tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בנוסף, היה מעורב בהקמת 3 מצבות עבור 'החייל הירדני האלמוני' מטעם הווקף במזרח ירושלים.
הוא השתתף בהקמת המועצה האסלאמית העליונה בירושלים לאחר מלחמת ששת הימים, וגם נבחר לתפקיד מזכיר המועצה.
מאוחר יותר, ב-1993, נבחר לתפקיד יו"ר הרשות עד מותו ב-1998.
הוא היה השר הראשון לענייני הקדשים ודתות בממשלות הראשונה והשנייה של הרשות הפלסטינית בראשות יאסר ערפאת, בין השנים 1994-1998. נטען כי המינוי נועד להוביל לכך שיהיה משרד רשמי של הרשות הפלסטינית בתוך הר הבית.
במהלך תקופה זו, ב-1996, השתתף בהפגנות בירושלים ונפצע לאחר שהתעמת עם שוטרים.
טהבוב נהג להאשים את ישראל באיום על מסגד אל-אקצא, וטען כי "מדיניות הסגר של ממשלות ישראל על השטחים הותירה את אל-אקצה ללא הגנה".
חסן טהבוב נפטר ב-27 באפריל 1998 בבית החולים וגופתו הועברה לירושלים.
הוא נקבר בבית הקברות של השושלת האיח'שידית הסמוך לשער השבטים, השער הצפון מזרחי של הר הבית.
חַסַן אֶסְלַ֫יֶּח היה מחבל פלסטיני מרצועת עזה שעבד כפרילנסר עבור סוכנויות ידיעות זרות, בהן CNN וסוכנות הידיעות AP.
נחשב למקורב לארגון הטרור חמאס, והצטלם עם מנהיג הארגון יחיא סנוואר.
הוא תיעד מתקפות של חמאס על ישראלים וחוסל בסיכול ממוקד על ידי צה"ל.
אסליח מוכר בעיקר בשל תיעודו את טבח שבעה באוקטובר בעוטף עזה, כשהצטרף למחבלי חמאס שחדרו לישראל.
תמונה שלו ללא אפוד עיתונאי או קסדה ליד טנק ישראלי במהלך הפלישה של מחבלי חמאס לשטח ישראל התפרסמה בכל העולם.
הוא אף פרסם בחשבון הטוויטר שלו תמונה מתוך ישראל וכתב, "חי מתוך יישובי רצועת עזה".
קודם לכן, ב-21 באוגוסט 2021, שעות ספורות לאחר הירי בלוחם מג"ב בראל חדריה שמואלי, פרסם אסליח סרטון המתעד את הירי מטווח קצר, תוך טשטוש פניהם של המחבלים.
בספטמבר 2024 ניסה להימלט מרצועת עזה למצרים, לאחר שהבין שהוא יעד לחיסול של צה"ל, אולם הוא לא קיבל אישור ממצרים להיכנס לשטחה.
ב-6 באפריל 2025 אסליח נפצע בתקיפה של צה"ל בח'אן יונס במסגרת מבצע עוז וחרב.
על פי דיווחים בעזה, התקיפה כוונה לעבר אוהל עיתונאים במתחם בית החולים נאצר בח'אן יונס שבדרום רצועת עזה.
בתקיפה נהרגו שני עזתים ונפצעו תשעה, בהם אסליח.
ב-7 באפריל 2025 הוציא דובר צה"ל הודעה שבה נאמר כי אסליח "הוא מחבל בחטיבת חאן יונס של חמאס, אשר פשט לשטח הארץ והשתתף בטבח הרצחני של הארגון ב-7 באוקטובר, ולאורך הטבח תיעד והעלה לרשתות מעשי בזיזה, שריפה ורצח".
ב-18 במאי 2025 פרסם דובר צה"ל בערבית, אביחי אדרעי, מסמכים מהם עולה כי אסליח היה פעיל בשורות ארגון הטרור חמאס.
ב-13 במאי 2025, בשעות הבוקר המוקדמות, נהרג אסליח על ידי כטב"מ של צה"ל שפגע בו בעת ששהה, לצד מחבלים נוספים, במתחם פיקוד ושליטה של ארגון הטרור חמאס במרחב בית החולים נאצר בח'אן יונס.
אסליח החזיק ערוץ טלגרם שנכון לאפריל 2025 מנה כ-765 אלף עוקבים, חשבון טוויטר עם כ-380 אלף עוקבים, וחשבון פייסבוק עם כ-150 אלף עוקבים.
סייד חסן ח'ומייני (בפרסית: سيد حسن خمينی; נולד ב-23 ביולי 1972) הוא איש דת איראני.
הוא כונה "הנכד הבולט ביותר" מבין 15 הנכדים של רוחאללה ח'ומייני וזה "שרבים חושבים שיכול להיות לו עתיד פוליטי מבטיח".
חסן ח'ומייני הוא נכדו של ח'ומייני, מייסד הרפובליקה האסלאמית של איראן.
הוא בנם של אחמד ח'ומייני ופטמה טבטאבאי.
חסן ח'ומייני נשוי ולו ארבעה ילדים.
חסן ח'ומייני הפך לאיש דת בשנת 1993. בשנת 1995 הוא מונה לשומר המאוזוליאום של ח'ומייני, שם קבורים סבו ואביו וכן הוא מלמד בעיר קום, ופרסם את ספרו הראשון על כתות אסלאמיות.
ידוע על פגישות שקיים עם גורמים פוליטיים באיראן וכן עם (יולי 2006) נשיא סוריה בשאר אל-אסד ומזכ"ל חזבאללה חסן נסראללה.
בסיום הפגישה עם אסד נמסר שהשניים תומכים באחדות מוסלמית, מגנים התערבות אמריקאית בעיראק ואת "זוועות המשטר הציוני בעזה", אסד גינה את "הלחצים הזרים על איראן בנוגע לתוכנית הגרעין השלווה שלה".
הפגישה עם נסראללה התקיימה בשגרירות איראן בדמשק וחסן ח'ומייני החמיא לנסראללה: "תחת ניהולך המוכשר כאחד האישים המהפכנים והחכמים, חזבאללה החיה את ההתנגדות בלבבות המוסלמים" והוסיף כי חזבאללה הוא המשך המהפכה האיראנית.
בהתייחסו ל"פשעים האחרונים של הישראלים בפלסטין", ציין ח'ומייני כי התנגדות ואחדות הקהילה המוסלמית הן הדרך היחידה להתעמת עם המשטר הציוני.
"האומה והממשלה האיראנית הן בעלות ברית של הפלסטינים", אמר.
ב-9 בדצמבר 2015 הוא הודיע כי ייכנס לפוליטיקה ויתמודד על תפקיד במועצת המומחים בבחירות שנת 2016. אך מועמדותו נדחתה על ידי מועצת שומרי החוקה ב-10 בפברואר 2016.
חסן ח'ומייני תואר כמי ש"הביע תסכול ממדיניות מסוימת של משטר הנשלט על ידי פונדמנטליסטים", כמו מחמוד אחמדינז'אד.
בראיון שנערך בפברואר 2008, דיבר חסן ח'ומייני נגד התערבות של אנשי צבא בפוליטיקה.
זמן קצר לאחר מכן, פורסם מאמר ובו האשים אותו אחמדינז'אד בשחיתות, "בטענה שהוא נוהג ב־BMW, תמך בפוליטיקאים עשירים והיה אדיש לסבלם של העניים".
חסן ח'ומייני נפגש עם פוליטיקאים רפורמטורים לפני בחירות 2009 ופגש עם המועמד לנשיאות שהובס, מיר-חוסיין מוסאווי.
ביוני 2020, הועלתה השערה בכלי תקשורת איראניים שהוא יהיה מועמד לנשיאות בבחירות 2021, על אף שהוא סירב לכך בעצת המנהיג העליון עלי חמינאי.
חסן אבראהים חביבי (בפרסית: حسن ابراهیم حبیبی; 29 בינואר 1937 – 31 בינואר 2013) היה פוליטיקאי, עורך דין ואיש אקדמיה איראני.
הוא כיהן כסגן נשיא איראן הראשון משנת 1989 ועד 2001, תחת הנשיאים אכבר האשמי רפסנג'אני ומוחמד ח'אתמי.
כמו כן, היה חבר המועצה העליונה של המהפכה התרבותית ועמד בראש האקדמיה ללשון ולספרות פרסית משנת 2004 ועד מותו ב-2013.
הוא היה בעל תואר דוקטור במשפטים ובסוציולוגיה.
בהיותו סטודנט באוניברסיטה, הוא ביקר את רוחאללה ח'ומייני בעת שהותו של האחרון בגלות.
במהלך שנות ה-60 שימש חביבי כמנהל הפרסומים של החזית הלאומית באירופה.
בתפקיד זה היה מעורב בפרסום ובהפצה של "פיאם-ה דאנשג'ו", ביטאון אגף הסטודנטים של המפלגה.
חביבי היה חבר בתנועת החירות של איראן, לפני שעבר למפלגת הרפובליקה האסלאמית לאחר המהפכה האיראנית.
חביבי הופקד על ידי אייתוללה ח'ומייני על ניסוח טיוטת החוקה העתידית של איראן, בעת שח'ומייני שהה בגלות בפריז.
הגרסה שלו עברה שינויים נרחבים בעקבות ביקורות, והנוסח הסופי אושר בבחירות בנובמבר 1979.
בעקבות המהפכה האיראנית, מונה חביבי לדובר מועצת המהפכה.
הוא נמנה עם האדריכלים הראשיים של הטיוטה הראשונה של חוקת איראן, אשר הועברה מאוחר יותר לדיון מעמיק יותר במועצת המומחים לחוקה שנבחרה לשם כך.
המועצה ביצעה שינויים משמעותיים בטיוטה המקורית, למשל על ידי הצגת המשרה החדשה של "מנהיג הרפובליקה האסלאמית" המבוססת על תפיסת שלטון חכם ההלכה של ח'ומייני, דבר שהעניק כוח כמעט בלתי מוגבל לאנשי הדת.
הגרסה המתוקנת אושרה במשאל עם ב-1979. בבחירות לנשיאות ב-1980 התמודד חביבי לתפקיד, אך קיבל רק עשרה אחוזים מהקולות לעומת שבעים אחוז בהם זכה בני-סדר.
בהליך הבחירות זכה חביבי לתמיכתו של מוחמד בהשתי.
באותה שנה זכה במושב במג'לס כנציג של מפלגת הרפובליקה האסלאמית.
חביבי כיהן כשר המשפטים של איראן תחת ראש הממשלה מיר-חוסיין מוסאווי.
