tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בשנת תרפ"ח הוציא את הספר "גור אריה יהודה" - לזכר בנו שנפטר בחייו (חתנו של רבי מנחם מנדל אלתר, בנו של השפת אמת).
ב-1935 נכנע ללחץ הרבנים וקיבל על עצמו את החברות ב"ועד הרבנים" של ורשה, יחד עם רבי יעקב מאיר בידרמן ורבי אברהם ויינברג.
בין השאר היה בין החותמים על האיסור להמם את הבהמה לפני שחיטתה, בפולמוס הגדול על השחיטה שהתנהל באותם ימים.
בכנסייה הגדולה הראשונה של אגודת ישראל בשנת תרפ"ג נבחר למזכירות הכבוד של התנועה, עוד בטרם מלאו לו ארבעים, והיה אחד מעמודי התווך שלה.
בנאומו בכנסייה הגדולה השלישית האגודה (תרצ"ז), שהתכנסה על רקע ועדת פיל, התנגד נחרצות לחלוקת ארץ ישראל.
בשנת 1935 שלח איגרת לרב אברהם יצחק הכהן קוק, שבה ביקש סיוע בקבלת אשרת כניסה לארץ ישראל, לו ולבני משפחתו.
ב-28 בפברואר 1935 הוגשה הבקשה של הרבנות הראשית לארץ ישראל למתן רישיון עלייה לו ולבני משפחתו, אולם ב-20 במרץ 1935 הבקשה נדחתה.
בראשית 1936 הזמינו אותו חסידי גור מירושלים להיות רבם, אך היוזמה לא יצאה אל הפועל.
עם תחילת מלחמת העולם השנייה נכבשה ורשה בידי הנאצים, והם דרשו להקים "מועצת הזקנים" (יודנראט).
רבי מנחם זמבה התנדב לעמוד בראשו, אך עמיתיו הרבנים מנעו זאת ממנו ושלחו שני רבנים אחרים למועצה.
בתחילת המלחמה נעשה ניסיון להבריחו מחוץ לגבולות פולין הכבושה יחד עם האדמו"ר מגור ובני לווייתו, אך בכרטיסי הוויזה לארצות הברית נרשם שם המשפחה של הרבי מגור, אלתר, וכך היה מנוע הרב זמבה לצאת מהאזור הכבוש.
לאחר התעללות קשה של הנאצים בתחילת שנת 1940, הוא נאלץ להעביר את דירתו לעיתים קרובות, והשאיר את כתבי היד הרבים של חידושיו במסתור בדירתו הישנה.
עם גירוש היהודים לתחומי גטו ורשה, עבר לשם גם הרב זמבה יחד עם בני משפחתו ועבד בבית החרושת שולץ.
על פעילותו בגטו ישנן עדויות ביומן גטו ורשה שכתב הלל זיידמן.
בסוף אדר תש"ג (1943) הכריז על תענית ציבור וחיבר תפילה מיוחדת לקראת ר"ח ניסן.
כל אותה תקופה קיים מניין קבוע בביתו ועסק בתורה.
לדבריי זיידמן, חידש הרב זמבה חידושים בהלכות קידוש השם, ובפתחם כתב: "מה שחידשתי בעזרת ה' בימי הזעם תחת חמת המציק, בעניין קידוש השם על פי הרמב"ם והראב"ד ז"ל, ביום בו נלקחה ממני אשתי היקרה".
משום היותו אחד הרבנים החשובים של ורשה השתדלו הרב וייסמנדל וחבריו להצילו (הוא מופיע כאחד הרבנים שמשתדלים להצילם, במכתב של הרב וייסמנדל אל הרב משה בלוי, מראשי האגודה בארץ).
כמו כן, לקראת חיסול הגטו הייתה פנייה מצד ראשי הכנסייה הפולנית להציל אותו, אך הוא סירב.
ממש סמוך לפרוץ המרד הוא ערך ליל סדר פסח, ועוד לפני כן ארגן אפיית מצות קטנות שיוכלו לשאתן בכיס במהלך החג.
בשבת חול המועד פסח, י"ט בניסן, במהלך דיכוי מרד גטו ורשה, החל ביתו לבעור.
דיירי הבית ניסו לחצות את הרחוב אל עבר הבית שממול, כאשר לפתע נשמעו יריות והרב מנחם זמבה נהרג.
הוא הובא לקבר זמני בחצר הבית על ידי ביתו כלתו ור' משה בורנשטיין.
ימים אחדים לאחר מכן השלימו הנאצים את חיסול הגטו ומשפחתו נרצחה גם היא.
ב-1958 בעת פעולת חפירות שערכו הפולנים לשיקום אזור הגטו היהודי, נמצא קברו של הרב זמבה מתקופת המלחמה.
עצמותיו הועלו לארץ ישראל ונטמנו בהר המנוחות בירושלים בכ"ט בסיון תשי"ח (1958) בלוויה רבת משתתפים, ובתוכם הרבנים הראשיים והאדמו"ר מגור.
בזמן הלוויה קיימה הכנסת טקס ודקת דומייה לזכרו.
על שמו רחובות בבני ברק ובנתניה.
ישנן כמה עדויות שהרב מנחם זמבה נמנה בין הרבנים שקראו למרד מזוין ולנקמה בגרמנים.
הראשון שפרסם דברים על עמדתו בעניין זה היה הלל זיידמן.
זיידמן מספר ביומנו על דיון שהתקיים כמה חודשים לפני פרוץ המרד.
בדיון השתתפו רבנים, פוליטיקאים ופילוסופים, ודובר בו על גירושם של יושבי הגטו.
וכך מצטט הלל זיידמן את דבריו של הרב מנחם זמבה באותו מעמד:
עדות נוספת היא עדותו של ניצול השואה, יהודה אריה פיינגולד, פורסמה בעיתון הצופה ב-1946, מיד אחרי השואה.
על פי עדות זו שהה פיינגולד בסוכתו של הרב זמבה ביום הראשון של חג הסוכות תש"ג (26 בספטמבר 1942) ולדבריו קרא הרב זמבה "להתקומם, להתנגד במעשה בנשק ביד".
אחיינו, הרב אברהם זמבה, שהיה עם דודו עד רגעיו האחרונים אישר שדודו תרם כסף עבור "ועד ההתגוננות" שהוקם בגטו.
בנוסף ישנן עדויות שהוא יעץ למי שיכול להימלט ולא להתמסר לגרמנים משום שפירושו של דבר הוא איבוד מרצון.
עם זאת, בקרב היהדות החרדית יש שטענו שהדברים נובעים מהרצון להסיר את החרפה כביכול של "כצאן לטבח".
הרב מנחם זמבא היה נשוי למינדל, בתו של ישעיה חיים צדרבוים.
מרים רויזה (רוזא), אשת ישראל יוסף ויידנפלד, בנו של הרב דב בריש ויידנפלד, הרב מטשעבין
חנה, אשת שמואל אריה בר, בנו של הרב דוד בר, רבה של אוזורקוב
יהודה אריה לייב, מחבר ספר גור אריה יהודה, נפטר בגיל 19
כמו כן היו לו עוד שתי בנות צעירות שלא נישאו, אחת מהן התארסה בגטו ורשה
הרב מנחם זמבה כתב חידושים רבים, אך כל כתבי היד אבדו בשואה, ובהם חיבורו על היד החזקה לרמב"ם שהכיל כ-1000 דפים וכבר היה מוכן לדפוס.
נשתיירו רק ספרים ומאמרים שהודפסו עוד בחייו.
אוצר הספרא, הוצאת "מאורות", נס ציונה תש"ך.
אוצר הספרי, ביאורים על ספרי זוטא.
קונטרס תוצאות חיים, חידושים והערות על מלאכת הוצאה בשבת.
חידושי הגרמ"ז - שרידים מחידושיו של הרב מנחם זמבה שנלקטו מספרי שו"ת וחידושים מאספים קובצים וירחונים שונים, בעריכת הרב דוד אברהם מנדלבוים (בסופו הודפסו תולדות המחבר מאת אהרן סורסקי), הוצאת "קרן משפחת משה בורנשטיין", בני ברק תש"מ.
מהדורה נוספת יצאה בשנת תש"ע.
חידושי הגרמ"ז חלק ב' כולל את אוצר הספרא, אוצר הספרי ומאמרים נוספים.
כמו כן, הוציא לאור ספרים שתוכנם התכתבויות של אחרים עמו (כאשר רוב הספר ממנו):
גור אריה יהודה - מחידושי בנו, שנפטר בגיל 19, ומהתכתבויותיו עמו.
שו"ת זרע אברהם - התכתבות בינו לבין החברותא שלו, הרב אברהם לופטביר, חתנו של רבי מאיר שמחה מדווינסק, שנפטר צעיר ובלי בנים.
הרב יצחק ידידיה פרנקל - רבה הראשי של העיר תל אביב-יפו
הרב שמחה עלברג - יושב ראש אגודת הרבנים בארצות הברית, ועורכו של הביטאון התורני הפרדס
רבי מנחם בן שלמה המאירי, המכונה בקיצור המאירי (ה'ט', 1249 – ה'ע"ו, 1316), ונודע גם בשם "דון וידאל שלמון", היה מגדולי הראשונים, מחכמי פרובנס, מפרש התלמוד והמקרא, מחבר ספר בית הבחירה.
מוצא משפחתו של המאירי, תושב העיר פרפיניאן (Perpignan) שבפרובאנס (כיום בחבל לנגדוק-רוסיון שבדרום מערב צרפת) הוא במקור מקרקסונה (Carcassonne).
משם ומנרבונה (Narbonne) היגרו המשפחות היהודיות הראשונות לפרפיניאן.
היה תלמיד של רבי ראובן בן חיים בעל "ספר התמיד", תלמיד תלמידו של הראב"ד.
מן התעודות הנוטריוניות שנשתמרו בפרפיניאן עולה שהמאירי התפרנס מהלוואה בריבית, כמרבית יהודי פרפיניאן, והסכומים המופיעים בתעודות אלו מעידים שרמת הכנסתו הייתה גבוהה למדי.
לא ידוע לנו שהמאירי נשא במשרה רבנית, אולם מצויים בידינו מסמכים המעידים על מעמדו החשוב בקהילה ובהם הוא חתום כאחד מראשי הקהילה ונציגיה.
הכינוי המאירי, ניתן לו כנראה על שם אחד מאבותיו שנקרא מאיר.
שמואל מירסקי משער שהאדם שעל שמו כונה רבי מנחם בן שלמה בשם המאירי הוא רבי מאיר דטראנקטלייש, שהמאירי מזכירו בפתיחה למסכת אבות כאחד מזקניו.
