tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
וֵדַאט מוּרִיצִ'י (באלבנית: Vedat Muriqi; נולד ב־24 באפריל 1994) הוא כדורגלן קוסוברי המשחק בעמדת החלוץ בקבוצת מיורקה מהלה ליגה הספרדית ובנבחרת קוסובו.
מוריצ'י הוא מלך השערים של נבחרת קוסובו בכל הזמנים.
ודאט מוריצ'י נולד בפריזרן, ביוגוסלביה לשעבר (כיום בקוסובו), להורים קוסובנים-אלבנים.
בנוסף לאזרחותו הקוסובנית והאלבנית, ביולי 2015 התאזרח גם בטורקיה, תחת שמו בשפה הטורקית Vedat Muriç.
מוריצ'י גדל במועדון של עיר הולדתו, ליריה פריזרן.
ב־14 בינואר 2013 הוא עבר לטאוטה דורס מליגת העל האלבנית בחוזה לשנה וחצי, לאחר שהרשים במשחק ידידות.
ב־4 בפברואר 2013 הוא ערך את הופעת הבכורה שלו כשפתח בהרכב ברבע גמר הגביע האלבני מול KF Bylis.
ב־23 בפברואר הוא ערך את הופעת הבכורה שלו בליגה, כשנכנס כמחליף בתיקו 1–1 מול קיי אף טירנה.
ב־5 בינואר 2014 הושאל מוריצ'י לבסה קביה מליגת העל האלבנית עד תום עונת 2013/2014. ב־1 בפברואר 2014 הוא ערך את הופעת הבכורה שלו, כשנכנס כמחליף וכבש שער בתיקו 2–2 מול לאצ'י.
ב־8 באוגוסט 2014 חתם מוריצ'י על חוזה לשנתיים בבגירסונספור מליגת המשנה הטורקית.
הוא ערך את הופעת הבכורה שלו ב־14 בספטמבר 2014 בהפסד הביתי 1–0 לאדנה דמירספור.
ב־31 במאי 2016 חתם מוריצ'י על חוזה לשלוש שנים בגנצ'לרבירלי מליגת העל הטורקית.
ב־21 באוגוסט 2016 הוא ערך את הופעת הבכורה כשנכנס כמחליף וכבש את השער השני בניצחון 2–0 על גזיאנטפספור.
ב־11 בינואר 2018 חתם מוריצ'י בריזספור, היורדת הטרייה לליגת המשנה הטורקית.
הוא ערך את הופעת הבכורה שלו עשרה ימים לאחר מכן, כשפתח בהרכב וכבש צמד בניצחון 3–0 על מאניסאספור.
מוריצ'י כבש 8 שערים ב־16 הופעות, וסייע לקבוצתו לסיים כאלופת הליגה השנייה ולהעפיל לליגת העל הטורקית.
גם בעונת 2018/2019 שמר מוריצ'י על יחס שערים דומה, עם 17 שערים ב־34 הופעות, וסיים יחד עם ריזספור במקום האחד־עשר בליגה.
מוריצ'י סיים את העונה כסגן מלך השערים, בנוסף לשמונה בישולים (מקום שביעי בליגה).
לאחר עונה וחצי מוצלחות בריזספור, חתם מוריצ'י ב־8 ביולי 2019 על חוזה לארבע שנים בפנרבחצ'ה, אחת משלוש הקבוצות הגדולות בטורקיה, תמורת 3.5 מיליון אירו ששולמו לריזספור.
ב־19 באוגוסט 2019 הוא ערך את הופעת הבכורה כשפתח בהרכב ואף כבש את השער השני בניצחון הביתי 5–0 על גאזישהיר גזיאנטפ.
מוריצ'י כבש 17 שערים ב־36 הופעות בכל המסגרות, אך פנרבחצ'ה סיימה במקום השביעי בלבד.
ב־15 בספטמבר 2020 חתם מוריצ'י לחמש שנים בלאציו מהסרייה א', תמורת 17.5 מיליון אירו ששולמו לפרנבחצ'ה.
ב־17 באוקטובר 2020 הוא ערך את הופעת הבכורה כשהחליף את פליפה קאייסדו בתבוסה 3–0 לסמפדוריה.
שלושה ימים לאחר מכן הוא שיחק בניצחון 3–1 על בורוסיה דורטמונד במסגרת ליגת האלופות, ובכך הפך לשחקן הקוסובני הראשון שמשחק בטורניר זה.
ב-31 בינואר 2022 מוריצ'י הושאל למיורקה מהלה ליגה עם תום עונת 2021/2022. דווח כי מיורקה שילמה תמורתו מיליון אירו.
הופעת הבכורה שלו הגיעה ב־2 בפברואר, כשפתח בהרכב בהפסד 1–0 לראיו ואיקאנו ברבע גמר גביע המלך הספרדי.
שלושה ימים לאחר מכן הוא ערך הופעת בכורה בליגה, כשפתח בהרכב וכבש את השער השני והמכריע בניצחון הביתי 2–1 על קדיס.
בחצי העונה שנותרה, מוריצ'י תרם חמישה שערים ושלושה בישולים, והיה השחקן המכריע בהישרדותה של מיורקה בלה ליגה, עם נקודה אחת בלבד מעל המקום ה־18, שמוביל לירידה לסגונדה.
מוריצ'י אף זכה בפרס שחקן החודש בלה ליגה לחודש מאי.
ב־2 ביולי לאציו ומיורקה הגיעו לסיכום על העברה קבועה, ומוריצ'י חתם לחמש שנים במיורקה.
ביוני 2013 נכלל מוריצ'י בסגל קוסובו הצעירה עד גיל 21 לגביע ואליס לנוער 2013 .
ב־12 ביוני 2013 הוא ערך את הופעתו היחידה וכבש את שערו היחיד בתיקו 2–2 מול גאנה הצעירה עד גיל 20, בחצי גמר הגביע.
ב־15 באוקטובר 2013 ערך מוריצ'י את הופעת הבכורה שלו בסגל אלבניה הצעירה עד גיל 21, לאחר שהחליף את הרולינד שאלה בהפסד 1–0 לבוסניה-הרצגובינה עד גיל 21, במסגרת מוקדמות אליפות אירופה בכדורגל עד גיל 21 - 2015.
ב־30 באוגוסט 2016 זומן מוריצ'י לראשונה לסגל נבחרת קוסובו בכדורגל לקראת משחק מול במסגרת מוקדמות מונדיאל 2018. ב־9 באוקטובר 2016 הוא ערך את הופעת הבכורה שלו במדים הלאומיים, כשפתח בהפסד 3–0 ל במסגרת מוקדמות המונדיאל.
מוריצ'י הוא מלך השערים של קוסובו בכל הזמנים (20 שערים, נכון ל־12 ביוני 2022).
מוריצ'י הוא חלוץ מטרה קלאסי, המוכר בזכות יכולותיו האוויריות, יכולת ההחזקה שלו בכדור, והמיקום שלו ברחבת העונשין.
בשנת 2019, רושטו רצ'בר, כדורגלן נבחרת טורקיה לשעבר ששיחק גם בחצי גמר המונדיאל, תיאר את מוריצ'י כ"חלוץ מרכזי אידיאלי", ושיבח את מהירותו במרחבים הצרים במגרש, הדומיננטיות האווירית שלו, ויכולות המשחק הקבוצתי שלו.
רידוואן דילמן, פרשן טורקי וגם שחקן הנבחרת לשעבר, שיבח את מוריצ'י, ואמר: "יש כמה חלוצים.
חלקם גבוהים, כמו פיטר קראוץ', שיכולים להוריד את הכדור לקרקע.
מוריצ'י מחזיק בכל המאפיינים האלה".
הוא מכונה "אל פיראטה" ('El Pirata', 'הפיראט') בגלל חגיגת השער שלו, בה הוא מכסה עין אחת, והמראה שלו, הדומה לפיראט.
שחקן החודש בלה ליגה: מאי 2022
ודאי הוא מחוז בצ'אד, הממוקם בדרום-מזרח המדינה, ובירתו אבשה.
לפני 2002 היה שם האזור אואדאי.
ב-2008 פוצלו החלקים הדרומיים של אואדאי (סילה וג'ורף אל-אחמר) ליצירת מחוז חדש בשם סילה , או דאר סילה.
המחוז ודאי היה לב ליבה של סולטנות אואדאי , שהתקיימה מתחילת המאה ה-16 ועד 1911, כאשר נכבשה על ידי צרפת במלחמת אואדאי .
שתי בירות האימפריה - אוארה (שאינה מיושבת עוד) ואַבֶּשֶה - היו ממוקמות באזור שבו משתרע מחוז ודאי כיום.
מצפון לוודאי שוכן מחוז ודאי פירה, מצפון למחוז ממוקם מחוז סילה, מחוז אשר הוקם בשנת 2008 לאחר שהתפצל ממחוז ודאי.
ממזרח למחוז שוכנת מדינת סודאן וממערבה ממוקם המחוז גבהות ודאי.
אבשה היא עיר הבירה של מחוז ודאי, והעיר הרביעית בגודלה בצ'אד.
יישובים מרכזיים אחרים במחוז: עבדי, אדרה, אם חיטאן, בורטאייל, צ'קויאן, האדג'ר חדיד, מרפה, מברון וטוראן.
לפי מפקד האוכלוסין של צ'אד משנת 2009, במחוז מתגוררים 721,166 תושבים.
במחוז מדברים בטונגורית ובערבית (בדרך כלל בערבית צ'אדית ), אך מיעוטים במחוז מדברים גם בשלל שפות נוספות, בהן שפת פור.
וגה היא יצרנית מערכות אלקטרוניות לצורכי ביטחון ומערכות אזרחיות.
התשלובת כולל 19 ארגונים ומהווה חלק של "רוסאלקטרוניקה".
בשנת 1944 לפיתוח מערכות אוויוניקה במוסקבה הוקם "משרד תכנון מרכזי מס' 17" שהיה חלק של משרד לתעשייה אווירית.
בשנת 1946 לעבודה במשרד הוזמן פרופסור פיסטולקורס שביחד עם תלמידו לב בכרך היו בסיס לפעילות מדעית של המשרד.
באותה תקופה לעבודה במשרד שולב וולף שטיינשלגר.
בשנת 1948 הועברו לייצור מערכות אוויוניקה למטוסי TU-4 ובהמשך למטוסי טופולב Tu-16, מיג-17 ומיג-15.
בשנת 1949 במשרד הוקמה יחידת מטוסים לבדיקות וכיול של מערכות שפותחו.
בתחילת שנות ה-60 של המאה ה-20 במשרד נכנס לתחום פיתוח מערכות עבור לוויינים.
מערכות שפותחו בתשלובת הותקנו בלווייני ריגול רבים של ברית המועצות ושל רוסיה.
