tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
גיטרת הבס החשמלית מפיקה צלילים נמוכים מאוד (אוקטבה מתחת לגיטרה רגילה) והיא למעשה הצורה החשמלית של הקונטרבס.
בגיטרת הבס הנפוצה יש ארבעה מיתרים עבים.
גיטרת הבס משמשת באותם סגנונות בהם משמשת הגיטרה החשמלית הרגילה, והנגינה בה מתבצעת לרוב בעזרת האצבעות, באותה טכניקה בה מנגנים פלמנקו ("אפאיינדו").
חלק מדגמי הגיטרות החשמליות ודגמי גיטרות הבס החשמליות מכילות פיקאפים פיאזואלקטרים אשר מתפקד כמתמרים ומספקים צליל קרוב יותר לזה של גיטרה אקוסטית בלחיצת כפתור או בהזזת ידית ובכך חוסכים החלפת גיטרות.
ראש הצוואר - הקצה של צוואר הגיטרה עליו ממוקמים מפתחות הכיוון.
הגשר העליון - חלק הממוקם בקצה צוואר הגיטרה אשר דרכו עוברים המיתרים ואשר למעשה קובע את אורך המיתרים.
הגשר העליון הוא אחד משני החלקים בגיטרה בהם מסתיימת תנודת המיתרים.
(החלק השני הוא הגשר התחתון.)
מפתחות כיוון - מפתחות הכיוון נמצאים על ראש הצוואר ומחוברות לצילינדר שהמיתר מחובר עליו.
סיבוב של המפתח ימתח או ישחרר את המיתר המיוחס ובכך ישנה את הכיוון שלו.
כיום ישנן גיטרות חשמליות הכוללות מערכת לקיבוע המיתרים, כך שלא ייצאו מכיוון.
שָׂריגים (Frets) - פסי מתכת דקים (עשויים לרוב מסגסוגת ניקל או נירוסטה) המצויים לאורך הפינגרבורד ויוצרים הפרדה בין צליל לצליל.
נגן הגיטרה משנה את גובה הצליל שכל מיתר מפיק בכך שהוא מניח את אצבעותיו על הצוואר בין השריגים, ובדרך זו משנה את אורך המיתר ה"חופשי".
מוט הכיוון (Truss rod) - מוט מתכת הממוקם בתוך צוואר הגיטרה (איננו גלוי לעין).
מסייע בעת הצורך ליישר את צוואר הגיטרה ולאזן את הלחץ הנוצר ממתח המיתרים.
סמני האריגים (Inlays) - אלמנטים ויזואליים המופיעים על פני החלק החיצוני של הגיטרה.
מופיעים בדרך כלל על פני הפינגרבורד, על פני ראש צוואר הגיטרה, וברוב הגיטרות האקוסטיות מופיעים סביב פתח התהודה.
צוואר - צוואר הגיטרה הוא החלק הארוך והצר אשר יוצא מגוף הגיטרה והוא הבסיס שעליו מולבש הפינגרבורד.
השׂריגים של הגיטרה, הפינגרבורד, מפתחות הכיוון, ראש הצוואר, ומוט הכיוון כולם מחוברים לצוואר הגיטרה.
סוג העץ אשר ממנו עשוי צוואר הגיטרה בדרך כלל שונה מסוג העץ אשר ממנו עשוי הפינגרבורד עצמו.
הצוואר מחובר בקצהו האחד לראש הצוואר ובקצהו האחר לגוף הגיטרה.
עקב הגיטרה - החלק בגיטרה בו צוואר הגיטרה מתחבר לגוף הגיטרה.
כמעט בכל הגיטרות האקוסטיות צוואר הגיטרה מחובר לגוף הגיטרה בנקודה זו באמצעות דבק, בעוד שבגיטרות החשמליות צוואר הגיטרה יכול להיות מחובר לגוף הגיטרה באמצעות דבק או באמצעות ברגים.
גוף הגיטרה - גוף הגיטרה הוא אחד הגורמים החשובים ביותר בקביעת הצליל אותו מפיק הגיטרה.
בגיטרות האקוסטיות גוף הגיטרה הוא שקובע את עוצמת הצליל.
בגיטרות החשמליות גוף הגיטרה משפיע על הססטיין של הגיטרה.
התהודה אשר מופקת מגוף הגיטרה מושפעת בעיקר מסוג העץ אשר ממנה עשוי גוף הגיטרה.
בעוד שבגיטרות האקוסטיות גוף הגיטרה חלול, בגיטרות החשמליות גוף הגיטרה מוצק ומלא.
פיקאפים (מכונים בעברית גם לקטנים) - מתמרים אשר קולטים את תנודות המיתרים, ממירים אותם לאותות חשמליים, וגורמים למגבר להשמיע את צלילי המיתרים בהגברה.
כפתורי ווליום וטון - בגיטרות בהם רכיבים אלו קיימים נגן הגיטרה מסוגל לשלוט בהיבטים שונים של הצליל המופק באמצעותם.
שקע כניסה - לכבל המחבר את הגיטרה למגבר.
גשר - לוח עץ קטן (בגיטרות אקוסטיות) או לוח מתכת קטן (בגיטרות חשמליות) הממוקם על תיבת התהודה ואשר דרכו וקצת מעליו עוברים המיתרים.
משטח גירוד - זהו אינו אחד מחלקי הגיטרה, אלא תוספת, מעין כיסוי פלסטיק הממוקם מימין ומתחת לפתח התהודה, ומטרותו היא להגן על גוף הגיטרה מפני שריטות ומפני תיפוף הציפורניים על גבי גוף הגיטרה בעת ניגון פלמנקו (טכניקה הנקראת "גוֹלפֵּה").
החלק האחורי - החלק אשר מחזיק את צדי גוף הגיטרה במקומם.
עשוי בדרך כלל משתיים או שלוש חתיכות עץ.
לוח הצליל - החלק הקדמי של הגיטרה אשר על פניו המיתרים רוטטים, בדרך כלל דרך סוג של גשר.
בגיטרות אקוסטיות תהודת לוח הצליל ופנים הגיטרה מגבירים באופן משמעותי את צליל המיתרים.
בגיטרות חשמליות לחלק זה אין כל משמעות בהפקת הצליל.
צדדי גוף הגיטרה - חתיכות עץ מעוגלות נפרדות אשר מחברות את החלק האחורי של הגיטרה עם החלק הקדמי של הגיטרה.
פתח התהודה - חור עגול הקיים בלוח הצליל של כל הגיטרות האקוסטיות.
המטרה העיקרית של פתח התהודה היא להגדיל את עוצמת הצליל.
הגיטרה מכוונת בצורות שונות למטרות שונות, כאשר הכיוון הסטנדרטי הוא (מהמיתר הנמוך לגבוה): מי, לה, רה, סול, סי, מי.
כיוון זה מאפשר גישה נוחה לתווים רבים ללא תזוזה גדולה של היד: הוא מאפשר אצבוע נוח ופשוט של סולמות מוזיקליים, אקורדים ושיטות אחרות במוזיקה.
מיתרי הגיטרה מחוברים בצד אחד לראש הצוואר ובצד השני לרכיב הנקרא "גשר" ומורכב על גוף הגיטרה, המשמש כתיבת תהודה.
הגשר התחתון (מכונה גם האוכף) - החלק של הגשר אשר דרכו עוברים המיתרים ואשר למעשה קובע את אורך המיתרים.
בגיטרות האקוסטיות הגשר התחתון מעביר את רְעִידות הקוֹל דרך הגשר ללוח הצליל של הגיטרה.
פינגרבורד - רצועה דקה, ארוכה אשר עשויה בדרך כלל מעץ, המולבשת על פני החלק הקדמי של צוואר הגיטרה.
מיתרי הגיטרה עוברים מעל לפינגרבורד, בין הגשר העליון לגשר התחתון.
על מנת לנגן תווים בודדים או אקורדים מסוימים בגיטרה, נגן הגיטרה צריך ללחוץ את המיתרים לנגד חלקים מסוימים הממוקמים לאורך הפינגרבורד כדי לשנות את אורך רטט המיתרים, וגובה הצליל המופק.
הכיוון המקובל ביותר לגיטרת שישה מיתרים מכונה "כיוון תקני" או EADGBe לפי שמות התווים באנגלית, מן הנמוך לגבוה, על שם התווים המתקבלים בפריטה על מיתרים פתוחים (ללא לחיצה באף סריג).
כיוון זה מאפשר פריטה של כל האקורדים והתווים בקלות יחסית.
משמאל "מפת תווים", כאשר השורה הראשונה מציינת את מספר הסריג הלחוץ, מאפס (מיתר פתוח).
לפי שיטה זו, הגיטרה ניתנת לכיוון על ידי ניצול העובדה שבלחיצה על שריג 5, למעט מיתר סול (שבו לחיצה על שריג 4), כל מיתר מפיק את הצליל של המיתר הפתוח הסמוך אליו והגבוה ממנו בצלילו.
בנוסף לכיוון התקני הנפוץ, משתמשים לעיתים נדירות יותר גם בכיוונים חלופיים רבים.
כיוונים חלופיים בדרך-כלל מתקבלים על-ידי הנמכת הצליל של מיתר אחד או יותר, בחצי טון (סריג אחד) או יותר.
ניתן גם ליצור כיוון חלופי באמצעות הגבהת הצליל, אך בכך מוגדלת מתיחות המיתר וגדל הסיכון לקריעתו, לכן נהוג קודם להנמיך את הצליל בעזרת מפתחות הכיוון, ובאם יש צורך להגביה מוסיפים קאפו על כל המיתרים.
כיוונים חלופיים מאפשרים נגינה קלה יותר של סולמות, צירופי אקורדים וסגנונות מסוימים.
למשל, כיוון כל המיתרים לאקורד "פתוח" כמו G או D שימושי לנגינת סלייד, וכיוון DADGAd פופולרי בעיקר במוזיקה קלטית לנגינה בסולם D מז'ור, כאשר ניתן לפרוט את המלודיה על המיתרים הגבוהים בו-זמנית עם נגינת ליווי הטוניקה D והדומיננטה A על המיתרים הנמוכים ה"פתוחים".
קאפו (קיצור של קאפוטסקטו) הוא אביזר אשר משמש לקיצור כל המיתרים, ובכך לטרנספוזיציה של הנגינה לסולם גבוה יותר.
הקאפו שימושי בייחוד לצורך ליווי שירה או כלי אחר בסולם גבוה יותר, ללא צורך לשנות את פוזיציות אצבעות יד שמאל שנוגנו בסולם המקורי.
טכניקת "סלייד" היא טכניקה מיוחדת לנגינה בגיטרה בה נעזרים בסלייד מיוחד אותו מחליקים על המיתרים לאורך צוואר הגיטרה על מנת לשנות את אורך הרעידות וגובה הצליל.
