tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בנוסף לפעילותה הקולנועית, סאקס כתבה מספר ספרים בנושאי קריירה, נשים ומנהיגות, והופיעה באמצעי תקשורת מובילים בארצות הברית.
סאקס החלה את דרכה ככתבת ומפיקה ברשתות טלוויזיה אמריקאיות, ובהן CNN, NBC ו-FOX.
בהמשך שימשה כדוברת מטעם המפלגה הדמוקרטית בקונגרס האמריקאי.
כמו כן כתבה טורים ומאמרים לאתרים וכתבי עת מובילים, בהם The Huffington Post ו-Fast Company.
תחומי עיסוקה העיקריים כללו תקשורת, פוליטיקה, קידום נשים בשוק העבודה וניהול קריירה באמצע החיים.
בנוסף לפעילותה התקשורתית, היא מרצה בארצות הברית על יזמות, שינויי קריירה והעצמה נשית, ומתראיינת לעיתים קרובות בתוכניות חדשות ובכנסים מקצועיים.
ספרה של סאקס, Fearless and Free: How Smart Women Pivot and Relaunch Their Careers, עוסק בחשיבות היכולת להיכשל במהירות וללמוד מהכישלונות.
כדי להתאושש ממשברים מקצועיים ולהמציא את עצמן מחדש, סאקס ממליצה לנשים לבנות רשת קשרים, לראות בניסיון ההתנדבותי נכס, ולפתח את המותג האישי שלהן.
היא מדגישה את חשיבות הביטחון העצמי, גם אם יש צורך "לזייף אותו עד שהוא יהפוך לאמיתי".
אובדן עבודתה ושינוי כיוון בקריירה לאחר גיל 40 היוו השראה לכתיבת הספר.
הסרט Surge שביימה סאקס בשנת 2020 עקב אחר מסעות הבחירות של שלוש מועמדות לקונגרס מטעם המפלגה הדמוקרטית – מטקסס, אילינוי ואינדיאנה.
מתוך השלוש, לורן אנדרווד נבחרה והפכה לאישה השחורה הצעירה ביותר שנבחרה לקונגרס.
הסרט צולם כולו בעדשה נשית – עם צוות צילום שכלל אך ורק נשים.
סאקס שאפה באמצעותו לתמוך בנשים שניסו לזכות במושבים שהיו בידי הרפובליקנים בבחירות אמצע הקדנציה של 2018. ההשראה ליצירת הסרט נבעה מהאכזבה העמוקה שחשה בעקבות תוצאות הבחירות לנשיאות ב-2016, אז השתתפה בהפגנות נשים – ולאחר מכן התעודדה כאשר נשים רבות הודיעו על כוונתן להתמודד לתפקידים ציבוריים.
סרטה של סאקס משנת 2025 "8 באוקטובר" נוצר בהשראת תגובתה למחאות בקמפוסים בארצות הברית לאחר טבח שבעה באוקטובר, כפי שחוותה דרך עיני בתה הלומדת בקולג'.
סאקס הופתעה מתגובתם של חבריה למעגלים הפרוגרסיביים, כולל פמיניסטיות שנראו כמי שתומכות בסיסמה "גם אני – אלא אם את יהודייה".
הסרט הופק בשיתוף עם השחקנית דברה מסינג, וכולל ראיונות עם מייקל רפפורט, נועה תשבי, חבר הקונגרס ריצ'י טורס, הסנאטורית קירסטן ג'יליברנד, שריל סנדברג, דן סינור, סקוט גאלוויי ומסעב חסן יוסף.
סאקס בחנה כיצד פועלת תנועת "סטודנטים למען צדק בפלסטין", בניסיון להבין כיצד היא מקדמת אנטי־ציונות שבעיניה גולשת לאנטישמיות בקמפוסים.
הסרט מתאר גם את תפקידה של הרשתות החברתיות בהגברת אנטישמיות בקרב צעירים.
חסרי פחד וחופש: כיצד נשים חכמות משנות ומחדשות את הקריירה שלהן (AMACOM, 2017)
איך היא באמת עושה את זה: הסודות של אמהות מצליחות שנשארות בעבודה (הוצאת דה קאפו, 2005)
אוקטובר H8TE – המאבק על נשמתה של אמריקה (סרט תיעודי 2025)
גילאי ארבעים ומעלה של פורבס, 2017
ונדי לוור היא היסטוריונית אמריקאית וסופרת בנושאי השואה ומלחמת העולם השנייה.
מאז שנת 2012 היא משמשת כפרופסור בקתדרה על שם ג'ון ק.
רות במכללת קלרמונט מק'קנה , קליפורניה, ובשנת 2014 מונתה למנהלת המרכז לזכויות אדם ע"ש מג'רובליאן.
נכון לשנת 2016 היא משמשת גם כמנהלת בפועל של המרכז ללימודים מתקדמים על השואה ע"ש ג'ק, ג'וזף ומורטון מנדל במוזיאון ארצות הברית לזכר השואה.
לוור נולדה בשנת 1965. בשנת 1987 קיבלה תואר ראשון ממכללת המילטון , ובשנת 1999 השלימה תואר דוקטור בהיסטוריה אירופית באמריקן יוניברסיטי.
בשנים 2000-2004 שימשה לוור כמנהלת תוכנית אורחי מחקר במוזיאון ארצות הברית לזכר השואה.
בין השנים 2004–2007 הייתה מרצה בכירה באוניברסיטת טואוסון .
בחמש השנים שלאחר מכן התגוררה בגרמניה ועבדה כחוקרת בסמינר ההיסטורי של אוניברסיטת מינכן, במקביל לכהונתה כמנהלת מחקרי ההיסטוריה שבעל פה במוזיאון השואה בשנים 2010-2012.
בשנת הלימודים 2011–2012 שימשה כמרצה בכירה במרכז ע"ש משפחת שטרסלר לחקר השואה ורצח העם באוניברסיטת קלארק .
מאז שנת 2012 היא מחזיקה בקתדרה על שם ג'ון ק.
רות במכללת קלרמונט מק'קנה שבקליפורניה.
בשנת 2014 מונתה למנהלת המרכז לזכויות אדם ע"ש מג'רובליאן באותו מוסד, פרשה מהתפקיד ב-2025. נכון לשנת 2016 משמשת גם כמנהלת בפועל של המרכז ללימודים מתקדמים על השואה ע"ש ג'ק, ג'וזף ומורטון מנדל במוזיאון ארצות הברית לזכר השואה.
על מחקריה בתולדות גרמניה, פולין ואוקראינה זכתה לוור בהוקרה ובפרסים רבים.
ספרה Nazi Empire-Building and the Holocaust in Ukraine זכה בשנת 2007 בפרס מטעם כתב העת Choice ובפרס בייקר־ברטון של האגודה ההיסטורית הדרומית על היצירה הראשונה הטובה ביותר בתחום ההיסטוריה האירופית.
הספר מתאר את תולדות אוקראינה בתקופת מלחמת העולם השנייה לאור ניסיונו של היינריך הימלר, ראש האס־אס, לייסד מושבות גרמניות בשטחי הכיבוש, ובוחן את תפקידי הפקידות הגרמנית, הצבא והאוכלוסייה המקומית בביצוע השואה.
לוור מצביעה על יהירות, פחד, קנאה ועל עוינות כלפי הסלאבים והקומוניזם כהנחות היסוד המרכזיות של המדיניות האימפריאלית הנאצית במזרח אירופה.
מחקריה בארכיונים בעיר ז'יטומיר, שהייתה בין השנים 1941–1944 חלק מ"נציבות הרייך אוקראינה", הובילו אותה לפרויקט המחקר הבא שלה - בחינת תפקידן של הנשים הגרמניות במדיניות ההשמדה הנאצית בפולין ובברית המועצות הכבושות.
איזבל קירשנר, כתבת הניו יורק טיימס, כתבה כי מחקריה של לוור "מאירים באור חדש את השואה מנקודת מבט מגדרית, ומדגישים את חשיבות תפקידם של הדרגים הנמוכים במנגנון ההשמדה הנאצי".
תוצר מחקר זה היה ספרה רוצחות בשירות היטלר (Hitler's Furies: German Women in the Nazi Killing Fields) שראה אור באנגלית בשנת 2013 תורגם ל־21 שפות ביניהם עברית (עפר קובר, הוצאת מטר, 2014).
בספר זה בחנה לוור כחצי מיליון נשים שפעלו בתקופת מלחמת העולם השנייה - בפולין, באוקראינה, בבלארוס, באסטוניה, בלטביה ובליטא - וניתחה את מעורבותן במימוש הפתרון הסופי.
היא גם עסקה בשאלה מדוע מבצעות פשעים אלה כמעט שלא הועמדו לדין לאחר המלחמה.
בארצות הברית היה הספר מועמד לגמר פרס הספר הלאומי והפרס הלאומי לספרים יהודיים.
הביקורות בעיתונות ובכתבי העת היו כמעט כולן חיוביות.
העיתון הגרדיאן תיאר את הספר כ"מצמרר באמת", אך ציין הסתייגות מסוימת: מחד, לוור היטיבה לתאר את הנוף הפיזי והמוסרי של התקופה, ומאידך, מחקרה לא כלל את העוסקים המקצועיים ברצח - אנשי משרד הביטחון הראשי של הרייך ויחידות האס־אס.
מבקרים נוספים ציינו כי אף שהספר מבוסס על מחקר אקדמי מעמיק וממושך, הוא מוגש לקוראים בכתיבה פופולרית נהירה וקולחת.
ספרה מ-2021 The Ravine: A Family, A Photograph, A Holocaust Massacre Revealed זכה בפרס הלאומי לספרים יהודיים בקטגוריית השואה, היה המועמד הסופי לפרס וינגייט ונכלל ברשימת המועמדים הראשונית לפרס PEN.
נכון ל-2015 עורכת את כתב העת העברי־אנגלי "דפים לחקר השואה", המתפרסם באוניברסיטת חיפה.
ונוס היא אלת האהבה, היופי, התשוקה, המין, הפוריות, השגשוג והניצחון במיתולוגיה הרומית.
בתקופה הקלאסית היא הוקבלה לאפרודיטה, אלת האהבה והיופי היוונית.
בלועזית קרוי כוכב הלכת נוגה על שמה.
השם ונוס נובע מן המילה הלטינית Venia שפירושה חסד אלוהי.
ונוס הייתה אחת מתריסר האלים החשובים של רומא הנקראים דיאי קונסטנס: יופיטר, יונו, מינרווה, וסטה, קרס, דיאנה, מרס, מרקוריוס, נפטון, וולקן ואפולו.
