tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בשל משבר כלכלי שפקד את אירופה בשנות ה-70, היה צורך בגיבוש אסטרטגיית פעולה שתזניק את כלכלת אירופה.
על רקע הצורך בגיבוש דרך פעולה התגבשה קבוצה של חברי פרלמנט בעלי דעות פדרליות והקימה את מועדון התנין.
הם ראו בהקמת קונפדרציה אירופית והרחבת סמכויות של מוסדות הקהילה כדרך הטובה ביותר לקדם פתרון למשבר הכלכלי.
מאוחר יותר, חברי המועדון, וספינלי בראשם, הגישו בקשה לפרלמנט להקמת ועדה מיוחדת שתנסח הצעה לאמנה חדשה על האיחוד האירופי.
המטרה הייתה שהאמנה תהווה חוקה לא רשמית של אירופה ובכך הם שאפו ליצור הסכם אירופי חדש.
ב-1984 אישר הפרלמנט האירופי את הבקשה של ספינלי וחבריו להקמת הוועדה המיוחדת.
נוסף לכך אישר הפרלמנט גם את הטיוטה שכתב ספינלי לאמנה להקמת האיחוד האירופי בשם 'טיוטת אמנה להקמת האיחוד האירופי', המוכרת גם בשם 'תוכנית ספינלי.
בסופו של דבר טיוטת האמנה לא התקבלה בקרב הפרלמנט הלאומי, אך בהמשך היא היוותה בסיס לחוק האירופי האחיד (1986) שפתח את הגבולות למסחר משותף, ועבור אמנת מאסטריכט (1992) שייסדה באופן רשמי את האיחוד האירופאי כגוף שאנחנו מכירים אותו כיום.
לאחר מלחמת העולם השנייה, השתלב ספינלי בתנועה הפדרליסטית האירופית ופעל לקידום הרעיון של אירופה המאוחדת.
הוא היה חבר בפרלמנט האירופי מ-1979 עד 1984 וכיהן כנשיא הוועדה לענייני חוקה של הפרלמנט.
ב-1984 ניסח ספינלי את "טיוטת האמנה להקמת האיחוד האירופי", שהניחה את היסודות לאמנת מאסטריכט.
האמנה, שנחתמה ב-1992, הקימה את האיחוד האירופי וקבעה את מוסדותיו ואת עקרונות האינטגרציה האירופית.
אלטיארו ספינלי נחשב לאחת הדמויות המשפיעות ביותר בתהליך הפדרליזם האירופי לאחר מלחמת העולם השנייה ונקרא בפי רבים "אבי האיחוד האירופי".
תרומתו של ספינלי לאיחוד האירופי זכתה להכרה ולכבוד רב.
ניתן לראות זאת בדרכים הרבות בהם מנציחים את שמו אות מורשתו של אלטיארו ספינלי.
כך, בשנת 1933 אחד מבנייני הפרלמנט האירופי בבריסל נקרא על שמו של אלטיארו ספינלי ובשנת 2010 הוקמה 'קבוצת ספינלי' בפרלמנט בבריסל, הרואה בעצמה כממשיכת דרכו של ספינלי
אלטיארו ספינלי כתב כתבים רבים ושונים לאורך חייו.
במכון האוניברסיטה האירופי בפירנצה, איטליה, הוקמה קרן הנקראת 'קרן אלטיארו ספינלי' שמנהלת ארכיונים המכילים מסמכים וכתבים הקשורים לחייו וליצירתו של ספינלי.
מלבד זאת, עוד בשנת 1987 הוקם מכון למחקרים פדרליסטים הנושא את שמו.
כתביו, כולל מניפסט ונטוטן, ממשיכים להיחקר על ידי חוקרי האינטגרציה האירופית עד היום.
בנוסף, בשנת 2020 הושק פרס להסברה ותקשורת הנושא גם הוא את שמו של אלטיארו ספינלי.
גם האי ונטוטן, בו נכלא ספינלי יחד עם אסירים פוליטיים נוספים ובו כתב את מניפסט ונטוטן, הוגדר כאתר מורשת אירופי.
התנועה הפדרלית עדיין מקיימת פגישות באי ונטוטן עד היום
אלטיארו ספינלי היה דמות מפתח בהקמת האיחוד האירופי ומילא תפקיד חיוני בקידום הרעיון של אירופה מאוחדת.
מורשתו ממשיכה להיות מורגשת גם כיום דרך המוסדות והעקרונות של האיחוד האירופי.
כתביו גם מהווים עד היום מרכיב משמעותי בהתנהלות האיחוד האירופי.
אלטה ויה 1 הוא טרק באורך של 150 קילומטרים, העובר במזרח הדולומיטים באיטליה בכוון מצפון לדרום.
הוא עובר בכמה מהנופים היפים ביותר בהרי הדולומיטים.
השביל מתחיל באגם בראיס (Lago di Braies) ליד טובלאך ומסתיים בעיירה בלונו.
זהו המסלול הקלאסי והקל ביותר בהרי הדולומיטים.
חלקו הדרומי של המסלול נחשב קשה יותר.
נדרשים כ-7 עד 12 ימים להשלמת המסלול המלא.
יום טיפוסי במסלול עשוי לכלול כשבע שעות הליכה, עם עליות וירידות של כ-1000 מטר.
העונה הטובה ביותר לצעידה באלטה ויה 1 היא מאמצע יוני עד תחילת אוקטובר.
הבקתות (Rifugio) נסגרות בדרך כלל באמצע ספטמבר.
המסלול מסומן על ידי משולשים כחולים כהים עם המספר 1.
השביל הושלם בשנת 1969, והוא נחשב לאחד הטרקים היפים ביותר באירופה
הלינה באוהל והבערת אש אסורות לאורך כל המסלול, אך יש שפע מקומות לינה בבקתות הרים ובמלונות בעמקים הסמוכים.
במהלך חודשי יולי ואוגוסט יש צורך בהזמנת מקום מראש.
ברוב העונה מזג האוויר קריר ומושלם להליכה.
אך רצוי להצטייד גם לגשמים, שכן מזג האוויר בהרים עשוי להיות הפכפך, ובכלל בדולומיטים יורדים גשמים רבים.
באלטה ויה 1 יש מספר קטעי ויה פראטה.
אך רובם הם קטעים אלטרנטיביים למסלול העיקרי, וניתן להשלים את המסלול כולו מבלי לעבור באף אחד מהם.
אין צורך בציוד טיפוס מיוחד.
הנקודה הגבוהה ביותר במסלול היא Monte Lagazuoi שגובהו 2,750 מטר.
על ההר בקתת הרים גדולה, עם מקום לינה ל-69 אנשים.
אלטו נייטס הוא סרט פשע אמריקאי בבימויו של בארי לוינסון, ונכתב על ידי ניולס פילגי.
בסרט מככב רוברט דה נירו בתפקיד כפול של ראשי המאפיה של שנות החמישים - ו.
הסרט שוחרר בארצות הברית ב-21 במרץ 2025, תחת הפצת אולפני האחים וורנר.
העלילה עוקבת אחר סיפורם ומאבק הכוחות בין ויטו ג'נובזה לפרנק קוסטלו – ראשי מאפיה.
בהמשך נוצר עימות שגורם לכך שויטו מורה על פגיעה בפרנק.
פרנק שורד בקושי ומתמרן בין הגזרות כדי להגן על עצמו ועל משפחתו מפני ויטו, תוך שהוא מתכנן לפרוש מהמאפיה.
שחקןדמותתיאוררוברט דה נירופרנק קוסטלו / ויטו ג'נובזהמאפיונר רב עוצמהדברה מסינגבובי קוסטלואשתו של פרנקקוסמו ג'רוויסוינסנט ג'יגנטהחייל עולה במשפחתו של ויטוקתרין נארדוצ'יאנה ג'נובזהאשתו של ויטומייקל ריספוליאלברט אנסטסיההבוס של משפחת אנסטסיה ובן בריתו של פרנקמייקל אדלרצ'ארלס וו.
הסרט היה בתהליכי ההפקה כבר משנות ה-70, אך במהלך כמה עשורים הועבר לאולפן אחר.
באוגוסט 2022, אולפני האחים וורנר אישרו שהסרט יעלה לאקרנים ושנמצא בתהליכים.
לאחר מכן נמסר שניקולס פילגי יכתוב את התסריט, ובארי לוינסון יביים את הסרט בכיכובו של רוברט דה נירו שבתפקיד כפול.
באוקטובר 2022, דברה מסינג וקתרין נרדוצ'י הצטרפו לצוות השחקנים.
בינואר 2023, קוסמו ג'רוויס הצטרף לצוות השחקנים.
הפקת הסרט השתמשה בעטיפות ויניל על מכוניות ומשאיות מתקופת שנות ה-50, דבר שיגרום לרכבים להיראות חדשים.
צילומי הסרט החלו בדצמבר 2022 באוהיו.
במקור, שם הסרט היה "Wise Guys".
באוקטובר 2023, חודש שמו של הסרט "אלטו נייטס", ובינואר 2025 חשף הטריילר את שמו הסופי: "The Alto Knights".
במקור, הסרט התעתד לעלות לאקרנים ב-15 בנובמבר 2024. לאחר מכן, התעתד לעלות לאקרנים ב-2 בפברואר 2023, יחד עם עלייתו לאקרנים של הסרט "טוטו".
אולם המגזין "וראייטי" דיווח ב-24 באוקטובר 2023, שבשל שביתת אמני הטלוויזיה והרדיו, אולפני האחים וורנר שקלו לדחות את עליית הסרט לאקרנים במהלך 2025 יחד עם הסרט "ביטלג'וס 2".
לאחר שלושה ימים, הסרט נדחה והוקדם רשמית לתאריכו הרשמי הראשון.
לאחר מכן עליית הסרט נדחתה ל-21 במרץ 2025.
בארצות הברית ובקנדה, "אלטו נייטס" יצא לאקרנים לצד שלגיה ו"Ash" , והיה צפויים להכניס 2-3 מיליון דולר מ-2,651 בתי קולנוע בסוף השבוע הפתיחה שלו.
בסופו של דבר הגיע לראשונה ל-3.2 מיליון דולר, וסיים במקום השישי; 77% מהקהל היה מעל גיל 35, בעוד ש-58% היו גברים.
ב-Rotten Tomatoes, הסרט קיבל 39% ביקורות חיוביות (ממוצע 5.4/10).
ב-Metacritic ציון 46/100 מעיד על ביקורות מעורבות.
CinemaScore העניק לו דירוג "B", ו-44% מהצופים.
ב-PostTrak ציינו כי ימליצו עליו.
פיטר דברוג' מ-Variety כתב ש"הסרט מציג רגעים מרהיבים אך פחות זוהרים מסרטי מאפיה טיפוסיים".