באותן שנים פותח מטוס שליטה ובקרה.
המערכות הותקנו על מטוסי מדגם "טופולב Tu-16" והיו בניצול שנים רבות.
בשנת 1989 פותחה מערכת מתקדמת שהותקנה על מטוסי "ברייב A-50".
בשנת 1991 במשרד פותח מכ"ם מפתח סינתטי שהותקן בתחנת חלל.
לאחר התפרקות ברית המועצות בוצע ארגון מחדש של המשרד והוא המשיך לעבוד תחת השם הנוכחי.
התשלובת החלה לספק מערכות מתוצרתה למדינות אחרות לדוגמה להודו סופקו 3 מטוסי שליטה ובקרה
בשנת 2014 התשלובת שולבה בחברת אחזקות "רוסאלקטרוניקה".
התשלובת ממשיכה בפיתוח ושדרוג מערכות מתוצרתה ולפתח מערכות חדשות.
משרדי תכנון ומפעלים התשלובת ממוקמים בעיקר במוסקבה וסביבתה הקרובה אך גם בסנקט פטרבורג ופנזה.
על פיתוח מערכות ביטחוניות עובדי התשלובת קיבלו מספר פעמים פרס ברית המועצות ופרס לנין.
בעקבות פלישת רוסיה לאוקראינה בתשלובת נכללה ברשימת עיצומים של מספר מדינות.
הוודות (סנסקריט: वेद – יֶדַע) הן אוסף של כתבים הנחשבים לעתיקים ביותר בשפת הסנסקריט.
ההינדואיזם אימץ אותם והם מהווים בסיס לרוב ההתפתחויות המאוחרות.
פירוש המילה בסנסקריט הוא "ידע" (מלשון vid – "לדעת" – פעלים מקבילים קיימים בשפות הודו-אירופיות אחרות).
הכוונה המקורית הייתה לריג ודה – קובץ קדום שמקורו בצפון מערב הודו.
לאחר מכן הורחבה משמעות המילה "ודות" והתייחסה לקובץ אסופות הבסיס ("סמהיטות") שנוספו על הריג ודה.
המילה "ודות" משמשת כיום כשם נרדף למכלול הרחב של כתבי ה-Sruti ("התגלויות") – טקסטים קדושים שחוברו לאורך אלפי השנים כהמשכים, תוספות והשלמות לוודות.
על פי המסורת הוודה לא נוצרה אלא התקיימה מאז ומעולם – הידע נגלה כקוגניציות אצל הרישים (ṛsi – נביאים או חכמים) העתיקים בדרך של הגות ומדיטציה ולאחר מכן נערך סופית והועלה על הכתב בידי המלומד הקדום ויאסה.
אלו אינם טקסטים כתובים והם הועברו בעל פה לאורך הדורות תוך שמירה קפדנית על דיוק והגייה.
מזה שנים מתקיים ויכוח בין החוקרים על מקורן ההיסטורי של הוודות.
כיום המחקר נוטה לתארך את יצירת הריג ודה סמהיטה (Samhita), החלק העתיק ביותר בקורפוס, לפרק הזמן שבין השנים 1500 ל-1200 לפנה"ס.
מוסכם, כמו כן, כי הוודות נוצרו במרחב הגאוגרפי המוזכר בקורפוס כ"אזור שבעת הנהרות" (ככל הנראה פקיסטן של ימינו – אם כי מתוך שבעת הנהרות אחד התייבש ושניים התמזגו).
חוקרים רבים טוענים כי הוודות הובאו לאזור זה על ידי שבטים הודו-אירופים נוודים או נוודים למחצה שנקראו Arya.
מולם ניצבים אותם חוקרים המשוכנעים כי מדובר בשלב נוסף בהתפתחות הוודית של תרבות עמק האינדוס (על מנת שסוגיה זו תוכרע יש לפענח קודם את "כתב האינדוס").
הטקסטים נועדו לשירה במהלך טקסים וודיים.
המסורת הטקסית הועברה ממורה לתלמיד בדרך של חזרה על הפעולות הריטואליות ושינון קפדני של הקאנון.
מאחר שמדובר בטקסטים שנאמרו בעל פה ולא נכתבו, נוצרו שתי דרכים שונות לשינונם ושתיהן נלמדו על ידי אנשי הדת.
בשיטת פדהפתה (padapatha) המילים נאמרות בצורה לא רציפה (דוגמה – "לורם איפסום").
בשיטת סמהיטהפתה (samhitapatha) מתבצעת הגיית המילים תוך חיבור הברות (דוגמה – "לורמיפסום").
השינון הכפול היווה גורם חשוב בשימור הטקסטים כמעט ללא שינוי לאורך תקופה של שלושת אלפי שנים (העלאת הוודות על הכתב – פעולה שנחשבה למטמאת – נעשתה לראשונה כאלף שנים לאחר חיבורן).
הריג ודה סמהיטה – אסופת הידע הוודי והטקסי העתיקה ביותר – מתווה מתאר של מסורת התואמת היטב את אורח החיים הנוודי.
אין בה מקומות קדושים, טקסטים כתובים, תשמישי קדושה או אפילו צורך במבנים.
מקום הקמת המזבח אינו משמעותי וכל שנדרש לצורך ביצוע הטקס הוא איש דת הבקיא במנטרות ובמהלכי הטקס.
עם זאת, ביצוע הטקס נעשה לפי מחזורים קבועים הקשורים במחזור שעות היממה ועונות השנה.
מיתוס בריאה מופיע בריג ודה במספר צורות שונות שבכולן מאפיינים החוזרים על עצמם.
הבריאה היא לרוב תוצר של אלימות או קורבן.
המאבקים בין האלים גורמים באופן קבוע לחוסר יציבות בעולם.
כמו כן אין מדובר בתהליך רציף או יצירה של "יש מאין".
הבריאה מהווה סוג של "סדר חדש" שלא ניתן להגדירו כדבר "טוב" או "רע".
המנונות הריג ודה מהללים אלוהויות (devas) רבות ונסמכים על ידע והיכרות מוקדמים שלהן.
אין אל אחד עליון על השאר, אך חלקם חשובים יותר מאחרים.
לאלים רגשות ותשוקות אנושיים והם מוצגים לרוב כזכרים.
האלים רוּדרה (שיווה) ווישנו מוזכרים אך נחשבים לשוליים יחסית לשאר האלים (מעמדם עלה במסורות מאוחרות יותר).
עולם האלים הוא היררכי וניתן למיינם לפי גנאלוגיה או מיקומם בשמיים, באוויר (באטמוספירה) או על האדמה.
העשייה הדתית בוודות מתבטאת בטקסי העלאת קורבן (yajña) לאלים (deva).
במרכז הטקס עומדת האש, שהיא יסוד טבעי, אך גם אמצעי המקשר בין האדם לממלכת השמים (הזבח הופך לעשן ועולה מעלה) ולפיכך זוכה ליחס של אל חשוב (Agni – אל האש).
התקרובות שהועלו היו בעיקר חלב, חמאה, סומה (soma), תבואה ולעיתים חיות (לרוב צאן או בקר).
תקרובת משקה הסומה נושאת חשיבות רבה – המשקה מעורר ההזיות נרקח בתהליך מיוחד מצמח הסומה הלא-מזוהה (עם השנים זהות הצמח נשכחה והוא הוחלף בצמחים אחרים ללא השפעה משכרת).
בדומה לאש גם משקה הסומה מאפשר קשר בין האדם לאלים (אם כי באופן שונה מהאש מאחר שהקשר נוצר באמצעות הזיות) ולכן זוכה גם הוא למעמד של אל חשוב.
ניתן לראות בזבח הסומה שריד מתקופות קודמות בהן הושם דגש רב יותר על הפן המיסטי בוודות (לעומת הפן הטקסי).
בשלהי האלף ה-2 לפנה"ס חלו שינויים באורח החיים של החברה הוודית.
המעבר למרחב הגאוגרפי של המישור האינדו גנגטי ותהליכי היווצרותה וגדילתה של חברת יושבי-קבע הביאו להתמחות והתמקצעות שיצרו (לראשונה בחברה הוודית) מעמדות חברתיים.
הברהמינים (brahmin), אנשי הדת, החלו בניסיונות של חלוקה חברתית לארבע הווארנות ומיקמו את עצמם בראש ההיררכיה החברתית, כשאחריהם (לפי סדר חשיבות) הקשטריה (ksatriya), הוויישיה (vaisya) והשודרה (sudra).
מי שלא לקחו חלק בפולחן הוודי נודו אל שולי החברה וסומנו כ"טמאים".
במקביל לתמורות בחברה חלו שינויים גם בפולחן הדתי והטקס הלך והתפתח.
הסיבות לכך עשויות להיות מגוונות.
שינויים גאוגרפים ואחרים יצרו מציאות חדשה וצרכים חדשים.
ייתכן שהשינויים הללו הביאו למיזוג ושילוב בין טקסים ישנים על מנת ליצור טקסים חדשים.
תהליך הסידור והקיבוע של ההמנונות השבטיים יצר צורך לשתף קבוצות שונות בפולחן וליצור אחידות טקסית אל מול ההבדלים בין המסורות השבטיות.
יש הטוענים (למשל החוקר הגרמני פריץ שטאל) שמקורן היחיד של ההתפתחויות בפולחן הוא הרצון לדייק בטקס.
הוודות השתנו, ועד לכתיבת הברהמנות הראשונות (המאה ה-8 לפנה"ס לערך) התפתחו שני סוגי פולחן: גרִייה (gṛhya) – פולחן ביתי, בו שימשה אש טקסית בודדת ("אש בעל בית"), ושראוטה (śrauta) – פולחן ציבורי, שטקסיו קדומים יותר ועוסקים בעיקר באלים אגני וסומה.
ההתפתחויות בפולחן הציבורי הולידו טקסים חדשים שהצריכו שימוש בשלושה מוקדי אש: אש בעל הבית (gārhapatya), אש הקורבן (āhavaniya) והאש הדרומית (anvaharyapacana או daksinagni).
הטקס המורחב הצריך גם ארבעה ברהמינים בעלי התמחות, שעסקו באספקטים שונים של הטקס.
הכהן הרביעי והמלומד ביותר, הברהמן (Brahman), לא השתתף בטקס באופן פעיל, אך נשא באחריות לתיקון טעויות בביצוע הטקס, אם התרחשו.
השינויים בפולחן הובילו להתרחבות הקורפוס הוודי לכדי ארבע אסופות (samhita) עיקריות.
ריג ודה (ṛc veda) – אוסף בעשרה כרכים (Mandala), הכולל 1028 מזמורים לאלים שונים, כתובים כולם בסנסקריט עתיקה (ודית).
