tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
הוא דרש שבתי המשפט יכריזו על החוק כמבוטל וחסר תוקף, אך בתי המשפט פסקו נגדו.
הוא עתר לבית המשפט העליון של אינדיאנה, שבסופו של דבר פסק לטובת הבנק.
כאשר מוצו האופציות המשפטיות שלו, הפנה רייט את מאבקו בחזרה לבית המחוקקים ב-1857, כאשר הוא נשא אז נאום נוקב בו הוא האשים את בית המחוקקים בהפרות רבות של כללי הרצון הטוב הציבורי.
הוא המשיך ואמר ש"הדרכים והאמצעים שיושמו כדי להבטיח את מתן הזיכיון, אם יחשפו, יציגו בצורה הברורה ביותר את ההונאה והשחיתות הרחבים ביותר שימיטו את החרפה הגדולה ביותר על בית המחוקקים של מדינה זו".
הסנאט של אינדיאנה הגיב בהקמת ועדה שתחקור את ההאשמות שהטיח המושל.
אף על פי שרק כמה הפרות כללים התגלו, הוועדה הסכימה שעל נסיבות העברת החוק הוטל ספק והמליצה שהזיכיון שניתן לבנק יבוטל, אך לא ננקטו שום צעדים כאלו.
ב-1854, החלו להתגלות ראשוני הסדקים במפלגה הדמוקרטית לאחר קבלת חוק קנזס נברסקה בקונגרס.
ברייט וסיעתו, שהיוו רוב במפלגה, החלו להדיח את מנהיגי המפלגה מתנגדי העבדות, תוך שהם עשו שימוש בתמיכה בחוק כאבן בוחן לנאמנות למפלגה.
באותה עת הוויכוח ברמה הארצית על פילוגו של האיחוד כבר פרץ.
המפלגה הוויגית הייתה על סף קריסה, וקואליציה מפלגתית חדשה של וויגים לשעבר, דמוקרטים לשעבר, מתנגדים להגירה מקרב חברי הארץ החופשית, ומפלגת החירות מתנגדת העבדות, התקבצו יחדיו.
תוצאת החיבור הזה הייתה הקמתה של מפלגת שאינם יודעים דבר והאתגר הממשי הראשון לשליטה באינדיאנה לראשונה זה שנים רבות.
בחירות אמצע הכהונה של 1854 גרמו לדמוקרטים לאבד מושבים בסנאט המדינתי, אך עדיין הם החזיקו ברוב.
עם זאת, הדמוקרטים איבדו את הרוב שלהם בבית הנבחרים המדינתי.
בית הנבחרים היה מפוצל כאשר לא עלה בידה של שום מפלגה להשיג רוב.
התוצאה של מצב זה הייתה למעשה שיתוק של בית המחוקקים, ורייט לא היה מסוגל להגיע לשום הישג משמעותי במהלך השנתיים האחרונות שלו בתפקיד.
במהלך תקופת כהונתו של רייט כמושל התנהלו עבודות הבנייה של אנדרטת וושינגטון.
כתומך נלהב של האיחוד, הוא דאג לשליחתה של לבנה לאנדרטה עם הכיתוב "אינדיאנה לא מכירה לא את המזרח, לא את המערב, לא את הצפון, לא את הדרום; שום דבר אלא האיחוד".
הלבנה הונחה בסופו של דבר במבנה האנדרטה, שם היא ניצבת עד היום.
רייט סיים את כהונתו כשהוא נהנה מאהדה ציבורית, אך עם יחסים קשים עם מנהיגות מפלגתו.
עמדתו בסוגיית הבנקים עלתה לו ברובה של התמיכה שלהם, ובעיקר הוא ספג גינויים מג'סי ד.
ברייט בשל תמיכתו בשאלת האיחוד מול זכויות המדינות.
בניסיון לשמור על אחדות המפלגה, דחה רייט הצעה להתמודד מול ברייט בבחירות על מושבו בסנאט, ותחת זאת הוא תמך בברייט בבחירתו מחדש.
בתמורה, ברייט הציע לרייט להשיג עבורו משרה בקבינט של הנשיא ג'יימס ביוקנן.
הצעה זו הייתה הצעת שווא, ותחת זאת שאף ברייט להעביר את רייט למשרה במקום רחוק ביותר מאינדיאנה ככל האפשר.
רייט מונה על ידי הנשיא ביוקנן כשגריר בפרוסיה, תפקידו בו הוא כיהן בשנים 1857–1861. כאשר הוא היה בפרוסיה, דאג ברייט להדחתם של רייט ושל רבים אחרים מהמפלגה.
רייט כיהן בתפקידו כשגריר כאשר פרצה מלחמת האזרחים האמריקאית, ועד מהרה הוא שב הבייתה והגיע לאינדיאנפוליס ב-7 בספטמבר 1861 ותמך בגלוי באיחוד.
ב-1861 יורט מכתב שנועד ל"הוד מעלתו, נשיא קונפדרציית המדינות של אמריקה", שנשלח מהסנאטור ברייט, בו הוא הציע לייעץ ברכישת כלי נשק.
הסנאט הדיח מידית את ברייט, והגלה אותו על בסיס האשמות בחוסר נאמנות.
המושל אוליבר מורטון תפס את אחוזתו של ברייט באינדיאנה לטובת שימוש כבסיס צבאי, וברייט נותר חסר כל.
ב-24 בפברואר 1862 מונה רייט לכהן בסנאט במקומו, עד שהמחליף הקבוע נבחר ונכנס לתפקיד ב-14 בינואר 1863.
ב-1863 נישא רייט בשלישית לקרוליין רוקוול, ששבה עמו לגרמניה לאחר שהנשיא אברהם לינקולן מינה אותו פעם נוספת לשרת כשגריר בפרוסיה.
רייט שב לברלין ונשאר שם עד למותו ב-11 במאי 1867. גופתו הושבה לארצות הברית והוא נקבר בבית הקברות גרין ווד שבברוקלין, ניו יורק.
על שמו נקרא מבנה של מעונות הסטודנטים של אוניברסיטת אינדיאנה.
ג'וזף קרוהול היה אמן אנגלי שנולד במורפת', נורת'מברלנד.
קרוהול היה הילד הרביעי ובנם השני של ג'וזף קרוהול השני ומרגרט בויד.
קרוהול התמחה בציור בעלי חיים וציפורים.
הוא נולד ב-20 באוגוסט 1861 במורפת', נורת'מברלנד.
הוא התאמן בקינגס קולג' בלונדון לפני שנסע לפריז ב-1882.
בשנות השמונים והתשעים של המאה ה-19, עבודתו נקשרה לחבורה של גלאזגו.
הוא הושפע מאוד מהאימפרסיוניסטים, ויצירתו, כמו שלהם, נדחתה על ידי הממסד האמנותי, במקרה שלו בדמות האקדמיה המלכותית הסקוטית.
ב-1887/88 הוא ביקר בטנג'יר עם פולוק ניסבט, רוברט אלכסנדר ובנו של רוברט אדווין.
בשנות ה-80 הוא טייל ברחבי מרוקו וספרד, נטש את ציור השמן ועבר לצבעי מים עם פלטה בהירה יותר.
באפריל 1894 סוחר האמנות אלכסנדר ריד העניק לקרוהול את תערוכת היחיד הראשונה שלו, בתערוכת הפתיחה בגלריה החדשה של ריד ברחוב סנט וינסנט 124 במרכז גלאזגו.
הקונה העיקרי של עבודתו של קרוהול מתערוכה זו היה ויליאם בורל.
ריד הציג את קרוהול ובורל במסיבת ארוחת ערב פרטית בביתו ב-13 באפריל.
רבות מיצירותיו של קרוהול נמצאות בגלריה והמוזיאון לאמנות קלווינגרוב ובאוסף בורל.
יצירותיו מעטות כי ידוע שהוא הרס את אלה שהוא לא היה מרוצה מהם.
הוא מת בלונדון במאי 1913.
ג'וֹזֵף קֵר היה פוליטיקאי אמריקאי שכיהן מטעם המפלגה הדמוקרטית-רפובליקנית ב כנציג מאוהיו.
קר נולד בקרטאון שבפנסילבניה, ועבר לאוהיו ב־1792. הוא היה פקיד, מודד ושופט בטריטוריה הצפון-מערבית.
ב־1797 כיהן כשופט בית משפט השלום במנצ'סטר שבמחוז אדמס באוהיו.
הוא מונה לשופט באחד מנפותיה של הטריטוריה הצפון-מערבית בארצות הברית.
באותה שנה מונה לשופט באחת מנפותיה של הטריטוריה הצפון-מערבית בארצות הברית.
בנו, ג'וזף קר הבן, נהרג בקרב אלמו.
לאחר שאוהיו הצטרפה לארצות הברית כמדינה, נבחר קר לכהן בבית הנבחרים של אוהיו ב-1808, 1816, 1818 ו-1819. הוא נבחר לכהן בסנאט של אוהיו ב-1804 וב-1810. הוא שירת במהלך מלחמת 1812. דרגתו בצבא ארצות הברית באותה המלחמה הייתה בריגדיר גנרל.
ב-1814 נבחר לכהן ב עם התפטרותו של תומאס וורת'ינגטון, לאחר שהלה נבחר לתפקיד מושל אוהיו.
קר כיהן כסנאטור בין 10 בדצמבר 1814 עד 3 במרץ 1815. הוא לא התמודד בבחירות החוזרות לתפקיד סנאטור.
חוותו האקסטנסיבית של קר פשטה את הרגל ב-1826, וקר עבר להתגורר בממפיס שבטנסי, ולאחר מכן ללואיזיאנה, שם רכש חווה ליד .
ג'וזף פטריק קנדי השני הוא איש עסקים אמריקאי, פוליטיקאי דמוקרטי ובן משפחת קנדי.
הוא בנם של חבר הסנאט של ארצות הברית לשעבר רוברט פ.
קנדי ואתל קנדי, אחיין של נשיא ארצות הברית לשעבר ג'ון פ.
קנדי ושל חבר הסנאט של ארצות הברית לשעבר טד קנדי, ואחיו של מזכיר הבריאות רוברט קנדי ג'וניור.
קנדי כיהן כחבר בבית הנבחרים של ארצות הברית מטעם מחוז הקונגרס ה-8 של מסצ'וסטס בין השנים 1987 ל-1999. בשנת 1979 הוא הקים, ועד שנבחר לבית הנבחרים האמריקני, הוביל את Citizens Energy Corporation, חברת אנרגיה ללא מטרות רווח המספקת נפט להסקה למשפחות מעוטות הכנסה וקשישים במסצ'וסטס.
