tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בנו אביב משרת בצה"ל בדרגת אלוף-משנה.
שמואל (מולה) רוזוב (1900 – 21 בדצמבר 1975) היה אדריכל, מהנדס אזרחי ומתכנן ערים בולט בחיפה.
רוזוב נולד בסנקט פטרבורג בירת רוסיה למשפחה ציונית.
בשנת 1917 נסע ללונדון, שם הוסמך כמהנדס אזרחי וכאדריכל.
אחרי שהות בברלין עלה לארץ ישראל בשנת 1924 והחל לעבוד בחברת החשמל.
בשנת 1928 הצטרף לסניף חיפה של אגודת האינג'ינרים והארכיטקטים בישראל, ובשנת 1930 פתח משרד פרטי שבהמשך הצטרף אליו כשותף בנו - האדריכל ארי רוזוב.
בשנות ה-60 היה חבר בצוות לתכנון תוכנית מתאר לעיר חיפה.
חלק ניכר מהפרויקטים באזור חיפה בוצע בשיתוף פעולה עם האדריכל טיבור שיין.
משך שנים רבות עמד רוזוב בראש אגודת האינג'ינרים והארכיטקטים.
ארכיונו של רוזוב נמסר על ידי משפחתו לארכיון העיר חיפה.
רחוב באזור הצ'ק פוסט בחיפה נקרא על שמו.
בית משפחת שליט בתל אלון, פרדס חנה
בית פנחס רוטנברג, מרכז הכרמל, חיפה
"בריכת האיילה" בטיילת לואי, מרכז הכרמל, חיפה
קולנוע ארמון, הדר הכרמל, חיפה (נהרס)
"בית אמישראגז", הדר הכרמל, חיפה
בית אגד בתחנת מרכזית בת גלים (בשיתוף ארי רוזוב, אריה שרון, בנימין אידלסון ואריה פרייברגר)
שמואל רפאל-וִיוַונְטֶה (באנגלית, Shmuel Refael Vivante; נולד בכ"ז באייר ה'תש"ך, 24 במאי 1960) הוא פרופסור מן המניין ב"מכון סלטי לחקר הלאדינו", המחלקה לספרות עם ישראל באוניברסיטת בר-אילן.
חוקר בתחום התרבות הספרדית-היהודית לאדינו לענפיה ולזרמיה, יועץ בתחום לשון לאדינו לאקדמיה המלכותית הספרדית במדריד, מחזאי, משורר, מתרגם, חבר הוועד המנהל של הרשות הלאומית לתרבות הלאדינו.
מכהן כמזכיר המדעי של האקדמיה הלאומית הישראלית ללאדינו.
בין השנים תשפ"ב-תשפ"ד שימש כדיקן הפקולטה למדעי היהדות באוניברסיטת בר-אילן.
למן שנת הלימודים תשפ"ה משמש כראש מכון סלטי לחקר הלאדינו באוניברסיטת בר-אילן.
שמואל רפאל תרם לפריצת דרך בחקר תרבות הלאדינו בישראל.
הוא נחשב לאחד ממובילי המחקר של התרבות והספרות בספרדית-יהודית (לאדינו) בישראל ומחוצה לה, ולאחד האחראים להצבת התחום ולביסוסו באוניברסיטת בר-אילן ובעולם.
שמואל רפאל נולד בתל אביב לחיים רפאל, יליד סלוניקי, שהיה בעל מעדנייה בשוק לוינסקי, ואסתר לבית וִיוַונְטֶה מקורפו, שניהם ניצולי השואה ילידי יוון שפעלו רבות להנצחת זכר קהילות היהודים שנספו בשואה.
בוגר אוניברסיטת תל אביב בספרות עברית ובפילוסופיה כללית (1985) - תלמידה של פרופ' נורית גוברין, מוסמך אוניברסיטת בר-אילן (1988).
בהנחיית פרופ' יהודית דישון: "עיונים ז'אנריים ופואטיים בתהליכי תמורה ומעבר מן הרומנסה הספרדית אל הרומנסה היהודית-הספרדית בשאלוניקי".
בעל תואר דוקטור לפילוסופיה מאוניברסיטת בר-אילן (1992), בהנחיית פרופ' יהודית דישון ופרופ' אדווין סרוסי.
נושא עבודת הדוקטורט: "הרומנסה הספרדית-היהודית משאלוניקי על רקע שורשיה הספרדיים".
במסגרת לימודיו לפוסט-דוקטורט (בשנים 1995–1998 סמסטר קיץ) השתלם במדריד אצל פרופ' יעקב מ' חסן (Prof.
Hassán) ואצל פרופ' אלנה רומרו (Prof.
החל ללמד בשנת 1985 במחלקה לספרות עם ישראל, באוניברסיטת בר-אילן.
תחילה כתלמיד מחקר ולאחר מכן כאיש סגל קבוע.
כיהן כראש החוג המשולב במדעי היהדות, המסלול לאמנות יהודית והמסלול ליהדות ספרד והמזרח (2003-1999), וכראש המחלקה לספרות עם ישראל ע"ש נחום ויוסף ברמן (2002–2005).
עמד בראש המרכז לחקר הלאדינו ע"ש נעימה ויהושע סלטי (2015-2002) ובראש מכון סלטי לחקר הלאדינו (2022-2016).
מחקריו עוסקים בחקר תרבות היהודים-הספרדים דוברי הלאדינו, בחקר ספרות הלאדינו לתקופותיה על מגוון הסוגות הספרותיות שבה, שנוצרו בעל-פה ובכתב למן גירוש ספרד ועד לעת החדשה, במגוון רחב ביותר של ז'אנרים ומגמות ספרותיות.
במוקד כל מחקריו ניסיון להבין את המכניזם התרבותי של הלאדינו במגעיה של זו עם תרבויות שכנות במזרח אגן הים התיכון, במגעיה עם התרבות והספרות הספרדית שלפני הגירוש ובבחינת טיב יחסיה של תרבות הלאדינו ודרכי מיזוגה בתרבות הישראלית העכשווית.
הוא משמש חוקר במכון סלטי לחקר הלאדינו באוניברסיטת בר-אילן.
פעילותו בתחום תרבות הלאדינו שהוא מקדם באוניברסיטת בר-אילן (ומחוצה לה), זיכתה את האוניברסיטה בהכרה אקדמית בינלאומית והביאה לשיתופי פעולה עם מוסדות מחקר בישראל ומחוצה לה.
דגמי ההוראה והמחקר בתחום תרבות הלאדינו שפותחו בבר-אילן אומצו בהדרגה גם במוסדות אוניברסיטאיים נוספים בישראל ומחוץ לישראל.
פרופ' רפאל-ויוונטה העמיד עד כה מספר מרשים של תלמידי מחקר לתואר שני, שלישי ופוסט-דוקטורט, חלקם אף השתלבו בחקר הלאדינו ותרבותה בישראל ומחוצה לה.
לצד פעילותו המחקרית בתחום תרבות הלאדינו, עוסק שמואל רפאל-ויוונטה (יחד עם כמה מתלמידיו) בפיתוח מתודי של כלים להוראת השואה בהקשרה היהודי-הספרדי.
הוא עומד מאחורי מיזם ראשון מסוגו של הדרכה סינכרונית לקבוצות לומדים היוצאות מטעם "מכון סלטי לחקר הלאדינו" למסע בקהילות יהודי יוון לפולין בעקבות דוברי הלאדינו בשואה.
תלמידי המסע משתתפים בקורס תוכן, שנפרש על פני שנת לימודים ואחר כך ב"רגליהם" חווים מסע לימודי מעמיק בקהילות יוון (אתונה, וולוס, יואנינה, לאריסה, סלוניקי, קורפו ועוד).
משתתפי המסע מאזינים לקטעי עדויות שרפאל-ויוונטה הקליט בקרב ניצולי שואה יוצאי יוון בין השנים 1985–1986. הם נחשפים לביבליוגרפיה מחקרית עשירה, לוקחים חלק פעיל בסיפור המשפחתי שלהם, מצלמים, מתעדים, מקליטים, חושפים ארכיונים משפחתיים ומעמידים עבודות חקר אישיות.
הוא שימש מ"מ יו"ר הרשות הלאומית לתרבות הלאדינו, במסגרת פעילותו ברשות הלאומית לתרבות הלאדינו, הוא יזם פיתוח תכנים להנגשת הלאדינו ותרבותה לדור צעיר של לומדים בישראל.
יחד עם השחקנית חני נחמיאס (חברת הוועד המנהל של הרשות הלאומית לתרבות הלאדינו), היה מעורב בהפקת שני תקליטורים וחוברות בשם "ילאדינו" שיש בהן ממיטב שירי הילדות הישראלית בתרגומו ללאדינו.
שירי ילדים שתרגם בוצעו גם על ידי התזמורת האנדלוסית אשדוד.
זאת ועוד, שמואל רפאל-ויוונטה עוסק בתרגום יצירות ספרות מן העברית אל הלאדינו ומן הלאדינו אל העברית.
הוא משמש יועץ תוכן למחזאים ולבמאים המבקשים לשלב מרכיבי תרבות לאדינו ביצירתם האמנותית.
מעת לעת הוא עוסק גם בהדרכת שחקנים לביצוע רפליקות של טקסט או שירה בלאדינו.
רפאל העמיד שורה ארוכה של תלמידים שחלקם כיום חוקרים מובילים בתחום ספרות הלאדינו, בהם ד"ר רבקה הבסי, ד"ר ניבי גומל, ד"ר סוזי גרוס, ד"ר דב הכהן, ד"ר ענת אברהם ועוד.
שמואל רפאל עומד מאחורי הקמה של המגמה לתואר שני בלימודי תרבות לאדינו והנחלתה ומאחורי התוכניות ללימודי תעודה בתרבות ובהיסטוריה של דוברי הלאדינו ביוון, בטורקיה ובכלל.
לאחרונה עמד מאחורי מיזם דגל של הרשות הלאומית לתרבות הלאדינו - "לאדינו הדור הבא", שתכליתו הצמחה של מובילי תרבות לאדינו בישראל לטובת הנגשתה של התרבות הזאת לחלקים נרחבים בחברה הישראלית, ולאו דווקא בקרב כאלה שבית גידולם היה ביתם של דוברי הלאדינו.
שמואל רפאל-ויוונטה משמש כראש מכון סלטי לחקר הלאדינו באוניברסיטת בר-אילן, והוא מלווה את עשיית המכון למן יום היווסדו; בשנת 1985 ייסד את ארגון "דור ההמשך למורשת השואה והגבורה - חטיבת יוצאי יוון" וקידם באמצעות הארגון פעילויות בנושא שואה יהודי יוון.
שמואל רפאל-ויוונטה חותר להרחבת תחומי העיון של ספרות הלאדינו ולשילובה של ספרות זו במערך הספרות העברית והיהודית, ולשם כך פיתח מספר תחומי מחקר מרכזיים.
