tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
לאחר בחירתו של בעלה, פתחה פלורנס את הבית הלבן לאירועים ציבוריים, לאחר שהיה סגור לקהל ולא נערכו בו אירועים ציבוריים בשל מחלתו של הנשיא וילסון.
פלורנס הייתה מארחת למופת, ויזמה אירועים רבים כגון מסיבות גן לוותיקי מלחמת העולם הראשונה.
במסיבות הפוקר שערך הנשיא בספריית הבית הלבן נהגו בני הזוג לשתות אלכוהול, על אף האיסור של התיקון ה-18 לחוקת ארצות הברית.
פלורנס נסעה עם בעלה במהלך מסעו ברחבי המדינה בקיץ 1923, והייתה לצידו עת נפטר בסן פרנסיסקו שבקליפורניה באוגוסט 1923.
לאחר מות בעלה, שאפה פלורנס להישאר באחוזת פרנדשיפ - אחוזת חברתה אוולין ולש מקלין, אולם בשל מחלתה שבה למריון שבאוהיו, שם נפטרה בנובמבר 1924 ממחלת הכליות ממנה סבלה.
פלורנס הרדינג נקברה בקבר זמני, לצד בעלה, ולאחר השלמת הקמת קבר הרדינג במריון בשנת 1927 הועברו גופות שניהם והוטמנו באנדרטה.
פלורנס נייטינגייל , הייתה אחות, סופרת וסטטיסטיקאית אנגלייה, הייתה חברה במסדר ההצטיינות ועוטרה בצלב האדום המלכותי.
עבודתה פורצת הדרך בסיעוד בלטה במהלך מלחמת קרים, כאשר טיפלה בחיילים פצועים.
היא כונתה "הגברת עם העששית" בשל נוהגה לערוך סבבים בקרב המטופלים בלילות.
נייטינגייל הציבה את היסודות למקצוע הסיעוד המודרני עם הקמת בית הספר החילוני הראשון בעולם לסיעוד, אשר הוקם בשנת 1860 בבית החולים סנט תומאס בלונדון.
על שמה נקראת שבועת נייטינגייל אותה נושאות אחיות חדשות.
השבועה נכתבה על ידי ליסטרה גרטר, מורה לסיעוד מדטרויט, בשנת 1893, לזכרה ולכבודה של נייטינגייל.
יום הסיעוד הבינלאומי השנתי נקבע ברחבי העולם ביום הולדתה.
פלורנס נייטינגייל נולדה בפירנצה שבאיטליה למשפחה בריטית עשירה ומיוחסת מהמעמד הגבוה, ונקראה על שם עיר מולדתה.
נייטינגייל נמשכה מגיל צעיר אל מקצוע הסיעוד מתוך תחושת שליחות וייעוד.
בחירתה במקצוע זה בשנת 1844 הייתה למורת רוחם של אמה ואחותה, מאחר שהוא נחשב באותה עת למקצוע נחות שאינו מתאים לאישה במעמדה.
בשנות העשרים לחייה פעלה למען שיפור השירות הרפואי שניתן לעניים.
פעילותה הפוליטית הביאה לרפורמה במכלול התנאים הסוציאליים שניתנו לעניים על פי חוק.
בשנת 1846 ביקרה נייטינגייל בגרמניה ולמדה שם על החידושים בתחום הרפואה.
ריצ'רד מונקטון מילנס, פוליטיקאי ומשורר, חיזר אחריה ואף הציע לה נישואין, אולם היא לא נענתה לחיזוריו מחשש שנישואין יפריעו לה בהגשמת יעודה כאחות.
המשבר בקשריה עם מילנס גרם לה להתמוטטות עצבים ובשנת 1847 נסעה לחופשת הבראה ברומא.
ברומא פגשה את סידני הרברט, פוליטיקאי אנגלי מבריק, עמו יצרה קשרי חברות ועבודה שנמשכו כמה שנים, במהלכן שימשה כיועצת משמעותית בקריירה הפוליטית שלו.
הרברט שלח את נייטינגייל לסקוטרי והוביל איתה את התנועה לרפואה צבאית ואת הרפורמה במשרד המלחמה בממשלה הבריטית.
העבודה הקשה גרמה לפגיעה בבריאותו והוא נאלץ לפרוש מתפקידו.
היו שהאשימו את נייטינגייל בזירוז מותו ממחלה בשנת 1861, בשל הלחץ הכבד שהוטל עליו בשל תוכנית הרפורמה שיזמה.
בשנת 1850 ביקרה בדיסלדורף, גרמניה ופגשה שם את הכומר תיאודור פלינדר, מייסד מסדר הדיאקוניסות, שהקים במקום בית חולים נוצרי.
נייטינגייל שימשה כמדריכה במקום וציינה את השהות בו כנקודת מפנה בחייה.
בשנים 1851–1854 שימשה כאחות בגרמניה ובאנגליה.
בתקופה זו קיבלה תמיכה כלכלית מהוריה.
שירותה כאחות במלחמת קרים הביא לפרסומה העיקרי של נייטינגייל.
דיווחיו של הכתב הצבאי של הטיימס, ויליאם הווארד ראסל, על מצבם הקשה של הפצועים במלחמה הביאו את נייטינגייל לצאת לטורקיה בראש משלחת של 38 אחיות מתנדבות, אותן הכשירה בעצמה.
המשלחת יצאה ב-21 באוקטובר 1854 אל המפקדה האנגלית באישורו של סידני הרברט, שהיה אז שר המלחמה הבריטי.
מצבם של החולים במרפאות הצבאיות כשנייטינגייל הגיעה לטורקיה היה קשה מאוד: צוותי המרפאות עבדו עבודה קשה, ולא קיבלו תמיכה מדרגים גבוהים יותר.
היה מחסור בתרופות וציוד ורמת ההיגיינה הייתה נמוכה.
נייטינגייל וצוות המתנדבות שאיתה ניקו וארגנו את המרפאות מחדש.
למרות המאמצים שהושקעו, שיעור התמותה בבית החולים המשיך לעלות.
חיילים רבים יותר מתו בבית החולים ממחלות מידבקות מאשר בקרב.
תנאי האוורור הירודים בבית החולים, הצפיפות, חוסר ההיגיינה ומערכת הניקוז הגרועה של הביוב החמירו את מצבם של הפצועים.
רק במרץ 1855, כמעט חצי שנה לאחר בואה של נייטינגייל, משלחת מטעם הממשלה הבריטית דאגה לצנרת ולאוורור, ושיעורי התמותה צנחו.
נייטינגייל האמינה כי שיעורי התמותה הגבוהים נגרמו על ידי תנאי תברואה ירודים, ובפרט תזונה גרועה ועייפות של החיילים.
רק לאחר שובה לאנגליה הצליחה, בעזרת הראיות שהביאה, לשכנע בכך את הגורמים האחראיים.
בעקבות ניסיונה בצבא, גם בהמשך עבודתה המקצועית שמה נייטינגייל דגש על תנאי התברואה בהם נמצאו מטופליה.
לאחר המלחמה הצליחה להוריד את אחוזי התמותה בבתי החולים הצבאיים (יחסית לתקופות אחרות בהן הצבא לא נלחם) והטיפה לתנאי תברואה הולמים יותר במבנה בתי החולים.
נייטינגייל הפכה לגיבורה לאומית וחזרה לאנגליה ב-7 באוגוסט 1857. היא עזבה את בית הוריה ועברה לגור במלון ברלינגטון בפיקדילי.
נייטינגייל חלתה, הסתגרה בחדרה שבמלון ומיעטה לקבל אורחים.
בתקופה זו נענתה נייטינגייל לבקשתה של המלכה ויקטוריה ומלאה תפקיד מרכזי בייסודה של הוועדה המלכותית לבריאות הצבא שבראשה עמד סידני הרברט.
אף על פי שלא הורשתה להשתתף בוועדה עצמה, בשל היותה אשה, היא זו שכתבה את הדוח שהוציאה הוועדה, שכלל נתונים סטטיסטיים מפורטים ואף הייתה שותפה ביישום מסקנותיו.
הדוח הביא לארגון מחדש של כל המערך הרפואי הצבאי ולייסודו של בית ספר צבאי ללימודי רפואה.
ביסוס מקצוע הסיעוד ואחרית ימיה
ההערכה הציבורית לעבודתה הובילה, עוד בזמן שהותה בטורקיה, ב-29 בנובמבר 1855, להקמת "קרן נייטינגייל להכשרת אחיות" אליה הגיעו תרומות רבות.
סידני הרברט היה מזכיר הקרן לשם כבוד והדוכס מקיימברידג' היה היושב ראש שלה.
על פי מכתבים ששלחה בשנת 1856 ניתן לראות כי הפנתה מטופלים לטיפולים רפואיים זולים יותר שניתנו במדינות אחרות, נוהל חדשני, שלא היה קיים בזמנה.
ב-9 ביולי 1860 חנכה בית ספר להכשרת אחיות שנבנה מהכסף שהצטבר בקרן.
בית הספר נקרא על שמה.
המחזור הראשון של אחיות סיים את לימודיו בבית הספר ב-16 במאי והחל לעבוד במרפאה שבדיור הציבורי בליברפול.
נייטינגייל כתבה את הספר "רשימות על טיפול בחולים" שהתפרסם ב-1860. לספר זה ניתנה חשיבות גדולה ביותר בתוכנית הלימודים בבית הספר שהקימה ובבתי ספר אחרים שהוקמו בעקבותיו.
הספר נמכר בכמויות גדולות גם לציבור הרחב וקנה לו שם כמבוא בסיסי לסיעוד.
נייטינגייל הקדישה את שארית חייה לקידום מקצוע הסיעוד, לשיכלולו ולהפיכתו למקצוע המוכר היום.
בימי מחלתה עסקה נייטינגייל גם בכתיבה חלוצית בתחום תכנון בתי חולים.
עבודתה ועמדותיה הופצו במהירות באנגליה וברחבי העולם.
עבודתה שימשה כהשראה לממשלת ארצות הברית במלחמת האזרחים האמריקנית ולאחיות שהתנדבו לטפל בפצועים.
הממשלה התייעצה אתה באשר לארגון מערך הרפואה בשטח אך לבסוף גישתה נתקלה בהתנגדות מצד הגורמים האחראיים.
בשנת 1869 הקימה את הקולג' לרפואה לנשים בשיתוף עם אליזבת בלקוול.
האחיות שהוכשרו בבתי הספר לאחיות על פי השיטה של נייטינגייל הפכו לחלק חשוב ומשמעותי בבתי חולים רבים.
ב-1883 קיבלה נייטינגייל את אות הצלב האדום המלכותי מידי המלכה ויקטוריה.
