tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
לאחר הפוגרומים הקימו הנאצים בעיר את גטו לבוב, שאכלס כ-120,000 יהודים אשר גורשו רובם למחנה ההשמדה בלז'ץ או נרצחו בתחומי העיר במהלך השנתיים שלאחר הפוגרומים.
קהילת יהודי העיר הושמדה כמעט לחלוטין עקב הפוגרומים, מעשי הרצח של יחידות האיינזצגרופן, התנאים הקשים בגטו והגירושים למחנות הריכוז הנאציים, ביניהם מחנה העבודה ינובסקה שבפאתי העיר.
כ-200 עד 300 יהודים בלבד נותרו בעיר עם כניסת הצבא האדום אליה ב-1944.
במאי 1960 אולץ שר הפליטים של גרמניה המערבית, תיאודור אוברלנדר, להתפטר לאור טענות על חלקו בפוגרומים בלבוב עת שירת בגדוד האוקראיני שביצע את הפוגרום.
הנצחת מנהיגי הפורעים במאה ה-21
באוקטובר 2009 העניק נשיא אוקראינה ויקטור יושצ'נקו את התואר "גיבור לאומי של אוקראינה" לרומן שוחביץ', מפקד גדוד נכטיגל של משטרת העזר האוקראינית בזמן פוגרום לבוב.
בינואר 2010 העניק נשיא אוקראינה את התואר "גיבור לאומי של אוקראינה" גם לסטפן בנדרה, מנהיג ארגון הלאומנים האוקראינים בתקופת פוגרום לבוב.
אחד הרחובות המרכזיים בעיר לבוב נושא כיום את שמו של סטפן בנדרה.
בשנת 2007 נפתח בעיר לבוב מונומנט לזכרו של סטפן בנדרה הכולל שער ניצחון בגובה 30 מטר, אשר במרכזו ניצב פסלו של בנדרה בגובה של 7 מטרים.
הפו"ם (ראשי תיבות של הפעולות המיוחדות או הפלוגות המיוחדות) הייתה יחידה של "ההגנה" שהתקיימה במשך שלושה חודשים, החל מיוני 1939, לשם עריכת פעולות תגמול נגד ערביי ארץ ישראל ולפעולה נגד ממשלת המנדט.
בשנת 1939, לאחר פרסום הספר הלבן, נתעורר לחץ מצד פעילי ההגנה לפעול.
היה זה כבר לאחר שמאורעות תרצ"ו-תרצ"ט החלו לדעוך ופלוגות השדה כבר פורקו.
מטה ההגנה נענה לדרישות והקים את הפלוגות המיוחדות, הפו"ם, לצורך ביצוע פעולות אקטיביות.
בראש היחידה עמד יצחק שדה, והיא הורכבה משלוש יחידות אזוריות: בחיפה, בפיקודו של לוי אברהמי, בתל אביב, בפיקודו של אליהו כהן (לימים האלוף אליהו בן חור) וצבי ספקטור, ובירושלים, בפיקודו של שלמה שמיר.
היחידה פורקה בספטמבר 1939, בעקבות דעיכת הטרור הערבי ופרוץ מלחמת העולם השנייה.
ב-8 ביוני 1939 הטמינו אנשי הפו"ם מוקש בספינת משטרה בריטית בשם "סינבאד 2", שעסקה בסיורים ללכידת אוניות מעפילים.
כתוצאה מכך טבעה הספינה, מפקדה נהרג, וחמישה מאנשיה נפצעו.
בליל 13 ביוני 1939, כתגובה להריגת נהג הקטר על המסילה בין הכפר בלד א-שיח' לנשר, ועל הריגות נוספות של יהודים שקדמו להריגה זו, חטפה חוליה של הפו"ם 5 תושבים מאחד הבתים והרגה אותם מחוץ לכפר.
הלוחמים יצאו לפעולה כשהם לובשים בגדים אזרחיים למען יידעו כי הפעולה בוצעה על ידי יהודים.
ב-15 ביוני 1939 ליד הכפר לוביה שבגליל, בדרך טבריה-נצרת, נהרג ביריות הנוטר מאפיקים.
בתגובה יצאה ב-20 ביוני חוליה של הפו"ם מסג'רה, אחד מחבריה יגאל אלון (אז פייקוביץ'), וירתה לתוך בית בלוביה.
מהירי נהרגו שלושה אנשים ונפצעו שלושה.
במאמר המערכת בעיתון "דבר", שנכתב ללא ידיעת זהות התוקפים, נאמר: "פשע חדש אירע בכפר לוביה, פשע מבעית, המעיד כי מבצעיו איבדו את שארית ההבחנה ונסתלק מהם זיק אחרון של הרגש האנושי".
בעקבות פציעת שוטר יהודי, שרכבו עלה על מוקש ליד כפר חסידים, נערכה ב-28 ביולי פעולת תגמול בכפר ח'רבת סעסע (ליד רמת יוחנן), ובה פוצץ בית המוכתר מבלי לפגוע באזרחים.
הפוביה של הומר הוא הפרק ה-15 בעונה השמינית של סדרת הטלוויזיה "משפחת סימפסון", ששודר ברשת פוקס בארצות הברית ב-16 בפברואר 1997. בפרק מגלה הומר שג'ון, ידיד המשפחה החדש, הוא הומו, ובתגובה מתרחק ממנו ונהיה עוין כלפיו.
הומר מפחד שלג'ון תהיה השפעה על נטייתו המינית של בנו, בארט, וכדי להבטיח את ההטרוסקסואליות והגבריות שלו הוא לוקח אותו לציד.
זהו הפרק הראשון שנכתב על ידי רון הוג' (Ron Hauge) ובוים על ידי מייק בי אנדרסון.
הוא התפתח משילוב של שני רעיונות נפרדים: האחד לכתיבת פרק בנושא "בארט ההומו", והשני לכתיבת פרק שיעסוק ב"ליסה וקאמפ".
תחילה קבעה מחלקת הצנזורה של רשת פוקס כי הפרק אינו מתאים לשידור בשל נושאו, אך החלטה זו בוטלה לאחר שסגל הרשת התחלף.
את דמותו של ג'ון דיבב במאי הקולנוע, יוצר סרטי הקאמפ, ג'ון ווטרס.
"הפוביה של הומר" הוא הפרק הראשון בסדרה שעוסק בהומוסקסואליות באופן בלעדי, והוא זכה לביקורות ששיבחוהו הן על ההומור שבו והן על המסרים האנטי-הומופוביים והביקורת החברתית שהוא מציג.
הפרק זכה בארבעה פרסים, בהם פרס אמי לפרקי סדרות מצוירות ופרס הליגה ההומו-לסבית נגד השמצה לפרק הטלוויזיה הטוב ביותר לשנת 1997.
בני משפחת סימפסון מנסים לגייס סכום כסף על מנת לשלם על תיקון הגז, ולשם כך הם מחליטים למכור בובה עתיקה, שהיא נכס משפחתי.
במטרה למכור את הבובה, מגיעה המשפחה לחנות ייחודית בשם "קוקאמאני'ז" (Cockamamie's), שמוכרת פריטי יד שנייה ופריטי אספנות, בסגנון קאמפ וקיטש.
הומר פוגש בבעל החנות ג'ון, שמסביר לו כי רוב המוצרים בחנות נמכרים בשל ערכם כפריטי קאמפ.
בני המשפחה מתרשמים מג'ון, והומר מזמין אותו לביתם על מנת שיעיין בפריטי קאמפ נוספים שבבעלותם.
בבוקר שלמחרת מספר הומר למארג' כי הוא מחבב את ג'ון, ומציע "להזמין לארוחת ערב אותו ואת אשתו".
מארג' רומזת להומר שוב ושוב כי לג'ון אין אישה כיוון שהוא הומו, אך הומר לא מבין את כוונתה.
כשהיא אומרת זאת בצורה מפורשת, הוא פולט זעקת בהלה ונתקף בבעתה.
מאותו רגע משתנה לחלוטין גישתו של הומר כלפי ג'ון.
הוא הופך עוין כלפיו וטוען שעליהם לנתק עמו כל קשר.
הומר דורש ממארג' שלא תצא עם ג'ון והילדים לטיול בספרינגפילד, אך היא מסרבת וטוענת שהוא מתנהג בצורה מגוחכת.
מארג' וילדיה, בארט וליסה, מבלים את הבוקר בטיול מהנה עם ג'ון, וכשהם חוזרים נוזף בהם הומר בכעס.
חיבתם של בני המשפחה, ובפרט של בארט, כלפי ג'ון, הולכת וגדלה.
לאחר שהומר רואה את בארט לובש "חולצת הוואי", אוכל עוגייה ורודה ורוקד מול הטלוויזיה חבוש פאה, הוא חושש כי בעקבות ג'ון נעשה בארט להומוסקסואל.
במאמץ להפוך את בארט גברי יותר, מכריח אותו הומר לבהות ארוכות בשלט פרסומת לסיגריות המציג נשים מעורטלות בעלות גזרה דקה, ומקווה שבעקבות כך יפגין משיכה לנשים; תחת זאת, מתעורר בבארט החשק לעשן "כל דבר דק".
הומר לוקח את בארט למפעל מתכת כדי שיתרשם מאורח התנהגות גברי, אך מגלה כי כל הגברים השריריים שעובדים בו הם למעשה הומואים וכי בלילות מוּסב המפעל לדיסקוטק לקהל ההומוסקסואלים.
הומר הנואש מתייעץ עם חבריו, מוֹ ובארני, והשלושה לוקחים את בארט לציד איילים.
לאחר שהם כושלים במציאת איילים ביער, הם מחליטים לפרוץ לאסם בשם "הכפר של סנטה" ולתת לבארט לירות באחד מאיילי הצפון שבמכלאה.
התוכנית משתבשת כאשר מתחילים האיילים לתקוף אותם בעודם לכודים במכלאה.
במקום מופיע ג'ון, יחד עם מארג' וליסה, ובאמצעות רובוט בדמות סנטה קלאוס מאוסף פריטי הקאמפ שברשותו, הוא מרתיע את האיילים ומציל את הגברים הלכודים.
הומר, אסיר תודה, מכריז כי הוא מקבל את ג'ון כפי שהוא, או לכל הפחות ישתדל לקבלו.
הוא אומר לבארט, שעדיין לא מודע לחשדות אביו, שהוא יקבל כל דרך בה יחליט לחיות את חייו.
בדרך חזרה אומרת ליסה לבארט כי הומר חושד שהוא הומו, ובארט מקבל זאת בהלם.