כל מנדלה נכתבה על ידי משפחת חכמים אחרת.
המנדלות השנייה עד השביעית הן העתיקות ביותר, עליהן נוספו השמינית והתשיעית, ולבסוף צורפו גם הראשונה והעשירית.
כהן הריג ודה, ה"הוטר'" (Hotṛ – ר' מתגלגלת), אחראי על דקלום המנטרות במהלך הטקס.
יאג'ור ודה (yajur veda) – אוסף של נוסחים ופסוקים לשימוש טקסי.
האוסף נחלק לשתי מהדורות: "שחורה" ו"לבנה".
היאג'ור ודה, ה"לבנה", מוכלת בכרך אחד בלבד, בעוד ה"שחורה" מורכבת משלושה.
הכהן ממסורת זו, ה"אדואריו" (Adhvaryu), אחראי על ביצוע פעולות בעלות חשיבות טקסית: הכנת הקרקע, הקמת המזבח, התקנת הזבח והגשתו לאש.
סאמה ודה (sama veda) – ספר שירים (saman) והנחיות לזימור (gana), המבוסס על הריג ודה.
כהן הסאמה ודה, ה"אודגאטר'" (Udgātṛ), התמחה בשירה.
אתהרוה ודה (atharva veda) – אוסף של לחשים וכשפים, אשר ייתכן שנועדו לשימוש אישי וביתי (בניגוד לטקסים פומביים, שבהם עוסקות שלוש הסמהיטות האחרות).
אסופה זו עוסקת בצורה פחותה בטקס ובקורבן, ולפיכך זכתה ליחס של "נחיתות" לעומת שלוש הסמהיטות האחרות.
מסיבות שונות קיימים קשיים רבים בתיארוך ובכרונולוגיזציה של הכתבים הוודיים.
למרות זאת מעריכים כי במאה ה-8 לפנה"ס, תוך כדי התקבעות הטקסטים של הסמהיטות, החלה להיווצר ספרות הברהמנה (Brahamana).
זוהי ספרות מדרג משני המבדילה בין "מנטרה" – שיר או מזמור תפילה ל"ברהמנה" – פרשנות ודברי הסבר לטקסים המתוארים בסמהיטות.
הברהמנות שנוצרו חקרו את האטיולוגיה של הקורבן – משמעותו, תכליתו, והקשר (Bandhu) בין ביצועו למהלך היקום.
חיבורן מהווה מעבר לשלב רעיוני חדש המסמל ירידה בכוחם של האלים ועלייה במשמעות המיוחסת לקורבן ולטקס, כלומר, העשייה הדתית בברהמנות הופכת שנייה בחשיבותה להבנת העשייה.
מיתוס הבריאה מדגים ירידה בכוחם של האלים ועלייה בכוחו של הקורבן.
הבריאה בברהמנות קשורה לאל יחיד (פראג'פאטי – "אבי היצורים") שאיננו בהכרח גורם פעיל בתהליך – ולטקס קורבן.
היא מסמלת חיפוש כלשהו אחר כוח קוסמי יחיד, שממנו שואבים אף האלים את כוחם – כוח שהוגדר לבסוף כישות יחידה ומוחלטת המכונה בְּרָהְמַן (Brahman).
לא תמיד ניתן להבחין בבירור בשלבי ההתפתחות בחשיבה התאולוגית והפילוסופית בכתבי המשנה לוודות.
עוד בזמן כתיבתן של הברהמנות החלה להיווצר ספרות נוספת, הארנייקה (Aranyaka), שחוברה ביערות על ידי נזירים שדגלו בפרישות, וסיגפו עצמם כאמצעי להפנמת והטמעת הטקס והקורבן.
הארנייקות הן טקסטים שמתמקדים במתן פרשנויות לטקס.
הן מסכמות וחותמות את הברהמנות, ומהוות שלב ביניים בדרך להתפתחות האופנישדות.
נקודת ההסתעפות שבה התפתחה הארנייקה לספרות האופנישד (Upanishad) הנרחבת איננה ברורה.
חלק מהאופנישדות המוקדמות הופיעו תחת הכותרת "ארנייקה" וארנייקות מסוימות מכנות עצמן "אופנישד".
רוב החוקרים משערים שטקסטים מוקדמים אלו התחברו בין המאה השביעית למאה הרביעית לפנה"ס (ניתן לזהות בכתבים מהתקופה השפעות של טרום ולאחר הולדת הבודהיזם), אך טקסטים מסוג אופנישד המשיכו להתחבר לאורך השנים בתהליך שנמשך עד העת החדשה.
האופנישד היא קטגוריה לא אחידה של טקסטים מיסטיים ופילוסופיים שמציגים התפתחות של גישה הנוגדת את החומרנות ומציגים לראשונה את מושג הסמסרה (Samsara) – שרשרת הלידה-מחדש שכובלת את האדם.
גלגולו החדש של כל אדם נקבע כתוצאה מהקרמה – מעשיו בחייו הקודמים.
עם זאת ניתן להגיע למוקשה (moksha – "שחרור") באמצעות ויתור על החומרניות והתאחדות עם ה"בְּרָהְמַן".
ניתן לראות בשינוי זה במשמעות המילה "קרמה" – מ"מעשה שחשיבותו טקסית" ל"מכלול מעשיו של האדם המשפיע על גלגוליו הבאים" – דוגמה להתפתחות הפילוסופית שבמרכזה הפנמת הקורבן.
הארנייקה, האופנישד, והברהמנה נכללות כולן, ביחד עם הסמהיטות, בקטגוריית ה"התגלויות" (Sruti).
כתוצאה מכך נוצר שימוש כוללני במילה "ודות" לתיאור ספרות המשנה הזו בכללותה.
יש הכוללים בביטוי גם קטגוריה ספרותית נפרדת – הסוטרה (sutra), שנכללת ב"התגלויות" המשניות (Smrti) – זאת אף על פי שלפי המסורת נכתבו הסוטרות בידי בני אנוש וחשיבותן פחותה.
עם השנים רווח השימוש במילים "ודה" ו"ודות" במשמעות של "טקסט דתי כלשהו" – לעיתים קרובות ללא קשר לוודות.
שש הוודאנגות (vedāṅga; מילולית: חברי הוודות) הן כלי עזר מסורתיים המשמשים ללימוד הוודות ולהבנתן, ומפרטים גם את הדרך שבה יש לדעת את הוודות, לשמרן ולהשתמש בהן.
וָדוֹבִיצֶה (בפולנית: Wadowice; ביידיש: וואדוביץ') היא עיר השוכנת בדרום פולין, בפרובינציית פולין קטן, 50 קילומטר מדרום לקרקוב.
העיר שוכנת ליד נהר סקאווה (Skawa), יובל של הוויסלה.
העיר נודעת בעיקר כעיר הולדתו של האפיפיור יוחנן פאולוס השני.
ההתיישבות הראשונה באזור הייתה במאות ה-10 וה-11, ועל פי האגדה המקומית העיר נוסדה על ידי אדם בשם ולאד או ואד, אך העיר מוזכרת לראשונה ברישומים משנת 1325. באותה תקופה העיר הייתה מרכז מסחרי שהיה שייך לנסיכות שלזיה, ולפי כמה היסטוריונים כבר אז הוכר היישוב כעיר.
בשנת 1430 נהרסה העיר בשריפה, אך היא הוקמה ושוקמה במהרה וניתנו לה זכויות עיר.
במאות ה-16 וה-17 הייתה העיר מרכז אמנות ומסחר.
עם חלוקת פולין הראשונה עברה העיר לשטח אוסטריה כחלק מממלכת גליציה.
הקמת הדרך מווינה ללבוב תרמה רבות להתפתחותה של העיר.
לאחר מלחמת העולם הראשונה וביטול המלוכה, הפכה ודוביצה חלק מפולין שנוסדה מחדש.
במלחמת העולם השנייה בשנת 1941 הוקם בעיר גטו; מרבית האוכלוסייה היהודית, למעלה מ-2,000 איש נרצחו בשואה רובם באושוויץ הקרובה.
כיום מגיעות מרבית הכנסותיה של העיר מתיירות, אך יש גם תעשייה זעירה לייצור מכונות.
בעיר ממוקם גם המטה של החברה הגדולה בפולין לייצור מיץ.
ודים זינובייביץ' רבינוביץ' (באוקראינית: Вадим Зіновійович Рабінович; נולד ב-4 באוגוסט 1953) הוא פוליטיקאי ואיש עסקים יהודי-אוקראיני, היה נשיא הקונגרס היהודי-אוקראיני ותורם גדול למוסדות יהודיים באוקראינה.
רבינוביץ' עלה מברית המועצות לשעבר בשנות ה-90 והיה גם לאזרח ישראל.
ב-2022 נשללה אזרחותו האוקראינית בעקבות תמיכתו בפלישה הרוסית לאוקראינה.
הוא למד במכון לתחבורה בחרקוב מ-1970. בשנים 1973–1975, הוא שירת שירות צבאי חובה ביחידת ההגנה האווירית של הצבא הסובייטי.
לאחר שעזב את הצבא, רבינוביץ' היה מנהל עבודה במחלקת התחזוקה והבנייה של מועצת העיר חרקוב.
ב-20 בינואר 1980 הוא נעצר בגין "מעילה בכספי מדינה בסכומים גדולים במיוחד", אך שוחרר לאחר חקירה שנמשכה תשעה חודשים.
בתחילת 1982 הוא נעצר שוב בגין "מעילה בכספי מדינה בסכומים גדולים במיוחד" ובשנים 1990-1982 ריצה עונש של 9 שנות מאסר בכלא סובייטי, לאחר שהורשע בגניבה.
לאחר קבלת עצמאות אוקראינה הקים עם סוהרו חברה לייבוא רהיטים מאוסטריה.
בשנות התשעים הוא שימש כסגן נשיא הקונצרן הבינלאומי NORDEX שבראשו עמד ד"ר גרגורי לוצ'נסקי.
במחצית שנות ה-90 הגיעו השניים לישראל וקיימו שותפויות עסקיות עם המיליארדר אייזנברג ועם הח"כ והשר, לשעבר, יצחק מודעי.
גם לוצ'נסקי וגם רבינוביץ', למרות הפעילות העסקית הבינלאומית הענפה שניהלו, היו מוגבלים בתנועותיהם בעולם בשל איסור כניסה למדינות רבות באירופה וכן לארצות הברית.
בשל עברו הפלילי לכאורה באוקראינה נחשב בעבר רבינוביץ' ליעד מודיעיני משטרתי גם בישראל.
באפריל 1997 חשף העיתון "הניו יורק טיימס", כי רבינוביץ שותף לעסקי הטלוויזיה של המיליארדר היהודי-אמריקאי רון לאודר באוקראינה, חברה בבעלותו היא בעלת 50% ממניות חברת "סטודיו 1 1", בה היה שותף רבינוביץ.
