tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
ב-22 בדצמבר 1914 הודח פוטיורק מתפקידו ובמקומו מונה אויגן, הארכידוכס מאוסטריה למפקד הכוחות בבלקן, ואילו סטפן סרקוטיץ' פון לובצ'ן החליפו בתפקידו כמושל בוסניה.
ב-1 בינואר 1915 שוחרר פוטיורק רשמית מהצבא האוסטרו-הונגרי.
אוסקר פוטיורק הלך לעולמו בקלגנפורט ב-1933 והוא בן 80 שנים.
Rabinowicz; 1902, אוסטריה - 1969) היה עיתונאי, היסטוריון, מחנך ופעיל ציוני.
נולד באוסטריה וגדל במורביה שבצ'כיה.
אביו, יהודה לייב הלוי, היה מורה לעברית וחזן.
בשנת 1924 קיבל דוקטוקרט בפילוסופיה וכתב דיסרטציה על שפינוזה.
כסטודנט החל להתעניין בתנועה הציונית והשתתף בקונגרס הציוני ה-12 כעוזרו של נחום סוקולוב.
בשנת 1924 עבר לברנו שם היה כתב בעבור העיתון Jüdische Volkstimme עד לסגירתו בשנת 1932. בנוסף כתב בעיתונים Selbstwehr, Židovské zpravy, ו-Tagesbote aus Böhmen.
באוניברסיטת ברנו נדרשו כל חברי הסגל להיטבל לנצרות ולכן לא היה יכול ללמד שם.
הוא החל ללמד כמורה תיכון והיה ממייסדי הגימנסיום בברנו, שם לימד היסטוריה.
הוא היה תומך נלהב של ז'בוטינסקי וייסד את סניף המפלגה הרוויזיוניסטית בצ'כוסלובקיה ובשנת 1929 נשלח על ידי ז'בוטינסקי לעבוד במשרדי המפלגה בלונדון.
כעבור שנתיים, לבקשת אביו, נסע לברלין ללמוד לרבנות בבית המדרש הגבוה ללימודי יהדות ובשנת 1933 הוסמך כרב, אולם כמעט ולא עסק במקצוע.
בשנת 1934 ייסד את העיתון השבועי Medina Iwrit–Judenstaat וערך אותו עד לסגירתו בשנת 1939. באותה שנה ברח ללונדון עקב עליית הנאצים.
הוא החל להיות מעורב בבנקאות יחד עם אביו וחדל כמעט מעיסוקים פוליטיים והיה מעורב בגיוס כספים לישראל.
הוא כתב כחמישה ספרים באנגלית וערך את הכרך השני של הספר "The Jews of Czechoslovakia".
בשנת 1964 זכה ב"פרס יעקב לנדאו" לפובליציסטיקה ציונית.
בשנת 1965 עבר לארצות הברית ושם נפטר בשנת 1969.
אוסקר פון מילר היה מהנדס גרמני, מייסד מוזיאון המדע של מינכן ומחלוצי האנרגיה ההידרואלקטרית.
בנם של פרדיננד פון מילר ואנה פוזל.
למד ב"גימנסיה הריאלית הישנה", אותה סיים ב-1874. בהמשך למד הנדסה אזרחית בבית הספר הגבוה להנדסה במינכן.
עם סיום לימודיו, ב-1878, החל לעבוד בשרות הבניה הממלכתי.
אולם במהרה עבר לתחום הנדסת החשמל.
בשנים 1883 עד 1889 ניהל, יחד עם היהודי אמיל רתנאו (אביו של ולטר רתנאו) את חברת אדיסון הגרמנית (לימים חברת AEG).
ב-1890 פתח משרד תכנון עצמאי שבמהרה הפך לגורם מרכזי בתחום.
ב-1884 נישא לציירת מרי זייץ (Marie Seitz), לזוג היו 5 צאצאים.
נפטר ב-9 באפריל 1934 במוזיאון המדע שאותו הקים וניהל.
ב-1882 ארגן את תערוכת החשמל הראשונה בגרמניה, במסגרת התערוכה הפגין לראשונה את האפשרות של הולכת חשמל למרחקים.
מגנרטור בעיירה מיזבך נמתח קו הולכה של כ-60 קילומטר לתערוכה במינכן שם חובר למשאבה חשמלית שהזינה מפל מים מלאכותי.
ב-1884 בנה במינכן את תחנת הכוח הראשונה בגרמניה.
ב-1891 ניהל את בפרנקפורט, שבמסגרתה הציג לראשונה קו הולכה של זרם חילופין תלת-פאזית למרחק של 176 קילומטר שהיווה פריצת דרך משמעותית בתחום הולכת החשמל.
בשנים 1918 עד 1924 יזם ובנה את שהייתה אז תחנת כוח הידרואלקטרית הגדולה מסוגה בעולם.
בתחילת 1903, בכנוס של , מילר שכנע קבוצת תומכים ברעיון שלו להקמת מוזיאון למדע וטכנולוגיה.
חברי הקבוצה גם גייסו 250,000 מארק למטרה זו ובחרו ועדה שתקדם את הפרויקט.
בהמשך השנה הנסיך לודוויג, יורש העצר והשליט בפועל של בוואריה, קיבל על עצמו להיות פטרון של המוזיאון, עיריית מינכן תרמה אי בנהר ה שיהווה אתר למוזיאון.
בתכנון המוזיאון השתתפו מבחירי המדענים הגרמנים, ביניהם: מקס פלאנק ווילהלם רנטגן.
ב-1906 המוזיאון נפתח במשכנו הזמני במוזיאון הלאומי במינכן.
באותה שנה גם הונחה, על ידי הקיסר הגרמני וילהלם השני, אבן הפינה למבנה הקבע של המוזיאון.
אולם הבניין נחנך רק ב-1925 ביום הולדתו ה-70 של מילר.
חבר הבית העליון של .
יועץ טכני למשלחת הגרמנית לוועידת השלום בורסאי -1919.
זוכה "" לשנת 1927 (מאותות הכבוד הגרמניים החשובים ביותר הניתנים בתחום ההנדסה).
זוכה "" לשנת 1930 (אות הכבוד הגבוה ביותר שניתו ברפובליקת ויימאר על ידי נשיא גרמניה).
אוסקר שלמר היה צייר, פסל, מעצב וכוריאוגרף גרמני המזוהה עם אסכולת הבאוהאוס.
מפורסם בזכות יצירתו "הבלט הטריאדי", אותה העלה על הבמה בשנת 1923, המשלבת בובות, צבעים עזים ותנועה על הבמה.
שלמר נולד בשטוטגרט והיה הצעיר משישה אחים.
שני הוריו מתו כשהיה בן 12, וכבר כשהיה בן 15 החל לפרנס את עצמו.
הוא למד ציור בתור מתמחה של אדולף הלצל (Adolf Hölzel) בשטוטגרט.
אוסקר שלמר למד עיצוב גרפי יישומי בבית מלאכה למוצרי קישוט בשטוטגרט בין השנים 1903–1905. בין 1906 ל-1910 למד במשך סמסטר אחד בבית הספר לאמנויות שימושיות בשטוטגרט ואז קיבל מלגה לאקדמיה של העיר.
בשנים 1911–1912 עבד שלמר כצייר פרילנסר בברלין ויצר קשר עם הגלריה של הרווארד וולדן.
בשנת 1912 הוא חזר לשטוטגרט והיה לאחד מתלמידי התואר השני של אדולף הלצל.
בשנים 1913–1914 הוא פתח וניהל את Neuer Kunstsalon (סלון לאמנות חדשה) במחוז Neckartor.
יחד עם וילי באומייסטר והרמן שטנר, עיצב ציורי קיר לאולם הראשי של התערוכה של דויטשר וורקבונד (פדרציית העבודה הגרמנית) בקלן בשנת 1914. בשנת 1914 התגייס לצבא הגרמני על מנת להשתתף במלחמת העולם הראשונה, ולאחר שנפצע הועבר ליחידה שעסקה בקרטוגרפיה.
בשנת 1919 החל לפסל והציג תערוכה בגלריה בברלין.
בשנת 1920 נישא להלנה טוטיין (Helena Tutein).
הוא נקרא באותה שנה על ידי ולטר גרופיוס, מייסד בית ספר הבאוהאוס, לעמוד בראש המחלקה לציורי קיר במוסד, ואחר כך בשנת 1923 החל להעביר את הסדנאות לתיאטרון.
עם עליית הנאצים בשנות השלושים, סווגה יצירתו של שלמר כ"אמנות מנוונת", והוא נאלץ לנוע תכופות בתוך גרמניה כדי להימנע מרדיפות הנאצים.
בשנים אחרונות לחייו עבד ב-Institut für Malstoffe שבוופרטל, יחד עם וילי באומייסטר וגיאורג מוך, שם ניתנה לו ההזדמנות לצייר ללא פחד מרדיפה.
אוסקר קאופמן (בהונגרית: Kaufmann Oszkár; 2 בפברואר 1873, אוּיסֶנטאָנה, ליד ארד, רומניה – 6 בספטמבר 1956, בודפשט, הונגריה) היה אדריכל יהודי-הונגרי.
אוסקר קאופמן נולד באויסנטאנה (Újszentanna), עיירה הסמוכה לעיר ארד, למשפחה יהודית-אמידה.
הוריו רצו שיהיה פסנתרן אך הוא שאף להיות אדריכל, ולכן, כאשר נרשם לטכניון של בודפשט, הוריו לא מימנו אותו.
הוא עבר לעיר קרלסרוהה שבגרמניה, בה ניגן בפסנתר למחיתו וכך השלים את התואר בטכניון שבעיר.
בשנים 1905–1908 עבד קאופמן בברלין בחברה לבניית תיאטראות-"ברנהרד זֶרינג", וב-1908 היה לעצמאי ותכנן את תיאטרון הבל – וזה זכה להצלחה רבה.
השתתפותו של קאופמן במכרז על תכנון האופרה המלכותית בברלין, נפסלה משום שלא הייתה בידו אזרחות גרמנית, אבל השערורייה שפרצה בשל כך סייעה רבות למוניטין שלו.
אחר כך סייעה לו אזרחותו ההונגרית לחמוק מגיוס לצבא הגרמני במלחמת העולם הראשונה.
כשתכנן את התיאטרון של ברמרהאפן, התאפשר לו לעשות זאת, על אף אזרחותו ההונגרית, בזכות שותפותו עם אויגן שטולצר – שנמשכה מ-1916 עד סוף שנות השלושים.
החשובה בעבודותיו המוקדמות היא תכנון תיאטרון פולקסבינה (1913–1914), שמנהלו הראשון היה הבמאי היהודי האוסטרי בעל השם העולמי, מקס ריינהרדט (שנולד בשם מקסימיליאן גולדמן).
