tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
לפני הקמת קרני שומרון נערכה חפירת הצלה שחשפה את שרידי חורבת ג'מעין.
השרידים הם של כפר יהודי עתיק המורכב בעיקר מבתים בסגנון בית ארבעת המרחבים, כמו כן נתגלו מתקנים חקלאיים, בית בד, גת וחומת מגן.
הכפר מתוארך לתקופת ממלכת ישראל והוקם כנראה בשיא התפשטות ממלכת ישראל במערב השומרון.
סביר להניח שהוא שימש כבית משפחה או עבור קבוצת משפחות משבט מנשה.
המקום משמש כדוגמה יפה לכפר מהתקופה המקראית שלא נהרס על ידי בני אדם.
גם בחורבן ממלכת ישראל האתר לא נחרב אלא ננטש לתקופה מסוימת, ונעשה בו שימוש חוזר בתקופות מאוחרות יותר, מבלי לפגוע בצביון המקורי שלו.
כיום מועצת קרני שומרון פרסה את חסותה על האתר ומבוצעים בו עבודות תחזוקה וסיורים לקהל הרחב.
טקס ההקמה הרשמי של היישוב נערך ב-25 באפריל 1978. באותה עת גרו במקום כבר 30 משפחות במבנים טרומיים שרכש משרד השיכון.
באוגוסט 1978, הציג שר החקלאות אריאל שרון, שקיבל את האחריות להקמה ופיתוח של התנחלויות ביהודה ושומרון, את תוכנית הפיתוח של היישוב.
בטווח הקצר אושרה הקמת 250 יחידות דיור ובטווח הארוך הכריז שרון על תוכנית להקמת אשכול יישובים במקום, שיכיל 2,000 יחידות דיור.
בפברואר 1979 החל חיבור היישוב לרשת החשמל של ישראל, עד אז חובר היישוב לרשת המקומית של חברת החשמל המזרח ירושלמית.
ב-17 ביוני 1979 נערך טקס הנחת אבן הפינה לקרני שומרון ב', כ-2 קילומטר ממערב לקרני שומרון א' (יישוב זה קיבל אחר כך את השם מעלה שומרון).
ב-15 באוקטובר 1979 הקימו חברי גרעין קרני שומרון מאחז חדש, על גבעה סמוך ליישוב, במסגרת "מבצע מאחזים" שארגן "גוש אמונים" במחאה על תוכנית האוטונומיה שחתמה ממשלת ישראל במסגרת הסכמי קמפ דייוויד.
המאחז פונה על ידי צה"ל ללא התנגדות לאחר זמן קצר.
בתחילת 1981 הכריזה ממשלת ישראל על הקצאת תקציב לפיתוח היישוב כבסיס להקמת 1,500 יחידות דיור נוספות ביישוב, והקמת אזור תעשייה.
בנוסף החלה הקמתו של "קרני שומרון ג'" (יישוב זה קיבל אחר כך את השם אלפי מנשה והוא ישוב נפרד לחלוטין).
כחלק מפיתוח היישוב הוכרזו כ-1,000 דונם באזור כאדמות מדינה.
בג"ץ דחה עתירה של 16 פלסטינים, בעלי אדמות, נגד ההפקעה וקיבל רק עתירה אחת של תושב ג'ינסאפוט, לגבי 35 דונם.
בנוסף רכשה "הקרן לגאולת הקרקע" של גוש אמונים קרקעות נוספות, שהיו בבעלות תושבי הכפרים הפלסטינים באזור.
בסוף 1982 מנה היישוב 120 משפחות, רובם מרקע דתי-לאומי.
בשנת 1983 החלה הקמת שכונת "גינות שומרון", ממערב ל"קרני שומרון א'" ובשנת 1985 הורחבה השכונה.
באפריל 1991 הופרד היישוב מהמועצה האזורית שומרון, וקיבל מעמד של מועצה מקומית בשם "קרני שומרון", שכללה את שני היישובים קרני שומרון וגינות שומרון, לאחר הצבעה של התושבים, שני יו"ר הוועדים באותה תקופה הודי ליברמן בקרני שומרון ויגאל להב מגינות שומרון, חתמו על הסכם האיחוד ולימים כיהנו בתקופות שונות כראשי המועצה.
בשנת 1999 הוקמה חווה חקלאית, בשם "נוף קנה", דרומית-מזרחית ליישוב לימים קיבל המקום את השם "אלוני שילה".
במאי 2001 נחנך בכניסה ליישוב קניון.
מנהל הקניון הכריז עם פתיחתו כי "הקניון אמור לשרת גם אוכלוסייה פלסטינית, ובניגוד לקניונים אחרים בארץ, אנו איננו עורכים הפרדה בין יהודים וערבים.
כולם ייכנסו, לאחר בדיקה ביטחונית רגילה בשער, והדבר אושר על ידי כל גורמי הביטחון".
בנוסף הכריז כי "במקום מועסקים גם אנשי ביטחון ערבים, כדי להימנע מיצירת דימוי של 'ערבים נגד יהודים'".
בפברואר 2002 התרחש בפיצריה שבקניון פיגוע התאבדות בו נרצחו שלושה צעירים תושבי היישוב, ונפצעו שמונה.
בעקבות האינתיפדה השנייה הוקף היישוב בגדר ביטחון.
בשנת 2018 הכריז ראש המועצה על תוכנית אב להרחבת היישוב ל-42,000 תושבים והפיכתו לעיר מחוז גדולה ומרכזית בשומרון.
על פי התוכנית שכונות קרני שומרון יורחבו דרומה, כדי ליצור רצף בנוי עד נחל קנה ועמנואל.
בדצמבר 2018 הוגש כתב אישום נגד שלושה תושבים שהיו מעורבים בפריצת דרך בשמורת נחל קנה, תוך פגיעה בעצי אלון עתיקים.
בשנת 2020 צורפו למועצה היישוב מעלה שומרון והשכונה אל מתן שלידו (שקודם לכן היו חלק מהמועצה האזורית שומרון), ובכך הגיעה אוכלוסיית המועצה לכ-10,500 תושבים.
בעבר סמלה של הרשות המקומית כלל חמישה בתים קטנים על הרי השומרון.
חמשת הבתים ייצגו את חמש השכונות שהיו ביישוב בזמן יצירת הסמל - קרני שומרון, גינות שומרון, נווה מנחם, אלוני שילה, רמת גלעד.
שכונת קרני שומרון מכונה גם "הגבעה המרכזית", שוכנת במקום היישוב הקהילתי המקורי, נמצאת בגבעה המרכזית של היישוב, השכונה היא בעלת אופי דתי, ובה כ-2,000 תושבים.
נוסדה על ידי גרעין "צופין" שעלה לקרקע בסוכות תשל"ז (1976).
בשכונה מוקם פרויקט "נופי בניה" על שם רס"ן בן היישוב שנהרג במלחמת לבנון השנייה וקיבל, לאחר מותו, צל"ש אלוף.
בשנת תשמ"ג 1983 החלה הקמתה של שכונת "גינות שומרון" ממערב ל"קרני שומרון א'" ולכן, בתחילה, היא כונתה "הגבעה המערבית".
בשלב הראשון נבנו במקום 260 דירות במבנים של שני קומות.
בשנת 1985 החלה הקמת שלב ב' של השכונה שכלל 100 יחידות דיור.
כיום היא השכונה המאוכלסת ביותר ובה כ-4,500 תושבים.
גינות שומרון עצמה מורכבת ממספר שכונות-משנה, בהן אשדר, בריטיש, אברהמי (על שם חברות הבנייה שבנו אותן) ועוד מספר שכונות קטנות יותר.
שכונת-המשנה הוותיקה ביותר היא שכונת נווה עליזה, על שם עליזה בגין, אשתו של ראש הממשלה מנחם בגין.
השכונה הוקמה על ידי משפחות דתיות מעולי ארצות הברית ומדינות אנגלו-סקסיות נוספות שהתארגנו, מרביתן טרום העלייה לארץ, במטרה להקים את ביתן במקום.
עקב פשיטת רגל של קבלן הבנייה התעכב האכלוס עד סמוך להקמת רובע "גינות שומרון" שאר שכונות-המשנה ב"גינות שומרון" הן בעלות אוכלוסייה מגוונת – חילונים ודתיים שגרים בצוותא.
שכונת נווה מנחם שעל שום מיקומה, היא מכונה גם: "הגבעה המזרחית", נוסדה ב-1991 בשם "נווה אורנים" ולאחר מותו של ראש הממשלה מנחם בגין הוחלט לקרוא לשכונה על שמו.
בשכונה מתגוררים כ־3,500 תושבים, דתיים וחילונים.
בספטמבר 2009, לאחר תקופה ארוכה של הקפאת בנייה, אישר שר הביטחון אהוד ברק לבנות 37 דירות נוספות בשכונה.
ב-2012 הוקם פרויקט "קרני שומרון הצעירה" עם 55 דירות.
בשנת 2014 הוחל בבניית 260 בתים נוספים וכיום מתגוררות במקום מעל 700 משפחות.
בשכונה יש פארקים, אולם ספורט, גנים, מעונות ומוסדות חינוך וציבור.
השכונה נמצאת על גבעה דרומית-מזרחית לשכונת נווה-מנחם (לכיוון עמנואל) על גבול שמורת הטבע של נחל קנה והיא הוקמה כדי למנוע בנייה פלסטינית בלתי חוקית בשטח שבין גבול הבינוי של קרני שומרון לבין גבול תחום התכנון שלה.
בהתחלה הוגדר המאחז כחווה חקלאית, אך אחר כך הובאו למקום כ-20 קרוואנים, הוקם בית כנסת וגן ילדים והמקום קיבל את השם "אלוני שילה".
שכונת "אלוני שילה" עלתה לקרקע בערב יום העצמאות 1999, ונקראה שכונת נוף קנה על שם נחל קנה הסמוך.
בהמשך הוסב שמה לשם הנוכחי, על שם סמ"ר , תושב שכונת קרני שומרון שנהרג באסון המסוקים.
בשכונה כ-50 בתי קבע וכן קרוואנים והיא מונה כ-85 משפחות.
השכונה היא בעלת אופי קהילתי-תורני.
במקום פועלת מדרשת שיל"ת וכן קיים סניף בני עקיבא.
המקום היה עד 1967 מוצב ירדני שבצידו המערבי היה במשך שנים רבות שדה מוקשים.
מהגבעה יש תצפית ל-360 מעלות הכוללת תצפית על מישור החוף, גוש דן ועד ארובות חדרה.
מאחז רמת גלעד עלה לקרקע ב-31 במאי 2001, ונקרא על שם גלעד זר, קב"ט מועצה אזורית שומרון שנרצח על ידי מחבלים יומיים קודם.