אלים אלו מקבילים לשנים עשר האלים האולימפיים של יוון העתיקה.
למרות הקשר ההדוק ליוון היו האלים הרומים שונים למדי ממקביליהם היוונים, בייחוד לפני התקופה הקלאסית.
ונוס, למשל, הייתה אלת אביב, גינות, כרמים ובוסתנים ולא הייתה קשורה ליופי, אהבה ומיניות.
היא הייתה במקור, רוח המשגיחה על הירקות ומבטיחה את פריונם, ונהפכה לאלה של ממש רק עם זיהויה עם האלה היוונית אפרודיטה.
הרומאים חגגו לכבוד ונוס שלוש חגיגות יין (וינליה ) בשנה: וינליה רוסטיקה ("פסטיבל היין הכפרי"), וינליה אורבנה ("פסטיבל היין העירוני") וכן וינליה פריורה ("פסטיבל היין הראשון", נקרא כך משום שנערך מוקדם בשנה, באפריל).
חגיגה חשובה נוספת לכבודה של ונוס נקראה ונרליה .
על פי האיניאדה של ורגיליוס, ונוס היא אמו של הגיבור איניאס, הנחשב לאבי הרומאים.
משום כך נחשבה ונוס לאם הרומאים ולפטרונית העיר רומא.
נבנו לכבודה מקדשים בכל רחבי רומא.
המפורסמים שבהם ניצבו בגבעת הקפיטולין ובקולוסיאום.
יוליוס קיסר קרא לה "ונוס ויקטריקס", כלומר "ונוס המנצחת", אימץ תמונה שלה למגן שלו וערך לכבודה חגיגה שנתית, מפני שהאמין שהיא מסייעת לניצחונות האימפריה במלחמותיה.
גם קיסרים אחרים כמו אוגוסטוס ואדריאנוס אימצו אותה כאלה הפטרונית שלהם.
באמנות של תקופת הרנסאנס, שניסתה להחיות מוטיבים וערכים קלאסיים, מתוארת ונוס בדמותה של מקבילתה היוונית אפרודיטה, כלומר כאלת האהבה.
גם בתקופה הרומנטית ניתן למצוא ציורים ופסלים רבים מספור של ונוס, המציגים למעשה את המיתוסים של אפרודיטה.
המוטיב האמנותי הנפוץ ביותר בהקשר זה הוא לידתה של ונוס מן הים.
משמה נגזר הביטוי "מחלות ונריות" לציון מחלות מין.
כמו ברוב האלים והאלות הגדולים במיתולוגיה הרומית, המושג הספרותי של ונוס מעוצב בהשאלה מהמיתולוגיה היוונית הספרותית של מקבילתה, אפרודיטה.
במיתולוגיה קופידון נחשב לבנם של ונוס ומרס, אל המלחמה.
בזמנים אחרים, או במיתוסים ותאולוגיות מקבילות, ונוס נחשבה כבת זוגו של וולקן או כאמו של "הקופידון השני", אביו של מרקוריוס..
ורגיליוס, כמחמאה לפטרונו אוגוסטוס וליוליים, מייפה קשר קיים בין ונוס לבין הנסיך הטרויאני איניאס, פליט מהשמדתה של טרויה ובסופו של דבר אביו הקדמון של העם הרומי.
איניאס של ורגיליוס מודרך ללאטיום על ידי ונוס בצורתה השמימית.
כוכב הבוקר זורח לפניו בבהירות בשמי אור היום; הרבה יותר מאוחר, היא זו שמרימה את נשמתו של קיסר לגן עדן.
ב"פסטיבלים" של אובידיוס הגיעה ונוס לרומא כי "העדיפה להעריץ אותה בעיר צאצאיה".
בתיאור הפואטי של ורגיליוס על ניצחונו של אוקטביאנוס בקרב אקטיום, הקיסר העתידי קשור לוונוס, נפטון ומינרווה.
יריביו של אוקטביאנוס, אנטוניוס, קלאופטרה והמצרים, בסיוע אלים מצריים מוזרים ולא מועילים כגון אנוביס "הנובח", מפסידים בקרב.
וַנְדָלִיזְם (Vandalism) או מַשְׁחִיתָנוּת היא תופעה שבה אנשים משחיתים רכוש פרטי או ציבורי שאינו שייך להם, בדרך כלל ללא סיבה הגיונית, בלא להפיק רווח ישיר מההשחתה.
המונח נטבע ב-1793 במהלך שלטון הטרור במהפכה הצרפתית, כדי לתאר את ההרס והחורבן שנגרם לכנסיות על ידי פעילים אתאיסטים במהלך רדיפות הנצרות שנחשבה עוינת למהפכה.
הראשון שפרסם אותו היה הכומר ואיש הציבור אנרי גרגואר בדו"ח שלו "על ההרס שנגרם עקב הוונדליזם" מ-10 בינואר 94'.
המושג נשאל משמם של השבטים הוונדלים, אשר החריבו את האימפריה הרומית במאה ה-5, ובתוך כך הרסו והשחיתו את אוצרות האמנות והאדריכלות של רומא העתיקה והמפוארת.
המונח ונדליזם מתייחס בדרך כלל להשחתה של רכוש ציבורי, כגון ריסוס כתובות גרפיטי על קירות, עקירת פנסים וספסלים, ניפוץ מנורות וחלונות ראווה של חנויות וחבלה במכוניות חונות.
לעיתים קיים מניע פוליטי, אידאולוגי, לאומי או דתי למעשה ההשחתה.
כך למשל מושחתות אנדרטאות המזוהות עם אידאולוגיה מנוגדת לזו של המשחית, או שנפגע רכוש ציבורי ופרטי באזורי מגורים של קבוצה אתנית, השרויה ביחסי יריבות עם זו של המשחית.
ונדליזם המתבטא בהשחתת רכוש של אדם אחר נחשב לעבירה על החוק לפי חוק העונשין הישראלי.
למרות זאת, השחתת רכוש ציבורי דוגמת גרפיטי המצויר על קירות ומבנים שאינם שייכים לפרט, יכולה להיחשב כמעשה אמנותי וישנם אמני גרפיטי מוצהרים ואף כאלו שמוזמנים במיוחד לפרויקטים שונים.
יש לסייג כי השחתת רכוש ציבורי מסוג שאינו גרפיטי אמנותי, ברוב המקרים ייחשב לעבירה פלילית.
לדוגמה שבירת חלונות מוסד ציבורי, כתיבת גסויות וקללות על מבנים ציבוריים וחריטה על קירות או על רכוש ציבורי דוגמת פחי אשפה.
ונדליזם נחשב בחברה כמעשה לא לגיטימי, המבוסס על פחדים הנוגעים לביטוי עצמי ועל פריקת תסכול הנובע מכישלון בהתמודדות עם החיים בדרכים נורמטיביות.
משום כך במקרים רבים מבצעי המעשים הוונדליסטיים הם בני נוער וצעירים.
לעיתים נעשה ונדליזם בתום לב עקב אי-ידיעת החוק או אי-הבנה של משמעות המעשה.
בוונדליזם כלולים מספר עבירות פליליות, כגון: גרימת נזק והשחתת פני מקרקעין בתנאי שלא ניתן להחזיר את הפרט למצבו הקודם.
אוהדי ספורט מתוסכלים פועלים לעיתים כוונדליסטים, במיוחד כפריקת תסכול אחרי הפסד קבוצתם.
בני נוער לעיתים פורקים עול, בצורת גרפיטי, במסיבות סוף שנה, או השחתת רכוש אחרת.
מטיילים הנוהגים לחרוט כתובות במקומות בהם היו, לעיתים אף באתרים ארכאולוגיים או שמורות טבע.
פעמים רבות מעשי ונדליזם עשויות להחשב כהשחתה ותו לא, ויש פעמים בהן ניתן לכנות את המעשה כאמנות.
מהבחינה החוקית, מרבית ריסוסי הגרפיטי הם בלתי חוקיים, ולפיכך נחשבים כוונדליזם, בעוד שרק חלק קטן מהם מבוצע באישור בעלי הקניין (הקיר, הבניין וכו').
בישראל ניתן לתהות אודות מיקום חלק מהעבודות הנמצאות במרחב הציבורי: האם עבודות בעלות ערך היסטורי כגון כתובות של ברוך ג'מילי, או בעלות ערך אמנותי כביכול כגון ציורי רחוב של עדי סנד, Dede ואחרים, נחשבות לוונדליזם או לאמנות.
בנסיבות מסוימות גרפיטי עשוי אף לקבל ערך היסטורי, כגון חריטות של לוחמים רומאיים, שהפכו למוצגים היסטוריים.
האינטרנט מהווה כר פורה לפעילות ונדליסטים:
קראקרים פורצים למחשבים ברחבי הרשת לשם השחתת המחשב אליו פרצו או לגנבת מידע ממנו.
גם האקרים עוסקים בפריצה למחשבים, לשם השעשוע או להפגנת מיומנות טכנית אך אינם משחיתים או גונבים בהכרח, אלא בדרך כלל רק פוגעים בפרטיות בעצם החדירה.
האקרים מבצעים גם השחתת אתרי אינטרנט -המתבטאת על פי רוב בהחלפת דף הבית של האתר.
ההשחתה נעשית על ידי ניצול פרצת אבטחה באתר או בשרת המריץ אותו.
יצרני וירוסים אשר מתפשטים ברשת וגורמים נזקים עצומים.
באתרי ויקי שונים קיימת תופעת ונדליזם.
חלק מהמשתמשים מנצלים את האנונימיות שלהם ואת יכולתם לערוך דפים בקלות ובחופשיות כדי להשחית אותם.
הוונדלים היו שבט גרמאני-מזרחי שמוצאו ביוטלנד (כיום בדנמרק), אשר התיישב בעמק נהר האודר במאה ה-5 לפני הספירה.
הוונדלים נודעו בתוקפנותם, באכזריותם, ובאימה אותה הטילו על עמים אחרים, בעיקר על הרומאים, עקב ריבוי מעשי השוד והביזה אותם ביצעו ביישובים שכבשו ובכך גרמו לערעור העוצמה של האימפריה הרומית לטווח הארוך.
הוונדלים לא השאירו אחריהם מורשת משמעותית, פרט לשמם שהפך שם נרדף להשחתה מכוונת וזדונית של רכוש פרטי או ציבורי (ונדליזם), אף כי מקור שמם במילה Wandal, שמשמעותה נווד.