ב־1989 מונה לסגן נשיא איראן הראשון; הוא כיהן בתפקיד שמונה שנים תחת נשיא איראן רפסנג'אני וארבע שנים נוספות תחת הנשיא ח'אתמי עד 2001. הוא הוחלף בתפקיד על ידי מוחמד רזא עארף בכהונתו השנייה של ח'אתמי.
הוא כיהן גם כראש האקדמיה ללשון ולספרות פרסית וכחבר המועצה האיראנית לאבטחת אינטרס המשטר.
חביבי מת ב-31 בינואר 2013. הוא נקבר במאוזוליאום של רוחאללה ח'ומייני בטהראן ב-1 בפברואר.
בהלוויה השתתפו דמויות פוליטיות איראניות מובילות, ביניהן נשיא איראן מחמוד אחמדינז'אד.
חסן סלאמה היה מראשי המרד הערבי הגדול (מאורעות תרצ"ו-תרצ"ט) בשנים 1936–1939. בתקופת מלחמת העצמאות שימש כסגנו של עבד אל-קאדר אל-חוסייני ונהרג בראשית יוני 1948 לאחר קרב עם אנשי אצ"ל.
נולד בכפר קולה שבשפלה בשנת 1912. עבד בנעוריו כסייס בפתח-תקווה ומכר נשק לחברי "ההגנה".
בתקופת המרד הערבי הגדול בשנים 1936–1939 (מאורעות תרצ"ו-תרצ"ט) היה מראשי הכנופיות הערביות החמושות שפעלו נגד יהודים ובריטים.
ביולי 1936 הרס הצבא את ביתו בקולה.
הוועד הערבי העליון מחה על "המעשה התוקפני של הרס ללא הצדקה".
בשנות המרד היה אחראי גם לרציחת ערבים רבים.
במהלך המרד מונה למפקד אזור המרכז (יפו, לוד ורמלה).
מחמד עזת דרוזה, שהיה חבר "ועדת הג'יהאד המרכזית" של המרד, סיפר בזיכרונותיו על מקרה שבו סלאמה ניצל את סמכותו וכוחו והשתלט על פרדס של אדם שנעדר מהארץ, והשכירו לאחרים.
עם דיכוי המרד הערבי הגדול ברח סלאמה ללבנון וסוריה.
ב-1939, בעת ששהה בסוריה פנה באופן עקיף אל הקונסול הבריטי בדמשק והציע את שירותיו לבריטים - אך נדחה.
משם היגר ביחד עם המופתי הירושלמי לעיראק.
מעיראק עבר לגרמניה הנאצית ומשם חזר בצניחה בעת מלחמת העולם השנייה כשותף למבצע "אטלס" צנחנים גרמנים וערבים שצנחו באזור יריחו.
באוקטובר 1944 לכדו הבריטים חלק ממשתתפי המבצע באזור יריחו אך לא את סלאמה, שברח לביתו של רופא בכפר קטן ליד קולה.
שם גם טופלה פציעה ברגלו, אשר נגרמה בעת הצניחה.
לטענת העיתון לה מונד שימש סאלמה כ"קצין-מקשר" במסגרת צבא גרמניה הנאצית, במטה של רומל.
מפקדת חסן סלאמה שכנה במבנה בית ספר לקצינים של צבא בריטניה, בסמוך לעיר רמלה ובאר יעקב, על יד מסילת הברזל בכניסה הצפון-מערבית לעיר.
יחד עם עבד אל ג'באר שומארי, המפקד העיראקי של רמלה, התעללו בתושבי האזור וביצעו תקיפות בדרכים שהובילו למערב ירושלים.
יחד עמם במבנה שהו כ-100 חיילים עיראקיים.
המבנה היה שייך למועצה המוסלמית העליונה.
הכפר סלמה ממזרח לשכונת התקווה, היה מגדולי הכפרים בסביבה והתגוררו בו יותר מ-7,600 תושבים.
חסן סלאמה תכנן מתקפה נגד שכונת התקווה מבעוד מועד, בגלל המבנה הטופוגרפי שהקנה לו יתרון.
הוא תכנן הפגזת מרגמות והתקפת הטעייה שתמשוך את כוחות ההגנה למקום אחד, ואחר כך - הסתערות מחץ על שכונת "בית יעקב".
הוא גייס לשם ההתקפה 400 לוחמים חמושים מלוד, רמלה ושכם.
היה זה העימות הצבאי הגדול הראשון במלחמת העצמאות - קרב שכונת התקווה.
מפקדת ההגנה קיבלה התרעת מודיעין קיום המתקפה וגודל הכוח הלוחם אבל לא את מיקומה.
ב-8 בדצמבר 1947 בשעה 19.00 החלה ההתקפה באש רובים ומקלעים עזה הסתערות של מאות לוחמים וכן של אנשי כפר סלמה.
עקב תקלות נשק נסוגו המגינים, אנשי יחידת החי"מ.
הערבים לא ניצלו את הצלחתם הראשונה להמשך ההתקפה, אלא החלו בשוד, ביזה והצתה.
כ-30 בתי השכונה שהיו ברובם צריפים, הוצתו ושני יהודים נרצחו.
כעבור כמה שעות הגיעה יחידת חי"ש למקום והצליחה לתפוס מחדש את בתי השכונה, תוך שהיא גורמת לעשרות הרוגים בקרב התוקפים.
התבוסה פגעה קשה ביוקרתו של חסן סלמה.
הוא לא ניסה אחר כך לתקוף יישובים יהודיים והפנה את מאמציו לפגיעה בתחבורה היהודית.
בפברואר 1948, היה סלאמה אחראי לטבח במגיני בית החרושת 'היוצק' (בסביבות מה שיהיה לימים מחלף חולון).
בערב מבצע נחשון (מלחמת העצמאות), ב-5 באפריל 1948, הוחלט על תקיפת המפקדה ששימשה בסיס לפעולות על הציר במערב ירושלים במבצע הנקרא "חסל", כנראה על שם חסן סלאמה.
כוח של גדוד 52 מחטיבת גבעתי פשט על המבנה ותוך כדי קרב הניח מטעני נפץ שגרמו לקריסת שני שלישים ממנו.
בפעולה נהרגו בין 14 ל-20 משוכני המבנה.
חסן סלאמה עצמו לא נפגע, כי ביקר באותו לילה בחתונה בעיר לוד או אצל פילגשו ביפו, אבל יוקרתו בעיני האוכלוסייה המקומית וחייליו נפגעה וזה הקל על ביצוע מבצע נחשון יום למחרת פיצוץ המפקדה.
לכוח הפושט היו מספר נפגעים קל בלבד.
בעקבות הפשיטה העביר סלאמה את מרכז פעילותו לכפר יהודייה.
ב-31 במאי 1948 תקף חסן סלאמה בראש כוח משוריינים את כוח אצ"ל שכבש את ראש העין יום לפני כן, ואילץ אותו לסגת מראש העין (עד מבצע בתק).
בהתקפה זאת נפצע סלאמה אנושות ומת לאחר ימים ספורים.
בנו של חסן סלאמה, עלי חסן סלאמה ("הנסיך האדום"), היה לימים מנהיג ארגון הטרור הפלסטיני ספטמבר השחור שפעל בשנות ה-70. הוא חוסל ב-1979 על ידי מכונית תופת בביירות.
חסן שוכרי נולד בירושלים למשפחה רמת דרג במינהל העות'מאני שמקורה בקווקז.
הוא למד באוניברסיטת איסטנבול ועם סיום לימודיו שב לארץ ישראל.
בשנת 1905 עבר לחיפה שהייתה אז חלק מנפת חיפה בה אביו, אחמד שוכרי, כיהן כמושל הנפה.
האב היה מיודד עם מוסטפא פאשה אל-ח'ליל, ראש עיריית חיפה בשנים 1903-1885, ובעקבות קשרי הידידות בין שתי המשפחות נשא חסן לאישה את בתו של אל-ח'ליל.
שוכרי כיהן בתפקיד אדמיניסטרטיבי בכיר בעיר נצרת, במסגרתו סייע בידו של ידידו שבתי לוי לרכוש אדמות בעמק יזרעאל מידי משפחת סורסוק.
כהונתו הראשונה כראש עיריית חיפה
בשנת 1914 מונה על ידי השלטון הטורקי לתפקיד ראש העיר חיפה.
במהלך מלחמת העולם הראשונה חלה הפסקה בפעילות עיריית חיפה וב-1918, לאחר הכיבוש הבריטי של העיר, שבה מועצת העירייה בראשותו של חסן שוכרי לפעילות תקינה.
במועצה נכללו לראשונה נציגים יהודים, שניים במספר, אחד מהם שבתי לוי, ובנוסף עליהם חמישה נציגים ערבים.
חברי מועצת העיר הערבים לא ראו את יחסו המלבב כלפי האוכלוסייה היהודית בעין יפה.
באפריל 1920 הם שיגרו מכתב למושל מחוז חיפה ובו הודיעו כי פסקו מלהיפגש עם שוכרי וכי עליו להתפטר.
היהודים מצידם שלחו משלחת נגדית למושל על מנת למנוע את התפטרותו.
המושל הודיע על החלטתו לא לקבל את ההתפטרות, אך שוכרי היה נחוש להתפטר ובעקבותיו התפטרו מהמועצה שני הנציגים היהודים (מאוחר יותר חזרו לתפקידם על מנת לשמור על האינטרסים של היישוב העברי בעיר).
שוכרי איבד את מקור פרנסתו וקיבל מספר שנים תמיכה מידידיו היהודים.
באותה תקופה היה שוכרי פעיל בתנועת אל ג'מעיה אל-אסלאמיה אל-וטניה.
תנועה זו תמכה במנדט ולא התנגדה לציונות ולכן תמכו בה גם היהודים.
מחליפו של שוכרי כראש העיר חיפה בשנים 1920 עד 1927 היה עבד אל-רחמאן אל-חאג', אשר זוהה עם המופתי חאג' אמין אל-חוסייני, והדיר את רגליהם של היהודים ממשרות בעירייה.
לקראת הבחירות לראשות העיר, החליטו ראשי היישוב היהודי בעיר לתמוך ברשימה אשר תתחרה בעבד אל-רחמן בבחירות לראשות העיר ושבראשה עמד שוכרי.
סיעתו של שוכרי ניצחה ושוגרה משלחת לנציב הבריטי על מנת שימנהו לכהונת ראש העיר ואכן כך הוא עשה.
ב-1921 שלח שוכרי מברק לממשלת בריטניה, בו הוקיע בו את הלאומנים הערבים שתובעים מבריטניה לזנוח את הציונות: "איננו מחשיבים את העם היהודי לאויב המנסה לפגוע בנו [...] אנו רואים בעם היהודי אח, החולק עמנו את צרותינו ואת שמחותינו, ומסייע לנו בבניית ארצנו המשותפת.
