tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
ביסוס האותנטיות של מטפלים או יועצים: יועצים ומטפלים הם ספקי שירותי בריאות מקצועיים ולכן נדרשים ברישיונות.
פסיכולוגים וספקי שירותי בריאות מקצועיים גם דורשים רישיון במדינה ספציפית או במחלקה ממשלתית אחרת שבה הם עוסקים כדי לקחת לקוחות.
מכיוון שהאינטרנט מאפשר ללקוחות לבחור מטפלים בכל רחבי העולם, ביסוס הלגיטימיות והאותנטיות של המטפלים או היועצים עשויה להיות קשה.
טכנולוגיה לא אמינה: אינטרנט איטי והפסקות חשמל הן חלק מהאתגרים שיכולים להיווצר משימוש בטכנולוגיה לייעוץ.
דרישה לאוריינות דיגיטלית: האוריינות הדיגיטלית של קשישים הולכת וגדלה באופן משמעותי כאשר שישה מכל עשרה קשישים משתמשים באינטרנט ו-77% מחזיקים בטלפון סלולרי.
עם זאת, האוכלוסייה המבוגרת ממשיכה לפגר בהסתגלות שלה לפיתוחים טכנולוגיים חדשים יותר.
מחקרים בינלאומיים מ-2009 עד 2020 הראו שלמבוגרים יש מדדים נמוכים יותר של תקשורת ושיתוף פעולה מקוונים, בטיחות דיגיטלית ועמדות חיוביות לגבי שימוש בטכנולוגיה.
אף על פי שקיימת היתכנות ראשונית לאפשרות שייעוץ מקוון עשוי לסייע לאוכלוסיות שאחרת לא מנצלות את הייעוץ המסורתי בצורה פרונטלית, שאלת האפקטיביות וההתאמה של הייעוץ המקוון לא נפתרה.
מחקר של GS Stofle מצביע על כך שייעוץ מקוון יועיל לאנשים המתפקדים ברמה בינונית גבוהה.
ג'יי סולר מציע שאנשים המתפקדים ברמה גבוהה במיוחד, משכילים ובעלי נטייה אמנותית, עשויים להפיק את המרב משימוש בייעוץ מקוון מבוסס טקסט כהשלמה לפסיכותרפיה מתמשכת.
מצבים חמורים, כגון מחשבות אובדניות או פסיכוזה, מצריכים יותר שיטות מסורתיות פנים אל פנים (כרגע).
כהן וקר ערכו מחקר על יעילותו של טיפול מקוון לטיפול בהפרעות חרדה בסטודנטים ומצאו כי לא היה הבדל ברמת השינוי בשני המצבים כפי שנמדד על ידי Inventory State-Trait Anxiety.
מכיוון שהמטרה העיקרית של הייעוץ היא להקל על המצוקה, החרדה או החששות שחווה לקוח כאשר הוא או היא נכנסים לטיפול, לייעוץ מקוון יש יעילות חזקה בהגדרה זו.
מחקרים הראו שההשפעות והיתרונות שיש לייעוץ מקוון להציע שוות ערך או דומות לייעוץ אישי פרונטלי.
דבר זה מראה כי השפעות טיפוליות יכולות להיות זמינות למטופלים מבלי להיכנס למשרד, להמתין בחדר המתנה, או אפילו לצאת מהבית.
סקרי שביעות רצון לקוחות הוכיחו רמה גבוהה של שביעות רצון לקוחות מהייעוץ המקוון, בעוד שלעיתים הספקים מפגינים שביעות רצון נמוכה יותר משיטות המרחק.
ייעוץ תזונתי ספציפי זמין על ידי יועצים רבים באינטרנט באמצעות תוכנות פנים אל פנים.
דבר זה יעיל במיוחד עבור אנשים עם לוח זמנים עמוס בעבודה ואחרים שאינם יכולים להגיע למפגש באופן קבוע.
ייעוץ מקוון לחוסר איזון ברמות השומנים בדם, ויסות סוכר בדם ומצבים בריאותיים אחרים מקלים על הניהול בעת שימוש בגישות תזונתיות.
היעילות של ייעוץ וידאו בזמן אמת כדי לעזור לאנשים להפסיק לעשן אינה ברורה.
מחקרים מעטים משווים את ההשפעות של ייעוץ וידאו וטלפון על גמילה מעישון.
יישומים טכנולוגיים חדשים בייעוץ מקוון
ישנן אפליקציות ותוכנות שמפותחות כדי להפוך את התהליכים המורכבים של טיפול ותכנון לניהול עבור המטופל באמצעות הטלפון החכם שלו.
זה הופך משאבים מסוימים לזמינים יותר למטופל בצורה של ניטור עצמי, קורסים לשיפור עצמי, טיפול וניהול טיפול, ואיסוף נתונים של מגמות ותסמינים אישיים.
הייעוץ המקוון גדל באופן דרמטי בשנת 2020 במהלך מגפת הקורונה, כאשר מדינות רבות הטילו סגר על האזרחים כדי לשלוט בהתפשטות הנגיף.
כתוצאה מכך, אנשי מקצוע בתחום בריאות הנפש לא הצליחו להיפגש עם לקוחותיהם באופן אישי, ולכן המשיכו בטיפול באינטרנט.
בנוסף למעבר הזה, המגפה וההסגר הנלווה גרמו לאנשים רבים להיות חרדים ודיכאוניים, מה שהביא לביקוש מוגבר לשירותי בריאות הנפש.
מכיוון שהייעוץ המקוון נעשה כל כך בולט במהלך תקופה זו, השימוש הכולל בייעוץ מקוון גדל גם כשבטלה ההתרחקות החברתית.
ייצוג יחסי מעורב (MMP או MMPR) הוא סוג של ייצוג של הבוחרים במערכות בחירות, המשלב מנגנון של בחירות מקומיות במחוזות בהן המנצח לוקח הכל עם מנגנון פיצוי ארצי באמצעות שקלול של ההצבעה גם לרשימות ארציות של מפלגות, באופן שמייצר ייצוג יחסי כולל.
בדומה לייצוג יחסי, MMP אינה מערכת אחת קבועה ואחידה, אלא עיקרון שניתן לממש בכמה וריאציות.
בחלק מהמקומות בהן קיימת שיטה שנועדה להשיג פרופורציונליות בין שתי המטרות, היא נקראת ייצוג יחסי מעורב, גם אם היא לא מגיעה לפרופורציונליות מלאה.
במקרה זה, היא מספקת ייצוג חצי-פרופורציונלי.
נציגי מחוזות הבחירה נבחרים בדרך כלל באמצעות שיטת FPTP, ואילו נציגי המפלגות נבחרים מרשימות מפלגות שפורסמו.
לעיתים, כדי לקבל נציגים מהרשימה הארצית, מפלגה נדרשת להשיג מספר מינימלי של מושבים במחוזות, או אחוז מינימלי מכלל הקולות במדינה, או נוסחה מסוימת שכוללת את שניהם.
חשוב להבדיל בין MMP לשיטה של בכך שהמושבים הארציים מוקצים למפלגות פוליטיות באופן מפצה על מנת להשיג תוצאות בחירות פרופורציונליות בכל המושבים.
דהיינו, בשיטה של ייצוג רובי מעורב, המושבים הנוספים ורק הם מחולקים באופן יחסי לתוצאות הארציות, בלי 'לפצות' את המפלגות על ייצוג לא פרופורציונלי שנוצר בהצבעה במחוזות.
לעומת זאת, בייצוג יחסי מעורב, המטרה של חלוקת המושבים הנוספים היא לייצר מנגנון פיצוי למפלגות שקיבלו אחוז גבוה יחסית בבחירות למחוזות, אך הדבר לא התבטא במספר הנציגים הממשי שהמחוזות הניבו להן, גם אם הפיצוי לא יהיה מדויק ומלא.
השיטה הספציפית של ניו זילנד לבחירת הפרלמנט שלה נקראת MMP, בעוד שבמדינות אחרות מערכות דומות ידועות בשמות אחרים.
מקורה של שיטת ייצוג יחסי מעורב בגרמניה.
מאחר שהווריאציות הנהוגות בגרמניה כמעט תמיד מניבות תוצאות פרופורציונליות מאוד, הפרופורציונליות מודגשת על פני האופי המעורב של שיטת הבחירות, והיא נחשבת למעשה לצורה מותאמת אישית.
שיטת הבחירות הפדרלית החדשה והמתוקנת של גרמניה אינה מאפשרת כלל מושבים חריגים (כלומר, מושבים שבהם זכתה מפלגה במחוזות מעבר לאחוז הארצי של הקולות שהיא קיבלה), ומושבים כאלה מוקצים מחדש למפלגות אחרות, לכן לא כל המחוזות המקומיים מובטחים למי שנבחר בריבוי קולות.
במחוז קוויבק הקנדי, שם נחקר מודל MMP בשנת 2007, הוא נקרא שיטת הצבעה מעורבת מפצה ( או SMAC).
בממלכה המאוחדת, היישום הפחות פרופורציונלי של MMP, שלעיתים משמש בסקוטלנד ובמועצת העיר לונדון, מכונה .
בדרום אפריקה, MMP מכונה בדרך כלל "מערכת מעורבת".
למדינות סקנדינביה יש היסטוריה ארוכה של שימוש הן במחוזות מרובי חברים והן במושבים נוספים כפיצוי למפלגות במישור הארצי, תוך שימוש באותה שיטה כמו MMP, אולם מכיוון שחברי הפרלמנט המקומיים נבחרים גם הם באמצעות רשימות, מערכות אלו אינן נחשבות בדרך כלל ל-MMP מכיוון שהן אינן מערכות מעורבות.
חלק ממערכות הבחירות המעורבות שונות כל כך, עד שאין קונצנזוס לגבי סיווגן כמערכות ייצוג יחסי מעורב.
מקרים אלה כוללים מערכות פיצוי חלקי או מותנה כמו אלו של הונגריה, מקסיקו ודרום קוריאה, אשר בדרך כלל מכונות מערכות סופר-מעורבות או מערכות של פיצוי חלקי.
בבחירות בשיטת ייצוג יחסי מעורב, הבוחר מצביע בשני קולות: אחד לנציג מחוז בחירה ואחד למפלגה.
בגרסה המקורית ששימשה בגרמניה, האזרחים הצביעו רק פעם אחת, כך שהצבעה לנציג פירושה האוטומטי היה גם הצבעה למפלגתו של הנציג.
