tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בין השנים 1960 ל-1966 עמד ממוצע הטמפרטורות השנתי בה על 35 מעלות צלזיוס.
הטמפרטורה החודשית הממוצעת בחודש החם ביותר (אוגוסט) עומדת על 47 מעלות צלזיוס.
דללול היא אחת מהערים המבודדות ביותר בעולם.
אין בה כבישים ושירות התחבורה היחידי הפעיל בה הוא שיירות גמלים שמגיעות אליה כדי לאסוף מלח.
העיר הייתה מרכז חשוב לתעשיית המלח והאשלג באתיופיה.
ייצור האשלג מדללול פסק לאחר מלחמת העולם הראשונה, ובין 1920 ל-1941 נעשו מספר ניסיונות לא מוצלחים כדי לחדש את הייצור.
ב-2004 נודעה העיר בעולם לאחר שנשיונל ג'יאוגרפיק וערוץ 4 של הטלוויזיה הבריטית הציגו אותה בסדרה שעסקה במקומות בהם שוררים התנאים הקיצוניים ביותר על פני כדור הארץ.
דלית (המכונים "טמאים", "מנודים" או "האסורים במגע") הם קאסטה של מעמד חברתי נמוך, קבוצה של אנשים אשר אינם משתייכים לאף אחת מארבע הווארנות (המעמדות בחברת הסנסקריט) ולפיכך נחשבים באופן מסורתי ל"מוקצים" (שאסור לגעת בהם).
המילה דלית קיימת בשפת הסנסקריט (दलित, דליתה) וכן באורדו ובערבית (دلت, דלית) ופירושה "מופרדים".
הקבוצה מכילה תת-קבוצות שונות ברחבי הודו.
בהם דוברי שפות שונות ומשויכים לדתות שונות.
חברי דלית חיים במגוון מדינות נוספות כמו נפאל, פקיסטן ובריטניה, אך הרוב המוחלט של בני הדלית (מעל 200 מיליון חברים) חיים בהודו.
על פי מפקד האוכלוסין ההודי ב-2011 הכילה הקבוצה כ-24.4% מאוכלוסייתה הכוללת של הודו.
באותה שנה פנג'אב הכילה את היחס הגבוה ביותר (כ-31.9%) ומיזוראם את הנמוך ביותר (אחוז זניח).
בחוקת הודו נאסר היחס על הדלית כאסורים במגע, וחוקים נוספים נחקקו בהמשך כדי להגן על הדלית ממנהגים אלו.
לצד זאת, חוק ממשלת הודו, 1935, העניק הבטחת ייצוג לדלית באספות המחוקקות המדינתיות וב, דבר שנשמר גם בהודו העצמאית.
ממשלת הודו מיישמת מדיניות הגנה על בני הדלית ומתייחסת אליהם באופן רשמי כ-"Scheduled Castes".
פעילת זכויות האדם מנג'ולה פראדיפ, בין יוצאי העדה, ידועה במאמציה בתחום הגנת הנשים של העדה.
בפקיסטן, קרישנה קוהלי מבנות העדה נבחרה לפרלמנט המדינה.
דלית אורבך (נולדה ב-26 במאי 1966) היא קופירייטרית וסופרת ישראלית - פרסמה 7 ספרי פרוזה בהוצאות לאור: ידיעות ספרים, כתר, זמורה.
אורבך עבדה מעל 25 שנים במשרדי פרסום המובילים בישראל, משרד פרסום.
עבדה עשר שנים במשרד הפרסום מקאן תל אביב, שלוש שנים במשרד הפרסום באומן-בר-ריבנאי., ארבע שנים במשרד הפרסום גיתם וארבע שנים במשרד הפרסום אריאלי, ומאז עובדת כפרילאנסרית עצמאית.
היא אם לשלושה, מתגוררת בגבעתיים.
וזה הסוף (ידיעות ספרים, 2007)
בדידותו של קורא המחשבות (ידיעות ספרים, 2010)
יותר מדי נינה (ידיעות ספרים, 2011)
חתיכת סיפור (ידיעות ספרים, 2014)
דלית להב-דורסט (ילידת 1956) היא מתרגמת, עורכת, אוצרת והיסטוריונית ישראלית-צרפתייה.
דורסט היא ילידת ריו דה ז'ניירו וגדלה בסאו פאולו, שם למדה ספרות השוואתית.
לאחר מכן עברה לפריז, שם עסקה בהיסטוריה של האמנות, ביקורת אמנות, ושימור.
מאז שנת 2008, דורסט היא האוצרת הראשית של קרן מ.ת.
אברהם, ומאז שנת 2014 היא עומדת בראש המחלקה לחילופי תרבות בקרן מוזיאון ההרמיטז' בישראל.
דורסט היא פוליגלוטית ולצד עיסוקה באמנות היא מתרגמת ספרים מפורטוגלית לעברית.
דון קסמורו: אדון סר וזעף, מאשאדו די-אסיס, הוצאת גוונים, 1997
הברון; נהר קוצף, שתי נובלות פורטוגליות, הוצאת מבע, 2009
אלף, פאולו קואלו, ידיעות ספרים, 2012
המגילה מעכו, פאולו קואלו, ידיעות ספרים, 2013
זקן ספוג דם, דניאל גלרה, ידיעות ספרים, 2015
לתרגם את חנה, רונלדו ורובל, ידיעות ספרים, 2015
דלית קימור היא במאית קולנוע וטלוויזיה, כתבת ומפיקה ישראלית.
נולדה בשם דלית שקד והתחנכה בירושלים.
אמה, ד"ר מלכה שקד, חוקרת ספרות עברית וספרות השוואתית ואביה, גרשון שקד, היה פרופסור לספרות עברית באוניברסיטה העברית בירושלים.
וחתן פרס ישראל לחקר הספרות העברית
בוגרת תואר שני בהצטיינות בפסיכולוגיה חינוכית מהאוניברסיטה העברית בירושלים ו-MFA (תואר שני באמנויות יפות) מבית הספר לקולנוע וטלוויזיה ע"ש סטיב טיש באוניברסיטת תל אביב.
קימור הייתה נשואה לבמאי הטלוויזיה ירין קימור, היא אם לשניים, היא מתגוררת ברמת גן.
החל מ-1993 עבדה קימור ככתבת עצמאית בתוכנית התחקירים "מבט שני" בערוץ 1, שם שודרו עשרות כתבות שלה, רובן בין 15–25 דקות.
סרטיה התיעודיים של קימור עוסקים לרוב בנושאים חברתיים, שוויון האישה, ילדים בעלי צרכים מיוחדים והמרקם החברתי תרבותי בישראל.
קימור עבדה כלקטורית לקרנות קולנוע שונות, חברה בהנהלת פורום היוצרים הדוקומנטריים ומלמדת קולנוע במספר גופים אקדמיים.
תסריט ובימוי, שודר בערוץ 1, השתתף בפסטיבלים ברחבי העולם, השתתף בגמר פרס הבימוי ב-s-cinema באוסטרליה.
(פסטיבל הסרטים הבינלאומי חיפה 2005) שודר בערוץ 1, השתתף בתחרות פרס אופיר.
2006: "חמוצים", 59 דקות, תסריט ובימוי, (הרשות השנייה בשיתוף הקרן החדשה לקולנוע וטלוויזיה).
שודר ב-PBS בארצות הברית בפריים טיים מחוף לחוף, ובמקומות נוספים בעולם (ב-12 ארצות, בהן: בלגיה, אוסטרליה, פינלנד, איטליה).
בארץ - בערוץ 2 ובyes דוקו.
הסרט השתתף בפסטיבל אידפא 2006 בתחרות ה-Silver wolf, בדוקאביב 2006, ובפסטיבלים רבים נוספים ברחבי העולם: סלוניקי, סיאול (זכה בציון לשבח) בפסטיבל קרוסרודס בארצות הברית (זכה במקום הראשון לסרט הדוקומנטרי), בפסטיבל סנקט פטרסבורג (זכה פרס מיוחד), בפסטיבל קייב ובפסטיבלים נוספים.
שודר בערוץ 1, בפסטיבל דוקאביב 2009, בפסטיבל הבינלאומי לסרטי נשים רחובות ובפסטיבלים שונים ברחבי העולם.
זכה בפרס ההפצה בפסטיבל סרטי נשים רחובות, בפרס קנואה הזהב בפסטיבל הסרטים הונולולו ובפרס רמי הזהב בפסטיבל יוסטון.
תסריט, בימוי והפקה בתמיכת יס דוקו וקרן מקור.
זכה לציון לשבח בפסטיבל הסרטים חיפה 2018. הסרט זכה במקום ראשון בפסטיבל PriMed International film festival.
G), 55 דקות, תסריט ובימוי.
דוקאביב 2019, שודר בכאן 11 ובפסטיבלים יהודיים ברחבי העולם.
השתתף בפסטיבל חיפה 2015, שודר בערוץ 1.
דלית עופר נולדה ב-2 במאי (1957) היא עיתונאית ואשת תקשורת ישראלית, לשעבר מנהלת תחנת הרדיו גלגלצ.
זוכת פרס דירקטוריון אקו"ם על פועלה לקידום ושימור הזמר העברי ויוצריו (2020)
עופר נולדה וגדלה בשכונת נווה שאנן בחיפה.
בשנת 1976 התגייסה לחטיבת שריון בסיני ובאוגוסט 1977 הגיעה לגלי צה"ל.
תחילה, כמפיקה ביומן החדשות ולימים במגוון תפקידים במסגרת שירות סדיר, שירות קבע וכאזרחית עובדת צה"ל.
בשנת 1996 סיימה את לימודי התואר הראשון בניהול ותקשורת, במכללה למנהל בתל אביב ובשנת 2001 סיימה בהצטיינות את לימודי התואר השני בתקשורת ועיתונאות באוניברסיטה העברית בירושלים.
מנובמבר 2006 ועד סוף דצמבר 2014, שימשה כמנהלת תחנת הרדיו גלגלצ.
בסוף מאי 2015 החליטה לצאת לפרישה מוקדמת ולסיים את שירותה בגלי צה"ל.
מ־2016 עד 2020 ערכה את התוכנית "שבת עברית" ברדיו ללא הפסקה.
בשנים 2019-2023 ערכה וניהלה אמנותית את טקסי יום הזיכרון בראשון לציון "במותם ציוו" ששודרו בשידור חי ב"רשת".
בשנת 2022 חזרה לערוך במסגרת התכנית "ארבע אחרי הצהריים" בגלי צה"ל.
"ארבע אחרי הצהריים" תוכנית שעופר ייסדה וערכה לסירוגין עם יורם רותם.
