tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
לאחר סגירת התיק התראיין גולן בעיתונות והכחיש את הטענות נגדו מכל וכל.
בשנת 2019 צילמו אורלי וילנאי וגיא מרוז סרט תיעודי, בהפקת חברת "קודה תקשורת", בשם "פרשת אייל גולן".
בדיקה של "ידיעות אחרונות" גילתה כי נתוני ההשמעה ברדיו של שיריו של גולן לא ירדו בעקבות שידור התוכנית.
אורלי וגיא התכוונו לפרסם חלק שני לתחקיר, ובו קטעי וידאו מתוך חקירתו של גולן במשטרה, בהם נראה גולן שר, מתלוצץ ומתחבק עם חוקריו, אך בית המשפט סירב לבקשת החדשות 13 לשדר את הצילומים מחדר החקירות.
בשנת 2023 רכשה חברת "ליאם הפקות" שבבעלות גולן חלק מחברת "קודה תקשורת".
בינואר 2020 הגישו חלק מהמתלוננות תביעה משפטית נגד אייל גולן, אביו דני ביטון ומשטרת ישראל, בטענה כי סגירת התיק הייתה מחדל משטרתי.
בפברואר 2021 ביטון נפטר ממחלת הקורונה.
שתיים מהנערות, נ' וטאיסיה זמולוצקי, הגישו בדצמבר 2021 תלונות נגד עשרה אנשים ששמם עלה בחקירה אך לא נחקרו לפני כן, ועקב כך הפרקליטות חידשה את החקירה בפרשה.
באפריל 2022 פורסם כי אייל גולן נחקר שוב באזהרה, בחשד לעבירות מין ולהדחת קטינה לשימוש בסמים.
באוגוסט 2022 הגיעה נ' לעימות מול מושיקו שם טוב, שהיה כדורגלן בליגות הנמוכות וחבר בפמליה שהקיפה את גולן.
באוקטובר 2022 התראיינו נ' וזמולוצקי לחדשות 12 ומסרו גרסה מפורטת יותר של האירועים, שכוללת האשמה באונס כלפי אחד הנחקרים בפרשה.
כאשר נשאלה נ' מדוע לא מסרו פרטים אלה בחקירת המשטרה, אמרה: "פחדנו לדבר וכנראה שהסימפטומים של נפגעות עבירה חדרו אלינו עם פחד עמוק של האשמה עצמית.
לא שכחנו, הדחקנו המון שנים, אבל לא שכחנו.
ועכשיו, אחרי כל השנים, אנחנו חזקות ונספר את זה כמו שזה היה.
באוקטובר 2022 נגבתה עדות מ-י', במסגרת החקירה המחודשת של הפרשה.
באותו חודש נערך עימות במשטרה בין גולן ובין נ' וזמולוצקי.
בחודשים שלאחר פרסום הידיעות בכלי התקשורת, מיעטו תחנות הרדיו להשמיע את שיריו של גולן, וחלה ירידה של 23 אחוזים בהשמעות שיריו בכלל תחנות הרדיו בישראל לעומת התקופה המקבילה שנה קודם לכן.
בתחנות הארציות, "גלי צה"ל" ו"קול ישראל", חלה צניחה תלולה של 70% בהשמעת שיריו של גולן, לעומת התקופה המקבילה שנה קודם לכן.
נוסף על כך, בוטלו עשרות הופעות של גולן.
ב-20 בנובמבר 2013 הודיעה זכיינית התוכנית, חברת "שידורי קשת", על השעייתו מהתוכנית "הכוכב הבא", כמו גם על השעייתה של הפקת העונה הרביעית של "אייל גולן קורא לך", בעקבות הפרשה.
בדצמבר 2018 התעוררה מחאה ציבורית סביב ההחלטה להעניק לגולן בכנסת את "אות יקיר הזמר העברי".
ח"כ מוסי רז ואחרים פנו במכתב ליו"ר הכנסת, בו טענו כי אדם שניצל את מעמדו לשם ניצול מיני של נערות אינו ראוי לכבוד מהכנסת, גם אם אין במעשיו גוון פלילי.
בתגובה איים גולן לתבוע את ח"כ רז.
בדצמבר 2024 התראיינו שתיים מהנשים המעורבות בפרשה בערוץ כאן 11 טאיסיה זמולוצקי ונ'.
הן תארו בראיון מקרי אונס ומעשים מיניים בכפייה לאורך זמן של אביו וחבריו של אייל, ניצול מיני של גולן וכי שידל אותן לקיים יחסי מין עם חברו וציינו שגולן שמע שיחסי המין היו בכפייה.
לאחר התוכנית קמה מחאה בעקבותיה בוטלה הופעה של אייל גולן ב"פסטיבל הנשים" באילת.
בינואר 2025 הודיעו כ-50 רשויות עירוניות כי לא יזמינו אותו להופעות באירועים עירוניים וחלה ירידה בכמות ההשמעות של שיריו ברדיו.
כל הנערות שהעידו בפרשה מוכרות לרשויות הרווחה.
הן הוגדרו כנערות בסיכון, ולכולן רקע דומה של מצוקה כלכלית, אב נעדר או מכה ונטייה לברוח מהבית.
הנערות היו מעריצותיו של גולן.
בדרך כלל דני ביטון היה משכנע את הנערות לקיים יחסי מין עם מקורביו של גולן.
אם סירבו, נקט בצעקות ובאיומים על מנת לכפות עליהן יחסי מין.
בתחקיר שפורסם בספטמבר 2019 בעיתון הארץ הובאו דברי אחת הנערות למשטרה: "אני רוצה להסביר לך דבר מסוים.
ברגע שאני לבד עם גבר והוא דורש משהו מיני, אחרי שאני אומרת פעמיים שאני לא רוצה והוא ממשיך להתעקש, אז אני מפחדת שהוא יעשה את זה בכוח או משהו אחר לא נעים, אז אני מעדיפה לעשות את זה וזהו, שהוא יניח לי".
באוגוסט 2013 התקבל במשטרה מידע מודיעיני שלפיו נערות בנות 15 ו-16 מאזור השרון עוסקות בזנות ועובדות בחשפנות.
ארבע נערות זומנו לחקירה, והן טענו כי קיימו יחסי מין עם אייל גולן, אז בן 42, ואביו דני ביטון, וקיבלו כסף ומתנות עבור שירותי מין.
אחת הנערות העידה במשטרה על מערכת יחסים עם אייל גולן ולאחר מכן חזרה בה.
בראיון מאוחר יותר עם אורלי וילנאי היא טענה שהמשטרה ניסתה להפליל אותו, וכמו כן אמרה שהיא נשארה בקשר רציף עם אייל גולן וחבריו, ונפגשה איתו בהופעה בקיסריה.
אייל גולן הכחיש את הקשר עימה.
נערה נוספת העידה כי קיימה יחסי מין עם דני ביטון כשהייתה בת 14, וכי גם נערה נוספת בת גילה קיימה איתו יחסי מין.
בתמורה קיבלו הנערות בגדים, אלכוהול וכרטיס אשראי.
לאחר מכן נמצאו סתירות בעדויות הנערות, והמשטרה החליטה להתייחס לרוב העדויות של ארבע הנערות הראשונות כעדות שקר.
ע' היא אחת מהנערות שנחקרו בתחילה במשטרה.
במרץ 2013 נכחה בצילומי תוכנית הגמר של "אייל גולן קורא לך", שם פגשה את דני ביטון ועודד מויאל.
מויאל אמר בחקירתו במשטרה: "היא נדלקה עלי.
אמרה לי שהיא בת 19–20. נתתי לה את הטלפון שלי."
ביוני 2013 הסיע אותה ביטון למשרדי ליאם הפקות, שם לדבריה אולצה לקיים יחסי מין עם צחי אסולין.
אסולין אישר את האירוע בעדותו במשטרה.
ב-15 באוגוסט 2013 הזמין ביטון אותה יחד עם חברתה למסיבה במועדון "ממילא" בתל אביב, ולאחר מכן למסיבה נוספת בדירתו של אייל גולן במגדלי YOO, שבה הוגשו משקאות אלכוהוליים.
אחדים מהנוכחים אמרו בחקירתם כי היו שם גם סמים, אם כי לא ברור מאיזה סוג.
במסיבה השתתף גם שכן של גולן.
במהלך המסיבה ביצעה ע' מין אוראלי בפומבי עם אייל גולן.
גולן אישר בחקירתו את האירוע, אך לטענתו הוא הפסיק באמצע כשנודע לו שהיא קטינה.
הוא הודה גם שאביו והחברה ישבו עמם בסלון וצפו מהצד.
בהמשך המסיבה ביצעה ע' מין אוראלי גם עם השכן.
לאחר הופעה של אייל גולן בקיסריה הסיע ביטון את ע' וחברתה לנתניה, לביתו של אביעד שרון, איש התחזוקה של גולן, ולדבריהן קיימו עימו יחסי מין.
שרון נחקר ואישר כי השתיים היו בביתו, אך לדבריו לא קרה ביניהם כלום.
לפי תחקיר הארץ, קיימה ע', לדבריה, יחסים עם שבעה מקורבים לאייל גולן.
חמישה מביניהם נחקרו ואישרו את הדברים.
בשלב מאוחר חזרה בה ע' מטענתה כי קיבלה תשלום עבור שירותי המין.
נ' הייתה בת 18 וחצי בזמן האירועים.
גרה באזור המרכז, מכונה "המתולתלת".
הוריה התגרשו כשהייתה בת שש, אחיה מכור לסמים ובעל רקע אלים.
החלה לעבוד בגיל צעיר כדי לעזור לאמה הנכה.
נ' התחברה עם נערות נוספות ב-30 בספטמבר 2013 במועדון "האומן 17" בתל אביב.
אחת הנערות הכירה לה את ניר שלום, המתופף של אייל גולן, שהבטיח לה לעזור לפגוש את אייל גולן.
הוא הכניס אותה למתחם ה-VIP במועדון, שם פגשה את עדי לאון, הקלידן של גולן, ומושיקו שם טוב, העובד עם הלהקה ומיודד עם אנשיה.
יחד איתם היו שתי נערות בנות 17, אחת מהן הייתה ע'.
הם החמיאו למראה ולאחר זמן מה נסעו לביתו של שם טוב בבת ים.
נ' העידה על יחסי מין שקיימה עם אייל גולן ועם מקורביו.
גולן אישר בחקירתו כי קיים עם נ' יחסי מין שלוש פעמים: פעם באילת, יחד עם טאיסיה זמולוצקי ("ט'"), ופעמיים נוספות במכוניתו.
