tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בראשית המאה ה-17 כיהן ישראל אבא כרב הראשי ליהודי בלגרד ולאחריו הרב מאיר בן אברהם אנג'יל יליד סופיה אשר כיהן ברבנות בסופיה ובקונסטנטינופול, בעל "קשת נחושה", "מסורת הברית" ו"מסורת הברית הגדול".
הרב אנג'יל כיהן עד 1617, עלה לצפת ובה נפטר.
הרב לירמה הקים ישיבה בבלגרד והוציא לאור ספרי הלכה, אשר ככל הנראה רובם אבדו בשרפה שפרצה בבלגרד.
מ-1642 ועד 1668 כיהן בבלגרד תלמידו של יהודה לירמה, הרב שמחה בן גרשון הכהן.
ב-1647 הוציא לאור בוונציה את ספר השאלות והתשובות של רבו בשם "פליטת בית יהודה".
ב-1668 יצא הרב גרשון הכהן לבּוּדָה לכהן ברבנות שם ובמקומו התמנה חתנו יוסף אלמושנינו שהיה תלמידו המובהק של ישראל יעקב חגיז בישיבה שלו בירושלים ובה היה חברותא של נתן העזתי.
תקופת כהונתו של אלמושנינו הייתה מהסוערות והדרמטיות בקורותיה של יהדות בלגרד, אשר באותה התקופה מנתה 800 נפשות.
הרב אלמושנינו הואשם לא אחת בשבתאות והנושא עורר סערה בקהילה.
נמצא כי בתקופתו שלחה קהילת בלגרד שני שליחים אל שבתי צבי וכי הרב אלמושנינו העתיק והפיץ מכתביו של נתן העזתי.
עוד עולה כי לאחר מותו של שבתי צבי התיר הרב אלמושנינו את עגונתו יוכבד, לאחר שגבה עדויות אודות מותו.
בהמשך, הגיעו לבלגרד מסלוניקי אנשי כת הדונמה, ואף על פי שהוטל עליהם חרם הם עמדו בקשרים עם בני הקהילה.
ב-1688 נכבשה בלגרד על ידי צבא ממלכת הבסבורג.
הרב אלמושנינו ו-45 מנכבדי ועשירי הקהילה הובלו למעצר בניקלשבורג במטרה להביא לפדיון שבויים בסכומי כסף גבוהים.
ב-1689 בעודו בשביו, נפטר הרב אלמושנינו.
כתביו נבזזו על ידי החיילים ההבסבורגים, נמכרו לעות'מאנים והובאו לקושטא.
שם רכשה אותם משפחתו של הרב אלמושנינו והוציאה אותם לאור בשני כרכים בשם "עדות ביהוסף".
ב-1692 מונה הרב שמואל פינטו מסלוניקי לרב הראשי והוא עסק בעיקר בשיקום הקהילה.
בראשית המאה ה-18 התמנה יצחר בכ"ר משה ומתועדים ביקורי שד"רים מירושלים בבלגרד.
ב-1717 נכבשה שוב בלגרד על ידי האוסטרים ובתקופה זו מתועדת קהילה אשכנזית נפרדת.
ב-1720 נתמנה הרב בנימין זאב (וולף) יפה מרגליות שלזינגר (1657, קלוסטרנויבורג – 17 ביוני 1727, וינה) לרב האשכנזי הראשי, אך הוא עזב תוך זמן קצר מסיבות לא ידועות ככל הנראה מחמת גילו ומצב בריאותו, עבר לווינה ובה נפטר.
ב-1724 מתועדים שלושה קהלים בבלגרד.
שני קהלים ספרדים וקהל אשכנזי אחד.
כפי הנראה התחולל סכסוך בקרב הספרדים והם התפצלו לשני קהלים.
הרב לוי בן יצחק ירושלמי כיהן כרב הקהילה האשכנזית ומאחר שהיה מקובל גם על הספרדים ודיבר לאדינו בנוסף ליידיש התמנה גם לממלא מקום הרב הספרדי הראשי של שני הקהלים הספרדיים.
מתועד כי בעת מתן פסקי הלכה בקהלי הספרדים נהג לפי הלכות הרמב"ם ובעת שפסק בקהל האשכנזי נהג לפי הלכות הרמ"א.
ב-1739 לאחר חזרת העות'מאנים לבלגרד, עזב הרב ירושלמי את בלגרד ועבר לטימישוארה.
לאחר עזיבתו של הרב ירושלמי מונה הרב נתן גינצבורג לרב שתי הקהילות בבלגרד והוא כיהן במשרתו עד 1752 עת עבר לכהן ברבנות בבּוּדָה.
במקומו מונה הרב שלמה שלם אשר בפועל כמעט ולא שהה בבלגרד.
ב-1761 עבר לאמסטרדם, מונה לרב הקהילה הפורטוגזית, אך סירב לוותר על תוארו כרב הראשי של בלגרד.
הקהילה המשיכה לשלם את משכורתו אף על פי שלא שהה בעיר ולא היה מי שיתן מענה לבעיות הלכתיות.
לתקופה מסוימת כיהן הרב דוד פארדו כממלא מקום הרב הראשי, אך הוא עזב לסרייבו משום שלא ניתן היה למנותו במינוי קבע כל עוד הרב שלמה שלם היה בחיים.
ב-1772 מונה הרב יששכר בן חיים אבולעפיה לממלא מקום.
אבולעפיה נולד בטבריה וכיהן ברבנות בסופיה.
ב-1781 לאחר מותו של הרב שלמה שלם מונה הרב עזריאל בן יחיאל מגריסו לרב הראשי של בלגרד.
בבית הדין הרבני כיהן בנו יהושע רפאל מגריסו.
כאמור, ב-1789, במהלך המלחמה ההבסבורגית-עות'מאנית (1788–1791) נכבשה בלגרד על ידי צבא ממלכת הבסבורג.
האוסטרים השאירו את מוסד הרבנות על כנו והתירו את המשך פעולתו של בית הדין הרבני.
ב-1791 שבו העות'מאנים לבלגרד ומינו את אוסמאן טופאל פאשה לוואלי של בלגרד.
טופאל פאשה הורה לכלוא את הרב מגריסו וחברי בית דין הרבני.
יהודי בלגרד גייסו ממון רב לצורך פדיון שבויים, אך טרם השלמת הגיוס נפטר הרב עזריאל מגריסו בכלאו.
תחתיו מונה בנו יהושע רפאל מגריסו.
ב-1794 פרצה בבלגרד מגפת דבר אשר גבתה חללים רבים ובכללם הרב יהושע רפאל מגריסו.
לתפקיד הרב הראשי התמנה דוד חיים בן אברהם פינטו, נכדו של דוד פארדו.
בפרוץ המהפכה הסרבית עזב פינטו את בלגרד.
לאחר כינון נסיכות סרביה התמנה הרב אברהם בן יצחק פארדו לרבה של בלגרד.
הרב פארדו עזב את בלגרד בזמן המהפכה הסרבית, עבר לזמון ובה כתב 4 ספרי דרשנות.
הספרים: "חבת אברהם", "ציצים ופרחים", "אוצר תכשיטי כלה" ו"אמתחת הקטן" הוצאו לאור על ידי בנו ב-1862. ב-1831 כתב לנסיך מילוש אוברנוביץ' מכתב ובו ביקש להקל על הגזירות הכלכליות שמוטלות על יהודי בלגרד.
ב-1835 נפטר הרב פארדו ובמקומו מונה הרב ראובן ברוך.
הרב נקלע לעימות עם נכבדי הקהילה (נוֹטָאבֶּלִים) ואלו דרשו את הדחתו.
ב-21 ביוני 1837 הגישו 28 משפחות תלונה כנגד הרב לנסיך אוברנוביץ'.
הנסיך הורה לרב לעזוב את העיר.
הרב ברוך עזב לווינה ושם התמנה לרב הספרדי הראשי.
במקומו מונה יוסף פינצי בן יצחק מסרייבו, בעל "וילקט יוסף" אשר כיהן עד למותו ב-1850. בהמשך, מתועד הרב יוסף רפאל בן מאיר ששון (1810, אדירנה – 1862, בלגרד) כרב הספרדי הראשי של בלגרד.
הרב ששון בעל "דרכי האדם" ו"מוסר השכל" (סלוניקי, 1843) הגיע לבלגרד ב-1851 והתגורר עם משפחתו בבית הקהילה.
הרב שהיה מחמיר נקלע לסכסוך הן עם קהל הספרדים והן עם קהל האשכנזים.
באמצע המאה ה-19 כיהן הרב יהודה זאב ויינברגר כרב האשכנזי הראשי.
הרב תועד ב-1862 בזמון, אליה נמלט לאחר הפגזת בלגרד ממצודת בלגרד על ידי כוחות עות'מאניים.
הרב ויינברגר כתב בעיתון המגיד על מצבם הקשה של יהודי בלגרד אשר נסו לזמון.
בהמשך, כיהן הרב ד"ר י.
טאובר בן העיירה זמון כרב הקהילה האשכנזית.
הרב הגיע בשבתות, חגים ואירועים מיוחדים בהזמנת הקהילה.
לאחר פטירתו של הרב יוסף רפאל בן מאיר ששון לא מונה רב במינוי קבע לקהילה הספרדית והיא נוהלה על ידי קבוצת דיינים.
ב-1884 הגיע לבלגרד כשד"ר הרב בנימין חמווי, והוא נאות לכהן ברבנות בלגרד.
כעבור מספר חדשים נקלע לסכסוך עם ראשי הקהילה ואולץ לעזוב את תפקידו.
ראשי הקהל הספרדי פרסמו מודעות בעיתונות העברית באירופה ובארץ ישראל במטרה למצוא רב שיואיל לכהן בקהילתם, אשכנזי או ספרדי.
לתקופה מסוימת נוהל משא ומתן עם שלמה מנדלקרן שאף הגיע לבלגרד להתרשמות, אך הקהילה לא יכלה לשלם את השכר שדרש.
לבסוף, ב-1886 מונה הרב ד"ר שמעון ברנפלד לרב הראשי, לאב בית הדין ולמפקח בית המדרש.
הרב ברנפלד למד לאדינו ונשא את דרשותיו בשפה זו, אך נחשב ליברלי מידי בעיני קהל הספרדים.
הרב ברנפלד סבל משיגרון קשה ולבסוף ב-1893 עזב את משרתו ועבר לברלין.
לאחר עזיבתו מונה הדיין אברהם בן ישראל בז'ראנו יליד סטארה זאגורה לרב הקהילה הספרדית והוא כיהן במשרתו עד למותו ב-1905. בנו של הרב ד"ר רפאל בז'ראנו נפל במלחמת העולם הראשונה.