עם זאת, רוב גרמניה עברה לגרסה של שני קולות כדי להפוך את חברי הפרלמנט המקומיים לאחראים יותר באופן אישי כלפי הבוחר, בנפרד מהמפלגה.
לפיכך, הבוחרים יכולים להצביע עבור האדם המקומי שהם מעדיפים כחבר פרלמנט ללא קשר לשייכותו המפלגתית.
בבחירות בניו זילנד בשנת 2017, 27.33% מהבוחרים חילקו את קולם (הצביעו עבור מועמד מקומי של מפלגה שונה ממפלגתם הארצית) לעומת 31.64% בשנת 2014.
רוב המערכות משתמשות ברשימות מפלגתיות סגורות לבחירת חברי פרלמנט שאינם מועמדים במחוזות הבחירה.
ברוב המקומות, מועמדים יכולים להתמודד גם עבור מחוז וגם ברשימת מפלגה הארצית (תופעה כזו מכונה בניו זילנד מועמדות כפולה).
בוויילס, בין השנים 2006 ו-2014 נאסרה מועמדות כפולה.
במצב של מועמדות כפולה, אם מועמד נמצא ברשימת המפלגה, אך זוכה גם במושב המחוז שלו, הוא אינו מקבל שני מושבים.
במקום זאת, הוא נמחק מרשימת המפלגה ומושב המפלגה עובר למועמד הבא ברשימה.
המאפיין הבסיסי של ייצוג יחסי מעורב הוא שמספר המושבים הכולל בפרלמנט, מוקצה למפלגות באופן יחסי למספר הקולות שהמפלגה קיבלה בחלק הארצי של ההצבעה.
ניתן לעשות זאת בשיטות חלוקה שונות: כגון שיטת ד'הונדט או .
מהקצאתה של כל מפלגה מופחת מספר המושבים המחוזיים שהמפלגה זכתה בהם, כך שהמושבים הנוספים הם פיצוי.
אם מפלגה זוכה ביותר מושבים במחוז מהמכסה היחסית שהיא קיבלה בהצבעה ברשימה הארצית, המושבים העודפים נקראים מושבי יתר, דבר שעשוי להוות מכשול להשגת פרופורציונליות.
רוב המערכות מאפשרות לשמור על המושבים העודפים עבור המועמדים שזכו בהם בבחירות למחוזות הבחירה.
עם זאת, בבונדסטאג, תוקן החוק ב-2023 כך שבמקרה כזה הם עשויים לאבד את מקומם.
בגרסת ה-MMP ששימשה ברומניה בבחירות לפרלמנט של 2008 ו -2012, מושבים במחוז הבחירה ניתנו למועמד המוביל רק אם המועמד השיג גם רוב מוחלט של הקולות במחוז שלו, ובכך נמנעו מושבים עודפים.
בבית הנבחרים של ניו זילנד, כל החברים שנבחרו למחוזות הבחירה שומרים על מושביהם.
לדוגמה, בבחירות הכלליות בניו זילנד בשנת 2008 זכתה המפלגה המאורית ב-2.4% מכלל הקולות, מה שזיכה אותה ב-3 מושבים בלבד בבית הנבחרים, אך היא זכתה ב-5 מושבים במחוזות הבחירה, והשיגה יתרון של שני מושבים.
הפיצוי במקרה הזה ניתן על ידי מתן שני מושבים נוספים למפלגות אחרות, מה שהביא לבית נבחרים מוגדל של 122 חברים, במקום 120.
סקוטלנד משתמשת בגרסה שונה של ייצוג יחסי מעורב המכונה שיטת החברים הנוספים, שבה בשל אופי החישובים המשמשים לחלוקת המושבים המחוזיים, לא יכולים להיווצר מושבים חריגים, משום שהחלוקה של המושבים הארציים משקללת גם את הישגיה של המפלגה במחוזות.
זה מוביל לכך שהפיצוי של מספר המושבים הסופי ביחס לאחוז הקולות הארצי של המפלגה נמוך יותר.
ברבות ממערכות ייצוג יחסי, כדי להיות זכאית למושבים ברשימה הארצית, מפלגה חייבת להשיג לפחות אחוז מסוים מכלל הקולות.
עם זאת, מועמדים שניצחו במחוז בחירה עדיין יזכו במושב שלהם, גם אם המפלגה שלהם לא עברה את אחוז החסימה.
בניו זילנד הסף הוא 5% ובבוליביה 3%.
בגרמניה, אחוז החסימה בבחירות לפרלמנט הפדרלי ולרוב הפרלמנטים של המדינות הוא 5%.
ובהתאם לשינויים האחרונים בחוק הבחירות של גרמניה, מושב המחוז עשוי להילקח מהמפלגה אם לא עברה את אחוז החסימה.
עם זאת, היא עשויה לקבל מושבים גם במקרה כזה אם זכתה בלפחות 3 מחוזות.
למדינות הבאות יש כיום ייצוג יחסי מעורב.
מדינות המשתמשות במודל דומה או חלקי
גרמניה: מכונה ייצוג יחסי אישי.
השיטה נוצרה בשנת 1949 כתוצאה ממשא ומתן בין מפלגות.
במקור נעשה שימוש בגרסה של קול אחד, אך היא עברה לגרסה של שני קולות לפני בחירות 1953. מושבים משווים נקבעו לבחירות הפדרליות של 2013 לאחר פסיקה של בית המשפט החוקתי הפדרלי, עם שינוי קל לבחירות הפדרליות של 2021 כדי להקטין את גודלו של הבונדסטאג.
המערכת שונתה לאחרונה למערכת של רשימה סגורה יחסית עם הצבעה מקומית כדי לבטל את הצורך במושבים נוספים.
במערכת החדשה, מספר המושבים שמפלגה יכולה לזכות בהם מוגבל, אם היא "זכתה" ביותר מושבים באמצעות ריבוי, לא כל הזוכים יקבלו מושבים.
ויילס: הפרלמנט הוולשי נבחר בשיטת AMS מאז 1999 עם 40 מושבים במחוזות בחירה ו-20 מושבים ברשימה ב-5 אזורים.
עם זאת, החל משנת 2026, שיטת החברים הנוספים תוחלף במערכת ייצוג יחסי של רשימה סגורה לאחר אישור הצעת חוק הרפורמה, שתגדיל גם את המספר הכולל של מושבים מ-60 ל-96.
ישנן מספר מדינות נוספות שניסו להכניס את מנגנון הפיצוי הארצי בדרכים שונות, אך או שלא ניתנו מספיק מושבי איזון כדי להשיג תוצאה פרופורציונלית, או שמנגנון הפיצוי תומרן בדרכים שונות.
אלבניה: מערכת בחירות לפיצוי על מושבים בבחירות לפרלמנט נהגה בין השנים 2001 ל -2005, אך היא נוצלה באמצעות רשימות דמה.
ב-6 באוגוסט 2020, מועצת המדינה של תיגראי החליטה לתקן את חוקתה ולשנות את שיטת הבחירות ל-MMP, דבר שישפיע על הבחירות האזוריות הקרובות.
התיקון מגדיל את מספר המושבים במועצה מ-152 ל-190, 80% מהמושבים יאוישו בהצבעה לפי זוכה ראשון ו-20% הנותרים בהצבעה יחסית.
החוק בוטל על ידי מועצת הפדרציה, שראתה בו הפרה של הוראות חוקת אתיופיה.
דרום קוריאה: החל משנת 2019, הבחירות לאספה הלאומית השתמשו במערכת היברידית של שני קולות, עם 253 מושבים במחוז בחירה יחיד, 17 מושבים משלימים (בהצבעה מקבילה) ו-30 מושבים לפיצוי.
מפלגות גדולות השתמשו ברשימות דמה כדי לנטרל את האפקט של הפיצוי.
תאילנד: בשנת 2019 נעשה שימוש במערכת הצמדת מושבים המכונה "חלוקת חברים מעורבת".
היא השתמשה בהצבעה יחידה מעורבת הן עבור מחוז הבחירה והן עבור רשימת המפלגה הארצית.
350 מושבי מחוזות הבחירה זכו בשיטת FPTP.
עם זאת, 150 מושבי הרשימות הארציות מילאו תפקיד של פיצוי, והם הוקצו כך שיעניקו לכל מפלגה מספר כולל של מושבים באופן יחסי למספר הקולות הארצי שקיבלה.
הבחירות הבאות נערכו שוב בשיטה הקודמת עקב שינוי בחוקה.
מפלגה עשויה להיות בטוחה בזכייה במספר רב של מושבים במחוזות כך שלהערכתה היא לא תקבל מושבים נוספים בפיצוי הארצי.
לכן, חלק מהמצביעים עשויים לבקש להשיג ייצוג כפול על ידי הצבעה טקטית למפלגה אחרת בהצבעה הארצית.
טקטיקה כזו יעילה פחות במודלים של MMP עם חלק גדול יחסית של מושבים ארציים (למשל 50% ברוב מדינות גרמניה, ו-40% בבית הנבחרים של ניו זילנד) או כאלה שמוסיפים מושבים מאזנים, מה שמוביל לפחות הזדמנויות של עודפי מושבים ולשמירה על פרופורציה מלאה, גם כאשר מפלגה זוכה בכמותה גבוהה של מושבים במחוזות.
ניתן לפתור את הבעיה על ידי ביטול של לפחות אחד משני המנגנונים היוצרים הזדמנות לניצול לרעה:
ניתן לבטל את ההצבעה הכפולה, ולחזור להצבעה יחידה מעורבת (הגרסה המקורית של MMP ששימשה בגרמניה), ובמקרה כזה מצביעים לא יוכלו לפצל את הצבעתם, גם אם מדובר בהעדפה כנה.
פתרון נוסף הוא לבטל את מנגנון הצמדת המושבים ולהשתמש במנגנון הצמדת קולות, ובמקרה כזה סביר להניח שיהיה צורך ביותר מושבים לפיצויים.
אסטרטגיה מסוג זה כדי לכבוש נתח גדול יותר של מושבים פעלה לדוגמה בבחירות לפרלמנט באלבניה בשנת 2005, שתי המפלגות העיקריות לא ציפו לזכות במושבים כפיצוי ברשימה הארצית, ולכן הן עודדו את הבוחרים להשתמש בקול השני שלהם (ההצבעה לרשימה הארצית) עבור מפלגות קטנות בעלות ברית.
טקטיקה זו עיוותה את פעולת המודל עד כדי כך שהמפלגות שזכו במושבים ברשימה היו כמעט תמיד שונות מהמפלגות שזכו במחוזות.
