tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
לפי תפיסתו, הרצון והמוסר אינם יכולים לעמוד בסתירה ליראת השמים, הואיל והיא אלוהית והם אנושיים, ולכן אינם יכולים לעמוד בהנגדה זה מול זה.
בנושא המאבק על ארץ ישראל דוגל הרב הרשקוביץ במאבק אקטיבי ובקו תקיף ולא מתפשר, וסובר כי חובה על חייל לסרב לפקודה לפנות יישובים.
לדבריו, ציות עיוור להוראות השלטון מבלי להתייחס למוסריותן "שוללת את החותם המוסרי ממעשיו והוראותיו, וסופן שלא יתקיימו".
הוא מותח ביקורת חריפה כלפי רבנים שהורו לתלמידיהם שלא לסרב לפקודה כזו.
להגדרתו, נתינת ערך עליון לפקודות המדינה מצד עצמן, גם כשהן לא הולכות בד בבד עם ציווי התורה, היא "פאשיזם".
בשונה מתלמידים רבים של הרב צבי יהודה קוק הרב הרשקוביץ סבור כי אין הכרח ללמוד את כתבי הרב קוק בהדרגה, ומנמק את דבריו בהנהגתו של הרב הנזיר שלימד אורות הקודש באופן מעמיק אף תלמידים משיעור א'.
נשוי לד"ר בת שבע (ילידת תשי"א), רופאת משפחה, בתו של ד"ר משה קטן (מחבר הספר אוצר לעזי רש"י), ולהם נולדו עשרה ילדים.
שרגא צבי - נהרג בתאונת דרכים בגיל 15.
הרב יוסף אליצור - ממחברי הספר "תורת המלך", ר"מ בישיבת עוד יוסף חי וראש ישיבת דורשי יחודך ביצהר.
אביגיל - נשואה ליניב מזומן ראש מכינה קדם צבאית דתית-חילונית.
הרב אבנר - שימש כרב קהילה באנטוורפן, וכיום משמש ר"מ בישיבת בני עקיבא גבעת שמואל.
בין גיסיו: הרב יואל קטן, ד"ר חנה קטן, הרב יצחק בן שחר (כיהן כראש ישיבת קדומים) ופרופ' רפאל קטן.
אחיו היה הרב שמואל הרשקוביץ שכיהן כר"מ בישיבת נתיב מאיר.
הרב הרשקוביץ הוא אחיינו של חוקר ופרשן המקרא יהודה אליצור, אחיינה של הרופאה ויולה טורק ובן דודו של פרופסור מיכה קליין.
מיכאל וידל (נולד ב-2 במרץ 1965), הוא איש ציבור ישראלי.
וידל מכהן כראש עיריית רמלה מאז שנת 2017. במהלך כהונתו הוביל תוכניות פיתוח בתחומי החינוך, ההתחדשות העירונית, התחבורה, החינוך והפיתוח הכלכלי.
וידל נולד ברמלה להוריו רחל ומאיר וידל, עולים ממרוקו, כבן שביעי מתוך שמונה ילדים.
גדל ברמלה לאורך כל שנות חייו.
בילדותו חוותה המשפחה טרגדיה כשנפל אחיו שלום בפעילות מבצעית בגבול הצפון.
וידל מציין כי אירוע זה השפיע על תחושת השליחות הציבורית שלו.
את דרכו הציבורית החל בשנת 1992 ברשות המיסים, שם מילא תפקידים בכירים ובהם גובה ראשי, מנהל תחום במחוז רחובות–ראשון לציון, ובהמשך מנהל מחוז דרום.
בנוסף, כיהן כיו"ר ועד העובדים במחוז ונחשב לדמות מוערכת במערכת הציבורית.
וידל נחשב לפעיל בולט בתנועת הליכוד ושימש כמזכיר ועדת הליכוד הארצית ויו"ר סניף הליכוד ברמלה.
בשנת 2009, מונה וידל לראש מטה משרד התחבורה תחת השר ישראל כץ והיה שותף בקידום פרויקטים ותשתיות לאומיים.
לאחר כשנה וחצי עזב את התפקיד וחזר לעבוד ברשות המיסים.
בשנת 2006 נרשם וידל כיועץ מס מוסמך.
בשנת 2007 השלים לימודי תואר ראשון במדעי החברה באוניברסיטה הפתוחה (ניהול ומדעי המדינה).
בשנת 2013 קיבל תואר שני בלימודי משפט מאוניברסיטת בר-אילן.
כהונתו כסמנכ"ל רשות שדות התעופה
ביוני 2012 פרסמה רשות שדות התעופה מכרז פנימי למשרת סמנכ"ל מינהל וארגון.
לאחר שלא נמצא מועמד מתאים מתוך החברה, פורסם מכרז פומבי.
אחת הדרישות במכרז היא ניסיון של 5 שנים בניהול כוח אדם בארגון הדומה בגודלו לרשות שדות התעופה.
למכרז ניגשו 104 מועמדים שונים, אך כחודש לפני שהתכנסה ועדת הבוחנים נפוצו שמועות לפיהן וידל צפוי להיבחר לתפקיד.
"ועד ההנדסאים, הטכנאים והמהנדסים" (הט"מ) ברשות התריע על כך במכתב להנהלה וביקש למנוע את המינוי ולקיים מכרז אמיתי.
באוקטובר 2012 התכנסה ועדת הבוחנים של רשות שדות התעופה ובחרה בוידל לתפקיד.
בראש הוועדה עמד מנכ"ל רשות שדות התעופה, יעקב גנות, אשר כיהן כמנכ"ל משרד התחבורה בזמן שוידל שימש כראש מטהו של שר התחבורה, מה שיצר חשד לניגוד עניינים.
מבקר המדינה קבע כי עקב היכרותם הקודמת ראוי היה שגנות יבקש חוות דעת משפטית ויפעל על פיה.
ועד ההנדסאים, הטכנאים והמהנדסים עתר לבית הדין האזורי לעבודה בדרישה לפסול את בחירתו של וידל.
הוועד טען כי מדובר במכרז תפור המהווה מינוי פוליטי לא תקין.
באוגוסט 2013 קיבל בית הדין את מרבית טענות הוועד וקבע כי במכרז נפלו פגמים מהותיים ביותר.
במסגרת פסק הדין נכתב: "הדעת נותנת כי אילו הייתה הוועדה מנחה את עצמה להעריך את ניסיונו של כל אחד מהמועמדים בכל אחד מהתחומים וליתן לו ציון בהתאם, הציון המצטבר לו היה זוכה וידל היה נמוך באופן ניכר משל אחרים".
בית הדין לעבודה פסל את המכרז ואת מינויו של וידל, אך קבע כי וידל יוכל להתמודד במכרז חדש לתפקיד.
על אף החלטת בית הדין שימש וידל בתפקיד באופן רצוף החל מאוקטובר 2012 עד דצמבר 2015.
רש"ת ערערה על הפסק לבית הדין הארצי לעבודה, אך במרץ 2014 משכה את הערעור ומינוי וידל לתפקיד נפסל באופן סופי.
באוגוסט 2014 קבעה ועדת המיון כי 15 מועמדים ימשיכו בתהליך המיון ויופנו למבחני מיון חיצוניים.
ביוני 2015, בטרם התכנסה ועדת הבוחנים, הגיש ועד ההנדסאים, הטכנאים והמהנדסים עתירה לבית הדין האזורי לעבודה בטענה שהליך המיון הראשוני שנעשה במסגרת המכרז היה לקוי ביסודו וכל תכליתו היא להכשיר את בחירתו החוזרת של וידל.
בית הדין קבע כי מדובר בנסיבות המקנות לוידל עדיפות ברורה על יתר המועמדים וכי הליך המיון הראשוני היה פגום, ונפסלו בו מועמדים בכירים וראויים, באופן שאיננו יכול שלא לעורר חשד שמא הדבר נעשה במכוון.
בית הדין ציין כי ועדת המיון הגיעה למסקנה שוידל עמד בדרישת הניסיון לתפקיד, 5 שנים בניהול כוח אדם ובניהול משא ומתן ביחסי עבודה בדרג הבכיר, וזאת אף על פי שוידל מעולם לא החזיק בתפקיד בתחום ניהול משאבי אנוש, ולזכותו לכל היותר שנתיים ניסיון בזכות משרתו הנוכחית.
בית הדין קבע כי הקריטריונים שבחרה ועדת הסינון שירתו את מועמדותו של וידל, והביאו לפסילתם של מועמדים עתירי ניסיון ויכולות, תוך העדפתו של וידל, שניסיונו התעסוקתי המרכזי הוא בתחומים שאינם רלוונטיים למשרה זו.
בית הדין קבע כי הליכי המכרז יימשכו וחלק מהמועמדים שנפסלו יוזמנו להמשך תהליך.
בדצמבר 2015 התכנסה ועדת הבוחנים והחליטה לבחור פעם נוספת בוידל לתפקיד סמנכ"ל מנהל וארגון.
מספר ימים לאחר בחירתו המחודשת של וידל, עתר ועד ההנדסאים, הטכנאים והמהנדסים לבית הדין האזורי לעבודה עם דרישה לביטול זכייתו של וידל במכרז, בטענה שהמכרז שוב לא התנהל חוקית.
בית הדין האזורי לעבודה קיבל את העתירה וביטל את המכרז נוכח פגמים שנפלו בו.
בנובמבר 2016 פורסם הדו"ח השנתי של מבקר המדינה.
במסגרת הפרק העוסק במינויים ברשות שדות התעופה, הואשם וידל כי במסגרת תפקידו ביצע מינויים לא תקינים של פעילי ליכוד למגוון תפקידים ברשות שדות התעופה.
לפני היבחרו לתפקיד, כיהן החל משנת 2013 כיו"ר האופוזיציה ויו"ר הוועדה לענייני ביקורת.
לאחר מספר ניסיונות להתמודד על ראשות העיר, זכה ב-2017 בבחירות מיוחדות שהתקיימו בעקבות התפטרותו של ראש העירייה יואל לביא.
הוא התמודד מטעם הליכוד וניצח בבחירות לאחר שהשיג 53.7% מקולות המצביעים.
עם כניסתו של וידל לתפקיד, יושמו מספר תוכניות רחבות היקף במגוון היבטים.
עם כניסתו לתפקיד עמד שיעור הזכאות לבגרות ברמלה על פחות מ־60%.
נכון לשנים האחרונות עומד שיעור הזכאות על כ־80% ובחלק מבתי הספר עומד על 100%.
בתקופתו הוקמו בתי ספר חדשים, גני ילדים, כיתות לחינוך מיוחד ומרכזי מצוינות.