ריינהרדט היה אחד מגאוני האוונגרד המוערכים ביותר בתחום התיאטרון במחצית הראשונה של המאה העשרים.
בניין התיאטרון בברלין, המזכיר אך במעט את הקלסיקה, הוא בבחינת מעבר מודרני ומוצלח, מן האדריכלות המסוגננת של המאה התשע-עשרה אל המודרניזם, סמוך לתכנון זה תכנן קאופמן את חידושו של תיאטרון אֶרקֶל בבודפשט.
בתוך זמן קצר חידש קאופמן עוד שני תיאטראות בעיר ברלין: את "תיאטר אם קורפירסטנדם" ואת "קרולאופר- בית האופרה קרול" (1920–1929).
לפי דעתם של בני דורו, חידש קאופמן את האולם הגדול של בית האופרה, בעל אלפיים חמש מאות מקומות הישיבה, בסגנון "הרוקוקו האקספרסיוניסטי".
האולם שימש אתר לביצוע בכורה של יצירותיהם של יהודים מאוסטריה, כגון ארנולד שנברג, ארנסט קרנק, אלכסנדר פון צמלינסקי ואחרים, שנוגנו תחת שרביטו של המנצח אוטו קלמפרר.
את התפאורות לאחדות מן היצירות הללו הכין לסלו מוהולי-נג'י.
לאחר שריפת הרייכסטאג ב-1933 העביר אדולף היטלר את הפרלמנט הגרמני לבית האופרה קְרוֹל (עד 1942 הוא פעל במבנה זה), והנאצים דאגו "לטהר" את המקום מעברו ה"מנוון"-יהודי גם מן הבחינה האדריכלית.
במאי 1933 נמלט שותפו של אוסקר קאופמן, אויגן שטולצר, לארץ-ישראל, ובספטמבר אותה שנה נסע קאופמן בעקבותיו והקים את משרדו בתל אביב.
במשרדו זה עבד האדריכל אויגן שטולצר וגם האדריכלית יהודית סגל שלימים נישאה לאויגן שטולצר.
אנשי להקת הבימה רצו לבנות תיאטרון בתל אביב ואף פנו אל אריך מנדלסון, אחת הדמויות הבולטות ביותר בתחום האדריכלות המודרנית, לשם הכנת התוכניות, אבל האמן לא רצה, וכך הגיעה ההזמנה לידי קאופמן – שבינתיים הביא לארץ גם את אשתו ואת ילדיו.
בניין הבימה (1935–1945), מתחילתו ועד סופו, הוא היצירה המודרנית היחידה של קאופמן: מצד אחד הוא נושא את מורשת פולקסבינה, אבל מצד אחר הוא משתלב באופן מושלם בתוך סגנון "האדריכלות הלבנה" של תל אביב מבית מדרשו של הבאוהאוס.
חזיתות המזרח והמערב, הסגורות יחסית, מתקשרות על ידי חזית דרומית קשתית פתוחה לעמודים המודרניסטיים האדירים נטולי הכותרת.
החזית הדרומית נסגרה בהדרגה בחלונות זכוכית – דבר שמבטל את התפיסה של מקדש עגול עתיק, חידושי הבניין התרחקו מן הרעיון המקורי והבניין שונה מקצה לקצה.
בחיפה בנה קאופמן את קולנוע אורה שנפתח בדצמבר 1935 וכן בתי מגורים רבים.
המבנה המרובע של בית הקולנוע המלבני האסימטרי פונה בצדו הארוך, שהוא חומה אטומה, לרחוב הרצל; מרכז החומה נבקע על ידי חלונות פס אופקיים – ממאפייני המודרניזם – וכן יש שורת חלונות אנכיים בסגנון האדריכלות הישראלית האופיינית.
בארץ-ישראל לא זכה אוסקר קאופמן להכרה שזכה לה בברלין, וגם המצב הכלכלי היה קשה.
הוא התכוון לנסוע לאנגליה, אבל הדבר לא עלה בידו.
מאחר שהוא גם לא הצליח לחזור לארץ, בחר קאופמן להשתקע בבוקרשט, אבל בלחץ שלטונו הפשיסטי של יון אנטונסקו הוא חזר להונגריה, ושם הכניסו אותו למחנה הסגר.
לאחר שהשתחרר, ירד קאופמן למחתרת.
קאופמן השתתף בשיפוץ חלקו הפנימי של תיאטרון אֶרקֶל ותיקון הנזקים שנגרמו לבית האופרה שנפגע רק מעט במלחמת העולם השנייה, נעשה על פי תוכניותיו (או ייעוצו המקצועי).
עבודתו החשובה ביותר בבודפשט והאחרונה בקריירה שלו היא תכנון תיאטרון מדץ' - בנייתו של תיאטרון בדרך-טבעת אֶרזֵ'בֶּט בשטח שבו שכן לפנים תיאטרון אורפאום לפני שנהרס.
תיאטרון מדץ' תוכנן בסגנון הריאליזם הסוציאליסטי מחויב המציאות.
בבניין נראות קשתות חלקיות – ממאפייני הריאליזם הסוציאליסטי ההונגרי; וכן גם מסגרות אבן המדגישות את הפתחים – מאפיין המשותף לאדריכלות הנאצית והקומוניסטית גם יחד.
אלא שלמרות גילו, עדיין לא נס לחו של קאופמן היצירתי, והוא בא לביטוי בחמישה חלונות קולוסליים המתנוססים להם על הבליטה המרכזית שמעל קומת הקרקע ובכרכוב שמעליהם, המתאר את "הפועלים המאושרים", וכן באכסדרה המזכירה תיאטראות עתיקים.
חזיתו של הבניין, בעלת הסגנון האנכי, מתאזנת בכרכוב הבולט המחפה על האכסדרה.
תיאטרון מָדָץ' הוא יצירה מובהקת של הריאליזם הסוציאליסטי ההונגרי, שבה נוכחת, לצד הקלסיקה הסטליניסטית, גם האדריכלות המודרנית, על ידי האינטראקציה בין האופקי, בין האנכי ובין החזית הדינמית.
קאופמן מת בשנת 1956 ולא זכה לראות את פתיחת התיאטרון (1961).
ב-1903 הוא נשא לאישה את אמה גנר, בתו של ראש העיר הסמוכה לקרלסרוהה שבה למד, באדן-באדן.
לפי בקשת חמיו הוא נאלץ להמיר את דתו לנצרות, קאופמן הוליד עִמה כמה ילדים.
אמה גנר הלכה לעולמה בהונגריה בתקופת הכיבוש הנאצי.
אוסקר פונגסט (21 באפריל 1874 – 14 באוגוסט 1933) היה ביולוג ופסיכולוג גרמני שחי במאה ה-20. פונגסט ידוע בעיקר בשל המחקר שביצע בהנס החכם, סוס אשר בעליו טען כי הוא ידוע לחשב תרגילים מתמטיים.
בעת שעבד בברלין כלבורנט בהתנדבות במעבדה של הפסיכולוג קארל שטומפף, הוטלה על פונגסט האחריות לחקור את הנס החכם ולגלות כיצד מצליח הסוס לבצע חישובים מתמטיים.
לאחר מחקר מעמיק אשר במסגרתו נבדקו הן בעלו של הסוס והן הסוס עצמו, קבע פונגסט והדגים כי החישובים לא התבצעו בזכות יכולתו המתמטית של הסוס, אלא בזכות יכולתו לקרוא תגובות בלתי רצוניות זעירות אשר אפשרו לו להגיע לתשובה הנכונה.
המחקר, אשר פורסם בשנת 1907, קבע את המונח אפקט הנס החכם – מונח אשר מתאר מצב שכזה, ועודו נמצא בשימוש.
אוסקר אמיל פון הוטייה היה גנרל גרמני שפיקד על דיוויזיה, על קורפוס ואחר כך על ארמייה בחזית המזרחית ובחזית המערבית.
פון הוטייה נולד בארפורט שהשתייכה לממלכת פרוסיה, למשפחה בעלת מסורת צבאית ארוכה, סבו שירת בצבא הצרפתי, ואילו אביו צלסטין היה קולונל בצבא הפרוסי.
ב-1875 התגייס לצבא הגרמני הקיסרי ומילא בו תפקידי פיקוד ומטה, ובשנת 1912 מונה למפקד דיוויזיית המשמר ה-1.
בפרוץ מלחמת העולם הראשונה היה פון הוטייה מפקד דיוויזיית המשמר ה-1 שהייתה חלק מהארמייה השנייה ולחם בחזית המערבית, ונטל חלק בקרב על המארן.
ב-4 באפריל 1915 מונה פון הוטייה למפקד הקורפוס ה-21 שהיה חלק מהארמייה העשירית בחזית המזרחית.
ב-2 בינואר 1917 מונה פון הוטייה למפקד פלגת הארמייה D.
ב-22 באפריל 1917 מונה פון הוטייה למפקד הארמייה השמינית ופיקד עליה במבצע אלביון ובכיבוש ריגה.
ב-22 בדצמבר 1917 הוטל על פון הוטייה להקים את הארמייה ה-18 בחזית המערבית.
באביב 1918 השתתפה הארמייה בפיקודו במתקפת האביב כחלק מקבוצת הארמיות של וילהלם, נסיך הכתר של גרמניה, ובתחילה זכתה להישגים נאים, אך לבסוף נבלמה.
בסוף קיץ 1918 הותקפה הארמייה על ידי מדינות ההסכמה במסגרת מתקפת מאה הימים, ובשל כך נאלצה לסגת צפונה זמן קצר לפני סיום המלחמה.
עם חתימת הסכם שביתת הנשק הסיג פון הוטייה את כוחותיו באופן מסודר לשטחי הקיסרות הגרמנית ובראשית 1919 פרש משירות צבאי.
לאחר המלחמה היה פון הוטייה נשיא ליגת הקצינים הגרמניים עד מותו.
פון הוטייה נפטר בברלין ב-5 בדצמבר 1934.
פון הוטייה היה נשוי לפאני לודנדורף, ממנה היו לו 3 ילדים.
הגדול אוסקר נפצע קשה בקרב ורדן ב-1916.
מסדר העיט האדום עם כתר וכוכב
מסדר הכתר, דרגה שנייה עם כוכב
צלב הברזל דרגה ראשונה (1914)
אוסקר קסאווייר שְלֶמילְך Xavier Schlömilch; 13 באפריל 1823 – 7 בפברואר 1901) הוא מתמטיקאי ופיזיקאי גרמני יליד ויימאר.
עיקר תרומתו הייתה באנליזה מתמטית, אך הוא תרם רבות גם בתחומים נוספים.
