tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
האלבום הוקלט בהופעתם האחרונה של גפן והתעויוט במועדון רוקסן בתל אביב ב-11 בדצמבר 1993. בהופעה זו בוצעו שירים מתוך האלבומים "זה רק אור הירח" ו"עכשיו מעונן", בנוסף ל"דיכאון", שיר העתיד להופיע באלבום הסולו של גפן "אביב גפן III" ו"אביב ההומו", שיר לעג לשונאיו שנהג לבצע בהופעותיו והופיע באלבום זה לראשונה.
האלבום חולק בחינם לקהל בהופעתו של גפן לציון עשרים שנה לאלבומו "זה רק אור הירח", אשר התקיימה ב-25 ביוני 2011.
בחלק מהשירים שינה גפן את מילותיהם.
ב"בואי אלי" מחליף את השורה ב, ב"אמש" מחליף את השורה ב.
אביב גפן - זמרה, גיטרה, קלידים
שלומי קינן - קלידים, קולות רקע
קרינת על-סגול, קרינה על-סגולה, או קרינה אוּלְטְרָה סגולה (ידועה גם כקרינת UV; ראשי תיבות של "Ultra-violet"), היא קרינה אלקטרומגנטית, בעלת אורך גל קצר מזה של אור נראה, אולם ארוך מזה של קרינת רנטגן רכה.
פירוש השם "אולטרה סגול" הוא "מעבר לסגול" (ultra בלטינית – "מעבר"); סגול הוא הצבע בעל אורך הגל הקצר ביותר בטווח אורכי הגל של האור הנראה.
לעל סגול יש תדר גבוה יותר מהתדר של האור הסגול, ולכן אורך גל קצר יותר מאשר לאור סגול.
חלק מאורכי הגל העל-סגולים נקראו בעבר "אור שחור", משום שאינם נראים לעין האנושית.
קרינת על-סגול נחלקת לעל-סגול קרוב (אורך גל של 380 עד 200 ננומטר) ולעל-סגול קיצוני (200 עד 10 ננומטר).
זכוכית רגילה היא שקופה לקרינת UV-A אולם אטומה לאורכי גל קצרים יותר.
זכוכית קוורץ, בתלות באיכותה, עשויה להיות שקופה אפילו לעל-סגול קיצוני.
השמש פולטת קרינה בתחומי UV-A, UV-B ו-UV-C, אולם בשל הספיגה בשכבת האוזון באטמוספירה, 99% מהקרינה העל-סגולה המגיעה לפני-השטח של כדור הארץ היא UV-A.
כשהעור מראה סימני אדמומיות ("הישרפות") זוהי תוצאה של כווייה, הנוצרת בעקבות כמות מסוימת של קרינה המגיעה לעור.
כמות הקרינה המגיעה לעור היא מכפלה של עוצמת הקרינה במשך הזמן של הקרינה.
כמות הקרינה הגורמת לאדמומיות בעור היא שונה עבור אורכי גל שונים.
עבור קרינה באורך 350 ננומטר (UVA) יש צורך ברמה של 100 ג'אול.
3 ג'אול של קרינה באורך גל של 310 ננומטר גורמת לאדמומיות ואילו עבור 300 ננומטר מספיק לקבל 0.5 ג'אול כדי שהעור יאדים.
האטמוספירה ושיכבת האוזון מסננות קרינת UV אך לא לגמרי.
מבין קרני ה-UV השונות, חודרות מבין לשכבות אלה כמות רבה של UVA, כמות קטנה פי 100 של UVB וכמות אפסית של UVC.
כאמור, העור רגיש פחות לקרינת UVA לכן היא נחשבת לפחות מזיקה מהשלוש, אולם כיוון ששכבת האוזון אינה בולמת אותה כל כך, היא קיימת בכמויות גדולות (בדומה למיטות שיזוף).
היא עשויה לתרום להזדקנות העור, נזק ל-DNA, ואף לסרטן העור.
קרינת UVA חודרת מעבר לשכבות העור ומגיעה לאזורים רגישים.
התגלה כי קרינה זאת מעלה את מקרי סרטן העור במיטות שיזוף ואצל מקבלי טיפולי UVA במרפאות.
סוברים שהיא הגורם העיקרי לקמטים בעור.
קרינות UVB ו-UVC מסוכנות לעיניים, וחשיפה לה עשויה לגרום לפוטוקרטיטיס (דלקת עיניים שטחית אך כואבת).
קרינת UVC מסוכנת הרבה יותר מאשר קרינת UVB וחשיפת העיניים לקרינת UVC, אפילו במשך כמה שניות יכול לגרום לכוויות חמורות בעור ובעיניים.
מנורות UVC נמצאות בשימוש במתקני טיהור מים, טיהור חדרי ניתוחים, טיהור אריזות מזון ועוד.
כמות קטנה מאוד של קרינת UVC הורגת כל תא חי כולל חיידקים או וירוסים תוך שניות.
קרינות UV-A, UV-B ו-UV-C עשויות כולן לפגוע בחלבוני קולגן ובכך להאיץ את הזדקנות העור, אך קרינת UVC היא ההרסנית ביותר.
ניתן לראות בקלות את ההשפעה המוטגנית של קרינת על-סגול על תרביות חיידקים.
קשר סרטני זה הוא הגורם לדאגה בקשר לחור באוזון.
קרינת UV-C היא המסוכנת שבשלושה.
בעבר לא ניתנה תשומת-לב רבה לקרינת UV-C, משום שהיא מסוננת בדרך-כלל בשכבת האוזון ולא מגיעה לפני כדור-הארץ.
כיום, דילול שכבת האוזון והחורים בה גורמים לדאגה גוברת באשר לחשיפה אפשרית לקרינת UV-C.
קיימים תכשירי הגנה רבים החוסמים קרינה על-סגולה באופן חלקי.
רוב המוצרים הללו כוללים "דירוג SPF", המציין את רמת ההגנה שהתכשיר מעניק.
דירוג זה תקף רק להגנה מפני אור UV-B.
בכל מקרה, מרבית רופאי העור ממליצים להימנע מחשיפה ארוכה לשמש.
קרינה זו יכולה להוות סיכון להתפתחות קטרקט.
השפעה חיובית של אור על-סגול היא ייצור של ויטמין D בגוף.
מחקר שנערך ב-2002 בידי ויליאם ב.
גרנט מעלה את הטענה כי מקרי מוות מסרטן רבים נגרמים בשל מחסור בוויטמין D הנובע מחשיפה לא מספיקה לקרינת UV-B.
כאשר קרינת UV-B פוגעת בעור היא הופכת את הכולסטרול שבעור לוויטמין D3.
קרינת UV-B מהשמש או על ידי מנורות מיוחדות משפיעה לטובה על חולים במחלות עור רבות ומדי זמן נוספות מחלות לרשימה.
כיום הטיפול בקרינה זאת מאושר על ידי משרדי הבריאות בעולם עבור מחלות עור פסוריאזיס, ויטיליגו, דלקת עור אטופית, ליכנפלנוס (סוג של סרטן) ועוד מחלות.
קיימות בעולם עשרות אלפי מרפאות UV-B ובארץ הטיפול בהן מאושר על ידי משרד הבריאות ונמצא בסל הבריאות.
בארצות בהן אין קרינת שמש חזקה, כמו רוסיה, נורווגיה ועוד, ניתנות באופן סדיר הקרנות UV-B לנשים בתקופת ההריון, על מנת להיטיב עם בריאות האישה והעובר.
בשנת 2000 התחילו להשתמש במנורות UV-B מסוג חדש אשר נותנות קרינה בתחום צר בלבד של 311–313 ננומטר בלבד, זאת בעוד שלפני כן היה שימוש רק במנורות UV-B של 290–320 ננומטר.
היתרון של מנורות אלה בכך שהן לא נותנות קרינה מתחת ל-300 ננומטר שהיא קרינה מזיקה שאינה תורמת לייצור ויטמין D3 ומצד שני היא גורמת להרס ה-DNA.
בעוד שהשימוש במנורות נרובנד 311–313 ננומטר נעשה על כל הגוף או על שטחים נרחבים במרפאות, טיפול על שטחים קטנים באמצעות לייזר אקסימר הפולט קרינת UV-B בתחום 308 ננומטר נמצא כיעיל אף הוא.
כיוון שהלייזר ניתן בעוצמה חזקה ובאורך גל שקרוב יותר ל-300 ננומטר, מספיקה הקרנה באמצעות הלייזר של שנייה-שתיים כדי לגרום לתגובה בעור.
שימוש נוסף בקרינה זו הוא כטיפול בקרטוקונוס.
בטיפול זה מוחדר אל תוך העין ריבופלבין אשר תחת השפעת קרני UV-A, גורם לחיבור מחדש של רקמות הקרנית ובכך אמור לפעול כמנע עבור מנגנון התפשטות המחלה.
רוב בני האדם לא מסוגלים לראות אור על-סגול היות שעדשת העין לא קולטת את רוב האור באורכי גל מתחת ל-380 ננומטר.
ידוע על מקרים רבים בהם אנשים לאחר ניתוח קטרקט, הצליחו לראות אור על-סגולי באורכי גל עד 300 ננומטר.
חיות רבות ושונות ניחנות ביכולת ראיית על-סגול, ביניהם חרקים רבים.
הדבורים, למשל, רואות בתחום העל-סגול הקרוב.
פרחים רבים התלויים בחרקים להאבקה מנצלים עובדה זו, וצבועים בצבעי על-סגול עזים, המושכים את הדבורה אל אבקני הפרח.
ישנם בעלי חיים המסוגלים לעקוב אחרי סימני על-סגול שמותירים בעלי חיים אחרים ובאופן זה לצודם.
עקרבים מאירים בצורה פלואורסצנטית תחת הקרנה של אור על-סגול (מייחסים את התופעה למינרלים או לחלבונים שנמצאים בעורם), דבר המנוצל על ידי לוכדי עקרבים.
ישנם אלמוגים המאירים בצורה פלואורסצנטית תחת הקרנה של אור על-סגול.
צלילות לילה ספורטיביות נעזרות בפנס מתאים כדי לראות את התופעה.
ידוע כי עצמים חמים מאוד מפיקים קרינה על-סגולה רבה (למשל האזור סביב לחור שחור).
אותה שכבת אוזון המגנה עלינו, מקשה על האסטרונומים לראות קרינה זו מעל פני כדור-הארץ.
לפיכך, מרבית התצפיות העל-סגולות נערכות מהחלל.
לאור על-סגול שימושים רבים ושונים:
מנורות פלואורסצנטיות מפיקות אור על-סגול על ידי שחרור של אדי כספית בלחץ נמוך.
