tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
ב-9 באפריל 1943 כתב מכתב סודי למחליפו של היידריך כראש הגסטפו והאס דה, ארנסט קלטנברונר, בנוגע לדו"ח קורהר.
הימלר ראה שהדו"ח "בוצע היטב למטרות הסוואה ועלול להיות שימושי מאוחר יותר".
למחרת, קצין האס אס רודולף ברנדט העביר הודעה למחבר הדו"ח, ריכרד קורהר, ובה נאמר:
"הרייכספיהרר אס אס קיבל את הדו"ח שלך על "הפתרון הסופי של שאלת יהודי אירופה".
הוא מבקש ש"יחס מיוחד ליהודים" לא יוזכר בשום מקום."
הימלר היה בטוח שכמעט כולם ידעו מה פירוש "טיפול מיוחד", והורה להחליף ביטוי זה בביטוי המעורפל עוד יותר.
("מעבר דרך"), למרות שהמסמך היה סודי ביותר.
המחנות המדוברים בגנרלגוברנמן היו מחנות ההשמדה טרבלינקה, סוביבור, בלז'ץ ומיידנק.
המחנה היחיד בוורתגאו היה מחנה ההשמדה חלמנו.
במהלך חקירות והליכים פליליים בגין פשעי מלחמה נאצים, הוכח כי בקרב המעורבים לא היה ספק לגבי הכוונה במונח זה.
במשפטו, אדולף אייכמן הצהיר ש"כולם ידעו" ש"יחס מיוחד" פירושו הרג.
בספר הזיכרונות שלו, שנכתב בכלא, העיר על המשמעויות של "טיפול מיוחד", והסביר שיש לביטוי משמעות קטלנית ברורה, כמו גם משמעויות אפשריות אחרות.
הוא סיפק דוגמאות תיעודיות לכל משמעות.
טיפול זוגי היא תוכנית מציאות תיעודית אמריקאית העוקבת אחר זוגות שעוברים טיפול זוגי לעיני המצלמות על ידי המטפלת הזוגית אורנה גורלניק.
התוכנית משודרת החל מ-9 בספטמבר 2019 ברשת שואוטיים.
בישראל, התוכנית משודרת ב-yes דוקו וב-STINGTV.
בנוסף הופקה לתוכנית גרסה מקומית המשודרת בכאן 11.
בכל פרק מוצגים חלקים מהמפגשים הטיפוליים של שלושה עד ארבעה זוגות בעונה.
אורנה גורלניק, המטפלת הזוגית, פוגשת את מטופליה בפעם הראשונה כשהם נכנסים לחדר הטיפולים שלה שכולל מצלמות רבות המוסתרות מאחורי מראה חד כיוונית המקיפה את החדר.
המפגשים השבועיים באורך שעה מוקלטים, נחתכים וערוכים לתשעה פרקים.
יש כמה כללים לפגישו: לזוגות אסור לקיים דיונים מעמיקים על ילדי המטופלים, משום שהילדים אינם יכולים לתת את הסכמתם לדיון בחייהם בטלוויזיה.
לזוגות אין קשר עם אנשי ההפקה והם פוגשים רק את המטפלת הזוגית.
וירג'יניה גולדנר משמשת כיועצת עבור גורלניק שאיתה היא דנה בתהליך הטיפול (בספיישל הקורונה, קירקלנד ווהנס שימש כיועץ נוסף).
עונה ראשונהספיישל קורונהעונה שנייהעונה שלישית
על מנת למצוא את המטפל המתאים לתוכנית, הפקת התוכנית ראיינה כמה מטפלים בניו יורק ובניהם את אורנה גורלניק.
בהתחלה גורלניק רצתה להיות רק היועצת של המטפל אך לבסוף היא החליטה להיות המטפלת ולא היועצת.
חדר הטיפול נבנה בדומה למשרדה של גורלניק כאשר הרהיטים והחפצים שבתוכנית נלקחו ממשרדה.
המצלמות הוסתרו מאחורי מראות חד-כיווניות והוצבו בכל רחבי החדר כדי שיוכלו לתעד כל פינה בחדר.
הזוגות של התוכנית נבחרו מתוך 2,000 זוגות בתהליך הליהוק.
תהליכי המיון לכל זוג ארך כ-4 חודשים בסך הכול.
לא כל הזוגות שהצטלמו הוצגו בתוכנית: בעונה הראשונה הצטלמו שישה זוגות ורק ארבעה זוגות הופיעו בתוכנית עצמה.
שנהטקסקטגוריהמועמדותתוצאה2021טקס פרסי TCA ה-37 עונה 22023 הטובה ביותרעונה 3טקס פרסי TCA ה-39הישג יוצא דופן בתוכנית מציאותעונה 3
מדינהשם מקומיערוץ שידורמספר עונותשנות שידורכאן 1122021– Australiaפרמאונט+22022– New ZealandThree12023–
טיפול מיני הוא אסטרטגיה טיפולית לשיפור התפקוד המיני וטיפול בהפרעות בתפקוד המיני.
טיפול מיני מודרני משלב לעיתים קרובות טכניקות פסיכותרפיות וטכניקות רפואיות, כגון ויאגרה (סילדנפיל) וסיאליס (טדלפיל) להגברת הזקפה ופקסיל (פרוקסטין) לטיפול בשפיכה מוקדמת.
מטפלים מיניים מסייעים לאלו שחווים בעיות להתגבר עליהן, ובכך אולי להחזירם לחיי מין פעילים.
הגישה הטרנספורמטיבית לטיפול מיני שואפת להבין את ההיבטים הפסיכולוגיים, הביולוגיים, הפרמקולוגיים, ההתייחסותיים וההקשריים של בעיות מיניות.
טיפול מיני מצריך הערכה קפדנית הכוללת בדיקה רפואית ופסיכולוגית.
הסיבה היא שלהפרעה בתפקוד המיני עשוי להיות בסיס סומטי או בסיס פסיכוגני.
דוגמה ברורה היא הפרעת זקפה (לפעמים עדיין נקראת "אימפוטנציה"), שהסיבות לה עשויות לכלול בעיות במחזור הדם וחרדת ביצוע.
טיפול מיני הוא לרוב קצר מועד, ומשך הזמן תלוי בסיבות לטיפול.
טיפול מיני יכול להינתן על ידי פסיכולוגים או רופאים מורשים, שעברו הכשרה והפכו מוסמכים.
הכשרות והסמכות אלו מתחילות בדרך כלל בתואר שני, והתמחות ורישיון.
זה יכול לקחת עד שנתיים, ויותר אם רוצים תואר דוקטור.
למטפלים מיניים מוסמכים אין מגע מיני עם לקוחותיהם.
בעוד שמטפלים מיניים דנים ומדריכים את הלקוחות בתרגילים מבוססי מין שיש לבצע בבית בין הפגישות, סרוגייט משתתפים בתרגילים עם לקוחותיהם כחלק מהסיוע להם לתרגל ולפתח מיומנויות משופרות.
מטפלים וסרוגייט משתפים פעולה לפעמים.
מפגשי טיפול מיני מתמקדים בסימפטומים של הפרט ולא בקונפליקטים פסיכודינמיים.
הפרעות בתפקוד המיני שטיפול מיני עשוי לטפל בהן כוללים שפיכה מוקדמת, הפרעת זקפה, חשק מיני נמוך, פטישים מיניים לא רצויים, התמכרות למין, מין כואב וחוסר ביטחון מיני, סיוע לאנשים שמתאוששים מתקיפה מינית, בעיות הנגרמות בדרך כלל על ידי מתח, עייפות וגורמים סביבתיים ומערכות יחסים אחרים.
טיפול מיני יכול להיות על בסיס אישי או עם בן הזוג.
אי הבנה של מטפל לגבי קונפליקטים אלו עלולה להוביל להתנגדות או לשמש מחסום לשיפור הפרעות בתפקוד המיני.
העניין בטיפול מיני בקרב זוגות גדל יחד עם מספר המחנכים, היועצים והמטפלים למיניות.
בעיות מיניות אינן נחשבות עוד כתסמינים של פגמים פתולוגיים או פסיכולוגיים נסתרים בבגרות או בהתפתחות.
טיפול מיני השפיע גם על הופעתה של הרפואה המינית וחקר גישות אינטגרטיביות לטיפול מיני, בנוסף להפחתה או ביטול של בעיות מיניות והגברת הסיפוק המיני עבור אנשים בכל שלבי החיים.
מטפלי בריאות, מחנכים ויועצים עורכים מחקר ומנהלים סקרים כדי להבין באופן מלא את התפקוד המיני הנורמטיבי - מה שרוב האנשים עושים וחווים כשהם מתבגרים וחיים חיים ארוכים יותר.
מיניות בגיל השלישי מתאפיינת גם בבעיות הנובעות משינויים גופניים וחברתיים בגיל זה, כגון פרישה לפנסיה, אובדן בן/בת זוג והרחבה של הפנאי.
טיפול מיני לבני הגיל השלישי (בני 65 ומעלה) דומה לטיפול מיני עם אוכלוסיות אחרות, אך עוסק גם בגורמים המשפיעים על המיניות אצל מבוגרים, כולל תשוקה מינית, פעילות מינית, ערך המיניות ובריאות.
הטיפול כולל שימוש בחומרי סיכה על בסיס מים (לטיפול ביובש בנרתיק), טיפול הורמונלי ותרופות.
מטפלים מיניים העובדים עם מבוגרים צריכים לדעת על מיניות והזדקנות.
עליהם גם להיות מודעים לאופן שבו סטריאוטיפים משפיעים על הלקוחות שלהם.
טיפול מיני התקיים בתרבויות שונות לאורך הזמן, כולל הודו, סין, יוון ורומא.
היא לבשה צורה של מדריכים, לחשים, אן-אפרודיזיאקים או אפרודיזיאקים ויוגה טנטרית, בין היתר.
חלק ניכר מהטיפול המיני והפרעות בתפקוד המיני בתרבויות המערב הוגבל לדיון מדעי, במיוחד לאורך המאה ה-19 ועד תחילת המאה ה-20.
סקסולוגים כגון הבלוק אליס ואלפרד קינסי החלו לערוך מחקר בתחום המיניות האנושית במהלך המחצית הראשונה של המאה ה-20. עבודה זו הייתה פורצת דרך ושנויה במחלוקת בזירה המדעית.
בשנות ה-50 עסק טיפול מיני ב"שליטה בביטוי מיני" ובהדחקת מה שנחשב אז להתנהגויות סוטה, כגון הומוסקסואליות או קיום יחסי מין לעיתים קרובות מדי.
