tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
גזע הקולי גס-השיער מוכר בעיקר הודות לדמות הראשית מתוך הסרט "לאסי".
הקולי יכול להיחשב גם כאח תאום של הבורדר קולי.
לקולי יש שני זנים בירדד קולי והקולי גס-שיער הבירדד קולי נקרא גם "הקולי המזוקן".
הקולי נאמן וחכם ואנרגטי כמו הבורדר קולי.
הוא מסתדר מצוין עם בעלי חיים אחרים וילדים ומסתגל בקלות לאילוף.
רועה אנגלי הוא צאצא של קולי גס-שיער שפותח במהלך המאה ה-17.
קוליברי אדום-חזה מצוי (שם מדעי: Archilochus colubris) הוא מין של עוף קטן גוף ממשפחת הקוליבריים שבסדרת הקוליבראים.
צבע גבם של פרטים בוגרים הוא ירוק מתכתי עד כחלחל, ואילו בטנם וגחונם בצבע לבן עד אפרפר.
לזכרים בוגרים גרון, צוואר וחלק מהחזה בצבע אדום או כתום בוהק (וזהו גם מקור שמם), וזנב שחרחר המתפצל מכמה נוצות בצורת מזלג.
לנקבה זנב שחור המעוגל בקצותיו וצווארה וחזה לא צבועים באדום, אולם לפעמים נראים נקודות לבנות על צווארה.
בטבע, נפוץ הקוליברי אדום-החזה במרחבים פתוחים ברוב הערבות שבמזרח ומעט במערב אמריקה הצפונית וקנדה, וזהו הקוליברי היחיד הנפוץ במזרח אמריקה הצפונית.
הנקבה בונה קן באזור קשה יחסית לגישה כדי למנוע את כניסתם של טורפים, על שיח או עץ.
גם הנקבה וגם הזכר מגנים על נחלתם בתוקפנות ומנסים עד כמה שהם מסוגלים, בהתחשב בממדי גופם, למנוע מפולשים להתקרב אל הקן ואל נחלתם.
התוקפנות מורגשת במיוחד לקראת סוף הקיץ או תחילת הסתיו, כשהם משתדלים לאגור כמה שיותר מזון ולהשמין כהכנה לנדידה לאזורים חמים.
הקוליברי אדום-החזה נודד, ומבלה את החורף במקסיקו ובמרכז אמריקה; זאת בשל תנאי המחיה הקשים בחורף הקר של אמריקה הצפונית.
במהלך הנדידה, חלק מהקוליברים עוברים מרחק של כ-965 ק"מ ללא עצירה לאורך מפרץ מקסיקו, מפנמה לפלורידה.
הקוליברים מתרבים ביערות נשירים במזרח ארצות הברית ובדרום קנדה, במיוחד באונטריו.
הקוליברי אדום-החזה ניזון בעיקר מצוף פרחים, מחרקים קטנים ומעכבישים, שאותם הוא תופס בעזרת לשונו הארוכה.
אף על פי שהקוליבריים ידועים כשותי צוף, פרוקי-רגליים מהווים אצל פרטים בוגרים מקור חשוב לחלבונים, ויטמינים ומינרלים.
בשל ממדי גופם הזעירים, הקוליברי אדום-החזה נטרף על ידי בעלי חיים רבים, ואף על ידי ציפורי שיר גדולות, שרוב תזונתם מורכבת מחרקים.
למרות זאת, רק טורפים זריזים ביותר יכולים לתפוס קוליברי כשהוא עף; הקוליברים מהירים מדי עבור רוב הטורפים.
בשל כמות האנרגיה הרבה שהקוליברי מוציא כשהוא עף, הקוליברי אוכל בתכיפות גדולה מאוד במהלך היום.
כשהטמפרטורות נמוכות, במיוחד בלילות קרים, הקוליברי נכנס למצב של מעין "תרדמת חורף".
הנקבה מטילה 2 ביצים (אף על פי שמספרן עשוי לעיתים להיות 1 או 3), שמהן בוקעים 1–2 גוזלים; היא דוגרת עליהן במשך 12–14 ימים.
הגוזלים עוזבים את הקן ועפים לראשונה בגיל 18–22 יום.
קוליבה או קוליבו היא "עוגת" חיטה מבושלת, סוג של דייסה שהיא מאכל ליטורגי מסורתי בנצרות האורתודוקסית המזרחית.
מסורת הגשת קוליבה מתקיימת ביוון, קפריסין, בולגריה, רומניה ומולדובה, רוסיה, מדינות הבלקן ובקרב נוצרים במזרח התיכון.
הקוליבה מוגשת בלוויות ובאזכרות, בהן היא מבורכת בטקס הליטורגיה הקדושה.
בלבנון מאכל דומה המכונה "ברברה" נאכל ביום החג של ברברה הקדושה ב-4 בדצמבר.
מקור שם המאכל ביוונית עתיקה - κόλλυβος, במשמעות מטבע קטן או משקולת זהב קטנה.
בתקופה ההלניסטית המילה החלה לשמש לכינוי עוגות קטנות עשויות חיטה מבושלת.
מקור הקוליבה במסורות קדם-נוצריות, בהן סימלה את הקשר בין החיים למוות, בין האדמה לצמיחה.
למרכיבי הקוליבה ערך סמלי מבחינת הפנתאון היווני.
החיטה מסמלת את דמטר אלת האדמה, התבואה והפריון.
הרימון מסמל את בתה של דמטר פרספונה, שנחטפה על ידי האדס אל השאול.
כשנאלץ לשחררה גרם לה לאכול גרעיני רימון מפירות השאול, כדי לאלץ אותה לחזור בכל שנה למספר חודשים אל העולם התת-קרקעי.
באותם חודשים דמטר, אמה האבלה על לכתה, בוכה עליה והתבואה אינה צומחת.
בחודשים בהם פרספונה עולה חזרה לאדמה - אמה מאושרת והחיטה מבשילה.
השקדים מסמלים את אפרודיטה והצימוקים את דיוניסוס, אל היין.
הקוליבה התקבלה כמזון טקסי בשחר הנצרות בביזנטיון ומשם התפשטה למרחבי הנצרות האורתודוקסית.
הקאנוניסט בן המאה ה-12 תאודור בלסמון ציין כי הקוליבה נקבעה כמאכל טקסי על ידי אתנסיוס (מאבות הנצרות) בתקופת יוליאנוס הכופר.
במאה ה-5 קוליבה וירקות טריים שימשו כמזונם העיקרי של נזירים שהתנזרו מאכילת לחם.
בנצרות האורתודוקסית קוליבה מסמלת מוות ותחיית המתים, לאור הבשורה:
החיטה הנזרעת וצומחת מסמלת את הציפייה לתחיית המתים:
את אותה סמליות, בצורתה הנעלה ביותר מבטאים הקדושים.
לכן קוליבה מבורכת לא רק בטקסי אזכרה אלא גם בטקסי הקדושים.
המנהג לברך על הקוליבה ולאוכלה בסוף השבוע הראשון של התענית הגדולה מקושר לאירוע מתקופת יוליאנוס הכופר, קיסר רומא אשר התנגד לנצרות ולמיזוגה בקיסרות וניסה להחיות את הדת ההלניסטית הפגאנית.
המסורת מספרת כי הקיסר ידע שהנוצרים הרעבים אחרי שבוע של תענית יגיעו ביום ראשון לכיכר השוק בקונסטנטינופול לקנות מצרכי מזון.
הוא ציווה להתיז דם מפולחן הקורבנות הפגאני על מצרכי המזון בשוק.
בכך פסל אותם לאכילה על ידי נוצרים בשל טומאתם, ובשל העובדה שנוצרים נמנעו לחלוטין מאכילת בשר בתקופת התענית.
תאודור מאמסיה נגלה בחלומו של אאודוקסוס מאנטיוכיה ויעץ לו כי אל לנוצרים לאכול מזון שנקנה בשוק באותו יום, אלא רק חיטה מבושלת בדבש.
מאז מכונה יום ראשון הראשון של התענית הגדולה בשם "יום ראשון של תאודור".
בטקסי אזכרה נוהגים קרובי משפחה וחברים של הנפטר להכין קוליבה, המוגשת על שולחן זיכרון אשר לפניו מנוהל הטקס.
טקסי אזכרה מתקיימים ביום השלישי, התשיעי והארבעה-עשר לאחר פטירתו של נוצרי אורתודוקסי, וכן ביום השנה לפטירה.
בנוסף, במהלך השנה הליטורגית קיימים מספר ימי ראשון של הנשמות, רובם במהלך תקופת התענית וכן ביום שלישי השני שלאחר הפסחא (רדוניסטה), בהם נערכים טקסי זיכרון לכלל הנפטרים.
בהלוויות מוצעת קוליבה לכל משתתפי ההלוויה.
תערובת הקוליבה נראית כאדמה ומעוצבת לצורת תל כדי לדמות קבר.
על גביה זורים אבקת סוכר ורשומים את ראשי התיבות של שם הנפטר.
בתחילת הטקס מודלק נר על הקוליבה ומכובה בסיום הטקס.
בסיום הטקס חולקים המשתתפים את הקוליבה ומשוחחים על הנפטר ומבקשים מהאל מחילה לנפטר.
קוליבה מוגשת בסעודות הנערכות לרגל חגי קדושים נוצרים וחגיגות הקדוש המגן של משפחה או כנסייה.
לעיתים במקום טקס אזכרה מגישים קוליבה בפני איקונין של הקדוש ועורכים בפניו טקס תחנונים (מוליבן).
קיימות גרסאות שונות למתכון הקוליבה.
במתכון הבסיסי מבשלים גרעיני חיטה עד ריכוך וממתיקים בדבש או סוכר.
רכיבים אפשריים נוספים הם גרעיני שומשום, שקדים, אגוזים, קינמון, גרגירי רימון, צימוקים, אניס ופטרוזיליה.
ברומניה מכינים קוליבה על ידי השריית חיטה (ביחס של כוס חיטה שטופה ל-4 כוסות מים) למשך כ-8 שעות, לאחר מכן הרתחה ובישול החיטה עד לריכוך, בתוספת סוכר, אגוזים, וניל ורום, לפי הטעם.
התערובת המוצקה שהתקבלה מצוננת עד ליצירת עוגה.
את העוגה מקשטים בצלב מקקאו, שוקולד או סוכריות.
ברוסיה הסובייטית הכינו בתקופות מחסור קוליבה מדגנים אחרים כגון אורז או שעורה.
קהילות מסוימות שנהגו כך עדיין משתמשות באורז להכנת קוליבה.
