tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
האלבום כולל 11 שירים, אשר חלקם תורגמו על ידי הלינה בירנבאום וחלקם על ידי בעז אלברט חבר הלהקה.
בשנת 2017 פעילים מפולין וחברי להקת "אל המשורר" ביקשו לשמר את זכרו ואת ביתו בוורשה שעומד לפני הריסה
ולאדיסלאב שלנגל, אשר קראתי למתים: שירי גיטו ורשה; מפולנית: הלינה בירנבאום, תל אביב: טרקלין, תשמ"ז 1987.
ולדיסלב אלכסנדרוביץ' טרטיאק , ברית המועצות – כיום ברוסיה) הוא שוער עבר בצסק"א מוסקבה ובנבחרת ברית המועצות בהוקי קרח.
טרטיאק היה שוער הנבחרת לאורך תקופה ארוכה בה נחשבה לנבחרת הטובה ביותר בעולם, והוא עצמו נחשב לאחד השוערים הגדולים בתולדות הענף.
מאז 2003 טרטיאק הוא חבר הדומה של רוסיה, ומאז 2006 הוא משמש כנשיא פדרציית ההוקי הרוסית.
טרטיאק התלבט בילדותו בין מספר סוגי ספורט, כאשר בעקבות אחיו נמשך בעיקר לשחייה, אולם בגיל 11 התקבל לבית הספר לספורט של אגודת צסק"א מוסקבה בעקבות אהבתו להוקי קרח, למרות שלא שיחק את המשחק לפני כן.
את הבחירה בתפקיד השוער, שלא היה לרוחו, עשה לאחר שאף ילד אחר לא הסכים לעמוד בשער ואחרי שהובטחה לו חולצה של קבוצת הבוגרים של קבוצת ההוקי קרח הבוגרת של האגודה.
ב-1971, כשוער הקבוצה הבוגרת של צסק"א, כבר הפך טרטיאק לשם דבר בברית המועצות כאשר נבחר לשישיית העונה של הליגה והפך לשוער הראשון של נבחרת ברית המועצות – הנבחרת הטובה ביותר בעולם באותה תקופה.
בתחילת 1972 השתתף עם הנבחרת באולימפיאדת החורף בסאפורו, יפן ועזר לה לזכות במדליית הזהב.
בהמשך אותה שנה השתתף באירוע מכונן בתולדות ההוקי קרח העולמי, סדרת הפסגה נגד נבחרת קנדה שהורכבה משחקני NHL, ובעקבות הצטיינותו בסדרה הפך לשם דבר גם בצפון אמריקה.
בעקבות ההופעה המשכנעת שלו בסדרה ניסו מספר קבוצות NHL להעביר אותו לשורותיהן, אולם שלטונות ברית המועצות מנעו זאת ממנו.
טרטיאק המשיך להצטיין בשורות הנבחרת לאורך שנות ה-70 והמחצית הראשונה של שנות ה-80, כאשר הוא עוזר להוביל את נבחרתו ל-10 מדליות זהב באליפות העולם, ולעוד שתי מדליות זהב ומדליית כסף אולימפיות.
פעמיים, באולימפיאדת אינסברוק (1976) ובאולימפיאדת סרייבו (1984), נשא את דגל ברית המועצות בטקס הפתיחה של האולימפיאדה.
ברמת המועדונים זכה טרטיאק בתואר שוער העונה של הליגה הסובייטית במשך 14 שנה ברציפות, עד פרישתו ב-1984. ב-12 מתוך 14 העונות זכתה צסק"א באליפות ברית המועצות.
רק אלופת ה-NHL, פילדלפיה פליירס, ניצחה את צסק"א.
ב-1976 השתתף טרטיאק עם נבחרת ברית המועצות במהדורה הראשונה של גביע קנדה, והשתתף שוב במפעל ב-1981 כאשר הוא מוביל את נבחרת ברית המועצות לזכייה.
על תרומתו הרבה לענף ולנבחרת ברית המועצות זכה טרטיאק ב-1978 בעיטור הגבוה ביותר שהיה נהוג בברית המועצות – עיטור לנין.
ב-1984, למרות שהיה בן 32 בלבד ובשיא כושרו, החליט טרטיאק לפרוש ממשחק.
טרטיאק הצהיר שהוצאתו גרמה להפסד הסנסציוני ועלתה לנבחרת בהפסד מדליית הזהב.
ההשערה הרווחת הייתה שחוסר הכימיה עם טיחונוב, בצוותא עם התסכול על שנמנע ממנו לצאת ולשחק ב-NHL לאחר שנבחר רשמית בדראפט על ידי מונטריאול קנדיאנס, תרמו להחלטת הפרישה.
לאחר פרישתו, ועם מדיניות הפתיחות ולאחר מכן הפירוק של ברית המועצות, יכל טרטיאק לחלק את חייו שאחרי הפרישה בין רוסיה וצפון אמריקה.
את החיזוק הגדול ביותר לשם שעשה לעצמו בצפון אמריקה קיבל ב-1989 כשנבחר להיכל התהילה של ההוקי – השחקן הסובייטי הראשון שזכה לכבוד זה.
ב-1990 זכה להגיע ל-NHL, כמאמן השוערים של שיקגו בלאקהוקס.
למעשה, לאור היכולת שהפגין כשהתאמן יחד עם שוערי הקבוצה, הציעה לו הקבוצה לחזור בו מפרישתו ולהצטרף אליה כשחקן על אף גילו המתקדם והזמן הרב שחלף בלא ששיחק בצורה סדירה.
ב-2003 נבחר לדומה של רוסיה מטעם מחוז סראטוב.
הוא התמנה ליו"ר ועדת תרבות הגוף והספורט של הדומה.
ב-2006 התמנה גם לנשיא פדרציית ההוקי הרוסית, וסגר מעגל בתפקיד הבכיר ביותר בארצו בענף שבו כיכב.
ב-2010 שימש כיו"ר המשלחת הרוסית לאולימפיאדת ונקובר.
במקביל לתפקידיו, מנהל טרטיאק מספר בתי ספר להוקי ברוסיה ובקנדה.
בתי הספר שלו ידועים ברמתם הגבוהה ובדרישות הפיזיות הקפדניות, ומספר שוערי NHL עברו כתלמידים בבתי הספר שלו במונטריאול ובטורונטו.
בנוסף לעיטורים שזכה בהם בברית המועצות זכה טרטיאק גם בעיטור כבוד בקנדה, על ייסוד אגודת הידידות רוסיה-קנדה.
מספר שוערי NHL בעבר ובהווה בחרו לשחק עם החולצה מספר 20, מספר החולצה של טרטיאק, כמחווה לכבודו.
טרטיאק זכה לכבוד להדליק את הלפיד האולימפי בטקס הפתיחה של אולימפיאדת סוצ'י (2014), יחד עם אירינה רודנינה.
ולדלן מיכאילוביץ' מיכאילוב היה גנרל סובייטי וראש המודיעין הצבאי האחרון בברית המועצות, ששירת בצבא מ-1942 עד 1992 עת פוטר מן הצבא.
מאז סיים את לימודיו בבית הספר של חיל הרגלים בוולדיווסטוק ב-1949 הוא היה למפקד בה.
בשנת 1954 הוא סיים את הכשרתו באקדמיה הצבאית על שם מיכאיל פרונזה.
הוא שירת בתפקידי פיקוד שונים במחוז הצבאי הבלטי.
ב-1968 סיים את האקדמיה הצבאית של המטה הכללי, ממרץ 1969 היה למפקד הדיוויזיה הממוכנת.
מ-1979 עד 1980 ולדלן היה ליועץ צבאי בכיר של המטה הכללי של הצבא העממי של וייטנאם.
ממרס 1980 היה לראש מינהל במטה הכללי של הכוחות המזוינים של ברית המועצות ומדצמבר 1983 היה ולדלן מיכאילוב לסגן ראשון של המפקד העליון של הצבא בהמזרח הרחוק הרוסי.
בפברואר 1987 עבר לגה-אר-או וכבר בקיץ אותה שנה מונה למפקד הארגון והיה סגן הרמטכ"ל הסובייטי.
הוא היה בתפקיד זה עד לאוקטובר 1991. בינואר 1992 הוצא לגמלאות.
בין השנים 1989-1991 הוא היה חבר הפרלמנט הסובייטי.
בשנת 1971 הוענק לו עיטור הדגל האדום ועיטור מהפכת אוקטובר, בשנת 1985 הוענק לו עיטור לנין.
ולדיסלב השני יגיילו, או בשמו המקורי בליטאית – יוגאילה אלגירדאיטיס (בפולנית: , בליטאית: Jogaila Algirdaitis, בבלארוסית ובאוקראינית: Ягайла 1352 או 1362 וילניוס – 1 ביוני 1434 גרודק, לימים "גרודק יגיילונסקי" או הורודק) היה דוכס גדול של ליטא בין השנים 1377–1392 ומלך פולין בין השנים 1386–1434.
יוגאילה, בנו של אלגירדאס, דוכס ליטא, היה נציג השושלת הגדימינית ומייסד השושלת היגלונית (1385–1572) של מלכי פולין.
דרך אמו, אוליאנה מטוור, היה בעל שורשים רוסיים.
בשנת 1386 הוא הקים באמצעות הסכם קרבו (Krewo) את האוניה הפרסונלית בין ממלכת פולין ובין הדוכסות הגדולה של ליטא.
ההסכם התאפשר באמצעות נישואיו לידוויגה לבית אנז'ו, מלכת פולין ב-1386 ועל ידי התנצרותו לדת הקתולית תוך אימוץ השם הנוצרי ולדסילב.
יחד איתו האוכלוסייה הליטאית עברה לנצרות הקתולית.
נמנה עם 24 מייסדיו של מסדר הדרקון שנועד להתגייס להגנת אירופה הנוצרית מפני איום האימפריה העות'מאנית המוסלמית ומפני איומים חיצוניים אחרים.
ניצחונו בשנת 1410 בגרונוולד, ביחד עם הדוכס הגדול של ליטא, ויטאוטאס הגדול, ובני ברית אחרים, על האבירים הטווטונים גרם לחתימת הסכם השלום בטורון ולהתמוטטות הישות המדינית של מסדר הטבטונים באזור הים הבלטי.
ולדיסלב יגיילו הבטיח והרחיב את גבולות פולין וליטא ושלטונו נחשב התחלת "תור הזהב" הפולני.
תחת שושלת יגיילו הפכה פולין למעצמה פוליטית וצבאית במזרח אירופה ובמרכזה.
חייו ועלייתו של יוגאילה כמנהיג של ליטא רבתי
קיימים פרטים מעטים על ילדותו וצעירותו ואף יום הולדתו אינו ודאי.