למאסטרס וג'ונסון מיוחסת מהפכה בטיפול המיני, שכללה טיפול זוגי והתערבויות התנהגותיות.
ד"ר הלן זינגר קפלן שינתה כמה מהרעיונות של מאסטרס וג'ונסון, כולל הכנסת תרופות.
שניהם שילבו טיפול קוגניטיבי-התנהגותי בתרגול שלהם וקפלן השתמשה גם בטיפול פסיכודינמי.
השילוב של הליכים היפנוטיים עם פסיכודרמה הומניסטית הוא אופציה.
עבודתו של ג'ק אנון ב-1976 ראתה גם את יצירתו של מודל PLISSIT שביקש ליצור מערכת מובנית של רמות שהמטפל יוכל לעקוב אחריה.
באמצע שנות ה-80 של המאה ה-20 נעשתה המדיקליזציה של טיפול מיני, עם התמקדות עיקרית בבעיות בתפקוד המיני של גברים.
שנות ה-90 הביאו זריקות לפין ותרופות כמו ויאגרה וכן שיווק של תרופות נוגדות דיכאון בגלל תופעת הלוואי של השפיכה המאוחרת שלהן.
טיפול הורמונלי הוצג כדי לסייע להפרעות בתפקוד המיני של גברים ונשים כאחד.
טִיפּוּל לֵילִי היא סדרת טלוויזיה ישראלית מסוגת דרמה, שיצר ותסרט רענן כספי, שודרה ב-yes החל מ-30 ביוני 2024. הסדרה עוקבת אחרי טיפולים פסיכולוגיים בשעות הלילה שעורך למטופליו פסיכולוג קליני ערבי ישראלי בשם לוּאַי מנסור (לעיתים נהגה בסדרה לוּאִי, מגולם על ידי יוסף סוויד).
במקביל עוקבת הסדרה אחרי סיפור חייו של לואי ושל משפחתו.
הסדרה עוסקת בזמן הווה, עם פלשבקים לעבר של לואי ושל מטופליו, כאשר לואי מלווה כביכול את מטופליו באירועים שבהם הם נזכרים.
בנובמבר 2024 פורסם כי גרסה גרמנית לסדרה נמצאת בשלבי הפקה.
ביולי 2025 יס הודיעה שהסדרה תחודש לעונה שנייה.
לואי מנסור מנסה למצוא את דרכו המקצועית והמשפחתית לאחר שאשתו היהודייה, שירן (רננה רז), שמה קץ לחייה.
ילדיו של לואי, אמיר 'מירו' (בן 14, מגולם על ידי שון עיסא) ונור (בת 9, מגולמת על ידי אריאלי כץ), מתמודדים עם קשיים על רקע האובדן.
לאור המורכבות בשילוב התפקוד המקצועי והמשפחתי, לואי מחליט לעבור לקבלת מטופלים בשעות הלילה.
אחותו ההריונית של לואי, מירה (לוסי איוב), מגיעה לגור איתו כדי לסייע לו.
זאת על רקע משבר זוגי שלה עם בן זוגה, כארים (פיראס נסאר), ופרידה ממנו.
הסדרה מלווה את טיפוליהם של מספר מטופלים:
יסמין (שירה האס), גיימרית 'חנונית-מחשבים' שכמעט לא יוצאת מביתה.
מקיימת קשר קרוב עם חבר מחו"ל בלי שראתה אפילו את תמונתו.
יעקב סימן-טוב (יעקב זאדה-דניאל), חרדי בדיכאון שניסה לשים קץ לחייו בעקבות משבר זוגי.
אפי (תומר יוסף), בתסבוכת אישית וזוגית סביב מעורבותו בעולם הפשע.
נועם (ירון ברובינסקי), מנהל מחלקת טיפול נמרץ, צריך אישור מפסיכולוג כדי לחזור לעבודתו לאחר אירוע במחלקה שלו.
במהלך הסדרה לואי פוגש בשעות לפנות בוקר בנוגה (דאנה איבגי), אחראית על מאפייה בסופרמרקט הסמוך, ונוצר ביניהם קשר.
במקביל, לואי משכיר את הקליניקה שלו בשעות היום למטפלת בתנועה בשם נועה (לנה פרייפלד).
בהמשך העונה היא מעבירה מפגשים טיפוליים ללואי ומתחילה לטפל בבנו.
אובדנות – הסדרה עוסקת בנסיבות ההתאבדות של שירן.
לואי נע בין האשמה עצמית שלא דאג לה כראוי, ובין האשמת הפסיכולוג שלה (עודד פהר) שלא השכיל למנוע את ההתאבדות.
במקביל עוסק לואי במאמץ למנוע את הניסיון האובדני הבא של מטופלו יעקב סימן-טוב.
ערביי ישראל – בסדרה מוצגים קשיים שעמם מתמודדים ערביים ישראלים ומשפחות מעורבות.
לואי ומירה מדברים ביניהם בערבית ליד הילדים.
לואי רוכב על אופניו כדי לחלץ את בנו שהיה בסביבת פיגוע, ונרדף על ידי שוטרים שחושדים בו שהוא קשר לפיגוע.
אפי מדבר ליד לואי בערבית מתוך הנחה שלואי לא מבין את השפה.
הסדרה בולטת בדמיונה לסדרה הישראלית "בטיפול" ששודרה בין השנים 2005–2008.
בנובמבר 2024, פורסם כי חברת SquareOne Productions, שגם עיבדה את הסדרה הישראלית 'כבודו' לגרסאות זרות, עובדת על גרסה גרמנית לסדרה, המתרחשת בגרמניה ובאוסטריה.
הפרויקט נמצא בשלבי פיתוח עם תסריטאים ושחקנים שעדיין לא נחשפו.
טיפול טרנס־דיאגנוסטי הוא גישה טיפולית בפסיכותרפיה.
גישה זו, הנקראת גם "טיפול מאוחד", מיישמת את אותם עקרונות טיפוליים יסודיים לטיפול בהפרעות נפשיות שונות, מבלי להתאים את תוכנית הטיפול לאבחנות ספציפיות.
הטיפול מתמקד בזיהוי ובטיפול בתהליכים פסיכולוגיים משותפים – כלומר, תהליכים פסיכולוגיים, קוגניטיביים, רגשיים והתנהגותיים שאינם מסתגלים, העומדים בבסיס מגוון רחב של הפרעות נפשיות, בעיקר הפרעות דיכאון וחרדה.
הטיפול בגורמים המשותפים הללו מחליף את ההתמקדות בסימפטומים ספציפיים של אבחנה יחידה.
גישה זו מהווה שינוי פרדיגמה, שכן היא מייצגת מעבר מהמודל הטיפולי המסורתי, המתמקד בהפרעה ספציפית.
מודל זה שלט בפיתוח ובמחקר של טיפולים פסיכולוגיים, והתמקד בטיפולים שיועדו לאבחנות מסוימות.
מסקירה שיטתית וממטא-אנליזה עולה כי הגישה הטרנסדיאגנוסטית התפתחה כתגובה לחסרונות בטיפולים הממוקדים בהפרעה ספציפית.
גישה טיפולית זו מזהה תהליכים פסיכולוגיים משותפים העומדים בבסיסן של הפרעות נפשיות שונות, כמו דיכאון וחרדה.
היא מתמקדת בטיפול בגורמים משותפים אלה ומיישמת עקרונות טיפול אחידים למגוון הפרעות, ואינה מותאמת לאבחנה ספציפית.
זאת בניגוד לטיפולים שתוכננו ופותחו עבור אבחנות מסוימות.
תהליכים אטיולוגיים ומשמרים משותפים: קיימות עדויות מבוססות לכך שתהליכים דומים עומדים בבסיסן של הפרעות רגשיות, בעיקר דיכאון וחרדה.הפרעות אלה חולקות גורמי סיכון גנטיים, משפחתיים וסביבתיים דומים, ומודלים מבניים מראים כי בבסיסן קיים גורם פגיעות כללי או גורם של מצוקה ורגש שלילי.
להפרעות אלה גורמים קוגניטיביים-רגשיים, בין-אישיים והתנהגותיים משותפים, המשמרים את קיומן.
שיעורי תחלואה נלווית גבוהים: טיפולים הממוקדים בהפרעה ספציפית אינם נותנים מענה מספק לתופעת התחלואה הנלווית (קומורבידיות) – מצב שבו אדם סובל מכמה הפרעות נפשיות בו-זמנית.
שיעורי התחלואה הנלווית גבוהים מאוד (40%–80%) במחקרים קליניים ואפידמיולוגיים, והדבר מקשה על מטפלים להעניק טיפול מיטבי, מכיוון שרוב הטיפולים מבוססי הראיות מותאמים לאבחנה אחת בלבד.
מגבלות הסיווג האבחוני: קיימת שונות רבה (הטרוגניות) בתוך כל קטגוריה אבחונית; קשה להבחין בבירור בין הפרעות רגשיות הנחשבות נפרדות; וכן ניכר שיעור גבוה של אבחנות מסוג "לא צוין אחרת" (NOS – Not Otherwise Specified).
קושי ביישום ובהכשרה: ריבוי מדריכי הטיפול (פרוטוקולים) להפרעות שונות – ולעיתים אף כמה מדריכים לאותה הפרעה – יוצר קושי ניכר ביישומם, בהפצתם ובהכשרת מטפלים.
מדריכי טיפול מבוססי ראיות רבים כוללים רכיבים משותפים (למשל, ארגון קוגניטיבי מחדש), והדבר מוביל לכפילות רבה בין הפרוטוקולים.
סקירה שיטתית ומטה-אנליזה הבחינו בין שני סוגים עיקריים של טיפולים טרנס-דיאגנוסטיים.
"טיפולים טרנס-דיאגנוסטיים" הם טיפולים המזהים תהליכים פסיכולוגיים משותפים (כגון דפוסי חשיבה, רגשות והתנהגויות בעייתיים) העומדים בבסיסן של הפרעות חרדה ודיכאון שונות, ומתמקדים בהם.
בגישה זו מיישמים עקרונות טיפוליים זהים לטיפול בהפרעות נפשיות שונות, במקום להתאים את הטיפול לאבחנה מסוימת.
טיפול קוגניטיבי-התנהגותי טרנס-דיאגנוסטי (TD-CBT): גישה זו מבוססת על מודלים קוגניטיביים והתנהגותיים של הפרעות רגשיות.