למרות שמחקרים היסטוריים מוכיחים כי מי שהרס ובזז בצורה החמורה ביותר את רומא היו דווקא הגותים, הרי שהכינוי "ונדליסט" שנתקבע כלפי מי שמשחית רכוש ציבורי, מקורו בהיסטוריון איזידור מסביליה שיחס את הרס שכיות החמדה לוונדלים.
הסיבה לכך כי ככל הנראה מכיוון שאותו היסטוריון חי בחצר הגותים, ולכן ניסה לפאר את שמם.
במהלך המאה השנייה והשלישית לספירת הנוצרים התיישבו הוונדלים בדאקיה ופאנוניה – פרובינקיות רומאיות לאורך נהר הדנובה.
זהו הזמן המשוער שבו החלו הוונדלים את פשיטותיהם על האימפריה הרומית.
הוונדלים אימצו את הנצרות האריאנית בדומה לגותים לפניהם.
בשנת 406 חצו הוונדלים את נהר הריין מערבה מתוך רצון להתיישב בגאליה, אך עקב התנגדות הפרנקים חצו את הרי הפירינאים ובשנת 409 התיישבו בחצי האי האיברי, שבו נמצאת ספרד כיום.
ייתכן שהאזור אנדלוסיה, שבעבר נקרא ונדלוסיה, קיבל מהם את שמו.
הוונדלים לא שהו בספרד זמן רב, ובלחץ הרומאים המקומיים והוויזיגותים עזבו את הארץ ועברו דרומה.
בשנת 428, לאחר מותו של המנהיג הוונדלי גונדריק, ירש אותו אחיו למחצה גאיזריק.
בימי שלטונו הגיעו הוונדלים לשיא עוצמתם.
גאיזריק, בנו הנכה של עבד לשעבר, היה קושר ואמן בתמרונים פוליטיים.
בהנהגתו חצו הוונדלים את מצר גיברלטר בשנת 429 ופשטו על הפרובינקיות העשירות של צפון אפריקה, שם התיישבו בשכנות לרומאים המקומיים, הקימו את ממלכתם וקבעו בקרתגו את בירתם.
השתלטותם של הוונדלים על צפון אפריקה נמשכה 10 שנים.
הוונדלים הקימו צי שהטיל אימה על כלי שיט בים התיכון.
בעזרת צי זה פשטו על סיציליה ועל דרום איטליה.
הקמת הצי הוונדלי פגעה בהגמוניה הרומאית ארוכת השנים בחופי הים התיכון, שאותו כינו Mare Nostrum ("הים שלנו").
ב-2 ביוני 455 פלשו הוונדלים לרומא ובזזו אותה.
בממלכת הוונדלים המשימות המנהליות נשארו בידי הפקידות הרומאית, אך לא אימצו את הכנסייה הקתולית מכיוון שהוונדלים היו נוצרים אריאנים.
בשלטונם של גאיזריק ובנו הונריך רדפו הוונדלים את הקתולים.
הוונדלים סיפקו בכך חומר רב לכותבי הסיפורים המבעיתים על חיי הקדושים בימי הביניים.
הסיפורים על הנעשה לנוצרים הקתולים הובילו לאיחוד שני חלקי האימפריה הרומית בפעם האחרונה, בשנת 468, במסע מלחמה כנגד הוונדלים.
מסע מלחמה זה כשל, אך כוחם של הוונדלים לא עמד להם לאורך זמן רב לאחר מות גאיזריק.
הלוחמים הוונדלים נכנעו לפיתויים שזימנו הארצות העשירות שבהן חיו, הפכו מנוודים לעובדי אדמה ולכן הפכו לחלשים ובלתי מאורגנים ובשל כך פגיעים.
בשנת 533 הם הובסו במהירות על ידי צבא האימפריה הביזנטית ששלח הקיסר הביזנטי יוסטיניאנוס הראשון.
בסופו של דבר נטמעו הוונדלים לחלוטין באוכלוסייה המעורבת המקומית.
רפובליקת ונואטו (בביסלמה: Ripablik blong Vanuatu, באנגלית: Republic of Vanuatu, בצרפתית: République du Vanuatu), לשעבר קונדומיניום ההברידים החדשים , היא מדינת איים קטנה בדרום־מערב האוקיינוס השקט.
השם "ונואטו" (Vanuatu) הוא הלחם בסיסים של המילה "ונואה" ("אדמה") הקיימת במספר שפות אוסטרונזיות והמילה "טו" ("עומד") הלחם הבסיסים מסמל את מעמדה העצמאי של ונואטו.
83 איים געשיים מרכיבים את הארכיפלג של ונואטו, הנמצא באוקיאניה, באזור מלנזיה באוקיינוס השקט, כ-2,172 ק"מ מצפון מזרח לסידני באוסטרליה.
האיים, היוצרים צורה הדומה לאות הלטינית "Y", משתרעים על שטח ים של כ-150,000 קמ"ר.
שטח האיים כ-12,200 קמ"ר, כאשר קרוב למחצית ממספר זה מהווה שטחם של שני איים, אספירטו סנטו (Espiritu Santo - האי הגדול ביותר בוונואטו) ומלקולה (Malekula).
עיר הבירה הקטנה היא פורט וילה (Port Vila), הנמצאת באי אֶפַטֶה (Efate).
ונואטו שוכנת באזור אקלים משווני, כלומר אזור בעל משקעים רבים והפרשי טמפרטורות בין עונה לעונה הם קטנים וכך אף ההבדלים בטמפרטורה בין יום לבין לילה.
בתשעה מתוך 83 האיים שוכנים הרי געש פעילים, הגבוה ביניהם הוא טאבוומאסאנה (Tabwemasana), המתנשא לגובה של 1,879 מטר ולומבנבן לגובה של כ-1,500 מטרים.
איי ונואטו נוצרו לפני כשני מיליון שנה מלבה שהתפרצה ממעמקי האדמה.
האיים בנויים מהרי געש קדומים המכוסים בשוניות אלמוגים מאובנות ובשוניות בנות ימינו.
עקב כך המסלע של האיים הוא בעיקר בזלתי, עם שכבות של אבן גיר.
כל הארכיפלג של איי ונואטו הוא תוצאה של פעילות געשית וסייסמית, הוא ממוקם באזור שמוגדר על ידי גאולוגים בשם "חגורת האש של האוקיינוס השקט".
ונואטו מצויה באזור הפחתה בה שוקע הלוח הפסיפי מתחת ללוח האוסטרלי בקצב של כ-10 ס"מ בשנה.
התוצאה היא התפרצויות געשיות ורעידות אדמה תכופות היוצרות בעקבותיהן גלי צונאמי.
רעידות האדמה באזור הגיעו לעוצמה של 7.3 בסולם ריכטר, וגלי הצונאמי הגיעו למרחק של כשני ק"מ אל פני האי.
ב-13 במרץ 2015 פגעה באיים סופת הציקלון פאם וגרמה הרס נרחב.
זהו כנראה אסון הטבע החמור בתולדות ונואטו.
ב-8 בינואר 2023 פקדה את האזור רעידה בעוצמה של 7.2 בסולם ריכטר.
על פי ממצאים ארכאולוגיים, האיים היו מיושבים כבר לפני כ-3,300 שנה.
בנוסף לכך, עקב התקדמות היפנים במהלך המערכה באוקיינוס השקט הגיע כוח צבא אמריקאי גדול לאזור, נוסף לכוח מקומי שהוקם, מה שהוביל לשיפור בכל תחומי החיים באיים גם לאחר המלחמה.
המדינה עצמאית משנת 1980. בראש המדינה עומד נשיא עם זכויות חלקיות.
הנשיא נבחר על ידי בית הנבחרים למשך חמש שנות כהונה.
בבית הנבחרים ישנם 52 חברי פרלמנט, שנבחרים אחת לארבע שנים.
הכוחות הניידים של ונואטו, הצבא של המדינה, מבוסס על מתנדבים וכולל כ-300 אנשים.
תושבי האיים מתקיימים בעיקר מחקלאות (אוטרקית ברובה), דיג ומכירת זכויות דיג למדינות אחרות.
כ-65% מכוח העבודה עוסקים בחקלאות.
התעשייה מועטה, התיירות הנכנסת נאמדת ב-50 אלף תיירים בשנה (נכון ל-2007).
המדינה נמצאת בראש דירוג המדינות לפי מדד האושר העולמי לשנת 2006.
החל מאוקטובר 2017, הפכה ונואטו למדינה הראשונה בעולם שמאפשרת לקנות אזרחות תמורת ביטקוין, אחרי שהודיעה כי החלה לקבל תשלומים במטבע הדיגיטלי בתוכנית האזרוח של המדינה.
אוכלוסיית ונואטו מונה כ-308 אלף איש.
תוחלת החיים הממוצעת היא 75.1 שנים: 73 לגבר ו-77 לאישה.
קצב הריבוי הטבעי עומד על 1.63% לשנה, כאשר שיעור הפריון עומד על 3.6 צאצאים לאישה.
באיים מדוברות יותר ממאה שפות שונות.
השפה המקובלת היא ביסלמה, שפה קריאולית המורכבת ממילים במספר ניבים מקומיים, אנגלית ומעט צרפתית.
השפות הרשמיות הן ביסלמה, צרפתית ואנגלית הנהנות ממעמד זהה.
האוכלוסייה מורכבת מ-94% מלנזים, 4% צרפתים ובריטים, והשאר וייטנאמים, סינים, ופולינזים.
הדת העיקרית היא נצרות, על זרמיה השונים, בעיקר פרסביטריאנים, קתולים ואנגליקנים וכן מיעוט אדוונטיסטים של היום השביעי - נוצרים אשר נחים מעבודה בשבת, אינם אוכלים חזיר ותומכים בישראל.
ישנה תנועה של חסידי פולחן מטען באי טאנה.
חלק ניכר מהנוצרים באי משלבים באמונתם מוטיבים מהאמונות הילידיות הקודמות.
בשנת 2008 הוכרז מתחם צ'יף רוי מאטה כאתר מורשת עולמית.
תרבות ונואטו מושפעת מתרבויות שונות, תוצאה של הגירה ממדינות רבות.
ממשלת צרפת שומרת על קשרים הדוקים עם הקהילה הצרפתית במדינה באמצעות סיוע חינוכי וכלכלי ומפעילה נציגויות דיפלומטיות.
לעומת זאת הקהילה הבריטית קטנה יותר, ולמרות שהאנגלית היא שפה רשמית השפעתה התרבותית פחותה.
מערכת המשפט והחינוך במדינה עדיין שואבות השראה מהמודל הבריטי, אך מאז עצמאות ונואטו בריטניה צמצמה את נוכחותה וניתקה קשרים כלכליים רבים.