ציפוי זרחני על פנים המנורה בולע חלק מהאור העל-סגול והופך אותו לאור נראה, שאר הקרינה נבלמת על ידי דפנות הזכוכית.
אורכי הגל העיקריים הנפלטים על ידי הכספית הם בתחום של UV-C.
חשיפה לא מוגנת של העור או העיניים למנורות "פלואורסצנטיות" המשמשות לקטילת חיידקים וטיהור מים (שהן על פי רוב עשויות קוורץ, ואין בהן ציפוי זרחני) היא מסוכנת למדי.
מרבית האור ממנורות כספית הוא באורכי גל לא רציפים.
מקורות פרקטיים אחרים לאור על-סגול עם טווח פליטה רציף יותר כוללים מנורות קסנון (משמשות לעיתים לדימוי אור שמש), מנורות דאוטריום, מנורות כספית-קסנון, נורות מתכת-הליד, ונורות הלוגן.
אור על-סגול באורך גל של 254 ננומטר, שנפלט על ידי אדי כספית בנורת התפרקות גז, משמש לעיתים קרובות לטיהור מי שתייה ובמתקני טיהור מי שפכים.
מנורות על-סגולות משמשות גם לבדיקת מחצבים, אבני חן, ועבודות "בילוש" אחרות כגון אימות פרטי אספנות שונים.
חומרים שנראים דומה באור רגיל זוהרים לעיתים באופן שונה תחת אור על-סגול, כך שאור על-סגול יכול לשמש להבחנה בין חומרים שונים ולזיהוי זיופים.
בתכונה זו נעשה שימוש גם בביוכימיה ובזיהוי פלילי.
, הוא שם לטיפול רפואי באמצעות חשיפת העור לקרני אור.
מחלות מסוימות ניתנות להקלה או לריפוי באמצעות פוטותרפיה.
המחלות פסוריאזיס, ויטיליגו, דלקת עור אטופית ונוספות אחרות מטופלות באמצעות חשיפה לאור בתחום העל סגול UVB באורך גל של 280–320 ננומטר.
אקנה מטופלת באור נראה באורך גל של 415 ננומטר ההורג את חיידק האקנה.
קרינת אור בשילוב עם חומרים פעילים מביאה לריפוי סרטן העור.
כן נמצאות בשימוש מנורות UVB אשר פותחו על ידי חברת פיליפס בהולנד.
המנורות פולטות קרינת UVB בתחום צר (Narrow Band) של 311–313 ננומטר, בעוד שמנורות UVB רגילות פולטות קרינה בכל תחום UVB שבין 280–320 ננומטר.
קיימות בעולם עשרות אלפי מרפאות פוטותרפיה ומקבלים בהן מיליוני מטופלים.
הטיפול מאושר על ידי משרד הבריאות ואין לו תופעות לוואי כפי שיש לטיפול באמצעות תרופות וחומרים כימיים.
אור על-סגול משמש לסטריליזציה של סביבות עבודה וכלים במעבדות ביולוגיה ובמתקנים רפואיים.
עם זאת, שיטה זו משמשת רק כנדבך נוסף לשיטות סטריליזציה אחרות, שכן מיקרואורגניזמים שונים עשויים למצוא מפלט מפני האור על-סגול בסדקים קטנים או באזורים מוצלים.
עקב אורך הגל הקצר שלו, נעשה שימוש באור על-סגול בפוטוליתוגרפיה באיכות גבוהה בתהליך הייצור של מוליכים למחצה.
פוטוליתוגרפיה זו משמשת לייצור מעגלים משולבים ומעגלים מודפסים.
אור על-סגול משמש גם בספקטרוסקופיה.
החלבון GFP ונגזרותיו הם כלי שימושי מאוד בעולם הביוטכנולוגיה.
ה-GFP מאיר פלואורסצנטית בתחום הספקטרום הנראה תחת הארה באור על סגול.
בעזרתו ניתן לסמן, לראות ולחקור חלבונים ומבנים שהם יוצרים, שמצד עצמם אינם מאירים.
זמן קצר לאחר שהתגלה האור התת-אדום, הפיזיקאי הגרמני יוהאן וילהלם ריטר החל לחפש קרינה בקצה השני של הקשת, באורכי הגל הקצרים שמעבר לסגול.
ב-1801 הוא השתמש בכלוריד כסף, חומר הרגיש לאור, כדי להראות שישנו אור בלתי-נראה מעבר לסגול.
הוא קרא לאור זה "קרניים כימיות".
קרינת UV התגלתה בשנת 1801 כאשר הפיזיקאי הגרמני יוהאן וילהלם רייטר הבחין בקרניים בלתי נראות, הנמצאות ממש מעבר לקצה הסגול של הספקטרום הנראה.
הגלוי של רייטר התרחש כאשר הוא שם לב שנייר הספוג בכלוריד-הכסף התכהה במהירות רבה יותר כאשר נחשף לאור UV בהשוואה לקצב שבו התכהה כאשר נחשף לאור הסגול.
רייטר קרא לאור הזה "קרני חמצון" כדי להדגיש תגובתיות כימית ולהבדיל אותם מ"קרני חום", שהתגלו על ידי ויליאם הרשל שנה קודם לכן, בקצה השני של הספקטרום הנראה.
המונח הפשוט יותר "קרניים כימיות" אומץ זמן קצר לאחר מכן, ונשאר פופולרי לאורך המאה ה-19, אם כי חלק מהמדענים טענו כי קרינה זו שונה לחלוטין מאור נראה.
המונחים "קרניים כימיות" ו"קרני חום" הומרו בסופו של דבר לטובת קרינה על-סגולה ותת-אדומה בהתאמה.
על בלימה הוא הרומן הראשון של סול בלו, שיצא לאור ב-1944. שם הספר מתייחס למצב בו מרגיש גיבור הסיפור, הנמצא במצב מעבר בין שני שלבים בחייו, ולכן תלוי על בלימה.
הספר כתוב בצורת יומן, והסיפור עוסק בבחור צעיר ומובטל בשם ג'וזף, היחסים שלו עם אשתו וחבריו ותסכוליו מהחיים.
ג'וזף גר בשיקגו ומחכה לצו גיוס מהצבא על מנת להצטרף למאמץ המלחמתי במלחמת העולם השנייה.
היומן שלו משמש כמקום לווידוי מחשבותיו והוא מסתיים עם גיוסו ובתקווה שהשגרה של חיים בצבא תקל את סבלו.
על גבול האור הוא אלבום האולפן ה-25 של הזמר אריק איינשטיין, בשיתוף המוזיקאי מיקי גבריאלוב, שיצא בנובמבר 1987.
זהו שיתוף הפעולה החמישי והאחרון של איינשטיין וגבריאלוב, לאחר האלבומים "בדשא אצל אביגדור" (1971), "סע לאט" (1974), "חמוש במשקפיים" (1980) ושנה לאחר האלבום "אוהב להיות בבית" (1986).
כל שירי האלבום הולחנו ועובדו על ידי גבריאלוב, למעט "שיר השיירה" בעל הלחן העממי, והרצועה ההומוריסטית "בין שתיים לארבע" שהולחנה על ידי שם טוב לוי.
איינשטיין כתב חמישה משירי האלבום.
את השאר כתבו לאה גולדברג נתן אלתרמן ועלי מוהר.
בין השירים הבולטים באלבום: "עוּף גוזל", "שיר השיירה" ו"עיתונאי קטן".
השיר "האוהבים על שפת הים" (המוכר בשורתו "בואי כלה") התפרסם כעבור כמה שנים בלחן מחודש של אחינועם ניני (שגם שרה את השיר) וגיל דור וניתן לו השם הוא (בואי כלה).
השיר "שירי סוף הדרך" הולחן קודם לכן על ידי שם טוב לוי והושר על ידו, וכן על ידי גידי גוב.
בצילום שעל העטיפה נראה איינשטיין, בצעירותו, קופץ לגובה באצטדיון המכביה על רקע תחנת הכוח רדינג.
ברקע התמונה עוד ארבעה גברים, ביניהם האדריכל זלמן ברחנא.
התקליט הוקדש לזכרו של משה איש כסית, חברו הטוב של איינשטיין, שנפטר באותה שנה.
באופן חריג מתחת לשם האלבום נכתב 'למוישלה', כפי שקראו לו חבריו.
מיקי גבריאלוב: גיטרות אקוסטית, קולות רקע, הפקה מוזיקלית, כל הלחנים (חוץ מ-4 ו-9)
יצחק קלפטר: גיטרה חשמלית מובילה, גיטרות אקוסטיות וחשמליות
מאיר ישראל: תופים, כלי הקשה, קולות רקע
עלי מוהר: קולות רקע ב"שיר השיירה"
יעקב מורנו: טכנאי הקלטה, קולות רקע ב"שיר השיירה"
שחר צרפתי: עוזר טכנאי הקלטה
אמיר קרטס: עוזר טכנאי הקלטה
ירון בכר: עיבוד תמונה באמצעות מערכת סייטקס (פיוניר לגלופות 1976)
על אהבות שלנו הוא אלבום הבכורה של הזמרת-יוצרת הישראלית עפרה חזה.
האלבום יצא לאור ב-6 במאי 1980, על ידי חברת התקליטים פונוקול.
מתוך האלבום יצאו לרדיו כתקליטי שדרים: "שיר הפרחה", "כמו ציפור", "פלאש גורדון", "הגשם", "על אהבות שלנו" ו"שיר אהבה לחייל".
במרוצת השנים זכה האלבום למעמד אלבום זהב על סך מכירות של כ-20,000 עותקים.
האלבום יצא לאור כשנה לאחר פריצתה הגדולה של עפרה חזה עם הלהיט "שיר הפרחה".
למרות הצלחתו העצומה של השיר, הוא יצר סטיגמה סביב הזמרת משכונת התקווה.
בעקבות כך, כותבים ויוצרים מוכרים נמנעו מלכתוב לה שירים.
האמרגן אברהם דשא (פשנל) אף נאלץ לשחרר אותה מהחוזה עליו החתים אותה והיא יצאה לדרך עצמאית.
מי שהפך במהרה לאמרגנה האישי, בצלאל אלוני, החל לכתוב לה שירים, וחזה הגיעה לראש המצעד עם להיטי פופ כמו "הגשם", "שיר אהבה לחייל", "כמו ציפור" ו"פלאש גורדון".
האחרון זכה באותה במקום הראשון בתחרות השירוויזיון הראשונה, שנערכה בחנוכה 1979.
