tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
משאומצו ההסדרים על ידי שאר הציבור הדתי, עברה האחראיות הניהולית להסדרים אל מחוץ לתנועת בני עקיבא לאיגוד ישיבות ההסדר, אשר דרורי עמד בראשותו.
בניהול הישיבות והקשר עם משרד הביטחון השתתף המרכז העולמי של תנועת המזרחי, שדרורי היה גזברה.
אחרי מלחמת ששת הימים היה דרורי שותף בכיר להקמת יישובים רבים דרך הקמת ישיבה כבסיס ליישוב.
הקים, בין השאר, בצוותא עם הרב חיים סבתו את ישיבת ברכת משה במעלה אדומים.
נפטר ב-28 בפברואר 1982, ונטמן בקיבוצו סעד.
לאחר מותו של דרורי, בשנת 1991 הוענק למפעל חייו, ישיבות ההסדר, פרס ישראל על תרומה מיוחדת לחברה ולמדינה.
יעקב הלל (נולד ב-27 באוגוסט 1966) הוא כדורגלן עבר ישראלי ששיחק בנבחרת ישראל ובמספר קבוצות בליגת העל.
במהלך הקריירה זכה בחמש אליפויות וחמישה גביעי המדינה כיום מנכ"ל עירוני מודיעין.
יעקב הלל שיחק בצעירותו במחלקת הנוער של מכבי תל אביב.
לאחר מכן את קריירת הבוגרים שלו החל בגיל 17 בקבוצת הפועל לוד בעונת .
בעונתו הראשונה בקבוצה זכתה הקבוצה בגביע המדינה.
הלל המשיך בקבוצה עד שנת 1989, ואחריה עבר לקבוצת שמשון תל אביב, בה שיחק עונה אחת ורשם לעצמו ירידת ליגה במקביל להגעה למעמד גמר גביע המדינה.
בעונת 1990/1991 שיחק בהפועל רמת גן בליגה השנייה, שלאחריה () חתם בקבוצת מכבי תל אביב וזכה עימה באליפות הראשונה שלו.
בעונת עבר לבית"ר ירושלים, אשר עלתה לליגה הלאומית (הליגה הראשונה דאז) וזכה עימה באליפות.
בעונה שלאחר מכן, חזר למכבי תל אביב ל-3 עונות וחצי, בהן זכה עימה בגביע (), אליפות () ודאבל ().
בעונה הרביעית עבר במחציתה להפועל טייבה, איתה רשם ירידה לליגה השנייה.
בין 1997 ל-2003 שיחק הלל במדי הפועל תל אביב, איתה זכה בגביע המדינה (), דאבל (), וגביע הטוטו ().
כמו כן, היה שותף להופעותיה של הקבוצה במסגרת גביע אופ"א, והגיע איתה עד לשלב רבע הגמר.
בעונת 2000/2001, בדרבי התל אביבי נגד מכבי תל אביב, הבקיע את השער היחיד לזכות קבוצתו, במשחק שהסתיים בתיקו 1:1.
באוגוסט 2003 הודיע על פרישתו ממשחק פעיל.
הלל, אחד השחקנים המעוטרים ביותר בישראל, זכה במהלך הקריירה בחמש אליפויות ובחמישה גביעים.
הלל ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת ישראל ב-2 בדצמבר 1992, במשחק מול נבחרת בולגריה במסגרת מוקדמות מונדיאל 1994. בסך הכל רשם 7 הופעות במדי הנבחרת.
בשנים 2009–2011 שימש הלל כמנג'ר המקצועי של קבוצת הפועל ראשון לציון, ולאחר שזו עלתה לליגת העל, מונה הלל לסקאוט המקצועי של הפועל תל אביב.
לאחר כחצי שנה, עם התפטרותם של כל חברי ההנהלה הבכירה של הקבוצה, מונה על ידי הבעלים אלי טביב גם לתפקיד מנהל הקבוצה.
הלל החזיק בתפקיד זה עד עזיבתו של טביב את המועדון כמה חודשים מאוחר יותר, וחזר לתפקד כסקאוט.
בנובמבר 2012 סיים את תפקידו במועדון.
עבד כרכז אגף הספורט בעיריית לוד, ומנהל בית ספר פרטי לכדורגל בחבל מודיעין בו נמצאים למעלה מ-150 ילדים.
בקיץ מונה למנהל מקצועי של מכבי עירוני אשדוד מליגה א' דרום.
ב-19 בנובמבר 2025 מונה למנכ"ל עירוני מודיעין.
חיים יעקב הלפרין (י"ג באדר תרמ"ח, 25 בפברואר 1888 - ט"ו בניסן תשכ"ד, 28 במרץ 1964) היה איש עסקים ונדבן חרדי, מייסד שכונת זיכרון מאיר בבני ברק ומקים מוסדות תורה וחינוך.
יעקב הלפרין נולד בגליציה למשפחה חסידית מחסידות צ'ורטקוב, מצאצאי המהרש"ל והרב יחיאל היילפרין, בעל סדר הדורות.
בשנת תרנ"ד (1894), בהיותו בן שש, התייתם מאביו, יוסף.
נישא לחיה לבית דלמן (נפטרה בשנת 1972).
עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה נמלט עם אשתו ושלושת ילדיו מגליציה לווינה, בה שהו מספר חודשים ומשם עברו לאמסטרדם והתגוררו בה שבע שנים.
בתקופה זו צבר הון רב.
בשנת תרפ"א (1921) עקר עם משפחתו לווינה והמשיך בעסקיו.
היה מקורב לאדמו"ר רבי ישראל פרידמן מצ'ורטקוב שהתגורר בווינה.
את הונו עשה בתחום הבנקאות ומסחר בכתבי יד עתיקים.
היה מתורמיה הגדולים של ישיבת חכמי לובלין בפולין.
השתתף בשתי הכנסיות הגדולות הראשונות של אגודת ישראל שהתקיימו בווינה, עיר מגוריו.
בשנת תרצ"ג (1933) עלה עם משפחתו מווינה לארץ ישראל.
עם בואו רכש עשרות דונמים בבני ברק, שהייתה אז מושבה צעירה.
לאחר מות רעו רבי מאיר שפירא מלובלין, בז' בחשוון תרצ"ד, הקים על שמו את שכונת זיכרון מאיר.
השם 'זיכרון' ניתן על ידו מתוך רצון להנציח את זכר רבו שנפטר בלי בנים.
כרב השכונה החדשה התמנה אחיו, הרב שמואל הלפרין, ששימש קודם לכן כרב באמסטרדם (תרל"ו - ד' בכסלו תשי"ט).
היה מקורב מאוד לחזון איש והתייעץ עמו בעסקיו.
החזון איש נהג להצטרף למשפחת הלפרין בנסיעתה לנופש השנתי בצפת.
החזון איש גם היה השדכן של בתו של הלפרין, שרה, לתלמידו הרב שלמה כהן.
בעצתו של החזון איש תרם לרב יוסף שלמה כהנמן שטח גדול שהיה בבעלותו על אחת מגבעות העיר, ועליו נבנתה ישיבת פוניבז'.
ההסכם בין השניים נערך בביתו של החזון איש, והתנאי המרכזי שהציב הלפרין היה שעל הרב כהנמן להתחיל בבנייה תוך שנה, ושמדרגות הכניסה יפנו לכיוון שכונת זכרון מאיר.
כמו כן סייע ותרם להקמת ישיבת תפארת ציון שיזם החזון איש.
בתקופת המצור על ירושלים הזמין משאיות עמוסות ירקות ופירות מהשפלה וחילק אותם לתושבים בירושלים.
בשנת תש"ז הזמין את הרב שמואל הלוי ואזנר, מתלמידי הרב מאיר שפירא מלובלין, להקים ישיבה לזכר הרב שפירא בתחומי שכונת זיכרון מאיר בשם ישיבת חכמי לובלין (בני ברק).
הרב וואזנר, שכיהן עד אז כרב בירושלים.
בעצת החזון איש, מונה אף לרב השכונה.
לאחר קום המדינה הקים בתחומי שכונת זיכרון מאיר את "מוסדות הלפרין", עבור בנות ממשפחות מצוקה.
כמו כן הקים מבנים למוסדות תורה ב"מתחם הלפרין" שבמרכז שכונת זיכרון מאיר, ובסמוך לו ייסד את ישיבת אוהל יעקב, הנקראת על שמו.
בסמוך הקים את "בית שרה שנירר" ליתומות פליטות השואה.
בפאתי העיר הקים את בית הקברות הראשון של בני ברק, שומרי שבת, שנועד לקבורתם של תושבי העיר הדתיים.
היה פילנתרופ של מוסדות תורה, חינוך וחסד.
היה חבר הוועד הפועל של מרכז חינוך התורה בארץ ישראל שפעל בתל אביב ואיגד את מוסדות החינוך הדתיים בארץ ישראל.
משה הלפרין – נפטר בשנת תרצ"ג, זמן קצר לאחר עליית המשפחה לארץ ישראל.
חנה, אשת ישראל זילברברג – היא, בעלה וארבעת ילדיהם נספו בשואה.
נחום יואל הלפרין – עסקן חרדי בתל אביב, שהיה מקורב לחזון איש ופעל בשליחותו.
חתניו הם מאיר פרוש, איל ההון הקנדי אייזיק רייכמן והרב ישראל אשר פרנקל אביו של האדמו"ר מרימנוב
שרה – אשת רב שלמה כהן, מתלמידיו הקרובים של החזון איש, נכד רבי שלמה הכהן, בעל ה"חשק שלמה", זקן הרבנים בווילנה.
חתנם הוא הרב משה מרדכי שולזינגר, בעל "משמר הלוי".
יוסף הלפרין – אביו של אבי פרימור, לשעבר שגריר ישראל בגרמניה
אטקה גרוכובסקי – אשת אלחנן גרוכובסקי, היה מראשי הציבור החרדי בתל אביב.
ברטה פוזנרזון - אשת אלכסנדר יהודה פוזנרזון שניהל את ישיבת אוהל יעקב שהקים הלפרין ונקראה על שמו.
פרידה שטוב – אמו של עורך הדין רפאל שטוב
רפאל הלפרין – בנו הצעיר
הרב יעקב הורוביץ (כ"ה בתמוז ה'תש"ג, 28 ביולי 1943 - י"ז בחשוון ה'תש"ע, 4 בנובמבר 2009) היה ראש ישיבת אופקים במשך למעלה משלושים שנה.
נולד בתל אביב לרבקה לבית רפאלוביץ ומנחם מוניש הורוביץ.
למד בבית הספר הדתי "מוריה" בתל אביב, ולאחר מכן, בשונה מבני כיתתו, רצה ללכת לישיבה, וכך הגיע לישיבה התיכונית כפר הרוא"ה בראשות הרב משה צבי נריה.