הוא קיבל דוקטורט במתמטיקה מאוניברסיטת ינה ופרופסורה מהאוניברסיטה הטכנית של דרזדן.
שלמילך למד מתמטיקה ופיזיקה באוניברסיטת יינה (שהפכה לאוניברסיטת פרידריך שילר שביינה).
בין מוריו היה יוהאן פטר גוסטב לז'ן דיריכלה, שהייתה לו השפעה גדולה על שלמילך בהמשך דרכו.
שלמילך קיבל דוקטורט במתמטיקה בשנת 1844 מאוניברסיטת יינה.
בשנת 1847 הוא קיבל את התואר "פרופסור יוצא דופן" באוניברסיטת יינה ושם הוא המשיך ללמד עד 1849, עד אז הוא הפך לפרופסור מן המניין.
בשנת 1851 קיבל את התואר "פרופסור למתמטיקה גבוהה" מהמכון בדרזדן וכשנתיים אחר כך הוא נבחר כחבר האקדמיה המלכותית למדעים בלייפציג.
מאוחר יותר הוא נבחר גם כחבר האקדמיה המלכותית למדעים בשוודיה.
שלמילך גם היה כותב וסופר, והוא אף הקים גם עיתון, והיה ועורכו הראשי: "כתב-עת למתמטיקה ולפיזיקה" ("Zeitschrift für Mathematik und Physik").
בין עבודותיו ניתן למצוא נוסחה כללית למציאת שארית בטור טיילור, תאוריה להתכנסות שברים ובנוסף גילה הרחבה חשובה לפונקציות בסל שאף נקראה על שמו.
בחייו הוא כתב ספרי לימוד רבים בנושא המתמטיקה כגון:
הספרים שלו הציגו בעיקר טכניקות של אוגוסטן לואי קושי באנליזה ודרכם הטכניקה שלו וצורות העבודה נעשו לנודעות ומפורסמות בגרמניה.
עיקר התרומה של שלמילך היה באנליזה מתמטית ולכן יש מספר מושגים בתחום זה הנקראים על שמו:
שארית שלמילך-רוש: צורה נוספת ומיוחדת לחישובי שארית בטור טיילור אותה פיתח שלמילך יחד עם עוד מתמטיקאי בשם רוש.
פונקציית שלמילך: סוג מסוים של פונקציית בסל.
אוסקר פון קסילנדר (; 16 בינואר 1856 – 22 במאי 1940), היה גנרל גרמני, שפיקד על קורפוס במלחמת העולם הראשונה.
פון קסילנדר נולד ב-16 בינואר 1856 לאביו אוטו ריטר אונד אדלר פון קסילנדר ולאשתו רוזליה, במיינץ שהשתייכה לדוכסות הגדולה של הסן.
עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה היה פון קסילנדר מפקד הקורפוס הבווארי ה-1 שהיה חלק מהארמייה השישית ולחם בחזית המערבית, ונטל חלק בקרב לורן.
לאחר מכן לחם פון קסילנדר עם הקורפוס שבפיקודו בקרבות השונים, ועוטר בעיטורי צלב האבירים של המסדר הצבאי של מקס יוזף, הפור לה מריט, והצלב הגדול של עיטור ההצטיינות הצבאית הבווארי עם כתר וחרבות, וב-23 ביוני 1918 פרש לביתו.
פון קסילנדר נפטר במינכן ב-22 במאי 1940 והוא בן 84 שנים.
אוסקר ארנולפו רומרו (בספרדית: Óscar Romero, 15 באוגוסט 1917 - 24 במרץ 1980) היה כומר בכנסייה הקתולית.
הוא שימש כארכיבישוף של מחוז סן סלוודור, בירת אל סלוודור, משנת 1977 ועד שנרצח ב-1980. נודע בהתנגדותו לשלטון החונטה הצבאית ובפעילותו למען עניי אל סלוודור.
אוסקר רומרו נולד ב-15 באוגוסט 1917 בעיר Ciudad Barrios, במחוז סן מיגל (אל סלוודור), למשפחה ממעמד הביניים.
היו לו שבעה אחים ואחיות, אחת מאחיותיו מתה זמן קצר לאחר לידתה.
בנעוריו למד נגרות ומסחר במקביל ללימודיו בבית הספר.
בגיל 13, לאחר שגילה עניין רב בעולם הכמורה, החל ללמוד בפנימייה ללימודי נצרות בסן מיגל.
בשנת 1937 נסע ללמוד תאולוגיה ברומא, באוניברסיטה האפיפיורית הגרגוריאנית, שם זועזע למראה צמיחת הפשיזם האיטלקי ותחילתה של מלחמת העולם השנייה.
ב-4 באפריל 1942 הוסמך ככומר ולאחר שנה שב לאל סלוודור.
בתחילה שימש ככומר בעיירה קטנה, אך לאחר מכן עבר לסן סלוודור, שם עסק רבות בענייני הקהילה.
הוא ייסד קבוצה של אלכוהוליסטים אנונימיים, סייע בבניית הקתדרלה של סן מיגל, הקים קבוצות לימוד וערך את ביטאון הכנסייה.
רומרו זיהה את כוחו של הרדיו ככלי תקשורת להמונים, והצליח לשכנע חמש תחנות רדיו לשדר את דרשותיו בימי ראשון.
בדרך זו דבריו הגיעו לחקלאים ואיכרים רבים, שלא הורשו להיכנס לכנסיות.
בשנת 1966 נבחר להיות מזכיר ועידת הבישופים של אל סלוודור.
ב-21 ביוני 1970 מונה לתפקיד המשנה לבישוף של סן סלוודור, וב-15 באוקטובר 1974 מונה לבישוף של סנטיאגו דה מריה, מחוז כפרי ועני.
בשנות כהונתו הראשונות ככומר נקט רומרו בקו דתי שמרני, שאינו חורג מהמסורת הנוצרית.
הוא תמך בהיררכיה ובקונפורמיזם, והתנגד לפעילות חברתית המתעמתת עם ההנהגה הפוליטית.
אולם לאחר מינויו לבישוף של סנטיאגו דה מריה, הוא נחרד לגלות כי ילדים מתו כי להוריהם לא היה כסף לתרופות פשוטות.
הוא החל לתרום מכספו ולהשתמש במשאבי הכנסייה כדי לעזור לעניים, אבל הבין שצדקה פשוטה איננה מספיקה כדי לשנות את המצב.
ב-3 בפברואר 1977 מונה לארכיבישוף של סן סלוודור, עיר הבירה של אל סלוודור.
המינוי התקבל בברכה על ידי הממשלה, אך כמרים רבים התאכזבו, במיוחד אלה שתמכו במרקסיזם, שחששו מסתירה בין המלחמה בעוני לבין גישתו התאולוגית השמרנית.
באותה תקופה החלה מלחמת האזרחים באל סלוודור.
אזרחים רבים נהרגו בידי כוחות הצבא, בהם מורים, נזירות וכמרים רבים, שפעלו למען העניים.
רומרו דרש מנשיא אל סלוודור לחקור את מקרי ההרג וההיעלמויות, אבל לא נענה.
במרץ 1977 נרצח חברו הטוב של רומרו, Rutilio Grande, יחד עם שני איכרים.
תקרית זו השפיעה עליו עמוקות, וגרמה לו להגביר את פעילותו למען העניים.
הוא נודע בכינוי "קולו של חסרי הקול", וגינה את החונטה הצבאית במדינה, שתקפה פעילי זכויות אדם.
כמו כן סירב להשתתף באירועים רשמיים של הממשל כל עוד הרצח לא מפוענח.
רומרו דבק באידאולוגיה של אי-אלימות, ולמד את כתביהם של מהטמה גנדי ומרטין לותר קינג.
בדרשותיו בימי ראשון הוא נהג לגנות הפרות של זכויות אדם באל סלוודור ולהביע הזדהות עם קורבנות האלימות הפוליטית של מלחמת האזרחים.
הוא מתח ביקורת על כך שארצות הברית סיפקה סיוע צבאי לממשלת אל סלוודור, ובפברואר 1980 שלח מכתב לנשיא ארצות הברית ג'ימי קרטר, בו הזהיר: הממשל האמריקאי התעלם מהפנייה והסיוע הצבאי לממשלת אל סלוודור נמשך.
מאמציו ההומניטריים של רומרו העניקו לו תוארי כבוד בעולם.
בשנת 1978 היה מועמד לפרס נובל לשלום.
בפברואר 1980 הוענק לו תואר דוקטור לשם כבוד באוניברסיטה הקתולית של ולוניה.
בביקורו באירופה לקבלת התואר, הוא נפגש עם האפיפיור יוחנן פאולוס השני, והביע דאגה מהמצב בארצו.
הוא הציג בפני האפיפיור שבעה דוחות מפורטים על מעשי רצח, עינויים וחטיפות ברחבי המדינה, וטען כי ממשלת אל סלוודור מעניקה לגיטימציה לטרור ולחיסולים.
מבחינה דתית, רומרו הושפע מחברו יון סוברינו , אחד ההוגים של תאולוגיית השחרור, פרשנות של האמונה הנוצרית הנובעת מחיי עוני, וניסיון לקרוא את כתבי התאולוגיה הנוצרית דרך עיני העניים.
גישה זו מנוגדת לגישה המרקסיסטית, בה נקטו כמרים רבים באל סלוודור באותה תקופה.
אולם רומרו התנגד לתאולוגיית השחרור כפי שנוסחה על ידי סוברינו, והזדהה יותר עם דרכו של הארגון אופוס דאי.
יום לפני הירצחו נשא רומרו דרשה נרגשת, בה קרא לחיילי אל סלוודור, כנוצרים, לציית לפקודת האל ולהפסיק לבצע פקודות של דיכוי והפרת זכויות אדם:
אוסקר רומרו נורה למוות בבגדי כהונתו ב-24 במרץ 1980, בזמן שנשא את המיסה בקפלה קטנה בבית חולים כפרי.
היורה ברומרו היה רוצח שכיר, צלף של צבא אל סלוודור, שעבר אימונים בבית הספר של האמריקות.
בהלווייתו בקתדרלה של סן סלוודור השתתפו 250,000 בני אדם.
נציג האפיפיור הספיד את רומרו: "איש שלום, נאהב על ידי אלוהים, דמו יצמיח אחווה, אהבה ושלום." בזמן הטקס התפוצצו פצצות עשן ברחובות הסמוכים לקתדרלה ולאחר מכן נורו יריות מהבניינים הסמוכים, בהם הארמון הלאומי.
בין 30 ל-50 איש נהרגו מהירי ומהמהומות.
מותו של רומרו עורר גל של מחאות ברחבי העולם וגרר לחץ בינלאומי לרפורמה באל סלוודור.