בזכות להיטי האלבום, זכתה חזה לראשונה בתואר "זמרת השנה" של רשת ג' וגלי צה"ל והאלבום עצמו הגיע למעמד של אלבום זהב.
את שיר הנושא של האלבום ביצעה חזה לראשונה על בימת פסטיבל הזמר והפזמון תש"מ 1980.
אמנות הפיוט הוא השם המקובל של שמה יצירה מאת המשורר הרומי הורטיוס.
זמן חיבורה של היצירה אינו ידוע.
הוצעו תאריכים שונים, ואף לא לאחד מהם יש עדויות מוצקות המאששות אותו.
הסוגה של היצירה אינה ברורה.
מצד אחד, היצירה מסתמנת כשירה דידקטית.
היא עוסקת בעקרונות ביקורת ספרות, בדרכי הסברתה, בהוראות טכניות כיצד לכתוב שירה, ולא ביצירת תאוריות.
הורטיוס הופך תאוריות שקיבל מאחרים לשירה אמנותית פיוטית, שהנאתה בסגנונו ובשנינותו.
מצד שני, לאורך כל היצירה אין תזכורת לתהליך הלימודי או למורים ולתלמידים.
טענה אחרת היא שהיצירה היא למעשה מכתב ספרותי הכתוב במשקל הקסמטר, בגוף ראשון יחיד.
היא אף ידועה בשם "מכתב אל הפיסונים" (epistula ad Pisones) מאחר שהורטיוס הקדיש אותה ל"פיסונים", פיסו ושני בניו, אשר שלושתם היו משוררים.
לפיכך, יש אשר טענו כי מדובר במכתב ספרותי.
עם זאת, אין ליצירה מאפיינים צורניים של מכתב.
מכאן ששאלת הזהות של הסוגה עדיין לא נפתרה.
הקדמה (שורות 1–41) - הורטיוס מציג שלושה מושגים (אחדות, שלמות ואמנות) ומדגים אותם.
היצירה צוללת הישר לעבי הקורה, ואין היא מתעכבת על פתיחה או הקדשה.
מבנה וסגנון (שורות 42–118) - לסדר מקדיש הורטיוס שלוש שורות, ולסגנון הוא מקדיש את שאר החטיבה.
הורטיוס טוען שאת המילים יש להטעין במשמעות חדשה ורעננה, ועל כן ניתן להמציא מילים חדשות ולגזור על הישנות כליה.
הסגנון חייב להלום, לדעתו, את הרגשות המובעים (דהיינו את ז'אנר היצירה - קומית או טרגית) ואת אופי הדמות (על פי גיל, מין, מוצא ומעמד).
תכנים וארגונם (שורות 119–294) - תכנים יכולים להיות שאובים ממקור קדום או מיצירתיותו של המשורר.
יש להקפיד על עקיבות ביצירה החדשה.
ביצירה הישנה יש ליצור ייחודיות באמצעות כישרון ומיומנות.
הורטיוס מדגים את המשורר המוכשר באמצעות הומרוס, הבורר היטב את חלקי יצירתו ושומר על אחדותה.
הורטיוס מציין את אופני עיצוב הדמויות (מידות, לשון, דרכי פעולה, גיל ונסיבות).
הוא מציין הוראות טכניות עליהן יש להקפיד במחזה (אורך, מספר שחקנים, מוזיקה, משקל).
עקרונות הספרות ותפקיד המשורר בחברה (שורות 295–476) - מקורות היצירה צריכים לנבוע מן הפילוסופיה, לפי הורטיוס, במטרה ללמד.
אולם גם יצירה פילוסופית מוכרחה להיות מעוצבת היטב: ללמד וגם ליהנות.
הורטיוס מדגיש כי יוצרים אינם מסוגלים ליצור יצירה שתהיה שווה ברמתה לכל אורכה: גם ביצירה גרועה יש לעיתים קטעים טובים, ולהפך.
לא די להיות עשיר וחופשי כדי ליצור, עליך להיות גם מוכשר.
על היוצר לשמוע את הביקורת ולהתחשב בה.
רק ידיד אמת יבקר אמת, בעוד ידידים חנפים ישבחו ללא עילה.
היצירה נפתחת בתיאור של מפלצת חסרת אחדות.
הורטיוס נעזר בתיאור כדי להמחיש פיזית את החשיבות של אחדות העלילה.
תיאור זה, עד כמה שהוא מתאר מפלצת, הוא מפלצתי בעצמו.
החיבור מתחיל במושא (לראש של אדם).
באמצע השיר מופיע הנושא (אם צייר רצה, pictor...si velit) ולאט לאט מתקבלת התמונה של חייה עם נוצות (המעטפת של השיר) שהתוכן בה מתקבל רק בסיום היצירה - אישה עם דג שחור.
הפסיחות בין כל שתי שורות שאינן משלימות את הרעיון שלהן עצמן מוסיף לאי הבהירות של הפסקה.
הזרם דגל ביצירת חיבורים קצרים, מתומצתים, שנונים, מלוטשים, מתוחכמים וברוח המסורת.
לאורך כל שירי הורטיוס יש אלמנטים ששורשיהם מהביקורת האלכסנדרית, .
הליטוש, לדעת הורטיוס, מעניקים ליצירה את עקרון התואם, .
לכן הורטיוס המליץ שיצירה תבחן בידי מומחה ותחכה תקופת צינון של תשע שנים לפני הוצאה לאור.
אחת מטכניקות התמצות שמציע הורטיוס הוא In medias res.
כלומר, שיר שמתחיל ב"אמצע הדברים" (In medias res), ישר אל התיאור הדרמטי בו, ללא אקספוזיציה.
|הוא לא מחל (orditur) את חזרת דיומדס במוות של מלאגרוס ;
ולא את מלחמת טרויה מ"ביצת התאומים".
תמיד הוא ממהר ללב העניין, ואל המאורעות.
"מההתחלה", מהמקור, מהביצה (ab ovo).
הורטיוס יוצא נגד הגישה שמתארת את הסיפור מ"ההתחלה", כלומר מסיפור הראשית.
הוא מקביל זאת ליצירתו של הומרוס.
הראשונה של הלנה וקלימנסטרה שנוצרו לאחר שזאוס התחפש לברבור ופיתה את לדה בלילה הכלולות.
בביצה השנייה היו קסטור ופולוקס שהיו בני בעלה של לדה טינדראוס.
באזכור הביצה הורטיוס מנסה להסביר שכפי שהומרוס לא החל את סיפור מלחמת טרויה בלידת הלנה, כך גם יוצר מתוחכם צריך להתחיל את יצירתו, ב"אמצע הדברים" (In medias res), היכן שהעלילה מתחילה להתפתח, וזאת כדי לעניין את הקוראים.
הורטיוס מבקר את הומרוס בגלל השגיאות המרובות הקיימות בטקסט שלו.
עם זאת, המשמעות שהביטוי הזה משתמש היום בספרות הוא בדיוק ההפך מכוונת הורטיוס:
אפילו המשורר המיומן ביותר יכול לעשות שגיאות מתמשכות.
יצירות ארוכות, בדרך כלל אפוסים (כמו האיליאדה או האודיסיאה), יכולות להכיל שגיאות מבלי שגורעות משמעותית באיכות הכללית של היצירה.
הורטיוס התנגד לשפה נמלצת, ראוותני ומצועצעת שאינה מציע תוכן לתיאורים בה.
הורטיוס נעזר במטפורה של תפירה, וממליץ למשורר לא לתפור סצנה לסצנה אחרת, רק מפני שבעל הכישרון לכתוב את הסצנה הראשונה באופן יפה אך ללא קשר אל הראשון.
בהמשך הוא מדגים את דבריו בשיח על הברושים וטביעה בלב הים.
הברושים סמלו הבל בתרבות היוונית.
אומר הורטיוס, אל תצייר ברושים כמשל לאדם שטבע בים רק בגלל שידעת לצייר אותם.
מיצירה זו נולד הניב הידוע "ההר הוליד עכבר": .
הורטיוס מנסה להסביר לקוראי כי אל להם להפגיז בכישוריהם בתחילת יצירותיהם כשאין הם יכולים לעמוד בהם לאורכה של כל היצירה.
כאשר הורטיוס מדבר על האורך הנכון של תיאורים, הוא אומר את אחד המשפטים המוכרים ביותר בדיוני ביקורת הספרות :
הורטיוס מנסה להדגיש שלעיתים הניסיון להיות תמציתי לא נובע מיעילות אלא מחוסר ביהירות, אפוא מסתמן שיש לדעת איך ומתי לתמצת.
אם כן, לדעת הורטיוס לא רק שחלקי השיר אמורים ליצור עלילה אחידה ושלמה אלא גם שעל כל חלק וחלק יש שיעמוד באותם סטנדרטים כשל האחרים.
מצד אחד, הורטיוס מאמין כי אנשים יצאו נשכרים כאשר יפנו אחר המודלים הקיימים וישמרו על הולמות הדמויות, כלומר שימור תכונות והאופי של הדמויות בהתאם למיתוס ולכללים המוסכמים (הנרגן יהיה אדם עצבני וכו', ראה דוגמת הזקן).
מצד שני, משורר צריך להיות מקורי ולחדש, אך לשמור על עקביות הדמות החדשה,
כאשר מתאר הורטיוס את הדמות האידיאלית של אדם זקן, הוא מצליח לצייר אותה היטב, ויוצר פסקה מהיפות ביותר והאמיתיות ביותר שנוצרו אי פעם:
משורר צריך ואף מומלץ לו ליצור מילים חדשות, .
כמו גם, יש צורך בניאולוגיזם של מילים מהעולם היווני אל העולם הרומי.
כאשר הורטיוס מזכיר את התחלפותן של מילים ישנות בחדשות, הוא משליך את הדבר על המצב האנושי כולו, .
כדי לתאר את החיים של מלה, הורטיוס משתמש בדימוי הומרי לפיו המילים הם בני אדם בעלי מחזור חיים.
הזיקה בין מילים (דומם) לצומח הופכת את כל הקטגוריות שיש בעולם לטקסט.
האלמנט השמרני ביותר בחידוש אצל הורטיוס הוא המשקל.
הוא נותן סקירה היסטורית של כל אחד מבין המשקלים והסוגות המתאימות לכל משקל.
לדעתו, אין צורך לשנות את המשקל עבור סוגה לה כבר הוחלט המשקל המתאים לה.
עם זאת, ניתן להמציא סוגה חדשה ולהשתמש בה במשקל חדש.
אחד מעקרונות הורטיוס הוא עקרון התואם לפיו משורר צריך להיכנס למצב רגיש כך שיעורר רגש באמצעות הטון שלו וירגש לא רק את עצמו אלא גם את הקהל, .