בניגוד להאירי, שהשתמש ב-CGI להזדקנות דמויות, אלטו נייטס נשען על איפור ותותבות, מה שמאפשר לרוברט דה נירו להופיע מול עצמו בצורה משכנעת.
פרנק שק מהוליווד ריפורטר טען שהסרט מרגיש כמו חזרה על יצירות קודמות, ארוך ומרובה פרטים אך ללא האנרגיה שסרטי המאפיה של סקורסזה מציגים.
הוא השווה אותו למיני-סדרה טלוויזיונית שקוצצה לצורך הקרנה קולנועית.
לורה ונינג מהאמפייר העניקה לסרט 3/5 כוכבים וציינה שהוא מרגיש כמו גרסה קלילה של סקורסזה – קלאסי אך מהנה.
דה נירו מרשים בתפקיד פרנק, אך נהנה יותר לשחק את ויטו הבלתי צפוי.
הסרט לעיתים מסורבל אך שובה לב כמו סיפור ישן שסב מספר.
פיטר בראדשו מהגרדיאן נתן לסרט 2/5 כוכבים, וציין שהבדלים בין שתי הדמויות שדה נירו מגלם הם מזעריים, מה שמוביל לחוסר עניין.
למרות התחלה מבטיחה, הסרט מאבד עניין במהרה ואינו מצליח להציג שאפתנות או הומור רגעי.
ונדי איד מהאוזרבר העניקה גם היא 2/5 כוכבים, וציינה שליהוק דה נירו בשני התפקידים היה רעיון תמוה.
היא טענה שהנרטיב המדובר של הסרט מנסה לחקות את "החבר'ה הטובים", אך אינו מצליח להחיות את הקצב.
אלטאיר אבן לא-אחד (ערבית: الطائر ابن لا أحد, בתרגום לעברית: "הציפור, בנו של אף אחד", 1165–1257) הוא דמות בדיונית בסדרת המשחקים Assassin's Creed.
הוא מופיע לראשונה כדמות הפרוטגוניסט הראשי במשחק Assassin's Creed המקורי, שעלילתו מתרחשת בתקופת מסע הצלב השלישי.
פיליפ שאבאז דיבב את הדמות במשחק המקורי, בעוד אואן תומאס דיבב אותו במשחק Bloodlines וקאס אנוור במשחק Revelations.
אלטאיר נולד ב-1165 להורים מתנקשים: אם נוצרייה, מואד, ואב מוסלמי, עומאר אבן לא-אחד.
בעוד שאימו מתה בזמן הלידה, אביו הוצא להורג על ידי הסרצנים במצור על מסיאף ב-1176. אלטאיר קרא בטירוף לאביו לפני ההוצאה להורג, אך אחמד סופיאן, המתנקש שמסר את שמו של עומאר לסרצנים לאחר שעבר עינויים, מנע מאלטאיר לראות את מותו של אביו.
מרוסק מאשמה על מותו של עומאר, אחמד הסתנן מאוחר יותר למגוריו של אלטאיר, התנצל על חולשתו, והתאבד באמצעות פגיון.
אלטאיר רץ אל מגוריו של אל מועלים בחיפזון, והודיע לו על מה שהתרחש.
אל מועלים אמר לאלטאיר לא לחשוף שום דבר על התקרית לאיש, אפילו לא לבנו של אחמד, עבאס, אשר יתבייש מהאמת על מותו של אביו.
אלטאיר ראה באל מועלים יותר דמות אב מאשר אביו הביולוגי, אם כי היה מודע לכך שאהבתו של אל מועלים היא "חלשה ולא ישרה", והסכים לעשות כמצוות המנטור.
אלטאיר ועבאס הצטרפו למסדר כטירונים זמן קצר לאחר מכן, גדלו יחד והפכו לחברים טובים.
יום אחד, לאחר שהבחין בצער המתמשך של עבאס על מות אביו, אמר לו אלטאיר את האמת במאמץ לנחמו.
לאחר ששמע זאת, עבאס התהפך במיטתו, מבלי לומר מילה.
למחרת, השניים לא דיברו זה עם זה עד שעבאס שאל את מדריך הלחימה שלהם, לאביב, אם הם יכולים להילחם בחרבות אמיתיות, במקום עם חרבות עץ.
אז עבאס חשף את שנאתו לאלטאיר, מתוך אמונה ששיקר לגבי אחמד, ואז תקף את אלטאיר בזעם.
במהלך הקרב של השניים, עבאס הצמיד את הסכין שלו לגרונו של אלטאיר וצעק שאלטאיר שיקר לגבי אביו של עבאס כדי לבייש אותו.
המהומה משכה את תשומת לבם של המתנקשים האחרים, תושבי הכפר ואל מועלים עצמו.
בניסיון להרגיע את כעסו של עבאס, אלטאיר אמר ששיקר, והשניים נלקחו לצינוק של מסיאף.
שם הם בילו חודש במאסר לפני שחזרו להתאמן.
מאחר שפשעיו נחשבו חמורים יותר, עבאס הוכרח על ידי אל מועלים לבלות שנה נוספת באימונים, בעוד אלטאיר סיים את אימונם ועבר לדרגת מתנקש.
בשנת 1189, מסיאף הותקפה והוכרעה על ידי הטמפלרים, בסיוע סוכנם הכפול חראס.
רכוב על סוסו, דהר אלטאיר לתוך הכפר והציל את המתנקש הפצוע פייסל, והוביל אותו לספסל לפני שנפגש עם עבאס.
עבאס טען שהמתנקשים נאלצו לסגת לאחור ולא יכלו לעשות דבר למען אל מועלים, שנעצר במבצר יחד עם עוד כמה בני ערובה מתנקשים.
אולם אלטאיר נתן פקודות לעבאס לאגף את הטמפלרים ולהוביל אותם לתוך עמק צר, בעוד אלטאיר עצמו הציל את אל מועלים.
אלטאיר עשה את דרכו אל המצודה, הרג חיילים טמפלרים והציל כפריים בדרך.
בהגיעו לשערי המצודה, קיבל את פני אלטאיר חראס.
חראס, תוך שהוא מתגרה במתנקש, סגר את השערים מאחוריו והלך להוציא להורג את המתנקשים שנתפסו בתוך החצר באמצעות חץ וקשת.
נעול בחוץ, אלטאיר טיפס על כמה פיגומים והגיע לראש חומות המבצר.
משם הוא רץ לאורך החומות, קפץ לגג הרעפים של מרפסת ורצח את חראס מלמעלה.
במילותיו הגוססות הביע חראס את התפכחותו מהאמונה, מתוך אמונה שהמתנקשים מאמינים יותר מדי באנושות.
אלטאיר ניסה לשכנע אותו אחרת, אך נכשל.
חראס מת מפצעיו, ואמונותיו לא השתנו.
לאחר שהציל את אל מועלים בהצלחה, זכה אלטאיר בכבודו והצטרף אליו לטיול, במהלכו הביע המנטור את הגאווה שחש על מעשיו של אלטאיר ואמר עד כמה המתנקש דומה לאביו המנוח.
כשנשאל אם הוא מתחרט על חייו כמתנקש, טען אלטאיר כי אינו יכול להתחרט על החיים היחידים שהכיר אי פעם, אך אל מועלים יעץ שייתכן שימצא דרך לעשות זאת בזמן ושזה יהיה תלוי בו לבחור את הדרך המועדפת עליו.
לאחר שהדף את הטמפלרים הנותרים במסיאף, הועלה אלטאיר לדרגת רב-מתנקש, והפך לחבר המסדר הצעיר ביותר שהגיע לדרגה כזאת.
לאחר ששמע זאת, עבאס ירק לרגליו של אלטאיר, בעוד אלטאיר רק גיחך.
החיפוש אחר פיסות גן העדן
בשנת 1191, אלטאיר ושני מתנקשים אחרים, מאליק אל-סייף ואחיו, נשלחים למקדש שלמה כדי לקחת פיסת גן עדן, התפוח, מהטמפלרים.
אלטאיר מחבל בלי משים במשימה כאשר הוא קופץ ביהירות על ההזדמנות להרוג את המאסטר הגדול של הטמפלרים, רוברט דה סאבלה, שמתגבר עליו.
אף על פי שאלטאיר ומאליק מצליחים להימלט עם התפוח, האחרון מאבד את אחיו ואת זרועו השמאלית, מה שמוביל אותו להתרעם על אלטאיר.
לאחר שהדף מתקפה טמפלרית על בסיס המתנקשים של מסיאף, אלטאיר מורד בדרגה לטירון ומוטלת עליו, על ידי המנטור שלו, אל מועלים, המשימה להתנקש בחיי תשע מטרות ברחבי ארץ הקודש כדי לגאול את עצמו ולהחזיר את דרגתו הקודמת.
בנסיעה בין הערים דמשק, עכו וירושלים, אלטאיר מזהה והורג את מטרותיו, שכולם מתגלים כטמפלרים שחדרו לשני הצדדים של מלחמת הקודש כדי לקדם את מטרות המסדר.
אלטאיר מתבגר במהלך המסע שלו, הופך להיות יותר צנוע וחכם ומתקן את יחסיו עם מאליק.
בסופו של דבר, אלטאיר מנסה להתנקש במטרתו הסופית, רוברט, אך הוא הולך שולל אחרי מפתה: מריה ת'ורפ.
אלטאיר חס על מריה לאחר שהיא מגלה שרוברט נפגש עם המלך ריצ'רד הראשון כדי לנהל משא ומתן על ברית בין הצלבנים לסרצנים נגד המתנקשים, ובסופו של דבר הורג את רוברט, ומסכל את תוכניתו.
לפני מותו, רוברט מגלה שאל מועלים בגד במתנקשים בכך שעזר לטמפלרים למצוא את התפוח, רק כדי שמאוחר יותר יוכל לבגוד גם בהם כדי שיוכל לשמור את החפץ לעצמו.
אלטאיר חוזר למסיאף כדי להתעמת עם אל מועלים, שהשתמש בתפוח כדי לשטוף את המוח של התושבים ורוב מסדר המתנקשים כחלק מתוכניתו למגר את הרצון החופשי בשם השלום.
אלטאיר הורג את אל מועלים, אבל כשהוא מנסה להשמיד את התפוח, הוא פותח בטעות מפה המציגה את המיקומים של עוד פיסות גן העדן.
מיד לאחר שהרג את אל מועלים, אלטאיר נשא את גופת המנטור לשעבר דרך המבצר תוך שהוא חולף על פני קהל מזועזע.
בחשד שהתפוח עשוי איכשהו להחזיר את אל מועלים לחיים, אלטאיר החליט לשרוף את הגופה, והרגיז בכך את מי שצפה במעשה.
אף על פי שהוא ניסה להסביר את מעשיו, רבים מהמתנקשים, כולל עבאס, האמינו שהוא ביצע הפיכה כדי לגזול את עמדת המנטור.
