tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
הנהר סן חואן (בספרדית: Río San Juan) בניקרגואה, הוא נהר באורך 192 קילומטרים הזורם מאגם ניקרגואה אל הים הקריבי.
הנהר משמש בחלקו כגבול טבעי בין ניקרגואה וקוסטה ריקה.
מסלולה של תעלת ניקרגואה מתוכנן לעבור בנתיב הנהר.
על-פי הסכם שנחתם בין קוסטה-ריקה וניקרגואה בשנת 1858, ניקרגואה בלבד רשאית להשתמש במי הנהר, ולקוסטה-ריקה רשות להשתמש בקטעים מסוימים בו כנתיב מסחר ושיט.
קודם לכריית תעלת פנמה שימש הנהר כנתיב שיט חשוב בקו מהאוקיינוס האטלנטי אל האוקיינוס השקט.
עם פרוץ הבהלה לזהב, כשאלפי אנשים מכל רחבי העולם נהרו לקליפורניה, הפעיל קורנליוס ואנדרבילט קו אוניות קיטור במעלה הנהר, לתוך האגם ומשם קו דיליז'נס שהסיע נוסעים אל חוף האוקיינוס השקט.
בנהר חיה אוכלוסיית כריש שורי, שמקורה בים הקריבי.
הכרישים אף נכנסים לתוככי האגם, כשהם שטים במעלה הזרם, כדגי הסלמון.
"השמורה הביוספרית ריו סן חואן" הוכרה בידי ארגון אונסק"ו בשנת 2003.
סן חוסה דה מטאן (בספרדית: San José de Metán), או בקיצור מטאן, היא עיר בפרובינציית סלטה שבארגנטינה.
צפונית למטאן נמצא נהר הרקונקיסטה, ומדרומה לה נהר מטאן.
העיר נמצאת במרחק של כ-140 קילומטרים מסלטה הבירה, וממוקמת במקום החמישי מבין הערים המאוכלסות ביותר בפרובינציה.
אומרים שמקור המילה מגיע משמו של שבט ילידים קטן בשם מפטאנים (Meptanes).
במשך השנים היגוי המילה התעוות והשתנה מאדם לאדם, עד שלבסוף נטמעה המילה מטאן ונשארה כשמה של העיר כפי שמכירים אותה כיום.
בשחזורה של העיר בזמן ובמרחב נמצאו מקורות היסטוריים; המתיישבים הראשונים ששהו על אדמותיה היו עמים ילידי המקום, שחיו בימי קדם.
חלקם היו ציידים ולקטים בעלי חץ וקשת ומקאנה (Macana, אלה מעץ) שהיו נוודים, שכן מקום מגוריהם לא היה קבוע בשל העובדה שהיו מתקיימים רק בסביבה שבה פירות ובעלי חיים, וכאשר אלו החלו להידלדל חיפשו אחר מזון במקום אחר.
חלק מהמתיישבים השתייכו לשבטים קדומים כמו ויצ'י (Wichí) וטובה (Toba), המתוארים כנמוכי קומה ובעלי מבנה גוף חסון.
מתיישבים אלו התאפיינו באמונה ברוחות רעות כאשר החשיבה היא שהן אלו הנותנות את הכוח למכשפים, ובנוסף חגגו טקסים דתיים והתאמנו ורכשו מיומנויות בלהיות "מרפאים" כדי למנוע בשורות רעות (כמו מחלות ובצורת), בשל האמונה כי ביכולתו של השמאן או המכשף לגרום להם להיות חולים, בריאים או לנבא את עתידם.
אחרים השתייכו לשבט לולס (Lules), והתאפיינו בתכונות נגדיות מהשבטים האחרים, של גבוהי קומה ורזים בעלי שיער ארוך שנגזר רק במקרי אבל.
הם לבשו חגורות עשויות פקעת חוטים שזורים, עליהן היו נוצות יען ששימשו כסוג של מזל.
באירועים שמחים הגברים ציירו על גופם סימנים של יגואר, ואילו הנשים הכתימו את פניהן בצבעים של שחור ואדום.
הלולס היו שבט מאוד לוחמני, ומספרים עליהם שהשתלטו על שבטים אחרים באזור במטרה לשלוט עליהם ואף היו לקניבלים.
אבל לא כולם היו כמו הלולס.
בני שבט ויללאס (Vilelas) לדוגמה למדו לבחור זרעים וגרעינים, לשתול אותם ולאחר מכן לקצור את פרותיהם.
מספרים עליהם שידעו לטפח את האדמה ולגדלה, ולכן התיישבו במקומות בהם גידולי האדמה היו קבועים.
היו קבוצות נוספות בדומה לשבט ויללאס שידעו לעשות זאת שנקראו קבוצות סדנטריות (Sedentarios).
הגברים בעלי מבנה הגוף הרזה בשבט ויללאס בנו את בתיהם מאבנים וקש, גידלו כבשים ועבדו את האדמה.
הם גם היו ציידים מיומנים וליקטו פירות בר.
שבט נוסף היה טונוקוטס (Tonocotés), שהגברים בו היו בעלי גובה ממוצע ולבשו סינר עשוי נוצות יען והנשים התהדרו בגלימות בד שיצרו מצמחים.
הם ליקטו תירס, דלעת סקווש ושעועית.
בנוסף הייתה פעילות קרמיקה שהתמידה ביצירת כלי חרס שלאחר מכן נצבעו.
ממצאים מהתקופה מוצגים במוזיאון פדריקו גאופין בעיר.
כיום קיימות בסן חוסה דה מטאן קבוצות ילידים שהן צאצאי שבט ויצ'י.
שימור חלקי של המסורת הקדומה מתבטא בכך שקיים בקבוצות אלו הקסיקה (Cacique), ראש שבט, שקשוב לכולם ומאוד מוערך בקהילה בקרב אותן קבוצות, אולם הילידים רכשו גם מנהגים המושפעים מהחברה הנוכחית, כמו שליחת ילדיהם לבתי הספר על מנת ללמוד לקרוא ולכתוב, והיו כאלה שאף למדו מקצועות כגון בנאות, גננות ושרברבות.
ההשפעה באה לידי ביטוי בין היתר גם במקום המגורים שלהם, כאשר בעבר גרו בצריפים וכיום השתדרגו ועברו לגור בבתים העשויים מחומרים יותר עמידים כמו מלט.
בשנת 1492 מגלה כריסטופר קולומבוס את אמריקה, ומאותו הרגע מתחילה תקופה שנקראת קונקיסטה וקולוניזציה או התקופה הקולוניאלית.
ההיסטוריה מספרת כי האינטרס העיקרי של הספרדים היה התעשרות, שכן הם סברו שעל אדמות אמריקה קיימים משאבי טבע של זהב וכסף, ולכן ברגע שהגיעו לטריטוריית העיר הם החלו להקים עליה עיירות קטנות.
אחת מהעיירות הראשונות שהוקמו באזור זה הייתה העיר טאלאברה דה מדריד דה אצטקו (Talavera de Madrid de Esteco), או בקיצור אצטקו.
אצטקו נבנתה די במהירות עצם היותה מקום מעבר הכרחי לנוסעים וסוחרים שנסעו מבואנוס איירס לפרו העליונה (בוליביה של היום), אולם רעידת אדמה שהתרחשה ב-13 בספטמבר בשנת 1692 החריבה אותה כליל.
לספרדים לא היה קל לכבוש את אדמות האזור והם היו צריכים להילחם במשך זמן רב-נגד הילידים, במיוחד נגד ילידי עם הקאלצ'אקייס (Calchaquies), שהתקוממו לאחר שהספרדים נהגו בהם כעבדים וזרעו הרס רב כאשר הרסו את העיירות והגידולים.
רגעים אלו היו בעלי חשיבות גדולה למיסיונרים, כוהנים שניסו לגרום לילידים להמיר את דתם ולהאמין בנצרות קתולית, שלמרות ההתנגדות הגדולה מצד הילידים חלקם הצליחו לשכנע כמה מהם לזנוח את אמונותיהם ולהמיר את דתם לדת הקתולית.
כאשר הקימו הספרדים עיירות הם הקימו בנוסף רשויות.
אחת מהרשויות שהקימו נקראה גוברנדור (Gobernador), שהייתה אחראית לכך שהעיירות לא יותקפו.
המושל של כלל הרשויות, דון אלונסו מרקדו וויז'קורטה (Alonso Mercado y Villacorta), החליט להוציא את המתיישבים מהעיירות ולפזר אותם במקומות אחרים על מנת שיוכל לגבור עליהם.
רבים מהמתיישבים התנגדו וברחו לעיירות שנקראו פוקאראס (Pucarás), עיירות ששכנו במקומות גאוגרפיים גבוהים בהם היה ניתן להתגונן יותר בקלות במקרה של התקפה, אך בשל מחסור במזון ושתייה לבסוף נכנעו.
מקור שמה של העיר כיום הוא בשבט הנקרא מפטאן.
לא ניתן לדעת מה קרה לאותו שבט עקב חוסר ראיות ומסמכים היסטוריים, אולם יש וידוא לכך שעמק מטאן, שמה הקדום של העיר, החל באטיות להתאכלס באנשים מפטאנים מקוריים ובעקבות זאת החל להיקרא עד מהרה עיירת המפטאנים.
בשנת 1666 ארגן דון אלונסו את כלל אותה אוכלוסיית מפטאנים שהתקיימה בעמק מטאן, תוך שהוא מבצר את המקום ומשאיר פלוגה מצומצמת של חיילים כדי לספק אבטחה.
שנים רבות אחר כך נמלטו הניצולים מרעידת האדמה של אצטקו אל אותו המבצר של מטאן שבנה דון אלונסו.
כך למעשה נולדה העיירה והמבצר של מטאן, שככל הנראה ממוקם בקרבת העיר מטאן הישנה של היום, בשל היות המבנה דומה לממצאים ההיסטוריים מן המבצר שבנה דון אלונסו לעיירה בשנת 1666.
כשהילידים בראשה, מתחילה באזור תקופה של התקדמות חקלאית המתבטאת באדמות מעובדות ומטופחות וגידול בקר בהמות כמו סוסים.
המיסיונרים הקימו עיירות מיסיונריות בהן ילידים עבדו והפכו לנוצרים במקביל, אולם זמן מה לאחר מכן גורשו על ידי מלך ספרד והאוונגליסטים עזבו את אדמותיהם.
לאחר עזיבתם נשארו רק אגדות שמספרות על האוצרות הרבים והמפוארים שהסתירו המיסיונרים טרם לכתם.