רוב הבריטים שהיו חלק מהקונדומיניום עזבו את האיים לאחר קבלת העצמאות.
ונואטו מפורסמת בזכות תושביה השמחים, ואף הוכתרה כ"מדינה השמחה בעולם" על ידי מגזין תיירות.
בנוסף, האזור התפרסם בזכות הר הגעש הפעיל יאסור, אחד הנגישים ביותר בעולם, הנמצא באי טאנה.
טקס מסורתי הנערך באי פנטקוסט מדי שנה בחודשים אפריל-מאי, הוליד את הרעיון לקפיצת הבאנג'י המפורסמת.
באיים צולמה העונה התשיעית של תכנית הריאליטי האמריקנית הישרדות.
נהר הוונדל הוא אחד מיובלי התמזה.
הנהר זורם בשטחה של העיר לונדון שבאנגליה.
נהר הוונדל נשפך לתמזה המערבית לנהר האפרה בגדתו הדרומית של נהר התמזה.
נהר הוונדל הוא ייחודי בין נהרות לונדון (למעט התמזה), בכך שאינו נהר תת-קרקעי, ולמעשה רובו זורם מעל הקרקע.
ונום היא להקת מטאל קיצוני בריטית משפיעה מאוד.
ונום גיבשה את המרכיבים של מה שנודע מאוחר יותר בתור ת'ראש מטאל, בלאק מטאל, ודת' מטאל, עם שני האלבומים הראשונים שלה, Welcome to Hell ו-Black Metal, שיצאו בסוף 1981 ו-1982, בהתאמה.
הביקורות לאלבומים אלו היו מעורבות, הלהקה שנחשבה למגלומנית ובעלת תדמית שטנית גרמה לקשיים בהתייחסות והיו שקטלגו אותה בתור אחת מלהקות הגל החדש של ההבי מטאל הבריטי.
לאחר עוד אלבום, ונום נקלעה למשבר כשהאלבום Possessed התקשה לשחזר את ההצלחה של האלבומים הראשונים.
כתוצאה מכך, מנטאס עזב והאלבום שוונום הקליטה בלעדיו התקשה להרים את הלהקה מהקרשים.
קרונוס עזב ולקח את המחליפים של מנטאס איתו, כשמנטאס חזר והקים ונום חדשה עם הסולן טוני דולן, שהוציאה כמה אלבומים שלא הצליחו ולא היה בהם כמעט שום דבר שדומה לוונום המקורית.
לאחר שורה ארוכה של אלבומי אוסף בשנות ה־90, קרונוס ומנטאס החליטו להתאחד והוציאו את Cast In Stone ושלוש שנים מאוחר יותר את מה שנחשב לאלבום הקאמבק שלהם, Ressurection, שנחשב לטוב ביותר של ונום מאז שלושת האלבומים הראשונים.
ב-2005 עבד קרונוס עם הגיטריסט החדש מיקוס על האלבום Metal Black שיצא ב-2006, ומנטאס ששוב נפרד מהלהקה פועל בשם "מנטאס 666".
קרונוס שר בפרויקט המטאל של דייב גרוהל - פרובוט ב־2004.
ונום הוא דמות בדיונית המופיעה בחוברות הקומיקס של ספיידרמן ביקום מארוול קומיקס.
הדמות הופיעה לראשונה בחוברת Amazing Spider-Man #299 ממאי 1988 ונוצרה על ידי דייוויד שולר, דייוויד מיצ'ליני, מייק זק וטוד מקפרלן.
הדמות משמשת כמעין אנטיתזה לספיידרמן בכל הקשור לכוחות על ולאופי.
במקור, ונום הוצג כנבל, אך עם הזמן דמותו השתנתה לאנטי-גיבור.
ונום הוא חייזר סימביוט איתו התמזגו מספר דמויות, כאשר הידועה מביניהן היא זו של אדוארד "אדי" ברוק.
ונום הוא תוצר של סימביוזה בין חייזר טפיל לבין הגוף המארח של אדי ברוק ומאוחר יותר של מאק גארגן, פלאש תומפסון ועוד רבים אחרים.
אויבו הבולט ביותר הוא קרנג' (קטל), הסימביוט הטפיל של הרוצח הסדרתי קליטוס קסדי.
דמותו של ונום מדורגת במקום 22 ברשימת מאה נבלי-העל הגדולים של כל הזמנים לפי אתר IGN, במקום ה-67 ברשימת מאה הנבלים הגדולים של כל הזמנים לפי מגזין ויזארד וכן במקום ה-33 ברשימת 50 דמויות הקומיקס הגדולות של כל הזמנים לפי מגזין אמפייר.
את דמותו של אדי ברוק/ונום בסרט "ספיידרמן 3" גילם השחקן טופר גרייס.
ב-2018 יצא לאקרנים הסרט "ונום" כחלק מיקום מארוול של סוני כאשר טום הארדי גילם את אדי ברוק/ונום, ושב לגלם דמות זו ב"ונום 2", בהופעת קמע ב"ספיידרמן: אין דרך הביתה" וב"ונום: הריקוד האחרון".
הסימביוט הוא צורת חיים חייזרית טפילית בעלת צורה נוזלית הנראית ככתם דיו או זפת.
כפי שנגזר משמו, הוא מתקיים על ידי ביצוע סימביוזה עם גוף פונדקאי מארח עליו הוא משתלט.
הסימביוט נקשר לראשונה אל ספיידרמן כאשר הלה קרע את תחפושתו הרגילה בעת קרבות בכוכב בשם "עולם מלחמה" (Battleworld), אשר נברא על ידי הישות הקוסמית "הביונדר" (Beyonder - האחד שמעבר).
ספיידרמן מצא עצם כדורי בצבע שחור וחשב אותו למייצר בגדים.
היצור אכן הפך לחליפה חדשה עבור הגיבור, אך בד בבד השתלט על גופו.
לסימביוט החייזרי עצמו מספר מארחים, בנוסף לונום, וביניהם נכללים קרנג', היבריד, סקרים, לאשר, פייג', אגוני, ריוט, סקורן, אנטי-ונום וטוקסין, אשר אדי ברוק הוא מארחו החדש.
הסימביוט השתלט על גופו ומוחו של פיטר פארקר, והוא הפך למעין ספיידרמן שחור וחזק יותר.
חליפתו השחירה וסמל העכביש הלבין.
כמו כן, החל ספיידרמן לצבור כוח רב יותר ולא היה זקוק למכשיר כדי לירות קורים.
החליפה אף נתנה לו את הכוח לשנות צורה.
גם אישיותו של פיטר פארקר עברה שינוי; הוא נהיה יותר קשוח, שחצן ועצבני.
לאחר התקף זעם בו כמעט הרג את אחד מאויביו, ריינו, החליט פארקר להיפטר מהסימביוט, אך כשל כשגילה שהסימביוט אינו רוצה לעזבו.
לבסוף הוא גילה את חולשתו: רעש חזק.
פארקר הלך לכנסייה נטושה והוציא את החייזר מגופו בעזרת צלצול פעמון כנסייה.
לרוע המזל, הסימביוט "נוזל" אל אדי ברוק, משתלט עליו ויוצר איחוד בין השניים הנקרא ונום שמנסה להרוג את ספיידרמן.
אדי ברוק היה כתב בעיתון הדיילי ביוגל בו עבד גם פיטר פארקר כצלם.
ברוק האשים את ספיידרמן בהריסת הקריירה העיתונאית שלו.
שנאתו הרבה לספיידרמן מושכת את הסימביוט החופשי אליו, השניים חוברים זה לזה וונום החדש נוצר.
במהלך העלילה ברוק משיל מעצמו את הסימביוט מספר פעמים ולעיתים אף עוזר לספיידרמן לנסות לחסלו.
בסופו של דבר, ברוק מגלה שהוא חולה בסרטן והסימביוט נוטש את גופו.
מאק גארגן הוא המארח השלישי של ונום לאחר שנטש את אדי ברוק (באירועים קודמים יותר מאק גארגן היה העקרב).
באירועים מאוחרים יותר ונום הצטרף לקבוצה בשם ת'נדרבולטס, שהונהגה על ידי נורמן אוסבורן (הגובלין הירוק).
ונדרליי לושמבורגו דה סילבה (בפורטוגזית: Vanderlei Luxemburgo da Silva; ) הוא מאמן כדורגל ברזילאי.
לושמבורגו, יליד נובה איגואסו, מדינת ריו דה ז'ניירו, מונה למאמן נבחרת ברזיל לאחר סיום מונדיאל 1998, אך לאחר הפסד ל באולימפיאדת סידני (2000) פוטר מאימון הנבחרת.
בתחילת שנת 2005 מונה לושמבורגו למאמנה של ריאל מדריד במקומו של המאמן הספרדי, חוסה אנטוניו קמאצ'ו.
לאחר הגעתו ניצחה ריאל בשבעה משחקים רצופים והייתה רחוקה ארבע נקודות בלבד מזכייה באליפות.
ריאל התחילה את עונת 2005/06 ברגל ימין, ולושמבורגו הציג מערך חדש – "ריבוע הקסם" (4-2-2-2), אך הקבוצה הציגה יכולת חלשה, בין השאר בשל פציעות רבות של כוכביה.
במהלך העונה הובסה ריאל על ידי ברצלונה באצטדיון סנטיאגו ברנבאו 3-0, ומעט לאחר מכן פוטר לושמבורגו מאימון הקבוצה.
בשנת 2011, הוביל את פלמנגו הברזילאית לזכייה ללא הפסדים באליפות ריו דה ז'ניירו.
ב-30 ביולי 2013 חתם בפלומיננסה.
ונה קונטרקטה (vena contracta) היא תופעה הקיימת כאשר יש אביזרים בזרימה של הצרה או הרחבה בצינור.
אביזרים אלו גורמים להפסדי עומד עקב מעבר חד בצינור מאזור רחב לצר או להפך.
הקטנת שטח החתך של הצינור מקטינה את שטח החתך של הזורם, שטח החתך הזורם הזה ממשיך לקטון כתוצאה מכוחות האינרציה של הזורם.
הנקודה בה שטח חתך הזורם היא הקטנה ביותר נקראת ונה קונטרקטה ובה מהירות הזורם היא הגבוהה ביותר.
כתוצאה מההצרה ועקב העובדה שלאחר ההצרה יש מרווח בין הזורם לבין דפנות הצינור, נוצרים אזורים בהם מתפתחות מערבולות במקום זרימה תקינה של הזורם.