הורטיוס מתנגד לרעיון דאוס אקס מכינה בשורה 191,
את היצירה הוא מסיים כמו שפתח אותה, בתיאור מפלצתי של משורר מטורף, המשתין על קבר אביו, ואותו הוא מדמה למי שמחבר שירים גרועים אך מכריח אנשים לשמוע אותם.
הוא מסיים במשפט ביקורת נוקב אחרון על המשורר חסר הכישרון:
אמנות הפיוט היא יצירה ששרדה במשך הדורות.
שלא כמו "הפואטיקה" של אריסטו, אמנות הפיוט הייתה קיימת בשפת המקור לאורך כל ימי הביניים, אולם גם בה החל הדיון הביקורתי רק עם פרוץ הרנסאנס.
באנתולוגיה של נורטון לתיאוריה וביקורת נכתב על היצירה:
אמנות הפיוט היא יצירת אמנות, ולא רק עבודה עיונית על ביקורת הספרות, כמו הפואטיקה.
בשל כך, הייתה השפעתה רבה במשך הדורות, והיא נתפשה כשיא יצירתו של הורטיוס בפרט, ושל התרבות הרומית בתקופת אוגוסטוס קיסר בפרט.
היות שנראה שכמעט כל תכניה של אמנות הפיוט שאובים מתורתו של אריסטו, נטו המבקרים להתייחס אליהן כאחת.
הבדל יחיד שהודגש היה ההבדל בתפיסת המטרה של המחזה: לפי אריסטו, המטרה היא לימוד בלבד, בעוד הורטיוס תופס גם את ההנאה כמטרה.
הוא דגל שמשורר יהיה בעל שיגעון, השראה וטכניקה.
מכאן שעל המשורר להיות לא רק מוכשר מטבעו אלא גם בעל טכניקה כדי ללמוד לתמצת, לכתוב במשלב גבוה, קפדני ומדוקדק.
מלבד זאת, הורטיוס לא מזכיר את המושג קתרזיס שהוא מרכז התהליך שעובר על הצופה במחזה.
ארס פואטיקה.''' תרגום: יואב גלבוע.
בליווי איורים של האמנית אודליה שמעוני.
"על אודות האדריכלות", בשמו המקורי בלטינית "De Architectura", הוא ספר עיון שכתב האדריכל הרומי ויטרוביוס במאה ה-1 לפנה"ס.
ספר זה כולל מחקר מעמיק בנושא האדריכלות, שהיווה את הבסיס התאורטי הכתוב הראשון של התחום.
הספר הוקדש לפטרונו של ויטרוביוס, אוגוסטוס קיסר.
הספר, המבוסס בעיקרו על מחקריו של ויטרוביוס על האדריכלות היוונית ועל הניסיון המצטבר של הבנאים הרומיים, היווה במשך שנים רבות מדריך מעשי לתכנון ובנייה, ודורות רבים של אדריכלים התחנכו עליו.
הוא הניח את עקרונות הבסיס של תחום האדריכלות אשר כלל בתקופה ההיא גם תחומים רבים השייכים כיום לתחום ההנדסה האזרחית, הנדסת מכונות ותחומים טכנולוגיים ועיצוביים נוספים.
הספר, המופץ ונמכר עד ימינו, הוא גם מסמך חשוב של ההיסטוריה של אדריכלות המערב.
בחיבור מצויות מספר נקודות אחיזה כרונולוגיות לתיארוך זמן כתיבתו.
מן ההקדמה לספר הראשון עולה כי ויטרוביוס פעל בימי שלטונם של יוליוס קיסר ושל אוגוסטוס, כלומר במחצית השנייה של המאה ה-1 לפנה"ס.
בספר השלישי (פרק ב' 5) נזכר הסטיו של מטלוס (Porticus Metteli מבנה שהוחלף בשנת 33 לפנה"ס על ידי אוגוסטוס בסטיו אחר שנקרא על שם אחותו אוקטביה ((Porticus Octaviae.
בהמשך (פרק ג' 5), נזכר מקדשה של האלה קרס, שידוע כי חרב בשרפה בשנת 31 לפסה"נ.
מנתונים אלה ניתן להסיק שהספר השלישי של החיבור נכתב לפני שנה זו.
הספר "על אודות האדריכלות" איננו ספר הוראות בנייה כלליות, או הוראות בנייה לבניין מסוים.
לא נמצא עד היום בניין עתיק שכל פרטיו נבנו לפי המלצותיו של ויטרוביוס.
ההוראות הן יותר בבחינת המלצות.
בדרך כלל אין הספר מביא מידות אלא רק ערכים ליחסים הפרופורציוניים שבין אבריהם של מבנים.
על-פי הנחיות אלה יכול האדריכל המבקש זאת לבנות מבנה גדול או קטן.
עליו לקבוע את הגודל הרצוי, למשל לפי גודל האוכלוסייה העתידה להשתמש במבנה, ולהתאים את המידות לפרופורציות המוצעות לו על ידי המחבר.
לכל אחד מעשרת הספרים היוצרים את החיבור הוסיף המחבר הקדמה (praefatio).
הקדמות אלה לא מכינות את הקורא לספר הבא בעקבותיהן, כי למעט בספר השמיני, אין קשר בין תוכן ההקדמה לתוכן הספר.
לעומת זאת קיים קשר בין ההקדמות השונות.
ההקדמה לספר הראשון היא ההקדשה של החיבור לקיסר אוגוסטוס.
מסתבר שוויטרוביוס ניצל שעת-כושר כאשר אוגוסטוס החל בבנייה ציבורית רחבת היקף ברומא.
לא ברור אם ויטרוביוס כתב את הספר מתוך אהדה לקיסר, בכך שרצה להעניק לו, כביכול, את הבסיס התאורטי האדריכלי למפעלי הבנייה שלו.
ייתכן גם שעשה זאת מתוך רצון להנציח את עצמו, שהרי לדבריו בנה בחייו רק בניין ציבורי אחד (הבזיליקה בעיר פאנום).
בדיעבד, מסתבר ששיקוליו לפרסם ספר היו נכונים והוא אכן הצליח להנציח את עצמו.
בהקדמה לספר השלישי דן ויטרוביוס במוניטין שמעניקה ההצטיינות המקצועית, ובדרכים להשיגה.
הוא מדגיש כי אין די בכישרון ובהשכלה בדרך לתהילה.
האדריכל צריך לשווק את עצמו לקהל הנכון של מזמיני העבודות, והוא זקוק גם למעט מזל.
בהקדמה לספר החמישי מתריע ויטרוביוס על כך שהכתיבה האדריכלית רוויה מינוח טכני שקהל הקוראים עלול שלא להבין.
ההקדמה לספר השמיני היא ההקדמה היחידה המתאימה לנושאו של הספר.
היא מדגישה את היות המים אחד מארבעת היסודות בעולם לפי ההשקפה היוונית.
בהקדמה לספר העשירי מדבר המחבר על אחריותו של האדריכל לתקציבו של הבניין שנתון לתכנונו.
סוגיה זו חשובה להבנת מעמדו של האדריכל, המצוי בין מזמין העבודה המממן אותה, לבין הקבלן המבצע אותה.
אחריות האדריכל היא כזו שאם הוא חורג מן התקציב כדי רבע נוסף, אזי התוספת נלקחת מרכושו.
בראשית הספר הראשון מביא ויטרוביוס את החלוקה של התחום שנקרא אדריכלות בתקופתו וכלל בניית מבנים, הנדסת מכונות, בניית שעוני-שמש.
החלוקה הזו נראית מלאכותית למדי.
נראה כי זו קביעה שרירותית של ויטרוביוס, משום שהיא התאימה לידיעותיו ולניסיונו הפרטי.
הסוגיה המעניינת הנדונה בספר הראשון היא שאלת הכשרתו ותחומי עיסוקו של האדריכל.
לא ניתן להעלות על הדעת מקצוע ועיסוק אחרים בתקופה הנדונה שהשכלה, ידע כללי וניסיון בהיקפים גדולים ומגוונים יותר, הרצויים לעוסק בהם.
עם זאת דרושה לאדריכל גם מיומנות כפיים, שוודאי נקנתה לעוסק תוך תקופת שוליות לא קצרה, בשירותו של אדריכל אחר.
עיקרו של הספר השני בתיאור ובדיון בחומרי הבנייה, בדרכי הכנתם, בתכונותיהם ובאופן השימוש בהם.
הספרים השלישי והרביעי עוסקים בבניין מקדשים שהוא החלק העיקרי והמרכזי בחיבור.
חלקו הראשון הוא במיון המקדשים, לסוגיהם, מבחינת תוכניתם, על-פי אמות-מידה אסתטיות, הלא היא תורת הפרופורציות, ובכלל זה מספר העמודים, סידורם בתוכנית, המרווחים ביניהם, והיחסים שבין תוכנית המבנה למרכיבי חזיתו.
ויטרוביוס טוען שעקרונות סימטריים אינם המצאה של האדם.
הם מושגים של אידיאל אסתטי הטבוע בטבע.
הם באים לידי ביטוי, למשל, במבנה של גוף האדם.
מאחר ששלמות מבנה אובחנה בגוף האדם, ראוי שבניינים ייבנו אף הם על-פי מתכונת אידיאלית, ובעיקר מקדשים לאלים בני האלמוות.
הספר השלישי עוסק במקדשים בסדר היוני, ואילו הספר הרביעי עוסק במקדשים מן הסדר הדורי ומהסדר הקורינתי.
הוא גם דן בנושא החשוב בדבר היות פרטי הבנייה במקדשים חיקוי באבן למקדשים קדומים מעץ.
הספר החמישי עצמו עוסק בבנייני ציבור שמרביתם סדורים סביב הפורום, היא כיכר העיר, ובהם הבזיליקה, התיאטרון, בית המרחץ, הפליסטרה.
האמפיתיאטרון - הזירה לקרבות גלדיאטורים - שהוא מבנה ציבור רומי מובהק אינו נזכר.
למעשה רק בימיו של ויטרוביוס החלו לבנות את האמפיתיטראות הראשונים.
הספר הששי עוסק בבית המגורים הפרטי.
מובאים בעיקר תיאורים של הווילה הרומית, החד-קומתית, רחבת השטח, שבה התגוררו בני המעמד הגבוה ומעמד הביניים.
בניינים מטיפוס זה נמצאו במספר גדול בערים פומפיי והרקולנאום שנחרבו בהתפרצות הר הווזוב בשנת 79 לספירה.
לעומת זאת בתי המגורים העירוניים הרב-קומתיים אינם נזכרים.