ב-1907 הייתה לאשה הראשונה שקיבלה את אות מסדר ההצטיינות (Order of Merit).
ב-1908 הכריזה עליה העיר לונדון כאזרחית של כבוד (Freedom of the City).
משנת 1896 הייתה נייטינגייל מרותקת למיטת חוליה.
היא מתה ממחלתה (כנראה תסמונת העייפות הכרונית) ב-13 באוגוסט 1910. למרות האפשרות לקבור אותה קבורה מכובדת במנזר וסטמינסטר, קרוביה סירבו לקבור אותה שם, והיא נקברה בכנסיית סנט מרגרט, באיסט וולוו, אנגליה.
מגיל צעיר הצטיינה פלורנס נייטינגייל במקצוע המתמטיקה שלימד אותה אביה.
היא גילתה עניין מיוחד בסטטיסטיקה, תחום התמחותו של אביה.
בעזרת הסטטיסטיקה ערכה נייטינגייל מחקרים בתחום האפידמיולוגיה שהתפתח באותה תקופה.
היא עשתה שימוש נרחב בסטטיסטיקה באיסוף, ניתוח והצגת הנתונים הן בתחום שירותי הרפואה הממשלתיים והן בתחום הטיפול הרפואי עצמו.
תרומתה העיקרית של נייטינגייל למקצוע הייתה פיתוחם של אמצעים גרפיים להצגת נתונים סטטיסטיים, שהיו מובנים הן למומחים בתחום והן לאנשים בלי ידע מוקדם בסטטיסטיקה, ביניהם גם רבים ממקבלי ההחלטות.
בשנת 1858 התקבלה לחברה הסטטיסטית המלכותית והייתה האשה הראשונה החברה באגודה זו.
בשנת 1874 הייתה לחברה של כבוד באיגוד האמריקאי לסטטיסטיקה.
פלורנס נייטינגייל מוכרת כיום כחלוצת מקצוע הסיעוד המודרני.
דמותה שימשה ומשמשת מודל לחיקוי לאחיות ברחבי העולם, מופת בחמלה שלה כלפי החולים, במחויבות לטיפול בהם ובחתירה לארגון יעיל יותר של בתי החולים.
יום האחיות הבינלאומי מצוין מדי שנה בתאריך לידתה.
נייטינגל מוכרת, יחד עם זמלוייס וליסטר כמי שביססו את המושגים של מחלה יאטרוגנית ושל חיטוי.
בית הספר לסיעוד שהקימה פועל גם היום.
בבית החולים סיינט תומאס שבלונדון, בו עבדה, הוקם "מוזיאון פלורנס נייטינגייל".
מוזיאון נוסף קיים לכבודה בבית הוריה.
כמה כנסיות מהכנסייה האנגליקנית מנציחות את זכרה בסעודה.
ארבעה בתי חולים באיסטנבול נקראים על שמה.
הפוליקליניקה האוניברסיטאית אגוסטינו ג'מלי ברומא, בית החולים האוניברסיטאי הראשון באיטליה, מנציח את זכרה של נייטינגייל בשמו של מחשב אלחוטי שפותח כדי לסייע לעבודת האחיות.
מכתבים רבים שכתבה נייטינגייל, פורסמו ברחבי העולם וציטוטים מדבריה מעוררים השראה גם כיום.
כך למשל, במכתב לאחיות שבבית החולים סנט תומאס (6 במאי 1881, לונדון) כתבה: המכתב נמצא במתחם קסרקטין סקוטארי באיסטנבול בו טיפלה בחולים.
סרט המספר את סיפור חייה צולם באנגליה בשנת 1985.
דמותה מופיעה בעונה השלישית של הסדרה "ויקטוריה".
האסטרואיד 3122 פלורנס קרוי על שמה.
פלורנס ניבאר-דבואר הייתה יושבת ראש חבר הנאמנים של קרן ויקימדיה החל מאוקטובר 2006 ועד יולי 2008.
היא גדלה בגרנובל וחיה במספר ערים אחרות בצרפת, כמו גם באנטוורפן שבבלגיה ובאריזונה שבארצות הברית.
נכון לשנת 2007, היא מתגוררת בכפר צרפתי קטן בשם מאלינטרה, המצוי בקרבת העיר קלרמון-פראן.
דבואר היא מהנדסת אגרונומיה מטעם בית הספר הלאומי הגבוה לאגרונומיה ולתעשיית מזון בצרפת.
כמו כן, היא מחזיקה בתואר שני בגנטיקה ובביוטכנולוגיה מטעם הפוליטכניקום בלורן.
היא עסקה במחקר השבחה גנטית של פרחים.
מאוחר יותר חקרה במיקרוביולוגיה את האפשרות לטיהור קרקע מזוהמת.
היא הועסקה בחברה צרפתית לצורך תכנון מכשירים לקבלת החלטות בנושאי חקלאות בת קיימא.
פלורנס גריפית' ג'וינר הייתה אתלטית אמריקאית.
אלופה אולימפית (סיאול 1988) ושיאנית העולם הנוכחית בריצות ל-100 ול-200 מטר.
גריפית' נודעה גם בשל הופעתה הססגונית, ובפרט בשל ציפורניה הארוכות והצבעוניות.
כינויה היה פלו ג'ו (Flo Jo).
גריפית' נולדה בלוס אנג'לס וגדלה בשיכון של דיור ציבורי.
הישגה הספורטיבי המשמעותי הראשון היה ב-1983, כאשר סיימה במקום רביעי בריצת 200 מטר באליפות העולם הראשונה שנערכה בהלסינקי.
באולימפיאדת לוס אנג'לס כבר זכתה במדליית כסף.
לאחר המשחקים האולימפיים צמצמה את פעילותה הספורטיבית באופן משמעותי, והקדישה את זמנה לנישואיה הטריים עם האלוף האולימפי בקפיצה משולשת, אל ג'וינר.
ב-1987 שבה למסלולי הריצה, וזכתה במדליית הכסף באליפות העולם שנערכה ברומא.
במבחנים הקדם-אולימפיים שערכה נבחרת ארצות הברית לקראת אולימפיאדת סיאול, הפתיעה כשקבעה שיא עולם חדש דווקא בריצת 100 מטר, והעמידה אותו על 10.49 שניות, קיזוז של 27 מאיות השנייה משיא העולם שקבעה אוולין אשפורד ארבע שנים קודם לכן.
מד הרוח הורה כי לא הייתה כל רוח בעת הריצה (0.0 קמ"ש), אף שבכל הריצות האחרות שנערכו באותו יום באצטדיון באינדיאנפוליס נמדדו רוחות חזקות.
היו שטענו כי ככל הנראה אירעה תקלה במד הרוח בזמן ריצה זו, מה גם שגריפית ג'וינר לא הצליחה אף להתקרב להישג זה בריצותיה הבאות, ואולם שיאה הוכר, והוא מהווה את השיא העולמי גם כיום.
באולימפיאדת סיאול זכתה גריפית' ג'וינר במדליית זהב בריצות ל-100 ול-200 מטר.
בשלב חצי הגמר בריצת 200 מטר, קיזזה 15 מאיות השנייה משיא העולם 21.71 שקבעה מריטה קוך ב-1979 וב- 1984 והייקה דרקסלר ב- 1986 (פעמיים), והעמידה אותו על 21.56 שניות.
בגמר שיפרה שוב את השיא וקבעה 21.34. כן הייתה שותפה לזכייתה של נבחרת ארצות הברית במדליית זהב בריצת שליחות 4x100 מטר ובמדליית כסף בריצת שליחות 4x400 מטר.
זמן קצר לאחר המשחקים האולימפיים פרשה מקריירה ספורטיבית.
לאחר הפרישה עסקה בעיצוב אופנה בזמנה החופשי, ואף עיצבה את מדיה של קבוצת הכדורסל אינדיאנה פייסרס ב-1989.
ב-21 בספטמבר 1998 נמצאה גריפית' ג'וינר בביתה ללא רוח חיים, והיא בת פחות מ-39. לפי הדו"ח הפתולוגי, שאיתר אנגיומה מולדת במוחה, היא נחנקה מהכרית שלה במהלך התקף אפילפטי.
פרקליט משפחתה ציין כי ב-1990 סבלה גריפית'-ג'וינר מהתקף טוני-קלוני, וקיבלה טיפולים נגד פרכוסים ב-1990, ב-1993 וב-1994.
לאחר ששברה את שיאי העולם ב-1988, החלו לצוץ שמועות לגבי האפשרות שנטלה סמים לשם השגת תוצאות אלה.
תרמו לכך העובדה כי הגיעה לשיאים בתוך פרק זמן קצר, גילה המאוחר יחסית לאצניות במרחקים קצרים (28), והשינויים הפיזיולוגיים הבולטים לעין שחלו בגופה באותה שנה.
גם פרישתה המהירה לאחר האולימפיאדה הגבירה את החשדות, במיוחד עקב ההחלטה לחייב אתלטים לעבור בדיקות סמים החל מ-1989.
מעולם לא נמצאו ראיות לכך שגריפית'-ג'וינר נטלה סמים, אך בבדיקות שנערכו באותה תקופה גם לא התגלו ראיות לכך שספורטאים ממזרח גרמניה נטלו סמים, אף שכיום ידוע שעשו כן.
לאחר מותה הדפו בני משפחתה שמועות על כך שמותה נגרם כתוצאה משימוש בסמים.
בנתיחה שלאחר המוות נאסר על הפתולוג לבדוק את קיומם של סמים בגופה.
פלורנטינו פרס רודריגס (בספרדית: Florentino Pérez Rodríguez; נולד ב-8 במרץ 1947) הוא איש עסקים, מהנדס אזרחי, פוליטיקאי לשעבר ספרדי ונשיא ריאל מדריד הנוכחי, וכן גם המנכ"ל והיו"ר של קבוצת ACS , חברת בנייה, אשר נסחרת במדד IBEX 35 , המדד העיקרי בספרד.
פרס למד באוניברסיטה הפוליטכנית במדריד.
הוא הצטרף למפלגת "איחוד המרכז הדמוקרטי" בשנת 1979, ולתקופה קצרה כיהן בחבר במועצת העיר מדריד.
בשנת 1986 התמודד בבחירות הכלליות בספרד כמועמד במפלגה הרפורמית הדמוקרטית (Partido Reformista Democrático) וכיהן כמזכ"ל הכללי של המפלגה.
בשנת 1993 מונה לתפקיד סגן נשיא חברת "OCP Construcciones".
נכון לשנת 2019 הוא עומד בראש קבוצת ACS , חברת הבנייה הגדולה בספרד, והונו נאמד בכ-2.2 מיליארד דולר.