עוד בטרם "הפוביה של הומר", נגעה הסדרה לעיתים, באופן מרומז או גלוי, בנושאי להט"ב.
כך, למשל, בפרק "סימפסון ודלילה" (עונה 2, פרק 2), ששודר בשנת 1990, משמש הומוסקסואל מוצהר, קארל (בדיבובו של הארווי פירסטיין), בתפקיד העוזר האישי של הומר, והוא והומר אף מתנשקים; למרות זאת, הומר אינו חושד כי קארל הוא הומוסקסואל.
בפרק "מברשת עם גדוּלה" (עונה 2, פרק 18) מבקר בבית המשפחה הומוסקסואל, ובפרק "ליסה נ' מליבו סטייסי" (עונה 5, פרק 14) הומר עצמו צועד במצעד הגאווה.
מעבר לכך, ויילון סמית'רס, אחת הדמויות הקבועות בסדרה, הוצג תדיר כרוחש בחשאי רגשות אהבה הומוסקסואליים כלפי הבוס שלו, מונטגומרי ברנז.
דמות נוספת בסדרה שמגלה מאפיינים הומוסקסואליים היא לני לאונרד, שיחסו ותחושותיו כלפי חברו הקרוב קארל נטועים ברמזים עבים לגבי נטייתו המינית לאורך כל הסדרה, והומר ומארג' אף מעלים את האפשרות שהשניים יינשאו זה לזה.
על אף זאת, "הפוביה של הומר" היה הפרק הראשון שעסק כולו בסוגיות של הומוסקסואליות ונטייה מינית, והוא נחשב לחלק משמעותי מהתייחסויות הסדרה לנושא ההומוסקסואליות.
בהמשך הסדרה דנו מספר פרקים נוספים בנושא - "שלושת ההומואים בבית המשותף" (עונה 14, פרק 17), המתרחש בגיי וילג', ו"יש משהו בחיי הנישואין" (עונה 16, פרק 10), העוסק בנישואים חד-מיניים.
הפרק התפתח מתוך שורה של רעיונות לפרק שכתב ג'ורג' מאייר; אחד מהם היה "בארט ההומו", ורון הוג' נבחר לכתוב את הפרק בנושא.
הרעיון כי ג'ון ווטרס ישמש ככוכב אורח עלה עוד קודם לכן.
מפיקי התוכנית ביל אוקלי וג'וש ויינסטיין תכננו לארח אותו בפרק שנקרא "ליסה וקאמפ", שאמור היה לעסוק בכך ש"ליסה מגלה את הכיף שבדברים קאמפיים".
לבסוף שולבו שני הרעיונות יחד והפכו לפרק "הפוביה של הומר".
שמו של הפרק היה במקור "בארט הולך לקאמפ" (ובאנגלית משמעו גם: "בארט הולך למחנה"), אך השם נדחה לבסוף שכן הבדיחה לא נתפסה כברורה מספיק.
מייק בי אנדרסון, שביים את הפרק, אמר: "כשקראתי את התסריט הוקסמתי.
לא רק בגלל האפשרויות הוויזואליות, אלא גם כי הסיפור עשה רושם כמגובש היטב.
זה היה שובה לב ומפתיע, וממש השקעתי בו את כל כולי".
הסצנה במפעל המתכת נכתבה על ידי סטיב תומפקינס.
במקור הוא תכנן שהומר ובארט ייפגשו עם עובדי נמל לפריקת מטענים, אך הסתבר שמלאכת ההנפשה של משאות האוניות היא מסובכת, ובמקום זאת נבחר מפעל מתכת.
בנוסף, תומפקינס כתב סצנה שלישית, שהושמטה בעריכה הסופית, בה חוזרים הומר ובארט למפעל, והומר מקיים תחרות משיכת טרקטור עם כמה פועלים במקום כדי להוכיח את ההטרוסקסואליות שלו.
לבסוף הוחלט שהסצנה "לא משרתת את הסיפור", והיא הוחלפה בסצנת ציד איילי הצפון.
ג'ון ווטרס קיבל ברצון את ההזמנה לדבב את דמותו של ג'ון בפרק, ואמר ש"אם זה היה טוב בשביל אליזבת טיילור, זה טוב גם בשבילי".
הוא התבדח ואמר כי יהיו תגובות שליליות לפרק אם דמותו של ג'ון תיראה כמו ריצ'רד סימונס (כלומר סטריאוטיפית).
לדברי ביל אוקלי, כפי שהופיעו בחלק הפרשנות וההארות בפרק ב-DVD של העונה השמינית, מחלקת הצנזורה של רשת פוקס התנגדה לשידורו של הפרק "הפוביה של הומר".
הפרוצדורה המקובלת היא שבטרם שידורו של פרק נשלח התסריט למחלקה, וזו מחזירה אותו להפקה עם רשימת מילים ומשפטים שיש להחליף.
במקרה זה, חזר התסריט יחד עם שני דפים ובהם הערות כמעט על כל פסקה המופיעה בפרק.
הצנזורים ציינו כי לא אהבו את השימוש במילה "גיי" ואת העיסוק הכללי בהומוסקסואליות, וסיימו את הערותיהם בפסקה: "הנושא והתוכן של פרק זה בלתי מתקבלים על הדעת לשידור".
בדרך כלל מושמטות מהפרק המילים הבעייתיות, אך במקרה זה סומן כל הפרק כולו כבעייתי, ולא ניתן היה למצוא לכך פתרון.
הפקת התוכנית פנתה לווטרס ושאלה אם לדעתו קהילת הלהט"ב תמצא את הפרק פוגעני, והחליפה את השימוש של הומר במילה "מתרומם" במילה "קוויר".
הבעיה שניצבה מול מחלקת הצנזורה נפתרה כאשר הוחלפו אנשי צוות הצנזורה של הרשת בעקבות פיטורי מנכ"ל הרשת בעת עבודת ההנפשה של הפרק.
הפרק נשלח למחלקה לבחינה מחודשת, וזו אישרה אותו לשידור.
הפרק מציג מחוות שונות לתרבות הקאמפ ולתרבות הגייז, ומכיל אזכורים תרבותיים רבים אחרים לשירים, סרטים וסדרות טלוויזיה.
השיר "Everybody Dance Now", הנחשב לשיר קאלט הומואי של שנות ה-90, מושמע פעמיים במהלך הפרק: בסצנת הדיסקוטק ובכתוביות הסיום של הפרק.
הצופר במכוניתו של ג'ון מנגן את השיר "אי-שם מעבר לקשת" מתוך הסרט "הקוסם מארץ עוץ".
כמו כן, בפרפרזה לשיר "גשם של גברים" משנת 1979, אומר הומר: "אתם תראו, עוד יהיה כאן גשם של נשים".
כאשר ג'ון מדפדף באוסף התקליטים של הומר, ניתן להבחין בכמה אלבומי קיטש פטריוטיים: תקליט של להקת הפולק האמריקאית "The New Christy Minstrels" ותקליט החתונה המתוקשרת של לינדה ברד ג'ונסון (בתם של לינדון ג'ונסון וליידי בירד ג'ונסון), שנערכה בבית הלבן.
בנוסף, ניתן להבחין בארון בשני אלבומיו של המוזיקאי ואיש הצבא בארי סאדלר, שרוב יצירותיו עוסקות באומה האמריקאית ובצבא ארצות הברית.
השיר שלצליליו בוחר ג'ון לרקוד עם הומר, "I Love the Nightlife" של אלישיה ברידג'ס, לקוח מפסקול הסרט "הרפתקאותיה של פריסילה, מלכת המדבר".
הסצנה שבה רוקד בארט מול הטלוויזיה היא מחווה לסרטו של ווטרס "היירספריי" (1988) ולדמותה של ריקי לייק בסרט.
השיר המתנגן ברקע הוא "The Shoop Shoop Song", בביצועהּ של שֵׁר.
בפרק ישנה מחווה נוספת לסרט של ווטרס: כאשר מוצגת דמותו של ג'ון נראה ברקע פלמינגו ורוד – מחווה לסרטו "פינק פלמינגוס" (1972) בכיכובה של מלכת הדראג דיוויין.
בנוסף, בפרק ישנן שתי התייחסויות לדמויות הסדרה "ימים מאושרים".
סצנת הפתיח של הפרק מתייחסת לתרבות האינטרנט, ובה נראה גולש המנסה להוריד את הפרק למחשב מהאתר AOL, אך נתקל בקצב הורדה איטי ומנסה לבטל את הפעולה.
בארצות הברית מוקמו נתוני המדרוג של הפרק, בעת שידור הבכורה שלו, במקום ה-47 בין המשדרים באותו שבוע, 10–16 בפברואר 1997, עם 8.7 אחוזי צפייה לפי מדד נלסון.
הפרק היה המשדר הרביעי הנצפה ביותר של רשת פוקס באותו השבוע.
בשנת 1997 זכה הפרק בפרס אמי לפרקי סדרות מצוירות.
מייק בי אנדרסון זכה בפרס אנני לאנימציה על בימויו של הפרק.
הליגה ההומו-לסבית נגד השמצה תיארה את הפרק כ"דוגמה מובהקת לאופן בו ניתן לייצג את הקהילה שלנו בטלוויזיה, באופן אינטליגנטי, הוגן ומשעשע", והעניקה לו את הפרס השנתי שלה לפרק הטלוויזיה הטוב ביותר בטקס GLAAD Media Awards.
הפרק דורג במקום החמישי ברשימת "25 פרקי משפחת סימפסון הטובים ביותר" שערך המגזין Entertainment Weekly.
הוא אף דורג במקום העשירי ברשימת עשרת הפרקים הטובים ביותר של הסדרה, שפרסם העיתון USA Today בשנת 2003 ושכתב עורך האתר The Simpsons Archive, וכן במקום העשירי ברשימה שערך האתר AskMen.com.
ג'ון פטרסון מ"הגארדיאן" כתב על תפקיד האורח של ג'ון ווטרס: "בהופעתו הרגשתי כי מדובר במפגש פסגה בין שתי הדמויות המשפיעות ביותר בתרבות הפופ ב-25 שנים האחרונות".
האתר IGN דירג את הופעת האורח של ווטרס כתשיעית הטובה ביותר בתולדות הסדרה, ומגזין TV Guide דירג אותה במקום השלישי.
מגזין Entertainment Weekly ציין, בשנת 2008, את הופעתו של ווטרס כאחת מ-16 הופעות האורח הטובות ביותר בתולדות הסדרה.
ג'ון אלברטי, פרופסור לאנגלית וחוקר ספרות ותרבות פופולרית אמריקאית, שיבח את הביקורת שהביע הפרק על "התפיסה השגויה הרווחת ביותר על אודות ההומוסקסואליות; שההומואיות היא דבר מדבק".