בתקופת כהונתו הוקמו שכונות נאות שמיר ונאות פרס, לצד קידום תוכניות לשכונות נוספות ובהן נאות עובדיה.
בתחום ההתחדשות העירונית מקודמות בעיר מעל ל־18 תוכניות, מתוכן שמונה שאושרו.
וידל קידם את סלילת כביש 200, חיבורי כבישים בין שכונות ואישור ארבע תחנות מטרו, ביניהן תחנת תל-חי, במסגרת הקו החום.
בינואר 2018 שודרה במהדורת "חדשות הערב" של "כאן 11" סדרת כתבות אודות התנהלותו של מיכאל וידל כראש עיריית רמלה, בהן עלה כי וידל ביצע מינויים לא תקינים של פעיליו למגוון תפקידים בעיריית רמלה, בנוסף להתנכלות לתושבים שלא תמכו בו בבחירות, וזאת באמצעות חלוקת דו"חות.
במקביל, הביא וידל לביטולם של דו"חות שניתנו לתומכיו.
באוגוסט 2018, לקראת הבחירות לראשות העירייה, הוקלט וידל כשהוא התקשר לתושבת העיר, איים עליה וביקש ממנה שלא להפיץ תמונה לצד ח"כ טיבי: "...זאת הסתה, את תקבלי מכתב מעורך דין".
זאת, אף על פי שוידל זימן בעבר את נציגי הקהילה הערבית לדיון על חוק המואזין ובמסגרת הפגישה, צולמה תמונה שמוכיחה שאכן התרחשה פגישה זו.
באפריל 2021 פורסם כי וידל פנה שלוש פעמים לפסיכיאטרית של מחוז מרכז במשרד הבריאות בבקשה לאשפז בכפייה פעיל עירוני המתנגד לו.
בבחירות לרשויות המקומיות שהתקיימו ב-27 בפברואר 2024 העפיל וידל לסיבוב שני מול קודמו בתפקיד, יואל לביא.
בתום הסיבוב השני, התברר שוידל השיג פער של כ-1,700 קולות ונבחר לכהונה נוספת בראשות העיר רמלה.
וידל נשוי לאירית, אב לארבעה וסב לשמונה נכדים.
מיכאל ויגודה (נולד ה'תשי"ט, 1959) הוא ד"ר למשפטים וחוקר בתחום המשפט העברי.
משנת 2000 עומד ויגודה בראש "היחידה למשפט עברי" המהווה חלק מאגף ייעוץ וחקיקה במשרד המשפטים.
במקביל, ויגודה מרצה באוניברסיטה העברית, מנהל כנסים וכותב בכתבי עת תורניים-משפטיים.
מיכאל ויגודה נולד בשטרסבורג בצרפת, לטובה ושלמה ויגודה.
בגיל 13 (1972) למד ויגודה לנגן בגיטרה ונהג להלחין שירים כתחביב.
בנעוריו למד ויגודה בבית הספר היהודי בעירו (בית ספר "עקיבא"), ובגיל 15 (1974), החל ללמוד בישיבת "עץ חיים" בעיר מונטרה בשווייץ, בתנאי פנימייה, שבמסגרתה התכונן ועבר את בחינות הבגרות הצרפתית.
בשנת 1978 עלה ויגודה לישראל, שירת בנח"ל המוצנח ולמד בישיבת הר עציון.
עם סיום לימודיו בישיבה החל ויגודה ללמוד לתואר ראשון במשפטים באוניברסיטה העברית במטרה "להרחיב את האופקים, וכדי להבין טוב יותר את ההלכה מצידה המשפטי".
ב-1982 חזר ויגודה לשווייץ כדי לשמש מגיד שיעור בישיבת עץ חיים בה למד.
בשנת 1985 עלתה הישיבה כולה לישראל על צוותה ותלמידיה.
ויגודה המשיך ללמד בישיבת עץ החיים במושבה החדש בישראל עד שנת 1995, ולימד במת"ן (מרכז תורני לנשים).
במקביל לתפקיד ההוראה התמחה ויגודה בעריכת דין בפרקליטות המדינה ולאחר מכן אצל נחום רקובר במחלקה למשפט עברי באגף ייעוץ וחקיקה.
בשנת 1998 קיבל ויגודה תואר ד"ר למשפטים מהאוניברסיטה העברית, על עבודה בהנחייתו של פרופ' ברכיהו ליפשיץ.
לאחר קבלת הדוקטורט לימד ויגודה במסגרות שונות ביניהן הפקולטה למשפטים באוניברסיטה העברית בירושלים, המכללה למשפטים ברמת-גן ומכללת שערי משפט.
בשנת 2000, לאחר פרישתו של רקובר מניהול המחלקה, מינה היועץ המשפטי לממשלה אליקים רובינשטיין את ויגודה לעמוד בראש המחלקה.
בשנת 2001 יזם, יחד עם אביעד הכהן, עלון שבועי של "פרשת השבוע ברוח משפטית" בהוצאת משרד המשפטים והמרכז האקדמי שערי מדע ומשפט.
בתחילת 2009 הוציא ויגודה דיסק שירי קודש בביצועו.
הדיסק בשם "בגן עדן מקדם", הורכב מלחנים שחיבר בנערותו.
הדיסק הושק בלשכת עורכי הדין בירושלים בנוכחות מכובדים בהם שופט ביהמ"ש העליון אליקים רובינשטיין.
בתפקידו כראש "היחידה למשפט עברי", ויגודה מופיע בפני ועדות שרים וועדות הכנסת ונוטל חלק בדיונים המתקיימים במשרד המשפטים ובצוותים בין-משרדיים, כדי להביא בפניהם את עמדת המשפט העברי בסוגיות העומדות על הפרק.
בית המשפט העליון התבסס על ספריו ומאמריו של ויגודה בפסקי דין רבים.
ויגודה נשוי לרבקה (לבית מרצבך), אחותם של הרב ראובן מרצבך, פרופ' עלי מרצבך והרב דן מרצבך.
אחיו הם הפילוסוף שמואל ויגודה והאונקולוג מרק ויגודה, מנהל היחידה לרדיותרפיה במרכז הרפואי הדסה עין כרם.
במאמריו, ויגודה סבור שלמחלקה למשפט עברי בייעוץ וחקיקה לא ניתנים די משאבים, לדעתו ראוי להקים בכל בית משפט מחלקה שתהיה אמונה על המשפט העברי ותסייע לשופטים בתחום.
ויגודה קובל על שבית המשפט העליון רוקן מכל תוכן את חוק יסודות המשפט שנועד לבסס את המשפט העברי כיסוד לפסיקה במקרה של לאקונה, והפך אותו לאות מתה, ומצר על העדר התייחסות מספקת למשפט העברי בפסיקות בית המשפט העליון.
לדעתו "מעמד המשפט העברי מידרדר בשל בורות השופטים".
עם זאת, ויגודה חש בשנים האחרונות התעוררות בנושאי יהדות שמובילה לקרבה של שופטים אל הפסיקה היהודית, וחש שחוות הדעת שמבוססות על המשפט העברי זוכות למעמד ראוי.
ויגודה מתנגד להקמת "מדינת הלכה" בצורה של העתקת מודל, אך מאמין שיש בהלכה עקרונות שיש בהן כדי להתמודד עם הבעיות מן הזווית ההלכתית.
ויגודה סבור שיש להחזיר לבתי הדין הרבניים את הסמכות לקיים בוררויות בדיני ממונות, עם זאת ויגודה סבור שיש לעיתים צדק בביקורת שנמתחת על התנהלות בתי הדין הרבניים.
ויגודה תומך בקיום בתי דין וולונטריים לממונות (לצד מערכת המשפט): "פרט לכך שזה חשוב מצד עצמו, הכרחי שאנשי הלכה יתמודדו עם הריאליה.
ברגע שצריך להתמודד עם בעיות וסכסוכים אמיתיים, זה מחייב את אנשי ההלכה לתרגם את עקרונות ההלכה למציאות של ימינו, מה שתמיד היה תפקיד ההלכה".
שכירות ושאילה – ד"ר מיכאל ויגודה, (673 עמודים), הספר ערוך לפי סדר חוק השכירות והשאילה התשל"א-1971 ודן בסוגיות: מהות השכירות, המסירה: מועדה ומקומה, חובת תיקון המושכר, שאילה ועוד.
בהוצאת משרד המשפטים ומורשת המשפט בישראל.
השבת אבדה – ד"ר מיכאל ויגודה (150 עמודים), הספר ערוך לפי סדר חוק השבת אבדה, תשל"ג-1973 ודן בסוגיות: חובת המוצא, אבדה שנמצאה ברשות הזולת, אבדה שלא נמצאו בעליה, נכסים שהוזנחו, נכסי נעדר ועוד.
שליחות – ד"ר מיכאל ויגודה (1008 עמודים), הספר ערוך לפי סדר חוק השליחות תשכ"ה- 1965 ודן בסוגיות: "שלוחו של אדם כמותו", חריגת השליח מן ההרשאה, נאמנות וחובות השליח, סיום השליחות, ריבוי שליחים ושולחים ועוד.
פרשת השבוע - עיונים משפטיים בפרשיות התורה, 6 כרכים, ירושלים, תשע"ב-2012, ד"ר מיכאל ויגודה ואביעד הכהן
חקירות שב"כ לאור המשפט העברי, אתר דעת
פינוי קברים לצורך ציבורי במקורות היהודיים, אתר דעת
מיכאל הרביג הוא שחקן, במאי ומדבב גרמני.
החל בשנת 1992 להנחות תוכניות רדיו.
מ-1997 ועד 2002 ביים והופיע בתוכנית הקומדייה "Bullyparade", ביחד עם עמיתיו כריסטיאן תרמיץ וריק קבאניאן.
התוכנית התבססה על פרודיה על נושאים שונים.
בהמשך, על בסיס התוכנית, צולמו גם סרטים.
הראשון יצא לאור בשנת 2001 וזכה להצלחה גדולה בגרמניה (11.7 מיליון צופים).
גם הסרט השני בסדרה, שהוקרן בשנת 2004, זכה להצלחה גדולה.
על המשחק בסרטים הוא זכה במספר פרסים גרמנים.
בשנת 2018 ביים את המותחן "בלון" בכיכובה של קרוליין שוך.
פוקס היה חוקר מקרא ואגיפטולוג יהודי-אמריקאי.
פרופ' אמריטוס במחלקה ללימודי עברית ולימודים שמיים באוניברסיטת ויסקונסין–מדיסון.
פוקס קיבל הסמכה לרבנות מהיברו יוניון קולג' בסינסינטי.