המאירי נחשב לאחד מצאצאיו של רבי משולם בן משה מבדרש בעל ספר ההשלמה, מכיוון שבחידושים לעירובין שיוחסו למאירי מוזכר ר' משולם כאחד מאבותיו של המחבר.
אולם, מכיוון שככל הנראה חיבור זה לא יצא מתחת ידיו, ובשאר חיבוריו מזכיר המאירי את ר' משולם ואינו מציין שיש קירבה ביניהם, יש להניח שהוא לא היה מצאצאיו.
רוב כתביו של המאירי לא התפרסמו עד ראשית המאה העשרים, והם התגלו בכתב יד יחידי שנמצא בספרית פאלאטינה.
קטעים בודדים מכתביו התפרסמו קודם לכן בספר שיטה מקובצת.
בעקבות זאת, החזון איש טען שאין לדבריו מעמד שווה לדברי שאר הראשונים, משום שלא עבר תחת שבט ביקורתם של גדולי ישראל במהלך הדורות, וייתכן שנפלו טעויות סופר במהלך ההעתקה.
לעומת זאת, רוב האחרונים ראו את כתביו כדברי שאר הראשונים, בולט בגישה זו הוא המשנה ברורה שמביא להלכה את דברי המאירי למעלה ממאתיים פעמים.
כמענה לטענת החזו"א, יש שכתבו שכשם שהיעלמותו של הספר יכולה להוות סימן אלוהי על אי חשיבותו, כך גם העובדה שהספר שרד כמעט במילואו והתגלה בדורות האחרונים היא ראיה על חשיבותו וסמכותו.
חיבורו המרכזי הוא ספרו ההלכתי על סדר התלמוד – "בית הבחירה".
לפי עדותו של המאירי עצמו הוא החל לכתוב את בית הבחירה בהיותו בן שלושים ושמונה וסיים אותו בהיותו בן חמישים ואחת.
רוב המסכתות שיש לנו עליהם חיבור מהמאירי הם מחיבורו "בית הבחירה", אם כי בחלק מהמסכתות טעו המדפיסים וכתבו "חידושי המאירי", למרות שזהו שמו של חיבור אחר.
בחיבור מצויות פרשנויות הן מאשכנז והן מספרד.
בחיבורו בית הבחירה סדרנותו קודמת לפלפולו, המאירי מפרש תחילה דברים יסודיים, שכל המשא התלמודי בנוי עליהם, באופן הגיוני ובהיר; ואחרי כן מפרש את הסתעפויות הסוגיה.
הוא מביא סיכום על דרך הפשט של הסוגיות עם נטייה לדברי הרמב"ם, סיכום של דעות הפוסקים בדורות לפניו, כותב את מסקנות הסוגיא בהלכה ומוסר היוצאים ממנה ומתוך מגוון הדעות הרחב שהמאירי בוחן, הוא כובש לו את שיטתו שלו ומכריע בה להלכה.
המאירי כתב ספרים רבים, והיה אחד מגדולי המחברים בתולדות ישראל.
מלבד ספרו "בית הבחירה" חיבר המאירי חידושים על התלמוד, שרק מיעוטם שרדו (למשל על מסכת עירובין, פסחים וביצה).
כמו כן כתב את ספר 'מגן אבות', בו הוא דן ב-24 נושאים הלכתיים שונים.
ספר זה כתב המאירי בעקבות מחלוקת עם תלמידי הרמב"ן שרצו להנהיג בפרובאנס את מנהגי רבם, והוא ביקש להגן על מנהגי המקום.
הספר שימש מקור הלכתי חשוב לראשונים שלאחריו.
המאירי חיבר גם ספר בשם "חיבור התשובה"; פירוש לספר תהלים ופירוש לספר משלי; וכן הספר "קריית ספר" – הכולל הלכות כתיבת ספר תורה ובו רשימת מילים הכתובות בכתב מלא או כתב חסר, וספרים נוספים שככל הנראה אבדו.
בנוסף, היה רבי מנחם המאירי גם פייטן, ויש המייחסים לו קדושתא לראש השנה שנאמרה בימי הביניים בנוסח פרובנס.
בנוסף להיותו של המאירי איש תלמוד והלכה מובהק, הוא גילה עניין בפילוסופיה ומדע (ברוח היהדות) .
המאירי הושפע במיוחד ממשנתו של הרמב"ם.
בוויכוח הגדול שהתפתח בעקבות ספרו של הרמב"ם 'מורה הנבוכים' והחרם שהטיל הרשב"א על לימוד הפילוסופיה, התנגד המאירי לחרם ותמך ללא סייג בעמדת המגינים על עמדת הרמב"ם, וטען שאין בכך כל פסול.
המאירי התנגד לאמונה במציאות השדים וסבר שלא הוזכרו בתלמוד אלא מפני ההמון , דוגמה לדבר אפשר למצוא בפירושו ל"מזיקים" שהוזכרו בתלמוד , ובדרכו הפילוסופית דחה את אמונת הגלגול נשמות ואף כינה את מאמיני השדים והגלגול סכלים, כלשונו:
על הכחשתו את מציאות השדים קיבל המאירי ביקורת קשה מהרדב"ז
המאירי התנגד נחרצות לתפיסה הדטרמיניסטית, וטען שלאדם יש יכולת בחירה חופשית לשנות את תכונותיו
בנוסף ראוי לציון גם יחסו של המאירי לגויים.
בפירושו הוא עומד על כך שהאיסור לתת להם מתנות לא נאמר ב, ולפיכך אינו חל על המוסלמים, ואף לא על הנוצרים, שלדעתו אף הם אינם נחשבים לעובדי עבודה זרה.
דוגמה לכך ניתן להביא מדבריו על מסכת עבודה זרה דף כא' בדין מכירת בתים לגויים: ...
יש הטוענים, שדבריו אלה של המאירי נאמרו מתוך חשש מן הנוצרים, ואינם משקפים את דעתו האמיתית.
עמדה זו נדחתה על ידי יעקב בלידשטיין, אשר הראה כי עמדתו ביחס לגויים חוברת לדיונו הייחודי באשר לגר תושב וכי התלבטויותיו של המאירי וניסוחיו מורים כי אין המדובר באפולוגטיקה.
כך סבר גם הרב אברהם יצחק הכהן קוק, אשר קבע, "שהעיקר הוא כדעת המאירי, שכל העמים שהם גדורים בנימוסים הגונים בין אדם לחבירו הם כבר נחשבים לגרים תושבים בכל חיובי האדם".
לעומתם, רבי דוד צבי הילמן כתב מאמר בו הביא מספר ראיות לכך שדבריו של המאירי בנושא זה אכן נכתבו רק כלפי חוץ ואינם משקפים את דעתו.
פיצוי שווה על נזקי רכוש; חובת השבת אבדה; חובת הצלה; הענקת מתנת חינם; חובת טעינה; איסור הונאה; שוויון בענישה על שפיכות דמים של נכרי; איסור כבישת שכר שכיר; חילול שבת במקרה של פיקוח נפש; היתר למכירת נשק לנכרי; היתר העמדת בהמה בפונדקאות נכרי.
הלברטל טוען כי המאירי פיתח שיטה חדשה במשפט העברי ובה אין הבדל בין יהודים לגויים כי אם הבדל בין בעלי דתות לשאינם בעלי דתות ומוכיח זאת מדברי המאירי בסוגיות המובאות לעיל.
המאירי נקט לאורך כל פירושו בפרשנות אלגורית לאגדות שבתלמוד, בהקדמתו למסכת אבות כותב: ובהקדמתו לבית הבחירה האריך לבאר דברי התלמוד שנכנסת נשמה יתירה באדם בשבת
המאירי אף חלק על דברי חז"ל באגדה, התלמוד אומר ש"יש מיתה בלא חטא" ואף דוחה בתיובתא (פירכא חזקה) את דברי רבי אמי שאמר "אין מיתה בלא חטא" "ותיובתא דרב אמי, תיובתא" אך המאירי כותב ועל אחד מהאמוראים אמר שדבריו הם כלומר, הוא אמר זאת מפני צערו ואין ללמוד מכך מפני
בין החוקרים קיימת מחלוקת על קביעת מועד פטירתו של המאירי, שנת מותו נקבעה על ידי חלק מן החוקרים לשנת 1306 אולם ככל הנראה יש לאחרה עד 1316.
מנחם כהן (נולד ב-27 במאי 1931) הוא אדריכל ישראלי.
כהן נולד בעיר ריגה שבלטביה, לזוג הורים דוקטורים לאגרונומיה.
עלה לארץ בשנת 1938 בגיל שבע.
משפחתו התגוררה בתל אביב, שם גם למד בגימנסיה הרצליה.
בשנת 1948 סיים את לימודיו והצטרף לאחר תקופת שירות ב"הגנה" לשירות צבאי בצה"ל.
במהלך שירותו הצבאי שימש בין השאר במשך חצי שנה כשרטט, כך התוודע לתחום האדריכלות.
עם תום שירותו הצבאי החל את לימודיו בטכניון בחיפה, ובשנת 1954 סיים את לימודיו והצטרף כשכיר למשרדו של האדריכל נחום זלקינד.
כבר בשנתו הראשונה כאדריכל ניגש לתחרות לתכנון האקדמיה ללשון העברית בירושלים בה זכה בפרס קניה.
לאחר תקופה קצרה, עזב את משרדו של זלקינד ועבר לעבוד אצל האדריכל יצחק פרלשטיין, שם עסק בין השאר ביצירת הסקיצות הראשונות לעיר אשדוד וכן למבנה תעשייה בבעלות משפחת מאיר.
שנה מתום לימודיו ניגש כהן לתחרות אדריכלים לתכנון בניין האקדמיה ללשון העברית באוניברסיטה העברית בירושלים.
הצעתו זכתה במקום חמישי מבין שמונים ההצעות שהוגשו לתחרות.
מעודד מהתוצאה, ניגש כהן לשתיים מהתחרויות היוקרתיות בתולדות מדינת ישראל: בניין משכן הכנסת ובניין עיריית תל אביב.
בתחרות לבניין משכן הכנסת זכה בפרס קניה בלבד, אך בתכנון בית עיריית תל אביב, גבר על הצעותיהם של טובי ומובילי האדריכלים הישראלים של אותה העת.
מבין חמישים ההצעות שהוגשו לתחרות, זכתה הצעתו במקום הראשון.
בין השנים 1968–1971, שימש כהן כמרצה אורח במחלקה לארכיטקטורה בטכניון.
כהן נשוי לעדה, בתו של האדריכל מאיר הורמן ולזוג שני ילדים, וארבעה נכדים.
בשנת 2014 סגר כהן את משרדו.
באותה שנה העביר את ארכיונו המקצועי לארכיון אדריכלות ישראל.