בעבר סברו שנולד ב-1348 או 1352, אך מחקרים בני זמננו תומכים בתאריך מאוחר יותר – בסביבות 1362.
היה צאצא לשושלת הגדימינית וייתכן כי מקום הולדתו הוא ווילנה.
הוא היה הבן הצעיר מבין אחד-עשר ילדיהם של הדוכס הגדול של ליטא, אלגירדאס, ושל אשתו השנייה, אוליאנה אלכסנדרובנה מטבר, בת של הקניאז הגדול של טבר, אלכסנדר הראשון.
שלטון משותף עם דודו קסטוטיס בליטא רבתי
הדוכסות הגדולה של ליטא הייתה ישות פוליטית מורכבת משני מרכיבים אתניים ופוליטיים מובילים, אך שונים מאוד: ליטא האתנית בצפון-מערב, ו"רותניה", דהיינו שטחים של רוס של קייב לשעבר, המהווים היום חלק מבלארוס, מאוקראינה וממערב רוסיה.
בשנת 1377, אחרי מותו של אלגירדס, שיתף קסטוטיס (Kęstutis), במקור הדוכס של טרקאי, את אחיינו יוגאילה בשלטון, כשליט של השטחים המזרחיים והדרומיים של ליטא רבתי, בעוד הוא עצמו המשיך לשלוט בצפון-מערב.
אף על פי שיוגאילה נשא פורמלית את התואר דוכס גדול של ליטא, ה"דיארכיה" הזאת לא הייתה בשום אופן שוויונית: הדוד שמר לעצמו את הראשונות והיה המנהיג הראשי של המדינה.
בתחילת שלטונו, בשנים 1377–1378 הוטרדה מנוחתו של יוגאילה מנסיונותיו של אנדרי מפולוצק, בנו הבכור של אלגירדס, לנכס לעצמו את מעמד הדוכס הגדול.
מתוך שאיפה זאת כרת אנדריי ברית בשנת 1380 עם הקניאז של מוסקבה, דימיטרי.
שניהם קראו תגר על בן בריתו של יוגאילה, האמיר הטטרי ממאי, חאן בפועל של אורדת הזהב.
בשעת המבחן, בשדה הקרב בקוליקובו, לא תמך יוגאילה ממש בכוחות הטטרים, ואיפשר לנסיך הרוסי דמיטרי לנחול עליהם ניצחון משמעותי.
אמנם, נראתה הצלחה זו של המוסקבאים במאבק נגד אורדת הזהב כמו "ניצחון פירוס", אבל בטווח ארוך, היא סימנה את התחלת העלייה האיטית אבל הבטוחה של הדוכסות הגדולה של מוסקבה כמעצמה היריבה העתידית הכי מסוכנת לשלמותה, רווחתה והשרדותה של ליטא.
עם זאת באותם הימים, האבדות הכבדות שסבלה מוסקבה באותו קרב מפורסם החלישו את כוחה ויוגאילה הרגיש אז חופשי יותר להתחיל במאבק על ההגמוניה בליטא, נגד דודו, קסטוטיס.
הסכם דובידישקס ומלחמת האזרחים הליטאית הראשונה
מצפון-מערב עמדה ליטא בפני פשיטות צבאיות בלתי פוסקות של האבירים הטבטונים שפעלו החל משנת 1226 נגד השבטים הבלטים הפגאנים - הפרוסים, היוטבינגים והליטאים, במטרה להביסם ולהעבירם לדת הנוצרית.
בשנת 1380 חתם יוגאילה בחשאי בדובידישקס הסכם מוכוון נגד קסטוטיס, עם אותם האבירים הגרמנים.
כשקסטוטיס גילה את המזימה, כבש את וילנה, הדיח את יוגאילה והכריז עצמו דוכס גדול במקומו.
זאת הייתה התחלת מלחמת האזרחים הליטאית הראשונה (1381–1384).
כעבור שנתיים, ב-1382 הצליח יוגאילה לגייס צבא מקרב האצילים שהיו וסאלים לאביו המנוח והגיע בראש לוחמיו ליד טרקאי.
הוא קיבל סיוע גם מצד האבירים הטבטונים.
קסטוטיס ובנו, ויטאוטאס באו למחנה של יוגאילה לשם משא ומתן אבל נלכדו במרמה והושלכו למאסר בטירת קרבה.
כעבור שבוע נמצא קסטוטיס מת, קרוב לוודאי נרצח.
ויטאוטאס הצליח להימלט אל המבצר הטבטוני מריינבורג (טירת מלבורק), שם הוטבל לנצרות בשם ויגאנד.
יוגאילה גמל לאבירים הטבטונים על עזרתם נגד קסטוטיס ובנו על ידי חתימת הסכם דוביסה, שבו הבטיח את התנצרותה של ליטא והעניק להם את סמוגיטיה ממערב לנהר דוביסה.
אולם, כשיוגאילה לא עמד בדבריו ולא אשרר את ההסכם, פלשו האבירים לליטא בקיץ 1383. בשנת 1384 התפייס יוגאילה עם ויטאוטאס והבטיח להחזיר לו את מורשתו בטרקאי.
ויטאוטאס פנה אז נגד הטבטונים ותקף ושדד כמה מהמבצרים הגרמנים.
אמו של יואגאילה, אוליאנה, האיצה בו לשאת לאשה את סופיה, בתו של הנסיך דמיטרי דונסקוי של מוסקבה, צעד שהיה צריך להתלוות בהתנצרותו לפי הדת הנוצרית אורתודוקסית.
אך בחירה כזאת לא רק שלא הייתה עוצרת את מסעי הצלב של האבירים הטבטונים נגד ליטא אלא הייתה אף מעצימה אותם, מפני שהאורתודוקסים "הסכיזמטים" נחשבו בעיני הקתולים לא טובים בהרבה מהפאגאנים.
יוגאילה העדיף לעומת זאת לבקש את ידה של המלכה ידביגה של פולין, נערה בת 11 ורומית קתולית באמונתה.
האצולה מ"פולין קטן" הציעו את הנישואים האלה ליוגאילו מכמה סיבות.
בין השאר, ביקשו לנטרל סכנות מפני ליטא עצמה ולנכס לעצמם את השטחים הפוריים של גליציה (האליץ') – ווהלין.
כמו כן הם ראו במהלך הזדמנות להגביר את זכויותיהם וגם למנוע השפעה אוסטרית, כפי שהיא יוצגה על ידי הארוס הקודם של ידביגה, וילהלם, הדוכס של אוסטריה.
ב-14 באוגוסט 1385 בטירת קרבו, אישר יוגאילה את הבטחותיו טרם הנישואים במסגרת "האיחוד של קרבו".
הבטחות אלה כללו את ההתנצרות לפי הדת הרומית-קתולית, החזרת האדמות ה"גנובות" מפולין על ידי שכניה, ואת הסעיף
המפורש על ידי ההיסטוריונים כצעד שיכול להיות כל דבר החל מאוניה פרסונלית בין ליטא ובין פולין ועד להכללתה המלאה של ליטא לתוך פולין.
ההיסטוריונים חלוקים בדעותיהם ביחס להסכם ולמניעיו של יוגאילה.
בשביל קלוצ'ובסקי (2000), הוא "שיקף ראייה ארוכת טווח יוצאת מן הכלל בפיקחותה מצד האליטות הפוליטיות בשתי הארצות", בעוד שלוקובסקי וזוואדזקי (2001) ראו בו "הימור מיואש של יוגאילה שנועד למנוע אפשרות של שעבוד בלתי נמנע".
יוגאילה הוטבל לנצרות בטקס כדת וכדין בקתדרלת ואבל בקרקוב ב-15 בפברואר 1386 וקיבל את השם הנוצרי ולדיסלב.
טקס החתונה התקיים ב-4 במרץ 1386, שבועיים אחרי טקסי הטבילה.
יוגאילה הוכתר כמלך ולדיסלב השני על ידי הארכיבישוף בודזאנטה.
הוא אומץ באופן חוקי על ידי אמה של ידוויגה, אליזבט מבוסניה, כך שיוכל לשמור את כס המלכות במקרה של מות אשתו.
הטבילה המלכותית גררה גל של טבילות בקרב רוב האצילים ואנשי החצר של יוגאילה, כן טבילות המוניות בנהרות של ליטא, דבר שסימל את התחלת התנצרותה של ליטא.
אף על פי שהמתנצרים העיקריים לדת הקתולית היו האצילים הליטאים בעוד גם הפאגאניות והנצרות האורתודוקסית נותרו מעוגנות חזק בקרב האיכרים, טבילת המלך ותוצאותיה הפוליטיות הטביעו חותם בל יימחה בהיסטוריה של פולין וליטא כאחד.
תרגום: ולדיסלב, בחסד אלהים מלך פולין, גם כן של ארצות קרקוב, סנדומיר, שייראדז', לנצ'יצקייה, קויאוויה, דוכס עליון של ליטא, שליט ויורש של רותניה.
ולדיסלב יגיילו והמלכה ידוויגה שלטו כמונרכים שותפים.
על אף שלידוויגה היה פחות כוח מעשי, היא לקחה חלק פעיל בחיים הפוליטיים והתרבותיים של פולין.
בשנת 1387 היא עמדה בראש שני מסעות צבאיים ברותניה האדומה, וכבשה שם מחדש שטחים שאביה, לאיוש הגדול, סיפח בזמנו להונגריה.
כמו כן הבטיחה לעצמה את נאמנותו של פטרו הראשון, שליט נסיכות מולדובה.
ב-1390 פתחה בעצמה את המשא ומתן עם מסדר הטבטונים.
עם זאת, נפלה מרבית האחריות הפוליטית על כתפיו של ולדיסלב, בעוד שידוויגה עסקה רבות ביוזמות בתחום התרבות והנדבנות, פעילות שזיכתה אותה בהערכה רבה.
זמן קצר אחרי עלייתו על כס המלכות של פולין, העניק יגיילו כתב זכויות לעיר וילנה, כפי שנעשה גם לגבי העיר קרקוב, לפי דגם חוקי מגדבורג.
ויטאוטאס העניק פריבילגיות לקהילה היהודית של טרקאי בערך באותם התנאים כמו הזכויות שהוענקו ליהדות פולין מימי המלכים בולסלב האדוק וקזימייז' הגדול.
מדיניותו של ולדיסלב בכיוון איחוד שתי מערכות החוקים של פולין וליטא הייתה חלקית ולא אחידה אך היוותה צעד בעל השלכות ארוכות טווח.
עד לאיחוד לובלין משנת 1569 כמעט לא נותרו הבדלים משמעותיים בין המערכות המנהליות והמשפטיות שפעלו בליטא ובפולין.
אחת התוצאות של מדיניות ולדיסלב התחוללה במישור הדתי.
חלה התקדמות הדת הרומית-קתולית על חשבון הנצרות האורתודוקסית.
