tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
זמן קצר לאחר מכן, גור נאלץ להתמודד גם עם שערוריית לוינסקי, שנסובה סביב רומן מחוץ לנישואים בין הנשיא קלינטון למתמחה בבית הלבן, מוניקה לוינסקי.
גור הגן בתחילה על קלינטון, שלדעתו הוא חף מפשע, וקבע בעת ראיון כי "הוא נשיא המדינה!
אני רוצה לבקש מכם עכשיו (הצופים), כל אחד מכם, להצטרף אליי לתמוך בו." לאחר הליך ההדחה של נשיא ארצות הברית ביל קלינטון, גור המשיך להגן עליו והצהיר, "הגדרתי את תפקידי בדיוק באותה צורה כבר שש שנים...
לעשות כל מה שאני יכול כדי לעזור לו להיות הנשיא הטוב ביותר שאפשר."
דיבור על התמודדות פוטנציאלית במירוץ לנשיאות ב-2000 על ידי גור החל כבר בינואר 1998. גור דן באפשרות לרוץ במהלך ראיון ב-9 במרץ 1999 עם המהדורה המאוחרת של CNN עם וולף בליצר.
בתגובה לשאלתו של בליצר: "מדוע שהדמוקרטים, בהסתקלות על תהליך המינוי הדמוקרטי, יתמכו בך במקום בביל בראדלי", הגיב גור:
פרופסור ללימוד מדעי המידע ב-UCLA לשעבר, פיליפ א.
אגר, והעיתונאי אריק בוהלר טענו ששלושה מאמרים ב-Wired News הובילו ליצירת האגדה האורבנית הנפוצה שגור טען כי "המציא את האינטרנט", שבאה בעקבות הראיון הזה.
בנוסף, טענו להגנתו אנשי מחשבים ועמיתים בקונגרס בעקבות הריאיון.
חלוצי האינטרנט וינט סרף ובוב קאהן הצהירו כי "אנחנו לא חושבים, כפי שחלק מהאנשים טענו, שגור התכוון לטעון שהוא 'המציא' את האינטרנט.
יתרה מכך, במוחנו אין ספק שבזמן שכיהן כסנאטור, היוזמות של גור השפיעו בצורה משמעותית ומיטיבה על האינטרנט שעודנו מתפתח." מאוחר יותר ציין סרף: "אל גור ראה מה קרה עם חוק הכבישים הבין-מדיניים וחוק ההגנה הלאומיים משנת 1956, שאביו הציג כהצעת חוק צבאית.
היו אלו הצעות חוק גדולות מאוד.
הדיור עלה, צמיחה פרברית יוצאת דופן התקיימה, האזרחים יכלו להתנייד.
גור היה מכוון לכוח של נטוורקינג הרבה יותר מכל אחד מעמיתיו בבית הנבחרים.
יוזמותיו הובילו ישירות למסחור האינטרנט.
ככה באמת מגיע לו קרדיט."
בנאום בפני האגודה האמריקאית למדעי המדינה, יושב ראש בית הנבחרים הרפובליקני לשעבר, ניוט גינגריץ' הצהיר גם הוא: "למען ההגינות, זה משהו שגור עבד עליו זמן רב.
גור הוא לא אבי האינטרנט, אבל גור הוא האדם שבמסגרת הקונגרס עבד בצורה הכי שיטתית כדי לוודא שנגיע לאינטרנט, והאמת היא - ועבדתי איתו החל מ-1978 כשהגעתי (לקונגרס), שנינו היינו חלק מ"קבוצת עתיד" – העובדה היא שבממשל קלינטון, העולם שדיברנו עליו בשנות ה-80 התחיל להתרחש בפועל."
במהלך נאום שנשא ב-16 ביוני 1999, בקרתגו, טנסי, הכריז גור רשמית על מועמדותו לנשיאות.
הנושא העיקרי שלטענתו עמד על הפרק בהליך המועמדות שלו היה לדבריו הצורך לחזק את מוסד המשפחה האמריקאית.
בנאום, גור גם התרחק מביל קלינטון, שלדבריו שיקר לו.
גור "נעצר לזמן קצר" על ידי מפגינים שהיו פעילים בתחום מחלת האיידס בטענה שגור עובד עם תעשיית התרופות כדי למנוע גישה של מדינות עניות לתרופות והועלו שלטים שעליהם נכתב "תאוות הבצע של גור הורגת." נאומים נוספים נקטעו גם על ידי המפגינים.
גור הגיב, "אני אוהב את המדינה הזו.
אני אוהב את התיקון הראשון (חופש הביטוי)...
בעוד שדירוג התמיכה של ביל קלינטון עמד על כ-60%, מחקר שנערך באפריל 1999 של מרכז המחקר פיו מצא שהמשיבים סבלו מ"עייפות קלינטון" שבה "נמאס להם מכל הקשיים הקשורים בממשל קלינטון" כולל שערוריית לוינסקי ומשפט ההדחה.
מושל טקסס והמועמד הרפובליקני לנשיאות, ג'ורג' ווקר בוש, הוביל על גור ב-54% לעומת 41% בסקרים באותה העת.
יועציו של גור האמינו ש"שערוריית לוינסקי מנכרת מצביעים עצמאיים – במיוחד אמהות שעמדו על ערכים מסורתיים של שמרנות חברתית." כתוצאה מכך, הקמפיין הנשיאותי של גור הרחיק לכת להבדיל את עצמו מביל ומהמוניטין שלו והתקשה לנצל את ההצלחות הלגיטימיות של ממשל קלינטון.
בנוסף, מועמדותה של הילרי קלינטון למושב הסנאט הפתוח בניו יורק החריפה את "המתחים המשולשים שניכרים בבית הלבן מאז 1993".
גור התמודד עם אתגר מוקדם בבחירות המקדימות למועמדות הדמוקרטית מצד הסנאטור לשעבר מניו ג'רזי ביל בראדלי.
בראדלי היה המועמד היחיד שהתנגד לגור ונחשב ל"פנים חדשות" לבית הלבן.
גור אתגר את בראדלי לסדרה של עימותים.
גור יצא למתקפה במהלך הדיונים הללו והוביל לירידה בסקרים עבור בראדלי.
בוועידת איווה האיגודים המקצועיים הבטיחו את תמיכתם בגור, על אף השקעתו של בראדלי במדינה זו.
גור המשיך וניצח בפריימריז בניו המפשייר 53%–47%.
לאחר מכן גור סחף את כל הפריימריז ביום שלישי הגדול, בעוד שבראדלי סיים שני בהפרש רחב בכל מדינה.
ב-9 במרץ 2000, פרש בראדלי מהמירוץ וצידד במועמדותו של גור לנשיאות.
גור המשיך בסופו של דבר לזכות בכל מועמדויות הבחירות המקדימות, ובמרץ 2000 אף זכה בבחירות המקדימות הראשונות שנערכו אי פעם דרך האינטרנט, הפריימריז הנשיאותי למועמדות הדמוקרטית של אריזונה.
עד אז, הוא הבטיח לעצמו את המועמדות של מפלגתו.
הבחירות לנשיאות ארצות הברית7 בנובמבר 2000אלקטורים271266קולות47.9%48.4%
באוגוסט 2000 בחר בג'ו ליברמן, סנאטור יהודי מטעם קונטיקט, כמועמדו לתפקיד סגן הנשיא.
מבקרים רבים טענו שבחירתו של גור בליברמן נועדה להרחיק אותו עוד יותר מהשערוריות של הבית הלבן של קלינטון.
בתו של גור, קארנה, יחד עם שותפו לשעבר של אביה לדירה בהרווארד, טומי לי ג'ונס, הציעו רשמית את גור כמועמד הדמוקרטי לנשיאות במהלך הוועידה הלאומית הדמוקרטית ב-2000 בלוס אנג'לס, קליפורניה.
גור קיבל את מועמדות מפלגתו ודיבר על הנושאים העיקריים של מסע הבחירות שלו, והצהיר במיוחד על תוכניתו להרחיב את מדיקר לשלם עבור תרופות מרשם ולפעול למען מערכת בריאות אוניברסלית.
זמן קצר לאחר הכינוס, גור עלה על שביל הקמפיין הלאומי לצידו של ליברמן.
גור ובוש היו נתונים באותה העת במבוי סתום בסקרים.
הם השתתפו בשלושה עימותים בטלוויזיה.
בעוד ששני הצדדים טענו לניצחון אחרי כל אחד מהם, גור ספג ביקורת קשה יותר לעומת בוש.
בליל הבחירות, רשתות חדשות קראו לראשונה כי גור ניצח בבחירות בפלורידה, מאוחר יותר חזרו בהן מהתחזית המוקדמת, ואחר כך נטען כי בוש ניצח בפלורידה, לפני שלבסוף חזרו בהן רשתות התקשורת גם מתחזית זו.
מזכירת המדינה הרפובליקנית של פלורידה, קתרין האריס, אישרה בסופו של דבר את ספירת הקולות של פלורידה עם רוב בעבור בוש.
גור תבע את הרשות המבצעת של פלורידה על כך והוביל לספירה מחדש של קולות הבחירות בפלורידה בתוך ארבעה מחוזות צמודים במיוחד שקבעו את גורל הבחירה של כל המדינה.
עקב התוצאות הצמודות בחבר האלקטורים במסגרת הבחירות, ספירה מחודשת זאת נועדה לקבוע מי הוא הנשיא הנבחר של ארצות הברית.
הספירה החוזרת בפלורידה נעצרה כמה שבועות לאחר מכן על ידי בית המשפט העליון של ארצות הברית.
בפסק הדין, פסק דין בוש נגד גור, השופטים קבעו כי הספירה החוזרת של פלורידה נוגדת את חוקת ארצות הברית וכי לא ניתן היה להשלים ספירה חוזרת בעלת תוקף חוקתי מעבר למועד האחרון של 12 בדצמבר, אשר למעשה סיים את הספירה החוזרת.
הצבעה 7–2 זו של שופטי העליון קבעה כי הסטנדרטים שבית המשפט העליון בפלורידה סיפק לספירה חוזרת נוגדים את החוקה עקב הפרות של סעיף ההגנה השוויונית של התיקון הארבעה עשר, ובנוסף קבע בפסיקה של 5–4 כי לא ניתן להשלים ספירה חוזרת בעלת תוקף חוקתי לאחר 12 בדצמבר.
תיק משפטי זה למעשה העניק לג'ורג' ווקר בוש ניצחון של 537 קולות הפרש בפלורידה, וכתוצאה מכך את 25 הקולות האלקטורליים של פלורידה ואת הנשיאות.