התוכנית החלה את שידוריה בשנת 1980. שישה מארזים של אלבום משולש משירי התוכנית יצאו לאור בעריכתם של השניים ונמכרו בכמאה ועשרים אלף עותקים.
"אחרי המלחמה" - עופר הפיקה את התוכנית, שתיעדה שיחות שקיימה עם יהודה פוליקר ויעקב גלעד, ביחד עם הוריהם ניצולי השואה - ז'אקו פוליקר והלינה בירנבאום.
התוכנית שודרה בערב יום השואה, מאי 1986, וזכתה בפרס מפקד גלי צה"ל.
בעקבות המפגש המוקלט כתבו פוליקר וגלעד 3 שירים לתוכנית, שהיוו מאוחר יותר את הבסיס לאלבומם "אפר ואבק".
בין מגישי התוכנית בתקופתה נמנו בין השאר גם גידי גוב, קובי אריאלי, חנוך דאום, נרי ליבנה, גיא מרוז ועוד.
"זאת המנגינה שלנו" - משדר בן 10 שעות ששודרו במקביל בגל"צ ובגלגלצ לזכרם של 72 חללי מבצע "צוק איתן".
תוכניות נוספות בעריכתה:"גל עברי" בצה"ל 2; "גל עברי ירוק"; הסדרה "מילים ומנגינות" עם חוה אלברשטיין, מצעדי פזמונים שבועיים ושנתיים, בהם עריכת "מצעד היובל של חיילי צה"ל", בנוסף ערכה יומני חדשות, את תוכניות הרדיו "שעתיים משתיים" ו"נכון לעכשיו" עם רפי רשף.
ניהול - ניהלה בשתי קדנציות את מחלקת המוזיקה של גלי צה"ל (1986–1991 ו-1993–1998) וכן לקחה חלק בתהליכי המיון והקבלה של המועמדים לשירות בגל"צ.
במשך 8 שנים, מנובמבר 2006 ועד סוף 2014, ניהלה את תחנת הרדיו גלגלצ.
עופר הכניסה שינויים במאפייני השידור ובין היתר דאגה להרחיב את פּוּל המוזיקה הקיים, להכניס שירים חדשים לרצועת ההשמעה, להגדיל את אחוזי השמעת המוזיקה הישראלית, הרחבת גבולות המיינסטרים, קידום הרוק היהודי, הגדלת שעות שידור "קולות החיילים" ומיקומן בפריים טיים ולמיצוב התחנה כזרוע חינוכית משמעותית במלחמה בתאונות הדרכים.
מגוון תפקידי עריכת תוכן, ניהול אמנותי וייעוץ מוזיקלי בתוכניות שונות:
1992-1995 - חברת מערכת וייעוץ מוזיקלי בתוכנית בשידור חי עם דן שילון ("רשת").
1996-1997 - עריכת תוכנית המוזיקה "קליפופ" בהנחיית ליאור מילר ("רשת").
2002-2003 - ייעוץ תוכן וייעוץ מוזיקלי לתוכנית "לא נפסיק לשיר" ולתוכנית "כוכב נולד" - עונה א' ("קשת").
2003 - עריכת התכנית השבועית "הצנועות והחסודות" (ערוץ "תכלת").
2003-2004 - עורכת תוכנית האקטואליה "המטבחון" עם דן שילון ("טלעד").
2005 - עורכת "דרך המוזיקה" בהנחיית קובי אוז (ערוץ המוזיקה).
2019-2023 - עריכה וניהול אמנותי - משדר "במותם ציוו" - ערב יום הזיכרון באמפי ראשון לציון ששודר בשידור חי ("רשת 13").
2023 - ייעוץ מוזיקלי לגרסה הטלוויזיונית של ההסכת "שיר אחד" ("כאן 11").
2025 - עריכה וניהול אומנותי - "ברית עולם" 20 שנה לאהוד מנור, משדר יום העצמאות ("כאן 11").
1987 - פרס מפקד גלי צה"ל - מקום ראשון בתחום התוכניות לתוכנית "אחרי המלחמה" (עם יהודה פוליקר ויעקב גלעד).
1993 - פרס אקו"ם כעורכת השנה למוזיקה קלה, פרס מפקד גלי צה"ל - מקום שני בתחום מסגרות שידור עבור "גל עברי ירוק".
1999 - פרס מפקד גלי צה"ל – מקום ראשון בתחום מסגרות שידור עבור עריכת התוכנית "המילה האחרונה".
2014 - אלבום פלטינה מרובע על מכירת למעלה מ-100.000 עותקים מ-4 האוספים של "ארבע אחרי הצהריים" בהוצאת NMC (ביחד עם יורם רותם).
2015 - צל"ש מפקד גל"צ על עריכת יום השידורים "זאת המנגינה שלנו" ששודר במקביל בגל"צ ובגלגלצ לזכר חללי מבצע "צוק איתן".
2020 - פרס מיוחד מטעם דירקטוריון אקו"ם על פועלה לקידום ושימור הזמר העברי ויוצריו.
עופר נשואה לעו"ד אבנר (נרי) ירקוני ולהם בן משותף, בת מנישואיה הראשונים של עופר לצלם מיכה קירשנר, ובן מנישואיו הראשונים של ירקוני.
דלית שטאובר (נולדה ב-6 ביוני 1959) היא אשת חינוך ישראלית שכיהנה כמנכ"לית משרד החינוך.
היא כיהנה בתפקיד בשנים 2011–2013 תחת השרים גדעון סער ושי פירון ומונתה בשנית ב-14 בדצמבר 2021 על ידי השרה יפעת שאשא-ביטון.
בינואר 2023 סיימה את תפקידה עם כניסתו של אסף צלאל לתפקיד מנכ"ל המשרד.
שטאובר היא זוכת פרס מנכ"ל משרד החינוך, מרצה בקריה האקדמית אונו, ובין השנים 2016–2021 שימשה כחברת מועצת תאגיד השידור הישראלי.
שטאובר נולדה בתל אביב, סיימה תיכון עירוני ה' בעיר.
בשנת 1980 השלימה תואר ראשון בספרות ובלשנות אנגלית באוניברסיטת בר-אילן, ובשנת 1996 סיימה בהצטיינות תואר מוסמך בחינוך מטעם אוניברסיטת בר-אילן.
שטאובר בוגרת בית ספר מנדל למנהיגות חינוכית בתוכנית בכירי משרד החינוך ותוכנית אלכא לבכירים בשרות הציבורי.
משנת 1980 ועד שנת 2000 מלאה תפקידי ניהול, הדרכה והוראה במסגרת החינוך הפורמלי והבלתי פורמלי, בין היתר בבית הספר הגבוה לעובדי הוראה, ובבית ספר תיכון אלון ברמת השרון, ומחנכת כיתה ומרכזת מקצוע בתיכון עירוני י"א בתל אביב.
בין השנים 2000–2009 כיהנה כמפקחת בחינוך העל יסודי במחוז תל אביב, הובילה את המיזם "מנהלים יוזמי עתיד" והייתה מיוזמי ומובילי מבנה "צוות עיר".
בשנים 2009–2011 שימשה מנהלת מחוז תל אביב במשרד החינוך והובילה את המהלך לעבודה מבוססת נתונים במערכות החינוך.
בשנת 2011 שימשה במקביל גם כממלאת מקום מנכ"ל הטלוויזיה החינוכית וניהלה את המהלך לסיום סכסוך העבודה של עובדי החינוכית.
בשנת 2011 מונתה לתפקיד מנכ"לית משרד החינוך על ידי שר החינוך גדעון סער והחליפה את ד"ר שמשון שושני.
במהלך כהונתה בתפקיד הייתה שותפה בין היתר ליישום פרק החינוך בדו"ח טרכטנברג, להשלמת יישום רפורמת הסתדרות המורים "אופק חדש", ליישום "עוז לתמורה" ולמיצוב ותיקוף שיתופי פעולה עם המגזר השלישי.
בתקופת כהונתה נערכו שינויים רבים במערכת החינוך ותוכננה אסטרטגיה להתאמת מערכת החינוך למאה ה-21. היא המשיכה בתפקידה במשך מספר חודשים תחת שר החינוך שי פירון, ובספטמבר 2013 ביקשה לסיים את תפקידה כמנכ"לית משרד החינוך ובסוף אוקטובר הוחלפה על ידי מיכל כהן.
החל משנת 2016 מכהנת שטאובר בנוסף גם כחברת מועצת תאגיד השידור הישראלי, כדירקטורית במועצה הישראלית לצרכנות, מרצה וחברה בחבר הנאמנים של הקריה האקדמית אונו ודירקטורית במרכז "מיטיב" לפסיכולוגיה חיובית במרכז הבינתחומי הרצליה.
ב-14 בדצמבר 2021 מינתה שרת החינוך, יפעת שאשא-ביטון את שטאובר למנכ"לית המשרד בשנית.
שטאובר כיהנה בתפקיד עד לינואר 2023.
בשנת 2004 קיבלה תעודת הערכה לראש צוות עיר מצטיין מטעם גב' אורלי פרומן, מנהלת מחוז ת"א
בשנת 2005 הייתה לעובדת מצטיינת של משרד החינוך וקבלה את פרס מנכ"ל משרד החינוך.
בשנת 2006 קיבלה את פרס העובדת המצטיינת ע"ש נח מוזס
בשנת 2008 הייתה שותפה לקבלת פרס החינוך לעיר תל אביב-יפו מטעם משרד החינוך
בשנת 2014 קיבלה עיטור מופת מטעם "תנועת אומץ" על תרומה מיוחדת לקהילה ולחברה
דלמונט היא בירת קנטון ז'ורה שבשווייץ והעיר הראשית במחוז הנושא את שמה.
העיר שוכנת בצפון מערב שווייץ, בתוך רכס הרי היורה.
האזור שסביב לדלמונט היה מיושב כבר באמצע תקופת הברונזה.
בתחומי העיר נתגלו 15 כדי אפר.
מדרום וממערב לעיר המודרנית התקיימו יישובים מתקופת הברונזה המאוחרת.
מדרום לעיר התגלו שרידי יישובים מתקופת הברזל.
קיימות גם עדויות להתיישבות בתקופה הרומית, כולל מאוזוליאום ומטמון של מטבעות מהתרבות הגאלו-רומית.
וילה כפרית רומית אחת או יותר שהתגלו באזור עשויות לרמז על קיומה של שכונה (Vicus) בסמוך לעיר של ימינו.
דלמונט מוזכרת לראשונה במקור מהשנים 736 – 737 בשם Delemonte.
ב-1131 מופיע האזכור הראשון למקום בשפה הגרמנית, Telsperg.
כמו כן מוזכר היישוב בשם Laimunt, בשנת 1181 ובשם Deleymunt בשנת 1225. השם הוא שילוב של המילה הגרמנית Tello או Dagili עם המילה בלטינית, mons, שמשמעותה הר.