בשנים 1387 ו-1413, למשל, הבויארים הליטאים הקתוליים זכו לפריבילגיות משפטיות ופוליטיות שנשללו מהבויארים האורתודוקסים.
במאה החמש עשרה תנופת התהליך הזה התלוותה בהתחזקות הזהות הרותנית והליטאית.
טבילתו של יגיילו לנצרות לא שמה קץ למסע הצלב של האבירים הטבטונים, שטענו שהתנצרותו הייתה מזויפת, אולי אפילו מעשה כפירה, וחידשו את פשיטותיהם בתירוץ שליטא נשארה עדיין פגנית.
עם זאת, היה כעת יותר קשה לאבירים להסביר את עילות מסע הצלב והם עמדו בפני איום הולך וגדל מצד הברית בין ממלכת פולין וליטא שבחרה באמת בדרך הנצרות.
בחסותו של ולדיסלב קמה דיוקסיה וילנה תחת ראשות הבישוף אונדז'יי וסילקו, הכומר המוודה לשעבר של אליזבת מהונגריה.
הבישופות, שכללה גם את סמוגיטיה, הייתה עד אז בפיקוח מסדר הטבטונים (שמרכזו בקניגסברג), ועברה הפעם מחסותם לזו של הארכיבישוף בגנייזנו.
החלטתו של ולדיסלב לא שיפרה את יחסיו עם הטבטונים אולם שימשה לחיזוק הקשרים ההדוקים שנוצרו בין ליטא לפולין, ואיפשרו לכנסייה הפולנית לסייע חופשית לאחותה הליטאית.
בשנת 1389 נאלץ שלטונו של ולדיסלב להתמודד עם אתגר מחודש מצד בן דודו, ויטאוטאס, שזעם על שינוי מאזן הכוח בליטא לטובת סקירגיילה.
ויטאוטאס יצא למלחמת אזרחים במטרה להיבחר לדוכס גדול.
ב-4 בספטמבר 1390 צרו כוחות מאוחדים של ויטאוטאס ושל הטבטונים שבפיקוד המגיסטר הגדול קונרד פון ואלנרודה, על וילנה, שבה נמצא העוצר סקירגיילה עם לוחמים פולנים, ליטאים ורוטנים.
על אף שהאבירים הפסיקו את המצור אחרי חודש, הם הצליחו להחריב הרבה מן חלק החיצוני של העיר.
שפיכות הדמים הופסקה זמנית על ידי חתימת הסכם אוסטורב בשנת 1392. לפי ההסכם, הסכים ולדיסלב למסור לוויטאוטאס את רסני השלטון בליטא בתמורה לשלום: ויטאוטאס עמד להנהיג את ליטא בתור דוכס גדול (magnus dux) עד יום מותו, תחת חסותו של הדוכס העליון (dux supremus), הלא הוא מלך פולין עצמו.
סקירגיילה הועבר מהדוכסות טרוקי והתמנה לנסיך קייב.
בהתחלה הסכים ויטאוטאס לקבל את מעמדו החדש אבל במהרה שינה את דעתו והתחיל לשאוף לעצמאות המוחלטת של ליטא ביחס לפולין.
מצב המלחמה בין הליטאים לטבטונים הסתיים ב-12 באוקטובר 1398 כשנחתם הסכם סלינס, אי סלינס שבנהר ניימן.
ליטא הסכימה לוותר על סמוגיטיה לטובת האבירים הגרמנים, ולסייע להם במאבק על פסקוב.
לעומת זאת הסכים המסדר לעזור לליטא לכבוש את נובגורוד.
כעבור זמן קצר נבחר ויטאוטאס למלך על ידי האצילים המקומיים.
אולם ב-1399 צבאו וכוחות בן בריתו, החאן טוכטמיש של אורדת הזהב התרסקו בקרב על נהר וורסקלה מול הצבא של טימור לנג.
תבוסה זו שמה קץ לשאיפות האימפריאליות של ויטאוטס במזרח ואילצה אותו לחזור להסכים לחסותו של ולדיסלב.
ב-22 ביוני 1399 ילדה המלכה ידוויגה בת, שהוטבלה בשם אליזבת בוניפציה, אך כעבור חודש מתו שתיהן, האם והבת.
ולדיסלב נשאר השליט הבלעדי של ממלכת פולין, ללא יורש וגם ללא לגיטימיות מספקת לנהל את המדינה.
מות אשתו חיבלה בזכותו לכס המלכות, וכתוצאה מכך התעוררו סכסוכים ישנים בין אצילי פולין קטן, שאהדו, בדרך כלל, את ולדיסלב, ולשועי פולין גדול.
בשנת 1402 הגיב ולדיסלב להתמרמרות נגד שלטונו והתחתן עם אנה מצלייה, נכדתו של קז'ימייז' השלישי, שידוך פוליטי שהיה אמור להחזיר את הלגיטימיות למלכותו.
ברית וילנה וראדום בשנת 1401 אישרה את מעמדו של ויטאוטאס בדוכס גדול תחת חסותו של ולדיסלב.
מצד שני, היא הבטיחה את ירושת תוארי הדוכס הגדול לצאצאיו של ולדיסלב.
במקרה שוולדיסלב ימות ללא יורשים, הדוכס הגדול היה אמור להיבחר על ידי האצילים הליטאים.
באותם ימים היה קשה לנבא את השלכות הברית, מכיוון שלאף אחד מהמונרכים לא נולדו עדיין יורשים.
הברית חיזקה לעומת זאת, את הקשרים בין אצילי פולין וליטא והבטיחה הגנה משותפת, תוך חיזוק כוחה של ליטא בעימות חדש אפשרי נגד האבירים הטבטונים, עימות שפולין לא הייתה מעורבת בו עד אז.
ההסכם השאיר ללא פגיעה את החירויות מהן נהנו אצילי פולין וחיזקו את כוחם של האצילים הליטאים לפי הדוגמה הפולנית.
עד אז הוטרדו פחות הדוכסים הגדולים של ליטא מאיזונים ומגבלות מצד האצילים.
משום כך זיכתה ברית וילנה וראדום את ולדיסלב בעלייה בפופולריות שלו בתוך ליטא.
בשלהי 1401 מלחמה מחודשת נגד הטבטונים התחילה לדלדל את משאבי הליטאים, שמצאו עצמם נאבקים בשתי חזיתות אחרי פריצת מרידות בפרובינקיות המזרחיות.
אחד מאחיו של ולדיסלב, שוויטריגיילה, בחר ברגע זה כדי לקרוא תגר על המלכות ולהכריז את עצמו לדוכס גדול, תוך כדי התססה בתוך ליטא.
ב-31 בינואר 1402 הוא הופיע במריאנבורג והשיג את גיבוי האבירים הטבטונים.
המלחמה הסתיימה בהסכם רציאז' ב-22 במאי 1404. ולדיסלב הסכים לוותר פורמלית על סמוגיטיה ולתמוך בתוכניות הטבטונים לגבי פסקוב.
בתמורה, התחייב קונרד פון יונגינגן למכור לפולין את חבל דובז'ין ואת העיר זלוטוריה, שמושכנו בעבר אצל הטבטונים על ידי המלך ולדיסלב אופולסקי, וכמו כן לתמוך בוויטאוטאס בנסיונותיו לכבוש נובגורוד.
לשני הצדדים היו סיבות מעשיות להגיע להסכם: המסדר נזקק לזמן כדי לבצר את השטחים שסופחו על ידו, בעוד הפולנים והליטאים היו צריכים להתמודד עם אתגרים טריטוריאליים במזרח ובשלזיה.
באותה שנה, 1404, דן ולדיסלב בעיר ורטיסלב, עם מלך בוהמיה, וצלאב הרביעי, שנודע גם כוונצל, מלך גרמניה ("מלך הרומאים").
ונצל הציע להחזיר את שלזיה לפולין בתנאי שוולדיסלב יתמוך בו במאבק לשלטון באימפריה הרומית הקדושה.
בהסכמת האצילים הפולנים והשלזיים, דחה ולדיסלב את העסקה כיוון שלא רצה להעמיס את עצמו בעוד התחייבויות צבאיות במערב.
המלחמה של פולין וליטא נגד מסדר הטבטונים
בדצמבר 1408 ניהלו ולדיסלב וויטאוטאס דיונים אסטרטגיים בטירת נובוגרודק (בנבהרדק) שבהן החליטו להתסיס את חבל סמוגיטיה נגד השלטון הטבטוני כדי לגרום לנסיגת כוחות של האבירים הגרמנים מפומרליה.
ולדיסלב הבטיח לחטאוטאס לגמול לתמיכתו על ידי החזרת סמוגיטיה לליטא בכל הסכם שלום שייחתם בעתיד.
ההתקוממות בסמוגיטיה פרצה במאי 1409 ובהתחלה עוררה רק תגובות מעטות מצד הטבטונים, שעדיין לא חיזקו את שליטתם באזור על ידי בניית טירות; אולם עד חודש יוני הם הפעילו לחצים דיפלומטיים באמצעות שליחיהם בחצר של ולדיסלב באוברוניקי תוך השמעת אזהרות לאצולה הפולנית נגד כל מעורבות של פולין בסכסוך בינם ליטא למסדר.
מעל ראש האצילים, הודיע ולדיסלב למגיסטר הגדול של הטבטונים, אולריך פון יונגינגן שבמקרה של פעולה טבטונים נגד המורדים בסמוגיטיה, תיאלץ פולין להתערב.
בנסיבות אלה ב-6 באוגוסט 1409 הכריז המסדר הטבטוני מלחמה נגד פולין.
ולדיסלב קיבל את הודעתם בנובי קורצ'ין ב-14 באוגוסט.
הטירות שבגבול הצפוני של הממלכה הפולנית, בזלוטוריה, בדובז'ין ובבוברובניקי, בירת חבל דובז'ין, היו במצב כה רעוע שבנקל הצליחו האבירים הטבטונים לכבוש אותן.
התושבים הגרמנים של בידגושץ' (בגרמנית ברומברג) הזמינו את הטבטונים גם לעירן.
ולדיסלב הגיע לזירה בסוף ספטמבר, תוך שבוע כבש מחדש את בידגושץ' וב-8 באוקטובר בא לידי הסכם עם האבירים הגרמנים.
במהלך החורף שני הצבאות התכוננו לעימות מכריע.
ולדיסלב הכין מחסן אספקה אסטרטגי בפלוצק שבמזוביה ובנה גשר סירות והוביל אותו צפונה לאורך הוויסלה.
בינתיים יצאו שני הצדדים למתקפות דיפלומטיות.
האבירים שיגרו אגרות למלכי אירופה בהם הטיפו למסע צלב נגד "הפגנים".
