tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בראש הרשות המבצעת, במקום מושל הונג קונג ניצב ראש הרשות המבצעת של הונג קונג הנבחר על ידי חבר אלקטורים בן 800 חברים הנבחרים מבין חברי איגודים מקצועיים שונים.
כל המתקנים הרשמיים ומשרדי הממשלה מניפים את דגל הרפובליקה העממית של סין לצד דגל הונג קונג.
דיוקנה של אליזבת השנייה הוסר משטרות הדולר ההונג קונגי, ומבולי הדואר וכן ממבנים רשמיים (כגון אולמות המשפט).
הכותרת "המלכותי" הוסרה מגופים רבים שהשתמשו בו בשמם.
יוצא מן הכלל הוא מועדון היאכטות המלכותי של הונג קונג.
בחקיקה הוחלף המונח "הכתר" ב"המדינה".
חגים רשמיים בהונג קונג שונו ויום הולדתה הרשמי של המלכה הוחלף בחגים ואירועים המבוססים על חגים בסין.
אזרחים בריטיים השוהים בהונג קונג למעלה משנה נדרשים לקבל ויזה.
שיטת ההשכלה הגבוהה שונתה מהשיטה הבריטית לשיטה הסינית (מספר שנות לימוד שונה)
הונג קונג תחת שלטון סין (1997 – ימינו)
לאחר העברת השליטה לידי סין, ועל אף חששות רבות, הסתגלה האוכלוסייה המקומית למצב החדש, אף שמחלוקות בדבר פרשנות סעיף 23 לחוק יסוד הונג קונג הביאה להפגנות המוניות בהן השתתפו כ-750,000 מפגינים (כ-10% מאוכלוסיית הונג קונג באותה עת).
פרוץ מגפת הסארס בשנת 2003 ושפעת העופות הביאו לפגיעה בתיירות ובכלכלת הונג קונג ולמיתון, שגבר בעקבות המיתון העולמי.
על אף זאת בספטמבר 2005 נפתח אתר הנופש דיסנילנד באי לנטאו.
קו הרקיע של הונג קונג המשיך להתפתח, ובשנת 2003 הושלם מבנה מרכז המימון העולמי 2 שגובהו 415 מטרים ובו 88 קומות.
בשנת 2010 הושלמה בניית מרכז המסחר העולמי - מגדל שגובהו 484 מטרים ובו 118 קומות.
בספטמבר 2014 התנהלו הפגנות רחבות היקף בהונג קונג בתביעה לשנות את שיטת בחירת מושל הונג קונג ולהפכה לדמוקרטית יותר באמצעות ביטול הדרישה שהמועמדים לתפקיד יאושרו מראש על ידי השלטון המרכזי בסין.
בפברואר 2018 הסתיימה בנייתו של גשר הונג קונג-ג'והאי-מקאו, המחבר בין הונג קונג לגדה המערבית של מפרץ נהר הפנינה, ולערים מקאו וג'והאי.
ב-2019 החלה מחאה בהונג קונג כנגד חוק ההסגרה הסיני.
המחאות כללו מיליוני אנשים וזכו לסיקור תקשורתי נרחב.
בשנת 2020 העבירה סין את חוק הביטחון, שאוסר על האזרחים לבגוד, להסית או לחתור תחת סין, ובפועל מאפשר לאסור מפגינים למען עצמאות מסין או הגברת דמוקרטיזציה.
ביולי 2020, קארי לאם וממשלת סין דחו את הבחירות למועצה המחוקקת של הונג קונג בשנה שלמה (ל-5 בספטמבר 2021) , בתואנה שלא ניתן לקיים בחירות בשל התפרצות נגיף הקורונה בסין.
האופוזיציה הדמוקרטית טוענת שזהו תירוץ, שיוביל בסופו של דבר לביטול מדיניות מדינה אחת, שתי שיטות ולסיפוח מלא של הונג קונג על ידי הרפובליקה העממית של סין.
ההיסטוריה של דרום סודאן כוללת את ההיסטוריה של האזור השייך כיום למדינת דרום סודאן והאוכלוסייה היושבת בה.
עד שנת 1500 נשלטה סודאן בעיקר על ידי דוברי השפות המרכז סודאניות.
ראיות בלשניות מראות שדוברי נילוטית כמו דינקאים, שילוקים ולואוים שלטו באזור.
קבוצות אלו באו מאזור ביצת סוד.
ראיות ארכאולוגיות מראות שהתרבות באזור התבססה ממגדלי בקר נוודים שחיו באזור מתקופת האלף השלישי לפני הספירה.
התפשטות הנילוטים החלה כנראה במאה ה-14 לספירה.
זמן זה חופף עם נפילת הממלכות הנוביות הנוצריות של מקוריה ואלודיה והחדירת סוחרים ערבים לאזור מרכז סודאן.
הארכאולוג רולנד אוליבר ציין בכתביו שתקופת הברזל החלה באזור באותה התקופה.
תאוריה זו עשויה להסביר כיצד דוברי נילוטית שלטו והתרבו באזור.
במאה ה-16 לספירה החלו השילוקים להתפשט מזרחה, לכיוון גדות הנילוס הלבן, תחת הנהגתו של נייקאנג, ששלט בין השנים 1490 ל-1517. השילוקים השיגו שליטה בגדה המערבית של הנילוס הלבן עד העיירה הצפונית קוסטי בסודאן של ימינו.
הם החלו לפתח את כלכלתם על בסיס גידול בקר, גידול דגן ודיג.
בנוסף, פיתחו חקלאות ענפה עד המאה ה-17 וצפיפות האוכלוסין באזור דמתה לצפיפות הערים המצריות לאורך הנילוס.
בעוד שהדינקאים הגנו על עצמם והתבודדו משכניהם, השילוקים פיתחו קשרים בינלאומיים כמו סולטנות הפונג' שהתפתחה בגדותיו המזרחיים של הנילוס הלבן.
לשילוקים הייתה היכולת לבצע פשיטות מהירות באמצעות סירות קנו ולשלוט במי הנילוס הלבן בעוד שלפונג' היה חיל פרשים חמוש, דבר שאפשר להם לשלוט בחבל הסאהל.
המסורת השילוקית מספרת על המלך אודק אוקולו ששלט ב-1630 והוביל אותם למלחמה של שלושה עשורים נגד סולטנות סנאר על השליטה בנתיבי המסחר בנילוס הלבן.
השילוקים כרתו ברית עם סולטנות דארפור וממלכת טקאלי כנגד הפונג', אך כניעתה של ממלכת טקאלי הובילה לסיום המלחמה כידה של הפונג' על העליונה.
במאה ה-17 חברו השילוקים עם הפונג' כנגד ג'יאנג, קבוצה של דינקאים שרצו לשלוט באזור הגבול בין הפונג' והשילוקים.
בראש המערכת הפוליטית השילוקית עמד מלך.
בין השנים 1690 ל-1710 עמד המלך רת' טוגו וקבע את בירתו בפאשודה.
באותה התקופה החלה נפילה הדרגתית של סולטנות הפונג', שהשאיר את מלוא השליטה בשטח ובנתיבי הסחר באזור לשילוקים.
אזנדיים, קבוצה אתנית שלא שייכת לעמים הנילוטים, חדרו לאזור במאה ה-16 לספירה וייסדו את המדינה הגדולה באזור מבחינת שטח והשלישית מבחינת אוכלוסייה בדרומה של סודאן.
כיום הם מצויים בעיקר באזור מרידי, יאמביו, וטמבורה שמאופיינים ביערות גשם טרופיים במחוז אקווטוריה המערבית ובחר אל-ע'זאל.
במאה ה-18 לספירה, האבונגריים חדרו לאזור במהירות ותבעו שליטה על האזנדיים.
שליטתם הסתיימה עם כיבוש האימפריה הבריטית בסוף המאה ה-19.
הכיבוש המצרי תחת שושלת מוחמד עלי
בשנת 1821 קרסה סולטנות סנר עקב פלישה מצרית תחת הנהגת שושלת מוחמד עלי.
אחרי שחיזקו את שליטתם בצפון סודאן החלו הכוחות המצרים בהסתערות דרומה.
ב-1827 הוביל אבראהים פאשא כוחות דרך אדמות הדינקאים וב-1830 הגיע עד צומת הנהרות הנילוס הלבן ונהר סובט.
המשלחות, שהוביל סלים בימבאשי בהוראת שליט מצרים בשנים 1839–1842 בשיט מח'רטום דרומה עד סביבות העיר ג'ובה, הביאו להעמקת האחיזה המצרית בדרום סודאן.
הכוחות המצריים ניסו להקים מבצרים ולהציב חיל באופן קבוע באזור, אולם מחלות ועריקות אילצו אותם לנטוש את המקום.
אף על פי שח'דיו טען לשליטה באזור, מעולם לא הייתה שליטה מצרית באזור.
ב-1851, תחת לחץ כוחות זרים, פתחה מצרים את האזור לסוחרים אירופאים ומיסיונרים.
האירופאים מצאו באזור שנהב רב אך גם את אנשי שבט בארי שלהם לא היה אינטרס למכור סחורה כלשהי.
כתוצאה מכך, החלו הסוחרים לקחת בכוח את השנהב.
בנוסף, מיסיונרים נוצריים החלו להקים תחנות מיסיון באזור.
משנת 1850 נשלט האזור המזרחי של סודאן על ידי מוחמד אחמד אל-עקד, אך אל-זובייר רחמה מנסור נחשב לבעל השפעה רבה יותר באזור ושלט על בחר אל-ע'זאל במערב וחלקים נוספים בדרום סודאן.
אל-זובייר היה סוחר מח'רטום ששכר את צבאו והצעידו דרומה.
הוא הקים רשת מסחר בין מבצרים המוכרים בשם zaribas ומהם שלט במסחר המקומי.
הסחורה שנחשבה ליקרה ביותר הייתה השנהב.
במאות שקדמו לתקופתו, לא נחשב השנהב לסחורה יקרה בקרב הסוחרים הסודנים, אך לא כך היה הדבר בתקופת השליטה המצרית שחפפה לתקופה בה הביקוש העולמי לשנהב גבר עקב צריכה מוגברת של מעמד ביניים האמריקאי והאירופאי של פסנתרים וכדורי ביליארד.