במסמכי החקירה נכתב גם: "לאחר מכן היא ביצעה מין אוראלי בנהגו".
בחקירתו במשטרה אישר הנהג יניב גרשון את האירועים אך טען שהם נעשו בהסכמה.
במקרה אחר הבטיח ביטון לצעיר ב' שיוכל לקיים יחסי מין עם נ'.
היא סירבה, אך הוא אילץ אותה באיומים לקיים עימו יחסי מין.
במהלך הופעה באילת באוקטובר 2013 שכנע ביטון את נ' ואת טאיסיה זמולוצקי להתלוות אל חברו של גולן, מפיק בשם טל אהרון, ולדבריהן אולצו לקיים עימו יחסי מין.
אהרון הכחיש את הדברים בתגובה לעיתון הארץ.
בתחקיר הארץ נחשף עוד כי בזמן הופעה של אייל גולן בחתונה בעכו, נ' העידה כי קיימה יחסי מין בהסכמה עם חבר נוסף של גולן, כדורגלן העבר לירון בסיס.
לאחר האירוע קיימה יחסי מין עם דני ביטון ברכב המסחרי, ומין אוראלי באייל גולן ברכבו.
בסיס לא זומן לחקירה, ולא הגיב לפניית עיתונאית הארץ רויטל חובל שפרסמה את התחקיר.
באירוע נוסף נסעה נ' עם דני ביטון לצילומי התוכנית "הכוכב הבא", ובדרך אילץ אותה להיכנס לרכב של הלהקה, נעל אותה בפנים והיא נאלצה לקיים יחסי מין בניגוד לרצונה עם קרוב משפחתו של אחד ממקורביו של גולן, שעל שמו הוטל צו איסור פרסום.
נ' הודתה בחקירת המשטרה כי גוננה על אייל גולן והסתירה פרטים שיפלילו אותו, מכיוון שלא רצתה לפגוע בו אלא רק בדני ביטון.
בדצמבר 2024 התראיינה יחד עם טאיסיה זמולוצקי בתוכנית "יהיה טוב" בערוץ כאן 11.
טאיסיה (טלי) זמולוצקי - ט'
ט', טאיסיה (טלי) זמולוצקי, עלתה לישראל בגיל ארבע עם אמה וסבתה וגדלה ללא אב, במצוקה כלכלית.
בגיל 14 הוצאה בצו בית משפט למוסד לנוער בסיכון, לאחר שבית ספרה דיווח על היעדרות ממושכת, אך לא נמצאה לה מסגרת מתאימה והיא חזרה לגור בביתה.
בדצמבר 2012, בגיל 17, הכירה במועדון "הפאשן" בתל אביב את דני ביטון ואת עודד מויאל, יחצ"ן מועדונים.
לאחר מכן אולצה מספר פעמים לקיים יחסי מין עם ביטון, מתוך תקווה להגיע דרכו לאייל גולן.
זמן קצר לאחר מכן הזמין אותה ביטון למסיבה בדירתו של אייל גולן במגדלי YOO.
לפני שנכנסו לבניין, אילץ אותה ביטון לקיים עימו יחסי מין במכונית.
במהלך המסיבה ביצעה מין אוראלי באייל גולן בחדר מדרגות צדדי.
גולן עצמו לא נשאל בחקירתו על האירוע במגדלי YOO אך אישר לחוקרים שקיים יחסי מין עם זמולוצקי בהזדמנות אחרת.
בתחקיר הטלוויזיה של אורלי וגיא הוא טען שאינו מכיר אותה כלל, וכשנשאל על האירוע על ידי רויטל חובל הוא בחר שלא להשיב.
במקרה אחר העידה זמולוצקי כי בני פרץ הזמין אותה לסוויטה במלון "קראון פלאזה" בתל אביב ואמר לה שאייל גולן נמצא שם.
בסוויטה אילץ אותה פרץ לקיים יחסי מין.
פרץ אישר כי קיים איתה יחסי מין, אך לדבריו הדבר נעשה בהסכמה.
בינואר 2013, בהופעה של גולן ב"האנגר 11" בנמל תל אביב, הציע לה צחי אסולין לעלות לחדר ההלבשה של אייל גולן, שם אילץ אותה לקיים עימו יחסי מין.
אסולין הכחיש תחילה את טענותיה אך לאחר מכן אישר אותן בעדותו.
במהלך הופעה באילת באוקטובר 2013 שכנע ביטון את נ' וזמולוצקי להתלוות אל טל אהרון, ולדבריהן אולצו לקיים עימו יחסי מין.
בתגובה לחובל, הכחיש אהרון כל היכרות עם השתיים.
זמולוצקי העידה כי באותו יום היא ונ' קיימו יחסי מין עם גולן בבית מלון באילת, ומיד לאחר מכן נכנס לחדר אושרי גבאי ואילץ אותה לקיים גם איתו יחסי מין, בזמן שגולן המתין בסלון.
לאחר המקרה פגשו את בני פרץ, מנהלו האישי של גולן, וזה נתן להן 400 ש"ח כתמורה על זה שבאו ללוות את גולן וחבריו באילת.
אושרי גבאי לא זומן לחקירה במשטרה ולא עומת עם העדויות.
במהלך הופעה של אייל גולן בקיסריה, ביטון שלח את זמולוצקי לרכב ההסעות, שם חיכה חבר של גולן, שהזדהה בשם סטיב, ואילץ אותה לקיים עימו יחסי מין כי "דני הבטיח".
באירוע בנתניה שבו נכח דני ביטון, הוא השאיר את זמולוצקי במכוון לבד בחדר עם אדם בשם אביעד, שניסה לקיים איתה יחסי מין.
היא סירבה בתוקף, וברחה מן המקום.
כאשר התעמתה עם ביטון לגבי המקרה, הוא ענה לה: "כל פעם שתתנהגי רע, זה מה שיקרה.
אם לא תעשי מה שאומרים לך, זה מה שיקרה".
זמולוצקי הודתה כי השמיטה פרטים בחקירת המשטרה, ולדבריה אם תיחקר שוב, היא תחשוף את הפרטים הללו.
"היה קל לעבוד עליי אז, היום אי אפשר לעבוד עליי.
אף אחד לא יכול לעבוד עלי", אמרה.
במהלך התחקיר לתוכנית של אורלי וגיא עברה זמולוצקי בדיקת פוליגרף ונמצאה דוברת אמת.
זמולוצקי סיפרה כי גולן כינה אותה "רוסלנה הקטנה" בשל הדמיון החיצוני בינה ובין רוסלנה רודינה.
בדצמבר 2024 בחרה להיחשף בשמה המלא, טאיסיה זמולוצקי, בתוכנית "יהיה טוב" בערוץ כאן 11.
שמה של הצעירה י' הוזכר כבר במהלך החקירה ב-2013, כאשר דובר על אירוע שנכחו בו שלושה ממקורביו של אייל גולן ועוד שלוש צעירות נוספות.
היא הייתה קטינה במהלך האירוע, אך הציגה את עצמה כבת 18. באותה עת לא נעשה ניסיון להגיע אל הצעירה ולחקור אותה, אך באוקטובר 2022, במסגרת החקירה המחודשת של הפרשה, נגבתה ממנה עדות.
בחקירת המשטרה מוזכרים שמות של 18 גברים המקורבים לאייל גולן, בחשד שלקחו חלק בניצול המיני של הנערות, חלקם באופן חד פעמי ואחרים בעקביות.
הזמר אייל גולן היה בשיא הפופולריות כאשר נחשפה הפרשה, ובסופה הוא לא הואשם בדבר.
חקירתו התמקדה בשאלה מרכזית אחת: האם ידע כי הוא שוכב עם קטינות בניגוד לחוק.
גולן הכחיש, וחלק מהנערות הודו שאביו הורה להן לשקר לו בדבר גילן.
בפברואר 2014, לאחר חקירה בת שלושה חודשים, התיק נסגר מחוסר ראיות.
לאחר חשיפת הפרשה הופסקה תוכניתו "אייל גולן קורא לך", אך שידורה חודש כעבור שלוש שנים בעונה חדשה.
הוא זכה מספר פעמים בתואר "זמר השנה" במצעדי הפזמונים ברדיו.
לאחר סגירת תיק החקירה טען גולן כי הוא נפל קורבן לתלונות שווא של הנערות.
אביו של אייל גולן, בן 63 בזמן האירועים.
הורשע בביצוע כמה עבירות, בהן הבאת אדם לידי מעשה זנות בנסיבות מחמירות וניצול קטינות לזנות, ונידון לשנתיים מאסר בפועל במסגרת הסדר טיעון.
בזמן הופעה של אייל גולן הוביל את ט' לחדר הלבשה, שם אילץ אותה לקיים עימו יחסי מין.
לאחר מכן הגיע למקום עודד מויאל וגם הוא אילץ אותה לקיים עימו יחסי מין.
דני ביטון נפטר בפברואר 2021 ממחלת הקורונה.
הנהג של אייל גולן, בן 24 בזמן האירועים.
בחקירתו במשטרה אישר גרשון כי קיים מספר פעמים יחסי מין עם נ' אך טען שהדברים נעשו בהסכמה.
כמו כן היה אירוע אחד בו סירבה והוא כיבד את בקשתה.
חבר של אייל גולן, בעל מועדונים ומלונות באילת ובטבריה, בן 41 בזמן האירועים.
ט' העידה כי באוקטובר 2013 הוא אילץ אותה לקיים עימו יחסי מין בבית מלון באילת.
הפרקליטות דרשה שגבאי ייחקר ופנתה לשם כך למשטרת אילת, אך הם לא הצליחו לאתר אותו.
בשיחה עם עיתונאים הוא הכחיש את הטענות.
בשנת 2018 הורשע במתן שוחד לקצין משטרה באילת שמסר לו מידע על מתלוננים נגדו.
מנהל הכספים של משרד ההפקות של גולן, "ליאם הפקות" (ובעבר נהגו ועוזרו האישי), והסוכן של כמה מהזמרים המיוצגים במשרד.
אסולין חבר לביטון לעיתים קרובות בבילויים עם הנערות.
בינואר 2013, בהופעה של גולן ב"האנגר 11" בנמל תל אביב, הציע לט' לעלות לחדר ההלבשה של אייל גולן, שם אילץ אותה לקיים עימו יחסי מין.
ביוני 2013 הסיע ביטון את ע' למשרדי "ליאם הפקות", שם אולצה לקיים יחסי מין עם צחי אסולין.
