tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
באולימפיאדת לונדון 2012 זכה מלולי במדליית ארד במשחה 1500 מטר חופשי ובמדליית זהב בשחיית מרתון במים פתוחים לגברים למרחק של 10 קילומטרים.
נכון לשנת 2021, תוניסיה ממוקמת במקום ה-14 בטבלת המדליות הפאראלימפיות ובמקום ה-5 בטבלת המדליות הפאראלימפיות בתחום האתלטיקה.
במשחקים הפאראלימפיים בלונדון בשנת 2012, שבהם השתתפה תוניסיה בפעם השביעית בתולדותיה, זכתה נבחרתה בסך הכול בכ-19 מדליות, מתוכן 9 זהב, 5 כסף ו-5 ארד.
בשנת 2014 הושעתה תוניסיה מהשתתפות בגביע דייוויס בטענה לחוסר ספורטיביות, לאחר שנמצא כי התאחדות הטניס התוניסאית הורתה למתמודד התוניסאי מאלק ג'זירי שלא להתמודד מול הטניסאי הישראלי אמיר וינטרוב.
בנימוק ההשעיה טען נשיא הפדרציה הבינלאומית לטניס, פרנצ'סקו ריצ'י ביטי, כי "אין מקום לדעות קדומות מסוג כלשהו בספורט או בחברה.
מועצת ה-ITF החליטה להעביר מסר ברור לפדרציית הטניס התוניסאית כי המועצה לא תסבול התנהגות מהסוג הזה." בשנת 2020 הצהירה ממשלת תוניסיה כי תפיק לקחים מהאירוע וכי נבחרת תוניסיה בטניס תתחרה מול נבחרת ישראל בגביע הפדרציה באותה שנה.
תוּנִס (; בברברית: ⵜⵓⵏⴻⵙ; בצרפתית: Tunis) היא בירת תוניסיה והעיר הגדולה ביותר בה.
רובע המָדינה של העיר הוכרז כאתר מורשת עולמית בשנת 1979 והיא שימשה כבירת התרבות הערבית בשנת 1997.
בשפות ברבריות משמעותה של המילה "תוניס" היא "לשכב" או "להיות שכוב", ובהשאלה "להעביר את הלילה (בשכיבה/מנוחה/בשינה)".
נראה כי המונח התפתח ורכש משמעות של "חניית לילה" או "עצירה", ושמותיהן של ערים נוספות ברחבי ארצות הרי האטלס, הממוקמות ללא יוצא מן הכלל לאורכן של דרכים רומיות, התפתחו משורש זה.
משמה של העיר התפתח מאוחר יותר שמה של המדינה, "תוניסיה".
תוניס שוכנת בצפון-מזרח המדינה ומרכזה העתיק ממוקם על מצר יבשה צר בין שני אגמים.
מצר היבשה גבעי ועשוי אבן גיר וסלעי משקע, ומכונה "כיפת תוניס" (dôme de Tunis).
ממזרח לו שוכן אגם תוניס (بحيرة تونس או "האגם" - البحيرة) הרדוד, המשתרע על שטח של 37 קמ"ר וחוצץ בין מרכז העיר לבין מפרץ תוניס שב.
תעלה באורך של 11 ק"מ חוצה את האגם ומחברת את העיר אל הים.
לאורך התעלה עובר סכר שמקורו בתקופה הרומית ועליו עוברים כיום כביש ומסילת רכבת המוליכים אל ערי החוף לה גולט (La Goulette), לה מארסה (La Marsa) וסידי בו-סעיד (Sidi Bou Said).
ממערב למרכז העיר, שוכן אגם סבחת סג'ומי (sebkha Séjoumi) ומצפון-מזרח לו אגם סבחת אריאנה (sebkha Ariana) התוחם את העיר מצפון.
מצר-היבשה של תוניס שימש מאז העת העתיקה כגשר יבשתי דרכו עברו מספר דרכים חשובות שקישרו בין קרתגו למצרים במזרח ולארצות הרי האטלס במערב.
עתיקות העיר קרתגו שוכנות על חופו של מפרץ תוניס ממזרח לעיר ולאגם תוניס.
כיום משתרעת העיר על שטח גדול בהרבה משטח מצר היבשה עליו הוקמה, והיא מקיפה את אגם תוניס מכל צדדיו ומשתרעת לאורך חלק ניכר מחופיהם של שני האגמים האחרים.
אקלים העיר הוא ים תיכוני עם חורף מתון ולח וקיץ חם ויבש.
רוח ימית מצננת את האוויר בחודשי הקיץ החמים, אך רוחות שירוקו מדבריות מהסהרה מביאות להיפוך המגמה ולהתחממות ניכרת.
בחודשי הקיץ, מיולי עד ספטמבר, עולה הטמפרטורה המקסימלית הממוצעת מעבר ל-30°C, וערכים מעל 40°C אינם נדירים.
החורף מתון בהרבה וטמפרטורת המינימום הממוצעת יורדת מתחת ל-10°C, ואף נרשמו מקרים של ערכים מתחת ל-0°C.
כמות המשקעים השנתית הממוצעת עומדת על 411 מ"מ היורדים ב-35 ימים גשומים בשנה בסך הכל.
העדויות הראשונות להתיישבות בתוניס הן מהמאה ה-5 לפנה"ס, וזו נהנתה ממיקומה של העיר על גבעות בין שני גופי מים ובצומת דרכי תחבורה.
קרתגו הממוקמת קילומטרים ספורים ממזרח לעיר ואשר נוסדה ב, השתלטה על האתר עליו יושבת תוניס בשלב מוקדם, והאתר נזכר מספר פעמים בדברי ימיה של קרתגו.
לפי סטראבון החריבו הרומאים את תוניס ב באמצע המאה ה-2 לפנה"ס, אך היא שוקמה במהירות, שנים רבות לפני שהרומאים שבו לקרתגו וקוממו את הריסותיה.
העיר נזכרה במפת פויטינגר מהמאה ה-3, בה היא מופיעה כ-Thuni, אך היא נותרה בגדר יישוב משני כל עוד התקיימה לצידה של קרתגו, אשר שימשה כבירת הפרובינקיה אפריקה.
האזור נכבש בידי הערבים ב, ובשל מיקומה האסטרטגי של תוניס והיותה היישוב המשמעותי היחיד מול מצר סיציליה הקימו בה האחרונים מעוז צבאי.
ב הייתה העיר לנמל הצבאי המרכזי של הערבים באגן המערבי של הים התיכון, ועד מהרה תפסה את מקומה כעיר השנייה בחשיבותה בממלכת האע'לבים.
בשנת 902 העבירו האע'לבים את בירתם מקירואן לתוניס, אך ממלכתם באה אל סופה בשנת 909, כאשר השושלת הפאטמית השיעית המצרית תפסה את מקומם, וקירואן שבה והייתה לבירתם.
בשנת 945 תפסו מורדים בני כת הח'וארג' את העיר והרסוה, אך היא שוקמה.
ב-1048 הונהגה הסונה באזור, דבר שהביא למאבק עקוב מדם בין הפלגים היריבים, וב-1057 חרבה הבירה קירואן עד היסוד.
למזלה של תוניס, היא הייתה אחת הערים שלא נפגעו במהלך מאבק זה, אך הבירה עברה לעיר מהדיה.
תוניס מצידה הייתה לבירתה של ממלכת החורסנידים העצמאית, עד שמאה שנה לאחר מכן, ב-1159, עשה עבד אלמומין שליט שושלת אלמוואחידון את העיר לבירתו.
ב-1228 נוסדה השושלת החאפיזית ותוניס הייתה לבירת ממלכתה שהשתרעה מטריפולי שבלוב במזרח ועד פאס במרוקו במערב.
העיר הייתה אחד מיעדיו של מסע הצלב השמיני, אך הצלבנים שהשתלטו בקלות על קרתגו, נפלו קורבן למגפת דיזנטריה והעיר ניצלה.
בשנת 1534 כבשו העות'מאנים את העיר, אך קרל החמישי, קיסר האימפריה הרומית הקדושה לקח אותה מידיהם שנה לאחר מכן והשיב את השלטון בה לידי החאפיזים.
הדיי שלט בחופה של תוניסיה, כביכול מטעמו של השלטון העות'מאני המרכזי, ובפנים הארץ שלט ביי.
תוניסיה כולה הפכה זירה למאבקים בין הדיי, הביי, שבטי הברברים, תושבי ערי החוף, ושודדי הים שהקימו בה מעין אוטונומיה.
בשנת 1705 השתלט ביי חוסיין אבן-עלי על כל שטחה של המדינה, והיה לביי הראשון של תוניסיה.
להלכה, המשיכה תוניסיה להיות ואסאל של האימפריה העות'מאנית, הדרשות בתפילות יום השישי הזכירו את שמו של הסולטאן, המטבעות הוטבעו בשמו, ואחת לשנה הופיע בחצר הסולטאן שליח מתוניסיה שהעניק לו מתנות.
במציאות הייתה תוניסיה מדינה עצמאית לחלוטין, ובירתה שוב ידעה שנות פריחה והתפתחות.
בעקבות מחלוקות פנימיות, כבשו האלג'יראים את העיר ב-1756, אך בתחילת המאה ה-19 הצליח הביי חמודא להשתחרר מחסותם ואף הדף התקפה של הצי הונציאני.
העיר המשיכה להתרחב, וב-1860 החלה הריסת החומה שהקיפה אותה.
שערי החומה נפתחו ב-1870 ובתי העיר התפשטו סביב למדינה ההיסטורית והגיעו עד לגדותיו של אגם תוניס.
ב-1860 החלה בנייתה של מערכת לאספקת מים, ב-1872 החל השימוש בתאורת גז ושנה לאחר מכן הונהג פינוי אשפה.
קונגרס ברלין ב-1878 העניק לצרפתים את השלטון בתוניסיה, ואלה מימשו את זכותם ב-1881, לאחר שהאיטלקים רכשו את מסילת הרכבת בין תוניס ללה גולט.
כוחות צרפתיים פלשו לתוניסיה בתואנה שחיילים תוניסאים חצו את הגבול לאלג'יריה, ותוניסיה הייתה למדינת חסות צרפתית.
בתקופה זו חלו בעיר תמורות קיצוניות.
לצד העיר העתיקה, שבה התגוררה בעיקר אוכלוסייה ערבית ותיקה, נוסדה עיר חדשה שבה התיישבו תושבים חדשים, חלקם הגדול צרפתים ואירופים, ואשר פיתחו כלכלה מודרנית לפי הדגם הקולוניאלי.
לאחר מלחמת העולם הראשונה נוסדו ערי הלוויין הראשונות סביב לעיר, והחלה מתפתחת בה תעשייה מודרנית ממוכנת.
