tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
אוכלוסיות רבות בסביבה האמיתית מתנהגות בהתפלגויות בעלות זנב ארוך.
שכיחות המילים באנגלית: המילה the היא 7% מהמילים בטקסט טיפוסי, of היא 3.5% מהמילים וכן הלאה.
רוב המילים נדירות יחסית, ובכל זאת הן מרכיבות את רובו של הטקסט.
השכיחות שבה אנשים מחפשים מילים במנועי חיפוש.
מספר הצפיות של מאמרים בוויקיפדיה העברית: מספר מאמרים פופולריים נצפים מאות אלפי פעמים בשנה.
רוב המאמרים נצפים הרבה פחות, אולם רוב הצפיות באתר מגיעות מהם.
אנדרסון הגה את תאוריית הזנב הארוך במהלך שנת 2004, בעקבות נתוני מכירות באתרי אינטרנט ונתוני גלישה באופן כללי.
הוא פרסם את התאוריה בעיתון Wired אותו הוא עורך.
המאמר מכיל דוגמאות רבות מאתרי האינטרנט:
אמזון מרוויחה את רוב הכנסתה מספרים שאינם מספיק פופולריים כדי שימכרו בחנויות ספרים רגילות.
חנות רגילה מכילה בדרך כלל עד 130,000 ספרים.
רוב הכנסותיה של אמזון הן מספרים שלא נכללים ברשימת 130,000 הספרים הנמכרים ביותר.
בכיר באמזון צוטט כאומר: "מכרנו יותר ספרים היום שלא נמכרו אתמול מאשר ספרים שמכרנו היום וכן נמכרו אתמול".
"נטפליקס" החלה דרכה בשירות של השכרת סרטי DVD בדואר עם מערכת הזמנות באינטרנט.
בתקופה בה כתב אנדרסון את מאמרו, היה ברשותה מבחר של כ-55,000 כותרים.
רבות מהכנסות החברה היו מסרטים מסוגות שלא נמצאות כלל בספריות וידאו רגילות.
דוגמאות לסוגות כאלו הן סרטים דוקומנטריים, סרטים לא-אמריקאיים ובייחוד "סרטי בוליווד" מתעשיית הסרטים ההודית.
לכל הסרטים הללו הייתה אז נוכחות דלה (אם בכלל) בספריות השאלה רגילות, משום שברוב האזורים בארצות הברית אין ריכוז מספיק של יוצאי הודו כדי שרכישת אוסף כזה תחשב לפעולה בעלת בסיס כלכלי.
עם זאת, בארצות הברית כולה היו באותה עת 1.7 מיליון יוצאי הודו, שוודאי היו מעוניינים לשכור סרטים כאלו.
כך, עד נטפליקס ודומותיה לא ניתן כמעט מענה לביקוש זה אולם עם פעולתה של נטפליקס בשוק, נרשמו יותר מ-100,000 השאלות בחודש של סרטים שמקורם בהודו.
שירות Rhapsody של חברת "real" מאפשר למנוייו לשמוע שירים ישירות משרת האינטרנט של החברה בתשלום חודשי קבוע.
מנהלי החברה גילו כי גם ככל שהם הוסיפו יותר שירים, לא היו שירים שלא היה להם ביקוש כל שהוא.
אפילו השיר במקום ה-400,000 מבחינת פופולריות (מתוך 1,300,000 שירים) מוזמן לפחות פעם אחת בחודש.
דוגמה אופיינית נוספת של הזנב הארוך הוא שירות AdSense של חברת גוגל.
בשירות זה החברה מספקת לאתרים קטנים מודעות מילים בדומה לשירות העיקרי של החברה, בו מסופקות מודעות מילים לדפים של מנוע החיפוש של גוגל.
באופן מפתיע הכנסותיו של שירות AdSense קרובות מאוד להכנסות מהפרסום במנוע החיפוש: 675 מיליון דולר ברבעון השלישי של שנת 2005 מ-AdSense לעומת 885 מיליון דולר ממנוע החיפוש.
בעוד ההכנסות ממנוע החיפוש של גוגל, שבעשור השני של המאה ה-21 נחשב לשימושי בעולם ובעל נתח שוק גדול, לא ימשיכו לגדול בקצב הנוכחי, צופים אנליסטים כי שירות AdSense ימשיך לגדול מכיוון שיש עוד הרבה אתרים קטנים שאין להם כל הכנסה מפרסום.
בסופו של דבר יהפכו ההכנסות משירות זה לעיקריות.
כך, אפילו לאחד מאתרי האינטרנט הפופולריים ביותר בעולם יש צורך לפנות לזנב הארוך של אתרי האינטרנט כדי לגדול בהכנסותיו.
לפי אנדרסון, הפירמות הכלכליות יצרו במאה ה-20 כלכלה שמעודדת יצירת "להיטים".
הסיבה לכך היא כי אמצעי הייצור השתכללו אולם אמצעי ההפצה המשיכו להיות הרבה פחות יעילים.
לדוגמה, עלויות הייצור של תקליטור הן נמוכות למדי, גם כשמדובר בכמויות קטנות.
לעומת זאת, חנות מוזיקה לא תחזיק תקליטור על מדפיה אם הוא לא יימכר לכל הפחות פעם בחודש.
בכמויות קטנות מאלו, שטח המדף הופך להיות יותר יקר מהרווח על המכירה של אותו תקליטור.
האינטרנט שינה מודלים אלו על ידי הורדה משמעותית במחיר ההפצה, עד כדי עלות אפסית.
במודל של חנויות אינטרנט רבות הוא אפשר אגירת מלאי ענק במחסנים מרוחקים כאשר המוצרים "מוצגים" לראווה רק באתר ונשלחים ללקוח לפי דרישתו.
במוצרים מסוימים, שנצרכים באופן דיגיטלי, כמו שירים המורדים למחשב היכולת לאגור "מלאי" על גבי אמצעי אחסון ממוחשבים והפצתו דרך רשת האינטרנט מורידים עלויות אלו עוד יותר.
לטענת אנדרסן התנאים החדשים גורמים לכך ששיטת הלהיטים מפסיקה לעבוד.
הוא מביא הוכחות מספריות לכך שהשנים הראשונות של העשור הראשון של שנות ה-2000 (2000-2005) מציגות שינוי מגמה משמעותי בהעדפת הצרכנים.
הוא מדגים כי בתחום המוזיקה והסרטים רואים ירידה ברורה בצריכה של "שוברי קופות" לעומת יציבות בצריכה הכללית.
הוא נותן כדוגמה את רבי המכר של עולם המוזיקה.
הוא טוען שאלו שזכו להיכנס לרשימת 50 רבי המכר של כל הזמנים, הוקלטו בין שנות השבעים והשמונים, ולא ניתן לראות אף אלבום שהוקלט בזמן האחרון שנכנס לרשימה זו.
וזאת לטענתו של אנדרסון בשל העובדה שהעדפותיו של הציבור הופכות רחבות בעקבות המגוון הרחב ופחות ממוקדות בטעם הפופולרי האחיד.
ישנו גיוון בהעדפות השמיעה, דבר שמביא מאידך גם חשיפה של אלבומים פחות מוכרים ושאולי בעבר לא היו זוכים לחשיפה כלל.
דבר דומה ניתן לראות במדיום הטלוויזיוני.
הערוצים הפופולריים "מפסידים" את צופיהם לערוצי כבלים שוליים ולצפייה ישירה דרך האינטרנט.
בעבר היו קיימים מספר ערוצים פופולריים שמהם היו ניזונים רוב הצופים.
בעשור השני של המאה ה-21, קיים מצב של ריבוי ערוצים המותאמים לנישות רבות שמספקים מידע רלוונטי לכל צופה.
כך, נוצר פיזור בין ערוצים והערוצים הפופולריים נחלשים.
המשמעויות החברתיות של הזנב הארוך
השינוי באופן הצריכה התרבותית של האוכלוסייה הוא בעל השפעות חברתיות ארוכות טווח.
העובדה כי פריטים בודדים של תרבות, ה"להיטים", נצרכים על ידי אחוזים ניכרים באוכלוסייה מחזקת את המשותף לחבריה.
כאשר כולם רואים אותם סרטים, שומעים אותם שירים וקוראים את אותם ספרים אז הרגשת הלכידות גדולה יותר.
ה"להיטים" עונים למעשה על הצורך של השתייכות ו"מדורת שבט" משותפת.
יש המסבירים את הקיטוב הפוליטי בכך שקבוצות באוכלוסייה מתלכדות סביב עצמן וצורכות תוכן שממוקד להן בניגוד לריכוזיות התקשורת לפני המאה ה-21 שעודדה יצירה של אתוס משותף.
דוגמה בולטת לכך היא הכניסה של הטלוויזיה הרב ערוצית לישראל.
אף על פי שהערוצים כאן 11, קשת 12, רשת 13 ועכשיו 14 מרכזים קהל גדול, נתח גדול מהצפייה מתפזר על עשרות ערוצי נישה קטנים.
לעיתים יותר אנשים צופים בערוצים הקטנים מאשר בערוצים הראשיים.
לא רק זאת אלא שתוכן רב נצרך בדיגיטל באמצעות פלטפורמות שמתאימות לכל אדם את התוכן שלו כמו פייסבוק.
מצדדי תיאורית הזנב הארוך טוענים כי זהו גם שינוי חיובי.
תרבות ה"להיטים" חייבה את אותם להיטים לקלוע למכנה המשותף הנמוך ביותר, בעוד שמהזנב הארוך מקבל כל צרכן תרבות את המוצר האיכותי ביותר המותאם לו.
מבקרי התאוריה לעומת זאת, מצביעים על המחסור במכנה משותף, לכידות, מטרה, ודרך משותפים.
מילות המפתח חשובות מאוד עבור כל אתר אינטרנט ולכן מקדמי אתרים מקדישים לכך תשומת לב רבה ומיוחדת.
לאיכות מילות המפתח יש השפעה ישירה על התעניינות הגולשים והסורקים של מנועי החיפוש.
גוגל חשפה גם כי כ-25% מכלל החיפושים הנערכים על ידי הצרכנים בכל יום, מעולם לא נעשו קודם.
פירוש הדבר הוא כי אנשים מחפשים שירותים או מוצרים ספציפיים מאוד אשר מצריכים שימוש במילות-מפתח זנב ארוך.
שאילתות המכונות "ביטויי הזנב הארוך" יכילו יותר מארבע מילים.
ביטויים ארוכים אלה לרוב לא יהיו פופולריים כמו ביטויים כלליים ונפוצים, המכילים מילה אחת או שתיים.
