tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
לסדרה שמונה פרקים, אורכה הכולל הוא פחות מארבע שעות והיא שוחררה ב-28 בינואר 2022 בנטפליקס.
היא זכתה לביקורות מעורבות מצד המבקרים, בעוד שהביצועים של בל זכו לשבחים.
אישה שבורת לב בשם אנה (משוחקת על ידי קריסטן בל) לא בטוחה אם היא הייתה עדה לרצח או לא.
היא נוהגת לערבב אלכוהול עם תרופות שנתן לה הפסיכולוג שלה ובשל כך היא סובלת מהזיות תכופות ומפחד משתק מהגשם (אומברופוביה).
אנה מנודה על ידי חברי הקהילה שלה ושכניה החדשים, והיא מתויגת על ידי המשטרה כ"משוגעת".
אנה מתחילה לחקור כדי למצוא את האמת לגבי מה שראתה.
קריסטן בל משחקת את אנה, ציירת שלוקחת הפסקה מהקריירה שלה כדי להתאבל על מותה של בתה בת השמונה, טרגדיה שגם גרמה לפירוק של נישואיה.
היא סובלת מפחד מגשם ולעיתים קרובות היא שותה בקבוקי יין שלמים ומערבבת אותם עם התרופות השונות שלה, מה שגורם לה להזות.
היא נוהגת לבשל תבשילי עוף וקוראת ספרים עם כותרות כמו "האישה מעבר לאגם" ו"הנערה שבשייט".
מייקל איילי משחק את דאגלס, בעלה לשעבר של אנה, שעובד כפסיכיאטר משפטי בFBI המתמחה ברוצחים סדרתיים.
טום ריילי משחק את ניל, השכן האלמן של אנה.
מרי הולנד משחקת את סלואן, חברתה התומכת של אנה.
סלואן היא בעלת גלריית אמנות מקומית.
קמרון בריטון משחק את ביואל, שיפוצניק ידידותי שמתקן את תיבת הדואר של אנה במשך שנים.
הוא היה המטופל הראשון של דאגלס, לאחר שהרג את משפחתו בפטיש.
דאגלס שכר אותו לאחר שסיים לטפל בו והחזיר אותו למוטב.
סאמסארה יט משחקת את אמה, בתו בת התשע של ניל.
ברנדה קו משחקת את קרול, שכנתה של אנה שנוהגת לשפוט אותה.
שלי הניג משחקת את ליסה, חברתו של ניל שאנה חושבת שנרצחה.
מאוחר יותר מתגלה ששמה האמיתי הוא צ'סטיטי לינקוס.
כריסטינה אנתוני משחקת את הבלשית המשטרתית בקי ליין.
בנג'מין לוי אגילר משחק את רקס, חשפן.
הפרק האחרון כולל הופעות של ג'ים ראש כדייל וגלן קלוז כאשת עסקים.
ב-20 באוקטובר 2020, נטפליקס נתנה להפקת הסדרה הגבלה לשמונה פרקים.
היוצרים נאלצו לבטל רעיונות שונים בטיוטות שלהם כדי שיוכלו לצלם בבטיחות במהלך מגפת הקורונה, ו-ויל פרל פיקח עליהם באינטרנט באמצעות שיחות זום.
ב-19 בפברואר 2021, טום ריילי הצטרף לצוות הראשי.
ב-2 במרץ 2021, מרי הולנד, שלי הניג, כריסטינה אנתוני, סאמסארה יט, קמרון בריטון ובנג'מין לוי אגילר לוהקו לתפקידים ראשיים.
מכיוון שיט היא קטינה, המפיקים ביקשו את הסכמת אמה לכך שהיא תשחק רוצחת בשיחת זום.
ב-10 בנובמבר 2021, דווח שמייקל איילי לוהק לככב בתפקיד הראשי.
גלן קלוז חשפה שהיא הצטרפה לצוות בתנאי אחד בלבד, בעוד שהרקע של הדמות עדיין לא הוחלט.
הצילום העיקרי התקיים בלוס אנג'לס בין מרץ למאי 2021.
בזמן הצילומים נעשה שימוש בתה היביסקוס במקום יין אדום.
לבל ולאילי היה רצף ריקוד של חמש דקות שנחתך מהסדרה.
בל ויט צילמו חלק ניכר מסצנת הקרב שלהם בעצמם, אבל הם השתמשו בכפילים עבור סצנות מסוימות.
בעוד שבל ציינה שאין לה מושג לגבי עונת המשך לאחר הקליף האנגר, היוצרים רמזו שהם דנים לגבי המשך אפשרי כשנשאלו על הליהוק של קלוז.
הסדרה שואבת השראה מהספר "האישה בחלון" של איי- ג'יי פין, מ"הבחורה על הרכבת" של פולה הוקינס, מ"רבקה" של דפני דו מורייר, מ"החלון האחורי" של אלפרד היצ'קוק ומ"החפצים החדים" של גיליאן פלין.
תפקיד הבילוש של בל בסדרה נוצר גם בהשראת דמותה הקודמת ורוניקה מארס מהסדרה ורוניקה מארס.
בל גם שרה את השיר "גשם גשם לך מכאן" לשיר הפתיחה.
ב-8 בדצמבר 2021, הוכרז שהסדרה תצא ב-28 בינואר 2022, וששמה יהיה: "האישה מהבית שממול לבחורה בחלון." בל חשפה שהיא הגנה על בחירת השם כשנטפליקס רצתה לקצר אותו.
לאחר יציאתו לאקרנים, הוא היה ברשימת ה"הכי נצפים" בנטפליקס בארצות הברית, בין 30 בינואר ל-3 בפברואר.
בדף הביקורות באתר "רוטן טומאטוז", 56% מביקורות של 50 מבקרים היו חיוביות, והממוצע היה 6.0/10. הביקורת באתר ציינה שהסדרה סובלת מבעיות אך שהמשחק של קריסטן בל מצוין.
אתר Metacritic, שמשתמש בממוצע משוקלל, נתן לסדרה ציון של 49 מתוך 100, בהסתמך על ביקורות של 21 מבקרים.
צ'יטרה רמאסוואמי נתנה לסדרה שני כוכבים מתוך חמישה בעיתון הגרדיאן, וביקרה את הסדרה על כך שהבלבול בטון של הסדרה הוא "לפחות מגוחך ואפילו מבעית", וסיכמה את הסדרה כ"לא משעשעת, פשוט נוראית".
"האישה שבי" הוא ספר זיכרונות מאת הזמרת האמריקאית בריטני ספירס.
הוא יצא לאור ב-24 באוקטובר 2023, בהוצאת Gallery Books וסיימון אנד שוסטר.
בישראל יצא בחודש מרץ ב"אגם הוצאה לאור", בתרגומה של תמי לימון.
ספר הזיכרונות הופץ בפורמטים דיגיטליים בו-זמנית עם המהדורות המודפסות.
ב-13 באוקטובר 2023, אישרה ספירס שהיא לא תקריא את תוכנו בשל העובדה שהוא "רגשי מדי עבורה", וגייסה את השחקנית מישל ויליאמס להקליט את עיקרי הדברים, בעוד שהיא עצמה הקריאה את ההקדמה שלו.
ספירס קידמה את הספר במגזין פיפל באמצעות דיבור על תוכנו וצילום לשער הראשי של אותו העיתון.
ב-21 בפברואר 2022, דווח כי ספירס חתמה על עסקה בגובה 15 מיליון דולרים, אחת מעסקאות הספרים היקרות ביותר בכל הזמנים.
ב-11 ביולי 2023, הודיעה ספירס כי הספר ייקרא "האישה שבי", וייצא לאור ב-24 באוקטובר 2023. לפי הדיווחים, הוא נכתב על ידי העיתונאי וסופר הצללים סם לנסקי.
"האישה שבי" מתאר את מסעה של ספירס לתהילה, האתגרים עימם התמודדה ומאמציה להשתחרר משמרנות ארוכת שנים ששלטה פעם בחייה.
בתחילת ספר הזיכרונות, ספירס כותבת שסבתה מצד אביה, ג'ין, נשלחה למרכז בריאות הנפש על ידי סבה מצד אביה של ספירס.
תינוקם בן שלושה ימים מת וג'ין הייתה המומה מצער.
בהיותה במרכז בריאות הנפש קיבלה ג'ין ליתיום; מאוחר יותר היא ירתה בעצמה מעל קברו של הילד.
ספירס כותבת, "הטרגדיה עוברת במשפחה שלי".
ספירס כתבה שהיא הוצגה כתמימה, אף על פי שהייתה מעשנת קבועה מגיל 14 ואיבדה את בתוליה בערך באותו זמן.
בשנת 2002, בן זוגה לשעבר, ג'סטין טימברלייק נפרד ממנה באמצעות הודעת טקסט.
כשהיא נכנסה להיריון מטימברלייק, היא כתבה שהוא שכנע אותה לעשות הפלה.
היא הוסיפה כי בגד בה, והעירה: "צלמים תפסו את ג'סטין עם אחת הבנות מאול סיינטס במכונית".
לאחר הפרידה, הדימוי הציבורי שלה נפגע וכתוצאה מכך החלה לקבל תרופה בשם אמפטמין.
היא גם הודתה שהיא בגדה בטימברלייק עם הרקדן וייד רובסון.
בספר הזיכרונות היא סיפרה על החוויה המינית שלה עם השחקן קולין פארל.
היא ציינה שהסיבה לנישואיה בני 55 השעות עם ג'ייסון אלכסנדר נבעה משכרות ושעמום.
היא כתבה שמשפחתה כעסה לאחר שגילתה על נישואיה.
בהמשך, הוסיפה: "לכל אחד יש פרספקטיבה אחרת על זה, אך לא לקחתי את זה כל כך ברצינות.
חשבתי שחתונה מטומטמת בווגאס זה משהו שאנשים עשויים לעשות בתור בדיחה ואז המשפחה שלי באה והתנהגה כאילו התחלתי במלחמת העולם השלישית.
בכיתי כל שאר הזמן שהייתי בלאס וגאס".
בהמשך, פגשה את הרקדן קווין פדרליין, להם שני ילדים משותפים.
היא סבלה מדיכאון לאחר לידה; דבר שהוביל אותה לגלח את ראש, תוך תקיפת צלם פפראצי עם מטרייה.
הספר זכה להערכה רבה וביקורות חיוביות מניו יורק טיימס, מגזין טיים, ולוס אנג'לס טיימס.
בביקורת שפורסמה ב-BBC, מארק סבאג' כינה את הספר "סיפור כועס ומזהיר", בעוד שבאינדפנדנט כינו אותו "גולמי, לא מסונן ועוצר נשימה בזעם שלו".