הוא נכנס לתפקיד נשיא בשנת 2000, והביס את הנשיא הקודם, לורנסו סאנס.
סאנס הניח שגביעי ליגת האלופות האחרונים בשנים 1998 ו-2000 יבטיחו לו את ניצחונו בבחירות, אך הקמפיין של פרס, שהדגיש שוב את הבעיות הכספיות של המועדון וטענות על ניהול גרוע של הדירקטורים הקודמים, הוכיח אחרת.
הבטחת פרס להביא את לואיס פיגו מהיריבה הגדולה ברצלונה מילאה תפקיד מכריע בבחירות.
פרס נבחר מחדש בשנת 2004 עם תמיכת 94.2% מכלל הקולות.
פיגו גם סימן את תחילת המדיניות של פרס להביא בסכומי עתק את אחד משחקני הכדורגל הטובים בעולם לריאל מדריד בכל עונה.
האסטרטגיה נודעה בתחילה בשם "זידאנים ופאבונים" (Zidanes y Pavones) - כלומר בה הכוכבים ישחקו לצד ה"קנטראנוס" (Canteranos, שחקני הבית ממחלקות הנוער), אך במהרה נקראו השחקנים הפופולריים "גאלקטיקוס" (Los galáctico).
בשנת 2001 זינדין זידאן מיובנטוס תמורת שיא עולמי בדמי העברה של 77.5 מיליון אירו.
אחריו הגיע רונאלדו ב-2002, דייוויד בקהאם ב-2003, מייקל אואן בשנת 2004 ורוביניו למשך תקופה קצרה בשנת 2005. בתחילה, המדיניות של פרס פעלה בהצלחה רבה, שכן הסגל נבנה סביב כל גלקטיקו חדש שבא והקבוצה הייתה מאוזנת היטב בין ההתקפה להגנה.
בשנותיו הראשונות בתפקיד זכתה ריאל מדריד בשתי אליפויות ספרד ובגביע אירופה התשיעי שלה.
פרס טען להצלחה בכיסוי חובות המועדון, אך מנגד, הדירקטור רמון קלדרון סתר זאת.
קלוד מאקללה שנחשב לקשר מהטובים בעולם בזמנו, אך לא הוערך מספיק בריאל, עזב לצ'לסי בקיץ 2003. מעונת 2003/2004 ואילך, לאחר עזיבתם של המאמן ויסנטה דל בוסקה ומאקללה, ריאל מדריד לא הצליחה לזכות בשום תואר.
למרות שמדיניותו של פרס הביאה להצלחה כלכלית מוגברת על בסיס ניצול הפוטנציאל השיווקי הגבוה של המועדון ברחבי העולם, במיוחד באסיה, היא הייתה נתונה תחת ביקורת גוברת בגלל התמקדות רבה מדי בשיווק המותג ריאל מדריד ולא מספיק בכדורגל.
פרס הודיע על התפטרותו ב-27 בפברואר 2006, והודה בכך שהקבוצה והמועדון בכללותו זקוקים לכיוון חדש.
ב-14 במאי 2009 הודיע פרס על מועמדותו לנשיאות ריאל מדריד במסיבת עיתונאים שערך במלון ריץ מדריד.
ב-1 ביוני 2009, בהתחשב בכך שהוא היה המועמד היחיד שהצליח להפקיד את הערבות של 57,389,000 אירו הנחוצים כדי להתמודד לנשיאות, הוכרז פרס כנשיא החדש של ריאל מדריד.
פרס המשיך במדיניות הגלקטיקוס שהחלה בקדנציה הראשונה.
ב-8 ביוני 2009, הוא קנה את קאקה ממילאן תמורת מעט פחות מ-60 מיליון ליש"ט.
ואילו ב-11 ביוני, מנצ'סטר יונייטד קיבלה הצעה של כ-80 מיליון ליש"ט תמורת כריסטיאנו רונאלדו, מה שישבור שוב את שיא העולם.
ב-25 ביוני הודיעו פרס וריאל מדריד על החתמת ראול אלביול, בלם ולנסיה, תמורת 15 מיליון אירו.
ב-1 ביולי, פרס קנה את כרים בנזמה מאולימפיק ליון תמורת תשלום של לפחות 30 מיליון ליש"ט, שעשוי לגדול ל-35 מיליון ליש"ט, תלוי בביצועי השחקן.
ב-5 באוגוסט 2009 אישרה ריאל מדריד את חתימתו של צ'אבי אלונסו מליברפול תמורת 30 מיליון ליש"ט.
אלונסו הפך לשחקן ליברפול השני שהצטרף לריאל מדריד באותו חלון העברות לאחר שהמגן אלברו ארבלואה עבר תמורת 5 ליש"ט לסנטיאגו ברנבאו ביולי.
ב-31 במאי 2010 הציג את ז'וזה מוריניו כמאמן החדש של ריאל מדריד בחוזה של 6.8 מיליון ליש"ט.
במהלך שלוש השנים הבאות הביא שחקנים חדשים לקבוצה, ביניהם ילד הפלא הגרמני מסוט אוזיל ואנחל די מריה, ששניהם משכו תשומת לב ממועדוני הכדורגל המובחרים של אירופה במהלך מונדיאל 2010 בדרום אפריקה.
סגל זה חווה הצלח המקומית זו בשנים 2011 ו-2012, בהן זכה המועדון בגביע המלך ובאליפות ספרד.
עם זאת, חוסר ההצלחה של המועדון בליגת האלופות, ועונת 2012/2013 המאכזבת, עודדו את מוריניו לעזוב למועדונו לשעבר צ'לסי.
ב-2 ביוני 2013 הוענק לפרס כהונה רביעית כנשיא ריאל מדריד, והוא הביא את קרלו אנצ'לוטי להחליף את מוריניו.
אוזיל וגונסאלו היגוואין נמכרו לארסנל ונאפולי בהתאמה, בתחילת העונה, כדי להבטיח מקום עבור לוקה מודריץ' וכרים בנזמה בסגל הראשון.
פרס רכש גם את הכדורגלן הוולשי וכדורגלן השנה בפרמייר ליג גארת' בייל, שנרכש מטוטנהאם הוטספר תמורת תשלום שדווח כי הוא נמצא בסביבות 86 מיליון ליש"ט, ושבר שוב את השיא העולמי.
שני כישרונות ספרדיים מבטיחים, הפליימייקר איסקו והקשר אסייר אייארמנדי, נרכשו גם הם על ידי פרס לפני תחילת העונה.
העונה שלאחר מכן התגלתה כהצלחה מסחררת, שכן ריאל מדריד זכתה בגביע המלך ובתואר ליגת האלופות העשירי שלה.
במהלך חלון העברות בקיץ 2014 הצטרפו כוכבי מונדיאל 2014 חאמס רודריגס, טוני קרוס וקיילור נבאס לריאל מדריד בעלות כוללת של 95 מיליון ליש"ט, כמו גם את חאבייר הרננדס בעסקת השאלה ממנצ'סטר יונייטד.
כתוצאה מהתחרות ההולכת וגוברת על מקום בהרכב וסכסוכי שכר, עזב אנחל די מריה את המועדון למנצ'סטר יונייטד תמורת שיא בריטי של 60 מיליון ליש"ט דמי העברה.
צ'אבי אלונסו עזב במהלך אותו חלון העברות והצטרף לבאיירן מינכן.
בינואר 2015 שוב הראה פרס את שרירו בשוק ההעברות כאשר ריאל מדריד החתימה את הנורווגי מרטין אודגור בן ה-16 לאחר תחרות עם רבים מהמועדונים הגדולים באירופה, כולל באיירן, ברצלונה וארסנל.
בשנת 2019 החתים את אדן הזאר מצ'לסי עבור 100 מיליון יורו.
לקראת עונת 2023/2024 הוחתם הקשר האנגלי הצעיר ג'וד בלינגהאם, שהוביל ביחד עם ויניסיוס ורודריגו כשלושת הכובשים המובילים של ריאל לאליפות ספרד ה־36 של המועדון וגביע ליגת האלופות ה־15 בתולדות המועדון הספרדי.
הגביע הבין-יבשתי בכדורסל (1) – 2015
פלורנס אנד דה משין היא להקת פופ אינדי בריטית.
הרכב הלהקה כולל את הסולנית, פלורנס וולש ועוד מקבץ מוזיקאים המספקים פסקול לשירים שכותבת ושרה ולש.
סוגת הלהקה מתוארת לעיתים כשילוב בין כמה סוגות, בהן רוק ומוזיקת נשמה.
עוד לפני הצלחתה זכתה הלהקה לתשבחות רבות ממבקרים בתעשיית המוזיקה, בייחוד מה-BBC.
בנוסף, ה-BBC תרמו להצלחת הלהקה, שכן הציגו אותם כחלק ממיזם "BBC מציג".
בטקס פרסי גראמי ה-53 פלורנס אנד דה משין היו מועמדים לפרס האמן החדש הטוב ביותר.
בנוסף, הופיעו בטקס ה-VMA 2010 ובקונצרט פרסי נובל.
אלבום הבכורה שלהם, Lungs, יצא לאור ב-6 ביולי 2009. לאחר 28 שבועות במצעד, הגיע האלבום אל פסגת מצעד הסינגלים הבריטי, שם שהה במשך שבועיים רצופים.
האלבום שהה במצעד במשך 65 שבועות רצופים, והפך לאחד האלבומים הנמכרים ביותר בשנים 2009 ו-2010.
האלבום זכה בפרס מאסטר-קארד לאלבומים בטקס פרסי המוזיקה הבריטית 2010.
באוקטובר 2011 יצא האלבום השני של ההרכב, "Ceremonials".
ביוני 2015 יצא האלבום השלישי של ההרכב, "How Big, How Blue, How Beautiful".
ביוני 2018 יצא האלבום הרביעי של ההרכב, "High as Hope".
בשנת 2022 יצא אלבום האולפן החמישי של ההרכב, Dance Fever.
בשנת 2024 הלהקה השתתפה בשיר "Florida!!!" של הזמרת האמריקאית טיילור סוויפט.
בשנת 2025 יצא אלבום האולפן השישי של הלהקה, Everybody Scream.
פלורנס מורינגי ואמבוגו היא פתולוגית צמחים ווירולוגית קנייתית.
ב-1975 הייתה לאישה הראשונה בקניה שלמדה באוניברסיטת ניירובי, קניה.
שלוש שנים אחר-כך, קיבלה תואר ראשון בבוטניקה וזואולוגיה.