פרסם ספרים שהוקדשו לחקר ז'אנרים מרכזיים בספרות הלאדינו -
ספרו Un grito en el silencio: la poesía sobre el Hlocausto - estudio y antolgía על אודות השואה בספרות הלאדינו, בוחן לראשונה את נושא השואה ואת האופן שבו בחרו דוברי הלאדינו להתמודד עם אובדן הקהילות היהודיות-הספרדיות בשואה.
בנוסף, פרסם שני ספרי חלוץ להוראת הלאדינו ללומד הישראלי (עם אראלה גטניו ואחר כך גם עם ד"ר ניבי גומל).
בשנים האחרונות עסק גם בפרסום ובההדרה של ספרי לאדינו לציבור הישראלי, ובהם סדר הגדת ליל פסח בלאדינו, סדר ראש השנה בלאדינו וספר אודות מנהגי אבלות בקרב דוברי הלאדינו (בשיתוף משה בכר).
לצד עיסוקו המחקרי עסק שמואל רפאל-ויוונטה בכתיבה לתיאטרון.
המונודרמה "גולגותא" מפרי עטו (עיבוד: חיים אידיסיס בימוי: גאולה יפת-עטר; שחקן: ויקטור עטר), הועלתה לראשונה בשנת 2003 בישראל בתיאטרון צוותא וכן הוצגה מחוץ לישראל בפסטיבלים לתרבות לאדינו ובפסטיבלים לתיאטרון בניו יורק, בספריית הקונגרס בוושינגטון די.סי, במרילד, סטוקהולם, מקדוניה.
ההצגה הועלתה בהצלחה מרובה בתיאטרון La Mama etc בניו יורק.
ההצגה "גולגותא" הועלתה שוב בחורף 2016 והשתלבה בפסטיבל הלאדינו השלישי של תיאטרון "הבימה".
מחזה נוסף שכתב שמואל רפאל - "קרקירה", על פי ספרו של אלבר כהן, "הספר אשר לאמי" (יחד עם היוצרת רקפת לוי).
המחזה הועלה כהצגה אורחת בפסטיבל עכו (2014), פסטיבל הלאדינו השני בתיאטרון "הבימה" (2015) ואחר כך הוצג עצמאית בפני קהל צופים ישראלי.
● "עיטור מסדר המצטיינים - תרומה סגולית לאומה הספרדית" מטעם מלך ספרד פליפה השישי, (La cruz de oficial de la orden del mérito civil).
בנתיבי שאול: יהודי יוון בשואה - פרקי עדות, הוצאת המכון לחקר יהדות שאלוניקי, תל אביב, 1988.
פרימירוס פאסוס אין ג'ודיאו איספאנייול (לאדינו למתחילים), בשיתוף אראלה גטניו, תל אביב, 1995.
קורסו אב'אנסאדו אי סופירייור אין ג'ודיאו איספאנייול (לאדינו למתקדמים), בשיתוף אראלה גטניו, תל אביב, 1998.
האביר והרעיה השבויה: מחקר ברומנסה של דוברי הלאדינו, הוצאת אוניברסיטת בר-אילן, רמת גן, 1998.
הגדת לאדינו כמנהג היהודים-הספרדים, בשיתוף משה בכר, הוצאת עקד, תל אביב, 2002.
פארה מוג"וס אנייוס: סדר ראש השנה בלאדינו (בצירוף תקליטור שירים ופיוטים), בשיתוף משה בכר, פתח תקווה, 2003.
אספר שיר: מחקר בשירי הקופלאס של דוברי הלאדינו, הוצאת כרמל, ירושלים, 2003.
גולגותא - מונודרמה: מחזה בליווי דברי רקע, בהוצאת צוות ההפקה ותיאטרון צוותא, 2008. בימוי: גאולה יפת-עטר, שחקן: ויקטור עטר, מוזיקה: יובל מסנר, וידאו: דנה לוי.
בית החיים: לוס דינים אי לוס אוזוס די אבלות במקורות הלאדינו וכמנהג היהודים-הספרדים, בשיתוף עם משה אלישע בכר, הוצאת מכון סלטי לחקר הלאדינו, אוניברסיטת בר-אילן, רמת גן, 2012.
קרקירה - מחזה בהשראת 'הספר אשר לאמי' מאת א' כהן, 2014 מוזיקה: דניאל סלומון (יחד עם רקפת לוי).
מדריך למבקר בבירקנאו (שירה), בלוויית אחרית דבר מאת לאה איני, הוצאת ספרי עיתון 77, תל אביב, 2015.
ילאדינו: שירי ילדות ישראלית בתרגום ללאדינו מאת שמואל רפאל ובביצוע חני נחמיאס, עירית ענבי וילדי "בית הספר למוסיקה" הפקת מקור ביוזמת הרשות הלאומית לתרבות הלאדינו, 2017.
ילאדינו: עוד שירי ילדות ישראלית בתרגום ללאדינו מאת שמואל רפאל ובביצוע חני נחמיאס, עירית ענבי, בועז ליובין וקובי מרימי, הפקת מקור ביוזמת הרשות הלאומית לתרבות הלאדינו, 2018.
לאדינו: ראשית קריאה, כתיבה, דיבור (2 כרכים) מאת שמואל רפאל וניבי גומל, הוצאת מכון "משגב ירושלים", האוניברסיטה העברית, ירושלים, 2018.
לאדינו כאן ועכשיו: דוברי הלאדינו נוכח עברם ולשונם, הוצאת הספרים של אוניברסיטת תל אביב, 2020.
לאדינאר: מחקרים בספרות, בהיסטוריה ובמוזיקה של היהודים-הספרדים - עורך (כרכים א-ד נערכו יחד עם פרופ' יהודית דישון), (כרכים ה, ו בעריכת שמואל רפאל), (כרכים ז-ח בעריכת שמואל רפאל, אלנה רומרו והילרי פומרוי).
"לאדינאר" הוא במה מחקרית שפיטה בהוצאת המרכז לחקר הלאדינו ע"ש נעימה ויהושע סלטי באוניברסיטת בר-אילן.
טברנה של זיכרון: מחזור שירי יוון (שירה), עורכת: גלית גולדרייך, מבוא מאת ליאת לבני שטייר, הוצאת כרמל, 2022.
איגרות לצייר של חזיונות ורוח תרגום מלאדינו וההדרה מחקרית ליצירתו של מרסל כהן Letras a un pintor בהוצאת האקדמיה הלאומית הישראלית ללאדינו, 2025.
סדר הגדת ליל פסח בלאדינו (עם משה בכר).
פארה מוג"וס אנייוס - סדר ראש השנה בלאדינו (עם משה בכר).
בית החיים - דיני אבלות כמנהג היהודים הספרדים, 2012 (עם משה בכר).
נשוי לפרופ' רויטל רפאל-ויוונטה, חוקרת ספרות עברית מימי הביניים, ואב לארבעה.
הרב שמואל רוזנברג (נכתב גם ראזנבערג, ה'תר"ב - י"א בסיוון ה'תרע"ט) היה רבה של העיירה אונסדורף שבהרי טאטרה שבסלובקיה.
יסד ישיבה מפורסמת עם כמה מאות בחורים שבאו מכל רחבי המדינה והיה נודע במשנתו החריפה נגד התנועה הציונית.
שמואל רוזנברג נולד בשנת ה'תר"ב בן לאביו הרב ישראל יונה צבי רוזנברג אב-בית-דין טיסא-פירעד.
למד והתחנך בבחרותו בביתו של הרב אפרים מטשאבא, אצל הרב טשאבא התחנך על משנתו של הכתב סופר.
בשנת ה'תרכ"ט התמנה לכהן כאב-בית-דין של העיר טשאבא ובשנת ה'תרמ"ד נתמנה לכהן כרבה הראשי של העיירה אונסדורף.
שם כיהן במשך 35 שנה עד לפטירתו בשנת ה'תרע"ט.
במהלך חייו העמיד מאות תלמידים.
לרב שמואל רוזנברג היו שני ילדים, בן ובת.
בשל פטירת בנו בעודו בחיים התמנה לאחר פטירתו של הרב שמואל רוזנברג נכדו, הרב יוסף צבי יונה הורביץ להיות לממשיך דרכו ומשנתו.
הרב אפרים יהודה (נפטר עוד בחיי אביו).
הרבנית, אשת הרב יהודה הלוי הורוביץ.
נכדו, הרב יוסף צבי יונה הורביץ ממשיך דרכו באירופה ואחר כך בניו יורק.
נינו הרב משה הורוביץ ממשיך דרכו בניו יורק וירושלים בקריית אונסדורף.
הרב יהושע בוקסבוים, אב"ד גלנטה
הרב שמואל דוד אונגר, אב"ד ניטרה
הרב שמואל חיים דייטש ממונקאטש
הרב מנחם פולק, אב"ד סרנץ'.
הרב משה טעננענבוים, אב"ד מילדוי
שמואל רמתי (ניומן) (20 בנובמבר 1929 – דצמבר 2012) היה אמן, פסל ומחנך ישראלי.
שמואל רמתי נולד ב-1929 בעיר טופלצ'אני שבסלובקיה.
כשהיה בן עשר פרצה מלחמת העולם השנייה, והנאצים כבשו את צ'כוסלובקיה.
משפחתו של שמואל גורשה למחנה העבודה "נובקי", מחנה עבודות כפייה שרבים מיהודי סלובקיה שהו בו.
בשנת 1944, עם פרוץ המרד הסלובקי בהנהגת המפלגה הקומוניסטית, נמלטה משפחתו מהמחנה.
אמו ואחותו נתפסו ונשלחו לטרזיינשטט, אך שרדו את השואה וניצלו.
שמואל ברח עם אביו ליער והצטרף לפרטיזנים.
אביו לא עמד בקשיים ונפטר.
שמואל נותר יתום בן 14, ילד יחיד בקרב הפרטיזנים.
הוא נשלח כסייר לבדוק נוכחות חיילים גרמנים למרגלות ההר שליד בסיס הפרטיזנים.
הנער נתקל בזקיף גרמני על אחד הגשרים.
במאבק שהתפתח בין השניים הם נפלו למים.
הזקיף קפא ומת, ושתי רגליו של שמואל קפאו.
הוא נלקח לבית חולים סלובקי, שהיה בשליטה גרמנית.
ושם קטעו את שתי רגליו.
מנהל בית-החולים הסתיר את זהותו מהגרמנים ובכך הציל את חייו.
באפריל 1946 עלה רמתי לארץ ישראל באוניה "קיירו", והצטרף לחברת נוער של "השומר הצעיר" בקיבוץ עין החורש.
הוא מצא בית חם ודואג אצל חדווה ואיציק ינאי, מוותיקי הקיבוץ, שאימצו אותו.
חברת הנוער עברה אחרי זמן לקיבוץ ניר דוד, ושם שהו כהכשרה לקראת ייסוד קיבוץ חדש.