חברת SEOMOZ ערכה מחקר ואספה נתוני חיפוש רבים ומגוונים.
הממצאים מראים כי שאילתות החיפוש לביטויי הזנב הארוך מהווים כ-70% מכלל השאילתות במנועי החיפוש.
לעומת זאת, 1,000 ביטויי החיפוש הפופולריים ביותר מהווים רק כ-10% מכלל שאילתות החיפוש.
נתונים אלה מחזקים את הנתונים שגוגל פרסמו לפיהם כ-25% מביטויי החיפוש המתבצעים בכל יום הם ביטויים ייחודיים (מאנגלית: Unique search queries).
כלומר, כל חיפוש חמישי, מורכב מצירוף מילים שאף אחד לא חיפש בעבר.
משני הנתונים הנ"ל ניתן להסיק כי כמות הגולשים שמחפשים דברים אינדיבידואליים, הקשורים בטעמם האישי גדולה יותר מאשר כמות הגולשים שמחפשים דברים פופולריים ועכשוויים.
כדי לקיים את אפקט הזנב הארוך יש צורך במסה של יצרנים וצרכנים, ולכן נשאלת השאלה האם קיום כזה אפשרי רק בשוק גלובלי של דוברי אנגלית, או גם בשוק מקומי וקטן, כמו זה של ישראל ודוברי העברית.
במסגרת כנס שנערך ביוני 2007 בנושא הקהילה כמודל עסקי לתוכן ברשת עלתה לדיון גם שאלה זו.
מהנתונים שהוצגו בדיון עולה כי בשנת 2007 כ-0.35 אחוז מהתכנים ברשת היו בעברית, לעומת כ-30% באנגלית וכ-15% בסינית.
לעומת זאת, אחוז חדירת האינטרנט בקרב דוברי העברית הוא גבוה ועומד על כ-60%, ועל כן הוא לא צפוי לגדול בהיקף ניכר.
אך מצד שני, האתרים הישראלים בעברית ברשת לא כללו, נכון לאותה השנה, חיקויים מקומיים לאתרי זנב ארוך כמו eBay, תחום מודעות המילים עדיין לא הצליח בישראל וגם הבלוגים לא הצליחו כפי שהצליחו בארצות הברית.
החוקרים בכנס היו חלוקים ביניהם לגבי הפרשנות לנתונים אלה.
בכנס נבחן הרעיון של הישרדות השפה העברית לאור התפשטות האינטרנט והשימוש הנרחב בה בשפה האנגלית.
פרופ' שיזף רפאלי, יו"ר המרכז לחקר חברת המידע באוניברסיטת חיפה, טען כי בעבר הטכנולוגיה פעלה כנגד השפה השולטת, וסייעה לשפות המיעוטים, כפי שאירע כאשר המצאת הדפוס סייע לשמר את העברית.
עיתונאי הטכנולוגיה האמריקני דן גילמור, טען כי אכן השיח התרבותי ממשיך להתקיים בשפת האם במדינות רבות, אף על פי שיש צורך בלימוד השפה האנגלית כדי להשתלב בעולם גלובלי.
תחום נוסף שנידון הוא עקרון השיתופיות, החיוני גם הוא לקיום הזנב הארוך.
ד"ר טל ז'רסקי, מהפקולטה למשפטים באוניברסיטת חיפה טען כי תגובות לכתבות באינטרנט ודוגמאות אחרות אינן מעידות על שיתופיות, בטח לא ברמה גבוהה, וכי הישראלים אינם נוטים לתרום.
רפאלי חלק עליו, וטען שהישראלים משתפים לא פחות מאזרחי מדינות אחרות, אולם דפוס השיתופיות שלהם ייחודי, כפי שעולה ממגוון אתרים עצמאיים בעברית, אוכלוסיית משתפי הקבצים, פורומים מצליחים העוסקים דווקא בתחומי עניין אזוטריים.
לטענת גל מור בטורו ב-ynet משנת 2007, המרחק הקצר בין המרכז לשוליים של התרבות הישראלית לא אפשרו לאפקט הזנב הארוך להתקיים.
אבל ייתכן והתפתחות טכנולוגיות עתידיות של תרגום סימולטני ואוטומטי של תוכני האינטרנט (כמו גוגל תרגום) יבטלו את מחסום השפה, לא בכך שהמיעוטים ילמדו שפה נוספת וייקחו חלק פעיל בקהילה הגלובלית, אלא בכך שהם יאפשרו ליצרני תוכן ומוצרים בשפה המקומית לקבל גישה גם לקהל הגלובלי, ולהפך.
כך אפקט הזנב הארוך יוכל להתקיים גם במסגרת קהילות קטנות יותר.
מובילת הביקורת העיקרית על תאוריית הזנב הארוך היא פרופ' אניטה אלברס (Anita Elberse) מהפקולטה למנהל עסקים באוניברסיטת הרווארד.
מחקר שערכה בשנת 2008 בנושא המכירות באינטרנט הציג ממצאים לפיהם האינטרנט מעצים את החשיבות של הלהיטים ושוברי הקופות.
בנוסף, בשנה זו היא פרסמה את המאמר "האם צריך להשקיע בזנב הארוך?" בו היא מזהירה ממצב שזנב ארוך מידי יוביל את המשק והצרכנים לאי שביעות רצון ולקריסה בטווח הארוך ולפיכך קוראת לקמעונאים להמשיך ולהתמקד בייצור ושיווק מוצרים הנחשבים לפופולריים ול"להיטים" במטרה למנוע זאת.
מבקרי התאוריה מצביעים על נקודות תורפה הנובעות בעיקר מהמחסור במכנה משותף, לכידות, או דרך משותפת.
טענתם המרכזית היא שהמודל הכלכלי החדשני של תאוריית הזנב הארוך מחייב פיתוח אסטרטגיה שיווקית חדשנית שאינה עומדות בקנה אחד עם הידע השיווקי הקלאסי הנפוץ במאה ה-21. ישנו קושי ביכולת להבין היטב את התנהגות הצרכנים אשר נמצאים לאורך הזנב ולפיכך, פיתוחם של מודלים עסקיים מותאמי זנב ארוך נחשב למוגבל.
לדעת מבקרי התאוריה, כדי שהמודל העסקי המותאם לזנב הארוך יהיה כדאי כלכלית, הוא צריך להתבסס על פילוח נישתי קטן ובאותה העת גם להמשיך לספק תכנים ומוצרים פופולריים לחלק ה"עבה" של הזנב.
נתונים שנאספו בשנת 2008 אודות תעשיית המוזיקה בבריטניה הראו כי מתוך סך כל האלבומים הזמינים רק מעט מעל 10 אחוז נקנו וכי השאר לא הצליחו למכור אפילו עותק אחד במהלך כל השנה.
כלומר, הערך הכלכלי של הזנב הארוך נמוך יותר מזה שאנדרסון טען ואולי אף אפסי.
מניתוח הנתונים עולה כי מוצר השייך למותג ימכור יותר.
במסגרת מחקרם הם קישרו זאת לעובדה שזמרים מפורסמים ומצליחים מכרו את האלבום שלהם הרבה יותר מזמרים לא מפורסמים, גם אם לפחות מפורסמים היו מספר אלבומים זמינים בשוק הרלוונטי.
תסמונת הזנחת צד היא תסמונת התנהגותית נוירולוגית המתרחשת לאחר נזק להמיספירה אחת של המוח, כגון נזק בעקבות שבץ מוחי.
התסמונת מאופיינת בחוסר יכולת לעבד או לתפוס גירויים בצד אחד של הגוף או הסביבה, בלא שיש פגיעה בחושים עצמם.
הזנחת צד נגרמת בדרך כלל כתוצאה מנזק באונה הקודקודית בהמיספירה הימנית.
מקרה זה מכונה הזנחת צד שמאלית.
הזנחת צד ימין נדירה בהרבה מהזנחת צד שמאלית בגלל יתירות בעיבוד המידע מהצד הימני הנעשה על ידי שתי ההמיספרות, בעוד שעיבוד המידע מצד שמאל נעשה לרוב רק על ידי ההמיספירה הימנית.
חולה הלוקה בתסמונת אינו פונה לאזור המרחב שמנגד להמיספירה הפגועה, אינו מדווח על גירויים המוצגים לו באזור זה, ואינו מגיב אליהם.
כך למשל, חולה כזה עלול לאכול רק מה שנמצא בצד אחד של הצלחת, או להתעלם ממילים המושמעות לו ממקור קול הנמצא בצד המוזנח.
ההזנחה יכולה להתקיים לא רק במרחב החיצוני לחולה, אלא גם ביחס לגופו הוא - חולה כזה עלול להתכחש לקיומם של איברי גופו הממוקמים בצד המנוגד להמיספירה הפגועה.
ב-20%-58% מהמקרים, נמצא שהזנחת צד מלווה באנוסוגנוסיה, לקות הפוגעת ביכולתו של האדם להיות מודע להפרעותיו.
הזנחת צד אינה נובעת מפגיעה בזיכרון, אלא מחוסר קשב לצד מסוים.
מניסויים שונים נמצא כי הזיכרון המרחבי (allocentric mapping) לא נפגע, אך היכולת לתאר אובייקטים בצד מסוים הנמצאים ביחס למיקום הנבדק (egocentric mapping), כן נפגעת.
הזנחת צד גם איננה נובעת מ-hemianopia - עיוורון צד.
זאת מוכיחים על ידי כך, שבמטלות כמו Letter search, שהחולים בעיוורון צד מצליחים להקיף את האות המתאימה בשני צידי הדף, כיוון שמודעים לכך שיש המשך לדף, מחוץ לשדה הראייה התקין שלהם, לעומת זאת בעלי ההזנחה, כמעט ואינם משלימים את המשימה בצד השני של הדף.
כמו כן, יש בדיקות המוכיחות כי בעלי ההזנחה אינם עיוורים בצד הלקות.
להלן רשימת תסמינים טיפוסיים של הזנחת צד.
עוצמת התסמינים משתנה מחולה לחולה.
החולה בהזנחת צד מתקשה להבחין במתרחש במרחב השמאלי וכמעט שאינו מצליח להגיב לגירויים ולאובייקטים במרחב השמאלי.
ההמיספירה הימנית אחראית על תהליכי קשב, במיוחד קשב מרחבי.
הפגם אינו נובע מפגיעה בשדה הראיה, כגון המיאנופיה.