הבחירות גונו על ידי הארגון לביטחון ולשיתוף פעולה באירופה, שטען כי הן לא עמדו בסטנדרטים בין-לאומיים עקב "אי סדרים חמורים", הפחדה, קניית קולות ו"אלימות שבוצעה על ידי קיצונים משני הצדדים".
בתסריט דומה, מפלגות גדולות שמשוכנעות בכך שהן תקבלנה מספר רב של מחוזות, כך שלא יגיע להן פיצוי ברשימה הארצית, עשויות לפצל את המפלגה לשני חצאים, כאשר מפלגה אחת מתמודדת על מושבי המחוזות, בעוד שהשנייה מתמודדת על הרשימה הארצית.
שתי המפלגות המקושרות יוכלו לתאם את הקמפיין שלהן ולעבוד יחד ברשות המחוקקת, תוך שהן נשארות ישויות נפרדות מבחינה משפטית.
התוצאה של גישה זו תהיה מנגנון הצבעה מקביל דה פקטו.
כך למשל, לקראת הבחירות לפרלמנט בדרום קוריאה בשנת 2020, שיטת הבחירות שונתה למערכת ייצוג יחסי מעורב, עם 30 מושבים שהוקצו כפיצוי.
מפלגת ליברטי קוריאה, מפלגת האופוזיציה, הקימה רשימת דמה, מפלגת קוריאה העתידית, כדי לזכות במושבים נוספים.
המפלגה הדמוקרטית השלטת של קוריאה גינתה אותם על ניצול חוק הבחירות, אבל הקימה גם רשימת דמה משלה, מפלגת הפלטפורמה.
רשימות הדמה הצליחו ביום הבחירות, כאשר קוריאה העתידית זכתה ב-12 מושבים מתוך הפיצוי והפלטפורמה זכתה ב-11. לאחר הבחירות, שתי רשימות הדמה התמזגו למפלגות האם שלהן.
הטקטיקה הזו שימשה שוב בבחירות לפרלמנט ב-2024 .
במערכות עם סף של אחוז חסימה, אנשים המעדיפים מפלגה גדולה יותר עשויים להצביע באופן טקטי למפלגה קטנה שצפויה להיות קרובה לאחוז החסימה.
חלק מהמצביעים עשויים לחשוש שהמפלגה הקטנה תיפול מתחת לאחוזהחסימה, וזה יחליש את המחנה הפוליטי הגדול יותר שאליו משתייכת המפלגה הקטנה.
לדוגמה, המפלגה הדמוקרטית החופשית (FDP) הגרמנית, הנחשבת מפלגת ימין מתון, קיבלה לעיתים קרובות קולות מבוחרים שהעדיפו את מפלגת המפלגה הנוצרית-דמוקרטית (CDU) הגדולה יותר, משום שחששו שאם ה-FDP תקבל פחות מ-5% מהקולות, ל-CDU לא יהיו בעלי ברית פרלמנטרים והיא לא תוכל להקים ממשלה בכוחות עצמה.
הצבעה טקטית זו מבטיחה גם שפחות קולות יתבזבזו, אך במחיר של מתן מושבים רבים יותר ל-FDP ממה שמצביעי ה-CDU היו מעדיפים באופן אידיאלי.
טקטיקה זו זהה בכל שיטה של ייצוג יחסי עם סף קולות לכניסה לפרלמנט.
הייצור ההמוני הפך לנפוץ על ידי הנרי פורד בתחילת המאה ה-20, ובמיוחד בפס הייצור של מכונית הפורד מודל T.
בעוד שהנרי פורד היה הראשון שהשתמש בפסי הייצור בתקופה האחרונה, הרעיון פותח לראשונה בוונציה מספר מאות קודם לכן, בה ייצרו אוניות באמצעות חלקים שיוצרו קודם לכן ובפסי ייצור.
מחסן הנשק הוונציאני ייצר ככל הנראה אונייה אחת ביום, במה שהיה בית החרושת הראשון בעולם אשר, בשיאו, העסיק 16,000 עובדים.
ספרים יוצרו בייצור המוני מאז פיתוח שיטת הדפוס של יוהאן גוטנברג כבר באמצע המאה ה-15.
במהלך המהפכה התעשייתית, שיטות ייצור המוניות פשוטות שימשו את מפעל הגלגלות בפורטסמות' לייצור גלגלות עבור חיל הים הבריטי במהלך המלחמות הנפוליוניות.
שיטות ייצור המוניות אלו שימשו גם לייצור שעונים ושעוני יד וכן גם נשק קל.
הייצור ההמוני הביא לאפשרויות הפצה של מוצרים מתקדמים שעד אז היו נגישים לעשירים ביותר, אל הציבור הרחב, דבר שגרם שינויים רבים משמעותיים בחייהם של רבים.
השפעה מהותית נוספת שנגרמה מהשימוש בייצור המוני, היא הקטנה של היקף המשרות במפעלים אשר הוכנסו בהם מכונות.
ייצור המוני של מוצר מסוים הופך אותו לנגיש ומאפשר רמת חיים גבוהה יותר ליותר אנשים ושפע של מוצרים בשוק.
אולם הוא יכול להיחשב כחסרון במוצרים המשווקים לשכבות מבוססות יותר, שכן פעמים רבות הייצור מתבצע במדינות בהן כח האדם זול מאוד כגון סין, טאיוואן ומדינות נוספות, ולעיתים איכותו פחותה.
לכן כיום רואים מוצרים רבים המתהדרים בכך שנעשו בעבודת יד.
בתעשיית המזון מודגש לעיתים הצד הביתי, שכן לאוכל תעשייתי יש נטייה להכיל חומרים משמרים, וחומרים אחרים הפוגעים בטעמו ובטיבו הבריאותי.
החיסכון בייצור המוני מגיע ממספר מקורות.
הגורם העיקרי הוא הפחתה משמעותית של תקורות מכל הסוגים.
בייצור ידני, האומן צריך להתרוצץ בחנות על מנת להשיג את חלקי המוצר ואז לחברם יחדיו.
עליו לאתר ולהשתמש במספר רב של כלים, מספר רב של פעמים, על מנת להרכיב מוצר מורכב כגון שעון.
פעמים רבות, האומן נדרש גם לבנות את כליו בעצמו, או לתחזקם באופן יום-יומי.
בייצור המוני לעומת זאת, כל עובד מבצע מחדש את אותה המטלה או מספר מטלות, ומשתמש באותם הכלים על מנת לבצע פעולה או מספר פעולות דומות על רצף מוצרים.
הכלי והחלק נמצאים תמיד בהישג יד והעובד לא צריך לבזבז את זמנו על הבאתם.
עוד סוג של תועלת היא האפשרות העומדת בפני המפעל לרכוש כמויות גדולות של חומרים.
אפשרות זו חוסכת בעלויות כלליות כגון משלוח, משא ומתן ועבודת ניירת, הקשורים לרכישת החלקים.
מערכות ייצור המוני כיום מאורגנות בדרך כלל בפסי ייצור המבוקרים באמצעים אלקטרוניים.
החלקים נעים על מסוע, או אם הם כבדים – נתלים על מסילת פס המותקנת על התקרה.
במפעל המייצר מוצר מורכב, משתמשים במספר תת-פסי ייצור המתחברים בסופו של דבר לפס הייצור הראשי.
תרשים של מפעל ייצור המוני טיפוסי נראה דומה לצורתו של שלד של דג.
אסטרטגיה חשובה מאוד היא אינטגרציה מאונכת.
באסטרטגיה זו, היצרן מייצר את רוב או כל החלקים וחלקי-משנה אשר מרכיבים את המוצר הסופי.
לדוגמה, בנקודה מסוימת, חברת פורד חצבה, כפשוטו ומשמעו, מחצבי ברזל במינסוטה והפכה אותו למכונית בדטרויט.
כיום, במקום הרכבת כל המוצר, מנהלי המפעלים בוחרים איזה חלקים לייצר על פי התשואה להשקעה אשר כל שיטת ייצור יכולה להפיק.
התוכנית הבסיסית היא לגרום לארגונים אחרים לייצר את חלקי-המשנה הלא רווחיים.
לעיתים, חברות יכולות להרשות לעצמן לקנות ציוד מקצועי או ארגונים, כדי להפוך ליעילות יותר ממפעלים מתחרים בענף.
בשל המיומנות הנמוכה הנדרשת מעובד פס-ייצור, התחזק כוח המיקוח של המעסיק, שכן כעת ניתן להחליף את העובד בעובד אחר, מבלי לפגום בתפוקת בית-החרושת.
ואכן, בשנים המוקדמות, הייצור ההמוני גרם להרעת התנאים של העובדים במפעלים, עד כדי יחס אינסטרומנטלי לעובדים לצד פס-היצור.
בתעשיית הרכב לדוגמה, איגודי הפועלים נאבקים פעמים רבות על הפחתת שעות העבודה לצד פס-הייצור, לעיתים אפילו במחיר הפחתת שכר העובדים.
קשה מאוד לשנות את פסי הייצור המשמשים בייצור המוני.
שינוי בפס הייצור עלול לארוך ימים ארוכים, שבועות, ולעיתים נדירות אף חודשים.
פסי הייצור מחייבים לרוב החזקה של מלאים גדולים של רכיבי המוצר.
יִירוׂס (נכתב גם גירוס; מיוונית: Γύρος, בתרגום מילולי: "סיבוב") הוא מאכל רחוב יווני, העשוי מנתחי בשר דקים העטופים בפיתה.
הבשר נצלה ברוטיסרי אנכי, נחתך ולאחר מכן נעטף בפיתה יחד עם מרכיבים נוספים כגון: עגבנייה, בצל, טוגנים וצזיקי.
ביוון, היירוס נעשה בדרך כלל מבשר חזיר ולעיתים מבשר עוף, במדינות אחרות המנה נעשית גם מבשר בקר או כבש.
יירוס דומה למאכלים מקומיים אחרים כמו השווארמה הערבית או האל פסטור המקסיקני.
מקורם של מאכלים אלו הוא הדונר קבב הטורקי.
במאה ה-19 בבורסה באימפריה העות'מאנית, החלה לראשונה הכנה של בשר הנערם על גבי שיפוד שלאחר מכן נצלה באופן סיבובי ונחתך תוך כדי הצלייה.
המנה נקראה דונר קבב (בטורקית: döner kebap).