היא קיבלה תואר שני בפתולוגיה מאוניברסיטת מדינת צפון דקוטה שבפארגו, דקוטה הצפונית, ארצות הברית ב-1984; ותואר דוקטור מאוניברסיטת באת', סאמרסט, אנגליה, ב-1991.
ואמבוגו היא המייסדת, המנהלת ויושבת הראש של הקרן הבינלאומית לחקלאות ביוטכנולוגית באפריקה מאז 1994. הקרן היא מוסד ללא כוונת רווח שמשרדיה נמצאים בניירובי, קניה; יוהנסבורג, דרום אפריקה ווושינגטון די.
קודם לכן, היא הקימה וניהלה את הארגון ISAAA שמרכזו בניירובי, קניה.
בשנים 1991-1978 עבדה כמנהלת המחקר (פתולוגית) ומתאמת של מחקר הביוטכנולוגיה של הצמח במכון המחקר לחקלאות של קניה.
אחרי-כן, בשנים 1994-1991, עשתה פוסט-דוקטורט בחברת מונסנטו.
היא פרסמה למעלה ממאה מאמרים מדעיים.
כיום, היא חברה במועצה של פורום המדע והטכנולוגיה בחברה של יפן (STS); חברת ועדת ההיגוי של ועד הפעולה האירופי למדעי החיים בעולם (EAGLES) ובמועצה המדעית של קרן ביל ומלינדה גייטס.
היא לקחה חלק במחקר על פיתוח זן של תפוחי אדמה מתוקים.
ב-2004, דיווח כתב העת New Scientist שהפרויקט נכשל.
היא זוכת פרס יארה מטעם קרן יערה הנורווגית לשנת 2008 עבור תרומתה המיוחדת למלחמה ברעב ובעוני באפריקה.
נבחרה במקום ה-83 במשאל 100 האינטלקטואלים המובילים בעולם שערכו כתבי העת Prospect (הבריטי) ו-Foreign Policy (האמריקאי) בשנת 2005.
פלורנס ואמבוגו היא אם חד-הורית ואמא לשלושה ילדים.
פלורנס בלוך (נולדה ב-10 ביולי 1966) היא שחקנית ישראלית.
פלורנס בלוך נולדה בפריז למשפחה יהודית מתבוללת.
היא התחילה להתעניין בישראל ובציונות בנערותה ובהיותה בת 17 באה לקיבוץ, שבה לצרפת, עלתה לישראל ב-1988 והתיישבה בקיבוץ ניר עם, בו התגוררה שנה.
ב-1989 התחילה ללמוד משחק באוניברסיטת תל אביב.
בהפקה האחרונה בה השתתפה באוניברסיטה הכירה את חנוך לוין ומאז שיתפה עמו פעולה מספר פעמים.
עם סיום לימודיה החלה בלוך לשחק בתיאטרון הרפרטוארי.
בלוך הופיעה באופרה "היהודים", פרי עטו של יורם פורת, הצגה שארכה שמונה שעות והוצגה בפסטיבל עכו ב-1993. בשנת 1994 השתתפה בהצגת הילדים "המלך שלמה ולילית", פרי עטו של אילן שיינפלד, בבימויה של רות קנר.
בתחילה בתיאטרון חיפה, בו הופיעה בין היתר בהצגה "כובע הקש האיטלקי" מאת אז'ן לביש (1993) וב"הילד חולם" מאת חנוך לוין ובבימויו, שהייתה קופרודוקציה של תיאטראות חיפה והבימה (1993).
משם עברה בלוך לתיאטרון החאן הירושלמי.
בהמשך, חזרה לצרפת והתגוררה בפריז כשנתיים.
על תפקידה במחזה "אוצר יקר" מאת פרנסיס ובר הייתה מועמדת לפרס התיאטרון הישראלי בשנית.
בלוך מרבה לשחק בטלוויזיה ובקולנוע.
הסרט הראשון בו השתתפה היה "נשים" של משה מזרחי (1996).
היא שיחקה בין השאר גם ב"מסעות ג'יימס בארץ הקודש" (בתפקיד ראומה, בבימויו של רענן אלכסנדרוביץ', 2003).
שיחקה בקומדיית המצבים הטלוויזיונית "החיים זה לא הכול", שם גילמה את דמותה של דוריס קנובלר, אשתו גסת הרוח של קנובלר.
בסוף שנת 2002 השתתפה בסדרת פרסומות למוצרי "שלושת האופים" לצדו של זאב רווח שהיוותה מחווה לז'אנר סרטי הבורקס, כשהידועה ביותר מהן טבעה את מטבע הלשון "מיאו, חתולה!".
ב-2015 שיחקה בתפקיד הדודה רוזה בסרט "המילים הטובות" מאת שמי זרחין, עליו הייתה מועמדת לפרס אופיר בקטגוריית שחקנית המשנה הטובה ביותר.
באותה שנה החלה להשתתף בסאטירה מאת ב.
מיכאל ואפרים סידון בבימויו של מוטי קירשנבאום, "רואים ת'סוף", בתיאטרון צוותא.
במאי 2011 פתחה עם שותפים את מסעדת "ושתי" בכיכר השעון ביפו, במרץ 2013 סגרו את המסעדה.
בלוך אם לבת מנישואיה לשחקן רמי בלייבטרוי.
הצגת בכורה הצגה תפקיד תיאטרון מחזאי במאי27 באוקטובר 2019אי שםאליזבת'אנסמבל פספורטיז'י קושינסקייעל קרמסקי8 בספטמבר 2018אנשים, מקומות ודבריםמרדית'תיאטרון בית ליסיןדנקן מקמילןרוני פינקוביץ'24 בינואר 2017ספר יהושעהמספרתהזירה הבין-תחומיתגיא בירןגיא בירן6 באוגוסט 2016האורחתפנינהתיאטרון בית ליסיןסביון ליברכטציפי פינס31 בדצמבר 2015מה עושים עם ג'ני?אודורהתיאטרון הבימהד.ר.
ווילדהלל מיטלפונקט2015רואים ת'סוףאנסמבלצוותאאפרים סידון וב.
פלורנס לורה גודינאף הייתה פסיכולוגית אמריקאית ופרופסור באוניברסיטת מינסוטה, הידועה בשל פיתוח "סולם מינסוטה לגיל הרך" ששימש ככלי להערכת אינטליגנציה בקרב ילדים בגיל הרך, ו"מבחן ציור איש של גודינאף" (כיום מבחן ציור איש), המשמש עד היום בגרסאות שונות כחלק ממבחן בית-עץ-אדם ככלי להערכה קלינית פסיכולוגית.
נולדה באונסדייל, פנסילבניה, הבת הצעירה מבין שמונה ילדים.
ב-1908 קיבלה תואר ראשון בפדגוגיה, ועבדה כמורה בבתי ספר.
ב-1920 סיימה תואר ראשון במדעים באוניברסיטת קולומביה, וב-1921 קיבלה שם תואר שני.
בהמשך עבדה כפסיכולוגית-חוקרת בבתי ספר באזור; שם אספה נתונים רבים ששימשו אותה בהמשך בעבודתה על ציורי ילדים.
בתקופה זו מילאה תפקיד בכיר במחקריו של לואיס טרמן על ילדים מחוננים, ואף צוינה כאחת התורמות לספרו "Genetic Studies of Genius" (1925).
ב-1924 קיבלה דוקטורט מאוניברסיטת סטנפורד.
לאחר סיום הדוקטורט, עברה גודינאף למרכז לרווחת הילד באוניברסיטת מינסוטה, וב-1931 קיבלה דרגת פרופסור.
בתקופה זו פיתחה עם דייל האריס את "מבחן ציור איש של גודינאף והאריס" (Goodenough-Harris Draw-A-Person Test), שנועד להעריך אינטליגנציה של ילדים.
היא פרסמה הוראות העברה וציינון קפדניות למבחן לצד דוגמאות, בספרה "Measurement of Intelligence by Drawing" (1929).
בהמשך יצרה גודינאף גרסה מתוקנת של המבחן, שנקראה "מבחן ציור אישה" (נטען כי ציוני ילדות במבחן בו נאמר להן רק לצייר איש היו נמוכים יותר בשל הקושי שלהן להזדהות עם דמות גברית).
מבחן נוסף שפיתחה גודינאף הוא "סולם מינסוטה לגיל הרך" (Minnesota Preschool Scale), שהיווה מבחן מותאם לגיל הרך של מבחן סטנפורד-בינה לבדיקת אינטליגנציה מילולית ובלתי-מילולית.
ב-1931 פורסם מחקרה "Anger in Young Children", על תוצאות מחקר אורך בקרב ילדים העוסק במצבים בהם הם מביעים כעס.
ב-1933 יצא ספרה "Handbook of Child Psychology", בו טענה לראשונה כי "הגיל השכלי" כפי שחושב במבחני האינטליגנציה של תקופתה, לא משמש באותה משמעות עבור כל הילדים, וכי דרך עדיפה לציינון היא שימוש באחוזונים; אלו מאפשרים השוואה בין ילדים בני אותו גיל כרונולוגי, ובנוסף הם קלים יותר להבנה בקרב הציבור הרחב.
בוויכוח בין הטוענים כי תורשה או סביבה הם המשפיעים על אינטליגנציה של ילדים, תמכה גודינאף במצדדי התורשה, וניסתה להביא נתונים בספריה כדי להוכיח כי האינטליגנציה היא מולדת ולא מושפעת מגדילה בסביבות שונות.
ב-1942 מונתה גודינאף לנשיאת מועצת הפסיכולוגיות הלאומית.
עם זאת, היא פרשה לאחר מספר שנים, בטענה כי היא פסיכולוגית, לא פסיכולוגית-אישה.
בהמשך חלתה במחלה ניוונית, במהלכה איבדה את ראייתה ושמיעתה, ונאלצה לפרוש ב-1947. למרות מחלתה, כפרופסור אמריטה, היא המשיכה ופרסמה עוד שלושה ספרים אחרי שלמדה כתב ברייל: "Mental Testing: Its History, Principles, and Applications"(1949), "Exceptional Children" (1954), ומהדורה שלישית לספר "Developmental Psychology" (1959).
היא מתה בבית אחותה בפלורידה לאחר שבץ מוחי ב-1959.
פלורנס אובנה (בצרפתית Florence Aubenas; נולדה ב-6 בפברואר 1961) היא עיתונאית צרפתייה שנחטפה בשנת 2005 בעיראק והוחזקה בשבי עד ששולם עבורה כופר.
אובנה, ילידת בריסל, בלגיה, היא בתה של ז'קלין אובנה, עיתונאית ומבקרת קולנוע ואחותה של סילבי אובנה, ספרנית צרפתייה והיסטוריונית של הצילום.
