tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
מעבר לתקריות שתוארו, אירעו מספר מועט של תקריות נוספות, כולן ללא נפגעים.
התפוצה של רכבות תלויות בעולם מצומצמת למדי.
רכבות תלויות בטכנולוגיית ההפעלה זהה לזו של הרכבת התלויה בוופרטל, או נגזרות שלה מעטות מאוד, וגם מסלולן קצר.
פעילות בשיטת הפעלה זהה או דומה לרכבת התלויה של וופרטל נמצאות בדרזדן בגרמניה, ובאי מאָד (Mud Island) ובממפיס, טנסי בארצות הברית.
בעיר שונאן ביפן קיימת רכבת דומה לזו של וופרטל, .
רכבת זו היא באופן רשמי "רכבת אחות" של הרכבת בוופרטל, מאז שנת 2018. קיימות יותר רכבות תלויות בשיטת הפעלה אחרת הנקראת "SAFEGE", ראשי תיבות של התאגיד הצרפתי (Société Anonyme Française d'Etude de Gestion et d'Entreprises).
המסלול של הרכבת התלויה בוופרטל הוא השני באורכו בעולם, אחרי הפעילה במחוז צ'יבה ביפן.
אורך מסלול הרכבת התלויה בצ'יבה מסתכם ב-15.2 ק"מ.
בספרות: יש הסבורים, שבחזונו של בנימין זאב הרצל, כפי שבא לביטוי בספרו "אלטנוילנד"- ארץ ישנה-חדשה, הרצל כותב על הרכבת התלויה של וופרטל, כפי שמתארת אותה דמותו של ליטבק בספר.
ספרו של הרצל ראה אור בשנת 1902, והרכבת התלויה של וופרטל נחנכה שנה אחת לפני כן.
סרטי רכבת: היוצר דארן אלמונד (Darren Almond) הפיק בשנת 1995 טרילוגיית סרטי רכבות.
הסרט הראשון מתרכז ברכבת התלויה של וופרטל, ונקרא Schwebebahn.
משחקי מחשב: בשנת 2013 הוצא לשוק , למערכת "חלונות" עבור מחשבים אישיים.
מוזיאון: בוופרטל פועל מוזיאון הרכבת התלויה, הנקרא "שוובודרום" (Schwebodrom).
שמו הקודם של המוזיאון היה "מסע בזמן של הרכבת התלויה" (Zeitreise Schwebebahn).
במוזיאון יש מוצגים מדורות שונים של הרכבת, וכן שטח גדול של תצוגה ממוחשבת אינטראקטיבית.
הקרונות הקיסריים הם שני הקרונות שאירוחו את הקיסר וילהלם השני ורעייתו אוגוסטה ויקטוריה, בנסיעת המבחן של הרכבת התלויה של וופרטל, בשנת 1899. אף על פי שמאז 1899 הוכנסו לשירות דורות רבים של קרונות, הקרונות הקיסריים שומרו תוך ביצוע עבודות תחזוקה מידיי מספר שנים.
הקרונות אינם בשימוש יום-יומי, אך ניתן לשוכרם בתשלום לאירועים חגיגיים, דוגמת ימי הולדת, חתונות, חגיגות של חתונת כסף/זהב, ואירועים חגיגיים נוספים.
באתר הרשמי של הרכבת קיים דף מיוחד המזמין זוגות להתחתן בקרונות הקיסריים.
הרכבת התחתית של נאפולי (באיטלקית: Metropolitana di Napoli) פועלת בשלושה קווים, והמערכת עדיין בפיתוח.
הקו העיקרי הוא קו 1. מספר הנוסעים בקו 1 עמד בשנת 2024 עמד על 44.5 מיליון.
הקווים האחרים חדשים וקצרים יותר, ומספרי הנוסעים בהם עדיין נמוכים.
הרכבת התחתית בנאפולי מחוברת לאמצעי תחבורה נוספים, לצורך יצירת רשת תחבורה מטרופוליטנית מהירה.
הרכבת התחתית ביחד עם יתר אמצעים אחרים של תחבורה ציבורית בנאפולי, משרתת את יותר מ-900,000 תושבי העיר נאפולי, ומעט פחות מ-3 מיליוני תושבים במטרופולין הרחב של נאפולי.
העיר אינה מסודרת מבחינה תחבורתית, ופקקי התנועה בה ארוכים ותמידיים.
לכן, הייתה חשיבות מיוחדת לפיתוח מערכת תחבורה תת-קרקעית, המשתלבת באמצעי תחבורה ציבורית נוספים, שיקלו על מצב התחבורה בעיר.
המטרו של נאפולי נמצא בבניה וחפירה כבר שנים רבות ולפי התוכניות, המצב הזה יימשך גם בשנים הבאות.
הקו הראשון של הרכבת התחתית בנאפולי נחנך בשנת 1925. קו זה מחבר את מערב העיר עם המרכז ההיסטורי.
הקו הראשון כונה מאוחר יותר בשם "קו 6", בזמן בנייתו וחנוכתו על ידיי המשטר הפשיסטי של בניטו מוסוליני ששלט אז באיטליה, כונה הקו "מטרופוליטנה FS".
נתיבו של קו 6 מקביל לשפת הים של מפרץ נאפולי.
בשנת 2001 הפך קו 1 למרכזי וחשוב מאד, לאחר שונוצר חיבור לקו מספר 2. בשנת 2007 נחנך חלק מקו 6. תחנות נוספות של קו 6 ומסילה באורך כולל של 5.5 ק"מ נחנכו ב-17 ביולי 2024, מכיכר בית העירייה (Piazza Municipio) ועד Mostra d'Oltremare.
בפיאצה מוניצ'יפיאו מתאפשר חיבור לאמצעי תחבורה וקווים נוספים.
העיכובים בבניה וזמן הפיתוח המתמשך נובעים משתי סיבות עיקריות.
סיבה אחת הייתה בעיות תקציביות, והאחרת נעוצה בנתיבי הרכבת התחתיתּ העוברים בתוך, או בקרבה מיידית לאתרים ארכיאוליוגיים.
קו מספר 1 הוא קו הרכבת התחתית המרכזי והחשוב ביותר של נאפולי.
הקו נוסע ברובו מתחת לפני הקרקע.
אורך הקו הסתכם ב-20.7 ק"מ בחודש מאי 2025. התחנות הסופיות של הקו נמצאות במרכז העסקי של נאפולי (Centro Direcionale) בצד הדרומי מזרחי, ותחנת הבריכה (Piscinola) בצד הצפוני.
לקו 20 תחנות, שחלקן ממוקמות בלב ההיסטורי של העיר ולכן, בשירות משתמשים תושבים מקומיים וגם תיירים.
שש תחנות נוספות נמצאות בשלבים שונים של פיתוח, ועם השלמתן הקו יהיה בצורת לולאה שלמה וסגורה.
תחנה אחת נוספת שבפיתוח תהיה משותפת לקו 1 ולקו 11.
הקו מוכר גם בשם "Linea Arcobaleno", כלומר "קו הקשת בענן".
השם ניתן לתחנות כיוון שהן מקושטות בשלל צבעי הקשת בענן.
+טבלת תחנות קו 11מס'שם במקורתיעתוק/תרגוםהערות1Aversa Centroמרכז אוורסה2Aversa Ippodromoאוורסה היפודרום3Giuglianoג'וליאנו4Melitoמליטובהקמה5Mugnanoמוגננו (טחנה)6Piscinola Scampiaבריכת שחיה סקאמפיההחלפה עם קו 17Di Vittorioדי ויטוריובהקמה, החלפה עם 1
קו 6 מוביל מהשכונה החיצונית של נאפולי פואוריגרוטה (Fuorigrotta) אל לב העיר, לכיכר בית העירייה (פיאצה מוניצ'יפיאו Piazza Municipio), הנמצא ליד נמל הנוסעים הימי של נאפולי.
בתחנת מוניצ'יפיאו ניתן להחליף לקו מספר אחד או להפך, מקו 1 לקו 6. ארבע מתוך תחנות קו 6 נחנכו במהלך חודש פברואר 2025, ואורך הקו עמד אז על 5.5 ק"מ.
+טבלת תחנות קו 6מס'שם במקורתיעתוק/תרגוםהערות1Mostraמוסטרה2Augustoאוגוסטוס3Lalaללה4Mergellinaמרג'לינה5Arco Mirelliקשת מירלי6San Pasqualeסן פסקואלה7Chiaia Monte di Dioקיאיה מונטה די דיאו8Municipio Portoבית העירייה-נמלהחלפה עם קו 1
חלק מהתחנות ברכבת התחתית של נאפולי מעוטרות ביצירות אומנות ולכן, מכנים את הרכבת התחתית של נאפולי "מטרו האומנות" ( "Metrò dell'Arte").
מדובר בעיקר בחלק מהתחנות של קו 1, ובתחנות החדשות של קו 6. האומנות באה לביטוי בפסלים המוצבים בתחנות, בקישוטי עמודים, בעיטורי וציורי קיר ותקרה.
חלק מהיצירות הן אומנות קלאסית, וחלק הן יצירות מודרניות, למשל פסלים המדמים נוירונים בתחנת האוניברסיטה.
בתחנות אחדות מוצגים תצלומים אומנותיים בממדים גדולים.
התחנות המוגדרות תחנות אומנות בקו 1 הן גריבלדי, דואומו, אוניברסיטה, מוניצ'יפיו, דנטה, טולדו, מטרדאי, סלבטור רוזה, ואנויטלי, קוואטרו ג'ורנטה, וריונה אלטו.
בקו 6 הוגדרו כתחנות אומנות כל שמונת התחנות של הקו.
שעות הפעילות ותדירות: הרכבת הראשונה של המטרו בנאפולי יוצאת בימיי חול בשעה 06:00 בבוקר והפעילות מסתיימת בשעה 23:00. בסופי שבוע ובחגים שעות הפעילות משתנות.
הרכבות יוצאות בתדירות של כל 10 דקות בערך.
סוגי כרטיסים: סוגי הכרטיסים שניתן לרכוש לרכבת התחתית של נאפולי הם כרטיסים חד פעמיים שעתיים (Biglietto Orario) התקפים ל-90 דקות, כרטיסים יומיים (Biglietto Giornaliero) התקפים עד חצות, או עד שעת סיום השירות ביום הרכישה, וכרטיסים שבועיים (Biglietto Settimanale).
קיימים גם כרטיסי מנוי חודשיים ושנתיים.
אופן רכישת ושימוש בכרטיסים: בתחנות מוצבים אוטומטים למכירת כרטיסים.