החל מהמאה ה-7, השתייך האזור לנחלתם של רוזני אלזס.
ב-1271, נמכר האזור לבישוף של בזל.
באותה תקופה הייתה דלמונט יישוב שכלל כפר מבוצר ושתי טירות שהיו ככל הנראה בתיהם של משפחת טלסברג.
ב-6 בינואר 1289 קיבלה העיר את זכויותיה המוניציפליות מידי הבישוף פטר רייך פון רייכנשטיין.
כתב זכויות זה אפשר לעיר כמה סממנים של שלטון עצמי והתיר לה לחלק את הקרקעות ועקב כך התפתחה העיר.
ב-1338 קיבלה העיר את הזכות לגבות מיסים על יין ועל מזון וב-1461 הותר לה למכור ולהטיל מיסים על מלח בעמקים של דלמונט ומוטייר.
מהכנסות אלו, לצד הרווחים שהופקו ממפעל ללבנים, משתי טחנות קמח ומשמונה חוות, שפעלו בין המאה ה-15 למאה ה-17, הייתה דלמונט מסוגלת לעמוד בכל מחויבויותיה הכספיות.
בין השנים 1289 – 1793 הייתה העיר בירתה של אחוזת דלמונט.
העיר העתיקה הייתה במתאר כמעט מרובע, עם שני רחובות אורכיים שהצטלבו עם שלושה רחובות רוחביים.
העיר הייתה מוקפת בחומות, שבמהלך המאה ה-14 הם חוזקו בצד הדרום-מערבי, ליד טירתו של הבישוף.
בפינה הצפון-מזרחית של העיר נבנה במאה ה-13 מגדל עגול.
זה האחרון נחסם ב-1487 בלבנים, כאשר שרפה החריבה חלק גדול של העיר.
אחד המאפיינים של דלמונט הן המזרקות המונומנטליות בסגנון הרנסאנס המאוחר.
כנסיית מרסל הקדוש נבנתה מחדש בשנים 1762 –1767 על פי תוכניות של פייר פרנסואה פריז והחליפה בניין בסגנון גותי שעמד באותו מקום.
כנסיית הרובע של העיר מוזכרת לראשונה במקור משנת 1255 הכנסייה נוהלה בין אם על ידי כומר ובין אם על ידי רקטור ועל ידי שבעה או ארבעה כמרים.
רקטור הכנסייה של מרסל הקדוש היה גם הדיאקון של סליגנון במסגרת הדיוקסיה של בזל.
במהלך תקופת הקונטרה-רפורמציה הוקמו בדלמונט מנזר של מסדר הקפוצ'ין ומנזר של אחוות אורסולה הקדושה, שפעלו עד ל-1793.
ב-1586 נבנתה מחדש הקפלה על שם אימייר הקדוש, לשעבר הקפלה של טירת טלסברג, והיא הוקדשה למריה הקדושה.
במהלך העלייה בהיקף הפולחן למריה הקדושה במאה ה-17, הורחבה הקפלה ונבנתה מחדש מספר פעמים.
לאחר הכתרת הפסל של מריה ב-1869, הפכה הקפלה לאתר העלייה לרגל הפופולרי ביותר בז'ורה הקתולית.
ב-1793 נכבשה ז'ורה על ידי כוחות צרפת המהפכנית והייתה לחלק מהמחוז הצרפתי של מונט טריבל.
ב-1800 היא עברה להיות חלק ממחוז או-רן.
ב-1815, לאחר נפילתו של נפוליאון, הועבר האזור לקנטון ברן.
תחת השלטון הצרפתי דוכא מערך הכוח הישן בעיר.
ל"אספת האזרחים" (Bürgergemeinde) לא הייתה עוד הסמכות על שטחי העיר ומועצת העיר הפכה להיות גוף ייעוצי בלבד.
לאחר שהעיר הועברה לשליטת קנטון ברן, הוחזר המבנה השלטוני הישן על כנו.
אספת האזרחים, שבבעלות חבריה היו כל האדמות, קיבלה עד ל-1820 רק עשרות בודדות של חברים חדשים, ואז היא סגרה את עצמה לקבלת חברים חדשים.
מבנה בלתי שוויוני זה נותר על כנו עד המהפכה הליברלית של 1831, שבמסגרתה הוענקו זכויות אזרח מלאות לכל תושבי העיר.
חלוקת הקרקעות של אספת האזרחים נמשכה עד 1866.
במהלך תהליך התיעוש של המאה ה-19, עלה שיעור דוברי הגרמנית בדלמונט וב-1880 הוא הגיע ל-40%.
לזמן קצר הייתה העיר דו-לשונית, אך החל מ-1920 הצטמצם שיעורם של דוברי הגרמנית שהפכו למיעוט.
מאז 1947 הייתה דלמונט למרכז התנועה למען היפרדות מקנטון ברן.
במשאלי העם שנערכו ב-1959 וב-1974 הצביע רוב גדול בעד יצירתו של קנטון ז'ורה.
בין השנים 1976 – 1978 הייתה דלמונט למקום המפגש של הגוף שניסח את חוקת הקנטון החדש, שהוקם ב-1 בינואר 1979, כשדלמונט הייתה לבירתו.
שטחה של דלמונט הוא 22 קמ"ר.
מתוכם 37% משמשים לחקלאות, 42% הם שטחים מיוערים, 20.1% הם שטחים בנויים, 0.8% הם שטחי אגמים ונהרות ו-0.1% הם שטחים בלתי מעובדים.
דלמונט שוכנת במרחק של 30 ק"מ מדרום-מערב לבזל, כמחצית הדרך בין בזל לבין ביל/ביין.
היא משתרעת על שתי גדותיו של נהר סורן, במרחק קצר לפני המקום בו הוא נשפך אל נהר בירס, בשוליים הצפוניים של עמק דלמונט, שהוא עמק רחב בינות להרי היורה.
נכון לשנת 2014 מנתה אוכלוסיית דלמנוט 12,485 תושבים .
רוב אוכלוסיית העיר, 84.3% הם דוברי צרפתית כשפה ראשונה, השפה השנייה בשיעור דובריה היא איטלקית, ששיעור דובריה עומד על 4%, השפה השלישית היא גרמנית ששיעור דובריה עומד על 3.1% וקיים מיעוט קטן של דוברי רומאנש.
דלית רצ'שטר (נולדה ב-1 באוגוסט 1988) היא שדרנית רדיו, עורכת מוזיקלית ודי ג'יי.
דלית רצ'שטר נולדה בחולון להורים שעלו בשנות ה-70 מברית המועצות.
עם גיוסה לצה"ל החלה לשמש בתפקיד עורכת מוזיקלית בתחנת גלגלצ.
ב־2009 החלה להגיש בתחנה את התוכנית "סינגלס" אותה ערכה עד אז, במקום הדר מרקס.
מאז 2012 מגישה רצ'שטר את מצעד הפזמונים השבועי המשודר בגלגלצ.
בנוסף היא מגישה תוכנית יומית בין השעות 12:00–14:00 ובימי רביעי את התוכנית "גלגלייב", בה היא מארחת אמנים המבצעים הופעות חיות באולפן.
ב־2015 הגישה יום בשבוע את התוכנית "ציפורי לילה" בגלי צה"ל יחד עם דלית עופר.
רצ'שטר משמשת גם כדי ג'יי במסיבות ובאירועים.
לפני הופעתה של בריטני ספירס בישראל ערכה מופע חימום.
ב־8 באוגוסט 2019 ערכה לראשונה את "הנשף של דלית רצ'שטר" במועדון רידינג 3 בתל אביב.
ב־25 ביוני 2020 הנחתה את טקס פרסי הנוער הגאה "איגי LOVE" יחד עם לאון שניידרובסקי.
באוקטובר 2022 לקחה רצ'שטר חלק בספיישל הטלוויזיוני "מחווה לדנה אינטרנשיונל", ששודר לרגל ציון 20 שנה לארגון הנוער הגאה (איגי) ולקריירה המוזיקלית של הזמרת-יוצרת הישראלית דנה אינטרנשיונל.
הוא ביצע קטע קריינות לשירה של אינטרנשיונל "ישנן בנות".
בשנת 2023 הוציאה רמיקס לשיר "Bye Dubai" של ריף כהן.
רצ'שטר נמצאת בזוגיות עם גלי שטרקמן, סמנכ"לית לקוחות במשרד הפרסום גיתם.
מועדון הכדורגל דלכורד (בשוודית: Dalkurd Fotbollsförening), ידוע גם כ-Dalkurd FF או בקיצור Dalkurd, הוא מועדון כדורגל בשוודיה מהעיר אופסלה שבמרכז שוודיה.
המועדון נוסד בשנת 2004 על ידי קבוצת מהגרים כורדים בעיר ברלינגה שמצפון לסטוקהולם.
קבוצת הכדורגל, שהתחילה כניסיון לתת מענה לנוער הכורדי בעיר, משחקת נכון לעונת 2024 בליגה השוודית הרביעית.
הקבוצה נוסדה ב-26 בספטמבר 2004 בידי קבוצה של כורדים ובראשם ראמאזאן קיזיל (היום נשיא המועדון) במטרה ליצור פעילות חברתית לנוער הקהילה.
באותה שנה ארגון הפשע השוודי "לה פמיליה" הפיץ סמים בקרב הנוער, הרעיון היה לספק תעסוקה לנוער במקום שידרדרו לפשע ולסמים.
בתחילה עזרה במימון הפרויקט קבוצת הכדורגל IK Brage, שנמצאת באותה העיר.
בעונה הראשונה התעקשו חברי ההנהלה על ממוצע של 17 שנים.
לראמאזאן הייתה מטרה: להביא את הקבוצה לשחק בליגות הגבוהות של הכדורגל השוודי.
מהעונה הראשונה שלה ב-2005 ועד 2009, עלתה הקבוצה ליגה בכל עונה, מה שגרם לתשומת לב תקשורתית רבה, בשוודיה ומחוצה לה.
במרץ 2015 נמנעה הקבוצה מאסון בדרך חזרה הביתה מספרד.
המועדון תכנן לטוס מברצלונה לדיסלדורף בטיסה 9525 של ג'רמנווינגס אבל ברגע האחרון החליט שהעצירה בגרמניה ארוכה מדי.
ב-24 במרץ התרסק המטוס באלפים הצרפתיים יחד עם 150 האנשים שבתוכו.
אף אחד מהנוסעים או אנשי הצוות נשאר בחיים.
ב-24 בנובמבר 2017 הוחלט שהקבוצה תשחק באופסלה אחרי פתיחתו של אצטדיון חדש בעיר בשנת 2020. לעומת זאת, ב-2018 הקבוצה שיחקה באצטדיון גאבלוואלן שבעיר יבלה.