לאחר נקודה זו שטח חתך הזורם גדל שוב עד שהוא משתווה לשטח חתך הצינור.
לאחר ההצרה יורד הלחץ בצינור עד לערך מינימלי בנקודת הוונה קונטרקטה ולאחר מכן עולה שוב עד לערך הקטן מלחץ הכניסה.
מפל הלחץ גדל ככל שמתרחקים מההצרה עד לערך מקסימלי בוונה קונטרקטה לאחר מכן מפל הלחץ קטן באופן מתון עד לנקודה מסוימת.
בעת מעבר הזורם לצינור בעל קוטר גדול יותר נוצרות מערבולות בצינור הרחב מפני שהנוזל אינו ממלא את שטח החתך באופן מיידי.
עם ההתקדמות בצינור שטח החתך של הזורם משתווה לזה של הצינור, המערבולות נעלמות והזרימה מתאזנת עד למצב של זרימה מפותחת.
בשל ההרחבה הפתאומית נוצר באזור המערבולות תת לחץ בצינור, דבר הגורם לשנות כיוון באופן רגעי.
הלחץ בכיוון ההפוך יגיע לערך מינימלי בנקודה מסוימת ומנקודה זו ואילך הזרימה תתגבר על תת-הלחץ והזרימה תשוב למצב של זרימה מפותחת.
וַנדרווֹרט (מגרמנית: Wanderwort, ריבוי: Wanderwörter, וַנדֶרְוֶרטֶר), או מילה תועה, היא מילה שקיימת בשפות ובתרבויות רבות עד שקשה לבסס את האטימולוגיה שלה או אף את השפה שבה נולדה במקור.
התפשטות המילה היא לרוב תוצאה של מסחר, וישנן מילים תועות שניתן להצביע על התפשטותן במסגרת המסחר בין ארצות הים התיכון בתקופת הברונזה.
למעשה, ניתן לראות במילים תועות סוג מיוחד של מילים שאולות.
דוגמאות אופייניות למילים תועות ששומרות על משמעותן המקורית בעברית הן "מנטה", "כמון" ו"סוכר".
הן משתייכות לקבוצת מילים המציינות חומרים (בעיקר רכיבי תיבול) שנסחרו באופן אינטנסיבי וברחבי העולם, ומקורן אינו ברור לחלוטין.
יש מילים תועות הקשורות להתפשטות הכתב; דוגמה לכך היא המילה השומרית musar; המילה התגלגלה לאכדית בצורה musarum – דוקומנט, חותם – והושאלה ככל הנראה לפרוטו-הודו-איראנית mudra (באיראנית אמצעית: muhr, בסנסקריט: mudrā).
דוגמה למילה תועה עתיקה עוד יותר, שסבורים כי תעתה עוד בתקופת האבן החדשה, היא המילה השומרית balag, המציינת 'גרזן'; המילה התגלגלה לאכדית (pilaku) ולפרוטו-הודו-אירופית (pelek'u).
ונדרליי קורדיירו ג'ה לימה (בפורטוגזית: Vanderlei Cordeiro de Lima; נולד ב-11 באוגוסט 1969) הוא רץ מרתון ברזילאי, זוכה מדליית הארד באולימפיאדת אתונה (2004).
הדליק את הלפיד האולימפי באולימפיאדת ריו דה ז'ניירו.
דה לימה נולד בקרוזיירו דו אואסטה שבמדינת פרנה בדרום ברזיל.
הוא גדל במשפחה ענייה שעסקה בחקלאות, ומגיל 8 סייע בפרנסתה.
בשנות ה-90 החל להתחרות בריצות בינוניות וארוכות, אך בסופו של דבר התמקד בריצת המרתון.
את שיאו האישי, 2:08:31 שעות, קבע ב-1998. להישג המשמעותי הראשון בזירה הבינלאומית הגיע דה לימה ב-1999, אז זכה במדליית הזהב במשחקים הפאן-אמריקאיים שנערכו בוויניפג.
הוא שמר על תוארו גם במשחקים שנערכו בסנטו דומינגו ב-2003.
באולימפיאדת אתונה (2004) היה דה לימה קרוב להיות הברזילאי הראשון בהיסטוריה שזוכה במדליית הזהב בריצת המרתון האולימפית.
בקילומטר ה-35 הוביל בכ-30 שניות על פני מתחריו, כשלפתע התפרץ לעברו קורנליוס הוראן, כומר אירי שכבר ביצע לפני כן פרובוקציות באירועי ספורט שונים.
התקרית התרחשה במשך 10 שניות בלבד, אך דה לימה איבד את הקצב ואת המומנטום, ומתחריו, האיטלקי סטפנו בלדיני והאמריקאי מב קפלזיגי חלפו על פניו והוא סיים במקום השלישי.
איגוד האתלטיקה הברזילאי ערער על התוצאות, אך ערעורו נדחה.
תחת זאת, העניק לו הוועד האולימפי הבינלאומי את מדליית פייר דה קוברטן, המוענקת לספורטאים שגילו רוח ספורטיבית יוצאת דופן.
בשנת 2005 הציע כדורעפן החופים עמנואל רגו, שזכה במדליית זהב באתונה, להעניק את המדליה בה זכה לדה לימה, אך זה סירב.
דה לימה הודיע על פרישתו ב-31 בדצמבר 2008, מיד לאחר מרוץ סאו סילבסטרה המסורתי שנערך מדי שנה בסאו פאולו לרגל חג הסילבסטר.
בטקס הפתיחה של אולימפיאדת ריו דה ז'ניירו (2016) שנערך ב-5 באוגוסט 2016 התכבד דה לימה בהדלקת הלפיד האולימפי.
ונדל מרדית' סטנלי היה ביוכימאי ווירולוג אמריקאי, זוכה פרס נובל לכימיה לשנת 1946 (במשותף עם ג'ון הווארד נורתרופ ולצד ג'יימס בטשלר סאמנר), "על הכנת אנזימים וחלבוני נגיפים בצורה טהורה".
סטנלי נולד באינדיאנה, וקיבל תואר ראשון בכימיה ב-1926 מקולג' בריצ'מונד, שבאינדיאנה.
לאחר מכן למד באוניברסיטת אילינוי באורבנה-שמפיין, שם קיבל ב-1929 דוקטורט בכימיה.
מאוחר יותר כתב ספר בשם: "כימיה: דבר יפה" (Chemistry: A Beautiful Thing).
כחבר המועצה הלאומית למחקר ביצע באופן זמני עבודה אקדמית, יחד עם היינריך אוטו וילנד במינכן.
הוא חזר לארצות הברית בשנת 1931. מאוחר יותר בשנת 1948 הוא הפך פרופסור לביוכימיה באוניברסיטת קליפורניה בברקלי וכן ראש המכון לווירולוגיה באוניברסיטה.
בשנים 1948–1953 היה לראש המחלקה לביוכימיה וב-1958 היה לפרופסור לווירולוגיה ולראש מחלקה זו.
מחקריו על וירוס מוזאיקת הטבק הוביל לבידוד של נוקלאופרוטאין, אשר משחק תפקיד חשוב בפעילות של הווירוס.
מחקרי מאוחרים יותר שלו עסקו במחקר ובפיתוח של חיסון נגד השפעת.
סטנלי כתב מעל 150 מאמרים על וירוסים.
הוא זכה בפרס נובל לכימיה בשנת 1946 על הכנת אנזימים וחלבוני נגיפים בצורה טהורה ביחד עם ג'ון הווארד נורתרופ.
כמו כן הוא זכה בעוד פרסים כמו פרס סקוט, פרס הישג מדעי של AMA ובמדליית בנג'מין פרנקלין, וכן בתוארי דוקטור לשם כבוד מטעם אוניברסיטאות ברחבי העולם: הרווארד, ייל, פרינסטון ואוניברסיטת פריז.
על שמו קרויים אולמות באוניברסיטת אילינוי ובאוניברסיטת ברקלי.
התחתן עם מריאן סטייפלס בשנת 1929 ונולדו להם שלוש בנות ובן אחד.
ונואטו משתתפת במשחקים האולימפיים מאז אולימפיאדת סיאול (1988).
למשחקים בהם השתתפה שלחה ספורטאים בודדים, שהתחרו בעיקר באתלטיקה, אך לעיתים גם באגרוף, ג'ודו, חתירה, טניס שולחן וקשתות.
איש מהם לא רשם הישגים משמעותיים.
במשחקי החורף לא השתתפה ונואטו מעולם.
ונואטו השתתפה לראשונה ב בסידני (2000), כששלחה שני ספורטאים להתחרות במשחקים.
במשחקי החורף לא נטלה ונואטו חלק מעולם.
אל המשחקים הפאראלימפים שנערכו בסידני בשנת 2000 שלחה ונואטו שני ספורטאים, גבר ואישה, שהתחרו במקצועות הטלת הכידון.
לאחר שנעדרה מהמשחקים הפאראלימפיים אתונה (2004), שבה ונאוטו ושלחה מרים כוח אל המשחקים הפאראלימפיים בייג'ינג (2008).
הספורטאים הנכים אותם שלחה ונואטו מעולם לא זכו במדליה פאראלימפית, ולא הגיעו להישגים ספורטיביים משמעותיים.
ונדל סאבאג' הוא דמות בדיונית של נבל-על המופיעה בחוברות הקומיקס ביקום DC קומיקס.
הדמות הופיעה לראשונה בחוברת Green Lantern #10 מדצמבר 1944, והיא נוצרה על ידי הכותב אלפרד בסטר והמאייר מרטין נודל.
ונדל סאבאג' הוא בן אלמוות, אשר זעם על האנושות והדביק אותה בפשע ואלימות מאז ימי ההיסטוריה הקדומה.
הוא טקטיקן גאון בעל תושייה רבה, והוכיח את עצמו כנבל-העל העיקש ביותר ביקום DC, אשר לחם במרבית גיבורי-העל במשך ההיסטוריה.
הוא נולד כאיש מערות ומנהיג שבט הדמים בשליש האחרון של תקופת האבן הקדומה, ורחץ ברדיואקטיביות של מטאוריט מסתורי שהעניק לו אינטלקט גבוה מאוד וחיי נצח.
לפי מחקריו של לקס לות'ר, ונדל סאבאג' הוא הקניבל הראשון שאי פעם תועד.
בהמשכיות שלפני המשבר בעולמות האינסופיים, ונדל סאבאג' היה תושב ארץ-2, אולם לפני אלפי שנים התוודע לקיומה של חברת הצדק של אמריקה ולקיומה של ארץ-1. ונדל סאבאג' הטביע את חותמו הראשון בהיסטוריה כאשר השמיד את הממלכה התת-ימית אטלנטיס בעזרת קבוצה לה קרא "אילומינטי" ועמד בראשה.
