tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
רעכיל דבורה אשת הרב חיים מאיר רוטנברג נכדם של רבי משולם פייש מקוסון בורו פארק והאדמו"ר רבי מרדכי מוויז'ניץ מונסי - מכהן ראש ישיבת ויזניץ מאנסי בבית שמש.
אסתר מינדל אשת הרב חיים מאיר טברסקי, בן הרב נחמן יוסף טווערסקי (בן רבי זאב טברסקי מרחמסטריווקא) חתן האדמו"ר רבי מרדכי מוויז'ניץ מונסי.
מנחם מרקוס (נולד ב-1947) הוא גאומורפולוג, סופר, מטייל ישראלי ומדריך טיולים ברחבי ישראל.
מרקוס, יליד תל אביב, למד באוניברסיטה גאוגרפיה, גאולוגיה וגיאומורפולוגיה.
משמש מזה שנים רבות כמורה דרך בקורסים לידיעת הארץ ובקורסי מורי דרך.
נמנה עם מקימי בי"ס שדה חצבה.
מרקוס שימש כגאוגרף הראשי ברשות שמורות הטבע בין השנים 1981 ל-1999. במקביל עסק בכתיבה ועריכה של ספרי טיולים, בין השאר ערך את מדריך ישראל החדש ו"אנציקלופדיה מפה לידיעת הארץ".
שימש כעורך מדור הטיולים של השבועון "כותרת ראשית", וכתב במגזין "מסע אחר".
אוויר הרים: מסלולי ההליכה הטובים בהרי אירופה
אנציקלופדיה מפה: כל היישובים וכל האתרים בישראל
ארץ הגרניט: מדריך "ארץ" היעל לשמורת הרי אילת
ביקעת הירדן ומזרח השומרון: סקר נוף ומסלולי טיול
המדריך למטייל בירדן, כתר, 2007
הר הכרמל: סקר נוף ומסלולי טיול - הוצאת רשות שמורות הטבע, 1997
הר הנגב המרכזי ומכתש רמון: סקר נוף ומסלולי טיול
הר הנגב הצפוני ובקעת צין: סקירה גאוגרפית-ישובית
הר חברון: סקר נוף ומסלולי טיול
הר מירון: סקר נוף ומסלולי טיול
הרי בית אל וחבל בנימין: סקר נוף ומסלולי טיול
הרי ירושלים: סקר נוף ומסלולי טיול
חבל אילות: סקר נוף ומסלולי טיול
מראה מקום: מסלולי טיולים בישראל חבל אשכול
טיולי ישראל - דרום - מסלולים ברכב וברגל
מדבר יהודה הדרומי: סקר נוף ומסלולי טיולים
מדבר יהודה הצפוני: סקר נוף ומסלולי טיולים
מדריך ישראל החדש: הר הנגב והערבה
מדריך ישראל החדש: הגולן ועמק חולה
מדריך ישראל החדש: הנגב הצפוני
מורה דרך - מסלולים לאוהבי לכת
נעלם בבהוטן: מסע חיפושים בהרי ההימלאיה
עוד לא תמו כל פלאייך: מאה טיולים גדולים בארץ קטנה
רמת הנגב: סקר נוף ומסלולי טיול
רמות מנשה: סקר נוף ומסלולי טיול, הוצאת רשות שמורות הטבע, 1995
המדריך למטייל בפירנאים (ספר דיגיטלי)
בדידותו של ההולך למרחקים, 2024
מנחם (מנדל'ה) מרימוביץ' (1916 – 12 במאי 1945) היה כדורגלן יהודי, יליד קפריסין, ששיחק בארץ ישראל בתקופת המנדט הבריטי.
מרימוביץ' יליד מרגו, קפריסין עלה עם משפחתו ב-1927. שיחק במכבי תל אביב כרץ שמאלי, והיה אחד משחקני ההרכב בשנות ה-30. ב-1936 היה שותף לנסיעה של הקבוצה לארצות הברית ונחשב ממצטייני המסע.
בעקבות הצטיינותו במשחקים בארצות הברית, קיבל מרימוביץ' הצעה לחתום בקבוצה משיקגו, אך סרב.
ב-1938 עבר מרימוביץ' לקבוצת הכדורגל של עובדי הרכבת בקהיר שבמצרים.
ב-1939 חזר למכבי תל אביב, והיה שותף לנסיעה לאוסטרליה.
במהלך השהייה באוסטרליה קיבל הצעה לחתום בקבוצת הכדורגל של פרת' המקומית, ונשאר שם.
בתחילת שנות ה-40 מרימוביץ' היה שחקן בקבוצת המכבים שהייתה בעיר פרת' באוסטרליה המערבית והיה כחלק משמעותי מאוד בקבוצה.
במהלך מלחמת העולם השנייה גויס לצבא אוסטרליה יחד עם אברהם בית הלוי ונשלח לגינאה החדשה לקרבות נגד היפנים.
ב-12 במאי 1945 הוא נהרג במהלך הקרבות, ונקבר שם.
לזכותו 2 הופעות בנבחרת ארץ ישראל בצמד המשחקים נגד נבחרת יוון ב-1938 במסגרת מוקדמות גביע העולם 1938.
אחיו היה השחקן והמאמן יוסף (יוסל'ה) מרימוביץ'.
הרב מנחם מנכין (מענכין) היילפרין (לעיתים: הלפרין; תר"ד, 1844 – ו' בניסן תרפ"ד, 1924) היה מקובל ירושלמי, ומחבר הוספות, הגהות וביאורים לספר "עץ חיים" של הרב חיים ויטאל.
נולד בהורודנה שברוסיה הלבנה לר' שלום.
הוא הקדיש את עיתותיו לתורה והתפרנס ממסחר בספרי קודש ואתרוגים מארץ ישראל ומספר פעמים ביקר בארץ ישראל לצורך מסחרו.
ניהל בהורודנה את בית המדרש "חברת אלשיך" והיה ידוע כעושה נפלאות ואף סופר עליו מקרה בו גירש דיבוק שנכנס בנערה יתומה.
בתרמ"ה הוציא לאור לראשונה את "עץ חיים" עם הוספותיו, הגהותיו וביאוריו.
בה'תר"ן פרסם את הספר "כבוד חכמים" בו חלק על טענתו של הרב יעקב עמדין בספרו "קנאות" שהספר "חמדת ימים" חובר בידי נתן העזתי, תלמידו של שבתאי צבי וטען שהספר תואם את קבלת האר"י ועל כן מקורו במקובל אמיתי.
בתרס"א עלה לירושלים והתגורר בבתי מחסה שבעיר העתיקה ונחשב מראשי המקובלים בעיר.
הרב היילפרין היה קשור בישיבת המקובלים שער השמים שבה למד.
היה בידידות עם הרב יוסף חיים זוננפלד.
העריך מאוד את הרב קוק ודיבר עמו פעמים רבות בנגלה ובנסתר.
הגהות וביאורים לספרי ר' חיים ויטאל.
לעיתים מכונה ספרו בראשי התיבות הגוֹבִּ"י:
לעץ חיים - יצאו על חלקים א'-ג' בוורשה תרנ"א עם חילופי נוסחאות ותיקוני לשון מאת הרב משה מטראן (מהר"ם מטראן) והגהות וביאורים של הרבנים שלום שרעבי, רפאל אברהם שלום מזרחי שרעבי, דוד מג'אר ("חסדי דוד") ושלמה בן יהודה הכהן ("יפה שעה").
ההגהות והביאורים של הרב היילפרין נכללו גם במהדורות מאוחרות יותר של הספר שכללו פירושים נוספים, חדשים יותר.
למבוא שערים - הוא הספר המובא בכתבי הרב יעקב צמח בשם "ס' תולדות אדם של הרח"ו".
נתחבר לפני שנדפס הזוהר חדש.
נוספו בו הגהות מ"ר' אהרן" (אולי הרב אהרן חיון מירושלים), מהרב משה זכות (הרמ"ז) ומהרב נתן שפירא על "עץ חיים".
בהוצאת י"נ לעווי, ירושלים תרס"ד.
לשער ההקדמות - עם הגהות, ביאורים וציונים "שמן ששון", וכן דבריהם של הרבנים רפאל (בן הרב דוד) אפרימה והרב משה (בן הרב דוד) אליגולה.
יצא יחד עמו גם "מבוא שערים" בשער מיוחד.
יצא לראשונה בירושלים תרס"ט, והודפס שוב בתשל"ד ובתשנ"ד (בתשנ"ד הודפס ב"ישיבת החיים והשלום וכולל עטרת מרדכי").
לשער הכוונות - יצא לראשונה בירושלים תרס"ב ושוב בהוצאת "יריד הספרים", ירושלים תשס"ו (2005).
בנוסף להגהותיו וביאוריו של הרב היילפרין הובאו גם הגהותיהם וביאוריהם של הרבנים ידידיה רפאל אבולעפיה ('הגהות היר"א') ושלמה בן יהודה הכהן ("יפה שעה").
במהדורת תשס"ו נוספו הקדמה על המקורות השונים המעתיקים את תורת האר"י, וקונטרס מפתחות עם שער מיוחד, ונעשתה הבחנה בין דברי הרב חיים ויטל ובין ההוספות של בנו, הרב שמואל ויטאל..
כמו כן הודפס הספר בהוצאת 'ישיבת המקובלים מהרח"ו תכב"ץ', ירושלים תשס"?
(השנה לא ברורה אך היא לאחר תש"ס ולפני תש"ע) בהוספת "הוראת שעה" מהרב שלמה בן יהדה הכהן (בנוסף ל"יפה שעה" שחיבר), "שמן ששון" מהרב ששון בכר משה, "שערי רחמים" מהרב רחמים דוד שרם, הגהות וביאורים מהרב חיים שאול דוויק הכהן ו"ברכת אליהו" מהרב אליהו סלימאן מני.
לשער מאמרי חז"ל - מופיעים בתוך "בית לאבות: פירוש על פרקי אבות", שחיבר הרב יעקב ליב לוי, מאחיו של הרב נחום לוי משאדיק.
דברי הרב היילפרין הם על ביאור לאבות על דרך הנסתר שהובא בצירוף לחיבור, לפי שיטת האר"י כפי שכתב הרב חיים ויטאל ב'שער מאמרי חז"ל'.
כמו כן נוספו חידושים מבני המחבר ומבן אחיו ר' נחום, הרב שלמה זלמן (מוהרש"ז) והערות מהמקובל הרב יהושע צבי מיכל שפירא.
יצא לאור בהוצאת נ' לעווי ושותפיו, ירושלים תרס"ה.
הודפס שוב בהוצאת ש"ז לעווי, ירושלים תשל"א.
החיבור "בית לאבות" בפני עצמו הודפס לראשונה בורשה תרל"ב עם חידושים מהאב הרב אברהם מפוזן ומהאחים ופירוש רש"י.