מיקומה של העיר הפך אותה למקום מעבר הכרחי בדרך אל כיוונים ומקומות שונים.
העמק הפורה מוקף בג'ונגל הררי וביער צ'אקו, ומתאפיין באקלים סובטרופי הררי עם עונה יבשה וטמפרטורות נעימות במשך כל עונות השנה.
במקומות הגבוהים יותר שוכן האנדים, שהוכרז כשמורה טבעית הנמצאת בסכנת הכחדה.
סן חוסה (בספרדית: San José) הוא מחוז בקוסטה ריקה.
המחוז, הנמצא במרכז קוסטה ריקה, גובל במחוזות אלחואלה וארדיה בצפון, בלימון בצפון-מערב, בקרטגו ובחלק נוסף של מחוז לימון במערב, ובפונטרנס בדרום-מערב, בדרום ובמזרח.
במחוז מתגוררים 1,404,242 תושבים (נכון ל-2011), והוא המחוז המאוכלס ביותר בקוסטה ריקה.
בירת המחוז היא סן חוסה.
מבחינה מנהלית מחוז סן חוסה מחולק ל-20 קנטונים, יותר מכל מחוז אחר בקוסטה ריקה.
סן טרופה היא עיירת חוף וקומונה במחוז ואר שבחבל פרובאנס-אלפ-קוט ד'אזור בדרום צרפת.
העיירה ממוקמת בריביירה הצרפתית, כ-100 ק"מ מערבית לניס.
סן טרופה ידועה כיעד נופש יוקרתי לחופי הים התיכון, שהפכה במאה ה-20 למוקד משיכה לאמנים, אימפרסיוניסטים, סופרים ודמויות מפורסמות.
העיירה מתאפיינת בנמל שיט פעיל, בחופי ים פופולריים ובאווירה ייחודית של כפר דייגים שהשתנתה עם השנים למרכז תיירות יוקרתית ותרבות, לצד חיי לילה תוססים.
כיום נחשבת סן טרופה לאחד מיעדי התיירות המובילים בריביירה הצרפתית ומושכת תיירים רבים מכל רחבי העולם.
נכון לשנת 2022, מונה העיירה 3,586 תושבים, ירידה לעומת 3,851 תושבים בשנת 2019. אוכלוסיית העיירה מתאפיינת בתהליך הזדקנות, כאשר אחוז גבוה מהתושבים מעל גיל 65.
מכנסיים מתרחבים בגזרה הקרויה "פדלפון" (על פי הצרפתית "רגלי פיל") היו פופולריים בשנות ה-70 ונקראו בישראל "מכנסי סן טרופז".
בשנת 1971 להקת הרוק הבריטית פינק פלויד הוציאה לשווקים את האלבום Meddle אשר כלל שיר בשם "סן טרופז".
בשנת 1964 יצא לאקרנים הסרט הצרפתי השוטר מסן טרופז, אשר עלילתו מתרחשת בסן טרופה.
בעקבות הצלחת סרט זה יצאו עוד חמישה סרטים נוספים בסדרה.
בשנת 2010 הזמרת לנה דל ריי הוציאה לשווקים שיר בשם "סן טרופז".
בשנת 2019 הזמר פוסט מלון הוציא שיר בשם "סן טרופז".
די ג'יי שווייצרי בשם "דיג'יי אנטואן" הוציא שיר דאנס על העיירה ועל חיי הלילה התוססים שלה.
בשנת 2014 הראפר ג'יי קול הוציא אלבום בשנת 2014 forest hills drive ובו שיר בשם St.Tropez
סן ויסנטה דה לה בארקרה (בספרדית: San Vicente de la Barquera) היא עיירה בקהילה האוטונומית קנטבריה שבצפון ספרד, לחוף האוקיינוס האטלנטי, 48 ק"מ מערבית לסנטנדר.
בני אדם התגוררו באזור כבר בתקופות קדומות, כפי שמעידות מצבות מגליתיות שהתגלו במקום.
כן נמצאו שרידים מתקופת הברונזה.
בתקופה הרומית היה במקום נמל בשם "Vereasueca".
האזור היה תחת השלטון מוסלמי לתקופה קצרה יחסית, ונכבש מחדש על ידי הנוצרים באמצע המאה השמינית, בתקופת שלטונו של אלפונסו הראשון, מלך אסטוריאס.
הוא גם בנה בעיירה מצודה, המהווה עד היום את לב העיירה.
בשנת 1210 ניתן לסן ויסנטה דה לה בארקרה מעמד של עיר, על פי צו מלכותי של אלפונסו השמיני, מלך קסטיליה.
אז החלה תקופת פריחה כלכלית בעיירה המבוססת על דייג ועל סחר ימי.
מצודת המלך (Castillo del Rey), הוקמה במאה ה-13 על ידי מלך אסטוריאס אלפונסו הראשון.
כנסיית סנטה מריה של המלאכים (Iglesia Santa María de los Ángeles), כנסייה בסגנון גותי שהקמתה החלה במאה ה-13 והסתיימה במאה ה-16.
גשר לה מסה (Puente de la Maza) שנבנה במאה ה-16 בפקודת המלכים הקתוליים.
סן חואן (בספרדית: ARA San Juan (S-42)) הייתה צוללת של הצי הארגנטינאי, ששירתה בו בשנים 1985-2017. ב-15 בנובמבר 2017 נעלמה הצוללת במהלך שיט באוקיינוס האטלנטי הדרומי.
כעבור שנה אותרו שרידיה על קרקעית האוקיינוס, לאחר שככל הנראה נהרסה בתאונה.
סן חואן הייתה אחת משתי צוללות דיזל-חשמל מהירות מדגם TR-1700, אשר יוצרו במספנה הגרמנית תיסן נורדזיוורקה (Thyssen Nordseewerke).
שתיהן יוצרו עבור הצי הארגנטינאי, שגנז את הכוונה לרכוש צוללות נוספות כמותן.
מלכתחילה הייתה כוונה לבנות 6 צוללות מדגם זה, אולם לבסוף נבנו רק שתיים.
ייצורה החל ב-1982, היא הושקה בשנה שלאחר מכן ונכנסה לשירות ב-18 בנובמבר 1985. היא נקראה על שם פרובינציית סן חואן בארגנטינה והייתה כלי השיט הרביעי בהיסטוריה של הצי הארגנטינאי שנשא שם זה.
הצוללת האחות שלה היא הצוללת סנטה קרוס (בספרדית: (ARA Santa Cruz (S-41).
ב-1994, במהלך משחק מלחמה עם צי ארצות הברית, חמקה הצוללת מגילוי על ידי האמצעים נגד צוללות האמריקאים ו"הטביעה" את אוניית הפיקוד האמריקאית.
בשנים 2008-2013 עברה הצוללת בארגנטינה טיפול של אמצע השירות, שהיה ארוך מהצפוי.
הוא עלה 12.4 מיליון דולר והושקעו בו 500 אלף שעות עבודה.
במהלכו נחתכה הצוללת לשניים והמנועים והסוללות שלה הוחלפו.
מאוחר יותר עסקה בפעילות נגד דיג לא חוקי במים הכלכליים של ארגנטינה.
בנובמבר 2017 השתתפה הצוללת בתרגיל של הצי הארגנטינאי ליד ארץ האש.
ב-17 בנובמבר הודיע הצי כי מזה יומיים אבד הקשר עם הצוללת.
היה זה כאשר שטה מאושואיה שבדרומה של ארגנטינה אל בסיסה במאר דל פלאטה, כשהצוללת הייתה אמורה להימצא כ-430 קילומטר מהחוף.
על סיפונה היו אז 44 אנשי צוות וביניהם אליאנה קרבצ'יק קצינת הצוללנים הראשונה של הצי הארגנטינאי.
מלאי החמצן בצוללת היה מוגבל לשבעה ימים.
מבצע חיפוש והצלה החל באזור ההיעלמות ונמשך ללא תוצאות עד 30 בנובמבר.
השתתפו בו 57 כלי שיט ומטוסים וכ-4,000 איש מ-13 מדינות וביניהן ארגנטינה, ברזיל, צ'ילה, ארצות הברית, בריטניה ורוסיה.
המבצע נערך בחסות הארגון הבינלאומי ISMERLO.
המחפשים סרקו שטח של 482.5 אלף קילומטר רבוע, שגודלו בקירוב כגודלה של ספרד.
רוחות במהירות של עד 100 קילומטר לשעה וגלים בגובה של עד עשרה מטר הכבידו על החיפושים.
ב-23 בנובמבר הודיע הצי הארגנטינאי כי מתקני האזנה אקוסטיים באי אסנשן ובאיי קרוזה (שהיו מיועדים לעקוב אחרי עקבות לניסויים גרעיניים אסורים) זיהו ביום שבו פסקה הצוללת לדווח רעש המתאים לקריסת גוף צוללת.
הרעש זוהה בנקודה שבכמחצית המסלול של הצוללת בין אושואיה לבין מאר דל פלטה.
ב-27 בחודש הודיע הצי לתקשורת כי בדיווח האחרון של הצוללת ב-15 לחודש היא דיווחה שמים דלפו ביום הקודם דרך השנורקל אל הסוללות הקדמיות שלה ושעקב כך התחולל בהן קצר והתלקחה בהן אש.
הצוות כיבה את האש והשבית את הסוללות הקדמיות, כאשר הצוללת המשיכה לנוע באמצעות הסוללות האחוריות שלה.
בעקבות התקלה ציווה הצי על הצוללת לקטוע את משימתה ולשוט לנמל מאר דל פלטה.
ב-30 בנובמבר הודיע הצי הארגנטינאי על סיום מבצע ההצלה, וכי החיפושים אחרי הצוללת יימשכו.
ההשתתפות הבינלאומית בחיפושים תמה בראשית 2018. היה זה אסון הצוללות החמור ביותר מאז אסון הצוללת הסינית 361 ב-2003, שבו נספו 70 איש.
זה היה האסון השני החמור ביותר בימי שלום בתולדות הצי הארגנטינאי, לאחר טביעת שולת המוקשים פורנייה (Fournier) ב-1949, כשעליה 77 איש.
במהלך החקירה שלאחר האסון הודח מתפקידו מפקד הצי הארגנטינאי.
בני משפחות של אנשי הצוות שאבדו קיימו פעולות מחאה ממושכות.
ב-17 בנובמבר 2018, יומיים לאחר טקס יום השנה הראשון לאבדן הצוללת, אותרו שרידיה על קרקעית האוקיינוס, כ-600 קילומטר ממזרח לעיר קומודורו ריבדביה, בעומק של 920 מטר.