אנו משוכנעים שללא הגירה יהודית וללא סיוע כלכלי לא תתפתח הארץ מבחינה כלכלית.
ניתן לראות זאת מהעובדה שהערים המאוכלסות בחלקן על ידי יהודים כמו ירושלים, יפו, חיפה וטבריה מתקדמות בעקביות, בעוד שכם, עכו ונצרת שבהן לא שוכנים יהודים מתדרדרות בהתמדה".
כהונתו השנייה כראש עיריית חיפה
ביוני 1927 שב שוכרי למשרתו כראש העיר חיפה, בעקבות הבחירות לעירייה.
שוכרי הדגיש כי הוא פועל בצורה שווה למען טובתן של כל העדות בעיר, ובמסגרת פעולותיו לתיקון הדרת רגלי התושבים היהודים ממשרות עירוניות שוכרי מינה פקידים יהודים למשרות בעירייה.
בנוסף, הוא הפך את השפה העברית למקובלת בה ושווה בשימוש בתכתובת העירייה בצד הערבית (כנדרש על פי החוק המנדטורי), וכן מינה את אברהם כלפון לתפקיד מזכיר העיר חיפה.
כמו כן שוכרי הרבה להיפגש עם יהודים ופיתח ידידות אישית ואמיצה עם שבתי לוי, אברהם כלפון ומשה שרת, עמו הרבה להיפגש באופן אישי בביתו.
לדברי ההיסטוריון יהושע פורת, שוכרי היה "פרו-ציוני".
במהלך מאורעות תרפ"ט (בשנת 1929) פתח שוכרי בחיפה מועדון יהודי-ערבי.
נקבע כי השפה המדוברת בו תהיה אנגלית וכי ייאסר לדבר בו על פוליטיקה כדי למנוע מתיחות ומתוך מטרה לקרב בין העדות השונות בעיר.
בהתאם להוראתו של שוכרי, משנת 1933 חל שינוי בחלוקת מכרזי העירייה.
עד אז זכו בהם רק קבלנים ערבים.
מעתה זכו קבלנים ערבים באזורים בעלי רוב ערבי, קבלנים יהודים באזורים בעלי רוב יהודי והזוכה במכרז למציג ההצעה הטובה ביותר באזורים בעלי אוכלוסייה מעורבת.
הדבר תרם להכנסת כוח עבודה יהודי לעבודות העירייה ולהגברת ביטחון התושבים היהודים (ונכלל בדרישות ההנהגה היהודית לקראת בחירתו ב-1927).
בראשית שנות ה-30 שוכרי חתם על הסכם עם חברת החשמל של פנחס רוטנברג להארת רחובות העיר.
בסוף שנת 1933 השתתף שוכרי בוועידה של ראשי העיריות הערביות בירושלים שנועדו עם הנציב העליון ובו חתם על תזכיר כנגד עלייה יהודית.
הדבר חולל משבר ביחסו עם היישוב היהודי.
ראשי היישוב היהודי בחיפה מחו על כך בתזכיר ששלחו לנציב העליון וכן נפגשו עם שוכרי לצורך בירור.
שוכרי טען כי משהוזמן לפגישה לא ידע מה תהיה מטרתה וכי הודות להשתדלותו רוככה נימת התזכיר כנגד העלייה היהודית.
לאור זאת, יחסיו של שוכרי עם היהודים שבו לקדמותם.
בבחירות ב־1934 זכה שוכרי פעם נוספת בראשות העיר חיפה.
בתקופת המרד הערבי שהחל בארץ ישראל בשנת 1936 הוקמה בחיפה נציגות של הוועדה הלאומית הערבית על מנת לפקח על שביתת הערבים.
באוגוסט 1936 פרצה שביתה של פועלי נמל בעירייה בה שבתו רוב הפועלים הערבים.
כעבור שבוע אילצו השלטונות את השובתים לשוב לעבודתם.
במהלך המאורעות היו איומים אישיים על חיי ראש העיר וחברי המועצה הערבים בדרישה שיצטרפו לשביתה.
בשל המרד הערבי, שלושת אלפים פליטים יהודים עזבו את מקומות מגוריהם וחיו כפליטים במבני ציבור בשכונת הדר הכרמל.
שוכרי סייר בשכונה לבקשת היהודים ובדק דרכים לסייע בעדם.
דבר ביקורו שימש עילה בידי הוועדה הלאומית וחברי המועצה הערבים להתקפה אישית כנגדו.
הללו יצאו בגנותו בנאומים פומביים ומעל גבי העיתונות הכתובה.
בתחילת מאי בוצע ניסיון התנקשות בחייו של שוכרי.
היה זה באמצעות פצצה שהוצמדה לביתו והתפוצצה.
בדרך נס ניצלו הוא ומשפחתו.
במאי 1936 קיבל שוכרי הזמנה לאספה של ראשי המועצות הערביות שארגנה הוועדה הלאומית.
שוכרי שלח מכתב לראש המחוז בדרישה שיאסור את קיומה מחשש להסלמה.
אך לבסוף היא כונסה, שוכרי נאלץ להתחלות למשך שבוע על מנת להימנע מלהשתתף בה.
אך בלחצם של חברי המועצה הערבית שלח מכתב לבאי הוועידה ובה הודיע להם כי הוא תומך במטרותיה.
מחשש לחייו ומאכזבה מן הממשלה הבריטית שהעניקה לו תמיכה והגנה חלקית בלבד, אימץ את עצת ידידיו היהודים ועבור להתגורר על הר הכרמל.
הוא נדד מבית מלון למשנהו וחרף כך נודע מקום היחבאו לשונאיו.
שוכרי פנה לשלטונות על מנת שירחיקו מן העיר מסיתים, אך הללו לא נענו לו.
ב-3 ביוני 1936 קיימה הוועדה הלאומית הערבית ישיבה ובה כל החברים הערבים במועצת העיר, שוכרי לא הוזמן במתכוון.
בישיבה הוחלט להכריז על שביתה בעירייה.
חברי המועצה דרשו להיפגש עם שוכרי מבלי לספר לו את סיבת הפגישה, שכן לו היה יודע היה מסרב להיפגש עימם.
בהיותם בביתו הפעילו עליו לחץ כבד לתמוך בדרישתם בשביתה כללית.
הוא נאלץ לחתום עימם על מכתב למושל המחוז שלפיו אם לא ייענו דרישות הערבים הם יתפטרו תוך עשרה ימים.
ראשי היישוב העברי שיגרו מברק לנציב העליון ובו מחאתם נגד השימוש שעושים נציגי המועצה במעמדם לקידום דעותיהם הפוליטיות.
במכתב הוקיעו במיוחד את שוכרי והביעו את אכזבתם ממנו.
ב-16 ביוני נכנסה לתוקפה התפטרות חברי המועצה כולל שוכרי כראש העיר.
הממשלה פנתה בנחרצות לנציגים הערבים לחזור בהם מהתפטרותם.
שוכרי נענה וכל חברי המועצה הערביים פרט לאחד סירבו לחזור בהם.
הממשלה מינתה מועצת עירייה ובה ארבעה חברי מועצה יהודים, שלושה פקידים בריטיים ושלושה ערבים הכוללים את חסן שוכרי, מזכיר העירייה וחבר מועצה שחזר בו מהתפטרותו.
ב-22 ביוני התכנסה מועצה העיר החדשה לישיבתה הראשונה, שוכרי לא נכח בה.
ביוני יצא למשך מספר חודשים לגלות בלבנון נוכח ידיעות כי מתכוונים לרוצחו ונהג לשנות תדירות את מקום מגוריו.
שבתי לוי מילא את מקומו של שוכרי כראש העיר חיפה ולראשונה היה רוב יהודי במועצה.
בנובמבר 1936 שב שוכרי לחיפה לתפקידו בעירייה עד ל-5 ביולי 1937. בינואר 1937 בוצע בשוכרי ניסיון התנקשות השני, על ידי הטמנת פצצה מתחת למכוניתו של עזיז כיאט והוא ניצל.
באוגוסט 1937 עזב את העיר משרבו האיומים על חייו.
ב-4 בספטמבר 1937 נרצח גיסו של שוכרי, אברהים אל-ח'ליל, הוא נמנה עם קבוצת מנהיגים ערבים שנפגשה עם מנהיגים יהודים בניסיון להגיע לפשרה בין הצדדים.
שוכרי נותר בתפקידו כראש עיריית חיפה עד ליום מותו.
שוכרי חלה בסוף שנת 1939 ונפטר ב-29 בינואר 1940. הוא נטמן בבית הקברות המוסלמי הישן "אל אסתקלאל" סמוך למסגד.
ראשי היישוב היהודי בחיפה קראו להשבתת המסחר ביום מותו על מנת לתת הזדמנות ליהודים רבים ככל האפשר להשתתף בהלוויה.
בישיבת הקהילה העברית הספיד אותו ראש הקהילה באומרו כי הוא "כאחד מחסידי אומות העולם".
רבים מראשי היישוב השתתפו בהלווייתו.
באיגרת התנחומים כתבה הסוכנות היהודית כי הוא היה "ראש עיר דגול".
בשני העיתונים הגדולים "הארץ" ו"דבר" הוקצה חלק ניכר מן העמוד הראשון לתיאור האבל.
שוכרי היה נשוי לפאטמה ולשניים נולדו ארבע בנות ובן.
הבן סוהיל נישא לציפורה ארבל (נכדתו של מנשה מאירוביץ).
במהלך מלחמת העצמאות ברחה המשפחה למצרים, רעייתו של חסן שוכרי והבנות עברו להתגורר כפליטים בירדן, ציפורה וסוהיל חזרו לחיפה.
בשנת 1960 הם התגרשו, סוהיל נישא לסגנית הקונסול האמריקאי בחיפה, ועבר לגור בארצות הברית.
במהלך כהונתו כראש עיר הוקמו בחיפה המדרכות הראשונות, נבנו גשר רושמיה וגשר הקישון, הוקמה רשת חשמל וביוב עירונית, וכן הוקמה רשת מים, הוקם ארגון מכבי האש העירוני, ונבנו לראשונה חופי רחצה ציבוריים ושירותים ציבוריים ברחובות.
שוכרי הבין כי טובת העיר חיפה דורשת את שיתופם של היהודים בעירייה והצהיר בפני היהודים כי הוא פועל למען אוכלוסיית העיר כולה.
על מנת להשיג מטרה זו הוא חתר להפריד באופן מוחלט בין התפקיד המוניציפלי שאותו מילא לבין הסכסוך היהודי-ערבי, והעמיד את טובת העיר חיפה מעל לכול.
הוא העביר את עיריית חיפה מעירייה ערבית לעירייה משותפת יהודית-ערבית.
