tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
המעבר דרך שועפאט היה מהיר וללא התנגדות, ואולם עם ההגעה לגבעת המבתר, נבלמה ההסתערות.
כוח הטנקים שהתקדם ראשון נע מהר מדי, עבר את המוצב הירדני, ונחשף לגבעת התחמושת.
טנק של גדוד השריון הפיקודי שהיה ליד מלון "אמבסדור" טעה בזיהוי הטנקים הישראליים של חטיבה 10, ירה ופגע באחד מהם.
נהג הטנק, , נהרג ושאר הצוות נחלץ לעבר שאר הטנקים הישראליים, שנסוגו לאחור.
כוח החרמ"ש שנע בזחל"מים אחרי הטנקים הסתער ישירות אל מרכז המוצב, אך נתקל מכל עבר באש כבדה מתותחים ללא רתע ומקלעים.
הזחל"מים נפגעו קשות מהאש שסביבם, ונסוגו.
מיד לאחר מכן אירעה תקרית נוספת של אש ידידותית, כאשר מטוס ישראלי תקף את הכוח המסתער.
אל"ם בן ארי הורה על נסיגה של כמה מאות מטרים לאחור, להיערכות מחדש.
לכוח שנערך מחדש הצטרפה תגבורת, פלוגת טנקים ופלוגת חרמ"ש, וכן פלוגה מגדוד 68 של חטיבת ירושלים, שהיה ערוך בסמוך.
מח"ט "הראל" הורה לשלושה טנקים לתפוס את הגבעה הצפונית לגבעה הצרפתית ולירות משם על המוצב הירדני; הפלוגה מחטיבת ירושלים הסתערה על הגבעה הצרפתית, ואילו הכוח המתוגבר של חטיבת הראל הסתער שוב על גבעת המבתר.
ואולם שתי ההסתערויות הסתיימו בלא קרב: הכוח הירדני בגבעת המבתר נטש את המוצב לאחר הדיפת ההסתערות הישראלית הראשונה, נסוג לגבעה הצרפתית ומשם נסוג כל הכוח מזרחה.
הכוחות הישראליים השלימו את ההשתלטות על שתי הגבעות עד השעה 12:00 – פחות מ-24 שעות לאחר תחילת ההתקפה של החטיבה בפרוזדור ירושלים.
משימות חטיבת הראל הושלמו במלואן: נוצר קשר עם הר הצופים, וירושלים נותקה מצפון.
על פי הנחיית אלוף הפיקוד הועברה פלוגה אחת של החטיבה לטובת חטיבה 55, ושאר החטיבה הופנתה צפונה, לכיבוש רמאללה בצירוף פלוגה מגדוד 62 בחטיבה 16.
כבר מתחילת הלחימה בירושלים החלו שרים בממשלת האחדות הלאומית (שנקראה אז "ממשלת ליכוד לאומי") לפעול כדי להביא להחלטה על כיבוש מזרח ירושלים ואיחוד העיר.
בראש הפועלים בנושא היו מנחם בגין, ששימש שר בלי תיק, ויגאל אלון, אז שר העבודה וסגן ראש הממשלה.
בלילה שבין 5 ל-6 ביוני התקיימה ישיבת ממשלה מיוחדת במרתף הכנסת (בשל ההפגזות על העיר), ובה הסכימו כל הנוכחים כי ישנה הזדמנות היסטורית להשלים את איחוד ירושלים תחת שלטון ישראל.
ההתלבטות שמולה עמדו השרים הייתה כפולה: היה ברור שעל הצדדים תיכפה הפסקת אש בתוך ימים ספורים, אם לא פחות, וישראל עלולה להחמיץ שעת כושר חד פעמית.
מאידך, היה ברור שכיבוש ירושלים המזרחית ובעיקר המקומות הקדושים לאסלאם ולנצרות עלול להביא לחץ בינלאומי כבד על ישראל.
חשש נוסף היה שקרב בתוך העיר העתיקה עלול להביא לפגיעה במקומות קדושים אלה, דבר שיגרום ביקורת חריפה מאוד על ישראל.
למרות התלבטויות אלה הסכימו כל השרים, כאמור, כי יש לכבוש את העיר העתיקה.
שר הביטחון, משה דיין, לא נכח בישיבה, ולפיכך סיכם ראש הממשלה שדיין והרמטכ"ל, רב-אלוף יצחק רבין, יבדקו את אפשרות מימוש ההחלטה מן הבחינה הצבאית.
לוי אשכול נפגש עם דיין עוד באותו לילה, יחד עם שר החוץ אבא אבן, יגאל ידין, ששימש יועצו הצבאי של ראש הממשלה.
דיין התנגד להתקפה ישירה על העיר, מחשש לאבדות רבות ולנזק הרב שעלול להיגרם.
הוא העדיף לכתר את העיר כדי שתיכנע.
בהתאם להחלטה זו של דיין נדחתה דרישתו של אלוף הפיקוד, עוזי נרקיס, להיכנס לעיר העתיקה כבר בבוקר 6 ביוני.
בצוהרי אותו יום ביקר דיין, בליווי נרקיס, בהר הצופים (לאחר שחטיבות הראל ו-55 חברו אליו במהלך הבוקר) וצפה אל העיר העתיקה; גם במעמד זה סירב דיין לבקשה חוזרת של נרקיס להיכנס לעיר העתיקה.
בישיבה של ועדת השרים לענייני ביטחון שהתקיימה באותו יום בשעה 16:00 בתל אביב התקבלה עמדתו של שר הביטחון.
בשל כך, הוחלט שהצעד הבא יהיה השתלטות על מתחם אוגוסטה ויקטוריה וכיבוש רכס הר הזיתים, משימה שהוטלה על חטיבה 55, לביצוע באותו ערב.
התלבטות במטה הכללי של צבא ירדן על נסיגה מהגדה המערבית
בצהרי 6 ביוני הייתה כל ירושלים המזרחית שמחוץ לחומות בשליטת צה"ל, למעט שכונת אבו טור שנכבשה אחר הצהריים, ורכס הר הזיתים שנכבש למחרת .
בגזרות אחרות בחזית הירדנית הצליחה חטיבת קרייתי לכבוש את לטרון ולטפס לבמת ההר (החטיבה חברה לחטיבת הראל בשעות הצהריים ושתי החטיבות נעו צפונה לכיבוש רמאללה), ואילו בצפון השומרון הסתיים קרב עמק דותן בכיבוש ג'נין והאזור שסביבה על ידי צה"ל.
שתי חטיבות השריון הירדניות נפגעו קשות; חטיבה 60 הופצצה על ידי חיל האוויר הישראלי, כאמור לעיל, וחטיבה 40 ספגה אבדות קשות בקרב בעמק דותן.
נוכח השליטה האווירית המוחלטת של ישראל ועקב האבדות הקשות סבר גנרל עבד אל-מונעם ריאד שיש חשש אמיתי לגורלו של צבא ירדן, ולשלטונו של המלך חוסיין בכלל.
ריאד האיץ במלך להגיע לאחד משני פתרונות: הפסקת אש מיידית, או נסיגה מהירה מהגדה המערבית.
חוסיין היה בין הפטיש לסדן: הוא חשש שנסיגה משטחי יהודה ושומרון עלולה לתת לגמאל עבד אל נאצר תירוץ להסיג את הצבא המצרי תוך כדי הטלת האשמה על ירדן; ואילו קבלת הפסקת אש עלולה להביא להתפרעויות של הפלסטינים בירדן ואף למרד בצבאו.
מסיבה זו, חוסיין ניסה, בערוצים חשאיים, להביא להפסקת אש דה-פקטו, כלומר הפסקת הלחימה ללא הכרזה רשמית, אך ניסיונות אלה לא הצליחו.
הלחץ שבו היו נתונים חוסיין וריאד לא היה מחויב המציאות; הצבא הירדני לא התמוטט, ועדיין החזיק ברוב שטחי יהודה ושומרון.
ייתכן שלו הייתה הצמרת הירדנית מחליטה להחזיק בעמדותיה היה הצבא הירדני מצליח להחזיק מעמד עד להפסקת האש.
ואולם תחושת המשבר החריפה שהייתה בצמרת הצבא המצרי (והביאה גם שם לנסיגה חפוזה ולא מסודרת) עברה גם למטכ"ל הירדני.
באחר הצוהריים של 6 ביוני הורה ריאד על נסיגה מן הגדה המערבית.
קצינים ירדניים בכירים חלקו על ריאד, ולאחר ויכוח הוחלט להסיג את הכוחות הירדניים למערך עורפי, אך לא לסגת לגמרי מהגדה המערבית.
חלק מן הכוחות הירדניים לא נסוגו מיד; גדוד 31 של חטיבת החי"ר ה-27 הירדנית, חטיבת האימאם עלי, לא ביצע מיד את פקודת הנסיגה ונותר במשך הלילה בעמדותיו ברכס אבו דיס.
בשל כך, למרות פקודת הנסיגה עדיין היו בירושלים וסביבתה כוחות ירדניים משמעותיים.
יום שלישי, 6 ביוני, אחר הצהריים: חטיבת ירושלים כובשת את אבו תור
החל משעות הבוקר הוחל בהכנות לכיבוש שכונת אבו תור, שמדרום לעיר העתיקה.
אלוף הפיקוד הטיל את המשימה על החטיבה הירושלמית, ומטרתו הייתה להדק עוד יותר את כיתור העיר ולמנוע מצב של היווצרות מובלעת אם יוחלט על הפסקת אש.
אלוף-משנה אליעזר אמיתי, מפקד החטיבה, החליט להפעיל למשימה זו את גדוד 163, בפיקוד סגן-אלוף מיכאל (מיכה) פייקס.
ואולם היה צורך להעביר את הגדוד מאזור מוצבי הרדאר, ליד מבשרת ירושלים; כאמור לעיל, הגדוד סייע לחטיבת הראל בכיבושם במהלך הלילה הקודם.
כדי להעביר את הגדוד לאבו טור היה צורך להעביר גדוד חי"ם למוצבי הרדאר כדי שיתפוס את העמדות שהחזיק גדוד 163. חיילי הגדוד הוסעו לעין כרם, אך הסתבר שאין אמצעי תחבורה להעביר את הגדוד משם לאבו טור, והחיילים נאלצו לעשות את הדרך ברגל עד למושבה הגרמנית.
שעת פתיחת ההתקפה נקבעה לבסוף ל-15:00.
על קו הגבול באבו טור חלשו ארבע עמדות ירדניות.
הן נקראו על ידי הישראלים, מדרום לצפון, עמדות "לולב", "אריה", "בית המחלקה" ו"בית התריסים הצהובים".
מול עמדות "לולב" ו"אריה" הירדניות היו עמדות ישראליות, בעלות שם זהה.
כל פלוגה בגדוד הייתה אמורה לתקוף עמדה אחת, במקביל.