קנדי נולד באזור ברייטון בבוסטון, מסצ'וסטס ב-24 בספטמבר 1952, והיה השני מבין 11 ילדים של אתל (לבית סקאל) ורוברט פ.
הוא נקרא על שם סבו ג'וזף פ.
קנדי האב, הפטריארך של משפחת קנדי.
קנדי בילה את ילדותו בין בתי המשפחה במקלין, וירג'יניה והיאניס פורט, מסצ'וסטס.
לקנדי הייתה ילדות בעייתית והוא גורש מכמה בתי ספר פרטיים כתוצאה מהמזג החם שלו.
הוא נקלע בקביעות למריבות עם אחיו הצעירים ובני דודיו.
הוא היה בן 15 כשאביו נרצח.
נער חסר מנוחה ואימפולסיבי, הוא עזב את אקדמיית מילטון, פנימייה מכינה במילטון, מסצ'וסטס; מאוחר יותר סיים את לימודיו ב-1971 מבית הספר מאנטר הול - גם הוא בית ספר פרטי, מכינה - בקיימברידג', מסצ'וסטס.
בתקופתו במילטון, הוא היה שותף לדירה עם תומאס ק.
קנדי למד באוניברסיטת קליפורניה בברקלי ב-1972, אך נשר.
הוא חזר לבית הספר לאחר תאונת דרכים גדולה שהתרחשה בשנת 1973 וסיים תואר ראשון באמנויות מאוניברסיטת מסצ'וסטס בוסטון בשנת 1976.
בעודו בחופשה מהקולג', הוא עבד מספר חודשים כחלק מתוכנית במימון פדרלי למאבק במחלת השחפת ולטפל בקהילה האפרו-אמריקאית בסן פרנסיסקו, קליפורניה.
ראש העיר ג'וזף אליוטו שיבח באופן אישי את פועלו של קנדי בקהילה.
קנדי התפטר מתפקידו בתוכנית וחזר למסצ'וסטס בקיץ 1973.
בשנת 1979 הקים קנדי את Citizens Energy Corporation, ארגון ללא מטרות רווח כדי לספק נפט הסקה מוזל למשפחות מעוטות הכנסה וקשישים במסצ'וסטס.
לפי הסופר ג'יי רנדי טארבורלי, קנדי התחיל את המיזם "כדי להקל על נטל חשבונות החימום לעניים במהלך משבר הנפט של אותה שנה".
בשנת 2010, קנדי הפך את הארגון למוביל בייצור אנרגיה מתחדשת תוך שהוא ממשיך להשתמש ברווחים כדי לספק חיסכון באנרגיה למשפחות מעוטות הכנסה.
בשנת 1986, הדמוקרט המכהן ויושב ראש בית הנבחרים תומאס פיליפ "טיפ" אוניל ג'וניור, שהחזיק במחוז הקונגרס ה-8 של מסצ'וסטס (מעוז דמוקרטי בבוסטון ובקיימברידג') מאז 1953, הודיע על פרישתו.
קנדי החליט להתמודד על המושב, שבו החזיק דודו, הנשיא לשעבר ג'ון פ.
קנדי, מ-1947 עד 1953. על המועמדות הדמוקרטית התמודדו מספר דמוקרטים ידועים, כולל סנאטור המדינה ג'ורג' בכרך ונציג המדינה מל קינג.
עם זאת, קנדי זכה לתמיכה מהבוסטון גלוב ואוניל הפורש.
קנדי זכה בפריימריז עם 53%.
הוא ניצח בבחירות הכלליות עם 72% מהקולות.
מאמצי החקיקה של קנדי בבית הנבחרים של ארצות הברית כללו
הרחבת זמינות האשראי לאמריקאים עובדים לרכישת בתים ולפתיחת עסקים.
דרישה לגילוי פומבי של שיטות הלוואות בנקאיות בשכונות עניות יותר וחשיפה של אישורים וסירובים למשכנתאות בנקים לפי גזע, מין והכנסה.
מחקרים מאוחרים יותר של מועצת הפדרל ריזרב שהתבססו על הגילויים החדשים הנדרשים הללו מצאו עדויות נרחבות לשיטות הפליה של הלוואות.
מחקר אחד מצא שלווים לבנים בקטגוריית ההכנסה הנמוכה ביותר אושרו למשכנתאות יותר מאשר ללווים אפרו-אמריקאים בקטגוריית ההכנסה הגבוהה ביותר.
נתונים מבוסטון, שיקגו ומיניאפוליס מצאו שאפרו-אמריקאים נדחו בשיעור פי שלושה מהלבנים.
סיוע ביצירת מאות אלפי יחידות דיור בר-השגה חדשות בפריסה ארצית על-ידי הכנסת זיכוי מס כדי לעורר השקעות פרטיות בפיתוחי דיור שכונתיים לאחר שהסיוע הפדרלי לדיור קוצץ ב-75 אחוז במהלך שנות ה-80.
יו"ר ועדת המשנה לבנקאות בבית הנבחרים בנושא אשראי צרכני וביטוח וקיום השימועים הראשונים של הקונגרס האמריקאי לחשיפת חוסר הגישה לביטוח בשכונות עם הכנסה נמוכה.
הצעת תיקון תקציבי מאוזן לחוקת ארצות הברית ככלי לסיים את הגירעונות מרקיעי שחקים, להפחית את הריבית ולפנות הון השקעה לצמיחה עסקית ולא לאג"ח ממשלתיות תוך מאבק להפסקת הקלות מס חברות וסובסידיות.
שיפוץ חוק הדיור הציבורי הפדרלי לראשונה מזה כמעט 60 שנה, נותן לרשויות הדיור המקומיות את היכולת להעלות סטנדרטים תוך הגנה על אלה התלויים בדיור ציבורי למקלט.
יו"ר משותף של סיעת הביוטכנולוגיה של הקונגרס האמריקני ומציע לשמר ולהרחיב חשבונות מחקר ופיתוח פדרליים הממריצים יצירת טכנולוגיות חדשות ובונים את הבסיס למשרות חדשות ולצמיחה עסקית.
הצעת "חוק הגנת Mom and Pop" כדי לסייע לבעלי חנויות פינתיות להתקין ציוד בטיחות ו"חוק לאומי להפחתת הסטאלקרים" לחייב את כל המדינות לחוקק חקיקה מקיפה נגד מעקב, לעקוב אחר עוקבים ולהקים מאגר לאומי על אלימות במשפחה למעקב אחר הפרות של צווי הגנה אזרחית.
הגנה על ילדים מפני אלכוהול על ידי הצעה להגביל את הפרסום בטלוויזיה של בירה ויין בין השעות 7 בבוקר ל-10 בערב ולהרחיק פרסומות אלכוהול חיצוניות מבתי הספר.
השקת יוזמה דו-מפלגתית במסצ'וסטס למלחמה ברעב של ילדים שעזרה להוביל להרחבת תוכניות ארוחות הבוקר והצהריים בבית הספר.
בשנת 1991 החרים קנדי נאום בקונגרס האמריקני של מלכת בריטניה אליזבת השנייה "במחאה על הכיבוש הבריטי בצפון אירלנד".
במרץ 1998, לאחר שנה של צרות משפחתיות שכללו את מותו בסקי של אחיו מייקל לה-מוין קנדי, הוא הודיע כי הוא מתכנן לפרוש מהבית האמריקני, תוך ציון "הכרה חדשה בפגיעות שלנו ובגחמות החיים שלנו".
מאמר מערכת ב"בוסטון גלוב" ציין כי "קנדי נשאר איתן בחייו הפוליטיים לנושאים ולמחוזות בחירה שאף סקר לא היה מוביל אליו: העניים, חסרי הבית, ילדים מקופחים ואחרים שנשטפו בגל הנוכחי של שגשוג.
." הוא שירת בבית האמריקני במשך שש קדנציות, עד ינואר 1999. בנאומו האחרון בבית הנבחרים האמריקני, קנדי נשא "תחינה נלהבת לאחדות וסליחה" בעיצומו של הדיון בקונגרס בנוגע להליך הדחה המוצע של הנשיא ביל קלינטון.
לאורך הקריירה שלו בבית הנבחרים האמריקני, קנדי כיהן בוועדת הבנקאות של בית הנבחרים, שם הוא מילא תפקיד פעיל בחילוץ הפדרלי לחיסכון והלוואות, רפורמת דיווח האשראי, שיפוץ חוק גלאס-סטיגל ומודרניזציה פיננסית.
קנדי גם כיהן בוועדה לענייני ותיקי בית הנבחרים, והעביר חקיקה לחיזוק מערכת הבריאות של הוותיקים, כדי לחקור את הגורמים לתסמונת מלחמת המפרץ, ולספק טיפול רפואי ליוצאי מלחמת המפרץ.
לאחר שעזב את בית הנבחרים, חזר קנדי ל-Citizens Energy.
(במהלך כהונתו של קנדי בבית הנבחרים, היא נוהלה על ידי אחיו מייקל.) Citizens Energy שוקדת על מיזמים מסחריים שמטרתם לייצר הכנסות, שבתורן, משמשות לייצור כספים שיכולים לסייע לנזקקים בארצות הברית ומחוצה לה.
היא גדלה והקיפה שבע חברות נפרדות, כולל אחת מחברות שימור האנרגיה הגדולות בארצות הברית.
Citizens Energy הפכה לאחת מחברות האנרגיה הראשונות בארצות הברית שהעבירה כמויות גדולות של גז טבעי ליותר מ-30 מדינות.
כמבשרת לשינויים בשוק תחת ביטול רגולציה על חשמל בסוף שנות ה-90, Citizens Energy הייתה חלוצה בהעברת ושיווק חשמל על גבי רשת החשמל.
בשנים האחרונות, קנדי הוביל את החברה לתעשיית האנרגיה המתחדשת, בונה חוות סולאריות לאורך החוף המזרחי וקווי תמסורת כדי לתמוך בתוכניות צדקה כמו אחת שמעניקה פאנלים סולאריים בחינם למשפחות מעוטות הכנסה בקליפורניה.
בשנת 2019, Citizens Energy הודיעה על השלמת אחד מהפרויקטים הסולאריים המשותפים של קהילת הכנסה נמוכה הגדולים במדינה, במימון השקעתה בקו ההילוכים Sunrise PowerLink.
בהיקף כולל של 30 מגה וואט, הפרויקט שובר השיאים בקליפורניה יספק חיסכון של 500 דולר באנרגיה ל-12,000 משפחות מעוטות הכנסה מדי שנה.
לעזור למשפחות בעלות הכנסה נמוכה במחיר האנרגיה הגבוה.
קנדי ספג ביקורת על המשכורות ששולמו לו ולאשתו.
בשנת 2012, כמנכ"ל Citizens Energy וארגונים קשורים, שולם לקנדי סך של 796,000 דולר כמשכורת, ולאשתו שולם 344,000 דולר נוספים כמנהלת השיווק.