בתחנות גדולות יש גם קופות מאוישות.
בתוך כל קרון של המטרו מוצב מכשיר לתיקוף כרטיסים.
מוטלים קנסות גבוהים על אי תיקוף כרטיסים.
ניתן לרכוש כרטיסים גם באמצעות אפליקציות וברכישה אינטרנטית באתר.
שילוב הרכבת התחתית במערכות תחבורה אחרות
הרכבת התחתית של נאפולי משתלבת במערכות אחרות, מקומיות, אזוריות וגם ארציות.
רכבל: הרכבת התחתית משתלבת בארבעה קווי רכבל "פוּנִיקוּלָרֶה" (Funicolare), המעלים נוסעים מהעיר התחתית הנמצאת מעט מעל לגובה פני הים, לאזורים שונים ולשכונות העיר שעל הרכס ובחזרה.
הרכבל אינו בהכרח קרון תלוי על כבל, חלקם קרונות על מסילות מיוחדות הדומים ל"כרמלית" בחיפה.
לקווי הרכבל בסך הכול 14 תחנות, ותחנות היציאה והסיום נמצאות בקרבת מערכת הרכבת התחתית.
אוטובוסים: רשת קווי האוטובוס פרוסה בכל העיר וניתן לשלב בין הנסיעה באוטובוסים, לנסיעות ברכבת התחתית.
האוטובוסים משולבים בנסיעות עירוניות, ומתחנות מסוימות גם בקווים אזוריים, וגם לערים רחוקות.
חשמליות: קווי חשמלית (טראם) פועלים בעיקר בצירי תנועה ראשיים של נאפולי.
בחלק מהאזורים המרכזיים יש מסלולים נפרדים לחשמליות (אם-כי נהגים מרבים להשתמש בנתיבים באופן בלתי חוקי).
רכבת: נאפולי משולבת ברשת הרכבות הארצית של חברת הרכבות האיטלקית טרנאיטליה (trenItalia), אך היא גם מרכזה של רשת רכבות מקומית ואזורית, שהידועים בהם הם קווי "מעגל הווזוב" (Circumvesuviana).
קווים אלו כשמם, נוסעים אל ומישובים ומקומות שבאזור הר הגעש וזוב, סורנטו, פומפיי, והרקולנאום.
הקווים האזוריים מכונים גם "קמפניה אקספרס", על-שם מחוז קמפניה שנאפולי בירתה.
שיט: תחנת הרכבת התחתית שבכיכר בית העירייה (Municipio Porto) נמצאת במרחק הליכה של דקות אחדות מנמל הנוסעים הימי של נאפולי "מולו בוורלו" (Molo Beverello).
מנמל הנוסעים יוצאות מעבורות וספינות מהירות לאיים קאפרי (Capri), איסקיה (Ischia), פרוצ'ידה (Procida) ולנמל סורנטו (Sorrento).
תעופה: קווי אוטובוס שאטל ייחודיים בשם "עליבוס" (Alibus) אל נמל התעופה נאפולי יוצאים מקרבת שתי תחנות רכבת תחתית, מנמל הנוסעים הימי מולו בוורלו הסמוך לתחנת Municipio Porto, ומהתחנה המרכזית של נאפולי, תחנת גריבלדי-Garibaldi של הרכבת התחתית.
תאונות עם נוסעים: אין עדויות לתאונות תפעוליות עם נוסעים, ברכבת התחתית של נאפולי.
תאונה בעת בניה: ב-23 במאי 2024 הובילה קרונית שלושה עובדים, לתוך מנהרה בשלבי חפירה ובניה של הרכבת התחתית של נאפולי.
עקב כשל טכני איבדה הקרונית את בלמיה והתרסקה לתוך קיר במנהרה.
עובד אחד נהרג בתאונה, ושניים נפצעו בדרגות פציעה שונות.
קו 1: בקו זה נמצאות 7 תחנות בשלבי בנייה ופיתוח שונים (מאי 2025).
הפעלת כל התחנות תהפוך את קו 1 לקו מעגלי.
כול התחנות החדשות מתוכננות בין תחנת המרכז העסקי (Centro Direzionale), לתחנת הבריכה (Piscinola).
תחנת בתי המשפט (Tribunale) מתוכננת להיפתח ראשונה, וחנוכת תחנת נמל התעופה נאפולי מתוכננת להתרחש במהלך שנת 2027.
קו 6: קיימת תוכנית להארכת קו 6 לפרוורים חדשים.
מתוכננות שתי תחנות חדשות, האחת בבניולי (Bagnoli), והאחרת בפוזיליפו (Posillipo).
הרכבת התחתית של ליסבון (בפורטוגזית: Metropolitano de Lisboa) היא מערכת ציבורית להסעה מהירה בליסבון.
ארבעה קווים פועלים במערכת, ומתוכננים קווים נוספים.
אורך קווי הרכבת התחתית הסתכם בכ-44.47 ק"מ (27.63 מייל) ביוני 2025 ומספר התחנות 56. מפעילת הרכבת התחתית של ליסבון היא מטרופוליטנו דה ליסבואה (Metropolitano de Lisboa, EPE).
למערכת תוכניות פיתוח עתידיות, לחפירת קווים חדשים, לתוספת תחנות חדשות בקווים הקיימים, ולשדרוג תחנות וציוד.
הרכבת התחתית של ליסבון משתלבת במערכות תחבורה הציבוריות נוספות בעיר, והיא נחשבת למערכת מטופחת, יפה ונקיה.
יש המשווים אותה לרכבת התחתית של פריז.
בחלק מהתחנות מוצגות יצירות אומנות, וניתן להשוותן בכך לתחנות רכבת תחתית מטופחות בערים אחרות, דוגמת אלו שבמוסקבה ובנאפולי.
למרות אורכה, הרכבת התחתית עדיין אינה מגיעה לחלק מאתרי התיירות החשובים של ליסבון, מגדל בָלָם (Belém) וְאַלַפָמָה (Alfama).
לאחר תום מלחמת העולם השנייה הורגש צורך בשיפור מערכת התחבורה הציבורית.
תוכנית מרשל של ארצות הברית אפשרהאת הקצאת התקציב.
החברה המפעילה את הרכבת התחתית התאגדה בשנת 1949, והחלה בבדיקות היתכנות ותכנון.
העבודות החלו בתאריך 7 באוגוסט 1955, וכארבע וחצי שנים לאחר מכן נחנך המקטע הראשון, ב-29 בדצמבר 1959. המקטע הראשון כלל 5 תחנות של הקו הכחול, מגן החיות (Jardim Zoológico) ועד תחנת כיכר המרקיז פומבאל (Marquês de Pombal).
קטע נוסף של הקו הכחול נפתח לשירות הציבור ב-1963, וכלל שלוש תחנות נוספות.
ב-1972 הושלמו חמש תחנות ראשונות של הקו הירוק, לרבות תחנת מעבר לקו הכחול.
לאחר השלמת המקטע בקו הירוק, הופסקו עבודות הפיתוח עקב סיבות כלכליות, למשך תקופה ארוכה.
העבודות חודשו רק ב-1988, ובמהלך תקופה הפסקת העבודה הולאמה ב-1975 החברה האחראית, והפכה לחברה בבעלות ממשלתית.
ב-1997 היו קיימים כבר שני קווים נפרדים, אם כי עדיין מספר תחנות היה מצומצם.
בשנות ה-90 הצטרף הקו הצהוב לכחול והירוק.
ב-1998 הופעל גם מקטע ראשון של הקו האדום עד תחנת אוריינטה (Oriente), שפתיחתו יועדה לקראת תערוכת אקספו 98 (Expo).
במהלך 1999 הוכנסו לשירות קרונות מדור חדש.
הקווים התארכו, ותחנות המשיכו להיפתח.
תחנת נמל התעופה ליסבון הופעלה ב-2012, והיא התחנה האחרונה בקו האדום.
תחנת קצה אחרונה של הקו הכחול נחנכה באפריל 2016.
במהלך שנת 2023 הסיעה הרכבת התחתית של ליסבון 161.8 מיליוני נוסעים.
נתון זה היווה גידול בשיעור 21.1% בהשוואה לשנת 2022, אך היווה קיטון, בהשוואה לשנת 2019, לפני פרוץ מגפת הקורונה.
ברבעון הראשון של שנת 2024 עמד מספר הנוסעים על 41.4 מיליון, נתון העולה ב-1.2 מיליון על הנתון בתקופה המקבילה בשנת 2019 ועולה ב-2.3% על נתוני התקופה המקבילה בשנת 2023. מהנתונים עולה, כי מספר המשתמשים היומי במערכת מגיע לכ-453,000.
ארבעת קווים לרכבת התחתית של ליסבון.
המערכת נבנתה באופן המאפשר מעבר ישיר מכל קו לקווים האחרים, בנקודת השקה אחת לפחות.
הקמתו של הקו הכחול החלה בשנת 1955, לפני הקווים האחרים במערכת.
הוא הקו המרכזי, המשמש מעין ציר אורך שכל יתר הקווים מתחברים אליו.
אורכו של הקו הכחול 14 ק"מ, והוא גם הקו הארוך ביותר.
בקו הכחול 18 יש תחנות מקצה אל קצה.
תחנות הקו הכחולמס'שם התחנההערות1Reboleira-רבוליירהתחנת קצה2Amadora Este-אמדורה מזרח3Alfornelos-אלפורנלוס4Pontinha-פונטינה5Carnide-קרניד6Colégio Militar/Luz-מכללה צבאית/לוז7Alto dos Moinhos-אלטו דש מוינהוש8Laranjeiras-לארנז'יירש-עצי התפוז9Jardim Zoológico-גן החיות (עד 1995 התחנה נקראה Sete Rios-שבעה נהרות)10Praça de Espanha-כיכר ספרד11São Sebastião-סאו שבשטיאו (סבסטיאן הקדוש)מעבר לקו האדום12Parque-הפארק13Marquês de Pombal-המרקיז פומבאלמעבר לקו הצהוב14Avenida-אוונידה15Restauradores-רשטאורדורש16Baixa-Chiado באישה-שיאדומעבר לקו הירוק17Terreiro do Paço-חצר הארמוןמעבר להפלגה18Santa Apolónia-סנטה אפולוניה (אפולוניה הקדושה)תחנת קצה
הקו הירוק נקרא "קו קרוולה" (Linha da Caravela, סוג של ספינת מפרשים).
אורכו של הקו מסתכם ב-9 ק"מ ומספר תחנותיו 13.ספינת קרוולה, סמל הקו הירוק.