האיתור נעשה על ידי החברה הפרטית האמריקאית Ocean Infinity, שנשכרה על ידי ארגנטינה לחפש אחרי הצוללת האבודה.
חיפושים קודמים באתר זה לא העלו תוצאות, בין השאר עקב קיומם של קניונים תת-מימיים במקום.
המחפשים צילמו את שרידי הצוללת כשהם מפוזרים על הקרקעית.
בתמונות, שפורסמו על ידי דובר של הצי הארגנטינאי, נראו חלק מגוף הצוללת שקרס, מגדל הפיקוד שלה ומדחפים, כשהם פזורים לאורך כ-70 מטר.
החיפוש של Ocean Infinity נמשך כ-60 יום.
הוא נערך באמצעות חמישה כלי שיט תת-ימיים בלתי מאוישים, מצוידים במתקני סונאר ומצלמות, שהופעלו על ידי צוות של 60 איש.
החברה תקבל מארגנטינה תגמול של 7.5 מיליון דולר עבור איתור שרידי הצוללת.
סן וית היא עיר ועירייה של מזרח בלגיה הממוקמת במחוז הואלוני של לייז'.
היא נקראת על שם ויטוס הקדוש.
שפת הרוב כאן היא גרמנית, כמו בשאר הקהילה דוברת הגרמנית של בלגיה.
ב-1 בינואר 2006 מנתה אוכלוסיית סן וית 9,169 תושבים.
השטח הכולל הוא 146.93 קמ"ר, המקנה צפיפות אוכלוסין של 62 תושבים לקמ"ר.
השפה הרשמית של העירייה היא גרמנית.
סן וית הייתה שוק חשוב של האזור ב וקיבלה זכויות עיר ב-1350. העיר נפגעה בשריפות בשנים 1543, 1602 ו-1689. היא הייתה חלק מדוכסות לוקסמבורג תחת חסותה של צרפת עד לתבוסתו של הקיסר הצרפתי נפוליאון בונפרטה.
כתוצאה מקונגרס וינה היא ניתנה לממלכת פרוסיה.
סן וית הועברה לבלגיה ב-6 במרץ 1925, בעקבות חוזה ורסאי לאחר תבוסת הקיסרות הגרמנית במלחמת העולם הראשונה.
סן וית, שהייתה צומת כבישים ומסילות רכבת חשובה, הייתה זירה של קרב סן וית במהלך הקרב על הבליטה ב-1944 במהלך מלחמת העולם השנייה.
כוח של צבא ארצות הברית הגן על העיירה מפני תקיפה גרמנית למשך מספר ימים לפני שנסוג, ובכך עיכב את תוכנית התקיפה הגרמנית.
לאחר שנכבשה על ידי הוורמאכט, העיר הופצצה על ידי חילות האוויר של צבא ארצות הברית ב-25 ו-26 בדצמבר 1944 ועל ידי פיקוד המפציצים של חיל האוויר המלכותי עם 300 מטוסים ב-26 בדצמבר.
סן וית נהרסה בעיקר במהלך הקרב הקרקעי והתקפה אווירית שלאחר מכן.
כוחות אמריקאים כבשו מחדש את העיירה ב-23 בינואר 1945. הארכיטקטורה היחידה שנותרה לפני המלחמה היא מגדל ביכל.
סן וית היא התפאורה לרומן של מיכאל אורן, Reunion, הנוגע לאיחוד בדיוני של גדוד אמריקאי שהשתתף בקרב על הבליטה.
מחוז סן חוסה (בספרדית: Departmento De San José) הוא אחד מתשעה עשר המחוזות של אורוגוואי.
בירת המחוז היא העיר סן חוסה דה מאז'ו.
מיקום המחוז הוא בדרום-מערב המדינה, גובל בפלורס מצפון, פלורידה, קנלונס ומונטווידאו ממזרח, כשנהר סנטה לוסיה משמש כגבול טבעי ממזרח, קולוניה ממערב, ונהר ריו דה לה פלטה מדרום וממערב.
הוא מהקטנים שבמחוזות אורוגוואי, ומהיותר מאוכלסים שבהם (רביעי מהסוף).
החלק הדרומי מזרחי שלו מהווה חלק מאזור המטרופולין של מונטווידאו, שהתפשט לתוך מחוז סן חוסה.
המחוז הוכרז ב-27 בינואר 1816 כמחוז עצמאי, והוא אחד מששת המחוזות הראשונים באורוגוואי.
האקלים של המחוז הוא קריר, ומועט בגשמים (פחות מ-900 מ"מ בשנה, היורדים בעיקר בחודשי הסתיו ותחילת החורף).
הטמפרטורה מתנודדת סביב 18°C, (78°F) בממוצע, והאוויר לח וממוזג כמעט כל השנה.
כלכלת סן חוזה מגוונת יחסית, כאשר תעשיית ייצור החלב, רפתות ומפעלים ענקיים, היא מהגדולות שבהם.
גם מפעלים לאריזה ושיווק של דגנים, מספוא, פירות, סלק, תפוחי אדמה ותירס, ותעשיית ייצור שמן.
סמוך לנהר סנטה לוסיה ישנם מפעלים לייצור של חומרי ניקוי וחומרים כימיים.
בעיירות סן חוסה דה מאז'ו וליברטאד קיימים חברות חלב גדולות, יקבים, בתי מטבחיים ומפעלים ליצור בשר בקר, כבשים וחזירים.
מספר משקי הבית הפרטיים (נכון למפקד 2011) היה 33,063. גודל משק הבית הממוצע הוא כ-3.0 נפשות.
תוחלת החיים הממוצעת היא 74.44 שנים, מתוכם גברים: 70.35 שנים, ונשים: 78.7 שנים.
מספר ילדים ממוצע לאישה: 2.11 ילדים.
רשימת ערים עיקריות והאוכלוסייה בהן (לפי מפקד 2011):
באוכלוסייה הכפרית ישנם נכון לשנת 2019: 17,266 תושבים.
במחוז ישנם מעל 100 בתי ספר יסודיים ותיכוניים, רובם מרוכזים בעיר הבירה, סן חוזה דה מאז'ו.
יש גם כמה ספריות חשובות כגון הספרייה העירונית, בית הספר התיכון ד"ר אלפונסו אספינולה, המוזיאון המחוזי והמכון להכשרת מורים בסן חוסה.
ההשכלה הגבוהה מתמקדת בהכשרת מורים לבתי ספר יסודיים ותיכוניים, ובלימוד מקצועות ומשימות כפריים וטכנולוגיים.
באוניברסיטת UTU (אוניברסיטה מקצועית טכנולוגית של אורוגוואי) , לאוניברסיטה סניפים רבים בכל רחבי אורוגוואי, ויש בה קרוב ל-100,000 סטודנטים בכל הסניפים.
עיריית סן חוסה מקדמת פעילויות תרבותיות רבות, על מנת לקדם את הפיתוח החברתי והאינטלקטואלי של תושביה.
מתקיימים קורסים נרחבים למחול, סדנאות ספרותיות, ציור ואמנויות בכלל, והם נגישים לכל מי שמעוניין בהן.
ביולי 1912 נחנך אולם התיאטרון ע"ש ברתולומה מאצ'יו, לכבוד האיטלקי שתרם כספים לקידום התרבות במחוז.
התיאטרון ממוקם בעיר הבירה ומתקיימים בו הופעות רבות לשמחת הקהל המקומי.
בסן חוסה יש גם תזמורת עירונית המורכבת מתזמורת היסטורית משנת 1896, שהפכה לרשמית בשנת 1921.
סן חוסה דה מאז'ו (בספרדית: San José de Mayo) היא עיר במחוז סן חוסה שבאורוגוואי.
העיר ממוקמת במרכז מחוז סן חוסה על הגדה הימנית של נהר סן חוסה , ובק"מ ה-96 של מסילת הרכבת מונטווידאו-קולוניה, ובצומת הכבישים הלאומיים מספר 3 ומספר 11, כ-90 ק"מ ממרכז מונטווידאו
העיר סן חוסה דה מאז'ו נוסדה על ידי לוטננט אוסביו וידאל בשנת 1783. בשנת 1806 נבנה הבניין בו שוכן כיום המוזיאון המחוזי, בבית זה שנבנה 23 שנים לאחר ייסוד העיר, התגורר סנטיגו אורטוניו, אחד מהעשירים הראשונים שהתיישבו בסן חוסה.
והוא היה המבנה הראשון בעיר שנבנה מחומרים עמידים.
מבנה זה הוכרז לשימור, כמומנט היסטורי לאומי, השומר על הייצוגיות של התקופה הקולוניאלית.
מיקומה הגאוגרפי האסטרטגי של העיירה, על הדרך שחיברה בין מונטווידאו לעיירות החוף של אורוגוואי – מרצדס, פאיסנדו, סלטו – ואפילו עם קולוניה, העניק לסן חוסה ערך צבאי ופוליטי רב.
באוקטובר 1811 חנו הגנרל רונדו וחוסה חרוואסיו ארטיגס עם צבאם בפאתי העיר.
לאחר הידיעה על אשרור שביתת הנשק בין ממשלת בואנוס איירס והמשנה למלך ספרד, חזר הגנרל רונדו לבואנוס איירס, בעוד המזרחים שלא השלימו עם ההסכם, התאגדו סביב מנהיגם ארטיגס, וב-23 באותו חודש החלו בצעדה הידועה כ"הגירת העם המזרחי".
שנים לאחר מכן העיר הייתה גיבורתו של אירוע חשוב, בשנת 1822 בה הפכה ברזיל לעצמאית מפורטוגל, הוקם באזור זה מחוז סיספלטינה וסן חוסה הפכה לבירתו.
שנים לאחר מכן, ב-2 במאי 1825, לאחר נחיתת השלושים ושלושה המזרחיים על חוף לה אגרסידה, נכנסו הכוחות המזרחיים בראשות המפקדים - לבז'חה, אוריבה וריברה - וכבשו את העיר סן חוסה.
לאחר הכרזת העצמאות ב-25 באוגוסט של אותה שנה, פעל בעיר בית הנבחרים של המחוז מ-29 בדצמבר של אותה שנה עד 27 ביולי 1826. מאוחר יותר, בשנת 1828, הוקמה האספה המכוננת והמחוקקת הכללית של המדינה, ופעלה בסן חוזה מ-22 בנובמבר עד 17 בדצמבר 1828, אז הועברה לעיר קנלונס.
בשנת 1856 קיבלה העיר את מעמדה כעיר.
בשנת 1867 מנתה אוכלוסיית העיר 3,224 תושבים.