פלוגה ג' תקפה בשעה 15:00 את עמדת "לולב", העמדה הירדנית הדרומית ביותר.
העמדה הותקפה על ידי כוחות הקו בשני טילי (מטעני) ל' עוד ביום הראשון למלחמה ונהרסה.
הכוח הישראלי איגף את העמדה מדרום, וכבש אותה.
המ"פ הורה על המשך התקדמות לכיוון עמדה נוספת, עמדת "הלשון", שהייתה ממוקמת כ-300 מטרים ממזרח, ואולם עם המשך ההסתערות נתקלו החיילים הישראליים בצלף ירדני.
זה הצליח להרוג חמישה מחיילי הפלוגה עד שאותרה עמדתו, והוא נהרג.
במקביל לתקיפת עמדת "לולב" תקפה פלוגה ה' ("הפלוגה המיוחדת") את עמדת "בית המחלקה", העמדה השנייה מצפון.
כבר בשלב ההיערכות לתקיפה נפצעו כמה מחיילי הפלוגה מהפגזה ירדנית.
עם תחילת ההתקפה פרצו חיילי מחלקת החוד שתי גדרות בעזרת בונגלור, ואולם הסתבר להם שישנה גם גדר שלישית, שלא היו בידיהם אמצעים לפריצתה, ולכן נשכב אחד מהחיילים בשם מנחם הספרי על הגדר ושאר הכוח עבר עליו.
צליפות מהר ציון הסבו לפלוגה מספר רב של פצועים, ביניהם המ"פ, ואולם הכוח הצליח להשלים את משימתו תוך שימוש במיסוך עשן.
התקיפות על שתי העמדות הנוספות החלו באיחור.
התקיפה על עמדת "אריה" הירדנית החלה בהפעלת מטען ל', שגרם לעמדה הירדנית (בנוסף למטען ל' שנורה אל העמדה ביום הראשון של המלחמה) נזק כבד ונפגעים רבים.
מיד לאחר מכן הסתערה פלוגה ד' על העמדה, כבשה אותה, והחלה בהשתלטות על הבתים שבין עמדת "לולב" הדרומית ועמדת "בית המחלקה".
במהלך הקרב הצטרף חפ"ק המג"ד לכוחות המסתערים; בהיתקלות עם חיילים ירדניים שניסו לסגת נהרג המג"ד, סא"ל .
פלוגה ב', שנועדה לתקוף את העמדה הצפונית ביותר, "בית התריסים הצהובים", ספגה אש כבדה כאשר נערכה להתקפה ליד בית המדפיס הממשלתי, בדרך חברון.
4 חיילים נהרגו ורבים נפצעו, וההתקפה התעכבה ב-45 דקות.
למרות האבדות הצליחה הפלוגה לכבוש את יעדה, בסיוע טנקים של גדוד השריון הפיקודי שחיפו על ההתקפה מארמון הנציב ודרך עין רוגל בפאתי אבו טור הצפוניים וירו על העמדות הירדניות בהר ציון, ארטילריה ויחידת צלפים של החטיבה.
בשעה 18:00 הושלם כיבוש אבו טור.
הקרב היה קשה במיוחד, גם בשל העובדה שהירדנים ציפו להתקפה וידעו מה יהיה הכיוון ממנה תבוא.
17 חיילים ישראלים נהרגו בקרב.
הירדנים איבדו כ-50 חיילים, ושאר הכוח נסוג מזרחה.
יום שלישי, 6 ביוני, ערב, ויום רביעי, 7 ביוני, בוקר: חטיבת הצנחנים 55 כובשת את מתחם אוגוסטה ויקטוריה
כאמור לעיל, שר הביטחון משה דיין הכריע נגד כניסה לעיר העתיקה, וקבע שיש לכתר אותה עד לכניעתה.
בשל כך, היעד הבא של פיקוד המרכז היה כיבוש רכס הר הזיתים, ובפרט מתחם אוגוסטה ויקטוריה שבראשו.
השתלטות על הרכס הייתה מנתקת את ירושלים העתיקה ממזרח ובכך משלימה את כיתורה, לאחר ניתוקה מדרום ומצפון ביממה הקודמת.
המשימה הוטלה על חטיבה 55, בסיוע פלוגת טנקים של חטיבת הראל.
חטיבה זו הופנתה, כאמור לעיל, לרמאללה, אך על פי הנחיית אלוף הפיקוד הועברה פלוגה אחת תחת פיקוד חטיבה 55.
ניסיון ראשון: 6 ביוני, ערב ולילה – קרב גשר גת שמנים
על פי הנחיית הפיקוד, תכנן מח"ט 55, אלוף-משנה מוטה גור, את ההתקפה על הרכס.
פלוגת הטנקים מחטיבת הראל התמקמה ליד מוזיאון רוקפלר, ומשם ירו לעבר מטרות במתחם אוגוסטה ויקטוריה (ההפגזה הייתה אמורה להתבצע על ידי 9 טנקים, ואולם בתנועה מגבעת המבתר למוזאון רוקפלר טעו כמה מהטנקים בדרך, וחברו לצנחנים מאוחר יותר).
פלוגה נ' מגדוד השריון הפיקודי הייתה אמורה לרדת ממוזאון רוקפלר, לפנות מיד שמאלה בדרך העולה להר הזיתים, ולעלות לאוגוסטה ויקטוריה.
אחרי פלוגת הטנקים הייתה אמורה לנוע סיירת חטיבה 80, בפיקוד רס"ן מיכה קפוסטה (בן ארי), שסופחה לחטיבה 55 לאחר שמשימתה המתוכננת בסיני בוטלה.
גדוד 71 היה אמור לעלות מנחל קדרון ולחבור לשני הכוחות.
ההתקפה הייתה אמורה להתחיל בשעות אחר הצוהריים, כדי שתהיה באור יום.
ואולם מסיבות שונות התעכבה היציאה להתקפה, והתנועה החלה רק בשעה 19:30 בערב, עם אור אחרון.
למפקדי הכוחות לא היו מפות ותצלומי אוויר, ובשל ירי ירדני בלתי פוסק מחומת העיר העתיקה לכיוון מוזאון רוקפלר, שבו התמקמה מפקדת החטיבה, לא היו מפקדי הכוחות יכולים לבצע תצפית על ציר התנועה המתוכנן.
החשיכה שירדה הקשתה עוד יותר על ההתמצאות, ובשל כך טעה מפקד פלוגת הטנקים והמשיך ישר בדרך יריחו, במקום לפנות שמאלה.
רק טנק אחד פנה על פי המתוכנן, אך נפגע מפצצת בזוקה ירדנית, וצוותו נטש אותו.
הטנקים הישראליים המשיכו בדרך יריחו לדרום מזרח, והגיעו תוך זמן קצר לגשר גת שמנים (הידוע גם כ"גשר הסיירת"), שם התגלו לחומת העיר העתיקה ולעמדות החיילים הירדניים שהיו עליה.
החיילים הירדניים שהיו על החומה פתחו באש כבדה על הטנקים, והמ"פ הבין שטעה.
הוא הורה לטנקים להסתובב ולנסות לחזור, וניסה לאתר את מיקומו הנכון בסיוע מפקדת החטיבה.
הניסיונות נכשלו, ולכן הורה המח"ט לצוות של סיירת חטיבה 80 לאתר את הטנקים ולהחזירם.
גם כוח הסיירת נחשף לאש מן החומה, והחל מאמץ לחילוץ הנפגעים הרבים.
תחת האש הכבדה נפגע אחד הטנקים ועלה באש, וטנק המ"פ התהפך ונפל מן הגשר לערוץ נחל קדרון.
כמה מן הג'יפים של הסיירת התנגשו זה בזה.
לאחר מספר שעות הצליח מפקד הסיירת, קפוסטה, להשלים את חילוץ הפצועים.
בקרב על הגשר נהרגו חמישה חיילים, מאנשי השריון והסיירת.
ההסתבכות על הגשר מנעה את ניסיון ההשתלטות על אוגוסטה ויקטוריה.
בנוסף, סמוך לחצות התקבלה בפיקוד התראה מן התצפיות שעל הר הצופים על תנועה של עשרות טנקים וכלי רכב ירדניים לכיוון ירושלים.
למעשה, זו הייתה תנועתו של גדוד 31, שהחל בנסיגה מזרחה, ואולם התנועה לא פורשה נכון על ידי הצד הישראלי.
מח"ט 55 חשש מהסתבכות בקרב לילה מול שריון ירדני, והעדיף להיערך להגנה.
אלוף הפיקוד הסכים, והוחלט לדחות את חידוש ההתקפה על הרכס לבוקר שלמוחרת.
ההחלטה על הכניסה לעיר העתיקה
במקביל לקרבות במזרח התיכון, נעשו מאמצים במועצת הביטחון של האו"ם להגיע להפסקת אש.
בשעה 19:00 בערב על פי שעון ניו יורק, 1:00 לפנות בוקר על פי שעון ישראל ו-2:00 לפנות בוקר על פי שעון ירדן, הגיעו ארצות הברית וברית המועצות להסכמה על הפסקת אש בין הצדדים.
המלך חוסיין הביע את הסכמתו, בתקווה שבכך תימנע המשך ההתמוטטות ביהודה ושומרון; הוא ביטל את הוראת הנסיגה שהוציא הגנרל עבד אל-מונעם ריאד שעה קודם לכן, והורה לכל היחידות להישאר במקומן ולהחזיק בעמדותיהן.
השר בלי תיק, מנחם בגין, שמע על הפסקת האש המתוכננת בחדשות הבי.בי.סי.
אחד מסעיפי ההסכם שהוזכרו היה האיסור על כוחות צבא של שני הצדדים לנוע מעמדותיהם מיד עם כניסת הפסקת האש לתוקף, עם שחר.
בגין חשש ממצב שבו תישאר העיר העתיקה מכותרת, אך לא בידי ישראל, מצב שיהיה "בכייה לדורות" כהגדרתו.
הוא יצר קשר עם שר הביטחון, משה דיין, ודרש לאשר כניסה מיידית לעיר העתיקה.
דיין, שהבין גם הוא שהזמן פועל לרעת ישראל, הסכים, אך תלה את הדברים באישור ראש הממשלה, לוי אשכול.
בגין העיר את אשכול משנתו, וזה הסכים מיד וכינס בשעה 3:00 לפנות בוקר ישיבת מצומצמת, בה השתתפו דיין, בגין ויגאל אלון.
בישיבה אושרה הכניסה לעיר העתיקה.
דיין הנחה את פיקוד המרכז לבצע את הפריצה תוך זהירות מרבית מפגיעה במקומות הקדושים ובאוכלוסייה האזרחית.
בשעה 7:00 בבוקר החלה חטיבה 55 בניסיון נוסף לכבוש את רכס אוגוסטה ויקטוריה.
