tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
נעשו גם צלמיות בדמות אנשים שהתפרנסו ממופעי רחוב, כמו שחקנים, רקדנים, להטוטנים, נגנים ואתלטים.
גיבנים וננסים שימשו הן בטקסי פולחן, בשל תכונות מקודשות שיוחסו להם, והן במופעי בידור במשתאות, נוהג שהיה קיים במצרים זה דורות.
שימושן של יצירות אמנות שנוצרו בסגנון זה עדיין לא הוברר, אבל על חשיבותן מעידה העובדה, שפסלי שיש של איכרים, דייגים, רוכלים וזקנות שיכורות הוקדשו בידי בעלי הממון למקדשים.
הצבתם של פסלי שיש וברונזה במקדשים מעלה את האפשרות שהמקדישים ראו בדמויות המפוסלות דמויות מגִנות.
ועם זאת, ייתכן שהצלמיות, מקצתן לפחות, אינן מציגות דמויות ריאליות, אלא תיאטרליות, ואולי הן נרכשו בקרבת התיאטראות.
צלמיות רבות מתקופה זו שנמצאו בחפירות בארץ ישראל פורסמו בידי עדי ארליך, בעיקר מחפירות מראשה.
תעשיית הצלמיות שהגיעה לשיא התפתחותה בתקופה ההלניסטית, ממשיכה גם לתקופה הרומית.
יש מקרים שקשה לתארך במדויק את הצלמיות מהתקופות האלה.
ייצורן של צלמיות נמשך בעיקר בחלקה המזרחי של האימפריה.
אך על מקומן התחרו כעת פסלוני הברונזה, שהפכו זולים יותר.
בחפירות שנעשו בסוף שנות ה-30 של המאה ה-20 בבית נטיף, זוהו לראשונה קבוצה של צלמיות מהמאה ה-3 וראשית המאה ה-4 שנפוצו בארץ ישראל באותה תקופה.
פרטי לבוש או פרטים אנטומיים הוספו לצלמיות בצבע לאחר צריפתן.
ברוב המקרים הצבע לא שרד.
הצלמיות הן בדמות נשים ובדמות נערים, וכן יש צלמיות בדמות פרשים.
צלמיות אחרות מקבוצה זאת מתארות דמויות ניצבות על כן מוגבה, ובולטים בהן עיצוב השיער ומדליון שעל צווארן.
צלמיות הפרשים מתארות לרוב דמות גבר על גב סוס.
הפרשים חבושים כובע חרוטי שקצהו מעוגל או קטום, הדומה לזה של פרשים המתוארים בצלמיות פרתיות בנות זמנן.
הדמיון בסגנון העיטור בין הצלמיות לנרות מטיפוס בית נטיף מחזק את הדעה שהצלמיות והנרות נעשו באותו בית מלאכה.
עם זאת, השוני בגון החרס של צלמיות אחדות מעיד שכמה בתי מלאכה עסקו בייצור צלמיות.
סגנונן האמנותי של צלמיות בית נטיף מציג את מגמת ההתרחקות מן הקו הקלאסי, מגמה שרווחה במזרח במאות אלה.
סגנון אמנותי זה נגד את עקרונות האמנות ההלניסטית-הרומית והושפע מהיסודות האמנותיים המזרחיים.
שינוי זה בא לידי ביטוי בעיצובן הסכמטי של הדמויות ובהבלטת הפרטים החשובים או בעלי המשמעות ביצירה.
סגנון אמנותי זה נוצר על רקע הטפותיהן של קבוצות רוחניות שדגלו בחיי פשטות ובזניחת חיי הוללות.
אין כל מידע על אמני יצור הצלמיות עד התקופה ההלניסטית.
בתקופה זאת נמצאה חתימה של אמנים מאנטוליה עם השם ביוונית koroplathos שחתימתם הופיעה על תבניות או צלמיות.
הצלמיות היו זולות ליצור וסביר שייצורם לרוב היה מקומי.
מקום הייצור של הצלמיות נקבע על פי הרכבו הכימי של החרס המלמד על מוצאו הגאולוגי, צבע הטין, וסגנון אמנותי.
בתי יוצר באזורים שלא היה בהם חומר גלם מתאים ייבאו את הטין.
עיבוד הטין נעשה באגנים גדולים, שבהם היה נשטף ומסונן.
במקרים מסוימים הועשר הטין במינרלים שהפכוהו לפלסטי וראוי לעיבוד.
במקרים אחרים הוספו לטין פיגמנטים ששינו את צבעו.
תפוצתן הרחבה בתקופה הקלאסית של צלמיות העשויות בתבנית, מעידה על כך ששיטת הייצור הזאת הייתה נפוצה בתקופה זאת.
הימצאות תבניות הרחק ממקום ייצורן מעידה על מסחר בהן בין מרכזי הייצור.
ייצור התבנית נעשה על ידי הצמדת טין אל צלמית ראשונית ובכך יצרו נגטיב ששימש כתבנית.
לאחר שהתבנית נשחקה יוצרה תבנית חדשה.
בתקופה ההלניסטית והרומית רוב הצלמיות היו חלולות.
הייצור שלהן נעשה על ידי הצמדת פיסות טין לתבנית.
לצלמיות תלת־ממדיות השתמש האמן בשתי תבניות לפחות אחת לחזית הצלמית ואחת לחלקה האחורי.
לאחר ייבוש הטין, הוצמדו שני חלקי התבנית ונצרפו בכבשן תוך השארת פתח לפליטת הגזים בעת הצריפה.
עיצובן של צלמיות בתבנית בתקופות שקדמו לתקופה ההלניסטית היה פשוט למדי, משום שהדמות הוצגה לרוב במצב סטאטי.
בתקופה ההלניסטית ניסו האמנים לחדש וליצור יצירות מורכבות, שלהפקתן נדרשו לעיתים עד 15 תבניות.
בשיטה זאת היה אפשר ליצור דמויות שאבריהן ומלבושיהן הוצגו בזוויות שונות ויצרו תחושה של תנועה.
הצלמיות נצרפו בכבשנים בטמפרטורה של 750–950 מעלות צלזיוס.
במקרים שהצלמית נועדה להיראות מלפנים בלבד, נאטם חלקה האחורי בלוחית חרס שנוצרה ביד על ידי הצמדתן של פיסות טין לאורכה או לרוחבה של הצלמית.
בצלמיות תלת-ממדיות עוצב צד הגב בתבנית באופן דומה לזה של החזית.
מוזיאונים ואוספים פרטיים רבים ברחבי העולם עשירים בממצא צלמיות.
רובן נרכשו בשוקי העתיקות, מקום הימצאן המקורי אינו ידוע ואין יודעים לְמה שימשו.
גם במקרים שצלמיות נחשפות בחפירות ארכאולוגיות קשה לרוב לדעת מה היה השימוש המקורי שלהן מאחר שרבות מהן נמצאו בבורות אשפה או לא באתרן.
אין תעודות כתובות רבות שמהן אפשר ללמוד מהן על התפקיד אותן מלאו.
צלמיות שנחשפו בחפירות ארכאולוגיות, נמצאו בבתים פרטיים, במבני ציבור, במקדשים, בבורות גניזה, בקברים ובבורות אשפה יחד עם כלי חרס יומיומיים.
המחקר מנסה להבין את תפקידן של צלמיות בהקשר למקום בו הן נמצאו.
תפקידן של צלמיות עשוי להיות שונה ממקום למקום ומחברה אחת לאחרת.
צלמיות במקדשים - צלמיות רבות נמצאו במקדשים מכל התקופות.
הערכה היא שהן שימשו בפולחן ושימשו כמנחה של המאמינים.
בצלמיות שנמצאו בתקופה ההלניסטית כמו אלה מהמקדש בטאנגרה.
הערכה היא שהצלמיות ייצגו את המאמינים עצמם.
נמצאו צלמיות מתפללות או נושאות חפצי פולחן בתהלוכה.
צלמיות בקברים - הערכה היא ששימשו בטקסי מעבר מעולם החיים לעולם המתים.
בקברים בממלכת יהודה מסוף תקופת הברזל ב נמצאו דגמים זעירים של ריהוט ביתי, ספות, כיסאות ושרפרפים שנועדו כנראה לשמש את הנפטר לאחר המוות.
לדעת ובסטר הצלמיות ביוון שימשו בעיקר כחפצי נוי ולכן היו נפוצות, הימצאותן בקברים מלמדת על הרצון להעניק למתים את אותה תחושת הנאה.
צלמיות במבני מגורים - צלמיות לוחית רבות ממסופוטמיה וכנען מהאלף ה-2 לפנה"ס נמצאו בקרבתם של מבני מגורים.
רבות מהן מתארות דמות נשית עירומה ונראה שהן שימשו לפולחן נשי ביתי.
נמצאו גם לוחיות המתארות נשים אוחזות ילד או מניקות.
לוחיות אלה שימשו כנראה לקמעות פריון ולידה מוצלחת.
צלמיות נשים מתופפות נחשפו בארץ בבתים פרטיים ובמבנים ממלכתיים מתקופת הברזל ב, ייתכן וניקנו בבתי המלאכה שנמצאו בבעלות המקדשים ושימשו לפולחן ביתי.
צלמיות רבות מהתקופה ההלניסטית נמצאו בבתים פרטיים ביוון (דלוס, ארטריה) ואסיה הקטנה (אפסוס).
הן שימשו בפולחן ביתי ואולי גם כחפצי נוי.
צלמיות בדמות שחקני תיאטרון ומסיכות חרס נמצאו בהקשרים חילוניים בבתים פרטיים.
במצרים נמצאו צלמיות מהתקופה ההלניסטית והרומית בבתים פרטיים.
יוחסו להן כוחות הגנה על יולדות וסגולות פריון.
נמצאו גם צלמיות בדמות האלים "הַרְפוֹקְרָאטֶס" ו"בֶּס" שנחשבו מגני הילדים.
צלמיות בדמות אפרודיטה וארוס זכו לתפוצה רחבה בתקופה ההלניסטית והרומית.
לדעת החוקרים שימשו צלמיות אלה ביטוי למושגים חילוניים של אהבה ורומנטיקה ולא כצלמיות פולחן.
בכך באו לידי ביטוי הרעיונות שהופיעו במשנתו של אפיקורוס.
צלמיות ששימשו צעצועים - במצבות קבורה באתונה ובציורי כלי חרס מסוף המאה החמישית לפנה"ס מופיעות נערות מחזיקות בובות הדומות לצלמיות.
ציורים אלה הביאו את החוקרים להשערה שחלק מהצלמיות שימשו בובות או צעצועים.
