tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
מאייר הודיע כי זה אלבומו ה"כנה ביותר" ואת מסע ההופעות לאלבום תכנן לבצע במיקומים יותר אינטימיים מאשר סבבי ההופעות הקודמים.
כמו כן, הסכים להשתתף בפסטיבל South by Southwest.
אולם, על אף התכנונים, הגרנומולה בגרונו שבה, וב-9 במרץ 2012 הודיע מאייר שנאלץ לבטל את סיבוב ההופעות שלו ולהימנע מלשיר עד להודעה חדשה.
אף על פי כן, אלבומו Born and Raised יצא כמתוכנן ב-22 במאי 2012, הגיע למקום הראשון במצעד הבילבורד 200 ומכר כ-219,000 עותקים בשבוע הראשון לצאתו.
כמו כן, האלבום זכה לביקורות חיוביות - הרולינג סטון בחר אותו למקום ה-17 במצעד האלבומים שלו לשנת 2012 ומגזין פיפל שיבח אותו.
מאייר חשש לעתידו כזמר והחל לחשוב על קריירה כגיטריסט.
כמוצא אחרון, הוא פנה למרכז הקולי באוניברסיטת קליפורניה בלוס אנג'לס לטיפול.
בספטמבר 2012 האוטורינולרינגולוג ג'רלד ברק שיתק את מיתרי הקול של מאייר בסדרה של זריקות בוטולינום במינון גבוה, בתקווה שאלו יאפשרו לגרנומולה להבריא.
מאייר נכנס למספר חודשי הבראה במהלכם לא יכול היה אפילו לדבר, אך החל ללוות מוזיקאים אחרים בנגינה על גיטרה בלבד - בתוכנית סאטרדיי נייט לייב עם פרנק אושן בספטמבר ובהופעה בניו ג'רזי עם הרולינג סטונז בדצמבר.
בינואר 2013 מאייר החלים מספיק על מנת להופיע במופע צדקה בבוזמן לאחר כמעט שנתיים בהן לא הופיע.
באפריל 2013 הוא הופיע בשנית, בפסטיבל הגיטרה קרוסרואודס במדיסון סקוור גארדן שבניו יורק ובשלישית בהיכל התהילה של הרוק אנד רול ה-28, בו הוא צירף להיכל את אלברט קינג המנוח.
הופעתו ב-25 באפריל 2013 באמפיתיאטרון של טסקלוסה שבאלבמה והופעתו ביום שלאחר מכן בפסטיבל ניו אורלינס לג'ז ומורשת סימנו את חזרתו להופיע באופן מלא, לראשונה מאז התגלו בעיותיו הרפואיות בספטמבר 2011.
ביוני 2013 הודיע מאייר על סיום העבודה על אלבומו השישי, "Paradise Valley", אשר יכיל בעיקר "שירי פולק רוק רגועים".
באלבום ישנו דואט של מאייר עם פרנק אושן שנקרא Wildfire Pt.
2, ודואט נוסף עם בת זוגו באותה התקופה קייטי פרי, שנקרא Who You Love והיה לסינגל השלישי מהאלבום.
קליפ השיר מציג את מאייר, פרי ומספר זוגות אמתיים נוספים, הנראים נאבקים יחדיו לא ליפול משור מכני.
הסינגל הראשון מתוך האלבום נקרא Paper Doll והוא יצא ב-18 ביוני 2013. האלבום עצמו יצא ב-20 באוגוסט, קיבל ביקורות חיוביות מאוד, הגיע למקום השני במצעד הבילבורד 200 ונמכר בכ-145,560 עותקים בארצות הברית בשבוע הראשון לצאתו.
מאייר יצא לסיבוב הופעות שבמרכזו שני האלבום האחרונים שהוציא, הסיבוב הראשון שלו מזה שלוש שנים, וכלל הופעות בצפון אמריקה ובאוסטרליה.
במהלך הופעה באדלייד, ביצע מאייר גרסת כיסוי לשיר XO של ביונסה.
כחודש לאחר מכן, ב-22 במאי 2014, הוא פרסם גרסת אולפן של השיר בחשבון ה-SoundCloud שלו וכשבוע לאחר מכן גם בחנות ה-iTunes.
השיר הגיע לראשי המצעדים בארצות הברית, קנדה, אוסטרליה, הולנד והממלכה המאוחדת.
בספטמבר אותה השנה השתתף מאייר בדואט בשם Come Rain or Come Shine עם ברברה סטרייסנד לאלבומה החדש, Partners.
בפברואר 2015 מאייר הופיע לצד אד שירן בטקס פרסי הגראמי.
במרץ הוא החל לעבוד על אלבום חדש.
מאייר העיד שבתחילת 2011 הוא נתקל בשיר של להקת גרייטפול דד, וממנו הגיע לשירים נוספים של הלהקה.
בפברואר 2015, כשהיה מנחה אורח בתוכנית The Late Late Show, הזמין מאייר את גיטריסט הלהקה, בוב וויר להופיע עמו.
חברי הלהקה שנותרו בחיים - בוב וויר, מיקי הארט וביל קרויצמן, היו באותה התקופה בעיצומו של מסע הופעות לכבוד 50 שנה להקמת הלהקה.
באותו אוגוסט הקימו מאייר, שלושת חברי הלהקה, ג'ף צ'ימנטי ואוטיל ברברידג' להקה משותפת בשם דד אנד קומפני ויצאו למסע הופעות בארצות הברית.
מסע ההופעות זכה לביקורות חיוביות והם המשיכו להופיע יחד גם בשנת 2016.
בעקבות הופעותיו עם דד אנד קומפני, דחה מאייר את העבודה על אלבומו החדש לינואר 2016 ותכנן לסיים אותו עד לסוף אותה השנה.
ב-17 בנובמבר הוציא מאייר את הסינגל הראשון מתוך האלבום שנקרא Love on the Weekend.
הסינגל השני יצא ב-24 בפברואר 2017 ונקרא Still Feel Like Your Man.
לבסוף, רק ב-14 באפריל 2017 יצא אלבומו השביעי, "The Search For Everything", יחד עם סינגל שלישי מתוך האלבום בשם In the Blood.
מסע ההופעות שליווה את האלבום החל במרץ 2017 ונגמר באוקטובר באותה השנה.
מאייר המשיך בהופעותיו עם דד אנד קומפני גם בשנת 2017. ב-5 בדצמבר, במהלך אחת מהופעות אלו, התנקב התוספתן של מאייר, מה שהוביל לניתוח אפנדקטומיה ולדחיית ההופעות המתוכננות שלו לפברואר 2018. בינואר 2018 הודיע ההרכב שישוב להופיע בקיץ אותה השנה.
ב-10 במאי הוציא מאייר את הסינגל New Light שהופק על ידי נו איי.די.
ביום הוצאת הסינגל קיים ריאיון עם זאין לואו לאפל מיוזיק, בו הכריז כי יוציא שירים נוספים ב-2018. ב-24 באוקטובר הופיע עם שיר חדש בשם I Guess I Just Feel Like ב-iHeartRadio Theater.
על השיר כתב בחשבון האינסטגרם שלו ש: "מעולם לא פרסמתי שיר שבו הרצון היחיד שלי הוא שיבינו אותי.
ואולי גם לגרום לאנשים אחרים להרגיש שמבינים אותם...
זהו יום מיוחד עבורי." ב-12 בדצמבר הודיע כי יצא לסיבוב הופעות עולמי בשנת 2019. מאייר הוציא שני סינגלים ב-2019- "I Guess I Just Feel Like" ב-22 בפברואר ו-"Carry Me Away" ב-6 בספטמבר.
ב-15 בפברואר 2020, במהלך פרק בתוכניתו של מאייר "Current Mood", הוא חשף כי הוא נמצא בתהליכי כתיבה והקלטה של שירים במסגרת אלבום חדש.
בתחילת 2021 הוא הצהיר שהפקת האלבום הושלמה והוא החל לפרסם קטעים קצרים משירים חדשים בחשבונו בטיקטוק.
בריאיון עם קרווין פרוסט, מאייר רמז שתאריך צאתו של האלבום מתוכנן לאפריל.
התאריך המתוכנן נדחה וב-1 ביוני 2021 מאייר הכריז באופן רשמי על צאת אלבום האולפן השמיני שלו בשם "Sob Rock" וב-4 ביוני הוציא את הסינגל המרכזי מתוך האלבום ואת הווידאו קליפ שלו, Last Train Home.
האלבום יצא לאור ב-16 ביולי 2021 יחד עם וידאו קליפ לשיר Shot In The Dark.
רשימת השירים באלבום כללה את הסינגלים שכבר יצאו New Light, I Guess I Just Feel Like ו-Carry Me Away, שנערך מחדש על מנת להתאים אותו לאלבום.
הוא הוצג על שער מגזין הרולינג סטון (מהדורה #1020) בפברואר 2007 יחד עם ג'ון פרושיאנטה ודרק טראקס בכתבה שנקראה "אלילי הגיטרה החדשים".
הוא כונה בכתבה "Slowhand, Jr." בהתייחסות לכינוי הישן של אריק קלפטון.
מצד שני, מבקרים נוטים למתוח ביקורת על הסגנון ה"בטוח" של המוזיקה שלו, כלשונם - "אמנם היכולות שלו גבוהות, הן מבחינה מוזיקלית והן מבחינת יכולות הנגינה, אך השירים אותם הוא מוציא ומנגן בפועל הם פשוטים ולעיתים אף משעממים".
החל מהמהדורת האסקווייר שיצאה לאור ביוני 2004, כותב מאייר טור אישי למגזין בשם "שיעורים מוזיקליים עם ג'ון מאייר".
כל טור מכיל שיעור מוזיקלי ואת השקפותיו בנוגע לנושאים מחייו הפרטיים או נושאים פופולריים בשיח האמריקאי.
עם התפתחותן של הרשתות החברתיות באינטרנט, החל מאייר להיות פעיל בהן כשהוא מפעיל חמישה בלוגים במקביל: דף במייספייס, בלוג באתרו הרשמי, בלוג באתר Honeyee.com, דף בטאמבלר ובלוג תמונות באתר StunningNikon.com.
הוא גם היה פעיל במיוחד בטוויטר, כשבניגוד למפורסמים רבים אחרים, הוא כתב את הפרסומים של עצמו, ושם הוא צבר כ-3.7 מיליון עוקבים.
הפוסטים עסקו בעיקר בקריירה שלו, אך הם כללו גם בדיחות, קטעי וידאו, תמונות ותגובות להתייחסויות כלפיו בתקשורת.
