tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
הגלאי IceCube יוכל לזהות את התופעה הזו מכיוון שבמקרה שכזה הוא יקלוט יותר חלקיקי נויטרינו מכיוון השמש מבדרך כלל.
IceCube הוא חלק ממערכת ההתראה מפני סופרנובות.
הגלאי מסוגל לזהות רק סופרנובות שנמצאות בתוך הגלקסיה שלנו משום שלנויטרינו שלהן יש רמת אנרגיה גבוה מספיק כדי שהגלאי יוכל לגלות.
בניגוד לנויטרינו של סופרנובות רחוקות שהם בעלי רמת אנרגיה נמוכה מידי.
הארגון פרסם מאמרים על המגבלות של זרימת הנויטרינו ממקורות, התפרצויות גמא והשמדת נויטרינו בשמש.
ב-2013 זוהו שני נויטרינו אשר רמת האנרגיה שלהם היא הגבוהה ביותר שאי-פעם התגלתה.
לנויטרינו הללו קראו ארני וברט (בעברית אריק ובנץ) על שם הדמויות מתוכנית הטלוויזיה לילדים "רחוב סומסום".
באותה שנה התגלה חלקיק נוסף שרמת האנרגיה שלו הייתה גדולה אף יותר משל השניים הקודמים והוא נקרא על שם דמות נוספת מרחוב סומסום - ציפורת.
מצפה הכוכבים המלכותי בכף התקווה הטובה הוא המוסד המדעי העתיק ביותר שעדיין קיים בדרום אפריקה.
המצפה הוקם על ידי מושבת הכף הבריטית ב-1820 ובימינו משמש כבניין המטה של מצפה הכוכבים האסטרונומי של דרום אפריקה (South African Astronomical Observatory).
המוסד שוכן על גבעה קטנה כ-5 קילומטרים דרומית-מזרחית ממרכז קייפטאון.
במהלך מאה השנים שלאחר הקמתו העיר גדלה בסביבתו, והשכונה שנבנתה סביבו קרויה על שמו אובזרווטורי (Observatory, "מצפה כוכבים" באנגלית).
המצפה נבחן על ידי הוועדה הבינלאומית למונומנטים ולאתרים כמקרה בוחן לאתר מורשת עולמית.
מצפה הכוכבים המלכותי נוסד ב-1820 על סמך דבר המלך במועצה של ג'ורג' הרביעי, מלך הממלכה המאוחדת.
הוא פעל כיישות נפרדת עד 1972 שאז אוחד עם מצפה הכוכבים של הרפובליקה (Union Observatory) ביוהנסבורג כמוסד בשם מצפה הכוכבים האסטרונומי של דרום אפריקה.
המצפה משמש בימינו כבניין המטה של מוסד זה.
במהלך המאה ה-19 נחשב המצפה כיועץ העיקרי לממשל הקולוניאלי בנושאי מדע.
הוא שימש כמשכן למשקלות ומידות תקניים של המושבה והיה אחראי לקביעת הזמן ולסקרים גאודזיים.
מצפה שמדד מגנטיות נבנה ב-1841, אבל נשרף במהלך העשור אחר-כך.
המצפה הוא גם בעלים של סדרה של רישומים מטאורולוגיים.
על פי המנדט שלו, הפעילות העיקרית של המצפה הייתה אסטרומטריה, והוא היה אחראי במהלך קיומו על פרסום קטלוגים רבים של מיקום כוכבים.
במאה ה-20 הוא פנה בחלקו לכיוון אסטרופיזיקה, אבל בשנות החמישים התגבר זיהום האור, ואורות העיר קייפטאון מנעו צפייה בכוכבים שאורם חלש, והתחילו לחפש אתר חדש ברמת קארו (Karoo) הצחיחה למחצה.
הסכם בנושא, שלו הייתה שותפה מועצת המחקר המדעי הבריטי, אושר ב-23 בספטמבר 1970. עם זאת, כמה טלסקופים עדיין פעלו במקום עד שנות ה-90. מאז כמעט שלא משתמשים בהם למעט אירועים שבהם פותחים את המצפה לציבור.
בין האסטרונומים הידועים שעבדו במקום וילם דה סיטר ורוברט אינס.
אלן קזינס (Alan William James Cousins) היה האסטרונום הרציני האחרון שעבד באתר המצפה המלכותי.
ההיסטוריה של המצפה המלכותי הייתה נושא לכמה ספרים .
המצפה המלכותי היה אחראי למספר אירועים משמעותיים בהיסטוריה של האסטרונומיה.
האסטרונום השני של המצפה, תומאס הנדרסון (Thomas Henderson), בסיוע עוזרו, לוטננט ויליאם מדוז (William Meadows), ערך את התצפיות הראשונות שהובילו לחישוב מרחק באמצעות היסט כוכבי אמין של מערכת הכוכבים אלפא קנטאורי.
עם זאת, הוא איבד ראשוניות כמגלה ההיסט הכוכבי לפרידריך בסל שפרסם את תצפיותיו (המאוחרות יותר) על הכוכב 61 בברבור לפני שהנדרסון הגיע לפרסם את תצפיותיו.
סביב 1840 מדד תומאס מקליר (Thomas Maclear) מחדש את אורכה השנוי במחלוקת של מעלת קשת לאורך המרידיאן של פריז כפי שחישב ניקולא לואי דה לאקאי, והראה כי המדידות הגאודטיות של לאקאי היו נכונות אבל הרים סמוכים השפיעו על קביעות קו האורך שלו.
ב-1882 צילם דיווייד גיל (David Gill) תמונות בחשיפה ארוכה של השביט הגדול מאותה שנה שהראה נוכחות של כוכבים ברקע.
דבר זה הוביל אותו לשתף פעולה עם יקובוס קפטיין מאוניברסיטת חרונינגן ב-Durchmusterung, קטלוג הכוכבים הראשון שהוכן באמצעות צילום.
ב-1886 הוא הציע לאמידי מושה (Amédée Mouchez) מהמצפה של פריז לערוך כנס בינלאומי לקדם קטלוג של צילומי השמים כולם.
הכנס התנהל בפריז ב-1887 ותוצאתו הייתה פרויקט Carte du Ciel ("מפת השמים" בצרפתית).
למצפה הכוכבים המלכותי של הכף הוקצה האזור בין 40°- ל-52°-.
פרויקט זה נחשב כאביו הקדום של האיגוד האסטרונומי הבינלאומי.
ב-1897 גילה פרנק מקלין (Frank McClean), ידיד קרוב של גיל ומי שתרם את טלסקופ מקלין למצפה, נוכחות של חמצן בכמה כוכבים תוך שימוש במנסרת אובייקטיב (objective prism) שהוצמדה לטלסקופ אסטרוגרפי.
Halm), שאז שימש כאסיסטנט ראשי, מאמר חלוצי על stellar dynamics שבו העלה השערה שזרמי הכוכבים שנתגלו על ידי קפטיין נובעים מהתפלגות מקסווליאנית של מהירויות הכוכבים.
המאמר גם הכיל את ההשערה הראשונה שכוכבים מצייתים ליחס מסה-בהירות.
הרולד ספנסר ג'ונס (Harold Spencer Jones), אסטרונום מתחילת המאה ה-20, היה פעיל במיזם בינלאומי לקביעת הפרלקסה של השמש באמצעות תצפית על האסטרואיד ארוס.
במחצית השנייה של המאה ה-20 קבע אלן קזינס תקנים מדויקים מאוד לסיווג כוכבים בשיטת UBV והיה הראשון ליישם מערכת בשימוש נפוץ מאז של פוטומטריה המכונה VRI שקיבלה הכרה בינלאומית בשל דיוקה.
ב-1997 הבחין ג'וזף צ'רמס (Joseph Churms) ממצפה הכוכבים המלכותי בהסתרה של הכוכב SAO 158687 ותצפיותיו סייעו לאמת את קיומם של טבעות אורנוס שנתגלו ממצפה הכוכבים המוטס קויפר (Kuiper Airborne Observatory) על ידי אליוט ועמיתיו.
סקר מורשת שנערך ב-2011 הכין רשימה מלאה של המבנים במצפה והם כוללים:
המבנה הראשי, הושלם ב-1828 בסגנון התחייה היווני.
האדריכל היה ג'ון רני האב (John Rennie the Elder).
המבנה מכיל בימינו משרדים וספריית אסטרונומיה גדולה.
בניין הפוטוהליוגרף (Photoheliograph building), נבנה ב-1849 (לשעבר מבנה הטלסקופ בן 7 אינץ').
הכיפה של המבנה מסתובבת על כדורי תותח.
בנין ההליומטר (Heliometer), נבנה ב-1888 ומכיל טלסקופ מחזיר אור.
הכיפה שלו (שתוכננה על ידי הווארד גראב (Howard Grubb)) תוכננה לאוורור מבחוץ.
בניין מקלין (McClean), נבנה ב-1896 ותוכנן על ידי הרברט בייקר (Herbert Baker) והמעבדה (המוזיאון האסטרונומי של ימינו).
רצפת המבנה מתרוממת באופן הידראולי.
את הכיפה תכננה חברת ט.
בניין אסטרוגרפיק (Astrographic), נבנה ב-1889. הכיפה תוכננה על ידי הווארד גראב.
בניין טכני, נבנה סביב 1987
אודיטוריום, נבנה במקור כסדנת תיקונים למכשירים אופטייים במהלך מלחמת העולם השנייה.
המעבדה הספקטרוסקופית של טלסקופ מקלין הוסבה למוזיאון ב-1987, תוך שמירה על המכשירים של המאה ה-19. הבניין מכיל עדיין את המנגנון ההידראולי המקורי שנועד להרים את רצפת התצפית וחדר החושך הכולל מכשירים של חדר חושך שנלקחו מכיפות שונות לאחר שהופסק השימוש בצילום.
המוצגים במוזיאון כוללים מודלים של טלסקופים, מכשירי מדידה, מכשירי altazimuth שהוכנו על ידי דולונד (1820) ובמברג (1900), מכונות חישוב, ציוד משרדי מוקדם, מכשירים אלקטרוניים ראשונים, עדשות מהטלסקופים המוקדמים, כולל הטלסקופים הפוטוגרפיים של גיל, ציוד כימי וכו'.
מצפה מכללת הרווארד הוא מוסד המנהל קומפלקס של מבנים הכוללים מכשירים רבים המשמשים למחקר אסטרונומי המיועדים לשימוש המחלקה לאסטרונומיה באוניברסיטת הרווארד.
המצפה ממוקם בקיימברידג' שבמסצ'וסטס, ארצות הברית.
