tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
אף על פי שהעבדות הגבילה מאוד את יכולתם של אפריקאים־אמריקאים לקיים את המסורות התרבותיות המקוריות שלהם; מנהגים, ערכים ואמונות רבים שרדו, ועם הזמן השתנו או השתלבו עם תרבויות אירופיות ותרבויות אחרות כמו זו של אמרינדיאנים.
הזהות האפרו־אמריקאית נוצרה במהלך תקופת העבדות, יוצרת תרבות דינמית שהיה לה וממשיך להיות לה השפעה עמוקה על התרבות האמריקאית כולה, כמו גם על זו של העולם הרחב.
ריטואלים וטקסים היו חלק משמעותי בתרבות האבות האפרו־אמריקאים.
הרבה חברות מערב אפריקאיות האמינו באופן מסורתי שרוחות שוכנות בטבע סביבם.
מתוך נטייה זו הם התייחסו לסביבתם בכובד ראש.
בין השאר הם האמינו שמקור חיים רוחני קיים לאחר המוות וכי נשמות אבותיהם יכולים לתווך בינם לבין הבורא העליון ולכן הם נהגו כבוד והתפללו למתים.
מערב אפריקניים גם האמינו בבעלות רוחנית.
בראשית המאה ה-18 החלה הנצרות להתפשט ברחבי צפון אפריקה; שינוי דתי זה החל להחליף מנהגים רוחניים אפריקאיים מסורתיים.
האפריקאים המשועבדים הביאו את הדינמיקה הדתית המורכבת הזו בתוך תרבותם לאמריקה.
המיזוג הזה של אמונות אפריקאיות מסורתיות עם הנצרות הפך עניין שבשגרה עבור העוסקים בדת באפריקה ובאמריקה.
לאחר האמנציפציה, המשיכו מסורות אפריקניות־אמריקאיות ייחודיות לפרוח, כמסורות ייחודיות או כחידושים רדיקליים בתחום המוזיקה, האמנות, הספרות, הדת, המטבח ותחומים אחרים.
סוציולוגים מהמאה העשרים, כמו גונר מירדל, האמינו כי אפרו־אמריקאים איבדו את מרבית קשריהם התרבותיים עם אפריקה.
אולם, מחקר אנתרופולוגי של מלוויל הרשקוביץ ואחרים הוכיח כי היה רצף של מסורות אפריקאיות בקרב אפריקאים מהפזורה.
ההשפעה הגדולה ביותר של פרקטיקות תרבותיות אפריקאיות על התרבות האירופית נמצאת מתחת לקו מייסון־דיקסון בדרום ארצות הברית.
במשך שנים רבות התפתחה התרבות האפרו־אמריקאית בנפרד מהתרבות האמריקאית, הן בגלל העבדות והן בגלל האפליה הגזעית המתמדת בארצות הברית, כמו גם הרצון של צאצאי העבדים האפרו־אמריקאים ליצור ולשמור על המסורות שלהם.
כיום, התרבות האפרו־אמריקאית השפיעה על התרבות האמריקאית אך גם נותרה גוף תרבותי עצמאי.
מימיה המוקדמים של העבדות האמריקנית במאה ה-17, ביקשו בעלי העבדים לשלוט בעבדיהם על ידי ניסיון להפשיט אותם מהתרבות האפריקאית שלהם.
עם זאת, הבידוד הפיזי והשוליות החברתית של העבדים האפריקאים, ומאוחר יותר של צאצאיהם החופשיים, הקלו על שמירת אלמנטים משמעותיים של תרבות מסורתית בקרב אפריקאים בעולם החדש בכלל, ובארצות הברית בפרט.
בעלי עבדים ניסו בכוונה להדחיק התארגנות פוליטית או תרבותית עצמאית כדי להתמודד עם מרדי העבדים או מעשי ההתנגדות שהתרחשו בארצות הברית, ברזיל, האיטי וגיאנה ההולנדית.
תרבויות אפריקאיות, עבדות, מרד עבדים ותנועת זכויות האזרח עיצבו התנהגויות דתיות, משפחתיות, פוליטיות וכלכליות אפרו־אמריקאיות.
החותם של אפריקה ניכר בשלל דרכים: בפוליטיקה, בכלכלה, בשפה, במוזיקה, בתסרוקות, אופנה, ריקוד, דת, מטבח, ותפיסת עולם.
לתרבות האפרו־אמריקאית הייתה השפעה משמעותית על גורמים רבים בתרבות האמריקאית המרכזית.
תהליך זה של חילופי יצירה הדדיים נקרא קריוליזציה.
עם הזמן, השפעת תרבות העבדים האפריקאים וצאצאיהם הייתה בכל מקום לא רק על התרבות האמריקאית הדומיננטית, אלא גם על התרבות העולמית.
בעלי העבדים הגבילו או אסרו השכלה של אפריקאים־אמריקנים משועבדים.
זאת, מתוך חשש כי הדבר עשוי לעורר בקרב העבדים שיח בנושא שאיפות לחירות.
בארצות הברית, החקיקה ששללה מעבדים חינוך פורמלי תרמה ככל הנראה לקיום מסורת שבעל פה חזקה - מאפיין משותף של תרבויות אפריקאיות.
מסורות־על־פה אפריקאיות הפכו לאמצעי העיקרי לשימור ההיסטוריה, המוסר ומידע תרבותי אחר בקרב האפריקאים.
זה עולה בקנה אחד עם ההיסטוריה בעל פה בתרבויות אפריקאיות רבות אחרות שלא הסתמכו על המילה הכתובה.
רבים מהיסודות התרבותיים הללו עברו מדור לדור דרך סיפור סיפורים.
הסיפורים העממיים סיפקו לאפרו־אמריקאים את ההזדמנות לעורר השראה ולחנך זה את זה.
דוגמאות לסיפורי עם אפרו־אמריקאים כוללות סיפורי טריקסטרים של ארנב הברר וסיפורי גבורה כמו זה של ג'ון הנרי.
סיפורי הדוד רמוס מאת ג'ואל צ'נדלר האריס עזרו להכניס סיפורי עם אפרו־אמריקאים לנחלת הכלל.
האריס לא העריך נכונה את המורכבות של הסיפורים ולא את הפוטנציאל שלהם להשפעה מתמשכת על החברה.
נרטיבים אחרים המופיעים כמוטיבים חשובים וחוזרים על עצמם בתרבות האפרו־אמריקאית הם "הקוף המסמל", "הבלדה של הברק", והאגדה של סטגר לי.
מורשת המסורת שבעל פה האפריקאית באה לידי ביטוי בצורות מגוונות.
מטיפים אפרו־אמריקאים נוטים לשחק יותר מלדבר.
רגש הנושא מועבר דרך הטון, העוצמה והקצב של הדובר, הנוטים לשקף את ההקדמה, השיא והסיום של הדרשה.
המשמעות של דרך הטפה זו אינה מובנת בקלות על ידי יורו־אמריקאים או אחרים ממוצא שאינו אפריקני.
לעיתים קרובות שירה, ריקוד, והפסקות מתוכננות משובצים לאורך הדרשה.
קריאות ביניים אינטראקטיביות הם עוד אלמנט מובהק במסורת־על־פה אפרו־אמריקאית.
זה בא לידי ביטוי בתפילה במה שמכונה בדרך כלל "פינת אמן".
בניגוד ישיר למסורת הקיימת בתרבויות אמריקאיות ואירופיות, זוהי תגובה מקובלת ונפוצה שהקהל מתערב ומפריע לדובר.
דפוס זה של אינטראקציה ניכר גם במוזיקה, במיוחד בבלוז ובג'אז.
רטוריקה היפרבולית ופרובוקטיבית, היא היבט נוסף של מסורת־על־פה האפרו־אמריקאית הניכרת לעיתים קרובות בדוכן במנהג המכונה לעיתים "דיבור נבואי".
המודרניות והגירת קהילות שחורות לצפון הביאו להיסטוריה של מאמץ לשמירה על פרקטיקות ומסורות תרבותיות שחורות.
הצורה השונה מאוד בה התקיימה התרבות השחורה בצפון עוררה חששות אצל אנתרופולוגים וסוציולוגים כי ההיבט העממי השחור הדרומי של התרבות הפופולרית השחורה נמצא בסיכון לאיבוד בהיסטוריה.
המחקר על הפחד מאיבוד שורשי תרבות פופולריים שחורים מהדרום עניינו אנתרופולוגים רבים, ביניהם נמנית זורה ניל הרסטון.
באמצעות מחקרים נרחבים שלה על פולקלור הדרום ומנהגים תרבותיים, טענה הרסטון כי המסורות והפרקטיקות הפולקלוריות הדרומיות הפופולריות אינן מתות.
אלא מתפתחות, מפתחות ויוצרות עצמם מחדש באזורים שונים.
היבטים אחרים של מסורת־על־פה אפריקנית־אמריקאית כוללים את ה"תריסרים", סימון, שיחות זבל, חריזה, היפוך סמנטי ומשחקי מילים, שרבים מהם מצאו את דרכם לתרבות הפופולרית האמריקאית המרכזית והופכים לתופעות בינלאומיות.
שירה מדוברת היא דוגמה נוספת לאופן בו המסורת־על־פה האפרו־אמריקאית השפיעה על התרבות הפופולרית המודרנית.
אמני שירה מדוברת משתמשים באותן הטכניקות של מטיפים אפרו־אמריקאים, כולל תנועה, קצב ושיתוף הקהל.
מוזיקת הראפ משנות השמונים והלאה נתפסת כהרחבה של תרבות העל־פה האפריקאית.
ההכרה הציבורית הגדולה הראשונה בתרבות האפרו־אמריקאית התרחשה בתקופת הפריחה בהארלם.
בשנות העשרים והשלושים של המאה העשרים קיבלו מוזיקה, ספרות ואמנות אפרו־אמריקאית תשומת לב רחבה.
סופרים כמו זורה נייל הרסטון ונלה לארסן ומשוררים כמו לנגסטון יוז, קלוד מקיי, וקאונטי קלן כתבו יצירות המתארות את החוויה האפרו־אמריקאית.
ג'אז, סווינג, בלוז וצורות מוזיקליות אחרות נכנסו למוזיקה הפופולרית האמריקאית.
אמנים אפרו־אמריקאים כמו ויליאם ה.
ג'ונסון ופאלמר היידן יצרו יצירות אמנות ייחודיות הכוללות אפרו־אמריקאים.