תחנות הקו הירוקמס'שם התחנההערות1Telheiras-טילריאשתחנת קצה צפונית2Campo Grande-קאמפו גראנדהמעבר לקו הצהוב3Alvalade-אלוולאדה4Roma-רומא5Areeiro-אריאירו6Alameda-אלאמדהמעבר לקו האדום7Arroios-ארואיוש8Anjos-אמז'וש (מלאגים)9Intendente-אינטנדנטו10Martim Moniz-כיכר מרטים מוניש11Rossio-רוסיו12Baixa-Chiado-באישה-שיאדומעבר לקו הכחול13Cais do Sodré-קאיש דו סודרהתחנת קצה דרומית, מעבר להפלגה
אורך הקו מגיע ל-10 ק"מ, והוא כולל 12 תחנות.
תחנות הקו האדוםמס'שם התחנההערות1Aeroporto-נמל התעופה הומברטו דלגאדותחנת קצה-מעבר לנמל התעופה של ליסבון2Encarnação-אנקרנסאו3Moscavide-מוסקווידה4Oriente-אוריינטה5Cabo Ruivo-קאבו רואיבו6Olivais-אוליבאיש7Chelas-שלאש8Bela Vista-בלה וישטה9Olaias-אולאייש10Alameda-אלאמדהמעבר לקו הירוק11Saldanha-סאלדניהמעבר לקו הצהוב12São Sebastião-סאו שבשטיאו (סבסטיאן הקדוש)מעבר לקו הכחול-תחנת קצה
כיוון נסיעתו הכללי של הקו הצהוב הוא צפון-דרום.
אורך הקו מסתכם ב-11 ק"מ, ומקצה לקצה יש בו 13 תחנות.
לקו הצהוב ניתן כינוי הקו הוא "החמנייה" (linha amarela).
תחנות הקו הצהובמס'שם התחנההערות1Odivelas-אודיוולאשתחנת קצה צפונית2Senhor Roubado-סניור רובאדו3Ameixoeira-אמישואירה4Lumiar-לומיאר5Quinta das Conchas-קינטה דש קושאש6Campo Grande-קאמפו גראנדהמעבר לקו הירוק7Cidade Universitária-קריית האוניברסיטה8Entre Campos-אנטרה קאמפוש9Campo Pequeno-קאמפו פקיינו10Saldanha-סאלדניהמעבר לקו האדום11Picoas-פיקואש12Marquês de Pombal-המרקיז פומבאלמעבר לקו הכחול13Rato-ראטותחנת קצה דרומית
הרכבת התחתית של ליסבון מכסה את האזורים המזרחיים של העיר.
עדיין לא את מערב העיר.
אלה כללי וסידורי השימוש החשובים במטרו של ליסבון.
פעולת הרכבת התחתית של ליסבון מתחילה ב-6:30 בבוקר, ונמשכת עד אחת אחר חצות.
תחנות משניות אחדות מפסיקות לפעול ונסגרות בשעה 21:30 בערב.
כרטיסים: ניתן לרכוש כרטיסים לנסיעה בודדת, אך אין כרטיסי הלוך ושוב.
לצורך נסיעה חזרה, יש לרכוש 2 כרטיסי נסיעה לנסיעה בודדת.
כרטיסי 24 שעות: כרטיסים אלו תקפים ליממה, וכוללים נסיעה ללא הגבלה ברכבת התחתית במסגרת הזמן הקצוב, וגם באמצעי תחבורה ציבוריים נוספים.
כרטיסים נטענים: קיימים כרטיסים נטענים.
הכרטיס רב פעמי ועלותו התחלתית נמוכה (0.5 אירו בשנת 2024).
ניתן לטעון אץ הכרטיס במספר נסיעות, לפי בחירת הנוסע.
כרטיסי אשראי ללא מגע: החל משנת 2024, מי שברשותו כרטיס אשראי הנקרא ללא מגע בטכנולוגיית תקשורת שדה קרובNear Field Communication-NFC, יכול להיכנס לתחנה בהצגת הכרטיס לקורא הכרטיסים, ללא רכישה מוקדמת של כרטיס נסיעה.
מרווח זמנים בין רכבות: זמני ההמתנה בין רכבות משתנים מקו לקו, ומשתנים גם בהתאם לשעות היום, בשעות העומס ההמתנה לרכבת הבאה קצרה מאד.
שילוב במערכות תחבורה מטרופוליטניות אחרות
הרכבת התחתית של ליסבון היא חלק ממערכת הסעה ציבורית מהירה של העיר.
תעופה: אחת משתי תחנות הקצה של הקו האדום נמצאת בנמל התעופה ליסבון.
אוטובוסים וחשמליות: כרטיסי 24 שעות של הרכבת התחתית, תקפים גם לנסיעות בקווי אוטובוס ובחשמליות שבתחומי העיר.
הפלגה: תחנת קצה של הקו הירוק נמצאת בסמוך לנמל של ליסבון, ותחנה של הקו הכחול ממוקמת ליד נמל הנוסעים של העיר.
גג מתמוטט: בתאריך 30 בספטמבר 2020 התמוטט חלק מגג בקו הכחול, בתחנת Praça de Espanha-כיכר ספרד, בעת שבוצעו שיפוצים במקום.
ארבעה בני אדם נפצעו, והנסיעה בחלק מהקו הושבתה למספר ימים.
תאונה בתחנה: בתאריך 5 במאי 2025 נפגעה אישה מרכבת בקו האדום של הרכבת התחתית, בתחנת Encarnação-אנקרנסאו.
מותה של האישה נקבע במקום.
בעקבות התאונה, הושבתו זמנית נסיעות הרכבת התחתית אל ומנמל התעופה.
ירידה מהפסים: בתאריך 24 במאי 2024 ירדה רכבת מהפסים, בתחנת Alvalade-אלוולאדה של הקו הירוק.
לא היו נפגעים, אך נסיעות הקו הירוק והקו הצהוב הושבתו לזמן-מה.
לפי דווחי החברה התוכניות לפיתוח כוללות:
יצירת קו חדש, "הקו המעגלי".
במסגרת זו, בתחילה יחוברו תחנת Rato-ראטו בקצה הקו צהוב, עם תחנת Cais do Sodré-קאיש דו סודרה בקצה הקו הירוק, תוך הוספת שתי תחנות בייניים חדשות.
מתוכננת להתווסף תחנה חדשה לקו האדום, שתאריך את המסלול עד לאלקנטרה (Alcântara).
ייבנו שני גשרים מזרחית לתחנת קאמפו גראנדה (Campo Grande), לחיבור בין תחנות סמוכות של הקו הירוק והקו הצהוב.
הרכבת התחתית של נירנברג היא מערכת של שלושה קווי רכבת תחתית, המשרתת את העיר נירנברג.
מערכת הרכבות התחתיות של נירנברג היא החדשה והחדישה ביותר בגרמניה, ובין החדשות המודרניות באירופה.
היא משתמשת בקטע מסילה בודד שאורכו כ-6 ק"מ, שהיה בשימושה של עוד במאה ה-19, שיחבר את נירברג עם העיר השכנה פירט עוד בשנת 1834. שלושת קווי הרכבת התחתית, נוסעים ברובם המכריע במנהרות תת-קרקעיות.
אורך המסילות מסתכם ב-44.9 ק"מ (מתוכם 3.6 ק"מ מסילה משותפת ל-2 קווים).
מספר התחנות הוא 57, מהן 6 תחנות משותפות ל-2 או 3 קווים.
הרכבת התחתית של נירנברג, היא חלק ממערכת הסעת המונים מהירה במרחב המטרופוליטני של נירנברג, ששטחו כ-20,000 קמ"ר.
המערכת כוללת לבד מרכבות תחתיות, גם חשמליות, אוטובוסים, אוטובוסים מפרקיים ורכבות רגילות.
המערכת היא הרכבת התחתית האחרונה שנחנכה בגרמניה, וכלולות בה טכנולוגיות עדכניות, דוגמת רכבות אוטומטיות ללא נהגים, המופעלות בשניים מתוך שלושת הקווים הפעילים.
המערכת היא גם הרכבת התחתית הקצרה ביותר בגרמניה.
החברה המפעילה את ההרכבת התחתית היא "ואג" (Verkehrs-Aktiengesellschaft Nürnberg VAG), חברה בת של החברה האחראית על תפעול כלל התחבורה הציבורית במרחב המטרופוליטני של נירנברג, בשם "וי ג'י אן" Verkehrsverbund Großraum Nürnberg VGN).
שני חלקים לשם "הרכבת התחתית של נירנברג".
החלק הראשון "רכבת תחתית" מציין את היותה והתנהלותה של המערכת מתחת לפני הקרקע.
החלק האחר של השם מתייחס למיקומה של הרכבת התחתית בעיר הגרמנית נירנברג.
השם שניתן בעברית אינו שונה משמה המקורי בגרמנית של מערכת התחבורה "U-Bahn Nürnberg".
בשם המקורי בגרמנית ה-"U" היא האות הראשונה של המילה Untergrund, שמשמעותה "תחתי", כלומר מתחת לפני הקרקע.
פירוש המילה "Bahn" הוא רכבת.
ביחד הביטוי הגרמני מתחבר למתכונת מקבילה לשם בעברית, "רכבת תת-קרקעית של נירנברג", או במילים אחרות "הרכבת התחתית של נירנברג".
המילה תחתית נועדה להבחין בין רכבות רגילות הנוסעות מעל לפני הקרקע, לבין הרכבות הנעות מתחת לפני הקרקע.
תוכניות ראשוניות למערכת תחבורה תת-קרקעית בנירנברג הוכנו בשנת 1925, אך הפרויקט נדחה שוב ובושב, עקב מורכבותו והערכות מחיר גבוהות שהיו לגביו.
עם ההתפתחויות שחלו בשנות ה-60 לאחר מלחמת העולם ה-2, הגידול באוכלוסיית המשתמשים, והשימוש הגובר הן בתחבורה ציבורית והן בכלי רכב פרטיים, התקשתה המערכת התחבורתית של נירנברג לעמוד בנטל.
נוצרו פקקי תנועה ברחובות מרכזיים, וצפיפות יתר בתחבורה הציבורית.
לכן, נושא רכבת תחתית בנירנברג עלה שוב לדיון, והחלו הכנות למימוש הפרויקט.
עקב הדחיות הארוכות, הפכה הרכבת התחתית של נירנברג לאחרונה שתוכננה ונבנתה בגרמניה, ומסיבה זאת במובנים רבים היא החדשנית והמודרנית ביותר.