ב-23 בינואר הוא מחק את כל הפוסטים שלו מחשבון הטוויטר שהתפרסמו עד לאותו התאריך, וב-14 באוקטובר 2010, מחק כליל את חשבונו.
מאייר הוא אספן שעונים, תחביב אותו הוא מכנה "שפוי".
האוסף, ששוויו מוערך לפי מאייר ב"עשרות מיליוני דולרים" כולל שעוני יוקרה של החברות IWC, פטק פיליפ ורולקס.
כמו כן, הוא שימש כשופט בחבר השופטים של תחרות לעיצוב שעונים בז'נבה.
כחלק מהתחביב, הוא כותב טור לאתר ההורולוגיה Hodinkee.
בספטמבר 2018, במהלך הופעתו בתוכנית "Jimmy Kimmel Live!" עם ג'ימי קימל, הציג מאייר טריילר לתוכנית האינסטגרם החדשה שלו.
התוכנית נקראת "Current Mood" והיא עלתה לראשונה לחשבון ה-IGTV שלו ב-30 בספטמבר.
התוכנית עולה ביום ראשון מדי שבוע ומתארחים בה מפורסמים כמו צ'ארלי פות' ובתו של לארי דייוויד.
ב-2004 אירח מאייר תוכנית חיה באורך של חצי שעה בערוץ VH1 שנקראה "לג'ון מאייר יש תוכנית טלוויזיה".
סטיב ג'ובס הזמין את מאייר להופיע בנאומו המרכזי בכנס אפל של שנת 2004, כשהציג לראשונה את האפליקציה "GarageBand".
מאייר הפך לאורח קבוע בכנס אפל השנתי, כולל בהכרזה על השקת האייפון בשנת 2007. מאייר השתתף לצידם של סלאש וכריסטופר גסט במסע התעמולה של חברת פולקסווגן בשנת 2007. כמו כן, מאייר החזיק ופרסם את הטלפונים של חברת בלאקברי.
מאייר מרבה להשתתף בתוכניות אירוח וטלוויזיה, ובעיקר בתוכנית של דייב שאפל, בתוכנית "Late Night" עם דייוויד לטרמן ובתוכנית "Late Night" עם קונאן או'בריאן, כולל בתוכניתה האחרונה.
הוא כתב את שיר הפתיחה של אחת מתוכניות האירוח בערוצה של אופרה וינפרי.
הוא הנחה שלוש תוכניות של ה-"The Late Late Show" בתחילת 2015, לאחר פרישתו של קרייג פרגוסון.
מאייר הופיע בתפקיד אורח בסרט האימה משנת 2014 - Zombeavers.
בשנת 2015 הוא שיחק בתפקיד עצמו בסרטו של איתן כהן - נראה אותך אסיר.
מאייר הוא אספן גיטרות, ולאורך השנים שיתף פעולה עם מספר חברות עלית בתחום ייצור הגיטרות בעיצוב דגמים המיוחדים לו.
בשנת 2003 הקדישה לו חברת הגיטרות מרטין דגם מיוחד של גיטרה אקוסטית בשם "OM-28 John Mayer".
הדגם יוצר ב-404 עותקים שנמכרו באזור אטלנטה בלבד.
בשנת 2005 הוציאה חברת פנדר שתי גיטרות חשמליות מדגם סטראטוקסטר לכבודו של מאייר בהשראת העיצוב של מרטין.
דגם שלישי של פנדר צופה בצבע פחם מתכתי, ויצא בגרסה מוגבלת של 100 גיטרות בלבד.
בינואר 2006 הוציאה חברת מרטין דגם "OMJM John Mayer", שניסה להתחקות אחרי העיצוב של הגיטרה המקורית לכבודו של מאייר, אבל במחיר נוח יותר ובמספר גדול יותר עותקים.
באוגוסט 2006 החלו בחברת פנדר לעבוד על גיטרות סטראטוקסטר מדגם "SERIES II John Mayer".
בינואר 2007 חברת "Two Rock" עבדה בשיתוף פעולה עם מאייר בייצור 25 מגברים מותאמים אישית, כולם חתומים על ידו.
הגיטרה המוכרת ביותר של מאייר היא ה-"Black1", אותה ייצר בשיתוף פעולה עם מעצב הגיטרות ג'ון קרוז לאחר סיבוב ההופעות של האלבום Heavier Things.
ההשראה לבניית הגיטרה הגיעה מהגיטרות החשמליות של רורי גלאגר וסטיבי ריי וון.
הגיטרה שעיצב הייתה בצבע שחור והיו לה משטח גירוד בצבע ירוק בהיר, פיקאפים אותם עיצב בעצמו וחיפויי מתכת ומפתחות כיוון מוזהבים.
הגיטרה שימשה את מאייר לאורך רוב הקלטות האלבום Continuum.
חברת פנדר הוציאה 83 גיטרות דומות לאלו שמאייר עיצב לעצמו, אשר נמכרו תוך 24 שעות מיציאתן.
ב-2010 הודיעה החברה על ייצור 500 גיטרות נוספות לפי אותו דגם.
ב-2014 הודיע מאייר שהוא מפסיק לעבוד עם חברת פנדר, ולכן כל הגיטרות כדוגמת ה-"Black1" ירדו מהייצור.
ב-2015 מאייר הכריז על התחלת שיתוף פעולה עם חברת הגיטרות PRS, ובמרץ 2016 הם חשפו את הפרויקט המשותף שלהם, ה-"Super Eagle".
הגיטרה יוצרה ב-100 עותקים, כל אחת במחיר של 10,000 דולר.
בינואר 2017 הכריזו מאייר והחברה על השקתו של מגבר משותף בשם J-MOD שיצא ב-100 עותקים וביוני אותה השנה על התחלת הייצור של ה-"Super Eagle II" ב-120 עותקים.
בינואר 2018 הכריזה חברת הגיטרות מרטין על השקת גיטרה אקוסטית מדגם D-45 על שמו של מאייר, ב-45 עותקים, כל אחד במחיר של 14,999 דולרים.
במרץ אותה השנה, חברת PRS השיקה את הדגם "Silver Sky" בארבעה צבעים.
הגיטרה זכתה לשבחים רבים ויוצאי דופן במגזיני המוזיקה השונים.
מאייר מעולם לא התחתן, אך היה בעבר במערכות יחסים רומנטיות עם ג'ניפר לאב יואיט, ג'סיקה סימפסון, מינקה קלי, ג'ניפר אניסטון, קייטי פרי.
ב-2002 מאייר הקים את "קרן Back to You", ארגון ללא מטרות רווח שמתמקד בגיוס כספים בתחומי הבריאות, החינוך, האמנויות ופיתוח הכישרונות.
הקרן מציעה למכירה פומבית פריטים מיוחדים של ג'ון מאייר כמו מפרטים לגיטרה, חולצות, כרטיסים להופעות ותקליטים חתומים.
המכירות האלו היו ברובן מוצלחות, עם מכירה של מוצרים במחיר שהיה גבוה פי 17 מערכם המקורי.
ב-7 ביולי 2007 השתתף מאייר בהופעה של ארגון לייב ארת' להעלאת המודעות לנזקי ההתחממות הגלובלית.
לאורך הקריירה שלו, מאייר הופיע במופעי צדקה וגיוס כספים רבים.
הוא הופיע פעמים רבות למען הקרן שהקים אלטון ג'ון להעלאת המודעות למחלת האיידס.
בעקבות הטבח בווירג'יניה טק הוא הופיע ב-6 בספטמבר 2007 יחד עם דייב מת'יוס בנד, פיל וסאר ונאז באצטדיון האוניברסיטה, ובאותו החורף יחד עם רוב תומאס בבית חולים לילדים בניו יורק.
ב-8 בדצמבר 2007 ארגן מאייר לראשונה מופע שנתי לגיוס כספים, אותו המשיך לקיים מדי שנה גם בשנים שלאחר מכן, וממנו הוזרמו כספים לארגוני צדקה בלוס אנג'לס שעוסקים בעיקר ברווחת ילדים, בחסרי בית ובפיתוח האומנויות.
ביולי 2008 יצא אלבום ההופעה של מופע גיוס הכספים ונקרא Where the Light Is.
מאייר השתתף באלבום Songs for Tibet: The Art of Peace - יוזמה של ידוענים אמריקאיים לתמיכה בעצמאותה של טיבט ובדלאי לאמה ה-14 טנזין גיאטסו.
מאייר וקית אורבן עזרו לגייס בשנת 2011 כ-750 אלף דולר לטובת קרן טייגר וודס לשיפור רווחתם של ילדים בארצות הברית.
בינואר 2013 מאייר וזק בראון עזרו לגייס כ-100 אלף דולר בבוזמן, מונטנה, לטובת שירותי הכבאות האמריקאים שנלחמו בשריפות במדינה ב-2012.
בתחילת הקריירה שלו מאייר הצהיר כי ברצונו להתרחק לחלוטין מסמים, אלכוהול, בילויים במועדוני לילה, אירועי שטיח אדום, מערכות יחסים עם מפורסמות וכל דבר שעלול להסיח את דעתו מהמוזיקה.
אולם, מערכת היחסים של מאייר עם ג'סיקה סימפסון העלתה מאוד את חשיפתו לצהובונים.
ב-2006 הוא הזכיר לראשונה שהוא משתמש במריחואנה והוא החל לפקוד את המועדונים בלוס אנג'לס ובניו יורק.
הוא החל לצאת עם שורה של ידועניות אמריקאיות כולל ג'ניפר אניסטון ומינקה קלי.
ב-2007 חייו הפרטיים הפכו לעיסוק קבוע של הצהובונים, וכתוצאה מכך הוא החל לנסות לשלוט בדמותו הציבורית.
הנוכחות שלו ברשתות החברתיות עלתה (כולל פוסטים יומיים בטוויטר), הוא החל למתוח את צלמי הפפראצי שעקבו אחריו והחל להנחות פינה בתוכנית הרכילות בערוץ "TMZ on TV".
בתחילת 2010 מאייר השתתף בראיון מעורר מחלוקת למגזין פלייבוי, במהלכו התבטא בגסות כלפי נשים, במיוחד נשים שחורות, ואף השתמש במילה "nigger".
בעקבות הראיון עלו האשמות שונות כלפיו בתקשורת על מיזוגניה, רברבנות וגזענות.
הוא התנצל על השימוש במילה "nigger" בטוויטר באומרו "זה היה אנוכי מצדי לחשוב שאני יכול להשתמש באופן אינטלקטואלי...
במילה שהיא כל כך טעונה רגשית".
באותו הערב הוא גם התנצל בדמעות על הראיון בפני להקתו ומעריציו בהופעה בנאשוויל.