תוצאות ההחלטה הביאו לכך שגור ניצח בהצבעה העממית בהפרש של כ-500,000 קולות ברחבי ארצות הברית, אך קיבל 266 קולות אלקטורליים לעומת 271 של בוש (אלקטור אחד במחוז קולומביה נמנע).
ב-13 בדצמבר 2000, הודה גור בהפסד הבחירות.
גור חלק מאוד על החלטת בית המשפט, אך בנאום הזיכיון שלו קבע כי "למען אחדותנו כעם וחוזקה של הדמוקרטיה שלנו, אני מביע את הוויתור שלי על המרוץ." בעקבות הפסדו בבחירות גור פרש מהחיים הציבוריים.
פרישתו מהפוליטיקה והמאבק בשינוי האקלים
לאחר ההפסד בבחירות פרש גור מן החיים הפוליטיים, והתפנה לעסוק בנושאי איכות הסביבה ושינוי אקלים, להם הקדיש תשומת לב רבה כבר בעת כהונתו בבית הנבחרים – היה ממקימי ה"סופרפונד" (Superfund) ב-1980 – קרן המקציבה כספים לניקוי קרקעות מזוהמות ברחבי ארצות הברית.
בסוף שנות השמונים ערך גור ביקורים בקוטב הדרומי, ביערות האמזונס ובמקומות נוספים כחלק מלמידת השפעות שינויי האקלים על הסביבה.
ב-1992 חיבר את הספר "כדור הארץ על כף המאזניים – אקולוגיה ורוח האדם" (Earth in the Balance: Ecology and the Human Spirit) שהיה לרב-מכר.
החל משנת 2001 משמש גור מרצה אורח באוניברסיטאות קולומביה, מרכז טנסי, קליפורניה ופיסק, ובאותה שנה מונה לסגן יושב ראש חברת ההשקעות האמריקנית מטרופוליטן וסט.
בשנת 2003 מונה לחבר מועצת המנהלים של חברת אפל, ובשנת 2004 ייסד את חברת ההשקעות Generation Investment Management, המשקיעה בחברות שמתחייבות לאחריות חברתית.
עד 2008 גייסה סכום של 5 מיליארד דולר.
ב-2005 ייסד גור את רשת חדשות הטלוויזיה "קארנט" (Current), אשר פנתה לקהל צעיר.
בינואר 2013 נמכרה הרשת לאל-ג'זירה.
גור שימש כיועץ להנהלת חברת גוגל.
בנוסף לחיבורים שפרסם בנושאי הגנת הסביבה, מרבה גור גם לפעול ולהרצות בנושא.
בשנת 2006 יצר וכיכב בסרט התיעודי "אמת מטרידה", העוסק בהתחממות הגלובלית הנגרמת על ידי בני האדם.
הסרט, בהפקת חברת סרטי פרמאונט ובבימוי דייוויס גוגנהיים, זכה בפרס האוסקר לסרט התיעודי הטוב ביותר ובפרס נוסף לשיר הנושא הטוב ביותר.
בדצמבר 2015 השתתף אל גור בוועידת פריז ולקח חלק בפעילות שקידמה את השגת הסכם פריז לבלימת שינויי האקלים.
לאחר הבחירות לנשיאות בארצות הברית, וערב כניסתו של הנשיא הנבחר דונלד טראמפ לתפקידו, נפגש אל גור עם ביתו איוונקה, וניסה לשכנעה להמשיך ולתמוך בהסכם פריז.
לאחר שטראמפ הודיע על פרישת ארצות הברית מההסכם, שב גור לבקר אותו ובנושא זה.
בינואר 2017 עלה לאקרנים לראשונה סרט ההמשך ל"אמת מטרידה", בבימויים של בוני כהן וג'ון שנק, שהציג בעיקר פתרונות אפשריים לשינויי האקלים ולהתמודדות איתם.
החל מ-2002 פנה גור בביקורת פומבית על פעולות שונות של ממשל בוש הבן.
לאחר שהכריז שלא יתמודד בבחירות לנשיאות ארצות הברית ב-2004, גור תמך במושל ורמונט הווארד דין בדצמבר 2003, שבועות לפני הפריימריז הראשון של מחזור הבחירות.
נגד גור הופנתה על כך ביקורת, מכיוון שהייתה ציפייה שיתמוך בליברמן (גור הפנה עורף כלפי ליברמן בעקבות תמיכתו של האחרון במלחמת עיראק).
הקמפיין של דין הפך במהרה למטרה להתקפות ולבסוף התמוטט, כאשר התמיכה המוקדמת של גור נרשמה כגורם לנפילה.
מאוחר יותר, ממרץ 2004, גור תמך בג'ון קרי ונתן לקרי 6 מיליון דולר כספי מימון קמפיין שנותרו מקמפיין 2000 של גור שלא צלח.
גור גם פתח את הוועידה הלאומית הדמוקרטית של 2004.
במהלך הפריימריז של 2008, גור נשאר נייטרלי כלפי כל המועמדים מה שהוביל לספקולציות שהוא ייצא מוועידה לאומית דמוקרטית בתיווך כ"מועמד לפשרה" אם המפלגה תחליט שאינה יכולה למנות מועמד אחר.
הסנאטור טד קנדי דחק בגור לתמוך בסנאטור ברק אובמה למרות שגור סירב.
כאשר אובמה הפך למועמד הדמוקרטי לכאורה לנשיאות ב-3 ביוני 2008, החלו השערות כי גור עשוי להיבחר לתפקיד סגן הנשיא.
ב-16 ביוני 2008, שבוע לאחר שהילרי קלינטון השעתה את הקמפיין שלה, גור תמך באובמה בנאום שנשא בדטרויט, מישיגן אשר חידש את הספקולציות לגבי כרטיס בחירות של אובמה וגור.
עם זאת, גור הצהיר שהוא לא מעוניין לכהן שוב כסגן הנשיא.
בלילה האחרון של הוועידה הלאומית הדמוקרטית של 2008, זמן קצר לפני שאובמה נשא את נאום הקבלה שלו, גור נשא נאום שהציע את תמיכתו המלאה.
תמיכה זאת הובילה להערכות כי ייתכן וגור יבחר כחבר בקבינט בממשל אובמה.
ב-19 בדצמבר 2008, גור תמך במועמדים של אובמה למשרות מפתח בנושא הטיפול במשברים סביבתנים ובשינויי האקלים.
גור חזר על הנייטרליות שלו שמונה שנים מאוחר יותר במהלך הפריימריז הדמוקרטים לנשיאות של 2016 עד שהביע תמיכה במועמדותה של הילרי קלינטון ב-25 ביולי 2016, היום הראשון של הוועידה הלאומית הדמוקרטית באותה שנה.
גור הופיע איתה בעצרת בקמפוס קנדל של מכללת מיאמי דייד ב-11 באוקטובר 2016.
בשנת 2007 זכה גור על פעילותו בתחום שינוי האקלים בפרס נובל לשלום יחד עם הפאנל הבין-ממשלתי לשינוי האקלים (IPCC), על פעילותו למניעת תופעת התחממות כדור הארץ.
ועדת הפרס ציינה כי גור, קרוב לוודאי, תרם יותר מכל אדם אחר להגברת ההבנה של בעיית התחממות כדור הארץ ושל האמצעים הנדרשים כדי להתמודד עמה.
מיד לאחר זכייתו הודיע גור כי יתרום את מלוא הפרס שיקבל לארגון האמריקאי "הברית להגנת האקלים", הפועל לשינוי דעת הקהל ביחס לפתרון משבר האקלים העולמי.
עם זאת, הזכייה לוותה בביקורת על רקע מניעים פוליטיים, וכן שעבודת הזוכים לא הייתה קשורה ישירות לסיום סכסוך.
במאי 2024, קיבל את מדליית החירות הנשיאותית מידי הנשיא ג'ו ביידן.
אל גור, אמת מטרידה, הוצאת ציבלין והוצאת נוצה, 2007.
אַל דֶנְטֶה (באיטלקית: al dente – מילולית: "על השן") הוא מונח בתחום הבישול המתייחס לבישול פסטה לרוב, ולעיתים גם אורז (להכנת ריזוטו) או ירקות, ומשמעותו שהפסטה או האורז מבושלים, אולם עדיין קשים, ונדרשת לעיסה שלהם (ואין מדובר בפסטה רכה שאין צורך ללעוס אותה).
כאשר מדובר בירקות, הכוונה, שהירקות בושלו בישול קצר ביותר והם עדיין פריכים.
באיטליה מקובל שהפסטה צריכה להיות מוגשת בהיותה במצב בישול בדרגת 'אל דנטה', שהוא רגע לפני שהיא מבושלת עד כדי רכות, אולם לא במצב בו ניתן עדיין להרגיש את טעם הקמח ומרקם הפסטה.
נדרשת מיומנות לבשל פסטה לדרגה זו, שכן יש להסיר אותה מהאש בדיוק ברגע הנכון, בטרם תהא מבושלת מדי.
במנות מוקפצות מזרח אסייתיות נהוג גם לבשל את האטריות באופן כזה כדי למנוע את הפיכתם לעיסה בזמן ההקפצה.
אל לורנס דימיולה הוא גיטריסט איטלקי-אמריקאי המנגן בסגנונות ג'אז לטיני ופיוז'ן.
דימיולה גדל בברגנפילד ניו ג'רזי, למשפחה ממוצא איטלקי.
כשהיה בן שמונה קיבל השראה מאלביס פרסלי והתחיל לנגן בגיטרה.
המורה שלו כיוון אותו לנגן סטנדרטים של ג'אז.
דימיולה סיפר כי הושפע מגיטריסטי הג'אז ג'ורג' בנסון וקני בורל ומנגני הבלוגראס קלרנס וייט ודוק ווטסון.
את ההשפעה הלטינית ספג במועדוני סלסה שהלך אליהם בנעוריו.
בשנת 1971 הוא החל ללמוד במכללת ברקלי למוזיקה בבוסטון, מסצ'וסטס.
בשנת 1974, כשהיה בן 19, שכר אותו צ'יק קוריאה להחליף את ביל קונורס בלהקת הפיוז'ן החלוצית "Return To Forever" עם סטנלי קלארק ולני וייט.
הוא הקליט שלושה אלבומים עם הלהקה, ועזר לרביעייה להשיג את הצלחתה המסחרית הגדולה ביותר – כל שלושת האלבומים היו בין 40 המובילים בטבלת בילבורד 200 בארצות הברית.