לאחר עצמאותה של תוניסיה בשנת 1956 הייתה תוניס לבירת המדינה, וחוקת המדינה מ-1959 אישרה את מעמדה.
שינויי המשטר הביאו לעזיבה רחבת היקף של תושביה האירופים של העיר, ואת מקומם תפסו תושבים שהגיעו מחלקיה האחרים של המדינה, ואשר טשטשו את ההבדלים בין שני חלקי העיר.
ב-12 ביוני 1979, לאחר חתימת הסכמי קמפ דייוויד וגירוש מצרים מהליגה הערבית, ירשה תוניס את מקומה של קהיר כמקום מושבה של הליגה הערבית, והיא נשאה בתפקיד זה עד 1989. ב-1979 הוכרזה המֶדינה בתוניס כאתר מורשת עולמית.
אוניברסיטת א-זיתונה הוקמה הבשנת 1956. בשנת 1982 הוקם המכון הגבוה למוזיקה בתוניס שהוא בית ספר גבוה נושא מוזיקה.
המדינה בתוניס נוסדה בשנת 689 על "כיפת תוניס" בין אגם תוניס ממזרח ואגם סבחת סג'ומי ממערב.
היא התפתחה במהלך ימי הביניים לכיוון צפון (רובע באב סוויקה - Bab Souika) ודרום (רובע באב אלג'זירה - Bab El Jazira).
המֶדינה משתרעת על שטח של כשלושה קמ"ר ומדורגת מבחינת שטחה במקום השישי בין רבעי העיר.
מתגוררים בה למעלה מ-100,000 איש, שהם כעשירית מתושבי תוניס.
לכאורה הרובע נעדר תוכנית תכנונית ועל כן תואר פעמים רבות על ידי הצרפתים כ"כאוטי", "אנרכי" ואף "מסוכן", אולם מחקרים שהחלו בשנות השלושים של המאה ה-20 הצביעו על תכנון סוציו-תרבותי ועל הקשרים תכנוניים בין המבנים לבין עצמם ובינם לבין השטחים הציבוריים.
הקשרים אלה הושפעו מייעודם של המבנים למגורים או לצרכים ציבוריים, לשימושים מסחריים או למגורים ולייעוד דתי בניגוד לחילוני.
בנוסף, יש במדינה רשת רחובות הנמשכים מצפון לדרום, גם אם אלה אינם ישרים לחלוטין, כאשר הם נפגשים עם ציריים רוחביים המובילים ממזרח למערב.
במרכזה של המדינה ניצב מסגד זייתונה (جامع الزيتونة, Mosquée Zitouna - "מסגד הזיתים"), המכונה גם "המסגד הגדול" והנחשב למסגד המרכזי והגדול בתוניס.
המסגד הוקם בשנת 732 ונבנה שוב מחדש ב-834. אורכו 75 מטר ורוחבו 60 מטר, ולאורך החצר הפנימית שלו ניצבת ארקדה עתיקה ובה 184 עמודים.
החצר משתרעת על שטח של 1,344 מ"ר ומסוגלת להכיל כ-2000 איש.
מבנה חשוב נוסף במדינה הוא מדרסת סלימניה (المدرسة السليمانية, Médersa Slimania) הצמודה למסגד זייתונה.
המדרסה הוקמה ב-1754 בסגנון עות'מאני על ידי עלי הראשון ביי לזכר בנו סולימאן.
לאחר הכרזת עצמאותה של תוניס, הוקמה במקום אוניברסיטת אז-זיתונה.
סביב למסגד ולמדרסה ממוקמים שווקיה של המדינה שמחולקים לפי ייעודם - בדים, בשמים, פירות יבשים, ספרים, תכשיטים וצמר בקרבת המסגד, ואילו חרשי הברזל, הקדרים ומוכרי הדגים מרוחקים ממנו מעט.
עוד בסמוך למסגד נמצאת כיכר אשר שימשה כשוק עבדים עד אמצע המאה ה-19.
מאז הקמתה נחשבה המדינה לא רק כמקום יישוב, אלא גם כמעוז צבאי, וב אישר הגאוגרף וההיסטוריון אחמד אל-יעקובי כי תוניס הייתה מוקפת חומת לבנים, למעט בצידה הפונה אל הים בו הייתה החומה עשויה אבנים.
החומה נפגמה או אף נהרסה לחלוטין מספר פעמים במהלך ימי הביניים, אולם היא נבנתה מחדש ושמרה על תוואי קבוע.
העתיק שבשערי החומה הדרומית הוא ככל הנראה באב אל ג'זירה (باب االجزيرة, Bab El Jazira - "שער האי") שהוביל לדרום תוניסיה ולבירתה ההיסטורית קירואן.
באב קרתג'נה (Bab Cartagena - "שער קרתגו") הוביל מזרחה לקרתגו אשר ממנה הובאו חומרי בנייה לבניין העיר.
באב סוויקה (باب سويقة, Bab Souika - "שער השוק הקטן") ניצב בפינה הצפונית של המדינה עד שנת 1861 עת נהרס.
באב מנארה (باب منارة, Bab Menara) קיבל את שמו בשל מנורת שמן (منارة או Fanal) שנקבעה בו כדי להאיר את דרכם של העוברים דרכו.
אולם השער הידוע ביותר בחומות המדינה ניצב במרכז החומה המזרחית ומכונה באב באחר (باب البحر - "שער הים") או Porte de France ("שער צרפת").
לפי האגדה זכה השער לשמו מכיוון שמי הים הגיעו עד אליו, אך אגדה זו כמובן אינה נכונה והשער קיבל את שמו מכיוון שהוא פונה אל הים התיכון ואל הגדה המערבית של אגם תוניס.
השער ניצב על תילו עד היום והוא אחד המראות הידועים של המדינה ושל תוניס בכלל.
מכל שעריה של המדינה נשתמרו רק שלושה - באב באחר, באב אלחאדרה ובאב סעדון.
במרכז החומה המערבית יש כיום פתח גדול המוביל אל הקסבה של תוניס.
אוכלוסיית תוניס גדלה באופן משמעותי במהלך המאה ה-20 והכפילה את עצמה בין 1946 ל-1975, ובמהלך המאה ה-20 כולה גדלה פי 14. מגמה זו נמשכה ואף התחזקה עם קבלת עצמאותה של תוניסיה ב-1956 ואת מקומם של הזרים אשר עזבו את העיר תפסו מהגרים מרחבי המדינה.
על פי מפקד האוכלוסין האחרון של תוניסיה משנת 2024 אוכלוסיית העיר עצמה מנתה 604,599 בני אדם ובמטרופולין כולה מעל 2 וחצי מיליון בני אדם.
חרף מעמדה המרכזי של העיר בתחומי הכלכלה והחינוך, עומד שיעור האבטלה בקרב תושבי העיר בגילאי 18 עד 24 על כ-35% ושיעור האנאלפביתיות נותר גבוה (12% בקרב גברים ו-27% בקרב נשים).
תוניס היא המרכז השלטוני, הפיננסי, הכלכלי, התעשייתי והתרבותי של תוניסיה.
בעיר מרוכזים כ-65% מהפעילות הכלכלית וכ-85% מהתעשייה במדינה.
השטחים שסביב לעיר מעובדים באופן אינטנסיבי וכוללים גידולי דורום, גפן, זית, פירות וירקות.
בנוסף תופסת גם התיירות מקום חשוב בכלכלת העיר.
מערכת התחבורה הציבורית של העיר מופעלת על ידי "החברה לתחבורה של תוניס" (Société des transports de Tunis או STT) המפעילה למעלה ממאתיים קווי אוטובוס וחמישה קווי רכבת קלה קבועים אליהם מצטרפים שני קווים נוספים בשעות העומס.
הקמתו של קו הרכבת הקלה הראשון החלה ב-1981 והוא החל לפעול ב-1985. מאז הקמת המערכת מתבצעות עבודות להארכת הקווים הקיימים ומאז 2005 נערכות עבודות להקמת קו רכבת קלה שישי.
בתוניס פועל קו רכבת פרברים המוביל מאז 1905 לאורך 19 ק"מ ממרכז העיר אל חוף הים.
קו זה המכונה קו "תוניס-גולט-מרסה" (Tunis-Goulette-Marsa או TGM) חוצה את אגם תוניס לאורכו של הסכר העובר דרכו, ומשך הנסיעה בו הוא כ-45 דקות.
פרויקט ה"רשת המסילתית המהירה" (Réseau ferroviaire rapide או RFR) רחב ההיקף, להקמת מערכת הסעת המונים על בסיס מסילות הרכבת הקיימות, נמצא בתכנון ואמור להתחיל לפעול בשנת 2009.
נמל התעופה הבינלאומי תוניס-קרתגו ממנו יוצאות טיסות לאפריקה, למזרח התיכון, לאירופה ולאמריקה.
השדה החל לפעול בשנת 1940 בשם תוניס-אל אעוינה (Tunis-El Aouina) ומאוחר יותר הוסב שמו על שמה של קרתגו שחורבותיה נמצאות על חוף הים ממזרח לו.
השדה הוא מרכז פעילותן של מספר חברות תעופה תוניסאיות ובהן חברת הדגל תוניסאייר (Tunisair).
בשדה שני מסלולי המראה ונחיתה ובית הנתיבות הפעיל החל לפעול בשנת 1972 והורחב ב-1997. השדה מסוגל לטפל בתנועה של 4.4 מיליון נוסעים בשנה ועבודות להרחבתו אמורות להגדיל את קיבולתו השנתית ל-6 מיליון נוסעים.
בשנת 2006 נחנך בית נתיבות נוסף המשמש לטיסות שכר.
בעיר רשת צפופה של כבישים הנמצאת בהרחבה מתמדת ומשרתת תנועה של כ-700,000 מכוניות ביום.
שלושה כבישים מהירים יוצאים מהעיר ומחברים אותה אל פרבריה, ובכלל זה כביש מהיר A1 המוביל מהעיר דרומה אל העיר סוסה.
הערים התאומות של תוניס הן:
לתוניס יש הסכמי ידידות עם:
תומר שרון (לעיתים מכונה "תוֹמָש", נולד ב-14 במאי 1970) הוא שחקן, קומיקאי, סטנדאפיסט, זמר ומדבב ישראלי.
אביו עלה ארצה מעיראק ועיברת את שם משפחתו ל"שרון" משהרבני, ואימו מפולין.
בצעירותו השתתף בלהקת צופי תל אביב, ואת שירותו הצבאי עשה בלהקת הנח"ל.
ב-1991 השתתף במופע הבידור והסאטירה "האגף הסגור", של טוביה ויואב צפיר.