החל משנת 2005, Citgo Petroleum Company (Citgo), חברה בת בבעלות מלאה של Petróleos de Venezuela (PDVSA) - חברת הנפט הממשלתית של ונצואלה - הייתה התורמת העיקרית של נפט לחימום ל-Citizens Energy.
הוול סטריט ג'ורנל ואחרים מתחו ביקורת על Citizens Energy על המשך יחסיה עם ממשלת ונצואלה ועם נשיא ונצואלה הוגו צ'אווס, מבקר חריף של ארצות הברית.
בתגובה, קנדי ואחרים טענו שזה צבוע לבקר ארגון ללא מטרות רווח על קבלת נפט מוונצואלה בעוד שעסקים אמריקאים רבים אחרים מרוויחים מסחר חזק עם ונצואלה ובתקופה שבה ממשלת ארצות הברית קיצצה את הסיוע בדלק בהכנסה נמוכה.
למרות שדווח כי תרומות Citgo התייבשו בשנת 2015 בגלל המהומה הכלכלית של ונצואלה, דווח כי החברה תרמה ב-2009 83 מיליון ליטרים של נפט במהלך השנתיים הקודמות, ששימש לסיוע בחימום לכ-200,000 משפחות.
קנדי הפך מאז למבקר של נשיא ונצואלה ניקולאס מדורו, יורשו הנבחר של צ'אווס, והאשים אותו ב"גניבת הדמוקרטיה מהעם" וקורא להדחתו של מדורו.
בשנת 1993, סקר של "בוסטון גלוב" הראה שקנדי נמצא במרחק של אחוז אחד מהמושל המכהן הפופולרי ויליאם וולד בסקר היפותטי, מה שגרם לדמוקרטים הבולטים במדינה לנסות ולגייס אותו למירוץ.
אף על פי שאף דמוקרט אחר לא השיג תמיכה מספקת כנגד וולד, קנדי החליט לוותר על המירוץ ולהישאר בקונגרס.
מארק רוזוולט זכה במועמדות והפסיד למושל וולד במעל 40 נקודות.
קנדי הוביל במהלך הבחירות למושל מסצ'וסטס ב-1998, אך גילויים על חייו האישיים הובילו לנפילה סוערת בסקרי דעת הקהל, והוא החליט שלא להתמודד.
קנדי הסביר באולם VFW בבוסטון שהוא מאמין שלעולם לא יוכל למקד את מועמדותו בנושאים: "המירוץ יתמקד בשאלות אישיות או משפחתיות.
זה לא הוגן כלפי המשפחה שלי, זה לא הוגן כלפי תושבי מסצ'וסטס וזה לא הדבר הנכון לעשות".
בחירות 2010 לסנאט בארצות הברית
עם מותו של דודו הסנאטור האמריקני טד קנדי ב-25 באוגוסט 2009, הוזכר שמו של קנדי כמועמד אפשרי למושב דודו המייצג את מסצ'וסטס בסנאט של ארצות הברית.
במאמר ב-Associated Press אמר האסטרטג הדמוקרטי דן פיין, "הוא לא יהיה אנושי והוא לא יהיה קנדי אם לא ישקול ברצינות להתמודד על מה שמכונה 'מושב קנדי' במסצ'וסטס." עם זאת, קנדי פרסם הצהרה ב-7 בספטמבר שהסבירה שהוא לא יתפוס את המושב.
המושב עבר בסופו של דבר במינוי לפול קירק ומאוחר יותר בבחירות לרפובליקני סקוט בראון.
קנדי תמך בקמפיין הבחירות של ג'ו ביידן, הדמוקרט המכהן, בבחירות לנשיאות ארצות הברית ב-2024, בעקבות התמודדותו של מועמד שלישי/עצמאי, אחיו רוברט.
ב-22 בפברואר 1972, קנדי היה בטיסה 649 של לופטהנזה כשהיא נחטפה.
זמן קצר לאחר תחילת הסרט בטיסה במהלך טיסת ה-747 מניו דלהי לאתונה, חמישה חמושים תפסו את המטוס ואילצו אותו לנחות בנמל נמל התעופה הבין-לאומי עדן, שם שוחררו כל בני הערובה למחרת.
באוגוסט 1973 התהפך ג'יפ בו נהג בננטקט, שבר את חולייתו של אחיו דייוויד ושיתק לצמיתות את חברתו של דייוויד, פאם קלי.
המשטרה האשימה את קנדי בגין נהיגה בקלות ראש והשופט השעה את רישיון הנהיגה שלו באופן זמני.
משפחת קנדי שילמה עבור הטיפול הרפואי הראשוני של קלי ותרמה בצניעות לטיפול בה במהלך השנים שלאחר התאונה.
קלי מתה ב-20 בנובמבר 2020, והותירה אחריה, בין היתר, בת בת 31 ושני נכדים.
ב-3 בפברואר 1979, נשא קנדי לאישה את שילה ברוסטר ראוץ', בתו של הבנקאי רודולף סטיוארט "סטיו" ראוץ' ג'וניור, נשיא ולאחר מכן יו"ר קרן חיסכון בפילדלפיה.
ב-4 באוקטובר 1980, לזוג נולדו בנים תאומים אחים, מתיו ראוץ' "מאט" קנדי וג'וזף פטריק "ג'ו" קנדי השלישי.
ב-1993, קנדי ביקש מהארכיבישוף הקתולי של בוסטון לבטל למפרע את נישואיו לראוץ', בטענה שהוא לא היה מסוגל נפשית להיכנס לנישואים בזמן החתונה.
ביטול היה הופך את הנישואים לבטלים בכנסייה.
זה גם היה מאפשר לקנדי להתחתן עם אן אליזבת "בת" קל, חברת צוות שלו לשעבר, בטקס קתולי, וכן לאפשר לו להמשיך לקבל את האוכריסטיה (שאסור לאדם גרוש שנישא מחדש מחוץ לכנסייה).
ראוץ' סירבה להסכים לביטול; קנדי התחתן עם בת' בטקס אזרחי לא קתולי ב-23 באוקטובר 1993.
ארכיבישוף בוסטון החליט בתחילה בעד הביטול, שלדברי ראוץ' גילתה רק לאחר מעשה, בשנת 1996. כאפיסקופלית, היא כתבה מאוחר יותר ספר, Shattered Faith: A Woman's Struggle to Stop the Church Catholic from Annulling Her Marriage, והסבירה שהיא מתנגדת למושג הביטול, כי זה אומר בתאולוגיה הקתולית שהנישואים מעולם לא היו קיימים בפועל.
היא גם טענה שהשפעת משפחת קנדי אפשרה "לבטל" באופן חד צדדי נישואים של 12 שנים.
החוק הקתולי הקתולי דאז דרש לערעור אוטומטי על החלטת בית דין לטובת ביטול, וההחלטה לא הייתה בתוקף עד שניתן גזר דין שני תואם.
במקום לאפשר לערעור להתקיים בארצות הברית, ראוץ' פנתה ישירות רומן רוטה, בית הדין לערעורים הגבוה ביותר של הכנסייה הקתולית.
הביטול בוטל על ידי רוטה ב-2005. ראוץ' מספרת כי לא הודיעו לה על ההחלטה עד 2007, לאחר שקיבלה את החדשות מפקידי ארכיבישוף בוסטון.
מכיוון שההחלטה הראשונה מעולם לא אושרה, לא היה זמן שבו הכנסייה הכריזה לבסוף על ביטול הנישואים או נתנה לקנדי אישור להינשא מחדש.
מכיוון שהרוטה ישב כבית משפט לערעורים בערכאה שנייה, קנדי יכל לערער על ההחלטה בפני פאנל אחר של בית הדין.
ג'וזף קנט היה פוליטיקאי ובעל מטעים אמריקאי שכיהן כחבר הסנאט של ארצות הברית מטעם מרילנד מ-1833 ועד מותו ב-1837. הוא גם כיהן בבית הנבחרים, וייצג את מחוז הקונגרס השני של מרילנד בין השנים 1811–1815 ושוב בין 1819 ל-1826, וכמושל מרילנד ה-19 בין השנים 1826–1829.
הוא קיבל חינוך ליברלי באקדמיה לואר מרלבורו ולמד רפואה.
בשנת 1799 הוסמך לעסוק ברפואה בלואר מרלבורו, מחוז קלוורט, יחד עם ד"ר פארן, אך חדל לשתף עמו פעולה בעקבות מחלוקת פוליטית ב־1801.
בתם, אדלייד מקקובין קנט, התחתנה עם תומאס פראט, מושל מרילנד וחבר הסנאט של ארצות הברית.
קנט רכש מטע עבדים בשטח של 300 דונם בשם "רוזמאונט" ליד בלאדנסבורג, מרילנד, והשתקע שם סביב שנת 1807. "רוזמאונט" היה חלק מהנחלה הגדולה "פארק הול", שבבעלות משפחת גנט מאז 1735, ובסביבות זמן זה היא חולקה ונמכרה.
ג'וזף נתן לה את השם "רוזמאונט".
הוא אהב בתשוקה את הורדים וגן הטרסות הישן היה מלא בפרחים ושושנים, מה שהצדיק את הבחירה בשם החדש שנתן לביתו.
הוא המשיך לעסוק ברפואה ועוסק גם בחקלאות בנחלתו.
בשנת 1807 עבר ד"ר קנט לאזור בלאדנסבורג והצטרף למיליציה של מדינת מרילנד כעוזר מנתח, ברגימנט ה־34 של מיליציית מרילנד.
בשנת 1809 מונה לרופא במשרה מלאה, אך התפטר.
במיליציה קנט קיבל את דרגת לוטננט קולונל, ולבסוף כקולונל של רגימנט הפרשים השני של מיליציית מרילנד.
בשנת 1810 נבחר קנט לבית הנבחרים של ארצות הברית וכיהן מ-4 במרץ 1811 עד 3 במרץ 1815. למרות שהיה חבר המפלגה הפדרליסטית, והתנגד למלחמה עם בריטניה הגדולה, הצביע עם המפלגה הדמוקרטית-רפובליקנית בהכרזת מלחמה.
מאוחר יותר נפרד מהמפלגה הפדרליסטית ועד לבחירות לאחר מכן נהיה חבר המפלגה הדמוקרטית-רפובליקנית, מטעמה נבחר לכהונה נוספת בבית הנבחרים מ-4 במרץ 1819, עד שהתפטר ב-6 בינואר 1826. בכהונתו השנייה בקונגרס, כיהן קנט כיו"ר הוועדה למחוז קולומביה.
ב-1826 נבחר קנט נבחר למושל מרילנד.