לזכרו נקרא רחוב חסן שוקרי בחיפה שהוא ציר תנועה מרכזי בשכונת הדר הכרמל, ובו שוכן גם בניין עיריית חיפה ובסמוך לו נמצאת לשכת גיוס חיפה; וכן מדרגות בוואדי סאליב שם היה ביתו.
גם בכפר יונה נקרא רחוב על שמו.
חסן סאליחמיג'יץ' (בבוסנית: Hasan Salihamidžić; נולד ב-1 בינואר 1977, ביאבלניצה, בוסניה והרצגובינה, יוגוסלביה) הוא כדורגלן עבר בוסני ששיחק כקשר.
במהלך הקריירה המקצוענית שלו שיחק במגוון עמדות, בהן בכנף הימנית כמגן שמאלי אחורי בבאיירן מינכן, וכשחקן כנף שמאלי בנבחרת הלאומית.
בשנים 2017–2023 סאליחמיג'יץ' היה המנהל המקצועי של באיירן מינכן.
אביו אחמד ואימו שפיקה נתנו לו את הכינוי "בראזו" שפירושו "אח קטן", בגלל שיש לו אחות גדולה.
הוא סיים את לימודיו בבית ספר תיכון ושיחק במועדון כדורגל מקומי.
אחר כך, סאליחמיג'יץ' עבר לקבוצת ולז' מוסטאר בה שיחק עד שנת 1992. במהלך אותה תקופה, סאליחמיג'יץ' הצעיר ייצג את נבחרת הנוער של יוגוסלביה, בגלל שבאותה העת בוסניה והרצגובינה היו עדיין חלק מיוגוסלביה.
בנובמבר 1992, סאליחמיג'יץ' הגיע להמבורג ובעזרת אחמט חלילהודז'יץ' (שהיה בהמשך מאמן איינדהובן וליל) הוא הצטרף לקבוצת הנוער של מועדון הבונדסליגה המבורג.
הוא שיחק בה שלוש עונות בטרם עלה לקבוצה הבוגרת.
הוא נשאר לשחק בשורות המבורג עד 1998 כאשר עבר למועדון הפאר הבווארי באיירן מינכן.
בעונה הראשונה בקבוצה הוא שותף ב-43 משחקים והבקיע חמישה שערים.
בין השאר הוא נכנס כמחליף בסוף המשחק הדרמטי של גמר ליגת האלופות 1999, בו הפסידה באיירן למנצ'סטר יונייטד.
לאחר עוד שנתיים טובות, הוא החל לסבול מפציעות בין 2001 ל-2003 ושיחק בשתי העונות האלה בסך הכל 50 משחקים.
בשנים שלאחר מכן חזר לכושר ושותף במשחקים רבים.
בין השאר בישל את השער המהיר בהיסטוריה של ליגת האלופות שהובקע 11 שניות משריקת הפתיחה, במשחק נגד ריאל מדריד.
עם באיירן מינכן הוא זכה בשש אליפויות גרמניה, ארבעה גביעים, ליגת האלופות והגביע הביניבשתי.
ב-15 בינואר 2007, לאחר שחוזהו בבאיירן הסתיים, הוא חתם על חוזה ל-4 שנים ביובנטוס והצטרף לקבוצה רשמית בקיץ של אותה השנה.
המאמן קלאודיו רניירי כלל אותו בהרכב הפותח והוא שיחק בעונה הראשונה 30 משחקים והבקיע חמישה שערים.
בעונה השנייה הגיע עם יובנטוס למקום השני בליגה, אך גם בעונה זו וגם בעונה שאחריה הוא שוב סבל מפציעות ושיחק פחות, עד אשר המאמן לואיג'י דלנרי שחרר אותו מהקבוצה ביוני 2011.
הוא חתם בוולפסבורג לעונה אחת.
עוד לפני תחילת העונה, במשחק ידידות, הוא שבר את ידו השמאלית בהתקלות עם שחקן יריב.
הנבחרת הלאומית של בוסניה והרצגובינה, בהיסטוריה הקצרה שלה, לא העפילה לשום טורניר גדול כשסאליחמיג'יץ' שיחק בה, אבל במהלך טורניר המוקדמות ליורו 2004, רק שער אחד במהלך המשחק האחרון בטורניר נגד נבחרת דנמרק מנע מהנבחרת לטוס לטורניר הקיץ בפורטוגל.
לסאליחמיג'יץ' יש שלושה ילדים מאשתו הספרדייה אסתר קופדו.
חסן סַתאר, ידוע כסתאר (בפרסית: ستار; ) הוא זמר פופ ומוזיקה איראנית קלאסית/מסורתית.
זכה לתהילה לפני המהפכה האיראנית והיה לזמר החצר של שושלת פהלווי עד לתהפוכות הפוליטיות של סוף שנות השבעים.
עזב את איראן ב-1978 וחי בארצות הברית מאז.
הוא אחד משישה ילדים שנולדו לאב אזרי ואם איראנית.
תהילתו החלה בגיל 22 עם הוצאתו של שיר הנושא "ח'אנה בֵּדוּש" לתוכנית הטלוויזיה האיראנית הפופולרית "מוראד בַּרְקי." התוכנית הפכה אותו מיידית לכוכב.
הלהיט הבא שלו הגיע עם סדרת הטלוויזיה "קסה-י עשק" של מנצור פּורמאנד.
בזכות כישרונו והופעתו הוא נהפך במהרה לסמל פופ.
שיר החותמת שלו הוא "הַמְסַפַר".
עם למעלה מ-35 שנים של תהילה, לסאטר למעלה מ-70 להיטים.
לפי מחקר מדעי של המוזיקה הפרסית בידי קבוצה של אקדמאים מהאקדמיה למוזיקה ליזט, בית-הספר למוזיקה טריניטי, המחלקה ללימודים מודרניים של ה-IFSI באירופה ומרכז המוזיקה בניו מקסיקו, שנערך בין השנים 2004–2005, סתאר הוא מודל לחיקוי במוזיקה הפרסית ומתואר כבעל "הקול המלודי ביותר" במוזיקת הפופ הפרסית.
בעקבות המחקר זכה סתאר בתואר דוקטור של כבוד במוזיקה ב-2004 על ידי ה-IFSI, כמו-גם פרסים אחרים בשנים הבאות, כמו פרס האקדמיה הפרסית.
סתאר מוכר כאחד מחמשת האמנים הגדולים של המוזיקה הפרסית הקלאסית/מסורתית: גולפה, איראג', שאג'אריאן, סאטר וחושמאנד אגילי.
לפי ארבעת הגדולים האחרים, סתאר תמיד היה מדויק בהופעותיו הקלאסיות.
סתאר מופיע בפסטיבלים וקונצרטים פרסים ברחבי העולם.
בשנת 1996 הוא הוציא אלבום משותף עם שוחרה סולאטי, גם היא זמרת איראנית שפועלת בארצות הברית.
חסן עלי תורכמאני היה שר ההגנה של סוריה בשנים 2004–2009 וראש המטה הכללי של צבא סוריה בשנים 2002–2004, בדרגת עימאד (המקבילה לדרגת רב-אלוף).
תורכמאני נולד בחלב ובשנת 1954 הצטרף לצבא סוריה.
בתפקידו הפיקודי הראשון שימש כמפקד אגד ארטילרי, ומאוחר יותר, בשנים 1968–1973, שימש כמפקד הארטילריה של דיוויזיית חי"ר.
בשנת 1973, במהלך מלחמת יום הכיפורים, שימש כמפקד דיוויזיה 9 חי"ר ממוכן.
בשנים 1977–1978 השתתף מטעם הצבא הסורי במלחמת האזרחים בלבנון.
בשנת 1978 הוענקה לו דרגת לואא' (המקבילה לדרגת אלוף).
תורכמאני החזיק בתפקידים שונים במטה הכללי של צבא סוריה: ראש האגף לענייני קצינים (1978–1980), ראש האגף הפוליטי בצבא סוריה (1980–1982) וסגן ראש המטה הכללי (1982–2002).
לאחר מכן מונה לראש המטה הכללי, עד מינויו בשנת 2004 לשר ההגנה על ידי הנשיא בשאר אל-אסד.
לפי החוקה הסורית שר ההגנה הוא סגנו של הנשיא בתפקיד מפקד הכוחות המזוינים.
ביוני 2009 סיים את כהונתו, והוחלף בעלי חביב מחמוד, שהיה רמטכ"ל הצבא בתקופתו.
קודם למינויו כשר כבר היה תורכמאני חבר מפלגת הבעת' ומשנת 2000 היה חבר מזכירות המפלגה.
ב-18 ביולי 2012 נהרג תורכמאני בפיגוע במטה הביטחון הלאומי במהלך ישיבה בבניין הביטחון הלאומי בדמשק, המשמש את שירותי המודיעין הסורי.
בפיגוע נהרגו בכירים נוספים מהצמרת הביטחונית והמדינית של סוריה.
חסן עז א-דין הוא טרוריסט לבנוני מארגון חזבאללה.
הוא מבוקש על ידי ממשלת ארצות הברית בעקבות חטיפת טיסה 847 של TWA בשנת 1985.
חטיפת טיסה 847 של TWA
ב-14 ביוני 1985 נחטפה טיסה 847 של TWA בטיסה מאתונה לרומא, ומשם ללונדון.
החטיפה, בראשות עימאד מורנייה, נועדה לשחרר את קבוצת אל דעווה, בראשות מוסטפא בדר א-דין, אשר הייתה כלואה בכווית.
במהלך החטיפה נרצח צוללן מהצי האמריקני.
אחר הצהריים המשיך המטוס לכיוון אלג'יר שבצפון אפריקה, שם שוחררו 20 נוסעים במהלך חניה של חמש שעות, לפני שהמטוס חזר לביירות בליל שישי.
ב-5 באפריל 1989 חטפה קבוצת לבנונים שיעים את טיסה 422, במטוס בואינג 747 של חברת התעופה הכוויתית כווית איירווייז, שהיה בדרכו מבנגקוק לכווית, על 111 הנוסעים ואנשי הצוות.
במטוס היו גם בני המשפחה המלכותית הכוויתית.
החוטפים הורו לטוס למשהד שבצפון-מערב איראן, שם הצטרף אליהם עימאד מורנייה.
בחטיפה השתתפו 6 או 7 חוטפים, ובראשם עמד חסן עז א-דין.
מאוחר יותר הוטס המטוס ללרנקה שבקפריסין, שם נורו שני נוסעים כוויתים, וגופותיהם הושלכו אל מסלול ההמראה.
ב-10 באוקטובר 2001 נוסף עז א-דין, יחד עם שני חוטפים נוספים, לרשימת הטרוריסטים המבוקשים ביותר של ה-FBI שפרסם נשיא ארצות הברית ג'ורג' ווקר בוש.