לשער רוח הקודש - נוספו גם הגהות וביאורים של הרב אהרן שלמה מהרי"ל, דפוס לעווי ושותפיו, ירושלים תרע"ב.
נערך ונסדר מחדש על ידי הרב מוקדסי.
יצא לאור בהוצאת 'ישיבת המקובלים ע"ש מהרח"ו', ירושלים תש"ע (2009).
הערות לכללי קצור ספר הפליאה מאת הרב דוד בן שלמה אבן זמרא - הרב היילפרין הביא לבית הדפוס את הספר עם הערותיו.
יצא לאור ירושלים תר"ע-תרע"ד (לא ברורה השנה המדויקת וזהו טווח השנים).
הרב לוריא כתב את דבריו בעניין זה גם בשם "אמת ליעקב" שצורף ל'עץ שתול: כללים בדברי הש"ס והפוסקים', ירושלים תרס"ג.
רבי מנחם נחום טברסקי (כ"ב בסיון ה'תקפ"ט – ד' בשבט ה'תרמ"ז) בן רבי אברהם טברסקי (המגיד מטריסק).
נולד בטוריסק לרבי אברהם וריקל טברסקי.
נישא בי"ג בסיון ה'תר"ז לחיה בת דודו רבי דוד טברסקי (האדמו"ר מטאלנא).
הוכתר עוד בחיי אביו לכהן באדמורו"ת ומקובל כי אביו רבי אברהם היה שולח אל רבי מנחם נחום חסידים כדי שיתנו לו הזכרות להתפלל עבורם.
בשנת ה'תרמ"ה עקב גזירותיה של ממשלת רוסיה נאלץ רבי מנחם נחום להימלט מטוריסק יחד עם אחיו רבי מרדכי מקוזמיר, והשתכנו בעיר סלאוויטא ולאחר מכן בכפר קוטלנה.
לאחר מכן עבר לבריסק שם פתח מחדש את חצרו.
נפטר בבריסק בחיי אביו בד' בשבט תרמ"ז.
רבי יוסף דוב הלוי סולובייצ'יק (הבית הלוי) ספד לו.
דברי תורתו והסכמותיו הודפסו בספר "זיכרון מנחם נחום".
רבי מרדכי זוסיא טברסקי – האדמו"ר מטריסק-הוצלס-יאס
רבי משה יהודה לייב (תרל"ג – ב' בתמוז תרצ"ז) האדמו"ר מחלם.
רבי מנחם נחום טברסקי (ה'תקס"ה - ז' בתשרי ה'תרי"א) בנו הרביעי של רבי מרדכי טברסקי (המגיד מצ'רנוביל), אדמו"ר חסידי, מייסד חסידות מקארוב.
נולד בשנת תקס"ה לרבי מרדכי טברסקי ולפייגא בתו של רבי דוד לייקס.
נישא להינדא מאטיל בתו של רבי יוסף הורוביץ מטורשין (בנו של החוזה מלובלין).
לאחר נישואיו התגורר במקארוב ועם פטירתו של אביו רבי מרדכי בכ' באייר ה'תקצ"ז החל לכהן בה כאדמו"ר לצד שבעת אחיו שכיהנו באדמו"רות בצ'רנוביל, רחמסטריווקה, קוריסטשוב, צ'רקס, טריסק, טאלנא וסקווירא.
נפטר בז' תשרי ה'תרי"א ונטמן בעירו מקארוב.
בנו בכורו הרב יעקב יצחק טברסקי מילא את מקומו באדמו"רות.
יעקב יצחק טברסקי, האדמו"ר השני ממקארוב (נפטר ה'תרנ"ב).
חתן הרב שמואל אבא שפירא מסלאוויטא.
משה מרדכי טברסקי, האדמו"ר השלישי ממקארוב (נפטר ה'תר"ף).
חתן רבי יהושע רוקח (האדמו"ר מבעלזא)
דוד טברסקי, רב במקארוב (נפטר ה'תרס"ג).
חתן רבי אברהם טברסקי (המגיד מטוריסק)
ישעיה טברסקי, רב במקארוב (נפטר ה'תר"ף).
חתן רבי חיים מנחם השיל מז'ניקוב
חיה טברסקי, אשת הרב ברוך מאיר טברסקי מזורינץ (זיווג ראשון)
חיה טברסקי, אשת הרב אשר מסטולין (השני).
חנה טברסקי, אשת הרב מרדכי טברסקי מקוזמיר
שיינא צביא טברסקי, אשת הרב צבי אריה לנדא מאליק
אדל טברסקי, אשת הרב מרדכי מרגליות מדוסיבור
חכם מנחם מנשה (1892, ה'תרנ"ג – 5 בספטמבר 1968, י"ב באלול ה'תשכ"ח, ירושלים) היה מייסד ארגון "חברת אהבת חיים" ומחבר הספר אהבת חיים, על התורה, הכולל פירושים, מעשיות, אגדות והלכות.
נולד בעיירה קאייק הסמוכה לרוסה שבנסיכות בולגריה ליעקב מנשה ולסולטנה.
אביו נפטר כשהיה בן עשר והוא נותר עם אמו וארבעת אחיו.
למד בעירו ובהמשך באיסטנבול אצל חבריו ותלמידיו של רבי יצחק אקריש (מחבר הספר "קריית ארבע"), ואצל רבי שלמה אליעזר אלפנדרי.
במקביל עבד בעבודות זמניות לפרנסתו.
היה חבר בחברת מזהירי שבת שיצאו מדי ערב שבת להזהיר את בעלי החנויות על סגירתן לקראת כניסת השבת.
בגיל 18 נשא את אסתר חרז, בת למשפחת נדבנים מאדריאנופול, שהייתה יתומה ומבוגרת ממנו בשנתיים.
בגיל 20 גויס לצבא האימפריה העות'מאנית והשתתף במלחמת העולם הראשונה.
בגיל 25, עלה לארץ ישראל עם אשתו ובנו, באמצעות עגלה שהביאה אותם לגבול לבנון.
המשפחה התיישבה בשכונת בית ישראל בירושלים.
בירושלים התחבר עם המקובל הרב יצחק אלפייה והפך לתלמידו.
בשנת ה'תרצ"ד כאשר עלה הרב יהודה פתיה לירושלים, הפך ליד ימינו ולתלמידו.
בשנת 1930 (ה'תר"צ) הקים את "חברת אהבת חיים", שעסקה בהפצת תורה, קיום תעניות דיבור, תפילות, תיקונים ואיסוף כספים לעזרה לנזקקים.
בימי מלחמת העולם השנייה ערך מספר תפילות ציבוריות למען שלום האזרחים וסיום המלחמה.
רוב פעולותיו למען נזקקים היו בסתר.
הרב שמואל אליהו סיפר שאביו, הרב מרדכי אליהו אמר עליו שהיה אחד מל"ו צדיקים, "אם לא הראשון שבהם".
נפטר בי"ב אלול ה'תשכ"ח, 5 בספטמבר 1968, בגיל 76 ונקבר בהר המנוחות.
נכדו הוא הרב יוסף שבתאי (שני), נכדתו היא הזמרת ריקי גל.
אהבת חיים - דרשות, אגדות, מעשיות והלכות על סדר פרשיות השבוע, ירושלים 1936 (שני כרכים, חלק א וחלק ב, באתר אוצר החכמה)
לקוטי מנשה - הלכה ומוסר על פי סדר אורח חיים, ירושלים ה'תרצ"ז, 1937. באתר hebrewbooks
הרב מנחם מנדל שרשבסקי (תר"ז, 1847 – ח' באדר א' תרפ"ט, פברואר 1929) היה רבה של העיירה קוסובה (אז באימפריה הרוסית, כיום בבלארוס) במשך ארבעים ושלוש שנה.
נולד בסלונים, שם התגורר אביו הרב קלמן קלונימוס שרשבסקי.
נישא למרים, בתו הבכורה של רב העיירה קוסובה הרב שמואל סלונימסקי.
לאחר פטירת רעייתו בדמי ימיה נישא לאחותה ביילא רבקה.
אחיו של הרב שרשבסקי, רבי אהרון זליג (שהיה מכונה ר' זליג רייצה'ס) היה גם הוא תלמיד חכם מפורסם.
בשנת תרמ"ג (1882) בערך נפטר הרב סלונימסקי.
הרב שרשבסקי התמנה לרשת את מקומו בערך בשנת תרמ"ד.
בתו חיה אסתר נשאה לרב יעקב וולנסקי.
תקופה קצרה לאחר שנשאו עלה הזוג לירושלים.
בשנת תרפ"ז, לאחר פטירת רעייתו, עלה הרב שרשבסקי לירושלים והתגורר בשכונת מאה שערים בבית אחיו האמור, שכבר הלך לעולמו.
תחתיו התמנה ברבנות בקוסובה חתנו האחר, הרב מאיר לייקין, שנספה בשואה עם יתר בני העיירה בי"א באב תש"ב.
כדרכו בחו"ל נמנע גם בירושלים מלעסוק בענייני ציבור והעדיף לשקוד על התורה כשהוא עטור בטלית ותפילין.
הקפיד שלא יצלמוהו ולכן כמעט לא השתמרו ממנו תמונות.
הרב שרשבסקי נפטר בח' באדר א' תרפ"ט, ונקבר על פי צוואתו בטליתו המצויצת שבה למד את הש"ס עשרים ושש פעמים כפי שהזכיר בהספדו הרב קוק.
בלוויה השתתף קהל גדול והספידוהו גם הרב שמואל רפפורט, הרב יוסף חיים זוננפלד והרב יצחק יעקב וכטפויגל.
נטמן בהר הזיתים בסמוך לקברו של הרב שלמה אלישיב.
חצי שנה לאחר מכן, נרצח נכדו, הרב ישראל שלמה זלמן בן גרשון ולנסקי, ששימש כמזכיר ישיבת חברון, במאורעות תרפ"ט בחברון.
הרב נתן פריד מבאי ביתו של החזון איש והרב עודד וולנסקי הם ניניו.
מנחם נֶבֶּנהוֹיז (נולד ב-11 במרץ 1960) הוא מנצח, מוזיקאי ומורה למוזיקה ישראלי.
נבנהויז ניצח על מיטב התזמורות הישראליות: התזמורת הפילהרמונית הישראלית, התזמורת הקאמרית הישראלית, התזמורת הסימפונית ירושלים, התזמורת הסימפונית הישראלית ראשון לציון ועוד.
בעולם ניצח נבנהויז על התזמורת הפילהרמונית של סופיה, התזמורת הפילהרמונית של טמפרה בפינלנד, התזמורת הסימפונית של קאן בצרפת, התזמורת הפילהרמונית של האגן בגרמניה, התזמורת הפילהרמונית של אנקרה בטורקיה ועוד.
בשנת 1987 הלחין יצירה בשם "תרועה - לארבעה כלי נשיפה ממתכת שווים" ובשנת 2014 חיבר עבור הקאמרטה הישראלית ירושלים מחרוזת הכוללת את השירים: שדמתי, הורה נרקודה, הורה ממטרה, על גבעות שייח' אברק וקטע חסידי עממי.
