tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
היחידה הבכירה ואחד מגופים אבטחת אישים הוותיקים בעולם הוא חיל אנשי החצר, Monteros de Espinosa, משנת 1006 ונוצר על ידי סנצ'ו גרסיה מבית קסטיליה.
עוד לפני תקופת המלוכה הראשונה בספרד, הקימו המלכים הקתוליים את המשמרות הישנים של קסטיליה (Guardias Viejas de Castilla).
בהמשך, המלך הראשון בספרד, קרל החמישי הורה לפלוגה של אותם שומרים לשמור ולהתגורר בארמונו.
מאוחר יותר, אביו של קרל החמישי, פיליפ הנאה הגיע לספרד בשנת 1502 הביא איתו את "הקשתים של בורגונדי" ועם סגנונם הבורגונדי, יחד עם שתי יחידות שירתו כגוף אבטחה מלכותי עד לארגון מחדש של "כוחות הבית המלכותי" (Tropas de Casa Real) על ידי פליפה החמישי.
בתקופת שלטונו התארגנו משמרות המלוכה:
במאה ה-19 נוסף למשמרת חיל רגלים ימי.
המשמר פורק בשנת 1931 כתוצאה מהקמת הרפובליקה השנייה והוחלפה על ידי "סיירת משמרות הסוסים הנשיאותית" (Escuadrón de Escolta Presidencial), שהייתה מערך פרשים.
עד שנת 1936 הוא כלל את חיל הרגלים "גדוד המשמרות הנשיאותיים" (Batallón de Guardia Presidencial) שנשאר נאמן לרפובליקה במהלך מלחמת האזרחים.
תחת פרנסיסקו פרנקו, על פי צו מ-4 בפברואר 1949, אורגן ביתו הצבאי של הגנרליסימו מחדש ועל בסיס היחידות הרפובליקניות "הגדוד של משמרות כבודו ראש המדינה" (Regimiento de la Guardia de S.E.
el Generalísimo) הוקם גדוד משמרות הגנרליסימו והיחידה שימשה כגוף אבטחה עד למותו של פרנקו.
עם מותו של פרנקו ועלייתו של המלך חואן קרלוס כראש המדינה והמפקד הראשי של הכוחות המזוינים, גדוד המדמר השתלב בצבא החדש תחת המלך והיווה את הבסיס למה שהוא כיום גווארדיה ריאל המודרני - "רגימנט המשמר המלכותי" (Regimento de la Guardia Real), האחראי לאבטחת המלך וכפוף משרד ההגנה.
תפקידו העיקרי של המשמר המלכותי הוא לספק ביטחון צבאי למלוכה.
בנוסף להגנה על בני משפחת המלוכה הספרדית, תפקידיה הנוכחיים של היחידה כוללים הגנה על ראשי מדינות זרים המבקרים בספרד, ועל ארמונות מלוכה כמו ארמון המלוכה של מדריד, ארמון אל פרדו וארמון סרסואלה.
הגדוד הוא יחידת לחימה פעילה ונשלחה לבוסניה ואפגניסטן.
המשמר לוקח חלק באופן קבוע בתרגילים צבאיים המאורגנים בשיתוף עם כל שלוש הזרועות של צבא ספרד.
המשמר מעורבת בטקס החלפת המשמר (Cambio de la Guardia) בארמון המלכותי ביום רביעי הראשון בכל חודש בין השעות 12 בצהריים לשעה 14:00 (למעט יולי, אוגוסט וספטמבר).
חייליו נוכחים במצעדים צבאיים בבירה הלאומית מדריד בחגים רשמיים.
"המשמעות של מריה קארי" הוא ספר זיכרונות מאת הזמרת-יוצרת האמריקאית מריה קארי, שהופץ ב-29 בספטמבר 2020. הספר נכתב על ידי קארי, ביחד עם מיכאלה אנג'לה דייוויס.
אורך הכריכה הקשה הוא 368 עמודים, בעוד אורך הכריכה הרכה הוא 352 עמודים.
הספר תואר כ"מסע הבלתי סביר של קארי, תוך ניסיון שהיא נקלעת לסוגיות מורכבות הקשורות לגזעה, זהותה, מעמדה וילדותה.
כמו כן עוסק הספר בטראומה המשפחתית שנאלצה לעבור".
הספר יצא לאור בהוצאת אנדי כהן ספרים, מבית הנרי הולט.
בבריטניה יצא בהוצאת פאן מקמילן.
בנוסף לכך, נכנס הספר לרשימת רבי-המכר של הניו יורק טיימס, תוך שהיה לספר הנמכר ביותר בשבוע צאתו.
ספר הזיכרונות כולל הקדמה ואפילוג ומחולק לארבעה חלקים: "Wayward Child", "", "All That Glitters" ו-"Emancipation".
הוא מתמקד בילדות, בקריירה ובקשרים האישיים והמקצועיים של קארי, תוך שהוא כמעט ואינו עוסק באירועים שקרו לה לאחר שנת 2001, היות שהיא בחרה להתמקד במה שקרה קודם לכן.
הוא מתחיל בכך שהיא מספרת שהיא נותרה לבד, תוך שהיא עברה מ-13 מקומות שונים והרגישה בודדה.
בהמשך, היא מפרטת שהיא נוצלה על ידי אחותה, אליסון, עקב חשש מאחיה מורגן והרגישה מוזנחת על ידי אמה, פטרישיה.
ספר הזיכרונות עוסק בחוויות מוקדמות עם גזענות ובמאבק בזהות העצמית והערך העצמי שלה, עמם היא התמודדה במהלך שנות חיה המוקדמות.
במהלכו, היא מדברת על השנים בהן הרגישה כלואה ורחוקה מהמעריצים שלה, בעקבות הקשר שלה עם טומי מוטולה.
הספר מציג את אשר גרם לה להיפרד ממנו ומאוחר יותר להתגרש ממנו וכיצד צמחה באופן יצירתי כאמנית.
הוא מפרט את האירועים שקדמו להפצתו של הסרט "כל מה שנוצץ" והפסקול הנלווה שלו.
בנוסף לכך, קארי הצהירה כי במהלך צאתם של הסרט והפסקול, היא הרגישה נבגדת על ידי משפחתה, רדופה על ידי צהובונים ושרויה בפחד בעקבות טומי מוטולה.
בהמשך, היא מפרטת על כך שהיא נותרה עם טראומות בעקבות כל אשר פקד אותה, אך מצהירה שהדבר חיזק את הקשר שלה עם אלוהים.
בין היתר, מפורטות בו ההיסטוריות של כמה משיריה, תוך שיש שם ניתוח של כמה מהמילים של אותם השירים.
כדי לקדם את ספר הזיכרונות, קארי הוציאה את The Rarities ודיברה על כך עם אופרה וינפרי בתוכנית הטלוויזיה שלה באפל TV פלוס, "The Oprah Conversation".
הספר זכה להצלחה מסחרית רבה.
הוא היה לספר הביוגרפי של אמן R&B\נשמה, הנמכר ביותר לפרק זמן מסוים.
בין היתר, היה לספר הזיכרונות הנמכר ביותר לפרק זמן מסוים.
כלפי ספר הזיכרונות הופנו מאות ביקורות שונות.
להלן לקט מאתרים והמגזינים שסקרו אותו והפנו כלפיו הן ביקורות חיוביות והן ביקורות מעורבות:
המשמר המלכותי (בדנית: Kongelige Livgarde) הוא רגימנט מיוחד בצבא המלכותי הדני, אשר נוסד ב-30 ביוני 1658 בידי פרדריק השלישי, מלך דנמרק.
המשמר אחראי על ביטחונה של משפחת המלוכה הדנית, אך משמש גם כרגימנט סדיר של הצבא.
חיילי המשמר עוברים אימונים צבאיים רגילים, לצד אימונים מיוחדים באבטחה.
המשמר הוקם ב-30 ביוני 1658 בידי פרדריק השלישי, מלך דנמרק.
הוא נקרא בתחילה "המשמר הרגלי המלכותי", וזאת מכיוון שב-1661 הקים המלך פרידריק גם את משמר הפרשים המלכותי.
ב-1866 פורק משמר הפרשים, ומאז המשמר הרגלי נודע בפשטות בתור "המשמר המלכותי".
מטרתו המקורית של המשמר הייתה להגן על המלך ועל משפחת המלוכה, אולם בפועל הוא לקח חלק ברוב מלחמותיה של דנמרק.
זמן קצר לאחר הקמתו הוא נשלח להשתתף במלחמה נגד שוודיה, ומילא חלק חשוב בהגנה על הבירה קופנהגן.
בין השנים 1675–1679 הוא השתתף במלחמת סקונה, ושנה לאחר מכן לקח חלק במלחמת תשע השנים.
המשמר השתתף גם במלחמת הירושה הספרדית, במלחמה הצפונית הגדולה, ובהגנה על קופנהגן ב-1807. המשמר השתתף גם במלחמת שלזוויג הראשונה ובמלחמת שלזוויג השנייה.
ב-1940 ניסו חלק מחיילי המשמר להתנגד לפלישת גרמניה הנאצית לדנמרק, וב-1943 התנגד המשמר לניסיון הגרמני לפרוק מנשקו את הצבא הדני (מבצע ספארי).
במסגרת נאט"ו, חיילי המשמר נשלחו ככוח שמירת שלום לקפריסין, יוגוסלביה, אריתריאה, עיראק ואפגניסטן.
בעיראק נהרג אחד מחיילי המשמר ובאפגניסטן איבד 14 איש.
המשמר המלכותי מקיים מדי יום טקס חילופי משמרות ברחבת ארמון אמליאנבורג, אשר מהווה מוקד משיכה מרכזי לתיירים בקופנהגן.
ב-2008 נערכו בקופנהגן חגיגות 350 להקמת המשמר.
המשמר המלכותי של הוד מלכותו (בנורווגית: Hans Majestet Kongens Garde) הוא גדוד מיוחד בצבא נורווגיה הפועל ברציפות מ-1856. לגדוד ישנן שתי מטרות עיקריות: להגן על משפחת המלוכה הנורווגית, ולהגן על עיר הבירה אוסלו במקרה של מלחמה.
המשמר המלכותי הנורווגי הוקם ב-1856 בידי אוסקר הראשון, מלך שוודיה אשר שימש גם כמלך נורווגיה.
כבסיס להקמת היחידה שימשה יחידת פרשים קטנה, אשר הייתה מורכבת מנורווגים בלבד, ותפקידה העיקרי היה לבצע שליחויות עבור המלך בין סטוקהולם לאוסלו.