בישיבה התקרב לרב יששכר מאיר, שכיהן אז כר"מ בישיבה וראה בו מורו ורבו.
באלול תשכ"א הצטרף עם עוד קבוצה מחבריו לרב יששכר מאיר וייסדו את ישיבת הנגב ביישוב "עזתה" (כיום נתיבות).
בישיבת הנגב היה מוסר שיעורי חזרה על שיעורי ראש הישיבה הרב מאיר.
נישא לאסתר בתו של ד"ר משה קטן.
לאחר נישואיו היה מוסר שיעורי גמרא ביישובי הסביבה.
בשנת תשל"ב נתמנה על ידי הרב מאיר למגיד שיעור של שיעור א' בישיבת הנגב.
במהלך השנים התקרב לרב יצחק הוטנר, ראש ישיבת רבינו חיים ברלין בארצות הברית, שבא לנפוש בנתיבות.
בשנת תשל"ג נסע לארצות הברית לצרכים רפואיים וחיזק את קשריו עם הרב הוטנר.
בשנת תשל"ו קיבל הרב הורוביץ הצעה לכהן כראש ישיבה בישיבת אופקים, שזה לא מכבר נוסדה על ידי הרב יוסף גולדנטל, בשליחות הרב אלעזר מנחם מן שך.
עד לבואו לישיבת אופקים, עברה הישיבה שינויים רבים, וסבלה מחבלי לידה.
עם כניסתו לתפקיד, החליט לשנות את אופי הישיבה ומתכונתה.
בשנת תשל"ז הביא לישיבה גרעין של חמישה עשר בחורים מישיבות תיכוניות (בהן: ישיבת נחלים, מדרשית נעם, הישיבה התיכונית חורב וישיבת ירושלים לצעירים) ואיתם ייסד את הישיבה מחדש, כפי שהיא קיימת עד היום.
בהנהגתו התרחבה הישיבה ובתוך כמה שנים מנתה עשרות רבות של בחורים.
לאחר כשלוש שנים מינה לצדו ראש ישיבה נוסף, הרב חיים קמיל, שהגיע מישיבת מיר בירושלים.
שני ראשי הישיבה, הגם שגישתם ושיטותיהם החינוכיות והלימודיות היו שונות, הנהיגו את הישיבה בהרמוניה מלאה.
בשנת תשס"ד חלה במחלה קשה ועבר סדרת טיפולים, ואחר כך נשאר לתקופת החלמה בבני ברק.
בראש חודש אדר תשס"ה חזר לישיבה באופקים ונערכה לו קבלת פנים חגיגית בראשות הרב קמיל.
במסיבת פורים של אותה שנה ערך מסיבת הודיה לרגל החלמתו.
במוצאי הפורים נפטר בפתאומיות עמיתו הרב קמיל.
בעקבות פטירת הרב קמיל מינה הרב הורוביץ לצדו את הרב אליעזר אינהורן.
באלול תשס"ט שוב התרופף מצבו הבריאותי, ובי"ז בחשוון תש"ע נפטר.
ליד תלמידו מיכאל בנימיני שנפטר כשנה וחצי לפני כן בכ"ג טבת תשס"ח עקב מחלה קשה.
תומר חיים בכר (עורך) דולה ומשקה - אלול וראש השנה, אופקים, תשס"ט
תומר חיים בכר (עורך) דולה ומשקה - עשרת ימי תשובה ויום הכיפורים, אופקים, תשס"ט
תומר חיים בכר (עורך) דולה ומשקה - סוכות ושמחת תורה, אופקים, תשע"א
תומר חיים בכר (עורך) דולה ומשקה - חנוכה, אופקים, תשס"ה
תומר חיים בכר (עורך) דולה ומשקה - פורים, אופקים, תשע"ח
תומר חיים בכר (עורך) דולה ומשקה - פסח, אופקים, תשע"ז
הרב יעקב הגר (נולד בי' בתשרי ה'תשט"ז - 26 בספטמבר 1955) הוא האדמו"ר הנוכחי מסרט ויז'ניץ וחבר מועצת גדולי התורה של אגודת ישראל.
נולד ביום הכיפורים ה'תשט"ז, לרבי אליעזר הגר האדמו"ר מסרט ויז'ניץ ולחיה צירל, בתו של הרב שלום עוזר ברוין מקריית אתא.
התחנך במוסדות החסידות, ולמד בישיבת יחל ישראל.
נישא לחוה, בתו של הרב דוד מתתיהו רבינוביץ, האדמו"ר מביאלא בני ברק.
בשנת ה'תשס"א מונה לרב הקהילה ורב שכונת רמת ויז'ניץ.
סייע לאביו בהנהגת החסידות ויצא מדי שנה לארצות הברית ולמדינות אירופה לגיוס כספים.
לאחר פטירת אביו בשנת תשע"ה (2015) מונה לאדמו"ר במקומו.
בינו לבין חלק מבני משפחתו התקיימו עוד בחיי אביו מאבקי שליטה על החסידות ונכסיה, שהמשיכו גם לאחר מכן.
בשנת תשע"ו (2016) צורף כחבר למועצת גדולי התורה של אגודת ישראל.
הורה לבחורי החסידות להקפיד על ביגוד חסידי שמרני, כמו משקפיים מפלסטיק וחליפות ללא עיטורים.
נחשב לבעל קו שמרני בהנהגת החסידות יותר מאביו.
בתו טויבא אסתר נשואה לרב יואל איתמר קרויז, בנו של הרב רב קהילת אודווארי שבברוקלין, משמש כראש כולל אברכים ברמת ויז'ניץ.
בנו ברוך נשוי לשרה רבקה, בת רבי מנחם מנדל הגר האדמו"ר ממרכז חסידי ויז'ניץ.
בתו יוכבד נשואה לרבי מנחם מנדל דוד הגר, בן רבי שרגא פייבוש הגר, האדמו"ר מקוסוב.
ממלא מקום אביו באדמו"רות בארצות הברית, לפני כן כיהן כרב ביהמ"ד קאסוב בירושלים ובעבר כיהן כמגיד שיעור בישיבת יחל ישראל.
בנו יחיאל יהושע נשוי לנחמה חיה, בת רבי חיים שאול טאוב, האדמו"ר ממודזיץ'.
בנו הרב שלום עוזר נשוי לדבורה יוטא לאה, בת רבי חיים מיכאל ביברפלד, האדמו"ר מזלטיפולי-צ'ורטקוב בלונדון.
מכהן כראש כולל ורב קהילת סערט ויז'ניץ ברוממה ירושלים.
יעקב הכהן מנהר פקוד (או יעקב הכהן גאון) היה מראשוני הגאונים וראש ישיבת סורא שבבבל בשלהי שלטון האימפריה הסאסנית.
לפי נוסחת רוב כתבי היד של אגרת רב שרירא גאון, כיהן רב יעקב הכהן גאון כראש ישיבת סורא הייתה במשך שמונה עשרה שנה.
קיים חילוקי דעות אודות שנת התחלת כהונתו של רב יעקב גאון, יש כותבים שהתחיל בשנת ד'תע"ב וכיהן עד פטירתו בשנת ד'ת"צ, ויש דוחים שנת התחלת פעילתו כגאון סורא משנת ד'תע"ה עד ד'תצ"ג
רבי יעקב הורביץ (כונה: רבי יענקעלע מעליצער) (ה'תקמ"ד (בערך) - י"ט בטבת ה'תקצ"ז) היה מייסד חסידות מעליץ, והאדמו"ר הראשון שלה.
נולד ברופשיץ לרבי נפתלי מרופשיץ ולרבקה בת רבי צבי הירש גולדהמר מדוקלה.
נקרא על שמו של אבי סבו רבי יעקב אב"ד לינסק.
נישא לשפרינצא בתו של פישל מפינטשוב מחסידי החוזה מלובלין.
בשנת תקס"ג נבחר לשמש כגבאי צדקה של קופת רבי מאיר בעל הנס בעיר ראפשיץ.
בשנת תקס"ד בהיותו בן עשרים התמנה לרב העיר קולבסוב, תפקיד אותו מילא שלושים שנה, שם כונה רבי יאנקעלע קאלבסוב'ער.
אנשי העיר מעליץ הסמוכה ניסו לגרום לרבי יעקב לכהן ברבנות אצלם, אך אנשי קולבסוב התנגדו וניסו למנוע זאת.
בשנת תקצ"ד הגיעו אנשי מעליץ באישון לילה לבית הרב והצליחו לשכנעו לבוא עימם ולכהן כרב בעירם.
בעקבות מעברו לכהן כרב במעליץ כונה רבי יענקעלע מעליצער, ואנשי מעליץ כונו מאז בשם "מעליץ'ע גנבים".
היה מפורסם במופתיו ועל שמם נקרא גם "בעל שם טוב קטן".
בשנת תקצ"ז התפשטה מגפה בעיר מעליץ, בי"ט בטבת ניצב על יד המזוזה ואמר "אני הנני הרב פה ואחראי לשלום בני העיר, מבקש אני איפוא ממך רבון העולם שתעצר המגפה בעיר הזאת".
באותו היום נדבק אף הוא במחלה ונפטר והמגפה נעצרה.
השאיר אחריו בכתב ידו דברי תורה והדרכה, מחלקם הודפס הספר זרע יעקב (על שם ספרו של אביו "זרע קודש").
היה ידוע גם כבעל מנגן וחיבר מספר ניגונים על מילות התפילה כמו: ברכת טל, יחדשהו, אל אדון, לכה דודי, עומדות היו רגלינו ועוד.
ניגוניו התקבלו גם בחצרות חסידויות אחרות.
החזן דוד ורדיגר הוציא לאור אלבום עם כמה מניגוניו.
לרבי יעקב היו כמה הנהגות ייחודיות, לדוגמה בכל שבתות השנה היה נוהג ללבוש בגדים לבנים עם טלית כמו בימים נוראים ולאכול בהסיבה כמו בליל הסדר, בסוכתו עמדו כל ז' ימי החג ז' כיסאות לאושפיזין וכן הקפיד לא ללבוש שום בגד חדש לפני שטובלים אותו במקוה.
רבי יהודה ממלא מקומו כאב"ד מעליץ, חתן רבי חיים מאיר יחיאל שפירא ממאגלניצא.
רבי חנינא באולינוב, חתן דודו רבי אליעזר הורוביץ מדז'יקוב
רבי אלעזר הופשטיין האדמו"ר מקוז'ניץ
הרב משה יהושע העשיל צענווירטה אב"ד אלפין ב"ר אריה לייבוש תלמיד מהחוזה מלובלין.
אבי ר אברהם יוסף אלתר הנודע בבאבוב בשם ר אלתר.