כדי לנהל את כל המסחר החל אל-זובייר לתפוס מספר רב של אנשים והפך אותם לעבדיו.
חלק מהעבדים הרכיבו את צבאו.
בשנת 1874 תקף אל-זובייר את סולטנות דרפור הביס את צבאם והרג את שליטם, איברהים.
הח'דיו של מצרים, אסמאעיל פאשא, חשש מהתחזקותו של אל-זובייר והקים פרובינציה באקווטוריה ויישב את המקום.
בשנת 1869 שכר אסמאעיל פאשא את סמואל בייקר, מגלה ארצות בריטי, כדי שישלוט באזור ונתן לו צבא ותקציב גדול.
בנוסף, שלח אסמאעיל פאשא את מוחמד אל-בולאלווי, מפקד צבא שכירי חרב, להרוג את אל-זובייר ובתמורה יעניק לו את השליטה על בחר אל-ע'זאל.
במקום שאל-זובייר ישמיד את הפולשים ויהרוג את אל-בולאלווי, בשנת 1873 הסכים אסמאעיל למנות את אל-זובייר למושל בחר אל-ע'זאל.
אסמאעיל עדיין חש מאוים מצד אל-זובייר וצבאו.
התקשורת הבריטית הייתה מלאה בסיפורים אודותיו כ"מלך העבדים".
בשנת 1874, מונה צ'ארלס גורדון למושל אקווטוריה.
שנת 1877, יצא אל-זובייר למסע לקהיר ונכלא במאסר בית בהוראת אסמאעיל.
גורדון הביס את בנו של אל-זובייר וסיים את שלטונו של הסוחר באזור.
למרות זאת, נכשל גורדון במיסוד סמכות שולטת באזור.
בשנת 1878, הוחלף גורדון באמין פאשא.
מהפכת המהדי לא הגיעה לאזור הדרומי והלא מוסלמי אך חצצה בין מצרים לדרום סודאן והשאיר את אמין פאשא מבודד וחסר משאבים.
אמין פאשא ניצל אודות פעולה של הנרי מורטון סטנלי.
אקווטוריה חדלה מלהיות פרובינציה מצרית בשנת 1889. מושבות חשובות באקווטוריה כללו את מובלעת לאדו, גונדוקורו, דופיל ווואדלאי.
ב-1947 חפצו הבריטים בחיבור חלקה הדרומי של סודאן עם אוגנדה שנחלקו בעקבות ועידת ג'ובה.
האזור כולו הושפע לרעה עקב שתי מלחמות אזרחים שנפתחו לאחר עצמאות סודאן בשנת 1956. הן נפתחו בעקבות הזנחה מתמשכת, חוסר פיתוח תשתיות של הדרום הנוצרי והובילו להרס רב, עקירת ובריחה של 5 מיליון סודאנים לארצות שכנות.
מעל ל-2.5 מיליון איש נהרגו.
ב-1955, שנה לפני שסודאן קיבלה את עצמאותה, החלה מלחמת האזרחים הסודאנית הראשונה במטרה להשיג ייצוג ואוטונומיה אזורית.
במשך 17 שנה נלחמה הממשלה הסודאנית בצבא המורדים, אניאניה.
ב-1971, איחד ג'וזף לאגו את כל יחידות הגרילה תחת התנועה לשחרור דרום סודאן.
זו הייתה הפעם הראשונה בהיסטוריה של הלחימה שלתנועה יש שרשרת פיקוד מסודרת כדי להשיג עצמאות לדרום סודאן.
זו הייתה גם הפעם הראשונה בה ניתן לדבר עם ראשי התנועה.
בתיווך מועצת הכנסיות העולמית וועידת הכנסיות של אפריקה הובילו לבסוף בשנת 1972 לחתימה על הסכמי אדיס אבבה שקבעו זכויות אוטונומיות לדרום סודאן.
בשנת 1983, הכריז ג'עפר נומיירי, נשיא סודאן, על סודאן כולה, מדינה מוסלמית והחל עליה את חוקי השריעה.
ב-5 ביוני 1983, הודיעה בתגובה האוטונומיה הדרום סודאנית שהסכמי אדיס-אבבה אינם תקפים עוד מבחינתה.
התגובה הישירה למהלך הסודאני הייתה פריצת מלחמת האזרחים הסודאנית השנייה בהנהגת ג'ון גראנג שנמשכה עשרים ושתיים שנים, והיא מלחמת האזרחים הארוכה ביותר באפריקה כולה.
בשנת 2005, נחתם בניירובי הסכם שלום כולל בתיווך Intergovernmental Authority on Development ונוסדה הממשלה האוטונומית של דרום סודאן.
ההסכם התקיים עד ה-9 ביולי 2011, יום הכרזת העצמאות של דרום סודאן.
ב-6 ביוני 2011, פרץ מאבק מזוין בין כוחות הצפון והדרום כשברקע מועד הכרזת העצמאות של דרום סודאן, בעקבות כך נחתם הסכם בו התחייבו המדינות לסגת צבאית ממחוז אביי.
בשלהי חודש יוני החלו גופים בינלאומיים, כולל האו"ם, לקדם הצעה להצבת 4,200 חיילים אתיופיים שיפקחו על הנעשה במחוז.
מה-9 עד ה-15 ביולי 2011, התקיים משאל עם באוטונומיה הדרום סודאנית בו הצביעו התושבים ברוב של 98.83% על רצונם להתנתק מסודאן ולקיים מדינה עצמאית וריבונית.
ב-9 ביולי 2011 בחצות, הפכה דרום סודאן למדינה עצמאית תחת השם הרשמי הרפובליקה של דרום סודאן.
ב-14 ביולי 2011, הפכה דרום סודאן למדינה ה-193 החברה באומות המאוחדות.
ב-28 ביולי 2011, הצטרפה כמדינה ה-54 באיחוד האפריקאי.
עדיין ישנן מחלוקות עם סודאן כמו חלוקת הרווחים על הנפט ומחוז אביי.
דרום סודאן שרויה עדיין בלחימה של לפחות שבע קבוצות אתניות בתוכה.
לפי האו"ם המאבקים הפנימיים משפיעים על תשעה מתוך עשרה מחוזות דרום סודאן.
הלוחמים מאשימים את הממשלה שלא תומכת בכל הקבוצות השבטיות ומזניחה את הפיתוח באזורים כפריים.
ג'וזף קוני, מנהיג צבא ההתנגדות של האל, פועל באזור נרחב הכולל בחלקו את דרום סודאן.
קיים ניסיון של התנועה לשחרור העם הסודאני לפרק מנשקם את המורדים בקרב השילוקים והמורלאים, ששרפו כפרים, אנסו אלפי נשים ונערות והרגו אזרחים רבים.
אזרחים טוענים לעינויים מצידם כמו הוצאת ציפורניים, הצתה של מכלי פלסטיק וטיפטופם על ילדים כדי לסמן להוריהם שיעזבו את כפריהם אחרת ישרפו אותם בבקתותיהם בעודם בחיים האו"ם מדווח על הפרות של אמנות בינלאומיות של זכויות אדם והתעללויות.
ב-2010, ה־CIA הוציא אזהרה ש"במהלך חמש השנים הבאות...עלול להתפתח רציחות המוניות או רצח עם בדרום סודאן".
מאבקים פנימיים גברו במהלך 2011 במחוז ג'ונגליי בין הצבא הלבן הנוארי של הנוארים והלואו כנגד המורלאים.
הצבא הלבן התרה שקרבות עלולים להתפתח ביניהם לכוחות האו"ם באזור.
פעילים בארגון Minority Rights Group International התריעו גם הם על התלקחות האזור שעלולה להתפתח לרצח עם.
מאבק הנפט והגבולות: דרום סודאן - סודאן
שתי המדינות החדשות נאבקות לפיכך, מאז עצמאותה של דרום סודאן, על השליטה באזורים אלה.
שלושה סכסוכים צבאיים מוגבלים בהיקפם התרחשו בשלושה מאזורי הגבול בשנת העצמאות הראשונה של דרום סודאן: בדרום קורדופאן, בהגליג (Heglig) ובאביי (Abye).
הדשן הכימי, שהיווה מהפיכה בחקלאות, הוא תוצר של המחצית הראשונה של המאה ה-19. הגרמני יוסטוס פון ליביג והבריטים ג'ון בנט לוז וג'יימס מארי נחשבים לאבות השימוש בדשן הכימי.
לכן מדובר בשלושה סוגים עיקריים של דשן כימי: הדשן החנקני, הדשן הזרחני והדשן האשלגני.
בדרך כלל משתמשים בחקלאות בדשן המהווה תערובת של שלושת הסוגים.
השמירה על פוריות הקרקע העסיקה את החקלאים מאז ומתמיד.
כבר בעת העתיקה השתמשו בגללי אדם ובהמה כזבל, והפעילו שיטות של מחזור זרעים.
הזבל האורגני ומחזור הזרעים היו שיטות הטיוב הנהוגות עד למאה ה-19.
הדשן הכימי הוא תוצר של המחצית הראשונה של המאה ה-19. מספר מדענים ויזמים עבדו על הנושא במקביל ובתחרות ביניהם: הגרמני יוסטוס פון ליביג והבריטים ג'ון בנט לוז וג'יימס מארי.
יוסטוס פון ליביג היה מ"אבות הכימיה האורגנית" ותרם תרומה משמעותית להתפתחות "הכימיה החקלאית".
נושא עבודת הדוקטורט שלו היה "על הקשר בין הכימיה של המינרלים לכימיה של הצמחים".
בהמשך גילה שחנקן הוא יסוד מזין חיוני בגידולים חקלאיים.
על סמך מחקריו פיתח בשנים 1846 – 1849 דשן פוספטי.
הוא גם פיתח דשן חנקני שנקרא Patentdünger (בגרמנית דשן פטנטי), שבדיעבד הוכח כחסר תועלת.
סר ג'ון בנט לוז, בריטי, מראשוני "הכימיה החקלאית", הקים חוה חקלאית ניסיונית, מהראשונות בעולם.
בשנים 1837 עד 1839 ערך ניסויים בהשפעת סוגי דשן שונים שבהם התגלתה לראשונה ההשפעה החיובית של דישון לפת בדשן כימי שהוכן בעיבוד של פוספט עם חומצה גופרתית.
סר ג'יימס מארי היה רופא, כימאי ותעשיין אירי.