לאחר שידור התוכנית "פלטפוס" העלה מופע נונסנס בשם "פעמיים תומר" לצד תומר יוסף, ומופע פאנק שנקרא "t n t".
לאחר מכן השתתף במופעים "האגף הסגור" שכתב אפרים סידון ובמופע "פליטי פלטפוס", לצד 3 מחבריו לתוכנית הטלוויזיה "פלטפוס".
ב-2002 השתתף במופע "פלפל אל חפלה", שבו בוצעו מיטב שיריו של פלפל אל-מסרי.
מ-2005 השתתף במופע "פרוביזורי" - מופע אימפרוביזציה קומי.
מ-2015 הופיע לצד מעיין פולק-בשן במופע-הרצאה "ניתוח גוף פתוח".
מ-2020 מופיע במופע הסטנדאפ העלילתי "תומשבעל-פה" שמבוסס על סיפורים שקרו לו באמת.
מנחה סדנאות סטנדאפ ("הכל צחיק") ואימפרוביזציה ("אלתוריזם") בכל הארץ
ב-1980, כשהיה תומר שרון בן 10, הוא שיחק בסדרת הטלוויזיה "סלם ותעלם" שהנחה שייקה אופיר.
בין השנים 1992–1993 גילם את ירון סגל בסדרת הטלוויזיה "עניין של זמן" שיצרה יפה אורנשטיין וביימה יעל גרף.
ב-1993 השתתף בתוכנית הסאטירה "קבלת שבת" שביים אבי כהן ושודרה בערוץ 2.
בין השנים 1994–1996 השתתף בתוכנית המערכונים, הנונסנס והסטנדאפ "פלטפוס" שביים אבי כהן ושודרה בטלוויזיה החינוכית ונתנה במה לקומיקאים צעירים כדוגמת עידן אלתרמן ואבי גרייניק.
התוכנית זכתה להצלחה רבה, לתוכנית המשך בשם "דומינו" ורוב משתתפיה המשיכו בהצלחה בתחום.
בין השנים 1996–2001 דיבב בתוכנית "החרצופים" את יעקב מלון (בן דמותו של יעקב איילון) ודמויות נוספות.
בין השנים 1997–1998 הופיע בתוכנית "זהו זה!" בפינה קבועה של ההרכב הקומי "פליטי פלטפוס", בה היו חברים 4 מכוכבי תוכנית המערכונים "פלטפוס".
ב-1997 גילם את גיא באום, בנו של מיקי באום (אסי דיין) בסרט "מר באום" שכתב וביים אסי דיין.
ב-1998 שיחק בסרט הטלוויזיה "פתיחה 1812" שכתב וביים מנשה נוי, ובסרטו של איתן ענר "הצל של החיוך שלך".
באותה שנה השתתף בתוכנית "בחצר של פוקס".
ב-1999 גילם את דני רפאלי בסרט "צומת וולקן" שכתבו אמיר בן דוד ומשה זונדר וביים ערן ריקליס.
על תפקידו זה היה מועמד לפרס אופיר לשחקן המשנה הטוב ביותר.
ב-2001 גילם את יפתח בסרט "מרס תורכי" שכתבו לימור נחמיאס וגל זייד וביים עודד דוידוף.
באותה שנה החל להשתתף בתוכנית הטלוויזיה "של מי השורה הזאת?", והשתתף בתוכנית הסאטירה "המצב" שהנחה אברי גלעד.
ב-2004 גילם את עוזרו של אלביס (שייקה לוי) בסדרת הטלוויזיה "אלביס, רוזנטל והאישה המסתורית" שכתב שלמה משיח וביים אבי כהן.
ב-2004 גילם את איגי בסדרת הילדים "החיים על פי איגי".
בין השנים 2004–2006 השתתף כפאנליסט אורח בתוכנית הטלוויזיה "משחק מכור".
ב-2006 שיחק בסרט "ידיים קשורות" שביים דן וולמן, והתארח בסדרת הטלוויזיה "פרשת השבוע".
באותה שנה השתתף בתוכנית הטלוויזיה "גריל" ששודרה בערוץ 2. ב-2007 השתתף בתוכנית האלתורים קצרת-המועד "טוב שבאת" שהנחה מוני מושונוב בערוץ 10.
בין השנים 2008–2009 גילם את חיים הראל בסדרת הטלוויזיה "דני הוליווד" שביימה שירלי שטרן.
ב-2008 הגיש את פינת "ראש הדסק לענייני האמת" בסאטירה "עד כאן" בהנחיית יעקב כהן.
ב-2009 גילם את רון דורון בסדרת הטלוויזיה "שירות חדרים" שיצר ערן ריקליס וביים איתן ענר.
באותה שנה גילם את יוסי מונטנגרו בעונה השנייה של סדרת הטלוויזיה "קופיקו" שביים עדי בנימינוב.
בין השנים 2009–2010 גילם את הערפד אתוס בסדרה "חצויה".
ב-2010 גילם את אפרים בסדרת הרשת "קרטושקס" שכתב וביים אלון גור אריה.
באותה שנה התארח בתוכנית "שבת צחוק" של אבי נוסבאום.
ב-2011 גילם מדריך בסדרת הטלוויזיה "סברי מרנן" שביים רובי דואניאס.
בסוף 2011 החל להשתתף בפאנל תוכנית התרבות "הינשופים" בהנחיית רוגל אלפר בערוץ 8. בין השנים 2011–2012 גילם את דמותו של המפקח קוקוס בשתי עונות של הסיטקום לילדים "תעלומות מהאגדות" בערוץ לוגי.
ב-2012 חזר לגלם את דמותו של ירון סגל בסדרת הספין אוף "עניין של זמן" שכתבה רונית ויס ברקוביץ (שהייתה תסריטאית גם בסדרה המקורית) וביים רני סער.
בשנים 2014–2019 שיחק בסדרה "הקלמרים" בתפקיד אבנר, בעל הקפיטריה בבית הספר, ביולי 2014 שיחק את שמשון במולי וצומי.
ב-2017 השתתף בסרט הקולנוע לילדים "מבצע ביצה", כמו כן השתתף בסדרה "צוות הצלה" בערוץ ניק ג'וניור בתפקיד הנבל פגע-רע.
השתתף ביחד עם חנן לדרמן בתוכנית "אחרי 20 שנה" בערוץ 20 לציון 20 שנה לעליית התוכנית "פלטפוס".
בשנת 2021 שיחק בסדרה האחיין שלי בנץ בכאן חינוכית בתפקיד המן.
בשנת 2022 שיחק בסרט "אלונקה" את תפקיד העיתונאי המבוסס על איתי אנגל.
באותה שנה שיחק גם בסרט "גופה", שזכה להצלחה בפסטיבלים בעולם, את דמות הגנב.
בשנת 2023 התארח במגוון תפקידים בפרפר נחמד ובנובמבר של אותה שנה כיכב בתוכנית "שעת סיפור בניק ג'וניור".
בשנת 2024 כיכב בסדרת הבת של "צוות הצלה" "צוות הצלה בית ספר לשוטרים ולשוטרות".
כשהוא שב לגלם את התפקיד של פגע-רע.
בסוף 1991, בגיל 21, מבלי שלמד משחק, אך על סמך הניסיון שלו בלהקת הנח"ל, התקבל לצוות "צעירי הקאמרי", צוות שחקנים צעירים שהוקם כעתודה לתיאטרון הקאמרי שם גילם באותה שנה את דניאל בהצגה "הכבש השישה עשר" שכתב וביים מיכאל גורביץ' על פי יהונתן גפן.
אחר כך גילם את אַל בהצגה "ענבי זעם" מאת פרנק גלאטי המבוסס על רומן באותו שם מאת ג'ון סטיינבק שביים אילן רונן, וגילם את דמטריוס בהצגה "חלום ליל קיץ" מאת שייקספיר שביים ליביו צ'וליי.
ב-1993 שיחק בפסטיבל עכו בהצגה "אופרת היהודים" בבימויו של יורם פורת.
ב-2005, באותו פסטיבל, גילם את המנחה בהצגה "הזירה" שכתב וביים דני ווסרמן.
ב-1993 השתתף לצד עידן אלתרמן ושירילי דשא בגרסת הנונסנס הישראלית למחזמר "חנות קטנה ומטריפה" שהועלתה בבימויה של דשא בתיאטרון העממי של אברהם דשא (פשנל).
במחזמר זה גילם רופא שיניים ועוד שש דמויות.
בתיאטרון בית ליסין ב-1999, גילם את סקאפינו ב"סקאפינו" על פי מולייר.
בתיאטרון אנסמבל הרצליה, ב-2001 שיחק בהצגה "להגיד מותר הכל" מאת ננו שבתאי שביים גדליה בסר.
ב-2006 שיחק שוב באנסמבל הרצליה, בהצגה "אהבה וזעם" מאת ג'ורג' פ.
בתיאטרון הבימה, ב-2003 גילם את ג'רי לוקובסקי, פועל מובטל בהצגה "ללכת עד הסוף" מאת טרנס מק'נלי שביים סטיבן דקסטר.
ב-2004 גילם את ד"ר קונסטנטין לוקאס בהצגה "לוקאס הפחדן" מאת נסים אלוני שביימה קארין סיגל.
ב-2010 גילם את אלכסנדר דוך, ידיד של מוריס שימל (אבי קושניר) בהצגה "מוריס שימל" מאת חנוך לוין שביימה יעל רונן.
באותה שנה השתתף בקברט הסאטירי "נפגעי חרדה" שכתבו ב.
מיכאל ואפרים סידון וערך וביים מוטי קירשנבאום.
ב-2007 שיחק לצד עמי סמולרצ'יק בהצגה "קין והבל" - קומדיה רצחנית מאת גיל קופטש שביים שמואל שוחט בפסטיבל תיאטרון קצר בצוותא.
בחנוכה 2008 השתתף במחזמר "בילבי בת גרב" שביים גלעד פרלמן.
ב-2005 שיחק בהצגה "סברס" מאת רועי רשקס שביים אורי הוכמן, ועל משחקו בהצגה זו זכה בפרס השחקן הטוב ביותר בפסטיבל חיפה להצגות ילדים.
ב-2010 גילם את סבא ג'פטו ודמויות נוספות במופע המוזיקלי "הרפתקאותיו של פינוקיו" שהלחין ליאור נבוק על־פי הסיפור הידוע מאת קרלו קולודי במסגרת פסטיבל פליציה בלומנטל למוזיקה.
ב-2012 גילם את אנצלוט גובו - משרתו של שיילוק (יעקב כהן) ואחר כך של באסאניו (עידו ברטל) - בהצגה "הסוחר מוונציה" מאת שייקספיר שביים אילן רונן.