בשנת 1976 התפרקה "Return To Forever" ודימיולה החל להקליט אלבומי סולו שכללו מיזוג של ג'אז, פלמנקו ומוזיקה ים תיכונית.
אלבומו "Elegant Gypsy" הגיע למעמד של אלבום זהב בארצות הברית.
בשנת 1980 הקליט את אלבום ההופעה החיה האקוסטית "Friday Night in San Francisco" עם פאקו דה לוסיה וג'ון מקלפלין.
אלבום שזכה להכרה עולמית, נמכר ביותר משני מיליון עותקים ברחבי העולם, ונחשב לאחד מאלבומי הגיטרה האקוסטית המשפיעים בכל הזמנים.
בתחילת דרכו, כפי שעולה באלבום הסולו הראשון שלו Land of the Midnight Sun" 1976", היה דימיולה ידוע בשליטתו הטכנית ובקומפוזיציות המהירות והמורכבות שלו.
אך גם באלבומיו המוקדמים החל לחקור תרבויות ים תיכוניות וז'אנרים אקוסטיים כמו פלמנקו.
דוגמאות בולטות הן "סאנדנס ים תיכוני" ו"גברת רומא, אחות ברזיל "מתוך האלבום "Elegant Gypsy".
אלבומיו המוקדמים היו בעלי השפעה בקרב גיטריסטי רוק וג'אז.
באלבום Scenario מ-1983 הוא בחן את הצד האלקטרוני של הג'אז בשיתוף פעולה עם הקלידן יאן האמר.
החל מהשינוי הזה, הוא הרחיב עוד את אופקיו באלבום האקוסטי Cielo e Terra, הוא החל לשלב סינתיסייזר גיטרות באלבומי אמצע שנות השמונים כמו Soaring Through a Dream.
בשנות התשעים הקליט דימיולה אלבומים קרובים יותר למוזיקה עולמית ולסגנונות לטיניים מודרניים מאשר לג'אז.
יוצא מן הכלל הבולט היה האלבום Kiss My Axe מ-1991, שהגיע למקום השני במצעד אלבומי הג'אז בארצות הברית.
דימיולה שיתף פעולה עם אמנים כמו הבסיסט סטנלי קלארק, עזיזה מוסטפא זאדה, הכנר ז'אן-לוק פונטי ופול סיימון.
בשנת 2023, אל דימיולה לקה בהתקף לב במהלך הופעה ברומניה.
לאחר המקרה, הוא פרסם הצהרה המביעה תודה על התמיכה שקיבל והזכיר שהוא מתמודד עם מצב רפואי הדורש חופש מהופעות.
דימיולה מתכנן לחדש את הופעותיו בשנת 2024 ומצפה ליצור מוזיקה שוב.
דימיולה זכה ארבע פעמים ברציפות בפרס גיטריסט הג'אז הטוב ביותר בסקר שערך המגזין "Guitar Player".
בשנת 2018 הוענק לו תואר דוקטור לשם כבוד למוזיקה ממכללת ברקלי.
מאז שנות ה-80 הופיע אל דימיולה בישראל כמה פעמים.
בפברואר 1991, במהלך מלחמת המפרץ ערך בישראל סיבוב הופעות עם דויד ברוזה.
בנובמבר 2001, הופיע בישראל בפעם הרביעית במסגרת פסטיבל ג'אז תל אביב.
ב-2016 הגיע שוב להופיע בפסטיבל ג'אז תל אביב.
ב-2003 הגיע לסיבוב הופעות בישראל שכלל שמונה הופעות.
ב-2007 הגיע לשבע הופעות בישראל.
תנועת אל המעיין היא רשת חינוך בלתי פורמלי הפועלת בתחום החברתי והתורני בישראל, בפרט ביישובי הפריפריה ובמושבים.
התנועה הוקמה בשנת 1986 לאחר החלטת מועצת חכמי התורה ובראשם הרב עובדיה יוסף.
עד אמצע 1987 הוקמו כ-80 סניפים ברחבי ישראל.
בשנת 1986 קיבלה התנועה ממשרד החינוך 2 מיליון שקלים, מעל רבע מתקציב התמיכות של האגף לתרבות תורנית במשרד החינוך.
מנכ"ל התנועה היה יאיר לוי.
במשך שנים אליהו ישי היה המנכ"ל התנועה.
כיום מנכ"ל התנועה הוא הרב משה אילוז.
לטענת העיתונאי החרדי יעקב ריבלין, התנועה שימשה באופן נסתר גם כאמצעי להעברת שכר לפעילי מפלגת ש"ס, במסווה של תשלום למעבירי שיעורי תורה ובעלי תפקידים שונים בתנועה.
פעולות רווחה: במסגרת הפעולות החברתיות ופעולות הרווחה מקיימת אל המעיין קייטנות לילדים בתקופת החופש מבתי הספר ומלימודי התורה במחיר מסובסד.
קייטנות לאמהות: מתקיימות קייטנות לאמהות לתקופה של 4 ימים הכוללות פעילות בנושאים רוחניים וגשמיים.
קייטנות מתקיימות בבתי הארחה ובהוצאותיהם משתתף בצורה חלקית משרד העבודה והרווחה.
נוער למען הקהילה: העמותה מכוונת את בני הנוער לפעילות חברתית בתוך הקהילה בה הם חיים.
בני ובנות נוער אלה מדריכים ומעבירים שיעורי עזר לילדים הקטנים מהם, וכן יוצאים לבתי חולים ולבתי אבות על מנת לסייע לחולים ולמשפחותיהם.
עלייה לקברי צדיקים: מתקיימים סיורים בהם עולים לקברי צדיקים.
סיורים אלה מאורגנים על ידי הרכזים ומנהלי האזורים של העמותה.
שבת נופש: מנהלי האזורים והרכזים מארגנים מדי פעם בפעם שבתות נופש ובתי מלון על חשבון הנופשים, כאשר השבת מלווה בהרצאות ודרשות מפי רבנים.
קמחא דפסחא: אל המעיין מארגנת מדי שנה חלוקת קמחא דפסחא לקראת חג הפסח.
המצרכים מגיעים בצורה דיסקרטית לאלפי משפחות נצרכות.
בית ומעין: פעילות הכוללת ייעוץ בנושאי שלום בית ומשפחה וכן ייעוץ בנושאי חינוך ילדים.
שיעורי תורה: לשיעורים אלה מתקבצים מבוגרים וצעירים כאחד ללימוד משותף בנושאי הדף היומי, הלכות, מוסר, דברי אגדה, פרשת השבוע ועוד.
שיעורים לנערות בוגרות: מתקיימות הרצאות לנערות בוגרות בנושאי יהדות, מוסר והשקפה.
הרצאות:במסגרת התרבות התורנית, מתקיימות הרצאות בנושאי יהדות ללא תשלום.
ימי עיון: העמותה מקיימת ימי עיון - יום שכולו תורה.
ימי העיון מתקיימים בימי חול המועד וביום העצמאות בשיתוף פעולה עם הרשויות המקומיות בנושא ייחודי הנידון מכל צדדיו.
עלייה לרגל: בימי חג הסוכות והפסח העמותה מארגנת עלייה לרגל מכל רחבי ישראל לכותל המערבי.
עשרות אוטובוסים נשכרים לצורך זה בהשתתפות חלקית.
עצרות: נערכות עצרות התעוררות ביישובים קטנים וגדולים לקראת הימים הנוראים.
מועדוני נוער: בנים ובנות בגילאי 4–10 מכונסים לשיעורים יומיים (או למספר פעמים בשבוע) על ידי מדריכים צעירים בשעות אחר הצהריים והערב ללימוד פרשת השבוע, טעמי המקרא, תהילים ושיעורי מלאכה לבנות.
לפני כל חג מקיימים מסיבות ומתקיימת פעילות ומשחקים משותפים.
העמותה מדפיסה ומפיצה עלון שבועי שכולל בין היתר דברי תורה על פרשת השבוע, הלכות, כתבות על גדולי ישראל וחידונים לנוער.
התפוצה היא בהיקף של 60–100 אלף עותקים שחולקו בבתי כנסת בישראל.
כמו כן, העלון הופץ גם באינטרנט.
כיום (2016) העלון חזר להופיע בכל שבוע במתכונת חדשה.
ניתנים פרסים ומלגות על חידושי תורה שנכתבים על ידי אברכים מדי שנה ומאורגנים על ידי העמותה.
החיבורים נבדקים ונבחרים על ידי רבנים ובסופם ניתנות מלגות לימוד למיוחדים ולמצטיינים.
בנוסף, מוציאה העמותה לאור את החיבורים בקובץ מיוחד בשם "אוריתא".
אל דסאו (בספרדית: El Deseo - תשוקה) היא חברה להפקת סרטי קולנוע, בבעלותם של האחים פדרו ואגוסטין אלמודובר.
החברה הוקמה בשנת 1986, ומאז הופקו בה כל הסרטים בבימויו של פדרו אלמודובר:
נשים על סף התמוטטות עצבים (1988)
השליטה בחברת ההפקה מקנה לאלמודובר חופש אמנותי שקשה להשיגו במסגרת השגרתית, שבה המפיק מציב לבמאי אילוצים כלכליים המשפיעים על אופן צילום הסרט.
בנוסף הופקו בחברה סרטים של במאים אחרים.
בשנת 2009 נפגעה החברה מההונאה של ברנרד מיידוף, לאחר שחברה שבה הושקעו כספי "אל דסאו" נפגעה מהונאה זו.
אלפרד ג'ואל הורפורד ריינוסו (בספרדית: Alfred Joel Horford Reynoso; נולד ב-3 ביוני 1986) הוא כדורסלן דומיניקני, המשחק בעמדות הפאוור פורוורד והסנטר בקבוצת גולדן סטייט ווריורס מליגת ה-NBA.
הורפורד נולד בעיר פוארטו פלטה שברפובליקה הדומיניקנית.
אביו, טיטו הורפורד, היה גם הוא כדורסלן מקצועי, ואף שיחק בליגת ה-NBA לתקופה קצרה, ואמו הייתה עיתונאית.
הורפורד נרשם לאוניברסיטת פלורידה בשנת 2004, והחל ללמוד ולשחק במדי קבוצת הכדורסל של האוניברסיטה לצידם של ג'ואקים נואה וקורי ברואר.
בעונת ה"" שלו קיבל הורפורד קרדיט ממאמנו ועלה לשחק 22.8 דקות למשחק ב, ופתח בחמישייה הראשונה ב-25 משחקים מתוך 32 בהם שותף.