מארי הגיע לייצור דשן זרחתי תוך חיפוש שימושים למוצרי הלוואי שהתקבלו במפעל שלו לייצור התרופה "נוזל המגנזיה".
מארי היה מודע לניסויים שנעשו ב-1808 לייצור דשן מעצמות (שבהן יש זרחן) על ידי טיפול עם חומצה גופרתית.
ב-1842 רשם בנו ג'ון מארי פטנטים בסקוטלנד ובאנגליה.
ז'אן־בטיסט בּוּסַנְגוֹ (Jean-Baptiste Boussingault) היה כימאי צרפתי, שיש המכנים אותו "מייסד הכימיה החקלאית המודרנית".
יוסטוס פון ליביג התבסס על תגליותיו והכיר בו כחלוץ הכימיה של הקרקע והצמחים.
תרומתו העיקרית הייתה בגילוי חשיבות החנקן לפוריות הקרקע.
גוטהולד אשר (Gotthold Escher) מנהל בית ספר בברנו (צ'כיה) העלה ב-1835 את הרעיון של ייצור דשן על ידי המסת עצמות בחומצה גופרתית.
סידני גילקריסט תומאס היה מהנדס בריטי שפיתח, ב-1877, תהליך לייצור פלדה ממרבצי ברזל עשירים בזרחן.
בתהליך נוצר סיג בסיסי עשיר בזרחה ובגיר, ששימש כדשן לקרקעות חומציות.
הדשן כונה "סיג תומאס" (Thomas slag) באנגלית ו"קמח תומאס" (Thomasmehl) בגרמנית.
התפתחות תעשיית הדשנים הכימיים המודרנית החלה בעיקרה בנורווגיה, בגרמניה, בריטניה וארצות הברית.
דמויות בולטות בהתפתחות זאת היו הנורווגי כריסטיאן בירקלנד (Kristian Birkeland), והגרמנים פריץ הבר וקרל בוש.
תהליך Birkeland–Eyde לייצור דשנים חנקניים פותח בנורווגיה על ידי המדען כריסטיאן בירקלנד והתעשיין Samuel Eyde.
בתהליך קיבעו חנקן אטמוספירי לחומצה חנקתית (HNO3) באמצעות קשת חשמלית, מהחומצה החנקתית ייצרו את החנקה ששימשה לייצור הדשן.
התהליך התבסס על החשמל ההידרואלקטרי הזול של נורווגיה.
המפעל הראשון נבנה בנוטודן שבדרום נורווגיה והחל בייצור דשן ב-1907.
ב-1920, לאור פיתוח תהליך הבר-בוש, הפך הייצור בשיטת Birkeland–Eyde ללא כלכלי.
בתחילת המאה ה-20 פיתחו פריץ הבר וקרל בוש את תגובת הבר-בוש לסינתזה של אמוניה על ידי קיבוע בלחץ וטמפרטורה גבוהים של גז החנקן עם גז המימן, על פני זרז ברזל מועשר או רותניום.
על סמך תגובת הבר-בוש פיתחה ענקית הכימיה BASF את תהליך הבר-בוש וב-1913 החלה בייצור אמוניה בכמויות תעשייתיות.
תהליך הבר-בוש היה יותר כלכלי מתהליך Birkeland–Eyde ותוך כמה שנים החליף אותו אפילו בנורווגיה.
וילהלם אוסטוולד פיתח את התהליך, הנקרא על שמו, לייצור חומצה חנקתית מאמוניה.
פטנט על התהליך נרשם כבר ב-1902, אולם התהליך נכנס לשימוש תעשייתי נרחב רק לאחר שבאמצעות תהליך הבר-בוש ניתן היה לייצר אמוניה בכמויות ובזול.
שילוב שני התהליכים תרם תרומה משמעותית לקידום ייצור הדשן הכימי החנקני.
ההיסטוריה של הדתות מתייחסת לרישומים כתובים של חוויות ורעיונות אנושיים דתיים.
תקופה זו של ההיסטוריה של הדת מתחילה עם המצאת הכתב לפני כ-5,200 שנה (3500 לפנה"ס) במזרח הקרוב.
התקופה הפרהיסטורית של הדתות מתייחסת למחקר אודות אמונות דתיות שקדמו להמצאת הכתב.
ציר הזמן של הדתות הוא כרונולוגיה השוואתית של הדתות.
המאה ה-19 התאפיינה בגידול דרמטי בידע אודות תרבויות ודתות, וביסוס ההיסטוריה של ההתקדמות החברתית והכלכלית.
לימודי היסטוריית הדתות, ביקשו להסביר את גיוון הדתות כתופעה המקושרת למצבים כלכליים וחברתיים בקבוצה מסוימת.
לימודי היסטוריית הדתות נקרא בגרמנית Religionsgeschichtliche Schule.
שם זה הוא שמו של בית ספר גרמני בן המאה ה-19, אשר לימד לראשונה באופן מערכתי לימודי דתות, כתופעה חברתית תרבותית.
הדת תוארה כהשתלשלות והמשך ישיר לתרבות האנושית מפוליתאיזם "פרימיטיבי" למונותאיזם "מוסרי".
ה-Religionsgeschichtliche Schule הופיע בו בזמן שבגרמניה ובמקומות נוספים, פרחה האקדמיזציה של לימודי היסטוריית הביבליה והנצרות.
לימודי היסטוריית הדתות חשובים משום שהדת עיצבה לעיתים קרובות את החוקים וקודי ההתנהגות המקובלים בתרבויות שונות, את המבנים החברתיים, האומנות והמוזיקה.
באופן כללי הדתות נחלקות בתהליך התפתחותן לשלבים, מחברות פשוטות למורכבות, ובמיוחד מפוליתאיזם למונותאיזם, וממאולתרות למאורגנות.
עם זאת קיימות דעות, כי הטיעון אודות השתלשלות הדתות מפוליתאיזם למונותאיזם מוטל בספק.
את הדתות ניתן לחלק לנימולות ושאינן כאלו, וכן למסיונריות ושאינן כאלו.
דתות רבות חולקות אמונות משותפות.
הממצאים הקדומים ביותר לרעיונות דתיים מתוארכים לתקופה הפלאוליתית התיכונה.
רוב הארכאולוגים מסכימים שחלק מאוכלוסיות האדם הניאנדרטלי והאדם הנבון קברו את מתיהם בתקופה זאת, כממצא המראה על רעיונות דתיים לפני כ-100,000 שנים.
בנוסף נמצאו חפצים סמליים (כחרוזים ופריטים עם חריתות) בישראל ובדרום אפריקה, באתרים מאותה תקופה.
עם זאת הפרשנות אודות הממצאים מהתקופה הפלאוליתית התיכונה נותרה במחלוקת, בהקשר של כיצד הם קשורים לרעיונות דתיים.
בתקופה העוקבת, התקופה הפלאוליתית העליונה, קיימת הסכמה רחבה כי ממצאי קבורה ואמנות מייצגים רעיונות דתיים.
דוגמאות בולטות מתקופה זו הם, ארי-אדם ממערת שטאדל, צלמיות ונוס, ציורי מערות ממערת לאסקו בצרפת, והקבורה המפוארת מסונג'יר ברוסיה.
במאה ה-19 פותחו תאוריות שונות בהקשר למוצא הדתות, ואשר החליפו את טענות הנצרות הקודמות על urreligion.
תאורטיקנים מוקדמים כאדוארד טיילור והרברט ספנסר הציעו את תפיסת האנימיזם, בעוד הארכאולוג ג'ון לובוק השתמש במושג פטישיזם.
בינתיים מקס מילר טען כי הדת התחילה בהדוניזם, והפולקלוריסט ויליאם מנהרדט הניח שהדת החלה מתוך מתן פרשנויות מיתולוגיות לאירועים טבעיים.
כל תאוריות אלו בוקרו באופן רחב, ואין הסכמה גורפת אודות מקורות הדת.
המעבר מקבוצות המחפשות מזון לישובי קבע, הביא לתוצאה של דתות ייחודיות יותר, ופיתח תצורות של דתות שהיוו השתקפות של הסביבה החברתית והפוליטית החדשה.
דתות אנשי התקופה הנאוליתית, מהוות את הממצאים הקדומים ביותר לדתות מאורגנות.
בנוסף טוען מלארט, כי הצלמיות שניכר שנעשו בזהירות, ופוסלו משיש, גיר חום וכחול, צפחה, קלציט, בזלת, אלבסטר וחימר, מייצגות את האלה מסוג אלת אם.
אף על פי שנמצאו גם אלים גבריים, "...פסלים של אלות נשיות עלו במספרם בהרבה על פני האלים הגבריים, ויתרה מכך הם אינם מופיעים כלל אחרי רמת VI".
נכון להיום שמונה עשרה רמות כבר זוהו.
הצלמיות העדינות התגלו לראשונה באזורים שמלהרט מאמין שהיו בעבר מקדשים.
למרות זאת צלמית אחת מפוארת, בדמות אלה היושבת על כס מלכות כששני אריות משני צידיה, נמצאה בתיבת תבואה, ומלהרט מניח שמשמעות ההנחה במקום זה הייתה להצלחת הקציר, או באופן כללי שתשרה הברכה במזון.
כתבי הפירמידות ממצרים העתיקה נחשבים לאחד מהטקסטים העתיקים ביותר הידועים, והם מתוארכים ל-2400-2300 לפנה"ס.
הכתיבה שיחקה תפקיד חשוב בעיצוב דתות מאורגנות על ידי קביעת כעין תקן לרעיונות הדתיים בהתייחס למקום ולזמן.
דתות מאורגנות הופיעו כאמצעי לספק ביטחון כלכלי וחברתי לאוכלוסיות גדולות בדרכים הבאות:
דתות מאורגנות שימשו להצדקת אוטוריטה מרכזית, המחזיקה בזכויות לאיסוף מיסים, אשר כתמורה דאגה לשירותים חברתיים וביטחוניים למדינה.
האימפריות של מצרים העתיקה ומסופוטמיה, היו תיאוקרטיות עם צ'יפים, מלכים, וקיסרים, אשר שימשו פעמים רבות הן בתפקיד פוליטי והן בתפקיד רוחני.
