tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
הכוח המרכזי המניע תהליכים באסיה רבתי ובמזרח הקרוב בתקופת מסע הצלב השביעי היה האימפריה המונגולית של ג'ינגיס חאן, שצבאה פלש לתוך בוכרה, משם לאפגניסטן ומשם נכנס לתוך איראן בין השנים 1219 ל-1223 וניפץ את האימפריה החואריזמית לרסיסים.
גל כיבוש מונגולי שני ששטף את אזור מסופוטמיה הפך את הגדודים של הצבא הח'ואריזמי, חסרי מנהיג או מולדת, לשכירי חרב המשכירים את כישוריהם וניסיונם הצבאי המרשים לכל דורש.
ביום 11 ביולי 1244 הופיעו הח'ואריזמים מול חומות ירושלים - בדרכם לפגישה עם הצבא המצרי בעזה.
התושבים, שאיבדו תקווה לתגבורת, החליטו לברוח בשעות הלילה 21 באוגוסט אך לפתע הסתובב חלק ממחנה תושבי ירושלים וחזר על עקבותיו אל ירושלים.
כך נפלה ירושלים ונלקחה מידי הנוצרים, בפעם האחרונה בתקופת מסעי הצלב.
ביום ה-17 באוקטובר 1244 נפגשו הצבאות הצלבנים עם בני בריתם מדמשק עם צבאות סולטאן מצרים והח'ואריזמים.
תוצאות קרב הירביה היו הרסניות לצלבנים כמו התבוסה בחיטין בשנת 1187. כוחם הצבאי של המסדרים כמעט ונמחק וכל שנותר ממנו היו חילות מצב קטנים בערים והמבצרים הצלבניים.
תוך שלוש שנים מתום קרב הירביה ותבוסתם של הכוחות הצלבנים בו נמחקו כל ההישגים של מסעי הצלב שהגיעו בעמל ומאמץ אדיר מאירופה, המדינה הצלבנית הגיעה לעברי פי פחת וסכנת השמדה מרחפת על גורלה.
ב־1242 ניצח המלך לואי התשיעי את הנרי השלישי מלך אנגליה, אך חלה במלריה בביצות אקוויטניה.
ב־1244 חלה באנמיה ממאירה, וכמעט איבד את חייו.
עם קבלת הידיעה על אסון קרב הירביה ואובדן ירושלים, בחודש דצמבר 1244, נטל על עצמו המלך הצרפתי את הצלב וחצי שנה לאחר מכן ביוני 1245 קראה הכנסייה למאמינים לצאת למסע צלב בוועידה האקומנית בליון.
קריאה זו נותרה "תלויה באוויר" בעוד הכס הקדוש טרוד בעימות עם הקיסרות הרומית הקדושה ושליטי אירופה האחרים טרודים בסכסוכים מקומיים.
כך נותר מסע הצלב כיוזמה של לואי התשיעי, נותר תחת פיקודו ונשא את חותמו של המלך הקדוש הנוצרי.
לשם מימון מסע הצלב הוטל מס על הכנסיות והוחרמו נכסיהם של שנואי נפשו של המלך - היהודים.
עם המלך נטלו את הצלב אחיו - רובר מארטואה, אלפונס מפואטייה ושארל מאנז'ו ואחריהם כל האצילים.
מושכות השלטון נמסרו לידי המלכה האם בלאנש מקסטיליה.
סביב האצילים נתקבצו גדודים של וסאלים-אבירים ואיתם חיילים רגלים, קשתים וקשתים של רובה קשת, חיילים שכירים, משרתים ופועלים ממקצועות שונים.
הצבא הצרפתי יצא מנמל איג מורט (צרפתית: Aigues Mortes) שנבנה במיוחד למטרה זו.
מכאן הפליג הצבא ביום 25 באוגוסט בצי ענק שנאסף מכל נמלי אירופה לקפריסין הלטינית שהוכנה מבעוד מועד כבסיס לוגיסטי.
הצרפתים נחתו בקפריסין ביום 27 בספטמבר 1248 בדרכם למטרה של מסע הצלב - מצרים.
על פי התוכנית אמור היה הניצחון המכריע על מרכז הכוח המוסלמי העיקרי במזרח התיכון להעביר את כל ארץ ישראל לשליטה צלבנית ולהחזיר לאחור את מחוגי הזמן לממלכת ירושלים שלפני קרב קרני חיטין.
במסגרת התכנון הלוגיסטי הקפדני הביא איתו הצבא הצרפתי כלי עבודה, מחרשות וכלים חקלאים שאמורים היו לאפשר יישוב אזורים במצרים ולאפשר שליטה בה.
הצבא הצרפתי שהה בקפריסין במהלך החורף של שנת 1248 ואליו הצטרפו גדודים מאבירי ממלכת ירושלים, המסדרים הצבאיים ומקפריסין.
לואי התשיעי הצליח לאחות את הקרעים והסכסוכים בין הכוחות הצלבניים ולאחר איסוף ושכירת אוניות של הקומונות האיטלקיות יצא הצי ביום 13 במאי 1249 מקפריסין ונחת ביום 4 ביוני מול העיר המצרית דמיאט בדלתה של הנילוס.
על פי מקורות המצוטטים בספרו של יהושע פראוור תולדות ממלכת הצלבנים בארץ ישראל היה גודלו של הצבא הפולש כ-25,000 חיילים מתוכם 2,500 פרשים.לשם השוואה, במסע הצלב הראשון הגיעו 13,000 חיילים למצור על ירושלים.
לפי מקורות היסטוריים הסולטאן המצרי קיבל את הידיעה על נחיתת לואי התשיעי בקפריסין משליחים של פרידריך השני, קיסר האימפריה הרומית הקדושה.
אלמלך אצאלח איוב חזר למצרים אך מחוסר ידיעה לגבי מיקום הנחיתה פיצל את צבאו לשנים, מחנה אחד בסמוך לאלכסנדריה ומחנה שני בסמוך לדמיאט.
בתוך העיר דמיאט הוצבו גדודי לוחמים מקומיים להדיפת גל ההתקפה הראשון.
הצבא הצלבני הסתער על העיר מסירות נחיתה ובראשם לואי התשיעי והדפו התקפה של פרשים מוסלמים.
עם נסיגת הפרשים נטש חיל המצב את העיר דמיאט ובמנוסתו נכשל והשאיר את הגשרים אל העיר שלמים וביום 6 ביוני נכנס לואי התשיעי בראש צבאו לעיר שננטשה על ידי מגיניה.
לאחר התעכבות חסרת תכלית בעיר שנמשכה חצי שנה במהלכם הפכו המסגדים לכנסיות, מחסני המזון נבזזו והצלבנים העבירו את זמנם בבתי מרזח ובתי זונות שהוקמו לשרותם בעיר, החליט המלך לעלות על עיר הבירה קהיר.
ביום 20 בנובמבר יצא הצבא הצלבני לכוון קהיר, יומיים לאחר מכן מת הסולטאן המצרי אלמלך אצאלח ואלמנתו שג'ר א-דור הסתירה את מותו למנוע אנרכיה בעוד היא קוראת ליורש העצר אלמלך אלמועזם תוראן שאה לחזור מגלות ולקחת את מושכות השלטון.
הצלבנים המשיכו להתקדם בלווית צי לאורך קו המים של פלג דמיאט כשהם הולכים בעקבות לוחמי מסע הצלב החמישי.
ביום 21 בדצמבר הגיעו הצלבנים אל מול אל-מנצורה והצבא המצרי שעמד מולם כאשר תעלות הנילוס מפרידות בין המחנות.
לאחר דו-קרב ארטילרי חצו הצלבנים ב-8 בפברואר 1250 את תעלת אשמום הפתיעו את המחנה המצרי הרגו בו ורדפו אחרי הניצולים אל תוך העיר אל-מנצורה.
כאן נתקלו הצלבנים בהתנגדות ובקרב בתוך השטח הבנוי נהרגו כל התוקפים.
במשך חודשיים עמדו הצלבנים מול חומות אל-מנצורה כאשר הם נצמדים לעמדותיהם וכוחם נחלש.
כשלושה שבועות לאחר קרב אל-מנצורה, ב-28 בפברואר, תפס את הפיקוד על הצבא יורש כס הסולטנות תוראן שאה ופעולתו הראשונה הייתה ניתוק הצלבנים באל-מנצורה מבסיסם בדמיאט על ידי צי מצרי ששט במורד הנילוס.
בחודש מרץ, הגבירו המצרים את הלחץ על הצבא הנוצרי,
בלילה בין 5 באפריל ל-6 באפריל החליט לואי התשיעי על נסיגה לכוון דמיאט.
במצב ארגוני קשה ביותר, במורל נמוך ובתמיכה עלובה של צי חסר יכולת תמרון של ממש החל הצבא הצלבני בנסיגה בחושך, על פני שטח קשה לתנועה וחשוף להתקפות הצי המצרי על הנילוס.
התוצאה הייתה התפרקות מוחלטת של הכוח הצלבני, המרדף והטבח נמשך עד לעיר פראסכור – הנמצאת על פלג הנילוס כשני שלישים מהדרך לדמיאט – מהלך יומיים צעידה.
הצבא המצרי בהנהגת הכוחות הממלוכים החל בטבח שיטתי של החיילים הנוצרים, וניצלו רק הצלבנים שניכר כי הם אצילים וכי ניתן יהיה לקבל עבור שחרורם - במועד מאוחר יותר - דמי פדיון גבוהים.
ב-6 באפריל נכנע המלך כשהוא באפיסת כוחות מלאה וחייו בסכנה, הוא הובל לשרמסאח, הושם בכבלים והובל לפני הסולטאן במנצורה.
עם תום הקרבות, החל משא ומתן בין המצרים המנצחים לבין הצרפתים הנתונים בשבי.
למרות היקף הניצחון המצרי – המוחלט, לא היו הצרפתים חסרי קלפי מיקוח, ובראשם העיר דמיאט שנותרה בידם.
במשא ומתן שנוהל עבור המלך על ידי פיליפ ממונפורט, סירב המלך לוותר על שטחים מארץ ישראל (ומבחינה חוקית לא יכול היה לעשות ויתורים כלשהם בשם המדינה הצלבנית) ובסופו של דבר התחייב לפנות את דמיאט ובתשלום דמי כופר אדירים בגודלם של חצי מיליון ליברות של טור עבור כל השבויים הנוצרים.
שחציים ישולם לפני שהמלך הצרפתי ואציליו ישוחררו, למוסלמים יימסרו מחסני האספקה שבעיר דמיאט.