החל משעה 8:00 בבוקר החל חיל האוויר הישראלי בהפצצת הרכס: ארבע רביעיות של מטוסי קרב מדגם סופר מיסטר של טייסת 105 ("העקרב") תקפו את הרכס והסבו למגינים הירדניים אבדות כבדות.
בעקבות ההפצצה הסתערו על המתחם שני גדודים: גדוד 66, שהגיע מהר הצופים, וגדוד 71, שטיפס רגלית מנחל קדרון, בליווי סיירת חטיבה 80. שני הגדודים הסתערו בליווי טנקים.
דרכו של גדוד 66 מהר הצופים לאוגוסטה ויקטוריה הייתה קצרה הרבה יותר, והגדוד השלים את כיבוש המתחם עד השעה 9:05, עם חלל אחד בלבד – מפקד פלוגה א', רס"ן .
סיירת חטיבה 80 והטנקים שעלו עמה להר המשיכו הלאה והשתלטו על הכפרים א-טור, אל עזרייה ואבו דיס.
ביום רביעי, 7 ביוני בשעה 6:15 בבוקר, הורה שר הביטחון רשמית לרמטכ"ל, רב-אלוף יצחק רבין, להיכנס לעיר העתיקה.
הרמטכ"ל ושר הביטחון הורו לסגן הרמטכ"ל, אלוף חיים בר-לב, להגיע לירושלים ולפקח מקרוב על ביצוע הפקודה.
אלוף פיקוד המרכז הנחה את מח"ט 55, מוטה גור, לבצע את הכניסה, אך זו לא הייתה יכולה להתבצע לפני כיבוש רכס הר הזיתים.
בשעה 9:30, עם השלמת ההשתלטות על הרכס, ניתן האישור הסופי לכניסה.
חבורת הפיקוד של חטיבה 55 התמקמה ברחבת מלון אינטרקונטיננטל, ומשם נתן המח"ט את פקודת הכניסה לעיר.
הכוח העיקרי נע לשער האריות, ובראשו חפ"ק המח"ט.
אחריו נעו שתי פלוגות מגדוד 71, שזה עתה עלו לרכס הר הזיתים, גדוד 66, שגם הוא ירד מהרכס, גדוד 28, שהגיע ממוזאון רוקפלר, ומחלקת טנקים.
פלוגה ד' מגדוד 71 נעה לכיוון שער האשפות ונכנסה לעיר לאחר הכוחות של חטיבת ירושלים.
הם המשיכו לטהר את הרובע הנוצרי.
בשעה 9:45 הגיע זחל"ם המח"ט לשער האריות, עקף את הטנקים שלא היו יכולים להיכנס דרך השער הצר, ונע פנימה בתוואי רחוב ויה דולורוזה.
כמה דקות לאחר מכן נכנסה חבורת הפיקוד להר הבית, יחד עם פלוגה א' של גדוד 71, שהגיעה ראשונה מבין פלוגות הגדוד.
בשעה 10:00 הודיע מוטה גור ברשת הקשר את המשפט המפורסם: .
דקות ספורות לאחר מכן הגיע אל ההר הרב הראשי לצה"ל, אלוף שלמה גורן.
סגן מפקד החטיבה, משה סטמפל ומפקד פלוגה א', יורם זמוש, עלו אל בניין המחכמה וממנו הניפו את דגל ישראל מעל לכותל.
במקביל הונף דגל ישראל לזמן קצר מעל כיפת הסלע בהר הבית על ידי עזרא אורני, קצין קשר בחטיבה 55, אך הורד משם בהוראת שר הביטחון משה דיין.
זמן קצר לאחר מכן ירדו לכותל הרב גורן, אלוף הפיקוד, עוזי נרקיס, וסגן הרמטכ"ל, חיים ברלב.
רחבת הכותל נמלאה בעשרות חיילים.
מפקד הגדוד, עוזי עילם היה הראשון שתקע בשופר בכותל, ולאחריו הרב גורן.
ישראל הראל, שנמנה עם כוח צה"ל הראשון שנכנס להר הבית, מתאר כי "דיין פגש שם (בהר הבית) את נציגי הווקף, שהצהירו בפניו שהם מקבלים בהכנעה את השלטון הישראלי ומבקשים שהחיילים לא יפגעו בקדושת המקום".
כמעט באותה שעה שבה נכנס חפ"ק מח"ט 55 דרך שער האריות, נכנסו דרך שער האשפות שלוש פלוגות מגדוד 163 של החטיבה הירושלמית, בפיקוד מפקד הגדוד החדש, יוסף ברוש (כאמור לעיל, המג"ד הקודם, מיכאל פייקס, נהרג ביום שלפני כן בעת כיבוש אבו טור).
הכוח כבש את הר ציון ללא קרב.
לפני השעה 10 נכנסו פלוגות א' וד' של הגדוד דרך שער האשפות לעיר העתיקה ופאתי שכונת המוגרבים שליד הכותל.
פלוגה ד', בפיקוד סרן אלי קידר (שהיה בין מגיני הרובע היהודי במלחמת העצמאות כנער), נעה אל תוך הרובע היהודי והרובע הארמני, ואילו פלוגה א בפיקוד יקי שרף נעצרה בפאתי שכונת המוגרבים לפי פקודת המג"ד כדי למנוע התקלות עם כוחות הצנחנים שהגיעו להר הבית.
פלוגה ב' נכנסה לעיר כפלוגת העתודה.
השלמת ההשתלטות על העיר העתיקה
בשעה 11:00 הגיע מושל ירושלים מטעם ממשלת ירדן, אנוואר אל חטיב, לרחבת הר הבית, ושם חתם על כתב הכניעה.
גדוד 66 של חטיבה 55, שנכנס לעיר העתיקה דרך שער האריות, ופלוגה ד' של גדוד 71, שנכנסה כאמור דרך שער האשפות, הצטרפו לטיהור הרובע המוסלמי והרובע הנוצרי.
הפלוגות של חטיבת ירושלים טיהרו את הרובע היהודי והרובע הארמני.
גדוד 28 ושתי פלוגות נוספות של גדוד 71 נכנסו דרך שער האריות וסייעו לטיהור הרובע המוסלמי והרובע הנוצרי.
במהלך היום נמשכו היתקלויות בתוך העיר מול צלפים ירדניים, אך עד שעות אחר הצוהריים הסתיימה ההשתלטות על העיר.
הכוח הירדני היחיד שעדיין נותר בשלמותו ביהודה ושומרון הייתה חטיבה 29, חטיבת חיטין, שהייתה אחראית על המרחב שמדרום לירושלים.
חטיבה זו המשיכה בהפגזת מערב ירושלים גם בבוקר 7 ביוני.
בשעה 10:25 קיבל מפקד החטיבה הירדנית הוראת נסיגה, והחל בביצועה.
גדוד 39 של החטיבה נותר במר אליאס כדי לחפות על שאר הגדודים.
בשעות הצהריים הורה הפיקוד לחטיבה הירושלמית לנוע דרומה ולכבוש את העמדות הירדניות שמדרום לעיר.
גדוד 62, בפיקוד סא"ל רוטשילד, נע מרמת רחל ותקף את מוצב מר אליאס ביחד עם פלוגה א' מגדוד 161 שכבשה את מוצב טבליה (גבעת המטוס).
במקביל כבשה הפלס"ר החטיבתי את ג'בל אבו ע'וניים (כיום שכונת הר חומה) והמשיכה לגוש עציון וחברון דרך פאתי בית לחם.
גדוד 62 המשיך דרומה יחד עם הפלס"ר.
גדוד 161 נכנס לבית לחם, בית ג'אלה ובית סחור ומ"פ ד', סרן רפי בנבנשתי, קיבל לפנות ערב להפתעתו את הכניעה של נכבדי הכנסייה והעיר ונכבדי בית ג'אלה ובית סחור בחדר גדול בכנסיית המולד (זו הייתה הכניעה השנייה של הנכבדים לאחר שנכנעו קודם לכן לאנשי הפלס"ר בפרברי בית לחם).
הוא הרגיע את הנכבדים, הודיע להם שהמושל הצבאי של הערים יגיע רק למוחרת היום ויודיע להם את ההוראות המתאימות ושלח אותם לביתם.
במשך השנים התעוררו ויכוחים על הדרך שבה התנהל הקרב על ירושלים.
אורי מילשטיין טוען שהקרב החל, בגזרת ארמון הנציב, כיוזמה מקומית, בניגוד לכוונת הפיקוד העליון ובניגוד לפקודות מפורשות.
לדעתו, לאלוף פיקוד המרכז, עוזי נרקיס, הייתה מוטיבציה רבה לחולל את הקרב, כתיקון ל"בכייה לדורות" של מלחמת העצמאות.
נרקיס היה סגן מפקד הגדוד הרביעי של הפלמ"ח ועמד בראש כוח הפריצה לעיר העתיקה דרך "שער ציון" ב-19 במאי 1948. לאחר הצלחת הפריצה, נרקיס הורה על נסיגת הכוח בניגוד לפקודה מפורשת של מפקד ירושלים דוד שאלתיאל.
מהלך זה גרם לנפילת הרובע היהודי בידי הלגיון הערבי.
נרקיס הואשם על ידי דוד שאלתיאל, מפקד חטיבת עציוני, באחריות לכישלון, ואילו נרקיס הטיל את האשמה על שאלתיאל.
מכל מקום, ברור שנרקיס חש שהוא עומד בפני הזדמנות היסטורית לתקן את המעוות.
לדברי מילשטיין, המותח ביקורת חריפה על תפקודו של נרקיס, אלוף הפיקוד עשה כל מאמץ כדי לעקוף את הרמטכ"ל ושר הביטחון, ולפתוח במלחמה.
למעשה, טוען מילשטיין, ההתקפה על ארמון הנציב החלה אף ברמה נמוכה יותר.
לדברי מילשטיין, מי שהורה על מתקפת הנגד בארמון הנציב היה קצין האג"ם של חטיבת ירושלים, רס"ן עמוס נאמן.
על פי מילשטיין נאמן הורה על תחילת ההתקפה בהיעדר המח"ט ואלוף הפיקוד, וכאשר הגיעו טלפונים דחופים מן המטכ"ל שדרשו את עצירת המתקפה טען נאמן, יחד עם קצין האג"ם הפיקודי סגן-אלוף אריק רגב, שאין לו קשר עם הכוח המסתער.
כך, טוען מילשטיין, החלה המלחמה, וזאת כתולדה של יוזמה מקומית בלבד.
אריה יצחקי דוחה תפיסה זו.
הוא מסכים שנרקיס ראה בפתיחת המלחמה הזדמנות לתקן את הכישלון של 1948; נרקיס מעיד על כך בעצמו בספרו פעמים רבות.
ואולם ההחלטה על פתיחת המערכה מול ירדן לא הייתה יוזמה מקומית, אלא התקבלה בישיבת ממשלה ביום הראשון של המלחמה.