באותה שנה גילם את ד"ר מאדן וד"ר פיין - פסיכיאטר ופסיכולוג במחזמר "כמעט נורמלי" מאת בריאן יורקי שביים חנן שניר.
ב-2013 שיחק בהצגה "ליזיסטרטה" שכתבו (על פי מחזה מאת אריסטופאנס) אלי ביז'אווי ואודי בן-משה שגם ביים; גילם את חנן פיקלמן בהצגה "עת דודים" מאת רועי רשקס (על פי סיפור מאת מירי ורון) וביים איציק ויינגרטן, וגילם את מורטימר ברוסטר בהצגה "רעל ותחרה" מאת ג'וזף קסרלינג שביים משה קפטן.
ב-2014 גילם את כריס בהצגה "פתאום הגיע סתיו" שכתב אריק קובל וביים איציק ויינגרטן".
ב-2015 גילם את לורד אלן ב"נעצר בחצות" בבימויו של משה קפטן.
ב-2016 החל לגלם את הקומיסר אשריך ב"לבד בברלין" בבימויו של אילן רונן.
ב-2017 גילם את המספר/הרוזן ורדה במחזה "מיכאל קולהאס" בבימויו של אילן רונן.
באותה שנה החל לגלם את בליצר העיתונאי, ב"עיתונאי על תנאי" מאת גיא מרוז בבימויו של נורמן עיסא.
ב-2018 שיחק ב"פתאום הגיע סתיו" עם ליא קניג בבימויו של איציק ויינגרטן.
משנת 2019 משחק שרון במחזה "זרים מושלמים" בתיאטרון הבימה.
ב-2014 זכה בפרס קלצ'קין לשחקן המצטיין.
ב-2016 גילם את המושל הרשע במחזמר "תיבת נוח".
ב-2021 שיחק את אדי בהצגה "חדר 201" של תיאטרון הפרינג' אלעד מאילת-אילות בבימויו של שי פיטובסקי, לצד יואב דונט ואדוה לוי.
ההצגה מתרחשת בחדר מלון ועוסקת באירועים שקרו בין הדמויות עשרים שנה קודם לכן.
בין 2021 ל-2024 שיחק בתיאטרון העברי את התפקידים הראשיים ב"החותנת" עם טוביה צפיר, וב"מדריך למטייל בוורשה" עם ליא קניג.
ב-2023 שיחק ב"say my name" בבית רדיקל את דמות הדייל, ואת הרופא בקומדיה "גידול ושמו בועז" בצוותא.
ב-2024 פתח בביתו ביפו תיאטרון זעיר בשם התומשייה, שמארח הצגות, מופעי קומדיה ומוזיקה, הרצאות וסדנאות.
לאורך השנים השתתף שרון גם בדיבוב של סדרות וסרטי אנימציה רבים.
ב-1991 דיבב את הקריין ועוד דמויות בסדרת הטלוויזיה "החתולים הסמוראים".
ב-1992 דיבב את מוגלי בסדרת הטלוויזיה "מסיפורי ספר הג'ונגל", ואת הפנתר בסדרת הטלוויזיה "חבורת הצב המעופף".
ב-1993 דיבב קולות רקע בסרט "פינוקיו".
ב-1994 דיבב את טימון בסרט "מלך האריות" ואת דינקי הנחליאלי בסרט "השועל והכלבלב".
שרון דיבב את טימון בכל סרטי ההמשך והסדרות הנלוות: ב-1998 דיבב את טימון בסרט ההמשך "מלך האריות 2: מלכות סימבה"; בין השנים 1997–1999 דיבב את טימון בסדרה "טימון ופומבה"; וב-2004 בסרט "מלך האריות 3: האקונה מאטאטה".
ב-1995 דיבב את פרדיננד בסרט "בייב".
ב-1997 דיבב את סילבסטר החתול ואת פורקי פיג בסרט "ספייס ג'אם"; ואת כאב בסרט "הרקולס".
ב-1998 דיבב את מושו בסרט "מולאן" (וב-2005 בסרט ההמשך "מולאן 2") ואת פליק בסרט "באג לייף".
ב-1999 דיבב את איגי האיגואנה בסדרת הטלוויזיה "שמש".
ב-2000 דיבב את גון בסרט "טיטאן AE".
ב-2001 דיבב את מייק ווזאבסקי בסרט "מפלצות בע"מ".
בין השנים 2001–2006 דיבב את פליקס ושפריץ ברצועת השידור "טלמאניה" ששודרה בערוץ הילדים בשעות הערב.
במסגרת הרצועה שודרו מספר סדרות אנימציה, וסרטוני אנימציה מקוריים שודרו בין התוכניות.
במסגרת הרצועה הופיעו גם קליפים מצוירים לשירים מהאלבום "קצרים בראש קצרים בלב" של להקת "המסריחים", שתומר שרון היה חבר בה יחד עם רן שריג, אדם הורוביץ והמוזיקאי עוש (ישי אדר).
ב-2002 דיבב את בן בסרט "כוכב המטמון".
ב-2003 דיבב את מת'יו לילארד, סילבסטר החתול ופורקי פיג בסרט "לוני טונס: חוזרים לאקשן"; את לאקי הנשר בסרט "ספר הג'ונגל 2" ואת ד"ר האמסטרוויל ב"סטיץ': הסרט".
ב-2004 דיבב את האחים ווילי בסרט "מרד החיות" ודיבב את איגי בסדרת הטלוויזיה "החיים על פי איגי" ששודרה בערוץ לוגי.
ב-2006 דיבב את מרתוני בסרט "עידן הקרח 2: נמסים מצחוק"; את הסמל ואת נקניקי בסרט "חברים על הכוונת" (גם בסרט ההמשך "חברים על הכוונת 2" שיצא ב-2008) ואת ראול בסרט "תזיזו ת'רגליים".
ב-2007 דיבב את קרל בסרט "לפגוש את הרובינסונים".
בין השנים 2009–2010 דיבב את דאוסון בסדרת הטלוויזיה "דאוס".
באותה שנה דיבב את ג'ק בלאק בסרט "החבובות".
תומר שרון שימש כקריין במספר ספרים מוקלטים, בהם בא לידי ביטוי כישרונו כשחקן, סטנדאפיסט ומדבב.
בין הספרים המוקלטים שלו נמנים פה ושם בארץ ישראל ו"לדעת אישה" מאת עמוס עוז, סוס אחד נכנס לבר מאת דויד גרוסמן, רצח רוג'ר אקרויד מאת אגתה כריסטי, "צימר בגבעתיים" ו"הריאיון האחרון" מאת אשכול נבו, "תעלומת סודות היורשת" מאת עודד וולקשטיין, ומספר ספרים בסדרת "כראמל" מאת מאירה ברנע-גולדברג.
ב-2005 הופיע כזמר-שחקן לצד הרביעייה הישראלית העכשווית במופע "הסיאנס של רומיאו" שביים עתי ציטרון, שם גילם למעלה מ-10 דמויות שונות של גברים ונשים, צעירים ומבוגרים, הנתונים במשברי יחסים וכותבים או מקבלים מכתבים.
המופע היה מבוסס על "מכתבי יוליה" של אלביס קוסטלו.
ב-2009 הופיע במופע "צלילים חדשים בחלונות הגבוהים" לצד משה זורמן ואסף רוט.
המופע התארח בפסטיבל הפסנתר 2009.
שרון היה חבר יחד עם חבריו הקרובים אורי הוכמן ועמי סמולרצ'יק בהרכב המוזיקלי "פלפל אל חאפלה" המבצע גרסאות הומוריסטיות לשירי פלפל אל מצרי.
שרון כתב את רוב הטקסטים באלבום "בתום קול הצעקה" של שי זורניצר.
הוציא עם להקת "המסריחים" את האלבום "קצרים בראש קצרים בלב" (2001).
בשנת 2004 הוציא אלבום משלו, "בלוזר", בהפקתו המוזיקלית של רן שם טוב, איש להקת איזבו.
ב-2013 יצא אלבומו השני, "שירים לבלאנש".
ב-2016 השיק את המופע "רדיו אינשאללה" בפסטיבל אבו גוש, עם יאיר יונה, שי חזן וגלעד דוברצקי.
כיום הוא חבר בלהקה "ענן על מקל", יחד עם ירדן בר כוכבא, טל בלכרוביץ' ודידי שחר, בה החליף את עידן אלתרמן.
ב-2022 השיק מופע מוזיקלי לילדים בשם "פטל ואישון הלילה" אותו כתב והלחין.
שרון מרבה להתבטא בנושאים פוליטיים וחברתיים.
הוא כתב מספר מאמרי דעה ב"וואלה" וב"" ומרבה להביע דעות המזוהות עם השמאל בחשבונות הפייסבוק והטוויטר שלו.
ב-22 ביוני 2012 נעצר בשדרות רוטשילד יחד עם פעילים נוספים, במהלך ניסיון להקים מחדש את מאהל המחאה.
שרון רווק ומתגורר בתל אביב.
תון היא עיר בקנטון ברן שבשווייץ, 19 ק"מ דרומה לברן.
ליד העיר נמצא אגם תון בו עובר נהר הארה.
אזור תון היה מיושב מאז תקופת האבן החדשה.
שם העיר מגיע מהמילה הקלטית Dunum שמשמעותה "עיר מבוצרת".
העיר נפלה לידי הרומאים בשנת 58 לפנה"ס כשכבש הצבא הרומי את רובה של שווייץ.
העיר הפכה במהרה לאחד המרכזים המנהליים באזור.
בסביבות שנת 400 דחקו הבורגונדים את הרומאים מחוץ לתון ושווייץ כולה.
נהר הארה הפך לגבול בין הבורגונדים הנוצרים לבין האלמנים הפגאנים שחיו בצפון.
תון מתועדת לראשונה בכתב במאה השביעית על ידי הנזיר הפרנקי פרדגר.
ב-1033 הפך מחוז תון לחלק מהאימפריה הרומית הקדושה לאחר שקונראד השני התמנה למלך בורגונדיה.
הקיסרים הסמיכו את בית צרינגן מברן לדכא את מרד האצילים ממרכז שווייץ.
בסביבות 1190 בנה ברטהולד החמישי, דוכס צרינגן טירה בתון והרחיב את העיר.
לאחר מותו ב-1218, עברו שטחיו לאולריך השלישי, רוזן קיבורג.
ב-1264 קיבלה תון זכויות מדינתיות וב-1348 קנה אותה קנטון ברן.
תון הייתה בירת קנטון אוברלנד ברפובליקה ההלבטית.
ב-1819 נוסד בעיר בית ספר צבאי שהפך במרוץ השנים למוביל בשווייץ.
ב-1859 חוברה תון לרשת מסילות הרכבת של שווייץ וב-1888 חוברה לרשת הטלפון.