מצידו הגיב ולדיסלב עם מכתבים משל עצמו אל המלכים, שבהם האשים את הטבטונים בתוכניות לכבוש את כל העולם.
פניות אלה גייסו תומכים מקרב אבירים זרים לכל צד.
המלך וצלאב הרביעי של בוהמיה חתם על הסכם הגנה עם הפולנים נגד המסדר הטבטוני.
אחיו, הקיסר זיגיסמונד לבית לוקסמבורג, כרת להפך ברית עם הטבטונים וב-12 ביולי הכריז מלחמה על פולין, על אף שבני חסותו ההונגרים סירבו לצאת למלחמה.
כשחודשה המלחמה ביוני 1410 פרץ ולדיסלב אל ללבה של המדינה הטבטונית בראש צבא של כ-20,000 פרשים אצילים, 15,000 חיילים פשוטים, ואלפיים פרשים מקצועיים שכירי חרב מבוהמיה.
אחרי שבצ'רווינסק חצו את נהר הוויסלה על גשר סירות, כוחותיו נפגשו עם הצבא של ויטאוטאס – שכלל 11,000 פרשים קלים ליטאים, רותנים וטטרים.
ב-15 ביולי בקרב גרונוולד, אחרי אחד הקרבות הגדולים והאכזריים ביותר בימי הביניים, נחלו בני ברית אלה ניצחון כל כך מוחץ, שצבאם של הטבטונים חוסל כמעט כליל, ורוב מפקדיו נהרגו בקרבות, לרבות המגיסטר הגדול אולריך פון יונגינגן והמרשל הגדול פרידריך פון וולנרודה.
אלפי לוחמים נטבחו משני הצדדים.
הדרך אל בירת הטבטונים, מריינבורג (מלבורק) נפתחה בפני המנצחים, כשהעיר חסרת הגנה.
עם זאת, מסיבות לא ברורות, היסס ולדיסלב לנצל את יתרונו.
רק ב-17 ביולי התחיל צבאו להתקדם בעצלתיים והגיע למריינבורג רק ב-25 ביולי.
בזמן שהרוויח, ארגן המגיסטר החדש היינריך פון פלאואן את הגנת המבצר.
גם המצור נוהל כאילו בלב חצוי והוסר לבסוף על ידי ולדיסלב ב-19 בספטמבר.
אולם היעדר מקורות מונע הסקת מסקנות סופיות.
המלחמה הסתיימה ב-1411 על ידי הסכם השלום בתורון, שבו לא פולין ואף לא ליטא לא ניצלו את יתרונם במשא ומתן עד תום, למורת רוחם הרבה של אצילי פולין.
פולין סיפחה מחדש את ארץ דובז'ין, ליטא – את סמוגיטיה, בעוד מזוביה סיפחה שטח קטן מעבר לנהר ווקרה.
מרבית השטח שבשליטת המסדר הטבטוני, כולל הערים שנכנעו, נשאר בשלמותו.
ולדיסלב החליט אחר כך לשחרר את השבויים שבקרב האבירים הטבטונים הבכירים ואנשי מנהלם תמורת דמי כופר מתונים.
עם זאת, סך הכל ההוצאות על דמי כופר אלו פגעו באוצר המסדר.
אי ניצולו עד תום של הניצחון עורר אחרי שנת 1411 התנגדות הולכת וגוברת בקרב האצילים כלפי משטרו של ולדיסלב.
וזאת במיוחד אחרי שגם פודוליה, אזור במחלוקת בין פולין לליטא, הובטחה לוויטאוטאס ואחרי שהמלך נעדר מפולין ושהה בליטא למשך שנתיים.
על מנת להתמודד עם מבקריו, קידם ולדיסלב בסתיו 1411 את ראש המתנגדים, הבישוף מיקולאי טרומבה למעמד של ארכיבישוף גנייזנו, ובעוד שבקרקוב מינה במקומו את וויצ'ך ואסטז'מבייץ, מתומכיו של ויטאוטאס.
הוא עשה מאמצים ליצור בליטא בני ברית חדשים, בברית הורודלו שנחתם ב-2 באוקטובר 1413 הוכרז שמעמד הדוכסות הגדולה של ליטא נשאר קשור קשר אמיץ ובלתי מעורער עם ממלכת פולין והובטחו לאצילים הליטאים הקתוליים אותם הפריבילגיות כמו לחברי השליאכטה של פולין.
הסכם זה אסר על אצילים פולנים לבחור מלך בלי אישור האצולה הליטאית ואסר על האצילים הליטאים לבחור דוכס גדול ללא אישורו של מלך פולין.
בשנת 1414 פרצה מלחמה חדשה הידועה כ"מלחמת הערב" משום טקטיקת האדמה החרוכה ששימשה את האבירים הטבטונים שהציתו בדרכם שדות וטחנות קמח.
הצדדים היריבים, האבירים והליטאים, היו די מותשים מהמלחמה הקודמת ומשום כך מלחמה זו דעכה לקראת הסתיו.
העמותים לא התחדשו שוב עד שנת 1419 בימי ועידת קונסטנץ, שהצדדים נקראו לסדר על ידי הלגאט של האפיפיור.
ועידת קונסטנץ היוו ציון דרך במסעות הטבטונים, ובעוד כמה סכסוכים באירופה.
ב-1415 שלח ויטאוטאס משלחת לשם, ובה השתתפו המטרופוליט של קייב ונציגים מסמוגיטיה.
האחרונים הגיעו לקונסטנץ בסוף אותה שנה כדי להעיד על רצונם "להיות מוטבלים בים ולא בדם".
השליחים הפולנים, וביהנים מיקולאי טרומבה, זווישנה צ'ארני ופאבל ולודקוביץ' טענו לנען הפסקת ההתנהצרות בכפייה של הפגנים והפסקת תוקפנות האבירים הטבטונים נגד ליטא ופולין.
כתוצאה של המאמצים הדיפלומטיים של הליטאים והפולנים, הוועידה, על אף מורת רוחה בנוגע לשאלות שהעלה ולודקוביץ' לגבי הלגיטימיות של המעמד המנזרי של האבירים, דחה את דרישת המסדר לעוד מסע צלב, והסמיכה את פולין וליטא להסדיר את סוגיית התנצרותם של סמוגיטים.
ההקשר הדיפלומטי בקונסטנץ כלל גם את מרד ההוסיטים הצ'כים, שראו בפולין בת ברית במלחמותיהם נגד הקיסר החדש זיגיסמונד, שכיהן גם כמלך בוהמיה.
בשנת 1421 הכריזה הדיאטה הבוהמית על הדחתו של זיגיסמונד והציעה רשמית את כתר בוהמיה למלך ולדיסלב יגיילו, בתנאי שיסכים לעקרונות הדתיים שבארבעת הסעיפים מפראג.
ולדיסלב לא היה מוכן לתנאי זה.
אחרי סירובו של ולדיסלב, הועלתה חשבו על מועמדותו של ויטאוטאס, אך גם זה הרגיע את האפיפיור שהוא מתנגד לכופרים.
בשנים 1422–1428 אחיינו של ולדיסלב, זיגמונט קוריבוט, נסיה למלא תפקיד של עוצר בבוהמיה מוכת הקרבות, אך במעט הצלחה.
ב-1422 היה ולדיסלב מעורב במלחמה נוספת עם המסדר הטבטוני, שנודעה כ"מלחמת גולוב".
הוא ניצח את האבירים תוך חודשיים, לפני הגעת התגבורות הקיסריות שנועדו להם.
כתוצאה מהמלחמה הזאת נחתם הסכם מלנו ששם קץ אחת ולתמיד לתביעות של האבירים בסמוגיטיה וקבע גבול קבוע בין פרוסיה לליטא.
ליטא קיבלה את חבל סמוגיטיה, עם הנמל פלנגה, אולם העיר קלייפדה נותרה בידי המסדר הגרמני.
קו הגבול הזה נשאר בכנו למשך כ-500 שנה, עד 1920. עם זאת, תנאי הסכם זה גרמו לרבים לראות בו הפיכת ניצחון פולני לתבוסה, מכיוון שהמלך לדיסלב ויתר על התביעות הפולנית לפומרניה, פומרליה וחבל חלמנו וקיבל בתמורה רק את העיר ניישאבה.
הסכם מלנו סגר פרק במלחמות האבירים הטבטונים עם ליטא, אך היה רחוק מלמצוא פתרון לטווח ארוך לעימות ביניהם לפולין.
בין 1431–1435 עוד פרצו מדי פעם מעשי לחימה ספורדיים בין שני הצדדים.
סדקים בשיתוף הפעולה בין פולין ולליטא אחרי מות ויטאוטאס בשנת 1430 פתחו בפני האבירים הטבטונים הזדמנות חדשה להתערבות בענייני פולין.
ולדיסלב תמך במועמדות אחיו, שוויטריגאילה, לראשות הדוכסות של ליטא.
אולם כששוויטריגאילה, בתמיכתם של הטבטונים ושל אצילים מתוסכלים מרוס, מרד בחסות הפולנית בליטא, הפולנים בהנהגת הקרדינל זביגנייב אולשניצקי, הארכיבישוף של קרקוב, כבשו את פודוליה, שהוענקה על ידי ולדיסלב לליטא בשנת 1411, ואת וחבל ווהלין.
בשנת 1432 המחנה הפרו-פולני בליטא בחר בתפקיד של דוכס גדול באחיו של ויטאוטאס, ז'יגימאנטאס קסטוטאיטיס, צעד שהביא לסכסוך מזוין על הורשת השליטה בליטא, שהתמשך שנים אחרי מותו של ולדיסלב.
אשתו השנייה של ולדיסלב, אנה מצליה נפטרה בשנת 1416, והותירה בת, את ידוויגה.
ב-1417 נשא ולדיסלב לאישה את אליזבט מפיליצה, שהלכה לעולמה בשנת 1420 מבלי ללדת ילד, וכעבור שנתיים, התחתן עם זופיה מהלשאני, שילדה לו את שני בניו ששרדו.
מותה בשנת 1431 של בתו, ידוויגה, הצאצאית האחרונה של שושלת פיאסט, איפשרה לוולדיסלב להכריז על בניו (בני סופיה מהלשאני) כיורשיו.
לצורך המהלך הזה נאלץ המלך לרצות את האצולה הפולנית, בהתחשב בכך שהמונרכים הפולנים היו נבחרים על ידה.
בעת מסע בחבל פשמיסל בשנה ה-48 של שלטונו כמלך, חלה ולדיסלב בהתקררות שממנה לא הצליח להחלים.
הוא הלך לעולמו בשנת 1434 בגרודק.
הוא הוריש את פולין לבנו הבכור, ולדיסלב השלישי, ואת ליטא לבנו הצעיר, קז'ימייז', שניהם קטינים באותה עת.