כך למשל, כשמבקשים מחולים אלו לצייר שעון, הם יציירו עיגול, ויוסיפו את הספרות רק בצד הימני של העיגול.
וכשנעמיד אותם על טעותם הם ירשמו את כל 12 המספרים בצד הימני של השעון.
בהעתקת תמונה, חולים אלו יעתיקו רק את מחציתה.
בעת הליכה, החולים נתקלים בחפצים שנמצאים בצד שמאל ולא עונים גם לאנשים שעוברים מצד שמאל או מדברים אליהם מכיוון זה.
ליקוי מוטורי כגון המיפלגיה (שיתוק צד אחד של הגוף).
בשלב האקוטי החולים נוטים אל הצד ההפוך מהצד הפגוע.
הלוקים בתופעה זו של הזנחת צד, מתעלמים ממחצית מן העולם: חולים אלו יכולים להתגלח רק בצד ימין, לרחוץ רק חצי גוף ימני, לאכול רק את המזון בחצי הימני של הצלחת, או להופיע לפגישה עם נעל אחת.
התופעה עשויה להתבטא גם בשמיעה או במישוש.
במקרים קיצוניים במיוחד החולים מפתחים מחשבות מוזרות כלפי חלק הגוף השמאלי או אפילו שונאים את גופם.
ישנם חולים שמאמינים שחלקים מגופם השמאלי אינו שייך להם וחלקם אף אומרים שהיו רוצים להיפטר ממנו.
דיסמורפופוביה - אדם מאמין שחלק מגופו מוזר או דוחה.
אחת התופעות השכיחות היא הכחשה (denial).
ההכחשה יכולה להיות חלקית או מלאה.
חלק גדול מן החולים לא מודעים כלל שיש להם בעיה וטוענים שהכל בסדר או מוצאים תירוץ כלשהו לבעיה.
חולים אלו יכולים אפילו להכחיש שיתוק במחצית גופם.
הזנחת צד שמאל יכולה לבוא לידי ביטוי גם בקריאה (נגלקסיה או דיסלקציית נגלקט) ובכתיבה (דיסגרפיית נגלקט).
ההזנחה מתרחשת גם בעולם הדמיון.
אם נותנים לחולה כזה לדמיין ולתאר אזור במרחב, הוא יראה רק את הדברים בצד המסוים שאינו סובל מההזנחה.
במקרים מסוימים מתרחשת תחרות בין הצד הימני ובין הצד השמאלי.
כשמציגים לחולה גירויים משני הצדדים הוא מתייחס רק לצד הימני, אולם כשמציגים לו גירויים רק בצד השמאלי הוא כן מתייחס אליהם.
תופעה זו מעידה על כך שהחולה מסוגל להבחין בגירויים משמאל אך מתעלם מהם כשהקשב שלו מוסט.
כן זה מצביע על כך שאינם סובלים מ-hemianopia.
ישנם מספר מבחנים שפותחו לצורכי אבחון של הזנחת צד:
משימת העתקה וציור - על הפגוע להעתיק תמונה.
לוקה בהזנחת צד עלול לצייר רק צד אחד של התמונה ולהזניח את הצד השני.
ציור שעון - גם כאן מתגלה התופעה בכך שהנבדק מצייר רק חלק ממספרי השעון, אולם ישנה גם תופעה בה הנבדק מצייר את כל ספרות השעון רק בצד אחד (Allochiria).
סריקה ויזואלית - מציגים לפני הנבדק גירויים שונים, מפוזרים, ומבקשים ממנו לזהות גירוי ספציפי.
כאשר ממפים את תנועות העיניים שלו, רואים כי הן מכוונות לצד אחד בלבד.
מבחן חציית קו - מציגים לנבדק קו ועליו לסמן את נקודת האמצע שלו.
בשל הזנחה של הצד השמאלי של הקו, נבדקים עם הזנחת צד מסמנים את נקודת האמצע בהטייה משמעותית ימינה.
האפקט גדול יותר ככל שהקו המוצג ארוך יותר, כלומר - ככל שהקו ארוך יותר כך הנבדקים נוטים לסמן את נקודת האמצע ימינה יותר מנקודת האמצע האמיתית.
גלריית מבחנים לבחינת "הזנחת צד"
רוב שיטות השיקום מתמקדות בעידודה של המודעות.
מנסים להזכיר לחולים שוב ושוב שיש להם פגיעה מוחית ומה קרה להם כתוצאה מהאירוע.
דרך שיקום חדשה כוללת השמעת צלילים באופן פתאומי.
הצליל הלא צפוי גורם לעוררות ומביא את החולה להסתכל על המרחב כולו.
אמצעים נוספים כוללים קריאה, הרכבת פאזלים ומשחקים אחרים שבהם נדרש החולה להתייחס לשני הצדדים של המרחב.
מאוחר יותר, נהוג לתרגל התייחסות מלאה למרחב, כמו ניווט בכיסא הגלגלים בבית החולים.
התופעות הקליניות של הזנחת צד נעלמות לכאורה במקביל להחלמה מהנזק המוחי.
אולם, קיום הזנחת צד הוא אחד הסימנים הרעים ביותר ביחס לסיכויי תהליך ההחלמה ולתוצאותיו הסופיות.
חולים שאינם לוקים בהזנחת צד מחלימים מהר יותר וטוב יותר מאלה שיש להם סימנים כאלה.
יש להדגיש שגם כאשר נעלמים הסימנים הקליניים הברורים עדיין יש חשש כי ההחלמה אינה סופית, וייתכן כי במצב עייפות או במצבי לחץ מכל סוג שהוא, אדם שסבל מתסמונת הזנחת צד עלול לשים לב פחות לגירויים המוצגים בחלק השמאלי של המרחב.
במקביל לעדויות הרבות לכך שלאנשים עם הזנחת צד אין מודעות לגירויים שונים המוצגים בצד שמאל, ישנם ממצאים מחקריים רבים המעידים על כך שהלוקים בהזנחת צד כן מעבדים את הגירויים המוזנחים, אך אלו אינם מגיעים לרמת המודעות (late selection theory of attention ().
למשל, במבחני זמן תגובה נמצא שאנשים עם הזנחת צד יזהו מהר יותר הופעה בו-זמנית של שני גירויים, בצד שמאל ובצד ימין, מאשר הופעה של גירוי בצד ימין בלבד, על אף שבשני המקרים הם מדווחים שראו רק גירוי אחד.
אנשים עם הזנחת צד יכולים גם לקלוט אשליות אופטיות, המבוססות גם על החלק השמאלי של האשליה.
למשל, הם מסוגלים לקלוט את אשליית מולר-לייר, על אף שקליטה של האשליה מחייבת עיבוד של הכיוון אליו מצביעים הקווים המצוירים בה.
ישנן ראיות לכך שהם מסוגלים לעבד מגוון רחב של תכונות פיזיקליות: את הצורה, את הצבע ואת הגודל של גירויים המוצגים בצד שמאל של שדה הראייה, כל זאת מבלי להיות מודעים לכך שראו אותם כלל.
בנוסף לעיבוד התכונות הפיזיקליות, נמצא שאנשים עם הזנחת צד מסוגלים לעבד גם את המשמעות של הגירויים, לשייך אותם לקטגוריות (כגון חיות, פירות וכו') וליצור ביניהם אסוציאציות.
למשל, אם יוצג לנבדק עם הזנחת צד חתול בצד שמאל של המסך, זה יעזור לו לזהות מהר יותר עכבר אשר מוצג בצד ימין (לעומת מצב בו העכבר מוצג לבדו), גם מבלי שהוא יודע שראה את החתול שהוצג בצד שמאל.
אנשים עם הזנחת צד יכולים לעבד גירויים מוזנחים עד לרמה בה הגירוי המוזנח ישפיע על קבלת ההחלטות שלהם.
למשל, כאשר הוצגו לנבדקים ציורים של שני בתים, אשר באחד מהם דלקה שריפה בצידו השמאלי, הם הראו העדפה ברורה לבחור לגור בבית שלא הייתה בו שריפה, זאת על אף שכאשר נשאלו באיזה בית היו מעדיפים לגור הם טענו שהשאלה טיפשית כיוון ששני הבתים זהים זה לזה.
הזנה אנטרלית Enteral feeding או Enteral Nutrition היא שיטת הזנה רפואית המספקת מזון ונוזלים ישירות למערכת העיכול, עוקפת את חלל הפה וזאת כאשר אכילה רגילה דרך הפה אינה אפשרית או אינה מספקת או שאינה בטוחה.
ההזנה האנטרלית מתאפשרת כאשר מערכת העיכול פועלת, גם אם באופן חלקי.
מערכת זו עוזרת לאנשים בכל הגילאים כולל פגים וקשישים.
הזנה אנטרלית בשימוש במאושפזים בבתי חולים, מחלקות שיקום ובבית המטופל.
ההזנה ניתנת על ידי תמיסות הזנה מיוחדות "פורמולה" והיא כוללת גם חלב אם עבור פגים, ילודים ותינוקות.
יתרונות הזנה אנטרלית על פני הזנה תוך ורידית בכך שהיא תורמת לשימור תפקוד המעי, מונעת אטרופיה של רירית המעי ומפחיתה את הסיבוכים הנלווים להזנה תוך ורידית.
כמו כן היא זולה יותר.
קיימות דרכי הזנה אנטרלית שונות, שהמשותף להן הוא הזנה על ידי צינור הזנה עשוי פוליאוריתן או סיליקון.
הצינורים שונים בהתאם לאיבר אליו הם מוחדרים.
מידת הצינורת האנטרלים נקבעת לפי ההיקף החיצוני של הצינור.
היקף כל הצינורות נמדד ביחידות French- FR כל יחידה שווה 0.33 מילימטר.
הזנה בצינור עשויה להיות זמנית, לצורך טיפול במחלות חריפות, או קבועה, במקרים שבהם קיימת נכות בלתי הפיכה.
החלוקה המקובלת של שיטות הזנה בצינור היא בהתאם לאתר בגוף שדרכו מוחדר הצינור.
זונדה Nasogastric Tube ("מחדר אפי-קיבתי" או "צינור הזנה נזוגסטרי"), הוא צינור המוחדר דרך אחד מנחירי האף או הפה, דרך הוושט ומשם לקיבה.
קיימות זונדות במידות שונות החל מ-5FR עד 24 FR.
את הצינור מקבעים ללחי או למצח ויש להחליפה לפי הוראת היצרן אם הזונדה מוחדרת דרך הנחיר, לאחר הוצאתה לצורך החדרה מחודשת יש לשנות את מיקומה (לנחיר אחר) למניעת פגיעה בעור.