בכתבה לפורבס, טוני פיצג'רלד הצהיר כי ספר הזיכרונות "משנה את השיחה על בריאות הנפש וכוכבת הילדים".
לפני יציאתו, "האישה שבי", הופיע בראש ספרי "ההוצאה החדשה" הנמכרים ביותר באמזון, מה שהפך אותו לספר הנמכר ביותר עד כה.
לאחר פרסומו ב-2023, הוא הופיע בראש טבלאות מכירות הספרים במספר מדינות.
"האישה שבי", נמכר יותר מ-9 מיליון הזמנות מראש ברחבי העולם.
הוא הפך לספר זכרונות המפורסמים הנמכרים ביותר בהיסטוריה עם 1.4 מיליון עותקים שנמכרו ביומו הראשון, ועלו על מכירות הספר "Spare" של הנסיך הארי, דוכס סאסקס ביום הראשון ליציאתו.
האכלת חתולי רחוב היא מנהג שנוי במחלוקת המהווה לעיתים סיבה למריבות בין שכנים.
חתולי רחוב ביישובים עירוניים ניזונים מבעלי חיים שונים ומשאריות מזון של האדם.
יש תושבים שמחליטים לסייע בתזונת חתולי הרחוב באמצעות שאריות ממזונם או אפילו על ידי רכישת מזון חתולים וחלוקתו.
חלק מחובבי החתולים דואגים לתזונת חתולי הרחוב ומאכילים אותם במקומות קבועים.
המסתייגים לא רוצים את החתולים בסביבתם ממגוון סיבות, פגיעה בבעלי חיים אחרים, שאריות מזונם מזמנים בעלי חיים נוספים, כמו עכברים, החתולים הבאים לאכול מפרישים בסביבה את צורכיהם והסכנה של הפצת מחלות.
יש בעולם חובבי חתולים ויש המסתייגים מהם ואפילו יש אנשים, חמישה עד עשרה אחוזים מהאוכלוסייה, אלרגים לחתולים מנגד מצביעים חובבי החתולים על הדברת בעלי חיים מזיקים על ידי חתולים כמו עכברים ונחשים
סכסוכי שכנים סביב סוגיה זו הגיעו לבתי משפט ובמקרה מסוים הוצא בבית משפט השלום צו מניעה נגד מאכילת חתולים ובהמשך דנו בנושא בית משפט מחוזי ובית המשפט העליון.
יש חובבי חתולי רחוב המקדישים לנושא זמן ומשאבים כספיים, חרף ביקורתם של המתנגדים להאכלת חתולי רחוב.
ריבוי המחלוקות בנושא האכלת חתולי רחוב הביאו מוסדות שונים לקביעת דרכי פעולה בנושא.
המשרד להגנת הסביבה פרסם את ההנחיות הבאות:
יש להאכיל את החתולים בשטח שאינו מסכן את החתולים ואינו מהווה מטרד לתושבים.
יש להאכיל את חתולי הרחוב במזון יבש ואיכותי, בזמנים ומקומות קבועים, בכמות הנדרשת לכל ארוחה ולא מעבר לכך.
יש להקפיד לאסוף את שאריות המזון ואת כלי האוכל בגמר ההאכלה, ולדאוג שהמקום יישאר נקי.
תנאי סניטציה: סביבה נקיה מפסולת ופחי אשפה סגורים.
יש לדאוג ככל שניתן לבריאותם של החתולים המואכלים ולגלות ערנות למצבם הרפואי.
האגודה לתרבות הדיור פרסמה את ההנחיות הבאות:
יש להאכיל את החתולים בשטח שאינו מסכן את החתולים ואינו מהווה מטרד לתושבים, בפינה, במקום שקט, רחוק מהכביש, לא בקרבת כניסות לבתי מגורים ולא בחדרי מדרגות.
על מנת למנוע כניסה של החתולים לבתי המגורים, יש לשמור על דלתות הכניסה סגורות ועל פחי האשפה סגורים.
האישה מתבץ היא אישה המופיעה בספר שופטים, שהשליכה אבן ריחיים על אבימלך בן גדעון בעת שצר על מגדל העיר תבץ, וגרמה למותו.
בכך היא הביאה לסיום המצור והצילה את תושבי העיר תבץ שהתבצרו במגדל מפחד המלחמה.
אבימלך כחלק ממחלמתו נגד המורדים בו, הגיע לכבוש ולהרוג את יושבי העיר תבץ, שיש המזהים אותה עם העיר טובאס כיום.
כשאבימלך נכנס לעיר, כל יושבי העיר ברחו ועלו לגג המגדל והתבצרו בתוכו.
אבימלך התקרב למגדל על מנת לעלות אותו באש.
באותה העת שהתקרב למגדל, אישה אחת מתושבות העיר שעמדה על גג המגדל, זרקה על ראשו של אבימלך פלח־רכב (חלק מהאבן העליונה של אבני הריחיים) ורוצצה את גולגולתו:אבימלך שעדיין היה בחיים, לא רצה שיאמרו שנהרג בידי אישה, ולכך ציווה את נושא כליו, שיהרוג אותו בחרבו:
חז"ל על הפסוק בספר משלי דרשו שסופו של הפסוק מרמז על מות אבימלך שהתגלל שמת על ידי אבן: .
שנים לאחר המעשה, בעקבות מעשה דוד ובת שבע, שדוד מצווה את יואב בן צרויה, להציב את אוריה החיתי בחזית המלחמה על מנת שיהרג.
יואב אכן מצווה על יואב שיתקרב עם קבוצת חיילים לחומת העיר רבה, כשהוא יודע שבאותו המקום מוצבים חייליו החזקים יותר של בני עמון.
ואכן יואב שולח את אוריה לנסות לפרוץ את חומת העיר 'רבה' עליה צרו.
אך ניסיון הפריצה לא צלח, ואוריה יחד עם חיילים נוספים של דוד נהרגו כשירו עליהם מראש החומה.
יואב בן צרויה שולח להודיע לדוד שבניסיון הפריצה לעיר מתו מחיילי ישראל.
בדבריו הוא מזכיר שייתכן שדוד ישאל מדוע לא חששו להתקרב לחומת העיר בצורה כלכך מסוכנת ולא חששו שישליכו עליהם חפצים שיוכלים להביא למיתתם, וכפי שכבר אירע במעשה האישה מתבץ:
למעשה, באזכור זה ניתן לראות, כי בניגוד לרצונו של אבימלך שלא יוזכר שנהרג על ידי אישה, יואב בן צרויה מזכיר בדבריו שמותו נעשה על ידי אישה.
יש שסברו שכוונת יואב בכך שהזכיר את מעשה הריגת אבימלך בידי אישה הוא להזכיר לדוד כי אף אוריה מת בעקבות אישה, בת שבע.
פרשנים אחדים עמדו על ההקבלה של סיפור האישה מתבץ לסיפורה של האישה החכמה מאבל בית מעכה.
גם שם, הייתה זו אישה שהצילה במעשיה את אנשי העיר שהיו נתונים במצור, וגם בסיפור זה, הריגת האיש גרמה לסיומה של המלחמה.
האישה השומרונית בבאר היא דמות המופיעה בבשורה על פי יוחנן.
בפרק ד' מתוארת השיחה של ישו איתה בבאר יעקב שעל יד שכם.
ישו מגיע אל הבאר לאחר שעזב את יהודה והיה בדרכו חזרה לגליל.
בזמן שישב לנוח ליד הבאר, באה אישה מקומית וביקש ממנה מים, בקשה שהפתיעה אותה, שכן לא הייתה יהודיה והייתה איבה בין היהודים לשומרונים באותה התקופה.
ישו מבשר לה שהוא המשיח, דבר שטרם הצהיר עליו בגלוי בפני אחרים:
חוקרים טוענים כי הסצנה שבה פוגש ישו את האישה דומה בתחילתה לסצנות דומות במקרא שהתרחשו על יד באר, לדוגמה של יעקב ורחל, על מנת שתהיה מוכרת לקוראים יהודים.
האישה השומרונית והדו־שיח שהתקיים בינה לבין ישו תוארו בציורים ופסלים רבים, וכן הוזכרו במספר שירים.
האישה העירומה - מחקר על גוף האישה הוא ספר מאת הזואולוג דזמונד מוריס שפורסם לראשונה ב-2004. הספר יצא לאור בעברית ב-2006, בהוצאת מודן, בתרגום ברוך גפן.
הספר מתאר את הגוף הנשי מנקודת מבט אבולוציונית.
הוא מחולק למספר פרקים, כל אחד מוקדש לאיבר אחר בגוף, מהשיער ועד כף הרגל.
עבור כל אחד מהם, מוריס מסביר את המבנה והתפקוד של האיבר, דן בהתפתחותו, בחשיבות החברתית שלו לאורך ההיסטוריה האנושית, ובשינויים המלאכותיים והקישוטים שתרבויות שונות הסעפו לגוף.
לאחר פרק על האבולוציה של הגוף באופן כללי, 22 הפרקים הבאים עוסקים בהתאמה: שיער, גבה, אוזניים, עיניים, אף, לחיים גב, שפתיים, פה, צוואר, כתפיים, זרועות, ידיים, שדיים, מותניים, ירכיים, בטן, גב, שיער ערווה, איברי מין, ישבן, רגליים וכפות הרגליים.
בספר כתב לראשונה על ה"נקודת ה-יו", אזור ארוגני בצורת פרסה בגוף האישה, הממוקם מעל פתח השופכה, אשר גירויו עשוי להוביל לעונג רב, אורגזמה עוצמתית.
פסל האישה הנמה הוא פסלון חרס קטן מהתקופה הנאוליתית, שנמצא באתר התת-קרקעי הפרהיסטורי ההיפוגאום של חל-ספליני שבמלטה.
הוא ידוע גם בשם "הפסלון של חל-ספליני".
הפסלון, הנחשב לאחד הממצאים הארכאולוגיים החשובים והייחודיים של מלטה, מוצג במוזיאון הלאומי לארכאולוגיה בעיר הבירה ולטה.
הפסלון הוא יצירת אמנות בת כ-5,000 שנה, שנשתמרה במצב מצוין, העשויה חרס ומראה תשומת לב רבה לפרטים, אף על פי שהאמן שיצר אותה יכול היה להשתמש רק בכלים פרימיטיביים מעצם, אבן ואולי גם עץ.
הפסלון מתאר אישה במנח שכיבה טבעי, שוכבת על צידה הימני על גבי ספה או מיטה קעורה במקצת תחת משקלה, ראשה מונח על כרית בצורת תיבה, ידה הימנית מחזיקה בעדינות בכרית, בעוד ידה השמאלית מונחת על זרועה.
