tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
באותה שנה, מינתה את פעיל הליכוד משה בן זקן למנכ"ל משרד התחבורה, חצי שנה לאחר שוועדת המינויים של נציבות שירות המדינה, בהרכב שונה, שללה את המינוי מפאת חוסר ניסיונו הרלוונטי לתפקיד.
בנוסף, מינתה את עו"ד עינב אבוחצירה, בתו של פעיל ליכוד, לממלאת מקום היועמ"ש בנתיבי ישראל, אף שהיו מועמדים מנוסים ובכירים מאבוחצירה.
זאת, לאחר שרשות החברות ביטלה את מינוי הפוקד לליכוד אלעד ברדוגו לאותו תפקיד בשל פגמים חמורים בתהליך האיתור.
ב-20 באפריל 2023 אישרה הממשלה הצעה של רגב לפיה יושקעו מאות מיליוני שקלים בשורה של פרויקטים תחבורתיים בשדרות וביישובי עוטף עזה, אך התוכנית לא יצאה לפועל.
במאי 2023 הודיע מנכ"ל רכבת ישראל, מיכה מייקסנר, על עזיבתו, לאחר כמה ניסיונות מצידה להדחתו, זאת, על פי פרסומים בתקשורת, בעקבות התנגדותו למינויים פוליטיים.
כנגד מדיניותה נמתחה ביקורת רבה בשל הפגיעה בנת"צים, ביטול התחבורה הציבורית במלחמה וחוסר קידום פרויקט הרכבת התחתית בגוש דן.
ח"כ בועז טופורובסקי התפטר מראשות ועדת המשנה לבטיחות בדרכים לאחר שמשרד התחבורה לא התייחס לעבודתו.
ב-7 באוקטובר 2023 הוביל חמאס את טבח שבעה באוקטובר נגד יעדים צבאיים ואזרחיים בדרום ישראל.
בתה של רגב, מיכל, הייתה בין ניצולי הטבח בפסטיבל נובה ותפסה מחסה בעיר באר שבע לאחר שרכבה נורה.
התחבורה הציבורית החלה לפעול שעות ארוכות לאחר ההודעה על גיוס מילואים, והמידע שעבר לגביה היה מעורפל, כך שבמשך שעות ארוכות חיילים שנדרשו להגיע בדחיפות ליישובים המותקפים ולבסיסים נאלצו לחפש טרמפים.
רגב ספגה ביקורת גם על כך שלא הפעילה באופן מלא את חברת "אל על" בשבת (באמצעות "מניית הזהב" של המדינה), לצורך הבאת נוסעים ומטענים במסגרת מצב החירום.
במהלך מלחמת חרבות ברזל עוררה רגב סערה ציבורית בהחלטתה להפסיק את התחבורה הציבורית בשבת.
טענתה כי הדרישה הגיעה ממשרד הביטחון התבררה כלא נכונה.
טיסותיה הרבות של רגב לחו"ל בזמן המלחמה עוררו ביקורת ציבורית וכן מצד בכירים בממשלה.
ב-5 בנובמבר 2023 ניסתה להיכנס לקיבוץ בארי, אך הניצולים מן הטבח חסמו את כניסתה.
בתגובה רגב איימה "אתם תהיו הקיבוץ האחרון שישוקם".
באוגוסט 2024 הסמיכה הממשלה את רגב להיות אחראית גם על טקס הזיכרון לטבח בשבעה באוקטובר באותה השנה.
ההחלטה עוררה ביקורת בקרב חלקים בציבור הישראלי, כולל הודעה של מספר קיבוצים בעוטף עזה שיחרימו את הטקס בהובלתה.
בנובמבר 2025 טענה רגב כי מאז כניסתה לתפקיד לא היה בכביש 90 אפילו הרוג אחד בתאונת דרכים, אעפ"י שהיו בכביש הזה תאונות קטלניות גם בשנת 2025.
בדצמבר 2025, הרשות הלאומית לבטיחות בדרכים הושעתה מהארגון האירופי לבטיחות בתחבורה (ETSC) בעקבות צעדי ממשלת ישראל, שלטענת הארגון אינם עולים בקנה אחד עם מחויבותו הבסיסית להצלת חיים.
הארגון הודיע על הפסקת השתתפותה של ישראל בתוכנית המדד האירופית לביצועי בטיחות בדרכים (PIN).
על פי הדוח השנתי של הארגון שפורסם ביוני 2025, ישראל דורגה אחרונה מבין 32 החברות בו בהפחתת מספר ההרוגים בתאונות דרכים בשנים 2014-2024. שיעור השינוי הממוצע של המדינות החברות היה ירידה של 17% במספר ההרוגים, ואילו בישראל נרשמה עלייה של 37.6%: 319 הרוגים ב-2014 לעומת 439 הרוגים ב-2024.
במאי 2024 שודר בערוץ 13 תחקיר "המקור" של רביב דרוקר על תפקודה כשרת התחבורה.
לפי התחקיר רגב עסקה זמן מועט בענייני המשרד, והקדישה את עיקר זמנה לפעילות פוליטית פנימית של הליכוד, במטרה להגדיל את מספר בוחריה בפריימריז.
היא ניהלה רישום של בכירים בשלטון המקומי, שדורגו לפי פוטנציאל מצביעי פריימריז שיוכלו לגייס עבורה, ועל בסיס רישום זה נתנה מענה בענייני תחבורה.
על פי התחקיר רגב פעלה בניגוד להמלצות המקצועיות, ונתנה יחס בלתי ענייני, מפלה ואף מסכן חיים, בהתאם לפוטנציאל גיוס הקולות עבורה.
בנוסף, ניצלה תקני העסקה ליועצים מקצועיים לשם מינוי יועצים פוליטיים.
התחקיר התבסס על עדות וחומרים שהעביר ראש המטה שלה שפרש, יונתן יהוסף, ועל ראיונות עם ראשי רשויות.
רגב הגיבה כי דרוקר ניצל את מצבו הבריאותי של יהוסף.
בהמשך, הגישה רגב תלונה במשטרה נגד יהוסף, בטענה כי גנב וזייף מסמכים.
ב-10 ביוני משטרת ישראל הודיעה על פתיחת חקירה בחשד למרמה והפרת אמונים ופשטה על משרדה של רגב.
רגב ניסתה למנוע מהשוטרים לקחת מסמכים בטענה שיש לה חסינות, ואף עתרה לבית המשפט בנושא זה, אך עתירותיה נדחו בשלוש ערכאות.
חוקרי להב 433 לקחו בפשיטה מסמכים ומחשבים, וצפויים לזמן את המעורבים לחקירה.
בתאריך ה-17 ביולי 2025 נסגר תיק החקירה נגד השרה רגב.
למעלה משנה לאחר שנפתחה, המשטרה והפרקליטות המליצו לגנוז את החקירה נגד שרת התחבורה, לאחר שלא התגבשה תשתית ראייתית.
תחקיר המבקר ובלימת רפורמת חלקי החילוף לרכב
במאי 2025 שודר בתחקיר "המבקר" בערוץ 12, כי רגב בעזרתו של שר הכלכלה והתעשייה ניר ברקת הקפיאה רפורמת חלקי חילוף לרכב שנועדה להוזיל במידה ניכרת את מחירי חלקי החילוף ואת מחירי הביטוח.
מירי מסיקה (נולדה ב-3 במאי 1978) היא זמרת ושחקנית ישראלית.
זוכת פרס זמרת השנה, תגלית השנה ושיר השנה לשנת 2005.
מסיקה נולדה, גדלה והתחנכה בהרצליה להורים ממוצא טריפוליטאי, תוניסאי ועיראקי כבת זקונים ולה שתי אחיות גדולות.
בילדותה החלה ללמוד מוזיקה וניגנה בגיטרה ובחלילית בקונסרבטוריון העירוני.
בנעוריה למדה בתיכון "היובל" במגמת מוזיקה ותיאטרון.
את שירותה הצבאי עשתה כסמלת מבצעים בחיל הרגלים.
בשנת 1998, לאחר סיום שירותה הצבאי, החלה מסיקה ללמוד בבית הספר למוזיקה רימון, שבו פגשה את מפיקה ובעלה לעתיד אורי זך.
במקביל ללימודיה ברימון, נבחרה מסיקה באותה שנה להשתתף במופע "פעמוני היובל", חגיגות שנת היובל לישראל, בבימויו של צדי צרפתי ובניהולו המוזיקלי של רוני וייס.
לאחר סיבוב הופעות ברחבי אירופה, היא שבה להשלמת לימודיה ושרה בהרכבים שונים, ביניהם בהרכב בו פגשה את אורי זך ואת שמוליק נויפלד, מנחה הקורס.
במסגרת לימודיה השתתפה בתחרות ה"שירימון", בה ביצעה את שירו של דוד ד'אור "מישהו קיים" ("אמא של גיא"), בעיבודו של אורי זך וזכתה בו במקום הראשון.
ברימון הכירה יוצרים וזמרים רבים, ביניהם את קרן פלס, שהייתה לחברתה ולאחת הכותבות והמלחינות העיקריות עבורה.
לאחר סיום לימודיה ברימון, העלתה מסיקה באופן עצמאי מופע המורכב ברובו משיריה של קרן פלס.
המופע, אותו הפיק ועיבד אורי זך, כלל בין היתר את השירים "נובמבר" ו"לשם", אשר בוצעו לראשונה על במה.
המפגש הראשוני עם הקהל היה מוצלח ומיד לאחר המופע הוצע לה חוזה הקלטות בחברת התקליטים "הד ארצי", במסגרת הלייבל "עננה".
לאחר שסיימה את לימודיה ברימון בית ספר למוסיקה בשנת 2002, החלה מסיקה ללמוד משחק בבית הספר לאמנויות הבמה של סופי מוסקוביץ'.
במהלך לימודיה שיחקה ושרה במחזות שונים בתיאטרון, ביניהם "ליל האיגואנה" ו"חתונת הדמים", בתפקידים הראשיים.
במקביל ללימודי המשחק, השתתפה מסיקה כסולנית בערבי שירה שונים, כגון ערבי מחווה ליוצרים כמו חיים נחמן ביאליק, נתן יונתן, נורית זרחי ואיציק מאנגר.
כמו כן, חברו מסיקה וזך לפסנתרן והמעבד גיל פלדמן ולזמרת והפזמונאית צרויה להב, וביחד העלו ערב משיריה של להב, שהועלה במסגרת פסטיבל הפסנתר בתל אביב.
בשנת 1996 החלה את דרכה כשחקנית כאשר שיחקה בסרט "מי האבא?", בו גילמה את שרה.