חברת ההפקות של אייל גולן מימנה את עורכי דינו בחקירה.
בני פרץ היה חבר קרוב ומנהלו האישי של אייל גולן.
שותף ב"ליאם הפקות" ומנהל של זמרים נוספים, וכן משמש דירקטור ובעל מניות בחברת נדל"ן ציבורית.
פרץ היה כבן 46 בזמן אירועי הפרשה.
על פי עדותה של ט', דני ביטון הסיע אותה לסוויטה במלון "קראון פלאזה" בתל אביב ואמר לה שאייל גולן נמצא שם.
בסוויטה המתין בני פרץ, שאילץ אותה לקיים עימו יחסי מין.
כמו כן סבר שהיא בת 18.
הוא נחקר באזהרה בדצמבר 2013 בחשד להבאת אדם למעשה זנות, בתיווך של ביטון.
כעבור כמה חודשים החליטה הפרקליטות לסגור את התיק נגדו בשל חוסר ראיות.
פרץ הרבה להגיב לפרסומים אודות הפרשה, כשהוא מציג את הנערות שזומנו לחקירה כחבורה אחידה של שקרניות.
במקביל הוציא צו איסור פרסום, בהסכמת המשטרה, על חלקו בפרשה, וכונה בשם א' במסמכי החקירה.
עיתון "הארץ" ורויטל חובל הגישו עתירה נגד צו איסור הפרסום, שהתקבלה בבית משפט השלום ובבית המשפט המחוזי.
פרץ ערער לבית המשפט העליון, אך ערעורו נדחה.
קרוב משפחה של בני פרץ.
דני ביטון אמר לו שיוכל לקיים יחסי מין עם נ', שהמתינה ברכב של הלהקה.
לאחר שסירבה, אילץ אותה ביטון בצעקות ובאיומים לקיים עם ב' יחסי מין.
איש התחזוקה בביתו של הזמר, בעל עבר פלילי.
לאחר הופעה של אייל גולן בקיסריה הסיע ביטון את ע' ונערה נוספת לנתניה, לביתו של אביעד שרון, ולדבריהן קיימו עימו יחסי מין.
אחד מחבריו של אסולין, בן 33 בזמן האירועים.
יחצ"ן מסיבות, בן 33 בזמן האירועים.
בזמן הופעה של אייל גולן הוביל דני ביטון את ט' לחדר הלבשה, שם אילץ אותה לקיים עימו יחסי מין.
בחקירתו הכחיש כי תיאם את המפגש עם ביטון, אך אישר שקיים יחסי מין עם ט'.
שכן של אייל גולן במגדלי YOO.
מפיק אירועים שעבד עם אייל גולן, בן 40 בזמן האירועים.
לא נחקר ומכחיש את טענות הנערות.
במהלך הופעה באילת באוקטובר 2013 שכנע ביטון את נ' וט' להתלוות אל טל אהרון כדי שיביא להן ממכוניתו אלכוהול.
לדבריהן הוא לקח אותן לחדרו במלון וקיים איתן יחסי מין.
המשטרה זימנה בטעות לחקירה אדם אחר בשם זה.
טל אהרון לא נחקר ומכחיש כלל היכרות עם הנערות.
חבר של אייל גולן, לדבריו הוא תושב לונדון, אך לדברי דני ביטון הוא מתגורר בישראל.
במהלך הופעה של אייל גולן בקיסריה, דני ביטון שלח את ט' לרכב ההסעות, שם חיכה סטיב ואילץ אותה לקיים עימו יחסי מין כי "דני הבטיח".
עובד מוסך מראשון לציון, חבר של דני ביטון, בן 51 בזמן האירועים.
פרשת מעצרו ומותו של קא"ב תומר אייגס עוסקת במעצרו של קצין באגף המודיעין בגין עבירות ביטחוניות חמורות, החזקתו במעצר סודי תחת צווי איסור פרסום גורפים, ומותו בכלא הצבאי.
לפי האישום, אייגס ביצע עבירות ביטחוניות חמורות במודע ממניעים אישיים, ולא מתוך ריגול עבור מדינה זרה או מניע כלכלי.
סיבת כליאתו אסורה בפרסום, אך ב־2021 הותר לפרסם שהוא לא הואשם בעבירת בגידה ולא היה במגע עם סוכן זר.
בספטמבר 2020 הוא נעצר ונכלא בכלא הצבאי כלא 6, ולאחר מכן הוא הועבר לכלא "נווה צדק".
בתקופת מאסרו הוא הוחזק בחשאיות מוחלטת, לצורך אבטחה ומידור, ולתקופה שמו לא נודע לסוהרים.
ב-16 במאי 2021, לאחר תשעה חודשי מעצר, נמצא אייגס בתאו ללא רוח חיים.
סיבת המוות הרשמית נותרה "לא ידועה" גם לאחר בדיקות במעבדות פורנזיות בארצות הברית.
הפרשה עוררה דיון ציבורי בסוגיית הפיקוח על אסירים ביטחוניים, ובשאלת גבולות הצנזורה והשקיפות בתוך המערכת הצבאית.
דבר מותו הותר לפרסום רק שבועות ארוכים לאחר התרחשותו, תחת חסותם של צווי איסור פרסום גורפים שהוטלו על כלל פרטי האירוע.
רק בפברואר 2026 אושרו לפרסום שמו המלא ותמונתו.
תומר אייגס נולד בחיפה ב-15 באוקטובר 1996 לרונית ורון, ולו שתי אחיות.
את לימודיו, מכיתה א' ועד י"ב, עשה בבית הספר הריאלי, שם נודע כילד מחונן וכ"גאון מחשבים".
במקביל ללימודיו התיכוניים, השלים בין השנים 2012–2015 תואר ראשון במדעי המחשב באוניברסיטת חיפה.
טרם גיוסו צבר ניסיון מקצועי משמעותי כשעבד בחברת ההייטק "פורטר" וכמפתח תוכנה בחברת הזנק בתל אביב.
במישור האישי, תומר אופיין כדמות מופנמת ובודדה.
ילדותו הייתה רצופה בקשיים חברתיים והצקות, דבר שהוביל אותו להסתגרות, חשדנות כלפי סמכות ולפיתוח דפוס של התמודדות עצמאית.
במרץ 2016 התגייס אייגס לאגף המודיעין ושירת ביחידה טכנולוגית מסווגת ב-8200, תחילה בדרגת קצין מקצועי אקדמאי (קמ"א) ובהמשך כקצין מקצועי אקדמאי בכיר (קא"ב).
אביו תיאר אותו כחייל בריא שהתמסר ליחידה משעות השחר ועד הלילה, לרוב "עם תוצאות מדהימות".
גורמי הצבא זיהו אצלו יכולות טכנולוגיות נדירות, אך בד בבד הגדירו את אישיותו כ"מורכבת וילדותית", המצריכה יחס מיוחד ומתקשה בהבחנה בין עיקר לטפל.
התנהלותו המקצועית והמערכתית אופיינה כשל אדם הפועל לבדו, מתוך חוסר אמון מובנה בסמכות ובממונים עליו, ואמונה כי הבנתו המקצועית עדיפה על הוראותיהם.
דפוס פעולה עצמאי זה סיפק למערכת הישגים ו"שקט תעשייתי", אך הותיר אותו ללא בקרה אפקטיבית.
המוטיבציה של אייגס לתרום לביטחון המדינה התנגשה עם תסכולו המתמשך מהבירוקרטיה הצבאית, אשר לתפיסתו עיכבה תהליכים מבצעיים חיוניים.
שילוב זה הוביל אותו לעקיפת נהלים ולביצוע קיצורי דרך במטרה לייעל ולתרום למערכת, גם כאשר הדבר היה כרוך בהפרת כללים ברורה.
מתח זה הגיע לשיאו בביצוע עבירת ביטחון חמורה, אשר לשיטתו נעשתה כפעולה עצמאית שנועדה לשפר את איכות המודיעין, ולא ממניעי ריגול או בצע כסף.
אייגס לא העריך נכונה את חומרת מעשיו בעיני המערכת, בסוברו כי במקרה הגרוע ביותר יודח מהיחידה, אך בפועל הפעולה כמעט גרמה לנזק ביטחוני כבד.
בעקבות זאת הוא נעצר מיידית והוחזק בסוד ובבידוד, תוך הטלת צו איסור פרסום גורף, מידור משפחתו מהפרטים והסתרת זהותו אף מפני אסירים אחרים.
בספטמבר 2020 הוגש נגד אייגס כתב אישום חמור והוא נעצר עד תום ההליכים.
הפרשה לוותה בצו איסור פרסום גורף ובדיונים בדלתיים סגורות.
הוא נעצר תחילה בכלא 6, ובהמשך הועבר לבית הכלא הצבאי "נווה צדק".
לדברי דובר צה"ל, פעולותיו של אייגס בוצעו במודע ופגעו בביטחון המדינה, ולפי הצהרתו אייגס הודה בחקירתו ברבים מהמעשים שיוחסו לו.
הרמטכ"ל דאז, אביב כוכבי, הבהיר בדיעבד כי היו אלה עבירות ביטחוניות חמורות אשר בוצעו במודע.
בעקבות המקרה, הוקמה ועדת בדיקה בראשות תא"ל (במיל') נועם שער לבחינת כשלי הבקרה והמיון ביחידה.
בהליך גישור פלילי ביקשה המדינה להשית עליו עונש של עשר שנות מאסר.
עו"ד בני קוזניץ מונה, באישור צה"ל, לייצג את אייגס.
לטענת צה"ל, בניגוד לאסירים אחרים שזהותם נאסרה לפרסום, אייגס הוחזק במעצר תחת שמו האמיתי ושובץ בתא משותף עם כלואים נוספים.
במהלך מעצרו לא הוחזק בבידוד, קיים קשר רציף עם סגל היחידה והאסירים סביבו.
במקביל, שמר על קשר מתמשך עם סביבתו האזרחית, שכלל ביקורים של משפחתו ותקשורת עם שתיים מידידותיו.
במהלך תקופת מעצרו בכלא שש, טופל תומר אייגס בתרופות פסיכיאטריות שנועדו לטיפול בקשיי שינה ובחרדה.
התרופות סופקו לו בכמויות גדולות וללא בקרה מצד גורמי הרפואה בכלא.
היעדר הפיקוח אפשר לאייגס לצבור את הכדורים, ואף לחלקם לאסירים אחרים.
בדיעבד הוכח כי הוא קיבל כמות תרופות גדולה מהטיפול שקבע הפסיכיאטר, ולא בוצע ניתוח או ביקורת על התרופות שהחזיק ברשותו בפועל.