כמו כן, פרסם כהן את הספר "האדריכל שתכנן את בניין העירייה" – ביוגרפיה מקצועית המתמקדת בבניין עיריית תל אביב ובשאר המבנים שתכנן לאורך השנים, בעריכת מיכאל יעקובסון.
הצעה לתחרות בניין משכן הכנסת, (1957)
ביתן צה"ל וביתן "סולל בונה" בתערוכת העשור, ירושלים, (1958)
תחנה לאם ולילד (כיום משכן לחסרי בית), יפו, (1962)
מגדל מגורים על שפת הים, רחוב הנשיאים פינת רוטשילד בת ים, (1963)
בית ספר מקיף בטבריה, (לא נבנה, 1971)
מנחם הרן (4 בדצמבר 1924 – 16 באפריל 2015) היה פרופסור בחוג למקרא באוניברסיטה העברית בירושלים וחתן פרס ישראל לחקר המקרא בשנת תש"ס (2000), חבר האקדמיה הלאומית הישראלית למדעים, חבר האקדמיה הנורווגית למדעים, חבר כבוד של החברה הבריטית לחקר המקרא וחבר האקדמיה האמריקאית למדעי היהדות.
הרן נולד כמנחם דימן לפַנְיה רחל לבית דוליצקי ולמשה דימן, גדל בבית ציוני במוסקבה עד גיל תשע.
אביו היה פקיד בכיר במשטר הסובייטי, אבל ציוני במחתרת, ולקח לבנו מורה לעברית, שהייתה שפה אסורה ללימוד על פי החוק.
ב-1933 עלתה המשפחה לארץ ישראל והתיישבה בתל אביב.
סיים את חוק לימודיו לתואר השני בשנת 1947 בחוגים למקרא, ספרות עברית וגאולוגיה באוניברסיטה העברית, לאחר מכן למד בדרופסי קולג' שבפילדלפיה.
עשה דוקטורט בלימודי מקרא והגיש את הדיסרטציה ב-1956, תחת הנחייתו של פרופ' יחזקאל קויפמן.
נושא העבודה היה: "המשכן והמכלול הפולחני הפנימי: לפי ס"כ (ספר כהנים) והמקורות שמחוץ לו".
משנת 1954 לימד הרן באוניברסיטה העברית ומ-1972 שימש כפרופסור מן המניין.
הרן הקים שני חוגים למקרא ועמד בראשם: באוניברסיטת תל אביב (1962-1957), ובאוניברסיטת חיפה (1979-1976).
שימש כפרופסור אורח באוניברסיטת קליפורניה בברקלי, באוניברסיטת קיימברידג', בקולג' וולפסון ובמרכז ללימודים עבריים מתקדמים באוקספורד, באוניברסיטת קליפורניה שבסן דייגו, באוניברסיטת ויסקונסין–מדיסון, בקולג' סנט ג'ון שבקיימברידג', בקולג' קלייר הול שבקיימברידג'.
היה מזכיר מערכת ואחר כך חבר מערכת של "תרביץ", עורך משנה באנציקלופדיה המקראית, עורך שותף באנציקלופדיה יודאיקה, ועורך ראשי של אנציקלופדיה עולם התנ"ך.
היה ראש חוג העיון בתנ"ך בבית נשיא המדינה.
משנת 1996 חבר באקדמיה הלאומית הישראלית למדעים.
ב-1998 זכה בפרס ביאליק עבור ספרו "האסופה המקראית" וזכה לתואר דוקטור לשם כבוד מהיברו יוניון קולג'.
היה נשוי לד"ר רעיה הרן לבית טברסקי ונולדו להם שני ילדים ושישה נכדים.
הבן, ד"ר משה יוסף שי הרן, הוא פרופסור למתמטיקה בטכניון.
הבת, ד"ר טלי הרן, היא פרופסור לביולוגיה מולקולרית בטכניון.
מנחם הרן עבד ברוב התחומים של חקר המקרא.
התמחה בחקר התורה, הנביאים, הפולחן המקראי (כיצד עבדו את האלוהים), עבד על חקר הקאנוניזציה של המקרא.
הרן עסק הן בביקורת גבוהה של המקרא, דהיינו היסטוריה, ספרות, תאולוגיה וכל מה שנוגע למקרא כיצירה רוחנית-ספרותית, והן בביקורת נמוכה של המקרא, כלומר שאלות של טקסט, גרסאות שונות לכתוב ותרגומים (למשל תרגום השבעים) שמוסרים גרסאות השונות במקצת מנוסח המסורה.
כתבים קאנוניים הם יותר מסתם "כתבי קודש".
המונח נוצרי, אבל התופעה הייתה קיימת לפני שניתן לה השם.
מנחם הרן כתב חיבור מקיף על תהליך הקנוניזציה של המקרא, זהו ספרו "האסופה המקראית - תהליכי הגיבוש עד סוף ימי בית שני ושינויי הצורה עד מוצאי ימי הביניים" שיצא בשלושה כרכים.
לדעת הרן החלה הקנוניזציה המקראית בספר דברים, שהיה רפורמטורי בזמנו, שינה דברים באמונה הישראלית וגם שינה הליכות פולחן, וכדי שיתקבל הוא היה תובעני מאוד.
הוא הטיל את עצמו על המאמינים והורה להם לנהוג כמצוותו.
על ידי הצגה תובענית זו הוא נהפך לדעת הרן להיות קנוני.
אחרי כן המצב הקנוני התפשט על כל התורה: על ספרי הנביאים הקלאסיים ובסוף גם על הכתובים.
ספרו זה של הרן Temples, and Temple-Service in Ancient Israel יצא באוקספורד ולאחר מכן בשלוש מהדורות נוספות בארצות הברית וחלקים ממנו הועלו לרשת.
על פי ביקורת המקרא, המקרא איננו חיבור אחיד והוא חובר על ידי כותבים שונים.
איננו יודעים את שמות הכותבים ואיננו יודעים בדיוק את זמנם, אבל יודעים מי קדום יותר ומי מאוחר יותר.
בסך הכול יש ארבע חטיבות בתורה - כל חטיבה נכתבה על ידי קבוצה אחרת של סופרים, כמסכת אחידה בסגנון ואחידה בהנחות היסוד שלה, כאילו אדם אחד כתב.
נתקבלו איפוא ארבעה חיבורים שונים, ארבע מסכתות, והן: המקור היהוויסטי J – Jehovist, המקור האלוהיסטי (מסומן ב-E ומשמעותו Elohist), שהן קדומות מאוד, אחת נתחברה ביהודה והשנייה באפרים, מלכות הצפון.
בכל אחת משתי המסכתות האלה יש יסודות מראשית תקופת המלוכה.
חטיבה שלישית היא ספר דברים, המקור הדברימי (מסומן D ומשמעותו Deuteronomium).
מקור רביעי שבהיקפו הוא קרוב לחצי מהתורה הוא המקור הכהני (P – Priest) והוא מכונה כך מכיוון שמחברו היה בוודאי כהן במקדש.
חלוקה זו מוסכמת על כל חוקרי ביקורת המקרא.
תרומתו של ולהאוזן לביקורת המקרא היא בטענתו שכשם ש-E ו-J הם קדומים מאוד וכשם ש-D רפורמטורי וקשור בזמנו של יאשיהו (שבזמנו בוצעה הרפורמה), כך P הוא המאוחר ביותר והוא יצירה של בית שני.
בעוד ולהאוזן טוען שהמקור הכהני P נוצר בתקופת בית שני, הרי שהרן סובר ש-P הוא פרי יצירת השליש האחרון של בית ראשון, כלומר קדום יותר מהמקור הדברימי, D.
המסגרת ההיסטורית של האסכולה הכוהנית, לדעת הרן, היא מלפני ימי בית שני.
לכאורה זוהי הזזה כרונולוגית זעומה, אולם למעשה זוהי מהפכה גמורה.
זוהי מהפכה מכיוון שבימי בית שני הופיעה היהדות כדת מונותאיסטית צרופה (היהדות בהתגלמותה המיוחדת כדת היסטורית הופיעה מתוך האמונה הישראלית העתיקה).
הרן טוען כי P אינו "יהדות" של ימי בית שני אלא התגלמות של הכהונה העתיקה בישראל.
כשאומרים ש-P הוא יהדות, "לא מכירים את היהדות ולא יודעים מהי."
לדעת הרן התכונות של P (ריגוריזם, הקפדנות, הפורמליזם והלגליזם) הן תכונות של הכהונה בימי הבית הראשון ולא של יהדות.
היהדות הייתה מבוססת על המקורות כולם, כי כל המקורות נתחברו יחד בימי עזרא וניתן להם מעמד קאנוני, במסגרת התורה.
כל התכונות הללו שהם מונים ב-P הן תכונות של כהונה לדעת הרן, לא של יהדות.
לדעת הרן המקור הכוהני בימי בית ראשון היה יצירה סקטנטית, של כת, של כהונה סגורה אוטופיסטית.
רק בימי עזרא נעשה לדעת הרן P קאנוני עם כל התורה, ואז הוא פרץ לתוך מרכז חיי ישראל ותפס את מרכז הבמה, לצד מקורות התורה האחרים.
הרן סבר כי אף על פי שספרי עזרא ונחמיה מעומעמים, יש סימנים להופעת P בציבור באותו הזמן.
על עזרא מסופר שהוא הגיע מבבל והשליט את התורה בחיי ישראל, באופן שאחרי עזרא הפך ישראל לעם התורה.
למשל, הייתה לעזרא סמכות לשים אנשים שלא צייתו לו בבית הסוהר; כי הם כרתו ברית מייחדת, "אמנה".
שליטי פרס היו מעוניינים לתת לעזרא סמכויות כאלה כדי להודות בלגיטימיות של הדתות השונות ולהניח למאמיניהן לעבוד את אלוהים.
כורש נתן פקודה לבנות את בית המקדש ונתן לבונים כלים של המקדש שהוצאו על ידי נבוכדנאצר.
זו הייתה השיטה הנוחה והטולרנטית של השלטון הפרסי, ובשל כך השלטון הפרסי התמיד מאתיים שנה.
בין ראשונות לחדשות: מחקר ספרותי והיסטורי: בחטיבת הנבואות שבספר ישעיהו, פרקים מ-מח/ מאת מנחם הרן; ירושלים: הוצאת הספרים ע"ש י"ל מאגנס, האוניברסיטה העברית, תשכ"ג 1963
חקר המקרא בלשון העברית: דברים על דמותו ועל דרכו/ מאת מנחם הרן; ירושלים, הוצאת הספרים ע"ש י"ל מאגנס, תשכ"ט
תקופות ומוסדות במקרא: עיונים היסטוריים/ מנחם הרן; תל אביב: עם עובד, תשל"ג 1973
האסופה המקראית: תהליכי הגיבוש עד סוף ימי בית שני ושינויי הצורה עד מוצאי ימי הביניים/ מנחם הרן; ירושלים: מוסד ביאליק, תשנ"ו 1996 – תשס"ד 2003
מקרא ועולמו: מבחר מחקרים ספרותיים והיסטוריים, מאגנס, ירושלים, תשס"ט 2009.