לדעת החוקרים בקביעת יעודן של צלמיות כצעצועים יש לקחת בחשבון את ממדי הצלמית, התאמתה לגודל ידו של ילד ורמת המירוק של הצלמית.
צלע-האלף היה שמה של שכונה קראית אשר שכנה בירושלים במאות ה-10 וה-11. במקורות מסוימים נקראת שכונת הקראים גם: "סמרתקה" (Samareitike), או "חארת אל-משארקה" , כלומר שכונת המזרחיים.
השכונה הייתה ממוקמת במורדות הדרום-מזרחיים של הר ציון, במקום המכונה "העופל".
שמה של השכונה ניתן לה על פי הכתוב בספר יהושע: .
החוקרים חלוקים באשר להיותה של השכונה מוקפת חומה.
חגי בן-שמאי סובר שהשכונה הייתה מוקפת ממזרח בחומה שבנתה הקיסרית אייליה אאודוקיה ובמערב בחומה שנבנתה מאוחר יותר.
לעומתו, משה גיל סבור כי לשכונה לא הייתה חומה נפרדת מעבר לחומת העיר.
קהילת הקראים שהתגוררה בצלע-האלף בירושלים, כונתה בפי חבריה "השושנים" על פי הכתוב בתהילים: .
מסביר הקראי הירושלמי, סלמון בן ירוחם כי הישועה תבוא בזכות הצדיקים (אלו הקראים - אבלי ציון ששבו לירושלים מגלות פרס)
השושנים גרו ביחד מצידו המזרחי של הקדרון, ואילו קהילת הרבניים התגוררה בצידו המערבי.
מערכת היחסים בין שתי הקהילות הייתה מתוחה, והיא התפתחה כתוצאה מגישתה המשיחית של קהילת צלע-האלף, וכן מהמערכה האידאולוגית שהיא ניהלה בגלוי כנגד הרבניים והתמקדותם בתלמוד.
בחיי היום יום באו המחלוקות בין הרבניים לקראים לידי ביטוי, בעיקר בנושאי כשרות ותאריכי המועדים.
כתוצאה ממערכת היחסים העכורה פיתחו שני הצדדים האחד כנגד השני כינויי גנאי, בעוד שהרבניים כינו את השושנים: כת הצולעים, וצדוקים, כינו השושנים כתגובה את הרבניים: דורשי חלקות, סרי דרך, ועוד.
הקראים הירושלמים, נתמכו על ידי השליטים המוסלמים בני השושלת הפאטמית ובמיוחד על ידי הח'ליפה עלי אלט'אהר באללה.
הפאטמים אף התערבו במחלוקות שבין הרבניים לבין הקראים, והכריעו בהן לטובת הקראים.
הקראים לא הסתפקו בגודלה של שכונת צלע האלף, ושאפו להגדילה.
הם שלחו אגרות לאחיהם שבבל ובפרס, והפצירו בהם לעלות ולהצטרף אליהם.
בגניזה הקהירית נמצאו קטעי אגרות שכתב אחד המנהיגים הירושלמים במאה התשיעית דניאל בן משה אלקומיסי, בהם הוא קורא קריאה נמרצת לבני הגולה לעלות לירושלים.
כמאה שנים אחריו פנה באיגרת דומה חכם קראי ירושלמי אחר בשם סהל בן מצליח הכהן.
עם כיבוש ירושלים בידי הצלבנים ב-1099 חרבה קהילת צלע-האלף, וקראים חזרו לגור בירושלים, רק לאחר כ-100 שנה עם כיבוש ארץ ישראל בידי צלאח א-דין.
צלמת (בגעז: ጸለምት, גם צלמתי) הוא מחוז היסטורי בצפון אתיופיה בין הרי סימן (שבאזור סימן) בדרום לנהר התכזה בצפון.
בצלמת יישבה קהילה יהודית מימי קדם.
בתחילת המאה ה-14 סופח האזור לאימפריה האתיופית ובשלהי אותה המאה התקוממו יהודי האזור יחד עם אלו שבסמין בראשותו של הנזיר קוזמוס כנגד השלטון האתיופי.
המרד עצמו לא צלח ודוכא בידי האתיופים.
עם השליטה האתיופית החלה גם פעילות מיסיונרית בקרב יהודי האזור ואלו באמצע המאה ה-15 התקוממו שוב, הפעם עם יחד עם הנוצרים המקומיים ובראשם מושל המחוז היהודי.
במאה ה-16 ועד לנפילת ממלכת הגדעונים היהודית, היה האזור לחלק מאותה ממלכה.
באותה המאה מזכיר הרב אברהם בן אליעזר הלוי בכתביו את המחוז:
בשלהי המאה ה-16 ותחילת ה-17 מרדו תושבי האזור בקיסר אתיופיה מספר פעמים תוך שהם מקבלים גיבוי מהמלך היהודי גדעון שישב בסמין.
בתקופת הזמן הרע היגרו אל האזור יהודים שנמלטו מן הרעב שבמחזותיהם.
בתחילת המאה ה-20 היה האזור לחלק ממחוז סמין ולאחר מכאן שולב יחד עם שאר סמין לתוך מחוז בגמדר.
כיום שטח המחוז מחולק בין שלוש נפות כאשר חלקו הדרומי נכלל בנפות צלמת ואדי ארקאי שבמחוז צפון גונדר שבמדינת אמהרה וחלקו הצפוני בנפת צלמת שבמחוז המחוז הצפון-מערבי שבמדינת תיגראי.
בארכאולוגיה, צַלְמִית היא פסלון קטן ממדים בצלם אדם או בעל חיים.
צלמיות יוצרו מחומרים שונים, בעיקר טין, אבן ומתכת.
המקומות העיקריים בהם נתגלו צלמיות פרהיסטוריות, הם אזורים שונים באירואסיה בתקופה הפלאוליתית, ביפן בתקופת ג'ומון, במזרח התיכון בתקופה הנאוליתית ובמסו-אמריקה בתקופה הפרה קלאסית (בין 1,200 לפנה"ס ל-200 לפנה"ס).
צללים אפלים הוא סרט פנטזיה וקומדיה המבוסס על אופרת סבון בעלת אותו שם ששודרה בין השנים 1966–1971. הסרט בוים על ידי טים ברטון ומככבים בו ג'וני דפ כברנבס קולינס, ערפד בן יותר מ-200 שנה, ומישל פייפר כבת דודתו אליזבת קולינס סטודרד, האם המתבודדת של משפחת קולינס.
בשנת 1760, משפחת קולינס שטה מליברפול שבבריטניה לצפון אמריקה.
הבן, ברנבס, גדל להיות נער שעשועים עשיר בקולינספורט, והוא האדון של אחוזת קולינווד.
הוא מתאהב בז'וזט דו פרה, אך בד בבד שובר את ליבה של המשרתת שלו, אנג'ליק בוצרד, שמתגלה כמכשפה נקמנית.
היא הורגת את הוריו של ברנבס ומכשפת את ז'וזט שתתאבד בנפילה אל החוף מן הצוק.
ברנבס מגלה זאת ומנסה למנוע מז'וזט ליפול, אך נכשל בכך.
הוא קופץ אחריה מהצוק, אך ניצל בידי אנג'ליק, וזאת מקללת אותו שיהפוך לערפד.
מאוחר יותר, אנג'ליק משלחת בברנבס את אנשי הכפר הזועם, בטענה שהוא יצור על-טבעי.
הם מכניסים אותו לארון וקוברים אותו ביער.
200 שנה מאוחר יותר, בשנת 1972, מגי אוונס נוסעת ברכבת לעבר קולינספורט על מנת להיות אומנת לילד בן שמונה בשם דייוויד.
היא מחליטה לשנות את שמה לוויקטוריה וינטרס ומתרגלת דיבור עם בני המשפחה.
כשהיא מגיעה לאחוזה, היא פוגשת באליזבת' קולינס סטודרד, שמסבירה לה כי דייוויד התייתם מאמו בגיל צעיר יותר וכי הוא טוען שאמו המתה מדברת עמו.
בארוחת הערב, ויקטוריה פוגשת בקרולין סטודרד אשר רוקדת לצלילי מוזיקה קלאסית, בדוקטור הופמן האלכוהוליסטית, ברוג'ר קולינס, אביו של דייוויד, ובדייוויד אשר מנסה להפחידה.
בהכנות לשינה, ויקטוריה חושפת סדין ומגלה תחתיה את רוחה של ז'וזט דו פרה אשר לוחשת שוב ושוב את אותה מילה:" הוא מגיע...", ז'וזט טסה לעבר נברשת הסלון ומשם נופלת בצורה שבה התאבדה מהצוק.
באותו לילה, קבוצת קבלנים חופרת באדמה ומוצאת ארון כבול בשלשלאות.
הקבלנים פותחים את הארון, ולהפתעתם הם מותקפים על ידי דמות מטושטשת שמתגלה כברנבס.
לאחר שברנבס משביע את תאבונו הרב, הוא יוצא לעיירה קולינספורט, ומופתע לגלות דברים שונים ממה שהורגל אליהם, כגון: טלפון, רכב, טלוויזיה, מסעדות מזון מהיר ועוד.
ברנבס מגיע לאחוזתו העתיקה ומופתע לגלות אותה מוזנחת, הוא פוגש בקרוליין ובדייוויד, אך נתקל בהתנגדות מצדה של אליזבת' שמגיעה למקום, ומשלחת את ברנבס לחדר העבודה שלה.
בחדר העבודה, ברנבס מעודד אותה לספר לו על תולדות המשפחה, וכשזאת גומרת לספר לו, ברנבס אומר לה שהשמועות שמשפחת קולינס מקוללת נכונה, וכי הוא אבי אבותיה שנהפך לערפד, ולמעשה אינו מת, ברנבס מראה לאליזבת' חדר סודי מלא אוצרות, ובכך מוכיח כי אינו מתחזה.
למחרת, כל בני המשפחה פוגשים את ברנבס, וזה מופתע לראות את ויקטוריה, שדמות דיוקנה דומה מאוד לאהובתו, ז'וז'ט.
ברנבס מפרסם כי הוא ידאג לחידוש העסק המשפחתי, שנהרס על ידי אנג'ליק.
במקביל, אנג'ליק שומעת מהפועלים שלה, כי יצור מסתורי הרג קבוצת קבלנים.
אנג'ליק נוסעת למקום התקיפה ומאמתת את חשדותיה, כי מדובר בברנבס.
אנג'ליק נוסעת לאחוזת קולינווד, שם היא פוגשת בברנבס, שמגרש אותה בזעם.
ברנבס דואג ואף משקם את עסק הדייג המשפחתי שאליו מתחרה העסק של אנגליק המכשפה, ובמקביל, הוא משפץ את האחוזה כחדשה.
ברנבס וויקטוריה מתקרבים אחד לשני.