למעשה לכל משטרי הצ'יפים, והחברות החיות במדינה, בכל העולם, היה מבנה פוליטי דומה בו הישויות הפוליטיות הוצדקו על ידי אישור דתי.
דתות מאורגנות אשר שימשו כאמצעי לתחזק שלום בין יחידים, קבוצות ושבטים, שאינם קשורים זה לזה.
מדינות יכולות להיות בנות מספרי אזרחים גדולים בהרבה, ואף הן מקשרות בין בני אדם שאינם קשורים.
ג'רד דיאמונד טוען כי הדת משמשת כדבק בין אנשים שאילולי הדת, היו נוטים להיות אויבים אלו לאלו.
לדבריו סיבת המוות הנפוצה ביותר שהייתה בחברות הציידים-לקטים הייתה רצח.
התקופה בין 900 ל-200 לפני הספירה תוארה על ידי היסטוריונים כעידן הציר, מונח שנטבע על ידי הפילוסוף הגרמני קרל יאספרס.
על פי ג'ספרס, זוהי התקופה בהיסטוריה בה "היסודות הרוחניים האנושיים נבנו באופן מקביל ועצמאי...
ויסודות אלו מהווים גם כיום את בסיס הדתות".
ההיסטוריון האינטלקטואל פטר ווטסון, סיכם את התקופה ככזו שבה יוסדו רבות ממסורות הפילוסופיות המשפיעות ביותר, הכוללות את המונותאיזם בפרס וכנען, הפלאטוניזם ביוון, הבודהיזם והג'ייניזם בהודו, והקונפוציאניזם והטאואיזם בסין.
רעיונות אלו הפכו לממוסדים במהלך הזמן, ודוגמאות לכך הם תפקידו של אשוקה בהפצת הבודהיזם או הנאופלטוניזם הנוצרי בעת היווסדות הנצרות.
דתות העולם דהיום ביססו עצמן בימי הביניים באירואסיה על ידי התהליכים הבאים: המיסיון הנוצרי באירופה, המסיון הבודהיסטי במזרח אסיה, שקיעת הבודהיזם בתת-היבשת ההודית, והתפשטות האסלאם במזרח התיכון, מרכז אסיה, צפון אפריקה, וחלקים מאירופה והודו.
תנועות דתיות בנות ימי הביניים הדגישו במידה רבה את המיסטיקה, כמו הקתרים ותנועות דומות במערב, היהדות בספרד תנועת הבהקטי בהודו, והסופיזם באסלאם.
המונותאיזם לבש צורה מוחלטת בכריסטולוגיה הנוצרית, ובתווחיד באסלאם.
רעיונות מונותאיסטים הינדואיסטים של ברהמן, גם כן גיבשו את צורתם הקלאסית לאחר פרשנותו של שנקרה.
הקולוניאליזם האירופאי במהלך המאות ה-14 עד 19 לספירה, הביא להתפשטות הנצרות לאפריקה שמדרום לסהרה, לאמריקות, לאוסטרליה, ולפיליפינים.
המצאת מכבש הדפוס במאה ה-15 שיחקה תפקיד משמעותי, בהתפשטות המהירה של הרפורמציה הפרוטסטנטית, תחת מנהיגים כמרטין לותר וג'ון קלווין.
מלחמות הדת המשיכו, והגיעו לשיאן במלחמת 30 השנים, אשר הרסה את התרבות האירופית בשנים 1618–1648. במאה ה-18 החל תהליך חילון באירופה, וצבר תאוצה לאחר המהפיכה הצרפתית.
מגוון גדול של תנועות דתיות חדשות צצו במאה ה-20, ורבות מהן מציעות סינקרטיזם של רעיונות מדתות קיימות.
המשיכה לתנועות אלו הייתה ועודנה מוגבלת, ועמדה על מעל 2 אחוז בעשור שנות ה-2000. במקביל התגבש המונח תנועות דתיות חדשות, המתייחס לאמונות דתיות, מוסריות, רוחניות, או פילוסופיות, אשר מקורן מהשנים האחרונות, והן אינן חלק מכנסייה, זרם, או גוף דתי כלשהו.
בשנת 2005 שיעור המאמינים מכל הדתות הקלאסיות יחד הגיעו לשיעור של למעלה מ-75 אחוז מכלל אוכלוסיית העולם, ושיעור המאמינים בדתות שבטיות ילידיות ירד לכ-4 אחוז.
גם אם אכן התחולל תהליך של חילון במדינות אליהן הגיעה הקידמה המדעית, בפועל התוצאה הייתה מורכבת יותר, ובוודאי שלא התממשה התחזית במהירות שהעריכו, בין היתר מכיוון שהיחס לדת רגשי יותר מאשר קוגניטיבי.
במקביל, מנהיגים רוחניים שונים הביעו חשש שאם תחלש מידת הדתיות בחברה, הדבר יוביל לאבדן היציבות בחברה ולעלייה בפשיעה ובשחיתות.
כאשר נחלשה מידת הדתיות במדינות רבות התברר שהקורולציה הפוכה, ובדרך כלל המדינות הפחות דתיות היו אלו בהן שיעורי השחיתות והפשיעה נמוכים משמעותית, ככל הנראה מכיוון שהמדיניות העניות יותר נוטות להיות גם דתיות יותר וגם מושחתות ומסוכנות יותר.
במאה ה-20 משטרי הגוש המזרחי הקומוניסטי, וסין הקומוניסטית, היו אנטי-דתיים.
התפרקות ברית המועצות לקראת סוף המאה גרמה לעליה מסוימת במידת הדתיות במדינות שהיו חלק מהגוש הסובייטי בשנים לאחר ההתפרקות, עליה שמיוחסת במידה מסוימת לירידה בביטחון הכלכלי והפסיכולוגי שלווה לנפילת המשטר הקומוניסטי.
במקביל, מרבית המדינות בעלות הכנסה גבוהה יותר לנפש חוו ירידה במידת הדתיות, אם כי לא כולן - ממצא שהחליש את התפיסה לפיה התפשטות התיעוש והידע המדעי בהכרח מובילים לירידת מידת הדתיות.
בהמשך המחקר, בו נותחו סקרים בשנים 2007–2019 באותן 49 המדינות הראה תמונה שונה, לפיה תושביהם של 43 מבין המדינות שנסקרו הפכו לפחות דתיים בממוצע.
בשנים אלו היחלשות הדתיות נצפתה גם במדינות מתפתחות רבות וגם בחלק מהמדינות הקומוניסטיות לשעבר.
השינוי הגדול ביותר בהיחלשות הדת נמדד בקרב הציבור של ארצות הברית - מדינה שמתייחסים אליה בדרך כלל בתור הדוגמה המובהקת לכך שניתן לקיים מדינה מפותחת עם אוכלוסייה דתית.
בין הסיבות שמציעים לשינוי המגמה הוא הגעתם של כמות הלא-דתיים למסה קריטית בקרב קבוצות מסוימות של האוכלוסייה שיוצרת נטייה קונפורמית להתרחקות מהדת, וכן עלייה משמעותית שנמדדה במחקר לגבי עוצמתן של תפיסות ליברליות שקוראות תגר על התפיסות הדתיות השמרניות.
ההיסטוריה של הבונים החופשיים כוללת את מקורותיו של ארגון האחווה של הבונים החופשיים (Freemasons), תולדותיו, ואזכור אירועים יוצאי דופן בעלי השפעה שהיו חלק מהתהליך האבולוציוני שלו.
כתיבת ההיסטוריה המלאה של הבנייה החופשית היא משימה הדורשת יותר ממאמר אחד.
מאמר זה עוקב אחר ההתפתחות המוקדמת של הבנייה החופשית מהתארגנותם של גופים מסוניים פעילים בתקופת ימי הביניים ועד למערכת המודרנית של לשכות ספקולטיביות המאורגנות סביב לשכות גדולות לאומיות או מחוזיות.
בשלב הראשון: התארגנות לשכות מעשיות של הבונים בתקופת ימי הביניים, לאחר מכן, הופעתה של מערכת הסינון לקבלת חברי הארגון, בשלב השלישי: התפתחות לשכות ספקולטיביות והיווצרות הלשכות הגדולות בעלות סמכות עליונה, ובשלב הרביעי: התפשטות, התפצלות והתפתחות לשכות גדולות.
ניתן לחלק זאת בדרך הבאה:
1390–1716: תקופת המעבר / ההתהוות The Period of Transition/Formation במהלך השנים הללו חל מעבר הדרגתי מלשכות של בונים מעשיים (Operative communities) אל לשכות בונים ספקולטיביים (סמליים) - (Speculative fellowships).
1717–1750: שנות עיצוב המסדר The Formation Years - מהקמת הלישכה הגדולה הראשונה של לונדון ועד להתפלגות פנים-ארגונית ללשכות מפוצלות.
1751–1813: שנות היריבות - The Years of Rivalry - התפתחות זרמים מנוגדים בבנייה החופשית.
1814–1913: המבוא לעת המודרנית - Prelude to Modern Times - מאיחוד לשכות הקדמונים והמודרניים ועד לפרוץ מלחמת העולם הראשונה.
הקמת הלשכה הגדולה של לונדון בשנת 1717 נחשבת כאירוע הסוגר של התקופה העתיקה בהיסטוריית הבונים.
האתגרים העומדים בפני היסטוריונים הם בעיית המחסור בזמינות חומר מתועד בעל תוקף גם מהמאה ה-19, ועניין אמינות המסמכים הקיימים בשל מסירת מידע כוזב שהופץ במכוון הן על ידי בונים חופשיים והן על ידי כאלו שאינם בונים.
הטקסטים המסוניים המוקדמים כוללים באופן כלשהו את הכלים האומנותיים המסוניים או המסתורין המסוני.
המסמך העתיק ביותר הקיים משנת 1390 ועד 1425 הוא כתב היד האליוול, או השירה המסונית (The Halliwell Manuscript, or Regius Poem) הכולל חוקה הכתובה על גבי 64 דפים באנגלית תיכונה בחרוזים.
מסמך זה נפתח באזכור היסטורי קצר על תולדות הבנייה החופשית המוקדמת ביותר שהחלה עם אוקלידס במצרים ולאחר מכן הגיעה לאתלסטאן, מלך אנגליה.
במסמכי קוק העוקבים אחר התפתחות הבנייה החופשית נאמר כי היא החלה ביבל בנו של למך, ועוד נטען כי המסוניות עברה לאוקלידס וממנו לבני ישראל אשר שהו במצרים.