בעונה 1998/99 ניצח על הפקה של "חליל הקסם" באופרה הישראלית החדשה.
נבנהויז היה המנהל המוזיקלי של התזמורת הסימפונית של תיכון תלמה ילין שבגבעתיים משנת 1986 עד שנת 2014.
בשנים 1992 - 1994 היה מנצח הבית של התזמורת הקאמרית הישראלית ובשנים 1995 - 1997 היה מנהל מוזיקלי של תזמורת קאמרטה רמת השרון.
כמו כן הוא היה מנהל מוזיקלי של התזמורת הקאמרית של חיל החינוך והנוער.
משנת 1998 עד 2001 היה מנצח עמית בסינפונייטה הישראלית באר שבע ובשנים 2001 - 2002 היה למנצח ראשי.
בהמשך מונה למנהל מוזיקלי של תזמורת הטכניון שבחיפה בו הוא גם שימש כמרצה.
נבנהויז סיים את תפקידו בטכניון בשנת 2019.
בעונה 2006–2007 הוזמן לנצח שוב על התזמורת הסימפונית ג'יבסקילה בפינלנד.
ב-2018 פרסם המנצח ישי שטקלר כי נבנהויז פגע מינית בכעשרים ילדים בהם שטקלר עצמו.
אסף הראל, שלמד אף הוא בבית הספר תלמה ילין, טען כי הפסקת עבודתו של נבנהויז בתיכון תלמה ילין ארעה על רקע חשיפת מעשי ניצול מיני שלו כלפי תלמידים במוסד שנים רבות קודם לכן.
נבנהויז נשוי לרחל ואב לשניים.
הרב מנחם מרדכי פרנקל-תאומים (כ"ב בתמוז ה'תרמ"ב – א' באדר א' ה'תשל"ב; 1882–1972) היה ממנהלי בית היתומים דיסקין, ממקימי סניף אגודת ישראל ו"ועד העיר האשכנזי" בירושלים, ראש ישיבת רבי חיים ברלין בברוקלין, רב וראש ישיבה בפילדלפיה ומחבר תורני פורה.
מנחם מרדכי פרנקל נולד בירושלים בשנת תרמ"ב (1882) לצביה ולרב אלטר יששכר, מקובל ירושלמי.
למד בישיבת אהל משה והיה תלמיד מובהק של הרב יצחק ירוחם דיסקין ומקורב לרב יוסף חיים זוננפלד.
נסמך לרבנות בידי הרב קוק, הרב יוסף גרשון הורביץ, הרב יעקב משה חרל"פ ועוד.
למרות שהדבר לא היה מקובלי בחוגי היישוב הישן למד פרנקל עצמאית את השפות ערבית, אנגלית, צרפתית וגרמנית.
לאורך שנים התפרנס מעבודתו כמזכיר במשרד בית היתומים דיסקין, תחת חסותו של רבו, אולם עשה תורתו קבע ומלאכתו עראי.
לאחר מלחמת העולם הראשונה היה פרנקל חבר הוועד הזמני ליהודי ארץ ישראל מטעם הציבור החרדי בירושלים.
אולם לאחר שעמדתו כנגד זכות הבחירה לנשים בארץ ישראל לא התקבלה, התפטר ועסק בתעמולה ציבורית כנגד בחירת נשים.
הוא הצטרף לוועד העיר האשכנזי (שהיה לימים העדה החרדית) ונבחר ל"מזכיר הכבוד" שלו.
כן היה ממקימי הסניף הירושלמי של אגודת ישראל, יחד עם משה בלוי והרב רפאל קצנלבוגן.
באותה עת עסק בתעמולה כנגד הוועד הכללי כנסת ישראל.
כשהוזמן הרב קוק בידי מוסדות הציבור החרדי בירושלים לכהן כרבה של העיר, פרש פרנקל בקיץ תרע"ט עם ועד העיר האשכנזי מן הוועד הכללי והמוסדות העיקריים של יהודי העיר, והיה כנציג אגודת ישראל ממכתירי הרב זוננפלד לרבו של פלג עירוני קטן.
מסופר כי הרב פרנקל הוא זה שגילה, במקרה בהיותו בביתו של ישראל שמעון רבינוביץ' תאומים ביפו, את התוכנית להכתרת הרב קוק לרב העיר.
יש לציין כי קודם לכן קיים קשרים חיוביים עם הראי"ה קוק, נסמך לרבנות תחת ידו כאמור, ואף עמד בראש הסניף המקומי של "דגל ירושלים" שהקים הרב קוק.
כן יש לציין כי שתיים מבנותיו נישאו לתלמידי ישיבת מרכז הרב.
בתחילת שנת תרפ"א (1920) היגר פרנקל לארצות הברית כדי לגייס כספים לישיבת מאה שערים ובית היתומים דיסקין, אולם כעבור זמן קצר מונה לעמוד בראשות ישיבת רבי חיים ברלין בברוקלין, ניו יורק.
הוא עמד בראש הישיבה כחמש וחצי שנים ואז שב ארצה.
בשנת תרפ"ט הוציא לאור בירושלים את החלק הראשון של ספרו "דרוש וחידוש".
באותה שנה ערך את החלק השלישי מחיבורו של הרב משה שמעון זיוויץ - "משבי"ח" על התלמוד הירושלמי.
בירושלים לא מצא הרב פרנקל את מקומו ושב והיגר בשנית לאמריקה.
בין השנים תרצ"א–תש"כ לערך כיהן הרב פרנקל כרב בשלוש קהילות בפילדלפיה וראש ישיבת "משכן ישראל" ו"סטנרל תלמוד תורה" בעיר, והיה חבר אגודת הרבנים באמריקה.
בשנת תש"ד הוציא לאור את ספרו "באר אבות" על מסכת אבות (לאחר פטירתו נדפס הספר במהדורה חדשה בידי בנו יהושע).
בתחילת שנות השישים הרב פרנקל שב ארצה.
בשלוש שנותיו האחרונות חלה מאוד.
הרב פרנקל נפטר בירושלים כבן תשעים בליל א' באדר א' תשל"ב (1972).
הותיר אחריו כתבי יד תורניים רבים.
הרב פרנקל הוא צאצא למשפחת "פרנקל תאומים" המסועפת.
אחיו אהרן פרנקל היה סוחר ידוע בירושלים, ומפרנסי יהדות ירושלים בשנות מלחמת העולם הראשונה.
מילא מספר שנים את מקום אחיו בגיוס כספים בצפון אמריקה.
אח נוסף הוא ישראל אברהם.
אחותו חיה שיינדל נישאה לרב יצחק מאיר קלגסברון, אבי משפחת ברים הירושלמית.
הרב פרנקל נישא בראשונה לחוה, בתו של הרב ישעיה אורנשטיין, ולהם שני ילדים.
לאחר פטירתה נישא בשנית לפרל לבית הלוי (נפטרה בשנת תש"ב).
חיה – נישאה לרב מנחם יהודה הלוי אושפיזאי.
הרב יהושע – נישא למושקה בת אליהו נחום פרוש.
הענא – נישאה לרב רפאל מאיר הכהן מפילדלפיה
הרב גרשון זאב אלתר חיים (תר"פ–תשנ"ד) – התגורר בדטרויט.
רבקה – נישאה לרב שלמה בריכטה.
רחל – נישאה ליוסף מאיר מגן
נכדו הרב פינחס פרנקל, בנו של הרב יהושע, היה מרבני חסידות ברסלב וכיהן כרב בשכונת אונסדורף וראש כולל קרלין-סטולין.
נכדו הרב אביעזר כהן מברוקלין הוציא לאור את ספר סבו "כי אם לבינה תקרא".
הרב מנחם מנדל שנֵייבַּלג (י"ד באלול ה'תרפ"א ספטמבר 1921 – כ"ב בניסן ה'תשפ"א 4 באפריל 2021) היה רב קהל "מחזיקי הדת" במנצ'סטר.
נולד במרגיטה, רומניה, לרבי דוד צבי שנייבאלג ולשרה באבציא.
בצעירותו למד בישיבת ויז'ניץ בראשה עמד אביו, אותה הקים רבי אליעזר הגר.
עם פרוץ מלחמת העולם השנייה נסגרה הישיבה והוא עבר לטרנסניסטריה עם אביו.
נישא לפייגא בת משה יהודה אהרנרייך, בן רבי שלמה זלמן, רעייתו מתה כעבור כמה שנים בשעת הלידה.
לאחר מכן נישא בשנית לבלומא, בת רבי שרגא פאביל שטיינמץ.
מספר שנים לאחר נישואיו החל לכהן כרב קהילת "דמשק אליעזר" בפרסטוויטש , מנצ'סטר.
לאחר שאביו עלה לישראל בשנות ה-60, החל לכהן כרב קהל מחזיקי הדת במנצ'סטר, בתפקיד זה שימש כ-60 שנה והיה מפקח על ענייני הכשרות וקהילה.
נפטר וביום טוב שני של גלויות–אחרון של פסח תשפ"א.
שו"ת שפתי עני – על שולחן ערוך
שפתי עני – על התורה ומועדים
שפתי עני – על פרקי אבות
בנו הגדול הרב משה שנייבלג, מכהן כאדמו"ר מטשרנוביץ, בוויליאמסבורג, ארצות הברית.
בתו נישאה לרב אברהם שלום ישכר דב ליפשיץ הלברשטאם, האדמו"ר מסטרופקוב
בנו הרב חיים שרגא פאוויל – ממלא מקומו ברבנות קהל מחזיקי הדת מנצ'סטר.
לפני כן כיהן כרב קהל אברכים במונסי.
בנו הרב ישראל רב קהילת בולחוב בבורו פארק
בנו הרב פנחס - ראש ישיבת ויז'ניץ לונדון
בנו הרב יצחק אייזיק רב קהילת מחנובקא בעלז בוויליאמסבורג
בת נשוא לרב חיים אהרן צבי הלפרין – רב בית המדרש דברי חיים בשכונת גולדרס גרין, בן הרב אלחנן הלפרין
הרב מנחם מקובר (נולד ב-1957) הוא רב ישראלי, מחבר ספרים בנושא המקדש ותורת הקבלה.
משמש כרב מכללת אמונה, ראש המדרשה לידע המקדש וארגון "והראנו בבניינו" ומרצה במכללת מורשת יעקב.
בעבר ניהל את מכון המקדש.
נולד ליחיאל ודורה מקובר, ניצולי השואה, וגדל ברמת גן.
למד בתיכון עירוני ט' בתל אביב ובחוג למתמטיקה באוניברסיטת בר-אילן, בה למד אצל המתמטיקאי הדתי יצחק ציקוני, ובגיל 17 החל לשמור מצוות בהשפעתו.
לאחר מכן למד בישיבת מרכז הרב ובכולל בעיר העתיקה, דרכו התחבר למכון המקדש.