הרנסאנס של הארלם היה גם זמן של מעורבות פוליטית מוגברת עבור אפרו־אמריקאים.
בין התנועות הפוליטיות האפרו־אמריקאיות הבולטות שנוסדו בראשית המאה העשרים ניתן למנות את האגודה האוניברסלית לשיפור הכושי וההתאחדות הלאומית לקידום אנשים צבעוניים.
אומת האסלאם, תנועה דתית מעין־אסלאמית, ראויה לציון, החלה גם היא בתחילת שנות השלושים..
תנועת "הכוח השחור" של שנות ה־60 וה־70 הביאה בעקבותיה את התנועה הלא־אלימה לזכויות האזרח.
התנועה קידמה גאווה גזעית ולכידות אתנית – בניגוד להתמקדות בשילוב ואינטגרציה של התנועה לזכויות האזרח, ואימצה עמדה מיליטנטית יותר אל מול הגזענות.
זה גם העניק השראה לפריחה בביטוי הספרותי והאמנותי האפרו־אמריקאי מה שמכונה בדרך כלל "תנועת האמנויות השחורות".
יצירותיהם של אמנים פופולריים כמו נינה סימון ("צעירה, מחוננת ושחורה") והרשמים ("המשך לדחוף"), כמו גם השירה, האמנות היפה וספרות התקופה עיצבו ושיקפו את הצמיחה ההולכת וגוברת של התודעה גזעית והפוליטית.
בין הסופרים הבולטים של תנועת האמנויות האפרו־אמריקאיות היו המשורר ניקי ג'ובאני; המשורר והמו"ל דון ל.
לי, שנודע לימים בשם האקי מדובוטי; המשורר והמחזאי לירוי ג'ונס, לימים ידוע בשם אמירי ברקה; וסוניה סאנצ'ס.
סופרים משפיעים נוספים היו אד בולינס, דודלי רנדל, מארי אוונס, יוני ג'ורדן, לארי ניל, ואהמוס זו־בולטון.
היבט מרכזי נוסף בתנועת האמנויות האפרו־אמריקאיות הייתה האסתטיקה האפריקאית, חזרה לרגישות תרבותית קולקטיבית וגאווה אתנית שהיו להם נוכחות רבה בתקופת הרנסאנס בהארלם ובחגיגת נאגרייט בקרב החוגים האמנותיים והספרותיים בארצות הברית, הקריביים ויבשת אפריקה כמעט ארבעה עשורים קודם לכן: הרעיון ש"שחור יפה".
במהלך תקופה זו החלה התעניינות וחיבוק של אלמנטים מהתרבות האפריקאית בתרבות האפרו־אמריקאית שנעלמו או הודחקו כדי להתאים לאמריקה האירוצנטרית.
תסרוקות טבעיות, כמו האפרו, ובגדים אפריקאים, כמו הדשיקי, זכו לפופולריות רבה.
חשוב מכך, האסתטיקה האפרו־אמריקאית עודדה גאווה אישית ומודעות פוליטית בקרב אפריקאים־אמריקאים.
שורשיה של המוזיקה האפרו־אמריקאית נטועים במוזיקה הפוליריתמית בדרך כלל של הקבוצות האתניות באפריקה, במיוחד אלה באזורים המערביים, סהאליים ודרום־סהרה.
מסורות־על־פה אפריקאיות, הקשורות בעבדות, עודדו את השימוש במוזיקה כדי להעביר היסטוריה, ללמד שיעורים, להקל על הסבל ולהעביר מסרים.
אילן היוחסין של המוזיקה האפרו־אמריקאית ניכר בכמה מרכיבים נפוצים: קריאה ותגובה, סינקופציה, כלי הקשה, אימפרוביזציה, תווים מתנדנדים, תווים כחולים, שימוש בפלסטו, מליסמה והרמוניה מורכבת מרובת חלקים.
במהלך העבדות, אפריקאים באמריקה שילבו מזמורים אירופיים מסורתיים עם אלמנטים אפריקאים כדי ליצור רוחניות.
הבנג'ו היה הכלי האפריקאי הראשון שהושמע ונבנה בארצות הברית.
בעלי עבדים גילו שעבדים אפרו־אמריקאים השתמשו בתופים כדי לתקשר.
אפרו־אמריקאים רבים שרים "הרימו כל קול ושירו" בנוסף להמנון האמריקני, "הדגל זרוע הכוכבים", או במקומו.
השיר, שנכתב על ידי ג'יימס וולדון ג'ונסון וג'ון רוזמונד ג'ונסון בשנת 1900, לביצוע ליום הולדתו של אברהם לינקולן, היה, וממשיך להיות, דרך פופולרית עבור אפרו־אמריקאים לזכור מאבקי עבר ולהביע סולידריות אתנית, אמונה ותקווה לעתיד.
השיר אומץ כ"המנון הלאומי הכושי" על ידי ה־NAACP בשנת 1919. ילדים אפרו־אמריקאים רבים לומדים את השיר בבית הספר, בכנסייה או בבית.
באופן מסורתי, "הרימו כל קול ושירו" מושר מיד אחרי, או במקום, "הדגל זרוע הכוכבים" באירועים המתארחים בכנסיות אפריקאיות־אמריקאיות, בתי ספר וארגונים אחרים.
במאה ה־19, כתוצאה ממופע מינסטרל של הפרצוף שחור, מוזיקה אפרו־אמריקאית נכנסה לחברה האמריקאית המרכזית.
בראשית המאה ה־20, כמה צורות מוזיקליות שמקורן בקהילה האפרו־אמריקאית שינו את המוזיקה הפופולרית האמריקאית.
בסיוע החידושים הטכנולוגיים של תקליטי הרדיו והפטיפון, רגטיים, ג'אז, בלוז, וסווינג הפכו גם הם לפופולריים גם מעבר לים, ושנות העשרים התפרסמו כעידן הג'אז.
בראשית המאה ה ־20 התקיימו גם המופעים הראשונים של אפרו־אמריקאים בברודוויי, סרטים כמו הללויה של המלך וידור ואופרות כמו פורגי ובס של ג'ורג' גרשווין.
רוקנרול, דו וופ, סול ו־R&B התפתחו באמצע המאה העשרים.
ז'אנרים אלה הפכו פופולריים מאוד בקרב קהלים לבנים והיוו השפעה על ז'אנרים אחרים כמו סורף.
במהלך שנות השבעים, "התריסרים" – מסורת אפריקאית־אמריקאית עירונית של שימוש בסלנג מחורז כדי להוריד אויבים (או חברים), והמסורת המערב הודית של צלייה התפתחה לצורת מוזיקה חדשה.
בברונקס הדרומי – "ראפינג", שיחות הרחוב שהם חצי דיבור וחצי שירה קצבית, צמח לכוח התרבותי המצליח להפליא המכונה היפ הופ.
ההיפ הופ הפכה עם הזמן לתנועה רב תרבותית, עם זאת, היא עדיין נותרה חשובה לאפריקאים־אמריקאים רבים.
תנועת התרבות האפרו־אמריקאית בשנות ה־60 וה־70 של המאה העשרים הובילה את צמיחתם של צורות פאנק ובהמשך גם צורות היפ-הופ כמו ראפ, היפ האוס, ניו ג'ק סווינג וגו־גו.
מוזיקת בית נוצרה בקהילות שחורות בשיקגו בשנות השמונים.
במאה ה־21 חוותה המוזיקה האפרו־אמריקאית קבלה רחבה במוזיקה הפופולרית האמריקאית יותר מאי פעם.
בנוסף להמשך פיתוח צורות מוזיקליות חדשות יותר, אמנים מודרניים החלו לחדש ז'אנרים ישנים יותר בצורה של ז'אנרים כמו ניאו נשמה וקבוצות בהשראת פאנק מודרניות.
באמנות עכשווית שימש חומר שחור כחומר גלם לציור החוויה והאסתטיקה של השחור.
לדרך בה תווי הפנים של השחורים הועברו בעבר כסטראוטיפית בתקשורת והבידור ממשיכה להיות השפעה בתוך האמנות.
דיכוטומיות נובעות מיצירות אמנות כמו Open Casket מאת דנה שוץ בהתבסס על רצח אמט טיל שקוראות להסיר את הציור ולהשמיד אותו בגלל אופן העברת הכאב השחור.
בינתיים, אמנים שחורים כמו קרי ג'יימס מרשל מציגים את הגוף השחור כהעצמה וחוסר נראות שחורה.
ראפ ממלבל מקורו באנגלית אפריקאית אמריקאית.
ז'אנר אפרו־אמריקאי פופולרי אחר הוא מוזיקת טראפ.
המוזיקה האפרו־אמריקאית השפיעה גם על מדינות אחרות כמו ניגריה.
כמו היבטים אחרים בתרבות האפרו־אמריקאית, הריקוד האפרו־אמריקאי מוצא את שורשיו המוקדמים ביותר בריקודים של מאות הקבוצות האתניות האפריקניות שהרכיבו עבדים אפריקאים ביבשת אמריקה, כמו גם בהשפעות ממקורות אירופיים בארצות הברית.
הריקוד במסורת האפריקאית, ובהמשך במסורת העבדים, היה חלק מחיי היומיום וגם מאירועים מיוחדים.
רבות מהמסורות הללו כמו לרדת, צעקות ואלמנטים אחרים בשפת גוף אפריקאית שורדות כאלמנטים של ריקוד מודרני.
במאה ה-19, ריקוד אפרו־אמריקאי החל להופיע במופעי מינסטרל.
מופעים אלה הציגו לעיתים קרובות אפרו־אמריקאים כקריקטורות ללעג לקהל הרחב.
הריקוד האפרו־אמריקאי הראשון שהפך לפופולרי בקרב רקדנים לבנים היה מסלול הקאקים בשנת 1891. ריקודים מאוחרים יותר להשתמש במסורת זו כוללים את צ'ארלסטון, לינדי הופ, הג'יטרבוג והסווינג.
במהלך הרנסאנס של הארלם, מופעי ברודוויי אפרו־אמריקאים כמו Shuffle Along סייעו לקיים ולתת לגיטימציה לרקדנים אפרו־אמריקאים.
צורות ריקוד אפריקאיות־אמריקאיות כמו ברז, שילוב של השפעות אפריקאיות ואירופיות, זכו לפופולריות רחבה הודות לרקדנים כמו ביל רובינסון והיו בשימוש על ידי כוריאוגרפים לבנים מובילים, ששכרו לעיתים קרובות רקדנים אפרו־אמריקאים.