בכתבה על מארז ה-DVD של העונה השמינית, כתב טוד גילכרייסט כי הפרק "בהחלט עשוי להיחשב אחד הפרקים הגדולים בכל הזמנים".
קתרין לאמבי מאוניברסיטת סידני ציינה את הפרק כדוגמה לסאטירה מוצלחת, ש"חוקרת סוגיות [הומוסקסואליות] רבות בצורה עמוקה למדי [...] מבלי להיות פוליטית באופן גלוי", וציינה כי המסר האנטי-הומופובי של הפרק יעיל יותר מזה של סדרות להט"ב כגון "הכי גאים שיש".
בשנת 2002 כתבו הסופרים סטיב ויליאמס ואיאן ג'ונס באתר "Off the Telly" כי הפרק הוא אחד מחמשת הפרקים הגרועים ביותר של הסדרה, וציינו שהוא "משאיר טעם ממש רע בפה" כיוון שהומר הוא "פשוט די מניאק" במהלך כל הפרק.
השניים ציינו כי "זהו צד של הסדרה שלא ראינו בעבר, ולא רצינו לראות".
ביוני 2003 תבע אזרח רוסי את ערוץ הטלוויזיה הרוסי REN TV, בטענה שהתוכניות "משפחת סימפסון" ו"איש משפחה" "מנוונות ומקדמות סמים, אלימות והומוסקסואליות", ודרש שלא לשדר אותן יותר בתחנה.
כראיה לכך שהסדרה מקדמת הומוסקסואליות, הוקרן לשופט הפרק "הפוביה של הומר"; התביעה נדחתה לאחר יום.
הפואמה הפדגוגית (רוסית: Педагогическая поэма) הוא ספר מאת הסופר והמחנך הרוסי אנטון סמיונוביץ' מקרנקו שראה אור בשנת 1935. הספר זכה להצלחה רבה בברית המועצות והיה לאחד מהטקסטים המרכזיים בחינוך הסובייטי.
הספר עוסק בזיכרונותיו מתהליך ההקמה של "מושבת גורקי" באוקראינה, כפר נוער לילדי רחוב בברית המועצות.
מקרנקו מסביר בו על הקשיים שבהם נתקל ביישום התאוריות החינוכיות שלו במהלך ההקמה של הכפר בין השנים 1920 ל-1923. בספר הוא מתווה דרך שבה ניתן לחנך נערים שנראים "אבודים", כך שיהפכו להיות אזרחים תורמים בחברה.
בשנת 1955 יצא בברית המועצות סרט על בסיס הספר.
הספר תורגם לעברית על ידי אברהם שלונסקי והיה פופולרי בישראל.
הביטוי "הפואמה הפדגוגית" קיבל את המשמעות של "מפעל חינוכי".
לדוגמה לשימוש בביטוי בכותרת הספר "הפואמה הפדגוגית של לובה אליאב" מאת יהודה בר שלום על מפעלו החינוכי של אליאב.
הפוטבול ליג האנגלית הראשונה היא ליגת הכדורגל ה-שלישית בחשיבותה באנגליה, אחת מתחת לליגת המשנה – הצ'מפיונשיפ.
זוהי הליגה השנייה בטיבה בפוטבול ליג.
הליגה כוללת 24 קבוצות, כאשר בסיום העונה יורדות ארבע מהן לליגה האנגלית השנייה, ושלוש עולות לצ'מפיונשיפ.
שתי הקבוצות המסיימות ראשונות עולות באופן אוטומטי, וזהותה של העולה השלישית נקבעת בתום משחקי הפלייאוף בין מקומות 3–6.
הפוטבול הגרעיני (ידוע גם כערכת הנשיא לשעת חירום, הקופסה השחורה או רק הפוטבול) הוא תיק אשר נועד לשמש את נשיא ארצות הברית לאשר מתקפה גרעינית כאשר הנשיא נמצא רחוק ממרכזי ההפעלה השלטוניים, כגון חדר המצב.
לכל מקום אשר אליו הולך הנשיא, מתלווה אליו שליש צבאי אשר נושא את מזוודת הפוטבול (מזוודה מסוג זירו האליברטון) במשקל של 20 ק"ג שמכילה את הצפנים לשיגור נשק גרעיני.
כאשר מתחלף נשיא בארצות הברית, מכין הצבא שני תיקי פוטבול.
אחד לנשיא היוצא ואחד לנכנס, זאת על מנת להימנע ממצב של מתקפות פתע במצב חוסר החפיפה.
ביל גלבי, שניהל את משרד הצבא בבית הלבן כתב בספרו "Breaking Cover" שיצא לאור ב-11 באוגוסט 1980:
אנטנה קטנה שמבצבצת מהתיק ליד הידית, מרמזת כי הוא מכיל כנראה אמצעי תקשורת מסוג כלשהו.
אם הנשיא (המשמש כמפקד העליון) מחליט על שימוש בנשק גרעיני, הוא ונושא המזוודה נלקחים הצידה והמזוודה נפתחת.
ברגע הפתיחה נשלח אות פקודת התראה לראש המטות המשולבים.
לאחר מכן הנשיא יבחן את אפשרויות התקיפה ויחליט על בחירת התוכנית, היכולה לכלול שיגור טיל שיוט בודד ועד שיגור מרובה של טילים בליסטיים בין-יבשתיים.
לפני שהפקודה תצא לפועל על ידי הצבא, הנשיא חייב להזדהות באמצעות קוד המונפק לו על כרטיס פלסטיק המכונה "ביסקוויט" ("Biscuit").
ארצות הברית מיישמת את עיקרון "אישור 2 אנשים", ובעוד רק הנשיא יכול להורות על מתקפה גרעינית, על מזכיר ההגנה של ארצות הברית לאמת את הפקודה (סדר הירושה קיים במקרה והנשיא נהרג במתקפה).
ברגע שכל הקודים אושרו, הצבא יבצע את הפקודות שקיבל.
נושא התיק הוא אחד העוזרים הצבאיים של הנשיא, שלוח הזמנים שלו מוגדר סודי ביותר.
לעיתים המזוודה מחוברת לפרק כף היד של העוזר באמצעות כבל ביטחון.
העוזר הוא קצין בדרגת מייג'ור/לויטננט קומנדר (דרגות מקבילות בצי או בצבא) והוא עובר את בדיקת הרקע ברמה הקפדנית ביותר בארצות הברית.
על הקצין לשמור על המזוודה זמינה לנשיא בכל רגע, כולל באייר פורס 1, במארין 1 ובשיירה הנשיאותית.
הפוגרום בלבוב (או למברג) היה פוגרום ביהודי העיר לבוב שבאוקראינה שנעשה על ידי כוחות פולנים ועוזריהם בין 21 ל-23 בנובמבר 1918 לאחר כיבוש העיר על ידם במלחמת פולין-אוקראינה.
כיום מעריכים שבין 52 ל-150 יהודים נהרגו וכ-500 נפצעו, חרדים פליטי המלחמה, ובעיקר חצרות חסידים ומנהיגיהם.
במהלך המלחמה פעם אחר פעם נדרשו היהודים בארצות הלוחמות לנקוט עמדה לטובת אחד הצדדים הנלחמים, ובדרך כלל שמרו אמונים לצד ששלט במקום טרם המלחמה.
אך לפי עדויות מן התקופה, יהודי גליציה באופן גורף התנגדו לרוסים והיו בעד הממלכה האוסטרו הונגרית.
אף שהממלכה הרוסית פורקה, עם תום המלחמה ארצות הלאום המקומיות, אוקראינה, פולין ואחרים ראו ביהודים נטע זר שיש לסלקו, בייחוד לאור נטייתם הקודמת של היהודים נגד הרוסים שנתפס כעמדה נגד העמים הסלאביים.
הפוגרום התרחש על רקע תהו ובוהו מדיני בעיר, אותה עזבו הכוחות האוקראיניים וחוסר שלטון על מחצית העיר במשך יממה.
נשק חולק לתושבי העיר התומכים בפולנים וגם לפושעים ששוחררו מן הכלא ואלה השתתפו בפרעות.
תחילה, לנוכח ההרס הרב ברובע היהודי, דווח על אלפי הרוגים ופצועים רבים עוד יותר, אך מדיווחים מדויקים יותר לאחר מכן סבורים כיום שמספרים אלו היו מוגזמים.
פורסמו מעשי זוועה שנערכו ביהודי המקום, כולל מעשי אונס ואכזריות איומה נגד תינוקות, נשים וזקנים.
המשורר אורי צבי גרינברג ומשפחתו היו בין אלה שנצלו בנס, והאירוע הותיר עליו רושם בל ימחה.
במהומות נהרגו גם כ-270 אוקראינים כולם כנראה תוך לחימה ואחיזה בנשק.
בעקבות הפרעות ביהודים, הוקם כוח יהודי בעיר טרנופול בפיקודו של סולומון ליינברג.
ביוני 1919 הפך הכוח לגדוד המחץ היהודי בצבא האוקראיני של מערב אוקראינה.
הפדרציה של מאלי הייתה מדינה פדרטיבית מורכבת מהרפובליקה הסודאנית (סודאן הצרפתית לשעבר, בימינו מאלי) וסנגל, שתי מושבות צרפתיות לשעבר במערב אפריקה, ושהתקיימה לזמן קצר בשנים 1959–1960. בהתחלה הייתה מדינה אוטונומית ואחר כך למשך חודשיים בשנת 1960 הייתה עצמאית.
ב-20 באוגוסט 1960 נסוגה סנגל מן הפדרציה.
ההנהגה הסודאנית בראשות מודיבו קייטה שהתנגדה לביטול הפדרציה, ניתקה בסופו של דבר את היחסים הדיפלומטיים עם סנגל ושינתה את שמה של מדינתה לרפובליקת מאלי.
בתקופה הקצרה שבה הייתה קיימת, ראש הממשלה של הפדרציה של מאלי היה מודיבו קייטה, שהפך לנשיא הראשון של הרפובליקה של מאלי אחרי ביטול הפדרציה.
השאיפה הפדרליסטית בקרב הארצות האפריקאיות
אחרי מלחמת העולם השנייה המושבות הצרפתיות ממערב ומרכז אפריקה התחילו לדרוש הגדרה עצמית מוגברת ובחינה מחדש של היחסים הקולוניאליים עם צרפת.