המטרה העיקרית של ממשלתו של קנט הייתה לקדם שיפורים פנימיים במדינה.
הוא תמך בשיפור תחבורה פנימית, כולל הרחבת תעלת צ'ספיק ואוהיו ורכבת בולטימור ואוהיו.
עם זאת, העלות העצומה של פרויקטים אלה לא נתקבלה במלואה עד כמה עשורים לאחר ממשלתו של קנט, והיא הטילה על המדינה עול כספי כבד במשך שנים רבות לאחר מכן.
תחומים נוספים שעניינו את קנט כללו רפורמה בכלאים, חלוקת הצבעות לנשיאות לפי מחוזות, והגדלת המימון לבתי ספר ומכללות.
הוא גם חתר לשיפור תחזוקת רישומי המדינה, "הנחוצים כל כך להיסטוריה הנכונה שלה", כפי שאמר.
הסנאט של ארצות הברית ואחריתו
קנט נבחר כחבר המפלגה הדמוקרטית-רפובליקנית לסנאט של ארצות הברית וכיהן מ-4 במרץ 1833, עד מותו באחוזתו "רוזמאונט", ליד בלאדנסבורג.
הוא כיהן כיו"ר ועדת הסנאט למחוז קולומביה (הקונגרסים ה-24 וה-25).
כסנאטור, התנגד קנט לבנק של ארצות הברית, והציע החלטה המבקשת לנהל משא ומתן עם צרפת בנוגע להורדת מחירי הטבק והגבלת יבוא הטבק.
עם זאת, למרות שהחלטה זו עברה, היא לא זכתה לפופולריות רבה.
עקב בריאות לקויה, קנט השתתף רק בארבעה ישיבות של הסנאט, ומת ב-24 בנובמבר 1837 כתוצאה מנפילה מסוסו.
הוא קבור בקבר לא מסומן בביתו ב"רוזמאונט".
ג'וזף לאפייט רולינס היה ציר בקונגרס של ארצות הברית מטריטוריית יוטה וחבר הסנאט של ארצות הברית מטעם יוטה לאחר קבלתה כמדינה לאיחוד.
רולינס נולד ב-28 במרץ 1850 במילקריק במדינת דזרט (מילקריק נמצאת כיום במחוז סולט לייק, יוטה).
רולינס למד קורס קלאסי באוניברסיטת בלומינגטון אינדיאנה.
הוא היה פרופסור באוניברסיטת דזרט בסולט לייק סיטי מ-1873 עד 1875. לאחר מכן למד משפטים; הוא התקבל ללשכת עורכי הדין בשנת 1875, והוא החל לעסוק בכך בסולט לייק סיטי.
הוא גדל בכנסיית ישו המשיח של קדושי אחרון הימים (כנסיית LDS), אולם רולינס הצעיר לא אהב את הנוהג של נישואי פוליגמיה והיה אסיר תודה על כך שאביו, ג'וזף שארפ רולינס, התנגד ללחץ של הכנסייה לקחת אישה שנייה.
עם זאת, כאשר רולינס האב אכן נכנע לרצונות השלטונות, בנו החל להטיל ספק בעקרונות ובנוהגים של קדושי אחרית הימים.
כאשר חזר רולינס ליוטה לאחר שנתו הראשונה בקולג', הוא היה בדרך לכפירה בהשקפותיו, וכאשר הפך לעורך הדין העירוני של סולט לייק, הוא כבר לא ראה את עצמו חבר בכנסיית ישוע המשיח של קדושי אחרית הימים.
הוא מעולם לא חזר לכנסייה.
לאחר מכן, רולינס המשיך בעיסוק בעריכת דין ביוטה בשותפות עם אדגר א.
ב-1921 הוא נסוג מהחיים הציבוריים ומעסקים פעילים, והוא מת ב-24 במאי 1926 בסולט לייק סיטי, יוטה, ונקבר בבית הקברות של סולט לייק סיטי.
ג'וזף ריד אינגרסול היה עורך דין ומדינאי אמריקאי מפנסילבניה.
בשנת 1835 הלך בעקבות אביו, ג'ארד אינגרסול, ואחיו הגדול, צ'ארלס ג'ארד אינגרסול, לייצג את פנסילבניה בבית הנבחרים של ארצות הברית.
אינגרסול נולד ב-14 ביוני 1786 בפילדלפיה שבפנסילבניה.
ב-1804 השלים את לימודיו במכללת פרינסטון.
הוא למד משפטים אצל אביו, התקבל ללשכת עורכי הדין והחל לעסוק בפילדלפיה.
בשנת 1825 נבחר אינגרסול לחברה הפילוסופית האמריקאית.
ב-1834 נבחר כמועמד אנטי-ג'קסוני ויגי לבית הנבחרים של ארצות הברית למושב קונגרס ה-24. הוא סירב להיות מועמד לבחירה מחדש בשנת 1836, וכיהן בשנים 1835–1837. לאחר מכן חזר לעסוק בעריכת דין.
אינגרסול נבחר כחבר המפלגה הוויגית לקונגרס ה-27 כדי למלא את המושב שהתפנה בשל התפטרותו של ג'ון סרג'נט.
הוא נבחר מחדש לקונגרסים ה-28, ה-29 וה-30. ב-1848 סירב לקבל את המינוי כמועמד לבחירה מחדש, וכיהן בין השנים 1841 ל-1849.
במהלך הקונגרס ה-30 כיהן כיושב ראש ועדת המשפט של בית הנבחרים של ארצות הברית.
הוא תמך במכסי מגן והיה תומך נלהב של הנרי קליי.
אחד המאמצים הבולטים שלו בבית היה הגנה על התעריף של קליי משנת 1842.
בשנת 1852 שלח אותו הנשיא מילרד פילמור לבריטניה בתור השגריר האמריקני.
הוא שירת כשנה, ולאחר מכן פרש לחיים הפרטיים, והתמסר לעיסוקים ספרותיים.
אינגרסול מת בפילדלפיה שבפנסילבניה ב-20 בפברואר 1868.
ג'וזף יוג'ין רנסדל היה עורך דין ופוליטיקאי מלואיזיאנה.
החל מ־1899 נבחר לשבע כהונות רצופות כחבר בית הנבחרים של ארצות הברית מטעם מחוז הקונגרס החמישי של לואיזיאנה.
לאחר מכן כיהן שלוש כהונות כחבר הסנאט של ארצות הברית מטעם לואיזיאנה, עד שהובס בבחירות המקדימות הדמוקרטיות ב־1930 בידי המושל יואי לונג.
רנסדל נולד ב-7 באוקטובר 1858 בעיר אלכסנדריה שבמחוז ראפידס, לואיזיאנה, ולמד במערכת החינוך הציבורית.
בשנת 1882 השלים את לימודיו בקולג' יוניון בסצ'נקטדי שבניו יורק.
עם שובו ללואיזיאנה למד משפטים במשרד עורכי דין מקומי, וב־1883 הוסמך לעריכת דין.
בין השנים 1883–1889 עסק בעריכת דין בעיר לייק פרובידנס שבמחוז איסט קרול.
שותפו לאותו משרד היה אחיו הצעיר פרנסיס קסבייה רנסדל, שלימים נבחר לשופט בית המשפט המחוזי השישי של לואיזיאנה.
ג'וזף רנסדל כיהן כתובע מחוזי במחוז השיפוטי השמיני במשך 15 שנה (1884–1896).
במקביל ניהל מטע שבו גידל כותנה ואגוזי פקאן.
בין השנים 1896–1899 שירת במועצת מחוז הסכרים החמישי, וב־1898 כיהן כציר בוועידה החוקתית של המדינה.
ב־1899 נבחר רנסדל כחבר בית הנבחרים של ארצות הברית מטעם המפלגה הדמוקרטית, במקומו של סמואל תומאס ביירד שנפטר.
בשנת 1900 נבחר לכהונה מלאה לאחר שניצח את איש העסקים הרפובליקני הנרי הארדטנר ברוב מוחץ.
הוא כיהן בבית הנבחרים עד 1913, אז נבחר לסנאט של ארצות הברית בידי בית המחוקקים של לואיזיאנה (לפני התיקון ה־17 לחוקה).
ב־1918 גבר על ג'ון אוברטון (שעתיד היה להיבחר בעצמו לסנאט) בבחירות שנויות במחלוקת.
בבחירות המקדימות של 1924 זכה לתקופת כהונה שלישית לאחר שניצח את לי תומאס, ראש עיריית שריבפורט.
אחד מתומכיו הנלהבים במאבק זה היה יואי לונג, אז חבר נציבות השירות הציבורי, שהתנגד בחריפות ליריבו של רנסדל.
רנסדל כיהן כסנאטור מ־1913 ועד 1931. אולם בבחירות המקדימות של 1930 הביס אותו לונג ברוב של כ־57% מהקולות, ונבחר לסנאט ללא התנגדות רפובליקנית.
רנסדל כיהן כיו"ר ועדת הסנאט לבריאות הציבור והסגר לאומי, וכן היה חבר בוועדת מיסיסיפי ויובליו.
בתפקיד זה יזם את חוק רנסדל, שהוביל להקמת המוסדות הלאומיים לבריאות (NIH).
ב־1920 ייסד בית דפוס בוושינגטון, בזמן שכיהן עדיין בסנאט.
לאחר שסיים את כהונתו ב־1931 חזר ללייק פרובידנס, עסק בנדל"ן ובחקלאות כותנה ופקאן.
בין השנים 1940–1944 היה חבר מועצת הפיקוח של אוניברסיטת המדינה של לואיזיאנה.
הוא נפטר ב-27 ביולי 1954 בלייק פרובידנס ונקבר בבית העלמין המקומי.
במותו היה הסנאטור האחרון שזכה לכהונתו בבחירת בית מחוקקים מדינתי ולא בבחירה ישירה.
רנסדל העניק את השם אלמווד ליישוב מדרום־מערב ללייק פרובידנס, על שם מטע ילדותו.
ב־1976, יותר מ־30 שנה לאחר מותו, עברה כנסיית סנט פטריק הקתולית בעיר למבנה חדש על מגרש שציווה לה רנסדל בצוואתו.
ב־1951 פרסם אדרס להבורד, עורך ותיק של Alexandria Daily Town Talk, ביוגרפיה על חייו.
ג'וזף רוזייר היה פוליטיקאי אמריקאי, אשר כיהן כחבר הסנאט של ארצות הברית מטעם וירג'יניה המערבית.
רוזייר נולד ב-24 בינואר 1870 בווילסונבורג שבווירג'יניה המערבית, למד בבתי ספר ציבוריים ובשנת 1895 השלים את לימודיו במכללת סיילם.