ספר טור סיני: מאמרים בחקר התנ"ך: מוגש לכבוד נ.ה.
טור-סיני למלאת לו שבעים שנה/ בעריכת מנחם הרן וב"צ לוריא; ירושלים: החברה לחקר המקרא בישראל על ידי קריית-ספר, תש"ך 1960
ספר היובל ליחזקאל קויפמן: מחקרים במקרא ובתולדות האמונה הישראלית מוגשים לו בהגיעו לשיבה/ ערך מנחם הרן; ירושלים: הוצאת הספרים ע"ש י"ל מאגנס, תשכ"א 1960
אנציקלופדיה עולם התנ"ך/ עורך ראשי מנחם הרן; תל אביב: רביבים, תשמ"ג-1996
הרב מנחם הכהן (26 ביולי 1932 – 29 באוגוסט 2025) היה רב, פובליציסט, פוליטיקאי והוגה דעות ישראלי, אשר כיהן כרב תנועת המושבים.
כיהן כחבר הכנסת מטעם המערך ("העובד הדתי"), כרב ההסתדרות ובשנים 1997–2011 כרב הראשי ליהדות רומניה.
הרב מנחם הכהן נולד בירושלים, בנו של החוקר הרב מרדכי הכהן.
את לימודיו החל בתלמוד תורה "עץ חיים", בבית הספר "אלומה".
בהמשך למד במשך שנתיים בישיבת חיי עולם, שפעלה באותה תקופה בכיכר השבת, ובשנת 1947, בגיל 15, עבר ללמוד בישיבת חברון.
בפברואר 1954,עם סיום שירותו הצבאי הוא הוסמך לרבנות בידי הרב הראשי לישראל יצחק אייזיק הלוי הרצוג.
היה העורך הראשי של כתב-העת של הרבנות הצבאית "מחניים", ושימש קצין טקסים דתיים.
בשנים 1955–1956 שירת כרב צבאי בחיל הים ויצא עם אוניית חיל הים אח"י משגב לסיור הראשון של אונית חיל הים בדרום אפריקה ב"מבצע משווה".
היה עוזרו של הרב שלמה גורן ונלווה אליו בקרב מוצב אל-קובה ברצועת עזה, ובשחרור הכותל המערבי ומערת המכפלה במלחמת ששת הימים.
מ-1967 ועד למותו הוא כיהן כרב תנועת המושבים ובשנים 1968–1977 כיהן גם כרב ההסתדרות הכללית.
הכהן היה מראשי תנועת "העובד הדתי".
שימש כיו"ר סיעת העובד הדתי בהסתדרות וכיהן בוועדה המרכזת של ההסתדרות כנציג סיעה זו.
עם הצטרפותה של "העובד הדתי" לסיעת המערך ולמפלגת העבודה.
בשנים 1974–1988, כיהן מנחם הכהן בכנסת מטעם המערך מהכנסת השמינית ועד הכנסת ה-11. היה חבר בוועדת החוץ והביטחון, ועדת הכספים, ועדת החינוך והוועדה לקליטת עליה.
היה פעיל במוסדות מפלגת העבודה.
בשנים 1986–1988 עמד בראש ועדת משנה של ועדת החוץ והביטחון של הכנסת למצב הגיוס של תלמידי ישיבות.
ועדה זו ציינה בממצאיה, שמאז "המהפך" ב-1977 שיעור תלמידי הישיבה הפטורים מגיוס עלה בקצב מהיר.
בין המלצות הוועדה, שלא יצאו לפועל, היא המליצה כי רק 3% מכלל בני שנתון גיוס חרדיים יוכלו להצטרף להסדר "תורתו אומנותו".
לקראת הבחירות לכנסת השתים עשרה לא התמודד הכהן בבחירות במרכז העבודה למקום ברשימתה לכנסת.
הרב הכהן החזיק בתפיסת עולם דתית מתונה ובעמדות יוניות בשאלת הסכסוך הישראלי-פלסטיני.
ב-1976 ייסד הכהן את "המרכז למורשת היהדות על-שם פנחס ספיר" שבעיר העתיקה בירושלים, המשמש לסמינרים ולמפגשי לימוד לקהל מגוון.
בשנים 1997–2011 שימש הרב הראשי ליהדות רומניה.
כתב מאות מאמרים, הגותיים ופובליציסטיים, בין השאר בעיתונים "דבר", "על המשמר" ו"ידיעות אחרונות" והיה בעל טור קבוע בעיתון "ידיעות אחרונות" במשך כ-15 שנה.
במשך עשרות שנים התגורר בשכונת הלל ברמת גן ואחר כך התגורר בירושלים.
בשנת ה'תשע"ט (2019) זכה באות עיטור "יקיר ירושלים" ובשנת 2023 זכה בעיטור נשיא מדינת ישראל.
סבו של הכהן היה הרב אברהם צבי שור, ששימש כאב בית דין לחסידים בירושלים.
אביו היה מרדכי הכהן ואמו רבקה (לבית שור).
היו לו שני אחים, הרב שמואל אבידור הכהן והרב פרופ' פנחס פלאי.
על שלושתם כתב שלום כהן את הספר 'שיח אחים'.
כמו כן, ארבע אחיות: טובה וכטפוגל (גיתית הכהן), שרה, יהודית ואמרמה, שהייתה נשואה לרב יחזקאל פוגל.
הכהן היה נשוי לפרופסור דבורה הכהן, היסטוריונית מאוניברסיטת בר-אילן, ואב לשלושה ילדים: מירון הכהן, רשם האגודות השיתופיות, פרופסור אביעד הכהן, דיקן המרכז האקדמי שערי מדע ומשפט, וד"ר חגית הכהן-וולף, פסיכולוגית.
2004 - עיטור המסדר הרומני "להצטיינות בתחום התרבות" בדרגת מפקד גדול, מטעם נשיא רומניה יון איליאסקו, יחד עם עוד נציגים של הקהילות הדתיות במדינה, "כסימן להערכה מיוחדת של הפעילות בתחום הדתות, על הוכחת הרוח אקומנית ואזרחית ועל התרומה לחיזוק הקשרים בין הדתות, לדו-קיום טוב ובשלום בין כל הני האדם"
2023 - עיטור נשיא מדינת ישראל
2023 - אזרחות כבוד של רומניה - מטעם הפרלמנט של רומניה, עבור שירותים יוצאי דופן למדינה ולאומה הרומנית
חיי אדם - לידה - הלכות, מנהגים ופולקלור הקשורים ללידה ביהדות
חיי אדם - גיל המצוות - הלכות, מנהגים ופולקלור הקשורים לבר מצווה ובת מצווה ביהדות
חיי אדם - כלולות - הלכות, מנהגים ופולקלור הקשורים לנישואין ביהדות
תורת עם - פירושים על התורה
הגדת עם - הגדה של פסח, הלכות, אגדות, מעשיות, אמרות; הוצאת מודן.
שיח אחים על מלחמות היהודים - יחד עם אחיו, הרב שמואל אבידור הכהן והרב פנחס פלאי
אבנים מספרות - היסטוריה ופולקלור של המקומות הקדושים ששוחררו על ידי צה"ל
One People (עם רעייתו, פרופ' דבורה הכהן) - על קהילות ישראל במזרח
חגים ומועדים (עורך, (עם רעייתו, פרופ' דבורה הכהן) - על מועדי ישראל
למען אחיי ורעיי, פרקי חיים (הוצאת מודן, תשפ"ה-2025)
מנחם זוּלַאי (Zulay; ב' באדר ה'תרס"א, 1901, גליציה – ד' בכסלו ה'תשט"ו, 29 בנובמבר 1954, ירושלים) היה חוקר הפיוט והשירה העברית בימי הביניים.
היה מראשוני חוקרי הפיוט הארץ-ישראלי הקדום, בעיקר על בסיס ממצאי הגניזה הקהירית, והניח בכך את היסודות לחקר הפיוט.
התמקד במיוחד בפיוטי יניי, שעליהם כתב את ספרו הגדול "פיוטי יניי" (1938).
מנחם זולאי נולד בכפר אושציאנצי שליד העיירה רוּדקי (רידיק) בגליציה, שהשתייכה אז לאימפריה האוסטרו-הונגרית והייתה משויכת תרבותית ללשון הגרמנית.
הוא למד כילד אצל אביו, ועבר עם המשפחה לבירת האימפריה וינה.
עלה לארץ ישראל בשנת תר"ף (1920), בהיותו כבן 19. את שנותיו הראשונות בארץ עשה בירושלים, שם עבד כפועל בניין והשלים לימודיו בבית המדרש למורים של תנועת "המזרחי" בראשות ר' אליעזר מאיר ליפשיץ.
בבית המדרש הושפע במיוחד מחנוך ילון.
בתרפ"ד סיים את לימודיו, ויצא להורות בכפר חסידים.
בשנת 1926 נסע זולאי לצוויקאו שבגרמניה, כדי להצטרף לצוות המקורב לשלמה זלמן שוקן בספרייתו.
הוא היה מורה לעברית של ילדיו של שוקן, ועסק במיון ובקִטלוג ספרייתו העשירה של שוקן.
בשנת 1930 התמנה זולאי לעוזרו של חיים ברודי בספריית שוקן, קודם בגרמניה, ועם חזרתו לארץ, לירושלים, בשנת 1933, הצטרף לצוות הספרנים כשהועברה ספריית שוקן לירושלים, בשנת 1934. הוא עבד בספריית שוקן עד פטירתו.
זולאי היה מראשוני החוקרים של כתבי היד של הפיוט העברי הקדום.
הוא שגילה לעולם המדעי ולקורא המשכיל את הפייטן הארצישראלי הקדום יניי; את פיוטיו הוא אסף, ליקט, פירש וההדיר.
זולאי הרים תרומה ראשונית וחשובה גם לחקר שירתו של רב סעדיה גאון.
נפטר בשנת 1954 בירושלים ונקבר בהר המנוחות.
נינתו היא הזמרת אלה לי להב.
תורגם לעברית על ידי עדה ירדני – לפיוטים של יהודי בבל – קטעי גניזה, [הוצאת המתרגמת], ירושלים, 2010
האסכולה הפייטנית של רב סעדיה גאון, ירושלים: מכון שוקן, 1964.
ארץ ישראל ופיוטיה: מחקרים בפיוטי הגניזה, בעריכת אפרים חזן, ירושלים: מאגנס, 1996.