למד לימודי מקרא ואגיפטולוגיה באוניברסיטה העברית בירושלים וקיבל תואר דוקטור בשנת 1972. עבודת הדוקטורט שלו הייתה בנושא "ספר קהלת ויחסו לאסכולת החכמה" בהנחיית פרופ' מנחם הרן.
הוא לימד בישראל מספר שנים ובשנת 1977 עבר למדיסון, שם לימד במחלקה ללימודי עברית ולימודים שמיים.
פוקס היה אחד מן העורכים של סדרת פירושי התנ"ך Anchor Bible וכתב את הפירוש לספר משלי.
כן חיבר את הפירוש לספר קהלת מסדרת תרגום ופירוש התנ"ך של ה-JPS.
שירי דודים מן העת העתיקה, אסף, תרגם ופירש מיכאל פוקס, ירושלים, מאגנס, תשמ"ה.
מיכאל הררי (נולד ב-12 באוקטובר 1959) הוא שגריר לשעבר, מרצה בחוג למדע המדינה במכללת עמק יזרעאל ועמית מדיניות במכון 'מתווים'.
שימש כדיפלומט ישראלי בין השנים 1986 ועד 2017 במהלכן כיהן בין היתר כשגריר ישראל בקפריסין, כיועץ מדיני בשגרירות ישראל בלונדון, בשגרירות ישראל בקהיר, בחטיבה לתכנון מדיני ובמרכז למחקר מדיני של משרד החוץ.
הררי נולד בחלב בסוריה ועלה ארצה עם משפחתו בשנת 1966. שירת בצה"ל בחיל המודיעין.
סיים תואר ראשון במדע המדינה באוניברסיטת תל אביב, תואר שני (בהצטיינות) במדע המדינה באוניברסיטת חיפה ולמד תואר שני נוסף במשפטים ללא משפטנים.
בעל תעודת בוגר המכללה לביטחון לאומי (מב"ל).
נשוי לסיגל עובדת סוציאלית מומחית בתחום השיקום ואוצרת תערוכת 'קפריסין, אמנות החיים' במוזיאון ארץ ישראל-מוז"א.
בשנת 1986 הצטרף לסגל משרד החוץ ומילא מגוון תפקידים בארץ ובנציגויות ישראל בעולם.
שירת כמזכיר שני מדיני בשגרירות ישראל בקהיר במשך שלוש שנים (1988–1991), בין היתר במהלך מלחמת המפרץ הראשונה.
בין השנים 1991–1998 היה אחראי על הנושא הפלסטיני ובהמשך גם הנושא הירדני במרכז למחקר מדיני (ממ"ד) של משרד החוץ.
בין השנים 1998 ועד 2003 שימש יועץ מדיני בשגרירות ישראל בלונדון.
במסגרת תפקידו כסגן ראש החטיבה לתכנון מדיני במשרד החוץ בין השנים 2003–2009 התמקד במכלול המזרח התיכון.
בתהליך הבחירות לפרלמנט הפלסטיני בשנת 2006 היה אחראי על המשקיפים הבינלאומיים שהגיעו לפקח על הבחירות.
במהלך 5 שנות כהונתו כשגריר ישראל בקפריסין (2010–2015) שודרגו היחסים בין המדינות באופן משמעותי במכלול תחומים – מדיני, ביטחוני, תרבותי, כלכלי, ועל כך זכה לעיטור כבוד מיוחד משר החוץ של קפריסין.
בשנים 2015–2017 כיהן כראש החטיבה הבינלאומית במרכז המחקר המדיני (ממ"ד) של משרד החוץ.
בשנת 2017 הצטרף לצוות המרצים בחוג למדע המדינה במכללת עמק יזרעאל, שם קידם מומחיות בנושאי דיפלומטיה ומדיניות חוץ כולל נושאים בתחום האנרגיה.
בנוסף, הררי משמש עמית מדיניות במכון מיתווים – המכון הישראלי למדיניות חוץ אזורית.
במקביל, עוסק בייעוץ בתחום האנרגיה בדגש של ממשקי מדיניות ואסטרטגיה עם מכלול האנרגיה במזרח הים התיכון.
כותב מאמרי דעות במדור הדעות של מוסף "המגזין" של מעריב השבוע.
מיכאל לאסלו וידה (הונגרית: Michael Laszlo Vajda; 28 במרץ 1922 - 5 במאי 2020) היה פרופסור להנדסה ימית בטכניון, יזם והשתתף בהקמת המכון הישראלי לחקר הנדסה ימית ושימש כמדען הראשי הראשון שלו.
מיכאל וידה נולד בעיר מישקולץ בהונגריה.
בילדותו עבד עם אביו שהיה נגר ולמד בבית הספר הריאלי שבעיר.
בתקופת מלחמת העולם השנייה גויס בכפייה לפלוגות העבודה של הצבא ההונגרי ובמהלך המלחמה ברח מהן.
במשך כחודש הוסתר על ידי משפחת איכרים בכפר בש (Bés) בסלובקיה, אך באוקטובר 1944, לאחר שהאזור נכבש על ידי הצבא האדום, נשבה ונשלח לאוקראינה שם שהה בשבי עד אוגוסט 1948. לאחר שחרורו מהשבי עלה לארץ, התגייס לצה"ל והשתתף במלחמת העצמאות.
בשנת 1949 סיים את שירותו הצבאי והתחיל לימודיו בפקולטה להנדסה אזרחית בטכניון.
משם המשיך לתואר שני בהנדסה ימית אותו סיים בהצטיינות.
בשנים 1957–1958 המשיך להתמחות בהנדסה ימית בקורס בין לאומי בדלפט, הולנד.
לאחר מכן המשיך את לימודי הדוקטורט בטכניון בנושא "חקירת מנגנון ההסעה של גלי מים צילינדריים מתקדמים בעומק קבוע" שעליו זכה בפרס ארנן של אגודת האינג'ינירים והארכיטקטים ובהמשך הצטרף לסגל הטכניון.
החל משנת 1970 החל לקדם הקמה של מכון בתחום ההנדסה הימית בין השאר מתוך תפיסה ציונית שראתה בקיום מכון שכזה נכס אסטרטגי למדינת ישראל.
כשהוקם המכון מונה למדען הראשי של המכון, תפקיד בו הוא שימש עד לפרישתו לגמלאות בשנת 1990.
במסגרת עבודתו היה אחראי על תכנון ומידול של פרויקטים כגון שובר הגלים של חוף תל אביב, תכנון הגישה לים של תחנת הכוח ברידינג ומסוף הפחם בתחנת הכוח בחדרה, נמל אשדוד, נמל הקישון ונמל אילת.
1964 - פרס ארנן של אגודת האינג'ינירים והארכיטקטים על עבודת הדוקטורט
1957 - חקירת המודל ההידראולי של מברץ הסכר במשמר-איילון והצעות לשכלולו
1970 - ההשפעה של בניית התחנה "רדינג ד'" על מוצא הירקון לים ועל מפלסי המים בזמן שיטפונות באפיק המוסדר
מיכאל הרביעי הפפלגוני (ביוונית ביזנטית: Μιχαὴλ (Δ´) ὁ Παφλαγών; 1010 – 10 בדצמבר 1041) היה קיסר האימפריה הביזנטית בין השנים 1034–1041. מיכאל הרביעי היה הבעל השני והקיסר השני שמלך לצד זואי, קיסרית האימפריה הביזנטית מהשושלת המקדונית, לאחר רומנוס השלישי, קיסר האימפריה הביזנטית.
מיכאל היה בן למשפחה ענייה בקונסטנטינופול ועלה בדרגות המנהל הכלכלי המדיני דרך עיסוקו בחלפנות כספים עד אשר החל בפרשת אהבים עם הקיסרית זואי שהביאה אותו בסופו של דבר לקיסרות על האימפריה.
מיכאל הרביעי נולד בשנת 1010 למשפחה ענייה של חלפני כספים מפפלגוניה, אסיה הקטנה.
אחיו יוחנן היה סריס רב השפעה בחצר המלוכה של בסיליוס השני בולגרוקטונוס, קיסר האימפריה הביזנטית והמשפחה עברה להתגורר בקונסטנטינופול, בירת האימפריה הביזנטית.
היה זה יוחנן שהציג לראשונה את מיכאל בפני זואי, קיסרית האימפריה הביזנטית, שבאותה העת שלטה בשותפות עם בעלה, רומנוס השלישי, קיסר האימפריה הביזנטית.
מיכאל חלה באפילפסיה ולמרות קירוב היחסים בינו לבין הקיסרית זואי, לא נראתה קנאה מצידו של הקיסר רומנוס השלישי, שלמעשה שלח משרתים לטפל ולתמוך במיכאל החולה.
הקיסר רומנוס השלישי נפטר בשנת 1034, בנסיבות לא ידועות (מאוחר יותר היה חשד כי זואי הורתה על הוצאתו להורג), ולאחר מותו התחתנה זואי עם מיכאל, שהוכתר בתור מיכאל הרביעי והחל למשול על האימפריה הביזנטית לצידה.
לפי חוק הכנסייה האורתודוקסית היה על זואי האלמנה לחכות שנה שלמה לפני שתינשא פעם נוספת אך זואי ומיכאל קיבלו הסכמה להתחתן במהרה הודות להונאה כספית שנתן יוחנן אל הפטריארך האקומני של קונסטנטינופול.
מיכאל הרביעי הותיר את רוב סמכויות השלטון בידי אחיו יוחנן בעוד עלייתו לשלטון התקבלה בתמיכה כללית מצד אוכלוסיית האימפריה שכן שלטונו של רומנוס השלישי לא היה פופולרי במיוחד.
בשונה מקיסרים קודמים, מיכאל לא בילה את רוב זמנו בקונסטנטינופול אלא בסלוניקי, איפה שהאמין שתימצא תרופה למחלת האפילפסיה שלו.
יוחנן ומיכאל העלו רבים מאחיהם לתפקידי מפתח בממשל הביזנטי, דבר שהוביל להתנגדות ממושכת מטעם האצולה הביזנטית שקדמה להם.
זואי ואחותה תאודורה, קיסרית האימפריה הביזנטית, היו הנצר האחרון מהשושלת המקדונית השלטת ועקב גילם נודע כי השושלת המקדונית תסיים את ימיה עם מותן של שתיהן.
על כן מונה אחיינו של מיכאל הרביעי להיות ליורש העצר של האימפריה הביזנטית, לעתיד מיכאל החמישי קלפאטס, קיסר האימפריה הביזנטית.
אף על פי שמאז שלטונו של בסיליוס השני הייתה האימפריה הביזנטית בשיא כוחה הצבאי מזה מספר מאות שנים, שלטונו של מיכאל הרביעי אופיין בעיקר במדיניות מגננתית.