האישה מוצגת עירומה מהמותניים ומעלה, כשהיא לובשת חצאית פעמונית שנראית רקומה ובעלת קפלים בחלקה התחתון, עיצוב אופייני למלטה בתקופה זו.
ברכיה כפופות במקצת והחצאית חושפת את רגליה, שנראות כקביים בקצה המיטה.
בטנה החשופה מגלה קפל שומן וטבור הנראה בבירור.
פניה אובליים, עיניה עצומות, אפה רחב, ושפתיה קטנות וכמעט בלתי נראות.
שערה ארוך ומונח לצד ראשה, ונראה כי חלקו העליון של ראשה מגולח מהקודקוד עד קו האזנים, בשונה מהתסרוקות הנראות על פסלי נשים אחרים מהתקופה.
בניגוד לזרועותיה, מותניה הרחבים, ירכיה וישבנה הבשרניים, ידיה וראשה קטנים ונראים כשייכים לדמות אחרת.
לחצאיתה יש קו באמצע, מלפנים ומאחור, הנראה כמחובר בתפר, ונראה כי היא חוגרת חגורה.
תשומת לב רבה ניתנה גם לחלקה התחתון של המיטה, המכיל פרטים ועיטורים.
מבט מלמטה על הפיסלון מראה מסגרת מחוזקת בצלעות ומזרן קש.
הפסלון קטן ממדים: אורכו כ-12 ס"מ, גובהו כ-7 ס"מ ורוחבו כמעט 7 ס"מ.
על פני הפסלון נראות עדיין עקבות של צבע אדום (אוכרה), ששימש כנראה לעיטורו המקורי.
הפסלון התגלה בתחילת המאה ה-20 באחת הגומחות או הבורות המובילים לקומה השלישית של ההיפוגאום.
לצד הפסלון נמצאו כלי חרס, עצמות, חרוזים מאבן ומחרס, כפתורי צדף, קמעות, ראשי גרזן ודמויות נוספות מאבן ומחרס.
ההערכה היא כי האתר שימש לקבורה ולפולחן בין השנים 4,000 ל-2,500 לפנה"ס, והפסלון מתוארך לתקופה זו.
זו היא אותה תקופה בה נבנו המקדשים המגליתיים במלטה.
למרות שנמצא בהקשר של קבורה, יש לפסלון מאפיינים דומים לפסלונים אחרים שנמצאו במקדשים מעל פני האדמה, בתיאור האישה השופעת, אך לא נמצאו פסלונים נוספים הדומים לו.
הפסלון נחשב לסמל של אידיאל נשי נאוליתי במלטה, ולעיתים מזוהה עם דמות "האלה האם" – מוטיב חוזר באמנות פרהיסטורית, המסמל פוריות, חיים וטיפוח.
יש המציעים כי ההשמנה המודגשת של הדמות מסמלת שפע, בריאות ופוריות, אך לא מיניות, כפי שנראה בפסלונים נוספים מהתקופה הנאוליתית במלטה.
תנוחת השינה השלווה פורשה גם כמסמלת מנוחה נצחית, מוות או מעבר לעולם הבא, בהתאם להקשר הקבורה בו נמצא הפסלון.
יש מומחים המשערים כי הפיסלון מיצג "אינקובציה" - שינה פולחנית, פרקטיקה רוחנית נפוצה בתרבויות עתיקות רבות, שבה אדם ישן בתוך קבר או אזור מקודש בתקווה לקבל, באמצעות חלומות, את רוחו של אב קדום או ידע וריפוי בהשראה אלוהית.
יש המקשרים את שרידי הצבע האדום שנמצא על הפסלון עם צבעו של דם הווסת - סמל לפריון, מוות ולידה מחדש, צבעה של האלה.
הפרטים המורכבים ורמת הגימור של הפסלון מדגישים את התחכום האמנותי של התקופה.
הוא גם משקף את ההערצה החברתית לאלות נשיות, ומדגיש את תפקידן בבריאה ובקיום.
פסל האישה הנמה נחשב לאחת היצירות האמנותיות המרשימות של התקופה הנאוליתית, ומושך תשומת לב רבה מצד חוקרים ומבקרים מן העולם כולו.
הפסלון מעניק הצצה נדירה לאמונות, לאידיאלים האסתטיים ולחיי הרוח של תושבי מלטה הקדומים.
זהו הייצוג הקדום ביותר הידוע לאישה ישנה.
מלטה הנפיקה בול עליו הופיעה דמות האישה הנמה, 1965-1970.
ב-2008 הנפיקו מלטה וקפריסין בולים משותפים לרגל הצטרפותן לאיחוד האירופאי.
על אחד הבולים מופיעה האישה הנמה.
ניתן לראות את הפיסלון ברקע אחת הסצנות עם לאונרדו דיקפריו בסרט שאטר איילנד משנת 2010.
האישה עם הפרעוש היא יצירת שמן על בד מאת ז'ורז' דה לה טור, שנוצרה בין 1632 ל־1638. מידותיה 121 × 89 ס"מ והיא שמורה באוסף מוזיאון לוריין, ארמון דוכסי לורן בננסי.
היצירה, שנרכשה בשנת 1955, נחשבת לאחת מיצירותיו הבולטות והמיוחדות ביותר של האמן, בשל אופייה החריג וההיעדר המוחלט של מקבילה נושאית ביצירתו.
הציור מציג אישה צעירה בעלת לבוש פשוט וצנוע, היושבת בחדר חשוך ומוארת בנר אחד מרכזי.
היא תופסת בין אגודליה פרעוש שהסירה זה עתה מגופה, ופרעוש נוסף נראה על בטנה.
דה לה טור מציג אותה בגוף נפוח מעט, תבנית גוף המופיעה גם ביצירות אחרות שלו ולכן אינה בהכרח מעידה על היריון.
צמיד ג'ט שחור על פרק ידה מקשר אותה אל מעמד משרתות העניות של לורן במאה ה-17. הבגד, התנוחה ומיעוט הפרטים סביב הדמות יוצרים סביבה של עמל יומיומי, רגע של שקט לאחר יום עבודה.
מרכזיותם של שלושת האלמנטים: להבת הנר, מבטה של האישה והפרעוש, שבידה מעצבים קומפוזיציה המכוונת להתבוננות פנימית, המחברת את היצירה אל סדרת המדלינות של האמן ואל נושאי הכאב וההיטהרות שביצירתו הדתית.
ייחודה של היצירה נובע הן מהנושא היומיומי וה"פשוט" והן מהעומק הרוחני שמעניק לו דה לה טור.
בניגוד לטיפול הגס ולעיתים ההיתולי שנושא זה קיבל אצל אמנים אחרים, כאן נוצרה אווירה של רצינות, איפוק ומדיטציה.
העירום החלקי מטופל ללא כל שמץ ארוטיות; הבדידות, הדממה והאור האחד היוצא מן הנר יוצרים רגע של התכנסות נפשית.
הפשטות הקיצונית, הגאומטריזציה של הצורות והאחדות הצבעונית הופכים את היצירה לאחת השיאים של סגנונו היומי של האמן, הרבה לפני מפנה היצירות הליליות המפורסמות שלו.
מקור היצירה התגלה מחדש בשנות ה-20 של המאה ה-20, כאשר הגנרל דלבייז רכש אותה באורליאן כשהיא משויכת בטעות לצייר אחר.
בשנת 1955 פנו יורשיו למומחי מוזיאון רן, ובעקבות זיהויו של החוקר פרנסואה־ז'ורז' פאריזה והצעתו לשקם ולהציג את היצירה, נרכשה היצירה למוזיאון הלוריין באמצעות מגבית ציבורית.
מאז לא הועמד ייחוסה לדה לה טור בספק, חרף היעדר חתימה.
בתקופת שיפוץ ארמון דוכסי לורן מוצגת היצירה במוזיאון בוז־אר של ננסי.
מועדון הכדורגל האל סיטי הוא מועדון כדורגל אנגלי, המשחק בצ'מפיונשיפ.
קבוצת הכדורגל, המייצגת את העיר קינגסטון על ההאל, משחקת באצטדיון MKM אשר מונה 25,400 מושבים.
מדי הקבוצה כוללים חולצת פסים כתומה-שחורה, מכנס שחור וגרביים כתומים, ומכאן כינויים: ה"נמרים" (The Tigers).
בעונת רשם המועדון היסטוריה והעפיל לראשונה בתולדותיו לליגת הכדורגל הבכירה באנגליה.
עד אז הייתה העיר הגדולה באירופה שמעולם לא הייתה לה נציגה בליגת הכדורגל הלאומית הבכירה.
למיקום השיא שלה עד אז - שלישי בליגת המשנה - הגיעה האל סיטי בשנת 1910, ואך החמיצה את העלייה לליגה האנגלית הראשונה.
מאז ועד לעלייתה לפרמייר ליג בשנת 2008 לא הצליחה האל לשחזר את ההישג ולסיים כה גבוה בטבלה, ואת רוב תולדותיה העבירה בליגות השלישית והרביעית.
התארים היחידים שלה כוללים שלוש זכיות באליפות הליגה האנגלית השלישית, בעונות 1932/1933, 1947/1948 ו-1965/1966. ההישג המשמעותי ביותר שלה בגביע ה-FA היה העפלה לשלב הגמר בשנת 2014.
האל ירדה מליגת המשנה האנגלית בעונת 1990/1991, וחמש שנים אחר כך ירדה גם מהליגה האנגלית השלישית.
בשמונה העונות הבאות התמודד המועדון עם קבוצות הליגה האנגלית הרביעית, תוך שהוא חווה משברים כלכליים חמורים; לזמן מה אף נאסר עליהם לשחק באצטדיונם דאז, בות'פרי פארק, כיוון שלא עמדו בתשלום השכירות.
המועדון היה כבר על סף פשיטת רגל כאשר נרכשו לבסוף על ידי אדם פירסון, לשעבר בכיר בלידס יונייטד.
באמצע עונת עברה הקבוצה לשחק באצטדיון קינגסטון קומיוניקיישנס, אצטדיונה החדש, אשר נבנה בעלות של 43 מיליון ליש"ט, רובו ככולו במימון עיריית האל.
כמה שבועות קודם לכן מונה מאמן חדש לקבוצה, פיטר טיילור (אשר שימש גם כמאמן הנבחרת האולימפית של אנגליה בכדורגל), שבעונות קודמות העלה את ג'ילינגהאם () ואת ברייטון אנד הוב אלביון () לליגה גבוהה יותר.