יש לודא את מיקומה לפני כל האכלה בעזרת שאיבת מיץ קיבה.
כיוון שצינור ההזנה זה עובר דרך האף והוושט, ההחדרה גורמת לאי-נוחות, תחושת בחילה ועלולה לפצוע את רירית הושט והקיבה.
זונדה היא שיטה מועדפת למשך הזנה קצר, לא יותר מעשרה ימים לפי הנחיות האגודה האירופאית לתזונה משנת 2019 עד 4-6 שבועות רצופים (למניעת תלות זונדה).
במידה ויש צורך בהמשך הזנה אנטרלית יש לשקול הזנה בגסטרוסטום.
גסטרוסטום הוא צינור הזנה המוחדר לקיבה דרך דופן הבטן.
השיטה להזנה באמצעות גסטרוסטום פורסמה לראשונה בספרות הרפואית בשנת 1980 ואומצה כשיטה המועדפת להזנה בצינור לתקופות ארוכות.
אורך החיים של צינור ההזנה הוא כשישה חודשים, ולאחר מכן יש להחליפו.
הזנה באמצעות גסטרוסטום יעילה במטופלים להם קשיי בליעה בגלל פגמים אנטומיים או נוירולוגיים, וכן במקרים שבהם מטופלים סובלים ממחלות הגורמות לירידה קיצונית במשקל ואינם מסוגלים לאכול בכמות המספקת לצריכה הקלורית הנדרשת לקיומם.
הניתוח להחדרת הגסטרוסטום נקרא גסטרוסטומיה.
ג'ג'ונוסטום הוא צינור הזנה המוחדר למעי הריק, דהיינו לחלק האמצעי של המעי הדק, לצורך מתן הזנה, כאשר קיימת סכנה של שנק כתוצאה מאספירציה, או כאשר קיימות בעיות בריקון הקיבה.
החדרת הצינורית למעי הדק יכולה להתבצע דרך הקיבה או ישירות למעי הריק.
שיטות להחדרת גסטרוסום או ג'ג'ונוסטום
קיימות מספר שיטות המאפשרות החדרה מדויקת של צינור ההזנה דרך דופן הבטן:
אנדוסקופיה, בה מוחדר אנדוסקופ אל הקיבה דרך הפה והוושט.
את מיקום האנדוסקופ ניתן לראות על דופן הבטן, כיוון שבקצהו הנמצא בקיבה מותקן מקור אור חזק המנחה את המנתח לגבי מיקום ההחדרה.
דימות רפואי, עמו נמנים שיקוף רנטגני ) טומוגרפיה ממוחשבת ובדיקת אולטרה סאונד רפואית.
הצינור מוחדר דרך קיר הבטן כאשר הרופא נעזר באחת השיטות הללו על מנת לאתר את המיקום המדויק של הקיבה.
לפרוסקופיה, ) בה האנדוסקופ מוחדר דרך דופן הבטן במקרים בהם אין אפשרות להחדירו דרך הוושט, או כאשר אין אפשרות לראות את האור דרך דופן הבטן.
שיטה זאת מייתרת את הצורך בפתיחת הבטן.
החדרת צינור ההזנה מתבצעת בהרדמה מקומית או בהרדמה כללית לפי הצורך.
צינור הזנה עם בלון : צינור שבקצהו הפנימי בלונית המנופחת במים, במטרה למנוע את יציאתו מחוץ לקיבה.
אורכו מחוץ לבטן כעשרים ס"מ.
בקצה שקרוב לקיר הבטן מותקן דיסק המונע את חדירתו למערכת העיכול.
צינור מסוג כפתור : צינור קטן בעל כניסה שטוחה בגובה פני העור, מתאים במיוחד לילדים .
צינור מסוג כפתור קיים עם ובלי בלון פנימי.
ניתן להשתמש בצינור הזנה ביעילות לצורך החדרת מזון ותרופות לגוף המטופל.
צינור הזנה הוא אמצעי יעיל כאשר הוא מוחדר על ידי איש מקצוע מיומן.
דרך צינור ההזנה מוחדרים לגוף חומרי מזון נוזלים מיוחדים, העשירים בקלוריות ומספקים תזונה מאוזנת ומלאה.
קיימים תכשירים בסיסים או ייחודיים למצבים כמו סוכרת, כוויות, תת-תזונה, רגישויות ללקטוז או גלוטן, לילדים ועוד.
את התכשירים אפשר לשתות אף באופן רגיל (דרך הפה), רוב התכשירים בעלי טעם וניל, מקצתם מגיעים גם בטעמי שוקו או תות.
יחד עם זאת, נמצא כי באוכלוסיות מטופלים מסוימות השימוש בצינור הזנה אינו אמצעי יעיל, המשנה את מהלך המחלה.
כך, אצל חולי שיטיון (דמנציה) מתקדם נמצא כי קיים שיעור תמותה גבוה מאוד, בממוצע של 33% מן המטופלים, ב-30 הימים הראשונים לאחר החדרת הגסטרוסטום.
הגורמים העיקריים המנבאים את שיעור התמותה הם גיל מעל 75 שנה, אשפוז בעקבות מחלה חריפה, אספירציה (שאיפת חלקי מזון לריאות), דלקת ריאות ודלקת בדרכי השתן.
הזנות בירושלים בימי מלחמת העולם הראשונה נגרמה בשל התנאים הקשים שאליהם נקלעה האוכלוסייה בעיר, שרובה הייתה יהודית.
מצב כלכלי קשה וריכוז גדול של חיילי מפקדת הארמייה הרביעית העות'מאנית, ואחר כך של הצבא ופקידי הממשל הצבאי והאזרחי הבריטי, השפיעו ועודדו תופעה רחבה של זנות בירושלים.
לאחר פרוץ המלחמה, בקיץ תרע"ד 1914, ביטלו השלטונות העות'מאניים את זכויותיהם של בעלי נתינות זרה (הקפיטולציות), שבה החזיקו כמחצית מאנשי היישוב היהודי.
כמו כן, הבנקים נסגרו וקווי הדואר שובשו.
עקב כך התבטל מנגנון "כספי החלוקה" אשר היה מקור עיקרי לפרנסתם של רבים מאנשי יישוב היהודי הישן.
תנאי המלחמה וגזרות השלטונות, וכן מכת ארבה, גרמו למשבר כלכלי חמור אשר הכה בכלל האוכלוסייה בארץ ישראל בשנות המלחמה.
רבים מהגברים גויסו למלחמה והותירו משפחות ללא מפרנס.
משבר זה הוביל משפחות רבות, יהודיות וערביות, אל רעב, היעדר קורת גג, תחלואה רבה ותמותה של אלפים.
עם הגעת הצבא העותמ'אני לעיר הוקמו מספר בתי בושת לשימושם של הקצינים הטורקיים הבכירים.
מפקד הארמייה הרביעית, אחמד ג'מאל פאשה אירח ב-27 באפריל 1915 משתה גדול של קצינים ונשותיהם, שאליו הוזמנו גם כ-50 זונות מבתי בושת ברחבי העיר.
ג'מאל פאשה עצמו ניהל יחסים עם מאהבת יהודייה בשם לאה טננבוים.
בזכרונותיהם שראו אור של צעירים ערביים מהתקופה מסופר על חשש שידיעות מלחמה יזלגו מהקצינים הטורקיים דרך המאהבות שלהם ויועברו לאויב, ואכן בספרו מתאר עזיז בך, ראש המודיעין הטורקי בסוריה וארץ ישראל, את תפיסתה של מרגלת 'יהודיה יפהפייה', לידיה סמנוביץ, שפעלה בשרותו של אלתר לוין מבית ששכן במגרש הרוסים בירושלים.
עקב מצב המדיני והכלכלי הגרוע של היישוב, עד כיבוש הארץ בידי הבריטים לא נעשו מאמצים של ממש לצמצום תופעת הזנות.
עם כניסת הגייסות הבריטיים לארץ ישראל וירושלים בסתיו תרע"ח 1917 גברה תופעת הזנות של נשים, וייתכן שאף של גברים.
ראש ועד הצירים, חיים ויצמן, דיווח לעיתון "די צייט".
החלו ניסיונות של היישוב למגר את תופעת הזנות; המאבקים הובלו על ידי ועדי השכונות בעיר, "ועד העיר ליהודי ירושלים" וועד העיר האשכנזי.
בישיבותיהם עסקו גם בנושא בעיית הזנות ובדרכים להתגבר עליה.
באחת הישיבות טען הרופא ד"ר אריה שמעוני מקלר שתופעת הזנות נובעת בחלקה מאדישותם של רבני העיר, וציין שבעליו של בית בושת ידוע היה "דוקא מן החרדים".
הוועדים פנו למושל הצבאי של העיר, רונלד סטורס, ובאחד המכתבים נאמר:
בראשיתו, בשנות המלחמה, לא פעל הממשל הצבאי הבריטי בנחרצות כנגד תופעת הזנות.
רק ב-15 ביוני 1919 הוציא המייג'ור-ג'נרל ארתור ו' מאני (Arthur Wigram Money) מודעה רשמית המגדירה מהו בית בושת ואוסרת על קיומם של בתי בושת בירושלים, למעט ב"מקומות הקבועים".
המקומות הקבועים שנבחרו היו רחוב פיינגולד בשכונת נחלת שבעה ו'בתי שלמה מילנר' בשכונת מאה שערים.
קול הזעקה שהרימו תושבי שכונות אלו לא עזר לביטול הצו.
ניסיונות של אנשי ציבור יהודיים להעתיק את ה"מקומות הקבועים" הרחק מהשכונות היהודיות לא צלחו.
הממשל הבריטי החל לבסוף לפעול נגד הזונות בעקבות לחץ מצד הוותיקן, שהתנגד להפקדת המנדט על ארץ ישראל בידי הבריטים בטענה של ניהול כושל, ובין ההוכחות לניהול הכושל ציין את נושא הזנות בעיר הקודש.
בעקבות כך החל הממשל הצבאי לפעול נגד התופעה.
בספטמבר 1919 הטיל מושל ירושלים, רונלד סטורס, איסור על קיומם של בתי בושת בירושלים, ובזכרונותיו מצוין שבמהלך ביקורו ברומא באוגוסט 1921 נפגש עם האפיפיור ודיווח לו כך:
המוסדות הציוניים וארגוני צדקה כמו "הדסה" פעלו למיגור תופעת הזנות, בין השאר בהקמת סדנאות ללימוד מלאכות לנערות ונשים דלות וחסרות בית ומשפחה תומכת.