רבי אברהם אביש פרענקל מוויליפולי
רבי נפתלי אונגאר אב"ד דזבנא בן רבי מרדכי דוד מדאמבראווע, נישא לאלטה ציפורה בתו של רבי יעקב
(ספק) רבי יחיאל ווגשל מפריסטיק (נכד רבי אלימלך מליז'נסק)
יעקב הדס-הנדלסמן (נולד ב-22 באוגוסט 1957) הוא דיפלומט ישראלי.
כיהן בעבר כשגריר ישראל בגרמניה, בהונגריה, בירדן, בקטר ובאיחוד האירופי.
למד בתיכון הדתי צייטלין במגמת מזרחנות.
לאחר שחרורו משרות של שמונה שנים בצה"ל ב-1983, הצטרף למשרד החוץ.
הוא מילא תפקידים דיפלומטיים שונים בממלכה המאוחדת, אוסטריה וטורקיה.
הוא היה גם ראש הנציגות הכלכלית בדוחה, בירת קטר, ובין השנים 2003–2006 היה שגריר ישראל בירדן.
לאחר מכן שב לישראל ומונה לסגן המנהל הכללי, ראש אגף המזרח התיכון ותהליך השלום.
באוגוסט 2011 מונה לשגריר ישראל באיחוד האירופי ולנאט"ו בבריסל.
בינואר 2012 החליטה הממשלה למנותו לשגריר ישראל בגרמניה, וב-9 במרץ 2012 נכנס לתפקידו.
בסוף אוגוסט 2017 סיים את כהונתו כשגריר והוחלף בתפקיד על ידי ג'רמי יששכרוף.
בינואר 2018 מונה לשגריר המיוחד לקיימות ולשינוי אקלים.
בשלהי 2019 מונה לשגריר ישראל בהונגריה במקום יוסי עמרני.
כיהן בתפקיד עד אוקטובר 2024.
הדס-הנדלסמן בוגר תואר ראשון ביחסים בינלאומיים ולימודי המזרח התיכון מאוניברסיטת תל אביב ותואר שני בלימודי המזרח התיכון מהאוניברסיטה העברית בירושלים.
יעקב הדס-הנדלסמן נשוי ואב לשלושה בנים.
יעקב הכט (1935 – יולי 2022) היה חוקר עצמאי בנושאי תרבות האינטרנט ועמית במרכז לחקר האינטרנט באוניברסיטת חיפה.
ניהל את האגף להכשרה מקצועית במשרד העבודה והרווחה (כיום חלק ממשרד הכלכלה) והיה מורה במגמת הייעוץ החינוכי בבית הספר לחינוך של האוניברסיטה העברית בירושלים.
יעקב הכט נולד בברלין בשנת 1935 ועלה לארץ ישראל עם הוריו ב-1938. למד בבתי הספר "חורב" ו"מעלה" בירושלים.
השתחרר משירות מילואים בצה"ל בדרגת רב-סרן.
היה נשוי עד לפטירתו לשופטת בית המשפט המחוזי יפה הכט, ואב לשלושה.
נושא עבודת הדוקטורט שלו היה "השפעתם של מסלולי לימוד וחיברות על דפוסי ניידות בין תפקידים תעסוקתיים של גברים יהודיים בישראל בראשית דרכם", בהנחיית פרופ' ראובן כהנא.
בשנים 1961–1969 יזם ב"מכון הדסה לייעוץ" את פרסומם של מדריכים וחומר נלווה הקשורים לבחירת מקצוע עבור תלמידי בית ספר יסודי ותיכון, כמו תיאורי מקצוע וכן פרסומים כגון "הכנה לבחירת מקצוע", אוגדן מקצועות לבוגרי י"ב, מדריך לפנימיות בישראל, ומרכזי חניכות קהילתיים (מרח"ק).
במקביל לעבודתו במכון הדסה לייעוץ שימש מורה במגמה לייעוץ בבית הספר לחינוך של האוניברסיטה העברית.
בשנים 1969–1994 עסק בנושאי הכשרה וחינוך מקצועי.
עמד בראש האגף להכשרה ולפיתוח כוח אדם של משרד העבודה והרווחה בשנים 1989–1994. בשנים 1961–2000 פרסם מעל שישים מאמרים ופרסומים בכתבי עת שונים בנושאי עבודה, בחירת מקצוע והכשרה מקצועית.
כן הוציא בשנת 2000 בהוצאה עצמית את ספרו "תמורות בחיברות לתעסוקה: מהאתוס היישובי לאתוס הפוסטמודרני".
שימש כחבר ועדת ההשתלמות המרכזית שליד נציבות שרות המדינה.
ב-2005 הוציא ספר נוסף בהוצאה עצמית, באנגלית ובעברית: "על שמונת הדורות של משפחת הכט מפרנקוניה התיכונה, בוואריה 1762 – 2005".
בין השנים 1998–2019 פרסם כחמישים מאמרים בנושאים הקשורים לתרבות האינטרנט.
רובם מופיעים גם במגזין של איגוד האינטרנט הישראלי.
""הֲדָתָה" של האמונות החילוניות ברשת" - ההתפתחויות הטכנולוגיות הדיגיטליות מימיה הראשונים של האינטרנט העולמי בשנות ה-90 של המאה הקודמת, יצרו נוף מדיה חדש ודינמי ששינה את פני הדת.
השיח על הדת במרחב הקיברנטי הוא פורה מאוד.
אחת הטענות המרכזיות בו היא כי ההידרדרות של המונופול הדתי בחברה מובילה, באופן פרדוקסלי, לשגשוג חלופות לאמונות ולדתות חילוניות במרחב הקיברנטי, או לחלופין לגרסה חדשה של גן עדן שנוצרה על ידי בני האדם.
"על אי -השוויון באוליגרכיה המקוונת" -תופעת האי-שוויון באוליגרכיה המקוונת דורשת מחקר והעמקה, שכן האינטרנט המקורי לא תוכנן לשימוש מסחרי; הוא נוצר כנכס הנגיש לכלל הציבור.
הציפייה כי ההסדרים המקוונים יאפשרו פיזור רב יותר של עושר ועוצמה שיקטין את האי-שוויון החברתי המקוון, לא התממשה, וההבטחה של המהפכה הדיגיטלית נפגעה מן הניכוס הקפיטליסטי והאוליגרכי, הרווי טכנולוגיות האנשה, בינה מלאכותית, רובוטיקה ושירותי אחסון בענן.
ההסדרים החברתיים המקוונים התבססו על רעיונות ליברטיניים ודמוקרטיים של אמנציפציה קולקטיבית, שזכו להערכה ולהערצה של הציבור.
אולם למעשה ההסדרים הללו שולטים במידע המעניק לאוליגרכים כוח כלכלי עצום.
"תרומתן של תוכנות האנשה להתפתחות התרבות" - שנת 2016 הוכרזה כשנת הבוטים, שנה שבה תוכנות האנשה החלו לחדור לתודעת הציבור.
תוכנות אלו החלו לתפוס חלק הולך וגדל בתפעולה של התרבות והחברה במגזרים כמו בפוליטיקה, ברפואה, במשפט, בתעשייה ובמסחר.
הרבה מתעבורת האינטרנט מופקת כבר ללא יד אדם.
העולם המקוון הופך לאקולוגיה דיגיטלית חדשה שבה בני האנוש עלולים להישאר מאחור והמחשבים עלולים להגיע ליכולות אינטלקטואליות גבוהות במידה משמעותית מאלו של בני האדם.
"הזכות לחשיפה ברשתות החברתיות" - למרות השיח האינטנסיבי בדבר הזכות לפרטיות ברשת שרגולטורים בצדה, הולכת ומתהווה נורמה המרחיבה את טווח החשיפה של גולשים בכל הגילים, זאת עוד לפני הדיון בזכות לחשיפה.
עדות לכך היא העלייה המשמעותית במספר הגולשים ברשתות החברתיות, שהחשיפה היא התנאי העיקרי להצטרפות אליהן.
גם המשמעויות הסותרות של מושגים מסוימים, שבהם נדון במאמר, והמאבקים על הזכויות ברשת לא מנעו את פריחתן של הרשתות החברתיות, והן ממלאות מקום מרכזי בחייהם החברתיים של גולשים רבים.
"פתולוגיה, מיתוס ופאניקה מוסרית בהתמכרות לאינטרנט" - בחברה המודרנית, תפקידם של אנשי בריאות הנפש לטפל בתחושות מצוקה של האדם המביע אותן בצורות שונות ומצוקות הקשורות לאינטרנט בכלל זה, אולם לייחס לטכנולוגיות האינטרנט את הגורם הישיר למצוקה אין לה, בינתיים, על מה להסתמך.
כהסדר חברתי אלטרנטיבי, התפתח מיתוס המסייע ליצירת סמן נגטיבי לסדר החברתי הווירטואלי ולהתנהגות אינטרנטית רצויה.
מיתוס זה, מעניק "לגיטימציה" להתערבות חברתית על מנת למנוע פגיעה אפשרית בתהליכי הסוציאליזציה של הצעירים בחברה.
ההתמכרות של הצעירים נהפכה למֶטָפוֹרָה של מלחמת תרבות בין-דורית.
במאבק זה, האינטרנט מתואר כאבן נגף וכתיבת פנדורה וירטואלית, המכילה הרבה מתחלואי החברה.
ההתמכרות שוב איננה נתפסת כתדירות הגלישה בלבד, אלא מיוחסת בעיקר לאיכותן של סביבות הגלישה.
תפיסת ההתמכרות כ"מחלה" נעשית במסווה של חמלה ודאגה לזולת, בעוד שלמעשה, היא מושפעת מאינטרסים כלכליים, חברתיים ופוליטיים, המבוססים על עצמה וכסף.
"המרחב הציבורי המקוון והפוליטיקה האלטרנטיבית" - אירועי "האביב הערבי", שנועדו להפיל משטרים אוטוריטטיביים ורודניים, מהווים זרז לשיח בדבר מקומה של המדיה החדשה כמחוללת מהפכות חברתיות.
השיח קיבל תאוצה עקב המחאות הגלובליות של קיץ 2011 על "הצדק החברתי" (social justice struggles), שהתרחשו גם במדינות הדמוקרטיות בעלות משטר קפיטליסטי נאו-ליברלי.
במקביל לגל המחאות העולמי החלה בישראל המחאה על מחיר ה"קוטג'", התרחבה למחאה על יוקר שכר דירה, והפכה למחאה על "צדק חברתי".
"הרב-לשוניות באינטרנט: מהמונו-לינגוויסטי למולטי-לינגוויסטי ברשת" - דן בקשר שבין הרב-לשוניות לבין תהליכים פוליטיים הנוגעים לשפות טריטוריאליות ולהגנה על זכותם של מהגרים ומיעוטים להשתמש בשפת אמם.