כמה תקפו את אלטאיר בתגובה, ובתוך הבלבול, עבאס גנב את התפוח ונמלט.
כשעבאס טיפס על מגדל השמירה והשתמש בתפוח, זה היה עוצמתי מדי עבורו והוא לא הצליח לשלוט בו, והתפוח החל לנקז את החיים מעבאס ומכמה מתנקשים אחרים.
אלטאיר התעמת במהירות עם עבאס, הביס אותו ולקח חזרה את התפוח.
בזמן שעבאס התחנן למחילה, אלטאיר בהה בתפוח, ושאל את החפץ אם הוא יעניק לאנשים ידע או יוביל אותם להרס.
לאחר ההתכתשות, אלטאיר נשאר נאמן לאמונה, והבטיח שאף אחד מאחיו המורדים לא ייהרג או ייפגע.
לאחר שהכניע את המורדים, הוא שכנע אותם באשמתו של אל מועלים וביכולת שלו להנהיג את המסדר.
הוא הצליח בניסיונותיו, וכבש את לבם ומוחותיהם של אחיו המתנקשים.
לאחר שזכה לנאמנות, כבוד ואמונה של כמעט כל המסדר, אלטאיר רצה לספר את סיפור חייו, והחל לכתוב את הקודקס שלו.
בתור מנטור, הוא החל לשנות באופן דרסטי את השיטות והטקסים הנהוגים על ידי המסדר, תוך עידוד טכניקות בעלות פרופיל נמוך כדי להילחם ביעילות ביריביהם הטמפלרים.
מכיוון שהמטרה העיקרית של המתנקשים הייתה להגן על האנשים, אלטאיר הסיק שהסרת הטקס של הסרת קמיצותיהם של המתנקשים הוא "הבטחת שווא של גן עדן" ושהאיסור על רעל היה חסר תועלת.
הוא עיצב מחדש את הלהב הנסתר כך שלא ידרוש את הסרת האצבע כדי לתפקד, ויוכל להפיץ רעל.
בסיועו של מאליק כיד ימינו, אלטאיר עיצב גם שיטות התנקשות חדשות.
בהמשך, אלטאיר נוסע לקפריסין כדי לחסל את השרידים האחרונים של מסדר הטמפלרים בארץ הקודש.
במסע הזה, הוא שוב נתקל במריה ת'ורפ, והשניים מתחילים לפתח רגשות אחד כלפי השני, והם עובדים יחד כדי ללמוד עוד על תפוח גן העדן והארכיון הטמפלרי המסתורי באי, שבו הם מאמינים שיש עוד פיסות עדן מוסתרות.
לאחר שחזר מקפריסין, אלטאיר החל להשתמש בתפוח, הציץ בו לעיתים קרובות וצבר ידע נרחב על העולם.
בשנת 1195, הוא ומריה התחתנו בלימסול עם מרקוס כאורח כבוד, מתוך כבוד לקפריסאים שהציעו את האי למתנקשים כבסיס.
לאחר מכן חזרו למסיאף, שם נולד בנם הראשון דרים.
שנתיים לאחר מכן, לאחר ביקור בעכו, נולד לבני הזוג בן שני, סף.
בסופו של דבר החל אלטאיר לקדם את דרכי מסדר המתנקשים על ידי נסיעות לערים ואזורים שונים ברחבי העולם הישן.
מסעות אלו היו מוצלחים במידה רבה, ללא ניסיון מוצלח להפיץ את האמונה לקונסטנטינופול.
בשנת 1204 נסע אלטאיר לעיר, אך מצא אותה נצורה על ידי צלבנים לאחר תקופה של תסיסה אזרחית.
הוא חזר למסיאף באכזבה מרה.
באמצעות שימוש בתפוח "במינונים קטנים, ובמוח ממוקד", צבר אלטאיר ידע על צורת מתכת שהייתה קלה וחזקה יותר מכל הידוע עד לאותו רגע, ויצר ממנה סט שריון.
כשהוא ראה את הסכנה שחסינות כזו עלולה להוות, הוא מחק את הנוסחה כדי למנוע ממנה ליפול לידיים הלא נכונות.
הוא גם השתמש בתפוח כדי לעזור לו לעצב מחדש את הלהב הנסתר כך שיוכל להכיל מכשיר המסוגל לשגר קליעים קטנים.
בניגוד למה שהמנטור שלו לשעבר שאף אליו, אלטאיר גם התיר לחברי המסדר להביע אהבה לילדיהם.
בעוד שאל מועלים האמין שאהבה תהפוך אותם לחלשים יותר, אלטאיר חשב שהיא תגרום להם להיות בעלי רוח הקרבה גדולה יותר למען המטרה הנכונה.
בשנת 1217, התקדמותו של ג'ינגיס חאן ממזרח עצרה את התפשטות המסדר, ואלטאיר חשד שהתקדמותו של חאן הייתה בעזרת פיסת עדן.
כך, אלטאיר, מריה ודרים, שהפך לקשת מוכשר, יצאו למונגוליה כדי להתנקש בחייו של איש המלחמה בעוד סף נותר מאחור לטפל באשתו ובשתי בנותיו.
במקומו של אלטאיר מונה מאליק לראש המסדר הזמני.
לאחר שהם התנקשו בחאן, הם חזרו למסיאף.
כשהגיעו למסיאף ב-1228, קיבל את פניהם סוואמי, חניך לשעבר שלא אהבו.
אלטאיר שאל מדוע לא קיבל את פניהם של ראוף כפי שביקש במכתביו, וסוואמי טען כי ראוף מת מחום במהלך היעדרותם.
הוא הוביל את השלושה אל המצודה הנטושה למחצה, מתנקשים התרווחו שם בעצלות במקום להתאמן, אלה שאליהם פנה התייחסו אליו בבוז ותושבי הכפר לא פגשו את עיניהם אלא הסיטו את מבטיהם בפחד.
במקום להיות מופנים למגדל המאסטר כפי שציפה אלטאיר, הם הודרכו לחדר קטן יותר באגף הימני של הטירה.
כשמריה שאלה על סף, סוואמי השיב שהוא נסע לאלמות עם משפחתו.
סוואמי הסביר עוד כי מאליק הושלך לכלא, ובהיעדר מנטור, הוקמה מועצה שתוביל את המסדר עם עבאס סופיאן בראשו.
אלטאיר ומריה, שלא סמכו על המצב, ביקשו מדרים לנסוע לאלמות, והוא עזב כדי להביא את אחיו.
למחרת, אלטאיר ומריה הלכו למגדל המאסטר לפגוש את המועצה, וגילו שהיא מורכבת מהאנשים חלשי הנפש במסדר.
אלטאיר סיפר להם על מסעות משפחתו במונגוליה, ולאחר מכן הסביר עבאס מה קרה לסף, הוא נהרג על ידי מאליק מספר שבועות לפני כן, לאחר שסף גילה שמאליק מתכוון לקחת בכוח את תפקיד המנטור.
אלטאיר, זועם, דרש להחזיר לו את השליטה במסדר, כפי שקבעו זאת חוקי האחים.
בגיבוי המועצה המנוהלת, עבאס השיב שהם כבר לא עושים זאת.
אלטאיר ומריה חזרו למגוריהם, שם התאבלו על מות בנם.
אלטאיר החל להרהר בכאב שגרם למאליק בחייו, תוהה אם מאליק באמת שונא אותו, ומריה נזפה בו על אמונתו המתנודדת.
היא שכנעה את אלטאיר שמאליק לעולם לא יבגוד בו, והוא החליט להסתנן לצינוק מסיאף ולהציל את חברו.
אלטאיר התחמק מסיורים ומשמרים ישנים, התגנב לכלא ומצא את מאליק באחד התאים, צנום עד העצם, שיער ארוך וזקן מגודל.
אלטאיר החזיר את מאליק למקום מגוריהם, שם חשף האיש כי עבאס ביצע הפיכה שנתיים קודם לכן, הרג את סף והפליל את מאליק ברצח.
מאליק הצטער על כך שלא היה מנהיג טוב יותר, וטען שאלטאיר לא היה מאפשר לכל זה לקרות.
לאחר מכן המתינו אלטאיר ומריה עד שהוא ישן לפני שעזבו להתעמת עם עבאס.
בהגיעם למצודה, עמדו השניים מול עבאס, שאליו הצטרף במהרה סוואמי נושא שק.
עבאס מסר את החבילה לאלטאיר, שהכילה את ראשו של מאליק, שסוואמי הוציא להורג לאחר שעזבו את המגורים שלהם.
עבאס שאל את אלטאיר מדוע הסתנן לכלא, מה שגרם לשאר המתנקשים הנוכחים לפקפק במניעיו של אלטאיר.
לאחר שיחה סוערת, עבאס דרש מאלטאיר למסור את תפוח העדן, בתמורה, לאלטאיר יגידו את הנסיבות האמיתיות של מותו של סף.
להפתעתה של מריה, אלטאיר הסכים, וחילץ את התפוח מגלימותיו.
כשסוואמי התקרב לקחת אותו, הוא לחש בטיפשות שסיפר לסף לפני הוצאתו להורג שאלטאיר הורה על הריגתו.
היוודע דבר רצח בנו האהוב בצורה כזו גרמה לאלטאיר לזעום, וזעמו וכאבו נשלחו אל התפוח, כוחו הקפיא את סוואמי והביא את האיש לפצוע את עצמו.
מריה, שניסתה להתערב, נפצעה אנושות על ידי סוואמי.
לאחר שהרג את המתנקש עם הלהב הנסתר שלו, אלטאיר לקח את מריה בזרועותיו, והיא אמרה לו להיות חזק לפני שהיא נפטרה.
אף על פי שעבאס הורה לאנשיו לתקוף את אלטאיר ולקחת את התפוח, הם לא מיהרו לעשות זאת, מחשש מכוחו של החפץ.
בהתחלה אלטאיר חשב להשתמש בתפוח כדי להשמיד את עצמו ואת כל הסובבים אותו, אך בחר במקום זאת לברוח, להימלט ממסיאף עם דרים.
השניים נסעו לאלמות, שם התגורר אלטאיר עם בנו, כלתו האלמנה ונכדיו.
כאוב על אובדן אשתו ובנו ומוצף משנאת התפוח, אלטאיר נכנס לדיכאון שבסופו של דבר הבריח את כלתו ונכדותיו, שהתיישבו באלכסנדריה שבמצרים.
כמו כן, לאחר שהוא לא היה מסוגל לשאת את האובססיה של אביו, דרים עזב לצרפת ואנגליה שנה לאחר מכן כדי להזהיר אותם מפני האיום המונגולי המתהווה.
לאחר מספר שנים, אלטאיר חזר לעצמו והחל ללמוד שוב את התפוח, תוך שימוש בידע שצבר ממנו כדי ליצור ולעצב דברים חדשים.