ברנבס שואל את קרוליין איך לנהוג עם נשים, וזאת עונה לו בהתאם.
דוקטור הופמן מגלה שברנבס הוא ערפד, וכועסת על אליזבת' שלא סיפרה לה על כך.
דוקטור הופמן משכנעת את ברנבס לקחת עירויים על מנת להפוך לאנושי, אך מתגלה שג'וליה הופמן חושקת בחיי נצח, ורוצה להשתמש בדמו של ברנבס כדי להפוך לערפדה, על כן ברברנס כועס, נושך אותה, מוצץ את דמה ומשליך אותה כבולה ומחוברת לאבן-משקולת לקרקעית הים.
קרוליין מציעה לברנבס לעשות נשף מודרני ולהזמין את אליס קופר, שבגלל השם, ברנבס מתבלבל וחושב שאליס קופר זאת בת, אך מסכים להצעתה.
אנג'ליק מתעצבנת בגלל ההצלחה שגרם ברנבס למשפחת קולינס, ונשבעת להרוס אותם.
בנשף, בעוד שאליס קופר שר, ברנבס פוגש את ויקטוריה שמספרת לו, שהיא מסוגלת לדבר עם רוחה של ז'וז'ט דו פרה, אך בגלל שהוריה לא ראו את ז'וז'ט, הם שלחו אותה לאשפוז נצחי בבית משוגעים.
לאחר מספר שנים, היא הצליחה להימלט, ונעזרה ברוחה של ז'וז'ט למצוא משרה, ואילו ז'וז'ט שלחה אותה להיות אומנת באחוזת קולינווד.
ברנבס מנשק את ויקטוריה באותו מרפסת שבה נישק את ז'וז'ט, ואנג'ליק רואה הכול ונשבעת להרוג את ויקטוריה.
לאחר שהנשף נגמר, אנג'ליק מעלה באש את עסק הדייג המשפחתי של משפחת קולינס.
אנג'ליק, בתור אישה מכובדת ובעלת מעמד רב בחברה, מנסה פעם נוספת למשוך את כל העיר נגד משפחת קולינס על כך שהערפד שהם מסתירים בביתם הוא שאחראי לכל הרציחות לאחרונה בעיר.
לאחר שהמשטרה וכל העיר מגיעים לאחוזת קולינס, מתחיל מאבק בין ברנבס לבין אנג'ליק.
תוך כדי המאבק, אנג'ליק מגלה בפני הציבור שהיא מכשפה מרושעת, ולברנבס היא מגלה שהיא הטביעה את אימו של דייוויד ושילחה אדם זאב בקרוליין.
השניים נאבקים כאשר כל בני משפחתו של ברנבס של מנסים לעזור לו.
האחוזה עולה באש, המכשפה משתמשת במאגיה שחורה כדי להחיות את הפסלים בבית והמדרגות כדי שיעזרו לה בלחימה מול ברנבס.
לבסוף, קולינס הערפד מנצח והמכשפה מתה כאשר היא לבסוף מכניסה את היד ותולשת את הלב שלה ונותנת לו היא אומרת לו שכל מה שהיא אי פעם רצתה זה שהוא יאהב אותה ולכן קיללה אותו ולא הסכימה שיאהב אף אחת אחרת אם לא אותה.
באותו הזמן שהיא מתה המכשפה שלחה פעם נוספת את ויקטוריה אל התהום ממנו קפצה גם ז'וז'ט וקולינס רץ אחריה.
היא קופצת והוא קופץ גם בדיוק כמו שקרה לפני 200 שנה.
הוא נושך אותה בצווארה כדי לנסות להצילה, כשהם מגיעים אל הסלעים המתנפצים על החוף נראה כי זה אבוד- אך, ויקטוריה מתעוררת ושניהם חיים באושר ועושר.
הסרט נגמר כאשר דוקטור הופמן קשורה במעמקי המים אך פוקחת את עיניה- כלומר היא חיה.
על כן, ניתן להסיק להמשך הסיפור והנקמה בעתיד.
ג'וני דפ - ברנבס קולינס, ערפד מהמאה ה-18 המתעורר לתוך המאה ה-20.
אווה גרין - אנג'ליק בוצ'רד, מכשפה נקמנית המתכננת מסע נקמה נגד ברנבס ומשפחתו.
מישל פייפר - אליזבת' קולינס סטודרד, אם המשפחה.
ג'וני לי מילר - רוג'ר קולינס, אחיה של אליזבת', אביו של דייוויד.
קלואי מורץ - קרולין סטודרד, בתה בת העשרה המרדנית של אליזבת'.
בסוף הסרט מתגלה כאשת זאב.
גוליבר מקגרת - דייוויד קולינס, בנו המפותח בן ה-10 של רוג'ר.
הטוען שאימו המתה מתקשרת עמו.
הלנה בונהם קרטר - דוקטור ג'וליה הופמן, הפסיכיאטרית של אליזבת' הגרה עם המשפחה.
ג'קי ארל היילי - וילי לומיס, המטפל של האחוזה.
בלה היתקוט - ויקטוריה וינטרס (מגי אוונס), האומנת של דייוויד.
ריי שירלי - גברת ג'ונסון, המשרתת הקשישה של האחוזה.
איוון קיי - ג'ושוע קולינס, אביו של ברנבס קולינס.
קת'רין לי סקוט - אורחת
צלליות ידיים הם סוג של אמנות שבה סיפור או מחזה מוצג בפני קהל כאשר האמנים משתמשים בידיהם מול מקור אור כדי לייצר צלליות, המופיעות על מסך או על קיר.
אמנות זו פופולרית אצל בדרנים שונים ובעיקר אצל קוסמים.
האמנות המודרנית של צלליות ידיים הפכה פופולרית במאה ה-19 הודות לבדרן הצרפתי פליסיאן טרווי וצלליות האישים המפורסמים שיצר.
לעומת זאת פופולריות זאת דעכה במידה ניכרת לאחר סוף המאה ה-19, בעיקר לאחר שהקולנוע והטלוויזיה הפכו לאמצעי הבידור הפופולריים בעולם.
על ידי הצבת האצבעות בצורות מסוימות האמן מסוגל ליצור צלליות בצורות שונות המזכירות דמויות בעלי חיים, אישים מפורסמים, כלי רכב, נופים ועוד.
ניתן גם לעשות שימוש בחתיכות קרטון קטנות על מנת להדגיש פרטים שונים בדמויות השונות, אותם לא ניתן להציג באמצעות האצבעות בלבד.
האמן המציג ומקור האור יכולים להימצא לפני משטח ההצגה או מאחוריו, כאשר לכל מצב יתרונות משלו.
בשעת ההצגה על האמן להתבונן בצללית שהוא יוצר ולא בידיו, וכשהוא מניע את ידיו הוא מחייה את הדמויות ויכול לשנות אותן במהירות מפתיעה.
האמן הישראלי אלברט אלמוזנינו התפרסם בעולם בשנות ה-60 וה-70 של המאה ה-20 במופע צלליות ידיים, ואף הוציא ספר דוגמאות בשם "The Art of Hand Shadows".
צלע האדם הוא סרט קולנוע מסוגת קומדיה רומנטית בבימויו של ג'ורג' קיוקור.
תסריט הסרט נכתב על ידי רות גורדון וגארסון קאנין.
בתפקידים הראשיים משחקים ספנסר טרייסי וקתרין הפבורן כזוג עורכי דין הנמצאים משני צדי מתרס במשפט.
ג'ודי הולידיי שיחקה בתפקיד המשמעותי הראשון שלה.
פסקול הסרט הולחן על ידי מיקלוש רוז'ה מלבד השיר "Farewell, Amanda" שנכתב על ידי קול פורטר.
הסרט קיבל ביקורות חיוביות והצלחה כלכלית.
גורדון וקאנין היו מועמדים לפרס אוסקר לתסריט המקורי הטוב ביותר.
הסרט נחשב לקומדיה רומנטית קלאסי.
דוריס אטינגר (ג'ודי הולידיי) עוקבת אחרי בעלה (טום הוואל) עם אקדח והיא מגלה שהוא מנהל רומן עם אישה אחרת (ג'ין האגן).
היא יורה מספר פעמים לעברם, אך היא מצליחה לפגוע רק בבעלה בכתף.
למחרת בבוקר זוג עורכי דין נשואים אדם ואמנדה בונר (ספנסר טרייסי וקתרין הפבורן) קוראים על הידיעה בעיתון.
השניים חולקים סביב הנושא; אמנדה מביעה סימפתיה כלפי דוריס בטענה שאילו גבר היה עושה פעולה דומה אז הוא היה מקבל יחס מקל, בעוד אדם טוען שדוריס עברה על החוק.
כשאדם מגיע לעבודה הוא מגלה שהוא מונה להיות עורך הדין המייצג את התביעה במקרה של דוריס אטינגר.
כשאמנדה שומעת את זה היא מתמנה לעורכת דין המייצגת את ההגנה.
אמנדה מבססת את טענותיה על שוויון בין המינים.
היא מסבירה שדוריס ירתה בבעלה עקב יחסו הלא הגון כלפיה.
אדם סבור שדוריס עברה על החוק ואין תירוץ למעשיה.
בביתם גובר הלחץ בין אמנדה לאדם עקב המשפט הסוער.
המצב מידרדר כאשר אמנדה מבקשת מאחת העדות במשפט להרים את אדם כדי להדגים למושבעים שנשים וגברים שווים.
בסיכומו של המשפט טענתה של אמנדה שצריך לשפוט אילו המצב היה הפוך בין המינים הצליחה, ודוריס זוכתה.
באותו לילה אדם רואה את אמנדה וקיפ (דייוויד ווין), חברם הקרוב המאוהב באמנדה, דרך חלון ביתם.
אדם נכנס לדירה והוא מכוון כלפיהם אקדח.
האקדח מזויף, אך אדם מצליח להראות לאמנדה שקו ההגנה שלה במשפט היה לא מוצדק.
השניים רבים והמצב ממשיך להידרדר.
השניים נפגשים בחוסר ברירה יחדיו אצל רואה החשבון המשותף של שניהם, והם מדברים על מערכת יחסיהם בעבר.
אולם לבסוף הם משלימים, והם נוסעים לחווה שהם קנו בעבר.
אדם מגלה לאמנדה שהוא מועמד לתפקיד שופט מטעם המפלגה הרפובליקנית.
ואילו אמנדה מתלוצצת ומציעה שהיא תרוץ לתפקיד מטעם המפלגה הדמוקרטית.
תסריט הסרט נכתב במיוחד עבור ספנסר טרייסי וקתרין הפבורן על ידי בני הזוג, רות גורדון וגארסון קאנין.