הספר השביעי עוסק בעיטור האדריכלי, שהיה תחום באחריותו של האדריכל לבחור את האומנים שיעסקו במלאכה.
העיטור האדריכלי תבליטים באפריזים ופסלים בגמלוני המקדשים, ובגומחות עיטוריות של תיאטראות ונימפאונים.
שתי טכניקות עיטור אחרות שהתפתחו מאוד בימיו הן כּיוּר (סטוקו) ובתמשיחי-קיר (פרסקו).
בזיקה לנושא זה הוא מונה את הצבענים (פיגמנטים) השונים שהיו דרושים לציורי הקיר.
הספר השמיני עוסק בהנדסת מים.
את הניסיון בתחום זה רכש ככל הנראה כאשר בצעירותו שימש מהנדס צבאי, ובהמשך, לפי דברי סקסטוס יוליוס פרונטינוס שימש זמן מה נציב המים של רומא.
נדונים כאן אספקטים טכניים שונים הנוגעים להולכת מים באמות מים.
חשיבות יש לתיאור מכשיר החורובטס (המתואר רק כאן), שהוא מעין מאזנת לקביעת מפלסים בשטח.
הספר התשיעי עוסק באסטרונומיה ובבניין שעוני שמש.
זהו נושא שחורג מאוד מתחום עיסוקיו וכישוריו של אדריכל.
ניתן רק לשער שוויטרוביוס הכלילו בחיבור בהתאמה כלשהי ליכולתו האישית להתקין שעוני שמש.
הספר העשירי, העוסק בהנדסת מכונות ובכלי מלחמה.
מובא תיאור של מכונות אחדות ששימשו להובלת אבנים גדולות ולהנפתן.
בפארק הארכאולוגי שליד הר הבית שחזרו החופרים גלגל עץ גדול להעברת גושי אבן גדולים לפי אחת השיטות שמתאר ויטרוביוס.
אבן שמשקלה כ-4.5 טון ניתנת שם לגלגול על ידי כעשרה פועלים, כלומר כ-450 ק"ג לאדם, פעולה שאדם הפועל לבדו אינו יכול לעשות.
נוסף על כך מופיעים תיאורים של משאבות ומתקנים אחרים המופעלים בלחץ מים או לחץ אוויר, או מד-מרחקים (למרכבות או לספינות) המיכני.
ספר האדריכלות של ויטרוביוס היווה בסיס תאורטי רב השפעה על האדריכלות הרומית עוד בתקופתו ובכמה מאות השנים שאחריו.
לאחר קריסת האימפריה הרומית הוא השתמר בזכות מאמציו של קארל הגדול בתחילת המאה ה-9 לשמר כתבים קלאסיים במסגרת הרנסאנס הקרולינגי.
ב-1414 "התגלה" מחדש הספר על ידי פוג'יו בראצ'וליני במנזר סנט גאלן שבשווייץ ושימש לאחר מכן ללימוד האדריכלות בתקופת הרנסאנס האיטלקי.
הספר היה לתורתם של אדריכלי רנסאנס לאונה בטיסטה אלברטי, פיליפו ברונלסקי וניקולו דה ניקולי.
במאה ה-16, כתב גם האדריכל אנדראה פלדיו שראה בוויטרוביוס את מורו, סדרת ספרים בשם "ארבעת הספרים על אודות האדריכלות" (I Quattro Libri dell'Architettura) שהיווה בפועל המשך לכתבים הרומיים.
כך גם איניגו ג'ונס האנגלי אימץ את הספר כתורה.
השפעה ידועה נוספת הייתה לפרק העוסק בפרופורציות גוף האדם על לאונרדו דה וינצ'י אשר בעקבותיו יצר את ציור "האדם הוויטרובי", על שמו של ויטרוביוס, וכן על הספר "על הפרופורציה האלוהית" שכתב לוקה פאצ'ולי בליווי איוריו של לאונרדו.
על-ענק אדום הוא כוכב על-ענק הנמצא בחלקה העליון של דיאגרמת הרצשפרונג-ראסל.
דרגת הבהירות של על-ענק אדום היא I והסיווג הספקטרלי שלו הוא K-M.
כוכבים אלו הם הגדולים ביותר שנתגלו ביקום מבחינת נפח.
הכוכב ביטלג'וז, מקבוצת הכוכבים אוריון, הוא דוגמה לעל-ענק אדום.
ב-2024 תועד בצילום הכוכב WOH G64 שהוא על-ענק אדום.
זו הפעם הראשונה בה תועד וצולם כוכב מגלקסיה אחרת.
כוכבים שמסתם גדולה מעשר מסות שמש (לערך) לאחר שסיימו להתיך את המימן שלהם, יהפכו לעל-ענקים אדומים במהלך תקופת התכת ההליום שלהם.
לכוכבים אלו טמפרטורת שטח פנים נמוכה יחסית, בין 3,500-4,000 קלווין, ורדיוסים גדולים מאוד, בדרך כלל בטווח של 200–800 רדיוס השמש שלנו.
גודלם של על-הענקים הגדולים ביותר הידועים כיום הוא פי 1,500 מרדיוס השמש שלנו (כשבע יחידות אסטרונומיות).
לכוכבים מסוג על-ענק אדום אין פוטוספירה מובחנת, ורוח השמש שלהם איטית ודחוסה.
מסתם של על-ענקים אדומים מאפשרת להם להתיך יסודות כבדים יותר, עד היתוך של ברזל.
בליבת הכוכב, בה הלחץ והטמפרטורה הגבוהים ביותר, מתרחשת התכה של הליום לפחמן, חמצן, ניאון, צורן, גופרית ולבסוף ברזל.
בה בעת מתרחש בשכבה המקיפה את הליבה היתוך של מימן להליום ולאחר מכן היתוך של הליום ליסודות הכבדים יותר ומתחיל היתוך של מימן בשכבה חיצונית יותר.
התהליך ממשיך באופן דומה עד שלקראת סוף חייהם, מפתחים העל-ענקים מבנה שכבות דמוי בצל של יסודות, כאשר היסודות הכבדים ביותר נמצאים בליבה.
בעת ובעונה אחת, בכל שכבה תתקיים פעילות גרעינית אחרת: החל מהיתוך צורן לברזל במרכז הכוכב, דרך ניאון, חמצן, פחמן והליום, ועד למימן המותך בשכבה החיצונית של המעטפת.
הברזל אינו ניתן להיתוך גרעיני בשום צורה, שכן התהליך צורך יותר אנרגיה משהוא פולט, וכאשר מפסיקים תהליכי ההיתוך בליבת הכוכב, אז אין עוד דבר אשר יכול לעצור את קריסת הכוכב אל תוך עצמו.
הכוכב קורס ויוצר גל הדף אשר מעיף את השכבות החיצוניות של הכוכב בהתפוצצות סופרנובה, ואילו הליבה קורסת אל תוך עצמה עד ליצירת כוכב נייטרונים (אם מסת ליבת הכוכב אינה עולה על 3 מסות שמש) או חור שחור.
משך החיים של כוכב על-ענק אדום הוא קצר יחסית, ואורכו רק מספר מאות-אלפי שנים עד כמיליון שנים.
ניצולת האנרגיה בתהליך תרמו-גרעיני הולכת ויורדת עם המסה של האטומים המעורבים, וכך הולך ויורד מספר שנות החיים שיכולים תהליכי היתוך כבדים להקנות לכוכב.
לפעמים התגובות הגרעיניות בעל-ענקים אדומים מאטות מסיבה כלשהי וכתוצאה מכך הם מתכווצים ומתחממים תוך שמירה על עוצמת ההארה הכוללת.
במקרה כזה הסיווג הספקטרלי שלהם משתנה עם השינוי בטמפרטורת פני השטח שלהם, והם הופכים לעל-ענקים צהובים, על-ענקים לבנים ולבסוף לעל-ענקים כחולים.
אם התהליכים הגרעיניים מאיצים שוב, הם חוזרים ומתנפחים תוך התקררות וחוזרים להיות על-ענקים אדומים דרך אותם שלבי ביניים.
סטיבנסון 2-18 הוא על-ענק אדום, הכוכב הגדול ביותר המוכר למדע.
UY במגן הוא על-ענק אדום מסוג ספקטרלי M4 Ia.
כמו כן הוא הכוכב השני הגדול ביותר הידוע למדע.
אנטארס הוא על-ענק אדום מסוג ספקטרלי M1.5 Iab
ביטלג'וז הוא על-ענק אדום מסוג ספקטרלי M1-2 Ia-Iab
אניף הוא על-ענק כתום מסוג ספקטרלי K2 Ib
סוהייל הוא על-ענק כתום מסוג ספקטרלי K4 Ib
בתמונות מספר 5-6 מצויים כמה על-ענקים
על-ענק כחול הוא כוכב על-ענק הנמצא בחלקה העליון של דיאגרמת הרצשפרונג-ראסל, כלומר דרגת הבהירות של על-ענק כחול היא I והסיווג הספקטרלי שלו הוא O-B.
כוכבים אלו הם בעלי טמפרטורת פני שטח חמה במיוחד בין 20,000 ל-50,000 קלווין והם הכוכבים החמים ביותר והבהירים ביותר שנתגלו עד כה.
הכוכב ריג'ל מקבוצת הכוכבים אוריון, הוא דוגמה לעל-ענק כחול.
כוכב על-ענק כחול הוא כוכב מסיבי עם מסה של 10 - 50 מסות שמש שנמצא בסוף התפתחותו ומסיבה כלשהי תהליכי ההיתוך הגרעיני שבו הואטו.
כתוצאה מכך הכוכב התכווץ לרדיוס של עשרות רדיוסי שמש (בהשוואה לרדיוס של מאות רדיוסי שמש בעל-ענקים אדומים), שטח פניו הצטמצם, אך כמות האנרגיה הנפלטת ממנו לא קטנה בהרבה כך שטמפרטורת פני השטח שלו עלתה בהרבה.
כוכב על-ענק אדום עשוי להפוך באופן זה לעל-ענק כחול כאשר בזמן המעבר הוא עובר דרך הסוגים הספקטרלים השונים כעל-ענק צהוב וכעל-ענק לבן.
אם תהליכי ההיתוך הגרעיני מאיצים שוב, הכוכב יכול להפוך בחזרה לעל-ענק אדום כשהוא שוב עובר דרך אותם סוגים ספקטרלים וחוזר חלילה.
על-ענק כחול מתאפיין ברוח שמש מהירה ודלילה לעומת רוח שמש איטית וצפופה של על-ענקים אדומים.