נדון גם בהעצמה הכלכלית של השפה באמצעות דרישותיהם של צרכנים לרכוש מוצרים ושירותים ברשת בשפתם, מה שמשתלב במגמה לשימור המורשת הלשונית והתרבותית של שפות נכחדות (at-risk languages) שהסתמנה עקב הגלובליזציה של שפות.
יעקב הכהן (9 בנובמבר 1872 – 8 במאי 1914) היה עיתונאי, סופר, משורר, מתרגם, מחנך ומוזיקאי יהודי-תוניסאי.
מחלוצי העיתונות והספרות המודרנית בערבית יהודית בתוניסיה.
יעקב הכהן נולד בתוניס בשנת 1872. בילדותו למד בתלמוד תורה מסורתי, והחל מגיל 13 למד בבית ספר צרפתי בתוניס.
לאחר שהשלים את לימודיו התיכוניים בגימנסיה צרפתית בתוניס החל להשתלם בהוראה.
משנת 1891 גם החל לקחת חלק בעיתונות היהודית-תוניסאית הענפה בערבית יהודית.
את ראשית עבודתו העיתונאית החל עם ייסוד שבועון בשם "אלנצרה" ("הניצחון") שיצא לאור בעריכתו במשך שנתיים.
כשנדרש לשלם פיקדון גדול לממשל הצרפתי לשם המשך פרסום העיתון, החליט לסגור את העיתון ולחבור לעמיתו, העיתונאי צמח הלוי, והשניים ייסדו יחדיו עיתון בשם "נאצר אלמחיירין".
בהמשך נחקק חוק צרפתי שהציב מגבלות חמורות על פרסום עיתונים בתוניסיה וגרם להפסקת הוצאתו לאור גם של עיתון זה.
במקביל לעבודתו העיתונאית היה למחנך לצרפתית בבית הספר של כל ישראל חברים בתוניס (1892-1897).
בשנת 1896 נשא לאישה את תיריז אלחורי, בתו של סוחר אמיד בשם שאול אלחורי.
בשנתיים לאחר מכן הוא עבד בעסקי המסחר של חותנו, וכן השלים תעודה גבוהה בהנהלת חשבונות ובלימודי ערבית.
בשנת 1898 שב לעבודתו כמורה בבית הספר של כי"ח, ולמשך שלוש שנים עבד גם כמתרגם עבור זרועות הממשל הצרפתים.
בשנת 1904 בוטל החוק הצרפתי שמגביל פרסום עיתונים, ובעקבות כך ייסד שבועון גדול בערבית יהודית בשם "אלשמס", ממנו הופיעו 41 גיליונות.
אחר כך סגר את השבועון כדי להקים במקומו עיתון יומי בשם אלצבאח, שיצא לאור בעריכתו ב-10 השנים הבאות, עד פטירתו של הכהן בשנת 1914. אלצבאח נודע כאחד העיתונים היהודים-תוניסאים החשובים ביותר בערבית יהודית, היה העיתון הפופולרי ביותר בזמנו, והמשיך לצאת לאור כ-15 שנה נוספים לאחר פטירתו של הכהן.
כמו העורך עצמו, העיתון גילה אהדה לציונות ופרסם מאמרים רבים כדי לגייס תרומות עבור היישוב היהודי בארץ ישראל.
העיתון מנה בין 4 ל-16 עמודים, ופורסמו בו כתבות על יהדות העולם, ענייני השעה של יהודי תוניסיה, כתבי ספרות ושירה, אקטואליה מצרפת ומהעולם ועוד.
בנוסף לאלצבאח, הכהן הוציא לאור בשנת 1910 כתב עת סאטירי קצר-ימים בשם "כ'ללט-מללט" וכן שימש כעורך של כתב עת קטן בצרפתית על יהדות תוניסיה בשם Le Judaïsme Tunisien.
מעל דפי עיתוניו הוא פרסם מאמרים על ענייני השעה שהעסיקו את יהדות תוניסיה, כמו גם סיפורים בהמשכים.
סיפור אחד שלו, "אלנסר אלאחמר" ("הנשר האדום"), שיצא לאור כספר בשלושה כרכים, זכה לפופולריות גדולה בקרב יהודי תוניס.
בין חיבוריו ותרגומיו האחרים נמנים "נאזלת דרייפוס" (העוסק בפרשת דרייפוס), "צומת פסח ואלסוכה" (ריב/ויכוח פסח וסוכות), "מלזומת לילת אלג'לטה" (שיר ליל הטעות), "קצצת יוסף" (מעשיית יוסף), "קצצת שמשון" (מעשיית שמשון), "הצעירה הצנועה", "הרי החושך", "להבות התאווה" ועוד.
הוא תרגם מצרפתית גם את היצירה הידועה שלושת המוסקטרים.
בנוסף חיבר פואמות, בהן "אהבת שמשון ודלילה" ו"מכירת יוסף".
רוב חיבוריו פורסמו תחילה בהמשכים כפיליטונים בעיתוניו, ולאחר מכן הוצאו לאור כספרים.
הכהן אהד את הציונות, ובין היתר תרגם מצרפתית לערבית יהודית את הספרון "אלציוניסם" מאת ד"ר אלפרד ואלנסי, אחד ממנהיגיה של הציונות בתוניסיה.
במהלך חייו עבד על הרכבת מילון צרפתי-עברי, אך לא הספיק לפרסמו והוא נותר בכתב יד.
בנוסף נותרו בכתבי יד שני ספרי לימוד שהחל לחבר, האחד ספר לימוד של עברית והשני ספר לימוד של דקדוק ערבית.
נוסף לשאר פעילויותיו, היה חובב של מוזיקה ושירה.
הוא ניגן על כינור, פרט על פסנתר, והיה ידידם של מוזיקאים ידועים בתוניס כגון "פללו הגדול" (זמר החצר של הביי של תוניסיה), ניסים ג'אוי, אשר מזרחי (משורר, מלחין, חזן, פייטן וזמר יהודי מירושלים) ומרידך סלאמה.
יחד נהגו להתאסף וליצור מוזיקה.
הכהן חיבר מספר יצירות מוזיקליות, בהן "צומת אלמאלוף ואלמצרי", "ערדוני ז'וג' צבאיה" (פגשוני שתי נערות), "מא אחלה לממת אלאבנאת" (מה נעימה היא אספת עלמות), "זהרת אלפלך ובנת אלמלך", "אלמוגאהדה פי סביל אלחב" ועוד.
בשנת 1913 לקה במחלה קשה, שמנעה ממנו לעסוק בעריכת עיתונו אלצבאח במשך חמישה חודשים.
ב-25 בדצמבר 1913 חזר להוציא לאור את העיתון, ופרסם בו מאמר תודה לקוראים הרבים ששלחו מכתבים ושאלו לבריאותו:
הכהן המשיך להוציא לאור את העיתון באופן רציף במשך שלושה וחצי חודשים נוספים.
היה נראה שמצבו משתפר, אך ביום הראשון לאחר פסח, ב-19 באפריל 1914 נפטר בביתו, בגיל 42 בלבד.
על פי דניאל חג'אג', אבל רב אחז ברבים מבני העיר שהכירוהו - יהודים, מוסלמים וצרפתים.
בעיתונים רבים בתוניסיה פורסמו הספדים לזכרו.
על מפעליו התרבותיים השונים זכה לאות הכבוד "נישאן איפתיכ'אר" מהממשל התוניסאי בשנת 1906.
פיקד על חטיבה 4 במלחמת יום הכיפורים.
הדר נולד בבני ברק, התגייס לצה"ל ב-1953 ושירת כלוחם וכמפקד מחלקה בגדוד 52 של חטיבת גבעתי.
ב-1956 עבר יחד עם הגדוד הסבה לשריון.
במבצע שומרון הוא השתתף כקצין בכוח חרמ"ש שחילץ את הצנחנים בחירבת צופין.
שימש מדריך בקורס קציני שריון.
בהמשך שירת כמפקד פלוגת טנקי AMX-13 בגדוד 9, כקצין המבצעים של חטיבה 7 וכמפקד פלוגה בהקמת גדוד 46, כגדוד שריון סדיר בחטיבה.
בהמשך שירת כסגן מפקד גדוד 9.
במלחמת ששת הימים פיקד על גדוד 86 שהשתייך לחטיבה 200 שהיה על טנקי AMX-13, סופח לחטיבה 11 ונלחם ברצועת עזה.
בתום המלחמה מונה למפקד בסיס הטירונים של חיל השריון.
בפברואר 1968 מונה למפקד גדוד 9 ולחם עמו במלחמת ההתשה בגזרת תעלת סואץ, באוקטובר 1968 מונה למפקד קורס קציני שריון ומפקד גדוד 196 במקומו של עמי רדיאן שנפצע באורח קשה ממוקש.
ב-1972 מונה למפקד חטיבה 4, חטיבה ממוכנת במילואים.
במלחמת יום הכיפורים התגייסה החטיבה בימ"ח במחנה כורדני ונסעה על שרשראות עד לרמת הגולן.
החטיבה כללה גדוד טנקי שרמן, שני גדודי חרמ"ש ופלוגת סיור, לחטיבה צורף גדוד 39, גדוד מילואים של טנקי צנטוריון מחטיבה 188, ומאוחר יותר גם גדוד צנטוריון 61 מחטיבה 205. החטיבה השתתפה בקרבות הבלימה והתקפת הנגד הישראלית ברמת הגולן, ועצרה את הסורים במעלה גמלא.
בהמשך שירותו הצבאי שירת בשנים 1975-1974 כמפקד בית הספר לשריון ובמינוי משני פיקד על חטיבת הראל בשנת 1976 השתחרר משירות קבע.
במסגרת שירות המילואים שימש מספר שנים אחר כך כסגן מפקד אוגדת המילואים 880.
לאחר שחרורו מונה למנכ"ל עיריית תל אביב-יפו, וכיהן בתפקיד בשנים 1976–1981.
נפטר ב-19 במאי 2023, והובא למנוחות בבית העלמין פרדס חיים בכפר סבא .
הרב יעקב היילברון (תק"ע, 1810 - י' בשבט תר"ט, 2 בפברואר 1849) היה רב הונגרי, מחבר הספר "מגילת סדרים".
נולד בזנטא לרבי יצחק אייזיק היילפרין, רב העיר ולפני כן אב"ד אורמין.
סבו הרב יהודה אריה לייב היילפרין הוציא את ספר סדר הדורות של סבו הרב יחיאל היילפרין.
בבחרותו נסע ללמוד בישיבת פרשבורג אצל החתם סופר.
רבו מזכיר אותו בתשובה שכתב לאביו.
אמו היא הרבנית היצל שהייתה זיווג שני לבעלה.
לאחר נישואיו התגורר בזנטה ועמד לצד אביו בהוראה ובהנהלת הקהילה, בפרט בימי זקנותו.