כדי להדגיש את מעמדו כמלך נורווגיה, החליט המלך אוסקר להפוך את יחידת הפרשים הזו לפלוגה מיוחדת ששולבה בתוך המשמר המלכותי השוודי, והייתה מורכבת מנורווגים בלבד.
הפלוגה הוצבה בתחילה בסטוקהולם, אולם בהמשך הועברה לאוסלו שם שימשה גם כיחידת הגנה על העיר.
ב-1905 זכתה נורווגיה בעצמאות, והמשמר המלכותי הנורווגי הפך ליחידת המשמר של הוקון השביעי, מלך נורווגיה.
המשמר הוגדל והפך מפלוגה בודדת לגדוד שלם.
הניסיון הקרבי הראשון של חיילי הגדוד היה במלחמת העולם השנייה.
במהלך המערכה בנורווגיה, חיילי המשמר לחמו בוורמאכט בקרב מידצקוגן, ותודות לאומץ לבם הצליח מלך נורווגיה להימלט מאוסלו יחד עם הממשלה.
חיילי המשמר המשיכו להילחם בפולשים במרכז נורווגיה, באומץ רב ולפעמים באכזריות.
עד מהרה הם נודעו בפי חיילי הוורמאכט בכינוי "השדים השחורים" (בשל מדיהם הכהים).
כיום המשמר מורכב מארבע פלוגות, והוא אחראי על הגנת משפחת המלוכה ועל הגנת אוסלו בכלל.
רוב חיילי המשמר מוצבים בתפקיד במסגרת השירות הלאומי שלהם, ועוברים הכשרה מיוחדת ואינטנסיבית לצורך כך.
המשמר עורך טקס החלפת משמרות מול הארמון מדי יום, בין השעות 13:30–14:00. הטקס הוא אירוע פופולרי שמושך תיירים ותושבים מקומיים כאחד.
המשמר עורך מצעדים לרגל אירועים חשובים כמו הפתיחה השנתית של הסטורטינג בידי המלך, חגיגות לאומיות וביקורים של מנהיגים זרים.
פרט למדיהם הרגילים, לאנשי המשמר ישנם גם מדי טקס מיוחדים בצבע כחול כהה אשר נותרו כמעט ללא שינוי מאז 1856. אנשי המשמר חובשים כובעי ברסגליירי איטלקיים.
מנהג זה החל מאז שהנסיכה לואיזה ביקרה באיטליה, וכל כך התרשמה מכובעי הברסגליירי, עד שהתעקשה שהם יכנסו לשימוש גם במשמר המלכותי הנורווגי.
קמע מפורסם של המשמר הוא פינגווין קיסרי בשם נילס אולף, המתגורר בגן החיות אדינבורו שבסקוטלנד.
הפינגווין הוא חייל רשמי במשמר המלכותי, בעל דרגת גנרל-מיור ומשמש כקולונל המטה של המשמר.
כאשר מת הפינגווין הראשון של המשמר, אומץ פינגווין שני אשר נקרא "נילס אולף השני" וירש את דרגותיו ותאריו של נילס אולף הראשון.
כיום הקמע של המשמר הוא נילס אולף השלישי.
המשמר הדומם הייתה קבוצת מחאה אמריקאית למען זכות הבחירה לנשים.
הקבוצה הפגינה מול הבית הלבן החל מינואר 1917 ועד ליוני 1919 עם העברת התיקון ה-19 לחוקת ארצות הברית.
המחאה נוסדה על ידי מפלגת הנשים הלאומית ואליס פול.
לאחר בחירתו בשנית לנשיאות של וודרו וילסון חשו הנשים האמריקאיות אכזבה מחוסר ההתקדמות בנוגע לתיקון החוקה והבטחת זכות הבחירה.
קבוצת סופרג'יסטיות ובראשן אליס פול ולוסי ברנס החליטו לפעול לשינוי המצב.
הן ארגנו פגישה במטה הקונגרס האמריקאי למען זכות ההצבעה לנשים, שהיה ממוקם במרחק קצר מן הבית הלבן.
האריוט סטנטון בלאץ', בתה של אליזבת קיידי סטנטון, העלתה את הרעיון כי יש להביא את הנשיא לכדי הבנה כי מספר גדול של נשים דורשות כי יפעל למען חירותן וזכויותיהן, ולשם כך יעמדו על המשמר מחוץ לבית הלבן במחאה שקטה ויהוו "משמר דומם" על חירותן.
מטרת המחאה הייתה להביא את הנשיא וילסון להעביר תיקון לחוקה שיבטיח שוויון זכות הצבעה לנשים, הנשים תכננו להפעיל לחץ על הנשיא עד לאישור התיקון.
ב-10 בינואר 1917 התקיימה ההפגנה הראשונה של המשמר הדומם מחוץ לבית הלבן.
הייתה זו הפעם הראשונה שבה אקטיביסטים ארגנו מחאה מול שערי הבית הלבן.
הן נודעו בשם "המשמר הדומם" הודות לאופי השקט של מחאתן, בה עמדו בשלווה בעודן אוחזות שלטים ועליהן מסרים עוצמתיים נגד פעילות הנשיא.
בעצתה של אליס פול, מחאתן של הנשים הייתה שקטה ובמהלכה נמנעו מעימות פיזי או מילולי, נמנעו מיצירת קשר עין עם עוברי אורח זועמים.
הנשים הפגינו במשך שישה ימים בשבוע (מלבד ימי ראשון), למרות תנאי מזג האוויר הקשים.
הן הניפו שלטים שעליהן נכתבו כתובות שונות שנוסחו כפניה אל הנשיא, בהן "אדוני הנשיא, כמה זמן ימתינו הנשים לחירותן?", "אדוני הנשיא, מה תעשה למען זכות הבחירה לנשים?" ושלטים נוספים.
כדי לעודד תגובה מצד הנשיא, הלכה לשון השלטים והחריפה ובחלקם אף שולבו מילותיו של הנשיא עצמו.
הנשים גיוונו את מחאתן וכללו בה ייצוג של פלחי אוכלוסייה שונים בהתאם לימי ציון בשנה, כך למשל ביום המורה הזמינו מורות להשתתף בהפגנה, וב"יום הקולג'" כל מפגינה הציגה על בגדיה את סמל הקולג' שבו למדה.
בעוד בתחילת ההפגנות זכו הנשים בעיקר להתעלמות מצד הבית הלבן, שלא נקט בהתנגדות משמעותית למחאתן, הסובלנות כלפיהן התפוגגה עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה באפריל 1917. כוחות המשטרה, בתמיכת הבית הלבן, החלו לבצע מעצרים של הנשים, על אף שלא חל שינוי כלשהו באופן מחאתן.
עד חודש אוקטובר 1917 עצרה המשטרה לפחות שבעים נשים.
14 בנובמבר 1917 נודע בשם "ליל האימים" (Night of Terror) בשם מעשי האלימות של סוהרים כלפי אסירות סופרג'יסטיות בכלא אוקוקואן בווירג'יניה.
מפקדי הכלא מאסו בהפגנות האסירות והורו להשתמש בכוח פיזי כלפיהן.
כאשר הנשים הראו התנגדות כלפי הסוהרים הן הוכו ונדחפו לתאיהן.
כתוצאה מן האלימות שהופנתה כלפיהן סבלו אסירות משברים, פציעות וזעזע מוח, אולם נמנע מהן טיפול רפואי ראוי.
חלק מן האסירות פתחו בשביתות רעב, ובתגובה הורו להאכילן בכפייה.
לאחר פרוץ מלחמת העולם, רבים מן הארגונים למען זכות הצבעה לנשים האמינו כי יש להשהות את הפעילות נגד הממשל.
לעומתן, מנהיגות מפלגת הנשים הלאומית החליטו להמשיך בהפגנות.
נשות "המשמר הדומם" זכו לתגובות שליליות מצד הציבור ונתפשו כלא פטריוטיות.
הנשים לא נרתעו מתגובות אלה ואף החריפו את מחאתן.
בתגובה להמשך ההפגנות, הופנו אל הנשים המפגינות תגובות אלימות מצד עוברים ושבים, לרבות הרס של שלטים שהניפו.
המשטרה שנכחה במקום לא הגיבה למול האלימות שהופנתה כלפי המפגינות.
כמו כן, המשטרה החלה להחרים את השלטים, נשים שהתנגדו להחרמת השלטים שברשותן נעצרו.
המעצרים נמשכו, נל מרסר נעצרה בשנת 1919, מספר ימים לפני הצבעה בבית המחוקקים ונשפטה ל-5 ימים בכלא.
התיקון ה-19 לחוקה עבר בבית הנבחרים ב-21 במאי 1919 ובסנאט ב-4 ביוני באותה שנה, והעניק לנשים בארצות הברית את זכות הבחירה.
מחאת "המשמר הדומם" העלתה את התמיכה בציבור למתן זכות הצבעה לנשים, לחצים חברתיים אלה היו בין הגורמים שהביאו את הנשיא וילסון להסכים לתיקון לחוקה.
חברות מפלגת הנשים המשיכו לפעול כדי לאשר את העברת התיקון בכל המדינות.
מחאתן הנשים גם השפיעה על מערכת הבחירות באותה שנה, האווירה הפוליטית תרמה להיבחרו של הנשיא וורן הרדינג אשר הנהיג רפורמות שונות למען נשים.
המשמר הלאומי היא יחידה בצבא יוון המורכבת מכוחות מילואים, ואמונה על הגנת העורף היווני במקרה של מלחמה.
המשמר הוקם לראשונה ב-1843 בידי אותון, מלך יוון, כיחידה שנועדה להגן על העורף היווני במקרה של מלחמה.
ב-1948 בשל פרוץ מלחמת האזרחים היוונית, בוטלה היחידה והוחלפה בידי יחידות עצמאיות למחצה שנקראו גדודי ההגנה של המשמר הלאומי (הידועים בראשי התיבות TEA).
יחידות אלו נלחמו לצד כוחות הממשלה במהלך המלחמה, וסייעו באכיפת החוק בארץ.
גדודי ההגנה היו עצמאיים מדי, ונודעו בעמדה הפוליטית המובהקת שלהם, המזוהה עם הימין הקיצוני.
אי לכך, ב-1982 הורה אנדראס פפנדראו על פירוקם של גדודים אלו, ועל הקמה מחודשת של המשמר הלאומי.