מלבד תיירות והנדסת מכונות, שהן מקורות ההכנסה המרכזיים של העיר, חשיבות כלכלית נזקפת גם לזכות תעשיית האוכל וההוצאה לאור.
טירת שדאו מהמאה ה-12 והמוזיאון הסמוך לה, בו מספר מחלקות בנושא כלי נשק מימי הביניים.
בניין העירייה שנבנה במאה ה-16.
אגם תון והנוף להרי האלפים.
קבוצת הכדורגל של העיר, תון, משחקת בליגת העל השווייצרית ואף העפילה לליגת האלופות בעונת 2005/2006. האצטדיון הביתי של הקבוצה נקרא "לאשן".
תומר שריג, (נולד ב-1971) הוא סופר ותסריטאי, חי ויוצר בתל אביב.
בוגר בית הספר לתסריטאות של עידית שחורי.
בשנת 1999 ראה אור ספרו הראשון, "לוּ הייתי תיקן" - ספר שירים הומוריסטיים, בהוצאת ידיעות אחרונות.
מאז כתב ספרי ילדים רבים, ביניהם סדרת "סיפורי התנ"ך בחרוזים", וכן תסריטים לתוכניות טלוויזיה ("כדור פורח" בערוץ הילדים, "לילה גוב 2", "רפי רשף", "פרפר נחמד", "מאיר אריאל – שיר כאב", ועוד)
ערך ותירגם (בשיתוף עם טניה חזנובסקי) מחזות וסיפורים מרוסית.
בשנת 2007 זכה בתחרות הסיפור הקצר של גלי צה"ל.
בשנת 2008 זכה בציון לשבח מטעם ועדת פרס ברנשטיין על כתיבת אופרת הרוק "בדרך לנינוה".
בשנת 2010 אושר להפקה סרטו "ארמון החול", פיצ'ר אנימציה בתמיכת קרן הקולנוע הישראלי, ובהפקת סומיוקו ופיצ'יפוי.
בשנת 2019 זכה במקום הראשון בתחרות סיפורים הומוריסטיים קצרים ע"ש אפרים קישון, מטעם אתר "יקום תרבות".
בשנת 2020 זכה בתחרות הסיפורים "תל אביב בימי קורונה" מטעם עיריית תל אביב ובית אריאלה.
אלאדין – עיבוד מחורז (הוצאת אביבים, 1996)
לוּ הייתי תיקן (הוצאת ידיעות אחרונות, 1999)
סדרת סיפורי התורה בחרוזים (הוצאת צבר, 2004)
סדרת סיפורי התנ"ך בחרוזים (הוצאת צבר, 2005)
סופגניית השנה (הוצאת צבר, 2005)
העץ שרצה יום הולדת (הוצאת צבר, 2005)
מברשת השיניים של יואב (הוצאת צבר, 2005)
ספר האגדות הגדול – עיבוד מחורז לאגדות קלאסיות (הוצאת צבר, 2006)
אין איש ברמזור (הוצאת צבר, 2006)
הכלב שטרודל חוגג עצמאות (הוצאת צבר, 2006)
צחי מצוחצחי (הוצאת צבר, 2006)
מהומה בארגז הצעצועים (הוצאת צבר, 2006)
התחפושת של איתמר (הוצאת צבר, 2007)
לילה טוב לדוב – נוסח עברי מחורז (הוצאת כנרת, זמורה, דביר, 2007)
ביקור בביתו של חילזון (קלסיקלטת, 2015)
בית ספר לדובונים (קלסיקלטת, 2016)
ביקור בביתו של צב (קלסיקלטת, 2019)
סיפורים לאנתולוגיה רוחות הרפאים של ישראל (הוצאת ידיעות ספרים, 2003)
המחזה התנקשות בצהריים מאת נינה וורונל (2004)
המחזה המוזיקאים מברמן (תיאטרון חולון, 2006)
מטאטא וסיפורים אחרים, מאת לאוניד פקרובסקי (הוצאת הקיבוץ המאוחד, 2012)
פרבולה של הצלחה, מאת לאוניד פקרובסקי (הוצאת הקיבוץ המאוחד, 2015)
עשר אגורות, מאת לאוניד פקרובסקי (הוצאת הקיבוץ המאוחד, 2018)
רפי רשף – כתיבת השיר הסאטירי השבועי לתוכנית האירוח בערוץ 2
לילה גוב 2 – כתיבת מונולוגים ומערכונים לתוכנית של גידי גוב בערוץ 2
כדור פורח – כתיבת תסריטים לערוץ הילדים
– כתיבת תסריטים לערוץ הופ קטנטנים
ארמון החול – תסריט לפיצ'ר אנימציה
קישון, שמו הולך לפניו – תסריטאי פרק הסיום
מאיר אריאל – שיר כאב, פיצ'ר דוקומנטרי – תסריטאי
פרפר נחמד 2023 – תסריטאי 3 פרקים
– מחזה קצר, פסטיבל תיאטרון קצר בצוותא 2011
בדרך לנינוה – מחזה מוזיקלי, פסטיבל "צו קריאה" בצוותא 2012 (זכייה בציון לשבח)
– מחזה קצר, עלה במסגרת פסטיבל ירושלים לאמנויות 2019
תומר משה שטיינהאור (נולד ב-3 באוקטובר 1966 בנצרת עילית, ישראל) הוא כדורסלן עבר ישראלי.
גובהו 2.07 מטרים, ששיחק בתפקיד הסנטר.
שטיינהאור גדל במחלקת הנוער של מכבי חיפה עימה זכה ביחד עם עדי גורדון ובני כץ (שחקן נבחרת ישראל קדטים) בדאבל של ליגת הנוער בשנת 1984. עונה לאחר מכן עלה לקבוצת הבוגרים.
את הופעת הבכורה שלו בליגה הלאומית ערך ב-10 בספטמבר 1984, במסגרת מחזור הפתיחה של עונת 1984/85. במשחק, שנערך ברוממה, מול מכבי תל אביב, הפתיעה חיפה את האלופה וניצחה אותה 92–94 מסל ניצחון של עדי גורדון בשניות הסיום.
בתום העונה נפגשה מכבי חיפה עם מכבי תל אביב גם בגמר הגביע, וחיפה ירדה מובסת בפער של 40 נקודות 121:81, במשחק בו קלע שטיינהאור 18 נקודות.
בשנים הבאות המשיך שטיינהאור להוות את אחד מעמודי התווך של הקבוצה החיפאית, יחד עם שחקנים כמו עדי גורדון, דורון שפע, ארי רוזנברג, ג'יימס טרי ואחרים, כל זאת תחת הדרכתו של המאמן פיני גרשון.
בעונת 88/89 עבר שטיינהאור למכללת דרום' פלורידה (בה שיתף פעולה עם רדנקו דובראש, עמו שיתף פעולה בהמשך בהפועל תל אביב), אולם לא זכה לדקות משחק רבות ולכן חזר לחיפה אחרי עונה אחת בלבד.
לפני עונת 1991/92 עזב את מכבי חיפה וחתם על חוזה עתק בהפועל תל אביב.
שטיינהאור הגיע עם הקבוצה לגמר הפלייאוף 3 פעמים ברציפות ואף היה שותף לזכייתה בגביע המדינה ב-1993.
בסוף עונת 1993/94 עזבו את הפועל תל אביב מספר שחקנים, ובהם שטיינהאור, עקב בעיות כלכליות בקבוצה.
הוא חתם בהפועל חולון, אותה מימן איש העסקים נחום מנבר.
בנוסף לשטיינהאור הצטרפו לקבוצה שחקנים כמו עדי גורדון, דייוויד ת'רדקיל ודורון שפע.
הקבוצה סיימה את הליגה הסדירה במקום השני, אולם עקב התפרעות אוהדיה בהפסד בגמר הגביע לבני הרצליה, נגזר על הקבוצה עונש רדיוס, ואת העונה היא סיימה בהפסד בסדרת חצי גמר הפלייאוף להפועל גליל עליון.
עקב עזיבתו של מנבר, נאלץ שטיינהאור בפעם השנייה ברציפות לעזוב קבוצה מובילה עקב בעיות כלכליות.
הפעם חתם במכבי תל אביב.
שטיינהאור לא הסתגל לדרישות המועדון, ובעיקר לדרישותיו של המאמן צביקה שרף שדגל במשחק הגנה קשוח.
שטיינהאור, שמעולם לא היה שחקן הגנה גדול, לא התאקלם ולא שיחק דקות רבות במהלך העונה, שבסיומה הושאל לעולה החדשה לליגה הלאומית, מכבי רעננה.
שחקן מוביל ברעננה, בגבעת שמואל, ושוב בחיפה
ברעננה שוב חזר להיות השחקן המרכזי והמוביל, ואת הקבוצה הוביל למקום השני בסיום הליגה הסדירה בעונתה הראשונה בליגה.
שטיינהאור המשיך לשחק במועדון עוד שלוש עונות, באחרונה שבהן הוביל את הקבוצה לגמר הפלייאוף מול מכבי תל אביב, לה הפסידה בסדרה של ארבעה משחקים.
בעונת 2000/01 חתם שטיינהאור במכבי גבעת שמואל (שבה התאחד עם חברו הטוב מימי הפועל תל אביב, שמעון אמסלם) ושיחק בשורותיה במשך שתי עונות.
בעונת 2002/03 חתם שטיינהאור בעולה החדשה לליגת העל, עירוני נהריה.
בסיום העונה שוב פגש שטיינהאור במכבי תל אביב בגמר הפלייאוף אולם הפעם הסתיימה הסדרה לאחר שלושה משחקים.
העונה שלאחריה הייתה אמורה להיות עונת הפרישה של שטיינהאור.
הוא חזר לשחק במדי מ.כ.
חיפה, שירדה לליגה הלאומית בתום העונה.
שטיינהאור, שלא הכריז על פרישה, יצא לשנת חופש, שלאחריה חתם בהפועל עמק יזרעאל מהליגה הארצית.
בעונת 2006/07, כשהוא בן 40, חזר שטיינהאור לקבוצה שבה החל את הקריירה המקצועית, מכבי חיפה, כדי להעלותה שוב לליגה הלאומית.
לאחר שהצליח במשימה זו, נשאר שטיינהאור בליגה הארצית, וחתם בהפועל קריית טבעון ל-2 עונות 2007–2009, והיה לשחקן המבוגר ביותר בליגות המקצועניות בכדורסל הישראלי.
כיום מתגורר בקריית טבעון ומאמן באגודה.
בתחילת עונת 2016/17 סגר מעגל והשתלב בצוות המקצועי במכבי חיפה כעוזרו של מאמנה הראשי עופר רחימי בליגת העל.