לאחר מלחמת העולם השנייה, החל להופיע באתונה דונר קבב העשוי מכבש, שהוכנס על ידי מהגרים מאנטוליה והמזרח התיכון, ואולי אף לפני בחילופי האוכלוסין בין יוון לטורקיה.
לאחר מכן, החלה להופיעה הגרסה היוונית למנה, הנעשית מבשר חזיר ומוגשת עם צזיקי שכונתה יירוס ("סיבוב" ביוונית).
בשנת 1970 הפך היירוס למזון מהיר פופולרי באתונה, כמו כן בשיקגו ובניו יורק.
באותה תקופה, החל ייצור המוני בארצות הברית של שיפודי רוטיסרי אנכיים על ידי חברת Gyros Inc.
למרות זאת, בשיקגו, הבשר עדיין היה נערם על השיפוד בעבודת יד.
במהלך השנים מספר אנשים טענו כי פתחו את הפס הראשון לייצור המוני של יירוס בארצות הברית, כולם התגוררו באזור שיקגו בתחילת שנות ה-70, וממוצא יווני.
אחד מהם, פיטר פרתניס, טען כי הרעיון לייצור המוני של יירוס הובא לו לראשונה על ידי ג'ון ומרגרט גרליק; ג'ון גרליק היה מוכר מכוניות יהודי שמאוחר יותר הפך למסעדן.
המאכל הקנדי דונר הליפקס (Halifax donair), שהתבסס על היירוס היווני, הומצא בשנות ה-70 על ידי המסעדן היווני פיטר גמולאקוס.
גמולאקוס פתח מסעדה המגישה יירוס (עם בשר טלה וצזיקי) הממוקמת ליד הכביש המהיר בדפורד.
מקור השם במילה היוונית ('מעגל' או 'סיבוב'), שהיא תרגום שאילה של המילה הטורקית , שמקורה בפועל הטורקי , שפירושו אף הוא 'סיבוב'.
המאכל נקרא במקור דונר () ביוון.
השם דונר ספג ביקורת באמצע שנות ה-70 ביוון על היותו שם טורקי.
המילה יירו או יירוס כבר הייתה בשימוש באנגלית אמריקאית וביוונית לפחות ב-1970 ולבסוף המילה החדשה החליפה את שמה של הגרסה היוונית לדונר קבב.
בשנות ה-70, מספר מסעדות יווניות בארצות הברית המשיכו להשתמש בשם דונר קבב בהתייחסות לאותה המנה.
באתונה ובחלקים אחרים של דרום יוון, מנת שיפוד הבשר אשר במקומות אחרים נקראת סופלקי, ידועה בשם 'קלמאקי', בעוד שסופלקי הוא שם המשמש בדרך כלל למנת היירוס ומנות דומות.
ביוון מכינים יירוס בדרך כלל מבשר חזיר, אם כי משתמשים בבשרים אחרים במדינות אחרות.
בשר עוף נפוץ גם כן, טלה או בקר עשויים להימצא לעיתים רחוקות יותר.
יירוס אמריקאי טיפוסי בייצור המוני עשוי מבשר בקר טחון דק המעורבב עם כבש.
עבור יירוס בעבודת יד, הבשר נחתך לפרוסות עגולות, דקות ושטוחות, אשר לאחר מכן מתובלות ומוערמות על שיפוד.
חתיכות שומן מוספות בדרך כלל בין שכבות הבשר.
התיבול עשוי לכלול: כמון, אורגנו, טימין, רוזמרין ועוד.
חתיכות הבשר, שבצורת חרוט הפוך, מונחות על גבי רוטיסרי אנכי גבוה, אשר מסתובב באיטיות מול מקור חום או גריל.
בזמן שהבשר נצלה, החלקים התחתונים סופגים את המיץ הנוטף מהחלקים העליונים.
לבסוף, השכבה החיצונית של ערימת הבשר נחתכת אנכית לשבבים דקים ופריכים.
ניתן לשנות את קצב הצלייה על ידי שינוי עוצמת החום, המרחק בין החום לבשר ומהירות סיבוב השיפוד, וכך לאפשר לטבח להתאים את קצב הצלייה לקצב הקנייה המשתנה.
ביוון, הבשר נעטף בפיתה המשומנת קלות על ידי מגע בשיפוד ומגולגלת עם עגבניות פרוסות, בצל קצוץ, חסה וטוגנים, לפעמים בתוספת צזיקי, רוטב שום ובצפון יוון לעיתים עם קטשופ או חרדל.
יֵרוט היא פעולה שמטרתה שינוי מסלולו של עצם והטייתו מן הדרך.
השימוש העיקרי במושג "יירוט" הוא צבאי:
יירוט של מטוס פירושו הפנייתו לנחיתה במקום שונה מזה שהתכוון אליו (כאשר מדובר במטוס אזרחי חשוד) או הפלתו (כאשר מדובר במטוס קרב).
יירוט הנעשה בידי כלי טיס, ברוב המקרים יכלול רק ליווי לנחיתה של כלי הטיס המיורט בעוד יירוט באמצעות נ"מ משמעותו ירי להשמדת המטרה.
יירוט של רחפן מסתמך על מערכות שונות של מניעת תקשורת בינו לבין המפעיל.
יירוט של טיל או רקטה פירושו הפלתם או השמדתם בדרכם למטרתם.
השיטה העיקרית ליירוט טילים היא באמצעות טיל נגד טילים, אך נעשו מאמצים לפיתוח כלי יירוט באמצעות נשק לייזר, למשל הנאוטילוס ומגן אור.
יירוט של ספינת אויב נעשה באמצעות הטבעתה או באמצעות השתלטות עליה.
יירוט מידע - השגת מידע הנמסר באמצעי קשר (בעבר מכתבים ושידורי רדיו וכיום בעיקר מידע המועבר באמצעים אלקטרוניים שונים) במסגרת איסוף מודיעין אותות (סיגינט), לא על ידי מי שנועד לו (במקרה זה היירוט אינו מונע מהתשדורת להגיע גם ליעדה).
יירגן שטרוֹפ היה קצין בכיר באס אס ופושע מלחמה נאצי שפיקד על דיכוי מרד גטו ורשה.
יוזף שטרופ נולד בדטמולד, גרמניה, לאב שוטר.
שטרופ זכה רק להשכלה בסיסית, ובשאר הזמן עד פרוץ מלחמת העולם הראשונה עבד למחייתו.
כאשר היה בן 19, פרצה מלחמת העולם הראשונה והוא מיהר להתנדב לכוחות הגרמניים.
בצבא עצמו הגיע עד דרגת המש"ק של סגן-סמל סגל (מקביל פחות או יותר לסמל ראשון).
עם סיום המלחמה חזר לעבודתו הקודמת במנהל המקרקעין.
ב-1932 הצטרף שטרופ לשורות המפלגה הנאצית והאס אס.
ב-1933 החלה הנסיקה בקריירה הפוליטית שלו, והוא מונה למפקד כוחות הסיוע של משטרת גרמניה.
בתוך שנה הוא הועלה מדרגת אוברשארפיהרר (סמל) להאופטשטורמפיהרר (סרן).
בעקבות הקידום שירת במפקדות האס אס במינסטר ובהמבורג.
באביב 1938 הוא קודם בשנית, לדרגת שטנדרטנפיהרר (אלוף-משנה).
לאחר הפלישה לפולין ופרוץ מלחמת העולם השנייה, הוצב שטרופ כמפקד כוחות האס אס בעיירה במרכז פולין.
במאי 1941 הוא שינה את שמו הפרטי מיוזף ליירגן, הן על שם בנו הבכור שנפטר חמישה ימים לאחר לידתו בשנת 1933, והן מסיבות אידאולוגיות ("יוזף" היה בעל צלצול נוצרי-תנ"כי, בניגוד ל"יירגן" הגרמני הטהור).
קודם לכן אשתו ילדה את בתו רנטה ובשנת 1936 נולד בנו אולאף.
באפריל 1943, לאחר פעולותיו המוצלחות נגד פרטיזנים בברית המועצות, מונה שטרופ על ידי היינריך הימלר למפקד האס אס והמשטרה במחוז ורשה והועלה לדרגת גרופנפיהרר.במהלך כהונתו כמפקד המחוז, פרץ בגטו מרד גטו ורשה.
לאחר שראה כי ההתנגדות היהודית קשה, החליט שטרופ לשרוף את הגטו עד היסוד, בניין אחר בניין.
בפעולות שיזם נהרגו אלפים מיהודי הגטו ומרבית אלו ששרדו את השריפה נשלחו להשמדה.
על-פי דיווחו של שטרופ נלכדו בגטו בזמן המרד 50,065 יהודים; כ-14,000 מהם נורו במקום או גורשו לטרבלינקה וכ-5,000 נספו בשרפת הגטו.
למרות שהמתמטיקה של שטרופ אינה ברורה, אפשר להניח כי כ-30,000 מכ-40,000 היהודים שהיו בגטו ערב המרד שולחו למחנות – מיעוטם לטרבלינקה ומרביתם למיידנק, פוניאטוב (Poniatow) וטרווניקי (Trawniki); עוד כ-10,000 יהודים נהרגו במהלך המרד בהוצאות המוניות להורג או בשרפות גדולות.
ב-16 במאי 1943 שלח שטרופ הודעה למפקדו פרידריך וילהלם קריגר, שכללה דו"ח מסכם על חיסול הגטו אשר נקרא: 'Es gibt keinen jüdischen Wohnbezirk in Warschau mehr' ('הרובע היהודי בוורשה איננו עוד').
לאחר דיכוי המרד מונה שטרופ לתפקיד דומה ביוון, תפקיד שמילא בין ספטמבר לנובמבר 1943. עד סיום הקרבות היה מפקד כוחות המשטרה והאס אס באזור הריין.
שטרופ הועמד לדין במסגרת משפטי דכאו.
הוא נמצא אשם בפשעי מלחמה, על הוצאתו להורג של שבוי מלחמה, ונידון למוות.
לאחר תום משפטו הוא הוסגר לפולין כדי לעמוד לדין על חיסול גטו ורשה ונידון למוות בבית המשפט המחוזי בוורשה, ב-23 ביולי 1951. הוא הוצא להורג במקום ביצוע פשעיו בוורשה ב-6 במרץ 1952.
בעת חקירתו של שטרופ בפולין, חלק עמו את תא המאסר אסיר פוליטי פולני בשם קז'ימייז' מוצ'רסקי.
הוא ניהל שיחות ארוכות עם שטרופ, ולאחר שחרורו העלה אותן על הכתב בספרו "שיחות עם תליין", המנסה לחדור לנבכי נפשו של רוצח המונים.