עם זאת, ההורשה הליטאית לא הייתה מובטחת.
מות ולדיסלב שם קץ לאוניה הפרסונלית שבין שתי הממלכות, ולא היה ברור מי יעלה שם לשלטון.
ולדיסלב השני יגיילו התחתן ארבע פעמים – בשנים:
1401 – עם אנה מצלייה, נכדה של המלך קז'ימייז' השלישי
1417 – עם אליזבת מפיליצה, בתו של אוטו מפיליצה
1422 – עם סופיה לבית הולשאני, בתו של אנדריי, נסיך הולשאני
ולדיסלב השני היה נציג של משפחת דנשט (Dăneşti) מקרב בני בית בסאראב, והיה בנו של השליט דן השני, שליט ולאכיה.
במשך כמה שנים הוא היה בן ברית נאמן של יאנוש הוניאדי במאבקו בהגמוניה העות'מאנית בבלקן.
עלייתו לשלטון ולאכיה ומלוכתו הראשונה 1448-1447
לאחר שוולאד דראקול הגיע להסכם עם העות'מאנים, החלפתו בראש נסיכות ולאכיה, נראתה ככורח המציאות בעיני יאנוש הוניאדי, המצביא הטרנסילבני שבאותן שנים תכנן מתקפת נקם בעות'מאנים בעקבות התבוסה הנוראית בקרב וארנה בשנת 1444. יתרה מזו, הכרוניקן הפולני הידוע, יאן דלוגוש ייחס להוניאדי גם שאיפות להשתלט בעצמו "על כס המלכות של הבסאראבים".
ולדיסלב, שכונה אז בפי ההונגרים "לדיסלאוס ואלאכוס", הגיע עם פמלייתו לחצרו של יאנוש הוניאדי בקיץ 1437.
הוא זכה בהמשך לתמיכת המנהיג הטרנסילבני במאמציו כטוען לכתר ולאכיה.
התערבויותיו הבלתי אמצעיות של יאנוש הוניאדי בחילופי הנסיכים בוולאכיה עוררו מאוחר יותר את ביקורתו של המלך ההונגרי אולאסלו החמישי פוסטומוס שציין על הוניאדי המנוח במסמך מה-21 במרץ 1457:"הוא חיסל שליטים של ולאכיה ושל מולדובה, הנאמנים לממלכה, כדי להחליפם באנשי שלומו".
בנובמבר-דצמבר 1447, נכנס יאנוש הוניאדי עם צבאו לוולאכיה, לכד את ולאד דראקול והוציאו להורג, בכפר בלטן, על יד סנגוב (ככל הנראה חלק מהכפר פֶּריש, במחוז אילפוב של ימינו).
בהזדמנות זו גם בנו של ולאד דראקול, מירצ'ה השני, שהצטיין במלחמות בטורקים, הוצא להורג באכזריות בעיר טרגובישטה ככל הנראה על ידי בויארים עוינים.
לפי מקורות אחדים עיוורו אותו וקברו אותו חי.
ייתכן כי הערות המלך ההונגרי התייחסו גם לרציחתו זו של ולאד דראקול (ושל בנו הבכור, מירצ'ה) אם כי כמה היסטוריונים, כמו ניקולאיה יורגה (ב"תולדות הרומנים" כרך ד, ע' 90-91) חשבו כי האשם האמיתי היה דן ("דן השלישי"), אחיו של ולדיסלב.
האירועים באותו סוף של שנת 1447 אינם ברורים.
הכרוניקנים מסרו בדרך כלל על הגעתו לשלטון של "הבן של דן", בטורקית "דן-אולו".
ההיסטוריון פרנצ'יסק פאל סבר שמדובר ב"דן השלישי", אותו אח של ולדיסלב, אבל שמו לא הוזכר אף פעם על ידי יאנוש הוניאדי, להבדיל משמו של ולדיסלב.
קרב קוסובו והאבדן הזמני של השלטון 1448
את מקומו של ולאד דראקול כשליט ולאכיה תפס קרוב לוודאי ולדיסלב השני, כבעל ברית מסור של יאנוש הוניאדי.
בשנת 1448 יצא ולדיסלב את הארץ עם כוח צבאי רומני של כ-6,000 או 10,000 פרשים (לפי מקורות שונים, לפי מקור אחר - 3000 קשתים ולאכים ו כ-4000 פרשים מולדבים) על מנת ללוות את ה"אביר הלבן", יאנוש הוניאדי, במסעו נגד העות'מאנים בסרביה.
באוקטובר השתתף ולדיסלב השני בקרב קוסובו, 1448 בדרום סרביה, אירוע שהסתיים באסון לנוצרים.
בשדה הקרב התמודדו הרומנים עם כוחות הפאשה מאנטוליה ושל הביילרביי מרומליה ונחלו תבוסה קשה.
בשובו מנוצח מן הקרב נלכד יאנוש הוניאדי על ידי הדספוט הסרבי ג'וראג' ברנקוביץ' ונכלא בסמדרבו עד דצמבר.
בהיעדרו של ולדיסלב מן הארץ פלשו העות'מאנים לוולאכיה והעלו לכס המלכות את הנסיך הצעיר ולאד שיוודע כ"המשפד", בן ה-17.
עם זאת, כהונה ראשונה זו של ולאד המשפד לא האריכה יותר מחודשיים, עד שחזר ולדיסלב השני לוולאכיה, אולי עם סיוע של לוחמים מולדבים והבריח אותו מן המדינה.
בחזרה לשלטון שמר בהתחלה ולדיסלב, שנודע בכרוניקות הזרות כ-illustris Radozla Waywoda Transalpinus ("ראדוזלא, השליט הנכבד של ולאכיה") על יחסים טובים עם יאנוש הוניאדי.
המצביא ההונגרי שוחרר בינתיים מצפורניו של ברנקוביץ וחזר לרסני ההנהגה בהונגריה.
אולם כשראה ולדיסלב את עוצמת המתקפות הטורקיות שעמדו להביא לבסוף לכיבוש קונסטנטינופול ואת תבוסותיו של הוניאדי, בדומה לשליטים ולאכים קודמים, הגיע בשנת 1451, אחרי מות הסולטאן מוראט השני, להסכם עם העות'מאנים.
החוזה נחתם באדירנה עם היורש מהמט השני.
ולדיסלב השני הכיר עצמו כבן חסות של הסולטאן, התחייב לא לבנות שוב מבצרים חדשים לאורך הדנובה, ולשלם לטורקים את המיסים הנדרשים.
בו זמנית עדיין ראה עצמו גם כבן חסות של הכתר ההונגרי.
ולדיסלב ניסה להבטיח לעצמו את המשך מלוכתו בעזרת השגת איזון בין שתי הממלכות השכנות - הונגריה והאימפריה העות'מאנית.
סעיף אחד בהסכם הבטיח שלא יוחלף לפני שתעבורנה שלוש שנים מחתימתו.
כמו כן השיג הבטחה שבמות השליט, לא יועלה על כס ולאכיה אלא מישהו שנבחר על ידי אספת הבויארים המקומיים.
בזמנו של ולדיסלב השני הוטבעו בוולאכיה מטבעות משלה - שלושה סוגים של דוקאטים בעלי משקל משתנה, בין 0.41-0.80 גרם, ולפחות סוג אחד של באן במשקל 0.3 גרם.
הדוקאט של ולדיסלב שימש כדגם לדוקאטים של ולאד המשפד ולמטבע ה"גרוס" של שטפן הגדול במולדובה
השליט קבע קורס רשמי מאולץ לגבי ערכם האמיתי בהשוואה לאספר (אקצ'ה) העות'אמני שיחד עם הפלורין ההונגרי היה המטבע הנפוץ בנסיכות.
לפי דרישתו, תורגמו לראשונה בוולאכיה, לשפה הסלבונית הכנסייתית, כמה קובצי חוקים ביזנטיים, תחת הכותרת "זאקוניק או הפראבילה של טרגובישטה".
התרגום נערך ב-1451 על ידי מלומד ("גרמטיק") בשם דרגומיר.
הרעת היחסים עם יאנוש הוניאדי
למרות שהוא עצמו הגיע באותה תקופה להסכם עם העות'מאנים, זעם הוניאדי על ולדיסלב והחליט להענישו ולנשלו בשנים 1452-1453 מאחיזותיו בדרום טרנסילבניה - חבלי פגראש ואמלש.
באוקטובר 1452 אחרי הנהגת הדינר החדש בהונגריה, אסר יאנוש הוניאדי לקבל בטרנסילבניה את המטבעות העות'מאנים והוולאכים.
לאחר כיבוש קונסטנטינופול ב-29 במאי 1453 על ידי הטורקים, היה יאנוש הוניאדי עוד יותר נחוש להשפיע על ניהול שתי הנסיכויות הרומניות השכנות מולדובה וולאכיה.
גם האפיפיור פיוס השני נכח לדעת במרירות כי "הוולאכים נאלצו להיכנע לטורקי".
ראשי העיר סיביו (הרמנשטאט) ה"סקסונים", היו מודאגים מאיומים מפורשים של הטורקים לכבוש את עירם.
באוגוסט 1453 או 1454 ניסה יאנוש הוניאדי ללא הצלחה להדיח את ולדיסלב מכס המלכות.
כתגובת נקם תקף ולדיסלב השני את העיר סיביו ושדד אותה.
בהמשך, הגיע לפשרה עם הוניאדי תוך הבטחה כי יפצה את תושבי סיביו על הנזקים שגרם להם..
בשנת 1455 הגבירו העות'מאנים את הלחצים הצבאיים על הנסיכויות הרומניות על ידי שליחת צי חזק אל הדנובה ועל ידי מסע שוד במולדובה.
שוב שקל יאנוש הוניאדי להדיח את שני השליטים - במולדובה ובוולאכיה אבל בסתיו אותה שנה היחסים שבו למסלולם.
בחורף שוב עלתה המתיחות כשוולדיסלב שלח כוח צבאי להטיל מצור על אחד המבצרים של ההונגרים ("סאם"?,, אולי בראן או אדה קאלה) ולכובשו .
באביב 1456 ולדיסלב השני, שכעס על אובדן שטחיו בדרום טרנסילבניה, תמך במרידות של רומנים טרנסילבנים נגד מדיניות הקתוליזציה הכפויה מצד ממלכת הונגריה, תקף את המבצר פגראש והצית כמה כפרים סקסוניים בקרבתו.
ב-6 באפריל הורה מלך הונגריה אולאסלו פוסטומוס לתושבי סיביו לצאת לקרב נגד ולדיסלב.
האחרון חתם על איגרתו הידועה האחרונה בתאריך 15 באפריל 1456.
בסופו של דבר, המסע הצבאי של ולאד המשפד ולוחמיו לוולאכיה, אורגן בתמיכת ההונגרים והסקסונים ובשיתוף פעולה עם פלג מקרב הבויארים הוולאכים.