הוא טען כי מלך על הציוויליזציה האנושית תחת שמות רבים כמו אלכסנדר הגדול, יוליוס קיסר, גינגיס חאן, שחור הזקן, ולאד המשפד וג'ק המרטש.
כאשר החליט לעבוד מאחורי הקלעים, הוא פעל במרוצת שנות ההיסטוריה לצד אישים כאיריק האדום, ויליאם הכובש, נפוליאון בונפרטה, אוטו פון ביסמרק, ראס-אל-גול ואדולף היטלר.
הוא אף הוביל את הארמדה הספרדית בניסיון לכבוש את אנגליה (מה שמרמז כי היה גם אלונסו פרס דה גוסמאן אי סוטומאיור, הדוכס השביעי ממדינה-סידוניה).
דמותו של ונדל סאבאג' מדורגת במקום ה-36 ברשימת מאה נבלי-העל הגדולים של כל הזמנים, לפי אתר IGN.
את דמותו בסדרות יקום החץ מגלם השחקן קספר קרמפ.
וַנְדָל הייתה מכלית-נהר שתוכננה על ידי קרל הָגֶלִין וג'ון ג'ונסון עבור חברת הנפט ברנובל (Branobel).
"ונדל" הרוסית ו"פֶּטִיט-פְּיֶיר" הצרפתית (Petite-Pierre), שהושקו ב-1903, הן אוניות הדיזל הראשונות בעולם.
המקורות חלוקים בשאלה מי מן השתיים היא החלוצה.
"ונדל", מכל מקום, הייתה האונייה הראשונה בעולם שצוידה בהנע דיזל-חשמלי.
בעשור האחרון של המאה ה-19 חיפשה תעשיית הנפט אחר מנוע-נפט חסכוני.
את הפתרון מצא המהנדס הגרמני רודולף דיזל, אשר מכר את המצאתו לברוני הנפט ברחבי העולם.
בפברואר 1898 העניק דיזל רישיונות בלעדיים לבניית מנועיו בשוודיה וברוסיה לאמנואל נובל, בן למשפחת נובל.
הרישיון עלה לנובל 800,000 מארק במזומן ובמניות של חברת מנועי הדיזל הרוסית שהקים לצורך זה.
מפעל המנועים בסנקט פטרבורג נחל הצלחה מיידית; הוא החל בונה משאבות מונעות על ידי מנועי דיזל להולכת נפט בצינורות, ועד מהרה חדר לשוק הכללי והחל משווק מנועים להנעת טחנות קמח.
המפעל בנה בשעתו מספר מנועים רב יותר מכל מפעל אחר בעולם.
ב-1903 הציע קרל הגלין, "מבעלי הניסיון בוולגה ואיש בעל חזון", לצייד את ארבות הנהר במנועי דיזל.
הוא ראה בעיני רוחו שילוח ישיר של נפט דרך הנתיב בן 1,800 המיילים ממורד הוולגה אל סנקט פטרבורג ופינלנד.
תעלות השיט מהוולגה אל הים הבלטי התאימו לארבות קטנות יחסית, ואלה הונעו על ידי מנועי קיטור בזבזניים.
מנוע הדיזל נראה אפוא כבחירה הטבעית.
הגלין האמין, כי ניתן להפוך את כיוון הסיבוב של המדחף ולשלוט על מהירותו באמצעות הנע חשמלי, וחתם על חוזה עם החברה השוודית ASEA (Allmänna Svenska Elektriska Aktiebolaget) כדי שתבדוק את היתכנותה של מערכת הנעה חשמלית.
אחר כך גייס הגלין את שירותיו של הארכיטקט הימי ג'ון ג'ונסון מגטבורג כדי שיתכנן את האונייה.
ג'ונסון הציב את מנועי הדיזל והגנרטורים החשמליים באמצעית האונייה, ואת המנועים החשמליים בירכתיה, והם סובבו את המדחפים ישירות.
הספנות (מכלי המטען) היו מופרדות זו מזו על ידי מחיצות אורכיות (ולא על ידי מחיצות רוחביות, כמקובל), מאפיין מבני שנפוץ אחר כך למכליות אוקייניות.
מערכת ההנעה של האונייה (3 מנועים בהספק 120 כוחות סוס כל אחד) נבנתה בשוודיה על ידי החברות Aktiebolaget Diesels Motorer ו-ASEA.
כל אחד מהמנועים היה בעל 3 צילינדרים בקוטר 290 מ"מ, אורך מהלך של 430 מ"מ ומהירות סיבוב קבועה של 240 סיבובים לדקה.
המנוע החשמלי, שנשלט על ידי ידית דומה לזו שבחשמלית, שינה את מהירות המדחף מ-30 עד 300 סיבובים לדקה.
גוף האונייה נבנה במספנת סורמובו בניז'ני נובגורוד ונגרר אל סנקט פטרבורג להשלמת ההצטיידות והבנייה.
אורכה של האונייה היה 244.5 רגל, רוחבה 31.75 רגל והשוקע 8 רגל, והיא הותאמה במיוחד לתעלות ונתיבי השיט מהוולגה אל הים הבלטי.
לאונייה הוענק השם "ונדל", והיא החלה בהפלגות מסחריות באביב 1903. היא ניזוקה בתאונה בהפלגת הבכורה שלה, תוקנה והוסיפה לשרת בנהר הוולגה עוד עשר שנים.
"סרמט" (Sarmat) הגדולה יותר, בעלת ארבעה מנועים בהספק 180 כוחות סוס כל אחד, הושקה בקיץ שנת 1904. שלא כמו "ונדל", מנועיה של "סרמט" שולבו ישירות אל המדחפים, וכך חסכו 15% מהספק המנוע שהלך לאיבוד בהנע החשמלי.
"סרמט" פעלה עד 1923; גוות האונייה הייתה רתוקה בניז'ני נובגורוד עד שנות ה-70 של המאה הקודמת.
האוניות החדשות עוררו את עניין הציבור ואנשי המקצוע והביאו הזמנות חדשות.
המפעל התרחב והעסיק כעת למעלה מאלף איש, אבל הצמיחה עוררה מחלוקות בקרב ההנהלה.
רולף נובל, לודוויג נובל הבן והגלין היו חלוקים עם אמנואל בשאלת עתידן של אוניות המנוע.
הצעת הגלין להסב את צי ספינות הקיטור למנועי דיזל נדחתה על ידי אמנואל.
הגלין התפטר וקיבל את משרת הקונסול הכללי של שוודיה בסנקט פטרבורג.
ב-1907 תכננו הגלין וג'ונסון מכלית בת 4,500 טונות, ושוב דחה אמנואל נובל את ההצעה.
השניים מכרו את תוכניותיהם לאחים מרקולייב מקולומנה, אשר בנו על פיהן ב-1908 את מכלית הדיזל האוקיינית הראשונה בעולם, "מיסל".
אירוע זה שכנע סוף סוף את אמנואל לאפשר להגלין לחדש את צי האוניות של החברה, שגדל והגיע ב-1915 ל-315 כלי שיט.
ונדל אדווארד פירס הוא שחקן אמריקאי.
מוכר בזכות תפקידו בתור הבלש באנק מורלנד בסדרה "הסמויה" ובזכות תפקידיו בסדרות "טרמיי", "המופע של מייקל ג'יי פוקס" ו-"suits".
פירס נולד בניו אורלינס, לואיזיאנה, ארצות הברית.
בנם של מורה ושל מהנדס תחזוקה צבאי בתקופת מלחמת העולם השנייה.
גדל בשכונת פונצ'רטיין פארק שנחרבה בהוריקן קתרינה וסיים בהצטיינות את לימודיו למד ב"מרכז ניו אורלינס לאומנויות".
פירס הוא בוגר "בית הספר ג'וליארד" עם תואר באומנויות.
פירס החל את דרכו כשחקן קולנוע משני בראשית שנות ה-90 בדרמה הביוגרפית של ספייק לי "מלקולם אקס" בתפקיד בן תומאס, בדרמה הקומית "זה יכול לקרות גם לך" בתפקיד בו ויליאמס ובסרט המלחמה של בריאן דה פלמה "חטאי מלחמה".
פירס זכה לחשיפה משמעותית בפעם הראשונה בתחילת שנות ה-2000 בזכות סדרת הפשע "הסמויה" בה שיחק במשך כל העונות בתפקיד בלש מחלק הרצח באנק מורלנד, על משחקו המשכנע בסדרה הועמד פירס למספר פרסים.
לצד הצלחתו ככוכב הסמוייה שיחק פירס גם במיוזיקלים "מקהלה בירושה" ו"ריי".
יוצר "הסמויה" דייוויד סיימון לקח את פירס בשנת 2010 לסדרת הדרמה המוערכת שיצר "טרמיי".
פירס שיחק במשך 3 עונות בתפקיד נגן הטרומבון אנתוני בטיסט וזכה לביקורות מהללות ולמספר רב של מועמדויות לפרסים.
ב-2012 השתתף פירס בתפקיד קטן בסרט "דמדומים 4: שחר מפציע - חלק 2 " בתור עורך הדין ג'יי ג'נקס.
ב-2013 הועמד פירס לפרס אינדפנדנט ספיריט להופעה הטובה ביותר בתפקיד ראשי על משחקו בדרמה העצמאית "ארבעה".
באותה שנה השתתף פירס גם בסרט הפעולה "פארקר" בתפקיד הגנב קרלסון ובסיטקום "המופע של מייקל ג'יי פוקס" בתפקיד האריס גרין הבוס וחברו של מייקל הנרי (מייקל ג'יי פוקס).
בין השנים 2013–2016 שיחק בסדרה "Suits" בתפקיד אביה של רייצ'ל זיין.
בשנת 2014 שיחק בדרמה ההיסטורית "סלמה" של אווה דוברני בתפקיד פעיל זכויות האזרח, הורסיאה ויליאמס.
החל משנת 2018 מגלם את ג'יימס גריר בסדרה "ג'ק ראיין".
שיחק גם בסיטקום "הזוג המוזר" לצד מת'יו פרי.
במאי 2016 נעצר פירס באטלנטה בחשד למעורבות בקטטה.
במרץ 2024 לוהק לגלם את פרי וייט בסרט האתחול סופרמן בבימויו של ג'יימס גאן, במסגרת האתחול מחדש ליקום DC.