בתום עונה השלמה הראשונה שלו כמאמן, עונת , סיימה האל סיטי במקום השני בליגה הרביעית והעפילה לליגה השלישית.
בעונת סיימה שנייה גם בליגה השלישית והעפילה לראשונה מזה 15 שנה לליגת המשנה האנגלית.
בשנת 2008 סיימה הקבוצה במקום השלישי בליגת המשנה, והעפילה למשחקי הפלייאוף לקביעת העולה השלישית לפרמייר ליג.
בחצי הגמר עברה האל סיטי את ווטפורד ובגמר היא פגשה את בריסטול סיטי, עליה גברה 0–1 ועלתה בפעם הראשונה בתולדותיה לפרמייר ליג.
את עונת 2008/2009, למרות התחזיות הקודרות שקבעו שהיא תרד בחזרה לליגת המשנה, פתחה האל בצורה מצוינת ומצאה את עצמה בתחילת העונה בצמרת הטבלה.
ההמשך היה חלש מאוד, ב-2009 ניצחה הקבוצה בשני משחקים בלבד, והקבוצה התדרדרה לתחתית הטבלה.
הקבוצה הצליחה לבסוף להינצל מירידה ולהישאר בפרימייר ליג בזכות נקודת ליגה אחת יותר שצברה הקבוצה על פני ניוקאסל.
בסוף עונת 2009/2010 ירדה האל לליגת המשנה.
כעבור שלוש עונות העפילה האל בחזרה לפרמייר ליג.
בעונת 2013/2014 העפילה האל לראשונה בתולדותיה לגמר הגביע האנגלי אך הפסידה לארסנל 2–3 לאחר הארכה.
בסיום עונת 2014/2015 ירדה שוב לליגת המשנה.
בחלוף שנה נוספת שבה האל סיטי לפרמייר ליג אחרי שסיימה במקום הרביעי וגברה בחצי גמר הפלייאוף על דרבי קאונטי.
בגמר הפלייאוף על העלייה לפרמייר ליג ניצחה האל סיטי את שפילד ונסדיי בתוצאה 0–1.
שנה מאוחר יותר נשרה חזרה האל לצ'מפיונשיפ לאחר שסיימה במקום ה-18. בסיום עונת 2019/2020, סיימה הקבוצה במקום האחרון בצ'מפיונשיפ, ונשרה לפוטבול ליג הראשונה.
עונה לאחר מכן שבה בחזרה לצ'מפיונשיפ.
בינואר 2022 תאגיד שבראשות אג'ון איליג'אלי רכש את המועדון והוא מונה יושב ראש.
הרולד ברנט "האל" ואליס מפיק סרטים אמריקני, אשר במשך למעלה מחמישים שנה הפיק כמה מן היצירות המזוהות ביותר עם הוליווד, כגון "קזבלנקה" ו"ניצחון אפל".
ואליס נולד כארון בלום וולוביץ בשיקגו.
בשנת 1922 עבר ללוס אנג'לס ומצא עבודה במחלקת הפרסום של אולפני האחים וורנר.
בתוך כמה שנים החל להיות מעורב בהפקת סרטים, ולבסוף הפך למנהל מחלקת ההפקה באולפני האחים וורנר.
במהלך קריירה שנמשכה כחמישים שנים היה מעורב בהפקתם של יותר מארבע מאות סרטים באורך מלא.
בין הסרטים הגדולים שיצר היו "קזבלנקה" (1942) אחד מן הסרטים הידועים ביותר בהיסטוריה של הוליווד.
על אף היותו מפיק ולא תסריטאי, אחראי ואליס ל"שורת המחץ" הידועה מן הסרט, "זוהי תחילתה של ידידות נפלאה", אותה אומר הגיבור ריק (המפרי בוגרט), למפקד המשטרה המושחת קפיטן ריינו (קלוד ריינס).
הפקתו של "קזבלנקה" הייתה אירוע כאוטי, ובתסריט חלו שינויים מיום ליום ומשעה לשעה.
את השורה הוסיף ואליס לאחר סיום הצילומים, והמפרי בוגרט זומן במיוחד לאולפן על מנת לדבב אותה.
בשנת 1944 עזב ואליס את האחים וורנר על מנת לעבוד כמפיק עצמאי, ונהנה ממעמד של מפיק מוביל ומהצלחה קופתית וביקורתית.
בין היתר הפיק כמה מסרטיו של אלביס פרסלי.
ואליס היה מועמד לשבעת פרסי גלובוס הזהב וזכה פעמיים.
בשנת 1974 קיבל פרס גלובוס הזהב מיוחד על מפעל חיים.
הסרטים שהפיק היו מועמדים לפרס האוסקר שש עשרה פעמים, ובשנת 1943 קיבל את הפרס עבור "קזבלנקה".
פעמיים קיבל את הפרס לזכר אירווינג תלברג עבור מפעל חיים בקולנוע.
ואליס היה נשוי פעמיים, לשחקניות לואיז פאזנדה ומרתה הייר.
בגיל 88 מת ונטמן בקליפורניה.
"הקיסר הקטן" (1931) - סרט הגנגסטרים הקלאסי המביא את סיפור עלייתו ונפילתו של גנגסטר אכזר, תוך רמיזה לדמותו של אל קפונה.
הסרט היה נקודת מפנה בקריירה של הכוכב אדוארד ג'י רובינסון, אשר לוהק לתפקידי גנגסטרים מעתה ואילך.
"קפטן בלאד" (1935), בכיכובו של ארול פלין.
"היער המאובן" (1936) - תפקידו החשוב הראשון של המפרי בוגרט.
סרט גנגסטרים קלאסי, אשר קבע את המוסכמות בתחום - דמות הגנגסטר כאנטי-גיבור, ודמות המשורר האידיאליסט לסלי הווארד כגיבור.
"קיד גלהאד" (1937) - מלודרמת אגרוף קלאסית, בכיכובם של אדוארד ג'יי.
הסרט הופק מחדש בשנת 1962 בכיכובו של אלביס פרסלי.
"הרפתקאות רובין הוד" (1938) - סרט הרפתקאות קלאסי בכיכובו של ארול פלין.
הסרט, בבימויו של מייקל קורטיז הוא הפקת יוקרה הוליוודית אופיינית לתקופתה, בה שוחזרה אנגליה של ימי הביניים באולפני וורנר בקליפורניה.
"חייהם הפרטיים של אליזבת ואסקס" (1939) שיתוף פעולה נוסף עם הבמאי מייקל קורטיז ועם בטי דייוויס וארול פלין ליצירת מלודרמה תקופתית.
"שביל סנטה פה" (1940) בכיכובם של ארול פלין, רונלד רייגן ואוליביה דה הבילנד.
"המכתב" (1940) - סרט אימה בכיכובה של בטי דייוויס.
"סרג'נט יורק" (1941) - סיפורו של חוואי ההופך לגיבור מלחמת העולם הראשונה בכיכובו של גרי קופר.
"זאב הים" (1941) בבימויו של מייקל קורטיז.
"הנץ ממלטה" (1941) - אחת היצירות המזוהות ביותר עם סגנון הפילם נואר.
נכתב ובוים על ידי ג'ון יוסטון.
המפרי בוגרט בתפקיד הבלש הפרטי סאם ספייד, יציר דמיונו של דשיל האמט מתעמת עם חבורת פושעים בראשה עומדים סידני גרינסטריט ופיטר לורה, ועם אהבתו לבריג'יד או'שונסי (מרי אסטור) המתגלה כרוצחת קרת רוח.
"קזבלנקה (1942) - אחת הקלאסיקות ההוליוודיות האהובות ביותר.
המפרי בוגרט הוא בעל מועדון לילה בקזבלנקה תחת שלטון צרפת של וישי הנקרע בין אהבתו לאילזה (אינגריד ברגמן) לבין חובתו לסייע לבעלה, לוחם המחתרת ויקטור לאזלו (פאול הנרייד).
הסרט הקנה לוואליס את פרס האוסקר היחיד בקריירה שלו.
"ינקי דודל דנדי" (1942) - ביוגרפיה של שחקן הוודוויל ג'ורג' מ.
שיתוף פעולה נוסף בין ואליס ובין קורטיז, אשר הביא למועמדות לאוסקר הן לוואליס והן לקורטיז.
"ועתה, הנוסע" (1942) - סרט דרמה בכיכובה של בטי דייוויס.
"אהבתה המוזרה של מרתה אייברס" (1946) בכיכובם של קירק דאגלס, ברברה סטנוויק וואן הפלין
"רומן בספטמבר" (1950) - סרט רומנטי בכיכובם של ג'ואן פונטיין וג'וזף קוטן.
"מוריד הגשם" (1956) - עם ברט לנקסטר וקתרין הפבורן.
קוראל" (1957) - אחד מן המערבונים הידועים בתולדות הוליווד.
על פי תסריטו של לאון יוריס, בבימויו של ג'ון סטרג'ס, ובכיכובם של ברט לנקסטר וקירק דאגלס.
"הרוח היא פראית" (1957) בכיכובם של אנתוני קווין ואנה מניאני.
"מלך קריאול" (1958) בכיכובו של אלביס פרסלי.
"בקט" (1964) - דרמה תקופתית המביאה את סיפור המאבק בין הנרי השני ותומאס בקט באנגליה של ימי הביניים.
משחקם המעולה של ריצ'רד ברטון ופיטר או'טול בתפקידים הראשיים הביא לסרט זה מועמדות לאוסקר.
"רכבת אחרונה מגאן היל" - (1959), מערבון בכיכובם של קירק דאגלס ואנתוני קווין.
"במקצבי הוואי" (1961) בכיכובו של אלביס פרסלי.
נערות!" (1962) בכיכובו של אלביס פרסלי
"עליצות באקפולקו" (1963) בכיכובו של אלביס פרסלי.
"בואינג בואינג" - קומדיה בכיכובם של טוני קרטיס וג'רי לואיס (1965).
"יחפים בפארק" (1967) - עיבוד לקומדיה הרומנטית של ניל סיימון, המנציח את רוברט רדפורד וג'יין פונדה הצעירים והיפים.
"אן של אלף הימים" (1969) - סיפורה של אן בולין אשתו של המלך רודף הנשים הנרי השמיני (ריצ'רד ברטון וז'נבייב בוז'ולד).
דרמה תקופתית אשר הביאה לוואליס מועמדות נוספת לפרס אוסקר.
"אומץ אמיתי" (1969) - מערבון בכיכובו של ג'ון ויין.
"העין הציבורית" (1972) - בכיכובם של חיים טופול ומיה פארו.