חקירה של האו"ם בשנת 1992 הגיעה למסקנה כי ההוראה לרצח רומרו ניתנה על ידי קצין צבא בשם רוברטו ד'אוביסון, מנהיג פוליטי של מפלגות ימין קיצוני.
לאחר חקירת האו"ם הודתה ממשלת אל סלוודור בחלקה ברצח.
ב-24 במרץ 2010, יום השנה השלושים למותו של רומרו, נשיא אל סלוודור מאוריסיו פונס הביע התנצלות רשמית בפני משפחתו של רומרו ונציגי הכנסייה הקתולית.
פונס אמר: "לצערנו, המעורבים בהתנקשות פעלו בשיתוף פעולה של גופי הממשל."
אוסקר רומרו היה לקדוש מעונה, סמל של תקווה לאזרחי אל סלוודור הסובלים מעוני, אי צדק ואלימות.
בשנת 1983 ביקר האפיפיור באל סלוודור והתפלל בקברו של רומרו.
הוא ספד לו וכינה אותו "כומר מסור ונערץ שניסה להפסיק את האלימות", וקרא לממשלה ולאופוזיציה לשים קץ למלחמת האזרחים.
ב-15 במרץ 2009 נבחר מאוריסיו פונס לנשיא אל סלוודור, והכריז כי ממשלתו תכהן "בהשראתו של רומרו" ותדאג בראש ובראשונה לעניי המדינה.
בשנת 2010 הכריזה העצרת הכללית של האומות המאוחדות על ה-24 במרץ כיום מיוחד, "היום הבינלאומי למען הזכות לדעת את האמת על הפרות חמורות של זכויות האדם ולמען כבודם של הקורבנות", לזכרו של הארכיבישוף אוסקר ארנולפו רומרו.
במרץ 2011 ביקר נשיא ארצות הברית, ברק אובמה, בקברו של רומרו.
על שמו של רומרו קרויים מספר מכוני מחקר ובתי ספר בעולם.
כמו כן מוענק מדי שנה "פרס אוסקר רומרו" לפעילי שלום וצדק ברחבי העולם.
בשנת 2003 הוענק הפרס לישי מנוחין, ממקימי תנועת "יש גבול", ובשנת 2007 לד"ר ברנאר קושנר, ממקימי הארגון "רופאים ללא גבולות".
בשנת 1997 רומרו הוכרז "משרתו של האל" על ידי האפיפיור יוחנן פאולוס השני.
בפברואר 2015 אישר האפיפיור פרנציסקוס את צו ההקדשה של רומרו, והכיר בו כ"מבורך", השלב האחרון לפני ההכרזה על אדם כקדוש.
טקס הפיכתו של רומרו לקדוש התקיים ב-23 במאי 2015 בבירת אל סלוודור, בנוכחותם של כ-300 אלף איש.
כנסיות רבות באמריקה הלטינית מתייחסות לרומרו בשם "סן רומרו" ומכתירות אותו בתואר "קדוש מגן" של אמריקה הלטינית ואל סלוודור.
פסלו של הארכיבישוף רומרו הוא אחד מעשרת פסלי המרטירים של המאה ה-20 במנזר וסטמינסטר בלונדון.
אוסקר וילהלם פישינגר היה אנימטור, צייר ויוצר סרטים אמריקאי ממוצא גרמני.
פישינגר התפרסם ביצירת הנפשות מופשטות מוזיקליות, שנים רבות בטרם נוצרו הנפשות ממוחשבות וקליפים מוזיקליים.
הוא יצר את האפקטים המיוחדים עבור סרטו של פריץ לאנג מ-1929, "אישה בירח", שהיה אחד מסרטי המדע הבדיוני הראשונים.
במהלך שנות יצירתו יצר למעלה מ-50 סרטים קצרים וצייר למעלה מ-800 ציורים המוצגים במוזיאונים ובגלריות רבים בעולם.
אוסקר פישינגר נולד בשנת 1900 בגלנהאוזן שבמרכז גרמניה.
לאחר שסיים את לימודיו בבית הספר התמחה פישינגר בחברה לייצור עוגבים, עד שבעלי החברה התגייסו למלחמת העולם הראשונה.
בשנה שלאחר מכן עבד כשרטט במשרד של אדריכל, עד שגם הוא נקרא לשירות, אך לאור מצבו הבריאותי הוא נדחה משירות קרבי.
לאחר המלחמה עברה משפחת פישינגר מערבה לפרנקפורט, שם למד פישינגר בבית-ספר למסחר ועבד כמתלמד, ובסופו של דבר קיבל תעודה של מהנדס.
בפרנקפורט פגש פישינגר את מבקר התיאטרון ברנרד דיבולד, שב-1921 הציג לפישינגר את עבודתו ואישיותו של וולטר רטמן, חלוץ בקולנוע האבסטרקטי.
בהשראת עבודתו של רוטמן החל פישינגר להתנסות בנוזלים צבעוניים ובחומרים לבניית מודלים תלת-ממדיים, כגון שעווה וחימר.
הוא המציא "מכונת חיתוך שעווה", אשר מסונכרנת פריסה אנכית עם תנועת תריס המצלמה, דבר שמאפשר הדמיה יעילה של חתכים פרוגרסיביים דרך דגם עשוי שעווה או חימר.
פישינגר כתב לרוטמן על המכונה שלו, וזה הביע עניין.
לאחר שעבר למינכן, נתן פישינגר לרוטמן רישיון להשתמש במכונה, אשר השתמש בה לרקעים עבור הסרט של לוטה רייניגר "הרפתקאות הנסיך אחמד".
בתקופה זאת פישינגר צילם ניסויים מופשטים רבים משלו באמצעות המכונה.
חלק מאלה מופצים היום תחת הכותרת ניסויים בשעווה.
ב-1924 נשכר פישינגר על ידי היזם האמריקאי לואיס סיל כדי להפיק קריקטורות סאטיריות עבור קהל בוגר.
הוא גם יצר סרטים מופשטים וניסויים משלו בטכניקות חדשות ושונות, כולל שימוש במספר מקרנים בו זמנית.
ב-1926 וב-1927 ביצע פישינגר מופעי קולנוע שונים עם ליווי מוזיקלי, בשם "Fieber" (חום), "Vakuum", "Macht" (כוח) ולאחר מכן, "R-1 ein" Formspiel".
בשנת 2012, אירוע מסכים מרובים, "Raumlichtkunst", מתוך הסדרה שהופיעה לראשונה בגרמניה בשנת 1926, שוחזר על ידי המרכז למוזיקה חזותית
והוצג על ידי מוזיאון ויטני לאמנות אמריקאית ועל ידי גלריית טייט.
לנוכח קשיים כלכליים, לווה פישינגר כספים ממשפחתו, ולאחר מכן מבעלת הבית.
לבסוף, במאמץ להימלט מנושיו, החליט ביוני 1927 לצאת בחשאי ממינכן לברלין.
הוא לקח רק את הציוד החיוני שלו, והלך ברגל כ-560 קילומטרים באזורים כפריים, צילם פריימים בודדים שפורסמו רק עשרות שנים מאוחר יותר, בסרט הליכה ממינכן לברלין.
כשהגיע לברלין, פישינגר לווה כסף מקרוב משפחה והקים סטודיו ברחוב פרידריכשטראסה (Friedrichstraße).
עד מהרה עסק ביצירת אפקטים מיוחדים לסרטים שונים.
עם זאת, ההצעות שלו לקריקטורות לא התקבלו על ידי מפיקים או מפיצים.
ב-1928 הוא נשכר לעבוד על אפוס החלל "אישה בחלל" ("Frau im Mond") בבימויו של פריץ לאנג, שסיפק לו משכורת קבועה לזמן מה.
באופן עצמאי הוא "חקר" אנימציה ברישומי פחם והוציא סדרה של "מחקרים" מופשטים, שסונכרנו לקטעי מוזיקה עממית וקלאסית.
כמה "מחקרים" מוקדמים כאלו שודכו עם תקליטים חדשים של חברת Electrola, והוקרנו בתיאטרון כפרסומת של התקליט, ובכך היו, במובן מסוים, הוידאו קליפ ראשונים.
ה"מחקרים" - מספרים 1 עד 12 - התקבלו היטב בבתי הקולנוע האמנותיים ורבים הופצו בבתי קולנוע ראשיים ברחבי אירופה.
חלק מה"מחקרים" הופצו לבתי קולנוע ביפן ובארצות הברית.
5" שלו הוקרן ב-1931 ב"קונגרס לחקר קול וצבע" וזכה בשבחי הביקורת.
בשנת 1931 רכשו אולפני יוניברסל זכויות הפצה ל-"Studie Nr.
5" עבור הציבור האמריקאי, ו-"Studie Nr.
7" הוקרן כסרט קצר פופולרי בברלין, וערים רבות אחרות ברחבי העולם.
האפקטים המיוחדים שפישינגר עשה עבור הסרטים הכתירו אותו בכינוי "הקוסם מפרידריכשטראסה".
בשנת 1932 נשא פישינגר את אלפרידה פישינגר, בת דודתו מעיר הולדתו, גלנהאוזן.
כאשר הנאצים על לשלטון ב-1933, הם הנהיגו מדיניות נגד מה שכינו "אמנות מנוונת", לכן קהילות האמנויות המופשטות ואפשרויות ההפצה נעלמו עד מהרה.
אחיו, הנס פישינגר, הקרין את סרטו של אוסקר, Tanz der Farben (ריקוד הצבעים), ב-1939 בהמבורג.
אוסקר פישינג המשיך לעשות סרטים וגם מצא עבודה כמפיק פרסומות, בהן "Muratti Greift Ein" (מורטי ממשיך לצעוד) לחברת סיגריות.
הפרסומת, בה סיגריות רקדו בטכניקת סטופ מושן הוקרנה בכל רחבי אירופה.
אף-על-פי שפישינגר לא נתפס באופן חיובי על ידי השלטונות הנאציים, הוא הצליח להשלים את עבודתו המופשטת "Komposition in Blau" ב-1935. עבודה זו קיבלה ביקורות חיוביות ובניגוד לדעה רווחת הייתה רשומה כחוק.
סוכן ממטרו גולדווין מאייר הקרין עותקים של "Komposition in Blau" ו-"Muratti" באולם אמנות קטן בהוליווד, ארנסט לוביץ' התרשם מהסרטים ומהתגובה הנלהבת של הקהל.
סוכן מסרטי פרמאונט התקשר אל פישינגר ושאל אם הוא מוכן לעבוד באמריקה, ופישינגר הסכים מיד.