בכנסייה האורתודוקסית ביפן משתמשים באורז להכנת קוליבה בשל היותו מוצר יסוד, ללא הקשר של תקופת מחסור.
קולטריין צ'יינג'ס (Coltrane Changes), כלומר, שינויי (האקורדים) של קולטריין, הוא מהלך הרמוני מיוחד אשר בו השתמש ג'ון קולטריין ביצירתו, החל מתקליטו Giant Steps משנת 1959 בחברת Atlantic.
בהפשטה, ניתן לומר כי המהלך מבוסס על מעבר בין טוניקות במרווחים של טרצות גדולות, והוא מוצג בצורה הטובה ביותר בשיר הנושא מתוך התקליט Giant Steps, אשר בו המהלך ההרמוני עובר בין טוניקות במרווחים של טרצות גדולות, בהתחלה כלפי מטה ולאחר מכן כלפי מעלה.
השיר (וכן התקליט) היה פורץ דרך בזמנו.
רבים מוצאים את השיר קשה לנגינה.
קולטריין המשיך לפתח את מערכת הקולטריין צ'יינג'ס ומצא דרכים נוספות ליישמה ולהחילה אף על שירים קיימים.
דוגמה טובה לכך היא השיר Countdown אשר מופיע בתקליטו Coltrane's Sound.
השיר הוא למעשה עיבוד של השיר המקורי Tune Up, עם הוספה של הקולטריין צ'יינג'ס.
ההשראה למהלך הקולטריין צ'יינג'ס הגיעה מתוך הספר Thesaurus Of Scales And Melodic Patterns, מאת ניקולס סלומינסקי (Nicolas Slonimski), אשר מציג דרכים רבות ושונות לחלק את האוקטבה.
קוליברי כיפה (שם מדעי: Calypte costae) הוא מין של עוף ממשפחת הקוליבריים.
זהו אחד ממיני העופות הקטנים ביותר בעולם- אורכו הממוצע הוא רק 7.62 סנטימטרים.
הזכר מאופיין בכיפתו השחורה, ראשו וגרונו השחורים, כיפתו הסגולה, והכתמים הסגולים והצהובים על בטנו.
הנקבה פחות בולטת לעין ובצבעים אפור, חום בהיר וירוק.
פלומת הצעירים תתחלף בנוצות הבוגר בערך בגיל שנה.
הקוליברי שכיח למדי בארצות הברית, קליפורניה ומקסיקו.
סביבת החיים המועדפת עליו היא מדבר, אך בעת מחסור בצוף הקוליברי ינדוד למקום אחר.
עונת הרבייה היא בין החודשים ינואר למאי.
מפגני החיזור של הקוליברי הם טיסה לפני הנקבות.
הקוליברי בונה קן בצורת כוס מצמחים וחזזיות.
אורכו הממוצע של הקן הוא 2-4 ס"מ, קוטרו כ-3-4 ס"מ ובדרך כלל ממוקם כמטר-שני מטרים מעל הקרקע.
אורך בניית הקן הממוצע הוא 4-5 ימים.
הקן ממוקם בדרך כלל על ענפים.
הנקבה מטילה כ-2 ביצים בממוצע ודוגרת עליהם במשך כ-15-18 ימים.
הביצה הראשונה מוטלת בדרך כלל כיום-יומיים לאחר השלמת הקן, הביצה השנייה מוטלת יומיים לאחר הראשונה.
עזיבת הקן על ידי הגוזלים מתבצעת אחרי כ-20 יום מאז בקיעתם.
הבוגרים ממשיכים להאכילם גם אחרי שהם יוצאים מן הקן, עד שהיו בוגרים מספיק כדי לתפוס אוכל בעצמם.
קוליברי ארך-מקור (שם מדעי: Ensifera ensifera) הוא מין של קוליברי, החי בדרום אמריקה והוא מין יחיד בסוג Ensifera.
מקורו של הקוליברי הוא באורך של כ-10-7.5 ס"מ, והוא המקור הארוך ביותר בעולם העופות יחסית לגודל גופו של המחזיק בו.
שמו המדעי של הקוליברי ארך-המקור - "נושא חרב" - הוא צירוף של המילים הלטיניות "חרב" (Ensis) ו"לשאת" (Ferre) ומתייחס לאורך מקורו של הקוליברי.
אורכו של הקוליברי הוא כ-10-14 ס"מ, לא כולל מקורו, שאורכו כ-10-7.5 ס"מ; לעיתים המקור אף ארוך יותר משאר גופו של הקוליברי.
משקלו של הקוליברי הוא כ-10-15 גרם.
הקוליברי ארך-המקור הוא אחד מהמינים הגדולים ביותר במשפחת הקוליברים.
זהו מין העוף היחיד שבו המקור ארוך יותר מהגוף.
המקור בנוי למציצת צוף מפרחים בעלי עלי כותרת ארוכים.
לשונו של הקוליברי ארוכה יותר מהמקור.
רוב גופו של הקוליברי הוא בצבע ירוק בהיר, בעוד ראשו בצבע ירוק-חום.
זנבו מפוצל, והוא בצבע שחור.
גם מקורו הוא בצבע שחור.
עונת הרבייה של הקוליברי מתחילה באביב.
הקוליברי ארך-המקור הוא בדרך כלל יחידאי (משמע, הוא חי לבדו) מלבד בעת עונת הרבייה.
גם אז, תפקידו של הזכר קצר מאוד, ולאחר ההזדווגות הוא עוזב.
הקוליברים הם פוליגמיים, ובדרך כלל הזכר מזדווג עם כמה וכמה נקבות.
גם הנקבות עשויות להזדווג עם כמה וכמה זכרים.
קנו של הקוליברי הוא בצורת כוס, ונבנה מסיבים צמחיים ומטחב, שמסייע להסוואות הקן.
הקן נבנה בדרך כלל על ענף של שיח או עץ.
פנים הקן מרופד בנוצות ושערות בעלי חיים.
חיזוק הקן מתבצע על ידי הוספת קורי עכביש.
הנקבה מטילה בקן שתי ביצים לבנות.
הנקבה דוחפת את מקורה הארוך לתוך גרונם של הגוזלים, ומאכילה אותם על ידי הקאה של מזון בלתי-מעוכל שאכלה לפני כן.
הגוזלים עוזבים את הקן 7-10 ימים לאחר הבקיעה.
תחום תפוצתו של הקוליברי ארך-המקור מתפרש על פני בוליביה, קולומביה, אקוודור, פרו וונצואלה.
הקוליברים חיים בדרך כלל ביערות הנמצאים ברום גבוה (מעל 2500 מטרים מעל גובה פני הים).
מצב השימור של הקוליברי ברשימה האדומה של IUCN הוא LC - ללא חשש.
הקוליברי מותאם היטב לחיים בגינות מלאכותיות שבערים.
הקוליברי כיום אינו מאוים, ואוכלוסייתו יציבה.
קוליאקאן רוסלס (בספרדית: Culiacán Rosales), או בקיצור קוליאקאן (), היא בירת מדינת סינלואה במקסיקו.
במקום בו נמצאת כיום העיר הייתה קיימת התיישבות ילידית בשם "קולוואקאן" (שם אשר ממנו התפתח השם "קוליאקאן") במשך מאות שנים לפני בואם של הספרדים במאה ה-16.
ב-1531 הקפיטן הספרדי נוניו דה גוסמאן ייסד במקום את סן מיגל דה קוליאקאן.
במאות הבאות קוליאקאן נותרה עיר קטנה יחסית.
ב-1823, לאחר מלחמת העצמאות של מקסיקו, קוליאקאן קיבלה מעמד של עיר והיא נכללה בשטחי מדינת אוקסידנטה.
ב-1830 מדינת אוקסידנטה פוצלה למדינות סונורה וסינלואה, וקוליאקאן נבחרה להיות בירת סינלואה.
בשלב מסוים שם העיר שונה לקוליאקאן רוסלס כהוקרה לאנטוניו רוסלס, שהיה איש צבא מקסיקני ומושל מדינת סינלואה.
כלכלת קוליאקאן מסתמכת על מסחר במוצרים מחלקים אחרים של סינלואה, כמו מוצרים חקלאיים ודגים מאזורי החוף, חקלאות בפני עצמה, הכוללת בין היתר גידול עגבניות, מלפפונים, פלפלים, אבטיחים, מנגו, סויה, אורז, חיטה ודורה, גידול מקנה ותיירות.
בעיר פועלות מספר אוניברסיטאות, בהן האוניברסיטה האוטונומית של סינלואה והאוניברסיטה הקתולית של קוליאקאן.
את העיר משרת נמל התעופה הבינלאומי הפדרלי של בצ'יגואלטו, המציע טיסות ליעדים במקסיקו ובארצות הברית.
קוליברי זעיר מצוי (שם מדעי: Mellisuga helenae), המכונה קוליברי הדבורה, הוא מין של קוליברי מהסוג Mellisuga.
זהו מין העוף הקטן ביותר בעולם ומין הדינוזאור הקטן ביותר שחי אי פעם.
הקוליברי הזעיר המצוי אנדמי ליערות הצפופים של האי המרכזי של קובה.
אורכו כ-5 עד 6 ס"מ, ומשקלו כ-1.6 עד 2 גרם, בעוד מוטת כנפיו היא כ-3.25 ס"מ, והנקבות גדולות במעט מהזכרים.
כמו אצל רוב מיני הקוליבריים, כנפיו של הקוליברי יכולות להסתובב עד כמאה ושמונים מעלות, ורגליו הזעירות יכולות לשמש אותו רק לנחיתה על ענפים.
הקוליברי מזיז את כנפיו כ-80 פעמים בשנייה, כל כך מהר עד שכנפיו נראות מטושטשות בעת מעופו לעין אנושית.
הקוליברי גם ידוע ביכולתו לרחף זמן רב מעל לנקודה מסוימת, מה שמזכיר הליקופטר.
הקוליברי הזעיר המצוי ניזון בעיקר מצוף פרחים, שאליו הוא מגיע בעזרת לשונו הארוכה; הקוליברי ניזון, מלבד מצוף, גם מחרקים ומפרוקי-רגליים ומקורו הארוך מאפשר לקוליברי גם להוציא חרקים ועכבישים מפרחים.
הקוליברי מהווה גורם חשוב בהפצת זרעי צמחים ביער, והוא מבקר בכ-1500 פרחים ביום.
צווארו של הזכר אדום, כיפתו אדומה ויש לו כתם צבעוני המתמשך מהצוואר עד לחזה.