מכיוון שעל-ענק כחול היה בעברו על-ענק אדום, רוח השמש המהירה שלו מתנגשת ברוח השמש האיטית והדחוסה שנפלטה בשלב העל-ענק האדום ודוחסת אותה ליצירת מעטפת גז דקה ודחוסה.
אם הכוכב עובר מספר מחזורי מעבר בין על-ענק אדום ועל-ענק כחול, ייווצרו מספר מעטפות כאלו זו בתוך זו.
כמעט לכל על-ענק כחול שנצפה עד כה יש לפחות מעטפת אחת כזאת, מה שמרמז שעל-ענקים כחולים נוצרים בדרך כלל מעל-ענקים אדומים.
בשל מסתו הגבוהה תוחלת חייו של על-ענק כחול היא קצרה למדי - בין מיליוני שנים לעשרות מיליוני שנים בלבד שבסופן הכוכב צפוי להתפוצץ כסופרנובה.
על-ענקים עם מסה נמוכה יחסית, סביב 10 מסות שמש עשויים לאבד מספיק מסה בתהליכי ההתרחבות וההתכווצות ולסיים את חייהם כננס לבן נדיר שעשוי מחמצן ומניאון.
בעבר היה מקובל להניח שרק על-ענקים אדומים הופכים לסופרנובות, כך שעל-ענקים כחולים יהפכו תמיד לעל-ענקים אדומים לפני סוף חייהם.
הנחה זו נסתרה כאשר סופרנובה 1987A נוצרה ישירות מעל-ענק כחול.
מכיוון שמוצאים כיום הרבה יותר על-ענקים אדומים מאשר על-ענקים כחולים וכמעט כל אירועי הסופרנובה נוצרו מעל-ענקים אדומים, סביר להניח שכוכבים על-ענקים נמצאים רוב הזמן במצב של על-ענק אדום ורק חלק קטן מהזמן כעל-ענק כחול.
שכיחותם הגדולה יחסית בין הכוכבים הבהירים בשמים נובעת מבהירותם המוחלטת הגדולה כך שניתן לראותם גם ממרחקים גדולים מאוד.
ריג'ל A הוא על-ענק כחול מסוג ספקטרלי B8 Iab
נאוס הוא על-ענק כחול מסוג ספקטרלי O4 I
אלנילם הוא על-ענק כחול מסוג ספקטרלי B0 Iab
אלניטק Aa הוא על-ענק כחול מסוג ספקטרלי O9 Iab
אלודרה הוא על-ענק כחול מסוג ספקטרלי B5 Ia
על-ענקים הם מהכוכבים המסיביים ביותר, בעלי הרדיוס הגדול ביותר והמאירים ביותר.
בדיאגרמת הרצשפרונג-ראסל הם נמצאים בקצה העליון של הדיאגרמה (בהירות מדרגה Ia או Ib) והם בעלי בהירות מוחלטת מדרגה 5- ועד ל 12-.
הכוכבים הבהירים ביותר מביניהם נקראים לפעמים גם היפר-ענקים (דרגת בהירות 0).
לעל-ענקים יש מסה גדולה מ-10 מסות שמש שיכולה להגיע גם ל-70 מסות שמש.
הרדיוס שלהם משתנה בין עשרות רדיוסי שמש ועד למעל 1,000 רדיוסי שמש ועוצמת ההארה שלהם נעה בין פי עשרות אלפים לפי מאות אלפים מעוצמת הארתה של השמש.
ככל שרדיוסם של העל-ענקים גדל, טמפרטורת פני השטח שלהם יורדת, כך שעל-ענקים בעלי רדיוס גדול במיוחד הם תמיד על-ענקים אדומים או כתומים בעוד שאלו בעלי רדיוסים קטנים יותר עשויים להיות גם צהובים, לבנים או כחולים.
בשל המסה הגדולה, תוחלת החיים של על-ענקים היא קצרה יחסית - בין מאות-אלפי שנים לעשרות-מיליוני שנים בלבד.
הם נצפים בעיקר במקומות בהם נוצרים כוכבים חדשים כמו הזרועות של גלקסיות ספירליות או בגלקסיות לא סדורות וכן בצבירים פתוחים ופחות מכך באזור המרכז של גלקסיות ספירליות.
נדיר למצוא אותם באזורים של כוכבים זקנים כמו צבירים כדוריים או בגלקסיות אליפטיות.
העל-ענקים בעלי מסה נמוכה יחסית (עד 12 מסות שמש) עשויים להפוך בסוף חייהם לננסים לבנים של חמצן וניאון, אך בדרך כלל על-ענקים מסיימים את חייהם בסופרנובה.
בעבר שיערו שרק על-ענקים אדומים יכולים ליצור סופרנובות, אך סופרנובה 1987A נוצרה דווקא מעל-ענק כחול.
נראה שעל-ענקים אדומים הופכים לעיתים לעל-ענקים כחולים בשל האטה מסוימת בתהליכי ההיתוך הגרעיני שמביאה לכיווצם ולצמצום משמעותי בשטח הפנים שלהם תוך ירידה מתונה יותר בקצב פליטת האנרגיה, כך שטמפרטורת פני השטח עולה באופן משמעותי.
אם תהליכי ההיתוך מואצים שוב בשל העלייה בצפיפות הגז, הכוכב חוזר להיות על-ענק אדום ותהליך זה עשוי לחזור מספר פעמים.
בזמן המעבר בין על-ענק אדום ועל-ענק כחול, עובר הכוכב דרך הסוגים הספקטרליים שביניהם ולמשך פרק זמן של עשרות אלפי שנים או אף מאות אלפי שנים הכוכב יכול להיות על-ענק לבן או צהוב.
דלתא בקפאוס הוא על-ענק צהוב
על-ענק צהוב הוא כוכב על-ענק, על פי רוב בסיווג ספקטרלי F או G, אשר התפתח מן הסדרה הראשית ונעשה בהיר הרבה יותר מכוכבי הסדרה הראשית בעלי סיווג ספקטרלי דומה.
על-ענקים אלה פחות גדולים מעל-ענקים אדומים וגם יותר נדירים, אבל בשל בהירותם הגדולה ניתן לראותם ממרחק גדול ולצפות בחלקם ללא אמצעי עזר אופטיים – למשל, כוכב הצפון.
כוכבים אלה הם במקרים רבים משתנים קפאידיים, ובכלל זה δ בקפאוס.
בגלקסיית אנדרומדה נתגלו 16 על-ענקים צהובים.
לכוכבים אלה טווח צר של טמפרטורה שנקבע כתוצאה מהסיווג הספקטרלי שלהם, החל מ-4,000 ועד 7,000 מעלות קלווין, בעוד עוצמת ההארה שלהם היא החל מפי 1,000 מהשמש ועד לפי 100,000 מהשמש.
לפיכך, על-ענקים צהובים הם גדולים משמעותית מהשמש, מ-30 רדיוס שמש ועד כמה מאות רדיוסים שמש.
המסה משתנה מאוד, החל מפחות ממסת שמש ועד 20 מסות שמש ואף יותר.
כוכבי הסדרה הראשית עם מסות של מעל 8 מסות שמש הם כוכבים חמים מסוגים ספקטרלים B ו-O והם מכלים את המימן שבליבתם במהירות.
כאשר אוזל המימן בליבת הכוכב מתחילים הכוכבים להתנפח ולהתקרר והופכים לתת-ענקים כחולים, לענקים כחולים או לבנים ואז לענקים צהובים או לעל-ענקים צהובים ולבסוף לעל-ענקים אדומים.
מכיוון שהשלב בו הכוכבים הם על-ענקים צהובים הוא קצר יחסית, כוכבים אלה נדירים למדי, אך בשל עוצמת ההארה שלהם ניתן לראותם ממרחקים גדולים.
לעיתים, על-ענקים אדומים הופכים בשל שינויים בקצב יצירת האנרגיה בתוכם לעל-ענקים כחולים וחלקם הופכים חזרה לעל-ענקים אדומים.
מעבר זה הוא הדרגתי ובמהלכו הכוכבים עוברים דרך הסוגים הספקטרלים השונים כך שבחלק מזמן המעבר הם שוב על-ענקים צהובים.
כוכבים שמסתם אינה מספיקה כדי ליצור סופרנובה מסיימים את חייהם כננסים לבנים כאשר המעבר מעל-ענק אדום לננס לבן עשוי לעבור שוב דרך על-ענק צהוב.
כוכב הצפון הוא על-ענק צהוב מסוג ספקטרלי F8 Ib
δ בקפאוס הוא על-ענק צהוב שסוגו הספקטרלי משתנה בין F5 Ib ובין G2 Ib
סאדאלסוד וסאדאלמליק הם על-ענקים צהובים מסוגים ספקטרלים G0 Ib ו-G2 Ib בהתאמה
וזן הוא על-ענק צהוב מסוג ספקטרלי F8 Ia
מירפק הוא על-ענק צהוב מסוג ספקטרלי F5 Ib
סאדר הוא על-ענק צהוב מסוג ספקטרלי F8 Ib
מבסוטה הוא על-ענק צהוב מסוג ספקטרלי G8 Ib
על-ענק לבן הוא כוכב על-ענק, בסיווג ספקטרלי A, אשר התפתח מן הסדרה הראשית ונעשה בהיר הרבה יותר מכוכבי הסדרה הראשית בעלי סיווג ספקטרלי דומה.
על-ענקים אלה פחות גדולים מעל-ענקים אדומים או צהובים וגם נדירים יותר מהם.
קיימים מעט מאוד מהם שניתנים לצפייה ללא אמצעי עזר אופטיים, כמו למשל הכוכב דנב.
בדומה לעל-ענקים כחולים, חלקם הם כוכבים משתנים שמסווגים כ-משתנה α בברבור (על שמו של דנב).
בהתאם לסיווג הספקטרלי, הטמפרטורה שלהם נעה בין 7,500 ובין 9,500 קלווין, בעוד שלהם היא בין מפי 1,000 מהשמש ועד לפי 100,000 מהשמש.
רדיוסם נע בין עשרות רדיוסי שמש ועד כמה מאות רדיוסי שמש.
המסה משתנה מאוד, החל ממספר מסות שמש ועד לעשרות מסות שמש.
הכוכבים המסיביים שביניהם יכולים להפוך גם לעל-ענקים לבנים בתהליך זה, לפני שיהפכו לעל-ענקים צהובים.
לעיתים, על-ענקים אדומים הופכים בשל שינויים בקצב יצירת האנרגיה בתוכם לעל-ענקים כחולים, וחלקם הופכים חזרה לעל-ענקים אדומים.
