tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
לאחר שלושה ניצחונות היא הגיעה לשלב חצי הגמר מול רפאלה סילבה הברזילאית וניצחה באיפון בתוך זמן ניקוד זהב לאחר תרגיל סיאו-נגה.
בגמר היא התמודדה מול כריסטה דגוצ'י הקנדית והפסידה בווזארי.
באולימפיאדת טוקיו 2020, זכתה יושידה במדליית ארד.
היא החלה את דרכה בסיבוב השני בו ניצחה באיפון את לו טונגצ'ואן הסינית וברבע הגמר היא ניצחה בווזארי את תמנע נלסון-לוי הישראלית.
בחצי הגמר היא הפסידה בווזארי לנורה דג'קובה מקוסובו ונשרה לקרב על מדליית הארד.
בקרב על המדליה היא ניצחה באיפון את אטרי ליפרטליאני הגיאורגית באמצעות שני ניקודי ווזארי שהשיגה משני תרגילי אוצ'י-מטה.
בנוסף למדליה בתחרות האישית, זכתה יושידה במדליית כסף יחד עם נבחרת יפן בתחרות הקבוצתית.
שנה קטגוריה עיר מדינה 2015 גראנד סלאם טיומן 2015 גראנד סלאם טוקיו 2016 גראנד סלאם באקו 2016 גראנד סלאם טיומן 2016 גראנד סלאם טוקיו 2017 גראנד סלאם טוקיו 2018 מאסטרס גואנגג'ואו סין 2019 גראנד סלאם דיסלדורף 2021 מאסטרס דוחה
צוקהארה היא סוג של קפיצה ספציפית מתוך משפחת הקפיצות בהתעמלות מכשירים.
קפיצת הצוקהארה הראשונה בוצעה על ידי מיצו צוקהארה ב-1972, ונקראה על שמו.
קפיצת צוקהארה מורכבת מחצי סיבוב מהקפיץ אל שולחן הקפיצות, ואז דחיפה לאחור, בדרך כלל אל סלטה אחורית או פריסה.
ביפנית מכונה טכניקה זו בשם "סלטת ירח" (Moonsault).
כל קפיצה שיש בה פליק-פלאק עם 1/4 עד 1/2 סיבוב אל שולחן הקפיצות והיא הופכת לסלטה לאחור מסווגת כצוקהארה.
כמה וריאציות של קפיצות צוקהארה כוללות:
קים – צוקהארה תחוב או נמתח עם פיתול מלא (360°).
זמולודצ'יקובה – צוקהארה נמתח עם סיבוב של 2/1 (720°).
פלפס – חצי סיבוב אל שולחן הקפיצות, ואחריו חצי פיתול ואז פריסה קדמית.
צוקו (בכתב סיני: 祖寇 או 蘇科 או 豎髙; בפין יין: Zǔ Kòu או Sū Kè או Shù Gāo בהתאמה; באנגלית: Zuko, בתעתיק לעברית: זוקו), הוא דמות בדיונית בסדרת הטלוויזיה המונפשת "אווטאר: כשף האוויר האחרון".
צוקו הוא הנסיך בן ה-16 של אומת האש, יורש העצר לשלטון שגורש על ידי אביו שליט האש אוזאי ונשלח למצוא את אווטאר אנג.
במהלך הסדרה צוקו עובר שינוי פנימי ואת יציאתו לדרך חדשה בזכות דוד אירו תוך כדי שהוא מסייע לאווטאר אנג ללמוד כשפות אש על מנת לסיים את מלחמת 100 השנים שסוזין התחיל.
בסדרת הטלוויזיה "אווטאר: כשף האוויר האחרון" דובב בדיבוב המקורי על ידי דנטה באסקו, ובדיבוב בעברית על ידי עפר שכטר (עונה 1) ולירון לב (עונות 2 ו-3).
בסדרת הטלוויזיה "האגדה של קורה" דובב בדיבוב המקורי על ידי ברוס דייווידסון, ובדיבוב בעברית על ידי גדי לוי.
בסרט "איירבנדר" שיצא לראשונה בשנת 2010 גולם על ידי דב פאטל.
בסדרת הטלוויזה העתידית בלייב אקשן "אווטאר: כשף האוויר האחרון" דאלאס לו צפוי לגלם את דמותו.
צוקו הוא בנם הבכור של הנסיך אוזאי ואשתו אורסה, הוא נולד בתקופה שאביו של אוזאי, אזולון ישב על כס המלכות.
מאז לידתו ספג בוז מצד אביו מכיוון שהיה נראה לו שלתינוק חסר "הניצוץ בעיניים" שאופייני לכשפי האש, ובתחילה משפחת המלוכה התלבטו האם צוקו כשף בכלל, אוזאי, שראה בבן שאינו כשף בתור "בושה", תכנן להשליך את בנו מחומות הארמון.
רק כאשר אורסה וחכמי האש התערבו, נתן נסיך האש אוזאי לבנו הזדמנות לחיות.
מאוחר יותר כשהתברר כי צוקו אכן כשף נרגע אוזאי.
משפחתו של צוקו נהגה לנפוש לעיתים תכופות באי אמבר, לאחר שנים יחשיב צוקו את הפעמים הללו לרגעים היחידים שבהם משפחתו הייתה מאושרת.
בני משפחתו גם צפו לעיתים קרובות בהצגה "אהבה בין דרקונים" שהוצגה בתיאטרון האי אמבר.
לאחר ההצגה, נהגו צוקו ואחותו הקטנה אזולה לשחזר את הדו-קרב, לתסכולו של צוקו הוא בדרך כלל נאלץ לגלם את התפקיד של רוח המים האפלה, האנטגוניסט המרושע.
צוקו נזכר בקרבות אלו שנים לאחר מכן.
עם זאת, ככל שהם התבגרו, אזולה וצוקו החלו להתרחק, והוא הפך למושא המניפולציה, הלעג וההונאה של אחותו אזולה.
אף על פי שאמם אהבה את שניהם, היא הראתה חיבה יתרה כלפי צוקו על פניה של אזולה.
בצעירותו למד צוקו אמנות לחימה בחרבות מהמאסטר פיאנדו (שהיה חבר חשאי במסדר הלוטוס הלבן).
בניגוד ליחסיו הקרים עם אביו, צוקו היה קרוב מאוד לדודו אירו, שהיה נוהג לשלוח לו מתנות מהחזית.
כאשר היה צוקו בן אחת עשרה, בן דודו, לו-טן, בנו של אירו, מת במהלך הקרבות על העיר בה סינג סה.
גנרל אירו, שהיה הרוס מאובדן בנו היחיד, נטש את המצור שהנהיג במשך 600 ימים על בירת ממלכת האדמה בה סינג סה.
במהלך פגישתו עם שליט האש אזולון, הציג אוזאי את כישורי כשפות האש והידע של בתו אזולה.
אולם אזולון לא התרשם מהתרגילים הללו, ודרש מאורסה וילדיה לעזוב ושאוזאי יישאר להסביר מה רצונו ממנו.
אזולה וצוקו נשארו בחדר והאזינו לשיחתם בחשאי, אוזאי הביע את רצונו להיות יורש במקומו של אחיו הבכור אירו, והצדיק את זה בכך שבעקבות האובדן שחווה אירו הוא איננו כשיר למשול.
אולם אזולון זעם על דבריו של אוזאי והכריז בכעס שאירו סבל מספיק, לעומת סבלו של אוזאי שרק החל.
מבוהל ממה ששמע, ברח צוקו מהחדר בעוד שאזולה נשארה להסתתר ולהאזין.
מאוחר יותר, כשניסה לישון בחדרו נכנסה אזולה ואמרה לו בלעג שהעונש שהטיל אזולון על אוזאי היה שאוזאי יהיה חייב להרוג את בנו הבכור צוקו, מכיוון שרצה שידע איך ההרגשה לאבד ילד בכור.
אורסה, ששמעה את המהומה, נכנסה לחדר ולקחה את אזולה, תוך כדי שהיא מצהירה שהגיע הזמן שהם ידברו.
צוקו המפוחד נשאר בחדר, ולחש לעצמו, "אזולה תמיד משקרת, אזולה תמיד משקרת".
מאוחר יותר, הוא התעורר על ידי אמו.
היא אמרה לבנה המנומנם שכל מה שהיא עשתה היה כדי להגן עליו, והורתה לו לא לשכוח מי הוא לא משנה כמה דברים עשויים להשתנות, צוקו שמע וחזר לישון.
למחרת בבוקר, הוא נזכר מיד במה שהתרחש בלילה ורץ במסדרונות, בחיפוש אחר אמו.
הוא מצא את אזולה, שאמרה לו בשמחה שאזולון מת בלילה הקודם ואמם נעדרת.
בסופו של דבר, הוא מצא את אוזאי בגן הארמון ודרש לדעת היכן אמו.
אוזאי לא ענה, וצוקו השפיל את ראשו בצער.
בהלוויה של אזולון, חכם האש אשר ניהל את הטקס הכתיר את אוזאי לשליט האש החדש על פי בקשתו לכאורה של אזולון.
שנתיים לאחר מכן, לאחר תחנונים רבים, הרשה הגנרל אירו לצוקו העיקש בן ה-13 להיכנס לחדר דיוני המלחמה בהשתתפותו של אוזאי והגנרלים.
הנסיך הצעיר קיבל הוראה מאירו שלא לדבר במהלך הפגישה, אולם, כאשר אחד הגנרלים השמיע את תוכניתו להקריב חטיבה שלמה של מגויסים חדשים כתרגיל הסחה נגד חיילי ממלכת האדמה, התבטא צוקו בחריפות נגד הצעתו של הגנרל, וראה בה בגידה במתגייסים.
ההתפרצות נתפסה כעלבון חמור, ובתגובה נתבקש על ידי אוזאי להילחם בדו-קרב.
הוא הסכים, משום שחשב שכוונת אביו היא שהוא יתמודד כנגד הגנרל שאותו העליב.
אך כשבא לזירה הופתע לגלות שבקרב עליו להילחם נגד אביו, הוא סירב להילחם נגדו, והדבר נתפס בעיני אוזאי כחולשה ושעליו ללמד את בנו לקח.
צוקו יחד עם דודו וצוות ספינה, חיפשו אחר האווטאר במשך שנתיים שבמהלכם הגיעו לכל ארבעת מקדשי האוויר ולעוד מקומות נידחים.
צוקו הרבה לכעוס על צוותו, לעומת דודו שראה את מסע החיפוש בתור חופשה.
לאחר אחת הפעמים שכעס צוקו על צוות הספינה התיישב אירו לספר להם את סיפורו של צוקו, את סיבת גירושו ואת מקור הצלקת שעל פניו.