הגבעה היא ה"קרן" הדרומית מבין שתי הגבעות שעל שמן קרוי היישוב .
המאחז נקרא בתחילה "גבעת הדגל", לאחר שבשנת 2000 בני נוער מקרני שומרון יצרו ותלו שם, פעמיים, דגל ישראל בגודל 750 מ"ר, שהיה בזמנו הדגל הגדול בעולם (הוכר כשיא גינס), אך שני הדגלים הוצתו על ידי ערבים בפעולות טרור.
חודש לאחר הקמת המאחז, הושג הסכם להתפנות מרצון מהמקום, יחד עם מאחזים נוספים, במטרה לאפשר לשחרר כוחות צבא בשיא האינתיפדה השנייה.
ההסכם לא בוצע ובמקום המשיכו להתגורר תשע משפחות.
באוקטובר 2002 פונה המאחז, אך המתנחלים חזרו אליו תוך זמן קצר.
במאי 2004 הורה ראש הממשלה אריאל שרון על פינוי המאחז, זאת מאחר שנקבע כי 11 מבנים במקום נבנו על אדמה פרטית פלסטינית, אך הפינוי לא בוצע.
במאי 2009 שוב ניתנה הוראה לפנות את המאחז, אך המתנחלים במקום פנו לבג"ץ והפינוי נדחה.
בסוף שנת 2011, בעקבות גיבוש הסכם בין ראש המועצה הרצל בן ארי לבין השר בני בגין, הוחלט על הכשרה של שכונת רמת גלעד כשכונה אינטגרלית במועצה המקומית ואישור תב"ע.
על פי ההסכם, המתנחלים היו אמורים לפנות בעצמם את תשעת המבנים שנבנו על אדמה פרטית, ואז המנהל האזרחי יבחן היכן עובר הקו בדיוק בין אדמות מדינה לאדמה פרטית ויסמן את גבולות היישוב.
בינואר 2012 הפסיק המנהל האזרחי עבודות להכשרת קרקע חדשה להרחבת המאחז, מאחר שהעבודות פלשו לשטחים נוספים מעבר למה שנקבע בהסכם.
כיום גרות בשכונה כ-30 משפחות.
בשנת 2023 נסלל כביש המאפשר את חיבור השכונה לתוך קרני שומרון.
מצפה צבאים הוקם על גבעה שהיא ה"קרן" הצפונית, מבין שתי הגבעות שעל שמן קרוי היישוב.
בשנת 1982, הקים שם משה זר את ביתו, ללא אישור, על קרקע פרטית שרכש.
מאוחר יותר הקרקע נכללה בשטח השיפוט של המועצה המקומית קרני שומרון.
זר טען שרכש קרקעות נוספות בסמוך, בשטח 762 דונם, ואת הקרקעות האלו הוא מכר לקבלנים האחים משה ויגאל גינדי ששיווקו בתים פרטיים ביישוב, תוך הצגת אישור שסיפק להם אבי צור, עוזרו של מיכאל דקל, שהיישוב "כרמים" אושר על ידי ועדת השרים להתיישבות.
לימים התברר שלא היה אישור להקמת היישוב.
ב-1985 נפתחה חקירת משטרה בחשד שהמכתב של אבי צור הוצא תמורת שוחד.
אבי צור טען שהמכתב הוצא בהוראתו של מיכאל דקל, אך המשטרה פקפקה בטענה זאת ויחזקאל קרתי טען שדקל ככל הנראה לא קשור לפרשה.
האחים גינדי נחשדו בהונאה וברחו לברזיל.
לאחר שהתברר שאין כוונה להעמידם לדין, חזרו לישראל בסוף 1990, ומשה זר חויב להחזיר להם את כספם, עבור העסקה שבוטלה.
בשנת 2021 נפתח גן אירועים במצפה צבאים, סמוך לבית משפחת זר.
מעלה שומרון נוסדה בשנת 1980 על ידי משפחות מתנועת משקי חרות בית"ר ונקרא בתחילה קרני שומרון ב'.
עד 2020 התנהל כישוב עצמאי וכחלק מהמועצה האזורית שומרון.
השכונה כוללת את הרבעים הבאים: "נחשונים" שבו התגוררו המתיישבים הראשונים ב-50 "אשקוביות" ו"קרוואנים", "אפיקים" שנבנתה בשיטת בנה ביתך, "לבונה" שמכונה גם "גבעה ב'" ו"אבני החושן" שנבנתה על ידי "אמנה".
בשנת 2020 הפך היישוב לשכונה של קרני שומרון.
אל מתן היא שכונה שהוקמה כמאחז דרומית ל"מעלה שומרון", מעל אפיקו של נחל קנה.
השכונה קרויה על שם יישוב בתקופת בית ראשון ששמו נזכר בחרסי שומרון, ודומה פונטית לשמו של הכפר הסמוך אימאתין.
היישוב הוקם בשנת 2000 על ידי קבוצת צעירים דתיים מיישובי האזור – מעלה שומרון וקרני שומרון.
בשנת 2009 הוקם במקום בית כנסת ובעקבות עתירה לבג"ץ נגד הקמתו, בלא היתר בנייה כדין, הודיעה המדינה על אטימת המבנה ובג"ץ קיבל את עמדתה.
המבנה נאטם ובמקביל החלו בהליכים להכשרת המבנה.
בשנת 2012 הוחל בהסדרת המקום ככפר אמנים, בהתאם לתוכנית של ארגון אמנה ובנובמבר 2012 אושרה חוקיות היישוב.
בשנת 2014 אישר המנהל האזרחי להוסיף 100 דונם משמורת נחל קנה אל שטחי היישוב.
אל מתן הייתה שכונה ביישוב "מעלה שומרון" ובשנת 2020 שני היישובים צורפו כשכונות ברשות המקומית של קרני שומרון.
בשנת 2022 החל פרויקט בנייה לבתי קבע בשכונה בהיקף של כ-250 יחידות דיור.
אורנים היא שכונה חדשה, אכלוסה החל בשנת 2023, נבנתה כולה על ידי חברת אמנה, בלב חורשת אורנים, ובה כ־200 יחידות דיור.
שכונה בעל אופי מעורב, ממוקמת בין מרכז היישוב לשכונת גינות שומרון.
בכניסה לקרני שומרון נמצאים מרכז מסחרי "קניון השומרון", מועדון ספורט הכולל בריכת שחייה, מגרשי טניס, מגרשי כדור סל, כדור עף, ומגרש קט רגל, מתנ"ס.
בקרני שומרון ישנם שני אזורי תעשייה: הראשון נמצא בגבעה המרכזית, וכולל בתי מלאכה, תעשייה קלה/זעירה ומפעל אלקטרוניקה.
השני ממוקם צפונית ליישוב מעבר לכביש 55 וכולל מפעלי תעשייה, דפוס, צינורות פיברגלס, בית יציקה, תעשיות מתכת, ייצור תבלינים, בתי מלאכה ומוסכים, מפעל בטון ותחנת דלק.
בקרני שומרון שלושה בתי-ספר יסודיים לציבור הדתי ובית ספר אחד לציבור החילוני (ברקאי, משואה, לפידים ורימו"ן בהתאמה) ושתי ישיבות-תיכוניות: ישיבת השומרון ו"הליכות עולם".
כמו כן שוכנת ביישוב ישיבת ההסדר קרני שומרון.
מאז שנת 1995 פועל ביישוב שבט צופים בשם "עמירים" על שמו של שמוליק עמיר.
כמו כן קיימים חמישה סניפי בני עקיבא (בקרני שומרון, גינות שומרון, נווה מנחם, אלוני שילה ומעלה שומרון).
כאמור, הגרעין הראשון התיישב על שטח שבו היה, עד למלחמת ששת הימים, מחנה צבאי ירדני ואשר מוגדר כאדמות מדינה.
מקורות פלסטיניים טוענים שלצורך הרחבת היישוב הופקעו 1,670 דונם מכפרים סמוכים: 713 דונם מג'ינספוט, 512 דונם מדיר איסתיא, 229 דונם מכפר לאקף, ו-216 דונם מחג'ה.
בתוך תחומי קרני שומרון נמצא כרם הזיתים של משפחת ג'אבר מכפר לאקף השכן.
קַרְנֵי רֶנְטְגֶּן (או קרני X) הן קרינה אלקטרומגנטית מייננת בעלת אורך גל בתחום 5 פיקומטר עד 10 ננומטר, הקרויה על שם הפיזיקאי שגילה אותה, וילהלם רנטגן.
לקרינת רנטגן שימוש בתחומים רבים, אך בעיקר ידועה חשיבותן בתחום הרפואה, בזכות יכולתן לצלם איברי גוף פנימיים לשם בדיקתם.
ב-1896 החלו רופאי השיניים להשתמש בקרניים לצורך תצלומי שיניים, וכירורגים השתמשו בהן לצורך מציאת שברים בעצמות המטופלים.
העצם, שבה יש ריכוז מינרלים גבוה, בולעת את הקרניים מופיעה בניגודיות גבוהה לעומת רקמות אחרות כשעוברות דרכה קרני רנטגן.
כיום ניתן לצלם בסוגים שונים של צילום גם איברים פנימיים אחרים בנוסף לעצמות.
כדי לצלם איברים כמו קיבה ומעיים, נותנים למטופל בבליעה חומר שאטומיו כבדים, כגון בריום, ולצורך צילום איברים כמו כליות או לב, נותנים למטופל חומרים כמו יוד, בהזרקה.
בדומה לשימוש בתחום הרפואי, ישנו יישום הנדסי לקרינת רנטגן - איתור סדקים בבדיקות לא הורסות במבנים, במטוסים וכדומה.
שימוש מדעי חשוב הוא בקריסטלוגרפיה, שבה תמונות העקיפה של קרני רנטגן שמוקרנות על גבישים, משמשות לפענוח מבנה הגביש.
שימוש אחר הוא שיקוף מזוודות של נוסעים לפני עלותם למטוס, לגילוי מטעני נפץ.
בשנת 1978 שוגר לחלל טלסקופ החלל איינשטיין, הרגיש לקרני רנטגן.
גרמי שמיים אנרגטיים, כגון חורים שחורים וסופרנובות, משחררים אנרגיה באורכי הגל של קרני רנטגן.
טלסקופ החלל צ'נדרה נשלח לחלל כדי לחקור אותם כיוון שקרינה זו כמעט ואינה חודרת את האטמוספירה.
בשנות החמישים של המאה ה-19 ערכו פיזיקאים גרמנים ניסוי בהעברת חשמל בריק.