בתחילת שנות התשעים של המאה העשרים החל הרב מקובר לעסוק בלימוד, הוראה וכתיבה בנושאי המקדש.
במשך עשר שנים ניהל את מכון המקדש.
מעודד עלייה להר הבית, בנה את הדגם הגדול בעולם של בית המקדש השלישי והציב דגם שלו במיני ישראל.
עוסק גם בקבלה, אותה למד בין היתר מהרב יצחק גינזבורג, הרב מאיר יהודה גץ והרב רפאל משה לוריא, מעביר שיעורים וכותב ספרים בנושא.
שימש כעורך הראשי של כתב העת "שמעתין", מ־2009 ועד לסגירתו ב־2013.
במקביל לעבודתו במכללת אורות ישראל, למד בה לתואר שני.
לתואר שלישי למד במחלקה למחשבת ישראל באוניברסיטת בר-אילן ובמחלקה למורשת ישראל באוניברסיטת אריאל, וב־2022 השלים בה את עבודת הדוקטורט בנושא "היחס למקדש ועבודתו במשנת חסידות איז'ביצא ראדזין", בהנחיית פרופ' לאה בורנשטיין-מקובצקי ופרופ' אורה ויסקינד-אלפר.
ב־2025 פרסם את הספר "ארי של אש" בנושא זה.
אורו של מקדש: עולם המחשבה של המקדש, 2 כרכים, ירושלים: מכון המקדש, תשס"ג–תשס"ה (2003–2005)
בית הבחירה, ביאור על הלכות בית הבחירה במשנה תורה, מסכת מידות וספר יחזקאל פרקים מ'–מ"ג, כפר חב"ד: מטה משיח ומכון המקדש, תשס"ד (2004)
אוצר תורת המקדש, סדרה אלבומית בהוצאת דני ספרים ועמותת והראנו בבניינו; בסדרה יצאו לאור (תאריך הוצאה ראשונה): אוצר המשכן (2007), אוצר הבית הראשון (2008), אוצר הבית השלישי (2010), אוצר תורת הקרבנות (2011) ואוצר הבית השני (2013)
ארי של אש: פנימיות עולם המקדש ועבודתו במשנת חסידות איז'ביצא-ראדזין, קריית גת: דני ספרים, תשפ"ה (2025)
בסוד פרדס הרימונים: מבואות לתורת הסוד של הרמ"ק, 2 כרכים, קריית גת: דני ספרים, תש"פ–תשפ"ב (2020–2022)
בסוד עץ החיים: תורת האריז"ל בהתבוננות פנימית, קריית גת: דני ספרים, תשפ"א (2021)
בסוד תורת הלשם: מבואות לתורת הסוד של בעל הלשם שבו ואחלמה, קריית גת: דני ספרים, תשפ"ג (2023)
לשם שבו ואחלמה הערוך והמבואר: ספר הקדמות ושערים, ירושלים: יריד הספרים, תשע"א (2010)
ספר כתם פז על זוהר בראשית, 4 כרכים, בת ים: משפחת המחבר ועמותת אור שלום, תשע"ד–תשע"ו (2014–2016)
קל"ח פתחי חכמה הערוך והמבואר: 138 פרקים מבוארים לתורת הקבלה, קריית גת: דני ספרים, תשע"ה (2015)
אדיר במרום – ביאור לאדרא רבא – הערוך והמבואר, קריית גת: דני ספרים, תש"פ (2020)
קנאת ד' צבאות הערוך והמבואר, קריית גת: דני ספרים, תשפ"ד (2024)
רבי מנחם מנדל שטרן (ה'תקי"ט, 1759 – ט' באדר א' תקצ"ד, 1834) היה רבה של סיגט ומחבר הספר "דרך אמונה" על התורה.
נולד בשנת תקי"ט בערך בדראגמירשט שבחבל מרמורש, רומניה לאביו ר' שמואל.
ונשא שם האשה צירל בת ר' בנימין ממנוסטריץ', ושם היה תלמידו של רבי יעקב לורברבוים מליסה (מחבר הספר "נתיבות המשפט").
ובשנת 1791 נסע עם רבו לקאלוש שבמזרח גליציה.
ונסע כחסיד לרבי משה לייב מסאסוב, ולרבי ישראל מקוז'ניץ, ולרבי מנחם מנדל הגר מקוסוב.
בשנת תקס"ב מינה לראש בית דין בסיגט.
ובשנת תקע"ט מילא את מקומו של רבי יהודה כהנא הלר, רבה של סיגט, ברבנות העיר.
חתנו וממלא מקומו ר' יוסף ב"ר יצחק שטערן.
הנהיג בקהילות מארמארוש, והעמיד רבנים בשתי העיירות הגדולות, מינה את גיסו ר' אייזיק לרב בבורשה, ואת רבי חנוך זונדל פוגל לרב הראשון בוישוא.
בכפרים הקטנים הושיב שוחטים ומלמדים.
רבי מנחם מרדכי היה דיין ודרשן באדריאנופולי שבטורקיה, ומחבר ספר דברי מנחם על הטור ובית יוסף.
נולד לרבי מרדכי שמעון בן שלמה, מחבר ספר מטה שמעון על חושן משפט (ג' חלקים, שאלוניקי ה'תקע"ט), בנו של רבי שלמה מרדכי, מחבר ספר חשק שלמה (קושטא תקכ"ח).
התייתם מאביו בגיל צעיר מאד, כעדותו בהקדמה לספרו מנחת זיכרון:
תקופה ארוכה חי בדוחק גדול, סבל מעניות ומרעב והתקשה לדאוג לפרנסת משפחתו.
בהקדמה לספר מערכות בענייני אגדה כתב, שהוא עוסק באגדה משום שאין דעתו צלולה עליו בשל העניות שפקדה את ביתו: .
בעל כורחו, נאלץ לצאת מהישיבה ולעסוק במלאכה.
היה בקשרי ידידות קרובים עם רבי אברהם פלאג'י, רבה של אזמיר.
לאחר זמן הכירו בו מספר גבירים אשר תמכו בו ובהוצאת ספריו, ובראשם הנדיב שמעון שלמה.
מנחת זיכרון (שאלוניקי ה'תקצ"ג) - חידושים ומערכות בענייני חושן משפט.
דבר אמת (שאלוניקי ה'תר"ג) - הלכות ספר תורה.
מרפא לשון (שאלוניקי ה'תקצ"ז) - מערכות בענייני אגדה.
דבר המשפט (אזמיר ה'תרל"ד) - על שולחן ערוך חושן משפט.
דברי מנחם (שני חלקים, שאלוניקי ה'תרכ"ט)- על טור ובית יוסף אורח חיים, במתכונת הספרים כנסת הגדולה ויד אהרן לרבי אהרן אלפאנדארי.
נדפס מחדש בתוך סדרת 'שולחן ערוך אוצרות ספרד'.
אצבע קטנה (אזמיר ה'תרל"ו) - על ספר מורה באצבע לרבי חיים יוסף דוד אזולאי
מנחם אבלים (אזמיר ה'תר"מ) - דינים וחידושים בנושא אבלות.
רבי מנחם נחום דב בער פרידמן (מכונה 'רבי נחום בערניו', ה'תר"ג – כ"ז באב ה'תרמ"ג), היה מאספני הספרים העבריים החשובים במאה ה-19, היה מיועד להיות האדמו"ר מסדיגורה.
נולד בשנת ה'תר"ג (1843) לרבי שלום יוסף פרידמן מסדיגורה, בנו הגדול של רבי ישראל מרוז'ין, ולבלומה רייזל, בתו של רבי דן יונגרלייב מראדוויל.
בשנת ה'תרי"א התייתם מאביו וסבו, והוא גדל אצל אחיו הגדול רבי רבי יצחק מבוהוש.
נשא את פערל, בתו של דודו רבי אברהם יעקב פרידמן מסדיגורה, לאחר נישואיו נשאר בסדיגורה עם חותנו, בה זכה ליחס של כבוד רב.
במיוחד בלט הקשר המיוחד שהיה לו עם בן דודו, רבי שלמה פרידמן (שהפך גם לגיסו), יחד היו מיועדים להנהיג את חסידות סדיגורה, ובחיי רבי אברהם יעקב אף התקבצה תחתם קבוצת אברכים שאותה הנהיגו.
בהוראת רבי אברהם יעקב היה מקבל קוויטלאך מהחסידים, ביטוי לאדמו"רות בזעיר אנפין שניהל.
בשנה האחרונה לחייו, לאחר שנפטר גיסו רבי שלמה, התרופפה גם בריאותו ונחלש מאוד.
נפטר כשבועיים לפני פטירת חותנו רבי אברהם יעקב.
בסוף ימיו נסע לטיפול רפואי בווינה, ושם נפטר בכ"ז באב ה'תרמ"ג (30 באוגוסט 1883), כדי לא לצער את חמיו הוא נקבר שם.
רבי נחום בער'ניו נודע בבקיאותו הרבה, ובחיבתו לספרים וכתבי-יד.
נהג לשמור באוסף הפרטי כל ספר וכתב יד שהתגלגל לידו.
במהלך השנים, הצטברו תחת ידו אלפי ספרים, וביניהם ספרים וכתבי יד נדירים ביותר, כתבי-יד מגדולי הדורות, לצד ספרי ראשונים ואחרונים אשר בבעלותו.
ספרייתו הייתה אחת הספריות הפרטיות הגדולות והנדירות בזמנו (קרוב ל-4,000 כותרים).
נהג לרשום את שמו בספריו בדרך מיוחדת.
בנוסף לחותמת ובה שמו בעברית ובגרמנית, שבמכרזה ציור של אריה, היו לו עוד שלושה סוגי חותמות שבהם ציין מאין הגיעו ספרים אלו לידיו: א.
"נחלת אבות" – ספרים שירש מאבותיו.
"מנחת שי" – ספרים שהביאו לו במתנה ג.
"קנין כספי" – ספרים שרכש בכספו.
עותקים פגומים של ספרי דפוס שחסרו בהם דפים, הושלמו בכתב יד בכתיבה קליגרפית.
כריכות הספרים בספרייתו היו ייחודיות והתאפיינו בסגנון אחיד: כריכות בד בצבע שחור, ומסביב לשולי הכריכה מסגרת עשויה קישוטים בצבע זהב.
הכריכות של רבי נחום בער'ניו כה אופייניות, שניתן לזהות את ספריו מבחוץ, עוד לפני פתיחת הספר.
לבד מאספנותו הייתה לו שליטה ובקיאות גם בתוכן הספרים עצמם.
אחיו הגדול, רבי יצחק מבוהוש, היה בוחנו על ידי מטפחת שקשר על עיניו, והיה נותן לו למשש בספרייתו ורבי נחום היה מזהה כל ספר לפי מגע ידו בלבד.