כשהגיע להוליווד בפברואר 1936, קיבל פישינגר מפרמאונט משרד, מזכירות דוברות גרמנית, מורה לאנגלית ומשכורת שבועית של 250 דולר.
הוא ואלפרידה נפגשו עם חברת המהגרים אך הרגישו לא שייכים בין בני האליטה.
בזמן שחיכה לתחילת עבודתו, הוא צייר ואייר.
הוא יצר סרט שנקרא במקור "Radio Dynamics", בליווי מנגינה באותו שם של רלף ריינגר.
הסרט הקצר היה מיועד להכלל בסרט "The Big Broadcast of 1937", אך פרמאונט תכננו להוציא סרטים רק בשחור-לבן, דבר שלא הובהר לפישינגר כשהתחיל לעבוד.
החברה לא אפשרה אפילו לנסות צבע בסרטו של פישינגר.
הוא ביקש להשתחרר מהחוזה ועזב את פרמאונט.
מספר שנים לאחר מכן, בעזרה של הילה וון ריביי ומלגה ממוזיאון סולומון ר.
גוגנהיים הצליח לרכוש את הזכויות לסרט חזרה מפרמאונט.
פישינגר עשה אותו מחדש בצבע בגרסה שקרא לה "Allegretto".
סרט זה הפך לאחד המוקרנים והמוצלחים ביותר בהיסטוריה של המוזיקה הוויזואלית ואחד הסרטים הפופולריים ביותר של פישינגר.
רוב ניסיונות יצירת הסרטים של פישינגר באמריקה סבלו מקשיים.
הוא יצר את "'An Optical Poem" ב-1937 המותאם לצלילי הרפסודיה ההונגרית השנייה של פרנץ ליסט עבור MGM אך לא קיבל תשלום בגלל דרך הנהלת החשבונות של החברה.
הוא יצר את הקטע לצלילי טוקטה ופוגה ברה מינור של יוהאן סבסטיאן באך עבור "פנטסיה" של דיסני, אך עזב מבלי שניתן לו קרדיט, לאחר שדיסני שינה את העיצוב, ללא תיאום עמו.
לדברי ויליאם מוריץ, פישינגר תרם לאנימציית האפקטים של הפיה הכחולה בסרט "פינוקיו".
ב-1950 פישינגר יצר מספר פרסומות מונפשות.
מוזאון הציור הלא-אובייקטיבי שכר אותו ליצור סרט מסונכרן עם מארש של ג'ון פיליפ סוזה כדי שיוכל להדגים את נאמנותו לאמריקה, ואז התעקשו שיעשה סרט לצלילי הקונצ'רטי הברנדנבורגיים מס' 3, אף על פי שפישינגר רצה לעשות סרט אילם כדי להדגים את השלמות של התמונות הלא-אובייקטיביות שלו.
בסוד פישינגר יצר את הסרט האילם "Radio Dynamics" ב-1942.
פישינגר היה מתוסכל לגבי עבודה על סרטים ובהדרגה הפנה את היצירתיות שלו לציורי צבע.
אף על פי שקרן גוגנהיים הזמינה ממנו סרט מצויר, פישינגר יצר את הסרט שלו "Motion Painting No.
1" ב-1947 כתיעוד של תהליך הציור, על ידי צילום פריים לאחר כל משיכת מכחול, והסגנון הרב שכבתי מקביל למוזיקה של באך ללא סנכרון מדויק.
אף על פי שלא קיבל תשלום עבור הסרטים הלא-מסחריים שלו אלא רק עבור עבודה מסחרית, "'Motion Painting No.
1" זכה בפרס ראשון בתחרות סרטים ניסויים בבריסל ב-1949. שלושה מסרטיו של פישינגר נכנסו לרשימת הסרטים הטובים בעולם של אולימפיאדת האנימציה ב-1984.
פישינגר מת בלוס אנג'לס ב-1967. כמות גדולה של מידע לא מדויק ממשיכה להתפרסם לגבי פישינגר, לרוב ממקורות בני עשרות שנים.
בסוף שנות ה-40 פישינגר המציא את הלומיגרף (פטנט על כך נרשם ב-1955) שלפעמים מכונה גם "עוגב צבעים".
כמו ממציאים של מכשירים דומים אחרים, פישינגר קיווה להפוך אותו למוצר מסחרי הזמין לכולם, אך הדבר לא קרה.
הכלי ייצר תמונות על ידי הפעלת לחץ כנגד מסך גמיש שבלט לתוך קרן אור צבעוני צרה.
ככלי תצוגה גודלו היה מוגבל על ידי אורך ידיו של המבצע.
שני אנשים נדרשו כדי לתפעל את הלומיגרף: אחד הפעיל את המסך כדי ליצור תמונות, והשני כדי לשנות את צבעי האור.
המכשיר היה שקט, אבל הופיעו איתו לצלילי מנגינות שונות.
פישינגר הופיע מספר פעמים בלוס אנג'לס ופעם אחת בסן פרנסיסקו בתחילת שנות ה-50 לצלילי מוזיקה קלאסית ופופולרית ורבים התרשמו מהתמונות המלהיבות של המכונה.
ב-1964 השתמשו בלומיגרף בסרט מדע בדיוני "The Time Travelers" שבו כונה "lumichord".
זאת לא הייתה כוונת פישינגר אלא החלטה של מפיקי הסרט.
בנו של פישינגר, קונרד, בנה עוד שתי מכונות בגדלים שונים.
לאחר מותו אלמנתו אלפרידה ובתו ברברה הופיעו עם הלומיגרף, יחד עם ויליאם מוריץ באירופה וארצות הברית.
היום אחד הכלים נמצא במוזאון של מכון הקולנוע הגרמני בפרנקפורט ושניים אחרים בקליפורניה.
בתחילת 2007 ברברה פישינגר הופיעה עם הלומיגרף המקורי בפרנקפורט.
תיעוד מצולם של הופעותיה של אלפרידה נשמר במרכז למוזיקה ויזואלית בלוס אנג'לס.
מסמכים, סרטים, צילומים והרבה ציורי אנימציה של פישינגר נשמרים במרכז למוזיקה חזותית בלוס אנג'לס שהוא בעל הזכויות על סרטיו.
שם נשמרים גם מסמכים של אלפרידה פישינגר ושל ויליאם מוריץ, כותב הביוגרפיה של פישינגר.
המרכז שימר רבים מסרטיו של פישינגר, כולל "Spirals", "Wax Experiments", ניסויים מוקדמים, "Squares", "Study no.
קרן פישינגר בקליפורניה מנהלת את הציורים שלו וסוחר האמנות המייצג אותם באופן רשמי הוא Peyton-Wright Galler מסנטה פה.
אוסקר פרדריק פון סידוב (בשוודית: Oscar Fredrik von Sydow; 12 ביולי 1873 – 19 באוגוסט 1936) היה פוליטיקאי שוודי שכיהן כראש ממשלת שוודיה מפברואר ועד אוקטובר 1921.
אוסקר פון סידוב היה בנם של הנריק אוגוסט פון סידוב, שהיה מזכיר של שופט שלום ושל רעייתו, ארפרוסינה מריה מודין.
הוא נולד בקאלמאר וגדל בנורלנד.
ב-1890 הוא עבר את בחינות הכניסה לאוניברסיטה והחל את לימודי המשפטים באוניברסיטת אופסלה.
ב-1894 הוא סיים תואר במנהל ציבורי.
ב-1906 מונה פון סידוב לתפקיד תת-שר המדינה במשרד לעניינים אזרחיים וב-1911 הוא מונה לתפקיד מושל מחוז נורבוטן.
בממשלותיהם של ילמאר המרשלד ושל קרל שוורס שכיהנו בין השנים 1914 – 1917 הוא שימש בתפקיד שר המינהל הציבורי ובמהלך תקופת כהונתו בתפקיד זה הוא הקים את ועדת האבטלה (arbetslöshetskommissionen).
בין השנים 1917 – 1934 הוא כיהן בתפקיד מושל מחוז גטבורג-ובוהוס.
בעקבות התפטרותו הפתאומית של ראש הממשלה ירד לואיס דה יר ב-1921, נתקל המלך גוסטב החמישי בקשיים למצוא מועמד שייקח על עצמו להרכיב ממשלה חדשה, שכן מועד הבחירות הלך והתקרב אז.
לאחר שילמאר ברנטין דחה פעמיים את ההצעה לכהן כראש הממשלה, קיבל פון סידוב על עצמו את התפקיד.
את הסכמתו התנה פון סידוב בכך שהוא לא יוביל ממשלה חסרת כוח ודרש שהמפלגה הסוציאל-דמוקרטית תיתן לו את תמיכתה בסוגיות כלכלה וביטחון חשובות.
למורת הסכמות אלו, כל ההצעות שהונחו על ידי הממשלה על שולחן הפרלמנט, זכו להתנגדותה של האופוזיציה.
הצעד האחרון של פון סידוב היה הגשת הצעת חוק לביטול עונש מוות בשוודיה.
פון סידוב היה "מרשל הממלכה" (Riksmarskalken) משנת 1934 ועד למותו ב-1936.
אוסקר קרמר (בספרדית: Oscar Kramer), שחיין יהודי-ארגנטינאי בעברו.
אלוף המכביה החמישית (1957) וסגן-אלוף המשחקים הפאן-אמריקאיים (1955) במשחה ל-1500 מטר חופשי.
בתחרויות השחייה של המכביה הרביעית שנערכו בבריכת השחייה בת גלים שבחיפה בספטמבר 1953 זכה קרמר בשתי מדליות, כסף וארד.
מדליית כסף, במשחה ל-400 מטר חופשי בתוצאה של 4:50.9 דקות, אחרי מ.
בונין מדרום אפריקה (4:50.8 דקות) ולפני בן ארצו א.
במשחקים הפאן-אמריקאיים שנערכו במקסיקו סיטי, מקסיקו בשנת 1955, זכה קרמר בשתי מדליות, כסף וארד.
מדליית כסף, במשחה ל-1500 מטר חופשי בתוצאה של 20:09.9 דקות, אחרי ג'יימס מקליין מארצות הברית (20:04.0 דקות) וג'ילברטו ארנגו מקולומביה (20:37.2 דקות) ומדליית ארד, במשחה ל-400 מטר חופשי בתוצאה של 4:56.1 דקות, אחרי ג'יימס מקליין (4:51.3 דקות) ווויין מור ולפני ויליאם יורזיק (4:56.9 דקות), שלושתם מארצות הברית.
בתחרויות השחייה של המכביה החמישית שנערכו בבריכת השחייה גלי גיל שברמת גן בספטמבר 1957 זכה קרמר בשתי מדליות, זהב וכסף.