מפי פייטנים ושופכי שיח, בעריכת שולמית אליצור, ירושלים: מכון בן צבי, 2004.
פיוטי יניי, מלוקטים מתוך כתבי הגניזה ומקורות אחרים ויוצאים לאור על ידי מנחם זולאי, ברלין: שוקן, 1938. לספר באתר היברובוקס.
פיוטי רבי נחמיה בן שלמה בן הימן הנשיא, ההדיר מנחם זולאי, ברלין: שוקן, 1938.
מנחם הורוביץ (נולד ב-10 באפריל 1956) הוא עיתונאי ואיש תקשורת ישראלי.
הורוביץ נולד ברמת גן, לרב ד"ר יעקב יהושע ואולגה אסתר הורוביץ לבית רוזנברג מוותיקי רמת גן.
הגיע לקריית שמונה בשנת 1978 במסגרת שירותו הצבאי כאיש עתודה פדגוגית.
בתום השירות החליט להישאר בעיר ושימש מחנך בבתי ספר ממלכתיים-דתיים.
בתקופה זאת התפרסם הורוביץ בציבור כאשר היה מתראיין לאחר נפילות הקטיושות בעירו.
פרסום זה גרם לכך שלאחר כשנה הפך לכתב גלי צה"ל בצפון.
בהמשך שימש באותו תפקיד בשירות העיתונים "הארץ", "חדשות" ו"ג'רוזלם פוסט", לצד עבודה בעיתון "הצופה".
ב-1994 מונה לכתב המסקר את אזור הצפון בחברת החדשות של ערוץ 2.
סיים את תפקידו ככתב בצפון בחדשות ערוץ 2 ב-2010 ובגלי צה"ל ב-2011, כדי להתמקד בתוכנית "תוכנית חיסכון" ובפינת הצרכנות "שווה בדיקה".
לאחר פיצולו של ערוץ 2 המשיך להגיש את הפינה בערוץ קשת 12, ורעייתו תחיה הצטרפה אליו להנחיה.
בשנת 2012 זכה הורוביץ בפרס חיפה לתקשורת מקומית ע"ש מארק ביאנו על הצטיינות והתמדה בשטח העיתונות המקומית.
ביולי 2014 התחיל הורביץ להגיש תוכנית יומית בשם "עושה עניין" ברדיו גלי ישראל, ובאותה שנה אף שימש מגיש משנה בתוכנית "המילה האחרונה" בגלי צה"ל למשך כמה חודשים.
בנובמבר 2016 זכה בפרס תוכנית המלל הטובה ביותר שאינה אקטואליה, על "עושה עניין".
בשנת 2025 השתתף בעונה הרביעית של תוכנית המציאות "הזמר במסכה", בתור האבטיח, והודח חמישי מהתוכנית.
הורוביץ נשוי לתחיה (לבית שמש), ששירתה כקצינת מודיעין בדרגת סגן ניצב במשטרה, ואב לשני בנים ובת.
הוא מתגורר בקריית שמונה ומנהל אורח חיים דתי.
בדצמבר 2024 עבר הורוביץ אירוע לבבי ואושפז במחלקה לטיפול נמרץ לב בבית החולים בילינסון.
הוא טופל ושוחרר כעבור מספר ימים מבית החולים.
מנחם זילברמן (6 באוקטובר 1946 – 13 בינואר 2014) היה שחקן, קומיקאי, פזמונאי, סופר, תסריטאי ובמאי ישראלי.
שירת בצה"ל במחזור 1965 של להקת הנח"ל, יחד עם שלום חנוך, ששי קשת, טוביה צפיר, שולה חן ועוד.
הוא השתתף בלהיטים כמו: "משה משה" "ארבע אחרי הצהריים", "היה לי נער", "אילו ציפורים", "ואלס להגנת הצומח" ו"סרנדה לעדה".
בזמן שירותו בלהקה הופיע יחד עם חנן יובל, אלי מגן ושלום חנוך בהרכב "להקת יוצאי הנח"ל" בהופעות אזרחיות.
לאחר שחרורו למד משחק ב"בית צבי", סיים את בית הספר והחל בקריירה של זמר ושחקן.
ב-1969 השתתף במופע "צץ וצצה", ערב פזמוני נתן אלתרמן ביחד עם רבקה זהר, טליה שפירא, עזרא דגן ובומבה צור, בהפקתו של אברהם דשא (פשנל).
ב-1970 השתתף במחזמר "עיר הגברים" על פי סיפורי דיימון ראניון שכתבו אליעזר כרמי ודן אלמגור, בהפקת דני דגן ובהשתתפות ששי קשת ודורי בן זאב, בו שיחק זילברמן את תפקיד המספר.
השתתף בשירים שהלחין מתי כספי.
הקליט את הדואט "אני אדם פשוט" עם יפה ירקוני.
ב-1971 השתתף זילברמן בתפקיד הראשי בסדרת הטלוויזיה הראשונה בישראל "חדווה ושלומיק", שם שיחק את שלומיק, קיבוצניק הפוגש את חדווה, עירונית-בורגנית מהרצליה פיתוח (אותה גילמה יעל אביב) והם עוזבים את הקיבוץ ומנסים את מזלם בעיר הגדולה.
הסדרה זכתה לפופולריות רבה ושימשה כבסיס לסרט.
על אף שזילברמן הפך לדמות מוכרת בישראל, השתתפותו בסדרה הקשתה עליו למצוא תפקידים אחרים, גם בקולנוע וגם בתיאטרון.
זילברמן נמנה עם החבורה שהקימה את להקת כוורת והשתתף במסגרתה בכתיבת מערכונים.
ב-1971 השתתף בכתיבת היצירה "הסיפור המחריד על הילד מברזיל" עם דני סנדרסון, אלון אולארצ'יק, מאיר פניגשטיין, ודייוויד שנן שהוקלטה תחת שם ההרכב "מקהלת השפלה בניצוחו של חולילו לומברטה ובהדרכתו".
במסגרת זו השתתף בכתיבת השיר "המגפיים של ברוך".
השתתף במופע וכתב חלק מאופרת הפופ של כוורת "סיפורי פוגי" ב-1972.
זילברמן למד קולנוע במשך שנתיים באוניברסיטת דרום קליפורניה והפסיק את לימודיו עקב מלחמת יום הכיפורים, במהלכה חזר לישראל להופיע עם להקת הנח"ל בפני החיילים בחזית.
בשנת 1973 היה הקריין המספר בלהיטי כוורת והשתתף בכתיבת "המגפיים של ברוך", "ככה היא באמצע" שאת מילותיו כתב ו"אוכל ת'ציפורניים".
מאוחר יותר כתב מילים לזמרים אחרים, בהם לצביקה פיק את "אל תיתן ליאוש", לדני סנדרסון את "היא חולה" וליגאל בשן את השיר "דודה ודוד".
ב-1976 שיחק בסרט הפולחן "גבעת חלפון אינה עונה" בתפקיד החייל וסרמן.
במחצית השנייה של שנות השבעים עסק זילברמן בפרסום והיה לצד אלכס אנסקי הקופירייטר במסע הבחירות של תנועת הליכוד ומנחם בגין בבחירות 1977.
ב-1978 היה זילברמן ממקימיה ומראשוני המשתתפים הקבועים של תוכנית הטלוויזיה החינוכית "זהו זה!".
הוא כתב את כל תסריטי התוכנית בשנה הראשונה לקיומה, קבע חלק מעקרונותיה ואף בחר את שם התוכנית.
הוא הגיש בה את פינת "מפלצת הקולנוע".
ב-1979 היה עוזר במאי ראשון ואף הופיע בסרטו של אסי דיין "שלאגר" ביחד עם עפרה חזה והגשש החיוור.
בסרט זה מגלם זילברמן את דמותו של סטודנט יורם חובב קולנוע שאביה של עופרה חזה מייעד לה, בעוד היא מעדיפה בילויים בדיסקוטק עם חברה הזמר.
כמו כן שיחק בסרטים "עם ישראל חי" מ-1981, "כוח משיכה" ו"עבודה בעיניים" ובתוכנית הטלוויזיה "עמק הנהר האדום" לה כתב את קטעי הקישור הקומיים.
בשנים 81–1980 כתב טורים למקומון ערב ערב באילת.
לאחר מכן שימש מספר חודשים כמפיק ועורך המקומון "אפרופו אילת" עד לסגירתו.
בתחילת שנות השמונים החל זילברמן לעבוד עם דודו טופז.
הוא כתב לטופז מערכונים שונים כגון "טיול בשבת" (מוכר בשם "משה והאורנג'דה") והופיע כחלק מהצוות באחדים משעשועוני הטלוויזיה של טופז.
זילברמן הופיע במופעי בידור רבים ובתוכנית ההומור "יתוש בראש" בגלי צה"ל.
הוא שיחק בסרטי המתיחות "מצלמה בלי בושה" של יהודה ברקן ב-1988, "עבודה בעיניים" של יגאל שילון ב-1989, ביים והשתתף בסרט מתיחות לילדים בשם "אחד באפריל" בשנת 1989 והופיע מספר פעמים יחד עם בנו דין זילברמן בתוכנית הטלוויזיה לילדים "הופה היי".
כמו כן הנחה שעשועון טלוויזיה בשם "שעשעועית" בנושא אוכל.
במהלך השנים היה מבקר מסעדות בעיתונים וגם ברדיו בתוכנית "מקום טוב באמצע" שם גם הגיש פינת קולנוע.
זילברמן היה מראשוני הסטנדאפיסטים הישראלים, ואחת מתוכניותיו המוצלחות הייתה "ערב בלי אשתי", אותה הציג 600 פעם ברחבי המדינה.
ב-1997 השתתף זילברמן בקלטת הילדים "המפוזר מכפר אז"ר" בתפקיד נהג האוטובוס לצידם של גדי יגיל, רות גונזלס, וברוריה אלבק.
ב-1998 נפרד מאשתו, חוקרת הספרות דורית זילברמן.
בשנת 2000 השתתף בסדרת הדרמה הטלוויזיונית "לתפוס את השמיים" בתפקיד עורך דין הלוקה בדיבורו.
באותה שנה עזב את ישראל ועבר לגור בלוס אנג'לס, שם התגורר עד פטירתו.
אמו ודודו התגוררו גם הם בחוף המערבי.
בלוס אנג'לס החל לעבוד כבעל דוכן נייד לממכר קפה ועוגות.
לאחר מכן נכנס כשותף למסעדה ישראלית ושימש כנהג לימוזינה.
בנוסף, סיפק ייעוץ עסקי ופרסומות לערוץ הישראלי בחו"ל.