האל שהכזיב הוא אנתולוגיה של שישה סופרים שהתפרסם בשנת 1950, בימי המלחמה הקרה.
הסופרים שהיו מן המערב נסחפו בשנות השלושים לקומוניזם ולתמיכה בברית המועצות והתפכחו מאמונתם זו עקב הטרור הסטליניסטי.
ששת הסופרים הם לואי פישר, אנדרה ז'יד, ארתור קסטלר, איניאציו סילונה, סטיבן ספנדר וריצ'רד רייט.
עורך הקובץ ומי שכתב את הקדמתו היה ריצ'רד קרוסמן שהיה מדינאי בריטי, איש מפלגת הלייבור שהיה בשנות השישים למנהיגה בפרלמנט הבריטי.
קרוסמן היה איש רוח שכתב בעצמו מספר ספרים בנושאים פוליטיים.
בסוף שנות העשרים ותחילת שנות השלושים, שהיו שנות עליית הנאציזם והתבססות הפשיזם, חשו רבים מאנשי הרוח באירופה ובארצות הברית אהדה עצומה לברית המועצות, שבה ראו את התגשמות הסוציאליזם וחומת מגן מפני הנאציזם והפשיזם.
רבים מהם הצטרפו למפלגות הקומוניסטיות בארצות מגוריהם ובאו לברית המועצות לביקור.
אחדים ניסו להגשים את אמונתם באופן מעשי, ועקרו לברית המועצות כדי להשתתף במה שראו כבניין הסוציאליזם.
ככל שהתקדמו שנות השלושים, התפכחו חלק מהם מאשליותיהם לגבי ברית המועצות והקומוניזם.
בראשית שנות השלושים שרר רעב גדול באוקראינה, שמיליונים נספו בו ושנגרם על ידי מדיניות הקולקטיביזציה הכפויה של סטלין.
התחלת "הטיהורים הגדולים" במרוצת שנות השלושים, אווירת הטרור והאימה שנלוותה אליהם והרעב הגדול גרמו לאותם אנשי רוח להתפכח אט-אט מאשליותיהם.
הטיהורים הגדולים היו כרוכים במעצרים המוניים של חפים מפשע שביניהם קומוניסטים מסורים ונאמנים, בחרדת כל אדם מפני יום המחרת, ומהשאלה האם עליו ייפול הפור וגורלו יהיה מעצר, משפט ופסק דין דרקוני של הוצאה להורג או של מאסר לשנים ארוכות במחנות המעצר - הגולאגים שבסיביר או בים הצפוני.
אווירת הטרור והאימה גרמו להלשנות המוניות, ובמשפטי הראווה נשמעו וידוייהם של הנאשמים שהוצאו מהם בעינויים, ובהם גוללו על עצמם אשמות של קשר לרצוח את סטלין וראשי השלטון, חבלה וריגול לטובת כל גורם זר או עוין כשירותי הריגול המערביים, גרמניה הנאצית ואפילו הירוהיטו, "המיקאדו היפני".
הספר "האל שהכזיב" הביא לידי ביטוי את רגשותיהם של שישה אנשי רוח ידועים בדרכם אל הקומוניזם וממנו.
בשם שניתן לקובץ, "האל שהכזיב", היה כפל משמעות: האמונה בקומוניזם לבשה צורה של דבקות דתית, ופולחן האישיות של סטלין - "שמש העמים" לבש צורה של אמונה באל.
לואי פישר (1896–1970), עיתונאי יהודי אמריקאי.
הגיע בשנת 1922 ככתב חוץ לברית המועצות וכתב על רשמיו ממנה בצורה אוהדת.
שימש כתב בספרד בימי מלחמת האזרחים הספרדית ובמשך פרק זמן מסוים אף היה חבר בבריגדה הבינלאומית שלחמה לצד הכוחות הרפובליקנים.
אף כי מעולם לא הצטרף למפלגה הקומוניסטית, היה מזוהה כתומך של ברית המועצות.
הוא התאכזב מן הקומוניזם, ובשנת 1945 פרש מעבודתו בכתב עת אמריקאי על רקע אי הסכמתו עם הדיווחים האוהדים לסטלין שנתפרסמו בו.
חתן פרס נובל לספרות לשנת 1947. בשנות העשרים ניהל מאבקים למען זכויות האדם של האסירים בבתי הכלא ולמען זכויותיהם של בני אפריקה אשר צרפת ניצלה את אוצרות הטבע שלהם והעסיקה אותם בתנאי עבדות.
בשנות השלושים הפך לקומוניסט, אך התאכזב מן הקומוניזם לאחר ביקורו בברית המועצות בשנת 1936.
בן למשפחה יהודית דוברת גרמנית מהונגריה שעבר בחייו תחנות אידאולוגיות אחדות, החל מציונות (חי שלוש שנים בארץ ישראל ואף שימש כמזכירו של זאב ז'בוטינסקי), קומוניזם, אמונה בפאראפסיכולוגיה והשקפה כי זכותו של כל אדם להביא קץ לחייו בהמתת חסד.
חי חיים סוערים ובסוף חייו הגשים את השקפתו ושם קץ לחייו יחד עם אשתו, כשחלה במחלה חשוכת מרפא.
סיפורו של קסטלר הוא המרכזי והארוך בספר, ומלבד נושא הצטרפותו לקומוניזם בשנת 1931 ועזיבתו את הקומוניזם בימי הטיהורים הגדולים, מהווה סיפורו גם תעודה מעניינת על ברלין בראשית שנות השלושים, ערב נפילת רפובליקת ויימאר ועליית הנאצים לשלטון, ועל מאבקי הרחוב שנערכו בה בין אנשי המפלגה הקומוניסטית הגרמנית לאנשי המפלגה הנאצית.
מצעירותו היה סוציאליסט ולאחר מכן קומוניסט.
בשנת 1927 עבר להתגורר בברית המועצות.
בשנת 1930 עקר לשווייץ, ובה הכריז על התנגדותו לסטלין ולקומינטרן, האיגוד הבינלאומי של המפלגות הקומוניסטיות.
ספרו הראשון פורסם בשנת 1933. אחדים מספריו תורגמו לעברית.
ספרו "בית ספר לדיקטטורים" שהופיע בתרגום עברי בשנת 1942 ובו הביע התנגדותו לכל צורה של טוטליטריות זכה להד רב בתקופת היישוב.
בימי מדינת ישראל הוענק לו "פרס ירושלים".
בימי מלחמת העולם השנייה הפעיל משווייץ את תנועת ההתנגדות לשלטון הפשיסטי שפעלה בצפון איטליה.
במשך פרק זמן מסוים פעל אף בשירות ה-OSS, קודמו של ה-CIA.
סטיבן ספנדר (1909–1995), משורר אנגלי, שכתב גם ספרי פרוזה ומסות.
התרכז בנושאי אי הצדק החברתי ומלחמת המעמדות.
בימי מלחמת האזרחים הספרדית יצא לספרד והצטרף לבריגדות הבינלאומיות שלחמו לצד הרפובליקנים.
שלח את דיווחיו מספרד למפלגה הקומוניסטית הבריטית.
התאכזב מן הקומוניזם בעקבות הסכם ריבנטרופ–מולוטוב, שהיה הצעד האחרון לקראת פרוץ מלחמת העולם השנייה.
ספנדר הרגיש קרבה ואהדה לעם היהודי.
בסוף שנות העשרים הצטרף ל"מועדון ג'ון ריד" הפרו-סובייטי, שנקרא על שמו של העיתונאי האמריקאי ג'ון ריד ששהה ברוסיה בימי מהפכת אוקטובר וכתב עליה את ספרו הנודע "עשרת הימים שזעזעו את העולם".
בהדרגה הפך רייט לקומוניסט מוצהר והצטרף למפלגה הקומוניסטית האמריקאית.
היה אחד מעורכי עיתונה של המפלגה, ה"דיילי וורקר" (Daily Worker).
רייט עזב את המפלגה מאחר שהתאכזב מנוקשותה האידאולוגית ועל רקע התנגדותו למשפטי הראווה שנערכו בברית המועצות בתקופת הטיהורים הגדולים.
זכורה אמרתו: "אני בעד קומוניזם, אבל קומוניזם שלי".
בשנת 1945 הופיע ספרו בן כושים, שבו תיאר את ילדותו ונערותו על רקע האפליה הגזעית בארצות הברית.
הספר נחשב כיום לאחת מיצירות הקלאסיקה הפוליטית של המאה העשרים.
פרסומו ב-4 בינואר 1950 היה בשיאה של המלחמה הקרה, לאחר שכבר נפל מסך הברזל על מזרח אירופה, ולאחר שנת 1948 שבה השתלטו הקומוניסטים סופית על צ'כוסלובקיה ובמהלכה הטילו הסובייטים את הסגר על ברלין, ולפני פרוץ מלחמת קוריאה ביוני 1950. הופעת הספר עוררה הד גדול בעולם המערבי.
להופעתו של ספר תיעודי זה קדמה הופעתו של הספר הבדיוני 1984 פרי עטו של ג'ורג' אורוול, שהיה לכאורה ספר עתידני על חברה טוטליטרית, שתתקיים 36 שנים לאחר כתיבתו בשנת 1948 (שמו הוא היפוך הספרות 1948).
למעשה היה הספר אלגוריה ברורה על המשטר הסטלינסטי וכך נתקבל על ידי הקוראים.
לספר הייתה השפעה עצומה על דעת הקהל במערב.
על רקע זה נכתב הספר "האל שהכזיב", שהביא עדות מכלי ראשון של יוצרים ואנשי רוח שהתאכזבו מן הקומוניזם.
בישראל הופיע תרגומו לעברית של הספר בשנת 1953. הופעתו הייתה בתקופה של המחלוקות החריפות בין מפא"י למפ"ם בקשר ליחס לברית המועצות והשאלה באיזה צד מן הצדדים הלוחמים במלחמת קוריאה על ישראל לתמוך.
מחלוקות אלה היו כה עזות שהן גרמו לפילוגים בקיבוצים.
ביחסי ישראל והגוש הסובייטי חלה בתקופה זו הרעה ניכרת בעקבות משפטי הראווה שנערכו בהשראה סובייטית בשנת 1952 בצ'כוסלובקיה (משפטי פראג).
במשפטים אלה הועמדו לדין מספר מנהיגים קומוניסטים ובראשם רודולף סלנסקי, וכן שני אזרחים ישראלים - מרדכי אורן, ממנהיגי מפ"ם ושמעון אורנשטיין.