טכניקת "גיטרת סלייד" משמשת בעיקר על מנת להפיק גליסנדו או "אפקט הוואי".
כיום ישנם שני סוגים של "סלייד": סלייד מזכוכית וסלייד ממתכת.
לכל אחד מהם צליל שונה ומגוון.
חלק מהאמנים אשר נודעים בשימוש בטכניקה זו הם רוברט ג'ונסון, מאדי ווטרס ודייוויד גילמור.
מפרט הוא משטח קטן של חומר נוקשה המוחזק באצבעות יד ימין, ומשמש לפריטה על המיתרים.
מפרטים משמשים בעיקר לצורך נגינה בגיטרות חשמליות, אך גם עבור נגינה בגיטרה האקוסטית והקלאסית.
פריטה באמצעות מפרט בדרך-כלל מפיקה צליל חד וצלול יותר מאשר פריטה באצבעות, ונפוצה במיוחד בסגנונות שונים של רוק, קאנטרי וג'אז.
המפרטים כיום מופקים ממגוון חומרים שונים, ביניהם פלסטיק, סיבי פחמן, טרטקס, קרן, שנהב, שריון צב, עץ או מתכת, ובמגוון צורות וגדלים.
עוביים של המפרטים נע לרוב בין 0.5 מ"מ ל־2 מ"מ.
בפריטה באצבעות יש הנעזרים לעיתים במפרט בוהן בצורת טבעת הנענד על הפרק האחרון של האגודל, ובכך מותיר את האצבעות האחרות חופשיות לפריטה.
נדירים יותר מפרטי אצבע הנענדים על שאר האצבעות, בדומה למפרטים המשמשים בנגינה על בנג'ו.
בדומה לכלי-נגינה מסוגים אחרים, ובעיקר כינורות, הערך הכספי של גיטרות מובחרות עשוי לעלות עם השנים, כך שגיטרות עתיקות, נדירות ומשובחות עשויות להימכר בסכומי כסף גבוהים בהרבה ממחירן המקורי, ולהפוך לפריטי אספנות נחשקים.
לתופעה זו תורמת גם דעה המקובלת על בוני ונגני גיטרות אקוסטיות וקלאסיות, כי הצליל של גיטרות מובחרות "נפתח" (בעגה אנגלית: open), כלומר משביח עם השנים, ככל שהעץ ממנו נבנתה הגיטרה ממשיך להתייבש, ובתנאי שממשיכים לנגן בה תכופות.
השבחת הצליל נחשבת לתכונה של עץ "מלא" (היינו – שגולף בחתיכה אחת ואיננו עץ לבוד) ובעיקר של "עצי צליל" , שיש להם מוניטין של עצים מתאימים לבניית כלי-נגינה, כגון אשוחית סיטקה, ארז, סיסם ומהגוני.
המילה האנגלית vintage פירושה בציר, והיא נשאלה מתחום היין, שאף הוא נחשב כמשביח עם השנים.
חברות ובוני גיטרות בעלי-שם לעיתים מנסים להגדיל את הסיכויים שמקצת מן הגיטרות שלהם תהפוכנה עם השנים לגיטרות וינטג'.
שיטות אופייניות הן בניית גיטרות בודדות או בסדרות מוגבלות במספרן, מסוגי עץ נדירים, באיכות גבוהה ועם עיטורים רבים.
לפעמים גיטרות מסדרות אלו חתומות על-ידי אמנים וגיטריסטים ידועי-שם, ואז הן נקראות "גיטרות חתומות" (Signature guitars).
גיטרות כאלו נקראות על שם האמן החותם, ולעיתים יש לו תרומה לעיצובן.
גיטרות חתומות וגיטרות ייחודיות אחרות לפעמים נרכשות במיוחד כהשקעה כספית, מתוך תקווה שערכן בשוק האספנות יעלה עם השנים.
גיטה שרובר (8 באוגוסט 1917 - 11 ביוני 2004) הייתה נדבנית ישראלית ויקירת העיר ירושלים.
באמצעות קרן גבריאל שרובר שהקימה נבנו בין היתר תיאטרון ירושלים, טיילת שרובר בירושלים ובית גבריאל על שפת הכנרת.
גיטה בלסון נולדה בריגה שבלטביה, בתם השנייה של בטי וליאופולד בלסון.
כשהייתה בת שלוש, לאחר שחרור אביה מהכלא הסובייטי, עברה המשפחה לברלין בירת גרמניה.
היא ואחיה היו חברים תחילה במכבי צעיר ולאחר מכן בתנועת הנוער הציונית-סוציאליסטית "הבונים" בקבוצתו של אנצו סרני.
ב-1933 חזרו הוריה לריגה, שם נרצחו כשהנאצים הגיעו לעיר בשנת 1941. אחיה, יפים, עלה לארץ ישראל וגיטה יצאה להכשרה חקלאית בדנמרק.
בשנת 1934 עלתה לארץ ישראל עם קבוצה של "הבונים" שהצטרפה לפלוגת הקיבוץ המאוחד "שער הנגב" בגדרה (לימים קיבוץ כפר סאלד), ונישאה לג'ורג' פפה-פלטי, חברהּ מהתנועה.
כעבור זמן מה עבר הזוג לתל אביב.
בשנת 1943 התנדבה שרובר לצבא הבריטי, הצטרפה לכוח העזר של הנשים בחיל האוויר המלכותי ושירתה בקהיר.
בשנת 1945 נולד בנה היחיד גבריאל, ולאחר מכן עברה עם משפחתה לירושלים.
בתקופה בין 1945 ל-1948 פעלו גיטה וג'ורג' במאבק להקמת המדינה במחלקה המדינית של הסוכנות היהודית.
בתחילת שנות החמישים הקימה שרובר עסק פרטי.
ולטר איתן, מנכ"ל משרד החוץ, שכר את שירותיה ותפקידה היה ללוות אישים חשובים בעת ביקורם בארץ.
בשנת 1954 פגשה את מיילס שרובר, איל-פלדה יהודי עשיר מוונצואלה, שהגיע לביקור בישראל כמלווה מטעם משרד החוץ.
שנה אחר כך, ב-1955, נישאה לו והוא אימץ את בנה גבריאל.
המשפחה חיה זמן מה בקראקס ובשנת 1958 חזרה לישראל.
המשפחה גרה בוילה שרובר, בשכונת טלביה בירושלים.
באותן שנים הייתה פעילה עם בעלה למען הקמת תיאטרון ירושלים.
לאחר מות בעלה בשנת 1976 המשיכה גיטה לנהל את וילה שרובר ולארח בה רבים מנכבדי העולם.
בשנת 1988 נפטר בנה גבריאל ממחלת האיידס ומאז פעלה רבות להנצחת שמו, באמצעות קרן גבריאל שרובר.
היא פיקחה על עבודות הקמת בית גבריאל שעל שפת הכנרת, שבו לפי רצונה היה אמור להיחתם הסכם השלום בין ישראל לסוריה.
בשנת 1995 החליטה קרן גבריאל שרובר להעניק את "פרס גבריאל לשלום".
בשנת 1997 הוענק לגיטה שרובר אות יקיר ירושלים.
מיילס שרובר זכה בפרס בשנת 1975.
שרובר נקברה בהר המנוחות בירושלים.
גיטה דוּניֶה-ויצמן (18 ביולי 1887 – 26 במאי 1975) הייתה מוזיקאית, פסנתרנית ומורה למוזיקה ישראלית.
נולדה בעיירה מוטול שברוסיה הלבנה, בתחום המושב היהודי של האימפריה הרוסית, לעוזר ולרחל לאה (בת מיכאל צ'מרינסקי) ויצמן.
כמו אחד עשר אחיה ואחיותיה, קיבלה חינוך מסורתי וכללי.
כשהייתה בת 7 החלה ללמוד בעצמה פסנתר בעידודה של אמה, בבית הכומר המקומי, שהחזיק בפסנתר היחיד בכל העיירה.
אחר כך עברה המשפחה לפינסק שם המשיכה בלימודיה באופן מסודר.
ובהמשך רכשה השכלה מוזיקלית בוורשה ובקייב.
בשנת 1907 עלתה לראשונה לארץ ישראל וגרה בחיפה במשך שנתיים, אחר כך נסעה ללמוד בברלין.
את בעלה לעתיד, טוביה דוניה, פגשה בעת קונצרט בבזל, כעבור שנה (1918) נישאו, ועברו לגור במושבה הגרמנית בחיפה.
ב-1922 היו ממייסדי שכונת הדר הכרמל.
בדצמבר 1924 ייסדה בחיפה, יחד עם הזמר והמורה לזמרה אריה פרידמן-לבוב, המורה לפסנתר רחל קרוגליאקוב והמורֶה לכינור א' קליין את בית הספר למוזיקה (שהפך בשנת 1934 ל"מכון למוזיקה").
ויצמן חינכה דור שלם של מוזיקאים ופסנתרנים.
בין תלמידיה: הכנרים צבי צייטלין ועברי גיטליס, והפסנתרנים דוד בר-אילן, יהלי וגמן ועמי אלוני.
מלבד בבית הספר בחיפה, ויצמן לימדה גם בקונסרבטוריון שולמית בתל אביב.
עוד לפני מותה נקרא בית הספר למוזיקה בחיפה על שמה "קונסרבטוריון דוניה ויצמן".
בשנת 1912 נישאה ויצמן למהנדס טוביה דוניה והם חיו יחדיו עד מותו של דוניה במהלך המרד הערבי הגדול בשנת 1938. לזוג נולדו שתי בנות:
מיכל ברנר, אשתו של מילה ברנר ואמו של השחיין ואיש העסקים דן ברנר.
לויצמן היו אחד עשר אחים, ביניהם חיים ויצמן, לימים נשיא המדינה הראשון.
גיטל מייזל (מייזיל) (בן חיים) (1898 / י"ג באב תרנ"ט, יולי 1899 – כ"ח בחשוון תשמ"ו, 12 בנובמבר 1985) הייתה מתרגמת יידית ומבקרת ספרות ישראלית.
גיטל מייזל נולדה ב-1898 בבית כפרי ליד העיר קייב שבדרום-מערב רוסיה (אוקראינה) במשפחה יהודית אדוקה ואמידה, בתם של שרה חנה ור' ישראל, ואחותו הצעירה של נחמן מייזל (לימים עורך ומבקר ספרות).
בשנת 1917 סיימה לימודיה בגימנסיה בקייב.
הייתה פעילה בחוגים מהפכניים יידיים.
ב-1921 עברה למוסקבה, וב-1922 עזבה את רוסיה ועברה לוורשה, שם עבדה בחינוך.