בשנת 2004 זכתה מסיקה לפרסום ראשון, כאשר החלה להקליט את אלבומה הראשון, מירי מסיקה, בעיבודם והפקתם של אורי זך (בעלה) ושמוליק נויפלד, בהוצאת "עננה" (הד ארצי).
הסינגל הראשון מהאלבום, "טיפה טיפה", יצא בנובמבר 2004, ואחריו יצאו הסינגלים "נובמבר" ו"לשם" שזכו להשמעות רבות ברדיו והובילו במצעדים.
באפריל 2005 יצא אלבום הבכורה המלא, מירי מסיקה.
לאחר צאת האלבום יצאו גם הסינגלים "באה אליכם" ו"אף אחת", שזכו אף הם להצלחה רבה.
במצעד הפזמונים השנתי ה'תשס"ה של גלגלצ זכתה מסיקה בתואר "זמרת השנה" ו"תגלית השנה", והשיר "לשם" נבחר ל"שיר השנה".
ברשת ג' זכתה גם בתואר תגלית השנה.
האלבום הגיע למעמד פלטינה כפולה, ומעל ל-80,000 עותקים נמכרו ממנו עד היום.
באותה שנה השתתפה מסיקה בהפקה המחודשת של "תיאטרון הבימה" למחזמר "שלמה המלך ושלמי הסנדלר", בתפקיד נופרית, פילגשו של שלמה המלך.
המחזמר זכה לשבחים רבים ולהצלחה רבה וכמו כן בפרס "מחזמר השנה" לשנת 2005 ב"טקס פרס התיאטרון הישראלי".
בשנת 2006 זכתה מסיקה בתואר "זמרת השנה" גם בטקס פרסי עמ"י של ערוץ 24 (ערוץ המוזיקה).
באותה שנה שרה בדואט עם להקת טיפקס את השיר "כלוב של זהב", אשר הופיע באלבומם "רדיו/מוזיקה/עברית".
בנובמבר 2006 יצא לקולנוע סרט הדרמה "שלוש אמהות", שבו שיחקה מסיקה לצד יורם חטב ויחזקאל לזרוב.
בסרט שרה שלושה שירים חדשים, בהם "ברכת המלך" ו"איך היינו", שאותם הלחין והפיק מוזיקלית שמוליק נויפלד, וחידשה את השירים "ביקשתי אש" של אילנה רובינא ו"דבר אלי בפרחים" של גאולה גיל.
באותה שנה ביצעה מסיקה בסרט "אביבה אהובתי" את שיר הנושא, "האביב שלי יגיע", שכתב במאי הסרט שמי זרחין והלחין יונתן בר גיורא.
בפברואר 2007 יצא אלבומה השני של מסיקה, שלום לאמונות, שהופק אף הוא על ידי אורי זך.
מספר עותקים של האלבום הופצו במהדורה מיוחדת, שכללה דיסק בונוס ובו פסקול הסרט "שלוש אמהות" אותו הלחין והפיק שמוליק נויפלד בביצועה.
תוך חודש הגיע האלבום למעמד אלבום זהב וכבר במאי 2008 למעמד פלטינה לאחר שנמכרו ממנו למעלה מ-40,000 עותקים.
מהאלבום יצאו לאור כסינגלים השירים "שלום לאמונות", "ממי", "עכשיו אתה חוזר בחזרה", "אם זאת האהבה שלך", "שירה" ו"הוא".
בכתיבת השירים השתתפו בין היתר קרן פלס, איה כורם, איתי פרל ואריק ברמן חבריה לבית הספר רימון.
מסיקה זכתה בתואר "זמרת השנה" במצעדים שנתיים רבים, בהם של "גלגלצ", "רשת ג'", "רדיו תל אביב", "רדיו דרום" ו"רדיו אמצע הדרך".
השיר "עכשיו אתה חוזר בחזרה" זכה בתואר "שיר השנה" ברשת ג'.
כמו כן, שנה לאחר מכן, זכתה בתואר "זמרת השנה" בטקס פרסי עמ"י של ערוץ 24. במהלך אותה שנה שיחקה גם בסרט הקולנוע "הדיבוק בחיפה" של הבמאי עמוס גיתאי, ובסרט "חסר מנוחה" של הבמאי עמוס קולק, ובמקביל השתתפה בפסטיגל על הזמן עם השיר "סודות".
במרץ 2008 הוציאה מסיקה את הסינגל "ככה זה (לאהוב אותך)", גרסת כיסוי לשירו של ברי סחרוף שהקליטה עבור האלבום "עבודה עברית - מחווה לשישים שנות יצירה מקורית".
הסינגל הפך לאחד השירים המצליחים והמושמעים ביותר מהפרויקט.
בספטמבר 2008 יצא הסינגל "ערב חג", דואט של מסיקה עם אריק ברמן שנכתב והולחן על ידו.
באותו חודש יצא אלבומו השני של עפר בשן ובו דואט עם מסיקה בשם "האור יזרח גם בנפרד".
בסוף אותה השנה, שיחקה מסיקה במחזמר "יוסף וכתונת הפסים המשגעת" בהפקת תיאטרון הבימה, בתפקיד המספרת.
בשנת 2009 החלה מסיקה לשחק ולשיר בסדרת הטלוויזיה "מעורב ירושלמי" המשודרת בערוץ 2. במסגרת תפקידה בסדרה שרה מסיקה בין השאר שני פיוטים עתיקים שנכתבו על ידי רבי אהרון פרץ, רב ומשורר שחי בג'רבה שבתוניסיה במאה ה-18, ושהולחנו בידי יונתן בר גיורא, מלחין הסדרה.
ביום העצמאות ה-61 של מדינת ישראל בשנת 2009 השתתפה בטקס הדלקת המשואות בהר הרצל במהלכו שרה את שירה "שיר תקווה".
באוקטובר 2009 יצא סרט בערוץ הוט בידור ישראלי העוקב אחרי היצירה המשותפת של מסיקה עם חברתה קרן פלס ואחרי תהליך יצירת האלבום השלישי של מסיקה ובפרט השיר "על הכתף של תל אביב".
הסרט מציג את תהליך ההקלטה של האלבום ושל השיר מהפעם הראשונה שומעת מסיקה את השיר ועד לפעם הראשונה בו היא שרה את השיר בהופעה.
בפברואר 2010 יצא לחנויות אלבומה השלישי של מסיקה, חדשות טובות, בעיבודו של אורי זך.
מן האלבום יצאו כסינגלים השירים "חדשות טובות", "פנינים בנהרות" "יום ראשון" ו"מה עשית".
בין כותבי השירים באלבום היו קרן פלס, אריק ברמן, שי להב, עפר בשן, יוני בלוך ואיה כורם.
בדצמבר 2010 הצטרפה לפאנל השופטים בעונה התשיעית של תוכנית המציאות "כוכב נולד".
בינואר 2011 יצא אלבום הופעה של מסיקה בשם "הופעה אקוסטית בזאפה", המתעדת את הופעתה במועדון "זאפה".
האלבום הורכב מתקליטור ומ-DVD של שירי ההופעה.
באותה שנה נבחרה לדגמן עבור מותג האיפור "MALU WILZ" מבית ג'רנטיק.
ב-13 ביוני 2011 הוציאה מסיקה סינגל ראשון מתוך אלבומה הרביעי המתוכנן, "מלך", שכתבה והלחינה מרב סמן טוב.
מסיקה זכתה בתואר "זמרת השנה" במצעד הפזמונים השנתי של רשת ג' לשנת תשע"א, אף על פי שבעת פרסום המצעד היה זה הסינגל היחיד שהוציאה.
ב-7 בספטמבר 2011 הוציאה סינגל שני מתוך אלבומה הרביעי, "ואולי" שכתב גיא בוקאטי והלחין דודו טסה.
אלבומה הרביעי "מלך" יצא ב-19 בינואר 2012. לאחר יציאת האלבום התפרסמו גם הסינגלים "אני לא שם" ו"יריות באוויר", שגם אותם כתבה מרב סמן טוב, וכן הסינגל "אישה חרסינה", שכתב נועם חורב והלחינו יהל דורון וגיא מנטש.
בחנוכה 2011 השתתפה בפסטיגל, שבו שרה במסגרת תחרותית את השיר "עולם חדש", וכן את שירה של עפרה חזה "אם ננעלו".
בינואר 2012 דגמנה כפרזנטורית לחברת ML (מתאים לי), הצטלמה לפרסומת, ובמסגרת זו הקליטה מחדש את השיר "טיפה טיפה" מתוך האלבום הראשון.
ב-10 ביוני 2012 יצא הסינגל "קולות הלב", דואט של מסיקה עם הזמר גלעד שגב.
השיר זכה להשמעות רבות ברדיו, ודורג בראש מצעדי הפזמונים.
במצעדי הפזמונים השנתיים של גלגלצ ושל רשת ג' לשנת תשע"ב זכתה מסיקה פעם נוספת בתואר "זמרת השנה".
ב-14 ביולי, הופיעה מסיקה לראשונה בתיאטרון קיסריה כחלק מסיבוב ההופעות שלה לרגל אלבומה הרביעי.
במופע זה אירחה את גלעד שגב ויחד הם שרו את שירם המשותף, "קולות הלב".
במהלך המופע שרה מסיקה שירים מארבעת אלבומיה וכן שירים של זמרים אחרים כמו אום כולתום, ברי סחרוף, אדית פיאף ומאיר בנאי.
בשנת 2013 הופיעה מסיקה במשדר מיוחד של הטלוויזיה הממלכתית בסין לרגל ראש השנה הסיני, במופע שרה בעברית ובערבית את השיר "ברכת המלך", ואחר כך את השיר הסיני "אווזי פרא" יחד עם הזמר הסיני חו סי-לנג.
ב־26 בפברואר 2013 הוציאה מסיקה את הסינגל "למה למה ככה", שכתבו דודו טסה ואלי אליהו והלחין טסה.
ב-6 במרץ 2013 הוקדש למסיקה פרק בעונה השביעית של דוקוסלב.
בפרק התארחו בעלה אורי זך, אביה משה מסיקה, חברתה הזמרת-יוצרת קרן פלס, חברה וקולגה שני כהן, חבר ושותף למשחק ודוגמנות עמוס תמם ועוד.
ב-7 במרץ, השתתפה בחלק האמנותי בגמר קדם אירוויזיון 2013, כאשר ביצעה את השיר "מישהו" ששרה במקור יהודית רביץ.
ב-11 במאי 2013 במהלך הופעה, קיבלה מסיקה שני אלבומי זהב, על מכירות של למעלה מ-20,000 עותקים, בעבור האלבומים חדשות טובות ומלך.
ב-10 ביוני הוציאה מסיקה את "תודה לחיים" של הזמרת מרסדס סוסה, סינגל חדש של מסיקה בביצוע חי מתוך המופע המחווה שלה לזמרות הגדולות בעולם.