פרס בגובה 5 מיליון דולר יוענק לכל מי שימסור מידע שיוביל ללכידתו.
ה-FBI מאמין כי הוא נמצא בלבנון.
ד"ר עבד א-רחמן חסן א-תוהאמי היה מדינאי מצרי, סגן ראש ממשלת מצרים בשנות ה-70, בעת כהונתו של אנואר סאדאת כנשיא מצרים.
פגישותיו החשאיות עם גורמים ישראליים ב-1977 סללו את הדרך להסכם השלום בין מצרים וישראל ב-1979. בשנים 1974–1975 שימש כמזכיר הכללי של ארגון הוועידה האסלאמית.
נולד בקויסנה שבמחוז אל-מנופיה בדלתה של הנילוס.
סיים את האקדמיה הצבאית המצרית ב-1942. השתתף בפעולות גרילה וטרור נגד השלטון הבריטי במצרים והיה מעורב בפעולה נגד שגרירות ברזיל בקיץ 1947 בקהיר.
ב-1951 היה מעורב בפעולות גרילה כנגד הבריטים באזור תעלת סואץ.
תוהאמי היה מקציני הצבא המצרי שנטלו חלק במהפכת הקצינים החופשיים ב-1952 במצרים.
תחילה היה מקורב לנשיא נאצר, אך ב-1961 מונה לשגריר מצרים באוסטריה לאחר שהתנגד לצעדים פוליטיים וחברתיים שביצע נאצר; שם גם היה נציג מצרים בסוכנות הבינלאומית לאנרגיה אטומית.
לאחר התבוסה המצרית במלחמת ששת הימים ביקש לשוב למצרים והתמנה לתפקידים בכירים בממשל.
עם מות נאצר ועליית סאדאת, שימש תוהאמי כחבר בית הדין המיוחד שמינה סאדאת נגד יריביו הפוליטיים שהואשמו על ידיו בניסיון קשר.
במלחמת יום הכיפורים נתמנה כאחראי על הגנת העיר סואץ, וב-1977 זכה לאות כבוד על חלקו בהדיפת התקפת צה"ל על העיר ביומה האחרון של המלחמה.
בשנים 1974–1975 כיהן כמזכיר הכללי של ארגון הוועידה האסלאמית.
תוהאמי עסק כבר מראשית דרכו בעניינים מודיעיניים ונחשב כמקורב לחוגים דתיים שמרניים ולערב הסעודית.
כמו כן, היה מקורב לסאדאת ונחשב כמי שאינו תמיד רציונלי ונמשך אחרי חזון ומטרות ארוכות טווח.
במלחמת יום הכיפורים נהרג בנו, טייס חיל האוויר המצרי, והדבר השפיע עליו עמוקות.
תוהאמי הצליח לשכנע את סאדאת לקיים פגישות עם הישראלים במטרה לקדם הסכם שלום.
ב-1977 נפגש תוהאמי בחשאי עם ראש המוסד הישראלי, יצחק חופי.
לאחר מכן נפגש תוהאמי, בחשאי גם כן, ב-16 בספטמבר עם שר החוץ הישראלי, משה דיין.
השיחות שנוהלו במרוקו, בחסותו של חסן השני, מלך מרוקו, נועדו להבהיר את כנות כוונותיהם של שני הצדדים לסכסוך להגיע להסכם שלום על בסיס נסיגה כוללת מחצי האי סיני.
פגישות אלו אפשרו את ביקורו הדרמטי של סאדאת בישראל בנובמבר 1977, ביקור שהביא בעקבותיו את הסכמי קמפ דייוויד ואת הסכם השלום בין מצרים וישראל.
לאחר ביקור סאדאת בישראל נפגשו תוהאמי ודיין פעם נוספת ב-2 בדצמבר 1977. לאחר המשא ומתן עם ישראל וחתימת הסכם השלום פרש מהחיים הפוליטיים.
ב-1986 שימש רוחאני שליח מיוחד למגעים עם ארצות הברית וישראל בפרשת איראן-קונטראס.
שימש כסגן נשיא בתקופתו של מוחמד ח'אתמי.
אז גם היה אחראי על הקשרים הגרעיניים עם הרוסים והרחבתם.
בתקופתו הסכים פוטין לסייע לאיראן לבנות עוד שני כורי מים כבדים בבושהר.
בראשית שנות האלפיים היה ראש צוות המשא ומתן תחת הנשיא מוחמד ח'אתמי במסגרת השיחות עם האיחוד האירופי בעניין תוכנית הגרעין האיראנית.
הצוות האיראני תחת הנהגתו הגיע למספר פשרות עם מדינות אירופה, בין היתר באשר להאטה בהעשרת האורניום.
בשנת 2005, לאחר היבחרו של מחמוד אחמדינז'אד לנשיא איראן, התפטר רוחאני מתפקידו, ותוכנית הגרעין האיראנית נכנסה לשלב מואץ יותר בהתפתחותה.
רוחאני כיהן גם כסגן יו"ר הפרלמנט האיראני, והיה מזכיר המועצה העליונה לביטחון לאומי מ-1989 עד אוגוסט 2005, עת הוחלף על ידי עלי לאריג'אני.
בשנת 2013 הציג את מועמדותו לתפקיד נשיא איראן.
במערכת הבחירות נקט עמדות ביקורתיות באופן יחסי כלפי המשטר הקודם.
בין היתר אמר באשר לבכירי הממשל: "הם הביאו את הסנקציות על המדינה.
ובכל זאת, הם גאים בזה.
אני אדחוף למדיניות של פיוס ושלום.
אנחנו גם נתפייס עם העולם".
ב-15 ביוני 2013 נבחר רוחאני לנשיאות איראן לאחר שזכה בלמעלה ממחצית הקולות בסיבוב הראשון, בהקדימו את מתחריו בהפרש ניכר.
רוחאני ניצח במערכת הבחירות לנשיאות איראן 2017 ונבחר לקדנציה נוספת.
טקס ההשבעה הראשונה של חסן רוחאני לנשיאות איראן נערך ב-3 באוגוסט 2013. ב-5 באוגוסט 2017 הושבע רוחאני לכהונה שנייה כנשיא.
המדיניות הכלכלית של חסן רוחאני מתמקדת בפיתוח כלכלי ארוך טווח של איראן.
היא עוסקת בהגדלת כוח הקנייה של הציבור, צמיחה כלכלית, גיוס כספים, יישום המדיניות הכללית של עיקרון 44 של החוקה של הרפובליקה האסלאמית של איראן ושיפור הסביבה העסקית בטווח הקצר.
רוחאני סבור כי שיפור התנאים הכלכליים של העם צריך להיעשות על ידי הגברת כוח הקנייה של העם וצמצום פערי העושר.
הוא גם סבור כי חלוקה הוגנת של עושר לאומי וצמיחה כלכלית תוביל להשגת כל המטרות הכלכליות שקבע.
תוכניתו מכוונת להגדלת הסיוע הישיר והעקיף לקבוצות בעלות הכנסה נמוכה.
מדיניותו הכלכלית כוללת גם הפצה מיטבית של סובסידיות, שליטה בנזילות ובאינפלציה, האצת הצמיחה הכלכלית וצמצום היבוא.
הוא סבור כי האינפלציה גורמת להשפעות מזיקות על הכלכלה.
לאחר פרישת ארצות הברית מהסכם המעצמות, האינפלציה באיראן גדלה עוד יותר ונכון ליולי 2018 עומדת על כ-203% בקצב שנתי, כאשר ערכו של דולר אמריקני אחד שווה לכ-112 אלף ריאל איראני בשוק החופשי.
על פי דו"ח של מרכז סיוע בינלאומי לתקשורת במרץ 2014, מאז הושבע רוחאני לנשיאות ב-2013, "הצנזורה על האינטרנט רק החמירה, אבל ברור יותר ויותר שלרוחאני אין שליטה מלאה על התהליך הזה".
עם זאת, רוחאני הבטיח את תמיכתו הגוברת בגישה לאינטרנט ועוד חירויות פוליטיות וחברתיות.
בראיון הוא אמר: "אנחנו רוצים שהאנשים, בחיים הפרטיים שלהם, יהיו חופשיים לחלוטין, ובעולם של היום יש גישה למידע, והזכות לחשוב בחופשיות, היא זכותם של כל העמים, כולל העם האיראני".
רוחאני תומך לטענתו בזכויות הנשים.
בנאומו לאחר שנבחר לנשיאות איראן הוא אמר: "יש שוויון הזדמנויות לנשים.
אין הבדל בין אדם לאישה בבריאתם, באנושיותם, במרדף אחר הידע, בהבנה שלהם, בתבונתם, באדיקותם הדתית ובשירותם את אלוהים".
ממשלתו של רוחאני מינתה את אלהאם אמינזדה, שאהינדוכט מולברדי ומסומה אבתקאר לתפקיד סגן הנשיא.
כמו גם את מרזיה אפקהאם, הדוברת הראשית של משרד החוץ האיראני.
רוחאני הבטיח להקים גם משרד לענייני נשים.
עם זאת, פעילי זכויות נשים רבים אינם נלהבים מרעיון זה, כי הם מרגישים שהמשרד עשוי לבודד את סוגיות של נשים.
בספטמבר 2013 שוחררו 11 אסירים פוליטיים, בהם עורכי הדין נסרין סוטודה ומוחסין אמנזדה, עורכי דין לזכויות האדם.
המהלך בא ימים ספורים לפני ביקורו של רוחאני בעצרת הכללית של האו"ם.
השלטונות האיראניים הוציאו להורג 599 אנשים במהלך 14 החודשים הראשונים של רוחאני בשלטון, לעומת 596 בשנה האחרונה בתפקידו של קודמו, מחמוד אחמדינז'אד.
לאיראן יש את המספר הגבוה ביותר של הוצאות להורג בכל מקום בעולם אחרי הרפובליקה העממית של סין.
כלת פרס נובל לשלום, שירין עבאדי, מתחה ביקורת על זכויות האדם תחת רוחאני.
היא ציינה את העלייה בהוצאות להורג ושביתות הרעב.
ביקורו של רוחאני בניו יורק התקבל בארצות הברית כהתקדמות חשובה ביחסים בין שתי המדינות.
הוא הצהיר כי ארצו מוכנה לקיים שיחות עם ארצות הברית.
רוחאני הכחיש כי במהלך ביקורו סירב להיפגש עם נשיא ארצות הברית ברק אובמה, אך אמר כי יש צורך בזמן רב על מנת לקיים מפגש שכזה.