עזרה בחיים (2007) – סרט טלוויזיה
בית הכאב של טיילר פרי (2008)
ונדל לואיס וילקי (נולד כלואיס ונדל וילקי, ; 18 בפברואר 1892 - 8 באוקטובר 1944) היה עורך דין ואיש עסקים אמריקני, ומועמדה של המפלגה הרפובליקנית לתפקיד נשיא ארצות הברית ב-1940. וילקי משך צירים רבים בוועידה הרפובליקנית הלאומית בתור תומך בהתערבות בינלאומית.
אף על פי שארצות הברית נותרה נייטרלית לפני המתקפה על פרל הארבור, תמך במעורבות גדולה יותר במלחמת העולם השנייה ובעזרה לבעלות הברית ובייחוד לבריטניה.
יריבו הדמוקרט, הנשיא פרנקלין דלאנו רוזוולט, ניצח בבחירות עם 55% מהקולות וניצחון גדול בחבר האלקטורים.
וילקי נולד באינדיאנה ב-1892. שני הוריו היו עורכי דין וגם הוא הפך לכזה.
הוא שירת במהלך מלחמת העולם הראשונה אבל לא נשלח לצרפת עד לסיומה של המלחמה, ולא נלחם.
הוא השתקע באוהיו, ולאחר מכן הקים משרד לעריכת דין.
רוב עבודתו הייתה בייצוג חברות חשמל פרטיות, וב-1929 הוא הפך לחבר במועצה של חברת חשמל פרטית בניו יורק סיטי.
הוא התקדם במהירות והפך לנשיא החברה ב-1933. מיד לאחר מכן הושבע רוזוולט לנשיאות, והכריז על תוכניתו להקמת רשות עמק טנסי שתספק חשמל בזול ותתחרה מול חברתו של וילקי.
בין 1933 ל-1939, התנגד וילקי לפרויקט בפני הקונגרס, בית המשפט והציבור.
הוא לא הצליח למנוע את הקמת הרשות, אולם מכר את חברתו במחיר טוב וזכה להערכה ציבורית.
הוא היה פעיל במפלגה הדמוקרטית, אולם עבר למפלגה הרפובליקנית בסוף 1939. הוא לא רץ בבחירות המקדימות של 1940, אולם נחשב למועמד מקובל במקרה שהוועידה תהיה מפולגת.
הוא זכה לתמיכה מצירים לא מחויבים, ותומכיו הצעירים קידמו את מועמדותו.
כשכוחותיו הגרמניים של אדולף היטלר השתלטו על מערב אירופה ב-1940, רפובליקנים רבים התנגדו לבחירת מועמד בדלן כתומאס דיואי, והעדיפו את וילקי, שנבחר בסיבוב השישי כשגבר על הסנאטור רוברט טאפט.
תמיכתו של וילקי בסיוע לבריטניה הפכה לגורם מרכזי במהלך מסע הבחירות, והוא גם תמך בנשיא רוזוולט כשזה גייס חיילים.
שני המועמדים הפכו ליותר בדלניים עם סיום המירוץ.
רוזוולט נבחר לכהונה שלישית (תקדים היסטורי) וזכה ב-38 מתוך 48 מדינות.
לאחר מערכת הבחירות נשלח וילקי לאירופה כשגריר מטעמו של רוזוולט, ותמך בו.
שמרנים רבים התנגדו אליו, בעיקר כשהחל לתמוך בליברליזם ובמעורבות בינלאומית.
וילקי ניסה להיבחר שוב ב-1944, אולם לאחר כישלון בבחירות בוויסקונסין באפריל, פרש.
הוא ורוזוולט שוחחו על יצירת מפלגה ליברלית לאחר המלחמה, אולם מותו של וילקי באוקטובר 1944 מנע זאת.
וילקי זכור בשל הגיבוי שנתן לרוזוולט ב-1940, שאפשר לו לסייע לבריטניה במהלך המשבר של זו האחרונה.
נעורים, לימודיו ושירותו במלחמת העולם הראשונה
לואיס ונדל וילקי נולד באלווד, אינדיאנה, ב-18 בפברואר 1892, בן להנרייטה לבית טריש ולהרמן פרנסיס וילקי.
שני הוריו היו עורכי דין, ואמו הייתה אחת מעורכות הדין הראשונות באינדיאנה.
אביו נולד בגרמניה ואמו נולדה באינדיאנה להורים גרמנים.
שני הסבים שלו לקחו חלק במרידות אביב העמים בגרמניה.
משפחת טריש התיישבה בקנזס, אולם בגלל חברותם בתנועה לביטול העבדות, עברו לאינדיאנה לאחר פתיחת הטריטוריה לעבדות באמצע שנות החמישים.
וילקי היה הרביעי מתוך שישה ילדים, ולמד לנאום בוויכוחים מסביב לשולחן האוכל.
אף על פי ששמו היה לואיס, וילקי היה מוכר מאז ילדותו בשמו השני.
הרמן וילקי, שהיגר לארצות הברית מממלכת פרוסיה עם הוריו בגיל ארבע, היה מעורב בפוליטיקה הפרוגרסיבית, וב-1896 לקח את ילדיו לשמוע את נאומו של המועמד הדמוקרטי לנשיאות, ויליאם ג'נינגס ברייאן.
משפחת וילקי נלחמה ברחובות מול הנערים הרפובליקנים, אולם על אף שהם ניצחו, ברייאן לא הצליח לנצח.
הוא הובס בידי מושל אוהיו לשעבר, ויליאם מקינלי.
ברייאן רץ לנשיאות שוב ב-1900, ונשאר ללון לילה אחד בביתה של המשפחה.
הוא הפך לגיבור של ונדל.
כשווילקי היה בן ארבע-עשרה, נרשם לבית הספר התיכון.
הוריו דאגו בנוגע למחסור במשמעת, ושלחו אותו לאקדמיה צבאית בקיץ.
וילקי זרח כתלמיד, ולאחר ניסיון כושל להצטרף לנבחרת הפוטבול (אחיו היה מתאבק שהגיע לאולימפיאדה), הצטרף וילקי אל נבחרת הדיונים.
הוא הפך לנשיא הכיתה בשנתו האחרונה.
במהלך חופשותיו מבית הספר, הוא עבד, לעיתים קרובות הרחק מביתו.
ב-1909, בגיל שבע-עשרה, נסע מאברדין שבדרום דקוטה אל הפארק הלאומי ילוסטון.
באלווד, אביו ייצג פועלים שובתים במפעל הבדיל המקומי, ובאוגוסט נסע עם ונדל לשיקגו בניסיון לשכנע את עורך הדין הליברלי קלרנס דרו להשתתף במשפט.
דרו נקב במחיר גבוה מדי בשביל איגוד העובדים.
דרו טען בפני ונדל שאין פסול בלקבל פיצוי הולם על תמיכה בצד במשפט.
לאחר סיום לימודיו בתיכון אלווד בינואר 1910, הצטרף וילקי אל אוניברסיטת אינדיאנה בלומינגטון שבבלומינגטון.
הוא הפך למורד, קרא את כתביו של קרל מרקס והגיש עצומה לפתיחת קורס על סוציאליזם.
בנוסף התערב בפוליטיקה באוניברסיטה, ולא הצליח להיבחר למועצת הסטודנטים.
ביוני 1913 סיים את לימודיו, וכדי להרוויח כסף ללימודי משפטים, לימד היסטוריה בבית ספר תיכון, אימן אנשים בתורת הנאום ואימן גם נבחרות ספורט.
בנובמבר 1914, עזב את עבודתו כדי להיות אסיסטנט במעבדה בפוארטו ריקו.
כשחזה בעובדים המנוצלים שם, התחזקה תמיכתו בצדק חברתי.
וילקי נרשם לבית הספר למשפטים באינדיאנה בסוף 1915. הוא היה תלמיד מצטיין, וסיים בהצטיינות ב-1916. בטקס הסיום, כשחברי בית המשפט העליון במדינה נכחו, הוא נאם נאום ביקורתי כלפי בית הספר שלו.
לאחר ניסיון למנוע את מענק התואר שלו, התואר הוענק לו כעבור יומיים.
וילקי הצטרף לחברת עריכת הדין של הוריו, אולם התנדב לצבא ארצות הברית ב-2 באפריל 1917, ביום בו ביקש הנשיא וודרו וילסון מהקונגרס להכריז מלחמה כנגד גרמניה.
רשם בלשכת הגיוס החליף בין שני שמותיו הראשונים.
כיוון שווילקי לא רצה להתעסק עם הביורוקרטיה ולשנות זאת, הוא המשיך להיקרא בשם ונדל לואיס וילקי.
הוא היה סגן ראשון, ונשלח ללימודי ארטילריה, וכך לא הגיע לצרפת עד לספטמבר 1918. בינואר, נישא לאדית' ווילק, ספרנית מראשוויל, אינדיאנה.
לזוג היה בן אחד, פיליפ.
המלחמה הסתיימה לפני שווילקי הגיע לחזית, ואת רוב זמנו השקיע בייצוג חיילים שחמקו מהמחנה הצבאי אל פריז.
הומלץ לקדמו לתפקיד סרן, אולם הוא שוחרר ב-1919.
לאחר שחרורו מהצבא, חזר וילקי אל אלווד.
הוא שקל לרוץ לקונגרס כדמוקרט, אולם המחוז שלו היה רפובליקני מדי, והיה עדיף שיעבור לאזור עירוני יותר.
הרמן וילקי רצה שבניו יצטרפו אל חברת עריכת הדין שלו, אולם הנרייטה התנגדה בטענה שההזדמנויות באלווד מוגבלות עבור בניה.
ב-1919, עבר וילקי לעבוד בחברת גומי באקרון, אוהיו, כראש המחלקה המשפטית שייעצה לעובדים על צוואות.
בעצת אשתו, הוא עזב למשרד עריכת דין.
לאחר שהבוס שלו הציע להכפיל את משכורתו כדי להשאיר אותו בעבודה, טען בפניו שלעולם לא יצליח כדמוקרט.
וילקי הפך לפעיל במפלגה הדמוקרטית המקומית, והציג את המועמד הנשיאותי, מושל אוהיו ג'יימס קוקס, כשזה בא לעיר ב-1920. הוא היה ציר בוועידה הדמוקרטית הלאומית של 1924, ותמך במושל ניו יורק אל סמית' במהלך 103 סיבובי ההצבעה, עד שזכה במועמדות חבר הקונגרס לשעבר ממערב וירג'יניה, ג'ון ויליאם דייוויס.