במלחמת העצמאות התגייס לפלמ"ח, חרף היותו נכה קטוע שתי רגליים.
עם זאת, בתחילת המלחמה איש לא הבחין בנכותו, והוא שירת כקשר בגדוד השביעי של חטיבת הנגב.
ומאוחר יותר היה גם קצין קשר גדודי.
בתום מלחמת העצמאות הקים עם חבריו את קיבוץ ברעם, בגליל העליון.
בקיבוץ ריכז את חברת הנוער ועבד בעבודות שונות בהן גם קשות, כגון סיקול אבנים ובניית בתים.
כישורי הפיסול שלו באו בברעם לידי ביטוי ראשון.
בקיבוץ ניצבת עד היום האנדרטה שבנה רמתי ללוחמי הפלמ"ח שנפלו בגליל במלחמת העצמאות.
רמתי היה חבר בארגון נכי המלחמה בנאצים.
בשנת 1951 יזם את הדבקת תווי חניה על מכוניותיהם של נכים.
כשיצא בשנת 1954 מהקיבוץ החל בלימודי אמנות בסמינר הקיבוצים בתל אביב.
ועם סיום לימודיו החל ללמד אמנות והיסטוריה בבית הספר התיכון בקיבוץ עין החורש.
בשעות הפנאי שלו עסק בפיסול ובגילוף בעץ.
בעין החורש ניצב עד היום פסל בטון מעשה ידיו, של ילד החובק דג, ומפיהם מקרים המים אל בריכת הילדים.
בשנת 1956 עבר לתל אביב, ולימד אמנות והיסטוריה בבית הספר "רביבים".
בשנת 1960 נישא לעדנה (היו אלה נישואיו השניים) וסיים לימודי תואר שני בהיסטוריה ובספרות עברית באוניברסיטה העברית בירושלים.
מתל אביב עבר עם משפחתו לרמת השרון, ולימד בתיכון רוטברג.
בשנים 1964–1965 היה מנהל פדגוגי בכפר הנוער "נעורים" שליד כפר ויתקין.
לאחר מכן כיהן כמנהל מחלקת החינוך ברמת השרון, עד יציאתו לגמלאות.
במסגרת תפקידו זה הקים שלושה בתי ספר בעיר, בהם תיכון אלון.
רמתי עשה את שנותיו האחרונות בדיור המוגן "בית בכפר" בביתן אהרן, שם נפטר.
חרף נכותו הקשה וכמה אירועים מוחיים שעבר, הוא היה פעיל ויוצר עד מותו.
התבלט בפסלי העץ שלו, הציג בכמה תערוכות, הציב כמה פסלים במקומות שונים והותיר אחריו בית מלא בפסלים שיצר לאורך השנים.
הבמאית והעיתונאית דליה קרפל ראיינה את רמתי לסרטה הדוקומנטרי "להולה", על הבמאי אריה להולה (הסרט זכה בפרס וולג'ין, ירושלים 2001).
שמואל רמתי נפטר בדצמבר 2012, בגיל 83. הובא למנוחות בחלקת ביתן אהרן, בבית העלמין במושב אביחיל .
שמואל שֶבַח בן זאב קַנטורוביץ (נכתב לעיתים קנטרוביץ) (בכתיב יידי: קאַנטאָראָוויטץ (נכתב גם קאנטאראוויץ, קאנטאראוויטש); ברוסית: С.
Канторовичъ (כתיב שלפני הרפורמה); בפולנית: Sz.
Kantorowicz; 1869, מריאמפולה – כ"ז/כ"ח בטבת תרצ"א, 16/17 בינואר 1931 ורשה) היה מורה, מדקדק עברי ומחברי ספרי דקדוק.
שמואל שבח קנטורוביץ נולד בשנת 1869 בעיירה מריאמפולה שליד סובאלק, בפלך סובאלק שבצפון-מערב רוסיה (ליטא), בנו של הרב זאב בן יואל, בן לשושלת רבנים
קיבל חינוך יהודי מסורתי ב"חדר" ובישיבה ורכש בכוחות עצמו השכלה עברית וכללית.
כשהיה כבן עשרים החל ללמד בערי ליטא ורוסיה.
אחרי מלחמת העולם הראשונה השתקע בעיר ורשה, מרכז התרבות היהודית, שהייתה אז לבירת המדינה הפולנית החדשה, ברח' פרנצ'ישקנסקה (הפרנציסקנים) 11 (ליד רחוב נָלֶבקי, שם התגורר עד סוף ימיו.
בוורשה שימש כמורה ללשון עברית בכיתות הגבוהות בבית המדרש לרבנים "תחכמוני" ובגימנסיה "חִנוך".
בצעירותו ניסה כוחו בכתיבת שירים, ופרסם שני קובצי משלים, מכתמים וסיפורים מספרות חז"ל, שליקט ועיבד בחרוזים: "משלי מוסר ומכתמים וסיפורים לחכמינו בעלי התלמוד" (וילנה תרמ"ח) ו"משלי חכמינו: מכתמיהם, הגיונותם וספוריהם" (שם תרנ"ח).
בהמשך השתתף בעיתוני ילדים (כמו "הכוכב" ו"בן הכוכב"), ובשנת תרפ"ג, בשבתו בוורשה, פרסם עוד את "משלי המגיד מדוּבְּנָא" – עיבוד לעברית (מיידיש) של מבחר משליו ומעשיותיו של ר' יעקב קרנץ, המגיד מדובנא, ו"האנוסים: סיפור מימי האינקויזיציה בספרד" – עיבוד לספרה של גרייס אגילר ולעיבודו של א"ש פרידברג לספרה ("עמק הארזים").
באחרית ימיו תרגם קנטורוביץ לעברית את הפיוט "אַקְדָמוּת" לר' מאיר ש"ץ (אחד מתרגומים ספורים לשיר).
ואולם, עיקר עיסוקו של קנטורוביץ היה בחקר הלשון העברית ודקדוקה.
פרסם מאמרים רבים בענייני לשון וחינוך (בשם העט "בן-זאב") בכתבי העת והעיתונים העבריים "הצפירה" (ורשה), "העולם", "הפדגוג", "קול המורה", "השחר", "כנסת ישראל".
מאמרו "הקריאה העברית", שהתפרסם בכתב העת "הפדגוג", סייע רבות למורים העבריים הצעירים בהוראת השפה
חיבר מספר ספרי דקדוק ולימוד השפה העברית, שראו אור בכמה מהדורות, בהם:
קנטורוביץ תואר כצנוע ונחבא אל הכלים, השוקד על תורתו ומחקרו, שעסק כל ימיו בחקירת הלשון ובשכלול הדקדוק העברי והיה בקיא בספרות התלמודית ובספרות העברית בכלל.
בפולין לא היה מי שישווה לו כמדקדק ויודע לשון.
ספרי הדקדוק שלו נחשבו לספרים הטובים ביותר בזמנם, והיו נפוצים מאוד ברוסיה ובפולין
חוקר הספרות והסופר דב סדן, שהתחנך בגליציה, כתב כי קנטורוביץ היה "מדקדק נודע, שכולנו למדנו לוח הנטיות שלו והתענגנו על ניסוחו הנאה למשלים ראשונים – כמשלי חז"ל, ולמשלים אחרונים – כמשלי המגיד מדובנא".
ש"ש קנטורוביץ נפטר בינואר 1931 בוורשה אחרי מחלה קשה וממושכת, בשנה ה-60 לחייו.
נכדה של אחותו, שלמה דיקמן, היה מתרגם ישראלי, חתן פרס ישראל לספרות יפה ופרס טשרניחובסקי לתרגומי מופת (בנו הוא המתרגם וחוקר הספרות עמינדב דיקמן).
קרוב נוסף של קנטורוביץ היה הסופר אברהם פרנק.
משלי מוסר ומכתמים: וספורים לחכמינו בעלי התלמוד: מאֻספים ונעתקים בחרוזים, חלק ראשון, וילנה: יהודה ליב מ"ץ, תרמ"ח
משלי חכמינו: מכתמיהם, הגיונותם וספוריהם: מאֻספים מש"ס ומדרשים, וערוכים בחרוזים, וילנה: י"ל מ"ץ, תרנ"ח 1898.
דקדוק לתלמידים: הוא דקדוק שלם לכל סגנוני השפה העברית (של התנ"ך ושל המשנה); ערוך בשטה חדשה ומתקנת בשעורים ובתרגילים ..., חלק א, ברדיצ'וב: דפוס שעפטיל, תרס"ו 1906. (הוצאה ב: תרס"ז)
תורת הלשון העברית לכל סגנוניה: (לתלמידים) ..., 2 כרכים (חלק א–ב), מהדורה חדשה ומתוקנת, אודסה: מוריה, תר"ע–תרע"ב.
"חֻקות הלשון העברית לכל פרטיהן: חזרת כללי הדקדוק שבשלש המדרגות "תורת הלשון העברית"", אודסה: מוריה, תרע"ג.
"מדרך קצר להוראת הדקדוק", אודסה: הוצאת מוריה אודיסא (דפוס ביאליק–בורישקין), תר"ע.
(מהדורה מורחבת, מעובדה ומשוכללת: מדרך להוראת הדקדוק, ורשה: (דפוס Renoma), תרצ"א 1931. (ספרון)
ש"ש קנטורוביץ, ח[יים] א[ליעזר] דובניקוב, וב[נציון] פראדקין, המורה העברי: קורס שלם ללמוד השפה העברית ושמושה לתלמידים ולמתלמדים ..., מהדורה א, ורשה: תושיה, תרע"ב
משלי המגיד מדוּבְּנָא: והוא קֹבץ מבחר משליו ומעשיותיו של המגיד ר' יעקב קרנץ; מעובדים עברית ע"י ש"ש קנטורוביץ, ורשה: ברקאי, תרפ"ג.
האנוסים: ספור מימי האינקויזיציה בספרד; ע"פ ספרה של גרציה אגולאר והספר "עמק הארזים" לא.ש.
(נדפס שוב בתל אביב: יזרעאל, 1936; ובהוצאת ש' שרברק, תשי"ד)
'לוח הנטיות לפעלים, לשמות ולמלים המקראיים והתלמודיים וגם המחדשים עד היום ...'; חֻבּר וסֻדּר ע"י ש.
קנטורוביץ והוצא על ידי יעקב רמברג, בתוך: יעקב רמברג, מִלון עברי, חלק ג, תל אביב: דפוס א.
ר' מאיר ש"ץ, אקדמות בעברית: לחג השבועות; תֻּרגם מארמית על ידי ש.ש.
המרגלים: חיזיון בשבעה מחזות, ורשה: תושיה (ספריית 'פרחים', מס' רטז [216]), תרס"ז.
(8 עמודים) (מחזה מקראי שבו מעודדים הילדים את משה המאוכזב משליחות המרגלים)
"הגבעונים": חיזיון, נדפס בתוך הכוכב, שנה א', גיליונות ד–ו (ורשה תרפ"ג).