ורק בשנות ה-70 של המאה ה-19 החל נרשם גידול ניכר באוכלוסייה, בעיקר בשל תרומת ההגירה מספרד ומאיטליה.
בשנת 1852 התפתחה בעיר חברת הנסיעות הראשונה, "אמיגוס דל פרוגרסו", שהחזיקה לחמשה עשר כרכרות, ואלף סוסים ועגלות בערים סן חוזה, לאס פיידרס, רוסריו, פורונגוס ומרצדס.
ב-20 במאי 1876 נחנך קו הרכבת "היגריטס" (Higueritas) כחלק ממסילת הרכבת המרכזית, שקישר את סן חוסה עם תחנת "חואן צ'אזו" (כיום - 25 דה אגוסטו).
וכך הפכה סן חוסה למסוף מסילות ברזל, משם יצאו שירותי עגלות שהשתלבו עם שירות הרכבות.
באותה תקופה כבר היו בעיר ארבעה מפעלי רכב גדולים שהעסיקו יותר ממאה עובדים, ומפעלים נוספים לייצור אוכפים, עורות, מבשלת בירה חשובה, טחנות קמח ושירותים משלימים.
אחת היצירות האדריכליות החשובות ביותר שנבנו באותה תקופה הייתה "הכנסייה החדשה", כיום קתדרלת הבזיליקה, שבנייתה התקיימה בין השנים 1857 ל-1874.
המסחר והתעשיות בעיר התרחבו במהירות, מה שהפך אותה לאחת הערים הגדולות במרכז המדינה.
באותה תקופה כבר היו רחובותיה המרכזיים של העיר מרוצפים; בעיר היה אור חשמלי שסופק על ידי תחנת כוח מקומית, ב-1885 הוקם בה בית חולים חשוב, ובשנת 1898 הוקמה האנדרטה הפטריוטית הראשונה לחוסה ארטיגס.
בשנים מאוחרות יותר בוצעו עבודות חשובות, ביניהן גשר הכביש המהיר מעל נהר סן חוסה שנחנך בשנת 1909, בשנת 1912 נחנך תיאטרון ברתולומה מאצ'יו המפואר, ובשנת 1913 נוסד המוזאון המחוזי.
התפתחות דמוגרפית של סן חוזה דה מאז'ו
בעיר ישנה תעסוקה רבה במשרות ממשלתיות ופוליטיות הקשורות בניהול המחוז, אזורי מסחר רבים, חינוך מקומי ואזורי, מרכזים פיננסיים (קשור לתעשייה וייצור חקלאי), ומפעלי תעשייה (חלב, מפעל בשר, טחינת קמח ותעשיות חקלאיות, כימיקלים).
העיר סן חוזה ממוקמת בצומת של שני נתיבים לאומיים חשובים:
כביש 3: מתחבר מדרום לכביש 1 ודרכו לעיר מונטווידאו.
מצפון, הוא מחבר את סן חוזה לכיוון העיר טרינידד וממשיך עד לעיר שעל חוף נהר אורוגוואי ממנה יש מעבר יבשתי לארגנטינה.
כביש 11: ממערב, יוצא לכיוון העיירה אסילדה פאולייר שם מתחבר לכביש 1 לכיוון קולוניה דל סקרמנטו, וממזרח, לכיוון העיירות ראיגון, ויז'ה רודריגז ומחוז קנלונס.
בכיכר זו, ב-19 ביוני 1894, הונחה אבן הפינה של האנדרטה הראשונה שהוקמה לזכרו של חוסה ארטיגס.
בסיס האנדרטה עשוי מגרניט במשקל שבע טון שהועברה ברכבת ממחצבה בלה פאס, קנלונס.
האנדרטה עוצבה על ידי הפסל חואן לואיס בלאנס, אולם עקב מותו זמן קצר לאחר מכן, הושלם התכנון על ידי אביו, הצייר חואן מנואל בלאנס.
הפסל עצמו עוצב על ידי הפסל האיטלקי דנטה קוסטה.
אנדרטה זו נחנכה ב-25 באוגוסט 1898, גובהה 14 מטרים, ובראשה ניצבת דמות ברונזה בגובה 3.5 מטרים של הגנרל חוסה ארטיגס, לבוש מדי הבלנדנגים ונושא תיק על כתפו.
ידו הימנית המורמת מעט מצדיעה עם כובע וידו השמאלית נשענת על חרב.
בסיס האנדרטה מכיל קפסולה שבה נמצאים מסמכים חשובים מהתקופה.
בשנת 1806 נבנה בעיר בית קבע ראשון מחומרים עמידים, ואגדה עממית מקומית מספרת, שהבית, הממוקם כ-500 מטר מהקבילדו (אז - בניין הממשל), תפקד כבסיס פעולה עבור הספרדים.
הבית הוכרז כמונומנט היסטורי לאומי.
בבניין זה הוקם ב-1947 ה"מוזיאון המחוזי של מחוז סן חוסה" אשר מעבר לאולמות תצוגה המכילים גלריה לאומנות ותערוכות שונות, יש בו גם ספרייה, וארכיון חשוב של עיתונות וסרטים.
וכן המוזיאון מארגן פעילויות תרבותיות שונות.
זהו מוסד פרטי ללא כוונת רווח, השייך לאגודה אזרחית וממומן מדמי חבד וכן מקבל תמיכה ממשרד התרבות המחוזי.
תיאטרון ברתולומה מאצ'יו: ב-5 ביוני 1912 נחנך אולם התיאטרון ע"ש ברתולומה מאצ'יו, לכבוד האיטלקי שתרם כספים לקידום התרבות במחוז, והיה בעל האדמה במקום.
בנוכחות המשורר חואן סוריז'ה דה סן מרטין.
לאחר מותו של בעל הקרקע של 'רינקון דל פינו', ברתולומה מאצ'יו, בשנת 1900, החליטו אלמנתו וילדיו לחלוק לו כבוד עם בניית תיאטרון זה.
בשנת 1959 מכרו צאצאי משפחת מאצ'יו את הבניין לבנקו סן חוסה דאז, שתרם אותו לעיריית סן חוזה דה מאז'ו, והיא הקימה את התיאטרון במקום.
הידרדרות מצבו של המבנה הביאה לסגירתו בין השנים 1965 ל-1973, ונערך בו שיקום ושיפוץ מקיף.
מאז 14 באוגוסט 1973 הוא ממשיך בפעילותו עם יצירות מקומיות, ארציות ובינלאומיות, הממצבים אותו כאחד התיאטרונים הפעילים במדינה.
בשנת 2009 העירייה ביצעה שיפור נרחב של מתקני התיאטרון.
הפרויקט כלל מודרניזציה של כל המתקנים המרכיבים תיאטרון של המאה ה-21, בשימור הניראות של תחילת המאה ה-19. לאחר ביצוע הפרויקט בעלות של 3 מיליון דולר, הוא נפתח מחדש ב-13 בפברואר 2010 בנוכחות אנשי ציבור ותרבות מרחבי המדינה.
שמות אמנים מפורסמים שהופיעו בו: רובן דריו, אטוואלפה ז'ופנקי, מיסה קריאוז'ה, נורמה אליאנדרו, חולייטה ונגס ורבים אחרים.
זה היה המקום האחרון בו קרלוס גרדל הופיע על אדמת אורוגוואי, לפני סופו הטרגי.
בניין התיאטרון הוא הבניין החשוב ביותר מבחינה ארכיטקטונית בעיר הבירה המחוזית, ובשנת 1984 הוא הוכרז כמונומנט היסטורי לאומי.
יש לו קיבולת של 700 צופים בסגנון של בית אופרה איטלקי טיפוסי.
הנברשת המקורית מזכוכית וינצאית ווילון הקטיפה האיטלקי בולטים לעין.
התיאטרון נמצא בפינת הרחובות 18 דה חוליו 1-25 דה מאז'ו, ובסמוך ל"פלאסה דה לוס טריינטה אי טרס אוריינטלס"
פארק חוסה אנריקה רודו הפארק נחנך ב-25 באוגוסט 1878, בשם " פארק מריו", והועבר לניהול עיריית סן חוזה בשנת 1914, וב-1 במרץ 1915 הוא פתח את שעריו לציבור בשם "פארק 18 דה חוליו".
רק בשנת 1917 הוא קיבל את שמו הנוכחי, "פארק רודו".
פארק רחב ידיים, עם מדשאות ועצים לצל, שטחים לקמפינג ועמדות מנגל רבות.
במקום תוכלו למצוא גם מגרש כדורסל, מגרש כדורגל, שלושה מגרשי טניס, שני מגרשי פאדל טניס ובריכת שחייה.
בפארק נמצא גם גן החיות העירוני, שבו יש מיני בעלי חיים רבים, בעיקר ציפורים מקומיות.
בנוסף, במקום אקווריום עם יותר מ-400 דגים ממינים שונים, חלקם ממים קרים, אחרים מאקלים טרופי וחלקם אקזוטיים.
יש במקום בית חולים וטרינרי כדי לטפל בבעלי חיים עם בעיות בריאותיות שונות.
ב-27 במרץ 1966 נחנך בפארק מסלול הקארטינג הראשון בדרום אמריקה, על ידי לואיס פדרו סרה .
לאחר מותו (ב-1992), החליטה עיריית המחוז בשנת 1994, לקרוא למקום על שמו.
מאז 2012, סן חוזה דה מאז'ו היא בירת הקארטינג של מרקוסור.
ובשנה זו גם נחנך המסלול המואר באורך של 3000 מטר.
סן טלמו (בספרדית: Club Atlético San Telmo) הוא מועדון כדורגל ארגנטינאי.
המועדון נוסד בשנת 1904 בשכונה סן טלמו של בואנוס איירס.
המועדון הוקם בשנת 1904 בהובלת פרנסיסקו פבארוטו שהיה הנשיא הראשון של המועדון.
בשנת 1916 קבוצת המועדון נכללה בהתאחדות הכדורגל הארגנטינאית.
במהלך שנות ה-20 של המאה ה-20 שמו של המועדון שונה לשמו הנוכחי.
עד לשנת 1975 הקבוצה שיחקה לסירוגין בליגה השנייה או בליגה שלישית.
בסיום עונת 1975 היא דורגה במקום בשלישי בליגת משנה והתמודדה על העלייה לליגה הבכירה.
בעקבות כך את עונת 1976 הקבוצה שיחקה בליגה הבכירה אך שרדה בה עונה בודדת בלבד.
משנת 1977 קבוצת המועדון משחקת בליגות שונות.