ב-17 במרץ 2014 הוציאה מסיקה סינגל ראשון לקראת אלבומה החמישי, "עזור לי".
בשיר השתתף אביה של מסיקה, משה מסיקה.
ב-12 במאי 2014 הוציאה סינגל שני מתוך אלבומה החמישי, "דמעות".
אלבומה החמישי סימנים על החול, יצא ב-3 ביולי 2014. ב-12 באוגוסט 2014, לאחר צאת האלבום, יצא סינגל שלישי מתוכו בהקדשה לבעלה אורי זך שעיבד והפיק את האלבום, "שתדע".
ב-9 בספטמבר 2014 יצא סינגל רביעי, "סוף טוב".
ב-8 בדצמבר 2014 יצא סינגל חמישי "סימנים על החול".
בחנוכה 2014 השתתפה במחזמר "פנטזיה אלף לילה ולילה" שם גילמה את שחרזאדה, לצד אבי קושניר וחנה לסלאו.
ב-2015 בטקס גאלה של "The Times of Israel" שנערך בניו יורק, במעמד נשיא המדינה לשעבר שמעון פרס, זכתה מסיקה בפרס הזמרת הישראלית המצליחה בעולם.
בקיץ 2015 יצאה לסיבוב הופעות לחגיגות העשור לאלבומה הראשון מירי מסיקה.
בנוסף, הוציאה מחדש את השיר "לשם", מאלבומה הראשון, אשר הוקלט באחת ההופעות בגרסה מיוחדת למופעי העשור.
ב-28 בדצמבר 2015 הוציאה את השיר "בודדה" ביחד עם ארקדי דוכין.
ב-31 בדצמבר יצא קליפ לשיר.
ביום העצמאות ה-68 של ישראל בשנת 2016, השתתפה בטקס הדלקת המשואות בהר הרצל במהלכו שרה יחד עם רמי דנון את שירו של הזמר דקלון, "חסידה צחורה".
החל מספטמבר 2016 שיחקה מסיקה במחזמר "עלובי החיים" בתיאטרון הבימה, את דמותה של פנטין.
ב-12 בדצמבר באותה השנה הוציאה מסיקה סינגל ראשון, "תשים תשים", מתוך אלבומה השישי.
החל מדצמבר 2016 עד 2017 השתתפה כמנטורית בעונתה הרביעית של תוכנית המציאות "The Voice ישראל".
ב-21 בפברואר 2017 הוציאה מסיקה את הסינגל שני, "אלוהי הדברים הקטנים", מתוך אלבומה השישי.
ב-5 ביוני, הוציאה סינגל שלישי, "חייאתי".
ב-22 ביוני, יצא אלבומה השישי, אלוהי הדברים הקטנים.
ב-24 ביוני השיקה את אלבומה החדש במופע שהתקיים בתיאטרון קיסריה, בו גם אירחה את יהודה פוליקר.
ב-20 באוגוסט 2017 לאחר יציאת האלבום הוציאה סינגל רביעי, "זהרה".
ב-21 בנובמבר 2017 הוציאה סינגל חמישי מתוך האלבום "לב מול לב".
ב-31 בינואר 2018 הופיעה לצד דוד ד'אור ועמיר בניון מטה האומות המאוחדות בניו יורק לפני שגרירי אומות העולם, לציון יום השואה הבינלאומי.
בהופעתם הם שרו שיר משותף שבוצע בשלוש שפות שונות: עברית, ערבית ואנגלית.
ביום העצמאות ה-70 של ישראל בשנת 2018, השתתפה בטקס הענקת אות מצטיין הנשיא, במהלכו שרה את השיר "עוד לא תמו כל פלאייך".
במאי 2018 הקליטה מסיקה גרסת כיסוי לשיר "בכרם תימן" של עפרה חזה, כחלק מהפרויקט קול הנשמה: שרים עפרה חזה.
ב-26 במאי 2018 הופיעה לצד נסרין קדרי ודיקלה במופע הפתיחה של פסטיבל ישראל בבריכת הסולטן בירושלים.
ביולי 2018 החלה להשתתף בתוכנית המציאות "אביב או אייל" בקשת 12 בתפקיד השופטת הבוררת לצידם של שני השופטים הראשיים, אייל גולן ואביב גפן.
ב-22 באוקטובר, הוציאה את הסינגל "מפחד עלייך" בשיתוף פעולה עם הראפר איזי.
השיר הפך ללהיט כאשר כבש את פסגת המצעד של מדיה פורסט למשך שלושה שבועות.
ב-9 בפברואר 2019 הוציאה את הסינגל "אוקיינוס".
ביולי אותה השנה, החלה לשחק בסדרה "זה לא הגיל" בקשת 12. ב-10 באוגוסט, לרגל ט' באב, שודר בקשת 12 סרט דוקומנטרי "גשר על מים סוערים" המלווה את מסיקה במסע אישי של מפגשים עם דמויות מרכזיות מהקצוות של החברה הישראלית.
בינואר 2020, התארחה כשופטת אורחת בהכוכב הבא לאירוויזיון.
ב-5 במרץ, הוציאה את הסינגל "חוה".
ב-20 בפברואר התארחה בסינגל "We" של הצמד סטטיק ובן-אל תבורי.
ב-19 במרץ 2020, הופיעה בזאפה, במסגרת ההופעות שהתקיימו ושודרו בלייב בערוץ קשת 12 בעקבות מגפת הקורונה.
ב-24 ביוני 2020, התארחה בסינגל "משה" של הזמרת נרקיס.
ביולי, הצטרפה לצוות המורים של העונה הרביעית של בית ספר למוסיקה לצידם של משה פרץ, הראל סקעת ונועה קירל.
ב-17 בספטמבר 2020, הוציאה את הדואט "יש לך אותך" ביחד עם מיקה משה, מתוך משדר "לתת".
ב-17 בנובמבר, הוציאה את הסינגל "אמא", מתוך הפרויקט "המחברת של אליה" של היוצר אליה רוסיליו.
באוקטובר 2020, התארחה כשופטת אורחת בתוכנית המציאות "הזמר במסכה" בקשת 12. בסוף 2020 יצא האלבום "שרים תפילילה", שהוא גרסה מולחנת ומושרת לספר הילדים המצליח "תפילילה".
מסיקה ביצעה באלבום את "לילה טוב לשמש", "תפילילה, עכשיו זה הזמן" שהלחינה בתה תמר בהיותה בת 9, שרה עם בן ארצי את השיר "לאנשים שבלב" שהלחין ארצי, והשתתפה בביצוע שיר הנושא "זמן תפילילה".
ב-5 בינואר 2021, הוציאה את אלבומה השביעי אוקיינוס, באותו יום יצא הסינגל "מרק צח", ביחד עם מארק אליהו.
ב-31 במאי 2021, הוציאה את הדואט "תן בי אור" ביחד עם אלמוג טבקה.
החל מיולי 2021 משחקת מסיקה במחזמר "עוד חוזר הניגון" בתיאטרון הבימה ושופטת בתוכנית המציאות אקס פקטור ישראל, לבחירת הנציג של ישראל לאירוויזיון 2022, לצד אביב גפן, רן דנקר, נטע ברזילי ומרגלית צנעני.
במסגרת זו, משמשת מסיקה כמנטורית של "נבחרת הבוגרים והלהקות" של התכנית, יחד עם מרגלית צנעני.
באותו החודש הוציאה יחד עם רן דנקר גרסה מחודשת לכבוד ט"ו באב של שירה "אף אחת".
ב-5 באוקטובר 2021, העלתה מופע לנשים בלבד בבריכת הסולטן, בהם אירחה את אתי אנקרי, קרן פלס, דיקלה ודין דין אביב.
ב-21 באוקטובר 2021, הוציאה את הסינגל "שורפים את היום".
ב-24 בינואר 2022, הוציאה את הדואט "ממרחק נשימה" ביחד עם עברי לידר.
ב-14 באוגוסט 2022, השתתפה מסיקה בפרויקט שקופים 2 של חברתה קרן פלס, וביצעה את השיר "מרחק הזמן".
ב-6 באוקטובר אותה שנה עלה בלונדון המחזמר "ביקור התזמורת" בהפקה האירופית, בבימויו של מייקל לונגהרסט ובכיכובם של מסיקה ואלון אבוטבול אשר זכו לשבחים רבים.
על תפקיד זה קיבלה מועמדות לפרס לורנס אוליבייה לשחקנית הטובה ביותר במחזמר.
בינואר 2026 חזרה לגלם את תפקידה לצד ששון גבאי בהפקת המחזמר מברודוויי שהגיעה לסיבוב הופעות מוגבל בישראל.
ב-14 במרץ 2023, הוציאה את הסינגל "נשארנו ביחד", אותו כתב והלחין אליה רוסיליו.
ב-23 במאי של אותה שנה, הוציאה את הסינגל "אחת בלילה", מתוך אלבום קונספט עתידי המורכב כולו מטקסטים ומכתבים של אסי דיין.
ב-20 באוגוסט הוציאה לאור את הסינגל השני מתוכו, "אבל אהבה" יחד עם אלון עדר.
ב-7 בנובמבר, במהלך מלחמת חרבות ברזל, מסיקה ביצעה והוציאה לאור שיר שנכתב על ידי מעיין אדם על אחותה, מפל אדם, שנרצחה על ידי מחבלי החמאס במסיבת הטבע ליד רעים, בשם "מפל".
השיר הגיע למקום ה-62 במצעד ה"היטליסט".
ב-12 בדצמבר הוציאה גרסה מחודשת לשירה "שתי גדות", כדואט יחד עם קרן פלס.
ב-29 בפברואר 2024 הוציאה את הסינגל "רעש זכוכיות".
הסינגל הגיע למקום הרביעי במצעד הסינגלים הישראלי של מדיה פורסט.
ב-2 במאי הוציאה את הסינגל "הו ארצי מולדתי", שהגיע למקום השישי במצעד הסינגלים הישראלי של מדיה פורסט.
ב-11 באוגוסט מסיקה הוציאה שיר בשם "הותיר אחריו חברה" לרגל ט"ו באב, שנוצר בשיתוף עם עמותת "הותיר אחריו חבר.ה", שמטפלת בבנות ובני זוג של חללי צה"ל.
את השיר כתב משה קלוגהפט והלחין אוהד חיטמן.
ב-3 בנובמבר של אותה השנה, הוציאה מסיקה את אלבום הקונספט "שלך, אסי", המבוסס על טקסטים ומכתבים אישיים של אסי דיין.
בפברואר 2025 החלה להשתתף בהפקה הישראלית של המחזמר "שיקגו", שעלה במסגרת התיאטרון הארצי, בה מגלמת את דמותה של מאמא מורטון.