היא כוללת עקרונות וטכניקות ליבה כלליים של CBT (לדוגמה, חשיפה הדרגתית וארגון קוגניטיבי מחדש) כדי לטפל בתהליכים המשותפים לחרדה ולדיכאון, במקום להתמקד בתסמינים של הפרעה מסוימת.
דוגמאות לכך הן "הפרוטוקול המאוחד לטיפול טרנס-דיאגנוסטי בהפרעות רגשיות" (UP) התערבות מבוססת CBT המתמקדת ברגשות, שמטרתה לשפר את המודעות ואת מיומנויות הוויסות הרגשי, לקדם גמישות קוגניטיבית ורגשית, ולהפחית הימנעות והתנהגויות בעייתיות המונעות מרגש; ו"טיפול להפסקת התנהגויות ביטחון" (F-SET), המתמקד בהפחתת התנהגויות של חיפוש ביטחון ואותות ביטחון המאפיינות הפרעות שונות.
טיפולים טרנס-דיאגנוסטיים מבוססי קשיבות (מיינדפולנס) וקבלה ("הגל השלישי") טיפולים אלו, בניגוד ל-CBT המסורתי שמטרתו לשנות מחשבות, רגשות והתנהגויות בעייתיים, שואפים לשנות את יחסו של האדם למחשבותיו ולרגשותיו.
הדבר מתאפשר באמצעות תרגול קשיבות, כלומר מודעות קשובה ולא שיפוטית, וקבלה של חוויות פנימיות.
הסקירה ציינה עוד כי הפרוטוקולים הטרנס-דיאגנוסטיים נבדלים זה מזה גם במספר ובסוג הפרעות החרדה והדיכאון שבהן הם מטפלים, במתכונת הטיפול (למשל, טיפול קבוצתי, פרטני, או ממוחשב ואינטרנטי בהנחיית מטפל).
"טיפולים ממוחשבים או אינטרנטיים בהנחיית מטפל" הם טיפולים הכוללים קשר עם מטפל (קלינאי או איש תמיכה) בדואר אלקטרוני או בטלפון במהלך תקופת ההתערבות.
טיפול שורש או עקירת רקמת העצב בשן הוא טיפול שגרתי שנעשה בשן שהעששת שבה עברה את הזגוגית ואת שכבת הדנטין של השן והגיעה למוֹך השן – הרקמה הפנימית של השן שיש בה כלי דם ועצבים, או כאשר עקב חבלה נחשף מוך השן לזיהום.
לפני המצאת טיפול השורש היה הטיפול היחיד עקירת השן הנגועה, מכיוון שהתרבות חיידקים במוך העצם גורמת לכאבים עזים ולזיהום שעלול להגיע אל העצם שבה קבועה השן.
טיפול שורש הוא ביטוי בעברית המציין פתְרון יסודי ומעמיק לבעיה, טיפול מקיף וממצה.
משמעות מושאלת זאת קיימת גם באנגלית ובגרמנית.
הביטוי הושפע מ – מילה זו משמשת כפשוטה לתיאור שורש השן, אך מובנה גם '"המקור הראשון" ("ירד לשורש הדבר", "מסע שורשים" וכדומה).
אלה השלבּים העיקריים בטיפול השורש:
סילוק רקמת מוך השן והוצאת כל רקמות העצבים מהשן, ניקוי תעלות השורש
מילוי השן בחומר מיוחד וסתימתה
טיפול השורש נעשה בדרך כלל בהרדמה מקומית, אך לעיתים ניתן לבצעו ללא אלחוש מקומי, כאשר השן איבדה את החיות שלה.
לפני טיפול השורש חובה לעשות צילום רנטגן כדי לוודא מה מצבה של השן, ולאבחן את המחלה בשן (כגון דלקת מוך השן, מורסה סב חודית וכדומה).
במהלך הטיפול מקובל לערוך צילומים נוספים, כדי לוודא את אורך תעלות השורש.
לאחר הוצאת כל הרקמות החיות אשר גרמו לשן להיות לבנה ועם רגש מנקים את תעלות השורש דוחסים לתעלות חומר סתימה מיוחד (גוטה פרקה, למשל) שתפקידו למנוע חדירת חיידקים והתרבותם באזור זה, דבר שעלול לגרום לדלקת בעצם, ולבסוף מבצעים סתימה רגילה בכותרת השן.
מכיוון ששן שעברה טיפול שורש היא שן שכבר אין בה רקמות חיות השן נחשבת לשלד ותתחיל להשחיר ועלולה להיות חלשה יותר עקב הנזק העששתי או החבלה שעברה, ולכן מועדת להישבר, פעמים רבות משלימים את הכותרת על ידי מבנה באמצעות הכנסת בורג או יתד יצוקה לאחת מתעלות השורש, ובונים מעליו כתר.
טיפול השורש עשוי להתבצע במספר פגישות.
ישנם מקרים בהם אפשר לבצע את טיפול השורש במפגש אחד.
במיוחד הדבר אמור במקרים בהם השן לא הייתה נמקית בתחילת הטיפול או כאשר אין סימנים לדלקת ברקמה הסב-חודית.
לעיתים יש לפצל את הטיפול למספר פגישות, שבהן בפגישה הראשונה נעשה סילוק רקמת המוך וניקוי תעלות השורש, ולאחר מכן חבישה (מילוי תעלות השורש) בחומר חיטוי כדוגמת מימת הסידן (calcium hydroxide) וסתימה זמנית, ובטיפול שלאחר מכן מבוצע מילוי תעלות השורש בחומר המילוי.
בדרך כלל מקובל לשים סתימה זמנית, ולשקם את השן באופן קבוע רק לאחר שיכוך הכאב והנפיחות העלולים להתרחש בעקבות טיפול השורש.
כאשר בשן שטופלה היו כאבים קודם לטיפול הסיכוי לכאבים או רגישות באזור השן עולה.
ישנה חשיבות מיוחדת לשיקום השן לאחר טיפול השורש.
שיקום השן, באמצעות מבנה, עם או בלי כתר, מגן על השן מפני עששת.
שיקום השן באמצעות כתר מוסיף הגנה מפני עששת וכן מפני שבירה של קיר שן, שנותר ללא תמיכה בעקבות הטיפול.
עששת היא הגורם הראשי לצורך בעקירת שיניים לאחר טיפולי שורש (61% מעקירות של שיניים אלו).
לעיתים, בטיפולי שורש של שיניים בלסת התחתונה, יש סכנה של פגיעה בתעלת העצב הראשית, המתחברת בין השאר ללשון.
פגיעה כזו עלולה לגרום לאיבוד חלקי או מלא של חוש הטעם, זמנית או לצמיתות.
יש חשיבות לשימוש באנטיביוטיקה מוקדם ככול האפשר לאחר גילוי הבעיה, ולעיתים אין ברירה אלא לנסות לתקן את הפגיעה באמצעות כירורג פה מומחה.
בשל המורכבות של חלק מטיפולי השורש, מקובל אצל רופאי שיניים לשלוח מטופלים לרופאי שיניים מומחים לטיפולי שורש (אנדודונטים).
טיפול קוגניטיבי-התנהגותי הוא טיפול המכיל מכלול של שיטות טיפול נפשי, המבוססות על שילוב של רעיונות מהטיפול ההתנהגותי והטיפול הקוגניטיבי.
כל שיטות הטיפול מבוססות על ההנחה שהמקור של הפסיכופתולוגיה הוא באסוציאציות בלתי-מסתגלות המשפיעות על ההתנהגות, המחשבות והרגשות של המטופל.
הפסיכופתולוגיה משתמרת באמצעות תהליכים קוגניטיביים והתנהגותיים בלתי-מסתגלים.
מטרת הטיפול היא לבחון סיטואציות מהעבר הקרוב של המטופל שבהן הופיעו התסמינים הפסיכופתולוגיים ולהבין את הקשרי הופעתם.
על כן, רבות מהגישות מעודדות היזכרות רגשית בסיטואציות בעייתיות, שלאחריהן התרחקות.
ההתרחקות יכולה להתבטא באתגור קוגניטיבי (בחינה מחודשת של המחשבות שהופיעו באותה סיטואציה) או בבחינה של התנהגויות חלופיות ומועילות יותר.
הגישה ההתנהגותית מבוססת בין השאר על מודל ההתניה הסמויה, לפיו גם תהליכים קוגניטיביים, כגון מחשבות אוטומטיות, נרכשים בתהליכי למידה הדומים ללמידה ההתנהגותית.
הגישה הקוגניטיבית (הכרנית) מבוססת על ההנחה שכל אחד מגיב אחרת כלפי המציאות בהתאם לפירוש שהוא נותן לה.
תרפיית ה-CBT משלבת את הרעיון לפיו על מנת ליצור שינוי אצל המטופל יש צורך בשינוי בתפיסת המציאות שלו (כפי שנעשה בטיפול הקוגניטיבי) וגם נדרש שינוי בהתנהגות של המטופל - ולכן יש צורך גם בלמידה ותרגול של התנהגויות חדשות (כפי שמקובל בטיפול ההתנהגותי).
עם זאת, רוב הגישות העכשוויות הן משולבות ומתייחסות גם לגורמים קוגניטיביים וגם לגורמים התנהגותיים, רגשיים, בין-אישיים וביולוגיים.
התאוריות הקליניות מסוג זה עוסקות בעיקר בגורמים המשמרים של ההפרעה, ולא באטיולוגיה שלה.
בניגוד לגישות פסיכודינאמיות, רוב שיטות הטיפול הקוגניטיבי-התנהגותי אינן מייחסות חשיבות לשיח בין המטפל למטופל על הקשר הטיפולי.
הטיפול המשולב הוכח כיעיל בטיפול בהפרעות חרדה ופאניקה, בדיכאון ובהפרעות אכילה.
לטיפול קוגניטיבי-התנהגותי יש הצלחות גם במקרים של פוביה חברתית, הפרעת דחק פוסט-טראומטית, הפרעות כפייתיות, וכן חרדה כללית מפושטת.
טיפול התנהגותי (ביהייביוריסטי, באנגלית: behavioral) הוא טיפול נפשי המתבסס על תאוריית הלמידה הביהייביוריסטית.
הטיפול מניח שהפרעות נפשיות הן דפוסי התנהגות - או הרגלים - לא יעילים, שנרכשו במהלך החיים.
מטרת הטיפול היא שינוי דפוסי ההתנהגות הללו של המטופל תוך שימוש בעקרונות ביהייביוריסטים, כהתניה קלאסית והתניה אופרנטית.