ב-1902 הגיע לבלגרד יצחק הכהן שלאנג והוא מונה בהמשך לרב האשכנזי הראשי.
ב-1935 מונה הרב ד"ר צבי הנריק קאופמן בוגר בית המדרש לרבנים בווינה לממלא מקום הרב הראשי האשכנזי בשל מצב בריאותו של הרב יצחק הכהן שלאנג.
ב-1908 מונה הרב יצחק אלקלעי לרב הראשי של יהודי בלגרד, ב-1911 הוא מונה לרב הראשי של ממלכת סרביה ובהמשך לרב הראשי של ממלכת יוגוסלביה.
החל משלהי שנות ה-30 של המאה ה-20, אירעו מקרי ההתנצרות בקרב יהודי בלגרד.
במהלך מלחמת העולם השנייה עלה בידי הרב אלקלעי להימלט לארצות הברית.
הרב יצחק הכהן שלאנג נספה במחנה הריכוז באנייצה.
הרב הנריק צבי קאופמן נספה במחנה הריכוז טופובסקה שופה.
לאחר מלחמת העולם וכינון הרפובליקה הפדרלית הסוציאליסטית של יוגוסלביה, ובהמשך העלייה לישראל הפכה הקהילה חילונית באופייה וגברה מגמת ההתבוללות.
לתקופה מסוימת כיהן הרב מנחם רומנו כרב הראשי ליהודי יוגוסלביה ובלגרד.
לאחר התפרקות יוגוסלביה וכינון סרביה התחדשה בהדרגה הפעילות הקהילתית.
נכון ל-2018 כיהן כרב הראשי ליהודי סרביה ובלגרד הרב יצחק אסיאל.
החל מסוף המאה ה-16 מתועדת בבלגרד "חברת ביקור חולים" אשר נסמכה על תרומות נכבדי הקהילה.
מצוואות של נכבדי הקהילה עולה כי אלו הורישו סכומי כסף נכבדים לחברת "ביקור חולים".
בראשית המאה ה-17 נשלחו סכומי כסף מחברת ביקור חולים בבלגרד ל"עניי ארץ ישראל".
הסכומים היו בכסף עות'מאני כגון אקצ'ה או בכסף הבסבורגי כגון רייכסטלר בהתאם לתקופות השלטון השונות.
מתועד כי ב-1886 מנתה חברת ביקור חולים 280 חברים ובראשה עמד יעקב די מדינה.
בתקופת מלחמת העולם הראשונה הפסיקה חברת ביקור חולים את פעילותה וזו התחדשה ב-1927. במסגרת הקהילה פעלו מספר מוסדות בעלי תקציב וניהול עצמאי תחת פיקוח ועד הקהילה.
"תלמוד תורה" – פעל לסיוע ברכישת ספרים וציוד ללימודי בני המשפחות העניות, "עניי העיר" – עסק במתן צדקה לעניים, "מוכי המלחמה" – סייע למשפחות בני כל הדתות שמצבן הכלכלי נפגע בשל המלחמות.
"ציצית" – סיוע חמרי לקיום מצוות כגון בר מצווה או הכנסת כלה.
כמו כן פעלו 6 קופות צדקה עבור מוסדות בארץ ישראל.
בסוף המאה ה-19 נמנו עם חברי חברת "ביקור חולים" 280 מבני הקהילה.
החברה העסיקה רופא במשרה מלאה שביקר בבתי החולים בשכונה היהודית.
כן הופעל בית מרקחת שחילק תרופות בחינם לנזקקים לפי מרשמיו של רופא החברה.
ב-1864 נפתח סניף של חברת כל ישראל חברים ובשלהי המאה ה-19 הגיע מספר חברי הסניף ל-90. חברת "תיקון חצות" הקימה מבנה התכנסות ותפילה בחצר בית הכנסת שהיה מחומם ובו חילקו כיבוד קל ושתייה חמה למתפללי הקהילה שהגיעו לתיקון חצות.
ב-1874 נוסדה "אגודת נשים יהודיות" על ידי קבוצת נשים מהקהילה הספרדית בעיר.
אגודה זו הייתה אגודת הנשים הראשונה בכל סרביה, ועסקה בסיוע לתלמידות, כלות ויולדות דלות אמצעים.
בחלק מהמקורות היא מכונה אגודת "נשים צדקניות".
ב-1886 הוקמה חברת "קוראי מכתבי העתים" שרכשה אולם קריאה והרצאות וכן כתבי עת מרחבי העולם ופעלה להגברת האוריינות וההשכלה בקרב בני הקהילה.
בקרב הקהילה פעלו גם חברה קדישא ו"חברת הרחיצה" שטיפלו בסידורי ההלוויה והקבורה של הנפטרים מקרב הקהילה.
מנהגי הקבורה של קהל הספרדים ושל קהל האשכנזים היו שונים.
הספרדים קברו את מתיהם לא יאוחר משש שעות לאחר הפטירה ואילו האשכנזים רק לאחר 24 שעות.
לאחר מתן שוויון הזכויות, החלו צעירי הקהילה לצאת ללימודים גבוהים וב-1897 הוקמה חברת "משען" (בסרבו-קרואטית: Potpora) שהעניקה מלגות לימודים לצעירי הקהילה, רבים מהם הפכו לאישי ציבור בולטים לאחר לימודיהם ומהם ניתן למנות את דוד אלבלה, ז'אק קונפינו ויצחק אלקלעי.
בשנות ה-20 של המאה ה-20 ניתנו מלגות שונות בסך של כמיליון דינר יוגוסלבי שהיו שווי ערך לכ-20,000 דולר אמריקני באותה העת.
ב-1911 הוקם בעיר תא של ארגון בני ברית.
הארגון הפסיק פעולתו בפרוץ מלחמת העולם הראשונה וב-1923 חזר לפעול.
לאחר מלחמת העולם הראשונה וייסוד ממלכת הסרבים, הקרואטים והסלובנים התחולל מאבק ברחוב היהודי בין תומכי התנועה הציונית לבין אלו שתמכו בבדלנות ואלו שתמכו ברעיון ההיטמעות בחברה הסרבית וכינו את עצמם "סרבים בני דת משה" (בסרבית: Mojsijeve Vere).
בראשית שנות ה-20 של המאה ה-20 הוקם "ארגון היהודים הספרדים של בלגרד" שפעלו בקו בדלני תוך הדגשת הצביון הספרדי של חברי הארגון והתנגדותו לרעיון הציוני.
נציגי הארגון השתתפו בכנסי הפדרציה הספרדית העולמית וב-1930 ארגנו בבלגרד את "כנס הבלקן של יהודים ספרדים".
בכנס זה הצליחו נציגי יהדות בולגריה לפשר בין ארגון הספרדים של בלגרד לבין ראשי תנועה הציונית בעיר.
תומכי ההיטמעות שלחו את ילדיהם לתנועת הצופים הסרבית.
מנגד פעלה התנועה הציונית וב-1925 נוסדה אגודת "המבשר" שארגנה סיורים בארץ ישראל.
ב-1925 נוסד סניף ויצו בעיר על ידי ד"ר צלינה סוקולוב, בתו של נחום סוקולוב.
בהמשך הוקם בבלגרד "ארגון ציוני מקומי" שאיגד את כל הפעילות הציונית בעיר ובראשו עמדו נכבדי הקהילה ובינם ד"ר פרידריך פופס.
ב-1929 הוקם מבנה בית ספר יסודי יהודי חדש ולצידו "בית העם" של הקהילה וכן בית אבות שנקרא: "בית הקשישים והקשישות בני דת משה".
בראשית שנות ה-30 של המאה ה-20 השיגה התנועה הציונית דומיננטיות ברחוב היהודי.
צעירי קן הצופים עזבו אותו וייסדו את קן שומר הצעיר בבלגרד.
ב-1938 נמנו בבלגרד 1,374 חברים וחברות בקן השומר הצעיר.
ב-1935 נוסד תא של תנועת הנוער "תכלת לבן" ובהמשך תא של תנועת הנוער "עקיבא" של הציונים הכלליים.
בתקופה זו הפעילה הקהילה את "המנזה", מסעדה כשרה לסטודנטים יהודיים שהגיעו ללמוד באוניברסיטת בלגרד.
כן פעל בבלגרד תא של תנועת בית"ר אשר נמנו בו חברים מועטים.
ב-1936 ייסד דוד אלבלה החוג האינטלקטואלי "אחווה" אשר ריכז משכילים מקרב יהודי בלגרד ושימש "שופר רעיוני" לקהילה, סגנו היה ד"ר אלברט וייס.
לאחר מלחמת העולם השנייה וכינון יוגוסלביה תחת השלטון הקומוניסטי פעלה הקהילה במסגרת אגוד הקהילות היהודיות של יוגוסלביה.
ביוזמת אלברט וייס הוקם המוזיאון להיסטוריה יהודית בבלגרד שעם מטרותיו העיקריות נמנית הנצחת הקהילה היהודית בבלגרד.
ראשי הקהילה היו פעילים לאורך השנים בקונגרס היהודי העולמי וכן משתתפים מעת לעת בכינוסי הקונגרסים הציוניים.
ב-2019 הוקמה הספרייה היהודית הדיגיטלית שמטרתה לאסוף, לשמר, לבצע דיגיטציה ולהציג במקוון, חמרים הקשורים בעיקר ליהדות סרביה בכלל ויהדות בלגרד בפרט.
בית הכנסת הספרדי קהל ישן
בראשית התקופה העות'מאנית ידוע היה על קיומו של לפחות בית כנסת ספרדי אחד מרכזי המתואר כבנוי מעץ ומאבן.
ב-1688 בעת המצור האוסטרי על בלגרד ומהלך הביזה שלאחר הכיבוש הועלה בית הכנסת באש ונחרב.
ב-1690 עם חידושו של השלטון העות'מאני נבנה בית הכנסת מחדש ולימים נקרא בית הכנסת קהל ישן.
במהלך המלחמות השונות בין העות'מאנים לממלכת הבסבורג נפגע מבנה בית הכנסת מהפגזות.
ב-1861 תועדו בבלגרד 3 בתי כנסת ספרדיים (בלשון הקהילה Havra, מטורקית: בית כנסת).
ב-1862 נפגע שוב בעת שהפגיזו העות'מאנים את העיר ממצודת בלגרד.
בשלהי המאה ה-19 הותר ליהודי בלגרד להתיישב בכל חלקי העיר, רבים עזבו את שכונת יאלייה וקהל המתפללים הלך והתמעט.
מבנה בית הכנסת שרד את אירועי מלחמת העולם השנייה, אך ב-1952 נהרס על ידי השלטונות היוגוסלביים לצורך מימוש תוכנית בניין עיר חדשה.
בית הכנסת הספרדי בית ישראל
כאמור, בשלהי המאה ה-19 עברו יהודי בלגרד להתגורר ברחבי העיר.