במרץ 2021, בעודו שוהה בתאו, התמוטט לראשונה בשעות הלילה המאוחרות.
שותפו לתא התעורר לקולות חירחור ומצא את תומר מוטל על הרצפה, רועד בכל גופו ובהכרה מעורפלת.
צוות הכלא זיהה כי מדובר במצב חירום החורג מיכולות הטיפול במקום, והוא הועבר לחדר המיון בבית החולים רמב"ם.
שם הוא עבר סדרת בדיקות מקיפה שנמשכה כ-7 שעות.
האבחנה הרפואית שניתנה הגדירה את המצב כסוג של "שיתוק שינה", מצב בו הגוף אינו מתעורר במקביל לתודעה.
עם זאת, לא נערך בירור מעמיק יותר בבית החולים, שקשר בין המצב הפיזיולוגי לבין התרופות שנטל.
עם חזרתו לכלא, הסיכום הרפואי וההמלצות למינון התרופתי לא הוזנו כראוי במערכות המידע של המרפאה.
בפועל, המרפאה המשיכה לספק לו כמות כפולה של כדורים וללא סנכרון בין המרשמים.
בנוסף, הפסיכיאטר הצבאי מאמ"ן שרשם את הטיפול מלכתחילה, כלל לא עודכן על ההתמוטטות ועל האשפוז, וגם לא הוריו.
לאחר כחודש מהאשפוז, וכ-8 חודשים מיום המעצר, הועבר אייגס למתקן הכליאה הצבאי "נווה צדק".
מתקן זה מתאפיין בפיקוח טכנולוגי הדוק, הכולל רישות מלא של התאים במצלמות אבטחה ומרכז שליטה המאויש סביב השעון.
ב-24 באפריל בשעה 04:12 לפנות בוקר אירעה ההתמוטטות השנייה והקשה של אייגס, כשהוא בתאו בכלא 10 נצפה במצלמות מתקשה לעמוד, קורס, וזוחל על הרצפה אל תא השירותים, שאינו מצולם, שם הוא נופל שוב ושוהה 29 דקות מוטל על הרצפה, כאשר ידו וראשו נראים ברווח שמתחת לדלת.
לאחר מכן זחל חזרה אל התא, וניסה לסמן בידו למצלמות האבטחה כדי להזעיק עזרה.
למרות שהכל משודר לחדר הבקרה בזמן אמת, חולפות 43 דקות מרגע ההתמוטטות ועד שמגיעים סוהרים.
אייגס נמצא מבולבל ולא ידע להסביר את פשר התעלפותו, החובשת התורנית החליטה טלפונית שאין צורך בהגעתה.
הסוהרים החזירו אותו לישון ללא בדיקה רפואית, וללא דיווח על אירוע חריג, כפי שנדרש בפתיחת תא בלילה.
היעדר הדיווח מנע את הקישור הקריטי לאירועי ההתמוטטות והאשפוז בחודש הקודם.
במקביל המשיך לקבל תרופות פסיכיאטריות ללא פיקוח ראוי.
בערב חג השבועות, התנהל סדר יומו באופן שגרתי.
במהלך היום, בעוד שותפיו לתא יצאו לפעילות, נותר אייגס בגפו בתא בשל סיווגו הביטחוני, שם העביר את הזמן בקריאה, צפייה בטלוויזיה ושינה.
בשעה 18:30 יצא לארוחת החג בחדר האוכל, וישב בקצה השולחן ללא אינטראקציה חברתית עם יתר האסירים או הסגל.
לאחר הארוחה, שנמשכה כ-45 דקות, שב לתאו.
סמוך לשעה 23:00 ניסה לישון אך התקשה להירדם, קם לשירותים וחזר למיטתו.
בשעה 23:21 שבו שותפיו לתא מארוחת החג והתארגנו לשינה.
בשעה 23:31, שמע אחד החיילים בתא קולות חנק מכיוון מיטתו של אייגס.
החיילים הבחינו כי הוא מפרכס, גופו רועד וקצף יוצא מפיו.
הם החלו מיד לצעוק לעזרה, לדפוק בחוזקה על דלת התא ולסמן בהיסטריה למצלמות האבטחה.
זעקותיהם נשמעו בכל הפלוגה, וגרמו לאסירים בתאים אחרים להצטרף לדפיקות על הדלתות, אך הסוהרים התמהמהו ולא הגיעו.
למרות המצוקה הברורה והתיעוד בזמן אמת, איש לא הגיע לסייע משום שהגורם האמור לאייש את מרכז השליטה ולצפות במסכים, עזב את עמדתו לטובת ארוחת החג, כך שהיא נותרה נטושה ואיש לא השגיח על העצורים.
רק בחלוף 13 דקות מתחילת האירוע, נכנסו לראשונה אנשי סגל לתא.
לטענת המפקדת ניסו ליצור קשר עם החובשות שבכוננות שבע פעמים רצופות אך הן לא היו זמינות.
התוצאה הייתה עיכוב קריטי בהגשת טיפול מציל חיים.
הפינוי התעכב מאוד, ורק לאחר כשלוש דקות נוספות הועבר אייגס על אלונקה אל מרפאת הכלא.
כאשר הצוות הצליח לבסוף ליצור קשר עם החובשות, הן לא היו ערוכות להתמודד עם מצבו הרפואי המדרדר.
הן הגיעו ללא ציוד מתאים, היו חסרות מיומנות מקצועית בטיפול מציל חיים, ולכן לא ביצעו החייאה מיידית.
כ-28 דקות לאחר ההתמוטטות התקשר אחד החיילים למוקד מד"א, שם העבירו הנחיות לאחת הסמלות, שבאזרחות מתנדבת במד"א.
בשלב זה הסמלת דיווחה למד"א כי כבר אינו מפרכס, גוון כחול מופיע בעורו, ונראה שהוא נושם נשימות אגונאליות.
בסמוך לשעה 01:00 הועבר אייגס לבית החולים לניאדו, שם נקבע מותו.
משפחתו קיבלה את ההודעה רק בשעה 05:00 בבוקר, וכשהגיעו לבית החולים התברר להם כי גופתו כבר הועברה למכון הפתולוגי באבו כביר לצורך נתיחה שלאחר המוות.
לאחר המוות צה"ל תדרך כתבים כי אייגס שם קץ לחייו לאחר שהציג כוונות אובדניות, טענה שנסתרה לאחר מכן על ידי הפסיכאטרים שטיפלו בו.
נתיחת הגופה בוצעה בנוכחות פתולוגית מטעם המשפחה ונציג מחלקת ביטחון מידע בצה"ל.
בנתיחה לא נקבעה סיבת מוות חד-משמעית, אך ההערכה הרווחת הייתה כי המוות נגרם ממינון יתר או תגובה בין-תרופתית, בשילוב היעדר טיפול בזמן.
עם זאת, בדגימה מדמו שנשלחה למעבדה בארצות הברית, לא נמצא ריכוז חריג של תרופות.
בעקבות האירוע, הרמטכ"ל אביב כוכבי הצהיר כי "אסור היה שימות בכלא" והבטיח תחקיר נוקב.
הוקמו שתי ועדות: ועדה בראשות תא"ל (מיל') מיקי לוריא לבחינת מערך הכליאה, וכשנה וחצי לאחר מכן, ועדה בראשות אלוף (מיל') ניצן אלון לבחינה מערכתית של האירוע, ולבחינת מעמדו של אייגס כחייל.
לטענת הוריו של אייגס המערכת הצבאית כשלה בשמירה על חייו והסתירה מהם מידע קריטי על מצבו ועל האישומים.
הם נאבקו על הזכות לעיין בכתב האישום, שאושר להם רק לאחר מותו, עם השחרות מסוימות, המשפחה תמכה בבקשות כלי התקשורת להסיר את צו איסור הפרסום כדי לנקות את שמו מהאשמות שווא, כמו ריגול עבור מדינת אויב, ולשם העלאת המודעות לליקויים בצבא שהובילו למותו.
המשפחה אף הטילה ספק בגרסה הרשמית של הצבא לגבי נסיבות המוות ודרשה חקירה חיצונית ועצמאית.
על פרטי החקירה של היחידה לחקירות פנים הוטל צו איסור פרסום.
בפברואר 2025 פורסמה חוות דעת מטעם המכון לרפואה משפטית, גורמי רפואה בכירים בצה"ל ומחוצה לו שקבעה כי תומר סבל מבעיה רפואית שלא טופלה כהלכה.
במהלך החקירה התגלה כי בחודשים שלפני מותו פרכס בתאו לפחות שלוש פעמים אך לא טופל כראוי, לא התעניינו במצבו גם אחר שפונה לבית חולים, וכי שורת מחדלים של הסגל הובילה לכך שהטיפול בפרכוסים היה איטי, לא מקצועי ולא יעיל.
גם לאחר מותו, צעדים חקירתיים משמעותיים לא ננקטו בזמן וחומר ראייתי חשוב אבד.
במאי 2022 פורסם כי חברו של אייגס מהיחידה שהיה בין הבודדים שביקרו אותו בכלא נפל אל מותו
לפי תחקיר של "ישראל השבוע" שפורסם בפברואר 2026 "יתכן כי לעולם לא נדע מה או מי הרג את אייגס".
על אף חומרת האירועים והתוצאה הקטלנית, המערכת לא פעלה נגד המעורבים בפרשה, והסתפקה בצעדים משמעתיים ועיכוב דרגות בלבד.
על פי צה"ל, במהלך תקופת מעצרו ומספר חודשים לפני מותו, הוא השתחרר משירות לבקשתו.
ולכן נקבר בקבורה אזרחית ולא בבית קברות צבאי, בהתאם לחוק בתי קברות צבאיים.
בינואר 2023 פורסם כי בעקבות קבלת המלצת ועדת אלון, קא"ב תומר יוכר כחלל צה"ל באופן חריג, ודף לזכרו מופיע באתר "יזכור" של משרד הביטחון.
לאחר מותו נקט צה"ל בצעד חריג והחליט לשלול את דרגותיו רטרואקטיבית, כך שלא ייחשב לקצין בעת מותו.
החלטה זו התבססה על חומרת העבירות המיוחסות לו, אשר על פי הצבא בוצעו במודעות מלאה לנזק הביטחוני שנגרם.
המשמעות הפורמלית היא שבעקבות השלילה, הצבא סירב לערוך לאייגס הלוויה צבאית כקצין, להקים לו מצבה צבאית, ושמו הושמט מרשימת חללי צה"ל הרשמית.