בזמן ששטו על יד שבט המים הדרומי, צוקו וצוותו ראו התלקחות סירה ישנה של אומת האש, צוקו הכריז שפיצוץ כזה חייב להיווצר על ידי האווטאר והחליט לדרוש את הסגרתו מהכפר הסמוך שבשבט המים הדרומי.
הספינה של צוקו הגיעה במהירות לכפר וצוקו ירד ממנה כשהוא מלווה במספר קטן של חיילים, סוקה הסתער עליו אך צוקו הביס אותו ללא שימוש בכשפות.
כשאנג הגיע למקום רכוב על גבי פינגווין, התפתח קרב בין השניים, אך בסופו של דבר אנג נכנע על מנת להגן על תושבי הכפר.
אנג נכלא בספינה ולאחר מכן הצליח להימלט בעזרתם של קטרה וסוקה.
מפקד הנמל, צאו, גילה במהירות את האמת, וצוקו מתוך זעם, אתגר אותו בדו-קרב, בה ניצח בסופו של דבר הודות לעצה שקיבל מדודו.
מאז התחילה יריבות מרה בין צאו לצוקו, כששניהם רוצים ללכוד את האווטאר על מנת למסור אותו לשליט האש.
במהלך השבועות הבאים, רדף צוקו אחרי האווטאר ברחבי ממלכת האדמה, וכמעט לכד אותו באי קיושי.
מאוחר יותר, צוקו הציל את דודו אירו מחיילי ממלכת האדמה, שכלאו אותו ותכננו להעבירו לבא סינג סה כדי לעמידו למשפט על מעשיו במצור על בא סינג סה.
במהלך המרדף אחר האווטאר, צוקו וצוותו נכנסו לשטח אומת האש על מנת ללכוד את האווטאר שהגיע למקדש האש באי סהר, במהלך החיפוש נתפס צוקו על ידי האדמירל צאו אך הצליח לברוח.
צוקו גם ניסה ללא הצלחה ללכוד את האווטאר בעזרתם של פיראטים.
מערכת היחסים הגרועה של צוקו עם אנשי הצוות שלו החלה להשתפר כאשר הציל את אחד מהם מנפילה למוות במהלך סופת ברקים.
בצעד מסוכן, צוקו לבש את דמותה של הרוח הכחולה והסתנן למבצר פוהואי על מנת לחלץ את האווטאר מציפורני האדמירל צאו.
זה לא היה כדי להציל את אנג, אלא כדי שהוא יהיה זה שימסור את האווטאר לאביו.
לאחר שאנג ברח הוא תכנן ללכוד את האווטאר בעזרתה של ניילה - שהייתה בעלת חולדה ענקית בעלת יכולת להריח נעדרים, אך אנג וחבריו הצליחו להתחמק גם ממנה.
צאו גילה בסופו של דבר שצוקו עמד מאחורי החילוץ של האווטאר מהמבצר ונקם בצוקו בכך שפיצץ את הספינה שלו בזמן כשעגנה בנמל.
הפיצוץ הרס את הספינה ופצעה את צוקו באורח קשה.
במהלך המצור שהטיל צאו על שבט המים הצפוני, הצליח צוקו לחטוף את גופו של אנג בזמן שהיה באגנה קלע ורוחו הייתה בעולם הרוחות, לאחר שגרר אותו תוך כדי שסופת שלגים משתוללת, מצא מערה והסתתר בה.
זמן קצר לאחר מכן, רוחו של אנג חזרה לגופו, אנג ניסה להימלט, ונכשל.
אך זמן קצר לאחר מכן חבריו של אנג מצאו אותו וקטרה פצעה את צוקו והתכוננה לעזוב עם אנג, אך אנג התעקש שחייבים להביא את צוקו שהיה שרוע על השלג למקום מחסה מחשש שהוא ימות בכפור.
כשהחבורה הגיעו לאגנה קלע, צוקו הצליח לברוח, ותקף את צאו.
לאחר שבקרב ניצחו שבט המים הצפוני, נמלטו צוקו ואירו מהקוטב הצפוני ונסעו על רפסודת עצים במשך שלושה שבועות עד שהגיעו לשטחי ממלכת האדמה.
בעקבות כך שבמהלכו של המצור על הצפון נלחמו כנגד צי אומת האש, הכריז אוזאי על צוקו ואירו כבוגדים, ושלח את בתו הנסיכה אזולה על מנת להביאם לדין.
היא פוגשת אותם כשהם שהו בעיירת נופש על חופי ממלכת האדמה, שם היא משקרת להם שאוזאי התחרט על כך שגירש את צוקו ושהוא מבקש שיחזור לארמון.
צוקו היה נלהב מהבשורה שהוא יכול לחזור הביתה.
עם זאת, אירו נשאר סקפטי, מכיוון שידע שאוזאי מעולם לא סלח לאף אחד.
למחרת, כשצוקו ואירו באו לעלות על ספינתה של אזולה, הכריז רב החובל למלחים - פליטת פה שחשפה לצוקו ואירו שאזולה שיקרה להם והם בעצם מובלים כאסירים.
צוקו ואירו נמלטים מיד וכשהם מגיעים לנהר הם מסירים את חלקי השיער עם הסיכה של אומת האש, כאות לניכור שהם חשים כלפי האומה.
מכאן ואילך הם מסתובבים בממלכת האדמה כנמלטים, תוך שצוקו גונב בת יענה מאם ובת שאירחו אותם.
דרכיהם של השניים נפרדות כשצוקו מחליט שאין לו מה להרוויח מכך שינדוד עם אירו.
צוקו חוזר להשתמש בתחפושת "הרוח הכחולה" על מנת לגנוב אוכל, אך פעם אחת הוא החליט לא לשדוד זוג צעיר כשהבחין שהאישה בהריון.
במהלך מסעו, תוך כדי שנפל מסוסו, ראה חזיונות של מי שנראתה כאמו, אורסה.
צוקו התחיל לעקוב אחרי עקבות השיירה של אזולה, ומתגלה כאשר היא נלחמת בחבורת האווטאר בחורבות עיירה נטושה, בקרב זה - צוות האווטאר, צוקו, ואירו שנשבה על ידי אזולה - חוברים יחדיו כדי לגבור על אזולה ומכתרים אותה, אך אזולה מפתיעה אותם, ובמקום להיכנע היא שורפת את ידו של אירו ובורחת.
בזמן שצוקו רכן לעבר דודו שנכווה, התקרבו צוות האווטאר אליו, וצוקו בתגובה צעק עליהם להתרחק וריסס לעברם בכשפות אש.
אירו לאט לאט החלים מפצעיו, והחל ללמד את צוקו את הטכניקה שפיתח על מנת להפנות בחזרה ברקים שמופנים אליו, דבר שהיה נחוץ כדי להתמודד עם כשפות הברקים של אזולה.
צוקו הנלהב רצה לנסות זאת באמת, אך אירו לא הסכים להפנות אליו ברק באומרו שזו סכנת מוות עבורו, צוקו טיפס במעלה ההר וכשפניו אל הסערה וביקש מהעולם (/גורל) להפנות אליו ברק אמיתי.
משזה לא קרה פרץ צוקו בבכי...
כיבושה של בה סינג סה
צוקו ואירו מצליחים להסתנן לבירת ממלכת האדמה, העיר בה סינג סה.
שם הם פותחים חנות תה.
ובמהלך הימים הבאים מסתגל צוקו לחיים בעיר ואף יוצא לדייט עם נערה מקומית בשם ג'ין.
נער מקומי אחר בשם ג'ט מאשים את צוקו ואירו בכך שהם כשפי אש ומרגלים של אומת האש, צוקו מתקוטט איתו תוך כדי איפוק מלהפעיל כשפות, עד שהמשטרה החשאית של העיר - "הדאי לי" חטפו את ג'ט.
לאורך כל התקופה הזו, נראה שצוקו מתמודד בין האפשרות של להתחיל חיים חדשים ורגילים בעיר, לבין הרצון להחזיר את כבודו האישי ולצוד את האווטאר.
אירו מנסה כמיטב יכולתו להסיב את צוקו לטוב וללמד אותו שיעורים לחיים.
השגרה נעצרת כשאזולה בסיועם של הדאי לי כובשת את העיר, וצוקו, שבזמן הזה התמודד עם משבר זהות, מצטרף לאזולה.
ולאחר קרב ארוך, נדמה כי אזולה הורגת את אנג ומכריחה את הפרוטגוניסטים לסגת, מה שמותיר את ממלכת האדמה תחת שליטת אומת האש.
אזולה וצוקו חוזרים לאומת האש כמנצחים ואוזאי מקבל את צוקו בשמחה וכבוד.
לאחר מכן מגלה צוקו שאזולה סיפרה לאוזאי שצוקו הוא זה שהרג את האווטאר, משום שחששה שישנו סיכוי שהאווטאר שרד.
בתקופה זו מנסה צוקו להתאקלם למצבו החדש, ונרקמת מערכת יחסים בינו לבין מיי - חברת ילדות שלו ושל אזולה, באותו הזמן, צוקו מבקר בחשאי את דודו אירו, שהוכנס לכלא אומת האש על הבגידה שלו.
צוקו מבין שהחיים האלה הם מה שאביו דרש ממנו, ולא מה שהוא רוצה בעצמו.
ביום ליקוי החמה, כשיכולת כשפות האש מושבתת, וחלה הפלישה בהנהגת צוות אווטאר לאומת האש, הוא מתעמת עם אביו ובורח, אביו מגלה לו באופן מעורפל מה קרה לאמו וכי למעשה היא לא מתה או ברחה, אלא גורשה מאומת האש בשל סיבות לא ברורות.
לאחר מכן, צוקו מצטרף לאווטאר ומתחיל ללמד אותו כשפות אש.
צוקו נתקל בקושי לכשף משום שמוטיב הזעם שלו נעלם, והוא נצרך לרגש אחר על מנת להוציא כשפות.
ביחד עם אנג הוא קיבל תואר של כשף אש רב עוצמה כשהשניים למדו אצל שני הדרקונים האחרונים שנותרו את סודות כשפות האש.
כשאנג מתלבט האם להרוג את אוזאי צוקו מציע לו לעשות זאת, ומבקש מאנג שאם יום אחד הוא יהפוך להיות כמו אביו, על אנג להרוג גם אותו.
במהלך נפילת כוכב השביט של סוזין - היום בו כוחם של כשפי האש גדל, והחלה תוכניתם להשמדת ממלכת האדמה, קטרה וצוקו נלחמו יחד נגד אזולה עד שלבסוף הכריעו אותה וכלאו אותה.
לאחר תבוסתו של אביו, הוא הוכתר כשליט האש החדש, ובכך מסיים את המלחמה.
