tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בשנים 1987 - 1990 שימש כמרצה למיסים בפקולטה למשפטים באוניברסיטת ת"א.
בתשמ"ה (1995) לימד בפקולטה לניהול את המקצועות מיסים עקיפים ומיסים ב'.
מתשנ"ו (1996) לימד בפקולטה למשפטים ובפקולטה לניהול באוניברסיטת תל אביב, וכן בפקולטה לניהול באוניברסיטה העברית בירושלים.
הרצה בפקולטות למינהל עסקים ומשפטים במכללה לביטוח.
שימש עוזר מחקר במקצועות דיני תאגידים (ד"ר ציפורה כהן), דיני עבודה (פרופ' רות בן-ישראל), דיני מיסים (פרופ' יצחק הדרי) ומשפט בינלאומי פרטי (פרופ' אבנר חי שאקי).
הרצה בימי עיון מטעם לשכת רואי החשבון, לשכת יועצי המס ולשכת עורכי הדין ובגופים מקצועיים נוספים.
מחברם של דברי ההסבר הרשמיים של קובץ הפרשנות לפקודת מס הכנסה ("החבק") (1989)
מחברה של אנציקלופדיית אמנות מס כרך ב' (עם ד"ר אריה ליבוביץ) (2005)
מחברם של למעלה מ-1,000 פרסומים מדעיים ועיתונאיים בתחומים מקצועיים, בכתבי עת ובעיתונות.
חבר בוועדות שמינו נציבי מס הכנסה ושרי האוצר והמסו"ת
ועדת גבעולי לעניין בדיקת חובות מסופקים במערכת הבנקאית (1990)
ועדה לרפורמה בדיני מס, (1992)
ועדה לרפורמה בפיצולים ובמיזוגים (1997) - (גרי ארגון יו"ר)
ועדה לרפורמה בחוק לעידוד השקעות הון (מינוי על ידי השרים דליה איציק וסילבן שלום; אבישי ברוורמן יחד עם אוהד מרני - יו"ר משותף (2001)
ועדת רבינוביץ לרפורמה במיסוי נדל"ן (2001) (מינוי על ידי השר סילבן שלום; יאיר רבינוביץ יו"ר)
ועדת רבינוביץ לרפורמה במס הכנסה (2002) (מינוי על ידי השר סילבן שלום, יאיר רבינוביץ יו"ר)
מארי אברהם אלנדאף (ה'תרכ"ו – י"ב באדר א' ה'ת"ש; 1866 – 21 בפברואר 1940) היה ממנהיגי קהילת יהודי תימן בארץ ישראל, ראש ישיבה, דיין, שד"ר ומראשוני חוקרי ספרות יהודי תימן מבין יוצאי תימן.
נולד בקריית אלקאבל בצנעא שבתימן למארי חיים וללולוה (מרגלית) אלנדאף, וגדל בעיר הבירה צנעא בשכונת היהודים.
אחיו היה הרב סעדיה אלנדאף, מחבר הספר "עץ החיים".
מצד אמו היה נכדו של מארי יחיא בדיחי.
בשנת ה'תרנ"א (1891) עלה הרב אלנדאף לארץ ישראל יחד עם חברו הרב שלום אלשיך הלוי, ובדרך נפטרו אשתו ובתו.
בארץ ישראל נשא אישה חדשה.
בהגיעו לירושלים התגורר בעיר העתיקה והיה ממקימי כפר התימנים בשילוח בסמוך לעיר דוד.
שימש מנהיג קהילת התימנים בירושלים ועמד בראשה במשך 35 שנים.
הקים בית עלמין בהר הזיתים ואת ועד קהילת התימנים.
ייסד תלמודי תורה, ישיבות, בתי כנסיות, בתי מדרשות ועמד בראש ישיבת תורת משה.
נלחם במיסיון שניסה להשפיע על בני קהילתו.
יחד עם מארי יחיא יצחק הלוי ואחרים התנגד לתנועת הדרדעים.
שימש כאב"ד בבית הדין של הקהילה שאותו הקים והעמיד בראשו את הרב שלום אלשיך הלוי.
בשנת ה'תרס"ג (1903) השתתף באספת ציוני ציון שכונתה "הכנסייה הארצישראלית" בזכרון יעקב.
בשנת ה'תרס"ד (1904) הקים את חברת "שיבת ציון", במטרה לרכוש קרקעות לצורך התיישבות חקלאית כפתרון לבעיות הדיור והפרנסה של עולי תימן.
ניסיון זה לא הניב פירות בסופו של דבר.
בתמיכת רוב אנשי הקהילה, ובהתנגדות חוג מצומצם יחסית בראשות הרב יחיא צארום, פעל הרב אלנדאף להשגת "פרמאן", רישיון מממשלת טורקיה, על כך שיהודי תימן נחשבים לקהילה נפרדת.
אנשי הכוללים הספרדיים התנגדו לכך בתוקף, ובמשך תקופה ארוכה נאלץ להסתתר מהם.
הוא יצא בחשאי לאיסטנבול ופגש שם את הרב הראשי של הקהילות היהודיות באימפריה, הרב משה הלוי.
הפרמאן הגיע בסופו של דבר כעבור חצי שנה, בערב ראש השנה בניסן ה'תרס"ח.
בעקבותיו הוקמו מערכות חדשות, ללא תלות בכולל הספרדים.
כתב את קורות חייו, ואת קורות יהודי תימן, בספר "זכור לאברהם".
כתב קונטרס בשם "מבשר טוב" בשבחה של ארץ ישראל בו הוא מעודד את יהודי תימן לעלות לארץ ישראל וליישב אותה.
טרח להביא לדפוס ראשון ספרי קודש של יהדות תימן, עריכת התאג' הראשון שיצא בדפוס של יהדות תימן (כתר תורה) וסידור התפילה נוסח יהודי תימן בלדי אשר מיוסד על פי כתב יד של מהרי"ץ אשר היה תחת ידו.
הוציא לאור חיבורים של חכמי תימן.
הרב אלנדאף עבר לגור בשכונת הבוכרים ובשנותיו האחרונות בשכונת כרם התימנים שבתל אביב, יחד עם רעייתו, ידידה, שלושת בניו ובתו.
כחודש לפני פטירתו ביקש מבניו להעבירו בחזרה לירושלים.
נפטר בי"ב באדר א' ה'ת"ש, בגיל 74 ונטמן בבית העלמין בהר הזיתים בירושלים.
פתחון טוב - על התורה
ענף חיים - ביאורים ותיקונים על הסידור
השגות מאי"ש - כנראה השגות על ספר שושנת "המלך"
שרידי תימן - תולדות הרב שלום שבזי, הרב שלום שרעבי, אוצר ספרי תימן ועוד, ירושלים תרפ"ח
מבשר טוב – בשבח העלייה לארץ ויישובה, ירושלים תרע"א
זכור לאברהם – זכרונות ותולדות יהודי תימן
פרסם מאמרי הלכה בכתב העת התורני "תורה מציון"
ערך והביא לדפוס את ספרו של אחיו, עץ החיים על חמישה חומשי תורה
תאג' - עם "חלק הדקדוק" למהרי"ץ
תכלאל - עם פירוש "עץ חיים" למהרי"ץ, בתוספת חיבורו "ענף חיים"
הרב אברהם אמינוף תלמודי (ה'תרי"ז, 1857 – ט' בשבט ה'תרצ"ט, 1939) היה רבה ומנהיגה של הקהילה הבוכרית בירושלים.
נולד בשנת 1857 (ה'תרי"ז) בבוכרה, לרבי בנימין ולציפורה.
בבגרותו למד בישיבה של סבו, רבי פנחס נייאז הידוע בכינוי "פנחס הקטן", אשר היה חתנו של רבי יוסף ממן מערבי.
למד בבוכרה עם הרב יוסף כוג'הינוף, הרב משה יצחקוף הכהן, הרב שלמה מוסיוף ועם השד"ר הרב יהושע שושן.
בשנות השמונים של המאה התשע עשרה עבר עם משפחתו ועם הרב יוסף כוג'הינוף להתגורר בעיר סמרקנד, שם פעל רבות בקרב היהודים לחיזוק ידיעותיהם בלימוד התורה ובקיום המצוות.
רבה של הקהילה הבוכרית בירושלים
בשנת 1889 (ה'תרמ"ט) עלה מבוכרה לישראל והשתכן בירושלים.
בשנים אלו גדל זרם העולים לישראל מארצות אסיה התיכונה, ובעידודו של הרב יעקב מאיר הוקמה חברת "חובבי ציון" במטרה לספק את צורכי הקהילה הבוכרית בירושלים.
יחד עם חבריו הרב שמעון חכם הרב שלמה מוסיוף, הרב יוסף כוג'הינוף ועוד, הקימו שכונה בשם "רחובות" (המכוּנה כיום "שכונת הבוכרים") לבני הקהילה.
הרב אמינוף הקים בבית הכנסת שושנים לדוד את תלמוד תורה בני ציון, בו למדו בעשורים שלאחר מכן עשרות רבנים מוכרים.
בשנת 1891 (ה'תרנ"א) התמנה לשמש כרבה של הקהילה היהודית הבוכרית בירושלים וכיהן בתפקיד זה עד יום מותו.
חיי שכונת "רחובות" עד מלחמת העולם הראשונה התנהלו בפיקוח ועד השכונה אשר רבי אברהם עמד בראשו, הוועד זכה לתמיכת מוסדות השלטון המקומיים ונהנה מיוקרה רבה בקרב בני הקהילה בארץ ומחוצה לה, פעילות הוועד הייתה רחבה וסיפקה את כל צורכי התושבים.
בשלהי המאה ה-19 ובתחילת המאה ה-20 פעל הוועד רבות למען בניית השכונה ומוסדותיה, בתקופה זו נבנו בשכונה בנייני פאר ובניהם "הארמון", בית דוידוף (אשר שימש כמשכנה של הגימנסיה העברית), בית משהיוף (אשר היה הבית הגדול בשכונה, כחמישה דונמים שטחו), בית שמחיוף ועוד.
הוועד דאג לסלילת כבישים ונטיעת עצים בשכונה "גן אילנות ופרחים כדי להיות אוויר חשוב לילדים".
בבקרים למד עם הרב מרדכי אקלר.
רחוב "אברהם תלמודי" בשכונת הבוכרים בירושלים נקרא על-שמו.
לאחר פטירתו מונה הרב משה יצחקוף הכהן לשמש כרב העדה.
את כל ספריו הוציא רבי אברהם בירושלים ושלח אותם לבוכרה כדי שיופצו לרבים ללא תשלום, כל ספריו היו מנוקדים וחלקם תורגמו לתג'יכית על ידי רבי שמעון חכם.