והוא נוסד בשנת 1839. יחד עם המצפה האסטרופיזיקלי סמית'סוניאן, הוא מהווה חלק ממרכז הרווארד-סמית'סוניאן לאסטרופיזיקה.
זהו כיסוי 100 שנה הוא משאב ייחודי לחקר וריאציות הזמני ביקום.
הגישה הדיגיטלית לפרויקט, שנקראת "Sky Century @ Harvard", מבצעת סריקה דיגיטלית ומאחסנת את לוחות הצילום הללו.
ב-1839 הצביעה אוניברסיטת הרווארד על מינויו של ויליאם קראנץ' בונד, שען בולט מבוסטון, כ"אסטרונום משקיף לאוניברסיטה "(ללא שכר).
מינוי זה הביא להקמתו של המצפה הראשון באוניברסיטה.
הטלסקופ הראשון של האוניברסיטה, בגודל 15 אינץ', כונה: "Refractor", והותקן בשנת 1847. הטלסקופ היה הגדול ביותר בארצות הברית מזמן התקנתו ועד לשנת 1867.
בין השנים 1847–1852 השתמש צלם הבונד והחלוץ ג'ון אדמס ויפל בטלסקופ המפלט הגדול כדי להפיק תמונות של הירח אשר בלטו באיכות הפירוט ובעצמה האסתטית.
זה היה הטלסקופ הגדול ביותר בצפון אמריקה באותו זמן, ותמונותיהם של הירח זכו בפרס על מצוינות טכנית בצילום בתערוכה הגדולה של שנת 1851 בקריסטל פאלאס, לונדון.
בלילות של ה-16 וה-17 ביולי 1850, ביצעו ויפל ובונד את הדאגרוטיפ הראשון של כוכב נוגה.
למכללה האקדמית הרווארד חשיבות היסטורית רבה לאסטרונומיה, שכן נשים רבות, כולל אנני ג'אמפ קאנון, הנרייטה ליוויט, ססיליה פיין-גפושקין ווילמינה פלמינג ביצעו בה מחקר סיווג מרכזי.
קנון וליוויט נקלטו תחילה כ"מחשבות" כדי לבצע חישובים ולבחון תמונות כוכבים, אך בנוסף ביצעו גם מחקר משמעותי.
להלן רשימת מנהלי מצפה הכוכבים של מכללת הרווארד:
סולון אירווינג ביילי 1919–1921 (מנהל בפועל)
מצפה הר וילסון () הוא מצפה כוכבים אסטרונומי במחוז לוס אנג'לס בקליפורניה שבארצות הברית.
המצפה נמצא על הר וילסון, בגובה 1,740 מטר בהרי סן גבריאל ליד פסדינה, צפונית מזרחית ללוס אנג'לס.
בשל שכבת אינוורסיה שלוכדת ערפיח מעל לוס אנג'לס, האטמוספירה בהר וילסון יציבה מאוד, מה שהופך אותו אידיאלי עבור אסטרונומיה ובפרט עבור אינטרפרומטריה.
זיהום האור ההולך וגדל בשל הצמיחה של לוס אנג'לס מגביל את היכולת של המצפה לעסוק באסטרונומיה של החלל העמוק, אבל הוא עדיין מרכז מחקר פרודוקטיבי, עם מערך CHARA שממשיך לתרום למחקר כוכבים.
המצפה הוקם על ידי ג'ורג' אלרי הייל (George Ellery Hale), שבנה בעבר טלסקופ במפתח מטר אחד במצפה ירקס ושהיה הטלסקופ הגדול בעולם באותה העת.
מצפה השמש בהר וילסון מומן תחילה על ידי מכון קרנגי של וושינגטון בשנת 1904, שחכר את הקרקע מבעלי מלון הר וילסון.
אחד מתנאי החכירה היה לאפשר לציבור גישה למצפה.
ישנם שלושה טלסקופי שמש במצפה הר וילסון.
היום רק אחד הטלסקופים האלה, מגדל שמש בגובה 60 רגל, משמש עדיין למחקר השמש.
טלסקופ השמש על שם סנו (Snow Solar Telescope) היה הטלסקופ הראשון שהותקן במצפה השמש בהר וילסון.
היה זה טלסקופ השמש הראשון הקבוע במקומו בהר, להבדיל מטלסקופי שמש שקדמו לו שהיו ניידים כדי לאפשר שימוש בהם בתצפיות על ליקויי חמה ברחבי העולם.
הטלסקופ נתרם למצפה יירקס על ידי הלן סנו משיקגו.
ג'ורג' אלרי הייל, מנהל מצפה הכוכבים יירקס, הביא את הטלסקופ אל הר וילסון כדי להכניסו לשימוש ככלי מדעי במצפה.
לטלסקופ זה מראה ראשית בגודל ואורך מוקד של , ויחד עם ספקטרוגרף נעשו איתו עבודות פורצות דרך, על הספקטרום של כתמי השמש ותמונות יומיות של השמש באורכי גל שונים.
לאחר מכן נעשה באמצעותו מחקר של כוכבים בהירים, שבו הספקטרום שלהם נמדד עם חשיפות ארוכות מאוד על לוחות זכוכית.
כיום טלסקופ סנו משמש בעיקר סטודנטים לתואר ראשון שמתנסים בפיזיקה של השמש ובספקטרוסקופיה.
הטלסקופ היה גם בשימוש הציבור עבור המעבר של כוכב חמה על פני השמש ב-9 מאי 2016.
מגדל שמש של 60 רגל
ב-25 ביוני 1908 תיעד הייל את אפקט זימן בספקטרום של כתם שמש, והראה לראשונה ששדות מגנטיים קיימים מחוץ לכדור הארץ.
גילוי מאוחר יותר היה של קוטביות הפוכה בכתמי השמש של מחזור השמש החדש של 1912. בשנות ה-60 של המאה ה-20 גילה רוברט לייטון שלשמש יש תנודות בזמן מחזור של 5 דקות, ונולד תחום ההליוסייסמולוגיה.
מגדל 60 הרגל מופעל על ידי המחלקה לפיזיקה ואסטרונומיה באוניברסיטת דרום קליפורניה.
הצלחתו הרבה של הטלסקופ הניעה את הייל לקדם הקמת מגדל טלסקופ נוסף, גבוה יותר.
מגדל שמש של 150 רגל
הטלסקופ, בעל אורך מוקד של תוכנן כמגדל בתוך מגדל, כשגובה המגדל הוא למעשה .
המגדל הפנימי תומך באופטיקה של הטלסקופ, ואילו המגדל החיצוני, אשר מקיף לחלוטין את המגדל הפנימי, תומך בכיפה וברצפה סביב האופטיקה.
תכנון זה אפשר בידוד מוחלט של האופטיקה מהשפעת הרוח.
שתי מראות מזינות את אור השמש לעדשות בגודל שממקדות את האור בקומת הקרקע.
המגדל הושלם בשנת 1910, אבל בעיות בציוד האופטי גרמו לעיכוב של שנתיים עד להתקנתה של עדשה כפולה מתאימה.
המחקר במגדל כלל בין היתר נושאים כגון סיבוב השמש, קוטביות של כתמי שמש, רישום יומי של כתמי שמש ומחקרים רבים של השדה המגנטי.
טלסקופ השמש היה לגדול מסוגו בעולם במשך 50 שנים עד להשלמתו של טלסקופ השמש McMath-Pierce במצפה קיט פיק (אנ') באריזונה בשנת 1962. בשנת 1985 החלה אוניברסיטת קליפורניה בלוס אנג'לס להפעיל את מגדל השמש במקום מצפי קרנגי, לאחר שאלה החליטו להפסיק את מימון המצפה.
בשנת 1896 קיבל ג'ורג' אלרי הייל מאביו, ויליאם הייל, מראה לא מלוטשת בקוטר 1.5 מטר מתוצרת סן גובן הצרפתית, עבור טלסקופ 60 אינץ'.
הייתה זו מראת זכוכית בעובי 19 ס"מ ובמשקל 860 ק"ג.
עם זאת, רק ב-1904 קיבל הייל מימון ממכון קרנגי לבניית מצפה כוכבים.
ליטוש המראה החל ב-1905 ונמשך שנתיים.
הכן ומבנה הטלסקופ נבנו בסן פרנסיסקו ובקושי שרדו את רעידת האדמה של 1906, והעברת החלקים לראש הר וילסון הייתה משימה מורכבת.
התמונה הראשונה צולמה באמצעות הטלסקופ ב-8 בדצמבר 1908, ובאותה העת היה זה הטלסקופ הפעיל הגדול בעולם.
הטלסקופ היה קטן במקצת מטלסקופ 72 אינץ' (1.8 מטר), "הלווייתן של פרסונטאון", שנבנה ב-1845, אך בשנות התשעים של המאה ה-19 כבר יצא משימוש.
אף על פי שהיה קטן במקצת מהלווייתן, היו לטלסקופ ה-60 אינץ' יתרונות רבים, בהם אתר טוב בהרבה, מראת זכוכית במקום סגסוגת מסוג speculum metal וכן שאפשר מעקב מדויק בכל כיווני השמיים.
טלסקופ 60 האינץ' הוא טלסקופ מחזיר אור שנבנה עבור תצורות טלסקופ ניוטוני, קסגרייני ו-coudé.
כיום מופעל בתצורת טלסקופ קסגרייני.
הוא הפך לאחד הטלסקופים הפוריים והמצליחים ביותר בהיסטוריה האסטרונומית.
הודות לתכנונו התאפשרה עבודת ניתוח ספקטרוסקופית חלוצית, מדידות פרלקסה, צילומי ערפיליות וצילום פוטומטרי.
אף על פי שגודלו היה קטן משל טלסקופ הוקר שהוקם תשע שנים לאחר מכן, טלסקופ 60 האינץ' נשאר אחד הגדולים בשימוש במשך עשורים.
כיום משמש הטלסקופ את הקהל הרחב והוא הטלסקופ השני בגודלו בעולם המיועד לציבור.
כמו כן, קבוצות יכולות להזמין את הטלסקופ לערב של תצפית.
במצפה הר וילסון נמצא גם טלסקופ הוקר, בעל מפתח של 2.5 מטר (100 אינץ'), שהושלם בשנת 1917, והיה הטלסקופ הגדול ביותר בעולם בין השנים 1917–1949. זהו אחד הטלסקופים המפורסמים ביותר באסטרונומיה תצפיתית במאה ה-20. אדווין האבל השתמש בו כדי לערוך תצפיות שהובילו לשינוי בהבנה שלנו של גודלו והתנהגותו של היקום.