באותה ישיבה אישר ראש הממשלה לוי אשכול את הנחייתו של שר הביטחון משה דיין להעביר את חטיבת הראל לפרוזדור ירושלים, כדי שתחבור להר הצופים (באותה ישיבה אושרה גם תקיפת מטרות בירדן ובסוריה על ידי חיל האוויר, וכן את תקיפת ג'נין על ידי פיקוד הצפון).
קרב ההבקעה של חטיבה 55
הנושא העיקרי בו התמקדה הביקורת על דרך ניהול המערכה על ידי הפיקוד הישראלי במרחב ירושלים, היה קרב ההבקעה של חטיבה 55 בליל 6/5 ביוני.
במהלך קרב זה נהרגו עשרות מלוחמי החטיבה, ואבדותיה היו כבדות בהרבה מאבדותיהן של שתי החטיבות האחרות שהשתתפו במערכה במרחב ירושלים .
תשומת הלב הופנתה במיוחד לקרב על גבעת התחמושת, בו נהרגו 24 לוחמים, ונחשב אחד הקרבות הקשים במלחמה כולה.
הטענות מופנות כלפי אלוף פיקוד מרכז ומפקדת החטיבה; על גבורתם של הלוחמים אין עוררין.
בין הטענות שהועלו במשך השנים היו הטענות הבאות:
לא היה צורך בהסתערות על המתחם המבוצר של גבעת התחמושת, כיוון שבמשך השנים נבנו תוכניות מפורטות לעקיפת המוצבים הירדניים.
כוחות חטיבת ירושלים, שלמדו את השטח במשך שנים והכירו אותו היטב, לא השתתפו בתקיפת המערך הירדני בצפון ירושלים, ובמקומם הופעלה חטיבת הצנחנים שלא הכירה את השטח, וחסרה אמצעי מודיעין בסיסיים.
מפקד חטיבת הצנחנים, מוטה גור ומפקדי הגדודים בחטיבה (עוזי עילם, יוסי יפה ויוסף פרדקין), עמדו על כך שההבקעה תתבצע בלילה.
זאת, כדי לחסוך בנפגעים וכדי לנצל את עדיפות הצנחנים בלוחמת לילה.
המבקרים טוענים, שהתקפה עם שחר ואף מאוחר יותר הייתה יכולה לחסוך בנפגעים.
היא הייתה מספקת לצנחנים זמן נוסף להתארגנות וללימוד השטח, מאפשרת לחטיבת הראל להגיע מכיוון צפון ולתקוף את מערך ההגנה הירדני מעורפו, ובעיקר מאפשרת להעניק סיוע יעיל של טנקים וארטילריה להתקפת הצנחנים.
סגן הרמטכ"ל, האלוף חיים בר-לב, הציע גם הוא לדחות את ההתקפה לבוקר, כדי לאפשר סיוע אווירי.
אלוף הפיקוד סבר שסיוע אווירי היה עלול להיות לא יעיל, בשל קרבת המטרות לאוכלוסייה אזרחית.
מבקריו של נרקיס טוענים כי חיל האוויר הכין תקיפות על היעדים הירדניים המבוצרים בצפון ירושלים במשך שנים, ולפיכך תקיפות כאלה היו עשויות להיות יעילות מאד.
טענה נוספת לגבי קרב הלילה של הצנחנים היא שההבקעה החלה בסופו של דבר אחרי השעה 2:00 לפנות בוקר, כאשר נותרו פחות משעתיים עד לזריחה.
משמעותה של התחלת התקיפה בשלב כה מאוחר הייתה למעשה, אובדן כל היתרונות של לוחמת הלילה.
הצידוק להתקפת הצנחנים בדחיפות רבה כל כך היה הצורך בחבירה דחופה עם הכוח הישראלי במתחם הר הצופים.
אולם בפועל, רק גדוד אחד (גדוד 66) של החטיבה תקף בכיוון הר הצופים, כאשר הבקיע דרך גבעת התחמושת ונערך מול שכונת שייח' ג'ראח.
שני הגדודים האחרים, גדוד 71 וגדוד 28, פעלו בגזרה דרומית יותר, במטרה לכבוש את השכונות הערביות בין ואדי ג'וז לעיר העתיקה ולהגיע למוזאון רוקפלר.
כנגד הביקורת נטען כי אלוף הפיקוד חש שעליו לעשות את המרב כדי לחבור להר הצופים בכל המהירות, כדי להקדים את חטיבה 60 הירדנית, שנעה – ככל שהיה ידוע בפיקוד המרכז – לכיוון ירושלים.
אלוף הפיקוד לא היה יכול להמתין ולראות האם תצליח חטיבת הראל בהבקעה שלה ותגיע בזמן מצפון, ולא יכול היה לדעת בוודאות שחיל האוויר אכן הצליח להשמיד את התגבורות הירדניות.
בשל כך, הדרך הנכונה מבחינתו הייתה הטלת חטיבה 55 לקרב כבר בלילה הראשון.
גורם נוסף במערכת השיקולים של הפיקוד הייתה העובדה שחטיבה 55 הייתה חטיבת חי"ר מעולה, חטיבת קו ראשון של צה"ל.
צירופה לפיקוד המרכז הייתה תוספת כוח משמעותית, ובהתאם לכך הוטלו עליה המשימות הקשות ביותר לביצוע.
בתודעה הישראלית נצרבה חטיבה 55 כ"חטיבת משחררי ירושלים", ועיקר התהילה על הניצחון ההיסטורי נפלה בחלקה.
כך למשל, בספרו של משה נתן, "המלחמה על ירושלים", שיצא לאור כשנה לאחר המלחמה, חטיבת הראל כמעט ולא מוזכרת, ואילו החטיבה הירושלמית זוכה לאזכור קצר בהרבה מזה של חטיבה 55. הועלו טענות קשות על כך שחטיבה 55 "ניכסה לעצמה" את כל התהילה, והמעיטה בחלקן של החטיבות והיחידות האחרות.
אין ספק שהכרזתו של מוטה גור "הר הבית בידינו" ותמונות הצנחנים ליד הכותל יצרו את הרושם הדרמטי ביותר.
בעשורים האחרונים נעשה מאמץ לתאר ולחשוף את מאמציהן של כלל היחידות שהשתתפו בקרב על ירושלים.
כאמור בפתיחת הערך, הקרב על ירושלים היה מן הקרבות המרים והקשים במלחמת ששת הימים כולה.
חיילי הלגיון הירדני נלחמו באומץ ובעקשנות, והסבו אבדות כבדות לחיילי צה"ל.
ההתמוטטות המהירה של מערך ההגנה הירדני במרחב ירושלים נבעה בעיקר מהחלטת הפיקוד העליון הירדני לסגת משטח הגדה המערבית.
גם לחימתם של חיילי צה"ל התאפיינה בהתמדה ובגבורה רבה; הלחימה בשטח הבנוי הייתה מרכיב מרכזי נוסף שהביא למספר האבדות הגבוה.
בקרב על ירושלים נהרגו 182 חיילי צה"ל.
כמחצית מן ההרוגים היו חיילי וקציני חטיבת הצנחנים.
חטיבה 16, חטיבת ירושלים 48 לוחמים חטיבה 10, חטיבת הראל 35 לוחמים חטיבה 55 97 לוחמים חיל האוויר 2 טייסים
חטיבה 55 הייתה החטיבה שספגה את מספר ההרוגים הגבוה ביותר מבין כלל חטיבות צה"ל במלחמה.
שלב ההבקעה בגזרת ירושלים היה העקוב מדם מכל שלבי ההבקעה בזירות השונות: בגזרת ירושלים נפלו 118 חיילים בשלב זה, לעומת 103 בגזרת הציר הצפוני בסיני ו-92 בגזרת רמת הגולן.
אבדות הלגיון הערבי מוערכות בכ-400 הרוגים, מתוכם 112 הרוגים בגדוד 2, שעמד מול חטיבת הצנחנים בצפון ירושלים, וכ-80 הרוגים מגדוד 31, שעמד מול חטיבת ירושלים בדרום.
בתחילה דיווחו הירדנים על אלפי נעדרים, אך מספר זה התקבל משום שרבים מן החיילים חמקו אל כפריהם ביהודה ושומרון, ללא רישום או בקרה של הפיקוד.
שני הצדדים ספגו במהלך הלחימה גם מאות פצועים.
כאמור לעיל, בירושלים המערבית נהרגו כ-20 אזרחים מן ההפגזות הירדניות, וכאלף נפצעו.
אין מידע על מספר האבדות בקרב האוכלוסייה האזרחית הערבית בירושלים המזרחית.
49 מן הלוחמים בקרב על ירושלים עוטרו באחד מעיטורי צה"ל:
38 לוחמים עוטרו בעיטור המופת (מתוך 207 לוחמים שזכו בעיטור זה במלחמה כולה).
תשעה לוחמים עוטרו בעיטור העוז (מתוך 39 לוחמים שזכו בעיטור זה במלחמה כולה): רב"ט זרח אפשטיין, רב"ט שלמה אפשטיין, רב"ט יגאל ארד, רב-סרן אריה בן-אור, טוראי שלום דוד, סגן-אלוף אשר דר-דרייזין, טוראי יעקב (יקי) חיימוביץ' (חץ), רב"ט חיים רוסק ורב"ט ישראל שינדלר.
שניים, טוראי איתן נאוה וסגן מרדכי פרידמן, עוטרו בעיטור הגבורה (מתוך 12 לוחמים שזכו בעיטור זה במלחמה כולה).
חיילי חטיבה 55 קיבלו מסמך הוקרה ומדליה על תפקידם בלחימה.
המסמך חתום על ידי מוטה גור, מפקד החטיבה באותו זמן.
תצלום הצנחנים בכותל המערבי הפך למזוהה עם הקרב ועם המלחמה כולה.
לדוגמה, ב-2001 עמד התצלום במרכזו של פולמוס בדבר השימוש בו במסגרת תעמולת הבחירות של הבחירות לראשות הממשלה באותה שנה.
בתשדירי הבחירות של אריאל שרון, הוצג התצלום.
בעקבות זאת, הגישה סיעת שינוי עתירה ליושב ראש ועדת הבחירות המרכזית השופט מישאל חשין וטענה כי "השימוש בתמונה עשוי ליצור רושם שצה"ל מזוהה עם הימין".
חשין דחה את בקשתם והתיר את המשך השימוש בתצלום ואף קבע כי
השיר גבעת התחמושת הפך לפופולרי מאוד.
יש שאומרים כי בלעדיו תהילת הקרב של גבעת התחמושת לא הייתה גדולה כל כך.
הרמטכ"ל לשעבר מוטה גור, שהיה מפקד חטיבה 55, טען כי אלמלא השיר שפאר כל כך את הקרב, השבעת חיילי הצנחנים לא הייתה מתקיימת בגבעת התחמושת.