כיום, המשמר מגויס על בסיס התנדבותי מקרב כוחות המילואים של צבא יוון, ואנשיו עוברים אימונים סדירים.
חיילי המשמר זוכים להערכה רבה ביוון, וב-2017 החליטה ממשלת יוון להכריז על שנת 2017 כ"שנת המשמר הלאומי".
במהלך שנה זו נערכו אירועי הוקרה רבים למשמר.
החל מ-2019 גם נשים יכולות לשרת במשמר.
המשמר הנשיאותי היא יחידת חיל רגלים טקסית בצבא יוון, האחראית לביטחונו של נשיא יוון.
זו היחידה האחרונה של אבזונים (יחידות עלית של לוחמה הררית) בצבא יוון, ולפיכך אנשיה בולטים במדיהם המסורתיים.
המשמר הוקם ב-24 בדצמבר 1868 בצו מיוחד של גאורגיוס הראשון, מלך היוונים.
הוא נועד לשמש בתחילה כמשמר המלכותי של המלך, ובהתאם לכך נבחרו אליו רק חיילים ותיקים ומשכלים יחסית, עם עבר ללא דופי.
חייל במשמר המלכותי הועלה בדרגה באופן אוטומטי, וחיילי המשמר זכו לעמוד במסדרים בצד ימין.
גרעין המשמר הורכב משתי יחידות של אבזונים - לוחמי עלית בצבא יוון, שהתמחו בעיקר בלוחמה הררית, וכן מפלוגת פרשים אחת.
ב-21 במרץ 1914 הוציא יורשו של גאורגיוס, קונסטנטינוס הראשון, מלך היוונים, צו מיוחד שבמסגרתו המשמר עבר ארגון מחדש ושמו שונה ל"משמר הארמון".
הוא קוצץ, אך נוספה לו פלוגה אחת מכרתים.
ב-1924 נמלט גאורגיוס השני, מלך היוונים מהארץ, והוכרז על הקמתה של הרפובליקה ההלנית השנייה.
ב-1926 חוקק הפרלמנט היווני חוק מיוחד שבמסגרתו הוקם המשמר מחדש בתור "פלוגת המשמר הנשיאותית", אשר הייתה אחראית כעת על ביטחונו של נשיא יוון.
ב-1935 חזר גאורגיוס השני לשלוט ביוון, והפך את המשמר הנשיאותי בחזרה למשמר המלכותי.
ב-1941 נכבשה יוון בידי מדינות הציר במלחמת העולם השנייה, והמלך נמלט שוב מהארץ.
הגרמנים אפשרו למשמר המלכותי, שבאותה עת מנה 150 איש, להמשיך ולהתקיים, ולשמור על אנדרטת החייל האלמוני באתונה.
לאורך המלחמה, התכנה המשמר "משמר הדגלים" בפי תושבי יוון.
עם סיום המלחמה שוחררה יוון, אולם נושא המלוכה נותר פתוח.
אי לכך, המשיכו אנשי המשמר לשמור על הכינוי "משמר הדגלים".
ב-1946 אושרה המלוכה במשאל עם, וגאורגיוס חזר לשלטון.
המשמר חזר להיות המשמר המלכותי.
במהלך מלחמת האזרחים היוונית, הוגדל המשמר המלכותי ל-300 איש, ולאחריה צומצם ל-250. ב-1973 בוטלה סופית המלוכה ביוון, והמשמר חזר להיות המשמר הנשיאותי.
עם זאת, פלוגת הפרשים שלו פורקה.
כיום, המשמר הוא יחידה טקסית בעיקרו, אולם אמון על אבטחת הנשיא והאחוזה הנשיאותית, כמו גם על אנדרטת החייל האלמוני.
חיילי המשמר משתתפים גם בטקסים רשמיים שונים, ובמצעדים צבאיים מקבלים את הזכות לצעוד ראשונים.
הם בולטים תמיד בשל מדיהם הססגוניים, וסגנון צעדתם הייחודי.
הם מגויסים בהתנדבות מקרב אנשי צבא יוון, כאשר דרישת הסף היא שגובהו של המתנדב יהיה לכל הפחות 1.87 מטר.
המשמר המלכותי של בחריין הוא יחידה של כוח ההגנה של בחריין .
ביוני 2011, המלך חמד מינה את בנו בן ה-24 נאצר בן חמד אל חליפה למפקד המשמר המלכותי.
המנהיג הפוליטי של האופוזיציה עלי סלמאן טען ב-2009 כי "אף שיעים לא גויסו לשרת במשמר המלכותי, אף על פי שהם מהווים למעלה ממחצית האוכלוסייה".
המשמר האדום (בהונגרית: Vörös Őrség) היה ארגון אכיפת חוק שפעל תחת הרפובליקה הסובייטית הונגרית.
הוא הוקם בצו מ-26 במרץ 1919, וקיבל את תפקידי הז'נדרמריה, המשטרה, משמר הגבול והמשמר הפיננסי (מכס, בלו, מיסים וכדומה).
צו מס' 1 מתאריך 26 במרץ קבע, בין היתר: "המשמר האדום מהווה חלק משלים לצבא האדום וניתן לשבץ את חבריו לשירות צבאי או להעבירם לצבא האדום בכל עת.
במקביל להקמת המשמר האדום כל כוחות המשטרה בעלי תפקוד של אכיפת חוק יחדלו מלהתקיים.
המשמר האדום כפוף ישירות לקומיסר העם לענייני הפנים (שר הפנים)."
המדינה חולקה ל-11 מחוזות וכן למחוז ה-12 בירת הונגריה בודפשט, המפקדים הראשיים של המשמר בבודפשט היו לפי הסדר פרנץ ינצ'יק, ארנה לנדלר, (שהיה מפקד "המשמר האדום" בבודפשט וגם סגן מפקד המשמר האדום הלאומי כסגן קומיסר העם לענייני פנים) דזיה בירו וארנה זיידלר.
המשמר האדום לא היה מורכב רק מחיילים שפורקו מנשקם ומפועלים קומוניסטים מסורים, אלא גם מיזג את צוות המשטרה והז'נדרמריה שפורקו.
המפקד העליון הלאומי היה (לפי סדר) ארנה לנדלר, ד"ר.
פרנץ ראקוש, ד"ר זולטאן ויידה, אדה צ'לפקו ובסוף לתקופה קצרה מתיאש ראקושי.
המשמר בוטל על ידי ממשלת פיידל ב-3 באוגוסט בצו.
ב-ט באוגוסט באוגוסט הוקמה שוב הז'נדרמריה על יד ממשלת פרידריך.
במסגרת המשמר האדום נקבעו סמכויות הדרגים השונות נגד גורמי הפשיעה (מפקדה ארצית, מטה מחוז, מחלקות בילוש גדודי) בהתאם לאופי הפשעים.
לפיקוד הלאומי המרכזי השתייכה למשל מחלקה 3 לחקירות פליליות ועסקה בעיקר באיתור עבירות ברמה לאומית (בפועל בעיקר באזורים מחוץ לבודפשט): תיקים בהליכים של בית משפט צבאי, פעולות נגד רכוש הציבור, חקירות הדורשות מומחיות או שיתוף פעולה מיוחד.
שם המחלקה השתנה מספר פעמים (ועדת החקירות של המשמר האדום, הקבוצה המרכזית לחקירות פליליות), אך כללי הנוהל שלה לא השתנו באופן משמעותי.
המשמר המלכותי של בהוטן הוא אחת משלוש הזרועות המרכיבות את הכוחות המזוינים של בהוטן לצד הצבא המלכותי, המשטרה המלכותית.
המשמר המלכותי כולל את 1,000 החיילים המובחרים ביותר של הצבא המלכותי, אשר אמונים על הגנת משפחת המלוכה הבהוטנית.
המשמר נמצא תחת פיקודו האישי של מלך בהוטן.
חיילי המשמר מקבלים את הציוד המתקדם ביותר של הצבא המלכותי ועוברים אימונים נוקשים בהודו.
חיילי המשמר הוכיחו את עצמם במהלך מבצע הכל ברור - פעולה של צבא בהוטן כנגד בדלנים איסלאמיים באסאם שפעלו כנגד בהוטן במהלך השנים.
בפיקודו האישי של המלך ג'יגמה סינגייה ואנגצ'וק, הוביל המשמר את ההתקפות כנגד הבדלנים ונחל ניצחונות רבים עם אבדות מעטות.
במערב, ספג המשמר המלכותי ביקורת מארגוני זכויות אדם בטענה שהוא מבצע מעצרים שרירותיים ואפילו עינויים כנגד מתנגדים למשפחת המלוכה.
המשמר הסינגפורי הוא יחידה מובחרת בצבא סינגפור המתמחה בעיקר בתגובה מהירה ובלוחמה בשטח בנוי.
המשמר הוקם ב-1 בינואר 1975 בתחילה כבריגדה, ולאחר מכן צומצם לגודל של רגימנט בן 3 גדודים.
לוחמי המשמר הם חיילים רגליים סדירים שעוברים אימונים מפרכים והכשרה מגוונת.
הם מתאמנים בלוחמה אמפיבית, בסנפלינג ובנחיתה ממסוקים.
חיילי המשמר לובשים כומתות ייחודיות בצבע חאקי ועל שרוולים ישנה לשונית מיוחדת שעליה כתוב "המשמר".
המשמר הלאומי הישראלי הוא גוף מבצעי של משטרת ישראל, הפועל במסגרת משמר הגבול.
המשמר הלאומי הושק ביוני 2022, והחל לפעול מבצעית באותה שנה, אך הוסדר רשמית בשנת 2024. ייעודו המרכזי הוא לחזק את ביטחון הפנים באמצעות לחימה בטרור, טיפול בהפרות סדר, סיוע במצבי חירום ותגבור פעילות המשטרה בשגרה ובחירום.
המשמר פועל בפריסה ארצית באמצעות חטיבות אזוריות בצפון, מרכז ודרום.
הרעיון להקמת משמר לאומי בישראל עלה לראשונה בשנת 2000, ביוזמת השר לביטחון הפנים דאז, שלמה בן-עמי.
מטרת היוזמה הייתה לרכז את גופי החירום וההצלה – בהם פיקוד העורף, שירותי הכבאות ומגן דוד אדום – תחת רשות אזרחית אחת שתוכפף למשרד לביטחון הפנים.
בן-עמי אף הציע להפריד את משמר הגבול ממשטרת ישראל ואת פיקוד העורף מצה"ל, ולהקים רשות עצמאית שתאגד את כלל הגופים הללו.