לאחר מספר שנים הוא קשר קשרים עם נשיא אוקראינה ליאוניד קרבצ'וק, ועסק בייבוא גז מרוסיה.
בשנים האלה התעשר, וזכה לפרסום רב.
בשנת 1998 נבחר רבינוביץ' לנשיא הקונגרס היהודי האוקראיני, אך בשנת 1999 הואשם על ידי בית המשפט האוקראיני בפרשיות שונות, ואזרחותו האוקראינית נשללה ממנו, אך חודשה כעבור זמן.
תרם רבות לקהילה היהודית באוקראינה.
הידועה שבתרומותיו היא תרומת מנורת הזהב למכון המקדש, שהוצגה בקרדו בעיר העתיקה בירושלים והמוקדשת לו, ומוצגת כמה מאות מטרים משם, בסמוך לכותל המערבי.
בשנת 2000 הקים בישראל את "מיגניוז", שבועון ואתר חדשות בשפה הרוסית.
בנוסף באותה תקופה רכש את שבועון החדשות הרוסי "מוסקובסקיה נובוסטי" וב-2006 מכר אותו לארקדי גאידמק.
בשנת 2008 תרם את רוב הכסף עבור פרויקט שחזור בית הכנסת החורבה ב בעיר העתיקה בירושלים.
ב-21 בספטמבר 2011 יסד יחד עם איגור קולומויסקי את ערוץ החדשות היהודי, שפעל בשנים 2011–2014.
במרץ 2013 ניצל רבינוביץ' מניסיון התנקשות, לאחר שאלמונים השליכו לעברו מטען חבלה.
ב-25 במרץ 2014 הגיש רבינוביץ' את מועמדותו לתפקיד נשיא אוקראינה, אך הגיע רק למקום השביעי עם 2.25% מהקולות.
באותה שנה רבינוביץ' נבחר לראדה וורכוונה (הפרלמנט של אוקראינה), שהוצב במקום הרביעי ברשימת "גוש האופוזיציה" הפרו-רוסית .
ב-15 בנובמבר 2018, רבינוביץ' הודיע כי לא ישתתף בבחירות לנשיאות אוקראינה בשנת 2019, אך כי יעמוד בראש רשימת המפלגה בבחירות לפרלמנט בשנת 2019.
בשנת 2021, רבינוביץ' פתח בניסיון כושל להדיח את נשיא אוקראינה וולודימיר זלנסקי, בעקבות סגירת שלוש תחנות טלוויזיה שנחשבו פרו-רוסיות על ידי הממשלה.
ב-14 בפברואר 2022, פרסם רבינוביץ' פוסט בפייסבוק, בו נאמר כי "המלחמה החלה" והאשים את המערב ואת אוקראינה בכך.
לאחר תחילת מלחמת אוקראינה–רוסיה, הוא עזב את אוקראינה ונמלט ככל הנראה לישראל.
ב-17 במרץ 2022, מפלגתו, "מצע האופוזיציה - לכל החיים", ביטלה את כהונתו כחבר פרלמנט.
בשל תמיכתו ברוסיה במהלך הפלישה הרוסית.
ב-6 בספטמבר 2022 ביקש רבינוביץ' מבית המשפט העליון של אוקראינה לבטל החלטה זו כהפרה לכאורה של ההליך הפרלמנטרי הקבוע.
באפריל 2022, הסוכנות הלאומית למניעת שחיתות (NAPC) הציבו את רבינוביץ' ברשימה שפורסמה של אנשים שהואשמו בבגידה, וקראו לו "פוליטיקאי פרו-רוסי משתף פעולה".
ביולי 2022, דווח כי הנשיא וולודימיר זלנסקי חתם על צו לשלילת אזרחותו האוקראינית של רבינוביץ'.
ב-3 בנובמבר 2022, הפרלמנט האוקראיני סיים רשמית את חברותו של רבינוביץ', עקב אובדן אזרחותו האוקראינית.
ביולי 2023, הודיעה לשכת החקירות הממלכתית כי רבינוביץ' מבוקש בחשד לבגידה, בטענה כי "מסר הצהרות מניפולטיביות שפגעו בריבונות, בשלמות הטריטוריאלית ובחסינות, בביטחון המדיני, הכלכלי והמידעי של אוקראינה.
פעילותו התעמולתית סייעה להנהגת הפדרציה הרוסית להשיג את מטרותיה הצבאיות והפוליטיות".
נשוי בשנית ומתגורר במושב ביתן אהרן שעל יד נתניה.
ודינג הוא רובע בצפון ברלין, בירת גרמניה.
בשכונה מתגוררים כ-76 אלף בני אדם, נכון ל-2009.
הרובע גובל במזרח בפרנצלאואר ברג, בצפון מזרח בפנקו, בצפון ברייניקנדורף, בדרום מערב בשרלוטנבורג, ובדרום בטירגארטן ובמיטֶה.
ב-2001 במסגרת רפורמת הרבעים של ברלין, אוחדה רשמית ודינג עם מיטֶה וטירגארטן והרובע המאוחד קרויה "מיטה", שפירושו מרכז, אך המרחק בין המיזוג רשמית למיזוג דה-פאקטו עדיין גדול - ודינג וטירגארטן הם רבעים של המעמד הבינוני-נמוך בעוד מיטה הוא רובע תיירותי, מפותח ויוקרתי ברובה.
בוודינג עוברים קווי הרכבת התחתית U6, U8 ו-U9.
לרובע ברית ערים תאומות עם מספר ערים בעולם, בהן העיר חולון שבמדינת ישראל.
במאה ה-13 אוזכר הכפר ודינג לראשונה כהתיישבות נטושה, במסמך המתאר מכירה של טחנה שפעלה במקום, למנזר בנדיקטי משפנדאו.
רק במאה ה-18 נבנה המקום מחדש.
במאה זו נקרא האזור "Gesundbrunnen" .
האזור הכיל בית מרחץ ומעיינות מרפא ושימש כאזור השעשועים של העיר בהציעו משחקי מזל וזנות.
בסוף המאה ה-19 נבנה ודינג בצורה צפופה כרובע פועלים.
מספר מקומות ברובע משמשים עד היום כדוגמה יחידה לבנייה צפופה בצורה קיצונית.
בזמן רפובליקת ויימאר הייתה ודינג מעוז מפלגות הפועלים ונקראה "ודינג האדומה" (Roter Wedding).
ב-1 במאי 1929 הייתה התנגשות דמים בין המפגינים למשטרה.
אחרי מלחמת העולם השנייה השתייכה ודינג לחלק המערבי של העיר וצורפה לסקטור הצרפתי של ברלין.
היא נשקה לחומת ברלין כאשר פרנצלאואר ברג הייתה מצידה המזרחי של החומה.
הרובע מאוכלס במהגרים רבים, רובם טורקים וערבים ואוכלוסייה חלשה מבחינה סוציו-אקונומית.
וֶדֶם היה כתב עת ספרותי בשפה הצ'כית שיצא לאור בגטו טרזיינשטט בין השנים 1942 ו-1944. הוא נכתב בכתב ידם של קבוצת נערים, שהונהגו על ידי עורך המגזין פטר גינז.
בסך הכול, כ-800 דפים של "וֶדֶם" שרדו את מלחמת העולם השנייה.
פירוש המילה "וֶדֶם" הוא "אנו הולכים בראש", סמל לעמידת התקווה של הנערים בגטו טרזיינשטט (טרזין) שהשתתפו בכתיבת כתב העת.
כתב העת כולו נכתב, נערך ואויר על ידי נערים צעירים, שגילם נע בין 12 ו-15. בסיכום שתי שנותיו של העיתון השתתפו בכתיבת המגזין כ-100 נערים, שרובם נרצחו מאוחר יותר באושוויץ, ורק כ-15 מהם שרדו את המלחמה.
בוודם התפרסמו שירים, חיבורים, בדיחות, דיאלוגים, סקירות ספרותיות, סיפורים וציורים.
באחד עשר העמודים האחרונים מופיע מחזה, "מחפשים אחר רוחות", שנכתב על ידי ילד בשם הַאנוס האקֶנבורג, שאחר כך נרצח גם הוא באושוויץ.
עוד כלל המגזין פינות רבות, ביניהן סיפורי הרפתקאות וכן 'הציטוט השבועי הנבחר', דברי להג שנכתבו מדי שבוע בידי הילדים.
הילדים שכתבו את ודם ניסו כמיטב יכולתם ליצור כתב עת אמיתי, ואפילו רשמו בהומור מחיר על העטיפה.
העיתונים הועתקו ידנית, ונקראו מסביב למגורי הילדים בליל יום שישי.
למשך זמן מה, הם פורסמו גם על לוח המודעות, אך משום שהאופי הסאטירי של רבות מן הכתבות היווה סכנה לילדים, הוחלט להפסיק בפרסום הגלוי בשל הביקורת התדירה של אנשי האס אס.
השראתם של יוצרי "ודם" לכתיבת העיתון באה ממורם, מנהיג הנוער, "פרופסור" וולטר איזינגר, אשר מת ב-1945 בקרבת בוכנוואלד.
בתחילה, איזינגר היה מורה לספרות ולשפה הצ'כית בבית הספר, אך הנאצים הדיחו אותו מתפקידו והגלו אותו לגטו טרזיינשטט ב-1942. בגטו חי איזינגר עם הנערים והשגיח עליהם, ושם השתמש בהכשרתו על מנת לעודד את ההערכה ספרותית בקרב הנוער.
הוא עודד אותם ליצירת העיתון שבו יוכלו לבטא את עצמם ביצירתיות, ולתאר הן את מה שהם עדים לו והן את תקוותיהם לעתיד.
תחת השפעתו, הילדים בחרו בסמל החללית כסימן לעיתונם ולמקום מגוריהם.
איזינגר מעולם לא תרם ישירות לוודם, אולם לעיתים כתב בו מאמר מערכת או תרגם למענם כתבים מרוסית; וכך נעשתה הכתיבה כולה על ידי הילדים, שרבים מהם הסתובבו ברחובות הגטו בחיפוש אחר נושאים לכתיבה.
כל ילד בחר לו שם עט, כינוי שנבחר על מנת לחתום בסוף טור שכתב; לעיתים היו אלו ראשי תיבות, לעיתים שם בדוי, ולעיתים תואר סתמי כמו 'בולשביקי'.
כיום, מרבית הכותבים מזוהים רק על פי שמות העט שלהם, ולא ניתן לדעת מי היו באמת ומה היה שמם האמיתי.
בשנת 1943 החלו עשרה מהכותבים הפוריים ביותר בעיתון לכנות את עצמם בתואר 'האקדמיה'.