בני הזוג קיבלו השראה מסיפורם האמיתי של זוג עורכי דין נשוי בשם וויליאם ודורותי וויטני שהתגרשו במהלך משפט והתחתנו עם הקליינטים שלהם.
קאנין ראה פוטנציאל גדול בתסריט שבני הזוג יהיו יריבים והוא התחיל לפתח את הרעיון.
שמו הראשון של הסרט היה "Man and Wife" (בעברית: בעל ואישה), אך הוא שונה ל"צלע האדם".
למרות שעלילת הסרט מתרחשת בניו יורק הוא למעשה צולם בלוס אנג'לס, קליפורניה.
הפבורן וקאנין שכנעו את ג'ודי הולידיי לגלם את דוריס אטינגר.
בסופו של דבר תפקידה בסרט זה גרם למנהל חברת ההפקה של "סרטי קולומביה", הארי קהאן, ללהק אותה לסרט "רק אתמול נולדה" (1950) שקאנין כתב.
תפקידה בסרט זה זיכה אותה בפרס אוסקר לשחקנית הטובה ביותר.
במהלך הסרט הצלם השתמש בטייקים ארוכים.
רוב הסצנות הללו צולמו במהלך הוויכוחים בין אמנדה לאדם.
הסרט זכה להצלחה קופתית מרשימה עם הכנסות של 2.75 מיליון דולר בארצות הברית בלבד.
רות גורדון (שבעתיד נודעה בשל תפקידיה בסרטים "תינוקה של רוזמרי" ו"הרולד ומוד") וגארסון קאנין היו מועמדים לפרס אוסקר לתסריט המקורי הטוב ביותר בשנת 1950.
במהלך השנים הסרט זכה לביקורות מהללות והוגדר כקלאסי.
בשנת 1992, ארכיב הסרטים הלאומי של ארצות הברית בחר בסרט לשימור בידי ספריית הקונגרס בשל היותו "חשוב תרבותית, היסטורית או אסתטית".
עשרת הגדולים, ברשימת הקומדיות הרומנטיות, במקום ה-7
עשרת הגדולים, ברשימת הדרמות המשפטיות - מועמדות
בנוסף מכון הסרטים האמריקאי דירג את קתרין הפבורן כשחקנית הטובה בכל הזמנים וספנסר טרייסי דורג במקום התשיעי ברשימת השחקנים הטובים בכל הזמנים.
הפילוסוף סטנלי קאבל משייך את הסרט לתת הז'אנר הקולנועי שהוא מכנה "קומדיית הנישואין מחדש" (The Comedy of Remarriage) בספרו Pursuits of Happiness: The Hollywood Comedy of Remarriage משנת 1981.
צלמונה הוא אתר מקראי, אחד מתחנות בני ישראל בעת מסעם במדבר לאחר יציאת מצרים עד שנכנסו לארץ ישראל.
בני ישראל הגיעו לצלמונה לאחר שהיו בהור ההר שם מת אהרן, ומצלמונה נסעו לפונון.
לדעת תרגום יונתן בן עוזיאל, צלמונה הוא המקום בו קצרה נפש העם בדרך, ובו התלוננו על הלחם והמים שנחסרו מהם כפי המתואר בחומש במדברמיד לאחר שיצאו מהור ההר: .
בתחנה שלאחר מכן ב'פונון' נענשו מחמת כן על ידי נחשים, ושם נעשה נחש הנחושת.
בפירוש המלבי"ם ביאר על פי חז"ל, שאחר מיתת אהרן בהר ההר, הסתלקו מהם ענני הכבוד שהיו מיישרים לפניהם הדרך, ולכן הדרך לצלמונה נעשתה קשה ומייגעת (צל-מוות), ולכך מיד כאשר עזבו את 'הור ההר' ששם מת אהרן - 'קצרה נפש העם בדרך', והתלוננו.
במדרש נאמר ששמו של המקום 'צלמונה' הוא על שם שהיה אותו מקום 'צל-מוות'.
צללים צרובים הוא ספרה החמישי של הסופרת הפקיסטנית-בריטית קמילה שמסי.
הספר יצא לאור ב-2009 ותורגם לעברית ב-2010 בהוצאת כתר.
ב-2010 היה מועמד לפרס לסיפורת מאת נשים וזכה בפרס אניספילד-וולף לפרוזה.
הספר מחולק לארבעה חלקים ועוקב אחר ההיסטוריה המצטלבת של שתי משפחות.
הוא מתחיל בנגסאקי, יומיים אחרי שארצות הברית הטילה את פצצת האטום על הירושימה, נמשך להודו של ימי החלוקה בשנת 1947, לפקיסטן בראשית שנות השמונים, ואז לניו יורק ואפגניסטן תחת השפעת פיגועי 11 בספטמבר.
הספר נפתח בפרולוג קצרצר בן עשר שורות: אסיר לא מזוהה מוצא את עצמו בכלא גואנטנמו ומצווה להתפשט מבגדיו.
הוא שואל את עצמו "איך הגעתי לכאן?"
בחלק הראשון, הירוקו היא יפנית מצעירה ומתורגמנית מוכשרת שמתנגדת לשלטון הכוחני והלאומני ביפן, המשמשת גם כמורה ליפנית לגבר אירופי בשם קונרד וייס, שעקר ליפן מגרמניה הנאצית.
קונרד מתאהב בהירוקו ובין השניים מתפתח רומן.
ביום בו קונרד מציע להירוקו נישואים והיא מסכימה מוטלת על יפן פצצת אטום נוספת וקונרד נהרג.
החלק השני של הספר נפתח כעבור שנתיים, כשהירוקו מגיעה לדלהי ומתארחת ובביתם של אחותו של קונרד, אילזה, ובבעלה הבריטי, ג'יימס ברטון.
אילזה, המתביישת בשורשיה הגרמניים, נקראת עתה אליזבת, והיא ובעלה מקבלים את הירוקו בשמחה ומתוך תחושת אחריות המעורבת ברגשות אשם.
בהודו המצב הפוליטי נהיה פחות ופחות יציב עם ההחלטה על חלוקת הודו והקמתה של פקיסטן, ואילזה ובעלה נערכים ליום שבו ישובו לבריטניה.
הירוקו מתחילה ללמוד אורדו עם סג'אד אשרף ההודי, בן טיפוחיו המוכשר של ברטון.
סג'אד והירוקו מחליטים להתחתן על אף התנגדותם של בני הזוג ברטון ומשפחתו של סג'אד, ובסופו של דבר מוצאים את עצמם כפליטים בפקיסטן, שאליה לא התכוונו מעולם להגר.
שם גם נולד להם בנם היחיד, ראזה.
בחלק השלישי של הספר, שמתרחש בפקיסטן, נכנס אל חייהם של סג'אד והירוקו בנם של ג'יימס ואילזה, הארי ברטון, שמתגלה כאיש CIA.
הארי מתיידד עם ראזה הצעיר.
ראזה מוצא את עצמו, בהשתלשלות של טעויות, נסחף לתנועה הג'יהאדיסטית באפגניסטן.
החלק האחרון של הספר מתרחש בניו יורק.
לאחר מותו של סג'אד והיעלמותו של ראזה מגיעה הירוקו לניו יורק כפליטה, בפעם השלישית בחייה ומחדשת את ידידותה עם אילזה, עתה גרושה, כשהיא עוברת להתגורר אתה בדירתה במנהטן.
שמסי מספרת כי הקיום הפרטי של אזרחים - מהגרים או ילידים - בתוך המדינה הלאומית הוא מה שריתק אותה בכניסה לכתיבת הספר.
הספר עוסק באירועים היסטוריים, ביחסים הקולוניאליים שמתפתחים בעולם שהוא עוסק בו (בין בני הזוג ברטון לבין סג'אד והירוקו) והיחסים הפוסט-קולוניאליים (בין הארי וראזה) ושוזר אותם בחיי הדמויות המייצגות אנשים שכורעים תחת משא הפוליטיקה והאינטרסים של המדינות שאליהן הם משתייכים, לפעמים באורח שרירותי בלבד.
2009 - מועמדות לפרס לסיפורת מאת נשים
2010 - זכייה בפרס אניספילד-וולף
2011 - רשימה ארוכה לפרס הספרות הבינלאומי של דבלין
צלמוות (בפינית: Karppi) היא דרמת פשע פינית, שביים רייקה יוקלה, בכיכובם של פיהלה וייטלה, לורי טילקנן, יאני וולנן וטומי קורפלה.
פרק הבכורה שודר בפינלנד במרץ 2018 בערוץ Yle TV2 ובאוגוסט 2018 הועלתה הסדרה לצפייה בשרתי Netflix.
עלילת הסדרה עוקבת אחר סופיה קרפי, בלשית של משטרת פינלנד שהתאלמנה לאחרונה בשנות ה-30 לחייה עם שני ילדים.
היא חוזרת לעבוד במשטרת הלסינקי והמקרה הראשון שלה הוא רצח אנה ברגדל, יועצת לענייני חברה.
העונה הראשונה זכתה לביקורות חיוביות לאחר ששודרה בפינלנד והושוותה לסדרות ההריגה הדנית והגשר הדנית-שוודית.
עונה שנייה שודרה בערוץ Yle TV ב-5 באפריל 2020 והועלתה לנטפליקס ב-1 ביולי 2020. עונה שלישית מתוכננת לעלות ברשת Yle בסתיו 2021.
סופיה קרפי (בגילומה של פילה וייטלה) חוזרת לעבודתה כבלשית מחלק הרצח במשטרת הלסינקי תוך שהיא מטפלת בשני ילדים לאחר מותו המקרי של בעלה.
הבלש המתחיל סקארי נורמי (בגילומו של לאורי טילקנן) מועבר מהיחידה לפשע פיננסי למחלק הרצח כשותפה של קרפי.
המקרה הראשון שלהם מתחיל כהיעלמות שגרתית.
בגדי נשים שנמצאו באתר בנייה מובילים את הבלשים לגופתה של היועצת לענייני חברה אנה ברגדאל הקבורה עם פרחים בידיה בחוף השייך לחברת חקר אנרגיית הרוח Tempo.
אנה נרצחה ובעלה אוסקו ברגדאל מבולבל לאחר ששמע על האירוע.
קרפי ונורמי מתחילים לחקור את הרקע של אנה, כמו גם את עבודתה בחברה ופרויקט הבנייה החשוב שלה.
העונה הראשונה עלתה לראשונה בפינלנד באביב 2018 ברשת Yle TV2 ובסתיו בנטפליקס.
עונה שנייה שודרה ברשת Yleisradio ובנטפליקס בשנת 2020. הסדרה נכתבה על ידי הבמאי ריקה יוקלה יחד עם יארי אולאבי וקירסי פורקה מחברת Dionysos Films.