הם קבעו שתי לוחיות מתכת בשני קצותיה של שפופרת חתומה שנשאב ממנה, בקירוב, כל האוויר.
לאחר מכן חיברו את שני קצותיה של השפופרת לסוללה חשמלית ובקצה השפופרת הקרוב ללוח השלילי (קתודה) הופיע זוהר ירוק.
ב-1886 כונתה תופעה זו על ידי אויגן גולדשטיין בשם "קרני קתודה".
ב-1892 גילה פיליפ לנארד שהקרניים יכולות לעבור דרך לוח אלומיניום דק, עד לכשמונה ס"מ באוויר.
וילהלם רנטגן גילה את קרני ה-X ב-8 בנובמבר 1895, במקרה.
הוא עסק בבחינת שפופרת קתודית במעבדתו.
רנטגן החליף את הלוחיות שעל שפופרת קרני הקתודה בנייר שחור ועבה, החשיך את החדר והפעיל את המכשיר ואז גילה כי בשעה שהמתח החשמלי בשפופרת מגיע לרמה מסוימת, גבוהה למדי, נפלטת מהשפופרת קרינה בעלת כושר חדירה גדול.
רנטגן הופתע כאשר הבחין בזוהר על מרקע שנמצא שני מטרים מהמכשיר, והבין כי נתקל בסוג חדש של קרינה, חודרנית יותר מקרני הקתודה.
מאחר שרנטגן תהה על מהותה של קרינה זו, שלא ידע מה פשרה, הוא קרא לה קרני X, וברבות הימים נקראה קרינה זו על שמו.
רנטגן המשיך בניסוייו וגילה שהקרניים חודרות גם דרך גושי עץ, מתכת ואפילו בשר אדם.
בצילום הראשון בקרני X, רנטגן הניח את ידה של אשתו תחת המכשיר, ומכיוון שהעצמות והטבעת שעל ידה בלעו את הקרניים, חלקים אלה של לוח הצילום לא נחשפו ונותרו כהים.
רנטגן לא ניסה להוציא פטנט על תגליתו, ולא היה מעורב בהמשך פיתוחה של טכנולוגיית קרני X.
ב-1901 קיבל על תגליתו את פרס נובל הראשון לפיזיקה.
בשנת 1912 אישש מקס פון לאואה את ההשערה המקובלת אז בדבר טיבן האמיתי של קרני רנטגן.
פון לאואה גילה שנוצרת עקיפה של גלי הרנטגן כאשר הן עוברות דרך גביש.
כך הוא הוכיח כי קרני X הן קרינה אלקטרומגנטית, בדומה לאור, אבל באורכי גל הרבה יותר קצרים (5 פיקומטר עד 10 ננומטר).
קרני רנטגן נבלעות בקלות יחסית בחומרים בעלי צפיפות גבוהה ואטומים כבדים.
קרני הרנטגן הפכו לסנסציה מדעית.
נכתבו עליהן למעלה מאלף כתבות בעיתונות ומעל ל-60 ספרים ומאמרים.
מגזינים פופולריים הפיקו כתבות על "הקרניים החושפניות" והמליצו לנשים ללבוש בגדי עופרת כדי להגן על עצמן מחשיפה לעיני "סוטים המחזיקים במכשירים עם קרני X".
אולם הנזק הבריאותי של קרני הרנטגן התבהר מאוחר יותר.
כך למשל, טכניקת השיקוף שבה נמשכת החשיפה לרנטגן מספר דקות, המשיכה לשמש ככלי אבחון ברפואה עד לשנות החמישים של המאה העשרים.
הנזק שנגרם לרופאים אף עלה על הנזק שנגרם לנבדקים, שכן המסך שבו התבוננו הרופאים מדי יום במשך שעות רבות היה חשוף ישירות לקרני הרנטגן.
בשנת 2007 הוכרזה סביבת ההר כגן לאומי.
מקרני חיטין ניתן לראות את הכנרת, הגלעד, הגולן והגליל.
הר הגעש היה פעיל לפני כ-3–4 מיליוני שנה, בתקופת הפליוקן.
בבסיס ההר מצויה שכבה של גיר ימי, בדומה לזו הנמצאת בארבל.
מעליו שכבה של טוף ירקרק, ומעליה שכבה של אגלומרט הכולל פצצות געשיות וגושי בזלת.
דבר זה מעיד כי ההר התחיל את חייו בהתפרצויות מתונות שעוצמתן הלכה וגברה בהמשך.
מעל האגלומרט ניתן לראות שכבות בזלת.
קבר נבי שועייב, המקודש לדרוזים, נמצא בסמוך לקרני חיטין.
שמו של קרני חיטין מוכר וידוע דווקא מן התקופה שבה לא היה מיושב כלל.
בתקופה הצלבנית לא נודעה לאתר חשיבות מיוחדת, והוא היה שומם.
ב-4 ביולי 1187 התחולל למרגלות ההר הקרב בין צבאות הצלבנים, שהגיעו מכיוון ציפורי, ובין צבאו של צלאח א-דין, שבא מכיוון מעברות הירדן, מדרום לצמח.
בקרב זה נחלו הצלבנים מפלה ניצחת, ושרידי לוחמיהם נמלטו אל פסגת ההר ושם נכנעו.
קרב קרני חיטין, או "קרב חטין", מסמל את ראשית חורבנה של ממלכת הצלבנים בארץ ישראל.
במורד הצפוני של ההר שכן בתקופה העות'מאנית הכפר חיטין, אשר שימר את שמה של העיירה היהודית הגדולה מתקופת התלמוד כפר חיטיא ששכנה במקום, ואשר נזכרת רבות במקורות חז"ל.
במהלך מלחמת העצמאות נמלטו ממנו תושביו, והכפר חרב.
ב־1936 הוקם באזור המושב השיתופי כפר חיטים, לאחר מספר ניסיונות התיישבות שלא צלחו.
קרניפקס היה המוציא להורג ברומא העתיקה, ותפקידו היה להוציא להורג עבדים וזרים.
הוא לא היה מוסמך להוציא להורג אזרחים רומים.
תפקיד נוסף של הקרניפקס היה לנהל את העינויים (המילה carnifex היא צירוף של caro, carnis - בשר ו-facio - לעשות, לבצע; מכאן גם הפועל carnifico - לחתוך לחתיכות, לכרות).
משרת הקרניפקס נחשבה בזויה, המחזיק בה לא הורשה לגור בתוך תחומי העיר ונדרש לגור בפורטה מטיה או אסקווילינה, ליד המקום שבו הוענשו העבדים (ססוריום, בתקופת הקיסרים).
הקרנית היא חלקה הקדמי של העין, המכסה את הקשתית, האישון והלשכה הקדמית.
הקרנית מספקת את רוב העוצמה האופטית של העין.
ביחד עם העדשה, אחראית הקרנית לשבירת האור ולפיכך יש לה חלק במיקוד הדמות.
הקרנית אחראית לכשני שלישים משבירת האור הכללית בעין, אך השבירה הסופית נעשית בעדשה, שיכולה לשנות את עקמומיותה, בעוד עקמומיות הקרנית היא קבועה.
לקרנית קצות עצבים שאינם מצופים מיאלין.
הם בעלי רגישות למגע, לטמפרטורה ולכימיקלים; מגע בקרנית יגרום לסגירה רפלקסיבית של העפעף.
לשקיפותה של הקרנית חשיבות רבה, שכן היא משפיעה על טיב הדמות שהעין יוצרת.
לכן, היא איננה מכילה כלי דם אלא ניזונה על ידי דיפוזיה של דמעות בחלקה החיצוני ומן הלשכה הקדמית בחלקה הפנימי, וכן על ידי נוירוטרופינים המועברים אליה דרך קצות העצב.
בקרב בני האדם, קוטר הקרנית עומד על כ־11.5 מילימטר ועוביה התקין נע בין 0.5 מילימטר ל-0.6 מילימטר במרכז ובין 0.6 מילימטר ל-0.8 מילימטר בהיקפה.
בשנת 2019 דווח לראשונה על השתלת קרנית שהתקבלה מתאי גזע.
עד לשנת 2013 הוכרו בקרנית האנושית, כמו בזו של שאר הפרימטים, חמש שכבות.
קרנית שקופה ודקה הבנויה מחמש שכבות ידועות וייתכן שיש שכבה שישית, אם כי קיומה עדיין לא הוכח באופן חד משמעי.
קרניתם של טורפים כמו הכלב והחתול היא בעלת ארבע שכבות בלבד.
החלק הקדמי מכוסה באפיתל הקרנית.
עיוותים בצורת הקרנית פוגעים בראייה וגורמים לאסטיגמציה או לקוצר ראייה.
בניתוחי לייזר "מגלפים" מחדש את פני השטח של הקרנית כדי להעלים את העיוות הגאומטרי.
עד לתחילת העת החדשה טיפולים בבעיות ראייה נסובו בעיקרם סביב מיתוסים עממיים.
המאה ה-18 הייתה תקופת מעבר בהקשר זה, לצד תחילתה של המיקרוביולוגיה, וכבר בסוף המאה ה-18 חוקרים שונים, ביניהם ארסמוס דרווין, העלו השערות שונות לגבי דרכים לבצע ניתוחים בקרנית.
בשנת 1818 החלה לראשונה סדרת ניסויים בנושא, כאשר המדען פרנץ רייזינגר יזם סדרת ניסויים בהשתלת קרנית בבעלי חיים, אך בשלב זה ניסויים אלו לא נחלו כל הצלחה.
הצלחה ראשונית הגיעה לבסוף בשנת 1837, כאשר החוקר סמואל ביגר הצליח להשתיל בהצלחה קרנית של צבי בצבי אחר.
השתלת הקרנית המוצלחת אל עין אנושית נחלה הצלחה לראשונה בשנת 1905, אך לקתה בחסר בעקבות מחסור בהבנה רפואית משלימה בנוגע לחיטוי, הרדמה וכדומה.
ההתפתחות של תחומי הרפואה השונים הללו במקביל, יצרה התקדמות עקבית לאורך המאה ה-20 בהפיכתם של ניתוחי השתלת קרנית למעשיים.
קַרְנִיז (מאיטלקית: cornice), הנקרא בעברית גם כַּרְכֹּב (וברבים: כַּרכֻּבּים), הוא אלמנט אדריכלי המופיע בחלקה העליון של חזית המבנה או מעל פתחים מרכזיים בו.
הקרניז מתאפיין בכך שהוא בולט תמיד מקו הקיר, הן לכיוון החזית והן לצדדי הקיר.
באדריכלות הקלאסית הקרניז היה הרצועה הגבוהה ביותר באנטבלטורה אשר הופיע מעל האפריז והארכיטרב.