היחסים הגיעו לשפל עם ניתוקם של הקשרים הדיפלומטיים בשנת 1953 בין ישראל לברית המועצות ביוזמת האחרונה.
אותה שנה הייתה גם שנת מותו של סטלין.
על רקע אירועים אלה היה פרסום הספר בישראל דבר בעתו.
ארטור קסטלר, אנדרה ג'יד, ריצ'רד רייט, איגנציו סילונה, לואי פישר, סטפן ספנדר; עם הקדמה מאת ריצ'רד קרוסמאן (תרגום: אפרים קרליס [=קרליץ]), האל שהכזיב, תל אביב: במיגה עבור הוצאת פלס, 1953.
בדתות רבות, אחד מהתארים המוענקים לאלוהים הוא אב.
ברבות מהדתות הפוליתאיסטיות האל העליון מתואר כ"אביהם של האלים ובני האדם".
ביהדות אלוהים מכונה "אבינו" משום שהוא היוצר, קובע החוקים והמגן (בדומה לתפקידו המסורתי של אב במשפחה).
בדומה לכך, בנצרות ניתן לאלוהים תואר זה ("אבא" בפי ישו כעדות פאולוס ב"רומאים" ח, י"ד–י"ז) מסיבות אלו, אך גם משום אבהותו על ישו, מבשר הדת.
באופן כללי, כשתואר "אב" מיוחס לאל בכתבים דתיים, זה נובע מכך שהוא היוצר של ברואיו, כוח עליון, פטריארך ומגן.
בדתות פוליתאיסטיות רבות, אל אחד או יותר נחשב למנהיג שאחריו שאר האלים והאנושות.
בניגוד לדתות מונותאיסטיות, בדתות בעלות אלים רבים לאל האב מיוחסות גם תכונות אבהיות לא-חיוביות.
לדוגמה, במיתולוגיה היוונית זאוס היה אביהם של אלים ומספר בני אדם, כתוצאה מיחסים מחוץ לנישואים.
גם בדת הכנענית אל, ראש הפנתיאון, נחשב לאב האלים ובני האדם, ואף מכונה בתואר "אב אדם" – אבי האדם, ואף "אב שנם" – אבי השנים.
על פי המיתולוגיה הנורדית, מלבד מעמדו הגבוה של אודין, הוא גם כונה "אבי כל".
מושג זה תיאר אותו גם כ"אבי כל החכמה", בשל חכמתו הרבה (לאחר ששתה מהבאר של מימיר), וכן כ"אבי כל האנושות", זאת לאחר שהוא הפיח רוח חיים בשני בני האדם הראשונים, ומכך הוא היה אביהם של בני האדם.
כמו כן הוא גם אביהם של אלים רבים, בהם ת'ור, אל הרעם, שהיה ככל הנראה הנערץ ביותר בקרב המאמינים.
בשתיים מהדתות המונותאיסטיות העיקריות, יהדות ונצרות, האל מכונה "אבינו" בשל מעורבותו הפעילה בחייהם של בני האדם, בדומה לדרך בה מתעניין אב במעשי ילדיו.
לפיכך, מאמינים מונותאיסטים כי ביכולתם לפנות לאל באמצעות תפילה, אם כדי להלל אותו או כדי להשפיע על התנהלותו.
המתפללים מצפים כי האב ייענה לבקשות ילדיו, בין השאר על ידי הענשת אלו שאינם מתנהגים כשורה, בדומה לדרך בה מעניש אב את ילדיו השובבים, כדי להחזיר את הסדר ואת הצדק למאמינים בו.
ביהדות, לעיתים אלוהים מכונה "אבינו" או "אבינו מלכנו", למשל בתפילות: תפילת אבינו מלכנו, שבה כל בקשה נפתחת במילים "אבינו מלכנו", ותפילה לשלום המדינה, הפותחת ב"אבינו שבשמיים".
אלוהים נחשב ל"אב" משום שהוא "אבי העולם" אשר יצר אותו והוא קובע החוקים.
בראייה היהודית, אלוהים מקיים עם עמו מערכת יחסים הדומה לזו שבין אב ובניו, על ידי הענקת התנ"ך, המצוות ועוד.
לאל היהודי מיוחס גם התפקיד האבהי של הגנה – הוא מכונה אביהם של העניים, האלמנות והיתומים, כמגינם ומבטיח כי צדק ייעשה עמם.
הוא גם מכונה אביהם של המלכים, כמורה המסייע להם לשפוט על שבטי ישראל.
ישנן מצוות ביהדות שטעמן הוא בקרבה הזו, כמו איסור על אבלות יתירה על המת: ".
במקרא, מכת בכורות של מצרים מוצדקת בהתעללות מצרים בישראל, ולכן זו פעולת מידה כנגד מידה: .
בנצרות, האל מכונה "אב" במובן שונה מאוד מדתות מונותאיסטיות קודמות לה, מלבד היותו היוצר של העולם והמספק לברואיו.
בנצרות האל מכונה אב גם בשל קשרו לבנו היחיד – ישו (השילוש הקדוש); מערכת יחסים אינטימית ובלעדית זו חורגת מזו הקיימת ביהדות.
מלבד היות ה"אב" בנצרות אביו של ישו (דרך רוח הקודש) במובן הגופני, דבר שמופיע בארבע הבשורות, כמו גם בחזון יוחנן, הוא גם "אביהם" של המאמינים במובן הרוחני, ועל בסיס זה סובבת דמותו של האל.
דברים אלו באים לידי ביטוי למשל בהבדל שבין תפילת "אבינו שבשמיים", בא המאמין קורא לאל כאביו הרוחני, לבין תפילת "אני מאמין", בא ישו מציג את האב כאביו מולידו ("...
ובישוע המשיח, בן יחיד לאלוהים ...").
בנוסף לכך, על פי האמונה הנוצרית, האל האב הנוצרי הוא גם בעצמו ישו, כלומר ישו הוא התגלמותו של האל כבשר ודם.
באסלאם, האל אינו לובש דמות אב.
תפיסת היחסים בין האל ומאמינו כיחסים בין אב לבן נאסרת בקוראן.
האל ספרקס הוא שחקן וקומיקאי אמריקאי שהתפרסם בתפקיד מייקל נובוטני בסדרת הטלוויזיה האמריקאית הפופולרית "הכי גאים שיש", כמו כן הוא היה מנחה בערוץ המוזיקה VH1. קודם לכן הוא הנחה את התוכנית "Talk Soup" בערוץ הבידור "E!".
בנוסף למשחק, האל הוא גם סולן וגיטריסט בלהקת הרוק "Zero 1" (שכונתה בעבר "The Hal Sparks Band").
בלהקה חברים: רוברט האל (חבר של האל ספרקס) בבאס ומיילס לורטה (בן דוד של האל ספרקס) בתופים.
האלבום הראשון שלהם הופק על ידי סולן להקת "King's X", דאג פיניק.
הניסיון המוזיקלי שלו השתלם כשהשתתף בעונה הראשונה של "אבק כוכבים".
הוא הצטרף ללהקת "Metal Skool" לעיתים קרובות בשירי "Skid Row".
האל היה הקפטן של קבוצת השיקגו היטמן ב-GSN אקסטרים דודג'בול.
היו לו מספר תפקידי אורח בכמה סרטים, ביניהם: "דיק רוברטס: ילד פלא לשעבר" ו"ספיידרמן 2" שם הוא שיחק נוסע במעלית עם הרבה מאוד שורות.
התפקיד הראשון שלו בסרט מדע בדיוני היה ב"אחי, איפה האוטו שלי?" בתפקיד זולטן, מנהיג של אגודת חנונים שאובססיביים לחלל החיצון.
הקריירה המוקדמת של האל החלה כשהוא נהפך להיות המנחה הכי צעיר של שעשועון הטלוויזיה "קניון האוצרות".
האל היה אחד מחמשת הכוכבים שהופיע בפרק הראשון של "פרויקט הסופר כוכבים" ברשת VH1.
2016-הווה: מעבדה לכוחות על: יחידת עילית (דמות חוזרת)
2016: צער גידול בנות - הדור הבא
2007: האמהות המצחיקות ביותר של אמריקה 3 (מנחה)
2005: CSI: בפרק כלב אוכל כלב (תפקיד אורח)
1995: הרופאה קווין, אישה קסומה (תפקיד אורח)
1994: לויס וקלארק: הרפתקאותיו החדשות של סופרמן (תפקיד אורח)
2003: דיק רוברט: ילד פלא לשעבר
2000: אחי איפה האוטו שלי
האל האב בנצרות הוא אחת משלוש הפנים של השילוש הקדוש, המהוות את האלהים האחד והשלם.
האמונה באלהים כשילוש היא דוגמה עליונה בכל הכנסיות ומבחן ראשי לאורתודוקסיה, וכל שוללי עיקר זה מוקעים ככופרים, לפחות באופן רשמי מאז ועידת ניקיאה ב-325, אם לא אפילו בברית החדשה בעצמה.
הנצרות מאמינה כי אף שקיים רק אלהים אחד, הוא מופיע כשלוש פנים שונים: האב, הבן שהתגשם בבשר בישוע, ורוח הקודש.
בדתות פוליתאיסטיות רבות, האל העליון מתואר כ"אביהם של האלים ובני האדם".
ביהדות, אלהים מכונה "אבינו" משום שהוא הבורא והיוצר, קובע החוקים והמגן, בדומה לתפקידו המסורתי של אב במשפחה.
בדומה לכך, בנצרות ניתן לאל האב תואר זה מסיבות אלו, אך נוסף על כך הוא אב לישוע באופן אלוהי.
קשר זה בין האל האב ובין האל בנו היחיד, הוא מערכת יחסים אינטימית ובלעדית, שלא קיימת ביהדות.
רעיון אבהותו של האל על ישוע בנו התגבש בנצרות בשלב מוקדם.
ניתן ללמוד על קשר זה ועל משמעותו הייחודית והאינטימית, ממקומות רבים בברית החדשה.
כך לדוגמה בבשורה על-פי לוקאס, המביאה את מעשה הבשורה למרים:
רעיון אבהותו של האל נזכר הן בדבריו של ישוע, והן בדברי האב, בבשורה על-פי מתי:
תפילת "אני מאמין" שנוסחה כהצהרת אמונים שנאמרת לפני הטבילה, מזכירה את עקרון האבהות בפשטות:
בוועידת ניקיאה שנערכה בניקיאה בשנת 325, התגבש נוסחה של תפילת "אני מאמין" בנוסח המוכר כ"נוסח ניקיאה".
נוסח זה הרחיב את נוסח השליחים והוסיף עליו.