ניהול רזה או ייצור רזה הוא מתודולוגיה ניהולית שמטרתה לייעל תהליכים על ידי צמצום הזמן המושקע במשימות שאינן בעלות ערך מוסף (פעולות מיותרות של הובלה, המתנה, ייצור יתר וכו'), צמצום גורמים לאיכות ירודה וסיבוכים.
שיטה זו נתמכת במדד ניהולי חשוב כדי להבטיח שהעובדים יעבדו בתנאים הטובים ביותר.
ניהול רזה במפעל גורם להגדלת האיכות, הקטנת זמן הייצור, והקטנת ההוצאות.
כלי העבודה של הייצור הרזה כוללים:
ניתוח מתמיד של תהליכים (עיקרון הנקרא קָאיזֶן - מילה בשפה היפנית שמשמעותה "שיפור" והוראתה בעברית "שיפור מתמשך")
ייצור במשיכה ("pull") - משמע מייצרים בתגובה לרכישה על ידי לקוח ולא סתם "בשביל שיהיה מלאי".
(בשיטת הקנבן, אף היא מילה השאולה מיפנית, ומשמעותה "כרטיס" או "שלט")
מניעת טעויות (poka-yoke), כדי לחסוך שלבים של תיקון לאחר ייצור ראשוני.
מקורה של מתודולוגיית הניהול הרזה במפעלי טויוטה.
המתודולוגיה נגזרת מאסטרטגיה של המפעל, וממוקדת בביצוע הפעולות המוסיפות ערך ללקוח ולארגון.
המתודולוגיה נקראה במקור - TPS – Toyota Production System: שיטה זו מארגנת ייצור ולוגיסטיקה עבור יצרן הרכב, וכוללת אינטראקציה עם ספקים ולקוחות.
טאייצ'י אונו ואייג'י טויוטה, מהנדסי תעשייה יפנים שעבדו כמנהלים בחברת טויוטה פיתחו את התפיסה בין 1948 ל-1975 כגישה מותאמת לתעשיית הרכב.
עם התפתחות הגישה והפצתה לכלל העולם, נמצא כי עקרונותיה מתאימים ליישום בכל תחום בענפי התעשייה והשירותים, לרבות בתי חולים, פיתוח מערכות תוכנה, בניין, ניהול פרויקטים, בנקאות, דואר ועוד.
הגדרת ה-LEAN, הייצור הרזה, היא: תהליך בשלבים, בו מזהים ומטפלים בכל דבר מיותר או לא נצרך, וחותרים בעקביות לשיפור מתמיד.
הגישה מתייחסת לכלל הנעשה בארגון (תעשייתי או שירות) כאוסף של תהליכים כאשר כל תהליך מורכב מרצף פעולות המכוונות להשלים את התוצאה הנדרשת מאותו תהליך.
בחינת הערך המוסף היא ברמת הפעולה הבודדת.
הגדרת הערך ללקוח היא אחת הנקודות הפילוסופיות בגישת הייצור הרזה ובדרך כלל פעולה מוסיפה ערך תאופיין על ידי שלושת המאפיינים הבאים:
פעולה שהלקוח מוכן לשלם עליה
פעולה שמשנה את המוצר או המידע
נעשית נכון ואיכותי בפעם הראשונה
כל שלושת התנאים חייבים להתקיים על מנת שהפעולה תוגדר כמוסיפת ערך לקוח.
ללקוח אין תועלת ישירה מביצוע הפעולה ולכן אין לו עניין לשלם עליה.
הפעולה אינה משנה את המוצר או המידע
הפעולה מבוצעת באופן לא תקין
אם אחד או יותר מהתנאים מתקיים, הפעולה תוגדר כבזבוז.
תחומי הבזבוז מסווגים בדך כלל בשבעה או שמונה תחומים:
מלאי (חומר גלם, מלאי בתהליך ותוצרת גמורה)
שימוש לא מיטבי ביכולות העובד (בעיקר מנטליות)
יש המאמינים שייצור רזה הוא אוסף של כלים לפתרון בעיות, אך כיום רוב המומחים מסכימים שפילוסופיה זו היא תוכנית הוליסטית, כוללת ורחבת אופקים המעוצבת כך שניתן לשלב אותה לליבת האסטרטגיה של הארגון.
עקרונות הייצור הרזה המרכזיים כוללים:
איכות מושלמת בפעם אחת – שאיפה לאפס פגמים, גילוי ופתרון בעיות בנקודת המקור שלהן.
צמצום הבזבוז – ביטול כל הפעילויות שלא מוסיפות ערך, מקסום השימוש במשאבים יקרים (הון, אנשים ושטח).
שיפור מתמיד – הקטנת עלויות, שיפור האיכות, הגדלת היצרניות ושיתוף מידע.
ייצור במשיכה – המוצרים מיוצרים (נמשכים) לפי דרישת לקוחות, ולא לפי קיבולות ייצור אפשריות.
גמישות – ייצור מגוון רחב של מוצרים במהירות, מבלי להקריב יעילות בכמויות ייצור קטנות יותר.
בנייה ושימור קשרים לזמן ארוך עם ספקים, באמצעות הסכמי שיתוף פעולה בחלוקת סיכונים, עלויות וידע.
פיתוח ההון האנושי - להציב את האדם הנכון במקום הנכון ולהכשיר כל אדם לתפקידו.
הפילוסופיה של הייצור הרזה עוסקת בבסיסה בהבאת הדבר הנכון למקום הנכון, בזמן הנכון, בכמות הנכונה, תוך כדי צמצום הבזבוז ושימור הגמישות והפתיחות לשינויים.
הספר מתאר בצורה כרונולוגית את המעבר של טויוטה לייצור כלי רכב מבתי מלאכה מסורתי לייצור המוני, וממנו לייצור רזה.
הספר המקורי Lean Thinking (חשיבה רזה) של וומאק וג'ונס, מציג חמישה מושגי יסוד:
פרט את הערך מנקודת מבטו של הצרכן
זהה את רצף הוספת הערך ומנע בזבוז
צור זרימה של הוספת ערכים רק בעקבות דרישות של לקוחות
השתפר באופן תמידי ובמרדף מתמיד אחר שלמות
לבסוף, ישנה הבנה שתהליכי הייעוץ וההדרכה בטויוטה, שנתמכו בחוזקה ביפן, הן אחת הדרכים לעודד חשיבה בצורת "רזה" בכל דרגות המבנה הארגוני.
שווה הערך הקרוב ביותר לתהליכי ההדרכה בטויוטה, הוא רעיון ה-Lean Sensei (מורה רזה), אשר מעודד חברות, ארגונים וצוותים לחפש מחוץ לארגון מורה (Sensei) כגורם זר אשר יוכל לספק עצה לא משוחדת ואימון.
העקרונות הבסיסיים של הייצור הרזה ניתנים לתיארוך אחורה לפחות עד לתקופתו של בנג'מין פרנקלין.
באלמנך Poor Richard נאמר על בזבוז הזמן (עיקרון בסיסי בתיאורית האילוצים), "He that idly loses 5s.
בספרו של פרנקלין "הדרך אל העושר" הוא אומר את הדברים הבאים על צבירת מלאי שלא לצורך, קונספט שהופיע מאתיים שנה מאוחר יותר בספרו של אליהו גולדרט "המטרה".
הנרי פורד ציין את פרנקלין כהשפעה מרכזית על ההתנהלות העסקית שלו, אשר כללה את שיטת הייצור JIT.
פרנק בנקר גילברת, מומחה לתנועה יעילה, שם לב לרעיון שבזבוז מסתפח לפעילויות ולאחר מכן מתייחסים אליו כאל מובן מאליו, כאשר ראה בנאי מתכופף על מנת להרים לבנה מהקרקע.
הבנאי הוריד והעלה את כל פלג גופו העליון כדי להרים לבנה במשקל 2.3 ק"ג, וחוסר יעילות זו היה חלק מעבודתו במשך תרגול ארוך.
הכרות עם פגום ללא התכופפות, אשר סיפק את הלבנים בגובה המותניים, אפשרה לבנאים לעבוד מהר יותר פי שלושה ובפחות מאמץ.
פרדריק וינסלאו טיילור, אבי הניהול המדעי, הציג את מה שמוכר היום כתקנון (סטנדרטיזציה):
טיילור הזהיר במפורש מפני הורדת דרגה (או ברמיזה או בהקטנת שכר ופיטור עובדים), כאשר שיפור יעיל מקטין את הצורך בעובדים חסרי ניסיון:
הזהרתו של טיילור מתארת עקרון יסוד בייצור הרזה: ברור שעובד לא יוביל לשיפורים אם הוא חושב שיגרמו לפיטוריו.
שיגאו שינגו, ציטט את עקרונות הניהול המדעי כמקור ההשראה שלו (תרגם אנדרו דילון, 1987. "האמירה של שיגאו שינגו: המפתחות האסטרטגיים לשיפור מפעל").
תעשיינית אמריקנים מכירים באיום של עובדים זרים על העובדים האמריקאים במהלך 1910, ובכך שמה שנקרא היום ייצור רזה בא כאמצעי נגד מפורש לאיום זה.
הנרי טאון, לשעבר נשיא האגודה האמריקאית להנדסה מכנית, כתב במבוא לספרו של פרדריק ווינסלאו טיילור:
היה זה הנרי פורד שפיתח שיטה מקיפה לייצור רזה.
לוינסון (2002, Henry Ford's Lean Vision: Enduring Principles from the First Ford Motor Plant) טען שיוזמת שיטת הייצור הרזה של פורד הייתה האחראית הישירה להפיכתה של ארצות הברית למדינה העשירה והחזקה ביותר בעולם.
אין ספק בכך שפורד נתן למדינתו את שבוע העבודה בן 40 השעות, וכבר במהלך מלחמת העולם הראשונה, צייר קומיקס בעיתון The Times הודה בכך שהנרי פורד הוא האויב החזק ביותר של קייזר.
במלחמת העולם השנייה, מנהל הייצור במפעלי פורד, צ'ארלס סורנסון כתב:
בספרו (1922, My Life and Work) מקדיש פורד פסקה לתיאור מקיף של מושג הבזבוז.
ארגון לא נכון של אזור העבודה (עקרון יסוד של קייזן), וביצוע פעולה בצורה לא יעילה מתוך הרגל, הם צורות עיקריות לבזבוז גם במקומות עבודה מודרניים.
פורד מציין גם, כמה קל להעלים עין מבזבוז בחומרים.