שבויים מוסלמים חלקם בשבי ממסע הצלב החמישי (1221) ישוחררו.
ב-6 במאי נמסרה דמיאט לכוחות מוסלמיים ובאותו יום ממש שוחרר המלך הצרפתי משביו עלה על ספינה גנואזית והפליג לעכו שם נחת עם ראשוני הניצולים ממפלת מסע הצלב והשבי המצרי.
מן המחנה המפואר שמנה בשיאו 3,000 אבירים הגיעו לעכו מאה בלבד ומחיל רגלים של כ-25,000 חיילים נותרו כ-12,000 שנמכרו לעבדות בשוקי מצרים והשאר מתו.
סיום מסע הצלב ועליתו לשלטון של סולטאן חדש חשפו מחדש את מאבקי הכוח בצמרת המצרית.
מול הסולטאן עמדו הכוחות הממלוכים שהתנגדו לניסיונו למנות את אנשי שלומו ולמנוע מהם את הפרסים על חלקם בניצחון.
הממלוכים הבחריים כרתו ברית עם אשת הסולטאן המנוח שג'ר אל-דור.
ביום 2 במאי 1250, נרצח הסולטאן על ידי הממלוכים המצריים הבחריים.
הסולטאנית החדשה-ישנה נטלה לידיה את סמכויות השלטון למשך 3 חודשים, במהלכם אימצה את התואר מלכת המוסלמים.
בחודש יולי 1250 היא ויתרה על כסאה משנשאה לממלוכי הבחרי עז א-דין אייבכ אלתורכמני.
ובכך בא הקץ על השלטון האיובי במצרים, בעתיד יוותרו הממלוכים על חסות שליטי בובה איוביים ותפסו את כיסא הסולטנות בעצמם.
במהלך החודשים שהובילו לקרב פארסכור, מששקע מסע הצלב בבוץ המצרי החלו גורמים שונים להפיץ באירופה את השמועה כי מסע הצלב בראשות המלך השמיד את צבאו של הסולטאן בקרב מפואר וכבש את קהיר.
בחודש מאי, לאחר המפלה הפיצו אבירי מסדר ההוספיטלרים מכתב מראש המסדר ובו פירוט מדוקדק של תאריכי הקרבות ומספרים של קורבנות האויב.
הידיעה על מפלת הצבא הנוצרי ונפילתו בשבי של לואי התשיעי זעזעה את אירופה והציתה מחדש את הוויכוח לגבי רצון האלוהים והשתקפותו בכישלונות מסעי הצלב.
המלך לואי התשיעי עצמו לאחר חשבון נפש הגיע למסקנה כי הסיבה העיקרית לכישלונו הם היהודים המזהמים את ממלכתו בעיסוקם בהלוואות בריבית לנוצרים.
על מנת לתקן את המעוות הוציא המלך ממקום שבתו בארץ הקודש, צו המורה על גירוש יהודי צרפת ועתיד היה להוציא את הצו מהכוח אל הפועל עם שובו לצרפת.
הפחד והבושה הצורבת על נפילת המלך הצרפתי בשבי ותבוסת צבא האצילים הצלבנים הציתו אש בתנועה צלבנית חדשה שהתיימרה לגאול את ארץ הקודש ולנקום את מפלת מסעי הצלב.
התנועה העממית זכתה לשם מסע הצלב של הרועים (צרפתית: Croisade des Pastoureaux).
מסע צלב עממי שאסף כוח ותומכים בצפון צרפת.
מרואן פנו הצלבנים לפריז ומשם לאורליאן בראש ההמון עמד מסית אנטי יהודי בשם רוז'ה מהונגריה.
הוא הכריז על עצמו כנביא ובמסגרת הטפותיו סיפר כי מרים, אם ישו היא שהורתה לו לאסוף גייסות של עניים שיבואו לעזרת מלך צרפת וארץ הקודש.
התנועה נשאה קווי דמיון אידאולוגיים למסע הצלב של הילדים.
תחילה התנכלו הרועים הצלבנים לכנסייה ולכמרים ולאחר מכן החלו לגרום נזקים של ממש לכנסייות כשהם נעזרים בתושבים מקומיים נלהבים.
באורליאן הטיל הבישוף של העיר חרם על התושבים שסייעו לפורעים.
התנועה הלכה וצברה מומנטום והפכת לתנועת מרי אזרחי.
תשומת לב מיוחדת הוקדשה ליהודים שסבלו מנחת זרועם של הרועים הצלבנים.
משהגיעו הצלבנים לעיר בורז' החלו לפרוע בקהילה היהודית ונתקלו בהתנגדות תושבי העיר, בעימות נהרגו רבים מה"רועים" ומיעוטם הגיע בסיכומו של דבר לעכו כצלבנים בצבאו של המלך לואי התשיעי.
לואי התשיעי שהה בארץ הקודש ארבע שנים לאחר שחרורו מהשבי המצרי, את רוב זמנו הקדיש המלך הצרפתי לביצור ערי ומצודות הצלבנים בארץ מתוך תקווה כי בכך תובטח שלומה של ממלכת ירושלים ומאידך לבסס ראשי גשר איתנים למסעי הצלב האמורים לבוא בעתיד - ולמעשה לעולם לא יבואו.
במקביל ניהל לואי התשיעי מערכת של דיונים ומשא ומתן עם כל הגורמים הפוליטיים והמדיניים באזור המזרח התיכון, משא ומתן זה התנהל באווירה המושפעת מאי היציבות במצרים שנבעה מהאימפקט של מסע הצלב השביעי חילופי השלטון שבאו בעקבותיו, והחרפת העימותים בין הפלגים המוסלמים השונים.
גורם נוסף שצילו משפיע על התמונה המדינית הם המונגולים שלחצם הצבאי מתחיל להשפיע על אזור סוריה ומקרין על כל העולם המוסלמי.
מצב זה שעשוי היה להציג אפשריות להישגים מדיניים מוחמץ על ידי הצלבנים המעדיפים לנקוט מדיניות של ישיבה על הגדר.
מדיניות פאסיבית זו נובעת הן ממצבו הנפשי הירוד של מלך צרפת, מאי יכולתו לגייס עזרה מבחוץ ואובדן אנרגיה של ממלכת ירושלים.
עם האיובים שליטי דמשק וחלב ניהל לואי משא ומתן שכוון כנגד הממלוכים במצרים אך נגרר ולא הגיע לכדי הבשלה בגין דאגתו של המלך הצרפתי לשבויים שנותרו במצרים.
מהצד השני היה לואי התשיעי בקשר רצוף עם הממלוכים שעשו כל שביכולתם להוציא אותו ממשוואת הכוחות האזורית.
כך נערכו מספר עימותים צבאיים בין האיובים לממלוכים בשטח המוסלמי של ארץ ישראל מבלי שהצלבנים יטלו חלק בהם - הנוצרים הסתגרו במצודותיהם והמתינו להתבהרות המצב הפוליטי.
שלב שלישי במשא ומתן החל במקביל לביצור יפו, בשלב זה מביא האיום המונגולי להסכם בין הממלוכים לאיובים של סוריה המביא לחלוקה מחדש של ארץ ישראל ומבטל הסכמים קודמים בין הצלבנים למוסלמים.
עם סיום ביצור העיר צידון עזב לואי התשיעי את ארץ ישראל בחותמו על הסכם שביתת נשק עם הנסיך האיובי אלמלך אלנאצר מדמשק, הסכם מינורי השומר על הסטאטוס קוו.
כך התמקד לואי בביצור ממלכת ירושלים, את עיקר מאמציו הקדיש המלך הצרפתי לעיר עכו והקיף בחומה את הרבעים הצפוניים של העיר המחוזקת בשורת מגדלים.
בסוף חודש מרץ, לאחר מסע עלייה לרגל לנצרת, ביצר לואי התשיעי את קיסריה במערכת ביצורים מהמפוארות בארץ ישראל.
העיר הוקמה מחדש לאחר חורבנה בשנת 1191 על שטח של כ-160 דונם, הצרפתים בסיוע המסדרים הצבאיים חשפו את חומות העיר ההרוסות והחפיר הסתום ועליהם הקימו חומה חדשה באורך של כ-1,600 מטר, וגובה של 10 מטרים מעל החפיר ובה שני שערי כניסה.
החומה מוקפת בחפיר שעומקו כ-10 מטרים ורוחבו 15 מטרים.
אל השער המזרחי הוביל גשר הניתן להריסה במקרה של איום צבאי, השער עצמו בנוי בתצורת שער תפנית (שער המוביל לחדר מבוצר מסובב ומעוקל בזווית חדה, כדי לסכל את עוצמת התקפת האויב).
אל השער הצפוני הוביל גשר, אף הוא ניתן להריסה בעת מצור והשער עצמו נשלט על ידי מגדל.
במקביל לעבודה זו עסקו הצרפתים בשיקום חומות חיפה וחיזוק חומות מבצר עתלית.
ביצור יפו החל בסוף חודש אפריל 1252 ונמשך שנה - עד יוני 1253. במקום העיר המבוצרת ששכנה במקום נותרה רק מצודה קטנה בשליטת משפחת איבלין.
חומה חדשה שהקיפה את כל שטח העיר הוקמה ובה 23 מגדלים ומשני צדדיה - הפנימי והחיצוני נחפר חפיר עמוק.
בחומה נבנו שלושה עשרים מבוצרים - שניים בידי המלך הצרפתי ואחד בידי הפטריארך של ירושלים.
ממערכת ביצורים מפוארת זו לא נותרו אלא שרידים עלובים לאחר שהעיר נהרסה עד ליסוד בידי כובשיה הממלוכים.
בשנת 2002 נערכו באזור שוק הפשפשים חפירות ארכאולוגיות שחשפו מבנים מהתקופה הצלבנית שהצטיינו באוריינטציה אחידה, המעידים על רמה גבוהה של תכנון עירוני.
נראה כי גם ביפו, בדומה לערים אחרות בתקופה הצלבנית, בהן למשל עכו, התקיימו רבעים שונים השייכים לקבוצות צלבניות שונות.
ביוני 1253 יצא הצבא הצלבני מיפו לכוון צפון לכוון צידון ומשם דרך ראש הנקרה לצור.
כאן נערכה מועצת מלחמה והוחלט להתקיף את הבניאס, מדובר ככל הנראה בהתקפה שאופיה דומה יותר לפשיטה למטרות שוד, ההתקפה נסתיימה בכישלון מוחלט והצלבנים נסוגו ללא הישג כלשהו - אירוע זה הוא הפעולה הצבאית היחידה שיוזם לואי התשיעי בתחום ארץ ישראל.