ספרו העיקרי הוא "ליקוטי דינים" הכולל דינים והלכות מעשיות לכל השנה על פי מנהגי יהדות בוכרה, וכך כתב בהקדמתו לחלק א' של ספרו:
"שולחן הטהור" - ספר כיס בו ליקוט הברכות הנחוצות ליום-יום עם הלכותיהם, יצא לאור בשנת תרס"ד, 1894.
ספרים אשר נערכו והודפסו על ידו
ספר תהילים - יצא לאור בשנת תרס"ה, 1905.
תרגום התנ"ך לטג'יקית יהודית, מרבית התרגום נעשה על ידי רבי שמעון חכם.
הוצאה מנוקדת ומסודרת של הספר "חק לישראל" על-פי הסדר המלא שתיקן רבי חיים יוסף דוד אזולאי, יצא לאור בשנת תרס"ט, 1909.
אברהם רפאל בן־ציון אלמליח (ניסן ה'תרמ"ה, 1885 – 2 באפריל 1967) היה עיתונאי, בלשן, חוקר, היסטוריון, מתרגם, ואיש ציבור ישראלי.
כיהן כנשיא ועד העדה המערבית, כסגן נשיא התאחדות הספרדים העולמית, חבר מועצת עיריית ירושלים, וחבר הכנסת בכנסת הראשונה.
אלמליח נולד בשנת 1885 בירושלים, אביו הרב יוסף אלמליח היה דיין, עלה לארץ ישראל בגיל 3. אלמליח למד בתלמוד תורה של עדת המוגרבים בעיר העתיקה אצל הרב יהודה קסטל, בדורש ציון ולאחר מכן בישיבת תפארת ירושלים.
את השכלתו הכללית והאקדמית רכש בבית הספר כל ישראל חברים ובבית הספר הצרפתי למקרא ולארכאולוגיה במנזר סנט אטיין בירושלים.
בשנים 1902–1912 לימד ערבית וצרפתית בבית ספר כל ישראל חברים בירושלים.
בשנת 1904 נמנה עם מייסדי "אגודת צעירי ירושלים" ואגודת "צעירות ירושלים" למען הכרה לאומית ודיבור עברי, והחל לפעול בקרב צעירי העדה הספרדית בארץ ישראל.
בהיותו בן עשרים היה עוזרו של אליעזר בן יהודה בפעולתו העיתונאית.
בשנת תרס"ז נישא לשמחה, בת הרב יעקב דנון, והיה אביהם של אליהו, לבנה גבאי, עליזה דינגוט, שמואל ויוסף.
בשנת 1910 היה ממייסדי אגודת אהבה ואחוה.
בשנת 1910 שימש כמזכירו של הרב חיים נחום אפנדי בעת ביקורו בארץ ישראל, ולאחר מכן חזר איתו לקונסטנטינופול, שבה ניהל את תלמוד התורה הציבורי במשך שנה.
לאחר מכן עבר לדמשק, בה שימש כמזכיר הקהילה ומנהל בית הספר של הקהילה, והטיף לציונות.
בסוף 1913 חזר לארץ ישראל וניהל את סניף בנק אפ"ק בעזה.
בשנת תרע"ו שימש לזמן קצר כמורה בבית הספר "תחכמוני" ביפו, ובסוף תרע"ו הוגלה לדמשק.
היה חבר מערכות עיתונים רבים, בהם: "השקפה" (תרס"ז), "החרות" (תרס"ט–תר"ע), "הפועל הצעיר" (תר"ע–תרע"ב) ודואר היום.
בהיותו בקונסטנטינופול היה חבר מערכת של השבועון העברי "המבשר" שהוצא על ידי ההסתדרות הציונית.
בהיותו בדמשק היה חבר אגודת "המגן", במסגרתה כתב מאמרים בעיתונות.
בשנת 1914 ייסד את העיתון "החרות", שאותו ערך עד 1919, גם לאחר הגלייתו לסוריה בשנת 1916. במהלך מלחמת העולם הראשונה, פעל למען היישוב היהודי בארץ, ובשובו, ב-1919, מונה לראש לשכת העיתונות של ועד הצירים.
שימש מעורכי עיתון הלאדינו איל ליביראל.
במסגרת פעילותו בקהילה הספרדית התמודד אלמליח ברשימת העדה הספרדית לאספת הנבחרים הראשונה.
הוא כיהן כחבר אספת הנבחרים באסיפות הראשונה והשלישית ובמהלך אספת הנבחרים השלישית היה חבר הוועד הלאומי.
במקביל לפעילותו זו היה אלמליח חבר הנהלת הקהילה היהודית בירושלים, חבר הנהלת עיריית ירושלים, סגן נשיא ההתאחדות העולמית של היהודים הספרדים ועורך הירחון "מזרח ומערב".
בין השנים 1921–1932 עבד לפרנסתו במערכת "דואר היום".
במשפט הנאשמים ברצח ארלוזורוב הוא העיד שהוא ראה את אב"א אחימאיר ביחד עם נחום סלושץ בירושלים בעת כניסת השבת דבר שנועד לחזק את עמדתו של סטבסקי, שטען שפגש את אחימאיר בירושלים.
בשנת תרפ"א היה בא כח העדה הספרדית הכללית בארץ, והשתתף בוועידה העולמית של יהודי המזרח, אלמליח נבחר לחבר הוועד הפועל של "התאחדות הספרדית העולמית".
בשנים תרפ"ז ותרפ"ח היה חבר משלחת ההתאחדות הספרדית העולמית למצרים.
אלמליח השתתף במגביות שונות עבור התאחדות הספרדים והוועד הלאומי.
בשנת 1923 שהה במשך כשנה בצפון אפריקה בשליחות קרן קיימת לישראל.
בלוב, הוא נפגש עם ראשי הארגונים הציוניים, ביניהם "חוג הרצל", "אחדות והתקדמות" ו"חברת ציון" כדי לנסות לפתור את הסכסוך ביניהם, ולשכנעם בחשיבות שיתוף הפעולה להשגת המטרות הציוניות, שיוביל בסופו של דבר לאיחוד בין הארגונים.
כתוצאה מכך, לאחר מספר מפגשי גישור, בשנת 1923 יושרו ההדורים בין כל הפלגים הציוניים בלוב.
משנת 1933 ואילך שימש חבר ההנהלה של הוועד הלאומי.
בבחירות לעיריית ירושלים ב־1934 נבחר אלמליח כחבר במועצה כנציג ספרדים ועדות מזרח ברשימה יהודית מאוחדת.
בתחילת 1936 פעל בסלוניקי מטעם מגבית קרן היסוד.
בתחילת מלחמת העצמאות תקפו הערבים את דפוס העיתון ג'רוזלם פוסט ברחוב החבצלת, ומשרדו שהיה ממול בית הדפוס נהרס ונשרף, ובו היו כתבים ספרים ומחקרים שכתב במשך עשרות שנים, בהם כתבי היד שלו עבור המילון הצרפתי-עברי.
בשנת 1949 נבחר אלמליח לכנסת הראשונה מטעם ספרדים ועדות מזרח.
במהלך כהונתו שימש חבר ועדת העבודה וועדת החינוך והתרבות.
ביוזמתו של אלמליח (יחד עם חברי כנסת נוספים), נקבע שמו של יום העצמאות בשם זה, כתחליף להצעות השמות 'יום הקוממיות' ו'יום המדינה'.
אלמליח היה נשוי, והותיר אחריו שתי בנות ושלושה בנים.
בעבודתו המקצועית פרסם אלמליח עשרות ספרים ומאות מאמרים ומחקרים על תולדות ישראל וארץ ישראל, הפזורה הספרדית, תולדות השבט הספרדי והמזרחי בארץ ובגולה ועוד.
פרסומיו הופיעו בשפות שונות ביניהם: "היהודים בדמשק", "היהודים בסלוניקי", "ארץ ישראל וסוריה במלחמת העולם הראשונה" ועוד.
את ספרייתו העשירה הוא הוריש לעיריית ירושלים.
בשנים 1944–1947 שימש כחוקר ב שהקים רפאל פטאי בירושלים.
כבלשן הוציא את המילונים הצרפתי-עברי והעברי-צרפתי.
והעברי-ערבי ערבי-עברי, והיה בקי בעברית, צרפתית ערבית ולאדינו.
כמתרגם תרגם הרבה ספרים משפות שונות הבולטים שבהם: "חמשים שנות היסטוריה" שתרגם מהשפה הצרפתית (נרסיס לוון, שני כרכים), וכלילה ודימנה שתרגם מערבית.
אלמליח קיבל 3 עיטורים צרפתיים, בסוף שנת 1934 הוכתר בתואר "קצין האקדמיה הצרפתית" ובכ"ח באלול תש"ו (24 בספטמבר 1946) נתכבד בתואר "אביר לגיון הכבוד", ובשנת 1960 הועלה לדרגת "קצין לגיון הכבוד".
ביום העצמאות תשט"ו (1955) הוא הדליק משואה בטקס הדלקת המשואות שהוקדש לנציגי ארצות שונות, כנציג ותיקי הארץ.
באוגוסט 1963 החליטה מועצת עיריית ירושלים פה אחד להעניק לו אזרחות כבוד של ירושלים.
באוקטובר 1965 קיבל מממשלת ספרד עיטור גבוה "קומנדור דיל אורדן מריטו סיביל" (מפקד מסדר ההגינות האזרחית) על מחקריו וספריו בכלל, ועל חקר הספרות ושפת הלאדינו בפרט.
זכרו הונצח ברחוב הנושא את שמו בגוננים (קטמון ט') בירושלים.
מילון חדש צרפתי-עברי, הוצאת אחיאסף, 1950.
מילון חדש עברי-צרפתי, הוצאת אחיאסף, 1959.
מילון עברי-ערבי ערבי-עברי, הוצאת י.
מילון חדש עברי-צרפתי צרפתי-עברי, הוצאת אחיאסף, 1976.
הפרופסור אברהם גלאנטי: חייו ופעלו הספרותי, ההיסטורי והמדעי, הוצאת המחבר, תשי"ד.
'הסופרת-המספרת אליסה ראיס - חייה ויצירותיה הספרותיות', מחברת 97-100 (תשרי-כסלו תשכ"ב), עמ' 26–32.
אברהם אלמאליח, הראשונים לציון, תולדותיהם ופעולתם, הוצאת ראובן מס, ירושלים, תש"ל 1970. (372 עמודים)
ספר הוד יוסף: מצבת זיכרון ספרותית לזכרו של ...
הרה"ג יוסף יצחק שלוש כולל מאמרי הערכה ...
ודברי הלכה ואגדה מאת מוקיריו, ירושלים: ועד עדת המערבים, תשכ"ו 1965.