במילים אחרות, פורד ראה את החלודה והבין שמפעל הפלדה לא מצא את כל הברזל.
עיצוב לייצור (DFM) הוא עוד מושג שפורד טבע.
באותה הפניה מתואר ייצור JIT בצורה מפורטת.
רעיונותיו של פורד תורגמו למעשים על ידי טאיצ'י אוהנו מחברת המכוניות היפנית טויוטה.
נורמן בודק כתב את הדברים הבאים במבוא להדפסה מחודשת לספרו של פורד (1926) Today and Tomorrow:
כאשר הגיע ג'ים וומארק בשנות ה-80 של המאה ה-20 לביקור עבודה ביפן, הגיע למפעלי טויוטה וראה שם את יישום התאוריה בפס הייצור.
את הרעיון הבסיסי היפני פיתח וומארק לשיטת הניהול הרזה, בו צריך לזכור תמיד להיכן רוצים להגיע, מהו התהליך בעזרתו יגיעו ליעד והחשוב מכל - איך לשכנע את העובדים להרתם ולהשתתף בתהליך.
טויוטה הגדירה שבע קטגוריות או סוגים של בזבוז:
תוצרת פגומה (המאמצים המושקעים בחיפוש הפגם ותיקונו)
ייצור עודף (ייצור בכמות הגדולה מהנדרש או ייצור מוקדם מהנדרש)
תעבורה (הזזת המוצר מעבר לנדרש)
המתנה (מוצר הממתין לשלב הבא בייצור או עובדים המחכים לביצוע עבודה)
מלאי (אגירת מלאי מעבר למינימום הנדרש)
תנועות (אנשים זזים או הולכים יותר מהמינימום הנדרש)
פיתוח מוצר העונה על דרישות הלקוח
יישום מתודולוגיית ה-LEAN בפיתוח והנדסה, מבוסס על כלים אשר הוסבו מסביבת הייצור והתפעול, (קאיזן), לסביבת הפיתוח וניהול הפרויקטים.
מתודולוגיית ה-LPD עוסקת בזרימת המידע, סנכרון ותאום המידע בין הגופים המפתחים, הצפת בעיות / תובנות, ויישומם בשיפור תהליך הפיתוח.
הפיתוח סדנאות סנכרון ותאום תוכניות הפיתוח
מטרת סדנאות אלו לסנכרן את פעילויות הפיתוח של הגופים: הנדסת המערכת של הפרויקט, ראשי הפרויקטים של תתי המערכות, המחלקות המקצועיות המבצעות את הפרויקטים, והגופים המיצגים את הממשקים החיצוניים.
לכן בסוגי סדנאות אלו, כל חברי הצוות המעורבים בפיתוח הפרויקט חייבים להשתתף.
במהלך הסדנה, כל חברי הצוות בונים יחד בצורה ויזואלית שבה קל לזהות:
דרישות לא ברורות או חסרות
קונפיגורציה או ארכיטקטורה לא סגורה
חוסר סנכרון ותאום בין גופי הפיתוח והאינטגרציה
תוכנית עבודה לא עומדת בלו"ז שנקבע
מתגלות חבילות עבודה חדשות שלא זוהו בתחילת הפרויקט
אי זיהוי וטיפול בסיכונים פוטנציאלים
"הדברים שלא ידעתי שאני לא יודע" unknown-unknown
כל הבעיות וההזדמנויות שמתגלות במהלך הסדנה, מתועדות, והצוות מחליט על פעולות מתקנות, אחראים ומועד לביצוע.
התוצאה של הסדנא היא תוכנית הפיתוח אמיתית וריאלית, המוסכמת על ידי חברי הצוות, ורשימת מטלות לביצוע שהם תנאי לקיום תוכנית הפיתוח.
בנוסף לכך, על ידי השתתפות ועבודה משותפת בבניית תוכנית הפיתוח, התקשורת משתפרת, נוצר גיבוש בצוות, ולקיחת אחריות המהווה מרכיב עיקרי להצלחת הפרויקט.
בביצוע סדנה, התפוקות, האינפורמציה החדשה שמתגלית, מתקבלות תוך זמן קצר ביותר, יום יומיים.
כלי ה-LEAN הם פשוטים, ויזואליים, שנותנים תמונת מצב קיים ברורה ואמיתית של סטטוס הפרויקט.
באמצעות סדנאות מצליחים לחסוך עשרות אחוזים בלוחות הזמנים, מה ששום שיטה אחרת אינה מסוגלת לספק.
כל פרויקט פיתוח חייב לבצע סדנאות כמה פעמים לאורך חיי הפרויקט: בתחילת הפרויקט, לפני PDR, לפני CDR, לפני אינטגרציה ולפי הורדה לייצור.
בפרויקטים אשר אינם עומדים בלו"ז חייבים לבצע סדנה זו באופן מידי.
תוכנית עבודה מהימנה, מציאותית ופיזיבילית –המקובלת על כולם
יצירת שפה משותפת בין כל משתתפי הפרויקט
הצפת כל הבעיות הכרוכות בביצוע הפרויקט
כלי למנהל הפרויקט שנותן שליטה טובה יותר בהתנהלות הפרויקט ובמרכיביו
הפילוסופיה של הייצור הרזה עוסקת ביותר מאשר קיצוץ עלויות במפעל.
תובנה מכריעה אחת היא, שרוב ההוצאות מוקצות בשלב עיצוב המוצר.
לעיתים קרובות מהנדס יציין חומרים ותהליכים מוכרים ובטוחים ולא זולים ויעילים.
התנהגות זו גורמת להורדת הסיכון בפרויקט, שהוא בעצם העלויות למהנדס, על ידי העלאת הסיכון הפיננסי והקטנת הרווח.
ארגון יעיל מסוגל לפתח סקר ורשימת תיוג כדי לסקור את עיצוב המוצר.
חברות צריכות לעיתים קרובות להסתכל מעבר לרצפת הייצור על מנת למצוא הזדמנויות לשיפור ככלי של עלויות וביצועי החברה.
ברמת הנדסת המערכת, דרישות נסקרות עם נציגי שיווק ולקוחות, כדי לצמצם דרישות כלכליות.
ניתן לפתח מודולים משותפים, כגון אספקה למטרות שונות או רכיבים מכניים משותפים.
דרישות מוקצות לשיטה הזולה ביותר.
לדוגמה, התאמות יכולות להתבצע בתוכנה ומדידות יכולות לעבור מפתרונות מכניים לפתרונות אלקטרוניים.
גישה נוספת היא לבחור ספקים, אשר עושים שימוש במרכיבים סטנדרטים הזמינים בשוק תחרותי.
הפילוסופיה של הייצור הרזה השפיעה במידה מסוימת על תחום הנדסת התוכנה, ובפרט על תחום פיתוח התוכנה הזריז.
בחלק מהמתודולוגיות, מערכת הייצור של טיוטה (TPS) מצוינת במפורש כמקור השראה, למשל בסטארט אפ הרזה.
אחת מהאופנות האחרונות בשירותי הבריאות היא יישום עקרונות הייצור הרזה לשיפור הטיפול ולהקטנת טעויות רפואיות.
מדינות רבות בעולם מרגישות את הלחץ להקטנת תקציב הביטחון.
ביניהם גם ארצות הברית ואנגליה.
שתיהן משתמשות בעקרונות הייצור הרזה לניהול הצמצום בתקציב תוך שמירה על יכולות הלחימה.
ממשלת אנגליה הצהירה על קיצוץ גם בכוח האדם וגם בתקציבים בשנת 2008. בעבר הצהרות אלו היו צריכות לעבור סקר חיצוני.
אך כיום, נעשה שימוש בשיטות המיישמות את פילוסופיית הייצור הרזה.
ההכרה, שדווקא האדם הנמצא ב"חוד החנית", יודע היכן נמצא הבזבוז, מניעה את תהליך הייעול מתחתית הארגון למעלה.
במשרד הביטחון, מינהל הרכש, מנה"ר, מוביל את יישום הניהול הרזה בזרועות הצבא בתהליכי הייצור, האחזקה והפיתוח.
חיל האוויר הוא בין המובילים בתחום זה.
תוכנית לדוגמה, ליישום ייצור רזה בארגון תהיה:
ההנהלה בכירה צריכה להסכים ולדון על חזון הייצור הרזה שלה
ההנהלה צריכה לקיים סיעור מוחות כדי לזהות אחראי פרויקט ולקבוע יעדים
תוכנית תקשורת וחזון לכוח העבודה
חיפוש אחר מתנדבים ליצירת צוות ליישום התוכנית (כחמישה עד שבעה עובדים, ממחלקות שונות בארגון)
מינוי חברי צוות יישום הייצור הרזה
הכשרת צוות היישום בכלים שונים הנובעים מהשיטה – יש לנסות לבקר חברות מתחרות אשר יישמו ייצור רזה בעבר
בחירת פרויקט פיילוט – כדאי ונוח להתחיל מביצוע 5S
הרצת הפיילוט מספר חודשים – הערכה, סקירה ולמידה מטעויות
הצגת תוצאות הפיילוט לתחומים אחרים במפעל
כאשר ישנה תוכנית שגרתית משביעת רצון, יש לשקול הכרות עם כלי הייצור הרזה הבא.
יש לבחור את הכלי שייתן את התמורה הגבוהה ביתור לעסק
ייצור חשמל הוא תהליך המשתמש באמצעים שונים על-מנת להפוך אנרגיות מסוגים שונים לחשמל כמוצר צריכה המאפשר הפעלת מכשירי חשמל.
זהו שלב מרכזי בשרשרת האספקה של משק החשמל.
בשנת 2015 עמד ייצור החשמל הכלל עולמי על כ-23,093 מיליארד קוט"ש, מתוכם 15,152 יוצרו באמצעות דלקים מאובנים, 5,530 באמצעות אנרגיות מתחדשות ו-2,440 באמצעות אנרגיה גרעינית.
ייצור חשמל לצריכה מתבצע בשלוש שיטות:
גנרציה - יצירת שדה מגנטי משתנה.
זוהי השיטה בה מיוצר רוב החשמל.
בשיטה זו מסובבים מגנטים בסביבה של מוליכים חשמליים, וכך מייצרים כוח אלקטרו מניע.
סיבוב המגנטים יכול להיעשות באמצעות מנוע מופעל דלק או קיטור, או על ידי ניצול זרמי מים או רוח.
אפקט פוטו-וולטאי - בשיטה זו מנוצלים תאים פוטו-וולטאיים לייצור חשמל ישירות מאנרגיית השמש.