בשנת 2002 חידש את ההצעה מפקד פיקוד העורף באותה תקופה, תת־אלוף גבי אופיר.
אולם מאז נשכח רעיון זה.
הקמת המשמר היא תולדה של מבצע שומר החומות, במהלכו חלו התפרעויות על רקע לאומני במספר מוקדים, בייחוד מצד ערביי ישראל ובייחוד בערים המעורבות.
משטרת ישראל התקשתה לתת מענה לכלל המקרים מה שהוביל לפגיעה בגוף ובנפש, ולנזקים רבים לרכוש (כולל הצתות של בתי כנסת וכלי רכב).
לאור זאת עלה הצורך בכוח מבצע נוסף שיסייע למשטרה.
הממשלה התחבטה אם להפעיל את כוחות צה"ל, שבאותה העת הופקדו על הלחימה ברצועת עזה.
שר הביטחון בני גנץ סירב להפנות כוחות צבא שאינם מוכשרים לפעול מול אוכלוסייה אזרחית.
בשל כך גייס פלוגות של משמר הגבול כדי לתגבר את המשטרה.
בנוסף, לוחמי צה"ל תפסו את הקווים עליהם הופקדו שוטרי משמר הגבול הסדירים, כדי שאלה יתפנו למשימות השיטור בפנים הארץ.
בעקבות גל הטרור באביב 2022 ויציאת צה"ל למבצע שובר גלים, הודגש הצורך במתן מענה מהיר לאירועים ביטחוניים שלא באזורי הגבול והתפר.
בעקבות פיגוע הירי ברחוב דיזנגוף, נערכו חיפושים אחר המחבל בלב תל אביב על ידי כוחות צבא, שב"כ ומשטרה.
התיאום הלקוי בין הגופים אוזכר בתקשורת ועיתונאים הדגישו את הצורך במשמר לאומי.
לדעת האלוף במיל' גרשון הכהן, המשמר הלאומי נדרש גם כדי להבטיח את הביטחון בדרכים ושמירה מפני טרור ההצתות.
בינואר 2022 הגיש חבר האופוזיציה, יואב קיש, הצעת חוק להקמת משמר לאומי.
לפי הצעה זו תנאי הסף לקבלה יהיה שירות צבאי בן 11 חודשים, ולכל לוחם במשמר יהיו סמכויות וחובות כמו לשוטר.
במאי 2022 הגיש מפכ"ל המשטרה לראש ממשלת ישראל נפתלי בנט את מסקנות עבודת המטה, שנעשתה לצורך הפקת לקחים מכשלי מבצע שומר החומות.
חלק מרכזי בה, מסקנותיה הובילו לייסוד המשמר הלאומי, כולל הקמת חטיבת מתנדבים של כ-1,000 לוחמים, אשר יחזיקו נשק וציוד בביתם ובעת חירום יגויסו למילואים.
עקב דרישת משרד הביטחון, מתנדבים אלה יהיו כאלה אשר שוחררו משירות מילואים בצה"ל, ולכן רובם מבוגרים יחסית.
תחילה היוזמה הייתה לשלב בשורות הארגון את מתנדבי השומר החדש, אך לאחר חוסר הסכמה מול השר לביטחון פנים הצעה זו ירד מהפרק.
ביוני 2022 הושק המשמר הלאומי בבסיס מג"ב בלוד בהשתתפות ראש ממשלת ישראל נפתלי בנט, השר לביטחון פנים עמר בר-לב, מפכ"ל המשטרה קובי שבתאי, מפקד משמר הגבול אמיר כהן וקצינים נוספים.
למשמר אושר תקצוב ראשוני על סך כ-40 מיליון שקל.
לפי ראש הממשלה נפתלי בנט, השאיפה היא להגדיל פי 3 את כמות לוחמי המג"ב.
באפריל 2023 התקבלה החלטת ממשלה על הקמת "המשמר הלאומי לישראל".
הוא הוגדר ככוח ייעודי מיומן לטיפול בתרחישי חירום, פשיעה לאומנית, טרור וחיזוק המשילות במרחבים נדרשים, תחת סמכות משטרת ישראל.
במאי 2024 הוקמו שתי חטיבות במשמר הלאומי – צפונית ודרומית – תחת מג"ב.
באוקטובר 2024 מונה ניצב נחשון נגלר, לשעבר מפקד הימ"מ, למפקד הראשון של המשמר הלאומי.
בינואר 2025 נערך טקס רשמי במכללה הלאומית לשוטרים.
במאי 2025 נוספה חטיבת מרכז.
המשמר הלאומי מונה כ-600 לוחמים, ובמילוי חטיבת המרכז צפוי כוח של כ-900 לוחמים ומפקדים.
המשמר הלאומי הוא כוח מבצעי במסגרת משמר הגבול של משטרת ישראל, אשר נועד לתת מענה לאירועים רב־מוקדיים כמו הפרות סדר, טרור פנים־ארצי ואירועי חירום אזרחיים.
הוא משפר את יכולת המשטרה להתמודד עם אתגרי ביטחון פנים באמצעות הפעלת כוחות מאומנים בגזרות שונות בצורה מתואמת.
בין תפקידיו: מענה להפרות סדר, לחימה בטרור, הגנה על העורף, הגברת נוכחות ביטחונית במרחב הציבורי, סיוע למשטרה באכיפת פשיעה חמורה, שמירה על צירים מרכזיים, אבטחת שטחים פתוחים והתמודדות עם פשיעה חקלאית.
המשמר פועל בשלוש חטיבות ארציות – צפון, מרכז ודרום – תחת פיקוד מפקד מג"ב ובהתאם להערכת מצב מבצעית.
פלגת ניוד: מפעילה אופנועים כבדים וכלי רכב מותאמים לפעולה בשטח לביצוע תמרון מהיר.
פלגות כלבנים: כוללות כלבים מאומנים למשימות הרחה, תקיפה וגילוי אמצעים שונים.
פלגות איסוף ומודיעין: מפעילות לוחמי הסוואה, כטב"מים (כלי טיס בלתי מאוישים) ואמצעים נוספים לאיסוף מודיעין.
תפקידים מקצועיים נוספים: כוללים בין היתר פורצי דלתות, חובשים קרביים, בלשים, נהגים ייעודיים ומפעילי אמצעים בתחום התקשוב, שליטה ובקרה.
אמצעי לחימה: רובי סער (למשל IWI ערד ואמתן MZ-4), אקדחי גלוק ונשק כבד בהתאם למשימות.
אמצעים טכנולוגיים: ציוד לראיית לילה, משקפות טקטיות, אמצעי הסוואה ותצפית, אמצעים מבצעיים נוספים שאינם נחשפים בפומבי.
המשמר הלאומי מבוסס על מערך ארצי הכולל מטה מרכזי ושלוש חטיבות גאוגרפיות: צפון, מרכז ודרום.
כל החטיבות פועלות בפריסה ארצית, תחת פיקוד ישיר של מפקד בדרגת ניצב.
סך התקנים במשמר הלאומי עומד על 903 תקני כוח אדם.
מטה הפיקוד מונה 13 תקנים, בהם קציני אג"ם, מודיעין, הדרכה וגיוס, וכן בעלי תפקידים מנהליים ולוגיסטיים.
כל אחת מהחטיבות האזוריות כוללת כ־296–297 תקנים, ומורכבת משתי זרועות מבצעיות וזרוע מיוחדים.
תקינת כוח האדם גובשה על בסיס תוכנית עבודה רב־שנתית ובהתאם למבנה דרגות מאושר.
הפעלת הכוחות נעשית בפריסה כלל־ארצית, בתיאום עם הגורמים הטריטוריאליים הרלוונטיים, ותחת סמכות מפקד מג"ב והמפכ"ל.
ב-14 בנובמבר 2022 פתח המשמר הלאומי במבצע "סופה נודדת" נגד הפשיעה במחוז חוף בגזרת מרחב מנשה (אזור הכולל את זיכרון יעקב, חדרה, אום אל פחם ועוד).
במבצע נעצרו ועכבו לחקירה עשרים חשודים ונתפסו אמצעי לחימה.
ב-19 בפברואר 2025, לוחמי החטיבה הצפונית של המשמר הלאומי השתתפו בפינוי אלים של מפגינים בירושלים שמחו על מדיניות הממשלה.
במהלך האירוע תועדו השוטרים מפעילים כוח פיזי והופצו סרטונים שבהם הם נראים מכים מוחים בניסיון לפנותם.
כתוצאה מהעימותים, שני מפגינים נזקקו לטיפול רפואי ופונו מהמקום.
בדצמבר 2025 וינואר 2026 השתתף המשמר הלאומי במבצע סדר חדש בנגב.
המשמר המלכותי המרוקאי הוא גדוד בצבא המלכותי המרוקאי האחראי על אבטחת שלומם של מלך מרוקו ומשפחת המלוכה המרוקאית.
רשמית המשמר המלכותי המרוקאי הוא חלק מהצבא המלכותי המרוקאי, אולם הוא נמצא בשליטה מבצעית ישירה של המלך.
המשמר כולל 6,000 חיילים, האחראים בין היתר גם על אבטחת הארמון המלכותי, מאוזוליאום מוחמד ה-5, ושאר המתקנים המלכותיים.
המשמר הלאומי של קפריסין או המשמר הלאומי של קפריסין היוונית הוא השם של הכוחות הצבאים של הרפובליקה הקפריסאית–יוונית (בעלת הריבונות על חלקו הדרומי של האי הקפריסאי – דה-פקטו).
תפקידו לשמור על ריבונות המדינה ולסייע במשימות לאומים האזרחיות, מועמדות מעוגן בחוקה ובחוק הצבא.
העומד בראש המשמר הוא הרמטכ"ל הכפוף לשר הביטחון ולנשיא המוגדר כמפקד העליון.
המשמר מורכב משלוש זרועות עיקריות: זרוע יבשה, פיקוד האוויר הקפריסאי וחיל הים.
בנוסף למשמר הלאומי באי מוצב באורך קבע יחידה של 900 חיילים מצבא ההלני (של יוון) שנועדה לסייע בהגנה על האי במקרה של פלישה.
בקפריסין של תחילת שנות ה-50 של המאה ה-20 החל מרד של הרוב יווני-קפריסאי לטובת שחרור מעול השלטון הבריטי ואיחוד (אנוסיס) עם מדינת יוון היבשתית.
המרד התחזק לאחר כניסת המחתרת היוונית אאוקה, ובעקבותיו הכרזה של בריטניה על מצב חירום באי.