בשנת 1890 החל את דרכו כמורה בבית הספר בכפר בריסטול, ובהמשך היה מנהל בתי הספר הציבוריים בסיילם (1891–1892), ואף כיהן כמפקח בתי הספר של מחוז הריסון (1893–1894).
במקביל שימש מרצה בקולג' סיילם (1894–1896), ולימד בבית הספר הציבורי המדינתי בגלנוויל (1896–1897).
בין השנים 1897–1900 היה חבר סגל המורים במכללת המורים המדינתית בפיירמונט.
בשנים 1900–1915 כיהן כמפקח בתי הספר של פיירמונט, ולאחר מכן היה נשיא מכללת פיירמונט סטייט (1915–1945), ובהמשך נשיא אמריטוס של המוסד.
במהלך מלחמת העולם הראשונה שימש כממונה מחוזי על אספקת המזון (1917–1918).
בשנות ה־30 היה יועץ לענייני חינוך במינהל קידום העבודות (WPA).
ב־13 בינואר 1941 מונה לסנאט של ארצות הברית מטעם המפלגה הדמוקרטית, כדי למלא את מקומו של מתיו נילי שהתפטר.
לאחר מחלוקת משפטית על מינויו, הושבע לתפקיד ב־13 במאי 1941, וכיהן בתפקיד עד 17 בנובמבר 1942, אז נכנס לתפקיד מחליף נבחר.
רוזייר ניסה להיבחר לתקופת כהונה מלאה אך נכשל, וחזר לעיסוקיו הקודמים.
ב־1946 נבחר לבית הנבחרים של וירג'יניה המערבית.
רוזייר נפטר בפיירמונט ב-7 באוקטובר 1951, ונקבר בבית הקברות IOOF בסיילם.
ג'וזף ראיין הוא קצין בדרגת גנרל בצבא ארצות הברית המכהן כמפקד פיקוד חצי הכדור המערבי של הצבא.
ראיין גדל בפרל ריבר שבמדינת ניו יורק, בנם של ג'ודי וג'ו שניהם מורים.
ב-1991 סיים תואר ראשון בהנדסה מהאקדמיה הצבאית של ארצות הברית והתגייס לצבא.
בנוסף הוא בעל תואר שני במנהל עסקים מאוניברסיטת ובסטר.
ראיין שירת ברגימנט הצנחנים ה-505 של הדיוויזיה המוטסת ה-82, בהמשך שירת בדיוויזיית השריון הראשונה, כמפקד גדוד ברגימנט הריינג'רס ה-75, בדיוויזיה המוטסת ה-101 ובמשרד ראש מטה צבא ארצות הברית.
ב-2014 מונה למפקד הבריגדה השנייה של דיוויזיה המוטסת ה-82.
שימש סגן מפקד הדיוויזיה הרביעית, ב-2019 מונה לראש מטה הקורפוס המוטס ה-18 ובפברואר 2021 מונה לראש מחלקת מבצעים במפקדת הכוחות האמריקאיים ונאט"ו באפגניסטן.
ביולי 2021 מונה למפקד הדיוויזיה ה-25 ולאחר מכן שימש ראש אגף מבצעים, תכנון ואימונים של הצבא.
בדצמבר 2025 הועלה לדרגת גנרל ומונה למפקד פיקוד חצי הכדור המערבי של הצבא, פיקוד חדש שמאחד את פיקוד כוחות צבא ארצות הברית יחד עם כוחות הצבא בפיקוד הדרום וכוחות הצבא בפיקוד הצפון.
ג'וזף רוזוול האולי היה פוליטיקאי אמריקאי, איש המפלגה הרפובליקנית ומפלגת "האדמה החופשית", גנרל במלחמת האזרחים האמריקאית, עיתונאי ועורך עיתון.
הוא כיהן שתי כהונות בבית הנבחרים של ארצות הברית וארבע כהונות כחבר הסנאט של ארצות הברית, וכן כיהן כמושל קונטיקט ה־42.
האולי היה צאצא ישיר של ג'וזף האולי, הראשון מבני המשפחה באמריקה.
הוא נולד ב-31 באוקטובר 1826 בסטיוארטסוויל, סמוך ללאורינבורג שבקרוליינה הצפונית, שם שימש אביו, יליד קונטיקט, ככומר בכנסייה הבפטיסטית.
הוא נולד בבית סטיוארט–הולי–מלוי, שנוסף בשנת 1975 למרשם הלאומי של אתרים היסטוריים.
בשנת 1837 חזרה משפחתו לקונטיקט, והאולי למד בקולג' המילטון בניו יורק, שם סיים את לימודיו בשנת 1847. בשנת 1850 הוסמך כעורך דין ועסק בעריכת דין בהרטפורד, קונטיקט, במשך שש שנים.
כמתנגד נלהב לעבדות הצטרף האולי לתנועת "האדמה החופשית", היה ציר בוועידה הלאומית שהעמידה את ג'ון הייל כמועמד לנשיאות בשנת 1852, ובהמשך שימש יושב ראש ועדת המפלגה במדינה ועורך עיתונה, Charter Oak.
בשנת 1856 היה ממובילי הקמת המפלגה הרפובליקנית בקונטיקט, ובשנת 1857 מונה לעורך העיתון הרפובליקני החדש Hartford Evening Press.
במהלך מלחמת האזרחים שירת האולי בצבא האיחוד בהצטיינות, והתקדם מדרגת קפטן עד לדרגת מייג'ור גנרל של מתנדבים בדרגת כבוד.
באפריל 1861 סייע בגיוס ובהקמת פלוגת חיל רגלים, והוצב ברגימנט הרגלים הראשון של קונטיקט לשלושה חודשי שירות בדרגת קפטן.
הוא השתתף בקרב בול ראן הראשון ביולי 1861 וזכה לשבחים ממפקדו.
לאחר סיום שירותו הראשוני סייע בהקמת רגימנט הרגלים השביעי של קונטיקט ושימש כלוטננט קולונל.
הוא השתתף במשלחת פורט רויאל, פיקד על כוחות חיל מצב בשני מבצרים שנכבשו, ונטל חלק במצור על פורט פולאסקי שהסתיים באפריל 1862. בהמשך פיקד על הרגימנט בקרבות באי ג'יימס ובפוקטליגו.
בשנת 1863 פיקד על מוצב בפלורידה, השתתף בניסיון הכושל לכיבוש צ'ארלסטון, ובמהלך המצור על העיר פיקד על חטיבה באי מוריס והשתתף בהתקפות על פורט וגנר.
בהמשך דאג לצייד את הרגימנט שלו ברובי ספנסר נטעני־מכנס.
בשנת 1864 פיקד על חטיבה בקרב אולוסטי בפלורידה, ולאחר מכן הועבר עם כוחותיו לחזית וירג'יניה.
הוא השתתף בקרבות שונים באזור ברמודה האנדרד ודיפ בוטום, ובמהלך המצור על פיטרסבורג פיקד על דיוויזיה.
בספטמבר 1864 הועלה לדרגת בריגדיר גנרל של מתנדבים.
לקראת הבחירות בנובמבר אותה שנה פיקד על חטיבה שנשלחה לניו יורק כדי לשמור על הסדר הציבורי.
בתחילת 1865 החליף את מפקדו אלפרד טרי כמפקד דיוויזיה, ובהמשך שימש כראש מטה בקורפוס העשירי.
לאחר כיבוש וילמינגטון פיקד על הכוחות בדרום־מזרח קרוליינה הצפונית.
הוא קיבל דרגת מייג'ור גנרל של כבוד בספטמבר 1865 ופרש מהצבא בינואר 1866.
לאחר המלחמה כיהן האולי כמושל קונטיקט מאפריל 1866 עד אפריל 1867, אך הפסיד בבחירות שלאחר מכן.
זמן קצר לאחר סיום כהונתו רכש את העיתון Hartford Courant ואיחד אותו עם ה־Press.
תחת עריכתו הפך העיתון לבעל ההשפעה הרבה ביותר בקונטיקט ולאחד העיתונים הרפובליקניים המרכזיים בארצות הברית.
האולי שימש יושב ראש קבוע של הוועידה הלאומית הרפובליקנית בשנת 1868, והיה ציר בוועידות 1872, 1876 ו־1880. הוא כיהן כחבר בית הנבחרים של ארצות הברית בשנים 1872–1875 ושוב בשנים 1879–1881. בין השנים 1873–1876 עמד בראש הוועדה המארגנת של התערוכה המאה של ארצות הברית בפילדלפיה.
כמו כן שימש נאמן של קולג' המילטון וקיבל תואר דוקטור למשפטים בשנת 1875, ובהמשך גם מאוניברסיטת ייל.
בשנים 1881–1905 כיהן האולי כחבר הסנאט של ארצות הברית והיה ממנהיגי המפלגה הרפובליקנית הן בבית הנבחרים והן בסנאט.
הוא עמד בראש ועדת שירות המדינה ופעל בנחישות לקידום רפורמות בשירות הציבורי.
בנוסף עמד בראש ועדה מיוחדת לחקירת ייצור אמצעי לחימה ואוניות מלחמה, ובמסגרתה חיבר דו"ח מפורט על תעשיית הפלדה והנשק בארצות הברית ובבריטניה.
הוא נפטר בוושינגטון הבירה ב-18 במרץ 1905, שבועיים לאחר סיום כהונתו הרביעית בסנאט.
בעת מותו היה הסנאטור שכיהן במשך הזמן הארוך ביותר מטעם קונטיקט.
דיוקן תבליט שלו מארד הוצב בשנת 1912 בבניין הקפיטול של קונטיקט.
הוא נקבר בבית העלמין סידר היל שבהרטפורד.
סוללה צבאית בפורט בולדווין שבמיין נקראה על שמו.
האולי ורעייתו, הרייט פוט האולי, אימצו אחת מאחייניותיה לאחר מות הוריה.
היא נודעה לימים כמרגרט פוט האולי, ציירת מיניאטורות דיוקן.
אחותה של הרייט, קייט פוט קו, התגוררה עם בני הזוג בעת שעבדה ככתבת עיתון בוושינגטון.
ג'וזפה גריבלדי (באיטלקית: Giuseppe Garibaldi; 4 ביולי 1807 – 2 ביוני 1882) היה גנרל, פטריוט, מהפכן רפובליקני ומנהיג איטלקי.
מכונה גם 'גיבור של שני עולמות' בעקבות פעולותיו הצבאיות הן באירופה והן באמריקה הדרומית.
הוא נחשב לגיבור לאומי איטלקי ולאחת הדמויות המרכזיות במאבק לאיחוד איטליה במאה ה-19.
גריבלדי נולד בעיר ניס, אז בקיסרות הצרפתית, למשפחה של דייגים וסוחרים יורדי ים, אביו היה דומניקו גריבלדי (1766–1841) ואימו הייתה מריה רוזה ניקולטי רימונדי (1776–1852).