מסמכים אלו שמשו מקור מידע ובסיס לשימור והתפתחות מיתוסים מסוניים כחלק מההיסטוריה של הבנייה החופשית בתקופת התנ"ך במסמכים חוקתיים מאוחרים יותר של הבנייה חופשית.הקמת הלשכה הגדולה של אנגליה הובילה לעבודתו של ג'יימס אנדרסון אשר יצר מסמך חוקתי בפורמט מודרני מפורט, שהיה המקיף והמעמיק ביותר עד לאותה העת.
במסמך זה, פירט אנדרסון על תולדות הבנייה חופשית בהרחבה, והזכיר שוב את אוקלידס כחלק בעל השפעה בהיסטוריה המסונית.
על פי אנדרסון, הבנייה החופשית באנגליה התפתחה תחת מנהיגותו של בנו אט'לסטן.
החוקה של אנדרסון יצאה לאור שנית ב-1738 לאחר עריכה והרחבה נוספת, וכללה את הכוהנים המסוניים הגדולים מאז אוגוסטין.
סופר נוסף אשר העצים את המיתוס המסוני הוא לואי פרסטון בספרו Illustrations of Masonry.בשנת 1737 בצרפת,שבלייה דה-רמזי ערך הרצאה ובה דיבר על מסעות הצלב של האפיפיורים הנוצריים בין המאה ה-11 ל-13, ככאלה אשר היו בעלי אופי מסוני.
לדבריו, הצלבנים המסוניים החיו ושימרו את הסמלים והעקרונות המסוניים בסודיות, עד להגעתם למדינות הצלבניות (אוטרמר) תחת פטרונם של האבירים ההוספיטלרים.
כך נוסדה "המסוניות היבשתית" (התפשטות לשכות של בונים חופשיים ברחבי יבשות שונות, בעיקר אירופה) באנגליה.
דברי ההיסטוריה של אנדרסון ב-1723 ו-1738, הרומנטיזציה של רמזי, והמוטיבים המסוניים המשולבים לאורך ההיסטוריה בטקסי הבנייה החופשית אשר במרכזם האלגוריה על בית המקדש והדמות המיתולוגית חירם אביף, היוו קרקע פורייה ליצירת ספקולציות נוספות.
הטקס המסוני העתיק ביותר עליו ידוע נערך בלשכה המסונית בבית המקדש.
דברי אנדרסון הפיצו את הסברה על הקשר בין הבנייה חופשית לאישים בעלי חשיבות היסטורית כגון המתמטיקאי היווני אוקלידס מאלכסנדריה, מייסד האסכולה הפיתגוראית פיתגורס, גדול הנביאים בעם ישראל משה, קבוצת היהודים הסגפניים מתקופת בית שני האיסיים וקהילות הנוצריים המתבודדים "הקולדיס".
ההיסטוריה של הבונים החופשיים, על פי פרסטון, החלה עם המנהיגים הקדמונים מקבוצת הדרואידיות.
לעומתו, אנדרסון דיבר על הבונים החופשיים שהיו חלק מקבוצת המאמינים באידאולוגית שבע מצוות בני נח, סברה בה תמך אלברט ג.
בעקבות דברי המבוא של רמזי על הבונים הצלבניים, הטמפלרים שהיו מסדר צבאי נוצרי של אבירים-נזירים במסעות הצלב, השתלבו במיתוס המסוני, והיו לחלק ממשנתו של הברון קארל גותהאם וון הונד במסדר המסוני הסקוטי (הנוסח הסקוטי) ואף קושרו לבית סטיוארט.
סיפור הירצחו של חירם אביף פורש כמשל לרצח המלך צארלס הראשון.
ב-1745 פורסמה עבודה בעילום שם בעלת אופי אנטי-מסוני בה הוכרז על אוליבר קרומוול כמייסד הבנייה החופשית.
מאקי קבע כי הסברה איננה מבוססת על עובדות היסטוריות אלא על השערות בלבד.
עבודה אנטי-מסונית אחרת שילבה את פרנסיס בייקון ואת מסדר צלב הוורד בהיסטוריית הבנייה החופשית, בעוד שהקשר של כריסטופר ראן הוזכר במהדורה השנייה והמעודכנת של החוקה של אנדרסון לאחר מותו של ראן.
ההיסטוריון המסוני הגרמני ג'וסף גבריאל פינדל והיסטוריונים אחרים בעקבותיו טענו כי מקור ההתארגנות של הבנייה החופשית בלשכות מסוניות הוא בקתדרלות הגרמניות של תקופת ימי הביניים, אף על פי שלא ניתן להסביר את תהליך התפשטות הבנייה החופשית מאנגליה לגרמניה.
הופעת מחקרים מודרניים על הבנייה החופשית
המחקר ההגיוני הראשון עליו ידוע הוא Geschichte Freimaurerei in England, Irland und Schottland של ההיסטוריון הגרמני ג'ורג' קלוס, בונה חופשי בעצמו, אשר פורסם בגרמניה ב-1847, אך מעולם לא תורגם.
כאשר עבודתו של פינדל "ההיסטוריה של הבונים החופשיים" תורגמה מגרמנית לאנגלית בשנת 1866, וודפורד באנגליה ומארי ליון בסקוטלנד היו במהלך כתיבת ספרים על הנושא.
וודפורד היה המדריך של פינדל כאשר הוא ביקר ביורק לבחון כתבי יד, ותוך זמן קצר שיתף פעולה עם הוגן באיסוף, תיעוד וסיווג כתבי היד החוקתיים העתיקים.
מאקי היה פעיל לא פחות בארצות הברית.
רשימת עבודותיו תרמו רבות להתפתחות המחקר המסוני: החל ב"הלקסיקון של הבנייה החופשית" (1844,"A Lexicon of Freemasonry") וכלה ב-"אנציקלופדיית הבנייה החופשית" (1874."Encyclopedia of Freemasonry").
בעקבות העניין הגובר במחקר על הבנייה החופשית וריבוי חוקרי המסוניות, הוקמה ב-1886 הלשכה המסונית הראשונה בלונדון אשר מיועדת למחקר הבנייה החופשית .
מהמקורות ועד ללשכה הגדולה של הבנייה החופשית
המסמכים הראשונים המתועדים בהקשר לבנייה החופשית היו ה-Old Charges אשר הכילו הנחיות לביצוע הטקסים, והמקורות השונים על הנושא המצויים הם בעלי מבנה דומה:
ראשית תפילת פתיחה, לאחריה אגדה במסווה היסטורי העוסקת באומנות הבנייה, קוד של נהלים המיועד לאומנים (Masters), חברים (Fellows) ולשוליות (Apprentices), תהליכי התארגנות בכנסים, הליכי שפיטה וענישה ולבסוף תהליכי קבלה לחברים חדשים עם שבועת האמונים.
מקור המסמכים הוא בשפה האנגלית.
קיימים גם מסמכים רשמיים מוקדמים באנגליה אשר נכתבו בלטינית או צרפתית נורמנית, לדוגמה: "sculptores lapidum liberorum" (לונדון 1212) ו-"magister lathomus liberarum petrarum" (אוקספורד 1391).
במסמכים אלו סמלים של בונה באבני חול, תבואה או גיר המתאימים לעיטורי בנייה.
המושג "Freemason" (בונה חופשי) הוא קיצור או חיבור של המילים: Freestone Mason בתרגום ישיר - "בנאי של אבן חופשית".
הכוונה לבנאי אומן אשר התמחה בסיתות וגילוף באבן גיר (lime stone) המאפשרת עיבוד נוח.
אבנים אלו שימשו לראשי עמודים מקושטים, שערים מרשימים ומצבות ייחודיות (בניגוד לסתתי האבן שעשו עבודות 'גסות' בלבד ונקראו Rough Masons).
אדם שהוגדר כ"בונה חופשי" קרוב לוודאי לא היה בנאי שעבד עם אבנים פשוטות (עובדים אלו השתייכו למעמד נמוך יותר של בנאים).
ניתן להסיק ממילת התואר "חופשי" כי מדובר על בנאי שאינו משועבד לחוזים או איגודים, ואינו מוגבל.
אמנם לא ניתן לומר כי הדבר היה נכון לגבי כל הבונים של ימי הביניים, אך סוגיה זו הייתה חשובה לתקופות מאוחרות יותר, בעיקר בלשכות הגדולות של הבנייה החופשית הסקוטית.
רב בונה חופשי באנגליה של ימי הביניים
באנגליה בתקופת ימי הביניים רב בונה חופשי היה אמור להיות בעל השכלה אשר נחשבה בזמנו ליברלית.
בגיל תשע או עשר לאחר שלמד בבית הוריו או בבית ספר יסודי אנגלית וצרפתית, הוא הצטרף למנזר או למוסד חינוכי אחר על מנת ללמוד לטינית, או, בנוסף לכך למד כללי התנהגות כחלק מתוכנית לימודית על משק הבית של אבירים.
בגילאי ארבע עשרה עד שבע עשרה הוא רכש את רזי המקצוע: למד על מיומנות הבחירה, הליטוש, העיצוב והשילוב של האבנים, ובגיל שבע עשרה עד עשרים ואחת הוא התבקש ללמוד בעל פה מספר רב של תרגילים בגאומטריה.
לאחר שלוש שנות התמחות הוא בדרך כלל הגיש עבודת מאסטר העוסקת בסדרת בעיות בקבלנות או עיצוב.
לאחר מכן הוא קיבל הסמכה ונאלץ לעבור שלבים נוספים בסולם הקריירה לפני שנחשב רב בונה חופשי המנהל פרויקט גדול.
בתפקידו כארכיטקט, רב הבונה החופשי תכנן פרויקטים מורכבים עם כל השלבים רשומים על לוח או קלף, ולאחר מכן תכנון זה הוצג בדגם על אדמת הבנייה אשר על פיו התנהלו שלבי הבנייה.
רב בונה חופשי ורב ארכיטקט חופשי אשר ניהלו פרויקטים גדולים כמו קתדרלת יורק זכו לעושר וכבוד רב.
העדויות ההיסטוריות מציגות שני סוגי התארגנויות מתקופת ימי הביניים: הגילדות והלשכות.