מסוף חודש יוני 1253 עד לפברואר 1254 עוסק לואי התשיעי בראש גיסותיו בביצור העיר צידון.
סביב העיר הוקמה מערכת ביצורים שכוללת חומה וחפיר ומגדל עוז על החוף שמשלים את מערכת מצודות העיר - מול מבצר הים.
מסע הצלב השביעי ומסעו של לואי התשיעי ארך שש שנים.
בחודש פברואר 1254 יצא המלך הצרפתי מצידון לעכו.
שם השיגה אותו הידיעה על מות אמו ששלטה על צרפת כעוצרת בהיעדרו.
לאחר חג הפסחא ביום 24 באפריל הפליג המלך לצרפת.
מסע הצלב הביא, עם זאת, לשינוי משמעותי בהיסטוריה של מצרים, והאיץ תהליך היסטורי של עליית הממלוכים לשלטון.
בהיסטוריה של מסעי הצלב עומדת דמותו של לואי התשיעי כדמות ייחודית שתרומתה בגוף ובכסף למדינה הצלבנית עומדת ללא מתחרה.
על פי מסמכים ששרדו מחשבונות האוצר הצרפתי עולה כי המלך הוציא יותר ממיליון לירות כסף של טור, מתוכן מאה אלף לביצורים לא כולל ביצור יפו וצידון.
מערכת ביצוריו המפוארת כללה הקמה מחדש של ערים מתוך תקווה כי אלו יאוכלסו ויהיו יכולות לקיום עצמאי בהיותן ראשי גשר למפעל עליה מאירופה - תקווה שלא התממשה.
מסביר ההיסטוריון והביוגרף בן זמנו של לואי התשיעי ז'ופרואה מבולייה (צרפתית: Geoffroy de Beaulieu):
עם זאת הוצאה אדירה זו, עליה נוספו הוצאות כבדות לא פחות של אצילי צרפת, המסדרים הצבאיים, ממלכת ירושלים והקומונות האיטלקיות, הניבה תוצאות צנועות בלבד.
שטח הממלכה הצלבנית לא השתנה כלל, וגרוע מכך, מדינות אירופה ותושבי אירופה "התנתקו" לחלוטין ממדינת הצלבנים, נעלמה הזיקה הרגשית והדתית לרעיון מסעי הצלב והתחלפה באיבה ובאדישות לגורל ממלכת ירושלים.
מסע הצי הבלטי הרוסי היה משט ארוך שנועד להביא חלק גדול מהצי הבלטי (אחד הציים העיקריים של רוסיה) לאוקיינוס השקט, שהתחוללה בו באותה עת מלחמת רוסיה - יפן (1904-1905).
האוניות פוצלו לשתי קבוצות שקיבלו את השם "השייטת השנייה של צי האוקיינוס השקט" ו"השייטת השלישית של צי אוקיינוס השקט".
אחד מהגורמים למלחמת רוסיה-יפן הוא יריבות טריטוריאלית מתמשכת סביב המפרץ שכונה על ידי הבריטים בשם פורט ארתור - אתר חשוב בשל היותו בסיס ימי לאוניות גדולות שממוקם על היבשת באזור זה של העולם, בים שאינו קופא בחורף.
במקור, פורט ארתור היה שטח טריטוריאלי של סין אולם הוא נכבש על ידי היפנים ב-1895. רוסיה, בגיבוי של ממשלות גרמניה וצרפת, הביעה מחאה וכך תחת לחץ דיפלומטי ואיום להפעלת כוח ימי הסכימה יפן להחזיר את השטח.
מיד לאחר שעשו זאת היפנים השתלטו הרוסים בעצמם על השטח הזה.
ליפנים מעולם לא היה כוח ימי אולם בחשאי וביסודיות הם פעלו על-מנת לייצר כוח כזה.היפנים הזמינו את האוניות המודרניות והטובות ביותר שרובן נבנו באנגליה.
תוך 8 שנים עמד לרשותם צי ימי בראשות האדמירל היהאצ'ירו טוגו הכולל 6 אוניות קרב מודרניות, 20 סיירות, 19 משחתות ו-85 ספינות טורפדו.
ב-1904 היפנים תקפו את פורט ארתור והשמידו את ספינות המלחמה הרוסיות שהיו שם ובמקביל החלו במלחמה יבשתית כדי לכבוש מחדש את השטח.
עקב כך החליט הצאר הרוסי להעביר את הצי הבלטי סביב חצי מכדור הארץ על מנת להגן על פורט ארתור.
כמפקד המסע נבחר תת-אדמירל זינובי רוז'סטבנסקי.
השייטת השנייה של צי האוקיינוס השקט יוצאת לדרך
גם על פי הדוחות של קציניו היה הצי הרוסי לא יעיל, לצי הבלטי היו 4 אניות קרב חדשות – אחת מהם כל כך חדשה עד שלא הפליגה כלל לפני מסע זה.
כל אחת מהם צוידה ב-4 תותחי 305 מ"מ חדשים וב-12 תותחי 152 מ"מ; אולם אוניות אלו הועמסו בציוד יתר מעבר לתכנון המקורי עובדה שגרמה להן להיות פחות יציבות ואיטיות יותר ב-2 קשר לעומת המתוכנן גם כאשר מנועי האוניות פעלו היטב, דבר שקרה לעיתים רחוקות.
בנוסף היו 3 אניות משוריינות מיושנות, 5 סיירות (אחת מהם הייתה אמורה לצאת משירות 35 שנים מוקדם יותר) 9 משחתות, ובסוף הטור שורה של ספינות פחם המשמשות כבתי חולים וספינות תיקונים ותחזוקה, סך הכל כ-40 ספינות.
הצוותים הורכבו מאנשי מילואים, אנשי צי הסוחר וחלק יחסי גבוה של איכרים שמעולם לא היו בעלי ניסיון ימי.
מסעם החל באוקטובר 1904. אניית הדגל קניאז סובורוב עלתה על שירטון עוד לפני עזיבת המפרץ ומשחתת אחרת נגחה סיירת ופרצה בה חור אולם לא נגרם נזק רציני.
כולם כולל האדמירל היו עצבניים.
הופצו שמועות על ספינות טורפדו יפניות הממתינות להם בדרכם, למרות שהיפנים היו במרחק של 10,000 מייל משם, אולם הרוסים היו במצב להאמין לכל דבר ובלילות כל העמדות הפעילות הודממו.
אלו לא היו ספינות טורפדו יפניות אלא ספינות דייגים בריטיים תמימים.
רק התנצלות עמוקה מצד ממשלת רוסיה מנעה מלחמה נוספת.
בעקבות זאת ליווה הצי הבריטי את השיירה הרוסית לאורך התעלה האנגלית עד טנג'יר.
שם חילק רוזנסטבנסקי את הצי לשניים, חצי הפליג דרך תעלת סואץ וחצי דרך כף התקווה הטובה הם נפגשו שנית על יד חופי מדגסקר.
שם הגיע לידיעתם כי פורט ארתור נפלה לידי היפנים כך שעליהם להפליג עד ולדיווסטוק.
עבור כל צי גדול של אותם הימים נחשב מסע זה כקשה.
תכנון הספינות התפתח במהירות כה רבה עד שספינה הפכה להיות מיושנת עוד לפני השקתה.
מנועי קיטור בעלי יכולת הנעה קדימה ואחורה נחשבו לפרימיטיביים.
אוניות הצי הרוסי היו חשופות לתקלות במידה גדולה בהרבה לעומת ציים אחרים והצי נאלץ מדי פעם לעצור או להקטין מהירות ל-3 קשר כתוצאה מכך שאיזו שהיא אנייה הושבתה.
הזנת הפחם לדוודי הקיטור הייתה מלאכה קשה ביותר, במיוחד באזורים הטרופיים, ומחסני הפחם היו כל כך חמים עד שגם האנשים החזקים ביותר לא החזיקו מעמד יותר מ-20 דקות ברציפות בהם.
אניית מלחמה נשאה כ-1,100 טון של פחם אולם הרוסים נאלצו לסחוב מטען כמעט כפול; פחם אוחסן בתאי מגורים, בחדרי אמבטיות ובכל מקום שרק ניתן להעלות על הדעת כולל בשקים על הסיפון.
זה היה פחם רך כך שניתן היה להבחין בצי ממרחק של מיילים רבים מעבר לאופק בשל ענני העשן.
מסע למזרח הרחוק נחשב למשימה מורכבת יותר לספינות פחם לעומת ספינות המפרש בשל התלות בתקלות מנוע בלתי צפויות ואספקת דלק.
הצי ניסה לתרגל מספר תמרונים ובאחד מהם מפקד המשחתות שיגר אות להסתדר בשורה עורפית.
הוא כתב לאחר מכן עד כמה הוא היה נפעם מהעובדה שכל ספינותיו במקום לתפוס מקום בשורה הפליגו במלוא הקיטור לכיוונים שונים.
"הייתה לי בעיה לאסוף אותם מחדש" כתב.
הוא מצא כי היה לו ספר סימנים מיושן בעוד להם היו ספרים חדשים כאשר הסימן שהוא שלח להם משמעותו "חפשו את החוף".
הוא ראה את הצד המצחיק בתקלה והתעלם מכך שמקרה כזה עלול להתרחש בקרב.
במדגסקר הם הצטוו להמתין לתגבורת.
רוזסטבנסקי לא היה מעוניין בתגבורת כי חשש מאבדן אוניות נוספות שהיו מיושנות ומוזנחות מכדי להפליג עמו אולם הוא המתין להם חודשיים.
עבור האיכרים שלא חלמו מעולם לצאת מהמישורים הקרים של רוסיה נראה האי כמו גן עדן, עובדה שגרמה לקריסת המשמעת.
התחולל מרד והאדמירל נאלץ להשתמש בכוח על מנת לדכא אותו.
לאחר מכן בהשפעת החום הצי נכנס למצב של אפטיה.
במרץ, התגבורת לא הגיע והצי יצא לדרך וחצה את האוקיינוס ההודי.
כולם כולל היפנים ראו אותו חוצה את מצרי סינגפור, שם הקונסול הרוסי הגיע בספינה והביא עמו עוד בשורות רעות מפורט ארתור – 20,000 רוסים הרוגים וכ-40,000 שבויים.
הוא חזר על הפקודה להמתין לתגבורת כך שהצי שט במעגלים בים סין הדרומי עד שהאוניות נוספות הגיעו וחברו לצי.
אפילו האדמירל עצמו היה במצב של דיכאון עמוק לאחר 6 חדשים בים.