פלג גופו העליון כחלחל, ורוב פלג גופו התחתון אפור לבנבן.
פלג גופה העליון של הנקבה ירוק, ופלג גופה התחתון לבנבן.
בעונת הרבייה ראשו, צווארו וסנטרו צבועים בוורוד אדמדם.
הנקבה בונה קן דמוי כוס מקורי עכביש ומקליפות עץ וחזזיות.
קוטרו של הקן כ-2.5 סנטימטר, והוא מרופד מבפנים בסיבי צמחים.
נקבת הקוליברי מטילה 2 ביצים לתטולה, וגודל כל ביצה אינו עולה על זה של גרגר אפונה.
הנקבה דוגרת על הביצים ומגדלת את הגוזלים ללא סיוע הזכר.
קוליברי אנה (שם מדעי: Calypte anna) הוא מין של קוליברי בינוני, שמצוי לאורך החוף המערבי של ארצות הברית.
שמו ניתן לו על שם אנה מסנה, דוכסית ריבולי.
בתחילת המאה ה-20, הקוליברי היה נפוץ רק בדרום קליפורניה ובאזור באחה קליפורניה, אך בעקבות ייבוא של צמחים אקזוטיים לאזורים מיושבים, לקוליברי היו אתרי אכילה וקינון רבים יותר, ותחום תפוצתו התרחב.
אורכו הממוצע של הקוליברי הוא כ-10 ס"מ, ומשקלו כ-3 עד 6 גרם.
גבו ירוק-זהבהב, גרונו ובטנו לבנים, וצדי גופו ירוקים.
נוצות הגרון וכיפתו של הזכר הן בצבע מג'נטה בוהק, ונראות חומות או אפורות כשלא נופל עליהן אור שמש.
זנבו של הקוליברי כהה, ומפוצל מעט.
לנקבה גם יש נוצות גרון ורודות, אך הן קטנות יותר ופחות בוהקות מאלה של הזכר.
זהו מין הקוליברי הצפון-אמריקני היחיד בעל נוצות כיפה אדומות.
כיפתם של נקבות וצעירים ירוקה, חזם ובטנם אפורים, גרונם לבן ועשוי לכלול או לא לכלול נוצות גרון אדומות.
הקוליברי משתמש בלשונו הארוכה כדי להשיג צוף מפרחים, שמהווה את רוב תזונתו.
כשהקוליברי ניזון מצוף, נופלים עליו אבקנים, והוא מסייע למעשה ברבייה של הצמח, על ידי העברת האבקה מפרח לפרח.
לעיתים הוא גם ניזון מחרקים ופרוקי-רגליים, שאותם הוא תופס באוויר או מעלי שיחים.
על מנת לתפוס חרקים, הקוליברי פותח את מקורו לרוחב גדול; זוהי שיטה יעילה יותר מאשר "שיפוד" חרקים על קצה המקור.
לעיתים רחוקות, דבורים או צרעות נתקעות על קצה מקורו של הקוליברי, מה שגורם למותו מרעב.
לעיתים, הקוליברי ניזון גם מלשד.
הקוליברי מרפרף בכנפיו כ-55 פעמים בשנייה, מה שהופך אותו למנענע המהיר ביותר של חלק מגופו מבין בעלי החוליות.
רפרוף זה עשוי לשמש גם לניקוי לכלוך או אבקנים מנוצותיו של הקוליברי.
הקוליברים מקננים בשטחים פתוחים עם עצים ובשיחים.
תחום הרבייה שלהם הוא בחוף האוקיינוס הפסיפי, מקולומביה הבריטית לאריזונה.
הנקבה מגדלת את הגוזלים לבדה, ללא סיוע מהזכר.
הקן מוקם עשוי להיות מוקם על שיח, על עץ, על גפן או על חוטי ברזל.
הקן המעגלי, שקוטרו 3.8 עד 5.1 ס"מ, בנוי מסיבי צמחים, נוצות ושיער בעלי חיים.
מבחוץ, הוא מוסווה על ידי חומרים צמחיים כמו חזזיות.
חומרי הקן מוחזקים יחד על ידי קורי עכביש.
הזכר מבצע לעיתים ריקוד חיזור, שכולל שירה או מעוף ראווה.
הנקבה מטילה בדרך כלל 2 ביצים לבנות, ודוגרת עליהן במשך 16 יום.
הגוזלים פורחים מהקן לאחר כ-20 יום.
קולים הוא מונח שהיה בשימוש במאה ה-19 ובראשית המאה ה-20 לתיאור פועלים מקומיים בלתי מיומנים שנשכרו על ידי חברות, בעיקר בתת-היבשת ההודית ובדרום סין.
כיום, משמש מונח זה הן לתיאור בלתי פוגעני (לדוגמה בהודו, ככינוי לסבלים לנשיאת מטען בתחנות רכבת) והן ככינוי גנאי גזעני באפריקה כלפי אנשים ממוצא אסייתי, בעיקר בדרום אפריקה.
מקור המונח קולי אינו ברור, אך מקובל לחשוב שמקורו בשמה של קבוצת אוכלוסייה מגוג'ראט, שהיו שכירי יום, או אולי מהמילה הטמילית לשכר (கூலி) הסבר אטימולוגי חלופי הוא שהמונח הגיע מהמילה क़ुली, قلی באורדו, שמקורה מהמילה בטורקית לעבד.
המילה הייתה בשימוש להגדרת פועלים מהודו.
ב-1727 תיאר החוקר הגרמני, אנגלברט קמפפר, את הקולים כפועלי רציף שפרקו ספינות סוחר הולנדיות בנמל נגסאקי ביפן.
המילה הסינית 苦 (בפין-יין: kǔlì) משמעותה באופן מילולי "שימוש בכוח" במנדרינית.
הסחר בעובדים אסיאתיים החל ככל הנראה במאה ה-16 לערך.
לחצים פוליטיים וחברתיים הובילו לביטולה של העבדות בכל רחבי האימפריה הבריטית ב-1807 ובעקבותיה הלכו מדינות אירופאיות נוספות.
תעשיות עתירות עובדים, כמו גידול כותנה וקנה סוכר, עבודה במכרות וסלילת מסילות ברזל במושבות בריטניה, נותרו ללא מקורות להעסקת כוח אדם זול.
כתוצאה מכך, החלה להיות נפוצה העסקה בתנאים דמויי-עבדות של עובדים חוזיים, בעיקר סינים והודים, החל משנות העשרים של המאה ה-19, כדי למלא את המחסור בידיים עובדות.
חלק מעובדים אלה חתמו על חוזים המבוססים על הבטחות שווא, חלקם נחטפו ונמכרו לשוקי העבודה, חלקם היו קורבנות לאלימות שבטית ושוביהם מכרו אותם למתווכים.
ואחרים מכרו את עצמם כדי לשלם את חובות ההימורים שלהם.
חברות מסחריות בריטיות היו הראשונות לנצל את האפשרות הזאת להשגת עובדים זולים ב-1807, כאשר הם ייבאו 200 סינים לטרינידד.
תופעת הקולים זכתה לעיתים קרובות להשוואה עם הסחר בעבדים בראשיתה ושתי התופעות פעלו בצורות דומות.
אף שקיימים דיווחים על ספינות שנשאו קולים מאסיה שכללו נשים וילדים, הרוב המוחלט של הקולים היו גברים.
בסופו של דבר, כבר ב-1837, דאגו השלטונות הבריטים בהודו להבטיח את העקרונות של עבודה חוזית מרצון כשההעברה של העובדים מארצות מוצאם לארצות העסקתם תהיה עם תנאי בטיחות ותנאי היגיינה נאותים, אף על פי שבפועל ההקפדה על כך הייתה נדירה, במיוחד במסלולי השיט דרך האוקיינוס השקט ובמכרות הגואנו בפרו.
גם ממשלת סין עשתה את מרב המאמצים להבטיח רווחתם של בני ארצה, ושלחה נציגים לצורך זה לממשלות הרלוונטיות ברחבי העולם.
עובדים מסין הובאו בעיקר לעבוד בפרו ובקובה, אך הם עבדו גם במושבות הבריטיות כמו ג'מייקה, גיאנה הבריטית (כיום גיאנה), מלאיה הבריטית (כיום מלזיה), טרינידד וטובגו, הונדורס הבריטית (כיום בליז) והמושבות ההולנדיות, איי הודו המזרחית ההולנדיים (כיום אינדונזיה) וסורינאם.
המשלוח הראשון של עובדים סינים למושבה בריטית היה לטרינידד ב-1806.
ב-1847 העבירו שתי ספינות מקובה עובדים להוואנה לעבודה במטעי הסוכר משיאמן, אחד מחמשת הנמלים בסין שנפתחו לבריטים על פי חוזה נאנקינג שנחתם ב-1842. עד מהרה התפשט הסחר לנמלים אחרים במחוז גואנגדונג והדרישה לידיים עובדות נעשתה חזקה במיוחד בפרו לעובדים במכרות הכסף ובתעשיית הגואנו.
אוסטרליה החלה בייבוא עובדים ב-1848 וארצות הברית החלה להעסיק אותם ב-1865 בסלילת מסילת הרכבת הטרנס-יבשתית הראשונה.
עובדים אלה רומו בנוגע לתנאי העסקתם במידה רבה יותר בהשוואה לחברים ההודים וכתוצאה מכך, הייתה ההגירה הסינית באותן שנים בהיקף רחב יותר.
הסחר בעובדים התנהל ללא תקלות בין השנים 1847 – 1854, עד שהחלו לצוץ דיווחים על יחס בלתי ראוי לעובדים בקובה ובפרו.
מאחר שלממשלת בריטניה הייתה אחריות פוליטית ומשפטית על הנמלים בסין שמהם יצאו העובדים, כולל שיאמן, הופסק הסחר בעובדים במקומות אלה.
עם זאת, הסחר פשוט עבר לנמל הפורטוגזי במקאו.
קולים רבים רומו או נחטפו ואז הוחזקו בברקונים (בספרדית: barracoon, מרכזי מעצר) או על גבי ספינות מטען בנמלי המוצא שלהם, באותו אופן שבהם הוחזקו העבדים האפריקאים בזמנם.
כך למשל התגלה במקרה של תקרית מריה לוז ב-1872. ב-1875, העריכו הבריטים שכ-80% מהעובדים נחטפו.
מסעם של העובדים, היה אכזרי ומסוכן והיה ידוע לשמצה כמו מעבר הביניים וכמו סחר העבדים האטלנטי בשעתם.