מקור המילה לשכה (lodge) היה בעל משמעות הרומזת לבית מלאכה אשר הוקם באתר של פרויקט גדול, האזכור הראשון היה של המנזר המלכותי וייל (Vale Royal Abbey) ב-1278. מאוחר יותר התווספה משמעות נוספת של התרכזות בונים חופשיים במקום המיועד לכך.
המסמכים העתיקים ביותר הקיימים הם "החוקים והתקנות של לשכת קתדרלת יורק משנת 1352. חוקים אלו, יש לאמר, נאכפו בקשיחות על ידי דיאקון המנזר.
היסטוריונים מהמאה ה-19 השתמשו במונח גילדה כאשר דובר על חברות של בעלי מלאכה בתקופת הביניים כאנלוגיה ל-"Merchant guild" - תאגיד.
הבונים החופשיים הקימו איגודים מעין אלו רק מאוחר יותר.
המעסיק העיקרי של בונים בימי הביניים היה בית המלוכה הבריטית אשר לעיתים קרובות העסיק אותם בכפייה כאשר התעורר הצורך.
ב-1356 במבוא לתקנון המסדיר את עיסוק הבנייה החופשית צוין ספציפית כי, שלא כמו בעלי מלאכה אחרים, הבונים החופשיים אינם מאוגדים תחת גוף אחד.
לבסוף, ב-1376 ארבעה נציגי הבונים החופשיים נבחרו לייצג את הבנייה החופשית באיגוד של לונדון.
זו גם, ככל הנראה, הפעם הראשונה בה היה שימוש במונח "בונה חופשי" (באנגלית Freemason אשר מיידית קוצר ל-Mason).
כאמור, המסמך המסוני הקדום ביותר עליו ידוע הוא The Halliwell Manuscript, or Regius Poem אותו פרסם ב-1840 האספן השייקספירי ג'יימס האלווי אשר הניח כי נוצר ב-1390 והסכים איתו וודפורד (Adolphus Frederick Alexander Woodford), מחלוצי המחקר המסוני ומייסד לשכת המחקר המסוני (Quatuor Coronati Lodge).
מאוחר יותר החוקר אנדרו פרסקוט קבע כי הוא נוצר בחצי השני של המאה ה-15. ככל הנראה, יצירה מסונית זו פורסמה בעקבות הרגולציה האנטי-מסונית בתקופת המלך אדוארד השלישי, ובה מודגשת החיוניות והתועלת שבבנייה החופשית עוד מימי אתאלסטן.
המסמכים של קוק משנת 1450 היוו מקור השראה למה שאנדרסון קרא "החוקים הגוטיים", ההיסטוריה והתקנות העתיקות של אומנות הבנייה החופשית.
לאחר ברכת מבוא קצרה מסמכים אלו מתארים את שבע האמנויות החופשיות אשר בראשן הגאומטריה, החשובה מכול, באלגוריה לבנייה החופשית.
לאחר מכן במסמכים אלו מתוארת ההיסטוריה המסונית (הנמשלת לגאומטריה) אשר בסיומה סיפורו של המלך את'אלסטן שאסף את הבונים החופשיים האנגליים ומסר להם את החוקים.
בסיום מוצגות ההוראות והתקנות המסוניים, וכן נוסח הטקסט על פיו אמור להישבע בונה חופשי.
תיעוד נוסף מ-1450 על תפארתה של הבנייה החופשית הוא צוואתו של בונה חופשי מבוורלי, ג'ון קאדאבי אשר בין פרטי רכושו אבנטים, שניים מהם מצופים בכסף אשר על אחד מהם אותיות הרומזות על יכין ובועז - עמודי הנחושת שהקים שלמה המלך בבית המקדש.
בבעלותו היה גם שולחן כתיבה עם שישה ספרי אנגלית המעידים על היותו אמיד ומשכיל.
מאה חמישים השנה הבאות היו דלות בתיעוד מסמכים מסוניים.
המסמך של דאולנד (Dowland manuscript) אשר מקורו אבד ומסמכים אחרים אשר יוחסו לתקופה זו, התברר שנוצרו בזמן אחר.
בשנים אלו התחוללה הרפורמציה הפרוטסטנטית.
ההנחה היא שכיוון שהכנסייה הייתה מקור התעסוקה העיקרי של הבונים החופשיים, בעקבות פירוקם של המנזרים באנגליה נעלמו גם הלשכות המסוניות.
האמונה אומרת גם שגילדות (איגודי) הבונים הושמדו באנגליה ב-1547. במותו של הנרי השמיני, הארכיבישוף תומאס קרנמר ביקש לקדם את הרפורמציה על ידי ביטול הגילדות וההתאגדויות.
ב-1548 הועבר חוק אשר ביטל את המונופולים של הגילדות, ולאחר שנה החוק בוטל כיוון שמונופולים אלו שימשו גם את הממשלה.
הממשל המשיך להעסיק רבות את הבונים החופשיים, ובלונדון ארגון הבנייה החופשית הפך לתאגיד.
אף על פי שהבנייה החופשית לא התקבלה בצ'רטר באופן רשמי עד 1666, הממשל השתמש בתאגיד זה במהלך המאה ה-16 על מנת להעסיק בונים חופשיים לבניית פרויקטים.
במקביל, בונים חופשיים הועסקו יותר ויותר על ידי גופים פרטיים.
מקור מהמאה ה-16 אומר כי עד 1535 היו שתי לשכות סקוטיות בצרפת, אחת בפריז והשנייה בליון.
בשנת 1583 פרסם ויליאם שאו (William Schaw) הנחשב אביה של הבנייה החופשית של סקוטלנד - שר העבודה בחצרו של ג'יימס השישי, מלך סקוטלנד (אשר מאוחר יותר הפך למלך אנגליה ג'יימס הראשון) תקנות אשר קיבלו את שמו Schwa Statutes.
במסמך זה הוא הגדיר את תפקידי הבנאים, כולל איסורים ועונשים, עסק בשלוש הדרגות של הבונים, ולראשונה הזכיר את המושג "Cowan" שפירושו בונים אשר לא הלכו בתלם ולא עברו את שלושת השלבים משוליה ועד לאומן (רב-בונה, Master).
שאו העביר הוראה למנוע מהם אפשרות תעסוקה עד אשר יחזרו למסלול המקובל.
ב-1598, בכנס של נשיאי הלשכות הוא אמר כי על הבונים לנהל יחסי רעות הדדיים המושתתים על כנות, אדיבות ורוחב לב, כמי שנשבעו לשבועת הבנייה החופשית.
ושנה מאוחר יותר, ב-1599 פרסם תיקון בו מופיעה לראשונה העובדה כי בעולמם של הבנאים קיים גם ערך איזוטרי, מסתורי.
הוזכרה במסמך זה גם לשכת הבונים הראשונה של סקוטלנד (Lodge Kilwinning).
עד סוף המאה ה-16 שאו החזיק בשתי משרות מפתח: ה־Warden General וה-Principal Master of Work to the Crown והלשכות המסוניות היו תחת פיקוחו.
החוקים של שאו היו בעלי השפעה רבה על התפתחותה של הבנייה החופשית בעיקר בסקוטלנד.
ראיה לכך היא שבאנגליה לא נמצאה עדות מוחשית להימצאותם של בונים מעשיים (חברי הבנייה העוסקים במקצוע הבנייה) במבנה לשכתי כפי שנמצא בסקוטלנד.
ההנחיה של שאו מ-1599 יצרה אפקט מתמשך כיוון שבעקבותיה היה על הלשכות להעסיק נוטריון מכובד כמזכיר שתפקידו לתעד את הפרוטוקולים החשובים.
לשכות סקוטיות ערכו תיעוד של פעילות תוך ארגונית, לעומת לשכות באנגליה, בהן לא נמצא תיעוד פעילות מסונית.
העדות הראשונה המתועדת על קבלת חברים (אחים) חדשים לארגון הבונים הייתה מה-3 ביולי 1634, בנוכחות סיר אנטוני אלכסנדר, אחיו הבכור לורד אלכסנדר וסר אלכסנדר סטרצ'ן מטורטון.
סר אנתוני היה הבונה הראשי של המלך, מי שאחראי על בניית הלשכות בסקוטלנד.
הסיבה לצירופם של אחיו וחבריהם לארגון הבנייה חופשית אינם ידועה.
המנגנונים והשלבים שהובילו למעבר מלשכות מעשיות (המורכבות מבנאים מקצועיים) ללשכות ספקולטיביות, סמליות (שחבריהן אינם בהכרח בנאים) אינם חד משמעיים.
הנחה אחת אומרת כי האחריות על עיצוב הבנייה עברה מרב בונה לארכיטקט במהלך המאה ה-16, וכך, ככל הנראה, ארכיטקטים החלו להצטרף ללשכות בונים איתם עבדו.
על פי סברה נוספת בדומה לגופים מקצועיים אחרים, לשכות החלו לגייס ממון על ידי גביית תשלום מבני המעמד הגבוה עבור כניסה לארגון.
דעה אחרת טוענת שלשכות מסוניות גייסו במכוון בעלי כוח וממון מתחומי עיסוק שונים במטרה לשפר את שכרם ותנאי העבודה שלהם.
"תאוריית המעבר" אשר הייתה מקובלת על ההיסטוריון הבכיר של הלשכה הגדולה של אנגליה, ג'והן האמיל, טוענת כי על פי עדויות מסקוטלנד לשכות מעשיות אשר היו קיימות בסקוטלנד, מאוחר יותר החלו לקבל לקרבן אחים שאינם מעשיים שכונו "מקובלים" (Accepted) וכך הלשכות המעשיות הפכו לספקולטיביות.
לתאוריה זו היו מתנגדים מפאת העובדה שהעדויות לכך דלות.
על פי תאוריה אחרת עליה מדבר חוקר ההיסטוריה הסקוטית של המאה ה-17 דייוויד סטיבנסון, לא התגלה כל קשר בין הבונים המעשיים של סקוטלנד שפעלו במאה ה-14–15 לבין הספקולטיביים אשר פעלו במאות הבאות.
לדבריו, הלשכות המעשיות דעכו בסוף המאה ה-15.