על מנת להגיע לוולדיווסטוק עמדו לרשותם מספר נתיבים אולם הם בחרו בקצר שבהם, דרך המצרים שבין קוריאה ויפן.
באמצע המצרים הללו נמצא האי צושימה.
רוז'סטבנסקי בחר לעבור במצר צושימה בחסות הראות הלקויה.
לאחר מסע בן 33,000 קילומטר הם היו במרחק של כ-1000 קילומטר מסיום מסעם.
השייטת השלישית של צי האוקיינוס השקט, אף היא הורכבה מאוניות הצי הבלטי.
רוז'סטבינסקי שחשש שהאוניות האלה מיושנות מדי למלחמה בחר להשאירן במעגן הבית, אך האדמירליות שוכנעה שיהיה להם שימוש טוב בקרב.
השייטת הורכבה מ-5 אוניות מערכה, 4 סיירות.
למפקד השייטת מונה ניקולאי נבוגטוב והיא יצאה לדרכה בפברואר 1905. השייטת השלישית שאוניותיה היו קטנות יותר מאוניות השייטת השנייה, שנאלצה להקיף את כף התקווה הטובה, עשתה קיצור דרך תעלת סואץ והדביקה את השייטת השנייה במימי הודו-סין ב-8 במאי 1905 (25 באפריל לפי הלוח היוליאני שהיה מקובל ברוסיה בזמנו).
עד כמה שהם ידעו לא הבחינו בהם מאז סינגפור ובעת שהתחילו בחציית המצרים מזג האוויר היה כל כך ערפילי עד שהם לא הצליחו לראות את כל הצי שלהם.
רוז'סטבנסקי חילק את טור אוניות המלחמה לשניים, בטור המזרחי שהיה קרוב יותר לאי צושימה היו כל שבע אוניות הקרב העיקריות בנוסף לסיירת אחת.
בטור השני שהפליג בנתיב מקביל היו כל שאר הספינות מובלות על ידי אוניות הקרב המיושנות כאשר בראש הטור עמד ניקולאי נבוגטוב.
אולם אדמירל הצי היפני – טוגו – ניחש מה יהיה המסלול בו יבחרו.
הוא מיקם את הצי שלו בקצה קוריאה הדרומית והסיירות שלו פטרלו במייצרים.
ב-26 במאי הבחינה הסיירת היפנית שינאנו באוניות הרוסיות וביקשה שישלחו לשם תגבורת אשר לא איחרה להגיע.
בבוקר למחרת ב-27 במאי החל קרב צושימה.
מסעו של קיסר גרמניה וילהלם השני לארץ ישראל בחודשים אוקטובר-נובמבר 1898 היה נקודת ציון בולטת בתולדות ארץ ישראל בתקופה העות'מאנית ובתולדות הציונות.
במהלך המסע, שנמשך מ-11 באוקטובר עד 26 בנובמבר 1898, ביקר הקיסר בערים קונסטנטינופול, חיפה, יפו, ירושלים וביירות כולן תחת שלטון האימפריה העות'מאנית.
וילהלם השני ביקש לחזק את יציבותו של השלטון העות'מאני, שנחלש בעקבות המשבר בבלקן בשנים 1877–1878, לתמוך במעמדה של הנצרות, ובמיוחד של הכנסייה הפרוטסטנטית, וכן לעודד את המתיישבים הנוצרים והיהודים בארץ ישראל.
במהלך הביקור נפגש הקיסר עם בנימין זאב הרצל.
בשלהי המאה התשע עשרה, כאשר התמנה וילהלם השני לקיסר גרמניה, היה הרייך הגרמני שרוי במשבר שמקורו במעבר ממשק אגררי למדינה מתועשת, כחלק מהמהפכה התעשייתית.
שינוי זה במבנה הכלכלי גרר שינויים חברתיים מרחיקי לכת.
כך למשל דחקו התעשיינים הגדולים את רגלי מעמד הביניים הישן, ובעזרת הונם הרב גברה גם השפעתם הפוליטית.
מספר המועסקים בתעשייה השתווה לזה שבתחום החקלאות והיערנות.
בתקופה זו הפכה הקיסרות הגרמנית לאחת האומות המתועשות הגדולות, יחד עם ארצות הברית והממלכה המאוחדת, וכתוצאה מכך זינקה אוכלוסייתה והתגברה מאוד מגמת העיור.
המדינה הגרמנית לא יכלה להתמודד היטב עם הפערים שנוצרו בחברה הגרמנית, במיוחד בין מעמד הפועלים לבורגנות, וכדי להפיג את המתחים החברתיים ביקשה להפנות את תשומת הלב אל מחוץ לרייך וטיפחה שאיפות אימפריאליסטיות.
באותה תקופה חיו בארץ ישראל כמה אלפי זרים ממוצא אירופי (כחלק מהסכמי הקפיטולציה), כמחצית מהם ממוצא גרמני.
המתיישבים הגרמנים באו לארץ ישראל ממניעים דתיים נוצריים, כדוגמת הטמפלרים, או ממניעים ציוניים (במקרה של מתיישבים יהודים), ונהנו בארץ ישראל מחסותו של הרייך הגרמני.
הביקור התקיים על רקע ההתפוררות הצפויה של האימפריה העות'מאנית.
וילהלם השני היה קיסר הגרמנים, מלך פרוסיה, ראשון המלכים הגרמנים, יורשו של המלך הלוחם הגדול פרידריך ונכדו של אחיו לשם וילהלם הראשון, שבימי שלטונו באה גרמניה לעולם.
הוא לא הסתפק בשליטה בגרמניה אלא רצה השפעה בזירת העולם כולו.
המעצמות הקולוניאליסטיות התחרות זו בזו על השליטה במצרי הבוספורוס ועל קונסטנטינופול וגם על אסיה הקטנה ועל השטחים הערביים שכללו את סוריה, עיראק, לבנון, ירדן, ישראל ורוב חצי האי סעודיה של ימנו.
גרמניה ואיטליה גם יחד חלמו על הקמת מושבות במזרח התיכון לאחר היעלמותה של האימפריה העות'מאנית.
במסגרת מאבק הכוחות נערכו בארץ ביקורים גם של בני משפחות מלוכה ממעצמות אחרות:
ביקורו של אדוארד השביעי, שהיה אז הנסיך מוויילס ולימים מלך בריטניה, שהתקיים ב-1862.
ביקורו של קיסר אוסטרו-הונגריה פרנץ יוזף הראשון בארץ ב-9 בנובמבר 1869, לכבוד פתיחת תעלת סואץ, שהתקיימה ב-16 בנובמבר, ובמהלכו חנך את האכסניה האוסטרית ברובע המוסלמי שבעיר העתיקה.
ביקורו של הדוכס הגדול ניקולאי, אחיו של הצאר אלכסנדר השני, בשנת 1872, שבמהלכו חנך את כנסיית השילוש הקדוש בירושלים.
לא הייתה זו הפעם הראשונה בתולדות בית הוהנצולרן שבה נסע אחד מבני השושלת לארץ ישראל.
כבר מלך פרוסיה פרידריך וילהלם הרביעי (1795–1861) התעניין בארץ הקודש ממניעים דתיים, ואף ייסד בארץ ישראל דיוקסיה פרוטסטנטית שהביאה לסכסוכים דתיים בין העדות הנוצריות בארץ ישראל.
נסיך הכתר ולימים הקיסר פרידריך השלישי (1831–1888), אביו של וילהלם השני, ביקר בירושלים בשנת 1869 לרגל פתיחתה של תעלת סואץ.
אביו של פרידריך השלישי, הקיסר וילהלם הראשון, אסף כספים לשם בנייתה של כנסייה בירושלים.
בשנת 1889 אישר וילהלם השני את הקמתו של ארגון גרמני דתי בירושלים.
מטרתו של ארגון זה הייתה לרכוש קרקעות ומבנים ולהקים מוסדות כנסייתיים פרוטסטנטיים בירושלים.
פעילות זו, יחד עם הקשרים המסורתיים של בית הוהנצולרן לארץ הקודש, יכולים להסביר את החלטתו של וילהלם לבקר בארץ ישראל.
מטרתו המוצהרת של המסע הייתה חנוכתה של כנסיית הגואל בעיר העתיקה של ירושלים.
וילהלם ראה במסעו עלייה לרגל ובו עצמו עולה רגל המגשים את שאיפותיהם של אביו וסבו.
לרגל המסע שקלו אנשי השלטון העות'מאני לפתוח פתח רחב בחומת העיר של ירושלים, בשל ציפיותיהם לגידול בנפח התעבורה בעיר.
על כך השיב הקיסר "יש למנוע זאת; אני מקווה שמעשה ברברי זה לא ייעשה".
עם זאת, נפתח פתח בחומה סמוך לשער יפו, והכל סברו כי הדבר נעשה על פי בקשתו של הקיסר.
בדרכו לארץ ישראל ביקר הקיסר אצל "הסולטאן האדום" עבדול חמיד השני (שכונה כך בשל הטבח בארמנים) בקונסטנטינופול, במטרה לבסס את היחסים שבין שתי המדינות.
העיתונות הצרפתית סברה שווילהלם מבקש לפגוע במסורת החסות הצרפתית על מוסדות הדת הקתוליים בארץ הקודש ועל המאמינים הקתולים בה, בני כל הלאומים.
במסעו זה ליווה אותו הגרף אברהרד פון מילינן, אשר שימש כמומחה לענייני המזרח התיכון.
ההכנות בארץ בכלל ובירושלים בפרט היו נרחבות ועמדו בסימן הַחְדָשָה וניקיון בממדים שהארץ לא ידעה כמותם במשך כל תקופת השלטון העות'מאני עד אותה עת.
יועץ הבנייה לעיריית ירושלים, קונרד שיק, כתב דוח מפורט בקשר להיערכות זו.
ההיערכות החלה כבר בראשית קיץ 1898. הובאו מרכבות חדשות וסוסים מקושטא.
הוכשרה הדרך בין חיפה ליפו למעבר מרכבות סוסים באמצעות גישור ארבעה מעברי מים.
נמתח קו טלגרף מירושלים אל יריחו, כדי לשמור על קשר רציף עם אירופה, אך מפני שהקיסר לא הגיע ליריחו נותר הקו ללא שימוש.
הציפייה לביקור הקיסר בארץ עוררה התרגשות רבה.
יפו וחיפה התחרו זו בזו שההחפה (עגינה של הספינה) של המשלחת הקיסרית תהיה בתחומן (לבסוף נצחה חיפה בזכות המושבה הגרמנית שהייתה סמוכה לנמל).
לאחר מסע השתדלות ניתן הכסף והחלה עבודת הבנייה.