תפקידו של הקרניז היה ליצור כותרת עליונה לכלל המבנה.
הקרניז נבנה מעל האפריז וגם אם מעליו נוסף גמלון, הייתה סיומת הגמלון בעלת קרניז אלכסוני נוסף.
הסדרים הקלאסיים הגדירו סוגים שונים של קרניזים בעלי פרופורציות אחרות ועיטורים התואמים את שאר הרכיבים.
במבנים בעלי גג משופע משתלב הקרניז עם תמיכת הגג התחתונה ותפקידו הנוסף הוא למעשה הרחקת מי הגשמים המתנקזים על הגג מחזית הבניין.
אלמלא הקרניז, המים המתנקזים לאורך משטח הגג היו זורמים על מישור קיר החזית ומלכלכים אותו לאורך זמן כמו גם עלולים לחדור בקלות יותר אל פנים המבנה.
גם באדריכלות סגנון מודרני נעשה שימוש בקרניזים, אלא עיטוריים פחות.
הקרניז בעיקר נועד להדגיש את הקו האופקי של הבניין ולעיתים ליצור מעין משחק חזיתי בין הקווים האנכיים והאופקיים.
לעיתים רבות הקרניז משמש גם להצללה מעל חלונות.
הסגנון הבינלאומי עושה שימוש בקרניזים בעלי צורה גאומטרית תיבתית ברורה ופשוטה מעל חלונות מסוגים שונים.
בבנייה הישראלית נהוג להשתמש במושג קרניז גם לתיאור כל בליטה אורכית בקיר, גם כאלו בפנים המבנה המשמשים כמסתור לתעלות מיזוג אוויר, מסילות של וילונות או בסיס לתאורה ולחוטי תקשורת.
קרנליאן (וכן קרניאול וקרניול) הוא וראיציה של המינרל כלקדון (סוג של קוורץ) המכילה כמויות קורט של ברזל.
הקרנליאן שייך לקבוצת המינרלים הטקטוסיליקטיים - (סיליקטים במבנה מרחבי), ונוסחתו הכימית SiO2. מקור השם קרנליאן מלטינית, "קרניס" (carnis) שפירושו בשר עקב הגוון האדמדם המזכיר בשר חי.
צבעו של הקרנליאן נקבע לפי כמות וסוג תרכובת הברזל שבו.
תחמוצת הברזל יוצרת גוון כתום-אדמדם בעוד שהידרוקסיד הברזל נותן לאבן גוון חום.
בחימום הופך הידרוקסיד הברזל לתחמוצת הברזל וגוון הקרנילאן משתנה בהתאם לאדום.
כמו בכל צורות הכלקדון הגבישים של המינרל קטנים עד כדי כך שניתן לראותם במיקרוסקופ בלבד (קריפטוקריסטלים - גבישים סמויים).
תכונה זו מבדלת את הקרנליאן מקוורץ שקוף, אמטיסט, ציטרין וסוגים נוספים של קוורץ גבישי שהם בדרך כלל שקופים ויוצרים גבישים בעלי שש פאות הניתנים לזיהוי בקלות.
סוגים נוספים של קוורץ בעל גבישים זעירים כוללים את האגט, הכריזופראס והאוניקס.
שלא כמו בסוגים רבים אחרים של אבני חן מקוורץ בלתי שקוף שבהם האבן נחשקת בשל תבניות של פסים בגוונים שונים על האבן, הקרנליאן הפכה לאבן חן בשל צבעה האדמדם בלבד.
הגוון הנחשק ביותר היא אבן שלפניה יש גוון שחור אדמדם, אבל בהסתכלות דרכה נראים גוונים של אדום אש.
הקשיות הגבוהה יחסית של הקרנליאן (7 בסולם מוס) מאפשרת להשתמש בו לצורכי קישוט, לשימוש כאבן חן ולגילוף צלמיות.
בארצות הברית, באוסטרליה ובתאילנד הקרנליאן הוא אבן ההולדת התחליפית של חודש יולי.
אבני הקרנליאן היפות ביותר מגיעות מהודו, מקומות נוספים שבהם כורים קרנליאן הם צפון אפריקה, יפן, אוסטרליה, סיביר ובייחוד ברזיל.
על שם האבן נהוג לקרוא לגוון אדום מסוים "קרנליאן", כדוגמת צבע הלוגו של אוניברסיטת קורנל וחברת המרקים "קמפבל".
במצרים העתיקה נהגו לכנות את האבן, "אבן החיים", בשל צבעה המזכיר דם.
משום כך שיחקה האבן תפקיד חשוב בפולחן הקבורה המצרי והיא מוזכרת בספר המתים המצרי.
קישוטים המכילים קרנליאן נמצאו בקברו של תות ענח' אמון.
גם במקומות אחרים בעולם העתיק היה המינרל אבן חן חשובה, בייחוד בטבעות.
טבעת טלו – איראן 2500 לפנה"ס כיום במוזיאון הלובר
חרוזים בקבר פיר גדול של אנשים ממעמד גבוה המתוארך ל-2000-2400 לפנה"ס, בקטנה, עיר עתיקה בסוריה
טבעת חותם פניקית בצורת חרפושית המאה השישית לפנה"ס כיום במוזיאון הבריטי.
טבעת חותם אטרוסקית עם מוטיב פוסידון, המאה השישית לפנה"ס, כיום בספרייה הלאומית הצרפתית
קישוטים עתיקים עוד יותר המכילים קרנליאן נמצאו בקפריסין ובטרויה.
בתקופת האימפריה הרומית היה הקרנליאן החומר הנפוץ ביותר בו השתמשו כאבן חן.
מכיוון שלקרנליאן יש תכונה חשובה, שעווה חמה אינה נדבקת אליו, השתמשו בו לרוב בטבעות חותם שבהם הטביעו חותם ביטחון על מכתבים או מסמכים חשובים.
מתקופת ימי הביניים החלו להשתמש בקרנליאן בקמעות משום האמונה בכוחה המרפא של האבן בין השאר בפני דימומים, כאבי ראש, שיעולים והצטננות.
במאה ה-18 התפשטה האמונה שגבר הנושא קרנליאן מושך אליו נשים בדרכים מוזרות.
בתקופה המודרנית התחדש השימוש בקרנליאן כאבן חן וכמה משוררים גרמנים כדוגמת יוהאן וולפגנג פון גתה, ושטפן גאורגה מזכירים את האבן בשיריהם.
באוסף שיריו המאוחר, "דיוואן מערבי מזרחי" כתב גתה בשיר Segenspfänder ("משכונות הברכה"):
הנוסח המקורי בגרמנית תרגום לעבריתTalisman in Karneol,
אם על מצע שוהם ייחצב,
עליך ועל ביתך יגונן, יעטוף
ערך זה כולל מידע מתוך הערך כריזופראס, מידע מהערך Carnelian מוויקיפדיה באנגלית ומידע מהערך Karneol מוויקיפדיה בגרמנית.
הקרנים (באיטלקית וונטית: Carni) היו עם קלטי שישב החל במאה ה-5 לפנה"ס במישורים שבין הריין במערב והדנובה במזרח.
חבל ארץ זה חופף כיום לצפון מזרח איטליה, שטיריה וקרינתיה באוסטריה, וצפון-מערב סלובניה.
בתוך זמן קצר באו הקרנים במגע עם עמי האזור האחרים, ובין היתר עם הוונטים האדריאטים, ההיסטרים והליבורנים.
זהותם של הקרנים אבדה עם הכיבוש הרומי.
הקרנים העניקו את שמם לחבל קרניה (איטלקית Carnia; פורלן Cjargne) שבנפת אודינה במחוז פריולי-ונציה ג'וליה; לקראנסקה (סלובנית Kranjska) שבסלובניה ולקרינתיה (גרמנית Kärnten) שבאוסטריה.
קרני פּוֹסְטֶל (נולדה ב-14 באפריל 1971) היא צ'לנית, זמרת ומעבדת מוזיקלית ישראלית.
פוסטל, בתו של האמרגן פנחס פוסטל, החלה לנגן בצ'לו בגיל צעיר, ובגיל 15, בשנת 1986 הצטרפה כזמרת וכצ'לנית ללהקת הרוק התעשייתי "DXM" מחולון, שחבריה היו רונן הופמן ויריב אלטר.
בגיל 18 נסעה ללמוד מוזיקה בבית הספר גילדהול למוזיקה ודרמה בלונדון וגרה באנגליה בשנים 1991-1989. כששבה לישראל למדה גם באקדמיה למוזיקה על שם רובין בתל אביב.
במקביל ללימודיה בתל אביב, השתתפה פוסטל בהקלטות אלבומה הראשון והיחיד של להקת תערובת אסקוט.
בשנים שלאחר מכן ניגנה פוסטל בהקלטות יחד עם הזמרות דנה ברגר ואלונה דניאל, ולקחה חלק כמעבדת וכצ'לנית באלבום "קח שירים" של להקת כנסיית השכל.
פוסטל זכתה לחשיפה משמעותית יותר כאשר השתתפה בשנת 1994 באלבומו הראשון של אסף אמדורסקי, בנגינה בצ'לו ובשירה.
בין היתר, שרה באלבום את השיר "שיר ילדים (בית של ג'וק)" וניגנה בקטע האינסטרומנטלי הפותח את האלבום, "קרני", שהוקדש לה.
פוסטל השתתפה גם בסיבוב ההופעות האקוסטי של האלבום.
בשנים שלאחר מכן השתתפה פוסטל בהקלטות של זמרים מובילים בישראל, ביניהם אביב גפן (באלבום "אביב גפן III", בו גם גילמה את תפקיד הפסיכולוגית בשיר "דיכאון"), שלום חנוך (באלבום "א-לי-מות") והחברים של נטאשה (באלבום "רדיו בלה בלה").
בשנת 1996 השתתפה פוסטל בהקלטת האלבום "בחזרה לשבלול" של להקת רוקפור, אשר לווה גם בסיבוב הופעות נרחב ומצליח.
במקביל, ניגנה פוסטל בהקלטת פסקול הסרט "קלרה הקדושה" לצד ברי סחרוף.
בשנת 1998 הלחינה פוסטל את הפסקול לסרטו זוכה פרס וולג'ין של רענן אלכסנדרוביץ', "מרטין", וכן השתתפה בעיבודים ובנגינה באלבום "נגיעות" של ברי סחרוף.
בשנת 1999 השתתפה פוסטל במופע "כמו ציפור בחדר", שהופק על ידי גלי צה"ל לזכרה של המשוררת תרצה אתר ותועד באלבום "כמו ציפור בחדר - מופע משירי תרצה אתר".