הוא רשם 5.6 נקודות ו-6.5 בממוצע והוסיף עליהם 51 חסימות לאורך העונה, כמות החסימות הרבה ביותר של שחקן במדי הקבוצה מאז אנדרו דקלרק בעונת .
בעונה הבאה, עונת פתח הורפורד בכל 39 משחקי קבוצתו.
אחרי שסיימה את העונה הסדירה במקום השלישי בבית המערב תיכוני, פלורידה החלה את טורניר אליפות המכללות בצורה מצוינת ואת שני משחקיה הראשונים בטורניר נגד אוניברסיטת דרום אלבמה ואוניברסיטת ויסקונסין-מילווקי, ניצחה בקלות 50–76 ו-60–82 בהתאמה.
גם את משחק חצי הגמר האזורי נגד אוניברסיטת ג'ורג'טאון הצליחה לעבור לאחר משחק צמוד שהסתיים בניצחון 53–57. במשחק הגמר האזורי נגד אוניברסיטת וילנובה קלע הורפורד 14 נקודות וקטף 15 ריבאונדים, ולצד משחק מצוין נואה, שנבחר למצטיין, סייע לניצחון קבוצתו 62–75 ולזכייה באליפות מחוז מיניאפוליס.
לאחר ניצחון בחצי גמר הפיינל פור על אוניברסיטת ג'ורג' מייסון, התייצבה הקבוצה לגמר טורניר אליפות המכללות נגד אוניברסיטת קליפורניה בלוס אנג'לס ובזכות יכולת קבוצתית פנטסטית הובילו את פלורידה לניצחון 57–73 ולזכייה באליפות ה-NCAA לראשונה בתולדותיה.
הורפורד סיים את המשחק עם 14 נקודות ו-6 ריבאונדים נבחר לחמישיית הפיינל פור.
גם בעונה הבאה המשיך הורפורד לשפר את יכולותיו.
הוא רשם לאורך העונה 13.2 נקודות ו-9.5 ריבאונדים, וסייע לקבוצתו להגיע עד לגמר טורניר אליפות המכללות שנה שנייה ברציפות.
בגמר פגשה פלורידה את אוניברסיטת המדינה של אוהיו.
כוכבה של אוהיו סטייט, גרג אודן קלע במשחק 25 נקודות וקטף 12 ריבאונדים, אך הורפורד, שהוביל את קלעי קבוצתו במשחק הגמר עם 18 נקודות, עליהן הוסיף 12 ריבאונדים, סייע לקבוצתו לזכות באליפות שנייה.
הורפורד נבחר במקום השלישי בדראפט של שנת בידי קבוצת אטלנטה הוקס.
בעונתו הראשונה בליגה נבחר לשחק במשחק האולסטאר של הרוקיז, בו קלע 19 נקודות וקלט 7 ריבאונדים.
הוא הוביל את הרוקיז בכמות המשחקים אותם סיים בדאבל דאבל (25), ובממוצע ריבאונדים למשחק (9.7, מקום 13 בסה"כ בליגה).
בבחירת רוקי השנה ב-NBA, סיים הורפורד במקום השני, אחרי קווין דוראנט.
בעונתו השנייה בליגה החל הורפורד במגמת השיפור במשחקו.
הוא קלע 11.5 נקודות וקטף 9.3 ריבאונדים למשחק, וסייע לקבוצתו להעפיל למשחקי הפלייאוף.
בסיבוב הראשון ניצחה אטלנטה את מיאמי היט בשבעה משחקים, אך הודחה ב בסיבוב הבא מול קליבלנד קאבלירס.
בעונתו השלישית המשיך הורפורד לשפר את נתוניו הסטטיסטיים, הוא קלע 14.2 נקודות והוריד שיא קריירה של 9.9 ריבאונדים.
במשחקי הפלייאוף הוא תרם 14.6 נקודות, ועזר לקבוצתו לעבור בסיבוב הראשון את מילווקי באקס בשבעה משחקים, אך הקבוצה הודחה בסוויפ בסיבוב השני מול אורלנדו מג'יק.
בעונת לקח הורפורד חלק ב-77 משחקים, בהם רשם 15.3 נקודות.
הוא סייע לקבוצתו לסיים את העונה עם מאזן של 44 ניצחונות מול 38 הפסדים, ולהדיח בסיבוב הפלייאוף הראשון את אורלנדו מג'יק בהנהגתו של דווייט הווארד בשישה משחקים.
בחצי-גמר המזרח, הודחה אטלנטה מול שיקגו בולס בשישה משחקים.
בעונה העוקבת, עונת הספיק הורפורד לשחק 11 משחקים בלבד, בטרם קרע את שריר החזה הגדול וסיים את העונה.
הורפורד שב למגרשים בעונה הבאה, עונת , רשם שיאי קריירה של 17.4 נקודות ו-10.2 ריבאונדים למשחק, ואף נבחר לשחקן השבוע המצטיין במזרח בחודש נובמבר.
הוא סייע לקבוצתו לסיים את העונה עם מאזן של 44 ניצחונות מול 38 הפסדים, והקבוצה העפילה למשחקי הפלייאוף, בהם הודחה כבר בסיבוב הראשון בשישה משחקים מול אינדיאנה פייסרס.
בעונת הספיק הורפורד לשחק 29 משחקים בהם הוליך את הקבוצה למאזן של 16 ניצחונות מול 13 הפסדים ולמקום השלישי במזרח.
הוא היה לקלעי המוביל של הקבוצה עם 18.6 נקודות ולקוטף הריבאונדים המצטיין עם 8.4 בטרם קרע את שרירי החזה פעם נוספת, ולא שב לשחק לשארית העונה.
הורפורד שב לשחק בעונת וחזר להציג את דומיננטיות שאפיינתה אותו.
הוא תרם לאורך העונה 15.2 נקודות ו-7.2 ריבאונדים למשחק, נבחר למשחק האולסטאר לאחר שלוש שנות היעדרות ממנו, וסייע לקבוצתו לסיים את העונה במאזן של 60 ניצחונות מול 22 הפסדים בלבד, המאזן הטוב בתולדות המועדון.
ההוקס העפילו לגמר המזרח לראשונה מאז , עם סל ניצחון של הורפורד במשחק החמישי של חצי הגמר האזורי מול וושינגטון ויזארדס.
בגמר המזרח פגשה אטלנטה את קליבלנד קאבלירס.
במשחק השלישי בסדרה הורחק הורפורד לפני סיומה של המחצית הראשונה, לאחר שפגע במת'יו דלאבדובה, ואטלנטה הודחה ב של 0–4.
בעונת שיחק הורפורד לראשונה בקריירה את כל 82 המשחקים של העונה הסדירה.
הוא הוסיף אלמנט נוסף ליכולותיו כשהחל לזרוק מקו השלוש.
הוא נבחר שוב למשחק האולסטאר כשנקרא להחליף את כריס בוש הפצוע, וסיים את העונה עם 15.2 נקודות בממוצע.
אטלנטה העפילה לפלייאוף, אך הודחה פעם נוספת בסוויפ מול קליבלנד קאבלירס, בחצי-גמר המזרח.
ביולי 2016 חתם על חוזה לארבע עונות בקבוצת בוסטון סלטיקס, תמורת כ-113 מיליון דולר.
לאורך 3 עונותיו עם הסלטיקס פתח הורפורד בכל 208 המשחקים בהם שותף, ורשם ממוצעים כוללים של 13.5 נקודות, 7.0 ריבאונדים ו-4.6 אסיסטים למשחק.
ביולי 2019 ניצל הורפורד את אופציית היציאה מחוזהו בבוסטון, וחתם בפילדלפיה 76' על חוזה בסך כ-97 מיליון דולר ל-4 עונות.
בדצמבר 2020 הועבר יחד עם תאו מאלדון בטרייד לאוקלהומה סיטי ת'אנדר, תמורת דני גרין, ונסן פוארייה וטרנס פרגוסון.
לקראת עונת הועבר יחד עם מוזס בראון בטרייד לבוסטון סלטיקס, תמורת קמבה ווקר ובחירת דראפט עתידית.
בעונת 2023-2024 זכתה בוסטון באליפות ה-NBA, והורפורד זכה בפעם הראשונה באליפות לאחר 186 משחקי פלייאוף, שיא NBA למשחקי פלייאוף לפני זכייה באליפות.
מדליית ארד באליפות אמריקה עם הרפובליקה הדומיניקנית : 2011
בחירה לחמישיית הרוקיז של העונה ב-NBA:
אל הלב היא עמותה ישראלית הפועלת למען מניעת אלימות מינית, רגשית ופיזית באמצעות תוכניות חינוכיות של הגנה עצמית ואמנויות לחימה מעצימות, המקנות כלים להעלאת הביטחון העצמי, לגילוי החוסן האישי, למימוש חופש הבחירה, לניהול עימותים ולהתמודדות עם מגוון מצבי סיכון.
העמותה פועלת על ידי הקניית מיומנויות בטיחות אישית והגנה עצמית מעצימה לילדים, בני נוער, צעירים, נשים ומבוגרים, קשישים ואנשים בעלי צרכים מיוחדים, תוך שאיפה למניעת אלימות לסוגיה וצמצום השלכותיה, בקרב כל מגזרי החברה ובפריסה ארצית, לרבות הפריפריה החברתית-גאוגרפית, כמובילת התנועה העולמית להגנה עצמית מעצימה בישראל.
בית אל הלב מהווה מרכז מבקרים ליחידים, קבוצות וצוותים חינוכיים – טיפוליים מכל רחבי הארץ, המתארחים בו לימי עיון, גיבוש וכיף, סדנאות, השתלמויות מקצועיות, קורסים או ביקור כחלק ממסע בת מצווה או טיול קבוצתי בירושלים.
בספטמבר 2015 זכתה "אל הלב" לתו התקן של "מידות" המעיד על היותה עמותה המחוללת השפעה ושינוי משמעותיים בחיי מוטביה, בהתאם למטרות שהציבה לעצמה, תוך מיצוי מיטבי של משאבים.
ב-3 בינואר 2019, נשיא המדינה ראובן (רובי) ריבלין ערך אירוע לציון המאבק באלימות כלפי נשים, בשיתוף המשרד לשוויון חברתי ובראשות השרה גילה גמליאל.
באירוע העניקה השרה גמליאל אותות למצטיינים במאבק זה בהם יהודית זיכלין סידיקמן מנכ"לית עמותת "אל הלב", עמותה המפעילה מגוון תוכניות חינוכיות של הגנה עצמית ואמנויות לחימה מעצימות, המקנות כלים להעלאת הביטחון.