במהלך המחקר שלו, הוא גילה שמבצר אלמות נבנה על שרידי מקדש הציוויליזציה הראשונה ונכנס פנימה.
שם הוא חשף סדרה של חותמי זיכרון, חפצים עתיקים המסוגלים לתעד זיכרון גנטי.
הוא לקח שישה מהחותמות הללו ורשם את הזיכרונות המשמעותיים ביותר שלו על חמישה מהם, ושמר את האחרון לשימוש עתידי.
ב-1247, עזב אלטאיר את אלמות וחזר למסיאף, שם הוא נלחם בעבאס ואנשיו, הרג את עבאס, וקיבל בחזרה את השליטה במסדר המתנקשים.
בעשור שלאחר שהשיב לעצמו את המסדר, החל אלטאיר לבנות ספרייה מתחת למבצר מסיאף, שם אחסן אלפי ספרים המכילים ידע שרכש מהתפוח.
חמשת החותמים שהקליט בזמן שהתגורר באלמות שימשו כמפתחות לספרייה זו.
לאחר השלמתה, שלח אלטאיר את דרים להזמין את מגלי הארצות הוונציאניים ניקולו ומפאו פולו למסיאף.
כשהם הגיעו, אלטאיר סיפר לניקולו סיפורים על חייו, אותם יעביר ניקולו מאוחר יותר לבנו, מרקו, בצורה של יומן.
בנוסף, אלטאיר החל לפזר את המסדר, וקבע כי יש להפיץ אותו ברחבי העולם ולא לרכז אותו במסיאף.
הוא התכוון להקים גילדות מתנקשים במדינות חדשות, משימה שעבורה האמין שהפולואים יכולים להתאים.
בסיועו של דרים, הוא גם הוריד את ספריו מספריית מסיאף, נתן חלק לפולואים ושלח את השאר לאלכסנדריה.
באוגוסט 1257 נקלעה מסיאף למצור על ידי המונגולים, וניקולו ומפאו נאלצו לעזוב.
לפני שעשו זאת, נתן אלטאיר את הקודקס שלו למגלי הארצות, מתוך אמונה שהם יפיצו את תורתו של מסדר המתנקשים.
לאחר מכן, אלטאיר ליווה את השניים ממסיאף, ונלחם במונגולים עם תפוח העדן שלו.
בעמידה מול שעריה של מסיף, אלטאיר הושיט לניקולו חמישה מתוך ששת חותמות הזיכרון שהקליט בעבר, וביקש להחביאם כדי שלא יפלו לידיים הלא נכונות.
לאחר עזיבתם של משפחת פולו, חזר אלטאיר לטירה של מסיאף, ולאחר שהיה בטוח שפונתה, נפגש עם בנו מחוץ לספרייה.
בתחילה מבולבל לגבי מעשיו של אביו, דרים הסיק בסופו של דבר שהספרייה נועדה להיות כספת, אלטאיר אישר מסקנה זו, וחשף כי בכוונתו לאטום בתוכו גם את התפוח וגם את עצמו.
לאחר שביקש ממנו לחזור למשפחתם ולחיות ברווחה ונפרד ממנו, אלטאיר נכנס לספרייה ונעל את עצמו בתוכה, ואז הסתיר את התפוח מאחורי מאחורי אחד הקירות.
לאחר מכן התיישב על כיסא במרכז הספרייה, הטביע את זיכרון הפרידה מדרים ועד לאותו רגע ממש על החותם השישי והאחרון שלו.
לאחר שעשה זאת, הניח אלטאיר אבן לא-אחד את החותם על ברכו, הניח עליו את היד, הטה את ראשו לצד, ונפטר, בגיל 92.
אלטון אסא לנון היה פוליטיקאי אמריקאי מהמפלגה הדמוקרטית, שייצג את קרוליינה הצפונית בבית הנבחרים ובסנאט של ארצות הברית.
הוא כיהן תחילה כסנאטור זמני שמונה לתפקיד בין 1953 ל־1954, ניסה ללא הצלחה להיבחר מחדש, ובהמשך ייצג את אזור קייפ פיר בבית הנבחרים בין 1957 ל־1973. לנון הוא אחד הבודדים בתקופה המודרנית ששירתו בבית הנבחרים לאחר שכיהנו קודם בסנאט.
לנון נולד ב־17 באוגוסט 1906 בעיר וילמינגטון, קרוליינה הצפונית, והיה בנם של רוסר ייטס לנון ומיני (היי) לנון.
הוא למד בבתי הספר הציבוריים, והשלים את לימודיו בקולג' וייק פורסט בשנת 1929. באותה שנה הוסמך לעריכת דין והחל לעסוק במקצוע בעיר וילמינגטון.
ב־12 באוקטובר 1933 נישא לקרין וולש.
לנון כיהן כשופט בבית המשפט של מחוז ניו הנובר בין 1934 ל־1942. בשנת 1947 נבחר לסנאט של קרוליינה הצפונית, וכיהן בו עד 1951.
ב־10 ביולי 1953 מונה מטעם המפלגה הדמוקרטית לסנאט של ארצות הברית כדי למלא את מקומו של ויליס סמית', שנפטר.
הוא כיהן בסנאט מ־10 ביולי 1953 ועד 28 בנובמבר 1954. הוא התמודד על המועמדות בבחירות 1954 אך הפסיד.
לאחר מכן שב לעסוק בעריכת דין, ולאחר מכן נבחר לבית הנבחרים של ארצות הברית לקונגרס ה־85, ונבחר מחדש שבע פעמים רצופות, וכיהן מ-3 בינואר 1957 עד 3 בינואר 1973.
לנון הצביע שוב ושוב נגד חקיקה לזכויות האזרח ולרפורמות חברתיות, אף שכמחצית מתושבי מחוז הבחירה שלו היו אפרו-אמריקאים או אינדיאנים.
בשנת 1966 היה הדרומי היחיד שהצביע נגד העמדת שבעה ממנהיגי הקו קלוקס קלאן לדין על ביזיון הקונגרס.
ב־1966 קרא להפצצת הנמלים של צפון וייטנאם, וב־1967 דרש שמשרד המשפטים יעמיד לדין את סטוקלי קרמייקל — פעיל שחור בולט — בשל התבטאויות נגד גיוס חובה לצבא.
לנון החליט שלא להתמודד שוב בבחירות 1972. אף שהיה דמוקרטי, תמך במסע הבחירה מחדש של הסנאטור הרפובליקני השמרן ג'סי הלמס ב־1978.
לנון התגורר בעיר וילמינגטון שבקרוליינה הצפונית, עד מותו ב־28 בדצמבר 1986.
בשנת 1976 נקראו על שמו בניין הפדרלי ובית המשפט הפדרלי בווילמינגטון.
אָלטָלֶנָה (באיטלקית: Altalena; פירוש: נדנדה (שם העט של זאב ז'בוטינסקי, כאשר היה כתב באיטליה לפני מלחמת העולם הראשונה)) הייתה אונייה שנרכשה על ידי האצ"ל בקיץ 1947 והופגזה על ידי צה"ל ב-22 ביוני 1948, בזמן ההפוגה הראשונה במלחמת העצמאות.
הספינה הפליגה לישראל ביוני 1948 כשהיא מובילה על סיפונה כ-930 עולים, ציוד צבאי רב וציוד רפואי.
הספינה הגיעה לחופי ישראל כחמישה שבועות לאחר קום מדינת ישראל וכשלושה שבועות לאחר שארגון האצ"ל הסכים להתפרק מנשקו ולהשתלב במסגרת צה"ל.
במהלך המשא-ומתן, שהתקיים טרם הגעת הספינה לחופי ישראל בין מי שהיה עד 15 במאי 1948 ראש הנהגת האצ"ל, ועתה ראש תנועת החירות, מנחם בגין, לבין נציגי ממשלת ישראל, התגלעו חילוקי דעות קשים בשאלה לאן יועבר הציוד הצבאי שעל הספינה.
ב-15 במאי הודיע מנחם בגין על פירוק האצ"ל ועל הקמת תנועת החירות.
קונקרטית התנהל הוויכוח על דרישת בגין למסור 20% מהנשק לאצ"ל בירושלים, שלכאורה הייתה אזור שלא בשליטת ממשלת ישראל, שכן ירושלים נועדה להיות שטח בין-לאומי.
בגין ידע שמדובר בטיעון סרק, גם כי הוא עצמו ותנועתו דחו עקרונית את רעיון בינאום ירושלים וגם כי בהסכם לפירוק האצ"ל הופיעו המילים "בתחום ממשלת ישראל" כלומר שהממשלה ריבונית בכל זירה ובכל הקשר רלוונטי, כולל פעולות רכש, איסוף כספים ודיפלומטיה גלויה וסמויה מחוץ לארץ ישראל.
ישראל ראתה במטען הנשק דבר רצוי, אך חששה מהסתבכות בין-לאומית בשל תנאי ההפוגה.
בנוסף התנגדה ממשלת ישראל להכתבת תנאים מצד ארגון שעקרונית לא היה חוקי, לצד העובדה שמדובר בארגון ששלושה שבועות קודם חתם על הסכם פירוק.
הוסכם שבנסיבות הקיימות האונייה תגיע לחוף כפר ויתקין ותפרוק שם את מטענה בחשאי ולא בנמל תל אביב.
בשעות הערב המאוחרות ב-20 ביוני 1948 הגיעה האונייה לחוף ויתקין, ושם הורדו העולים והחלה פריקת הציוד הצבאי שעל סיפונה.
הממשלה החליטה לרכז כוח גדול שירתיע את אנשי האצ"ל מלקחת את הנשק וימנע קרב.
בשעות הבוקר כותר אזור הנחיתה על ידי כוחות מחטיבת אלכסנדרוני, ומפקד החטיבה, דן אבן, הציב לאנשי אצ"ל אולטימטום למסור באופן מיידי את הנשק שנפרק מהאונייה לידי צה"ל.
לאחר שנפרק חלק מהנשק התגלתה האונייה בידי האו"ם.
פיקוד האצ"ל דחה את האולטימטום, ובשעות הערב של 21 ביוני פתחו כוחות האצ"ל באש לעבר כוחות צה"ל.
כוחות צה"ל השיבו אש, ובעת הקרב נהרגו ארבעה אנשי אצ"ל ושני חיילי צה"ל.
במקביל, חלק מחיילי אצ"ל נטשו את עמדותיהם וניסו להגיע לכפר ויתקין, ובקרב ליד בית דגן נהרגו שני אנשי אצ"ל נוספים.
לאחר הגעת "אלטלנה" לחופי תל אביב בליל 22 ביוני נעשו ניסיונות נוספים להגיע לעמק השווה אבל ללא הועיל.
בבוקר התחדשו חילופי האש, ובשעות אחר הצהריים הורה ראש הממשלה בן-גוריון לפיקוד העליון של צה"ל על הפצצת הספינה, היא הופגזה ועלתה באש, ונותרה שרופה על שרטון מול חופי תל אביב.