פשיטות שבטיות של פצ'נגים שחצו את נהר הדנובה פגעו קשות בשטחים נרחבים בחבל הבלקן שהיה בשליטה ביזנטית.
הפשיטות נפסקו בשנת 1036 ובתוך זמן קצר צץ איום נוסף על גבולות האימפריה כאשר אמירויות מוסלמיות אזוריות בסוריה וכורדיסטן הטילו שני מצורים כושלים על העיר אדסה.
תחת קיסרותו של מיכאל הרביעי, הצבא הביזנטי היה מעורב בניסיון הפיכה כושל בממלכת גאורגיה נגד בגרט הרביעי, מלך גאורגיה, שלאחריה נפתח מחדש הסכסוך הביזנטי-גאורגי.
בסיציליה נאבק הצבא הביזנטי נגד השלטון הערבי האזורי שבתמיכת צבאו של האראלד הארדרדה הוציא לפועל התקפות על חופי הים האגאי.
במהלך מלחמת אזרחים בתוך סיציליה הערבית התערב הצבא הביזנטי ששלט על מזרח העיר והוביל להפיחת סיציליה הערבית לכדי מדינת חסות ביזנטית.
המערכה נועדה בפועל לספח את כל האי סיציליה לאימפריה הביזנטית אם כי היא נכשלה, בעיקר מכיוון שהיה על חלק נרחב מהכוחות לשוב אל חבל הבלקן ולהתעמת נגד מרד בולגרי אדיר שדרש להקים אימפריה בולגרית חדשה על חורבותיה של האימפריה הבולגרית הראשונה, שנכבשה בידי הביזנטים בתקופת שלטונו של הקיסר בסיליוס השני.
המורדים הבולגרים נתמכו בידי נצרי שושלתו של סמואיל הראשון, מקיסרי בולגריה לשעבר.
המרד כשל במתקפתתו המרכזית לעבר סלוניקי ומרידות פנימיים ביחד עם התקדמות הצבא הביזנטי בהנהגתו של מיכאל הרביעי הובילו לנפילתו הסופית בשנת 1041. הקיסר מיכאל הרביעי שב לקונסטנטינופול הבירה בטריומף (מצעד ניצחון).
מספר חודשים מאוחר יותר מת הקיסר עקב מחלתו.
לאחר מותו ירש אותו אחיינו המיועד שמונה להיות הקיסר מיכאל החמישי.
מיכאל השישי בריגאס (ביוונית ביזנטית: Μιχαήλ ΣΤ' Βρίγγας; ?
– 1059) המכונה סטרטיוטיכוס ("הצבאי") היה קיסר האימפריה הביזנטית בין השנים 1056–1057. מיכאל השישי נבחר להיות ליורשה של תאודורה, קיסרית האימפריה הביזנטית, שהייתה הנצר האחרון לשושלת המקדונית אשר שלטה על האימפריה הביזנטית מזה מספר שנים.
מיכאל השישי הודח במרד שהביא לעלייתו של איסאאקיוס הראשון קומננוס, קיסר האימפריה הביזנטית.
מיכאל היה בן למשפחה של בירוקרטים שהיו מעורבים בממשל הביזנטי בקונסטנטינופול מזה זמן רב.
מיכאל היה חלק מהחצר הקיסרית כאשר מונה ליורש העצר בידי תאודורה, קיסרית האימפריה הביזנטית בעוד הייתה על ערש דווי.
לתאודורה לא היו ילדים, שכן חייה חיי דת ולכן במותה הגיעה השושלת המקדונית לסופה, לאחר ששלטה באימפריה הביזנטית מאז בסיליוס הראשון, קיסר האימפריה הביזנטית במאה ה-9. מיכאל השישי הוכתר בשנת 1056 במותה של תאודורה ושלטונו הואפל בידי ההשפעה הרבה שאחז הפטריארך האקומני של קונסטנטינופול על חצר המלוכה.
בדומה למדיניות של קונסטנטינוס התשיעי מונומכוס, קיסר האימפריה הביזנטית, מיכאל העשיר את האריסטוקרטיה בעוד שהזניח את המעמד של הצבא הביזנטי.
המדיניות הובילה למרד באסיה הקטנה שהונהג בידי איסאאקיוס קומננוס, גנרל בצבא הביזנטי.
לאור הכישלון של מיכאל השישי לארגן במהרה את צבאו נגד המרד, הקיסר שלח את המדינאי מיכאל פסלוס לנהל משא ומתן עם הנהגת המרד.
בעוד התרחש המשא ומתן, מרד עממי בעד איסאאקיוס פרץ בתוך הבירה הביזנטית קונסטנטינופול.
הפטריארך של העיר שכנע לבסוף את הקיסר מיכאל לוותר על כתרו ולהתחיל בחיים דתיים במנזר אורתודוקסי.
לאחר ירידתו מהכתר הנהגת המרד הכתירה את איסאאקיוס הראשון קומננוס, קיסר האימפריה הביזנטית, שלטונו סימן את תחילת שלטון שושלת קומננוס.
מיכאל הוכשר בתור נזיר אורתודוקסי ונפטר בשנת 1059.
מיכאל הראשון רנגבה (ביוונית ביזנטית: Μιχαήλ ο Πρώτος o Ῥαγγαβές; בסביבות 770 – 11 בינואר 844) היה קיסר האימפריה הביזנטית בין השנים 811–813. מיכאל היה השלישי והאחרון בשליטי האימפריה מהשושלת הניקפורוסית של ניקפורוס הראשון, קיסר האימפריה הביזנטית.
שלטונו עמד בסימן חיזוק מעמדה של הכנסייה באימפריה אשר הונהגה בידי ניקפורוס הראשון, פטריארך קונסטנטינופול.
מיכאל ויתר על הכס כאשר כוחות האימפריה הבולגרית הראשונה צרו על הבירה קונסטנטינופול והכתר עבר לגנרל משפיע בצבא הביזנטי, לאון החמישי, קיסר האימפריה הביזנטית.
מיכאל לא היה מקושר בדמו לשושלת הניקפורוסית אשר שלטה על האימפריה הביזנטית אך נישא לפרוקפיה, בתו של ניקפורוס הראשון, קיסר האימפריה הביזנטית.
ניקפורוס הראשון יצא בשנת 811 למלחמה נגד האימפריה הבולגרית הראשונה.
הבולגרים בהנהגתו של קרום, ח'אן בולגריה, הכו בביזנטים קשות.
הקיסר ניקפורוס נהרג ובנו ויורשו סטאוראקיוס, אשר הוכתר במותו של ניקפורוס, נפצע קשות במהלך הקרב ולא היה מסוגל לנהל את האימפריה.
באוקטובר 811, מספר מצביאים רבי השפעה בשורות הצבא הביזנטי, ביצעו הפיכה צבאית נגד סטראורקיוס ומינו את מיכאל במקומו.
מיכאל הוכר בתור קיסר האימפריה הביזנטית בידי ניקפורוס הראשון, פטריארך קונסטנטינופול, דבר שטרם ללגיטימציה של שלטונו מחד וחיזק את השפעת הכנסייה על הממשל מאידך.
מיכאל הכיר בקרל הגדול, קיסר האימפריה הפרנקית, כנושא בתואר "קיסר הרומאים", ובתמורה הכיר קרל בבעלות הביזנטים על העיר ונציה ומספר ערים נוספות על חופי הים האדריאטי.
מיכאל חיזק את המעמד של מוסדות הדת ולא החשיב זמן רב למנהל הצבא הביזנטי.
היחלשות הצבא הביזנטי אפשרה את המשך ההתקדמות הצבאית של הבולגרים שכן המלחמה בינם לבין הביזנטים לא הגיעה להסדר.
בשנת 812 התרחשה קונספרציה שהתקיים קשר כושל להתנקש בחייו של מיכאל ולהחליפו בבנו של קונסטנטינוס החמישי, קיסר האימפריה הביזנטית.
תומכי האיקונוקלאזם הואשמו בהנהגת הקשר והחלה כפייה מחודשת של הכנסייה המזרחית נגד האיקונים, אותם החשיבו כעבודות אלילים.
פועל הכנסייה המזרחית נגד האיקונים הביא להחרפת הפילוג בכנסייה הנוצרית.
באותה השנה הציע קרום, ח'אן בולגריה להגיע להסדר במלחמה עם הביזנטים.
התנאים שדרש לא היו מקובלים על הממשל הביזנטי ובתמיכת יועציו החליט מיכאל שלא להמשיך את המשא ומתן.
בתגובה הנהיג קרום הסלמה מחודשת של המלחמה כאשר החל לכבוש ערים בעומק תראקיה ואיים על הבירה הביזנטית קונסטנטינופול.
ביוני 813 נפלה העיר אדריאנופול לאחר שכוחות הצבא הביזנטי תחת פיקודו של הגנרל לאון הארמני, ערקו משורות הצבא בקרב.
עם התקרבותם של הבולגרים אל קונסטנטינופול, מיכאל פרש מהקיסרות ויצא לחיי נזירות באיי הנסיכים.
לאון הארמני ירש את הכתר אחרי מיכאל בתור לאון החמישי, קיסר האימפריה הביזנטית.
מיכאל המשיך בחיי הנזירות עד לפטירתו בשנת 844. הקיסרים הביזנטים שעלו וירדו לא ראו בוא איום לכתרם וכיבדו את שבועתו לחיי הדת.
מייקל (מיכאל) הריס בדרום אפריקה.
הוא חוקר מדיניות ציבורית ומנהל אוניברסיטאות ישראלי-אמריקאי.
רקטור וסגן הנשיא לעניינים אקדמיים באוניברסיטת המדינה של טנסי עד 2024 ופרופסור מן המניין למינהל ומדיניות ציבורית.
ב-2012 בחר בו העיתון מעריב כאחד מעשרת הישראלים המצליחים בעולם והיחיד מתחום האקדמיה, כשהיה לישראלי הראשון והיחיד עד אותה עת שעמד בראש אוניברסיטה אמריקאית, אוניברסיטת אינדיאנה בקוקומו , קמפוס של אוניברסיטת אינדיאנה והיה לנשיאה השישי של האוניברסיטה.
מייקל (מיכאל) הריס נולד ביוהנסבורג שבדרום אפריקה.
בהיותו בן חמש עלה לישראל עם משפחתו וגדל במושב השיתופי תימורים.
למד בבית הספר היסודי מבואות ובתיכון בבית הספר האזורי במושב באר טוביה.
הוא הבכור מבין שלושה בנים.התגיס לצה"ל לחיל התותחנים וסיים קורס קציני מודיעין קרבי.