לא ידוע איפה תשחק הקבוצה בעונת 2019.
עונהליגהמקום בליגה2005הליגה השישיתראשון2006הליגה החמישיתראשון2007הליגה הרביעיתראשון2008הליגה השלישיתראשון2009הליגה השנייהראשון2010הליגה הראשונהשישי2011הליגה הראשונהרביעי2012הליגה הראשונהשמיני2013הליגה הראשונהשני2014הליגה הראשונהשלישי2015הליגה הראשונהראשון2016סופרטאןרביעי2017סופרטאןשני2018אלסוונסקאןחמש עשרה2019סופרטאןשמיני
ב-2010 נוסד בווסטרוס ארגון אוהדים של דלכורד בשם "Roj Fans", ארגון עצמאי ללא מטרות רווח.
במשחקי בית המועדון משחק בחולצה, מכנסיים וגרביים לבנים ובמשחקי החוץ במדים שחורים.
סמל הקבוצה הוא עיגול המורכב מדגל כורדיסטן ושני סוסים דאלקארליאנים (סוסים שוודים מסורתיים).
"Dal" כתוב באותיות לבנות בראש הסמל, "Kurd FF" ושנת 2004 בתחתיתו.
מס'עמדהשם1שוערסיקסטן מוהלין2קשרהנריק לופקויסט3מגןקבא קסאי4מגןאלכס דיג'ון5קשרריוואן אמין6קשררובין טראנברג7קשרראווז לאוואן (סגן קפטן)8קשרעמאר אחמד9חלוץלאונרד פלאנה10חלוץאחמד עוואד11קשריוקיאה סוגיטה12שוערעבדולעזיז דמירקאן13קשראנדריו סטדלרמס'עמדהשם14קשראוליבר ברג15מגןאלכסנדר אקבלאד16מגןמבאיי עבדולאיי טוארה94קשרפרהאד עיאז18קשריוהאן ברטילסון19חלוץיונס בנו מארזוק77חלוץמוחמד בויאה טוראי21מגןפרשאו עזיזי (קפטן)24קשרהראדי ראשידי25מגןמלקולם מואנזה33מגןירפאן ג'אסרויק54מגןסימון סטראנד
+שםתפקיד אזרודין ואלנטיקמאמןאמיר אזראפשהאןעוזר מאמן אדיל קיזילשוער מאמן פאלמאר הריינסוןמאמן כושר אלוואן סיסןמאמן נוער איסמעיל דונדארמזכיר יאנה לובגרןמנהל ציוד דלכורד (51%)
סארקאת וקאווה ג'ונאד רקאני (49%)בעלי הקבוצה ראמאזאן קיזילנשיא המועדון מיקאל אחלרופנגיד
דלית בונין (נולדה ב-15 בנובמבר 1966) היא אתלטית ישראלית בעבר.
בונין התאמנה בקבוצת הפועל כפר סבא בהדרכת פטר דוידוביץ'.
באליפות ישראל שנערכה באצטדיון הדר יוסף בתל אביב ביולי 1983 זכתה בונין במדליית זהב בריצת 200 מטר בתוצאה של 25.04 שניות, לפני אורית קולודני (25.47 שניות) וסיגל קוגון (25.85 שניות), שלושתן מהפועל כפר סבא.
שיאנית ישראל ואתלטית המצטיינת באליפות ישראל
באליפות ישראל שנערכה בהדר יוסף ב-6 ביולי 1985 זכתה בונין ב-3 מדליות, 2 זהב ו-1 כסף.
מדליות זהב, בריצת 100 מטר בתוצאה של 12.21 שניות, לפני דליה נבות (12.32 שניות) וסיגל קוגון 12.52 שניות ובריצת שליחות 4x100 מטר ביחד עם קולודני, קוגון ומיכל לוי בשיא אגודות חדש של 48.29 שניות.
מדליית כסף בריצת 200 מטר בתוצאה של 25.10 שניות, אחרי אורית קולודני (24.99 שניות) ולפני דליה נבות (25.59 שניות).
שבועיים לאחר מכן, בתחרות האתלטיקה של המכביה ה-12 שנערכה בהדר יוסף ביולי 1985 היא זכתה ב-3 מדליות, 2 זהב ו-1 ארד.
מדליות זהב, בריצת 400 מטר משוכות בתוצאה של 1:01.89 דקות, לפני פועה נייגר (1:02.0 דקות) ועידית מורלי (1:03.29 דקות), שתיהן מישראל ובריצת שליחות 4x100 מטר ביחד עם דליה נבות, סיגל קוגון ואורית קולודני בשיא ישראלי ומכביה חדש של 47.45 שניות.
מדליית ארד, בריצת 100 מטר בתוצאה של 12.54 שניות, אחרי ליזה גוריפ מבריטניה (12.00 שניות) ואורית קולודני (12.35 שניות).
בתחרות "חמש האומות" שנערכה באצטדיון הדר יוסף בספטמבר אותה שנה למרות הפציעה שסבלה ממנה היא זכתה במדליית ארד בריצת 400 מטר משוכות שיא ישראלי חדש של 1:00.80 דקות.
שיא זה החזיק מעמד 3 שנים ונשבר על ידי פועה נייגר (1:00.31 דקות).
דלית כהנא (נולדה ב-9 בדצמבר 1963) היא זמרת ישראלית ומורה לפיתוח קול.
כהנא נולדה בחיפה לאב רופא ואם שעסקה במוזיקה.
את הקריירה התחילה כבר בילדותה כזמרת בהרכב "שובבי הכרמל".
כשהתגייסה לצבא המשיכה את הקו המוזיקלי ושירתה בצה"ל בלהקת חיל חינוך.
ב-1985 התמודדה בקדם אירוויזיון עם השיר "חזור" שזכה במקום התשיעי.
ב-1986 הופיעה בפסטיבל שירי הילדים בנתניה.
כהנא עבדה עם ירדנה ארזי, והביאה לתשומת ליבה את השיר "בן אדם" איתו הופיעה באירוויזיון.
בין היתר כהנא הייתה חברה בלהקת "שיר", והופיעה איתה פעמיים בקדם אירוויזיון של 1987 ו-1991.
ב-1998 הייתה חברה במשלחת לאירוויזיון כמדריכה הקולית בשיר "דיווה" של דנה אינטרנשיונל.
ב-1999 ו-2002 הופיעה וביצעה שירים שונים בקלטות הילדים "פים פם פה" ו"פים פם פה בארמון הקסמים" של חברת MCI.
ב-2002 ו-2003 לקחה חלק בקולות לאלבומים של שרית חדד "ילדה של אהבה" ו"רק אהבה תביא אהבה", בהתאמה.
ב-2008 הופיעה ב"וויוה לאירוויזיון", אירוע הצדעה לאירוויזיון שנערך באשדוד.
כהנא נודעת בעיקר כמורה לפיתוח קול.
היא שימשה כמדריכה קולית של מחזות הזמר (מַחֲזַמְרִים בצורה תקנית) "הקוסם", "סביב העולם ב-80 יום", "המלך ארתור", "בילבי", "מלך סיאם", "חסמבה" ועוד רבים אחרים.
היא שפטה מטעם ישראל באירוויזיון 2015.
כהנא ניהלה מערכת יחסים עם אריק רודיך ולהם בת בשם נטע.
מספר שנים לאחר מכן ילדה את בנה השני, איתי.
כיום היא נשואה ומתגוררת בתל אביב.
דליריום טרמנס או טִרְפוֹן שיכורים הוא דליריום שנגרם לרוב בעקבות גמילה מאלכוהול, אצל אנשים לאחר צריכת אלכוהול גבוהה למשך יותר מחודש.
תסמינים נפוצים הם סיוטים, בלבול, חוסר התמצאות בזמן ובמקום, הפרעות ויזואליות, הזיות שמיעה וראייה, הזיות מישוש, חום, לחץ דם גבוה, הזעת-יתר, קצב לב מהיר.
תסמינים אלה יכולים להופיע בפתאומיות, אך לרוב יתפתחו במהלך יומיים עד שלושה לאחר הפסקת שתיית האלכוהול, או לאחר הפחתה משמעותית ומהירה בה.
יכולה להופיע החמרה בסימנים ביום הרביעי והחמישי.
בנוסף, תיתכן החמרה של הסימפטומים בלילה.
ההזיות יכולות פעמים רבות להתבטא בחזיונות על חרקים, נחשים וחולדות.
החולה עשוי לחוש תחושה של יצורים שזוחלים על גופו.
סימפטום נוסף הוא הרגשת חרדה עזה, מחשבות על מוות ותחושה של מוות קרוב.
קיימים גם תסמינים משניים כגון התקפי חרדה ופרנויה.
דליריום טרמנס יכול לגרום גם לרעידות קשות ובלתי נשלטות של הגפיים; במצבים קיצוניים יכולים להופיע גם פרכוסים.
יש להבדיל בין דליוריום טרמנס להלוצינוזיס אלכוהולי שמתרחשת בקירוב אצל 20% מהאלכוהליסטים המאושפזים, ואינו גורם לתמותה.
לעומת הלוצינוזיס אלכוהולי, לדליריום טרמנס אחוזי תמותה של 15% עם טיפול ו-35% ללא טיפול.
הגורם העיקרי לדיליריום טרמנס הוא עצירה או מיתון פתאומי של שתיית אלכוהול, לאחר תקופה ארוכה של שתיית אלכוהול כבדה.
הסימפטומים עלולים להיגרם גם בעקבות פגיעת ראש, זיהום או מחלה, אצל אנשים עם היסטוריה של שימוש כבד באלכוהול.
גורם נוסף לדליריום טרמנס הוא עצירה פתאומית של שימוש בתרופות הרגעה מסוג ברביטורטים או בנזודיאזפינים אצל אנשים עם התמכרות לתרופות אלה.
ההשפעה הפיזיולוגית של תרופות אלו ושל אלכוהול היא דומה, כיוון ששניהם גורמים להפעלה של מערכת הרצפטורים של GABA, שהיא חלק ממערכת העצבים הסומטית.
אלכוהול ותרופות אלה משפיעות באופן דומה על המערכת ולכן הפסקת שימוש פתאומית של שניהם יכולה להוביל לדליוריום טמרנס.
זו גם הסיבה העיקרית שתרופות אלה יכולות לשמש לטיפול בדיליריום טרמנס, תוך שהן מחליפות את האלכוהול ומסייעות בכך בתהליך הגמילה.
מקורם של תסמיני דליריום טרמנס בתגובת מערכת העצבים למחסור באלכוהול לאחר תקופת התרגלות; אלכוהול משפיע באופן חיובי על ההיקשרות של GABA – דבר זה מוביל לכניסה של נוירונים לתוך גרעין האקומבנס ללא מעצורים.