הסדרה הופצה בצרפת על ידי Premium Content והופקה בשיתוף חברת ההפקה הגרמנית H&V.
צלנדורף הוא מחוז בעיר אורניינבורג במחוז אוברהוול (Oberhavel) במדינת ברנדנבורג בגרמניה.
צלנדורף ממוקם במזרח אורניינבורג ונמצא כעשרה קילומטרים מזרח-צפון-מזרחית מהמרכז.
אזור המגורים רמאטה (Rehmate), הממוקם כשלושה קילומטרים מצפון-מזרח, שייך לאורניינבורג.
המחוז ממוקם בפארק הטבע ברנים (Barnim), בקצה הדרומי של שמורת הציפורים אוברה האבלניידונג (Obere Havelniedung), שמקיף את ברובו, וגובל בצפון עם אזור שימור הנוף אוברה האבלניידונג, הכולל גם חלקים מהמחוז.
העיירות השכנות הן קרויצברוך (מחוז של העיר ליבנוואלדה, Liebenwalde) בצפון, סטולצנהאגן (Stolzenhagen, מחוז של עיריית ונדליץ במחוז ברנים) במזרח, ומחוזות אורניינבורג ונסיקנדורף (Wensickendorf) בדרום ושמאכטנהגן (Schmachtenhagen) במערב.
האזכור ההיסטורי הראשון של צלנדורף הוא במסמך בשנת 1335, שם היא מופיעה בשם Zedelndorp.
במסמך משנת 1412 מוזכרת משפחת פון גצה (von Götze) כבעלים של המקום.
לואיזה הנרייטה מנסאו רכשה את צלנדורף ב-1651, והפקידה את היישוב תחת מחוז בצוב (Bötzow), ששמו שונה למחוז אורניינבורג שנה לאחר מכן.
בשנת 1745 הפך צלנדורף למחוז משלו.
בשנת 1763 נשרף המעון הרשמי והועבר לפרידריכשטאל (Friedrichsthal).
בשנת 1767 שם המחוז הפך ל"משרד פרידריכשטאל" (Amt Friedrichsthal).
בשנת 1819 פורק משרד פרידריכשטאל וצלנדורף חזרה למחוז אורניינבורג.
בשנה זו השכירה פרוסיה את אחוזת צלנדורף לארנסט פרידריך וילהלם קיניץ, דייר מחוז פרידריכשטאל.
בשנת 1825 האלמנה פרידריה וילהלמינה לבית ברגר מכרה את הנכס בגלל חוב.
בשנת 1826 הפכה גוט צלנדורף לאחוזה חופשית.
בשנת 1901 חוברה צלנדורף לקו הרכבת מברלין לליבנווולדה עם היידקר - אוטובאן (Heidekrautbahn).
בשנת 1927 נמכרה אחוזת צלנדורף לחברה הגרמנית לקולוניזציה פנימית שבסיסה בברלין, ובעזרתה אמורה הייתה לאכלס את צלנדורף בחקלאים.
על מנת לספק מינרלי חרסית למפעל הקלינקר "גרמניה" באורניינבורג, נוצרו מפעלי מינרלי חרסית צלנדורף כמפעל חיצוני של מחנה הריכוז זקסנהאוזן, שהתקיים עד 10 באפריל 1945.
צלנדורף שולבה בעיר אורניינבורג ב-26 באוקטובר 2003.
בצלנדורף שוכנים מתקני שידור מאז 1936. משדר הגלים הארוכים שם היה מהחזקים מסוגו באירופה.
בין היתר שידר בתדר 177 תוכנית תרבות גרמנית בשם Deutschlandradio Kultur עם הספק שידור של 500 קילוואט.
השידורים הופסקו בסוף 2014 ותורן השידור האחרון פוצץ ב-25 במרץ 2017.
חוות רוח קטנה קיימת בצלנדורף מאז 2003. יש בה טורבינות רוח, בגובה 76 מטר, בעלות תפוקה של 660 קילוואט.
מאז 21 במאי 1901 מחוברת צלנדורף לכביש ברלין-וילהלמסרו (Wilhelmsruh).
מ-1950 זהו כביש ברלין-בלנקנבורג, ומ-1976 - כביש ברלין-קארו.
כביש זה נותק באופן זמני ב-30 בנובמבר 1997 והונגש שוב על ידי הרשויות בימי חול באופן ניסיוני מ-16 באפריל 2007 עד 31 בדצמבר 2007.
צלנדורף מחובר לאורניינבורג ולליבנוואלדה גם באמצעות קו אוטובוס.
כבישים 21 ו-29 מצטלבים במרכז אורניינבורג.
ראש העיר היא אניה רוזנוב-דויל (Anja Rosenow-Doil).
הטונשטראסה הגרמנית (דרך נוף) עוברת דרך האורניינבורג.
צללים וערפל הוא סרט קולנוע אמריקאי בשחור-לבן מסוגת נאו נואר משנת 1991 בכתיבה ובימוי של וודי אלן, עם וודי אלן, מיה פארו וג'ון מלקוביץ בתפקידים הראשיים.
אלן יצר את הסרט במחווה לקולנוע האקספרסיוניסטי הגרמני לבמאים פריץ לנג ופרידריך וילהלם מורנאו ולסופר פרנץ קפקא.
העלילה מתרחשת בלילה אחד ערפילי וחשוך בשנות ה-20 כשרוצח סדרתי מטיל אימה על עיירה אחת.
התסריט מבוסס על מחזה של אלן בן מערכה אחת בשם "מות" משנת 1975.
כל הסרט צולם באולפן ענק שהוקם בניו יורק.
המוזיקה לסרט כוללת קטעי נגינה מתוך אופרה בגרוש של קורט וייל.
רוצח סדרתי (מייקל קירבי) מתהלך בלילות עם חבל, רוצח אזרחים בחניקה ומטיל את אימתו על עיירה.
המשטרה לא מצליחה לתפסו ולכן אזרחים לוקחים את החוק לידיים ובאמצע הלילה מעירים את קליינמן (וודי אלן), עו"ד זוטר, כדי שייצטרף לחיפושים אחרי הרוצח.
הוא מבקר בחדר הניתוח שלאחר המוות של הרופא החוקר (דונלד פלזנס), משוחח עמו והם שותים ויסקי.
הרופא נרצח אחר כך בחניקה והשוטרים לוקחים את הכוסית לבדיקה.
קליינמן מבחין באדם חשוד ומסגיר אותו.
מתברר שזה הבוס שלו, מר פולסון (פיליפ בוסקו), שהוא בסך הכול מציצן שכועס עליו ומתכוון לפטרו.
בעיירה מתארח קרקס ובו זוג משתתפים - בולעת החרבות אירמי (מיה פארו) ובן זוגה הליצן פול (ג'ון מלקוביץ).
פול מתוסכל בגלל מצבו ואינו רוצה להתחתן ולהקים משפחה.
כאשר אירמי מוצאת אותו בחדרה של לוליינית הטרפז מארי (מדונה) היא אורזת מזוודה, עוזבת את הקרקס ומשוטטת ברחובות החשוכים והמפחידים עד שהיא נתקלת בזונה ג'ני (לילי טומלין) שמרחמת עליה ומביאה אותה לבית הזונות המקומי שם היא נפגשת עם המאדאם (קתי בייטס) והזונה דורי (ג'ודי פוסטר).
למקום מגיעים לקוחות והסטודנט העשיר ג'ק (ג'ון קיוזאק) בוחר דווקא באירמי שמסרבת בתחילה כי אינה "במקצוע" אבל מסכימה לאחר שהוא מציע לה 700 דולר.
בפשיטה משטרתית היא נעצרת כי אין לה רישיון לזנות ומועברת לתחנת המשטרה שם היא פוגשת את קליינמן שבא למחות על מעצר אדם חף מפשע ובאותה הזדמנות מסלק את הכוסית המרשיעה.
הוא ואירמי משוטטים ברחובות החשוכים.
ארוסתו איב (קייט נליגן) מסרבת לקבלם.
הם מגלים אישה רעבה עם תינוק ואירמי נותנת לה 300 דולר ואת יתרת הכסף היא תורמת לכנסייה.
פול מוצא את אירמי והם נפרדים מקליימן, מוצאים את האישה מתה ולוקחים את התינוק לקרקס במטרה לאמץ אותו.
קליינמן ממשיך בשיטוטיו וגם ארוסתו הקודמת אלמה (ג'ולי קאוונר) מסרבת לקבלו.
הוא נתקבל ביריבו לעבודה סימון קאר (וולאס שון) שמגלה לקליינמן מה הבוס חושב עליו ואומר שהזוג עם התינוק הלכו לקרקס.
קליינמן נעצר על ידי אנשים שחושדים בו כי הוא הרוצח.
הוא מצליח לברוח, להגיע לקרקס, לפגוש שם את הקוסם ארמסטד (קנת מרס) וביחד לעצור את הרוצח הסדרתי שמצליח בסוף לברוח.
קליינמן, שכעת אין לו עבודה, מחליט להיות העוזר של הקוסם.
שם השחקן/יתשם הדמותהערותוודי אלןקליינמןמיה פארואירמיבולעת חרבותג'ון מלקוביץפולליצןג'ון קיוזאקג'קסטודנטדונלד פלזנסרופא פתולוגמדונהמארילוליינית טרפזקייט נליגןאיבארוסתו של קליינמןג'ולי קאוונראלמהארוסתו לשעבר של קליינמןקתי בייטסזונהלילי טומליןג'ניזונהג'ודי פוסטרדוריזונהוולאס שוןסימון קארעמית של קליינמןפיליפ בוסקומר פולסוןהבוס של קליינמןקנת מרסארמסטדקוסם
צלע בשר היא נתח בשר החתוך בניצב לעמוד השדרה, שכולל לרוב חלק מהצלעות ולעיתים גם קטע מעמוד השדרה, ומוגש כמנה לסועד יחיד.
הנתחים משמשים להכנת מנות שונות ומגוונות במטבחים רבים על פני העולם, וניתן להכין אותם באמצעות שיטות בישול שונות כגון עישון, צלייה ובישול איטי.
צלעות בשר נחתכות בדרך כלל מכבש, עגל או חזיר, אך גם מבשר ציד, כגון בשר צבי.
החיתוך נעשה בניצב לעמוד השדרה וכולל בדרך כלל חלק מהצלע וקטע מעמוד השדרה.
עובי החיתוך של הצלעות משתנה, אך הוא נע בדרך כלל בין 10 ל-50 מילימטרים.
חיתוך צלעות בשר ניתן לבצע בשתי שיטות עיקריות: בשיטה הראשונה מפרידים את הצלעות באמצעות סכין ולאחר מכן חותכים את עמוד השדרה באמצעות מסור-יד או קופיץ.