המרד לא הצליח להשיג את מטרותיו, אך הביא לפשרה הקוראת: להקמת רפובליקה דו לאומית עצמאית (במקום איחוד יווני), הלוקחת בחשבון את הרכב האוכלוסייה הטורקית ומבטיחה להם ייצוג הולם במוסדות המדינה.
וכחלק מכך אושר ההסכם המשולש שאישר לבריטניה, טורקיה ויוון להחזיק באורך קבע כוחות צבאים על האי.
מיד לאחר הכרזת העצמאות החלה הקמת צבא קפריסאי בהתאם לכללי ההסכם המשולש וחוקת קפריסין המוקדמת, שקבעו הקמת צבא המורכב מ-2,000 איש, מתוכם 60% קפריסאים יוונים ו-40% קפריסאים טורקים.
השירות הצבאי באותם ימים לא היה בגיוס חובה, אך במקרה הצורך ניתן היה להטיל אותו בהסכמה הדדית של הנשיא (קפריסין היווני) וסגן הנשיא (קפריסין הטורקית).
הצבא שכמו המדינה החדשה, בתחילת דרכו הסתמך על בסיס ציוד וארגונים קיימים (דוגמת האאוקה וארגונים טורקיים-בריטים אחרים) לצורך הרכבתו, אך עד מהרה נתקל בקשיים והתנגדות מצד הקבוצות האתניות השונות.
במקביל לכך בשנים הראשונות לעצמאות גברה התסיסה בין קבוצות האוכלוסייה שלי האי, כשאף אחד מן הצדדים אינו מרוצה מן המעמד החדש של אי העצמאי.
הדבר הגיע לשיא עם ניסיון יווני קפריסאי להעברת תיקון לחוקה בנובמבר 1963, הדבר גרם למיעוט הטורקי-קפריסאי לפרוש מרעיון הרפובליקה המאוחדת ולצאת לעימות מזוין.
העימות הביא למותם של מאות ועוד אלפים עקורים משדי הצדדים, בין היתר עקב התנכלויות לאוכלוסייה לא מעורבת המזוהה עם הצד היריב.
כוחות מיוון, טורקיה ובריטניה נפרסו לשמור על השלום ונקבע "קו ירוק" כדי להפריד בין שני הצדדים.
ביוני 1964 בזמן העימותים כתגובה לפרישת הקהילה הטורקית-קפריאית והאיום של טורקיה להתערבות לטובת הפזורה הטורקית באי, הועבר חוק הצבא המסדיר הקמתו של גוף צבאי מחודש בשם המשמר הלאומי בסיוע ממדית יוון והוא יורכב על בסיס אתני יווני.
במרץ 1964, כוח שמירת השלום של האו"ם בקפריסין (UNFICYP) החליף את שומרי השלום כפי שהם פעלו עד אז כחלק מהסכם ההסכם המשולש, אך הדבר אינו מנע את המשך מעורבות של מדינות ההסכמה המשולש באי.
באוגוסט 1964 לראשונה בוצעה מעורבות טורקת ישירה כנגד המשמר הלאומי, שבאה לידי ביטוי בהתקפות אוויריות באזור טליריה (ראה: קרב טליריה) ובמפרץ זירוס.
ב-1967 כוחות המשמר הלאומי ומשטרת קפריסין התערבו במשבר שהתרחש באזור קופינוס.
לאחריו הגיע לסיומו המעורבות הישירה של קצינים מהצבא היווני בהחלטות הפיקוד במשמר הלאומי של קפריסין.
ב-1971 הקים גריווס (שהיה מובילי הארגון האאוקה המקורי) כוח מעין-צבאי קפריסאי-יווני, אשר נטל לעצמו את השם EOKA-B, בתגובה לכך שמקאריוס נטש לדעתו את רעיון האיחוד.
הכוח, שהוגדר כארגון טרור הן על ידי טורקיה ובריטניה והן על ידי מקאריוס נתמך בידי החונטה הצבאית ביוון.
לאחר מותו של גריווס בינואר 1974 הגבירה החונטה הצבאית היוונית את שליטתה הישירה בארגון, ובעידודה, ב-15 ביולי 1974, את השלטון באי במסגרת הפיכה צבאית.
נגד נשיא קפריסין מקריוס בדרישה להחזרת רעיון האנוסיס "שירד מהפרק".
רעיון זה שהיה אהוד בציבור ובחלק גדול מהחיילים שהיו בקשר עם יוון הקשה על עצירת ההפיכה.
בעקבות כך חמישה ימים לאחר האירוע ובטענה להגנה על המיעוט הטורקי, טורקיה פלשה אל האי, וכבשה שליש ממנו במשך שני שלבי לחימה שנסתיימו לאחר חודש.
מנגד המשמר הלאומי הקטן יחסית שזה עתה יצאה מהפיכה, ניסה להשיב מענה כנגד הפלישה ובמקביל פעל גם כנגד מובלעות התנגדות מקרב האוכלוסייה הקפריסאית-טורקית.
גם היום (2024) חלקו הצפוני של האי נמצא בשליטת טורקיה שהקימה בו את הרפובליקה הטורקית של צפון קפריסין בעלת ארגון צבאי מקומי לצד יחידות צבא טורקיה.
הדבר גורם פעמים רבות להתגרות מצד טורקיה הפרת ריבונות קפריסין גם בחלקו הדרומי של האי.
העשור שלאחר הפלישה היה עשור של חידוש מלאים ורפורמה מקיפות בארגון.
לצד שיתוף פעולה מוגבר עם כוחות מזוינים מיוון, אירופה ומדינות נוספות כמו ישראל.
בקפריסין קיים חוק גיוס חובה לכלל הגברים בגיל 18 לתקופה של 14 חודש ולאחר השירות.
אבל בפועל לאור המצב המורכב במדינה רק האוכלוסייה הקפריסאית-יוונית מתגייסת.
לצד חיילי הסדיר משרתים גם חיילי קבע ועוד כוח אדם מקצועי החתום על חוזה תקופתי.
כך שהסד"כ הפעיל כולל 14,000 לצד עוד 50,000 במילואים שניתן לגייס.
ואלו לרוב מורכבים מיחידות בסדרי גודל של חטיבות מוקטנות וגדודים, ולאלן עיקר היחידות:
הכוח ההלני בקפריסין – יחידה צבאית של יוון הפרוסה באורך קבע לסיוע בהגנה על קפריסין ונתונה תחת פיקוד המשמר
טייסת להגנת שדות התעופה 420
גדוד הכוחות המיוחדים (כפוף לפקודות מטכ"ל)
חטיבת החי"ר הממוכנת 1 (מיל')
חטיבת החי"ר הממוכנת 2 (מיל')
חטיבת החי"ר הממוכנת 6 (מיל')
חטיבת החי"ר הממוכנת 7 (מיל')
חיל ההנדסה הקרבית (כגודל רגימנט)
המשמר הלאומי של הצבא הוא כוח מיליציה מדינתי מאורגן וכוח מילואים צבאי פדרלי של צבא ארצות הברית.
הוא מהווה בו זמנית משני ארגונים שונים: מיליציית ארצות הברית (המורכבת מהמשמר הלאומי של הצבא של כל מדינה, רוב הטריטוריות ומחוז קולומביה), וכן מהמשמר הלאומי הפדרלי המהווה אחד ממרכיבי המילואים של הכוחות המזוינים של ארצות הברית, כחלק המשמר הלאומי של ארצות הברית (הכולל את המשמר הלאומי האווירי).
הוא מחולק ליחידות מדינתיות הכפופות למושלי המדינות בזמן שלום.
בעת הכרזה על מצב חירום על ידי מושל מדינה נתונה, הוא רשאי לגייס את יחידות המשמר הלאומי של הצבא שבמדינתו, ובעת הכרזה על מצב חירום על ידי נשיא ארצות הברית, היחידות מגויסות וכפופות לממשל הפדרלי.
מקורותיו של המשמר הלאומי של הצבא בדרך כלל נעוצים לגדוד של מיליציה בעיר סיילם, במדינת מסצ'וסטס, שהתאמן לראשונה בשנת 1636 כדי להגן על אזור בתוך מה שהוא כיום ארצות הברית.
חוק הביטחון הלאומי של 1947 יצר את תפקיד מזכיר ההגנה ואת מחלקת ההגנה של ארצות הברית.
בנוסף, הוא החליף את מזכיר המלחמה בתפקיד במזכיר הצבא.
הוא גם הסיר את מזכיר הצבא ומזכיר הצי מהקבינט והציב את מחלקותיהם בתוך משרד ההגנה.
חוק הביטחון הלאומי של 1947 יצר גם את חיל האוויר של ארצות הברית כשירות צבאי נפרד מצבא ארצות הברית, שממנו היה חלק עד אותה עת.
כתוצאה מהקמת חיל האוויר, הוקם המשמר הלאומי האווירי.
הקמת המשמר הלאומי האווירי גרמה גם ליצירת שני תפקידים חדשים בתוך לשכת המשמר הלאומי, ראש המשמר הלאומי של הצבא וראש המשמר הלאומי האווירי, שכל אחד מהם דיווח לראש לשכת המשמר הלאומי.
ארגון מחדש של המשמר הלאומי לאחר מלחמת העולם השנייה התמקד ביצירת מספר רב של דיוויזיות חיל רגלים ושריון, תוך התחשבות בתרחיש של המלחמה הקרה, שהניח כי יידרש מספר רב של חיילים וטנקים כדי לעצור פלישה אפשרית של ברית המועצות למערב אירופה.
בשנת 1958 החליטו מפקדי הצבא ומחלקת ההגנה ליישר מחדש את חטיבות המשמר הלאומי והמילואים של הצבא תחת המבנה הפנטומי.
מחלוקת התעוררה כאשר הצבא הסדיר ניסה להפחית את מספר האוגדות של המשמר הלאומי ל-21, דבר שנפתר כאשר מזכיר ההגנה ניל ה.
מקלרוי החליט על לשמור על 27 אוגדות המשמר הלאומי של הצבא.
עד ספטמבר 1959 המשמר הלאומי של הצבא התארג מחדש לעשרים ואחת חטיבות חיל רגלים ושש חטיבות שריון.
צוותי קרב רגימנטליים לא-חטיבותיים הוחלפו בחטיבות נשק משולבות נפרדות; הוואי, פוארטו ריקו ואריזונה ארגנו את חטיבות חיל הרגלים ה-29, ה-92 וה-258.