בספטמבר 2019 קיבלה "אל הלב" מעמד מייעץ למועצה הכלכלית-חברתית של האו"ם.
אל האצולה הנוצרית של העם הגרמני היא אחת משלוש מסכות כתובות גרמנית (שהייתה השפה המדוברת, בניגוד ללטינית שבה נכתבו רוב האיגרות) שכתב מרטין לותר ב־1520. המסכת מיועדת לאצולת העם הגרמני (ובפרט לנסיכים הגרמנים), ובה הוא קורא להם לתקן את דתם.
המסכת מגדירה לראשונה את דוקטרינת שתי הממלכות (ובכך דוחה את עדיפות הכוח הרוחני על הארצי), דוחה את בכורת האפיפיור ואת עליונותו על הקונציל, וכן מדגישה את עיקרון כמורת כל המאמינים.
המסכת נכתבה בתקופה הפורמטיבית של הלותרניות (1517-1521) והיא מסמלת שינוי בעמדתו של לותר ממי שכוחות הכנסייה פועלים עליו למי שמתנגד אליהם באופן פעיל.
באיגרת זו, שנקראת גם "תרועה בחצוצרת המלחמה", לותר מעלה על הכתב בפעם הראשונה את הרעיון שהקרע בינו לבין הכנסייה הקתולית הרומית גדול מכדי גישור.
בשנת 1516 הגיע לוויטנברג מוכר שטרי מחילה מטעם האפיפיור, שמטרתו למכור מספיק שטרות על מנת לגייס כספים לבנייה המחודשת של בזיליקת פטרוס הקדוש ברומא.
בתגובה לכך, ב־31 באוקטובר 1517 כתב לותר מכתב לבישוף הממונה עליו, אלברט ממיינץ המביע מחאה על מכירת השטרות ובו גם עותק של מה שנודע אחר כך כ־95 התזות.
בשלב זה של פעילותו, לותר עוד לא התכוון להתעמת עם הכנסייה אלא לפתוח פולמוס תאולוגי כמקובל ובטון "חוקר ולא דוגמטי" על אף שכמה מהתזות נראות כקוראות תיגר על הכנסייה.
בשנת 1519 השתתף בפולמוס (דיספוטטיו) של לייפציג, שנערך בין יוהאן אק, תאולוג סכולסטי קתולי, ואנדראס קרלשטאדט, תאולוג שבהמשך יצטרף לרפורמציה הפרוטסטנטית.
ביולי 1519, הגיע לותר ללייפציג ובהמשך הצטרף לדיון בהזמנת אק.
בפולמוס נפגש לותר עם הומניסטים כמו ארסמוס מרוטרדם, והשפעתם ניכרת בכתביו.
בנוסף, הוא פגש מכרים של האביר אולריך פון הוטן שהשפיעו על האביר פרנץ פון זיקינגן שהציע ללותר הגנה בטירותיהם אם יצטרך לברוח מסקסוניה.
ב־15 ביוני 1520, הוציא האפיפיור לאו העשירי את הבולה האפיפיורית Exsurge Domine (קום אדוננו), שבה הוא איים על לותר בנידוי אם לא ייסוג מעמדתו בקשר לשטרי המחילה ודוקטרינות נוצריות אחרות.
בחודש אוגוסט של אותה השנה התפרסמה המסכת.
המסכת מתחילה בהקדמה ואחריה מתחלק הדיון לשלושה חלקים: "שלוש החומות של אנשי רומא", "על הדברים שידונו במועצות" ו"עשרים ושבעה סעיפים על הרפורמציה של השדרה הנוצרית".
את המסכת הוא ממען לאצולה הגרמנית ופותח בהתנצלות סמלית על שהוא פונה אליהם כ"אדם פרטי ועני".
מטרת הפנייה המוצהרת היא להביא לידיעתם את כל ה"רעות שהחריפו".
הוא קושר את פנייתו לעלייתו של הקיסר הרומי הקדוש החדש, קרל החמישי שהיה בן 20 עם שליחת המסכת וישב פחות משנה על כס האימפריה.
הוא מאשים את ה"אפיפיורים ואנשי רומא" בהחדרת "המלכים בבלבול" "בעזרת השטן" וקורא להם להיות יראי אלוהים במקום להאמין בכוחם החילוני.
שלוש החומות של אנשי רומא
שלושת החומות של אנשי רומא הן עקרונות יסוד שבנתה הכנסייה כדי "להגן" על עצמה כך ש"איש לא יוכל לתקן אותה".
החומה הראשונה היא עליונות הסמכות הרוחנית־דתית על החילונית־זמנית.
החומה השנייה היא בלעדיות האפיפיור על פרשנות כתבי הקודש.
החומה השלישית בלעדיות האפיפיור על זימון ועידות אקומניות (קונצילים).
בדיונו על החומה הראשונה, לותר מבקר את ההפרדה בין הרשות החילונית לרשות הדתית.
הוא מוחה על עצם העובדה שהרשויות מופרדות רק בעצם המשרה ומבקש לערער את סמכות הכנסייה.
באמצעות ציטוטים של פטרוס הקדוש וחזון יוחנן, הוא מראה שהטבילה היא זו שהופכת את המאמין לכומר ומעצם כך הופכת את הכמרים לנושאי תפקידים בלבד.
על מנת להדגים את טענתו, לותר מדבר על "עשרה אחים, יורשים שווים לכתר אביהם המלך" שנדרשים "לבחור אחד מביניהם שישלוט על הירושה" ומציין שהתוצאה תהיה ש"כולם יישארו מלכים בעלי כוח שווה, על אף שאחד יישאר למשול".
לותר קורא איפוא לבחירת הכמרים בידי בחירי ציבור שכן "אם דבר משותף לכול, אין אדם יכול לקחת אותו לחזקתו בלי רצון הקהילה וציוויה".
מכאן יוצא עיקרון כמורת כל המאמינים וכן דוקטרינת שתי הממלכות.
הסמכות האפיפיורית הבלעדית לפרש את כתבי הקודש היא החומה השנייה המגנה על הכנסייה, לפי לותר, ולכן חלק זה של המסכת הוא היבט נוסף של כמורת כל המאמינים.
הבעיה שמעלה לותר היא חוסר הוכחה לסמכות שכזו בכתבי הקודש עצמם.
זהו ניסיון נוסף לערער את סמכות הכנסייה, שכן הסמכות האפיפיורית ושל הפקודים תחתיו מתבססת על החזקתו בידע דתי עליון.
הדיון בחומה השלישית הוא הסיבה לדיון המורחב בוועידות בהמשך.
לותר טוען כי הכנסייה הגנה על עצמה באמצעות מתן בלעדיות על כינוס ועידות העוסקות בנושאי דת לאפיפיור במקום לאפשר גם להדיוטות להצביע על כשלים ובעיות בתחום הרוחני.
הוא מציע להעניק ל"רשויות החילוניות" את הזכות לכנס ועידות שכן הם "נוצרים־עמיתים, כמרים־עמיתים, החולקים רוח אחת וכוח אחד בכל הדברים ו[לכן] הם צריכים לשמש בתפקיד שהעניק להם אלוהי".
עניין הדת והמדינה ברפורמציה היה נושא טעון.
הלותרנים האמינו בעיקרון "שתי הממלכות" ("שתי הממשלות" בדיבורו של לותר), כלומר שלכנסייה לא תהיה סמכות אזרחית ולנסיכים לא תהיה מעורבות בגאולת נשמות.
מדובר בהרחבה של מודל "עיר האלוהים" של אוגוסטינוס (ובכך רואים גם השפעה של ההומניזם על פעילותו של לותר).
אך לא כולם הסכימו עם דעה זו, כפי שניתן לראות במכתב של אנונימי תושב נירנברג בשם "האם לממשלה החילונית הזכות להניף החרב בענייני אמונה?".
העוקבים של ז'אן קלווין, למשל, האמינו בתאוקרטיה יחד עם חלק מהאנבפטיסטים.
חלק גדול אחר מהאנבפטיסטים האמינו בהפרדת הדת מהמדינה בצורה מוחלטת ואף דחו סמכות חילונית, לפי פסוקים מהברית החדשה כמו יוחנן 18:36 ומתי 22:21.
נוסף על כך, הוא מביא כסימוכין לכך שראוי לתת לרשות את הסמכות לכנס ועידות בכך שקיסרים של האימפריה הרומית (כמו קונסטנטינוס הגדול) כינסו גם הם ועידות כנסייתיות.
בחלק זה של המסכת מונה לותר עניינים שיש להביא בפני הוועדות.
העניין הראשון הוא ש"ראש הנצרות", ש"מתגאה בהיותו יורשו של פטרוס הקדוש", "חי בפאר ארצי שאף קיסר או מלך יכול להשתוות לו".
הוא טוען שהאפיפיור צריך לחיות בפשטות כדי להידמות לפטרוס הקדוש ולישוע, שכן "משרתו צריכה להיות כלום מלבד לבכות ולהתפלל בהתמדה ...
אחרי הביקורת על פאר האפיפיור, לותר מעלה את תפקיד החשמנים לביקורת.
הוא טוען כי החשמנים רק עסוקים בצבירת רווח, ולכן אינם עובדים את אלוהים.
בשל החוסר בעבודת האלוהים, "הערים דעכו והמדינה והעם נהרס".
לותר בשלב זה ממשיך לדבר על מסר גרמני־ספציפי (תוך השפעה הומניסטית בעלת גוון פטריוטי ושל המקומיות [regionality] של העולם בימי הביניים בדבריו על העושר החשמני.
הוא מנבא עתיד דומה לגרמניה כמו ל"איטליה המיובשת".
באותו קו מנחה, לותר מעלה לביקורת את כמות האנשים המשרתים את האפיפיור במדינת האפיפיור.
הוא אומר ש"גם אם ניקח תשעים ותשעה חלקים מחצר האפיפיור ונשאיר רק מאית, עדיין תהא החצר גדולה מספיק כדי לענות על שאלות אמונה".
הוא מוחה, שוב ברוח פוליטית, על הכסף הרב שמשלמת גרמניה לאפיפיורים ואף מאשים את האפיפיורות ברמאות בגביית הכסף, למשל שימושם באמתלה של גיוס כספים למסע צלב נגד העותמאנים לאחר כיבוש קונסטנטינופול.
עשרים ושבעה סעיפים על הרפורמציה של השדרה הנוצרית
מובאים להלן עיקרי עשרים ושבעה הסעיפים:
"על הנסיכים, האצילים והערים לאסור במהירות על נתיניהם לשלם את ה־annates (מס שנתי המוגש לקופת האפיפיור)".