שירת בסדיר וקבע בשנים 1974–1978 והשתחרר בדרגת סגן.
המשיך לשרת במילואים ובין היתר שירת בגדוד 404 שפיפון, כקמ"ן מת"פ צפון כולל תצפיות אוויריות במטוסי "שלף" במסגרת יחידת מטרות ארוכות טווח 869 במסגרת מערך האיסוף של אמ"ן.
קמ"ן ביסל"ת, קמ"ן עוצבת כדור האש, וקמ"ן מקתמ"ר.
בשירות צבר ניסיון קרבי רב.שירת במילואים עד 1989 ופרש בדרגת רב-סרן..
הריס סיים תואר ראשון בכלכלה ובמנהל עסקים באוניברסיטת בר-אילן ב-1982.
סיים את התואר השני בחוג למדיניות ציבורית, אוניברסיטת תל אביב.
נושא התזה היה "הקשיים והעיצורים בתהליך גיבושה של מדיניות משק המים בישראל והשפעתם על המשבר במשק המים", היא נעשתה בהנחיית ד"ר חנה אופק; הוא קיבל את התואר השני ב-1986. שימש כסמנכ"ל כספים ושיווק בתעשיות תומר, תימורים בישראל בשנים 1987–1989
כשסיים את הדוקטורט לימד בתוכנית הבוגרים למדיניות ציבורית באוניברסיטת תל אביב בשנים 1994-1993. במהלך לימודי הדוקטורט למד אצל פרופ' אלינור אוסטרום כלת פרס נובל לכלכלה לשנת 2009 ווינסנט אוסטרום ועבר אצלם את מבחני ההסמכה לדוקטורט.
בזמן לימודיו היה פעיל בסדנה לתיאוריה פוליטית וניתוח מדיניות שהאוסטרומים הקימו.
תקופה זו השפיעה על תפיסתו האקדמית מחקרית להשתמש בתורת המשחקים כדי לנסות להבין קבלת ההחלטות של יחידים וקבוצות המתמודדים עם משאבים מוגבלים ומנסים למקסם תוצאה בלי כפייה חיצונית.
המנחה שלו לעבודת הדוקטורט היה פרופ' ויליאם (ביל) סיפין.
ב-1993 סיים את הדוקטורט במדיניות ציבורית באוניברסיטת אינדיאנה בלומינגטון.
הוא בוגר שתי תוכניות הכשרה למינהל ומנהיגות מבית הספר לחינוך של אוניברסיטת הרווארד.
ומתראיין כפרשן פוליטי בעיתונות, רדיו וטלוויזיה הישראלית והאמריקאית.
מרצה בתוכנית הבוגרים למדיניות ציבורית באוניברסיטת תל אביב בשנים 1993-1994, תשנ"ד.
ב-1994 התמנה הריס למרצה בכיר למדע המדינה באוניברסיטת מישיגן המזרחית , ביופסילאנטי, מישיגן; ב-1998 התמנה בה לפרופסור חבר, ב-2000 לפרופסור מן המניין, בשנים 2000–2004 היה המשנה לרקטור וסגן הנשיא לעניינים אקדמיים באוניברסיטת מזרח מישיגן.
בשנים 2004–2007 היה פרופסור למדיניות ציבורית וסגן הנשיא לעניינים אקדמיים באוניברסיטת המדינה של מישיגן - פריס בביג רפידס, מישיגן.
בין היתר יצר קשרים עם אוניברסיטה בווייטנאם.
הצלחה ארצית בפקולטה לרוקחות ובבית הספר לאופטומטריה ומדעי הראייה, כולל גיוס כספים לבנין חדש.
בשנים 2007–2010 היה פרופסור למדיניות ציבורית, רקטור וסגן הנשיא לעניינים אקדמיים באוניברסיטת קטרינג , פלינט, מישיגן בתקופתו קטרינג נכללה ארבע פעמים בדירוג הקולג'ים הטובים באמריקה.
האוניברסיטה, ביחד עם העיר פלינט והתאגיד לפיתוח כלכלי של מישיגן קיבלה מענק של $951,000 ממחלקת האנרגיה של ארצות הברית, להקמת מפעל ביוגז וביומתן שוודי שהוקם כחלק מיוזמתו להקים את מרכז פלינט למצוינות באנרגיה, בו השקיעה האוניברסיטה קרוב ל-10 מיליון דולר.
הריס ארח את מלך שוודיה בהנחת אבן הפינה לפרויקט הריס הביא לחתימת הסכם שיתוף פעולה בין קטרינג למרכז למחקר של תעשיית כלי הרכב הסינית.
תוכניות הלימוד עברו תהליך של חדשנות והטעמה לצורכי הזמן המשתנים כולל הוספת תארים בהתאם כמו, אווירונאוטיקה, מדעי המחשב והסכם עם אוניברסיטת מישיגן על מסלול לקבלה לבית הספר לרפואה.
בשנים 2010–2012 הריס כיהן כנשיא אוניברסיטת אינדיאנה בקוקומו , השוכנת בעיר קוקומו , במדינת אינדיאנה וכפרופסור למדיניות ציבורית, מינהל עסקים וחינוך באוניברסיטה.
בתקופה זו מינהו המושל מיץ' דניאלס למועצת כלי הרכב של מדינת אינדיאנה.
הוא נבחר למפקד כנף של כבוד בידי כנף התדלוק האווירית ה-434 בבסיס המילואים האווירי של חיל האוויר האמריקאי גריסום ולקח חלק בהכשרה מטעמה.
העיתון קוקומו פרספקטיב בחר בו לאיש השנה שלו ב-2011. בין היתר בהערכה על חדשנות בתוכניות הלימוד, שיא היסטורי בגיוס סטודנטים ותפקיד מכריע אותו הוביל עם עסקים והממשלה להביא לפריחה כלכלית בצפון מרכז אינדיאנה לאחר המיתון הקשה.
מ-2013 הוא פרופסור למינהל ציבורי באוניברסיטת המדינה של טנסי בנאשוויל, טנסי; בשנים 2013–2020 היה דקאן הקולג' למדיניות ציבורית באוניברסיטה והחל מ-2020 הוא ממלא מקום הרקטור וסגן הנשיא לעניינים אקדמיים.
בתקופת כהונתו הקולג' נכלל לראשונה בתולדותיו בדירוג של U.S.
News & World Report 2019 כאחת מתוכניות השירות הציבורי הטובות ביותר במדינה.
בשנים 2012–2016 היה עמית מכון לוין באוניברסיטת המדינה של ניו יורק.
יזם והיה מעורב במענקים ומלגות לאוניברסיטה בהיקף של 23.5$ מיליון.
ב-2020 הקולג' נכלל בפעם השנייה ברציפות בדירוג ותוכנית התואר שני במינהל ציבורי שוב זכתה להכרה ארצית .
במאי 2003 הוענק לו תואר דוקטור לשם כבוד במינהל החינוך מקולג' אָווה מריה.
ב-2010 קיבל בשם אוניברסיטת קטרינג את פרס 'המצטיין בכיתה' מטעם "רשת החינוך ליזמות על שם קרן" עבור לימוד סטודנטים כיצד להיהפך לחדשנים.
שימש כעמית בכיר בהתאחדות האמריקאית לקולג'ים ואוניברסיטאות ציבוריים יועץ לאיגוד צפון-מרכז של קולג'ים ואוניברסיטאות ומעריך מוסמך של תוכנית שיפור האיכות האקדמית
זכה לפרס על מצוינות בהוראה מאוניברסיטת מישיגן המזרחית, פרס מצוינות בהוראה מעמותת בוגרי אוניברסיטת מישיגן המזרחית, להוקרה על מצוינות בהוראה מהתאחדות מדע המדינה האמריקאית ופרס להיותו חבר סגל מצטיין מהנהלת איגוד האוניברסיטאות של מדינת מישיגן.
מ-2015 הריס מיעץ ללשכת החקירות של מדינת טנסי ,
המקבילה ל-FBI בין היתר פתח תוכניות תעודה למנהיגות בשם "תוכנית המנהיגות הציבורית למנהלים" או "מסדר הקולג'".
ב-2020 מונה כחבר מועצת המנהלים של שותפות דאונטאון של העיר נאשוויל.
הריס כתב ארבעה ספרים, ערך אחד ופרסם כ 80 מאמרים בכתבי עת מדעיים.
המחקרים עוסקים בהיבטים שונים של מדיניות ציבורית.
כתב שני ספרים עם פרופ' גדעון דורון: "הגבלות כהונה" ו"מדיניות ציבורית ורפורמה אלקטורלית: המקרה של ישראל", החוקר בין היתר את שתי מערכות הבחירות הישירות שהתקיימו בישראל: ב-1996 וב-1999.
נשוי לטלי, בת מושב ניר בנים, אחות מיילדת בהכשרתה, ולהם שלושה בנים בוגרים.
בתקופת שלטונו, בארי אבדה והאימפריה עמדה בפני מרד גלוי בבלקן.
יחד עם התקדמותם של הטורקים הסלג'וקים בחזית המזרחית, מיכאל נאלץ להתמודד גם עם שכירי החרב שלו, שפנו בגלוי נגד האימפריה.
מיכאל פרש מתפקיד הקיסר בשנת 1078 ולאחר מכן פרש למנזר.
מיכאל השביעי נולד בסביבות שנת 1050 בקונסטנטינופוליס, בנם הבכור של קונסטנטינוס העשירי דוקס ואודוקיה מקרמבוליטיסה.
כשקונסטנטינוס העשירי מת ב-23 במאי 1067, מיכאל השביעי כבר היה בן 17 והיה אמור להיות מסוגל לשלוט בעצמו.
אולם הוא גילה עניין מועט בפוליטיקה, ואמו אודוקיה ודודו יוחנן דוקס שלטו באימפריה כעוצרים בפועל.
ב-1 בינואר 1068 נישאה אודוקיה למצביא רומנוס הרביעי דיוגנס, שהפך עתה לקיסר-שותף בכיר לצדם של מיכאל השביעי, ושני אחיו, קונסטנטיוס ואנדרוניקוס .
כאשר רומנוס הרביעי הובס ונלכד על ידי אלפ ארסלאן מהטורקים הסלג'וקים בקרב מנזיקרט באוגוסט 1071, דודו של מיכאל, יוחנן דוקס, והמורה שלו, מיכאל פסלוס, לקחו את היוזמה ותפסו את השלטון עבורו.
מיכאל השביעי הוכרז כקיסר ב-1 באוקטובר 1071, אם כי אודוקיה שלטה כעוצרת במשך חודש לפני שנשלחה למנזר.