נכון לשנת 2025 היא שיחקה 37 עונות בליגת המשנה הארגנטינאית, 50 עונות בליגה השלישית ו-14 עונות בליגה הרביעית.
בתחרות גביע ארגנטינה הקבוצה הגיעה עד לשלב 1/32 הגמר.
אצטדיון הקבוצה נבנה בשנת 1929. מאז הוא עבר מספר שדרוגים וכיום כולל 2,000 מקומות.
הרפובליקה המרוממת של סן מרינו (באיטלקית: Serenissima Repubblica di San Marino) או הרפובליקה של סן מרינו (באיטלקית: Repubblica di San Marino, באמיליאנו-רומניולו : Ripóbblica d' San Marein) היא מובלעת בתוך איטליה הגובלת במחוזות איטליה מארקה ואמיליה-רומאניה באפנינים.
סן מרינו טוענת להיות הרפובליקה העתיקה בעולם.
לפי הטענה, היא הוקמה ב-3 בספטמבר 301 לספירה על ידי מרינוס הקדוש, סתת אבן נוצרי, מראב (כיום אי בקרואטיה) שנמלט מהקיסר הרומי דיוקלטיאנוס על רקע רדיפה דתית.
חוקת המדינה, שנכתבה בשנת 1600, היא החוקה הכתובה העתיקה ביותר בעולם שעדיין בתוקף.
סן מרינו היא הישות המדינית היחידה אשר המשפט הרומי (האזרחי) עדיין תקף בה, לעומת שאר מדינות אירופה בהן המשפט הרומי השתנה מאד בעקבות קודיפיקציות מודרניות.
לפי המסורת, נוסדה סן מרינו על ידי מרינוס הקדוש, סתת אבן נוצרי אשר התיישב במקום בשנת 301, והעניק למדינה ולבירתה את שמן.
תאריך זה הוא תאריך הייסוד המסורתי וחסר הבסיס ההיסטורי של המדינה, ועל כן היא טוענת לתואר הרפובליקה (הקיימת) העתיקה בעולם.
האזכור ההיסטורי הידוע הראשון של סן מרינו הוא משנת 755 לספירה.
החקיקה הקדומה ביותר במדינה היא משנת 1263, ובשנת 1291 הכיר הכס הקדוש בעצמאותה של סן מרינו.
מאז שמרה המדינה על קשרים הדוקים עם הוותיקן אולם סירבה לכל ניסיון להכפיפה למדינת האפיפיור.
בשנת 1600 אומצה חוקה בסן מרינו.
המדינה הוכרה על ידי צרפת הנפוליאונית ב-1797 ועל ידי שאר ארצות אירופה בקונגרס וינה בשנת 1815.
לאורך היסטוריה של מאות שנים נכבשה סן מרינו פעמים ספורות בלבד ואף זאת לתקופות קצרות בלבד, בשנים 1503, 1739 ובשנת 1944 בעת מלחמת העולם השנייה.
בשנת 1988 הצטרפה כחברה מלאה במועצת אירופה, ובשנת 1992 התקבלה כחברה באומות המאוחדות.
אף על פי שהיא מדינה עצמאית, נסמכת סן מרינו כמעט לחלוטין על איטליה המקיפה אותה.
המועצה הגדולה והכללית (Consiglio Grande e Generale) המשמשת כפרלמנט, נבחרת ברוב קולות מדי 5 שנים ובה 60 חברים.
המועצה בוחרת מקרבה שני אנשים שינהלו את המדינה למשך שישה חודשים, הנקראים קפיטאני רג'נטי, או מושלים.
שני אלה והקבינט, המכונה "אספת המדינה" (Congresso di Stato) הם הרשות המבצעת של המדינה.
מועצת השנים-עשר (Consiglio dei XII) משמשת כערכאה השיפוטית גבוהה בסן מרינו.
כל מוסדות המדינה החשובים שוכנים בפאלאצו פובליקו בכיכר החירות בעיר סן מרינו.
מבחינה מנהלית מחולקת המדינה ל-9 ערים המכונות קסטלי.
סן מרינו מחולקת מבחינה מנהלית ל-9 קסטלי, בכל קסטלו כמה מועצות מקומיות שאחת מהן נושאת את שם הקסטלו ובה יושב השלטון המקומי אשר כולל ראש-קסטלו ומועצה בת 7 עד 9 חברים.
הכוחות המזוינים של סן מרינו נחשבים לכוחות הצבאיים הקטנים בעולם; הם מבצעים תפקידים טקסיים, סיור בגבולות, שמירה על מבני ממשלה וסיוע למשטרה בתיקים פליליים גדולים.
למרות גודלה הזעיר, סן מרינו שומרת על יחסים דיפלומטיים רשמיים עם 108 מדינות.
כ-5 מדינות מחזיקות שגרירות או קונסולית כבוד בסן מרינו בעוד שמדינות אחרות רבות מיוצגת בסן מרינו על ידי שגרירותן ברומא, בירת איטליה.
לסן מרינו נציגויות דיפלומטיות במדינות רבות.
סן מרינו חברה בארגונים רבים כגון האו"ם, ארגון התיירות העולמי, ארגון הבריאות העולמי, מועצת אירופה, אונסק"ו ועוד.
משאל העם שנערך ב-20 באוקטובר 2013 בסן מרינו על הגשת מועמדות להצטרפות לאיחוד האירופי נכשל, כשהרבה סן מרינזים לא ניצלו את זכות הצבעתם.
במדינה ישנם כ-500 מובטלים ובכח העבודה ישנם כ-18,500 עובדים.
התיירות (כ-2.2 מיליון תיירים לשנה) מהווה מקור הכנסה עיקרי של כלכלת סן מרינו בנוסף לכרייה, תעשייה וחקלאות.
סן מרינו מייבאת מוצרי צריכה ומזון ומייצאת אבני בניין, אבני גיר, יין, מוצרי מאפה, טקסטיל וקרמיקה.
המטבע המקומי הוא האירו, אשר החליף את הלירה הסן-מרינזית שהייתה בעלת שווי זהה ללירה איטלקית.
סן מרינו אינה חברה באיחוד האירופי, ובעקבות הסכם עמה, היא רשאית להנפיק מטבעות אירו עם צד "עץ" בעיצוב מקומי.
קו הרכבת סן מרינו-רימיני הופצץ במהלך מלחמת העולם השנייה על ידי מפציצים של בעלות הברית שסברו כי הקו משמש את כוחות גרמניה הנאצית).
ישנה מחלוקת האם אלה מפציצים אמריקניים או מפציצים בריטיים.
קווי התחבורה הציבורית העיקריים במדינה כוללים אוטובוסים, שדה תעופה (ממוקם ליד דומניאנו), מנחת מסוקים (ממוקם בבורגו מג'ורה) והרכבל של סן מרינו.
סן מרינו ממוקמת בתוך איטליה על המורדות המזרחיים של האפנינים, בין שני המחוזות אמיליה-רומאניה ומארקה.
מבחינה טופוגרפית היא הררית ושטחה הוא סלעי.
הנקודה הגבוהה ביותר במדינה היא הר טיטאנו בגובה 755 מטר מעל פני הים.
שטח גופי המים במדינה הוא זניח.
אקלימה הוא ים תיכוני צפוני: חורף קר, קיץ חם ושתי עונות מעבר.
המרכז המטאורולוגי של סן מרינו מספק תחזיות מזג אוויר מקומיות.
נכון לשנת 2022 מתגוררים בסן מרינו 34,055 תושבים.
מרבית התושבים מתגוררים בעיירות קטנות.
5,000 סן מרינזים מתגוררים מחוץ לסן מרינו, בעיקר באיטליה.
על פי נתוני ארגון הבריאות העולמי משנת 1990, סן מרינו היא המדינה בעלת היחס הגבוה ביותר בעולם של מספר רופאים למספר תושבים.
סן מרינו נוסדה על ידי בניית עיר סביב מנזר נוצרי קתולי.
הדת הדומיננטית בסן מורנו היא הנצרות הקתולית בה מאמינים מרבית הסן מרינזים ועוד כ-1,000 זרים שרובם ממוצא איטלקי.
השפה המדוברת היא איטלקית וכן ניב איטלקי הקרוי אמיליאנו-רומניולו (emiliano-romagnolo) על שם המחוז השכן אמיליה-רומאניה.
באולימפיאדת טוקיו 2020, הצטרפה למדינות שזכו במדליות אולימפיות, אחרי שאלסנדרה פרילי זכתה בארד בירי צלפים בסגנון טראפ.
בספטמבר 2024 ניצחה לראשונה נבחרת הכדורגל של סן מרינו במשחק רשמי.
זאת לאחר למעלה ממאתיים משחקים.
הנבחרת נחשבת לחלשה באירופה ואחת החלשות בעולם.
סן מרינו (באיטלקית: San Marino) היא בירת הרפובליקה של סן מרינו, ואחת מתשע הקסטלי (Castelli), או הערים, המרכיבות אותה.
העיר שוכנת בגובה של כ-550 עד 755 מטר מעל פני הים, על מורדותיו המערביים של הר טיטאנו, שעליו ממוקמות שלוש המצודות החולשות על העיר.
על פי המסורת, ראשיתן של הרפובליקה ושל העיר בשנת 301 בסתת הנוצרי מרינוס הדלמטי, שנמלט מן האי ראב (כיום בקרואטיה) כדי להימלט מרדיפות הקיסר דיוקלטיאנוס.
הוא התיישב על הר טיטאנו, שם המשיך בעיסוקו בסתתות אבן ובהפצת הנצרות.
בעלת האדמה הורישה אותה לקהילה הנוצרית, שהייתה לעיר ולרפובליקה של סן מרינו – שתיהן נקראות על שמו של מרינוס, שהוכרז כקדוש.
בחודש פברואר 2009 התגוררו בעיר 4,367 תושבים, והיא הייתה העיר השלישית בגודלה במדינה.
כמחצית מהתושבים מתגוררים בעיר עצמה, והמחצית האחרת ביישובים האחרים שבשטח השיפוט שלה.
סן מרינו היא מרכזה השלטוני והאדמיניסטרטיבי של הרפובליקה, אך עיקר הפעילות הכלכלית מרוכזת בעיר בורגו מג'ורה הסמוכה לה מצפון.
בשנת 2008 הוכרז המרכז ההיסטורי של העיר, כמו גם הר טיטאנו, כאתר מורשת עולמית.
תולדותיה של העיר משותפות במידה רבה לתולדותיה של המדינה כולה.