המשפחה ניהלה מאבק משפטי וציבורי על הכרה רשמית של משרד הביטחון וצה"ל, שהוביל בסופו של דבר לפשרה.
תומר הוכר לבסוף כחלל צה"ל ש"נפטר במהלך שירותו", ועל מצבתו נכתבו דרגתו (קא"ב) ומספרו האישי.
ב-20 במאי 2022 נערכה אזכרה במלאת שנה לפטירתו.
בין הנוכחים היו דמויות בולטות ובהן מפקד יחידה 8200, סגן ראש המוסד לשעבר רם בן ברק, ומנהל בית הספר הריאלי בו למד תומר, ד"ר יוסי בן-דב.
כמו כן, השתתף באירוע פרופסור גדי לנדאו, ראש תוכנית "אתגר" באוניברסיטת חיפה, שם השלים תומר את תואר ראשון במדעי המחשב.
שנה לאחר מכן, ב-19 במאי 2023, צוינו שנתיים למותו באזכרה שהתקיימה לראשונה במתכונת צבאית, וזאת בעקבות ההכרה בו כחלל צה"ל.
בטקס נכחו קצינים מחיל המודיעין, ובהם מפקד יחידה 8200, והוא נוהל על ידי איש הרבנות הצבאית שקרא פרקי תהלים ונשא את תפילת "אל מלא רחמים", בעוד אביו של תומר, רוני, קרא את הקדיש.
עם מותו בוטל כתב האישום נגדו, אולם נציג התביעה הצבאית הודיע כי צה"ל יאפשר להורי קצין המודיעין לעיין בכתב האישום שהוגש נגדו.
הפרשה החלה בספטמבר 2020 תחת עלטה מוחלטת וצו איסור פרסום גורף.
המעצר החשאי של אייגס, חקירתו בשב"כ ומעצרו בכלא צבאי תחת זהות בדויה, לא היו ידועים לציבור כלל.
ב-18 במאי 2021, לאחר מותו של אייגס, פורסם כי חייל בבית הכלא הצבאי נווה צדק נמצא במצב קשה בתאו ומת בבית החולים.
כשבועיים לאחר מכן צומצם מעט צו איסור הפרסום, וביוני 2021 נחשף לראשונה כי "קצין באגף המודיעין היה כלוא במשך חודשים ארוכים, והואשם בעבירות של פגיעה חמורה בביטחון המדינה".
עם זאת, הפרסום היה מצונזר מאוד.
בשלב זה צה"ל אישר לפרסם את שמו של הקצין, אך איסור פרסום השם נותר על כנו, עקב התנגדות בני משפחתו.
בעקבות שמועות שנפוצו, אישר בית הדין לפרסם כי הקצין לא הואשם בריגול או בעבירה של בגידה, ולא היה במגע עם סוכן זר.
בקשה של העיתונים להתיר פרסום פרטים נוספים על הפרשה, ובהם שמו של הקצין, נדחתה בהחלטה של אלוף דורון פיילס, נשיא בית הדין הצבאי לערעורים.
בספטמבר 2022 פורסם בערוץ 12 שמו הפרטי, תומר, לקראת ראיון של אחיותיו עם אפרת לכטר.
באפריל 2025 פורסם בישראל היום תחקיר מקיף של איתי אילנאי החושף פרטים מדו"ח החקירה שהוגש לפצ"רית, האלופה יפעת תומר-ירושלמי.
הדו"ח לא הצליח לקבוע את סיבת המוות של אייגס, אך הצביע על כמה ליקויים, שהאחריות להם מחולקת בין כמה גורמים בכלא ובאמ"ן.
החלטת ה-פרקליטות הצבאית הייתה כי כל ליקוי כזה בנפרד, לא מצדיק נקיטת צעדים פליליים.
רק בפברואר 2026, הותר לפרסום שמו המלא ותמונתו.
לצד חשיפת זהותו, פורסם כי שירת ביחידה טכנולוגית מובחרת ב-8200 ונחשב לעילוי בתחומו שהיה שותף לזכייה בפרס ביטחון ישראל.
למרות הצנזור בישראל, הבלוג האמריקאי "תיקון עולם" פרסם כבר ביום מותו פרטים על הפרשה, לרבות שמו המלא, דרגתו ותמונתו.
כמו כן הוסיף את נסיבות מעצרו ותוכן החשדות נגדו.
בני משפחתו של תומר הקימו לזכרו דף פייסבוק בשם "אוהבים, זוכרים, לא מוותרים", ופתחו במיזם להקמת קרן שתעניק מלגות לתלמידי תיכון הלומדים לתואר ראשון במדעי המחשב.
ניקולס גרין , היה ילד בן 7, מהעיירה בודגה ביי (Bodega Bay) בקליפורניה, שנורה ונהרג בעת ששודדים ניסו לשדוד את הרכב שבו נסע עם משפחתו לחופשה בדרום איטליה.
לאחר מותו החליטו הוריו לתרום את איבריו, מעשה שהביא לשינוי היסטוריית ההשתלות באיטליה וברחבי העולם וכונה בשם "אפקט ניקולס".
הרצח האקראי והתוצאות שבאו אחריו כבשו את הציבור בעולם כולו.
מותו של ניקולס היה זָרָז ששינה צורת חשיבה של אומה שלמה בנושא תרומת איברים.
האירוע ומותו של ניקולס גרין
ניקולס גרין, אחותו, אלינור, והוריהם, מרגרט (מגי) ורג'ינלד (רג') גרין, יצאו לחופשה בקלבריה, שבדרום איטליה.
הם נסעו על הכביש המהיר A3 - כביש סלרנו-רג'יו קלבריה (Salerno - Reggio Calabria) ועצרו במסעדת "אוטוגריל" (Autogrill) כאשר שני אנשים עֲטוּיֵי מסיכות החלו לעקוב אחרי רכבם.
לדברי האב, רג'ינלד גרין, הוא חש בסכנה עם התקרבות המכונית שעקפה אותם ולאחר מספר דקות סבר שהסכנה חלפה.
אלא שהמכונית לא ביצעה עקיפה מלאה, היא נסעה במקביל אליהם ונוסעיה צעקו לעברם באיטלקית.
רג'ינלד ומרגרט יצאו מנקודת הנחה, שנוסעי הרכב השני מבקשים מהם לעצור, אך הוא לא עצר אלא האיץ ונוסעי הרכב השני אף הם האיצו.
לפתע, נשמע מאחור קול ניפוץ זגוגית.
מגי הֵסֵבָּה את ראשה לאחור וראתה ששני ילדיה ישנים, במיוחד ניקולס שנראה ישן עמוקות.
בפעם השנייה נופץ חלון הנהג והמכונית השנייה נסעה וברחה.
לאחר הירי עצר רג' גרין את הרכב, וכשנדלק האור הפנימי ברכב הבחין שניקולס לא זז.
ההורים הבינו שבנם נפצע קשה.
הם נסעו מיד לבית החולים בעיר הקרובה, ברם בית החולים המקומי לא היה ערוך להתמודדות עם פציעה כזו - "מקרה ראש".
לפיכך, הועבר ניקולס לבית החולים al centro neurochirurgico del Policlinico di Messina, שם שהה יומיים בתרדמת ולאחריהם נפטר.
מאוחר יותר נודע, שהרוצחים קיבלו מידע, כי רכב של סוחר תכשיטים בעל לוחיות רישוי מרומא צפוי להגיע בלילה לאזור ולהעביר תכשיטים לסיציליה.
הרכב שבו נסעה משפחת גרין היה גם הוא בעל לוחיות רישוי מרומא, והמתנקשים הניחו שזה הרכב המבוקש ואותו הם צריכים לשדוד.
בדרך כלל נמנעים העבריינים באיטליה לפגוע בילדים כיוון שהמשטרה במדינה נחושה לתפוס את הרוצחים בכל מחיר.
ואכן, חקירת המשטרה שהתקיימה בנחישות וללא לֵאוּת הביאה למעצרם של שני הרוצחים לאחר 34 ימים: פרנצ'סקו מסיאנו (Francesco Mesiano) ומישל איאנלו (Michele Iannello), אף על פי שבתחילת החקירה לא היה ברור אם הם טעו בזיהוי ותקפו את הרכב הלא נכון.
אך העובדה שאחד מהם העסיק את אחד מעורכי הדין הבכירים באיטליה, מעידה שייתכן והיו להם קשרים עם המאפייה.
השניים נשפטו ונשלחו למאסר בשנת 1995, ושנתיים לאחר מכן שוחררו.
באיטליה, קיימת אפשרות לערער על ההרשעות בפני בית המשפט הקונסטיטוציוני שהוא בית המשפט העליון.
בעקבות כך, הוגש ערעור על שחרורם ובית המשפט לערעורים באסיס קטנזארו באיטליה, דן אותם למאסר: מסיאנו ל-20 שנות מאסר ואיאנלו למאסר עולם.
איאנאלו שהיה בעל עבר פלילי, הודה שהיה מעורב לא פעם באירועי שוד ורצח, אולם הכחיש את הריגתו של ניקולס גרין.
עדותו הובילה לכליאתם של אנשים נוספים שהשתתפו באירועים הללו והוא הֻכְלַל בתוכנית להגנת עדים, מסיאנו הכחיש כל התערבות באירועים אלימים.
חבר המושבעים בבית המשפט, טען שבמשך 11 חודשי המשפט לא הופיעו ראיות חדשות בכדי להרשיעם.
עם זאת, שני גורמים הביאו כנראה להטיית התיק במשפט הערעור שנמשך שבוע ימים והובילו שוב למאסרם: (1) אקדח שנמצא בבית אמו של איאנלו.
אף על פי שהאקדח לא שימש ככלי הרצח באירוע, גילויו עִרְעֵר את אמינותו של איאנלו, שהעיד קודם לכן שאין לו נשק נוסף; (2) האזנת סתר ל-2 הנאשמים שייתכן שהודו שהם הרגו את ניקולס גרין.
קלטת האזנת הסתר לא שימשה כראייה במשפט הראשון היות שהניב (דיאלקט) הקלברי של השניים היה קשה להבנה (באיטליה קיימים מספר דיאלקטים), ומושבעים שמקום מגוריהם היה במרחק של כ-15 מייל לא יכלו להבין את שיחתם, משום שלא הבינו את הניב שדיברו בו.
גורם זה עלה במשפט השני וייתכן שגרם לשופטי בית המשפט העליון לשנות את הכרעת הדין הקודמת.