רבים עברו לדורצ'ול העילית המכונה זֶרֶק ׁבסרבית לטינית: Zerekׂ.
הקהילה גדלה במהירות ומספר בניה נשק ל-4,000 נפשות.
בראשית המאה ה-20 החליט ועד העדה הספרדית בראשות ד"ר דוד אלקלעי להקים בית כנסת מרכזי חדש לקהל הספרדי בדורצ'ול עילית, ולממן את הפרויקט באמצעות מגבית מבני הקהילה.
ב-1907 הונחה אבן הפינה על ידי פטר הראשון, מלך סרביה וב-1908 נחנך המבנה.
לאחר המלחמה שוקם מבנה בית הכנסת והוסב לגלריה לאמנות ובו נערכים גם קונצרטים.
בית הכנסת האשכנזי "סוכת שלום"
קהילה יהודית אשכנזית ממוסדת וקטנה נוסדה לאחר השתלטות האוסטרים על בלגרד ב-1717. בסוף המאה ה-18 או בראשית המאה ה-19 נשכר מבנה בשכונת יאלייה בסמוך לבית הכנסת הספרדי "קהל ישן" ובו התפלל הקהל האשכנזי.
בית הכנסת כונה "החדש" והתפילות נוהלו בגרמנית.
ב-1 באוקטובר 1869 הכירו השלטונות רשמית בקהילה האשכנזית.
לפי תיאור מ-1886 בית הכנסת "החדש" היה נפתח רק בשבתות וחגים וגם אז התקשו לארגן מניין.
המתפללים מקרב הקהל האשכנזי היו נאולוגים והם היו מיעוט מקרב הקהל הכללי שנטה להתבולל.
בשלהי המאה ה-19 גברה הגירת סוחרים ופקידים אשכנזים לבלגרד.
בדרך כלל היו אלו משפחות אמידות שהתיישבו בדורצ'ול עילית (Zerek) ולא ביאלייה.
בראשית המאה ה-20 נשכר בניין בדורצ'ול עילית אשר שופץ והוסב לבית כנסת שנקרא "ההיכל", שכנו בו מגורי הרב ובעלי תפקידים נוספים בקהילה וכן כיתת בית ספר לבנים וכיתת בית ספר לבנות.
במבנה זה נעשה שימוש עד 1926.
לאחר מלחמת העולם הראשונה התחוללה הגירה פנימית בתוך ממלכת יוגוסלביה ויהודים אשכנזים רבים היגרו לבלגרד, בעיקר מוויבודינה.
מקרב מהגרי וויבודינה נמנה אחוז מתפללים גדול יחסית, ובית הכנסת "ההיכל" נעשה צר מלהכיל את מספר המתפללים.
נשיא הקהילה האשכנזית ד"ר פרידריך פופס יזם את הקמתו של בית כנסת חדש לקהילה.
לאחר מגעים עם עיריית בלגרד הוקצתה קרקע ללא תמורה וב-1926 נחנך בית הכנסת "סוכת שלום" ובו 300 מושבים.
התפילות היו בנוסח נאולוגי ושולבה בהן נגינת עוגב.
במהלך מלחמת העולם השנייה הפכו הנאצים את המבנה לבית בושת.
המבנה שרד את המלחמה ולאחריה שוקם ונותר בית הכנסת היחיד הפעיל בבלגרד.
ב-1521 היקצו העות'מאנים חלקת קרקע בצמוד לחומות העיר סמוך למורד הנהר סאווה לצורך הקמת בית עלמין יהודי.
בית העלמין היהודי מצוין במספר מפות מ-1688 טרום הכיבוש האוסטרי.
ככל הנראה במהלך הלחימה באוסטרים נלקחו מצבות לשימוש משני לצורך ביצור וחיזוק המצודה.
במפה מ-1735 מופיע בית עלמין יהודי בקצה השכונה היהודית יאלייה.
חלק מהקברים ומהמצבות הועברו מבית העלמין הראשון לבית העלמין השני.
מתועד כי במהלך חפירות להנחת יסודות לבניה חדשה באזור בית העלמין הראשון נתגלו שברי מצבות ועצמות אדם.
ב-1759 לקחו תושבים ממוצא טורקי מצבות מבית העלמין לצורך פיתוח סביבת מסגד יחיא-פאשה.
פרנסי הקהילה פנו לבית הדין השרעי וזה הורה לחדול לאלתר מביזת המצבות.
המצבות שנבזזו הוחזרו לקהילה ומאחר שסותתו ונמחק מהן הכתוב, התיר הרב הראשי שלמה בן יחיאל שלם למכור אותן ולהעביר את כספי המכירה לחברה קדישא.
ככל שהתרחבה העיר ועימה גם השכונה היהודית, כך השתנה מיקומם של בתי העלמין.
ב-1876 הוחל בעבודות להקמת בניין חדש באזור השוק של בלגרד.
במהלך החפירות התגלתה חלקה של בית עלמין יהודי ובו מצבות שאת הכיתוב בעברית על חלקן ניתן היה לזהות.
אחת המצבות הייתה של "החכם החשוב אהרן יצחק אבראבאניל", אך את תאריך הפטירה לא ניתן היה לדלות.
חלק מהחוקרים ייחסו את המצבה ליצחק, בנו של יהודה אברבנאל וקבעו על סמך זאת שראשית התיישבות היהודים בבלגרד קדמה לגירוש ספרד.
הנחה זו נשללת על ידי המחקר המודרני.
במהלך המאה ה-19 שכן בית העלמין ברובע פָּאלִילוּלָה באזור רחוב דלמאטינסקה (בסרבית לטינית: Dalmatinska).
ב-1887 הורה הממשל המקומי לקהילה לסגור את בית העלמין הישן בשל הצורך במימוש תוכנית בניין עיר חדשה.
בהמשך, לאחר מלחמת העולם הראשונה, נהרס אזור בית העלמין ועל הקרקע נבנו מפעלי תעשייה.
ב-1888 נחנכו ברחוב מִייֶה קוֹבָאצֶ'בִיצָ'ה (בסרבית לטינית: Mije Kovačevića) שני בתי עלמין אשכנזי וספרדי אשר ניצבו בשני צידי הרחוב.
בתי העלמין נחנכו בטקס חגיגי.
בית העלמין הספרדי גדול יותר, נכון לראשית המאה ה-21 היה מתוחזק והכיתוב על המצבות היה בעברית, בלאדינו ובסרבית.
ב-1925 סופחו שני בתי העלמין לשטח בית הקברות החדש בבלגרד השוכן בסמוך.
יהדות דתית בתל אביב קיימת מסמוך להקמת העיר, בניסן ה'תרס"ט, (1909).
בתקופות מסוימות, בעיקר מסוף שנות הארבעים ועד סוף שנות ה-70, האוכלוסייה כללה תושבים רבים שהשתייכו לזרמים החרדים והדתיים לאומיים.
בעיר פעלו מאות בתי כנסת וכן תלמודי תורה וישיבות, וגם עשרות קהילות חסידיות.
משנות השמונים והלאה הסתמנה נטישה משמעותית של התושבים החרדים, ובמידה פחותה גם של הדתיים הלאומיים.
חלקם הגדול של בתי הכנסת אינו פעיל עוד כבעבר, ומספר מוסדות חינוכיים נסגרו לגמרי.
עם זאת, קיימת בעיר התפתחות של קהילות דתיות וחרדיות ייחודיות, ופועלים בה מספר גרעינים תורניים.
המבנה נודע גם בשם בית זונאנה, כיום משמש כ"בית הכנסת לעולי לוב" על שמו של רבי יעקב בן דוד זונאנה, הגביר היהודי שרכשו, וכלל גם מקווה טהרה.
המקום חזר לבעלות יהודית רק לאחר מלחמת העצמאות אז הוקם בו מחדש בית כנסת.
בשנת 1825 הקים הרב רפאל יהודה מנחם לוי, המכונה יהודה מרגוזה, את קהילת יהודי יפו בשליחות רבני ירושלים, כדי לקבל את פני העולים לרגל בנמל יפו.
הרב כיהן כרבה מטעם כל העדות עד מותו בשנת 1879. בשנת 1863 יזם הרב מרגוזה את "ועד העיר ליהודי יפו" שהיה הוועד הציבורי הראשון בארץ שלא על בסיס עדתי-קהילתי ובו היו שותפים ספרדים ואשכנזים יחד.
מתחילת שנות ה-20 של המאה ה-19 החל להעביר הוועד את סמכויותיו בהדרגה לעיריית תל אביב ולמועצה הדתית של תל אביב, עד שחדל להתקיים במאי 1939.
חיים שמואל שמרלינג בנה מספר בתים עבור משפחתו על חוף הים.
ליד המתחם, שנקרא "חצר שמרלינג", אהרון שלוש, הקים בסמוך את השכונה הרשמית הראשונה נווה צדק.
אל השכונה נהרו יהודים דתיים וחסידים והקימו מוסדות ציבור ובתי כנסת "מאה שערים", והמתנגדים הקימו את בית הכנסת הגר"א.
שלוּש העביר לנווה צדק את בית הכנסת הספרדי שבנה ביפו, (לימים נקרא בית הכנסת על שמו של בן משפחתו, שנרצח בפרעות, גבריאל שלוש).
כעשרים שנה לאחר מכן, בשנת ה'תרס"ד, הוקם בית הכנסת אוהל יצחק חב"ד, הקיים עד היום ברחוב עין יעקב.
את בית הכנסת מפארים ציורי קיר פרי מכחולו של הצייר נחום גוטמן, שהיה תושב השכונה.
העלייה הראשונה הביאה לשכונה זרם של תושבים, רובם יהודים דתיים.
בסמוך לנווה צדק הקים זרח ברנט שכונה נוספת נווה שלום, וראשון המשתכנים בה היה רבה של יפו - נפתלי הרץ הלוי.
ברנט הקים בשכונה את ישיבת "אור זורח" ושטיבלאך, ותרם קרקע לבניית מרכז רוחני בשם "שערי תורה".
בהמשך התאחדה השכונה עם שכונת נווה צדק.
אחד מתושבי השכונה המפורסמים היה הרב אברהם יצחק הכהן קוק, שהיה רבה של יפו והמושבות לאחר הרב הלוי.
הרב קוק הטביע את חותמו על השכונה.
הוא הקים בה בית הכנסת אורחים, בו שהו תלמידי חכמים שבאו להתארח ביפו.
עשרים ושתיים שנה לאחר הקמת נווה צדק הוקמה תל אביב.
מייסדיה ברובם הגדול היו חילוניים, אך עדיין הייתה העיר בעלת אוריינטציה יהודית מסורתית.