הטיפול ההתנהגותי מתבסס על תאוריית הלמידה הבהייביוריסטית של פבלוב (1927), תורנדייק (1931) וסקינר (1953), חוקרים ידועים שעסקו במודלים של למידה בקרב בעלי חיים, ובהשלכותיהם על הפסיכופתולוגיה.
הביהייביוריזם כשיטת טיפול החל ב-1924 עם עבודתה של הפסיכולוגית ההתפתחותית האמריקנית מרי קובר ג'ונס (Mary Cover Jones) על הכחדת חרדות אצל ילדים.
ואולם, ההתפתחות המשמעותית בתחום החלה רק בשנות ה-50 ווה-60, כשחוקרים מארצות הברית, בריטניה וקנדה החלו לפתח שיטות טיפול ברוח התאוריה הביהייביוריסטית.
באנגליה היה זה ג'וזף וולף שיישם את הממצאים מניסויים על בעלי חיים בפיתוח טכניקת ההקהיה השיטתית.
כאבות השיטה נחשבים הפסיכיאטר אהרון בק והפסיכולוג אלברט אליס.
אליס החל לפתח את "הטיפול הרציונלי-אמוטיבי" באמצע שנות ה-50, בין השאר כתגובת נגד לפסיכואנליזה, שיטת הטיפול הפופולרית באותה תקופה.
בק החל לפתח את "הטיפול הקוגניטיבי" בשנות ה-60, וטיפול זה הפך מהר מאוד לתחום מחקר מועדף על חוקרים, כשבהתחלה נהגו להשוות את יעילותו - מול הטיפול ההתנהגותי.
ברם, בשנות ה-80 וה-90 מוזגו שניהם ל"טיפול הקוגניטיבי-התנהגותי".
הטיפול הקוגניטיבי מתמקד בזיהוי דפוסי חשיבה לקויים והקניית דפוסים סתגלניים במקומם; הטיפול מתבסס הן על עקרונות מתחום הלמידה, והן על ניתוח לוגי ושכנוע מילולי-שכלתני.
הטיפול הקוגניטיבי שונה מהטיפול ההתנהגותי בדגש שהוא שם על תהליכים פנימיים אצל המטופל, ולא רק על התנהגותו.
בין מפתחי השיטה: אלברט אליס, אהרון בק, דונלד מיקנבאום ואלברט בנדורה.
תאוריות קוגניטיביות מוקדמות גרסו כי סכמות קוגניטיביות שליליות הן הגורם לתסמינים הקוגניטיביים, ההתנהגותיים והפיזיולוגיים של דיכאון.
לפיכך צריך הטיפול בדיכאון להתמקד בשינוי פירושים, ניבויים ואמונות דיספונקציונליים של המטופל.
העקרונות המשותפים לכל הטיפולים הקוגניטיביים-התנהגותיים
שיתוף פעולה: נדרש שיתוף פעולה בין המטפל למטופל, המבוסס על ההכרה כי המטרות הטיפוליות משותפות ולכן ניתן להגשימן רק דרך עבודה ביחד.
שיתוף פעולה זה כולל למשל "שיעורי בית" בין הפגישות.
שקיפות: המטרה היא שהמטופל ילמד להיות ה"מטפל של עצמו"; לכן, בטיפולים קוגניטיביים-התנהגותיים מקובל שהמטפל משתף את המטופל בתאוריה הטיפולית ובתובנות העולות לו במהלך הטיפול.
כמו כן, המטפל חושף בפני המטופל את קווי המתאר הכללים של הטיפול, ואף משתף אותו בתחילת כל פגישה בתוכנה הצפוי.
ישנן מספר שיטות בהן יכול המטפל להשתמש כדי לשנות התנהגויות: חלקן קוגניטיביות, חלקן התנהגותיות וחלקן משלבות מרכיבים משתי הגישות.
השיטות הנפוצות הן חשיפה הדרגתית של המטופל לגורם המאיים, הצפה, חיזוקים חיוביים ושליליים, ענישה, טכניקות הרפיה, דחיית תגובה, שיטות לשליטה עצמית אקטיבית ופסיבית, הקהיה שיטתית, כלכלת אסימונים, טיפול בעיוותי חשיבה, והבנייה קוגניטיבית מחודשת (תיקון המחשבות הלקויות והפיכתן למחשבות בריאות ונכונות - שיעניקו למטופל ביטחון וישפיעו על התנהגותו).
בחלק מהמקרים ניתן לבצע שילוב בין השיטות.
דוגמה לכך היא הקהיה שיטתית משולבת בהרפיה על ידי היפנוזה וחשיפה הדרגתית לגורם המאיים (השיטה פותחה על ידי ג'וזף וולף בעיקר לבעיות חרדה).
לפני הטיפול נערכת הערכת הבעיה כפי שהציג אותה המטופל; במהלכה נמדדים הגורמים הקוגניטיביים, הרגשיים וההתנהגותיים שנראים כעומדים בבסיס ההפרעה, והעשויים להסביר את הבעיות שהמטופל מציג.
ההערכה יכולה להתבצע באמצעות ראיון קליני וכן מילוי שאלונים לדיווח עצמי על ידי המטופל.
המידע שנאסף במסגרת ההערכה מועבר למטופל, דרך פרקטיקה יסודית נוספת של הטיפול הקוגניטיבי-התנהגותי הנקראת הדרכה פסיכו-חינוכית.
הדרכה פסיכו-חינוכית היא אחד העקרונות הבסיסיים של הטיפול הקוגניטיבי-התנהגותי, לפיו המטופל מסוגל להבין את רוב צורות הפסיכופתולוגיה אם רק יסופק לו מידע נהיר אודות ההפרעה.
שיתוף המטופל בתהליך הטיפולי ובבסיס התאורטי לטיפול הכרחיים לחיזוק מחויבותו של המטופל לתהליך הטיפולי, הפחת תקווה במטופל באשר לסיכוי לשיפור במצבו, ומכאן - העלאת המוטיבציה להשתתפות בטיפול.
פסיכו-הדרכה אף מסייעת להפיג את תחושת הבדידות של המטופל הסבור כי הוא יחיד בסבלו, ומחזקת את סמכותו של המטפל כאיש מקצוע הבקיא בספרות המקצועית הרלוונטית לטיפול.
ההדרכה ניתנת לעיתים קרובות כבר בפגישה הראשונה ולאורך כל הטיפול, וכן באמצעות מתן משימות הכוללות קריאת חומר מקצועי.
ניטור עצמי הוא אחת השיטות הבסיסיות של הטיפול הקוגניטיבי-התנהגותי, המשמשת הן כהליך להערכה והן כשיטת טיפול.
ככלי להערכה, הניטור מסייע לתיעוד המחשבות, הרגשות, ההתנהגויות והתחושות הפיזיות הקשורות להפרעה, ומאפשר מעקב אחר שינויים בהן לאורך הטיפול.
ככלי טיפולי, הניטור מאפשר למטופל להתוודע לדפוסים החוזרים על עצמם בהתנהגותו, רגשותיו, מחשבותיו ותחושותיו הפיזיות.
כך, הניטור מאפשר חשיפה לדפוסים הבעייתיים, ובו-בזמן התבוננות מרוחקת ולא שיפוטית בהם.
המטלה הבסיסית ברוב שיטות הניטור היא תיעוד בכתב של רגשות עוצמתיים שחש המטופל במהלך היום.
התיעוד כולל ציון זמן, מקום, טריגר, משך החוויה, עוצמתה, תחושות ומחשבות שעלו במהלכה ואסטרטגיות שננקטו כדי להתמודד איתה.
המידע שנאסף מובא לטיפול על ידי המטופל, ונידון בו.
המנגנון העומד בבסיס ההבנייה הקוגניטיבית הוא בחינת תקריות מחיי המטופל ואתגור המחשבות שעלו במהלכן באמצעות תהליך המכונה דיאלוג סוקראטי.
המטופל מתבקש להיזכר בנסיבות שהובילו להתעוררות החוויה הרגשית העוצמתית, ולאחר מכן לתאר בפרטי פרטים את המחשבות שעלו בתודעתו במהלך החוויה.
המחשבות נבחנות במהלך הטיפול ומעומתות עם המציאות "האובייקטיבית".
באמצעות תהליך זה לומד המטופל להעריך בצורה מדויקת יותר מחשבות בלתי-מסתגלות ואוטומטיות, ובהמשך להפחית את עוצמת הרגשות השליליים המתעוררים בעקבותיהן.
לאחר זיהוי העיוותים הקוגניטיביים באמצעות הדיאלוג הסוקראטי עובר הטיפול להתמקד בפיתוח תגובות רציונליות למחשבות המטופל.
בהמשך, מוצע למטופל לבדוק אם חל שינוי בעוצמת החוויה הרגשית, כדי לבדוק אם השינויים בניבויים ובמחשבות השפיעו על תחושותיו.
טכניקת החשיפה במציאות היא אחת הטכניקות הנפוצות לטיפול בהפרעות חרדה.
במהלך החשיפה המטופל חווה את הסיטואציה המפחידה שממנה הוא מנסה, באופן מודע או בלתי מודע, להימנע.
לדוגמה, בהפרעת פאניקה החשיפה נעשית לתחושות הפיזיות מעוררת החרדה (קוצר נשימה, הזעה, סחרחורת) באמצעות תרגילים שמעוררים את התחושות הללו.
ההסבר ליעילותה של השיטה אינו מתמצה בהתרגלות (הביטואציה) לסיטואציה מעוררת החרדה, אלא נעוץ גם בכך שהמטופל לומד במהלך החשיפה מידע חדש המערער את אמונותיו הקודמות.
הקהיה שיטתית (נקראת גם הפחתה שיטתית של רגישות) היא שיטה לטיפול בפוביות, המשלבת את עקרונות ההתניה הקלאסית עם כללים קוגניטיביים.
לפי הגישה הביהייביוריסטית, חרדה נוצרת בתהליך התניה, שבו מקושרת תגובת הפחד עם הגירוי.
הטיפול מכוון להחליף את הפחד בתגובה מותנית חדשה, הפוכה - היינו, תחושת רגיעה מול הגירוי.
התהליך כולל שלושה שלבים: בשלב הראשון (שלב הבנת ההכללה) מכינים רשימה של גירויים המעוררים פחד, ומדרגים אותם לפי רמת הפחד שהם מעוררים.
בשלב השני מלמדים את המטופל להגיע למצב של רגיעה, למשל על ידי הרפיית שרירים, או היפנוזה עצמית.
בשלב השלישי, מטופל שנמצא במצב רגיעה מדמיין גירויים המעוררים בו פחד, תוך ניסיון לשמור על רמת הרגיעה.