תכנון המזח נמסר לידי גוטליב שומאכר, ארכיטקט המחוז, בן המושבה הגרמנית בעיר.
בניית המזח העלתה שוב את המחלוקת עם נתיניה הצרפתים של העיר, שטענו שהבנייה מיותרת מאחר שכבר היו בעיר מזחים נוספים.
במזח זה, שאורכו היה 85 מטר ורוחבו 6 מטרים, הותקן גרם מדרגות.
עקב מגבלה מלידה שהייתה לקיסר במקלעת זרועו, היה צורך שהסירה שתשיט את הקיסר ורעייתו תוכל להיקשר בדיוק בגובה המתאים.
בזמן שהותו בארץ ישראל, היה הקיסר אורחה של חברת הנסיעות תומאס קוק.
מחנה הפמליה כלל 26 אוהלי שינה, שישה אוהלי-טרקלין גדולים מאוד, מטבחים ניידים, 500 פרדות, וטבחים, מלצרים, משרתים ונושאי-מים.
השינוי המרכזי בירושלים היה פריצת פתח למעבר מרכבה ליד שער יפו, שאותו מתאר באופן ציורי דוד ילין:
בנוסף הורחבו דרכים בירושלים על הר ציון, הר הזיתים ובדרך לבית לחם, תוך הריסת בתים במקרה הצורך, כדי לאפשר את מעבר המרכבה הקיסרית.
רחובות העיר נוקו, ובמיוחד הוסרו תוספות בנייה בדרך היורדת משער יפו.
פקידי עיריית ירושלים ("הרשות") אכפו על תושבי השכונות לנקות בעצמם תִלי אשפה שהצטברו במשך עשרות שנים ולגדר חצרות ופרצות.
נערכו שיפוצים נרחבים בשוקי העיר ובפרט שופץ שוק הכתנים, שדרך שערו נכנס הקיסר להר הבית.
גם על הר הבית עצמו נערכו שיפוצים ונפתחו פתחי תאורה מיוחדים בכיפת הסלע.
מערכות אספקת המים לירושלים שופרו ושופצו לקראת הביקור, דבר שלא נעשה במאות השנים שקדמו לביקור.
נמתח קו טלגרף הישר אל אוהלו של הקיסר, שהוקם במחנה מגודר בשדה ברחוב הנביאים (במקום שבו ניצב כיום בית הספר אורט).
עבור מחנה הקיסר הוכנו בגרמניה מבני עץ מיוחדים שנועדו לשמש חדרי שינה, אולם קריאה וחדרי אוכל, אך בפועל השתכנה הפמליה באוהלים.
אורחים רבים (בהם בנימין זאב הרצל) הגיעו לירושלים לקראת הביקור.
למעלה מ-3,000 אורחים הזמינו מקום מבעוד מועד, ובעלי בתי המלון הקימו אוהלים בחצרותיהם כיוון שהמקום לא הספיק לכל הבאים.
בעלי בתים שביתם היה סמוך לרחובות שבהם עתידה הייתה התהלוכה הקיסרית לעבור השכירו מקומות צפייה על גגות הבתים ועל המרפסות.
במקביל הועלתה רמת הביטחון, ולפי דיווחו של דוד ילין,
ה"רשות" גם אסרה כלבים נובחים ברחובות העיר כדי שלא תוטרד שלוות נפשו של הקיסר.
הטמפלרים, בני המושבה הגרמנית, טבעו מדליה מיוחדת מניקל, שאותה נשאו על חזם.
הם שכרו את המרפסות בבתים סביב שער יפו וכן הניפו דגלים ונטו שערי כבוד מפוארים במושבותיהם.
הטמפלרים גייסו את הצייר גוסטב באוארנפיינד על מנת שיכין אלבום ציורים מהודר של "המושבות השוואביות בארץ ישראל", הוא האלבום הקיסרי, אשר הוגש לקיסר בעת ביקורו במושבה הגרמנית בחיפה.
הכיסא המיוחד עליו ישב הקיסר בעת ביקורו שמור בכנסיית הגואל יחד עם ספר האורחים של הביקור.
לקראת הביקור הוכנו גלויות עם דיוקנו של הקיסר עם נופי ירושלים, אלבומי צמחים מיובשים שנעשו כמזכרת מארץ הקודש ותעודות וברכות מאת הקהילה היהודית, את הקיסר ליווה בביקורו האמן הגרמני גוסטאב באורנפיינד (1848–1904) שחי בירושלים.
כל העדות והלאומים סייעו לממשל לקשט את הדרכים והרחובות ובמיוחד את חלקת השדה ברחוב הנביאים שעליה עתיד היה לקום מחנה הקיסר ופמלייתו.
אחד מהקישוטים היה שערי כבוד ניידים שהוקמו על ידי העדות השונות.
בקישוט שערי הכבוד הצטיינו במיוחד היהודים, אשר ארגנו לצורך כך ועד מיוחד, שהורכב מנציגי כל העדות שבירושלים.
שער היהודים, שהיה הגדול ביותר והמקושט ביותר מבין שערי הכבוד, הוקם סמוך לבית הספר כי"ח ברחוב יפו, במקום שבו עומד כיום מרכז כלל.
בתוך השער הוקמה מצד אחד סוכה ובה ספרי תורה, ומן הצד השני בימת כבוד שעליה יועדו לשבת הרבנים הראשיים ר' יעקב שאול אלישר ור' שמואל סלנט וכן רבה הראשי של חברון הר' אליהו מני.
בנוסף ישבו בסוכה ראשי הציבור היהודי ונכבדיו כיוסף נבון ביי, נסים בכר, יואל משה סלומון, ישראל דב פרומקין, יהושע ילין ועוד.
מרשימת המכובדים בלט בהיעדרו הרצל.
בעוד מספר אנשים בקהילת יהודי ירושלים ביקשו כי ישב בין נכבדי היהודים בשער הכבוד, ואף ישא דברים בפני הקיסר, הרי שרוב חברי הוועד, דתיים מקרב אנשי היישוב הישן התנגדו, בהשפעת החכם באשי של קושטא, בשל המתח בין הדת לציונות, ובשל חששם מהשלטון הטורקי, שהיה עוין לציונות.
ואכן, בעת מעברו של הקיסר בשער שהה הרצל במלון קאמיניץ (לפני שעבר לבית שטרן).
ומכיל עוד שלושה בתים באותה רוח.
זמן רב התאמנו התלמידים בביצוע שירים גרמניים על מנת שהקיסר יבין את שירתם, אך בהנהגת היישוב פרץ ויכוח על השפה בה יש לשיר, לכן יצאה משלחת מיוחדת כדי לשאול את הקיסר באיזו שפה הוא מעדיף שהתלמידים ישירו - תשובתו הייתה חד משמעית "ברור שאני מעדיף בעברית".
עזריאל זליג הויזדורף הכין ברכות מיוחדות בגרמנית וסיכום פעילותו בירושלים מאז שעלה ארצה להלן התרגום: בכותרת לאחר הפירוט מסיים הויזדורף .
מקבלת הפנים נעדר גם הרב יוסף חיים זוננפלד, רבה של העדה החרדית, בנימוק שהקיסר הגרמני הוא מזרעו של עמלק.
עיריית ירושלים לקחה על עצמה לקשט את הרחובות הראשיים בקשתות מחופות בענפים ירוקים, ותלתה מאות דגלים של האימפריה העות'מאנית ושל גרמניה על כל בתי העיר.
קונרד שיק מדווח שעל ביתו-שלו (בית תבור) בלבד נתלו 15 דגלים.
בני הקהילה הפרוטסטנטית בירושלים שקדו על סיום ההכנות לבניין כנסיית הגואל, שאותה היה עתיד לחנוך הקיסר בעת ביקורו, והעבודות נמשכו כמעט כל שעות היממה.
הערבים תושבי העיר הקימו שער כבוד בגן העיר, כיום גן דניאל, הסמוך לבית העירייה.
בשער ניצבו תלמידי בתי הספר הממשלתיים ונכבדי העדות השונות.
המוסלמים שיפצו את מבני הר הבית, שם עמדו לערוך לקיסר את קבלת הפנים הממלכתית של המוסלמים בארץ ישראל.
ביום הגעת הקיסר לעיר - 25 באוקטובר - הוכרז יום שבתון בעיר.
עם הגעת אונייתו של הקיסר, היאכטה הקיסרית "הוהנצולרן", עלו עליה הקונסול הגרמני בביירות, פרידריך קלר, סגן הקונסול הגרמני בחיפה, ופקידים טורקיים.
לאחר מכן ירד הקיסר במזח שנבנה למענו סמוך למושבה הגרמנית והתקיים טקס רב משתתפים.
לאחר מכן נלקחו הקיסר ופמלייתו למרומי הכרמל לתצפית על המושבה.
מחזה זה עשה רושם רב על פמליית הקיסר, וכתבות רבות נכתבו על כך בגרמניה לאחר מכן.
במקום התצפית, על אדמות שנרכשו על ידי הטמפלרים כחלק משכונת כרמלהיים, נבנה אובליסק, ותושבי המושבה ציינו במקום זה מדי שנה את ה"קייזרפסט".
ביום רביעי, י בחשון תרנ"ט, 26 באוקטובר 1898 רכבה הפמליה המלכותית מחיפה בדרכה ליפו.
ואילו על ואדי מוצרארה כבר המתין להם הגשר הרביעי בסדרת "גשרי הקייזר"", שבמפות המנדט נודע בשם "גשר שרונה" ובפי העם "גשר מוסררה".
אחרי הצהריים של ה-27 באוקטובר, הגיעו הקיסר ורעייתו ליפו ולנו במלון במושבה הטמפלרית בעיר.
בגלל גודלה של הפמליה, התאכסנו האורחים בשני מלונות הפאר שבמושבה: מלון "דו-פארק" (כיום: "בית עמנואל"), בו התארחו הקיסר ורעייתו ובמלון "ירושלים" הסמוך.
ביום שישי 28 באוקטובר יצאה שיירת המרכבות לכיוון ירושלים, ועצרה לביקור קצר בבית הספר החקלאי היהודי מקוה ישראל.
שם גם נפגש הקיסר בפעם השנייה פגישה קצרה עם הרצל (הפגישה הראשונה התקיימה בקונסטנטינופול).
בראש השיירה דהר גדוד משמר טורקי, ואחריו פלוגת פרשים פרוסים בחרבות שלופות.
מעליהן התנופפו הסהר הטורקי, הנשר הגרמני ודגלוני חברת תומאס קוק.