"על האצולה הגרמנית להתקומם נגד האפיפיור כאויב משותף ומשמיד הנצרות, למען גאולת הנשמות המסכנות שרודנות שכזו חייבת להרוס".
"יש לצוות בחוק אימפריאלי שאף גלימה אפיסקופלית ואף אישוש לאף מינוי לא יגיע מרומא להבא".
"יש לצוות כי אף עניין חילוני לא יוגש לרומא, אלא על כל העניינים הללו יש להשאיר לשיפוט הרשויות החילוניות".
"אף רווח לא יילקח על ידי רומא".
"ה־casus reservati (כלומר מתן מחילה על ידי כומר) יוסרו..."
"הכס הקדוש צריך להסיר את כל המשרות האפיפיוריות, ולהיפטר מקהל השרצים הזוחלים ברומא, כך שמשרתי האפיפיור יוכלו להיתמך מכיסו הפרטי של האפיפיור בלבד."
"השבועות האיומות שבהן מוכרחים הבישופים, מבלי שום זכות, להישבע לאפיפיור, שלו הם קשורים כמו משרתים ...
"אסור שיהיה לאפיפיור כוח על הקיסר, מלבד למשוח אותו במזבח".
"האפיפיור צריך להוציא ידו מהצלחת, ולא לטעון לסמכות מלכותית על נאפולי ועל סיציליה.
"יש להפסיק לנשק את רגלי האפיפיור".
"יש להפסיק עם העליות לרגל לרומא".
"וכעת אנו מגיעים לקהל הגדול שמבטיח הרבה ועושה מעט...
"אסור לי לשכוח את קהילות הכמרים המסכנות..." (עוד בגנות הצליבט).
"זה גם נכון להסיר את כל הפסטיבלים השנתיים, התהלוכות והמיסות למתים".
"יש גם להסיר עונשים מסוימים שמטיל החוק הכנסייתי...
נידוי לא ישומש אלא במקרים שבהם מצווים כתבי הקודש..."
"יש להסיר את ימי כל הקדושים, ולהשאיר רק את יום ראשון...
מלבד הרשעות הרוחנית הזו, ימי הקדושים גורמים לאדם ...
להפסיד יום עבודה ולבזבז יותר מהרגיל".
"דרגות מערכות היחסים שבהן נישואים אסורים צריכות להשתנות".
(הכוונה בייחוד לנישואין בין סנדקים לילדים שלהם הם משרתים סנדקים)
יש להשמיד, כמו אלו שעולים אליהן לרגל.
כמה מחשבה יש לבישופים שמאפשרים את המצאות השטן האלו ומרוויחים מהן!
הנסים שנעשו שם הוכחו להיות כלום."
"אחד מהצרכים הדחופים ביותר שלנו הוא להסיר את הקבצנות כולה מהנצרות...
צריך להיות אחראי או שומר שיכיר את כל העניים, ידווח למועצת העיר, או לכומר, על דרישותיהם..."
"יש גם לפחד מכל המיסות שהוקמו בקהילות הכמרים." (מדובר בגנות הסקרמנטים שאינם טבילה ואוכריסטיה.
"ובאשר לאחוות, יחד עם שטרות המחילה, הקלות ללנט, ומיסות, וכל הדברים האלו - הסירו אותם והטביעו אותם; אין טוב בהם".
"עלינו להתגבר על המינים עם ספרים ולא עם אש".
"האוניברסיטאות גם הן דורשות תיקון יסודי".
"אני יודע היטב שההמון הקתולי יתנגד ויעמיד פנים בקול רם שהאפיפיור לקח את האימפריה הרומית הקדושה מהקיסר היווני ונתן אותה לגרמניה, ובשל חסד וזכות זו עליו לקבל כניעה ותודה וסוגים אחרים של תמורה מן הגרמנים...
אין ספק שהאימפריה הרומית האמיתית, שעליה דיברנו הנביאים, הושמדה מזמן..."
"הבה נשקול את בעיות השדרות החילוניות: ראשית, אנו דורשים חוק כללי והסכמת האומה הגרמנית נגד שפע ורהבתנות בלבוש...
כמו כן, מן ההכרח באופן דומה לאסור את השימוש בתבלינים...
אך אין ספק, הביש הגדול ביותר של הגרמנים הוא הקנייה בנשך...
ויש גם העודף באוכל ובשתייה...
ולבסוף, האין זה דבר נורא שאנו הנוצרים מחזיקים בתי בושת ציבוריים, על אף שכולנו נשבעים לצניעות עת טבילתנו?"
פרסום המסכת הוביל לשבירת ההפרדה בין התחום הרוחני והתחום החילוני וכן ביטול העליונות של הרוחני על החילוני, ובכך הוביל לשינוי מהותי בחיי המאמינים: מעתה יש להם שליטה על אמונתם.
אך המסכת הובילה לעליית יותר שאלות מתשובות וגם תגובות ראקציונריות.
השינוי הגדול בין סמכות רוחנית אבסולוטית של הכנסייה לחוסר סמכות מוחלט הכה גלים ברחבי אירופה, אך בסופו של דבר ידו של לותר הייתה על העליונה.
שאלות שעלו כללו את כמות הכוח שתקבל הסמכות החילונית וכן האם העקרונות שמעלה לותר עצמו כולם נכונים, ובסופו של דבר כמורת כל המאמינים איפשרה לזרמים נוצריים רבים נוספים להכות שורשים באירופה הפרוטסטנטית (בעיקר מרכז אירופה וצפון היבשת).
מבחינה פוליטית, דוקטרינת כמורת כל המאמינים המבטלת את עליונות האפיפיור קרצה לנסיכים שרצו להגדיל את עצמאותם.
בנוסף לחלק הצפוני של גרמניה המודרנית, גם שוודיה ואנגליה ניצלו את המומנטום הלותרני כדי להתנתק מהכנסייה, אך על רקע פוליטי ולאו דווקא תאולוגי.
המגמה של דעיכת הכוח האפיפיורי במדינות אירופה החלה בראשית העת החדשה במונרכיות החדשות כמו צרפת וספרד, שקיבלו את אישור האפיפיור למנות בישופים מטעם המדינה.
העצמאות הזו במדינות הובילה דווקא לשימור הקתוליות ולדחיית הפרוטסטנטים שכן הדת הקתולית הייתה גורם שמחזק את השלטון.
מבחינה חברתית, היו מי שפירשו את דוקטרינת כמורת כל המאמינים באופן אחר מלותר.
דוגמה לכך היא מרד האיכרים הגרמני של שנת 1525, שהושפע חלקית מרעיונותיו של לותר.
לותר גינה את המרד וקרא לאצולה הגרמנית לדכא אותו.
אל דיאבלו הוא דמות בדיונית של אנטי גיבור המופיע בחוברות הקומיקס ביקום DC קומיקס.
הדמות הופיעה לראשונה בחוברת All-Star Western Vol.2 #2 מאוקטובר 1970 ונוצרה בידי הכותב רוברט קניגר והמאייר גריי מורוו.
אל דיאבלו הוא אלטר-אגו אותו חלקו שלוש דמויות - לזרוס ליין, רפאל סנדובל וצ'אטו סנטנה.
לזרוס ליין פעל במחצית השנייה של המאה ה-19 במערב הישן של אמריקה, והיה פקיד בנק שכמעט נהרג בידי כנופיית גנבים ונפל לתרדמת לאחר שנפגע בידי ברק.
לאחר שהוקם לתחייה בידי שמאן אינדיאני, ליין נעשה ללוחם בפשע בשם אל דיאבלו.
חוברות הרצת "ג'ונה הקס" השנייה מ-2006 ו-2007 קבעו כי ליין נעשה למארחו של שד זוטר המתחזה לרוח הנקמה, וכי השד "אל דיאבלו" פעיל בעוד ליין בתרדמת.
במהלך ההרצה השנייה של חוברות "היצור מן הביצה", במהלך סיפור שמתרחש בשנת 1872, ליין שועבד בידי השמאן שהקים אותו לתחייה.
הגיבורים ג'ונה הקס, באט לאש, ג'וני ת'נדר ומאדאם.44 נשלחו בידי הנס פון האמר וג'ייסון בלוד להביס את השמאן ולגנוב ממנו גביש המכיל את רוחו של היצור מן הביצה.
כאשר הקבוצה הרגה את השמאן, גופו של ליין התעורר ואל דיאבלו לכאורה גורש.
לאחר האתחול המחודש של יקום DC לאחר אירועי "פלאשפוינט", ליין מופיע כדמות משנית בהרצת All-Star Western השלישית.
הוא קולל בידי השמאן להפוך למארחו של שד, המתגלה כאשר ליין נרדם או מתעלף.
רפאל סנדובל היה חבר זוטר במועצת העיר של העיר הבדיונית דוס ריוס שבטקסס, החליט להפוך ללוחם-בפשע בהשפעת ליין ונלחם בין היתר במבריחי סמים, סוחרי אדם, רוצחים סדרתיים ושאר פושעים.
הוא היה חבר זמני בליגת הצדק המאולתרת של אורקל, ובשהותו הקצרה בקבוצה כמעט נהרג בידי הנסיך העלה מכנופיית רויאל פלאש.
סנדובל לא הופיע לאחר האתחול.
צ'אטו סנטנה הוא פושע זוטר, שזכה ליכולת יצירת ותמרון אש כאשר קיבל את כוחות השד "אל דיאבלו" מליין.
לאחר האתחול המחודש של יקום DC, סנטנה נלקח למאסר בכלא בל ריב ונידון לכאורה לעונש מוות בעקבות שריפת בניין מלא באזרחים, אך למעשה עבר עינויים כדי לבדוק את נאמנותו וצורף ליחידת המתאבדים של אמנדה וולר.
הושתלו בגופו מיקרו-פצצות כדי להבטיח את ציותו.
לאחר שטעה לחשוב כי המיקרו-פצצות נוטרלו, סנטנה החליט לנקום בוולר על שליטתה בו וזו פוצצה את ראשו.
אמנם, סנטנה נראה חי ושב לשרת כחבר ביחידה.
דמותו של לזרוס ליין כאל דיאבלו הופיעה בסדרת האנימציה "ליגת הצדק ללא גבולות" בדיבובו של נסטור קרבונל.
את דמותו של צ'אטו סנטנה/אל דיאבלו גילם בסרט הלייב אקשן "יחידת המתאבדים" השחקן ג'יי הרננדז.
אל הדור הרביעי הוא סיפור מדע בדיוני קצר מאת אייזק אסימוב.