מיד אחר כך, צוקו חוזר לאביו שבכלא ושואל אותו איפה אמו נמצאת.
לאחר שעלה לשלטון, החל צוקו במאמצים לפירוק מושבות אומת האש ברחבי ממלכת האדמה, מושבות שראה כאיפריאליזם מיותר, לשם כך הקים את התנועה לשיקום והרמוניה.
מאמציו של צוקו נתקלו בהתנגדות של כשפי אש לאומנים, מה שהוביל לשישה ניסיונות התנקשות בשנתו הראשונה כשליט האש.
האחרונה מבין המתנקשים הללו הייתה קורי מורישיטה, בתו של ראש עיריית יו דאו - אחת ממושבות אומת האש.
כשצוקו הגיע למושבה כדי להתעמת עם אביו של קורי, הוא הופתע לגלות שאשתו ובתו של ראש העיר הם כשפיות אדמה, ושעל תושבי העיר נמנים כשפי אש וכשפי אדמה החיים זה לצד זה בשלום במשך דורות.
משהבין שאין זה הוגן לעקור את תושבי כשפי האש שחיים בעיר במשך דורות, שינה צוקו את גישתו כלפי המושבות והורה לצבאו לאבטח את מושבת יו דאו.
זה הוביל לעימות קצר עם אנג וקטרה, והעימות הסתיים כאשר הסכים שאנג יודיע למלך האדמה על המצב וינסה לשכנע אותו לשנות את דרישתו מפינוי כל המושבות.
כאשר נאמר לו שמלך האדמה מתכוון לפלוש ליו דאו, הורה צוקו לצבאו להגן על העיר.
צוקו נסע למושבה, שם הוביל את הקרב נגד צבא ממלכת האדמה.
אנג התערב וכך התקבלה ההצעה להקים רפובליקה עצמאית שלא תהיה כפופה לאף אחת מהממלכות.
בנוסף צוקו התחייב לסייע לממלכת האדמה בשיקום שלאחר המלחמה.
לאחר המלחמה יוצא צוקו יחד עם חבורת האווטאר ואחותו אזולה שהוצאה לשם כך מהמוסד לחולי נפש, לחיפוש אחר עקבותיה של אורסה, אמם האבודה.
הם מגלים שהייתה נכדה של רוקו - האווטאר הקודם לאנג, ובשל כך אורסה לאוזאי על ידי אביו אזולון, אף על פי שבאותה העת הייתה מאורסת כבר לאדם אחר.
הם מגלים שבזמן שאורסה הייתה בארמון היא המשיכה להתכתב עם ארוסה לשעבר, ולאחר שעזרה לאוזאי להרעיל את אזולון בתמורה לחייו של צוקו, היא נאלצה לעזוב.
היא חזרה לעיירת מולדתה ובעזרת רוח הפרצופים היא ושינתה את פרצופה ומחקה את זיכרונה הישן כדי שלא יזהו אותה ועל מנת שהיא תוכל להתחיל חיים חדשים ורגילים.
כשהחבורה מוצאת אותה הם לוקחים אותה לרוח הפרצופים ומבקשים ממנה שתחזיר לאורסה את פרצופה הישן ואת הזיכרונות מחייה הקודמים.
ולאחר מכן היא חוזרת עם צוקו לממלכת האדמה, בעוד שבמהלך המסע אזולה נמלטה.
בזמן שצוקו יוצא למסע החיפוש, אירו מתפקד כשליט האש דה פקטו, כשאירו השתעמם מתפקידו כשליט האש בפועל, הוא ניצל את סמכותו כדי להכריז על יום הערכת תה לאומי.
מכיוון שצוקו סבל מנדודי שינה עקב פחדים מניסיונות התנקשות, מאי סידרה שלוחמות קיושי יהפכו לשומרות הראש שלו.
בתקופה זו צוקו התחיל לפגוש בסתר את אביו בכלא, וכשמיי גילתה על כך היא סיימה את מערכת היחסים שהייתה להם.
באומת האש התארגנה קבוצת לאומנים שראו בצוקו שליט חלש ושאפו להחזיר את אוזאי לשלטון.
הם תקפו את השיירה של צוקו אך הובסו על ידי לוחמות הקיושי.
חודש לאחר מכן, טום-טום אחיה של מאי נחטף, כביכול על ידי רוחות קמוריקאג' המיתולוגיות.
צוקו מאי ואנג הלכו למקדש על מנת לחקור על רוחות הקמוריקאג', שם סיפר להם רוח קמוריקאג' אמיתי שהם לא באו לעולם האנושי במשך אלפי שנים, מה שמעיד על כך שהחוטפים הם רק מתחזים.
צוקו גילה כי בתגובה לחטיפות הוקם ארגון שמירה אזרחי, והורה לפרק את הארגון.
כשהמתחזים חטפו ילד נוסף צוקו הורה על סגר כללי והורה לחפש בבתי אזרחים.
במהלך הסגר מחו חברי ארגון השמירה ובתגובה צוקו הורה לכלוא אותם.
בינתיים גילתה טאי לי את מקום הימצאם של המתחזים בראשות אזולה, צוקו הורה לאסור אותם ואזולה אמרה לעברו שכל מטרתה הייתה לגרום לצוקו להיות שליט פחות רך לאחר הפרשיה התנצל צוקו בפני אזרחיו על כך שפעל בכוח נוקשה מידי.
בשנות ה-20 לחייו, צוקו מצא דרקון צעיר שקרא לו דרוק.
עם השנים גדל דרוק והפך לבן לווייתו הנאמן של צוקו, ושניהם טסו יחדיו מסביב לעולם.
בשלב מסוים בחייו, צוקו התחתן ונולדה לו בת בשם איזומי, שכעבור זמן פינה את כס המלכות בשבילה.
לאחר מכן הוא גם הפך לסבא של אירו שנקרא על שם דודו של צוקו שעבר לעולם הרוחות.
אירו הקטן גדל לשרת כגנרל של הדיוויזיה הראשונה של הכוחות המאוחדים.
צוקו ואנג נשארו חברים טובים לכל החיים, כאשר אנג נהג לפנות באופן קבוע לצוקו לייעוץ.
וצוקו, תמיד היה מסתמך על האינסטינקטים של אנג.
כשנולדה אווטאר קורה, ניסו ארבעת חברי הלוטוס האדום לחטוף אותה כדי לחנכה על פי דרכיהם, טונרק יצר קשר עם צוקו, סוקה, וטנזן - בנו של אנג, הם לכדו את ארבעת הפושעים וכלאו אותם בבתי כלא מיוחדים ברחבי העולם.
18 שנים לאחר מכן, כשבועיים לאחר ההתכנסות ההרמונית, הגיע לצוקו הידיעה על בריחתו של זאהיר, מנהיג הלוטוס האדום, ושותפיו גאזן ומינג-הואה, מבתי הכלא שלהם.
צוקו ציווה לשלוח אזהרה ללין ביפונג מפקדת משטרת רפאבליק סיטי, ונסע יחד עם הצ'יף טונרק לשבט המים הצפוני על מנת לאבטח את פלי, האסירה האחרונה ממסדר הלוטוס האדום.
כשזאהיר וחבריו באו לחלץ את פלי, התפתח קרב בין חברי מסדר הלוטוס האדום לבין צוקו, טונראק- צ'יף שבט המים הדרומי, דסנה ואסקה - שליטי שבט המים הצפוני.
שבסופו הצליחו חברי המסדר להימלט יחד עם פלי.
לאחר רציחתה של מלכת האדמה בידי מסדר הלוטוס האדום, יצאו צוקו וטונרק לפגישה שאורגנה על ידי לין בנווה המדבר שם קורה וחבריה פוגשים את צוקו לראשונה.
לפני שהוא עוזב קורה שואלת אותו מה לדעתו אווטאר אנג היה עושה במקומה, צוקו ענה לה שחלומו של אנג היה להקים מחדש את אומת האוויר והוא היה עושה הכל בשבילם, אך זהו מתפקידו של האווטאר לדאוג לכלל האומות.
קורה הודתה לצוקו על עצתו וציינה שאירו צדק שכדאי להכיר את צוקו, צוקו הופתע משום שלא היה מודע לכך שקורה פגשה את דודו המנוח.
שנה לאחר מכן צוקו נראה בטקס ההכתרה של הנסיך וו ברפאבליק סיטי יחד עם בתו איזומי.
צוקו עובר את השינוי המשמעותי ביותר בסדרה, מדמות הנבל לשליט שואף שלום.
הוא עובר דרך ארוכה וקשה שבה הוא לומד להבדיל בין רצונותיו שלו ושל אביו ובין טוב לרע.
צוקו מבין את זה ולכן התעמת עם אביו, וברח מביתו כדי לעזור לאווטאר לעצור את המלחמה.
להבדיל מ"חזרות בתשובה" הנפוצות במדיה, דרכו של צוקו אינה בכיוון יחיד, מיורש העצר האלים ותאב הכוח לשליט שוחר שלום השם קץ למלחמה בת מאה שנה.
בהתאמה לנפשו המסוכסכת הוא מזגזג בין הדרכים.
רק לאחר שפרסונת יורש העצר האלים זוכה בכל שרצתה יכול צוקו להבין שפרסונה זו עקרה ונכפתה עליו בידי אביו שיכור הכוח ואחותו הסדיסטית.
לאחר שסירב להילחם בדו-קרב שבו צווה להילחם נגד אביו, שרף אותו אביו בכשפות אש וכתוצאה מכך נפגע צדו השמאלי של פניו ונשאר עם צלקת לשארית חייו.
כמו לכל אזרחי אומת האש, לצוקו יש קוקו על ראשו שעליו נעוצה סיכת אומת האש.
בילדותו היה לו קוקו יפני, וכשהתבגר החל לגלח את השיער שמסביב.
לאחר שהוכרז כבוגד באומת האש גזז (יחד עם אירו) את הקוקו והשליכו לנהר יחד עם סיכת אומת האש שעליו.
בתקופת הגלות הסתובב עם שיערו פזור.
ומאז שאביו החזירו לאומת האש החל לגדל בחזרה את הקוקו לשארית חייו.
בעונה הראשונה בסדרה שיערו של צוקו שחור, בעוד שבשאר חלקי הזיכיון שיערו חום.
בהאגדה של קורה הוא נראה בבגדים מסורתיים, רכוב על דרקון כששיערו לבן וארוך מאחורה (כמו שהיה לאביו אוזאי).
צוקו הוא הדמות הפופולרית ביותר באווטאר, הוא גם הדמות בעלת הכי הרבה חיפושים באינטרנט.