בשנת תר"ג התקבל לכהן ברבנות אדה.
הוא הנהיג את העיר בתקיפות, תיקן תקנות בנושא צניעות, ונתן דרשות מוסר חריפות.
בשנת תר"ט, בזמן המהפכה ההונגרית, התפרעו הסרבים המקומיים, והוא נרצח יחד עם שלושים איש מקהילתו.
הובא לזנטה לקבורה בסמוך לאביו.
יחד עמו נקברו הרב איסר אולמן רבה של זנטה והרב יעקב מינץ בנו של הרב משה מינץ.
הותיר ארבעה ילדים, שני בנים ושתי בנות.
בנו הרב יצחק אייזיק גדל אצל ידידו הרב שמעלקא מסעליש ובנו הרב צדוק גדל אצל ידידו הרב יקותיאל יהודה טייטלבוים
קונטרס כוכב מיעקב - על שולחן ערוך הלכות פסח.
לשון צדק – דרשות על התורה והמועדים.
מגלת סדרים - שני חלקים, על התורה וחידושי הלכה.
שו"ת מגילת סדרים, בני ברק תשס"א.
יצא לאור על ידי צאצאו, הרב אלתר דוד טעביל הלפרין.
יעקב האפט (11 בינואר 1884, קונוטופ, אוקראינה - ו' באדר תשכ"ו 26 בפברואר 1966, ירושלים) היה סופר, איש ציבור ורואה חשבון.
ייסד את חברת "האפט את האפט" לראיית חשבון (היום חלק מBDO), היה חבר הנשיאות בוועד הלאומי ובוועד קהילת ירושלים, ייסד את פרס ברנר בשנת 1945, והיה ממקימי שכונת בית הכרם בירושלים.
שנים ראשונות והעלייה לארץ ישראל
נולד בקונוטופ באוקראינה ב-11 בינואר 1884. אביו הרב ר' בנציון, בן הרב מקונוטופ, ר' אריה ליב, ואמו שפרינצה, בת הרב חיים ניקרייטין.
בגיל שלוש עברה המשפחה לקלינצי, עיר שדה באוקראינה.
למד תורה אצל אביו וסבו.
בן 16–17 החל ללמוד בישיבת וולוז'ין והשתלם בלימוד עצמי ובהשכלה עברית כללית.
יעקב היה מבין מארגני חבורה ציונית בעירו, ועד מהרה נבחר לצאת בשליחותה לעיירות בסביבתה.
כך הוא פגש את אורי ניסן גנסין, שנעשה עד מהרה לידידו הקרוב.
בשנת 1904 החליט יעקב לעלות לארץ ישראל עם החבורה הציונית שעליה נמנו גנסין והדסה יוּריץ, רעייתו לעתיד.
זאת למרות ניסיונות שכנוע נגד הרעיון מאישים שפגש, כמו הרב טשרנוביץ, שבניו תכננו לעלות עם יעקב ארצה.
עלה לארץ ישראל ביולי 1904, זמן קצר לאחר מותו של הרצל וימים אחדים לאחר רצח שר הפנים הרוסי פלבה.
בין מקבלי פניו בארץ היה מנחם גנסין, אחיו של אורי ניסן, שהכירו מנעוריו.
עם הגיעם לארץ, התפזרו בני החבורה בארץ ונפגשו מדי פעם במקומות שונים.
יעקב החליט לעבוד בקטיף בפרדסי פתח תקווה, והיה אחד מראשוני הפועלים היהודיים שעסקו בעבודה זו - עד אז רק הפועלים הערבים עבדו בה.
לאחר ששכנעו את יהושע שטמפפר - ממייסדי פתח תקווה - והביעו נכונות לא לקבל שכר בימי עבודתם הראשונים (ימי ניסיון), הצליחו יעקב וחברו שבא עמו מרוסיה, הלל קרסיק, לקבל את העבודה הנכספת.
בעקבות הצלחתם בעבודת הקטיף, הם המשיכו בה ואף נוספו עוד פועלים עברים לעבודה זו, ביניהם א"ד גורדון, שעבד לצדו של יעקב בשלב מסוים.
לאחר זמן מה, עבר יעקב לעבוד כפועל גם בפרדסי מקוה ישראל.
המעבר לארצות הברית והעלייה השנייה לארץ ישראל
בשנת 1905 השתתף יעקב בקונגרס הציוני השביעי בבזל, כנציג של חברי התנועה הציונית ממחוז קונוטופ שבו נולד.
בקונגרס זה נדחתה סופית "תוכנית אוגנדה".
לאחר הקונגרס חזר יעקב לרוסיה, ונישא להדסה בת משה אהרן יוּריץ ב-1906 בעיירת מולדתה קלינצקי.
באותה השנה עברו בני הזוג לשיקגו, ארצות הברית ויעקב עבד שם כסוכן מכוניות.
בני הזוג לא הצליחו להתרגל לאורח חייה ולמושגיה של החברה האמריקאית, ולכן ב-1910 החליטו שניהם לעלות ארצה.
עם עלייתו, מונה יעקב על ידי ארתור רופין למנהל האדמיניסטרטיבי של חוות כנרת, שאותו מילא בשנים 1911–1912 תחת מנהל החווה, האגרונום משה ברמן.
בחווה נולדו ליעקב ולהדסה שני ילדים - לוטוס וורדינה - שנפטרו לפני שהגיעו לגיל שנה.
בנם הבכור לוטוס נולד ב-1911, והיה הילד הראשון שנולד בחוות כנרת.
נפטר בגיל שישה חודשים בבית החולים הסקוטי בטבריה.
קברו היה השני בבית הקברות על שפת הכנרת.
עקב האסון הכפול, עזבו בני הזוג את החווה ופנו לירושלים, שם יעקב עבד כמנהל בתי המלאכה של בית הספר לאמנות בצלאל בשנים 1913–1918.
במהלך מלחמת העולם הראשונה עבר חברו הטוב של האפט, יוסף חיים ברנר, עם בני משפחתו לחוות בן שמן, והותיר את כל כתבי היד שלו אצל האפט למשמרת.
לאחר שהבריטים כבשו את הארץ בשנת 1918, החלו התושבים היהודים בירושלים לארגן את מוסדותיהם תחת השלטון החדש.
ביוזמתו של יעקב טהון, הם בחרו ב"וועד העיר ליהודי ירושלים", לייצגם מול השלטון הבריטי ולארגן את השירותים הקהילתיים - חינוך, בריאות וסעד.
האפט היה חבר בוועד עד שנת 1932, ואף היה חבר בנשיאותו מספר שנים.
גם היישוב היהודי בארץ ישראל החל להתארגן מחדש באותה התקופה.
האספה המכוננת בראשותו של טהון התכנסה מספר פעמים והכינה את הבחירות לאספת הנבחרים.
האספה בחרה ב"וועד הלאומי לכנסת ישראל", שהיה המוסד העליון של היישוב היהודי בארץ בתקופת המנדט הבריטי.
יעקב היה ציר אספת הנבחרים וחבר הוועד הלאומי, גם בנשיאותו, עד שנת 1927.
יעקב והדסה התגוררו באותה התקופה בשכונת בצלאל, שם נולדו בניהם דניאל ויהונתן.
בהמשך נולדו להם בן נוסף ובת - מיכאל ומקסימה.
בשנים 1918–1919 עבד יעקב כמנהל עסקי בבית החולים "הדסה", ובשנים 1920–1928 היה מנהל מחלקת ביקורת החשבונות בהנהלה הציונית ומילא בה גם תפקידים אחרים.
במאורעות תרפ"א נרצח ברנר בכפר ערבי סמוך לתל אביב.
מותו השרה דיכאון רב על מעריציו ואוהביו, וביניהם יעקב האפט, שייסד לזכרו בשנת 1945 את פרס ברנר, שהוענק מדי שנה לסופר עברי בארץ ישראל.
בשנת 1925 הוסמך יעקב לרואה חשבון, ומשנת 1928 כיהן כראש החברה לראיית חשבון אותה ייסד, "האפט את האפט".
האפט היה ממייסדיה הבולטים של שכונת בית הכרם, ונטל חלק מרכזי בארגונה ובניהולה במשך שנים רבות.
היה מיוזמי הקמתה של אגודת "בוני בית" בשנת 1920, שמטרתה הייתה להקים שכונת גנים חדשה במערב ירושלים, עם בתי מגורים על מגרשים נרחבים, שבמרוצת הזמן יהיו מוקפים גינות, אילנות ועצי פרי.
חברי האגודה - מורים, סופרים ופקידים במוסדות ציבוריים - שילמו תשלומים חודשיים בשיעורים קטנים, כדי לקנות את השטח שעליו תוקם השכונה החדשה.
בארגון היו כ-150 חברים, ולכן הם נזדקקו לשטח גדול - לפי התכנונים הראשוניים הם רצו לרכוש לכל חבר מגרש בשטח של כ-1.5 דונמים, ובסה"כ היו זקוקים לשטח של כ-300 דונם, כולל שטחים ציבוריים וכבישים.
חברי האגודה חיפשו שטח מתאים לבניית השכונה.
תחילה מצאו שתי חלקות בדרך להר הצופים, אך ויתרו עליהן מאחר שלאחת דרשו מחיר גבוה מדי, והשנייה, למרות מחירה הנמוך, הייתה על גבעה רמה, שמשני עבריה מורדים תלולים המוליכים אל גיאיות - מקום לא מתאים לבניית שכונת מגורים.
בהמשך הם מצאו חלקת אדמה במקום בו נמצאת כיום שכונת "בית וגן", אך חברי האגודה "בית וגן" הכריזו שיש להם זכות קדימה על החלקה, ולכן חברי "בוני בית" ויתרו עליה.
לבסוף הם קנו חלקת אדמה ממערב לירושלים, בשטח סלעי, שם נמצאת שכונת "בית הכרם" היום.
זאת לאחר ששכנעו אדם אמיד שגם רצה לרכוש את השטח הזה, לוותר על העסקה.
יעקב האפט מילא תפקיד מכריע לא רק בעסקה לקניית השטח, אלא גם בתכנונה ובראשית בנייתה, תוך ניצול קשריו עם מוסדות ההסתדרות הציונית וההסתדרות הכללית.
תכנון השכונה החדשה הופקד בידיו של ריכרד קופמן, אדריכל ובונה ערים, שארתור רופין מינה אותו למנהל המחלקה לבניין ערים ואדריכלות מטעם ההנהלה הציונית וחברת הכשרת היישוב.
תוכניתו אושרה על ידי הוועדה לבניין ערים ב-5 ביולי 1922. קופמן החשיב את השכונה ליצירתו המשובחת ביותר, שבוצעה בדיוק על פי התכנון שלו, על כל פרטיו.