מדליית זהב, במשחה ל-1500 מטר חופשי בתוצאה של 20:14.7 דקות, לפני מייקל וולק מארצות הברית (20:16.3 דקות) וק.
פיאלקוב מדרום אפריקה (21:01.7 דקות) ומדליית כסף, במשחה ל-400 מטר חופשי בתוצאה של 5:00.7 דקות, אחרי מייקל וולק (4:58.3 דקות) ולפני פ.
אוסקר קומץ היה אדמירל גרמני במלחמת העולם השנייה.
קומץ נולד ב-21 ביולי 1891, וב-1910 התגייס לצי הקיסרי הגרמני.
את הכשרתו הבסיסית קיבל על האנייה "ויקטוריה לואיזה", ובספטמבר 1913 הועלה לדרגת לויטננט צור זה.
עד 1916 הוא שרת על ה"הלגולנד" וה"פוזן".
במרץ של אותה שנה הועלה לדרגת אובר-לויטננט, והועבר לשרת על טרפדות.
ב-20 במרץ 1918 קיבל את הפיקוד על הטרפדת "G 10", תפקיד בו החזיק עד פברואר 1919. עם תום המלחמה ופיזורו של הצי הקיסרי, הצטרף קומץ לרייכסמרינה, ומונה למפקד שולת המוקשים "M 84".
בינואר 1921 הועלה לדרגת קפיטן-לויטננט.
מספטמבר 1922 עד ספטמבר 1924 פיקד על הטרפדת "V 1", ובאוקטובר 1927 מונה למפקד שייטת הטרפדות ה-3. בדצמבר 1928 הועלה לדרגת קורבטנקפיטן, וב-1 ביולי 1934 לדרגת פריגטנקפיטן, ובאוקטובר של אותה שנה מונה למפקד כוח הטרפדות של הצי (Führer der Torpedoboote).
באפריל 1936 הועלה לדרגת קפיטן צור זה, ומילא תפקידי מטה שונים.
ב-1 בינואר 1940 הוא הועלה לדרגת קונטר אדמירל.
במהלך מבצע וסירבונג - הפלישה לנורווגיה, קיבל קומץ את הפיקוד על "קבוצת הקרב אוסלו", אשר מטרתה הייתה כיבוש אוסלו.
קבוצת הקרב כללה את הסיירות הכבדות "בליכר" ו"אמדן" ואת אניית המערכה זוטא "ליצו".
תותחי החוף הנורווגיים הפגיזו את "בליכר" והטביעו אותה.
בין 1,600 נוסעיה שטבעו היו סוכני גסטפו ופקידי מינהלה שהיו אמורים לאסור את המלך הוקון השביעי והממשלה ולהתקין בנורווגיה משטר כיבוש.
גם "ליצו" ספגה פגיעות קשות ונאלצה לסגת.
למרות זאת כוח קטן של צנחנים גרמנים הצליח לכבוש את אוסלו, אולם לא לפני שהמלך והממשלה, יחד עם הזהב שהיה מאוחסן בבנקים ומסמכי משרד החוץ, הצליחו להימלט לצפון המדינה.
חרף השגיאות הטקטיות שעשה, קיבל קומץ את צלב האבירים של צלב הברזל.
באפריל 1942 הועלה קומץ לדרגת ויצה-אדמירל, ומונה למפקד קבוצת קרב שנועדה לפגוע בשיירות בריטיות בים הצפוני.
במסגרת זו, הוא הסתבך בדצמבר 1942 בקרב ים ברנץ, אשר אף על פי שהיה מצומצם יחסית בהיקפו והסתיים ללא מנצח ברור, זעזע את שדרת הפיקוד בקריגסמרינה.
כישלונן המוחלט של אוניות השטח הגרמניות בפגיעה באוניות הסוחר הבריטיות, מול כוח מלווה נחות, הביא להעברת הדגש בצי הגרמני ללוחמת הצוללות.
המפקד העליון של הקריגסמרינה, אדמירל אריך רדר, הציע את התפטרותו להיטלר וזה קיבל את ההצעה ומינה תחתיו את קרל דניץ, מפקד צי הצוללות הגרמני שהיה צעיר יחסית.
ב-1 במרץ 1943 הועלה קומץ לדרגת אדמירל, ומונה למפקד קבוצת קרב חדשה אשר כללה את אניית המערכה "טירפיץ" ואת הסיירת "שרנהורסט".
הקרב היחיד שבו השתתפה הקבוצה היה "מבצע סיציליה" בספטמבר 1943. מטרת המבצע הייתה להשתלט על האי סבאלברד (שפיצברגן) שמצפון לנורווגיה.
עיקר חשיבותו של האי הייתה לצורך הקמת תחנות לחיזוי מזג האוויר.
שני הצדדים הקימו תחנות חיזוי על האי; במהלך המבצע, יצאו טירפיץ ושרנהורסט בליווי תשע משחתות, להפגיז את מתקני החוף של בעלות הברית, ולחפות על נחיתתם של חיילים גרמנים באי.
המבצע נמשך שלושה ימים, החל מ-6 בספטמבר ועד 9 בו, והייתה זו הפעם היחידה שבה ירתה טירפיץ בתותחיה הראשיים; התוצאה הייתה גרועה למדי, ובשלב מסוים ירתה טירפיץ על החיילים הגרמניים.
לאחר מספר ימים נסוג הכוח הגרמני, כיוון שמול העליונות הימית המוחלטת של בעלות הברית לא היו הגרמנים יכולים לתספק אותו.
היה זה המבצע האחרון שבו השתתפה טירפיץ.
ב-1 במרץ 1944 מונה קומץ למפקד הבסיס הימי בקיל, וב-16 בספטמבר של אותה שנה הועלה לדרגת גנרל-אדמירל.
לקראת סוף המלחמה הוא בעיקר פעל כדי לסייע לפליטים גרמנים מפרוסיה המזרחית להימלט מאימת הצבא האדום.
קומץ נפל בשבי הבריטי לאחר סיום המלחמה, ושוחרר בנובמבר 1946. הוא התפרנס בתחילה מעיבוד ומכירת ירקות, ולאחר מכן הפך לפקיד קבלה בקזינו של באד דירקהיים.
אוסקר פנו (בספרדית: Oscar Panno; נולד ב־17 במרץ 1935 בבואנוס איירס) הוא שחמטאי ארגנטינאי בדרגת רב-אמן.
היה אלוף ארגנטינה בשחמט מספר פעמים, התחרה באליפות העולם בשחמט.
הוא היה הראשון בין השחמטאים הארגנטינאים הבולטים שהיה יליד ארגנטינה.
בשנת 1953 זכה באליפות העולם לנוער.
בשנת 1953 הוענק לו תואר אמן בינלאומי ובשנת 1955 רב-אמן.
בשנת 1956 הוא סיים במקום התשיעי בתחרות המועמדים.
בהמשך, הוא זכה במספר תחרויות.
בסוף שנות ה-50 של המאה ה-20 הוא סיים לימודי הנדסת בניין.
מאז הוא בעיקר עסק במקצוע, ושיחק רק בתחרויות שחמט משניות.
בסוף שנות ה-60 של המאה ה-20 הוא חזר להתחרות בתחרויות משמעותיות.
בשנת 1999 הוא השתתף בתחרות לזכר ניידורף וחלק מקומות 5–7 עם אריאל סורין.
אוסקר פנו במשחקי אולימפיאדת השחמט
בין השנים 1954 ל-1992 השתתף אוסקר פנו ב-11 אולימפיאדות שחמט:
אוסקר רוזנפלד (13 במאי 1884 – אוגוסט 1944) היה סופר יהודי-אוסטרי, שנרצח במחנה הריכוז אושוויץ.
רוזנפלד נולד בקוריצ'אני שבמוראביה לז'נט רוזנפלד (ילינק).
הוא סיים את לימודיו בשנת 1908 וקיבל תואר דוקטור בווינה על עבודתו בנושא הצייר הגרמני הרומנטי פיליפ אוטו רונגה.
רוזנפלד היה פעיל בארגונים ציוניים שונים.
הוא כתב בעיתונים ובכתבי עת יהודיים, בהם "Die Welt" ו-"Juedische Volkssimme" ביקורות תרבות, אמנות, תיאטרון וספרות.
הוא היה חבר ב"אגודת תיאודור הרצל".
ב-1904 היה רוזנפלד ממקימי עיתון הנוער היהודי והסטודנטים "תקוותנו" (Unsere Hoffnung).
ב-1907 ייסד יחד עם הסופר הוגו צוקרמן, אגון ברכר ואחרים יוזמה לתיאטרון יהודי, בו יועלו דרמות יידיש מודרניות בשפה הגרמנית.
הרומן הראשון שלו, Die vierte Galerie (הגלריה הרביעית), ראה אור בשנת 1910. במלחמת העולם הראשונה שירת בצבא האוסטרו-הונגרי בסופיה בלשכת המסחר האוסטרית-בולגרית והיה העורך הראשי של עיתון המסחר "Bulgarische Handelszeitung" בשנים 1916–1918.
ב-1920 יצאו לאור שישה מספריו של רוזנפלד תחת הכותרת Tage und Naechte ("יום ולילה").
בין השנים 1923–1927 עבד כעורך העיתון הווינאי Wiener Morgenzeitung ("עיתון הבוקר הווינאי").
ב-1927 ייסד את התיאטרון היהודי החדש בווינה, Jüdische Künstlerspiele .
רוזנפלד תרגם ספרות יידיש קלאסית ומודרנית, ובין היתר את יצירותיהם של מנדלי מוכר ספרים, שלום עליכם, י"ל פרץ וי' י' זינגר .
רוזנפלד החל לעבוד בשבועון המצויר Die neue Welt בשנת 1929, ובהמשך הפך לעורך הראשי שלו.
האנשלוס בשנת 1938 הביא לסיום עבודתו בווינה.
הוא ואשתו הנרייט היגרו לפראג, שם הפך לכתב "ג'ואיש כרוניקל".
בשנת 1939 היגרה אשתו של רוזנפלד לאנגליה בציפייה לבואו, אך פרוץ מלחמת העולם השנייה מנע את הגירתו.
בנובמבר 1941 גורש רוזנפלד לגטו לודז' בפולין יחד עם 5,000 יהודים מפראג.
מיוני 1942 עבד בארכיון הגטו, שם השתתף בפרסום ובכתיבת הכרוניקה של גטו לודז'.
באוגוסט 1944 גורש אוסקר רוזנפלד לאושוויץ, שם נרצח בתא גז.
יומנו, שנכתב בגטו בין 17 בפברואר 1942 ל-28 ביולי 1944 בסדרה של 15 מחברות בית ספר, נשמר ביד ושם בירושלים.