באמצעות תצפיות שעשה ב־1922–1923, הצליח האבל להוכיח כי היקום נמצא גם מעבר לגלקסיה של שביל החלב, ולהצביע על ערפיליות שנמצאות מיליוני שנות אור מכדור הארץ.
לאחר מכן הוא הראה כי היקום מתרחב.
כבר בעיצומו של הפרויקט לבניית טלסקופ של 60 האינץ', חשב הייל על הקמת טלסקופ גדול יותר.
ג'ון ד' הוקר סיפק סכום של $45,000 לרכישה וליטוש של מראה לטלסקופ, בעוד אנדרו קרנגי מימן את השלמת הטלסקופ והכיפה.
בית-החרושת של סן-גובין נבחר שוב לקחת חלק בפרויקט ב-1906, ויציקת המראה הושלמה ב-1908. לאחר בעיות רבות עם המראה, שכללו את החלפתה, הושלם הטלסקופ של הוקר וראה "אור ראשון" ב-2 בנובמבר 1917.
בשנת 1919 צויד טלסקופ הוקר בתוספת מיוחדת, אינטרפרומטר אסטרונומי אופטי באורך שישה מטרים שפותח על ידי אלברט מייקלסון.
מייקלסון השתמש במכשיר כדי לקבוע את הקוטר המדויק של כוכבים, ומדידת קוטרו של ביטלג'וז הייתה מדידת גודל ראשונה של כוכב.
הנרי נוריס ראסל פיתח מערכת סיווג הכוכבים שלו על בסיס מדידות שנעשו באמצעות טלסקופ הוקר.
בשנת 1935 ציפוי הכסף המקורי של מראת הטלסקופ הוחלף בציפוי אלומיניום מודרני יותר, שהחזיר 50% יותר אור.
שיטת ציפוי חדשה זו נבדקה קודם על מראה ישנה בקוטר 1.5 מטר.
רבים מהחישובים החשובים של אדווין האבל התבססו על עבודה עם טלסקופ הוקר.
בשנת 1923, גילה האבל את המשתנה הקפאידי הראשון בערפילית הספירלית של אנדרומדה.
תגלית זו אפשרה לו לחשב את המרחק לערפילית הספירלית של אנדרומדה ולהראות כי למעשה הייתה זו גלקסיה מחוץ לגלקסיית שביל החלב.
האבל, בסיועו של מילטון ל.
הומסון, הבחין בעוצמת ההיסט לאדום בגלקסיות רבות וב-1929 פרסם מאמר שהראה כי היקום מתפשט.
במשך שלושה עשורים היה הוקר הטלסקופ הגדול ביותר, עד שב-1948 השלים קונסורציום קאלטק-קרנגי את טלסקופ הייל, בעל מפתח של .
טלסקופ הייל היה ממוקם במצפה פלומר, 144 ק"מ דרומה, במחוז סן דייגו, קליפורניה.
בשנות השמונים של המאה ה-20, יותר ויותר מחקר אסטרונומי עבר לתצפיות בחלל העמוק, אשר דרשו שמיים חשוכים יותר ממה שניתן היה למצוא באזור לוס אנג'לס, בשל הבעיה ההולכת וגוברת של זיהום אור.
בשנת 1989, מכון קרנגי, אשר ניהל את מצפה הכוכבים, מסר אותו למכון הר וילסון.
הפעילות בטלסקופ של 2.5 מטר הופסקה, אך הוא הופעל מחדש ב-1992 וב-1995 הוא צויד במערכת אופטיקה אדפטיבית לאור נראה.
בשנת 1997, הוא אירח את מערכת UnISIS, מערכת אופטיקה אדפטיבית עם כוכב לייזר מלאכותי.
עם הירידה בשימוש בטלסקופ לעבודה מדעית הוחלט להמיר אותו לשימוש לתצפיות ויזואליות.
עקב המיקום הגבוה של המוקד הקסגרייני מעל רצפת המצפה, פותחה מערכת של מראות ועדשות כדי לאפשר צפייה מעמדה בתחתית צינור הטלסקופ.
עם השלמתה בשנת 2014, הפך הטלסקופ לטלסקופ הגדול בעולם המיועד לשימוש של הציבור הרחב, ואז 2015 מתקיימות בו תצפיות סדירות.
לטלסקופ יכולת הפרדה זוויתית של 0.05 שניות.
בהר וילסון נעשתה לאורך השנים עבודה רבה בתחום האינטרפרומטריה האסטרונומית.
לא פחות מ-7 אינטרפרומטרים הופעלו בהר.
הסיבה לכך היא האוויר היציב על הר וילסון שמתאים מאוד לאינטרפרומטריה.
תצפית ממספר נקודות במקביל מאפשרת להגדיל את הרזולוציה הזוויתית מספיק כדי למדוד פרטים כגון קוטר של כוכבים.
האינטרפרומטר הכוכבי של 20 רגל
האינטרפרומטר הראשון בהר היה אינטרפרומטר 20 הרגל.
בשנת 1919 טלסקופ הוקר של 100 אינץ' צויד באינטרפרומטר אסטרונומי אופטי באורך 20 רגל שפותח על ידי אלברט א' מייקלסון ופרנסיס ג' פיז.
הוא חובר לקצה הטלסקופ של 100 אינץ' והשתמש בטלסקופ כפלטפורמה מנחה כדי לשמור על כיוון עם הכוכבים הנחקרים.
בדצמבר 1920 הצליחו מייקלסון ופיז להשתמש בציוד כדי לקבוע את קוטרו המדויק הענק האדום ביטלג'וז, והייתה זו הפעם הראשונה שבה נמדד הגודל הזוויתי של כוכב.
בשנה לאחר מכן, מייקלסון ופיז מדדו את הקוטר של 6 ענקים אדומים נוספים לפני שהגיעו לגבול הרזולוציה של הטלסקופ.
אינטרפרומטר כוכבי של 50 רגל
בשלב זה אינטרפרומטריה אופטית הגיעה לקצה גבול יכולתה הטכנולוגית, ורק לאחר כשלושים שנה השילוב של מחשוב מהיר, גלאים אלקטרוניים ולייזרים אפשרו להרחיב את יכולותיהם של אינטרפרומטרים גדולים.
האינטרפרומטר התת-אדום (Infrared Spatial Interferometer; ISI), מופעל על ידי זרוע של אוניברסיטת קליפורניה, ברקלי.
האינטרפרומטר הוא מערך של שלושה טלסקופים ניידים בקוטר 1.65 מטר כל אחד.
האור הנקלט בטלסקופים מומר לתדרי רדיו באמצעות מעגלי הטרודין (heterodyne) ולאחר מכן משולב אלקטרונית באמצעות שיטות שפותחו באסטרונומיית רדיו.
המרחק המרבי בין הטלסקופים באתר, 70 מטר, מאפשר הפרדה זוויתית של 0.003 שניות קשת, באורך גל של 11 מיקרומטר.
מערך CHARA (ראשי תיבות של Center for High Angular Resolution Astronomy, או המרכז לאסטרונומיה בהפרדה זוויתית גבוהה), שנבנה ומופעל על ידי אוניברסיטת המדינה של ג'ורג'יה, הוא אינטרפרומטר שנוצר משישה טלסקופים בקוטר מטר אחד, המסודרים לאורך שלושה צירים עם מרחק מרבי של 330 מטר.
אלומות האור עוברות בצינורות ואקום, מעוכבות ומשולבות אופטית, ולכך נדרש מתקן של 100 מטר עם מראות ניידות כדי לשמור על אותות קוהרנטיים.
השימוש המדעי הראשון ב-CHARA נעשה בשנת 2002, ותצפיות שגרתיות החלו ב-2004. בתחום התת-אדום, המערך יכול להגיע להפרדה זוויתית של 0.0005 שניות קשת.
בשנת 2007 נמדדה באמצעות המערך ופורסמה התמונה הראשונה של פני השטח של כוכב על הסדרה הראשית שאינו השמש .
בשנת 2007 לראשונה בוצעה מדידה ישירה של כוכב לכת חוץ-שמשי.
בשנת 2013 נצפו לראשונה כתמים על כוכב (בדומה לכתמי שמש).
טלסקופ בעל מפתח של 61 ס"מ עם גלאי תת-אדום שימש את אריק בקלין ב-1966 כדי לקבוע בפעם הראשונה את מיקום מרכז שביל החלב.
בשנת 1968 נערך סקר שמיים ראשון מסוגו על ידי ג'רי ניוגבאור ורוברט ב' לייטון.
מכתבים למצפה הר וילסון מוצגים בתערוכה קבועה ב-Museum of Jurassic Technology בלוס אנג'לס, קליפורניה.
המשורר האנגלי אלפרד נויס היה נוכח ב"אור הראשון" של טלסקופ הוקר ב-2 בנובמבר 1917. נויס השתמש בלילה זה כפתיח ליצירתו Watchers of the Sky.
על פי דיווחו על הלילה, האובייקט הראשון שנצפה בטלסקופ היה צדק, ונויס עצמו היה הראשון שראה את אחד הירחים של הפלנטה דרך הטלסקופ.
מצפה הכוכבים של ברלין הוא מוסד אסטרונומי, הכולל סדרת מצפי כוכבים וארגונים קשורים בברלין בירת גרמניה ובסביבתה, החל מהמאה ה-18. מקורו בשנת 1700, כאשר גוטפריד וילהלם לייבניץ יזם את "החברה למדעים של ברנדנבורג" (Sozietät der Wissenschaften), שלימים (1744) תהפוך לאקדמיה הפרוסית למדעים (Preußische Akademie der Wissenschaften).
לחברה לא היה מצפה כוכבים, אך היה חבר בה האסטרונום, , שהשתמש במצפה כוכבים פרטי בברלין.
מצפה כוכבים קטן ראשון הוקם בשנת 1711, ומימן את עצמו באמצעות חישובים של לוח השנה.
בשנת 1825 מונה למנהל מצפה הכוכבים על ידי פרידריך וילהלם השלישי, מלך פרוסיה.
בתמיכת אלכסנדר פון הומבולדט, קיבל אנקה את הסכמת המלך למימון מצפה כוכבים אמיתי, אך תנאי אחד היה לו, כי המצפה יהפוך לנגיש לציבור שני לילות בשבוע.
הבניין תוכנן על ידי האדריכל הידוע קארל פרידריך שינקל, והחל לפעול בשנת 1835. הוא נושא כיום את קוד המצפה 548 של האיגוד האסטרונומי הבינלאומי.