לדוגמה, הותקן בה חוק עזר עירוני האוסר השקיה בשבת, והמפר אותו היה צפוי להיענש בניתוק זרם המים.
מועצת העיר אסרה להעסיק ערבים בשבת, והטילה קנס על העובר על כך.
ברחוב הרצל, רחובה הראשי הראשון של העיר, נאסרה נסיעת כרכרות בשבת.
חלק ממייסדי העיר, כגון עקיבא אריה וייס, שמרו מצוות וראו עצמם כאנשים דתיים.
ראשי העיר הראשונים, מאיר דיזנגוף, חיים לבנון וישראל רוקח, כיבדו את הדת, תמכו בקיומם של המוסדות הדתיים בעיר, והעניקו יחס של כבוד לרבני העיר.
בתקופת העלייה החמישית הגיעו לעיר אלפי תושבים דתיים וחרדים.
הוקמו בה מוסדות דת וישיבות רבות, עם עליית הנאצים לשלטון, ובעיקר בשלהי שנות השלושים, עלו ארצה אדמו"רים ורבנים רבים שנמלטו מאירופה, והתיישבו בלב תל אביב.
בשנות השואה חל מיתון בהגירת הדתיים אל העיר, אך לאחריה הוסיפו עולים דתיים רבים לבוא בשעריה.
תקופת הזוהר של החיים הדתיים והחרדיים בתל אביב הייתה בעיקר בין הקמת המדינה לסוף שנות השבעים של המאה העשרים.
חיי הדת פרחו, בתי כנסת נפתחו למאות, הוקמו מוסדות חינוך.
בראש השנה נהגו אלפי אנשים להגיע אל גדות הירקון, לתשליך.
באותה תקופה שרר כבוד הדדי בין התושבים הדתיים והחילוניים בעיר, שחיו בשכנות.
רוב החנויות היו סגורות בשבתות, ואווירת השבת ניכרה בחוצות העיר.
בשנות השבעים החלה מגמה של עזיבה, בעיקר בחוגים החרדיים.
גורם משמעותי בתהליך זה היה ראש העיר שלמה להט, שהחלטתו לפתוח מועדונים, בתי קולנוע ומוסדות תרבות אחרים בשבתות, גרמה לדתיים לתחושה שתל אביב הולכת ומקצינה בחילוניותה.
בד בבד, עם התייקרות הנדל"ן בתל אביב וטרם ההתייקרות בבני ברק, נקרתה הזדמנות מיוחדת לאותם שחפצו לעבור לסביבה חרדית יותר, והם מכרו את דירותיהם בתל אביב ועקרו לבני ברק השכנה.
רבים מהאדמו"רים שהשתכנו בעיר נפטרו במשך השנים, וממשיכי דרכם לא חפצו לגור בעיר המתחלנת.
גם התפרצויות של מאבקי דת שאירעו פה ושם, הגבירו את ההגירה לערים אחרות, דתיות יותר.
סיבות אלו, הקיימות עד היום, גורמות עדיין להגירה חרדית מתל אביב החוצה.
בקרב הציבור הדתי-לאומי לא ניכרה מגמה בולטת של הגירה שלילית, אך חלה ירידה ניכרת באוכלוסייה זו.
הגורם העיקרי לכך הוא משפחות שהזדקנו או נפטרו וללא ילדים.
חלק מתלמידי בתי הספר הממלכתיים-דתיים העירוניים נטשו את הדת כשהתבגרו, חלק עברו לערים אחרות, כגון גבעת שמואל, רעננה ופתח תקווה, חלק קטן יותר עקרו להתנחלויות, ומיעוט התלמידים הקצינו והפכו לחרדים.
בין הרבנים המתגוררים בעיר: הרב שלמה דייכובסקי, לשעבר אבות בית דין בבית הדין הרבני הגדול, הרב משה מאיה הרב יוסף נדב והרב מרדכי אוירבך.
רשימת בתי כנסת בתל אביב
בתל אביב ישנם מאות בתי כנסת.
בתחילת שנות ה-90 של המאה ה-20 נרשמו 509 בתי כנסת בעיר, וב-2022 העיד הרב ישראל מאיר לאו כי בעיר ישנם 538 בתי כנסת.
חלקם נוסדו בתקופות מוקדמות בקורות העיר, חלקם פעיל עדיין פעילות מלאה, חלקם פעילות חלקית (בשבתות ובחגים), וחלקם סגר את שעריו מאין נכנס בו להתפלל.
להלן פירוט של בתי כנסת ייחודיים או משמעותיים בקורות העיר:
בית הכנסת הגדול היה אחד ממרכזי התפילה ההומים של העיר.
בית הכנסת, שנבנה בשנת ה'תרפ"ה (1925) ברחוב אלנבי 110, הכיל מאות מקומות ישיבה, ונערכו בו תפילות יומיומיות ותפילות רשמיות, כגון תפילות יום הזיכרון לשואה ולגבורה ויום הזיכרון לחללי מערכות ישראל.
בשלושים השנים האחרונות של המאה העשרים נעזב בית הכנסת ממתפלליו, עקב פטירה או הגירה, וכיום הוא משמש ציבור מצומצם בעיקר בשבתות ובחגים.
בנוסף נערכות בו חופות לחפצים בכך.
בית הכנסת לעולי לוב הוא בית הכנסת העתיק בעיר ושוכן בלב יפו העתיקה.
המבנה הוקם בשנת 1740 כחלק מהחאן היהודי היחיד שפעל ביפו עבור עולים יהודים.
כעבור שנים אחדות השתלטו ערביי יפו על המבנה.
תחילה הם התירו ליהודים להתפלל בו כמה ימים בשנה בלבד, ולאחר מכן אסרו עליהם כליל את השימוש בו.
במשך השנים שימש המבנה לצרכים שונים, כולל בית חרושת לסבון, עד שחזר לבעלות יהודית לאחר מלחמת העצמאות.
קהילה גדולה של יוצאי לוב הפכה את המבנה למרכזה הרוחני, אך כיום כמעט אין מתקיימות במקום תפילות בשל שינויים בהרכבה הדמוגרפי של השכונה.
בית הכנסת אוהל מועד היה אחד מבתי הכנסת הראשונים של תל אביב ומשמש עד היום את העדה הספרדית בעיר.
תוכנן על ידי האדריכל יוסף ברלין בשנות ה-20 של המאה העשרים ונחנך ברחוב שד"ל 5 (בסמוך לשדרות רוטשילד) בשנת 1931. במרכז המבנה נמצאת כיפה הבנויה מ-15 מדרגות מתומנות המסמלות את 15 המעלות שהיו בבית המקדש, הכיפה המרשימה נתמכת בארבע קשתות הבנויות כמניפות.
בימי המנדט הבריטי שימש בית הכנסת כסליק וגם כמקום אימונים של האצ"ל והלח"י.
בית הכנסת שימש את כל הרבנים הראשיים הספרדים של העיר.
התפללו בו מאות אנשים, והיו אף שנאלצו להתפלל בחוץ מפאת הצפיפות.
המבנה שימש גם לעריכת חופות, בריתות ושמחות אחרות.
בית הכנסת עדיין פעיל, אך מספר המתפללים בו הלך וקטן ככל שנקפו השנים.
בית הכנסת הגר"א - בית הכנסת הליטאי הראשון בתל אביב.
נוסד בשנת ה'תרצ"ד (1934) על ידי הרב יוסף צבי הלוי, שהיה אב"ד בתל אביב וחתנו של הרב נפתלי הרץ הלוי - רבה של יפו.
בית הכנסת הוקם ברחוב הירקון, על מגרש שתרמה העירייה ובמימונה החלקי.
כל מנהגי בית הכנסת היו כמנהג הגר"א, ובשנותיו הטובות התפללו בו כמאתיים מתפללים קבועים.
כיום בית הכנסת פעיל חלקית, מתקיימים בו שיעורי תורה, תפילות וסעודות שבת
בית כנסת גאולת ישראל חב"ד הוא בית כנסת ותיק, גדול ומפואר ברחוב מרכז בעלי מלאכה, נוסד בשנת תרפ"ז 1927 בית הכנסת נשא אז צביון אשכנזי כללי.
מתחילת שנות השמונים עבר לידי חסידות חב"ד.
בשנים האחרונות בית הכנסת עבר שיפוץ וחודש בהשקעה גדולה.
בית הכנסת רבי מאיר בעל הנס - הוקם בשנת ה'תרצ"ו (1936) ליד נמל תל אביב על ידי הסבלים ופועלי הנמל יוצאי סלוניקי שהתגוררו באזור הנמל.
כיום מתפללים בבית הכנסת בנוסח ספרדי-ירושלמי מעורב.
במקום בין השאר שני ספרי תורה עתיקים בני מאות שנים, האחד מבגדד והאחר מאיטליה, וגם פרוכת נושנה בצבעי תכלת וזהב.
בית כנסת בולט נוסף של יהודי סלוניקי הוא בית הכנסת היכל יהודה בצפון העיר.
"איחוד שיבת ציון" ברחוב בן-יהודה - נוסד על ידי יוצאי גרמניה בשנת ה'תרצ"ח (1938).
בית הכנסת משמש גם כמרכז קהילתי לחבריו.
בהקמתו הודגש "מטרת אגודתנו היא לדאוג לחבריה שיסתדרו בארץ בקרב היישוב העברי, וימצאו הספקה גמורה לצרכיהם בענייני דת, לאומיות, תרבות ועזרה סוציאלית".
במסגרת בית הכנסת מתקיימת פעילות תורנית ותרבותית ענפה לחוגי המתפללים, כולל הפעלת תנועת נוער, כולל אברכים פעיל, ובזמנה פעלה בו חברה קדישא מקומית.
בית הכנסת "יבנה" היה המרכז החסידי הגדול בעיר במשך שנים ארוכות.
הוא נוסד בשנות השלושים, והתפללו בו רבנים ואדמו"רים רבים, שאף נהגו לטבול במקווה שלצידו.
בית כנסת "פועלי צדק"-בית כנסת אשכנזי, מתפללים בו בנוסח ספרד, מרכזי לשכונות דרום תל אביב, צ'לנוב, נוה שאנן, פלורנטין ושפירא.
בנין קבע קיים משנת 1940. בשנות השיא אכלס כ-350 מתפללים ושימש כשטיבלאך של האזור.
התקיימו בו שעורי תורה רבים במשך היום.
ב-30 השנים האחרונות חלה הידרדרות במספר המתפללים וכיום ישנו רק מנין אחד לכל אחת מהתפילות, חוץ מתפילת מנחה.
כרבני בית הכנסת מכהנים בני משפחת מובשוביץ הרב דניאל עד 1974 ובנו רב צבי מאז.
בית הכנסת אוהל יצחק הפועל משנת 1903 שימש את חסידי חב"ד בעיר יפו.