האפט נבחר ליו"ר הוועד של השכונה ב-1922 והוא הציע את תקנון השכונה והביאו לאישור המועצה ולאחר מכן לאישורה של ממשלת המנדט בינואר 1924. בסוף 1925 הוא התפטר מראשות הוועד, שהחליט באספה כללית לרשום את שמו של האפט כמייסד השכונה וכראש הוועד הראשון, כהוקרה על שירותו לשכונה ועל חלקו המכריע בבניינה.
בשנת 1927 נבחר יעקב שוב ליו"ר הוועד, ולאחר שהוציא את הוועד ממצבו הכספי הקשה - בעזרת הלוואות שהצליח להשיג - וביצע שיפורים רבים בשכונה, פרש בשנית מניהול הוועד, אך המשיך בפעילותו בוועדות אחרות בשכונה.
ראשית פרסומו הייתה בסיפור שהתפרסם בשבועון "הדור" בעריכתו של דוד פרישמן (שנה ב', תרס"ד) ולאחר מכן פרסם רשימות, סיפורי ילדים ועוד ב"שבלים", בקובץ שערך ברנר, לזכר א"נ גנסין "הצדה" (חתום שם: י.
הוא כתב ויצר עד לשנות ה-30 לחייו.
לאחר מכן עשה הפסקה של כ-45 שנה, שלאחריה המשיך לכתוב.
יצירותיו מתאפיינות בעיקר בהצגת חייו האישיים ובאהבת הארץ והידורה.
הרהורים וזיכרונות (ירושלים, הוצאת ניומן, תשי"ט-1959).
סיפורים, זיכרונות, מסות על אישים (ירושלים, קריית ספר, תשכ"ג).
את שנותיו האחרונות האפט הקדיש ברובן לכתיבה.
הוא כתב שני ספרים, אוטוביוגרפיים ברובם, "ברון כוכבי ערב" ו"מעגלי זריחה ושקיעה".
נפטר בירושלים בשנת 1966, ו' באדר תשכ"ו, בגיל 82.
רבי יעקב ב"ר לוי הלוי ממרויש (?
- ד'תתקצ"ג, 1233) - רב ומקובל מחכמי יהדות פרובנס בתקופת הראשונים, מחבר הספר שו"ת מן השמים.
כן כונה בעבר בשם רבי יעקב 'החסיד' או 'הקדוש'.
ר' יעקב הלוי, נולד לר' לוי.
התגורר במרויש (זיהוי אפשרי: מארווז'ול ).
רבי אלעזר אזכרי כתב שהיה גיסו של רבי מרדכי בן הלל, אך מדובר בטעות בינו ובין רבי יצחק מקורביל.
הטענה שהיה מבעלי התוספות אינה מקובלת כיום.
רבי יעקב הלוי, חיבר ספר שאלות ותשובות - "שו"ת מן השמים", אשר נודע בייחודיותו בכך ששאל את שאלותיו מהשמיים.
הרדב"ז, שהיו בידיו קצת מהשו"ת של רבי יעקב, כותב עליו כי הוא היה "חכם גדול מקובל" ו"היה שואל שאלות מן השמים".
וכן תיאר את באמצעות מה שאל מן השמים את שאלותיו: "...
על ידי התבודדות ותפילה והזכרת שמות, והיו משיבין לו על שאלותיו".
כן גם נכתב בספר שם הגדולים כי "רבינו יעקב החסיד, היה שואל שאלות מן השמים בהלכות ובפסקי-דינין ולהכריע בין הפוסקים.
והביא גם את דברי הרדב"ז ש"היה אחד מהגדולים בקבלה".
ושמענו כי קודם כן הייתה מעלה כזאת לרש"י ז"ל, אבל על זה החסיד ראינו פליאות גדולות ונוראות על ספריו ועל דברו ויקם עדות ביעקב ותורה שם בישראל ומקצת דבריו כתבנו".
יעקב (קובי) הלר (נולד ב-22 בנובמבר 1977) הוא קצין בצה"ל בדרגת תת-אלוף המשמש כמפקד אוגדת יהודה ושומרון.
בעבר כיהן כמפקד המרכז לאימונים ביבשה, מפקד עוצבת המפץ, מפקד חטיבת עוז, מפקד החטיבה הדרומית ברצועת עזה, מפקד יחידת דובדבן ומפקד גדס"ר גולני.
הלר נולד בירושלים ליאיר ושולה הלר וגדל ביישוב קרני שומרון.
למד בישיבה התיכונית ישיבת בני עקיבא השומרון בקרני שומרון ובישיבת נווה דקלים ששכנה בגוש קטיף.
התגייס לצה"ל בשנת 1997, שובץ בחטיבת גולני והתקבל לסיירת גולני.
בשנת 2001 מונה לסגן מפקד הפלוגה המסייעת בגדוד 51. לאחר מכן מונה למפקד פלוגה רובאית בגדוד 51, והוביל אותה במבצעים רבים ביהודה ושומרון, בין היתר במהלך מבצע חומת מגן, ובלחימה בהר דב כנגד חזבאללה.
בהמשך שימש כמפקד פלגת לוחמים ביחידת אגוז.
במהלך מלחמת לבנון השנייה קטע את לימודיו, והצטרף ליחידת אגוז בלחימה במרון א-ראס ובינת ג'בייל.
בהמשך הלחימה שימש כקצין בחפ"ק של חטיבת גולני.
לאחר מכן מונה לסגן מפקד גדוד 12 בין השנים 2006–2007. בהמשך שירת כסגן מפקד יחידת אגוז בין השנים 2007–2008. לאחר מכן מונה לראש לשכת ראש אג"ת, אמיר אשל בין השנים 2008–2009.בסיום התפקיד יצא ללימודים בפו"ם.
ביוני 2011 הועלה לדרגת סא"ל ומונה למפקד גדס"ר גולני, ושימש בתפקיד עד יוני 2013. במהלך תפקידו החלה לחימה משמעותית באזור גדר המערכת, בין המורדים הסורים לצבא סוריה ברמת הגולן הסורית.
הגדוד תחת פיקודו, בנוסף לפעילות המבצעית, החל להעביר פצועים מגבול סוריה להענקת טיפול מציל חיים, כאשר חלקם הועברו לטיפול בבתי חולים בישראל.
לימים נקרא מבצע הטיפול בפצועים, שכנות טובה.
על הלחימה ברמת הגולן ועל פעולת פינוי הנפגעים מסוריה, קיבל הגדוד ב-30 בדצמבר 2013, את פרס הרמטכ"ל ליחידות מצטיינות.
תחת פיקודו, ביצעה היחידה מאות מבצעים, ורשמה הישגים רבים ומשמעותיים בלחימה בטרור בפיקוד המרכז.
ב-13 באוקטובר 2016, קיבלה יחידת דובדבן את צל"ש הרמטכ"ל, על פעילותה המבצעית בשנה השנייה לפיקודו על היחידה (2016-2015), ועל פיתוח והטמעת אמצעי לחימה ייעודיים אשר העצימו את האפקטיביות המבצעית.
ב-17 ביולי 2023 הוחלט על מינויו למפקד הבא של מל"י.
ב-7 באוקטובר 2023, עם תחילת טבח שבעה באוקטובר, יצא הלר מביתו לדרום להילחם ולפקד על מספר גזרות והציל חיי אזרחים רבים.
נלחם בקרבות בבסיס אורים, נחל עוז, כיסופים, קרב רעים, ויער רעים בו התקיים פסטיבל נובה.
עם פציעתו של תא"ל רומן גופמן מונה לממלא מקום מפקד מל"י.
ב-24 בינואר 2024 מונה הלר באופן רשמי למפקד מל"י.
ב-31 באוגוסט 2025 נכנס לתפקיד מפקד אוגדת יהודה ושומרון.
הלר נשוי למיכל ואב לשבעה.
בעל תואר ראשון במדע המדינה ומשאבי אנוש מאוניברסיטת אריאל, תואר שני במדע המדינה מאוניברסיטת חיפה ותואר שני נוסף במנהל עסקים מהקריה האקדמית אונו.
יעקב דרור (קלאוס דרייער; 25 ביוני 1909 – 27 במרץ 1999) היה רופא, פרופסור לרפואה תעסוקתית.
הוא שימש הרופא הראשי של הפלמ"ח בשנים 1942–1944.
קלאוס דרייער נולד בקלן, גרמניה, למשפחה יהודית מתבוללת.
סיים בית ספר עממי פרוטסטנטי, התקבל לפקולטה לרפואה בפרייבורג, המשיך במינכן וסיים בקלן.
בשנת 1936 היה מדריך בעליית הנוער.
ביולי 1936 עלה לארץ ישראל.
התיישב בנהריה ועסק בחקלאות אבל בתחילת מלחמת העולם השנייה חזר לעסוק ברפואה.
שירת בפלמ"ח, במטה הפלמ"ח ובפלוגה ב'.
עוזרו היה אלישע אליעזר פרידמן.
משנת 1947 חזר לשירות פעיל ב-הגנה, באפריל 1948 התמנה לקצין רפואה אחראי על שלוש חטיבות הפלמ"ח, באוקטובר 1948 התמנה לאחראי על שרות הרפואה בנגב ובנובמבר 1948 אחראי על שרותי הרפואה בחזית הצפון.
הד"ר טובה ברמן ישורון אשר הקימה את המחלקה התעשייתית בקופת חולים כללית, ולאחר קום המדינה הייתה המנהלת הרפואית של הקופה, החזירה אותו לעבודתו בקופת חולים, בחיפה.
בשנת 1951 יצא לאוניברסיטת סינסינטי, בדרום מערב מדינת אוהיו בארצות הברית להתמחות ברפואה תעסוקתית.
עד שנת 1959 ניהל את המחלקה לרפואה תעסוקתית בקופת חולים כללית בחיפה.
בהמשך היה מנהל המחלקה לרפואה תעסוקתית במרכז קופת חולים ויו"ר איגוד רופאי התעשייה בישראל.
בשנת 1970 התמנה לפרופסור בבית הספר לרפואה, באוניברסיטת תל אביב.
נפטר ב-1999. השאיר אישה, שני בנים ובת.
יעקב הירש (23 ביוני 1924 - 23 בפברואר 2018) היה מנכ"ל משרד מבקר המדינה, פעיל ביחסי גרמניה–ישראל ובסיוע לניצולי שואה.
על תרומותיו לשיקום ופיתוח היחסים בין שתי המדינות, קיבל ב-2013 את עיטור הכבוד של הרפובליקה הפדרלית של גרמניה.
יעקב הירש נולד בהלברשטאדט שבגרמניה ב-1924 ומ-1928 גדל בברלין-שרלוטנבורג, שם למד בבית הספר הציוני ע"ש תיאודור הרצל תחת כנפה של הפעילה הציונית פאולה פירסט.