לאחר מכן עברה לפריז, ולבסוף עלתה לארץ ישראל והצטרפה להוריה.
תרגמה יצירות רבות לילדים ליידיש, בעיקר מפולנית ומרוסית.
בשנת 1935 ערכה ופרסמה את הקובץ "הילד בארץ ישראל", שבו אספה יצירות ואמרות של ילדי הארץ.
כתבה ביקורות ספרות, בעיקר בכתבי העת היידיים, ותקופה מסוימת גם בעברית ב"על המשמר".
בשנת 1974 ראה אור בהוצאת י"ל פרץ הקובץ מפרי עטה "עסייען" (מסות), שבו בעיקר מאמרים על גדולי הספרות היידית והעברית.
הספר זיכה אותה ב-1975 בפרס לספר המצטיין מטעם הקרן לחינוך יידי חילוני.
הייתה נשואה לשחקן "הבימה" צבי בן-חיים (1898–1957) עד מותו.
בני הזוג היו הורים לבת.
גיטל מייזל נפטרה ב-1985 בתל אביב, בגיל 86. נקברה בבית העלמין קריית שאול לצד בן-זוגה.
עסייען, תל אביב: פארלאג י"ל פרץ, תשל"ד.
הילד בארץ ישראל: צרור יצירות של ילדים, מבני שנה וחצי עד שלוש עשרה וחצי שנה, בעל פה, בכתב, בציור ובנגינה; בצירוף צילומים של טפוסי ילדים וילדות; לוקטו וסודרו ע"י גיטל מייזיל, תל אביב: ג' מייזיל, תרצ"ה.
פ"מ דאָסטאָיעווסקי, פאר יוגנט: אויסדערוויילטע דערציילונגען; יידיש: גיטל מייזיל, ורשה: יאטשקאווסקי, 1924. (לנוער)
יצחק באבעל, די געשיכטע פון מיין טויבענשלאק: און אנדערע דערציילונגען; פון רוסיש: גיטל מייזיל, וילנה: קלעצקין, 1927.
לעוו טאָלסטאָי פאר קינדער; איבערזעצט: ג.
מייזיל, וילנה: טאמאר ('קינדער ביבליאטעק טאמאר'), 1928. (לילדים)
Огнёв], דאָס טאָגבוך פון קאָסטיא ריאבצעוו; פון רוסיש: גיטל מייזיל, 2 כרכים, וילנה: ב' קלעצקין, 1930.
וואנדא וואסילעווסקא, רעגנבויגן; פון פויליש: גיטל מייזיל, תל אביב: ניי-לעבען, 1946. (רומן)
לאָרד ראסעל אף ליווערפול , די בייטש פון האקנקרייץ: קורצע געשיכטע פון די נאצישע קרינס-פארברעכנס אין דער צווייטער וועלט-מלחמה; פון ענגליש: גיטל מייזיל, תל אביב: גלויות, 1956.
גיטנאס נאוסדה (בליטאית: Gitanas Nausėda; נולד ב-19 במאי 1964) הוא פוליטיקאי ליטאי המכהן כנשיא ליטא השישי.
בשנים 1987–1982 למד נאוסדה באוניברסיטת וילנה בפקולטה לכלכלה תעשייתית, ובין השנים 1989–1987 בפקולטה לכלכלה.
בין השנים 1992–1990 התמחה באוניברסיטת מנהיים בגרמניה.
החל משנת 2009 הוא פרופסור חבר בבית ספר לעסקים באוניברסיטת וילנה.
לאחר סיום לימודיו, החל נאוסדה לעבוד במוסד לחקר כלכלה והפרטה בליטא.
בשנים 1994–1993 עבד בתפקיד ראש שווקים פיננסיים בגוף הממונה על ההגבלים העסקיים בליטא.
בשנים 2000–1994 עבד בבנק ליטא, תחילה במחלקה האמונה על הרגולציה של הבנקים בליטא ובהמשך כמנהל המחלקה למדיניות מוניטרית.
בשנים 2018–2000 כיהן בתפקיד הכלכלן הראשי ויועץ ליו"ר AB Vilniaus Bankas.
בשנים 2018–2008 כיהן בתפקיד אנליסט כלכלי ויועץ ראשי, ובהמשך ככלכלן ראשי לנשיא SEB bankas.
ב-17 בספטמבר 2018, הכריז נאוסדה על כוונתו להתמודד בבחירות לנשיאות ליטא כמועמד עצמאי.
הוא זכה בסיבוב השני של הבחירות ב-26 במאי 2019, והחל את תפקידו כנשיא ליטא ב-12 ביולי 2019.
ב-2024 התמודד בשנית לנשיאות ליטא וזכה בסיבוב השני של הבחירות נגד ראש ממשלת ליטא המכהנת אינגרידה שימוניטה (מפלגת איחוד המולדת), וזכה לכ-76% מהקולות - אחוז ההצבעה הגבוה ביותר למועמד מאז הוקם מחדש מוסד הנשיאות בליטא לאחר התפרקות ברית המועצות.
ב-1990 נישא לדיאנה נאוסדינה, להם שתי בנות.
מלבד השפה הליטאית, נאוסדה דובר מספר שפות נוספות: אנגלית, גרמנית ורוסית.
גיטה הנינג (בדנית: Gitte Hænning; נולדה ב-29 ביוני 1946) היא זמרת דנית.
ייצגה את גרמניה המערבית באירוויזיון 1973 עם השיר "Junger Tag" וסיימה במקום השמיני.
הנינג נולדה באורהוס, ב-1958 עברה לגור בשוודיה.
להיטה הראשון בשוודית היה "Tror du jag ljuger", לאחר מכן כנערה היא שרה להיטים במספר שפות וביניהן גרמנית, איטלקית ואנגלית, שירה "Ich will 'nen Cowboy als Mann" מכר 1.05 עותקים מהקלטתו.
ב-1962 היא ניסתה לייצג את דנמרק באירוויזיון עם השיר "Jeg Snakker med mig Selv" אך השיר נפסל מכיוון שמחבר השיר פרסם חלק מממנו במבנה של DR, ארגון השידור הציבורי של דנמרק.
בשנת 1973 ייצגה את גרמניה המערבית באירוויזיון עם השיר "Junger Tag" וסיימה במקום השמיני.
ב-1978 התמודדה על ייצוג לוקסמבורג באירוויזיון.
בשנות השמונים הקליטה בעיקר מוזיקה מסוג Adult contemporary music.
בין 2004–2006 יצאה לסיבוב הופעות ביחד עם הזמרות סיב מאלמקוויסט וונקה מיהרה שזכה להצלחה.
ב-1965 הופיעה בסרט הקומדייה המוזיקלית "...und sowas muß um acht ins Bett".
ב-1966 הופיעה בסרט הצ'כוסלובקי "Dýmky" המבוסס על כתביו של איליה ארנבורג.
ב-1967 שיחקה בסרט "Den røde kappe" המבוסס על אגדה מהמיתולוגיה נורדית.
גיטה קארל (במקור קליין, בהונגרית: Klein Gitta; באיטלקית: Ghitta Carell; 20 בספטמבר 1899 – 18 בינואר 1972) היה שמה המקצועי של גיטה קליין, צלמת יהודייה-הונגרייה-איטלקייה.
היא הייתה צלמת מועדפת בקרב האצולה והמלוכה באיטליה.
למרות המורשת היהודית שלה, היא סייעה בבניית הדימויים, ששימשו את התעמולה הפשיסטית באיטליה הפאשיסטית.
לאחר נפילת בניטו מוסוליני וסיום מלחמת העולם השנייה היא נשארה באיטליה.
בסוף שנות השישים היא עלתה לישראל.
אחד מתצלומיה הבולטים הוא של משה שרת, ראש הממשלה השני של ישראל.
גיטה קליין, נולדה ב־20 בספטמבר 1899 בהונגריה ללוטי זוננברג ואיגנץ קליין.
אביה היה בעל מפעל לנעליים ואימה עקרת בית.
ייתכן שהיא למדה אצל הצלם שזקלי אלאדאר ואז נסעה לווינה ולייפציג כדי להמשיך בהכשרתה.
באופן לא רשמי היא למדה מאומני צילום כמו ארגי לנדאו, אולגה מטאיי ואילקה רוואי.
אין הרבה מידע ביוגרפי על ראשית חייה וידוע כי הייתה צאצאית למשפחה עשירה.
היא התגלתה לאחר שהגיעה לאיטליה בחופשה וצילמה תצלום של תינוק שפורסם ברחבי איטליה ושימש את תעמולת המפלגה הפשיסטית.
בשנת 1924 עברה קליין לאיטליה והיה מעורבת במהרה בקבוצת האמנים והאינטלקטואלים ההונגרים החיים בפירנצה.
היא נודעה בזכות צילום דיוקנאות.
היא ריטשה במיומנות את תמונותיה והתאמצה מאוד כדי להסתיר את השיפורים שלה בתמונות, כגון השחזת פרטים והגדלת ניגודיות האור.
לאחר שלמדה איטלקית, היא פתחה סטודיו בויאלה מילטון 13, בפירנצה בסביבות 1927, ומאותה עת החלו להופיע דיוקנאות של אריסטוקרטים שצילמה.
צילומיה משנת 1927, כוללים בין היתר דיוקנאות של הרוזנת אנה בוטורליין ותרזה מרטיני מרסקוטי, ומשנת 1928 היא צילמה את הברונית בונקורסה אליוטי.
היא החלה לפרסם תמונות במגזיני אופנה בשם גיטה קארל.
סיפור נוסף שייתכן ואינו נכון וכנראה סופר בהגזמה על ידה הוא כי לאחר שצילמה את סופיה, נסיכת פרוסיה, היא עודדה את קארל לנסוע לרומא, והציגה אותה בחצר המלוכה.
ברומא היא התחרתה עם הצלמת הבריטית אווה בארט על שטחי פרסום בעיתונים.
ברומא הפכה קארל לצלמת משפחת המלוכה האיטלקית לאחר שתצלומה של מפאלדה, נסיכת סבויה, שצולם בשנת 1928 פורסם במהדורת מרץ 1929 של "העיתון לה קרנט מונדיין".
בסביבות 1930 פגשה וצילמה שניים מאדריכלי התעמולה הפשיסטית, מרגריטה צרפתי ומרצ'לו פיאצ'נטיני.
שניהם היו אישים מרכזיים בעיצוב משנתו הפוליטית והתרבותית של בניטו מוסוליני.
היא צילמה צילומים שנאספו באלבום של בני המשפחה של צרפתי ושל פיאצ'נטיני.