לצד המסורת בעניינו של מרינוס הקדוש, ברי כי האזור היה מיושב כבר בתקופת האבן החדשה, וליתר דיוק באלף ה-5 לפנה"ס.
עם התפשטות הרומאים צפונה במאה ה-3 לפנה"ס, סופח שטחה של סן מרינו לרפובליקה הרומית.
מסמך מ-1243 מעיד על המבנה השלטוני בסן מרינו, שהתבסס על האספה השלטת שכונתה ה"ארנגו" (Arengo).
שני המושלים שלטו בקהילה במשותף למשך תקופה של שישה חודשים בלבד, כדי למנוע מהם לצבור כוח מופרז.
בתקופה זו גדל שטחה של המדינה מ-4 קמ"ר בלבד, סביב הר טיטאנו, לשטח של 27 קמ"ר השווים לכמחצית משטחה הנוכחי.
כדי להרתיע מדינות אחרות מלתקוף את המדינה, הוקמו בשטח העיר שלוש מצודות, השוכנות על הר טיטאנו.
לבסוף, ב-1462, נחתם הסכם שלום בתיווכו של האפיפיור, ואל סן מרינו צורפו שטחים נוספים.
בשנת 1503 כבש צ'זארה בורג'ה, בנו של האפיפיור אלכסנדר השישי, את סן מרינו למשך תקופה של שישה חודשים, אך נאלץ לבסוף לסגת ממנה כאשר האפיפיור הבא, יוליוס השני, קרא עליו תיגר.
סן מרינו חוקקה חוקה כתובה ב-8 באוקטובר 1600, ולאור איומים על עצמאותה כרתה ב-1603 ברית הגנה עם האפיפיור, וזו נכנסה לתוקפה בשנת 1631.
ב-17 באוקטובר 1739 נכבשה סן מרינו בשנית, הפעם על-ידי הקרדינל ג'וליו אלברוני, שהיה מושל אפיפיורי ברוונה.
המעשה נעשה ככל הנראה בניגוד להוראותיו של האפיפיור, שהכיר מאוחר יותר בזכויותיה של סן מרינו, והשיב לה את עצמאותה ב-5 בפברואר 1740.
ב-22 במרץ 1862 חתמו איטליה וסן מרינו על הסכם שהכיר בעצמאותה של האחרונה, והסדיר את היחסים בין שתי המדינות.
ב-25 במרץ 1906 כונס שוב ה"ארנגו" הוותיק של ראשי המשפחות, והחל בתהליך של רפורמה פוליטית שביטל את השלטון האוליגרכי במדינה, והסתיים בבחירות חופשיות שנערכו בסן מרינו לראשונה ב-19 ביוני 1906. בסופה של מלחמת העולם הראשונה הורע מצבה של המדינה וההגירה ממנה גברה.
חיכוכים בין המעמד האמיד לבין העניים הביאו לאימוץ קו פוליטי פשיסטי בדומה למצב באיטליה, ולהיווצרות מחודשת של שלטון אוליגרכי במדינה.
בתקופה זו נסללה מסילת הרכבת שהובילה מהעיר אל רימיני (Ferrovia Rimini-San Marino), שופץ תיאטרון טיטאנו והוקם מזבח המתנדבים – הכול במימון ממשלת איטליה.
השליטה הפשיסטית במדינה נמשכה כמעט 20 שנים, ורק בתקופת מלחמת העולם השנייה החלה ההתנגדות לה.
בספטמבר 1944 הגיע קו החזית אל אזור סן מרינו, וחיילי גרמניה הנאצית עברו דרכה בעת נסיגתם צפונה.
כוחות בעלות הברית שהגיעו בעקבותיהם נותרו במדינה במשך חודשיים נוספים.
בראשה של העיר ניצב "קפיטאנו דל קסטלו" (Capitano di Castello) שהוא התואר המקובל לראשי תשע עריה של המדינה.
הקפיטאנו מנהל את העיר יחד עם מועצה שבה תשעה חברים נוספים.
מעבר לשטח הבנוי של העיר עצמה, משתרעת סמכותה על שבע נקודות יישוב נוספות: קה ברלונה (Cà Berlone), קנפה (Canepa), קזולה (Casole), קסטלארו (Castellaro), מונטאלבו (Montalbo), מוראטה (Murata) וסנטה מוסטיולה (Santa Mustiola).
העיר איננה משמשת כמוקד הפעילות הכלכלית והפיננסית של הרפובליקה, אך היא מרכז המנהל הציבורי במדינה והיא נסמכת על תנועת תיירות ערה.
כשני מיליון תיירים, רובם איטלקים, פוקדים את העיר מדי שנה, ובחנויותיה מתקיימת פעילות קמעונאית ערה.
המשכו של הכביש מקיף את העיר ממערב ומקשר אותה אל עריה העיקריות של סן מרינו ואל רימיני.
רכבל באורך של 338 מטר מקשר את הקצה הצפוני של הר טיטאנו שבתחומה של העיר, אל העיר השכנה בורגו מג'ורה (Funivia di San Marino).
הרכבל נחנך בשנת 1959 וחודש בשנים 1995–1996. הוא מגשר על הפרש גבהים של 166 מטר ומהירותו מגיעה לשישה מטרים בשנייה.
הרכבל מסוגל לשאת חמישים נוסעים, נוסף על נהגו, והספקו מגיע ל-1,190 נוסעים בשעה.
שתי חברות אוטובוס, "בנדיטיני" (Benedittini) ו"בונלי בוס" (Bonelli bus), מפעילות שירותי תחבורה ציבורית בעיר ובסביבותיה.
נמל התעופה הבינלאומי פדריקו פליני, רימיני (איטליה)-הרפובליקה של סן מרינו (Aeroporto internazionale Federico Fellini, Rimini (Italia)-Republica di San Marino) הוא נמל תעופה השוכן במרחק של 23 ק"מ מעיר, סמוך לרימיני שבאיטליה.
בין השנים 1932–1944 פעלה במדינה מסילת הרכבת סן מרינו-רימיני (Ferrovia Rimini-San Marino) שהוקמה במימון ממשלת איטליה הפשיסטית.
המסילה הייתה אמנם צרה אך הרכבות הונעו באמצעות חשמל.
הקו נחנך ב-12 ביוני 1932 ונהרס בהפצצת בעלות הברית ב-26 ביוני 1944. המסילה פורקה באופן סופי בין השנים 1958–1960, וכיום אין שירותי רכבת בעיר או במדינה.
האיגוד הוקם בשנת 1991 והחל בשידורי רדיו ב-27 בדצמבר 1992 ובשידורי טלוויזיה ב-24 באפריל 1993. בעיר יוצא לאור היומון "לה טריבונה סמרינזה" (La Tribuna Sammarinese).
צפיפות האוכלוסייה עמדה אותה עת על 618 תושבים לקמ"ר.
להלן נתוני התפתחות האוכלוסייה בעיר עצמה ובשטח הקסטלו שלה מאז 1986:
בדומה ליתר תושבי המדינה, גם תושבי העיר סן מרינו הם ברובם המכריע נוצרים קתולים.
העיר שייכת, יחד עם הרפובליקה כולה, לדיוקסיה של סן מרינו-מונטפלטרו (לטינית Dioecesis Sammarinensis-Feretrana), הכפופה לארכיבישופות רוונה.
12 מ-81 הפרוכיות של הדיוקסיה נמצאות בתחומי הרפובליקה, והיתר באיטליה.
הפרוכיה של סן מרינו מכונה "פרוכיית פטרוס, מרינוס ולאו הקדושים" (Ss.
Pietro, Marino e Leone), והיא מונה כ-4,500 חברים השייכים ל-1,500 בתי אב.
בזיליקת סן מרינו היא אחת משתי בזיליקות המשנה בדיוקסיה.
חגי הפרוכיה הם יום מרינוס הקדוש (3 בספטמבר), יום חגו של הקדוש ג'ובאני בוסקו (31 בינואר) ויום ראשון השני בחודש נובמבר, המוקדש לגבירתנו של הרחמים.
בעיר שוכנת "אוניברסיטת סן מרינו" (Università degli Studi della Repubblica di San Marino), אשר הוקמה מכוחו של חוק מיום 31 באוקטובר 1985. במוסד שש פקולטות העוסקות בהוראת תקשורת, חינוך, ביו-רפואה, משפטים והיסטוריה.
הפקולטה השישית העוסקת בהוראת כלכלה וטכנולוגיה שוכנת בקמפוס בעיר הסמוכה מונטג'ארדינו, ובית ספר משני נוסף נמצא בעיר אורבינו באיטליה, ועוסק בתורת המשפט של סן מרינו (Scuola di Perfezionamento in Diritto Sammarinese).
בספריית האוניברסיטה למעלה מ-40,000 ספרים ו-4,600 כתבי עת.
בין היתר כולל האוסף 200 כתבי יד עתיקים מלפני שנת 1800.
סן מרינו שימשה כנקודת הסיום של אחד השלבים בתחרויות ג'ירו ד'איטליה ב-1997 וב-1998. ליגת העל של סן מרינו בכדורגל (Campionato di calcio sammarinese) מנוהלת מהעיר, והקבוצה המקומית, מוראטה (Società Sportiva Murata), משחקת בה.
בעיר פועל גם מועדון כדורסל.
אף ששטח השיפוט של סן מרינו משתרע על פני 7.09 קמ"ר, שטחה של העיר עצמה קטן בהרבה.
אורכה של העיר עומד על כ-1,700 מטר, ורוחבה המרבי הוא 400 מטר.
בשל המבנה הטופוגרפי המוכתב על ידי המדרון התלול למדי של הר טיטאנו, בנויה העיר לאורכם של חמישה רחובות-אורך המחוברים זה לזה ברחובות אלכסוניים.
חלקה הגבוה של העיר, הסמוך לפסגתו של ההר, אינו נגיש לכלי רכב כלל, ולמעשה הוא משמש כמדרחוב.
הר טיטאנו (Monte Titano) הוא ההר הגבוה ברפובליקה של סן מרינו ושוכן במרכזה של המדינה.
ההר הוא חלק מהרי האפנינים והוא נישא לגובה של 755 מטר בין העיר סן מרינו המטפסת על מדרונותיו המערביים, לבין העיירה בורגו מג'ורה השוכנת צפונית לו.
בשל ממדיו של ההר, והיותו נצפה מכל חלקי הרפובליקה של סן מרינו, נעשה לעיתים שימוש בשמו ככינוי לרפובליקה כולה (Repubblica del Titano).
שלוש המצודות – גואָיטה (Guaita), צ'סטה (Cesta) ומונטאלה (Montale) – היו לסמלה של המדינה הקטנה, והן מופיעות על דגלה, על סמלה ועל חלק ממטבעותיה.