צוקו דורג על ידי מגזין "Paste" כדמות הטובה ביותר בעולם האווטאר.
האתר IGN כינה את הקרב של צוקו וקטרה נגד אזולה בפרק האחרון בסדרה - "כוכב השביט של סוזין" כקרב הטוב ביותר שנראו.
צוקו מאוד מוערך בשל סיבות מגוונות, בין השאר כי הוא עבר שינוי אדיר ומיוחד שכמעט ולא נראה בסדרות מצוירות שיצאו עד אותן שנים, והוא אחת מהסיבות להצלחת הסדרה.
ב־1 ביולי 2010 יצא לאקרנים עיבוד קולנועי מסוג לייב אקשן לסדרת ההנפשה בשם "איירבנדר", אשר בוים על ידי מ.
עלילת הסרט מבוססת על אירועי העונה הראשונה של אווטאר: כשף האוויר האחרון.
בסרט ישנם מספר שינויים בדמותו של צוקו:
הקרב בין קטרה לצוקו בקוטב הצפוני קוצר מאוד, ובניגוד לסדרה, קטרה לא תקפה את צוקו כלל אלא הצליחה לחסום את התקפותיו מספר פעמים ולאחר מכן הובסה.
צופף הוא סוג של לחם שווייצרי, אוסטרי וגרמני העשוי מקמח לבן, חלב, ביצים, חמאה ושמרים.
צופף (שפירושו בגרמנית "צמה") מברישים בדרך כלל בחלמון ביצה ובמריחת ביצים או חלב לפני האפייה, ומעניקים לו את הקרום הזהוב שלו.
הוא נאפה בצורת צמה ונאכל באופן מסורתי בימי ראשון בבוקר.
השמות הגרמניים והצרפתיים נגזרים מצורת הלחם, כלומר "צמה".
צופף השווייצרי נבדל מלחמים אחרים בצורת צמה כמו החלה למשל או ההפקרנץ בכך שאיננו ממותק כלל.
צֹר (מפיניקית: 𐤑𐤓, צר; ביוונית: Τύρος – טִירוֹס; בצרפתית: Tyr, טִיר; בערבית: صُور, צוּר) היא עיר עתיקה, מהערים הפיניקיות המרכזיות ביותר, והעיר הרביעית בגודלה בלבנון (אחרי ביירות, טריפולי וצידון).
אוכלוסייתה מונה כ־160 אלף בני אדם (ועם פרווריה כ־175 אלף), מרביתם מוסלמים שיעים ומיעוטם מוסלמים סונים ונוצרים בני עדות שונות.
בעת העתיקה הייתה צור עיר מדינה, מהערים הפניקיות החשובות ביותר, ממנה יצאו מתיישבים בדרכי הים לארצות רבות.
בשנת 1979 הכריז עליה אונסק"ו כאתר מורשת עולמית.
צור שוכנת לחופי הים התיכון, כ־23 ק"מ צפונית לראש הנקרה ו־40 ק"מ דרומית לצידון.
העיר העתיקה הורכבה מהעיר שעל היבשה (שנקראה ביוונית פאלאיטירוס) והעיר שעל שני איים, שבחלוף הזמן חוברו ליבשה בסוללה.
בעיר צור היו בעת העתיקה שני נמלים: האחד פונה צפונה, ומכונה "הנמל הצידוני", והשני פונה דרומה, ומכונה "הנמל המצרי".
תארוכם קשה בשל השימוש הרציף בהם מהעת העתיקה, אך קיימות עדויות לשימוש בהם עוד בתקופת הברונזה.
בנמלים נמצאו עדויות לבניית אבני הגזית הפיניקית האופיינית.
הנמל הצידוני מהווה את מעגן הדיג המודרני, אף שמידותיו קטנו מהעת העתיקה.
הנמל המצרי הוא כנראה הנמל הימי הראשון בעולם כי לא נתגלה נמל ימי קדום יותר (להבדיל מנמלים בשפכי נהרות).
בתקופה הביזנטית הנמל הדרומי כבר היה מלא בסחופת שהורבדה מהסחף שהגיע עם הזרם המערבי, לאחר בניית הסוללה (על ידי אלכסנדר מוקדון) שחיברה בין שני חלקי העיר.
הרודוטוס סיפר שכשביקר במקדש הרקלס הצורי (הוא מלקרת – "מלך־קרת", מלך העיר צור) בצור כדי לחקור על הרקלס, סיפרו לו הכהנים שהעיר נוסדה 2,300 שנה לפני זמנו (כלומר בסביבות 2,700 לפנה"ס), ושבאותה תקופה נוסד גם מקדש מלקרת־הרקלס בעיר.
התאריך לא מדויק, אך הוא מתיישב עם הנתונים הארכאולוגיים, לפיהם בניית מקדשי פאר בכנען, בין גבל לעי, הסתיימה לפני אמצע האלף ה־3 לפנה"ס; הממצא הארכאולוגי בצור עצמה תומך בתארוך ייסודה ל־2,900–2,750 לפנה"ס.
בצור היה, לדבריו, מקדש נוסף ל"הרקלס התאסי", על שם האי תאסוס בו התיישבו בזמנים קדומים פיניקים שעבדו את הרקלס הצורי.
פאוסניאס מאשר את המידע, וכותב שמקורם של אנשי האי הוא מפיניקים, צורים בעיקרם, שהפליגו אליו בחיפוש אחר אירופה, והם עבדו בעבר את הרקלס שעובדים הצורים, ולאחר שנכללו בין היוונים אימצו את פולחן הרקלס היווני, בן אמפיטריאון.
יוסטינוס כתב שצור נוסדה על־ידי צידונים שהפליגו למקום העיר לאחר שעל צידון הסתער מלך האשקלונים, בשנה שקדמה לנפילת טרויה.
בכתבי סכניתן, שהשתמרו אצל פילון מגבל, שני האחים "שממרמוס" (שמיים־רמים) ו"אוסואוס", הראשון המציא את הבתים הבנויים מקנים, והשני את הבגדים העשויים עורות של חיות ניצודות.
שממרמוס (שאולי כבר אז ישב בצור) הסתכסך עם אחיו שעל היבשה, ואוסואוס בנה רפסודה מעץ שנפגע מברק וצלח אל האי, בעזרת הנימפה טירוס (בדומה לשם היווני של צור – Τύρος), הקים עליו מקדש וקרא לו על שמה.
לפי הסיפור, באותה תקופה האי צור ריחף, והוא התקבע במקומו רק לאחר הקמת המקדש והצבת שני עמודי זהב וברקת כה עמוק שהחזיקו את האי במקומו (הרודוטוס העיד שראה את העמודים במקדש מלקרת בעיר, אך לא הזכיר את הקשרם המיתולוגי).
בגרסה אחרת, האלה עשתרת נטעה עץ זית עם נשר בענפיו ונחש למרגלותיו על אי צף, והאי המשיך לצוף עד שהנשר הוקרב לאלים, וכאשר אוסואוס הגיע לאי, הנשר שמח להיות מוקרב ואוסואוס הקים מקדש כבית לאלים.
יוסף בן מתתיהו טען שצור נוסדה 240 שנים לפני ייסוד בית המקדש הראשון.
מקור שם העיר במילה הכנענית (הן פיניקית והן עברית, שתי שפות כנעניות אחיות) "צור", שפירושה סלע, והיא מביאה לידי ביטוי את הטופוגרפיה של העיר הבנויה, במקור, על שני איים.
צור מוזכרת בכתבי אוגרית, הן בשירה האפית והן בכתבים המנהליים.
בכתבי השירה האלה אשרה נושאת את הכינוי "אשרת צורים ואלת צידונים".
במכתב אחר ששלח אדם בשם שפטבעל "למלך בעלו" (כנראה עמרפאִ מלך אוגרית) מוזכר מלך צור, ויש התייחסות לזבח.
באוגרית נמצא מכתב נוסף ששלח מלך צור למלך אוגרית, באכדית, שנושאו מסחרי.
בתרגיל כתיבה בו רשימת מילים נמצא הרצף "זבל צר" (זבֻל הוא שם תואר שפירושו רם, נשיא).
בתקופת מכתבי אל־עמארנה שלט בעיר המלך אבימלך , שעשרה ממכתביו לפרעה שרדו בארכיון.
מהמכתבים עולה מאבק בין מלך צור למלך צידון זמרי־הדה , שלפי האשמות אבימלך שיתף פעולה עם עזירו המורד.
מלך צור מבקש תגבורת צבאית מהמלך, כי את אנשיו לקח זמרי־הדה; הוא מוסיף ומיידע את פרעה שמלך חצור התייצב עם העפירו, שלידיהם עברה כנען.
במכתב אחר אבימלך מבקש מפרעה לבוא לראות את פניו, ומלין על כך שזמרי־הדה תפס את אוּסוּ, עיר בעורף היבשתי של צור, וכך נקטעה אספקת המים והעץ לעיר האִיִית, ולא היה לצורים מקום לקבור את מתיהם.
אבימליכי מזכיר לפרעה שהוא ביקש ממנו לכתוב לו כל מה שהוא שומע, מספר שזמרי־הדה המורד כרת ברית עם אנשי ארוד, והם כינסו את אוניותיהם, מרכבותיהם ואנשי צבאם כדי לכבוש את צור כפי שכבשו את צומור ביזמת עזירו, ומתלונן על היעדר חיל מצרי מלכותי בצור.
במכתב מאוחר יותר כותב אבימלך שהוא מוכן לבוא לראות את פני המלך, אך הוא איננו יכול לצאת מתחת ידו של זמרי־הדה, שכאשר שמע ממנו שהוא רוצה לראות את פני המלך נהג בעוינות כלפיו; אבימלך מבקש 20 אנשים לשמור על עירו.
הוא שב ומלין על החוסר במים ועץ בעירו, המוקפת ים.
אבימלך כותב שהוא שלח איש אוניות בשם אלימלך עם מנחת ברונזה למלך.
הוא מזכיר לו את בקשתו לכתוב לו את מה שהוא שומע מכנען, ומספר שמלך הדנונה מת ואחיו מלך תחתיו, והארץ שוקטת, שאוגרית נשרפה, שאֶתַגַמַה מולך בקדש, ושעזירו נעשה אויב לאדם בשם נַמִיַוַזִי; הוא מספר שוב על חבירת זמרי־הדה ועזירו נגדו.
במכתב הבא הוא מבקש 80 חיילים מהמלך.
בעוד מכתב מספר מלך צור לפרעה שמאז עזיבת חייליו את צור, מלך צידון זמרי־הדה לא נותן לאנשיו להביא עץ או מי שתייה (מהיבשה), ושהוא הרג איש אחד ולקח בשבי אחר.