אף על פי שהיה נתון לייעוצם של מיכאל פסלוס ויוחנן דוקס, מיכאל השביעי סמך יותר ויותר על שר האוצר שלו, ניקפוריצס.
תחומי העניין העיקריים של הקיסר, שעוצבו על ידי פסלוס, היו בעיסוקים לימודיים, והוא אפשר לניקפוריצס להגדיל הן את המיסוי והן את הוצאות המותרות, מבלי לממן כראוי את הצבא.
כקיסר הוא נעדר כשירות, לעיתים קרובות מוקף בפקידי חצר מתרפסים.
לאור המצוקה הקשה, פקידים אימפריאליים פנו להחרמת רכוש ואף הפקיעו חלק מהעושר של הכנסייה.
הצבא, שחייליו קיבלו שכר נמוך מדי, נטה למרידה, והביזנטים איבדו את בארי, המושבה האחרונה שלהם באיטליה, לנורמנים של רובר גיסקאר ב-1071. במקביל, הם התמודדו עם מרד רציני בפיקודו של גאורגי וויטה בבלקן, שם עמדו בפני ניסיון הקמה מחדש של המדינה הבולגרית.
אף על פי שמרד זה דוכא על ידי המצביא ניקפורוס ברייניוס בשנת 1073, האימפריה הביזנטית לא הצליחה להחזיר לעצמה את אבדותיה באסיה הקטנה.
הם הפכו למטרתו של המסע הצבאי הבא באזור, בראשות דודו של מיכאל, הקיסר יוחנן דוקס.
גם מסע זה הסתיים בכישלון, וגם יוחנן נשבה בידי האויב.
רוסל המנצח אילץ עתה את יוחנן דוקס להתייצב כטוען לכתר ובזז את כריסופוליס , ממש מול קונסטנטינופוליס.
צבא חדש בפיקודו של אלכסיוס קומננוס (הקיסר העתידי), מתוגבר בכוחות סלג'וקים שנשלחו על ידי מלכשאה הראשון, הביס לבסוף את שכירי החרב ותפס את יוחנן דוקס ב-1074.
אסונות אלה גרמו לחוסר שביעות רצון נרחב, שהוחמר בשל הפיחות במטבע, שהעניק לקיסר את כינויו פאראפינאקס.
בשנת 1078 שני מצביאים, ניקפורוס ברייניוס וניקפורוס השלישי בוטניאטס, מרדו בו-זמנית בבלקן ובאנטוליה, בהתאמה.
בוטניאטס זכה לתמיכת הטורקים הסלג'וקים, והגיע ראשון לקונסטנטינופוליס.
מיכאל השביעי התפטר מכס הקיסרות כמעט ללא מאבק ב-24 או 31 במרץ 1078 ופרש למנזר סטודיוס .
מאוחר יותר הפך לפטריארך המטרופוליטני של אפסוס ומת בקונסטנטינופוליס בסביבות שנת 1090.
לפני התפטרותו מהכס, ייתכן שמיכאל השביעי שלח משלחת לסין בשלטונה של שושלת סונג, בעקבות סדרה של משלחות ביזנטיות לאימפריה של שושלת טאנג (שלטה עד תחילת המאה ה-10).
על פי ה-Wenxian Tongkao , שנכתב על ידי ההיסטוריון הסיני מא דואנלין (1245–1322), ועל פי החיבור מהמאה ה-14 "תולדות סונג" , ידוע כי השליט "מי-לי-יי-לינג-קיי-סה" (滅力伊靈改撒) מ"פו-לין" (כלומר ביזנטיון) שלח משלחת לשושלת סונג שהגיעה לסין בנובמבר 1081, בתקופת שלטונו של הקיסר שנדזונג (שלט בשנים 1067–1085).
"תולדות סונג" מציין כי דיפלומט ופקיד ביזנטי בשם "ני-סי-טו-לינג-סי-מנג-פן" הציע סוסים מאוכפים, להבי חרב ופנינים אמיתיות, כמנחות לחצר הקיסרות של סונג.
טוענים שונים לכתר ניסו להפיל את שלטונו של מיכאל השביעי או לשלוט בחלקים של האימפריה:
נסטור - עבד לשעבר של קונסטנטינוס העשירי, שקודם לתפקיד הדוכס של פאראדונבון , אזור הגובל בנהר הדנובה.
לאחר שחלק ניכר מרכושו ועושרו הוחרם על ידי השר ניקפוריצס, הוא מרד בסביבות שנת 1076, והעמיד את עצמו בראש החילות שתחת פיקודו, שכבר היו במצב של מרד עקב פיגור במתן שכרם.
החיילים היו להוטים לבזוז את הבולגרים, ונסטור השיג את עזרתו של אחד מראשי השבטים הפצ'נגים לפני שצעד לקונסטנטינופוליס.
המורדים דרשו את פיטוריו של ניקפוריצס, אך משגילו שאין ברשותו של נסטור כוחות מספיקים כדי לתקוף את עיר הבירה, הם התפצלו לקבוצות קטנות יותר והמשיכו לבזוז את תראקיה.
נסטור הובס על ידי אלכסיוס קומננוס ב-1078, ונסוג עם הפצ'נגים בחזרה לפאראדונבון.
יוחנן דוקס (קיסר), דודו של מיכאל השביעי.
מיכאל השביעי דוקס נישא למריה מאלניה, בתו של בגרט הרביעי, מלך גאורגיה.
ממנה היה לו לפחות בן אחד, קונסטנטינוס דוקס , שותף לקיסרות מאז שנת 1075 לערך ועד 1078 ומ-1081 עד 1087/8. הוא מת בסביבות שנת 1095.
מיכאל התשיעי פלאיולוגוס, קיסר האימפריה הביזנטית היה קיסר ביזנטי יחד עם אביו, אנדרוניקוס השני פלאיולוגוס, מ-1294 ועד מותו.
אנדרוניקוס השני ומיכאל התשיעי שלטו כשליטים משותפים שווים, שניהם השתמשו בתואר autokrator.
כאיש בעל מוסר ללא דופי ועוזר טוב לאביו, הוא נודע גם כחייל אמיץ ונמרץ, המוכן להקריב קורבנות אישיים כדי לשלם או לעודד את חייליו; הכרוניקן הצבאי הקטלוני רמון מונטנר אמר עליו: "הקיסר מיכאל היה אחד האבירים האמיצים בעולם".
למרות יוקרתו הצבאית, הוא ספג כמה תבוסות, מסיבות לא ברורות: חוסר יכולתו כמפקד, מצבו העגום של הצבא הביזנטי או סתם מזל רע.
מותו בטרם עת בגיל 43 יוחס בחלקו לצער על הרצח בשוגג של בנו הצעיר מנואל פלאיולוגוס על ידי שומרי בנו הבכור ומאוחר יותר שותף לקיסר אנדרוניקוס השלישי פלאיולוגוס.
בזיכרון הביזנטים, מיכאל התשיעי נשאר "האדון האדוק ביותר" ו"קיסר אמיתי בשם ובמעשים".
מיכאל התשיעי היה בנם הבכור של הקיסר הביזנטי אנדרוניקוס השני פלאיולוגוס ואשתו הראשונה אנה, בתו של אישטוואן החמישי, מלך הונגריה.
הוא נולד בצהריים ביום ראשון של חג הפסחא (17 באפריל) של שנת 1277, והוכר על ידי האנשים כנס.
הקיסר חיבב את בנו הבכור, שהפך לנחמה גדולה עבורו לאחר מותה בטרם עת של אשתו האהובה אנה בשנת 1281. למיכאל התשיעי היה רק אח מלא צעיר אחד, קונסטנטינוס, שנולד מתישהו בין 1278 ל-1281.
אנדרוניקוס השני הכריז על מיכאל התשיעי כקיסר זמן קצר לפני מותו של מיכאל השמיני ב-1282, ולאחר שבנו התבגר, הוא אישר את סמכותו.
ב-21 במאי 1294 באיה סופיה הוכתר מיכאל התשיעי על ידי הפטריארך יוחנן השנים עשר מקונסטנטינופול.
בשנים שלאחר מכן, אנדרוניקוס השני הפקיד את בנו בניהול מלחמות נגד אויבים פנימיים וחיצוניים.
בתחילת אביב 1302 ערך מיכאל התשיעי את המערכה הראשונה שלו נגד האימפריה העות'מאנית, שבה התגאה מראש, שכן הוא רצה זמן רב (כפי שמדווח ההיסטוריון גאורגי פאכימרס) לקבל הזדמנות להוכיח את עצמו בקרב.
בפיקודו נאספו עד 16,000 חיילים, 10,000 מהם היו יחידת שכירי חרב אלאנים; אולם האחרונים ביצעו את תפקידם בצורה גרועה ושדדו הן את האוכלוסייה הטורקית והן את היוונים בקנאות שווה.
מיכאל התשיעי חנה במבצר מגנסיה א-סיפילום באסיה הקטנה (בימינו מניסה, טורקיה), לא הרחק מסמירנה, שם התרחש בימי קדם קרב גדול בין הרפובליקה הרומית והאימפריה הסלאוקית.
כשהוא ראה את המורל הנמוך של עמו, מיכאל התשיעי לא העז להתחיל את הקרב ראשון, שכן הטורקים הצליחו לתפוס את כל העמדות המועילות - פסגות ההרים שמסביב ומקלטים ביערות - ובהתנגשות הראשונה הם הדפו בקלות את ההסתערות של המיליציה היוונית והפרשים האלאנים הקלים.
סיבה נוספת לכך שהקיסר הצעיר נתן לאויביו את ההזדמנות לתקוף תחילה הייתה הבעיות בצבא שלו.
שכירי חרב סוררים לא רצו לבצע את פקודותיו, ועל פי ניפורוס גרגוראס
בינתיים, הטורקים בחרו ברגע המתאים וירדו מההרים.
מיכאל התשיעי הורה להתכונן לקרב, אך איש לא הקשיב לו - החיילים ההססנים לא רצו להתחיל בקרב וחשבו רק על נסיגה, כפי שנזכר על ידי ניפורוס גרגוראס:
לאחר תבוסה ושהייה קצרה במבצר מגנסיה, מיכאל התשיעי נסוג לפרגמון ולאחר מכן פנה לאדרמיטיום, שם פגש את השנה החדשה של 1303, ועד הקיץ הוא היה בעיר קיזיקוס.
הוא עדיין לא ויתר על ניסיונותיו לאסוף צבא חדש כדי להחליף את הצבא הישן המובס ולשפר את המצב.