לבסוף, חושפים בהדרגה את המטופל להתמודדות עם מצבי הפחד במציאות.
שיטת טיפול זו פותחה על ידי דונלד מיקנבאום, שהציע להתייחס לכל לחץ נפשי במונחים קוגניטיביים.
לדעתו, לאדם הנתון בלחץ יש מחשבות תבוסתניות, ואירועים שהוא חווה נתפסים ונזכרים בדרכים המתאימות להטיה השלילית שלו.
הטיפול בו מבוסס על שלושה שלבים:
בשלב ראשון, שלב ההמשגה, מלמדים את המטופל על הטבע הקוגניטיבי של לחץ, אוספים מידע על מחשבותיו, אמונותיו ודימויו לגבי עצמו, וכן מלמדים אותו להיות קשוב למחשבותיו ולרגשותיו.
בשלב שני, שלב רכישת המיומנות ותרגולה, משתמשים בשיטות שונות כדי לעזור למטופל להתמודד עם לחץ - ולשנות את דרכי החשיבה שלו.
מלמדים אותו להירגע, לראות את הבעיות כפתירות, ומציגים לו שיטות לפתרונן.
בשלב שלישי, שלב היישום והבדיקה, המטופל לומד ליישם את מה שלמד בשלב הקודם במצבי אמת, תחילה בדמיון ובמשחקי תפקיד, ואחר כך במצבים מציאותיים.
טיפול קוגניטיבי-התנהגותי נחשב לטיפול הנפשי היעיל ביותר.
מחקר מטא-אנליזה מ-2014 בחן 101 מחקרים שנעשו על 14,000 מטופלים הסובלים מחרדה חברתית.
במחקר השוו בין טיפול נפשי לבין הימצאות ברשימת המתנה.
במחקר מטא-אנליזה שהשווה טיפולים שונים לפסיכוזה, טיפול קוגניטיבי-התנהגותי נמצא הכי יעיל להפחתת תסמינים חיוביים (לדוגמה, הלוסינציות ודלוזיות) ואימון בכישורים חברתיים נמצא הכי יעיל להפחתת תסמינים שליליים (לדוגמה, אנהדוניה ושטיחות רגשית).
נערך גם מחקר מטא-אנליזה על 52 מחקרים שהשוו שיטות פסיכותרפיה שונות לילדים ומתבגרים הסובלים מדיכאון.
במטא-אנליזה נמצא שטיפול בינאישי וטיפול קוגניטיבי-התנהגותי היו אפקטיביים יותר משאר הטיפולים.
המחקר אודות CBT הוא שנוי במחלוקת.
למרות שחלק מהחוקרים כותבים ש־CBT יעיל יותר משיטות טיפול אחרות, חוקרים ומטפלים רבים העלו ספק בטענות אלו.
לדוגמה, מחקר אחד קבע כי CBT עדיף על טיפולים אחרים בטיפול בחרדה ודיכאון.
עם זאת, חוקרים שהגיבו ישירות לאותו מחקר ערכו אנליזה מחדש ולא מצאו עדות לכך ש-CBT עדיף על טיפולים אחרים בתום לב, וערכו ניתוח של שלושה עשר ניסויים קליניים CBT אחרים וקבעו שהם לא הצליחו לספק עדות לעדיפות בטיפול ב-CBT.
במקרים בהם דווח כי CBT היה טוב יותר מבחינה סטטיסטית מהתערבויות פסיכולוגיות אחרות במונחים של מדדי תוצאה ראשוניים, גודלי ההשפעה היו קטנים והצביעו על כך שההבדלים הללו היו חסרי משמעות קלינית וחסרי חשיבות.
יתרה מכך, על תוצאות משניות (כלומר, מדדים של תפקוד כללי) לא נמצאו בדרך כלל הבדלים משמעותיים בין CBT לטיפולים אחרים.
בנוסף, אנליזה משנת 2015 גילתה כי ההשפעות החיוביות של CBT על דיכאון הולכות ופוחתות מאז 1977. התוצאות הכוללות הראו שתי ירידות שונות בגודלי ההשפעה:
תת-אנליזה נוספת העלתה כי מחקרי CBT שבהם מטפלים בקבוצת הבדיקה הונחו להיצמד למדריך Beck CBT, היו בעלי ירידה חדה יותר בגודלי ההשפעה מאז 1977 מאשר מחקרים שבהם המטפלים בקבוצת הבדיקה הונחו להשתמש ב-CBT ללא מדריך.
הכותבים דיווחו שהם לא בטוחים מדוע ההשפעות פוחתות, אך ציינו הכשרה לא מספקת של מטפלים, אי עמידה במדריך, חוסר ניסיון של מטפל, ותקווה ואמונה של המטופלים ביעילותו דועכים כסיבות אפשריות.
המחברים הזכירו שהמחקר הנוכחי הוגבל להפרעות דיכאון בלבד.
יתר על כן, חוקרים אחרים כותבים שלמחקרי CBT יש אחוזי נשירה גבוהים בהשוואה לטיפולים אחרים.
מטה-אנליזה אחת מצאה ששיעורי הנשירה מ-CBT היו גבוהים ב-17% מאלו של טיפולים אחרים.
שיעור נשירה גבוה זה ניכר גם בטיפול במספר הפרעות, במיוחד בהפרעת האכילה אנורקסיה נרבוזה, המטופלת בדרך כלל ב-CBT.
לאלו המטופלים ב-CBT יש סיכוי גבוה לנשור מהטיפול לפני השלמתו ולחזור להתנהגויות האנורקסיה שלהם.
חוקרים אחרים שניתחו טיפולים לבני נוער שפוצעים את עצמם מצאו שיעורי נשירה דומים בקבוצות CBT ו-DBT.
במחקר זה, החוקרים ניתחו מספר ניסויים קליניים שמדדו את היעילות של CBT שניתן לצעירים שפוצעים את עצמם.
החוקרים הגיעו למסקנה שאף אחד מהם לא נמצא יעיל.
השיטות שהופעלו במחקר CBT לא היו הביקורות היחידות; כמה אנשים הטילו ספק בתיאוריה ובטיפול שלה.
ביקורת נוספת על תאוריית ה-CBT, במיוחד כפי שהיא מיושמת על הפרעת דיכאון מג'ורי (MDD), היא שהיא מבלבלת את הסימפטומים של ההפרעה עם הגורמים לה.
מטפלי CBT מדווחים לפעמים על 'אירועים לא רצויים' ותופעות לוואי במרפאות החוץ שלהם, כאשר "רווחה/מצוקה שלילית" הם השכיחים ביותר.
הסופר והאנליסט הקבוצתי פרהד דלאל מטיל ספק בהנחות החברתיות-פוליטיות שמאחורי הכנסת ה-CBT.
לדברי אחד המבקרים, דלאל קושר את עליית ה-CBT עם "העלייה המקבילה של הנאו-ליברליזם, עם התמקדותו בשיווק, יעילות, כימות וניהוליות", והוא מטיל ספק בבסיס המדעי של CBT, ומציע ש"המדע" של הפסיכולוגיה.
הטיפול הוא לעיתים קרובות פחות מדעי מאשר תחרות פוליטית".
בספרו מטיל דלאל ספק גם בבסיס האתי של CBT.
הטיפול הפסיכיאטרי בנוי בדרך כלל מאיבחון, טיפול תרופתי או פסיכותרפי ושיקום.
בשונה מענפי רפואה אחרים ובשל ההשפעה של מחלות נפש על כושר השיפוט של החולה, נתונה בחוק ברוב המדינות סמכות לטיפול פסיכיאטרי שלא בהסכמת החולה, במקרים בהם המחלה מסכנת את שלומו של החולה או של הסובבים אותו.
גבולותיה של סמכות זו הם נושא שנוי במחלוקת.
הטיפול הפסיכיאטרי השתנה מהותית בעשורים האחרונים.
בעבר נהוג היה לאשפז חולים לתקופות ארוכות במוסדות, לעיתים לשנים ארוכות.
כיום רוב החולים מטופלים במסגרת מרפאות חוץ ומחלקות יום.
במקרים בהם נדרש אשפוז הוא נמשך שבועות ספורים, ורק אחוז קטן של החולים מאושפז לתקופות ארוכות.
רוב הטיפולים הפסיכיאטריים נעשים ביוזמת המטופלים ובהסכמתם, בשל מצוקה אישית על רקע נפשי.
חלק מהמטופלים פונים באופן אישי וחלקם מופנים על ידי רופאי משפחה או בתי החולים הכלליים.
ישנם מטופלים שמופנים בפסיקת בית משפט לאחר איבחון, כתחליף לעונש מאסר וישנם מקרים נדירים של אשפוז כפוי על פי חוק במידה וקיים סיכון ממשי לחולה או לסביבתו.
פחות מאחוז מהפונים לטיפול פסיכיאטרי בישראל מופנים דרך רשויות החוק.
טיפול פסיכיאטרי יכול להינתן לכל דורש במרפאות הציבוריות בישראל.
כל אדם הסובל ממצוקה נפשית או מסימפטומים הקשורים להפרעת התנהגות או הפרעה נפשית יכול לפנות באופן עצמאי לבדיקה או להיות מופנה משירותי הבריאות הכלליים.
הליך האבחון הפסיכיאטרי זהה לכל המטופלים, ללא קשר לסיבת הגעתם למרפאה או לגורם שהפנה אותם.
השלב הראשון באבחון הוא הערכה של מצבו הגופני והנפשי של המטופל.
הוא כולל ראיון מקיף שמטרתו זיהוי תסמינים התנהגותיים, הכרת אישיותו, התנהגותו ותפקודו היומיומי, ההיסטוריה הרפואית והנפשית שלו ויחסיו עם הסביבה.
במקביל לבדיקה מתבצע לעיתים איסוף מידע מגורמים נוספים, כגון עובדי סעד ורווחה, קרובים ומכרים ושוטרים או סגל רפואת חירום שהיו במגע קרוב עם המטופל ויכולים להעיד על מאפייני התנהגותו.
בחלק מהמקרים מופנה המטופל לבדיקות רפואיות כגון בדיקות דם או סי.טי.
שמטרתן שלילת בעיות רפואיות ונוירולוגיות המשליכות על מצב נפשי, או המצאות המטופל תחת השפעת סמים.
בדיקות רפואיות מוסברות למטופל ומתבצעות בהסכמתו, למעט במקרים נדירים של אשפוז כפוי או בצו בית משפט.