הוריו היו פעילים בתחום הציונות, ובין השאר היו חברים באיגוד הציוני של גרמניה.
ב-1935 ברחו מגרמניה עם בית הספר הציוני דרך טריאסטה לפלשתינה שנמצאה באותו הזמן תחת מנדט בריטי.
ב-14 בנובמבר 1935 הגיעו לחיפה.
בהגיעם לישראל החל הירש ללמוד בבית הספר בירושלים.
ב-1939 נחשף בפעם הראשונה לגדנ"ע, שהיו באותה תקופה אגף הנוער של ההגנה.
בשנת 1943 התגייס לצבא הבריטי, בו שירת בתקופת מלחמת העולם השנייה עד שנת 1946, בתחילת שירותו הוצב במצרים ולאחר מכן הועבר לאיטליה.
בשנת 1948 הוא גויס שוב – הפעם לצה"ל על מנת להילחם במלחמת העצמאות.
לאחר שירותו הצבאי החל הירש ללמוד משפטים באוניברסיטה העברית, אותם סיים בשנת 1950. מ-1965 עד 1966 למד בתוכנית לעובדי ציבור בכירים באוניברסיטת פרינסטון.
בתום לימודי המשפטים החל יעקב לעבוד במשרד מבקר המדינה, בו התקדם עד למשרת מנכ"ל המשרד.
לאחר מכן כיהן גם כראש מחלקת הביקורת הפנימית בבנק לאומי, חבר דירקטוריון באיגוד המבקרים הפנימיים בישראל (IIA) ונשיא הקונפדרציה של מוסדות ביקורת פנימית (ECIIA).
לאחר יציאתו לגמלאות התנדב הירש ושימש כחבר דירקטוריון במספר ארגונים, כולל חבר הנאמנים של אוניברסיטת בן-גוריון בנגב, קרן ירושלים (Jerusalem Foundation), חבר הנאמנים של האוניברסיטה הפתוחה (ממנו קיבל גם תואר עמית כבוד על פעילותו הענפה), ארגון יוצאי מרכז אירופה ובית החולים לשיקום ילדים ונוער אל"ין.
כיהן שנים ארוכות כמבקר האגודה לזכויות האזרח בישראל.
בשנת 1995 מונה הירש כחבר ועד בארגון ההשבה המאוחד (URO – United Restitution Organization), גוף שמוקדש למתן פיצויים והשבת רכוש לניצולי שואה.
בשנת 2003 מונה הירש באמצעות הקרן "Remembrance, Responsibility and Future", להיות חבר בוועדת ערר שהייתה אחראית על בדיקת תביעות לפיצוי על עבודה בכפייה בגרמניה הנאצית.
עד שנת 2011 היה הירש יושב ראש אגודת "ידידי אות הכפרה והשלום גרמניה-ישראל" של ASF (Aktion Sühnezeichen Friedensdienste הגרמני, במסגרתו נהג רבות להרצות כאיש עדות בפני מגזרים שונים בגרמניה ובישראל.
יעקב הביע את תמיכתו ביוזמת שטולפרשטיין (אבן נגף), כמו גם ביוזמות אחרות שנועדו להנציח את החיים היהודיים שהיו בהלברשטאדט ובארגון הסיוע "Amcha גרמניה" שמוקדש לעזרה נפשית וסוציאלית לניצולי שואה נזקקים ומשפחותיהם בישראל.
התגורר בירושלים ונפטר בה ביום שישי ה-23 בפברואר 2018.
יעקב קופשטיין (תר"ז, 1847 - י"ז תשרי תרצ"ג, 1933) היה רבה של נמנצ'ין בליטא במשך כחמישים שנה.
נולד בליטא למשפחת רבנים, בנו של הרב מרדכי סנדר הלוי קופשטיין.
אמו, פייגא רייזל לבית קמנצקי, הייתה נכדת הרב אלימלך אייזנשטט, רבה של לידא.
היה קרוב משפחה של הנצי"ב מוולוז'ין.
נישא לחיה רייזל, בתו של הרב יהודה לייב גולדשטיין.
בעצת הרב מרדכי מלצר שימש תחילה כמו"ץ בעיירה לידא.
בשנת 1884 התמנה לרבה של נמנצ'ין שליד וילנה.
הוא כיהן בתפקידו כיובל שנים, עד לפטירתו בשנת 1933. חיבר כמה ספרים, חלקם נדפסו וחלקם עדיין בכתב יד.
בניו הם הרבנים מרדכי סנדר קופשטיין שהיה רבה של ראדין, ויהודה שהיגר לארצות הברית ושימש כרב בקנטון, אוהיו.
חתניו הם הרבנים אברהם יצחק מנקין ששימש ברבנות באיוויה, וגדליה סנפיר שמילא את מקומו ברבנות נמנצ'ין ונספה ב בשנת 1943. אחיו ישראל החליף את שמו על שם משפחת אִמו – קמנצקי.
היה סוחר עשיר ברוסיה ומתומכי מוסדות התורה.
עלה לארץ ישראל והתיישב בפתח תקווה.
יעקב הופרט (16 ביוני 1916 – 1 באוקטובר 1999) היה ניצול השואה וראש עיריית צפת הרביעי.
נולד לשמחה ורחל הופרט בדז'יאלושיצה, פולין.
למד וידע עברית על בוריה, ואף פרסם מאמרים בעיתון הציוני המקומי.
בסיום לימודי התיכון, התגייס לצבא הפולני ושירת כצלף.
בפרוץ מלחמת העולם השנייה ופלישת גרמניה הנאצית לפולין, ברחו הוריו עם שישה מילדיהם לאוקראינה שהייתה בשליטת ברית המועצות.
יעקב ששירת אז בצבא, נשאר בפולין.
הצבא הפולני התפרק מאימת הצבא הגרמני וחייליו ברחו לרוסיה ואוקראינה.
הופרט ברח עם קבוצת חיילים פולנים לאוקראינה ושם פגש במקרה את משפחתו והתאחד איתה.
המשפחה בחרה להישאר עם אזרחותה הפולנית בתקווה לחזור לפולין, ועל כן הענישו אותם הרוסים והם נשלחו לסיביר באישון לילה, ברכבות משא של בהמות.
לאחר חתימת ההסכם בין הממשלה הפולנית הזמנית שהוקמה בגלות לבין סטלין ששלט ברוסיה, שוחררו כל האזרחים הפולנים מסיביר.
המשפחה החליטה להמשיך לאוזבקיסטן החמה יותר, במחשבה להתקרב לארץ ישראל.
מצבם היה בכי רע והם רעבו ללחם.
כאשר הגיע החורף הקשה, נפטרו שני הוריו בהפרש של 10 ימים מקור ורעב.
בשנת 1946 החליטו יעקב וארבעת אחיו לחזור לפולין לעיר לודז', שם הצטרף לתנועת הבריחה ואיתם עזב לגרמניה, בה הדריך נוער יהודי במחנה ליד מינכן.
בצו התנועה נתבקש לעבור למחנה ברגן-בלזן שהיה בצד האמריקאי של גרמניה ולהיות ממקימי ה"קיבוץ" שנתמך על ידי ארגון הג'וינט וארגונים יהודיים נוספים, ונועד לתגבר את קיבוץ כפר החורש בארץ ישראל.
בברגן-בלזן הכיר יעקב את אשתו לעתיד, מרגלית אקסלרד, אף היא ניצולת שואה.
הם נישאו בגרמניה, קיבלו סרטיפיקטים יחד עם כל הגרעין ועזבו את גרמניה.
ב 5.5.1948 והגיעו לארץ ישראל ביום הכרזת המדינה ופרוץ מלחמת השחרור.
יעקב השתמש בהכשרתו מהצבא הפולני כצלף והשתתף בקרבות באזור קיבוץ כפר החורש.
בשנת 1949 עזב את כפר החורש ועבר להתגורר בצפת לאחר שקיבל הצעה מהסוכנות היהודית לנהל את מדור הקליטה בעיר ואת מעברת העולים.
ב־1953 נבחר למזכיר לשכת העבודה, היה פקיד שומה של צפת ואחר כך של טבריה.
לאחר הבחירות לעיריית צפת בנובמבר 1965 מונה הופרט לראש עיריית צפת מטעם המערך בקואליציה עם אגודת ישראל, פועלי אגודת ישראל ומפד"ל, במסגרת הסכם רוטציה.
באפריל 1966 הוחלף בראשות העירייה בידי ישראל חיים ברקוביץ, כשהופרט משמש כסגנו.
לאחר שנה, באפריל 1967 שב לכהן בראשות העירייה.
בבחירות לעירייה באוקטובר 1969 זכתה גח"ל ב־5 מושבים בעירייה, ומאיר מיבר מונה לראשות העירייה, בעוד הופרט משמש כסגנו.
בתקופת כהונתו של הופרט נבנתה התחנה המרכזית של העיר.
הוא השיג תרומות לבניית המרכז הרפואי זיו המשרת עד היום את תושבי הצפון.
דאג לשיפוץ כיכר המעיין הרדום וסביבתו ובמקום מתקיימים פסטיבלים ואירועים מרכזיים של העיר.
קידם את פרויקט מעיין עין א-תינה ששימש כמקור מי השתייה של העיר שאוכלוסייתה גדלה.
ודאג שלא יסירו מצפת את הקלות המס על מנת שהעיר תמשיך לצמוח ולהתפתח.
היה לו יחס חם ואוהד לאמנים בעיר העתיקה ורבים מהציירים הפכו לידידיו כמו אן מדלי, משה קסטל, חיה שוורץ, עליזה נהור, משה ציפר ועוד.
לאחר פרישתו מהכהונה הציבורית היה יועץ מס.
באוקטובר 1999 נפטר הופרט בבית החולים "זיו" שבצפת ונקבר בבית הקברות בעיר.
על שמו נקרא רחוב בשכונת קריית שרה בצפת.
יעקב (יענקלה) דפני (נולד ב-1934 בבני ברק) הוא ביולוג ימי, ומנהל האקדמי של מכללת אילת, חוקר טבע.
חיבר ספרים רבים, שרובם עוסקים באזור מפרץ אילת.
נולד בשם יעקב לורברבוים לזלמן וציפורה לורברבוים ברמת גן.
חוקר שנים רבות את האקולוגיה של ים סוף משמש כפקח וכמדריך ברשות שמורות הטבע והגנים הלאומיים באילת ובסיני ובחברה להגנת הטבע.
חלק מפעילותו הוא מעקב תמידי אחר מצבו האקולוגי של מפרץ אילת, ולכך מוביל במאבק להגנתה של שמורת האלמוגים הייחודית של אילת.
דפני פרסם מאמרים אחדים בנושא אילת וספר העוסק בתנאים האקולוגיים של המפרץ – "מפרץ אילת, מים סוף ועד סופו".