לתולדות עדת המערבים בירושלים (תרס"ט)
היהודים בדמשק ומצבם הכלכלי והתרבותי (תרע"ב)
ארץ רפאים או מושגי הקדמונים על שאול (תרע"ב, ספריית לע"ם)
שבתי צבי, כתותיו ושרידי תנועתו המשיחית (תרפ"ז)
ארץ ישראל וסוריה במלחמת העולם הראשונה (ג' כרכים, תרפ"ח–תרצ"ה)
מזרח ומערב – כ-40 חוברות.
(ירחון מדעי, היסטורי, ספרותי, לחקירת המזרח והיהדות בתפוצות ישראל, תרע"ט–תרצ"ב)
אברהם גאלאנטי חייו ופעלו הספרותי (תשי"ד)
משה בן שבת אמזלג (תשכ"ב)
אברהם אֶפּשטיין (ביידיש: עפשטיין; בגרמנית: Abraham Epstein; ו' בטבת ה'תר"ב, 19 בדצמבר 1841, קונסטנטין-ישן, האימפריה הרוסית (כיום אוקראינה) – ה'תרע"ח, 1 באפריל 1918, באדן ליד וינה) היה חוקר המדרש ואיש חכמת ישראל.
אפשטיין נולד בסטרו-קונסטנטינוב (קונסטנטין ישן) שבווהלין, בתחום המושב של האימפריה הרוסית (כיום באוקראינה).
אביו, ישראל, היה עשיר ומופלג בתורה.
מלבד עברית, תנ"ך ותלמוד למד אפשטיין בצעירותו כמה לשונות, ואף רכש ידיעה יסודית בספרות העברית.
תחילה הושפע מחיבוריהם של יצחק בר לווינזון, נחמן קרוכמל ושד"ל, ובנסיעתו הראשונה למערב אירופה בשנת 1861, התוודע אל החוקרים אנשי "חכמת ישראל", שלמה יהודה רפפורט (שי"ר), זכריה פרנקל ומיכאל זקס.
מתוך חיבתו לטבע ולעבודת האדמה חכר אפשטיין בשנת 1865 אחוזה ליד קוזמין, שבה עסק בחקלאות במשך הרבה שנים, ואף השתדל להרגיל את היהודים העניים של המקום לעבודת האדמה.
אחרי מות אביו בשנת 1874, לקח אפשטיין לידיו את ניהול עסקיו הנרחבים, ובשלב מאוחר יותר עסק גם בחקלאות.
אך בהדרגה חיסל את כל עסקיו, ומאז 1884 הקדיש את רוב זמנו לנסיעות וללימודים.
בשנת 1876 התיישב בווינה וקיבל אזרחות אוסטרית.
אברהם אפשטיין נפטר בבאדן ליד וינה בהיותו כבן 77 בי"ט בניסן ה'תרע"ח.
ברשותו של אפשטיין הייתה ספרייה גדולה, ובה כתבי יד יקרי ערך רבים, אותם הוריש לבית המדרש לרבנים בווינה (Judisch-theologische Lehranstalt).
מחקריו של אפשטיין עוסקים בכל גוני הקשת של חכמת ישראל: היסטוריה, אסטרונומיה (בין השאר עסק ב"סוד העיבור" ובמחלוקת בין רבי סעדיה גאון לבן מאיר), כתבי יד של מדרשים, ספר יצירה, בן סירא, ספרות הגאונים והראשונים בימי הביניים, ועוד.
מחקריו כונסו והוצאו לאור על ידי "מוסד הרב קוק" (ירושלים, 1950).
עבודותיו זכו להכרה גם על ידי חוקרים במדעי היהדות וגם על ידי רבנים, כדוגמת הרב נפתלי צבי יהודה ברלין (הנצי"ב).
כתבי ר' אברהם עפשטיין, בעריכת א.מ.
הברמן, מוסד הרב קוק, ירושלים, תש"י - תשי"ז;
קדמות התנחומא - ביקורת על מהדורת מדרש תנחומא של שלמה בובר, פרשבורג, 1886.
מקדמוניות היהודים - חלק אחד של מסות על הכרונולוגיה של הארכאולוגיה היהודית, וחלק שני המכיל מהדורה מתוקנת ומוערת של מדרש תדשא, וינה, 1887
אלדד הדני - מהדורה ביקורתית של הספר הידוע, עם שינויי נוסחאות מתוך כתבי היד, מבוא, הערות, נספחים, ומחקר מפורט על הפלשים ומנהגיהם, פרסבורג 1891
ר' משה הדרשן מנרבונא, וינה 1891
דברי ביקורת לכבוד הרב ש"י רפופורט - הגנה על ש"י רפופורט מפני התקפותיו של החוקר אייזיק הירש וייס, וינה 1896
Der Gerschom Meor Ha-Golah Zugeschriebene Talmud-Commentar, נדפס בספר היובל למשה שטיינשניידר, לייפציג 1896 - מאמר מפורט על הפירוש המיוחס לרבנו גרשום, שהשפיע על כל המחקר בנושא זה.
בנוסף פרסם אפשטיין מאמרי ביקורת רבים, מאמרים ביוגרפיים, היסטוריים, ארכאולוגיים, בכתבי עת עבריים.
הראשונים פורסמו ב"המגיד", "השחר" ו"בית התלמוד", המאוחרים יותר פורסמו גם ב"הכרם", "אוצר טוב", "הגרן" ובמיוחד ב-Monatsschrift für Geschichte und Wissenschaft des Judentums, Revue des Études Juives, וב"החוקר".
אברהם אריאל (נולד ב-1 בנובמבר 1934) הוא ימאי ישראלי, רב חובל, ממציא ימי, חוקר ומחברם של ספרים ומאמרים.
אריאל נולד במזכרת בתיה (עקרון).
סבו היגר מוולקוביסק (Vawkavysk), שבבלארוס, לארגנטינה, בה התיישב באחת ממושבות הברון הירש.
הוריו היו מורים שעלו לארץ ישראל ב-1930 דרך ארגנטינה.
ב-1928, בדרכם לארץ ישראל, ייסד אביו בפורטו אלגרה (ברזיל) את סניף תנועת השומר הצעיר במדינה זאת.
אריאל סיים את בית הספר הימי שליד הטכניון, בשנת 1951, כצעיר בוגריו.
בגיל שש-עשרה וחצי החל לעבוד כחניך סיפון על האונייה "חיפה", בהפליגה ב"קו ישראל אמריקה", שותפות של חברת צים ומשפחת רקנאטי.
בגיל 19 הוסמך כקצין ימי (חובל שלישי).
הוא עבד באוניות "ארצה", "יהודה", "ירושלים" (ששמה הוסב מאוחר יותר ל"עליה"), "Volta River" ו"תמר".
ב-1958, בגיל 24, הוסמך לרב-חובל, ושנה לאחר מכן קיבל את הפיקוד על האונייה "צפונית", והיה רב החובל המוסמך הצעיר ביותר במדינת ישראל.
הוא שירת שירות לאומי במסגרת צי הסוחר הישראלי, בהתאם להסדר שהיה קיים אז בין צה"ל ובית הספר הימי, והיה תקף לבוגרי מחזורים ח–ט בבית הספר הימי: ארבע שנים עבודה בים תמורת שנתיים של שירות סדיר.
לאורך השנים פיקד גם על האוניות "אשל", "גפן", "נתניה", "Nakwa River", "Otchi River".
במרץ 1957 הייתה גאנה המושבה האפריקאית הראשונה שזכתה בעצמאות מבריטניה, וממשלת ישראל קשרה עימה קשרים כלכליים ומדיניים.
אחד הצעדים הראשונים שננקטו היה הקמת חברת ספנות משותפת לצים ולממשלת גאנה, שנקראה בשם "קו הכוכב השחור".
אריאל עבד כחובל ראשון באונייה הגנאית הראשונה "Volta River", אונייה במעמס של 10,000 טון שנבנתה בשנת 1939. הוא חזר לאוניות החדשות של "קו הכוכב השחור" כקברניט בשנים 1962–1966. בשנת 1966 סיים את תפקידיו כרב חובל ועבר לתפקיד ניהול חופי.
בשנים 1966 - 1970 כיהן כמנהל התפעול של צי אוניות הקירור של "החברה הימית להובלת פרי" בחיפה.
בשנת 1970 מונה לנציגה של החברה באוקאניה ולמנהל קו הספנות שלה מאוסטרליה לצפון אמריקה.
ב-1974 פרש לעסקים פרטיים והתמחה בעסקי הובלת בשר קפוא ופירות בין אוסטרליה, המפרץ הפרסי והמזרח התיכון.
אריאל הוא מוסמך במנהל עסקים (MBA) ודוקטור בתעשייה וניהול מאוניברסיטת ניו סאות' ויילס, סידני, אוסטרליה.
בשנת 1986 חקר אריאל, במסגרת לימודי הדוקטורט שלו ובשילוב עם עסקיו, את נושא ההובלה הימית האינטגרטיבית של סחורות (קומודיטיז) מזון איכותי: סוכר לבן, קמח, אורז, פולי קפה וקקאו.
בעקבות המחקר פיתח קונספט תובלה בשם "ביבו" - BIBO – Bulk In Bagged Out, כלומר טעינה והובלה בצובר ופריקה בשקים, בהתאם לדרישת השווקים.
התוצר המעשי היה המצאת אוניית ביבו הראשונה בעולם להובלת סוכר לבן בצובר.
עד היום הוסבו או נבנו ארבע אוניות ביבו, אחת מהן פוקדת בתדירות את נמל אשדוד, אחרת מיצאת סוכר מאוסטרליה.
הוא הרצה בחוג לכלכלה אוניברסיטת חיפה במגמת "כלכלת ספנות" והיה ממייסדי המכללה הימית לישראל, במכמורת, בה עמד בראש החוג לכלכלה וניהול מערכות ימיות.
ב-1990 התמנה ליועץ-מומחה בנושאי תובלה ימית ושימושים ביטחוניים לצוות הכנת "מסמך המדיניות לניהול מימי החופים" של מינהל התכנון של מדינת ישראל.
בין השנים 1997–2003 שימש כחבר-מייסד בחבר הנאמנים של המכללה הימית לישראל (לימים בית הספר למדעי הים של המרכז האקדמי רופין).
ב-1997 היה חבר ב"צוות סיעור המוחות של חיל הים" וחברת "Nauticos Corporation" מארצות הברית, לקביעת אזור החיפושים אחרי הצוללת דקר.
מסקנות הצוות מיקדו את החיפושים לגזרה צרה של הנתיב המתוכנן.
"Nauticos" מצאה את השברים בשנת 1999 במרכז הגזרה.
לפני מציאת הצוללת, כיהן ב-1998 כחבר ב"מנהלת פרס הדקר", שעסקה בבדיקת וניתוח מידע על הצוללת ונועדה להמליץ על הענקת פרס כספי למי שיספק מידע שיביא לאיתורה.
המנהלת נסגרה עם מציאת השברים ב-1999.