בארגון מחדש של חטיבות צבא ארצות הברית בשנים 1962–1963, חטיבות חיל הרגלים ה-34, ה-35, ה-43 וה-51, תצורות רב-מדינתיות של המשמר הלאומי, הוצאו מהסד"כ.
הם הוחלפו בחלקם על ידי חטיבות חיל הרגלים ה-67 (נברסקה ואיווה), ה-69 (קנזס ומיזורי), ה-86 (ורמונט וקונטיקט) וה-53 (פלורידה ודרום קרוליינה).
כל חטיבה הציבה חמישה גדודי תמרון או טייסות.
בשנה שלאחר מכן, כדי להגביר את הגמישות, חטיבות חיל הרגלים ה-53 וה-86 הוסבו לחטיבות שריון (חטיבות שריון 53 ו-86), וחטיבה חיל הרגלים ה-67 אורגנה מחדש כחיל רגלים ממוכן.
החטיבות ה-53 וה-67 שמרו על חמשת גדודי התמרון שלהן, אך ה-86 איבדה אחד.
במבחן הגדול הראשון של מדיניות הכוח הכולל, מספר יחידות של המשמר הלאומי של הצבא הופעלו עבור מלחמת המפרץ של 1991, בעיקר ארגוני תמיכה קרבית ותמיכה בשירות קרבי.
למרות שהייתה מחלוקת לגבי החלטת הצבא לא לפרוס את "חטיבות העיגול" של שלוש דיוויזיות (חטיבת חיל הרגלים ה-48, חטיבת השריון ה-155 וחטיבת חיל הרגלים ה-256) לאחר שסיימו את אימון הגיוס שלהן, יחידות אחרות של המשמר הלאומי של הצבא הופעלו, שירתו בדרום מערב אסיה, וביצעו ביצועים טובים.
כ-60,000 חיילי המשמר הלאומי של הצבא הופעלו במהלך מלחמת המפרץ, כולל חטיבת ארטילריה שדה ה-142 וחטיבת ארטילריה שדה ה-196.
בסוף שנות ה-90, המשמר הלאומי של הצבא הסתמך יותר ויותר על משימות מעבר לים, כולל פריסות בבוסניה והרצגובינה, מקדוניה וקוסובו למשימות ייצוב ושמירה על שלום לאחר מלחמת בוסניה ומלחמת קוסובו.
בינואר 2013, הנשיא ברק אובמה חתם על הצעת חוק 1339 של בית הנבחרים, אשר הגדירה את סיילם, במדינת מסצ'וסטס, כמקום הולדתו הרשמי של המשמר הלאומי.
המשמר הלאומי של הצבא המשיך לבצע מגוון משימות בשנת 2014, הן בארצות הברית והן בחו"ל, כולל פעילויות למאבק במגפת האבולה באפריקה בסוף 2014. בשנת 2015, המשמר הלאומי של הצבא ביצע מגוון פעילויות, כולל פריסת חיילים למחנה המעצר במפרץ גואנטנמו ואפגניסטן.
באפריל ובמאי 2015 נקראו אנשי המשמר הלאומי של הצבא להגיב להפגנות בבולטימור, מרילנד, שהתקיימו במחאה על מותו של פרדי גריי .
חברי המשמר הלאומי של הצבא בטקסס, לואיזיאנה ואוקלהומה גויסו בסוף מאי ותחילת יוני 2015 לשיטפונות האביב שנגרמו עקב גשמים חזקים מהרגיל.
כמו כן, בשנת 2015, חברי המשמר הלאומי של הצבא הגיבו לשריפות יער במספר מדינות, כולל דקוטה הצפונית, מינסוטה, ואלסקה.
חלקו של המשמר הלאומי בתקציב הפדרלי לשנת הכספים 2018 הוא כ-16.2 מיליארד דולר לתמיכה בכוח סופי של 343,000 איש, כולל הקצבות לשכר ותשלומי כוח אדם, תחזוקת מתקנים, בנייה, תחזוקת ציוד ופעילויות אחרות.
המשמר הלאומי של הצבא של מחוז קולומביה פועל תחת כותרת 10 של חוקי ארצות הברית כאשר והוא יוצא דופן בכך שהוא נמצא באופן קבוע תחת שליטה פדרלית ונשלט על ידי נשיא ארצות הברית עם סמכות שהוענקה למזכיר ההגנה, ודרכו למזכיר הצבא.
שאר כוחות המשמר הלאומי של הצבא פועלים על בסיס כותרת 32 של חוקי ארצות הברית וחוקי המדינה הרלוונטיים כאשר הם נמצאים תחת שליטה מדינתית.
המשמר הלאומי של הצבא עשוי להיקרא לשירות פעיל על ידי מושלי המדינה או הטריטוריאליים כדי לסייע בתגובה למקרי חירום ואסונות מקומיים, כגון אלה הנגרמים על ידי הוריקנים, שיטפונות ורעידות אדמה, כמו גם הפרות סדר אזרחיות.
חברים או יחידות של המשמר הלאומי של הצבא עשויים לקבל הוראה, באופן זמני או ללא הגבלת זמן, לשירות ארצות הברית.
אם מגויסים לשירות פדרלי, החבר או היחידה הופכים לחלק מהמשמר הלאומי של הצבא, שהוא אחד ממרכיבי המילואים של הכוחות המזוינים של ארצות הברית.
אנשים המתנדבים לשירות פדרלי פעיל רשאים לעשות זאת בכפוף להסכמת מושלי הצבא שלהם.
במידה רבה על סמך החלטת בית המשפט העליון של ארצות הברית משנת 1990, מושלים בדרך כלל אינם יכולים להטיל וטו על הפעלה לא רצונית של יחידים או יחידות לשירות פדרלי, בין אם לצורך אימונים ובין אם לצורך חירום לאומי.
הנשיא רשאי גם לזמן חברים ויחידות של המשמר הלאומי האווירי, במעמדו כמיליציה של מספר מדינות, כדי להדוף פלישה, לדכא מרד או לאכוף חוקים פדרליים.
המשמר הלאומי של הצבא הוא אחד משני ארגונים המנוהלים על ידי לשכת המשמר הלאומי, השני הוא המשמר הלאומי האווירי.
מנהל המשמר הלאומי של הצבא עומד בראש הארגון, וכפוף לראש לשכת המשמר הלאומי.
מכיוון שהמשמר הלאומי של הצבא הוא גם המיליציה של מספר מדינות (במיוחד המדינות שאין להן כוח הגנת המדינה) וגם מרכיב של כוחות המילואים הפדרליים של הצבא, לא ראש לשכת המשמר הלאומי ולא מנהל המשמר הלאומי של הצבא "מפקדים" עליו.
סמכות פיקוד מבצעית זו מבוצעת בכל מדינה או טריטוריה על ידי השליש הכללי של המדינה, ובוושינגטון די.
על ידי המפקד הכללי של המשמר הלאומי של הצבא של מחוז קולומביה כאשר יחידה נמצאת במעמד מיליציה.
בזמן שהמשמר הלאומי נמצא תחת הפעלה פדרלית, סמכות הפיקוד המבצעי מועברת למפקדי הפיקודים הקרביים המאוחדים, אשר מפקדים על כל הכוחות האמריקאים בתחום אחריותם.
ראש לשכת המשמר הלאומי ומנהל המשמר הלאומי משמשים כערוץ התקשורת בין מחלקת הצבא לבין המשמר הלאומי בכל מדינה וטריטוריה, וכגורמים מקצועיים המנהלים תוכניות, מדיניות ומשאבים פדרליים עבור המשמר הלאומי.
המשמר הלאומי של מחוז קולומביה הוא כוח המילואים הצבאי של מחוז קולומביה, הפועל במעמד ייחודי בארצות הברית, שכן הוא היחיד מבין יחידות המשמר הלאומי במדינה הכפוף ישירות לנשיא ארצות הברית.
המשמר פועל הן כרכיב קרקעי והן כרכיב אווירי, ותפקידו להגן על מוסדות הממשל הפדרלי, לספק סיוע ביטחוני בשעת חירום, ולפעול בגיוס פדרלי בעת מלחמה או משבר לאומי.
שורשי המשמר הלאומי של מחוז קולומביה (D.C.
National Guard) קדומים להקמת המחוז עצמו, להקמת הצבא הסדיר ואף להיווסדות ארצות הברית.
עוד טרם הוקמה וושינגטון די.
סי., חיילי מיליציה אזרחיים התארגנו ביחידות מקומיות בג'ורג'טאון (שכונה) שורשי המשמר הלאומי של מחוז קולומביה (D.C.
עוד טרם הוקמה וושינגטון די.סי., חיילי מיליציה אזרחיים התארגנו ביחידות מקומיות בג'ורג'טאון ובליידנסברג, ולקחו חלק במלחמת העצמאות האמריקנית.
בין חברי המיליציות נמנה פרנסיס סקוט קי, אשר שירת כסגן בארטילריה של ג'ורג'טאון במלחמת 1812, ולימים חיבר את מילות ההמנון האמריקני בעת מצור פורט מקהנרי.
עם כינון הממשל הפדרלי, מייסדי האומה דגלו בקיומו של צבא סדיר קטן לצד מערכת מיליציות מדינתיות נרחבת, מתוך רצון למנוע ריכוז כוח צבאי העלול לשמש לכפיית רצון פוליטי.
הקונגרס הכיר במיליציות ב־1792 כעמוד השדרה של הממסד הצבאי, ולימים הן קיבלו את שמן הנוכחי – המשמר הלאומי.
חוק ה־Residence Act משנת 1790 קבע את הקמת עיר הבירה, וחוק ה־Organic Act משנת 1801 ייעד את וושינגטון די.סי.
כבירת ארצות הברית והעמיד אותה תחת סמכות הקונגרס.
היעדר מושל מקומי הציב שאלה באשר לכוח שיגן על העיר.
נשיא ארצות הברית תומאס ג'פרסון, שחזקה בידיו כי מצב זה עלול לאפשר למיליציה מדינתית לכפות רצון פוליטי ואף לאיים על הממשל, יזם את הקמת המשמר הלאומי של מחוז קולומביה.
בשנת 1802 נערך הטקס הראשון של הכוח החדש, היחיד מבין כוחות המשמר הלאומי שמטרתו משימה לאומית – הגנה על מוסדות הממשל הפדרלי.
ובליידנסברג, ולקחו חלק במלחמת העצמאות האמריקנית.