כיכר החירות (Piazza della Libertà) היא המרכז השלטוני והאדמיניסטרטיבי של המדינה.
בכיכר ניצב פסל החירות (Statua della Libertà) העשוי משיש קרארה לבן.
הפסל הוא מעשה ידיו של הפסל סטפנו גלטי (Stefano Galletti), והוא נתרם לרפובליקה בשנת 1876. הוא עשוי בדמותה של לוחמת עוטה גלימה וחמושה בחרב, האוחזת בידה השמאלית בדגל.
על ראשה של הלוחמת מונח כתר בדמות שלושה מגדלים המייצגים את שלוש המצודות (או המגדלים) של העיר והמדינה.
בכיכר שוכנים שני מבנים חשובים.
פראווה דומוס (Parva Domus) או "פארווה דומוס קומוניס" (Parva Domus Communis – "בית הקהילה הקטן") נזכר בכתובים כבר ב-1353 וב-1378. המבנה משמש כיום כמשרד הפנים של המדינה.
מולו ניצב מבנה חשוב יותר – פאלאצו פובליקו (Palazzo pubblico – "ארמון הקהילה") – המשמש כמרכז השלטוני של המדינה.
הארמון הוקם החל ב-1884, במקום בו שכן מבנה קודם בשם "דומוס מאגנה קומוניס" (Domus Magna Communis – "בית הקהילה הגדול").
מבנה זה הוקם בין השנים 1380–1392, ושימש את מוסדות השלטון של המדינה עד שנהרס במאה ה-19 כדי לפנות מקום לארמון החדש.
הארמון נחנך ב-1894 ושופץ שוב בשנות ה-90. הוא משמש כמשכנן של הרשות המבצעת והרשות המחוקקת של סן מרינו, וכן של הערכאה העליונה של הרשות השופטת.
בארמון שלוש קומות ומעליו ניצב מגדל שעון.
פנים המבנה וחזיתו עשירים בסמליות ממלכתית והיסטורית.
בארמון מתקיים טקס החלפת המשמרות של "המשמר לובש המדים להגנת המצודה" (Nucleo Uniformato della Guardia di Rocca).
הטקס מתקיים מדי יום אחת לשעה בין החודשים מאי לספטמבר.
בזיליקת סן מרינו (Basilica di San Marino) היא הכנסייה המרכזית והחשובה בעיר, והיא מוקדשת למרינוס הקדוש.
היא שוכנת ב"פיאצלה דומוס פלביס" (piazzale Domus Plebis – "כיכר בית הכנסייה הכפרית"), שקיבלה את שמה מכנסייה כפרית ("פלביס" – Plebis או "פייווה" – Pieve).
מצבה של הכנסייה הקודמת הידרדר והיא נהרסה ב-1807. תחתיה הוקם המבנה הנוכחי בסגנון נאו קלאסי.
עבודות ההקמה הסתיימו ב-1835, הכנסייה נחנכה ב-1838 והוקדשה ב-1 ביולי 1855. ב-1926 הורה האפיפיור פיוס האחד עשר על העלאת הכנסייה לדרגת בזיליקה משנית.
בכנסייה שלוש ספינות, וחלק משרידיו של הקדוש שהתגלו ב-3 בספטמבר 1586 שמורים מתחת וליד המזבח הראשי.
כנסיית פטרוס הקדוש (Chiesa di San Pietro) צמודה לבזיליקה מצידה המזרחי, והיא הוקמה במאה ה-17, היינו לפני הקמת הבזיליקה.
האפסיס נחצב בסלע ההר, ושתי נישות הקבועות בו שימשו לפי המסורת כמיטותיהם של מרינוס הקדוש ושל לאו הקדוש ידידו.
ג'וזפה גריבלדי ואשתו אניטה הסתתרו בכנסייה ב-1849, וכן ניצבת בה אנדרטה המוקדשת לאפיפיור יוחנן העשרים ושלושה.
פנים הכנסייה שופץ ב-1826, ומעל למזבח השיש ניצב פסלו של פטרוס הקדוש.
הקריפטה נוספה לכנסייה ב-1941 והיא עשויה כולה מאבן שנחצבה בהר טיטאנו.
כנסיית פרנציסקוס הקדוש (Chiesa di San Francesco) והמנזר שלידה שכנו בעבר בכפר "לה מוראטה וקיה" (La Murata Vecchia – "החומה העתיקה"), כקילומטר וחצי מדרום לעיר, אך האפיפיור קלמנס השביעי הורה על העברתם אל סן מרינו.
המנזר שימש כמרכז דתי ולימודי, והצמיח תאולוגים ובעלי תפקידים כנסייתיים רבים.
מעל שער המבנה קבוע לוח המעיד על נסיבות ומועד הקמתו ומתחתיו תבליט של נשר שכנפיו פרושות.
המזבח בכנסייה הובא ככל הנראה מהכנסייה העתיקה, ומגדל הפעמונים הנוכחי הוקם במאה ה-18 והחליף את המגדל הקודם מ-1405. במנזר שוכן מוזיאון .
אוסף המוזיאון הלאומי (Museo di stato di San Marino) הוקם החל ב-1865 והתבסס על תרומות מרחבי העולם.
המוזיאון נחנך ב-1899 בארמון ולוני (Palazzo Valloni), ששימש עד אז כמשכנה של הספרייה הלאומית.
ב-1982 הפך המוזיאון למוסד עצמאי והאוסף הועבר אל פלאצו פרגאמי-בלוצי (Palazzo Pergami-Belluzzi) בכיכר טיטאנו (Piazzetta del Titano), ונפתח לקהל הרחב ב-18 במרץ 2001. במוזיאון כ-5,000 פריטי אמנות והיסטוריה, וכן פריטים ארכאולוגיים מתקופת האבן החדשה עד ימי הביניים, הכוללים מוצגים ממצרים העתיקה, מהתרבות האטרוסקית ומרומא העתיקה.
בין היתר שמורים במוזיאון שרידיה של הכנסייה שקדמה לבזיליקת סן מרינו ואוסף מטבעות ומדליות מסן מרינו מהמחצית השנייה של המאה ה-19 והמחצית הראשונה של המאה ה-20. האוסף ערוך בשישה-עשר אולמות תצוגה המשתרעים על פני ארבע קומותיו של הארמון.
שורשיה של הגלריה לאמנות מודרנית ועכשווית (Galleria d'Arte Moderna e Contemporanea) הם בתערוכה הדו-שנתית של סן מרינו שהתקיימה לראשונה ב-1956. בעקבותיה התקיימו תערוכות ב-1959, 1961 1963, 1965 וב-1967. כל אחת מהתערוכות התמקדה בנושא אמנותי ספציפי, ואחת ממטרותיהן הייתה לבסס ברפובליקה אוסף של אמנות מודרנית.
תערוכות אחרות התקיימו מאוחר יותר, והגלריה החלה להתגבש לקראת סוף שנות ה-80. הגלריה מקיימת תערוכות ואירועים שונים ומוציאה לאור פרסומים בתחום עיסוקה.
האוסף הקבוע כולל 750 יצירות החל מתחילת המאה ה-20 ועד ימינו, והוא מחולק בהתאם לענפי האמנות – ציור, רישום, ציור בצבעי מים, פיסול וצילום.
מוזיאון פרנציסקוס הקדוש (Museo San Francesco) שוכן בלוג'יה של הקלויסטר במנזר פרנציסקוס הקדוש .
הוא נפתח באופן רשמי ב-15 במרץ 1966 ובו אגף המוקדש לאמנות דתית ואגף העוסק בציור.
המוזיאון מציג את יצירות האמנות של המנזר ושל כנסיות פרנציסקניות נוספות ברחבי איטליה, החל במאה ה-14 וכלה במאה ה-18.
תיאטרון טיטאנו (Teatro Titano) הוא החשוב בתיאטראות העיר והמדינה, והוא שוכן בכיכר אגאתה הקדושה (Piazza Sant'Agata).
הוא שופץ במימון איטליה הפשיסטית החל בשנת 1936 ונחנך ב-3 בספטמבר 1941 (יום מרינוס הקדוש והחג הלאומי של סן מרינו).
בתיאטרון 300 מקומות ישיבה, ותא מיוחד שנועד לארח את מושלי המדינה.
כיפת המבנה מעוטרת בסמלי תשע ערי המדינה, ועל הבמה תבליטים המתארים את תולדות סן מרינו.
מזבח המתנדבים (Ara dei Volontari) הוא מונומנט שנחנך ב-1927 ומנציח 140 מתנדבים מקומיים שנהרגו מאז 1843, בתקופת איחוד איטליה ובמלחמת העולם הראשונה.
המזבח עשוי משני גרמי מדרגות המובילים לקפלה שמעליה אובליסק ולוח המונה את שמותיהם של המתנדבים.
סמוך לו שוכנת מזרקה עגולה מתנת "העם האמריקאי" מ-1962.
שער פרנציסקוס הקדוש (Porta San Francesco) או שער לואוקו (Porta del Luocho – "שער מקום (הכינוס)") נבנה ב-1361 ושימש כעמדת שמירה בחומה השלישית של העיר, שהקיפה את האזור הבנוי, להבדיל מהחומות על פסגת הר טיטאנו שניצבו מעליו.
השער הוביל אל המנזר שהיה צמוד אליו ונזכר לראשונה במסמך מ-1449. הוא עוצב מחדש ב-1451 וב-1581 ונוספו לו גשר הרמה ודלת נוספת, וכן מגדל שהוקם מעל קשת המבנה.
מתחת לשער ניצבות אבנים שעליהן נראות עדיין ההוראות לשומרים בדבר האיסור שחל על זרים מלבוא בשערי העיר כשהם חמושים – עבירה שגררה עונשים כבדים – והאיסור על פתיחת השערים במשך שעות הלילה.
בצידו הפנימי של השער שני תבליטים עשויים אבן – באחד נראה נשר עטור כתר שכנפיו פרושות, ובאחר סמל המדינה.
מטווח הקשתים (Cava dei balestrieri) הוא מטווח חץ וקשת עתיק השוכן סמוך לכיכר החירות בעיר.
כבר ב-1339 פורסם ברפובליקה חוק לפיו על כל אזרח לרכוש לעצמו קשת ותחמושת מתאימה לשם הגנת המדינה, והמקום שימש לאימון ולתחרויות ובעת טקסים.
כיום משמש המטווח לאירועים שונים, ובכלל זה תחרויות בירי חץ וקשת שנערכות בימי חג לאומיים.