את כל ספריו קיבץ בקטלוג מיוחד ששמו "אוצר הספרים" (בדומה לשם הגדולים שחיבר החיד"א) ובו פירוט מדוקדק אודות שם המחבר ותולדותיו ומהות ותמצית הספר.
כך כותב רבי רפאל נתן נטע רבינוביץ, (בעל 'דקדוקי סופרים'), במכתבו אל שזח"ה משנת תרל"ג, על אודות ספרייתו של רבי נחום בער'ניו:
לאחר פטירתו, חולקה ספרייתו בין היורשים ובשל קשיים כספיים מכרו חלקים ממנה לספריות ואנשים פרטיים.
חלק מהספרים נמכרו לקהילה היהודית בווינה אשר פרסמה את רשימת הספרים שרכשה מעזבונו בקטלוג מיוחד בשם 'מנחת שלמה'.
חלק אחר הועבר ללונדון, ונמכר שם במכירה פומבית בשנת תרפ"ז.
למעשה, כמעט בכל אוצר ומכירות פומביות של אספני יודאיקה וספרים עבריים, ניתן למצוא ספרים שהיו שייכים לרבי נחום בער'ניו, חלקם במקור מספריית הקהילה בווינה שהתפזרה במלחמת העולם השנייה, ובהם חותמת של הספרייה, ומהם גם כאלה שלא השתייכו לאוסף זה.
לדוגמה, בקטלוג 'גנזי ישראל' רשומים שישה ספרים שהיו באוסף של רבי נחום בער'ניו (מחציתם היו באוסף של וינה).
למעשה, למעלה ממחצית כתבי יד הרשומים בקטלוג האחרון הגיעו בסופו של דבר לספריית מוסד הרב קוק.
כמה מהם תוארו על ידי נפתלי בן-מנחם.
בנו, רבי שלום יוסף, נולד בה'תרל"א.
נישא לחוה חיה, בתו של בן דודו רבי ישראל פרידמן מסדיגורה, ולאחר גירושיהם את גולצ'ה, רבי מרדכי שלום יוסף מזלטיפול בן רבי רבי יוחנן טברסקי, ממנה נולדו ילדיהם.
בשנת ה'תרע"ט, עבר לצ'רנוביץ, ואחר כך ללמברג.
נפטר בכ' באב ה'תרפ"ז ונקבר בסדיגורה.
בנו, רבי אהרן משה פרידמן, מילא מקומו במלניצה.
בן אחר היה המשורר אברהם יעקב פרידמן.
בתו, אלטה נחמה גיטל, אשת בן דודה, רבי משה יהודה לייב פרידמן מפשקאן (ט"ו בשבט ה'תרכ"ה – י' באלול ה'תש"ז).
מנחם נאמן (נולד ב-8 באפריל 1938) הוא משפטן ושופט ישראלי.
סגן נשיא בית המשפט המחוזי בחיפה בדימוס, מרצה לדיני משפחה באוניברסיטת חיפה ויו"ר הוועדה הממנה (האספה הכללית) של החברה לאיתור ולהשבת נכסים של נספי השואה.
מכהן כיו"ר ועדת הבחירות המרכזית של מפלגת הליכוד.
נאמן נולד ב-1938 בעיר קמפולונג מולדובנסק שבבוקובינה רומניה.
בגיל שלוש הוגלה למחנות הריכוז בטרנסניסטריה, משם חזר כניצול השואה ב-1945. עלה לישראל עם משפחתו ב-1949. למד בישיבת בני עקיבא כפר הרא"ה, ישיבת תפארת ישראל וישיבת כנסת חזקיהו.
בשנים 1958–1961 שירת בצה"ל, ובמקביל למד בשעות הערב משפטים, בשלוחה התל אביבית של האוניברסיטה העברית בירושלים, עד לקבלת תואר שני וכן הסמכה כטוען רבני.
ב-1963 הוסמך כעורך דין ובמשך כעשרים שנה עבד כעורך דין עצמאי.
ביוני 1983 מונה לכהונת שופט בבית משפט השלום בחיפה.
בדצמבר 1990 מונה לכהן כרשם בבית המשפט המחוזי בחיפה, במרץ 1992 מונה לכהונת שופט בפועל בבית משפט זה, לתקופה של שלוש שנים, וביולי 1995 מונה לכהונת שופט בבית המשפט המחוזי בחיפה.
בספטמבר 2006 מונה לכהונת סגן נשיא בית המשפט המחוזי חיפה, תפקיד בו כיהן עד פרישתו באפריל 2008. בתקופה זו היה גם מרצה לדיני משפחה באוניברסיטת חיפה והעביר קורסים לרואי חשבון בדיני בוררות.
אחד המקרים הבולטים בהם שפט היה מקרהו של ניקולאי בונר, "רוצח ההומלסים" מחיפה, הרוצח הסדרתי היחיד שהורשע בישראל עד כה.
לאחר פרישתו נבחר לכהן כיו"ר ועדת הבחירות המרכזית של מפלגת הליכוד.
כמו כן כיהן כיו"ר הוועדה הממנה (האספה הכללית) של החברה לאיתור ולהשבת נכסים של נספי השואה.
הוא אחד הקולות הבודדים, הנשמעים מתוך יוצאי המערכת המשפטית, אשר סוברים ש"קיים סיכוי גדול לזיכוי בכל תיקי נתניהו".
ב-2008 יצא לאור ספרו "ברכה נאמנה" – רעיונות על פרשיות השבוע.
נודע בציבור גם כחזן ואף הוציא שני דיסקים לחזנות.
בנו, אריה נאמן, הוא שופט בית המשפט המחוזי בחיפה.
הרב מנחם נהון (סביב ה'תק"י, 1750 - ניסן ה'תקפ"ד, 1824) היה פוסק הלכה, אב בית הדין ורבה של טיטואן בראשית המאה התשע עשרה.
נולד בטיטואן לאביו רבי יצחק, נצר לשושלת רבנים בעיר.
למד בישיבות העיר, ואצל הרב אפרים מונסונייגו.
לא יאוחר משנת ה'תקמ"ח נמנה עם דייני העיר.
נכון לשנת תקנ"א כיהן כדיין שני בבית הדין בראשות הרב אברהם מונסונייגו.
לא יאוחר משנת תקס"ג, התמנה לאב בית הדין ורבה של טיטואן.
בבית דינו ישבו רבי משה הלוי, רבי וידאל ישראל (הראשון) ורבי משה אבן צור.
רבי מנחם ובית דינו התפלמסו עם דייני רבאט בגדרי תקנות הקהל בעקבות שאלה שהעלו יהודי אלקצאר, וכתבו קונטרס ארוך להשיב על דבריהם.
כדרכם של רבני המערב דאז, בית דינו התכתב עם הדיינים שביתר ערי המערב, כדוגמת רבי רפאל בירדוגו ממקנס, רבי יהודה בן עטר השני מפאס, רבי שלמה אביטבול מצפרו, ורבי רפאל מסעוד אבן מוחא ממרקש.
מפסיקותיו ידוע שפסק שמשך בין השמשות הוא 13 וחצי דקות, ונחלקו אם סבר כשיטת רבנו תם או כשיטת הגאונים.
בעיר נבנה בית כנסת על שמו.
לאחר פטירתו התמנה רבי משה הלוי כאב בית הדין ורבה של העיר.
מתלמידיו ידועים רבי יצחק בן ואליד ורבי יצחק הלוי מג'יברלטר.
מבניו מפורסם רבי שלמה נהון, שהיה מרבני העיר טיטואן.
ספר הפסקים - נזכר על ידי רבי שמואל ישראל.
פסקי דין - מהם נדפסו בשו"ת משפטים צדיקים ובשו"ת נר מערבי.
הרב ראובן מנחם צבי פליקס (נולד כ"ו באלול ה'תש"ו, 23 בספטמבר 1946) הוא מבוגרי ישיבת מרכז הרב וישיבת ניר קריית ארבע.
תלמיד הרב צבי יהודה קוק ומראשי גוש אמונים.
נולד ברומניה לאליהו ולאה פליקס, בשנת תש"י בהיותו בן ארבע עלה לישראל.
למד בישיבת מרכז הרב מספר שנים אצל רבותיו הרצי"ה קוק והרב אברהם אלקנה שפירא.
באותה העת במקביל ללימודיו החל את דרכו הציבורית בהיותו שותף להתנחלות הראשונה במלון פארק בחברון, שם שהה יחד עם קבוצה של משפחות ורווקים במשך תקופה, עד שהועברו לבניין הממשל הצבאי שבלב העיר חברון.
מאמצי ההתיישבות האזרחית של הקבוצה נשאו לבסוף פרי, כאשר התקבלה החלטת ממשלה לבנות יישוב עירוני בקרבת מקום, וכך הוקמה קריית ארבע.
לאחר הקמת קריית ארבע, החליט הרב מנחם פליקס יחד עם בני קצובר, לפתוח במאמץ ליישב את אזור השומרון, שהיה ריק מיהודים עד לאותו זמן.
בשנת תשל"ג (1973) הם גיבשו גרעין של משפחות להתיישבות בשומרון.
מלחמת יום הכיפורים גרמה לעיכוב בתוכניות, אך מיד לאחר שהשתחררו מן השירות הצבאי הממושך, חזרו הרב מנחם פליקס, בני קצובר וחבריהם לנסות להתיישב בשומרון.
לאחר שהתייאשו מקבלת אישור ממשלתי להקמת יישוב, ניסו חברי הקבוצה להקים יישוב ללא אישור ליד הכפר רוג'ייב.
משפונו משם על ידי חיילי צה"ל, המשיכו בניסיונות התיישבות בסבסטיה.
באחד הראיונות שהעניק הרב מנחם פליקס באותה תקופה, אמר כי "אנו יודעים שאנו מטיחים את ראשנו בקיר, אך ראשנו חזק ובסופו של דבר הקיר ישבר".
לאחר הניסיון השמיני, אישרה ממשלת ישראל את הקמת היישוב אלון מורה (אשר לימים שונה שמו לקדומים) בתוך המחנה הצבאי "קדום".
לאחר כמה חודשים בתוך המחנה הצבאי, אושר ליישוב לצאת מהמחנה, וקרוואנים ראשונים של היישוב אלון מורה הוצבו בסמוך לבסיס הצבאי, בהם גר עם משפחתו.
עם התפתחות היישוב (כיום קדומים) המשיכו הרב מנחם פליקס, בני קצובר וחלק מחברי הגרעין וניסו להתיישב במקום סמוך יותר לעיר שכם.
בתיאום עם גורמי הצבא וממשלת ישראל, הופקעה אדמה ליד הכפר רוג'יב ובה התיישבה הקבוצה.
אולם תושבי הכפר הסמוך יחד עם חברי תנועות שמאל ישראליות פנו לבג"ץ בתביעה לפנות את ההתנחלות החדשה, ובג"ץ פסק כי על הממשלה לפנות את אלון מורה מאדמות רוג'יב.