לדוגמה, מוערך כי בין השנים 1847 – 1859, שיעור התמותה הממוצע של הקולים בהפלגות לקובה עמד על 15.2% ובהפלגות לפרו עמד שיעור התמותה בשנות החמישים של המאה ה-19 על 40% ובין השנים 1860 – 1863 על 30.44%.
העובדים נמכרו ונלקחו לעבוד במטעים ובמכרות בתנאי עבודה ומחייה גרועים.
תקופת החוזה הטיפוסית עמדה על חמש עד שמונה שנים, אך קולים רבים לא שרדו בחיים למשך זמן זה בשל תנאי העבודה הקשים והיחס הלקוי לו זכו.
אלה שכן שרדו מעבר לתקופת החוזה המקורית, אולצו להישאר בשעבוד לתקופה נוספת.
הקולים שעבדו במטעי הסוכר בקובה ובמרבצי הגואנו באיי צ'ינצ'ה (Islas Chincha, "איי הגהנום") בפרו, זכו ליחס ברוטלי.
75% מהקולים שעבדו בקובה מתו לפני שהשלימו את תקופות החוזים שלהם.
יותר משני שלישים מהקולים הסינים שהגיעו לפרו בין השנים 1849 – 1874 מתו במהלך תקופת החוזה שלהם.
ב-1860 הסתכמו מספר הקולים שהובאו לאיי צ'ינצ'ה ב-4000 איש מאז החל הסחר בעובדים, איש מהם לא שרד.
בשל התנאים הבלתי נסבלים הללו, מרדו הקולים הסינים לעיתים קרובות כנגד מנהלי העבודה בני עמם וכנגד נציגי החברות בנמלי המוצא שלהם, על הספינות ובארצות בהן הם הועסקו.
הקולים הוחזקו באותם שכונות מגורים יחד עם האפריקאים ומאחר ורבים מהם לא היו מסוגלים לשוב למולדתם או להביא את נשותיהם לארצות העולם החדש, נישאו רבים מהם לנשים ממוצא אפריקאי.
היחסים הבין גזעיים של הקולים ונישואיהם לבנות העמים האפריקאים, האירופאים והילידים, יצרו אוכלוסיות מעורבות אפרו-אסיאניות ואסיו-לטינו-אמריקאיות.
ההגירה הסינית לארצות הברית הייתה כמעט כולה מרצון, אך תנאי העבודה והתנאים הסוציאליים היו עדיין ירודים.
ב-1868 הותרה במסגרת הסכם ברלינגיים (Burlingame Treaty) בין סין לבין ארצות הברית, הגירה בלתי מוגבלת של סינים לארצות הברית.
תוך עשור, החלו לצוץ רמות משמעותיות של רגשות אנטי-סיניים, שלובו על ידי פופוליסטים כמו דניס קירני ושניסחו סיסמאות גזעניות כמו "לאמריקני, המוות עדיף על חיים עם הסינים".
אף על פי שהעובדים הסינים תרמו לסלילתה של מסילת הרכבת הטרנס-קונטיננטלית הראשונה בארצות הברית ושל המסילה הפסיפית במערב קנדה, החוק האנטי קולי של מדינת קליפורניה של 1862 וחוק הדרת הסינים הפדרלי של 1882, גרמו לצמצום משמעותי בהגירה הסינית לארצות הברית.
על אף ניסיונות אלו להגביל את ההשפעה של העבודה הזולה מסין, החל משנות השבעים של המאה ה-19, סייעו עובדים סינים לבנות רשת של סוללות באזור הדלתה של נהר סקרמנטו ונהר סן ווקין.
בנייתן של סוללות אלו הפכו אלפי אקרים של אדמות ביצה לשטחי חקלאות פוריים.
חוקת קליפורניה שכוננה ב-1879 הכריזה ש"החזקתם של הקולים האסיאתיים היא סוג של עבדות, והיא נאסרת לעד במדינה, וכל החוזים לעבודת קולים בטלים ומבוטלים".
המונח הספרדי לקולים היה Colonos asiáticos.
שלטונות המושבה הספרדית בקובה פחדו מהתקוממויות עבדים כמו אלו שהתרחשו בהאיטי ועשו שימוש בקולים כאמצעי מעבר בין עבדות לעבודה חופשית.
הקולים לא היו חופשיים אך גם לא עבדים.
עובדים סינים חוזיים עבדו גם במטעי הסוכר של קובה גם לאחר ביטול העבדות במושבה ב-1884. שני החוקרים של עבודת הקולים בקובה, חואן פרסטרנה וחואן פרז דה לה ריבה, מצאו סימוכין לתנאים המחרידים שהיו מנת חלקם של הקולים הסינים בקובה וקבעו שהקולים היו עבדים לכל דבר ועניין למעט שמם.
על פי השקפתו של החוקר דניז הלי, למרות היחס כלפי הקולים שדמה ליחס לעבדים, מעמדם המשפטי החופשי של העובדים האסיאתיים בקובה הפריד אותם ממעמד העבדות.
הקולים יכלו להתעמת עם הבכירים מהם, לברוח, לעתור בפני פקידי ממשלה ולמרוד.
עם השלמת מחויבויותיהם על פי החוזים שלהם, השתלבו ה-colonos asiáticos בארצות כמו פרו, הרפובליקה הדומיניקנית, פוארטו ריקו וקובה.
הם אימצו את המסורות התרבותיות מילידי ארצות אלו והתקבלו בברכה בחברות הלא-סיניות כשהם מקיימים את המסורות התרבותיות שלהם.
לפני המהפכה הקובנית ב-1959, הצ'יינהטאון של הוואנה הייתה הגדולה ביותר באמריקה הלטינית.
בדרום אמריקה הועסקו העובדים החוזיים הסינים במכרות הכסף של פרו ובתעשיות השונות באזור החוף שלה (גואנו, כותנה וסוכר) מראשית שנות החמישים ועד לאמצע שנות השבעים של המאה ה-19. כ-100,000 איש היגרו כעובדים חוזיים.
הם השתתפו במלחמת האוקיינוס השקט ובזזו ושרפו את האחוזות שבהן הם עבדו לאחר כיבוש לימה על ידי צבא צ'ילה בינואר 1880. כ-2,000 קולים אף הצטרפו לכוחות הצבא הצ'יליאני בפרו ולקחו על עצמם את תפקידי הטיפול בפצועים וקבורת המתים.
אחרים נשלחו על ידי הצ'יליאנים לעבוד במרבצי החנקה שנכבשו אז על ידם.
חברת ההנדסה והכרייה הסינית, שמאוחר יותר היה הרברט הובר, לימים נשיא ארצות הברית, מנהלה, הייתה פעילה באספקת כוחה עבודה של קולים סינים למכרות בדרום אפריקה בעשור הראשון של המאה ה-20 על פי בקשתם של בעלי המכרות, שמבחינתם כוח עבודה זה היה זול יותר בהשוואה לשחורים או ללבנים.
התנאים הנוראים שהקולים סבלו מהם הובילו להעלאת שאלות בפרלמנט הבריטי.
ב-1866 הסכימו ממשלות בריטניה, צרפת וסין לבטל את הדרישה המשפילה שעל פיה על העובדים היה לשלם עבור הוצאות נסיעתם בחזרה למולדתם לאחר סיום החוזים שלהם.
המעסיקים באיי הודו המערבית הבריטיים דחו את התנאים הללו, ובכך שמו קץ להעסקתם של הקולים.
עד שההעסקה בוטלה לחלוטין ב-1875, מעל 150,000 קולים נמכרו לקובה לבדה, רובם הגיעו ממקאו.
עובדים אלו סבלו מתנאים גרועים בהרבה מאלה של מקביליהם ההודים.
גם לאחר הרפורמות של 1866, לא השתפרו התנאים בהרבה, נהפוך הוא, הם אף התדרדרו.
בראשית שנות השבעים, הובילה החשיפה בעיתונות לתופעת הקולים למחאה ציבורית וממשלת בריטניה, יחד עם ממשלת סין, הפעילה לחץ על הרשויות הפורטוגליות לשים קץ לסחר בקולים במקאו.
לחץ זה נשא לבסוף פרי ב-1874. עד נקודת זמן זו, הגיעה מספר הקולים הסינים בכללותם ליותר מחצי מיליון.
המונח קולים היה גם בשימוש לעובדים הסינים שגויסו לחוזי עבודה במטעי הקקאו בסמואה הגרמנית.
בעלי המטעים הגרמנים עשו מאמצים כבירים לאפשר להם גישה לאספקת כוח העבודה מסין.
ב-1908 דווח על יחס אכזרי כלפי הקולים שעבדו במטעים הגרמנים בסמואה.
העסקתם של הקולים החלה לאחר הקמתה של המושבה הגרמנית בסמואה ב-1900 והסתיימה בעת כיבוש סמואה הגרמנית על ידי ניו זילנד ב-1914. מעל 2000 קולים סינים היו באיים בעת כיבושם ב-1914 ורובם הוחזרו בסופו של דבר למולדתם על ידי הממשל הניו זילנדי.
בשנות העשרים של המאה ה-19, יצאו הודים רבים מרצונם לעבוד מעבר לים, מתוך תקווה לשפר את חייהם.
הסוחרים ואנשי העסקים האירופאים ניצלו עד מהרה את התופעה והחלו לגייס אותם ככוח עבודה זול.
הבריטים החלו לשלוח הודים למושבותיהם ברחבי העולם, כולל למאוריציוס, פיג'י, נטאל, מזרח אפריקה הבריטית ומלאיה הבריטית.
ההולנדים אף הם שלחו עובדים למטעים בסורינאם ובאיי הודו המזרחית ההולנדים.
באמצעות שיטה של סוכנים בוצעו חדירות לכפרים בהודו כדי לגייס עובדים.
לעיתים קרובות הם פיתו ברמייה את העובדים בהציגם בפניהם את ההזדמנויות הגדולות שכביכול חיכו להם מעבר לים להטבת מצבם החומרי.
הקולים ההודים הגיעו בעיקר ממישורי הנהרות של הגנגס והאינדוס, אך גם מטאמיל נאדו ומאזורים נוספים בדרומה של הודו.
החל מ-1826, מבלי לקבל רשות מהשלטונות הבריטים, ניסו הצרפתים לגייס עובדים הודים במטעי הסוכר שבמושבתם באי ראוניון.
לאחר שהתגלתה תנועת הגירת עובדים זו, הצליחו הצרפתים לשאת ולתת עם הבריטים ולקבל את רשותם להעביר מעל 6000 עובדים בשנה, בתנאי שרשות זו תבוטל במקרה שיתגלו מקרים של השפלה.