בשנתיים הבאות, מאייר עזב את ניו יורק והתרחק מעדשת המצלמות.
בריאיון לאלן דג'נרס בתוכנית הטלוויזיה שלה, הוא סיפר על התקופה הזו כי: "איבדתי את הראש שלי לתקופה ועשיתי שני ראיונות טיפשיים וזה די פקח לי את העיניים...
זו הייתה התרסקות אלימה לתוך עולם המבוגרים.
למשך שנתיים הייתי צריך להבין מה קרה, ואני שמח שבאמת הצלחתי להתרחק מאור הזרקורים".
זמרת הפופ טיילור סוויפט השתתפה בשנת 2009 בשירו של מאייר "Half of My Heart" מהאלבום Battle Studies.
בתקשורת החלו לדבר על מערכת יחסים שמתנהלת בין השניים, טענות אליהן אף אחד מהשניים לא התייחס.
אולם, סוויפט הוציאה בשנה שלאחר מכן את השיר "Dear John", שייתכן ומתייחס למערכת היחסים שלה עם מאייר.
ביוני 2012 מאייר ביקר את השיר ואמר ש: "זה ניצול לרעה של הכישרון שלך, לחכוך בידייך ולהגיד "חכו מה יקרה כשהוא יקבל את זה"".
שירו של מאייר "Paper Doll", הסינגל הראשון מתוך האלבום Paradise Valley, מתייחס כביכול לפרשה, טענה אותה מאייר לא אישר ולא הפריך.
ג'ון מארק איינסלי הוא זמר טנור לירי בריטי.
ידוע בקולו הגמיש ויכולתו הבימתית, נערץ במיוחד הודות לביצועו את יצירות המוזיקה הבארוקית ושל
מאוחר יותר פנה גם לתחום המוזיקה של המאה ה-20, כמו האופרות של הנצה (השתתף בשתי בכורות של יצירותיו), ינאצ'ק ובריטן.
ג'ון מארק איינסלי נולד בקרו (Crewe) צ'שייר במשפחתם של כומר אנגליקני ושל מורה.
בילה רוב ילדותו בווסטר והתחנך בבית הספר היסודי המלכותי במקום.
באותה תקופה התחיל לשיר במקהלת המתנדבים של קתדרלת ווסטר.
המשיך לימודיו במכללת מודלין באוקספורד.
האקדמית ועזב את המכללה, למרות שהצליח בבחינות.
המשיך בלימודי המוזיקה באופן פרטי, במשך חמש שנים, אצל אנתוני רולף ג'ונסון ושר בטקסי ה"כרייסט צ'רץ'" Christ Church.
לאחר מכן השתלם בשיקגו אצל דיינה פורלאנו שנשארה זמן רב מורתו ומדריכתו.
איינסלי הופיע לראשונה כסולן מוזיקה קלאסית בשנת 1987 במיסה מאת איגור סטרווינסקי, תחת ניצוחו של סיימון ראטל.
אחרי שהשתתף בכמה להקות מוזיקליות כמו " הקולות הגותיים", בשנת 1988 עשה את הופעת הבכורה שלו על במת אופרה מקצועית בתפקיד ארמינדו באופרה
Gli equivoci nel sembiante מאת אלסנדרו סקרלטי בפסטיבל איסנברוק למוזיקה מוקדמת.
כעבור שנה שר את אורימאקו מאופרת "חזרתו של אוליסס למולדת" Il ritorno d'Ulisse in patria באופרה הלאומית האנגלית ובשנת 1990 עשה סיור קונצרטים בבוסטון ובניו יורק.
מאז נסע לסיורים רבים בעולם כזמר אופרה וכסולן קונצרטים.
בשנת 1992 ביצע עם הפילהרמונית של ברלין תחת שרביטו של ברנרד הייטינק את תפקיד הטנור בבכורת האופרה של ג'ון טאוונר, נראה אותו כפי שהוא (We shall Him as He is).
בשנת 1992 שר לראשונה במוזיקפראיין בווינה כסולן טנור בתפקיד האוונגליסט ב"מתאוס פסיון" וב"יוהנס פסיון" של באך, כשמנצח היה פטר שרייר.
ג'ון מארק איינסלי הצטיין בשירתו באופרות מהתקופה הטרום-בארוקית והבארוקית ובאופרות של מוצרט.
הופיע כאידמנטס באידומנאו מלך כרתים עם האופרה הלאומית הוולשית, בתפקיד טיטוס (טיטו) ב
La clemenza di Tito עם האופרה האוסטרלית, כאורפאו ב"אורפאו" של מונטוורדי עם האופרה ההולנדית, גם כדון אוטאביו בדון ג'ובאני מאת מוצרט, בקובנט גארדן, באופרה בסן פרנסיסקו ובפסטיבל גלינדבורן.
תפקידים אחרים שביצע כוללים את פלסטאף באופרה של ורדי, לנסקי ביבגני אונייגין מאת צ'ייקובסקי,, ליסאנדר בחלום ליל קיץ מאת בריטן, דוד באופרה "שאול ודוד", מאת קרל נילסן.
כיופיטר באופרה "סמלה" מאת הנדל זכה בתשואות רבות באופרה הלאומית האנגלית בשנת 1999.
בפסטיבל זלצבורג בשנת 2003 השתתף בבכורה העולמית של האופרה של הנצה, "L'Upupa und der Triumph der Sohnesliebe", ("הדוכיפת או ניצחון אהבת הבן") בתפקיד הדמון, תפקיד אותו שר גם על במת התיאטרו ריאל במדריד.
ב 2008 גילם את אמיליו באופרה פרתנופה על במת האופרה הלאומית האנגלית, הופיע גם בלה סקאלה במילאנו ובפסטיבל גלינדבורן.
בחייו האישיים הזמר הוא הומוסקסואל והחל משנת 2007 הקשר עם בן זוגו, נגן העוגב ויליאם וייטהד, הפך לרשמי כאשר השניים מיסדו את יחסיהם באיחוד אזרחי.
לג'ון מארק איינסלי דיסקוגרפיה עשירה ברפרטואר הבארוקי והקלאסי, כמו כן כוללת לידר גרמנים ושירים אנגליים.
מקהלות אופרה מפורסמות - 1989 - אי אמ איי
מונטוורדי - אורפאו - 1992 - ל'אואזו ליר (2 דיסקים)
מנדלסון - אליאס - 1995 דקה הרמוניה מונדי ( 2 דיסקים)
מוצרט - המיסה הגדולה בסי ינור - 1999 - דקה
ברליוז - ילדותו של כריסטוס L' Enfance du Christ - וכו - 2000 - דקה (2 דיסקים)
ברליוז - שמונה סצנות מפאוסט וכו' - 2003 - דקה
מנדלסון -2005- "אליאס", "פאולוס", "חלום ליל קיץ" - הרמוניה מונדי (5 דיסקים)
"L'Invitation au voyage" (שירי דליב ודופרק - 2006 -היפריון
"The Lion hearted king" - עם להקת "הקולות הגוטים" - 2007 - הליוס
באך - הפסיון לפי יוחנן - 2007 - בריליאנט קלסיקס (2 דיסקים)
ינאצ'ק - זכרונות מבית המתים - 2008 - דויטשה גרמופון
קריסימי - אורטוריה "יונה", "יפתח" וכו' - 2008 - בריליאנט קלסיקס
הנדל - בתוך 30 הדיסקים The masterworks "יצירות המופת" 2009
פרס הפסטיבל מינכן - על ביצוע התפקיד אורפאו
2007 - פרס לזמר של החברה הפילהרמונית המלכותית הבריטית
ג'ון אדוארד מאק היה פסיכיאטר אמריקאי, סופר ופרופסור לרפואה באוניברסיטת הרווארד.
מאק, זוכה פרס פוליצר עבור הביוגרפיה שחיבר על לורנס איש ערב, תרם במהלך חייו להגברת המודעות לנושאים רוחניים שונים בתחום המיסטיקה.
בשנת 1994 פורסם ספרו "חטיפה" (Abduction), שעורר עניין והפך לרב-מכר ידוע, ואף שימש בהכנת סדרת המתח הפופולרית "תיקים באפלה".
הוא קיבל תואר ברפואה בשנת 1955 מאוניברסיטת הרווארד.
כמו כן סיים את לימודיו במכון "החברה לפסיכואנליזה בבוסטון", והוסמך כפסיכואנליטיקאי לילדים ולמבוגרים.
מאק עסק בתחילת דרכו במחקר בשאלה כיצד פרספקטיבה אחת על העולם יכולה להשפיע על מערכת יחסים ודעה אחרת.
הוא עסק בשאלה זו במסגרת מחקרים על חלומות, סיוטי לילה והתאבדות בני נוער.
תופעת החטיפות על ידי חייזרים
כבר משנות החמישים נרשמו דיווחים של אנשים על חטיפות שונות על ידי חייזרים, אך אלה כמעט ולא זכו לתשומת הלב של הממסד האקדמי למעט תשומת לב מועטה בתחילת שנות השישים על ידי ד"ר רונלד ספרינקל (Ronald Sprinkle) שחקר מעט את הנושא.
ג'ון מאק החל לעסוק בתחום זה באינטנסיביות בתחילת שנות התשעים, והפך לחוקר הידוע ביותר בתחום זה.
מאק ערך ראיונות לקבוצה של יותר מ-200 נבדקים שטענו כי נחטפו על ידי חייזרים.
בתחילה ניגש מאק למחקר מתוך עמדה כי נחקריו סבלו מהפרעה נפשית חמורה, אך עם הזמן השתנו עמדותיו כאשר גילה כי הנבדקים עברו חוויות שונות ויש להם תסמינים שלא נבעו מתוך הפרעה נפשית כלשהי.
בשנת 1994 דיקן בית הספר לרפואה באוניברסיטת הרווארד הקים ועדה לבדיקת מחקרו של מאק.
במאמר של ה-BBC נכתב באותם זמנים כי זו הפעם הראשונה בהיסטוריה של אוניברסיטת הרווארד בה נושא שנוי במחלוקת שכזה נחקר ברצינות רבה.
מאק תיאר את מחקרו כנושא המזכיר את פרנץ קפקא, מצב אשר בו לא ניתן לדעת בדיוק לאן הולך מחקרו, מצב של אי ודאות שלט בתחילת תהליך המחקר.
לאחר 14 חודשי מחקר התרבו השאלות מכיוון הקהילה האקדמית לגבי מחקרו של ג'ון, אך לבסוף יצאה הכרזה של הדיקן כי ג'ון מאק עומד במחקרו עם חופש אקדמי, ובנוסף כי ג'ון מאק נשאר עדיין בעמדה טובה כחבר בפקולטה לרפואה של אוניברסיטת הרווארד.