בית דניאל - בית הכנסת הרפורמי הראשון (שנבנה ככזה) בתל אביב.
מוסדות חינוך דתיים וחרדיים בתל אביב
ברוב התקופות התקיימו בתל אביב מספר רב של מוסדות חינוך חרדיים.
המוסדות כללו תלמודי תורה, ישיבות וסמינרים לבנות.
מבין בתי הספר הדתיים בעיר היה התיכון העירוני ב'-ג', הידוע יותר בכינוי "צייטלין".
רשימת ישיבות לדתיים ולחרדיים בתל אביב
ישיבת אור זורח בשכונת נווה שלום (אז ביפו).
זו הייתה הישיבה הראשונה שיועדה לבני היישוב החדש.
הישיבה הוקמה על ידי זרח ברנט ועמדה בראשות הרב נפתלי הירץ הלוי.
בין מנהליה היו הרב אהרן הכהן חתנו של החפץ חיים והרב דוד פוטאש.
ישיבת "בית יוסף – נובהרדוק" נוסדה בשנת ה'תרפ"ט (1929) בידי הרב הלל ויטקינד, מתלמידי ישיבת נובהרדוק שייסד הרב יוסף יוזל הורוביץ.
תחילה שכנה ברחוב דבורה הנביאה ולאחר מכן ברחוב ברדיצ'בסקי, ולמדו בה עשרות תלמידים שעלו מאירופה.
פעילותה נמשכה עד מלחמת העולם השנייה, אז נפסקה עליית התלמידים והסיוע הכספי, ובהמשך נסגרה.
בין תלמידיה נמנים הרב בן ציון ברוק, הרב שלמה טנא והרב שלמה דיכובסקי.
ישיבה תיכונית בר-אילן ברחוב רוטשילד.
ישיבת "אחי תמימים חב"ד" נוסדה ברחוב הרב קוק, שם פעלה כעשרים שנה, ולאחר מכן עברה ללוד ומשם לכפר חב"ד.
בשנות התשעים הוקמו בעיר שני סניפים של ישיבת תומכי תמימים לבעלי תשובה, במרכז העיר ובצפון תל אביב.
ישיבת "היכל התלמוד" נוסדה בשנת ה'תרצ"א (1931) בדרום העיר בידי הרב שמואל פינקל, הרב חיים זאב פינקל וקבוצת בוגרי ישיבת חברון.
תחילה פעלה ככולל לאברכים ובהמשך נפתחה גם ישיבה לצעירים.
הישיבה פעלה בבניין שנחכר מעיריית תל אביב ובשיאה למדו בה כ־70 תלמידים.
במשך שנים עמד בראשה הרב טוביה ליסיצין, וכיום פועל במקום כולל אברכים בניהול בנו, הרב דוד ליסיצין.
ישיבת חידושי הרי"ם של חסידי גור הייתה ברחוב פרץ, שבאזור התחנה המרכזית הישנה.
בשנות השמונים עברה הישיבה למשכנה הנוכחי, בקריית הרי"ם לוין, בשכונת נווה שרת בצפון העיר.
ישיבת בית ישראל ודמשק אליעזר של חסידות ויז'ניץ הוקמה בעיר ב-1945, ובראשה עמד אחיינו, הרב משה יהושע הגר.
בתש"י (1950) עברה הישיבה לקריית ויז'ניץ בבני ברק.
ישיבת "הרמב"ם ובית יוסף" בשכונת הדר יוסף והוקמה עוד לפני קום המדינה בידי רבנים שעלו מבוכרה.
כיום לומדים בה כ־130 תלמידים.
בין בוגריה נמנים אלעזר אבוחצירא ודוד חי אבוחצירא.
ישיבת היישוב החדש שילבה לימוד תורה עם לימודים חוץ-תורניים.
הישיבה נוסדה בשנת ה'תרצ"ז על ידי הרב עמיאל, רבה של תל אביב.
ישיבת תורה והוראה היא ישיבה גבוהה בשכונת יד אליהו בעיר.
מוסדות הישיבה כוללים גם ישיבה קטנה.
הישיבה הוקמה בשנת ה'תשכ"ח על ידי הרב אליהו שרים, מרבני ישיבת פורת יוסף, בסיועו של הנדיב סלימאן דוד ששון.
בתל אביב היה גם כולל "בית יהודה" של הרב יחיאל מיכל פיינשטיין, חתנו של הרב מבריסק.
ממשיכים לפעול בעיר הכולל של משפחת קנול במלון דבורה וכולל בבית הכנסת סדיגורא.
בתל אביב פעלו לאורך השנים תלמודי תורה רבים ובתי ספר מהזרם הדתי והחרדי.
בית הספר הדתי הראשון בעיר היה "תחכמוני", שהוקם בשנת ה'תרפ"ה בידי תנועת המזרחי ביפו.
הוא שילב לימודי קודש וחול, ופעל עשרות שנים כבית הספר הדתי־ציוני היחיד בעיר, עד סגירתו בשנות ה־70. לצד זאת פועלים בעיר בתי ספר ממלכתיים־דתיים שונים.
בתחום החרדי הוקמו תלמודי תורה מרכזיים, ובהם "הסתדרות החרדים", "יסודי התורה" ו"סיני" החסידי.
מוסדות בולטים נוספים הם תלמוד התורה של חסידי בעלז, שעבר מנווה צדק לרחוב אחד העם, ותלמוד התורה של חסידות חב"ד, שנוסד ב־1930 וכיום פועל ביד אליהו עם 200 תלמידים.
בתל אביב פעלו ופועלים מוסדות חינוך על־תיכוניים לבנות מן הזרם החרדי והדתי־לאומי.
סמינר בית יעקב תל אביב "שצ'רנסקי" התפתח מבית ספר יסודי שהוקם בשנת ה"תרצ"ג בידי הרב שצ'רנסקי, והחל משנת 1937 כלל גם בית ספר תיכון וסמינר ללימודים על־תיכוניים, והוא קולט תלמידות גם מחוץ לעיר.
בעיר פעל גם סמינר בית יעקב החדש, שהוקם בשנת ה"תרצ"ו בידי הרבנית חיה דבורה גולדשמיד ונסגר בשנת תשי"ח, וכן סמינר בית יעקב שפעל בבניין איחוד שיבת ציון.
בנוסף פועלת בעיר אולפנית בני עקיבא תל אביב, שבראשה עמדו עד ה"תשע"ה הרב יהושע מגנס ורעייתו הרבנית יפה.
הקהילות החסידיות של תל אביב
במחצית הראשונה של המאה העשרים שימשה תל אביב מרכז לכארבעים חסידוית שונות.
לצדן התפתחו קהילות רחבות היקף של חסידויות שמרכזן לא היה בעיר, ובראשן חסידות גור שהפעילה כ-25 בתי כנסת, וחסידות חב"ד שמרכזה הארצי שכן בתל אביב עד המעבר לכפר חב"ד בשנות החמישים.
ארגון צעירי אגודת חב"ד נשאר במקום עד לשנת 1988. נוכחות זו הולידה מסורות ייחודיות כמו טקס "שירת הים" ההמוני בחוף אלנבי בשביעי של פסח.
עם השנים חל תהליך הגירה שלילית של הקהילות והנהגתן לעבר בני ברק וירושלים.
כיום פועלים בעיר מספר אדמו"רים, דוגמת האדמו"רים מווסלוי, קוז'ניץ והוסאקוב, וביפו נותר אדמו"ר אחד, הרבי מביטשקוב.
רשימת אדמו"רים שחיו זמן מה בתל אביב
האדמו"ר שמואל אליהו טאוב, ממודז'יץ היה כנראה המנהיג החסידי הראשון שהתיישב בתל אביב.
הוא עלה ארצה בשנת ה'תרצ"ה והתיישב בתל אביב, שם קיבל שם משרת רבנות.
הוא הקים תחילה בית מדרש ברחוב לילינבלום, לאחר מכן ברחוב כפר גלעדי ולאחריו ברחוב דיזנגוף, בלב העיר.
הרבי, שהיה מלחין מוכשר, הלחין ניגון מיוחד לרגל חנוכת נמל תל אביב.
הניגון נקרא 'שמחה לארצך', ומהדהדים בו דנדוני פעמוני הגמלים והחמורים שנשאו מלט להקמת הנמל.
ר' שמואל אליהו הוכתר לאדמו"ר לאחר פטירת אביו, בשנת תש"ז.
לאחר שהחלו אדמו"רים אחרים לעבור לבני ברק, נשאל על ידי חסידיו מדוע לא יעבור גם הוא?
"בבני ברק לא צריך אותי", ענה, "שם יש עשרות כמוני".
על אף זאת גם חסידות זו עקרה לבני ברק בתשנ"ה.
האדמו"ר רבי ישראל פרידמן מהוסיאטין היה גם הוא מראשוני האדמו"רים שהתיישבו בתל אביב.
הוא עלה ארצה מווינה בשנת תרצ"ז, עקב עליית הנאצים לשלטון בגרמניה והתגברות האנטישמיות באוסטריה.
הוא הקים בית כנסת ובית מדרש ברחוב ביאליק.
בשתים עשרה שנות חייו בארץ, המה ביתו חסידים שבאו להתייעץ עמו ולבקש ממנו ברכות ותפילות.
כאשר נפטר בשנת תש"ט, המשיך חתנו - רבי יעקב פרידמן לנהל את החסידות, עד פטירתו לאחר כשמונה שנים.
עם זאת, בית הכנסת של חסידי הוסיאטין קיים ופעיל עד היום.
האדמו"ר רבי אברהם יעקב מסדיגורה, שעלה לארץ בשנת תרצ"ח, התיישב אף הוא בתל אביב, לאחר שסבל בווינה מרדיפות הנאצים.
האדמו"ר הקים בית כנסת ובית מדרש, בסמוך לרחוב נחמני, בהם התפללו ולמדו חסידים רבים.
גם אחיו של האדמו"ר, ר' שלמה חיים פרידמן, שעסק בפעילות ציבורית ובהצלת יתומים, התגורר בתל אביב.
רבי מרדכי שלום יוסף פרידמן אדמו"ר משושלת סדיגורה התגורר בתל אביב, תוך דאגה למצב הרוחני של הציבור בעיר.
הוא ייסד בית כנסת ובית מדרש ברחוב בצלאל יפה, שלאחר מכן עבר לרחוב פנקס.
בנו וממלא מקומו, רבי אברהם יעקב פרידמן, עבר להתגורר בבני ברק.
האדמו"ר רבי נחום מרדכי פרידמן מצ'ורטקוב עלה ארצה בתרצ"ט.
הוא קבע את משכנו במרכז תל אביב, ברחוב אחד העם פינת החשמונאים, ופתח בית כנסת בביתו.