במשך עשור שלם היה שטיינהאור הסנטר המוביל וכמעט היחיד של נבחרת ישראל.
באליפות ב-1997, שנערכה בספרד, הצטיין במיוחד.
הוא סיים חמישי בטבלת הקלעים (17.1 למשחק) ורביעי במספר הכדורים החוזרים (6.4).
שטיינהאור נולד בנצרת עילית למקסימיליאן שטיינהאור ואנבלה לבית גרין, ילידי רומניה.
הוא נשוי, אב לשלושה ילדים, ומתגורר בקריית טבעון.
תומר מרדכי (4 ביולי 1983 – 1 באפריל 2002) היה שוטר בשירות חובה שנהרג בפיצוץ מכונית תופת בירושלים.
מרדכי מנע פיגוע גדול ועל כך הוענק לו עיטור המופת לאחר מותו.
מרדכי גדל בשכונת רמת אביב בתל אביב, והצטיין בתחום הטכנולוגי, באלקטרוניקה ובמחשבים.
הוא התגייס למשטרת ישראל במסגרת שירות חובה במשטרה (שח"מ) בנובמבר 2001, ושובץ בתחילה ליחידה טכנולוגית, אך בעקבות בקשתו הועבר ליחידת סיור.
ב-1 באפריל 2002 הוצב מרדכי עם שני שוטרים נוספים במחסום ברחוב הנביאים פינת דרך חיל ההנדסה (שדרות בר-לב).
בשעה 20:45 בערך הוא הבחין ברכב שנעצר בדרך חיל ההנדסה, לפני הפנייה לרחוב הנביאים, כשחציו על המדרכה וחציו על הכביש.
מרדכי חשד ברכב, וניגש לבדוק אותו, אך הנהג ברח מהרכב, ואז נשמע קול פיצוץ עז.
מן הפיצוץ נהרג מחבל שישב ברכב, ומרדכי נפצע באופן אנוש.
הוא הובהל לבית החולים שערי צדק, שם נפטר מפצעיו.
בנוסח עיטור המופת שהוענק למרדכי לאחר מותו, נכתב כי "מנע בגופו פיגוע תופת בירושלים וגילה ערנות, יוזמה ואומץ לב הראויים לשמש מופת."
בן תשע-עשרה היה תומר מרדכי בנפלו.
הוא נקבר בבית העלמין הצבאי קריית שאול בתל אביב.
לזכרו הוקם סמוך למקום בו נפל מצפור תומר, ובו נקודת תצפית על העיר העתיקה.
ב-2003 הוקם לזכרו "גן תומר" ברמת אביב ליד בית הספר אליאנס תל אביב בו למד.
תוניסיה משתתפת במשחקים האולימפיים מאז אולימפיאדת רומא (1960).
היא החמיצה את המשחקים רק פעם אחת, לאחר שהצטרפה לחרם שהובילה ארצות הברית על אולימפיאדת מוסקבה (1980), בעקבות הפלישה הסובייטית לאפגניסטן.
גם השתתפותה באולימפיאדת מונטריאול (1976) הייתה מוגבלת.
שלושה מספורטאיה הספיקו להתחרות בטרם החליטה להצטרף לחרם האפריקני על המשחקים, שנערך עקב סירובו של הוועד האולימפי הבינלאומי להשעות את ניו זילנד, שנבחרת הרוגבי שלה קיימה משחק עם נבחרת דרום אפריקה, בעת שבאחרונה היה נהוג משטר האפרטהייד.
לאורך השנים, צברו הספורטאים התוניסאים 15 מדליות, מהן 5 מדליות זהב.
המדליות הושגו בשישה ענפים שונים.
תוניסיה לא השתתפה מעולם באולימפיאדת חורף.
תוניסיה השתתפה לראשונה באולימפיאדת רומא (1960).
45 ספורטאים גברים התחרו באתלטיקה, אגרוף, סיוף, רכיבה על אופניים, קרב חמש מודרני, קליעה וכדורגל.
את דגל תוניסיה בטקס הפתיחה נשא הסייף היהודי ראול ברוך ובכך היה לספורטאי היהודי היחיד שנשא דגל של מדינה ערבית במשחקים האולימפיים.
באולימפיאדת טוקיו (1964) זכו שני ספורטאים תוניסאים במדליות ראשונות.
מוחמד גמודי זכה במדליית כסף בריצת 10000 מטר, והמתאגרף חביב גלחיה זכה במדליית ארד.
באולימפיאדת מקסיקו סיטי (1968) היה גמודי לתוניסאי הראשון שזוכה במדליית זהב אולימפית, כשניצח בריצת 5000 מטר.
בנוסף, זכה במדליית ארד בריצת 10000 מטר.
באולימפיאדת מינכן (1972) זכה גמודי במדליה הרביעית שלו, מדליית כסף בריצת 5000 מטר.
הפעם הבאה בה ספורטאי תוניסאי עמד על הפודיום הייתה 24 שנים מאוחר יותר, כשהמתאגרף פתחי מיסאווי זכה במדליית ארד באולימפיאדת אטלנטה (1996).
באותם משחקים סיים עלי חכימי במקום השמיני בריצת 1500 מטר.
באולימפיאדת אתונה (2004) סיימה הג'ודוקא אינסאף יחיאווי במקום החמישי.
השחיין אוסאמה מלולי סיים במקום החמישי במשחה ל-400 מטר מעורב אישי ובמקום התשיעי במשחה לחצי המרחק, שתי מאיות השנייה מהתוצאה שהייתה מספיקה לו כדי להעפיל לגמר.
באולימפיאדת בייג'ינג (2008) זכה מלולי במדליית הזהב במשחה ל-1500 מטר חופשי, והיה לספורטאי התוניסאי הראשון שזוכה במדליית זהב אולימפית מזה 40 שנה.
מלולי גם סיים במקום החמישי במשחה ל-400 מטר מעורב אישי.
המתאגרף ואליד שאריף הודח רק ברבע הגמר.
באולימפיאדת לונדון (2012) היה מלולי לשחיין הראשון בהיסטוריה שזוכה במדליות אולימפיות הן בבריכת השחייה והן במים פתוחים.
מלולי איבד את תוארו ב-1500 מטר חופשי וזכה במדליית ארד, אך ניצח במרתון ל-10 ק"מ במים פתוחים וזכה במדליית הזהב.
חביבה גריבי זכתה במדליית כסף בריצת 3000 מטר מכשולים, והייתה לאישה התוניסאית הראשונה שזוכה במדליה אולימפית.
נבחרת הכדוריד העפילה לשלב רבע הגמר, והודחה בידי נבחרת קרואטיה.
גם הסייפות שרה בסבס ואינס בובאקרי הודחו בשלב רבע הגמר.
לאחר סיום המשחקים מתחו גורמים איסלאמיים בתוניסיה ביקורת על גריבי, מאחר שרצה בחולצה חשופת בטן, ועל מלולי, מאחר ששתה מיץ לפני המשחים, שחלו בחודש הרמדאן.
באולימפיאדת ריו דה ז'ניירו (2016) זכו התוניסאים בשלוש מדליות ארד, שלושתן בענפים בהם לא זכו עד כה ספורטאים תוניסאים במדליות.
סייפת הרומח אינס בובכרי זכתה במדליית ארד.
שתי סייפות נוספות סיימו במקום החמישי, האחיות שרה ואזה בסבס, שרה בדקר ואזה בחרב.
לוחם הטאקוונדו אוסאמה וסלאטי זכה אף הוא במדליית ארד, וכך גם המתאבקת מרווה אמרי.
שני הספורטאים הבולטים בלונדון לא הצליחו לשחזר את הישגיהם.
מלולי סיים במקום ה-12 במשחה ל-10 ק"מ במים פתוחים וגריבי סיימה במקום ה-12 בריצת 3000 מטר מכשולים.
ספורטאית בולטת נוספת, הג'ודוקא ניהל שייח' רוהו סיימה במקום השביעי.
באולימפיאדת טוקיו (2020) זכה השחיין אחמד חפנאווי במדליית זהב במשחה ל-400 מטר חופשי.
איה גזגז ואחותה התאומה השתתפו בתחרות והן בנות 15 בלבד.
תוניסאייר היא חברת התעופה הלאומית של תוניסיה.
בסיסה הראשי של החברה נמצא בנמל התעופה קרתגו שבתוניס.
החברה נוסדה בשנת 1948 בעקבות הסכם שנחתם בין ממשלת תוניסיה לחברת התעופה הצרפתית אייר פראנס, והחלה לפעול כשנה לאחר מכן.
תוניסיה השתתפה לראשונה ב בסיאול (1988), ומאז משתתפת במשחקים דרך קבע.
במשחקי החורף לא נטלה תוניסיה חלק מעולם.
אל משחקי הקיץ הפאראלימפיים שנערכו בסיאול בשנת 1988 שלחה תוניסיה משלחת של ספורטאי בודד, האתלט מונעם אל-עבד שאף זכה בשתי מדליות ארד.
גם אל המשחקים הפאראלימפיים ברצלונה (1992) שלחה תוניסיה ספורטאי בודד, שלא זכה במדליה.
עיקר הצלחתה של תוניסיה במשחקים החל ב כשזכתה המשלחת ב-11 מדליות פאראלימפיות, עם 6 מדליות זהב.
במשלחת בלט האצן מאהר בולג שזכה בשלוש מדליות זהב, במרוץ ל-5,000, 800 ו1,500 מטר (קטגוריה T13), ובאחרון אף שבר את השיא הפאראלימפי עם תוצאה של 3:56.97 דקות.
מאז המשחקים בסידני המשיכה המשלחת התוניסאית והתקדמה, כשבכל טורניר היא מצליחה להשיג יותר מדליות מאשר בטורניר שקדם לו.
ב הצליחה המשלחת להשיג 18 מדליות, 8 מהן מזהב.
במשלחת בלט שוב בולג שזכה בשלוש מדליות זהב נוספות, עליהן הוסיף מדליית כסף אחת.
תומר צדקיהו (נולד ב-13 באוקטובר 1981) הוא מתופף ישראלי.
צדקיהו נולד באשדוד וגדל בראשון לציון.
אחיו הוא המתופף ניר צדקיהו.
החל לנגן בגיל 11, ולמד אצל מישל עמר ודייוויד ריץ'.
בגיל 14 ניגן במשך שתי עונות בתוכנית ילדים בטלוויזיה.
בגיל 19 שימש כנגן הקבוע של ריקי גל בהופעותיה.
שם הבמה של צדקיהו הוא תומר זי.