ולדיסלב השני נוצח, נלכד וככל הנראה הוצא להורג על ידי עריפת ראשו, ביישוב טרגשור, על יד פלוישט.
ולאד צפש לקח את מקומו כשליט ולאכיה וכך התחיל את מלוכתו שנייה והמפורסמת.
ולדיסלב השני נקבר בכנסיית המנזר דיאלול בעיר טרגובישטה.
על קברו הונחה מצבה בימי מלוכתו של ניאגויה בסאראב.
אשתו הייתה הגבירה (דואמנה) ניאקשה.
בנו - דן ולדיסלב, קרוב לוודאי אביו של ולדיסלב השלישי.
שטפאן אנדרייסקו - ולד המשפד - דרקולה, בין האגדה ובין האמת ההיסטורית, ההוצאה האנציקלופדית, בוקרשט,1998
בוגדן קוסטין - סדרת מטבעות לא ידועה של ולאכיה מהמאה ה-15, המיוחסת לשליט ולדיסלב השני
דינו ג'ורסקו - ולאכיה במאות 14-15
פלורין צ'ולאבו - תנועת המטבעות ומערכת מונטרית בימי ולדיסלב השני, שליט ולאכיה, ביטאון החוגים המדעים של הסטוסדנטים בהיסטוריה, אוניברסיטת אלבה יוליה
הופעתם ותכנם של קובצי החוקים הכנסייתיים
ולדיסלב קומר (בפולנית: Władysław Komar; 11 באפריל 1940 - 17 באוגוסט 1998), היה אתלט, שחקן קולנוע ופוליטיקאי פולני.
היה אלוף אולימפי בהדיפת כדור ברזל.
הוא החל את הקריירה שלו באגרוף והיה חבר בנבחרת הנוער של פולין.
בשנת 1959 עבר להתאמן באתלטיקה במועדון פולוניה ורשה בהדרכתו של סלאבומיר ז'לנייבסקי.
בשנת 1963 קבע בקרב עשר שיא פולין.
באולימפיאדת טוקיו (1964) סיים קומר במקום תשיעי בהדיפת כדור ברזל בתוצאה של 18.20 מטר.
באליפות אירופה באתלטיקה שנערכה בבודפשט, הונגריה 1966 זכה קומר במדליית ארד בהדיפת כדור ברזל בתוצאה של 18.68 מטר, אחרי וילמוש וריו מהונגריה (19.43 מטר) וניקולאי קרסב מברית המועצות (18.82 מטר).
באולימפיאדת מקסיקו סיטי (1968) סיים קומר במקום שישי בהדיפת כדור ברזל בתוצאה של 19.28 מטר.
באליפות אירופה באתלטיקה שנערכה בהלסינקי, פינלנד 1971 זכה קומר במדליית ארד בהדיפת כדור ברזל בתוצאה של 20.04 מטר, אחרי הרטמוט בריזניק (21.08 מטר) והיינץ יואכים רוטנבורג (20.47 מטר) שניהם ממזרח גרמניה.
באולימפיאדת מינכן (1972) זכה קומר במדליית זהב בהדיפת כדור ברזל בשיא אולימפי חדש של 21.18 מטר, כבר בהדיפה הראשונה, לפני ג'ורג' וודס מארצות הברית (21.17 מטר) והרטמוט בריזניק (21.14 מטר).
לאחר שפרש מספורט תחרות היה קומר שחקן קולנוע.
בין השאר שיחק בסרטו של רומן פולנסקי משנת 1986 הפירטים.
בשנת 1993 התמודד קומר לפרלמנט הפולני במסגרת מפלגת אוהבי הבירה הפולנית אך ללא הצלחה.
ב-17 באוגוסט 1998, נהרג קומר בתאונת דרכים על כביש E65 (רשת הכבישים האירופית) בצפון פולין, יחד עם תדיאוש שלוסרסקי, אף הוא אלוף אולימפי בקפיצה במוט (מונטריאול 1976).
הדיפת כדור ברזל (באולם): 20.32 מטר
ולדיסלב סטויאנוב (בולגרית: Владислав Стоянов; נולד ב-8 ביוני 1987) הוא שוער כדורגל עבר בולגרי.
סטויאנוב התחיל את הקריירה שלו במטאלורג פרניק.
בגיל 13 הצטרף לאקדמיה של צסק"א סופיה.
סטויאנוב לא זכה לשחק עבור הקבוצה הבוגרת וחתם בשנת בנפטקס בורגס, ובעונתו הראשונה במועדון הושאל לצ'ורנומורץ' פומורואי.
בקיץ חזר לבוגרס ושימש כשוער שלישי.
ב-15 באוקטובר 2005 ערך את הופעת הבכורה שלו בבורגס נגד צ'רנו מורה ורנה, בה הצליח לשמור על רשת נקייה.
ביוני חתם בצ'רנומורץ' בורגס ששיחק אז בליגה השנייה בבולגריה.
ב-19 באוגוסט 2006 הוא ערך את הופעת הבכורה שלו בתיקו 1-1 נגד נסבר, אך ברוב העונה שימש כשוער מחליף.
בסיום העונה המועדון עלה לליגת העל וסטויאנוב הפך לשוער הראשון של המועדון.
ב-28 משחקים בהם שותף במהלך עונת הוא שמר על רשת נקייה ב-10 מתוכם.
בעונת איבד את מקומו בהרכב.
בינואר סטויאנוב חתם בשריף טירספול המולדבית.
ב-7 במרץ 2010 הוא ערך את הופעת הבכורה שלו בניצחון 0–2 נגד טירספול.
בתשעת המשחקים הראשונים בהם שותף במדי שריף, הוא שמר על שער נקי.
ב-4 באוגוסט 2010 הוא הציל שלושה פנדלים בדו-קרב בעיטות הכרעה בסופן ניצחה שריף את דינמו זאגרב 5-6 ועלתה לשלב הפלייאוף של מוקדמות ליגת האלופות.
ב-18 בדצמבר 2010 נבחר לשוער השנה במולדובה.
ב-11 בינואר 2013 חזר לבולגריה כאשר חתם בלודוגורץ ראזגרד.
בחמשת משחקיו הראשונים במועדון הוא רשם ספג רק במשחק אחד, והוא גם היה שותף לעלייה ההיסטורית של המועדון לשמינית גמר הליגה האירופית.
ב-27 באוגוסט 2014 הורחק במסגרת פלייאוף ליגת האלופות דקה לפני סיום הארכה, אך בסופו של דבר לודוגורץ עלתה לשלב הבתים לאחר שניצחה בדו-קרב בעיטות הכרעה.
ב-1 באוקטובר 2014 הדף פנדל מרגליו של כריסטיאנו רונאלדו בשלב הבתים של ליגת האלופות, אך לודוגורץ הפסידה בסיום 1–2.
ב-12 באוקטובר 2010 ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת בולגריה במשחק ידידות נגד .
שוער השנה בליגה הבולגרית: ,
ולדיסלב קובלסקי (בפולנית: Władysław Kowalski; 25 בספטמבר 1895 - 1 בפברואר 1971) היה קצין צבא פולני, חסיד אומות העולם, שבתקופת השואה בהיותו נציג חברת פיליפס בוורשה הציל כחמישים יהודים.
נשא לאישה את אחת הנשים שהציל ועלה עימה לישראל.
לאחר מותו נקבר בקיבוץ יד מרדכי.
ולדיסלב קובלסקי נולד בשנת 1895 בעיר קייב, אז חלק מהאימפריה הרוסית וכיום בירת אוקראינה.
בצעירותו למד אגרונומיה בעיר סנקט פטרבורג וקיבל תואר מהנדס.
בזמן המלחמה הפולנית-סובייטית התגייס לצבא של הרפובליקה הפולנית השנייה.
במהלך המלחמה הגיע הצבא האדום אל שערי ורשה, אך בסיומה שלטה פולין בליטא ובחלקים נרחבים במערב אוקראינה ובלארוס.
לאחר המלחמה המשיך לשרת בצבא הפולני.
בשנת 1935 והוא בן ארבעים פרש לגמלאות בדרגת קולונל.
לאחר פרישתו החל בקריירה שנייה כנציגה בורשה של חברת פיליפס ההולנדית לייצור מוצרי חשמל ואלקטרוניקה.
כשפרצה מלחמת העולם השנייה נקרא קובלסקי לשירות ופיקד על חטיבה שהגנה על ורשה.
בקרב הנואש נאלץ מפקדו להורות לו להיכנע, אך הוא סירב לפקודה והמשיך להילחם עוד שבועיים.
לבסוף נעצר על ידי הגרמנים ונכלא במחנה שבויים אך בזכות עבודתו בחברת פיליפס שוחרר לאחר מכן.
לאחר שחרורו מהשבי המשיך קובלסקי לשמש כנציג חברת פיליפס.
מתוקף תפקידו היה לו חופש תנועה ברחבי ורשה ובין היתר הותר לו להיכנס לגטו ורשה אליו רוכזו יהודי העיר באוקטובר 1940, שם הוא נוכח בתנאים האיומים ששררו בו ובמצוקתם של יושביו.
עוד קודם לכן, בספטמבר 1940, הוא הציל את הניצול הראשון.
היה זה נער יהודי ששוטט ברחובות ורשה מחוץ לגטו בחיפוש אחר מזון ומחסה.
הוא לקח את הנער לביתו, טיפל בו, יצר לו זהות בדויה בדרכון פולני מזויף, מסר אותו לחסות משפחה מחבריו וסידר לו עבודה בחברת פיליפס.
בהמשך, בתקופה שבין 1940 לבין 1945 הציל קובלסקי עשרות יהודים אחרים.
מספר פעמים במהלך התקופה נחקר קובלסקי על ידי אנשי הגסטפו בחשד שעזר ליהודים, אך הצליח להערים עליהם ולא הסגיר את הניצולים.
ל-12 מהאנשים שהציל העניק קובלסקי מחסה בביתו, במקלט תת-קרקעי שבנה עבורו אחד מן הניצולים, וסיפק להם מזון.
אנשי הקבוצה עסקו בביתו בייצור צעצועים שהוא מכר בשוק ואת התמורה הכספית שקיבל ממכירתם הקדיש לצורכי מזונם וקיומם של אנשי הקבוצה.
בזמן מרד ורשה שהתחולל באוגוסט 1944 הסתתר קובלסקי במקלט שבביתו יחד עם 49 יהודים, מזונם היה בדוחק והם שהו במקום עד לינואר 1945, כאשר ורשה שוחררה על ידי הצבא האדום.
אחדים מניצוליו של ולדיסלב קובלסקי הגיעו בסופו של דבר לארץ ישראל.