התובעים בבית המשפט העליון לא ידעו להצביע בבירור על שינוי פסק הדין שהביא להרשעה, הם שיערו שחבר המושבעים בהרכב זה בחן ביתר תשומת לב ובדקדקנות את העובדות והממצאים שהגיעו לידיו.
פסק הדין הובא לידיעת הוריו של ניקולס, אך לא הייתה בליבם כל שמחה, הם התבטאו בכך שהאחראים לרצח בנם צריכים לשאת בעונש ולשבת בכלא.
ניקולס נפטר, והוריו החליטו לתרום את איבריו.
ההשלכות שנבעו מהחלטתם של הורי ניקולס גרין לתרום את איבריו
רג'ינלד גרין היה בעברו עיתונאי.
הוא ידע שהעלאת המודעות לנושא תרומת האיברים חשובה מאוד ולכן יש לדאוג לפרסומה.
הואיל וכך, כאשר הקיפו אותו ואת משפחתו כתבי העיתונות הרבים, החליט לתת להם את תמונת בנו, במטרה להשפיע על קוראי העיתון לקשר בין הכתבה המופיעה בעיתון לניקולס, הילד, שאיבריו נתרמו לאחר מותו לחולים שהיו זקוקים.
מותו של ניקולס גרם לשינוי צורת חשיבה של אומה שלמה בנושא תרומת איברים, ולמהפך בהיסטוריית ההשתלות באיטליה וברחבי העולם.
באיטליה, לא היה מקובל לתרום את איבריו של המת לאחר תאונות דרכים, במיוחד כאשר הנפגעים היו ילדים, בשל החשש שהיה קיים בקרב הציבור מהמוות: המחשבה על המוות ההתעסקות במוות, כל שכן חתימה על כרטיס תורם.
כפועל יוצא מכך שיעור תרומת האיברים באיטליה היה באותה עת מהנמוכים באירופה.
נקודה נוספת, תחום השתלות האיברים הוא היחיד מבין כל תחומי הרפואה שאין בו די במומחיות העוסקים בו או במכשור המתקדם הניתן בידיהם.
קיימת גם אצילות הנפש ורוחב הלב של משפחות הנפטרים, הנקראים ברגע הנורא מכל, להתעלות מעל יגונם ולתת את הסכמתם לתרומת האיברים של הקרוב היקר להם.
מצד שני, ברפואה לא קיים תחום נוסף שהמהפך בגורלו של המטופל הוא כה דרמטי ומהיר, כמו זה המתרחש בתום כל ניתוח השתלת איבר - מצב של דעיכה גופנית מהירה וסכנת חיים מיידית הופך באחת ל"יום הולדת" חדש למושתל ולתקווה גדולה לחיים חדשים.
תוצאת ההחלטה הביאה לכך, שתוך שבוע ימים חתם מספר רב של אנשים על כרטיס תורם ותרומת האיברים שכונתה "אפקט ניקולס" ("L'Effetto Nicholas") באיטליה עלתה באותו עשור פי 3. ההחלטה מתייחסת לא רק לתרומת האיברים, אלא גם לרצונם הטוב של ההורים רג'ינלד ומרגרט, שנבע מהאסון הנורא שקרה להם.
לאחר ההשתלות שנעשו במקצועיות רבה על ידי הצוותים הרפואיים, האהדה הציבורית כלפיהם הייתה רבה.
נשיא איטליה אוסקר לואיג'י סקאלפרו (President Oscar Luigi Scalfaro) הזמין אותם אליו לשיחה; אנשים הגיעו למלון שבו שהו והשאירו צעצועים לבתם אלינור; המשטרה פעלה בנחישות ועצרה את השודדים תוך מספר שבועות; מאמרים רבים נכתבו בעיתונות במטרה לגלות את האמת מאחורי ההתנקשות.
תת שר הבריאות באיטליה באותם ימים - ויטו דה פיליפו (Vito De Filippo), הביע בדבריו את הטרגדיה הנוראה שקרתה, וציין שעם זאת, זה היה סוג של מהפכה חיובית במערכת הבריאות הלאומית של איטליה.
לדבריו, ניקולס גרין תרם תרומה מכרעת לקידום הפצת תרומות האיברים ולהגדלת ההשתלות.
הוא הודה שאיטליה הייתה בפיגור בנושא זה, ולאחר תרומת האיברים הפכה המדינה לאחת המדינות המובילות באירופה בתחום.
באחד מהראיונות הרבים שנערכו איתו, אמר רג'ינלד גרין, שלא פעם הרהר וחשב על כך, שאם גוף של ילד קטן יכול להעניק איכות חיים ולתת חיים ל-7 אנשים, מה יכולה לעשות תרומת איברים של אנשים רבים למען אחרים?
לאור זאת, החל להופיע ולהרצות בכנסים על הנושא, לכתוב ספרים ומאמרים, לפרסם מאמרי דֵּעָה במדינות שונות ברחבי העולם, להעניק ראיונות ולהגיע לכל מקום שאליו הוזמנו הוא ומרגרט כדי לקדם את מטרתם - החשיבות לתרומת איברים.
לדבריו "אנשים ברחבי העולם הבינו, חלקם בפעם הראשונה, את כוחה של תרומת איברים".
בנוסף, הביע את רחשי ליבו באומרו שזו הדרך בה הוא מרגיש שבנו עדיין חי.
לא פעם דיבר רג' על בנו באומרו ש"ניקולס היה ילד חביב שתמיד חיפש את הטוב ביותר בדברים ולכן, כשהיית איתו, תמיד רצית להיות במצב הטוב ביותר שלך".
17 שנים לאחר הרצח רואיין רג' גרין ונשאל מה הן תחושותיו לאחר שעבר זמן כה רב.
תשובתו הייתה שהוא נוהג לחשוב על בנו מספר פעמים ביום ותמיד קיימת אצלו תחושת האובדן.
אובדן שלעולם לא יוכל לצאת עם בנו לטיול, לא ישמע אותו אומר "לילה טוב, אבא".
אך עם כל זאת, הוא מופתע כל פעם מחדש שאחרי כל כך הרבה שנים עדיין זוכר אותו ציבור רב ברחבי העולם - כולל מיליוני איטלקים.
איטלקים שהוא פוגש במסעותיו בהם הוא מרצה על חשיבות תרומת איברים ועל האסון שקרה להם, חשים שהם מכירים אותו.
רבים מכנים את בנו "ניקולס הקטן" כאילו היה חלק ממשפחתם.
שאלה נוספת שהועלתה באותו ראיון היא, מה הביא אותם להחלטה לתרום את איבריו של בנם המת בארץ זרה, ענה שהאסון שקרה להם, יכול היה להתרחש בכל מקום בעולם, ולא עברה בהם אף פעם המחשבה שהעם האיטלקי לחץ על ההדק.
וכשהביטו על גופת בנם המת, הגיעו שניהם למסקנה ולהחלטה שלניקולס כבר לא יהיה צורך באיבריו, אך איבריו יוכלו להציל את חייהם של אנשים אחרים.
שנים רבות אחר המקרה הנורא שקרה להם, החמיא האב לעם האיטלקי ואמר שהוא בספק אם מדינה אחרת הייתה מחבקת אותם כפי שאיטליה חיבקה אותם.
לדבריו, הם עדיין מקבלים מיילים ומכתבים מרחבי העולם ממושתלים המציינים את העובדה, שהם חיים בזכות המקרה של ניקולס.
אך גם מגיעים אליהם מכתבים ומיילים מאנשים שהמקרה נגע לליבם ובהם תמיד מופיע המשפט, שהפרשה נתנה להם תקווה לעולם טוב יותר.
באחד ממכתביו המופנה לציבור כותב רג'ינלד גרין, כי כל פלח באוכלוסייה באיטליה ממשיך להפגין אהדה כלפי המשפחה: ראשי ממשלה, שחקנים כמו סופיה לורן, עיתונאים, צעירים ומבוגרים, עשירים ועניים, בעלי מגוון דעות פוליטי שונה ואחרים.
החום הרב שהעניק הציבור האיטלקי למשפחה, הוא שעזר ועודד אותם להפוך אסון נורא כל כך לשיעור אוניברסלי, שבו ניצחו החיים והתקווה לטוב את הרוע, המוות, והייאוש.
4 חודשים לאחר שתרמו את האיברים של בנם, הוזמנו ההורים רג' ומגי גרין לפגישה עם המושתלים, ש-4 מהם היו תושבי האי סיציליה.
אך זמן קצר לאחר פגישתם שונה החוק באיטליה ובני משפחות התורמים לא יכלו להיפגש עם המושתלים.
בשנת 2016, החלו רג'ינלד גרין ואנדריי סקארבלי (Andrea Scarabelli) ללחוץ על חקיקת חוק, שתינתן האפשרות לתורמים ולמושתלים להיפגש.
בעקבות מאמציהם הוגשה הצעת חוק בעניין על ידי קבוצת מחוקקים, ושנתיים לאחר תחילת מאמציהם לשינוי החוק (27 בספטמבר 2018), אימצה הוועדה האיטלקית לביואתיקה (icb) חוות דעת שנאמר בה, כי יש לאפשר פגישת משפחות תורמים ומושתלים, בתנאי ששתי המשפחות משני הצדדים תחתומנה על טופס הסכמה מדעת.
הנושא חייב להיות מנוהל על ידי צד שלישי הנוגע לשירות הבריאות הלאומי שהוקם, בכדי שתהיה בקרה קפדנית, כך שימנע סיכון להתנהגות בלתי הולמת.
היו אלה נישואים שניים של רג'ינלד האב למרגרט וניקולס היה בנם הבכור.
3 שנים לאחר שנולד ניקולס נולדה בתם אלינור, שנישאה בשנת 2018, באתר פסל הפעמונים.
שנתיים לאחר האסון (מאי 1996) נולדו להם תאומים: לורה ומרטין.
תרומת האיברים של ניקולס גרין שינתה את חייהם של אנשים רבים בעולם והוא מונצח באיטליה ובארצות הברית באופנים שונים.
איבריו שנתרמו על ידי הוריו היוו השראה לסרט טלוויזיה, להקמת אנדרטאות רבות באיטליה, הקמת מגדל פעמונים בקליפורניה ועוד.
● בשובם לביתם בבודגה ביי, הקימו רג'ינלד ומרגרט את "קרן ניקולס גרין" (The Nicholas Green Foundation) - עמותה התומכת בתרומת איברים ורקמות ברחבי העולם.