הוא הקדיש את עיקר האמונה הראשון לאל, ואת העיקר השני לאבהות:
על פי האמונה הנוצרית, כל שלושת חברי השילוש הם דמויות ראויות לתפילה משום היותם אלהים אחד, כלומר אפשר להתפלל לשלושתם, אך חלק מהנוצרים נוהגים להתפלל רק אל האב, בכל זאת בשם ישוע המשיח, ודרך רוח הקודש.
תפילת האדון, למשל, מתחילה בפנייה אל "אָבִינוּ שֶׁבַּשָּׁמַיִם", תואר לאלהים לדומה לזה ביהדות.
בברית החדשה אינה מצויה תפילה הפונה אישית לרוח הקודש, אך כן מצויה תפילת סטפנוס הקדוש הפונה לבן ישוע בשעת מותו, בספר מעשי השליחים:
אב הכנסייה יוחנן הקדוש מדמשק (676–749) כתב על היחס בין האל האב לשתי החברים האחרים בשילוש הקדוש:
מרבית הנוצרים מאמינים כי יחסו של אלהים כלפי האנושות משקף את יחסו של האב לבנו, ובני האדם מכונים לעיתים "ילדיו של אלהים" או "בני אלהים" בדרך אימוץ.
לפי הנצרות, מקורו של רעיון המשפחה הוא ביחס האל לברואיו:
בני אנוש יכולים להשתתף במערכת היחסים הנצחית בין האב לבנו, באמצעות ישוע, אשר ירש חלק מתכונותיו האלהיות של האל ומוגדר כיורשו:
האל הרטלי הוא במאי קולנוע אמריקאי, מחשובי הבמאים בקולנוע העצמאי בארצות הברית בשנות ה-90.
הרטלי נולד בלונג איילנד ב-1959. אחרי שנה של לימודים בקולג' לאמנות התחיל לעבוד בחנות ספרים וצילם סרטי 8 מ"מ, שאיפשרו לו להתקבל ללימודי קולנוע באוניברסיטה של מדינת ניו יורק.
הרולד רוו "האל" הולברוק ג'וניור היה שחקן קולנוע, תיאטרון וטלוויזיה אמריקאי, זוכה חמישה פרסי אמי ופרס טוני, היה מועמד לפרס אוסקר לשחקן המשנה הטוב ביותר בשנת 2007 על תפקידו בסרט "עד קצה העולם".
הולברוק נולד בקליבלנד לאיליין דבנפורט רקדנית וודוויל ולהרולד רוו הולברוק האב.
כשהיה בן שנתיים נטשו אותו הוריו, אמו הלכה לנהל מקהלה ואביו עזב לקליפורניה, והוא עבר להתגורר עם סבו וסבתו במסצ'וסטס.
הולברוק גדל בוויימאות' שבמסצ'וסטס שם למד ב"מכללת קולבר אקדמיס" ובאוניברסיטת דניסון.
במהלך מלחמת העולם השנייה שירת הולברוק בצבא ארצות הברית והוצב בניופאונדלנד שם הופיע בין לבין במופעים קטנים.
במהלך חייו היה הולברוק נשוי שלוש פעמים: לשחקנית הקנדית רובי הולברוק מ-1945 עד 1965, להם נולדו בן ובת, לשחקנית קארול איב רוסן משנת 1966 עד 1979, (לזוג נולדה בת) ולדיקסי קארטר, שחקנית מועמדת פרס אמי, שלה נישא הולברוק בשנת 1984.
הולברוק נפטר ב-23 בינואר 2021.
הולברוק החל את קריירת המשחק שלו בתור שחקן תיאטרון במופעי במה ב-1954 ב"מכללת לוק האבן טיאצ'ס", מנחה הטלוויזיה המפורסם באותן שנים אד סאליבן ראה אותו מופיע והחליט לתת לו תפקיד בתוכניתו.
עקב הצלחתו החליטה מחלקת המדינה של ארצות הברית אף לשלוח אותו להופיע באירופה ומעבר לתחומי מסך הברזל.
את הופעת האוף ברודוויי הראשונה שלו ערך הולברוק ב-1959 במחזה "מארק טוויין הלילה" שמבוסס על חייו של הסופר מארק טוויין.
על הופעתו קיבל הולברוק את "פרס שולחן הזהב" היוקרתי.
על אותו משחק קיבל הולברוק ב-1965 חותמת סופית על עבודתו הטובה בתחום התיאטרון כשזכה בפרס טוני.
ב-1966 ערך הולברוק את הופעתו הראשונה בסרט מקצועני בדרמה של סידני לומט "הקבוצה" לצידה של קנדיס ברגן, ה-1967 הופיע בסדרה הקומית "מארק טוויין הלילה" שעל הופעתו בה קיבל מועמדות לפרס אמי.
ב-1968 שיחק לצד שלי וינטרס בדרמת האימה הבדיונית "הנוער לשלטון".
ב-1969 קיבל הולברוק מועמדות שנייה לפרס אמי על תפקידו בסדרת הדרמה "כל העולם צופה".
שנה לאחר מכן זכה הולברוק בפרס אמי על משחקו בסדרה "האנשים הקירחים: הסנטור", כמו כן קיבל מועמדות נוספת על תפקידו בסדרה "סכנה ברורה ומצוייה".
ב-1973 קיבל הולברוק מועמדות חמישית לפרס אמי אותה קיבל על תפקידו בסדרה "הקיץ הוודאי", בנוסף דיבב הולברוק בדרמה המשפחתית מועמדת 2 פרסי האוסקר המבוססת על הספר "ג'ונתן ליווינגסטון השחף".
ב-1974 זכה הולברוק בשני פרסי אמי על משחקו בסדרת הדרמה "פואבלו".
ב-1976 קיבל הולברוק את פרס אמי הרביעי שלו על תפקידו הראשי בסדרת הדרמה הביוגרפית "לינקולן", כמו כן הספיק הולברוק להשתתף גם בדרמת המתח ההיסטורית זוכת 4 פרסי האוסקר "כל אנשי הנשיא" (1976), בסרט גילם הולברוק את סוכן ומנהל ב-FBI מארק פלט.
לאחר מכן הופיע הולברוק בדרמה זוכת 3 פרסי האוסקר של פרד זינמן "ג'וליה" ובסדרת הטלוויזיה מועמדת 6 פרסי אמי "הארץ המתעוררת".
ב-1978 קיבל הולברוק שתי מועמדויות לפרס אמי על תפקידו בסדרות "הארץ המתעוררת" ו"העיר שלנו".
במהלך שנות ה-80 הופיע בדרמת הפשע של אוליבר סטון "וול סטריט" לצד צ'ארלי שין, בקומדיית האימה המצוירת "מופע האימים" ובקומדיית הפשע "עף עם הרוח".
ב-1990 החל לשחק בסיטקום "צללים בן ערביים".
ב-1993 שיחק הולברוק בדרמת המותחן מועמדת 2 פרסי האוסקר של סידני פולאק "הפירמה" לצידם של טום קרוז וג'ין הקמן.
לאחר היעדרות של מספר שנים חזר הולברוק לעולם הקולנוע ב-1997 ודיבב בסרט האנימציה המצליח "הרקולס" את דמותו של אמפיטריון.
ב-2000 שיחק הולברוק לצידם של רוברט דה נירו וקובה גודינג ג'וניור בדרמה הביוגרפית "גברים עם כבוד".
ב-2001 הופיע הולברוק בדרמה הרומנטית של פרנק דרבונט "מג'סטיק" בכיכובו של ג'ים קארי.
לאחר מכן שיחק הולברוק בתפקידי אורח בסדרות המצליחות "הסופרנוס", "הבית הלבן", "ER" ו-"NCIS".
בשנת 2007 בגיל 82 הגיע הולברוק לפסגת הקריירה שלו כשקיבל מועמדות לפרס אוסקר לשחקן המשנה הטוב ביותר על תפקידו בדרמת ההרפתקאות הביוגרפית של שון פן "עד קצה העולם", הולברוק הוא השחקן המבוגר ביותר שמקבל מועמדות לפרס זה.
בסרט גילם הולברוק את דמותו של רון פרנץ', פועל עור זקן ובודד.
בשנת 2010 שיחק בסדרת הדרמה "האירוע", את דמותו של איש העסקים ג'יימס דמפסי, לצידו של ג'ייסון ריטר.
הארולד "האל" ג'ורדן הוא דמות בדיונית של גיבור-על הידוע כגרין לנטרן של תור הכסף, שמופיע בחוברות הקומיקס ביקום DC של DC קומיקס.
ג'ורדן הוא השני שנוטל את זהות הגרין לנטרן והוא הפופולרי מכולם.
הוא נוצר בידי ג'ון ברום וגיל קיין והופיע לראשונה בחוברת Showcase #22 מאוקטובר 1959, כשהוא מחליף את הגרין לנטרן של תור הזהב אלן סקוט.
ג'ורדן חבר בחיל הפקחים הירוקים והוא נמנה בין מייסדי ליגת הצדק.
במיני סדרה גרין לנטרן: דמדומי הברקת, האל ג'ורדן הפך לנבל פאראלקס, ובאירועי שעת אפס: משבר בזמן יצא למסע של הרס ורצח עם.
הוא הוחלף בידי קייל ריינר כגרין לנטרן של העידן המודרני.
באירוע הקרוסאובר הלילה האחרון, ג'ורדן מנסה לכפר על מעשיו הנפשעים בכך שמקריב את עצמו להצלת כדור הארץ וחזר לחיים כמארח רוח נקמתו של אלוהים, הספקטר.
בהמשך, ג'ורדן הוחזר לחיים וזוכה על פשעיו במיני סדרה משנת 2004, גרין לנטרן: לידה מחדש.
בדיעבד נודע כי השתלטה על ג'ורדן ישות חייזרית טפילה בשם פאראלקס שגרמה לנפילתו.
הוא חוזר לתפקידו בחיל הפקחים הירוקים ומשמש כפרוטגוניסט בכותרי החוברות הנוכחיים.
דמותו של האל ג'ורדן מדורגת במקום השביעי ברשימת מאה גיבורי העל הגדולים, לפי אתר IGN.
כמו כן, דמותו דורגה במקום ה-41 ברשימת 50 דמויות הקומיקס הגדולות של כל הזמנים לפי מגזין אמפייר.
את דמותו של האל ג'ורדן בסדרת הלייב אקשן "לנטרנים" יגלם השחקן קייל צ'נדלר.
סוף שנות ה-50: יצירה מחדש
לאחר שהחייאתו מחדש של פלאש מתור הזהב בשנת 1956 התבררה כהצלחה מסחרית, עורך חברת DC קומיקס ג'וליוס שוורץ תכנן להחיות מחדש גם את דמותו של הגרין לנטרן מתור הזהב.