גם דודו, רבי צבי אריה טברסקי, התגורר וכיהן בעיר, ולאחר פטירת אחיינו מילא את מקומו באדמו"רות.
שלושת האדמו"רים האחרונים, הנמנים עם שושלת רוז'ין, היו צועדים לעיתים יחדיו ברחובותיה של תל אביב, והדרת פניהם עוררה רגש כבוד אף מצד יהודים חילוניים לגמרי.
האדמו"ר רבי יחיאל יהושע רבינוביץ מביאלא עלה ארצה בשנת תש"ז והתגורר גם הוא בתל אביב, שם היה גרעין של חסידי דודו רבי מאיר שלמה יהודה רבינוביץ ממעזריטש - ביאלא שנפטר בוורשה בשנת תש"ב.
עם עלותו ארצה דבקו בו חסידי דודו.
בית מדרשו היה ברחוב זבולון 25 בעיר.
בשנת ה'תשט"ו עלה לירושלים בה חי עד לפטירתו בשנת תשמ"ב.
רבי יחיאל יהושע רבינוביץ מביאלא עלה לישראל בשנת תש"ז, התגורר בתל אביב והנהיג שם את חסידי דודו, רבי מאיר שלמה יהודה רבינוביץ.
בית מדרשו היה ברחוב זבולון, עד שבשנת ה'תשט"ו (1954) עבר לירושלים.
האדמו"ר רבי אברהם אביגדור נחום לנדא מסטריקוב, עלה ארצה בתש"א.
הוא הקים בית כנסת ובית מדרש בתל אביב, והתגורר בה במשך עשרות שנים, עד תשמ"ו (1986), אזי עקר לבני ברק.
האדמו"ר רבי אהרן רוקח מבעלז, שהגיע ארצה בשנת תש"ד, קבע את משכנו ברחוב אחד העם בתל אביב.
הוא נימק זאת בכך, שבניגוד לערים אחרות בארץ אין בתל אביב כנסיות נוצריות.
האדמו"ר מאוז'רוב, רבי משה יחיאל הלוי אפשטיין, עלה ארצה בשנת תשי"ג.
אף כי חסידיו רצו לשכור עבורו דירה בבני ברק, העדיף הרבי להתגורר בתל אביב.
הוא הקים בית כנסת בשדרות רוטשילד פינת רחוב לונץ, בסמוך לבית הספר ביל"ו.
האדמו"ר מנדבורנה, רבי איתמר רוזנבוים, התגורר לסירוגין בניו יורק ובתל אביב, בשכונת יד אליהו.
בית המדרש שהקים שימש לאחר פטירתו את בנו, האדמו"ר רבי יצחק אייזיק רוזנבוים מזוטשקא.
בנו רבי חיים מרדכי רוזנבוים התגורר ביפו שם פתח בית מדרש וישיבה ובהמשך עבר לבני ברק.
האדמו"ר מווסלוי, רבי יעקב יוסף שלמה הלפרין, עלה ארצה מרומניה ולאחר ניסיונות התיישבות שונים, השתכן בתל אביב.
הוא הקים בה מרכז רוחני ועסק בפעילויות חסד והחזרה בתשובה.
כיום ממשיך בנו את פעילויותיו אלו, אף שאינו מתגורר בעיר.
בתל אביב היה גם פלג של חסידות סלונים, בהנהגתו של אברהם יהושע השיל וינברג.
בהיותו בחו"ל הוא כיהן כאדמו"ר, אך כשעלה ארצה סירב להמשיך בכך ולפרנסתו פתח בית מסחר ברחוב הרצל בעיר.
עם זאת, לא הזניח את הפעילות הציבורית, והיה מיוזמי הקמת תלמוד התורה החסידי "סיני".
רבי יצחק טברסקי, אדמו"ר משושלת סקווירא.
האדמו"ר מלוצק, הרב יוסף דוד קצנלנבוגן, שעלה בשנת תרפ"ח וקיבל מגרש מהעירייה ברחוב האר"י, ולבניית ביתו חיים נחמן ביאליק גייס את תלמידי גימנסיה הרצליה.
לאחר פטירתו בשנת תרצ"ה מונה בנו רבי אברהם כממלא מקומו, עד לפטירתו בשנת תש"ג.
בשנת תש"ז, עלה בנו של רבי אברהם, ר' ברוך, שהיה אסיר ציון יותר מעשר שנים, והתיישב בבית הוריו והמשיך לנהל את בית המדרש עד לפטירתו.
רבי חיים מאיר הגר מויז'ניץ, התגורר ברחוב ליליינבלום 16 מספר שנים ובשנת תשי"א לאחר הקמת שיכון ויז'ניץ עבר לבני ברק.
רבי יצחק פרידמן מבוהוש, התגורר בשדרות רוטשילד פינת רחוב שינקין, ובסוף שנות ה-80 עבר לבני ברק.
רבי משה מרדכי בידרמן מללוב.
רבי חיים יהודה מאיר הגר מווישווא, כיהן באדמו"רות בעיר.
היהדות האורתודוקסית בתל אביב כיום
בראשית המאה ה־20 התבססו בתל אביב קהילות דתיות וחרדיות מגוונות, ובהן חסידויות שונות.
חסידות גור הייתה מן החסידויות הגדולות בעיר, והקימה ארבעה בתי כנסת במרכז העיר וכן שכונה ייעודית בצפון תל אביב – קריית הרי"ם לוין, שבסמוך לה פועלת ישיבת "חידושי הרי"ם".
בעיר פועלים גם מוסדות של חסידות בעלז, ובהם תלמוד תורה, כולל אברכים, מקווה ומאפיית מצות, וכן קהילות של חסידות ברסלב וחסידות ווסלוי, הפועלות באמצעות בתי כנסת וכוללים.
חסידות חב"ד היא מן הקהילות הוותיקות והגדולות בעיר ומפעילה כ-30 בתי כנסת וסניפי בית חב"ד, מוסדות חינוך וישיבות.
רב ושליח חב"ד בתל אביב, הרב יוסף שמואל גרליצקי, המכהן גם כרב לב תל אביב, מונה בתחילת שנות השמונים לרב בית הכנסת "גאולת ישראל" שבגינת שינקין.
לצד הזרם החרדי פועלות בעיר ישיבות רבות של הזרם הדתי־לאומי, ובהן ישיבת מעלה אליהו, ישיבת עטרת נחמיה, ישיבת עוז ואמונה, ישיבת אורות שאול וישיבת לב תל אביב.
ביפו הוקמה ישיבת ההסדר "שירת משה", ולצידה פועלת מדרשת יפו לנשים.
סביב מוסדות אלו התפתחו גרעינים תורניים.
במהלך השנים התפתחו גם קהילות של בעלי תשובה, ובהן קהילת "אביר יעקב" בראשות הרב מרדכי אוירבך, הפועלת במרכז העיר ומפעילה ישיבה, כוללים, בית כנסת ותלמוד תורה.
פעילות של החזרה בתשובה מתקיימת גם בידי אדמו"רים וקהילות חסידיות שונות בעיר.
בשנת תשס"ז הוקם "מכון תל אביב של מעלה", העוסק בתיעוד חיי הדת והקהילות הדתיות בעיר בעבר ובהווה, ומפרסם מחקרים ומאמרים בנושא.
ביחס למצבה הנוכחי של הדת בתל אביב קיימות דעות שונות.
הרב ישראל מאיר לאו ציין כי מספר בתי הכנסת בעיר פחת לאורך השנים מכ-700 ל-545. יש המצביעים על התעוררות דתית בשכונות מסוימות, לעומת ירידה בפעילות הדתית במרכז העיר.
מחלוקת קיימת גם באשר למדיניות הרצויה כלפי בתי כנסת שפעילותם מצומצמת, בין גישתו של הרב יונה מצגר התומכת באיחוד וסגירת בתי כנסת לא פעילים, לבין גישה השוללת סגירה מתוך ציפייה להתחדשות אפשרית בעתיד.
בעיר פועלים מוסדות דת נוספים, ובהם כ-20 מקוואות טהרה, מערך כשרות של הרבנות הראשית ומרכזי תרבות יהודית מן הזרם הדתי־לאומי כמו "המקום תרבות ורוח" ומרכז "שורשים".
במקביל, בניית בתי כנסת חדשים בחלק משכונות צפון העיר מצויה בהליכי תכנון ואישור, ולעיתים מלווה במחלוקות מקומיות{{הערה|1=[http://www.datili.co.il/index.php?id=3822 טלי פיקרש, חמישה בתי כנסת מתוכננים לקום בצפון תל אביב], באתר דתילי}}.
יהדות ברית המועצות מתייחסת ליהודים שהתגוררו בשטחי המדינה הסובייטית בתקופת קיומה בין 1922 ל-1991. היא מנתה קהילות רבות ושונות במנהגיהן ובמסורות התפילה שלהן – הן מנו אשכנזים במוצאם, שהיוו למעלה מ-90%, לצד בוכרים, קווקזים, גאורגים, קרימצ'קים וקראים – אך חוויית החיים וההשפעות התרבותיות הסובייטיות היו משותפות לכלל האוכלוסייה היהודית.
המשטר הקומוניסטי דיכא גילויי דת כמדיניות כללית, ולאורך מרבית שנותיו ניהל מדיניות אנטישמית למעשה ויחסיו עם מדינת ישראל היו עוינים.
פעילות השלטונות כנגד הדת היהודית
כחלק מהאידאולוגיה של הפרדת דת ומדינה בה נקטו הקומוניסטים, עוד לפני התבססותה של ברית המועצות כיישות מדינית ולאחר מהפכת אוקטובר ב-1917, נקטו הרשויות במדיניות אנטי-יהודית במובן הדתי של המילה יהדות, וזאת אף על פי שלנין עצמו הביע התנגדות לאנטישמיות.
ב-1919 כחלק ממדיניות כוללת נגד ארגוני דת ביטלו הרשויות את ארגונן של מועצות הקהילות היהודיות, שהיו אחראיות על תחזוקת בתי כנסת.
במפלגה השלטת הוקמה מחלקה יהודית מיוחדת - היבסקציה, שתפקידה היה טיפול והפקת תעמולה נגד היהדות כדת, ונגד הרבנים ואנשי הדת.
כ-5,000 בתי כנסת היו קיימים טרם המהפכה הבולשוויקית בשטח שתפסה ברית המועצות, וכמעט כולם נסגרו עד לתקופת הטיהורים הגדולים של סטלין.
בשנת 1927 נעצר הרב יוסף יצחק שניאורסון שהיה אחד הלוחמים המרכזיים לשימור היהדות בברית המועצות.