בימים הראשונים להקמתה הגיע אל רג'ינלד גרין מכתב מהסטודנט אנדריי סקארבלי, שלמד באוניברסיטת רומא וביקש להתנדב ולעזור בעמותה.
סקארבלי תרגם את כל הפרסומים שהופצו באיטליה בשפה האיטלקית לאנגלית עבור משפחת גרין.
● באיטליה, קיימים יותר מ-120 אתרים הקרויים על שם ניקולס: כיכרות, רחובות, פארקים וגנים; בתי ספר; 16 אנדרטאות ומתקנים נוספים, כולל עץ לימון, גשר ואמפיתיאטרון.
הפסל ברוס חסון שגר באזור מפרץ בודגה ביי (Bodaga Bay), צפון קליפורניה, הגה את רעיון הקמת מגדל הפעמונים (The Bell Memorial) לאחר שקרא על האסון שאירע למשפחת גרין.
המגדל מורכב ממוטות פלדה הבנויים בצורת 3 מגדלים ועליהם תלויים 140 פעמונים בגדלים שונים, שרובם נתרמו על ידי בתי ספר איטלקיים, כנסיות, ספינות ומִכְרוֹת, כדי להביע את הכרת התודה למשפחת גרין על ההחלטתם לתרום את איבריו של בנם.
הפעמון המרכזי תלוי במרכז המגדל, והוא תוצרת בית היציקה "מרינלי" (Marinelli) המחשל ומעצב את פעמוני האפיפיור למעלה מ-1,000 שנה.
על הפעמון נחרתו שמות מקבלי האיברים, ובצידם מופיע שמו של ניקולס.
האפיפיור יוחנן פאולוס השני תרם את הפעמון והעניק את ברכתו, נשיא איטליה וראש ממשלת איטליה חלקו אף הם כבוד, ודאגו להטסת כל הפעמונים לקליפורניה על ידי חיל האוויר האיטלקי.
המגדל הוקם לזכרו של ניקולס גרין אך הוא מוקדש לכל הילדים, וכאשר נוסעים על כביש 1 והרוח נושבת מכיוון האוקיינוס, ניתן לשמוע את צלצול הפעמונים.
● הספסל המוצב מול האנדרטה
בשנת 2013, החליט מאט דווידסון (Matt Davidson) שהיה כבאי באזור, לבנות ספסל עץ מול האנדרטה לזכרו של ניקולס גרין, לאחר שפגש את האב רג' גרין שנוהג היה להגיע למקום מדי בוקר.
ההחלטה באה מתוך כוונה לאפשר למטיילים המגיעים למקום לשבת ולנוח.
אולם במשך הזמן הספסל החל להתפרק.
מבקר אחר, פרהד מוטיה (Farhad Motia) שנהג גם הוא להגיע מדי פעם למקום, פגש יום אחד את רג' גרין שנהג לשוחח עם המבקרים באנדרטה.
לאחר ששמע את אשר אירע למשפחת גרין באיטליה ועל תרומת האיברים של בנם, החליט מוטיה לבנות ספסל אחר במקום הספסל שהתפרק.
הוא דאג לאישורים המתאימים ובעזרת האח פרנק ובנו מתיאו הם בנו ספסל מחומר קשיח יותר ועליו הצמידו לוחית פליז שעליה היה מוטבע: "עבור ניקולס גרין / 1994-1987 / תורם איברים" ("For Nicholas Green/ 1987-1994/ Organ Donor).
פסל הציפורים הוכן אף הוא על ידי הפסל ברוס חסון שסירב לקבל תשלום עבורו.
הוא ניתן על ידי המשפחה כתודה על התמיכה הנדיבה בפסל הפעמונים בבודגה ביי.
הפסל הוצב בבניין המועצה האזורית של קלבריה (נחנך בשנת 2000) במקום בו נורה ניקולס גרין.
לאחר סיום הקמת מגדל הפעמונים בבודגה ביי, פנה רג'ינלד גרין לפסל וביקש ממנו לפסל פסל פעמון נוסף עבור מחוז קלבריה.
הפסל עשוי מהמסת המתכת של כלי נשק שונים שהוחרמו על ידי משטרת סן פרנסיסקו, ומורכב מ-7 פעמונים הנישאים על ידי 7 ציפורים.
קולם של הפעמונים כאן לא נשמע, והפסל קישר את פסל הציפורים ופרשת ניקולס גרין לסרט "הציפורים" שצולם בשנת 1963 בבודגה ביי.
● במסדרון אחד מבתי הספר באיטליה תלויים על הקיר שני שעונים לזִכְרוֹ של ניקולס גרין - שעון אחד מציג את השעה בבודגה ביי והשני מציג את השעה המקומית.
● האגודה הלאומית לילדים מחוננים (National Association for Gifted Children), העניקה פרסים על שם ניקולס גרין.
הפרס על סך 500 דולר, ממומן על ידי קרן ניקולס גרין וקרן המלגות של ניקולס גרין.
הפדרציה העולמית למשחקי ההשתלות (World Transplant Games Federation) הקדישה לזכרו של ניקולס גרין את מרוץ הסקי לילדים מושתלים: "גביע ניקולס" (The Nicholas Cup).
זהו אירוע שנערך בנפרד במסגרת משחקי אירועי ההשתלות העולמיים בחורף.
ילדים מושתלים מכל העולם מגיעים לשבוע ימים של הנאה.
בשנת 2008, נערך האירוע בעיר רובניימי, פינלנד.
● ב-1998 יצא לאקרנים סרט טלוויזיה - "המתנה של ניקולס" של הבמאי רוברט מרקוביץ (Robert Markowitz), בכיכובם של ג'יימי לי קרטיס (Jamie Lee Curtis) ואלן בייטס (Alan Bates) שהתבסס על האירוע.
● רג'ינלד גרין, האב, כתב שני ספרים:
בספר הוא מגולל ומספר על ההחלטה לתרום את איבריו של ניקולס, הוא מתאר את משפט הרצח, את סרט הטלוויזיה "המתנה של ניקולס", את הפעמון שנשלח אליהם על ידי האפיפיור יוחנן פאולוס השני, כדי לתלות אותו על מגדל הזיכרון.
בנוסף, הוא מתאר את הקמפיין הבלתי נלאה להסב את תשומת הלב למקרי מוות רבים הנגרמים מדי שנה בשל מחסור בתרומת איברים.
(2) "המתנה שמרפאה" ("Il dono che guarisce") על סיפורי ההשתלות.
מטרתו העיקרית באה להאיר את עיני הציבור בעולם ולספר על התחושה שמרגישים כאשר תורמים איברים לאחר אסון כל כך קשה כפי שקרה להם.
אחד המקרים בספר הוא מקרה של אישה שהייתה קרובה למות.
לאחר שהושתלו לה ריאות הצליחה לטפס לגובה של 5,000 פיט (1524 מ') בפארק הלאומי יוסמיטי, כאשר על גבה ילקוט במשקל של 11 ק"ג.
המקרים המופיעים בספר מתארים מצד אחד את סיפוריהם של המושתלים ומצד שני את טוב הלב של המשפחות שתרמו את איברי יקיריהם ברגע קשה ועצוב כל כך.
ב-9 בנובמבר 1994, זכה רג'ינלד גרין במדליית זהב על הצטיינות אזרחית (Medaglia d'oro al merito civile).
פרשת מריו קוסטחה נגד גוגל היא תביעה משפטית שהגיש עורך דין ספרדי נגד גוגל בהקשר לדרישתו להסתיר מידע אישי עליו באינטרנט.
התביעה, שנדונה בבית הדין לצדק של האיחוד האירופי, הביאה להחלטה תקדימית בנוגע לזכותו של אדם פרטי לשלוט במידע שגוגל מציגה עליו ולזכותו של אדם להישכח דיגיטלית.
בתקופה של טרום עידן האינטרנט הייתה נכונות של שלטונות החוק למחוק רישומים פליליים בגלל התיישנות על מנת לאפשר לעבריינים לפתוח דף חדש.
עם התפתחותו של האינטרנט איבדו רשויות החוק את השליטה במידע האישי של אנשים (היסטוריה פלילית וכללית) והוא הפך זמין לכל דבר שהפר במקרים רבים את הזכות לפרטיות של אנשים פרטיים וגרם לחשיפת פרטים אישיים בניגוד לרצונם של אותם אנשים.
ב-1998 נקלע עורך הדין הספרדי מריו קוסטחה גונזאלס (Mario Costeja González) לחובות ובית המשפט כפה עליו להעמיד את רכושו למכירה כדי להחזיר את חובותיו.
כדי להגדיל את תפוצת הידיעה על המכירה ולהביא עוד קונים הורה משרד העבודה הספרדי לפרסם את פרטי המכירה גם בעיתון ספרדי.
לאחר מספר שנים התאושש קוסטחה מהמשבר הכלכלי אליו נקלע ופרע את כל חובותיו אולם לטענתו המידע שאולץ לפרסם בעיתון ב-1998 הועלה לאינטרנט דבר שגרם לכך שבעיותיו הכלכליות בעבר צפו ועלו בחיפוש אחר שמו בגוגל ובלמו את יכולתו לפתח את העסק שלו ולהגדיל את היקף לקוחותיו.
ב-2009 תבע קוסטחה מהעיתון, בו התפרסמו פרטי מכירת הרכוש, למחוק את המידע שפורסם 11 שנים מוקדם יותר עקב הנזק שהוא גרם לקוסטחה.
העיתון דחה את הפניה בטענה שהוא פעל לפי הנחיות משרד העבודה.
בתחילת 2010 פנה קוסטחה לסניף חברת גוגל בספרד בבקשה להסיר ממנוע החיפוש את ההפניות לעיתון הספרדי.
לאחר שהפנייה הועברה מספרד למטה המרכזי של גוגל בקליפורניה עתר קוסטחה ל"סוכנות הספרדית להגנת מידע" בתביעה שיורו לעיתון למחוק את המידע ההיסטורי ולגוגל למחוק את הקישורים למידע.
הסוכנות דחתה את בקשת קוסטחה להורדת המידע מהעיתון אך הותירה על כנה את בקשתו מגוגל למחוק את הקישורים.
גוגל, בתגובה, ביקשו את הגנת בית המשפט העליון של ספרד מהטיעונים הבאים:
גוגל ספרד אינה אחראית על מנוע החיפוש לו אחראית גוגל העולמית אך זו אינה נתונה למרות הנחיותיו של האיחוד האירופי .