מצפה הכוכבים המקורי אמנם נבנה בפאתי העיר, אך עם הזמן התרחבה העיר, כך שלאחר מאתיים שנים היה המצפה באמצע יישובים אחרים, שגרמו לזיהום אור והקשו מאוד על תצפיות, והועלתה הצעה להעביר את המצפה.
המצפה הועבר לשכונת בבלסברג בפוטסדאם השכנה בשנת 1913 (קוד 536 של האיגוד האסטרונומי הבינלאומי).
מאז 1992 הוא מנוהל על ידי (AIP), אם כי הוא לא שימש לתצפיות אסטרונומיות מאז אמצע המאה ה-20.
בברלין נותרו "מצפה הכוכבים וילהלם פורסטר" (Wilhelm Foerster Sternwarte, קוד 544), "מצפה הכוכבים ארכנהולד" (Archenhold Sternwarte, קוד 604) בברלין-טרפטו, "מצפה הכוכבים אורניה" (Urania Sternwarte, קוד 537), ו"מצפה הכוכבים ברונו ה.
בספטמבר 1699 החליט הרייכסטאג להכניס "לוח שנה משופר" למדינות גרמניה הפרוטסטנטיות בלא צורך לאמץ את לוח השנה הגרגוריאני, שהוכנס לשימוש על ידי האפיפיור גרגוריוס השלושה עשר בשנת 1582. "לוח השנה המשופר" הוצג בשנה שלאחר מכן, וגרם לכך שהיום שאחרי 18 בפברואר 1700 היה 1 במרץ.
פטנט על לוח השנה הוענק למצפה הכוכבים המתוכנן בברלין על ידי הנסיך הבוחר פרידריך השלישי (לעתיד המלך פרידריך הראשון) ב-10 במאי 1700, ושמונה ימים לאחר מכן מונה גוטפריד קירך למנהל המצפה.
ב-11 ביולי (יום הולדתו ה -43) חתם הנסיך הבוחר על מסמך שייסד רשמית אקדמיה ומצפה כוכבים בברלין.
לכן, ברלין קיבלה אקדמיה בדיוק כמו אלו שהיו כבר קיימות בלונדון, פריז ורומא – (במקור השם הגרמני: ″ Kurfürstlich-Brandenburgische Societät der Wissenschaften ″), על בסיס התוכניות של גוטפריד וילהלם לייבניץ.
לייבניץ הפך לנשיא הראשון של האקדמיה.
ההכנסות מהפטנט של לוח השנה היו הבסיס הכספי הכמעט יחיד של המוסד לתקופה ארוכה.
במקור לחברה לא היה מצפה ממשי משלה, וקירך ביצע את תצפיותיו במצפים פרטיים שונים, כולל החל משנת 1705, המצפה הפרטי של חבר המועצה ברנהרד פרידריך פון קרוזיק (Bernhard Friedrich von Krosigk) בוולשטראסה שבאזור .
קירך נעזר באשתו מריה מרגרטה קירך ובבנו כריסטפריד (Christfried).
מריה מרגרטה גילתה, בין השאר, את השביט של 1702. בינתיים הועלה הנסיך הבוחר בשנת 1701 לדרגת מלך בפרוסיה.
ב-1 בינואר 1710 הורחבה הבירה על ידי איחוד העיירות העצמאיות בעבר דורותאנשטאדט, פרידריכשטאדט, פרידריכוורדר, קולן וברלין (העתיקה ביותר).
מצפה הכוכבים הישן של ברלין
מצפה הכוכבים הראשון בברלין הוקם על האורוות ברובע דורותאנשטאדט (Dorotheenstadt).
משנת 1700 עד 1711 נוסף מצפה הכוכבים לאגף הצפוני של המתקן, מגדל בן שלושה מפלסים שגרינברג בנה.
הבניין בגובה 27 מטר היה אחד ממצפי הכוכבים הראשונים במגדל במאה ה-18. המצפה פעל חלקית משנת 1706, וב-1709 הוא הושלם פחות או יותר.
ב-15 בינואר 1711 קיימה "החברה המלכותית הפרוסית למדעים" (Königlich Preußische Sozietät der Wissenschaften) את פגישתה הראשונה במגדל, וכעבור ארבעה ימים התקיימה התכנסות רשמית ראשונה, בה הועבר באופן רשמי מצפה הכוכבים לרשות החברה, והפך למוקד חשוב שלה.
עם הזמן, גם הספרייה ואוסף המוצגים השייכים להיסטוריה של הטבע שלה התמקמו תחת אותו גג.
החברה אורגנה מחדש על ידי פרידריך השני, מלך פרוסיה בשנת 1744 כ"האקדמיה המלכותית למדעים" (Königlichen Akademie der Wissenschaften) ששכנה באתר זה עד 1752.
גוטפריד קירך מת בשנת 1710, שנה לפני פתיחתם הרשמית של האקדמיה והמצפה.
עוזרו יוהאן היינריך הופמן (Johann Heinrich Hoffmann) החליף אותו כראש המצפה.
לאחר מותו בשנת 1716 הפך כריסטפריד קירך, בנו של גוטפריד קירך, ליורשו.
הוא נעזר בעבודתו על לוח השנה באימו מריה מרגרטה קירך ואחותו, בדיוק כמו שהוא ואימו עזרו פעם לאביו.
אימו נפטרה בשנת 1720. משנת 1720 עד 1736 נעזר ביוהאן גאורג שוץ (Johann Georg Schütz) בפעילות המעשית.
שוץ התמנה למנהל המצפה לאחר מותו של כריסטפריד קירך בשנת 1740.
במשך שנים רבות נעשו החישובים של לוח השנה ברובם על ידי כריסטינה קירך (Christine Kirch).
היא הייתה אחראית גם על ניהול החשבונות.
במהלך השנים ש"מצפה הכוכבים הישן" פעל התבררו סוגיות באסטרונומיה בברלין על ידי מדענים כמו לאונרד אוילר, ז'וזף-לואי לגראנז' ויוהאן היינריך למברט.
בשנת 1765 קיבל האסטרונום האיטלקי את תפקיד האסטרונום הראשי.
בשנת 1768 קיבל המצפה מכשיר מדידה (mural quadrant) שייצר האסטרונום האנגלי ג'ון בירד (John Bird), מכשיר התצפית הראשון החשוב באמת של המצפה.
כעת ניתן לראות מכשיר זה במצפה הכוכבים בבלסברג.
יוהאן ברנולי השלישי (Johann III Bernoulli, נכדו של יוהאן ברנולי) כיהן בשנים 1764–1787 כמנהל מצפה הכוכבים הישן, ואת מקומו ירש יוהאן אלרט בודה.
למברט הביא את בודה לברלין בשנת 1773 על מנת לפרסם אלמנך.
לאחר מותו של למברט הפך בודה לעורך היחיד.
מהדורה הראשונה של "שנתון האסטרונומיה של ברלין" (Berliner Astronomisches Jahrbuch) כבר הופיעה בשנת 1774, והופעתה החלה את סדרת הפרסומים הארוכה ביותר באסטרונומיה, שנמשכה עד 1959. בהשפעתו התפתח מצפה הכוכבים בברלין למקור מידע בעל חשיבות עליונה באירופה.
במקור נעזר בודה בכריסטינה קירך לסייע לו בעבודה על לוח השנה.
בשנת 1774 הוא נישא לנכדה של אחת מאחיותיה.
גם היא הופקדה על עבודה אסטרונומית בהתאם למסורת של משפחת קירך.
כריסטינה קירך מתה בשנת 1782. כמנהל מצפה הכוכבים הצליח בודה, באמצעות מענקים מפרידריך וילהלם השלישי, מלך פרוסיה, להרחיב את המוסד שציודו היה עד אז בדרג שלישי לרמת תצפית שנייה.
כאשר בודה פנה למלך ב-2 בנובמבר 1798, היה המרחב המוקצה למצפה בתוך המגדל מוגבל עדיין לקומה השלישית.
שתי הקומות מעליו אוחדו לקומה מרווחת אחת.
משם ניתן היה להרחיב את פעילויות הצפייה לאחר שאושרו התוכנית והמחיר המחושב של 4,465 טאלרים ב-7 באפריל 1800, וההסבה הנדרשת הושלמה ביוני 1801.
בשנת 1797 הגיע יוהאן גאורג זולדנר (Johann Georg Soldner) לברלין כעמיתו לעבודה של בודה, וב-1801 (שנתון האסטרונומיה ל-1804) הופיעה עבודתו של זולדנר על משקל האור עם השלכות על קימור קרני האור בשדה הכבידה.
בשנת 1805 הגיע יאבו אולטמנס (Jabbo Oltmanns) לברלין וסייע לבודה בתצפיותיו האסטרונומיות ועבודתו על השנתון, בו הופיעו גם המאמרים הראשונים שלו.
באותה שנה האקדמיה איבדה את המונופול על לוח השנה והייתה תלויה בתקציב המדינה ובתרומות.
כשהגיע הזמן לחפש יורש לקריאה הפרישה של בודה, דחו הן קרל פרידריך גאוס והן פרידריך בסל את המשרה.
בהמלצתו של בסל, נקרא יוהאן פרנץ אנקה, שהיה מאז 1822 מנהל מצפה הכוכבים זיברג (Seeberg-Sternwarte) ליד גותה, לברלין על ידי המלך פרידריך וילהלם השלישי בשנת 1825 ומונה למנהל מצפה הכוכבים בברלין.
הודות להשפעתו של אלכסנדר פון הומבולדט, התקבלו מכשירים יקרים, ובעזרתו הצליח אנקה לגרום למלך הפרוסי להסכים להקמת מצפה כוכבים חדש, הממוקם בקצה העיר של אותה תקופה.
התנאי היה כי המצפה צריך להיות זמין לציבור בשני ערבים בשבוע.
המכשיר הראשי היה טלסקופ שובר-אור חדש מבית המלאכה של יוזף פראונהופר במינכן עם צמצם פנימי של 24.4 סנטימטרים ואורך מוקד פנימי של 4.33 מטרים.
הומבולדט הגיש בקשה לרכישתו ב-9 באוקטובר 1828, כולל מכשיר נוסף (Meridian circle) מיצרן מכשירים מברלין וכרונומטר משען בברלין.
כתוצאה מכך, שישה ימים לאחר מכן, העניק פרידריך וילהלם השלישי 8,500 טאלרים לטלסקופ, 3,500 טאלרים למעגל המרידיאן ו-600 טאלרים לכרונומטר.
טלסקופ שובר-האור היה הטלסקופ הגדול האחרון של פראונהופר, שהיה עדיין זמין במינכן.