אחרי אישור חוק-המסגרת על שם דפר ב-23 ביוני 1956 שהעניק אוטונומיה למושבות והחליט על ביזור הסמכויות באפריקה המערבית הצרפתית ואפריקה המשוונית הצרפתית, הוויכוחים בנושא הפדרליזם פילגו את המעמד הפוליטי האפריקאי.
בקונגרס של "ההתלכדות הדמוקרטית האפריקאית" (RDA), שהתכנס במכללה הטכנית בבמקו ב-25 - 30 בספטמבר 1957, תמכו פליקס הופואה-בואני והנהגת השלוחה מחוף השנהב של המפלגה, ברעיון יישום החוק דפר וחיזוק האוטונומיה של המושבות בכל אחת בנפרד, מול התנגדות רוב סיעותיה שתמכו בפדרליזם.
ב-15 בפברואר 1958 המפלגות האפריקאיות שהתכנסו בארמון בורבון בפריז, סירבו להתאחד תחת דגל ה-RDA והקימו אחר כך בדקר את ה-PRA - מפלגת האחדות האפריקאית Parti du Regroupement Africain ששאפה להקמת פדרציה עצמאית של הארצות האפריקאיות.
ב-5 באפריל הנציגים הנבחרים של RDA במועצה הגדולה של אפריקה המערבית הצרפתית, הצביעו בעד יצירת מוסד פדרלי אקסקוטיבי עוררו על ידי כך את התגובה הנזעמת מצד נציגי חוף השנהב בעוד שזכו לתמיכה ממנהיג גינאה, אחמד סקו טורה.
בהגיעו לשלטון בצרפת במאי 1958, שארל דה גול הקים יחד עם הופואה בואני את הקהיליה הצרפתית, מעין פדרציה צרפתית-אפריקאית, שכללה את צרפת ואת מושבותיה.
המהלך לא השביע במלואו את רצונם של תומכי העצמאות המוחלטת והמידית שהתכנסו בקונגרס של PRA בקוטונו שבדהומיי ב-25–27 ביולי 1958. הסתייגות הביע לאופולד סדאר סנגור מסנגל.
למושבות ניתנה הזדמנות לבחור בין עצמאות מידית ובין הצטרפות לקהיליה צרפתית מאורגנת מחדש.
רק גינאה הצביעה בעד עצמאות מלאה ומידית, בעוד שאר המושבות בחרו להצטרף לקהיליה הצרפתית.
ב-29 - 30 בדצמבר 1958 מיוזמתם של גבריאל ד'ארבוסייה, יושב המועצה הגדולה של אפריקה המערבית הצרפתית, ושל נציגי סנגל, סודאן הצרפתית, וולטה עילית ודהומיי בוועידת במקו הוחלט על הקמת פדרציה שתכלול את ארבע המדינות הנ"ל.
ב-14 בינואר 1959 בכינוס אספה מחוקקת בארמון המועצה הגדולה של אפריקה המערבית הצרפתית הפדרציה קרמה עור וגידים.
האספה נפתחה בנאום הסנטור ראש העיר דקאר, לאמין גיי: "התכנסותנו באולם דיונים זה של המועצה הגדולה היא הצהרת אימונים בגורלה של אפריקה המחוזקת על ידי איחוד כל חבריה ללא אפליה מכל סוג שהוא".
נאמו בהמשך מהמאן אלאסאן היידארה בשם סודאן הצרפתית, מוריס יאמאוגו, יושב ראש האספה המחוקקת של וולטה עלית ולאופולד סדאר סנגור בשם סנגל.
סנגור דיבר על הקמת קהילייה צרפתית הדומה לחבר הלאומים הבריטי.
כיושב ראש האספה המחוקקת הפדרלית נבחר מודיבו קייטה מסודאן הצרפתית, כשסגניו היו מוריס ימאוגו ולואי גיאבר.
החוקה שהוצגה על ידי דודו טיאם, אושרה פה אחד על ידי 44 הנציגים של ארבע המדינות ב-17 בינואר 1959. היא אושרה בהמשך רק על ידי סודאן הצרפתית וסנגל ב-21 בינואר וב-22 בינואר בהתאמה, כשוולטה עילית ודהומיי חזרו מהסכמתן, והחליטו להצטרף לצרפת ולחוף השנהב במה שנקראה "מועצת ההסכמה" (Conseil de l'Entente).
ב-4 באפריל 1959 האספה הפדרלית התכנסה בראשות סנגור, שינתה את החוקה הפדרלית ומינתה את מודיבו קייטה מסודאן הצרפתית ליושב ראש הממשלה הפדרלית, ואת ממאדו דיה הסנגלי לסגן יושב הראש שלה.
ב-15 באפריל הורכבה הממשלה הפדרלית עצמה, בעלת 8 השרים, 4 מכל מדינה.
ב-15 במאי 1959 דה גול קיבל את מודיבו קייטה בארמון אליזה והצהיר על הכרת הפדרציה של מאלי כחלק מהקהיליה הצרפתית.
מאוחר יותר דה גול התייצב ב-13 בדצמבר 1959 בפני האספה הפדרלית בדקאר ונענה בחיוב לדרישה להעברת סמכויות מהקהיליה לפדרציה, דרישה שהועלתה קודם לכן ב-29 בספטמבר.
המו"ם שהתחיל ב-18 בינואר 1960 באוטל מטיניון בפריז, מושב ראש ממשלת צרפת, הסתיים בחתימתם ב-4 באפריל 1960 של הסכמי הענקת העצמאות.
עצמאות הפדרציה הוכרזה רשמית על ידי לאופולד סדאר סנגור בחצות 20 ביוני 1960 בכינוס של האספה הפדרלית.
עוד בטקסים המכוננים קרו כמה תקלות שאולי בישרו את הרע: הדגל הונף לראשונה הפוך, על צלילי ההמנון, נתקעה המעלית שבה עלה מודיבו קייטה לטקס קבלת "המפתח" של הפדרציה מידי השליח של צרפת, ובטקס עצמו המפתח נפל מידיו.
מהר מאוד בימי הקיץ באווירה של חשדנות הדדית, התעוררו חילוקי דעות רציניים בין הסנגלים וה"סודאנים" בנוגע לנושאים פוליטיים ולמינויים.
הסנגלים ראו עצמם מוצפים בפקידים מהרפובליקה הסודאנית, קייטה נראה מתערב יותר מדי בענייניה הפנימיים של סנגל ומינה רמטכ"ל ללא האישור המתבקש של סגנו דיה, שמילא גם את תפקיד שר הביטחון וכו'.
גרוע מכך, ב-18 באוגוסט 1960 בפקודת מודיבו קייטה, שלא יידע את סגנו דיה, הקולונל סומארה, מפקד הצבא, גייס את יחידות הצבא המאלינזי שהוצבו בפודור ובביניונה, כדי לאבטח את הצבעה בבחירות הנשיאותיות.
ה"סודאנים" חששו מפילוג הסנגלים, והאחרונים חששו ממהלך כוחני של הראשונים.
למחרת ישיבה מיוחדת של הממשלה, בנוכחות שר סנגלי בודד בלבד, פיטרה את ממאדו דיה מתפקידו כסגן ראש הממשלה והכריזה על מצב חירום במדינה הפדרטיבית.
בתגובה סנגור ודיה, בתמיכת הז'נדרמריה בפיקוד סנגלי, הורו ב-20 באוגוסט על מעצרו של הקולונל סומארה בידי מפקד המשמר הרפובליקאי הסנגלי.
באותו לילה נציגי סנגל באספה הצביעו בעד העצמאות של סנגל והכרזת מצב חירום והורו על גירושם של מודיבו קייטה והנציגים ה"סודאנים" מדקאר.
ראש הממשלה ממאדו דיה הצהיר:
ב-22 בספטמבר 1960 מודיבו קייטה הכריז בבמקו על עצמאות הרפובליקה הריבונית של סודאן, ששמרה בסופו של דבר על שם הפדרציה והפכה לרפובליקה של מאלי.
האירועים התקבלו בשביעות רצון בצרפת ובחוף השנהב.
ניסיון הפדרציה ארך בסך הכל 506 ימים, מתוכם רק חודשיים בפועל ממש.
בשנים 1982–1989 ערכה סנגל ניסיון נוסף לכונן איחוד פדרלי עם אחת משכנותיה, גמביה, אך גם הקונפדרציה שיצר איחוד זה, סנגמביה, התפרקה לבסוף.
הפוטבול ליג האנגלית השנייה , היא ליגת הכדורגל הרביעית בחשיבותה באנגליה, והליגה השלישית בטיבה בפוטבול ליג, אחרי הצ'מפיונשיפ והפוטבול ליג הראשונה.
הליגה כוללת 24 קבוצות (23 קבוצות אנגליות וקבוצה 1 מוויילס).
הליגה הוקמה לקראת עונת 2004/2005 כליגה הרביעית באנגליה.
בניגוד לשאר המדינות, אף על פי שזו הליגה הרביעית, היא מקצוענית לחלוטין.
הליגה הוקמה בתחילת עונת 2004/2005 והחליפה את הדיוויסיון השלישית, שהייתה הליגה הרביעית בדרג הליגות של הכדורגל האנגלי בין השנים 1992 ו-2004.
הליגה מורכבת מעשרים וארבע קבוצות הפוגשות אחת את השנייה פעמיים: פעם בבית ופעם בחוץ.
סך הכול, ישנם 46 מחזורים בעונה.
בסיום כל עונה, שלוש הקבוצות שמסיימות בצמרת הטבלה, עולות אוטומטית לפוטבול ליג הראשונה.
לקבוצות אלו, מצטרפת המנצחת במשחקי הפלייאוף בין הקבוצות במקומות 4–7. במקומן, יורדות לליגה הקבוצות אשר סיימו בארבעת המקומות האחרונים בפוטבול ליג הראשונה.
שתי הקבוצות שסיימו בתחתית הליגה, יורדות לליגה החמישית.
הן מוחלפות על ידי אלופת הליגה החמישית, והקבוצה שניצחה בפלייאוף בין הקבוצות שסיימו במקומות 2–5.
לקבוצות שסיימו בשני המקומות האחרונים של הליגה יכולות להינצל מירידה בשתי דרכים: דרך אחת היא שאם לקבוצה שאמורה לעלות במקומן אין אצטדיון המתאים לרמה של הפוטבול ליג (אף על פי שבמקרה כזה, הקבוצה יכולה לארח את משחקי הבית שלה באצטדיון של קבוצה אחרת אשר האצטדיון שלה עומד בדרישות).
הדרך השנייה היא שאם אחת הקבוצות האחרות בליגה, פושטת את הרגל, מתפרקת או יורדת באופן אוטומטי לליגות נמוכות יותר.