הספר מתאר את מפרץ אילת מהיבטים שונים, החל בטבע ועד ההיסטוריה, וכן בניתוח התמורות הסביבתיות העוברות עליו.
הוא מאמין כי הדו-קיום בין השונית לפעילות האדם באילת הוא אפשרי ובר-ביצוע.
בנוסף לכך, חקר את הביולוגיה של הרכיכות הימיות של מפרץ אילת (עקבה) והראה איך זיהום בחלק הצפוני של המפרץ מגביל את מספר המינים החיים.
ד"ר דפני עקב אחר הפאונה של רכיכות מפרץ אילת במשך 30 שנים, ופרסם דוחות ורשימות בנושא.
ב-1956 נשא לאישה את מזל (למשפחת כלף) שהוריה ילידי תימן משפחה חשובה שעלו לישראל מתימן, ולהם 3 ילדים, בנות בשם רמה וליאור דפני ובן ד"ר נדב דפני.
ד"ר יעקב דפני הוא מתושביה הוותיקים והאהודים של העיר אילת.
דרכים ושבילים בהרי אילת (באנגלית, הוצאת גפן, ירושלים 1995, הספר הוא מדריך טיולים, המתאר כ־30 שבילים ומסלולים באזורי אילת).
Strange is their middle name מוזר הוא שמם האמצעי - קווצי העור (ספר אינטרנטי המתאר את קווצי-העור למחלקותיהם, ואת מחקר קיפודי-הים שעשה לקראת התואר ד"ר ב).
Gulf of Eilat, From the Red Sea to the Red Line-מפרץ אילת, מים-סוף ועד סופו (ספר המתאר את מפרץ אילת מהבטים שונים, החל בטבע החופי והימי ועד ההיסטוריה ובניתוח התמורות הסביבתיות העוברות עליו, הוצאת צ'ריקובר, 2000 תל אביב).
Eilat's Coral Reefs-שוניות האלמוגים של אילת במבט אופטימי (מדריך לשוניות האלמוגים של אילת, באנגלית ובעברית, 2008 הוצאת "יעלה" אילת תשס"ח).
Eilat's Mountains-הרי אילת (נופים, מינרלים ומאובנים 2010 הוצאת "יעלה" אילת תשע"ח).
חיים יעקב (יענקל'ה) הלפרין (נולד בט"ז בסיוון ה'תשכ"ד, 27 במאי 1964) הוא יזם ואיש עסקים חרדי ישראלי.
מייסד ובעלי רשת האופטיקה "אופטיקה הלפרין".
כיהן בעבר בנוסף כמנכ"ל ופרזנטור החברה.
מייסד ובעלי רשת הגלידריות החרדית "זיסלק".
בעלים במוצר הפטנט "בייבי פלאג" להתרעת שכחת ילד ברכב.
בנם של איש העסקים ואמן הלחימה רפאל הלפרין ואשתו השנייה ברטי.
הבכור מתוך שבעה ילדיה של אמו.
נקרא על שם סבו יעקב הלפרין שהיה מייסד שכונת זיכרון מאיר בבני ברק וממקימי העיר.
בילדותו גדל בצפון תל אביב, למד בתלמוד תורה 'יסודי התורה' בתל אביב.
ובישיבת אוהל יעקב בבני ברק שייסד סבו (הקרוי על שמו).
בגיל 20 נישא לפנינה, למד שנתיים בכולל והתגורר בבני ברק.
בהמשך שירת בצה"ל ברבנות הצבאית בצריפין.
לאחר שחרורו מצה"ל הקים חנות תכשיטים בשם 'ברטי תכשיטים', שאותה ניהל במשך כשנתיים ברחוב רבי עקיבא בבני ברק.
לאחר שנשברו לו המשקפיים, כשבאותו זמן נכנס לחנות קונה שסיפר שהוא מייבא משקפיים מחו"ל, התברר לו שרמת הרווחיות במשקפיים גבוהה ביותר.
הוא העלה בפני אביו את הרעיון להיכנס לתחום המשקפיים שהחליט לנסות ולתמוך כספית ביוזמה.
החנות הראשונה נפתחה במקום חנות התכשיטים, בשטח של כ-70 מ"ר ברחוב רבי עקיבא בבני ברק.
שש החנויות הנוספות נפתחו במקביל לנישואי כל אחד משאר אחיו ואחיותיו שניהלו אותם.
עסקי האופטיקה גדלו והפכו בשנות ה-90 לרשת אופטיקה הלפרין.
בשנות השפל הכלכלי שבאו עם האינתיפאדה השנייה הציע הלפרין משקפיים במחירים סמליים למעוטי יכולת.
במהלך השנים ביססה הרשת את עצמה בשוק האופטיקה הישראלי והרחיבה את פעילותה ותחומי התמחותה.
ב-2003 עקב חילוקי דעות עם אביהם פרשו יעקב ואחיו דוד מניהול רשת אופטיקה הלפרין, והקימו רשת חנויות אופטיקה מתחרה "40-90".
ב-2004 לבקשת אביו חזר יעקב לנהל את הרשת אופטיקה הלפרין.
כשדוד נשאר לנהל את הרשת שפתחו שהחליפה את השם ל"אופטיקה הלפרין לצעירים".
ב-2018 רכש יעקב את הרשת אופטיקה הלפרין לצעירים ומיזג אותה ברשת הגדולה.
ב-2008 הודיע רפאל הלפרין על פרישתו מעסקי אופטיקה הלפרין, והעביר את הבעלות על הרשת לילדיו, כשיעקב ממשיך לשמש המנכ"ל והפרזנטור של החברה.
ב-2014 במהלך מבצע צוק איתן יצא בקמפיין פרסום רחב תחת הסיסמה "משקפיים זה מוצר צריכה בסיסי" הסיסמה הפכה ל"קאלט", עם אמירה שחרגה ממקבץ הפרסומות וזכתה לטייק-אופים ולאזכורים בתוכניות בידור וסאטירה.
בדצמבר 2021 הודיע על פרישתו מניהול הרשת, וכי בכוונתו למנות לה מנכ"ל חיצוני.
להלפרין פעילויות עסקיות נוספות והוא משמש שותף ברשת "זיסלק" לגלידות במגזר החרדי, שלה 9 סניפים.
ושותף במוצר "בייבי פלאג" פיתוח פטנט ישראלי שנועד להתריע על שכחת ילד ברכב.
הלפרין נשוי לפנינה ולהם שישה ילדים, מתגוררים במושב בית מאיר.
הרב יעקב הלוי (סביב ה'ש"ן, 1590 - סביב ה'ת"ו, 1646) היה מקובל, משורר אב בית הדין ורבה של תטואן שבמרוקו במאה השבע עשרה.
נולד באחת מערי מרוקו, שימש כשליח ציבור באל-קסר אל- כביר, ולאחר זמן עבר לתטואן.
באייר ה'ת' (1640) שלח מכתב לרבי שאול סירירו מפאס, בו חיזק את מנהג העיר תטואן בעניין שבועת אלמנה.
שימש ברבנות עם רבי אברהם בן זמרא.
נכון לשנת ה'ת"ג, כיהן כדיין שני בתטואן בבית דינו של הרב יצחק אבודרהם, הדיין השלישי היה רבי חנניה ארובאס.
נודע בפסק דינו המיוחד בדין חזקת ישוב בו הוא חותם ראשון יחד עם רבי חנניה ארובאס.
כמו כן ביסס כמה ממנהגי הטריפות של תטואן.
נראה שלאחר פטירת רבי יצחק אבודרהם, כיהן כאב בית הדין של העיר.
התכתב בענייני הלכה עם רבי יעקב ששפורטש, האחרון החשיבו במיוחד.
נראה שהיה ראש ישיבה בעיר, ומבין תלמידיו נמנה רבי יצחק ארובאש.
בנוסף עסק בחכמת הקבלה, וחיבר פיוטים וקינות.
פעל כפוסק הלכה עד שנת ה'ת"ה (1645) לפחות.
יש המשערים את פטירתו לפני חודש תמוז ה'ת"ו (1646).
בפסיקתו ניכר, שלא ראה את עצמו כמחויב לפסקי הרב יוסף קארו נראה שלא היה חריג בזה ביחס לחכמי דורו.
רבני תטואן בתקופה מאוחרת יותר, החשיבו את דמותו וקראו לו בשבחים "מופת הדור והדרו ה"ה החכם השלם החסיד העניו המקובל האלהי מורינו כמוהר"ר יעקב הלוי".
חיבר ספר שו"ת 'בית יעקב' המצוי בכתב יד.
שש מתשובותיו בענייני אורח חיים, ראו אור בקובץ 'מנורה בדרום'.
רבי יעקב הכהן סקאלי (ה'תקצ"ז, 1837 - ט"ו בחשון ה'תרע"ט) היה שד"ר, פוסק הלכה, ראש ישיבה, אב בית הדין ורבה של טבריה בראשית המאה העשרים.
נולד בטבריה לאביו רבי אהרן הכהן סקלי, למשפחה שמוצאה ממרוקו.
בשנת תר"ל נמנה עם חכמי צפת.
באייר תרל"א יצא לשמש כשד"ר לערי צפון אפריקה יחד עם הרב שלמה רחמים אבולעפיה.
ובשנת תרמ"ו יצא כשד"ר לערי הודו.
בשנת ה'תר"ן התמנה לדיין בטבריה בראשותו של רבי דוד ועקנין ולצד חביריו רבי שמואל בן קיקי, רבי יוסף דוד אבולעפיה, רבי יהודה רבוח, ועוד.
החל משנת תר"ס התמנה לאחראי על תרומות קהילת אמשטרדם, יחד עם חבירו רבי יהודה טולידאנו.
החל משנת ה'תר"ס כיהן כאב בית הדין ורבה של העיר עד לפטירתו.
לצידו עמדו הדיינים רבי שמואל ן' קיקי ורבי אליהו ילוז.
החל משנת תרע"ד, מושב בית הדין עבר למקום רחוק מביתו של רבי יעקב, ועקב חולשתו לא היה יכול לפקוד את בית הדין לעיתים תכופות, ולכך מינו את רבי יעקב חי זריהן לדיין שלישי תחתיו.
בניו הם רבי אהרן ורבי שמואל מחכמי טבריה.
יעקב הדני (נולד בכ"ה בשבט ה'תש"ג, 31 בינואר 1943) הוא איש חינוך ישראלי, חבר הוועד המנהל של האגודה לקידום החינוך ירושלים וחבר המועצה למנהיגות חינוכית.
בעבר היה יו"ר תנועת "ביחד", ראש החמ"ד במשרד החינוך, ראש מכללת ליפשיץ, וחבר הנהלת הארגון העולמי של בתי הכנסת והקהילות האורתודוקסיות.
נולד בקזבלנקה ליוכבד (לבית ועקנין) ודוד דנינו.