אבל באותו זמן הטורקים כבר תפסו את האזור לאורך הנחלים התחתונים של נהר הסנגאריוס והביסו צבא יווני נוסף בעיירה באפיוס, ליד ניקומדיה (27 ביולי 1302).
לכולם התברר שהביזנטים הפסידו במלחמה.
בנוסף, מיכאל התשיעי חלה במחלה קשה; לאחר שהגיע למבצר פגאי, הוא לא יכול היה להמשיך והלך לישון.
רבים חשו כי ימיו ספורים; גוסס, הוא צפה בעצב איך הכובשים מחלקים את הארצות הביזנטיות שהם כבשו עד לחופי הים האגאי.
שנה לאחר מכן, המפקד הטורקי איידין כבש את העיר אפסוס (24 באוקטובר 1304) ובזמן קצר כבש את האי רודוס.
מיכאל התשיעי היה חולה במהלך החודשים האחרונים של 1303. בריאותו התאוששה רק בינואר 1304, כך שהוא הצליח סוף סוף לעזוב את המבצר ולחזור לקונסטנטינופול עם אשתו ריטה, שלאחר שנודע לו על מחלתו מיהרה לפגאי והייתה במסירות לצד בעלה במהלך כל מחלתו.
במהלך השנים 1303–1304 פלש הצאר תאודור סוויטוסלאב, קיסר בולגריה למזרח תראקיה.
מיכאל התשיעי היה עסוק בזמן זה במלחמה עם היחידה הקטלונית המרדנית (ראה להלן), שמנהיגה, רוג'ר דה פלור, סירב להילחם בבולגרים אם מיכאל התשיעי ואביו לא ישלמו לו את סכום הכסף המוסכם.
על מנת למנוע את איחוד הקטאלונים והבולגרים, נאלץ מיכאל התשיעי להתנגד לאחרון, תוך שהוא חולק את הסמכות על הצבא עם המפקד המנוסה מיכאל גלבר, שעם זאת חלה במחלה קשה בעקבות הקרב המכריע והורחק מענייני הצבא.
באותו זמן, הבולגרים כבר הספיקו לכבוש את המבצרים של קופסיס, קרין, מג'יג', וריה, דיאבנה, איכרה, מוקרן, סליבן, סוטיר, פירגיטשן, דיאמפול, קטניה, דבלט, רוסוקאסטרו, לרדאה, מרקלי, אייטוס, מסמבריה, אנכיאלוס, פירגוס, אפולוניה ואטופול, לאורך כל חוף הים השחור הדרומי.
עם זאת, אירועים שלאחר מכן היו חיוביים בתחילה עבור האימפריה הביזנטית.
מיכאל התשיעי הביס את האויבים בכמה התכתשויות, ולאחר מכן נכנעו לו מבצרים רבים שנכבשו על ידי הבולגרים ללא קרב.
הצלחותיו עשו רושם בקונסטנטינופול, שם הפטריארך אתנסיוס הראשון, במהלך דרשה, אמר מילת שבח על מיכאל התשיעי ועל ניצחונותיו.
יש גם פאנגיריקה שבה משורר אלמוני משבח את הניצחונות של הצבא הביזנטי באותה תקופה.
בתחילת הסתיו 1304 הביזנטים יצאו להתקפת נגד ושני הצבאות נפגשו ליד נהר סקפידה.
בתחילת הקרב היה למיכאל התשיעי, שנלחם בגבורה בחזית, יתרון על האויב.
הוא אילץ את הבולגרים לסגת לאורך הדרך לאפולוניה, אך הוא לא הצליח לשמור על חום חייליו במרדף.
בין הביזנטים לבולגרים הנמלטים היה נהר סקפידה העמוק והסוער מאוד, כאשר הגשר היחיד שמעבר לו נפגע על ידי הבולגרים לפני הקרב.
כשהחיילים הביזנטים נדחקו וניסו לחצות את הגשר, הוא התמוטט.
רבים מהחיילים טבעו, השאר החלו להיכנס לפאניקה.
באותו רגע חזרו הבולגרים לגשר והכריעו את תוצאת הקרב, תוך שהם חוטפים את הניצחון מאויביהם.
כדי לפדות את השבויים ולגייס צבא חדש, הקיסר אנדרוניקוס השני ובנו נאלצו למכור תכשיטים משלהם.
בדרגות שונות של הצלחה, פעולות האיבה נמשכו עוד כמה שנים עד לשנת 1307, אז נחתם שלום שהיה לא חיובי בעליל עבור האימפריה הביזנטית, שנשאר ל-15 השנים הבאות; כחלק מההסכם, מיכאל התשיעי נאלץ לתת את בתו תאודורה בנישואין לצאר הבולגרי תאודור סוויטוסלאב, אויבו המוצלח.
באביב 1305 ניהל מיכאל התשיעי, בהוראת אביו, משא ומתן באדריאנופול עם הקונדוטיירי הקטלוני המורד רוג'ר דה פלור.
על פי מקורות אחרים, הקונדוטיירי הקטלוני נהרג בערמומיות בארמון באדריאנופול במהלך שתיית לילה עם המפקדים הביזנטים על ידי נער אלן בשם הירקון, שאביו נהרג על ידי רוג'ר דה פלור כמה שבועות קודם לכן.
רמון מונטאנר, בניגוד לניספורוס גרגוראס, מדבר רק על שלושת הקטאלונים ששרדו ומכנה אותם בשמם, והוסיף כי לפני הטבח, מיכאל התשיעי קינא ברוג'ר דה פלור בגלל ניצחונותיו המרשימים על הטורקים.
זה ידוע גם שמיכאל התשיעי ורוג'ר דה פלור היו מסוכסכים זה עם זה: עוד בשנת 1303, דה פלור עם אנשיו הגיע לפגאי, שם היה מיכאל התשיעי החולה, אבל הוא הורה לא להכניס את הקטאלונים למצודה וסירב לקבל את המנהיג שלהם.
עם זאת, לא ברור אם מיכאל התשיעי היה אשם ברצח, או שהכל קרה באופן ספונטני וללא הכנה.
לטובת זה האחרון, הייתה העובדה שהקטלונים והביזנטים שתו כמעט כל השבוע לפני שהאירוע הקטלני התרחש (30 באפריל 1305).
עם זאת, עבור כמה אלפי הקטלונים הזועמים שנשארו בגליפולי, פרטי הטבח לא היו חשובים.
מנהיגיהם החדשים, ה"מגאדוקס" ברנגאר השישי דה אנטנזה והלוחם האמיץ ברנאט דה רוקפור, כמו מלכים של מעצמה עצמאית, שלחו משלחת גאה לקונסטנטינופול והכריזו מלחמה, כפי שדרשו גינוני אבירים.
אנדרוניקוס השני, שלא רצה במלחמה, נאלץ לתרץ בפני שני מבקשי תהילה ולבקש מהם להאמין שדה פלור לא נהרג בפקודתו.
אבל מתנגדיו לא רצו להקשיב לכלום.
5,000 קטלונים, כועסים על הביזנטים, התאחדו עם יחידה טורקית של 500 לוחמים, התבצרו בגליפולי, ניתקו מיד את כל תושבי העיר היוונים, והחלו לפשוט על תראקיה, לבזוז אותה יומם וליל.
רוקפורט כבש את מבצרי רודוסטו ופאנידו: אוכלוסייתם נהרגה או נמכרה לעבדות.
מנהיגים נוספים של שכירי החרב התיישבו בגליפולי - רמון מונטנר, ההיסטוריוגרף העתידי של "המערכה הגדולה", ופרננדו חימנס, שלימים עבר עם ניתוקו לביזאנטים.
מאחר שחוצפתם באותה תקופה נראתה בלתי נסבלת לחלוטין, מיכאל התשיעי, שלקח את כל הגדודים התראקים והמקדוניים, את פרשי העזר האלאנים וגם הוסיף להם כ-1,000 טורקופולים (טורקים שנטבלו לנצרות), בראשות מפקדם מלך, ניגש אל מבצר אפרוס (תאודוסיופוליס העתיקה), שהמישור שממזרח לו נכבש על ידי האויב.
בסך הכל, בהנהגתו, נאספו כ-14,000 חיילים (לפי מקורות אחרים 40,000) מול 5 או 6,000 קטלונים וכמה מאות טורקים:
אך ברגע שניתן האות לקרב, מיהרו הקטאלונים לקרב בקריאה " אראגון!
", כאשר התבוסה הבלתי נשכחת במגנסיה חזרה על עצמה.
הטורקופולים והאלאנים עזבו לפתע את שדה הקרב.
הפתעה כזו לקחה את כל האומץ מהביזנטים.
מיכאל התשיעי, שראה ששורות חייליו מתערבבות, פנה אליהם בדמעות, והתחנן בפניהם לעמוד איתן.
אבל הם לא הקשיבו לו כלל ומיהרו לרוץ בלי להביט לאחור.
רק כמאה אבירים נשארו עם הקיסר.
רוב חיל הרגלים נפגע קשות על ידי הקטלונים, שמיהרו לרדוף אחרי הביזנטים.
באמצע מצב נואש שכזה, מיכאל התשיעי נשא את עצמו באומץ רב:
מיכאל התשיעי נסוג לדידימוטיכו, שם פגש את אנדרוניקוס השני, שנזף בחריפות בבנו מאחר שחשף את עצמו לסכנת מוות לשווא.
במקביל, הפך הקיסר-שותף למושא להתקפות אכזריות מצד אמו החורגת, הקיסרית אירנה (נולדה כיולנדה ממונפראטו), ששנאה אותו שכן הוא היה היורש לרעתם של בניה.
באשר לקטלונים המנצחים, בשנתיים הבאות הם שדדו בחופשיות את תראקיה, אחר כך החריבו את מקדוניה ולבסוף עזבו לחפש תהילה בתסליה ובמרכז יוון.
גם מצב העניינים באסיה, שם הצליחו הטורקים לנתק את קו התקשורת בין ניקומדיה לניקאה (1307), לא היה הטוב ביותר.
לאחר שהקטלונים עזבו בשנת 1314, תראקיה, בתורה, החלה להיהרס על ידי הטורקים העות'מאנים.
פעם הם ליוו את הקטלונים, שהרסו את מקדוניה ומרכז יוון באש ובחרב, ועכשיו עם חלקם בשלל חזרו הביתה.
הטורקים ביקשו רשות לעבור באזורים הביזנטים, מה שהיה מותר להם, אבל אנדרוניקוס השני, נדהם מכמות השלל וממספרם הקטן של הטורקים, החליט, בלי לעצור לדבר על ידידות וברית, להכות אותם לפתע וללקחת להרחיק את כל השלל.