אחר כל זאת, כל הדעות והמחלוקות, קיבל ג'ון את אישורה של אוניברסיטת הרווארד לפרסום תוצאות מחקרו, ובנוסף עזרת מימון מקרן רוקפלר של סכום 250 אלף דולר כל שנה.
מחלוקת ידועה הייתה כשמנגד לדעותיו של ג'ון מאק עמדה ד"ר סוזן קלנסי, עמדות מנוגדות בהקשר לזיכרון הנחקרים בחטיפות על ידי חייזרים.
סוזן קלנסי הגיעה למסקנה כי לאנשים בעלי זכרונות משוחזרים יש נטייה לזכרונות שגויים, ולפיכך נראה כי לא בהכרח התקיימו זכרונותיהם הטראומטיים בצורה כה קשה, אם בכלל התקיימו.
בניגוד לדעתה טען ג'ון כנגד מחקריה של קלנסי כי לא ניתן להשתמש במבחן מילים קצר שערכה על הנבדקים, וממנו להסיק מסקנות.
ביום שני ה 27 בספטמבר שנת 2004, עת היה בלונדון כמרצה בוועידת לורנס נהרג ג'ון על ידי נהג שיכור כשחזר מארוחת ערב אצל חברים בשעה 23:25 בלילה.
נהג המכונית הודה בשכרותו והועמד לדין, כמו כן הודיעה משפחתו של ג'ון בבית המשפט כי הם מבינים כי נהג הרכב לא התכוון לבצע את הנעשה בהתנגשות.
ג'ון מארלי היה שחקן קולנוע יהודי-אמריקאי מועמד פרס אוסקר לשחקן המשנה הטוב ביותר ופרס גלובוס הזהב לשנת 1970 על הופעתו בסרט "סיפור אהבה".
מארלי היה שותף לצוות שחקני "הסנדק" של פרנסיס פורד קופולה וגילם את המפיק ההוליוודי ג'ק וולץ.
מארלי נולד למהגרים יהודים-רוסים בניו יורק וחווה ילדות קשה כשגדל לצד כנופיות רחוב.
נשר מהתיכון בו למד ועל מנת לא להידרדר לחיי רחוב, נרשם ללימודי משחק בקבוצת תיאטרון מקומית.
במלחמת העולם השנייה התגייס מארלי לצבא ארצות הברית ושירת ביחידת המודיעין הגדולה של החיל.
התגלה לראשונה בקריירה המקצוענית שלו בגיל 50 בתפקיד קטן בדרמת הפשע של רוברט וייז "אני רוצה לחיות".
התחיל לבנות מעמדו בסרטו מעורר המחלוקת של ג'ון קאסאווטס "ילד מחכה" ובדרמה של איליה קאזאן "אמריקה אמריקה".
מארלי הוכר וקיבל ייחוס לראשונה באמצע שנות ה-60 כשגילם את פרנקי, אביה החוואי של המורה קתרין בלו (ג'יין פונדה) במערבון הקומי "קט בלו" וקטף את פרס השחקן הטוב ביותר בפסטיבל ונציה על הופעתו בתור גבר בגיל העמידה שרוצה להתגרש בדרמה של ג'ון קאסאווטס "פנים".
מארלי הועמד בשנת 1970 לפרס אוסקר לשחקן המשנה הטוב ביותר ולפרס גלובוס הזהב על תפקידו בסרט "סיפור אהבה" בתור פיל אביה של הנערה ג'ני קוולארי (אלי מק'גרו), את הפרסים הפסיד מארלי לשחקן האנגלי ג'ון מילס.
ב-1972 השתתף בסרט המאפיה המופתי של פרנסיס פורד קופולה "הסנדק" בתפקיד ג'ק וולץ, הבמאי ההוליוודי רב ההשפעה.
בסצנה מהמפורסמות בסרט הוא מתעורר במיטה מלאת דם לצד ראש סוס המרוץ האהוב עליו לאחר שסירב להצעת דון קורליאונה (מרלון ברנדו) לשתף שחקן מטעמו.
מארלי גילם פעם נוספת דמות של מפיק סרטים, מקס ברנס לצידו של ברט ריינולדס בקומדיה "הופר".
שיחק בסרט האימה הקנדי "חלום המוות" המבוסס על סיפור האימה הקצר "כפת הקוף" בתור צ'ארלס אביו של החייל אנדי ברוקס שנהרג בווייטנאם וחוזר למשפחתו.
בשנת 1980 שיחק לצידו השחקן האגדי ג'ק למון והועמד לפרס ג'יני לשחקן המשנה הטוב ביותר על הופעתו בדרמה הקומית תשורה".
למארלי היו ארבעה ילדים, שלושה ילדים (בהם השחקן בן מארלי) מאשתו הראשונה השחקנית סטנג'ה לאו לה היה נשוי במשך כ-20 שנה ובת אחת מאשתו השנייה סנדרה אולוסביץ'.
מארלי נפטר בשנת 1984 כשהוא בן 77 כתוצאה מסיבוך שהתנהל במהלך ניתוח לב פתוח שעבר.
הוא נקבר ב"בית הקברות סידר פארק" שברובע אמרסון, ניו ג'רזי.
ג'ון צ'ארלס לקומפט הוא מוזיקאי אמריקאי שהיה חלק ממוזיקת ההבי מטאל בליטל רוק החל מאמצע שנות ה-90.
לקומפט היה חבר במספר להקות, החל מלהקות קטנות ועד ללהקות שזכו לפרסום רב.
אחד מהאנשים איתם שיתף פעולה לאורך זמן הוא רוקי גריי, שהיה חבר בדרך-כלל באותן להקות כמו לקומפט.
כיום שניהם חברים בלהקות We Are the Fallen ו-Machina.
הלהקה הראשונה אליה חבר הייתה להקת המטאל הנוצרי מיינדרייג', בה הוא הופיע כזמר מוביל וכן כגיטריסט ראשי.
בלהקה היו חברים גם ניק וויליאמס (נגן בס) וצ'אד ווילבורן (תופים).
מיינדרייג' הייתה חתומה אצל חברת ההקלטות Bulletproof, וביוני 1998 היא הקליטה את אלבום האולפן Sown In Weakness, Raised In Power, שכלל בתוכו 11 שירים.
האלבום השני שהוציאה הלהקה היה אלבום EP.
לקומפט הצטרף גם ללהקה Kill System.
בלהקה היו חברים רוקי גריי (גיטרה), צ'אד מור (גיטרה בס) ולאנס גראווין (תופים).
למרות שהלהקה לא השיגה חוזה הקלטות רשמי ולמרות ההיסטוריה של לקומפט עם סגנון כבד יותר של מוזיקה, סגנון הלהקה הפך ליותר מלודי, סגנון שהפך לאהוב על ידי המעריצים.
לקומפט הצטרף לבסוף ללהקה Soul Embraced, בה היה חבר גריי.
לקומפט ניגן בגיטרה במהלך הופעות רבות של הלהקה, וכמו כן הוא היה חלק מהשיר "Seems Like Forever".
לאחר שחתם על חוזה עם חברת התקליטים Wind-up Records בשנת 2002, לקומפט הצטרף ללהקת הרוק אוונסנס כגיטריסט להופעות, ביחד עם גריי כמתופף וויל בויד כנגן בס.
כמו כן, ברוב ההופעות נהג לקומפט לשיר דואט ביחד עם איימי לי בשיר "Bring Me to Life".
לקומפט היה שותף לכתיבת השיר "Taking Over Me" באלבום Fallen, לכתיבה ולתכנות השיר "All That I'm Living For" באלבום The Open Door שיצא בשנת 2006 וכן הוא היה שותף בתכנות השיר Call Me When You're Sober.
עוד לפני הצטרפותו הרשמית לאוונסנס, ללקומפט היה קשר עם מקימי הלהקה איימי לי ובן מודי.
הוא מוזכר בחוברת השירים של אלבום הדמו Origin, שם הודו לו לי ומודי כאשר הם מתארים אותו בתור "הגבר הסקסי ביותר שקיים".
ב-4 במאי 2007 פוטר לקומפט מהלהקה על ידי הסולנית לי.
הסיבות הרשמיות לפיטוריו מעולם לא אושרו רשמית.
את מקומו תפס הגיסטריסט של הלהקה Dark New Day, טרוי מקלוהורן.
בזמן היותו חבר באוונסנס, יצר לקומפט את הלהקה Mourningside, בה הוא הופיע כגיטריסט וכזמר רקע.
חברים נוספים שהיו חלק מהלהקה הם ג'ק וויס (סולן), רוקי גריי (מתופף), ג'ף בואי (גיטרה בס) ודווין קאסל (גיטרה).
הלהקה הופיעה בסנט לואיס שבמיזורי שמו גם בליטל רוק, ארקנסו, שם צברה הלהקה מעריצים רבים, אולם היא קיבלה הכרה עולמית באמצעות אוונסנס.
בדומה ל-Kill System, גם ל-Mourningside אין חוזה הקלטות רשמי, אולם הלהקה הוציאה 7 אלבומי EP.
השיר הראשון של הלהקה נקרא "Painting the Eyes", והוא יצא בתקליטור מיוחד לקידום הלהקה בשנת 2005.
בשנת 2005 חבר לקומפט ביחד עם פיל טיילר ללהקה Future Leaders of the World.
לאחר מספר שינויים שנעשו בלהקה, היו חברים בה ג'ק וויס, ת'אד אבלס ורוקי גריי, וכן שונה שם הלהקה ל-Machina.
הלהקה הוציאה אלבום EP בשנת 2007 והופיעה רבות ברחבי ארצות הברית.
לקומפט הצטרף ללהקה We Are the Fallen אותה עזר להקים, ובנוסף הוא שותף לכתיבת השירים.
הלהקה מורכבת ממשתתפת אמריקן איידול 7 קארלי סמיתסון, מארטי אובריין ומחבר להקת אוונסנס לשעבר בן מודי ורוקי גריי.
חברי הלהקה הופיעו לראשונה בפני הציבור במסיבת עיתונאים בלוס אנג'לס, קליפורניה ב-22 ביוני 2009. We Are the Fallen הופיעה עם שני שירים, "Bury Me Alive", הסינגל הראשון של הלהקה, וכן עם השיר "Going Under" של אוונסנס.
אלבום הבכורה של הלהקה, Tear the World, יצא ב-10 במאי 2010.