ב-1998 היה חבר ב"וועדת המקצוע לפיתוח החינוך הימי" של משרד החינוך, המנהל לחינוך התיישבותי.
בין השנים 2012–2002 כיהן כיו"ר "הוועדה למונחי תחבורה ימית" של האקדמיה ללשון העברית.
בשנת 2007 יעץ בנושאי תובלה ימית ושימושים ביטחוניים לצוות הכנת "מסמך המדיניות לאיים מלאכותיים לתשתיות" של מינהל התכנון של ישראל.
אריאל נשוי ואב לבן ולבת.
אילון ברגר, נכדו של אריאל, הוא יו"ר .
"חידושים בהובלה בצובר - היבט מערכתי", ספנות י"ח, חוברת 2 1990
שילוב אניות צובר בבעלות ישראלית ביבוא הגרעינים לישראל, מכון וידרא לחקר הספנות והתעופה, פברואר 1993
המיתוס שלא היה (על הספינה "עמנואל") באתר "אותו הים - על ספנות עברית ועוד", 2 ביוני 2011
ספורי־ים קצרים - ב"דבר השבוע" ובביטאונים אחרים.
זכרונות מהשביתה הגדולה באתר משמר המורשת הימית, 24 באפריל 2015
זכרונות שירות בקו הכוכב השחור Black Star Line באתר www.shipsnostalgia.com, ספטמבר 2016
אברהם אריאל, הספד לרב חובל בן ברקוביץ ז"ל, הערכת חובל שני לקברניט.
אתר משמר המורשת הימית, אפריל 2019
עזרי ניווט אלקטרוניים, חוברת הדרכה לקציני צי הסוחר, מינהל הספנות והנמלים, חיפה, 1965
The Last War - מותחן ימי-פוליטי אודות אירועים בני־זמננו במזרח התיכון.
אנייה טורפת - מותחן ימי מבוסס על פרשייה עלומה בתולדות צי הסוחר הישראלי.
ספר השמות - 200 המשפחות הנפוצות בישראל, הוצאה לאור של משרד הביטחון, תל אביב, 1997
יורדי ים - קובץ סיפורי־ים.
הוצאת לדורי, תל אביב, 1999
אל תהיה פראייר - תביעות קטנות.
Plotting The Globe - סיפורי קווי הרוחב, קווי האורך וקו התאריך.
מו"ל Greenwood, Westport CT, USA 2006 (נכתב בשיתוף עם בתו, נורה אריאל-ברגר)
פסטיבל צו קריאה - פסטיבל תיאטרון קריאה בצוותא, 2010
לוידס לא ראו, לא שמעו - הסיפור של הספינה העברית האבודה "עמנואל" ומפקדה.
הוצאת מנדלי ספרים ברשת, הרצליה, 2021.
אברהם (אייב) אלשטיין היה מלחין, מעבד ומנצח יהודי-אמריקאי, שעסק בתחום תיאטרון היידיש ובתחום החזנות בארצות הברית, בתקופת השיא של תיאטרון היידיש בארצות הברית.
אלשטיין נולד וגדל בלואר איסט סייד, למד מוזיקה בבית הספר למוזיקה במנהטן (Third Street Music School Settlement).
בהמשך קיבל מלגה לבית הספר ג'וליארד שם למד 4 שנים.
בין השנים 1916–1920 היה חבר במקהלת הילדים של המטרופוליטן אופרה.
את דרכו כמלחין לתיאטרון החל במוזיקה שכתב למחזה "מאבק" (געראנגעל) והועלה על ידי הלהקה הווילנאית.
זה היה הראשון מבין 33 מחזות ביידיש להם כתב מוזיקה.
יחד עם אלכסנדר אולשנצקי שלום סקונדה ויוסף רומשינסקי היה מבכירי המלחינים למוזיקת תיאטרון יידיש בשדרה השנייה.
אלשטיין הלחין אופרטות ומחזות זמר רבים, וגם את פסקול הסרט "אידל מיטן פידל" שהיה אחד הלהיטים הגדולים של התקופה.
אלשטיין הועסק כמלחין הבית בכמה תיאטראות, ועבד עם גדולי התיאטרון היידי של התקופה, בין היתר כתב מוזיקה עבור מולי פיקון.
כמו מלחינים אחרים בתיאטרון היידי, שאף אלשטיין להיות מוכר כמלחין של מוזיקה קלאסית "רצינית".
בין יצירותיו ניתן למצוא 2 אורטוריות, "אודה למלך המלכים" ששר יאן פירס ושודרה ברשת CBS, ו"גאולה" המבוסס על סיפור החנוכה.
עוד מיצירותיו: "הנגב" קונצ'רטו לפסנתר, סוויטה לפסנתר, ו"הפטרה", יצירה לכינור ופסנתר.
בשנת 1958 הלחין אלשטיין אופרה בת מערכה אחת "הגנב והתליין", ללברית של מורטון ויז'נגרד.
האופרה צולמה לטלוויזיה ושודרה ברשת ABC, ואף הוקרנה בפסטיבל זלצבורג.
אלשטיין זכה במלגה מטעם קרן פורד על מנת שילחין אופרה חדשה באורך מלא, בעבורה כתב את האופרה "הגולם" המבוסס על סיפור הגולם מפראג.
האופרה הוצגה באופרה של ניו יורק סיטי.
אלשטיין, כשאר מלחיני התיאטרון היידי באותה תקופה, עסק אף בתחום החזנות.
אלשטיין ליווה חזנים בפסנתר ובאורגן ועיבד יצירות לתזמורת ולמקהלה.
עבד עם גדולי החזנים באותה תקופה בארצות הברית, ביניהם החזן יוסף רוזנבלט אותו ליווה במסעות הקונצרטים שלו ברחבי העולם, החזנים מרדכי הרשמן, לייבלה וולדמן, משפחת מלבסקי, משה גנטשוף, דוד קוסביצקי, יאן פירס ומוישה אוישר, איתו שיתף פעולה גם בתחום התיאטרון והקולנוע.
אלשטיין אף הלחין יצירות חזנות, אם לתיאטרון ואם לשימוש ליטורגי.
הרב אברהם אלישיב (וכן: אלישוב; בכתיב יידי: עליאשאוו; תרל"ז, 1877 בערך - ד' בחשוון תש"ג, אוקטובר 1942) היה רבה של הומל שבבלארוס, ולאחר עלייתו לארץ ישראל מייסד ורב "תפארת בחורים" בירושלים.
אביו של הרב יוסף שלום אלישיב.
נולד בשאולאי, ליטא, בשם אברהם לוינסון, בנם של חנה ורבי משה לוינסון מהעיר אראן ("ר' משה אראנר") שנודע בצדיקותו.
בצעירותו למד בישיבת ראדין הסמוכה לאראן, אצל החפץ חיים.
כמו כן נחשב תלמידו של המגיד הרב אליקום גצל לויטן.
בשנת תרנ"ג (1893) נשא את חיה מושא, בתו של המקובל הרב שלמה אלישיב.
בשנת תרנ"ז (1897) הדפיס את ספרו "ביכורי אברהם".
בראש חודש ניסן תר"ע (1910), שבע עשרה שנה לאחר נישואיהם, נולד בנם היחיד יוסף שלום.
בתקופת מלחמת העולם הראשונה עבר עם משפחתו ועם חותנו משאוול להומל.
כיהן כרב העיר, ועל שמה כונה "דער האמלער רב" ("הרב של הומל").
בשנת תרע"ד (1914) הוציא את הספר "הלכות בית הכנסת ובית המדרש".
בשנת תרפ"ד (1924), עלה עם משפחתו ועם חותנו לארץ ישראל והמשפחה התגוררה בשכונת מאה שערים בירושלים.
לצורך העלייה שינה את שם משפחתו מלוינסון לאלישיב, כשם חותנו.
שינוי השם נעשה כנראה בעצת החפץ חיים, ולשם השגת הסרטיפיקט נעזרה המשפחה ברב קוק.
בשנת תרפ"ה (1925) הוציא כרך נוסף בספרו "ביכורי אברהם".
הרב אלישיב ייסד את חברת "תפארת בחורים", עבור צעירים ירושלמים שעבדו לפרנסתם.
היה מוסר להם שיעורי תורה יומיים וכן שיעורים ודרשות מדי שבת.
עסק בהוצאת ספריו של חותנו "לשם שבו ואחלמה".
נקבר בבית הקברות הר הזיתים, לצד חמיו.
בנו, הרב יוסף שלום אלישיב, מונה כממלא מקומו ב"תפארת בחורים".
אחותו דינה הייתה אשת הרב ניסן בן ציון שמושקוביץ, שכיהן כרב בכמה קהילות בליטא ולאחר עלייתו לארץ ישראל בשנת תרצ"ה שימש רב בחיפה.
בנם הוא הרב מנחם מאיר ציוני, אב"ד בתל אביב (אביו של הרב פרץ ציוני, רבה של עפולה).
אברהם (ממושי) אלרן (18 במאי 1947 – 17 בינואר 1985) היה קצין צה"ל בדרגת אלוף-משנה, שירת כמפקד חטיבת הבקעה וסגן מפקד עוצבת הגליל (91).
נהרג בהתפוצצות מטען צד בלבנון.
אלרן נולד ברומניה בנם של סימה ויעקב ליזרוביץ.
עלה עם משפחתו בגיל שנה לישראל.
למד בבית ספר רמז ובגימנסיה הריאלית בראשון לציון.
בצנחנים עבר אלרן מסלול הכשרה כלוחם וקורס מ"כים חי"ר.
במלחמת ששת הימים היה צוער בקורס קציני חי"ר.
הכוח הוא הצטרף לחטיבת הצנחנים שלחמה תחת אוגדת טל בקרבות בכיבוש חן יונס, רפיח ומערך פתחת רפיח.
בהמשך מונה למפקד פלוגה ושימש סגן מפקד גדוד בצנחנים והשתתף במבצע ברדס 54–55. במלחמת יום הכיפורים נפצע במהלך הקרבות בסיני.
במבצע ליטני לחם כמפקד גדוד בחטיבת ביסלמ"ח, והוביל אותו בלחימה במארון א-ראס.
ב-1982 מונה למפקד חטיבת הבקעה ובהמשך שירת כסגן מפקד עוצבת הגליל (91).
בתחילת 1985 נפגע באורח קשה בהתפוצצות מטען צד באזור הכפר ארזי בדרום לבנון (מצפון לערוץ הליטני, כ-4.5 ק"מ מזרחית לגשר קסמייה), כשהיה בכוח חילוץ וסריקה לאחר פיגוע בו נהרגו שני חיילים, הוא נפטר כעבור 4 ימים.
על שמו תיאטרון בסמוך לאנדרטת הבקעה.
היה נשוי לקיילי, ואב לשלושה בנים.