הוא היה הבן השני מבין 6 ילדים, את רוב לימודיו עשה בלימוד עצמי ולא במסגרת לימודית מסודרת.
בצעירותו עבד כמלח באוניות סוחר בים התיכון, וב-1833 הצטרף לצי הצבאי של ממלכת סרדיניה-פיימונטה, שבו רכש ניסיון צבאי ראשון.
ב-1834 השתתף במרד על ספינת קרב בצי של פיימונטה שמטרתו הייתה להצית מהפכה להפיכתה של פיימונטה לרפובליקה, אך הקשר התגלה וסוכל בידי כוח מקומי.
הוא הועמד למשפט ונידון למוות שלא בפניו בידי בית משפט בג'נובה, אך הצליח להימלט לצרפת, שם חלה בכולרה, וממנה לדרום אמריקה.
בין השנים 1836–1848 היה גריבלדי בגלות בדרום אמריקה.
הוא התנדב לחיל הים של ריו גראנדה דו סול, שתכנן לערוק מהצי של ברזיל, ועד מהרה הפגין כישורי מנהיגות צבאית יוצאי דופן.
למרות מאמציו היה צבא ברזיל חזק דיו ופעולת המרי של ריו גראנדה דו סול הקטנה לא צלחה.
ב-1842 עברו גריבלדי, בת זוגו אניטה ובנם לאורוגוואי, שנלחמה באותה עת על עצמאותה מארגנטינה.
גריבלדי התנדב לצי של אורוגוואי ובתוך מספר חודשים הפך למפקד הצי.
ב-15 באוגוסט פיקד על קבוצת גולים איטלקים בקרב הגנה על מונטווידאו בירת אורוגוואי.
קבוצה זו הפכה בהמשך לגרעין שממנו נבנתה בריגדת "החולצות האדומות" שלו.
ב-15 באפריל 1848, לאחר סדרת ניצחונות, החליטו גריבלדי וכ-60 מחברי "החולצות האדומות" לחזור לאיטליה במטרה להתחיל בה מהפכה שתוביל לכינון רפובליקה איטלקית מאוחדת.
לאחר שובו לאיטליה ב-1848, הצטרף גריבלדי לתנועה לשחרורה ולאיחודה של איטליה שנודעה בהמשך כ"ריסורג'ימנטו" (חלקיה השונים של איטליה הוחזקו על ידי אוסטריה וצרפת וחלקים אחרים על ידי מלכים מקומיים כמו מלך נאפולי).
הוא הציע את שירותיו לאפיפיור פיוס התשיעי ולמלך סרדיניה-פיימונטה קרלו אלברטו, אך נדחה על ידי שניהם.
צבא סרדיניה-פיימונטה בז לכישוריו הצבאיים שנרכשו באופן עצמי ולא במסגרת מוכרת, ויעץ לפיכך למלך לסרב לקבל את שירותיו של גריבלדי.
הוא פנה למילאנו והתקבל בה בחום.
למרות מספר הצלחות מול האוסטרים, שהחזיקו ברוב שטחה של לומברדיה, הכוח שהציב במילאנו מול האוסטרים היה קטן מדי, וגריבלדי נאלץ להימלט לשווייץ.
ב-1849 נמלט האפיפיור פיוס התשיעי מרומא בעקבות מרד רפובליקני, וגריבלדי הוביל את כוחות המתנדבים שלו לרומא כדי לתמוך בהקמתה של רפובליקה ברומא.
גריבלדי הגן בגבורה על העיר מול התקפות של כוחות נפוליטניים מחוזקים בידי צרפתים, אך נאלץ לבסוף לסגת.
אף שהותר לו לעזוב את העיר יחד עם כ-5,000 מתומכיו, דרך הנסיגה שלהם עברה בשטחים שבשליטת האוסטרים, ומרבית הכוח נהרג (כולל אהובתו אניטה), נשבה, או התפזר וגריבלדי נאלץ שוב לברוח מאיטליה כדי להציל את חייו.
גם כך, ההגנה ההרואית של רומא והנסיגה שביצע לאורך השטח האיטלקי, הפכה אותו לגיבור בעיני האיטלקים.
הוא ברח תחילה לטנג'יר, ובהמשך לסטטן איילנד שבניו יורק, שבה עסק בייצור נרות, ולבסוף הגיע לפרו.
ב-1854 הזמין אותו הרוזן קמילו קאבור, ראש ממשלת סרדיניה-פיימונטה, לשוב לאיטליה, בתנאי שיימנע מלהצטרף לרדיקליזם של מציני.
גריבלדי חזר לאיטליה, וקנה לעצמו בית באי קאפררה, צפונית-מזרחית לאי סרדיניה.
גריבלדי היה משוכנע שהדרך לשחרור ולאיחוד איטליה קשורה בשיתוף פעולה עם השליט הליברלי של סרדיניה-פיימונטה, המלך ויטוריו אמנואלה השני.
קאבור הצטרף לגריבלדי בהנהגת כוח של מתנדבים נגד האוסטרים השולטים בלומברדיה, ובאמצע 1859 השתלטו גריבלדי ואנשיו על וארזה, קומו, ורוב שטחה של דרום טירול שבצפון איטליה.
אלפי איטלקים נוספים, פטריוטים ומהפכנים, הושפעו מעמדתו של גריבלדי, דבר שהגביר מאוד את כוחה של המלוכה בסרדיניה.
גריבלדי נעשה מעורב באופן ישיר ועמוק במאבקים הצבאיים והפוליטיים המורכבים החל משנת 1860. המלך ויטוריו אמנואלה השני וראש ממשלתו קאבור הבינו את ערכו של גריבלדי כמנהיג צבאי, אך חששו שכל התקדמות במהלכים לאיחוד איטליה תביא לפלישה אוסטרית-צרפתית.
גריבלדי עצמו היה מתוסכל מהססנות המלך, במיוחד לאחר שניס, עיר הולדתו, הוחזרה לצרפת ב-1860.
מאוכזב משיתוף הפעולה עם ויטוריו אמנואלה השני וראש ממשלתו קאבור, החליט גריבלדי לפתוח במערכה עצמאית ב-1860 שתביא בסופו של דבר לשחרורה ולאיחודה של איטליה.
הוא הפליג מג'נובה ב-6 במאי עם כאלף איש לבושים בחולצות אדומות ששימשו להם כמדים, והחל במסע מלחמה שכונה "מסע האלף".
הוא הגיע עמם למרסלה שבסיציליה ב-11 במאי.
תושבי סיציליה, במיוחד האיכרים והסוחרים, נהרו לצבאו והצטרפו לשורותיו שגדלו באופן ניכר.
אנשי החולצות האדומות וגריבלדי בראשם כבשו את פלרמו בירת סיציליה ממלך נאפולי, וב-19 באוגוסט חצו את מצר מסינה ועברו לדרום איטליה היבשתית.
בספטמבר הדיחו גריבלדי וכוחותיו את מלך נאפולי וכבשו את העיר נאפולי עצמה.
הקרב על הנהר וולטורנו נגד חיילים משרידי צבא נאפולי הסתיים בניצחון מכריע של גריבלדי, וכתוצאה מכך עברה ממלכת שתי הסיציליות לידיו, והוא העבירה במהירות לשלטונו של מלך פיימונטה, ויטוריו אמנואלה השני.
למרות הצלחותיו יוצאות הדופן בהשתלטותו על כל דרום איטליה, עדיין חשש ממנו ויטוריו אמנואלה השני.
גריבלדי הפך לדמות פופולרית ודיבר בתקיפות ובנחרצות על רצונו לאחד את איטליה כולה לרפובליקה אחת.
הגנרלים בצבא סרדיניה-פיימונטה חשו קנאה והשפלה, ולכן שכנעו את המלך ויטוריו אמנואלה השני לסרב למנות את גריבלדי לתפקיד שלטוני בשטחים שזה עתה כבש.
גריבלדי העביר ביקורת על חוסר השליטה של המלך בשטחים אלה, והתלונן שחייליו המתנדבים, שסיכנו את חייהם עבור המלך, כלל לא תוגמלו על מעשיהם, אך המלך התעלם מטענותיו.
במצב עניינים זה החליט גריבלדי לפרוש לביתו באי קאפררה שבמחוז סרדיניה.
מאידך, זכה גריבלדי לפרסום ולהערכה רבה בעולם, ואף קיבל הצעה מאברהם לינקולן לתפקיד פיקודי בצבא האיחוד בארצות הברית, ובביקור שערך בבריטניה התקבל בתשואות בכל מקום שבו שהה.
ב-1862 תכננו ויטוריו אמנואלה השני ויועציו לכבוש את ונציה מידי האוסטרים, ושכנעו את גריבלדי לפקד על כוח מתנדבים במערכה זו.
התוכנית הייתה לתקוף את האוסטרים במתקפת הסחה בבלקנים, ואז לפלוש לוונציה.
גריבלדי, לעומתם, לטש את עיניו לרומא, שנחשבה בעיניו כבירתה הטבעית של איטליה המאוחדת.
הוא ריכז כוחות והתקדם עמם למדינת האפיפיור ולרומא.
ברומא שהה חיל מצב צרפתי שהופקד על הגנתה.
ויטוריו אמנואלה השני חשש מהתערבות צרפתית, ושלח כוחות צבא כדי לעצור את התקדמותו של גריבלדי לרומא.
ב-29 באוגוסט נפצע גריבלדי בהיתקלות כוחותיו באספרומונטה עם כוחות צבא המלך, ונלקח למעצר.
ויטוריו אמנואלה השני הבין את ערכו של גריבלדי, ושחרר אותו, וב-1866 קיבל גריבלדי שוב פיקוד עצמאי כשפרצה בטירול מלחמה נגד אוסטריה.
המלחמה הסתיימה כשכוחותיו של ויטוריו אמנואלה, כולל כוחותיו של גריבלדי, כבשו את ונציה.
האיטלקים נלחמו היטב, אך ניצחונם הושג בעיקר מכיוון שהאוסטרים היו עסוקים באותה שנה במלחמתם עם פרוסיה, ולא יכלו להפעיל את מלוא כוחם בטירול.
בשנת 1867, ניסה גריבלדי שוב לתפוס את רומא, אך ההתקפה הייתה בלתי מתואמת כראוי ונכשלה, וגריבלדי נעצר בידי חיילים צרפתים.
לאחר ששוחרר, חי גריבלדי בשנתיים הבאות בחוותו באי קאפררה שמצפון לסרדיניה.
בשנים 1870–1871 עמד גריבלדי בראש צבא מתנדבים שנלחם לצד צרפת במלחמת צרפת–פרוסיה.