אובנה היא בוגרת המרכז להכנת עיתונאים של פריז, מחזור 1984. היא עבדה עבור כתב העת הצרפתי Le Nouvel Économiste ובהמשך עברה לליברסיון.
במסגרת עבודתה יצאה אובנה לתחקירים באזורי קרבות ומתיחות ובהם: רואנדה, קוסובו, אלג'יריה, אפגניסטן ועיראק.
ב-5 בינואר 2005 הגיעה אובנה לעיראק יחד עם המלווה שלה, המתרגם ומורה הדרך העיראקי Hussein Hanoun al-Saadi (מי שהיה טייס וקולונל בצבא העיראקי), כדי לסקר את הפליטים מפלוג'ה.
בקלטת וידאו, שנמסרה לסוכנות רויטרס בבגדאד ושודרה ב-1 במרץ, הופיעה אובנה בהודעה קצרה באנגלית, וביקשה סיוע בשחרורה ומכאן התפרסמה הידיעה על חטיפתה וחטיפת המלווה שלה.
משפחתה ושלטונות צרפת מסרו שכבר התקבלה קלטת כזאת שבוע קודם כן.
כששוחררו משביים העיתונאים הרומנים שנחטפו בעיראק הם סיפרו שבאחד מהמקומות שבהם הוחזקו בשבי, פגשו שבויים נוספים וביניהם את פלורנס אובנה.
ביום 12 ביוני 2005 פרסם משרד החוץ הצרפתי הודעה על כך שפלורנס אובנה ומורה הדרך שלה שוחררו ביום הקודם והגיעו בשלום לצרפת לאחר 157 ימים בשבי.
שלטונות צרפת סירבו לגלות פרטים על נסיבות השחרור, וההשערות הן ששולם כופר תמורת השחרור.
פלורנטין פיילי פוגבה הוא כדורגלן גינאי המשחק בעמדת הבלם בסושו ובנבחרת גינאה, שבה הוא משמש גם קפטן.
פלורנטין הוא אחיו הגדול של הכדורגלן פול פוגבה.
פוגבה נולד בקונאקרי, בירת גינאה, וכשהיה בן 8 חודשים עבר עם משפחתו לצרפת.
הוא החל לשחק כדורגל בקבוצות נוער באיל-דה-פראנס.
בשנת 2007 עבר למחלקת הנוער של סלטה ויגו הספרדית שם שיחק כשנתיים.
בשנת 2009 עבר למחלקת הנוער של סדאן הצרפתית.
לאחר כשנתיים מוצלחות בקבוצת הנוער חתם פוגבה לעונה אחת בקבוצת הבוגרים של המועדון.
בשנת 2012 נמכר לסנט אטיין תמורת חצי מיליון אירו, אך הושאל בחזרה לסדאן לעונה אחת.
בסך הכל רשם 44 הופעות ליגה ו-4 שערי ליגה במדי הקבוצה.
לאחר מכן חזר לסנט אטיין וב-3 בדצמבר 2013 ערך את הופעת הבכורה שלו במועדון.
ב-17 באוגוסט 2016 כבש את שער הניצחון נגד בית"ר ירושלים בפלייאוף הליגה האירופית בניצחון 2-1. ב-31 בינואר 2018 חתם פוגבה לשנה וחצי בגנצ'לרבירליגי הטורקית.
ב-5 בפברואר 2019 חתם באטלנטה יונייטד מה-MLS.
ב-27 במאי 2020 חזר לצרפת וחתם בסושו.
משנת 2010 הוא משחק בנבחרת גינאה, שבה הוא משמש גם קפטן.
שני אחיו של פוגבה כדורגלנים אף הם: אחיו התאום, מתיאס פוגבה, כדורגלן נבחרת גינאה, ואחיו הצעיר, פול, כדורגלן יובנטוס ונבחרת צרפת.
פלורנס לורנס (2 בינואר 1886 – 28 בדצמבר 1938) הייתה שחקנית תיאטרון, ראינוע וקולנוע קנדית-אמריקנית.
היא מכונה לעיתים קרובות "כוכבת הקולנוע הראשונה", והייתה שחקנית הקולנוע הראשונה ששמה צוין בפומבי.
בשיא תהילתה ב-1910, היא הייתה ידועה כ "נערת ביוגרף", כאשר לוהקה כאחת השחקניות הראשיות באולפני הסרטים Biograph.
במהלך הקריירה שלה היא הופיעה בכמעט 300 סרטי קולנוע.
לורנס נולדה בהמילטון, אונטריו קנדה בשם פלורנס אנני בריג'ווד.
אביה היה בונה כרכרות ואמה הייתה שחקנית וודוויל, אשר היגרו לקנדה מאירלנד לאחר הרעב הגדול.
בגיל שלוש הופיעה לורנס לראשונה על הבמה, לצד אמה, בשיר וריקוד.
כאשר הייתה מבוגרת דייה כדי לשנן שורות של דיאלוג, היא השתתפה במחזות עם אמה ועם שחקנים אחרים.
לורנס נזכרה כי נהנתה לשחק אך לא אהבה את הנסיעות המרובות שדרשה העבודה.
בגיל שש כונתה לורנס "בייבי פלו, ילדת הפלא".
ב-18 בפברואר 1898 מת אביה מהרעלת גז ואמה של לורנס עברה עם בתה להתגורר אצל אמה-שלה בבאפלו, ניו יורק.
שם נשלחה לורנס לראשונה לבית ספר.
לאחר סיום הלימודים, שבה לורנס והצטרפה ללהקת התיאטרון של האם.
אולם זמן קצר לאחר מכן התפרקה הלהקה ולורנס ואמה עקרו לניו יורק בשנת 1906 לערך.
לורנס הייתה אחת מחלוצי תעשיית הסרטים ילידי קנדה, אשר נמשכו אל הצמיחה המהירה של הקולנוע הצעיר.
בשנת 1906 היא הופיעה בסרט הראינוע הראשון שלה.
שנה לאחר מכן כבר כיכבה ב-38 סרטים של חברת הסרטים Vitagraph.
במהלך האביב והקיץ של שנת 1906 ניגשה לורנס לכמה אודישנים להפקות בברודוויי, ללא הצלחה.
אולם ב-27 בדצמבר 1906 היא הוחתמה על ידי חברת הייצור אדיסון וגילמה את בתו של דניאל בון בסרט באותו שם, שנקרא גם Pioneer days in America.
היא קיבלה את התפקיד בגלל שידעה לרכוב על סוס.
בסרט השתתפה גם אמה, ושכרן תמורת שבועיים של צילומי חוץ בקור מקפיא היה חמישה דולר ליום.
.בשנת 1907 שבה לורנס לתיאטרון לזמן קצר בתפקיד הראשי בהצגה Seminary Girls, אך כבר בשנת 1908 היא חזרה לשחק בסרטים בעבור Vitagraph, ובחמשת החודשים של אותה שנה שיחקה באחד-עשר סרטים.
שחקן צעיר ושמו הארי סולטר חיפש "צעירה יפה שיודעת לרכוב על סוס" לככב בסרט שיופק באולפני Biograph בניהולו של ד.
גריפית', המפיק-במאי הבולט ביותר באולפנים אלה הבחין בלורנס באולפני Vitagraph.
הואיל ובאותה עת לא צוינו שמותיהם של השחקנים בסרטים, נאלץ גריפית' לברר את זהותה באופן דיסקרטי ולתאם עימה פגישה.
לורנס הצליחה לשכנע את סולטר וגריפית' כי היא המתאימה ביותר לתפקיד הראשי בסרט The Girl and the Outlaw.
בחברת Vitagraph השתכרה לורנס 20 דולר לשבוע ונאלצה בנוסף לעבוד שם כתופרת תלבושת.
גריפית' הציעה לה לעבוד כשחקנית בלבד תמורת 25 דולר לשבוע.
בעקבות ההצלחה בתפקיד זה הופיעה לורנס כמעט בכל 60 הסרטים שביים גריפית' בשנת 1908. בסוף אותה שנה נישאה לורנס להארי סולטר.
לורנס צברה פופולריות רבה, אולם מאחר ששמה מעולם לא צוין בסרטים, החלו המעריצים לכתוב לאולפנים ולשאול עליה.
גם לאחר שלורנס זכתה להוקרה גורפת, עמדו אולפני Biograph בסירובם לציין את שמה, ומעריציה כינו אותה "נערת ביוגרף".
בשנים המעצבות של הקולנוע לא צוינו שמות השחקנים, מאחר שבעלי האולפנים חששו שהתהילה תוביל לדרישות לשכר גבוהות.
לורנס המשיכה לעבוד באולפנים אלה גם בשנת 1909 ודרישותיה להכפיל את שכרה ולשלמו אחת לשבוע, במקום מדי יום, נענו בחיוב.
ב-1909 פוטרו לורנס וסולטר מאולפני Biograph בעקבות פנייתם לאולפנים מתחרים, והם יכלו כעת להצטרף ל- Independent Moving Pictures Company of America - ובקיצור IMP - חברה שנוסדה על ידי קארל יוהנס למל והתמזגה מאוחר יותר עם סרטי יוניברסל.
למל פיתה את לורנס לעבור לחברה שלו בהבטיחו לה פרסום מובלט.
תחילה ארגן למל תרגיל ביחסי ציבור כאשר הפיץ שמועה שלורנס נהרגה מפגיעת רכב ברחוב בניו-יורק.
לאחר שזכה לתהודה תקשורתית, פרסם למל מודעות בעיתונים תחת הכותרת "חשפנו שקר", ובהן תמונה של לורנס.
המודעה הכריזה שלורנס בריאה ושלמה ועובדת על סרט חדש ושמו The Broken Oath בבימויו של סולטר.
בהמשך לכך, ליווה למל את לורנס במרץ 1910 לסנט לואיס, מיזורי, כדי להוכיח למעריציה שהיא בחיים, ובכך הייתה לורנס לאחת הכוכבות הראשונות שזוהו בשמן.
למל המשיך בתרגילי יחסי הציבור ותיאר אירוע לא-אמיתי, שבו התנפלו כביכול מעריצים נלהבים על לורנס וקרעו את בגדיה.
כישרונו של למל ליחסי ציבור תרם ליצירת "הילת כוכבים" סביב לורנס, והיא הפכה לשם מוכר בכל בית באמריקה.
לורנס וסולטר עבדו ב-IMP במשך אחד-עשר חודשים והשתתפו ב-50 סרטים.
אחר כך יצאו לחופשה באירופה.
בסוף שנת 1910, עם שובם לארצות הברית, הצטרפו לורנס וסולטר לאולפני Lubin וכיכבו שם יחדיו ב-48 סרטים.