בשיטה השנייה חותכים בניצב לעמוד השדרה באמצעות מסור סרט, שבו החיתוך מתבצע באלכסון על פני מספר צלעות.
לעיתים מכים בצלעות באמצעות צידו של קופיץ או בפטיש בשר כדי להפוך אותן לדקות ורכות יותר.
צלעות בשר ניתנות לבישול במגוון רחב של שיטות, שכל אחת מהן מעניקה טעמים ומרקמים שונים למנה.
בישול בתנור הוא אחת השיטות הנפוצות, כאשר הצלעות מתבשלות בחום גבוה עד להשגת פנים רכות וקרום חיצוני מזהיב.
עישון הצלעות הוא שיטה פופולרית נוספת, במיוחד בדרום ארצות הברית, שם הצלעות מתבשלות בחום נמוך למשך שעות רבות, מה שמאפשר לעשן לחדור לבשר ולתת לו טעם עשיר ומעושן.
במזרח אסיה, צלעות בשר נפוצות במיוחד במטבח הקוריאני והסיני.
בקוריאה, צלעות נאכלות בדרך כלל כ"גלבי", שם הן מוגשות ממורחות ברוטב סויה מתובל, ג'ינג'ר, שום וממתיקים.
בסין, צלעות הבשר נפוצות במנות כמו צלעות בצ'אר סיו, שהן מצופות ברוטב מתוק ומוגשות עם אורז לבן פריך.
בעולם הערבי, צלעות בשר מתבשלות לעיתים קרובות בתנורי טאבון, שם הן מקבלות טעם עשיר ומעושן מהעצים הבוערים.
ניתן למצוא צלעות בשר גם במאכלים כמו מחבושה, שהיא תבשיל עם אורז ובשר טלה או חזיר, המתובל בתבלינים מזרח-תיכוניים כגון כמון וכורכום.
בסופו של דבר, צלעות בשר מהוות מרכיב מרכזי במטבחים רבים ומגוונים על פני הגלובוס, וכל אזור מתאים את שיטות הבישול לטעמים המקומיים ולמסורת הקולינרית הייחודית לו.
צלמון היא סדרה תיעודית ישראלית המשודרת בכאן 11. הסדרה נוצרה על ידי טל ברדה, צפריר קוחנובסקי ומיתר קוטלר בהפקת טי.טי.וי הפקות.
הסדרה בת ארבעה פרקים היא תיעוד דוקומנטרי של אורח החיים בבית הסוהר צלמון, של הסוהרים והאסירים המרצים חלקם עונשי מאסר ארוכים.
הפרק הראשון של הסדרה שודר ב-16 במרץ 2025.
כלא צלמון החל את דרכו כבית סוהר שיקומי ובמרוצת השנים הפך לבית הסוהר הפלילי הגדול ביותר בישראל.
התיעוד בסדרה מלווה את חיי הסוהרים והאסירים.
הצילומים התקיימו במשך 16 חודשים: ממאי 2023 עד אוגוסט 2024, כך שחלק מההשלמות לצילומים נערכו כבר במהלך מלחמת חרבות ברזל.
צָלָף (גם נִצְפָּה; שמו המדעי: Capparis; בערבית: קַבָּאר, כַּבַּר, לַצַּפַּה) הוא סוג של שיחים, מטפסים (מסתרגים) או עצים קטנים ירוקי-עד ממשפחת הצלפיים.
הסוג כולל כ-146 מינים והוא נפוץ בעיקר באזורים טרופיים וסובטרופיים של העולם הישן — אפריקה, אסיה (עד מונגוליה), אירופה, אוסטרליה ואיי האוקיינוס השקט — אך נעדר לחלוטין מהעולם החדש.
אף שמרבית המינים טרופיים, מינים אחדים הסתגלו לאקלים יבש ים-תיכוני או מדברי, ובכללם מינים הגדלים בר בישראל.
הצלפים משגשגים בבתי גידול חשופים לשמש, כגון מצוקים, טרשים, קירות, מדבריות, ולעיתים אף בין סדקי אבנים באזורים עירוניים.
פרחי הצלף גדולים, בולטים ועטורי אבקנים מרובים.
במרכזם נראה לכאורה עמוד שחלה ארוך שבראשו צלקת — אך למעשה מדובר בגינופור (נושא שחלה): עוקץ המתפתח מהמצעית (קרקעית הפרח), שהתארך ונושא עליו את השחלה.
מבנה זה מעניק לשחלה מראה של עמוד, אך בפועל עמוד השחלה חסר או זעיר ביותר, והצלקת יושבת ישירות על חלקה העליון של השחלה.
לאחר האבקה והפריה מוצלחות, ולאחר נבילת הפרח, נותרים הגינופור והשחלה, שממנה עתיד להתפתח פרי ענבה בשרני.
בישראל, הסוג מיוצג על ידי ארבעה מינים הגדלים בר בישראל.
אחד מהם הוא צלף קוצני, הכולל תת-מין טיפוסי (spinosa) ושני תת-מינים נוספים — 'סיצילי' ו'מצרי'.
לפי גישה מקובלת בקרב בוטנאי ישראל, שני תת-מינים אלה ראויים למעמד של מינים נפרדים, ולכן מספר המינים בישראל עשוי להיחשב כשישה.
פקעי הצלף שימשו מזה אלפי שנים כמאכל וכמרכיב רפואי, ושמו נזכר כבר בלשון חז"ל.
שמו המדעי Capparis דומה לשם חז"לי לפקעי הפריחה – "קפריסין" – ושניהם, ככל הנראה, נגזרים מן היוונית ומתארים את דמיונם של הפקעים הכבושים בחומץ לגללי עזים (capra).
שני שינויים עיקריים חלו בסיווג הטקסונומי של משפחת הצלפיים (Capparaceae):
הפרדת מיני הצלף מהעולם החדש לסוגים עצמאיים: במסגרת מחקר רחב שהקיף את הסוג צלף במובנה הרחב (Capparis s.l.), נמצא כי הסוג אינו מונופילטי.
כתוצאה מכך, מיני צלף מהעולם החדש (אמריקה) הופרדו לסוגים עצמאיים כגון Capparidastrum, Quadrella, Cynophalla, Neocapparis ואחרים.
הפיצול התבסס על מחקרים מורפולוגיים ומולקולריים מקיפים שביצעו Cornejo ו־Iltis בין השנים 2005 עד 2016. בניגוד למיני הצלף מאמריקה שהופרדו לסוגים נפרדים, המינים האוסטרליים נותרו שייכים לסוג צלף במובנו המצומצם (s.str.) – לצד מינים מהעולם הישן (אפריקה, אסיה והים התיכון), והם לא הופרדו לסוג עצמאי.
מיון מחדש של צלף קוצני (Capparis spinosa): לצד הפיצול של מיני אמריקה, בוצע מיון מחודש גם למורכבות הפנימית של צלף קוצני, שהוא מין מקובץ ורחב שהכיל בעבר תת-מינים וצורות רבות.
נכון להיום צלף קוצני מכיל 4 תת-מינים ו-7 זנים.
ובישראל ארבעה מינים ועוד שני זנים של צלף קוצני.
מיני הצלף הם שיחים, מטפסים מסתרגים או עצים קטנים, לרוב ירוקי-עד, ולעיתים נדירות שרועים.
הענפים זקופים, קשתיים או משתפלים, לעיתים מסתרגים או משתרעים.
הענפים הצעירים לרוב שעירים, הם מכוסים שערות פשוטות או מסועפות שנושרות במהרה או משתיירות לאורך זמן.
הלוואים קוצניים, קצרים, יושבים בבסיס העלים; צורתם ישרה או מאונקלים כפופה כלפי מטה (בישראל), ולעיתים נעדרים.
העלים מסורגים, ערוכים באופן לולייני לאורך הגבעול או בשני טורים (אחד מעל השני), פשוטים עגולים או ביציים, רחבים, בעל פטוטרת או יושבים, תמימים.
התפרחות הן אשכולות דמויי-סוכך או כמעט-סוכך, ולעיתים פרחים בודדים הנישאים על עוקצים קצרים, יוצאים מחיקי העלים או בקצות הענפים.
הפרחים לרוב דו-מיניים, בעלי עטיף כפול, בעלי סימטריה דו-צדדית (אינם נכונים), צופן מפותח, מספר רב של אבקנים ושחלה עילית הנישאת על גינופור ארוך – עוקץ המתפתח מן המצעית (קרקעית הפרח) ונושא את השחלה מעל יתר איברי הפרח.
מבנה זה מעניק לשחלה מראה של עמוד, אך בפועל עמוד השחלה חסר או זעיר מאוד, והצלקת יושבת ישירות על חלקה העליון של השחלה.
לאחר האבקה והפריה מוצלחות, ולאחר נבילת הפרח, נותרות השחלה והגינופור, והשחלה מתפתחת לפרי ענבה בשרני.
הפרחים על פי רוב דו-מיניים, בעלי עטיף כפול, בעלי סימטריה דו-צדדית (אינם נכונים), צופן מפותח, מספר רב של אבקנים מרובים ושחלה עילית הנישאת על גינופור ארוך - עוקץ המתפתח מן המצעית (קרקעית הפרח), שהתארך ונושא עליו את השחלה מעל שאר איברי הפרח.
הגביע משתייר עם 4 עלי גביע מפורדים או מאוחים.
אחד מהם, הסמוך לגבעול ממנו יוצא הפרח, גדול מהשאר, קעור ובבסיסו ובין זוג עלי הכותרת המכוסים על ידו יש צופן משולש לבן (מאגר מוגן).
הכותרת אינה נכונה, עם 4 עלי כותרת, מפורדים זה מזה, נושרים ביחידות.
שני עלי כותרת הסמוכים לצופן צמודים זה לזה בבסיסם על ידי שערות.
הצופן ממוקם על המצעית, בין בסיסיהם של עלי הגביע ועלי הכותרת (מכונים "צופני מצעית שוליים").
מראהו החיצוני כצורת משולש לבן שקודקודו פונה כלפי האבקנים ובסיסו נמצא ממול עלה הגביע הגדול ביותר, הדומה לסירה.
בסירה זו מצטבר הצוף המופרש בכמויות גדולות ובלעדיה הצוף היה נשפך.
שתי הצלעות האחרות של המשולש גובלות בשני עלי כותרת.
שוליהם התחתונים של עלי הכותרת, הסמוכים לצופן, מעובים במקצת ומקופלים כלפי מטה, וכך הם יוצרים סדק צר ביניהם.
בחלקם העליון של שני העלים חופים השוליים הסמוכים אלה על אלה.