זאת, בנוסף לחלוקת מענקים לנצרכים, ועריכת רשימות סטטיסטיות של האוכלוסייה.
הזמרת הקרחת (לעיתים קרוי הזמרת בעלת הקרחת; בצרפתית: La Cantatrice Chauve) הוא מחזהו הראשון של המחזאי אז'ן יונסקו.
המחזה, מסוגת תיאטרון האבסורד, נכתב בצרפתית והוצג לראשונה בפריז ב-11 במאי 1950.
מאז 1957 המחזה מוצג בקביעות בתיאטרון Théâtre de la Huchette בפריז.
יונסקו כתב שירה וביקורת ספרותית עוד בשנות העשרים לחייו ברומניה, אך לתחום המחזאות, שעליו תהילתו, נכנס בשלב מאוחר, כשכתב ב-1948 את "הזמרת הקרחת".
הדבר החל כאשר בגיל 40 החליט יונסקו ללמוד אנגלית בשיטת "אסימיל" (Assimil) – העתקת משפטים שלמים ושינונם.
דברים אלה הוא ידע כבר, אך הם היממו אותו בהיותם מטופשים לחלוטין, ועם זאת נכונים מעל לכל ספק.
מה שהדהים את יונסקו במרת, היא השיטה המוקפדת שבה היא עורכת את חיפושה אחר האמת.
עבור יונסקו, הקלישאות והאמיתות הידועות של ספר הלימוד התפרקו לקריקטורה ופארודיה, ופירקו איתם גם את השפה עצמה לפירורי ביטויים ומילים.
יונסקו החל להעתיק משפטים מספר הלימוד ולהופכם למחזה, שנכתב תחילה בשפת האם של יונסקו, רומנית, ותורגם על ידו לצרפתית, למחזה בשם L'anglais sans peine ("אנגלית ללא יגיעה").
השם "הזמרת הקרחת" ניתן למחזה בעקבות פליטת פה של אחד השחקנים במהלך החזרות.
יונסקו ראה את המחזה כעגום וקודר, והופתע לגלות כי חבריו, כמו הקהל שיבוא בהמשך, מצאו את המחזה מצחיק עד דמעות.
מר ומרת סמית', זוג אנגלי המתגורר בפרוור של לונדון, מארחים את מר ומרת מרטין.
אליהם מצטרפים במהלך הביקור מרי, המשרתת של מר ומרת סמית', ומפקד הכבאים, המתגלה כמאהבה של מרי.
תחילה, קודם שמר ומרת מרטין מגיעים, מנהלים מר ומרת סמית' שיחה טרחנית על זוטות כגון הארוחה שאכלו.
אגב שיחה על אדם שמת בעקבות ניתוח, אומר מר סמית': "רופא בעל מצפון חייב למות יחד עם החולה אם הם לא יכולים להתרפא ביחד.
הקברניט יורד למצולות עם הספינה, לא מאריך ימים אחריה."
מר ומרת מרטין מנהלים ביניהם שיחה כאילו הם שני זרים שנפגשו זה עתה, ובמהלכה מתברר להם שיש ביניהם הרבה מן המשותף.
ואיזה צירוף נסיבות!" הם קוראים עם כל פרט משותף שמתגלה להם.
לאחר שהם מגלים שלכל אחד מהם יש בת שלה עין אחת לבנה ועין אחת אדומה, הם מגיעים למסקנה שהם נשואים זה לזה, מסקנה שאליה הגיע הצופה זמן רב קודם לכן.
בשלב זה מגיעה מרי ומסבירה לצופים שהמסקנה משוללת יסוד: אמנם לכל אחד מהם יש בת שלה עין אחת לבנה ועין אחת אדומה, אך לבתו של מר מרטין עין אדומה משמאל, ואילו לבתה של מרת מרטין עין אדומה מימין.
מרי מסכמת: "למי, אם כן, יש עניין להתמיד בבלבול הזה?
כדאי להניח לדברים כמות שהם."
נשמע צלצול בדלת, אך כשמרת סמית' פותחת אותה היא מגלה שאין איש.
לאחר שלושה ניסיונות כושלים כאלה, היא מסרבת לגשת אל הדלת בצלצול הרביעי ומסבירה: "הניסיון מלמד אותנו שכאשר שומעים צלצול בדלת אף פעם אין שם איש".
מר סמית' ניגש ומגלה שבפתח ניצב מפקד הכבאים, הטוען שעמד שם חצי שעה, אך צלצל רק פעם אחת ולא ראה איש מלבדו.
מפקד הכבאים מצטרף לשיחה, אך כאשר מרי מנסה להצטרף אף היא, הנוכחים דוחים אותה, שהרי היא רק משרתת.
לפתע מתברר שמרי היא אהובתו של מפקד הכבאים.
קודם עזיבתו שואל מפקד הכבאים, במנותק מכל הקשר: "א-פרופו, מה עם הזמרת הקרחת?" ומרת סמית' עונה לו: "עדיין יש לה אותה תסרוקת".
לאחר עזיבתו של מפקד הכבאים השיחה הופכת לרצף של משפטים חסרי קשר ביניהם, ולעיתים אף חסרי היגיון פנימי, כגון "אני מעדיף ציפור בשדה על זוג גרביים בתלת אופניים".
בתום המחזה מציינות הוראות הבימוי שיש להתחיל את המחזה מחדש, תוך שמר ומרת סמית' מתחלפים בתפקידיהם עם מר ומרת מרטין (ההנחיה לחילופי התפקידים נוספה רק לאחר שהמחזה הועלה 100 פעמים).
רחל אורן ציינה ב"דבר" כי במחזה .
בסקירה אחרת ב"דבר" תואר המחזה כ"חסר עלילה לחלוטין", שגיבוריו "אינם עושים דבר בלתי אם מדברים.
הם מדברים על הכל - ועל שום דבר".
אף שיונסקו הגדיר את יצירתו כ"אנטי-מחזה", מוצא "דבר" כי זהו "מחזה, אם כי מוזר.
אפילו מוסר ההשכל לא נעדר ממנו ועיקרו - מחאה נגד השאננות והטמטום המחשבתי המחריד, האופייני לחוגים מסוימים של החברה המודרנית".
מור פרנק, שביימה את המחזה בתיאטרון החאן, מתארת את מעמדה של מרי, המשרתת:
אבל כאשר מגיעה האנקדוטה האמיתית, זו שמרי רוצה לספר, הם לא מוכנים לשמוע.
מרי צריכה לשתוק, כי היא משרתת.
העובדה שהיא מנסה לספר אנקדוטה נתפסת כחריגה ממקומה הראוי, ומאיימת על מעמדם ועל הסדר החברתי.
מה יקרה אם האנקדוטה של המשרתת תהיה יותר מעניינת מזו של האדונים?
יותר מזה: הסיפורים של האדונים הם סיפורים מקובלים, שאינם מאיימים לערער את הסדר, לחשוף את התהום.
אבל הם אינם יודעים מה מרי מתכוונת לספר, וזה מאוד מסוכן....לכן הם רוצים לטאטא אותה החוצה.
בשנת 1957 הוצג המחזה לראשונה בעברית, בשם " הזמרת בעלת הקרחת", בתיאטרון זירה, בתרגומו של מיכאל אלמז.
את הדמויות גילמו יהודה פוקס, יוסף ספרא, עדנה שביט, שלומית קפלנסקי, אליעזר יונג ורות גלר.
תרגום בשם "הזמרת הקרחת", בידי עדה בן-נחום, יצא לאור בהוצאת אור-עם בשנת 1986.
ב-31 בדצמבר 2008 החלה הצגתה של אופרה בשם "הזמרת הקרחת", המבוססת על מחזהו של יונסקו.
את המוזיקה הלחין ישראל שרון
ההצגה עלתה גם בתיאטרון החאן, בתרגומו של דורי פרנס ובבימויה של מור פרנק, במופע בשם "הזמרת קירחת יותר" שבו הוצג מיד בהמשכה מחזה נוסף של יונסקו, "סיוט בשניים".
הזִּמְרִיָּה היא מפגש מקהלות בינלאומי שהתקיים בישראל אחת לשלוש שנים מאז 1952, עת נוסדה על ידי אהרן צבי פְּרוֹפֶּס, ועד שנת 2023.
הזמריה אורגנה על ידי "עמותת הנבל והזמיר מייסודו של א.
פרופס", האחראית גם על תחרות הנבל הבינלאומית המתקיימת בישראל וכן על תחרות הנבל הישראלית לנוער.
חברת הכנסת לשעבר קולט אביטל היא כיום יושבת ראש העמותה.
היא החליפה את אסתר הרליץ שמונתה כנשיאת כבוד של העמותה.
מנכ"ל העמותה האחרון היה יוסי פרוסט, עד לפטירתו ב-2025.
הזמריה הוקמה ביוזמתו של פרופס, איש מחלקת התיירות, אשר הכיר אירועים מקהלתיים מסוג זה בריגה.
מספר שנים לאחר מכן הציע פרופס לראש הממשלה דוד בן-גוריון לקיים כנס מקהלות יהודיות בישראל.
רעיון זה יצא אל הפועל באוגוסט 1952 כאשר ייסד פרופס את "הזמריה".
טקס הפתיחה התקיים בהר הרצל בט"ו באב ולאחר מכן התקיימו חגיגות במקומות שונים ובהם קונצרט שנערך באצטדיון רמת גן.
בסך הכל השתתפו בזמריה הראשונה למעלה מ-40 אלף איש מאז מתקיימת הזמריה מדי שלוש שנים.
לאחר מותו של פרופס החליטה ממשלת ישראל לקרוא לזמריה על שמו.
בשל התמעטות המקהלות היהודיות בעולם, הפכה הזמריה פתוחה לכל מקהלה.
בשנת 1958 נערכה הזמריה במסגרת חגיגות העשור למדינת ישראל, והוזמנו לראשונה מקהלות מרחבי העולם שאינן רק קהילות יהודיות.
בזמריות הראשונות הופיעו המקהלות ברחבי הארץ והתקבצו למפגשים באירועי הפתיחה והסיום בתל אביב ובירושלים.
כך לדוגמה ב-1961 הזמריה ה־4 נפתחה בהיכל התרבות בתל אביב, ב-1970 הזמריה ה־7 נפתחה בבנייני האומה בירושלים, בנוכחות יושב ראש הכנסת וראש עיריית ירושלים טדי קולק, וב-1989 זמריה ה־15 נפתחה בתיאטרון ירושלים.