בהמשך השתתפה באלבום הבכורה של נתן סלור, בנה של אתר, בשיר "רגל על רגל".
בסוף שנת 1994 הקימו פוסטל והמוזיקאי חיים לרוז את הצמד "ביקיני", במסגרתו יצרו מוזיקה בסגנונות מגוונים, ששילבה מוזיקה קלאסית, דאנס, מוזיקה אלקטרונית, היפ-הופ ועוד.
בשנת 1995 הוציא הצמד את אלבום הבכורה שלו, אשר לא זכה להשמעות רבות ברדיו, ייתכן בשל העובדה שהמוזיקה שיצרו פוסטל ולרוז הייתה מורכבת ולא תאמה למיינסטרים.
גם האלבום השני של הצמד, שיצא בשנת 1998, לא זכה להצלחה מסחרית, והצמד התפרק זמן קצר לאחר הוצאתו.
אלבום הסולו הראשון של פוסטל הוקלט בשנת 2000, ופרט לה השתתפו בהפקתו המוזיקלית חיים לרוז ורונן הופמן.
מספר שירים מהאלבום, שהיה בעל סגנון דאנס-פופ, נוגנו בתחנות הרדיו השונות בשנת 2001. בתחילת שנת 2002 יצא האלבום למכירה, בשם "קרני פוסטל".
מתוכו זכו להצלחה השירים "קח אותי", "כמו פרפר", "הלא ידענו" שכתבה לאה גולדברג, "תגיע אליי (שבע)" וגרסתה לשיר נוסף של גולדברג, "מדוע הילד צחק בחלום".
בשנת 2008 יצא אלבום אינסטרומנטלי ובו המוזיקה שכתבה למחול "פתאום ציפורים" של הכוריאוגרפית יסמין גודר.
פוסטל ביצעה את המוזיקה על הבמה כחלק מהמופע.
בשנת 2009 יצא אלבום נוסף של פוסטל, במסגרת סדרת הופעות האולפן "חדר" של חברת התקליטים EnT-T.
האלבום כלל גרסאות לשירים ישנים של פוסטל, בתוספת מעט שירים חדשים, אשר הוקלטו בסגנון מינימלי ואינטימי.
ביניהם היו ביצוע מחודש לשירו של אסף אמדורסקי "אהבה חדשה" (ביחד עם אפרת בן צור) וביצוע שזכה להצלחה בינלאומית בתחנות רדיו בעולם לשירו של רודריגז "Sugar Man" (ש"התגלה מחדש" ב-2012 בעקבות הסרט "Searching for Sugar Man" שזכה בפרס האוסקר).
באותה שנה העלתה פוסטל את המופע "סוף העולם בלוז", המשלב משיריהם של בוב דילן ושל מאיר אריאל.
ב-2014 הוציאה במשותף עם אסף אמדורסקי את האלבום אסף אמדורסקי וקרני פוסטל בהופעה.
האלבום הוקלט במהלך ארבע הופעות חיות ומתבסס על חומרים ישנים של אמדורסקי.
בשנת 2020 זכתה בפרס אופיר על "המוזיקה המקורית הטובה ביותר" בסרט "אסיה".
ב- 2014 הקליטה פוסטל EP ראשון בעברית עם המוזיקאי רועי ירקוני בשם "רחוק מידי".
הוא כלל מספר שירים שהשניים ביצעו יחד במופע משותף שהתקיים בנובמבר 2014 במוזיאון תל אביב לאמנות במסגרת פסטיבל הפסנתר.
את המופע הפיק מוזיקלית עומר הרשמן.
ה־EP כלל שירים שנכתבו על ידי דליה רביקוביץ, אשכול נבו, קרן אלקלעי-גוט ויהוא ירון.
מתוכו יצא לאור הסינגל "הלכתי", שירקוני כתב והלחין.
באותה שנה, התארחה (יחד עם גבע אלון) בסינגל "Love Etc" (ביצוע ללהיטם של ה-Pet Shop Boys) שהוציא המפיק Dub Mentor.
השיר זכה להשמעות רבות בתחנות רדיו בעולם.
גם סינגל זה יצא בלייבל המינימליסטי EnT-T.
בשנת 2021 פוסטל שרה וניגנה בשיר "כאשר אינך משורר" (אשר כתבה המשוררת יונה וולך), ביחד עם הזמרות טולה בן ארי ומיכל ברלצקי, כחלק מפרויקט בשם "גורע וזורח" (פרויקט שירי משוררים בביצוע אמנים שונים) והלחינה את פסקול הסרט "הבית ברחוב פין".
בשנת 2022 הצטרפה פוסטל להרכב "העבריות", הרכב מוזיקלי נשי ישראלי המבצע מחוות לגדולי הזמר העברי (נתן אלתרמן, לאה גולדברג ושושנה דמארי).
בשנת 2024 הלחינה את פסקול הסרט "לא יום ולא לילה".
פוסטל מתגוררת בתל אביב עם שני בניה.
קַרְנִיטין הוא חומר הנדרש לתאים של בעלי חיים לצורך ניצול שומנים ליצור אנרגיה.
חומצות השומן (המרכיב העיקרי של השומנים) מתחמצנות במיטוכונדריה והופכות לפחמן דו-חמצני ומים, תוך כדי יצור ATP, מולקולה הידועה כ-"מטבע האנרגתי של התא".
הקרניטין מאפשר את כניסת החומצות השומניות ארוכות השרשרת, מתוך הציטופלסמה של התא, למיטוכונדריה.
הקרניטין מיוצר בכבד ובכליות ממחומצות האמינו ליזין ומתיונין וניתן לקבל אותו גם מהמזון, בעיקר מזון מן החי.
ידועות מספר מחלות גנטיות הקשורות בחסר של חלבונים ואנזימים המשתתפים במנגנון ההעברה (מפורט בפרק "המנגנון") או בחוסר של קרניטין
חומצת שומן הנכנסת לתא מתחברת לקואנזים A לקבלת "fatty acyl CoA".
על מנת להיכנס לתוך המיטוכונדריה, על ה-fatty acyl CoA להתחבר לקרניטין בעזרת האנזים "קרניטין אציל טרנספראז 1", ובכך הוא יכול להיכנס למיטוכונדריה על ידי החלבון "אציל קרניטין טרנספורטר".
עם הכניסה למיטוכונדריה מפורק הקרניטין על ידי "קרניטין אציל טרנספראז 2" ויוצא חזרה לציטוזול, וחומצת השומן המחוברת לקואנזים A נותרת במיטוכונדריה להפקת אנרגיה בתהליך חמצון בטא.
קרניבור היא מסעדה תחת כיפת השמים בלנגטה (Langata), פרוור של ניירובי שבקניה.
היא מתמחה בבשר, ומאופיינת בבופה בשר של אכול כפי יכולתך.
היא מגישה מגוון סוגי בשר ומפורסמת בבשר ציד.
המסעדה מהווה יעד תיירותי פופולרי בקניה.
ב-1999 היו במסעדה 350 מקומות ישיבה ו-330 עובדי המסעדה שירתו מעל 1,000 אנשים ביום.
בשר הציד המוגש כולל ג'ירפה, גנו, ותנין, מגודל בחוות הופקרט, כ-40 ק"מ מחוץ לניירובי; בנוסף להם מגישים זברה, אימפלה, אנטילופה, אריה, וגם חיות מתורבתות כמו טלה, בקר וחזיר.
הבשר מבושל על גריל פחמים פתוח וענק מסתובבים שיפודים ועליהם שלל היום, הבשר מוגש על צלחות יצוקות ברזל.
המסעדה דורגה במקום ה-47 בטיבה בעולם במשאל 50 המסעדות הטובות בעולם לשנת 2002 של המגזין רסטורנט.
המסעדה דורגה במקום ה-50 בטיבה בעולם לשנת 2003.
בסמוך למסעדה שוכן מועדון הלילה "סלון סימבה" שמסוגל להכיל 2,500 אנשים, כמו גם אינטרנט קפה, מגרש משחקים ושישה ברים.
המסעדה מקיימת קונצרטים בהם מופיעים אמנים מקומיים.
קרניבור היא בבעלותו של מרטין דנפורד מקבוצת תמרינד.
היא פתחה את שעריה ב-1980 בידי דנפורד, אשתו וקבוצת שותפים.
קבוצת תרמינד מפעילה מסעדות פירות ים תמרינד במומבסה וניירובי.
למסעדה סניף נוסף, ששמו אף הוא קרניבור, הנמצא בפאתי העיר יוהנסבורג, דרום אפריקה והוא בבעלות קבוצת תמרינד.
קרנית פְלוּג (נולדה ב-9 בינואר 1955) היא כלכלנית ישראלית, שכיהנה כנגידת בנק ישראל בשנים 2013–2018.
פלוג נולדה ב-1955 בפולין, ובהיותה בת שלוש עלתה לישראל עם הוריה, והמשפחה התיישבה תחילה בשכונת קריית היובל שבירושלים.
אביה, נח פלוג, עבד במשרד האוצר, שימש כיועץ כלכלי בשגרירות ישראל בגרמניה, והיה במשך שנים רבות יושב ראש מרכז הארגונים של ניצולי השואה בישראל.
אמה, דורותה לבית טוגנדרייך הייתה רופאת ילדים.
פלוג למדה בתיכון ליד האוניברסיטה בירושלים.
בשנת 1980 השלימה בהצטיינות לימודי MA בכלכלה באוניברסיטה העברית בירושלים, ובשנת 1985 השלימה לימודי דוקטורט בכלכלה באוניברסיטת קולומביה בניו יורק.
בשנת 1984 הצטרפה ככלכלנית לקרן המטבע הבינלאומית, וב-1988 חזרה לישראל והחלה לעבוד במחלקת המחקר של בנק ישראל.
יחד עם ניצה (קלינר) קסיר היא ביצעה מחקרים בנושאי מקרו-כלכלה ושוק העבודה, בהם בתחומי שכר המינימום, קליטת העלייה והעוני.
בשנים 1994–1996 עבדה בבנק האינטר-אמריקאי לפיתוח (Inter-American Development Bank) ככלכלנית מחקר בכירה.
ב-1997, לאחר שובה לבנק ישראל, מונתה לסגנית מנהל מחלקת המחקר, וביוני 2001 מונתה למנהלת המחלקה ולחברה בהנהלת בנק ישראל.
במהלך עבודתה כיהנה במספר ועדות ממשלתיות וציבוריות, בהן הוועדה להגברת התחרותיות, הוועדה לשינוי חברתי-כלכלי (ועדת טרכטנברג), הוועדה לבחינת תקציב הביטחון (ועדת ברודט) והוועדה לאיתנות פיננסית של הביטוח הלאומי.