בתחום הכתיבה הפיק מאמרים למגזין רכב, שימש במשך שנתיים כעורך השבועון "ידיעות אמריקה", מוסף החוף המערבי של "ידיעות אחרונות" וכתב במשך שנים מדור שבועי בשם "מסיר המסכות", לעיתון הקהילה היהודית המקומית.
לבסוף החליט לשלב בין נסיעות לבין הופעות בפני קהל והקים חברת תיירות בשם "זילברטורס", במסגרתה הדריך קבוצות של תיירים ישראלים בקליפורניה.
בשנת 2011 השתתף בתוכנית הריאליטי "חי בלה לה לנד", במסגרתה סייר עם הזמרת זהבה בן, בנה הקטן בן ואחותה הזמרת אתי לוי בלוס אנג'לס.
בארצות הברית הספיק גם להתחתן ולהתגרש.
ב-13 בינואר 2014 נפטר בפתאומיות בארצות הברית, לאחר שלקה בלבו.
הוא נטמן בבית עלמין יהודי בלוס אנג'לס והותיר אחריו שתי בנות ובן מרעייתו הסופרת ועורכת הדין דורית זילברמן.
בספטמבר 2015 יצא לאור ספרו האוטוביוגרפי, "יומנו של מוישה", שכתב זילברמן בחייו.
אביגיל, בתו של מנחם, מימנה את פרסום הספר באמצעות פרויקט מימון המונים.
ב-2022, גרושתו דורית זילברמן, הוציאה את הספר "הבלדה על דורית ומנחם" - סיפור חייהם המשותף.
סרטים ותוכניות טלוויזיה בהם שיחק
"לתפוס את השמיים", סדרת טלוויזיה.
בדיחות - לספר ולא להרוס, 1994, הוצאת פרולוג.
יומנו של מוישה, רומן אוטוביוגרפי, 2015.
מנחם יצחק קליונר (כ"ג בתמוז ה'תרמ"ה 8 ביולי 1885 - י' בניסן תשכ"ה 12 באפריל 1965) היה מראשי ועד ההגירה המרכזי של מגורשי תל אביב ועמד בראש ועד ההגירה המקומי בכפר סבא.
מנחם קליונר נולד בשנת 1885 בעיירה דאנילוביץ' שברוסיה לחווה-שפרה לבית משפחת פרידמן ולחיים קליונר, חסיד חב"ד.
המשפחה התגוררה בחווה חקלאית שליד העיירה דאנילוביץ'.
בהיותו בגיל 10 מכר אביו את החווה והתיישב בווילנא שם למד מנחם בתלמוד תורה ובישיבה.
בגיל 17 עזב מנחם את בית אביו בוילנא ונסע ללמוד בראדין, בישיבת "החפץ-חיים".
בגיל 18 הודיע מנחם להוריו כי החליט לנסוע לארץ ישראל, אולם כספו לא הספיק לו להגיע לישראל והוא נשאר בעיר הנמל טריאסטה באיטליה (אז באוסטריה-הונגריה) שם נכנס זמנית לעבוד כשוליה בחנות לגלנטריה.
בהמשך פתח עסק עצמאי לביגוד.
קליונר התגורר בטריאסט במשך למעלה מ-10 שנים.
בתקופת שהותו שם יסד את הוועד "אהבה ואחוה" שפעל בסיוע למהגרים היהודים בדרכם משם ארץ ישראל, לאמריקה וליתר ארצות ההגירה וכן כתב בקביעות לעיתון היומי הציוני "טאגבלאט" שבלבוב ולשבועון "המצפה" של שמעון מנחם לאזר בקרקוב.
כמו כן השתלם בלימודי שפות ובלימודים כללים.
בשנת 1913 הגיע לארץ כתייר והשאיר כסף במשרד הא"י בת"א, שיקנה בשבילו 50 דונם קרקע, אולם לבסוף העסקה לא יצאה לפועל.
הכסף הוחזר לו בנימוק "שהזמן אינו מתאים לקניית קרקע", מנחם חזר לטריאסט לחסל את עסקיו ובפורים שנת 1914 עלה ארצה עם הוריו (שהגיעו לטריאסט מספר שנים קודם לכן) ועם ארוסתו שושיה בת מרדכי רוצייסק חסיד חב"ד מהעיירה דאנילוביץ'.
כשהגיע מנחם לארץ ישראל נישא לשושיה והשתקע בת"א-יפו של הימים ההם.
הוא עסק בייצוג מסחרי של בתי-חרושת לכיסאות ולנייר עטיפה לתפוחי-זהב.
הוא למד את מלאכת הצילום ובכוונתו הייתה לפתוח בית עסק להדפסת גלויות עם תמונות ארץ הקודש למכירה.
לבסוף משך ידיו מהעסק ומסרוֹ לאחים אליהו, אשר הדפיסו את הגלויות באיטליה.
אז פנה לעיסוקו הישן ופתח בית מסחר לבגדים מוכנים ביפו.
המהגרים סבלו ממחסור בדיור, מזון והלבשה, מפגעי מחלות ומגפות, מרדיפות ונגישות מצד השלטון הטורקי.
תפקידם של ראשי הקהילה היה להקל על סבלם של המהגרים ולסייע להם בדיור, מזון, שירותי רפואה וכדומה.
קליונר הקים באורווה הציבורית של כפר סבא את "בית התבשיל", בית תמחוי להזנת רעבי המגורשים.
בני המושבה תרמו חפצים וכלים, והנשים התנדבו לבשל.
מחיר מנת מזון היה נמוך – 1 בישליק.
על תקופה זו פרסם מנחם קליונר ספר בשם "מגילת כפר סבא", שיצא לאור בשנת 1920 ביפו (בהוצאת מתתיהו אליהו), ובו תיאר קורות מגורשי תל אביב יפו שהתיישבו בכפר סבא בשנים 1917–1918.
זכרונותיו על גירוש יהודי תל אביב לכפר סבא מופיעים גם במאמרו "כפר סבא - מרכז פליטי יפו ותל אביב" בספרו של אברהם יערי – "זכרונות ארץ ישראל".
כאשר חזרו הגולים מכפר סבא חזרה לבתיהם בתל אביב, עיצב קליונר את דגל כחול לבן בצורתו המוכרת כיום, ותושבי תל אביב תלו את הדגל על בתיהם.
כשלושים שנה מאוחר יותר, ב-1948, נבחר העיצוב הזה להיות דגלה הרשמי של מדינת ישראל.
לאחר מלחמת העולם הראשונה מונה מנחם קליונר לטפל בענייני עלייה והתאזרחות.
הוא עבד כגזבר בוועד הקהילה ובעיריית תל אביב-יפו.
כמו כן עסק בהנפקת סרטיפיקטים לעלייה לארץ.
בשנת 1928 עבר לגור ברמת גן, ונבחר לוועדה למתן שמות לרחובות רמת גן עם זאת המשיך לעבוד בעיריית תל אביב.
הוא רכש חלקות אדמה ברמת גן, ושתיים מֵהן הקדיש להקמת בתי כנסת ברמת גן.
אחד מהם הוא בית הכנסת של חסידי חב"ד השוכן ברחוב עוזיאל, והשני הוא בית הכנסת השוכן ברחוב הרכסים פינת רחוב הרא"ה.
בשנת 1964, שנה לפני מותו, הביע בפני משפחתו את רצונו להיקבר ליד קבריהם של שומרי שבת.
משפחתו כיבדה בקשתו, והוא הובא לקבורה בבית הקברות זיכרון מאיר, שבגבול רמת גן ובני ברק.
למנחם ושושיה נולדו 5 ילדים: אליהו, תמימה-משוררת ומבקרת ספרות, ידידיה, מלטיה ונאמנה.
מלטיה חן-ציון–קליונר הייתה רעייתו של סגן-אלוף (מיל.) אליהו חן-ציון, מי שפיקד בתש"ח על הפלוגה הדתית של חי"ש תל אביב.
בת נוספת של מנחם קליונר, נאמנה, הייתה רעייתו של חוקר הפוקלור והסופר יצחק גנוז.
מנחם ידיד (15 בינואר 1918 - 5 במאי 2013) היה חבר הכנסת מטעם גח"ל והליכוד בכנסות השישית עד השמינית.
אביו הוא הרב המקובל יום טוב ידיד הלוי.
ידיד נולד בשנת 1918 בחלב שבסוריה ולמד שם בבית ספר תיכון ובישיבה.
בשנת 1935 עלה לארץ ישראל, הצטרף לתנועת בית"ר, בשנת 1942 היה ראש פלוגה בסניף נווה צדק ובשנת 1946 היה ראש קן ירושלים.
לאחר הפילוג בתנועה היה בין פעילי האצ"ל.
בשנים 1939 ו-1946 אף נעצר בגין פעילותו בארגון.
לאחר קום המדינה היה ידיד בין חבריה הראשונים של תנועת החרות, ייסד את סניף התנועה בשכונת התקווה ועמד בראשו.
לצד פעילותו בחרות היה גם חבר הוועד הפועל ומזכירות ההסתדרות הלאומית ובשנים 1950–1960 עובד עיריית תל אביב.
בשנת 1965 היה ראש מחלקת הנוער של עיריית תל אביב.
ידיד היה מפעילי העדה החלבית בישראל ונבחר למזכיר ועד יוצאי חלב וסוריה.
שימש כחבר ועד האפוטרופסים של "כתר ארם צובא".
בשנת 1965 הוא נבחר מטעם גח"ל לכנסת השישית.
כהונתו נמשכה לאורך שתי כנסות נוספות, עד 1977.
בשנת 1994 הוענק לו תואר יקיר העיר תל אביב-יפו.
בשנת 2001 פרסם את הספר "ידיד נפש" המספר על פעילותו.
בבחירות 2006 הוצב במקום ה-112 הסמלי ברשימת הליכוד לכנסת.
מנחם אליהו יערי (נולד ב-26 באפריל 1935) הוא פרופסור אמריטוס לכלכלה.
היה נשיא האקדמיה הלאומית הישראלית למדעים ונשיא האוניברסיטה הפתוחה.
חתן פרס ישראל לכלכלה (1987).
יערי נולד בירושלים, בנו של הסופר, איש העלייה השלישית, יהודה יערי (ואלד).
בשנים 1952–1955 עשה את שירותו הצבאי בנח"ל, בסיומו החל בלימודי כלכלה ופילוסופיה באוניברסיטה העברית.
בין היתר למד אצל אבא לרנר שהיה ידידו ותלמידו של אביו.
בשנת 1958 סיים את לימודיו לתואר ראשון והחל בלימודי דוקטורט באוניברסיטת סטנפורד בקליפורניה, אותם סיים בשנת 1962 בהנחיית קנת' ארו והרברט סקרף.