בשבט ה'תש"ם (1980) עברו הרב מנחם פליקס ומשפחתו יחד עם חבריהם אל הר כביר שם הוקם מחדש היישוב אלון מורה על ידי משרד השיכון יחד עם ההסתדרות הציונית.
בה' בשבט ה'תשנ"ה (6 בינואר 1995) שכל הרב מנחם פליקס את בתו, עפרה, בפיגוע טרור בעת שחזרה מבית אחותה בבית אל לביתה באלון מורה - יריות נורו אל הרכב בו נהגה, גיסה הרב אברהם זרביב שנסע עמה ברכב נפצע.
שני ילדיו שנסעו עמם - לא נפגעו.
היא הייתה בת 19 וחצי בהירצחה.
בעקבות הרצח קיים פליקס שביתת רעב מול הכנסת.
הרב מנחם פליקס כיהן במשך שנים כר"מ בישיבת ההסדר קרני שומרון.
תקופה קצרה אף כיהן כראש ישיבת ימית בנווה דקלים.
הרב פליקס הוא גם חבר המזכירות של תקומה ומפרסם מאמרים מעל במות שונות, ביניהם, מעט מן האור, עלון פרשת שבוע של תקומה.
ב-1981 הופיע הר פליקס במקום התשיעי ברשימת התחיה לכנסת העשירית.
בתגובה להסכם אוסלו א', כתב במאמרו בעיתון נקודה בדצמבר 1993: "לשלטון הנוכחי במדינת ישראל אין כל סמכות להמשיך ולשלוט במדינת היהודים.
המנתק את מדינת ישראל מההיסטוריה של עם ישראל ומן הייעוד שלו, הינו שלטון בלתי לגיטימי".
בשנת 1994 הפגין במשך כמה שבועות מול ביתו של הרב עובדיה יוסף במחאה על שותפות ש"ס בממשלה שאישרה את הסכמי אוסלו, עד שהוכה על ידי בריונים ונזקק לאשפוז בבית החולים.
כאשר עלתה ירושלים על שולחן המשא ומתן ביולי 2000, שב הרב מנחם פליקס וקיים שביתת שבת מול הכנסת, בגן הוורדים.
נשוי לטובה (לבית רוז'ה) ומתגורר באלון מורה, להם ארבעה בנים ושלוש בנות.
הרב יוסף (יוסי) פלאי - עורך כמה מספריו של הרב יצחק גינזבורג, ור"מ בישיבת עוד יוסף חי ובישיבת "ירדן יריחו" בבית חגלה.
הרב משה - ר"מ בישיבת ברוכין, בעבר שימש כראש ישיבת "לב חדש" בשילה.
נאוה - נשואה לדיין הרב אברהם זרביב.
לאה - נשואה לעמיחי רמר, מנכ"ל מכון פוע"ה (בנו של הרב אברהם רמר).
- נרצחה בפיגוע ירי במהלך נסיעה ביהודה ושומרון.
הרב יחזקאל דאום, הרב יעקב רוז'ה והרב חיים פוגל הם גיסיו.
מנחם פָּרוּשׁ (נהגה: פּוֹרוּשׁ; כ"ח באדר ב' תרע"ו, 2 באפריל 1916 – ח' באדר תש"ע, 22 בפברואר 2010) היה חבר הכנסת מטעם יהדות התורה ויושב-ראש אגודת ישראל בירושלים.
מנחם גליקמן־פרוש נולד בירושלים לשפרה ומשה פרוש.
ב-1932, כשהיה בן 16, סולק מהישיבה בהוראת בית הדין של הרבנות הראשית, לאחר שגילם את הרב הראשי לישראל, הרב אברהם יצחק הכהן קוק, במשפט פורימי מבוים.
בריאיון עיתונאי עם חגי סגל אמר, כי הוא לא ידע כי המיצג הפורימי, שפורסם כ"ליצנותא דעבודה זרה" יבזה את הרב קוק, וכי צורף להצגה בניגוד לרצונו.
פרוש נפטר בביתו בירושלים בח' באדר ה'תש"ע 22 בפברואר 2010.
בשנים 1932–1938 כיהן ככתב-חוץ של עיתונים חרדים, ובשנת 1949 מונה לעורך העיתון "קול ישראל".
בשנת 1950 הוציא לאור וערך את ביטאון אגודת ישראל - "המבשר".
בשנת 1951 ייסד רשת מעונות ילדים, וב-1953 היה ממייסדי מערכת החינוך העצמאי, ושהה בארצות הברית במסעות גיוס כספים עבורה.
ב-1973 ייסד את רשת המעונות "קריית הילד".
היה נשיא חברה קדישא של "הפרושים" בירושלים.
בנערותו היה מקורב לרב יוסף חיים זוננפלד, ובהמשך לרב יצחק זאב הלוי סולובייצ'יק מבריסק ולרבנים נוספים.
בכמה מקרים ארגן הפגנות גדולות ונאם בהן.
פעל במאבקים נגד גיוס בנות, נגד הבריכה המעורבת בירושלים ונגד הקמת אצטדיון בסמוך להר חוצבים (כתב על כך ספר בשם מרומא עד ירושלים).
בשנת 1999 ארגן גם את הפגנת החרדים נגד בית המשפט העליון.
פרוש הקים ארכיון גדול ומסודר לתולדות היהדות החרדית בישראל.
חלק מהאוסף בא לידי ביטוי בספרו האוטוביוגרפי "שרשרת הדורות בתקופות הסוערות" (שישה כרכים).
בבחירות לכנסת השנייה (1951) הוצב במקום ה-13 ברשימת "עם תורה - אגודת ישראל", אך לא נבחר לכנסת.
בשנת 1955 היה ליו"ר מרכז אגודת ישראל בירושלים, ובבחירות לכנסת הרביעית בשנת 1959, נבחר לראשונה לכנסת.
בשנים 1969–1974 שימש כסגן ראש עיריית ירושלים במקביל לחברותו בכנסת.
בשנת 1958 הותקף יחד עם אביו על ידי אנשים מנטורי קרתא בדרכו לאירוע לציון שחרורם של עצורי הקבוצה שנעצרו בעקבות מחאה נגד בריכה שנפתחה בירושלים.
פרוש כיהן כחבר הכנסת משנת 1959 ועד 1994 (למעט הפסקה מנובמבר 1975 ועד מאי 1977 במהלך הכנסת השמינית), מטעם סיעות אגודת ישראל, חזית דתית תורתית ויהדות התורה.
בכנסת התשיעית ובכנסת העשירית היה יושב ראש ועדת העבודה והרווחה.
ב-10 במרץ 1970, בעת נאומו בכנסת בנושא חוק השבות, נטל פרוש בידו סידור תפילה רפורמי, הראה כי הרפורמים מחקו ממנו קטעים המבטאים זיקה לציון, קרא "טפו" והשליך את הסידור לארץ.
המקרה חולל סערה ופורוש הורחק מישיבת הכנסת.
בשנים 1966–1968 הקים בירושלים את מלון המרכז כנציג חברה של משקיעים אמריקניים עלומי שם.
בשנת 1971 נודע שהחברה החזיקה 100,000 דולר כספי נאמנות של ג'ו "הקצב" סטאשר.
משנודע לציבור כי סטאשר הוא שותפו של מאיר לנסקי - מראשי המאפיה בארצות הברית, הופיעו בתקשורת פרסומים המאשימים את פרוש בסיוע למאפיונרים פרוש טען שלא ידע על קשריו של סטאשר ואינו בודק בציציות משקיעיו ותורמיו.
על פי ידיעות בתקשורת פרוש היה בקשרי ידידות גם עם לנסקי בעצמו.
בשנת 1984 נפער קרע בין פרוש לבין חסידות גור, כאשר בתגובה לתביעת האדמו"ר מגור הרב שמחה בונם אלתר שיפנה את כיסאו בכנסת, הטיל פרוש ספק בכשירותו של האדמו"ר בן ה-86 לקבל החלטות פוליטיות.
למחרת בעת שהתפלל שחרית בבית הכנסת של מלון המרכז שבבעלותו, פרצו למקום כחמישים בחורים מישיבת הדגל של חסידות גור, ישיבת שפת אמת, השחיתו את בית הכנסת והכו נמרצות את בני המשפחה ששהו במקום ובראשם מנחם פרוש, שאושפז בעקבות זאת לשבועיים בבית החולים.
לפי עדות פרוש, בעת הדיונים על הסכם אוסלו, הוא והרב חנן פורת שכנעו בבכי את יצחק רבין להשאיר את קבר רחל בשליטה ישראלית מלאה.
בשנת 2009 ייסד יחד עם בנו מאיר פרוש, את העיתון המבשר.
רעייתו הראשונה הייתה ליבא לבית גלבשטיין, והשנייה - ברכה לבית פקשר.
בניו: מאיר, אליהו הלל, שנפטר בחיי אביו, ונפתלי צבי, יו"ר תנועת הנוער פרחי הדגל וקרן התרבות דגל ירושלים.
חתנו היה הרב אשר טננבוים, מנהל ועד הישיבות לשעבר.
הרב פרוש גידל בביתו גם את שני ילדיה של רעייתו השנייה.
אביהם היה ידידו יהושע ליב לוי (נפטר בגיל 27).
הרב מנחם חי שלום פרומן (כ' בסיוון ה'תש"ה, 1 ביוני 1945 – כ"ג באדר ה'תשע"ג, 4 במרץ 2013) היה רבה של תקוע, פעיל שלום ומשורר.
הוא לימד בישיבה הגבוהה מקור חיים, בישיבת תקוע ובישיבת עתניאל.
נולד וגדל בכפר חסידים, ללאה רייזל וליהודה אריה פרומן.
אביו בא ממשפחה של חסידי גור ויצא בשאלה.
בנעוריו היה קומונר בתנועת הנוער העובד והלומד ונמנה עם גרעין "תדהר" שנועד להתיישב בקיבוץ האון.
הוא סיים את בית הספר הריאלי בחיפה ועבר לפני גיוסו של"ת בקיבוץ כפר רופין.
המשיך לשירות מלא בצה"ל (בחטיבת הצנחנים) ולחם כחייל מילואים בקרב אום כתף במלחמת ששת הימים.
אחרי הצבא הגיע לקיבוץ האון בשנת 1966. למד מחשבת ישראל באוניברסיטה העברית בירושלים והתחיל תהליך של חזרה בתשובה.
הוא למד בישיבת מרכז הרב, והתגורר תקופה בבית ראש הישיבה הרב צבי יהודה הכהן קוק באותה התקופה למד חברותא במשך שנים יחד עם הרב מיכאל הרשקוביץ.
לאחר מכן למד בישיבת הכותל.
הוא הוסמך לרבנות על ידי הרבנים שלמה גורן ואברהם שפירא.
כיהן כרב קיבוץ מגדל עוז, לימד במכון מאיר בירושלים ושימש כר"מ בישיבת עטרת כהנים.