במקביל, הומבולדט קיבל מהמלך את הסמכות לאחסון המסמכים הקשורים ברכישה במשרד התרבות (Kultusministerium).
הטלסקופ שובר-האור של פראונהופר הגיע לברלין ב-3 במרץ 1829. כיום הוא נמצא במוזיאון הגרמני במינכן.
ב-7 באפריל 1829, חמישה ימים לפני שהומבולדט יצא במשלחת לרוסיה, הוא קיבל ייפוי כוח מלכותי לפרויקט מצפה הכוכבים החדש שתכנן האדריכל קארל פרידריך שינקל ובנייתו במקום רצוי.
לאחר שובו, ב-1 במאי 1830, ביקש הומבולדט משינקל במכתב להכין עיצוב.
ב-10 באוגוסט 1830 אושרה רכישת חלקת אדמה עבור מצפה הכוכבים החדש.
מגדל מצפה הכוכבים הישן שימש כתחנת טלגרף מספר 1 בין השנים 1832 ו-1849, אחת מ-62 תחנות הטלגרף האופטי הפרוסי מברלין דרך קלן לקובלנץ.
כל האזור של מתחם האורוות בין דורותאנשטראסה לאונטר דן לינדן הועבר בשנת 1914 לספריית המדינה בברלין.
מצפה הכוכבים החדש של ברלין
בניית מצפה הכוכבים החדש בברלין החלה לפי צו של הממשלה מיום 10 בנובמבר 1830 על פי תכנונו של שינקל.
נרכש מגרש אחד על שטח של כ-10 דונם במחיר של 15,000 טאלרים באזור ברלין-קרויצברג של ימינו.
אבן היסוד הונחה ב-22 באוקטובר 1832, והמצפה היה מוכן עד 1835, באזור המוגבל כיום ברחובות פרידריכשטראסה, בסלשטראסה ולינדנשטראסה.
הקצה הדרומי של שרלוטנשטראסה נקרא מאוחר יותר אנקהפלאץ לכבוד המנהל באותה תקופה, וכתובת מצפה הכוכבים הייתה אנקהפלאץ A 3 (כיום: אנקהשטראסה 11).
הבניין בן שתי הקומות היה מבנה מטויח "בסגנון הלני פשוט" כחיבור בין המודרני והעתיק.
הבניין עוצב בצורת צלב והוארך מזרחה בזרועו הארוכה ביותר.
בנקודת המפגש של זרועות הצלב הונחה כיפת ברזל מסתובבת בקוטר 7.5 מטרים.
זו הייתה כיפת מצפה הכוכבים הראשונה בפרוסיה בצורת חצי כדור עם מנגנון לסיבובו ולפתיחת חריץ.
בפועל היו יסודות מצפה הכוכבים נפרדים מהבניינים האחרים, כדי למנוע העברת רעידות.
בקומה העליונה היו מרחבי תצפית נוספים כמו גם אזורי עבודה מדעיים.
מגורי מנהל המצפה שכנו באגף המזרחי הארוך בקומת הקרקע שהוא עוטר בחזית מקדש, שכחזית הראשית הראתה את אלוהי האור אפולו עם קוודריגה בתבליט על הגמלונים.
ממזרח לבניין ניצב בית קטן עם מגורי מנהל המתחם.
מצפה הכוכבים קיבל מכשיר Meridian circle מקארל פיסטור (Karl Pistor).
ב־24 באפריל 1835 יכול היה אנקה לעבור למצפה הכוכבים החדש, יחד עם עוזרו החדש, יוהאן גוטפריד גלה.
ב-19 במאי נערכו התצפיות הראשונות, אם כי בניית הבניין הסתיימה רק בסוף 1835. גלה הגיש בקשה להיות עוזר לאנקה זמן ניכר לפני שהבניין היה מוכן לאכלוס.
ממאי עד אוגוסט 1835 ביצע האסטרונום פרידריך וילהלם בסל מקניגסברג תצפיות על מטוטלת ב"בית המגנט הקטן" (" Magnetisches Häuschen ") בשטח המצפה (ראה ציור של פריידנק בעמוד זה) ליצירת מידת אורך פרוסית חדשה.
בשנת 1837 גילה אנקה בעזרת טלסקופ מחזיר-האור של פראונהופר את הפער בטבעות שבתאי, שלימים נקרא על שמו, ובשנת 1838 גילה גלה טבעת כהה נוספת של שבתאי - טבעת C - וכן שלושה שביטים חדשים בין השנים 1839 עד 1840.
ב-23 בספטמבר 1846, גילו גלה ותלמיד האסטרונומיה היינריך לואי ד'ארה, שמאז שנת 1845 היה עוזרו במצפה הכוכבים, את כוכב הלכת נפטון, על בסיס חישובי מיקום ששלח הצרפתי אורבן לה-ורייה.
לאחר חוסר הצלחה ראשוני הם אימתו את הנתונים ששלח להם לה-ורייה עם הגיליון העדכני של "מפת הכוכבים של האקדמיה של ברלין" (Berliner Akademische Sternkarte), בעריכת האקדמיה הפרוסית למדע.
המכתב של לה-ורייה הגיע במקביל באותו יום בו חל יום הולדתו ה-55 של אנקה, שנתן את אישורו לחפש במיקום השמיימי המצופה.
במצפי הכוכבים האחרים, נתפסה בקשתו של האסטרונום הצרפתי כמי שאינה מבטיחה מספיק סיכוי הצלחה, לאתר כוכב לכת גדול אחר על בסיס הסטיות בין התיאוריה והתצפיות על מסלולו של כוכב הלכת אורנוס, בהם מצפה הכוכבים של פריז, שמאוחר יותר הפך לה-ורייה למנהלו.
מכוח גילוי נפטון, זכה מצפה הכוכבים בברלין לשם עולמי.
מעבר לכך הם עשו עבודה רבה על חישוב מסלולי שביטים ואסטרואידים.
גאלה נקרא להיות מנהל מצפה הכוכבים בברסלאו בשנת 1851. בשנת 1852 התווסף קרל כריסטיאן ברוהנס (Karl Christian Bruhns) כעוזרו השני של אנקה ובשנת 1854 הפך לעוזר ראשון.
בשנת 1855 קיבל תפקיד כעוזר שני.
משנת 1857 למד ג'ובאני סקיאפארלי במוסד במשך שנתיים.
כאשר עבר ברוהנס ללייפציג בשנת 1860, הפך פורסטר ליורשו כעוזר ראשון.
באותה שנה, פורסטר, יחד עם חברו לעבודה אוטו לסר (Otto Lesser), גילו את האסטרואיד .
לאחר שאנקה חלה בשנת 1863, הוא מונה כסגנו, ובשנת 1865, השנה בה מת אנקה, הפך למנהל המצפה.
מצפה הכוכבים היה בעת ההיא מוסד המחקר והחינוך האסטרונומי החשוב ביותר בגרמניה.
בשנת 1873 הגיע ויקטור קנורה (Viktor Knorre) למצפה.
בשנת 1887 הוא גילה את האסטרואידים , , ו.
משנת 1884 ועד תחילת שנות ה-90 של המאה ה-19 הועסק גם כצופה; הוא גילה בתקופה זו את כתוצאה מפעילות המדידה שלו.
בין השנים 1866 עד 1900 חיבר בברלין את קטלוג הכוכבים הבסיסי (Fundamentalkatalog) שלו, מקיף המכיל 170,000 כוכבים.
באגף הצפוני של המצפה הייתה נקודת הייחוס לגובה של פרוסיה, המכונה בגרמנית Normalnull ("").
הסימון הוצג באופן רשמי ביום הולדתו ה-82 של הקייזר וילהלם הראשון ב-22 במרץ 1879. נקודה זו נגזרה מנתון הגובה שנקבע באמסטרדם (Normaal Amsterdams Peil) המסומנת 37 מטר מעל אפס.
וילהלם פורסטר ניהל את המצפה עד מותו בשנת 1903. הוא דחף להקמת מצפי הכוכבים האסטרופיזיקליים (Astrophysikalischen Observatoriums Potsdam) בשנת 1874 על "גבעת הטלגרף" (Telegrafenberg, טלגרפנברג) בפוטסדאם.
על הגבעה עמדה בעבר "תחנת הטלגרף האופטי מספר 4" (Telegraphenstation 4) שהעניקה לגבעה את שמה.
באותה שנה ייסד פורסטר את "מכון החישובים האסטרונומיים" (Astronomisches Rechen-Institut) בברלין, על בסיס הנפח ההולך וגדל של החישובים של האפמריס האסטרונומיים, בבניין משלו בלינדנשטראסה 91, על שטח המצפה ובשיתוף פעולה איתו.
רוב האסטרונומים עבדו כעת בחלק התאורטי הזה - בנפרד מהקטע המעשי של התצפיות.
את המכון ניהל , שעבד במצפה הכוכבים מאז 1861. בשנת 1865 הוא גילה את האסטרואיד .לאחר מותו של טיטיאן, נקרא יוליוס באושינגר (Julius Bauschinger) לברלין בשנת 1896 כיורשו.
בשנה שלאחר מכן הוא הצליח לשנות את מעמד המכון שהפך עצמאי לחלוטין מהמצפה.
בשנת 1912 הוא עבר לבניין חדש ב.
בשנת 1944 הועבר המכון לשליטת חיל הים הגרמני והועבר לסרמות בסקסוניה כדי להימנע מפגיעה בהפצצות.
לאחר מלחמת העולם השנייה הועבר החלק הגדול להיידלברג בשנת 1945. רק קטע קטן שנותר חזר למצפה, שאז כבר עבר לשכונת בבלסברג בפוטסדאם והוא שולב שוב בשנת 1956.
מכיוון שפורסטר לא היה חבר באקדמיה, הופרד מצפה הכוכבים מהאקדמיה בשנת 1889 והיה מסונף לאוניברסיטת ברלין.
מצפה הכוכבים המקורי של האקדמיה כבר שימש את האוניברסיטה מאז הקמת אוניברסיטת ברלין בשנת 1809. בשנת 1890 החל לעבוד במצפה הכוכבים והקים בהוראתו של פורסטר עמדת צילום בשכונת בגרונוולד לצילום ערפיליות.
הצמיחה המהירה של ברלין בסוף המאה ה-19 הביאה לכך שמצפה הכוכבים שהיה פעם בפאתי העיר היה מוקף כעת לגמרי בבניינים, ולכן פעילויות תצפית הפכו לכמעט בלתי אפשריות לרמה הנדרשת למחקר.
באמצע שנות ה-90 של המאה ה-19 הציעו וילהלם פורסטר ואחרים לבנות מצפה כוכבים חדש מחוץ לאזור המטרופוליטני.