בעוד שרישומי הלשכות מדווחות על התפתחות הדרגתית של לשכות מעשיות ומעורבות בסקוטלנד, נראה כי הלשכה אשר יזם אספן העתיקות (אנטיקוַוריאט), הפוליטיקאי והאלכימאי אליאס אשמול בוורינגטון ב-16 באוקטובר 1646 הייתה מורכבת בעיקר מבונים מקובלים או ספקולטיביים (שאינם מעשיים).
בעבודתו של רוברט פלוט מ-1686 ישנה פסקה המדברת על קבלת אנשים לבנייה החופשית, אשר קורות חייהם מומצאים ומגוחכים.
הלשכות הסקוטיות אשר היו קיימות לפני שנת 1717 נהגו לתת לפטרונים שלהם ולכאלה שסייעו להם תארים כמו Grand Master.
החל משנת 1717 תואר זה ניתן רק לנשיאים הגדולים של הלשכות הגדולות.
בשנים אלו נראה כי בדרום אנגליה רוב הלשכות היו לשכות ספקולטיביות (בנייה סמלית), ולשכות מעשיות ומעורבות היו בעיקר בצפון אנגליה ובסקוטלנד.
ב-1716 ארבע לשכות ומספר "אחים וותיקים" נפגשו בקובנט גרדן והחליטו להיפגש שנית שנה מאוחר יותר על מנת להקים יחדיו את "הלשכה הגדולה".
הלשכה הגדולה הראשונה של אנגליה
לשכות של בונים התקיימו ופעלו הרבה לפני שנת 1717. הראשונות היו הלשכות באנגליה.
מקור הנוהג לצרף בונים ספקולטיביים ללשכות הבנייה החופשית הוא מאנגליה, בה כל לשכות הבנייה החופשיות היו לשכות ספקולטיביות (כלומר, לשכות שחבריהם לא היו בונים מעשיים והקשר לבנייה בפועל בהן היה סמלי בלבד).
האירוע ההיסטורי הראשון עליו ידוע בנוגע ללשכה הגדולה התרחש ב-24 ביוני (יום הולדתו של סנט ג'ון) 1717. ביום זה נערך מפגש אשר משתתפיו היו ארבע הלשכות של לונדון בחצר סנט פול בלונדון של לשכת Goose and Gridiron.
במפגש זה הם בחרו לתפקיד הנשיא הגדול של הלשכה את הג'נטלמן (כמי שלא היה בונה מעשי וגם לא שייך לבית אצולה) הסקוטי אנטוני סייר, אשר מלבד עברו כרב הבונה של לשכת Apple Tree, אין עליו פרטים נוספים.
כך נוסדה הלשכה הגדולה הראשונה של אנגליה - Grand Lodge of London and Westminster.
בשלב ההתחלתי לא ניתנה לה חשיבות רבה, ומייסדיה לא ידעו לאמוד את גודל חשיבותה ותפקידה המרכזי בהתפתחות הבנייה החופשית במאות השנים הבאות.
המטרה הראשונית הייתה לאחד את הלשכות של לונדון, ולאפשר להן לשתף פעולה בצורה סדירה יותר מבעבר, ולא ייחסו לה חשיבות היסטורית מיוחדת.
לכן לא דאגו לתעד ולפרסם מסמכים בנושא או לכתוב עליה בדרכים המקובלות באותה תקופה.
המקור היחיד ממנו ניתן ללמוד על פעילות הלשכה בשנים הראשונות הוא עדותו של אנדרסון בספרו "חוקות" במהדורה השנייה.
בספר זה גם נרשם כי אף על פי שהוחלט לערוך מפגשים מאורגנים של כלל הלשכות כל רבעון במהלך השנה למטרות הארגון, בסופו של דבר הם ערכו מפגש חגיגי רק אחת לשנה במהלך ארבע השנים הראשונות, אשר מטרתו העיקרית הייתה לחגוג ולבלות.
במפגש זה בנוסף התקיימו בחירות לתפקיד הנשיא הגדול והמפקחים הגדולים.
גישה זו - של חוסר עניין ותשומת לב מועטה מצד הבונים החופשיים וכלל הציבור לנושא הלשכה הגדולה השתנתה במהירות.
שנה אחרי, ג'ורג' פיין (Goerge Payne) נבחר לנשיא הגדול, והוא האדם אשר כתב את ה"General Regulations" "התקנות הכלליות" אשר פורסמו מאוחר יותר בספר ה"חוקות" של אנדרסון.
שנה אחריו, ב-1719 נבחר נשיא רב מעלות: הכומר ג'ון תיאופילוס דזאגוליה (Theophilus Desaguliers), אשר אומנם היה מפורסם פחות מאנדרסון, אך חשוב הרבה יותר להתפתחותה וקידומה של הבנייה החופשית בתחילת ימיה, ונחשב לאביה של שיטת הלשכה הגדולה (Grand Lodge System).
שני נשיאים אלו שכנעו את הדוכס השני ממונטגיו (2nd Duke of Montagu) לקבל את תפקיד הנשיא הגדול לשנת 1721, ומשלב זה החלה הלשכה הגדולה לתפקד כגוף רגולטורי המסדיר ומווסת.
הוחלט על מספר פגישות בשנה והחלו לשלב יותר אחים מהמעמד העליון, עובדה שהביאה את הבניה החופשית לידיעת הציבור, והיו פרסומים רבים על הלשכה ופועלה.
ג'ורג' פיין, ג'יימס אנדרסון ותיאופילוס דזאגוליה כונו בשנת 1718 "השלישייה הקונסטרוקטיבית הגדולה" אשר יצרה את השינוי בבניה החופשית והכניסה אידיאליים ורעיונות פילוסופיים לתשתית שלה.
הלשכה אשר קמה קרוב לוודאי מסיבות חברתיות, הייתה לגוף מאורגן המוביל אחריו לשכות של בונים חופשיים ומטען רב של רעיונות פילוסופיים ואלגוריות סמליות.
משנת 1730 ואילך נטלה לעצמה הלשכה הגדולה סמכויות נרחבות יותר והחלה לאשר קיומן של לשכות מחוץ לאיים הבריטיים, בספרד ובהודו בשלב הראשון.
במשך כ-13 שנה גדל מספר הלשכות מארבע למעל לשבעים.
העומס על פעילותה גבר והתעורר הצורך לשנות את המבנה שלה.
השנוי התבטא בפיתוח שיטת המחוזות, בה לכל מחוז נשיא גדול משל עצמו (Provincial Grand Master) בחסות הנשיא הגדול של המסדר באנגליה.
כאמור, דמות מפתח בעל השפעה רבה על היסטוריית הלשכה הגדולה וקידומה של הבנייה החופשית, אבי שיטת הלשכה הגדולה, היה הנשיא השלישי דזאגוליה.
הוא האדם אשר רשם את ההקדשה בספר החוקות של אנדרסון, עמד בראש הוועדה אשר אישרה את החוקות והיה המקור ל"חוקים הגוטיים" מהם נוצר ספר החוקות.
הוא שירת בתפקיד הנשיא הגדול שנה אחת, ופעמיים אחז בתפקיד נשיא המחוז הגדול.
היו לו סמכויות רבות, והוא הדגיש את חשיבות זכירת תקנון הטקסי במקום רישומו.
כמרצה מבוקש על מנת להפיץ את תורת הבנייה החופשית ולהעלות את יוקרתה בקרב בני המעמד העליון, הוא נהג להרצות במפגשים חגיגיים של החברה הגבוהה והאצולה, ושילב מסיבות למטרות חברתיות עם טקסים מסוניים.
כך עם השנים, המסיבות הפכו לחלק מהטקס, המכונה "שולחן לבן" אשר מקורו במפות הלבנות המכסות את השולחנות.
במסגרת השולחן הלבן האחים נאספים לעיתים עם קרוביהם, המשתתפים זוכים לברכות והמפגש מתנהל סביב שולחנות ערוכים כסיום נאות לטקס אשר קדם לו.
הוא קידם בעיקר את רעיון הבנייה הפילוסופית, הנאורה.
עיקרון חשוב נקבע בשנים אלו: עקרון הסדירות (Principle of Regularity) המחייב כל לשכה לקבל אישור מהנשיא הגדול והגוף המנהל את הלשכה הגדולה.
האישור הוא בצורת כתב האמנה שהיא תקבל, וכך תשתייך לגוף הלשכה הגדולה.
לשכות אשר סירבו לכך נחשבו בלתי סדירות (Irregular).
כמו כן, החלה הלשכה הגדולה לרכז יותר סמכויות, קבעה את מנהגי המסדר ואותותיו, זכויות וחובות האירוח, קרנות צדקה, הדרישות והתנאים לקבלת אחים חדשים ועוד.
במקביל לפרסום הרב לה זכתה הבנייה החופשית והתפשטות הלשכות הספקולטיבית, החלו לקום ארגונים אנטי-מסוניים.
למרות הידוק הקשרים עם האצולה ובית המלוכה האנגליים, שנות ה-40 של המאה ה-18 היו שנות דעיכה של הלשכה הגדולה, ולשכות רבות נסגרו סמוך להקמתם.
בנוסף לקולות המתנגדים מבחוץ, בונים חופשיים לשעבר היו מוכנים למכור את המידע הפנימי על הארגון תמורת כסף.
ספר החוקות של הבונים החופשים "לשימוש הלשכות" בלונדון ובווסט מיניסטר פורסם ב-1723 לראשונה.
העורך של הספר הוא הכומר הפרסביטריאני הסקוטי ג'יימס אנדרסון, אשר קיבל הוראה בשנת 1721 מהלשכה הגדולה הראשונה של אנגליה ומהנשיא הגדול תיאופילוס דזאגולייה ליצור ספר חוקות מרוכז על הבנייה החופשית בהסתמך על החוקות הגותיות העתיקות (Old Gothic Constitutions) או ה-Old Charges.
על פי עדותו של אנדרסון המסמכים אשר הובאו לפניו היה אוסף של חוקות עתיקות בנות 500 שנה ממערב אנגליה, שעיקרן היה כתבי היד של קוק (Cooke Manuscripts).
כאשר אנדרסון סיים את מלאכת העריכה, והתוצאה אושרה על ידי הוועדה של הלשכה הגדולה כשבראשה דזאגולייה, פורסמה המהדורה הראשונה של ספר החוקות של הבנייה החופשית.
עבודתו פורסמה שנית בשנת 1734 בפילדלפיה על ידי בנג'מין פרנקלין אשר נבחר באותה שנה לכהן כנשיא הגדול של פנסילבניה.