ב-27 בספטמבר 2013, יום אחרי ששרי החוץ של שתי המדינות נפגשו בשיחות P5+1, שוחח רוחאני עם הנשיא אובמה, דבר שהיווה את חילופי הדברים בין הדרגים הבכירים ביותר בין שתי המדינות מאז שנת 1979. אולם, השמרנים באיראן מתחו ביקורת על רוחאני בעקבות שיחת טלפון זו.
ב-8 במאי 2018, בעקבות הכרזתו של נשיא ארצות הברית דונלד טראמפ על פרישת מדינתו מהסכם המעצמות על תוכנית הגרעין האיראנית, רוחאני אמר כי "מאז חתימת ההסכם ועד היום ארצות הברית לא עומדת בהתחייבויות שלה".
ב-30 ביולי 2018, טראמפ הציע לאיראן להיפגש עמו ללא תנאים מקדימים, אך איראן דחתה את ההצעה.
יועצו של רוחאני אמר כי על מנת ליצור דו-שיח, על ארצות הברית לשוב להסכם הגרעין ולהפחית את העוינות.
רוחאני נפגש עם ראש ממשלת בריטניה, דייוויד קמרון, בפגישה הראשונה של מנהיגי איראן ובריטניה מאז שנת 1979. ב-20 בפברואר 2014 שתי המדינות הסכימו לחדש את היחסים הדיפלומטיים.
ב-23 באוגוסט 2015 נפתחו השגרירויות מחדש.
במלחמת האזרחים בסוריה רוחאני תומך בנשיא בשאר אל-אסד.
במסיבת העיתונאים הראשונה שלו לאחר שזכה בבחירות לנשיאות, אמר רוחאני כי "האחריות הסופית לפתרון מלחמת האזרחים הסורית צריכה להיות בידי העם הסורי".
ב-25 בספטמבר 2018 אמר בעצרת הכללית של האומות המאוחדות כי איראן בסוריה "כדי לסייע לאסד להילחם בטרור, לבקשתו".
רוחאני כינה את היחסים בין איראן לעיראק "אחים" וחתם על כמה הסכמים עם עיראק.
מיד לאחר המתקפה בצפון עיראק, איראן הייתה המדינה הראשונה ששלחה תמיכה לעיראק.
על יחסיה של איראן עם סעודיה כתב רוחאני כי בתקופת ממשלתו של מוחמד ח'אתמי הוא הגיע למזכיר הכללי של המועצה לביטחון לאומי באותה העת עם "הסכם מקיף ואסטרטגי" עם הסעודים, אך לא הושג הסכם זה במהלך ממשלת אחמדינז'אד.
באופן ספציפי, תוך כדי דיון בפרק, הוא אמר: "הייתה הסכמה (במהלך ממשל ח'אתמי) כי עלינו לקיים יחסים טובים עם סעודיה.
איש בתוך המשטר לא התנגד לה.
נסעתי לסעודיה לראשונה בשנת 1998. באותה עת האשימה אותנו סעודיה במעורבות בפיגוע במגדלי ח'ובר.
נסעתי לסעודיה כמזכיר הכללי של המועצה הלאומית.
מצדם, יורש העצר נאיף, השתתף במשא ומתן.
המשא ומתן החל בשעה 10 בלילה ונמשך עד 5 בבוקר למחרת.
לבסוף הסכמנו על הסכם ביטחוני.
חזרתי לסעודיה ב-2005 וניהלתי דיונים מקיפים על האזור ועל בעיות הדדיות.
הסכמנו עם נאיף להקים ארבע ועדות.
הם היו אמורים להתכנס מדי כמה חודשים ולחקור על נושאי הבעיות.
אחרי שעזבתי את המזכירות הכללית לא הוקמה אף אחת מהוועדות ולא נערכו פגישות".
רוחאני מתח ביקורת על ההתערבות הצבאית של סעודיה בתימן באומרו: "אל תפציצו ילדים, קשישים ונשים בתימן, תקיפת המדוכאים תביא עליכם אות קלון".
רוחאני כינה את ישראל "מדינה כובשת" ש"עושה עוול לעמי האזור והביאה לאי-יציבות באזור".
כשהתבקש להבהיר את דעתו בנושא השואה ענה רוחאני: "באופן כללי, אני יכול לאמר לך שכל פשע שקרה בהיסטוריה הוא נגד האנושות, כולל הפשע שהנאצים ביצעו כלפי היהודים וגם כלפי הלא-יהודים".
בספטמבר 2018, אמר בעצרת הכללית של האומות המאוחדות כי "ישראל היא האיום הגדול ביותר על שלום העולם" ובחודש נובמבר באותה השנה כינה רוחאני את ישראל: "גידול סרטני שהוקם על ידי מדינות המערב לקידום האינטרסים שלהן במזרח התיכון".
הסכם המעצמות על תוכנית הגרעין האיראנית
ב-14 ביולי 2015 חתמה איראן יחד עם המעצמות על הסכם JCPOA.
תחת ההסכם, הסכימה איראן להסיר את מאגר האורניום המועשר בדרגה בינונית שלה, לצמצם את מאגר האורניום המועשר בדרגה נמוכה שלה בכ-98 אחוזים, ולהפחית בשני שלישים את כמות הצנטריפוגות שברשותה למשך לפחות 15 שנים.
פעילות העשרת האורניום תוגבל למתקן בודד בו תהיינה בשימוש צנטריפוגות מן הדור הישן בלבד.
מתקנים אחרים יומרו על מנת למנוע סיכוני פרוליפרציה.
בתמורה להיענות מאומתת שלה להתחייבויותיה, איראן תקבל תחת ההסכם הקלה בסנקציות מצד ארצות הברית, האיחוד האירופי ומועצת הביטחון של האומות המאוחדות.
ב-8 במאי 2018, למרות הכרזתו של נשיא ארצות הברית דונלד טראמפ על פרישה מההסכם, הצהיר רוחאני כי איראן לא תפרוש מההסכם.
חסן עלי מנצור או חסן עלי מנסור (בפרסית: حسنعلی منصور; אפריל 1923 - 27 בינואר 1965) היה ראש ממשלת איראן בין השנים 1965-1964. נכנס לתפקידו בתחילת המהפכה הלבנה באיראן, ובינואר 1965 נרצח על ידי האיסלמיסט מוחמד בוקרי.
חסן עלי נולד בטהראן לבתו של חסן ראיס זאהיר אלמלכ ולעלי מנצור, שהיה באותה עת ראש הממשלה.
למד בבית הספר בטהראן וסיים את לימודיו בתיכון פיירוז-בהרם.
במהלך מלחמת העולם השנייה למד בבית הספר למשפטים באוניברסיטת טהראן וסיים עם תואר במדעי המדינה.
בזמן מלחמת העולם השנייה התחיל את הקריירה הפוליטית שלו בתור עובד במשרד החוץ הוא גם עשה כמה סיורים בגרמניה ובצרפת.
בשנת 1950, הוא מונה לראש לשכת ראש הממשלה, תחילה לתקופה קצרה בעקבות השינויים בממשלה, ובפעם השנייה כיהן במשך שנתיים.
בשנת 1957, ראש הממשלה, אג'בל מנושהר מינה אותו ליו"ר המועצה לכלכלה ולסגן ראש הממשלה.
בנוסף לכך הוא החזיק גם בתפקידים נוספים, ביניהם: שר עבודה, שר המסחר ויו"ר החברה "בימה איראן" ביטוח.
הקמת מפלגה והריצה לראשות הממשלה
המפלגה הפרוגרסיבית נוסדה על ידי מנצור כדי לערוך מחקר מדיניות כלכלי וכן כדי לשגרו לראשות הממשלה בעתידו.
בשנת 1962 התמודד מנצור לפרלמנט ה -21 ונבחר כנציג השני מטהראן, לאחר עבדוללה ריזי, יו"ר הפרלמנט.
לאחר מכן מנצור הרחיב את בסיס כוחו על ידי יצירת קואליציה והקים את מפלגת "איראן נווין" ברוב של 175 מתוך 230 צירים נבחרים נבחר למנהיג הרוב בפרלמנט.
מוחמד רזא פהלווי מינה את מנצור לראש הממשלה למשך ארבעים שנה.
מנצור הציג בתוך הפרלמנט חברים רבים חדשים ביניהם אמיר עבאס הוויידא, שהיה אחר כך מחליפו.
בזמן שלטונו מנצור קיבל לא מעט פעמים תמיכה אמריקנית.
מנצור חולל שינויים רבים בתקופת היותו מנהיג בין השאר הוא העלה את מחירו של הבנזין מ-5 ריאל ל-10 ריאל, אך מאוחר יותר נסוג לאחר שביתות של נהגי המוניות.
ב-22 בינואר 1965, ימים ספורים לפני יום השנה הראשון למהפכה באיראן, מנצור נכנס בשער הפרלמנט כדי לנאום.
בסיום הנאום יצא ממכוניתו בכיכר ברסטן, ומוחמד בוקרי התקרב אליו וירה בו שלוש יריות.
הוא חזר למכונית ונסע לבית החולים, שם נשאר במצב קריטי במשך חמישה ימים עד שלבסוף מת מפצעיו.
אחרי מותו, הפרלמנט מינה את חברו של מנצור, אמיר עבאס כממלא מקום ראש הממשלה, את התפקיד הוא יירש במשך 13 שנים.
ההתנקשות בחייו של מנצור התרחשה מספר שנים לאחר רצח ראש הממשלה עלי רזמארא.
מנצור נקבר במאוזוליאום של השאה, ואבן גרניט שחורה דמוית אש הוצבה על קברו.
לאחר המהפכה האיסלאמית, קברו נהרס על ידי אייתוללה ח'לח'אלי, ועצמותיו הוצאו מן הקבר ופוזרו.
ארבעה חברי פדאיון-דואר האסלאם הוצאו מאוחר יותר להורג בגין הרצח.
חסן שייח' מחַמוד (בסומלית: Xasan Sheekh Maxamuud, בערבית: حسن شيخ محمود; נולד ב-29 בנובמבר 1955) הוא פוליטיקאי סומלי, המכהן כנשיא סומליה מאז 15 במאי 2022. שייח' מחמוד כיהן בעבר כנשיא סומליה גם בשנים 2012–2017 .
הוא נודע גם איש עסקים, מחנך וכפעיל פוליטי וחברתי.
מחמוד שימש כפרופסור ודיקן באוניברסיטת SEMAD למנהל עסקים ולמנהל.
בנוסף הוא מייסד ויו"ר מפלגת השלום והפיתוח.
שייח' מחמוד נולד בג'ללקסי, עיירה חקלאית קטנה במחוז הירן בסומליה, ב-1955, בימי שלטון המנדט האיטלקי.
הוא בן לקבוצת אבגאל משבט הווייה.