הריקוד האפריקני־אמריקני העכשווי הוא צאצא של צורות קודמות אלה ומשך גם השפעה מצורות הריקוד האפריקניות והקריביות.
קבוצות כמו תיאטרון המחול האמריקני של אלווין איילי המשיכו לתרום לצמיחה של צורה זו.
הריקוד הפופולרי המודרני באמריקה מושפע מאוד גם מהריקוד האפרו־אמריקאי.
הריקוד הפופולרי האמריקני הוציא גם השפעות רבות מהמחול האפרו־אמריקאי ובמיוחד בז'אנר ההיפ-הופ.
אחת הצורות האפריקאיות־אמריקאיות המיוחדות לריקודים, לגלוש, יצאה מתנועות חברתיות ופוליטיות במפרץ המזרחי באזור מפרץ סן פרנסיסקו.
גלישה היא ריקוד שכונה ותגובה לאובדן חייהם של אפרו־אמריקה, אלימות משטרתית ויחסי גזע באוקלנד, קליפורניה.
הריקוד הוא ביטוי לשחור, וכזה שמשלב מושגים של סולידריות, תמיכה חברתית, שלום ושיח במצבם של אנשים שחורים במבנים החברתיים הנוכחיים שלנו.
Twerking הוא ריקוד אפרו־אמריקאי הדומה לריקודים מאפריקה בחוף השנהב, סנגל, סומליה ומערב אפריקה.
ממקורותיה הראשונים בקהילות העבדים, עד סוף המאה העשרים, תרמה האמנות האפרו־אמריקאית תרומה חיונית לאמנות ארצות הברית.
במהלך התקופה שבין המאה ה-17 לתחילת המאה ה-19, האמנות קיבלה צורה של תופים קטנים, שמיכות, דמויות ברזל יצוק וכלי קרמיקה בדרום ארצות הברית.
לממצאים אלה קווי דמיון עם מלאכה דומה במערב ומרכז אפריקה.
לעומת זאת, בעלי מלאכה אפרו־אמריקאים כמו החרט בסגנון ניו-אינגלנד, סקיפיו מורהד, וצייר הדיוקנאות של בולטימור ג'ושוע ג'ונסון, יצרו אמנות בצורה מערב־אירופאית שורשית.
לאחר מלחמת האזרחים האמריקאית, מוזיאונים וגלריות החלו בתדירות גבוהה יותר להציג את עבודתם של אמנים אפרו־אמריקאים.
הביטוי התרבותי במקומות המרכזיים עדיין הוגבל על ידי האסתטיקה האירופית הדומיננטית ועל ידי דעות קדומות גזעניות.
כדי להגדיל את הנראות של עבודותיהם, אמנים אפרו־אמריקאים רבים נסעו לאירופה שם היה להם חופש גדול יותר.
רק ברנסאנס של הארלם החלו יותר אמריקנים אירופאים לשים לב לאמנות אפרו־אמריקאית באמריקה.
במהלך שנות העשרים של המאה העשרים התפרסמו אמנים כמו ריימונד בארטה, אהרון דגלאס, אוגוסטה סאבאג', והצלם ג'יימס ואן דר זי התפרסמו בזכות עבודתם.
במהלך השפל הגדול, צצו הזדמנויות חדשות לאמנים אלה ואמנים אפרו־אמריקאים אחרים תחת ה־WPA.
בשנים מאוחרות יותר, תוכניות ומוסדות אחרים, כמו קרן הרמון בעיר ניו יורק, סייעו בטיפוח הכישרון האמנותי האפרו־אמריקאי.
אוגוסטה סאבאג', אליזבת קאטלט, לויס מיילו ג'ונס, רומרה בירדן, ג'ייקוב לורנס ואחרים שהציגו במוזיאונים ותערוכות אמנות מושבעים ובנו לעצמם מוניטין ומעריצים.
בשנות החמישים והשישים היו מעט מאוד אמנים אפרו־אמריקאים פופולריים מאוד.
למרות זאת, אנשי הכביש המהיר, אגודה רופפת של 27 אמנים אפרו־אמריקאים מפורט פירס, פלורידה, יצר דימויים אידיליים, מנוף פלורידה, וכ־50,000 מהם נמכרו מתא המטען של מכוניות.
הם מכרו את האמנות שלהם ישירות לציבור ולא באמצעות גלריות וסוכני אמנות, ובכך קיבלו את השם "אנשי הכביש המהיר".
התופעה חודשה באמצע שנות התשעים, כיום הם מוכרים כחלק חשוב בהיסטוריה העממית האמריקנית.
יצירות האמנות שלהם נאספות באופן נרחב על ידי חובבים ויצירות מקוריות יכולות בקלות להמכר באלפי דולרים במכירות פומביות.
תנועת האמנויות השחורות בשנות השישים והשבעים הייתה תקופה נוספת של התעניינות מחדש באמנות אפרו־אמריקאית.
במהלך תקופה זו זכו כמה אמנים אפרו־אמריקאים להבלטה לאומית, ביניהם לו סטובול, אד לאב, צ'ארלס ווייט וג'ף דונלדסון.
דונלדסון וקבוצת אמנים אפרו־אמריקאים הקימו את הקולקטיב האפרוצנטרי AfriCOBRA שנשאר בימינו.
הפסל מרטין פוראריאר, שיצירותיו זכו לשבחים במשך שנים, זכה לכבוד, עם רטרוספקטיבה של 30 שנה ליצירתו במוזיאון לאמנות מודרנית בניו יורק בנובמבר 2007. אמנים אפרו־אמריקאים עכשוויים בולטים כוללים את ווילי קול, דייוויד האמונס, יוג'ין ג'יי מרטין, מוס טוליבר, ריינולד ראפינס, ויליאם טוליבר, וקארה ווקר.
לספרות האפרו־אמריקאית שורשיה במסורות בעל־פה של עבדים אפריקאים באמריקה.
העבדים השתמשו בסיפורים ואגדות באותה צורה שבה השתמשו במוזיקה.
סיפורים אלה השפיעו על הסופרים והמשוררים האפרו־אמריקאים הקדומים יותר במאה ה-18 כמו פיליס וויטלי ואולודה אקיאנו.
סופרים אלה הגיעו לנקודות השיא המוקדמות בסיפור סיפורי עבדים.
במהלך תחילת המאה ה-20 בזמן רנסאנס־הרלם התמודדו סופרים ומשוררים רבים, כמו לנגסטון יוז, וו.
דו דו בויס, ובוקר ט.
וושינגטון בתגובה לאפליה בארצות הברית.
סופרים במהלך התנועה לזכויות האזרח, כמו ריצ'רד רייט, ג'יימס בולדווין וגנדולין ברוקס, כתבו על סוגיות של הפרדה גזעית, דיכוי והיבטים אחרים בחיים האפרו־אמריקאים.
מסורת זו נמשכת גם היום עם סופרים שהתקבלו כחלק בלתי נפרד מהספרות האמריקאית, עם יצירות כמו שורשים: הסאגה של משפחה אמריקאית מאת אלכס היילי, הצבע הסגול מאת אליס ווקר, אהוב על ידי זוכה פרס נובל, טוני מוריסון, ויצירות בדיה של אוקטביה באטלר ווולטר מוסלי.
עבודות כאלה השיגו מעמד רב־מכר או עטור פרסים.
תנועת המוזיאונים האפרו־אמריקאים התפתחה במהלך שנות החמישים והשישים כדי לשמור על מורשת החוויה האפרו־אמריקאית וכדי להבטיח את פרשנותה הראויה בהיסטוריה האמריקאית.
מוזיאונים המוקדשים להיסטוריה אפרו־אמריקאית נמצאים בשכונות אפרו־אמריקאיות רבות.
מוסדות כמו המוזיאון והספרייה האפרו־אמריקאית באוקלנד, המוזיאון האפרו־אמריקאי בקליבלנד ומוזיאון נטצ'ס להיסטוריה ותרבות אפרו־אמריקאית נוצרו על ידי אפרו־אמריקאים כדי ללמד ולחקור היסטוריה תרבותית שעד עשרות השנים האחרונות נשמרה באמצעות מסורות בעל פה.
מוזיאונים בולטים אחרים כוללים את מוזיאון ה־DuSable של שיקגו להיסטוריה אפריקאית אמריקאית, והמוזיאון הלאומי להיסטוריה ותרבות אפרו-אמריקאית, שהוקם בשנת 2003 כחלק ממוסד סמיתסוניאן בוושינגטון די.
דורות של תלאות שהוטלו על הקהילה האפרו־אמריקאית יצרו דפוסי שפה מובחנים.
לעיתים קרובות ערבבו בעלי עבדים במכוון אנשים שדיברו שפות אפריקאיות שונות כדי למנוע את התקשורת בכל שפה שאינה אנגלית.
זה, בשילוב עם איסורי חינוך, הביאו להתפתחות של פידגינים – תערובות פשוטות יותר של שתי שפות או יותר בהן יוכלו דוברי השפות השונות להשתמש כדי לתקשר.
דוגמאות לפידגינים שהפכו לשפות מפותחות כוללות קריאולית, הדומה לשפה בלואיזיאנה, וגוּלה, הדומה לשפה באיי הים מול חופי דרום קרוליינה וג'ורג'יה.
אנגלית מילולית אפריקאית־אמריקאית (AAVE) היא מגוון (ניב, אתנולקט וסוציולקט) של השפה האנגלית האמריקאית הקשורה קשר הדוק לדיבור של אפריקאים־אמריקאים, אך לא בלעדי להם.
בעוד AAVE נחשב אקדמית לניב לגיטימי בגלל המבנה הלוגי שלו, חלק מהלבנים וגם מהאפרו־אמריקאים רואים אותו כסלנג או כתוצאה משליטה לא טובה באנגלית אמריקאית סטנדרטית.
אפרו־אמריקאים רבים שנולדו מחוץ לדרום האמריקני עדיין מדברים ברמזים של AAVE או של הניב הדרומי.
ילדים אפריקאים־אמריקאים הגרים בעיר המבודדים על ידי דיבור AAVE בלבד, מתקשים לפעמים יותר בבדיקות סטנדרטיות, וכן מתקשים אחרי הלימודים להתקבל לעבודה.
מקובל שרמקולים רבים עוברים בין AAVE לאנגלית אמריקאית סטנדרטית בהתאם להגדרה.