הסיפור הופיע לראשונה ב-, בגיליון אפריל 1959 של המגזין.
הסיפור הופיע בעברית בספר אין איש פה, פרט...
(1980), בתרגומו של אדם שרתיאל.
הסיפור תורגם שוב, הפעם בידי רמי שלהבת, והופיע בספר כתבי אייזק אסימוב כרך 2 (2010).
הסיפור עוסק בסמואל מרטן, מנהל זוטר ומלא חששות בן 23 שנמצא בדרכו לפגישה עם לקוח פוטנציאלי.
כאשר מרטן רואה טנדר עם הכיתוב "פ' ליוקוביץ ובניו, סוחר בדים בזיל הזול", הוא משנה במוחו את השם ללבקוביץ', ותוהה לעצמו מדוע.
בכל פעם שהוא רואה גרסה של השם, הוא הופך ליותר ויותר מרוכז בו.
הפגישה העסקית הולכת מדחי אל דחי, ולאחריה הוא משוטט ברחובות העיר ניו יורק, כשהוא עוקב אחרי שובל של ליפקוביץ', לפקוביצ'י ולבקוב.
הוא מגיע לסנטרל פארק, ושם הוא מוצא איש זקן בבגדים מיושנים יושב על ספסל בפארק.
פיניאס נמצא על ערש דווי.
ברוסיה הצארית, אשתו ובניו מתו.
בתו לאה היגרה לאמריקה עם בעלה, והוא נשאר לבד.
הוא התפלל למצוא את הצאצא של לאה, וכעת – תפילתו נענתה: פיניאס הוא סבא רבא רבא של מרטן; מרטן הוא בן של בת של בת של לאה, והוא הבן הראשון שנולד למשפחתה.
מרטן מבקש את ברכתו של פיניאס, והוא מעניק לו אותה ומוסיף: "כעת אלך לנוח על משכבי בשלום עם אבותי, בני".
מרטן כעת בדרכו לפגישה העסקית, והוא חופשי מדאגות, משום שהוא יודע בצורה כלשהי שהכול יהיה בסדר.
ב-23 באוקטובר 1958 אסימוב אכל ארוחת צהריים עם עורך המגזין בזמנו, רוברט פ' מילס, אשר העיר כי הוא ראה לאחרונה את השם לפקוביץ' מספר פעמים, כל פעם עם איות שונה, והוא שאל את אסימוב אם הוא יוכל לכתוב סיפור על זה.
כאשר הסיפור הופיע לראשונה במגזין, מרטן עבר את החוויה בלי להיות מושפע ממנה כלל.
לאחר שהסיפור פורסם, אסימוב אכל ארוחת ערב עם מילס.
הוא שוחח עם ג'נט ג'פסון, אותה הוא פגש זה עתה, כאשר מילס שאל אותה מה דעתה על הסיפור.
ג'נט אמרה שהסיפור פגום, משם שמרטין לא הושפע מפגישתו עם פיניאס.
אסימוב החליט שג'נט צודקת, וכאשר הוא כלל את הסיפור בספר "אין איש פה, פרט..." הוא שינה את הסוף כך שמרטין נשאר עם תחושה של נחת.
אסימוב וג'נט שמרו על קשר וארבע-עשרה שנים אחרי הארוחה הזו הם התחתנו.
אסימוב, יהודי בעצמו, ציין כי זהו הסיפור היהודי היחיד שהוא אי פעם כתב.
הסיפור נכלל בקובץ Wandering Stars, שהוא אנתולוגיה של סיפורי מדע בדיוני יהודיים.
מקור השם (וגרסאותיו הרבות) הוא נגזרת מהשם Lew, כלומר בן של אריה.
אַל הַיְּדִיעָה או אַל הַיִּדּוּעַ היא תחילית בשפה הערבית המשמשת ליידוע שם עצם.
מקורה של תחילית זו הוא ככל הנראה בתחילית הפרוטו-שמית *hal, והיא מקבילה בעברית לה"א הידיעה.
הדברים הכתובים להלן מתייחסים לערבית ספרותית בלבד, ולא בהכרח ללהגים המדוברים ברחבי העולם.
כאשר אל הידיעה נמצאת בראש מילה בתחילת משפט, אזי האליף (ا) נושאת המזה (ء; המזה מסוג זה נקראת "המזת אל-קטע"), והתחילית נהגית "אַלְ": ألأردن – אַלְ-אֻרְדֻן (ירדן).
באמצע משפט, המזת אל-קטע הופכת להמזת אל-וסל (וסלה), והאליף הופכת שותקת – ٱ: نهرُ ٱلأردن – נהרֻ (א)לְ-אֻרְדֻן (נהר הירדן).
במקרים שבהם המילה המיודעת פותחת באחת מאותיות השמש (אותיות הלשון והשיניים), הלאם מידמּה ואין הוגים אותה, ובמקום זאת נוספת הדגשה לאות השמש: بلاد الشّام – בִּלאדֻ א-שַּאם (לבנט).
אל הידיעה אינה משתנה בתוספת תחיליות לפניה, למעט אחרי מילית היחס لِ (לְ־), שאז האליף נשמטת בכתיבה: للبيع – לִלְבַּיְע ("למכירה").
הצורה الله (אללה) היא צורה חריגה בשימוש באל הידיעה, מאחר שהיא מורכבת מצירוף של אל היידוע אל השם إله ('אִלָהּ', כלומר אל), תוך השמטת ה-إ מן המילה إله.
כמו כן, בעת הוספת מילית היחס لِ נשמטות הן האליף והן הלאם של אל הידיעה: الحمد لله – אַלְ-חַמְדֻ לִלַּה ("השבח לאללה").
התעתיק של אל הידיעה בשפות שונות משתנה בהתאם למוסכמות התעתיק המדויק והחופשי של השפה.
כללי האקדמיה ללשון העברית בעניין תעתיק אל הידיעה קובעים כי בתעתיק חופשי תופרד אל הידיעה מן השם במקף, ובמקרה של אות שמש תישמט הלמ"ד.
לצרכים מדעיים אין שימוש במקף, אולם לפני אות שמש תיכתב הלמ"ד בסוגריים.
כמו כן, בראש שם מתירים הכללים להשמיט את תווית היידוע, אולם באמצעו היא מחויבת.
אולם בחוגים אקדמיים אחרים כללי התעתיק מעט שונים, ובספרים אקדמיים רבים הלמ"ד לא תושם בסוגריים כאשר יש הקפדה על תעתיק מדויק.
"אל החוף" או "היהודי האלמוני" היא סדרת הדפסים של הצייר הישראלי אריה אַלוַאִיל משנת 1939.
סדרת ההדפסים "אל החוף" נוצרה על ידי אלואיל בשנת 1939 בטכניקה של חיתוכי לינול (לינולאום) – פיתוח מודרני של טכניקת חיתוך העץ.
הסדרה היא בת 32 הדפסים שגובהם 10 ס"מ, ורוחבם 8 ס"מ.
והיא פורסמה לראשונה כקובץ בהוצאת "הלל", הוצאה שהקים האמן, על הוצאת דביר תחת השם "היהודי האלמוני: 32 ציורים", בליווי הקדמה מאת מכס ברוד.
בשנת 1944 הוציא אלואיל את הסדרה מחדש כספר בהוצאת יבנה, כשהוא מוסיף להדפסים ולהקדמה קטעי ספרות עברית שונים שנערכו על ידי א.
רוזנצויג ובשם "אל החוף: ל"ב ציורים".
סדרת ההדפסים מתארת מסע של יהודי מבית הוריו בשטעטל, דרך דימויים של גלות ופרעות אל ארץ ישראל.
ההדפס הראשון, "בבית אבא ואמא", מציג ילד העומד בין שני הוריו על רקע נוף של בתי העיירה.
גם במקומות בהן בוחר האמן לתאר נוף, הוא עושה זאת באמצעות ריבוי מישורים, ולא באמצעות פרספקטיבה.
בנוסף, מרבית הדמויות מעוצבות ללא תווי פנים ספציפיים.
ברוד העיר בהקדמה כי הביוגרפיה של האמן "מצאה לה כאן ביטוי מרומז ומסוים כל כך שהיא נעשית יחד עם זה שירת האדם, שירת האנושות הנאבקת, שמתוך שאיפה לאור סופה שהיא מכריעה את כל המעצורים".
גליה בר אור ראתה בסדרה, שההוצאה לאור שלה כונתה בשם אביו של אלואיל, ביטוי ביוגרפי לחששותיו של האמן לגורל משפחתו וגורל העם היהודי ערב מלחמת העולם השנייה.
אל דוראדו (פירוש המילה בספרדית "המוזהב") הוא המונח בו השתמשה האימפריה הספרדית לתיאור עיר זהב אגדית, אשר הייתה אמורה להתקיים באמריקה הדרומית.
במהלך המאה ה-16 התפשטה שמועה בקרב הקונקיסטאדורים הספרדים, שצ'יף השבט של העם הילידי מואיסקה נהג להתרחץ באגם, כאשר הוא מכוסה לחלוטין באבקת זהב.
השמועה הובילה לכך שהושקו משלחות רבות לאיתור העיר אל דוראדו, לא רק על ידי הספרדים, אלא גם על ידי ההולנדים, הצרפתים והאנגלים.
במהלך המאה ה-18 נערכו חיפושים נרחבים אחר אל דוראדו באזורים בהם שוכנות בימינו קולומביה, ונצואלה, ברזיל, סורינאם, וגיאנה.
על אף השמועות הרבות על מיקומים אפשריים אל דוראדו לא נמצאה.
לפי הסיפור המקורי, כיסה עצמו הצ'יף של המואיסקה באבקת זהב במהלך טקס דתי שנערך באגם גוואטביטה, אשר ממוקם בקרבת המקום בו נמצאת כיום העיר הקולומביאנית בוגוטה.
המונח אל דוראדו יוחס בהמשך לעיר האגדית מאנואה בה היו אמור להימצא זהב ואבנים יקרות בשפע.
העיר אל דוראדו היוותה מקור השראה לאירופאים רבים שהגיעו לאזור במשך קרוב למאתיים שנה.
האגדה הייתה בעלת וריאציות רבות וגרמה לכך שספרדים רבים הובילו משלחות חיפוש אחר האוצר, אך אף משלחת לא הצליחה למצוא את אל דוראדו.
כיום נעשה שימוש במונח "אל דוראדו" כמטפורה למקום בו ניתן להתעשר במהירות.