החל מ-1829 החלו הבריטים להעביר פועלים הודים למאוריציוס.
עקב ביטול העבדות קיבלו בעלי המטעים פיצוי של שני מיליון ליש"ט והם פנו להשגת כוח עבודה חלופי על ידי הבאתם של קולים הודים שיעבדו במטעי הסוכר.
בין השנים 1834 – 1821, עבדו באי כחצי מיליון פועלים הודים.
הם עבדו במטעי הסוכר, בבתי החרושת בתובלה ובבנייה.
ב-1837 הוציאה חברת הודו המזרחית הבריטית תקנות להסדרת העסקתם של הקולים ההודים.
הכללים נתנו לכל אחד מהעובדים באופן אישי זכות לסידורי תחבורה על ידי פקיד ממשלתי שמונה לשם כך, הם הגבילו את אורך השירות של עובדים לחמש שנים בכפוף לחידושם מרצון הם הטילו את האחריות על המעסיק להשבתו של העובד למולדתו לאחר תום החוזה ודאגו לתנאי תברואה בסיסיים בספינות בהם הובלו העובדים.
למרות זאת, הצפיפות על הספינות הייתה לעיתים קרובות רבה והשתוללו בהם מחלות ורעב.
משכורותיהם של העובדים היו דלות וציפו מהם לעבוד בתנאים קשים.
אף על פי שלא התחוללו שערוריות גדולות במושבות הבריטיות בנוגע לעבודת הקולים, לעיתים קרובות אולצו העובדים לעבוד בכפייה והם תומרנו בעורמה להיות תלויים בבעלי המטעים כך שהם נשארו שם זמן רב לאחר סיום החוזים שלהם.
כ-10% בלבד מהקולים ההודים שבו למולדתם.
הממשל הקולוניאלי גם חוקק חוקים שהגבילו את חרותם.
במאוריציוס הונהגה חובת נשיאת אישורי תנועה כדי לשלוט בעובדים.
במושבות הצרפתיות של ראוניון, גוואדלופ ומרטיניק, התנאים היו גרועים בהרבה, שם העובדים קיבלו באופן שיטתי מכסות עבודה מוגדלות במיוחד ושיעורי התמותה שם היו גבוהים באופן משמעותי.
עם זאת, היו ניסיונות מצד הרשויות הבריטיות להסדיר ולמתן את הפרות הזכויות של העובדים.
העובדים נבדקו באופן שגרתי על ידי פקחי בריאות והם נבדקו רפואית לפני הגעתם למקום ההעסקה שלהם כדי לוודא שהם כשירים לעבודה.
הפרדתם של ילדים מתחת לגיל 15 מהוריהם לא הותרה בשום אופן.
המערכה הראשונה באנגליה נגד העסקתם של הקולים השוותה את מערכת העבודה החוזית לעבדות של העבר.
בתגובה ללחצים אלו, הופסקה העברתם של העובדים באופן זמני ב-1839 כאשר השפלתם הגיע לדרגה מסוימת, אך היא חודשה עד מהרה עקב הצורך הכלכלי שהלך וגבר.
מסגרת פיקוח קפדנית יותר הונהגה וב-1842 הוטלו עונשים חמורים על הפרת הכללים.
באותה שנה, כמעט 35,000 איש נשלחו למאוריציוס.
ב-1844 הורחבה העסקת הקולים ההודים באיי הודו המערבית, כולל לג'מייקה, לטרינידד ולגיאנה, שם הפכו האסיאתיים למרכיב מרכזי באוכלוסייה.
החל מ-1879, הועברו הודים רבים לפיג'י כדי לעבוד במטעי הסוכר.
רבים מהם בחרו להישאר שם לאחר תום חוזי העבודה שלהם וכים הם מהווים כ-40% מאוכלוסיית המדינה.
פועלים הודים רבים הגיעו למושבה ההולנדית של סורינאם לאחר חתימת הסכם בין ממשלות בריטניה והולנד ב-1870. במאוריציוס מהווים כיום ההודים מרכיב משמעותי באוכלוסייה הכללית והחגים ההודים נחגגים כחגים לאומיים.
קוליברי מצויץ (שם מדעי: Heliactin bilophus) הוא מין קוליברי קטן החי באמריקה הדרומית והמין היחיד בסוגו.
הוא חי בטבע בבוליביה, ברזיל וסורינאם ביערות פתוחים, סוואנות לחות כמו הסראדו ואזורים פתוחים דומים.
הזכרים של מין זה מקושטים ופרחוניים בצבעים ירוקים לבנים והגרון שחור עם דלדול נוצות קטן מתחת.
הראש כחול עם 2 "ציצות", מהם קיבל את שמו, בצבע צהוב ואדום.
הזנב לבן ואברות הכנפיים חומות.
הקוליברי בעל ראש קטן ומקור ארוך המיועד לשתות צוף והכנפיים מיוחדות במינם ומאפשרות לו לעשות שמיניות באוויר, לעוף במהירות ואפילו לאחור והוא יכול לנופף בהם עד 10,000 פעם בדקה.
צבעי הזכר נועדו לעזור לו למשוך נקבות, אך הוא טריטוריאלי ונלחם באכזריות עם זכרים אחרים שלא יתקרבו לגבולו.
הקוליברי צמחוני וניזון רק מפרחים ביערות ובסוואנות כמו Stachytarpheta ,Lantana ,Malvaviscus ,Palicourea ופירות הדר.
עם זאת כשיש לו גוזלים הוא מאכיל אותם במגוון חרקים אותם הוא תופס במקורו הארוך.
בלילות הקוליברי ישן על ענף בצורה נרפית לגמרי שבה רק המוח פועל עד הבוקר, דבר שאחרת היה מכלה את מאגרי החלבונים בגופו והורג אותו בטרם יאכל.
קוליברי מקושט (שם מדעי: Lophornis ornatus) הוא מין עוף קטן ממשפחת הקוליבריים החי בטבע ביערות אמריקה הדרומית.
הוא חי במזרח ונצואלה, טרינידד, גיאנה ובצפון ברזיל.
הוא שוכן ביערות פתוחים, גינות שונות ואפילו בערים גדולות.
זהו מין קטן שאורכו הממוצע 6.6 ס"מ והמשקל 2.3 גרם.
המקור קצר וישר בצבע אדום שחור והגוף מקושט, כשמו (אצל הזכרים), בציצה ארגמנית עם עורף ירוק-נחושתי וסנטר וצוואר ירוקים שמעליהם פס שחור.
אזור השת לבן, בצידי הצוואר נוצות פרחוניות כתומות המזכירות צינורות של פרחים במראם, הזנב אדמוני זהוב, הכנפיים סגולות והרגליים אפורות.
לזכר ישנו שק מתחת לצוואר וציצות הראש והזנב יכולות להתנועע, במטרה להרשים את הנקבות.
הנקבה לעומת זאת עמומה למראה וצבעה ירוק עם פס לבן לאורך הגב וגחון כתום והבטן בהירה.
הקוליבריים ניזונים רק מצוף פרחים וכן מחסרי חוליות קטנים שהם תופסים, בעיקר בשביל הגוזלים שלהם.
הנקבה מטילה 2 ביצים בקן עשוי מקורי עכביש והגוזלים גדלים במהירות.
הקוליברי יכול לעוף בשונה מכל ציפור אחרת, כשהכנפים שלו מנפנפות עד 10,000 פעם בדקה והם יכולות להסתובב עד לאחורה ובמהירות מרשימה.
למעשה עקב גודלם, צבעיהם וצורת התעופה שלהם ניתן לחשוב מרחוק שהם חרקים.
מצב השימור של הקוליברי הוא ללא חשש.
קוליברי כיפה (שם מדעי: Calypte) הוא סוג של קוליברים החיים במערב אמריקה הצפונית וניזונים מפרחים בעודם מרחפים באוויר.
הם בעלי "כיפת" נוצות על ראשם והחזה מקושט באדום או סגול נוצץ.
זהו סוג קטן בעל שני מינים:
קוליברי זנב-מחבט (שם מדעי: Discosura longicaudus) הוא מין עוף טרופי קטן ממשפחת הקוליבריים החי ביערות אמריקה הדרומית.
אורכו של הקוליברי הקטן 10.2 ס"מ ומשקלו 3.4 גרם בלבד.
הנקבות קטנות יותר ואורכן 6.4 ס"מ.
הזכרים בעלי ראש, גרון וחזה ירוקים ובעלי בטן בצבע נחושתי.
על ראשם "כתר" ירוק, מחליף צבעים.
הכנפיים והגב חומים והזנב חום-סגול ומפוצל בשני עיטורים בולטים דמויי מחבט.
עיטורים אלה נועדו להרשים את הנקבות.
גם להן יש "כתר" ירוק אך הוא אינו מחליף צבעים.
קוליברים אלה חיים באזור הצפוני של יבשת דרום אמריקה ותפוצתם מתפרשת על ברזיל, קולומביה, גינאה הצרפתית, גויאנה, סורינאם וונצואלה.
הם נמצאים ביערות, באזורים בעלי פרחים מושכים ומוצצים צוף יחד עם קוליברים אחרים ולעיתים אף עם עוד עופות.
חלק מהעופות מגרשים אותם עקב ממדיהם הקטנים.
אפילו דבורים עלולות להבריח אותם מהפרחים.
קוליברי מרהיב-זנב (שם מדעי: Loddigesia mirabilis) הוא מין של עוף ממשפחת הקוליבריים המצוי בטבע בהרי האנדים והוא המין היחידי בסוגו.
אורך הקוליברי 15 ס"מ (בינוני ביחס לקוליברים) והוא בעל נוצות ססגוניות עם חזה בהיר, פס שחור לאורכו, סנטר עם "זקן" בצבע ירוק בהיר נוצץ, וכיפה כחולה.
הגוף ירוק בהיר עד הכנפיים והצוואר החומים והבטן הלבנה.
מאחורי הגוף נפרש זנב ארוך מאוד המסתיים בשני גדילים מעוגלים.
קוליברי זה אנדמי לפרו והוא בעל נוצות קישוט ארוכות המקשות עליו לעוף מפרח לפרח במטרה להיזון מהצוף.
הנוצות של הזנב מושכות נקבות, וכאשר נקבות מגיעות לזכרי הקוליברי הוא מרקד באוויר ומרטיט את כל הנוצות בעודו עף.
הנקבות לעומת הזכרים דהויות וחסרות זנבות ארוכים.