ב-5 במרץ 2025 הוציאה את הסינגל "לילות לבנים" יחד עם בנג'מין בוזגלו, שהגיע למקום ה־17 במצעד הישראלי השבועי של מדיה פורסט.
ב-6 בנובמבר 2023, במהלך מלחמת חרבות ברזל, כ-100 שחקנים מהבימה התכנסו בתיאטרון הלאומי בישראל לשאת תפילה לשחרור החטופים הישראלים.
מסיקה הנחתה את האירוע לצד טל מוסרי.
ב-2005 מסיקה נישאה למפיק ולמעבד המוזיקלי אורי זך, ולהם שתי בנות.
מסיקה היא חברתה הקרובה של הזמרת קרן פלס, אותה הכירה בזמן לימודיה ברימון ומאז שיתפה איתה פעולה מספר פעמים.
2024: מירי מסיקה והפילהרמונית הישראלית Live
"זמרת השנה" - מצעד הפזמונים העברי השנתי של אתר mako והתחנות האזוריות (2012)
"זמרת השנה" - מצעד הפזמונים העברי השנתי של גלגלצ (2012)
"זמרת השנה" - מצעד הפזמונים העברי השנתי של רשת ג' ואתר וואלה!
"זמרת השנה" - מצעד הפזמונים העברי השנתי של רשת ג' (2011)
"זמרת השנה" - מצעד הפזמונים העברי השנתי של גלגלצ (2007)
"זמרת השנה" - מצעד הפזמונים העברי השנתי של רשת ג' (2007)
"זמרת השנה" - מצעד הפזמונים העברי השנתי של רדיו תל אביב (2007)
"זמרת השנה" - מצעד הפזמונים העברי השנתי של רדיו אמצע הדרך (2007)
"זמרת השנה" - "מצעד הפזמונים העברי השנתי" של רדיו דרום (2007)
"שיר השנה" (עכשיו אתה חוזר בחזרה) לשנת 2007 - ב"מצעד הפזמונים העברי השנתי" של רשת ג'
"שיר השנה" (לשם) לשנת 2005 - ב"מצעד הפזמונים העברי השנתי" של גלגלצ
"זמרת השנה" - מצעד הפזמונים העברי השנתי של גלגלצ (2005)
"תגלית השנה" - מצעד הפזמונים השנתי של גלגלצ (2005)
"תגלית השנה" - מצעד הפזמונים השנתי של רשת ג' (2005)
מירי מסיקה הוא אלבום הבכורה של הזמרת מירי מסיקה.
האלבום יצא לאור ב-2 באפריל 2005, על ידי חברת התקליטים הד ארצי תחת הלייבל "עננה".
האלבום הופק על ידי אורי זך ושמוליק נויפלד.
כעבור חמישה חודשים מאז יציאתו, קיבל האלבום מעמד זהב על מכירות של יותר מ-20,000 עותקים.
שלושה חודשים אחר-כך האלבום הגיע למעמד פלטינה על מכירות של למעלה מ-40,000 עותקים.
עד היום הגיע אלבום זה למעמד "פלטינה כפולה" ונמכרו ממנו למעלה מ-80,000 עותקים בישראל.
הסינגל "לשם" הפך ללהיט והופק לו קליפ.
השיר מתאר מערכת יחסים בין גבר מאוהב לאישה שאיננה מחזירה לו אהבה.
השיר זכה בכמה מצעדים כ"שיר השנה" והיה מועמד לשיר השנה בטקס פרסי העמ"י בערוץ 24. האלבום היה אף מועמד לתואר "אלבום השנה" בטקס פרסי עמ"י.
באלבום, לצד השירים המקוריים, ישנן שתי גרסאות כיסוי (קאברים) לשירים מוכרים: "הצל ואני" שכתב, הלחין ושר במקור יהודה פוליקר (נכלל באלבומו "פחות אבל כואב"), ו"שיר לשירה" שכתב יהונתן גפן (נכתב במקור בספרו "הכבש השישה עשר") והולחן על ידי קורין אלאל (ובוצע גם במקור על ידה).
גרסתה של מסיקה זכתה להצלחה ולהשמעות רבות ברדיו.
תופים: אשר פדי, תומר צדקיהו
בס: בנצי גפני, מיקי ורשאי
תכנותים, קלידים: אורי זך, שמוליק נויפלד, רביב בן מנחם
פסנתר: אורי זך, גיל פלדמן
גיטרות: דודו טסה, יונתן פריג', לידור לוי
מירי נבו (נולדה ב-22 באוגוסט 1967) היא מגישת טלוויזיה, רדיו וספורט ישראלית, ובעברה מתעמלת וזמרת.
מירי נבו נולדה בשם מירי טננבוים בישראל לאווה (לבית ויינברג) וליצחק טננבוים, שעלו מברזיל.
בגיל שנה, ירדה עם הוריה בחזרה לברזיל.
כשהייתה בת חמש עלתה המשפחה בשנית לישראל, והתיישבה בפתח תקווה.
את לימודי התיכון עשתה נבו בתיכון עמל ב' בפתח תקווה במגמת אלקטרוניקה.
בנעוריה, הייתה מתעמלת אמנותית, ואף זכתה באליפות ישראל.
נבו הייתה חברה בלהקת הנוער העירונית בפתח תקווה, והופיעה במחזמר "עיר בכותרות" העוסק ב"פרשת קולנוע היכל", לצד מיכל צפיר, שתשרת עמה בלהקה הצבאית ותהיה חברה עמה בלהקת "מנגו".
שירתה בצה"ל בלהקת פיקוד הצפון.
לאחר שירותה הצבאי המשיכה נבו בקריירה המוזיקלית שלה, והצטרפה ללהקת "מנגו" שפעלה בין השנים 1988– 1991.
באוגוסט 1991 הצטרפה לטלוויזיה החינוכית, להגשת "רואים שש שש".
בשנת 1993 החלה לעבוד בערוץ הספורט.
בתחילה שימשה כשדרנית קווים וכשדרנית.
כמו כן, הגישה את תוכנית המוזיקה "קול הרוק" בערוץ 2.
ב-1995 יצרה את הסרט הדוקומנטרי "ארדו-סן" אודות יעל ארד, ששודר בטלעד, וב-1996 את הסרט הדוקומנטרי "לא עוצר בסאות'המפטון" על אייל ברקוביץ, ששודר בערוץ הספורט.
ב-1996 הייתה דוברת המשלחת הישראלית לאולימפיאדת אטלנטה.
משנת 1999 מנחה נבו ביחד עם אלי אילדיס, את התוכנית חדשות הספורט, שמשודרת בערוץ 5PLUS.
בנוסף, היא מנחה מאז 2006 את תוכנית הספורט "בגלל הרוח" גם בערוץ הספורט.
בשנת 2000 הובילה את הסרט הדוקומנטרי "גלש עם הרוח" על עמית ענבר וגל פרידמן, ובסרט הדוקומנטרי "שתיים בסירה אחת" על צמד השייטות ענת פבריקנט ושני קדמי, שניהם שודרו בערוץ הספורט.
בשנת 2001 שימשה פרזנטורית של "מפעל הפיס", וב-2008 של חברת "ביטוח ישיר".
בשנים 2006–2007 הייתה חלק מצוות מנחות הסדרה "בנות", אשר שודרה בהוט 3.
בשנים 2005–2009 הגישה את תוכנית הספורט ברדיו תל אביב עם עודד קטש, ולאחר מכן עם העיתונאי רון קופמן.
בנובמבר 2010 התאחדה חברות להקת "מנגו" בערב מחווה לצדי צרפתי, בו ביצעו את השיר "גרה בשינקין" בגרסה חדשה.
ביולי 2012 שידרה נבו עבור הערוץ הראשון את תחרויות ההתעמלות מאולימפיאדת לונדון.
ביולי 2013, השתתפה בהנחיית טקס פתיחת משחקי המכביה התשע-עשרה.
באותה שנה עלתה בטלוויזיה החינוכית התוכנית "חדשות מהעבר", אותה היא מגישה לצד עידן אלתרמן.
ב-2014 החליפה את הילה קורח שיצאה לחופשת לידה, בהגשת תוכנית הבוקר "העולם הבוקר" בערוץ 2 של רשת, לצד אברי גלעד.
בהמשך השנה שידרה מאולימפיאדת החורף בסוצ'י.
בשנים 2014–2016 הגישה יחד עם עידן קוולר את תוכנית הרדיו היומית "תוכנית משחק" בגלי צה"ל.
ב-2015 השתתפה בסרט "מלחמת 90 הדקות" בבימויו של אייל חלפון.
באוגוסט 2016 שידרה תחרויות ספורט באולימפיאדת ריו.
כמו כן, השתתפה בסרט הדוקומנטרי "חלב אם" ובסדרה הדוקומנטרית "אמהות" ששודרו בערוץ 10.
ביולי 2017 הנחתה את טקס פתיחת המכביה העשרים, לאחר שעשתה זאת גם במכביה התשע-עשרה.
באותה שנה החלה להנחות לצד אלי אילדיס את תוכנית המציאות התיעודית "ההחלטה" בערוץ עשר.
בשנים 2019–2021 החליפה לסירוגין את אברי גלעד בהגשת "העולם הבוקר" ברשת 13, לצידה של טלי מץ.
ב-2020 הנחתה את "חדשות היום", גם כן לצדו של אלי אילדיס, בערוץ 13.
ב-2021 נשלחה מטעם ערוץ הספורט לשידור תחרויות אולימפיאדת טוקיו.
בספטמבר 2023 פורסם כי נבו תוביל את שידור אולפן ליגת האלופות של עונת 2023/2024, לאחר 25 שנים בהן הנחה את השידור השדרן מודי בר-און.
נבו הייתה חברה בוועדת הפרס של פרס ישראל בתחום ספורטאים מצטיינים לשנת 2024.
לנבו תואר ראשון בחינוך גופני מסמינר הקיבוצים.
כיום היא סטודנטית לתואר שני בפיזיולוגיה של המאמץ באוניברסיטת תל אביב בהנחיית ד"ר ישראל הלפרין.
נבו זכתה בנעוריה באליפות ישראל בהתעמלות אמנותית
נבו ואילדיס זכו בתוכנית השנה עם חדשות הספורט (ערוץ הספורט)
נבו זכתה בטקס נבחרי הילדים, בתואר שדר השנה בספורט לשנת 2005, ביחד עם אלי אילדיס
נבו זכתה בפרס אומ"ץ ב-2015 על היותה פורצת דרך לנשים בתקשורת הספורט
נבו הייתה נשואה למפיק והמעבד יועד נבו, אותו פגשה במהלך העבודה על האלבום של להקת "מנגו".