אחד הכותבים הבולטים בוודם היה nz, או בשמו האמיתי פטר גינז (1928–1944), שהיה עורכו היחיד של המגזין מאז שהיה בן 14. בגיל 15 נשלח גינז למחנה אושוויץ, שם נפטר ממחלת טיפוס הבהרות.
העתק של ציור ששירטט גינז, שתיאר את כדור הארץ כפי שהוא נראה מהירח, נלקח על ידי האסטרונאוט הישראלי אילן רמון למעבורת החלל קולומביה, שהתפוצצה בזמן כניסתה לאטמוספירה.
הציור המקורי עודנו שמור ומוצג במוזיאון השואה יד ושם בירושלים.
כותב נוסף בוודם היה יהודה בקון ששרד את השואה.
עד שנת 1944 כבר נשלחו מרבית הילדים שכתבו את ודם לתאי הגזים באושוויץ, והעיתון חדל להתקיים.
מתוך מאת הנערים שהשתתפו במאמץ הכתיבה, רק כ-15 שרדו.
רק אחד מהם, זדנק טאוזיג, נשאר בטרזיינשטט עד שחרור הגטו במאי 1945. הוא החביא את כתב היד בסדנה של נפח בה עבד אביו, ולקח אותו איתו לפראג אחרי שחרור המחנה.
לאחר המלחמה, השורדים הבודדים חזרו לביתם בצ'כוסלובקיה, וחלקם היגרו מאוחר יותר לארצות הברית, קנדה ומערב אירופה, בעוד כתב היד נותר בצ'כוסלובקיה.
מאמצים לפרסם את "ודם" מחדש טורפדו על ידי המשטר הקומוניסטי ששרר במדינה באותן השנים, אולם ציטוטים מהספר הוברחו לפריז, שם הודפסו במגזין צ'כי.
גרסה מודפסת בשיטת הסאמיזדאט התפרסמה בצ'כוסלובקיה מאוחר יותר, ופורסמה מחדש בשנות ה-80. גרסה זו הוצגה ביריד הספרים של פרנקפורט ב-1990.
מבחרים מוודם, שאוירו על ידי ילדים מטרזיינשטט, פורסמו בתוספת הקדמה על ידי ואצלב האוול ב-1994. כיום, האוסף השלם של מסמכי ודם נשמר באתר ההנצחה בטרזיינשטט בצ'כיה.
ודיע חדאד היה טרוריסט ממייסדי ומנהיגי ארגון הטרור החזית העממית לשחרור פלסטין.
מוכר גם תחת הכוניה "אבו האני".
ודיע חדאד נולד ב-1927 בצפת, למשפחה ערבית-נוצרית (הפלג היווני אורתודוקסי).
בעקבות מלחמת העצמאות עקרה המשפחה ללבנון וחדאד נרשם ללימודי רפואה באוניברסיטה האמריקנית בביירות.
שם הכיר את ג'ורג' חבש, אף הוא נוצרי, בן למשפחה של פליטי 1948, כמוהו סטודנט לרפואה, ובעל נטיות לאומניות.
לאחר שהוסמכו כרופאים עברו שניהם לעמאן ופתחו יחד קליניקה.
במקביל לעבודתם, פעלו יחד במסגרות שונות של התנועה הלאומית הפלסטינית, ועקב פעילותו זו נאסר על ידי השלטונות הירדניים ב-1957. חדאד הצליח להימלט לסוריה ב-1961 ושם פעל במסגרת ארגוני שמאל פלסטיניים, עד שהקים ב-1967 יחד עם חבש את החזית העממית לשחרור פלסטין.
ב-1967 הקים חדאד יחד עם ג'ורג' חבש את הארגון, אשר שילב אידאולוגיה מרקסיסטית-לניניסטית ולאומיות פלסטינית, ומטרתו המוצהרת: "שחרור פלסטין כולה במאבק מזוין והקמת מדינה פלסטינית דמוקרטית וסוציאליסטית".
חדאד שימש כמפקד הזרוע המבצעת, והיה הראשון שראה במטוסי נוסעים ישראליים יעד לפעולות טרור.
בתוקף תפקידו היה אחראי באופן ישיר על כמה מהפעולות המפורסמות של הארגון, ובהן:
חטיפת מטוס אל על לאלג'יריה, שהיה בדרכו מרומא לתל אביב, ואולץ לנחות באלג'יר.
הייתה זו החטיפה הראשונה של מטוס ישראלי, והפעם הראשונה והאחרונה בה נכנעה ישראל לסחטנות ושחררה אסירים פלסטינים כנגד בני ערובה חטופים ממטוסים.
תקיפת מטוס אל על באתונה, בדצמבר 1968.
חטיפת 4 מטוסים בספטמבר 1970, הנחתת שלושה מהם על אדמת ירדן ומטוס אחד בקהיר.
כל המטוסים פוצצו על הקרקע לאחר שנוסעיהם הורדו מהם.
חטיפת מטוס אייר פרנס לאנטבה ב-1976, בו השתתפו שניים מאנשיו של חדאד.
נוסעי המטוס שוחררו במבצע יונתן.
יואכים קליין, סגנו של המחבל קרלוס, טען שחדאד שהה באנטבה עם החוטפים ועזב את המקום זמן קצר לפני תחילת "מבצע יונתן".
חלק מפעולותיו נעשו תחת כיסוי של פלג אשר כביכול פרש מהארגון ונטל לעצמו שם אחר.
זאת, לאחר שחברו ושותפו, המנהיג חבש, החל להתמתן בדעותיו, והתנגד לכמה מפעולותיו הראוותניות של חדאד.
חדאד, שנחשב קיצוני בדעותיו, יצר קשר עם ארגוני טרור קיצוניים, ואימן אותם במחנות אימון בלבנון.
ארגון הצבא האדום היפני השתמש בקשרים אלו כדי להכין את הטבח בנמל התעופה לוד ב-1972. הוא שכר את שרותיו של הטרוריסט הבינלאומי קרלוס, למשימות טרור שונות ברחבי העולם עד שהתגלעו ביניהם חילוקי דעות על רקע אידאולוגי וכספי.
על פי וסילי מיטרוחין, בכיר ק.ג.ב.
שערק ללונדון, גויס חדאד כסוכן של הק.ג.ב.
בשנות ה-70. לדבריו, הסובייטים אף מימנו חלק מפעולות החזית העממית, קיבלו מראש התרעה לפעולות משמעותיות של הארגון, ונתנו את הסכמתם.
על פי ספרו של אהרון קליין "חשבון פתוח", "המוסד" הוא שחיסל את ודיע חדאד באמצעות שוקולד בלגי מורעל שנמסר לו על ידי סוכן של "המוסד".
חדאד, שאהב ממתקים, התפתה לאכול את השוקולד, שהכיל רעל ביולוגי והרס בהדרגה את המערכת החיסונית שלו.
חיסולו אושר על ידי מנחם בגין, והיה חלק מסדרת חיסולים אשר יוחסו ל"מוסד", ונועדו למנוע את המשך פעילות הטרור מחוץ לגבולות ישראל.
ודיע חדאד מת ממחלה סופנית חודשים אחדים לאחר שהורעל, בבית חולים במזרח גרמניה, ב-28 במרץ 1978. לפי העיתונאי יוסי מלמן, אין ודאות שהשוקולד הוא שגרם למוות.
לאחר מותו חדל לפעול הפלג הקיצוני שבראשו עמד, וחלה ירידה תלולה במספר הפיגועים נגד מטרות ישראליות בחו"ל.
פובליוס ודיוס פוליו בן לעבד משוחרר וחבר מעמד הפרשים ברומא העתיקה במאה הראשונה לפני הספירה, חבר אישי של הקיסר אוגוסטוס.
נודע לשמצה עקב עושרו הרב והראוותני ואופיו האלים והרצחני.
סמל להתדרדרות המוסרית של הרפובליקה הרומית.
פוליו היה בן לעבד משוחרר שהצליח לצבור הון רב, כך שככל הנראה ירש הון ראשוני גדול והשתייך מגיל צעיר למעמד הפרשים, השני בחשיבותו מבין מעמדות האצולה.
ככל הנראה (לפי מחקרו של רונלד סיים) היה יליד דרום איטליה.
הופעתו המתועדת הראשונה היא לאחר קרב אקטיום, בסביבות 30 לפנה"ס, כאשר סייע לאוקטביאנוס (לימים אוגוסטוס קיסר), בארגונים מדיניים שונים בפרובינקיית אסיה.
שמו מופיע על מטבע אותה הנפיק הוא עצמו כאשר היה בכיר שלטוני באסיה בשירות אוגוסטוס, ככל הנראה בין השנים 31 ל-27 לפנה"ס.
סיים מעריך גם כי לפוליו היה חלק מרכזי בעלייתו של אוקטביאנוס לשלטון כאיש אלים וכוחני שפילס עבור הקיסר לעתיד דרך באמצעות רצח מתנגדים פוליטיים, איומים וסחיטה.
ככל הנראה לא היה נשוי ולא היו לו ילדים.
פוליו היה בעליה של אחוזת ענק בפאוסיליפום שליד נאפולי ובית מידות במרכז העיר רומא, על גבעת האסקויליניום.
האחוזה (וילה) הוקמה על צוק ליד נאפולי ושטחה השתרע על פני כ-100 דונם, שימש אותה נמל פרטי.
האחוזה כללה אמפיתיאטרון פרטי, מרחצאות חמים ובריכות דגים, כיוון שאחת מהנאותיו הייתה גידול דגים בבריכות ובהם גם דגים טורפים כצלופחים ומורנות שניתן לשער שניזונו גם מבשר אדם (וראו בהמשך).
לאחר מותו הוריש ודיוס את רכושו לאוגוסטוס וזה הענישו "בשל הסיאוב שבמותרות ובפאר" והרס עד היסוד את האחוזה המפוארת ובנה תחתיה את המרכז המסחרי הידוע כ"פורטיקוס ליוויה".
סיפור החוזר אצל מספר מחברים מרומא העתיקה בגרסאות שונות מעט, מספר שבמהלך ביקור הקיסר אוגוסטוס באחוזת פאוסיליפון ביקש ודיוס כי עבד צעיר מסוים יגיש לקיסר יין יקר מתוך גביע מפואר ויקר ערך.
העבד לא נזהר, הפיל את הגביע מידו ושברו לרסיסים.
ודיוס פוליו כה זעם על העבד עד כי ציווה להשליכו מיד אל בריכת המורנות הטורפות, למען יהיה מאכל לדגים בעודו בחיים.
העבד מיהר ליפול על פניו לפני הקיסר והתחנן שישפיע על אדונו שיעניש אותו במיתה אחרת ולא באופן כה מזעזע.