תנועת האמנויות השחורות, פיצוץ תרבותי משנות ה-60, כללה שילוב של לבוש תרבותי ששרד עם אלמנטים מהאופנה המודרנית ובגדים מסורתיים במערב אפריקה ליצירת סגנון מסורתי אפרו־אמריקאי ייחודי.
בד קנטה הוא הבד האפריקאי הידוע ביותר.
האריגים הצבעוניים הללו, הקיימים במגוון סוגים, נוצרו במקור על ידי עמי האשנטי והאווה מגאנה וטוגו.
בד קנטה מופיע גם במספר אופנות בסגנון מערבי, החל מחולצות טריקו מזדמנים ועד עניבות פרפר רשמיות ומגבעות.
רצועות קנטה נתפרות לעיתים קרובות לגלימות ליטורגיות ואקדמיות.
מאז תנועת האמנויות השחורות, ביגוד אפריקני מסורתי היה פופולרי בקרב אפרו־אמריקאים באירועים רשמיים וגם לא רשמיים.
ביטויים אחרים של לבוש אפריקני מסורתי נפוצה בתרבות האפרו־אמריקאית הם צבעים תוססים, בד בוץ, חרוזי סחר ושימוש במוטיבים של אדינקרה בתכשיטים ובבדי קוטור ובדי מעצבים.
היבט נפוץ נוסף של אופנה בתרבות האפרו־אמריקאית כולל את הלבוש המתאים לסגידה בכנסייה השחורה.
ברוב הכנסיות מצופה כי אדם יציג את המראה הטוב ביותר שלהם לסגידה.
נשים אפרו־אמריקאיות במיוחד ידועות בלבוש שמלות וחליפות תוססות.
פרשנות לקטע מתוך התנ"ך הנוצרי, "...
כל אישה שמתפללת או מתנבאת עם ראשה חשוף מבזה את ראשה ...", הובילה למסורת של חבישת כובעי יום ראשון משוכללים, המכונים לעיתים "כתרים".
אופנת היפ הופ פופולרית בקרב אפרו־אמריקאים.
גרילז נעשו פופולריים על ידי הראפר האפרו־אמריקאי נלי.
מכנסיים נופלים היו חלק מהתרבות האפרו־אמריקאית.
אייר ג'ורדן, מותג נעליים הקרוי על שם שחקן הכדורסל האפרו־אמריקאי לשעבר, מייקל ג'ורדן, פופולרי מאוד בקרב הקהילה האפרו־אמריקאית.
עיצוב שיער בתרבות אפרו־אמריקאית הוא מגוון מאוד.
שיער אפרו־אמריקאי מורכב בדרך כלל מתלתלים מפותלים, שנעים בין הדוק לגלי.
נשים רבות בוחרות ללבוש את שיערן במצבו הטבעי.
ניתן לעצב שיער טבעי במגוון דרכים, כולל אפרו, אאוטס פיתולים, אאוטס צמות, וסגנונות שטיפה והליכה.
קיים מיתוס ששיערם הטבעי מביא בעיות סטיילינג או שהוא קשה לניהול; מיתוס זה כנראה נפוץ מכיוון שתרבות המיינסטרים ניסתה במשך עשרות שנים נשים להתאים את הנשים האפרו־אמניקניות לסטנדרט היופי שלה (כלומר שיער ישר).
לשם כך, יש נשים שמעדיפות ליישר את השיער באמצעות תהליכי חום או כימיים.
אף על פי שזה יכול להיות עניין של העדפה אישית, הבחירה מושפעת לרוב כסטנדרט יופי במערב והעובדה שסוג השיער יכול להשפיע על התעסוקה.
עם זאת, יותר ויותר נשים לובשות את שיערן במצבו הטבעי ומקבלות משוב חיובי.
לחלופין, הנוהג השולט והמקובל ביותר על גברים הוא להשאיר את שיערם טבעי.
לעיתים קרובות, ככל שגברים מתבגרים ומתחילים לאבד את שיערם, השיער קצוץ מקרוב, או שהראש מגולח לגמרי ללא שיער.
עם זאת, מאז שנות השישים, תסרוקות טבעיות, כמו אפרו, צמות, גלים, דהייה וראסטות, גדלות בפופולריות רבה.
למרות הקשר עם התנועות הפוליטיות הקיצוניות וההבדל העצום שלהם מתספורות המערב הזרם המרכזי, הסגנונות הגיעו לקבלה חברתית ניכרת, אך בהחלט מוגבלת.
שמירה על שיער פנים נפוצה יותר בקרב גברים אפרו־אמריקאים מאשר באוכלוסיות גברים אחרות בארצות הברית.
למעשה, תיקון הנשמה נקרא כך מכיוון שגברים אפרו־אמריקאים, בעיקר מוזיקאי ג'אז, מחבבים את הסגנון.
ההעדפה לשיער פנים בקרב גברים אפרו־אמריקאים נובעת בחלקה מהטעם האישי, אך גם מכיוון שהם מועדים יותר מקבוצות אתניות אחרות לפתח מצב המכונה pseudofolliculitis barbae, הנקרא בדרך כלל בליטות תער, רבים מעדיפים לא להתגלח.
לאירופאים־אמריקאים ישנם בדרך כלל טכניקות שונות של עיצוב שיער משל האפרו־אמריקאי.
ישנם גם אנשים וקבוצות הפועלים למען העלאת מעמדו של האסתטיקה האפריקאית בקרב אפרו־אמריקאים ובינלאומית.
זה כולל מאמצים לקדם כדוגמנים את אלה עם תכונות אפריקאיות מוגדרות בבירור; קבלה של תסרוקות טבעיות; ובנשים, טיפוסי גוף מלאים יותר.
בעוד אפרו־אמריקאים מקיימים מספר דתות, הנצרות הפרוטסטנטית היא ללא ספק השכיחה ביותר.
בנוסף, 14 אחוז מהמוסלמים בארצות הברית ובקנדה הם שחורים.
המוסדות הדתיים של נוצרים אפרו־אמריקאים נכללים בדרך כלל בכינוי הכנסייה השחורה.
במהלך העבדות, עבדים רבים הופשטו ממערכות האמונות האפריקאיות שלהם ונמנעו בדרך כלל את מהתרגול הדתי החופשי, ונאלצו להיות נוצרים.
עם זאת, העבדים הצליחו להיאחז בכמה מנהגים על ידי שילובם בפולחן הנוצרי בישיבות חשאיות.
תרגולים אלה, כולל ריקוד, צעקות, מקצבים אפריקאים ושירה נלהבת, נותרו חלק גדול מהפולחן בכנסייה האפרו־אמריקאית.
כנסיות אפרו־אמריקאיות חינכו כי כל בני האדם שווים בעיני אלוהים, וראו בכנסיות הלבנות צבועות.
במקום זאת הכנסייה האפרו־אמריקאית התמקדה במסר השוויון ובתקוות לעתיד טוב יותר.
לפני השחרור ואחריו, ההפרדה הגזעית באמריקה עוררה התפתחות של ערכים מאורגנים אפרו־אמריקאים.
הראשונה ביניהן הייתה כנסיית AME שנוסדה על ידי ריצ'רד אלן בשנת 1787.
לאחר מלחמת האזרחים, מיזוג של שלוש קבוצות בפטיסטים קטנות יותר הקים את האמנה הבפטיסטית הלאומית.
ארגון זה הוא הזרם הגדול ביותר בקרב האפרו־אמריקאיים הנוצרים והשני בגודלו בקבוצות הבבטיסטיות בארצות הברית.
כנסייה אפרו־אמריקאית אינה בהכרח ישות נפרדת.
כמה כנסיות אפריקאיות־אמריקאיות קיימות כחברים בזרמים לבנים בעיקרם.
הכנסיות האפרו־אמריקאיות שימשו לאנשים אפרו־אמריקאים עמדות מנהיגות והזדמנויות להתארגנות שנשללו בחברה האמריקאית המרכזית.
בגלל זה, הכמרים האפרו־אמריקאים הפכו לגשר בין הקהילות האפרו־אמריקאיות והאירופיות אמריקאיות ובכך מילאו תפקיד מכריע בתנועה לזכויות האזרח.
כמו נוצרים רבים, גם נוצרים אפרו־אמריקאים משתתפים בהצגת חג המולד או משתתפים בה.
המולד השחור של לנגסטון יוז הוא סיפור מחודש של סיפור המולד הקלאסי עם מוזיקת הבשורה.
הפקות ניתן למצוא בבתי הקולנוע ובכנסיות אפרו־אמריקאיות בכל רחבי ארצות הברית.
דורות לפני כניסתו של סחר העבדים האטלנטי, האסלאם הייתה דת משגשגת במערב אפריקה עקב הבאתו בדרכי שלום באמצעות הסחר הטרנס־סהרי בין שבטים בולטים בדרום סהרה לערבים הברברים בצפון אפריקה.
בהעידו על עובדה זו הסביר המלומד מערב אפריקה צ'יכה אנטה דיופ: "הסיבה העיקרית להצלחת האסלאם באפריקה השחורה [...] נובעת מכך מהעובדה שהוא הופץ בתחילה בדרכי שלום על ידי מטיילים ערבים־ברבריים בודדים למלכים ושכירים שחורים מסוימים, אשר אז הפיצו את זה לאלה שנמצאים תחת תחום שיפוטם.
עבדים רבים מהדור הראשון הצליחו לשמור על זהותם המוסלמית, אך צאצאיהם כבר אינם.
העבדים הומרו בכפייה לנצרות כפי שקרה בארצות הקתוליות או חוו אי־נוחות גסה לקיים את הפרקטיקה הדתית שלהם כמו במקרה של יבשת אמריקה הפרוטסטנטית.
בעשורים שלאחר העבדות ובמיוחד בעידן השפל, האסלאם התחדשה בצורה של תנועות גלויות ולעיתים שנויות במחלוקת בקהילה האפרו־אמריקאית.
הראשון מבין הראויים לציון היה מקדש המדע המורי של אמריקה, שנוסד על ידי נובל דרו עלי.
עלי השפיע עמוקות על וואלאס פרד, שהקים בהמשך את האומה הלאומנית השחורה של האסלאם בשנת 1930. אליהו מוחמד הפך לראש הארגון בשנת 1934. בדומה למלקולם X, שעזב את אומת האסלאם בשנת 1964, כיום רבים מהמוסלמים אפרו־אמריקאים מקיימים את האסלאם המסורתי.