המערכה על בוסטון הייתה המערכה הפותחת במלחמת העצמאות האמריקאית, אשר התרחשה בעיקר בקולוניה הבריטית "הפרובינציה של מפרץ מסצ'וסטס".
תחילתה של המערכה עם הקרבות על לקסינגטון וקונקורד ב-19 באפריל 1775. בקרבות אלו הצליחה המיליציה המקומית לסכל ניסיון של הממשלה הבריטית להחרים מלאי צבאי ולאסור מנהיגים מקומיים בקונקורד, מסצ'וסטס.
יחידות הצבא הבריטי סבלו אבדות כבדות במהלך קרבות הנסיגה אל עבר שכונת צ'ארלסטון בבוסטון, אל מול כוחות המיליציה ההולכים וגדלים.
יחידות המיליציה התאספו מחוץ לבוסטון והחלו את המצור על בוסטון שנמשך כאחד עשר חודשים.
בקרב המרכזי שהתרחש במהלך המצור, קרב גבעת בנקר, ניצחו אומנם הבריטים, אם כי במחיר כבד מאוד.
הקרב עצמו, שגבה את חייהם של למעלה משלוש מאות ושישים חיילים בריטים ואנשי מיליציה אמריקאים, היה אחד הקרבות הקשים ביותר במהלך המלחמה כולה.
מלבד קרב זה נרשמו גם התכתשויות נוספות בין הצבא וכוחות המיליציה באזורי החוף של בוסטון אשר גבו את חייהם של עשרות והביאו לפינוי של אלפי אנשי צבא בריטים.
ביולי 1775, קיבל ג'ורג' וושינגטון את הפיקוד על יחידות המיליציה והחל להפוך אותן לכוח צבאי מסודר.
ב-4 במרץ 1776 החל הצבא הקונטיננטלי לבצר את רמות דורצ'סטר בדרומה של בוסטון, ולהציב בהן תותחים שיכלו לטווח את בוסטון כולה ואת ספינות הצי הבריטי בנמל העיר.
המצור, והמערכה, הסתיימו ב-17 במרץ 1776, עם הנסיגה הסופית של הצבא הבריטי מהעיר.
עד היום נחגג 17 במרץ בבוסטון כ-"יום הפינוי".
בשנת 1767 העביר הפרלמנט הבריטי את חוקי טאונסנד שהטילו מכסי ייבוא על נייר, זכוכית, צבע ופריטים נוספים אשר היו מיובאים בימי שגרה למושבות, בתגובה לכך בני החירות וקבוצות פטריוטיות נוספות החליטו להטיל חרם על הסחורות שהיו כפופות לצורת המיסוי החדשה ואף הטרידו ואיימו על גובי המכס.
מושל הפרובינציה ביקש את הגנת הצבא על אנשי הכתר ובאוקטובר 1768 הגיעו חיילים בריטים אשר כבשו את בוסטון.
המתיחות העולה הגיעה לשיאה בטבח בוסטון ב-5 במרץ 1770 וב"מסיבת התה של בוסטון" ב-16 בדצמבר 1773.
כתגובה למסיבת התה, יזם הפרלמנט ב-1774 את חוקי הכפייה על מנת להעניש את הקולוניות הסוררות.
החלק הראשון של החוק, חוק הממשל של מסצ'וסטס, ביטל את חוקת מסצ'וסטס והחליף את הממשל האזרחי בצבאי אשר היה כפוף לכתר הבריטי.
הגנרל תומאס גייג', מפקד הכוחות הבריטים בצפון אמריקה, מונה למושל מסצ'וסטס וקיבל את ההוראה מטעם ממשלתו של המלך ג'ורג' לאכוף את סמכויות המלך בקולוניה.
ממפקדתו בבוסטון פיקד גייג' על ארבעה רגימנטים עם כ-4,000 חיילים, אך כנגד אזור ספר גדול הנשלט על ידי כוחות המזוהים עם מתנגדי המשטר.
ההתנגדות באזורים אלו הביאה לכך שרבים מהמינויים החדשים של אנשי הממשל, אשר היו כפופים לכתר, נאלצו להתפטר או לחפש מקלט בבוסטון.
ב-1 בספטמבר 1774 החרימו חיילים בריטים אבק שרפה ושאר ציוד צבאי ממחסן ליד בוסטון.
היות שהאירוע התרחש בתקופה של מתח גואה בין הבריטים לאמריקאים, נרשמה דאגה בקרב תושבי אזורי הספר אשר חשבו, בטעות, כי זוהי תחילתה של המלחמה ואלפי פטריוטים אמריקאים הוזעקו.
על אף שהאירוע התברר כאזעקת שווא, הוא תרם לשינוי המציאות בשטח בכמה מישורים; האירוע שימש כ"חזרה גנרלית" לתחילת המערכה כשבעה חודשים לאחר מכן.
מלבד זאת, החלו הקולוניאליסטים לפזר אספקה צבאית ממבצרים בניו אינגלנד בקרב כוחות מיליציה מקומיים.
בתקופה שלאחר המסע הכושל לקונקורד, נשארו כל אנשי המושבות באזור בוסטון.
ימים ספורים לאחר מכן הגיעו אנשים נוספים במקומות רחוקים יותר כגון ניו המפשייר, קונטיקט ורוד איילנד.
תחת פיקודו של ארטמיס וורד הם הקיפו את העיר, חסמו את כל הגישות היבשתיות שלה והתכוננו למצור.
הנצורים הבריטים התבצרו בנקודות הגבוהות ביותר בעיר.
הבריטים הצליחו לייבא לעיר אספקה דרך הים, אך לא במידה מספקת.
חיילים בריטיים נשלחו לפשוט על שדות חקלאיים שהיו באיים הסמוכים לבוסטון, אך במהרה פונו כל המתיישבים ותוצרתם מהאזור.
פעולות אלה נשנו במחלוקת בקרב הבריטים אך הוויכוחים גרמו לאובדן ספינה ושני חיילים.
הצורך בחומרי בניין ואספקה הובילו את האדמירל סמואל גרייבס לאשר לסוחר נאמן לשלוח את ספינותיו למחוז מיין מלווה בספינת מפרש של הצי המלכותי.
אך התושבים במחוז באו והרגו את מפקד ספינת המפרש והשתלטו עליה ולאחר מכן על יתר הספינות.
פעולות אלה הניעו את סמואל גרייבס להגיב בפעולת תגמול באוקטובר, הזעם שגרמה פעולת התגמול גרמה לייסוד חיל הים הקונטיננטלי.
אך גם לצבא המושבות היו בעיות אספקה, הצורך למצוא את כל היחידות במחוזות השונים ולארגן להן מזון, בגדים וציוד צבאי גרמו לכך שכל מנהיג מחוז דאג לצבאו.
בסוף חודש מאי קיבל גנרל תומאס גייג' דרך הים כ-2,000 חיילי תגבורת ושלושה גנרלים ויליאם האו, ג'ון בורגוין והנרי קלינטון, ויחד הם גיבשו תוכנית ליציאה מהעיר שהושלמה ב-12 ביוני.
דיווחים על גיבוש תוכנית הגיעו לכוחות הצרים שהחלו בצעדי הגנה נוספים.
בלילה שבין 16 ל-17 ביוני 1775 שלחו לוחמי המושבות חיילים לצ'ארלסטאון ולגבעת בנקר שננטשו באפריל וביצרו אותם.
למחרת היום תקפו הבריטים תחת פיקודו של גנרל הוו ונלחמו נגד לוחמי המושבות.
הניצחון היה ניצחון טקטי לבריטים, אך אבדותיהם בקרב היו כבדות והמצור כלל לא נשבר.
הגנרל גייג' נשלח חזרה לאנגליה בספטמבר והוחלף בגנרל הוו כמפקד הראשי הבריטי.
הקונגרס הקונטיננטלי נפגש בפילדלפיה וקיבל דיווחים על המצב מחוץ לבוסטון כשנפגשו במאי 1775. לאחר בלבול הפיקוד וכיבוש פורט טיקונדרוגה היה צורך ברור בצבא מאוחד.
הקונגרס אימץ באופן רשמי את הכוחות מחוץ לבוסטון כצבא הקונטיננטלי ב-26 במאי ומינה את ג'ורג' וושינגטון כמפקדו ב-15 ביוני, וושינגטון הגיע לבוסטון מפילדלפיה ב-21 ביוני.
לפני בואו של וושינגטון היה המצור חסר תועלת, מכיוון שאף אחד מהצדדים לא שינה את עמדתו.
עם הגיעו הודיע וושינגטון על צמצום הכוח לבין 13,000 ל-20,000 חיילים כשירים לשירות ודאג למשלוחים של אבק שרפה מפילדלפיה.
גם הבריטים היו עסוקים בניסיון להבאת תגבורת, מכיוון שהיו להם רק כ-10,000 חיילים בעיר.
במהלך הסתיו והקיץ אף אחד מהצדדים כמעט לא עשה דבר.
פה ושם היו קרבות קצרים אבל העיר לא נכבשה.
הקונגרס ביקש לקחת קצת יוזמה ולנצל את טיקונדרוגה הכבושה, ויותר מכך הצבא הורשה לפלוש לקנדה אך הרעיון נדחה על ידי המתיישבים הצרפתים.
וושינגטון נקלע למצב של משבר בכוח אדם לקראת סוף 1775. לרוב החיילים נגמר חוזה הגיוס בסוף 1775. וושינגטון ניסה להמריץ את הגיוס והצליח לשמור על צבא מספיק גדול להחזיק את המצור אבל צבא המצור היה קטן מצבא הנצורים.
בתחילת מרץ 1776 לקחו האמריקאים את התותחים הכבדים שהושגו בכיבוש טיקונדרוגה, ואלה הוצבו ברמות דורצ'סטר מול בוסטון.
המשקיפים הבריטיים הזעיקו את כל האנשים בעיר.
גנרל הוו תכנן מבצע לשחרור העיר אך סופת שלגים מנעה את ביצועו.
הבריטים איימו לשרוף את כל העיר אם עזיבתם תופרע, והם פינו את בוסטון ב-17 במרץ 1776 והפליגו להליפקס שבנובה סקוטיה.
לאחר הכיבוש ארגן וושינגטון את כל היחידות לקראת ביצור העיר ניו יורק וכיבוש ניו ג'רזי.
למעשה גורשו הבריטים מניו אינגלנד לאחר המערכה, והתוצאה הסופית הייתה, כמו במלחמה כולה, מהלומה ליוקרה ולאמון בצבא הבריטי.
שלושת הגנרלים הגדולים של המלחמה יצאו מושפלים ממנה; הנרי קלינטון קיבל הרבה מהאשמה של כישלון הקרב, גייג' הורחק מהמלחמה עקב כישלונות חוזרים ובורגוין נאלץ להיכנע בסרטוגה.