ג'ון דייוויד לנדיס הוא במאי קולנוע ותסריטאי אמריקאי יהודי, שחקן ומפיק.
הוא ידוע בעיקר בזכות הקומדיות שלו (כגון: "האחים בלוז", "מגלה את אמריקה", "רמז מסתורי" ועוד), סרטי האימה שלו (כגון: "דם התמימים" (1992), וכן קליפים שביים עבור הזמר מייקל ג'קסון.
בשנת 1986 הועמד לדין באשמת הריגה בעקבות התאונה הקטלנית שגרמה למותם של השחקנים ויק מורו, מיקה דין לה ורנה שין-יי צ'ן בעת צילומי הסרט "אזור הדמדומים", לאחר תשעה חודשים נמצאו לנדיס וארבעה אנשי צוות נוספים אשר נשפטו יחד עמו זכאים.
בנו של לנדיס הוא התסריטאי מקס לנדיס.
ג'ון ויליאם מאני היה פסיכולוג רפואי אמריקני הנמנה עם ראשוני החוקרים בתחום הפסיכולוגיה של מגדר ומיניות.
מאני נתפס כפסיכולוג שנוי במחלוקת קשה בעקבות התנהלותו בסקנדל דייוויד ריימר (The John\Johan case), פרשה המוכרת כאחת המקוממות בהיסטוריה של הפסיכולוגיה ואף הואשם בזיוף תוצאות מחקרו ובהולכת שולל של הקהילה המדעית.
מאני נולד במורינסווייל, עיירה באזור ואיקטו בצפון ניו זילנד, למשפחה נוצרית דתית.
ילדותו הייתה קשה, ויחסיו עם אביו ידעו תמורות.
מאני למד פסיכולוגיה באוניברסיטת וולינגטון וסיים עם תואר משולב בפסיכולוגיה וחינוך בסוף 1944, אז הצטרף כחבר סגל לאוניברסיטת אוטגו בדנידין.
ב-1947 היגר לארצות הברית, שם השלים תואר דוקטור לפסיכולוגיה באוניברסיטת הרווארד בשנת 1952. עבודת התזה שלו הייתה בנושא אינטרסקסואליות: "הרמפרודיטיזם: מבט אל טבעו של פרדוקס אנושי".
חיבור זה היה הראשון מבין ספרים רבים שכתב, עד מותו, בנושא מגדר ומיניות, ובין הראשונים שעסקו בתופעת האינטרסקסואליות באספקלריה מדעית (להבדיל מעיסוק דתי שגם הוא לא היה מאוד נפוץ עד אז).
ב-1951 התמנה כמרצה ללימודי רפואת ילדים ופסיכולוגיה רפואית בבית החולים האוניברסיטאי ג'ונס הופקינס בבולטימור.
בעת כהונתו שימש כראש המחלקה הפסיכו-הורמונלית בבית חולים זה.
החזיק במשרת הפרופסור עד מותו.
בשנת 2002 זכה במדליית מגנוס הירשפלד, מ"האחווה הגרמנית למחקר סוציאלי-מדעי של המיניות".
מאני ביקר עבודותיהם של מדענים שייחסו לזהות המגדרית בסיס ביולוגי בלבדי או עיקרי, מבלי להתחשב מספיק, לדעתו, בגורמים סביבתיים אשר יכולים גם הם להטות את ההתפתחות בהקשר זה.
הוא נמנה עם מבקריו של המודל הפסיכוסקסואלי של זיגמונד פרויד.
בפרסומיו השונים הרבה להביע ביקורת על סטריאוטיפים מיניים, ועל דיכויין של קבוצות בעלות אוריינטציה מינית לא שגרתית.
כך למשל, יצא להגנתם של קהילת הלהט"ב, והזדהה לא אחת עם טענות פמיניסטיות.
בשנות ה-50 התחתן, אך נישואין אלה עלו במהרה על שרטון.
בשנת 2006 נפטר מסיבוכים של מחלת פרקינסון.
מאני פרסם מאמרים וספרים שחלקם השפיעו משמעותית, לתקופת מה, על תחום הפסיכולוגיה.
כקלינאי ייעץ מאני להורים ליילודים אינטרסקסואלים, לגבי גידול ילדיהם, וההשמה המגדרית (Gender assignment) הנכונה להם לדעתו.
כמו כן, טיפל בעברייני וסוטי מין.
מאני עסק רבות בטרמינולוגיה מגדרית, הוא פיתח את המונחים "זהות מגדרית, "תפקיד מגדרי", טבע את המונח "Gender identity-role" המתאר את האיזון בין שני אספקטים אלה של החוויה האנושית.
ובדומה לאריק אריקסון, הוא הכיר בטענה שזהות המגדר בילדות וזהות המגדר בבגרות אולי יהיו שונות.
מאני גם טבע את המונח "מפת אהבה" (Lovemap), המתאר את ההקשר הוויזואלי של הנטייה המינית.
מאני הניח כי במוח האדם קיימות מעין "תמונות" כלליות של קטגוריות מגדריות דוגמת גברים או נשים או קטגוריות אחרות, וכי קיומן של ה"תמונות" האלה מכווין אותו (כפי שמפה מכווינה אדם למקום מסוים), להימשך מינית למראה הוויזואלי של עצמים מאותה קטגוריה.
הוא פרסם מאמרים, חלקם פסיכופרמקולוגיים, על הטיפול בהם הוא עסק גם בהתפתחות ובמניעה של פאראפיליות לא מקובלות כגון זואופיליה, חנק ארוטי ועוד, וטיפל באנשים עם נטיות מיניות אלה.
לקראת מותו, פרסם מאני מספר ספרים המסכמים את ממצאי מחקריו וניסיוני הקליני משנות ה-50, סוף שנות ה-90 ושנות ה-2000 המוקדמות.
מאני ביקר את העולם האקדמי על כך שאינו מסדיר את לימודי הסקסולוגיה, וטען שכל עוד האקדמיות לא יתקצבו חוקרים בתחום זה, הדבר יסכן את כלל האנושות בשכיחותם של פשעי מין והפקרות מינית.
מאני הדגיש את ההבדל בין פדופיליה סדיסטית כלפי ילדים, בה הוא ראה הפרעה חמורה הנזקקת לטיפול משולב של סירוס כימי ופסיכותרפיה; לבין התופעה של נערים המקיימים יחסים עם מבוגרים כאשר הדבר נעשה בהסכמה מלאה של שני הצדדים, וללא עבריינות.
הוא גרס שלאבהות (היות האדם אב) יש חלק פוטנציאלי בהתפתחות נטייה פדופילית (כאשר זו טרם התקיימה מסיבות אחרות שבהיסטוריה ההתפתחותית).
הביקורת הידועה ביותר על מאני נקשרת בטענה אשר יוחסה לו, שזהות המגדר נרכשת יותר בהשפעה פסיכו-חברתית מאשר הורמונלית-מארגנת.
המחלוקת נסובה סביב טיפולו בתאומים דייוויד וברוס ריימר והייעוץ שנתן להוריהם.
מחלוקת זו, הביאה לגינויים קשים נגד מאני, והשליכה רבות על הרפואה וההתנהלות עם תינוקות אינטרסקסואלים.
כמו כן, יש לה מקום מרכזי בשיח הפסיכולוגי, בהיסטוריה, ובביקורת על הפסיכולוגיה המגדרית.
סיפור זה אומץ לתוכניות טלוויזיה שונות, נכתבו עליו חיבורים רבים, והופקו מספר סרטים דוקומנטריים וכן פרק בסדרה חוק וסדר: מדור מיוחד בהשראתו.
דייוויד ריימר היה קנדי אשר כתינוק סבל מפימוזיס והופנה לניתוח מילה לשם כך.
בשנת 1966, בעודו תינוק בן 8 חודשים, הובא ריימר על ידי הוריו לבית חולים מקומי על מנת לעבור את התהליך.
רופא בשם ד"ר יוט ביצע שיטה לא-קונבנציונלית לחיתוך העורלה ואיחוי הרקמות באמצעות צריבה חשמלית, ותקלה במכשיר גרמה לשריפת איבר מינו של ריימר.
בפגישה הציע מאני להורים לגדל את בנם כילדה, ובנוסף, על ידי מספר הליכים כירורגיים, לשנות את איבר מינו, כך שיראה נקבי, בטענה שאם לא יעשו כך, ילדותו של דייוויד ריימר תהיה כואבת בהיותו בן שאין לו איבר מין וכך, שונה משאר בני גילו.
בסופו של דבר, הוריו הסכימו.
ישנה מחלוקת לגבי טיב היחסים בין מאני להורים, ולגבי עמדותיהם של שני הצדדים לגבי הצלחת הניסיון, בשנותיו הראשונות.
לאחר חמש שנים, בשנת 1972 כשפורסם ספרו "Man & Woman, Boy & Girl", הוצג המקרה (באופן אנקדוטאלי) כהצלחה, ופרסום (שלימים התגלה כטראגי וכוזב) אומץ על ידי הקהילה הרפואית והפסיכולוגית, והיא החלה ליישם אותו לגבי תינוקות אינטרסקסואלים.
בגיל ההתבגרות גילה ריימר את כל העניין ושקע בדיכאון קליני, ממנו יצא בהדרגה, תוך שהוא עמל להחזיר את עצמו למראה זכרי ומאמץ זהות גברית.
עם השנים החל ריימר לתת הרצאות על מה שעבר, והתראיין בנושא בתוכניות שונות.
הוא אף השתתף בכתיבת ספר העוסק בסיפור חייו.
ריימר ואחיו התאום האשימו את מאני כי הטריד אותם מינית בעת שהיו מגיעים לביקורים שגרתיים בקלינקה שלו.
בהמשך התחתן ריימר עם ג'יין פונטיין, בחורה קנדית מאזור מגוריו, ואימץ את ילדיה.
עם זאת, אחרי מספר שנות נישואין, ואחרי שאחיו התאום לקה בסכיזופרניה ומת (כנראה ממנת יתר של סמים או מהתאבדות), שם דייוויד קץ לחייו.
התרחשות זו הגבירה את הביקורות כלפי מאני ואת הטענות כלפיו על רשלנות, וחוסר אתיקה.
מאני מצידו נמנע מלהתייחס לנושא בצורה גלויה, בעיקר בטענה של חיסיון רפואי.
אמנם, עם התעצמות הביקורות נגדו (שהחלה עוד בסוף שנות ה-90), רמז נגד מבקריו באחד מספריו המאוחרים.
ביקורת על מאני עלתה ממגוון אנשי מקצוע שחלקם עבדו עימו.