רבי אברהם אנקאווא (ה'תקס"ז, 1807– ה'תרנ"א 1891) היה דרשן, ופוסק הלכה בולט, רבה של אלמעסכר שבאלג'יריה במאה ה-19. מחבר ספרים ומוציא לאור.
נולד בשנת 1807 בעיר סלא שבמרוקו למרדכי אנקווה, שכיהן לתקופה כנשיא הקהילה היהודית בעיר.
אחד מאבותיו הוא רבי אפרים אנקאווא (1442-1354), שנס מספרד בעקבות גזירות קנ"א והתיישב בצפון אפריקה.
אחד מקרובי משפחתו הוא ר' רפאל אנקאווא, שלימים כיהן בתור הרב הראשי של מרוקו.
הרב אנקאווא למד בישיבה של הרב רפאל ביבאס בסלא וכיהן לתקופה כדיין בעיר, אז זכה למוניטין כפוסק.
כמו כן היווה כתובת להתייעצות בענייני הלכה עבור רבנים שונים, כדוגמת רבי סמחון חלוואה.
בסביבות שנת 1838 נסע לליבורנו שבדרום איטליה, כדי להביא לדפוס כמה מספריו הראשונים, בהם "זכור לאברהם" (ליבורנו, 1839) על דיני טרפות.
ייתכן שכחלק ממסע זה ביקר בארץ ישראל, שם יצא לאור ספרו "חקת הפסח" (ירושלים, ה'תר"ג) על ההגדה של פסח, אך כנראה לא שהה שם זמן רב.
בכתביו הביע פעמים רבות שאיפה לעלות ולהתיישב בארץ ישראל.
לאחר חזרתו לצפון אפריקה נסע בין ערים שונות במרוקו ובמערב אלג'יריה, ואסף ספרים וכתבי יד, ששימשו לו כמקורות נוספים לעבודותיו ההלכתיות.
בשנת 1850 שכנע הרב אנקאווא נערה יהודייה שהתאסלמה לחזור לדתה.
בעיני השלטון היה זה פשע חמור להחזיר אדם שהתאסלם לדתו הקודמת, ועקב כך חייו של הרב אנקאווא היו בסכנה והוא נמלט ממרוקו לאלג'יריה.
תחילה הגיע לתלמסאן, שם לימד תורה למספר תלמידי חכמים שלימים היו רבנים בולטים בעיר, בהם הרב חיים בלייח, הרב נתן אסייג, הרב מסעוד בן יצו והרב מסעוד בן סוסאן.
כעבור שלוש שנים עבר למסכרה (אל-מעסכר) שבצפון-מרכז אלג'יריה, ומונה לרב הראשי של העיר, תפקיד שמילא עד פטירתו.
בשנת 1858 הודפס בליבורנו ספרו "זבחים שלמים", פרשנות על דברי הרמב"ם על הלכות שחיטה ובדיקה.
בעקבות הספר התעורר פולמוס בינו לבין הרב משה סבעון מאוראן שחלק עליו במספר סוגיות.
הדברים התגלגלו לידי ביזוי אישי ברב אנקווה ובספרו, כאשר כמה מיהודי העיר ממקורבי הרב סבעון קרעו ושרפו את הספר.
בעקבות הדברים פרסם הרב אנקווה את הקונטרס "טהרת הכסף" (ליבורנו, 1860), שזכה להסכמות של רבנים מאלג'יריה, מרוקו, תוניסיה, ארץ ישראל וצרפת, בו הביא את ההשגות של הרב משה סבעון ואת תשובותיו להם.
בהסכמותיהם ביקרו הרבנים את הרב סבעון ופעולותיו ודרשו ממנו ומהפוגעים ברב אנקווה לבקש את מחילתו.
כך למשל לא קיבלו את טענתו שאין לו איבה אישית כלפי הרב אנקווה וכי כוונתו הייתה לשם שמיים.
דרשותיו של הרב אנקאווא נאספו לספר "מלל לאברהם" (ליבורנו, 1875).
כמה מספריו האחרים הם "חמר חדת ועתיק" (ליוורנו, תר"ט), "אוצרות החיים" (ליבורנו, תר"ד), "למודי ה'" (ליבורנו, תר"ח) - חלקו שני של סידורו "תפלת כל פה", הכולל לקט של הלכות ומוסר, בתוספת כמה מספריו הקטנים של החיד"א וספרים נוספים.
הגדות של פסח - "חקת הפסח" (ליבורנו, ת"ר והלאה), "שכיות חמדה" (ליבורנו, תרי"ב והלאה).
בנוסף הרב אנקאווא חיבר מספר סידורים לימי חול, שבת ומועדים שונים, אשר נפוצו מאוד בקרב קהילות ספרדיות סביב אגן הים התיכון ומערב אירופה, וחלקם בשימוש עד היום.
זכור לאברהם, ליבורנו: דפוס א"מ אוטולינגי, 1839
טהרת הכסף, ליבורנו: דפוס אליהו בן אמוזג, 1860
חמר חדת ועתיק, דפוס ליוורנו תר"ד.
זבחים שלמים, דפוס ליוורנו תרי"ח.
אברהם אלמוג (נולד ב-17 בספטמבר 1940) הוא קצין צה"ל במילואים בדרגת תת-אלוף, פיקד על גדוד 184 במלחמת יום הכיפורים ועוטר בעיטור העוז.
הוא בנם של חיה ואליהו הרוש, סבו מצד אמו היה נגיד הקהילה היהודית בעיר צפרו שבמרוקו ועלה לארץ ישראל עם עשרות מבני קהילתו ב-1921. במהלך מלחמת העצמאות נהרגה אחותו כשלחמה בקרב על הגנת הרובע היהודי, שניים מאחיו נלקחו לשבי בירדן לאחר נפילת הרובע.
לאחר המלחמה נשלח ללימודים בקיבוץ חפציבה.
בנובמבר 1958 התגייס לצה"ל ושירת בחיל השריון.
שירת כלוחם ומפקד טנק בחטיבה 7 ולאחר קורס קצינים שימש מפקד מחלקת חרמ"ש בגדוד 9, סגן מפקד פלוגה, קצין מבצעים ומפקד פלוגה בגדוד.
במלחמת ששת הימים שימש קצין מבצעים בחטיבה 8, לאחר מכן פיקד על פלוגה ושירת כקצין אג"ם בחטיבה.
במרץ 1969 מונה לסגן מפקד גדוד 184 בחטיבה 14 ומילא תפקיד זה במהלך מלחמת ההתשה.
הוא פיקד על גדוד 184 בחטיבה 14 עד ספטמבר 1973 ומונה לקצין הדרכה במפקדת גייסות השריון בג'וליס.
במלחמת יום הכיפורים היה במינוי חירום קצין אג"ם של גייסות השריון, הוא חזר ונטל פיקוד על גדוד 184 ב-10 באוקטובר, לאחר שמפקד הגדוד נהרג בהתקפה על תעוז "טלוויזיה".
אלמוג ארגן מחדש את הגדוד, והוביל אותו בלחימה בקרב השריון ב-14 באוקטובר, במבצע אבירי לב ובקרב החווה הסינית.
על פועלו עוטר אלמוג בעיטור העוז.
לאחר המלחמה מונה למפקד חטיבה 265 באוגדה 440, חטיבת מילואים של טנקי שלל שהוסבו לטנקי טירן.
ב-1977 מונה למפקד חטיבה 14, חטיבת שריון סדירה.
בשנים 1979 עד 1981 פיקד על בית הספר לשריון.
ב-1980 מונה במקביל לתפקידו בבית הספר לשריון גם כסגן מפקד גיס 479 (כסגנם של האלופים אמנון רשף ומשה בר-כוכבא) בדרגת תא"ל.
בתפקידו האחרון בשירות הקבע שימש נספח צבאי בוונצואלה ובשש מדינות נוספות ביבשת.
אברהם אַסֵיאוֹ (נכתב גם: אסאו; 1914 – אוגוסט 1993) היה שחקן ובמאי תיאטרון ישראלי, שפעל באנגליה ובישראל משנות ה-50 עד ראשית שנות ה-80 והיה מנהל בית הספר לאמנויות הבמה בית צבי.
אסיאו נולד בשנת 1915 בבולגריה, עלה ארצה ב-1924, בילדותו, ונקלט בקיבוץ בית השיטה.
למד בגימנסיה הרצליה, היה חניך המחנות העולים והתגייס להגנה.
למד תיאטרון ובימוי והיה בוגר המחזור הראשון של הסטודיו למשחק שליד הבימה בהדרכת צבי פרידלנד ב-1945. הוא עבד בתיאטרון אהל, בתיאטרון זווית, בקאמרי ובהבימה.
בשנת 1948 נסע ללונדון ללמוד באקדמיה לדרמה "סנטרל סקול" .
הוא התקדם שם לתפקיד מרצה והיה במאי קבוע (אחד משלושה) ובוחן אמנותי מטעם האוניברסיטה של לונדון.
אסיאו עבד במחלקת הדרמה של הבי.בי.סי.
והיה הבמאי הישראלי הראשון שהעלה מחזה באנגליה (1961).
בעת שהותו בלונדון העלה אסיאו מחזות רבים בישראל כבמאי אורח.
הוא היה ידוע בביקורתו הקשה נגד הלהקות הצבאיות, שכן לטענתו הן העלו בדרנים לדרגת שחקנים, מבלי שהייתה להם כל הכשרה, מה שהוביל לזילות באיכות השחקנים בארץ.
ניהול בית הספר לאמנויות הבמה בית צבי
בשנת 1962 שכנע מנהל בית הספר לאמנויות הבמה ברמת גן ד"ר חיים גמזו את אסיאו לשוב ארצה ולנהל את בית הספר במקומו.
אסיאו חזר ארצה ומצא את בית הספר במצב כלכלי קשה ועם מעט מאוד תלמידים.
בשנתיים הראשונות לעבודתו הוא התמסר לבית הספר וכמעט שלא ביים דבר.
בשנים אלה הוא שימש כשופט בתחרויות אמנויות במה שונות, בהן תחרות המחזה המקורי של משרד החינוך ופרס התסכית המקורי של קול ישראל בשנות ה-60. אסיאו החזיק בתפקידו כמנהל בית הספר במשך כשבע שנים, עד שנת 1970, שבה הועזב ב"הפיכת חצר" באמצע השנה.
הסיבה לעזיבתו הפתאומית הייתה חילוקי דעות עם הוועד המנהל, שטען כי אסיאו עובד "יותר מדי" בבימוי, וכי הדבר פוגע בתפקודו כמנהל בית הספר.
דוגמה לעומס שבו היה נתון אפשר למצוא בסוף 1963, כאשר ביים את "ביבר הזכוכית", בתיאטרון זווית ואת "סוף המירוץ" בהבימה, וכדי שיוכל לנכוח בשתי הופעות הבכורה שהתקיימו באותו ערב, היה עליו לנסוע במכוניתו מתיאטרון לתיאטרון הלוך ושוב במשך כל הערב, כדי להימצא לצד השחקנים.