בספר קנדיד מאת וולטר, גיבור הספר קנדיד מוסטפאליה ומשרתו ממוצא אמריקאי־ספרדי מעורב קקמבו מגיעים לאל דוראדו דרך נהר מסוכן, ומתקבלים בברכה ובאדיבות על־ידי המקומיים; הם מתפלאים מעושרה המופלג של הארץ בזהב ואבני חן, מטוב לבם של אנשי הארץ, מהתקדמות הממשל והמדעים, מפאר הממלכה ומהטבע הייחודי בה.
לבסוף מחליטים לעזוב את הארץ עם כמה "כבשים אדומות" (כנראה למות) עמוסות בזהב ואבני חן שקיבלו במתנה, במטרה לשוב לאירופה כעשירים.
ארץ אל דוראדו מתוארת כאוטופית, מקום מבטחים משאר העולם המלא תהפוכות ונוכלים.
אלפונז מרסלו ד'אמטו הוא משפטן אמריקאי ולשעבר פוליטיקאי, שייצג את מדינת ניו יורק בסנאט של ארצות הברית בשנים 1981–1999. דמאטו הוא האחרון שכיהן בסנאט מטעם ניו יורק מטעם המפלגה הרפובליקנית, ולאחר קריירתו הפוליטית הוא ייסד חברת שדלנות בשם "פארק אסטרטגיות" (Park Strategies).
ד'אמטו, בן למשפחה ממוצא איטלקי, נולד בברוקלין וגדל בלונג איילנד, בכפר הקטן איילנד פארק.
הוא בנם של אנטואנט סיופרי וארמנד ד'אמטו, ברוקר ביטוחים במקצועו.
את לימודיו התיכוניים השלים בתיכון צ'אמינייד, ולאחר מכן המשיך ללמוד באוניברסיטת סירקיוז ובבית הספר למשפטים שלה.
באוניברסיטת סירקיוז הוא היה חבר באחווה אלפא כיי רו.
ב-1960 נישא לבחירת לבו בשם פנלופה, אך השניים התגרשו ב-1995.
ד'אמטו החל את דרכו בפוליטיקה של ארצות הברית בפארק איילנד.
הוא היה מעורב מאוד במפלגת האחדות, המפלגה הפוליטית המקומית שניהלה מסע בחירות בבחירות הכפריות שנערכו בפארק איילנד.
בעקבות הצלחת המפלגה, מונה לתובע הכללי של הכפר.
מאוחר יותר הוא הצטרף אל המפלגה הרפובליקנית של מחוז נסאו, מטעמה כיהן כמנהל הציבורי של המחוז ובמסגרת תפקיד זה היה אחראי לניהול נכסי תושבי המחוז שהלכו לעולמם ללא צוואות.
תחילה מונה ואז נבחר לתפקיד "מקבל המסים" של העיירה המפסטיד.
הוא עזב תפקיד זה כדי להתמנות למפקח עיריית המפסטיד וב-1977 נבחר ד'אמטו למפקח מנהל.
הוא היה גם סגן יושב ראש מועצת המפקחים של מחוז נסאו בשנים 1977–1980.
חרף היותו מועמד די עלום שם, בבחירות המקדימות שנערכו במפלגה הרפובליקנית הוא גבר על הסנאטור המכהן ג'ייקוב יעבץ ברוב של 56% לעומת 44%, לאחר שיעבץ אובחן כחולה בטרשת נפוצה אשתקד.
יעבץ התמודד בכל זאת לסנאט כמועמד המפלגה הליברלית של ניו יורק, מה שהוביל לפיצול קולות השמאל במדינת ניו יורק הליברלית בינו לבין חברת בית הנבחרים של ארצות הברית אליזבת הולצמן ולניצחונו של ד'אמטו.
ד'אמטו הושבע לתפקידו בסנאט בינואר 1981. לרשותו שיא של הפיליבסטר השני והשמיני הארוך ביותר בהיסטוריה של הסנאט של ארצות הברית.
הוא זכור בזכות הפיליבסטרים הייחודיים והקומיים שלו.
ב-1986, במסגרת פיליבסטר נגד הצעת חוק צבאית שנמשך 23 וחצי שעות, ד'אמטו קרא את ספר הטלפונים של מחוז קולומביה.
ב-1992 הוא הציג הצעת חוק שהייתה גורמת לאבדן של 750 משרות בניו יורק תוך שירת השיר "דרומית לגבול".
הוא היה חבר בוועדת הנשיא לביטחון בתעופה וטרור, שהוקמה בספטמבר 1989 לבחינת מדיניות הממשלה הפדרלית בדבר ביטחון בתעופה על רקע טיסה 103 של פאן אמריקן.
ד'אמטו ישב בראשות ועדת הבנקאות, השיכון והעניינים האורבניים של הסנאט של ארצות הברית והיה חבר בוועדת הכספים.
כחבר בוועדת הכספים הוא נעשה מבקר חריף של נשיא ארצות הברית ביל קלינטון בשל פרשת וייטווטר, ובשנים 1995 ו-1996 היה יו"ר הוועדה המיוחדת לחקר פרשת וייטווטר.
הוא גם נלחם את מאבקם של ניצולי השואה להשבת כספיהם ורכושם מחשבונות בנק שווייצרים.
ד'אמטו היה בעל השפעה רבה בפוליטיקה הרפובליקנית של ניו יורק, והוא נחשב לרבים כ"בוס" של המפלגה הרפובליקנית במדינה זו.
לדוגמה, הוא מילא תפקיד מוביל בגיוס ג'ורג' פטאקי לשורות המפלגה ובהבטחת זכייתו במועמדות המפלגה לתפקיד מושל ניו יורק ב-1994. ד'אמטו נודע בנטיותיו השמרניות, כנציג מחוז נסאו ולונג איילנד בסנאט.
הוא תמך בתוקף בעמדות השמרניות של מפלגתו בענייני חוק ומשפט כמו עונש מוות ועונשים חמורים בגין עבירות סמים.
בנושאים מסוימים, עם זאת, הוא צידד ביריביו מהמפלגה הדמוקרטית — ב-1993, ד'אטו נמנה בין שלושת הרפובליקנים שהצביעו בעד מתן אפשרות להומוסקסואלים מוצהרים לשרת בכוחות המזוינים של ארצות הברית.
ב-1998, הקמפיין לזכויות אדם הביע את תמיכתו בד'אמטו בבחירות חוזרות לתקופת כהונה רביעית על פני חבר הקונגרס הדמוקרטי הדמוקרטי צ'אק שומר בשל נכונותו לתמוך בזכויות להט"ב.
על אף תמיכה זו הוא לא הצליח לגבור על שומר בבחירות הכלליות, שזכה לתמיכתם של הגברת הראשונה הילרי קלינטון וסגן הנשיא אל גור ול-54% מקולות הבוחרים.
לאחר הפסדו בבחירות היה בעל טור בכתב העת "ג'ורג'" וייסד חברת שדלנות.
בבחירות 2008 לנשיאות הביע את תמיכתו בסנאטור לשעבר פרד תומפסון שהתמודד למועמדות הרפובליקנית לנשיאות וטען כי מדובר בשמרן אמיתי ולא באחד שאימץ עמדות שמרניות רגע לפני הבחירות, אך לאחר הופעות גרועות של תומפסון הסב את תמיכתו לג'ון מקיין.
בבחירות המקדימות לנשיאות ארצות הברית במפלגה הרפובליקנית 2012 תמך במיט רומני.
בבחירות שלאחר מכן הביע את תמיכתו במושל אוהיו ג'ון קייסיק על פני ג'ב בוש וג'ורג' פטאקי באמתלה כי קייסיק ראוי למועמדות על הצלחתו לאזן התקציב בעת שהיה חבר בית הנבחרים.
אלברט לורנס גרין , המוכר תחת שם הבמה אל גרין (Al Green), הוא זמר ומפיק מוזיקלי אמריקאי, הידוע בשל הקלטת מספר להיטי מוזיקת נשמה במהלך שנות ה-70 של המאה ה-20. גרין היה מועמד ל-21 פרסי גראמי, מתוכן זכה ב-11 (מתוכם אחד למפעל חיים).
החל משנת 1995 הוא חבר בהיכל התהילה של הרוק אנד רול.
בנוסף על כך, זכה גרין בפרס מפעל קנדי.
הוא דורג כאומן ה-65 וכזמר ה-14 הטוב ביותר בכל הזמנים ברשימת 100 הזמרים הגדולים בכל הזמנים על ידי מגזין הרולינג סטון.
לאורך השנים, הקליט גרין 29 אלבומי אולפן.
גרין החל לנגן עוד בגיל 9. לאחר שבת זוגו התאבדה בשנת 1974, גרין החליט ללמוד כמורה, והחל ליצור מוזיקת גוספל.
בסוף שנות ה-80 חזר ליצור גם מוזיקה חילונית יותר.
גרין הוא פוליטיקאי אמריקאי, המכהן כחבר בית הנבחרים של ארצות הברית מטעם מחוז הקונגרס התשיעי של מדינת טקסס, מאז 2005. גרין, חבר המפלגה הדמוקרטית, מייצג חלקים מדרום-מערב יוסטון ואת מרבית העיר מיזורי סיטי.
גרין נולד בניו אורלינס, הגדולה שבערי לואיזיאנה.
הוא למד באוניברסיטת פלורידה A&M שבטלהסי ובאוניברסיטת טסקיגי השוכנת בעיר טסקיגי שבאלבמה בשנת 1974 השלים לימודי תואר שני במשפטים מבית הספר למשפטים ע"ש ת'ורגוד מרשל באוניברסיטת דרום טקסס השוכנת ביוסטון.
כסטודנט היה חבר באחווה אלפא פי אלפא.
לאחר תום לימודי המשפטים שלו, ייסד גרין משרד עורכי דין עם שלושה שותפים אחרים והשתקע ביוסטון.
ב-1978 נבחר גרין לשׁוֹפֵט שָׁלוֹם במחוז האריס שבטקסס.
הוא מילא תפקיד זה במשך 26 שנה עד שפרש ב-2004. במהלך תקופה זו, התמודד גרין בשנת 1981 לראשות העיר יוסטון, אך סיים חמישי בפריימריז הדמוקרטים.
בשנת 2004, הצטרף גרין אל הבחירות המקדימות במפלגה הדמוקרטית לייצוג מחוז הקונגרס התשיעי של טקסס בבית הנבחרים של ארצות הברית.
המחוז ה-9 נספר בעבר כמחוז הקונגרס ה-25, ויוצג על ידי כריס בל הדמוקרטי.
חלוקה מחדש של מחוזות הקונגרס בטקסס ב-2003 הציבה את מושבו של בל בסכנה.