תכנון וביצוע הפרויקט היו מורכבים, עקב הצורך בחפירת מנהרות בעומקים ובכוונים שונים, גם בחלקים שמתחת לעיר העתיקה של נירנברג.לוח הזמנים ושלבי הפרויקט:
1965: אושרו תוכניות לשלבים הראשונים של הרכבת התחתית.
1967: ראשית עבודות התשתית להקמת המערכת.
בתאריך 1 במרץ 1972 נחנך המקטע הראשון של קו ברכבת התחתית, בין התחנות לאנגוואסר דרום לרחוב באוארפיינד (Langwasser Süd - Bauernfeindstraße).
אורך המקטע הראשון היה 3.7 ק"מ.
הפיתוח של U1 היה הדרגתי, נמשך כשלושה וחצי עשורים, והמקטע האחרון בין קליניקום להארדרוהה (Klinikum-Hardhöhe) נחנך ב-2007.
העבודות על קן החלו ב-1978 והמקטע הראשון בין פלארר ל-שווינאו (Plärrer-Schweinau) הופעל ב-1984. המקטע האחרון של קו זה נחנך ב-27 בנובמבר 1999, כאשר תחנת נמל התעופה נירנברג חוברה אל המערכת.
העבודות על קו הטורקיז הסתיימו ב-2005, אך עקב קשיים טכניים שנבעו מאוטמטיזציה מלאה שלו (רכבת ללא נהג), חנוכת הקו וההפעלה הרשמית נדחו עד אמצע שנת 2008. התחנה האחרונה בקו U3 נחנכה בשנת 2020, ומתנהלות עבודות לקראת הפעלה עתידית של 2 תחנות נוספות.
רוחב הפסים: הרוחב בכל המערכת הוא הרוחב סטנדרטי באירופה, 1,435 מ"מ.
מתח חשמלי: 750 וולט, הזרם מועבר באמצעות 16 תחנות משנה.
מיקום תחנות ופסים: רוב התחנות ורוב מסלולי הנסיעה תת-קרקעיים, כ-85% מתוך סך הכל המערכת.
דרגנועים ומעליות: המערכת נעזרת ב-186 דרגנועים וב-64 מעליות.
מהירות נסיעה: מהירות הנסיעה הממוצעת היא 33.4 קמ"ש.
סוגי הרכבות והקרונות: בשירות הרכבת התחתית של נירנברג שלושה דורות של רכבות וקרונות, כשהדור הראשון (DT1) שהיה בשירות הקו הראשון U1 מיום השקתו, יצא בהדרגה ממעגל השירות, והוחלף בינואר 2023 על-ידי רכבות חדישות יותר מסוג DT2, לאחר למעלה מ-50 שנות שירות.
להחלפת צי הרכבות הסתייעה נירנברג במימון של בנק ההשקעות האירופי EIB-European Investment Bank.
ברכבות DT2 יש ארבע קרונות בכל רכבת.
בקווים U2 ו-U3 נוסעות רכבות אוטומטיות לגמרי, בשליטה ממוחשבת, מסוג DT3. ברכבות אלו לא קיים תא נהג, ובמקומו מוצבת עמדת חירום אנושית, בשני קצות כל רכבת.
הרכבות נוסעות בשיטת הפעלה אוטומטית הנקראת "אטו" (Automatic Train Operation-ATO).
תקופת מה היה תפעול מעורב, ידני ואוטומטי, אך עם הזמן כל הרכבות קווים U2 ו-U3 הוסבו לתפעול אוטומטי, ללא נהגים.
שנת 2023 הייתה שנת שיא במספר הנוסעים שהשתמשו בשירותי הרכבת התחתית של נירנברג, יותר מ-111 מיליון.
נתון זה היווה גידול בשיעור 19% משנת 2019, השנה אחרונה לפני פרוץ מגפת הקורונה, מגפה שבמהלכה ירד מאוד מספר הנוסעים בתחבורה הציבורית בגרמניה, וביתר המדינות בעולם.
ממוצע הנוסעים ב-2023 הסתכם בלמעלה מ-304,000 ביממה.
ביחס לשנת 2024 נמסר נתון של מספר נוסעים בכלל המערכת של נירנברג (כולל אוטובוים וחשמליות).
הנתון עמד על 160 מיליוני נוסעים, גידול בשיעור של 6% משנה קודמת, אך לא נמסרו נתונים נפרדים אודות מספר הנוסעים ברכבת התחתית בלבד.
טבלת קווי הרכבת התחתית של נירנברג:
קווי הרכבת התחתית של נירנברגשם
בטבלת התחנות כלולות כל תחנות הרכבת התחתית של נירנברג, למעט תחנות בהקמה.
בנובמבר 2025 היו בהקמה 2 תחנות נוספות של קו S3, מזרחית לתחנה הסופית הנוכחית Großreuth bei Schweinau.
כאשר ייחנכו תחנות אלו, תחדל תחנה זו להיות תחנת קצה.
לאונהרד.Rothenburger Str-רחוב רוטנברגרS6, S1Opernhaus-בית האופרהWöhrder Wiese-ווהרדר וייסהRathenauplatz-כיכר רתנאוRennweg-רֶנווגSchoppershof-שופרסהוףNordostbahnhof-תחנת רכבת צפון מזרחקו לגראפנברגHerrnhütte-הרנהוטהZiegelstein-זיגלשטייןNürnberg Flughafen-נמל התעופה נירנברגתחנת קצה U2Großreuth bei Schweinau-גרוסרויט בַּי שוויינאותחנת קצה U3.Gustav-Adolf Str-רחוב גוסטב אדולף Sündersbühl-זינדרסבּוּלMaxfeld-מקספלד Kaulbachplatz-כיכר קאולבאךFriedrich-Ebert Platz-כיכר פרידריך אברטKlinikum Nord-בית חולים צפוןNordwestring-נורדווסטרינגתחנת קצה U3
כל שלושת קווי הרכבת התחתית של נירנברג פועלים משעה 05:00 בבוקר ועד 01:00 אחר חצות.
בשעות הבוקר, בין 08:00-05:30 כאשר יוצאים לעבודה, הרכבות נוסעות בתדירות של בין 5-3.5 דקות, וכך גם בשעות אחר הצהרים בין 18:30-14:30, בעת שעובדים ותלמידים חוזרים לבתיהם.
ביתר שעות הפעילות, הרכבות נוסעות בתדירות שנעה בין 6.5 ל-10 דקות.
ברכבת התחתית של נירנברג ניתן לבחור מתוך מגוון רחב מאוד של סוגי כרטיסי נסיעה, בהתאם לצורכי המשתמש.
כרטיסים חד-פעמיים: סוגי הכרטיסים החד-פעמיים הם למבוגרים, ילדים, קבוצות, כרטיסים למרחק קצר (עד 2 תחנות), כרטיסים משולבים, לשימוש גם בחשמליות או באוטובוסים, וכרטיסים לקבוצות גדולות.
בהיעדר הגדרה אחרת, הכרטיסים תקפים ל-90 דקות מרגע תיקופם.
כרטיסים לתקופת זמן: ניתן לבחור בין כרטיסים ליום אחד, כרטיסי בתי מלון (ליומיים), כרטיסים שבועיים לתלמידים וסטודנטים, כרטיסים לסופי שבוע, כרטיסי מינוי חודשיים ושנתיים, במגוון תוכניות-לפי אזורי נסיעה ומרחקים, לרבות כרטיסים התקפים לנסיעה באזורים אחרים בגרמניה כולה ("כרטיסים גרמניים"-Deutschlandticket).
בחלק מסוגי הכרטיסים יש תמחור מיוחד לקבוצות של עד 6 נוסעים.
כרטיסים לפי מספר נסיעות: כרטיסים התקפים ל-4 נסיעות בלבד.
ניתן לרכוש כרטיסים באמצעות האינטרנט מספקים שונים, באפליקציה ייעודית של VAG, או באוטומטים המוצבים בכניסות לתחנות הרכבת התחתית.
רכישת כרטיסים אפשרית גם אצל נהגי אוטובוסים בעיר, ובנקודות מכירה וקיוסקים שונים.
כרטיסי נייר מתוקפים לפני הנסיעה במכונות המחתימות אותן בחותמת.
מכשירי התיקוף צבועים לרוב בצבע צהוב או כתום.
הרכבת התחתית או באן (U-Bahn) היא חלק ממערכת הסעת המונים מהירה, הפועלת במרחב העירוני של נירנברג, ובגרמניה כולה.
הרכבת התחתית משתלבת עם אמצעי תחבורה עירוניים אחרים, אוטובוסים, לרבות אוטובוסים מפרקיים, חשמליות (Tram), רכבות אזוריות (S-Bahn) ורכבות ארציות (R-Bahn).
בסמוך לתחנות הרכבת התחתית יש תחנות של אוטובוסים ושל חשמליות.
חלק מתחנות הרכבת התחתית משולבות עם תחנות רכבת אזורית, ומהתחנה המרכזית של נירנברג ניתן להמשיך ברכבות של חברת הרכבות הגרמנית דויטשה באן ליתר חלקי גרמניה, וליעדים באירופה.
הפעלת אוטומטית של רכבות תחתיות, חייבה את המתכננים והמפעילים בהנהגת אמצעי זהירות ובטיחות מותאמים.
הוגדלה כמות המצלמות במעגל סגור, הוקמו עמדות רבות לתקשורת קולית, המאפשרות לשוחח עם חדר הבקרה המרכזי המאויש בכל שעות הפעילות.
הונהגו גם סידורי בטיחות טכניים, כך למשל משיכה בידית בלם חירום בתוך מנהרה, תגרום לרכבת לבלום רק בתחנה הקרובה (מערכת עוקפת בלמי חירום).
השיקולים להסדר זה היו הקרבה היחסית גדולה בין תחנות הרכבת התחתית בנירנברג (בממוצע מרחק של מעט יותר מ-600 מטרים בין תחנה לתחנה), והקלות בה ניתן לטפל במקרה חירום (דליקה, בריאות, אירוע ביטחוני ועוד) בתחנה, מול הקושי הרב בטפול במקרה חירום במנהרה צרה, תת-קרקעית בדרך כלל וקשה מאוד לגישה.
שולבו במערכת מערכות מכ"ם, דלתות רגישות עם חיישנים רבים, אמצעים לחסימת חדירות חיצוניות של פצחנים, שילוב חומרים עמידים לאש, ואמצעים טכנולוגיים אחרים.