הבריטים המשיכו לשלוט בים אך שלוש עשרה המושבות שלטו ביבשה וכתוצאה מכך הבריטים לא הצליחו לדכא את ההתנגדות לכתר הבריטי.
המערכה על יוון (בשם קוד: מבצע מָרִיטָה; בגרמנית: Unternehmen Marita) הוא השם הנפוץ לפלישת גרמניה הנאצית ליוון במהלך מלחמת העולם השנייה.
הפלישה הגרמנית החלה לאחר כישלון איטליה הפשיסטית במלחמת איטליה–יוון.
נהוג להכליל את הקרב על כרתים במערכה זו, על אף שבפועל הפלישה לכרתים התרחשה לאחר כיבושה המלא של יוון.
בזמן הפלישה הגרמנית, הייתה יוון שקועה בלחימה מול איטליה.
לאחר הפלישה האיטלקית ב-28 באוקטובר 1940, בה נהדפו הכוחות האיטלקיים, נערכה איטליה למתקפה נוספת במרץ 1941. לאחר כישלון מתקפה זו, נשאר רוב הצבא היווני באלבניה, ממנה תקפה איטליה.
ב-6 באפריל, תקפה גרמניה את יוון מהגבול עם בולגריה, שהגנתו היחידה הייתה קו מטאקסס.
ביוון הוצב חיל סיוע בריטי של כ-60,000 חיילים שעזר בניסיון ההדיפה של המתקפה הגרמנית אך לא יותר.
הצבא היווני מצא עצמו נלחם בשתי חזיתות, מצד אחד האיטלקים ומהצד השני הגרמנים.
ב-27 באפריל 1941 נכנסו ראשוני הכוחות הגרמנים לאתונה בירת יוון כשהם דוחקים את כוח המשלוח הבריטי דרומה לחצי האי הפלופונסי ועיר הנמל קלמטה.
ב-30 באפריל 1941 הושלם פינוי רוב הכוח הבריטי.
הכוחות שנותרו בעיר קלמטה, ביניהם אלפי חיילים ארצישראליים מחיל החפרים ומיחידות ארצישראליות נוספות, נפלו בשבי הנאצי.
כיבוש יוון הושלם עם נפילתו של האי כרתים בידי הצבא הגרמני ב-1 ביוני 1941. בסיום המערכה הייתה יוון תחת כיבוש צבאי של שלוש ממדינות ההסכם התלת צדדי: גרמניה, איטליה ובולגריה.
בפרוץ מלחמת העולם השנייה החליט שליט יוון, יואניס מטאקסס, שיוון תישאר נייטרלית במהלך המלחמה.
אף על פי כן, הייתה יוון נתונה ללחץ גדול מצד איטליה, שהגיע לשיאו כאשר הצוללת האיטלקית "דלפינו" הטביעה את הסיירת היוונית "אלי" ב-15 באוגוסט 1940. מנהיג איטליה, בניטו מוסוליני, כעס על היטלר על שלא התייעץ איתו בנוגע למדיניות הלחימה ושאף לביסוס העצמאות האיטלקית.
מוסוליני קיווה להוכיח את עצמתו מול הורמאכט בכיבוש יוון, אותה חשב ליריב חלש.
הגרמנים הזהירו את מוסוליני כמה פעמים לבל יתקוף את יוון.
ב-19 בספטמבר 1940 הבטיח מוסוליני ליואכים פון ריבנטרופ שהוא ישלים את כיבוש מצרים לפני שיתקיף את יוון או יוגוסלביה, אך לאחר שהתברר לו ב-8 באוקטובר שהגרמנים משגרים כוחות לרומניה, חש פגיעה בכבודו וזעם על היטלר.
אלא ששר החוץ שלו, הרוזן גליאצו צ'אנו, שכח לספר לו שריבנטרופ הזכיר זאת בפגישתם הקודמת.
ב-13 באוקטובר הורה מוסוליני לפיקוד העליון של צבא איטליה להכין תוכנית פלישה ליוון מאלבניה, שכבר הייתה תחת כיבוש איטלקי.
לאיש ממפקדי צבאו, ובמיוחד מפקד הכוחות באלבניה, גנרל סבסטיאנו ויסקונטי פרסקה, לא עמד האומץ להתרות בדוצ'ה מפני בעיות הלוגיסטיקה הכרוכות במבצע כזה ועוד בתקופת החורף.
התכנית הצריכה 20 דיוויזיות, אבל חזתה שיידרשו לפחות שלושה חודשים כדי להניע את מרביתן לצידו השני של הים האדריאטי, ואילו מוסוליני דרש להתחיל במתקפה כבר ב-26 באוקטובר 1940.
ב-28 באוקטובר 1940, בשעה 03:00, הציב שגריר איטליה ביוון, עמנואל גראצי, אולטימטום של שלוש שעות למטאקסס, שדרש מעבר חופשי ליחידות איטלקיות והשתלטות על "אזורים אסטרטגיים" ביוון.
מטאקסס דחה את האולטימטום (המקרה הזה הונצח בחג היווני "יום האוחי"), וצבא איטליה פלש ליוון דרך אלבניה, בכוח של 140,000 חיילים, אף לפני סוף הזמן המוקצב.
המתקפה האיטלקית נעה ברובה לכיוון אפירוס.
הקרב הראשון במלחמה היה קרב אליאה-קלמס, בו כשלו הכוחות האיטלקיים בשבירת קו ההגנה היווני ונאלצו לעצור.
לאחר שלושה שבועות, ניהלו הכוחות היוונים מתקפת נגד מוצלחת, נכנסו לטריטוריה אלבנית וכבשו מספר ערים חשובות, ביניהן קורצ'ה וסרנדה.
גם שינוי התפקידים בשרשרת הפיקוד האיטלקית וגם התגבורת לא עזרו לאיטלקים, והם נשארו מבוצרים ולא השיגו פריצת דרך.
ב-13 בפברואר הורה גנרל היווני פאפאגוס על פתיחת חזית שנייה, וניסה לכבוש את טפלנה ואת ולורה בעזרת סיוע אווירי בריטי, אך הדיוויזיות היווניות נתקלו בהתנגדות כבדה, שהשמידה כמעט לחלוטין את הדיוויזיה החמישית של כרתים.
ב-9 במרץ 1941, אחרי שבועות של מלחמת חורף חסרת הכרעה, פתחו האיטלקים במתקפה גדולה במרכז החזית היוונית.
ההתקפה נכשלה למרות עליונותם הצבאית של האיטלקים.
אחרי שבוע של לחימה ויותר מ-12,000 אבדות, הכריז מוסוליני על נטישת המבצע ועזב את אלבניה לאחר 12 ימים.
עד לתחילת הפלישה הגרמנית ליוון, באפריל 1941 איבדו האיטלקים כמעט 40,000 הרוגים ועוד כ-114,000 נפגעי פציעות, מחלות וכוויות כפור.
היסטוריונים מאמינים כי כישלון המערכה האיטלקית ביוון נבע מסדרה של טעויות בהן לקו מוסוליני ומצביאיו ובהן: הקצאת כוחות מועטים מידי, התעלמות מהשפעת מזג האוויר החורפי ביוון (בגדי חורף לא נופקו לכוחות התוקפים), ויציאה להתקפה ללא יתרון ההפתעה.
מוסוליני אף התעלם מהאזהרה של "הנציבות האיטלקית לייצור מלחמתי" כי אין ביכולתה של איטליה לנהל מערכה צבאית מלאה שתימשך שנה ומעלה, עד שנת 1949.
ההחלטה של היטלר לתקוף והסיוע הבריטי ליוון
מהצד שמנגד, היטלר, שכבר החליט לתגבר את האיטלקים בצפון אפריקה, מצא עצמו שהוא צריך להגן עליהם גם מפני היוונים והבריטים.
היטלר החליט כי גרמניה הנאצית תתערב בלחימה ביוון, בין היתר על הצורך לאבטח את אגפו הדרומי לקראת הפלישה לברית המועצות ולהגן על שדות הנפט החיוניים לו בעיר פלויישט ברומניה, מיד לאחר הגעת כוחות הסיוע הבריטים, תרחיש ממנו חשש היטלר.
אף על פי היות יוון נייטרלית לפני המתקפה האיטלקית, הכוחות הבריטיים שנשלחו כסיוע להגנה היוונית גרמו להיטלר לחשוש משימוש ביוון לפתיחת חזית באגף הדרומי שלו.
היטלר הורה למטה הכללי לתקוף ביוון מבסיסים ברומניה ובולגריה ובכך להמשיך בתוכניתו לניטרול הבסיסים הבריטים בים התיכון.
ב-12 בנובמבר 1940 הוציא הפיקוד העליון של הוורמאכט את הוראה מס' 18 בה תכנן פעולות לכיבוש יוון וגיברלטר באביב 1941 (מבצע פליקס).
ביטחונו של היטלר בכך שגנרל פרנסיסקו פרנקו יסכים להצטרף למלחמה לצד מדינות "הציר" נתגלה כחסר ביסוס.
הקאודיו פרנקו הבהיר היטב שיהיה ביכולתו להיכנס למלחמה רק כאשר תעמוד בריטניה על סף התמוטטות.
התנגדותו של פרנקו הפכה את מבצע פליקס לבלתי אפשרי.
לכן, המתקפה הגרמנית בדרום אירופה, כחלק מ"האסטרטגיה ההיקפית" נגד מאחזי בריטניה במזרח התיכון, עברה שינוי והוגבלה ליוון בלבד.
מה גם שבשלב זה איבד היטלר עניין במזרח התיכון והתמקד בפלישה לברית המועצות ומבצע מריטה לכיבוש יוון נועד לאבטח את אגפו הדרומי ב-13 בדצמבר 1940, לאחר ביטול הוראה מס' 18 הוציא הפיקוד העליון של הוורמאכט את הוראה מס' 20, בה תוכננה פלישה ליוון, דרך בולגריה, תחת שם הקוד מבצע מריטה.
התוכנית הייתה לכבוש את צפון הים האגאי.
בתוך זמן קצר שכנעו מפקדי הלופטוואפה והקריגסמרינה את היטלר, לכלול בתוכנית את כל יוון היבשתית.
ההפיכה ביוגוסלביה ב-27 במרץ 1941, שהתרחשה יומיים אחרי שהנסיך העוצר פאול וממשלתו חתמו על ההסכם התלת צדדי עם גרמניה הנאצית ואיטליה, יצרה שינוי פתאומי במהלך האירועים שהתאים מאוד לשאיפות גרמניה: כיבוש יוגוסלביה יהפוך את כיבוש יוון לנוח יותר מבחינה צבאית.
היטלר, ש"השתנק משאיפת נקם", כדברי המתורגמן שלו, היה משוכנע שהבריטים ואפילו ברית המועצות בחשו בקלחת ופקד על הפיקוד העליון (OKH) להיערך לפלישה ללא אולטימטום וללא הכרזת מלחמה.