למעלה משנה לאחר מכן הוטבעו שרידי הספינה מול חוף נבי רובין.
בעימותים בין כוחות צה"ל ולוחמי האצ"ל נהרגו 16 לוחמי אצ"ל, שלושה חיילי צה"ל, ונפצעו עשרות.
זמן קצר לאחר סיום הפרשה נעצרו כ-200 אנשי אצ"ל במסגרת מבצע שכונה מבצע "טיהור".
הארגון פורק ואנשיו השתלבו בצה"ל.
הסוגיות שעלו בפרשה, ובהן הנחיצות בצבא מאוחד, שאלת הציות לממשלה והעיקרון של הימנעות ממלחמת אחים, ממשיכות לעורר פולמוס ציבורי ופוליטי לוהט עד היום.
לימים כונה האירוע בשם "פרשת אלטלנה".
פרשת אלטלנה התרחשה במהלך ההפוגה הראשונה במלחמת העצמאות (11 ביוני – 9 ביולי 1948), זמן קצר לאחר הקמת מדינת ישראל.
ההכנות להפלגת "אלטלנה", כולל מימון רכישת האונייה, איושה וציודה, נעשו לפני חתימת ההסכם לפירוק אצ"ל, אך הפלגתה והגעתה לחופי ישראל התרחשו לאחר שההסכם נחתם ב-1 ביוני.
לפי ההסכם כוח האצ"ל בירושלים, שכונה "הגדוד הירושלמי", שמר על עצמאותו, אך יחידות אצ"ל אחרות הוכפפו לצה"ל, ושולבו כגדודים במספר חטיבות.
ההסכם נחתם על רקע שאיפתו של ראש הממשלה, דוד בן-גוריון לאחד את כל הכוחות הצבאיים שפעלו במסגרת היישוב היהודי בא"י (ההגנה, הפלמ"ח, האצ"ל והלח"י) תחת מסגרת צבא הגנה לישראל, שיהיה כפוף למרות הממשלה הזמנית של מדינת ישראל.
לתהליך זה הייתה משמעות עמוקה עבור היישוב היהודי, שכן החלוקה לארגוני המחתרת השונים, הייתה מעוגנת בהתפלגות תרבותית ופוליטית של תנועות ערכיות שונות.
תנועות אלו שאפו לשמר את עצמאותן, ולכן התנגדו למהלכיו של בן-גוריון להביא ליצירת מערכת ביטחונית ממלכתית אחת, שכולם סרים למרותה, לאחר הקמת המדינה.
האונייה "אלטלנה" נרכשה בארצות הברית בקיץ 1947 על ידי "הוועד העברי לשחרור האומה", שהיה גוף פוליטי של אצ"ל בארצות הברית.
היא שימשה במקור כנחתת טנקים של חיל הים האמריקני בשם LST 138. השם החדש שניתן לאונייה, "אלטלנה", שמשמעותו "נדנדה" באיטלקית, היה שם העט של זאב ז'בוטינסקי.
במקור נועדה האונייה להביא עולים חברי אצ"ל מאירופה לארץ ישראל, אולם בסוף השנה הוחלט להשתמש בה גם כאוניית נשק.
באונייה הפליגו כ-930 עולים שחלקם נועדו לגיוס לאצ"ל, חלקם ניצולי השואה, והיא הובילה על סיפונה ציוד צבאי רב.
מרבית הציוד הצבאי שהועמס על האונייה (נשק ששוויו הוערך בכ-153 מיליון פרנק צרפתי) הועבר לידי האצ"ל בחינם על ידי ממשלת צרפת, במסגרת הסכם חשאי שנחתם בין נציג האצ"ל בצרפת, ד"ר שמואל אריאל, לז'ורז' בידו , שר החוץ הצרפתי.
ד"ר אריאל שיכנע את הצרפתים שאם אצ"ל יגיע לשלטון במדינת ישראל בבחירות החוקיות הראשונות, הוא יסייע לצרפת במימוש חלומה לחזור למזרח התיכון.
צרפת עדיין הייתה רדופת הגירוש שלה ב-1946 על ידי בריטניה משליטתה המנדטורית בסוריה, לבנון והלבנט, וחיפשה נקם.
הסבר אפשרי אחר הוא חששה של ממשלת צרפת מהשתלטות צבא ירדן על ירושלים, ורצונה לשמור על האינטרסים המיוחדים של צרפת בעיר באמצעות חימוש הצבא הישראלי (הצרפתים היו מעוניינים שירושלים תישאר מובלעת בחסות בין-לאומית, בהתאם להחלטת החלוקה).
חלק קטן מהנשק שהיה על סיפון "אלטלנה" נקנה על ידי נציגי האצ"ל מידי ארגונים ספרדיים אנטי פשיסטיים בצרפת, קומוניסטים צרפתים ולוחמי מחתרות אנטי נאציות.
לפי עדותו של מפקד האונייה, אליהו לנקין, הציוד הצבאי שהועמס על "אלטלנה" כלל כ-5,000 רובים, 450 מקלעים, 5 זחל"מים, כמה אלפי פצצות מטוסים וכארבעה מיליון כדורים.
כמו כן הכילה האונייה ציוד רפואי רב (כולל חדר ניתוח) ומדים לרוב.
רב החובל של האונייה היה מונרו (עמנואל) פיין, יהודי ששירת בצי האמריקאי.
האונייה הייתה אמורה להגיע לישראל ב-15 במאי 1948, אך מאחר שרכישת הנשק וארגון הלוחמים ארכו זמן רב, יציאתה התעכבה, והיא הפליגה מצרפת רק ב-11 ביוני.
עיכוב זה היה משמעותי ביותר, שכן כתוצאה ממנו "אלטלנה" הגיעה לחופי ישראל רק לאחר כניסתה לתוקף של ההפוגה הראשונה במלחמה בא"י.
בינתיים, נחתם ב-1 ביוני הסכם על שילוב אצ"ל בצה"ל, שבמסגרתו הוסכם שהאצ"ל יפסיק כל פעילות עצמאית לרכישת נשק.
מנחם בגין חתם על ההסכם בשם האצ"ל.
בעקבות ההסכם מסרו נציגי אצ"ל לממשלת ישראל על קיום אוניית הנשק ועל תוכנית ההפלגה שלה, אך מועד ההפלגה המדויק שלה מצרפת לא היה ידוע להם.
את ההחלטה על מועד ההפלגה הסופי של האונייה קיבל שמואל כץ, ששימש כמנהל מפקדת האצ"ל באירופה.
הוא החליט לא להודיע להנהגת האצ"ל בישראל על מועד ההפלגה, משום שלטענתו "לא חשב שהדבר נחוץ", טעות שהתבררה בדיעבד כגורלית.
האונייה יצאה לדרכה בחשאי, מבלי להודיע למפקדת אצ"ל בישראל, אך דבר הפלגתה התגלה על ידי הסוורים בנמל שפתחו בשביתה והדליפו זאת לצהובון בריטי (כנראה בשל מסדר שנעשה בנמל לפני העלייה) וממנו הגיעה השמועה לרויטרס, ל-AP, ולבסוף גם ל-BBC.
שם שמע לראשונה מנחם בגין, מפקד אצ"ל, על ההפלגה.
בגין ניסה לעכב את הגעת האונייה, אך ללא הצלחה.
לטענת אליהו לנקין, מפקד האונייה, הסיבה הייתה בעיות קשר אך יש הטוענים כי לנקין העמיד פנים שמערכת הקשר לא עובדת.
נציגי הממשלה הציעו למנחם בגין שהממשלה תרכוש את כל הנשק שעל הסיפון, ובשל כך נערכה ישיבה של מפקדי האצ"ל ובה נדונה הצעת הרכישה.
בגין התנגד נחרצות בטענה כי אנשי האצ"ל אינם סוחרי נשק.
ב-15 ביוני נועד מנחם בגין עם נציגי ממשלת ישראל, והודיע להם כי האונייה מפליגה לעבר חופי ישראל בניגוד להוראתו.
ישראל גלילי העביר לבגין את הנחיית ראש הממשלה, דוד בן-גוריון, כי על האונייה להגיע במהירות, שדר שהצליח להגיע אל האונייה.
בליל 16 ביוני התקיימה פגישה בין נציגי אצ"ל לנציגי משרד הביטחון, שבה עלו חילוקי דעות בדבר חוף היעד של "אלטלנה".
בבוקר אותו היום, הודיעו לוי אשכול וגלילי לבן-גוריון על האונייה.
בניגוד להצעת אצ"ל שהספינה תפרוק את העולים והציוד הצבאי שעל סיפונה בנמל תל אביב שם היו לאצ"ל תומכים רבים, החליטה הממשלה שהיא תעגון בחוף כפר ויתקין, במאמץ לשמור בסוד את דבר קיומה ממשקיפי האו"ם.
למרות הסיכום במחלוקת בדבר חוף היעד, נותרה אי-הסכמה משמעותית בנוגע לחלוקת הנשק שעל סיפון האונייה: בגין דרש כי חמישית מהנשק יועבר ל"גדוד הירושלמי", והשאר ליחידות צה"ל עם קדימות ליחידות אצ"ל.
בן-גוריון הסכים שחלק מהנשק יועבר לירושלים, אך עמד על כך ששאר הנשק יופקד ישירות בידי צה"ל ללא תנאים מוקדמים, ורק לאחר מכן יוחלט מה ייעשה בו.
עיתוי ההגעה של אלטלנה לחופי ישראל, יצר בעיה נוספת לממשלת ישראל, משום שהספינה נשאה ציוד צבאי, והנשק שהיה על סיפונה היווה הפרה של החלטת אמברגו הנשק של מועצת הביטחון ושל תנאי ההפוגה.
ב-20 ביוני בשעות הערב נערכה ישיבת ממשלה שעסקה בנושאים שונים ביניהם המצב החמור בירושלים.
בסוף הישיבה, ניתנה סקירה של התפתחות הפרשה.
לפי הדיווח הייתה בחוף ויתקין התכנסות כ-500 אנשי אצ"ל.
בן-גוריון העלה חשש נוסף והוא החלשת מעמדה של הממשלה במגעים עם שליח האו"ם לארץ ישראל, הרוזן ברנדוט, משום שהאחרון עלול להגיע למסקנה כי הממשלה הזמנית אינה שולטת במתרחש במדינת ישראל.
לדברי מיכאל בר-זוהר, בן-גוריון חשש גם מהאפשרות שהאצ"ל יתקומם.
כל השרים שדיברו בישיבה, כולל מרדכי בנטוב, הרב פישמן-מיימון, יצחק גרינבוים אחזו בדעה כי עדיף להימנע מקרב ככל האפשר, ולשם כך יש לרכז כוח גדול שירתיע את אנשי האצ"ל.