חדר הבקרה מפקח תמיד באמצעים חזותיים, קוליים ואלקטרוניים, ויש לו את היכולות להתערב בנעשה בעת הצורך.
בנוסף, קיימים סידורים טכניים לבטיחות אישית של נוסעים, דוגמת תאורה משופרת ומאבטחים רבים הפזורים בנקודות מפתח, מניעת אש וכיבוי אש וכדומה.
בשניים מתוך שלושת קווי הרכבת התחתית של נירנברג פועלות רכבות אוטומטיות, ללא נהג.
התאונה הראשונה והיחידה של רכבת אוטומטית שכללה מקרה מוות אירעה ב-2008, ולא הייתה באשמת המערכת האוטומטית או מפעיליה.
נפילה אל הפסים: בתאריך 30 באוקטובר 2008 דווח, כי אישה בת 54 נפלה אל פסי הרכבת התחית של נירנברג, בתחנת Rathenauplatz-כיכר רתנאו.
הרכבת הייתה אוטומטית, ללא נהג.
חקירה העלתה שהנפילה אירעה בסמוך מאוד לרכבת המתקרבת שנכנסה לתחנה, ולא היה די מרחק לבלימה בזמן, גם אילו היה נהג אנושי שולט בקרון הרכבת.
נמסר שלא עלה חשד לפלילים, אך לא נמסר אם מדובר היה בתאונה, או במקרה של התאבדות.
תחזוקת הרכבת התחתית של נירנברג מנתנהלת בשני מישורים.
תחזוקת הרכבות והקרונות: לצורך תחזוקה שוטפת של קרונות ורכבות קיים מרכז תחזוקה ייעודי לרכבת התחתית, מרכז התחזוקה מצוי בחלק הדרומי של נירנברג, באזור תחנת לאנגוואסר.
המרכז מעסיק כ-130 עובדים ומתופעל על ידי חברה בת, בבעלות מלאה של עירית נירנברג, בשם "Städtische Werke Nürnberg GmbH".
קיימת סדנת תיקונים נוספת, המשמשת את הכלים של הרכבת התחתית, ביחד עם יתר הכלים במערכת העירונית, חשמליות, אוטובוסים ורכבות אזוריות.
תחזוקת חלקים נייחים: תחזוקת מנהרות ופסי הרכבת נעשית בשיטות מתקדמות.
על-מנת שלא להשבית כליל את המערכת, התחזוקה מתבצעת בשעות לילה בהן הרכבת אינה פעילה, בין 23:00 ל-04:00. בכל פעם מושבת זוג אחד בלבד של פסי רכבת שבאזור המתוחזק, והאחר ממשיך לפעול.
בתחנות הראשונות שהוקמו הושם עיקר הדגש על יעילות תפקודית.
התחנות דמו האחת לאחרת במבנה שלהן, עם שינויים שהתחייבו מתנאי הסביבה, הקרקע, מספר הנוסעים הצפוי ומתנאים נוספים.
בחלק מהתחנות הוספו חלונות גג, לתאורה וגם להענקת תחושת ביטחון.
בשנות ה-80, החלו לבנות תחנות תוך שימוש מועט ככל האפשר בעמודים, למשל בתחנות רחוב היעקובינים, רוטנבאך ו-הוהא מארטר.
בשנים אלו שילבו בתהליך העיצוב פקולטות באוניברסיטה המקומית, ונערכו תחרויות סטודנטים לעיצוב תחנות חדשות.
בשנות ה-90 המתכננים החלו למסור את עיצוב התחנות לחברות המתמחות בעיצוב, ולראשונה הוחל בשילוב אלמנטים של זכוכית ופלדת אל חלד, והורחב השימוש בצבעים בהירים.
כל קו U3 (הקו החדש ביותר) תוכנן על-ידי משרדים חיצוניים המתמחים בעיצוב תחבורתי, בפיקוח פרופסורים מן האקדמיה.
בחלק מהתחנות, בעיקר בחדשות יותר צוירו ציורי קיר, הוצבו פסלים ויצירות אומנות, שולבו פסיפסים וכדומה.
הוצגה גלריית תמונות בין-לאומית בתחנת פלארר.
על קירות תחנת הרכבת של נמל התעופה נירנברג, הנקראת על שם האומן אלברכט דירר, שולבו עבודותיו.
עבודות אומנות נוספות מוצבות או משולבות בתחנות רכבת תחתית אחרות.
בחלק מהתחנות שולבו אריחים כתומים, שהודבקו לקירות ולעמודי תמך.
במסגרת פיתוח המערכת, שתי תחנות חדשות של קו U3 נמצאות בשלבי הקמה.
שתי התחנות ממוקמות אחרי תחנת הקצה הדרומית הנוכחית של U3, והן תחנות קליינרות בַּי שוויינאו Kleinreuth bei Schweinau ו-גברסדורף (Gebersdorf).
בניית התחנות החדשות צפויה להסתיים במהלך שנת 2027. עלו הצעות לפיתוח קו חדש U4, שיהיה בקווי מתאר המזכירים את קו U3, אך הקו אמור להתחיל מזרחית ל-U3 ולהסתיים בצפון מערב העיר, ב-Thon, Nordwestliche Außenstadt.
טרם התקבלה החלטה סופית בנושא הקמת U4.
במתמטיקה, ההרכבה של פונקציות היא פונקציה המתקבלת מהפעלת פונקציות בזו אחר זו.
הפעולה מסומנת ע"י: o .
ובאופן פורמלי: בהינתן קבוצות , אם פונקציה מ- ל- ו- פונקציה מ- ל-, אז ההרכבה (בסדר זה, קרי: מורכבת על ) היא הפונקציה מ- ל- המוגדרת לפי .
ההרכבה מוגדרת בתנאי שהתמונה של הפונקציה הראשונה () מוכלת בתחום של הפונקציה השנייה ().
כלומר, הערך של מתקבל על ידי החלת הפונקציה על כדי לקבל
, ואז החלת הפונקציה על התוצאה כדי לקבל .
התכונה החשובה ביותר של הרכבת פונקציות היא האסוציאטיביות של הפעולה: אם אפשר להרכיב את על ואת על , אז .
בזכות תכונה זו, והעובדה שלמערכות של פונקציות יש תפקיד מרכזי כל-כך במתמטיקה, מרבית הפעולות במבנים אלגבריים, ובראשם החבורות, הם אסוציאטיביים.
לדוגמה, אוסף כל הפונקציות מקבוצה לעצמה הוא מונויד.
פונקציה שהיא פונקציה חד-חד-ערכית ועל היא הפיכה: קיימת כך ש- וגם (דהיינו, ההרכבה היא פונקציית הזהות על , ובנוסף ההרכבה היא פונקציית הזהות על ).
למעשה, אם קיימת פונקציה שכזו היא יחידה, ולכן מכונה "הפונקציה ההופכית של " ולרוב מסומנת ב-.
הרוב המכריע של הפונקציות המופיעות בחישובים מדעיים מתקבלות כהרכבות של פונקציות יסודיות; הרכבות כאלה נקראות פונקציות אלמנטריות.
למשל, הפונקציה היא ההרכבה כאשר ו-.
ניתן לדון גם בגבול של הרכבת פונקציות ממשיות: אם ו- פונקציות שעבורן וכן גם קיים הגבול (עבור כלשהם), אז הגבול של הרכבת הפונקציות כאשר קיים ושווה ל-.
אם מתקיים לפחות אחד משני התנאים הבאים, אז גם מתקיים: רציפה ב- (כלומר ) או שקיימת סביבה מנוקבת של שבה .
שני תנאים אלו מספיקים אך לא הכרחיים.
כלל השרשרת קובע את הנגזרת של הרכבת פונקציות, באופן התלוי בנגזרות של המרכיבים.
אפשר לכנות את ההרלדיקה גם כשפת הסמלים.
בימינו, הרלדיקה היא בעיקר תחביב ברוב העולם, אולם מספר מדינות עודן מפקחות על השימוש בשלטים הרלדיים באמצעות כרוזים, ונשיאת שלט הרלדי של אחר מהווה בהן עבירה על החוק.
בימי הביניים המאוחרים ובתקופת הרנסאנס נהפכה ההרלדיקה לתחום ידע מפותח ביותר שהוסדר על ידי כרוזים מקצועיים, אשר בעזרת שפת ההרלדיקה פיתחו חוקי בלאזון (תיאור רשמי בכתב של צורתו של שלט האצולה).
השימוש בשלטי אצולה בטורנירים דעך לבסוף, אולם שימושים אחרים – למשל להטבעות חותם, או לעיטור מצבות – צברו פופולריות.
נשיאתם של שלטי אצולה מוסדרת לפי חוקי ירושה קפדניים – רק צאצאים מסוימים של אציל כלשהו הנושא שלט הרלדי רשאים לרשת אותו במלואו או בצורה מובדלת שלו.
מכיוון שכך, התפיסה לפיה שלט הרלדי מסוים מסמל את כל הקרואים באותו שם משפחה היא מוטעית.
שלט הרלדי מלא מורכב ממספר חלקים.
בשלט טיפוסי הציצה ממוקמת מעל לקסדה, וזו האחרונה ממוקמת מעל חלקו העיקרי והמוכר ביותר של שלט האצולה – המגן.
אלמנטים נפוצים נוספים הם תומכים למגן, ומוטו מתחתיו.
קיימים חוקים סבוכים המתארים אילו התקנים יתווספו לשלט האצולה, שכן לא תמיד משתמשים בכולם.
כמו כן, חלק ממרכיבי השלט ניתנים לנשיאה כסמלים בנפרד.
ראשיתה של ההרלדיקה במובנה הרחב אינה ידועה.
במהלך הזמן הועלו רעיונות והשערות ביחס לתקופת ההתחלה של השימוש בסמלים הרלדיים במובנם הרחב במצרים העתיקה, ביוון העתיקה, ברומא העתיקה, באשור או אף בסמלי שבטי ישראל או בני יעקב.
דעות אלו היו מקובלות במהלך הזמן, בעוד שהיום מקובל להסתכל על תחילת של ההרלדיקה במובנה הצר יותר, המתחיל בימי הביניים באירופה.
ייתכן גם כי ההרלדיקה האסלאמית שהתפתחה בימי הביניים של חצי האי ערבי קדמה לזאת האירופית וידוע כי בעת מסעי הצלב הייתה השפעה מוסלמית על העיצובים האירופאים.
ייתכן גם, כי הנשר הדו-ראשי בסמל האימפריה הרומית הקדושה, שהיה מהחשובים שבסמלי ימי הביניים, הגיע במקור לאירופה מחצי האי ערב.