מעבר זה הוא הדרגתי ובמהלכו הכוכבים עוברים דרך הסוגים הספקטרלים השונים כך שבחלק מזמן המעבר הם על-ענקים לבנים.
דנב הוא על-ענק לבן מסוג ספקטרלי A2 Ia
אספידיסקה הוא על-ענק לבן מסוג ספקטרלי A7 Ib
υ בשדרית A הוא על-ענק לבן מסוג ספקטרלי A8 Ib
על אזרחי היא תוכנית רדיו שבועית בת שעה המשודרת בתחנת גלי צה"ל.
את התוכנית מגישה טלי ליפקין-שחק, אשר משוחחת בכל שבוע עם מפקד בכיר לשעבר בכוחות הביטחון (צה"ל, שב"כ, מוסד, משטרה).
פושטי המדים משוחחים על אירועים מרכזיים בחייהם: מיום גיוסם ועד הפרישה ועל החיים האזרחיים מיום שפרשו.
הם מדברים על יום הגיוס, קשיי הטירונות, דילמות הפיקוד, החברים שרכשו ושאיבדו, המבוכות וההצלחות, הקרבות וקשיי היום-יום, המחיר האישי, האכזבות והסיפוק.
בנוסף, הם מדברים על הקושי להיפרד מהמדים ועל ההזדמנות לסיבוב שני של חיים אחרי הפרישה.
במהלך התוכנית משודרים ארבעה שירים, אותם בוחר המרואיין.
בין המרואיינים בתוכנית ניתן למנות את דן חלוץ, יעקב עמידרור, דורון אלמוג, גל הירש, עמי אילון, משה קפלינסקי, שלמה אהרונישקי, יום טוב סמיה, עמוס ירון, יעקב פרי וישראל בהרב .
התוכנית משודרת משנת 2007. במשבצת השידור הנוכחית שלה, היא משודרת מדי שבת בשעה 17:00.
על אדונים ומשרתים היא סדרת טלוויזיה בריטית זוכת פרס באפט"א ופרס אמי, המספרת על יחסי אדונים ומשרתים בבית מגורים גדול בלונדון, בראשית המאה העשרים.
ראשיתה העלילה היא בתקופה האדוארדית והיא נמשכת לתקופת מלחמת העולם הראשונה ולאחריה עד תחילת שנות השלושים של המאה העשרים.
היא מתארת את חייהם של המשרתים המתגוררים "למטה", ואת חיי האדונים החיים "למעלה", בקומות העליונות של הבית.
הסדרה שודרה ב-ITV במשך חמש עונות משנת 1971 ועד 1975.
הסדרה מתארת חיי משפחה במעמד חברתי גבוה באנגליה על רקע האירועים בתחילת המאה העשרים.
האירועים הגדולים זכו להבלטה בסדרה, אך גם שינויים קלים ומתמשכים באו בה לידי ביטוי.
הסדרה מתעדת את השינויים החברתיים והטכנולוגיים שקרו בין השנים 1903 ועד 1930. חיי המשרתים הם חלק בלתי נפרד מהסיפור.
באוקטובר 2009 הכריזו ב-BBC על חידוש הסדרה, בפורמט של שני סרטים באורך של תשעים דקות.
התסריט נכתב על ידי היידי תומאס והעלילה מתרחשת בשנת 1936, שש שנים אחרי סיום העלילה המקורית.
ג'ין מארש אמורה לגלם שוב את רוז באק, שחוזרת ל"איטון פלייס" כמנהלת משק הבית של משפחת הולנד, הבעלים החדשים של הבית
הרעיון המקורי של הסדרה היה של שתי השחקניות ג'ין מארש ואיילין אטקינס.
הן תכננו לעשות סדרה קומית בשם "Behind the Green Baize Door", על שתי משרתות, בגילומן של מארש ואטקינס, שעובדות בבית אחוזה כפרי, על רקע התקופה הוויקטוריאנית.
הן הוסיפו 'אדונים' לסדרה, כיוון ש"משרתים צריכים לשרת מישהו" לפי דבריה של מארש.
בקיץ 1969 הן העלו את הרעיון בפני ג'ון הוקסוורת' וג'ון ויטני מחברת ההפקה Sagitta Productions.
השניים הפכו את הסדרה לדרמטית במקום קומית, שינו את תקופת ההתרחשות לתקופה האדוארדית, והעבירו את מקום ההתרחשות לבית גדול בעיר לונדון.
הם גם שינו את השם ל-Below Stairs (מתחת למדרגות).
הסדרה הוצעה בהתחלה לחברת "גרנדה טלוויז'ן" שבמנצ'סטר, ונדחתה על ידם, כי דרמה תקופתית אחרת "A Family at War" הייתה אמורה לעלות לשידור בקרוב.
סטלה ריצ'מן מחברת "לונדון ויקאנד טלויז'ן" (LWT), ראתה את הפוטנציאל הגלום בסדרה, וההזמנה לתוכנית הראשונה נעשתה באפריל 1970.
בשלב זה החלו לפתח את הדמויות, כאשר אלפרד שונסי (Alfred Shaughnessy) החל לעבוד על התסריט הוא שינה את הדמויות כדי לעשותן יותר מציאותיות.
בין השחקנים שנבחרו לשחק בסדרה היו ג'ורג' קול כרב המשרתים הדסון, והונור בלקמן בתפקיד ליידי מרג'ורי.
איילין אטקינס שהייתה אמורה לגלם את אחת המשרתות לצדה של ג'ין מארש, הייתה מועסקת באותה תקופה בהצגת תיאטרון ופאולין קולינס נבחרה להחליף אותה.
גורדון ג'קסון נבחר לתפקיד הדסון, כשהתברר שג'ורג' קול הלונדוני לא יתאים לשחק תפקיד של סקוטי.
לתוכנית הוצעו שמות רבים ביניהם "צמד משרתות קטנות בעיר", "אולם המשרתים" ו-"הבית בכיכר איטון".
לפני ההפקה הפרק הראשון הסדרה עדיין נקראה "איטון פלייס 165", כאשר ברגע האחרון הוחלף השם ל-"Upstairs, Downstairs" ("הקומות העליונות, הקומות התחתונות") כפי שהציע ג'ון הוקסוורת'.
התוכנית סבלה מהפוליטיקה הפנימית בתחנת הטלוויזיה, בעיקר מהתנגדות מצד מחלקת המכירות שלא ראו את העניין והמשיכה שיש בדרמה תקופתית.
קרוב לשנה נשארה התוכנית על המדף עד לשידור הראשון.
בסופו של דבר כאשר לרשת הטלוויזיה היה מקום פנוי בלוח השידורים, בימי ראשון בשעה 10:15 בלילה, החליטו למלא את רצועת השידור בסדרה, ללא שידור קדימונים וללא ציפיות להצלחתה.
אולם קהל הצופים הלך וגדל, והסדרה הייתה ללהיט.
דייוויד לנגטון - ריצ'רד בלאמי, הויקונט בלאמי מהאברשם
רייצ'ל גרני - ליידי מרג'ורי בלאמי (שם נעורים: טאלבוט קרי)
סיימון ויליאמס - ג'יימס בלאמי
ניקולה פאג'ט - אליזבת קירברידג' (שם נעורים: בלאמי)
לזלי אן דאון - ג'ורג'ינה סטוקברידג' (שם נעורים: ווזלי)
האנה גורדון - וירג'יניה בלאמי, אשתו השנייה של ריצ'רד בלאמי
מג ויין אואן - הייזל בלאמי (שם נעורים: פורסט), אשתו של ג'יימס
איאן אוגלבי - לורנס קירברידג', בעלה של אליזבת
אנתוני אנדרוס - רוברט, המרקיז מסטוקברידג', בעלה של ג'ורגינה
ג'ואן בנהם - ליידי פרודנס פיירפקס, ידידתם הטובה של מרג'ורי וריצ'רד
ריימונד האנטלי - סר ג'פרי דילון, עורך דין
גורדון ג'קסון - אנגוס הדסון, רב המשרתים
אנג'לה באדלי - קייט ברידג'ס, אחר כך גברת הדסון, טבחית
ג'ין מארש - רוז באק, משרתת, מאוחר יותר משרתת אישית של גברת הבית
פולין קולינס - שרה מופאט, משרתת
ג'ון אלדרטון - תומאס ווטקינס, נהג
כריסטופר ביני - אדוארד בארנס, משרת אחר כך חייל ולבסוף נהג
ז'קלין טונג - דייזי בארנס (שם נעורים: פיל), משרתת
פטסי סמארט - מוד רוברטס, משרתת אישית של גברת הבית
ג'ורג' איניס - אלפרד האריס, משרת
ג'ני טומסין - רובי פינץ', עוזרת טבחית
בריאן אוסבורן - פירס, נהג
גארת האנט - פרדריק נורטון, משרת
קארן דוטריס - לילי הוקינס, משרתת
איבין קרולי - אמילי, עוזרת טבחית
העלילה מתארת את חייהם של בני משפחת בלאמי העשירה, המתגוררים בשכונת בלגרביה האופנתית שבלונדון, ובמקביל את חיי המשרתים שלהם.
בראש הבית עומדים ליידי מרג'ורי (לבית טלבוט-קארי), בתו היפה והדעתנית של רוזן סאותוולד, ובעלה ריצ'רד בלאמי, חבר בית הנבחרים, שהוא בנו הצעיר של איש כמורה כפרי.
הם נשאו על אף התנגדות הוריה, ומתגוררים בלונדון באיטון פלייס מס' 165 שזה אחד מבתיו של הרוזן.
ריצ'רד הוא פוליטיקאי, וחלק מעלילות המשנה סובבות סביב השאיפות הפוליטיות שלו והעימותים הנובעים מרצונו להיות נאמן למצפונו, ובעת ובעונה אחת להיות נאמן לחמו ולמפלגה השמרנית הבריטית (הטורים).
לליידי מרג'ורי ולריצ'רד בלאמי יש שני ילדים, ג'יימס הבכור ואליזבת המרדנית, הנקראת מיס ליזי בפי המשרתים.
בתחילת הסדרה בשנת 1903, ג'יימס הוא בתחילת שנות העשרים שלו ואליזבת בסוף שנות העשרה שלה.
בשנת 1912 הופכת הייזל, אשתו של ג'יימס, להיות גבירת הבית.
בשנה שאחר כך מצטרפת למשפחה ג'ורג'ינה בת חסותו של ריצ'רד.
הצוות המקורי של המשרתים כולל את מר אנגוס הדסון, רב המשרתים הסמכותי, גברת ברידג'יס הטבחית, רוז המעשית כמשרתת ראשית, אמילי המתוקה עוזרת במטבח, המשרת אלפרד האקסצנטרי, שרה השובבה עובדת כמשרתת לצידה של רוז, ופירס הרכב.