רק הקבוצה שסיימה במקום האחרון תרד, אך, הקבוצה שסיימה בצמרת הליגה החמישית והמנצחת בפלייאוף, עולות.
המיקום בליגה נקבע על ידי כמות הנקודות שהקבוצה צברה.
אם ישנן מספר קבוצות עם אותה כמות של נקודות, הקבוצה עם הפרש השערים הטוב ביותר, תהיה במיקום הגבוה ביותר מביניהן.
הפדרציה של רודזיה וניאסלנד הידועה גם בשם הפדרציה המרכז אפריקאית הייתה פדרציה עצמאית למחצה בחסות האימפריה הבריטית במרכזה של אפריקה הדרומית במשך כעשור בין השנים 1953 ו-1963. הפדרציה שכנה בתחומי זמביה, זימבבואה ומלאווי של ימינו.
הפדרציה של רודזיה וניאסלנד הוקמה כאיחוד מדיני של שלוש מושבות קולוניאליות שהקימה בריטניה בדרומה של יבשת אפריקה במהלך ראשית המאה ה-20: רודזיה הצפונית, רודזיה הדרומית וניאסלנד.
בין המטרות שעמדו בבסיס הקמת הפדרציה, עמד הניסיון הבריטי לייצב באפריקה גורם פרו-בריטי חזק כתגובה לעלייתה לשלטון של המפלגה הלאומית באיחוד דרום אפריקה בשנת 1948. כתוצאה מאי הסכמות פנימיות שונות, הפדרציה פורקה ליחידות הבסיס שלה בשלהי שנת 1963, חודשים ספורים לאחר שערכה בטקסים רבי רושם את חגיגות העשור להקמתה.
בשנתיים שלאחר התפרקות הפדרציה, זכו כל המושבות המרכיבות אשר היו תחתיה לעצמאות.
ברודזיה הצפונית הוקמה זמביה, ברודזיה הדרומית רודזיה ובניאסלנד הוקמה מלאווי.
עיר הבירה של הפדרציה הייתה סולסברי, היא הארארה של ימינו.
תמונה שם כהונה שנות חיים מקום לידה 1 גודפרי הגינסGodfrey Huggins 1953–1956(3 שנים) 1883–1971(מת בגיל 87) לונדון, 2 רוי וולנסקיRoy Welensky 1956–1963(7 שנים) 1907–1991(מת בגיל 84) סולסברי, צ'ארטר רודזיה השתייכות מפלגתית:
מלך שם כהונה סוג אליזבת השנייה 1 ג'ון ג'טיין ללוויליןJohn Jestyn Llewellin 1953–1957 מושל 2 רוברט קלרקסון טרדגולדRobert Clarkson Tredgold 1957 מושל ממלא מקום 3 ויליאם לינדזי מרפיWilliam Lindsay Murphy 1957 מושל ממלא מקום 4 סיימון רמזיSimon Ramsay 1957–1963 מושל 5 המפרי גיבסHumphrey Gibbs 1963 מושל ממלא מקום
מערכות הבחירות לפרלמנט הפדרציה של רודזיה וניאסלנד מפלגה מושבים בחירות 1953 (1) המפלגה המאוחדת 24 מפלגת הקונפדרציה 1 מועמדים עצמאיים 10 סה"כ 35 בחירות 1958 (2) המפלגה המאוחדת הפדרלית 46 מפלגת הדומניון 8 מועמדים עצמאיים 5 סה"כ 59 בחירות 1962 (3) המפלגה המאוחדת הפדרלית 54 מועמדים עצמאיים 3 סה"כ 57
הפוגה הוא הסרט הראשון באורך מלא שהופק במדינת ישראל ביוזמה עצמאית ובבימויו של עמרם עמאר ובהפקת "סרטי עצמאות".
הסרט שצולם בשנת 1950 מציג סיפור משולש אהבה מלודרמטי מזרחי-אשכנזי, על רקע ההפוגה במלחמת השחרור.
הסרט הופק על ידי חברת "סרטי עצמאות" שבראשה עמד חיים נחום שזה היה הסרט היחיד שהפיקה.
לניהול ההפקה והמימון הצטרפו יגאל כספי והבמאי איש המח"ל מצרפת עמרם עמאר, שהניסיון שלו היה בעריכה ובצילום.
הצילומים נערכו בירושלים, קריית ענבים וסובא.
הסרט הוצג רק שבוע אחד בקולנוע אוריון בירושלים ומאז נעלמו עקבותיו.
בעזרתו של עו"ד רם כספי נמצא עותק 16 מ"מ של הסרט בעזבונו של אחיו.
הסרט הוצג ב-1990 בסינמטק ירושלים באירוע מיוחד ובהשתתפות השחקנים שהופיעו בסרט בהתנדבות.
קרבות עזים מתחוללים בירושלים וסביבותיה.
הלגיון כובש את הרובע היהודי והעיר נצורה.
גדעון הפלמחני"ק (נסים מזרחי) חבר קיבוץ, מתגייס ונוטל חלק בכיבוש של כפר ערבי במבואות ירושלים.
הקרב קשה עם הרוגים ופצועים.
לבסוף נכבש הכפר אך גדעון נפצע בראשו ומאבד את הכרתו.
מטפלת בו החובשת מרים (אסתר פרידר, לימים עו"ד אתיה שמחה יועצת ראש הממשלה לקידום מעמד האישה).
עם הכרזת ההפוגה מועבר גדעון לבית חולים בירושלים ומרים מבקרת ומעודדת אותו.
עם החלמתו הוא מחליט לשוב למשק עובד בגן הירק ואילה חברתו (רות גבריאלית) עובדת ברפת.
מרים, סטודנטית למשפטים באוניברסיטה מתגעגעת אליו.
גדעון מתוודה בפני איילה, מספר לה על פציעתו ועל מרים שהצילה את חייו והיא מתחילה לחשוש ולקנא.
למרים נודע היכן גדעון והיא מגיעה למשק, במכונית פאר, כדי להביאו העירה ולהזמינו לנשף עם חבריה הסטודנטים.
היא עורכת נשף ריקודים שאינו לטעמו של גדעון.
הוא מחליט שאינו מתאים לחברה הזאת, חוזר לקיבוץ שם מקבלת אותו איילה בחיבוק.
ברפואה, הפוגה (או "נסיגה", בלעז: רמיסיה) היא מצב בו תסמינים של מחלה פוחתים בצורה משמעותית או נעלמים.
המונח משמש לעיתים גם לציין תקופת הזמן בה מתקיימת ההפוגה בתסמינים.
הפוגה יכולה להיחשב חלקית או מלאה על פי המידה שלה.
לדוגמה, אפשר להחשיב הפוגה חלקית של מחלת סרטן כאשר ישנה הפחתה של 50% או יותר במאפיינים של גידול סרטני על פי בדיקה רפואית, סקירת רדיולוגיה, או סמנים ביולוגים מבדיקות דם או בדיקות שתן.
חשוב להדגיש שלכל מצב רפואי או מחלה ישנם מאפיינים שונים המגדירים הפוגה חלקית.
המונח "הפוגה מלאה" (לעיתים נקראת גם "רמיסיה שלמה"), מציין היעלמות מוחלטת של כל הסימנים לקיומה של מחלה בגוף.
מי שעברו הפוגה מלאה של מצב רפואי או מחלה יכולים להיחשב שנרפאו, אך עדיין קיימת אפשרות של חזרה עתידית של המצב או המחלה.
לפיכך, במחלת הסרטן צוותי רפואה נוטים להימנע מהמונח "החלמה", ובמצב של הפוגה מלאה הם נוטים להשתמש במינוח "היעדר עדויות למחלה" - מונח אשר לא שולל אפשרות של חזרה עתידית של המחלה.
הפוגס (The Pogues) הייתה להקה אנגלו-אירית, בראשות שיין מקגוון ואחרים, שנוסדה בשנת 1982 בלונדון.
היא שילבה מיזוג של מוזיקת פאנק רוק (Punk rock) עם מוזיקת פולק אירית, ושימוש בכלי נגינה דוגמת: חלילית אירית, בנג'ו, בוזוקי אירי, ציתרן, מנדולינה ואקורדיון.
הלהקה לא התקבלה בתחילה בחוגי המוזיקה האירית המסורתית - המוזיקאי הנודע טומי מאקם כינה אותם "האסון הגדול ביותר אי פעם שפגע במוזיקה האירית", אך לאחר מכן יוחסו לה את החייאת הז'אנר.
מאוחר יותר שילבה הלהקה השפעות ממסורות מוזיקליות אחרות, כולל ג'אז, פלמנקו ומוזיקה מזרח תיכונית.
הלהקה הוקמה בשם Pogue Mahone - אנגליזציה של הביטוי האירי póg mo thóin, כלומר "נשק לי את התחת".
היא התחילה לנגן בפאבים ובמועדונים בלונדון, ונודעה בהופעות החיות האנרגטיות שלה.
לאחר שזכתה לחשיפה רחבה כלהקת החימום של להקת הפאנק רוק (Punk rock) "הקלאש", בסיבוב ההופעות שלהם ב-1984, קוצר שם הלהקה ל-Pogues, כדי לעקוף את הצנזורה של ה-BBC, בעקבות תלונות של דוברי גאלית סקוטית.
הלהקה הוציאה לאור את אלבום האולפן הראשון שלה, "Red Roses for Me", באוקטובר 1984. האלבום, שנקרא על שם מחזה מ-1942 של המחזאי האירי שון או'קייסי, הכיל שילוב של שירים איריים מסורתיים ושירים מקוריים שכתב והלחין שיין מקגואן, והופק על ידי אלביס קוסטלו.
אלבום האולפן השני של הלהקה, "Rum Sodomy & the Lash" (רום, מעשי סדום וקשירות) - ששמו הוא מציטוט המיוחס לווינסטון צ'רצ'יל, יצא לאור באוגוסט 1985.
ב-1987, העיבוד של הלהקה לשיר העם "The Irish Rover", יחד עם להקת הדבלינרס, הגיע למקום הראשון באירלנד ולמקום השמיני בבריטניה.
מאוחר יותר ב-1987, הוציאה הלהקה את סינגל חג המולד "Fairytale of New York", שנכתב על ידי מקגוון וג'ם פינר והוקלט כדואט בין מקגוון לקירסטי מקקול.
הוא הגיע למקום הראשון באירלנד ולמקום השני בבריטניה.
השיר נותר להיט חג המולד בבריטניה ובאירלנד; בדצמבר 2022 פורסם שהסינגל הגיע למעמד של פלטינה מחומשת בבריטניה, לאחר שנמכר ביותר משלושה מיליון עותקים.