לאחר מכן הוא הצטרף לסגל המחלקה לכלכלה באוניברסיטת ייל (1962–1969) ולסגל המחלקה לכלכלה ופילוסופיה של המדע באוניברסיטה העברית (1967–1971).
בשנת 1969 הועלה לדרגת פרופסור חבר בשנת 1971 מונה יערי לדרגת פרופסור מן המניין באוניברסיטה העברית.
לצד פעילותו בחוג לכלכלה מונה יערי לכהן בקתדרה לכלכלה מתמטית באוניברסיטה העברית ובשנים 1971–1973 היה ראש החוג לכלכלה.
בשנים 1976–1977, ובשנית בין 1982–1983, הוא היה עמית במכון ללימודים מתקדמים של האוניברסיטה העברית ומאוחר יותר, בשנים 1985–1992 כיהן כראש המכון.
במהלך השנים שימש יערי כפרופסור אורח במוסדות אקדמיים שונים ובהם: אוניברסיטת ברקלי, המכון הטכנולוגי של מסצ'וסטס, אוניברסיטת קיימברידג' ואוניברסיטת פנסילבניה.
בשנים 1968–1975 היה יערי עורך משותף של כתב העת Econometrica.
בשנת 1994 הוא מונה לחבר ועדת החקירה הממלכתית לעניין הטבח במערת המכפלה.
יערי נבחר בשנת 1969 לחבר עמית בחברה האקונומטרית, בשנת 1988 נבחר כחבר זר של האקדמיה האמריקאית לאמנויות ולמדעים ובשנת 1993 כחבר כבוד לאגודה האמריקאית לכלכלה.
בארץ קיבל יערי תואר דוקטור לשם כבוד מאוניברסיטת בן-גוריון (1989), נבחר לחבר האקדמיה הלאומית הישראלית למדעים (1991).
באקדמיה הלאומית הישראלית למדעים כיהן יערי סגן נשיא האקדמיה (1994–1995) ומשנת 2004 עד 2010 שימש כנשיאה, נבחר לחברה הפילוסופית האמריקנית בשנת 2008.
בשנים 1992–1997 שימש יערי כנשיא האוניברסיטה הפתוחה.
יערי היה חבר במועצה של הקרן החדשה לישראל.
כיהן כיו"ר ועדת ההיגוי של היזמה למחקר יישומי בחינוך מאז הקמתה ב-2008, ועד 2022.
חתן פרס ישראל לכלכלה (ה'תשמ"ז, 1987)
חתן פרס רוטשילד למדעי החברה (1994)
פרס א.מ.ת למדעי החברה, בכלכלה לשנת 2012
מנחם ויזנברג (נולד ב-5 באוגוסט 1950) הוא מלחין, מעבד, פסנתרן, מוזיקאי רב תחומי ומחנך ישראלי.
הוא החל לנגן בפסנתר מגיל ארבע וזכה למלגות שונות מטעם קרן התרבות אמריקה ישראל במשך 15 שנים.
השפעה מרכזית על אישיותו המוזיקלית ופתיחותו הסגנונית יש לייחס לאביו הכליזמר דניאל ויזנברג, שניגן בכלים רבים ושלט בסגנונות שונים.
את לימודי התואר הראשון סיים כפסנתרן באקדמיה למוזיקה בתל אביב (במקביל להשלמת תואר ראשון בלימודי כלכלה).
לאחר מכן שירת בתזמורת צה"ל כמעבד וכסקסופוניסט.
עם סיום שירותו הצבאי המשיך את לימודיו הגבוהים, תחילה בבית ספר מאנס למוזיקה ולאחר מכן בבית ספר ג'וליארד שבניו יורק, בו השלים את לימודי התואר השני שלו כפסנתרן קונצרטים.
עם חזרתו לישראל בשנת 1981 החל את דרכו המקצועית כמעבד וכמנהל מוזיקלי בתחום המוזיקה הפופולרית, כפסנתרן ג'אז וכפסנתרן מוזיקה קאמרית ומלווה בתחום השיר האמנותי.
משיתופי הפעולה הבולטים שלו באותם ימים ניתן למנות את נחום היימן וחוה אלברשטיין, עמה הופיע כפסנתרן מלווה בשנים 1982–1984 וכן הפיק ועיבד עבורה שני אלבומים.
ב-1981 החל את דרכו בתחום ההוראה, כמרצה במדרשה למורים למוזיקה שבמכללת לוינסקי לחינוך.
את דרכו כמלחין לאולם הקונצרטים החל רק בשנת 1987 בזכות הזמנה משתי מנצחות מקהלה שהיו תלמידותיו.
מאז הפכה ההלחנה לעיסוקו העיקרי, אם כי הוא אינו מוותר על הופעותיו כפסנתרן קאמרי וכמלווה.
ויזנברג הקים את החוג למוזיקה רב-תחומית, אשר עמד בראשו עד 2013, באקדמיה למוזיקה ולמחול בירושלים, בה הוא משמש כפרופסור חבר.
הוא גם מדריך, יועץ בכיר ואחראי על תוכניות העשרה של יחידת הנגנים הצעירים במרכז למוזיקה ירושלים שבמשכנות שאננים.
ויזנברג מרבה לעבוד עם אשתו הכוריאוגרפית מימי רץ-ויזנברג, אם בכתיבת מוזיקה ליצירותיה, אם בעבודה על יצירה משותפת ואם ביצירת כוריאוגרפיה ליצירה מוקדמת שלו.
המקורות מהן שואב ויזנברג את השראתו הם רבים ומגוונים: עולם הג'אז, טעמי המקרא ומוזיקה יהודית (שירי לאדינו ויידיש), מוזיקה ערבית וכן מלחינים קלאסיים כגון בארטוק, דביסי ואוליבייה מסייאן.
יצירתו מושפעת באופן משמעותי ועמוק מהגדרתו את עצמו כמלחין ישראלי ויהודי.
ניתן לעיתים למצוא ביצירותיו תגובה ישירה על התרחשות אקטואלית בישראל כגון יצירתו "קינה" לצ'לו, עוד ופסנתר (בתגובה לרצח רבין), או תגובה חבויה, ביצירתו "לכל זמן ועת לכל חפץ", המבוססת על הטקסט התנ"כי מקהלת (בתגובה לאינתיפאדה הראשונה).
פרס לנדאו לאמנויות הבמה (2008)
מענק יצירה מטעם התזמורת הקאמרית-פילהרמונית הגרמנית, ברמן (2007)
מענק יצירה מטעם תחרות ארתור רובינשטיין הבינלאומית (2007)
מענק יצירה מטעם המועצה לאמנויות של אנגליה (2006)
מענק יצירה מטעם מפעל הפיס (2003)
מענק יצירה מטעם התזמורת הפילהרמונית הישראלית (2002)
מענק יצירה מטעם אנסמבל "רלאש", פילדפיה (2000)
פרס ראש הממשלה לקומפוזיטורים (1998)
מענק יצירה מטעם אוניברסיטת ויסקונסין (1996)
מענק יצירה מטעם פסטיבל שלזוויג-הולשטיין (1994)
מענק יצירה מטעם פסטיבל לייל (1994)
פרס אקו"ם למוזיקה קונצרטית (1992)
פרס על ביצוע יצירה ישראלית, יחד עם הזמרת מירה זכאי, מאת המועצה לתרבות ולאמנות (1990)
אוניברסיטת וירג'יניה – ארצות הברית (2001)
קונצ'רטו למנדולינה ולתזמורת – עבור נגן המנדולינה אבי אביטל (2010)
קונצ'רטו כפול לויולה, לצ'לו ולתזמורת – עבור הויולנית טבאה צימרמן והצ'לן הלל צרי (2008)
"סוויטה קונצ'רטנטית" לכינור קלאסי, לכינור כלייזמר ולתזמורת (2007)
קונצ'רטו לכינור ולתזמורת – עבור הכנר חגי שחם (2004)
פתיחה למיתרים – הומאג' למנדלסון (2001)
מחרוזת משירי סשה ארגוב (1999)
קונצ'רטינו לכלי הקשה ולתזמורת (1999)
קונצ'רטינו לעוד, לפסנתר ולתזמורת (1994)
"כחומר ביד היוצר" – לצ'לו ולתזמורת עבור הצ'לן דורון טויסטר (1992)
"תמורות II" לפסנתר סולו (2008)
"פנטזיה קטנה" לקלרינט סולו – עבור הקלרינטן קרל-היינץ שטפנס (2005)
דואו לכלי הקשה ולפסנתר (2000)
חמישייה לכלי הקשה ולרביעיית כלי קשת (2000)
"מונודיאלוג" לו סולו – עבור הוויולנית טבאה צימרמן (1999).
גרסה לצ'לו סולו עבור הצ'לן הלל צרי (2007).
פרק שמינייה – מחווה למנדלסון (1999)
טריו לעוד, לצ'לו ולפסנתר (1996)
"כחומר ביד היוצר" – לצ'לו ופסנתר עבור הצ'לן דורון טויסטר (1994)
"מפגשים I" לעוד ולפסנתר (1992)
"בין קודש לחול" לרביעיית כלי קשת (1991)
"שירת נחמו"- קנטטה לאלט, לבריטון, למקהלה כפולה ולתזמורת כלי נשיפה ממתכת (1998)
"ציפור כלואה" למצו-סופרן והרכב (1998)
"על משכבי בלילות" לקול א-קפלה (1998)
"על שלושה דברים" למקהלת קולות שווים א-קפלה (1995)
"המו גלים" למקהלת נשים א-קפלה (1993)
"כחומר ביד היוצר" למקהלת קולות שווים א-קפלה (1993)
"לך אל הנמלה עצל" – מוטט למקהלת קולות שווים א-קפלה (1991)
"שלוש ילדות מים" למקהלת ילדים א-קפלה (1990)
"לכל זמן ועת לכל חפץ תחת השמיים" – מוטט למקהלת קולות שווים א-קפלה (1988)
"אמא שלי מנגנת ולס" למקהלת קולות שווים א-קפלה (1987)
"תחזיק לי את האור" – מוזיקה למחול (2002)
ארבעה שירים מאת מרדכי גבירטיג למקהלת קולות שווים א-קפלה (1996)
"שיר נודד" לשני קולות גבוהים א-קפלה (1996)
שישה שירי "רוח, גשם וגינה" למקהלת קולות שווים ולפסנתר (1995)
ארבעה שירי ילדים למקהלת ילדים ולפסנתר (1994)
"היו לילות" למקהלת נשים א-קפלה (1994)
"רוח סתיו" למקהלה מעורבת א-קפלה (1993)
"ויבן עוזיהו מגדלים בירושלים" למקהלה מעורבת א-קפלה (1990)
"שדמתי" למקהלה מעורבת א-קפלה (1990)
"עין גדי" למקהלה מעורבת א-קפלה (1989)
"הכניסי תחת כנפך" למקהלה מעורבת א-קפלה (1989)
"שנים-עשר שירי ארץ" לקול ולפסנתר (1988)
"שני שירי מדבר" למקהלה מעורבת א-קפלה (1988)
"שני שירי ארץ" למקהלה מעורבת א-קפלה למקהלה מעורבת א-קפלה (1984)
"העונה החמישית" אלבום משירי נחום היימן לחלילים שונים והרכב כלי (1981)
"נמל הבית" – אלבום של חוה אלברשטיין (1983)
"עוד שירים בידייש" – אלבום של חוה אלברשטיין (1982)
מנחם טוקר (נולד בל' בניסן ה'תשל"ה, 11 באפריל 1975) הוא שדרן רדיו וטלוויזיה ומנחה אירועים חרדי-מודרני ישראלי.