אחרי לימודים בבתי ספר העיר הולדתו, בשנת 1978 למד מחמוד שלוש שנים לימודי טכנולוגיה באוניברסיטה הלאומית הסומלית במוגדישו.
בשנת 1986 הוא נסע להודו וסיים שם בשנת 1988 את התואר השני בחינוך טכני באוניברסיטת בהופל, בימינו אוניברסיטת ברכתוללה.
אחר כך למד במכון הקיץ לבניית שלום של האוניברסיטה המנוניטית המזרחית בהריסונבורג, וירג'יניה, בארצות הברית.
באוניברסיטה זו, השייכת לכנסייה המנוניטית והמקבלת גם בני דתות אחרות, סיים מחמוד שלושה קורסים אינטנסיביים לגישור, ריפוי טראומות ובניית אסטרטגיות למידה מעשית למבוגרים (designed learner centered training).
בשובו לארצו, התקבל מחמוד לעבוד כמדריך ומאמן בתיכון הטכני לפולה, בדרום סומליה.
אחר כך לימד החל משנת 1984 במכללה למורים טכניים שליד אוניברסיטת לפולה.
בשנת 1986 התמנה לראש המכללה.
עם פריצת מלחמת האזרחים ההרסנית בשנות ה-90 המוקדמות, נשאר מחמוד במולדתו ופעל כיועץ וארגונים לא ממשלתיים, לארגונים של האו"ם, ובמיזמים של שלום ופיתוח.
בשנים 1995-1993 הוא עבד כקצין חינוך של UNICEF במרכז ובדרום סומליה.
בשנת 1999 נמנה עם מייסדי המכון הסומלי למנהל עסקים ולניהול SIMAD במוגדישו.
המוסד הפך לאוניברסיטה ומחמוד שימש לה כדקאן עד שנת 2010.
מחמוד נכנס לפוליטיקה בשנת 2011 כשהקים את מפלגת הפיתוח השלום.
באפריל 2011 חברי המפלגה בחרו בו בפה אחד ליושב ראש.
באוגוסט 2012 הוא נבחר לפרלמנט הפדרלי המחודש של סומליה.
לצד פעילותו האקדמית והאזרחית, עבד מחמוד גם כיזם עצמאי מצליח.
ב-10 בספטמבר 2012 נבחר מחמוד על ידי הפרלמנט לתפקיד נשיא סומליה לאחר שנים של מלחמת אזרחים וממשלה זמנית.
הוא זכה בסיבוב השני ב-190 קולות מול הנשיא בתפקיד, שריף שייח אחמד, שקיבל 79 קולות.
בנאום ההשבעה שלו הודה לעם הסומלי ולפרלמנט הפדרלי של סומליה והביע תמיכה בהמשך תהליך השיקום של סומליה לאחר מלחמת האזרחים והביע נכונות להמשיך בשיתוף פעולה עם הקהילה הבינלאומית.
יומיים אחרי השבעתו ניצל מחמוד מניסיון התנקשות נגדו שבוצע על ידי שלושה מחבלים מתאבדים מארגון א-שבאב.
באותה עת הוא כינס מסיבת עיתונאים במקום מושבו, מלון "ג'זירה פאלאס" עם שר החוץ של קניה, סמסון אונגרי, שניצל גם הוא מפיגוע הטרור.
בפיגוע מתו שניים מהמחבלים בפיצוץ, והשלישי נורה למוות.
שלושה חיילים סומלים ושני חיילים של הכוח האפריקאי לשמירת השלום נהרגו.
בינואר 2013 הממשלה הסומלית זכתה בהכרתן של ארצות הברית, לראשונה אחרי 1991. בספטמבר פמלייתו הותקפה שוב על ידי פעילי "א-שבאב" אך הנשיא ניצל גם מפיגוע זה.
בעת כהונתו התנהלו בסומליה פעולות צבאיות כנגד פלגים אסלאמיסטים קיצוניים, ארגון א-שבאב ואחרים, שבהן השתתפו קניה, אתיופיה, כוחות האיחוד האפריקאי לשמירת השלום, הצבא הסומלי, וכוחות של ארצות הברית, צרפת וכו'.
בשנת 2014 הוקם מחדש שירות הדואר הסומלי, והותקן הכספומט הראשון במוגדישו ובסומליה בכלל.
ב-2017 סיים את כהונתו הראשונה .
הוא הקים אז את מפלגת השלום והפיתוח.
ב-2022-2017 החליף אותו מוחמד עבדאללהי "פרמג'ו" מוחמד, מנהיג מפלגת "טאיו".
ב-15 במאי 2022, חסן שייח' מחמוד נבחר שוב לנשיא סומליה בהצבעה מרתונית לנשיאות.
במרץ 2025, מטען חבלה התפוצץ ליד ארמון הנשיאות של סומליה, והממשלה מסרה כי ההתקפה של קבוצה חמושה כוונה נגד שיירת הנשיא.
אל-שבאב נטל אחריות על הפיגוע באמצעות אתר אינטרנט הקשור לארגון.
הגנרל סייד חסן פירוזאבאדי (בפרסית: سيد حسن فيروزآبادی; 3 בפברואר 1951 – 3 בספטמבר 2021) היה ראש המטה הכללי של הכוחות המזוינים של איראן בשנים 1989–2016.
פירוזאבאדי היה פעיל בצבא איראן מאז שנת 1981 והיה גנרל במלחמת איראן–עיראק.
היה מקורב מאוד למנהיג העליון של איראן, עלי ח'אמנאי, ומונה לראש המטה שלו ב-2 בנובמבר 2002.
נמנה עם תומכיו החשובים של נשיא איראן לשעבר, מחמוד אחמדינז'אד, בבחירות לנשיאות באיראן.
חסן שאטרי (בפרסית: حسن شاطری, נהרג ב-12 בפברואר 2013), הידוע גם בשם חסאם ח'וש נויס, היה גנרל בדרגת "סרדאר", המקבילה לדרגת אלוף, במשמרות המהפכה האסלאמית של איראן.
שאטרי השתתף במלחמת איראן–עיראק בה שירת ביחידה מובחרת של משמרות המהפכה האסלאמית ונחשב ללוחם ולקצין מעולה.
ב-2001 עזר לבסס את התשתית האיראנית באפגניסטן לאחר נפילת הטליבאן.
בשנת 2005 שמו עלה בהקשר של תכנון חיסול ראש ממשלת לבנון רפיק אל-חרירי.
בשנת 2006 הוא נשלח ללבנון על מנת לשקם את הנזקים שנגרמו למדינה בעקבות מלחמת לבנון השנייה, ובין היתר עסק בשיקום הכוח הצבאי של חזבאללה.
לאחר חיסולו של עימאד מורנייה בשנת 2008, חשיבותו עלתה, ולמעשה הוא שימש כמפקד משמרות המהפכה בלבנון.
שאטרי אף לקח חלק בסיוע לכוחותיו של בשאר אל-אסד במלחמה כנגד הצבא הסורי החופשי במלחמת האזרחים בסוריה ועזר להקים כוחות מיוחדים שילחמו יחד עם צבא אסד.
בפברואר 2013 דווח כי הוא נהרג.
תחילה היו דיווחים סותרים באשר לדרך בה הוא נהרג: דיווח אחד הצביע על כך שהוא נהרג בדרכו מדמשק לביירות על ידי מארב של המורדים, ואילו דיווח אחר ציין כי נהרג בתקיפה האווירית על משלוח הנשק לחזבאללה במחוז ריף דמשק.
ב-24 בפברואר 2013 דווח על ידי הסאנדיי טיימס הבריטי כי שאטרי נהרג בהפצצת השיירה שיוחסה לחיל האוויר הישראלי וכי שלטונות איראן ניסו לטשטש את העובדה הזאת.
שאטרי היה בן 58 במותו, נשוי ואב לארבעה ילדים.
חסן גוקאן שאש (בטורקית: Hasan Gökhan Şaş; נולד ב-1 באוגוסט 1976), הוא כדורגלן עבר טורקי ששיחק בעמדת הקיצוני השמאלי.
שאש שיחק לאורך רוב הקריירה בגלאטסראיי, והיה שותף לזכייתה בגביע אופ"א בשנת 2000, בחמישה תוארי אליפות טורקיה, בשלושה גביעים ובתארים נוספים.
הוא ייצג את נבחרת טורקיה ארבעים פעמים, והיה מהבולטים בנבחרת שסיימה במקום השלישי במונדיאל 2002.
שאש החל את הקריירה המקצועית בקבוצת אדנה דמירספור, מנפת אדנה שבה נולד.
את הופעותיו הראשונות בליגת העל הטורקית ערך שאש בעונת , כששותף חמש פעמים במהלך העונה בה ירדה הקבוצה לליגת המשנה מהמקום האחרון בטבלה.
לקראת עונת נותר שאש בליגה הבכירה כשעבר לאנקרגוצ'ו.
לאחר העונה הראשונה בה שותף 19 פעמים בליגה, היה שאש לשחקן הרכב קבוע במשך שתי עונות נוספות במדי הקבוצה ממרכז הטבלה בטורקיה.
בסך הכול בשלוש עונות במדי אנקרגוצ'ו רשם שאש 83 הופעות ליגה וכבש תשע פעמים.
יכולותיו של שאש צדו את עינו של המאמן פתיח טרים, שהחתים את שאש בגלאטסראיי לקראת עונת , בסכום המוערך בכ-4.4 מיליון דולר.
זמן קצר לאחר הגעתו לקבוצה הורשע שאש בנטילת חומרים אסורים, והורחק מהמגרשים לתקופה של חצי שנה.
עם זאת, חזר שאש בזמן כדי להיות שותף לזכייתה של הקבוצה בדאבל המקומי.
עונה אחר כך, שמרה הקבוצה על שני התארים המקומיים, ואליהם הוסיפה זכייה מפתיעה בגביע אופ"א, בהופעתה הראשונה והיחידה בגמר המפעל.
במשחק הגמר גלאטסראיי פגשה את ארסנל האנגלית, ובסיום המשחק התוצאה הייתה שוויון 0-0. המשחק עבר להכרעה בהארכה, וחמש דקות מפתיחתה עלה שאש מהספסל, והיה שותף לניצחון הקבוצה בדו-קרב בעיטות עונשין בסיום.
עם פתיחת עונת עזב המאמן המצליח טרים ובמקומו הגיע לקבוצה הרומני מירצ'אה לוצ'סקו.
העונה נפתחה היטב עבור הקבוצה שזכתה בסופר קאפ האירופי על חשבונה של ריאל מדריד.
שאש עלה מהספסל בדקה ה-81, כשבסיום הזמן החוקי עמדה התוצאה על שוויון 1-1. שאש הגיע להזדמנות קורצת להכריע את המשחק בדקות הסיום, אך החמיץ.