בשנות ה-90 של המאה ה-20 שונה אופייה של הזמריה והיא עברה להיות אירוע שעיקרו סדנאות שירה.
בין האנשים שניהלו את הזמריה על פני השנים, נמנה גם המנצח מיכאל שני.
בשנת 2020, בשל המגבלות שהוטלו על מופעי תרבות בעקבות התפשטות מחלת נגיף קורונה 2019, התקיימה "זמריה ברשת" במשך 3 ימים באופן מקוון, בהנחיית נועם גיל-אור, וכללה ראיונות שהוקלטו מראש בעכו וקליפי וידאו של עשרות הרכבים ישראליים.
כל אירועי הזמרייה הועברו בשידור ביוטיוב וכן בכל ערוצי התקשורת האירופיים ע"י Interkultur גרמניה, הגוף הבינלאומי הגדול ביותר לתחרויות ופסטיבלי מקהלות בינלאומיים באירופה.
ביוני 2023 במסגרת "זמרית קודש וחול" ציינה הזמריה 70 שנה להיווסדה וחגגה 75 שנה למדינת ישראל בעכו בסדנאות, בכיתות אומן, בקונצרטים ובמופעים בהשתתפות מנצחים מובילים ומאות זמרי מקהלות מהארץ ומחו"ל.
"זמרית צירופים", שתוכננה להתקיים במרכז המוזיקה תל אביב יפו ביולי 2024, בוטלה עקב התמשכות מלחמת "חרבות ברזל".
במרץ 2025, החליט מנכ"ל העמותה יוסי פרוסט שלא לקיים עוד את הזמריה מטעם "עמותת הנבל והזמיר" ושלח על כך הודעה בכתב למשרד התרבות והספורט.
לאחר פטירתו של פרוסט, החליטה הנהלת העמותה בישיבתה מתאריך 29 במאי 2025 לתקף החלטה זו.
הזמנה לשקט היא תערוכה בינלאומית בנושא לקות שמיעה ומוגבלויות.
מטרת התערוכה היא העלאת המודעות לגבי חייהם של החרשים ובעלי לקוית שמיעה, על ידי הדמיה של התמודדות בחיי היומיום ללא חוש השמיעה.
מלבד התערוכה, "הזמנה לשקט " כמו "דיאלוג בחשכה" העוסק בעיוורים הוא גם עסק חברתי יוצר מקומות עבודה עבור בעלי לקות שמיעה רחבי העולם.
בשנת 2004 נפתחה תערוכה גם בישראל, במוזיאון הילדים בחולון.
הוגי הרעיון הוא ד"ר אנדריאס היינקה הוגה "דיאלוג בחשיכה" והגב' ארנה כהן.
בשנת 2003 נחנכה התערוכה הראשונה בפריז במוזיאון המדע לה וילט.
תערוכה זו קצרה שבחים רבים בקרב מבקריה והוכתרה כתערוכה המוצלחת ביותר מזה 20 השנה האחרונות במוזיאון לה וילט.
המסלול הוא בהדרכת מדריכים חירשים, במהלכו מרכיבים המשתתפים אוזניות המעמעמות כמעט לחלוטין את יכולת השמיעה.
נאסר עליהם לשוחח זה עם זה, אלא באמצעות תנועות ידיים, הבעות פנים ומחוות גופניות.
במהלך התערוכה מודרכים המשתתפים בפעילויות במספר חדרים ומתקשרים ללא מילים עם המדריך ושאר חברי הקבוצה.
הפעילויות ברובן הן שגרתיות - תחרות קבוצות של משחק הזיכרון, הצגת רגש בצורת פנטומימה, רכישת מזון ושתייה ועוד.
במוזיאון הילדים בחולון, ניתנת למשתתפים האפשרות לשאול את המדריך או המדריכה אודות חייו האישיים באמצעות מתורגמן לשפת הסימנים בסוף המסלול.
הזנה בכפייה היא האכלתו של אדם בניגוד לרצונו, בדרך כלל לשם מניעת נזק בריאותי העלול להיגרם לו מחוסר אוכל.
המינוח הזנה בכפייה או הזנה כפויה שגור בפי הציבור בעיקר ביחס להזנה המנוגדת לרצון מפורש של אדם, אך קיימת גם הזנה ללא הסכמה מדעת של אדם.
כל עוד אדם לא נתן הסכמתו מדעת, קיים בהזנה מימד של כפייה.
הזנה בכפייה שמטרתה העלאה מהירה במשקל קרויה פיטום כפוי.
סירוב לאכול או לצרוך נוזלים, שמצריכים הזנה בכפייה, עלולים לבוא כתוצאה מהפרעה נפשית.
שביתת רעב ממושכת עלולה להביא את השובת לסכנת חיים שמצריכה הזנה בכפייה לשם הצלתו.
הזנה בכפייה מתבצעת לרוב באמצעות החדרת צינורית האכלה דרך האף או הפה אל הוושט.
הפרעה נפשית עלולה להתבטא בסירוב לאכול.
בסכיזופרניה והפרעות דומות, האדם עשוי לסרב לאכול מתוך מחשבה שמזונו מורעל.
אנורקסיה נרבוזה היא הפרעה שמעמידה את המטופל בסכנת חיים, הטיפול המיידי בה נועד לשמירה עליו מפני הידרדרות פיזית שתוביל למוות.
פעמים רבות כאשר מטופל מופנה לטיפול בבית חולים, האשפוז יהיה או במחלקה פסיכיאטרית או במחלקה מיוחדת להפרעות אכילה, שתפקידן לטפל בשני המישורים, הפיזי והנפשי כאחד.
הטיפול המיועד להעלאת המשקל מתבצע על ידי התאמת תפריט אישי לחולה, אך אם הוא מסרב לאכול, נכפה המזון על החולה.
הזנה בכפייה הייתה נוהג נפוץ בספינות עבדים לשם מניעת תמותה של מי שהחליטו להתאבד באמצעות צום או סבלו ממחלות מעיים עקב תנאי ההיגיינה הירודים והצפיפות.
לשם ההזנה השתמשו רופאי הספינות במתקן מכני שנועד לאלץ את האדם לפתוח את פיו ולמזוג דייסה לוושט.
מכשיר זה Speculum oris היה התקן עץ ארוך ודק דמוי מספריים שהוחדר לחלל הפה, ניתן היה להפעיל באמצעות בורג מסתובב כוח שאילץ את שובת הרעב לפתוח את לסתותיו.
בחלק ממדינות אפריקה נחשב השומן לנכס נשי מפואר ונשים שמנות נחשבות לחושניות ויפות.
לכן נפוצה במדינות אלה דיאטת השמנה כפויה.
ילדות קטנות מפוטמות בכוח על ידי אמותיהם על מנת שתעלנה במשקל לקראת גיל הנישואין.
ההליך מכונה גוואג', על שם הצינורית המשמשת להאכלה כפויה, והוא נפוץ מאוד במאוריטניה ובניגריה, שם נשים נשלחות לחוות עידוד השמנה חודשים לפני החתונה.
במאוריטניה מכריחים את הילדות לאכול שומן גמלים ואוכל משמין מאוד, על מנת לגרום לעלייה דרסטית במשקל.
כיום קיימת מגמה במאוריטניה לחדול ממנהג זה, אולם זהו מנהג מסורתי שהשתרש ועדיין קיים ונותר חלק אינטגרלי מהתרבות הניגרית והמאוריטנית.
הזנה בכפייה של שובתי רעב
האכלה כפויה של שובתי רעב שנויה במחלוקת משפטית ואתית קשה.
ההזנה נעשית בדרך כלל באמצעות החדרת זונדה כשהשובת כפות והתהליך כרוך בכאב ובאי נוחות רבה.
השיטה החלופית: הזנה תוך ורידית מחייבת טשטוש של האסיר כדי למנוע ממנו לתלוש את המחטים.
בית המשפט העליון בארצות הברית קבע כי
בעבר בוצעו האכלות כפויות בבתי סוהר, של אסירים בשל שביתת רעב, אולם הצהרת טוקיו משנת 1975 של ההסתדרות הרפואית העולמית אוסרת על הזנה בכפייה של אסירים, בכפוף לתנאים מסוימים.
לפי הצהרה זו, כאשר אסיר מסרב לאכול, ניתן למנוע את האכלתו בכפייה אם לפחות שני רופאים בלתי תלויים מאשרים כי האסיר מסוגל לשקול בצורה הגיונית ובלתי מופרעת את השלכות סירובו לאכול.
על הרופא להסביר לאסיר מהן ההשלכות של סירובו לאכול.
הצהרת מלטה אוסרת לאיים, לאלץ או לכבול אדם לצורך האכלתו, פעולה כזו תחשב לטיפול בלתי אנושי ומשפיל.
המועצה הנשיאותית לביואתיקה (The President's Council on Bioethics) הגדירה בשנת 2003 האכלה כפויה של עציר באמצעות כבילה והזנה בזונדה כצורת עינוי.
בניגוד לעמדה זו ולקביעת הצהרת מלטה נוטים בתי המשפט בארצות הברית לאשר האכלה כפויה של אסירים שובתי רעב כל עוד היא נעשית באופן מקובל מבחינה רפואית.
הנימוקים להעדפת עמדת רשויות הכלא על כיבוד האוטונומיה של האסיר:
שמירת חייהם של האסירים: זהו הנימוק הנפוץ ביותר בפסקי דין בסוגיה זו.
שמירת חיים היא "האינטרס החשוב ביותר של המדינה" כשנשקלות זכותו החוקתית של האסיר לאוטונומיה על גופו (כולל זכות הסירוב לטיפול רפואי) מול האינטרס של השלטונות.
שמירת החיים מנוסחת לעיתים כחובה של רשויות הכלא למנוע התאבדות.
באופן זה אישר בית משפט בניו יורק להאכיל בכפייה את מרק דייוויד צ'פמן.
שמירת הסדר והמשמעת בבתי הכלא.
כך למשל אישר בית המשפט בפנסילבניה האכלה כפויה של אסיר שביקש לצום למוות, בנימוק שהפגיעה בזכותו לפרטיות מוצדקת כדי לשמור על הסדר, המשמעת והמורל של צוות הסוהרים.
מניעת אפשרות למניפולציה של הרשויות על ידי שביתות רעב שנועדו לסחוט הטבות לאסיר בניגוד לתקנות הכלא.