הקוליברי נמצא בסכנה עקב מקום המגורים המוגבל שלו, אוכלוסייה קטנה וכריתת היערות הפוגעת ביער.
קוליברי סגול-כנף או קוליברי סגול-גרון (שם מדעי: Eulampis jugularis) הוא מין של עוף קטן ממשפחת הקוליבריים החי רק בחלק מהאיים הקריביים.
אורכו 12 ס"מ והוא בעל גרון סגול, מקור שחור דק ועליו בליטה לבנה ובעל כנפיים כחולות בצורת חרמש.
הקוליברי יכול לעוף במהירות במקום אך הוא צורך כמויות רבות של אנרגיה.
הוא נאלץ לחפש מזון ללא הרף.
לזכרים הצבעוניים יותר מקור גדול וישר והנקבות שהם קטנות יותר בעלות מקור מעט מעוקל.
הוא מחפש פרחים של צמחים טרופיים (בעיקר מסדרת הזנגבילאים).
הוא חי ביערות הגשם של הקריביים.
קוליברי להבי (שם מדעי: Topaza pyra) הוא מין של עוף קטן טרופי ממשפחת הקוליבריים המצוי בצפון-מערב אמריקה הדרומית במדינות: ברזיל, אקוודור, קולומביה, פרו וונצואלה באזורי יערות גשם עד גובה 500 מטר.
הוא קרובו היחיד לסוג של קוליברי קרימסון (Topaza pella).
קוליברי זה בעל נוצות צבעוניות בולטות המזכירות צבעי להבה ומכאן שמו.
הוא מגיע לאורך 19–20 ס"מ בזכרים ו-13–14 ס"מ בנקבות אך המשקל של שני המינים נע סביב עשרה גרם.
בעוד הנקבות בולטות פחות מהזכרים בירוק בהיר וגרון אדום הזכרים נוצצים מהם יותר וצבעם אדום בוהק עם "סינר" שחור לאורך החזה והראש אך עם סנטר ותחתית גרון בצבע צהוב עד ירוק בהיר בוהק.
הכנפיים אדומות בהירות ולבנות בקצוות והזנב והשת כתומים עם זוג קצוות זנב ארוכים ומפותלים בצבע שחור.
המקור שחור וקצר יחסית, באורך של 25 מ"מ.
קוליברי זה כמו קרוביו הוא עוף פעלתן פעיל יום המעופף בין פרחי היער בחיפוש אחר צוף מהפרחים לצד חרקים קטנים שהוא לוכד.
הקוליברי יתקוף מסיגי גבול המתקרבים לפרחיו.
הקוליברי אינו מצוי בסכנת הכחדה, אף שהיערות שבהם הוא מצוי עלולים להיפגע מכריתה.
קוליברי אדום (שם מדעי: Phaethornis ruber) הוא מין של עוף ממשפחת הקוליבריים החי באמריקה הדרומית.
הקוליברי תואר בידי החוקר השוודי קארולוס ליניאוס ב-1758.
אורכו של הקוליברי האדום הוא 8 עד 9 סנטימטרים ומשקלו 1.8 עד 3 גרמים.
הקוליברי בעל גוף אדמדם-חום וזה מקור שמו.
הקוליברי האדום חי ביערות הגשם של אמריקה הטרופית במדינות ברזיל, בוליביה, אקוודור, קולומביה, ונצואלה, גיאנה, סורינאם, פרו וגיאנה הצרפתית וניזון כמו שאר הקוליבריים מצוף פרחים.
עונת הרבייה של הקוליברי האדום משתנה בין מאי לאוקטובר בצפון לאוקטובר עד פברואר בדרום.
הקן הוא בצורת חרוט ומורכב מסיבי צמחים, טחבים, חזזיות וקורי עכביש.
הנקבה מטילה 2 ביצים ודוגרת עליהן לבדה.
מצב השימור של הקוליברי האדום על פי הרשימה האדומה של IUCN הוא ללא חשש עקב טווח תפוצה רחב ונוכחתו באזורים מוגנים רבים.
קוליברי לבן-זקן (שם מדעי: Phaethornis hispidus) הוא מין של עוף ממשפחת הקוליבריים החי באמריקה הדרומית.
הקוליברי תואר בידי החוקר ג'ון גולד ב-1846.
אורכו של הקוליברי לבן הזקן 13 עד 14 סנטימטרים ומשקלו 4 עד 6 גרמים.
הקוליברי לבן הזקן בעל נוצות בצבע חום ובמרכז הצוואר יש פס בצבע לבן שנראה כמו זקן וזה מקור שמו.
הנקבה דומה לזכר אך בעלת כנפיים קצרות יותר.
הקוליברי לבן הזקן חי ביערות הגשם של אמריקה הטרופית במדינות בוליביה, ברזיל, קולומביה, אקוודור, פרו וונצואלה אך גם בסראדו וניזון כמו שאר הקוליבריים מצוף פרחים וגם מפרוקי-רגליים קטנים.
עונת הרבייה של הקוליברי לבן הזקן לא קבועה והנקבה בונה קן בצורת חרוט בו היא מטילה 2 ביצים.
מצב השימור של הקוליברי לבן הזקן על פי הרשימה האדומה של IUCN הוא ללא חשש עקב טווח תפוצה נרחב ונוכחתו באזורים מוגנים רבים.
קוליברי יעקוביני (שם מדעי: Florisuga) הוא סוג של עוף ממשפחת הקוליבריים החי באמריקה הדרומית.
לשני המינים יש זנב גדול בצבע לבן.
אזורי המחיה שלהם, בדרום ומרכז אמריקה, באיי הים הקריבי.
הסוג Florisuga התגלה בשנת 1850 על-ידי חוקר-הטבע הצרפתי שארל לוסיאן בונפארט.
קוליברי יעקוביני לבן-צוואר (Florisuga mellivora)
קוליברי יעקוביני שחור (Florisuga fusca)
קולי (צרפתית: Coulis) הוא רוטב עדין מאוד, העשוי מירקות או מפירות מרוסקים ומסוננים, שמקורו ב.
לקולי מרקם נוזלי ביותר ומראה צלול, ללא חתיכות או גושים.
במקורו שימש המונח לנוזלים שניגרו מבשר בעת הבישול ולמרקים שהוכנו על בסיס מחית.
רוב המרכיבים המשמשים להכנת קולי הם ירקות ופירות הניתנים לאכילה ללא בישול.
להכנת קולי המבוסס על מרכיבים כאלה יעובדו המרכיבים למחית (בדרך כלל באמצעות ממחה), ולאחר מכן נסחטת המחית להוצאת הנוזלים ממנה.
לעיתים בעת הכנת המחית יתווספו תבלינים או חומרים אחרים.
כאשר הקולי עשוי מירקות הדורשים בישול, הירקות יבושלו בבישול הקצר ביותר האפשרי על מנת לרככם לצורך המחית.
קולי ירקות משמש בעיקר למנות בשר וירקות, ויכול לשמש גם כבסיס למרקים או לרטבים אחרים.
קולי פירות דוגמת רוטב תות שדה משמש לרוב בקינוחים.
במנות המוגשות במסעדות מקובל להשתמש בקולי גם כקישוט.
קוליברי אדמוני-חזה (שם מדעי: Glaucis hirsutus) הוא מין של עוף ממשפחת הקוליבריים המצוי ביערות הגשם של אמריקה המרכזית והדרומית שבין פנמה לבוליביהוכן באיי גרנדה ובטרינידד וטובגו.
למרות שמספר אוכלוסיות שלו נמצאות בסיכון המין בעלת תפוצה רחבה שאיננה בסכנה.
הוא תואר למדע ב-1788 בידי החוקר יוהאן פרידריך גמלין.
כיום ידועים 2 תת-מינים שלו:
insularum – מצוי בגרנדה, טרינידד וטובגו.
hirsutus - מצוי בפנמה, מערב קולומביה, ונצואלה, גיאנה הצרפתית, גיאנה, סורינאם ודרומה לברזיל וצפון בוליביה.
קוליברי זה מגיע לאורך של 10.7 ס"מ ומגיע למשקל 7 גרם בקירוב, כשאורך המקור מגיע ל-3.3 ס"מ והוא מעוקל, ארוך ודק יחסית אך יותר חזק משל קוליבריים אחרים.
צבעו אפור-ירקרק עם ראש אדמדם-חום ונוצותיו בחלק העליון ירוק ובתחתון אדמדם כשהקצוות לבנים.
הלסת התחתונה של המקור צהובה והעליונה אפורה-שחורה.
לעומת הזכר הנקבה עמומה מעט יותר בצבעיה והמקור שלה חסר צבע צהוב.
בנוסף ישנו מבנה מעט יותר מיושר של המקור אצל הנקבות מאשר לזכרים, אך ההבדל זניח מאוד.
הקוליברי שוכן ביערות גשם לאורך אמריקה המרכזית והדרומית, לעיתים קרובות בקרבה למים זורמים.
הוא ניזון כיונק צוף מפרחים שונים וכן מגוון בחרקים שהוא לוכד.
הוא מבר לרוב צמחים נמוכים כמו צינוראים, זנגבילאים, גנציינאים, קוציציים, הדסאים, כופריים וגסנריים ומבנה מקורו מותאם במיוחד לפרחים בעלי צינורות קצרים.
קוליברי זה אינו בלעדי לאותם צמחים והוא נאלץ להילחם על מקומם עם קוליבריים אחרים.
הנקבות מטילות 2 ביצים בקן הממוקם לרוב בין דקליים, שרכים או צמחי הליקוניה ועליהם היא דוגרת לבדה 17 עד 23 ימים.
קוליברי כפוף-כנף סגול (שם מדעי: Campylopterus hemileucurus) הוא מין של עוף קטן טרופי ממשפחת הקוליבריים המצוי בטבע באמריקה המרכזית ממקסיקו עד לפנמה.
זהו הקוליברי הגדול ביותר באמריקה המרכזית והוא מגיע לאורך של 13 עד 15 ס"מ ולמשקל של 9 עד 12 גרם בקירוב.
שני הזוויגים בעלי מקור ארוך ושחור, אשר ארוך יותר אצל תת-המין C.
mellitus ושניהם מקושטים, כך שההבדלים ביניהם קטנים.
צבע הקוליברי הוא כחול-סגול מתכתי עם בטן יותר כחולה והגב התחתון והזנב ירוקים מתכתיים, כשישנם נוצות לבנות בקצוות הכנפיים.
הקוליברי מותאם באמצעות מקורו הכפוף לשתיית צוף פרחים שונים כמו של Heliconia, בננה, Psychotria ו-Palicourea ועוד פרחים וכן הוא ניזון מפרוקי-רגליים שהוא לוכד במקורו.