חברים רבים לשעבר באומה הלאומנית של האסלאם הומרו לאסלאם סוני כאשר וורית דין מוחמד השתלטה על הארגון לאחר מות אביו בשנת 1975 ולימד את חבריו את הצורה המסורתית של האסלאם על בסיס הקוראן.
סקר שנערך על ידי המועצה ליחסים אמריקאים־אסלאמיים מראה כי 30% מהמשתתפים במסגד הסוני הם אפרו־אמריקאים.
למעשה, מרבית המוסלמים האפרו־אמריקאים הם מוסלמים אורתודוקסים, מכיוון שרק 2% הם מאומת האסלאם.
ישנם 150,000 אפרו־אמריקאים בארצות הברית העוסקים ביהדות.
חלקם חברים בקבוצות יהודיות מיינסטרימיות כמו התנועות הרפורמיות, הקונסרבטיביות או האורתודוקסיות ביהדות; אחרים שייכים לקבוצות יהודיות שאינן מיינסטרימיות כמו בני ישראל השחורים.
בני ישראל העבריים השחורים הם אוסף של ארגוני דת אפרו־אמריקאים שפרקטיקותיהם ואמונותיהם נגזרות במידה מסוימת מהיהדות.
תורתם המגוונת כוללת לעיתים קרובות כי אפרו־אמריקאים הם צאצאים מבני ישראל המקראיים.
מחקרים הראו כי בעשר עד 15 השנים האחרונות חלה עלייה משמעותית באפרו־אמריקאים המזהים כיהודים.
הרב קאפרס פוניה, בן דודו הראשון של מישל אובמה, אומר בתגובה לספקנות מצד אנשים שהם אפרו־אמריקאים ויהודים בו זמנית, "אני יהודי, וזה פורץ את כל המחסומים הצבעוניים והאתניים.
מלבד הנצרות, האסלאם והיהדות, ישנם גם אפרו־אמריקאים העוקבים אחר הבודהיזם ומספר דתות אחרות.
יש מספר קטן אך הולך וגדל של אפרו־אמריקאים המשתתפים בדתות מסורתיות אפריקאיות, כמו וודון מערב אפריקה, סנטריה, יפא ומסורות פזורות כמו תנועת ראסטאפרי.
רבים מהם מהגרים או צאצאים של מהגרים מהאיים הקריביים ודרום אמריקה, שם הם נהוגים.
בגלל פרקטיקות דתיות, כמו הקרבת בעלי חיים, שכבר אינן נפוצות בקרב הדתות האמריקאיות הגדולות יותר, קבוצות אלה עשויות להתייחס לשלילה ולעיתים הן קורבנות של הטרדה.
עם זאת, מאז פסק הדין שניתן בבית־המשפט העליון של לוקומי בבאלוואי בפלורידה בשנת 1993, אין להם בעיה משפטית לתפקד כראות עיניהם.
עבור מרבית האפרו־אמריקאים, קיום אירועי החיים עוקב אחר דפוס התרבות האמריקנית המרכזית.
בעוד אפרו־אמריקאים ולבנים חיו לעצמם חלק ניכר מההיסטוריה האמריקאית, לשתי הקבוצות הייתה בדרך כלל אותה פרספקטיבה על התרבות האמריקאית.
אך ישנן מסורות ייחודיות לאפרו־אמריקאים.
כמה אפרו־אמריקאים יצרו טקסי מעבר חדשים שקשורים למסורות אפריקאיות.
חלק מהנערים והנערות לוקחים שיעורים כדי להכין אותם לבגרות.
שיעורים אלה נוטים להתמקד ברוחניות, באחריות ובהנהגה.
רבות מתוכניות אלה מיוצרות על פי טקסים אפריקניים מסורתיים, כשהמיקוד שלהן בעיקר הוא חובק תרבויות אפריקאיות.
עד היום זוגות אפרו־אמריקאים בוחרים "לקפוץ את המטאטא" כחלק מטקס החתונה שלהם.
מקורות מסוימים טוענים כי ניתן לייחס את הנוהג הזה לגאנה.
עם זאת, מקורות אחרים טוענים כי המסורת האפרו־אמריקאית "לקפוץ את המטאטא" דומה בהרבה למסורת באנגליה הכפרית.
אף על פי שמסורת זו נפלה במידה רבה מתועלת בקהילה האפרו־אמריקאית לאחר תום העבדות, היא חווה תחייה קלה בשנים האחרונות כאשר זוגות מסוימים מבקשים לקיים את מורשתם האפריקאית.
מסורות הלוויה נוטות להשתנות על סמך מספר גורמים, כולל דת ומיקום, אך ישנם מנהגים משותפים.
ככל הנראה החלק החשוב ביותר במוות בתרבות האפרו־אמריקאית הוא התכנסות של בני משפחה וחברים.
בימים האחרונים לפני המוות או זמן קצר לאחר המוות, בדרך כלל מקבלים הודעה על כל החברים ובני המשפחה שאליהם ניתן להגיע.
התכנסות זו מסייעת להעניק תמיכה רוחנית ורגשית, כמו גם סיוע בקבלת החלטות וביצוע משימות יומיומיות.
רוחניות המוות חשובה מאוד בתרבות האפרו־אמריקאית.
בן הכמורה או בני הקהילה הדתית, או שניהם, נוכחים בדרך כלל עם המשפחה לאורך כל התהליך.
המוות לרוב נתפס כמעבר ולא סופי.
שירותים רבים נקראים כינוסי בית, במקום הלוויות, על סמך האמונה שהאדם הולך הביתה לחיים שלאחר המוות; "חוזרים לאלוהים" או לאדמה, כל תהליך סיום החיים מתייחס בדרך כלל לחגיגה של חייו, מעשיו והישגיו של האדם ־ "הדברים הטובים" ולא כאבל על אובדן.
הדבר מודגם באופן הבולט ביותר במסורת הלוויות הג'אז של ניו אורלינס, בה מוזיקה עילית, ריקודים ואוכל מעודדים את האנשים שנאספו לשמוח ולחגוג את ביתו של חבר אהוב.
בחקר התרבות האפרו־אמריקאית, לא ניתן להשאיר את האוכל כאחד הביטויים כדי להבין את המסורות, הדת, האינטראקציה והמבנים החברתיים והתרבותיים שלהם בקהילה.
התבוננות בדרכים בהן הם מכינים את מזונם ואוכלים אותו מאז התקופה המשועבדת, מגלה על אופייה וזהותה של התרבות האפרו־אמריקאית בארצות הברית.
דרק היקס בוחן את מקורותיו של "גומבו", שנחשב כ"מזון נשמה" עבור אפרו־אמריקאים רבים, בהתייחסותו לשילוב המזון והתרבות בקהילה האפרו־אמריקאית.
לא נמצאו עדויות היסטוריות בכתב לגבי הגומבו או מתכוניו, כך שבאופי אפריקני אמריקני להעביר בעל פה את סיפוריהם ואת המתכונים שלהם, גמבו ייצג את המנה הקהילתית האמיתית שלהם.
אומרים כי גומבו הוא "המצאה של אפריקאים משועבדים ואפרו־אמריקאים" בלואיזיאנה.
על ידי ערבוב ובישול של שאריות מבעליהם הלבנים (לעיתים חתיכות לא מזוהות של בשרים וירקות) כולם יחד לכלי שיש לו מרקם של בין תבשיל למרק, אפרו־אמריקאים לקחו את התיעוב ויצרו אותו למנה נחשקת.
באמצעות שיתוף של אוכל זה בכנסיות עם כינוס של בני עמם, הם לא רק חלקו את האוכל, אלא גם חוויה, רגשות, התקשרות ותחושת אחדות המאגדת את הקהילה.
לקנדי פריד צ'יקן, הידוע בהגשת אוכל נשמה, יש חנויות רבות בקהילות אפרו־אמריקאיות.
טיפוח ושימוש במוצרים חקלאיים רבים בארצות הברית, כמו בטטות, בוטנים, אורז, במיה, סורגום, צבעי אינדיגו וכותנה, ניתן לייחס להשפעות אפריקאיות.
אוכל אפרו־אמריקאי משקף תגובות יצירתיות לדיכוי גזעי וכלכלי ועוני.
תחת העבדות אסור היה שאפרו־אמריקאים יאכלו חתיכות טובות יותר של בשר, ואחרי השחרור רבים היו עניים מכדי להרשות אותם לעצמם.
ארוחת אוכל מסורתית היא ארוחת נשמה המורכבת מעוף מטוגן עם מקרונים וגבינה, ירקות קולרד, במיה מטוגנת ומוצרת לחם תירס.
אוכל נשמה – מטבח לבבי המקושר לרוב עם אפרו־אמריקאים בדרום (אך נפוץ גם לאפרו־אמריקאים בפריסה ארצית), עושה שימוש יצירתי במוצרים זולים הנרכשים באמצעות חקלאות ציד ודיג.
מעי חזירים מבושלים ולעיתים חבוטים ומטוגנים להכנת צ'יטרינים, המכונים גם "צ'יטלינים".
גרבי חזיר ועצמות צוואר מספקים תיבול למרקים, שעועית וירקות מבושלים (ירקות לפת, ירקות קולארד ועלי חרדל).
אוכלים נפוצים אחרים, כמו עוף ודגים מטוגנים, מקרונים וגבינה, לחם תירס וחפין ג'ון (אפונה שחורה ואורז).
כאשר האוכלוסייה האפרו־אמריקאית הייתה כפרית הרבה יותר ממה שהיא כיום, ארנבות, אופוסום, סנאי ועופות מים היו תוספות חשובות לתזונה.
רבות ממסורות המזון הללו שולטות במיוחד באזורים רבים בדרום הכפרי.
אוכל נשמה מוכן באופן מסורתי לרוב עשיר בשומן, נתרן ועמילן.
זה מתאים מאוד לחייהם התובעניים מבחינה גופנית של עובדים, בעלי חיים חקלאיים ואורח חיים כפרי באופן כללי, וכעת הוא גורם תורם להשמנת יתר, מחלות לב וסוכרת באוכלוסייה שהפכה יותר ויותר עירונית.
כתוצאה מכך, אפרו־אמריקאים המודעים יותר לבריאות משתמשים בשיטות הכנה חלופיות, מחליפים שומני טראנס לטובת שמנים צמחיים טבעיים ומחליפים הודו מעושן בשומן ומוצרי חזיר אחרים; הגבלת כמות הסוכר המזוקק בקינוחים; והדגשת הצריכה של יותר פירות וירקות מאשר חלבון מן החי.