בשנת 1912 הקימו לורנס וסולטר חברת סרטים משלהם, בשיתוף עם קרל למל, שנקראה Victor Film Company.
למל העניק להם חופש אמנותי מוחלט בחברה ושילם ללורנס 500 דולר לשבוע כשחקנית הראשית, ואילו סולטר, הבמאי, השתכר 200 דולר לשבוע.
הם הקימו אולפן סרטים בניו ג'רזי והפיקו כמה סרטים בכיכובה של לורנס, עד שמכרו את החברה לאולפני יוניברסל בשנת 1913. הרווחה הכלכלית אפשרה ללורנס להגשים את חלומה ולקנות אחוזה בת 50 אקר בניו ג'רזי.
לורנס גם הודיעה על כוונתה לפרוש מהמשחק.
היא השתכנעה לחזור לעבודה ב-1914 בעבור אותה חברה (Victor Film Company), אשר כבר נרכשה על ידי יוניברסל.
בשנת 1915, במהלך הצילומים של הסרט Pawns of Destiny, יצאה דלקה על הבמה מכלל שליטה ולורנס נכוותה, שערה נשרף והיא נפלה וסדקה את עמוד השדרה.
היא לקתה בהלם למשך כמה חודשים.
לאחר מכן, חזרה לעבוד, אבל קרסה אחרי שהסרט הושלם.
לורנס האשימה את סולטר בכך שאילץ אותה לבצע את הפעלולים שבהם נפצעה, והשניים התגרשו אך נישאו מחדש מאוחר יותר.
בנוסף, היא חשה נבגדת מכך שאולפני יוניברסל סירבו לכסות את הוצאותיה הרפואיות.
באמצע שנת 1916 חזרה לורנס לעבוד בעבור אולפני יוניברסל בסרט עלילתי חדש, Elusive Isabel, אולם לחץ העבודה העיק עליה ובריאותה הידרדרה, ובמשך ארבעה חודשים הייתה אף משותקת לחלוטין.
ב-1921, היא נסעה להוליווד בניסיון לעשות קאמבק, אך זכתה להצלחה מועטה.
היא קיבלה תפקיד ראשי במלודרמה The Unfoldment ושני תפקידי משנה.
כל הופעותיה בסרטים לאחר 1924 היו ללא קרדיט.
לורנס נישאה שלוש פעמים ולא היו לה ילדים.
נישואיה לשחקן, תסריטאי ובמאי הארי סולטר נמשכו משנת 1908 ועד מותו של סולטר ב-1920. ב-1921 היא נישאה לסוכן מכוניות צ'ארלס ביירן וודרינג.
בשנת 1933 נישאה לורנס בשלישית, להנרי בולטון, שנתגלה כאלכוהוליסט והכה את לורנס קשות.
בסוף שנות 1920 הייתה הקריירה של לורנס בדעיכה.
מותה הפתאומי של אמה שהייתה קרובה אליה מאוד, בחודש אוגוסט 1929, מוטט אותה.
ארבעה חודשים אחר כך היא נפרדה מבעלה השני, צ'ארלס וודרינג.
למרות שלורנס השתכרה סכומים לא מבוטלים במהלך הקריירה הקולנועית שלה, היא קיבלה כמה וכמה החלטות עסקיות אומללות ואיבדה חלק גדול מהונה בנפילת שוק המניות באוקטובר 1929 ומשבר הכלכלי שאירע בעקבותיה.
חנות הקוסמטיקה והאיפור שפתחה עם בעלה השני בלוס אנג'לס נפגעה אף היא במשבר הכלכלי, ובני הזוג נאלצו לסגור אותה בשנת 1931.
בראשית שנות ה-30 כללה קריירת המשחק של לורנס רק השתתפות בתפקידי משנה, לעיתים קרובות ללא קרדיט.
בשנת 1936 חתמו לורנס ושחקנים אחרים מתקופת הסרט האילם שכוכבם דעך על חוזה עם מטרו-גולדווין-מאייר, אשר העניק להם תפקידים קטנים תמורת 75 דולר לשבוע.
לורנס נשארה באולפנים אלה עד יום מותה.
באמצע שנת 1937 אובחנה אצל לורנס מחלה שתוארה על ידי רופאה כ"מחלת עצמות הגורמת לאנמיה ודיכאון".
ככל הנראה לקתה במיאלופיברוזיס, מחלת מח עצם נדירה, או במטפלזיה מיאלואידית - שתי מחלות חשוכות מרפא באותה עת.
לצד ההידרדרות הגופנית לקתה לורנס גם בדיכאון, אך ניסתה להמשיך לעבוד.
היא עברה להתגורר במערב הוליווד, יחד עם פועל במה ושמו רוברט "בוב" ברינלו ואחותו.
בבוקר ה-28 בדצמבר 1938 טילפנה לורנס למשרדי מ-ג-מ, שם הייתה אמורה להתייצב לעבודה אחה"צ, וטענה כי היא חולה.
במועד כלשהו אחר הצהריים בלעה לורנס סירופ נגד שיעול ומשחה נגד נמלים.
ישנן כמה גרסאות כיצד נתגלתה לורנס.
גרסה אחת מספרת ששכנה שמעה את צעקותיה, ואילו לפי גרסה אחרת לורנס עצמה טילפנה לשכנה ואמרה שהרעילה את עצמה.
כך או כך, השכנה הזעיקה אמבולנס ולורנס הובהלה לבית החולים.
מותה נקבע באותו יום ב-2:45 אחה"צ לורנס השאירה בביתה מכתב התאבדות שיועד לבוב ברינלו.
מותה של לורנס נקבע כ"ככל הנראה התאבדות" בשל "בריאות לקויה".
היא נקברה ב-30 בדצמבר בקבר ללא מצבה בבית הקברות Hollywood Cemetery.
קברה נותר לא מסומן עד שנת 1991, כאשר שחקן בריטי שבחר להישאר אנונימי מימן הקמת מצבה על קברה שעליה נכתב: "נערת הביוגרף \ כוכבת הקולנוע הראשונה".
שנת הלידה על המצבה של לורנס נרשמה כ-1890. אי דיוק זה הופיע גם בתעודת הפטירה שלה.
בראון, הביוגרף של לורנס, מייחס טעות זו ל"מסכת הבידיון של לורנס עצמה", אשר נהגה להשמיט דרך קבע שנים מגילה.
פלורנס אגנס הנדרסון הייתה שחקנית וזמרת אמריקאית שהקריירה שלה נמשכה שישה עשורים.
היא זכורה בעיקר מהופעתה בתפקיד קרול בריידי בקומדיית המצבים "חבורת בריידי" של רשת ABC בה כיכבה מ-1969 עד 1974 יחד עם רוברט ריד.
הנדרסון שיחקה גם בסרטי קולנוע ועל במת התיאטרון, וגם הנחתה תוכניות בישול ותוכניות בידור בטלוויזיה.
הנדרסון השתתפה בתוכניות טלוויזיה רבות, שעשועונים, תוכניות אירוח ותוכניות מציאות, הן כחברת פאנל והן כמתמודדת.
היא התמודדה ב-2010 בתוכנית "רוקדים עם כוכבים (ארצות הברית)".
הנדרסון הנחתה תוכנית אירוח משלה "המופע של פלורנס הנדרסון" ותוכנית בישול "מי מבשל עם פלורנס הנדרסון" ברשת "Retirement Living TV" אותה הגישה עד מותה בגיל 82.
הנדרסון נולדה ביום ולנטיין 1934 בדייל שבאינדיאנה.
היא הייתה הצעירה במשפחה בת עשרה ילדים.
בתקופת השפל הגדול אמה לימדה אותה לשיר רפרטואר של כחמישים שירים.
כשהייתה בת 12 החלה לשיר בחנויות מכולת מקומיות.
ב-1951 סיימה הנדרסון ללמוד לתואר באקדמיית סנט פרנסיס באוונסבורו שבקנטקי.
אחר כך נרשמה לאקדמיה האמריקאית לאמנויות הדרמה בניו יורק.
בתחילת הקריירה שלה שיחקה הנדרסון במחזות זמר כגון סיור הופעות עם המחזמר "אוקלהומה!" והופעה במחזמר "דרום פסיפיק" במרכז לינקולן.
ב-1952 הופיעה לראשונה בברודוויי במחזמר "Wish You Were Here", וב-1954 כיכבה במחזמר "Fanny" בתפקיד הראשי במשך 888 הצגות.
הנדרסון הופיעה עם גורדון מקריי בסרט "אוקלהומה!" בתוכנית ספיישל בטלוויזיה מחווה לרוג'רס והמרשטיין.
ב-1956 שיחקה בפרק "The Abbe and the Nymph" של הסדרה "אני מרגל".
היא גילמה את מג מארץ' בעיבוד מוזיקלי לרומן "נשים קטנות" ששודר ב-16 באוקטובר 1958.
הנדרסון שיחקה בשני פרקים בסדרת האנתולוגיה "The United States Steel Hour".
היא גילמה את מרי ג'יין בעיבוד לספר "הרפתקאותיו של האקלברי פין" ששודר ב-20 בנובמבר 1957. עוד הופיעה ב-"A Family Alliance" עיבוד לסיפור קצר מאת דורותי קנפילד פישר ששודר ב-4 ביוני 1958.
בין השנים 1958 ל-1961 הופיעה הנדרסון יחד עם ביל הייז בפרסומות לאולדסמוביל בתוכנית "המופע של פאטי פייג'" ששודרה בחסות אולדסמוביל.
ב-1960 הופיעו הייז והנדרסון במופע מוזיקלי ששודר בתוכנית "Tonight Starring Jack Paar".
ב-1963 שיחקה הנדרסון בברודוויי במחזמר "The Girl Who Came to Supper".
ב-1962 זכתה הנדרסון בפרס שרה סידונס על הופעתה בתיאטרון שיקגו, ובאותה שנה הייתה האישה הראשונה שהנחתה את התוכנית "The Tonight Show" אחרי שג'ק פאר עזב את התוכנית ולפני שג'וני קרסון התחיל להגיש אותה באוקטובר 1962.
הנדרסון הופיעה במופעים מוזיקליים בתוכניות טלוויזיה שונות.
ב-19 במאי 1963 הופיעה בתוכנית "The Voice of Firestone" יחד עם הבריטון מריו סרני.
כחלק מהקריירה המוזיקלית שלה הקליטה אלבומים בחברת תקליטי RCA.
תפקידה הידוע ביותר של הנדרסון הוא בדמות קרול בריידי בסיטקום "חבורת בריידי" ששודר ב-ABC מ-1969 עד 1974. חברתה הטובה של הנדרסון, שירלי ג'ונס, דחתה את ההצעה להופיע בתפקיד, אבל שנה לאחר מכן קיבלה תפקיד דומה כאמא לחמישה ילדים בסדרה "משפחת פרטרידג'" ששודרה בין 1970 ל-1974.