במידה וזוהו תסמינים של מצוקה או הפרעה נפשית ונשללו בעיות רפואיות ונוירולוגיות או השפעת סמים, משתמש הפסיכיאטר במדריכי DSM ו-ICD על מנת לסווג במדויק את ההפרעה הנפשית או מחלת הנפש ממנה סובל החולה.
על סמך זיהויה המוחלט של ההפרעה מחליט הפסיכיאטר על הטיפול המומלץ - תרופתי, פסיכואנליטי או אחר.
במקרים מסוימים ממליץ הפסיכיאטר על אשפוז קצר במחלקה או במוסד שיקומי עד לאיזון ההפרעה.
רוב הטיפולים הפסיכיאטריים מתבצעים במתכונת של מפגשים תקופתיים, בדומה לטיפול בכל מחלה אצל רופא מומחה.
המטופל מגיע לפגישות קבועות מראש עם הפסיכיאטר בהן מתבצעת הערכה של מצבו ולעיתים טיפול פסיכותרפי.
תדירות הפגישות יכולה להיות אחת למספר ימים עד לאחת למספר חודשים, בהתאם לסוג ההפרעה והשלב בו היא נמצאת.
אצל מטופלים רבים שמצבם יציב ומאוזן הפגישות מתבצעות לעיתים רחוקות מאוד.
ממוצע המפגשים למטופל בישראל הוא כעשרה, כשברוב המקרים הטיפול נמשך 2-5 מפגשים.
אשפוז יום הוא טיפול במקרים בהם נדרש טיפול אינטנסיבי או אצל מטופלים שנמצאים בראשית הטיפול עד שיתיצב מצבם.
בשיטה זו המטופל מגיע מדי יום למחלקה ייעודית בבית החולים לכחצי יום וחוזר לביתו בכל ערב.
במחלקה הוא משתתף בפעילויות קבוצתיות של ריפוי בעיסוק או דיונים קבוצתיים, ושיחות עם מטפל אישי, רופא או פסיכותרפיסט.
במקרים של הפרעות נפשיות חריפות ומתמשכות בהן מאובחנים כושר תפקוד עצמאי לקוי או סכנה לחולה או לסביבתו נשקלת אפשרות אשפוז פסיכיאטרי מלא.
באשפוז מלא החולה נמצא כל שעות היממה בבית החולים במחלקה פתוחה (רמת השגחה נמוכה והיתר לצאת ולהיכנס כרצונו) או סגורה (השגחה צמודה מתמדת).
ישנן מחלקות ייעודיות לנוער ולמטופלים כרוניים.
עם זאת, קיימת גם ביקורת על האשפוז, ויש הטוענים כי במקרים מסוימים האשפוז הפסיכיאטרי עצמו עשוי להחוות כטראומטי ולהחריף את מצב החולה.
ביקורת נוספת גורסת כי באופי האשפוז כפי שמתקיים כיום, חווה פגוע הנפש איבוד של אוטונומיות רבות ובסיסיות הנדרשות לניהול חיים מיטביים ושמקשות עליו את תהליך ההחלמה לאחר שחרורו.
כיום נטיית הממסד הפסיכיאטרי היא למעט באשפוז מלא של חולים ולקצר את תקופת האשפוז במידת האפשר.
רוב המטופלים משוחררים אחרי מספר שבועות למסגרת של אשפוז יום או שיקום בביתם.
משכו הממוצע של האשפוז המלא בישראל הולך ופוחת משנה לשנה..
אם החולה אינו מעוניין באשפוז מלא ואבחנת הפסיכיאטר היא שהוא אינו כשיר לנקוט בשיקול דעת נאות עקב מחלתו, הפסיכיאטר מחויב להיוועץ בבני משפחתו וכן לעיתים ביועץ משפטי.
במחלקות עוברים המטופלים טיפול דומה למקובל אצל מקרים קלים יותר במחלקת יום, אם כי ההשגחה עליהם קרובה יותר.
במחלקות הסגורות ננקטים לעיתים נגד מטופלים אלימים או כאלו המהווים סכנה לעצמם או לסביבתם צעדים של ריסון (קשירה) או כפיית טיפול תרופתי מרגיע.
בדרך כלל נהוגה הסתכלות פסיכיאטרית בשעות או בימים הראשונים לאשפוז.
במהלך ההסתכלות שוהה החולה בחדר בו מותקנות מצלמות לצורך הערכת מצבו וביצוע אבחנה או הערכה פסיכיאטרית למחלה ממנה הוא סובל, ולצורך קביעת סוג ומהות הטיפול אותו יקבל.
בכל מקרה בו מאושפז אדם שביצע פשע וטוען לאי שפיות, תבוצע הסתכלות לצורך הערכת מצבו הנפשי.
בשנים האחרונות מוצעת למטופלים אופציה נוספת - אשפוז בית פסיכיאטרי.
שירות זה מבוסס על התובנה כי בשונה מתחומי רפואה אחרים, מרבית הטיפולים הניתנים באשפוז פסיכיאטרי יכולים להינתן גם כשהמטופל שוהה בביתו.
טיפול במסגרת ביתית מוכרת ועוטפת אינו נחווה כטראומה, מאפשר לצוות המטפל להתרשם מהסביבה הקרובה של המטופל, לשתף בני משפחה בתהליך הטיפולי ולתמוך בהם.
במחקרים בתחום נמצאו עדויות לכך שלאשפוז בית ולאשפוז בבית חולים פסיכיאטרי יש השפעה דומה על מדדים פסיכופתולוגיים.
בנוסף, נמצא כי אשפוז בית פסיכיאטרי מעלה את שביעות רצון המטופל וכן מפחית את מספר האשפוזים ואת משכם, דבר ההופך אותו לאופציה חסכונית
אשפוז בית מתבצע על ידי צוות רב תחומי הכולל פסיכיאטר, אח פסיכיאטרי, עובד סוציאלי, פסיכולוג / פסיכותרפיסט, מרפא בעיסוק ועוד.
הרכב הצוות ותדירות הביקורים מותאמים למצב המטופל וליכולתו לפגוש מספר מטפלים בביתו באותו יום.
לעיתים משולבות בתהליך הטיפולי פגישות מרחוק.
עם שיפור במצב המטופל יורדת תדירות הביקורים.
הטיפול כולל את ראשית שיקומו של המטופל, לרבות סיוע במילוי טפסים, הגשה לוועדות, איתור פתרונות דיור, תעסוקה, פנאי ועוד.
השירות ניתן לבני 18+ ומתאים למטופלים שמתאשפזים בהסכמה, מוכנים לקבל טיפול בבית ואינם מסוכנים לסביבה או לעצמם.
לרוב נדרש שיהיה בסביבה מטפל עיקרי המלווה את המטופל.
השירות מסובסד על ידי חלק מקופות החולים וניתן למטופלים ללא עלות.
ניתן לקבלו גם באופן פרטי.
בעבר אופן הטיפול הפסיכיאטרי היה טיפול באמצעי שוקר חשמלי, הזרקת תרופות, חלוקת כדורים ותרופות.
במקרה של אנשים אלימים: בידודם בחדר מוגן עם כריות דבוקות לקירות (על-מנת למנוע פגיעה עצמית ומקרי התאבדות) לעיתים גם לתקופות של שנים.
וקשירת הידיים, לעיתים גם הרגליים, של האדם עד לרגיעתו.
באמצעים אלו נעשים גם לעיתים שימוש בבתי הכלא והסוהר.
טיפול עצמי הוא הפעולות שאנשים מבצעים עבור עצמם כדי לבסס ולשמר בריאות וכדי למנוע מחלות ולהתמודד איתן.
טיפול עצמי כולל תחומים כמו היגיינה (כללית ואישית), תזונה (סוג ואיכות המזון), אורח חיים (פעילות גופנית ופעילויות פנאי), גורמים סביבתיים (תנאי חיים), גורמים סוציואקונומיים (הכנסה, אמונות תרבותיות) וטיפול תרופתי עצמי.
טיפול תרופתי עצמי הוא בחירה ושימוש בתרופות שהאדם עושה על מנת לטפל במחלות או בסימפטומים שהוא זיהה בעצמו.
תוספי תזונה ותרופות שלא מצריכות מרשם רופא, הם בין החומרים הנפוצים ביותר המשמשים לטיפול תרופתי עצמי.
על פי רוב, חומרים אלו משמשים לטיפול ביתי בבעיות רפואיות שכיחות.
טיפול משפחתי, הידוע גם כטיפול זוגי ומשפחתי או טיפול משפחתי מערכתי, הוא ענף בפסיכותרפיה שנועד לעבוד עם משפחות ובני זוג שמצויים במערכת יחסים, במטרה ליצור שינוי או התפתחות ביחסים.
גישה זו נוטה לראות שינוי במונחים של מערכות יחסי גומלין בין חברי המשפחה.
מדגישה יחסים משפחתיים כגורם מרכזי בבריאותו הנפשית של האדם.
המשותף למרבית האסכולות של הטיפול המשפחתי, הוא האמונה כי מעורבות המשפחה בהתמודדות ובפתרונות לקשיים ולבעיות מועילה ביותר, וזאת גם אם מקור הבעיה מיוחס רק לאחד מחברי המשפחה ונתפס כבעיה אישית לו.
מעורבות זו של המשפחה מושגת לרוב באמצעות השתתפות ישירה של כל חבריה בפגישות הטיפוליות.
המטפל המשפחתי מסייע להם במהלך הפגישות ומנסה להשפיע על התנהלות השיחות כך שיחשפו ויגבירו את הכוחות, התובנות והתמיכה ההדדית של המערכת המשפחתית.
משרד העבודה, הרווחה והשירותים החברתיים בישראל פועל בשנים האחרונות לקידום תפיסת עבודה המציבה את המשפחה במוקד עבודת שירותי הרווחה.
בשנותיו הראשונות של התחום, מטפלים רבים הגדירו את המשפחה במובן הצר והמסורתי של המונח, שכולל בדרך כלל את ההורים וילדיהם.
עם התפתחות התחום, מושג המשפחה הורחב, ובשנים האחרונות מוגדר יותר במונחים של יחסים ותפקידים תומכים וארוכי טווח בין אנשים שעשויים להיות בעלי קשרי דם, כמו גם כאלו שאינם בעלי קשרי דם.
הטיפול המשפחתי משמש כיום לטיפול בטווח נרחב של בעיות ודילמות אנושיות.
צמיחתו של הטיפול המשפחתי החלה בארצות הברית בשנות ה-50, לאחר מלחמת העולם השנייה.