לאחר המלחמה המשיך קובלסקי להתגורר בורשה ובשנת 1947 נשא לאישה צעירה יהודייה בשם לאה אותה הציל בתקופת השואה.
בשנת 1957 בזמן עליית גומולקה, שהייתה העלייה החוקית הראשונה מפולין הקומוניסטית למדינת ישראל לאחר השואה, עלה קובלסקי לישראל יחד עם אשתו ועם בנה מנשואין קודמים.
בעלותו ארצה היה קובלסקי כבר בן 62, מצבו הבריאותי היה ירוד והוא ונתקל בקשיי קליטה.
לפרנסתו הדלה הוא עבד בחנות מכולת.
הדבר הגיע לידיעתו של חבר הכנסת פרץ ברנשטיין ובישיבת הכנסת מיום 29 באפריל 1960 הוא פנה בשאילתה לראש הממשלה דוד בן-גוריון:
" לקולונל הפולני ולדיסלב קובלסקי, שהציל מאות יהודים מצפורני הנאצים והשתקע בישראל, לא הוגשה כל עזרה באשר לקליטתו כמגיע לאדם שעשה כה רבות לעם היהודי תוך גילוי אומץ לב וסיכון עצמי.
חובתנו האנושית והכרתנו היהודית מחייבות אותנו לפעול בעניין זה.
להוכחת הכרת טובה לאיש שעזר לנרדפי עמנו בשעה כה קשה לעם היהודי.
אי לכך אבקש את כבוד ראש הממשלה להשיבני: באילו צעדים חושב כבוד ראש הממשלה לנקוט על מנת להבטיח את קליטתו הנאותה של הקולונל קובלסקי בחיי היישוב בארץ."
"נכון הדבר שהקולונל ולדיסלב קובלסקי עזר הרבה להצלת יהודים, אבל הוטעה השואל הנכבד באומרו כי לא הוגשה לו כל עזרה לקליטתו בארץ.
הידיעות שישנן בידי ואשר מטעמי כבוד לא אפרסם אותן, אומרות ההפך.
ראש הממשלה לא פירט את הצעדים שננקטו על מנת לעזור לקובלסקי.
אך בפועל סודרה לקובלסקי משרה חלקית במחלקת התיעוד של יד ושם.
בשנת 1961 נשא קובלסקי דברים בוועידת יוצאי פולין בתל אביב:
"...אני מודיע שהצלתי לא מאות, אלא רק 49 יהודים.
לא עשיתי שום דבר מיוחד בשביל היהודים ואינני חושב את עצמי לגיבור.
אני רק מלאתי את חובתי האנושית כלפי נרדפים ומעונים ...
לא עשיתי זאת רק מפני שהם יהודים, אלא עזרתי לכל בן אדם נרדף בלי הבדל גזע ומוצא."
בשנת 1963 העניק יד ושם לוולדיסלב קובלסקי את התואר "חסיד אומות העולם".
באחת העדויות עליהן התבסס יד ושם בהחלטתו להעניק לקובלסקי את התואר, נכתב:
"מר קובלסקי הציל הרבה אנשים בהקרבה עצמית עילאית, כמובן בלי שום תמורה כספית או אחרת.
הנ"ל עבד ואת כל משכורתו הקדיש לכלכלה או הלבשת היהודים אשר הסתיר בביתו.
בהיותו מנהל פירמה בוורשה, לא הרשה לעצמו במשך כל זמן המלחמה קניית בגד, הלך כל הזמן בנעלים קרועות, העדיף להקדיש את כל הכנסותיו להצלת אנשים".
ולדיסלב קובלסקי הלך לעולמו ב-1 בפברואר 1971, בהיותו בן שבעים וחמש שנים, בעת שהיה מאושפז בבית מרפא בגדרה.
לפני מותו ביקש "אחרי מותי, אל תרחיקו אותי מן היהודים.
לבסוף הסכים קיבוץ יד מרדכי לכך שקובלסקי ייקבר בבית העלמין של הקיבוץ.
בטקס הקבורה הצנוע שנערך ב-8 בפברואר נכחו כחמישים איש, ביניהם מנהל יד ושם, אשתו ובנה ואחדים מניצוליו.
ולדיסלב קובלסקי הוא ככל הנראה חסיד אומות העולם היחיד הקבור בחלקה רגילה בבית קברות יהודי בישראל.
ימים אחדים לאחר קבורתו של ודיסלב קובלסקי הגיעו למזכירות קיבוץ יד מרדכי מכתבים של ניצולי שואה שביקשו להקים קרן להנצחת זכרו.
למכתבים צורפו סכומי כסף כתרומה למטרה זאת.
מזכירות הקיבוץ העבירה את המכתבים והכספים ל"יד ושם".
הקרן לא הוקמה ובמרוצת השנים נשכח זכרו של האיש.
יתירה מזו, לדברי אנשי הקיבוץ אשתו ובנה לא פקדו יותר את הקבר ולא יצרו קשר עם הקיבוץ.
כל המאמצים שהשקיע הקיבוץ במשך השנים לאתרם לא צלחו.
כל שנותר הוא קברו ומצבתו שעליה מוטבעת המדליה שקיבל מ"יד ושם", כשהוענק לו התואר חסיד אומות העולם.
מתחתיה כתוב: "שם נפשו בכפו להצלת יהודים בתקופת השואה והגבורה".
בשנת 2016 כתב ההיסטוריה של הארץ עופר אדרת הצליח לגלות כי הצעירה היהודיה שהייתה מניצוליו של קובלסקי, אותה נשא לאישה ועימה עלה לישראל היא ליאוקדיה (לאה) נויישטיין.
היא הייתה אם חד הורית לבנה משה.
"קובלסקי הציל אותה והחביא אותה", סיפרה רות תושבת חולון, נכדתה של לאה, בתו של בנה משה.
כשהשלושה, קובלסקי, לאה ובנה משה עלו לארץ, הם גרו יחד בקריית חיים.
למיטב ידיעת בני משפחתה של לאה, היא וקובלסקי חיו כזוג אבל לא נישאו.
למיטב ידיעתם, קובלסקי לא הקים משפחה אחרת ולא הביא ילדים לעולם לאחר פטירתה של לאה.
ולדמאר בירגרסון (בשוודית: Valdemar Birgersson; 1239 – 26 בדצמבר 1302) היה מלך שוודיה בין השנים 1250 – 1275.
ולדמאר היה בנם של בירגר יארל מבית ביילבו ושל הנסיכה השוודית אינגבורג, בתו של אריק העשירי, מלך שוודיה.
במשך 16 השנים הראשונות למלכותו היה זה בירגר יארל שהיה השליט למעשה של שוודיה.
בירגר יארל היה למעשה השליט דה פקטו של שוודיה כבר משנת 1248, עוד לפני עלייתו לכס המלכות של ולדמאר, בעת תקופת מלכותו של אריק האחד עשר.
כאשר מת אריק האחד עשר ב-1250 נבחר ולדמאר להיות המלך.
גם לאחר הגיעו לגיל בגרות ב-1257, החזיק בירגר יארל בשליטה על הארץ.
לאחר מותו של בירגר יארל ב-1266 נכנס ולדמאר לעימות עם אחיו הצעיר, מגנוס, דוכס סדרמנלנד, שחפץ לקבל את כתר המלכות לעצמו.
ב-1260 נשא ולדמאר לאישה את סופיה, בתם הבכורה של אריק הרביעי, מלך דנמרק ושל יוטה מסקסוניה.
לוולדמאר הייתה גם מערכת יחסים עם גיסתו, אחות אשתו, יוטה.
ב-1272 ביקרה יוטה בשוודיה והייתה לפילגשו של ולדמאר.
מרומן זה נולד ב-1273 ילד.
בשנה שלאחר מכן הושמה יוטה במנזר, וולדמאר אולץ לעלות לרגל לרומא כדי לבקש את מחילתו של האפיפיור.
לאחר קרב הובה שהתנהל בטיווידין ב-14 ביוני 1275 הודח ולדמאר מכסאו על יד אחיו הצעיר מגנוס.
מגנוס זכה לתמיכתם של אחיו אריק ושל אריק החמישי, מלך דנמרק, ששלח לטובת המאבק חיילים דנים.
ב-1277 נפרדה סופיה מוולדמאר ושבה לדנמרק.
באותה שנה עלה בידו של ולדמאר להשיג את השליטה על מחוזות ביטאלנד שבחלק הדרומי של שוודיה והוא נקרא דוכס יטאלנד.
עם זאת, ב-1278 החזיר מגנוס את השליטה על מחוזות אלו לעצמו.
ב-1288 נכלא ולדמאר על ידי המלך מגנוס בטירת נישופינג וחי בנוחות עם פילגשיו בכלאו הנוח.
ולדיסלב נפוליונוביץ' (ולדימיר ניקולייביץ') קלמבובסקי (; 28 ביוני 1860 - 19 ביולי 1921) היה גנרל בצבא האימפריה הרוסית אשר פיקד על ארמיות במלחמת העולם הראשונה, ושימש לתקופה קצרה גם כראש המטה הכללי של הצבא.
קלמבובסקי נולד ב-28 ביוני 1860 כבן למשפחת אצולה עם רקע צבאי ממוצא פולני.
אביו שרת בצבא האימפריה הרוסית בדרגת פולקובניק, ושני אחיו גם הם שרתו בדרגות בכירות.
ב-1877 הוא נרשם ללימודים בבית הספר הצבאי אלכסנדרוב, וב-1879 התגייס לצבא והוצב ברגימנט איזמאילובו של המשמר הקיסרי.
בין 1885-1886 הוא הוצב במטה הקורפוס ה-13, וב-15 בפברואר 1886, מונה לשליש הדיוויזיה ה-1. ב-1887 הוא מונה למפקד פלוגת נייבסקי ברגימנט ה-1 של הדיוויזיה ה-1. בין 1887-1889 שימש כמפקד פלוגת סופיה ברגימנט ה-2. בין 1890-1894 שימש כמורה בבית הספר לקציני פרשים בטבר.
ב-1894 כבר החזיק בדרגת פולקובניק ומונה לקמ"ט בבריגדה ה-1. בין מאי לספטמבר 1895 שימש כמפקד גדוד ברגימנט השני של המשמר הקיסרי.
ב-27 בנובמבר 1897 מונה לראש מטה הדיוויזיה ה-7, וב-16 בספטמבר 1899 הועבר למלא את אותו התפקיד בדיוויזיית הפרשים ה-11 ולאחר מכן בדיוויזיה ה-31. ב-30 ביוני 1901 מונה למפקד רגימנט החי"ר ה-122 טמבוב.
הוא לחם עם הרגימנט במלחמת רוסיה–יפן ונפצע פעמיים.