בזכות תפקידה ב"חבורת בריידי" דורגה הנדרסון במקום ה-54 ברשימת מאה האייקונים הגדולים בטלוויזיה של TV Land ואנטרטיינמנט ויקלי.
כחובבת נלהבת של שעשועונים השתתפה הנדרסון בגרסה המקורית של התוכנית "תשע בריבוע" והופיעה פעמים אחדות בשעשועון "The $25,000 Pyramid".
עוד השתתפה בתוכנית "Password", בשעשועון המקורי של "Match Game", כאורחת בתוכנית "What's My Line", ב"מי רוצה להיות מיליונר?" ובתוכניות נוספות.
הנדרסון הופיעה עם ילדיה הטלוויזיוניים בסדרת תוכניות מציאות בשם "My Fair Brady".
היא השתתפה בעונה השישית של הסדרה "The Surreal Life" של ערוץ VH1.
הנדרסון הופיעה בווידאו קליפ של "Amish Paradise" של וירד אל ינקוביק.
ב-2002 השתתפה בהופעה בלתי נשכחת בתוכנית האלתורים הקומית "של מי השורה הזאת בכלל?" בה התנשקה עם ראיין סטיילס ועם קולין מוקרי.
בשנים 2007 עד 2009 הנחתה הנדרסון תוכנית אירוח יומית בשם "Living Live" יחד עם מישך טיילור (Meshach Taylor) בערוץ Retirement Living TV.
התוכנית שונתה כדי להתמקד בה ולכן הוחלף שם התוכנית ל"המופע של פלורנס הנדרסון".
ב-2010 הייתה התוכנית מועמדת לפרס אמי.
במאי 2010 השתתפה הנדרסון בסדרת פרסומות לרדיו עבור רשת הטלוויזיה פוקס.
ב-12 ביולי 2010 הופיעה הנדרסון כמנחה אורחת בתוכנית "WWE RAW".
הנדרסון הייתה אחת מתריסר הידוענים שהתמודדו בעונה ה-11 של התוכנית "רוקדים עם כוכבים", שעלתה לשידור ב-20 בספטמבר 2010. בן הזוג המקצועי שרקד לצדה היה קורקי באלאס.
ב-19 באוקטובר 2010 הודחה מהתחרות בסיבוב החמישי.
הנדרסון דיבבה את ברברה, האומנת של קליבלנד, בפרק "The Men In Me" בסדרה "המופע של קליבלנד".
בפברואר 2013 החלה הנדרסון להנחות תוכנית בישול בשם "Who's Cooking with Florence" בערוץ "Retirement Living TV".
ב-1956 התחתנה הנדרסון עם אירה ברנשטיין.
בני הזוג התגרשו ב-1985. נולדו להם ארבעה ילדים.
הנדרסון נפטרה ב-24 בנובמבר 2016 בבית חולים בלוס אנג'לס ביל 82. יום לפני כן אושפזה בבית חולים ומתה מאי-ספיקת לב.
היא נקברה בבית הקברות ווסטווד וילג' ממוריאל פארק בלוס אנג'לס.
בתפקיד עצמה הופעת אורח 2003 Mrs.
שנה שם שם באנגלית תפקיד הערות 1949 קרוסל Carousel קרי פפרידג' 1952 Wish You Were Here הנערה החדשה 1952 אוקלהומה!
פלורנס (ידוע כ-3122 פלורנס או בשם הזמני , היה גם ידוע כ-), הוא אסטרואיד החולף קרוב לכדור הארץ השייך לקבוצת אסטרואידי אמור (Amor) ומקיף את השמש במרחק של 1.769132 יחידות אסטרונומיות.
מעבר קרוב של האסטרואיד התרחש בספטמבר 2017. קוטרו מוערך בסביבות 4.9 ק"מ.
נכון ל-2017, פלורנס הוא האסטרואיד הגדול ביותר שנצפה כה קרוב במעברו ליד כדור הארץ.
פלורנס התגלה ב-2 במרץ 1981 על ידי האסטרונום אמריקאי "בובי" שֶלטֶה ג'ון באס באמצעות מצפה הכוכבים סיידינג ספרינג באוסטרליה.
שמו ניתן לו על שם פלורנס נייטינגייל.
פלורנס מקיף את השמש במרחק של 1.0–2.5 יחידות אסטרונומיות.
זמן ההקפה הוא 2 שנים ו-4 חודשים (859 ימים).
אקסצנטריות המסלול שלו היא 0.4233 וזווית הנטייה של מסלולו היא 22.15°.
הבהירות המוחלטת שלו גדולה מ-22.
פלורנס מסווג כאסטרואיד שעלול לסכן במסלולו את כדור הארץ ולהתנגש בו (Potentially hazardous PHA), וזאת כי המרחק המינימלי החזוי בין מסלולו למסלול כדור הארץ הוא פחות מ-0.05 יחידות אסטרונומיות.
בתצפיות שנעשו במצפה הכוכבים ארסיבו ובמרכז גולדסטון לתקשורת חלל עמוק התגלה כי לאסטרואיד יש שני ירחים.
לפי תצפיות המכ"ם, הירח הפנימי בקוטר של 180-240 מטר, והירח החיצוני בקוטר של 300-360 מטר.
שני הירחים נמצאים בנעילת גאות עם פלורנס, ולכן הם מפנים זה לזה תמיד את אותו הצד, במה שמכונה "תהודת סיבוב־מסלול".
נכון ל-2017, מניחים כי הם נוצרו מחומר שנפלט מהאסטרואיד ככל שסחרורו התגבר..
הירח החיצוני מקיף את האסטרואיד בקצב של 21-23 שעות, והירח הפנימי מקיף בקצב משוערך של 8 שעות.
האסטרואיד פלורנס חלף קרוב לכדור הארץ ב-1 בספטמבר 2017. בזמן החליפה היה מרחקו מכדור הארץ 0.04357 יחידות אסטרונומיות, שהם 6,517,979 ק"מ.
במעברו ליד כדור הארץ הוא נראה בבהירות נראית מקסימלית של 8.7 ב-30 באוגוסט, ונשאר בבהירות של עד 10 עד 15 בספטמבר 2017. ניתן לצפות באסטרואיד בעזרת טלסקופים במעברו מדרום לצפון דרך קבוצות הכוכבים דג דרומי, גדי, דלי ודולפין.
מעבר זה הוא הקרוב ביותר מאז 1890. תחזיות המסלול אומרות כי עד שנת 2500 הוא לא יחלוף שוב בקרבה כזו לכדור הארץ.
מתוך תצפיות מרכז גולדסטון לתקשורת חלל עמוק
מתוך תצפיות מצפה הכוכבים ארסיבו
פלורנס אמילי דאגדייל הייתה סופרת ילדים אנגלייה ואשתו השנייה של הסופר תומאס הרדי.
היא כתבה את הביוגרפיה של הרדי.
דאגדייל נולדה ברובע אדמונטון שבלונדון, בתו של מנהל בית ספר אדוארד דאגדייל.
היא למדה בבית הספר "National Infants School" ברובע אנפילד במשך שנתיים עד 1886, ואחר כך למדה בבית הספר לבנות סיינט אנדרו.
כשהייתה בת 20 שילמו הוריה 9 פני לשבוע עבור לימודיה בבית הספר "Higher Grades School".
החל משנת 1895 התמקדו חייה של דאגדייל בהוראה.
היא התחילה ללמוד בבית הספר לבנות סיינט אנדרו, שם זכו היא ואחותה אתל בפרסים מטעם מועצת החינוך של הבישופות על "ידע דתי ומיומנות בנושאים חילוניים".
ב-1897 הוסמכה כמורה בבית הספר של אביה.
דאגדייל הייתה בת לוויה לליידי סטוקר, אשתו של סר ת'ורנלי סטוקר אחיו של ברם סטוקר, מחבר הספר "דרקולה".
ב-1905 בהיותה בת 26 פגשה דאגדייל לראשונה את הסופר תומאס הרדי.
היא הפכה לידידה ועוזרת שלו, וב-1908 הפסיקה ללמד, הן כדי שתוכל לסייע להרדי והן כדי לפתוח בקריירת כתיבה משלה.
ב-1912 פרסמה את ספרה הראשון "The Book of Baby Birds" שלו תרם גם הרדי.
באותה שנה מתה אֶמָה אשתו של הרדי.
ב-1913 עברה דאגדייל לגור בביתו של הרדי "מקס גייט" בדורצ'סטר שבמחוז דורסט.
שנה אחר כך ב-1914 הם התחתנו בכנסיית סיינט אנדרו באנפילד, על אף פער הגילים ביניהם שהיה 39 שנה.
במהלך הנישואים מצאה פלורנס את עצמה חיה בצלה של אֶמָה, שלמרבה האירוניה הרדי הזניח אותה כשהייתה בחיים.
שירי האהבה הנלהבים שכתב הרדי אחרי מותה של אֶמָה, הביכו ואמללו את פלורנס.
עם זאת כשהרדי נפטר ב-1928 בגיל 87, היא הייתה מוכת יגון עד כדי כך שנדרש רופא לטפל בה.
בני הזוג הרדי היו חברים של ת.א.
לורנס, ופלורנס השתתפה בהלוויה שלו.
פלורנס הרדי נפטרה במקס גייט מסרטן בגיל 58. גופתה נשרפה בקרמטוריום ווקינג, ואפרה נטמן בחצר הכנסייה סטינספורד, שם נקברו לבו של הרדי ואשתו הראשונה.
פלורנס זקס מלטון (1911–2007) הייתה יזמית יהודיה-אמריקאית, ומייסדת בית המדרש הפתוח ליהדות למבוגרים, הקרוי על שמה.
המצאותיה העסקיות: כפכפי פלסטיק (הניתנים לשטיפה במים) ונעלי-בית מגומי מוקצף.
מלטון נולדה בפילדלפיה למשפחה ענייה במיוחד.
עבדה מגיל 13 כדי לסייע בכלכלת המשפחה.
בגיל 19 התחתנה עם בעלה הראשון, אהרן זקס ובעקבותיו עברה לעיר קולומבוס באוהיו, שם עבד אהרן כמוכר בחנות גדולה.
בשנת 1946 הם הקימו יחדיו את חברת R.G.
פלורנס תרה אחר חומרים מתאימים להמצאתה (מוגנת בפטנט) לפדים מיוחדים לייצוב כתפיות חליפות נשים, וגילתה שהחומר מתאים גם לייצורם של כפכפי גומי.