הקיסר רכב על סוס לבן, לבש מדי חאקי בגוון אפור וחבש קובע זהב מחודד על צעיף משי לבן.
תמר קופרשטיין, תלמידה במקווה ישראל, תיארה בזיכרונותיה את הגעתו של הקיסר הגרמני לשער בית ספרה: "וילהלם קיסר עובר על פני בכל הדר-תפארתו, עם כל בני-סיעתו.
כולם לבושים בתלבושת היפה של האבירים, נשרי-הזהב שעל כובעיהם מתנוצצים מול השמש".
הקיסר הבחין בהרצל מרחוק ועצר את סוסו בבת אחת, מה שגרם לערבוביה בקרב הרוכבים ואחד החצרנים נפל מסוסו.
הקיסר שאל את הרצל מה שלומו וקיים איתו שיחה קלה שנמשכה מספר דקות, שבסיומה לחצו ידיים והשיירה המשיכה בדרכה אל עבר הרי יהודה.
עם לילה נטה מחנה הקיסר את אוהליו בשדה באזור שער הגיא.
בשבת עם שחר יצאה השיירה לעלות לירושלים, תוך שהיא עוברת דרך הכפר אבו גוש, שתושביו הכינו עבור הקיסר תצוגת פעלולים על גב סוסים ("פנטזיה"), שהרשימה את הקיסר והוא הקדיש לה מקום נרחב יחסית בזיכרונותיו.
ביקורו של הקיסר בירושלים נמשך שבוע ימים, ויועד במיוחד לטקס חנוכת כנסיית הגואל הלותרנית-פרוטסטנטית.
הביקורים נערכו בצניעות יחסית מצִדו של הקיסר, ללא פמליה גדולה ושומרי ראש, על גבי סוס או מרכבה קלה ופתוחה.
זאת על רקע תהלוכות של אישים פחותים בדרגה, שנהגו לנוע בירושלים מלווים בגדודי פרשים וקאוואסים (מעין שומרי ראש טקסיים באימפריה העות'מאנית), מגרשים את הקהל לפניהם.
ביום שבת י"ג בחשוון, 29 באוקטובר, בשעה 11:00 נכנסה שיירת הקיסר בשערי ירושלים.
הקיסר נכנס לשערי מחנהו לשם מנוחה והתכוננות לתהלוכה הטקסית שנערכה בשעה 15:00. השיירה נעה ממחנה הקיסר ברחוב הנביאים מערבה, דרך הקונסוליה הגרמנית, עד הפניה לרחוב יפו (כיכר הדוידקה של היום), ומשם דרך "שער היהודים" ולאורך רחוב יפו המקושט עד שער יפו ודרכו אל כנסיית הקבר.
בשעה 18:00 חזר הקיסר לקבלת פנים עם בכירים בממשל המקומי ובכירי הקהילה הגרמנית בארץ ישראל, שנערכה בקונסוליה הגרמנית.
עם ערב ראתה העיר ירושלים מראה שאותו לא ראתה מעולם:
ביום ראשון נסע הקיסר לבית לחם על מנת לחנוך את בית היתומים הגרמני שם.
בדרך עבר דרך המושבה הגרמנית, שקיבלה אותו בדגלים ובמשמר כבוד שהוצב לאורך הדרך.
אחר הצהריים עלו הקיסר ורעייתו להר הזיתים לתפילה בגן כנסיית העלייה הרוסית; התפילה הוקדשה לאַוּגוסטה ויקטוריה, ובמעמד זה גם הובטח לה שייבנה בסמוך בית החולים אוגוסטה ויקטוריה על שמה (בית החולים נחנך ב-1910).
יום שני יועד מלכתחילה להיות שיא הביקור.
עם בוקר נחנכה כנסיית הגואל ברוב עם ובטקס דתי.
בלילה נערכה במחנה הקיסר חגיגה שבה נורו לשמי הלילה של ירושלים זיקוקין די-נור ונכבדים מכל הדתות עוטרו באותות כבוד של האימפריה (בהם הראשון לציון הרב יעקב שאול אלישר, הרופא משה וולך, עזריאל זליג הויזדורף וראש העיר יאסין אל-ח'אלידי).
יום שלישי תוכנן במקור לביקור ביריחו, אך בשל החום הכבד נערכו תחת זאת ביקורים של הקיסר ורעייתו, ביחד ובנפרד, במוסדות חינוך ודת גרמניים.
הקיסר ביקר בבית היתומים שנלר לבנים, ורעייתו בטליתא קומי, מוסד שנועד לנערות.
עם ערב ביקרו השניים בהר הבית, שם נערכה להם קבלת פנים מטעם המוסלמים.
ביום רביעי ביקר הזוג הקיסרי במוריסטן שבלב הרובע הנוצרי, בעירייה (בית הסראייה) שם חילק כיבודים לקאדי ולמופתי של ירושלים.
אוגוסטה ויקטוריה ביקרה בבית החולים לילדים מריאנשטיפט בראשות הד"ר מקס סנדרצקי ובבית ספר לנערות.
באותו יום אירעה טרגדיה שהעיבה על המשך הביקור.
בבית הספר לנערות נבחרה התלמידה המצטיינת, בתו של הממונה על החינוך איסמעיל ביי אל-חוסייני, להגיש לקיסרית מתנה מעשה ידי התלמידות.
אוגוסטה ויקטוריה שוחחה עם הנערה באנגלית צחה והתרשמה מחוכמתה ומנימוסיה.
באותו ערב ערך אבי התלמידה מסיבה גדולה לכבודה בבית שהיום ידוע כאוריינט האוס, בהשתתפות נכבדים מפמליית הקיסר.
הנערה הציתה זיקוק שהתפוצץ, והיא נפצעה אנושות.
למרות הטיפול שקיבלה הישר מידיו של רופאו האישי של הקיסר, נפטרה הילדה כעבור שעות אחדות.
מאורע חשוב אחר (מנקודת מבט ציונית) שאירע בצהרי אותו יום ד' 2 בנובמבר הוא ריאיון קצר נוסף של הרצל אצל הקיסר במחנהו בירושלים.
לדברי הרצל: "קבלת פנים קצרה זו תשמר לנצח נצחים בדברי ימי היהודים ולא מן הנמנע הוא שתהיינה לה גם תוצאות היסטוריות.
הראיון הסתיים בהושטת ידו של הקיסר להרצל ללחיצת ידיים.
ביום חמישי נערכה תפילה חגיגית בכנסיית הגואל, והחלו ההכנות לפירוק מחנה האוהלים.
ביום שישי, בשעה 8:30 נשמעו 21 יריות תותח מעל מגדל דוד ושיירת הקיסר יצאה לכיוון תחנת הרכבת, כאשר משני צִדי דרכה ניצבו פרשים בדואים וצ'רקסים ומקהלת ילדים ערבים נושאי דגלים קראו "ג'וק יאשא!" (בטורקית: יחי!).
הקיסר התעכב מעט בשער יפו על מנת לנחם את איסמעיל ביי אל-חוסייני על מות בתו, ירד ברכבת חזרה ליפו וביקורו בירושלים תם.
ביקור הקיסר נחשב לאחד האירועים המרכזיים בתולדות ארץ ישראל בסוף המאה ה-19, ומוזכר בהרחבה בכתבים של התקופה.
בהקשר זה ביקור הקיסר נתן חיזוק להתיישבות הגרמנית בארץ ישראל, שהתבטאה בהקמת כנסיות, מוסדות ציבור ומושבות טמפלריות.
לביקור היו השפעות ארכיטקטוניות בירושלים בהקשר לבנייתם של כנסיית הגואל, אשר נחנכה במהלך ביקורו, הקמת כנסיית הדורמיציון, שאדמתה ניתנה כמתנה לקיסר מאת הסולטאן במהלך הביקור, הקמת מתחם אוגוסטה ויקטוריה על פי בקשת רעיית הקיסר, וכן פריצת פתח בחומת העיר העתיקה בסמוך לשער יפו.
השפעה נוספת על ירושלים הייתה כי לראשונה הונהגה בה תאורה לילית ברחובות.
לביקור הקיסר הייתה משמעות חשובה בהקשר להתקרבות ביחסים שבין האימפריה העות'מאנית לגרמניה.
בעקבות מלחמת קרים, שבה ניצלה האימפריה העות'מאנית מכיבוש על ידי רוסיה רק בזכות תמיכתן של אנגליה, צרפת וגרמניה, התעצמה התלות הטורקית במעצמות האירופיות.
כך לדוגמה תוחזק הצי הטורקי על ידי האנגלים והצרפתים, בעוד חילות היבשה נהנו מחניכה גרמנית.
ואולם התחושה השוררת הייתה שהיחס האנגלי והצרפתי לאימפריה היה מעורב בתחושות עליונות וזלזול, ולעומת זאת היחס הגרמני היה שוויוני יותר.
ביקור הקיסר היה גורם וסמל להתקרבות זאת.
מאמצי ההתקרבות של הקיסר, שבאו לידי ביטוי במסע, נתנו פרי בעת מלחמת העולם הראשונה, בעת שהאימפריה העות'מאנית החליטה להצטרף למלחמה לצִדה של גרמניה.
בתיאורים רבים של כיבוש ירושלים בידי הבריטים יש אזכור למסע הקיסר לארץ ישראל בהקשר לטקס כיבוש ירושלים.
בעוד שעבור הקיסר נפרץ פתח בחומה, והוא נכנס לעיר העתיקה רכוב על סוסו, הגנרל אלנבי ירד מעל סוסו עם הגעתו לשער יפו, ונכנס לירושלים באופן רגלי, כעולה רגל.
אליז'ה מאיירס, יהודי מומר, תיעד במצלמתו את ביקור הקיסר בירושלים.
הוא היה צלם חובב שהשתייך למושבה האמריקאית בירושלים.
לתמונות שצילם היה ביקוש רחב בקרב עיתוני התקופה, ומכירתן הכניסה כסף רב לקופת המושבה.
בעקבות הצלחה זו הוקמה מחלקת הצילום של המושבה האמריקאית.
תמונות מחלקת הצילום של המושבה, הכוללות גם את תצלומי מסע הקיסר, נתרמו לימים לספריית הקונגרס האמריקאי, והועלו לאתר ספריית הקונגרס באינטרנט בשם 'אוסף אדית ואריק מטסון' (G.
התצלום המפורסם ביותר מביקור הקיסר בארץ ישראל הוא תצלום פגישתו עם הרצל, אשר נערכה בעת ביקור הקיסר במקוה ישראל.