בקשת עזרה ארוכה מופיעה במכתב נוסף.
מכתב קצר נוסף של אבימלך לפרעה כולל הלל לפרעה.
במגילת ון אמון הפליג הגיבור ממצרים לגבל, ובדרך נכתב שעבר בעיר צור.
בתיאור גבולות הארץ בספר יהושע מוזכרת .
חירם הראשון בן אביבעל מלך צור היה מהמלכים הבולטים של צור – תקופתו נחשבת לתחילת תור הזהב של העיר, והוא שיתף פעולה עם מלכי ממלכת ישראל המאוחדת דוד ושלמה בנו.
בימים ההם הייתה נתונה לצור הבכורה מבין ערי הפיניקים.
בניסיונו לבנות בית לאלוהים בגורן ארנן, קיבל דוד ארזים רבים מהצורים והצידונים.
במפקד שערך יואב בפקודת דוד, עבר יואב ב.
שלמה שלח לחירם שדוד, כידוע לחירם, לא יכל לבנות בית ליהוה, וכעת בימי השלום תחת שלמה, ניתן לבנות את הבית.
אחד מבוני המקדש הבכירים ביותר היה אדם בעל שם זהה לשם המלך – חירם, בן לאם משבטי ישראל הצפוניים ולאב צורי חרש נחושת, והוא עשה עיטורי נחושת רבים ומרשימים למקדש.
לפי דברי הימים, אותו איש נשלח על־ידי חירם המלך.
המחקר מאשר כי מקדש שלמה נבנה על־ידי אדריכלים פיניקיים, בתבנית זהה לזאת ששימשה מקדשים פיניקיים.
לאחר שחירם מלך צור מילא את הבטחתו בנוגע לעצים ולזהב ונשלמה בניית מקדש שלמה וארמון המלך, נתן שלמה לחירם עשרים ערים בגליל.
בין חירם לשלמה היה גם שיתוף פעולה בתחום הימי; מלחי חירם השיטו את אוניות שלמה מאילת לאופיר ושבו עם זהב רב ואוצרות אחרים, ואוניות תרשיש של שלמה הפליגו עם אוניות חירם והביאו גם הן אוצרות רבים.
חירם ושלמה החליפו זה עם זה חידות, וכאשר אחד פתר את חידות השני, שילם לו השני כסף, וכאשר אחד לא הצליח לפתור, הוא שילם לשני כסף; כך החליפו ביניהם שני המלכים כספים.
צור נודעה בייצור צבעי הארגמן והתכלת מארגמונים הנפוצים באזור; פרשי שלמה היו לבושים בארגמן צורי.
לפי יוסף בן מתתיהו, בין נשות שלמה היו גם נשים צוריות.
יוסף בן מתתיהו, בהתבססו על מנאנדרוס, כתב שאחרי חירם מלך בנו בעליעזור , ואחריו נכדו עבדעשתרת , אותו רצחו ארבעת בניו, ואחריו מלך בכורו מתושעשתרת, ואחריו אחיו עשתרום , אותו רצח אחיו פלט שמלך תחתיו.
את פלט רצח אתבעל כהן עשתרת שמלך תחתיו.
יוסף מפרט את שנות חייהם ומלכותם של המלכים.
אתבעל מלך הצידונים מהמקרא היה מלך צור וצידון, ומקובל במחקר שכינויו "מלך צידונים" מצביע על מלכותו על כל פיניקיה (אף שיש החולקים על פירוש זה).
אותו מלך בנה (כלומר ביצר) את בתרון ואת העיר "Αὖζαν" בלוב.
בימיו גם נוסדה, כנראה, המושבה הפיניקית המרכזית בקפריסין – כתיון, שנותרה עיר תלויה בצור מאות שנים לאחר מכן.
יוסף בן מתתיהו כתב שבתו של המלך, איזבל, שהתחתנה עם אחאב מלך ישראל, בנתה מקדש לבעל אלוהי הצורים, נטעה לו חורשה ומינתה לו נביאים.
בהמשך כתב הסופר המונותאיסט שכדי לרצות את חותנו אתבעל בנה אחאב מקדש לבעל אלוהי הצורים בשומרון, מינה לו נביאים ועבד אותו.
יוסף בן מתתיהו המשיך את רשימת מלכי צור ואת פירוט שנות מלכותם וחייהם: אחרי אתבעל מלך בנו בעליעזור , ואחריו נכדו מתן (המוזכר אצל ורגיליוס כ"בלוס" , בעל), ואחריו בנו של מתן פיגמליון, שבשנת מלכותו השביעית ייסדה אחותו דידו את קרתחדשת.
העיר קרתחדשת נוסדה, לפי המסורת, על־ידי דידו, אישה ממשפחת המלוכה הצורית שבעקבות הפיכת חצר ברחה מצור אל מעבר לים, לייסד את קרתחדשת – הקרת החדשה, בִתה ויורשתה של צור הקרת הגדולה (כפי שמתבטא גם בשם אלוהי העיר, מלקרת, הוא מלך־קרת).
לפי טרוגוס פומפיוס (דרך יוסטינוס), דידו עגנה אצל הפיניקים שבקפריסין כשנמלטה מצור, לפני לצפון אפריקה.
ייסוד העיר מתוארך ל־814/813 לפנה"ס.
העיר עתידה הייתה לרשת את מעמדה של צור כעיר הפיניקית המרכזית, ולהיות מרכז התרבות הפיניקית מעבר לים.
בכתובת קבורה מקרתחדשת נמצאו השמות "קרתיתן" ו"קרתמשל", שמות בהם ה"קרת" (היא צור) משמשת כרכיב תאופורי, שנחשבה, כנראה, לאלוהות.
בכתובות נדר מקרתחדשת נמצאו אנשים בשם "צר" (המופיע גם בספר במדבר כשם פרטי), אולי על שם העיר; בכתובות אחרות מופיע הכינוי "בן צר", באחת מהן אותו בן צור היה "רב סופרים", והם אולי לא בנים של אדם בשם צור אלא בני העיר, שממנה ומצידון הובאו לקרתחדשת סופרים.
השמות "צר" ו"צרי" נמצא גם בכתבי אוגרית.
סופרי אשורנצירפל השני ובנו שלמנאסר השלישי הקפידו לרשום את צור ראשונה בין פיניקיה (וזאת בניגוד לתגלת־פלאסר הראשון שקדם להם, שכלל לא מזכיר את צור).
אדד־ניררי השלישי כתב בכתובותיו שקיבל מס מהצורים, בין שאר ממלכות כנען.
במהלך המאה ה־8 לפנה"ס (לפחות עד סוף המאה) חלשה צור בהגמוניות על האי קפריסין, רובו ככולו, ואף סיפוח חלקים גדולים מהלבנט תוך הכפפת צור לאשור בימי תגלת־פלאסר והמרידות של חירם השני ומֵתֵנַּה לא ערערו שליטה זאת.
בין מעלי המנחה מוזכרים חירם השני מצור.
חירם השני הוא ככל הנראה המלך המוזכר בכתובת בעל לבנון מקפריסין, אף שייתכן שהיה זה מלך אחר בשם חירם מתחילת המאה ה־8. במרידתו של רצין נגד תגלת פלאסר השתתף גם חירם השני מצור, ועל כך הענישו מלך אשור ותפס ובזז את העיר המבוצרת מחלב וערים גדולות אחרות בתחום צור.
מכתובת מאוחרת יותר שכוללת רשימת מעלי מנחה דומה, מלך צור המוזכר הוא אתבעל, שכנראה מלך לפני חירם השני.
לאחר חירם מלך מֵתֵנַּה: הוא מוזכר כנותן מנחה לשליח של מלך אשור לצור, בכתובת אחת המתארת גם את המס שלו וגם את המס הקודם של חירם, ובכתובת אחרת בה מתוארת גם ענישת חירם עקב מרידתו.
יוסף בן מתתיהו, בהתבססו על מנאנדרוס, כתב שבארכיוני צור נכתב שבימי שלטון מלך צור אלולאיוס (הוא כנראה לולי בכתובות האשוריות), ששלט בימי שלמנאסר, הפליג המלך לכתים (בני כתיון) שמרדו בו והכפיפם למרותו.
משלא נכנעו הצורים, חזר המלך ללחום בהם, והפיניקים שנכנעו לשלמנאסר נתנו לו שישים אוניות מלחמה ושמונה מאות איש להשיטן; וכשיצאו הצורים בשתים עשרה אוניות ואוניות האויב התפזרו, לקחו הצורים בשבי חמש מאות איש, וכך עלתה קרנם של הצורים.
בתקופתו של סרגון השני (722–705 לפנה"ס), לא השתתפה צור במרידה אזורית שהנהיג אילובידי מלך חמת, בה השתתפו גם צומור, ארפד, דמשק ושומרון.
מלבד הכנעת האיונים שהרגו את הצורים והעזרה נגד מלכי קפריסין המורדים, צור לא מוזכרת בכתובות סרגון, ויש לכך חשיבות משמעותית – הדבר מעיד על יחסים טובים בין העיר למלך סרגון.
ברשימת מלכי ארץ אמורו מעלי מנחה לסנחריב (704–680 לפנה"ס) לא מוזכרים צור ומלכהּ, אף שצידון, גבל וארוד ומלכיהן מוזכרות.
במסעו השישי של סנחריב, שכוון נגד אילם, נעזר המלך בספנים מצור, צידון, וכן ספנים איונים או קפריסאים, כדי להשיט את חייליו במורד החידקל על האוניות המפוארות שבנו במיומנות, "תוצרת אופיינית לארצם".
בימי אסרחדון (681–669 לפנה"ס), בנו של סנחריב, מרד עבדי־מִלְכֻתִי מלך צידון יחד עם סַנְדַה־אוַּרִּי מלך "כוּנדִי וסִיסּוּ" (כנראה בקיליקיה) באימפריה האשורית.
בעקבות כך העניש אסרחדון, לטענתו, את צידון, החריב אותה, סידר מחדש את פחת צידון, והגדיל את המנחה שנדרשה ממנה, והעניק את הערים מערבּוּ וצרפת, שהיו תחת צידון, לבעל מלך צור, והגדיל את המנחה שעליו לשלם לו.
בהמשך מספר אסרחדון שכינס את כל מלכי חֿתִי ועבר הנהר, ביניהם בעל מלך צור, וכן את מלכי ידננה, ושלח להם להביא לו חומרי בנייה ופסלים גדולים לארמונו בנינוה.
במהלך מסעו הראשון של אשורבניפל (668–627 לפנה"ס) נגד מצרים, עשרים ושניים מלכי הלבנט וקפריסין באו אליו להגיש לו מנחות ולנשק את רגליו, וביניהם בעל מלך צור, והוא הכריחם ללוות עם כוחותיהם ואוניותיהם את חייליו בים וביבשה.