בתקופה זו עלה קרנו של תחום הפסיכולוגיה החברתית, שהפנה את תשומת הלב מהדגשת הפרט אל חשיבות הקבוצה והקהילה.
כך החלה להיווצר התעניינות רבה יותר של מטפלים בהקשרים הסביבתיים והפסיכו-חברתיים שבהם חי האדם.
במקביל, החלה בשנים אלו התפתחות מהירה בטכנולוגיית המחשבים, ניתוח מערכות וכן בתאוריות תקשורת שונות בין אנשים ומערכות.
במיוחד רבה חשיבותה של התפתחות תאוריית הקומוניקציה וערוצי תקשורת בין אנשים במערכות משפחתיות.
תאוריה זו עלתה בין השאר במאמרים שפרסם הסוציולוג והאנתרופולוג הבריטי גרגורי בייטסון בשנות ה-50, למשל לגבי השפעת ההקשר המשפחתי והתקשורת בין חברי המשפחה על יצירת תסמינים של סכיזופרניה.
בייטסון טען כי הסכיזופרניה היא בעלת תפקיד בשמירת האיזון המשפחתי במשפחות בהן היא מתפתחת אצל אחד מחבריה.
אמנם מרבית טענותיו בנושא זה הוכחו במהלך השנים כמוטעות, אך המחקרים החדשניים שערך במשפחות והתצפיות הראשוניות על התקשורת והארגון במשפחה תרמו רבות להתפתחות תחום הטיפול המשפחתי.
בתחום הפסיכותרפיה, פורסמו בתקופה זו מאמרים של פילוסופים ומטפלים מהגישה הפנומנולוגית (המתעניינת באופן שבו המטופל עצמו תופס ומייחס משמעות לעולם ולעצמו), וכן מהגישה האקזיסטנציאליסטית (הדוגלת בכך שלכל אדם יש מציאות ואמת משלו, ולכן החיפוש אחר אמת כללית אובייקטיבית הוא חסר משמעות).
עובדים סוציאליים בבריטניה החלו להתעניין בתקופה זו בתכונות המערכתיות של המשפחה וההשפעות ההדדיות של בני המשפחה זה על זה, וכך נהגו באופן טבעי לראיין מדי פעם קבוצה של בני משפחה ביחד, כשעלה הצורך בכך.
בעקבות התפתחויות אלו, צמחה בקרב מטפלים תפיסה חדשה של האדם, לפיה יש תלות הדדית בין ישויות מנוגדות כמו הפרט וההקשר הסביבתי בו הוא חי, החלק והשלם.
כך גם לגבי הנורמלי והסוטה - נטען כי לחברה יש צורך להשליך על בודדים מתוכה את החלק החולה והשלילי שבה.
צורך זה משתקף גם בתא המשפחתי, בו המשפחה לעיתים קרובות משליכה על בן משפחה אחד, המטופל המזוהה, המכונה גם שעיר לעזאזל, את כל תחלואיה וקשיי התפקוד שלה, וכך גורמת להם להישאר מחוץ לגבולות ה"עצמי", על ידי השמתו בתוך ה"אחר".
תופעה נוספת של טשטוש גבולות וחלוקת תפקידים לקויה במשפחה היא פרנטיפיקציה (היפוך תפקידים), שבה הילד נדרש ליטול על עצמו את האחריות ההורית.
תפיסות חדשות אלו השפיעו על מטפלים רבים.
הפסיכיאטר נתן אקרמן ניסה לשלב רעיונות פסיכואנליטיים קלאסיים עם טיפול משפחתי, ופתח ב-1957 את אחת הקליניקות הראשונות לטיפול משפחתי, "הקליניקה לבריאות נפשית משפחתית" של שירותי המשפחה היהודיים בניו יורק.
ב-1960 ייסד גם את "מכון המשפחה" (שנקרא אחרי מותו "מכון אקרמן"), וכן כתב מאמרים וייסד ב־1962 עם דון ג'קסון את כתב העת המדעי הראשון והמוביל בתחום עד היום, "תהליך משפחתי".
תחום הטיפול המשפחתי הלך והתפתח בשנות ה-50 וה-60, וב-1970 הוצג לראשונה כנושא מרכזי בדוח השנתי של "החוג לקידום הפסיכיאטריה".
החלו לקום מכונים בהם הועסקו מטפלים מומחים בטיפול משפחתי והוכשרו סטודנטים, נערכו מחקרים רבים במוסדות אקדמיים, והתקיימו כנסים קבועים בהם נערכו דיונים על היבטים שונים בתחום.
טיפול קבוצתי או פסיכותרפיה קבוצתית הוא שיטת טיפול בה מטפל אחד או יותר מטפלים בקבוצה קטנה של מטופלים יחד, כקבוצה מונחית.
לרוב, מתייחס המונח תרפיה קבוצתית לכל סוג של טיפול וייעוץ נפשיים המועברים במסגרת קבוצתית, בין אם הוא נעשה בתפיסה קוגניטיבית התנהגותית, דיאלקטית-התנהגותית, פסיכודינמית, גשטלט, אנליזה קבוצתית, טיפול בהבעה ויצירה, פסיכודרמה ספורט טיפולי ועוד.
במובן הרחב של המונח טיפול קבוצתי, הוא משמש לתיאור כל תהליך עזרה שמתקיים בקבוצה, כולל קבוצת תמיכה, קבוצות לעזרה עצמית, קבוצות 12 הצעדים (AA למשל) קבוצות אימון לרכישת מיומנויות חיים (למשל קבוצה ללמידת יכולות הרפיה או ניהול כעסים), וקבוצות פסיכו-חינוכיות.
בתהליכים קבוצתיים של טיפול פסיכודינמי קבוצתי נעשה שימוש בהקשר הקבוצתי ובתהליכים הקבוצתיים המתרחשים בחדר הטיפול, כאמצעי ליצירת שינוי אצל מטופלים, זאת באמצעות בחינת היחסים הבינאישיים שנוצרים בין חברי הקבוצה ב"כאן ועכשיו", ועבודה על פיתוחם.
קבוצה טיפולית נפגשת לרוב פעם-פעמיים בשבוע, וכוללת 7–15 משתתפים קבועים וכ-1–2 מנחים.
המנחים הם לרוב בעלי הכשרה במקצועות טיפוליים (פסיכולוג, פסיכיאטר, עובד סוציאלי או מטפל באמנויות), שעברו הכשרה גם בהנחיית קבוצות.
טיפול קבוצתי מתאים לילדים, נוער ומבוגרים כאחד, הן לסובלים מהפרעות נפשיות והן לאנשים החשים רווחה נפשית.
מטרת הקבוצה עשויה להיות ספציפית (למשל קבוצה להתמודדות עם הפרעות חרדה), או רחבה, עמומה ופחות מוגדרת (למשל צמיחה אישית, היכרות מעמיקה יותר של המטופל עם עצמו, יחסים עם סמכות ושיפור במאפייניו האישיותיים, או שיפור מיומנויות בינאישיות).
אחד היתרונות המרכזיים של שינוי פסיכולוגי בטיפול קבוצתי הוא המרחב המעשי, הממשי, בו מתאפשר תרגול בזמן אמת ובתנאים מוגנים, של קשיים רלוונטיים.
למשל, כישורים חברתיים ומיומנויות בין אישיות אצל ילדים או התנסות של מתמודדים עם הפרעות על ספקטרום החרדה החברתית.
הקבוצה היא "היכל של מראות" המשתתפים משתקפים אחד בשני, חווים את דפוסי היחסים שלהם ופוגשים את עצמם דרך תגובות האחרים, מה שמאפשר התבוננות עמוקה, חקירה עצמית ופיתוח מודעות אישית ובינאישית.
ארווין יאלום, פסיכיאטר, חוקר, סופר ומרצה אמריטוס באוניברסיטת סטנפורד בתחומי הטיפול הקבוצתי ואקזיסטנציאליזם, מגדיר בספרו "טיפול קבוצתי: תאוריה ומעשה" 11 גורמים מרפאים הפועלים בכל תהליך של טיפול קבוצתי, ומהווים יתרונות ביחס לטיפול פרטני:
אוניברסליות – הכרה בכך שהחוויות והרגשות משותפות לכל חברי קבוצה, וכן כי פעמים רבות מדובר בקשיים אוניברסליים.
אוניברסליות מסייעת להסרת תחושת בדידות בקרב חברי הקבוצה, לאימות החוויות שלהם וכפועל יוצא מכך, להעלאת ההערכה העצמית.
אלטרואיזם – קבוצה היא מקום בו החברים יכולים לעזור אחד לשני, והחוויה של נתינה לאחר יכולה להעלות את ההערכה העצמית ולעזור בפיתוח דרכי התמודדות אדפטיביות ופיתוח הכישורים הבינאישיים.
הפחת תקווה – בקבוצה מעורבת, עם משתתפים בשלבי התפתחות או התאוששות שונים, חברי הקבוצה יכולים לקבל השראה ועידוד ממשתתף שהצליח להתגבר על הבעיות עמן הם עדיין נאבקים.
הקניית מידע – אמנם זה אינו בדיוק חלק מהתהליך הטיפולי, אך לעיתים קרובות משתתפים מדווחים שהיה מאוד מועיל ללמוד מידע עובדתי מחברי הקבוצה.
לדוגמה, על טיפול אפקטיביים, או על שירותים בהם הם השתמשו.
חזרה מתקנת על החוויה המשפחתית המרכזית – לעיתים קרובות משתתפים מזהים באופן לא מודע את המטפל הקבוצתי וחברי קבוצה אחרים עם הוריהם ואחיהם, בתהליך שהוא צורה של העברה, ספציפית לפסיכותרפיה קבוצתית.
הפרשנויות של המטפל יכולות לעזור לחברי הקבוצה להשיג הבנה של השפעת חוויות ילדות על האישיות שלהם, מה שיכול לסייע להם, ללמוד להימנע באופן לא מודע מדפוסים אינטראקטיביים חוזרים מהעבר אשר אינם מסייעים, ואף מפריעים, במערכות היחסים בהווה.
פיתוח טכניקות חברתיות – הגדרת הקבוצה מספקת לחברים בה סביבה בטוחה ותומכת ללקיחת סיכונים על ידי הרחבת רפרטואר ההתנהגויות הבין אישיות ושיפור המיומנויות החברתיות.
חיקוי (מודלינג) – חברי קבוצה יכולים לפתח כישורים חברתיים באמצעות התבוננות וחיקוי המטפל, המנחה או חברי קבוצה אחרים.