(מחזה מקראי מימי יהושע בן-נון)
שמואל שאול לוי (כ"ח באייר תרמ"ד 1884 בפריז – ט"ז באב תשכ"ו 1966 בטרמבליי-לה-גונס ) היה תעשיין יהודי צרפתי, וראש הקהל של הקהילה החרדית עדת יראים בפריז.
נולד בפריז בכ"ח באייר תרמ"ד (1884) ילד חמישי לאביו נפתלי לוי, (דור שישי לרבי ידידיה וייל בן הקרבן נתנאל) ואסתר (לבית ווייל).
נישא לשרה-אודט בת יעקב ליאון.
שמואל עמד בראש המפעל הוותיק בצרפת ליצור אוטובוסים Carrosserie Currus.
בהמשך חייו הצטרפו לחברה שני בניו איון (יצחק) ופייר (חיים).
בשנת 1936 מונה לכהן כראש הקהל בקהילת עדת יראים בפריז, וכיהן בתפקיד עד יום מותו.
היה ממייסדי ומנהלי בית ספר יבנה בפריז וישיבת חכמי צרפת באקס לה בן.
כיהן כנשיא ה-CRJTF (ארגון המייצג את היהדות הדתית בצרפת).
בתקופה שלאחרי מלחמת העולם השנייה היה ממנהלי ועד ההצלה, ועבד בשיתוף פעולה עם הרב יצחק אייזיק הלוי הרצוג.
במסגרת זו השתמש בקשריו הרבים וארגן את הפגישה בין הרב הרצוג לנציג האפיפיור בפריז יוחנן העשרים ושלושה.
בעת הגירת יהודי צפון אפריקה בשנות החמישים והשישים של המאה העשרים, היה פעיל בהקמת מוסדות לקליטתם, ועבד בשיתוף עם הרב חיים יצחק חייקין והרב אליהו מונק.
בשנת 1965 הוענק לו העיטור אביר לגיון הכבוד מטעם ממשלת צרפת.
נפטר בטרמבליי-לה-גונס בט"ז באב תשכ"ו (2 באוגוסט 1966) בגיל 82 ונקבר בבית הקברות מונפרנאס.
המוסד ע"ש שמואל ואודט לוי
בשנת תשי"ב הקים ארגון ללא כוונת רווח ע"ש אשתו שרה שנרצחה יחד עם אמה בשואה בי"ב בתשרי תש"ג באושוויץ.
הארגון הוציא בין היתר חומשים בצרפתית עם אונקלוס רש"י ופירוש "קול התורה" של הרב אליהו מונק.
לאחר פטירתו נקרא הארגון המוסד ע"ש שמואל ואודט לוי.
ספר מפורסם שהמוסד הוציא הוא מילון הארמי-עברי של הרב פרופ' עזרא ציון מלמד.
המילון יצא גם במהדורה אנגלית וצרפתית.
בתו אביגיל נשואה לצבי קושלנד - יקיר ירושלים ויו"ר העמותה למען נזקקי ירושלים.
נכדו הרב עזריאל לוי הוא העורך הראשי של התלמוד בבלי בהוצאת עוז והדר.
נכדתו אודט נשואה לרב מישל גוגנהיים, הרב הראשי לפריז, ורב ראשי זמני לצרפת.
שמואל (סמי) רפאל (1925 – 25 במאי 2015) היה קצין צה"ל בדרגת סגן-אלוף, אשר עוטר בעיטור המופת לאחר שהציל תוך סיכון עצמי צנחן, שמצנחו נתפס בגלגל הזנב של המטוס ממנו קפץ.
רפאל נולד בבולגריה, התגייס שם לצבא והפך למדריך צניחה.
ב-1948 עלה לישראל והשתתף בקרב בלטרון בשורות חטיבה 7. בהמשך הועבר לשרת ביחידת צנחנים שהקמתה החלה בבסיס תל-נוף והוסמך למדריך צניחה.
ב-14 בדצמבר 1950 השתתף רפאל בצניחת ראווה ממטוס דקוטה מעל בסיס צריפין.
הצנחן ג'ורג' פרלוס קפץ מהדלת האחורית של המטוס, אך מצנחו נתפס בגלגל הזנב של המטוס ומיתריו החלו להיקרע עקב החיכוך עם גוף המטוס.
כתוצאה מכך גם נפגעה יציבות המטוס וקברניטו התקשה להשתלט עליו.
רפאל ביקש ממנו לפנות אל הים התיכון, כדי שאם יתרסק המטוס הוא לא יפגע באנשים על הקרקע.
רפאל שילשל מפתח המטוס חבל שבקצהו עוגן עד שהעוגן נאחז במיתרי המצנח וניסה עם חבריו למשוך את פרלוס חזרה למטוס.
אז כבר נקרעו כל מיתרי המצנח למעט ארבעה.
רפאל הבין שבמצב זה לא תספיק משיכת המיתרים.
הוא קשר עצמו בחבל למטוס, שטס במהירות של כ-300 קילומטר לשעה והוציא כמעט את כל גופו ממנו, אחז בפרלוס ולאחר כעשר דקות של מאמץ הצליח למשוך אותו חזרה לתוך המטוס.
בעקבות האירוע הוענק ציון לשבח לרפאל, לפרלוס ולטייס המטוס עודד אברבנאל.
היו אלו מראשוני הצל"שים שהוענקו בצה"ל.
רפאל גם הועלה מדרגת רב-סמל לדרגת סגן.
בשנת 1970 הומרו הצל"שים לעיטור המופת.
רפאל עבר קורס קצינים והיה ממייסדי גדוד 890 בחטיבת הצנחנים.
הוא שירת בצבא הקבע עד לשנת 1969 והגיע לדרגת רב-סרן.
בשירות המילואים קודם לדרגת סגן-אלוף.
לאחר פרישתו מהצבא עבד כקצין הביטחון של העיר רמת גן ויצא לשליחויות בחוץ לארץ מטעם קרן היסוד, הסוכנות היהודית והבונדס.
בשנת 2002 הוענק לרפאל תואר כבוד מטעם המכללה האקדמית נתניה.
רפאל היה נשוי ואב לשלוש בנות.
נפטר במ- 25 במאי 2015 בגיל 90, והובא למנוחות בבית העלמין קריית שאול בתל אביב .
שמואל (שמוליק) רוזנטל הוא קצין צה"ל במילואים בדרגת תת-אלוף, כיהן כמפקד חטיבה 7, כמפקד חטיבה 460 וכראש מטה פיקוד הצפון.
התגייס לצה"ל ב-1979 ושירת בחיל השריון כלוחם וכקצין בחטיבה 7. במלחמת לבנון הראשונה שירת כסגן מפקד גדוד 77, בהמשך פיקד על גדוד 75 בחטיבה.
ב-1994 מונה למפקד חטיבת שריון במילואים, חטיבת אגרוף הברזל, באוגוסט 1997 מונה למפקד חטיבה 7 וב-1999 למפקד חטיבה 460. בסיום התפקיד יצא ללימודים במכללה לביטחון ואסטרטגיה של צבא ארצות הברית ובשובו קודם לדרגת תת-אלוף ומונה לראש מטה פיקוד הצפון, תפקיד בו כיהן עד 2006.
לאחר שחרורו מונה לסמנכ"ל תפעול בחברת אלטל טכנולוגיסטיקה, ולימים למנכ"ל.
רוזנטל בעל תואר ראשון במדעי החברה, בוגר המכללה לביטחון לאומי ובעל תואר שני במדע המדינה מאוניברסיטת חיפה.
שמואל רפאלי (ט"ו בטבת תרכ"ז, 23 בדצמבר 1866 - ז' בכסלו תרפ"ד, 15 בנובמבר 1923) היה נומיסמט, סוחר עתיקות, איש ציבור, חוקר, עורך ועיתונאי ירושלמי.
שמואל, בנם של משה רפאלוביץ (ראפאלאוויטש) ושרה לבית דוקטורוביץ ואחיו הבכור של ישעיהו נולד בבוהופול שבחבל פודוליה.
בילדותו למדו הוא ואחיו בחדר והשלימו את לימודיהם הכלליים אצל מורים פרטיים ובהמשך הפכו הוריהם את הסדר ושלחו את בניהם לבית הספר העירוני בעוד את לימודי הקודש הם השלימו בביתם, והכין עצמו לקראת בחינות הכניסה לגימנסיה, אולם הסופות בנגב קטעו את תוכניותיו, ומשפחתו נמנתה על העולים בעלייה הראשונה לירושלים.
בירושלים, שכרה המשפחה חדר בביתו של ניסן ב"ק בשכונה שנשאה את שמו.
רפאלוביץ הצעיר נשלח להשלים את לימודיו בתלמוד תורה ובישיבת עץ חיים.
למשך תקופת מה, נמנו הוא ואחיו על הלומדים בישיבתו של הרב נפתלי הרץ הלוי במאה שערים.
עוד בהיותו בישיבה שלח ידו בעט, ובשנת 1884, לכבוד יום הולדתו השבעה עשר, פרסם את חיבורו הראשון: "משפיל גאים או שרש ישי; חזיון על מגלת רות בתשעה מחזות".
מדובר בפרי בוסר של נער צעיר ומרדכי אדלמן לא חשך ממנו את שבט ביקורתו, אולם הבחין בין השיטין בפוטנציאל של הכותב ובירכו כי "ברבות הימים יזכה לשם ולתפארה ובין גדולי משכילי עמנו יזכר שמו".
בשנת תרמ"ו (1886), נשא לאשה את חנה בילה, בתו של משה חיים בן ניסן ב"ק.
באותה שנה ניסה את ידו בעריכה, ובמודעה שפרסם בעיתון בישר אודות המאסף "ארזי הלבנון" שיצא מתחת ידו ויכלול "דברי תורה, מאמרי חכמה ומדע, שירים, ספורים, ענייני א"י וישובה, נכתבים מאת מבחרי סופרי זמננו" אולם נראה שהקובץ מעולם לא יצא לאור.
גורלו של העיתון היידי בעל הגוון המשכילי-מתון, "דער ארץ-ישראל יוד", שיצא לאור ב-1890 לא שפר עליו בהרבה ורק שמונה גליונות יצאו לאור, שישה מתוכן, בעריכתו של רפאלי (לצד שלמה אפשטיין).
במהלך השנים פרסם רפאלי ידיעות מירושלים בעיתונות היהודית בחו"ל, מאמרי פובליציסטיקה וכן מספר סיפורים מפרי עטו ותרגומים של ספרות פרוזאית לועזית בעיתונים השונים.
בין תרגומיו תולדות אדם וחוה של ג'ון מילטון ו"חטאת הקהל" (The Scapegoat) של הול קיין
יחד עם חמיו ושותף שלישי, עסק רפאלי במכירת ניירות ערך של בנק קרדי ליונה, אולם הם לא רא ברכה מרובה בעמלם.