צדקיהו הוא מתופף להקת בלאקפילד, אליה הצטרף לאחר עזיבתו של המתופף הקודם, כריס מייטלנד ב-2004. נוסף על פעילותו בבלאקפילד, צדקיהו שיתף פעולה עם אמנים ישראלים רבים - היה חבר בלהקת "אפרת" ולהקת מטרופולין וכן בהרכב המוזיקלי המלווה את התוכנית The Voice ישראל.
צדקיהו ניגן באלבומים שונים כגון קצת אחרת של רוני דלומי, שלום לאמונות של מירי מסיקה, Live של אביב גפן וכן בתוכנית רוקדים עם כוכבים.
בעברו הקליט לזמרים משה פרץ, יגאל בשן, שלומי שבת, שלמה ארצי ורבים אחרים.
צדקיהו משמש כנגן קבוע של האמנים נועה קירל, עדן חסון, אמיר דדון, מירי מסיקה, אביב גפן והראל סקעת.
בשנים האחרונות, עוסק גם בהוראה.
בדומה לאחיו, צדקיהו בעל הסכם חסות בחברת Sonor הגרמנית.
צדקיהו נשוי לפליאת ואב לשלושה ילדים.
תומר פֶּרְסיקוֹ (נולד ב-7 במאי 1974) הוא חוקר ומרצה בתחומי דתות העולם, העידן החדש, היהדות והחברה הישראלית.
הוא עמית מחקר במכון שלום הרטמן, ולימד במשך שמונה שנים בחוג למדעי הדתות באוניברסיטת תל אביב.
שימש כמרצה אורח במשך שלוש שנים במכון למשפט עברי ולימודי ישראל באוניברסיטת קליפורניה בברקלי.
שימש כמנהל האקדמי של ארגון "קולות".
הוא עמית ב"מרכז רובינשטיין לאתגרים חוקתיים" של אוניברסיטת רייכמן.
כמו כן הוא העורך הראשי של סדרת ספרי 'אתגרי הדמוקרטיה' שיוצאת מטעם מרכז רובינשטיין, אשר הספר שלו על ליברליזם הוא הכרך הראשון בה.
הוא פעיל חברתי למען חופש דת ובעל בלוג "לולאת האל", העוסק בנושאים אלה.
פרסיקו נולד וגדל למשפחה חילונית בחיפה, בשכונות נווה שאנן ואחוזה.
בגילאים 8–9 התגורר במשך שנתיים עם משפחתו בטורונטו שבקנדה.
למד בבית הספר עירוני ג'.
היה חבר בתנועת הנוער "המחנות העולים".
את שירותו הצבאי עשה בגרעין הנח"ל "אתגר" שישב בעמק יזרעאל.
במהלך שירותו הצבאי היה קומונר ב"מחנות העולים" למשך שנה.
בתום שירותו הצבאי נסע עם בני הגרעין שלו לטיול במזרח אסיה.
הוא שהה חודשיים בנפאל ושמונה חודשים בהודו.
בריאיון לשחר סמוחה בגלובס סיפר:
פרסיקו חזר וטייל בהודו, שם למד את המסורות הדתיות המקומיות, ובסך הכל שהה בתת-היבשת ההודית כשנתיים מחייו.
לאחר שובו ב-1997 מהודו סיים תואר ראשון בהצטיינות בחוג לפילוסופיה ובהצטיינות יתרה בתוכנית למצטיינים באוניברסיטת חיפה.
אחר-כך סיים תואר שני בהצטיינות בחוג למדע הדתות באוניברסיטה העברית (2004-2000).
נושא עבודת התזה שלו היה "החזרה – מודל של התפתחות מיסטית: כפי שמודגם על פי הגותם של מייסטר אקהרט והראי"ה קוק".
המנחה שלו היה פרופסור גדליהו (גי) סטרומזה.
בשנים 2006–2008 למד לצורך קבלת תעודת הוראה במכון הרטמן בירושלים.
בשנים 2010–2013 כתב דוקטורט בהנחיית פרופ' רון מרגולין, במסגרת התוכנית לדתות זמננו באוניברסיטת תל אביב.
כותרת החיבור: "מדיטציה יהודית: התפתחותה של תרגולת רוחנית מודרנית ביהדות זמננו." המחקר בודק מה נלמד היום תחת הכותרת של "מדיטציה יהודית", מאבחן את מקורות ההשפעה השונים שתרמו לתופעה (הקבלה, החסידות וכן דתות המזרח) ומנתח את התופעה מבחינה פנומנולוגית וסוציולוגית.
בשנת 2016 יצא לאור ספרו, בשם זהה, המבוסס על הדוקטורט שלו.
פרסיקו עבד שלוש שנים כמורה לתנ"ך ותרבות ישראל בחטיבת הביניים של בית הספר הריאלי העברי חיפה.
כמו כן העביר קורסים ב"מכון אבשלום", ב"אסכולות" של האוניברסיטה הפתוחה ובאמצע העשור השני של המאה ה-21, הוא מלמד בישיבה החילונית בירושלים.
החל משנת 2010 הוא מרצה בבית הספר לפילוסופיה שבאוניברסיטת תל אביב על נושאי תרבות העידן החדש והופעותיה ביהדות זמננו.
בשנת 2015 מונה למנהל התוכניות האקדמיות בעלמא בית לתרבות עברית.
מ-2005 עד 2011 כתב טור קבוע בערוץ הניו אייג' של nrg מעריב, וכמו כן תרם מאמרים לעיתונים כגון "הארץ" ו"מקור ראשון".
בשנת 2006 פתח את הבלוג "לולאת האל – החוויה הדתית לסוגיה", בו הוא מרכז את כל מאמריו.
בשנת 2010 פתח בלוג נוסף בשם "מינים".
המאמרים עוסקים בעיקר ברוחניות, העידן החדש ובדת היהודית.
ד"ר יהודה מירסקי כתב עליו באתר Jewish Ideas Daily: "הבלוג של...
תומר פרסיקו, הפך אותו לאחד מהמבקרים המעניינים בצורה מתמדת של החיים הדתיים בישראל."
ב-2016 שימש כמנהל האקדמי של בית המדרש עלמא בתל אביב.
פרסיקו כתב בצורה ביקורתית על המורה הרוחני שי טובלי ועל הארגון אותו הקים, ראיין אחד מחסידיו של טובלי והצביע על כך שלתנועתו של טובלי מאפיינים של כת.
בעקבות הדברים הגיש טובלי תביעה נגד פרסיקו, אך חזר בו מאוחר יותר.
בשנת 2023, עם הקמתו של "מרכז רובינשטיין לאתגרים חוקתיים" באוניברסיטת רייכמן, הצטרף אליו פרסיקו כחוקר ומרצה.
המכון עוסק בחקר החברה הישראלית, ובפרט בסוגיות משפטיות בה.
פרסיקו נשוי ליעל יחיאלי, פעילה פמיניסטית ואקטיביסטית חברתית, מייסדת ומובילת מיזם 5050 לשותפות ולשוויון מגדרי, ואב לשני בנים.
אחיו אורן פרסיקו הוא עיתונאי, כתב "העין השביעית".
מדיטציה יהודית - התפתחותן של תרגולות רוחניות ביהדות זמננו, תל אביב: ההוצאה לאור של אוניברסיטת תל אביב, תשע"ו 2016
הספר סוקר זרמים מרכזיים במסורת המדיטטטיבית היהודית לדורותיה, ומנתח את התמורה התרבותית המתייחסת לחיפוש הנוכחי אחרי חיי דת פנימיים.
הוא בוחן הן את הפרקטיקות המדיטטיביות של יהודים בעבר, והן את תורותיהם המדיטטיביות של שבעה מנהיגים דתיים יהודיים שפעלו מאז תחילת המאה העשרים ועד ימינו.
הספר מראה כיצד תהליכים של "הפנמה של הפולחן הדתי" הנם חלק מתזוזות עומק של התרבות המערבית, אשר בשדה הדת מתממשים כהתמקדות בתהליכים פסיכולוגיים ובחוויות נפשיות, וראיית תהליכים אלה כמוקד העיקרי של המעשה הדתי.
חלקו הראשון של הספר מוקדש למסורות המדיטטיביות השונות ששימשו יהודים כדרך להגיע למגע אינטימי עם האלוהות מאז ימי בית שני ועד החסידות.
מדובר בסקירה המחקרית הראשונה של הזרמים המדיטטיביים העיקריים ביהדות, ואלו מנותחים בהתאם לטיפולוגיה המסמנת הבדלים באופי התרגול וכן בחוויה המיסטית המסוימת אליה הוא נועד להוביל.
בחלקו השני הספר מתמקד בשבעה מנהיגים רוחניים יהודיים בני זמננו המלמדים מדיטציה: האדמו"ר מפיאסצנה, מנחם אקשטיין, אריה קפלן, זלמן שחטר-שלומי, ישראל יצחק בזנסון, ארז משה דורון ויצחק גינזבורג.
ניתוח שיטותיהם המדיטטיביות נעשה על רקע המסורות המדיטטיביות מן העבר, תוך בחינת מידות ההמשכיות והחידוש.
הספר מציג היסטוריה אינטלקטואלית ותרבותית של הציוויליזציה המערבית באמצעות הרעיון המקראי של בריאת כל בני האדם בצלם אלוהים.
פרסיקו מתחקה אחר התפתחות האינדיבידואליזם, החירות, המצפון, השוויון והחילוניות, כתלויים בבסיסם ברעיון זה.
הספר עומד על המקום המרכזי שתופסת האבולוציה של הפרט - בני האדם כיצורים אוטונומיים משמעותיים - בציוויליזציה המערבית, ומוצא שהיא נמצאת בלב המודרניות, הסדר הליברלי, ואף תהליך החילון.
פרסיקו מתחקה אחר מקורותיו של 'צלם אלוהים' בתרבות העברית של המקרא, השפעתו על הנצרות, השינוי שהביא למעמד האישה, חלקו במחאות הראשונות נגד מוסד העבדות, תפקידו היסודי בהתפתחות שיח זכויות האדם, חשיבותו כבסיס לחופש המצפון ועקרון הפרדת הדת מהמדינה, מרכזיותו בגיבוש תפיסת החירות המודרנית, ולבסוף, באופן אירוני, מקומו בקידום תהליך החילון.
הספר מנסה לענות על שאלת הצלחתו של המערב להפוך להגמוניה עולמית, כאשר התשובה שניתנת נעוצה באינדיבידואליזם המערבי, שבעצמו נשען על רעיון הבריאה בצלם.
פרסיקו מראה כיצד הענקת חשיבות עליונה לחיי הפרט הובילה לתפיסה המערבית של חירות, אשר בתורה הובילה לשגשוג חסר התקדים של הסדר הליברלי.