היא אם לבן מנישואיה השניים לירון עיון, גרוש ואב לשלוש בנות מנישואיו הראשונים, בהן השחקניות יסמין עיון וליאנה עיון.
נבו ידועה בחיבתה הרבה לספורט ולכדורגל בפרט, וסיפרה כי בילדותה בעיר פתח תקווה התחברה לקבוצת הכדורגל הפועל פתח תקווה.
מיריאן השלישי, מלך איבריה (בגאורגית: მირიან III) נקרא גם מיריאן המלך הקדוש היה מלך ממלכת איבריה, בשנים 284–361, אשר הפך את ממלכתו בשנת 337 לממלכה הגאורגית הראשונה שהתנצרה, והפך את הנצרות לדת הרשמית של הממלכה.
הוא מייסד שושלת המלוכה הגאורגית שושלת צ'וסרויד .
הוא הוכרז כקדוש בהליך קאנוניזציה, שערכה הכנסייה הגאורגית, והוכרז כשווה ערך אפוסטול.
מיריאן התנצר בהשפעתה של המיסיונרית נינו הקדושה, ובנה בעצתה של נינו, כנסייה במצחתה במקום המפגש של הנהרות, הקורה וארגווי.
הכנסייה נקרא כיום קתדרלת סווטיצחובלי, והיא למעשה הכנסייה הגאורגית הראשונה.
תקופת שלטונו חפפה לתקופת שלטונו של קונסטנטינוס, מלך האימפריה הביזנטית (306–337), ותרדטי מלך ארמניה (287–330).
בתחילת מלכותו נלחם יחד עם האימפריה הסאסאנית נגד הרומאים, וכן נלחם בשכנים הארמנים.
מבין הרשומות הגאורגיות החיבור של לאונטי מרובלי "מוֹכּצֶבאי כּרתליסאי" מספר על התנצרותה של גאורגיה שהתרחשה בתקופת שלטונו של מיריאן.
על פי המסורת הגאורגית, מיריאן השלישי עלה לרגל לירושלים הביזנטית בערוב ימיו, שנשלטה באותה עת בידי האימפריה הביזנטית.
מיריאן (גאורגית: მირიან) או מירוואן (მირვანი) השני, מלך איבריה (90-20 לפנה"ס לערך) היה מלך ממלכת איבריה (מזרח גאורגיה), משושלת פרנאווז, שמלך בין השנים 32 - 23 לפנה"ס לערך.
שלטונו סימן את שובה של נמרודים
מיריאן השני נולד בשנת 92 לפנה"ס.
בהיותו בן שנה אחת בלבד נרצח אביו, פרנאדג'ום מלך איבריה, בידי חתנו, הנסיך הארמני, ארשק הראשון משושלת ארטאשס.
ארשק השתלט על כס המלוכה בכוח ומלך בה שמונה שנים.
מיריאן הקטן הועבר לאימפריה הפרתית, וגדל בחצר המלכות שלה.
בהיותו בגיל 60, חזר לארצו עם הצבא הפרתי והרג את המלך ברטום, נכדו של ארשק, בקרב, ומינה את עצמו למלך איבריה בשנת 32 לפנה"ס.
בשנת 23 לפני הספירה, ירש אותו בנו, ארשק השני.
מיריאן עצמו מת בשנת 20 לפני הספירה.
מירי ליטווק (נולדה ב-1960) היא סופרת ומתרגמת ישראלית.
ליטווק נולדה ברוסיה ועלתה לישראל בשנת 1975. למדה לתואר ראשון בחוג לאומנות התיאטרון שבאוניברסיטת תל אביב ולתואר שני באוניברסיטת סורבון שבפריז.
כתבה ארבעה ספרי פרוזה, תרגמה פרוזה ושירה מרוסית ומצרפתית.
סיפוריה ותרגומיה פורסמו גם בכתבי העת עיתון 77, אפיריון, "קשת החדשה", "הליקון" וכחלק מאנתולוגיה בספר "הסוד".
זכתה בפרס היצירה לסופרים ומשוררים על שם לוי אשכול לשנת תשס"ו 2006.
תל אביב, ספרית פועלים, תשנ"ו 1999
תל אביב, הוצאת הקיבוץ המאוחד, ספרי סימן קריאה, 2001.
בני ברק, הוצאת הקיבוץ המאוחד, ספרי סימן קריאה, 2005.
אוניֶגין שאהב את סבתא קלרה, הוצאת כרמל, ירושלים, 2016.
חיפה זה רחוק, שתים בית הוצאה לאור, 2026.
יבגני זאמיאטין: אנחנו, רומן, הוצאת בבל.
אנטון צ'כוב: שד היער מחזה, התיאטרון הקאמרי.
איסאק באבל: השקיעה מחזה, תיאטרון הבימה.
אונורה דה בלזק: הסכנות שבהתנהגות נלוזה, הוצאת נהר ספרים.
אלכסנדר גאליץ' - משורר המחאה, כתב הוצאה לאור..
סיפרי ביוגרפיה שכתבה - בהוצאת מירי ליטווק - סופרת זיכרונות
סיפור חיים - סיפור המדינה סיפורה של אהובה יעקבי.
לפתוח את היד, את הלב ואת הדלת - סיפורה של רגינה שגיב.
מהחידקל עד הכנרת, סיפורה של תרצה שמש.
קודם הגג – סיפורו של יעקב מרדכי פרלמן ובני משפחתו.
נערת הכפר – סיפור חייה של גניה בקמן דורף.
ספרי תדמית - בהוצאת מירי ליטווק - סופרת זיכרונות
אגרובנק, חולון - התחדשות עירונית - סיפורו של פרויקט
החייל היהודי מוורשה, סיפורו של אליעזר ברונשטיין.
זהות בדויה, סיפורה של מרילה (מאשה) מור.
אמא את בליבי תמיד, סיפורה של פנינה-פאני מרקו.
ימין משה, אפריקה והעולם כולו, סיפורו של שמעון צפניה.
רציתי לומר: סליחה שנולדתי, סיפורה של שושנה חודיק.
באור ובסתר, סיפורו של ישראל שיל"ת.
העוז והענווה, סיפורם של אליעזר ורות בר יהודה.
רשימת הספרים מתעדכנת באתר המיועד לנושא
מירי צללזון היא סופרת ילדים ומאיירת.
מירי צללזון נולדה בקיבוץ דגניה ב' למשפחת מורים.
היא למדה הוראה בבית המדרש למורים ע"ש דוד ילין בבית הכרם, והמשיכה את לימודיה באוניברסיטה העברית, אוניברסיטת בן-גוריון ולבסוף באוניברסיטת בר-אילן, שם קיבלה תואר דוקטור בספרות העברית.
צללזון מתגוררת כיום בעיר באר שבע ומרצה לספרות במכללה האקדמית לחינוך ע"ש קיי.
צללזון כתבה והוציאה לאור 25 ספרי ילדים, ובהם שירים וסיפורים בחרוזים, אותם איירה בעצמה.
בשנת 1988 יצא לאור ספרה "חוקי היער הירוק" ומטרתו להקנות לילדים מושגים ראשוניים לגבי דמוקרטיה.
בספר מתוארים אירועים של מריבות וחילוקי דעות בחברה של שוכני היער, שבסיום כל אחת מהן מוזמנים הילדים לעזור לחיות היער ולנסות להציע חוק מתאים שיסייע להשיב את הסדר על כנו.
הספר מכיל שמונה סיפורים שבהם הדמויות פועלות במצבים חברתיים שונים ואינן כפופות לאף חוק.
ספר נוסף שלה, "חתונה בגינה", עוסק בקבלת השונה.
בספר מתאר משפחת ירקות שרוצה לחתן את הבת עגבנייה.
לכל מועמד שמוצג לפניה מונה היא חסרונות ומסרבת שיהיה לה לחתן.
הדמויות בספר מואנשות ומשקפות תכונות אופי שונות.
מטרתו של הספר היא להעביר לקוראים מסר שישנם אנשים שונים מאיתנו בתכונות, באישיות (בפנימיות ובחיצוניות), יש לקבל אותם ולא לשפוט אותם.
ספרים נוספים ידועים שלה הם "מלאך שחור מלאך לבן", "סיפורים על מספרים", "טיפטיפונת","קשה להיות מישקה", "היה איש" ( סיפור חייו של חיים נחמן ביאליק ) וגם ספרים על חגי ישראל, כגון: "החנוכייה שלי", "בן כוכב", "שבעה ידידים" "מכשפת המדבר".
החגים ביצירותיה של מירי צללזון
בספר "סיפורים לפורים" (תשנ"ב, 1992) מופיעים שישה סיפורים, המסודרים על פי הסדר הכרונולוגי של מגילת אסתר.
בספר "החנוכייה שלי" (תשנ"א, 1991) מופיעים ארבעה סיפורים העוסקים בסיפורים הקשורים לחג החנוכה.
מירי זמיר (נולדה ב-1950) היא מלכת היופי של ישראל לשנת 1968.
מירי זמיר (זומר) נולדה בחיפה, זמן קצר לאחר שהוריה עלו לישראל מרומניה עם אחיה.
בנובמבר 1968 זכתה זמיר במקום השלישי בתחרות "מיס עולם 1968" .
לאחר זכייתה בתואר מלכת היופי וסגנית מיס עולם ובמהלך השתתפותה בתחרות הבינלאומית בלונדון, הייתה חביבה על הקהל.
היא עברה לגור בתל אביב ועסקה בדוגמנות.
היא ניסתה את כוחה גם במשחק.
שיחקה בהצגה "בואינג אקספרס", של אברהם דשא (פשנל) ובסרט "האיש שבא לקחת", עם אסי דיין, זאב רווח ומוני מושונוב, וכן בתפקיד אורח בסדרה הקומית "המסעדה הגדולה".
עבדה כמורה ללשון בתיכון "היובל" בהרצליה עד יציאתה לפנסיה.
זמיר, הידועה כיום בשם "מירי רודיטי", נישאה פעמיים והתגרשה פעמיים.
היא אם לשני בנים ובת מנישואיה השניים.
מירי חנוך (נולדה ב-17 בנובמבר 1966) היא עיתונאית, סופרת, מחזאית ותסריטאית ישראלית.
נולדה ביפו וגדלה בקריית אונו ,שירתה בצה"ל ככתבת בבִטאון חיל האוויר, החלה ללמוד בבית צבי אך עזבה באמצע.
כתבה ב"דבר" וב"על המשמר", ערכה את עמודי התרבות במקומון "תל אביב" וחיברה תסריטים לתוכניות טלוויזיה.
הייתה נשואה לחבר להקת תיסלם צוף פילוסוף, ולשניים שתי בנות, אחת מהן היא השחקנית ליה פילוסוף.