שילוב תהליך זה עם חוסר רגישות של קולטנים אדרנרגיים מסוג אלפא 2 מוביל לרגישות יתר (upregulation) של מערכת זו.
במצב של מחסור, המכניזם הלא מווסת מוביל לכניסה יתרה של נוירונים, בעוד מערכת ה-GABA הטבעית נמצאת בתת-פעילות – שילוב של כל אלה מוביל לדליריום טרמנס.
האבחנה תלויה בעיקר בסימפטומים שהופיעו.
הסימפטומים שמופיעים בדליורים טרמנס יכולים להסוות ולהקשות על הטיפול בבעיות אחרות שנגרמות בעקבות אלכוהליזם כמו חוסר איזון אלקטרוליטים, דלקת לבלב ומחלת כבד אלכוהולית.
ניתן לטפל בדליוריום טרמנס עם תרופות ממשפחת בנזודיאזפינים, וכן עם חוסמי בטא, בהתאם לסימפטומים המופיעים.
לרוב, ייעשה שימוש בבנזודיאזיפינים כמו דיאזפם, לוראזפם, כלורידיאזפם ואוקסאזפאם.
בחלק מהמקרים עשויות לסייע תרופות אנטי-פסיכוטיות כמו הלופרידול.
בעבר השתמשו גם בתרופות כמו קלומטיאזול (Clomethiazole) ופארלדיהייד (Paraldehyde), אך כיום כמעט ולא משתמשים בהם.
לעיתים, משתמשים גם באקמפרוסייט Acamprosate כטיפול נוסף.
טיפול בתרופה זו נמשך לטווח ארוך ונמצא כי הוא מפחית את הסיכון בשימוש חוזר באלכוהול.
במקרים נדירים, ממליצים על שימוש מועט באלכוהול בזמן דליוריום טרמנס, אך רוב הרופאים לא ימליצו על טיפול זה.
מומלץ לטפל גם בתיאמין בהזרקה תוך-ורידית.
הסופר ג'ק קרואק מתאר על נסיונותיו עם דליריום טרמנס בספרו "Big Sur".
אחת מהדמויות בספר "Lord Jim" של הסופר ג'וזף קונרד, חווה דליוריום טרמנס ומתוארים סימפטומים שכוללים הזיות.
בהזיה המתוארת הדמות חווה הזיה שבה הוא רואה מיליון צפרדעים ורודות.
בסרט "לעזוב את לאס וגאס", ניקולס קייג' משחק דמות של מכור לאלכוהול שעוזב את כל עיסוקיו ועוזב ללאס וגאס.
שם הוא חווה דליורים טרמנס.
בסרט "סוף השבוע האבוד" של בילי ויילדר, ריי מילאנד קיבל פרס אוסקר לשחקן הטוב ביותר על דמותו בסרט.
הדמות חווה דליוריום טרמנס אחרי אשפוז ומתוארות הזיות שהוא מרגיש.
דלית (אלבז) זילבר (נולדה ב-8 בספטמבר 1967) היא מתכננת ערים ואזורים ישראלית, אשר שימשה כמנכ"לית מִינהל התכנון.
נולדה וגדלה בשכונת נווה גרנות בירושלים.
למדה תואר ראשון במדע המדינה ובלימודים כלליים באוניברסיטת חיפה.
בשנת 1996 סיימה תואר שני למדעים בתכנון ערים ואזורים בטכניון.
לאחר סיום התואר החלה זילבר את דרכה המקצועית בקידום תוכניות מתאר ארציות לתשתיות: כביש חוצה ישראל, תוכנית אב לתחבורה ותוכניות מתאר לדרכים, מסילות ברזל ורכבות קלות במטרופולין תל אביב-יפו.
בשנת 2007 נבחרה זילבר למתכננת מחוז ירושלים.
במסגרת תפקיד זה קידמה את תוכנית המתאר לירושלים שבמסגרתה התוותה לראשונה מדיניות תכנון ברורה לעיר.
במסגרת התפקיד זילבר גם הייתה אחראית על גיבוש מדיניות להתחדשות עירונית ברחבי העיר, הגדרת גבולות העיר ההיסטוריים של ירושלים וכללי התכנון בה, קביעת מדיניות התכנון למרקם העירוני הייחודי של שכונות העיר; אישור תוכנית כוללת לרובע הכניסה לעיר ועוד.
בשנת 2011 החלה בתפקידה כממונה על מחוז ירושלים ויושבת ראש הוועדה המחוזית.
כממונה על המחוז פעלה מול מנהלי המחוזות של משרדי הממשלה השונים לתוכנית עבודה מחוזית משותפת והליכי גישור עם גורמים שונים, כמו: רשויות מקומיות, הוועדה והמשרדים השונים.
בשנת 2016, בעקבות המעבר של מינהל התכנון למשרד האוצר, מונתה זילבר ליושבת ראש שתי ועדות מחוזיות לתכנון ובנייה - ירושלים ותל אביב.
במסגרת תפקיד זה הובילה את מדיניות התכנון של המחוז תוך יישום יעדי הממשלה, חיזוק וקידום הרשויות המקומיות בכל מחוז וכן מתן שירות באופן שוטף לאזרחים המגישים תוכניות.
במסגרת התפקיד גם הייתה אחראית על קביעת סדרי היום של הוועדות המחוזיות וועדות המשנה שלהן, ניהול הדיונים בוועדות והובלת ההחלטות המתקבלות בהן.
באוגוסט 2017 נבחרה זילבר למנהלת מִינהל התכנון וב־2018 מונתה על ידי שר האוצר משה כחלון למנכ"לית מינהל התכנון (בעקבות החלטתו לשנות את תפקיד מנהל מִינהל התכנון לדרגת מנכ"ל).
באוגוסט 2022 סיימה את תפקידה לאחר 5 שנים בתפקיד.
במסגרת תפקידה כמנכ"לית מִנהל התכנון
תוכנית אסטרטגית לשנת 2040 – תוכנית הדגל של מנהל התכנון.
מהלך המשלב בניית אסטרטגיה לטווח הארוך ותכנון של כ־2.6 מיליון יחידות דיור עד לשנת 2040, שייתנו מענה להכפלת אוכלוסיית המדינה.
התוכנית נותנת מענה לצרכים שונים בתחומי הדיור, תשתיות, תחבורה, תעסוקה ושטחים פתוחים.
תמ"א 1 – תוכנית מתאר שתאחד למעלה מ-300 תוכניות מתאר ארציות בתחומים שונים, התוכנית כוללת שתי חטיבות – חטיבת תשתיות וחטיבת שטחים פתוחים – כאשר כל אחת מהן מאגדת בתוכה פרקים בתחומים שונים: מים, אנרגיה, קרקע, דרכים ושטחים פתוחים.
במסגרת התוכנית נוספו עוד כחצי מיליון דונם של שטחי שמורות טבע, גנים לאומיים, יערות טבעיים ויערות נטע אדם.
הגנה על החופים – (במסגרת תמ"א 1) ניתנה הגנה מלאה לפיתוח בתחום חוף הים מקו ה-100 מ' מהחוף והוספה של כ-12,600 דונם של שטחים שמורים.
תחבורה ותשתיות – תוכנית המתאר הארצית לתחבורה (תמ"א 42) שאושרה במועצה הארצית לתכנון ובניה, תכנון כל קווי הרכבת הקלה במטרופולין גוש דן ותכנון המטרו.
שינוי הצפיפות בערים – תכנון ערים עם היצע דיור רחב יותר ושימת דגש על שילוב נכון של מגורים, תעסוקה ומסחר בסמוך למערכת תחבורה ציבורית.
סיום תמ"א 38 – זילבר הובילה את המהלך לסיום תמ"א 38 באוקטובר 2022, מתוך ראיה שהתוכנית אינה משיגה את מטרותיה (חיזוק מבנים בפריפריה ופיתוח התחדשות עירונית).
ביטול הקלות הבנייה – ביטול האפשרות לשנות תוכנית לאחר שאושרה על מנת למנוע עיכובים במתן היתרי בניה, כך שתוכניות שאושרו יהפכו בפרק זמן קצר יותר לעובדה מוגמרת על הקרקע.
מסמך המדיניות למרחב הימי של ישראל – מסמך מדיניות כולל הרואה את הים כחלק בלתי נפרד משטחה של מדינת ישראל.
מימושו של מסמך המדיניות יגדיל את הודאות להשקעות במרחב הימי על ידי הגדרת כללים לפעילות, שיפור התיאום, צמצום קונפליקטים מרחביים והגדרת מבנה ניהולי ברור ומקצועי.
בשנת 1999 זכתה זילבר בפרס משרד הפנים לצוות היחידה בתחום התחבורה במנהל התכנון.
בשנת 2022 זכתה בפרס יקירת התכנון במסגרת הכנס השנתי של איגוד המתכננים בישראל.
לזילבר שני ילדים, מבעלה לשעבר.
היא מתגוררת ביישוב מבשרת ציון.
בן זוגה הוא ירון אַנְגֶּ'ל, הבעלים והמנכ"ל של רשת מאפיות אנג'ל.
האי דלמא הוא אי במפרץ הפרסי, הנמצא תחת ריבונות איחוד האמירויות הערביות.
הוא ממוקם כ- מול חופי אבו דאבי ו- מדוחה.
האי מונגש על ידי שדה התעופה דלמא ועל ידי מעבורת מהיבשה.
במפקד האוכלוסין משנת 2000 נמנו באי כ-5,000 נפשות.
באי יש בארות מים מתוקים, שאפשרו התיישבות אנושית לאורך ההיסטוריה.
ב-1992 בוצע סקר ארכאולוגי ראשוני באי דלמא.
זוהו יותר מ-20 אתרים ארכאולוגיים, החל מהתקופה הנאוליתית (תקופת האבן המאוחרת).
דלית מתתיהו (נולדה ב-3 באוקטובר 1969) היא אוצרת המחלקה לאמנות ישראלית במוזיאון תל אביב לאמנות.
מתתיהו נולדה בירושלים בשנת 1969, ולמדה בבית הספר התיכון על שם מיי בויאר.
בוגרת המדרשה לאמנות ב-1993, ולימודי תואר שני בחוג לספרות עברית באוניברסיטת חיפה.
הייתה אמנית פעילה בשנים 1993–1997. זכתה בפרס האמן הצעיר לשנת 1997.
עבדה כאוצרת משנה במחלקה לרישום והדפס במוזיאון תל אביב מאז 2010. נוסף על כך, פרסמה מתתיהו מאמרים רבים בנושאי אמנות ישראלית ובינלאומית.