בשנת 1931 צילמה קארל את מארי ז'וזה, מלכת איטליה ואת מוסוליני, לעיתון "ללה קרנט מונדיין".
אף על פי שהמשיכה לתחזק סטודיו בפירנצה, עד 1930, הקימה קארל סטודיו לצילום נוסף ברומא בשנת 1932, שנמצא בפיאצה דל פופולו מספר 3. בשנת 1933 היא צילמה את חתונת בתה של צרפתי פיאמטה לבן זוגה ליביו גטאני, וכעבור שנתיים צילמה תצלומים של ילדם הראשון, רוברטו.
במשך מספר שנים לאחר מכן, עד שבארט פרשה בשנת 1937, היו שתי הנשים ידועות כמתחרות על אותם לקוחות.
באותה שנה צילמה קארל סדרת דיוקנאות של מוסוליני, שהיו שונים לגמרי מהתמונות קודמות שלו.
בתצלומיה של קארל הוא הוצג זוהר כמעט כמו שחקן הוליוודי, כאינטלקטואל מעודן, כשההתייחסות היחידה לפוליטיקה הייתה תג של המפלגה הפשיסטית הלאומית על חולצתו.
בשלב זה, קארל הייתה לצלמת המבוקשת ביותר ברומא.
בתחילת מלחמת העולם השנייה, בשנת 1938, הייתה קארל תחת פיקוח המשטרה, אך מערכת היחסים שלה עם אנשים רמי מעלה אפשרו לה להישאר במדינה, למרות מוצאה היהודי.
לאחר סיום המלחמה, היא המשיכה לצלם תמונות של אנשי חברה רבי עוצמה ובשנת 1959 ויתרה על אזרחותה ההונגרית וקיבלה אזרחות איטלקית.
הדיוקן הרשמי האחרון שלה היה של האפיפיור יוחנן העשרים ושלושה בשנת 1960. בשנת 1969, היא תרמה כ-50,000 תשלילים של הארכיונים שלה אל מרכז המידע "פרניה" אשר לאחר מכן אוחדו לחברת 3M במילאנו ואז עלתה לישראל.
קארל נפטרה ב־8 בינואר 1972 בחיפה ונשכחה במידה רבה.
בעשור השני של מאה ה-21, התחדש העניין בטכניקות הצילום שלה.
בשנת 2011 התפרסמה ביוגרפיה, "גיטה קארל" בהונגרית ובעקבותיה בשנת 2013 פרסם רוברטו דוליו ביוגרפיה, "Un ritratto mondano", ביוגרפיה הבוחנת מחדש את חייה.
לאחר הוצאת הספר הוצגה תערוכה מעבודותיה.
בשנת 2011 הוצגה תערוכה בז'נבה, אשר החלה במצגת של המוזיאון הלאומי של הונגריה, המציינת את הפעם הראשונה שעבודותיה של קארל הוצגו במולדתה.
תערוכת נוספת אשר התקיימה בשנת 2013 ברומא העריכה את ההשפעות של וולט דיסני והוליווד על יצירתה של קארל.
גיטה סרני הייתה ביוגרפית, היסטוריונית ועיתונאית חוקרת אוסטרית-בריטית שהתפרסמה בזכות הראיונות שקיימה עם דמויות ידועות לשמצה והתחקירים שביצעה עליהן, כולל מרי בל, שהורשעה בשנת 1968 בהריגת שני ילדים כשהיא עצמה הייתה ילדה, ופרנץ שטנגל, מפקד מחנה ההשמדה טרבלינקה.
סרני נולדה וגדלה באוסטריה, וחיברה חמישה ספרים, ביניהם The Case of Mary Bell: A Portrait of a Child Who Murdered (המקרה מרי בל: דיוקנה של ילדה שרצחה, 1972) ו-Albert Speer: His Battle with Truth (אלברט שפר: מאבקו עם האמת, 1995).
סרני זכתה בפרס דאף קופר ובפרס הזיכרון של ג'יימס טייט בלאק על ספרה על אלברט שפר בשנת 1995, ובפרס סטיג דגרמן בשנת 2002. היא מונתה למפקדת מסדר האימפריה הבריטית בשנת 2004 לשירותי עיתונות.
סרני נולדה בווינה שברפובליקה האוסטרית הראשונה בשנת 1921. אביה היה אריסטוקרט פרוטסטנטי הונגרי, פרדיננד סרני, שמת כשהייתה בת שנתיים.
אמה הייתה שחקנית לשעבר מהמבורג, מרגיט הרצפלד, בעלת רקע גרמני.
אביה החורג של גיטה סרני היה הכלכלן לודוויג פון מיזס.
כשהייתה בת שלוש עשרה, מסע הרכבת שלה לפנימייה בבריטניה התעכב בנירנברג, שם השתתפה באחד ממפגשי נירנברג השנתיים של המפלגה הנאצית.
לאחר שכתבה על העצרת בתור משימה שקיבלה בכיתתה, קיבלה לקריאה את "מיין קאמפף" מהמורה שלה, כדי להבהיר לה מה ראתה שם.
לאחר ההשתלטות הנאצית על אוסטריה בשנת 1938 עברה לצרפת, שם עבדה עם יתומים במהלך הכיבוש הגרמני עד שנאלצה להימלט בגלל הקשר שלה להתנגדות הצרפתית.
לאחר מלחמת העולם השנייה עבדה במנהל הסיוע והשיקום של האו"ם עם פליטים בגרמניה הכבושה בידי בעלות הברית.
בין משימותיה היה איחוד ילדים שנחטפו על ידי הנאצים כדי לגדל אותם כ"ארים", עם משפחותיהם הביולוגיות.
לעיתים זו הייתה חוויה טראומטית כי הילדים לא תמיד זכרו את משפחתם המקורית, אך כאשר ליוותה קבוצה של ילדים כאלה ברכבת בחזרה לפולין היא ראתה את האושר שחוו בני המשפחה המקוריים עם שיקום הילדים.
היא נכחה במשפטי נירנברג במשך ארבעה ימים בשנת 1945 כמשקיפה וכאן ראתה לראשונה את אלברט שפר שעליו תכתוב מאוחר יותר את הספר Albert Speer: His Battle with Truth (אלברט שפר: הקרב שלו עם האמת).
על ספר זה זכתה בפרס ג'יימס טייט בלאק לשנת 1995. הספר עובד מאוחר יותר על ידי דייוויד אדגר כמחזה בשם "אלברט שפר", אותו ביים טרבור נאן בתיאטרון הלאומי בשנת 2000.
סרני נישאה לדון האנימן בשנת 1948 והם עברו ללונדון.
האנימן (שמת ב-1 ביוני 2011) היה צלם שעבד בין השאר בפרסומים לווג, דיילי טלגרף וסאנדיי טיימס.
הכרזה של צ'ה גווארה על רקע אדום (1968) היא אחת היצירות הידועות ביותר שלו.
מאמצע שנות ה-60 ולאורך כל שנות השבעים כתבה סרני בהרחבה במגזין The Daily Telegraph בניהולו של ג'ון אנסטיי.
מאמריה עסקו לעיתים קרובות בצעירים, בשירותים חברתיים, בילדים וביחסיהם עם הוריהם והחברה.
התמקדותה בנושאי כתיבה אלה הובילה אותה לסקר את משפטה של מרי בל בת ה-11 (שנמצאה אשמה ברצח שני ילדים) והובילה אותה לכתיבת ספר המחקר הראשון שלה בנושאים אלה.
תביעת דיבה של דייוויד אירווינג
מכחיש השואה הבריטי דייוויד אירווינג יזם תביעת לשון הרע נגד סרני וגרדיאן מדיה גרופ עקב שתי סקירות באובזרבר, בהן טענה כי זייף בכוונה תיעוד היסטורי בניסיון לשקם את תדמיתם של הנאצים.
אירווינג רחש איבה אישית כלפי סרני, אותה הוא מכנה "ציידת הנאצים המצומקת", על כך שהצליחה להפריך את טענותיו מאז פרסום ספרו Hitler's War (מלחמתו של היטלר).
בשנת 1977 בדקה סרני את המקור שציין אירווינג בשל טענתו כי היטלר לא ידע דבר על הפתרון הסופי, ולכן לא יכול היה להורות על כך.
היא גילתה שאירווינג התעלם מסייג שהיה סותר את טענתו.
"אני מכירה הרבה מאותם אנשים כמוהו, שהיו בחוגיו של היטלר", אמרה סרני.
הוא אומר שאנחנו שואבים מאותו מקור מידע.
ההבדל הוא שהוא אוהב את מקור המידע הזה, ואני לא.
יש לדעתי ייאוש בכל זה".
התיק לא הגיע לבית המשפט, אך העלות של קבוצת גרדיאן מדיה בהכנת ההגנה המשפטית שלה הסתכמה ב-800 אלף ליש"ט.
The Case of Mary Bell (המקרה של מרי בל) פורסם בשנת 1972 לאחר משפטה של מרי בל.
בספר ראיינה סרני את משפחתה, את חבריה ואת אנשי המקצוע שעסקו בטיפול במרי בל במהלך משפטה.
ספר זה נערך על ידי דיאנה אתיל שלימים ערכה את ספרה של סרני Into That Darkness (לתוך האפלה ההיא).
Into That Darkness, שנכתב גם הוא בעקבות כתבה ראשונית במגזין "טלגרף", בחן את אשמתו של פרנץ שטנגל, מפקד מחנות ההשמדה טרבלינקה וסוביבור.
היא בילתה 70 שעות בראיונו בכלא וכשסיימה הודה לבסוף באשמתו.
הוא מת מהתקף לב כעבור 19 שעות.
Albert Speer: His Battle with Truth (אלברט שפר: מאבקו עם האמת, 1995) הוא ביוגרפיה של אלברט שפר, שר החימוש הגרמני במהלך מלחמת העולם השנייה.
בספר, המבוסס על מחקר ושורת ראיונות עם שפר, בוחנת סרני כמה ידע שפר על השואה.
במהלך משפטי נירנברג ניצל שפר מגזר דין מוות, כשטען בעקביות כי לא ידע דבר על השואה.
עם זאת, סרני מסיקה ששפר ידע, על סמך מכתב שכתב לקהילה היהודית בדרום אפריקה לאחר המלחמה, ועל סמך העובדה שעוזרו הקרוב השתתף בוועידת ואנזה (שם עובדו פרטי רצח העם של היהודים) ולא יכול היה שלא להודיע לו על ההליכים.
בשנת 1998, ספרה השני השני של סרני על מרי בל, Cries Unheard (קריאות שאינן נשמעות), עורר מחלוקות בעיתונות הבריטית מכיוון שחלקה את דמי ההוצאה לאור, שקיבלה מהוצאת מקמילן, עם מרי בל עקב שיתוף הפעולה בכתיבת הספר.