התוכנית נכשלה בשל רשלנותם של הגנרלים הביזנטים, שפעלו לאט מדי וגלוי.
הטורקים, פעם אחת גילו את כוונות הביזנטים, וללא היסוס, תקפו את המבצר הקרוב ביותר, ביצרו אותו ולאחר שקיבלו עזרה מאסיה, החלו לבזוז את המדינה.
מיכאל התשיעי היה צריך לאסוף צבא (הם אספו כל מה שהם יכולים, כולל איכרים רגילים שהיוו את רוב הצבא הביזנטי) ולהטיל מצור על המצודה.
הביזנטים היו בטוחים בהצלחתם, שכן עלו בהרבה על אויביהם: הטורקים היו רק 1,300 פרשים ו-800 רגלים, אך ברגע שהופיעו הפרשים הטורקים, ובראשם מפקדם בשם חליל, נמלטו לפתע האיכרים.
ואז, לאט לאט, שאר החיילים הביזנטים החלו להתפזר.
כשמיכאל התשיעי ניסה לעשות סדר בצבא, לא היה מי שיכול להקשיב לו.
בייאוש, הוא עצמו, בדמעות, יצא למנוסה, רעד מזעם חסר אונים וחשב שכל זה הוא עונשו הברור של אלוהים על חטאים ישנים וחדשים.
היריבים לכדו אצילים ביזנטיים רבים, את האוצר הקיסרי, הכתר (שכונה קליפרה) ואוהל; בלעג לקיסר המובס, הצ'יף הטורקי חליל הניח את כתרו של הבזילאוס הביזנטי על ראשו.
המנהיג הצבאי המוכשר הצעיר פילס פלאיולוגוס הציל את המצב, וביקש מהקיסרים רשות לגייס באופן עצמאי חיילים ומפקדים להילחם בטורקים.
לאחר שבחר ביחידה קטנה של המוכנים והאמיצים ביותר לקרב, פילס, לוחם חלש בגוף אך חזק ברוחו, ליד הנהר Xirogypsus השמיד בהצלחה 1,200 עות'מאנים שחזרו למבצר עם שלל ושבויים יוונים, ולאחר ההגעה של תגבורת מבני בריתו הגנואזים לקונסטנטינופול עם אבדות קטנות אילצו את המבצר להיכנע.
מיכאל התשיעי כמפקד לא מוצלח
יחידות שכירי חרב אלאניות, טורקיות, קטלוניות, סרביות ולעיתים מיליציות איכרים פשוטות היו הלוחמים היחידים שבראשם היה על מיכאל התשיעי להדוף את האויב.
העובדה היא שהארגון הצבאי של האימפריה הביזנטית עד אז נהרס למעשה לאחר היוזמות שביצע אנדרוניקוס השני.
אנדרוניקוס השני, אדם אזרחי גרידא, ראה תחזוקה של צבא לאומי סדיר כיקרה באופן בלתי סביר (בהתחשב בהתרוששות האוצר) ובלתי כדאית (בהתחשב באימפריה המצומצמת מאוד בתוך הגבולות).
בתיאוריה, ניתן היה לטפל בתפקידה על ידי מחלקת שכירי חרב מקצועית, אשר (שוב בתיאוריה) הייתה הרבה יותר זולה לתחזוקה.
אנדרוניקוס השני ויועציו לא הסתפקו בוויכוחים בלבד.
כוחותיהם המזוינים פורקו במהרה, ובמקומם הופקדו שכירי חרב לשמור על גבולות האימפריה הביזנטית.
אך המפקדים לא הצליחו לבלום את הפחדנות, החמדנות והמרדנות בחייליהם החדשים, שהפכו במספר מקרים למרד גלוי ואי ציות, שהטילו ספק קשות ביכולתה של האימפריה להדוף אויבים ובסופו של דבר הובילו להשמדתה.
מציית לאביו, התברר שמיכאל התשיעי אינו האדם שיכול לשנות באופן קיצוני את השיטה הקיימת ולזכות בניצחונות, כשהוא מפקד על מיליציית האיכרים ועל השכירים הרב-שבטיים, שאיתם אפילו מפקד מצטיין בקושי היה יכול להתמודד ולהשיג הרבה.
זה מוזר שפילס פלאיולוגוס, המנהיג הצבאי הביזנטי היחיד שהשיג ניצחון תחת מיכאל התשיעי, התחיל בסירוב מוחלט להתמודד עם שכירי חרב ו"לוחמים" איכרים.
לכן, מיכאל התשיעי כמעט ולא היה אשם בכישלונותיו הצבאיים: נראה שהם תוצאה טבעית של התמורות הצבאיות האובדניות שבוצעו באימפריה הביזנטית באותה תקופה.
בשנת 1288 מיכאל התשיעי התארס עם קתרין מקורטנה, הקיסרית הלטינית של קונסטנטינופול.
בנוסף לקתרין מקורטנה, חשב אנדרוניקוס השני על מספר כלות אפשריות אחרות לבנו הבכור: הצעות נישואין מקונסטנטינופול הגיעו לבתי המלוכה בסיציליה וקפריסין.
בתחילה כולם חשבו שמיכאל התשיעי יהפוך לבעלה של יולנדה מאראגון (אחותו של המלך פדריקו השלישי, מלך סיציליה), אבל גם זה לא נועד להתגשם.
בנוסף, ניקפורוס הראשון קומננוס דוקס, הדספוט של אפירוס הציע את בתו תמר ככלה עבור מיכאל התשיעי, אבל ההצעה לא חרגה מחילופי דברים.
לבסוף, שלח אנדרוניקוס השני משלחת ללבון השני, מלך ארמניה; למרות שהשגרירים נתפסו על ידי פיראטים, הקיסר לא נרתע, ומהר מאוד הוא שלח משלחת שגרירות חדשה, בראשות תאודורוס מטוכיטס והפטריארך יוחנן השנים עשר, לבקש את ידה של הנסיכה הארמנית ריטה.
השגרירים חזרו עם הנסיכה הצעירה, ובשובם לקונסטנטינופול, ב-16 בינואר 1294 נערך באיה סופיה טקס הנישואים בין מיכאל התשיעי וריטה (ששמה שונה למריה עם חתונתה).
באותו זמן, גם החתן וגם הכלה הם בני 16. נולדו להם ארבעה ילדים, שני בנים ושתי בנות:
אנדרוניקוס השלישי פלאיולוגוס (25 במרץ 1297 – 15 ביוני 1341), שהפך לקיסר לאחר שהדיח את סבו ב-1328.
הוא נהרג על ידי חיילים של אחיו הגדול, שלכאורה טעו בו כיריב בגלל חיבתה של נערה שאנדרוניקוס הצעיר חיזר אחריה.
אנה פלאיולוגינה (מתה ב-1320), שנישאה תחילה ב-1307 עם תומאס הראשון קומננוס דוקאס, דספוט אפירוס, ושנית ב-1318 עם ניקולס אורסיני, רוזן פלטין מקפלוניה וזקינתוס ורודס אפירוס.
תאודורה פלאיולוגינה (מתה מאחור ב-1330), שנישאה תחילה ב-1308 עם הצאר תאודור סוויטוסלאב, קיסר בולגריה ושנית ב-1324 עם הצאר מיכאיל אסן השלישי, קיסר בולגריה.
מערכת יחסים עם האם החורגת
לאחר מותה של אשתו הראשונה אנה מהונגריה בשנת 1281, אנדרוניקוס השני התחתן שוב בשנת 1284, ובחר לאשתו את יולנדה בת ה-10 ממונפראטו, ששמה שונה לאירנה עם חתונתה (כפי שהיה נהוג לנסיכות זרות עם שמות מוזרים באופנה הביזנטית); מיכאל התשיעי ואחיו קונסטנטינוס היו צעירים רק בכמה שנים מאמם החורגת.
כפי שהתברר מאוחר יותר, הילדה הזו הפכה לאישה שאפתנית ומסקרנת.
במשך הזמן, אירנה הייתה בעלת שנאה עמוקה כלפי בנה החורג ורצון אובססיבי להביא את ילדיה לכס המלכות:
לאחר אחת המריבות עם בעלה, נאלצה אירנה, יחד עם בניה, לעזוב את קונסטנטינופול ולפרוש לסלוניקי.
הסכסוך בין אירנה למיכאל התשיעי הסתיים רק לאחר מותה של הקיסרית ב-1317, אשר עם זאת, לפני מותה הספיקה לבזות את עצמה ולהתפרסם בהתנהגותה הלא ראויה, כמו ניסיונותיה "לכבס פשתן מלוכלך בפומבי" לספר לכולם פרטים אינטימיים ומביכים על חיי הנישואין שלה לכל מי שפגשה.
באוקטובר 1319, מיכאל התשיעי מונה על ידי אביו למשול בסלוניקי, שם, על פי ניפורוס גרגוראס, הוא נאלץ לנסות לשים קץ לאיבה בין התסליים והפלסגים, שנמשכה שנים רבות.
הוא קיבל בענווה את צוואתו של אביו ויחד עם אשתו ריטה-מריה הלך להתגורר בעיר זו, למרות הנבואה הידועה באותה תקופה, לפיה מיכאל התשיעי נועד למות בסלוניקי, ואשר הדאיגה אותו מאוד.
מיכאל התשיעי מת ב-12 באוקטובר 1320 בעיר סלוניקי; על פי הדיווחים, סיבת מותו הייתה בגלל שהוא לא יכול היה לסבול את החדשות על מותם הרצוף של בתו אנה ובנו מנואל, שנהרג בטעות על ידי חיילי אחיו הבכור אנדרוניקוס השלישי:
לפי כרוניקן ביזנטי ששמו לא נודע, מיכאל התשיעי נקבר באותו מקום בו מת - בסלוניקי.
מיכאל התשיעי היה ידוע גם באדיקותו ובמסירותו לכנסייה.
בתקופה האחרונה לחייו בסלוניקי, הוא הורה לשחזר את כנסיית האגיוס דמטריוס (הכנסייה המוקדשת לקדוש דמטריוס, הפטרון של סלוניקי) לאחר שנהרסה כמעט לחלוטין על ידי הנורמנים ב-1185. בפרט, בהנהגתו, נצבעו מחדש הקמרונות, הוקם הגג ושופצו עמודי המקדש.
במהלך השנים, הוא הוציא מספר רב של צווים של הכנסייה - המכונים chrysobull (חותם זהב) - המעניינים ביותר הם כריסובול מאיווירון (1310) והילנדר (מרץ 1305) - עד אז נשדדו על ידי הקטלונים לאחר התבוסה הבלתי נשכחת באפרוס - ומנזר ברונטוכיון (נובמבר 1318).