משערים גם כי המקור לצורות הגאומטריות שהופיעו לעיתים תכופות בהרלידקה האירופאית הגיע מהאלפבית הרוני, שהיה נפוץ בקרב העמים הנורדים בצפון אירופה, אך הדבר נותר בגדר השערה בלבד שמעולם לא זכתה לשום אימות.
מקורות ההרלדיקה המודרנית בימי הביניים, אז הופיעה לראשונה על חותמות יום-יומיות בין שנת 1135 לשנת 1155. הסיבה להתחלת הופעתה של ההרלדיקה על חותמות אינה ידועה, אך מה שכן ידוע הוא כי בין השנים הללו היא זכתה לתפוצה נרחבת באנגליה, בצרפת, באימפריה הרומית הקדושה ובספרד.
נוסף על כך ידוע כי אז היה להרלדיקה קשר ישיר עם לחימה ואבירות ככלל.
משערים כי ההרלדיקה הופיעה בתחילת דרכה כאמצעי לזיהוי אבירים בעת קרב, זאת עקב העובדה שהיה קשה לזהות מרחוק אדם, במיוחד כאשר הוא עוטה שריון, מגן ובגדי-אביר.
ידוע גם כי חוסר האמצעים לזיהוי האבירים בשדה הקרב היה יכול להיות בעל חשיבות מכרעת, כך למשל כאשר נלחם וילאם הכובש בקרב הייסטינגס, היה נדמה לאבירים שלחמו לצידו במערכה כי הוא נהרג – עד אשר הוריד את קסדתו כדי שיוכלו אביריו וחייליו לזהותו ולדעת כי הוא אכן חי.
שטיח באייה הוא אחת העדויות האמנותיות הראשונות לסמלים הרלדיים בימי הביניים.
ייחודו הוא בכך שהוא מכיל אייקונים על המגנים, דבר שלא היה נפוץ כלל באותה התקופה, כאשר קיים ספק בנוגע לתארוך השטיח בשל היותו בין הדוגמאות היחידות אשר מתארות אייקונים על המגן, בעוד ששאר העדויות מהתקופה לא מתארות אייקונים כלשהם.
ייחוד זה לעומת הנוהג הנפוץ עד אז מטיל ספק רב בדבר תיארוכו של השטיח.
בכל מקרה, מקובלת הדעה כי אחת מהדוגמאות המוקדמות ביותר להרלדיקה מופיעה במסמך מאת ז'אן דה מרמוטיה (Jean de Marmoutier) המתאר את ההיסטוריה של בית אנז'ו, שבו צייד המלך הנרי הראשון את בנו ג'פרי פלנטג'נט (Geoffrey Plantagenet) על פי חוק במגן הצבוע בצבע כחול והמעוטר באריות מוזהבים קטנים המצוירים עליו.
את אמינות התיאור מאשרר קברו של ג'פרי בקתדרלת לה-מאן אשר בו מופיע סמל הרלדי זהה לזה המתואר במסמך וכך גם בקברו של נכדו, ויליאם מלונגספיי (William of Longespée), אשר נפטר בשנת 1226, דבר המסמל את חשיבות הסמל ההרלדי ואת ההורשה שלו מאב לבן (אותו סמל הרלדי במדויק).
בכל מקרה, ידוע כי ההרלדיקה עברה מאב לבן והסמלים ההרלדיים תאמו את הסמל ההרלדי המקורי שהוחזק בידי הצאצא הראשון של אותה המשפחה.
אחת ההשערות להתפשטותה המהירה של ההרלדיקה באירופה היא יציאתם של אבירים רבים למסעי הצלב בארץ הקודש.
מסעי צלב אלו הפגישו בין אבירים שונים ממקומות שונים באירופה וייתכן כי היה זה אחד הגורמים שעזרו להפצה המהירה של ההרלדיקה ברחבי אירופה בתקופה זו.
ידוע כי כבר במאה ה-13 לבשה ההרלדיקה פחות או יותר את צורתה הנוכחית אותה אנו מכירים כיום, כלומר מערכת מוסכמת של חוקים וכללים העושה שימוש במגוון צבעים רחב (טינקטורות), ובתוכם גם פרוות.
בשלב זה בהיסטוריה של ההרלדיקה היה מוסכם כי לכל אביר היה סמל הרלדי שונה – סמל שלמעשה שימש כנכס או רכוש ממשי בו היה זכאי להחזיק.
טקסט בשם "ההיסטוריה הגנאלוגית מברוס לאדוארד הראשון" (The Genealogical History from Bruce to Edward I) אשר נכתב בזמן כלשהו בין 1264–1300 לערך, מתאר אבירים הנושאים מגינים המעוטרים בצורות גאומטריות פשוטות.
במסמך מופיע אף איור המראה אביר העוטה "מעיל לחימה" (coat of arms – במובן המילולי של המילה ולא מתוך כוונה לשלט הרלדי).
נוסף ללבוש נשאו עימם אבירים רבים דגלונים, דבר שסייע אף יותר לזיהוים מרחוק.
דוגמה מרחיקה לכת למיעוט ציצות מציגה ההרלדיקה בצרפת של סוף ימי הביניים, בה נעלמה הופעתן של הציצות כמעט לחלוטין.
שוני נוסף החל להופיע גם בהרלדיקה שהייתה נהוגה במזרח אירופה ובמערב אירופה.
תופעה אחת שהייתה נפוצה אז במזרח (ובמיוחד בפולין) היא הופעתם הגוברת של אייקונים דומים אצל משפחות שונות, ללא קשר דם ביניהן.
גם במזרח אירופה החלה לנהוג שמרנות מבחינת הצבעים ההרלדיים, כאשר שילוב צבעים מרובים במגן הפך לנדיר יותר, ובנוסף החלה נטייה להעדפה ברורה יחסית לצבעים אור וארז'נט (זהב וכסף בהתאמה) על רקע אזור (כחול) או גולס (אדום).
במערב אירופה, לעומת זאת, היה נהוג יותר לשלב את הצבעים בסידור פחות נוקשה מאשר במזרח, כאשר נעשה שימוש בצבעים מגוונים יותר ופחות בעלי מסגרת או תבנית מסורתית אחת מהבחינה הזאת.
במהלך הזמן החלו גם להיווצר גיוון רב יותר ואינדיבידואליות גוברת בין כל מדינה, אשר הוקירה בדרך שונה את הישגיהם הצבאיים של לוחמיה.
כך למשל בצרפת ובסקוטלנד, ניתן דגש רב יותר על שימוש בסיסמאות (מוטו), מאשר באימפריה הרומית הקדושה או באזורים אשר מהווים כיום את גרמניה.
באנגליה למשל עלתה חשיבותם של התומכים יותר מבכל מדינה אחרת.
באיטליה לעומת זאת החלה להופיע תופעה של ציור אייקונים של זרים המעטרים את המגן.
בפלנדריה החלה להיות נפוצה תופעה של ציור רצועות היוצאות מהקסדה – רצועות אלו פעמים רבות עיטרו אף את המגן.
אלמנט חשוב של ההרדליקה היה היותה מעין נשק נוסף בידיו של האביר – למעשה היא הייתה קריטית ביותר במצבים בהם אבירים רמי מעלה ודרגות השתתפו בקרבות, בהם נסוג לא פעם הצבא העוין באופן ישיר או עקיף מצבאו של אותו אביר.
בכל מקרה, הסמל ההרלדי על המגן היה חלק בלתי ניתן להפרדה מלבוש האביר באותם ימים.
נשים לא יצאו למלחמות, בדרך כלל, ולכן לא נשאו מגנים.
במקום זאת יוצגו במגן בצורת מעוין (אשר לרוב הועמד על זווית חדה).
הואיל וכיום יכולות נשים לשרת בצבא בחלק ממדינות העולם, חלק מהזכאיות לשאת שלט הרלדי מעדיפות להשתמש במגן הצבאי.
אנשי כמורה שלא עסקו בלחימה השתמשו לעיתים אף הם במגן מעוין, ובמקרים אחרים במגנים סגלגלים.
במקרים נדירים ביותר במדינות לא-אירופאיות מגדיר הבלאסון צורה מסוימת למגן.
טינקטורה הוא המינוח ההרלדי לצבע ולטקסטורה.
טינקטורות עשויות להכיל צבעים "רגילים", וטקסטורות של פרוות וצבעי מתכות.
קיימות שבע טינקטורות עיקריות – חמישה צבעים (גוונים כהים) ושתי מתכות (גוונים בהירים).
קיימות גם טינקטורות אחרות, אך הן פחות נפוצות בשימוש.
משמעותה הראשונית של הטינקטורה בשפה הייתה "צבע" או "לצבוע".
מקור השם בצרפתית-נורמנית שהייתה נהוגה בימי ויליאם הכובש, הזמן בו החלה ההרלדיקה להתפתח.
עקב זאת בהרלדיקה הבריטית נוהגים להשתמש בשמות הלועזיים, אך לעיתים קיימות התייחסויות לזהב כ-gold ולכסף כ-sliver, במקום השימוש בשמותיהם הצרפתיים-נורמנים.
ייתכן גם כי הצבע הירוק היה פחות בשימוש בראשיתה של ההרלדיקה, אך עם זאת קיים תיעוד של סמל הרלדי בירוק וזהב בחיבור Historia Anglorum (משנים 1250–1259 אשר נכתב על ידי איש כמורה אנגלי).
כל אלו מעלים ספק בטענה כי הצבע הירוק לא היה בשימוש אז, אך יש לקחת זאת בערבון מוגבל.
החוק הראשון בהרלדיקה הוא חוק הטינקטורה: אין לשים מתכת על גבי מתכת, או צבע על גבי צבע במטרה לקיים ניגוד בין הצבעים.
מטרתו הראשונית של ניגוד הצבעים הייתה לאפשר זיהוי מהיר ככל האפשר של אביר בשדה הקרב, ובמצב בו אביר נושא מגן בעל צבעים כהים אחד על השני (דוגמת מטען שחור על רקע סגול) יהיה הרבה יותר קל לזהותו אם ישלב צבע כהה וצבע בהיר (דומת מטען לבן על רקע שחור).
הערה משנית לחוק היא האפשרות להוסיף מטען שלישי הנשען בחציו על צבע אחד ובחציו על צבע שני.
במקרים כאלו הדבר מתאפשר מבחינת ההליך המקובל.