בקיץ 1888 חותנו לאנגליה לרגל מסחרו ורפאלי הצטרף אליו, כשאמתחתו עתיקות מירושלים שרצה למוכרם.
רפאלי התמקם בעיירה פורת' שבויילס ועסק בקמעונאות, אך לא נשא ברכה ושב לירושלים תוך פחות משנתיים.
רפאלי נעשה לחלפן כספים ויחד עם שותפו חיים בן יצחק ליפקין, פתח את חנותו במעלה רחוב הבטרק (רחוב דוד דהיום).
רפאלי החל לרכוש מאנשי הכפרים את המטבעות העתיקות שמצאו במהלך עיבוד אדמותיהם.
הוא לימד את עצמו את תורת הנומיסמטיקה ועד מהרה נהיה לבקיא גדול, שעמד בקשרי מכתבים עם גדולי המומחים.
יחד עם אליקום געציל כהן (סופר) הקים עסק לייצוא עתיקות.
עוד באותה שנה (1899), בא ללונדון עם מטען של עתיקות למכירה, שם פתח משרד ליבוא ויצוא ונכיון שיקים.
ב-1905 עקר לניו יורק מטעם החברה, שם שהה למשך שנתיים.
ב-1907, שב רפאלי לירושלים ונעשה מנהל סניף הכרמל בעיר.
בין השנים 1919-1922 היה למנהל בית החולים הדסה, אז התמנה למנהל אוסף המטבעות במוזיאון רוקפלר, משרה בה החזיק עד יום מותו.
רפאלי עסק רבות בהיסטוריה יהודית וכן בהיסטוריה וארכאולוגיה של ארץ ישראל.
את מחקריו פרסם במאספים וכתבי עת רבים וחלקם אף בתור ספרים עצמאיים.
גולת הכותרת של מפעלו המחקרי היא ספרו "מטבעות היהודים", הספר העברי הראשון המתעד את חקר המטבעות הארץ-ישראליות, מראשיתם ועד מטבעות בר כוכבא.
החל משנת 1922 היה רפאלי למנהל מחלקת המטבעות במוזיאון רוקפלר, כשמטבעות מאוספו הפרטי הוצגו אף בתצוגות המוזיאון.
לאחר מותו, קנתה מחלקת העתיקות את האוסף מבני משפחתו.
כאשר הקימה החברה העברית לחקירת ארץ ישראל את בית הנכות שלה, היה רפאלי בין המסייעים ואף תרם את ספרייתו למוסד וכך גם סייע בהקמת תערוכת המטבעות בבית הנכות בצלאל שלאחר מותו נחנך בו "אולם רפאלי" למטבעות.
לאורך כל ימיו, רפאלי עסק רבות בעבודה ציבורית ונמנה עם חברות ואגודות רבות שפעלו בירושלים: בעודו שוהה באנגליה נמנה עם מייסדי ארגון המכבים הקדמונים ולימים היה המצביא הראשון של סניפה הירושלמי.
היה מראשי בני ברית, נמנה עם מייסדי החברה לחקירת ארץ-ישראל ועתיקותיה ו"כמעט כל האגודות החקלאיות, שנוסדו בין צעירי ירושלים בשנות השמונים והתשעים למאה שעברה, עמד רפאלי בראשן".
כך, היה בין מייסדי חברת "שלום ירושלים", שערכה ניסיון-נפל לתעל חלק מכספי החלוקה לשם הקמת מושבות.
ביום פתיחת הקונגרס הציוני העולמי האחד עשר, ערכו ציוני ירושלים אספה מקומית שרפאלי עמד בראשה.
רפאלי נפטר בירושלים ב-1923 והותיר אחריו את בן ובת - שרה, רעייתו של אוברי סילבר ואמו של רענן סילבר.
זכרו מונצח ברחוב הנושא את שמו במרכז ירושלים.
משפיל גאים, או, שרש ישי : חזיון על מגלת רות בתשעה מחזות עם הערות בקצה החוברת, דפוס י.
ג'ון מילטון, תולדות אדם וחוה, ירושלים [חמו"ל], תרנ"ב
הול קיין, חטאת הקהל, ירושלים [חמו"ל], תרע"א
אלברט חיימסון, בריטניה הגדולה ותחית ישראל בארצו, דפוס רפאל חיים הכהן, תרע"ט
מפרנקפורט עד בגדד, דפוס שי"ש, תרפ"ד
קדמוניות היהודים במלבר, דפוס א.מ.
מלחמות הפלחים בארץ ישראל במאתים שנה האחרונות, דפוס לונץ, תר"ע
הארץ לפני כיבוש יהושע (3 חלקים), דפוס לונץ, תר"ע-תרע"ב
מטבעות היהודים, דפוס צוקרמן, תרע"ג
שמואל אלעזר שאולזון (י"ט באב תרפ"ה, אוגוסט 1925 – כ"ז באלול תש"מ, ספטמבר 1980) היה סגן ראש עיריית ירושלים וממנהיגי אגודת ישראל בירושלים.
נולד בשכונת מאה שערים בירושלים למשפחה המקורבת לחוגי חב"ד לנחמה ולרב אלתר פרץ חיים.
התייתם מאביו בהיותו בן 6. למד בישיבת עץ חיים.
בשנת תש"ו התחיל לכתוב טור לנוער בעיתון קול ישראל של אגודת ישראל, בשנת תש"י היה מחנך בת"ת "עץ חיים", בסיון תשי"א התחתן עם רחל בתו של משה לייב קרישבסקי, בשנת תשי"ד התחיל לעבוד במשרדי מרכז אגודת ישראל יחד עם משה פרוש ובנו מנחם, ועם השנים מונה למזכ"ל המשרד.
בשנת תשל"ג מונה כנציג תנועת אגודת ישראל לסגן ראש עיריית ירושלים ובמסגרת תפקידו פעל למען הציבור החרדי.
נפטר בפתאומיות באור לכ"ז באלול תש"מ (1980), במשרדו בבית אגודת ישראל ברחוב פרס, ירושלים ונקבר בהר הזיתים.
לשאולזון יש שלושה בנים וארבע בנות, בנו הרב חיים הוא בלוגר חרדי-אמריקאי.
חתנו, הרב חיים ניסלביץ, משמש שליח חב"ד ורב שכונת ארמון הנציב בירושלים.
בשנת 1984 נקרא על שמו רחוב בשכונת הר נוף בירושלים.
שמואל רוזנר (נולד ב-22 באפריל 1968) הוא חוקר, עורך ובעל טור.
הוא העורך והבעלים של מיזם "המדד", המתמחה במחקר של החברה הישראלית.
הוא עורך מיזם הספרים והרעיונות "הקיפוד והשועל"; הוא עמית בכיר במכון למדיניות העם היהודי, ובעל טור בעיתונים "ג'ואיש ג'ורנל" ו"מעריב".
בשנות הקריירה הראשונות שלו היה עיתונאי ועורך בגלי צה"ל, בעיתון העיר ובעיתון חדשות.
עם שובו מקנדה עבד כעשור וחצי בעיתון הארץ.
הוא היה שליח עיתון "הארץ" בארצות הברית (2005–2008), ולפני כן ראש מערכת החדשות וראש מערכת הכתבות של העיתון (1996–2005).
מתחילת שליחותו בארה"ב רוזנר החל להופיע ולפרסם גם בבימות רבות בעיתונות האמריקאית.
בשנים 2012–2021 הוא היה בעל טור בעיתון ניו יורק טיימס.
מאמריו התפרסמו באופן קבוע גם במגזינים ניו רפבליק, קומנטרי, סלייט, פוריין פוליסי ואחרים.
בעשור האחרון הוא מפרסם טורים קבועים באנגלית בעיתון Jewish Journal של לוס אנג'לס, וכן במגזין Moment.
בשנת 2020 הקים את מיזם המדד, עם שותפו פרופ' קמיל פוקס (ועם שותף שלישי, נח סלפקוב).
לאחר פטירתו של פרופ' פוקס, המיזם המשיך כאשר פרופ' דוד שטיינברג משמש כיועץ מדעי במקומו של פוקס.
במסגרת המדד הפיק עם אחיו, איש הטלוויזיה ישראל רוזנר, סדרת סרטי רשת על האתגר החרדי של ישראל, שזכתה לתפוצה רחבה.
רוזנר שימש כפרשן טלוויזיה בכאן חדשות החל משנת 2020, ובסוף שנת 2024 הודיע על פרישה.
רוזנר הוא מרצה מבוקש על פוליטיקה, ביטחון ומדיניות ישראלית; על מצב העם היהודי, הזהות היהודית ויחסי ישראל תפוצות; על היסטוריה, פוליטיקה ומדיניות אמריקאית.
הוא הרצה באוניברסיטאות ובמכוני מחקר רבים בישראל ובארה"ב.
רוזנר היה העורך הראשי של ספרי העיון בכנרת-זמורה-דביר מ-2009 עד 2021. בשנת 2021 הקים את מיזם הספרים והרעיונות "הקיפוד והשועל", שכולל הסכת וסדרת ספרי עיון איכותית המתמקדת במדע, היסטוריה, יחסים בינלאומיים, פילוסופיה, ציונות ויהדות, החל מיולי 2024 הוא עורך סדרת העיון הקיפוד והשועל שהיא חלק מהוצאת הספרים "התחנה".
בנוסף הוא בעל טור במהדורת סוף השבוע של העיתון מעריב.
נשוי לסופרת והמו"לית אורנה לנדאו, כיום הבעלים של הוצאת התחנה (ולשעבר המקימה והבעלים של הוצאת שתיים).
הוא אב לארבעה, מתגורר בתל אביב.
רוזנר פרסם עד כה ארבעה ספרים:
שטעטל בייגל בייסבול: על מצבם הנורא והנפלא של יהודי אמריקה, הוצאת כתר, 2011
היהודים – 7 שאלות נפוצות, הוצאת דביר, 2016
יהדות ישראלית: דיוקן של מהפכה תרבותית, הוצאת דביר, 2018 (עם פרופ' קמיל פוקס)
רבי שמואל שאטין כ"ץ (נהגה: שוֹטְן; ה'ת"ד, 1644 – י"ד בתמוז ה'תע"ט, 1719) היה מרבני יהדות אשכנז במאה ה-17 וה-18. רב וראש ישיבה ב'קלויז' הפרנקפורטאי, ורבה של רוזנות הסן-דרמשטאדט.
נולד בשוטן שבהסן לרב יוסף יוזפא כ"ץ.
בשנת ה'תמ"ב (1682) הגיע לפרנקפורט והתמנה כרבו של בית המדרש הגדול, ה"קלויז" הפרנקפורטאי, וראש הישיבה בו.
בראשית ימיו בפרנקפורט, למד אצל מרא דאתרא רבי ישעיה הלוי הורוביץ (השני).