פלוג ידועה כתומכת בהעלאת גיל הפרישה לנשים.
כמו כן, הייתה בין התומכים בהנהגת מס הכנסה שלילי כסיוע לעובדים בשכר נמוך.
היא סבורה שיש להגדיל את ההוצאה הציבורית, ולהשקיע בשירותים חברתיים, בחינוך ובתשתיות.
ביולי 2011 מונתה למשנה לנגיד בנק ישראל.
בתחילת יולי 2013, בעקבות פרישתו של סטנלי פישר מתפקיד נגיד בנק ישראל, מונתה לממלאת מקום הנגיד.
ב-13 בנובמבר 2013 מונתה לנגידת בנק ישראל, האישה הראשונה בתפקיד זה, תפקיד בו כיהנה קדנציה אחת, עד 12 בנובמבר 2018. אחת מהפעולות הראשונות שלה כנגידה הייתה למנות לה כמשנה את ד"ר נדין בודו-טרכטנברג.
לאורך כהונתה כנגידה התפרסמו לעיתים חילוקי דעות בינה לבין שר האוצר משה כחלון.
בין היתר טענה פלוג כי יש צורך לשפר את הפיריון בעוד שר האוצר הביא לאישור תקציב דו־שנתי שלא תומך כלל בשיפור הפריון.
פלוג התנגדה נחרצות למהלך שתכנן משרד האוצר, להפחתת מס הכנסה על המשתכרים מעל 20,000 ש"ח, והתנגדותה הייתה אחת הסיבות העיקריות לכך שהמהלך לא יצא לפועל.
מנגד, טען שר האוצר שהיא צריכה להעלות את הריבית במשק, שעמדה באותה תקופה על 0.1%, אולם היא לא עשתה כן.
הותרת ריבית המשק האפסית על כנה הייתה למעשה החלטה אסטרטגית של פלוג להמשיך את המדיניות שהתווה קודמה בתפקיד, סטנלי פישר במטרה לבלום את התחזקות המטבע המקומי ולתמוך בייצוא.
זאת בתקופה שגם הריביות של מרבית הבנקים המרכזיים במערב נשארו גם הן ברמה נמוכה.
עם זאת, מדיניות זו הקשתה על שר האוצר לעמוד ביעד הורדת מחירי הדיור שהציב לעצמו מכיוון שהזרימה משקיעים לשוק הנדל"ן.
בספטמבר 2014 נבחרה על ידי מגזין "הגלובל פייננס" לאחת מ-7 נגידי הבנקים הטובים בעולם וקיבלה את הציון A על תפקודה.
גם בשנת 2015 שמרה על מקומה בצמרת הנגידים הטובים בעולם.
במרץ 2018 פרסם בנק ישראל דו"ח המבקר בין היתר את תוכנית מחיר למשתכן של כחלון.
לאחר הפרסום טען כחלון כי הדו"ח מוטעה ומתבסס על הערכות שגויות.
למחרת נמסר כי משרד האוצר החל לחפש מחליף פוטנציאלי לנגידה.
ביולי 2018 הודיעה פלוג לראש הממשלה שלא תתמודד לכהונה נוספת כנגידת בנק ישראל.
במכתבה לראש הממשלה הדגישה פלוג את החשיבות הרבה של עצמאותו המקצועית של הבנק, בייחוד במציאות פוליטית משתנה.
בהתאם לכך, סיימה את תפקידה ב-12 בנובמבר אותה שנה.
ביוני 2019 הוענק לה תואר עמית כבוד מהמרכז האקדמי רופין.
כמו כן זכתה באות אבירת איכות השלטון 2019 בקטגוריית הרשות המבצעת מטעם התנועה לאיכות השלטון.
עם תום כהונתה כנגידה, הצטרפה לאוניברסיטה העברית בדרגת פרופסור מן המניין במסלול הנלווה (ללא תשלום) בחוג לכלכלה באוניברסיטה העברית בירושלים.
במשך כ-5 שנים, עד 2024, כיהנה כסגנית-נשיא למחקר בתחומי הממשל והכלכלה ב.
בפברואר 2022 מונתה לחברה בוועדת החקירה הממלכתית לרכש הצוללות וכלי השיט.
פלוג נשואה (נישואים שניים) לפרופ' שאול לאך מהחוג לכלכלה באוניברסיטה העברית בירושלים.
היא תושבת בית הכרם בירושלים.
גור עופר, קרנית פלוג וניצה (קלינר) קסיר, "קליטה בתעסוקה של עולי ברית המועצות בשנת 1990 והלאה: היבטים של שמירה והחלפת משלחי-יד", רבעון לכלכלה 148 (יולי), עמ' 135–179, 1991.
קרנית פלוג וניצה (קלינר) קסיר, "עלות העבודה בתעשייה הישראלית", סקר בנק ישראל 67 (יולי), עמ' 21–40, 1992.
קרנית פלוג וניצה (קלינר) קסיר, "קליטה בתעסוקה של עולי ברית המועצות בשנת 1990 והלאה – הטווח הקצר", הרבעון לכלכלה, 1993.
קרנית פלוג וניצה (קלינר) קסיר (1994), "הציות לחוק שכר המינימום בישראל", סדרת מאמרים לדיון 94.12, בנק ישראל, מחלקת המחקר.
דניאל גוטליב, קרנית פלוג וניצה (קלינר) קסיר, "הצעה לשינוי המדיניות בנושא שכר מינימום", בנק ישראל, 2000.
קרנית פלוג, ניצה (קלינר) קסיר ויונה רובינשטיין, "השפעת שכר המינימום על התעסוקה בענפים עתירי עבודה פשוטה במשק הישראלי", בנק ישראל, 2000.
קרנית פלוג, ניצה (קלינר) קסיר וסיגל ריבון, "אבטלה והשכלה בישראל: על מחזורי עסקים, שינויים מבניים ושינויים טכנולוגיים: 1998-1986", רבעון לכלכלה'' 3 (אוקטובר), עמ' 374–416, 2000.
קרנית פלוג ומישל סטרבצ'ינסקי, "צמיחה בת קיימא - האם היא מעבר לפינה?
ניתוח תוך שימוש במסגרת מושגית של מיכאל ברונו", מחלקת המחקר של בנק ישראל, 9 ביולי 2002
קרנית פלוג, ניצה (קלינר) קסיר, ויונה רובינשטיין, "השפעת שכר המינימום על הביקוש לעובדים לא מיומנים ועל התעסוקה הכוללת במשק", בנק ישראל, 2004
קרנית פלוג, ניצה (קלינר) קסיר, "מהי רמת המקסימום לשכר המינימום?", מחלקת המחקר של בנק ישראל, 27 בינואר 2005
קרנית פלוג, ניצה (קלינר) קסיר ואירנה מידן, "חוק משפחות חד -הוריות, היצע עבודה ועוני", רבעון לכלכלה שנה 56, מספר 3 (ספטמבר), עמ' 463–516, 2006
קרנית פלוג ומישל סטרבצ'ינסקי, "צמיחה מתמשכת ומדיניות מקרו-כלכלית בישראל", מחלקת המחקר של בנק ישראל, 4 ביולי 2007
קרניים הוא מותחן פנטזיה אמריקאי-קנדי בבימויו של אלכסנדר אג'ה, שעלה לאקרנים ב-31 באוקטובר 2014. הסרט מבוסס על ספרו של ג'ו היל בעל שם זהה.
בסרט מגלם דניאל רדקליף גבר שהואשם ברצח חברתו (ג'ונו טמפל), שמשתמש ביכולות העל-טבעיות שלו שהתגלו לאחרונה במרדף שלו לחשוף את הרוצח האמיתי.
הקרנת הבכורה העולמית של הסרט התקיימה בפסטיבל הסרטים הבינלאומי בטורונטו בשנת 2013, ועלה לאקרנים בארצות הברית ב-31 באוקטובר 2014.
איגנטיוס פריש (דניאל רדקליף) הוא גבר בן 26, שיש לו הכול.
יום אחד, הוא מחליט להציע לחברתו מילדות, מרין ויליאמס (ג'ונו טמפל) נישואים.
אך בערב ההצעה, לפני שהוא מספיק לדבר, היא מבקשת ממנו שיעזוב אותה ויתאהב באחרת, מה שגורם לאיגנטיוס לחשוב שמרין בוגדת בו עם אחר.
בזעמו הרב, איג הולך להשתכר בפאב.
למחרת, מתעורר איגנטיוס, ומגלה כי הוא נאשם ברצח של חברתו.
המשטרה ובית המשפט סוגרים את החקירה בשל חוסר ראיות והוא לא מואשם רשמית; אך כולם בעיירה הקטנה משוכנעים שהוא אשם.
בערב יום השנה למותה של חברתו, איג משתכר, ולמחרת מגלה שצומחות מהרקות שלו זוג קרניים, שנותנות לו כוח לדעת הכול על בן אדם ברגע שיגע בו, ועוד כוח שדוחף אנשים להתוודות על החטאים שלהם.
איג מחליט להשתמש בכוחות הקרניים החדשות שלו על מנת למצוא את רוצח חברתו ולנקום בו.
במהלך החקירה, איג מגלה דברים איומים על הסובבים אותו, נוסף על כן, איג מגלה שככל שהזמן עובר, הקרניים נותנות לו עוד ועוד כוחות חדשים, אך בד בבד הוא משנה צורה לדמוי שטן.
שחקן/ית שם הדמות הערות דניאל רדקליף איגנטיוס פריש גיבור הסרט, נחשד ברצח מרין.
לאחר לילה של שכרות מגלה קרניים על רקותיו, ומשתמש בהן למצוא את הרוצח.
ג'ונו טמפל מרין ויליאמס החברה של איגנטיוס, נרצחה לאחר מריבה עמו.
ג'ו אנדרסון טרי פריש מוזיקאי, האח הבכור של איג.
ג'יימס רימר דריק פריש אביהם המוזיקאי של איגנטיוס וטרי.
קלי גארנר גלנה ניקולסון המאהבת של איגנטיוס.
מקס מינגלה לי טורניו חבר ילדות של איגנטיוס והרוצח של מרין.
דייוויד מורס אריק שוטר וחבר ילדות של איגנטיוס.
ב-16 ביולי 2012, הודיע ג'ו היל, כותב הספר "קרניים" אשר עליו מבוסס הסרט באתר האינטרנט האישי שלו, כי הבמאי אלכסנדר אג'ה נבחר לביים את הסרט, וכי דניאל רדקליף וג'ונו טמפל התקבלו לתפקידים הראשיים.