בבוקר 11 בספטמבר 2001, קצין תורן מ־113 כנף האוויר של המשמר הלאומי האווירי של מחוז קולומביה התקשר לקצין קשר בשירות החשאי כדי לברר אם הפיגועים בניו יורק הובילו להגבלות כלשהן במרחב האווירי.
דקות לאחר מכן התקשר השירות החשאי עם הוראות מהבית הלבן להעלות לאוויר מטוסי F-16. הפנטגון זה עתה נפגע, והבית הלבן ידע שמטוס נוסף – טיסת יונייטד 93 – נחטף.
לאחר שיחה עם מרכז המבצעים של הבית הלבן, הורה מפקד הכנף על המראה בהולה (Scramble) כדי להציב סיור אווירי קרבי מעל וושינגטון הבירה ולהרתיע כל מטוס הנמצא בטווח 20 מיילים, "בכל אמצעי נדרש… כדי למנוע פגיעה בבניין במרכז העיר".
כאשר הצוות הראשון של ה־F-16 חזר בשל מחסור בדלק, המריא הצוות הבא.
לא היה זמן לחמש את המטוסים בטילים, ולכן כל מטוס יצא למשימה עם 500 כדורי אימון בלבד – די לכ־5 שניות של ירי.
בשלב זה האמינו כי ייתכן וישנם עוד מטוסים עוינים.
כל טייס התחייב לעשות כל שנדרש כדי לעצור מטוס עוין, כולל התנגשות פיזית במטוס החטוף.
בשלב זה, מטוסי קרב מבסיס לנגלי והמטוסים של המשמר הלאומי של מחוז קולומביה תיאמו ביניהם.
טיסת 93 כבר לא היוותה איום, אך שתי היחידות פעלו יחד ללוות מטוסים אל מחוץ למרחב האווירי.
בינתיים, עם מידע חלקי בלבד שלפיו מספר אנשים בפנטגון נהרגו וכמה נוספים נפצעו, המריאו טייסי מסוק של המשמר הלאומי היבשתי של מחוז קולומביה משדה התעופה הצבאי דייווידסון לאתר הפגיעה.
הם החלו בפינוי פצועים לבית החולים וולטר ריד ובהחזרת צוותים רפואיים חזרה לפנטגון.
בימים שלאחר 11 בספטמבר, גויסו 600 חיילים מהמשמר הלאומי היבשתי של מחוז קולומביה לאבטחת אתרים בעיר, כולל גבעת הקפיטול.
יחידת ה־Mobilization Augmentation Command התייצבה מיד לשירות, והייתה ליחידה הראשונה במשמר הלאומי שגויסה למלחמה העולמית בטרור.
חיילי ואנשי צוות אוויר של המשמר הלאומי של מחוז קולומביה המשיכו להעניק סיוע במדינה, באבטחת Joint Base Anacostia–Bolling, Joint Base Andrews והפנטגון.
בשנות ה־60 הופעל הכוח במספר רב של הפגנות נגד מלחמת וייטנאם ובעצרות תנועת זכויות האזרח.
לאחר רצח מרטין לותר קינג הבן ב־1968, פרצו מהומות ברחבי המדינה, ולמעלה מ־1,800 חיילים גויסו לאבטחת העיר, רבים מהם תוך השארת בתיהם ומשפחותיהם ללא הגנה.
המשמר ממשיך במסורת של שירות בבירה, באבטחת אירועים עירוניים ולאומיים, ובהם חגיגות יום העצמאות במול, מצעד מיליון הגברים, טקס חנוכת האנדרטה למרטין לותר קינג הבן והלוויות ממלכתיות.
אנשיו פעלו גם באסונות טבע, ביניהם הוריקן קתרינה, סופת השלגים של 1996, "סופת השלגים הגדולה" של 2010, הוריקן איירין, הוריקן סנדי ואחרים.
המשמר הלאומי היבשתי של מחוז קולומביה (D.C.
המשמר הלאומי היבשתי של מחוז קולומביה הוא רכיב היבשה של המשמר הלאומי המחוזי.
הוא הוקם בשנת 1802 ביוזמת הנשיא תומאס ג'פרסון, במטרה להגן על מחוז קולומביה שזה עתה נוסד.
בניגוד למשמרים הלאומיים המדינתיים, הפיקוד העליון בו מופקד בידי מפקד כללי (Commanding General) ולא בידי Adjutant General, והוא היחיד שמופעל ברמת "מדינה" על ידי נשיא ארצות הברית בעת חירום טבעי או אזרחי.
מטה הכוחות המשותפים (Joint Forces Headquarters, District of Columbia Army National Guard) ומחלקת המטה הראשית מעניקים שליטה, פיקוח ותיאום לכל פעולות היבשה והאוויר במסגרת המשמר, ומספקים תמיכה לכלל החיילים המשויכים לארגון.
המטה מקיים מסורת של סיוע צבאי בטקסי השבעה נשיאותיים ובאירועי ביטחון לאומי מיוחדים (National Special Security Events), מסורת שנמשכת עוד מהשבעתו של ג'ורג' וושינגטון ב־1789.
המשמר הלאומי היבשתי של מחוז קולומביה כולל את היחידות המרכזיות הבאות:
גדוד המשטרה הצבאית ה־372 ("יד אדומה")
גדוד התעופה 1-224 לאבטחה ותמיכה
גדוד התעופה 1-226 לתמיכה כללית
יחידה 4 לתובלה אווירית מבצעית
להקת 257 ("להקת בירת האומה")
המשמר הלאומי האווירי של מחוז קולומביה (D.C.
המשמר הלאומי האווירי של מחוז קולומביה הוא רכיב המילואים האווירי של חיל האוויר במסגרת המשמר הלאומי המחוזי.
ראשיתו ב־10 באפריל 1941, עם הקמת טייסת התצפית ה־121, שהיא היחידה הוותיקה ביותר במשמר האווירי המחוזי, ואחת מ־29 טייסות התצפית המקוריות של המשמר הלאומי האמריקני שהוקמו לפני מלחמת העולם השנייה.
ככוח הפועל בשטח פדרלי, יחידות המשמר הלאומי האווירי של מחוז קולומביה כפופות ישירות לנשיא ארצות הברית, באמצעות לשכת המפקד הכללי של המשמר הלאומי המחוזי, בעת חירום טבעי או אזרחי.
המשמר הלאומי האווירי של מחוז קולומביה כולל את היחידות המרכזיות הבאות:
מטה המשמר הלאומי האווירי של מחוז קולומביה
המשמר הלאומי הוא ארגון צבאי דרוזי במחוז א-סווידא שבדרום סוריה.
הארגון הוכרז ב-23 באוגוסט 2025 ככוח מאוחד שתפקידו להתמודד עם אירועי טרור, הפרות סדר ופשיעה חמורה.
ב-23 באוגוסט 2025 הכריזו מספר קבוצות חמושות במחוז א-סווידא שבדרום סוריה על איחודן תחת השם "המשמר הלאומי".
מטרת המהלך, לפי הצהרת היסוד, הייתה להקים כוח מאורגן ויציב להגנה על ההר ותושביו.
הקבוצות הצהירו על נאמנותן המוחלטת להנהגה הרוחנית של השייח' חכמת אל-היג'רי, וזכו לתמיכת עשרות מיליציות נוספות שהתאחדו עמן בהמשך.
חטיבה 164 - הגדוד הראשי של המשמר הלאומי, בעבר הוא היה בצבא הסורי.
חטיבת הגנת הנשים - החטיבה אחראית על הגנה על הנשים במחוז א-סווידא וסיכול פשע, טרור ואלימות, בחטיבה יש 800 לוחמות.
חטיבת גברים של כבוד - החטיבה בעבר הייתה מיליציה משמעותית בדרום סוריה, אך לאחר שהצטרפה למשמר היא הפכה לחטיבה צבאית ושולב אליה מיליציות נוספות.
המשמר הלאומי האווירי הידוע גם בשם משמר האווירי, הוא כוח מילואים צבאי פדרלי של חיל האוויר של ארצות הברית, כמו גם "מיליציית האוויר" של כל מדינה בארצות הברית, מחוז קולומביה, חבר העמים של פוארטו ריקו, וטריטוריות גואם ואיי הבתולה של ארצות הברית.
יחד עם מרכיב המשמר הלאומי של הצבא בכל מדינה, מחוז, חבר העמים או טריטוריה, הוא המשמר הלאומי של כל אזור, לפי העניין.
בנוסף, המשמר הלאומי האווירי יחד עם מילואי חיל האוויר של ארצות הברית מהווים את שני מרכיבי המילואים האוויריים של חיל האוויר של ארצות הברית.
כאשר יחידות המשמר הלאומי האווירי משמשות תחת סמכותו של מושל המדינה, הן ממלאות את תפקידן כמיליציה.
עם זאת, כאשר יחידות המשמר הלאומי האווירי הופכות לחלק פעיל מחיל האוויר האמריקאי.
הן מנוהלות במשותף על ידי המדינות ולשכת המשמר הלאומי, לשכה משותפת של הצבא וחיל האוויר המפקחת על המשמר הלאומי של ארצות הברית.
המשמר הלאומי האווירי כפי שהוא קיים כיום, רכיב מילואים נפרד של חיל האוויר של ארצות הברית בנוסף למילואים הפדרליים לחלוטין של חיל האוויר, היה תוצר של תכנון פוליטי שלאחר המלחמה ויריבות בין הזרועות במהלך מלחמת העולם השנייה.
מנהיגי חיל האוויר של הצבא, שתכננו ותמרנו לחיל אוויר עצמאי לאחר המלחמה במהלך מלחמת העולם השנייה, לא ביטחונם רב במילואים של צבא ארצות הברית, ובמיוחד במשמר הלאומי הנשלט על ידי המדינה.
להפך, מנהיגים אלה ציפו לבנות את חיל האוויר הקבוע הגדול והמודרני ביותר האפשרי.
עם זאת, הפוליטיקה הפנימית וההיסטוריה האמריקאית אילצו אותם לשנות באופן משמעותי את תוכניותיהם.
איגוד המשמר הלאומי של ארצות הברית, שנחוש לכלול משמר לאומי של חיל האוויר בממסד הצבאי של ארצות הברית לאחר המלחמה במהלך מלחמת העולם השנייה, הפגין את כוחו הפוליטי הניכר.
הוא אילץ את חיל האוויר של צבא ארצות הברית לתכנן משמר לאומי משמעותי של חיל האוויר לאחר סיום הלחימה מעבר לים.