הוא שוחרר בעקבות לחץ בינלאומי ועזב את ברית המועצות לקראת סוף 1927. בעקבות מחאות בפולין על רדיפת היהדות בברית המועצות, במרץ 1928 החתימו הג.פ.או.
שלושים ואחד רבנים על איגרת שטענה שאין רדיפות של היהדות ברוסיה.
לאחר שפורסם מחוץ לברית המועצות שהאיגרת נחתמה תחת איומים, שבו והחתימו מספר רבנים בסוף 1928 על איגרת שהכחישה שהחתימה הקודמת ניתנה תחת לחץ.
במהלך התקופה פעלו בתי כנסת ספורים שהיו בפיקוח ומעקב מצד השלטונות ונעשו ניסיונות, לרוב במחתרת, לשמר הווי דתי יהודי.
מתוך ראיית עולם של מדינה חילונית המאגדת את כל אזרחיה במסגרות מחייבות, ועל מנת לדכא שאיפות ציוניות, פעלה ברית המועצות הן באמצעות דיכוי פוליטי (משפטי ראווה, מעצרים, הגליות לסיביר וכדומה) והן באמצעות ניסיון ליצור ישות פוליטית יהודית, תחת חסותה וכנפיה של המדינה הסובייטית ובשטחה.
השלטונות הסובייטיים לא ראו את היהודים כלאום, כיוון שחסרו להם שלושה רכיבים בסיסיים, שטח משלהם, כלכלה לאומית ושפה משותפת, שכן יידיש נחשבה "ז'רגון" ולא שפה.
עם זאת, השלטונות קידמו את שימוש ביידיש בשל היותה אמצעי לקירוב היהודים לערכים סוציאליסטיים ושלילת זהותם הדתית והלאומית.
כך קמו בתמיכת המפלגה איגודי עובדים דוברי יידיש, ואלפי מועדוני יידיש ברחבי המדינה; מדיניות זו נמשכה גם בזמן הטיהורים הגדולים של סטלין, בהם נרצחו מספר רב של יוצרי יידיש, ודעכה סופית עם שלהי שנות השלושים.
כמו כן קמו סובייטים יהודיים במפעלים ועיירות בהם היהודים היו רוב האוכלוסייה.
בין השנים 1924–1938 יידיש הייתה אחת משפותיה הרשמיות של הרפובליקה הסובייטית הסוציאליסטית הבלארוסית.
בפועל הדבר איפשר פנייה למוסדות השלטון ביידיש.
ברם, השימוש הרשמי בה לא היה נפוץ, כאשר בתי משפט ביידיש התקיימו בעיקר בערי המחוז ולא היו נגישים לרוב תושבי העיירות.
ב-1930 התקבלה החלטה להקים את המחוז היהודי האוטונומי, וב-1934 הוקם המחוז שבירתו בירוביג'ן.
הוחלט כי השפה הרשמית במחוז תהיה יידיש (גם כניסיון להניא את יהדות ברית המועצות מלפנות לעברית).
למרות מאמצי המשטר, מעולם לא גדל אחוז היהודים שהתגוררו במחוז את גבול 30% מסך התושבים, ולאחר התפרקותה של ברית המועצות נפלה האוכלוסייה לרמה של 1.2% יהודים ב-2003.
לקראת אמצע שנות השלושים החלו השלטונות לשים דגש על תמיכה בפטריוטיות סובייטיות, ובהנצחת עברם ההירואי של עמי ברית המועצות, בראשם העם הרוסי.
הדבר הוביל להחלשה הדרגתית של מוסדות יהודיים אתניים רבים, ביניהם כתבי עת, בתי דין, ובתי ספר.
מרבית המועצות והאזורים היהודיים חוסלו אף הם, כאשר ההצדקה הרשמית לכך הייתה תהליכי העיור שחלו באוכלוסייה היהודית, אשר הובילו לכך שבסוף שנות השלושים לא נותרו יותר משלושים עיירות בהן היהודים היו רוב.
באמצע שנות ה-30 החל סטלין במסע טיהורים במפלגה הקומוניסטית ובחברה הסובייטית, שבמוקדו עמדו גם יהודים רבים.
מנהיגים רבים נרצחו או הוגלו, וארגונים תרבותיים ודתיים נסגרו.
יהודי ברית המועצות במלחמת העולם השנייה ובשואה
עם פרוץ מלחמת העולם השנייה, ולמרות טיהורי סטלין, הצטרפו יהודים רבים לצבא האדום.
ליהדות ברית המועצות התווספו יהודים שנמלטו מפני הנאצים מגרמניה וממדינות אחרות, רובם יהודים קומוניסטים.
עם פלישת גרמניה לברית המועצות ביוני 1941, החלה גם שואת יהודי ברית המועצות, שבמהלכה החלו ארבע עוצבות המבצע (איינזצגרופן) של האס-אס ומסייעיהן מקרב האוכלוסייה המקומית, בעיקר אוקראינים, ליטאים ולטבים לרצוח יהודים בשטחים הכבושים, בעיקר בבורות ירי.
בסוף 1941, נוכח הצורך בכוח אדם, החליטו הגרמנים להשאיר יהודים בחיים כעובדי כפייה במפעלי נשק, תחמושת וציוד.
חלק מהיהודים נכלאו בגטאות כדי לנצל אותם כעובדי כפייה, ורבים מהם נספו בגטאות ובמפעלים, עקב תנאי המחיה הקשים.
בתחילת 1942 התחדשו הרציחות ההמוניות בבורות הירי.
בין הגדולים שבהם היו הבורות במאלי טרוסטינץ, בבאבי יאר ובפונאר.
כשני מיליון יהודים שהתגוררו בשטחי ברית המועצות אותם כבש הוורמאכט, נספו בשואה.
יהודי ברית המועצות בתקופת מדינת ישראל
התנועה הסובייטית ביקשה למצוא ליהודי ברית המועצות תחליף למדינת ישראל החל משנותיה הראשונות בדמות המחוז היהודי האוטונומי.
רעיון זה לא צלח לאור עזיבת ראשוני המתיישבים היהודים שהוחלפו ברוסים-נוצרים ללא כל ערבות הדדית או סיוע.
למרות תמיכה ראשונית זו החל ממלחמת ששת הימים עברה ברית המועצות לתמוך בארצות ערב לאור תמיכה של ארצות הברית בישראל.
למרות שיהודים רבים שירתו כחובה בצבא האדום ובכוחות המזוינים של ברית המועצות וביצעו פעולות משמעותיות כמו קיבלו עיטורי ברית המועצות בצבא, הכרה בעניין תרומתם ויהדותם לא נעשתה מעולם על ידי ממשלת ברית המועצות או רוסיה.
כשהשירות הצבאי שנכפה עליהם פתח להם אפשרות לרכישת דירה בערים, ולא דבר נוסף יותר.
המלחמה הקרה התבטאה באנטי-סובייטיזם של ארצות הברית ואנטי-אמריקניזם של ברית המועצות.
התפרקות ברית המועצות הבשילה בעקבות דיפלומטיית הפינג פונג והתחממות היחסים בין ארצות הברית של רונלד רייגן וברית המועצות של מיכאיל גורבצ'וב והמאבק המשותף של שניהם נגד קוסמופוליטיות.
כשיהודי ברית המועצות נקרעו באמצע, נאסר עליהם להראות סממנים יהודיים או להביע דעות פוליטיות בעניין ישראל או ארצות הברית אחרת היו נרדפים כמתנגדי שלטון.
כמו ביקשו להגר לארצות הברית לאור הרדיפות המרובות.
הקהילה היהודית בפרשבורג (כיום מכונה ברטיסלאבה) קיימת מאז ימי הביניים, והייתה אחת הקהילות המרכזיות ביהדות הונגריה.
במהלך ימי הביניים, סבלה הקהילה התנכלויות הן מצד שלטונות העיר הן מצד מלכי ממלכת הונגריה.
באמצע המאה ה-16 גורשו היהודים מברטיסלאבה.
הקהילה הוקמה מחדש בסוף המאה ה-17, בידי יהודים שגורשו מווינה, וכן מהגרים מבוהמיה ומוראביה.
הקהילה החדשה הפכה דומיננטית בקרב יהדות אוברלנד, וכיהנו בה רבנים חשובים, שאף הקימו בה ישיבה מפורסמת.
בתחילת המאה ה-19 כיהן כאב"ד רבי משה סופר ("החתם סופר"), פוסק נחשב, ממנהיגי יהדות הונגריה וממעצבי ההשקפה האורתודוקסית.
תחת הנהגתו הייתה פרשבורג למוקד היהדות האורתודוקסית בהונגריה, וישיבת פרשבורג הפכה אבן שואבת לתלמידים מכל רחבי אירופה.
צאצאיו הנהיגו את הקהילה עד השואה.
בעת הקרע ביהדות הונגריה הצטרפה פרשבורג כולה תחת רבנותו של הכתב סופר ללשכה האורתודוקסית, אך עם פטירתו, פרשו אחדים מבני הקהילה, והקימו לצד הקהילה האורתודוקסית המרכזית קהילה נאולוגית קטנה.
במאה ה-20 החלה גם פעילות ציונית בקהילה.
לאחר מלחמת העולם הראשונה עברה העיר לשלטון צ'כוסלובקיה, ובעיר הוקם מטה "הסתדרות ציוני סלובקיה".
ערב מלחמת העולם השנייה הכריזה סלובקיה על עצמאות, שהייתה למעשה ממשלת בובות של גרמניה הנאצית וקבעה את בירתה בפרשבורג (ברטיסלאבה).
הממשלה החדשה החרימה רכוש יהודי, שללה רישיונות עבודה, ופגעה בזכויותיהם האזרחיות של יהודי העיר.
בית הקברות היהודי נהרס ברובו.
החל מאוקטובר 1941, החלו גירושים של יהודים מעיר הבירה לערים ברחבי סלובקיה, ומשם למחנות ההשמדה בפולין.
לאחר המלחמה חודשה הקהילה בידי יהודי העיר ניצולי השואה.
לאחר הקמת מדינת ישראל היגרו כמחצית מיהודי הקהילה, ומרביתם עלה ארצה.
רבה לשעבר של העיר, הרב עקיבא סופר הקים מחדש בירושלים את ישיבת פרשבורג.
תחת המשטר הקומוניסטי בצ'כוסלובקיה נאסרה הפעילות הציונית.
חיי הקהילה המשיכו לפעול, אך הקהילה הדלדלה.
בראשית המאה ה-21 חיים בפרשבורג כ-1000 יהודים.
מימי הביניים עד המאה ה-19
מועד תחילת קיומה של הקהילה היהודית בברטיסלאבה אינו ברור, אולם קיימות עדויות היסטוריות על קיומה של קהילה יהודית במקום כבר במאה ה-11.במאה ה-13 ידעו יהודי העיר רדיפות מידי הצלבנים.