בשנת 2005 נישאה לשף אייל שני, ולהם בת.
כיום היא מלמדת כתיבה בפקולטה לתקשורת במכללה למנהל.
בשנת 2001 הופיעה בסרט הילדים "ורק אני לא" המבוסס על שירי יהודה אטלס לצד כוכבי ערוץ הילדים, גילמה את ציפי.
בשנת 2003 הוציאה את הספר "להורים שלום" (הוצאת כתר) שהיה אוסף של טורים שהתפרסמו בין השנים 1999–2000 בעיתון "עכבר העיר".
הספר עוסק בחוויות הלידה וההורות.
משנת 2005 ועד 2009 כתבה את טור האוכל של "הארץ" יחד עם בעלה השף אייל שני.
בשנת 2008 השתתפה חנוך בסרט הדוקומנטרי "פיצה באושוויץ" בהפקתה של אסנת טרבלסי, בו יצאה עם אביה ניצול השואה דני חנוך, ואחיה, שגי חנוך, למסע שורשים בפולין.
הסרט הוקרן בערוץ 8 ביום השואה 2009.
במהלך 2009 השתתפה בסדרת הטלוויזיה "מחוברות", ששודרה בערוץ HOT3 במהלך החודשים יולי-אוגוסט 2009. ב-2010 הנחתה את התוכנית "דיבור חדיש" בערוץ 8 לצד אסף הראל.
בשנת 2010 יצא לאור ספרה "מה כל כך מצחיק בפאני" בהוצאת כנרת זמורה-ביתן.
בשנת 2014 עלתה בקאמרי ההצגה "דג מוסר" שכתבה חנוך, אך נחלה כישלון וספגה ביקורות קשות.
מירי נשרי (נולדה ב-28 בנובמבר 1950) היא אמנית בין תחומית.
נולדה ב-1950 בקולומביה, עלתה לישראל עם אימה ואחותה ב-1958. גדלה בקיבוץ גניגר, מתגוררת ועובדת כיום בתל אביב.
למדה הנדסאות בניין בין השנים 1974–1976 באורט טכניקום בגבעתיים, ובין השנים 1977–1981 במדרשה לאמנות ברמת השרון (כיום חלק ממכללת בית ברל).
מלמדת בסדנאות לאמנות של מוזיאון ת"א.
זוכת פרס אוסקר הנדלר לשנת 1988 ופרס שר החינוך התרבות והספורט לאמנויות פלסטיות לשנת 1996.
עבודותיה נעות בין ציור, צילום, וידאו ארט ומיצב, והוצגו בתערוכות רבות ובפסטיבלים בישראל ובעולם, בהם: מוזיאון תל אביב, מוזיאון ישראל, מוזיאון חיפה, מוזיאון רמת גן, מוזיאון ינקו דאדא, ביאנלת הקיץ בלוליאה שוודיה, פסטיבל אולימפוליס ביוון, Human Emotion Project ברומא ומוזיאון סטנרסן באוסלו.
עבודותיה הפלסטיות מתאפיינות בחומריות חזקה, והיא מרבה להשתמש בין השאר בקפה כצבע בציוריה.
לדבריה: "אפשר לומר שכל העבודות שלי נובעות מתוך החומר.
חומרים מדברים אלי לא פחות מחומרים ספרותיים.
מתחילת הדרך המרקם תמיד הוליד את הנושא."
עבודות הווידאו שלה, עוסקות עוד מראשיתן, בהרכבת זהות עצמית, פירוקה ובנייתה מחדש, תוך תהיות באשר לטיבו של האמן ושל האמנות.
האופי הקולאז'י של יצירתה, הנעה מעניין לעניין, מזהות לזהות ומז'אנר לז'אנר, באופן כמעט בלתי מורגש, מבטא את זהותה השסועה כמהגרת, יתומה מאב ובת לניצולת שואה.
חומרים דוקומנטריים משולבים לעיתים קרובות בקטעים מבוימים, והגבול בין מציאות לבדיון נחצה פעמים רבות באותה יצירה.
סרט כחול כחול (1981) עבודת הווידאו ארט הראשונה של נשרי, המורכבת משני מסכי טלוויזיה הפועלים באופן סימולטני, עוסקת בבחינת גבולות המדיום האמנותי בתחומי המסך.
היצירה עושה שימוש באלמנטים צורניים פשוטים, בחזרות והכפלות מסוגים שונים, במעין תקלות של ציוד הווידאו ובציטוטים לימודיים, ספרותיים ומוזיקליים.
רוני שר כתב על היצירה בעיתון העיר: "הסרט מזכיר לי את 'מספר שניים' של ז'אן-לוק גודאר מבחינת המבנה וצורת ההצגה.
[...] מה שמשותף לגודאר ולאוונגרד המודרני הוא התפיסה האמנותית הבסיסית: דיבור על העולם על ידי התבוננות עצמית.
רפלקסיה עצמית של עשיית סרט על עשיית סרט." העבודה הוצגה בשנות השמונים במוזיאון תל אביב ובמוזיאון ישראל, ופעמיים במוזיאון חיפה: בשנת 2003 בתערוכה "הפרעות בתקשורת" של האוצרת אילנה טננבוים, שעסקה בעבודות החשובות של ראשית יצירת הווידאו ארט בישראל, ושוב ב-2008 בתערוכה "צ'ק פוסט" שסיכמה את שנות ה-80 באמנות הישראלית.
נמרים (1981) סדרת ציורים בטכניקה מעורבת העושים שימוש בטקסטורה טבעית של עץ על מנת לדמות את חברבורות הנמר, תוך שילוב של אלמנטים פיסוליים, חומרים סינתטיים כגון פוליאסטר, סיבי זכוכית ואקריליק וחומרים טבעיים כגון אדמה, חימר ועצמות.
לדברי נשרי: "אני מעוניינת באינוס אלמנטים פיסוליים אל פורמט ציורי.
האלמנטים הפיסוליים מחוברים למשטח הציורי בדרך של הנגדה.
המשטח הציורי הוא דקורטיבי ורזה לעומת האלמנטים הפיסוליים הכבדים והגסים."
האם תינוק זה הוא שלך?
ב-2003 יצא בהוצאת "אמנות לעם" ספר אמן המרכז את התגובות ואת הפרויקט.
מים אחרונים (2006) מיצב וידאו המתעד את תודעתה המתפוררת של אימה ניצולת השואה של האמנית, בימיה האחרונים.
חוויית המעבר לבית קשישים בקיבוץ נדמית לה כלכידה בידי הנאצים, ואירועים טראומטיים מעברה השואתי מתאחדים בתודעתה עם אירועי האחד עשר בספטמבר.
המיצב הוצג בבית האמנים בתל אביב, בביאנלת הקיץ בלוליאה שוודיה (2007) ובפסטיבל Stuttgarter Filmwinter בשטוטגרט גרמניה (2010).
גרסת הווידאו הוצגה במקומות נוספים, בהם: פסטיבל Olympolis ביוון, Human Emotion Project ברומא ופסטיבל CologneOFF IV בגרמניה.
1984 "הכר אמן ישראלי", מוזיאון ישראל, ירושלים.
1988 גלריה שרה לוי, תל אביב.
1988 גלריית קיבוץ לוחמי הגטאות
1996 "ירידת מים", מוזיאון ינקו דאדא, עין הוד.
2000 "האם תינוק זה הוא שלך?", גלריית הקיבוץ, תל אביב.
2001 "ארץ יולדת", המכון לאמנות, אורנים.
2002 "חול במיטה", מיצב וצילומים, המוזיאון לאמנות ישראלית, רמת גן.
2006 "מים אחרונים" מיצב וידאו, בית האמנים ע"ש זריצקי, תל אביב.
2007 "Troubled Water" מיצב וידאו, ביאנלת קיץ, לולאה, שוודיה.
2010 "אוקיינוסים של עופרת" מיצב וידאו, בית האמנים ע"ש זריצקי, תל אביב.
2014 "מוטלת בספק" ציורים, גלריה צדיק, תל אביב יפו.
הדור הבא", מוזיאון חיפה לאמנות
2020 "נשים יוצרות מציאות-עמק יזרעאל", מוזיאון בית חנקין, כפר יהושע.
עבודות השייכות לאוספי מוזיאונים בישראל
"מלאכים נופלים", רישום קפה, אוסף מוזיאון ישראל
"אבקת מים", רישום, אוסף מוזיאון ישראל
"בת יענה", טכניקה מעורבת, אוסף מוזיאון ישראל
"אבקת מים'''", רישום, אוסף מוזיאון חיפה לאמנות
מירי סגל (נולדה ב-12 באוקטובר 1965) היא אמנית ישראלית בסוגת אמנות מדיה חדשה, זוכת פרס גוטסדינר לשנת 2001, בעלת תואר דוקטור במתמטיקה.
סגל נולדה בחיפה לאב מהנדס יליד רומניה ולאם מנהלת חשבונות ילידת ישראל.
בתקופת התיכון סבלה מבעיות ריכוז ונאלצה להשלים מחדש את בחינת הבגרות במתמטיקה.
את שירותה הצבאי עשתה בחיל האוויר בתור מדריכת סימולטור טיסה.
בעלת תואר ראשון שני ותואר דוקטור (1998) במתמטיקה מטעם האוניברסיטה העברית.
במקביל ללימודי הדוקטורט, למדה במכון לאמנות של סן-פרנסיסקו.
בשנת 1998, כתרגיל יחסי ציבור, ארגנה לעצמה סגל "תערוכה פיקטיבית" במוזיאון לאמנות מודרנית של סן-פרנסיסקו שבה הפיצה הזמנות לתערוכה על שמה שלא יועדה להתקיים כך שהמוצג היחיד בה בפועל היה האמנית עצמה לובשת את תמונתה שלה על גב שמלתה.
ב-1999 קיימה את תערוכתה הראשונה בגלריה דביר בתל אביב.
לאור החשיפה זומנה להציג במוזיאון תל אביב לאמנות, מוזיאון ישראל ובמספר תערוכות בינלאומיות ובהן ה-PS1 בניו-יורק בתערוכת יחיד.
כמו כן הוצגו תערוכות שלה ברחבי אירופה - לוצרן, מינכן ובגלריה ליסון שבלונדון.
בשנת 2001 זכתה בפרס קרן גוטסדינר ונסעה לעבוד במרכז לאמנות ע"ש אקול דה-בוזאר בניס שבצרפת לתקופה של חמישה חודשים.
בשנת 2002 זכתה בפרס משרד התרבות והספורט.
באותה תקופה החלה לשמש כחברת סגל באקדמיית בצלאל לעיצוב.
סגל משלבת וידאו, חפצים טכנולוגיים, צילומים עצמיים ערוכים וסרטים ערוכים מתוך סביבת מציאות מדומה בעבודותיה.