הוא צר על צור, חיזק את חיל המצב בה, לא נתן לאנשיה לצאת וקטע את דרכי אספקתה הימיות והיבשתיות.
הוא איפשר להם אספקה לחיים דלים מאוד עד שנכנעו לעולו.
בתו ואחייניותיו של המלך בעל הובאו לאשורבניפל כעוזרות בית, והן הגיעו עם מתנת־חתונה גדולה.
גם יחימלך בן המלך בעל, שמעולם לא חצה את הים, הובא לאשורבניפל, אך אשורבניפל חס על בעל והחזיר לו את בנו.
הוא פירק את חיל המצב נגד צור, פתח את דרכי אספקתה הימיות והיבשתיות כולן, ושב לנינוה.
בחזרתו ממסעו התשיעי נגד הקדרים והערבים כבש את העיר אושו (כנראה צור היבשתית) שאנשיה לא שילמו את המס השנתי, טבח באנשיה ולקח את אליהם ואנשיהם לאשור.
לאחר שעול האימפריה האשורית החדשה ירד מצור ב־630 לפנה"ס, מצרים לטשה עיניה ללבנט, ונכו השני כבש את המרחב עד הפרת ב־608 לפנה"ס.
צור הוכפפה למצרים, אך שמרה על האוטונומיה שלה ועל תנאים מיטיבים לסחר עליו התבססה.
מצרים איבדה את השליטה באזור בקרב כרכמיש ב־605 לפנה"ס, ויחד עם האזור כולו גם צור הוכפפה לאימפריה הבבלית החדשה.
במקום אחר יחזקאל מזכיר שנבוכדראצר לא הצליח להפיל את צור במצור, וכמין פיצוי ייתן לו יהוה את ארץ מצרים.
בעקבות סיום המצור התהדקו קשרי המסחר בין צור לבבל.
גולים או שבויי מלחמה צוריים בנהריים מוזכרים בכתבים מימי נבוכדראצר השני; בתעודות בבליות רבות מוזכר היישוב Ṣurru, המתייחס לרוב לא לעיר צור, אלא ליישוב של גולים צוריים בדרום נהריים.
יוסף בן מתתיהו כתב שלאחר מלכות המלך בעל, שמלך אחרי אתבעל והיה כנראה בנו, עבר השלטון בצור לשופטים לשבע שנים ושלושה חודשים, והוא פרט את שמותיהם; בשנה השביעית חזר השלטון למלוכה.
בטקסטים הבבליים מתועדת מרידה בצור בין חודש אב שנת 41 לנבוכדראצר עד חודש תשרי שנת 42 לנבוכדראצר, כלומר יולי 564 עד ספטמבר 563 לפנה"ס, תאריכים תואמים לשנים אליהן מתוארכת החלפת המלוכה בשופטים, כך שהחלפה זאת נעשתה כנראה כענישה על המרד השני שנעשה תחת מוסד המלוכה.
האימפריה האחמנית בהנהגת כורש השתלטה על צור בשנת 537 לפנה"ס, בשנה ה־13 למלכות חירם השלישי.
תחת השלטון הפרסי זכתה צידון לבכורה בין הערים הפיניקיות, ובצי הפרסי התבלטו אוניותיה; צור הייתה השנייה בחשיבותה בערי פיניקיה, וכאשר רצה חשיארש הראשון להיוועץ עם אנשי הצי שלו, נקראו שליטי העמים ומפקדי האוניות מסודרים לפי הכבוד שניתן להם מאת המלך, כאשר הראשון במעלה היה מלך הצידונים והשני היה הצורי.
בתקופה הפרסית היו לצורים מושבות לא רק במסגרת המסחר הימי מסביב לים התיכון.
בתקופת שיבת ציון התבססו קהילות פיניקיות מצור גם בירושלים בפחוות יהודה: .
אנשי מקצוע צורים וצידונים השתתפו בבניית בית המקדש השני והשיטו אליו ארזים מהלבנון, בדומה להשתתפותם בבניין בית המקדש הראשון: .
הרודוטוס תיאר בממפיס שכונה מסביב למקדש הפייסטוס (פתח המצרי) שנקראה "מחנה הצורים", ובה ישבו פיניקים מהעיר צור; באותו מקדש היה גם מקדש ל"אפרודיטה הזרה", היחידה שנקראה כך במצרים, והיא אולי עשתרת הכנענית־פיניקית.
בשנים 390–381 לפנה"ס הייתה צור תחת השפעת אווגורס מלך סלמיס.
אותו מלך גרם להעברת אנשי מלחמה פיניקיים מפרס לאתונה.
בשנת 364 לפנה"ס כבש טאוס את פיניקיה כולה, כולל צור.
בנו נכתנבו השני כנראה עזב את פיניקיה, אך יזם מרידה בעריה (כולל צור) נגד פרס ועזר להן, מרידה שדוכאה על־ידי ארתחששתא השלישי בשנת 346 לפנה"ס.
מתהפוכות אלה יצאה העיר ללא פגע, ואף מחוזקת.
כיבוש העיר על ידי אלכסנדר מוקדון
לאחר שעזמלך (אזמילקוס ביוונית), מלכה של צור סירב לתת גישה לאלכסנדר מוקדון למקדש מלקרת שעל האי, החליט אלכסנדר לכבוש את העיר.
לאחר מצור של 7 חודשים, שבמהלכו נבנה גשר יבשתי בין היבשה לאי והצורים נלחמו נגד הפולש בעוז, הצליח לבסוף לכבוש אותה בשנת 332 לפנה"ס.
ישנן דעות שהאי חובר לחוף בתקופה קדומה הרבה יותר, על ידי חירם הראשון.
למרות הכיבוש שמרה צור על מעמדה העצמאי.
לאחר המצור הוצב בצור חיל מצב.
לאחר מותו של אלכסנדר עברה העיר מיד ליד.
בשנת 321 לפנה"ס שכנה בה המפקדה הראשית של אטלוס, מפקד הצי של פרדיקס.
עד 321 לפנה"ס הייתה העיר, כנראה, תחת שלטון תלמי הראשון, אך לאחר מצור של 15 חודשים כבש אותה אנטיגונוס מונופתלמוס.
בשנת 312 לפנה"ס שבה לידי תלמי הראשון.
העיר עברה לידי דמטריוס פוליורקטס אחרי קרב איפסוס ב־301 לפנה"ס, שהחזיק בה ובצידון חיל מצב עד 285/286 לפנה"ס.
בשנת 273/274 לפנה"ס עברה העיר סופית לידי בית תלמי.
יש חוקרים הסבורים שעד 274/275 לפנה"ס שלטה בעיר, למרות הכיבושים התכופים, שושלת מקומית, כי בשנה זאת הפכה למעין רפובליקה (ששם ממשלתה היה "עם צור") – אוטונומיה עירונית־גלילית מסוימת, שלפי תאריך ייסודה נמנו השנים בעיר, ובראשה אולי עמדו שני שופטים.
בעיר חמון, פחות מ־20 קילומטרים מדרום לצור, התגלו ממצאים רבים המגלים זיקה לצור.
מבין כתובות חמון, שתי הכתובות הארוכות ביותר, בהן יש מניין שנים, מתייחסת הן לשנות מלכותם של מלכי בית תלמי והן לתאריך ייסוד "עם צור": כתובת בעלשמם המקדישה שער ודלתות לאל בעל־שמים, בשנת 132 לפנה"ס, וכתובת מצובה (שמקורה כנראה בחמון) המתייחסת לבניית סטיו בימי תלמי השלישי, בשנת 221 לפנה"ס.
צלמיות שנמצאו בעיר, בעיקר במקדשיה, הן מאותו סוג שנמצא גם בעיר צור.
כאשר דמטריוס השני הובס בקרב ואשתו קלאופטרה תאה סרבה לקבלו, הוא ברח לצור ושם נהרג.
ממטבעות שהוטבעו בעיר ניתן ללמוד על סמליה ועל הסמלים הפיניקיים הלאומיים, שהשפיעו גם על השם היווני של האזור – פיניקיה.
הארגמן היה צבען יקר־ערך שהפיקו הפיניקים, והוא הפך מזוהה עמם ובעיקר עם העיר הפיניקית הראשית, צור, ואף הופיע על מטבעותיה כאחד מסמליה, ובשפות שונות נקרא עד היום "ארגמן צורי" או "ארגמן פיניקי" .
הדקל, שהופיע על מטבעות פיניקיים רבים, היה מסמליה של האשרה, שנקראה גם "רבת אשרת ים" (הגבירה הדורכת על הים), והייתה מגנת יורדי הים הכנענים.
שמו של הדקל קשור לשם היווני "פיניקיה".
אוניות, המופיעות תדיר על מטבעות העיר, הן הסמל הימי המובהק שלה.
מלקרת, האל המגן של העיר, הופיע רבות על מטבעותיה, ובתקופה ההלניסטית תואר בדומה להרקלס יחד עם סמליו היווניים; אנשי העיר צור הפיצו את פולחן האל אל מעבר לים (למלטה, קרתחדשת, גדר ולכש ), וייצוגיו על מטבעות מקפריסין (כתיון, סלמיס, קוריון ואמתוס ) מצביעים על קשרי צור והערים הפיניקיות באי.
צור הייתה המקור העיקרי למטבעות כסף בארץ ישראל בתקופה ההלניסטית.
השפעתה של העיר הייתה בעיקר מדרום לה, שכן מצפון שכנו ערים פיניקיות חזקות אחרות, כגון צידון, גבל וארוד.
בעכו נמצאו מטבעות צוריים רבים, כאלה שנטבעו בצור, כאלה שנטבעו בעכו (וסומנו באות ע') בסגנון מטבעות צור, ואף מטבעות מִטביעות משותפות (שסומנו באותיות ע' וצ', עכו וצור).
מטבעות צור הקדומים ביותר הראו השפעה אמנותית מצרית.
בתחילה הונהג סטנדרט פיניקי למשקל המטבעות, אך בהמשך הותאמו המטבעות לסטנדרט האַטי.
לעיתים הופיעה על מטבעות העיר, ששמה היווני היה ΤΥΡΟΣ, מונוגרמה המורכבת מהאותיות ΤΥΡ בשילוב או מעל אלה.
על אף הסמלים הפגניים שעל המטבעות, טהרת המתכת שלהם ומשקלם הביאו את היהודים לקבוע שמחצית השקל הצורי הוא המטבע הסטנדרטי לתרומות קודש.
מטבעות צוריים מהתקופה הרומית הקדומה מצביעים על חשיבותה וכוחה הימי של צור באותה תקופה.