בנוסף לכך, לחם וילקי מול הקו קלוקס קלאן, שהתחזק במדינה ובמפלגה הדמוקרטית, אולם הוא לא הצליח לכלול במצע המפלגה סעיף נגד הקלאן.
הוא תמך במצע שיתמוך בהצטרפות לחבר הלאומים.
ב-1925, הצליח לסלק חברי קלאן ממועצת בית הספר המקומית.
לאחר עזיבת חברת הגומי, הצטרף וילקי למשרד עורכי דין מקומי, שייצג חברות רבות.
אף על פי שהפך במהירות לעורך דין מוביל, הוא נודע בעיקר בשל ייצוג החברות הגדולות.
ב-1925, הפך לנשיא איגוד עורכי הדין המקומי.
ב-1929, אחד מהארגונים שאותו ייצג, Commonwealth & Southern Corporation שסיפק חשמל לדרום מדינת ניו יורק (C&S), הציע לו משכורת של 36,000 דולר לשנה כדי להיות יועץ שלהם.
וילקי קיבל את העבודה ועבר לניו יורק.
וילקי עבר עם אדית' לניו יורק באוקטובר 1929, כמה שבועות לפני יום חמישי השחור, ומצא דירה ליד הסנטרל פארק.
אף על פי שהתקשה בהתחלה להסתגל לעיר, הוא החל לאהוב אותה, הלך להצגות בתיאטראות ברודוויי וקרא עשרה עיתונים בכל יום.
וילקי החל להתרחק מאשתו, איתה היה לו מעט במשותף, בשנות השלושים.
היה לו רומן עם אשת חברה בשם איריטה ואן דורן, עורכת הניו יורק טריביון, שהציגה אותו בפני אנשי החברה הגבוהה.
הרומן היה ידוע לעיתונאים בזמן מסע הבחירות ב-1940 ולא פורסם.
וילקי הצליח לפלס את דרכו מעלה ב-C&S.
הוא עבד מחוץ לניו יורק סיטי, ועסק בתיקים חשובים.
ב-1929 התמזגו 165 חברות אל תוך C&S והפכו אותה לחברת החשמל הגדולה במדינה.
וילקי הצעיר נחשב ליורש ודאי לתפקיד הנשיא, ומונה לנשיאות החברה בינואר 1933.
וילקי שמר על עניין בפוליטיקה, והיה ציר בוועידה הדמוקרטית הלאומית ב-1932. היה ידוע שהמועמד הדמוקרטי יהיה בעל סיכויים מצוינים לנצח בבחירות, כיוון שהנשיא הרברט הובר הואשם בגרימה לשפל הגדול.
המועמדים המרכזיים היו סמית' (המועמד מ-1928), יורשו בתפקיד מושל ניו יורק, פרנקלין דלאנו רוזוולט, יושב ראש בית הנבחרים של ארצות הברית, ג'ון גארנר, ומזכיר המלחמה לשעבר, ניוטון בייקר.
וילקי תמך בבייקר, וניהל את מסע הבחירות שלו.
בגלל הצורך להשיג רוב של שני שלישים מהצירים להשגת המועמדות, וילקי ואחרים ניסו לגרור את הוועידה בתקווה שזאת תבחר לבסוף בבייקר.
רוזוולט היה מוכן לתמוך בבייקר במקרה של שוויון, אולם בסיבוב הרביעי רוזוולט נבחר בעצמו.
וילקי המאוכזב תמך ברוזוולט, ותרם 150 דולרים למסע הבחירות המוצלח שלו.
קצת לאחר שנכנס לתפקיד, הציע הנשיא רוזוולט חקיקה שיצרה את רשות עמק טנסי, סוכנות ממשלתית עם השפעה רחבה שהבטיחה למנוע שיטפונות ולספק חשמל זול לאזור עמק טנסי העני.
הרשות התחרתה בחברות חשמל פרטיות, כולל ב-C&S ובשלוחותיה.
וילקי הופיע בפני הוועדה לנושאים צבאיים בסנאט ב-14 באפריל 1933. הוא אישר את הרעיונות לפיתוח עמק טנסי, אולם הרגיש שיש להגביל את תפקיד הממשלה למכירת החשמל שייווצר בעזרת הסכרים.
אף על פי שבית הנבחרים העביר חוק שהגביל את כוחותיה של הרשות, הסנאט התנגד לכך והצליח להרחיב את סמכויות הרשות.
המשא ומתן נמשך כל 1933, כדי ש-C&S תוכל למכור את נכסיה ותאפשר לרשות לספק חשמל.
נחתם הסכם ב-1934. דייוויד ליליאנטאל, שהיה ראש הרשות, התרשם מווילקי.
C&S הסכימה למכור חלק מרכושה בחלק מהעמק, והממשלה הסכימה שהרשות לא תתחרה ב-C&S באזורים רבים.
באוקטובר 1934, מחזיקי ניירות ערך בשלוחה של החברה הגישו תביעה כדי למנוע את המכירה.
וילקי הכחיש שתמך בתביעה, אולם לאחר מכן התברר שהייעוץ המשפטי זכה לתשלום מצד המכון החשמלי של אדיסון, איגוד יצרני החשמל, שבו היה וילקי חבר מועצה.
וילקי הזהיר שאם הרשות תמשיך להתקיים, הון מניו יורק עלול לצאת מטנסי, וכשרוזוולט נאם נאום בזכות הרשות, הוא התנגד לווילקי.
ב-1934 הפך וילקי לדובר של חברות החשמל הפרטיות.
בין כל המתח, נפגשו וילקי ורוזוולט לראשונה, בבית הלבן ב-13 בדצמבר 1934. המפגש היה לבבי, אולם לשניהם יש גרסה שונה למה שקרה שם: הנשיא טען שהצליח לשכנע את וילקי, ואילו וילקי שלח לאשתו מברק בו אמר שהוא לא סיפר לנשיא את מה שאשתו חשבה עליו.
רוזוולט החליט לפרק את תאגידי החשמל הפרטיים ולהגביל אותם למדינה אחת, הודיע על כך בנאום מצב האומה שלו בתחילת 1935, ולאחר מכן נפגש עם וילקי כדי להודיע לו על כך.
בינתיים, החברות הפרטיות ניסו לחבל במאמצי הרשות: נאמר לחקלאים שהקו החדש לא יוכל לספק מספיק חשמל, והחברות פרשו כבלים שאפילו לא הזרימו חשמל כדי למנוע מהרשות להניח בהן כבלים משלה.
ב-1935, החקיקה לפירוק תאגידי החשמל הפרטיים נדונה בקונגרס, ובבית המשפט, ואילו וילקי היה הדובר הראשי כנגד החוק.
כשהסנאט העביר ברוב זעום את החוק, נאם וילקי לציבור והפציר בו להתנגד לחקיקה, מה שהוביל למבול מכתבים לחברי קונגרס.
לאחר ביטול סעיף הפירוק בידי בית הנבחרים, החקירה חשפה שחברות החשמל מימנו את שליחת רוב המכתבים, וחתמו בשמות מספר הטלפונים, דבר שווילקי לא ידע.
הכעס הציבורי הוביל ללחץ של רוזוולט על הקונגרס להעביר חוק שיגביל את התאגידים בתוך שלוש שנים.
בספטמבר 1936, נפגשו שוב וילקי ורוזוולט בבית הלבן.
שני הצדדים החליטו לשים את המחלוקות בצד כיוון שחיכו לראות שרוזוולט ינצח בבחירות את המועמד הרפובליקני, מושל קנזס אלף לנדון.
וילקי, שתמך בלנדון, ציפה לניצחון רפובליקני דחוק, אולם רוזוולט ניצח בקלות כשלנדון מנצח רק במיין ובורמונט.
בדצמבר, שופט מחוזי העניק ל-C&S צו מניעה מול רשות עמק טנסי, והמשא ומתן נפל כשהדיונים נמשכו בבית המשפט.
וילקי כתב טורים לעיתונים חשובים כדי לשכנע את הציבור, והציע הסכם שאותו תיאר הניו יורק טיימס כהסכם הגיוני ומציאותי.
בינואר 1938, פסק בית המשפט והחזיר את הצדדים אל שולחן המשא ומתן.
וילקי המשיך לבצע לחץ ציבורי: כמו רוב אנשי העסקים, הוא לא דיבר כנגד מדיניות הניו דיל האהודה של רוזוולט אלא טען ברדיו בינואר שהחוק גורם לירידת מחירים ומונע ממשקיעים לשקם את הכלכלה.
וילקי וליליאנטאל המשיכו במשא ומתן במשך שנה, כשווילקי דורש 88 מיליון דולרים עבור נכסיה של C&S בסביבות העמק, והרשות מציעה 55 מיליון דולרים בלבד.
לבסוף, בינואר 1939, הובסה שוב C&S בבית המשפט, וב-1 בפברואר מכרה C&S את נכסיה ב-78.6 מיליון.
ויליאם אורוויל דאגלס, שהיה יו"ר הוועדה לניירות ערך ולבורסות, טען שווילקי ניצח במאבק.
אף על פי שנוצח בבית המשפט, ההישג הכספי עזר לווילקי בקרב הציבור והפך אותו למועמד פוטנציאלי לנשיאות ב-1940.
הבחירות ב-1940 התרחשו בתחילתה של מלחמת העולם השנייה.
אף על פי שארצות הברית הייתה נייטרלית, האומה-ובמיוחד המפלגה הרפובליקנית- הייתה מפולגת בין תומכים בבדלנות, שהרגישו שעל המדינה להימנע מכל צעד שיוביל את אמריקה למלחמה, וחסידי ההתערבות, שהרגישו שהישרדותה של אמריקה תלויה בסיוע לבעלות הברית לנצח את גרמניה הנאצית.
שלושת המועמדים המובילים בוועידה ב-1940 היו כולם בדלנים ברמה מסוימת: הסנאטורים רוברט טאפט מאוהיו וארתור ונדנברג ממישיגן, ותומאס דיואי, שהיה תובע מחוזי צעיר (בן 38) שהכניס לכלא את לאקי לוצ'יאנו.
האהדה לרוזוולט פחתה מאז 1936, אולם רבים עדיין קיוו שירוץ לכהונה שלישית באופן חסר תקדים.
הוא שקל לרוץ לאחת, אולם לא הכריע בנושא.
יש הטוענים שבסביבות 1940, שקל רוזוולט לפרוש.
אם היה עוזב, המועמדים האפשריים היו סגן הנשיא גארנר, מזכיר המדינה של ארצות הברית קורדל הול, ומזכיר הדואר, ג'יימס פארלי.