מי שהתבקש לצלם את האירוע היה דוד וולפסון, שלא היה צלם במקצועו, ואשר התרגש מגודל המעמד ולכן לא הצליח לקלוט בתמונה אחת גם את הקיסר וגם את הרצל.
התמונה שקיבל הייתה של הקיסר יושב על סוס לבן ומביט לעבר קצה רגלו של הרצל; הרצל עצמו לא נמצא בתמונה.
עם פיתוח התצלום התגלתה התקלה, ולכן הוחלט להשתמש בטכניקת הפוטומונטז' על מנת ליצור תמונה טובה יותר.
לטובת העניין נלקח הרצל ליפו, וצולם על גג אחד הבתים שם, כשהוא מחזיק את כובעו בידו (במעין מחוות כבוד).
וולפסון חיבר את שתי התמונות על ידי "שתילת" תמונתו של הרצל בתמונה המקורית, העברת הקיסר אל הסוס השחור שהיה מאחוריו, ומחיקת הסוס הלבן כליל.
התמונה המעובדת היא התמונה שפורסמה מאוחר יותר כהנצחת המאורע החגיגי.
מסע הצלב השישי היה מסע צלב בהנהגת פרידריך השני, קיסר האימפריה הרומית הקדושה שיצא מאיטליה אל ארץ ישראל בשנת 1228. מסע זה היה המשכו הישיר של מסע הצלב החמישי אך שונה באופן מהותי מכל שאר מסעי הצלב העיקריים לארץ ישראל.
סיומו העגום של מסע הצלב הותיר את ממלכת הצלבנים בארץ ישראל במצב לא נוח מבחינה אסטרטגית.
על גבולות הממלכה - שהיו מתוחים לאורך רצועה צרה יחסית על מישור החוף - ישב צבא איובי שהיה איום תמידי לקיום ממלכת ירושלים.
האפיפיור הונוריוס השלישי - יוזם מסע הצלב החמישי, המשיך ללחוץ על הקיסר פרידריך השני לממש את הבטחתו ולצאת בראש מסע צלב חדש.
ובמהלך השנים 1221- 1222 מנהל האפיפיור סדרת פגישות מגובה במכתבים עם הקיסר ונציגיו על מנת להבטיח את ארגון מסע הצלב בתיאום עם המסדרים הצבאיים ומלך ירושלים ז'אן דה בריין.
בפגישה נוספת שנערכה בשנת 1223 הציעו מלך ירושלים והאפיפיור - ככל הנראה כתמריץ - שהקיסר יישא לאישה את איזבל, בתו בת ה-11 והיורשת של מלך ירושלים ויציאת מסע הצלב נקבעה לשנת 1225.
על פי מקורות בעלי נטייה רומנטית אמרה איזבל משעזבה את חופי ארץ הקודש:
בטקס הנישואים נשבע פרידריך כי:
באביב של 1227 נפטר האפיפיור הונוריוס ועל כס האפיפיור עלה גרגוריוס התשיעי הנחשב לאחד מגדולי האפיפיורים.
בשנת 1227 נאספו גדודים של עולי רגל וצלבנים חמושים בנמלים של דרום איטליה, ביום 8 בספטמבר עלה הקיסר על אונייה בליווי הפטריארך החדש של ירושלים נציג האפיפיור - ז'רולד.
עיכוב זה הגדיש את הסאה והאפיפיור הטיל חרם על הקיסר.
סוף העימות של מסע הצלב החמישי החזיר את הסולטנות האיובית למצב של מתיחות ויריבות בין הנסיכים האיובים.
אלמלך אלעאדל אחיו של צלאח א-דין ושליט מצרים חילק את ממלכתו בין שלושת בניו - בנו הבכור אלמלך אלכאמל קיבל את התואר סולטאן מצרים ועם התואר קיבל גם זכויות של ריבון באימפריה האיובית כולה.
אלמלכ אלמעט'ם עיסא קיבל את השליטה בדמשק ואלמלך אל אשרף קיבל את השליטה באזור הג'זירה.
מתיחות זו הגיע לידי רתיחה משכרת האמיר של דמשק אלמלך אל מועטם ברית עם הח'ווארזמים שכוונה כנגד הסולטאן המצרי וקיפלה בתוכה גם את שליט הגזירה.
תמונה זו הביאה את הסולטאן המצרי לחפש בני ברית אפשריים בעימות העתידי ומשלחת מטעמו יצאה לסיציליה לשיחות עם פרידריך השני.
שיחות אלו והמשא ומתן שהתנהל בעקבותיהן פתח בפני הקיסר הרומי אפשריות פוליטיות שמשמעותן שיסוי הנסיכים האיוביים זה בזה, ניצול עוינותם וחששם אחד מן השני לטובת ויתורים בארץ ישראל.
במהלך ספטמבר ואוקטובר של שנת 1227 יצא האמיר אלמלך אלמועטם מדמשק והחל בהחרבה שיטתית של ביצורי ירושלים ומבצרים בגליל - אסטרטגיה שיזם צלאח א-דין ברצונו למנוע התבססות הצלבנים בארץ.
בחודש נובמבר מת אלמלך אלמועטם ומותו שינה את המפה הפוליטית של ממלכת ירושלים ואויביה.
בסוף 1228 נפגשו הצבאות של אלמלך אלאשרף הנסיך האיובי מהג'זירה עם צבאות שליט מצרים בסמוך לתל אל עג'ול, הנמצא על הדרך לעזה בשפכו של נחל הבשור.
שביתת הנשק שסיימה את מסע הצלב החמישי הבטיחה את שלומה של המדינה הצלבנית - בתחומי המחייה הצרים של מישור החוף אך הותירה לישות הצלבנית אמצעי מחייה דלים - בהיעדר הינטרלנד לשאוב ממנו מיסים והכנסות - עובדה שהפכה את ממלכת ירושלים ואת מלכה לעני המחזר על הפתחים של שליטי אירופה.
גם הביטחון הצבאי היה בעירבון מוגבל והחרב המתהפכת של תאריך תום החוזה הותירה את עצם קיום ממלכת ירושלים בסימן שאלה.
כוחם של מוסדות הממלכה ומלך ירושלים הגיע לשפל המדרגה ובירת הממלכה - עכו - הפכה לשדה קרב בין חיילי הקומונות הימיות של איטליה, כך פרצו קרבות של ממש בין חיילי פיזה לגנואזים במהלכו נשרף חלק מהרובע הגנואזי בשנת 1222.
כל אותה תקופה ממתינים היו צלבני ארץ ישראל וצלבני קפריסין לבואו של הקיסר ותחילתו של מסע הצלב המובטח.
נישואיו של פרידריך השני לאיזבל השנייה, מלכת ירושלים, לידת בנם הוא קונרד הרביעי, מלך גרמניה בשנת 1228 ומותה של איזבל באותה שנה הותירו את פרידריך כעוצר לכתר ירושלים עבור קונרד עד שהלה יגיע לבגרות.
מותו של אמיר דמשק העירו את צלבני ממלכת ירושלים וגדודי הצלבנים שהגיעו לחופי הארץ כחיל חלוץ של מסע הצלב השישי וישבו באפס מעשה בציפייה לבואו של הקיסר פרידריך השני.
גדודים של צלבנים מאנגליה וצרפת גירשו את חיל המצב המוסלמי הכפוף לאמיר דמשק מצידון והחלו בעבודות ביצור אי קטן במרחק מה מהעיר.
העבודות החלו ביום 11 בנובמבר 1227 והסתיימו ביום 2 במרץ 1228.
הצלבנים החליטו שלא לבצר את כל העיר - מחוסר זמן ובעיקר מחוסר אמצעים.
על האי נבנה מגדל גדול יחסית ממערב ומצודה מרובעת קטנה יותר ממזרח.
ביצורים אלו הוקפו בחומה שצידה הפונה ליבשה הוא החזק ביותר.
המבצר התחבר ליבשה על גשר העומד על ארבע קשתות אבן מסיביות שהגיע עד אמצע המצר בין האי ליבשה.
משם, 40 המטרים הנותרים גושרו על ידי גשר עץ הניתן להריסה בקלות ובכך לנתק את האי לחלוטין מהיבשה.
למבצר ניתר השם הציורי "מצודת הים" .
הצלבנים הגרמנים רכשו דרך המסדר הטבטוני את האדמות עליהם עתיד להיבנות - במקביל לצידון - מבצר מונפור.
לבניית מבצר זה חברו ליאופולד דוכס אוסטריה, והרמן פון-זלצה ראש המסדר ונציגו של הקיסר עם האפיפיור שעזר בגיוס כספים למטרת בניית המבצר.
עם סיום הבנייה שימש המבצר כמרכז מנהלי של המסדר הטבטוני, שמצא תועלת בהתרחקות מעכו שנשלטה על ידי המסדרים הצבאיים הגדולים והקומונות האיטלקיות.
באביב 1228 סיימו הצלבנים את עבודות הביצורים וחזרו לעכו.
לאחר חג הפסחא ביצרו הצלבנים את קיסריה, שוב, כמו בצידון, לא שוקמו הריסות העיר אלא הוקמה מצודה - במקרה זה על המזח הדרומי של הנמל, והעבודות הסתיימו לאחר חמישה חודשים.
בקפריסין שלט אנרי הראשון ועל פי החלטת האבירים של הממלכה, הווסלים של המלך, מונה פיליפ מאיבלין לאפוטרופסו של המלך וכזה לשליט קפריסין בשמה של העוצרת אליס מקפריסין - אמו של אנרי.
במות פיליפ מאיבלין ניסתה אליס להסיר מעליה את חסותה הכפויה של משפחת איבלין ולהעבירה לאצילי האי, אך לאחר מאבק עברה האפוטרופסות לידיו של ז'אן מאיבלין, אדון ביירות.
בצר להם פנו אצלי האי לפרידריך השליט הפיאודלי העליון של האי.
פרידריך מבחינתו ראה הזדמנות להשתלט על האי ועושרו ואפשרות ליצירת בסיס ימי לאימפריה הרומית.
בארוחת ערב בארמון משפחת איבלין בלימסול פונה הקיסר לז'אן מאיבלין בדרישה -בגיבוי כוח צבאי קיסרי חמוש - כי הלה יעביר לידיו את העיר בירות והכנסות המדינה הצלבנית בקפריסין.
ביום ה-2 בספטמבר יצא הקיסר את קפריסין ולאחר חמישה ימים הגיע אל טריפולי ומשם המשיך אל עכו אליה הגיע ביום ה-7 בספטמבר.