הלופטוואפה קיבל הוראה לתקוף את בלגרד בהקדם האפשרי.
בשעות הבוקר המוקדמות של 6 באפריל 1941 גובש ונחתם במוסקבה הסכם אי התקפה בין ברית המועצות ויוגוסלביה.
היה זה מאוחר מידי כדי להשפיע ולמנוע את הפלישה הגרמנית הממשמשת ובאה
ב-17 בנובמבר 1940 הציע מטאקסס לבריטים מבצע צבאי נרחב נגד מדינות הבלקן.
הוא הציע שהמבצע ינוהל ממפקדות מבוצרות יווניות בדרום אלבניה.
הבריטים סירבו להצעה היוונית כיוון שחששו שמבצע זה והזזת הכוחות שתבוא בעקבותיו תפגע ביכולתם לנהל מערכה בצפון אפריקה.
ההכנות למבצע מריטה, הפלישה ליוון, נמשכו לאורך שלושת החודשים הראשונים של 1941. עוצבות של הארמייה ה-12 בפיקודו של גנרל - פלדמרשל וילהלם ליסט חצו את הונגריה והגיעו לרומניה.
סטלין צפה בתנועות אלו בחשדנות עמוקה אך לא היה ביכולתו לעשות מאומה.
הבריטים שהיו מודעים לריכוז הכוחות הגרמניים בדנובה התחתית, החליטו לפעול.
צ'רצ'יל, מתוך רצון להפגין את אמינותה של בריטניה פקד על גנרל וויוול שלא להתקדם לטריפולי ולשלוח שלוש דיוויזיות ליוון תחת זאת.
וויוול ואדמירל קנינגהם חשו שאין לחיל המשלוח הזה כל סיכוי לעמוד בפני פלישה גרמנית, אך בלחצם של צ'רצ'יל ואידן נאלצו לקבל את הדין וב־8 במארס נשלח כוח המשלוח הבריטי (שיותר ממחציתו הורכב מבני אוסטרליה וניו זילנד).
ב-13 בינואר 1941 הגיע גנרל ארצ'יבלד וויוול מפקד הכוחות הבריטיים במזרח התיכון לפגישה עם גאורגיוס השני מלך היוונים, ראש ממשלת יוון יואניס מטאקסס והרמטכ"ל היווני גנרל אלכסנדרוס פאפאגוס באתונה.
בפגישה ביקש גנרל פאפאגוס, כוח תגבור בריטי שיכלול 9 דיוויזיות מצבא בריטניה ובנוסף סיוע אווירי תואם.
גנרל ארצ'יבלד וויוול, הנציג הבריטי הבכיר השיב כי ביכולתו להקצות להם כוח סמלי בן שתיים עד שלוש דיוויזיות בלבד.
היוונים סירבו מחשש שהכוח הבריטי הסמלי יהיה גדול מספיק כדי לספק תירוץ לפלישה גרמנית ליוון, אך קטן מדי מכדי להתמודד מולה.
הממשלה היוונית החליטה שאם כוחות גרמנים יחצו את הדנובה, מרומניה לתוך בולגריה, יבקשו מהבריטים את סיוע הכוחות שלהם.
עם מותו של גנרל מטאקסאס מסרטן הגרון ב-29 בינואר 1941, החליטה ממשלתו של ראש הממשלה החדש אלכסנדרוס קוריזיס עד מהרה, על נכונותה לקבל סיוע בריטי בכל היקף
וינסטון צ'רצ'יל הסכים שיש צורך בהקמת חזית משותפת בבלקן בין טורקיה, יוגוסלביה ויוון ומינה את אנתוני אידן וג'ון דיל לשאת ולתת עם הממשלה היוונית.
המשא ומתן צלח והוחלט על הקמת כוח סיוע בריטי שיסייע ליוון בלחימה.
ב-2 במרץ החל מבצע בוהק, שבמסגרתו הועברו חיילים וציוד ליוון דרך הים.
המבצע החל כאשר 26 נושאות חיילים עגנו בנמל פיראוס.
ב-3 באפריל הוחלט בפגישה משותפת של הבריטים, היוונים והיוגוסלאבים שבמקרה של פלישה גרמנית היוגוסלבים יחסמו את הגרמנים בעמק הסטרומה.
במהלך הפגישה הדגיש פפגוס את חשיבות המתקפה על האיטלקים במקרה של מתקפת נגד גרמנית.
עד 24 באפריל הגיעו ליוון יותר מ-62,000 חיילים אוסטרלים, ניו זילנדים, ארץ ישראלים וקפריסאים.
הכוחות המשולבים כונו כוח "W" ומפקדם היה לוטננט-ג'נרל הנרי מייטלנד וילסון.
הפלישה ליוגוסלביה ויוון החלה סימולטנית ב-3 באפריל 1941. בעוד הלופטוואפה הפציץ את בלגרד שביוגוסלביה.
קורפוס הפאנצר ה-40 שהיה אמור לתקוף דרך דרום יוגוסלביה החל את המשימה בחמש בבוקר.
הם תקפו מהגבול עם בולגריה משתי נקודות שונות.
בערב 8 באפריל כבשה הדיוויזיה ה-73 את פרילפ, וחתכה את קו הרכבת שעבר בין בלגרד לסלוניקי.
בערב 9 באפריל פרס גנרל גאורג שטומה את כוחותיו כדי לפלוש למונאסטיר, כהכנה למתקפה כנגד פלורינה.
עמדה זו איימה לכתר את היוונים באלבניה, ואת כוח W באזור פלורינה, אדסה וקטריני.
בעוד חוליות אבטחה חלשות הגנו על עורף הכוחות מפני מתקפת פתע ממרכז יוגוסלביה, נעו יחידות מדיוויזיית הפאנצר ה-9 מערבה, על מנת לחבור אל האיטלקים בגבול האלבני.
דיוויזיית הפאנצר ה-2 (מהקורפוס ההררי ה-18) נכנסה ליוגוסלביה מהמזרח בבוקר 6 באפריל, והתקדמה מערבה דרך עמק נהר הסטרומה.
ההדיוויזיה נתקלה בהתנגדות מועטה בלבד, אך התעכבה בגלל הדרכים הקשות, ההריסות והבוץ.
אף-על-פי-כן הצליחה הדיוויזיה להגיע אל יעדה באותו יום, העיירה סטרומיצה.
ב-7 באפריל הונחתה מתקפת-נגד יוגוסלבית על האגף הצפוני של הדיוויזיה, אך זו נהדפה לאחר לחימה קצרה.
למחרת חלפה הדיוויזיה על פני ההרים, ועברה את קו ההגנה החלוש של הדיוויזיה הממוכנת היוונית ה-19 הממוקמת מדרום לאגם דויראן.
למרות עיכובים רבים בכבישים ההרריים, הצליח כוח משמר קדמי משוריין שנשלח לעבר סלוניקי, להיכנס לעיר בבוקר 9 באפריל וללכוד יעד חשוב זה, ללא כל לחימה.
לאחר קרב ממושך עם שלוש דיוויזיות יווניות בפיקודו של גנרל בקופולוס, נפלה העיר בידי דיוויזיית הפאנצר ה-2, ולאחר מכן נכנעה ארמיית מקדוניה המזרחית היוונית, וכניעתה נכנסה לתוקף בשעה 13:00 ב-10 באפריל.
בשלושת הימים שנדרשו לגרמנים להגיע לסלוניקי ולפרוץ את קו מטקסס, נפלו כ-60,000 חיילים יוונים בשבי.
כוחות בריטיים וחבר העמים תפסו את ההגנה על יוון, בעוד חלק הארי של הצבא היווני נלחם לשמור על עמדותיו הישנות באלבניה.
בתחילת אפריל 1941 נפגשו מפקדים יווניים, יוגוסלבים ובריטים כדי להניע את המתקפה המתוכננת, שמטרתה הייתה להשמיד את הצבא האיטלקי באלבניה בזמן, כדי למנוע את הפלישה הגרמנית, ולאפשר לצבא היווני לתפוס עמדות חדשות ולהגן על הגבול עם יוגוסלביה ובולגריה.
ב-7 באפריל החלה הארמייה היוגוסלבית השלישית, שכללה חמש דיוויזיות חיל רגלים (ה-13 "הרצגובקה", ה-15 "זטסקה", ה-25 "ורדרסקה", ה-31 "קוסובסקה" וה-12 "יאדרנסקה"), במתקפת נגד מאלבניה בצפון, דרך דבאר, פודגוריצה, לעבר אלבאסן.
בעקבות נפילתה של סקופיה, בידי קורפוס הפאנצר ה-40 הגרמני, נאלצה הדיוויזיה ה-25 להפסיק את פעילותה באלבניה.
ב-8 באפריל, כוח חלוץ חצה את הרי הפרוקלטיה הבוגדניים, והשתלט על הכפר קולג'קבה בעמק הנהר ואלג'בון, בעוד הדיוויזיה ה-31, שנתמכה על ידי מפציצי סבויה מרקטי SM.79 מטייסת ההפצצה ה-7 של חיל האוויר המלכותי היוגוסלבי, הרסה את העמדות האיטלקיות בעמק נהר דרין.
בינתיים, ארמיית מקדוניה המערבית היוונית תחת פיקוד הגנרל טסולאקוגלואו, שכללה את הדיוויזיות היווניות ה-9 וה-13, והתקדמה לתמיכה בצבא היוגוסלבי המלכותי, הוטל עליהם להתקדם לעבר דורס.
הפלישה הגרמנית ליוון ויוגוסלביה התרחבה ב-8 באפריל, עם תחילת המתקפות של קבוצת הפאנצר ה-1 בפיקודו של גנרל-פלדמרשל אוואלד פון קלייסט שהתקדמה מערבה דרך הגבול הבולגרי לתוך יוגוסלביה.
בערבו של 8 באפריל השמידו הגרמנים את הכוחות היוגוסלבים שניצבו מולם ונכנסו לעיר ניש.
ב-9 באפריל התקדמה הדיוויזיה היוגוסלבית ה-15 לכיוון שקודרה, ורגימנט הפרשים היוגוסלבי הגיע לנהר דרין, אך הדיוויזיה ה-31 נאלצה להפסיק את התקדמותה, בשל הופעתן של יחידות גרמניות ליד פריזרן.
ההתקפה היוגוסלבית-יוונית נתמכה על ידי מפציצי סבויה מרקטי SM.79 מלהקי המפציצים ה-66 וה-81, אשר תקפו שדות תעופה ומחנות ברחבי שקודרה, וכן את נמל דורס ואת ריכוזי הגייסות האיטלקיים באזור הנהר דרין ובדורס, טירנה וזאדאר.