לימד בישיבה הגבוהה "מקור חיים", שהוקמה בידי הרב עדין שטיינזלץ והרב שמעון גרשון רוזנברג.
כשנה וחצי לאחר הקמת הישיבה התבקש הרב פרומן לעזוב, אבל המשיך להעביר פעם בשבוע שיעור לחלק מהתלמידים בבית כנסת סמוך.
לאחר כחצי שנה חזר לישיבה לשנה וחצי נוספות, עד לסגירתה.
היה ממובילי המפגשים בן אישי שמאל וערבים לבין תלמידי ישיבת שפע מקור חיים.
עד למותו כיהן כרב היישוב תקוע, וכן לימד חסידות וקבלה בישיבת ההסדר בעתניאל.
בשנת תשנ"ו זכה בפרס אבי חי.
הרב פרומן היה נשוי לאמנית ולמחנכת הרבנית הדסה פרומן ואב לעשרה ילדים, בהם הפעיל החברתי יהוישיב (שיבי) פרומן.
בסוף שנת 2010 התגלה בגופו סרטן המעי הגס, ובעקבות זאת הוסיף לשם משפחתו את השם חי-שלום.
ארכיונו האישי נתרם על ידי אלמנתו לספרייה הלאומית ב-2016.
תפיסת השלום של הרב פרומן
הרב פרומן החזיק בעמדות ייחודיות ביחס לפתרון הרצוי בין הישראלים לערבים.
לפי תפיסתו בסיסו של הסכסוך היהודי-ערבי הוא דתי, ועל כן הבסיס לפתרון הסכסוך ולשלום בין העמים ייכון רק באמצעות אנשי דת.
הוא האמין שבין הצדדים הנושאים והנותנים, אך בעיקר מהצד הישראלי, שורר יחס מובנה של זלזול המונע את האפשרות ליצור דיאלוג אמיתי משותף וכן.
הרב פרומן נפגש וקיים שיח עם מנהיגים דתיים מוסלמיים בניסיון להגיע להסכם שלום על בסיס דתי.
הוא שימש כ'איש קשר' בין הרב אליהו בקשי דורון למנהיגים מוסלמיים.
בהזדמנויות שונות הכריז על האיסור ההלכתי לגזול ולעקור עצי זית של פלסטינים ולפגוע ברכושם.
ביקר כמה פעמים במסגדים שעל פי החשד יהודים הזיקו להם במסגרת מה שמכונה "תג מחיר".
בפברואר 2008 הציגו הרב פרומן והעיתונאי הפלסטיני חאלד עמאיירי הצעת הסכם בין ישראל לחמאס.
ההצעה כללה הסכמה על הפסקת מעשי האיבה משני הצדדים ושחרור אסירים פלסטינים מצד אחד וגלעד שליט מצד שני.
על פי עמאיירי "ההצעה שלנו הוצגה בפני הדרג הבכיר ביותר בממשלת חמאס בעזה וזכתה להסכמה במאת האחוזים".
בעקבות פעילותו ספג איומים, קריאות להחרמות ואף איומי רצח.
הרב פרומן נמנה עם מנהיגי תנועת ארץ שלום.
הוא פעל להסדרת יחסים עם תושבי הכפר ג'ובת א-דיב, הסמוך למקום מגוריו.
לצד פעילותו הרבה להידברות עם ערבים, התנגד לפינוי של יישובים יהודים או ערבים בכל הסדר עתידי.
בהתאם להשקפתו זו התנגד לתוכנית ההתנתקות ואף נטל חלק פעיל במאבק נגד פינוי גוש קטיף.
הרב פרומן עסק רבות בקדושת הקשר הזוגי שבין האיש והאשה.
הוא הדגיש את תפיסת הקבלה הרואה במערכת היחסים בין אלהים ל'כנסת ישראל' או 'השכינה' מערכת של זוגיות מקודשת, שהיא אב טיפוס לכל מערכות היחסים בבריאה.
הוא נהג להקריא את מאמרי הזוהר בנושא זה תחת החופה בחתונות שבהן השתתף ולהסביר כי החתונה היא גם דבקות של האדם באלוהים.
לתלמידים שלמדו אצלו קורסים בזוהר במסגרת לימודי הוראה נהג לתת ציון מסכם 100, לנשואים - על שהתחתנו, ולרווקים "על שמקבל על עצמו להתחתן השנה בלי נדר".
בהקשר זה הדגיש גם את התנגדותה של היהדות להומוסקסואליות.
כחלק מניסיונותיו ליצור שיתופי פעולה דתיים יהודים-מוסלמים, היה שותף למחאה בין-דתית נגד קיום מצעד הגאווה בירושלים, והזהיר כי "ביקור של מיליונים שנושא את דגל הטומאה הזה" עלול להביא לשפיכות דמים בכל העולם המערבי.
בפברואר 2010 אמר בדיון פומבי לברכה קורן, לסבית דתייה, לאחר שסיפרה כי הוריה לא מוכנים לארח אותה בשבת עם בת זוגה: "אני מוכן לדבר עם ההורים שלך.
תני לי את הכתובת, אני אדבר ואגיד להם: הורים, בואו תשבו עליה שבעה, תבכו".
הדבר עורר סערה ולאחר כמה ימים הרב פרומן חזר בו.
הרב פרומן פרסם שירים בכתב העת משיב הרוח ושני ספרי שירה: "אדם מן האדמה" (1994) ו"דין וחשבון על השיגעון" שיצא אחר פטירתו (2015).
שיריו עוסקים בעיקר בשגרת החיים, ולרוב לא בנושאים דתיים או פוליטיים שהרב היה מזוהה אתם.
בשנים האחרונות לחייו יזם הרב פרומן אירועים שנקראו "תורה-שירה".
במפגשים אלו אירח הרב אמנים ומוזיקאים, חלקם מוכרים מאוד, לאירוע ששילב שיעורים ודיבורים על ספר הזוהר ועוד, בליווי הופעה מוזיקלית.
לאחר מותו הוציאו בני משפחתו אלבום משיריו.
הפרויקט נקרא "כנפי רוח" ומומן באתר הדסטארט.
את השירים הלחינו וביצעו בהתנדבות אמנים שהשתתפו במפגשים, בהם שלמה גרוניך, אהוד בנאי, ברי סחרוף, מיכה שיטרית וקובי אוז.
הרב פרומן עסק גם בתחומי אומנות אחרים.
אדם מן הארץ (שירים), ספריית בית אל, 1994
שׂחקִי ארץ: שלום עם אדמה (אוסף מאמרים), הוצאת ידיעות אחרונות והוצאת ראובן מס, 2014
דין וחשבון על השיגעון (שירים), הוצאת קשב לשירה ומשיב הרוח, 2015, בעריכת חוה פנחס-כהן
חסידים צוחקים מזה (לקט שיחות וסיפורים), הוצאת חי שלום ודברי שיר, 2016, בעריכת יוסי פרומן
תן לי זמן ("רעיונות על ציר השנה ומרחב הארץ"), הוצאת מגיד, 2017, ליקט וערך שלמה ספיבק.
האדם הוא כמו חייט (לקט שיחות וסיפורים), הוצאת חי שלום ודברי שיר, 2020, בעריכת ליהרז טויטו (פרומן)
נוגע לא נוגע (לימוד זוהר), הוצאת מגיד, 2025, בעריכת שלמה ספיבק
מנחם סָבִידוֹר (חודורובסקי; 20 באוגוסט 1917 – 2 בנובמבר 1988, ט' באלול ה'תרע"ח – כ"ב בחשוון ה'תשמ"ט) היה חבר הכנסת, יושב ראש הכנסת ומנכ"ל רכבת ישראל בשנים 1954–1964.
סבידור נולד בבאחמוט שברוסיה (כיום באוקראינה), ובשנת 1922 עבר עם הוריו אנה (לבית רקובסקי) ודב לעיר ביאליסטוק שבמדינה הפולנית הצעירה.
שנתיים לאחר מעבר המשפחה יצא אביו, פרופ' דב חודורובסקי, בסיוע בני משפחתו (חרל"פ) לארצות הברית והצטרף לסגל אוניברסיטת פנסילבניה כמרצה לשפות.
בגיל 44 נפטר אביו מדום לב כשהוא מותיר אחריו אלמנה וחמישה ילדים בפולין.
זמן מה לאחר מות האב, נפל אחיו הצעיר מחלון הבית ונהרג.
סבידור למד בבית הספר התיכון בזמברוב שבפולין, ולאחר מכן למד באוניברסיטת וילנה.
עם עליית הנאצים חזה את הנולד ועשה מאמצים ניכרים לשכנע את אחיו ואמו לעזוב את פולין.
מאמציו לא צלחו והנותרים נספו בשואה.
בסיוע הקונסול היפני בקובנה, חסיד אומות העולם, צ'יאונה סוגיהארה קיבל אשרת כניסה ליפן ודרכה, כשהוא בראש קבוצת יהודים צעירים שנמלטו מאירופה עשו דרכם לארץ ישראל כשהם שוהים בדרכם בסין ובהודו.
בשנת 1941 הגיע לארץ ישראל.
עם עלייתו לארץ ישראל התגייס סבידור לצבא הבריטי, ושירת בו עד 1946. את מרבית שירותו בצבא הבריטי עשה סבידור במדבר סהרה כלוחם בהנדסה קרבית והתמחה בפירוק מוקשים.
לאחר מכן הצטרף לכוחות הבריטיים שליוו את גנרל וויר, מפקד הצבא הבריטי באוסטריה והיה לראש מטהו.
לאחר סיום שירותו, למד סבידור בצרפת ובארצות הברית והתמחה במינהל ציבורי, בכלכלה ובמינהל וכלכלת תחבורה.
עם קום המדינה התגייס לצה"ל, ושירת בו עד שנת 1953. במסגרת שירותו בצבא שימש סבידור כמייסדו ומפקדו הראשון של בית-הספר הצבאי לארגון וניהול וכראש ענף משטר ומשמעת, והשתחרר מצה"ל בדרגת סגן-אלוף.
לאחר פרישתו מצה"ל החל לשמש כחבר מפלגת הציונים הכלליים וחבר המפלגה הליברלית.
הוא כיהן במשך כשנה כסמנכ"ל משרד התחבורה (1953), ולאחר מכן שימש למעלה מעשור (1954–1964) כמנכ"ל רכבת ישראל.
ביולי 1961 הגיש את התפטרותו, אולם זו נדחתה בידי שר התחבורה דאז יצחק בן-אהרן.
בהמשך כהונתו, ארעה ב-26 בדצמבר 1963 תאונת הרכבת בבית יהושע.
כחצי שנה לאחר התאונה התפטר מתפקידו, לאחר שננזף על ידי מנכ"ל משרד התחבורה.
סבידור טען שלא היה מקום לנזוף בהנהלת הרכבת ולחלופין שהנזיפה הייתה צריכה להיות בהנהלת החטיבה הטכנית.
בשנת 1965 זכה באות לגיון הכבוד.