מנוע החיפוש של גוגל אינו מעבד פרטים אישיים, כמו כן לא ניתן להתייחס אליו כמנוע עיבוד נתונים לפי ההגדרות של האיחוד האירופאי.
אין לקוסטחה הזכות להעלים חומר שפורסם כדין.
בית המשפט העליון החליט להקפיא את הטיפול בפרשה עד לקבלת תשובות של בית הדין לצדק של האיחוד האירופי בנוגע ל:
התחולה הטריטוריאלית של הוראות האיחוד האירופי.
המעמד החוקתי של מנוע חיפוש והאם ניתן להתייחס אליו כיחידה לעיבוד מידע אישי?
האם הוראות האיחוד האירופאי אכן קובעות את הזכות להישכח?
הדיון בבית הדין לצדק של האיחוד האירופי
ב-2013 התכנס בית הדין לצדק של האיחוד האירופי לדון בשאלות שהעלה בית המשפט העליון בספרד.
בשלב הראשון נשמעו דעותיהם של נציגיהם המשפטיים של אוסטריה, יוון, איטליה, ספרד ופולין.
עמדת היועץ המשפטי של בית הדין האירופי לצדק הייתה כלהלן:
הוראות האיחוד האירופי שנקבעו ב-1995 ישנות ואינן נותנות מענה הולם למנועי חיפוש דוגמת גוגל.
התנהלותן של חברות גוגל ספרד וגוגל העולמית אינה מוחרגות מהנחיות האיחוד האירופי.
לפי ההגדרה של האיחוד האירופי מנוע החיפוש של גוגל אינו מכונת עיבוד נתונים כיוון שגוגל אינה עושה בקרה על תוכן החומר והעיבוד מתבצע באופן אקראי.
חופש המידע וחופש הביטוי קודמים לזכות להישכח.
במאי 2014 נתן בית הדין לצדק של האיחוד האירופי את החלטתו
בית הדין קבע שיש לגוגל אחריות על תוכן הנתונים שהיא מעבדת.
בית הדין דחה את ניסיונה של גוגל להבחין בין גוגל ספרד לבין הנהלת החברה בקליפורניה וקבע כי די בקידום ומכירה של שטחי פרסום על ידי גוגל ספרד כדי להוות עיבוד במשמעות ההוראה לכן יש להתייחס לשתיים כיחידה כלכלית אחת.
בנוגע לבקשת קוסטחה למחוק נתונים קבע בית הדין שבאיזון בין הזכויות והאינטרסים הנוגדים של קוסטחה ושל גוגל גוברת זכותו של קוסטחה לבקש מחיקה של הנתונים.
בית המשפט גם הבהיר שאם גוגל לא תמלא אחר ההוראה רשאי קוסטחה לפנות לרשות מפקחת או לרשות השיפוטית כדי שתורה לגוגל לנקוט בפעולות הנדרשות.
בית הדין קבע שעל אף ההתנגדות של גוגל (ספרד וקליפורניה) ומספר מדינות, עיבוד של נתונים שאינם הולמים, אינם רלוונטיים או מוגזמים נוגד את הנחיות האיחוד האירופי ולכן יש למחוק נתונים אלו ואת הקישורים אליהם מרשימת התוצאות של מנוע החיפוש.
בית הדין ציין שהפסיקה מאזנת בין הזכות לפרטיות ולהגנת מידע אישי לבין האינטרס הלגיטימי של הציבור לגשת למידע כזה על ידי כך שהפסיקה אינה מחייבת להסיר את המידע באופן מיידי לפי בקשה וכן שהיא מבחינה בין אישי ציבור לבין אנשים פרטיים.
פסק הדין נחשב לתמיכה מהותית בזכות להישכח והגביר את הוויכוח ברחבי העולם בנוגע לאיזון בין השמירה על הפרטיות לבין זכות הציבור לדעת.
בעקבות פסק הדין הפיצה גוגל לתושבי האיחוד האירופי טופס לבקש הסרת קישורים מתוצאות החיפוש שלה אם (על פי הגדרת בית המשפט) הנתונים המקושרים "לא מספקים, לא רלוונטיים (או לא רלוונטיים עוד), או מוגזמים ביחס למטרות שלשמן הם עובדו".
ביום הראשון להנגשת הטופס (31 במאי 2014) הגישו 12,000 משתמשים בקשות לגוגל להסיר קישורים מסוימים עליהם מתוצאות החיפוש שלה.
בהמשך 2014, ולאחר הפסיקה, דרש ארגון Consumer Watchdog שהשירות שהציעה גוגל לתושבי האיחוד האירופי יורחב גם לארצות הברית ובגישה תלונה בנדון ל"ועדת הסחר הפדרלית" .
פסק הדין השתקף ברגולציה הכללית להגנה על מידע באיחוד האירופי (GDPR) מ-2016.
פרשת משפטים בושה היא תקרית שהפכה לסלוגן ויראלי כביקורת על פגיעה בזכויות אדם שמקורן בפגיעה בחופש הביטוי וכן אכיפה בררנית שנעשית על ידי מערכת האכיפה מסיבות פוליטיות.
מאז פרסום האירוע בתקשורת, הביטוי משמש רבות בפי התומכים בשינויים במערכת המשפט בישראל.
מקור הביטוי בתקרית שהתרחשה ב-22 בפברואר 2020 בין שירה שפיץ לאביחי מנדלבליט.
ב-22 בפברואר 2020, בבוקר שבת שבו חלה פרשת משפטים, עורכת הדין שירה שפיץ, משכונתו של היועץ המשפטי לממשלה, אביחי מנדלבליט, בפתח תקווה, הפטירה לעברו את המילים "פרשת משפטים, בושה" כאשר חלף לידה בדרכו לבית הכנסת.
הדבר דווח בידי מאבטחו של מנדלבליט לשוטר, שהביא לעיכובה המיידי תוך חילול שבת חרף מחאותיה, ותוך איום אל מול חמשת ילדיה הקטינים כי אם לא תעשה כן – תיאזק ותיעצר.
שפיץ, שומרת שבת, הוסעה בניידת לתחנת המשטרה בפתח תקווה שם נחקרה באזהרה, נלקחה ממנה טביעת אצבעות ונפתח נגדה תיק פלילי שנשאר פתוח שמונה חודשים, עד שהתקשורת פרסמה את הפרשה.
עם פרסום המקרה על ידי אילה חסון ב-22 באוקטובר 2020 (8 חודשים לאחר האירוע), וכמה ימים לאחר מכן, סגרה הפרקליטות את התיק הפלילי שנפתח נגד שפיץ, מחוסר אשמה.
בתגובה לפרסום, מנדלבליט באמצעות דובריו הכחיש את מעורבותו במקרה, וטען כי "האירוע טופל ללא שום מעורבות מצד היועץ, שהוא כידוע אישיות מאובטחת".
אך בחומר החקירה שנחשף, גרסת המאבטח דווקא הצביעה כי מנדלבליט טען בזמן אמת "שהוא שמע עוד משהו".
גם לדברי בעלה של שפיץ, מנדלבליט הוא שסימן למאבטחו לעצור את האישה.
פרסום המקרה הציף דיווחים נוספים של שכנים שחוו אירועים דומים שבהם פנו ליועמ"ש בביקורת או בסתם פנייה שאין בה איום, וטופלו בעקבות זאת על ידי המשטרה, תוך הפרת זכויות אדם על אף שכלל לא עברו על החוק.
גם בכל אותם מקרים, עם פרסומם, הכחיש מנדלבליט את מעורבותו באמצעות דוברו.
בעקבות פרסום המקרה, הוגשה תלונה על ידי עו"ד פיני פישלר לנציב תלונות הציבור על מייצגי המדינה בערכאות, השופט בדימוס דוד רוזן.
רוזן מצא את התלונה מוצדקת, ומתח ביקורת הן על מעצרה וחקירתה של שפיץ והן על עיכוב הטיפול בתיק: "עורכת דין דתיה ושומרת שבת, אזרחית נורמטיבית, אוימה על ידי שוטרים לעיני ילדיה, הוסעה בשבת בניידת לתחנת המשטרה, נחקרה ונפתח נגדה תיק במשטרה, על לא עוול בכפה".
בהחלטתו ציין שאין להעמיד לדין אזרח במקרה זה שבו ההתבטאות חוסה תחת חופש הביטוי, ואף מצא את התלונה על עיכוב הטיפול בתיק על ידי הפרקליטות כמוצדקת והורה "לבחון הנושא ולקבוע נהלים מחייבים שיהא בהם למנוע הישנות מקרים דומים בעתיד."
הנציב גם ביקר את התנהלות המשטרה למרות "שבהתאם לחוק, אינה חוסה בצל ביקורת הנציבות", על "הובלת אזרחית נורמטיבית בשבת לתחנת משטרה ברכב משטרתי, בעקבות התבטאות מותרת בהחלט".
שפיץ הגישה תביעה נגד המדינה לקבלת פיצויים בגין עוגמת הנפש שנגרמה לה, ונפסקו לטובתה בבית משפט פיצויים בסך 70,000 ש"ח.
היא לא תבעה אישית את מנדלבליט מאחר שלטענתה, היא לא הצליחה למצוא אף עו"ד שיסכים לתבוע אותו אישית.
לדברי שפיץ "המשטרה לקחה על עצמה את האחריות.
לדעתי היא עשתה את זה בשביל לשמור על אנשים מסוימים.
כל הפרקליטות עמדה על הרגלים האחוריות בשביל לאתרג אותו."
פרסום המקרה גרם לביקורת ציבורית כלפי מנדלבליט וכלפי רשויות האכיפה.
על רקע פרסום הפרשה ובעקבותיה נערכה הפגנה עם הכותרת "פרשת משפטים בושה", שדרשה ממנדלבליט להתפטר מתפקידו.
"פרשת משפטים בושה" והעיכוב הבהול שנעשה לשפיץ בשבת נדונה בכנסת
על ידי חברי כנסת ושרים שונים ואף טופלה על ידי השר לביטחון הפנים, אמיר אוחנה, במטרה לברר מי נתן את הוראת העיכוב והאיום במעצר.
המשנה ליועמ"ש רז נזרי אמר בראיון כי חקירתה של האישה שקראה לעבר היועץ המשפטי לממשלה "פרשת משפטים בושה" כלל לא הייתה צריכה להתקיים.
על אף שמנדלבליט הכחיש בתוקף את מעורבותו באמצעות דובריו,
ביקורות רבות הועלו על שתיקתו ביחס למקרה שהייתה בו פגיעה בזכויות האדם, קל וחומר בתור אדם האמון על מערכות אכיפת החוק.