בעקבות פיטוריו מבית צבי, שימש אסיאו במהלך כל שנות ה-70, בצד עבודתו כבמאי, כראש מדור הדרמה בשידורי ישראל ב"קול ישראל" וערך תסכיתים באופן קבוע ברשת א'.
אסיאו שיחק בסרטים: רומן בהמשכים (1985), חסמבה ושודדי הסוסים (1985), האינסטלטור (1986) והדרך לעין חרוד (1990).
אסיאו היה חבר ההסתדרות והיה מן התומכים הראשונים במפלגת המערך.
הוא היה נשוי לחיה, בתם הבכורה של אברהם ורוזה ליפשיץ, בעלי מלון עדן בירושלים.
הבן גלעד היה במאי סרטים אך הפך בהמשך לרופא.
עם מות הוריה של חיה, ירשו בני הזוג אסיאו את ניהול מלון עדן, אך מכרו אותו ב-1973 לבנק ישראל.
אסיאו נפטר ב-1993 ונקבר בבית העלמין הדרום.
אסיאו ביים עשרות מחזות בארץ ובאנגליה, ביניהם: צייד המכשפות, חנה סנש, שלושה שברחו, נערה לרוח, במזל נשים, הדיבוק מנווה שאנן, רקוויאם לנזירה, מסעו של פרישון, סוף המירוץ, ביבר הזכוכית, סדום סיטי, הלילה השנים עשר ועוד.
בין תלמידיו בבית צבי ניתן למנות את זאב רווח, מיכל בת-אדם ויוסף שילוח.
בין השחקנים שעבדו איתו היו זיוית אברמסון, חנה רובינא, בומבה צור ורבים אחרים.
אברהם אלכסנדרוביץ (נולד ב-26 בדצמבר 1928) הוא פרופסור אמריטוס בפקולטה להנדסת חשמל בטכניון.
אברהם אלכסנדרוביץ נולד בגרודנו שבפולין.
למד בפקולטה להנדסת חשמל באוניברסיטה הטכנית של שצ'צ'ין, פולין, שם קיבל את התואר הראשון בשנת 1951 ואת התואר השני ב-1956. בתקופה זו שימש כאסיסטנט וכמרצה בפקולטה.
עלה ארצה ב-1957 והתקבל כחבר סגל משתלם לתואר דוקטור בפקולטה להנדסת חשמל בטכניון.
בשנת 1960 התמנה שם למרצה, וב-1962 הוענק לו תואר דוקטור.
בשנת 1965 נתמנה כמרצה בכיר בטכניון, ב-1972 כפרופסור חבר, וב-1985 כפרופסור מן המניין.
בשנות השבתון שלו שימש כפרופסור אורח באוניברסיטה של דרום קליפורניה, לוס אנג'לס; באוניברסיטת פוליטכניק, ניו יורק; באוניברסיטת נטאל, דרום אפריקה ובחברת החשמל "קון אדיסון", ניו יורק.
פרופ' אלכסנדרוביץ לימד קורסים רבים במסגרת לימודי תואר ראשון, שני ושלישי.
פעילותו המחקרית התרכזה בעיקר בנושאים הבאים: מערכות הספק, הֶנע חשמלי ודינמיקה של מכונות חשמל.
בטכניון שימש כראש המעבדה להֶנע חשמלי והמרת אנרגיה, סגן דיקן ללימודי הסמכה וחבר ועדת תוכנית הלימודים.
כן כיהן כיושב ראש בית המשפט לערעורים של הסטודנטים ויושב ראש ועדת הדיפלומה המרכזית.
ייצג את הטכניון בוועדות שונות של משרד האנרגיה ומכון התקנים.
פרסם מעל 80 מאמרים אקדמיים וספר, "הֶנע חשמלי" (הוצאת מכלול, 1972).
הנחה כ-50 תלמידים לתארים שני ושלישי, והכשיר דורות של מהנדסים בתחום הנדסת הספק חשמלי.
בשנת 2013 הוענק לו אות הערכה והוקרה על מפעל חיים בתחום הנדסת חשמל מטעם שר התשתיות הלאומיות, האנרגיה והמים.
יו"ר ועדת החקירה שמינה שר אנרגיה לחקירת הפסקת החשמל הכללית בנובמבר 1983.
יו"ר ועדת החקירה שמינה שר אנרגיה לחקירת קריסת מערכת החשמל במאי 1987.
דירקטור בחברת החשמל בשנים 1989–1990.
חבר ועדת המומחים הציבורית לעניין שדות מגנטים מרשת החשמל.
חבר הנהלת התאגדות מהנדסי חשמל ואלקטרוניקה בישראל.
מחבר סדרת הספרים "בתוך עמי".
נולד בעיירה אלקלעה שבאזור מרקש, למשה וחסיבה אלמליח.
למד אצל רבי יהודה אלמליח, רבי יצחק הכהן ורבי מסעוד חזן באלקלעה.
משהתגלו בו כישרונות מיוחדים, נשלח בשנת ה'תרצ"ח ללמוד בישיבתו של הרב יעקב דהאן במרקש, והתגורר בביתו.
הוסמך כשוחט בשנת ה'תש"ג, והחל לשמש כמלמד בתלמוד תורה באזור.
הוא הקים ישיבה בכפר אמזמז וכיהן גם כרשם נישואין וגיטין בבית הדין של רבי מכלוף אבוחצירא במרקש, והשניים נשארו בקשרי ידידות שנים לאחר מכן לאחר שעלו לארץ.
בשנת ה'תשט"ו עלה לישראל, והחל לשמש כרבהּ של העיר דימונה.
במרץ 1970 הגיעה קבוצה בת 49 איש "עבריים", ובראשם מנהיג הקבוצה בן-עמי בן-ישראל, אשר הצהיר כי אין בכוונת הקבוצה להתגייר ולקבל את חוקי ההלכה המקובלים במקום המנהגים שלהם.
בעקבות זאת, פנה הרב אלמליח, לצד רבנים ואישי ציבור נוספים, למשרד הפנים בבקשה שלא לקלוט עוד מבני הקבוצה בישראל, ובעקבות כך, חדלו המוסדות הרשמיים לסייע להם.
בשנת ה'תשל"ח (1978) הוסמך לדיינות בידי הרבנות הראשית.
בשנת ה'תשמ"ג, החל לכהן כדיין בבית הדין בבאר שבע ובשנת ה'תשמ"ה היה למנהל בתי הדין הרבניים בישראל.
נשלח מספר פעמים על ידי הרב הראשי לישראל, מרדכי אליהו, לטפל בענייני גיטין בדרום אמריקה ובצרפת.
בשנת ה'תשנ"א התמנה לאב בית הדין המיוחד לגיור בירושלים.
היה מהתומכים בפסק דין האח והאחות של הרב שלמה גורן.
יצא לגמלאות בשנת ה'תשנ"ד, ועבר להתגורר בשכונת הר נוף בירושלים וללמד בכולל "דרכי הוראה לרבנים" של הרב מרדכי אליהו.
בנוסף, שימש כיו"ר הוועדה לבחינת דיינים, כאב בית הדין לגיור של הרבנות הצבאית, אב בית דין במרסיי, והיה מחברי הוועדה לבחירת רבנים ראשיים לישראל בשנת ה'תשס"ג.
נפטר בכ"ח באב ה'תשע"ב (15 באוגוסט 2012), ונקבר בהר המנוחות.
היה נשוי לזהרה (נפטרה ב-2015).
בנו, אל"ם (במיל') הרב שמעון אלמליח שירת כרב פיקוד העורף ורב זרוע היבשה והוא מכהן כדיין בבית הדין הצבאי לגיור.
הרב אלמליח חיבר את סדרת הספרים בתוך עמי המונה ארבעה כרכים:
חלק א - על מסכתות גיטין וקידושין וטור הלכות כתובות.
חלק ב - על מסכתות ביצה ומועד קטן וקונטרס בן עמי על פרשיות השבוע.
חלק ג - על תחילת טור אורח חיים.
חלק ד על טור הלכות שבת.
בשנת התשמ"א זכה ב"פרס הרב טולידאנו לספרות תורנית" על ספריו.
אברהם ארוּאֶטי (נולד ב-1976) הוא חוקר ספרות, שירה ופילוסופיה של יוון ורומא ומתרגם מיוונית עתיקה ומלטינית.
ארואטי נולד בגבעתיים, למד בבית הספר התיכון ע"ש תלמה ילין בגבעתיים במגמת מוזיקה קלאסית.
השלים בהצטיינות יתרה תואר שני בלימודים קלאסיים באוניברסיטת תל אביב.
מלמד יוונית עתיקה ולטינית באוניברסיטת תל אביב ותרבות יוון ורומא במכללת שנקר.
בשנת 2017 זכה בפרס שרת התרבות בתחומי היצירה הספרותית על הישגיו בתרגום יצירות יוון ורומא לעברית.
בשנת 2018 זכה בפרס טשרניחובסקי לתרגומי מופת על תרגומו השירי לאפוס ארגונאוטיקה מאת אפולוניוס איש רודוס.
יצירות יוון ורומא שתרגם משפת המקור
מלווה בחיבורים "על הפנאי" ו"על שלוות הנפש", חיבורים פילוסופיים על איכות החיים מאת לוקיוס אנאיוס סנקה.
בנימינה, הוצאת נהר ספרים, תש"ע.
תרגם מיוונית עתיקה והוסיף הערות.
בנימינה, הוצאת נהר ספרים, 2007.
בנימינה, הוצאת נהר ספרים, 2010.
תרגם מיוונית, כתב מבוא והוסיף הערות.
בנימינה, הוצאת נהר ספרים, 2012.
ירושלים, הוצאת ספרים ע"ש י"ל מאגנס, 2012 (מהדורה שנייה, כוללת מפתח שמות מלא, 2016).
ירושלים, הוצאת ספרים ע"ש י"ל מאגנס, 2012.
מרקוס טוליוס קיקרו, על הידידות.
תרגם מרומית והוסיף הערות ואחרית דבר.
בנימינה, הוצאת נהר ספרים, 2013.
מרקוס טוליוס קיקרו, על הזקנה.
תרגם מרומית והוסיף הערות, נספח ואחרית דבר.
בנימינה, הוצאת נהר ספרים, 2014.
תרגם מרומית, כתב מבוא והוסיף הערות.
ירושלים, הוצאת ספרים ע"ש י"ל מאגנס, 2015.
פילון האלכסנדרוני, על השכרות; על בלילת הלשונות, בתוך כתבי פילון האלכסנדרוני, כרך רביעי, חלק שני בעריכת מארן נ' ניהוף, ירושלים, הוצאת מוסד ביאליק והאקדמיה הלאומית הישראלית למדעים, 2015.