בשנת 1904 מונה כמנהל המצפה.
תחת הנהגתו הוגדל המחקר במידה ניכרת והפרויקט של העברה נוספת של המצפה לבש צורה מעשית.
לאחר תצפיות מבחן באזור שמסביב לפארק בבלסברג בפוטסדאם החל מיוני 1906 שנערכו על ידי , שהיה פעיל במצפה הכוכבים מאז 1906, לאחר הכשרתו כעוזר במצפה בין השנים 1901 ל-1903, ההחלטה שהתקבלה במשרד התרבות הייתה לטובת מקום זה.
המיקום שננטש בלינדנשטראסה נרשם על ידי האיגוד האסטרונומי הבינלאומי (IAU) בקודי המצפה שלהם כקוד מספר 548.
כמה ממכשירי התצפית הועברו למקום החדש: טלסקופ מחזיר-אור חדש בקוטר 30 סנטימטרים מחברת קרל צייס, מעגל מרידיאן מבית Pistor & Martins משנת 1868 עם צמצם של 19 סנטימטרים ואורך מוקד של 2.6 מטרים, טלסקופ מחזיר-אור של 6 צוֹל (אינץ') וטלסקופ מחזיר-אור של ½4 צוֹל מ-Merz & Mahler.
לאחר הריסת הבניין עצמו, שימש חלק מהשטח בשנת 1912 לדרך חדשה, אשר נקראה "אנקהשטראסה" (Enckestraße מאז 1927).
מבנים על מגרשים לאורך הרחוב החל להיבנות משנת 1913, כולל שוק הפרחים הסיטונאי של קרויצברג (Blumengroßmarkthalle, 1922).
בשנת 1913, עבר מצפה הכוכבים של ברלין שוב, לאחר 78 שנים בביתו השני, אל בבלסברג (מאז הוא מכונה לעיתים קרובות מצפה הכוכבים בבלסברג).
המצפה בקרויצברג פונה באוגוסט 1913. מכירת הקרקע כיסתה את עלות הקמת הבניין החדש (1.1 מיליון גולדמרק, ורכישת מכשירים חדשים בסכום של 450,000 גולדמרק).
האדמה עצמה בבבלסברג שבפארק בבלסברג לא עלתה לממסד המלכותי דבר.
הגבעה המעניקה את שמה לאזור נמצאת כשלושה קילומטרים מצפון-מזרח לגבעת הטלגרף.
בניית הבניין הראשי בוצעה בין השנים 1911 ל־1913 על בסיס התכנון של תכנון של תיר וברסטליין (Thür und Brüstlein).
על המהלך פיקחה חברת ההנדסה המדויקת, שייצרה גם ומעגל מרידיאן.
המכשיר הראשון מבין המכשירים החדשים הגיע באביב 1914. בשנה שלאחר מכן הושלמה הצבתו של טלסקופ מחזיר-אור בקוטר 65 סנטימטרים.
זה היה הכלי האסטרונומי הגדול הראשון מחברת קרל צייס מהעיר ינה.
בשנת 1924 לאחר השלמת הטלסקופ מחזיר-האור בקוטר של 120 סנטימטרים, אז הטלסקופ השני בגודלו בעולם והגדול ביותר באירופה.
לאחר מלחמת העולם השנייה פורק הטלסקופ מחזיר-האור ונשלח לברית המועצות כפיצויי מלחמה (גורל משותף למכשירי תצפית אחרים) הוא נשלח לחצי האי קרים עם כיפתו, במטרה לשקם את מצפה הכוכבים האסטרופיזיקלי של קרים (Крымская астрофизическая обсерватория) שנהרס במלחמה, ושם הוא עדיין פועל.
בשנת 2002 הוחלף והושלם הבניין והוא קיבל כיפה חדשה.
מאז שוכנת שם הספרייה של (AIP).
שטרובה נותר כמנהל עד מותו בשנת 1920. עד 1918 היה מצפה הכוכבים קרוי עדיין "מצפה הכוכבים המלכותי של ברלין-בבלסברג" (Königliche Sternwarte zu Berlin-Babelsberg) או "ברלין-נאובבלסברג" (או Berlin-Neubabelsberg), ואז מ-1918 עד 1946 הוא הפך לברלין-בבלסברג.
אחרי הרמן שטרובה, עבר הניהול לידי פאול גוטניק בשנת 1921 והוא היה המנהל למשך תקופה ארוכה, עד שנת 1946. מלבד תפקיד זה, עבודתו העיקרית עסקה בפוטומטריה של כוכבים ובחקירת כוכבים משתנים עם פוטומטר חדש.
המיקום החדש בפארק הטירה המקורי היה שייך לקהילת נאובבלסברג.
הכינוי של המצפה, "מצפה הכוכבים ברלין-נאובלסברג" צריך לציין כי זהו המצפה של ברלין במקום החדש.
יישוב הווילות נאובבלסברג שולב עם העיירה נובאוס (Nowawes) על מנת להקים את העיירה בבלסברג בשנת 1938. שנה אחר-כך שולב היישוב בפוטסדאם.
המצפה שמר על השם "ברלין-בבלסברג" במשך מספר שנים.
רק לאחר 1945 כבר לא נעשה שימוש בברלין בשם.
קוד ה-IAU של מצפה הכוכבים הוא 536.
כאשר הולאם מצפה הכוכבים של זוננברג (Sternwarte Sonneberg) בשנת 1931, צירף אותו מצפה הכוכבים של אוניברסיטת ברלין-בבלסברג כסניף של מחלקה חדשה במדינת תורינגיה.
ב-1999 צורף המבנה לרשימת אתרי המורשת העולמית של אונסק"ו כחלק מהמכלול התרבותי "הארמונות והגנים בפוטסדאם-ברלין" שהוכרז במקור בשנת 1990, והורחב בשנים 1992 ו-1999.
מצפה מתן הוא תצפית נוף, הנמצאת בחלקו המזרחי של רכס איתמר וצופה אל עבר מדבר שומרון, הסרטבה, בקעת הירדן והרי עבר הירדן המזרחי.
המצפה הוקם לזכרו של סגן , תושב איתמר, שנרצח בכ"א בחשון תשס"ג, 27 באוקטובר 2002, בעת שלכד מחבל עם חגורת נפץ בתחנת הדלק של אריאל.
יחד עמו נהרגו רס"ן ורס"ל .
נקודת התצפית ממוקמת בחלקו המזרחי של גב ההר, בנקודת החיבור בין מזרח השומרון לבקעת הירדן.
התצפית צופה לעבר מדבר שומרון, הר הסרטבה, בקעת הירדן והרי הגלעד שבירדן.
בימים עם ראות טובה אפשר לראות גם את ים המלח ואת החרמון.
מנקודת התצפית אפשר לראות גם את האתר הארכאולוגי טנא א-תחתא, המזוהה כתאנת שילה המקראית.
מצפה מאונה לואה הוא תחנה בסיסית אטמוספירית על הר מאונה לואה, באי הוואי, הממוקם במדינת הוואי שבארצות הברית.
מאז שנת 1958, בתחילה בהנחייתו של צ'ארלס קילינג, ואחריו בנו ראלף ומאוחר יותר אלמר רובינסון, מצפה "מאונה לואה" (MLO) מפקח ואוסף נתונים הנוגעים לשינוי האטמוספירי, והוא ידוע במיוחד במעקב רציף אחר פחמן דו-חמצני באטמוספירה המכונה לפעמים עקומת קילינג.
המצפה נמצא תחת המעבדה לחקר מערכת כדור הארץ המהווה חלק ממנהל האוקיינוסים והאטמוספירה הבינלאומי (NOAA).
על פי ה-NOAA, מאונה לואה היא תחנת הניטור הרציפה ביותר של CO2, והאתר העיקרי בעולם למדידת הגז.
את התצפית האחרונה על ריכוזי CO2 מהמצפה ניתן למצוא באתרי אינטרנט לצד נתונים מאתרים אחרים ומגמות במאונה לואה.
ניתן להשוות את רמות ה-MLO עם אתרים אחרים ברשת הניטור העולמית.
למצפה מאונה לואה פעילויות בחמישה מקומות באי הגדול.
אתר התצפית העיקרי ממוקם בגובה 3,397 מטר, על המדרון הצפוני של מאונה לואה () כ-5 קילומטרים צפונית לפסגת מוקואוואו.
המצפה הסולארי מאונה לואה משתף אתר זה.
המינהל ועיבודי נתונים מסוימים נעשים במשרד בהילו.
קולאני מאוקה הוא אתר לאיסוף גשמים.
קייפ קומוקאהי הוא אתר לדוגמה הממוקם בנקודה המזרחית ביותר של הוואי.
בשדה התעופה בחילו מכינים ומשגרים מכשירים שבועיים המועברים בכדור פורח למדידת אוזון מהשטח עד לגובה של 30 קילומטר.
אתר המצפה הוא גם בית זמני לתצפית על קרינת רקע קוסמית בשם AMiBA.
במקור נבחרה מאונה לואה כאתר ניטור מכיוון שהאוויר, שנמצא הרחק מכל יבשת, נדגם והוא ממוצע טוב עבור מרכז האוקיינוס השקט.
בהיותו גבוה, הוא נמצא מעל שכבת ההיפוך בה קיימות מרבית ההשפעות המקומיות וכבר הייתה דרך גסה לפסגה שנבנתה על ידי הצבא.
הזיהום ממקורות וולקניים מקומיים מתגלה לעיתים במצפה, ואז מוסר מנתוני הרקע.
מצפה חזי ספיר הוא נקודת תצפית הנמצאת ביער חורשים דרומית ליישוב נירית מעל נחל קנה, אשר נבנה לזכר סרן מגבעתיים, שנרצח בפיגוע ההתאבדות בצומת נצרים ב-11 בנובמבר 1994. מהחניון עולה שביל קצר לראש הגבעה הסמוכה.
רחבת תצפית המשקיפה לכיוון מזרח, על הרי השומרון, שערי תקווה, אריאל, עזון עתמה ויישובים נוספים.
כמה צעדים משם אפשר לכיוון מערב נשקף נוף אל עבר מישור החוף, גוש דן וערי השרון.
בגבעה שבמתחם המצפה נמצאים שרידים וממצאים ארכאולוגים רבים לכפר עתיק בשם ח'רבת זכור בו התגורר שבט מנשה בעת ממלכת ישראל המאוחדת, לאחר חורבן הממלכה התגוררו בכפר שומרונים.
במקום נמצאת גת עתיקה ולידה בור עתיק ששימש כיקב.