עם זאת, קיימת התנגדות מסוימת לשינויים כאלה, משום שהם חריגים ממסורת קולינרית ארוכה.
מזונות נשמה אחרים מבשלים אפרו־אמריקאים הם עוף וופלים וקינוחים כמו פודינג בננה, מרוצף אפרסק, עוגת קטיפה אדומה ועוגת בטטה.
Kool־Aid נחשב למשקה אוכל נפש.
שורשי "אוכל הנשמה" מתפשטים לאורך החוף המערבי של אפריקה ומורד (סנגל, גינאה, סיירה לאון, ליבריה, חוף השנהב, גאנה, טוגו, קמרון, גבון, ניגריה ואנגולה), אך "הפירות" יכולים להימצא על פני כל אמריקה.
אוכל נשמה דומה לבישול צועני באירופה.
שכונות אפרו־אמריקאיות הן סוג של מובלעות אתניות שנמצאות בערים רבות בארצות הברית.
הקמת שכונות אפרו־אמריקאיות קשורה קשר הדוק להיסטוריה של ההפרדה בארצות הברית, אם באמצעות חוקים פורמליים, או כתוצר של נורמות חברתיות.
למרות זאת, שכונות אפרו־אמריקאיות מילאו תפקיד חשוב בפיתוח כמעט כל ההיבטים של התרבות האפרו־אמריקאית ותרבות אמריקאית רחבה יותר.
קהילות אפרו־אמריקאיות אמידות רבות קיימות כיום, כולל אלה הבאים: וודמור, מרילנד; הילקרסט, מחוז רוקלנד, ניו יורק; Redan ו־ Cascade Heights, ג'ורג'יה; מיטשלוויל, מרילנד; מיזורי סיטי, טקסס; דסוטו, טקסס; קווינבי, קרוליינה הדרומית; פארק יער, אוקלהומה; מאונט איירי, פילדלפיה, פנסילבניה.
בגלל תנאי הפרדה ועוני נרחב, כמה שכונות אפרו־אמריקאיות בארצות הברית כונו "גטאות".
השימוש במונח זה שנוי במחלוקת ובהתאם להקשר, עשוי להיות פוגע.
למרות השימוש האמריקני הרגיל במונח "גטו" כדי לסמן אזור עירוני דל שמאוכלס במיעוטים אתניים, אלה שגרים באזור השתמשו בו לרוב כדי לסמן משהו חיובי.
הגטאות האפרו־אמריקאים לא תמיד הכילו בתים רעועים ופרויקטים שהידרדרו, וגם לא כל תושביה היו מוכי עוני.
עבור אפרו־אמריקאים רבים, הגטו היה "בית", מקום המייצג "שחורות" אותנטית ותחושה, תשוקה או רגש הנגזרים מההתעלות מעל המאבק והסבל של להיות ממוצא אפריקני באמריקה.
לנגסטון יוז ממסר ב"גטו הכושי "(1931) ו"לב הארלם" (1945): "הבניינים בהארלם הם לבנים ואבן / והרחובות ארוכים ורחבים, / אבל הרלם הרבה יותר מאלה בלבד, / הארלם זה מה שבפנים.
" המחזאי אוגוסט וילסון השתמש במונח "גטו" בחלק התחתון השחור של מא רייני (1984) ובגדרות (1987), ושניהם שואבים את חוויית הסופר שגדלה במחוז היל בפיטסבורג, גטו אפרו־אמריקאי.
אף על פי ששכונות אפרו־אמריקאיות עלולות לסבול מההשקעה האזרחית, עם בתי ספר באיכות נמוכה יותר, שיטור פחות יעיל והגנה פחותה מפני אש, ישנם מוסדות כמו כנסיות ומוזיאונים וארגונים פוליטיים המסייעים בשיפור ההון הפיזי והחברתי של שכונות אפרו־אמריקאיות.
בשכונות אפרו־אמריקאיות הכנסיות עשויות להיות מקורות חשובים ללכידות חברתית.
עבור חלק מהאפרו־אמריקאים, הרוחניות האדיבה הנלמדת דרך הכנסיות הללו פועלת כגורם מגן מפני כוחות הגזענות המאכלים.
מוזיאונים המוקדשים להיסטוריה של אפרו־אמריקאיים נמצאים גם בשכונות אפרו־אמריקאיות רבות.
שכונות אפרו־אמריקאיות רבות ממוקמות בערים פנימיות, וממוקמות קרוב ביותר למחוז העסקים המרכזי.
הסביבה הבנויה היא לרוב בתים משוריינים או אבנים חומות, מעורבבת עם בתים צמודי קרקע ישנים יותר שעשויים להפוך לבתים רב משפחתיים.
באזורים מסוימים ישנם בנייני דירות גדולים יותר.
בתי רובה ציד הם חלק חשוב מהסביבה הבנויה של כמה שכונות דרום אפרו־אמריקאיות.
הבתים מורכבים משלושה עד חמישה חדרים ברצף ללא מסדרונות.
עיצוב בתים אפרו־אמריקאי זה נמצא באזורים כפריים ועירוניים בדרום, בעיקר ביישובים ושכונות אפרו־אמריקאיים.
בספר "אדומים שחורים ולבנים ליברלים", הציע תומאס סואל כי תרבות הגטו השחורה העירונית המודרנית מושרשת בתרבות הקרקר הלבן של הצפון־בריטים והסקוטים־איריים שהיגרו מאזורי הגבול חסרי החוק של בריטניה לדרום האמריקני, שם הקימו תרבות אדומה המשותפת לשחורים ולבנים בדרום הנגב.
לדברי סואל, מאפייני תרבות זו כללו מוזיקה וריקוד מלאי חיים, אלימות, רגשות חסרי מעצורים, דימויים ראוותניים, חוסר לגיטימיות, אורטוריה דתית המאופיינת ברטוריקה נוקשה, וחוסר דגש על חינוך ואינטרסים אינטלקטואליים.
מכיוון שהתרבות הצווארון האדום הוכחה כמניעה נגד, "אותה תרבות מזמן נפטרה ...
תרבות האספרנטו (באספרנטו: Esperanto-kulturo) היא מכלול של יצירות תרבותיות, מסורות, התנסויות תרבותיות וערכים משותפים של חברי הקהילה האספרנטיסטית ודוברי השפה הבינלאומית אספרנטו בעולם.
מאז היווסדה בסוף המאה ה-19 הלכה והתפתחה תרבות האספרנטו והיא כוללת אמנות, ספרות, מוזיקה, עיתונות, אירועים בינלאומיים ומנגנוני עזרה הדדית.
כך הקפיד זמנהוף להדגיש כבר בספרו הראשון, כי השפה מאפשרת ביטוי נרחב ויצירתי - באמצעות שילוב של מספר קטעים מתורגמים מהתנ"ך בתוכו, קטעי תפילה מתורגמים, וקטעי שירה מקוריים שכתב באספרנטו.
הוראת השפה, לימוד ולמידה, היו מההתחלה פעיליות מרכזיות וחשובות בתנועה ובתרבות אספרנטו.
קורסים מאורגנים מעת לעת על ידי ההתאגדות הלאומית בכל מדינה.
קיים מגוון והיצע רחב של קורסים וטכניקות ללימוד השפה.
מספר לא מבוטל של ספרים ועזרי למידה ברשת נוצרו למטרה ספציפית זאת ונגישים לכל אחת ואחד.
בימינו אחד הקורסים המקוונים המפורסמים ביותר עבור אספרנטו, מופץ דרך האפליקציה ללימוד שפות דואולינגו.
אף על פי שניתן ללמוד אספרנטו בקורסים באוניברסיטאות מסוימות, למשל באוניברסיטת מסריק בברנו (צ'כיה), רוב האנשים לומדים את השפה בעצמם, באמצעות התכתבות או קורסי מולטימדיה (בדואר אלקטרוני), דרך אתרים כגון לרנו!
או בשיטה קדם-אינטרנטית בהשתתפות בקורס שמציע מועדון אספרנטו מקומי.
על פי סקר בפייסבוק 8% למדו את השפה באוניברסיטה, מעטים בתיכון ציבורי, או בבית ספר, 59% בעצמם באמצעות ספר או באינטרנט, 30% במועדון או עם חבר; 2% למדו במשפחה.
בסך הכל, לימוד עצמי והוראת מועדונים מספקים כ־90% מדוברי האספרנטו בסקר.
ספרי לימוד ועזרים אחרים ללומדים בכוחות עצמם קיימים ביותר ממאה שפות.
בייחוד למי שכבר מכיר שפה אירופאית אחת או יותר, ניתן יחסית מהר מאוד להתחיל להבין זה את זה בשפה בינלאומית, המהווה מבוא אידיאלי ללימוד שפות זרות.
לאחר מספר שבועות, סטודנטים יכולים להתחיל להתכתב באספרנטו ולאחר מספר חודשים הם יכולים להשתמש בשפה באופן עצמאי.
בסקר פייסבוק (52%) דיווחו כי הם התחילו להשתמש באספרנטו כמעט לאחר פחות מ-20 שעות לימוד, (19%) לאחר 20–29 שעות למידה.
תצפיות ניסיוניות ובלתי פורמליות מצביעות על כך שלמידה מוקדמת של אספרנטו עשויה אף להיות השפעה חיובית על רכישת שפות זרות אחרות (זה נקרא אפקט פרופידאוטיקה).
כבר נעשו כמה ניסיונות לחקור את התופעה באופן רשמי: למשל, קבוצת סטודנטים שלמדה אספרנטו במשך שנה אחת ואז צרפתית במשך שלוש שנים קיבלה תוצאות טובות יותר מקבוצת ביקורת שלמדה צרפתית במשך כל ארבע השנים.
תוצאות דומות הושגו גם כאשר השפה השנייה הייתה יפנית או על ידי קיצור הניסוי בחצי.
עם זאת, המחקר המוזכר אינו כותב כיצד מתקדמים סטודנטים שלמדו בשנה הראשונה שפה שאינה אספרנטו, למשל לטינית.
באספרנטו נכתבת ספרות מקור רחבה, וכן ספרים רבים מתורגמים אליה מהשפות הלאומיות השונות.
על פי ההערכות, ישנם כיום בין 25 ל-50 אלף כותרים באספרנטו.
חלק ניכר מהיצירות שנכתבו במקור באספרנטו, לא תורגמו מעולם לשפות אחרות ועל כן אינן מוכרות בקרב הציבור שאיננו דובר את השפה.