ליברליזם - שורשיו, עקרונותיו, משבריו, כנרת זמורה דביר, 2024. ב-2025 תורגם לגרמנית ויצא בהוצאת NZZ Libro
פרסיקו מתחקה אחר שורשיו של הליברליזם מאז סוף ימי הביניים ומבאר את עקרונותיו המרכזיים.
מכאן הוא פונה ומנסה להסביר את משבר הליברליזם, שאותו הוא מפרש כמשבר זהות.
על פי פרסיקו ליברליזם הוא "תפיסה פוליטית המחזיקה בעמדה, שקיימים ממדים בחייו של הפרט שזכאים להגנה מיוחדת ולמימוש חופשי ("זכויות"), שחירותו מותנית במימושם האוטונומי, ואשר מבקשת להגביל את כוחו של השלטון להתערב בממדים אלה.
הספר מסביר כיצד משבר הזהות מתרחב וכיצד יריבי הליברליזם היום מנצלים אותו ומנסים לתת לו מענה.
לבסוף הוא מנתח את משבר הליברליזם בישראל ומציע נתיבים אפשריים ליציאה ממנו.
פרסיקו פרסם מאמר בכתב העת 'תכלת' ובו הוא טוען שככל הנראה הרבי מלובביץ' ראה בעצמו המשיח וכך גם חסידיו ראו בו.
במאמר ב"הארץ" הסביר פרסיקו כי נוער הגבעות, בהשפעת הרב יצחק גינזבורג, חותר להתנהגות אותנטית, ומאמין שהיא מקרבת אותו לאלוהים.
אחד מביטוייה הוא פעולה אלימה מתוך נקמה.
פרסיקו עוסק במחקריו בהקצנה בציונות הדתית.
הוא כתב על טרור יהודי, על הכהניזם של איתמר בן גביר, (שניהם בהארץ), על תפיסת העולם של בצלאל סמוטריץ' ושל איתמר בן גביר כשני סוגים של פונדמנטליזם יהודי בכתב העת תלם ועל תהליך ה"כהניזציה" של הציונות הדתית, אותו הוא מקשר לעליית החרד"ל (בכתב העת דעות).
פרסיקו מרבה לעסוק בליברליזם ובמשבריו.
הוא כתב על משבר הליברליזם חברה הישראלית במאמר שיצא בספר "#יהודיתדמוקרטית", וכן מזווית נוספת בהארץ ועל משבר הליברליזם כמשבר זהות בכתב העת אופקים כן כתב על שורשי הליברליזם, אותם הוא מוצא ברעיון הבריאה בצלם אלוהים.
מלבד ספר שהקדיש לנושא, הוא כתב על כך גם במאמר בכתב העת אופקים.
תון (מגרמנית: FC Thun) הוא מועדון כדורגל שווייצרי מהעיר תון אשר משחק בליגת העל השווייצרית.
הקבוצה משחקת בארנה תון, אצטדיון הקבוצה עם קיבולת של עד 10,000 צופים.
מדי הקבוצה הם בצבעי אדום ולבן.
תון נוסדה בתאריך 1 במאי 1898.
בעונת 2005/06 הצליחה הקבוצה לעלות לליגת האלופות והוגרלה עם הקבוצות ארסנל, אייאקס וספרטה פראג.
תון החלה את קמפיין ליגת האלופות הראשון שלה אי פעם ב-14 בספטמבר 2005 במשחק חוץ נגד ארסנל, כאשר ארסנל הובילו בשער על תון, השווייצרי נלסון פריירה השווה את התוצאה ל-1:1, המשחק הסתיים בהפסד 2:1 של תון לאחר שער ניצחון בשניות הסיום של ההולנדי הידוע דניס ברגקאמפ.
ב-27 בספטמבר תון אירחה את האלופה הצ'כית ספרטה פראג ב"משחק ביתי" באצטדיון סטאד דה סוויס ונקדורף של הקבוצה השווייצרית יאנג בויז ברן, בה נערכו כל משחקיה הבינלאומיים.
הקבוצה ניצחה 1-0 את ספרטה פראג לאחר שער ניצחון של הודזיץ' הסלובני בדקה ה-80. תון סיימה את שלב הבתים במקום השלישי עקב הפסד 1-0 לארסנל במשחק בית והודחה מהמפעל.
אולם, משחקה האחרון בקמפיין הסתיים בתוצאה 0-0 נגד ספרטה פראג, מה שעזר לה לעבור אל שלב 32 הגדולות של גביע אופ"א.
הקבוצה הוגרלה נגד המבורג הגרמנית, שלושה ימים לפני המפגש בין הקבוצות פוטר מאמן תון ומונה מאמן חדש.
למרות הכל, במשחק הבית תון הצליחה להפתיע את המבורג וניצחה 1-0. אולם, במשחק החוץ בפולקספארקשטדיון שבגרמניה המבורג הייתה חזקה יותר וניצחה 2-0 (2-1 בסיכום).
המועדון עלה חזרה מהליגה השנייה לליגת העל בעונת 2009/10.
בעונת 2019/2020 הקבוצה סיימה במקום התשעי בליגה הראשונה וירדה חזרה לליגה השנייה.
תומר סויסה (נולד ב-21 בדצמבר 1988 בבית שאן) הוא כדורגלן עבר ישראלי ששיחק בעמדת החלוץ.
סויסה החל לשחק כדורגל במחלקת הנוער של עירוני קריית שמונה.
בשנת 2006 ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה הבוגרת של המועדון, וב-2008 הצטרף לסגל הקבוצה באופן קבוע.
ב-21 במרץ 2009 כבש את שער הבכורה שלו בליגת העל, במשחק מול הפועל פתח תקווה שהסתיים בתיקו 1:1. באותה שנה ערך שתי הופעות במדי הנבחרת הצעירה של ישראל.
בשנת 2011 עבר סויסה להפועל רמת השרון, במדיה כבש עשרה שערי ליגה, ובעקבות שער שלו עלתה הקבוצה לחצי גמר גביע המדינה.
בקיץ 2012 עבר סויסה להפועל באר שבע.
בעונתו הראשונה בבאר שבע הבקיע תשעה שערים, אך לקראת סופה נפצע ונאלץ לעבור ניתוח.
בעונתו השנייה בקבוצה הבקיע שישה שערים.
ב-15 בספטמבר 2014 חתם סויסה לעונה אחת בבית"ר ירושלים.
ב-27 בספטמבר ערך סויסה את הופעת הבכורה שלו במדי הקבוצה, כשעלה כמחליף בתיקו 1:1 מול הפועל עכו במסגרת המחזור השלישי בליגת העל.
ב-27 בדצמבר 2014 כבש סויסה את שער הבכורה שלו במועדון, בניצחון 1:3 על מכבי חיפה.
בסך הכל ערך 17 הופעות בליגה במדי בית"ר ירושלים, בהן כבש שני שערים.
ב-6 ביולי 2015 חתם סויסה לעונה אחת בהפועל חיפה.
במדיה כבש בעונה אחת חמישה שערים.
ב-18 ביולי 2016 חתם סויסה לעונה אחת בהפועל אשקלון.
ב-21 בנובמבר 2017 חתם לעונה וחצי בהפועל רעננה, וביולי 2018 חתם בהפועל עפולה.
ב-14 ביולי 2019 חתם לעונה אחת בהפועל נוף הגליל.
הוא כבש את שער הבכורה שלו בקבוצה כבר במחזור הראשון של הליגה הלאומית, ב-22 באוגוסט.
תומר קַאפּוֹן (נולד ב-15 ביולי 1985) הוא שחקן קולנוע וטלוויזיה ישראלי, חתן פרס אופיר בקטגוריית שחקן המשנה הטוב ביותר לשנת 2016 על תפקידו כזולר בסרט הקולנוע "שבוע ויום".
קאפון נולד בחולון וגדל בראשון לציון למשפחה ממוצא צרפתי-אלג'יראי.
לאחר שסיים את לימודיו התיכוניים, התגייס לצה"ל ב-2004 ושירת כלוחם ולאחר מכן כמפקד חוליה בגדוד 202 של חטיבת הצנחנים במהלך תקופת ההתנתקות ומלחמת לבנון השנייה.
בגיל 26 החל ללמוד במכינה של בית הספר למשחק של יורם לוינשטיין אך הפסיק לבסוף את הלימודים לאחר כמה חודשים כאשר לוהק להופעתו הטלוויזיונית הראשונה בסדרת הנוער "גאליס".
קאפון החל את קריירת המשחק שלו בשנת 2012 כאשר גילם את דמותו של בנימין ברג בסדרת הנוער הישראלית "גאליס" ששודרה בערוץ הילדים למנויי HOT.
קאפון לא המשיך לעונה נוספת של הסדרה, ובמקום זאת חזר באותה השנה לעבוד בחוות סוסים בצפון ישראל.
בשנת 2013 שיחק בסדרה "בני ערובה" ששודרה בערוץ 10, בה גילם את דמותו של גיא, הצעיר מבין החוטפים.
הוא המשיך לגלם תפקיד זה גם בעונה השנייה של הסדרה.
הסדרה זכתה להצלחה ונמכרה לרשתות שונות ברחבי העולם.
ב-2014 שיחק בדרמה היומית "אניגמה", ששודרה בערוץ ויוה למנויי yes, ובה הוא גילם את דמותו של ריי ריי/ספריימן.
בשנת 2015 שיחק בסדרת הפעולה "פאודה" מבית yes בתפקיד מרכזי בתור המסתערב בועז.
באותה שנה זכה קאפון בתואר "הבטחת השנה" של המגזינים Time Out תל אביב ופנאי פלוס.
בשנת 2015 ערך את הופעת הבכורה שלו בסרט קולנוע כאשר שיחק בתפקיד אורח בסרט הקולנוע "סיפור על אהבה וחושך" אשר היה סרט הביכורים כבמאית של השחקנית ההוליוודית נטלי פורטמן.
בנוסף, באותה שיחק גם בסרט הקולנוע הישראלי "חתונה מנייר".
כמו כן, באותה השנה השתתף גם בסדרת הטלוויזיה האמריקאית "דיג" אשר עלתה לשידור בערוץ USA Network אותה יצר הקולנוען הישראלי גידי רף.
בשנת 2016 כיכב בסרט הקולנוע "שבוע ויום" בבימויו של אסף פולונסקי.
הסרט זכה בפרס בפסטיבל קאן, ועל ההופעה של קאפון בתפקיד זולר בסרט זכה קאפון בהמשך בפרס אופיר בקטגוריית "שחקן המשנה הטוב ביותר".
באותה השנה קאפון החל גם לשחק בתפקיד הראשי בסדרת הדרמה "תאג"ד" של yes, ולשחק במיני-סדרה הגרמנית "שרה שטיין" של רשת ARD.