השיר נכלל באלבום האולפן השלישי של הלהקה מ-1988, שזכה לשבחי הביקורות והצליח מסחרית, "If I Should Fall from Grace with God".
הפוגס הקליטו שני אלבומים נוספים בהשתתפות שיין מקגואן: "Peace and Love" שיצא לאור ב-1989, ו-"Hell's Ditch" שיצא לאור ב-1990, אחר כך פוטר מקגואן מהלהקה, במהלך סיבוב הופעות ב-1991, עקב התלות שלו בסמים ובאלכוהול שהשפיעה יותר ויותר על יכולתם להופיע בפני קהל.
הלהקה המשיכה לאחר עזיבתו של מקגוון, תחילה עם ג'ו סטרומר ולאחר מכן עם חבר הלהקה הוותיק ספיידר סטייסי כסולנים, והוציאה אלבום נוסף ""Waiting for Herb" (1993).
הם נפרדו בעקבות הכישלון הביקורתי והמסחרי של אלבום האולפן השביעי והאחרון שלהם, Pogue Mahone" (1996)".
הלהקה התאחדה שוב עם מקגואן לסיבוב הופעות בסוף 2001. והמשיכה להופיעה בקביעות ברחבי בריטניה ואירלנד; בחוף המזרחי של ארצות הברית וביבשת אירופה.
לציון 30 שנה להקמתם, הם הוציאו את אלבום ההופעה וקליפ ההופעה The Pogues in Paris: 30th Anniversary and the box Set Pogues 30, המכיל גרסאות מחודשות של כל אלבומי האולפן שלהם, בתוספת אלבום הופעה חיה שלא יצא בעבר.
הגיטריסט פיליפ שברון מת באוקטובר 2013. הפוגס ביצעו את ההופעות החיות האחרונות שלהם בקיץ 2014, לפני שהתפרקו סופית.
הבסיסט דריל האנט מת באוגוסט 2022 ומקגואן מת בנובמבר 2023.
הפוורת' וייקפילד הוא מוזיאון וגלריה לאמנות בוייקפילד, מערב יורקשייר, אנגליה, שנפתח ב-21 במאי 2011. הגלריה ממוקמת בצד הדרומי של נהר קלדר ושמה נקרא על שם האמנית והפסלת ברברה הפוורת', שנולדה וגדלה בעיר.
המבנה תוכנן על ידי האדריכל הבריטי דייוויד צ'יפרפילד, שזכה בתחרות אדריכלים שנוהלה על ידי RIBA
תוך חמישה שבועות מפתיחתו ביקרו בו 100,000 מבקרים.
עד מאי 2012, שנה מפתיחתו, ביקרו בו כחצי מיליון מבקרים.
הפוורת' וייקפילד הוא מבנה המורכב מעשרה בלוקים טרפזיים; הגלריות בקומה העליונה מוארות באור טבעי מחלונות גדולים בגגות המשופעים.
מחלונותיו נשקף נוף של הנהר, קו החוף ההיסטורי וקו הרקיע של העיר.
חזית הבניין מצופה בבטון פיגמנטי בעל דחיסה עצמית שנוצר באתר, הראשון מסוגו בממלכה המאוחדת.
האדריכלים בחרו את החומר כדי להדגיש את המראה הפיסולי של הגלריה.
העיצוב הברוטליסטי של הבניין שנוי במחלוקת בקרב תושבי המקום.
שנה לאחר פתיחתו, הפוורת' וייקפילד נבחר לבניין האזורי של השנה לשנת 2012 על ידי המכון המלכותי לאדריכלים בריטים.
המוזיאון מכיל 44 דגמי גבס ואלומיניום שנתרמו על ידי משפחתה של ברברה הפוורת' לצד תערוכות זמניות של אמנות עכשווית.
לצד אלו מציג המוזיאון פריטים מאוסף האמנות של מה שהיה מוזיאון וייקפילד.
האוסף המשתרע על פני המאה ה-16 ועד ימינו, כולל עבודות של הנרי מור, בן ניקולסון, גרהם סאת'רלנד, פול נאש, ג'ייקוב אפשטיין, וולטר סיקרט, אייבון היצ'נס, דייוויד הוקני ועוד.
בשנת 2016, טים סאייר, לשעבר כתב חדשות ב-BBC ואספן אמנות, בצעד יוצא דופן, הוריש בצוואתו את אוסף האמנות שלו, שמנה יותר מ-400 יצירות אמנות, למוזיאון.
העיזבון כולל ביו היתר יצירות מאת דייוויד הוקני, גרהרד ריכטר, הנרי מור, אלכסנדר קלדר וברידג'ט ריילי.
סאייר קיבל את מסדר האימפריה הבריטית בטקס הענקת אות יום הולדתה של המלכה לשנת 2017 על שירותו לאמנות ולפילנתרופיה.
"הפוגה הקטנה בסול מינור", רי"ב 578 של יוהאן סבסטיאן באך היא פוגה שנכתבה בשנים 1703–1707, בעת שבאך שהה בארנשטאדט, והיא מיצירותיו המוקדמות.
שמה של הפוגה ניתן לה על מנת להבדילה מ"פנטזיה ופוגה בסול מינור", רי"ב 542, שנכתבה מאוחר יותר ומכונה לעיתים "הפוגה הגדולה בסול מינור", הדורשת טכניקת נגינה יותר מורכבת.
זוהי אחת הפוגות הידועות של באך ואחת היצירות הנודעות לעוגב.
בין עיבודיה הנודעים לתזמורת הוא של לאופולד סטוקובסקי.
היצירה בנויה מנושא בן 4 וחצי תיבות בסול מינור.
טכניקת ההלחנה שאולה מהטכניקה המפורסמת של ארכאנג'לו קורלי ממנו באך הושפע מאוד.
הנושא המרכזי של היצירה שומש בשירם של להקת סבטון "The Red Baron" (הברון האדום) כחלק מאלבומם על שירים שקשורים למלחמת העולם הראשונה.
הפּוֹליס הייתה להקת רוק בריטית שהושפעה רבות מסגנונות הסקא, הרגאיי והפאנק – סגנון שהיה חדשני ומשפיע ביותר בתחילת דרכה כלהקה.
היא מנתה שלושה חברים: סטינג (מילים, לחן, שירה, גיטרה בס וכלי נגינה נוספים), אנדי סאמרס (מילים, גיטרה) וסטיוארט קופלנד (תופים וכלי הקשה).
הלהקה פעלה מסוף שנות ה-70 ועד לאמצע שנות ה-80 ובתקופה זו הייתה אחת מהלהקות האהודות בעולם.
נכון לשנת 2014, הלהקה מכרה יותר מ-100 מיליון תקליטים ברחבי העולם.
בסוף נובמבר 1976, בזמן שהשתתפו במסע הופעות של להקת הרוק המתקדם Curved Air בניוקאסל בצפון אנגליה, מתופף של הלהקה סטיוארט קופלנד וסולנית הלהקה סוניה קריסטינה הלכו לראות את הלהקה המקומית Last Exit שסטינג (גורדון מת'יו סאמנר) היה הזמר, נגן הבס וכותב המלים שלה.
קופלנד לא התלהב מהלהקה עצמה אבל כן מהזמר סטינג והוא החליף איתו מספרי טלפון.
ב 12 בינואר 1977 סטינג עבר ללונדון וחבר לקופלנד שלהקתו התפצלה בינתיים.
השניים הקימו את להקת פוליס וצירפו את הגיטריסט הנרי פדובני.
הם הקליטו את הסינגל הראשון של להקת פוליס ב-12 בפברואר 1977, שנקרא Fall Out (נשורת).
תקציב ההפקה היה 150 פאונד שהם לוו מחבר של קופלנד.
סטינג עדיין לא היה בטוח בנוגע להצלחת הלהקה, ובאותו חודש הוא עדיין שר עם להקתו הקודמת, אך זו הייתה שירת הברבור של Last Exit.
אחיו של קופלנד סידר לסטינג ולו לנגן בהופעה של Cherry Vanilla בעבור 15 פאונד ללילה.
הם הופיעו עם הלהקה בווילס, אנגליה, הולנד וצרפת, אך לא זכו לאהדה.
סטינג איבד אמון בלהקה, אך קופלנד, לעומתו, לא נשבר ושכנע את סטינג להדפיס 2,000 עותקים של הסינגל Fall Out.
השניים עברו בעצמם בין חנויות התקליטים כדי למכור אותם; את הפרסומות הדביקו בעצמם על לוחות המודעות.
ב-29 במאי באותה שנה הזמין מייק הוולט את סטינג לנגן עם להקתו, סטרונציום 90 (על שם האיזוטופ הרדיואקטיבי) בפריז, וצירף להזמנה גם הזמנה עבור קופלנד על מנת שיחליף את המתופף (כריס קאטלר) שלא היה פנוי.
סטינג וקופלנד פגשו את הגיטריסט המוביל של הלהקה, אנדי סאמרס.
לאחר הפגישה ביניהם רצו קופלנד וסטינג שסאמרס יצטרף לפוליס, או כפי שקופלנד אמר "מייק רצה לגנוב את הלהקה שלי, אז אני אגנוב את שלו".
סאמרס עצמו רצה להצטרף אך לא רצה שאיש יפגע מהמהלך.
לאחר דין ודברים הוקמה פוליס בהרכב המוכר שלה.
השלישייה הופיעה לראשונה ב-18 באוגוסט 1977 בברמינגהאם ולאחר מכן עברה לסבב הופעות באירופה, שכלל את רוטרדם ופריז אך ללא הופעות של ממש, לאחר שהסתבר כי ההזמנות שדווח עליהן לא בוצעו בפועל.
במהלך סיבוב ההופעות הכושל, סטינג ראה בפעם הראשונה את רובע החלונות האדומים וכתב את השיר רוקסן, שלימים הפך לאחד הלהיטים הגדולים של הלהקה.
הביקורות קטלו את הלהקה והשלישייה חזרה לבצע עבודות מזדמנות במקומות שונים.
אחת מהן הוכחה כמשמעותית במיוחד, כאשר סטינג, דרך קשריה של אשתו השחקנית, השיג לשלישייה הופעה בפרסומת למסטיק, שם הם נדרשו לצבוע את שיערם לבלונד, דבר שיהפוך לסימן ההיכר של הלהקה.
השינוי הגיע כאשר קופלנד קיבל מאחיו הגדול 1,500 פאונד, אשר הושקעו בלהקה.