הצוות כולל גם את מוד רוברטס, המשרתת האישית של ליידי מרג'ורי.
במשך השנים מצטרפים לצוות אדוארד כמשרת וכנהג, ודייזי, שמתחתנת עם אדוארד, תומאס ווטקינס, הנהג שכובש את ליבה של שרה, וכן רובי, נערה קשת תפיסה עובדת כעוזרת מטבח.
בעונה הרביעית בפרק "עוד שנה", מציינת הייזל בלאמי שבבית מתגוררות שתי משפחות, האחת למעלה והשנייה למטה.
ב"משפחה" של המשרתים מר הדסון וגברת ברידג'ס הם ההורים, רוז היא הבת הבכורה שאבדה את אהובה בחזית, אדוארד הוא הבן ודייזי אשתו, שנשארת עם המשפחה בעוד הוא יוצא להילחם, ורובי הבת הצעירה ביותר הזקוקה להגנה מתמדת.
העונה הראשונה והשנייה של הסדרה מתרחשות בשנים 1903 עד 1910, בתקופת מלכותו של אדוארד השביעי.
שרה מופאט מבקשת לעבוד כמשרתת בבית בלאמי, כאשר היא מציגה עצמה כשייכת לאצולה הצרפתית.
במהרה מתברר שהיא אנגליה אנאלפביתית שלא עבדה מעולם.
היא מעוררת סקנדל כאשר היא מדגמנת עבור צייר בשם מר סקון, אשר מצייר דיוקן של ליידי מרג'ורי.
הצייר מציג את הדיוקן של הליידי בתערוכה לצד תמונת עירום של שרה ושל רוז (כפי שהוא מדמיין אותה).
מאוחר יותר כאשר משפחת בלאמי נופשים בסקוטלנד ובהיעדרו של הדסון, המשרתים מנצלים את ההזדמנות להתהולל ולהשתכר.
הם נתפסים על ידי ג'יימס, אך הוא מבטיח לא לגלות את דבר ההתפרעות שלהם.
ג'יימס ושרה מתחילים לנהל רומן, שבעקבותיו שרה נכנסת להיריון.
שרה יולדת ולד מת, ביום שהמלך מתארח ב"איטון פלייס".
בהמשך היא נשלחת לחיות באחוזת סאותוולד, וג'יימס מגורש להודו.
הוא חוזר לאחר שנים אחדות עם ארוסתו פיליס, בתו של איש צבא ותיק.
אך אחרי זמן מה הוא מחליט שהיא אינה מתאימה לו ומבטל את האירוסים.
בסביבות שנת 1905 חוזרת הבת אליזבת מגרמניה.
היא אמורה להיות מוצגת לפני המלך ואשתו באירוע חברתי, אך אופייה המרדני והעיקש גורמים לה לברוח מן האירוע.
בשיחה עם רוז היא לומדת על התלות ההדדית של כל דרי הבית.
אליזבת מתאהבת בברון קלאוס פון רימר הגרמני, אשר מתברר שהוא מרגל שרוצה לנצל את אביה לקידום עסקה צבאית רווחית.
אחרי שרוז תופסת את הברון מקיים יחסי מין עם המשרת אלפרד, השניים נמלטים לגרמניה.
את אלפרד מחליף אדוארד בארנס, משרת צעיר ותמים, אשר אופיו הלא בוגר מכעיס את הדסון.
אחת המשרתות, מרי סטוקס, נאנסת על ידי מיילס רדפורד, בנו של פוליטיקאי בעל השפעה.
היא נכנסת להריון אך בני משפחת רדפורד אינם מוכנים להכיר באחריותם, למרות מאמציו של ריצ'רד בלאמי, מערכת המשפט אינה מועילה במקרה זה.
מרי נאלצת לעזוב את הבית, עם מעט כסף שאספו עבורה המשרתים.
בקיץ 1906, ליידי מרג'ורי מוקסמת מחבר של בנה, קפטן צ'ארלס המונד, ומתפתח ביניהם רומן.
מצפונה מציק לה והיא מנתקת את הקשר שביניהם.
עם זאת, כמה שנים מאוחר יותר, לאחר מותו של המונד בהודו, משרתו האישי מנסה לסחוט את ליידי מרג'ורי, כשברשותו מכתבים שכתבה לקפטן המונד.
השערורייה נמנעת כאשר תומאס ווטקינס, הנהג של המשפחה, ושרה שחזרה לעבוד בבית המשפחה, מצליחים להחזיר את המכתבים לליידי מרג'ורי.
בשנה שאחר כך (1907), מגיעים מדרום אפריקה מר ומרת ואן גרובן.
המשרת שלהם ויליאם כובש את ליבה של אמילי, עוזרת הטבחית.
אך גבירתו מתנגדת להמשך היחסים ביניהם, ואמילי תולה את עצמה.
גברת ברידג'ס הנסערת ממותה של אמילי, גונבת תינוק שנמצא בעגלתו ליד אחת החנויות, ומסתירה אותו בחדרה.
ריצ'רד בלאמי וליידי מרג'ורי דואגים להחזיר את התינוק להוריו, וגברת בריג'ס ניצלת ממאסר רק כאשר הדסון ערב לה, ומבטיח לשאת אותה לאישה אחרי שיפרשו מעבודתם כמשרתים.
את אמילי מחליפה דוריס, אחריה מגיעה נלי, ולבסוף, רובי צעירה חרוצה אך איטית ומרגיזה את גברת ברידג'ס לעיתים קרובות.
בשנת 1908 אליזבת מתחתנת עם משורר צעיר בשם לורנס קרברידג'.
הוא נמנע מלקיים יחסי אישות עם אליזבת ונישואיהם לא ממומשים.
לאליזבת יש רומן עם המו"ל של בעלה, היא נכנסת להריון ויולדת בת, לוסי אליזבת.
היא מצטרפת לקבוצה של סופרג'יסטיות מיליטנטיות, המתקיפות את ביתו של פוליטיקאי חשוב, בסוף האירוע רוז מוצאת את עצמה בכלא, שלא באשמתה.
מאוחר יותר נוצר קשר בין אליזבת לג'וליוס קארקין, גבר ארמני עשיר, אשר קונה לה חנות כובעים.
מסתבר שקארקין מעוניין יותר לפלס לעצמו דרך לתוך החברה האנגלית, מאשר בחיבתה של אליזבת.
הוא קונה את בית משפחת בלאמי ב"איטון פלייס", שהם נאלצים למכור אחרי מותו של אביה של מרג'ורי.
קארקין נותן את שטר החכירה לאליזבת, והיא נותנת להוריה, אך הם נשארים חייבים לקארקין.
ב-1910 אחרי שאליזבת נפרדת מקארקין ומתגרשת מבעלה הוא מהגרת לאמריקה.
מאוחר יותר נאמר שהיא נשואה לאדם בשם דאנה.
המשרתת שרה ותומס ווטקינס, שהיה משרתו האישי של לורנס קרברידג', מתאהבים ובפרק "מפגש משפחתי" ("A Family Gathering") נודע שהם נשואים.
אך זה עומד בניגוד לנאמר בסדרת הספין-אוף "תומאס ושרה".
ליידי מרג'ורי, אחיה הוגו טאלבוט-קארי ואשתו הטרייה מריון וורסלי, נהרגים בטביעת הטיטניק.
לפני מותה ליידי מרג'ורי נותנת למשרתת האישית שלה, רוברטס, קופסת תכשיטים ומילותיה האחרונות הם: "שמרי אותם עבורי".
רוברטס, שניצלת מטביעה, מסרבת לתת לאיש לגעת בקופסה, כשהיא שומרת אותה בקנאות עבור ליידי מרג'ורי.
הייזל פורסט, המזכירה של ריצ'רד, מצליחה לשכנע בעדינות את רוברטס לפתוח את הקופסה, ובכך להשלים עם מותה של גבירתה.
רוברטס מתייפחת ואומרת שהיא ניסתה להציל את ליידי מרג'ורי, ובקשה לחזור עם סירת ההצלה לקחתה.
ריצ'רד שכר את שירותיה של הייזל להדפיס את הביוגרפיה שהוא עסוק בכתיבתה.
עד מהרה ג'יימס והייזל מתאהבים ולבסוף מתחתנים.
הייזל הופכת להיות בעלת הבית, וזמן מה הם מאושרים ביחד, אך הם מתרחקים זה מזו.
הניכור ביניהם גדל כאשר הייזל מפילה את עוברה באביב 1914.
ג'ורג'ינה וורסלי בת ה-18 היא בתו החורגת של הוגו טאלבוט-קארי (אחיה של ליידי מרג'ורי).
כעת היא יתומה, ובחג המולד 1913 היא מגיעה להתגורר עם משפחת בלאמי.
היא גונבת אוכל מהמזווה, כדי לתת אותו לדייזי, המשרתת החדשה.
היא נחרדת לגלות את העוני המחפיר שבו חיה משפחתה של דייזי.
רוז המומה לראות את אלפרד, המשרת לשעבר, מופיע לילה אחד בפתח הבית.
הוא טוען שמעבידו פיטר אותו והוא כעת חסר בית.
היא מסכימה להסתיר אותו במרתף, אך מאוחר יותר היא מזדעזעת לגלות שאלפרד רצח את מעבידו וכעת הוא נמלט מן המשטרה.
אלפרד מחזיק את אדוארד כבן ערובה במרתף הפחם, אך הוא נתפס ונעצר.
לבסוף הוא מוצא להורג בתליה.
בשנה אחר כך רוז מתארסת לזמן קצר לחקלאי אוסטרלי בשם גרגורי וילמוט (קית' בארון).
בהתחלה היא מסכימה לעבור לחיות איתו באוסטרליה, אבל אחר כך היא מתחרטת, ומחליטה להישאר בסביבה המוכרת לה באיטון פלייס.
אחרי מותה של ליידי מרג'ורי, כל הונה עובר לילדיה ג'יימס ואליזבת.
ריצ'רד נאלץ למכור את שטר החכירה של הבית לבנו ג'יימס.
הוא מצליח להרוויח כסף ממידע על מניה שקיבל מחברו במועדון הג'נטלמנים.
אחר כך הוא מואשם שלא בצדק בשימוש במידע פנים.
התערבותם של הייזל ושל הדסון מונעים פגיעה במוניטין ובקריירה שלו.
בסתיו 1913 ג'יימס מבקר באחוזה הכפרית של חבר ללימודים לורד "באני" ניוברי (ג'ון קווייל).