כפי שביטא זאת גרינבוים: .
עלה גם החשש כי כוחות צה"ל במקום לא יספיקו להתארגן בזמן כדי למנוע פריקה של מספיק נשק כך שיתפתח משבר רציני עוד יותר.
הרב פישמן טען כי "אם אפשר לרכז כוח במידה שיספיק כדי לאיים עליהם – צריך לעשות את הדבר." לכך ענה בן-גוריון: "לאיים אפשר רק אם מוכנים גם לפעול.
הם אינם ילדים ויש ערך לאיום רק כשהוא רציני...
אם נכון הדבר שיש להם 5,000 רובים ו-250 מכונות ירייה הרי מה שהם עושים עתה הוא משחק ילדים לעומת מה שיעשו מחר.
ואז תהיה שתי מדינות ושני צבאות." הרב פישמן שאל אם צריך לתת התראה לבגין ובן-גוריון אמר: "כמובן שכן".
בן-גוריון הבהיר כי מטרת הכוח היא מניעת הורדת הנשק לחוף, ואם אין ברירה ייעשה שימוש בכוח.
שמונה שרים הצביעו בעד, ושר אחד, הרב פישמן, נמנע.
נוסח ההחלטה הוא "מחליטים פה אחד לתת סמכות למטה לפעולה נגדית, אם ירכז כוח מספיק במועד הדרוש.
על המפקד במקום להשתדל למנוע בלי כוח, אם לא יקבלו דינו – ישתמש בכוח".
האונייה הגיעה לכפר ויתקין בשעות הערב המאוחרות של 20 ביוני, והחלה לפרוק אנשים וציוד.
בין המקבלים את פניה היו מספר חברי אצ"ל, ובתוכם בגין עצמו, מספר חיילי הפלי"ם (פלוגות הים של הפלמ"ח) שהתאמנו בפעולות הנחתה וחברי מושב הדייגים מכמורת.
חיילי הפלי"ם סייעו בפריקת העולים מהספינה.
משהחל הוויכוח על יתרת הנשק שנותר בספינה, הוציאו חיילי הפלי"ם את סירותיהם מכלל שימוש וטענו כי אינם יכולים להמשיך בפריקה.
בשעה 11.00 בערב שיגר יגאל ידין, ראש אגף המבצעים במטכ"ל צה"ל, מברק למפקדי חטיבות "קרייתי" ו"גבעתי": "לרגל אפשרות של התקוממות גדודי האצ"ל לפקודתך בעקב פעולות העלולות להתרחש מהלילה, עליך לנקוט בכל האמצעים הפרבנטיבים שהגדודים הנ"ל לא יוכלו לבצע את ההתקוממות הזאת".
חיילי חטיבת גבעתי סירבו לבצע את המשימה.
לאור זאת, נדרש דן אבן (אפשטין), מפקד חטיבת אלכסנדרוני, לכתר עם חייליו את כפר ויתקין, ולהחרים את ציוד האונייה.
בנוסף לחטיבת אלכסנדרוני הובאו למקום כוחות מחטיבה 7, גדוד 89 (הקומנדו מחטיבה 8 בפיקודו של משה דיין) ופלוגה מהגדוד השישי (שהובאה ממחנה פרדס-חנה).
פקודת הכיתור של כוחות אצ"ל על ידי כוחות צה"ל, הושלמה בבוקר יום המחרת, 21 ביוני.
אנשי אצ"ל ראו בזמן זה שתי אוניות מלחמה של צה"ל שסוגרות על האלטלנה מהים.
בשעות הבוקר ניסו משאיות האצ"ל לצאת החוצה אבל נתקלו במחסומים של צה"ל.
את המחסום הראשון פרקו ואילו במחסום השני נתקלו בחיילי צה"ל שאיימו לפתוח באש אם ינסו לפרוץ את המחסום.
מספר דקות לאחר מכן, שלח דן אבן שליח לבגין עם אולטימטום קצר מטעם משרד הביטחון, למסירת האונייה על תכולתה לרשות הצבא.
האולטימטום דרש תשובה תוך 10 דקות.
הנימוק שניתן על ידי הממשלה לזמן הקצר היה כי שהות ארוכה בחוף עלולה לגרום לנהירה המונית של אנשי אצ"ל לחוף ולהחרפת העימות בין שני הצדדים.
בנאום לפני העולים החדשים על סיפון אלטלנה, אמר בגין שהנשק שעל הספינה נועד ליחידות האצ"ל כדי להגן על ירושלים, ולכן אין כוונה למסור אותו לרשות צה"ל.
עוד אמר שהאצ"ל יגן על ירושלים וצבא ההגנה לישראל (הגנה בהדגשה – בציניות) יגן על תל אביב.
בגין ראה באולטימטום הדחוק עלבון, וסגנו יעקב מרידור ניסח זאת כך: "איך זה תוך עשר דקות נותנים אולטימטום?
לא עשינו בשביל המולדת משהו, כדי שהם יוכלו לתת את הפקודות האלה?
בגין טען זמן קצר לאחר מכן כי לא הייתה לו אפשרות לענות תוך עשר דקות וכי הוא רוצה לדבר עם דן אבן.
חלפו עוד מספר שעות שבהן אנשי האצ"ל המשיכו לפרוק את ארגזי הנשק מהספינה, ללא מימוש האולטימטום.
לפי בן-גוריון, היות שניתנו הוראות ברורות לפיקוד הצבא, לא היה לו יותר מה לעשות, והוא לא היה מעורב בנושא עד לפנות ערב.
ראש אגף מבצעים, יגאל ידין (שתפקד בעצם כרמטכ"ל באותו זמן) נסע לכפר ויתקין בעצמו וניהל את הפעולות שם.
גילוי האונייה על ידי כוחות האו"ם
אנשי האו"ם גילו את דבר בוא ספינת הנשק ואת מקום עגינתה.
מספר שעות לאחר הגעתה, בשעות הבוקר של 21 ביוני, נשלח לחוף ויתקין מטוס של האו"ם שחג מעל הספינה.
אנשי האצ"ל הבינו כי קיומה התגלה.
למרות זאת המשיכו אנשי האצ"ל בפעולות פריקת הנשק.
מאוחר יותר שלח האו"ם גם שני פקחים לכיוון הספינה אולם אנשי האצ"ל מנעו מהם להתקרב אליה.
טיסת האווירון מעל האונייה נודעה לשר החוץ משה שרת בשעות הבוקר של אותו יום.
יתר על כן, לטענת שרת, עוד באותו בוקר כינסו אנשי האצ"ל עיתונאים ודיווחו על האונייה לכתבים, ומשם הדבר הגיע גם לאנשי האו"ם.
שרת הגיע למסקנה כי משרד החוץ חייב לדווח לאו"ם על הנושא כדי שישראל לא תואשם בהפרת האמברגו.
בשעות אחר הצהריים של אותו יום, שלחו אנשי האו"ם שליחים לשרת כדי לקבל הבהרות.
שרת היה באותו זמן עסוק בכתיבת מכתב לאנשי האו"ם לדווח על האונייה ועל כך שמדובר במורדים נגד המדינה.
אנשי האו"ם סברו בתחילה כי מדובר בהגעתן של שלוש ספינות נשק, אולם הובהר להן כי שתי ספינות הן ספינות משמר החופים.
נוכח הסירוב להיענות לאולטימטום, ומשניסו משאיות הנשק לפרוץ את המצור, בשעות הערב של 21 ביוני פתחו אנשי האצ"ל באש לעבר חיילי צה"ל.
הם הרגו שני חיילי צה"ל, ובחילופי האש שלאחר מכן נהרגו ארבעה אנשי אצ"ל.
בנוסף נפצעו 14 אנשי אצ"ל ושלושה חיילי צה"ל.
מפקד האצ"ל במקום ביקש הפוגה של 45 דקות לפינוי הפצועים, בכלי רכב של האצ"ל.
מפקדי צה"ל במקום הסכימו להפסקת האש ולפינוי הפצועים ברכבים של צה"ל.
בשעה תשע בערב הודיע "קול ישראל" כי הוטל עוצר על העיר נתניה.
רוב הנשק שהביאה האונייה נותר בה, אבל חלק ממנו נפרק לחוף.
לפי הערכת תנועת החרות, כ-2,000 רובים (כ-40% מהרובים באונייה), מאות מכונות ירייה וכמיליון כדורים (25%) נפרקו לחוף והגיעו בסופו של דבר לידי צה"ל.
גם לפי הערכת הממשלה חלק מהנשק נפרק בחוף אבל רובו נותר באונייה.
בשלב זה האונייה נמלטה אל לב ים ועל סיפונה בגין וכ-100 אנשי אצ"ל, מיעוטם עולים.
לפי מרידור הסיבה לכך הייתה חשש לחייו של בגין.
בגין עצמו נימק את ההפלגה ברצון להתייעץ עם חבריו ולהגיע להסדר לפריקת הנשק.
האונייה הפליגה בתחילה לכיוון חיפה אך סבה לתל אביב בפקודת ספינות חיל הים.
ביום המחרת, 22 ביוני, הסכים יעקב מרידור שנותר כמפקד האצ"ל בכפר ויתקין להיכנע.
הדבר כלל מסירת כלי הנשק והרכבים במקום לידי צה"ל, ומסירת מכתב אישי מכל אחד מאנשי האצ"ל שיספק את פרטיו וכן התחייבות להופיע בפני השלטונות אם יידרשו לכך.
שני הצדדים התחייבו לשחרר שבויים שהיו בידם.
אנשי אצ"ל לשעבר שהיו בגדודי צה"ל בדרום הארץ, עזבו את עמדותיהם כדי לסייע לכוחות האצ"ל.
ב-21 ביוני, כוח של לוחמי אצ"ל לשעבר שגויסו לגדוד 57 של חטיבת גבעתי, נטש את עמדותיו בחזית ליד רמלה (שטרם נכבשה), השתלט על נשק ועל כלי רכב של צה"ל ויצא בשיירה לכיוון כפר ויתקין.
השיירה נעצרה במחסום בבית דגן שאויש על ידי אנשי חטיבת קרייתי שניסו לעצור את התקדמותה.
הם סירבו להישמע לפקודה לחזור לבסיס.
בקרב שהתפתח נהרגו שני אנשי אצ"ל.
אחד מהם היה ומספר חיילי צה"ל נפצעו.
שיירת אנשי אצ"ל גברו על כוח צה"ל, פרצו את המחסום, בזזו את הציוד הצבאי שהיה במקום והמשיכו בנסיעה מהירה לעבר חוף הים.
בן-גוריון דיווח על התקרית בישיבת הממשלה למחרת, באומרו כי הכוח חסם את הדרך וכי אנשיו מנעו ממנו לשוב לתל אביב בשל כך.