הקיסר, בצעד שביזה את המארח, הקים את העבד על רגליו וציווה כי כל כלי הבדולח של ודיוס פוליו יישברו לרסיסים ויושלכו אל הבריכה, כעונש על אכזריותו ורדיפת הבצע שלו.
מן הניתוח של סיים עולה כי פוליו היה איש מרכזי וקרוב ביותר לאוגוסטוס בתקופת עלייתו לשלטון, זאת בצד התייחסות מבזה לה זכה מידי בני האצולה הוותיקה שלא ראתה בעין יפה מתעשרים וודאי לא מבין שורות העבדים המשוחררים זה-מקרוב.
אופיו של פוליו היה חסר מעצורים, רצחני וגאוותני.
הוא סיפק לקיסר לעתיד שירותים מפוקפקים וזכה בתשלום ניכר, אולם, עם עלייתו של אוגוסטוס לכס השלטון הוא החל לראות בפוליו איום מבחינות אחדות.
ודיוס פוליו ייצג תקופה ומעשים שאוגוסטוס ביקש לשכוח ולהניחם מאחוריו.
פוליו יצר קשר בלתי רצוי בין הקיסר לבין מעמד וסוג אנשים מהם ביקש להתנער כדי לשוות לשלטונו לגיטימציה רחבה.
בנוסף לכך, אנשים חסרי מעצורים מסוגו של פוליו יכלו בקלות להחליף נאמנות בתמורה לכבוד או בצע כסף ולמרוד בקיסר.
פוליו אף יכול להשתמש באחוזתו הגדולה והמבוצרת כבסיס וראוי מבחינת אוגוסטוס לסלקו.
ייתכן ששעת הכושר של אוגוסטוס הייתה השפלתו של ודיוס פוליו בלבה של סעודה רבת משתתפים, בה הצליח אוגוסטוס לנצל את האירוע המקרי של האיום על העבד לשם זכייה בהתפעלות ציבורית מיחסו הטוב וההוגן ובה-בעת להתנער סופית מפוליו הרצחני.
אין ספק שאוגוסטוס מחה את זכרו של פוליו על ידי ההריסה המוחלטת של אחוזתו והקמת המרכז המסחרי "פורטיקוס ליוויה" על מקומו.
חובב שחקר את הנושא מציין כי חיפוש שמו של פוליו העלה ש"מאות כתבות, מאמרים, מחקרים ואזכורים נכתבו עליו במשך אלפיים השנים האחרונות.
מסתבר שבדיוס זה הוא גיבור תרבות, נכתבו עליו ספרי ילדים, ספרי שירים, ספרי זימה, פורנוגרפיה, חיבורים עיוניים, אזכורים הקשורים לחירות, לעבדות, לזעם, לקנאה, לכעס, לשנאה, לגידול דגים, לאדריכלות, לארכאולוגיה, לנצרות, לשירה עתיקה, בקיצור, כמעט להכל".
בפרט מציין אותו כותב "יש את מצדיקי העבדות באמריקה (שמראים עד כמה הם הומאניים יחסית לרומאים...), מתנגדי עבדות, ראשוני הכנסייה הנוצרית, מטיפים דתיים ועוד".
בפרט ניתן לציין את ספרה של מאריסה מוס, המספרת את סיפור המשפחה שבניה היו עבדים בביתו של ודיוס ושאחד מבניה היה כביכול הנער שנידון למוות בפרשת גביע הבדולח.
בספר פומפיי של רוברט האריס נמצאת סצנה שבה הגיבור נוכח בהוצאה מחרידה להורג העוקבת אחר סיפור העבד של ודיוס פוליו.
צבי יעבץ מציין כי לא מן הנמנע שדמותו של פוליו וחבריו שימשו השראה לדמותו של העבד המשוחרר העשיר והגרוטסקי, טרימאלכיו, ב"סטיריקון" לפטרוניוס.
ודראן צ'ורלוקה (בקרואטית: Vedran Ćorluka; נולד ב-5 בפברואר 1986 בדרוונטה, בוסניה והרצגובינה, יוגוסלביה לשעבר) הוא כדורגלן עבר קרואטי ששיחק בעמדת המגן.
צ'ורלוקה נולד במודראן, כפר קטן ליד דרבנטה, בבוסניה והרצגובינה, יוגוסלביה דאז, אבל רשמית הוא נחשב ליליד דובוז' כיוון שנולד בבית החולים שבעיר.
הוא החל לשחק כדורגל במערכת הנוער של מועדון הפאר הקרואטי דינמו זאגרב בגיל 8, והרשים מגלי כישרונות רבים מאקדמיית הנוער של המועדון.
הקריירה המקצוענית של צ'ורלוקה החלה בשנת 2003, אבל במהלך אותה העונה הוא לא שיחק עבור הקבוצה הבכירה.
הוא נשלח בהשאלה לקבוצת אינטר זאפרשיץ' בה שיחק עונה אחת, ועזר לקבוצה לסיים במקום השני בליגת העל הקרואטית, לפני שחזר לשחק בדינמו זאגרב ב-2005. אחרי שייצב את עצמו כשחקן מפתח במועדון, הוא גילם תפקיד חשוב בזכייה של דינמו באליפות קרואטית 3 שנים ברצף (הוא שותף לזכייה בשתיים מן האליפויות).
הוא זכה עם דינמו גם בגביע הקרואטי בשנת 2006.
אחרי כמה עונות רצופות מעולות שלו, צ'ורלוקה חתם במועדון האנגלי מנצ'סטר סיטי ב-2 באוגוסט 2007. סיטי לא פרסמה את סכום הקנייה שלו, אבל התקשורת בקרואטיה דיווחה שעלות העסקה הייתה בסביבות ה-8 מיליון פאונד.
המגן בן ה-21 חתם על חוזה ל-5 שנים במנצ'סטר.
כרגיל, הוא מצא את עצמו גם כשחקן הרכב קבוע בפרמייר ליג במדי קבוצתו החדשה.
למרות תצוגה נוראה שלו בתבוסה של מנצ'סטר סיטי לצ'לסי 6-0 בסטמפורד ברידג', הוא נשאר שחקן הרכב בעונתו הראשונה באנגליה, וסיים אותה במקום התשיעי עם הסיטי, דבר שהקנה לקבוצה את ההשתתפות במוקדמות לגביע אופ"א בעונה הבאה.
בכמה משחקים בודדים, הוא תופקד כקשר הגנתי במהלך העונה, ודווקא הוא גילה כישרון מרשים בתפקיד הלא אופייני לו.
ב-1 בספטמבר 2008, הוכרז שטוטנהאם רכשה את שירותיו של צ'ורלוקה ל-6 שנים עבור 8.5 מיליון פאונד, וצירפה אותו לעמיתו לנבחרת הקרואטית לוקה מודריץ'.
בינואר 2012 הושאל לבאייר לברקוזן עד סוף העונה.
ביולי 2012 חתם חוזה בלוקומוטיב מוסקבה ל-4 שנים, המוסקבאים שלמו לטוטנהאם 7 מיליון יורו עבורו.
ב-1 באפריל 2021 הודיע כי יפרוש מכדורגל עד לסיום העונה.
צ'ורלוקה החל לשחק עבור הנבחרת הקרואטית עד גיל 21 ולבסוף הרשים את מאמני הנבחרת הבוגרת, אשר זומן אליה במהרה.
הוא ערך את הופעת הבכורה שלו עבור נבחרת קרואטיה במשחק ידידות נגד אלופת העולם דאז נבחרת איטליה, ב-16 באוגוסט 2006, בליבורנו.
קרואטיה ניצחה במשחק 0–2, וצ'ורלוקה שהיה אז בן 20, נכנס למשחק במהלך המחצית השנייה והרשים מאוד בהופעתו.
במהלך טורניר המוקדמות ליורו 2008, הוא הפך לשחקן הרכב קבוע תחת המאמן סלאבן ביליץ'.
קרואטיה סיימה את המוקדמות במקום הראשון בבית 5, מעל רוסיה ואנגליה הפייבוריטיות.
צ'ורלוקה ייצג את קרואטיה גם בטורניר הגמר של יורו 2008, עד שהודח עם נבחרתו על ידי נבחרת טורקיה.
ב-21 ביולי 2018 נישא לזמרת פרנקה באטליץ' שייצגה את קרואטיה באירוויזיון 2018.
ודים ויקטורוביץ' רפין הוא כנר רוסי.
בעל אזרחות כפולה רוסית ובלגית.
ודים רפין נולד בעיר נובוסיבירסק שבמערב סיביר, כבן לוויקטור רפין, אמן פלסטי אוטודידקט ולאשתו, אחות במקצועה.
התחיל לנגן בכמה כלים מגיל 5 אך במהרה גילה העדפה לכינור.
כבר כעבור חצי שנה הופיע לראשונה בפני קהל ומורתו לכינור, נטליה גאטיאטוללינה החליטה בשלב מסוים להעביר את המשך חינוכו המוזיקלי לידיו של המורה הדגול זכר ברון, שהיה בין השאר גם מורו של מקסים ונגרוב,
בגיל 7 ניגן רפין לראשונה בקונצרט פומבי עם תזמורת ובגיל 11 הופיע ברסיטל הבכורה שלו בסנקט פטרבורג, אז לנינגרד.
באותה שנה זכה בתחרות הנריק וייניאבסקי לנוער בלובלין עם ביצוע הקונצרט לכינור מאת טיכון חרניקוב.
אחרי כן זכה גם בתחרות טיבור וארגה בשווייץ.
בגיל 14 התקבל לאקדמיה למוזיקה (הקונסרבטוריון) בעירו, נובוסיבירסק, בכיתה של אותו פרופסור זכר ברון.
הנהלת הקונסרבטוריון הכינה תוכנית חינוכית עבורו ועבור מקסים ונגרוב, מותאמת במיוחד לכישוריהם ולצורכיהם.
התפנית בקריירה שלו חלה בשנת 1989, כשהיה הצעיר בין זוכי תחרות המוזיקה על שם אליזבת מלכת בלגיה בבריסל בכל הזמנים.
בגמר התחרות ניגן את הקונצ'רטו לכינור של צ'ייקובסקי והסונאטה מס' 3 מאת ברהמס.
בין הפרקים הראשון והשני של הקונצרטו הקהל פרץ בקריאות התלהבות.
באותה שנה כשמורו זכר ברון הוזמן ללמד בקונסרבטוריון בליבק בגרמניה, התאפשר גם לכמה מתלמידיו לבוא ולהמשיך בהשתלמותם בחו"ל, ביניהם - ודים רפין, מקסים ונגרוב, ניקולאי מדוייב ונטליה פרישצ'פנקו.