יהודי ברטיסלאבה, בניגוד ליהודי קהילות בערים אחרות בסלובקיה (דוגמת ניטרה) זכו לחסות המלך אנדראש השלישי (1265-1301) בשנת 1291 ולכן התאפשר להם לגור בתוך חומות העיר ב"רחוב היהודים".
במחצית המאה ה-14 הוסרה חסותו של המלך מן היהודים והם הפכו להיות תלויים בשלטונות העיר, דבר שהחמיר את מעמדם וחשף אותם להתנכלויות מצד תושבי העיר.
בשנת 1360 גורשו יהודי העיר ברטיסלאבה והורשו לשוב לתחומיה רק בשנת 1368. אף לאחר שובם המשיכו יהודי העיר לסבול מהתנכלויות וממיסים כבדים שהוטלו על עסקיהם.
בשנת 1399 קיבלו יהודי העיר רשות לבנות בית כנסת, כנראה במקום בית כנסת קודם שנהרס בעת גירושם ובתחילת המאה ה-15 החזיקו היהודים בבית קברות מחוץ לחומות.
בין המאות ה-15-18 התגוררו רוב יהודי העיר במעין גטו יהודי בתוך החומות ועסקו במסחר, בייצור יין ובשיווקו.
בחודש אוקטובר 1526, על רקע מפלת ההונגרים לכוחות האימפריה העות'מאנית, ציוותה מריה, מלכת אוסטריה והונגריה (1505–1558) לגרש את היהודים מתחום העיר והם התיישבו לרגלי מצודת "שלוסברג" בפרבריה וקיבלו את חסות בעליה, בתמורה לדמי חסות גבוהים אותם גבה.
בעת הגירוש אף נהרס בית הכנסת שברובע היהודים והפך למנזר.
בשנת 1572 ציווה מקסימיליאן השני, קיסר האימפריה הרומית הקדושה לגרשם אף מתחומי המצודה.
קהילה יהודית שבה להתקיים בברטיסלאבה רק לאחר שבשנת 1670 גורשו יהודי וינה ורבים מהם נדדו לברטיסלאבה הסמוכה.
מאותה עת ועד לסוף המאה ה-18 ידעה קהילת ברטיסלאבה תקופה של יציבות, על אף התנכלויות תדירות של תושבי העיר ליהודים.
במפקד שנערך בשנת 1709 נמנו כ-200 משפחות יהודיות אשר ישבו ברובע שקם לרגלי מצודת "שלוסברג".
בשלהי המאה ה-18 אף הורשו יהודים לשוב ולהתגורר בין חומות העיר.
לפני מלחמת העולם הראשונה ולאחריה
הקהילה היהודית בברטיסלאבה בתחילת המאה ה-19 מנתה כ-2000 נפש והפעילה מוסדות קהילה רבים ומגוונים.
בין השנים 1803 ו-1839 כיהן ברבנות בברטיסלאבה הרב משה סופר הידוע כחת"ם סופר, אשר הגיע לעיר מפרנקפורט וייסד בה ישיבה גדולה, "ישיבת פרשבורג".
הישיבה מנתה בשיאה כ-500 תלמידים, שהגיעו מרחבי מרכז אירופה.
בימי מאורעות אביב העמים התחוללו פרעות אף ביהודי ברטיסלאבה ויהודים רבים נאלצו להימלט מן העיר לאחר שרכושם נבזז ורבים מהם נפצעו.
למרות ההתנכלויות גדלה הקהילה היהודית ובמחצית המאה ה-19 מנתה כ-4000 נפש.
בשנים 1868-1869 השתתפה משלחת מיהודי העיר בראשות הכתב סופר בדיוני הקונגרס היהודי שהתקיימו בבירה פשט.
אף שקהילת ברטיסלאבה, בניגוד לקהילות אחרות בהונגריה, לא התפלגה מיד לאחר הקונגרס היהודי, הפילוג אירע בשנת 1872 ומאותה עת התקיימו בעיר שתי קהילות: אורתודוקסית לצד נאולוגית.
הקהילה האורתודוקסית הייתה הגדולה והחזקה מבין השתיים והחזיקה ברוב מוסדות הקהילה.
שנים ארוכות לא היה לקהילת ברטיסלאבה הנאולוגית בית כנסת בעיר, עד שהושלמה בניית בית הכנסת הנאולוגי הגדול בשנת 1895. בשנת 1897 החלה פעילות ציונית מאורגנת בקרב יהודי ברטיסלאבה ונוסדה אגודת "אהבת ציון".
בשנת 1898 שלחו ציוני ברטיסלאבה נציג מטעמם לקונגרס הציוני השני וכך עשו אף שנה מאוחר יותר עם כינוסו של הקונגרס הציוני השלישי.
בתחילת המאה ה-20 שגשגה קהילת יהודי ברטיסלאבה, רבים מבני הקהילה עסקו במקצועות חופשיים ובשנת 1900 כיהנו 24 יהודים במועצת העיר.
בשנת 1902 אירחה העיר את הכינוס הראשון של ציוני הונגריה אותו ארגן תאודור הרצל.
בשנת 1902 החלה לפעול בעיר תנועת המזרחי ובשנת 1904 נערכה בעיר הוועידה העולמית הראשונה של תנועת המזרחי.
מאות מיהודי העיר גויסו לצבא האימפריה האוסטרו-הונגרית בעת מלחמת העולם הראשונה וחמישים מבני הקהילה נפלו בקרב.
עם תום מלחמת העולם הראשונה גברה ההתנכלות ליהודי העיר ובתי עסק רבים בבעלות יהודית נבזזו.
תופעות אלה חלפו רק בשנת 1919 עם ביסוס השלטון הצ'כוסלובקי בעיר.
באותה שנה נוסדה אף בעיר "הסתדרות ציוני סלובקיה" אשר איגדה תחתיה 15 ארגונים ציוניים שונים אשר פעלו בערי סלובקיה.
קהילת יהודי ברטיסלאבה בתקופה שבין שתי מלחמות העולם הפעילה מגוון של מוסדות ובהם בית תמחוי, בתי ספר, ישיבות, בתי כנסת, בתי עלמין ואגודות צדקה וחסד.
החל משנת 1912 פעלה בעיר אגודת ספורט מכבי שלצורך הקמת מתקניה נרכשה חלקת קרקע.
בשנת 1929 תרמו יהודי ברטיסלאבה להקמת יער בארץ ישראל על שם נשיא צ'כוסלובקיה, טומאש מסריק, אשר ניטע סמוך לקיבוץ שריד.
בשנת 1932 נפתח בית חולים יהודי חדש בעיר ובו 180 מיטות.
בבית החולים עבדו כמה מן הרופאים היהודים הבולטים בסלובקיה והוא פעל בעיר עד לשנת 1942, אז הועבר למחנה העבודה בסרד.
בשנת 1938, עם הפיכת סלובקיה לישות מדינית אוטונומית, הורע מצבם של יהודי העיר, כמה עשרות משפחות אשר לא היו בעלות אזרחות סלובקית הוגלו לגבול סלובקיה-הונגריה.
הכרזת עצמאותה של סלובקיה, ב-14 במרץ 1939 הביאה עימה הרעה נוספת במצבם של יהודי ברטיסלאבה הבירה.
עוד באותה שנה נשללו רישיונות המקצוע של רוב הרופאים ועורכי הדין היהודים בעיר ופקידי ציבור יהודים רבים איבדו את משרתם.
בסוף אותה שנה עלה לישראל הרב עקיבא סופר, ראש ישיבת פרשבורג משך למעלה מ-30 שנה ופתח מחדש את הישיבה בישראל.
יחד עמו עלו אף חלק מתלמידיו.
אך השאיר את בנו הרב אברהם שמואל בנימין סופר בעל ה"חשב סופר" לכהן תחתיו כרב העיר ובראשות הישיבה עד חג השבועות שנת תש"ג שאז נגלה בחלום זקנו החתם סופר וביקשו שימלט מן העיר עוד באמצע החג כי הנאצים מחפשים אותו וכך היה וניצל ועלה לישראל.
בשנת 1940 חיו בעיר למעלה מ-18,000 יהודים, המספר הגדול בתולדותיה.
בנובמבר 1940 הוחרמו דירותיהם של יהודים אשר התגוררו ברחובות הראשיים בעיר והם נצטוו לעבור לרובע היהודים, אף לימודיהם של תלמידים יהודים בבתי הספר הציבוריים נאסרה באותה שנה.
בשנת 1941 המשיכה המגמה של החרמת רכוש יהודי, כולל קרקעות, בתי עסק ומפעלי תעשייה.
בשנת 1942 נהרס בית הקברות היהודי הישן בעיר, כדי לפנות את הקרקע לסלילת כביש, קברם של החת"ם סופר ומספר קטן של רבנים, ניצלו ונותרו במובלעת קטנה במקום.
החל מאוקטובר 1941 החל גירוש של יהודים מברטיסלאבה לערי שדה בסלובקיה, עד שבאביב 1942 נותרו בעיר רק כ-8,000 יהודים.
רבים מאלה שגורשו לערי השדה נשלחו בסופו של דבר למחנות השמדה בפולין.
גירוש היהודים מן העיר המשיך לכל אורך שנת 1942, עד שבסופה נותרו בעיר כ-4,000 יהודים בלבד, חלקם בזכות תעודות חסות של מדינות זרות.
בשנת 1944 נשלחו כאלפיים יהודים נוספים מן העיר למחנה סרד ומשם לאושוויץ.
בסוף המלחמה נותרו בעיר מאות יהודים בלבד, אשר הצליחו להסתתר בימי המלחמה, הצטרפו אליהם ניצולים שחזרו ממחנות הריכוז.
עם תום המלחמה חודשו חיי הקהילה היהודית בעיר.
בהחלטת השלטונות אוחדו שתי הקהילות, האורתודוקסית והנאולוגית, לקהילה אחת והוחלט שתתנהל לפי מנהגי היהדות האורתודוקסית.
החל משנת 1946 החלה ברטיסלאבה לשמש כאחת מתחנות המעבר החשובות ביותר ליהודים פליטי מזרח אירופה, בדרכם לארץ ישראל.
הקהילה היהודית והג'וינט התגייסו למאמץ העלייה והקימו בעיר בית אכסניה ומטבח ציבורי.
עד לקום מדינת ישראל פעלו בעיר מגוון ארגונים ציוניים, בהם הסוכנות היהודית, וכן ארגון היאס, הג'וינט, אורט, ועוד.
עם הקמת מדינת ישראל היגרו מברטיסלאבה כ-4,000 יהודים ובהם הדמויות המרכזיות בחיי הקהילה, רובם עלו לישראל וקצתם היגרו למדינות אחרות.