כדי שדבורה תוכל לינוק את הצוף מהמאגר היא ניצבת על שני עלי הכותרת, ובכך היא מרחיקה את שני העלים, האחת מרעותה, ותוחבת את חדקה דרך הסדק שנוצר בין השוליים התחתונים של עלי כותרת.
האבקנים מרובים, סדורים בדורים, ובולטים מעבר לעלי הכותרת.
הזירים ארוכים, נושאים מאבקים הנפתחים בסדקי אורך.
מספר האבקנים עשוי להשתנות בין המינים, ולעיתים מהווה סימן טקסונומי.
השחלה עילית, נישאת על עוקץ ארוך (נושא שחלה – גינופור), שלרוב אורכו דומה לזה של האבקנים.
היא מורכבת מ־2 עד 8 עלי שחלה מאוחים (סינקרפיים), היוצרים מגורה אחת עם שליות דופניות, כלומר – שליות הערוכות לאורך הדפנות הפנימיות של השחלה.
במינים מסוימים, השליות בולטות מעט פנימה ויוצרות מחיצות חלקיות, כך שהשחלה עשויה להיראות כביכול כמחולקת למספר מגורות; אך בפועל, גם במקרים אלה, נותרת השחלה בעלת חלל יחיד ואינה מחולקת למגורות נפרדות לחלוטין
הצלקת יחידה, לרוב דמוית כיפה, יושבת ישירות בראש השחלה המאוחה.
היא לחה ובעלת פני שטח גבשושיים־מחוספסים.
הפרי ענבה בשרנית, מוארכת או דמוית כדור או ביצה ובה זרעים רבים, חלקים וכהים הנתונים בתוך חומר ספוגי ומתוק.
הענבה נפתחת באופן בלתי סדיר באמצעות 2 עד 4 קשוות או נשארת סגורה.
בישראל גדלים בר 4 מינים של צלף: צלף קוצני, צלף סחוסי, צלף רותמי וצלף רמון, ועד שני זנים: צלף סיצילי וצלף מצרי.
בין הבוטנאים וחוקרי הצלף קיימת מחלוקת על אודות מספר המינים ועל ההבדלים הטקסונומיים שביניהם.
ערך זה הולך בעקבות האתר POWO אבל הרשימה הבאה מבוססת על אתר צמחיית ישראל וסביבתה.
spinosa) הוא בן שיח או שיח נשיר, גובהם 50 עד 100 ס"מ.
ונפוץ בחבל הים תיכוני של כל הארץ (בשפלת החוף, בהרי יהודה, השומרון והגליל) בעיקר בסלעים, חומות וגדרות.
העלים אינם סחוסיים-בשרניים והם מעוגלים או דמויי ביצה, אורכם 2 עד 5 ס"מ.
הפרחים בודדים, חיקיים, דו--מיניים, לא נכונים (בעלי סימטריה דו-צדדית) וגודלם 5 עד 8 ס"מ.
עלי הגביע שווים באורכם פחות או יותר, כאשר האחורי שבהם דמוי סירה ויוצר כיס שבו נאגר הצוף המופרש מצופן המצוי על המצעית, בין בסיסיהם של עלי הגביע ועלי הכותרת (מכונים צופי מצעית שוליים).
האבקנים מרובים, 60 עד 120. הזירים ארוכים, צבעם ורוד בבסיסיהם, והם הולכים מוורידים כלפי המאבק.
השחלה נישאת על עוקץ ארוך (גינופור) והוא עשוי להיות קצר או ארוך מהאבקנים.
aegyptia) - צלף קוצני תת-מין 'מצרי', כונה גם צלף הערבה וצלף זוהרי והוא גדל במפוזר בכל החבל המדברי בישראל, במצוקים, ערוצים ומדרונות סלעיים או בקירות זקופים, באזור ים המלח בכל אזורי הנגב (צפון הנגב ומרכזה).
פרטים רבים צומחים בקניונים של מדבר יהודה והנגב המרכזי.
צלף מצרי הוא שיח מעוצה ירוק-עד, שקוטרו 100 עד 250 ס"מ וענפיו ארוכים ואינם מתים בקיץ.
העלים עגולים ובשרניים, אורכם 2.5 עד 4 ס"מ ובבסיסם קוצים מאונקלים.
העלים הצעירים ירוקים והעלים משנים קודמות מכחילים-אפורים ומכוסים שעווה (ניתנת להסרה) שמקטינה באופן ניכר את איבוד המים בעונה היבשה, ומסייעת בהגדלת עוצמת הקרינה החוזרת מפני הצמח.
הפרחים נישאים על עוקצים ארוכים, ולהם 4 עלי כותרת לבנים והאבקנים הרבים גם סגולים או לבנים.
הפרחים נפתחים עם ערב, נשארים פתוחים במשך הלילה ועד שעות הבוקר המוקדמות, ונובלים עם עלות השמש בבוקר.
הפרי מוארך, נטוי כלפי מטה, בהיפתחו נחשפים זרעים עסיסיים המופצים על ידי ציפורים.
הצוף משמש פיתיון לדבורים ולרפרפים והצלף המצרי מאובק במדבר בעיקר על ידי דבורים גדולים.
הפריחה מסוף דצמבר ועד תחילת אוגוסט ובעיקר מחודש מרץ ועד אוגוסט.
העלים ירוקים כסופים דמויי ביצה, מכוסים פלומת שיער דקה.
עלי הכותרת צרים, נותרים רווחים ביניהם.
מספר האבקנים 43 עד 76 ובממוצע 63. הזרים לבנים עם ורוד בהיר.
הצוף רב, הבליטה המכסה על הצוף גדולה כ-6 מ"מ.
הפרי דמוי אגס או ביצה.
צָלָף סְחוּסִי (שם מדעי: Capparis cartilaginea, שם נרדף: Capparis sinaica) הוא שיח ירוק-עד נדיר בעל גוון ירוק בהיר, שגובהו 100 עד 200 ס"מ.
הוא צומח רק במדבר הקיצוני, שבדרום עמק הערבה ובהרי אילת, בעיקר בערוצי נחלים ובסדקי סלעים.
זהו מין סודני אוהב חום שאיננו עומד בטמפרטורות של הנגב המרכזי והערבה הצפונית ולכן נעדר מהחלק הצפוני של המדבר בישראל.
פרט יחיד ומנותק מאזור אילת גדל במצוק קטן של גיר בעין סהרונים שבמכתש רמון.
העלים סחוסיים-בשרניים, על פי רוב דמויי ביצה, כחלחלים (ירוק בהיר צהבהב), אורכם 2 עד 4 ס"מ לעיתים רחוקות עד 6. מראש העורק הראשי של העלה יוצא חוד קוצני מאונקל.
הפטוטרות ארוכות, בבסיסיהם זוג לוואים קוצניים קצרים מאונקלים.
הפרחים (גם הפקעים), שגודלם 8 עד 9 ס"מ, בעלי סימטריה דו-צדדית מודגשת, לבנים, יוצאים מחיק העלים.
עלי הגביע אינם שווים, האחורי מגיע לגודל של 4 ס"מ, הוא כפוף מאוד ולו צורת קסדה או מקטרת.
בתחתית הפרי ישנה בליטה ירוקה דמוית חוטם מעוגל, זהו עלה הגביע העשוי בצורת כוסית עמוקה, שבתוכה ערוכים חלקי כותרת בעלי רקמה המפרישה צוף.
הצוף הרב נאגר בתוך הגביע והוא מוסתר מפני התאדות וחרקים לא רצויים למיניהם (שודדים) באמצעות חלקי הכותרת הסוגרים את כוסית הצוף מעל.
רק חרק רב כוח או ארוך חדק יכול לפתוח את שפת הצופן ולשתות את הצוף.
צָלָף רָתְמִי (Capparis decidua) הוא שיח או עץ נדיר מאד ובסכנת הכחדה.
בית גידולו ואדיות ושולי מעיינות במדבר החם בנגב הדרומי ובסיני.
ישראל מהווה את גבולו הצפוני של תפוצתו שמשתרעת במדבריות החמות של צפון אפריקה, חצי האי-ערב ועד להודו.
מספר פרטים הונבטו בהצלחה וגדלים בשמורת עין גדי.
בשנת 2012 אוכלוסייה בת עשרות פרטים בנחל קצב בנגב הדרומי.
צָלָף רָתְמִי הוא שיח או עץ ירוק-עד, בעל גזע יחיד, ענפיו קירחים, ירוקים (מטמיעים), חלקים, כמעט חסרי עלים (רותמיים) וגובהו 1.5 עד 4 מ'.
העלים עגולים בשרניים, אורכם 2.5 עד 4 ס"מ ובבסיסם קוצים מאונקלים.
העלים קטנים, מופעים לתקופה קצרה על ענפים מלווים בזוג קוצים.
הקוצים קטנים, צהובים, ישרים או מאונקלים.
הפרחים מופעים בקבוצות קטנות של 3 עד 5 ויוצאים מחיק הקוצים.
הפרחים נשאים על גבי עוקצים ארוכים.
הפרחים בעלי 4 עלי כותרת כתומים-אדומים, שעירים בשוליים, אורכם כס"מ אחד וינו עולה על 1.5 ס"מ.
האבקנים אינם רבים 5 עד 15, ארוכים מהכותרת.
השחלה ירוקה נישאת על עוקץ, אורכה 10 עד 20 מ"מ.
הפרי דמוי ביצה או כמעט כדורי, קליפתו אדומה והוא צהוב ועסיסי בפנים ואורכו 5 עד 10 מ"מ.
צלף רמון (Capparis ramonensis) הוא שיח זוחל ירוק-עד, נדיר מאוד ובסכנת הכחדה, אנדמי לישראל וגדל אך ורק על סלעי גבס באזור מצומצם במכתש רמון.
הוא תואר למדע בשנת 2011 על ידי פרופ' אבינעם דנין.
צלף רמון הוא צמח זוחל גובהו 5 עד 15 ס"מ לעיתים רחוקות 40 ס"מ.
ענפיו הבוגרים, שאורכם 100 עד 200 ס"מ וצבעם ירוק בהיר, מִתְעַצִּים ומתים בחורף.
בחודשים נובמבר עד פברואר מצויים רק ענפים יבשים על הקרקע.
בכל שנה מלבלב ענף חדש לביד, לבן ושרוע והדוק לקרקע בעוד הענפים שהיוו את נוף הצמח בשנים שעברו מתבלים לאט, מאפירים ומשחירים.
העלים זקופים ניצב לקרקע ופונה צפון ודרום (עלי "מצפן").
הפטוטרת קצרה כ-7 מ"מ מלווה לוואים קוצניים מאונקלים וצהובים, אורכם 4 עד 6 ס"מ והם משתיירים גם בחורף לאחר שהעלים נשרו.