סרני זכתה בתחילה לביקורת בעיתונות הבריטית ועל ידי ממשלת בריטניה, אף על פי שהספר הפך במהירות לטקסט סטנדרטי עבור אנשי מקצוע העובדים עם ילדים בעייתיים.
סרני כתבה על ספרה האחרון, The German Trauma (הטראומה הגרמנית, 2002): "תשעה עשר הפרקים בספר זה, כולם עוסקים באופן אינטימי בגרמניה לפני, במהלך ומאז תום הרייך השלישי, ומתארים פחות או יותר ברצף את מה שראיתי ולמדתי ממנו מ-1938 עד 1999, ובכך כמעט לאורך תקופת חיים שלמה".
גיטה סרני נפטרה ב-14 ביוני 2012 בגיל 91 כשהייתה בבית החולים אדדנברוק, קיימברידג', לאחר מחלה ממושכת.
גיטה הלאס (במקור עד 1900 מרגיט הולצר, בהונגרית: Halász Gitta; ליפיק (היום בקרואטיה), 15 באוגוסט 1889 – בודפשט, 8 במאי 1968) הייתה זמרת אופרה (סופרן) יהודייה-הונגרייה.
בין שתי מלחמות העולם בבית האופרה של בודפשט הייתה סוברט קולורטורה מובילה (סוברט היא סוג של קול אופראי של סופרן, המופיעה לעיתים קרובות כדמות נשית באופרה ובתיאטרון).
גיטה הולצר נולדה במשפחה יהודית כבתם של יוז'ף הולצר (הלאס), מנהל דואר ושל אילונה ביר.
בשנת 1906 הפכה לסטודנטית במחלקה הפרטית לשירה באקדמיה למוזיקה ע"ש פרנץ ליסט בבודפשט, אך בסוף 1908 הפסיקה את ללימודיה שם והמשיכה בווינה ולאחר מכן בבודפשט, אצל ד"ר גזה לאסלו.
הלאס החלה את הקריירה שלה בעונת 1917–1918 בתיאטרון העיר רייכנברג (ליברץ) (שם התיאטרון כיום: Divadlo Františka Xavera Šaldy), תיאטרון שהווה קרש קפיצה לכוכבים עתידיים רבים באותה התקופה.
משם הוחתמה על חוזה על ידי בית האופרה של בודפשט בסתיו 1918. הלאס הופיעה לראשונה שם ב-22 בספטמבר 1918. באופרה של אמיל אבראני "דון קיחוטה".
היא ביססה את הקריירה שלה על ידי כניסה כמחליפה במקום הזמרת מריה שאמשון בתפקיד נורי באופרה בשם "תחתית ההרים" ארבעה שבועות לאחר מכן.
עד מהרה הפכה לחברה עסוקה בלהקה, ושרה תפקידי סוברט וסופרן לירי כאחד.
היא הייתה משתתפת חיונית בכל האופרות של מוצרט.
יכולות המשחק שלה היו מצוינות כמו השירה שלה.
היא הופיעה באופן קבוע גם בערבי אורטוריה.
הלאס התארחה גם בגרמניה מספר פעמים.
ב-23 ביוני 1928, בבודפשט, ביוזפוורוס, נישא לשאנדור רווס, רופא נשים-מנתח.
באחד התפקידים האהובים עליה, החטיפה מן ההרמון, היא הופיעה כבלונדה כבר ב-14 באפריל 1945. היא פרשה לגמלאות בשנת 1948 ואז קיבלה את התואר "חברה לנצח".
במרץ 1949 חזרה לבמה פעם אחת נוספת, שוב כבלונדה.
בעלה נפטר ב-29 בספטמבר 1959, וגיטה הלאס חיה עוד תשע שנים אחריו כאלמנה.
גיטה ליללון בק (בדנית: Gitte Lillelund Bech נולדה ב-28 ביוני 1970) היא פוליטיקאית דנית ממפלגת ונסטרה אשר שימשה כשרת ההגנה של דנמרק בין 23 בפברואר 2010 ל-3 באוקטובר 2011.
בק נולדה בארהוס ב-28 ביוני 1970. בתם של יורגן והלה ליללון בק.
ב-1987 היא החלה ללמוד כלכלה עסקית ומתמטיקה בגימנסיה פאבורג, וב-1990 השלימה תואר ראשון.
לאחר מכן למדה בבית הספר למנהל עסקים בקופנהגן.
בין 1991–1994 שימשה כאנליסטית בדנסקה בנק לאחר מכן שימה כיועצת בקבוצת COWI A/S עד 1998. בין 1998–1999 עבדה ככלכלנית בחברת Nykredit.
בין 2013–2014 עבדה בחברת התקשורת Advice.
לאחר מכן שימשה כמנהלת בחברת Danske Havne עד פברואר 2016 אז חזרה ל-Advice.
במקביל לקריירה העסקית, פיתחה בק גם קריירה פוליטית במפלגת ונסטרה (הליברלים).
בשנים 1991–1996 שימשה כמזכירת המפלגה במחוז הבחירה ה-10. ב-1996 נבחרה כמועמדת המפלגה בבחירות לפולקטינג (הפרלמנט הדני) במחוז בחירה זה.
ב-1999 נבחרה לפולקטינג ובאותה שנה הייתה מועמדת המפלגה גם בבחירות לפרלמנט האירופי.
ב-23 בפברואר 2010 מונתה לשרת ההגנה של דנמרק בממשלתו של לארס לקה ראסמוסן.
היא האישה הראשונה שכיהנה בתפקיד זה בדנמרק.
בתקופתה המשיכה דנמרק את מעורבותה במלחמת אפגניסטן, והשתתפה גם במבצע שחר האודיסיאה בלוב.
בק כיהנה בתפקיד עד סיומה של ממשלת ראסמוסן ב-3 באוקטובר 2011. בבחירות הכלליות שנערכו באותה שנה היא נבחרה שוב לפולקטינג, אולם מפלגת ונסטרה נותרה הפעם באופוזיציה.
באוגוסט 2013 הודיעה בק כי היא עוזבת את הפולקטינג, והחלה לעבוד כלוביסטית.
גיטרה בס היא גיטרה המפיקה צלילי בס שלה 4 (על פי רוב), 5 או 6 מיתרים.
גיטרה בס הומצאה כתחליף חשמלי לקונטרבס.
השימוש בגיטרה בס נפוץ במספר רב של סגנונות מוזיקליים, בהם רוק, ג'אז, פופ, רגאיי, מטאל, דיסקו, פאנק רוק (Punk rock) וגראנג'.
בדומה לקונטרבס, מיתרי גיטרת הבס מכוונים בקווארטות לצלילים (מהנמוך לגבוה) מי־לה־רה־סול, בדיוק אוקטבה אחת מתחת לארבעת המיתרים הנמוכים של הגיטרה.
קיימות גם גיטרות בס בעלות מיתר סי נמוך, או מיתר דו גבוה (סך הכל: 5 או 6 מיתרים).
לעומת גיטרות חשמליות רגילות, בגיטרות בס נפוץ יותר השימוש בגיטרות נטולות שריגים (Fretless) בעלות צוואר חלק, בדומה לקונטרבס.
כמו הגיטרה החשמלית, גם גיטרת הבס היא כלי נגינה מוגבר.
רטט המיתרים נקלט על ידי קולטנים הנקראים בלועזית פיקאפים ומתורגם לזרם חשמלי.
זרם החשמל עובר באמצעות כבל חשמלי אל המגבר שם הוא מוגבר, מתורגם בחזרה לצליל ומושמע.
גיטרות בס תמיד ארוכות יותר בכמה סנטימטרים מגיטרות חשמליות מפני שהצלילים נמוכים יותר, וכתוצאה מכך צריך מיתרים ארוכים יותר.
(ככל שהמיתר יותר ארוך, כך הצליל יהיה יותר נמוך).
גיטרת הבס הראשונה שיוצרה באופן תעשייתי, הפרסיז'ן, פותחה על ידי ליאו פנדר, שפיתח גם את הגיטרה החשמלית הראשונה בעלת הגוף המלא, והוצאה לשוק על ידי חברת פנדר בשנת 1951. היא באה לענות על הצורך בעוצמת שמע גבוהה שהייתה נחוצה לסגנונות מתפתחים כגון הרוק'נ'רול, אותה הקונטרבס לא יכול היה לספק.
יצרני גיטרות בס חשובים אחרים הם גיבסון, ריקנבאקר, איבנז, וורוויק אנד פראמוס ומיוזיק־מן.
לאחר גיטרת הבס הגיעה לעולם גם גיטרת הבס האקוסטית, שדומה יותר במבנה לגיטרה אקוסטית מאשר לגיטרה חשמלית.
היא בעלת תיבת תהודה, ולכן אינה זקוקה למגבר על מנת להישמע בעוצמה סבירה.
גיטרת הבס הומצאה בשנות ה-30 של המאה ה-20 על ידי הממציא והמוזיקאי פול תותמארק, שפיתח כלי נגינה שיפיק צלילי בס, בדומה לקונטרבס, אך יהיה קטן ונוח יותר, ויאפשר אחיזה רוחבית ולא אורכית של הכלי.
בשנת 1935 יצא תותמארק לשוק כלי הנגינה, יחד עם כ־100 עותקים של הגיטרה שהמציא, ופתח עסק קטן בוושינגטון למכירת גיטרות בס חשמליות.
בשנת 1947 המשיך באד, בנו של תותמארק, את מורשתו של אביו והמשיך לייצר גיטרות בס ודגמים חדשים.
בשנות ה־50 של המאה ה־20 החל הממציא ליאו פנדר לייצר גיטרות בס גם כן, עם הדגם שפיתח, ה־Fender Precision Bass, או בקיצור ה־P-Bass.
פשטותו של הדגם וצורתו, שדמתה לגיטרת הטלקאסטר החשמלית של פנדר, תרמו לפופולריות הרבה של דגם זה בקרב המוזיקאים.
הדגם של פנדר אפשר למוזיקאים רבים, בהם נגני גיטרה חשמלית, להופיע בקלות.
נגנים כמו מאנק מונטגומרי (אחיו של ווס מונטגומרי, ניגן בהרכב הג'אז של ליונל המפטון) ביל בלאק מלהקתו של אלביס פרסלי היו מחלוצי הבסיסטים החשמליים, וגם הם ניגנו על ה־P-Bass של פנדר.
בשנות ה־60, פנדר הוציאה דגם חדש לסדרת הבסים שלה, ה־Fender Jazz Bass, הידוע גם כה־Deluxe Bass או J-Bass.
לדגם זה היו 2 פיקאפים במקום היחיד שהיה ב־P-Bass.