לדוגמה, שיתוף ברגשות אישיים, הבעת אמפתיה, ותמיכה באחרים.
לכידות – עלתה הצעה שזה הגורם הטיפולי העיקרי, ממנו נגזרים הגורמים האחרים.
בני אדם הם עדר חיות, עם צורך אינסטינקטיבי להשתייך לקבוצות, והתפתחות אישית יכולה להתרחש רק בהקשר הבין אישי.
בקבוצה מלוכדת כל החברים מרגישים תחושת שייכות, קבלה ותיקוף אישי.
גורמים קיומיים – למידה שעל האדם לקחת אחריות על החיים שלו, ואת ההשלכות של ההחלטותיו.
קתרזיס – חוויית ההקלה ממצוקה רגשית דרך ביטוי הרגש בצורה חופשייה ונטולת עכבות.
כשחברי הקבוצה משתפים ברגשותיהם בפני קהל תומך וקשוב, הם עשויים לחוש הקלה מתחושות אשמה, חרדה ובושה כרוניות.
למידה בין אישית – ישנה עליה ברמת המודעות העצמית כתוצאה מהאינטראקציה עם חברי הקבוצה, שנותנים משוב על התנהגות החבר ועל השפעתו על אחרים.
טיפול נרטיבי היא שיטת טיפול נפשי שעוסקת בסיפור חייו של המטופל, קשייו ומצוקותיו, ובבניית סיפור (נראטיב) חדש, המקל על ההתמודדות עם הבעיות.
השיטה פותחה החל משנות השבעים על ידי העובדים הסוציאליים מייקל וייט מאוסטרליה ודייוויד אפסטון מניו זילנד.
עם זאת, כבר בימיה הראשונים של התפתחות גישת הפסיכואנליזה של פרויד, נכללו בה גם אלמנטים סיפוריים - מטופלים התייחסו לעברם מזוויות הראייה הסובייקטיביות שלהם במהלך הטיפול, והמטפל הקשיב לסיפור והיה מזהה בו פרטים שבאמצעותם סייע למטופל להבין את עצמו ואת דחפיו המודחקים.
אך בניגוד לפסיכואנליטיקאים, שחתרו לאמת פנימית אחת של המטופל - בשנות השבעים ואילך התפתח הרעיון שאין אמת אבסולוטית אחת וסיפור חיים נכון אחד, וכי יש אפשרויות שונות לגבי אופן הפירוש של סיפור חייו של המטופל.
נערכו מחקרים על טיפולים נרטיביים בקשיים אישיים והפרעות נפשיות מסוגים שונים, ביניהם הפרעות אכילה כמו אנורקסיה, טיפולי גמילה מהתמכרויות, ושימושים שונים בטיפולים קבוצתיים ובטיפול בילדים.
לפי הגישה, אדם בונה במהלך חייו סיפורי חיים רבים שמתארים את עצמו ואת יחסיו עם הסביבה.
אם הוא בונה סיפורים שכוללים נרטיבים שליליים שפוגעים בתחושת העצמי וממוקדים כל הזמן בבעיות של האדם, עלולים סיפורים אלו ליצור תחושות שליליות ופתולוגיות שונות, ללא יכולת לראות פתרונות אפשריים לבעיה.
במהלך טיפול נרטיבי, סיפור החיים של המטופל מתעצב תוך כדי השיחה בינו לבין המטפל.
מכיוון שעל פי הגישה, אין גרסה נכונה אחת של סיפור חייו של המטופל - ניתן לבנות עם המטופל סיפור חיים אלטרנטיבי ומסתגל יותר, שכולל התבוננות מזווית אחרת, חיובית יותר, ויוכל להקל על תחושותיו ולגרום לו להכיר בכוחות שלו.
חיבור הסיפורים החדשים נקרא בנייה מחדש (reconstructing) או חיבור מחדש (reauthoring).
על פי גישה זו, הידע על המטופל לא מצוי אצל המטפל אלא אצל המטופל.
לכן קרוי הטיפול בשם "שיחה טיפולית", מתוך ראיה שהמטפל לא בא מעמדת בעל המקצוע היודע ומחפש את האמת שאינה ידועה למטופל, אלא כמסייע למטופל על ידי סקרנות אמפתית, ושאילת שאלות מתוך עמדה של "לא יודע", במטרה להבין את סיפור חייו, ולהעלות אפשרויות אחרות כדי שיוכל לבחור ביניהן.
בשל תפישה זו, פעמים רבות נשאל המטופל על העדפותיו בטיפול (האם שאלות מסוימות נוחות לו?
האם הגדרה מסוימת מקובלת עליו?
מה במה שהמטפל עושה הוא לשביעות רצונו ומה לא?
עמדה זו של שאיפה לצימצום הפער ההיררכי בין המטפל למטופל, באה לידי ביטוי גם בשקיפות לה מחויב המטפל - בניגוד לגישות אחרות, המטפל עשוי לשתף במניעיו, מחשבותיו, ולעיתים גם בחוויותיו.
קיימות טכניקות שונות בהן ניתן להשתמש בטיפול נרטיבי, ביניהן:
"החצנת הבעיה" (externalizing conversations) הפרדת אישיותו וזהותו הכללית של המטופל מהבעיה הספציפית, כלומר לא "האדם הוא הבעיה" אלא "הבעיה היא הבעיה".
"דקונסטרקציה" (deconstructing) - פעמים רבות נתפשות הבעיות כמבוססות ומוזנות משיח חברתי שמחזק אותן, הבעיות נתפשות כנתמכות על ידי שיחים תרבותיים שונים.
באמצעות שאילת שאלות מתאפשר למטופל להתייחס לסיפורו בדרך חדשה, ונפתח מקום ליצירת סיפור חדש.
ההתייחסות של המטופל לשאילת שאלות אלו למעשה כבר גורמת לשינוי בסיפור, שמאפשר לאדם להשתחרר מהתפישה שהבעיה טבועה בו.
זיהוי "המקרים המיוחדים" או "התוצאות הייחודיות" (unique outcomes) - ההנחה היא שהבעיה לרוב לא משתלטת לגמרי על האדם, ושתמיד יש מקרים יוצאים מהכלל שבהם לבעיה יש או הייתה השפעה פחותה על חייו של המטופל.
במהלך הטיפול מנסה המטפל להקשיב לסדקים בסיפור הבעייתי של המטופל, להסב את תשומת לבו לרגעים יוצאים-מן-הכלל אלו, ולחקור מה הגורמים לכך שבמצב זה הבעיה לא השפיעה, מה האירוע אומר עליו ועל כוחותיו ויכולת ההתמודדות שלו, ואיך ניתן להשתמש במידע זה כדי להתמודד עם הבעיה בהמשך.
כך הופכים המקרים המיוחדים האלו לבולטים ונגישים יותר עבור המטופל, תשומת הלב ממוקדת בהם, ניתן לקשר אותם זה לזה וליצור סיפור אלטרנטיבי חיובי יותר, בעוד הסיפור הבעייתי יידחק לאחור.
ההנחה היא שמתוך שאלות שימקדו את האדם בתוצאות ייחודיות אלו, עשויים סיפורי החיים החיוביים "להתעבות" ולהפוך לסיפורים חלופיים.
אמצעים אלו מתאימים במיוחד לטיפול בילדים.
מבקרי הגישה הנרטיבית טוענים כי היא חשופה יחסית להטיה תרבותית של המטפל, וכי הוא עלול להביא לטיפול דעות קדומות ודעות אישיות שלו, שלא מכבדות מספיק את אלו של המטופל.
בנוסף נטען כי אין מספיק ביסוס מחקרי לעקרונות השיטה וליעילותה.
טיפול קוגניטיבי או טיפול הכרני היא שיטת טיפול נפשי המבוססת על ההנחה שדפוסי חשיבה משפיעים על ההתנהגות, ושמקורן של הפרעות רגשיות הוא בדפוסי חשיבה מעוותים.
הטיפול הקוגניטיבי שונה מהטיפול ההתנהגותי בדגש שהוא שם על התהליכים הפנימיים של המטופל, ולא על ההתנהגות בלבד.
לאבות השיטה נחשבים הפסיכיאטר אהרון בק והפסיכולוג אלברט אליס.
שיטת טיפול זו, שפותחה על ידי אלברט אליס מניחה שרגשות שונים, ובפרט חרדות ודיכאון, אינם נובעים ישירות מאירועים מציאותיים, אלא מהפירוש שאנו נותנים להם.
לדוגמה, העובדה שאדם בתהליך גירושין כשלעצמה לא גורמת לחרדה או לדיכאון, אלא הפרשנות שלו למצב, המביאה אותו לחשוב שהוא נכשל, שלא יוכל למצוא זוגיות חדשה בעתיד, ושהכישלון ייגרר לתחומי חיים אחרים.
הטיפול חותר לשנות את תפיסת העולם של האדם ולהקנות לו אמונות ותפיסות רציונליות.
הוא כולל ניתוח של ההצהרות המילוליות של האדם, כדי ללמוד מהן על אמונותיו הלא רציונליות, ושכנועו, בטיעונים הגיוניים, להחליפן באמונות רציונליות, שיאפשרו לו לשפר את תפקודו ואת הסתגלותו למציאות.
עיוותי חשיבה הם הטיות בחשיבה שגורמות לנו לפרש את המציאות בצורה שגויה.
הפסיכיאטר אהרון בק זיהה ואפיין את ההטיות במהלך העבודה שלו עם מטופלים שסובלים מדיכאון.
מאוחר יותר, יישם בק את הרעיון של עיוותי חשיבה להפרעות חרדה ולהפרעות נפשיות נוספות.
בק סיווג את המחשבות המוטעות לקטגוריות: חשיבה דיכוטומית - חשיבה שבה העולם נחלק לשחור ולבן ללא גוונים, וכך למשל כל אירוע מסווג להצלחה או כישלון.
הכללת יתר - הפיכת אפיזודה אחת לחזות הכול והתעלמות משאר מצבי החיים.
יחוס עצמי - יחוס אירוע לעצמי כאשר הוא מתרחש ללא הקשר אלי ויש לו חיים משל עצמו.
הפשטה סלקטיבית - שליפת פרט מתוך מכלול שלם והתעלמות מכל היתר.
התעלמות ממידע שסותר את המחשבות האוטומטיות, קפיצה למסקנות - הסקנת מסקנות לפני שנגמר שלב איסוף הידע, איבוד פרופורציות - הפיכת אירוע קשה לטרגדיה אסונית, וחשיבה רגשית - התייחסות לרגשות כאילו הן עובדות מוצקות.