בתקופתו נבנה בנין מפואר עבור הישיבה מעזבונו של הגביר ר' מאניס דרמשטאט, הוא עמד בראש הישיבה בפרנקפורט למעלה מ-30 שנה ולפי חשבונו למדו אצלו ואצל תלמידיו בימי חייו, אלפי תלמידים.
סגנון לימודו היה כמו שהיה מקובל בימיו בשיטת פלפול החילוקים והוא התייחד בכמה נקודות בולטות: א.
בעקבות הרב אברהם נפתלי שפיץ מוורמייזא מחבר "מלא רצון" (פפד"מ ת"ע), הוא משתדל לבאר בכל המקומות בהם חולקים שני אמוראים או שני תנאים בשיטת תנא קדום להם, שלא נפלה טעות במסירת דברי התנא אלא נחלקו בהבנת דבריו.
הוא עוסק בביאור קושיות התלמוד שמתחילות בהצגת הנחה חיובית שעל בסיסה נבנית השאלה, כמו השאלות הפותחות במילים "בשלמא..." או "הניחא..." וכן איבעיות הפותחות בדין מוסכם: "פשיטא דין פלוני, אבל מיבעיא דין אלמוני".
בשרפה הגדולה שפרצה בפרנקפורט בכ"ד בטבת ה'תע"א, 15 בינואר 1711, השרפה החלה בביתו של רב העיר הרב נפתלי כ"ץ ובין היתר נשרפה בה שכונת היהודים על בתי הכנסת ובתי המדרש שבה.
נשרפו 36 ספרי תורה, כתבי יד וספרי דפוס רבים.
הרב כ"ץ הואשם בניסויים אסורים ובשימוש במאגיה שחורה ונאלץ לברוח מן המדינה.
כתביו הרבים של מהרשש"ך ניצלו, וגם עותקי ספרו "כוס הישועות" שהיו אז על מכבש הדפוס ניצלו בידי נוצרי מקומי.
הוא מתאר אירוע זה באריכות בהקדמה לספרו.
לאחר שנתיים של פעילות שיקום נבנתה שכונת היהודים מחדש, ומהרשש"ך חיבר סליחה מיוחדת לזכר האירוע הפותחת במילים "אשאג אֶל אֵל נורא ואיום" ומסיימת בחתימת שמו בראשי התיבות: "שמחנו מהר והרחב את לבבנו, שלח את טובך וקבץ נדחינו".
ספרו "כוס הישועות" כולל את חידושיו למסכתות מסדר נזיקין המכונה "סדר הישועות": מסכת בבא קמא, בבא מציעא, בבא בתרא, סנהדרין, מכות, שבועות ומסכת עבודה זרה.
חידושיו על מסכת ראש השנה, מסכת ביצה, מסכת כתובות, מסכת גיטין ומסכת קידושין לא נדפסו.
הגהותיו למסכתות נדרים, נזיר ובבא בתרא, נדפסו על ידי חתנו הרב אריה ליב בן רבי יוסף שמואל מפרנקפורט יחד עם הגהות אביו במהדורת ש"ס פרנקפורט (ה'ת"פ-ה'תפ"ב) הידועה בהוספות הרבות שנוספו לה.
מנהג ייחודי שלו תועד בידי בן דורו רבי מאיר איזנשטט: הוא נהג לברך בורא פרי האדמה על שתיית תה, בניגוד למקובל לברך עליה ברכת שהכל נהיה בדברו.
מהרשש"ך נפטר בליל שבת י"ד בתמוז ה'תע"ט (30 ביוני או 1 ביולי 1719) והוא הובא למנוחות בבית העלמין היהודי בפרנקפורט ביום ראשון, ט"ו בתמוז.
זכרו הונצח בספר ההזכרות של קהילת פרנקפורט.
אשתו חנה הייתה כנראה אחות אשתו של רבי משה פרנקפורט, פרשן המכילתא (מחבר "זה ינחמנו", אמשטרדם תע"ב).
בנו הוא "החסיד" רבי משה שאטין.
בנו של ר' משה היה רבי יוסף יוזפא שאטין (מהריש"ך), ראב"ד ליסא וראש ישיבה בגלוגא.
בנו של ר' יוסף היה רבי בנימין זאב שאטין כ"ץ, ראב"ד בדיהרנפורט.
נכד אחר שלו היה הרב חנוך הניך שאטין, ראש הישיבה בקאליש, שהרב חנוך הניך הכהן לוין-שאטין מאלכסנדר, אף הוא צאצא של מהרשש"ך, היה כנראה נכדו.
אחת מבנותיו נישאה לרבי יהודה לייב אב"ד מטרסדורף, בנו של רבי יוסף שמואל מקראקא, שהדפיס מהדורה של התלמוד הבבלי עם הגהות אביו.
בתו ריזכה נישאה לרבי משה סופר (נפטר בשנת תפ"ב).
בנו ר' שמואל, נקרא על שם סבו הרב שמואל שאטין.
והוא אביו של החת"ם סופר.
חוקר היוחסין נפתלי אהרן וקשטיין מציין, שהמהרשש"ך הוא נין ונכד של שמואל, בן חיים, בן ישעיה, נכדו של ר' שמעון הדרשן מחבר הילקוט שמעוני.
שמואל שבבר (בספרדית: Samuel Schweber; 16 ביולי 1936, בואנוס איירס, ארגנטינה – 1 בינואר 2017 בואנוס איירס) היה שחמטאי יהודי-ארגנטינאי בדרגת אמן בינלאומי.
הוא שיחק פעמים רבות באליפות ארגנטינה בשחמט, ופעמיים (ב-1963 וב-1968) זכה במקום השני.
בשנת 1962 הוא השתתף בתחרות בין-אזורית (המהווה שלב בהעפלה לדו-קרב מול אלוף העולם בשחמט) וסיים במקומות 19–20.
שבבר המשיך להשתתף בתחרויות שנערכו בדרום אמריקה עד לתחילת שנות ה-90 של המאה ה-20.
בשנת 1961 הוא קיבל דרגת אמן בינלאומי.
שמואל שבבר במשחקי אולימפיאדת השחמט
בין השנים 1960 ל-1984 השתתף שבבר ב-5 אולימפיאדות שחמט:
שמואל שלום ריבלין (15 בספטמבר 1915 – 31 באוקטובר 1994) היה מוזיקאי, התמחה במוזיקה ליטורגית.
שימש מנהל במכון לחזנות "שירת ישראל" בירושלים וניצח על עשרות מקהלות בבתי כנסת ובמוסדות חינוך בישראל ובקהילות יהודיות מחוץ לישראל.
עסק בהכשרת מוזיקאים, מרצים ונואמים.
נולד בירושלים ב-15 בספטמבר 1915, בנו של החזן ומורה החזנות שלמה זלמן ריבלין.
למד בתלמוד תורה וישיבת עץ חיים, ולאחר מכן בישיבת לומז'ה בפתח תקווה ובישיבת מרכז הרב בירושלים.
בגיל עשרים הוסמך לרבנות על ידי הרב יעקב משה חרל"פ והרב בן ציון חי עוזיאל.
שימש כמורה ראשי ומנהל במכון "שירת ישראל".
ניצח על מקהלות רבות בישראל, ביניהן מקהלות בית הכנסת אהל שם ירושלים, בתי היתומים דיסקין וציון-בלומנטל בירושלים, במוסדות חינוך רבים בישראל, וכן בבית המדרש הגדול ביוהנסבורג.
מקהלותיו הופיעו בחגיגות ובאירועים שונים בבתי הכנסת בירושלים, ובהם בחורבת ר' יהודה החסיד, ישורון, תחכמוני; בתל אביב - בבתי הכנסת בית אל, רמה, היכל מאיר, גבורת ישראל; וכן ב"בית הכנסת הגדול" בערים שונות.
היה משתתף קבוע בתוכניות הרדיו "קבלת שבת" ו"מלווה מלכה" של מחלקת הדת בקול ישראל.
הכשיר מנצחי מקהלות, מורים למוזיקה, בעלי תפילה, בעלי קריאה, נואמים ומרצים.
חיבר את הספר "זמרת שמואל" - 127 שירים למקהלה לתפילות השנה.
חיבר את האורטוריה "הולדת דויד".
כמו כן חיבר ספר דרשות וספר חידושים בשפה העברית ובדקדוק.
היה שותף לעיסוקו של אביו בחקר תולדות היישוב האשכנזי הפרושי בארץ ישראל.
ריבלין המשיך בפעילות אביו והיה עסקן באגודת אחוה העולמית.
שימש מזכיר מרכז הלשכות, וייסד מספר לשכות בישראל ובדרום אפריקה.
בנו הוא חוקר התלמוד פרופסור יוסף ריבלין.
שמואל רעיוני (4 במאי 1905 – 22 בדצמבר 1995, עין הוד) היה צייר, חבר קבוצת אופקים חדשים, מורה ומחנך ישראלי.
נולד כשמואל מסלובטי (Maslovati) בז'ייז'מריאי (Žiežmariai), ליטא.
בשנת 1923 עלה לארץ ישראל בגפו בעידודו של בוריס שץ.
סיים את לימודיו בבצלאל בשנת 1927. בסוף שנות העשרים של המאה ה-20 התגורר בפתח תקווה ועבד בעבודות שונות בהן הוראת ציור, בין תלמידיו מתקופה זאת היה האמן שלמה אלירז.
ב-1931 עבר לחיפה והחל ללמד אמנות בבית ספר תיכון ומאוחר יותר בסמינר למורים.
ב-1935 נישא לתלמידתו אלה ברטלר שלימים הפכה לאמנית קולאז' בדים.
בתקופה זו שינה את שמו לרעיוני.
ב-1939 החל בלימודי אדריכלות והנדסה במכון הבריטי לטכנולוגית הנדסה, במקביל לעבודתו כמורה, ובשנת 1945 סיים את לימודיו וקיבל תואר באדריכלות והנדסה.
בשנת 1947 הצטרף לאגודת הציירים והפסלים בא"י (מקודם – "אגודת אמנים עברית"), ובאותה שנה נסע לראשונה לפריס להשתלמות ב"אקדמי ז'וליין".
ב-1955 נסע להשתלמות נוספת בפריס ב"גראנד שומייר" ובאיטליה.
ב-1952 הצטרף ל"אופקים חדשים" והיה חבר פעיל בקבוצה.
מאותה עת ואילך השתתף בכל תערוכות הקבוצה, למעט תערוכה ביולי 1963 במשכן לאמנות בעין חרוד.
ייצג את ישראל בביאנלה סאו-פאולו, ברזיל ב-1953 ובסלון הסתיו, פריז, צרפת ב־1958. הרבה להציג בארץ.
הציג תערוכות רבות בחו"ל יחד עם אשתו האמנית אלה רעיוני.