גם כאן הוא התגלה כמפקד מצוין עם הבנה טובה של שדה הקרב ושל טקטיקות לחימה.
לאחר שצרפת הפסידה במלחמה זו, שב גריבלדי לאיטליה.
באוקטובר 1870 צורפה רומא לאיחוד האיטלקי, וב-1874 נבחר גריבלדי לפרלמנט של איטליה המאוחדת.
בסוף ימיו השתקע גריבלדי באחוזתו באי קאפררה שבצפון סרדיניה.
הוא הביע תמיכה בתנועה הסוציאליסטית של איטליה ובתנועות סוציאליסטיות במדינות נוספות.
גריבלדי נפטר באי ב-1882, ונקבר שם.
באי הוקם אתר לזכרו, קומפנדיו גריבלדינו די קאפררה, ובו שחזור של אחוזתו ובית קברות של בני משפחתו.
גריבלדי הצטרף לבונים החופשיים בשנת 1844, ובהמשך אף נבחר לנשיא גדול של הלשכות שהיו קיימות אז באיטליה.
הפופולריות של גריבלדי, יחד עם תעוזתו הצבאית, כושרו להוביל מערכות צבאיות, וכישרונו להלהיב את ההמונים, היוו גורם מכריע במאבק שהביא לאיחוד איטליה.
גריבלדי נישא שלוש פעמים: הוא נישא לאניטה ריביירו בשנת 1842 בברזיל לאחר מספר שנות זוגיות והיא הצטרפה אליו בחזרתו לאיטליה ולחמה לצידו, נולדו להם 5 ילדים, היא נפטרה בלידה החמישית יחד עם התינוק בשנת 1849.
בשנת 1859 נולדה לו בת מרומן עם בטיסטינה רבלו, אנה מאריה אימני גריבלדי (1859–1875)
בשנת 1860 נישא לג'וזפינה רימונדי האיטלקייה בת ה-18 וקרובת משפחה רחוקה, מייד לאחר טקס הנישואין היא גילתה לו שהיא הרה מאדם אחר והוא עזב אותה.
נישואיו האחרונים היו עם פרנצ'סקה ארמוסינו בשנת 1880, עימה כבר הביא לעולם 3 ילדים טרם נישואיהם.
ייתכן וג'יאנינה רפובליקה פאדיגאטי (1868–1954) הייתה בתו הביולוגית, לא כתוצאה מרומן אלא כתוצאה מבקשתו של ידידו האציל פאולו פאדיגטי ואשתו לגדל צאצא מדמו הנאצל של גריבלדי.
צאצאיו הקימו אגודה משפחתית לזכרו.
ג'וזפה מאציני (באיטלקית: Giuseppe Mazzini; 22 ביוני 1805 - 10 במרץ 1872) היה פטריוט, פילוסוף ופוליטיקאי איטלקי.
הוגה דעות בולט של הרעיון הלאומי ומנהיג התנועה לאיחוד איטליה.
בשל פעילותו נאלץ לחיות שנים רבות בגלות − בצרפת, שווייץ ואנגליה.
מטרת פעילותו הייתה לאחד את מדינות איטליה ולהקים בה רפובליקה.
מאציני למד משפטים והוסמך כעורך דין, אך לא עסק במקצוע לאורך זמן.
כבר בגיל צעיר פנה לפעילות מדינית, מתוך שאיפתו לשחרר את איטליה מעולה של אוסטריה.
באותה תקופה הייתה איטליה מחולקת למספר מדינות קטנות וחלשות, והוא ביקש לאחדן תחת מסגרת של ממשלה מרכזית רפובליקנית.
בשנת 1820 הצטרף לקרבונארי, תנועה מחתרתית שפעלה לאיחוד איטליה.
פעילותו הפוליטית הביאה להגלייתו מן המדינה, והוא חי שנים רבות בגלות, בין היתר בצרפת, בשווייץ ובאנגליה.
בשנת 1830 היה עד למהפכת יולי בצרפת, אשר השפעתה עוררה בו השראה.
בעקבות אכזבתו מן הקרבונארי, שלדעתו לא פעלו בנחישות מספקת להשגת יעדיהם, הקים בשנת 1831 תנועה מהפכנית בשם "איטליה הצעירה", שמטרתה הייתה איחוד איטליה במסגרת רפובליקנית.
במסגרת פעילות זו תכנן, יחד עם אנשי התנועה, ניסיונות מרד בפיימונטה וניסיונות לערער את שלטון בית סבויה, אך אלה נכשלו.
במהפכות אביב העמים בשנת 1848 היה מאציני מן הדמויות הבולטות במחנה הרפובליקני.
לאחר כישלון ההתקוממויות, בין היתר בשל היעדר תמיכה מספקת מצד המעצמות האירופיות, פעל להשגת סיוע מדיני לתהליך איחוד איטליה.
מאמציו השתלבו בהמשך בתהליכים המדיניים שהובילו לשיתוף פעולה בין נפוליאון השלישי לבין ויטוריו אמנואלה השני, מלך פיימונטה-סרדיניה.
בשנותיו האחרונות פעל לקידום עקרון הפרדת הדת מן המדינה באיטליה.
הוא נפטר ב-10 במרץ 1872 בפיזה, בבית משפחת רוסלי, קרוביו של קרלו רוסלי, תחת שם בדוי – ג'וזף בראון (Joseph Brown).
בהלווייתו בג'נובה השתתפו למעלה מ־100,000 איש.
מציני תרם להתפתחות הגדרת הלאומיות.
לתפיסתו, הלאום מהווה אמצעי למימוש עצמי של הפרט.
הוא ראה בגבולות בין הלאומים תופעה טבעית-דתית, ומסעות כיבוש מעבר לגבולות אלו נוגדים את רצון האל.
מציני דיבר על הלאום כמעין משפחה בעלת קשר דם, שלה ערכים, שפה, מטרות משותפות, ואף תפקיד מוגדר בהתפתחות ההיסטורית האנושית.
אומה, לפי מציני, היא אהבת המולדת.
הוא דיבר על הקשר בין האדם לבין האדמה עליה הוא נמצא, המכוננת את זהותו.
הוא תקף את תפיסת ה"לאומיות הבדלנית" לפיה עם רואה את עצמו כלאום, אך שולל מעם אחר את זכותו לשייכות ללאום.
לתפיסתו הייתה השפעה על תנועות לאומיות רבות, כולל הוגים בתנועה הציונית ובניהם זאב ז'בוטינסקי.
ג'וזפה פורטונינו פרנצ'סקו ורדי (באיטלקית: Giuseppe Fortunino Francesco Verdi; 10 באוקטובר 1813 – 27 בינואר 1901) היה מלחין איטלקי, נחשב לאחד מגדולי מחברי האופרות בכל הזמנים.
ג'וזפה ורדי נולד בשנת 1813 בכפר רוֹנְקוֹלָה שליד העיירה בּוּסֶטוֹ בדוכסות פארמה למשפחה ענייה.
אביו היה בעל פונדק, ואימו הייתה טוות חוטים.
כבר בילדותו התעניין ורדי הצעיר במוזיקה, ולמד אצל נגן העוגב בכנסייה המקומית.
כעבור שלוש שנים, בן 12, תפס את מקומו במשרה זו, נגן העוגב בכנסיית רונקולה, והתמיד בה במשך שש שנים, גם לאחר שעבר לגור בבוסטו אצל ידיד המשפחה.
כאשר למד בבית-הספר הישועי בבוסטו, המשיך בלימודי המוזיקה שלו אצל פרדיננדו פּרוֹבֶזִי, נגן העוגב של הקתדרלה בבוסטו ומנהל "החברה הפילהרמונית".
פרובזי, שהיה מוזיקאי מוכשר, מלחין ולבריתן, החל להעביר לידי ורדי הצעיר חלק מחובות משרתו, ואף איפשר לו לנצח על הפילהרמונית, פעילות מעשית שהעשירה את הידע המוזיקלי שלו.
בתקופה זו החל גם להלחין, ובין השאר כתב בשנת 1828 אוברטורה ושירי לכת.
בתפקידו כמנצח התוודע ורדי ליצירותיהם של כמה מגדולי המלחינים, בהם ניקולא פורפורה, יוזף היידן וג'ואקינו רוסיני, ופיתח גישה של בעל מלאכה מצפוני ואחראי אל עיסוקו כמוזיקאי, גישה שאפיינה את דרכו לאורך כל חייו.
סוחר מקומי בשם אנטוניו בארצי, שהיה חובב מוזיקה, תמך בו ועודד אותו בלימודיו.
בשנת 1829 הגיעו בארצי ופרובזי למסקנה, שבוסטו איננה יכולה עוד לתרום להתפתחותו של המוזיקאי הצעיר והמחונן, ובעזרת מלגה ממוסד מקומי, יצא ורדי להמשיך בלימודיו במילאנו.
מאוחר יותר, בשנת 1836, התחתן ורדי עם בתו של בארצי, מרגריטה.
בגיל 18 ביקש להתקבל לקונסרבטוריון של מילאנו, אך נדחה בשל גילו המבוגר יחסית ומשום שלא הרשים את הבוחנים בכישורי הנגינה שלו.
הדבר לא החליש את רצונו ללמוד מוזיקה, ולאחר שלמד באופן פרטי אצל המנצח השני של בית האופרה "לה סקאלה", חיבר את האופרה הראשונה שלו, "אוברטו", שהתקבלה יפה על ידי הקהל.
ההצלחה הובילה להזמנה של שלוש אופרות נוספות, אך הראשונה שבהן, האופרה הקומית "מלך לשעה", נכשלה.
רק כתיבתה של האופרה "נבוכדנצר" הידועה בשמה האיטלקי "נבוקו" מ-1842, הצילה את המוניטין שלו ואף פרסמה אותו ברבים.
בזמן הפקת האופרה מתו שני ילדיו, ואחריהם גם אשתו.
רק בזכות תמיכת ידידיו הצליח לעבור את התקופה הזו, שהייתה הקשה בחייו, ובעידוד הצלחתה של "נבוקו" המשיך להלחין ולחתור להישגים גבוהים עוד יותר.
מיד לאחר ההצלחה של "נבוכדנצר" כתב ורדי עוד שתי אופרות: "הלומברדים" ו"ארנאני", אשר פרסמו אותו לא רק באיטליה אלא גם בכל אירופה.
האחרונה באופרות המוקדמות של ורדי היא "מקבת'" (1847), על פי הטרגדיה של שייקספיר, מקבת'.
ב"מקבת'" שבר ורדי כלל גדול של האופרה האיטלקית, שאין אופרה ללא סיפור אהבה בתוכה.