בשנת 2013 נבחרה לעמוד בראש התוכנית ללימודי ההמשך של הפקולטה לאמנויות – המדרשה במכללה האקדמית בית ברל.
אף על פי שרבות מעבודותיה עושות שימוש במדיום של הקרנת ווידאו- בכל פעם ההקרנה מבוימת בצורה שונה.
סגל אומרת כי אינה רואה עצמה כאמנית ווידאו, ושרק הנסיבות הביאו אותה להשתמש בווידאו ליצירת עבודותיה.
סגל היא אחת מאותם אמנים שעוסקים בהיגיון הייחודי של המדיום במובן העמוק ביותר, ובכך מאפשרים לו לבוא לידי ביטוי.
(2)לוק כתב על עבודותיה של סגל: הן חושניות, נגישות, מבדרות, ובו בזמן גם תובעניות מבחינה תאורטית.
הן אינן קשורות זו לזו בתווי דמיון סגנוניים; משהו אחר מחבר ביניהן: כל אחת מבנה מחדש, בדרכה שלה, את המרחב החזותי של הייצוג שקושר יחד סובייקט ודימוי.
(1)יגאל צלמונה כתב אודות עבודתה העוסקת במחוזות הבריחה והפנטזיה.
עולמות חלופיים, מדומיינים או ממשיים.
מערכים שונים של יחסי גומלין בין האובייקט והמדיום של הדימוי ממסגרים את המרחב האשלייתי של הייצוג.
הם ממקמים את הדימוי בתוך המרחב הממשי של הצופה ויוצרים נוכחות-כלאיים של הממשי והמדומה.
יצירותיה של סגל עוסקות באופן שבו נתפשת עבודת האמנות וביחס שבינה לבין הצופה.
ברבות מעבודותיה משתמשת סגל באשליות אופטיות, שתפקידן לעורר בצופה משמעויות מטאפוריות.
בשנת 2002 נבחרה על ידי מגזין "ארט ניוז" כאחת מ-"עשרת האמנים הצעירים בעולם שכדאי לשים לב אליהם".
מעגל סגור (כשאני נוגעת בעצמי אני מרגישה משני הצדדים), 2000
דימויי וידאו של אישה צעירה מוקרנים של שני צדדיו של לוח זכוכית חלבית.
האישה שבדימויים היא מירי סגל עצמה, שעמדה בין שתיי מצלמות ווידאו שצילמו אותה משני הכיוונים בו-זמנית.
הדימויים, המוקרנים בסינכרוניזציה, מראים אותה בגודל טבעי, מבפנים ומאחור, נעה באטיות ארוטית כשהבעה מהורהרת על פניה וזרועותיה חובקות את גופה ומלטפות אותו.
מאחר שהדימויים, שגודלם זהה, מוקרנים על אותה נקודה משני צידי הזכוכית השקופה למחצה, הם מתערבלים זה לתוך זה.
מוזיקה שהלחין יונתן בר-גיורא מלווה את ההקרנה ותומכת בה, כשמדי פעם קוטע אותה המשפט "כשאני נוגעת בעצמי אני מרגישה משני הצדדים".
במשפט זה ובאמצעותו מנוסחת תפיסה של הגוף, גופה של האמנית, כמה שהוא בעת ובעונה אחת סובייקט ואובייקט של מגע.
בעבודתו של מוריס מרלו-פונטי, היחס הרפלקסיבי הזה של אדם לגופו-שלו מטרים את קשריו של הסובייקט עם הדברים בעולם, את יחסי ה"היות-עם דברים".
כותב מרלו-פונטי: "הוא (הגוף) רואה את עצמו רואה, הוא נוגע בעצמו נוגע, הוא נראה ומוחש לעצמו.
אין זה עצמי מבעד לשקיפות כמו המחשבה, שחושבת את מושאה רק תוך הטמעתו במחשבה, כינונו כמחשבה, הפיכתו למחשבה – אלא עצמי מבעד לאנדרלמוסיה, נרקיסיזם, טביעותו של הרואה במה שהוא רואה, של החישה במוחש – עצמי, אי לכך, הלכוד בדברים, שיש לו פנים ואחור, עבר ועתיד".
בין שתי המצלמות המצלמות אותה מפנים ומאחור, מירי סגל עוטה את דמותו של אותו סובייקט נוגע וננגע כאחד, גוף המובנה כעצמי, שיחסו לעצמו הוא תנאי מוקדם ליחסו לדברים שמחוצה לו.
על קיר מרוחק רואים דימוי וידאו קטן של גלים בים.
מפעם לפעם הדימוי גדל במהירות, נפתח אל הצופה בתנועה אלימה ומגיע עד לרגליו, תוך שהוא חורג ממקומו על הקיר האחורי וכמו מציף את הרצפה ואת הקירות הצדדיים של החדר.
באותם רגעים מהדהד בחדר פרץ צחוק מתגלגל.
תוך כמה שניות הכל חוזר לקדמותו, כאילו היה בהתרחבותו של הדימוי ובהתכווצות שבאה בעקבותיה משום תרגום לתנודות הגלים.
טאוטולוגיה רגעית המזהה את המדיום עם האובייקט המיוצג.
הדימוי עצמו נכנס לפעולה, עוטה את ממדי האדריכלות שאת תוויה הפרספקטיביים הוא מרחיב אל גבולות הצופה, ובכך שולל מן הצופה את אופציית המבט מבעד לחלון-התמונה הממוסגר.
הצחוק הבלתי צפוי, המתפרץ ברגע שהדימוי מסתער אל הצופה, לא רק מכפיל את יסוד ההפתעה אלא מדגיש את אופייה הלא-חזותי של העבודה: הפלישה אל המרחב הפיזי של הצופה היא התקפה החורגת מיכולותיו החזותיות של הדימוי.
1998 תואר דוקטור במתמטיקה, האוניברסיטה העברית, ירושלים
1997-1998 לימודי אמנות - המכון לאמנות של סן-פרנסיסקו, קליפורניה.
הפקולטה לאמנויות- המדרשה, בית ברל.
2001 - פרס קרן גוטסדינר לאמן ישראלי צעיר, מוזיאון תל אביב לאמנות, תל אביב
2002 - מלגה ליוצרים בתחומי האמנויות הפלסטיות, משרד החינוך והתרבות
2005 - מלגת שהייה, מרכז רוקלט, פריז, צרפת
2007 - פרס דיזנגוף לאמנות הציור והפיסול, מוזיאון תל אביב לאמנות, עיריית תל אביב-יפו
2009 - פרס קרן מנדל ואווה פונדיק לאמנות ישראלית, מוזיאון תל אביב לאמנות, תל אביב.
1998 - "תערוכת יחיד SFMoMA ", מיצג, מוזיאון לאמנות מודרנית, סן פרנסיסקו
1999 - מירי סגל, גלריה דביר, תל אביב
2001 - "פעולות מעגליות", PSI מרכז לאמנות עכשווית ניו יורק
2001 - תערוכה וחלוקת הפרס לאמנות ישראלית 2001
2002 - גלריות קרמר, מוזיאון תל אביב לאמנות, תל אביב
2009 - תערוכת יחיד, גלריה קמל מנור, פריז, פריז, צרפת
2010 - עתיד מושלם, גלריה דביר, תל אביב
2018 - מיריאז, מוזיאון הרצליה לאמנות עכשווית, הרצליה.
מרים (מירי) צחי (16 באוקטובר 1954 – 29 בדצמבר 2020) הייתה צלמת עיתונות ישראלית.
צילומיה התפרסמו בעיתונים "מקור ראשון", בשבע וישראל היום, באתר ynet, בעלון "ישע שלנו" ובעיתונים ואתרים נוספים.
צחי נולדה וגדלה בשכונת מנשייה בצפון יפו לגראציה ודוד מזרחי, עולים מהעיר איזמיר שבטורקיה.
בגיל 12 החלה לצלם ממצלמה שקבלה לכבוד בת המצווה שלה.
הייתה חניכה בתנועת הצופים ביפו.
את שירותה בצה"ל היא מילאה בסיני.
במהלך לימודיה במכינה קדם אקדמית היא הכירה את בעלה לעתיד, עורך הדין איתן צחי.
למדה לתואר ראשון באמנות ובתיאטרון באוניברסיטה העברית, רישום אצל יוסי שטרן בבצלאל וצילום במכללת בית וגן, במכללת אמונה ובסטודיו בתל אביב.
לאחר חתונתם של מירי ואיתן, השתתפו בני הזוג בהקמת היישוב ענתות.
באותה עת הייתה מירי חילונית ואיתן היה דתל"ש.
בעקבות אירוע טראומטי שאירע לבנם החלה בתהליך חזרה בתשובה והמשפחה החלה לקיים אורח חיים דתי.
בשנת 1997 שלחה צחי צילום לעורך מקור ראשון, עופר שפירא.
הצילום התקבל וכך החלה הקריירה שלה כצלמת.
כשנתיים לאחר מכן צילמה צחי את הצילום הפוליטי הראשון שלה, הפגנת "העם עם הגולן" בתל אביב.
עמנואל שילה, עורך מקור ראשון אז, ראה את הצילום שהציגה לו והציע לה עבודה בעיתון.
בהמשך עבדה גם בבשבע ובישראל היום אותו ליוותה כמעט מאז הקמתו.
במשך השנה שלפני ביצוע תוכנית ההתנתקות ועד מספר ימים לאחר סיום ביצוע התוכנית צילמה צחי את יישובי גוש קטיף וצפון השומרון ותיעדה באלפי תמונות את החיים ביישובים, ההפגנות והמחאות נגד ביצוע התוכנית ואת הריסות היישובים לאחר ביצוע תוכנית ההתנתקות.
על כך סיפרה צחי בראיון: "הייתי שם כדי להביא את הכאב של האנשים ולתעד מהזווית שלי".
מתוך אלפי תמונות שצילמה בחרה צחי כמה מאות תמונות ויצרה מהן את הספר "קטיף – תשעה ימים באב".
הספר יצא באמצע שנת 2006 והציג את תוכנית ההתנתקות על כל שלביה מזווית המצלמה של צחי.
ב-11 בפברואר 2006 תיעדה את הפינוי האלים בעמונה.
חבר הכנסת אפי איתם, שנפצע בראשו במהלך העימות, הציג תמונות של צחי המוכיחות לכאורה שהוא נפגע מפרש משטרה ולא מיידוי אבנים כפי שטענה משטרת ישראל.
ב-13 בדצמבר 2011, במהלך אירוע של חדירת מתנחלים לחטמ"ר אפרים, צילמה צחי תמונות מהאירוע.