במאי 2018 מונתה לאוצרת המחלקה לאמנות ישראלית במוזיאון תל אביב לאמנות, והחליפה בתפקיד את אלן גינתון.
ב-2013 אצרה את התערוכה הקבוצתית "מובי דיק", בה השתתפו, בין היתר, שרון אתגר, יעל בורשטיין, איתן בן-משה, דוד גינתון, גל וינשטיין, אנה לוקשבסקי, רמי מימון, מיכל נאמן, והנרי שלזניאק.
התערוכה הפגישה בין מובי דיק - ספרו של הרמן מלוויל - ובין מבחר יצירות אמנות, ובחנה את האופן שבו הקריאה בספר משליכה על ה"קריאה" של הדימוי החזותי ולהפך.
ב-2016 נערכה התערוכה הקבוצתית "התלוש" אותה אצרה, המשקפת את מצבו של האמן העסוק בהישרדות.
בין המשתתפים בתערוכה: רעיה ברוקנטל, גל וינשטיין, דנה יואלי, שי יחזקאלי, רפי לביא, מיכל נאמן, שרון פדידה, אסף מגל, אבי סבח, אורי רדובן ורותם רוזנבוים.
תערוכת היחיד "תהילה" שאצרה ליפעת בצלאל, זוכת פרס רפפורט לאמן ישראלי צעיר 2016, שילבה רישומים בגרפיט על נייר והקרנות ווידאו.
היצירה עסקה בדמותה של תהִילה, גיבורת ספרו של ש"י עגנון.
התערוכה הראשונה שאצרה מתתיהו כאוצרת לאמנות ישראלית במוזיאון תל אביב הייתה "עסק ביש" בינואר 2019. התערוכה הקבוצתית, שנערכה בביתן הלנה רובינשטיין, כללה אמנים רבים בהם מיכאל ארגוב, שרון בלבן, יעל בורשטיין, איתן בן-משה, עדן בנט, צוקי גרביאן, עידו גורדון, תמר גטר, יצחק דנציגר, מיכאל דרוקס ומנשה קדישמן.
ב-2019 אצרה מתתיהו גם תערוכת יחיד של יעל בורשטיין "טהור וקשה ולבן העולם".
התערוכה "פקעת", שכללה רכישות חדשות לאוסף האמנות הישראלית במוזיאון, נערכה ב-2019. בין האמנים המשתתפים: כרים אבו שקרה, לאה אביטל, מארק גלזין, רותי דה פריס, יסמין דייוויס, אניעם לאה דרעי, מיכל היימן, עומר הלפרין, מג'די חלבי, רוני טהרלב, רועי כהן, גבי קריכלי ויגאל תומרקין.
בפברואר 2022 נפתחה התערוכה "דמיון חומרי: אמנות ישראלית מוסף המוזיאון" אותה אצרה מתתיהו, בשיתוף עוזרי האוצרת טל ברויטמן, עדי גרוס, עדי דהן, עמית שמאע.
התערוכה כוללת יותר מ־120 יצירות, חלקן מוכרות וחלקן מוצגות לראשונה בפני הציבור.
מתתיהו חילקה את היצירות לפי 4 היסודות: אדמה, אש, אוויר ומים.
בין האמנים שעבודותיהם מוצגות בתערוכה: אריה ארוך, נפתלי בזם, יוסי ברגר, מיכה בר־עם, ציבי גבע, נחום גוטמן, יאיר גרבוז, משה גרשוני, יוסף זריצקי, מרים כבסה, רפי לביא, זויה צ'רקסקי ורבים נוספים.
במסגרת התצוגה החדשה נערכה גם תערוכת יחיד ראשונה לציירת רות שלוס.
לאחר שנה נוספו לתערוכה 45 עבודות חדשות.
עם בחירתה לאוצרת המחלקה לאמנות ישראלית במוזיאון תל אביב, ציינה מתתיהו: "אני מאמינה בכוחה של קהילת האמנות בעבר ובהווה לחולל דיאלוג שראשיתו 'הערכת עצמנו' והמשכו עשייה".
בהתייחסה לתערוכה של יעל בורשטיין, נמנעה מתתיהו מהגדרות: "באמנות הרבה פעמים זה לא על מה, אלא על האיך.
הרצון הזה להגיד או להבין מיד על מה התערוכה - זה חיפוש במקום הלא נכון.
אין פה סיפור חד משמעי, יש פה קרעי מציאות".
בראיון לקראת פתיחת התערוכה "דמיון חומרי: אמנות ישראלית מוסף המוזיאון", אמרה מתתיהו, בין היתר: "התהליך שאני עוברת כאוצרת הוא של התגברות על הייצוג.
תוך הסתכנות בפשטנות אומר שבאמנות יש שני קטבים.
מצד אחד נמצא הייצוג, התיאור, הסיפור.
ומהצד השני, זה שמעניין אותי, נמצאת ההתגברות על הייצוג, האירוע.
מעניינת אותי היכולת של אמנות לחולל משהו.
אני נותנת דגש לחומריות, הצורה, האמצעים.
אמנות מסוגלת לחולל משהו במפגש בין חומרים ואובייקטים ודימויים.
אנשים מחפשים סיפורים ולא את יצירת האמנות".
דלית מילשטיין (נולדה ב-1964) היא יוצרת, במאית ושחקנית תיאטרון ישראלית.
חוקרת במחלקה לפסיכולוגיה באוניברסיטת חיפה.
מילשטיין נולדה ב-1964 להיסטוריון אורי מילשטיין ולשחקנית שפרה מילשטיין לבית בן דוד.
סיימה לימודי תיכון במגמת תיאטרון בתלמה ילין ב-1982 ולאחר מכן עשתה את שירותה הצבאי כמש"קית חינוך ותרבות.
כשנה לאחר שחרורה למדה לימודי תיאטרון רחוב במרכז לתיאטרון רחוב של עיריית תל אביב, ולאחר שסיימה נרשמה ללימודי משחק בסטודיו ניסן נתיב ולימודי תיאטרון תנועה בסדנה של רות זיו איל, וזכתה במשך שנתיים רצופות במלגות קרן שרת ללימודי תיאטרון.
ב-2008 השלימה תואר ראשון בהצטיינות במדעי הרוח והחברה באוניברסיטה הפתוחה, ב-2012 קיבלה תואר שני באומנויות מאוניברסיטת תל אביב, וב-2020 הוענק לה תואר דוקטור במדעים קוגניטיביים מאוניברסיטת בן-גוריון בנגב.
את הקריירה המקצועית שלה החלה מילשטיין ככתבת לענייני ספרות ותרבות בעיתונים העיר, חדשות וכל העיר (1985-1988).
ב-1991 ייסדה עם חבר הילדות שלה, המחזאי והבמאי אבישי מילשטיין, את תיאטרון נוצר בבת-ים.
בין השנים 1991–1997 גם ביימה הפקות של בימת הנוער ברחובות.
מילשטיין ניהלה את תיאטרון נוצר בפועל מיום הקמתו, ביימה, כתבה ושיחקה בהצגות, ובין השנים 2004–2017 גם הייתה המנהלת האומנותית.
ב-2017 פרשה מתפקידיה לאחר שהבינה שתיאטרון נוצר בדרכו להפוך לתיאטרון רפרטוארי, ועתיד להפסיק להיות להקה בהנהגת יוצר אחד.
מאז 2021 היא חוקרת במחלקה לפסיכולוגיה באוניברסיטת חיפה.
נועה בת 17 - שחקנית משנה בסרטו של יצחק ישורון (1982)
האבן והשושנים - הצגת בוגרים בסטודיו למשחק ניסן נתיב, שהועלתה גם בתיאטרון הקאמרי ולבסוף השתתפה כהצגה אורחת בפסטיבל עכו 1990.
שעשועים של רקב - הפקה ומשחק במחזה פריט עטו של חנוך רעים ובבימויו.
ירמה - תרגום מאת אבישי מילשטיין למחזה של לורקה.
ארץ בושת - קברט סאטירי שיצרה מילשטיין עם המוזיקאי בועז ברקת.
ערבה - עיבוד מחודש למחזה "הרחק בערבה" של אהרן מגד.
הר - שלושה מחזות מאת מילשטיין ובבימויה, שנוצרו בהשראת טרילוגיית הטרגדיות של סופוקלס על אדיפוס המלך.
תיאטרון נוצר, 2013 המחזה נבחר כאחת ההצגות שהשתתפו באירועי ישרא-דרמה 2014
מר קרקס - הצגת יחיד של בעלה של מילשטיין, ערן לביא, שהיא מופע קרקס לכל המשפחה.
הגבול והשיבה - אסופת סיפורים קצרים העוסקים במציאות כמו-אפוקליפטית שמותירה שרידי אנושות, פליטים זרוקים, רעבים ועלובים המחפשים אחר משמעות (2001)
בדרכו שלו: אפי ארזי - ביוגרפיה של איש העסקים ומייסד חברת סאיטקס (2005)
יחסי איש וארצו בדרמה העברית: מתשוקה למימוש (2012)
מתגוררת בקריית אונו, אם לבן ובת.
אחותה, תמר מילשטיין, היא מייסדת "במה לקהילה" - מיזם תרבות בקיבוץ כרמים.
דלית מרים רום שילוני (נולדה ב-3 בנובמבר 1961) היא פרופסור חבר לחקר המקרא בחוג ללימודי התרבות העברית באוניברסיטת תל אביב.
בנוסף היא מרצה בהיברו יוניון קולג' בירושלים והייתה מרצה אורחת בבית הספר לדתות של אוניברסיטת שיקגו.
במחקריה היא עוסקת בתאולוגיה, ספרות הנבואה, שירה מקראית ובמחשבה דתית.
את השכלתה רכשה באוניברסיטה העברית בירושלים.
נולדה בחיפה ב-1961. אמה היא יעל רום, הטייסת הראשונה שעברה קורס טיס צבאי מלא במסגרת חיל האוויר הישראלי, ואביה הוא יוסף רום, פרופסור להנדסה אווירונאוטית בפקולטה להנדסת אווירונאוטיקה וחלל בטכניון וחבר הכנסת.
אחותה ורד רום-קידר היא פרופסורית ישראלית למתמטיקה ואחיה רמי רום הוא דוקטור לכימיה.
ב-1987 סיימה תואר ראשון בהצטיינות יתרה בלימודי תנ"ך ושפות שמיות עתיקות באוניברסיטה העברית בירושלים.
ב-1991 סיימה תואר שני בהצטיינות יתרה באוניברסיטה העברית בירושלים.
התזה שכתבה: " פרידת יעקב מלבן הארמי: בראשית ל"א" נכתבה בהנחיית פרופסור שרה יפת.