כך אישרו בתי משפט האכלה כפויה של שובתי רעב שביקשו לעבור למתקן כליאה אחר, במקרים אלו נפסק כי מטרת שביתת הרעב היא מרכיב לגיטימי בהחלטה על האכלה כפויה אם יש לה השפעה הרסנית על האפשרות לניהול יעיל של הכלא
ארצות הברית עשתה שימוש בהליך, בכלא אבו גרייב ובכלא גואנטנמו, כאשר אסירים הואכלו בכוח.
בשנת 2006 אושרה האכלה כפויה של כ-200 שובתי רעב במתקן המעצר בגואנטנמו כשהאסירים כבולים לשם כך לכיסאות.
ארגוני זכויות אדם טוענים, על סמך עדויות אסירים ועורכי דינם, כי ההאכלה שמשה כאמצעי ענישה לכל דבר.
דווח על אסירים שהתקשו לדבר בשל פציעות גרון שנגרמו מצינורות ההאכלה.
ועל ניסיונות לשבירת השביתה באמצעות שיטות האכלה מכאיבות ומשפילות
בשנת 2013, בעקבות מחאות של מוסלמים בארצות הברית פורסמה הודעה כי במהלך חודש הרמדאן לא יואכלו אסירים בכפייה בשעות הצום אלא רק בלילה
בטורקיה הורה משרד הבריאות במהלך שביתות רעב בבתי כלא בשנת 1996 ובשנת 2000 לרופאי בתי הסוהר להציל חיי שובתים באמצעות האכלה כפויה.
ההתאחדות הרפואית הטורקית הצהירה בתגובה כי האכלה כפויה היא הפרה של עקרון "ההסכמה המודעת" ועומדת בסתירה לזכות הסירוב לטיפול רפואי.
חילוקי הדעות החריפו עד שבשנת 2001 נתבעה ההתאחדות הרפואית הטורקית בבית המשפט על חריגה מסמכויותיה, בהתערבותה במדיניות הממשלה בבתי הכלא, בית המשפט פסל את התביעה.
בית הדין האירופי לזכויות אדם נדרש לסוגיית ההאכלה הכפויה כשדן בטיפול אותו קיבל עציר שובת רעב באוקראינה.
הפסיקה קבעה כי "טיפול הניתן בשל צורך בריאותי מנקודת מבט של עקרונות רפואיים מבוססים אינו יכול להחשב, בעקרון, כבלתי אנושי או משפיל" כך מותרת האכלה כפויה אם היא חיונית להצלת חייו של שובת הרעב.
הפסיקה הדגישה עם זאת כי הערכת החיוניות של ההאכלה הכפויה צריכה להיעשות משיקולים רפואיים בלבד וכי אסורות שיטות האכלה מייסרות או משפילות וכי אין להאכיל בכפייה כעונש.
במקרה הספציפי בו הואכל העציר כשהוא אזוק, מתקן הרחבה מוכנס לפיו וצינור פלסטיק מוחדר לקיבתו נקבע כי ההאכלה הכפויה ניתנת להגדרה כעינוי.
בבריטניה נקבעה ב-1995 פסיקה תקדימית לפיה זכותו של אסיר שפוי לשבות רעב ולסרב להזנה כפויה.
האסיר, אף שסבל מהפרעת אישיות נמצא צלול בדעתו ופסק בהדין קבע כי אין חובה להאריך את חייו באמצעות האכלה נגד רצונו
החוק בגרמניה מחייב האכלה כפויה של אסיר במקרה של סכנה חמורה לבריאותו ואוסר כפיית טיפול או האכלה במקרים אחרים.
בבריטניה נעשה שימוש בהזנה בכפייה ב-1913 נגד הסופרג'יסטיות שובתות רעב, מדיניות שאושרה במהלך כהונתו של הרברט הנרי אסקווית' כראש ממשלת בריטניה.
באוגוסט 1912 פורסם בשבועון הרפואי, The Lancet, מאמר המגנה את ההאכלה בכוח ומגדיר אותה כסוג של עינוי.
כאשר הן נכלאו והוחדרו לקיבתן צינורות גומי.
סילביה פאנקהרסט שנכלאה בכלא הבריטי סיפרה שהוחדרה אל קיבתה צינורית גומי בכוח רב וסוף דבר שהקיאה את מרבית הנוזל שהוחדר.
הרשויות הבריטיות עשו שימוש בהזנה בכפייה גם נגד האירים שביקשו עצמאות, ב-1917 מת האסיר תומאס אש כתוצאה מסיבוכים של האכלה בכוח.
בשנות ה-90 סרביה עשתה שימוש בהליך זה בבתי הכלא שלה, נגד עצירים מקוסובו ומוסלמים קרואטים.
בשנים האחרונות, מתנגדי המשטר בסין טענו כי המשטרה החשאית בסין מזינה בכפייה פעילי פאלון גונג, כדי למנוע שביתות רעב במחנות המאסר בסין.
לאורך השנים, הזנה בכפייה הייתה מתבצעת על פי סמכויות בתי המשפט או ועדת האתיקה, לפי חוק הכשרות המשפטית והאפוטרופסות, התשכ"ב-1962 ולפי חוק זכויות החולה, תשנ"ו-1996.
במרץ 2014 הכין המשרד לביטחון הפנים הצעת תיקון לפקודת בתי הסוהר המסמיכה שופט בית משפט מחוזי להתיר מתן טיפול רפואי לאסיר שובת רעב המסרב לקבלו.
הצעה זו מעבירה לבית המשפט את הסמכות הנתונה לוועדת האתיקה, בנימוק שיש להביא בחשבון שיקולים החורגים מתחום האתיקה הרפואית, כמו המאבק הפוליטי שבבסיס שביתת הרעב.
לפי השר לביטחון פנים, יצחק אהרונוביץ', מטרת התיקון "למנוע מהאסירים הביטחוניים להפעיל לחץ על ישראל באמצעות שביתות רעב".
הנוסח הסופי של החוק משלב שיקול רפואי וביטחוני.
ביולי 2015 אושר התיקון ברוב של 46 מול 40 מתנגדים.
אמנסטי אינטרנשיונל, רופאים לזכויות אדם, האגודה לזכויות האזרח בישראל וההסתדרות הרפואית בישראל הביעו התגדות לחוק מטעמים אתיים.
בספטמבר 2016 דחה בית המשפט העליון עתירה של ההסתדרות הרפואית נגד החוק.
הוויכוח הציבורי בסוגיית ההזנה בכפייה של שובת רעב שב ועלה במהלך שביתת הרעב הממושכת של העציר המנהלי הפלסטיני מוחמד עלאן.
ההסתדרות הרפואית חזרה על טענתה שפעולה כזו היא בגדר עינויים.
לעומתה יצאה קבוצה של רופאים ואנשי רוח בעצומה שבה נכתב: "האכלה בכפייה מוסרית ומגנה על חיי השובת".
לפי אמנסטי, חמישה אסירים פלסטינים מתו בזמן שהוזנו בכפייה.
הזנה בכפייה שמטרתה עינוי כוללת האכלת אדם במוצרים שאינם ראויים למאכל, או האכלת אדם במאכלים שדתו אוסרת עליו לאכול.
ד"ר רוחמה מרטון, מייסדת רופאים לזכויות אדם, טוענת שמעשה ההזנה בכפייה הוא עינוי בפני עצמו.
משקה שוודי הוא שיטת עינויים והוצאה להורג שנקטו פלוגות שוודיות מהלך מלחמת שלושים השנים.
בשיטה זו הקרבן היה נכפת, פיו נקשר, ובאמצעות משפך הוא הוכרח לבלוע כמות גדולה של נוזלים מהולים בשתן, צואה, זבל נוזלי ומים דלוחים.
מעבר לסלידה, לגועל, למחלות ולסיכוי לזיהום מחיידקים, המשקה השוודי הסב כאב עז בקיבה.
בכלא אבו גרייב הכריחו חיילים מצבא ארצות הברית אסירים מוסלמים לשתות אלכוהול ולאכול חזיר, האסורים באסלאם.
ההליך הופסק בשנת 2007 בעקבות תלונה של שורת רופאים אמריקניים.
הזנה תוך-ורידית היא שיטת הזנה שבה מוחדרים תרופות או מזון אחר בהזלפה ישירה לתוך וריד המטופל.
בדרך כלל כאשר מערכת העיכול אינה יכולה לעכל את המזון.
הזנה תוך-ורידית ניתנת, ישירות לווריד, במצבים בהם לא ניתן להזין מטופל דרך מערכת העיכול, כאשר המעי או הקיבה אינם מתפקדים.
מטרת ההזנה התוך-ורידית לשימור ושיפור מצבו התזונתי של המטופל.
בשיטת הזנה זו, הצרכים התזונתיים מסופקים באמצעות תמיסה סטרילית מרוכזת, ישירות לווריד פריפרי או מרכזי.
התמיסה המוחדרת לווריד מותאמת אישית לכל מטופל על פי גילו, מחלתו, הטיפול התרופתי שהוא מקבל ומצבו הקליני.
הזנה בשיטה זו כרוכה בסיכון לסיבוכים מטבוליים וזיהומיים ועל כן ניתנת רק כאשר קיימות התוויות מתאימות לכך.
הזנה תוך-ורידית נפוצה בעיקר בבתי חולים לטווח קצר, אולם היא עשויה לשמש גם להזנה לטווח ארוך יותר ובבית, בעיקר בחולים צעירים במחלות במערכת העיכול הזקוקים להזנה נכונה על מנת למנוע פגיעה בגדילה.
באמצעות הזנה היישר לווריד יש מעקף של מנגנוני בקרה בגוף ומתאפשרת שליטה בכלכלת הגוף: הנוזלים, האלקטרוליטים, הפחמימות, החלבונים, השומנים והוויטמינים.
בחולים שעברו כריתת מעי נרחבת מתקינים בבית החולים צנתר מרכזי, לעיתים צנתר היקמן.
החולים ובני משפחותיהם הקרובים, עוברים הדרכה לגבי השימוש בטכניקות סטריליות בזמן התחברות והתנתקות מתמיסת ההזנה.
החולה יכול לאכול תוך כדי ההזנה תוך-ורידית במידה ויש קיבה.
אפשר לחזור לאכול לאחר החלמה של מערכת העיכול.
חולה אשר ניזון בהזנה תוך-ורידית ממושכת, מוגדר על ידי משרד הבריאות כחולה סיעודי מורכב.
חולי קוליטיס כיבית - לעיתים החולים מגיעים למצבי תת-תזונה, בין השאר בגלל ירידה בספיגת המזון.
חולים הסובלים מתסמונת המעי הקצר - כתוצאה מניתוחי כריתת מעי חוזרים.