Komoedianten (בעקבות שלום עליכם), 1930
בראשית היה הגטו: מחברות מלודז', בעריכת האנו לואי.
תורגם מגרמנית על ידי בריג'יט מ.
גולדשטיין, אוונסטון, אילינוי, הוצאת אוניברסיטת נורת'ווסטרן, 2002.
אוסקר קלמן (בהונגרית: Kálmán Oszkár, קישסנטפטר, 19 ביוני 1887 – בודפשט, 17 בנובמבר 1971) היה זמר אופרה (בס) הונגרי-יהודי.
שמו חי כיום בתולדות האופרה ההונגרית בעיקר כ"כחול הזקן" הראשון באופרה טירת הנסיך כחול הזקן של בלה בארטוק.
קלמן נולד במשפחה יהודית וסיים את לימודיו בתיכון עם תעודת בגרות, עבד כפקיד בעיר לוגוש, למד מוזיקה באופן פרטי ושר במקהלה מקומית.
לימים הוא למד פיתוח קול במינכן.
לאחר תקופת ניסיון התקבל לבית האופרה של בודפשט בשנת 1913. הוא הופיע לראשונה בתור רוח הרפאים של אבי המלט (באופרה המלט של אמברואז תומא), אך תפקידו העיקרי הראשון היה ב־14 במאי 1914 כסארסטרו (מוצרט: חליל הקסם).
בשנת 1918 הייתה הפרמיירה הראשונה והמפורסמת של ברטוק ב-24 במאי, לשביעות רצונו המלאה של המלחין, אך הקהל קיבל את היצירה החדשה בצורה תמוהה ולא הבין אותה.
בשנת 1927 אוטו קלמפרר חתם איתו חוזה בבית האופרה של ברלין הקרולאופר.
הוא השתתף גם שם בבכורות אחדות, למשל האופרה של פאול הינדמית (8 ביוני 1929).
בסתיו 1929 חזר לאופרה של בודפשט, שם נשאר עד 1940, עד החוק היהודי השני.
לאחר מכן הוא יכול היה להופיע רק בפני קהל יהודי בתיאטרון גולדמארק במסגרת הפעילות האמנותית של אומיקה - ההתאחדות הלאומית היהודית-הונגרית לחינוך.
משנת 1945 ועד פרישתו לגמלאות בשנת 1954 הוא הפך שוב לזמר בית האופרה.
הוא הופיע בקונצרטים ובאורטוריות כמעט כל שבוע במשך עשרות שנים.
הוא גם שיחק הרבה כזמר.
הוא הציג את "המנגינות המאוחרות" של זולטאן קודאי ב־7 במאי 1918 (עם ברטוק ליד פסנתר).
בתור זמר אופרה ואורטוריות הוא הופיע בערים רבות בגרמניה ובפראג.
הוא נטמן בחלקת האמנים בבית הקברות היהודי ברחוב קוזמה.
1946 - חבר לנצח של בית האופרה של בודפשט
1954 - עיטור העבודה הסוציאליסטית
על אוסקר קלמן בעמוד של אומיקה Adatlapja az OMIKE oldalán
אוסקר הרמן ארתור שליטר הוא דיפלומט גרמני.
שליטר נולד באסן, הוא למד משפטים, כלכלה וחקלאות באוניברסיטאות בברלין ובמינכן, ב-1928 הוא קיבל דוקטורט.
ב-1929 החל את עבודתו הדיפלומטית, בין 1932–1936 עבד בקונסוליה הגרמנית בניו יורק.
עם עליית השלטון הנאצי הוא הצטרף למפלגה הנאצית ב-1934, בין 1936–1939 עבד בשגרירות גרמניה בלונדון והיא מקורב לשגריר יואכים פון ריבנטרופ.
כדיפלומט הוא היה מעורב ב-1940 בפלישה הגרמנית לדנמרק.
ב-1964 מונה לשגריר גרמניה ביוון, בהיותו מכהן בתפקיד זה התחוללה מהפכה במדינה ויוון נהייתה למדינה דיקטטורית.
ב-1932 נישא לשחקנית ומלכת יופי דייזי דאורה ונולדו להם שני ילדים.
אוסקר פריירה גומס (בספרדית: Óscar Freire Gómez; נולד ב-15 בפברואר 1976) הוא רוכב אופני כביש ספרדי לשעבר.
פריירה נחשב לאחד הרוכבים הספרדים החזקים והבולטים ב, בזכות הישגיו שכוללים 3 זכיות במדליות זהב באליפות העולם, 7 קטעים בוואלטה אספנייה, 11 קטעים בטירנו - אדריאטיקו (וניצחון במהדורה של 2005) ו-4 קטעים בטור דה פראנס.
פריירה הצטיין גם במרוצים חד יומיים, הוא ניצח שלוש פעמים במילאנו - סן רמו ופעם אחת בגנט - וולגם.
פריירה נולד ב-15 בפברואר 1976 בטורלבגה, עיר בספרד.
ב-1997 הוא זכה במדליית כסף באליפות העולם באופני כביש עד גיל 23, לאחר שהפסיד לקורט אוורסן בספרינט רב משתתפים.
ב-1998 הוא חתם בקבוצת Vitalicio Seguros הספרדית.
בסוף עונת 1999, ניצח פריירה את אליפות העולם במקצה העלית שהתקיימה בורונה, לאחר בריחת סולו.
פריירה הצטרף לקבוצת מאפי קוויק סטפ האיטלקית, הוא ניצח שני קטעים בטירנו - אדריאטיקו וסיים שלישי במילאנו - סן רמו, כשמקדימים אותו פאביו באלדאטו ואריק צאבל המנצח.
הוא סיים תשיעי במרוץ אמסטל גולד ותשיעי בקלאסיקה סן סבסטיאן.
פריירה ניצח שני קטעים בוואלטה אספנייה וזכה שוב במדליה באליפות העולם, הפעם ארד באליפות שנערכה בפלואה.
ב-2001 פריירה סיים שני בפריז–טור, לאחר שניצח את הספרינט מהפלוטון בפער של 2 שניות מרישאר וירנק המנצח.
הוא זכה במדליית זהב שנייה בשלוש שנים באליפות העולם, מקדים את פאולו בטיני ואת אנדרז' האופטמן הסלובני בספרינט רב משתתפים בליסבון.
ב-2002 השתתף פריירה לראשונה בטור דה פראנס וניצח את הקטע השני.
פריירה הצטרף לקבוצת רבובנק ההולנדית (כיום נקראת יומבו–ויסמה).
הוא סיים שני בחץ ברבנט וניצח קטע בוולטה אה קטלוניה.
הוא סיים תשיעי באליפות העולם, לאחר שהגיע 12 שניות אחרי איגור אסטרלואה, בן מדינתו שזכה במדליית זהב.
ב-2004, רשם פריירה הישגים גדולים.
הוא ניצח את המונומנט מילאנו - סן רמו וקטע בטירנו - אדריאטיקו.
הוא התחרה באולימפיאדת אתונה, אך לא סיים את מרוץ הכביש.
פריירה ניצח קטע בוואלטה אספנייה וזכה בפעם השלישית באליפות העולם, עם ניצחונו הפך לרוכב הספרדי המעוטר ביותר באליפות העולם.
ב-2005, ניצח תחילה פריירה בשני מרוצים חד יומיים בספרד.
לאחר מכן ניצח במרוץ טירנו - אדריאטיקו וגם בשלושה קטעים במרוץ.
הוא סיים חמישי בלה פלש ואלון ובמילאנו - סן רמו.
פריירה ניצח את חץ ברבנט, כשהוא מקדים את מרק לוץ ואת אקסל מרקס.
ב-2006 ניצח פריירה בקטע נוסף בטירנו - אדריאטיקו ובפעם השנייה ברצף בחץ ברבנט.
הוא ניצח קטע אחד בוואלטה אל פאייס ואסקו ובטור דה סוויס.
פריירה רשם הופעה מוצלחת בטור דה פראנס עם ניצחון ב-2 קטעים, אך נטש את המרוץ בקטע ה-18. אחרי הטור, ניצח בקלאסיקת ואטנפול.
את 2007 פתח פריירה עם ניצחון במרוץ חד יומי בספרד, הוא ניצח בשני קטעים בוואלטה אה אנדלוסיה ואת המרוץ עצמו.
פריירה ניצח בפעם השנייה במילאנו - סן רמו, מנצח את אלן הווארד דייוויס (מקום שני) ואת תום בונן (מקום שלישי) בספרינט רב משתתפים.
הוא ניצח בפעם השלישית ברצף במרוץ "חץ ברבנט" וסיים שלישי בגנט - וולגם.
פריירה סיים שמיני במרוץ אמסטל גולד וסיים שני בקלאסיקת ואטנפול.
הוא ניצח בשלושה קטעים בוואלטה אספנייה וסיים שלישי בפריז–טור.
הניצחונות הראשונים של פריירה בעונת 2008 הגיעו בטירנו - אדריאטיקו, כאשר ניצח בשלושה קטעים.
באפריל הפך פריירה לספרדי הראשון שמנצח בקלאסיקה גנט - וולגם.
הוא ניצח קטע בטור דה סוויס, קטע בטור דה פראנס ואת קטגוריית הנקודות במרוץ, עם 270 נקודות.
מקדים את תור הוסהובד ואריק צאבל.
הוא ניצח קטע בוואלטה אספנייה.
ב-2009 ניצח בשני קטעים בטור דה רומאנדי.
ניצחון שלישי במילאנו - סן רמו
ב-2010 ניצח תחילה במרוץ חד יומי בספרד, ואז בשני קטעים בוואלטה אנדלוסיה.
במרץ, ניצח בפעם השלישית במילאנו - סן רמו לאחר שהקדים את תום בונן ואלסנדרו פטאקי.
עם ניצחונו הפך לרחוב הספרדי הכי הישגי לאחר שעקף את מיגל פובלט.
הוא ניצח שני קטעים בוואלטה אל פאייס ואסקו וסיים שישי באליפות העולם בג'ילונג.
בסוף העונה ניצח לראשונה בפריז–טור.
בעונתו האחרונה ברבובנק (2011) ניצח פריירה בשני קטעים בוואלטה אנדלוסיה וסיים תשיעי באליפות העולם.
בעונתו האחרונה בקריירה חתם פריירה בקבוצת קטושה הרוסית, הוא ניצח קטע בטור דאון אנדר ובוואלטה אנדלוסיה.
הוא רשם עונת מוצלחת בקלאסיקות האביב, אך לא הצליח לנצח אף מרוץ כאשר סיים 7 במילאנו - סן רמו, 2 בE3 פרייס פלנדרן, 4 בגנט - וולגם, 2 בחץ ברבנט, ו-4 במרוץ אמסטל גולד.