ביקורת עלתה מן הביולוג האמריקני מילטון דיאמונד, מן האקטיביסט לחרטה על שינוי מגדרי וולט הייר (Walt Heyer) ואחרים.
ג'ון ברומוול מאייל היה מוזיקאי בלוז בריטי, זמר, נגן גיטרה חשמלית, פסנתר, תופים ומפוחית פה.
נודע בעיקר כמנהיג להקת John Mayall's Bluesbreakers בה ניגנו כנגנים צעירים אריק קלפטון, מיק טיילור (לפני שעבר ללהקת האבנים המתגלגלות), שלושת מייסדי להקת פליטווד מק (פיטר גרין, ג'ון מקווי ומיק פליטווד) ורבים אחרים שיצאו לאחר מכן לקריירות סולו או הפכו לנגנים מבוקשים.
כישרונו באיתור כישרונות וטיפוחם זיכה אותו בכינוי "סנדק הבלוז הבריטי".
מאייל היה פעיל לאורך חמישה עשורים והוציא תחת שמו למעלה מ-60 תקליטים.
נולד בכפר בצ'שייר, בריטניה לא רחוק ממנצ'סטר, אביו היה נגן ג'אז.
כבר מגיל צעיר נמשך מאייל למוזיקת ג'אז ובלוז מאוסף התקליטים של אביו ובפרט לגיטריסטים אדי לאנג ולדבלי ולנגני פסנתר בסגנון בוגי ווגי.
בגיל 18 התגייס לחיל ההנדסה המלכותי ושירת שלוש שנים בקוריאה.
בשנת 1962 חבר לאלכסיס קורנר וניגן עמו במועדון מרקי ובהיותו בן 31 (ב-1964) ייסד את להקתו, ה-John Mayall's Bluesbreakers, הלהקה ליוותה בין היתר אמני בלוז מארצות הברית בהופעותיהם בבריטניה, בהם ג'ון לי הוקר, טי-בון ווקר וסוני בוי ויליאמסון.
באפריל 1965 פרש אריק קלפטון מלהקת היארדבירדס וכך גם נגן הבס של הלהקה, ג'ק ברוס, על מנת להקים את להקת קרים, אך לא לפני שהקליט את התקליט John Mayall's Bluesbreakers featuring Eric Clapton שהיה לרב-מכר ושאתר Allmusic הכתיר כ"תקליט הבלוז הבריטי הטוב ביותר".
לאחר מכן ניגנו בגיטרה מובילה בהרכב, פיטר גרין (1966–1967; פרש עם נגני הלהקה ג'ון מקווי ומיק פליטווד ללהקת פליטווד מק) ומיק טיילור (1967–1969; פרש ללהקת האבנים המתגלגלות).
אתר Allmusic מציין שנגנים צעירים ומוכשרים אלה האפילו על כישרונו הבינוני יחסית של מאייל עצמו, אך שהוא היה זה שגילה אותם והעניק להם תנאים ליצירה והקלטה.
לאחר שהכריז מאייל על פירוק הלהקה במאי 1969 הקליט תקליט בעל צליל שונה, אקוסטי, ללא גיטרה חשמלית דומיננטית וללא מתופף, בשם The Turning Point.
בתקליט ניגן מאייל בגיטרת פנדר טלקסטר, במפוחית פה ובמגוון כלי הקשה ויחד עמו ניגנו ג'וני מרק בגיטרה אקוסטית, ג'וני אלמונד בסקסופונים וחלילים ונגן הבס סטיב תומפסון, שאף חיבר חלק מהלחנים והעניק לתקליט גוון ג'אזי.
התקליט, שהוקלט בהופעה חיה והופק על ידי מאייל עצמו, זכה להערכה ודורג כאחד מתקליטיו הטובים ביותר.
לאור הצלחת האלבום בחוף המערבי של ארצות הברית יצא מאייל למשך מספר שנים לארצות הברית.
ב-1982 קיבץ מחדש את ה-Bluesbreakers לסיבוב הופעות בו צולם הסרט התיעודי Blues Alive בהשתתפות ג'ון מקווי, מיק טיילור ועם אורחים כאלברט קינג, באדי גאי ואטה ג'יימס.
ב-1984 הקים הרכב חדש וצעיר של ה-Bluesbreakers בלוס אנג'לס.
במהלך השנים הופיעה הלהקה עם חברים רבים מן העבר של ה-Bluesbreakers ומוזיקאי בלוז אורחים בהם ג'ון לי הוקר, בילי גיבונס מלהקת זי זי טופ, בילי פרסטון, גארי מור וג'ף הילי.
הופעה גדולה של ההרכב ביום הולדתו ה-70 של מאייל שהתקיימה בליברפול ב-2003 עם נגנים אורחים רבים מחבריו ובני טיפוחיו צולמה ונמכרה כצדקה עבור UNICEF.
ב-2001 יסד את חברת התקליטים שלו, Private Stash Records.
בשנת 2005 העניקה לו אליזבת השנייה, מלכת הממלכה המאוחדת תואר קצין במסדר האימפריה הבריטית.
מאייל היה נשוי פעמיים, נפטר בקליפורניה, ארצות הברית ב-22 ביולי 2024, והשאיר שישה ילדים ושישה נכדים.
סר ג'ון מאריי היה אוקיינוגרף, ביולוג ימי ולימונולוג סקוטי, חלוץ במחקרי.
הוא נחשב לאבי האוקיינוגרפיה המודרנית.
מאריי היה חבר בחברה המלכותית של לונדון ובחברה המלכותית של אדינבורו ונשא בתואר אביר מסדר המרחץ הבריטי.
מאריי נולד בקובורג שבאונטריו, מערב קנדה, בנם השני של אליזבת מקפארלן ורוברט מאריי, רואה חשבון.
הוריו היגרו מסקוטלנד לאונטריו בסביבות 1834. הוא למד בלונדון (אונטריו) ואחר בקובורג.
בשנת 1858, בן שבע-עשרה, חזר לסקוטלנד לחיות בבית סבו, ג'ון מקפארלן, ולהמשיך בלימודים בסטירלינג.
בשנת 1864 נרשם ללימודי רפואה באוניברסיטת אדינבורו, אך לא השלים את לימודיו שם ולא קיבל תואר.
בשנת 1868 עלה על ספינה של ציידי לווייתנים, "יאן מאיין", כרופא הספינה.
בהפלגה זו ביקר בשפיצברגן ובאי יאן מאיין.
במהלך המסע בן שבעת החודשים אסף דגימות בעלי חיים ימיים ותיעד זרמים, תנועות קרח ושינויי מזג אוויר באוקיינוס.
בשובו לאדינבורו נרשם מחדש לאוניברסיטה להשלים את לימודיו (1872-1868) בגאולוגיה בהנחיית סר ארצ'יבלד גייקי; כמו כן עבד עם הפיזיקאי פיטר גאתרי טייט במחקר ופיתוח של מכשירים ימיים.
בשנת 1872 סייע מאריי בהתקנת מכשיר מדעי למשלחת צ'אלנג'ר בהנחיית המדען הראשי של המשלחת, צ'ארלס ויוויל תומסון.
כשהתפנתה משרה במשלחת, הצטרף מאריי לסגל כחוקר טבע.
במהלך ארבע שנות המסע, סייע מאריי בחקר האוקיינוסים כולל איסוף דגימות ימיות, עריכת תצפיות ורישומן ושיכלול מכשירים ימיים.
אחרי המשלחת מונה מאריי לעוזר ראשי במשרדי צ'אלנג'ר באדינבורו, שם עסק בטיפול וארגון האוסף.
אחרי מות תומפסון בשנת 1882 התמנה למנהל המשרד ובשנת 1896 פרסם את ה"דין וחשבון על התוצאות המדעיות של מסע אוניית הוד מלכותה צ'אלנג'ר", עבודה שהקיפה יותר מ-50 כרכים של דו"חות.
מאריי שינה את שם ביתו, בדרך בוזוול בצפון אדינבורו, ל"מעון צ'אלנג'ר" כהוקרה למשלחת.
כיום שוכן בבית הוספיס סט.
בשנת 1884הקים מאריי את המעבדה הימית בגרנטון, אדינבורו, הראשונה בסוגה בממלכה המאוחדת.
בשנת 1894 הועברה המעבדה למילפורט, באי קומברה בשפך נהר קלייד, והייתה לתחנה האוניברסיטאית לביולוגיה ימית במילפורט, מבשרת החברה הסקוטית למדע ימי בארגייל וביוט.
כף מאריי והאי מארי בארץ גרהאם שבאנטארקטיקה נקראים על שמו.
ג'ון מאסטרס היה לוטננט קולונל בצבא בריטניה, אשר פיקד על בריגדת צ'ינדיטים במהלך המערכה על בורמה במלחמת העולם השנייה, אולם את עיקר פרסומו קנה כסופר.
ספריו עוסקים ברובם בהודו תחת שלטון האימפריה הבריטית.
מאסטרס נולד ב-26 באוקטובר 1914 בעיר כלכותה שבהודו הבריטית, למשפחה בריטית בעלת עבר צבאי.
הוא למד במכללה הצבאית המלכותית בסנדהרסט, וב-1933 התגייס לצבא הודו הבריטית.
הוא הוצב כחלק מרובאי גורקה, וביצע משימות סיור שונות בהודו.
ב-1938 הוא הרג טיגריס בוגר בקרב פנים אל פנים, ובחלק הראשון של האוטוביוגרפיה שלו הוא מספר כי מאז כינו אותו הגורקה "הסאהיב שירה בטיגריס".
ב-1939 הוא מונה לשליש גדודי, וב-1941 נשלח לעיראק והשתתף בקרבות בצרה במסגרת המלחמה האנגלו-עיראקית.
לאחר מכן לחם גם במערכה בסוריה ובלבנון ובפלישה הבריטית-סובייטית לאיראן.
לאחר מכן עבר קורס לפיקוד ומטה, הועלה לדרגת מייג'ור והוחזר להודו כדי להשתתף במערכה על בורמה.
הוא שולב במסגרת הבריגדה ההודית ה-111, שהייתה בריגדת צ'ינדיטים תחת פיקודו של וולטר לנטיין.
הוא לחם עם הבריגדה במסגרת מבצע יום חמישי, וב-24 באפריל 1944 קיבל פיקוד עליה לאחר שלנטיין מונה למפקד הדיוויזיה ההודית השלישית במקומו של אורד צ'ארלס וינגייט.
ב-8 במאי השתתפו אנשיו בהקמת המעוז "בלקפול" בעורף הקווים של הצבא היפני הקיסרי.