בבית החולים, יטפל בחולה צוות רב מקצועי שיכלול: רופא, דיאטנית, אחות ורוקח.
עם השחרור של החולה לביתו האחריות לטיפול תעבור לצוות טיפולי בית של קופת החולים.
בראש הצוות עומד רופא אשר אחראי ומפקח על תקינות הטיפול.
בנוסף תתבצע הערכה תזונתית על ידי דיאטנית לפי המצב הקליני, המצב התזונתי, ההיסטוריה הרפואית וההיסטוריה התזונתית, ולפי בדיקות מעבדה עדכניות שיבוצעו אחת לשבוע.
אחת לשבוע יבוצע מעקב משקל (עד להתייצבות הרפואית) ואצל ילדים גם מעקב אחרי עקומת גדילה.
אחות מוסמכת תשולב בטיפול הרפואי-ביתי השוטף.
תפקידי צוות הזנה תוך-רידית באשפוז ובקהילה:
התאמה של סוגי תמיסת הזנה תוך-ורידית כולל קביעת מרכיבי ההזנה בהתאם למצבו של המטופל.
מעקב שוטף על תהליך ההזנה.
הסדרת קיום מעקב המשכי במרפאה ייעודית בבית החולים / בקהילה, על פי החלטת הגורם המבטח.
הסדרת קיום איש קשר מקצועי, למטופל ולמשפחתו אליו ניתן יהיה לפנות במקרה הצורך.
הדרכת המטופל ומשפחתו בכל הקשור להזנת המטופל.
הזעפן היא סדרת הנפשה קומית אמריקאית, שנוצרה על ידי פריץ פרילינג.
הסדרה שודרה במקור החל מ-6 בספטמבר 1969 עד 25 באפריל 1970. בישראל הסדרה שודרה עם תרגום לעברית בשנות ה-80, ומאוחר יותר, בשנות ה-90, בדיבוב עברי בטלוויזיה החינוכית.
בעקבות הסדרה נוצר בשנת 2018 הסרט "הנה בא הגראמפ".
הדמות הראשית בסדרה הוא הזעפן, קוסם זועף אשר הטיל כישוף על ממלכתה של הנסיכה שחר.
הנסיכה וחברה הטוב רוני (ילד מהעולם "האמיתי") מחפשים את מערת הסחלבים הלוחשים כדי למצוא את מפתח הפלאים על מנת לשבור את הכישוף, כאשר הזעפן מנסה לעצור בעדם.
בכל פרק הזעפן עף על דרקון בשם דינגו, רודף אחר רוני והנסיכה שחר.
הם מגיעים לכל מיני מקומות שונים עם דמויות מוזרות, כגון ארץ הבלונאים, שם כל תושביה הם בלונים.
לנסיכה יש חיית מחמד בשם ביפ, יצור דמוי כלב עם רגליים משושות, אשר מריח רמזים באפו כמו כלב גישוש, כשאפו משתחרר ממנו ונוהג כיצור חי.
ברוב הפרקים, הנסיכה וחבריה נסעו ברכב מעופף עם בלון ענקי.
דבר שמתרחש בכל פרק הוא שבדקה האחרונה כאשר הזעפן מנסה לתפוס את הנסיכה שחר וחבריה, הדרקון מתעטש על הזעפן ושורף אותו בלהבות.
דמותו של הזעפן מבוססת על יוסמיטי סאם, נוצר גם על ידי פריץ פרילינג.
הדרקון של הזעפן מבוסס על הדרקון של סאם מהסרטון "האביר האבירי באגס".
גליה שפרינג בצר - הנסיכה שחר
רונן גולדפרב - דמויות שונות
אפי בן ישראל - דמויות שונות
הנה בא הגראמפ הוא סרט אנימציה קומי בסוגת CGI, המבוסס על הסדרה.
בישראל הסרט הופץ ב-22 במרץ 2018 בדיבוב עברי.
"הזעקה" (1924) הוא אלבום הדפסים בטכניקה של חיתוך עץ שיצר הצייר הישראלי מירון סימה.
"הזעקה" הוא אלבום המכיל שבעה חיתוכי עץ שיצר מירון סימה בשנת 1924. למרות שהחל לעבוד על הסדרה בעת שהותו בהייניכן, את עיקר העבודה יצר בדרזדן, גרמניה, לפני ותוך כדי שנתו הראשונה כסטודנט באקדמיה לאמנות בעיר.
שבעת ההדפסים הם: (1) נידונים למוות; (2) אם ובתה המתה; (3) סב מוצא נכד מת; (4) אשה ותינוק שנרצח; (5) זעקה; (6) שירת אבל; (7) מול השופט הנצחי.
בנוסף יצר סימה הדפס נוסף המהווה שער לקובץ.
העבודות מודפסות על גבי גליונות נייר בגובה של 44.7 ס"מ וברוחב של 57 ס"מ (כ"א).
גדעון עפרת קשר את הסדרה אל סגנון אקספרסיוניזם הגרמני ואל "רוח" של "אקספרסיוניזם יהודי" שכלל אמנים כיעקב שטיינהרט, יעקב אייזנשר ואחרים, שפעלו באותה עת.
סימה הציג את העבודות בשנת 1928 בגלריה בפראג ובתערוכת הדפס קבוצתית שהתקיימה בדרזדן בשנה שלאחר מכן.
סגנון העבודות משקף את יצירתו המוקדמת של סימה, בטרם הושפע מן הריאליזם האקדמי, אליו נחשף באקדמיה לאמנות בדרזדן.
העבודות מתארות את הדמויות מוארות בתאורה דרמאטית המשטחת את הדמויות ומציגה אותן כבוקעות ממשטחי צבע שחור, סגנון השואב מן המאפיינים של המדיום, כמו גם מאמנים אקספרסיוניסטים כאמיל נולדה, מקס פכשטיין ואחרים.
עותק של סדרת ההדפסים נמצא בעיזבון האמן שבמשכן לאמנות על שם חיים אתר בעין חרוד.
הזן של פייתון הוא אוסף של 19 עקרונות מנחים לכתיבה ועיצוב בשפת התכנות פייתון.
את העקרונות כתב מהנדס התוכנה טים פטרס והן הופצו לראשונה ב-1 ביוני 1999 ברשימת התפוצה של פייתון.
ברשימת העקרונות שהפיץ, השאיר פיטרס שורה ריקה לעיקרון ה-20 עבור מייסד פייתון גווידו ואן רוסום, אך העיקרון מעולם לא פורסם ונראה שאף לא נכתב.
את העקרונות ניתן לראות בכתיבת הפקודהimport this באינטרפרטר של פייתון.
מפורשות עדיפה על כל משתמע
מקרים מיוחדים אינם מספיק מיוחדים כדי להפר את הכללים
עם זאת, הפרקטיות מנצחת את הטוהר
שגיאות לעולם לא צריכות לעבור בשקט
אלא אם כן הן מושתקות במפורש
מול עמימות, הימנעו מהפיתוי לנחש
צריכה להיות דרך אחת – ורצוי רק אחת – ברורה לעשות זאת
אף על פי שדרך זו אולי לא תהיה ברורה מלכתחילה, אלא אם כן אתם הולנדים
עכשיו עדיף על לעולם לא
אף על פי שלעולם לא לפעמים עדיף על ממש עכשיו
אם קשה להסביר את היישום, זה רעיון רע
אם קל להסביר את היישום, ייתכן שזה רעיון טוב
מרחבי שמות הם רעיון נהדר – בואו נעשה יותר כאלה!
הזמר במסכה היא תוכנית מציאות אמריקאית, ששודרה לראשונה בפוקס ב־2 בינואר 2019. זהו העיבוד הראשון שאינו אסייתי לזיכיון Masked Singer, בו משתתפים ידוענים ששרים קאברים לשירים מפורסמים כשהם לבושים בתחפושות מכף רגל ועד ראש ובמסכות פנים שמסתירות את זהויותיהם.
התוכנית, בהנחיית ניק קאנון, מעסיקה מספר חברי פאנל שקיבלו רמזים שונים המרמזים על זהותם של הידוענים, כדי שינחשו מי הם יכולים להיות אחרי כל הופעה.
קן ג'ונג, ג'ני מקארתי, ניקול שרזינגר ורובין ת'יק מופיעים בכל פרק ולעיתים קרובות מופיע חבר פאנל אורח לצידם.
בסוף כל פרק, חברי הפאנל והקהל מצביעים עבור הזמר האהוב עליהם, והזמר עם הכי פחות הצבעות מסולק ומסיר את מסכתו כדי לחשוף את זהותו.
כדי למנוע את גילוי זהותם לפני שידור כל פרק שמצולם מראש, נעשה שימוש רחב בשמות קוד, תחפושות והסכמי סודיות, וכמו כן גם בצוות מאבטחים.
בעוד שהסדרה נחשבת לחיובית יותר מתוכניות מציאות אחרות, הביקורות עליה מצד מבקרי הטלוויזיה היו מעורבות, והדעות על חברי הפאנל שלה היו שליליות במיוחד.
התלבושות, לעומת זאת, זכו לשבחים.
בהשראת הוט קוטור, הם עוצבו על ידי מרינה טויבינה ונבנו בהתאמה אישית על ידי צוות שמבטיח שהידוענים יוכלו לשיר בבהירות כשהם לובשים אותם.
לאות הוקרה על עיצוב התלבושות של המופע, זכתה טויבינה בפרס גילדת מעצבי התלבושות והייתה מועמדת פעמיים לפרס אמי לאומנות.
הסדרה הייתה סדרת הבידור בעל הדירוג הגבוה ביותר בקרב מבוגרים בני 18–49 בכל עונותיה, והרייטינג שלה נותר גבוה בעקביות.
ספין-אופים רבים - ביניהם אפטר שואו, סיבוב הופעות ארצי וגרסת ריקוד עתידית - נולדו כתוצאה מכך.
העיבודים המאוחרים יותר של הזיכיון Masked Singer מיוחסים להצלחת התוכנית, וכמו כן גם לעניין בפיתוח סדרות טלוויזיה אחרות שבמרכזן תחפושות.
לתוכנית 13 עונות (נכון למרץ 2025), בעוד שבכל שנה משודרות 2 עונות.
בפרק רגיל, ארבעה עד שישה מפורסמים שרים כל אחד, בעילום שם ובתחפושת, גרסת כיסוי בת 90–120 שניות לשיר מפורסם.
רמזים לזהותו של האדם - המכונים "חבילת הרמז" (clue package) - מוצגים לפני ולפעמים גם אחרי כל הופעה.