אלכסנדר אג'ה הסביר את התעניינותו הראשונית בפרויקט: שיה לה-באף התקבל במקור לתפקיד הראשי בתור איג פריש, אבל מאוחר יותר הוחלף על ידי רדקליף.
הצילומים החלו באוקטובר 2012 והם הסתיימו בתחילת דצמבר.
הצילומים צולמו בוונקובר, בקנדה ובקולומביה הבריטית.
תאריך היציאה לאקרנים היה ב-11 באוקטובר 2013. ב-7 בדצמבר 2012 פורסמו פרומואים שונים לסרט, ובהם גם סרטון של מאחורי הקלעים.
קרנית - קרן לפיצוי נפגעי תאונות דרכים היא תאגיד שהוקם ב-1975 מכוח חוק פיצויים לנפגעי תאונות דרכים ותפקידו להבטיח פיצוי לנפגע שנגרמו לו נזקי גוף בתאונת דרכים שאינו יכול לקבל פיצוי מחברת ביטוח.
הסיבות העיקריות לאי יכולת לקבל את הפיצוי מחברת הביטוח הם:
הנוהג האחראי לפיצוי אינו ידוע – למשל נפגעי תאונות "תאונת פגע וברח".
אין לנוהג ביטוח לפי פקודת הביטוח – נפגעים מרכב שהיה נהוג על ידי נהג חסר רישיון נהיגה או רכב גנוב או רכב שנעשה בו שימוש בניגוד לתנאי הפוליסה (דוגמת עסק של הסעת נוסעים בשכר) נפגעים על ידי רכב שלא בוטח כחוק (עקב אי תשלום הפרמיה).
במקרה זה חברת הביטוח של הרכב הפוגע אינה צריכה לפצות את הנפגע אלא קרנית, אולם קרנית יכולה לאחר מכן לתבוע בהודעת צד ג את הנהג שנהג ברכב הפוגע ו/או את בעל הרכב הפוגע עבור הסכום ששילמה לנפגע.
המבטח עצמו חדל פירעון – נפגעים מרכב שהיה מבוטח בחברת ביטוח אשר נכנסה להליכי פירוק.
במסגרת הסכם אוסלו א' הועבר תפקידה לקרן שהוקמה על ידי הרשות הפלסטינית לפיצוי נפגעי תאונות דרכים.
למימון פעילות הקרן משמש חלק מפרמיית ביטוח החובה, המועבר לקרן.
לקרן מינהלה שאותה ממנה שר האוצר.
מנכ"ל הקרן מדצמבר 2010 הוא רו"ח איתן השחר.
קרניולה או קראנסקה או דֶזֶ'לָה קְרַאנְסְקָה (בסלובנית: Dežela Kranjska או Kranjska, בגרמנית: Krain, בלטינית: Carniola, שמות שמקורם במילה הסלבית "קראינה" - "ארץ ספר") היא חבל ארץ היסטורי בסלובניה, המשתרע לאורך הנהר סאווה מהרי קרוואנקה בצפון ועד לנהר קופה בדרום.
קרניולה מורכבת בקירוב מהאזורים ההיסטוריים גורנסקה (קרניולה עילית), דולנסקה (קרניולה תחתית) לרבות האזור הנקרא "קרניולה הלבנה" (בלה קראנסקה), נוטרנסקה (קרניולה פנימית) ומחלקים מפרימורסקה (החוף הסלובני).
בירתו ההיסטורית, ליובליאנה היא בימינו בירת סלובניה העצמאית, והיא וסביבתה מהוות האזור המוביל מבחינה כלכלית, תרבותית ופוליטית במדינה.
בשנת 1991 47% מתושבי סלובניה חיו בתוך גבולות קרניולה של פעם.
קרניולה הוזכרה לראשונה בתעודות בשנת 973 כחלק מדוכסות קרינתיה.
החל משנת 1002 הייתה קרניולה מארקה או מרקיזות עצמאית ובראשה עמדו שליטים שנקראו מרקגראפים.
החל משנת 1362 או 1364 הייתה קרניולה לדוכסות (בסלובנית - ווֹיבודינה) במסגרת האימפריה הרומית הקדושה בעלת לאום גרמני.
החל מ-1457 נמצאה בשליטת הארכידוכסים של אוסטריה (כשבין השנים 1564–1619 נחשבה לחלק מאוסטריה הפנימית).
החל משנת 1804 הייתה חלק מהאימפריה האוסטרית, ובשנים 1849–1918 הייתה "קרונלנד" (בסלובנית "קרונובינה - "ארץ כתר"), דוכסות בבעלות הכתר ההבסבורגי.
במאות הקודמות תחת השלטון ההבסבורגי, אכלסה האוכלוסייה הסלובנית כמעט את כל שטח קרניולה, פרט למרכזים העירוניים הגדולים כמו ליובליאנה (בגרמנית לייבך), מריבור (מרבורג אן דר דראו) וצליה (צילי) שנשלטו על ידי בני התרבות האתנית הגרמנית-אוסטרית.
במאות 16–18 השם של "בני קרניולה" היה בשימוש (למשל באיטלקית - carniolino, cragnolino) כמילה נרדפת ל"סלובנים" ולשפתם.
בימי מלחמת העולם הראשונה ברית לונדון הסודית (1915) הבטיחה לאיטליה חלק מאזור נונטרנסקה (הנפות ויפאבה, אידריה ואילירסקה ביסטריצה, ללא פוסטוינה).
אחרי המלחמה והתפרקות האימפריה האוסטרו-הונגרית רוב שטחי הארצות הסלובניות הפכו לחלק מממלכת הסרבים, הקרואטים והסלובנים.
בשנת 1920 נחתם הסכם רפאלו (1920) בין הממלכה ה"יוגוסלבית" הזאת לאיטליה, לפיו חלק גדול משטחי קרניולה - הנפות פוסטוינה, אילירסקה ביסטריצה, אידריה, ויפאבה ושטוריה - סופחו לאיטליה.
בימי מלחמת העולם השנייה נכבשה קרניולה על ידי גרמניה הנאצית ואיטליה הפאשיסטית.
עד 1945 נכבשה על ידי כוחות צבא הפרטיזנים של טיטו והשטח סופח לרפובליקה הפדרלית היוגוסלבית.
הסכמי השלום בפריז בשנת 1947 הכירו בכל קרניולה כחלק מיוגוסלביה.
אחרי 1991 היא חלק מסלובניה העצמאית.
השם קרניולה משמעותו ברומית-קלטית "קרניה הקטנה".
מבחינה גאוגרפית היה מדובר באזור שכלל את מרבית קריינה העליונה עם העיר קרניום, לימים קריינבורג או בסלובנית - קראן (Kranj).
מאוחר יותר התערבב המונח הגאוגרפי הזה עם המילה הסלאבית "קריינה" שמשמעותה "אזור" ובעיקר "אזור ספר" (כמו בשם "אוקראינה") או מרקה, במובן של ה"מארקיה" או מארקה (marchia) הפרנקית.
שטח הדוכסות קרניולה עבר במהלך ההיסטוריה שינויים תכופים.
בימי שיא ההתרחבות של קרניולה או קריינה השתייכו אליה חלקים מהחוף של טרייסט, צפון איסטריה ואפילו קסטב, קלאנה ופיומה (רייקה).
חלוקתה לתת אזורים נדרשה על ידי היבטים מנהליים-טכניים וצבאיים.
יאנז וייקרד ולבזור (1641–1693), מחבר הספר "תהילת הדוכסות קרניולה" מנה חמישה תת-אזורים:
קרניולה העליונה (Oberkrain) השתרעה במערב לאורך קו וייסנפלס (Fusine in Valromana) בגבול עם קרינתיה דרך האגם בוחין (ווכיין), לאורך האלפים היוליאנים עד אידריה ומשם עד ליובליאניצה ולליובליאנה.
בצפון גבלה עם קרינתיה ובמזרח עם שטיריה התחתונה.
הגבול עם קרניולה התחתונה במזרח צוין על ידי נהר ליובליאניצה ובצפון על ידי סאווה.
במרכזה היו הערים קמניק (שטיין) וקראן (קריינבורג).
נוף האזור מוטבע על ידי הרי האלפים - האלפים של קמניק, קרוונקה, האלפים היוליאנים והעמק שוורצטל.
קרניולה התחתונה (Unterkrain) גבלה במערב עם ליובליאניצה והשתרעה מזרחית בין סאווה בצפון לגורק (קרקה) בדרום בצורת טריז עד לשפך הגורק בסאווה.
היישובים הגדולים בה היו נובו מסטו (רודולפסוורט), ליטיה (ליטאי), שמארטנו פרי ליטי (סנט מרטין), שנטוויד (סנט פייט) בקרבת המנזר סטיצ'נה (זיטיך), טרבנייה (טרפן) ווישנייה גורה (וייכסלברג).
לקרניולה התחתונה משייכים לפעמים גם את בלה קריינה (קרניולה הלבנה).
קרניולה המרכזית (Mitterkrain) שוכנת בין הנהרות קרקה (גורק) וקולפה.
מבחינים בה את האזורים מסביב למטליקה (מטלינג), צ'רנומל (צ'רנמבל), קוצ'בייה (גוטשה) וכן צרקניצה (צירקניץ) עם האגם צרקנישקו (צירקניץ).
מערבית מגיעה קרניולה המרכזית עד לקו פוליאנה (פלאנדט), טוריאק (אאורשפרג), דוברפוליה (גואטנפלד), אורטנק (אוטרנג), ריבניצה (רייפניץ), קוצ'ביה (גוטשה), קוסטל עד קולפה.
בשלב מאוחר יותר הייתה קרניולה המרכזית לחלק מקרניולה התחתונה.
קרניולה הפנימית (Innerkrain) עם חבלי הקראס של יערות רטנוב (Trnovski gozd) ויער הרושיצה (יער האגסים Birnbaum) והערים אידריה ופוסטוינה (אדלסברג) נעצרת צפונית בגבול עם קרניולה העליונה ומזרחית בגבול עם קרניולה המרכזית.
הגבול המערבי משתרע דרומית מאידריה לדואינו (טיביין), יוצר קשת בסביבות טריאסט ופונה מזרחה עד שקוציאן (סנט קנציאן), אחר כך לאורך הנהר רקה דרך גוטניק (גואטנג) ויבלניצה ומשם עד לנהר קופה.
בנוגע לאזור זה כתב ולוואזור "באיסטריה, שהיא החלק החמישי של חבל קרניולה, חיים תושבים משני סוגים, דהיינו יוצאי פיומה או רייקה, דלמטיים וליבורנים מחד, ואיסטרים מקוריים מאידך".