אולם באזור זה כבר היו כוחות יפניים מוכנים, וזמן קצר לאחר ההקמה כבר הרעישו היפנים את האזור.
ב-25 במאי, לאחר שכל הניסיונות להגיש סיוע לצ'ינדיטים הנצורים נכשלו, התקבלה הוראה לפנות את "בלקפול".
בכרך השני של הביוגרפיה שלו הוא מודה כי בעת פינוי הבסיס הורה לאנשיו לירות ב-19 חיילים שנראה היה כי אין להם תקווה והם רק יאטו את הנסיגה.
לאחר פינוי הצ'ינדיטים מבורמה מונה לראש המטה של הדיוויזיה ההודית ה-19, שלקחה חלק חשוב בשלב האחרון של המערכה על בורמה.
על שירותו הוענקו לו אות השירות המצוין ודרגת קצין במסדר האימפריה הבריטית.
הוא שימש לזמן מה כמדריך צבאי, לפני שפרש מהצבא בדרגת לוטננט קולונל והיגר לניו מקסיקו שבארצות הברית.
בארצות הברית הוא ניסה להקים חברה לטיולי הליכה בהרי ההימלאיה, אולם העסק נכשל, וכדי להשלים את הכנסותיו החל לכתוב רומנים היסטוריים.
לאחר שהרומן הראשון שלו, "רצי הלילה מבנגל" ("Nightrunners of Bengal"), הפך להצלחה, החליט להפוך לסופר במשרה מלאה.
יצירתו המפורסמת ביותר היא סדרת רומנים היסטוריים בת שמונה כרכים, המספרת את תולדותיה של משפחת סאבאג' הבריטית, אשר בניה משרתים בהודו.
הסדרה עוקבת אחרי כל ההיסטוריה של השלטון הבריטי בהודו דרך דורות רצופים של בני המשפחה, אולם הספרים בסדרה לא פורסמו לפי סדר האירועים המתוארים בהם.
הסדרה מתוארת דרך עיניהם של השליטים הבריטיים, אך לא מתעלמת גם מנקודת מבטם של ההודים הנשלטים.
אחד מספרי הסדרה "מפגש בוואני" העוסק בחלוקת הודו, אף עובד ב-1956 לסרט בעל אותו שם בכיכובה של אווה גרדנר.
בשנת 1988 הפך גם "הרמאים" לסרט בכיכובו של פירס ברוסנן.
בשנת 1960 הוא פרסם רומן נוסף בשם "ונוס מקונפארה", אשר בניגוד לקודמיו הדמויות הראשיות בו הן הודיות, ומשפחת סאבאג' לא ממלאת בו תפקיד (אם כי נרמז בספר שאחת מהדמויות השוליות היא אולי בת משפחה).
מאסטרס פרסם גם שלושה כרכים המהווים יחדיו את האוטוביוגרפיה הרשמית שלו.
הכרך הראשון, פורסם ב-1956 ונקרא "חצוצרות וטיגריס" ("Bugles and a Tiger"), הכרך השני פורסם ב-1961 ונקרא "מעבר למנדלי" ("Road Past Mandalay"), והכרך השלישי פורסם ב-1971 ונקרא "בן הצליין" ("Pilgrim Son").
"מעבר למנדלי" הוא היחיד מבין ספריו שתורגם לעברית.
הוא יצא לאור בישראל שנה לאחר מותו של מאסטרס ב-1984 בהוצאת מערכות.
הוא פרסם ספרים נוספים, ובין היתר בולטת הטרילוגיה שלו העוסקת במלחמת העולם הראשונה ובהשפעותיה על החברה הבריטית.
נראה שהוא תכנן להוציא טרילוגיה דומה גם על מלחמת העולם השנייה, והכרך הראשון שלה "איש מהמלחמה" פורסם ב-1983. הוא לא הספיק להשלים את התוכנית, ונפטר בסנטה פה ב-7 במאי של אותה שנה והוא בן 68. הגנרל הבריטי מייקל רוז הוא בנו החורג.
ג'ון לנגדון היה פוליטיקאי אמריקאי שכיהן כסנאטור מטעם מדינת ניו המפשייר וכמושל מדינת ניו המפשייר.
הוא נחשב לאחד מהאבות המייסדים של ארצות הברית, ובמהלך ועידת החוקה חתם על חוקת ארצות הברית.
לנגדון נולד ב-25 ביוני 1741 בפורטסמות', פרובינציית ניו המפשייר.
אביו היה איכר אמיד ובונה ספינות מקומי שמשפחתו היגרה לאמריקה לפני 1660 משביוק, קרדון, קורנוול.
בני הזוג היו בין הראשונים בנמלי הים הגדולים של ניו אינגלנד.
לנגדון למד בבית הספר המקומי ללימודי התיכון שנוהל על ידי לוחם לשעבר שהשתתף במצור על לואיסבורג נגד הצרפתים במבצר לואיסבורג שבצרפת החדשה ב-1745. לאחר שסיים את לימודיו היסודיים, הוא ואחיו הגדול, וודברי לנגדון, דחו את ההזדמנות להצטרף לפרנסתו החקלאית המוצלחת של אביהם והתלמדו אצל סוחרי הצי המקומיים.
לאחר שסיים את לימודיו, עבד כשוליה של פקיד, ולאחר מכן החל לעבוד כסוחר ימי והקים צי סוחר קטן שנע בין פורטסמות', לונדון והקריביים.
השליטה הבריטית בתעשיות הספנות הגבילה את עסקיו של לנגדון, והניעה אותו להפוך לתומך נמרץ ובולט של התנועה המהפכנית בשנות ה-1770. הוא כיהן בוועדת התכתבות בניו המפשייר ובוועדה ללא יבוא וכן השתתף באסיפות פטריוטים שונות.
בשנת 1774, הוא השתתף בתפיסה והחרמה של אמצעי לחימה בריטיים מפורט ויליאם ומרי.
בין השנים 1775–1776 השתתף לנגדון בקונגרס הקונטיננטלי השני, וביוני 1776 פרש כדי לפקח על בניית מספר אוניות מלחמה.
בשנת 1777 פיקד לנגדון על פלוגה במהלך קרב סרטוגה.
בשנת 1784, הוא בנה בפורטסמות' את האחוזה הידועה כיום כבית המושל ג'ון לנגדון.
לנגדון נבחר לשתי קדנציות כנשיא ניו המפשייר, פעם אחת בין 1785 ל-1786 ושוב בין 1788 ל-1789. הוא היה חבר בקונגרס הקונפדרציה ב-1787 והפך לנשיא ועידת החוקה ב-1787, וכיהן כחבר של משלחת ניו המפשייר.
לנגדון נבחר לסנאט האמריקאי לצד פיין וינגייט, וכיהן מ-4 במרץ 1789 עד 3 במרץ 1801. הוא נבחר לנשיא הראשון הזמני של הסנאט ב-6 באפריל 1789, וכן כיהן כנשיא זמני במהלך הקונגרס השני.
במהלך הדיונים החוקתיים של 1787 בפילדלפיה, לנגדון התבטא נגד ה"וטו" המוצע של ג'יימס מדיסון על חוקי המדינה פשוט משום שהוא הרגיש שאם הסנאט יקבל את הסמכות הזו ולא לבית הנבחרים, זה "יפגע ברגשות" של חברי בית הנבחרים.
לנגדון היה תומך נלהב בדחף לאשרר את חוקת ארצות הברית בניו המפשייר.
ב-21 ביוני 1788, היא אושררה על ידי ניו המפשייר בהצבעה של 47–57. הוא כתב מיד לג'ורג' וושינגטון כדי להודיע לו שניו המפשייר הפכה למדינה התשיעית שאותה תיאר כ"אבן המפתח בקשת הגדולה.
ג'ושוע את'רטון, שיצא נגד האשרור, קיבל את התוצאה והצהיר: 'היא אומצה.
באפריל 1789 כיהן לנגדון כנשיא זמני של הסנאט האמריקני, לפני בחירתו של ג'ון אדמס לסגן הנשיא, וספר את הקולות של חבר האלקטורים בבחירות הראשונות לנשיאות.
בשנת 1798, לנגדון סייע לאוני ג'אדג' להתחמק מבארוול באסט, האחיין של ג'ורג' ומרתה וושינגטון, שהתכוון לחטוף את ג'אדג' ולהחזיר אותה לעבדות אצל משפחת וושינגטון.
באותו יולי, הוא היה אחד מארבעה סנאטורים שהתנגדו לכוח הצבאי במלחמה הבלתי רשמית עם צרפת.
לנגדון כיהן כחבר בבית המחוקקים של ניו המפשייר (1801–1805), עם שתי הקדנציות האחרונות כיושב ראש; הוא כיהן כמושל ניו המפשייר מ-1805 עד 1812, למעט שנה בין 1809 ל-1810. ב-1808, אחייניתו, קתרין וויפל לנגדון, נישאה לאדמונד רוברטס.
לנגדון דחה את המועמדות להיות מועמד לסגן נשיא עם ג'יימס מדיסון בשנת 1812.
לנגדון מת בפורטסמות' ב-18 בספטמבר 1819, והוא בן 78 שנים.
ג'ון קרומוול מאת'ר (נולד ב-7 באוגוסט 1946, רואנוק, וירג'יניה) הוא אסטרופיזיקאי אמריקאי, קוסמולוג וחתן פרס נובל לפיזיקה לשנת 2006 על עבודתו על בתחום קרינת הרקע הקוסמית באמצעות לוויין קובי בשיתוף עם ג'ורג' סמוט.
מחקרם סייע לאמת את תאוריית המפץ הגדול.
בהתאם לנימוקי ועדת פרס נובל: "ניתן לראות בפרויקט קובי נקודת ההתחלה של הקוסמולוגיה כמדע מדויק".
מאת'ר הוא אסטרופיזיקאי בכיר במרכז טיסות החלל גודארד של סוכנות החלל האמריקאית במרילנד ומשמש פרופסור נילווה לפיזיקה באוניברסיטת מרילנד.
ב-2007, מאת'ר נכלל ברשימת 100 האנשים המשפיעים ביותר בעולם של הטיים מגזין.
בחודש אוקטובר 2012, הוא אוזכר שוב על ידי הטיים מגזין, בגיליון מיוחד תגליות חדשות בחלל, כאחד של מ-25 האנשים המשפיעים ביותר בתחום החלל.
מאת'ר הוא גם מדען פרויקט עבור טלסקופ החלל ג'יימס וב, טלסקופ אשר מתוכנן לשיגור לחלל, לנקודת לגראנז', בשנת 2018 לכל המוקדם.