אנרגיה כימית - מגע בין חומרים מסוימים המאפשר יצירת זרם חשמלי.
זוהי השיטה העתיקה ביותר ששימשה ליצור אנרגיה חשמלית עוד בטרם הבין האדם את מהותה.
על-פי חוק ההשראה של פאראדי, בתוך לולאה העשויה מחומר מוליך שנמצאת בשטף משתנה של שדה מגנטי נוצר זרם חשמלי.
המשמעות היא כי גם אם הלולאה היא שתנוע ותסתובב בתוך השטף המגנטי, ייווצר זרם רצוף וממושך.
רוב החשמל בעולם מיוצר בתחנות כוח אלקטרו-מכניות המופעלות על ידי דלק מאובנים, כגון תוצרי זיקוק של נפט, גז טבעי או פחם.
דלקים אלו משמשים לשרפה ובעירה, על מנת להפיק קיטור או אוויר חם שנעים במהירות.
תנועה זו מהווה מקור לאנרגיה קינטית המשמשת לסיבוב גנרטור.
בתחנות כוח מסוג מחזור משולב (מחז"ם), שרפת הדלק יוצרת גז המשמש להנעת טורבינה ולאחר מכן הגז משמש ליצירת קיטור שמפעיל טורבינה נוספת.
כמות מועטה של חשמל מיוצרת בעזרת מנועי בוכנה שמפעילים גנרטור.
שריפת דלק מאובנים כמו פחם, תוצרי נפט וגז, הוא הגורם העיקרי לעליה בריכוז הפחמן הדו-חמצני באטמוספירה, להגברת זיהום האוויר ולהתחממות העולמית.
הפחם הוא סוג הדלק אשר יוצר הכי הרבה CO2, וכן תורם לעליית ריכוז הכספית באוקיינוסים.
תחנות כוח גרעיניות עושות שימוש באנרגיית החום הנפלטת מביקוע גרעיני לייצור קיטור המניע טורבינות שבתורן מניעות גנרטור.
בצרפת רוב החשמל מיוצר מאנרגיה זו.
אנרגיה גרעינית היא השיטה הבטיחותיות ביותר, עם סטטיסטיקה של כ-0.07 מתים לכל טרה-וואט-שעה- מספר דומה לזה של אנרגיה סולארית ואנרגיית רוח, וקטן פי כ-350 מכמות ההרוגים מתעשיית הנפט.
במקרה של תקלה או אסון פוטנציאל ההשלכות וההרוגים עלול להיות גבוה מאוד בהשוואה לאמצעי יצור אחרים, אך ממוצע המתים הנמוך לוקח בחשבון גם אותם.
אנרגיה גרעינית אחראית למעט מאוד פליטות של גזי חממה- כמות דומה או אף נמוכה מאשר אנרגיות מתחדשות, אך יוצרת פסולת גרעינית מסוכנת, שיש לאחסן בצורה בטוחה.
אנרגיה שמקורה באורניום יוצרת פלוטונים בעל פוטנציאל לשימוש כנשק גרעיני, עם זאת ישנן חלופות כמו תוריום, שפולטת פסולת גרעינית פחות מסוכנת וללא פוטנציאל כנשק.
אנרגיית רוח: ניתן לרתום את כוח הרוח לסובב גנרטורים.
שיטה זו נפוצה בצפון אירופה.
אנרגיית מים: ניתן להפיק אנרגיה בעזרת אנרגיית התנועה של המים, וכן בעזרת האנרגיה פוטנציאלית של נפילת מים.
אנרגיה זו מתאימה במיוחד למדינות בהן יש נהרות גדולים, עליהם בונים סכרים ורותמים את האנרגיה של נפילת המים או תנועתם לייצור חשמל.
אנרגיה גאותרמית: במקומות בהם קרום כדור הארץ דק יחסית ויש פעילות סייסמית, ניתן לנצל את חומו הפנימי של כדור הארץ לחימום מים ולסיבוב טורבינה המפיקה חשמל.
שימוש בתנועת הגלים או בהפרשי גאות ושפל על מנת להניע גנרטורים.
בעזרת מראות ניתן לנצל את חום השמש לחמם זורם (אוויר, מים, שמן תרמי או מלח נוזלי) לטמפרטורות גבוהות וכך להניע טורבינה.
ייצור חשמל ישירות מאנרגיית השמש מתבצע באמצעות תאים פוטו-וולטאיים.
ייצור זה מתבצע מאז ראשית המאה ה-21 בשלושה קני מידה:
חווה סולארית - מערכת תאים פוטו-וולטאיים בקנה מידה גדול, המיועדת לפעול כתחנת כוח ולספק חלק מתצרוכת החשמל הכללי.
לוחות סולאריים בהתקנה מקומית, המנצלים בדרך כלל שטח גג פנויים.
מתקן בסדר גודל כזה יכול לספק חלק מצריכת החשמל של המבנה עליו הוא מותקן.
לוחות סולריים בודדים וקטנים - במקומות בהם קיים קושי לסלול תשתית חשמל, במקומות בהן הדבר בלתי אפשרי (כמו בתחנות חלל ולוויינים) ולעיתים על ציוד נייד עם צריכת חשמל קטנה יחסית.
תא אלקטרוכימי הוא מְכל המאפשר יצירת זרם חשמלי הנובע מתהליכים כימיים המתרחשים בתוכו.
התא הוא מערכת סגורה המכילה את כל הנדרש להפעלתה, ולאחר ייצורו לא נדרשת שום פעולה או חומר להפעלתו.
כמות האנרגיה החשמלית שתא כזה יכול לייצר היא סופית - עד לגמר התגובות הכימיות שבתוכו.
עם זאת, קיימים תאים בהם ניתן להפוך את כיוון התגובה ועל ידי כך להאריך את משך השימוש בו ("סוללה נטענת").
ניתן לחבר מספר רב של תאים בתצורות שונות וכך לספק חשמל למגוון רחב של מכשירים.
רוב שיטות ייצור החשמל באמצעות אנרגיה מתחדשת סובלות מבעיית אמינות באספקת החשמל, כלומר אינן מבטיחות ייצור חשמל רצוף.
על מנת להתמודד עם תופעה זו, יש לאגור את האנרגיה העודפת במידה וזו מיוצרת.
נכון לראשית המאה ה-21, קיימות שלוש שיטות עיקריות לאגור אנרגיה חשמלית:
קבלים - טעינה של קבלים היא מהירה יחסית, אך כמות האנרגיה הניתנת לאגירה בצורה זו מצומצמת יחסית.
בשיטה זו נעשה שימוש באוטובוסים חשמליים הנוסעים במסלולים קצרים יחסית ונטענים מחדש בגמר כל נסיעה.
סוללות נטענות - שיטה זו מאפשרת אגירה מעט יותר משמעותית, אך כרוכה בזמן טעינה ארוך, תוספת משקל משמעותית ושימוש בחומרים מסוכנים.
שיטה זאת נמצאת בשימוש במגוון רחב של תחומים.
אנרגיה שאובה: באמצעות שאיבת מים אל מאגר גבוה, ניתן להזרימם מטה וכך לסובב טורבינות.
כל השיטות לאגירת אנרגיה חשמלית כרוכות בהכרח בהוצאת חלק מהאנרגיה הנדרשת להפעלתן.
עם זאת, במקרה של אגירת אנרגיה ממקורות מתחדשים, ההפסד אינו משמעותי בשל התחדשות המקור.
לחשמל כמוצר צריכה קיימות תכונות ייחודיות המבדילות אותו ממוצרי צריכה אחרים, ומכתיבות את הדרישות מייצור החשמל:
על אף האמור לעיל, נכון לראשית המאה ה-21 יכולת האגירה של אנרגיה חשמלית עדיין זניחה ביחס לכמות החשמל הדרושה לצריכה, ולכן תכנון ייצור החשמל אינו מתחשב באגירה.
"גודל השוק" - קרי כמות החשמל המיוצרת, נקבעת בכל רגע ורגע על ידי הכמות הנצרכת.
כל מכשיר חשמלי המתחבר או מתנתק מהמערכת מאלץ את המערכת להתאים את עצמה מיידית לשינוי.
תהליך הייצור, בקרת האיכות והאספקה לצרכן נעשים בו זמנית ובכל רגע ורגע.
הצריכה מתאפיינת בשינויים משמעותיים התלויים בשעות היממה, באירועים כשבתות וחגים, בעונות השנה, באירועי מזג אוויר, ובאירועים מקריים נוספים.
בשל היותו של החשמל מוצר חיוני ביותר, מערכת הייצור חייבת להיות בנויה בצורה המאפשרת לה להתמודד עם מגוון של תקלות, בהן הפסקת ייצור בחלק מהיחידות.
המשמעות היא כי על המערכת להחזיק בכל עת עתודות ייצור בפעולה שמאפשרת להן כניסה מיידית לייצור.
בבג"ץ רוזנצוויג מויסה נגד הרשות לשירותים ציבוריים חשמל נפסק שהזכות לאספקת חשמל היא חלק מהזכות לקיום מינימלי בכבוד, ולכן יש לתקן את אמות המידה באופן שיסדיר הליך לשמיעת טענותיו של הצרכן בטרם קבלת ההחלטה על ניתוק מאספקת החשמל.
בעקבות פסק הדין גיבשה רשות החשמל נוהל בנושא, המונע ניתוק של מאות אלפי חייבים נזקקים.
עד קום המדינה פעלה תחנת כוח הידרואלקטרית בנהריים שעל גדת נהר הירדן, וייצרה כ-11 מגה-ואט חשמל בעזרת ניצול זרם המים.
תחנות כוח נוספות שפעלו לפני קום המדינה הן תחנת הכוח רדינג ותחנת הכוח חיפה.
במלחמת העצמאות נהרסה התחנה שבנהריים, ומאז רובו המוחלט של החשמל בישראל נוצר בתחנות כוח הפועלות על תוצרי נפט (מזוט וסולר), פחם וגז טבעי.
נהוג לחלק את תחנות הכוח העיקריות בישראל לשני סוגים:
קיטור: התחנות הגדולות והחשובות בישראל הן קיטוריות.
תחנה קיטורית תלויה בקירור מי ים, ולכן כל התחנות מסוג זה ממוקמות לאורך קו החוף.
תחנות אלו פועלות על פחם ("אורות רבין" ותחנת הכוח רוטנברג), מזוט (חיפה) וגז טבעי (רדינג ואשכול).