המשטרה גילתה זאת ודרשה שתמסור לה אותן בטענה שהן דרושות כדי לגלות את האחראים לכך.
צחי סרבה לכך בטענה שהדבר עלול לפגוע בפרנסתה ולמנוע ממנה את האפשרות לצלם במקומות דומים בעתיד.
בית משפט השלום קיבל את דרישת המשטרה ודרש מצחי להפקיד בכספת בית המשפט את התמונות שצילמה צחי.
צחי לא ויתרה והגישה ערעור על כך לבית המשפט המחוזי.
ב-3 בינואר 2012 בית המשפט המחוזי הפך את החלטת בית משפט השלום וקבע שלמעט מספר תמונות בודדות לצחי אין שום חובה למסור את התמונות למשטרה.
גם המדינה לא ויתרה והגישה ערעור לבית המשפט העליון.
ב-3 באפריל דן בית המשפט העליון בעניין וקרא לצדדים להגיע לפשרה.
בנובמבר 2015 הותקפה על ידי פעילי ימין בבית הכנסת בגבעת זאב בזמן שסיקרה את ההיערכות לקראת פינוי בית הכנסת, יחד איתה הותקפו גם הכתב רועי שרון אז כתב חדשות ערוץ 10 ואהוד אמיתון מסוכנות הידיעות TPS.
הקפידה לאורך כל הקריירה שלה שלא לצלם מראות שאינם צנועים.
נפטרה ב-29 בדצמבר 2020, ממחלת הסרטן.
צחי הובאה למנוחות בבית העלמין ביישוב תקוע.
היא הותירה אחריה חמישה ילדים.
בתחילת דרכה בעולם העיתונות, כאשר צילומיה התפרסמו בעיתון הימני "מקור ראשון" בתקופת הסכמי אוסלו, צחי נתפסה כימנית ואף נחשפה מספר פעמים לאלימות מצד ערבים.
עם זאת, היא טענה כי אופי תמונותיה אינו בהכרח ימני, והיא מצלמת הכל.
כמו כן, טענה שמצולמיה חשים הרבה פחות עוינות כלפיה עקב היותה אשה, מה שפתח בפניה דלתות, למשל, ביהודה ושומרון, ואיפשר לה לצלם תמונות בעלות אופי ביטחוני.
עם זאת, קרו מספר מקרים בהם צחי הגיעה לצלם הפגנות ומחאות ביהודה ושומרון, ולבושה הטעה את כוחות המשטרה באירוע לחשוב שהיא אחת מן המפגינות.
כך קרה, לדוגמה, שבשנת 2010 הגיעה צחי לצלם מהומה של בני נוער בבית אל ורוססה בעצמה בגז פלפל על ידי כוחות היס"מ במקום.
העיתונאי אלישיב רייכנר אמר עליה ש"ההתמסרות של המצולמים למצלמה שלה היא בכמה רמות מעל כולם...
בכל נושא – לא רק בהתיישבות – היא משקיעה את הנשמה".
לדברי יו"ר מנהלת היישוב היהודי בחברון, הרב הלל הורוביץ, צחי הבינה את המשמעות ההיסטורית של ההתיישבות, כגאולת עם ישראל וחזרתו להרי יהודה ושומרון, ולאורך שנים הייתה חלק משמעותי מפעילות ההתיישבות, אותה ליוותה - בהפגנות, בהתיישבויות - המאושרות ושאינן מאושרות, בהתמדה, בעקשנות ובמסירות.
מתוך תחושת שליחות - להעביר ולתעד את המפעל הענק של בשורת "ושבו בנים לגבולם", לדבריו - מסירותה הפיחה רוח ותעצומות באנשי ההתיישבות עצמם, וההתיישבות כולה חייבת לה הכרת טובה.
מנכ"ל מועצת יש"ע יגאל דילמוני אמר עליה לאחר מותה, כי "מירי הייתה אישה גדולה מהחיים שהייתה נוכחת בכל מקום ובכל פינה.
העדשה שלה כיסתה כל פינה ופינה במרחבי הארץ הזאת וכל אירוע שעבר על ההתיישבות בעשורים האחרונים צולם בעדשה שלה.
הרבה פעמים אוהבים הצלמים לצלם את הנוף והטבע ביהודה ושומרון כי יש מרחבים מאוד יפים.
מירי אמרה שהטבע יפהיפה אבל היא רוצה לצלם את החיים עצמם".
מירי צחי, קטיף: תשעה ימים באב, תמונות מאבק, הוצאת מקור ראשון, 2006.
מירי צחי, אדמה בלב אדם.
הוצאת ספרים בית אל, 2019
מירי סיסו היא ספורטאית פאראלימפית.
אלופה פאראלימפית (סיאול 1988) ובעלת שתי מדליות ארד בתחרויות השחייה במשחקים הפאראלימפיים.
סיסו בת בכורה במשפחה בת ארבעה ילדים ונולדה עם שיתוק מוחין עקב סיבוכים בלידה.
בגיל עשר החלה להתאמן במרכז הספורט לנכים.
ב זכתה סיסו במדליית ארד, במשחה ל-100 מטר גב.
נוסף לכך היא סיימה במקום חמישי במשחים ל-50 מטר חופשי ול-100 מטר חופשי.
היא סיימה במקום רביעי בהדיפת כדור ברזל ובמקום חמישי בזריקת דיסקוס.
במשחקים הפאראלימפיים סיאול (1988) זכתה סיסו בשתי מדליות, זהב וארד.
מדליית זהב, במשחה ל-100 מטר חזה בשיא עולם חדש של 2:22.28 דקות ומדליית ארד במשחה ל-100 מטר חופשי.
נוסף לכך היא סיימה במקום חמישי, במשחים ל-100 מטר גב ול-200 מטר חופשי.
במשחקים הפאראלימפיים ברצלונה (1992) השתתפה בארבעה משחים וסיימה במקומות חמישי ומטה.
סיפורה מסופר בחוברת "מדריך לשילוב ילדים עם מוגבלות גופנית בבית הספר ובקהילה" של משרד החינוך ובו היא אומרת: "אני חושבת שלכל אדם יש לקות או נכות מסוימת, גם אם לא רואים אותה.
כשאני מרגישה באדמה, מושפלת, דחויה וכל הרגשות השליליים האפשריים, אז אני בוכה, לוקח לי מעט מאוד זמן כדי לקום ולהתאושש ולהגיד לעצמי: אם זה לא הלך פה, זה לבטח ילך במקום אחר או בזמן אחר".
סיסו הוכשרה כמאבחנת דידקטית ובעלת תואר בחינוך מסמינר הקיבוצים.
עובדת כמורה לחינוך מיוחד בבית ספר בנתניה לילדים לקויי שמיעה.
מירי לשם-פלאי (נולדה ב- 4 באוקטובר 1968) היא סופרת ומאיירת ישראלית.
מירי לשם-פלאי נולדה בישראל וגדלה בחולון.
לאחר שירותה הצבאי למדה אמנות וציור בבית הספר לאמנות חזותית מימד בתל אביב.
לשם-פלאי פרסמה 17 ספרים שכתבה ואיירה.
כמו כן איירה ספרים עבור סופרים אחרים, ביניהם דורית אורגד, תמר אדר, לאה איני ועוד.
בשנת 1996 זכתה בפרס נחום גוטמן לאיור על איוריה לסדרת הספרים שלה "פצפונטבע", ובשנת 2002 זכתה בפרס ראש העיר ראשון לציון מקום ראשון בתחרות איורים ארצית בהשראת אצ"ג.
בשנים 2001–2003 כיהנה לשם-פלאי כיו"ר אגודת המאיירים בישראל.
בשנים 2011-2021 כיהנה כיו"ר הסניף הישראלי של ארגון SCBWI – ארגון בינלאומי לסופרים ומאיירים לילדים.
ספרה "הלילה הגדול של לון-לון" נבחר לעשרת הספרים האהובים ב"מצעד הספרים" תשע"ב.
ספרה "לוטי וטרי גורי הלוטרה" נבחר לרשימת "מצעד הספרים" לשנת תשס"ט.
בשנת 2006 תורגם לאנגלית ספרה "הלילה הגדול של לון-לון" ויצא לאור בארצות הברית.
בעקבות ספר זה הוזמנה למסע לקידום הספר ברחבי ארצות הברית בשנת 2007.
החל משנת 2015 מיוצגת לשם-פלאי בסוכנות ספרותית "אולסוונגר" בניו ג'רסי, ארה"ב.
ספרה Scribble & Author יצא לאור באנגלית בשנת 2016 בארה"ב ותורגם ל-8 שפות, וספרה Penny and the Plain Piece of Paper יצא לאור באנגלית בשנת 2020 בארה"ב ותורגם לקוריאנית.
ספרה Chloe's Nature Journal שיצא לאור בארה"ב ב-2023 זכה בפרס Blueberry Honor Award, פרס לספרי טבע לילדים.
לשם-פלאי פעילה בתחום חינוך הילדים לשמירה על הטבע, חברה במועצת החברה להגנת הטבע ולקחה חלק בפרויקטים שונים של רשות הטבע והגנים.
לשם-פלאי עורכת מפגשים, שעות סיפור וסדנאות לילדים ברחבי הארץ.
מירי לשם-פלאי מתגוררת בחדרה, נשואה ואם לשני ילדים.
הלילה הגדול של לון-לון (כיתות א-ג)
לוטי וטרי גורי הלוטרה (כיתות א-ג)
(ספר ללא מילים, כיתות א-ב)
קלינקי (ספר לא מנוקד, כיתות ג-ה)
סדרת "פצפונטבע" (כיתות א-ד), ספרי הסדרה:
לטייל בישראל עם פרופסור פצפונטבע
במעמקי הים עם פרופסור פצפונטבע
ספר החתולים של פרופסור פצפונטבע
בעקבות הכלבים עם פרופסור פצפונטבע
אל עולם הציפורים עם פרופסור פצפונטבע
מגדיר הפרחים של פרופסור פצפונטבע
הרפתקה בעשב עם פרופסור פצפונטבע
הצבעים שאני אוהב (ילדי הגן, גילאי 3–4)
עיניים צוחקות / מאת חיה מגנר
מעוף הטוקן / אופיר פרומוביץ'
החושך לא נושך / דורית אורגד
קוראים לה לילה / תמר אדר
שיר אני, שיר אמא / לאה איני
ברכה למדינה / אורלי דוד
השכנה טובה / אורלי לביטוב
אמא שלי חולה / סיגל גיטלין-כהן
חפסה וחנר / פנינה דבוש
הנמלה האמיצה / מרים רוזן
גשם יורד / דליה קורח שגב
הפיל שחיפש לו אף אחר / שלומית מוסקוביץ
מילדה לנערה / ד"ר דליה ניסים ורונית ארגמן