הפרחים בעל סימטריה דו-צדדית ולהם ארבעה עלי כותרת לבנים ו-40 עד 60 אבקנים, המאבקים ורודים במקצת, אורכם 2 עד 2.5 מ"מ.
הפרי ענבה בשרנית דמוית ביצה בעלת ציפה אדומה, ובה זרעים חומים כהים.
הפריחה מאמצע מאי ועד סוף יולי ועיקרה בחודש יוני.
במקרא היה צָלָף שֵם אדם (), אולם ייתכן ששמו נגזר מן השורש צלף במשמעות העיקרית: בקע.
ייתכן שבהשפעתו נקרא המושב צלפון בשפלת יהודה בשמו.
בהלכה, מוזכר הצלף כצמח שחלקיו השונים נאכלים, ומקובל לזהות אותו דווקא עם המין צלף קוצני.
הצלף מסוגל לגדול במקומות קשים עם מעט מאד אדמה.
ניתן לראותו בנקיקי סלעים ובקירות מבנים.
בתלמוד (ביצה, כה ע"ב) מופיע הצלף כצמח עז שאינו נרתע מקשיים.
בשל תכונות אלו הצלף נבחר כסמל של פארק נאות קדומים.
צְלָפוֹן הוא מושב עובדים הממוקם באזור השפלה, צפונית לבית שמש, על כביש 44, בין מחלף שמשון לצומת נחשון, בתחום המועצה האזורית מטה יהודה.
המושב הוקם בשנת 1950 בידי עולים מתימן, ובשנת 1954 צורף לתנועת המושבים ולמועצה אזורית גיזו כשזו הוקמה.
בשנת 1955 נסלל כביש גישה למושב.
באותה שנה עזבו כ-20 משפחות מעולי תימן את המושב ובמקומם הוכנסו למושב עולים ממרוקו שעלו באותה שנה לישראל.
רבים מיושבי המקום עוסקים בחקלאות זעירה האופיינית ליוצאי תימן המקומיים: נענע, כוסברה ופטרוזיליה.
בתחילת שנות ה-60 נבנו במקום רפתות לכל משק, שהורחבו בשנת 1966.
המושב נקרא על שם היישוב צלפון הקדום, ששכן במקום, ואשר אולי נקרא על שם הדמות המקראית הַצְלֶלְפּוֹנִי, שעל פי חז"ל הייתה אמו של השופט שמשון.
אחרים טוענים שנקרא על שם שיח הצלף, הנפוץ באזור (ואולי יש קשר בין השניים).
צלקת היא סימן או מבנה חזותי הנוצר כתוצאה מתהליך ביולוגי של ריפוי פצע בעור או בכל רקמת תאים אחרת.
רקמת צלקת איננה זהה לרקמה אותה היא מחליפה, והיא בדרך כלל בעלת איכות תפקודית נמוכה יותר.
צלקות בעור למשל פחות חסינות מול קרינה אולטרה-סגולה (UV).
בנוסף, בלוטות זיעה, מלנוציטים וזקיקי שיער אינם מתפתחים ברקמה התחליפית.
התקפי לב גורמים ליצירת צלקות בשריר הלב, אשר בתורן מביאות להיחלשותו של השריר ולאפשרות לכישלונו (המתבטא באי-ספיקת לב).
מצד שני, ישנן רקמות תאים המסוגלות להתאחות ללא כל הידרדרות מבנית או תפקודית.
רקמת עצמות, למשל, עשויה להיות חזקה יותר מבחינה מבנית לאחר איחוי שבר.
צלקות בעור נגרמות כאשר השכבה העמוקה העבה של העור, הדרמיס, נפגעת.
רוב צלקות העור הן שטחיות והסימן שנשאר הוא קל.
האדמומיות הנשארת לאחר ריפוי פצע שטחי איננה נחשבת לצלקת, והיא בדרך כלל נעלמת לאחר מספר שבועות.
על מנת לתקן את הנזק שנגרם, הגוף מניח סיבי קולגן חדשים.
תהליך זה מוביל ליצירת צלקת.
כיוון שהגוף לא יכול לשחזר את הרקמה כפי שהייתה, הרקמה החדשה תהיה בעלת מרקם ואיכות שונה מהרקמה שמסביב.
ישנם שני סוגים של צלקות הנוצרות כתוצאה מכך שהגוף מייצר עודף קולגן:
צלקת היפרטרופית - גוש אדום מוגבה בעור, אשר אינו גדל מעבר לפצע המקורי.
צלקת קלואיד - מצב קשה שבו הגוף מייצר קולגן ללא סוף, כשהתוצאה היא גוש גידולי גדול (אך שפיר).
לחלופין, צלקת יכולה להיות בצורת גומחה שקועה בעור.
גומחות אלו נוצרות כאשר מבני הייסוד התומכים בעור, כגון רקמות שומן או שריר, אבדו.
לא ניתן להיפטר לגמרי מצלקת, היות שתמיד יישארו עקבות במקום.
לעומת זאת, ניתן לשפר את המראה של האזור בעזרת מספר סוגים של טיפולים:
מריחת משחות וקרמים שונים, במיוחד בתקופה הראשונה שלאחר הגלדת הפצע (צלקות טריות).
צלקות קלואיד והיפרטרופיות מגיבות לטיפולים שונים ביניהם הקפאה בחנקן נוזלי.
חבישה ביריעת סיליקון נצמדת למשך מספר חודשים.
ניתוח פלסטי מאפשר לשפר את האיזון, הצורה והחלקות של אזור הצלקת כדי לתת מראה מעט יותר אחיד.
ניתוח לעיתים יגדיל את הצלקת אך ישפר את המראה הכללי שלה.
באנטומיה של החולייתנים, צלעות (TA: Costae) הן עצמות ארוכות ומעוקלות, אשר זוגות שלהן מרכיבות את עיקר כלוב הצלעות.
מספר זוגות הצלעות משתנה ממין טקסונומי אחד למשנהו.
באדם, יש 24 (שנים עשר זוגות) צלעות.
בחלק קטן מהאוכלוסייה, אפשר למצוא זוג נוסף או חסר.
הצלעות מכונות הראשונה, השנייה ועד השתים עשרה, לפי החוליה החזית המופרקת אליהן.
לדוגמה, הצלע הראשונה מופרקת עם החוליה החזית הראשונה (T1), הצלע השנייה מופרקת עם החוליה השנייה (T2) וכן הלאה.
תפקיד הצלעות הוא להגן על הריאות, הלב וכלי הדם הגדולים.
סך-הכל יש 12 זוגות של צלעות, שאותן מחלקים לשלוש קבוצות, על פי חיבורן למבנים הסמוכים להן:
צלעות אמיתיות (Costae verae) - זוג הצלעות הראשון ועד זוג הצלעות השביעי - מחוברות לעמוד השדרה בצד אחד (כמו כל הצלעות) ולעצם החזה בצידן השני.
צלעות מדומות (Costae spuriae) - זוג הצלעות השמיני ועד זוג הצלעות העשירי - במקום שיתחברו לעצם החזה, הצלעות המדומות מתחברות לסחוס הצלע (Cartilago costalis) שמעליהן.
צלעות מרחפות (Costae fluctantes) - זוג הצלעות האחד עשר והשנים עשר, אינן מחוברות כלל בצידן הקדמי.
לזוג השלישי של הצלעות ועד הזוג התשיעי מאפיינים מבניים דומים.
הפנים מופרקים עם החוליה המיוחסת לצלע ועם החוליה שמעליה.
הראש מחובר דרך צוואר לקנה הצלע (Corpus costae).
באזור חיבור הצוואר לקנה, נמצאת גבשושית הצלע (Tuberculum costae), שחלק ממנה מופרק עם הזיז הרוחבי של החוליה הסמוכה.
לאורך חלקה הפנימי של הצלע, נמצא חריץ (Sulcus costae), המגן על העצב וכלי הדם הבין צלעיים.
צלע ראשונה (Costa prima [I]) - הרחבה ובעלת העיקול החד ביותר מכל הצלעות.
בראש הצלע משטח פנים אחד ובהתאם, הצלע מופרקת עם החוליה החזית הראשונה בלבד.
לצלע הראשונה שני חריצים המגנים על כלי הדם התת-בריחים.
צלע שנייה (Costa secunda [II]) - דומה בצורתה לצלע הראשונה, אך צרה יותר ומעוקלת פחות.
מאופיינת בגבשושית נוספת אליה מתחברים שרירים.
צלעות עשר עד שתים עשרה - בעלות משטח פנים אחד.
צלעות אחת עשרה ושתים עשרה הן קצרות במיוחד, חסרות גבשושית וצוואר ומסתיימות לפני כל חיבור לכלוב הצלעות.
צָלָף קוֹצָנִי, ברבים צְלָפִים (שם מדעי: Capparis spinosa subsp.
spinosa), הוא בן שיח או שיח נשיר, גובהו 50 עד 100 ס"מ ממשפחת צלפיים ובו 4 תת-מינים ו-7 זנים צלף קוצני הוא אחד מארבעה מינים מהסוג צלף הגדלים בר בישראל ובו שני זנים.
הזן המכונה צלף מצרי והזן המכונה צלף סיצילי.
בין הבוטנאים וחוקרי הצלף קיימת מחלוקת על אודות מספר המינים ועל ההבדלים הטקסונומיים שביניהם ושמותיהם.
ערך זה הולך בעקבות האתר POWO.
הצלף הקוצני גדל בישראל בכל אזורי הגידול האופייניים לצמחייה ים תיכונית: בשפלת החוף ובהרי יהודה, השומרון והגליל.
כמו כן, גם בשולי בקעת הירדן, במדבר יהודה, בנגב ובערבה.
הוא צומח בכל סוגי הקרקע במעונות האדם ובמעזבות.
בתי גידולו הם קירות, מצוקים, גדרות, ערמות אבנים וקרקעות דלות.
לעיתים קרובות מתייחסים אליו כעשב שוטה ונוהגים לעקור אותו מגינות פרטיות וציבוריות.
הפרח של הצלף הקוצני משמש כסמלה של שמורת הטבע נאות קדומים.
בשנת 2010 פרסם אבינעם דנין רוויזיה טקסונומית לסוג צלף באזור מזרח הים התיכון, ובה תיאר מין חדש למדע בשם C.
זמן קצר לאחר פרסום המאמר, נודע לו כי כבר בשנת 2006 ניתן לאותו צמח מעמד מין נפרד תחת השם Capparis zoharyi (צלף זוהרי), על שם הבוטנאי מיכאל זהרי, שעסק רבות בחקר הצלף הקוצני.