במשך 21 ביוני ניסה שר הפנים ונציג הציונים הכלליים יצחק גרינבוים לקיים דיונים עם אנשי האצ"ל שהיו מעורבים בהסדר הקודם.
הצעתו הייתה שהנשק יוכנס למחסנים תחת שמירה משותפת של האצ"ל ושל צה"ל, והנשק יהיה מיועד לציוד הגדודים של צה"ל.
גרינבוים היה סבור שהמטרה היא לא להכניע את האצ"ל בכל מחיר, אלא לסיים את הפרשה בשלום – גם על ידי משא ומתן.
הצעת גרינבוים הייתה שהנשק יימסר לצבא, לפי מה שהוסכם קודם, תופרש 20% מכמות הנשק לירושלים (לא ברור אם החלוקה היא בידי האצ"ל או צה"ל) הצבא יתחשב בכך שהאצ"ל הביא את הנשק וקודם כול יופרש חלק מהנשק להשלמת ציודם של שני גדודי האצ"ל אם נדרש, וכן ציוד של גדודי האצ"ל נוספים.
הרב פישמן, גרינבוים ושפירא הציעו לקדם תיווך וישיבת ממשלה.
גרינבוים ניסה במשך שעות להגיע לבן-גוריון אבל נכשל בכך.
לבסוף כתב מכתב שהגיע אל בן-גוריון בשעות הערב.
הוא קיבל תגובה חריפה מבן-גוריון, על כך שהוסכם שלא יהיה משא ומתן נוסף.
הנימוקים לכך ניתנו בישיבת הממשלה שהתקיימה למחרת – בעוד שבעיני האצ"ל השאלה המרכזית הייתה ועודנה כיצד יחולק הנשק, בעיני הממשלה השאלה המרכזית היא כיצד לשמור על סמכות המדינה.
קרב ימי עם אוניות חיל הים
בשעה 21:15 פנתה אלטלנה לעבר תל אביב.
שתי קורבטות, "אח"י וג'ווד" ו"אח"י אילת", בפיקודו של מפקד חיל הים פול שולמן, נשלחו כדי לרדוף אחר אלטלנה ולמנוע ממנה להגיע לחופי תל אביב.
כדי למנוע את הטבעתה ניסתה אלטלנה להיצמד ככל האפשר לקרבת החופים.
הווג'ווד ואילת ניסו ליצור עם אלטלנה קשר ולבקש ממנה לפנות ללב ים באֲמַתְלוֹת שונות, אולם לנקין עשה עצמו כלא מבין והתעלם מהמסרים.
אח"י אילת ירתה בתותחי 20 מ"מ על אלטלנה, בזמן שזו חמקה דרומה בשעות החשכה.
אלטלנה השיבה אש מקלעים שלא פגעה ולא גרמה נזק.
בהמשך התפתח קרב ימי קצר עם אח"י וג'ווד, שבו נעשו חילופי אש מקלעים.
חייל צה"ל, איש האצ"ל לשעבר, ששירת בווג'ווד נפצע בקרב.
בשתי אוניות חיל הים פרצו מרידות זוטא.
ישראלים ומתנדבים שנמנו עם הצוותים סירבו למלא פקודת ירי.
לפי שלמה נקדימון סיפרו לצוותים סיפור כוזב שמדובר באוניית אויב ערבית.
אלטלנה הייתה בעלת יכולות תמרון טובות יותר מאוניית חיל הים והיא הצליחה להתחמק לחוף תל אביב.
ב-22 ביוני בשעה 00:30 השליכה אלטלנה עוגן מול מלון "קטה דן", סמוך למטה הפלמ"ח ולרחוב פרישמן.
על פי הצעת מפקד האונייה אליהו לנקין, העלה אותה רב החובל מונרו פיין על שרטון, שריד של אוניית המעפילים "טייגר היל" שטבעה ב–1939. נימוקו היה כי "עכשיו יהיה ברור לכל אחד שאונייה על שרטון איננה עוסקת במרידות".
במהלך אותו הלילה ניסו אנשי הפלמ"ח והמטכ"ל מספר פעמים להידבר עם האנשים שעל האונייה, ואף להתקרב אליה באמצעות שחייה וסירות, אך בלא הועיל.
אנשי האונייה דרשו להיפגש עם חברי מפקדת האצ"ל בתל אביב ולהתייעץ עימם, ולא הרשו לנציגי צה"ל לעלות על סיפונה על מנת לערוך ביקורת.
במקום היו כוחות של חיל המשמר (חי"ם) שהורכב מחיילים בעלי כושר לקוי או גיל גבוה.
על הגנת תל אביב הופקדה חטיבת קרייתי ויחידות משנה שלה, שנערכו לתפיסת החוף מול האונייה.
במהלך הלילה נסגרו רחובות ובתי קפה על הטיילת התרוקנו ממבליהם.
נשלחו פטרולים ונערכה כוננות למניעת ירידה מהספינה, עם הוראות לפתיחה באש.
האלוף מיכאל בן-גל, מפקד קרייתי, שלח פקודת מבצע שבה נרשם: "על אוניית נשק שהגיעה לחופי הארץ השתלטו כוחות האצ"ל.
ממשלת מדינת ישראל החליטה פה אחד וציוותה לצבא ההגנה לישראל לנקוט בכל האמצעים להעברת הנשק לרשות הממשלה".
פקודת המבצע הורתה על גיוס מיידי של "כל הכוחות שבמרחב ההגנה של תל אביב...
במגמה לחסום בדרכים ידועות כל תנועה, חוץ מנושאי תעודות ש.ב.
(שירות ביטחון), מכוניות אספקה ויחידות צבא שלנו".
ברחובות הסמוכים לים היו ממוקמים מטות ומפקדות שונים של צה"ל, שבמטכ"ל התייחסו אליהם כאל יעד אפשרי.
בן-גל הורה להגביר את השמירה על מוסדות הממשלה ומרכזים אחרים.
באמצע הלילה נערך ניסיון להוריד סירה מאלטלנה על מנת ליצור קשר עם מפקדת האצ"ל שהייתה ממוקמת בבניין בית החולים "פרויד" ברחוב לילינבלום תל אביב.
אש שנורתה מתוך עמדת שקי החול שלמרגלות מטה הפלמ"ח אילצה את הסירה לחזור.
ניסיונות משא ומתן בליל 21–22 ביוני
בשעות הלילה התקיימו מגעים בין גורמים שונים.
שליח העביר פתקים בין בגין על האונייה לבין חיים לנדאו, בכיר במפקדת האצ"ל שהיה מעורב במגעים על המיזוג בצה"ל.
בשעה 03:40 יזם צבי אורבך, מפקד כוחות החי"ם (חיל המשמר) בחטיבת קרייתי, שפיקד על הכוחות בגזרת חוף תל אביב, שיחות בין גלילי וידין שהיו במטכ"ל, לבין לנדאו, איתן לבני, מפקד גדוד האצ"ל בצה"ל ובן ציון קצנלבוגן מוותיקי האצ"ל.
בשעה 04:00 לפנות בוקר דיווחו גלילי וידין לבן-גוריון בביתו על כישלון המגעים.
לדברי גלילי, בשיחה זו אמר בן-גוריון שלא יהיה מנוס משימוש בכוח, לרבות תותחים.
בסיום המפגש הסמיך בן-גוריון את שניהם להמשיך לנהל את המגעים עם האצ"ל והורה להם לנקוט "שפה איתנה" במשא ומתן עם נציגיו.
גם סבב נוסף של שיחות כשל.
בבוקר ניסה מפקד חיל המשמר להידבר עם האונייה אך הוא סולק ממנה.
ישיבת הממשלה בבוקר 22 ביוני
בישיבת הממשלה באותו בוקר האשים בן-גוריון את פיקוד האצ"ל בהפרת ההסכמים.
הוא טען שאלטלנה נכנעה בלילה לספינות חיל הים, שהדביקו אותה בחוף תל אביב, אבל לאחר מכן התעלמה מפקודה לשוב אל קיסריה.
לסיכום אמר בן-גוריון: "מתברר שזו הייתה תרמית: הודיעו שנכנעים – ולא נכנעו."
במהלך הישיבה תודרכו השרים לגבי אירועי יום אמש ולגבי עגינת האונייה בחוף תל אביב.
בקרב חברי הממשלה, שהשתתפו בישיבה, התגלעו חילוקי דעות ביחס לדרך הטיפול באלטלנה.
מרבית השרים ראו בפעולות האצ"ל מרד נגד סמכות הממשלה הזמנית.
הם העלו חששות שונים כמו פרוץ מלחמת אחים בשל הפרשה, ופגיעה אנושה ביכולת להחזיק מעמד מול צבאות ערב.
גרינבוים הסביר במהלך ישיבה את הצעת הפשרה שלו לסיום המשבר עם האצ"ל.
הוא הביע חשש, שהפעלת כוח צבאי להכנעת אלטלנה, עלולה לדחוף את הארגון לחזור בו מהסכמתו להשתלב במסגרת צה"ל, ולרדת שוב למחתרת, הפועלת נגד ממשלת ישראל.
יחד עם הרב פישמן ומשה שפירא, הוא הציע להפסיק את העימות הצבאי עם האצ"ל ולבחור ועדת שרים בת שלושה חברים, לניהול משא ומתן עם נציגיו.
רוב השרים התנגדו לקיום משא ומתן כזה.
שר החוץ, משה שרת טען בתקיפות כי לא מדובר כאן בריב בין "שתי כנופיות" אלא בארגון שמפר הסכם עם הממשלה וממאן להישמע להוראותיה.
בעוד שבתחילת הפרשה, ובעיני האצ"ל גם בסופה, "העיקר היה עניין חלוקת הנשק" – מצהירים בן-גוריון ושרת כי "העיקר היה סמכות מדינת ישראל", ולכן אין להיכנס למשא ומתן נוסף עד לקבלת תנאי הממשלה על ידי האצ"ל.
בשלב זה אנשי האצ"ל עדיין קיוו לפרוק את הנשק שנותר באונייה בחוף תל אביב, ולאחר מכן להגיע להסדר כלשהו עם הממשלה.
לממשלה הזמנית היה ברור בשלב זה, כי לאחר גילוי האונייה, והגעתה לחוף תל אביב, לא ניתן עוד להסתיר את פריקת הנשק ממנה ממשקיפי האו"ם, וישראל אינה יכולה להרשות לעצמה את המחיר המדיני של פריקת הנשק מאלטלנה בניגוד להחלטת האמברגו של מועצת הביטחון של האו"ם.
עוד קודם לכן עלה חשש מכך, שמועצת הביטחון עלולה למנוע הגעה של אוניות עם עולים מאירופה לישראל, אם ברנדוט לא יסמוך על הבטחות ממשלת ישראל.