במקום פורחים מספר מיני פרחים וביניהם רקפת, אירוס, לוף, לופית.
הר מצפה ימים הוא שלוחה דרומית של הר מירון, ועליה אתר ארכאולוגי מקודש פיניקי.
האתר הארכאולוגי התגלה לראשונה ב־1965, עת פורסם כי זוהתה בראש ההר מצודה ישראלית, כנראה תוך שגיאה בזיהוי התקופה.
מאוחר יותר, בסקר ארכאולוגי באתר נמצאו ארבעה חפצי ברונזה.
בעקבות הגילויים נערך באתר סקר מפורט וחפירה.
האתר מוקף בקיר או חומה בצורה כללית מלבנית בגודל 30×90 מטרים.
במערבו נחשף מכלול מבנים מרובע, 28×27 מטרים גודלו.
הוא כולל חצר במזרח, מבנה במערב וביניהם מבואה העוברת ממזרח ומדרום למבנה המערבי.
ליד הקיר המערבי של החצר נמצאו שרידי מתקן, כנראה במה.
המבנה המערבי עצמו בנוי בצורה סימטרית, וככל הנראה מולא באדמה כדי לשמש להגבהה, אלא שלא נותר שריד מהמבנה שנבנה מעל.
אחד מאותם חללים לא מולא אלא שימש מרתף.
בחלק המערבי של הקיר הדרומי של האתר נמצא מקדש.
הוא בנוי משני חדרים, העיקרי 14×6 מטרים (הצלע הארוכה מחוברת לקיר האתר החיצוני), וממזרח לו החדר השני בגודל 5×4 מטרים.
הכניסה לחדר הראשי, האולם, היא מהקיר הצפוני; היו בו שלושה בסיסי עמודים בציר האמצעי של האולם, במרחקי 3.50 מטר אחד מהשני.
לאורך כל הקירות מלבד המערבי נבנו ספסלי אבן.
בין הספסל הדרומי לרווח בין שני העמודים המערביים וכן בפינה הצפון־מערבית היו במות.
לפי שוני בצורת בנייתם הקירות מגובה מסוים, נדמה שלמקדש היו שני שלבי שימוש, הראשון כמתחם סגור והשני כמתחם לא מקורה.
עדות לכך נמצאה גם בשיפוץ של הבמה הצפון־מערבית, לפיו כנראה שימשה בשלב הראשון להגשת מנחות ובשני להקרבת קרבנות.
בניית האתר התרחשה ללא ספק בתקופה הפרסית (539–332 לפנה"ס), והפעילות בו המשיכה, תוך הפיכתו למתחם לא מקורה, לפחות עד אמצע המאה ה־2 לפנה"ס.
הפסקת הפולחן באתר קשורה אולי לכיבוש הגליל על־ידי החשמונאים, כפי שאולי מעידים גם הפסלים המנותצים בו.
מממצאי האתר עולה כי ככל הנראה לא מדובר במצודה עם מקדש אלא במתחם קודש שלם; המכלול המערבי היה מבוא לאתר, והיווה מסד לחצר, בדומה ל"החצר החיצונה" ו"החצר הפנימי" ב וההפרדות ל"עזרות" בשני בתי המקדש.
המקדש מגלה קשר הדוק לעולם הפיניקי, ולפי הכתובת שנמצאה בו קשור אולי לעשתרת, ואף מוקדש לה.
ייתכן שהמאפיינים הביצוריים של האתר המקודש הם זכר לאופייה הלוחמני של עשתרת, שהיה ידוע בעיקר (אך לא רק) בתקופת הברונזה.
סביר מאוד שהאזור כולו היה נתון באותה תקופה תחת השפעת הערים הפיניקיות (בעיקר צור וצידון), שהיו בעלות מעמד מיוחד בממלכה האחמנית; אם כן, מדובר היה במקדש־גבול לתחום שליטתן.
ממצאי מטבעות מצור וכלי חרס שמוצאם מהחוף הפיניקי מזהים את האתר כצורי (אף שנמצאו גם כלים שמוצאם מעמק יזרעאל וממישור החוף, דבר המלמד על היחסים עם אותם אזורים).
הימצאותם של פסלי אלים מצריים, שכנראה מקורם במצרים, לא מהווה עדות לפולחנם באתר, שכן מדובר במנחות.
ממצאים מועטים מעידים על פעילות מאוחרת יותר באתר: ליד המזבח הדרומי נמצא בור מהתקופה הרומית, ובשאר האתר נמצא מטבע ביזנטי ושברי חרס ממלוכיים.
בסקירת האתר נמצאה בסמוך לפינה הצפון־מערבית של המקדש סיטולה , כלי נסך מצרי, ועליה כתובת פיניקית.
הסיטולה כללה בבסיסה דימוי לוטוס ומעליו שלוש שורות של דמויות.
מעל השורה העליונה חרותה תחילת הכתובת הפיניקית, והמשכה חרות בכיוון אנכי בשורה האמצעית.
הכתובת מהווה נוסח מקוצר של כתובות נדר.
את השם יש לתקן, כנראה, ל"עכבר".
שם האב, בד־אשמן, הוא שם נפוץ שמשמעו "בְּיד אשמון".
תארוך הכתובת הוא למאות ה־6–5 לפנה"ס.
הסיטולה גם כללה כתובות קצרות במצרית קדומה, המזכירות אלים מצריים שונים.
כאמור, באתר נמצאו ארבעה חפצי ברונזה בסקירה הראשונית: האחד הוא הסיטולה, והשלושה האחרים הם צלמית הפר חיפו, צלמית גור אריה וצלמית איִיל רובץ, כולם בסמוך לפינה הצפון־מערבית של המקדש.
מקורם בתקופה הפרסית, והנחתם שם נעשתה כנראה בשלב האחרון של הפולחן באתר.
פסל האייל מבטא תנוחת רביצה המוכרת מאמנות מסופוטמיה, מתקופות קדומות ביותר.
פסלוני חיות רובצות שימשו משקולות בתקופה הפרסית, וסביר להניח שזה היה שימושו של פסלון האייל.
לפסלון האריה אין רעמה או אברי מין, אך סביר בכל זאת שמדובר בזכר; על גבו יש נקב העובר באלכסון דרך כל הפסלון, ועל כן משערים שהוא היה מחובר לחפץ אחר, ואולי שימש ידית לכלי קיבול.
מראהו של האריה מצביע על גיל 3–5 חודשים, ונראה כי האמן ראה מול עיניו גור אריה חי.
בחפירה עצמה נמצאו שני פסלונים נוספים; האחד מברונזה, המתאר את אוסיר, נמצא במבואת המכלול המערבי, והשני מצפחה, המתאר את אוסיר באמצע, לימינו האל חור ולשמאלו חתחור, נמצא ממזרח לבמה הצפון־מערבית במקדש.
לעומת חפצי הברונזה נמצא פסלון הצפחה שבור ובלוי מאוד, והוא נופץ במתכוון (כפי שנעשה, כנראה, גם לפסלון הפר) כאשר חלקים ממנו נמצאו במרחקים גדולים.
ייתכן שהשחתת שני הפסלונים קשורה להפסקת הפולחן באתר, אולי בעקבות כיבושי החשמונאים.
באתר נמצאה מין מצקת חרס בעלת אופי פולחני, וכלי מנחה רבים בצורת כלי קיבול, ביניהם עשרות פכיות, ארבעה בקבוקים וספל.
בכלים אלה הובאו רוב המנחות, ובניגוד לרוב כלי החרס מהאתר, כלי המנחות ברובם מוכרים מאתרים אחרים וכנראה הובאו ממרחק.
הכלים נמצאו בעיקר על רצפת המקדש וספסליו.
נוסף על כלי החרס הפולחניים נמצאו באתר גם כלי חרס יום־יומיים.
הכלים המקומיים היו ברובם קדרות וכלים בעלי עיטורים בולטים כמו עיטור חבל, עיטור זיזים המחקים מסמרים וטביעות משולשות.
באתר נמצאו גם כלים שמקורם באתרים אחרים.
כל הכלים מתוארכים לתקופה הפרסית וההלניסטית; הכלים באזור המקדש מתוארכים בעיקר לתקופה הפרסית.
באתר נמצאו עצמות רבות, רובן נשברו לשברים זעירים; מספר שברי העצמות שנמצא הוא כ־20,000 ומשקלן הכולל קצת יותר מ־30 ק"ג.
רוב העצמות נמצאו בשטח הטרשים ממזרח למקדש, אף שהוא כ־10% משטח החפירה.
94% מהעצמות הן עצמות צאן, והשאר בקר.
באזור המקדש נמצאו אף גולגולות של חיות מסוגים אלה.
עצמות בודדות בלבד של חזיר ואווז נמצאו בסביבת הבמה הצפון־מערבית.
ממצאים נוספים מהאתר, שאינם בהרכח קשורים לפולחן, כוללים סיכות רכיסה ממתכת, תכשיטים, ראשי חץ מטיפוס "איראנו־סקיתי", ומשקולת דמוית כיפה שמשקלה תואם את השקל בממלכת יהודה בתקופת הברזל, וייתכן שמקורה פיניקי.
עוד נמצאו באתר ארבעה מטבעות, שניים מהם עוזרים בתארוך האתר והבנייה בו: אחד צורי מסוף התקופה הפרסית שנמצא במילוי ששימש לשיפוץ הבמה הצפון־מערבית, והשני הוא מטבע צורי מימי אנטיוכוס הרביעי או החמישי (המאה ה-2 לפנה"ס) בסמיכות לכלי הברונזה מהסקירה הראשונית באתר.
שני המטבעות הנוספים הם מטבע צורי ומטבע של אנסטסיוס הראשון, קיסר האימפריה הביזנטית בשנים 491–518.
באתר נמצאו גם מעט חרסים מתקופת הברזל II, אך אופי היישוב מאותה תקופה לא הוברר.
מצפה הכוכבים על שם ו.
אנגלהרדט הוא מצפה כוכבים אסטרונומי השוכן 24 קילומטרים מערבית למרכז קאזאן בכפר אוקטיאברסקי (מצפה כוכבים) באזור זלנודולסק בטטרסטן שברוסיה, לא רחוק מגדות הנהר וולגה, בגובה 92 מטר מעל גובה פני הים.
מאז 1903 הוא נקרא "מצפה הכוכבים אנגלהרדט".
במבנה פועלים ארבע מחלקות מדעיות: מטאור, אסטרומטריה, אסטרומטריה צילומית וקבוצת עיצוב.