ב-1953 הצטרף כחבר לקבוצת המייסדים של כפר האמנים עין הוד, בו התגורר עם משפחתו עד לפטירתו בשנת 1995.
בתחילת דרכו צייר בסגנון פיגורטיבי אקספרסיבי בהשפעת האמנות האירופאית.
עבודותיו הושפעו מציוריהם של ז'ורז' בראק, פבלו פיקאסו וז'ורז' רואו.
בתחילת שנות השישים עבר לציור מופשט לירי וכן מופשט בשיטת ציור הפעולה, גישה שהומצאה על ידי הצייר האמריקאי ג'קסון פולוק, בה הניסיון הוא לייצר דימוי על ידי פעולה גופנית ללא שליטה רציונלית.
בשנות השבעים והשמונים ב"תקופה הלבנה" שלו, יצר סדרת ציורי נוף מתמקדת בנופי הנגב.
מאוחר יותר עבר לצייר ציורים גאומטריים המבוססים על רשמיו מביקוריו בגוסלאר, גרמניה ובאחרית ימיו התמקד בציור דמויות.
1948 - פרס הרמן שטרוק, עיריית חיפה
1953 – ביאנלה סאו-פאולו, ברזיל
1958- סלון הסתיו, פריז, צרפת
1978 - ציור מישראל, בית אגודת האמנים, פאדרבורן (Paderborn) גרמניה.
1987 - אמנות ישראלית מעין הוד ותל אביב, ארמון הנסיך טרייר, גרמניה.
שמואל רוסט (נולד ב-1 בספטמבר 1943) הוא מתמטיקאי ישראלי ופרופסור אמריטוס למתמטיקה באוניברסיטת תל אביב.
רוסט נולד בכפר אז"ר לישראל רוסט, שהיה מנהל תעשייה, ולמרים, שהייתה מורה.
רוסט למד בבית הספר הריאלי העברי בחיפה.
בשנת 1961 התגייס לצה"ל ושירת תחילה ביחידה 8200 ולאחר מכן ביחידת המיפוי הצבאי.
רוסט נשוי בשנית, ואב לשישה ילדים.
פרופסור סהרון רוסט הוא בנו.
תוך כדי שירותו הצבאי החל ללמוד משפטים באוניברסיטת תל אביב, אך לאחר שנה עבר ללימודי מתמטיקה וסיים תואר ראשון במתמטיקה בשנת 1965. בשנת 1971 סיים את הדוקטורט שלו, ללא תואר שני, באוניברסיטת נורת'ווסטרן, תחת הנחייתו של דניאל זלינסקי.
לאחר שסיים את לימודי הדוקטורט, החל ללמד בפקולטה למתמטיקה באוניברסיטת תל אביב, שם הוא מלמד עד היום, כיום כפרופסור אמריטוס.
בתקופה זו גם לימד, לפרקים, באוניברסיטת לונדון, באוניברסיטת ציריך ובאוניברסיטת שיקגו.
במסגרת עבודתו באוניברסיטת תל אביב הנחה 6 דוקטורנטים, בהם ליאו קורי ואלי אלחדף שהיה דקאן הפקולטה למתמטיקה בטכניון.
תחום המחקר בו הוא מתמקד הוא הכללה גאומטרית של אלגברה ליניארית.
שמואל רולבנט (17 בנובמבר 1916 – 18 באוגוסט 1984), היה ד"ר לכלכלה, ולמדע המדינה, היה סופר, נואם,
איש מפא"י, שימש כדובר ההסתדרות ועיתונאי בדבר בשנות ה-50.
רולבנט יליד חרבין, סין, עלה לארץ 1936. למד שנתיים בטכניון, חיפה אדריכלות.
ב-1938 נסע ללונדון שם למד סוציולוגיה ומדעי המדינה ב-London school of Economics.
התחתן עם רינה בלונדון ב-1949, ונולדה לו בת ב-1950- ימימה.
עלו לארץ וגרו בגבעתיים ב-1950. ב-1972 התחתן בשנית עם סוניה, ניצולת שואה, מורה לצרפתית בתל אביב.
רולבנט נפטר ב-1984 ונקבר בבית העלמין הדרום.
הערבים: פוליטיקה ואנשים, מו"ל אמל, 1948.
"המבנה הדמוגרפי, הכלכלי והחברתי של ציבור הפקידים בישראל." הסתדרות הפקידים בישראל ע"י "ספרית הפקיד", 1966.
"העלייה <1962-1965> : המבנה הדימוגרפי, המקצועי והחברתי: ההסתדרות במערך הקליטה".
שמואל רוזנמן הוא מחנך ישראלי, מייסד שותף ויו"ר מצעד החיים הבינלאומי, מרצה במרכז האקדמי שערי מדע ומשפט בהוד השרון.
מרצה בעבר במחלקה הבינתחומית למדעי החברה באוניברסיטת בר-אילן, ולשעבר מנכ"ל קופת חולים לאומית.
רוזנמן נולד בישראל וגדל במושב חמ"ד.
אמו של רוזנמן עלתה לארץ ישראל ב-1933 מפולין ואביו עלה מרומניה במהלך מלחמת העולם השנייה, לאחר שרוב משפחתו נרצחה בשואה.
רוזנמן למד חינוך וגאוגרפיה באוניברסיטה וקיבל תואר ראשון בשני תחומים אלו.
החל מ-1972 ועד 1977 היה שליח של הסוכנות היהודית באלטונה, פנסילבניה.
קיבל תואר דוקטור מאוניברסיטת מדינת פנסילבניה בניהול חינוכי בשנת 1977.
במהלך שנות ה-80, כאשר עבד במחלקת החינוך של עיריית תל אביב-יפו וצפה בסרט התיעודי בן תשע השעות "שואה" של הבמאי קלוד לנצמן, חייו של רוזנמן קיבלו תפנית משמעותית.
באחד מראיונותיו, סיפר שהיה עד לשיחה בין תלמידים, בה נאמר שיש רק פרק אחד על השואה, אשר נלמד כעוד פרק בהיסטוריה.
מכיוון שמספר הניצולים נמצא בירידה, בקרוב לא יישארו ניצולים לספר את סיפורם.
רוזנמן החליט שיש לשלב דיון רציני על השואה במערכת החינוך, ומאז הוא מקדיש את חייו לחינוך ולזיכרון השואה.
בשנים 1997–2003 שימש מנכ"ל קופת חולים לאומית.
אברהם הירשזון, עו"ד ברוך אדלר ורוזנמן חיפשו אחר אירוע משמעותי המייצג את תוכניתם, להעביר חוויה רגשית וחינוכית של השואה לצעירים יהודים.
לאחר שבחנו אפשרויות שונות, החליטו שארגון מצעד מאושוויץ לבירקנאו יהיה הבחירה המושלמת.
הסופר והעיתונאי מאיר עוזיאל הציע את השם "מצעד החיים" כניגוד לצעדות המוות שהיו אופייניות בסוף מלחמת העולם השנייה.
מצעד החיים נוסד בשנת 1988, בהובלתם של הירשזון, רוזנמן ואדלר.ref name="neveragain" /> במצעד הראשון השתתפו 1,500 צעירים יהודים, מחציתם מישראל והשאר ממדינות אחרות.
מאז, הצעדה משכה אוכלוסייה מגוונת יותר, כולל מספר רב של צעירים לא-יהודים מפולין ומאוסטריה.
מאז הקמתה, כמעט 300,000 משתתפים – כולל מנהיגי עולם, מחנכים, ניצולי השואה וסטודנטים – לקחו חלק בתוכנית.
רוזנמן מוכר במיוחד בביקורתו על דברי שנאה והתנהגות אנטישמית.
במאי 2023, במאמר לציון 90 שנה מאז שריפת ספרים על ידי המשטר הנאצי בגרמניה, רוזנמן כתב כי "פלטפורמות מקוונות הן המדורות החדשות", כאשר דיבר על עלייה באנטישמיות ודברי שנאה.
הוא ציין כי "חיוני שנשאר ערניים במאבקנו נגד דברי שנאה ואפליה, ונפעל לקידום תרבות של הכלה וגיוון." לאחר ירי בשני אנשים מחוץ לבית כנסת ביום כיפור בגרמניה ב-2019, אמר רוזנמן כי "אירופה כולה [צריכה] להתעורר ולהכיר בכך שהיא לא עושה מספיק כדי למגר את האנטישמיות."
בשנת 2019, רוזנמן, יחד עם נשיא מצעד החיים, פיליס גרינברג היידמן, נכלל ברשימת 50 היהודים המשפיעים ביותר של השנה של העיתון "ג'רוזלם פוסט".
באותה שנה, העיתון "מעריב" פרסם כתבה על מעורבותם של ברוך אדלר ורוזנמן במצעד החיים במהלך 31 השנים הקודמות.
מעריב ציין כי השניים צועדים בראש המשלחת מדי שנה מאז החל המצעד ב-1988.
בתגובה למתקפה חמאס על ישראל ב-7 באוקטובר 2023, שבה נרצחו כ-1,200 ישראלים, התייחס רוזנמן לדמיון לאירועי השואה וציין כי "נחרדנו מהסיפורים המזעזעים מישראל וקיבלנו תזכורת לכך שלשנאת יהודים אין תאריך תפוגה.
השנאה משנה את צורתה, אבל המניע שלה זהה - השמדת העם היהודי".
כשדיבר על מצעד החיים הצפוי בשנת 2024, אמר רוזנמן כי "תשומת לב מיוחדת תוקדש למלחמה באנטישמיות, בדגש על זוועות ה-7 באוקטובר.
כעת אנו רואים את הדמיון בין השואה למה שקרה באוקטובר."
שמואל שאלתיאל (12 בינואר 1935 – 4 באפריל 2002) היה ביוכימאי ישראלי ופרופסור בפקולטה לביוכימיה במכון ויצמן למדע.
כיהן כדקאן מדרשת פיינברג, כיו"ר המועצה המדעית של המכון, כסגן נשיא המכון וכנשיא המכון בפועל.
חתן פרס רוטשילד למדעי החיים לשנת 1994.
שמואל שאלתיאל נולד בסלוניקי שביוון, בנם של רנה (לבית בורלא) ושבתאי שאלתיאל.
משפחתו הספרדית, שמתייחסת לדון יצחק אברבנאל, התגוררה ביוון משך דורות רבים.
כילד נשלח למחנה הריכוז ברגן-בלזן יחד עם עוד כ-50 אלף יהודי סלוניקי, אך ניצל כאשר פרנסיסקו פרנקו דרש להשיב את היהודים הספרדים לארצותיהם ומאות מהם אכן הוחזרו, בהם שאלתיאל.
ב-1944, בתום מסע שעבר בברצלונה ובקזבלנקה, עלה עם משפחתו לארץ ישראל.
הם שהו במחנה מעבר בעזה ולאחר מכן השתקעו בתל אביב.