שרת אמר במהלך הישיבה, כי לאחר תום ההפוגה השנייה, הוא יצליח לשכנע את האו"ם למסור את הנשק הנותר לידי צה"ל.
כמו כן שרי הממשלה חששו מהפצצת האונייה על ידי הערבים מיד בתום ההפוגה.
הממשלה החליטה כי לאחר כניעת האונייה, היא תבקש מנציגי האו"ם לפרוק את הנשק ממנה, כדי לשים אותו תחת פיקוח האו"ם, או לחלופין להשאיר את הנשק על האונייה תחת פיקוח האו"ם עד לגמר ההפוגה.
הממשלה גם החליטה כי אם האונייה תציע להפליג חזרה לים ולחזור רק באישור הממשלה, היא תשקול את הנושא מאוחר יותר, בהתאם לתפיסה כי הנושא העיקרי העומד על הפרק הוא לא גורל הנשק שעל האונייה, אלא הציות לסמכותה של הנהגת המדינה היהודית הצעירה (הממשלה הזמנית).
הממשלה דחתה ברוב של 6 מול 4 את הצעה להקים ועדה למשא ומתן עם האצ"ל.
ברוב של 7 מול 2 החליטה הממשלה לדרוש שהאצ"ל ימסור את כל הציוד הצבאי שעל סיפון אלטלנה לידי צה"ל ורשויות המדינה.
בן-גוריון הבהיר בתום הישיבה "אני רוצה שיהיה ברור מה החלטה שקבלנו.
אנחנו החלטנו שדורשים מהם למסור את האונייה.
אם לא יסכימו - פירוש ההחלטה כפי שהבינותי שיש להשתמש בכוח כמו בכפר ויתקין - לתקוף אותם בכוח כזה שיהיו נאלצים להיכנע, במקרה ויפנו אלינו ויודיעו שהם מסלקים את האונייה מחוץ הארץ - תדון הממשלה בדבר ותתן להם תשובה.
אני מניח שאין ערור על כך שזהו פירוש ההחלטה: לעשות הכל למען שאפשר יהיה לתפוס את האונייה בלי שפיכת דמים.
אבל אם לא תהיה דרך אחרת - להשתמש בכוח".
בשעות הבוקר של 22 ביוני נתן בן-גוריון לראש אג"מ (והרמטכ"ל בפועל), יגאל ידין, הוראה לפיה: "עליך לעשות את כל הצעדים, ריכוז צבא, כוח אש (תותחים, מכונות ירייה), זורקי להבות ...
למען הבא את האונייה לכניעה ללא תנאי".
בעקבות הוראה זו נשלחו כוחות מחטיבות יפתח, כרמלי והנגב לאזור תל אביב וסוללת תותחים הוצבה באזור מחנה יונה.
בשעות הבוקר הסתננו אנשי אצ"ל ואוהדי הארגון לאזור החוף של תל אביב, באזור שבין חוף גורדון לחוף ירושלים של תל אביב המודרנית.
לפני הצהריים הם פרקו מנשקם את אנשי החי"ם, ויצרו ראש גשר לאלטלנה.
לאחר איבוד שליטה במצב מצד חי"ם הועבר הפיקוד לצה"ל.
בשלב זה מפקדת חיל הים שבמלון "סן רמו" בסמוך לאלנבי הייתה נצורה בשטח שבידי האצ"ל.
שידור מטעם ארגון האצ"ל טען כי כוחות עצומים של צה"ל מתכוונים לבצע התקפה רצחנית על יחידות האצ"ל.
אנשי הארגון גם איימו בהתפשטות הסכסוך על פני כל הארץ.
בשעה 09:45 החלה האונייה לכרוז לחוף שלא להפריע לה להוריד את הנשק.
משעה עשר בבוקר לערך פיקד יצחק רבין על כוחות צה"ל שהגנו על מטה הפלמ"ח במלון "ריץ" בחוף תל אביב לשם נקלע במקרה עם זוגתו.
הוא ציין בספרו פנקס שירות, שבקרב הכוחות נפוצו שמועות על כך ש"האצ"ל מתכוון להשתלט על תל אביב כולה".
הוא כתב שפעילי אצ"ל השתלטו על כמה עמדות סמוך לחוף ולוחמי חטיבת קרייתי נטשו את עמדותיהם על מנת להימנע מלהשתתף במלחמת האחים.
לעומתם מחלקה אחת של חיילי חטיבת גבעתי לא נסוגה מעמדותיה.
סמוך לשעה 12 בצהריים, שידרה אלטלנה לחוף כי היא תחל בפריקת הנשק ואם יפריעו להם בכך – יפתחו באש.
דבר זה הוביל להיערכות רבה בחוף.
עיתונאים שהיו במועדון "סקופוס" נדרשו לעזוב בגלל סכנת קרב.
עקב אי התקדמות במגעים, החליטו אנשי האצ"ל לשלוח סירה עם אמצעי לחימה כלחץ על נציגי הממשלה לפתוח במשא ובמתן.
היה ברור שמדובר בפרובוקציה, אבל ההנחה הייתה כי הדבר יקדם את המשא ומתן.
יונה פרגר שהיה בעל ניסיון רב מונה לפקד על הסירה.
לוחמי הסירה הורכבו משלושה כוחות.
כוח אחד, בן חמישה לוחמים, חמושים במטול נגד טנקי (פיאט) ובנשק אישי במתחם קפה "פנורמה", כוח שני, עם חמישה לוחמים, מול מטה הפלמ"ח, ופרגר עצמו וארבעה נוספים, חמושים בשני ברנים ובמכשיר קשר, בעמדה ברחוב הירקון הסמוך.
באמצעות נשק זה ניסו אנשי האצ"ל להשתלט על מלון ריץ, שבו שכן מטה הפלמ"ח, בסמוך לרחוב פרישמן.
משלב זה המלון נמצא במצור על ידי אנשי האצ"ל.
כשמול כוחות האצ"ל נמצאים כוחות צה"ל חמושים במקלעים.
שני הצדדים החלו לצעוד זה מול זה, הפיקוד במלון ריץ החליט שלא לפתוח באש אלא אם כן יותקף והסירה הראשונה שיצאה מאלטלנה פרקה ללא שתותקף.
אנשי האצ"ל מילאו אותה שוב בנשק ושלחו אותה לחוף.
בשעה 12:15 התקרבה הסירה לחוף במסעה השני.
אנשיה קראו לעבר החוף לא לגלות התנגדות, אבל בטרם יכלה לעגון, פתחו כוחות צה"ל באש לכיוון הסירה.
מקור האש היה במרפסת של ויצו, מטה חיל המשמר.
פנחס וזה העיד שהירי נועד לחסום את נסיונותיה של הסירה להגיע לחוף, למנוע התנגשות וקורבנות שווא.
משך כל אותו זמן נהרו אנשי אצ"ל, חלקם חמושים, לכיוון החוף, ויצרו טבעת מכתרת סביב אזור עגינת הספינה.
אנשי האצ"ל החלו לפרוק נשק, בעוד חיילי גדוד 44, שהורכב מאנשי הפלמ'"ח, ניסו למנוע זאת מהם.
בתגובה, פתחו אנשי אצ"ל בירי לעבר החיילים שהיו במטה במלון "ריץ".
מצרור היריות הראשון נפל הקורבן הראשון באותו יום בתל אביב, איש הפלמ"ח פסח וולודינגר.
רק לאחר מכן חיילי צה"ל השיבו אש, והחל קרב יריות קשה בין אנשי אצ"ל בחוף ובספינה לבין חיילי צה"ל במטה חיל המשמר, ובמטה הפלמ"ח.
הסירה הצליחה להוריד קבוצת אנשים במרחק 300 מ' מצפון לאונייה, אך בכל פעם שניסתה לחזור נבלמה על ידי האש הכבדה.
משלב זה התפתח קרב שנמשך כחצי שעה, שבו גם אנשי האצ"ל באונייה ירו על החוף.
כמה מלוחמי אצ"ל ששהו על "אלטלנה" העידו שבגין הורה שלא להשיב אש, מחשש להתפתחות מלחמת אחים.
זו גם גרסת בגין עצמו בספרו המרד.
אולם אנשי האצ"ל באונייה לא מילאו אחר פקודה זו והמשיכו לירות.
בגין פנה בזעם ללנקין, שבתאי נדיב וג'ק ברון, ודרש להוציא את הנשק מידי האנשים.
לנקין ציווה על הפסקת הירי אולם ההוראה לא בוצעה, אולי בגלל שאון הקרב.
ג'רי זלצמן רץ על הסיפון לעבר פקודיו שירו מהחרטום, וחטף את הרובים מידם וציווה עליהם לחדול מהירי ולרדת לבטן האונייה.
אנשי האצ"ל על החוף ניסו לכבוש את מלון ריץ אבל נהדפו.
חיילי צה"ל במטה הפלמ"ח חיסלו עמדת פיאט ומקלע שירו עליהם.
מספר אנשי אצ"ל פצועים נראו מוצאים מהמקום.
החיילים גם זרקו רימונים כדי להדוף את ההתקפה.
אנשי האצ"ל בחוף החלו לצעוק וביקשו הפסקת אש לפינוי הנפגעים.
על סיפונה של אלטלנה היו פצועים רבים.
ביניהם שני בכירים, אברהם סטבסקי (שמת אחר כך) ושמואל מרלין.
רב החובל התקשר באלחוט וביקש להורות על הפסקת אש.
הוא ביקש להחזיר את הסירה היחידה של אלטלנה שעוכבה בחוף כדי להעביר בה את הפצועים קשה.
המענה היה שעל אנשי אצ"ל לחדול מפריקת הנשק.
חילופי היריות בחלק הראשון בקרב בתל אביב, נמשכו חצי שעה, עד לשעה 12:45. לטענת לנקין, מפקד צה"ל יצר קשר עם האונייה והודיע כי יפסיק את היריות אם תחדל פריקת הנשק ואנשי אצ"ל הסכימו לכך.
חיילי צה"ל הסכימו לפינוי הנפגעים באמצעות אמבולנסים ומשאיות שהגיעו דרך רחוב מאפו.
תושבי תל אביב שהסתתרו מפחד הירי, יצאו מהבתים בתחושה שהקרב הסתיים.
בשעות הצהריים נקרא יגאל אלון אל המטכ"ל, ומונה לפקד על מבצע "להדברת התמרדות האצ"ל ומניעת השתלטות שלו על תל אביב."
אלון נקרא לשיחה עם בן-גוריון.
בשיחה זו לא נרשם פרוטוקול וכל מה שפורסם בקשר לכך בא מפי אלון.
דן קורצמן, שחיבר ספר מקיף על מלחמת העצמאות, טען כי אלון גילה לו פרטים על שיחה זו.
"לדבריו, בן-גוריון אמר לו, 'אנו ניצבים בפני מרד גלוי.
לא רק תל אביב בסכנת נפילה בידי המורדים.