לא רחוק מהמצפה נבנה מתחם חינוכי ובידור מודרני, "הפלנטריום והאסטרופארק של קאזאן".
מצפה כוכבים זה ומצפה הכוכבים האסטרונומי של קאזאן, השוכן בקאזאן, הוכרזו יחד כאתר מורשת עולמית בשם "מצפי הכוכבים האסטרונומיים של האוניברסיטה הפדרלית של קאזאן" ב-16 בספטמבר 2023 במהלך המושב ה-45 של ועדת המורשת העולמית בריאד בערב הסעודית.
בניין המנהלה הראשי – בניין אדמיניסטרטיבי אלגנטי בן שתי קומות בסגנון נאו-קלאסי מוקדם קרוב לשער.
במקור היו בו ספרייה, חדרי מחשוב וסלון מְגוּרִים; כיום, הוא מאכלס את משרד המנהל, משרדי מנהלה, מעבדות, שירותי מחשוב ומשרדי צוות המחקר.
בניין המצפה עם ביתנים לטלסקופים שוברי-אור ומעגל המרידיאן – הוקם במקביל לבניין הראשי בשנים 1899–1901 בתכנון נ.
זהו מבנה לבנים בן קומה אחת, שציר האורך שלו מכוון מזרח-מערב.
בחלקו המרכזי יש שני אולמות מחשוב הממוקמים באופן סימטרי בצידי הכניסה הראשית.
במערב יש מגדל סמוך לטלסקופ אנגלהרדט על המעמד המשווני בגודל 12 אינץ', ובמזרח יש את ביתן מעגל המרידיאן.
האורך הכולל הוא 40 מטרים.
גובה המגדל לראש הכיפה 11 מטרים, החלק המרכזי בגובה 6 מטרים ואולם מרידיאן בגובה 7 מטרים.
הכניסה הראשית ממוקמת במיקום מרכזי, נפתחת בדלתות כפולות לצפון ולדרום.
ביתן ההליומטר – ביתן לבנים עגול בקוטר 3.6 מטרים עם כיפה כדורית מסתובבת ובו שוכן ה היחיד הפעיל בעולם.
הספרייה – בניין הספרייה ממוקם בצד המזרחי של קרחת התצפית המרכזית.
בניין האבן עם העמודים נבנה בתחילת שנות ה-30 של המאה ה-20. זהו בניין חד-קומתי מרובע.
המצפה נוסד על ידי במימון שהעניק האסטרונום הרוסי , ושצויד במכשור שאנגלהרדט העביר לאוניברסיטת קאזאן ב-1897. הסיבה להקמת המצפה הייתה חוסר הנוחות בתצפית בכוכבים במרכז העיר בשל זיהום אור.
בקיץ 1898, לאחר שאנגלהרדט מסר את מכשיריו (טלסקופים ושעונים שונים), אושרה בקשתו של דוביאגו לשחרור כספים והקצאת קרקע לבניית המצפה.
אבן היסוד למבני המצפה הונחה ב-7 במרץ 1899.
עיצוב אולם המרידיאן אפשר להשוות במהירות את הטמפרטורות החיצוניות והפנימיות, מה שהפך את האולם למיוחד במינו.
בנוסף למבנה המצפה הראשי נבנו שני בתי עץ עם גגות הזזה לתצפית עם מכשירים ניידים קטנים.
בשנת 1908 נבנה מגדל אבן עם כיפה מסתובבת ל ומבנה מגורים שני מעץ.
ב-1914 נבנה בניין מגורים שלישי, ואז ביתן לאסטרוגרף.
בשנת 1934 החלה בניית המרתף הסייסמי.
לאחר מותו של דוביאגו, הפך מ.א.
גרצ'ב למנהל המצפה, שהצליח לשמר את המצפה במהלך המהפכה ומלחמת האזרחים ברוסיה.
לאחר שנפטר הוא נקבר למרגלות התל בו נטמן דוביאגו.
יאקובקין, שבשנת 1929 רכש עדשת צייס בקוטר 120 מילימטרים עבור האסטרוגרף.
הודות לכך, ניתן היה לצלם שדות כוכבים ולקבל ספקטרום כוכבים.
תצלומים אלו הניחו את הבסיס לספריית הזכוכית של מצפה הכוכבים אנגלהרדט, המונה כיום עשרות אלפי לוחות צילום.
יאקובקין עצמו גם ביצע סדרה גדולה של תצפיות על ההליומטר, וכתוצאה מכך הוא השיג ערכים מעודכנים של הליברציה הפיזית של הירח.
לאחר שיאקובקין עזב את המצפה קיבל ד.
מרטינוב את תפקיד המנהל, שכיהן מאוחר יותר כרקטור של אוניברסיטת קאזאזן (1951–1954).
מינויו של מרטינוב התרחש במקביל להעברת האסטרונומיה למכון מחקר באוניברסיטת קאזאן עם תקציב וצוות נפרדים משלו.
בשנת 1943 נכנס לפעולה הטלסקופ שובר-האור של מערכת שמידט.
רפלקטור הצילום בגודל 38 סנטימטר נבנה בבתי המלאכה של מכון התעופה של קאזאן ושל אוניברסיטת קאזאן.
עד השנה הארבעים, נבנה בניין אבן חדש במצפה, שהוקם בסגנון הנאו-קלאסיציזם הסובייטי.
היו בו מעבדה וספרייה, שבסופו של דבר השתלטו על הבניין לחלוטין.
במהלך מלחמת העולם השנייה היה מצפה הכוכבים אנגלהרדט אחד הבודדים בשטח ברית המועצות שהמשיך בעבודתו (בנוסף למצפים בטשקנט ובסברדלובסק).
במהלך שנות המלחמה התקבלו מאות לוחות צילום של שדות כוכבים, שביטים וכוכבי לכת קטנים.
ב-21 באוקטובר 1941, מספר עובדי המצפה בהנהגת מרטינוב צפו בהצלחה בליקוי חמה מלא באלמטי, וביצע מספר תצפיות ספקטרליות חשובות.
מאז 1932, תצפיות על וריאציות של קווי הרוחב בוצעו ברציפות.
עד 1945 בוצעו תצפיות באמצעות מכשיר מעבר, ובשנת 1946 הותקן טלסקופ זניט של במברג של 90 מילימטרים.
בשנות ה-50 של המאה ה-20 החלה בנייתו של טלסקופ זניט חזק יותר עם שדה ראייה רחב.
יוצרו תשעה טלסקופים מסוג ZTL-180 (קוטר - 180 מילימטרים, אורך מוקד - 2360 מילימטרים), אחד מהם הותקן במצפה הכוכבים אנגלהרדט.
בשנת 1950 עבר מגדל הרפרקטור שיפוץ.
חלק העץ העליון נבנה מחדש.
לאחר תיקונים, התחדשו תצפיות על כוכבי לכת קטנים, שביטים, הסתרות ירחים של כוכבים, כמו גם תצפיות ספקטרליות של כוכבים על הטלסקופ שובר-האור.
עבודתו של דוביאגו על תאוריית תנועת השביט זכתה להכרה עולמית.
הכיוון הכוכבי-אסטרונומי של המחקר, שהחל במאה ה-19 על ידי קובלסקי, קם לתחייה ברמה חדשה.
בהתבסס על התפלגות הכוכבים שנצפו בשמיים, החל המחקר של מבנה הגלקסיה שלנו.
ב-1957 הוקמו תחנות תצפית לווייניות במצפה.
הגידול בתאורה הקשורה לצמיחה המתמשכת של קאזאן הפכה למכשול בולט לתצפיות.
בשנת 1967 החלו החיפושים אחר אזור מתאים לבניית שלוחה של המצפה.
נבחר אתר בצפון הרי הקווקז, כקילומטר וחצי מהטלסקופ הגדול בעולם באותה תקופה בקוטר מראה של 6 מטרים.
בשנת 1986, אוניברסיטת קאזאן השתתפה בתוכנית הסובייטית לחקר שביט האלי.
מאוחר יותר, תצפיות אלו הוכרו כאחת מהמיקומים המדויקים ביותר של השביט מבין התצפיות בברית המועצות.
המצפה השתתף בתוכנית פובוס לתמיכה ותיאום בטיסות חלליות ללווייניים של מאדים (1986–1987).
בשנת 1989, המצפה דורג במקום ה-20 בעולם מבחינת פעילות בתצפית על שביטים.
מצפה כוכבים מסלולי ) הייתה סדרת לוויינים ששוגרה על ידי נאס"א.
לווייני הסדרה היו טלסקופ חלל לביצוע תצפיות על גרמי שמיים בעיקר בתחום אולטרה סגול.
הפרויקט נוהל על ידי ננסי גרייס רומן.
השיגור הראשון בוצע בשנת 1966 ואחרון בשנת 1972. ממצאים שהתגלו בעקבות ניתוח מידע שהתקבל היו תמריץ לפיתוח טלסקופ החלל האבל בהמשך.
המשימה הראשונה OAO-1 שוגרה ב-8 באפריל 1966. היא כללה המכשירים לביצוע תצפיות בתחום אולטרה סגול, קרני רנטגן וקרני גמא.
עוד לפני הפעלת המכשירים התרחשה תלקה במערכת אספקת החשמל.
לא היה ניתן להפעיל פאנל סולארי לאספקת הכוח למכשירים ולהטעין מחדש סוללת מצברים.
המשימה שנייה OAO-2 שוגרה ב-7 בדצמבר 1968. היא כללה 11 המכשירים לביצוע תצפיות בתחום אולטרה סגול.
העברת נתונים נמשכה עד לינואר 1973. במהלך פעילות בוצעו 22,560 תצפיות.
ניתוח ממצאיה הביא למספר תגליות לרבות גילוי פליטות בתחום אולטרה סגול מכוכב לכת אורנוס.
המשימה OAO-B שוגרה ב-30 בנובמבר 1970. היא כללה טלסקופ חלל בתחום אולטרה סגול.
במהלך השיגור התרחשה תקלה והוא לא הגיע למסלול המתוכנן.
המשימה OAO-3 שוגרה ב-21 באוגוסט 1972. היא כללה רגש בתחום קרני רנטגן בתחום 0.5–10 keV שנבנה ביוניברסיטי קולג' לונדון וטלסקופ בתחום אולטרה סגול שנבנה באוניברסיטת פרינסטון בהובלת ליימן שפיצר.
בהמשך הלוויין קיבל שם "קופרניקוס" לזכר 500 שנים מהולדת המדען.
המכשירים שהותקנו על הלוויין פעלו עד לפברואר 1981 והחזירו מאות תצלומים באיכות גבוהה.
בין היתר התגלה פולסר X Persei.