החל של איסטריה המשתייך לקרניולה, גובל בצפון עם קרניולה הפנימית.
ממערב הגבול עובר מדרום לשקוציאן דרך טיניאן (קרסטברג, אנטיניאנה), ומשם ביער בנט פטר ושומי, לכיוון מזרח דרך פאצין (מיטרבורג), ברשץ, לובראן, וולוסקו ועד לרייקה }פיומה).
משם פונה הגבול צפונית לאורך הנהר רייצ'ינה (פיומארה) עד לנהר קולפה.
ההבדלים בין חבלי ארץ אלה באים לידי ביטוי גם במנהגים וגם בניבי השפה הסלובנית.
האזור מסביב לפוסטוינה (אדלגסורג, פוסטומיה)
החלק הדרומי של נפת ליובליאנה
כמו כן, האזור מדרום-מערב להרי ז'ומבראק (הרי אוזקוקן)
בימי הקדם היה האזור חלק מהפרובינקיה הרומית פאנוניה.
בתקופת נדידת העמים מעבר יער האגסים (חרושקה) היווה תחנה חשובה בדרכם של בשבטים הגרמאניים אל איטליה.
הלונגוברדים התיישבו קודם באזור הזה.
אחרי פלישתם לאיטליה בשנת 568 האזור יושב על ידי הסלאבים האלפינים.
במאה השמינית יחד עם קרינתיה, cao קרנטניה סופח האזור לבוואריה והיה חלק מהאימפריה הפרנקית.
קרל הגדול החליט שמרכז השלטון של האזור יהיה בפריולי.
האזור שצוין לראשונה תחת השם קרניולה (קריין) היה בשנים 976–1040 מאוחד עם דוכסות קרינתיה, חלק מהאימפריה הרומית הקדושה.
החל משנת 973 מרכז השלטון המלכותי המקומי הייתה תחילה באקווילאה.
בהמשך התארגן האזור ב-1040 כמארקה או מרקיזות נפרדת בהנהגת מרקיז או מרקגראף.
המארקה קרניולה כללה אז את קרניולה העליונה של ימינו, לרבות עיר הבירה קריינבורג (קראן) שבה ישב המרקגרף, כמו כן הריבוע לייבך (ליובליאנה) ועוד אזור בצורת טריז שגבולותיו היו סנט מראין (שמאריה), גרוסלאסיץ' (וליקה לאשצ'ה) ויערות גוטשר (קוצ'בסקי רוג), במערב - לאס (לוז'), צירקניץ (צרקניצה) ואלבן (פלנינה).
באמצע המאה ה-16 השתייכה העיירה המבוצרת של קריינבורג ליוהאן פון קיסל וכונתה בהמשך קיזלשטיין.
אחרי היפרדותה מקרינתיה ב-1040, שמרה קרניולה יחסים הדוקים עם המרקיזות זאן (או של סאווה - סאווינסקה קריינה) ועם איסטריה.
המרקגרפים האוטונומיים הראשונים שלה היו הרוזנים הבווארים זמפט-אברסברג שתבעו החל משנת 1036 את הבעלות גם על החלקים מדרום לסאווה של המארק זאן המיושבים על ידי סלאבים.
ב-1058 עלה על כס המרקיזות אולריך מוויימאר-אורלמינדה, שהיה קודם המרקגרף באיסטריה.
ב-1063 הוא סיפח על חשבון הקרואטים רצועה צרה בקצה הצפוני של החוף הדלמטי עם החלק הצפוני של מפרץ קוורנר, המפרץ של פיומה-רייקה.
רצועה זו שבין רייקה לברשץ קיבלה את השם "מראניה".
החל משנת 1077 שלטון הרוזנים מווימאר הוחלף על ידי בפטריארכים מאקווילאה.
הם נותרו רשמית מרקגרפים של קרניולה עד שנת 1282. החל מ-1086 על השלטון בפועל התחרו כמה הפקידים הבכירים וכמה משפחות שועים: בני אפנשטיינר, הרוזנים אנדכס-מראן, בני וייכסלברג, והרוזנים מגוריציה.
הבנברגר האחרון, פרידריך השני של אוסטריה, התחתן ב-1229 עם אגנס לבית אנדכס ומראניה וקנה את האחוזות הבישופיות בפרייזינג.
באותה תקופה עוד משפחת אצילים - בני שפאנהיימר - הייתה פעילה במאבקי הכוח במרקיזות.
אוטוקר הובס על ידי הקיסר רודולף הראשון ובמפגש באאוגסבורג בשנת 1282 הוא העביר את החבל בירושה לבניו, אלברכט ורודולף.
עם זאת החבל הוחכר למיינהרד, הרוזן של גוריציה-טירול.
גם הדוכס היינריך של קרינתיה, לימים מלך בוהמיה, טען לזכויות על האזור, בזמן שדוכסי אוסטריה שראו עצמם כיורשי כתר בוהמיה, שאפו גם הם לבעלות עליו.
כשמת היינריך בשנת 1335, ויתר מלך בוהמיה, יאן העיוור, על דרישותיו לגבי קרניולה ודוכס אוסטריה, אלברכט, זכה לקבל את החבל.
ב-1364 הפך אותה הדוכס רודולף הרביעי של אוסטריה לדוכסות.
מאוחר יותר, איחד הקיסר פרידריך השלישי את קרניולה העליונה, התחתונה והמרכזית, את מטליקה ופיבקה לדוכסות אחת.
איחוד כל חלקי החבל הושלם בשנת 1607.
בשנת 1797 ושוב בשנים 1805–1806 נכבשה קרניולה על ידי הכוחות הצרפתים - קודם של הרפובליקה הצרפתית, ואחר כך של האימפריה של נפוליאון.
לפי חוזה וינה, הפכה קרניולה עד שנת 1813 לחלק מהחבלים האיליריים של צרפת (1809–1814) שבירתם ליובליאנה.
תבוסתו של נפוליאון החזירה את קרניולה, בגבולות נרחבים, לקיסר פרנץ הראשון של אוסטריה.
גבולות קרניולה נקבעו מחדש על ידי קונגרס וינה בשנת 1815. בשנים 1816–1849 הייתה קרניולה חלק מממלכת איליריה עם עיר הבירה לייבאך = לובליאנה, במסגרת האימפריה האוסטרית.
האימפריה האוסטרית ביטלה את ממלכת איליריה בשנת 1849 וארגנה את שטח קרניולה כדוכסות קרניולה החל משנת 1860. היא הפכה החל משנת 1867 לחלק מארץ הכתר ציסלייטניה (האימפריה האוסטרית) במסגרת האימפריה האוסטרו-הונגרית.
בצפון היא גבלה עם קרינתיה, בצפון-מזרח עם שטיריה, בדרום-מזרח ודרום עם קראטיה ובמערב עם טריאסט, גוריציה ואיסטריה.
עיר הבירה הייתה לייבאך (לובליאנה), מושב של נסיך-בישוף, עם אוכלוסייה של 40,000 תושבים.
קרניולה חולקה לקרניולה עליונה (גורנסקה), קרניולה תחתונה (דולנסקה) וקרניולה פנימית (נוטראנסקה).
מבחינה מנהלית חולקה הדוכסות ל-11 מחוזות עם 359 מועצות מקומיות.
המחוזות היו קאמניק, קראן, רדובליצה, אזור לובליאנה, לוגאטץ, פוסטויה, ליטיה, קרסקו, נובו מסטו, צרנומל וגוטשה או קוצביה.
הדוכסות הוקמה מחדש בצו ב-20 בדצמבר 1860 ובצו קיסרי ב-26 בפברואר 1861 ששונה על ידי חוק ב-21 בדצמבר 1867 שהעניק סמכות לפרלמנט מקומי לחוקק חוקים שאינם מעניינה של הדיאטה הקיסרית.
קרניולה הייתה מיוצגת בדיאטה הקיסרית על ידי 11 נציגים, מתוכם שניים נבחרים על ידי בעלי האחוזות, שלושה על ידי הערים והאיגודים המסחריים ותעשייתיים, חמישה על ידי מועצות הכפרים, ואחד על ידי ציבור מצביעים של גברים מעל גיל 24 בעלי זכות הצבעה.
הפרלמנט הקרניולי כלל בית אחד בעל 37 נציגים, בהם הנסיך-בישוף כחבר ex-ufficio.
הפרלמנט כונס על ידי הקיסר ובראשו עמד המושל.
בעלי האחוזות בחרו עשרה נציגים, הערים - שמונה, איגודי המסחר והתעשייה - שניים ומועצות הכפרים - שישה עשר.
בשנת 1907 הונהג במקום הכללים האלה הצבעה כללית ושוויונית של כל הגברים.
הפרלמנט הקרניולי עסק בחוקים בנוגע לחקלאות, למוסדות הציבוריים ומוסדות הרווחה, ניהול הכפרים, הכנסיות ובתי הספר, התחבורה ואחסון החיילים בימי מלחמה ותמרונים וכו'.
בשנת 1918 עם התפרקות האימפריה האוסטרו-הונגרית הפסיקה הדוכסות להתקיים ושטחה הפכה לחלק ממדינת הסלובנים, הקרואטים והסרבים שנכללה לתוך ממלכת הסרבים, הקרואטים והסלובנים, שנודע החל משנת 1929 ועד 1945 כממלכת יוגוסלביה.
בשנת 1920 החלק המערבי של הדוכסות לשעבר, עם הערים פוסטוינה (פוסטומיה), אילירסקה ביסטריצה, אידריה ושטוריה (איידובשצ'ינה) סופחו לממלכת איטליה.
החל מ-1945 עם הדחת המונרכיה הפכה קרניולה לחלק מרפובליקה העממית סלובניה, חלק מהרפובליקה הפדרלית העממית של יוגוסלביה (החל מ-1963 - סוציאליסטית).
ב-1947 הוחזרו למדינה זו השטחים שאיבדה קרניולה בשנת 1920 לטובת איטליה.
בשנת 1991 עם הכרזת עצמאות סלובניה הפכה קרניולה לחלק מהרפובליקה הסלובנית העצמאית.
קַרניזם (carnism, מהמילה הלטינית carno = בשר) פירושו מערכת אמונות סמויה שיוצרת התניה חברתית-תרבותית לאכילת בשר ומוצרים אחרים מהחי.
מערכת אמונות זו מגשרת על הפער בין רגשי חמלה לבעלי חיים כיצורים מודעים ומרגישים, לבין אכילתם על ידי בני אדם.
המונח "קרניזם" נטבע על ידי הפסיכולוגית החברתית האמריקאית מלאני ג'וי ב-2001.