כמו כן, צורתו הייתה שונה מה־P-Bass.
עם זאת, פנדר המשיכה להוציא דגמים שונים כמו ה־Fender Mustang Bass וה־Fender Telecaster Bass, באסים שבמקור מעוצבים כמו גיטרות חשמליות של פנדר.
עם השנים, חברות כמו גיבסון, קורט, איבנז ורבים אחרים החלו לייצר גם הם גיטרות בס, והתעשייה גדלה והתפתחה עד ימינו.
כיום, הבס הוא כלי נגינה פופולרי מאוד, ובחלק ניכר מהלהקות הפופולריות יש נגני בס.
בגיטרה בס מספר רב של טכניקות נגינה:
הטכניקה הנפוצה ביותר היא פריטה על ידי האצבעות.
מתבצע בפריטה עם האצבע והאמה (ולעיתים גם הקמיצה, כשרוצים לבצע פריטה מהירה יותר) על המיתרים.
פריטה עם מפרט - טכניקה שמתאימה כשהמטרה היא לנגן מהר ולקבל צליל חד וברור יותר מהפריטה העמומה והאיטית יחסית על ידי האצבעות.
נעשה בפריטה זו שימוש רב במוזיקת מטאל ופאנק רוק (Punk rock).
סלאפינג - טכניקה של הצלפה על המיתרים (בעיקר השניים הנמוכים) באמצעות צד האגודל.
טכניקה זאת נפוצה בסגנון הפאנק.
פופינג - טכניקה של משיכת המיתרים.
הפופ נעשה על ידי משיכה חזקה של המיתרים (בדרך כלל הגבוהים יותר), בעזרת האצבע או הזרת.
טאפינג - טכניקה בה לוחצים בחוזקה על השריגים הרצויים עם האצבעות וכך מופקים הצלילים.
המנעד (ללא צלילים עיליים) של גיטרה בס בעלת 4 מיתרים (מי לה רה סול):
המנעד (ללא צלילים עיליים) של גיטרה בס בעלת 5 מיתרים (סי מי לה רה סול):
המנעד (ללא צלילים עיליים) של גיטרה בס בעלת 6 מיתרים (מיתר דו גבוה) (סי מי לה רה סול דו):
גיטרה חשמלית היא גיטרה בעלת פיקאפים מגנטיים הממירים את תנודות מיתרי המתכת לזרם חשמלי.
את האות המתקבל מן הפיקאפים מזינים לתוך מגבר לשם הגברת הצליל.
הגיטרה החשמלית היא כלי נגינה מרכזי בבלוז, רוק ומטאל.
הגיטרה החשמלית הראשונה פותחה בשנת 1931 על ידי ג'ורג' ביצ'אם (Beauchamp) .
בעוד שהפקת הצליל של גיטרה אקוסטית מסתמכת על תיבת תהודה, הצליל של הגיטרה החשמלית נסמך על אות חשמלי המופק מהתקנים המכונים פיקאפים (Pickups).
הפיקאפים קולטים את תנועתם של מיתרי הגיטרה המתכתיים באמצעות שינויים בשדה המגנטי שהמיתרים מעוררים.
האות החשמלי המופק מהם תלוי בתדירות התנועה של המיתרים.
עיצוב האות החשמלי מתבצע באוסף של מכשירים אלקטרונים שחיבורם נקרא "שרשרת אפקטים".
שרשרת האפקטים מתחילה מהגיטרה ומסתיימת במגבר.
בגיטרה עצמה, יש מספר גורמים האחראים לצליל המופק, ביניהם העצים ממנו היא עשויה (לרוב עץ שונה לגוף ולצוואר), סוג הפיקאפים המותקנים בה וסוג המתכת ממנה עשוי הגשר שלה.
עצים פופולריים לבניית גיטרות כוללים מהגוני, אדר הסוכר (בעיקר לצוואר), אלמון, מילה וטיליה אמריקאית (Tilia americana, באנגלית Basswood).
המכשיר המשמש להגברת האות החשמלי והמרתו לצליל נקרא מגבר (Amplifier).
מגברים מאפשרים לשלוט בתכונות שונות של הצליל (לדוגמה־עוצמת הצליל, גיין, טווח בס וטרבל).
חלק מהמגברים כוללים את האפקט הבסיסי והפופולרי "דיסטורשן" (distortion - עיוות).
רוב המגברים כוללים אלמנט "קדם־מגבר" (או פרי־אמפ, preamp באנגלית), שחיוניים להגברת הגיטרה, שנותנת באופן טבעי צליל מאוד חלש.
בנוסף רוב המגברים כוללים רמקול בגדלים משתנים, שממנו יוצא הצליל.
בדגמים המוקדמים, המכשירים כללו שפופרות ריק - התקנים ששימשו באותו זמן להגברת אות חשמלי.
עם התפתחות האלקטרוניקה, מגברים מסוג זה נזנחו אך לאור ההבדל בצליל (מתארים את הצליל המופק ממגברי שפופרות כ"חם" יותר), חזרו להשתמש בהם.
למעשה, מגברים עם שפופרות היו בשימוש בשלושים השנים הראשונות מ-1940 ועד 1970 לערך.
ואז הייתה התלהבות ממגברים טרנזיסטוריים.
לאחר זמן מה התברר למוזיקאים שתפקידו של המגבר אינו רק להגביר את הסיגנלים הזעירים המופקים בגיטרה החשמלית, אלא שהמגבר הוא חלק מיצירת הצליל המקורי ותפקידו דומה לתיבת התהודה בגיטרה אקוסטית.
המגברים הטרנזיסטורים הראשונים לא הצליחו לספק את הצליל היפה והחם (לדעתם) של המגברים הטרנזיסטורים.
לכן רבים מהמוזיקאים המקצוענים ממשיכים להשתמש עד היום במגברי שפופרת.
הדגמים הנפוצים ביותר בעולם הם FENDER האמריקנית וכן VOX וגם MARSHALL הבריטיות.
מגברים קיימים בדגמים קטנים וניידים, בעלי הספק נמוך, מגברים ביתיים גדולים יותר, ועד מגברי־ענק מקצועיים להופעות, הבולטים בגודלם על הבמה.
התקנים אלקטרוניים או חשמליים המבצעים שינויים באות החשמלי ותכונותיו, שבסופו של דבר מתבטא בשינויים בצליל.
קיימים עשרות דגמים בסיסיים של תיבות אפקטים, כולל תיבות מוגדרות מראש לחיקוי צלילים שמאפיינים גיטריסטים מפורסמים או ז'אנרים ספציפיים (בלוז, ג'אז, רוק, מטאל, מזרחית ועוד).
נוהגים לשלב תיבות אפקטים רבות בחיבורים שונים, חיבורים המכונים "שרשראות אפקטים".
שילוב של תיבות אפקטים רבות, ברמות שונות לכל אפקט, יוצר גיוון רב ומאפשר לכל גיטריסט לבחור את הצליל שהוא מעוניין בו.
בשנות ה־60, גיטריסטים החלו לעוות את הצליל של הגיטרה באמצעות הגברת הגיין או עוצמת הצליל, של הקדם מגבר (preamplifer או בקיצור preamp).
האפקט הנוצר היה של "קיטום" האות האלקטרוני (בעת ההגעה לסף ההגברה של שפופרות הריק).
השלב הבא, הופעתן של תיבות האפקטים שהרחיבו עוד יותר את מגוון הצלילים של הגיטרה, היה רק עניין של זמן.
תיבות אפקטים היו נתונות בתוך מארז מתכתי וכללו לחצן גדול וגס המאפשר להפעיל או לכבות את המכשיר (הפסקת עיצוב האות החשמלי ללא הפסקת העברתו למגבר) באמצעות דריכה וזאת מהסיבה הפשוטה שידי הגיטריסטים צריכות להיות פנויות לנגינה בגיטרה, בעוד שהם חופשיים לעשות שימוש ברגליהם.
לגיטריסטים רבים השימוש בתיבות האפקטים הפך לחלק קריטי ביצירותיהם, לעיתים עוד יותר מהגיטרה עצמה.
בשנות השמונים והתשעים, הושגה הצלחה בתכנון אפקטים אלקטרונים־דיגיטליים ומבוססי תוכנה, המסוגלים לחקות באיכות משופרת את האפקטים שהושגו בעבר באמצעים אנלוגיים, ביניהם מגברי שפופרות ריק.
הודות להתפתחות של המחשבים האישיים, בתחילת העשור הראשון של המאה ה־21 יצאו לשוק כרטיסי קול המאפשרים חיבור של הגיטרה למחשב.
כמו כן, יוצרו תוכנות ייעודיות להדמיית אפקטים והאינטרנט אפשר הפצה של תוכנות חופשיות כאלו וקבצים השומרים בתוכם הגדרות לאפקטים שמשתמשים אחרים יצרו.
תוכנות מסוג זה מאפשרות לנגנים מתחילים והן לנגנים מקצועיים להתנסות בשימוש באפקטים.
למרות יתרונותיהם היחסיים של אפקטים דיגיטליים, גיטריסטים מקצועיים רבים מעדיפים לעשות שימוש באפקטים אנלוגיים, משום צלילם המיוחד.
דיסטורשן (Distortion; או אוברדרייב Overdrive, אפקט דומה) אפקט הנותן סאונד "מלוכלך" ו"אגרסיבי", פופולרי במיוחד בנגינת רוק, מטאל או בקטעי סולו.
אפקט מאוד שכיח, נמצא ברבבות קטעי מוזיקה פופולרית.
דיליי, רוורב, אקו (Delay; Reverb; Echo) - נותנים אפקט של הד, צליל החוזר על עצמו הרבה פעמים, כמו במערה, אולם קונצרטים וכו'.
יכול להדהד הרבה פעמים, כאילו יש יותר מגיטרה אחת מנגנת (דיליי, אקו) או לדמות חללים פתוחים שונים (רוורב).
גיטריסטים ידועים שהשתמשו באפקט זה הם: דייוויד גילמור (מלהקת פינק פלויד) ובריאן מיי (מלהקת קווין).
וואה וואה (Wah-wah) - אפקט המופעל על ידי דוושה.
פעולתו של האפקט נעשית על ידי חיתוך תדרים הגבוהים (טרבל), כך שנוצר צליל המזכיר דיבור של בנאדם.
גיטריסטים ידועים המשתמשים באפקט זה הם: ג'ימי הנדריקס, קירק האמט (מלהקת מטאליקה) וג'ון פרושיאנטה (מלהקת הרד הוט צ'ילי פפרס).
קורוס, או פלנג'ר (Chorus; Flanger) - אפקט שמדמה צליל של "מקהלה".