הספר תורגם להולנדית ב-1736, לגרמנית ב-1741 ולצרפתית ב-1745. בשנת 1738 הספר יצא במהדורה שנייה ומורחבת בו הוסיף אנדרסון פרטים על האירועים של הלשכה הגדולה הראשונה בפרט ועל הבניה החופשית בכלל.
בספריו מתעד אנדרסון מהלכים של אירועים מסוניים, בעיקר על אסיפותיה של הלשכה הגדולה.
אנדרסון היה הכומר של הכנסייה ברחוב סוולאן בלונדון, בה כיהן בעבר גם אביו של דזאגולייה.
הוא הגדיר עצמו כחוקר תלמוד, וקיבל זכויות יוצרים על יצירת ספר החוקות, אך הן נלקחו ממנו מאוחר יותר.
הספרים של אנדרסון היו מקור לוויכוחים רבים על אמיתותם ההיסטורית, אך הם המקור היחיד למידע על הבונים החופשיים אשר חיו באותה התקופה, ובהתחשב בעובדה כי לאנדרסון היו מקורות מידע מועטים, תוצאת עבודתו מרשימה.
מרבית החוקרים מפרידים בין התקנות של אנדרסון לבין התיאור ההיסטורי הנלווה אליהם.
הבונים הסקוטים והאיריים, לדוגמה, קיבלו על עצמם את חוקת אנדרסון כלשונה אך התעלמו מהתיאורים האחרים.
החוקות שמציג אנדרסון הם תוצר של תקנות קדומות יותר אשר עובדו על ידו בהשראת דזאגולייה.
לאחר החלק ההיסטורי של הספר אשר היווה כמעט מחצית מכלל הספר, הגיע החלק המשפטי, עם התקנות והחוקים הכלליים לניהול חיי הבונים החופשיים, הרגולציות של פיין והחוקים הספציפיים על פיהם לשכות גדולות ולשכות בונים אמורות להתנהל.
לאחר מכן היה תיאור קצר וכללי על קידושה של לשכה חדשה, והספר הסתיים בפרק עם שירים.
לראשונה, החוקים העתיקים והמורכבים אשר היו רשומים בכתב יד, הוחלפו בכתב יד מודפס, נגיש וברור עם כל המידע על החיים של הבונה החופשי, מלבד הטקסים הסודיים.
הבנייה החופשית של תקופת ימי הביניים הייתה בעלת 3 דרגות אומן של בנאי:
רב הבונה, רב האומן (Master Mason).
מתלמד אשר למד את עבודתו הפך לבונה מעשי.
רב בונה פיקח וניהל פרויקטים, לעיתים תפקד גם כאדריכל.
התקנון של שאו של 1598 מראה את התפתחות התופעה בשיטת הלשכות של המסוניות הסקוטית.
מתלמד, לאחר שבע שנות לימודים היה יכול לבחור להצטרף ללשכה ולהפוך לתלמיד בונה (Entered Apprenticed) או היה יכול לבחור להיות עצמאי כ"Cowan".
הבונה (Journeyman) נקרא גם חבר בונה.
חברי הלשכה נקראו "אחים" זהו מונח סקוטי משפטי לחברים שנשבעו זה לזה.
רב הבונה היה הבונה שהיה אחראי על הלשכה.
בעוד מקור הטקסט של השבועה המסונית הוא מימי התארגנות הלשכות המסוניות הראשונות, התיעוד העתיק ביותר הקיים לטקס מסוני הוא משנת 1696 במסמך Edinburgh Register House manuscript ולאחריו מסמכים דומים, אשר מהם ניתן ללמוד על הריטואל המסוני של הלשכות המעשיות של המאה ה-17.
בעת טקס ההשבעה להצטרפות למסדר, המתלמד קיבל לידיו את הסמלים המסוניים, נאמרה לו "המילה המסונית" והטקסט המקראי המסוני (catechism).
לכך התלווה משחק תפקידים סוער (אשר עם השנים התמתן כאשר המעמד הגבוה ובני אצולה הצטרפו לבנייה).
בהמשך הוא עבר ההשבעה נוספת ונשמעו לאוזניו שתי מילות קוד ו"חמשת העקרונות של חברות מסונית", אשר בשנת 1696 היו "כף רגל אל כף רגל, ברך אל ברך, לב אל לב,יד אל יד ואוזן אל אוזן".
ההבדל בין חבר בונה לרב בונה לא ברור, ובמסמכים רבים נראה כי מעמדם זהה.
במהלך השנים, כאשר למסדר החלו להצטרף בונים מקובלים שאינם בנאים במקצועם, המילים והסימנים לא יכלו להיחשב ככישורים מקצועיים, והטקסים השונים התאחדו.
פיצ'ארד פרסם מסמך חושפני על הריטואל המסוני אשר נכתב ב-1730 על ידי בונה חופשי לשעבר ובו בפעם הראשונה ניתן לזהות את שלוש הדרגות כפי שהן מוכרות בבנייה החופשית המודרנית.
בהצטרפותו ללשכה, בונה חדש באופן טבעי מתקדם בדרגות מהבונה המתלמד, לחבר בונה ולבסוף לרב בונה.
מעמד הרב בונה, מאסטר, הוא בעל מילים, סמלים וטקסים משלו, והוא מכהן כאחראי על הלשכה ופעילותה למשך כשנה.
אלו הדרגות "הרגילות" של אומנות הבנייה החופשית, המשותפות לכלל החוקות המסוניות.
בנוסף אליהן, קיימות גרסאות מתקדמות של דרגות נוספות לסוגי מסדרים שונים.
החוקה של אנדרסון משנת 1723 הכירה רק בשתי דרגות: הבונה המתלמד והרב בונה.
אם כך, ניתן להסיק כי הדרגה השלישית התווספה בין השנים 1723 ל-1730.
גם לאחר הקמת הלשכה הגדולה של אנגליה, בלונדון נותרו לשכות אשר לא השתייכו אליה.
לשכות אלו וחבריהם הבונים נקראו "הבונים הישנים" או הבונים של סנט ג'ון.
בו בעת, הגוף החדש שנוסד היה בעל השפעה רבה, והחל משנת 1725 לשכות מחוז המשתייכות ללשכה הגדולה התפשטו לאזורים רבים.
באותה שנה, לשכה מחוזית גדולה נוספת הוקמה באירלנד, ולאחר עשרות שנים כל הלשכות באירלנד היו תחת חסותה.
לשכות יריבות מיד הוקמו במנסט וקרוק.
באירלנד הוכרה חשיבות הרגולציה של הלשכה במתן צו, אשר הראשון עליו ידוע ניתן בשנת 1731. הלשכה הגדולה של סקוטלנד לא הוקמה עד 1736.
הלשכות המחוזיות לא היו יריבות כיוון שלא הייתה חפיפה בין שני תחומי השיפוט.
מהדורתו השנייה של ספרו של אנדרסון מ-1738, הכירה בעצמאות הלשכות של העיר יורק, וכן הלשכות של סקוטלנד, אירלנד, צרפת ועוד.
עם זאת, בשנת 1735, בקשתם של הנשיא והמפקח של לשכה אירית להצטרף ללשכה הגדולה נענתה בשלילה כיוון שלא היה בידם צו האישור בכתב מהנשיא של הלשכה הגדולה של אירלנד.
נראה כי הם קיוו להיחשב כנציגות של קינגסטון וכך להיות מקובלים כחלק מהלשכה הגדולה של אירלנד ואז גם להתקבל ללשכה הגדולה של לונדון.
הוצע להם את האישור האנגלי ולכך הם סירבו.
פרשה זו רמזה על התפלגות תוך ארגונית בין שתי החוקות.
בעקבות האהדה והפרסום לה זכה הריטואל המסוני של פיצ'ארד וטקסי בנייה חופשית אחרים, הלשכה הגדולה ערכה שינויים בטקסים על מנת להקשות על חקיינים מבחוץ להזדהות כבונים חופשיים בזיוף.
שינויים אלו לא נתקבלו על ידי כל הלשכות הנספחות.
לשכת ה־Goose and Gridiron אחת מהלשכות הוותיקות והמייסדות של ארגון הלשכה הגדולה, מעולם לא אימצה שינויים אלו.
חידושים אלו הגבירו את הפערים והגדילו את הקרע אשר נוצר בין הזרמים בבנייה החופשית.
לונדון קלטה מהגרים רבים מאירלנד אשר חשו כי לא יוכלו להסתגל לטקסים החדשים, והלשכות החדשות שיסדו כבר לא הצטרפו ללשכה הגדולה עם חידושיה.
באותה תקופה, הבנייה החופשית כפי שהייתה נהוגה ותורגלה בלשכות אנגליה, סקוטלנד ואירלנד, החלה להתפשט לאירופה.
תאריך היווסדותה של הלשכה הגדולה של צרפת הוא מקור לחילוקי דעות בין היסטוריונים שונים.
הבנייה החופשית הופיעה לראשונה בצרפת, וראשוני הבונים היו גולים יעקובינים.
הלשכה הגדולה של צרפת The Grand Orient de France GODF טוענת כי היא נוסדה בשנת 1728 ונשיאה היה הדוכס וורטון הראשון (Duke of Wharton).
מקורות אחרים מצביעים על ששנת הקמתה היא 1736 (בשנת 1773 נוצרה התפלגות בין הלשכה הגדולה ל־GODF).
על פי היסטוריונים צרפתיים הלשכה הגדולה של צרפת נוסדה ב-24 ביוני 1738. אחרים מצהירים כי הלשכה הגדולה הלגיטימית בצרפת הוקמה לראשונה בדצמבר 1743 כ"לשכה האנגלית הגדולה של צרפת" כאשר הנשיא הגדול היה הרוזן של קלרמון.
אף על פי שהבנייה הייתה בשליטת סגנים שונים, הייתה הגנה על טובתו ורצונו של הרוזן ולכן הבנייה החופשית בצרפת זכתה לשנות יציבות ושגשוג עד למותו בשנת 1771. לעומת הרדיפות וההתנכלויות אחר הבנייה החופשית במדינות קתוליות אחרות, טבען המוסרי והשוויוני של הלשכות הצרפתיות התאימו לרוח התקופה והן השתלבו וכך שרדו.