פומפיוס הביא את אילי הניגוח ומכונות המצור שלו מִצור כדי לצור על ירושלים ועל בית המקדש.
בין מפעלי הבנייה של הורדוס מחוץ לתחומי ממלכתו, הוא הקים בצור אכסדרות, אולמות, שווקים ותיאטרון.
צור נזכרת גם כאחת הערים היווניות שהרגו בתחילת המרד הגדול רבים מתושביה היהודים, אך את רובם לא רצחו, אלא כבלו, ושמו עליהם משמר.
מתוך שנאה לבריטוס, התקוממה צור בימי פסקניוס ניגר ותמכה בספטימיוס סוורוס.
משהופרדה פרובינקיה סוריה פיניקיה מפרובינקיה סוריה בימי ספטימיוס סוורוס, הפכה צור לבירת הפרובינקיה.
בימי אלאגבאלוס הפכה אמסה, עיר הולדתו של הקיסר, לבירת הפרובינקיה, ומאז ועד פירוק פרובינקיה סוריה פיניקיה התחרו שתי הערים על התואר.
בפירוק הפרובינקיה הפכה צור לבירת הפרובינקיה החדשה פיניקיה פרליה (פיניקיה החופית), בעוד אמסה הפכה לבירת פרובינקיה פיניקיה ליבננסיס (פיניקיה הלבנונית).
בסיס הלגיון השלישי גאליקה בְרפניה (בקרבת מסיאף) היה בתחומי הפרובינקיה וכפוף למושל צור, ויוצאי הלגיון התיישבו בצור, שקיבלה מעמד קולוניה .
גם בהנהגה הכנייסתית הובילה צור באזור וזכתה למעמד בכיר בדיוקסיית המזרח.
צור הייתה עיר הולדתו של פורפיריוס, ששמו המקורי היה "מלכוס", כלומר מלך.
לאחר קרב הירמוך בשנת 634, בו ניצחו הערבים המוסלמים את הקיסרות הביזנטית, החלה תקופת השלטון הערבי בעיר.
צור שימשה כבסיס לצי הערבי.
הח'ליף מהשושלת האומיית, עבד אל מאליכ אבן מרואן, בנה את צור הן מבחינה צבאית, חיזוק ביצורי העיר והעברת מטה הצי הערבי מעכו לצור, והן מבחינה מסחרית.
בימי הח'ליפות האומיית והעבאסית, היוותה העיר מרכז מסחרי גדול ותוסס.
צור הייתה הנמל של ג'ונד אל־אורדון.
בימי הח'ליפות הפאטימית השתלט יורד ים ערבי בשם 'אלקה' על צור ואף טבע מטבעות אשר נשאו את דמותו.
הח'ליפות הפאטימית הגיבה בשליחת צי כנגד השליט המורד.
בתגובה הגיע הצי הביזנטי להגן על העיר המורדת ובשנת 998 התחולל קרב ימי ליד חופי צור אשר הסתיים בניצחון החליפות הפאטימית.
בתקופת הצלבנים, בשנת 1124, נכבשה העיר והייתה חלק מממלכת ירושלים.
עם זאת קיימה קשרים ישירים עם ערי המסחר האיטלקיות.
גם לאחר נפילת ירושלים וההפסד הצלבני לצלאח א־דין, נותרה העיר בידי הצלבנים עד שנת 1291, שבה נפלה בידי הממלוכים.
ב-1517 נעשתה צור לחלק מהאימפריה העות'מאנית.
במאה ה־17 ניסה שליט הר הלבנון הדרוזי, האמיר פחר א־דין השני, לפתח את העיר צור, אך הדבר לא עלה בידו.
מושל הגליל בסוף המאה ה־18 ותחילת המאה ה־19, אחמד אל־ג'זאר, השתמש באבנים שנלקחו מבניינים בצור על מנת לפתח את בירתו עכו.
לאחר מלחמת העולם הראשונה קם בעיר ממשל אשר תמך בשלטונו של המלך פייסל שהקים את ממלכתו בדמשק.
לאחר תבוסתו וגירושו של פייסל מדמשק על ידי צרפת, נוסדה לבנון המודרנית בשנת 1920. תחילה היה דיון אם לייסדה על בסיס המחוז האוטונומי בהר הלבנון הנוצרית ברובה, שלא כללה (בין השאר) את דרום לבנון השיעי ברובו עם צור במרכזו.
לבסוף צרפת החליטה לבחור באפשרות של לבנון הגדולה ואז הפכה צור חלק מלבנון.
במלחמת לבנון הראשונה הגיעו כוחות צה"ל לעיר.
לאחר המלחמה התרחשו בה אסון צור הראשון ואסון צור השני.
במלחמת חרבות ברזל הותקפה העיר פעמים רבות על ידי צה"ל, אלפים נמלטו מההפגזות שהתעצמו עם תחילת מבצע חיצי הצפון.
מעמדה וגדולתה של צור בעת העתיקה באים לידי ביטוי גם במקרא.
בנוסף להופעותיה בספרות ההיסטורית (ספר מלכים ודברי הימים), בטקסטים הספרותיים של המקרא מופיעה צור בשתי הופעות עיקריות, פרק שלם בספר ישעיהו ושלושה פרקים רצופים בספר יחזקאל, וכן אזכורים אחרים בספרי הנביאים ובתהילים.
הנביא ישעיהו הקדיש פרק () בספרו לקינה על נפילת צור, בין שאר נבואותיו על העמים.
ערי פיניקיה, ובמיוחד צור, נפלו פעמים רבות לאויבים שונים, ועל כן קשה לזהות על איזו נפילה מקונן ישעיהו, אולם פסוק י"ג רומז שמדובר באשור.
הקינה מתארת איך מתאבלות ארצות רבות מסביב לים התיכון בשמען על נפילת "צֹר הַמַּעֲטִירָה": תרשיש, ארץ כתים (קפריסין), צידון ומצרים, ואף הים עצמו.
דבריו מרמזים על המצוקה ההיסטורית של בני צור, שכבר מתחילת הכיבוש האשורי החלו לנדוד מתחת עולו אל מעבר לים.
העמים נדהמים מחורבן העיר שהייתה כה מפוארת.
לאחר מכן פונה ישעיהו אל יושבי תרשיש, באומרו כי מסחרם ייגמר וכל שנותר להם כעת הוא לעבור בארצם כמו זרימת היאור.
הוא ממשיך ואומר שיהוה הוא שגרם לחורבן צור והשמדת מעוזי כנען, אך לא נתן סיבה או פרט את חטאיהם.
ישעיהו חוזר ומציע או מורה ל"בתולת בת צידון" (כינוי לצור) לעבור למושבות בקפריסין, ואף שם לא תמצא מנוחה, ואולי תצטרך להמשיך הלאה, אל תרשיש, כבפסוק ו'.
הוא מזכיר את חורבן הכשדים בידי אשור, ובכך נרמז אולי שהחורבן עליו מתנבא הוא בידי האשורים.
הוא חותם את הקינה במילות פתיחתה, ואז פותח בנבואה: לשבעים שנה, שלא יותר ארוכות מכהונת מלך אחד (אם יאריך ימים), תישכח צור, ואז יקרה לה המסופר ב"שירת הזונה" (כנראה שירה נפוצה בין העמים בתקופתו); מוצע, אולי באירוניה, לזונה שהתקשתה למצוא עגבים לסוב את העיר בשיר ובכינור, כדי שאולי תיזכר.
אז יזכור יהוה אותה, ומכיוון שדימה הנביא את צור לזונה, הוא מכנה את סחרה בשם זנות, ומנבא שתשוב אליו ו"תזנה", תסחור, עם כל הארצות, אך לא יישמר אצלה אלא יהיה קודש ליהוה.
בספר יחזקאל הוקדשו שלושה פרקים (–) לנבואות וקינות על מפלת צור (יחד עם צידון) תחת נבוכדרצר מלך בבל .
דבריו מתחלקים לשבעה חלקים, החמישה הראשונים עוסקים ישירות בצור: איום לפיו כתוצאה משמחת צור על נפילת ירושלם בידי הבבלים יבוא גם עליה נבוכדראצר; תיאור חרדת ארצות הים בשמען על מפלת צור; קינה והלל לצור; שתי קינות על מלך צור; נבואה קצרה על מפלת צידון; וניחומים לישראל.
תיאור צור המהוללת ומפלתה דומה לתיאור המקביל המופיע במשא צור של ישעיהו.
יש המשערים כי יחזקאל הבליע בדבריו קטעים מ"השירה הצורית" שהתחברה במאות ה־10–9 על גדולתה ותפארתה של העיר, אותה למד בשבתו בתל אביב מהגולים הצורים שישבו בקרבת ניפור.
דברי יחזקאל, בעיקר שתי הקינות על מלך צור, מכילים יסודות מיתולוגיים מספרות המזרח הקרוב הקדום.
הנבואה הראשונה המאיימת על צור, כי בשל שמחתה על חורבן ירושלם, יעלה עליה ה' – הים היה מקור עושרה של צור, וכעת העמים יכו בה כגלי הים.
מוטיב החרבת צור על־ידי הים חוזר עוד כמה פעמים בהמשך הטקסט.
העיר תהפוך למשטח עליו יפרשו דייגים את רשתותיהם, והחורבן יגיע גם לכפרים הכפופים למטרופולין צור ביבשה.
אז יחזקאל מגלה את זהות המחריב – נבוכדראצר, ומתאר בפירוט את החורבן עצמו.
לבסוף חוזר על תיאור צור החרבה כמשטח חרמים, ומנבא כי לא תיבנה עוד.
לאחר מכן פותח הנביא בתיאור אבל האיים (כך נקרא במקרא כל מקום על שפת הים) על מפלת צור.
נשיאי הים פושטים את בגדיהם המהודרים, לובשים בגדי אבל, יורדים לארץ, משתוממים ונושאים קינות: איך העיר ה"חזקה בים" נפלה?
בקינתם הם מהללים את העיר, או את מה שהיתה.
אחרי כן הדיבור עובר לה', האומר שהחריב את צור, שם אותה בעולם המתים והעביר את תפארתה לעולם החיים.
בחלק השלישי נושא יחזקאל עצמו, בשם ה', קינה על צור ומהלל אותה.
צור היא "כלילת יופי", מתוארת כאונייה הבנויה לתפארת מעצים שונים מארצות שונות, ובדיה הם שש ממצרים ותכלת וארגמן מאלישה.
עיקר הקינה בתיאור קשריה הענפים של צור: הנביא מונה ערים וארצות רבות וכותב מה היו קשריהם ומסחריהם עם צור.