בין החודשים ינואר 1978 ויולי 1978 הקליטה הלהקה, בהפסקות רבות, את אלבומה הראשון בסטודיו הלא-מוכר אז של נייג'ל גריי.
כשמיילס קופלנד הגיע לביקור באחת הפעמים הוא שמע הקלטה ראשונית של השיר רוקסן, ומיד הבין שמדובר בלהיט פוטנציאלי.
הוא מכר את ההקלטה לחברת A&M והחתים את הלהקה כחימום ללהקה האמריקאית ההיפית ספיריט, השונה לחלוטין בסגנונה, אך השלישייה הייתה זקוקה נואשות לחשיפה ולכסף.
רוקסן עלה לשידור באפריל 1978, אך זכה להשמעות מועטות ולא הגיע למצעדים בשל הנושא השנוי במחלוקת שבו הוא עוסק.
עם זאת הוא זכה לביקורות משבחות.
סטינג המשיך לעבוד על הסגנון החדש (שילוב של רוק ורגאיי), כפי שבא לידי ביטוי ברוקסן ויצר את Can't Stand Losing You, שיצא גם הוא ב-A&M, ונכשל בדומה לרוקסן.
לבסוף יצא אלבומם הראשון, Outlandos D'Amour (במעין שפה בינלאומית "גנבי האהבה") בנובמבר 1978, בעבור 10,000 לירות שטרלינג על חשבון זכויות עתידיות.
הלהקה יצאה לסיבוב הופעות בארצות הברית, שמטרתו הייתה ליצור כיסי אהדה בקהל של תלמידי מכללות והאזנה בתחנות הרדיו המקומיות.
מיילס קופלנד הגדיר זאת במטאפורה מתחום הגרעין כיצירת מסה קריטית.
ב-20 באוקטובר 1978 טסו השלושה לניו יורק.
בחודש שלאחר מכן הם נסעו מאות קילומטרים ביום, ביצעו 23 הופעות ב-27 ימים, ב-200 דולר להופעה, חולקים בנהיגה עם קים טרנר, שהפך למפיק-שותף של מיילס קופלנד.
מסע ההופעות לא הניב את התוצאות שלהן קיוו, אך עם זאת סייע להפוך את השלושה, שכל אחד מהם בעל אגו וכולם בעלי רקע שונה, לחבורה מלוכדת.
בפברואר 1979 חזרה הלהקה להקליט את אלבומה השני באולפן של נייג'ל גריי.
הם השלימו את האלבום באמצעות טיוטות של סטינג וקופלנד וקראו לאלבום "Reggatta De Blanc" (בתרגום חופשי משפה בינלאומית מומצאת – רגאיי לבן).
האלבום יצא לאור באוקטובר באותה שנה והמבקרים היללו את איכות השירים של סטינג, אם כי ביקרו קשות את השירים הציניים של קופלנד.
בעקבות ההשמעות ברדיו, הגיע רוקסן למקום 32 בארצות הברית, ו-A&M הוציאו אותו מחדש באנגליה, שם הגיע השיר למקום 12, ואפשר לאלבום Outlandos להגיע למקום שישי ברשימת המכירות באנגליה ו-23 בארצות הברית.
מכאן הייתה הדרך להצלחה סלולה, גם אם דרשה עבודה קשה.
הלהקה יצאה למסע הופעות עולמי שנמשך שנה שלמה, עם הופעות שהחלו ב-2,000 מושבים והגיעו ל-20,000 צופים בפסטיבל רדינג.
בעקבות ההצלחה יצא בספטמבר Can't Stand Losing You מחדש והגיע למקום ה-2 במצעד הבריטי.
Message in a Bottle, השיר הראשון מהאלבום Reggatta שיצא לאור כסינגל, הגיע בספטמבר 1979 למקום הראשון באנגליה, והאלבום עצמו היה במקום הראשון במשך ארבעה שבועות במצעד האלבומים.
בדצמבר של אותה שנה Walking on the Moon הגיע למקום ראשון.
על אף ההצלחה באנגליה, הלהקה לא הצליחה לבסס את עצמה בשוק האמריקאי.
מיילס קופלנד הבין שאין טעם להתעקש על השוק האמריקאי, והחליט להוציא את הלהקה למסע עולמי שאפתני: 37 ערים ב-19 מדינות.
המסע החל בינואר 1980 בגרמניה, עבר לבאפלו במדינת ניו יורק בארצות הברית ומשם להונג קונג, ניו זילנד, הודו ומצרים.
שתי המדינות האחרונות היו חדשות על מפת להקות הרוק, והופעות בהן היו חלוציות וזכו לתקשורת אוהדת באירופה.
סיום מסע ההופעות עבר בחזרה דרך יוון, איטליה, ספרד, גרמניה ולבסוף הופעה בעיר הולדתו של סטינג, ניוקאסל, שם 40,000 מעריצים התחרו על 4,000 מקומות באולם העירוני.
לאחר מסע ההופעות היה על הלהקה לכתוב שירים חדשים כדי להקליט את האלבום הבא: Zenyatta Mondatta.
סטינג פרש לביתו החדש בבוסום, הולנד והחל לכתוב שירים חדשים שלא התרכזו יותר ב"אני" אלא ב"עולם".
הוא הסביר את השינוי בכך שעד אז הוא לא ראה את העולם והמסע הוא שהרחיב את אופקיו והשפיע על שיריו.
הקלטת האלבום הייתה מלחיצה לאור הצלחת הלהקה.
הם הקליטו את האלבום באולפן משוכלל בעיר הילברסום, הולנד עם נייג'ל גריי הנאמן.
אבל הלחץ, המחסור בשירים, סשנים לא מוצלחים של הקלטות ועייפות של חברי הלהקה גרמו לכך שזמן ההקלטות, שנקבע לחודש ביולי 1980, לא הספיק.
הלהקה סיימה את הקלטת האלבום בארבע בבוקר ביום בו הם החלו את מסע ההופעות העולמי החדש שלהם, הלכו לנוח והמשיכו מיד להופעה הראשונה שלהם בבלגיה.
כל אלה, ובנוסף ריב בין גריי למיילס קופלנד על כסף, גרם לכך שגריי עזב הלהקה.
עם יציאת האלבום Zenyatta Mondatta יצאה הלהקה למסע הופעות עולמי נוסף, כשהם עוצרים רק לחגוג את הצלחת האלבום באנגליה (מקום ראשון לאורך ארבעה שבועות בסתיו 1980), ובארצות הברית (מקום ב-20 העליונים במשך שישה חודשים, עם דירוג מרבי של מקום 5 ומכירות של אלבום פלטינה).
גם הסינגלים הבולטים: Don't Stand So Close to Me ו-De Do Do Do, De Da Da Da זכו להצלחה ניכרת, כולל בארצות הברית, לראשונה מאז רוקסן.
מיילס קופלנד שלח אותם שוב למסע הופעות גרנדיוזי, שהחל בארגנטינה בדצמבר 1980, ולאחר מכן חזרה לאנגליה לקראת חג-המולד.
בינואר 1981 הלהקה מילאה את המדיסון סקוור גארדן בניו יורק.
משם הם יצאו ליפן ואוסטרליה.
אבל החברים החלו להישבר, ובפברואר 1981 הם ביטלו מספר הופעות באירופה, עם שמועות על מתחים בנישואים של סטינג ושל סאמרס.
עם זאת, הלהקה החליטה להמשיך ולפעול בקצב חריג, על אף שלא הופעל עליהם לחץ מחברת ההקלטות A&M.
ב-15 ביוני הם החלו בהקלטת האלבום הרביעי במונטסראט שבאיים הקריביים, באולפן ההקלטות המפורסם AIR ששירת גם את הביטלס.
במקום נייג'ל גריי הם מינו את יו פדהאם, מפיק צעיר אך מנוסה, שהצליח כמפיק שותף של פיל קולינס.
הפעם האלבום הוקלט בקלות יחסית, וכלל שירים רבים שסטינג כתב במהלך השנה, בשילוב של קלידים שניגנו כל חברי הלהקה בשירים שונים, וסקסופון שסטינג החל ללמוד כמה חודשים לפני כן.
שם האלבום – Ghost in the Machine – הוא מושג שטבע הפילוסוף ארתור קסטלר ואשר תיאר את הפליאה וההתלהבות מכך שהטכנולוגיה באולפן מסייעת ליצור מוזיקה טובה.
הצלחת האלבום והשירים הבולטים בו לא הפתיעה איש, עם Invisible Sun במקום שני באנגליה (לא יצא בארצות הברית), Ghost in the Machine במקום ראשון, Every Little thing She Does is Magic במקום ראשון באנגליה ושלישי בארצות הברית, כשהאלבום עצמו שמר על המקום השני במשך שישה שבועות.
מסע ההופעות היה פחות אינטנסיבי, עם הופעות גדולות יותר ומועטות יותר ביחס לעבר, והחבורה המגובשת אפשרה לכל חבר למצוא את עצמו מחדש.
חברי הלהקה פנו כל אחד לנתיב עצמאי: סטינג פצח בקריירת משחק ככוכב הסרט Brimstone and Treacle, קופלנד כתב את המוזיקה לסרט של פרנסיס פורד קופלה Rumble Fish ולבלט "המלך ליר" שבוצע על ידי הבלט של סן פרנסיסקו, וסאמרס הקליט אלבום עם חבר נעוריו, רוברט פריפ, שהגיע למקום השישים במצעד האמריקאי.
תחילת דיבורים על גיבוש מחדש והקלטת האלבום הבא התרחשה בתקופה רעה לסטינג: הוא תבע את חברת Virgin על הפרת החוזה שלו אצלם מימיו ב-Last Exit, ובנוסף הוא נפרד מאשתו הראשונה פרנסיס, בפרידה שעירבה גם את הילדים ואת טרודי סטיילר, בת זוגו החדשה.
סטינג עזב לאחוזה ששימשה את איאן פלמינג בכתיבת סדרת ספרי המתח והפעולה ג'יימס בונד בג'מייקה ושם תרגם את התקופה הרעה שעברה עליו לרצף השירים שמרכיב את האלבום החמישי – Synchronicity.
הלהקה חזרה בסוף 1982 להקלטות באולפן במונטסראט ושם, לאחר ויכוחים קשים בנוגע לבחירת השירים, יצרו את האלבום שנחשב לטוב ביותר של הלהקה.
הוויכוחים במהלך הקלטת האלבום זרעו את זרעי הפירוד בעתיד.
האלבום החדש היה שונה מקודמיו, בין היתר בשל להקות חיקוי רבות שצצו במהלך השנים.