באופרה זו שם ורדי דגש על ההיבטים הדרמטיים של היצירה, בניגוד לקודמיו, רוסיני, דוניצטי ובליני, שנהגו לרומם את הזמרים בכתיבת אריות ראוותניות להבלטת יכולותיהם הקוליות.
ורדי, בניגוד להם, חיפש "זמרת בעלת קול מחוספס, צרוד וקודר, שיש בו שמץ של שטניות" לתפקיד ליידי מקבת'.
הקשר הרומנטי עם ג'וספינה סטרפוני
ג'וספינה סטרפוני, ילידת 1815, הייתה זמרת סופרן אטלקיה שקשריה עם ורדי היו מקצועיים בתחילה.
היא שרה את תפקיד אביגיל בנבוקו ובאופרה אוברטו ב-1839. הייתה לה קריירה אופראית מוצלחת אך קצרה וכאשר קולה החל להדרדר, היא עברה להתגורר בפריז ולימדה פיתוח קול.
ב-1847 נפגשה שוב עם ורדי, בעת שעסק בהפקת האופרה "ירושלים".
הם התאהבו ועד מהרה עברו לגור יחד, אם כי נישאו רק ב-1859. נראה שסטרפוני, קתולית אדוקה, הרגישה שהיא לא ראויה להיות אשתו של ורדי, תחושה שייתכן שגם ורדי חש אותה.
יש הסוברים שהנישואים נדחו עד שבנה הגיע לבגרות ב-1859. אהבתה, תמיכתה ועזרתה המעשית למען ורדי, למעלה מחצי מאה, היו משמעותיות ביותר, למרות היותו בעל לא קל.
בתחילת שנות החמישים של המאה התשע עשרה, חשב ורדי על פרישה מוקדמת, בסגנון ג'ואקינו רוסיני.
ברם, סטרפוני שכנעה אותו להמשיך וליצור, והתוצאה לא איחרה לבוא בדמות האופרה הנודעת "ריגולטו".
אחריה באו לה טרוויאטה, "הטרובדור", "נשף המסכות" ו"כוחו של גורל".
בשונה מהאופרות המוקדמות שלו, באופרות אלה הדמויות והעלילה היו הרבה יותר עמוקות והעידו על התקדמותו של ורדי ועל הדרך שעבר.
בתקופה זו כתב ורדי גם שתי אופרות בסגנון הגראנד אופרה הצרפתית שהן, "דון קארלוס" ו"ערביות סיציליאניות".
בכך הוכיח ורדי את יכולתו להתאים את סגנון כתיבתו לקהל עבורו נכתבה האופרה, (ה"גראנד אופרה" הייתה נפוצה מאוד בפריז של אמצע המאה ה-19) אך כל זאת מבלי להתפשר בסגנון האמנותי, או במסר שרצה להביע באופרות אלה.
אחרונת האופרות האמצעיות של ורדי היא האופרה "אאידה", הדעה הרווחת היא שהיצירה נכתבה לכבוד פתיחתה של תעלת סואץ, אך האופרה נכתבה להזמנת הח'דיו איסמעיל פאשה, והוצגה בבכורה עולמית בבית האופרה הח'דיוי.
האופרה הוצגה רק שנתיים מאוחר יותר, ב-1871. כמו כן, באותה תקופה כתב ורדי את הרקוויאם המפורסם שלו לזכר המשורר אלסנדרו מנצוני.
בעקבות הדרך בה נתקבלו הן "אאידה" והן הרקויאם בציבור הרחב (הצלחתן הייתה כה עצומה ומסחררת עד שוורדי חשב, שהקהל התייחס אליהן בצורה זולה והמונית מדי, שלא הייתה לרוחו) החליט ורדי לחדול סופית מכתיבת מוזיקה והשתקע בווילה שבנה בכפר קטן בצפון איטליה.
לאחר "אאידה" נכנס ורדי לתקופה שבה לא כתב במשך כ-15 שנה.
לאחר פסק זמן זה הוא חזר לבמה בסערה בשנת 1887 עם האופרה "אותלו", גם היא על פי הטרגדיה של שייקספיר.
אחרונת האופרות של ורדי היא "פלסטף", על פי "נשות וינדזור העליזות", שנכתבה בשנת 1893, ללברית מאת אריגו בויטו.
על אף חששותיו, שאופרה קומית פרי עטו לא תתקבל בעין יפה, האיזון המושלם בין לברית מבריקה, מוזיקה, תזמורת וזמרים הניב אופרה מעולה, שזכתה לשבחי הקהל.
ורדי בן ה-80 יצר, על אף גילו המופלג, אופרה צעירה מאוד באופייה ואף נתן ביטוי מלא לכושרו כאמן הקונטרפונקט.
ג'וזפה ורדי נפטר ב-1901. הוא נקבר תחילה בבית הקברות הגדול במילאנו.
חודש לאחר מכן הועברה גופתו לקריפטה בבית האבות למוזיקאים שהוא תרם להקמתו.
באירוע הזה השתתף קהל של 300 אלף איש, ו-820 זמרים ביצעו את מקהלת העבדים העבריים מהאופרה נבוקו.
הפילוסוף ישעיה ברלין אמר על ורדי, כי אמנותו הייתה "אובייקטיבית, ישירה, ובהרמוניה עם מוסכמות ששלטו בה, וצמחה מאחדות פנימית מלאה, מהרגשה של השתייכות לזמן, לחברה ולסביבה שבה נוצרה." בניגוד למלחינים כברליוז ווגנר, לא חתר ורדי אל משהו אבוד, אינסופי ובלתי מושג, אלא נתן ביטוי לרגשות האנושיים הנצחיים.
ורדי חיבר 28 אופרות, רובן מוכרות ומפורסמות, אף על פי שחייו היו רצופים משברים אישיים, הקשורים לטרגדיות משפחתיות שפקדו אותו, וכן קשיים מצד המימסד השלטוני.
ורדי הפך לסמל תנועת העצמאות של איטליה, שדגלה בחזרתו של המלך ויטוריו אמנואלה לשלטון.
כאשר הקהל צעק בהופעות האופרה שלו, "ורדי", הוא התכוון גם לראשי התיבות של Verdi, שהם: !Vittorio Emanuele Re D'Italia (קרי, "ויטוריו אמנואלה, מלך איטליה!").
מפרצון ורדי באי אלכסנדר שבאנטארקטיקה נקרא על שמו של ג'וזפה ורדי.
ג'וזפה סינופולי (באיטלקית: Giuseppe Sinopoli; 2 בנובמבר 1946 - 20 באפריל 2001), מלחין ומנצח איטלקי.
הוא נולד בוונציה ולמד קומפוזיציה אצל קרלהיינץ שטוקהאוזן במקביל ללימודי רפואה.
שמו החל להתפרסם כמלחין של מוזיקה סריאלית לפני שנודע כמנצח.
הוא התמנה למנצח ראשי של תזמורת פילהרמוניה בשנת 1984 ושל התזמורת הממלכתית של דרזדן בשנת 1992, אבל ביותר נודע בפרשנויותיו עזות הביטוי ולפעמים השנויות במחלוקת לאופרה, בייחוד ליצירות משל מלחינים איטלקיים ומשל ריכרד שטראוס.
סינופולי מת בשעה שניצח על אאידה של ורדי בדויטשה אופר ברלין.
ההקלטה האחרונה שלו הייתה "סטאבאט מאטר" של דבוז'אק.
ג'וזפה טרטיני (באיטלקית: Giuseppe Tartini; 8 באפריל 1692 - 26 בפברואר 1770) היה מלחין וכנר איטלקי.
טרטיני נולד בעיר פיראנו, עיר נמל בחצי האי איסטריה לחוף הים האדריאטי (בימינו העיר פיראן שבסלובניה).
בגיל צעיר החל ללמוד נגינה בכינור.
הוא עבר לפדובה ולמד משפטים באוניברסיטת פדובה תוך המשך עבודה כנגן ומורה לכינור.
טרטיני התאהב באחת מתלמידותיו והם נישאו בחשאי.
כשנודע הדבר לקרדינל העיר שהיה דודה, הוא שלח אנשים לאסור את טרטיני באשמת פיתוי וחטיפה.
טרטיני נמלט מפדובה ונדד חסר כל ברחבי איטליה עד שמצא מקלט במנזר פרנציסקוס הקדוש באסיזי.
טרטיני המשיך לעבוד שם ככנר וכמורה לכינור.
הוא היה גם בונה כינורות והכניס שינויים בצורת הכינור והמיתרים.
בינתיים יצא לו שם של כנר-וירטואוז והוא הורשה לחזור לפדובה ולהתאחד עם אשתו.
ב-1721 נתמנה למנהל המקהלה בכנסייה בפדובה וב-1728 ייסד בפדובה בית ספר לנגינה בכינור, שהיה מפורסם בכל אירופה.
על תלמידיו נמנה גם ניקולו פגניני.
טרטיני כתב יצירות רבות: כ-140 קונצ'רטי לכינור ותזמורת, כ-150 סונאטות לכינור ויצירות קאמריות רבות וכן יצירות דתיות למקהלה, אך הוא זכור עד היום בעיקר בזכות הסונאטה שלו לכינור בסול מינור, המכונה סונאטת סלסולי השטן (il trillo del diavolo).
הכיכר המרכזית של עיר הולדתו של טרטיני פיראן נקראת על שמו ועומד בה פסל גדול שלו מחזיק בידיו קשת וכינור.
ג'וזפה ברגומי (באיטלקית: Giuseppe Bergomi; נולד ב-22 בדצמבר 1963), הוא כדורגלן עבר איטלקי בן העיר מילאנו, שחקנה של אינטר מילאנו לכל אורך הקריירה המקצוענית שלו, בת שני העשורים.
ברגומי שיחק במדי נבחרת איטליה בארבעה טורנירי גמר גביע העולם, וזכה עימה בטורניר של שנת ב-1982.
ברגומי תפס את מקומו במרכז ההגנה של אינטר והנבחרת בגיל צעיר: את הבכורה שלו בסריה א עשה ב-22 בפברואר 1981, בגיל שבע עשרה.
בגביע האיטלקי שיחק עוד קודם לכן.
בגיל 18 כבר שיחק עם הנבחרת הלאומית הבוגרת בטורניר הגמר של גביע העולם בכדורגל, ואף זכה בו.
כל זאת למרות שבעמדות ההגנה במשחק הכדורגל רבה חשיבותו של הניסיון, ועל כן מאיישים אותן בדרך כלל שחקנים מבוגרים יחסית.
עוד בצעירותו גידל שפם, ששיווה לו מראה בוגר מכפי גילו והקנה לו את הכינוי "זיו", שפירושו דוד.
בשנות השמונים והתשעים היה ברגומי דרך קבע שחקן ההרכב הראשון של אינטר.