ב-2001 סיימה לימודי דוקטורט באוניברסיטה העברית, עבודת הדוקטורט שלה הייתה : "אלוהים בעידן של חורבן וגלויות: תאולוגיה ואידאולוגיה בספרות הנבואית ובשירה של המחצית הראשונה של המאה השישית לפנה"ס" ונכתבה אף היא בהנחיית פרופסור שרה יפת.
עם סיום הדוקטורט ב-2001 יצאה ללימודי פוסט דוקטורט באוניברסיטת פנסילבניה, פילדלפיה, ארצות הברית, בחסות פרופסור יעקב חיים טיגאי.
בשנים 2002 - 2004 עסקה במחקר, במסגרת פוסט דוקטורט נוסף בהיברו יוניון קולג' בירושלים.
רום שילוני היא פרופסור חבר ומרצה בכירה בבית הספר בחוג למקרא, הפקולטה למדעי הרוח ע"ש לסטר וסאלי אנטין באוניברסיטת תל אביב.
בשנים 2006–2007 שימשה כפרופסור אורחת בבית הספר לדתות של אוניברסיטת שיקגו.
ב-2011 במרכז כץ ללימודי יהדות מתקדמים באוניברסיטת פנסילבניה.
ב-2014 באוניברסיטת אמסטרדם במסגרת חופשת מחקר וכתבה שיח תאולוגי.
ב-2016 - 2017 הרצתה במרכז אוקספורד ללימודי עברית ויהדות, באוניברסיטת אוקספורד בבריטניה.
ב-2016 - 2017 הרצתה בפקולטה לתאולוגיה, באוניברסיטת ציריך בשווייץ.
ב-2017 מונתה ליושבת ראש ועדת תוכנית המפגש הבינלאומית (IMPC) של האגודה לספרות תנ"ך (אנ').
מחקריה באוניברסיטה הם בתחומי תאולוגיה ואידאולוגיה של ישראל/יהודה מהמאות השישית-החמישית לפני הספירה, היסטוריוגרפיה מקראית; ספרות נבואית; שירה מקראית ודימויי טבע בספרות המקראית.
בספרה מ־2009 "אלוהים בעידן של חורבן וגלויות" שהתבסס על עבודת הדוקטורט שכתבה, היא בחנה את השאלה מה אמרו על אלוהים נביאים, מלכים, כותבי היסטוריה, משוררים והמון העם במחצית הראשונה של המאה השישית לפסה"נ, נוכח האירועים הדרמטיים שהביאו לחורבנה של ירושלים ובראשית תקופת הגלות.
בשנת 2020 יזמה והובילה פרויקט ראשון מסוגו בעולם שנועד לשימור מורשת התנ"ך של יהדות אתיופיה.
התוכנית 'תופסי האורית', על שם התנ"ך של העדה האתיופית, מיועדת לתלמידי תואר שני, נועדה לחקור ולשמר את כתבי הקודש, התרבות והמורשת של יהודי אתיופיה מפי הקייסים של ביתא ישראל.
הסטודנטים, יוצאי אתיופיה, חוקרים את המורשת ועוזרים בשימורה.
לדבריה, "יהודי אתיופיה שעלו לישראל הביאו עמם נוסח משלהם, שכתוב בשפת הגעז – שפה שמית עתיקה הידועה רק לקייסים המשמשים בקודש.
לצד הטקסטים הכתובים צמחה לאורך הדורות מסורת עשירה של תפילות בגעז, ושל תרגומים ופרשנויות בעל פה שחיברו הקייסים עבור בני הקהילה, בשפות שהיו מובנות להם – אמהרית ותיגרינית".
ב־2021 זכתה רום שילוני בפרס קדר לעידוד מצוינות במחקר בקטגוריית החוקרת הבכירה במדעי הרוח.
הפרס הוענק לה על עבודתה בתחום הספרות הנבואית ועל הישגיה המחקריים אשר מיצבו אותה כמובילת תחום חקר התנ"ך והשפיעו רבות על תחום המחקר בכללותו.
מתגוררת בעיר העתיקה בירושלים משנת 1981.
ב-2002 שירה "והאדמה לא ידעה", שנכתב בעקבות הפיגוע במסעדת מצה בחיפה, הולחן על ידי תלמה אליגון-רוז ובוצע על ידי גלי עטרי.
2009 - אלוהים בעידן של חורבן וגלויות - תאולוגיה תנ"כית - הוצאת מאגנס
דלית קוגל (נולדה ב-11 ביוני 2002) היא מרימת משקולות ישראלית.
היא זכתה באליפות ישראל במשקלה.
באליפות העולם עד גיל 20 שנערכה בהרקליון שביוון במאי סיימה במקום 16 כללי בקטגוריית המשקל של עד 71 ק"ג בתוצאה של 186 ק"ג (מקום 12 בהנפה בתוצאה של 86 ק"ג ומקום 20 בדחיקה בתוצאה של 100 ק"ג).
באליפות אירופה עד גיל 20 שנערכה בדורס שבאלבניה באוקטובר סיימה במקום שישי כללי בקטגוריית המשקל של עד 71 ק"ג בתוצאה של 192 ק"ג (מקום שישי בהנפה בתוצאה של 89 ק"ג ובמקום שמיני בדחיקה בתוצאה של 103 ק"ג).
באליפות אירופה שנערכה בקישינב שבמולדובה באפריל סיימה במקום 17 בדחיקה בקטגוריית המשקל של עד 71 ק"ג בתוצאה של 107 ק"ג, אך לא הצליחה לקבוע תוצאה בהנפה.
דלישה מילטון-גונס היא כדורסלנית אמריקאית ששיחקה בעמדת פאוור פורוורד בליגת ה-WNBA, באירופה ובנבחרת צרפת.
היא שיחקה ב-3 אולימפיאדות וזכתה פעמיים במדליית זהב.
בנוסף לכך היא זכתה פעמיים בזהב באליפות העולם בכדורסל נשים.
דלישה מילטון-גונס נולדה בעיר רייסבורו שבג'ורג'יה בשנת 1974. היא החלה לשחק כדורסל בבית ספר.
בשנת 1993 היא התחילה לשחק בקבוצת כדורסל של אוניברסיטת פלורידה.
בתקופה זו היא זכתה במפסר פרסים אישיים.
בשנת 1997 מילטון-ז'ונס החלה לשחק בליגה מקצועית ABL.
לאחר פירקוה היא נבחרה על ידי לוס אנג'לס ספארקס.
עם קבוצתה היא זכתה באליפות הלגיה ב-2001 ובעונת 2002. בשנת 2005 היא עברה לוושינגטון מיסטיקס ובשנת 2008 חזרה ללוס אנג'לס.
בהמשך היא עברה עוד כמה קבוצות.
באוגוסט 2015 היא שיחקה את המשחק ה-497 ב-WNBA.
במקביל להשתתפות בקבוצות WNBA מילטון-גונס שיחה בליגות מקצועיות באירופה.
בשנת 2003 היא זכתה ביורוליג (נשים) עם אוגמ"ק יקטרינבורגובשנת 2006 עם ז'אבינו ברנו.
בהיותה חברה בנבחרת ארצות הברית בכדורסל נשים מילטון-ג'ונס שיחקה ב-3 אולימפיאדות וזכתה פעמיים במדליית זהב.
באליפות העולם בכדורסל היא זכתה פעמיים.
לאחר סיום הקרייריה כדורסלנית, מילטון-ג'ונס החלה לאמן.
דלפי (Delphi) היא שפת תכנות שפותחה על ידי אנדרס הלסברג, היא יישום מסחרי של שפת התוכנה Object Pascal.
דלפי מופעלת בדרך כלל בתוך סביבת פיתוח ויזואלית מסוג RAD (פיתוח יישומים מהיר).
דלפי מאופיינת היום בכך שקוד מקור בודד ניתן ליישום במספר מערכות הפעלה שונות בתכלית.
דלפי משמשת לפיתוח של יישומים שולחניים מעל מערכות הפעלה חלונות (מיקרוסופט) ו-os x (אפל) מצד אחד, אבל גם מעל מערכות הפעלה למכשירים ניידים, טלפונים וטאבלטים, גם של אנדרואיד וגם של ios מצד שני.
אומנם קיימת גרסה שניתן להפעיל על Linux אך היא גרסה ישנה (2001) שלא תומכת כרגע בכל היכולות החדשות.
שפת התכנות Object Pascal היא שפה מדור רביעי, מונחת עצמים, המבוססת על פסקל.
ישנם יישומים נוספים לשפת Object Pascal כמו Lazarus ו-Free Pascal שמופעלים כקוד פתוח.
בתוך אותה סביבת פיתוח (RAD), ניתן גם להפעיל מהדרים (Compiler) של אותו יצרן מסוג Java כמו גם ++C ו-HTML5 Builder.
הסביבה ושפת התכנות פותחו עד שנת 2006 על ידי חברת בורלנד האמריקנית, שעשור לפני כן פיתחה את סביבת הפיתוח טורבו פסקל.
המשך הפיתוח עד שנת 2008 בוצע על ידי חברת הבת Codegear ואז המוצר עבר לחברת Embarcadero שממשיכה לפתח את המוצר עד היום.
המתחרות העיקריות של דלפי הן C++ ומאוחר יותר גם C# ו-Java.
מתכנתים רבים טוענים כי לדלפי יתרונות רבים על פני מתחרותיה, בעיקר מבחינת גמישות ממשק המשתמש (GUI), יעילות תכנותית, מהירות ההרצה, ותמיכה מובנית במסדי נתונים.
אולם למרות יתרונותיה, דלפי לא הצליחה לכבוש את שוק ה-RAD שנשלט כיום בעיקר על ידי ויז'ואל סטודיו של מיקרוסופט.
לדלפי יש שני סוגי מערכות:
מערכת VCL שמתאימה רק לסביבות שולחניות של מיקרוסופט ותומכת בעברית וערבית (כתיבה מימין לשמאל) בצורה טובה.
ומערכת FMX שמתאימה גם לסביבה שולחנית וגם למערכות ניידות גם חלונות גם אנדרואיד וגם אפל אבל התמיכה בעברית אינה טובה.
הגרסה הראשונה של השפה יצאה לאור בשנת 1995, והייתה מיועדת לפיתוח בסביבת חלונות 16 ביט (Windows 3.1), הגרסה הבאה דלפי 2 שיצאה לאור שנה מאוחר יותר, תמכה בסביבת חלונות ב-32 ביט (בעיקר Windows 95 ואילך).
בשנת 2001 יצאה אף גרסה ללינוקס הידועה בשם Kylix.
ב־2002 נוספה בה תמיכה ל־CLX component library, בשנת 2003 יצאה גרסה בשם Delphi.Net, התומכת בצורה מלאה בפלטפורמת NET.