גם ארגון הסופרים הבינלאומי כולל בתוכו סקציה של סופרים באספרנטו שהוקמה ב-1993. ב-2008 הוקם גם ארגון האקדמיה לספרות האספרנטו.
מכירת ספרים או ספריית השאלה (libroservo) היא פעילות מקובלת במועדוני וקהילות האספרנטו ברחבי העולם.
בין היצירות המוכרות שתורגמו לאספרנטו אפשר למנות את הזקן והים, שר הטבעות, מאה שנים של בדידות.
בקטגוריית ספרי הילדים אפשר למנות בין היתר את הנסיך הקטן, סדרת המומינים, טינטין ואסטריקס.
עם זאת, הספרות המתורגמת באספרנטו נוטה לתרגם דווקא סיפורים פחות מוכרים, בין היתר בשל קשיים לקבל היתרים וזכויות.
כך לדוגמה, מתרגמי הספר הראשון של הארי פוטר לאספרנטו, לא הצליחו לקבל את הסכמתה של המחברת ג.ק.
מנגד, ישנן יצירות רבות שתורגמו לאספרנטו שמעולם לא תורגמו לאנגלית - וזאת בין היתר בשל הקלות היחסית לקבל את אישורם של יוצרים קטנים יותר להפצת התרגום וכן כיוון שהמתרגמים בשפה נוטים לתרגם יצירות החביבות עליהם.
בין הסופרים המופרסמים בשפה אפשר למנות את:
שירה היא מוטיב מרכזי בתרבות האספרנטו, ורבים מהכותבים בשפה מתנסים גם בכתיבת שירה בה, ובתרגום שירים לאספרנטו.
בין היתר תורגמו לאספרנטו גם כמה משיריהם של משוררים מוכרים כגון היינריך היינה, הומרוס, פושקין, ויסלבה שימבורסקה ועוד.
גם שיריהם של מספר משוררים ישראליים תורגמו, דוגמת נתן אלתרמן, נתן זך, חיים חפר, יונה וולך, ועוד.
קבוצות דרמטיות הן אחד מסוגי הפעילות הבולטים במועדוני האספרנטו מסביב לעולם.
קבוצות אלו נהגו ונוהגות להעלות הן יצירות מתורגמות, והן חומרים מקוריים הנכתבים בשפה.
ישנם סרטים ספורים בלבד באספרנטו באורך מלא, כשהבולטים ביניהם הם הסרט המלא הראשון שנעשה בשפה, Angoroj (חרדות), סרט-פשע באספרנטו שבויים ב-1964 על ידי הבמאי הצרפתי ז'ק לואי מהא (Jacques-Louis Mahé).
הסרט המלא השני שנעשה כולו בשפה הוא סרט האימה אינקובוס (Incubus) שבויים ב-1966 על ידי הבמאי האמריקני לסלי סטיבנס - שהשפה בו נועדה לתת לסרט נופך מיסטורי וחסר-מקום.
במספר סרטים שולבה השפה בסצנות מסוימות.
כך, בסרטו של צ'ארלי צ'פלין הדיקטטור הגדול, נעשה שימוש בשלטים באספרנטו.
בסרט Idiot's Delight של קלרק גייבל ובסרט היפני Jan Arima no shūgeki שולבו דיאלוגים קצרים בשפה.
בסרט הספרדי El coche de pedales הדמות הראשית מדברת לעיתים באספרנטו, וכך גם בסרט האמריקני קפטן פנטסטיק שולבו מספר דיאלוגים בשפה.
השימוש באספרנטו בסרטים אלו שימש בין היתר כדי לתת ביטוי קולנועי מיקום בדיוני", רעיונות בינלאומיים, אוטופיזם או כדי לסמן דמויות כדוברות שפות רבות.
הבמאית נטלי מקהון יצרה סרט קצר בשם "סיפור אהבה אוניברסלי" (Universala Amrakonto) ובו אלמנטים שונים באספרנטו.
ב-2018 יצרה סדרת רשת בשם "מחלה ושמה אהבה" (Malsano Nomita Amo) ובה קטעים רבים באספרנטו.
לאחרונה הופיעו גם מספר פרויקטים קצרים וסרטי חובבים באספרנטו.
בין היתר בהפקת חברת הסרטים הברזילאית Imagu Filmoj הפיקה מספר סרטים באורכים משתנים.
בשנת 2006 כחלק מהקונגרס העולמי באיטליה השיקה חברת Imagine את הסרט "גרדה נעלמה" (Gerda malaperis), בשנה שלאחר מכן הופיע הסרט "האב" (La patro).
החברה הפיקה גם סרטים נוספים באספרנטו.
בשנת 2017 צולם סרט קצר של כריסטיאן לאובאכר: "Das Porträt von Parzival, einem Mann, der sich für eine Sache einsetzt: Esperanto" (גרמנית: דיוקנו של פרסיפאל, אדם השואף למשהו: אספרנטו) שהוצג במהלך פסטיבל הסרטים סולוטורן.
בשנת 2021 התחיל פסטיבל הסרטים האמריקאי-הבינלאומי בשם Usona Bona Film-Festivalo.
זוהי תחרות נושאת פרסים של סרטים קצרים באספרנטו שהופקו באותה השנה.
על הסרטים להיות באורך של לא יותר מ-5 דקות עם לפחות 10 מילים ייחודיות מדוברות באספרנטו ואביזר נדרש גלוי, שעליו מכריז מנהל הפסטיבל בתחילת התחרות.
נכון לסוף 2024 (הפסטיבל השישי) יותר מ-175 סרטים באספרנטו כבר הוגשו לפסטיבל.
כל הסרטים ניתנים לצפייה ביוטיוב תחת ההאשטג #UsonaBona.
מוזיקה היא חלק מרכזי מאירועי תרבות ומפגשים של אספרנטיסים, בהיותה שפה בינלאומית נוספת שבכוחה לגשר בין תרבויות.
רבים מהמפגשים כוללים גם קונצרטים וקטעי נגינה חיה.
שירים מולחנים רבים תורגמו לאספרנטו, על מנת שניתן יהיה באמצעותה להעמיק את ההיכרות בתרבויות הלאומיות השונות של דוברי השפה.
לצד זאת, ישנם הרכבים רבים ומוזיקאים היוצרים מוזיקה מקורית באספרנטו במגוון ז'אנרים.
בטולוז שבצרפת, פועלת גם ההוצאה המוזיקלית "Vinilkosmo" המתמחה בהפקת אלבומים מוזיקליים באספרנטו.
בין היוצרים המוכרים באספרנטו ניתן למנות את ג'ין מארק לסלר (Jean-Marc Leclercq) המכונה JoMo, להקת דולצ'מר, זמר הרגיי הגרמני ג'וני M, להקת kajto ההולנדית, להקת פרסונה השוודית ועוד.
ברחבי העולם פועלים אלפי מועדוני אספרנטו, ובהם קבוצות הנפגשות על בסיס קבוע לפעילות הנערכת בשפה זו וסביבה.
מפגשי המועדונים כוללים לא אחת הרצאות שונות בנושאים מגוונים בתחומי המומחיות של החברים השונים במועדון, וכן אירוח של אורחים דוברי אספרנטו ממדינות אחרות.
15 בדצמבר, יום הולדתו של מייסד השפה זמנהוף, נחגג על ידי דוברי אספרנטו ברחבי העולם, בין היתר באירועים חגיגיים המכונים "ערב זמנהוף".
במדינות רבות מתקיים מדי שנה 'קונגרס אספרנטו מקומי' אליו מגיעים חברי המועדונים מהמדינה וארוחים מחו"ל.
כמו כן מדי שנה מתכנס גם כנס האספרנטו העולמי, המכנס אליו אלפי אספרנטיסטים מכל העולם ומתקיים במשך שבוע, בכל פעם בעיר אחרת בעולם.
הקונגרסים, כוללים על פי רוב פעילות תרבותית מגוונת, הופעות מוזיקליות, הרצאות, ערבי שיח בנושאים שונים, מפגשים חברתיים ומשחקיים וכן סיורים וטיולים בארץ המארחת המודרכים באספרנטו.
באירועי אספרנטו, מקובל לפתוח "ינשופיה" (Gufujo), על פי רוב סלון לילי מואר בנרות בו ניתן לשבת להתרועע באווירה רגועה ולשתות משקאות קלים, תה או קפה - בלא אלכוהול ובלא עישון.
המנהג החל בשנות ה-90, עבור משתתפי הקונגרסים הצעירים שביקשו מקומות לבילוי ולהיכרות בערבי הקונגרס.
לעיתים יוצרים עבור באי האירוע "כסף אספרנטו" באמצעותו ניתן לרכוש דברי שתייה ומתיקה בינשופיה.
רבים ממועדוני האספרנטו המקומיים או הלאומיים מפרסמים מגזינים קבועים, ולצידם מתפרסמים גם שורה של מגזינים וכתבי עת בינלאומיים היוצאים על ידי ארגונים בין לאומיים דוגמת "אספרנטו" המפורסם על ידי ה-UEA, מגזין Kontakto (קשר) של ארגון האספרנטיסטים הצעירים העולמי ו-Sennaciulo (חסר הלאום) המפורסם על ידי תנועת ה-SAT.
על פי ההערכות ישנם למעלה מאלף מגזינים וכתבי עת היוצאים בשפה, שחלקם מתפרסמים באופן חופשי ברשת, ואילו חלקם זמינים רק למנויים ולמשלמי דמי מנוי.
בין כתבי העת המוכרים אפשר למנות את המגזין הפוליטי Monato (חודש), מגזין Beletra Almanako, מגזין הרשת Libera Folio (דף חופשי), והדו-שבועון Eventoj (אירועים).
אחד המגזינים הוותיקים הפועלים עד היום הוא Heroldo de Esperanto שהוקם ב-1920. מגזין תנועת האספרנטו בישראל היוצא לאור על ידי האגודה לאספרנטו בישראל הוא ישראלה אספרנטיסטו.
מלבדם ישנם גם כתבי עת נושאיים באספרנטו בתחומים שונים, בין היתר: חינוך, מדע, רפואה, דת וספרות.
בין האתרים הבולטים של קהילת האספרנטו ישנו האתר Eventa Servo המאפשר להפיץ ולהירשם לאירועי תרבות ומפגש של אספרנטיסטים הנערכים פנים אל פנים או ברשת.
פרויקט בולט נוסף הוא Ekparolu ("התחילו לדבר") המציע מפגשי שיח וירטואליים בין דוברים וותיקים ומנוסים של השפה לבין דוברים חדשים, בדגש על החשיבות של פיתוח יכולות וורבליות ולא רק יכולות קריאה וכתיבה בשפה.