תרגם מיוונית, כתב מבוא והוסיף הערות ומפתח שמות.
ירושלים, הוצאת ספרים ע"ש י"ל מאגנס, 2017.
מרקוס טוליוס קיקרו, על המוות.
בנימינה, הוצאת נהר ספרים, 2018.
בנימינה, הוצאת נהר ספרים, 2019.
מרקוס טוליוס קיקרו, חלומו של סקיפיו / פרדוקסים של הסטואים.
תרגם מרומית והוסיף פתח דבר והערות.
דיוגנס לארטיוס, חיי הפילוסופים ספר א: שבעת החכמים.
תרגם מיוונית והוסיף הערות ואחרית דבר.
בנימינה, הוצאת נהר ספרים, 2020.
דיוגנס לארטיוס, חיי הפילוסופים ספר ב: סוקרטס וממשיכיו.
בנימינה, הוצאת נהר ספרים, 2021.
דיוגנס לארטיוס, חיי הפילוסופים ספר ג: אפלטון.
דיוגנס לארטיוס, חיי הפילוסופים ספרים ד, ה: יורשי אפלטון/אריסטו וממשיכיו.
בנימינה, הוצאת נהר ספרים, 2023.
דיוגנס לארטיוס, חיי הפילוסופים ספר ו: הציניקנים.
בנימינה, הוצאת נהר ספרים, 2024.
דיוגנס לארטיוס, חיי הפילוסופים ספר ז: הסטואה.
בנימינה, הוצאת נהר ספרים, 2025.
רבי אברהם אלנקאר (המאה ה-18, נפטר בשנת ה'תקס"ד - 1804) היה דיין בליוורנו שבאיטליה, מקובל, מדקדק, משורר ופרשן.
התפרסם בעיקר על ידי ביאורו על המחזור לימים הנוראים, נדפס לצד נוסח המחזור שעבר את הגהתו.
אברהם בן רבי יוסף אלנקאר נולד בפאס שבמרוקו.
במהלך חייו הוא נדד במקומות שונים - היה בקוסטא, בשנת ה'תקמ"ג (1783) שהה בצפת ובפאס, בשנת ה'תקמ"ד (1784) הוא שהה בתלמסאן, בשנת ה'תקמ"ה (1785) בתוניס ובשנת ה'תקמ"ח (1788) בטרבלס.
בטרבלס התיידד עם רבי אברהם כלפון שמצטט אותו בספריו, והרב אלנקאר כתב הסכמה לספר "לקט הקציר" שחיבר.
כן היה מיודד עם רבי שאול ישועה אביטבול רבה של העיר צפרו שבמרוקו, אצלו שהה בשנת ה'תקמ"ג והיה עמו בקשרי מכתבים.
לפחות משנת ה'תקנ"ה (1794/5), הוא התגורר בעיר ליוורנו שבאיטליה וכיהן שם כדיין בבית דינו של רבי יעקב חיים בן נאים, בשהותו בליוורנו היה בקשרים עם החיד"א.
רבי אברהם נפטר בשנת ה'תקס"ד (1804).
יצירתו המפורסמת ביותר היא הספר "מחזור קטן" לימים הנוראים שאותו הדפיס בשנת ה'תקס"ג (1803), הוא סידר בו את המחזור לימים הנוראים בתוספת הגהות וביאורים רבים.
המחזור זכה לתפוצה רבה ועוד באותה השנה הוא יצא בארבעה נוסחים: ספרדים, אלג'יר, תלמסאן ותוניס.
החל משנת ה'תר"ז (1857) נדפס המחזור הקטן בשינויים קלים תחת השם "זכור לאברהם" וזכה למהדורות רבות, כשגם בעשורים האחרונים הוא זוכה לביקוש מוגבר.
רבי אברהם חיבר גם הגהות לספר "תיקוני הזוהר", שאותו הוא הדפיס יחד עם חברו רבי יעקב חיים בן נאים בשנת ה'תקנ"ה (1795), בראשו ובסופו הוא הדפיס ארבעה-עשר מפיוטיו.
פיוטים נוספים מצויים בכתב יד.
כמו כן הוא כתב הגהות ביאורים לספר "שרשי השמות" מרבי משה זכות שנדפס יחד עם הגהות אלו בשנת ה'תשנ"ה.
היה ממקימי משרד הסעד בו שימש בתפקידי ניהול בכירים וכן ערך את כתב העת "סעד - דו-ירחון לעניינים סוציאליים".
אברהם אפרת נולד בשם אוסקר פירסט בעיר סומבטהיי בהונגריה, בן בכור ואחריו נולדו שתי אחיות ואח שהיגרו לרוסיה.
כבר כנער שימש אוסקר כראש תנועת הצופים היהודיים בטרנסילבניה ואף נשלח להלווייתו של בנימין זאב הרצל כמייצג הנוער היהודי בגולה.
בצופים הכיר אוסקר את אשתו לעתיד גיזלה (זהבה), ב-1918 התחתנו וב-1919 נולדה בתם יהודית (יוצי) אשר לימים נישאה לפסל קוסו אלול והייתה מראשי מכון אדלר בארץ.
בשנים הראשונות בארץ קרא לעצמו "אברהם הנשיא" ובשם זה הוא מופיע בתמונות המחזור של כפר הנוער מאיר שפיה.
אחר כך נכתב שמו "פירשט" ורק אחר קום המדינה עברת את שמו לאברהם אפרת.
אפרת העיד על עצמו כי כבר כגימנזיסט היה ציוני ובמקביל לעיסוקו עם הצופים הציונים עמד גם בראש לשכת הקק"ל בטרנסילבניה.
בשנת 1910 כאשר התחיל את לימודיו באוניברסיטת בודפשט במשפט עברי וחינוך, הצטרף לאגודת הסטודנטים הציונית "מכביאה" (Makabea).
הוא היה פעיל מאוד במכביאה ותוך שנתיים נבחר כיו"ר הארגון.
משהוקמה בטרנסילבניה רשת החינוך העברית "תרבות", הוא התייצב בראשה ובו בזמן שימש כמורה בגימנסיה של הרשת.
במקביל היה עורך הביטאון "המזרח הצעיר" (בהונגרית) של ארגון הצופים.
בשנת 1924 עלה אפרת עם משפחתו לארץ ובשנת 1927 נשלח לכפר הילדים מאיר-שפיה ותוך זמן קצר מונה למנהלו.
תפיסתו החינוכית וגישתו הליברלית של אפרת הקדימו את זמנם.
הוא כתב ספרי חינוך ומחקרים על קליטת ילדים ויישובם בארץ ישראל ועל נפשו של הילד והנוער.
בשנת 1941 כאשר הקימה הנרייטה סאלד את מכון הנרייטה סאלד (נקרא בתחילה הקרן למען הילד והנוער על שם הנרייטה סולד, וכן "הקרן השלישית" אחרי קרן היסוד והקרן הקיימת) היא מינתה את ד"ר אברהם קצנלסון לנשיא המוסד, את הד"ר משה סולובייצ'יק ליו"ר הוועד הפועל ואת הד"ר פירסט להיות מנהלו הראשון.
אפרת הנהיג גישה חינוכית לפיה הילדים הם אלו אשר ניהלו את הכפר תכננו טיולים ופרויקטים, ערכו הצבעות, קבעו את סידור העבודה בענפי המשק השונים ואף ניהלו משפטי חברים.
ענפי המשק השונים סיפקו את התצרוכת של הכפר:
מאיר-שפיה היה כפר הנוער הראשון בארץ ישראל וביקרו בו כל ראשי היישוב.
בנובמבר 1927 התארח חיים נחמן ביאליק בשפיה, סיים את יצירתו "אלוף בצלות ואלוף שום", וכתב שלוש אגדות על שלמה המלך ואת שירו "לבנות שפיה".
לאחר ביקורו בשפיה כתב ביאליק מכתב תודה למנהלי המוסד ושיבח את העבודה החינוכית "הקדושה והנעלה" שנעשית שם.
בהתכתבות יותר מאוחרת בשנת 1932, ביחד עם המנהל ד"ר פירסט, פעל ביאליק לקליטתם של אחים יתומים (בן ובת) ממשפחת ליסי בכפר הילדים.
ב-1937 ליווה אפרת את ביקורה של הנרייטה סאלד במאיר שפיה ואחר כך את ביקורו של הנציב העליון, ארתור ווקופ.
עם קום המדינה עבר אפרת עם משפחתו להתגורר בירושלים.
היה ממניחי היסוד של משרד הסעד (כיום משרד הרווחה) בו שימש כמנהל האגף לנוער, כיועץ חינוכי סוציאלי וכמנהל המחלקה למחקר, וכמו כן, הקים את מערך החינוך והתמיכה בנוער עברייני.
בשנת 1956 הניח את היסודות לביטאון "הסעד - דו ירחון לעניינים סוציאליים" והיה עורכו הראשי במשך 12 שנה, כולל לאחר פרישתו לגמלאות בגיל 70. הוא נפטר ב-1968 ונקבר בהר המנוחות.
חניכי מחנכי - אירועים בחברת ילדים, בהוצאת משרד הסעד, 1964
הישוב לקראת קליטת ילדים: מחקר על כושר הקליטה: בעיות והצעות / מאת אברהם פירשט [=אפרת], הוצאת המוסד למען הילד והנוער, הוועד הלאומי ירושלים, תש"ה 1944/1945, מס' מערכת בספרייה הלאומית: 990018294630205171
טפול מוסדי בילד בישראל מאת א' אפרת (פירשט), ירושלים: משרד הסעד-המחלקה למחקר ותכנון, תשי"ג
שלום הילד: הילד בסביבתו הטבעית / מאת א' אפרת (פירשט), ירושלים: משרד הסעד-המחלקה למחקר ותכנון, תשי"ב
בית מעצר לנוער בישראל מאת א' פירשט [=אפרת], משרד הסעד - לשכה להדרכה ולפיקוח חינוכי סוציאלי, תשי"א
סעד - דו-ירחון לעניינים סוציאליים, בעריכתו של ד"ר אפרת בין השנים 1957-1968
נולד באלברפלד (כיום חלק מהעיר וופרטל), גרמניה כפאול אלפרד אלסברג (Paul Alfred Alsberg) ובשנים 1937–1938 למד בבית מדרש לרבנים בעיר ורוצלב.
בליל הבדולח נאסר עם חברו זאב שיפטן והשניים נשלחו לבוכנוואלד.
בזמן שהותו של אלסברג במחנה, הצליח אחיו לסדר לו סרטיפיקט ללימודים.
כך השתחרר, ובפברואר 1939 עלה לארץ ישראל על סיפון ה"מרקו פולו" כסטודנט.
הוא סיים לימודים בהיסטוריה ובלשנות רומנית ותואר שני ב-1943 מהאוניברסיטה העברית בירושלים.