כמו פלאש, שוורץ רצה שדמות חדשה זו תכלול זהות סודית, סיפור מקור ואישיות שונים מזה של קודמו משנות ה-40 של המאה ה-20. כמעריץ סוגת המדע בדיוני, שוורץ היה מעוניין בגרין לנטרן בעל כוחות בדיוניים יותר, מאשר כוחותיו המיסטיים של אלן סקוט.
הוא גייס למלאכת יצירת הדמות את הכותב ג'ון ברום ואת המאייר גיל קיין, שהציגו לעולם את האל ג'ורדן בחוברת Showcase #22 באוקטובר 1959.
כוח הגרין לנטרן ניתן לו מחייזר גוסס בשם אבין סור, שחלליתו התרסקה בכדור הארץ.
סמית', גם הגרין לנטרן החדש היה חבר בכוח בין-גלקטי המורכב מגזעי חייזרים שונים ורבים, שניתן להן אמצעי המעניק להם כוחות מנטליים ופיזיים רבים.
אולם, גם ברום וגם קיין הכחישו כל קשר בין הסיפורים מהספרות הזולה לבין סיפורי גרין לנטרן.
קיין שרטט את דמותו של ג'ורדן לפי השחקן פול ניומן, בניגוד לדעה הרווחת שהוא נוצר בדמותו של ארול פלין, ועיצב את מדי הגרין לנטרן כחליפה יחידה בצבעי שחור-ירוק ולבן, בשונה מתלבושתו של אלן סקוט, שהייתה בצבעי אדום-ירוק וצהוב וכללה גלימה.
הדמות זכתה להצלחה, ועד מהרה הוחלט כי הדמות תככב בסדרה משלה.
החוברת הראשונה של כותר Green Lantern יצא לאור בין יולי לאוגוסט 1960, אשר המשיך בהרצה עד לאפריל-מאי 1972.
צוות יצירתי זה היה אחראי ליצירתם של מגוון דמויות חדשות בחייו של האל ג'ורדן.
הראשונה היא קרול פריס, מושא אהבתו של ג'ורדן.
היא הייתה אחראית על "פריס תעופה" ולפיכך שימשה כמעבידתו.
דמותה הייתה של אישה חזקה, דעתנית וסמכותית, בימים בהם הדבר היה נדיר, במיוחד בחוברות קומיקס.
למרות שהעניקה לג'ורדן תשומת לב ניאותה, עבודתה וחברתה עמדו בראש סדר עדיפויותיה.
דמות משנה נוספת בחייו של ג'ורדן הייתה זו של טום קלמקו, חברו הטוב, אשר היה מכונאי ואיש סוד להרפתקאותיו כגרין לנטרן.
קלמקו הוא אינואיט מאלסקה, ודמותו האינטליגנטית ושאינה סטריאוטיפית הייתה לאחת מדמויות המיעוטים ששברה את המוסכמות עקב תיאורה הלא אופייני בזמנים אלה.
קלמקו אינו בן המיעוטים הראשון בכותרי גרין לנטרן - בהמשך יצטרף לשורות חיל הפקחים הירוקים ג'ון סטוארט, גיבור העל האפרו-אמריקני הראשון ביקום DC.
אדוניו של האל ג'ורדן, שומרי היקום המסתוריים, דמו מבחינה פיזית לדוד בן-גוריון, ראש הממשלה הראשון של מדינת ישראל, והתפתחו כתוצאה מרעיון שהיה לשוורץ ולברום בסיפור מוקדם בחוברת Strange Adventures #22 מיולי 1952 בשם "השומרים של היקום המכני" (Guardians of the Clockwork Universe).
כמו כן, לג'ורדן הייתה משפחה - דבר נדיר נוסף בזמנים אלה, בדמותם של אביו מרטין ואחיו ג'ק וג'ים.
חוברות הקומיקס של הגרין לנטרן מתור הכסף שברו גם את מוסכמות הסיפורת, כאשר שלא כמו החוברות משנות ה-30, ה-40 ותחילת ה-50, בהם הסיפורים כללו הרפתקאות שאינן מקושרות אחת לשנייה, סיפורים אלו היו בעלי אופי מתמשך ועקבו אחר הרצף הפרסומי.
זאת ועוד, מספר תתי-עלילות הביאו להתפתחות בחייהם של הדמויות כדוגמת יחסיהם של ג'ורדן וקרול פריס, נישואיו של קלמקו וכיוצא בזה.
בנוסף, כותרי גרין לנטרן היו מהראשונים שהיוו חלק מהיקום הבדיוני המשותף של DC.
ליגת הצדק איחדה בין מספר מדמויות הדגל של החברה, בדומה לחברת הצדק של אמריקה של תור הזהב, בהבדל יחיד שאירועים בכותרי ליגת הצדק השפיעו על כותרי גיבורים כדוגמת גרין לנטרן.
נקודה נוספת לזכותם של כותרי גרין לנטרן באותם ימים הייתה סגנון ציורו של קיין, שבניגוד לסגנון העיצוב שרווח עד כה היה דינאמי וכלל משבצות שונות בגודלן.
כמו כן, בניגוד לגיבורי על מעופפים אחרים מהעבר - שעפים ומזנקים כקליע, סגנון ציורו של קיין תיאר את ג'ורדן כאילו הוא דואה או שוחה באוויר.
ג'ון ברום כתב רצף סיפורים המקושרים אחד לשני בנושא מרכזי אחד משותף, כמו בחוברות Green Lantern #2-4, שהציגו את יקום האנטי-חומר קווארד.
החל מגיליון מספר 17, הכותב גרדנר פוקס הצטרף למלאכת הכתיבה יחד עם ברום.
הצוות היצירתי של שוורץ, ברום, פוקס וקיין נשאר קבוע עד לשנת 1970.
שנות ה-60 וה-70: תקופת המצפון החברתי
החל מחוברת מספר 76, שהיוותה את קרש הקפיצה לתור הארד של כותרי גרין לנטרן, דניס אוניל לקח את מושכות מלאכת הכתיבה ואילו ניל אדמס את עבודת האיור.
חוברת זו היא הראשונה להרפתקאותיהם המשותפות של האל ג'ורדן והחץ הירוק אוליבר קווין, דמותו של טייקון מיליארדר שלבש חליפה בסגנון רובין הוד והשתמש בחץ וקשת כנשקו העיקרי.
הדמות הייתה שולית בשני העשורים הראשונים לקיומה (מאז שנת 1941) ואף שרדה את שנות ה-50 של המאה ה-20, בהן מרבית מכותרי הקומיקס בוטלו.
בשנת 1961 נוספה דמותו של החץ הירוק לקבוצת ליגת הצדק, אך נותרה עדיין ברקע.
כל זה השתנה בחוברת Justice League of America #66 משנת 1968, כשהכותב דניס אוניל עיצב מחדש את דמותו של החץ הירוק ונתן לו מקום דומיננטי בצוות גיבורי העל.
בנוסף, ציוותם של שני ההפכים המשלימים - האל ג'ורדן שומר החוק ואוליבר קווין הליברל האנטי-ממסדי, נועד ליצג את אמונותיו הפוליטיות של אוניל ולשקף נושאים חברתיים בוערים בתקופת שנות ה-60 וה-שנות ה-70 של המאה ה-20. בתקופה זו, הצוות אוניל-אדמס עמד גם מאחורי עיצובו מחדש של באטמן כדמות רצינית יותר ופחות קאמפית.
הצוות טיפל בסוגיות חברתיות כגון שחיתות, אפליה מינית, כתות, תרבות הצריכה, סביבתנות, גזענות, עוני ואף התעללות בילדים.
אולם, אף אחד מהנושאים הללו לא היה מזעזע יותר מאשר הסיפור "ציפורי שלג אינם עפים" בחוברות מספר 85 ו-86, שבהן שותפו הצעיר של החץ הירוק, ספידי, מתגלה כשהוא מזריק לעצמו הרואין.
החוברות לא אושרו לפרסום, אלא רק לאחר פרסומו של The Amazing Spider-Man #96 מבית החברה המתחרה מארוול קומיקס, שהציג שימוש בכדורי מרץ ומסר נגד סמים ללא אישורה של הרשות לאתיקה בקומיקס, מה שהביא בסופו של דבר לשכתוב החוקים הנוגעים למה מותר ומה אסור במדיום הספרותי.
הודות לירידה במכירות החוברות, כותרם המשותף של גרין לנטרן והחץ הירוק בוטל בשנת 1972 בחוברת מספר 89. הגרין לנטרן האל ג'ורדן הופיע כגיבוי בחוברות הפלאש של אותן שנים עד לשובו של הכותר בשנת 1976.
בתחילת שנות ה-80, ג'ורדן הוגלה לחלל למשך שנה בידי שומרי היקום כהוכחה לנאמנותו לחיל הפקחים הירוקים, באשמה שהפנה יותר מדי תשומת לב להגנת כדור הארץ מאשר הגנה על הסקטור כולו עליו היה אחראי.
כשחזר לכדור הארץ, הוא נקלע לסכסוך עם קרול פריס, ועמדה בפניו ההחלטה בין האהבה לבין טבעת הכוח.
לבסוף, ג'ורדן בחר להתפטר מתפקידו בחיל הפקחים הירוקים.
לאחר מכן, שומרי היקום בחרו בג'ון סטוארט כמועמד מתאים להחליפו כגרין לנטרן של סקטור 2814.
שנת 1985 ראתה את שובו של ג'ורדן לתפקיד הגרין לנטרן באירועי המשבר בעולמות האינסופיים, למרות ששומרי היקום עזבו את כוכב הלכת שלהם עם בנות זוגם, הזאמארונות.
החיל החדש כלל שבעה חברים מכדור הארץ, יחד עם ג'ורדן, סטוארט, גאי גרדנר וכמה חייזרים נוספים.
למשך תקופה מסוימת, ג'ורדן היה נתון במערכת יחסים רומנטית עם פקחית ירוקה בשם אריסיה, וחברי החיל החלו לקחת עניין בעניינים ארציים, מה שלא היה לרוחן של ממשלות הארץ.
כך למשל, קילווג עזר ביצירתם של גיבורי העל "הרוקט רדס" עבור ברית המועצות.
לבסוף, חיל הארץ התפרק וכמה מהחברים חזרו לסקטורים שלהם בחלל.
שומרי היקום שבו לכוכבם, וג'ורדן עזר להם בהקמה מחדש של החיל.
שנות ה-90: נפילה מחן וכפרה