ישנן גם רשתות חברתיות הפועלות באספרנטו.
האפליקציה Amikumu ("עשו חברים") הוקמה במקור על מנת לאפשר לאספרנטיסטים להכיר זה את זה ולחפש אספרנטיסטים אחרים בסביבתם ובהמשך פתחה גם ערוצים לדוברי ולומדי שפות נוספות המבקשים לחפש שותפים לשיחה.
רשת נוספת, Mia Vivo (חיי), הוקמה באוקטובר 2020 והממשק שלה מזכיר מעט את זה של רשת פייסבוק - אולם היא מתנהלת כולה באספרנטו.
לצידן פועלים ערוצים, קבוצות וקהילות באספרנטו, עם אלפי משתתפים, גם ברשתות נוספות שאינן מיועדות באופן מובהק לשפה: פייסבוק, טוויטר, וואטסאפ, טלגרם ומסטודון.
קהילת האספרנטו כוללת גם פעילות ענפה של אלפי בלוגים וולוגים (בין היתר ביוטיוב) אשר חלקם עוסקים בשפה עצמה, בלימודה ובפיתוחה וחלקם עוסקים בנושאים מגוונים אחרים - באמצעות השפה.
גם לוויקיפדיה גרסה בשפת האספרנטו המדורגת במקום ה-32 בעולם מבחינת גודלה, ובה למעלה מ-263 אלף ערכים.
מהדורה זו נחשבת למהדורה הרב לאומית ביותר מבין מהדורות האתר, אך עם זאת, רמת הערכים בה אינה נחשבת לגבוהה.
אחת המוטיבציות הבולטות בקרב לומדי אספרנטו לרכישת השפה היא הרצון ליצור קשרי היכרות במדינות שונות לצורכי טיולים ותיירות.
Pasporta Servo הוא שירות שנועד לחבר בין דוברי השפה המבקשים להתארח במקומות שונים בעולם לבין אנשים המבקשים לארח אספרנטיסטים בחינם, במודל של כלכלת מתנות.
הפרויקט מתוחזק על ידי ארגון הצעירים האספרנטיסטים (TEJO).
הפרויקט עובד בסגנון כלכלת מתנות, והמשתתפים בו אינם רשאים לגבות תשלום עבור האירוח במסגרתו.
אורחים העושים בו שימוש מתבקשים לשוחח במהלך האירוח עם מארחיהם, רק באמצעות אספרנטו.
הפרויקט התחיל בשנת 1966 על ידי הפסיכולוג רובן פלדמן גונזלס שפתח שירות אירוח לדוברי אספרנטו בארגנטינה.
ב-1974 החל לצאת לאור ספרון של כתובות ופרטי הקשר של כ-40 מארחים.
באוגוסט 2008, עלה אתר האינטרנט של הפרויקט עם 1225 מארחים מכ-90 מדינות.
כיום רשומים בו 2,215 מארחים מ-113 מדינות ו-1,581 ערים ברחבי העולם.
ב-1997 פרסם האספרנטיסט הוגו רולינגר ספר מאוייר ובו רשימה של 1044 אובייקטים ב-54 מדינות שנקראו על שם שפת האספרנטו או מייסדה ד"ר זמנהוף, אותם כינה amenhof/Esperanto-objektoj או בראשי התיבות ZEO.
מאז פרסום הרשימה, מציאת אובייקטים שכאלו - ואף אובייקטים שאינם נקראים ישירות על שם השפה אלא עושים בה שימוש במקומות מפתיעים כגון בשמות עסקים ומסעדות, או קרויים על שם פעילים מרכזיים אחרים בתנועה, נעשה לתחביב של דוברי השפה.
אספרנטיסטים רבים מבקשים לבקר אתרים שכאלו במהלך טיוליהם בעולם.
ה-ZEO הישן ביותר הוא ספינה בשם אספרנטו שהושקה בשנת 1896 בספרד.
ה-ZEO הגבוה ביותר הוא אנדרטה בגובה 12 מטרים מ-1989 הממוקמת בסבאדל שבספרד.
הרחוב הארוך ביותר הקרוי על שם השפה הוא רחוב אספרנטו בעיר São Sebastião do Caí שבברזיל.
כמו כן, ישנם שני אסטרואידים הקרויים אף הם על שם השפה ומייסדה: 1421 Esperanto ו-1462 Zamenhof.
למספר תחנות רדיו יש שידורים קבועים באספרנטו, וכן ישנן תחנות המשדרות באספרנטו ברשת האינטרנט בלבד.
בוושינגטון פועלת תחנת TutMonde הזמין גם ברשת.
הרדיו הבינלאומי של סין משדר שעה באספרנטו מדי יום מאז שנת 1964. רדיו ותיקן משדר תכנים באספרנטו מאז 1980. גם לרדיו הוואנה הקובני ישנן תוכניות באספרנטו.
מלבד שידורי הרדיו ישנם עשרות פודקסטים המוקלטים באספרנטו וזמינים ברשת.
זמנהוף עצמו תרגם את כתבי התנ"ך, הברית החדשה ומספר תפילות נוצריות.
לאורך השנים, נעשה גם שימוש בשפת האספרנטו לצורך קיום טקסי תפילה המשותפים לבני לאומים שונים הדוברים שפות שונות ואף לעריכת אירועים בין דתיים.
ארגוני אספרנטו בעלי אוריינטציה דתית קמו אף הם, בהם: התאחדות האספרנטיסטים הקתולים (IKUE), מעגל האספרנטיסטים הנוצרים אורתודוקסים, אגודת האספרנטו המוסלמית, ליגת האספרנטו הבודהיסטית (BLE) ומנגד - ארגון האספרנטו האתאיסטי העולמי.
מספר דתות ואמונות פיתחו יחס מיוחד כלפי השפה, וזאת בשל המסר הכלל אנושי שלה.
כך למשל בהאא אללה, מייסד האמונה הבהאית, ביקש לקבוע אותה כשפה בינלאומית והיא משמשת כשפה המגשרת "אד הוק" במוסדות הדת הבהאית.
אספרנטו ממלאת גם תפקיד ניכר גם בפלג הדתי היפני אומוטו, שמאמיניו רואים בזמנהוף, הוגה השפה, בחזקת אל.
זמנהוף עצמו פיתח גם שיטה פילוסופית שביקש להפוך למעיין דת אנושית על-לאומית ונייטרלית.
תחילה כינה אותה "הלליסמו" ברוח מדרשו של הלל הזקן על "ואהבת לרעך כמוך", ומאוחר יותר כינה אותה "הומארניסמו" (בתרגום חופשי: אנושית).
ברחבי העולם ישנם מספר מוזיאונים, ארכיונים ותערוכות המציגים פריטים מההיסטוריה של השפה והתפתחות התרבות והתנועה סביבה.
מוזיאונים אלו פועלים פעמים רבות בצמוד לספריות האספרנטו הגדולות.
על אף שאספרנטו איננה שפה של עם מסוים או מדינה מסוימת, לקהילה דוברת השפה ישנו סמל ודגל - הירוק המייצג תקווה, והכוכב עם חמש הזרועות המייצגות את חמש היבשות.
סמל נוסף של הקהילה האספרנטיסטית הוא סמל 'היובל' שעוצב לציון מאה שנים להולדת השפה, ובו משולבות האותיות Э ו-E, האותיות הראשונות של המילה אספרנטו בכתב לטיני ובכתב קירילי, המייצגות את אחדות הקהילה האספרנטיסית ברחבי העולם, בדגש על תקופת המלחמה הקרה בה נוצר סמל זה.
כמו כן, לאספרנטו גם המנון משלה, La Espero (התקווה), אשר חובר על ידי זמנהוף עצמו והולחן על ידי הברון הצרפתי פליסיאן מני דה מניל, והמושר בכל אירוע אספרנטיסי מרכזי.
תרבות הביטול (תרגום מאנגלית של Cancel Culture) היא תופעה חברתית בה אדם, לרוב מפורסם, עובר חרם, נידוי או פיטורים מעבודתו עקב התנהגויות או אמירות אינן מקובלות המיוחסות לו, לעיתים קרובות בקידומן של הרשתות החברתיות.
נידוי זה עשוי להתרחב לכדי סילוקו של אדם ממעגלים חברתיים או מקצועיים - בין אם ברשתות החברתיות או בעולם האמיתי.
מילון Merriam-Webster מגדיר את ה"ביטול" כ-"הפסקת תמיכה באותו אדם", ו-Dictionary.com מגדיר זאת כ-"נסיגה מתמיכה באישים ציבוריים וחברות לאחר שאלה עשו או אמרו דבר הנתפס כפוגעני." רבים נוהגים לכנות אנשים אשר עוברים נידוי זה במילה "מבוטלים".
המונח נכנס לתודעה בשנת 2018, עם הפצתו של האשטאג תואם ברשת החברתית טוויטר, והקונוטציה שלו לרוב שלילית.
מבקרים טוענים כי לתרבות הביטול השפעה מצננת הפוגעת בשיח הציבורי.
עוד אומרים כי היא לא מביאה להתפתחות חברתית משמעותית, שהיא גורמת לחוסר-סובלנות, או שהיא מגיעה לכדי בריונות ברשת.
אחרים טוענים כי המונח מנוצל לרעה במטרה לתקוף מאמצים לקידום אחריותיות, ועל מנת להתנגד לאמירות המעוגנות תחת חופש הביטוי.
אנשים מסוימים אף מטילים ספק בכך שתרבות הביטול היא תופעה של ממש, בטענה כי חרמות התקיימו זמן רב בטרם התפתח המונח "תרבות הביטול".
על אף שקריירות של אנשי ציבור מסוימים הושפעו מחרמות - המכונים "ביטולים" - אישים אחרים שטענו שבוטלו המשיכו את הקריירה שלהם בהצלחה, ללא הפרעות משמעותיות.
לדברי הפסיכולוג החברתי ג'ונתן היידט, תרבות הביטול נובעת ממה שהוא מכנה תרבות הבטיחות, "ביטחוניזם", או "בטיחותיזם" (safetysm) בקמפוסים במכללות.
לדברי קית המפטון, פרופסור ללימודי תקשורת באוניברסיטת המדינה של מישיגן, הנוהג תורם לקיטוב בחברה האמריקאית, אך אינו מוביל לשינויים בדעות.