למד בבתי הספר היסודיים "ביאליק" ו"אחד העם" ובתיכון עירוני א'.
עם סיום לימודיו נרשם לעתודה האקדמית ולמד לתואר שני בכימיה (במסלול ישיר) באוניברסיטה העברית בירושלים.
בתקופה זו עבד כמורה בתיכון ערב.
שירת בצה"ל בחיל החימוש ולאחר שחרורו ב-1960 החל את לימודיו לתואר שלישי בביוכימיה במכון ויצמן למדע.
עבודת הדוקטורט שלו, שבוצעה בהנחיית פרופ' אברהם פצ'ורניק ופרופ' אריה ברגר, נשאה את הכותרת "מודיפיקציה של שיירים היסטידיניים וניתוק סלקטיבי של קשרים פפטידיים ליד היסטידין בשיטות לא-אנזימטיות" והוגשה ב-1964.
עם סיום הדוקטורט יצא שאלתיאל לארצות הברית בחסות תוכנית פולברייט ושהה כעמית בתר-דוקטורט באוניברסיטת וושינגטון בסיאטל בהנחיית פרופ' ג'רי הדריק ופרופ' אדמונד פישר (לימים חתן פרס נובל לפיזיולוגיה או לרפואה לשנת 1992).
בשובו לישראל ב-1966 הצטרף כחבר סגל למחלקה לאימונולוגיה כימית בפקולטה לביוכימיה-ביופיזיקה במכון ויצמן למדע.
ב-1969 מונה למדען בכיר וב-1975 לפרופסור מן המניין.
החזיק בקתדרה ע"ש הלה ודריק קלימן.
ב-1976 שימש כיו"ר המועצה המדעית של המכון.
בנוסף שימש יו"ר חבר המנהלים של ארגון החינוך ארצות הברית-ישראל מיסודה של קרן פולברייט.
שימש חוקר במכונים הלאומיים לבריאות בארצות הברית, נמנה עם חבר היועצים של חברת התרופות נוברטיס והיה פרופסור אורח באוניברסיטת קליפורניה בברקלי, אוניברסיטת לונד והמכון הטכנולוגי של ציריך.
היה חבר באגודות מחקריות שונות בביוכימיה, אימונולוגיה וביולוגיה מולקולרית בישראל, ארצות הברית, ספרד וגרמניה.
מחקרו של שאלתיאל התמקד בוויסות אנזימטי, בפיתוח שיטות ביוכימיות ובפוספורילציה חוץ-תאית.
עבודתו המוקדמת כללה מחקר מעמיק על גליקוגן פוספורילאז, ששימש מודל לוויסות אנזימטי כללי.
במהלך הבתר-דוקטורט שלו, הוא חקר את המבנה והתפקוד של הקואנזים פירידוקסל 5P פוספט באנזים זה.
קו-אנזים זה קשור קוולנטית, ושאלתיאל, יחד עם ג'רי הדריק, פיתח תערובת ייחודית של אימידזול-ציטראט-ציסטאין, אותה כינו "סוכן עיוות", שאפשרה לשחרר את הקואנזים במהירות תחת תנאים עדינים.
כמו כן, שאלתיאל נודע בזכות פיתוח שיטת כרומטוגרפיה הידרופובית, אשר אפשרה את פיתוחה של שיטת HPLC בהפרדה הפוכה, שהפכה לכלי מרכזי לאפיון והפרדה של חלבונים.
עם תלמידיו של שאלתיאל לאורך השנים נמנים פרופ' רוני זגר ממכון ויצמן ופרופ' ישעיהו ניצן מאוניברסיטת בר-אילן.
שאלתיאל חקר את הקינאז cAMPdPK (PKA).
הוא מיפה את הכיס הקטליטי בתוך התת-יחידה הקטליטית של PKA, והמידע שהתקבל על מבנה אתר קישור ה-ATP שימש כאבטיפוס לפיתוח מעכבי קינאזות חלבון המחקים ATP.
בנוסף, מעבדתו זיהתה וחקרה את פרוטאזת קינאז הממברנה המבקעת (KSMP).
אנזים זה מבקע את התחום הקטליטי של PKA ברירית המעי הדק, והתגלה כמבקע ספציפי של דומיינים בקינאזות חלבון אחרות.
תכונה ייחודית של KSMP היא יכולתו לזהות ולבקע אך ורק את הקונפורמציה הטבעית של הקינאזות.
מחקרים אלה הדגישו שקינאזות חלבון דומות לא רק ברצף חומצות האמינו שלהן, אלא גם במבנה הקונפורמציוני הטבעי שלהן.
KSMP נמצא כמקודד על ידי הגן Meprin L.
מיקומו של KSMP בממברנת הפלזמה כשהוא פונה לסביבה החוץ-תאית, העלה את האפשרות שקינאזות, ובמיוחד PKA, עשויות למלא תפקידים חוץ-תאיים.
מחקריו של שאלתיאל איששו כי PKA יכול לפעול כאקטו-אנזים על פני ממברנות התא ולזרחן סובסטרטים ספציפיים מחוץ לתא.
הוא הדגים כי גירוי טסיות דם באמצעות תרומבין גורם לשחרור סלקטיבי של PKA ו-ATP, המזרחנים חלבוני פלזמה כמו ויטרונקטין.
זרחון זה על ידי PKA מוביל להפרדת ויטרונקטין מ-PAI-1, ובכך מנטרל את PAI-1, מה שגורם להפעלת המסת קרישי דם (פיברינוליזה).
בכך, הפוספורילציה החוץ-תאית הופכת את ויטרונקטין מגורם אנטי-פיברינוליטי לגורם פרו-פיברינוליטי.
שאלתיאל הראה שוויטרונקטין עובר זרחון חוץ-תאי גם על ידי CKII ו-PKC ושזרחון CKII חשוב להשפעת ויטרונקטין על היצמדות תאים בתיווך האינטגרין KVL3. שאלתיאל גילה שגורם בשם PEDF (גורם אנטי-אנגיוגני) גם הוא מתפקד ומזורחן בדם על ידי PKA ו-CKII, תהליך שמווסת את השפעותיו האנטי-אנגיוגניות.
מחקרים אלו סיפקו עדויות משמעותיות לקיום ולנחיצות של זרחון חוץ-תאי, תחום שרבים הטילו ספק בקיומו.
פרס בינלאומי לאנליזה ביוכימית בשוודיה (1978)
חבר האיגוד האירופי לביולוגיה מולקולרית (1979)
פרס ויצמן למדעים מדויקים (1984)
פרס רוטשילד למדעי החיים (1994)
ב-1956 נישא לשרה (לבית מאס), מורה לאנגלית, והיה נשוי לה עד פטירתה ב-1997. נולדו להם שתי בנות, האדריכלית אורנה קדמון והשופטת רות וקסמן.
לאורך חייו היה ידוע כשוחר תרבות ואמנות ודיבר חמש שפות.
נפטר באפריל 2002 בגיל 67, טרם יציאתו לגמלאות, ונטמן בבית העלמין בעירו.
עלה לארץ והדריך בצעירותו בתנועות נוער.
בתחילת שנות ה-50 של המאה ה-20 שירת בלהקת הנח"ל ונמנה עם דור המייסדים שלה.
לאחר שחרורו מהלהקה הצטרף לקיבוץ מעיין ברוך.
בהמשך עבר לתל אביב והופיע בתוכניות הבידור של קול ישראל כבדרן וחקיין.
בשנת 1957 החל את עבודתו בקול ישראל.
הוא השתתף בתוכנית "כל האמת" לצדם של חברי הצוות, ובהם עדה בן נחום ועמוס קינן, הנחה ראיונות רדיו רבים, והנחה ערבי ראיונות במלון שרתון תל אביב, כשבין אורחיו היו דוד בן-גוריון, שמעון פרס ויצחק נבון.
עוד טרם הצטרפותו לקול ישראל, ערך את העיתונים "שדמות" ו"במעלה".
שי שימש כדובר "הבימה" ולהקת "בת שבע", וניהל משרד עצמאי ליחסי ציבור שעסק בניהול מסעות הפרסום לפסטיבלי ישראל, ולהופעות של פרנק סינטרה, עמליה רודריגז, ז'ולייט גרקו ואחרים.
שי היה בעל תואר שני בהיסטוריה.
היה שליח בארצות הברית וניהל את מחלקת התוכניות הקלות ברדיו.
היה מרצה במכללות ובאוניברסיטה הפתוחה, ובמועדונים ברחבי הארץ.
כתב מאמרים בעיתונים והגיש את התכנית "זוג או פרט" בטלוויזיה.
2006 פרס יקיר העיר תל אביב
היה נשוי לנחמה עד פטירתה במרץ 2023, ולהם שלושה ילדים.
שי נפטר ב-16 ביוני 2023 בגיל 91, ונקבר בבית הקברות האלטרנטיבי "מנוחת עולם" בנתניה.
מה דעתך – תוכנית רדיו משנות ה-60 של המאה ה-20, בעריכתו ובהגשתו.
ימין ושמאל – בעריכתו ובהגשתו, יחד עם עדה בן נחום.
מי שבא בא – תוכנית הראיונות הפומביים הראשונה בקול ישראל.
חוחים וחיוכים – בעריכתו ובהנחייתו.
זה הסוד שלי – החליף את אורי זוהר לאחר שהחל בתהליך של חזרה בתשובה.
זוג או פרט – שעשועון שידוכים טלוויזיוני ששודר בשנות ה-80 של המאה ה-20 וזכה לפופולריות (הכניס ללקסיקון את הביטוי "אני ספונטני ורגיש").
התוכנית זכתה גם לפרודיה בתוכנית זהו זה!.
זוג משמים – שעשועון רדיו, שהפרס בו היה דירה.
בהגשתו ובעריכתו של שי ובהפקת רחל הרמתי.
משחקי לילה – שעשועון רדיו שבועי, יחד עם זאב ענר.
שי לשבת – תוכנית רדיו ששודרה עשרות שנים (1990–2017) מדי שבת בבוקר ברשת ב' של קול ישראל.
את המוזיקה ערכו רחל הרמתי ודליה און-פריזנד.
שמואל שור (22 ביוני 1915 - 7 בספטמבר 2007) היה פרופסור לרדיולוגיה אבחנתית, ממייסדי הרפואה המודרנית בישראל.
פרופסור שמואל שור, בנו של ההיסטוריון ד"ר אלכסנדר שור, נכדו של רבי יעקב שור, מצאצאי פרשן המקרא יוסף בכור שור, גדל בבית ציוני-דתי בפולין ועלה לארץ ישראל באוקטובר 1925. הוא גדל בירושלים, למד בבית המדרש למורים "מזרחי" ונשא לאשה את לאה הלר, בת הרב אברהם זיידה הלר.
בנו רנן שור היה קולנוען, במאי, מפיק, מחנך ומורה, שייסד וניהל את בית הספר סם שפיגל לקולנוע ולטלוויזיה.