גלאטסראיי ניצחה לבסוף 1–2 משער זהב שהובקע בדקה ה-103. בהמשך העונה כשלה הקבוצה לעמוד בציפיות כשהפסידה את שני התארים המקומיים, אם כי בעונה זו תחת לוצ'סקו רשם שאש את שיא הופעות הליגה שלו בעונה אחת בקבוצה עם שלושים הופעות, ואת שיא שערי הליגה שלו בעונה אחת, שבעה שערים.
שאש הפגין יכולת גבוהה גם במשחקי ליגת האלופות באותה עונה, כשרשם 12 הופעות במדי גלאטסראיי.
הקבוצה, שכשלה במסגרת המקומית, הרשימה בהופעותיה האירופיות והגיעה עד לרבע גמר המפעל.
שאש כבש שני שערים בטורניר, מול קבוצות הפאר ריאל מדריד ומילאן.
על אף שיצר עניין בקרב קבוצות רבות באירופה, בהן מילאן, ארסנל ונאנט, שאש נותר בגלאטסראיי עד לסיום הקריירה.
הוא פרש ממשחק פעיל בסיום עונת , בגיל 33, לאחר 11 עונות בגלאטסראיי.
שאש חזר לגלאטסראיי בשנת 2011, כשהתמנה לתפקיד עוזר המאמן של פתיח טרים.
הוא סיים את דרכו בקבוצה יחד עם טרים כעבור שנתיים.
ב-2018, עם חזרתו של טרים לתפקיד מאמן הקבוצה, שב שאש לתפקיד עוזר המאמן.
שאש החל את דרכו בנבחרת טורקיה ב-1998 תחת המאמן מוסטפא דניזלי.
הוא היה שותף למשחק אחד במוקדמות יורו 2000, מהם הצליחה טורקיה להעפיל, אך לא זומן על ידי דניזלי לסגל לקראת טורניר הגמר.
הגעתו של המאמן שנול גינש במקומו של דניזלי לאחר הטורניר שירתה היטב את שאש, שהחל להפגין יכולת גבוהה גם במדי קבוצתו גלאטסראיי והפך לחלק משמעותי מהנבחרת תחת המאמן החדש.
הוא נטל חלק פעיל מהקמפיין המוצלח של מוקדמות מונדיאל 2002, וסייע לנבחרתו להעפיל.
שאש זומן על ידי גינש לסגל טורקיה לקראת מונדיאל 2002. הטורניר נפתח בצורה מוצלחת עבור שאש, במשחק הפתיחה מול .
בתוך תוספת הזמן של המחצית הראשונה, הגיע שאש ראשון לכדור שהוקפץ לתוך הרחבה, ובעט בנגיעה אחת בעוצמה אל הרשת כדי להעלות את טורקיה ליתרון 0–1 במשחק.
היה זה שער הבכורה של שאש במדי טורקיה.
לצערם של הטורקים, עד לסיום הפכה ברזיל את התוצאה וניצחה 1–2. במשחק השני נפרדה טורקיה בשוויון 1-1 מ, ושאש שיחק לאורך כל המשחק.
במשחק השלישי בשלב הבתים פגשה טורקיה את , וכבר בדקה השישית השתלט שאש על כדור בין שני מגנים סינים, עבר ביניהם וחדר לרחבה, שם בעט כדור חזק לחיבורי השער הרחוקים.
שער מרשים של שאש, שהעלה את נבחרתו ליתרון ראשון במשחק בדרך לניצחון 0–3 ולהעפלה לשמינית הגמר.
גם בשלבי הנוק-אאוט של הטורניר המשיך שאש להפגין יכולת גבוהה.
הוא פתח בהרכב בניצחון 0–1 על בשמינית הגמר,.
ונבחר לשחקן המצטיין בניצחונה של טורקיה ברבע הגמר, 1-0 על בשער זהב בדקה ה-94. בחצי הגמר שוב נוצחה טורקיה על ידי ברזיל, בתוצאה 0–1. שאש פתח ושיחק לכל אורך המשחק.
הוא זכה למנוחה במשחק על המקום השלישי, בו גברה טורקיה 2–3 על , ובסך הכול רשם שש הופעות במהלך הטורניר, בהן כבש פעמיים.
שאש גרף מחמאות רבות על הופעותיו במונדיאל, ואף זכה למקום בנבחרת הטורניר.
שאש היה שותף לקמפיין מוקדמות מונדיאל 2006, בו הודחה טורקיה בפלייאוף המכריע על ידי .
הופעתו האחרונה בנבחרת הייתה תחת מאמנו הראשון בגלאטסראיי, פתיח טרים, שפתח עם שאש בהרכב במשחק ידידות מול במרץ 2006, והחליף אותו בהפסקה.
בסך הכול רשם שאש ארבעים הופעות במדי טורקיה, בהן כבש שני שערים, שניהם במהלך מונדיאל 2002.
חסן פתחי היה אדריכל מצרי מודרני, וחלוץ אדריכלות התואמת את תנאי הסביבה במצרים.
זוכה פרס אגא חאן לאדריכלות ב-1980.
הוא הוכשר להיות אדריכל במצרים, וסיים את לימודיו בשנת 1926 באוניברסיטה המצרית (בשנת 1940 שונה שמה ל"אוניברסיטת פואד הראשון", ומאז 1952 נקראת בשם אוניברסיטת קהיר).
לבד מאדריכלות היה פתחי מוזיקאי חובב, מחזאי וממציא.
הוא עיצב כמעט 160 פרויקטים, החל ממבנים צנועים וקטנים ועד לפרויקטים רחבי היקף עבור המשטרה, מכבי האש, שירותי הבריאות, שווקים, בתי ספר, תיאטראות, מבני דת ומרכזי בילוי.
פתחי הכיר היטב שיטות בנייה עתיקות ובמיוחד כאלה הקשורות במורשת הבנייה המצרית.
הוא אימן תושבים מקומיים ליצור בעצמם את חומרי הבנייה ואת פרטי הבניין, ולבנות את בנייניהם בכוחות עצמם.
הוא החל ללמד במכללה לאמנויות בשנת 1930, ובסוף שנות ה-30 החל לתכנן מבנים.
יצירתו זכתה לשבחי הביקורת הבינלאומית על מעורבותו בבנייה ובפרט עבודות כמו אלה שתכנן בקורנה.
בשנת 1953 חזר פתחי לפעול בקהיר, ושנה לאחר מכן הפך לגורם מוביל בפקולטה לאמנויות באוניברסיטה.
באותה עת הפך לאדריכל מוביל בתחום תכנון בתי ספר במסגרת שיתוף פעולה שערך עם משרד החינוך המצרי.
ב-1957 היגר לאתונה ותכנן מספר פרויקטים באמצעות שיתופי פעולה עם אדריכלים מקומיים, כמו גם פרויקטים חברתיים בעיראק ופקיסטן, ותוכניות מנחות לתכנון עירוני באפריקה.
ב-23 במרץ 2017 ציינה חברת גוגל את יום הולדתו של פתחי באמצעות דודל לכבודו שהופיע בראש מנוע החיפוש.
אדריכלות לעניים - ניסוי במצרים הכפרית
ב-1969 פרסם פתחי את ספרו "אדריכלות לעניים - ניסוי במצרים הכפרית" המתאר את דרכו המקצועית בעת שתכנן את העיירה גורנה החדשה בדרום מצרים.
הספר שפורסם מחדש ב-1973 ויצא גם בתרגום לעברית ב-2020, מציג את ההתנסות שחווה פתחי בראשית דרכו כאדריכל בתכנון לאוכלוסייה כפרית ענייה.
בגורונה הוא תכנן מכלול שלם של עיירה, על סמטאותיה ורחובותיה, בתי המגורים שבה, מסחר, תעסוקה, חינוך, בריאות, פנאי, דת ותרבות.
פתחי ניסה לפתור את בעיות המגורים ובמקביל לחזק את מסורת הבנייה המצרית, כמו בנייה בלבני בוץ ובהתאם לאקלים המקומי.
הספר שמתאר בפרטי פרטים את תהליך התכנון והביצוע זכה לפרסום עולמי ותורגם לעשרות שפות.
חסן עבד א-רחמן סלאמה הוא מחבל פלסטיני מבכירי הזרוע הצבאית של חמאס.
מאז שהועמד לדין ב-1997, הוא מרצה 46 מאסרי עולם בישראל.
סלאמה נולד ב-1971 בח'אן יונס, למשפחת פליטים פלסטינית שמוצאה מהכפר אל-ח'ימה ליד רמלה.
הוא השלים את לימודיו היסודיים והתיכוניים בבתי הספר של ח'אן יונס.
סלאמה הצטרף לחמאס בתחילת שנות ה-90, נעצר וריצה מספר חודשי מאסר.
בשנת 1992 הוא גורש ללבנון ועבר הכשרה צבאית אצל פעילים של חזבאללה ושל משמרות המהפכה האסלאמית של איראן.
בהכשרתו בלבנון הוא למד, בין היתר, להרכיב מטעני חבלה.
עם חזרתו מלבנון, הוא נעצר על ידי מנגנוני הביטחון הפלסטיניים ושוחרר כעבור שבעה חודשים.
ב-5 בינואר 1996 חיסל שירות הביטחון הכללי את יחיא עיאש בבית לאהיא שברצועת עזה, בתגובה לחיסול החליט חברו של סלאמה ומפקדו מוחמד דף לנקום את מותו של עיאש בסדרת פיגועים.
דף מינה את סלאמה כאחראי על ההוצאה לפועל של אותם פיגועים ושלח אותו ליהודה ושומרון.
סלאמה היה מהמתכננים של שני הפיגועים בקו 18 בירושלים שבהם נרצחו 45 בני אדם ושל הפיגוע בצומת אשקלון ב-25 בפברואר 1996 בטרמפיאדה ליד אשקלון שבו נרצחה חיילת צה"ל ו-36 בני אדם נפצעו.
סלאמה נעצר על ידי כוחות צה"ל בעיר חברון ב-17 במאי 1996, אחד מהחיילים ירה בו, מה שהוביל לפציעתו בבטנו, אך הוא הצליח להימלט ולהגיע לבית החולים עליא בחברון , כוחות צה"ל הקיפו את בית החולים ועצרו אותו.
הוא הועמד למשפט צבאי בישראל והורשע ברציחתם של 46 ישראלים.
ביולי 1997, אחד השופטים, אלוף-משנה במילואים אילן כץ, דרש להטיל על סלאמה עונש מוות.
גם סלאמה עצמו, שלא התחרט על מעשיו, ביקש שיוטל עליו עונש מוות, על אף שהתביעה דרשה להטיל עליו 46 מאסרי עולם מצטברים.