בסוף הפירוט מזכיר יחזקאל את אוניות תרשיש, וחוזר לדימוי צור לאוניה אותה אנשים רבים השיטו במאמץ רב.
כל אנשי האוניות, על תפקידיהם, מתוארים מתאבלים ומקוננים על חורבן צור, ושוב חוזר תיאור האיים ומלכיהם מתאבלים.
הקינה הבאה פונה ל"נגיד צֹר" – הכוונה למלך צור, לא למלך מימי יחזקאל או מלך מסוים אחר, אלא מלך כסמל למדינתו.
בקינה הראשונה, יחזקאל, המדבר בשם ה', אומר כי נגיד צור נעשה יהיר וחשב עצמו לאל.
הדובר מסכים שנגיד צור אכן חכם מאוד, ובזכות חכמתו התנהל בתבונה רבה והצליח, אך הדבר גרם לו ליהירות.
באמירה מזכיר יחזקאל את הדמות הכנענית־אוגריתית דנאל מעלילת אקהת, כאדם שנודעה חוכמתו, ועלילתו נודעה גם בישראל; יחזקאל פנה לנגיד צור בסיפור הידוע לו היטב ממסורתו, אך גם משותף למסורות ארץ־ישראל.
בשל גובה־לבו, מביא ה' על צור זרים שישחיתוה ויחריבוה, ונגיד צור יהיה ביד הורגיו אדם ולא אל.
החלק האחרון הנוגע ישירות לצור הוא הקינה השנייה למלך צור, גם היא בשם ה'.
הקינה נפתחת בדברי הלל ושבח למלך צור – הוא מתואר כמושלם, חכם, יפהפה, ויושב בגן עדן, מסוכך באבני חן שונות ויקרות (לדימוי זה יש זיקה לאגדות שונות מהאזור) שנוצרו במיוחד בשבילו.
משמעות התואר "ממשח הסוכך" קשה להבנה.
ה' שם את מלך צור, הכרוב, בהר קודש, ובניגוד לקינה הקודמת המאשימה את מלך צור ביוהרה בחושבו עצמו לאלוהים, פה נאמר במפורש , כלומר הוא שלט בגן כאלוהים השולטים בעולם.
אז נאמר על מלך צור שהיה תמים מיום היבראו, עד שהמסחר הרב השחית את מידותיו.
האשמת המלך בגובה לב בשל יופיו וחכמתו חוזרת, ונאמר שהמלך יושפל לעיני מלכים אחרים, ומאחר שמסחרו חילל את מקדשיו, אש תאכל אותו.
גם קינה זאת נחתמת במילים .
החלק הבא של הנבואה לא נוגע לצור אלא לצידון, מנבא את חורבנה האלים, ובכך לא יהיה עוד לישראל מכאוב.
החלק האחרון מנבא, בלי קשר ישיר לנבואות והקינות הקודמות, קיבוץ בית ישראל הגולים וישיבתם הבטוחה בארץ.
בטקסטים הספרותיים של המקרא מוזכרת צור גם בספרים נוספים.
בנבואה קצרה אחרת על חורבן ערי חוף הלבנט, מנבא ירמיהו שמצפון יבואו מים וצבא גדול, וחרב יהוה תחריב את הפלשתים, (ייתכן שנרמז שהפלשתים היו באים לעזרת צור וצידון).
מחוץ לקינה הארוכה שנשא על צור, יחזקאל מזכיר שנבוכדראצר לא הצליח להפיל את צור במצור, וכמין פיצוי ייתן לו יהוה את ארץ מצרים.
גם עמוס מאשים את צור בפשע כלפי ישראל – הם הסגירו "גלות שלֵמה לאֱדום", ועל ש – ובכך נרמז לברית בין צור לדוד ולשלמה.
בנבואה חיובית לאחרית הימים ניבא זכריהו שאויבי ישראל הסובבים אותה (ארם, כנען ופלשת) ייכנעו, וניבא שאף שצור וצידון חכמות מאוד, וצור הייתה מבוצרת ועשירה וצברה "כֶּסֶף כֶּעָפָר וְחָרוּץ כְּטִיט חוּצוֹת", יהוה יורִשנה (יהפוך אותה לענייה, מלשון "רש"), יכה בים את חילה, דווקא בים שהוא מקור עושרה, והעיר תישרף.
צמד המילים המליצי כסף־חרוץ מוכר גם מכתובות פיניקיות, מהספרות האכדית וכן למכביר בשירה האוגריתית.
העיר בנויה מאי המוקף משלושת צדדיו בים ומחובר לחוף בגשר יבשתי מלאכותי.
המפרץ הצפוני שיוצר הגשר היבשתי קרוי בחר אל־מברכה
המפרץ הדרומי של האי קרוי בחר א־צליב
בדרום ישנה לשון יבשה סלעית הנכנסת אל תוך הים בשם ראס מינת רצץ
בתוך האי בנויה העיר העתיקה של צור, הבנויה בצפיפות רבה.
העיר בנויה לאורך החוף הצפוני, ובמזרח העיר, בתוך שכונת "ביות אלבס", עברה מסילת הרכבת שבין ארץ ישראל ללבנון.
בצפון האי מצוי המגדלור, "אל־מנארה", של מזח הדייגים של צור המצוי מזרחית למגדלור.
לאחר שנת 1948 הוקמו באזור צור שלושה מחנות פליטים גדולים: אל-בס, בורג' א־שמאלי ורשידיה, על מנת לקלוט את המוני הפליטים שברחו מארץ ישראל.
בעיר העתיקה ישנם שרידים של קתדרלה מהתקופה הצלבנית, כנסייה קתולית עתיקה וכן מסגד גדול.
בשכונת "ביות אל באס" ישנו אתר ארכאולוגי ובו קשת ניצחון ואמת מים מהתקופה הרומית.
מעט מדרום לשכונה מצויים שרידי ההיפודרום העתיק של העיר, אתר מתקופת השלטון הרומאי.
ממזרח לעיר ישנו קבר הקדוש למוסלמים הקרוי "נבי מעשוק", אך אין ידוע מיהו.
דרומית לעיר ישנם מעיינות מים המובילים אל בריכות הקרויות "בריכות שלמה".
האגדה מספרת שאלה הבריכות המופיעות ב: "מעין גנים, באר מים חיים ונוזלים מן לבנון".
בכתובת רחוב נזכרות ב"תחום צור" העיירות שצת, בצת, פי מצובה, חנותה (המחולקת לעלייתה – העליונה, ולארעייתה – הארצית, התחתונה), ביברה, ראש מייה , אמון ומזה, כעיירות האסורות לעניין חובת קיום המצוות התלויות בארץ.
לאחר כיבוש ירושלים על ידי הסלג'וקים ב־1073 עבר מרכז ההנהגה היהודי שנותר בארץ ישראל בדמות ישיבת ארץ ישראל אל צור.
הישיבה התקיימה בצור בראשות אביתר גאון וברחה משם בעת שהתקרבו הצלבנים לעיר ב־1096. בנימין מטודלה מצא בה כ־500 יהודים.
הוא מספר שיש "להם שם ספינות ליהודים בים" ושיש שם "יהודים אומני (זכוכית) הטוב הנקרא זכוכית צור, החשוב בכל הארצות".
ישנן עדויות לקיומה של קהילה יהודית בצור לאחר מסע הצלב השלישי.
בתקופה זו היא הגיעה למעמד של יוקרה והוכרה כמרכז-תורה, שזכה להערכה בדברי הרמב"ם, שהתכתב עם כמה מחכמי צור ומאוחר יותר עם תלמידיהם.
בחליפת מכתבים מדצמבר 1198 בין האפיפיור אינוצנטיוס השלישי לבין יוסציוס (Joscius), ארכיבישוף צור, עוסקת ביהודים שרצו להמיר את דתם לנצרות, מבלי שייאלצו להתכחש לבני זוגם להם היו נשואים.
בתקופה זו התגוררו התושבים היהודים ברובע הוונציאני של העיר, אך יהודים התגוררו גם ברובע המלכותי וברובע הגנואזי.
היהודים התגוררו בשלושה ריכוזים נפרדים, אך יהושע פראוור משער שהם התגוררו בשטח רצוף מבחינה טופוגרפית.
הידיעה האחרונה על הקהילה היהודית בצור מתקופת הצלבנים היא משנת 1283. העיר פונתה על ידי הצלבנים בשנת 1291, ולדעת פראוור אין סיבה להניח שחל שינוי במצב הקהילה היהודית עקב הפינוי.
ישנו דיווח בודד משנת 1656 על קיומו של יישוב יהודי בעיר באמצע המאה ה־17. דיווחים משנת 1839 מספרים על קיומה של קהילה יהודית בעיר, שחלקם הגיע מחוף אלג'יר ורובם פליטי רעידת האדמה בצפת ב־1837. אחד הדיווחים הוא מאת מיסיונר אנגלי, שמספר כי שוחח עם הילדים היהודים בעברית.
הנרי בייקר טריסטראם שערך מסע בארץ ישראל בשנים 1863–1864 מספר בספרו על יהודי צור שניסו לסחור עמו במטבעות זהב עתיקים.
צור הדסה היא מועצה מקומית בפרוזדור ירושלים, הממוקמת כ-12 ק"מ דרומית-מערבית לירושלים, בגובה כ-730 מטרים מעל פני הים, בירת יישובי המזלג.
המועצה שוכנת סמוך לכביש 375, מערבית לביתר עילית, כקילומטר אחד מערבית ל.
היא בנויה בחלקה על שלוחת הר כיתרון.
ביישוב מתגוררים כ-12,091 תושבים (נכון לדצמבר 2023).
האזור בו שוכנת המועצה הוא אזור מיוער, ובו שמורות טבע ופארקים מוכרזים.
בצפון: פארק בגין, שמורת הר גיורא ושמורת נחל שורק.
בצפון־מערב: פארק עצמאות ארצות הברית ושמורת נחל דולב.
בדרום־מערב, בצמוד ליישוב, נמצאת שמורת סנסן, הכוללת את הר כיתרון, הר סנסן, וח'רבת סנסן.
במקור נקרא היישוב על שם הסתדרות הנשים הציוניות באמריקה "הדסה" בשל קרבתו לבית החולים הדסה עין כרם.
היישוב הוקם ב-1960 כמרכז שירותים ליישובי מועצה אזורית האלה: מבוא ביתר, מטע, בר גיורא, ונס הרים, ובו גם שכנו משרדי המועצה ובית ספר אזורי.
בשנת 1963 החל לפעול במקום מפעל "מקשת כסף", שנסגר לאחר כשנה.
הבתים שנבנו נותרו ריקים ולא נמצאו מתיישבים שהסכימו לבוא לגור במקום שהיה ליד הגבול.