בשנת 1942 נשא לאישה את בטי קשנר והחל לעבוד כיוצר ומוכר רהיטים בירושלים.
באפריל 1948 גויס להילחם במלחמת העצמאות, היה חובש צבאי בשכונת מקור חיים בירושלים ונלחם בקרבות ברמת רחל.
שוחרר מצה"ל בפברואר 1949. עבד בארכיון הציוני המרכזי החל מאוגוסט 1949 ועד ליולי 1957, שם שימש כעוזר ראשי למנהל הארכיון.
ב-1951 התחיל את לימודי הדוקטורט ובשנת 1958 הוענק לו תואר דוקטור על סמך עבודה בנושא "מדיניות ההנהלה הציונית ממותו של הרצל עד מלחמת העולם הראשונה".
ב-1 באוגוסט 1957 מונה לממונה על גנזך המדינה והחל מ-1 באוגוסט 1971 ועד לפרישתו לגמלאות במרץ 1990 שימש כגנז המדינה.
היה לאח בבני ברית משנת 1953 ואילו משנת 1966 כיהן כיו"ר המועצה האזורית של לשכות הארגון בירושלים.
הרצה שנים רבות בבית הספר לארכיונאות וספרנות באוניברסיטה העברית, וב-1985 הפך לפרופסור חבר.
כמו כן, שימש כיו"ר הנשיאות של ארגון עולי מרכז אירופה וערך את בטאון הארגון.
בשנים 1961–1962 היה הנשיא התשיעי של לשכת "דוד ילין", מספר 1588, של הבונים החופשיים בירושלים.
בתו היא עירית עובדיה אלסברג.
ב-1973 שכל את בנו, , בשעתה הראשונה של מלחמת יום הכיפורים.
זאת לאחר שנפל בגזרה הצפונית של תעלת סואץ, במעוז "לחצנית".
לאחר פטירתו, הציעה משפחתו של אלסברג לאיגוד הישראלי לארכיונאות ולמידע לחלק מדי שנה פרס ברוח מורשתו – פרס אלסברג למחקר ארכיוני והכשרה מקצועית בארכיונאות.
בשנת 2025 יצא לזכרו הספר "עבר נושק למחר" - אסופת מאמרים פרי עטו ומאמרי מחווה עכשוויים.
הרב אברהם אלקנה זקס (1846 – כ"ד באדר ה'תרס"ג, 23 במרץ 1903) היה מנכבדי העדה האשכנזית בירושלים, ראש כולל הולנד ודויטשלנד, מייסד ומנהל מושב הזקנים הכללי המאוחד ועסקן ירושלמי.
נולד בעיר העתיקה בירושלים לשד"ר משה זאקס, שנחשב לנחשב לראשון העולים מגרמניה במאה ה-19 ולרחל לבית קרויז, בתו של הגביר הירושלמי רבי צדוק הלוי קרויז (שנחשב באותה עת על ידי תושבי העיר ל"רוטשילד" הירושלמי).
למד בתלמוד תורה ובישיבה, נישא לדאבע (דובא) לבית גרבוז.
הרב אברהם אלקנה עמד בראש כולל הולנד ודויטשלנד (אגודת יהודים יוצאי הולנד וגרמניה בארץ ישראל במאה ה-19) מייסודו של אביו, משה זאקס, ראשון העולים מגרמניה במאה ה-19.
היה חבר ועד העיר ליהודי ירושלים, ממנהלי הוועד הכללי כנסת ישראל ומנאמני הקרן מזכרת השר משה מונטיפיורי, שהקימו את שכונת מזכרת משה בין השאר יחד עם יואל משה סולומון, יוסף ריבלין.
בשנת 1893 הקים והיה המנהל הראשון של מושב הזקנים הכללי המאוחד בירושלים, למען זקני העדה האשכנזית בעיר.
מושב הזקנים הוקם יחד עם הרב ישראל דוב פרומקין והרב יצחק אייזיק בן-טובים ששימשו גם כן כמנהלים.
היה ממנהלי חברה קדישא הראשית והכללית (החברה קדישא לעדת הפרושים) יחד עם הרב יוסף חיים זוננפלד, שלמה זלמן בהר"ן לעווי, יעקב שרהזון ואריה ליב הורביץ.
פרומה זוננפלד-ימיני - נישאה לשמואל בנימין זוננפלד, בנו של הרב יוסף חיים זוננפלד, בנישואים שניים היא נישאה לדב ימיני.
חיה רישקה - נישאה לאליהו אהרון כהנא, ממייסדי תל אביב.
מנכדיו: הרב מנחם בן ציון זקס, והרב יהושע פישל זקס.
מניניו: ראש ישיבת ישיבת מרכז הרב והרב הראשי לישראל הרב אברהם אלקנה כהנא שפירא - שגם נקרא על שמו, הרב עמרם יצחק זקס - ראש ישיבת סלבודקה בבני ברק, ד"ר משה חיים זקס - ד"ר לבוטניקה ואגרונום, וד"ר יצחק זקס.
הרב אברהם אפרים רוזינג (21 באפריל 1878, י"ח בניסן תרל"ח, ליטא - 15 בספטמבר 1969, ג' בתשרי תש"ל, ישראל) היה רב ליטאי שכיהן בעיירות שונות בליטא ובאוקראינה.
בסוף ימיו חי ופעל בישראל ונחשב לזקן רבני ליטא בארץ ישראל.
נולד בעיירה וינוטא שבפלך קובנה ליעקב דוד ופרומה רוזינג.
סבו מצד אמו היה רבה של פיקלן במחוז טלז דמות מופת בעולמה של תנועת המוסר וכונה 'רבי אברהמ'לה חריף' דודו היה רבי משה שלמה שפירא מאייראגולה, ששימש ר"מ בוורשה.
נשא לאישה את גיטא ריינה בת אלחנן ראובן 'סגן כהן' מסלנט.
לאחר נישואיו למד בכולל הפרושים המפורסם באישישוק, בתקופה זו התקרב לרבי ישראל מאיר הכהן, "החפץ חיים".
בהמשך עשה בישיבת כנסת ישראל (סלבודקה) ונסע בשליחות המוסד למסע גיוס תרומות בפריז.
בעקבות פולמוס המוסר עזב את הישיבה ונסע ללמוד בקיבוץ של רבי חיים עוזר גרודזנסקי.
זמן קצר התגורר הזוג בבית הוריה בסלנט, ואז התמנה למשרת רבנות ראשונה בעיירה וויאזובקה בפלך ווהלין בהמלצת רבי מרדכי דב טברסקי מהורניסטייפול.
בשנת ה'תרע"ה, 1915, עבר לכהן כרבה של העיירה ליעפולי בפלך חרקוב.
בראשית תקופת מלחמת העולם הראשונה, טיפל וריכז את העזרה לפליטים מליטא שנהרו לתחומי אוקראינה, לבקשתם של רבי שלום דובער שניאורסון מחב"ד ורבי חיים עוזר גרודזנסקי.
במסגרת פעילות זו דאג לצרכים גשמיים, להקמת תלמודי תורה לילדים ולבניית מקוואות טהרה.
בשנת ה'תרע"ו, 1916, התמנה כרב בעיר בבריצ'י שבפלך צ'רניגוב.
לבקשת רבי יוסף יוזל הורוביץ ("הסבא מנובהרדוק") החזיק וקיים את ישיבת "בית יוסף" ואף ייסד סניף נוסף לישיבה בעיר ניעז'ין הסמוכה, שבראשו העמיד את הרב דוד בליאכר.
בהמשך נמלט בחזרה לליטא מפני פורעי פטליורה, יחד עם רבים מתלמידי הישיבה והרב אברהם אהרן בורשטין מטבריג.
הוא דחה הצעות רבנות בבריסל בשל מצבה הרוחני הירוד לטעמו של הקהילה המקומית.
ואז, ב-1928 התמנה כרבה של שימבורג במחוז בויסק בלטביה.
בהמלצת הרב מנחם מנדל זק מריגה והרבי יוסף יצחק שניאורסון מחב"ד.
בשימבורג התמקד בפעילות רבנית ובהתרת עגונות לעגונות מלחמת העולם הראשונה.
וסייע להקמתה מחדש של ישיבת דווינסק, שנקראה מעתה ישיבת "אור שמח" על שם ספרו של רבי מאיר שמחה הכהן.
בשנת 1935, ה'תרצ"ה עלה לארץ ישראל בעקבות בנו ושימש זמן קצר כרב בכפר מל"ל (שנקרא אז עין חי) ומשם עבר לתל אביב.
בתל אביב המשיך לשאת דרשות לחיזוק הדת, וכיהן בהתנדבות כאחראי הכשרות בבית חולים הדסה.
כן ייסד בבית הכנסת הגדול קבוצה בשם "תהילת ישראל" לאמירת תהילים.
לאחר שאזל כספו שהביא עמו מחו"ל ובהיעדר הכנסה חדשה, נסע לדרום אפריקה שהייתה בה אז קהילת מהגרים גדולה מיוצאי ליטא, שם התמנה לרב בית הכנסת פוניבז' בקייפטאון.
לאחר שהוטב מצבו החומרי שב לארץ ישראל בשנת ה'תש"ח, את מגוריו קבע בתל אביב ופעל רבות ב"בית המדרש חרדים" ברחוב החשמונאים.
תקופה לאחר מכן עודד אותו הרב יוסף שלמה כהנמן מישיבת פוניבז' להעביר את מגוריו לקריית הישיבה בבני ברק, כדי שישמש דוגמה של רב וגאון מהדור הקודם של רבני ליטא, ויהיה דמות לחיקוי והשראה לצעירים ולילדי הפליטים במוסד "בתי אבות".
בעקבות מחלת אשתו, נזקק לעזרת בתו ועבר להתגורר בביתה ברמת גן.
בתקופה זו התמנה לרב בית הכנסת "אוהל שם" בגבעתיים, שם נתן שיעורי תורה בקביעות עד סוף ימיו.
בשני ימי ראש השנה ה'תש"ל התפלל בבית הכנסת "אהל שם", אך למחרת בצום גדליה, הלך לעולמו.
הוא נקבר בבית הקברות של נציבי ישיבת פוניבז'.
נכדו, אלחנן הכהן ברשינסקי, מחבר סדרת הספרים "ליקוטי אלחנן",כעשרה ספרים על הש"ס והתנ"ך
נינו, מיכאל ברשינסקי, מחבר הספר "מורשת ישראל" על סוגיות שונות במחשבת ישראל
חלקם הגדול של כתביו אבד בשואה ולא נותר כי אם מעט מזעיר והם:
ספר שו"ת פרי איתן על הלכות שחיטה עם הסכמותיהם של הרב חיים הלוי סולובייצ'יק והרב אליהו קלצקין
ספר "מעדני שולחן" – חידושים ובאורים על פרשת השבוע