מאז הצטיין רפין כאחד הוירטואוזים הגדולים של המאה, התארח אצל כל התזמורות החשובות בעולם וניגן תחת שרביטם של כמה מגדולי המנצחים בני זמנו (ריקרדו שאיי, פייר בולז, יהודי מנוחין, מייקל טילסון תומאס, ואלרי גרגייב, סיימון ראטל, אסה-פקה סאלונן, מסטיסלב רוסטרופוביץ', ריקרדו מוטי ועוד).
השתתף תכופות בפסטיבלים כמו הוליווד בול, טנגלווד, פסטיבל רוויניה, ריינגאו, ורבייה ובקונצרטי הפרומס של ה-BBC.
במוזיאון הלובר בפריז נגינתו בהקלטה חיה ביחד עם כנרים אחרים, לרבות הכנר הצועני ההונגרי רובי לאקאטוש, זכתה בפרס.
ודים רפין ניגן מוזיקה קאמרית יחד עם מרתה ארחריץ', יבגני קיסין, יורי בשמט, ניקולאי לוגנסקי, מישה מייסקי ומיכאיל פלטנב.
רפין זכה גם פרס אכו כ"נגן שנת 1989", בדיאפזון הזהב, בפרס צ'צ'ליה ובפרס אדיסון.
זכה להערכה גדולה מצד הכנר יהודי מנוחין שהגדיר אותו בהתלהבות כ"מושלם מבין הכנרים שזכה לשמוע"
1982 הפרס הראשון בתחרות וייניאבסקי לנוער
1988 זכה בתחרות טיבור וארגה בסיון, שווייץ
1989 הפרס הראשון בתחרות המלכה אליזבת בבריסל
בשנים 1984 - 1989 - כינור סטרדיווריוס משנת 1720 הקרוי Ex-Wieniawski- Wieniawski- השאלה מהאוסף של ברית המועצות
בשנת 1996 ניגן זמן קצר על כינור גוארנרי דל ג'זו מ 1737 הקרוי Isaac Stern Panette-Panette (אייזיק שטרן), השאלה מדייוויד פולטון
החל משנת 1996 כינור סטרדיווריוס "רובין" משנת 1708, השאלה מחברת סטרדיבאר משיקגו
רפין מנגן על הכינור "פון סרדאהיי" מבית היוצר של גוארנרי דל ג'זו.
ודים רפין היה נשוי פעמיים.
התחתן שנית בשנת 2007 עם אישה ממוצא צרפתי-ספרדי.
בדרך כלל הצטייר רפין כנטול גחמות של כוכב, אוהב מאוד לנגן מוזיקה קאמרית ושיתף פעולה במיוחד עם הפסנתרנים בוריס ברזובסקי וניקולאי לוגנסקי.
בעוד שלפי פרסומים אחרונים רפין השתקע בשווייץ, לפי עדותו הוא עודנו חש כבן סיביר ("סיביריאק").
ודייק, או בשמו המלא: וְדַיֵּק: תיקוני לשון ושיפור הסגנון, הוא ספר לימוד דקדוק עברי מקובל מאת יעקב בהט ומרדכי רון.
הספר הציג שיבושים דקדוקיים נפוצים והציע במקומם משפטים נכונים דקדוקית בעברית, בלשון קצרה ופסקנית.
הספר יצא לראשונה בהוצאת הקיבוץ המאוחד ב-1960, וראה אור בשתי מהדורות ו-36 הדפסות חוזרות.
הביקורת העיקרית נגד הספר כיום היא שלא סיפק הסבר בלשני להצעה המדויקת לדעת המחברים.
יתר על כן, לעיתים פסל הספר ביטויים תקינים מבחינה דקדוקית שיש להם שורשים היסטוריים.
כך, למשל, פסקו מחברי "ודייק": ; חומרה יתרה זו הוסיפה להידפס במהדורות הספר אף על פי שהבלשן יצחק אבינרי כינס בספרו "יד הלשון" (1964) עדויות רבות לקיומו של הצירוף "אפילו אם" במקורות, מימי חז"ל ועד לימי תחיית הלשון העברית, בכתביהם של ביאליק, מנדלי מוכר ספרים ואחד העם.
ודנ"ח (קיצור של Выставка достижений народного хозяйства, תערוכת הישגי המשק העממי) הוא מרכז ירידים ותערוכות בינלאומי הנמצא בנפת אוסטנקינו במוסקבה, בירת רוסיה, המוכרז בתור רובע עצמאי בתוך מוסקבה.
זהו מרכז התערוכות והירידים הגדול בעולם ובו מעל 400 מבנים.
לאחר נפילת ברית המועצות המקום משמש בעיקר לירידים בהם נמכרים מוצרים לבית.
בשנים 1993–2014 נקרא בשם מרכז התערוכה של כל רוסיה .
המרכז היה חברה רשמית הנסחרת בבורסה של מוסקבה עד שהועבר בשנת 2014 לבעלות עיריית מוסקבה.
מאז שנת 1991 המרכז חבר בהתאחדות הבינלאומית לתערוכות וירידים "IUEF" ובאיגוד העולמי לעשיית התערוכות "UFI".
עבודות הבנייה לא הושלמו במועד וחלק מן הביתנים שהוקמו וכן שער הכניסה החדש נהרסו על מנת להחליפם במבנים מתאימים יותר (על רוב הביתנים נמתחה ביקורת על כך שלא היו בהם חלונות).
על פי התוכנית המקורית של המתכנן, הבניינים הוקמו מעץ, אולם בשנת 1938, ועדה ממשלתית בחנה את הבנייה והחליטה כי מבנים מעץ נחשבו צנועים מדי, וזמניים מדי.
מתכנן האתר ויאצ'סלב אולטרז'בסקי נעצר (ושוחרר בשנת 1943) ולאחר מכן תכנן את שער הכניסה הראשית בפתיחה המחודשת.
באוגוסט 1938 הודיע ניקיטה חרושצ'וב בנאום בסובייט העליון כי האתר אינו מוכן, ודחה את זמן הפתיחה לאוגוסט 1939. הפתיחה הרשמית נערכה ב-1 באוגוסט 1939 ומדי יום ביקרו במקום כ-40,000 איש.
לאחר פלישת גרמניה הנאצית לברית המועצות ב-22 ביוני 1941 האתר נסגר עד לאחר תום מלחמת העולם השנייה.
בכניסה הראשית של מרכז התערוכות למול השער הראשי הוצב על בימה גבוהה הפסל המפורסם "העובד ואשת הקולחוז", המציג דמויות ענק של גבר ואשה המחזיקים יחד פטיש ומגל.
הפסל, שגובהו 25 מטרים, נוצר על ידי הפסלת ורה מוחינה והוצב במקורו על גג הביתן הסובייטי בתערוכה העולמית של פריז (1937).
הפסל המפורסם הופיע על הלוגו של אולפני מוספילם במוסקבה ובפתיח של סרטי תעמולה סובייטיים.
בחודש אוקטובר 1948 הורתה הממשלה לחדש את המקום ולפתוח אותו מחדש בשנת 1950. הפתיחה המחודשת נדחה שוב יותר מפעם אחת, והפתיחה המחודשת התקיימה בשנת 1954 (עדיין בתור תערוכה חקלאית בלבד).
בשנת 1959 שונה שמו של מרכז התערוכות ל"תערוכת ההישגים הלאומיים לכלכלה" או בקצור ВДНХ.
ושונה יעודו למרכז תערוכות של הישגים טכנולוגיים, מדעיים וכלכליים.
בתקופת ברית המועצות, אירח המרכז מדי שנה למעלה מ-300 כנסים לאומיים ובינלאומיים ותערוכות רבות, וכן סמינרים ומפגשים של מדענים ואנשי מקצוע בתעשייה.
אירועים אלה משכו כ-11 מיליון מבקרים מדי שנה, ובהם 600,000 אורחים מארצות חוץ.
בביתן האלקטרוניקה של הרדיו שכנה תערוכה ייחודית של ארגון ES EVM (הארגון הסובייטי המקביל של IBM).
בשנת 1992 לאחר נפילת ברית המועצות החליף מרכז התערוכות את שמו מ-ВДНХ ל-ВВЦ והרחיב את שטחו בתוספת 2,375,000 מ"ר מתוכם 266,000 מ"ר המשמשים תערוכות מקורה.
שטחו של המקום גדל וכיום ישנם כ-400 מבנים.
ביתני הארצות והאיגודים החקלאיים הפכו לביתנים של חברות מסחריות ושל איגודים מקצועיים של רוסיה.
תחזוקה לקויה של הפסל "הפועל ואשת הקולחוז" גרמה לפירוק הפסל שעמד על בימה גבוהה מול הכניסה הראשית לצורך שיפוצים והצבתו מחדש בשנת 2009 על הביתן הסובייטי המשוחזר.
בשנים 2010–2011 נערכה תחרות לביצוע עבודות הרחבה וחידוש של המתחם.
בסופו של דבר לאף הצעה לא הוענקה זכייה בפרויקט.
המרכז איבד חלק גדול מנפח הפעילות שלו לאחר הקמת מרכז התערוכות החדש של מוסקבה "פארק התערוכות והירידים סוקולניקי" שהוקם בתוך פארק סוקולניקי לא הרחק משם בצפון העיר.
ולאחר מכן "מרכז אקספו מוסקבה", שהוקם על נהר מוסקבה במרכז העיר.
בשנת 2014 המרכז הועבר לבעלות עיריית מוסקבה וזו שינתה את שם המרכז לשמו ההיסטורי, בתמיכת תושבי העיר שתמכו בהצעה בהצבעה שנערכה באינטרנט.
עיריית מוסקבה הודיעה באופן רשמי על שיקום המבנים ושחזורם של מבנים ישנים, ובשנת 2015 נפתח ביתן חדש עבור בעלי חיים ימיים המכונה מוסקוואריום.
בשנת 2017 הורחב השטח של המרכז על חשבון "פארק אוסטנקינו".
מרכז התערוכות הוקם לפי חזונו של יוסיף סטלין להקים מרכז תערוכות בדמות עיר סובייטית שתפאר את האידאולוגיה הסוציאליסטית והקומוניסטית, המקום שנבחר להקים את מרכז התערוכות היה בעבר פארק גדול בפרבר צפוני של מוסקבה שנקרא אוסטנקינו והמתכנן הראשי היה האדריכל ויאצ'סלב אולטרז'נסקי.
המתחם נבנה סביב שדרה ראשית שהתחילה בכיכר הכניסה והמשיכה אל הכיכר המרכזית שהוקמה בצורת "משושה" (כיכר ידידות העמים) בה בנוי הביתן הראשי, את השדרה חוצים רחובות צולבים קטנים יותר ובאזור השדרה הראשית תוכננו כל ביתני הארצות, האזורים והערים.