האפקט לוקח את הצליל הבודד של הגיטרה, מעתיק אותו, מעוות אותו קצת, ומנגן אותו במרווח (דיליי) קצר מאוד אחרי הצליל המקורי.
הסאונד שמתקבל הוא של צליל יותר "חם" ו"הרמוני".
בוסטר (Booster) - אפקט שמגביר את עוצמת האות החשמלי המועבר מהגיטרה למגבר, לפני הגעתו אל המגבר.
משמש בעיקר להגברת צליל הגיטרה בסולואים וקטעי Lead.
פייזר (Phaser) - אפקט המבצע פעולה דומה לזו של אפקט הוואה־וואה, אך בקצב מוגדר מראש ובאופן אוטומטי.
בין הגיטריסטים המפורסמים שתכננו גיטרות בעלות אפקטים מובנים אפשר לציין את ג'ימי פייג', ג'ימי הנדריקס, אריק קלפטון, פרנק זאפה, ג'ו סאטריאני, סטיב ואי, אינגווי מלמסטין, דייוויד גילמור, סיד בארט, אדי ואן היילן, קורט קוביין, בריאן מיי, ג'ון פטרוצ'י, פיט טאונסנד, פט מתיני ובאקטהד.
הגיטרה החשמלית המסחרית הראשונה פותחה על ידי ג'ורג' ביצ'אם (Beauchamp) ואדולף ריקנבאקר (Adolph Rickenbacher) , וכונתה 'המחבת' (The Frying Pan) על שום צורתה.
היא יצאה לשוק ב־1931. הגיטרות החשמליות הראשונות היו למעשה גיטרות אקוסטיות (בעלות תיבת תהודה ומיתרי מתכת), אשר להן חוברו "פיקאפים".
כאשר התעורר הצורך בעוצמות קול גבוהות.
המוזיקה הפופולרית בארצות הברית של אותה תקופה הייתה הביג בנד - אלו היו תזמורות גדולות הכללו סקציות של כלי נשיפה וחטיבת קצב, ולכן ניגנו בווליום גבוה מאוד.
הגיטרה החשמלית יכלה להתאים את עצמה לסגנון מוזיקה זה וכך צברה פופולריות.
הגיטרות יוצרו על ידי חברות שונות, כמו ריקנבאקר, אודיווקס וגיבסון.
קיימים מספר סוגים של גיטרות חשמליות.
סוג הגיטרה החשמלית הפופולרי ביותר נקרא solid-body - גיטרה חשמלית הבנויה מעץ מלא ללא תיבת תהודה - והוא יוצר לראשונה בצורה מסחרית על ידי ליאו פנדר בשנת 1949. הדגם נקרא "איסקוייר", שהייתה גיטרה בעלת פיקאפ יחיד.
המניע הראשוני להסרת תיבת התהודה היה בעיית ה'פידבק': צליל צורמני שנוצר עקב הגברה בלתי-מכוונת של הצלילים הבוקעים מהמגבר בגלל תיבת התהודה.
לאחר מספר שנים, נוסף עוד פיקאפ והשם שונה ל"ברודקאסטר" ולאחר מכן שמו שונה ל"טלקסטר" מפני ש"גרטש" החלו לייצר קודם לכן דגם שנקרא "ברודקאסטר" ונוצר בלבול.
ב־1952 יצא לשוק דגם גיטרה נוסף שפותח על ידי חברת גיבסון על בסיס אבטיפוס שבנה גיטריסט הג'אז האמריקאי לסטר (לס) פול, הנקרא גיבסון לס פול, אשר זכה להצלחה גדולה ביותר; ב־1954, חברת פנדר הוציאה לשוק את הדגם סטראטוקסטר (הנקרא בקיצור "סטראט"), אשר זוכה להצלחה מסחררת החל משנות ה-60 ועד ימינו.
ה"סטראטוקסטר" וה"לס פול" הן אבות הטיפוס לרוב גיטרות ה־"solid body" שמיוצרות מאז.
הדגמים הנ"ל מיוצרים עד היום אבל בגלל שינויים בתהליכי הייצור ובבעלות על החברות וכן בשל התיישנות העץ (שמשפרת את הצליל בגיטרות איכותיות), אין אחידות ברמתם של דגמים זהים מתקופות שונות.
בנוסף לגיטרת solid-body קיימים 2 סוגים עיקריים נוספים של גיטרות חשמליות המשמרות את עקרון הגיטרות החשמליות הראשונות שהיו מבוססות על תיבת תהודה בדומה לגיטרה אקוסטית, והן נקראת hollow-body (גיטרת נפח או נפח מלא) או semi-hollow (גיטרת חצי נפח).
בגיטרת נפח מלא גוף הגיטרה עבה וחלול לגמרי כמו בגיטרה אקוסטית, וחלק מהצליל מוגבר מתוך תיבת התהודה.
בגיטרת חצי נפח הגוף דק יותר ובמרכזו עובר בלוק עץ (center block) אשר חוצה את תיבת התהודה מתחת לפיקאפים וכך "מכווץ" את הצליל ומונע את הפידבק שהוא כאמור תופעה שגרתית בגיטרות מוגברות בעלות תיבת תהודה.
במקום פתח התהודה העגול הקיים בגיטרה אקוסטית יש בגיטרות נפח מלא וחצי נפח 2 פתחי תהודה בצורת האות "f" בצידי הגוף, בדומה לכינור.
לגיטרת נפח מלא צליל עמוק ורך ומקובלת בעיקר בג'אז, כאשר גיטרת חצי נפח נחשבת ורסטילית ומשתלבת במגוון סגנונות מג'אז דרך בלוז ועד רוק.
יצוין כי בארץ משתמשים במונח (השגוי) "רבע נפח" בתור כינוי מקובל לגיטרה semi hollow כשהמקור לשיבוש הוא תיאור היחס בין עובי גוף גיטרת נפח מלא שיש לו מנעד רחב יחסית - לגוף הדק של גיטרת חצי נפח.
כאמור ההגדרה "חצי נפח" לא מתייחסת לעובי תיבת התהודה אלא לעובדה שהיא "חצי חלולה".
גיבסון היא היצרנית העיקרית של גיטרות נפח מלא כמו ES-175 וגיטרות חצי נפח כמו ES-335 שהיא גם המודל העיקרי לחיקוי עבור שאר היצרנים.
הבדלים נוספים בין גיטרות נפח לשאר הגיטרות החשמליות: החלק העליון של גוף הגיטרה הנמצא מתחת למיתרים הוא קמור וקשתי (Arch-top) בדומה לכינור, ולא שטוח כמו בשאר הגיטרות החשמליות (Flat-top) ולכן הגשר המרכזי המחזיק את המיתרים אינו מקובע לגוף הגיטרה והוא "צף" ומהודק לגוף בלחץ המיתרים (Floating bridge).
לכן המושג Archtop guitar מתייחס לרוב לגיטרת נפח חשמלית למרות שקיימות גם גיטרות אקוסטיות עם מבנה דומה.
הפיקאפים המותקנים בגיטרות נפח הם בדרך כלל פיקאפ מסוג "האמבאקר" (Humbucker) הכולל שני סלילים מגנטיים במקום סליל אחד (Single coil) עבור הקטנת הזמזום (hum) מהמגבר.
בראשית המאה ה-21 נעשו חידושים בתכנונן של גיטרות חשמליות:
ב־2002, חברת גיבסון הכריזה על יצירתה של הגיטרה הדיגיטלית הראשונה.
ההמרה לאות דיגיטלי מתבצעת בתוך הגיטרה, והאות המופק מועבר דרך כבל אתרנט.
שיטה זו מבטלת את החסרון ברעש הנגרם משימוש בכבלים לא איכותיים ומאפשרת עיבוד אותות עצמאי לכל מיתר נפרד.
ב־2003, יצרנית המגברים "Line 6" שחררה לשוק את גיטרת הואריאקס (Variax).
הייחוד בגיטרה זו, הוא השימוש בפיקאפים פיזואלקטריים במקום הפיקאפים האלקטרומגנטיים הסטנדרטיים.
כמו כן, יש בתוכה מחשב המאפשר לשנות את הצליל המופק מהגיטרה לצליל של גיטרות פופולריות רבות.
בסוף 2007 גיבסון השיקה את הדגם "Gibson Robot" עם טכנולוגיית הכוונון העצמי.
טכנולוגיה זו הוחלפה בשנת 2013 בטכנולוגיה דומה בשם Mini E-Tune.
טכניקת הנגינה בגיטרה חשמלית שונה מטכניקת הנגינה בגיטרה קלאסית.
הגיטרה החשמלית מאפשרת שליטה מלאה בצליל הנגינה.
הראשונה, אפשרויות האפקטים המולבשים על הצליל הרגיל של הגיטרה והשנייה, טכניקות נגינה כמו שליטה במשוב (פידבק), גשר הטרמולו (ברוב הגיטרות הנפוצות היום), טכניקות פריטה שונות וכו'.
בגיטרה חשמלית, בניגוד לגיטרה קלאסית, אין כמעט שימוש באצבעות יד ימין ובציפורניים (מלבד גיטריסטים כמו מארק נופלר מהדייר סטרייטס.
כל התווים מנוגנים בדרך כלל בעזרת מפרט על מנת לשלוט בצליל היוצא בצורה מלאה.
כמו כן, ישנן תוספות שונות לנגינה, מעין "מיני־טכניקות", אשר מעשירות את הצליל, כגון טפינג (tapping) שפותחה על ידי אדי ואן היילן, חסימה (muting) וכיוצא בזה .
טכניקת הנגינה בגיטרה חשמלית פותחה על ידי אומני הבלוז האינסטרומנטלי בשנות הארבעים והחמישים, והתפתחה לכיוונים שונים.
הן במוזיקה הנאו־קלאסית והן במוזיקת הג'אז, כאשר גיטריסטים מושכלים כמו וס מונטגומרי פיתחו טכניקות אלתור שונות על גיטרה, כמו Chord melody, נגינה באוקטבות ועוד.
עד להופעתם של גיטריסטים כמו מייקל אנג'לו באטיו ואינגווי מלמסטין שחיברו את המודוסים הקלאסיים למוזיקת המטאל ופיתחו יכולת נגינה במהירויות גבוהות במיוחד (מה שמכונה "גיטר שרדינג").
גיטרות בעלות יותר משישה מיתרים
אף על פי שרוב הגיטרות הם בעלות שישה מיתרים בלבד, ישנן גיטרות בעלות שבעה או שמונה מיתרים.
גיטרות אלה נמצאות בשימוש בעיקר אצל להקות מטאל מתקדם, דג'נט, ודת'קור, אך ישנם גם מוזיקאי ג'אז מסוימים המשתמשים בגיטרות כאלה.