בין השנים 1964–1977 כיהן סבידור כמנכ"ל חברות ציבוריות, תחילה כמנכ"ל "ערד" (חברה בת של רסקו) (בין השנים 1964–1967), ולאחר מכן משך כעשור כמנכ"ל המועצה לייצוא מוצרי פרי הדר (1968–1977).
ב-1965 זכה בעיטור אות לגיון הכבוד הצרפתי.
בשנת 1969 התמודד על ראשות עיריית תל אביב מול יהושע רבינוביץ, שכיהן באותה העת כראש העירייה; גח"ל בראשות סבידור זכתה ב-12 מנדטים לעומת 13 של רבינוביץ.
לאחר הבחירות נחתם הסכם קואליציוני עם המפד"ל ורשימת עמ, ונדמה היה שסבידור יתמנה לראש עירייה, אלא שההסכם לא החזיק מעמד ובוטל בלחץ מפא"י, ורבינוביץ המשיך לכהן כראש העירייה.
משנת 1969 כיהן סבידור כחבר מועצת עיריית תל אביב-יפו וראש סיעת גח"ל במועצה (בין השנים 1969–1974), וכסגן יו"ר המרכז של המפלגה הליברלית ויו"ר צוות החשיבה המדינית של המפלגה (1976).
בין השנים 1968–1977 שימש סבידור יו"ר מכבי ישראל ולאחר מכן נשיא תנועת מכבי.
סבידור נבחר לראשונה לכנסת התשיעית בשנת 1977 כנציג הליברלים ברשימת הליכוד, ובכנסת זו כיהן כחבר בוועדות רבות של הכנסת.
בשנת 1981 נבחר לשמש כיושב ראש הכנסת העשירית, ושימש בתפקיד עד תום ימי הכנסת העשירית, בקיץ 1984.
במרץ 1984, כשנה לאחר מותו של יו"ר המפלגה הליברלית חבר הכנסת ושר החקלאות שמחה ארליך, החליט סבידור להתמודד לתפקיד יושב הראש של המפלגה לאחר שלא אויש מאז מותו של ארליך.
בעת שהאופוזיציה העלתה להצבעה חוק לפיזור הכנסת בסוף מרץ באותה השנה, ביקשה הממשלה שההצבעה תהיה חשאית בעוד האופוזיציה ביקשה הצבעה גלויה.
סבידור הכריע שההצבעה תהיה גלויה בניגוד לקו של מפלגתו, וייתכן כי בעקבות זאת נדחק החוצה מרשימת הליברלים (בסיעת הליכוד) לכנסת הבאה – בבחירות לראשות המפלגה הליברלית שנערכו בסוף אפריל הוא הפסיד ליצחק מודעי, והודח מרשימת המועמדים של המפלגה.
לאחר פרישתו מהכנסת, כיהן סבידור כיו"ר הוועד הציבורי להבראת המשק (בשנים 1985–1986) וכיו"ר קרן לב"י עד יומו האחרון (1987–1988).
בשנת 1951 נשא סבידור לאישה את רעיה לבית קרוקס בתו של ד"ר יצחק קרוקס מרופאיה הראשונים של תל אביב.
מנחם סבידור נפטר ב-2 בנובמבר 1988, בן 71 במותו, ונקבר בחלקת גדולי האומה לצד אשתו שנפטרה שלושה חודשים לפניו.
במותו הותיר אחריו בת, ענת סבידור גולדנצווייג – בעברה, פרקליטה בכירה בשירות המדינה והמשנה לפרקליט מחוז המרכז, ובן, דב, פעיל ציבור.
על שמו נקראת תחנת הרכבת תל אביב – סבידור מרכז.
מספר רחובות בישראל נקראים על שמו, ובכלל זאת בנתניה, בחיפה, בבאר שבע ובמזכרת בתיה.
פיש נולד בלידס שבאנגליה ב-1948, בן לג'ויס ופרופ' אהרן הראל-פיש.
בהיותו בגיל 9 עלתה המשפחה לישראל.
בשנים 1966–1970 למד פיזיקה ומתמטיקה באוניברסיטת בר-אילן, במסגרת העתודה האקדמית, וקיבל תואר ראשון.
את שירותו הסדיר עשה בשנים 1972–1978 והגיע לדרגת סגן-אלוף במילואים.
לפיש תואר שני בפילוסופיה מאוניברסיטת תל אביב.
את עבודת המוסמך, על "פרדוקסי האישוש ופתרונותיהם", כתב בהנחיית פרופ' מרסלו דסקל.
את התואר השלישי בהיסטוריה ופילוסופיה של המדע השלים באוניברסיטת תל אביב בתום שנת השתלמות באוניברסיטת אוקספורד.
בשנים 1987–1989 זכה במלגת אלון ונקלט כאיש סגל מן המניין באוניברסיטת תל אביב.
בשנת 1991 הצטרף למערכת כתב העת "אלפיים".
בשנת 1997 מונה לפרופסור חבר במכון להיסטוריה ולפילוסופיה של המדעים והרעיונות ע"ש כהן, ובשנת 2005 הועלה לדרגת פרופסור מן המניין.
בשנת 2006 הופקד על הקתדרה להיסטוריה ופילוסופיה של המדע ע"ש יוסף וסיל מייזר באוניברסיטת תל אביב.
בין השנים 1999–2005 כיהן כנשיא האגודה הישראלית להיסטוריה ופילוסופיה של המדע, ובין השנים 2004–2009 כיהן כראש בית הספר לפילוסופיה באוניברסיטת תל אביב.
מאז 2012 עומד פיש בראש המרכז ללימודים דתיים ובין-דתיים באוניברסיטת תל אביב.
בקיץ 2016 פרש לגמלאות והתמנה לפרופסור אמריטוס.
בשנת 2022 הוקם מרכז משותף לאוניברסיטת פרנקפורט ולאוניברסיטת תל אביב לחקר הדינמיקה הבין-דתית, אותו מנהלים פיש ועמיתו ליוזמה, איש אוניברסיטת פרנקפורט, Christian Wiese.
פיש שהה כעמית מחקר ב-Queen's College, אוקספורד (1983-4), ב-Trinity College, קיימברידג' (1985, 1993), במכון ללימודים מתקדמים של ברלין (1991-2), במכון דיבנר להיסטוריה של המדע והטכנולוגיה ב-MIT (1996-7), במכון ללימודים מתקדמים, פרינסטון (2010-11), בקולגיום בודפשט (2011), ובמכון ללימודים מתקדמים של אוניברסיטת פרנקפורט (2013, 2016-17).
בשנים 2010–2017 כיהן כאחד מעורכי HOPOS, כתב העת של האגודה הבינלאומית לתולדות הפילוסופיה של המדע.
בשנים 1994–2016 כיהן כעמית מחקר בכיר במרכז קוגוד לחקר המחשבה היהודית בת זמננו, במכון שלום הרטמן, ירושלים.
במרץ 2018 מונה לעמית מחקר בכיר וקבוע במכון ללימודים מתקדמים במדעי הרוח של אוניברסיטת פרנקפורט בבאד הומבורג.
בשנים 2003–2009 כיהן כחבר הנהלת "בצלם" - מרכז המידע הישראלי לזכויות האדם בשטחים, ונמנה עם יוזמי עצומה של אנשי אקדמיה ישראלים הקוראת לממשלה לאפשר לסטודנטים פלסטינים גישה חופשית ללימודים גבוהים.
פיש הוא יו"ר הוועד המנהל של תיאטרון הנפש, והיה בעבר חבר הוועד המנהל של הקאמרטה הישראלית ירושלים.
בשנת 1979 נישא לחנה, ולזוג שני ילדים.
בתו ד"ר יעל פיש היא חוקרת ספרות חז"ל.
אחיו הצעיר ממנו בשנתיים הוא פרופ' דוד הראל, ולהם עוד שני אחים ואחות ובהם פרופ' יוסי הראל-פיש.
מחקריו של מנחם פיש עוסקים בפילוסופיה של המדע, הרוח, הלשון והעצמי, בתולדות המדע הוויקטוריוני המוקדם, בחקר ספרות חז"ל, בפילוסופיה פוליטית, ובחקר הרציונליות.
העניין הפילוסופי המרכזי העומד בבסיס מפעלו המחקרי היא שאלת הביקורת הנורמטיבית העצמית וגבולותיה, שלבירורה הפילוסופי מוקדש ספרו: The View from Within: Normativity and the Limits of Self-Criticism (שנכתב בשיתוף עם פרופ' יצחק בנבג'י מהפקולטה למשפטים, אוניברסיטת תל אביב).
לבד מהיותו מושא לבירור פילוסופי עקרוני, משמש הזיהוי בין רציונליות לביקורת עצמית, בידי פיש, כבסיס לארבעה פרויקטי המשך רחבי היקף.
הראשון הוא ספר שראה אור ב-2017 בהוצאת אוניברסיטת שיקגו המתווה תאוריה חדשה של מהפכות מדעיות והגותיות המודגמת באמצעות מחקריו בתולדות המדע, המתמטיקה, ופילוסופיית המדע האנגלית במאה ה-19.
הפרויקט השני הוא ספר שראה אור ב-2019 בהוצאת אוניברסיטת בר-אילן הדן במחלוקת היסוד על אודות עצם המושג של נאמנות ומחויבות הדתית המצויה בספרות חז"ל.
בספר זה שב פיש לעסוק בתרבות המחלוקת של ספרות חז"ל ובדיאלוג ההלכתי התלמודי כמופת לרציונליות.
הפרויקט השלישי הוא ניסיון חדש להתמודד עם הקמים על ערכי הציונות הפוליטית מבין תומכיה מבית.
בספר זה, שראה אור ב-2021 בהוצאת אוניברסיטת תל אביב, בוחן פיש את המתח הפנים-מקראי בין התפיסה הפוליטית של הריבונות הישראלית המגולמת בראייה האומתית של מגילת רות, ובראיה המדינתית של ממלכת שלמה, לבין התפיסה האנטי-פוליטית, החיה בחסדי האל (ובחסות מלך פרס) של ירושלים הקסנופובית והמתבדלת של עזרא ונחמיה.
למתח הזה, טוען פיש, השלכות חשובות לימינו לנוכח אימוץ והנצחת התפיסה האנטי-פוליטית של שיבת ציון כמושאן הבלעדי של תפילות הייחול והכמיהה לציון של סידור התפילה היהודי.
עניין הפרויקט הרביעי הוא בחקר הרגשות הרפלקסיביים וחשיבותם לזירה הפוליטית.
הרצאות Dagmar Westberg אותן נשא פיש באוניברסיטת פרנקפורט בינואר 2020, מציגות את ארבעת הפרויקטים הללו כמארג שלוב.
ארבע ההרצאות יראו אור במרוצת 2025 בהוצאת Echter הגרמנית,מלוות בשבעה מאמרי ביקורת של חוקרים בני פלוגתא.