עם זאת היו מקרים בהם ייתכן ויוצרי השלט לא נצמדו לחוקי הבלאזון, כמו בשלט האצולה של ממלכת ירושלים, שהתאפיין בצבע לבן (כסף) עם חמישה צלבים צהובים (זהב).
ישנה סברה כי למעשה צבעם של חמשת הצלבים בשלט האצולה של ממלכת ירושלים הוא טעות, וכי הצבע המקורי היה אדום, וייתכן כי הצבע נהפך עקב השנים מאדום לצהוב בשל תהליכי חמצון, אך זוהי סברה בלבד.
יכול להיות שמקורן של הפרוות בהן נעשה שימוש בהרלדיקה נעוץ במעילים אותם לבשו אצילי ימי הביניים.
בתורן, פרוות הסמור מייצגות בהופעתן זנב סמור (החלק המוארך בתחתית האייקון) ובשלוש נקודות שייצגו את המהדק שהשתמשו בו על מנת לרקום את פרוות הסמור למעיל.
לעומת זאת הוואיר (Vair) מייצג את פרוות הסנאי.
הצבע הוא חלק מהותי במבנה ההרלדי אך עם זאת לא תמיד התאפשר שימוש בצבעים מסוימים ולכן פותחו שיטות להמחשת צבעים כדרך אייקונים במצבים בהם בפועל הצבעים ה"אמיתיים" הם רק שחור ולבן (למשל בעת שימוש בדיו או בעט בעל צבע אחד וצבע אחר יחיד כרקע – דף או קלף לדוגמה).:
"בקיעה" (Hatching) – שיטה זאת מציגה המחשת צבעים בשלט האצולה על ידי שימוש בקווים ונקודות.
"טפטוף" (Trickling) – שיטה בה אחרי שרטוט סקיצה של שלט הרלדי כותבים בקיצור את שם הצבע במקום בו הוא אמור להופיע.
הקיצור יהיה שתי האותיות הראשונות של שם הצבע – כך למשל azure יהיה az ו-gules יהיה gu.
רשימת הטינקטורות (הנפוצה ביותר כיום)
טינקטורה שם הרלדי לועזי מתכות זהב/צהוב אוֹר (Or) כסף/לבן ארז'נט (Argent) צבעיםכחולאזוּר (Azure)אדוםגוּלס (Gules)סגולפּוּרפּוּר (Purpure)שחורסייבּל (Sable)ירוקור (Vert)
מסה נוספת על טבעה של ההרלדיקה טמונה בשאלת חלוקת וזיהוי הצבעים – מחברים שונים מתקופות שונות זיהו את הצבעים הראשיים של ההרלדיקה בדרכים שונות.
כך למשל בעולם דובר האנגלית החיבור הראשון שמדבר על כך הוא של סופר אנגלו-נורמני כאשר החיבור עצמו קרוי De Heraudie – הוא מתאר חלוקה שונה מחלק מהחלוקות הבאות בתור אחריו.
הטקסט מתוארך בין 1341–1345 או 1280–1300. החיבור מתאר שבעה צבעים אך ללא חלוקה למתכת או ל"צבע רגיל".
הוא הזכיר את הצבעים הבאים: אור, אזור, ארז'נט, גולס, סייבל, ור (ורט) ופורפור.
חלוקה נוספת אך מאוחרת בהרבה היא של Gerard Leigh אשר כתב בחיבורו The Accedence of Armory שבעה צבעים אשר מוחלקים ביניהם לשני צבעים רגילים ולשתי מתכות בנוסף לצבע נוסף הקרוי פרופר (Proper) אשר אמור לתאר את הצבע הטבעי של חיות או עשב.
הוא דחה בנוסף לכך גם כמה צבעים אשר היו מקובלים בעיני רבים להרלדיקה באותה התקופה אבל אכן הוסיף בסוף חיבורו את אותם צבעים אשר דחה – רשימה זו מופיעה כאן להלן:
קיצור בשיטת הטפטוף שם הרלדי לועזי טינקטורהמתכותO אוֹר (Or) זהב/צהובA ארז'נט (Argent) כסף/לבןצבעיםGגוּלס (Gules)בין אדום לכתוםBאזוּר (Azure)כחול בהירPפּוּרפּוּר (Purpure)סגולVור (Vert)ירקרקEסמור (Ermine)לבן עם אלמנטים שחוריםEsסמורים (Ermines)שחור עם אלמנטים לבניםTטנאי (Tenné)חום, כתום או חום-כתמתם (תלוי בתיאור)Mמוראיי (Murrey)סגול כהה "מלוכלך"Prצבע "טבעי" (ראה "הערות")פרופרBB?
פרופר (צבע) – אנקדוטה קטנה על פרופר היא העבודה שהוא צבע משתנה מתיאור לתיאור.
הוא בדרך כלל מתאר דבר כלשהו בצבע ש"מגיע בצבע אחד תמיד" – כמו דוב גריזלי בצבע חום אופייני או כבשה בצבע לבן שמנת אופייני.
עם זאת הוא לא יוכל לתאר דברים הקיימים במגוון צבעים כמו "צבע סוס" – סוסים קיימים במגוון צבעים רחב – משחור ללבן וחום ולכן במובן הזה הוא די מוגבל.
חלקים מהרשימה של Leigh לא תקפים יותר כיום ולכן יש לקחת אותה בערבון מוגבל.
כך למשל אזור (כחול) בהרלדיקה משמש היום לא בהכרח רק כחול בהיר אלא את כל גוני הכחול וכך גם למשל גולס משמש היום כאדום בפני עצמו ולא כגוון "בין אדום לכתום".
רשימת הטינקטורות של סר ג'ון פרנס
רשימה גדולה ורחבה אף יותר היא של סר ג'ון פרנס (Sir john Ferne's) אשר כוללת בתוכה אף אלמנטים כמו אבנים יקרות או כוכבי לכת שאפשר לייצג בעזרתן את הצבע בנוסף למתכות וקיצורים בשיטת הטפטוף.
הרשימה הופיעה בחיבורו The Glory of Generositie משנת 1586. הרשימה מוצגת כאן להלן:
טינקטורה שם הרלדי לועזיקיצור בשיטת הטפטוףאבנים יקרותכוכבים/כוכבי לכת/ירחיםמעלותייצוג בשיטת בטפטוףמראה מתכות זהב/צהוב אוֹר (Or)Oטופזהשמשאמונהבנקודות כסף/לבן ארז'נט (Argent)Aפנינהירחחפות מפשע/טוהרללא כל סימון (שטח ריק) צבעיםכחולאזוּר (Azure)Azספיריופיטרנאמנותקווים מישורייםאדוםגוּלס (Gules)Guאודםמאדיםנדיבותקווים מאונכיםשחורסייבּל (Sable)Saיהלוםשבתאיזהירותמשבצותירוקור (Vert, בצרפת: Sinople)Vert
או: Sin (בצרפתית)ברקתנוגהאהבהאלכסון \סגולפּוּרפּוּר (Purpure)Purpאחלמהכוכב חמהמתינותאלכסון / פרוותסמורErmineErm - - - -ואירVairVair - - - -
המעלות בחלוקה של פרנס, כמו המעלות בחלוקות רבות אחרות לא תמיד היו מקובלות בידי כותבים אחרים מהתקופה – לכן יש לקחת את הפירושים שהציע בערבון מוגבל.
פרוות גם הן סוג של טינקטורה ומייצגות סוגי פרווה אמיתיים (כגון של סמוריים).
כל מטען יכול להופיע ב"פרווה".
סמוּר (Ermine) מתואר כ"שדה" לבן מנוקד ב"כתמי סמור" שחורים.
היחס אליו הוא כאל טינקטורה חלקה.
סמורים (Ermines) לעומתו, מצויר כהיפוך מוחלט – "כתמי סמור" לבנים על רקע מגן שחור.
עיטוּר עוֹר (Vair) על שלל סוגיו, הוא סוג של "פרווה" אשר נראית כמו שורה של צורות דמויות פעמונים שטוחי-שוליים.
חלקם העליון של הפעמונים בכל שורה חדשה ממוקם באמצע, בין השוליים, של הפעמונים שמעליהם בשורה הקודמת.
קיימים כמו כן גם כתמים (Stains), אם כי הם נדירים: כתום (Tenny/Tawny) וחוּם.
"הוֹלם" (Proper) – פריטים עשויים להיות מתוארים בצבעיהם הטבעיים.
הנוהג בבלאסון אנגלי היה של צמצום, על ידי ציון טינקטורה מסוימת בשמה ההרלדי אך ורק פעם אחת בבלאסון תוך שימוש בהמשכו במונחים "מהראשונה", "מהשנייה" וכן הלאה.
המכללה להרלדיקה הפסיקה נוהג זה בשנים האחרונות.
השדה של מגן הרלדי (כמו גם מטעניו השונים) ניתן לחלוקה ליותר מטינקטורה אחת.
בכל מצב התיאור של הצבע של המגן (כלומר טינקטורה) יהיה הראשון בתיאור המילולי של המערך ההרלדי בכתב.
על הצבע עושי להופיע אייקון אחד או רבים והמגן תמיד יהיה מחולק ללפחות מקטע-צבע אחד.
מקטע זה יכול להיות בודד (כלומר מגן בעל צבע אחיד בלי אף עיטור נוסף – דוגמה מפורסמת לכך היא של בית d'Albert המכילה צבע אחד בלבד והוא גולס) או שהוא יכול להכיל מספר מקטעי-צבע (המאפיינים את הסמלים ההרלדיים המורכבים יותר).
כאשר רוצים לתאר באופן מילולי חלוקה של מגן לצבעים שונים יש להשתמש במינוח "Party per" (שמשמעותו הוא "מחולק על ידי"), או בצורה הקצרה יותר והיא "Per" ולאחר מכן בצורת החלוקה.
Party per fess – "מחולק לשני חצאים המופרדים בקו מאונך אחד"
Party per bend – "מחולק לשני חצאים המופרדים בקו מאונך אחד"
פעמים רבות אף מגן מחולק בעל שני צבעים הספיק ליוצר הסמל ונשמר באופן מיטבי למרות פשטותו – כך למשל אצל בית וואלדגרייב (Wladegrave) האנגלי במשך 650 שנה (סמלם היה מגן המחולק לשני חצאים מאונכים – האחד בצבע כסף והשני בצבע אדום).
"צורות רגילות" או "צורות מכובדות" הן צורות גאומטריות פשוטות, דומות ל"חלוקת השדה", אך מתייחסים אליהן כאל פריטים.