היא החלה בשיווקם של כפכפים אלה, תחילה תחת המותג Angel Treads ולאחר מכן בשם Dearfoams.
המוצר הפך להצלחה מסחרית מיידית.
לפי דיווחי החברה, למעלה ממיליארד כפכפי גומי שכאלה נמכרו.
בשנת 1968 נישאה פלורנס מחדש לתעשיין הנדבן שמואל מ.
בשנות השבעים (1970) הייתה פלורנס מלטון האישה הראשונה בצוות הניהול של קרן אחזקות הבנקים הנטינגטון (Huntington National Bank)
בית המדרש הפתוח ליהדות עבור מבוגרים
ביחד עם בעלה השני, הקימה פלורנס את בית המדרש הפתוח הקרוי על שמה: The Florence Melton Adult Mini-School.
זוהי תוכנית לימודים וולונטרית ביהדות למבוגרים, הבנויה כבית מדרש פלורליסטי במסלול של שנתיים, ללא שיוך לזרם ספציפי דתי או אחר ביהדות.
בית המדרש הפתוח הזה (The FMAMS) פועל כיום בשפה האנגלית בלמעלה מ-70 סניפים בכל רחבי יהדות צפון אמריקה, אוסטרליה, דרום אפריקה ובריטניה.
במדינת ישראל נעשה ניסיון של מספר שנים להפעיל את התוכנית בשפה העברית, באמצעות קורסים ייעודיים שנכתבו מלכתחילה עבור הקהל הישראלי, תחילה תחת השם "חלו"ם" או "מפתחות לשפת התרבות היהודית" ואחר כך תחת השם "מכון גנדל להשכלה יהודית וישראלית", במרכזי לימוד וולונטריים שונים בכל רחבי הארץ.
מטרתה המוצהרת של התוכנית היא לאפשר למבוגרים יהודיים לרכוש אוריינות יהודית באמצעות תוכנית לימודים נרחבת שתוכננה ונוצרה בידי מלומדים ואנשי חינוך בפיקוחה ובהכוונתה של האוניברסיטה העברית בירושלים (באמצעות החוג לחינוך יהודי ע"ש מלטון בבית הספר לחינוך של האוניברסיטה).
פלורנס מלטון הייתה חברה בצוות הניהול של ארגונים פילנתרופיים נוספים: United Way = Red Feather Agency
וכן "צבא" הצלב האדום למזון לנזקקים.
כמו כן הייתה חברה מייסדת של ארגון CAJE – הקואליציה לקידום החינוך היהודי.
באמצע שנות השמונים ייסדה פלורנס מלטון את תוכנית דיסקברי הפועלת לחבר צעירים יהודיים לשורשיהם המשפחתיים, לקהילותיהם, לזרמים יהודיים שונים ולמדינת ישראל.
פעילות זו מתמקדת במסעות בשטח, ושיאה בנסיעה לישראל.
פלורנס נייטינגייל דייוויד הייתה סטטיסטיקאית בריטית.
היא נקראה כך על שם פלורנס נייטינגייל שהייתה חברה של הוריה.
דייוויד למדה מתמטיקה במכללת בדפורד, ולאחר שסיימה את לימודיה שם קיבלה מלגת לימודים ליוניברסיטי קולג' לונדון, שם הייתה לעוזרת המחקר של קרל פירסון, ועסקה בחישובי ההתפלגות של מקדם המתאם.
כשפירסון הלך לעולמו ב-1934, עברה לברקלי, שם למדה לדוקטורט בהדרכתו של ג'רזי ניימן.
במלחמת העולם השנייה עבדה במשרד ההגנה הבריטי.
היא בנתה מודלים סטטיסטיים שנועדו לחזות את הנזקים האפשריים במקרה שאזורים מיושבים בצפיפות, כמו למשל עיר גדולה, יופצצו.
המודלים אפשרו לה להעריך את הנזקים שייגרמו לחיי אדם, מספר הפצעים ונזקים לתשתיות.
על סמך תחזיות אלה, הוקצו לעיר לונדון ולערים נוספות המשאבים המתאימים למקרים של הפצצות.
לאחר המלחמה חזרה ליוניברסיטי קולג' כפרופסור לסטטיסטיקה.
ב-1968 עברה לאוניברסיטת קליפורניה בריברסייד, שם מונתה לפרופסור מן המניין, ולראש המחלקה לסטטיסטיקה.
לאחר פרישתה עברה לאוניברסיטת קליפורניה בברקלי, שם המשיכה ללמד ולעסוק במחקר בביוסטטיסטיקה.
דייוויד התעניינה גם בהיסטוריה של הסטטיסטיקה, ואת תוצאות מחקריה הציגה בספר הקלאסי Games, Gods and Gambling.
במהלך הקריירה שלה כתבה 10 ספרים, ופרסמה מעל ל-100 מאמרים מדעיים.
בין השותפים לפרסומים אלה נמנו קרל פירסון, ג'רזי ניימן, אוסטין ברדפורד היל, מוריס קנדל, אוולין פיקס, ורבים אחרים.
דייוויס הייתה עמיתת האיגוד האמריקני לססטטיסטיקה והמכון לסטטיסטיקה מתמטית.
ב-1992 דייוויד הייתה הזוכה הראשונה בפרס על שם אליזבת ל.
סקוט, המוענק על ידי ועדת נשיאי האגודות הסטטיסטיות (COPSS) עבור "פיתוח הזדמנויות לנשים בתחום הסטטיסטיקה".
ב-2001, ועדת נשיאי האגודות הסטטיסטיות ייסדה פרס חדש על שמה של דייוויד, המוענק פעם בשנתיים ל"סטטיסטיקאית המהווה מודל לחיקוי לנשים אחרות"..
לין בילארד היא בין מקבלי הפרס.
פלורנס, ליידי בייקר או מריה פריין פון סאס; ברברה סאז; ברברה מריה סאז (בהונגרית: Sass Flóra – פלורה שאש; 6 באוגוסט 1841 – 11 במרץ 1916) הייתה מגלת ארצות וחוקרת ממוצא הונגרי–בריטי.
היא נולדה בטרנסילבניה (אז האימפריה האוסטרית), התייתמה, ונמכרה כשפחה לסמואל בייקר.
יחד הם יצאו לחפש את מקורו של נהר הנילוס, וגילו את אגם אלברט.
מאוחר יותר היא חזרה לאפריקה עם בעלה כדי לנסות לשים קץ לסחר העבדים.
מקורות מסוימים אומרים כי פלורנס ברברה מריה פון סאס נולדה בנאג'אנייד (Nagyenyed; כיום איוד (Aiud) שברומניה) ב-1841. לפי המסורת המשפחתית, היא הייתה בתו של קצין סקלרי ממשפחת אצולה הונגרית, בעלת אחוזות בטרנסילבניה, שנקרא פון שאש (von Sass).
בילדותה, במהלך המהפכה ההונגרית של 1848 "אביה ואחיה נהרגו לנגד עיניה" על ידי הרומנים.
בגיל ההתבגרות היא דיברה הונגרית, גרמנית, רומנית וטורקית.
ייתכן שהייתה בת ארבע עשרה כאשר נמכרה כשפחה בוידין, עיר נמל מבוצרת על גדת נהר הדנובה, באזור שהיה אז בשליטת האימפריה העות'מאנית (כיום בבולגריה) בינואר 1859. לפי מקורות מסוימים, היא נועדה להיות בבעלות הפאשה של וידין, אבל אז הבחין בה סמואל בייקר.
הוא והמהרג'ה דוליפ סינג היו במהלך מסע ציד משותף.
סמואל בייקר שיחד את השומרים והם הבריחו את פלורנס עבורו.
סמואל בייקר לקח אותה לאפריקה, שם הוא הוביל משלחת למצוא את מקורותיו של הנילוס הלבן.
הם נסעו במעלה הנילוס עד גונדוקורו, שם הצילה פלורנס את המשלחת.
בגלל חוסר הגמישות של בעלה ובגלל חוסר נאמנות של אנשי הצוות, פרץ סכסוך שאיים להשבית את המשלחת.
פלורנס הצליחה לתווך בין הניצים ולהגיע להסכמה משותפת.
גונדוקורו היה בסיס לסחר בשנהב ובעבדים, וגם הנקודה שבה סירות לא יכלו להמשיך יותר.
משם היה עליהם להמשיך ברגל.
שם הם גם נפגשו עם ג'ון הנינג ספיק ועם ג'יימס גרנט, שסיפרו להם אודות מסעותיהם.
הם הציעו לחקור ערוץ אחר של הנילוס.
כאשר ספיק וגרנט כתבו על מסעותיהם בהמשך, אף אחד מהם לא הזכיר את פלורנס, דבר שנעשה לפי הסכם שעשו עם סמואל בייקר.
פלורנס ובייקר גילו את מפלי מרצ'יסון ואת אגם אלברט (כיום באוגנדה).
כשהגיעו לאנגליה, בני הזוג חיו בנורפוק.
הם התחתנו ב-4 בנובמבר 1865. כאשר סמואל בייקר קיבל תואר אבירות, פלורנס הפכה לליידי בייקר.
פרטי פגישתם היו אמורים להישמר בסוד, אולם הסיפור הופץ, והדבר הביא את המלכה ויקטוריה להרחיק את ליידי בייקר מחצר המלוכה.
בשנת 1869 הוזמן סמואל על ידי אסמאעיל פאשא, השליט הטורקי של מצרים, לחזור לאפריקה כדי לעזור למנוע או להפחית את סחר העבדים באזור גונדורוקו.
בייקר מונה למושל הכללי של הנילוס המשווני.
בני הזוג קיבלו את ההזמנה וחזרו לאפריקה.
בשנת 1873 התגוררו בני הזוג בייקר בביתם בדבון.
גנרל גורדון הגיע בפברואר 1883 וביקש מסמואל לסייע לו בפינוי אנשים מח'רטום הנצורה במהלך המלחמה המהדית במצרים.
פלורנס נתבקשה לצאת למסע, אך סירבה לחזור לאפריקה, ובעלה סירב לנסוע בלעדיה.
סר סמואל בייקר נפטר בשנת 1893. פלורנס בייקר מתה בדבון כעשרים שנה מאוחר יותר, אך הם נקברו יחד.
בני הזוג בייקר מופיעים בציור בשם "סמואל בייקר (1821-93) והגילוי של אגם אלברט" של סוורינו ברלדי.
פלורנס בייקר היא אחת מחמש הדמויות (יחד עם דיליה אקלי, כריסטינה דודוול, מרי קינגסלי ואלכסנדרין טינה) שנבחרו לספר העוסק בנשים חוקרות באפריקה.