בגרסת 2005 שונה ה־IDE של סביבה זו שיהיה דומה לסביבת הפיתוח NET.
של מיקרוסופט, והוספו בה יכולות נוספות כגון תכנות בשפת #C ועוד.
הגרסה הראשונה של דלפי תחת שם המחלקה Codegear יצאה ב-2007, והיא הכילה תמיכה במערכת ההפעלה ויסטה, שיפורים בפיתוח ויזואלי לאתרי אינטרנט בסיוע Ajax, וגרסה לשילוב עם PHP.
בשנת 2010 יצאה הגרסה הראשונה של XE.
בגרסאות XE משולבת טכנולוגיה של FMX - Fire Monkey (קוף האש).
טכנולוגית קוף האש מפרידה בין מערכת ההפעלה והממשק הגרפי של מערכת ההפעלה.
תוכנות שמשתמשות בקוף האש לא מפעילות את הממשק הגרפי של מערכת ההפעלה אלא מפעילות בצורה ישירה את הכרטיסים הגרפיים גם במחשבים השולחניים וגם במכשירי הטלפון הניידים.
גרסת XE4 אפשרה בצורה מובנית לכתוב ל-iPhone ול-Mac.
גרסת XE5 אפשרה לכתוב למכשירי Android.
גרסת XE8 מ-2014 הייתה האחרונה מגרסאות אלו.
גרסאות DX (תומכות ב-64 ביט בצורה טובה בכל מערכות ההפעלה)
גרסת DX10 מ-2015 היא המשך ישיר לגרסאות ה-XE.
דלק הוא שם כולל לכל חומר שאצורה בו אנרגיה פוטנציאלית רבה, שההעברה שלה לצורה אחרת של אנרגיה (חום, אנרגיה קינטית, אנרגיה חשמלית או כל טיפוס אחר של אנרגיה) היא קלה ויעילה.
בדרך כלל העברה כזאת מתבצעת בצורה של שרפה, ודלק הוא פשוט חומר המשחרר אנרגיה רבה בשעת שריפתו.
דלקים משמשים ליצירת חשמל בתחנות כוח (בעיקר פחם, מזוט ודלקים גזיים), להפעלת מנועים (בנזין, סולר, גז), לחימום והסקה.
ישנם סוגים רבים של דלק.
דלק מוצק כמו פחם או עץ, שהם חומרים דליקים היוצרים אנרגיית חום.
פחם שימש בעבר להסקת מכונות בעלות מנועי קיטור.
עץ לעומתו משמש בדרך כלל לחימום ביתי ותעשייתי, אולם כיום השימוש בדלק זה הולך ופוחת.
דלקים נוזליים הנמצאים בשימוש הם ברובם תוצרי נפט גולמי כגון: קרוסין (דלק סילוני) המשמש במנועי סילון, בנזין המשמש בעיקר לתדלוק מנועי בנזין, סולר המשמש במנועי דיזל וכן להסקה, מזוט המשמש בעיקר לחימום ויצירת קיטור.
ישנם דלקים נוזליים המופקים ממקורות אורגניים ובפרט משמנים צמחיים.
דלקים אלו נקראים "ביו דיזל".
דלקים גזיים כוללים גז טבעי, וגז פחמימני מעובה (גפ"מ) הידוע גם כגז בישול, שאף הוא תוצר של נפט.
הדלק אינו חייב להיות רק אנרגיה פוטנציאלית הנובעת כתוצאה משינוי מולקולרי, המתרחש בעת בעירה.
הוא יכול להיות גם חומר שאינו דליק, המשחרר את האנרגיה שאצורה בו בתהליכים של ריאקציה גרעינית.
במקרה זה למשל עובר הדלק ביקוע, או היתוך (כמו בשמש בה המימן מהווה דלק לתהליך ההיתוך).
הדלק העיקרי המשמש לאספקת אנרגיה בגוף האדם הוא פחמימות פשוטות (סוכרים) ופחמימות מורכבות, שומנים וחלבונים מהווים מקורות אנרגיה נוספים לגוף.
מקורות אלו מהווים בסיס ליצירת מולקולות אדנוזין תלת-זרחתי ATP המהווה את מקור האנרגיה בתאים.
דָּלָק (שם מדעי: Martes) הוא סוג של טורף לילי קטן ממשפחת הסמוריים ומתת-משפחת הסמורים.
הדלק נפוץ בשטחי החורש והיער של צפון אמריקה, אירופה ומרכז אסיה ונחשב למטפס עצים וסלעים מצוין.
הדלק גדול מהסמור ומבנה גופו מוצק יותר.
למרבית המינים פרווה חומה בחלק גוף עליון ובהירה יותר בחלק התחתון.
הדלקים ניצודים על ידי האדם בשל פרוותם היפה.
בדומה לשאר חברי המשפחה, בשעת סכנה מפריש הדלק חומר בעל ריח חריף המבריח את אויביו.
אותו חומר משמש לו גם לסימון טריטוריה.
תזונת הדלק מגוונת ביותר וכוללת זוחלים, מכרסמים, עופות, פירות, ביצים ודורבנים.
בישראל מצוי מין אחד בסוג זה – דלק הסלעים, והוא בין הטורפים הקטנים בארץ.
דלק הסלעים Martes foina – נפוץ בישראל
דְּלַעַת (ברבים: דְּלוּעִים; שם מדעי: Cucurbita; נקרא גם קַלַּבָּסָה (מלאדינו) או קלוסה) היא סוג צמח ממשפחת הדלועיים.
משפחה זו כוללת צמחי גן מוכרים כגון קישוא, מלון, מלפפון ואחרים.
"דלעת" הוא גם השם העממי של כמה ממיני סוג זה, ביניהם דלעת הגינה, דלעת גדולה ודלעת הקישוא.
הדלעת שכיחה ביותר בצבעי כתום כאשר היא בשלה.
הדלעת פופולרית בבישול ומשמשת לפיסול ג'ק-או-לנטרן כחלק מחגיגות ליל כל הקדושים בארצות הברית, אירלנד וסקוטלנד.
צמח הדלעת הוא חד-ביתי (כולל הן פרחים זכריים והן פרחים נקביים, וצבעיהם צהובים).
זני הדלעת נפוצים בחצי הכדור המערבי ופרי הדלעת הוא ענבה בשרנית גדולה.
הדלעת משתנה בצורותיה: לעיתים כדורית, אך לרוב מלבנית מוארכת או ביצתית.
צבען של הדלעת הכתומות נגרם מתכולה של כמויות גדולות של הצבען הצהוב לוטאין, אלפא קרוטן ובטא קרוטן.
הזנים הגדולים שוקלים בדרך כלל בין 18 ל-36 ק"ג.
שיא העולם לפרי הכבד ביותר, עומד על 1,226 ק"ג לדלעת שגידל חקלאי איטלקי מאזור טוסקנה בשנת 2021.
כאשר היא בשלה, הדלעת יכולה להיות מבושלת, אפויה או קלויה, ולשמש לפשטידות, לבדה או בשילוב ירקות אחרים.
כאשר היא קטנה וירוקה ניתן לאוכלה כמו קישוא.
מאכלי דלועים פופולריים הם מרק דלעת, פשטידת דלעת (הנאכלת ב"חג ההודיה" האמריקאי), ודלעת מעוכה (פירה).
שמן מגרעיני־דלעת הוא תוצר אופייני של דלועים באוסטריה.
מלבד למאכל, מקובל להשתמש בדלועים בליל כל הקדושים.
את הדלעת מרוקנים מתוכנה, ובקליפתה חורצים מעין פנים ובהן עיניים ופה מחייך.
בתוך הדלעת מציבים נר דולק.
המנהג הזה מבוסס על אגדה קלטית עתיקה אשר הובאה לאמריקה בידי מהגרים אירים.
ליל כל הקדושים הנערך ב-31 באוקטובר סימן את סופה של השנה הקלטית העתיקה, ובלילה היו מציבים נרות בתוך כרוב מרוקן, סלק או לפת.
אותם היו מניחים על אדן החלון או המרפסת כדי לקבל בברכה רוחות של אבות קדמונים וכדי למנוע את כניסתן של רוחות רעות וכן של נשמה חסרת מנוחה הקרויה "ג'ק הקמצן", ומכאן השם "ג'ק הפָּנָס" (ג'ק-או-לנטרן).
בספרות זכתה הדלעת לככב בספרי ילדים אחדים, כגון "הדלעת המופלאה" מאת לגרט הלסינג השוודי, "מרק דלעת" מאת הלן קופר הבריטית וגם בישראל בספר "החתול דלעת משנה את הדעת" מאת יונתן יבין.
בארמניה מקובל להכין בחג מולד תבשיל ראפאמה שמבוסס על דלעת.
נהוג לקלות גרעיני דלעת, והם נחשבים לחלק מזרעי ה"פיצוחים".
גרעיני דלעת קלויים נקראים בלשון עממית "גרעינים לבנים" על שום מראם.
גרעיני דלעת מכילים כ-50 אחוז שמן.
דֶלְפִי הוא אתר ארכאולוגי ועיר מודרנית ביוון הנמצאת בחלק הדרום-מערבי של הר פארנאסוס בעמק פוקיס.
דלפי הייתה מקום מושבו של האורקל מדלפי, שהיה האורקל החשוב ביותר ביוון הקלאסית, והיא הייתה אתר חשוב עבור המאמינים באל אפולו.
המקום המקודש בדלפי היה מקדש פאן-הלני.
במקום זה התחרו פעם בארבע שנים ספורטאים מכל רחבי העולם היווני במשחקים הפיתיים.
דלפי הייתה ידועה בעולם היווני כאתר שבו נמצאת אבן האומפאלוס, שהיא מרכז כדור הארץ והיקום.
בהסטיה (סוג של קמין או תנור) הפנימית של מקדש אפולו בערה אש נצחית.
לאחר קרב פלטאיה הערים היווניות כיבו את האש שבערה אצלן והדליקו אותה מחדש תוך שימוש באש שהודלקה בדלפי; בסיפורי הייסוד של כמה מושבות יווניות המתיישבים הראשונים הקדישו אותן לדלפי.
דלפי נמצאת במרכז יוון על טראסות ומישורים לאורך המדרון הדרומי של הר פארנאסוס בגובה של 2,455 מטרים.
במרחק 15 קילומטרים בכיוון דרום-מערב וליד מפרץ קורינתוס נמצאת עיר הנמל קירה.
העיר נמצאת במרחק 180 קילומטרים מאתונה.
מקורו של השם דלפוי הוא במילה היוונית δελφ (דלף) שמשמעותה חלל או במילה δελφός (דלפוס) שמשמעותה רחם.
הטענה היא שהשם מרמז על קשר לגאיה, אלת האדמה.