קבוצת הפאנצר ה-1, שהחלה המתקפה על יוגוסלביה, החלה בתנועה דרך חלקה הדרומי לתוך יוון
בין 11 ל-13 באפריל, עם התקדמות הכוחות הגרמניים והאיטלקים בעורפה, נאלצה הדיוויזיה היוגוסלבית ה-15 לסגת בחזרה לנהר פרוניזאט, שם נותרה עד סוף המערכה ב-16 באפריל.
באותו זמן התקדמו דיוויזיית השריון ה-131 סנטאורו והדיוויזיה ה-18 מסינה לעבר בסיס הצי היוגוסלבי בקוטור, מונטנגרו, וכבשו גם את צטיניה ופודגוריצה.
במהלך הקרב איבדו היוגוסלבים כ-30,000 חיילים, שנפלו במתקפת הנגד האיטלקית.
ב-12 באפריל נכנעה העיר בלגרד בפני כוחותיו של גנרל-פלדמרשל קלייסט.
על קו מטקסס הֵגֵנָה ארמיית מקדוניה המזרחית (לוטננט גנרל קונסטנטינוס בקופולוס), שכללה את הדיוויזיות ה-7, ה-14 וה-18. הקו נמשך כ-170 ק"מ לאורך נהר נסטוס במזרח ולאחר מכן פנה מזרחה, בעקבות הגבול הבולגרי עד הר בלאסיצה, סמוך לגבול היוגוסלבי.
הביצורים נועדו לחיל מצב שכלל מעל 200,000 חיילים, אבל בפועל היו רק כ-70,000 חיילים, שהיו מפוזרים למדי.
כ-950 חיילים בפיקודו של מיור גאורגיוס דוראטסוס מהדיוויזיה ה-14 (מייג'ור גנרל קונסטנטינוס פאפאקונסטנטינו) הגנו על פורט רופל.
כדי לתפוס את סלוניקי, העיר השנייה בגודלה ביוון, עם נמל חשוב מבחינה אסטרטגית, היו חייבים הגרמנים לפרוץ את קו מטקסס.
ההתקפה החלה ב-6 באפריל עם דיוויזיית רגלים אחת ושתי דיוויזיות הרריות מהקורפוס ה-18. בשל התנגדות חזקה, רק מקץ שלושה ימי לחימה קשים נפרץ הקו, ודו"ח גרמני בסוף היום הראשון תיאר את האופן שבו הדיוויזיה ההררית ה-5 נהדפה במעבר רופל למרות התמיכה האווירית החזקה ביותר וספגה נפגעים רבים.
שני גדודים גרמנים הצליחו להגיע לגובה 600 מטר בפורט רופל ב-6 באפריל, אך הושמדו כמעט לחלוטין.
מבין 24 המוצבים שהיו בקו מטקסס, רק שניים נפלו בידי הגרמנים, ואף זאת אך ורק לאחר שהם נהרסו.
בימים הבאים, הגרמנים הפציצו את המוצבים עם ארטילריה ומפציצי צלילה, ותוגברו ברגימנט הרגלים ה-125. בערב 7 באפריל הצליחה הדיוויזיה ההררית ה-6 לתפוס מעבר בגובה 2,100 מטרים, שהיה מכוסה שלג, ונחשב בעיני היוונים, כלא עביר, והגיעה לקו הרכבת לסלוניקי.
חיל המצב היווני במקום, לחם באומץ כה רב, שלאחר כניעתו, אישרו הגרמנים ללוחמים היוונים לצעוד החוצה על נשקם כשהם מצדיעים להם.
הדיוויזיה ההררית ה-5 יחד עם רגימנט הרגלים ה-125, חצו את הנהר סטרומה תחת קשיים כבדים, תקפו לאורך שתי הגדות, תוך טיהור בונקרים, עד שהגיעו ליעדם ב-7 באפריל, אולם כמות הנפגעים הרבה גרמה להם לסגת באופן זמני.
הדיוויזיה ה-72 התקדמה מנברוקופ מעבר להרים, אולם ההתקדמות שלה התעכבה בשל מחסור בבהמות תובלה, בארטילריה בינונית ובציוד הררי, ורק בערב 9 באפריל הגיעה לאזור צפון-מזרח לסרס.
רוב המצודות היווניות החזיקו מעמד עד לאחר שהגרמנים כבשו את סלוניקי ב-9 באפריל, ואז נכנעו על פי פקודותיו של הגנרל בקופולוס.
עם זאת, מבצרים מבודדים קטנים המשיכו להיאבק עוד כמה ימים ולא נכבשו עד לאחר שהופגזו על ידי ארטילריה כבדה.
אף על פי שבסופו של דבר נכנעו, הצליחו מגיני קו מטקסס לעכב את ההתקדמות הגרמנית בכמה ימים, ואפשר שאף היו מצליחים לעכבו יותר, אילולי היה רוב הצבא היווני פרוס באלבניה אל מול הצבא המלכותי האיטלקי.
הדיוויזיה ה-50 התקדמה הרבה מעבר לקומוטיני לעבר נהר נסטוס, אליו הגיעה למחרת.
ב-9 באפריל הכוחות היווניים שהגנו על קו מטקסס נכנעו ללא תנאי, בעקבות קריסת ההתנגדות היוונית ממזרח לנהר האקסיוס.
באותו יום ציין וילהלם ליסט כי כתוצאה מההתקדמות המהירה של היחידות הניידות, הארמייה ה-12 שלו הייתה עכשיו בעמדה נוחה לחדור למרכז יוון, על ידי שבירת ההתנגדות היוונית מאחורי הנהר אקסיוס.
על בסיס הערכה זו, ליסט ביקש להעביר את דיוויזיית הפאנצר ה-5 מקבוצת הפאנצר הראשונה לקורפוס הפאנצר ה-40. הוא הניח שנוכחות הדיוויזיה תהווה מכה נוספת ללחץ הגרמני דרך "פער מונאסטיר", ולהמשך המערכה, הוא הקים קבוצה מזרחית בפיקודו של הקורפוס ההררי ה-18 וקבוצה מערבית בראשות קורפוס הפאנצר ה-40.
בבוקר 10 באפריל סיים הקורפוס הממונע ה-41 את הכנותיו להמשך ההתקפה והתקדמות לעבר קוזאני.
דיוויזיית הפאנצר ה-5 שהתקדמה מסקופיה, נתקלה בדיוויזיה יוונית שמטרתה להגן על פער מונאסטיר, והביסה במהירות את המגינים.
הקשר הראשון עם כוחות בעלות הברית נעשה מצפון לווי ב-10 באפריל.
חיילי אס-אס גרמנים תפסו את ווי ב-11 באפריל, אך נעצרו במעבר קלידי, דרומית לעיר, שם התרכז כוח מעורב בריטי-יווני המכונה כוח מקאי, אך למחרת היום חזר כוח האס-אס אל עמדות בעלות-הברית, ובשעת בין-ערביים פתח בהתקפה חזיתית על המעבר, ולאחר לחימה כבדה פרצו הגרמנים את ההגנה.
ב-13 באפריל 70 מפציצים גרמנים תומכים תקפו את העיר וולוס, והנמל נהרס כמעט לגמרי, ובבוקר 14 באפריל הגיעה חוד החנית של דיוויזיית הפאנצר ה-9 לקוזאני.
וילסון אשר עמד בפני הסיכוי להילכד על ידי הגרמנים שפעלו מכיוון סלוניקי, בעודו מוקף בכוחות השריון הגרמני היורד מבעד ל"פרצת מונסטיר".
ב-13 באפריל הוא משך את כל הכוחות הבריטים לנמל האליאקמון, ולאחר מכן הציב אותם במעבר הצר של תרמופילאי.
ב-14 באפריל הקימה דיוויזיית הפאנצר ה-9 גשר מעבר לנהר האליאקמון, אך ניסיון להתקדם מעבר לנקודה זו נבלם באש עזה.
להגנה זו היו שלושה מרכיבים עיקריים: אזור המנהרה של פלאטמונאס בין אולימפוס לבין הים, מעבר האולימפוס עצמו ומעבר סרוויה לדרום-מזרח.
על ידי ניתוב ההתקפה דרך שלושת המעברים הללו, הקו החדש הציע כוח הגנה גדול בהרבה.
ההגנות של מעברי האולימפוס והסרוויה כללו את החטיבה הניו זילנדית ה-4, החטיבה הניו זילנדית ה-5 והחטיבה האוסטרלית ה-16. במשך שלושת הימים הבאים, ההתקדמות של דיוויזיית הפאנצר ה-9 נעצרה מול עמדות אלה.
טירה הרוסה שלטה על הרכס שדרכו עבר מעבר החוף שהוביל לפלטמונאס.
בליל 15 באפריל תקף את הרכס גדוד אופנועים גרמני שנתמך על ידי גדוד טנקים, אך הם נהדפו על ידי הגדוד הניו זילנדי ה-21 בפיקודו של לוטננט קולונל ניל מאקי שספג אבדות כבדות.
מאוחר יותר באותו היום הגיע רגימנט משוריין גרמני ופגע ביחידות החוף וביחידות הפנימיות של הגדוד, אך הניו זילנדים החזיקו מעמד.
לאחר חיזוקם בלילה שבין 15 ל-16 באפריל בחודש, כללו הכוחות הגרמנים גדוד טנקים, גדוד רגלים וגדוד אופנועים.
כוח הרגלים תקף את האגף השמאלי של הניו זילנדים עם שחר, בעוד הטנקים התקיפו לאורך החוף כמה שעות לאחר מכן.
הניו זילנדים מצאו את עצמם במהרה מכותרים משני הצדדים, לאחר כישלונו של צבא מקדוניה המערבית להגן על העיר קוריצה האלבנית, אשר נפלה ללא התנגדות לארמייה האיטלקית התשיעית ב-15 באפריל, ואילצה את הבריטים לנטוש את העמדות בהר אולימפוס, וכתוצאה מכך נפלו בדבי 20,000 חיילים יוונים.
הגדוד הניו זילנדי נסוג, חצה את נהר פיניוס, ועם רדת החשכה הגיעו ליציאה המערבית של ערוץ פיניוס, וסבלו רק מאבדות קלות.
מאקי התבשר כי "זה חיוני להחזיק את הערוץ נקי מאויב עד 19 באפריל, גם אם זה יגרום להכחדת הכוח".
הוא הטביע את המעבורת מעבר לקצה המערבי של הערוץ, לאחר שכל אנשיו חצו את הנהר והקימו הגנות סביבו.
הגדוד ה-21 חוזק על ידי הגדוד האוסטרלי ה-2/2 ומאוחר יותר גם על ידי הגדוד ה-2/3. כוח זה נודע בשם "כוח אלן" על שם מפקדו בריגדיר "טובי" אלן.
הגדודים ה-2/5 וה-2/11 עברו לאזור אלתיה מדרום מערב לערוץ והצטוו להחזיק את היציאה המערבית למשך שלושה או ארבעה ימים.