גנרל הצבא ג'ורג' מרשל, ראש המטה של הצבא, לחץ גם הוא על חיל האוויר האמריקאי לשנות את תוכניותיו השאפתניות לכוח שירות פעיל גדול לאחר המלחמה.
כאשר הנשיא הארי טרומן ביצע קיצוצים דרמטיים בתקציב הצבאי לאחר המלחמה, הוא חילק את תקציבי הביטחון באופן שווה בין הצבא, הצי וחיל האוויר.
צעד זה חייב גם את חיל האוויר לתכנן שירות שירות פעיל קטן בהרבה ממה שחזה.
כתוצאה מכך, חיל האוויר נזקק לשני מרכיבי המילואים, המשמר הלאומי האווירי והמילואים של חיל האוויר, כדי לסייע במילוי הפער.
עם פירוק חילות האוויר של הצבא ב-1945 וב-1946, הוקצו ייעודי יחידות לא פעילים והועברו ללשכות שונות של המשמר הלאומי האווירי, הן במדינות והן בטריטוריאליות, כדי לספק להן ייעודי יחידות ולבסס אותן מחדש כיחידות המשמר הלאומי האווירי.
בתחילה, לשכת המשמר הלאומי פיתחה טבלת ארגון עבור המשמר הלאומי האווירי שתכלול לפחות הקצאת יחידה אחת לכל מדינה.
בנוסף, לשטחי אלסקה, הוואי ופוארטו ריקו הוקצה ייעוד יחידה אחד כל אחד.
פותחה טבלת ארגון שבה הוקצו סדרה של שתים עשרה כנפי ANG כדי לספק פיקוד ושליטה על אזורים נפרדים של ארצות הברית; כל כנף שלטה על שלוש או ארבע קבוצות בתוך האזור, והקבוצות שלטו על טייסות בתוך האזור, שלעיתים היו פרוסות על פני מספר מדינות.
משמר קיסרי או משמר מלכותי או משמר הארמון הוא קבוצת כוחות מיוחדת של אימפריה, בדרך כלל קשורה קשר הדוק ישירות עם הקיסר או המלך.
בדרך כלל כוחות אלה בעלי מעמד אליטיסטי יותר מאשר שאר הכוחות הצבאיים באותה אימפריה.
משמר כזה זוכה לאימונים מיוחדים ולזכויות יתר ושומר על מסורות מיוחדות.
כבר בעת העתיקה היו משמרות כאלו, למשל המשמר הפרטוריאני והמשמר הקיסרי האלאני.
ראש מדינה שואף להיות מוגן על ידי החיילים הטובים ביותר והנאמנים ביותר.
מספרם של חיילים אלו וארגונם ניתן לשינוי כך שיוכלו לבצע משימות נוספות.
היניצ'רים והמשמר הקיסרי של נפוליאון הם דוגמה לכך.
משמר המלכה הבריטי עדיין קיים ומתפקד.
ממשמר הקיסר התפתחו יחידות עילית (כמו ה-Gardekorps הפרוסי) ויחידות עילית של ימינו.
הביטוי התגלגל גם למשחקים, קומיקס ולמדע בדיוני למשל וורהאמר 40,000.
המשמר השווייצרי הוא כוח צבאי שהורכב בעבר משכירי חרב שווייצרים נושאי רמחים שלחמו עבור כוחות אירופאיים שונים החל מהמאה ה־15 ועד למאה ה־19. חייליו גויסו ממחוזות שונים בשווייץ, ונשלחו למקומות שונים ברחבי אירופה תמורת תשלום.
כיום, משרת המשמר השווייצרי אך ורק את קריית הוותיקן.
לאחר הסכם השלום שנחתם בין שווייץ לצרפת בשנת 1516, ביצעו שכירי החרב השווייצריים משימות חשובות בהיסטוריה של צרפת.
פרנסואה הראשון מלך צרפת השתמש בכמה אלפי, או לכל היותר עשרות אלפי חיילים שווייצריים במלחמותיו, ובקרב פאביה (1525) נהרגו רבים משומרי ראשו השווייצריים לפני שהוא עצמו נשבה על ידי הספרדים.
תחת שלטונו של לואי ה־14, אורגנו החיילים השווייצריים בשתי קבוצות, וחייליו הסדירים של המלך הופרדו מהם.
הפרק המפורסם ביותר בתולדות המשמר השווייצרי, הוא ההגנה על ארמון טווילרי שבפריז במהלך המהפכה הצרפתית, כאשר כמה מאות חיילים שווייצריים נהרגו ב־10 באוגוסט 1792. לזכרם הוקמה אנדרטת האריה בעיר לוצרן.
המשמר השווייצרי בוותיקן, שנוסד ב-22 בינואר 1506 על ידי האפיפיור יוליוס השני, הוא כוח המונה כ־100 חיילים בלבד, שמשימתו הגנה על ארמון האפיפיור ועל הכניסה לעיר, והאחראי לביטחונו האישי של האפיפיור.
המשמר השווייצרי לא נחשב עוד לחלק מארגון גדול יותר, אלא לצבא העומד בפני עצמו.
על אף שחיילי המשמר עוברים הכשרה צבאית מלאה והם מצוידים בכלי נשק מודרניים, הם עדיין לומדים להשתמש בחרבות, בגרזנים, בהאלברד ובכלי נשק עתיקים נוספים.
על המועמדים לגיוס למשמר להיות גברים המשתייכים לנצרות הקתולית, ובעלי אזרחות שווייצרית.
גובהם עומד על 174 ס"מ לכל הפחות, וגילם נע בין 19 ל־30 שנים.
חיילים העומדים בתנאים הנ"ל ומתקבלים לשירות עוברים אימונים במסגרת צבא שווייץ, ומושבעים ב־6 במאי בכיכר סן דמסו (באיטלקית: Cortile di San Damaso) שבוותיקן.
הכומר הראשי קורא בגרמנית (שפתו הרשמית של המשמר) את השבועה:
כאשר קוראים בשמו, עולה השומר החדש לדגל המשמר, ואוחז בו בידו השמאלית.
לאחר מכן, הוא מרים את ידו הימנית ואומר:
תקופת השירות עומדת על פרק זמן שנע בין שנתיים ל-25 שנים.
מדי השומרים נקבעו בשנת 1914, וטעות נפוצה היא שמיכלאנג'לו הוא שעיצב אותם.
בעוד שהמדים הטקסיים צבועים בכחול, אדום, כתום וצהוב, והם מעוצבים בעיצוב המאפיין את תקופת הרנסאנס, הרי שהמדים המשמשים את השומרים במרבית הזמן, הם סרבל בצבע כחול, כומתה שחורה ותו לא.
לאחר ניסיון ההתנקשות בחייו של יוחנן פאולוס השני ב־13 במאי 1981 על ידי מהמט אלי אג'ה, התעורר ספק בדבר יעילותם ונחיצותם של חיילי המשמר.
כתוצאה מכך, הורחבו האימונים והחיילים צוידו בנשק מתקדם יותר.
המשפט הוא רומן שחיבר פרנץ קפקא בין השנים 1914–1915. אחד משלושת הרומנים הגדולים שכתב קפקא אך לא פרסם.
הוא נחשב לאחת היצירות המשפיעות של המאה העשרים.
הרומן היווה את פסגת הסגנון הייחודי של קפקא, המכונה "סגנון קפקאי", וחלוציותו בתהליך שעוברת הדמות הראשית ברומן, העומדת למשפט על ידי מערכת בעלת סמכויות עצומות ובלתי מוגדרות, מבלי לדעת כלל איזה פשע ביצעה.
המשפט הוא רומן שלא הושלם מעולם על ידי מחברו, והתפרסם רק לאחר מותו על ידי נאמנו של קפקא מקס ברוד, ב-1925. ברוד קיבל לידיו את הרומן בהיותו יורשו על פי צוואה, והוא שאסף את הפרקים, ברר אותם, ואף ערך אותם בעבור ההוצאה לאור.
הרומן יצא לאור למרות בקשתו המפורשת של קפקא לגנוז אותו, וכן את מרבית כתביו.
הרומן מתרחש ככל הנראה בשנות העשרים בפראג, ומגולל הליך משפטי בן שנה המתנהל נגד פקיד בכיר בבנק, יוזף ק'.
לכל אורך הרומן ההאשמה נגד ק' אינה ברורה, לא לנאשם ולא לקורא.
המערכת המאשימה את ק' איננה מערכת המשפט הרגילה, אלא מערכת מיוחדת שטיבה מתגלה לאורך הרומן כסתום וסבוך, ומותיר את הנאשם חסר אונים מולה.
הרומן נפתח עם יום הולדתו השלושים של ק', אז הוא נעצר בחדרו במפתיע על ידי סוכנים בלתי מזוהים, תחת אשמה בלתי ידועה.
ק' מקבל פרטים חלקיים על מעצרו מהסוכן הבכיר (מפקח), שלצורך כך מנצל את החדר הסמוך לחדרו של ק', השייך לעלמה בירסטנר.
הסוכנים עוזבים את המקום ומותירים שם שלושה מעמיתיו של ק', שנכחו כל העת כעדים למעצר.
הם הולכים לבנק, וכשק' חוזר הוא מחכה עד הלילה להתנצל בפני העלמה בירסטנר.
לאחר ההתנצלות הוא מנשקה במפתיע.
ק' מקבל שיחת טלפון שמזמינה אותו לחקירה.
מקום החקירה מתגלה כבית דיירים גדול.
לא נתן לו מספר הדירה, וק' נאלץ לדפוק על דלתות השכנים.
הוא מוצא לבסוף את מקום המשפט בעליית הגג, שם מצטופפים עשרות אנשים ושופט.
מבלי לדעת מהי הסמכות הזו ומהי ההאשמה, ק' פותח בנאום המשמיץ את ההליך כולו, שנקטע כאשר אדם מנסה לחלל את אשת השמש, והזוג מעורר בחדרון מהומה.
כעבור שבוע ק' חוזר אל עליית הגג, מבלי לקבל זימון, ומוצא אותו ריק.
אשת השמש מכניסה אותו לחדרון ומתחילה לשדל אותו להציל אותה בתמורה למידע על המשפט, אלא שאז מגיע סטודנט ונושא אותה החוצה ללא התנגדות מצידה.
ק' פוגש בשמש שמעלה אותו אל לשכות המערכת, שם ק' מתעלף מהמחנק.
אל ביתו של ק' מגיעה העלמה מונטאג שעוברת לגור עם העלמה בירסטנר.
דייר נוסף, הקולונל לאנץ, עובר לגור בסלון.