בכניסה לביתן אוזבקיסטן הוקם גזיבו גדול ומתחתיו בריכת נוי וספסלים.
בנייתו של ביתן מספר 3 ליד שער הכניסה הדרום-מערבי לא הושלמה מעולם והוא נישאר נטוש עד היום.
בכיכר המרכזית הוצבה מזרקה מפורסמת בשם "מזרקת ידידות העמים" שנועדה לפאר את עמי ברית המועצות, משם השדרה ממשיכה ומתרחבת עם מזרקות קטנות בצדדים ועם מזרקה גדולה נוספת הנקראת "מזרקת פרח האבן" הניצבת בחזית ביתן אוקראינה.
אחר כך ישנה כיכר נוספת הקרויה "כיכר התעשייה" הנצבת בכניסה ל"ביתן החלל והתעופה" בה עומדים כיום חללית ווסטוק ולפניה מטוס טופולב Tu-154 שהוצבו בה בשנות ה-60 לאחר שהביתן הפך להיות מ-"ביתן המיכון החקלאי" ל-"ביתן החלל".
עד שנת 1948 גם עמד במקום פסל גדול של סטלין שעמד בתחילה על נהר מוסקבה במרכז העיר.
חלקו הצפוני של מרכז התערוכות קיים אזור משותף של "הגנים הבוטניים של האקדמיה הרוסית למדעים" הנמצאים בסמוך ובו נמצאים ביתנים חקלאיים ובריכות צמחייה בהם נמצאים "גני מישורין" וגם "מזרקת שיבולת הזהב", כל המזרקות במרכז התערוכות מצופות זהב.
ישנם גם פסלים רבים הפזורים ברחבי האתר ובעיקר פסלים של מנהיגי ברית המועצות לשעבר.
בנוסף ישנם במקום גם בתי קולנוע, בתי קפה, ביתני תיאטרון ואף כנסייה שהוקמה לאחר נפילת ברית המועצות.
בחלקו הדרומי של האתר ליד הכניסה הראשית נמצאים מתקני שעשועים וביניהם גלגל הענק "מוסקבה-850" שהוקם בשנת 2004 לכבוד 850 שנה לעיר מוסקבה, מלבד זאת הוקם גם מחדש הביתן הסובייטי שהיה בתערוכה הבינלאומית "אקספו 67" שנערכה בשנת 1967 במונטריאול שהפך להיות "ביתן מוסקבה".
את כל המבנים ואת המזרקות תכננו אדריכלים סובייטיים ואת המזרקות עיצבו אומנים סובייטיים, חלקם עוצבו בסגנון "קלסיציזם סטליניסטי" וחלקם בסגנון "עוגת החתונה" כגון "הביתן הראשי" (בדומה לשבע האחיות של סטלין) שאפיינו את האדריכלות הקומוניסטית שהייתה מפורסמת אז בברית המועצות ובארצות קומוניסטיות.
בשנת 1954 הוקמו השערים ושער הכניסה הראשי ומעליו "פסל נהג הטרקטור ואשת הסובחוז" שעמד בעבר על מגדל ליד השדרה הראשית בצמוד לביתן המרכזי שהוקם באותה השנה.
למרכז התערוכות כיום ישנם 6 כניסות וכיום ניתן גם לשכור אופניים או מכונית בהם ניתן לטייל באתר.
באתר ישנה גם תחנה מטאורולוגית למדידת האקלים ומזג האוויר, בנוסף ישנו גם מוזיאון קטן בכניסה הראשית המספר את תולדות האתר.
מאז פתיחתו של האתר ועד שנות ה-70' נהרסו באתר מעל 300 מבנים שונים ולאחר נפילת ברית המועצות חלקם שוחזר ונבנה מחדש.
וֶדוּטה (באיטלקית: Veduta - "מראה") הוא ציור מאוד מפורט בפרטיו, בדרך כלל רחב-יריעה, של נוף אורבני של עיר או של טבע.
הז'אנר של ציורי נוף החל בפלנדריה, שם אמנים כמו ציירו בסגנון וֶדוּטה כבר בתחילת המאה ה-16. במאה ה-17 ציירים הולנדים התמחו בציור מפורט ומדויק של ערים ונופים, אשר טיפחו את הגאווה של מעמד הביניים ההולנדי העשיר.
אחד מהציורים המפורסמים מהתקופה הוא "נוף העיר דלפט" של יאן ורמיר.
כחלק מ"הטיול הגדול", שנהגו לערוך בני המעמד הבינוני-גבוה באירופה במאות ה-17 וה-18, נופים מפורסמים כמו התעלה הגדולה בוונציה והפורום ברומא היוו השראה לציורי וֶדוּטה רבים.
במאה ה-18 הפכה ונציה למרכז של ציירי סגנון הוודוטה.
בין היוצרים המפורסמים היו בני משפחת גוארדי ומשפחת קאנאלֶה (הציירים קאנאלטו וברנרדו בלוטו).
בין האמנים מהמאה ה-19 ניתן לציין את אנטוניטה ברנדייס.
בהמשך המאה ה-19 התחלפה הגישה המנסה לתאר במדויק את נוף העיר, לגישה המחפשת יותר את הרושם האישי שהנוף עשה על האמן, והובילה להופעת האימפרסיוניזם.
ודיע א-סאפי היה זמר ומלחין לבנוני.
הוא נחשב לאחד מגדולי הזמרים בעולם הערבי.
לא-סאפי מקום חשוב ומכובד בהיסטוריה של הזמר הערבי והלבנוני בפרט.
ודיע א-סאפי נולד בכפר ניחא שבהרי השוף בשם ודיע בשארה יוסף פרנסיס (وديع بشارة يوسف فرنسيس), והוא הבן השני במשפחה בעלת שמונה בנים.
אביו בשארה יוסף ג'יבריל פרנסיס, עבד בצבא הלבנוני.
מאחר שהמשפחה סבלה מחיי עוני החליטה לעבור ב-1930 לביירות.
שם הצטרף ודיע א-סאפי לבית ספר השייך למנזר קתולי, והתחיל לנגן בלהקה של בית הספר.
אחרי שלוש שנים הוכרח לעזוב את הלימודים על מנת לעזור בפרנסת המשפחה.
היציאה לעולם האמנות הייתה ב-1938, לאחר שזכה במקום הראשון בתחרות שירה שהתקיימה ברדיו הלבנוני, בתקופת המנדט הצרפתי (השיר הזוכה היה: "يا مرسل النغم الحنون").
כאשר החליטה הוועדה בתחרות להעניק לו את הכינוי "ודיע א-סאפי" בשל קולו הזך (סאפי – صافي – נקי, זך) ומאז דבק בו כינוי זה.
הזמר המצרי הענק מוחמד עבד אל-והאב קרא לו האיש "בעל גרון מזהב".
בעיתונות הלבנונית ובאמצעי תקשורת ערבים, היו לו כינויים נוספים, כמו: "זמר הארזים" (مطرب الأرز), קדוש הזמר (قديس الطرب) ועוד.
בסוף שנות ה-50 הוא ייסד, יחד עם עוד מוזיקאים לבנוניים, את פסטיבל בעלבכ, כדי לקדם את השירה הלבנונית.
עם פרוץ מלחמת האזרחים בלבנון ב-1976 הוא עבר למצרים ומשם לבריטניה, עד שבסופו של דבר התיישב בפריז.
היו לו שלוש אזרחויות נוספות לאזרחותו הלבנונית: צרפתית, מצרית וברזילאית.
במהלך חייו כתב והלחין מעל 1,000 שירים.
ב-1989 הוזמן לקונצרט מחווה בפריז לרגל סיום יובל זהב לקריירה שלו כזמר.
א-סאפי זכה בחמישה תארים להצטיינותו בתקופת הנשיאים כמיל שמעון, פואד שהאב, סולימאן פרנג'יה ואליאס הראווי.
הנשיא אמיל לחוד העניק לו את תואר "אל-ארז".
ב-1991 קיבל תואר דוקטור לשם כבוד מאוניברסיטת רוח הקודש – אל-כסליכ שבלבנון.
הסולטאן העומאני העניק לו ב-2007 תואר מדרגה ראשונה.
ארדנא אילא אל-אבד – בעלבכ 1964
"אל-ח'מסה גְנֵיה" ("חמש הלירות המצריות"; גְנֵיה – לירה מצרית)
ב-1952, הוא התחתן עם מלפינא טאניוס פרנסיס, קרובת משפחה שלו, ולהם שתי בנות, דוניא ומארלין, וארבעה בנים, פאדי, אנטואן, ג'ורג' ומילאד.
ודיע א-סאפי הלך לעולמו בגיל 92 באוקטובר 2013, טקס ההלוויה התקיים בקתדרלת סנט ג'ורג' במרכז ביירות, בהשתתפות קהל המונים ודמויות אמנותיות, פוליטיות וחברתיות רבות.
הוא נקבר בעיר הולדתו ניחא , בשוף.
ודומוסטי סנקט פטרבורג (בתעתיק רוסי: סנקט פטרבורגסקיה ודומוסטי; ברוסית: Санкт-Петербургские ведомости, מילולית: "גיליונות סנקט פטרבורג") הוא שמו של עיתון רוסי היוצא לאור מאז ה-2 בינואר 1703 והוא נחשב לעיתון הוותיק ביותר ברוסיה.
העיתון הודפס לראשונה בינואר 1703 ונקרא בשם "הגיליון", "ודומוסטי" ברוסית (Вѣдомости).
העיתון נסגר בשנת 1917 והחל להופיע מחדש בשנת 1991. צוות העיתון החדש בזמן השקתו בשנת 1991 היה מבוסס על צוות עיתון מקומי "לנינגרדסקאיה פראבדה" ומאז הוא נחשב למערכת העיתון הגדולה ביותר בצפון מערב רוסיה.
ישנו גם יומון עסקים בשם "ודומוסטי" שהושק בשנת 1999 ומופץ ב-75,000 עותקים.
1728 - 1914, 1991 ואילך — סנקט פטרבורגסקיה ודומוסטי (С.-Петербургскія Вѣдомости)
ודראן ווקושיץ' (קרואטית: Vedran Vukušić; נולד ב-18 בדצמבר 1982 בספליט) הוא כדורסלן עבר קרואטי, ששיחק בעמדת הפורוורד.
ודראן ווקושיץ', שגדל אל תוך מלחמת יוגוסלביה, גויס לאוניברסיטת נורת'ווסטרן ב-2001 בהמלצת חברו הכדורסלן, דאבור דובאנצ'יץ', במטרה לשחק בעבורה במסגרת כדורסל המכללות של ארצות הברית, המקצוע אותו בחר ללמוד לתואר היה תקשורת.