הוא נבחר לטור דה פראנס אך פרש לפני הקטע ה-7. במרוץ האחרון בקריירה שלו התחרה באליפות העולם וסיים במקום העשירי, 10 שניות אחרי פיליפ ז'ילבר.
אוסקר רבין היה אמן נון-קונפורמיסטי יהודי-רוסי שגורש מברית המועצות והיה מתגורר בצרפת.
אוסקר רבין נולד במוסקבה למשפחת רופאים יהודים, בוגרי אוניברסיטת ציריך.
אביו נפטר כאשר הוא היה בן 5 ואמו נפטרה בשנת 1941. בתחילת שנות ה-40 התחיל רבין ללמוד ציור.
בשנים 1946–1948 הוא התגורר בריגה ולמד באקדמיה לציור בעיר.
בשנת 1948 הוא עבר לאקדמיה לציור במוסקבה ,אך כבר בשנת 1949 סולק מהמוסד בעקבות האשמות בעבודות שלא בהתאם לריאליזם סוציאליסטי.
רבין חזר למורה הראשון שלו, ובמקביל עבד בעבודות מזדמנות לפרנסת המשפחה (הוא התחתן עם ביתו של הצייר שלימד אותו).
בשנות ה-50 היה רבין בין מקימי קבוצת אמנים לא רשמית.
בקיץ 1956 הוא הכיר את אולג צלקוב ובתערוכה של ציירים צעירים קיבל פרס.
תומכי הקו הרשמי של האמנות הסובייטית לא קיבלו את סגנון הציור של רבין.
בשנת 1974 הוא היה בין מארגני תערוכה ציורים במרחב הפתוח שפוזרה על ידי השלטונות.
בשנת 1977 הוא נעצר ולאחר מספר ימים קיבל הצעה לצאת לסיור באירופה ביחד עם כל המשפחה.
ביוני 1978 הוא הוזמן לשגרירות ברית המועצות בצרפת וקיבל הודעה שנשללה ממנו אזרחות של ברית המועצות והוא לא יכול לחזור.
רק בשנת 1990, בתקופת מיכאיל גורבצ'וב הצו בוטל ובשנת 2006 הוא קיבל אזרחות רוסית.
בהיותו בצרפת הוא המשיך בציור ועבודות שלו הוצגו בתערוכות שונות.
בשנת 1991 הוא להציג לראשונה הציג עבודותיו ברוסיה.
בשנת 2018, לקראת יובל 90 של הצייר, בפלה רויאל בפריז אורגנה תערוכה גדולה של עבודותיו.
ציוריו של רבין מוצגים, בין היתר, בגלריית טרטיאקוב במוסקבה, המוזיאון הרוסי בסנקט פטרבורג ובמרכז פומפידו בפריז.
אוסקר רבין היה נשוי פעמיים ואב לשני ילדים, בן ובת.
בנו, אלכסנדר רבין, היה צייר אף הוא.
אוסקר פרנצל היה אמן נוף גרמני, צייר בעלי חיים וליתוגרף, חבר הזצסיון הברלינאי.
הוא הפך לצייר בעלי חיים ונוף בנוסף לעבודתו כליתוגרף משנת 1879 בשיעורי הערב של מכון ההוראה של מוזיאון לאמנות דקורטיבית בברלין.
בין השנים 1884–1889 למד באקדמיה הפרוסית לאמנויות בברלין עם פאול פרידריך מאירהיים ויוגן בראכט.
עם עמיתו פאול מילר-קמפף בשנת 1889 הוא "גילה" את כפר הדייגים ארנשופ על הים הבלטי, שם קמה מושבת אמנים בשנים הבאות.
הוא זכה בפרסים ראשונים בתערוכות בברלין.
באחת הפעמים, בשנת 1896, זכה במדליית זהב גדולה בתערוכת האמנות הבינלאומית.
בשנת 1898 הקים יחד עם אמנים אחרים את הזצסיון הברלינאי והיה חבר בוועדה שלה.
בשנת 1902 הצטרף שוב לקבוצה והיה משנת 1904 ועד מותו חבר באקדמיה הפרוסית לאמנויות.
עבודותיו הוצגו בגלריה הלאומית העתיקה בברלין, במינכן ובמוזיאונים בדרזדן, קניגסברג, מגדבורג ווינה.
אוסקר ריי בולין ג'וניור היה רוצח סדרתי ואנס אמריקאי, אשר רצח שלוש נשים בטמפה, פלורידה, והוצא להורג.
מקרי הרצח נותרו בלתי מפוענחים במשך קרוב לארבע שנים, עד שבעלה של גרושתו של בולין סיפק למשטרה מידע אשר סיבך אותו והוביל לתפיסתו.
גם לאחר תפיסתו, בולין טען לחפותו עד יומו האחרון.
בולין נולד ב-22 בינואר 1962, בפורטלנד , אינדיאנה.
רוב חברי משפחתו השתכרו בעיקר כפועלי בניין או כעובדי קרנבל, והיו מפוזרים לאורך מספר מדינות, ביניהן פלורידה, אינדיאנה, קנטקי ואוהיו.
אביו של בולין נהג להכותו כילד, ובמקרה אחד לקחה אותו אמו לתחנת האוטובוס של בית הספר כשהוא קשור בצווארו עם רצועה.
נטה לפשע מגיל מוקדם והסתבך עם החוק פעמים רבות כנער; ב-1977, כשהיה בן חמש עשרה, נעצר לאחר שנתפס גונב.
ב-1982 חטף את חברתו, שריל הפנר, ונסע מסביב לאזור מפרץ טמפה במשך שעות כשהיא ברכבו.
נעצר באשמת כליאה לא חוקית, אך שוחרר לאחר שהאישומים בוטלו.
השניים התחתנו במחוז הילסבורו ב-1983.
ב-25 בינואר 1986, נטלי בלנש הולי בת העשרים וחמש, מנהלת סניף מסעדת מזון מהיר בטמפה, סיימה את משמרתה ונעלה את החנות ללילה יחד עם עמית לעבודה.
היא עזבה את המקום בערך בשעה 01:30 בלילה והמשיכה לרכבה.
היא נדקרה למוות, וגופתה נמצאה כעבור שעות בידי עובר אורח שיצא לריצת בוקר.
כעבור קרוב לשנה ב-5 בנובמבר 1986, סטפני קולינס בת השבע עשרה, תלמידה בבית הספר צ'מברלין, נעלמה לאחר שסיימה את משמרתה בבית המרקחת בו עבדה.
חודש לאחר מכן, ב-5 בדצמבר 1986, נמצאה גופתה עטופה כולה במגבות וסדינים.
היא נדקרה למוות וגולגולתה נמחצה.
באותו יום בו נמצאה גופתה של קולינס, טרי לין מת'יוס בת העשרים ושש, עובדת בנק, נעלמה.
רכבה אותר נטוש ליד סניף דואר כשהמנוע עדיין עובד, וגופתה נמצאה לאחר מספר שעות באזור מיוער כשהיא עטופה בסדין לבן.
גרונה נחתך וראשה הוכה בעזרת חפץ כבד.
כעבור שנה נעצר בולין באוהיו בגין חטיפה ואונס של אישה צעירה.
ב-1987, בולין ושני גברים נוספים חטפו ואנסו מלצרית בת עשרים בטולידו שבאוהיו.
לאחר האונס ניסה בולין לירות בה בניסיון לרצוח אותה, אך האקדח נתקע, ולכן שחרר אותה בסמוך לכביש מהיר בפנסילבניה.
הוא נתפס במהרה ולאחר משפטו נידון לתקופת מאסר של 22 עד 75 שנים.
ב-1989 התגרשה הפנר מבולין והתחתנה שנית.
היא סיפרה לבעלה החדש על הרציחות שבולין התוודה עליהן בפניה, והוא התקשר למשטרה לדווח על כך.
עדים נוספים החלו להופיע כדי להעיד נגד בולין, ביניהם אחיו החורג ובן דודו.
הפנר העידה שהיא הייתה בחברתו של בולין לפני שהוא חטף את הולי וכי לאחר מכן עזרה לו להיפטר מכמה ראיות.
אחיו החורג של בולין העיד כי ראה אותו מכה את מת'יוס ומנסה להטביע אותה עם צינור גינה.
בן דודו סיפר למשטרה כי הוא ובולין חטפו אישה בת שלושים, דבורה דיאן סטואו, מחוץ למכולת בגרינוויל, טקסס, ב-1987. הוא העיד שבולין אנס אותה ולאחר מכן חנק אותה למוות.
בולין נמצא אשם בגין רצחה של הולי ונידון למוות ביולי 1991. לאחר מכן נידון למוות שוב בשל הרצח של קולינס, ופעם נוספת עבור הרצח של מת'יוס.
ביום שלפני הוצאתו להורג התראיין בולין לרשת WTVT, וכשנשאל על מותו הקרב, תיאר את תחושותיו כשחרור מעונש ארוך, זאת לאחר שהיה כלוא ב-28 השנים שקדמו לכך.
ארוחתו האחרונה כללה סטייק אנטריקוט, תפוח אדמה אפוי, סלט, לחם שום, פאי מרנג לימון, ומשקה קוקה קולה.
הוא סירב לומר מילים אחרונות, והוצא להורג בבית הסוהר פלורידה באמצעות זריקת רעל בשעה 10:16 בערב ה-7 בינואר 2016.
אוסקר פטיפורד היה נגן קונטרבס, צ'לן ומלחין ג'אז אמריקאי.
הוא היה אחד הנגנים הראשונים שעבדו בסגנון הבי בופ.
אמו הייתה משבט צ'וקטאו, ואביו היה חצי צ'רוקי וחצי אפרו-אמריקאי.
הוא גדל וניגן בלהקה המשפחתית בה שר ורקד לפני שעבר לפסנתר בגיל 12, ואז עבר לנגן בקונטרבס כשהיה בן 14. הוא צוטט באומרו ש"הוא לא אהב את הדרך בה אנשים מנגנים בבס ולכן פיתח את דרכו לנגן אותו".
אף על פי שזכה להערכה רבה מאמנים רבים וביניהם נגן הקונטרבס מילט הינטון בגיל 14, הוא ויתר על הנגינה ב-1941 מכיוון שלא האמין שהוא יכול להתפרנס ממקצוע זה.
כעבור חמישה חודשים הוא פגש שוב את הינטון, ששכנע אותו לחזור למוזיקה.
בשנת 1942 הצטרף ללהקת צ'רלי בארנט ובשנת 1943 זכה לתשומת לב ציבורית רחבה יותר לאחר שהקליט עם קולמן הוקינס בשירו "האיש שאני אוהב".(The Man I Love)