סטינג הקליט את השיר Synchronicity כמעט לבדו, בהתבסס על מושג מהפסיכותרפיה של יונג.
האלבום כלל את להיטה הגדול והמזוהה ביותר עם הלהקה: Every Breath You Take.
השיר היה חלק מהתרפיה של סטינג מהשנה הקשה שעברה עליו, ומתאר את הצורך האובססיבי להמשיך לעקוב אחרי האישה שנפרדה ממנו.
ביוני 1983, מיד לאחר שסטינג צילם את חלקו בסרט חולית, שני השירים הביאו את הלהקה לשיא, לאחר עבודה קשה לאורך שנים.
שני השירים הגיעו למקומות הראשונים במצעדים באותו זמן במדינות רבות, ובארצות הברית הם החזיקו מעמד במקום הראשון לאורך 8 שבועות ו-17 שבועות, מה גם שמייקל ג'קסון הוציא באותה שנה את אלבומו המצליח Thriller.
מגזין המוזיקה הנודע רולינג סטון הגדיר את הלהקה כ"אהובה ביותר בימינו" באותה שנה.
במסע העולמי שליווה את האלבום, ההופעות היו גדולות מאי-פעם, ויחד עם זאת החברים ניצלו את היכולות שרכשו לאורך השנים כדי ליצור הופעה ספונטנית.
ההופעה באצטדיון Shea Stadium בניו יורק בפני 70,000 צופים הזכירה לרבים את הביטלס.
הופעה נוספת שזכתה להצלחה ענקית הייתה הופעה באטלנטה ג'ורג'יה בארנה "אומני" (The Umni).
הופעה זו תועדה בווידאו (ומאוחר יותר יצאה ב-DVD) והופצה כמזכרת למעריצי הלהקה תחת השם The Police Synchronicity Concert – Tour 1983. מיד בתום הסיבוב ההרגשה הייתה שזו תחילת הסוף.
ב-1984 החלו חברי הלהקה להקליט אלבום הופעות שלא יצא לפועל.
לקראת תום השנה ניסו להקליט אלבום אולפן במונטסראט, שגם הוא בוטל.
ב-1985 ניסו שוב להקליט אלבום חדש, שישי במספר, אבל בסופו של דבר הוציאו רק ביצוע חדש ללהיט הוותיק Don't Stand So Close to Me.
כל אחד מחברי הלהקה המשיך בקריירת סולו: סאמרס הקליט אלבום שני עם רוברט פריפ; סטינג הופיע בשני סרטים; וקופלנד הקליט אלבום בקמרון ובקונגו.
אבל ללא ספק הטריגר העיקרי לפירוק הלהקה היה אלבום היחיד המוצלח מאוד של סטינג The Dream of the Blue Turtles, שיצא ב-1985 והגיע למקום שלישי באנגליה ושני בארצות הברית.
סטינג גם שר בנפרד מהלהקה במופע Live Aid ב-13 ביולי 1985.
לא הייתה הודעה רשמית על פירוק הלהקה אבל פוליס לא שבה להקליט עוד.
מפירוק הלהקה ועד שנת 2006, האירועים המרכזיים בחיי הלהקה היו:
הופעה משותפת של שלושת החברים בחתונתו של סטינג עם טרודי סטיילר בשנת 1992.
ב-10 במרץ 2003 הוכנסה הלהקה להיכל התהילה של הרוק אנד רול וביצעה את הלהיטים הגדולים.
ב-2004 הוציא הנרי פדובני אלבום, ובו הופיע שיר בביצוע משותף עם סטינג וסטיוארט קופלנד.
איחוד ראשון של הלהקה בהרכב המקורי מאז 1977.
במהלך השנים היו שמועות לגבי איחוד מחדש של הלהקה, הוצאת אלבומים חדשים או מסעי הופעות.
הלהקה התאחדה מחדש ב-2007 לצורך הופעה בטקס פרסי גראמי השנתי ה-49. הופעה זו הייתה הראשונה מזה 20 שנה, למעט אותן הופעות באירועים מיוחדים, שהוזכרו קודם לכן.
בטקס גראמי הופיעה השלישייה וביצעה את הלהיט "Roxanne" כשסטינג מכריז: "Hello.
בעקבות ההופעה יצאה הלהקה לסיבוב הופעות עולמי בשנים 2007–2008. מסע זה, הראשון מזה 23 שנים, החל בהופעה בעיר ונקובר בקנדה בה הלהקה ביצעה חזרות.
מסע ההופעות לאחר האיחוד נמשך כשנה, סבב בכל חלקי העולם ונחשב למוצלח מבחינת היקפי מכירות הכרטיסים, אולם לא זכה לביקורות חיוביות.
במהלך הסבב הודיע סטינג כי לאחר סיום מסע ההופעות הלהקה תתפרק שוב.
"לא יהיה אלבום חדש, לא יהיה עוד מסע הופעות גדול, לאחר סיום המסע הנוכחי זה הסוף של פוליס".
ההופעה האחרונה בסבב זה, וככל הנראה ההופעה האחרונה בכלל של הלהקה, התקיימה בתאריך ה-7 באוגוסט 2008, בניו יורק.
מסע ההופעות הכניס 350 מיליון דולר ממכירות כרטיסים, ועוד עשרות מיליונים ממכירת דיסקים, חולצות ומוצרים אחרים.
סטינג – מילים, לחן, שירה, גיטרה בס וכלים נוספים.
סטיוארט קופלנד – תופים, כלי הקשה
הפוּטש של קאפ היה ניסיון הפיכה (פוטש) כושל בגרמניה, בראשות וולפגנג קאפ, במטרה להפיל את משטר רפובליקת ויימאר ב-1920.
עם תבוסת גרמניה במלחמת העולם הראשונה הוקמה רפובליקת ויימאר, שהייתה בעלת צביון דמוקרטי וליברלי.
כוחות קומוניסטיים איימו על יציבות השלטון משמאל וכוחות ימניים לאומניים איימו עליה מימין.
נשיאה הסוציאל-דמוקרטי של הרפובליקה פרידריך אברט וממשלתה נאלצו להתמודד עם הקיצונים מימין ומשמאל ולעיתים לתמרן את הצד האחד כנגד השני.
כך הוקמו בסוף 1918, על מנת לדכא מרידות קומוניסטיות, מיליציות הפרייקור.
הן הורכבו ממשוחררי הצבא ופעלו במזרח אירופה ובארצות הבלטיות.
חוזה ורסאי, אשר נחתם ב-1919, חייב את גרמניה לצמצם את צבאה ל-100,000 לוחמים, בעוד שהכוחות הקיימים היו כ-350,000 חיילי הצבא הסדיר (רייכסווהר) וכ-250,000 אנשי הפרייקור.
במצב זה לא היה מנוס מפיזור הפרייקור על מנת לעמוד בתנאי ורסאי.
במרץ 1920 ניתנה ההוראה לפרק את בריגדת ארהארדט, אחת ממרכיבי הפרייקור שלחמה בארצות הבלטיות.
ליטוויץ פנה לשר ההגנה גוסטב נוסקה ולנשיא הרפובליקה אברט על מנת שיעצרו את הפירוק אך נענה בשלילה.
בריגדת ארהארדט העמידה בראשה את ד"ר וולפגנג קאפ, מנהיג לאומני בולט ממזרח פרוסיה אשר תכנן להשתלט על השלטון בחודשים שקדמו לפוטש, והחלה לצעוד לעבר ברלין.
בבוקר ה-13 במרץ השתלטו כוחות אלה בשילוב עם כוחות רייכסווהר בפיקודו של לוטוויץ על הבירה ללא התנגדות ממשית.
בעקבות זאת, נמלטה הממשלה לדרזדן ולאחר מכן לשטוטגרט.
כוונתו הייתה להחזיר על כנה את הקיסרות של לפני המלחמה, אף שלא הכריז על כך במפורש.
בעודם עוזבים את העיר ב-18 במרץ, נתקלו הכוחות הבלטיים בהמון רב המלווה אותם בקריאות בוז ולועג לכישלונם.
הכוחות האחרונים שיצאו משער ברנדנבורג הסתובבו אל הקהל וירו אל עבר האזרחים.
היריות גרמו למהומה רבה, כמו גם לאבדות בנפש ופציעות.
בשובה לברלין מצאה הממשלה שהשביתה בה עשתה שימוש כדי לחזור לשלטון יצאה מכלל שליטתה.
ב־19 במרץ פרצו ברחבי גרמניה מרידות ספרטקיסטיות.
המנהיגים הקומוניסטיים ניצלו את ההזדמנות והפכו את השביתה למרד.
חלקם הכריזו על רפובליקה גרמנית קומוניסטית, אחרים הכריזו על איחוד עם ברית המועצות.
הממשלה, שהתחלפה בינתיים לאחר התפטרותו של באואר, הצליחה להשליט סדר רק במאמצים רבים.
הם גם נאלצו להפר את חוזה ורסאי באפריל ולפלוש בכוחות גדולים לחבל הרוהר כדי לדכא שם את המרד ביד חזקה ובמחיר של 160 הרוגים, 400 פצועים.
ההפרה גרמה לתקרית בינלאומית וגררה תגובת נגד מצידן של מדינות ההסכמה ובעיקר מצידה של צרפת.
הפוטש והקשיים של הממשלה להשיב את הסדר על כנו לאחריו האירו את נקודות החולשה של הרפובליקה, הנקרעת בין קיצונים מימין ומשמאל.
עם זאת, רפובליקת ווימאר שרדה באירועי מרץ-אפריל 1920 הודות להיענות העממית לקריאה לשבות, אך גם הודות לכך שרבים מכוחות הימין כולל מפקדי פרייקור, סירבו להצטרף למרד בטענה, שהוכחה כנכונה, שהוא היה מוקדם מדי ולא מתוכנן די הצורך.
הפסקת פעילות המשק בעת שביתת הפועלים לא סייעה לכלכלה הגרמנית החלשה ממילא, האינפלציה הוחרפה והמשיכה לשבור שיאים עד שנת 1923, ראשית תור הזהב של רפובליקה ויימאר.
הפולמוס היהודי-נוצרי הוא פולמוס דת בין היהדות לנצרות.
הוא מתקיים משחר הנצרות, ושורשיו בפולמוס היהודי-אלילי ובאפולוגטיקה היוונית.
פולמוס זה קיבל תאוצה במאה השנייה לספירה, שאז מקובל לחשוב שחל פירוד בין קהילות המאמינים.
עדויות לקיומו של הפולמוס ניכרות כבר בברית החדשה, בכתבי אבות הכנסייה ובתורה שבעל פה.