ב-1904 הועלה לדרגת גנרל מיור, וב-21 באוקטובר של אותה שנה מונה לראש מטה הקורפוס ה-4 ולאחר מכן הקורפוס ה-10. ב-1912 הועלה לדרגת גנרל לייטננט ומונה למפקד הדיוויזיה ה-9.
עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה באוגוסט 1914, נכללה הדיוויזיה של קלמבובסקי במסגרת הקורפוס ה-10 אשר היה חלק מהארמייה השלישית.
ב-19 באוגוסט הוא מונה למפקד הקורפוס ה-16. ב-17 בספטמבר 1915 הוא הועלה לדרגת גנרל חיל הרגלים.
ב-13 בדצמבר של אותה שנה הוא מונה לראש מטה החזית הדרום-מערבית תחת אלכסיי ברוסילוב.
הוא השתתף עם החזית במתקפת ברוסילוב המוצלחת.
בהמלצתו של ברוסילוב, ב-6 בדצמבר 1915 הוא מונה למפקד הארמייה החמישית, אולם כעבור חודש ויתר על התפקיד בשל מחלה.
ב-25 באוקטובר 1916 הוא מונה למפקד הארמייה ה-11, וב-20 בדצמבר מונה לעוזר הרמטכ"ל.
ב-11 במרץ 1917 מינה אותו אלכסנדר קרנסקי כראש המטה הכללי של הצבא.
הוא ויתר על התפקיד ב-5 באפריל ומונה למפקד החזית הצפונית.
החזית השתתפה תחת פיקודו במתקפת קרנסקי, אולם בפועל, פחות מחצי מהכוח הלוחם שלה השתתף בלחימה.
ב-28 באוגוסט, בעיצומה פרשת קורנילוב, הוא הודח מהפיקוד על החזית, והוצע לו לחזור להיות מפקד הצבא במקום לאוור קורנילוב, אולם הוא דחה את ההצעה ופרש מהצבא.
ב-1918 הוא נעצר בידי המפלגה הבולשביקית, אולם שוחרר לאחר שהסכים להתגייס לצבא האדום.
הוא לא מילא תפקידים צבאיים בצבא האדום, אלא שימש כיו"ר הוועדה הצבאית-היסטורית בלבד.
ב-1920, במהלך המלחמה הפולנית-סובייטית, הוא נעצר בשל מוצאו הפולני ונכלא בבוטירקה.
ב-1921 הוא פתח בשביתת רעב, אלא שאיש לא גילה התעניינות במצבו והוא מת מרעב כעבור שבועיים ב-19 ביולי של אותה שנה והוא בן 61.
ולדיסלב אנטולייביץ' חורוחורין (נולד ב-29 בספטמבר 1982) המכונה BadB, הוא האקר לשעבר וסוחר בינלאומי בנתוני כרטיסי אשראי, ישראלי יליד אוקראינה.
הורשע בארצות הברית בשורה של פריצות והונאות אשראי ונידון לתקופת מאסר של שבע שנים.
חורוחורין נולד וגדל בדונצק, אוקראינה.
בשנת 1999 עלה לישראל עם אמו, ושירת בצבא ההגנה לישראל.
השירות החשאי של ארצות הברית החל להתחקות אחר פועלו של חורוחורין, כחלק ממבצע "פיירוול" (חומת אש), מבצע שנבדקו בו פריצות והונאות אשראי בארצות הברית שיצא לדרך בשנת 2004. חורוחורין הפעיל אתר לסחר לא-חוקי בכרטיסי אשראי שהיה בשליטת ארגוני פשע מקוון.
האתר סיפק גם מסמכים לא חוקיים ותעודות זהות מזויפות.
לא רק שהאתר סיפק מידע כיצד לפרוץ או להפעיל כרטיס אשראי גנוב או מזויף, אלא גם סיפק כלים ואמצעים לעשות כן.
אחד החוקרים העיקריים בצוות החקירה אמר: "הרשת שנוצרה על ידי מייסדי האתר (CarderPlanet), ובכללם גם ולדיסלב חורוחורין, נותרה אחד מארגוני פשעי הסייבר הפיננסיים המתוחכמים ביותר בעולם".
עוד הוסיף: "רשת זו התקשרה באופן חוזר לכל מקרה של חדירה גדולה למידע פיננסי, מתוך מקרים שדווחו לרשויות החוק כנדרש.
מעצרו של ולדיסלב ממחיש את המחויבות של השירות החשאי לחצות את העולם במאבקו בפשע מקוון".
חורוחורין התרברב במעשיו והחל לפרסם סרטוני אנימציה בהם הוא לועג לכל אמריקאי המחזיק או עושה שימוש בכרטיס אשראי.
חורוחורין זוהה בנובמבר 2009 כ-BadB על ידי רשויות החוק בארצות הברית.
הוא נעצר ב-7 באוגוסט 2010 בניס שבצרפת, בעודו נוסע לשדה התעופה כדי להגיע לוורשה, פולין.
לכידתו באירופה הקשתה על גורמי האכיפה, שכן הוא הוסגר לארצות הברית רק ב-6 ביוני 2012. הוא זומן למשפט ביום למחרת, ועד למשפטו הושם במעצר.
כדי לסייע להרשיע את ולדיסלב במשפט, חברו שלוחה של ה-FBI מאטלנטה, כוח משטרה וחוקרים מצרפת וכן צוות מיוחד של המחלקה לפשעי סייבר מהולנד.
ב-25 באוקטובר 2012 הוא חתם על עסקת טיעון והודה באשמה בשניים מסעיפי האישום: קשירת קשר לביצוע עבירות זיוף אשראי וחדירה לא חוקית למערכות מחשוב.
ב-5 באפריל 2013 גזר בית הדין על חורוחורין תקופת מאסר של 88 חודשים על חלקו בגזל ובגנבה של יותר מ-9 מיליון דולר, ובמסחר בלתי חוקי בכרטיסי אשראי גנובים או כרטיסי אשראי נטענים.
הוא שוחרר מן המאסר לאחר ארבע שנים, בפברואר 2017, וגורש מארצות הברית.
בהמשך חייו עבד כיועץ ומבקר אבטחת מידע.
ולדיסלב ניקולייביץ' וולקוב הוא קוסמונאוט סובייטי שטס לחלל בשני משימות במסגרת תוכנית סויוז.
נספה עם כל הצוות במסגרת הנחיתה של חללית סויוז 11.
בשנת 1953, לאחר סיום בית הספר הוא התקבל ללימודי הנדסה במכון למהנדסי תעופה במוסקבה.
בשנת 1959 הוא התקבל לעבודה במחלקת תכנון מס' 1. הוא השתתף בפיתוח חלליות מדגם ווסטוק ווסחוד.
בשנת 1966 וולקוב התקבל ליחידת הקוסמונאוטים והחל הכנות לטיסה לחלל.
בשנת 1969 וולקוב שוגר לחלל בפעם הראשונה בחללית סויוז 7 (אנטולי פיליפצ'נקו היה מפקד צוות).
המטרה הייתה להתחבר לחללית סויוז 7 שלא הושגה.
בהמשך הוא היה חבר הצוות משנה של מספר משימות חלל סובייטיות.
בשנת 1971 שוגר לחלל בפעם השנייה בחללית סויוז 11. עם עוד שני אנשי צוות נוספים.
במהלך הטיסה הושג שיא השהייה בחלל.
לאחר סיום הטיסה שנמשכה 23 ימים במהלך הנחיתה התרחשה בריחת אוויר מהתא, בעקבות זאת, כשנפתחה דלת הקפסולה בעזרתה חזרו לכדור הארץ, התגלו השלושה כמתים.
וולקוב נטמן בבית הקברות של חומת הקרמלין.
על שמו נקראו אונייה סובייטית שהייתה חלק של מערך השליטה על חלליות, מכתש על הירח ואסטרואיד.
ולדיסלב טרנובסקי (; 4 ביוני 1836 – 19 באפריל 1878) היה מלחין ופסנתרן פולני מהתקופה הרומנטית; סופר ומשורר.
הוא היה נכד של ולריה טרנובסקה.
ולדיסלב ויקטורוביץ' ואשצ'וק (באוקראינית: Владислав Вікторович Ващук; נולד ב-2 בינואר 1975 בקייב) הוא כדורגלן עבר אוקראיני ששיחק בעמדות המגן בקבוצות דינמו קייב וצ'רנומורץ אודסה מליגת העל האוקראינית ובנבחרת אוקראינה.
ואשצ'וק החל את קריירת הכדורגל שלו בקבוצת נוער של מועדון הכדורגל דינמו קייב.
בגיל 17 עלה לקבוצה הבוגרת, אך בשנה הראשונה שותף במשחקים מעטים.
בעונת 1993/1994 עלה להרכב הקבוע של הקבוצה.
היה שותף להצלחמות דינמו קייב באליפות אוקראינה ובמפעלים אירופיים - בעונת 1998/1999 הגיעה הקבוצה עד לחצי גמר ליגת האלופות.
בעונת 2002/2003 הציג ואשצ'וק רמת משחק חלשה והנהלת המועדון רמזה לו לחפש קבוצה אחרת.
ואשצ'וק חתם לעונה אחת בספרטק מוסקבה הרוסית.
דווקא בשורות ספרטק הציג ואשצ'וק רמת משחק גבוהה.
בתום העונה שב לאוקראינה וחתם בקבוצת צ'רנומורץ אודסה.
בשנת 2005 שב ואשצ'וק לדינמו קייב וחתם ל-3 שנים.
לאחר סיום החוזה, עבר ואשצ'וק לקבוצת לבוב שזה עתה עלתה לליגת העל האוקראינית.
הוא שיחק במדיה חצי שנה - הקבוצה נקלעה לקשיים כלכליים ונאלצה למכור את כרטיס השחקן שלו.
ואשצ'וק חזר לצ'רנומורץ אודסה למשך עונה אחת.
בתום עונת 2009/2010 ירדה צ'רנומורץ מליגת העל לליגת המשנה.
ואשצ'וק לא רצה לשחק בליגה הנמוכה ועבר לקבוצה מהליגה העליונה - ווהלין לוצק.
בשנת 2011 הודיע על פרישתו ממשחק פעיל.
וואשצ'וק שיחק 22 משחקים בשורות הנבחרת הצעירה של אוקראינה.
בנבחרת הלאומית של אוקראינה שיחק ואשצ'וק מאז אפריל 1996. משחקו הראשון במדי הנבחרת היה משחק ידידות מול .
ואשצ'וק היה בסגל הנבחרת למונדיאל 2006. במשחק הראשון בטורניר מול נבחרת ספרד ספג כרטיס אדום על הכשלה ברחבת העונשין.לא השתתף במשחקים הבאים בשלב הבתים, בעקבות ההרחקה.
בהמשך לקח חלק במשחק שמינית הגמר מול נבחרת שווייץ.