כושר הייצור של התחנות הגדולות הוא מעל 2,000 מגה וואט כל אחת.
טורבינות גז ומחזור משולב: "טורבינות גז" הוא שם כולל לשיטת קירור אלטרנטיבית ללא מי ים, ולמרות שמן המטעה יכולות לעבוד על דלק נוזלי או גז.
רוב טורבינות הגז פועלות כיום על סולר, ומתוכנן מעבר עתידי לגז טבעי.
אתרי טורבינות הגז הגדולים בישראל הם אתר חגית שליד צומת אליקים ואתר גזר ליד רמלה, בעלות כושר ייצור של כ- 1,000 מגה וואט כל אחת.
ביוני 2010 כושר ייצור החשמל בישראל עמד על כ-11.3 אלף מגה וואט, ורובו ככולו נוצל (בימי שרב הניצול שלו עמד על 98% מכושר הייצור).
עדיין אין ייצור חשמל משמעותי מאנרגיה חלופית בישראל נכון ל-2018 עומד על כ-6.4% מכושר הייצור, ועיקר ייצור החשמל עדיין מתבסס על תחנות כוח המבוססות על דלק מאובנים.
ברמת הגולן קיים שדה קטן של טורבינות רוח על רכס חזקה, וטורבינות רוח בודדות נוספות פזורות בגולן ובגליל.
בכורי המחקר הגרעיני (קמ"ג) מיוצר חשמל.
ברחבי ישראל יש שדות רבים של אנרגיה פוטו-וולטאית.
ב-2018 נחנך מתקן באשלים של ייצור חשמל באמצעות טכנולוגיה שנקרא תרמו-סולארית.
בינואר של אותה שנה פרסם גם המשרד להגנת הסביבה בישראל תוכנית לייצור חשמל מפסולת.
בישראל מתקימים מחקר ופיתוח ענפים בתחום, ואף ייצור ותפעול תחנות כוח ניסיוניות המתבססות על אנרגיה חלופית.
בתחום הסולארי תרמי: חברת סולל מבית שמש, מיצרת תחנות כוח תרמוסולאריות שמבוססות על חימום קיטור על ידי השמש.
סולל נמצאת בראש החברות בעולם בתחום.
כאשר אין שמש ניתן לחמם את הקיטור על ידי גז או נפט.
רוב תחנות הכוח של סולל מצויות בארצות הברית.
כמו כן חברת לוז 2 הירושלמית, בשיתוף עם חברה אמריקאית מפתחת ומייצרת מתקנים תרמוסולריים.
בתחום הגיאותרמי: חברת אורמת מיבנה, נחשבת בין החברות המובילות בעולם בתחום הפקת חשמל מאנרגיה גאותרמית.
לחברה עשרות מתקנים בכל רחבי העולם.
גם האקדמיה הישראלית עוסקת בנושא.
לאחרונה מפתח הטכניון טכנולוגיה בשם ארובות שרב, המייצרת חשמל מאנרגיית רוח מלאכותית, ללא פגיעה בסביבה.
חברת "אקו וייב פאוור" עוסקת בייצור חשמל מגלי הים.
ייראנגרפיורד (בנורווגית: Geirangerfjord) הוא פיורד הנמצא בחלק הדרומי ביותר של מחוז מרה ורומסדל (Møre og Romsdal), אשר בנורווגיה.
אורכו של הפיורד 15 ק"מ והוא שלוחה של סטורפיורד (Storfjord – "הפיורד הגדול").
ייראנגרפיורד הוא מהמקומות המתוירים ביותר בנורווגיה, ובשנת 2005 הוכרז יחד עם נרייפיורד כאתר מורשת עולמית.
לצידי הפיורד הצר מצויים מפלים רבים, בהם "דה סיב ססטרנה" (De syv søstrene – "שבע האחיות"), "ברודסלרט" (Brudesløret – "הינומה") ו"סואיטור" (Suitor – "המחזר").
כמו כן, ישנן מספר חוות ישנות, רובן נטושות, אשר פזורות לאורך הפיורד.
בפיורד נמצא הסלע פלידאלשובט (Flydalsjuvet), בו צולמה התמונה הקלאסית המופיעה בעלוני פרסומות רבים ובגלויות.
בתמונה רואים את הסלע ועליו ניצבת דמות המביטה מטה אל עבר הפיורד וספינות הטיולים שבו.
את ייראנגרפיורד חוצה מעבורת, המקשרת בין העיירות ייראנגר והלסילט.
בשנה ממוצעת פוקדים את העיירה ייראנגר כ-600,000 תיירים ויותר מ-150 ספינות טיולים, מספר עצום יחסית לעיירה של כ-210 תושבים בלבד.
יירומה הוא שם הבמה של לי רוּ-מָה (Lee Ru-ma), פסנתרן ומלחין דרום קוריאני.
יירומה מפורסם ברחבי העולם, ואלבומיו נמכרים בכל אסיה, וכך גם בצפון אמריקה ובאירופה.
בין יצירותיו הידועות ביותר: "נהר זורם בתוכך" ("River Flows in You") ו"אהבי אותי" ("Love Me") אשר נכתבו לאלבום "אהבה ראשונה" ("First Love").
כמו כן, בין יצירותיו הבולטות: "נשק את הגשם" ("Kiss the Rain"), המופיעה באלבום "מתוך החדר הצהוב" ("From The Yellow Room").
בנוסף על אלבומיו הרבים, יירומה הלחין יצירות עבור מוזיקאים אחרים וכן עבור סרטים ומחזות רבים.
יירומה החל לנגן בפסנתר בגיל חמש.
ובגיל 11, (שנת 1989) עבר ללונדון כדי ללמוד ב "The Purcell School of Music".
הוא הוכשר כבוגר בית הספר ביולי 1997 ואחר סיים את לימודיו כמלחין ב "King's College London" ביולי 2000.
אלבומו הראשון הופק על ידי "DECCA" בהיותו עדיין סטודנט ב-"Kings College".
באותה תקופה הוא יצא לסיבוב הופעות ברחבי אירופה, והלחין עבור מוזיקאים, סרטים ותיאטראות.
אהבתו למוזיקה הרומנטית שבפריז (צרפת) הסבה לו השראה לעבוד עם מלחינים כגון סמואל ואלי (Samuel Vallee), או דן וסלי (Dan Wesley).
שנתיים לאחר שהוציא את אלבומו השני, יירומה הוציא את אלבומו השלישי "מתוך החדר הצהוב" ("From The Yellow Room").
בהזמנה המוקדמת בלבד נמכרו כ-30,000 עותקים והאלבום דורג בראש מצעדי המוזיקה הפופולריים.
גם לקונצרט שהתקיים בנובמבר במרכז הלאומי לאומנויות שבסיאול נמכרו כל הכרטיסים.
באלבום הרביעי שלו, POEMUSIC בולטת בעיקר המלודיה הלירית.
בשנת 2006, שנה מאוחר יותר, הוא הלחין את שיר הנושא לדרמה הפופולרית "ולס האביב".
האלבום החמישי שהוציא נקרא " h.i.s monologue".
בעודו מצליח בעקביות בתעשיית המוזיקה, הוא החליט לוותר על האזרחות הכפולה שלו כאזרח דרום קוריאני וכאזרח בריטניה והצטרף לצי הקוריאני של הרפובליקה, דבר אשר בגדר החובה עבור הגברים הקוריאנים.
כאשר סיים ומילא את תפקידו בצי הקוריאני, הופיע בשנת 2008 בהופעת 'קאמבאק' אשר התקיימה בעשרים ערים שונות בקוריאה.
אף על פי שיירומה משווק כאמן של העידן החדש, הוא אינו מתאר את עצמו ככזה: "אני נוצרי, ואני לא אמן של העידן החדש.
רוב האנשים לא מבינים אותי כראוי".
למרות זאת, אין קשר ישיר בין השינויים של העידן החדש לבין הז'אנר המוזיקלי של העידן החדש.
מאי 2001: יצא האלבום 'Love Scene'.
דצמבר 2001: יצא האלבום "אהבה ראשונה".
יולי- אוגוסט 2002: התקיים סיבוב ההופעות 'Oasis & Yiruma' ביפן ובטאיוואן.
אוקטובר 2003: יצא האלבום השלישי :"מתוך החדר הצהוב" ('From the Yellow Room').
אוגוסט 2004: יצא האלבום המיוחד "אורות ליליים...
אפריל 2005: יצא האלבום המיוחד "ייעוד האהבה" ('Destiny of Love').
נובמבר 2005: יצא האלבום הרביעי: 'POEMUSIC'.
ספטמבר 2006: יצא האלבום החמישי : 'h.i.s.
אוקטובר 2009: יצא ה'מיני אלבום' הדיגיטלי הראשון: 'Movement On A Theme'.
ב'יוטיוב' וברשתות דומות נוספות, היצירה של יירומה "נשק את הגשם" (Kiss The Rain) מפורסמת כשיר הערש מתוך הרומן "משחקי הרעב".
נוסף לכך, מעריצי הסאגה " דמדומים" מאת סטפאני מאייר נוטים לשגות ולהתייחס ליצירה "נהר זורם בתוכך" (River Flows In You) כשיר הערש של בלה ("Bella's Lullaby), בעוד שהיצירה האמיתית בה השתמשו בסרט כשיר הערש של בלה נכתבה על ידי קרטר בורוול.
תעשיית ייצור הארגמן היא אחת מתעשיות היוקרה הבולטות של העולם העתיק.
בדים צבועים בארגמן נודעו כסמל לשררה, מלכות ואלוהות החל בתקופת הברונזה המאוחרת.
בגדים צבועים בארגמן ידועים כסמל לסמכות שליטים וצבע מייצג של האלים בתקופה ההלניסטית ובתקופה הרומית.
צבע הארגמן הופק מבלוטת צבע תת-זימיות של מספר מיני חילזון ימי מן הסוג ארגמון ארגמונית אדומת-פה , ארגמון חד קוצים וארגמון קהה קוצים.
הארגמן היה צבען יקר־ערך שהפיקו הפיניקים, והוא הפך מזוהה עמם ובעיקר עם העיר הפיניקית הראשית, צור, ואף הופיע על מטבעותיה כאחד מסמליה, ובשפות שונות נקרא עד היום "ארגמן צורי" או "ארגמן פיניקי".
התעשייה הפיניקית תוארה בכתביהם של מספר מחברים ידועים בעולם הקלאסי, ביניהם סטראבון, פליניוס הזקן ואריסטו.