הקוליברי נאלץ להגן על מספר פרחים לפרק זמן ארוך כדי לקבל מהם צוף עשיר בסוכרים.
הדבר גורר אותו למלחמות טריטוריאליות נגד קוליבריים אחרים.
קוליברי זה מתרבה לאחר ירידת הגשמים המקומית, לרוב בין יוני לספטמבר במקסיקו וממאי עד נובמבר בקוסטה ריקה.
הזכרים מושכים באמצעות שירתם והצגתם במצגי זירה בגדות היער או בין הענפים התחתונים.
הנקבות בונות קן עשוי מקורי עכביש ומרופד בסיבים והיא מטילה 2 ביצים, עליהם היא דוגרת במשך 19 עד 22 ימים לפני הבקיעה.
הגוזלים עוזבים לאחר 22 עד 24 ימים מבקיעתם.
לקוליברי זה ישנם 2 תת-מינים:
קוליברי לבן-חזה הררי (שם מדעי: Lampornis castaneoventris) הוא מין של עוף קטן ממשפחת הקוליבריים האנדמי למדינת פנמה.
המין תואר ב-1851 בידי החוקר האנגלי ג'ון גולד, כאשר במקור הוא נחשב לתת-מין של Lampornis cinereicauda.
קוליברי זה מגיע לאורך של 12 ס"מ ולמשקל של 5 עד 6 גרם, מה שהופך אותו לבין הקטנים שבעופות.
הוא בעל מקור שחור ארוך ונוצותיו בעלות גוון ירוק-ברונזה בחלק העליון, הראש מעט כהה עם כיפה כחולה-ירוקה, מאחורי העין עובר פס לבן עד העורף והסנטר והחזה לבנים.
הבטן אפורה מתכתית והכנפיים והזנב כהים וארוכים.
הנקבות בעלות גב ירוק-בהיר לחלוטין והחזה והבטן אדמדמים כהים, עם זנב אפור בעל קצוות לבנים או שחורים.
הקוליברי ההררי מצוי בהרים של מחוז צ'יריקי שבמערב פנמה.
הוא חי ביערות ההרים ובשיחיות בעלות הפרחים שעליהם, בגובה של עד 1,500 מטרים והוא ממריא עד לקו העצים.
לעיתים הוא מצוי גם ביישובים בקרבת היערות אך הוא איננו נודד.
כמו שאר הקוליבריים הוא ניזון מיניקת צוף מפרחים מקומיים, ביניהם אפיפיטים ועוד והנקבות מחפשות פרחים נמוכים בשיחים.
הוא ניזון גם מפרוקי-רגליים שהוא לוכד במקורו והוא נאלץ לשמור על הפרחים מפיקי הצוף מפני פולשים כמו קוליבריים אחרים.
קוליברי זה תוקפני מאוד ויגרש אף קוליבריים גדולים ממנו, דבר שעשוי להיות חיוני מאחר שחלק מהפולשים הורסים את הפרחים.
עונת הרבייה של הקוליברי מתרחשת בין אוקטובר לאפריל והקן שלו מכיל גביע סיבים מוקפי טחב וחזזית.
הנקבה בונה לבדה את הקן ומטילה בו 2 ביצים, עליהם היא דוגרת 15 עד 19 ימים עד הבקיעה.
קוליברי זנוב אדום-מקור (שם מדעי: Trochilus polytmus) הוא מין עוף טרופי קטן ממשפחת הקוליבריים האנדמי לג'מייקה והוא הציפור הלאומית שלה.
הוא תואר למדע ב-1758 בידי החוקר קארולוס לינאוס והוא אחד משני מינים בסוג קוליברי זנוב לצד המין קוליברי זנוב שחור-מקור (Trochilus scitulus).
אורכו של הקוליברי הזכר 22 עד 25 ס"מ ואורך הזנב שלו 10 עד 13 ס"מ, כשמשקלו 4 עד 6.5 גרם בקירוב.
הנקבה קטנה יותר באורך של כ-10.5 ס"מ ומשקל של 3 עד 6.1 גרם בקירוב.
הקוליברי בעל כסות נוצות ירוק-כהה עם קצוות כנפיים וזנב שחורים ראש וגב שחורים ומקור אדום כשמו שמותאם לחדירה לעומקי פרחים ארוכים והוא בעל זנב ארוך ובעל זוג גדילים שחורים ארוכים בקצותיו.
הנקבות ירוקות רגילות עם בטן וחזה לבנים, כיפת ראש בצבע ירוק-מתכתי ומקור כהה ומחודד.
לעומת הזנב הזנב שלה קצר בהרבה.
הקוליברי הוא עוף נפוץ לאורך ג'מייקה, למעט הקצה המזרחי, בו מחליף אותו המין שחור-המקור.
תפוצתו היא ביערות הרריים ויערות גשם עד לגובה 1,500 מטרים ומתרחק מאזורי חופים ומדבריות, אך נפוץ בשפלות ובהרים הגבוהים של ג'מייקה.
הקוליברי הוא פעיל יום יונק צוף, בעיקר מהצמח Besleria lutea ועוד וכן הוא צד חרקים הן מהעלים והן מקורי עכביש בהם נלכדו.
קוליברי זה לעיתים גוזל צוף מהפרחים לאחר שהושחתו בידי טנגרת הבננה או נקר מוצץ צהוב-בטן.
בדומה למרבית הקוליבריים הוא טריטוריאלי מאוד ויתקוף מסיגי גבול, אפילו גדולים יותר ממנו.
במקרים מסוימים קוליברים שולטים על עץ גדול מכיל פרחים עתירי צוף במטרה לפתות נקבות רבות להתקרב אליו.
אז הוא מנפנף עבורם את זנבו הארוך תוך ריקוד אווירי כלפיה.
הם מקננים בקן עשוי סיבי צמחים וקורי עכביש עם חזזיות ובונים אותו על ענף דק, כדי להקשות את הגישה לטורפים.
לרוב הנקבה מטילה עד 2 ביצים ועליהם דוגרת במשך 17 עד 19 ימים, כשהגוזלים מגיעים לבגרות לאחר 19 עד 24 ימים מבקיעתם.
קוליברי סגול-צווארון (שם מדעי: Myrtis fanny) הוא מין עוף טרופי בן למשפחת הקוליבריים המצוי בטבע ביערות של פרו ואקוודור.
זהו מין יחיד בסוגו הקשור טקסונומית למין Calliphlox amethystina.
קוליברי זה מגיע לאורך של 7.5 עד 8 ס"מ ולמשקל של 2.3 עד 2.5 גרם בקירוב.
שני הזוויגים דומים ובעלי מקור ארוך ושחור המעוקל מטה.
הוא בעל נוצות גב בגווני ירוק-ברונזה עם בטן אפורה עד ערמונית בהירה והזנב קצר יחסית וצבעו חום כהה עם נוצות ירוקות וכחולות ועוד נוצות שחורות עם קצוות לבנים ביניהם.
הזכרים בעלי "סינר" סגול מבריק והנקבות בעלות בטן צהבהבה וכתמים רחבים לבנים על החזה, הגרון והבטן.
הקוליבריים חיים בצפון-מערב אקוודור ובמערב פרו לאורך הרי האנדים באזורי שיחיות וחורשים פתוחים וגבוהים וכן בגנים בגבהים של 1,000 עד 3,000 מטר מפני הים.
קוליברי זה מותאם למזג אוויר ממוזג וקר המתאים לגבהים בהם הוא חי ובהם הוא מבקר מספר פרחים קבועים ויונק מהם צוף וכן לוכד חרקים במעופו.
הקוליבריים מקננים סמוך לצמחייה נמוכה בקן עשוי מסיבי צמחים ועטוף קורי עכביש ובהם מטילה הנקבה 2 ביצים במשך 15 עד 16 יום ולאחר הבקיעה הגוזלים עוזבים לאחר 19 עד 22 יום מהבקיעה.
קוליברי כוכב-גבהים אנדי (שם מדעי: Oreotrochilus estella) הוא מין עוף קטן ממשפחת הקוליבריים החי בטבע באמריקה הדרומית שסמוך להרי האנדים בבוליביה, ארגנטינה, צ'ילה ופרו.
הוא תואר ב-1838 בידי החוקר הצרפתי אלסיד ד'אורביני.
קוליברי זה מגיע לאורך של 13 עד 15 ס"מ ומגיע למשקל של כ-8.8 גרם בזכרים ו-8 גרם בקירוב בנקבות.
הוא בעל מקור ארוך ושחור המעוקל מעט מטה ובעל ראש אפור, גב חום-ירקרק ובטן אפורה.
הכנפיים והזנב ארוכים ושחורים והזכרים בעלי "סינר" ירוק מבריק שתחתיו פס סגול ומתחתיו חזה לבן.
הנקבות חומות עמומות בחלק העליון ואפורות בבטן ובעלות גרון חיוור שעליו כתמים כהים.
הקוליברי מצוי בטבע לאורך ערבות הפונה שלאורך רכס האנדים הארוך מבוליביה ועד לארגנטינה, צ'ילה ופרו.
לעיתים קרובות הקוליברים נמצאים סמוך לצמחי Polylepis או Puya raimondii.
הם נפוצים גם ביערות הרריים ומורדות סלעיים.
הקוליברים הם יונקי צוף המחפשים צוף פרחים שונים של עצים, שיחים ואף קקטוסיים והם מחבבים במיוחד את פרחי הצמח Chuquiraga spinosa וכן ניזונים מחרקים בעודם באוויר.
בניגוד לקוליבריים רבים הם מעדיפים לינוק צוף בעודם נחים על הפרח, דבר המסייע להם לחסוך באנרגיה.
בנוסף הם נכנסים בכל לילה למעין תרדמת חורף העוזרת להם לחסוך באנרגיה חיונית.
קוליברי זה די נפוץ בטבע ואיננו בסכנת הכחדה, אף שהוא מין מוגן במדינות חיותו.
קוליאדקה הם שירים מסורתיים המושרים בדרך כלל במדינות מזרח סלאביות, מרכז אירופה ומזרח אירופה במהלך עונת חג המולד, מתוך אמונה שהדבר ששרים עליו יתגשם.
תחילת הקוליאדקה הייתה בתקופה הטרום-נוצרית, בקייבאן שברוסיה.
בתחילה שירים אלו שימשו למטרות פולחניות.
הקוליאדקאס הראשון תיאר את רעיונותיהם של אנשים קדומים על הבריאה, תופעות הטבע והמבנה של העולם.