ככלל צורות רגילות-מכובדות תופסות כשליש מהמגן בכל פעם והן בעלות מעמד מיוחד בהרלדיקה – דבר שמתאפיין בתור "מכובדות" בשם.
בתיאור מילולי תופיע הצורה הרגילה-מכובדת מיד לאחר תיאור צבע השדה (הרקע).
מאפיין חשוב וידוע של הצורות המכובדות הוא הצלב – מאפיין החוזר על עצמו בגרסאות שונות ובדרכים מגוונות יותר מכל מאפיין אחר בצורות המכובדות.
בּנד (Bend) – מטען החוצה את השדה באלכסון.
סאלטייר (Saltire) – מטען בצורת האות "X".
פלוֹנץ (Flaunch) – מטען בצורת קשת שמופיע תמיד בזוגות – אחד בימין השדה והשני בשמאלו.
צלב יווני ישר (בצורת "+").
פּייל (Pile) – משולש הפוך אשר בסיסו בגבול העליון של המגן.
שברון (Chevron) – פס בצורת האות "V" הפוכה.
פוֹל (Pall) הוא מטען בצורת "Y" הנפוץ בסקוטלנד.
צ'יף (Chief) – הוא פֶס הממוקם בשליש העליון של המגן.
יש המשייכים גם את ה"פילה" (Fillet) ל"צ'יף", אם כי קשה להבדיל בינו לבין צ'יף עם "פימבריאציה" (שוליים צרים התוחמים את צורתו של מטען) מאחר שהשוליים מתווספים אך ורק לחלקו התחתון של הצ'יף.
אף כי רבים רואים אותם ככאלו – גם הפילה וגם הצ'יף ה"משופר" (צר יותר) אינם צורות ממוּזערוֹת של הצ'יף מכיוון שהוא אינו ניתן למזעור.
כל סוג של מטען (אך בעיקר צורות ו"צורות משנה") יכול להיות ריק.
ללא תיאור ממשיך הכוונה היא למטען "שקוף" החושף את השדה מאחוריו ומשאיר רק "גבול" בצורת המטען.
ניתן, כמו כן, לרוקן מתוך מטען שטח בצורה אחרת.
לעיתים נדירות מציינים טינקטורה הממלאת את שטחו של המטען.
צורות תת-רגילות היא קבוצה נוספת של חלוקה הרלדית של הנפוצה פחות מבחינה היסטורית בשלטי האצולה אך עדיין מכילה בשורשיה מקורות מהמגנים בימי הביניים.
צורות תת-רגילות מפורסמות כוללות בתוכן את הקנטון, הגבול, ה-Inescutcheon, ה-orle ועוד כמו ה-tressure.
ייתכן כי ארבע הצורות האחרונות היו במקור חיזוקים ממתכת שבעת ייצור המגן נוספו אליו.
השיוך לצורות התת-רגילות לא תמיד ברור ולעיתים מקור אקדמי אחד מכיל צורות שמקור אקדמי אחר אינו מכיל.
תופעת ה"סמי" (Semy) – לעיתים כאשר מדובר במטען המפוזר על אחת מחלוקות השדה המטענים מפוזרים לא בתוך השוליים של המגן אלא דווקא באופן חתוך ואקראי יותר.
במצב כזה יכתב באופן מילולי: "semy de lis" במקרה של פלר דה ליס – כלומר המילה "סמי" לפני שם המטען – כל זאת למען התיאור כי המטען מפוזר בשטח וחורג מהשוליים של המגן.
כדי להרבות בצורות האפשריות לחלוקת המגן נוצרו בין היתר גם "קווי החלוקה".
קווים אלו מוזכרים בשמם רק אם הם אינם ישרים.
דוגמה טובה לכך יכולה להיות במגן הרלדי מסוים המכיל צלב ובמגן הרלדי אחר המכיל צלב לא ישר – שני מגנים אלו, למרות הדמיון ביניהם יכולים להיות של שתי משפחות שונות לחלוטין בלי אף קשר כאשר השוני היחידי נובע מה"מסלול" שעובר הקו בין השוליים של המגן.
קווים אלו הם למעשה המחשתו של אייקון במגן, דוגמת אייקון של נשר כאשר הוא מחולק לשני חצאים – חצי אחד בצבע אדום לדוגמה וצבע שני יהיה ירוק לדוגמה כאשר הם מוצגים על מגן בעל שני צבעים – ירוק ואדום.
החלק הירוק של הנשר יהיה על החלק האדום של המגן והחצי האדום של הנשר ימוקם על החלק הירוק של המגן.
צורה זו היא מהפשוטות ביותר בהרלדיקה ליצירת סמל דומה מאוד לסמל אחר אך באותו הזמן מספיק שונה כדי להיחשב כסמל נפרד.
הציצה היא עיטור הנמצא בהרלדיקה בדרך כלל מעל לחלקו העליון של המגן והוא נחשב לשני בחשיבותו בהרלדיקה אחרי המגן בעיני רבים.
כבר במאה ה-13 נמצאות עדויות רבות לקסדות שצוירו עליהם מטענים וסמלים הרלדיים.
סמלים אלו נחשבים בעיני רבים לתחילתן של הציצות.
בכל מקרה באותו הזמן הם לא נשאו ציצה תלת-ממדית מעל הקסדה אלא רק ציור שמוסבר בפי כמה אסכולות היום כאמצעי לבידוד חלודה שפשוט עיטרו אותו בסמלים הרלדיים כדי לייפות אותו.
בדרך כלל הסמלים אשר היו על הקסדות נלקחו במקור מהסמלים הטמונים במגנו של האביר.
מכיוון שהשימוש היה לקסדות אבירים קושרה הציצה אליהם, דהיינו האצולה הגבוהה – דבר שאחרי זה המשיך להתבטאות במאות הבאות במדינות מסוימות שאסרו על האוכלוסייה להשתמש בהן כל עוד הם לא רשאים לכך באופן רשמי (ודרך רשימה מסודרת).
בגלל הקישור של האבירות הגבוהה בתחרויות בימי הביניים ל"איכות בידור" הושקעו מאמצים רבים באותה התקופה גם בתפאורה ובלבוש ודבר זה השפיע גם על התפתחות הציצות.
כך למשל באימפריה הרומית הקדושה בתחרויות היו אבירים מסוימים עם קסדות שעליהן ציצות שהיו למעשה פעמוני רוח בצורה המזכירה מאפייני טווס.
באופן כללי באימפריה הרומית הקדושה, בייחוד בתקופות מאוחרות יותר כמו המאה ה-15 הגיעו הציצות לרמת מורכבות גבוהה מאוד.
באימפריה היה ניתן להבחין פעמים רבות בקסדות עם ציצות בצורת נשר או בצורת קרניים (בפעמים מסוימות מקרני בופאלו גם כן).
הם עוטרו גם בפעמים רבות בנוצות או בעלים כאשר הצורה הפופולרית ביותר לעיטור הציצה הייתה צורת-טווס ומאפיינים "טווסיים" עליהן – דוגמה זאת הייתה קיימת בכחצי מכלל דוגמאות הציצה מהאימפריה של אותם הימים.
פעמים רבות, בין הקרניים או בין הכנפיים העיטוריים שעל הקסדה הונחו דמויות – לעיתים דמויות אדם ולעיתים דמויות מגדלים או דוגמאות שעל דברים דוממים או חיים אחרים.
פעמים מסוימות אף שילבו בין ציצות שונות ממשפחות שונות למען שיקוף ידידות בין אותן המשפחות המיוצגות בטורניר.
בהשוואה הציצות הגרמניות היו יותר מורכבות מציצות אחרות (חלקם באימפריה וחלקם מחוצה לה) דוגמת צרפת, ספרד או איטליה ואף מחצי האי הבריטי.
היה נדיר למצוא במדינות אלו סמלים הרלדיים עם יותר מציצה אחת.
בשטחים הגרמניים של האימפריה זה היה כל כך נפוץ עד שלכמה משפחות היו כמה וכמה ציצות וקסדות על אותו המגן.
כל פריט הקיים בטבע עשוי להופיע כמטען הרלדי, וכנראה הופיע לפחות פעם אחת – באיכויות גימור שונות.
מטענים יכולים להיות חיות, חפצים, צורות גאומטריות ("צורות רגילות").
למעט פסים פשוטים (שמקור חלק מהם ככל הנראה ברצועות צבעוניות שחיזקו את המגן) המטענים הנפוצים ביותר הם הצלב (בשלל הווריאציות שלו) והאריה.
חיות נוספות הנפוצות כמטענים הן דגים, שלדגים, עיטים, גריפונים, חזירי בר ואיילים.
דרקונים וחדי קרן מופיעים לעיתים נדירות כמטענים אך נפוצים יותר בתור תומכים.
אחת החיות הנדירות יותר בהרלדיקה היא האיגואנדון – החיה התומכת של העיר מיידסטון, עיר המחוז של קנט באנגליה.
החיות נראות במגוון תנוחות אופייניות.
הולכי-על-ארבע מתוארים לרוב כ"משתוללים" – עומדים על רגל שמאל האחורית (או על שתי רגליהם האחוריות – בהתאם לצורת המגן ולסגנונות מקומיים) בתנוחה הממלאת את שטח השדה ומדגישה תכונות מובהקות כגון טפרים או זנב.
תנוחה שכיחה נוספת היא "צעדה" (Passant), בה מוצגים שלושת האריות של מלכי אנגליה.
עיטים מוצגים כמעט תמיד כשכנפיהם "פרושות".
דמויות אדם הן נדירות כמטענים אך מופיעות לעיתים קרובות כ"תומכים".
ראשים, ידיים וסמלי לבבות נפוצים יותר כמטענים.
שלטי אצולה רבים בחבל הבלקן מראים טורקי מעונה, זכר למלחמה העקובה מדם באימפריה העות'מאנית.
בשלטי האצולה של סרדיניה וקורסיקה מופיע "ראש מורי".
בהרלדיקה האנגלית עשויים הסהר, הכוכב בעל חמשת הקצוות (שבמקור סימל דורבנות רכיבה), השלדג, טבעת קטנה, פרח החבצלת והוורד להתווסף למגן כדי להבדיל ענפים שונים במשפחה מהשושלת הראשית.
עם זאת, אין הכרח שמגן המכיל מטען מסוג זה ייחשב כמייצג ענף משני במשפחה – שלטי אצולה בסיסיים ("חלקים") מוטענים לעיתים קרובות בסימנים אלו.
בנוסף למגן כוללים רוב שלטי האצולה גם ציצה (מעל למגן) ומוטו (לרוב מתחתיו).