הגיטרה הקלאסית (מכונה לעיתים גיטרה ספרדית) היא כלי מיתר אשר ככל הנראה הומצא בספרד והתפתח מתוך הכלי הקדום לאוטה שהתפתח מעוד.
הגיטרה הקלאסית עברה גלגולים שונים עד שהגיעה לצורתה הנוכחית, בשנת 1850. סוגי המוזיקה העיקריים המנוגנים בגיטרה קלאסית הם מוזיקה עממית ומוזיקה קלאסית ומכאן שמה.
הגיטרה הקלאסית עשויה מעץ ובעלת תיבת תהודה אקוסטית המגבירה את הצליל הנוצר מן הפריטה במיתרים.
המיתרים עשויים לרוב מניילון, מה שמעניק לגיטרה את הצליל הרך יותר יחסית לצליל החד של מיתרי המתכת של הגיטרה אקוסטית שהתפתחה מאוחר יותר בארצות הברית.
הגיטרה הקלאסית המודרנית מתבססת על עיצוב מהמאה ה-19 מאת יצרן הגיטרות הספרדי אנטוניו דה טורס חוראדו.
סוגים שונים של גיטרות לפני המצאת הגיטרה הקלאסית
לפני המצאת הגיטרה הקלאסית שהיא הגיטרה הראשונה שהומצאה היו סוגים שונים נוספים של כלי מיתר הדומים לגיטרה שבאו בצורות שונות למשל כמו "עוד" ו"לאוטה" שהומצאו לפני המצאות הגיטרה הקלאסית ונעשו בהן שימושים זהים.
הגיטרה הקלאסית וכך גם כל שאר סוגי הגיטרות (מלבד גיטרת הבס) מכוונות ל:
הגיטרה הקלאסית היא כלי טרנספוזיצי, ומשכך היא נשמעת אוקטבה נמוך יותר ממה שכתוב בתווים.
דו אמצעי בתיווי סטנדרטי יכתב באוקטבה גבוה יותר, כלומר יש לכתוב C5.
הגיטרה הקלאסית פופולרית מאוד במוזיקה עממית של מספר עמים, ביניהם הספרדים, הצוענים והקובנים.
אחד הסגנונות העממיים הבולטים בהם משמשת הגיטרה הקלאסית הוא סגנון הפלמנקו הספרדי, המבוסס על פריטות מהירות, תוך שימוש בטכניקות נגינה מורכבות.
היא פופולרית גם בברזיל בעיקר כחלק מסגנון הבוסה נובה אשר מבנה האקורדים וקצב הפריטה המיוחד הם בין אלה המעניקים לסגנון את הצליל האופייני לו.
גם בזמר העברי (שירי ארץ ישראל, שירי הלהקות הצבאיות, שירי משוררים ושירי חבורות הזמר) היא הייתה פופולרית מאוד.
מלבד מוזיקה עממית, משמשת הגיטרה הקלאסית גם במוזיקה קלאסית.
חלק מהיצירות הקלאסיות המנוגנות בגיטרה נכתבו במקור לגיטרה קלאסית, בעוד אחרות נכתבו לכלים אחרים ועובדו לגיטרה קלאסית.
אחד המלחינים שיצירותיו אהובות ביותר על גיטריסטים קלאסיים הוא יוהאן סבסטיאן באך.
זאת, למרות העובדה כי באך לא כתב אף יצירה לגיטרה.
גיטריסטים מנגנים עיבודים לגיטרה של הסוויטות ללאוטה, הסוויטות לצ'לו והסונאטות והפרטיטות לכינור של באך, וגם יצירות שנכתבו לכלים אחרים- גם של מלחינים אחרים- אשר עובדו לגיטרה.
יצירות שנכתבו במיוחד לגיטרה החלו להיות נפוצות רק בתחילת המאה ה-19. הפופולריות של הגיטרה עלתה במהירות, ובמאה ה-20 נכתבה היצירה הקלאסית המפורסמת ביותר לגיטרה קלאסית-הקונצ'רטו לגיטרה: הקונסיירטו דה ארנחואס מאת חואקין רודריגו.
מוזיקאי ספרדי נוסף שהשפיע רבות על הפופולריות של הגיטרה הקלאסית היה אנדרס סגוביה ששכלל את טכניקות הנגינה בה דרך עיבודי קטעים קלאסיים מכלים אחרים והפך את הרסיטל - קונצרט בו סולן יחיד מנגן אוסף יצירות קלאסיות - פופולרי לגיטרה בדומה לרסיטל לפסנתר.
הגיטרה הקלאסית נוכחת פחות במוזיקה פופולרית, כאשר רוב האמנים והלהקות - בפרט מארצות הברית - מעדיפים להשתמש בדרך כלל בגיטרה אקוסטית.
למרות זאת, ישנם אמנים המעדיפים דווקא את הגיטרה הקלאסית ככלי הליווי שלהם או משלבים אותה ברפטואר שלהם, ביניהם סטיב האו (Steve Howe) גיטריסט להקת Yes הבריטית, קייטנו ולוזו (Caetano Veloso) הברזילאי או מתי כספי הישראלי שגיטרה קלאסית היא כלי הליווי הראשי שלו (בנוסף לפסנתר).
כיום אמני המוזיקה הפופולרית המשתמשים בגיטרה קלאסית משתמשים למעשה בגיטרה שהגדרתה הנכונה יותר היא "גיטרה אקוסטית בעלת מיתרי ניילון" שכן המבנה האקוסטי שלה שונה מגיטרה קלאסית מסורתית ומזכיר יותר את הגיטרה האקוסטית - צוואר דק יותר, תיבת תהודה דקה יותר ובמקרים רבים אף מגבר פנימי.
מלחינים בולטים ברפרטואר הגיטרה הקלאסית
חלק מהמלחינים כתבו יצירות שנועדו במקורן עבור הגיטרה.
עבור אחרים עובדו יצירות מתאימות לגיטרה קלאסית.
"גיטרת אוויר" (Air Guitar) היא מעין ריקוד המקובל בסצנת המטאל והרוק, המהווה חיקוי מוגזם של תנועות פריטת הגיטריסט בעת הופעה במה שנראה כנגינה על "גיטרה" בלתי נראית.
גיטרת האוויר נועדה לתפוס את הסגנון המתפרע של נגני גיטרה בזמן סולו, ללא צורך בגיטרה או ביכולת לנגן, בנוסף משמשת תחליף נאות לאלו הרוצים להימנע מהשתתפות בריקוד הפוגו.
אך גיטרת האוויר יכולה להתבצע גם בזמן ישיבה בבית תוך הקשבה למוזיקה, ישנן אף תחרויות של ביצועים מרשימים בגיטרת אוויר.
השימוש בגיטרת אוויר נעשה בעיקר לנגינת סולו גיטרה וכמעט ולא לאקורדים
מתאבק ה-WWE, האלק הוגאן, נודע בכך שהוא ניגן על גיטרת אוויר בעת שהיה נכנס לזירה לצלילי אחד משירי הכניסה שלו, "וודו צ'יילד" של ג'ימי הנדריקס.
בסרט מסע הכזבים של ביל וטד נעשה שימוש נרחב בגיטרת אוויר.
ה"ריקוד" הנ"ל בו הרוקד מחקה את תנועות האמן המופיע מולו על הבמה נתן השראה גם ל"תופי אוויר" (Air Drums) בהם ניתן לראות את הרוקדים בהופעות מבצעים תנועות של תיפוף לקצב התופים של המוזיקה ואף "קלידי אוויר" הכוללים תנועת נגינה על פסנתר/קלידים בלתי נראים בהתאם למוזיקה.
גיטריסט הוא מוזיקאי המנגן בגיטרה.
הגיטריסט יכול להיות חלק מלהקה, הרכב או להופיע לבד.
את פריצתם לקדמת הבמה חייבים הגיטריסטים למוזיקת הג'אז והרוק, אך עוד קודם לכן הם היו חלק חשוב מהרכבים שונים כגון: הרכבי קאנטרי, ניגון בריקודי פלמנקו והרכבים קלאסיים.
את הגיטריסטים ניתן לחלק לאלו המנגנים על גיטרה חשמלית, גיטרה קלאסית או גיטרה אקוסטית.
עם עליית מוזיקת הרוק החלו גיטריסטים לקבל מעמד של כוכבי על, מאחר שבמוזיקת רוק חשיבותה של הגיטרה היא רבה, שנייה או מתחרה עם השירה.
עם פריצתו של ג'ימי הנדריקס לתודעה בסוף שנות השישים ותחילת שנות השבעים, החל תור הזהב של נגני הרוק ושל הסולואים הארוכים.
כיום מייצרות יצרניות הגיטרה גיטרות הנושאות שמות של גיטריסטים ידועים, ומיוצרות על פי המפרט הטכני של הגיטרה המזוהה עם הגיטריסט, בהם: ריצ'י בלקמור, אריק קלפטון.
גיטרת סלייד או צוואר בקבוק הם שיטה או טכניקה מיוחדת לנגינה בגיטרה.
במקום לשנות את גובה הצליל בדרך הרגילה (על ידי לחיצה על המיתרים), סלייד מוחלק על המיתרים לאורך צוואר הגיטרה כדי לשנות את אורך הרעידות וגובה הצליל.
גיטרת סלייד מנוגנת בדרך-כלל (בהנחה שהנגן הוא ימני והגיטרה גם היא לא שונתה לשמאליים):
כאשר הגיטרה בתנוחה הרגילה, משתמשים בסלייד שנקרא צוואר בקבוק על אחת מאצבעות היד השמאלית; טכניקה זו נקראת גיטרת צוואר בקבוק.
כאשר הגיטרה מוחזקת במאוזן, עם בטנה כלפי מעלה ומיתר הבס כלפי הנגן, סלייד שנקרא פלדה מוחזק ביד שמאל; טכניקה זו נקראת גיטרת פלדה.
טכניקת "גיטרת הסלייד" ניתנת להבחנה במיוחד בסגנון הבלוז ובפרט בסגנון הדלתא בלוז.
למעשה נגני בלוז הראשנים משנות ה-20 ושנות ה-30 הם אלה אשר המציאו למעשה את טכניקת "הסלייד".
הם היו חותכים ומשייפים צוואר של בקבוק זכוכית וכך בעצם המציאו את ה"סלייד".
חלוצי נגינה זו (כמו למשל מיסיסיפי פרד מקדואל) השתמשו גם באולר, עצם חלולה (מה שהקנה לנגינה את הכינוי Steakbone, "עצם סטייק") וכוס זכוכית.
כיום ישנם שלושה סוגים של "סלייד": סלייד מזכוכית סלייד פלסטיק סלייד ממתכת.