מאת'ר גדל והתחנך בניו ג'רזי, שם סיים את לימודי התיכון בשנת 1964. בשנת 1968 סיים תואר ראשון בפיזיקה בהצטיינות יתירה במכללת סווארת'מור.
בשנת 1974 סיים מאת'ר דוקטורט בפיזיקה באוניברסיטת קליפורניה בברקלי.
בין השנים 1974–1976 עשה פוסט דוקטורט באוניברסיטת קולומביה ובמרכז החלל גודארד.
ג'ון פיליפ מאדן הוא במאי תיאטרון, קולנוע, טלוויזיה ורדיו אנגלי.
הוא ידוע בעיקר על בימוי הסרט "שייקספיר מאוהב" משנת 1998 שזכה בפרס אוסקר לסרט הטוב ביותר.
עוד זכה להכרה על בימוי הסרטים "מלון מריגולד האקזוטי" (2011) ו"מלון מריגולד האקזוטי השני" (2015).
מאדן נולד בעיר פורטסמות' שבמחוז המפשייר.
הוא למד בקליפטון קולג' שבבריסטול.
הקריירה שלו החלה בסרטים עצמאיים בריטיים.
ב-1970 סיים לימודי BA בספרות אנגלית בסידני סאסקס קולג' של אוניברסיטת קיימברידג'.
בטלוויזיה ביים מאדן את המיני-סדרה "החשוד העיקרי 4" בכיכובה של הלן מירן, פרקים בסדרה "הרפתקאותיו של שרלוק הולמס" של רשת ITV, ופרקים בסדרה "המפקח מורס".
סרטו הידוע ביותר הוא "שייקספיר מאוהב" שזכה בפרס אוסקר לסרט הטוב ביותר לשנת 1998, ועליו היה מועמד לפרס אוסקר לבמאי הטוב ביותר.
הוא הפסיד לסטיבן ספילברג שזכה על בימוי "להציל את טוראי ריאן".
הסרט זכה גם בפרס דב הכסף בפסטיבל הסרטים הבינלאומי בברלין.
סרטי קולנוע נוספים שביים מאדן כוללים את "הוכחה" (2005), "מלון מריגולד האקזוטי" (2011), וסרט ההמשך "מלון מריגולד האקזוטי השני" (2015).
שנה סרט 1993 איתן פרום 1994 Golden Gate 1997 הוד מלכותה, גברת בראון 1998 שייקספיר מאוהב 2001 המנדולינה של קפטן קורלי 2005 הוכחה 2008 קילשוט 2010 החוב 2011 מלון מריגולד האקזוטי 2015 מלון מריגולד האקזוטי השני 2016 מיס סלואן 2022 מבצע קציצה
Poppyland 1984 (סרט טלוויזיה בריטי, Screen 2)
After The War (סדרת טלוויזיה בריטית)
הרפתקאותיו של שרלוק הולמס (פרקים)
1990 The Widowmaker, מאדן התעקש ללהק את דייוויד מוריסי לתפקיד הראשי.
הסקס של מאסטרס (פרק פיילוט)
מאדן ביים את המחזה "Wings" מאת המחזאי האמריקאי ארתור קופיט.
ב-1980 ביים את הפקת הבכורה של המחזה "Grown Ups" מאת ז'ול פייפר בתיאטרון הרפרטוארי האמריקני.
בין השנים 1981 ל-1996 ביים מאדן סדרת תסכיתים עיבוד רדיופוני של סרטי "מלחמת הכוכבים" בהפקה משותפת של ה-BBC ורשת NPR.
את התסריטים כתב בריאן דיילי.
לפני הפקת המחזה "Wings" לתיאטרון, ביים מאדן את המחזה לרדיו לתוכנית "Earplay" של NPR.
ההפקה זכתה ב- Prix Italia.
ג'ון "מייק" מארי הוא קצין בדימוס בדרגת גנרל, בתפקידו האחרון פיקד על פיקוד העתיד של צבא ארצות הברית .
הוא התגייס לצבא ב-1982 לאחר לימודים באוניברסיטת המדינה של אוהיו.
שירת כמפקד פלוגה בדיוויזיה הרביעית, כסגן מפקד הגדוד הראשון בחטיבה החמישית של דיוויזיית הפרשים הראשונה ומפקד הגדוד הראשון בחטיבה 18 של דיוויזיית החי"ר הראשונה.
במהלך מלחמת עיראק שירת במטה הקורפוס השלישי ופיקד על החטיבה השלישית בדיוויזיה הפרשים הראשונה.
במהלך מלחמת אפגניסטן פיקד על בסיס בגראם , שימש סגן מפקד דיוויזיית הפרשים הראשונה, הוא פיקד על כוח המשימה המשותף השלישי ומיוני 2013 עד אוגוסט 2015 פיקד על דיוויזיית החי"ר השלישית שהייתה אחראית על אזור דרום אפגניסטן.
מארי שירת כראש המרכז להערכה מבצעית, כראש ענף ניהול הכוח במחלקת ההגנה של ארצות הברית וכראש אגף G-8 (פיתוח והתאמת רכש ומשאבים לאסטרטגיה) במטה הצבא.
ביולי 2019 הועלה לדרגת גנרל ומונה למפקדו של פיקוד העתיד של צבא ארצות הברית, פיקוד חדש שנוסד על מנת לקדם את המודרניזציה בצבא.
מארי נשוי לג'יין והם הורים לשלוש בנות.
ג'ון לסלי ברק היה אמן אמריקני, שטוענים שהכניס לארצות הברית את האימפרסיוניזם בתערוכה בבוסטון בשנת 1890.
ברק נולד בים מחוץ להונג קונג בשנת 1860, הוא היה בנו של קצין ימי בארצות הברית.
כשחזר לארצות הברית, הוא גדל בניוטון, מסצ'וסטס, וסיים את בית הספר בסנט מארק.
בשנת 1877 לאחר סיום לימודיו השתלם האמן הצעיר בציור באקדמיה המלכותית במינכן.
ברק שב לבוסטון בשנת 1882 ובילה את המשך קריירת הציור שלו בניו אינגלנד.
בשנת 1886 חזר ג'ון לסלי ברק לאירופה ללמוד בפריז באקדמיה ז'וליאן.
בעודו לומד שם, הוא יצר קשרים רבים שישפיעו על סגנונו האמנותי.
הוא למד אצל גוסטב בולנגר וז'ול-ג'וזף לפבר, ופגש גם קומץ אמנים אמריקאים אחרים שלמדו בצרפת.
בשנת 1887 ברק, יחד עם עמיתיו האמנים האמריקניים וילארד מטקלף ותאודור רובינסון, נסעו לז'יברני, ביתו של האימפרסיוניסטי קלוד מונה, שם התיידד עם קלוד מונה.
ברק הביא את האימפרסיוניזם לארצות הברית בשנת 1890.
בז'יברני למד ואימץ את הסגנון והטכניקות של האימפרסיוניזם של קלוד מונה.
למרות הצלחה מסוימת והשתתפות בסלון בפריז בשנת 1888 ו- 1889, ברק עזב את העיר לאחר שנפרד מביתו החורגת של מונה, הציירת בלנש הושדה-מונה.
עם שובו לבוסטון בשנת 1890 הוא הציג במועדון סנט בוטולף.
בהתבוננות על אוסף הציורים שלו, ניתן לציין את הפרספקטיבה והצבעים התוססים של נופיו ממסצ'וסטס, ז'יברני, וונציה.
אלה מעידים לא רק את הכישרון הגדול שלו כאמן נוף אלא גם את השתלבותו בתנועה האמנותית הגדולה של האימפרסיוניזם.
ג'ון לסלי ברק נפטר מהרעלת גז בשנת 1899.
קיים דיוקן משנת 1891 של ג'ון ברק בצרפת, שצויר על ידי חברו ג'יימס קרול בקוויט שמוצג בתערוכת הקבע בגלריה הלאומית לאמנות בוושינגטון הבירה.
בית הספר שלמד בו בסנט מרק, מחזיר תערוכת קבע על האמן.
ג'ון מגופולי היה פוליטיקאי טנזני שכיהן כנשיא טנזניה מאז נובמבר 2015. כיהן גם כשר העבודה, התחבורה והתקשורת (2010–2015), וכן כחבר הפרלמנט (1995–2015).
מגופולי סיים את לימודי ההוראה שלו בשנת 1988 בדאר א-סלאם.
בשנים שלאחר מכן סיים גם תואר שני (1994) ושלישי (2009) בכימיה.
בשנת 1995 נבחר לפרלמנט הלאומי.
בשנים 2006–2008 כיהן מגופולי כשר הקרקעות וההתיישבות.
לאחר מכן כיהן כשנתיים בתור שר הדייג ובעלי החיים.
מגופולי זכה בבחירות לנשיאות המדינה באוקטובר 2015 לאחר שקיבל 58% מהקולות והושבע לתפקיד בשבועות שלאחר מכן.
נשיאותו של מגופאלי התאפיינה בהתמקדות בהפחתת השחיתות וההוצאות הממשלתיות וגם בהשקעה בתעשיות טנזניה.
בנוסף על כך, הוא הפחית את משכורתו שלו מ-15,000 דולר ל-4,000 דולר לחודש.
באותה השנה השעה מגופולי את תקציבי חגיגות יום העצמאות על מנת להשקיע במאבק בכולרה.
ב-10 בדצמבר 2015, יותר מחודש לאחר כניסתו לתפקיד, הודיע מגופאלי על הקבינט שלו אשר הצטמצם מ-30 משרדים ל-19. ב־12 באפריל 2016 ערך מגואפולי את ביקורו הזר הראשון ברואנדה, שם פגש את מקבילו הרואנדי פול קגאמה והשתתף בטקס הזיכרון לרצח העם ברואנדה.
בשנת 2016 אסר על עישון נרגילה.
אמנם מגופולי זכה לתשבחות לאור השקעתו בתשתיות הלאומיות, אך במקביל נתחה ביקורת רבה על התנהלותו בנושאי זכויות האדם והשתקת האופוזיציה במדינה.
במקביל השלטונות הגבילו מאוד את זכויות הלהט"ב במדינה ועצרו אנשים שנחשדו כהומוסקסואלים.
עם פרוץ מגפת הקורונה בשנת 2020 קרא מגופולי לתפילות המוניות וטען כי בכך המדינה תינצל מהמגפה.
הממשל המעיט בפרסום הנתונים אודות הנפגעים מן הקורונה.
היה נשוי ולו שלושה ילדים.
ג'ון רוברט מגארו הוא שחקן תיאטרון, קולנוע וטלוויזיה אמריקאי-יהודי.