עם הופעת הנצרות, התוכן של הקוליאדקאס הושפע מהמשמעות ומהתכונות של הדת הנוצרית.
הקוליאדקות התפתחו להיות בעיקר שירי חג המולד המתארים את אירוע לידת ישו וסיפורים תנ"כיים שהתרחשו בקשר לאירוע לידתו.
עם זאת, בשירים נשארו שורשים אליליים מהתקופה הקדומה.
סרבים ומונטנגרים שרים בכנסיות קוליאדקות המוקדשים לקדוש ניקולס.
סלובקים, צ'כים, ולפעמים גם בלרוסים, שרים קוליאדקות לא רק ביום ניקולאי הקדוש (אותו הם חוגגים ב-6 בדצמבר), אלא גם ביום סטפן הקדוש (26 בדצמבר).
האוקראינים שרים קוליאדקות ו-schedrivkas במהלך התקופה שבין יום ניקולס הקדוש (6 בדצמבר) ועד חג טבילת ישו (6 בינואר).
ישנם סוגים נוספים של שירי פולחן שמושרים בחגי החורף באוקראינה, בשם schedrivkas ו-posivalkas.
באופן מסורתי, ישנה חלוקה ברורה בין הסוגים השונים, אך בתרבות האוקראינית המודרנית הסוגים השונים התערבו זה בזה.
לעיתים קרובות שרים קוליאדקות במדינות שבהן יש קהילה גדולה של יוצאי מדינות שנהוג לשיר אותן בהן.
ישנן כמה קוליאדקות המוקדשות לסיינט ניקולס באוקראינה.
ביניהן: "Ой, хто, хто Миколая любить" (" הו, מי אוהב את ניקולס הקדוש "), "Ходить по землі Святий Миколай" (" סיינט ניקולס הולך מסביב לעולם ", Миколай ти до нас завітай!" (ניקולס, ניקולס, בוא לבקר אותנו!).
"Щедрик" (שדריק), המכונה באנגלית "הסנונית הקטנה", הוא שיר עם מפורסם בעל שורשים טרום-נוצריים.
ב-1950 עלה לישראל עם משפחתו.
למד ציור במכון אבני בתל אביב.
במקביל ללימודים עבד כצובע תפאורות ומנהל הצגה בתיאטרון אהל, ובהמשך הפך למעצב תפאורה בתיאטרון.
בנוסף לקריירה הישראלית, פיתח קריירה ענפה כמעצב אמנותי בקולנוע וטלוויזיה בגרמניה.
קולימה הוא נהר בצפון מזרח סיביר שברוסיה, שאורכו 2,129 ק"מ.
במשך כ-250 ימים הנהר קפוא ומפשיר רק מתחילת חודש יוני עד אוקטובר.
אגן הנהר משתרע על פני מחוז מגדן, רפובליקת סאחה-יקוטיה והמחוז האוטונומי צ'וקוטקה.
על הנהר נבנתה תחנת כוח הידרואלקטרית בהספק של 900 מגוו"ט שמספקת את רוב צורכי החשמל באזור.
אסירים רבים נשלחו לאזור קולימה בתקופת הגולאג על ידי סטלין.
האסיר הסופר וארלאם שאלאמוב תיאר חוויותיו בספר "סיפורי קולימה".
האסירה אלינור ליפר תיארה את חיי הגולאג בספרה "11 שנה בבתי סוהר ובמחנות סובייטיים".
קּוֹלְיוּסִיִּים (שם מדעי: Coliidae) היא משפחה של עופות טרופיים ממוצא אפריקני והיא המשפחה היחידה בסדרת הקוליוסאים (Coliiformes).
במשפחה ישנם שני סוגים ושישה מינים.
לקוליוסאים גודל כשל חוחית, אך זנבם ארוך מאוד, כפליים ויותר מאורך הגוף.
הצבעים אינם בולטים, שולט הצבע האפור.
האצבעות ארוכות וכולן מסוגלות לפנות קדימה, אצבע אחת הפנימית, או 2 מהן גם החיצונית - יכולות לפנות גם אחורנית.
שוכן סבכים צפופים ביותר, בחבורות מלוכדות של 5-6 פרטים.
בשנתו הוא נצמד אל הענף ברגליו ובחזהו, ולעיתים גם נתלה עליו, וכל בני החבורה מצטנפים למעין פקעת.
ניזונים מחלקי צמחים, פירות וזרעים רכים.
הקן על עצים, דמוי קונוס ועשוי שורשים
הקנים קרובים זה לזה, כי בני החבורה אינם נפרדים והם עומדים בקשר זה עם זה על ידי שריקות.
הסדרה כוללת שישה מינים שתפוצתם במרכז ובדרום אפריקה.
הגדול בבני המשפחה הוא קוליוס ממושקף (Colius striatus) ששוקל עד 57 גרם ואורכו 35 ס"מ.
קוליות הגאים היא מאפיין פונטי של הגאים.
הגאים עשויים להיות קוליים או אטומים (בלתי קוליים).
הגאים קוליים הם הגאים שבמהלך הפקתם לחץ האוויר מתוך הריאות גורם לרטיטת שפתות הקול.
הגאים אטומים הם הגאים שבמהלך הפקתם לא נוצרת רטיטה של שפתות הקול.
עיצורים בעלי בסיס חיתוך ואופן חיתוך זהים, עשויים להיות נבדלים זה מזה בקוליות.
במקרים אלה, הקוליות עשויה להיות תכונה מבחינה, היוצרת זוגות מינימליים של מילים שונות הנבדלות זו מזו בקוליות בלבד.
<big>ערך פונטי <big>עיצורים קוליים <big>עיצורים אטומים עיצור וילוני, סותם עיצור חכי, סותם ɟ c עיצור כפוף, סותם ɖ ʈ עיצור ענבלי, סותם ɢ q עיצור מכתשי, סותם d t עיצור שיני, סותם d̪ t̪ עיצור דו־שפתי, סותם b p
האותיות בי"ת ופ"ה דגושות מייצגת עיצורים דו שפתיים סותמים, אך בי"ת דגושה מייצגת עיצור קולי ופ"ה דגושה מייצגת עיצור אטום.
האותיות בי"ת ופ"ה רפויות מייצגות עיצורים שפתיים שיניים חוככים, אך בי"ת רפויה מייצגת עיצור קולי ופ"ה רפויה מייצגת עיצור אטום.
האותיות גימ"ל, כ"ף וקו"ף מייצגות עיצורים וילוניים סותמים, אך האות גימ"ל מייצגת עיצור קולי והאותיות כ"ף וקו"ף מייצגות עיצור אטום.
האותיות דל"ת, טי"ת ות"ו מייצגות עיצורים מכתשיים סותמים, אך האות דל"ת מייצגת עיצור קולי והאותיות טי"ת ות"ו מייצגות עיצור אטום.
האות זי"ן וסמ"ך מייצגות עיצורים מכתשיים חוככים, אך האות זי"ן מייצגת עיצור קולי והאות סמ"ך מייצגת עיצור אטום.
הגברת הקוליות של צליל, הפיכתו מאטום לקולי, נקראת בלועזית "סונורזיציה" sonorisation או לפי המושג הצרפתי - voisement.
אולם הן יכולות לפעמים לעבוד תהליך של איבוד הקוליות - בלועזית - "דסונוריזציה" - desonorisation או לפי מושג הצרפתי dévoisement, כלומר הנמכת ההדהוד של מיתרי הקול, כפי שקורה למשל בלחש.
הידמות – שאלת קוליות העיצורים אחראית לרבות מתפועות ההידמות בין העיצורים, כאשר עיצור אטום הנמצא בסביבת עיצורים קוליים הופך לעיצור הקולי המקביל לו או להפך.
דוגמה לכך בעברית היא ההידמות המתרחשת בבניין התפעל כאשר השורש מתחיל באות ז'.
האות ז' מייצגת עיצור קולי, ולכן משפיעה על ת' הבניין (שהיא עיצור אטום), והת' הופכת לד' – העיצור הקולי המקביל לה, למשל הִזְדָּרֵז.
קוֹלִיטִיס כִּיבִית היא מחלה השייכת לקבוצת מחלות מעי דלקתיות, הכוללת גם את מחלת קרוהן.
שכיחותה של קוליטיס כיבית נעה בין 2 ל-14 לכל 100,000 איש.
המחלה מתפרצת בשתי קבוצות גיל: קבוצת הגיל הצעירה, כלומר בין גילאי 15–30, ולאחר מכן בין גיל 60 ל-80, בדומה למחלת קרוהן.
המחלה פוגעת בשכיחות דומה בנשים ובגברים.
המחלה שכיחה יותר אצל מעמדות סוציו-אקונומיים גבוהים יותר מאשר נמוכים, וכן באזורים מתועשים לעומת אזורים כפריים.
נמצא כי עישון סיגריות מוריד את הסיכון לחלות במחלה, וזאת בניגוד לממצאים במחלת קרוהן, לפיהם עישון סיגריות מגביר את הסיכון לחלות במחלה.
ביצוע ניתוח לכריתת התוספתן (אפנדקטומי) מהווה גורם מגן מפני התפרצות המחלה.
קוליטיס כיבית יכולה להתהוות באופן משפחתי (בכ-5% עד 10% מן המקרים) או ספוראדי (כלומר, ללא קשר גנטי).
הסיכוי של קרוב משפחה מדרגה ראשונה לחלות במקרה שיש חולה קרוהן / קוליטיס במשפחה הוא 10% בקירוב, והסיכוי עולה אם לשני ההורים יש מחלות מעי דלקתיות.
כיום, הסברה היא שמחלות מעי דלקתיות מתפרצות לאור סיבות שונות, ביניהן מנגנון בקרה לא תקין במעיים, אשר יוצר מצב כרוני שבו מוקוזת המעיים עצמה לא מתפקדת כהלכה ברמה החיסונית, כלומר התפקוד החיסוני איננו מיטבי.
מצב זה, יחד עם הפגמים הגנטיים שנמצאו במחלות מעי דלקתיות קשורים למספר תהליכים שונים – יכולת פגומה של מערכת החיסון להגיב לחיידקים ולהכחידם, תפקוד פגום של בקרה על תאים מפרישים המעורבים בתגובה מול התוצרים המטבוליים של החיידקים, וכן פגמים שנמצאו בתהליך הקשור להתפתחות הדלקת ולרזולוציה שלה.
מחלת קוליטיס כיבית לרוב מערבת את אזור החלחולת ומתפשטת מעלה לאורך המעי הגס כולו.