כחלק מהלחץ על המצרים יצא פרידריך מעכו אל כוון יפו מתוך כוונה מוצהרת לבצר את העיר - אך למעשה לצאת מעכו מתוך מצג של הכנות לכיבוש ירושלים והשתקת הביקורת הפנימית מחד ומאידך לחץ על המצרים על ידי יוזמה של מסע בעל אופי צבאי ברור אך לא ניתן לפירוש כמסע מלחמה.
כך תחת צל קודר של צו אפיפיורי שלא להישמע להוראות הקיסר וכאשר אבירי הממלכה בעקבותיו יצא הקיסר ליפו.
בסמוך לארסוף הצטרפו אליו צבאות המסדרים הצבאיים וביום 15 בנובמבר הגיע המחנה ליפו.
כאן סבלו הצלבנים מקשיי אספקה וכמעט ונאלצו לחזור לעכו אך ברגע האחרון, ספינות אספקה צלבניות הצליחו לעגון בחוף, לפרוק אספקה ועבודות הביצור המשיכו.
הצלבנים חשפו את יסודות הביצורים שנהרסו בשנת 1197 ועליהם הוקמה מצודה חדשה וביום 18 בפברואר 1229 נשלמה העבודה.
במקביל לעבודות הביצור התברר לקיסר כי בעת שהותו בארץ הקודש פועל האפיפיור באופן אינטנסיבי לפגוע באינטרסים של הקיסרות באיטליה, ובחודש ינואר 1229 נכנס המשא ומתן בין הקיסר לסולטאן המצרי לשלבים מכריעים.
זמן קצר לאחר חתימת ההסכם, הודיע הקיסר לסולטאן על רצונו לבקר בירושלים והלה הורה לקאדי של שכם לאפשר את הביקור.
צעד ראשון שנקט הקאדי היה פינוי חיל המצב המצרי בעיר, פעולה שנתקלה בהתנגדות תושבי העיר המוסלמיים והכריחה את הקאדי לנקוט צעדי עונשין.
למרות האיסור לשתף פעולה עם הקיסר שהוצא על ידי האפיפיור ופורסם ברבים על ידי נציגו הפטריארך ז'רולד, יצאו עם הקיסר לירושלים רוב משתתפי מסע הצלב וביום שבת ה-17 במרץ הגיעו עולי הרגל אל מול החומות ההרוסות של ירושלים, בשערי העיר ניצב הקאדי של שכם ומסר לקיסר את מפתחות העיר.
למחרת ביום ראשון ה-18 במרץ 1229 יצא הקיסר פרידריך השני לבוש בבגדי מלכות אל כנסיית הקבר.
שם הוא שם על ראשו - ללא גינוני טקס את כתר מלכות ירושלים.
משם המשיך הקיסר לקבלת פנים שנערכה בארמון של מסדר ההוספיטלרים בסמוך לכנסיית הקבר.
שם נשא הקיסר נאום פייסני.
לאחר מכן ערך הקיסר פגישה - מחוץ לחומות העיר ירושלים- עם ראשי המסדרים הצבאיים בה הציע תוכנית פעולה לשיקום ביצורי ירושלים, ראשי המסדרים - לכודים בין צווי האפיפיור ורצונם להבטיח את שלום ירושלים ביקשו שהות לתשובה.
הקיסר שאיבד את סבלנותו וחדל מלמחול על כבודו, ופקד על חייליו לאסוף בכוח הזרוע את התרומות של עולי הרגל למימון ביצורי העיר; ויצא לכוון עכו בבוקר יום 19 במרץ כשקללת חרם נוסף מרחפת על ראשו - שלא על מנת לחזור לעולם לירושלים.
במעברו בסמוך למבצר עתלית העיר המבוצרת נשאה חן בעיניו ונדמתה כמתאימה לכל צרכיו כשליט ממלכת ירושלים, וזאת בשל ביצוריה הכבדים, המוצא הנוח לים ומיעוט התושבים היחסי.
לאחר הבטחתו זו פתחו האבירים את שערי המבצר ופרידריך המשיך בדרכו לכוון עכו.
ביום 25 במרץ הגיע הקיסר פרידריך השני אל עכו ומסע הצלב השישי החל להתפרק בעוד עולי הרגל האירופיים שמלאו את שבועת הצלבן יוצאים לכוון ביתם.
הקרע בין הקיסר ונציגי האפיפיור החל להתגבש לכלל עימות, בעוד הפטריארך ז'רולד מגייס לוחמים מקרב עולי הרגל היו התנגשויות אלימות וחמושות בתוך העיר עכו מעשה של יום יום.
השיא אכן הגיע בנאום שנשא הקיסר מחוץ לחומות עכו בו האשים את האפיפיור ואבירי מסדר הטמפלרים באסונות והקשיים וציווה על עולי הרגל לעזוב את הארץ.
במקביל פשטו גדודי צבא קיסרי על שערי עכו ועל נקודות שולטות בעיר, מצור הוטל על הרובע - מצודה הטמפלרית בעיר ונזירים שהטיפו שטנה נגד האפיפיור ביום ראשון של הדקלים ב-8 באפריל נעצרו על ידי חיילי הקיסר.
בתגובה הטילו נציגי האפיפיור צו האוסר קיום טקסים דתיים בעכו ומנעו טבילת תינוקות וקבורה נוצרית מנפטרים, הקיסר איבד את שארית האהדה של אנשי העיר עכו.
אירוניה היסטורית היא שהקיסר שהצליח להשיג הבנה במשא ומתן עם המוסלמים, נכשל בכל מגעיו עם הכנסייה הקתולית.
לאחר חתימה על סדרת צווים מנהלתיים וויתור על דיון משפטי בשאלות קפריסין ובירות היה הקיסר מוכן לעזוב את ממלכת ירושלים בטרם עזיבתו מינה פרידריך את בליאן שליט צור ואת האציל הגרמני ורנר לעמוד כעוצרים לממלכת ירושלים.
בסוף חודש אפריל 1229 הגיעו אוניות הקיסר לעכו וביום 1 במאי עלה הקיסר בחשאי על ספינתו ועזב את חופי הארץ.
בדרכו ממשכנו אל החוף הוא נתקל בקבוצה של תושבי העיר עכו שקיבלו את פניו בצעקות בוז וזרקו לעברו שיירים של בשר מבתי המטבחיים.
קיום המדינה עדיין תלוי ועומד על בלימה ונסמך על הרצון הטוב של סולטאן מצרים לקיים את חוזה יפו.
במדינה הלכה והתחזקה אופוזיציה של אצילי ממלכת ירושלים בראש משפחת איבלין שנתמכה והוסתה על ידי נציג האפיפיור הפטריארך ז'רולד ונציגי המסדרים הצבאיים.
אצולה זו בוחרת בדרך של פירוק חוקי של יסודות השלטון כחלק מהמאבק בקיסר ומאיץ תהליך של התפוררות פנימית והחלשת כוח המדינה בפני התקפות מבחוץ.
סופו של תהליך זה נוצל בסיכומו של דבר על ידי הממלוכים, שליטי מצרים, להחרבת המדינה הצלבנית.
חוזה השלום של יפו סבל מספר נסיגות והקשה שבהן אירעה כאשר בדואים מאזור חברון פשטו על היישוב הצלבני בירושלים כשהם מנצלים את עובדת היותה עיר פרזות.
האוכלוסייה ברחה אל מצודת מגדל דוד ועם בוא כוח צבאי נוצרי מעכו ברחו הפושטים.
בשנת 1230 חתמו הקיסר והאפיפיור על חוזה השלום של סן- זרמנו שפתח תקופה של שקט יחסי והבלגה ביחסים בין שני מנהיגי העולם הנוצרי.
כך קיבלו הטמפלרים ואנשי הכנסייה בארץ ישראל הוראות מפורשות להתאים את גישתם לקו האוהד את הקיסר ולחדול מכל מעשה העשוי לסכן את חוזה יפו.
ז'רולד עצמו הודח מתפקידו - כשעיר לעזאזל בסכסוך בין הקיסרות לכס האפיפיור ופטריארך אנטיוכיה מונה לנציג האפיפיור בקיץ 1232.
מסע הצלב התשיעי היה מסע צלב שלפעמים נחשב כחלק ממסע הצלב השמיני, נערך בשנים 1272-1271. הוא נחשב למסע הצלב הגדול האחרון לארץ הקודש.
לאחר כישלונו של לואי התשיעי מלך צרפת לכבוש את תוניס במסע הצלב השמיני, אדוארד הראשון מלך אנגליה הפליג לעכו במה שנקרא כמסע הצלב התשיעי.
מסע הצלב נכשל בעיקר בגלל המורל הירוד בקרב הצלבנים, ובגלל כוחם העולה של הסולטאן ביברס והממלוכים במצרים.
התבוסה בישרה את סופם הבלתי נמנע של המעוזים האחרונים של הצלבנים לחופי הים התיכון.
לאחר ניצחון הממלוכים על המונגולים בקרב עין ג'אלות בשנת 1260, הסולטאן הממלוכי קוטוז נרצח, ואת מקומו ירש ביברס.
ביברס המשיך לתקוף את הצלבנים באפולוניה, בעתלית, בחיפה, בצפת, ביפו, באשקלון ובקיסריה.
כשהערים הצלבניות נופלות בזו אחר זו, פנו הנוצרים לאירופה בבקשה שזו תעזור להם, אך העזרה הגיעה באיטיות.
בשנת 1268 כבש ביברס את אנטיוכיה, ובכך למעשה השמיד את נסיכות אנטיוכיה, ואיים על רוזנות טריפולי מצפון לו.
בשנת 1270 חנה לואי התשיעי עם צבאו בתוניס, כחלק ממסע הצלב השמיני, שם נפטר מדיזנטריה.
אדוארד הראשון מלך אנגליה הפליג לתוניס כדי להמשיך את מסע הצלב, אך הגיע באיחור ולא יכל לתרום ללחימה.
במקום זאת הוא פנה עם צבאו לארץ הקודש כדי לעזור לבוהמון השישי, נסיך אנטיוכיה ורוזן טריפולי, כנגד האיום של הממלוכים על טריפולי ועל ממלכת ירושלים.
אדוארד, ביחד עם אחיו של לואי התשיעי שארל הראשון, התקדמו עם כוחותיהם לעבר עכו, בירתה של ממלכת ירושלים.
צבאותיהם הגיעו לעכו ב-1271, בדיוק כאשר צבאו של ביברס צר על טריפולי, המעוז האחרון של רוזנות טריפולי שאכלסה עשרות אלפי פליטים נוצרים.
כוחות הצלבנים של אדוארד ושארל תקפו את הקווים האחוריים של צבאו של ביברס והצליחו לשבור את המצור.