לראשונה נזכרו יהודים בסן מרינו ב-1369 בהקשרה של הלוואת כספים, ושוב ב-1442 וב-1462. עוד נזכרו יהודים בהקשרים שליליים של גנבה (1455), בגידה ושל זיוף מטבע (1459).
במאות ה-16 וה-17 נזכרו היהודים בסן מרינו בהזדמנויות רבות, כך שיש להניח כי במקום התקיימה קהילה יהודית קבועה.
מסמכים אלה עוסקים בעיסוקיהם של היהודים, בהגבלות ואיסורים שהוטלו עליהם, ובהוראות לנשיאת אות קלון, אך מאידך הם זכו להגנה רשמית ולהצהרת סובלנות.
במאות שלאחר מכן פחת מספרם של היהודים במקום באופן מתמיד.
במלחמת העולם השנייה מצאו למעלה מ-100,000 איטלקים ויהודים מקלט בסן מרינו, אך כיום לא פועלת בה קהילה יהודית.
לסן מרינו ברית ערים תאומות עם שלוש ערים, ובשניים מהמקרים מבוססת הברית על קשר היסטורי רב שנים:
(ידידו של מרינוס הקדוש וסתת אבן כמוהו, התיישב במקום שהיה עם השנים לעיירה זו.)
(הקשר בין הערים מבוסס על תולדות חייו של מרינוס הקדוש שנולד באי ראב.)
קלוב אתלטיקו סן לורנסו דה אלמרגו (בספרדית: Club Atlético San Lorenzo de Almagro) היא קבוצת כדורגל ארגנטינאית, הנחשבת לאחת מחמש הקבוצות הגדולות של ארגנטינה לצד בוקה ג'וניורס, ריבר פלייט, אינדפנדיינטה וראסינג קלוב.
מועדון סן לורנסו נוסד ב-1 באפריל 1908, על ידי קבוצה של צעירים, בעזרת הכומר "פדרה" לורנסו מצה ונקראת על שם לאורנטיוס מרומא.
צבעי המועדון הם הכחול, אשר מסמל את האידיאל, והאדום, המסמל את הלחימה.
משחק הקלאסיקו שלה מתקיים מול קבוצת הורקאן, שמתחילת שנות התשעים שהתה לסירוגין שלוש עשרה שנים בליגה השנייה.
סן לורנסו מייצגת בעיקר את השכונות בואדו, אלמגרו, פומפייה ובחו פלורס, שבבירה בואנוס איירס, אבל בפועל אוהדיה הרבים מפוזרים בכל ארגנטינה וגם מחוצה לה.
בעידן החובבני זכתה הקבוצה בשלוש אליפויות ארגנטינה (1923, 1924, 1927).
האליפות הראשונה בעידן המקצועני בה זכה המועדון הייתה ב-1933 (היה זה הטורניר השלישי שהתקיים בעידן המקצועני), ולאחר מכן זכה באחת עשרה אליפויות נוספות (האחרונה שבהן ב-2013).
תארים נוספים ברמה הלאומית בהם זכתה הקבוצה הם הגביע הלאומי "קופה דה לה רפובליקה" (1943) והסופר קאפ הארגנטינאי (2016).
עוד זכתה הקבוצה בשלושה גביעים בינלאומיים: בגביע ליברטדורס בעונת 2014 (בגמר היא גברה על נסיונל אסונסיון הפרגוואית), בגביע מרקוסור (2001) ובגביע סודאמריקנה (2002).
גביעים אלו מצטרפים לגביעי עבר בינלאומיים בהן זכתה - קופה קמפאונטו ריו דה לה פלאטה (1923) וגביע אלדאו (1927), שהפגישו את אלופות ארגנטינה ואורוגוואי.
המועדון ידוע בזכות מחלקת הנוער שלו ורבים משחקני הקבוצה ייצגו את הנבחרות הצעירות של ארגנטינה בגביעי העולם, במונדיאל הנוער האחרון שנערך בהולנד 2005 שימש פבלו זבאלטה, אז שחקן הקבוצה, כקפטן הנבחרת.
פרננדו מסה הצעיר שימש כקפטן הנבחרת עד גיל 17 באליפות דרום אמריקה בכדורגל עד גיל 17 האחרונה שהתקיימה במרץ 2007 באקוודור.
אוהדי הקבוצה מכונים "קוארווס" (עורבים) בגלל צבע הביגוד השחור של הכמרים.
הם ידועים כקנאים ביותר לקבוצתם.
האפיפיור פרנציסקוס שנולד בבואנוס איירס היה ידוע כאוהד הקבוצה.
בשנת 1999 נעשה ניסיון להפוך את המועדון לחברה פרטית על ידי קבוצה של משקיעים.
האוהדים הפגינו והתעמתו עם כוחות המשטרה, והצליחו למנוע את המהלך.
הקבוצה משחקת באצטדיון פדרו בידגאין המכונה בפי אוהדי הקבוצה ובארגנטינה "נואבו גסומטרו" (גסומטרו החדש).
האצטדיון נחנך בשנת 1993 ומכיל 47,964 מקומות.
במועדון מחלקת כדורסל שהשיגה תארים רבים, בעיקר בטורנירים של בואנוס איירס, בין שנות הארבעים ועד לראשית שנות השבעים.
סן מרטן הוא קולקטיב מעבר לים של צרפת באי הטרופי סן מרטן בצפון מזרח הים הקריבי, 240 ק"מ מזרחית לפוארטו ריקו.
האי, ששטחו 87 קמ"ר, מחולק בין צרפת והולנד: חלקו הצפוני שייך לצרפת, חלקו הדרומי של האי — סנט מארטן, בממלכת ארצות השפלה.
העיר העיקרית בסן מרטן היא מריגו (Marigot).
שטחו של סן מרטן 54 קמ"ר ומתגוררים בו 30,615 תושבים על פי הערכה ליולי 2011, גידול משמעותי מ-8,072 התושבים שנספרו באי בשנת 1982.
כריסטופר קולומבוס גילה את האי סן מרטן במהלך מסעו השני לעולם החדש, ב-1 בנובמבר 1493, שהוא יומו של הקדוש הנוצרי מרטין מטור, ולכן קרא קולומבוס לאי על שמו.
בעת גילוי האי התגוררו בו אינדיאנים תושבי הקריביים.
במאה ה-17 נאבקו המעצמות של אותה עת - צרפת, אנגליה, הולנד, דנמרק וספרד על השליטה באיים הקריביים.
ההולנדים החלו לייבא מלח לאירופה מהאיים בשנות ה-20 של המאה ה-17, אולם על אף נוכחות ההולנדים באי, כבשו אותו הספרדים בשנת 1633 ושנה לאחר מכן בנו את מוצב פוינטה בלנשה.
הספרדים החלו את העבדות באיים - עבדים רבים הובאו מאפריקה על מנת לעבוד במטעי הסוכר של הספרדים, ומאוחר יותר של הצרפתים.
רק במחצית הראשונה של המאה ה-19 הופסק סחר העבדים, והבריטים, ששלטו באזור, הביאו סינים ותושבי האיים באוקיינוס השקט לעבוד במקום העבדים במטעים.
יבוא אנשים זה הביא לרבגוניות האתנית הרבה של תושבי האיים הקריביים בכלל וסן מרטן בפרט.
ב-23 במרץ 1648 הסכימו צרפת והולנד לחלק ביניהן את האי.
ב-2003 הצביעו תושבי האי שהאי יהפוך לאזור עצמאי נפרד מגוואדלופ.
סן מרטן הוא חלק מהאיחוד האירופי.
המטבע הרשמי הוא האירו אף שנעשה שימוש גם בדולר האמריקאי.
סן מרטן מנוהל על ידי ראש עיר ומועצה עירונית נבחרת על ידי תושבי האי שהם תושבי האיחוד האירופי.
תושבי האי שאינם תושבי האיחוד האירופי, שהם רוב תושבי סן מרטן, אינם רשאים להצביע.
סן מרטן ידוע בחופי הנודיסטים שבו ובחנויות הרבות.
התיירות מהווה מרכיב עיקרי בהכנסות האי.
רוב התיירים באי מגיעים בטיסות לנמל התעופה הנסיכה יוליאנה הנמצא בסנט מארטן, אם כי קיים שדה תעופה גם בסן מרטן.
נמל התעופה המרכזי של האי הוא "נמל התעופה הנסיכה יוליאנה" הידוע במסלול הנחיתה הקצר שלו (2,130 מטרים בלבד), ומסיבה זו נאלצים מטוסים לטוס בגובה נמוך ביותר - כ-10 - 20 מטרים מעל גובה הים וחופי האי בטרם הנחיתה.
אוניות נוסעים רבות מביאות תיירים לאי.
בשל מספר התיירים הרב, שמרביתם שוכרים מכוניות בעת שהותם באי, מרבית הזמן כבישי האי פקוקים.
בשנת 2007 לסן מרטן הוקצה סיומת אינטרנט .mf, אך היא נותרה ללא שימוש.
סן מרטין דה לוס אנדס (בספרדית: San Martín de los Andes, סן מרטין של האנדים) היא עיירה בפרובינציית נאוקן שבמערב ארגנטינה.
העיירה שוכנת לחופו המזרחי של אגם לאקר, בגובה של כ-640 מטרים מעל פני הים, כ-45 ק"מ מהגבול עם צ'ילה.
העיירה משמשת כבירתה של נפת לאקר, ובשנת 2001 התגוררו בה כ-22 אלף תושבים.
בשפת המפוצ'ה היא מכונה "פּוּקָאוּז'וּאֶה" (Pucaullhué), שפירושו "מקום השחפים".
העיירה נוסדה ב-4 בפברואר 1898, כעמדה אסטרטגית באזור שהיה עד לא מכבר בשליטת המפוצ'ה, ושגם צ'ילה טענה לריבונות בו.
ב-1902 נקבע סופית הגבול בין שתי המדינות, בהתאם לבוררות של המלך אדוארד השביעי, וסן מרטין נותרה בצדו הארגנטינאי.
ב-30 השנים הראשונות לאחר הקמתה, הייתה העיירה בסיס צבאי, ורק מאוחר יותר, ובמיוחד לאחר הכרזתו של הפארק הלאומי לנין והקמתו של אתר הסקי בהר צָ'פֶּלְקוֹ, החלה לקבל את צביונה הנוכחי, כעיירת תיירות (אם כי עדיין שוכן בתחומה בסיס צבאי גדול).
מאז שנות ה-70 של המאה העשרים, התיירות היא הענף המוביל בעיירה.