נולד בהולנד לאב יליד ארצות הברית ולאם רבקה ילידת הולנד.
גדל בשכונת בית וגן בירושלים ולמד בישיבות מעלות חיים (מעוז חיל), כנסת בית אהרן ומיר.
טוקר החל את הקריירה שלו בערוץ 7, שם שידר בכל מוצאי שבת תוכנית בשם "מוצ"ש חסידי".
לאחר שנתיים עבר לשדר ברדיו קול חי את "מוצ"ש חי" ואת "סמול טוקר", תוכנית יומית שכללה שעשועונים וחידות.
טוקר נתן במה ראשונה לאמנים חסידיים בלתי מוכרים.
ב-2005 פוטר מהתחנה, לטענתו בשל עסקן חרדי קיצוני שאיים על בעלי הרדיו כי יפעל להחרמת התחנה מצד גורמים חרדיים באם טוקר לא יפוטר.
לאחר 8 חודשים החל לשדר את התוכנית מוצ"ש חסידי חי ברדיו ירושלים, שם שידר 3 שנים.
ברדיו תל אביב שידר תוכנית זוגית עם קובי סלע.
במקביל הוציא במשך עשור תקליטור לצפייה במחשב הביתי שנקרא בתחילה , בשיתוף קובי סלע.
ב-2011 החל לשדר תוכנית יומית "טוקר fm" ברדיו גלי ישראל.
בשנת 2011 קיים טוקר שיחה בשידור חי באמצעות הטלפון עם בתו בת ה-12 של המשנה לפרקליט המדינה שי ניצן.
בעקבות המקרה הוגשו מספר תלונות לרשות השנייה, בין השאר מטעם המועצה לשלום הילד.
ב-2012 שב לשדר ברדיו קול חי בתוכנית "מוצש חי" שבה הוא מארח זמרים חסידיים.
בשאר ימות השבוע הוא מגיש את התוכנית "זמן אוויר" שבה הוא מראיין ומשמיע שירים.
בין השנים 2012 - 2014 הנחה את התוכנית "באים לשבת" בערוץ 2. בהמשך הגיש את התוכניות "טוקר בצהריים" ו"טוקר בשישי" באותו ערוץ.
משנת 2015 מנחה טוקר תוכנית אירוח שבועית בערוץ 2.
במקביל מנהל טוקר תחנת רדיו אינטרנטית המשדרת מוזיקה חסידית ברצף.
לדבריו "החלום הרדיופוני שלי היה ונשאר מאז ומעולם רדיו 24 שעות של מוזיקה חסידית".
כמו כן הוא מנחה אירועים והופעות מוזיקליות.
הוא הוביל תחרויות ריאליטי: "הקול הבא", "בדרך לרכב", "קול הנערים", "רצים לדירה" "הקלידנים", "כוכב המג'יק קאס", "המלחינים", "המאסטרו" ועוד.
בשנת 2017 עם פיצול ערוץ 2 החל טוקר לשדר מספר תוכניות בערוץ 13: "טוקר מקרב לבבות", "טוקר מסע עולמי יהודי" ו"טוקר בשישי".
בשנת 2018 הוא התחיל לראיין זמרים תוך כדי נסיעה להופעות שלהם בתוכנית "אוטוטוקר".
ביולי 2020 הצטרף לערוץ 20, ובמאי 2021 החל להגיש מדי יום שישי את תוכנית המוזיקה "קבלת שבת" בה הוא מארח זמרים ואורחים.
בפברואר 2022 החל להגיש תוכנית שבועית בכיכר השבת בשם "טוקר בכיכר" במוצאי שבת.
בינואר 2025 החל להנחות את תוכנית המציאות "הקול החדש" המשודרת בקול חי.
נשוי ליעל לבית שניידר, ואב לשישה.
מתגורר בהר שמואל שבגבעת זאב.
אחיו הוא איש התקשורת והדובר ירח טוקר.
טוקר מחשיב את עצמו כחסיד של רבי יעקב אריה מיליקובסקי האדמו"ר מאמשינוב, המתגורר ופועל בשכונת ילדותו של טוקר.
מנחם חרובי (חרובסקי; 1907 – 1983) היה מייסד תנועת בני עקיבא, פעיל ציוני ומחנך.
מנחם חרובי, בן לאהרון דב ורוחל זיסל חרובסקי, נולד בעיירה אנטוֹפּוֹל שבגוברניית גרודנו, בתחום המושב של האימפריה הרוסית (כיום בבלארוס), צאצא למשפחת רבנים ידועה.
חרובי למד בחדר ובישיבה קטנה.
הוא למד בבית הספר למורים של "המזרחי", ולאחר מכן למד במשך שלוש שנים באוניברסיטה העברית בירושלים.
במהלך לימודיו היה ממייסדי ברית הסטודנטים הדתיים – "יבנה".
בחודש אפריל שנת 1929 ייסד חרובי ביחד עם יחיאל אליאש את תנועת הנוער "בני עקיבא", והיה מהפעילים המרכזיים של התנועה
בשנות ה-30 היה פעיל בהגנה ובעליה בצפון הארץ, ובשנת 1948 במשמר העם.
הוא עבד כמורה וכמנהל תלמוד תורה המזרחי בצפת.
לאחר מכן ניהל מספר בתי ספר, וביניהם גימנסיה "הגליל" בצפת, בירושלים ובבית הספר "אמונים" בגבעתיים.
בצפת ייסד את סניף הפועל המזרחי.
באחרית ימיו התגורר בעיר בני ברק.
נפטר בשנת 1983, והובא למנוחות בבית העלמין הדרום בחולון .
חרובי תמך בהיותה של תנועת בני עקיבא תנועה מעורבת של בנים ובנות, וכן בכיתות מעורבות בבתי ספר.
מתוך דברים שאמר (כ"ב תמוז תש"מ) "בזמן ייסוד בני עקיבא היו רק בנים.
אחר כך ארגנו גם בנות, כי רצינו שגם בנות תהיינה ב"בני עקיבא".
העדות פעלו בנפרד, אך השבטים במעורב.
ראינו תמיד את המעורבות של הבנות והבנים כמשהו טבעי ומובן מאליו.
לא ראינו בזה שום דבר שגורם להרהורי עבירה, וזה היה חיובי.
אני בדעה של אלה הסוברים כי דווקא ההרגל של המצאות בנים ובנות ביחד בלימודים ובמשחקים, הנהו תריס למניעת הרהורי עבירה, ולא גורם לכך (הרגל נעשה טבע שני).
בכיתות מעורבות (בנים ובנות) היו תמיד פחות בעיות משמעת למורים, ויותר למידה חיובית.
כך ראיתי את הדברים כל הזמן."
רעייתו פנינה חרובי לבית פסח.
צאצאיו: רינה, אהרן דב (רוני), אברהם (רמי), רעיה.
הרב מנחם יהודה הלוי אושפיזאי (ה'תרס"ה, 1905 – ראש חודש חשוון ה'תש"ס, 11 באוקטובר 1999) היה הרב הראשי של רמת גן, יו"ר חבר הרבנים של המפד"ל וחבר מועצת הרבנות הראשית.
נולד בעיירה וַאשקי (כיום Vaškai בליטא), למשה בן ציון קרטשמר.
למד במספר ישיבות, בהן ישיבת נובהרדוק, ברוסטוב, בחרקוב ובקייב.
הוא נשלח להקים סניפים של ישיבת נובהרדוק בפרילוקי ובקייב.
בשנת תרפ"ה (1925) עלה לארץ ישראל, ולמד בישיבת מרכז הרב אצל הרב אברהם יצחק הכהן קוק.
בשנת תרצ"ה (1935) ייסד את "בית אולפנא לצעירים – תורת ירושלים" שליד ישיבת מרכז הרב.
בהמשך השנה נשלח על ידי הרב קוק להיות רבהּ של נחלת גנים.
הוא השתתף בקונגרסים הציוניים הכ"ד והכ"ה, ונבחר להיות מ"מ חבר הוועד הפועל הציוני.
הרב אושפיזאי כיהן כרב הראשי של רמת גן ויו"ר חבר הרבנים של המפד"ל במשך עשרות שנים.
בשנת 1973 נבחר כחבר במועצת הרבנות הראשית.
בשנת תשמ"ב (1982) זכה בתואר יקיר העיר רמת גן.
בשנת ה'תש"ן זכה בפרס הרב קוק לספרות תורנית ביחד עם הרב יהודה לייב בוגץ'.
בנו הרב משה בן ציון אושפיזאי רב ברמת גן ומחבר הספר "נצנוצי אורות" על ספר אורות (זוכה פרס ירושלים לתרבות תורנית) נפטר בחיי אביו ב-10 ביולי 1993.
ספר אהלי יהודה, ישיבת "אוצר התלמוד", רמת גן, ה'תשמ"ה
ספר ההדרנים על הש"ס - זיכרון משה, בהוצאת המחבר, רמת גן, ה'תשנ"ה.
בארה של מרים, אספקלריה על התורה, בהוצאת ישיבת "אוצר התלמוד", רמת גן, ה'תשמ"ח.
שערי חן, פרקי הדרכה והגות בסדרי אמונה וישועה, נכתבו בתקופת מלחמת ששת הימים, בהוצאת המחבר, רמת גן ה'תשמ"ב.
בחירת ציון, על כל האגדתא במסכת חגיגה תלמוד בבלי וירושלמי, תל אביב, ה'תש"א.
עתרת, ניבון ספרותי במערכת המחשבה הישראלית המקורית, רמת גן, ה'תש"ז-ה'תש"ח.
(כפי הנראה הופיעו רק שני גליונות).
השיבנו, על ענייני התשובה והתגלותה לבני דורנו (יצא לאור מעט אחרי שנת תשמ"ג).
לאו שאין בו מעשה דינו והגדרתו, מתוך - "שבילין", כ"ט-ל' ה'תשל"ז עמודים: 30-33.