tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
אולם לפי מחקר עדכני של החוקר הרוסי אלכסיי איסייב, הארמייה ספגה בסך הכל פחות מ-7000 נפגעים (מתוכם כ-1600 הרוגים ונעדרים) בין 21 ל-30 בנובמבר 1942.
מפקד הארמייה ה-20 הזרים מיד כוחות נוספים לאזור במאמץ להרחיב את ראש הגשר ככל האפשר ולהעמיק את הפרצה בחזית הגרמנית.
החלטה זו התבררה בדיעבד כשגיאה יקרה.
ראש הגשר הסובייטי היה קטן מלהכיל את הכוחות הנוספים שנשלחו לתוכו, נוצרו עומסי תנועה כבדים בדרכי הגישה המועטות אליו, והכוחות הסובייטיים שהצטופפו בראש הגשר ובדרכי הגישה אליו ספגו אבדות כבדות מאש מרוכזת של הארטילריה הגרמנית.
למרות זאת, ב-27 בנובמבר הצליחו חלק מכוחות "הקבוצה הניידת" להבקיע דרך מערך ההגנה הגרמני, במחיר אבדות כבדות (50–60 אחוז מהטנקים שלה), לנתק את קו מסילת הברזל רז'ב-סיצ'בקה, ולהתקדם עד לעומק של כ-20 ק"מ.
ההתקדמות הסובייטית יצרה איום ממשי על העורף הגרמני, אך המגנים הגרמניים לא אפשרו לארמייה ה-20 להרחיב את הפרצה בחזיתם, וכיסי ההתנגדות שלהם (שנשענו על מקומות ישוב מבוצרים) היקשו מאוד על העברת אספקה ותגבורות לכוחות "הקבוצה הניידת".
כוחות עתודה גרמניים מדיוויזיית הפאנצר ה-9 ומהקורפוס ה-27, ערכו התקפת נגד והצליחו לנתק את הכוחות הניידים הסובייטיים ולכתר אותם מצפון למסילת הברזל רז'ב-סיצ'בקה.
ב-29 בנובמבר נאלץ מפקד החזית, איבן קונייב, להורות למה שנותר מ"הקבוצה הניידת" לסגת ולחבור בחזרה לכוחות הארמייה ה-20 בראש הגשר שלהם.
חלק ניכר מהכוח המכותר הצליח לפרוץ לבסוף את טבעת הכיתור, אך נאלץ להותיר מאחור כמעט את כל כלי הרכב המשוריינים שלו.
חלק מיחידות הפרשים שלא הצליחו להחלץ מהכיתור המשיכו בלחימה בעורף הגרמני, וחברו לפרטיזנים שפעלו באזור.
בכך הסתיים למעשה השלב הראשון של המתקפה בגזרת החזית המערבית.
יחידות החזית ספגו למעלה מ-38 אלף נפגעים (כולל כ-9000 הרוגים ונעדרים), והארמייה ה-20 בלבד איבדה כ-200 טנקים.
ההישג היחיד שהחזית יכלה לזקוף לזכותה היה תפיסת ראש גשר קטן (ברוחב כ־11 ק"מ ובעומק כ-6 ק"מ) ממערב לנהר ואזוזה.
גם המגינים הגרמנים ספגו אבדות כבדות, אך אבדותיהם היו קלות יחסית לאבדות הכוח התוקף.
בגזרת ההתקפה של חזית קלינין תמונת המצב הייתה שונה לחלוטין.
הארמייה ה-41 והארמייה ה-22, שתקפו את האגף הצפוני של בליטת רז'ב, הגיעו להישגים ראשוניים מרשימים, ולא היו רחוקים מלמוטט את ההתנגדות הגרמנית.
קורפוס המתנדבים הסיבירי ה-6 של הארמייה ה-41, שתקף מדרום מערב לעיר ביילי, הצליח להבקיע את החזית הגרמנית בקלות יחסית, ומפקד הארמייה, גרמן טאראסוב, מיהר לשלוח את הקורפוס הממוכן ה-1, שכלל 224 טנקים בפיקוד מיכאיל דמיטרוביץ סולומאטין, לנצל את ההצלחה.
אף על פי שהקורפוס התקדם בשטח מיוער קשה לתנועה ונטול דרכים למעשה, הוא הצליח להתקדם לעומק של כ-30 ק"מ, וכוחותיו הקדמיים הגיעו ב-27 בנובמבר בלילה עד לכביש ביילי-ולדימירסקוי, נתיב האספקה העיקרי של קורפוס הפאנצר ה-41 שהגן על הגזרה.
אולם במקום להזרים את עתודותיו לתגבר את כוחו של סולומאטין, ולהעמיק את הפרצה בחזית הגרמנית, הסתבך מפקד הארמייה ה-41 בניסיון כושל לכתר מדרום ולכבוש את העיר ביילי, ואף השתמש בחלק מהכוחות של הקורפוס הממוכן ה-1 לשם כך.
במסגרת התוכנית הסובייטית המקורית הוקצו 2 קורפוסים ממוכנים לצורך ניצול ההצלחה בגזרת הארמייה ה-41, אולם זמן קצר לפני פתיחת מבצע מארס החליט ז'וקוב להעביר את הקורפוס הממוכן ה-2 צפונה, כדי לסייע למתקפה של ארמיית ההלם השלישית באזור וילקייה לוקי.
כתוצאה מכך עמדו לרשות גנרל טאראסוב רק 2 בריגדות טנקים מוקטנות (78 טנקים) בעתודה.
מפקד קורפוס הפאנצר ה-41 שלח 2 צוותי קרב ניידים מדיוויזיית גרוסדויטשלנד (שנחשבה אחת מיחידות העילית של הצבא הגרמני) ומדיוויזיית הפאנצר ה-1, כדי לתגבר את דיוויזיית החי"ר הגרמנית שהגנה על ביילי, ואילו עיקר כוחה של דיוויזיית הפאנצר ה-1 נשלח לבלום את התקדמות הקורפוס הממוכן ה-1, ולהשתלט מחדש על כביש ביילי-ולדימירסקוי.
המשבר החמור שנוצר בגזרת קורפוס הפאנצר ה-41 אילץ את הפיקוד הגרמני לתגבר אותו ב-3 דיוויזיות פאנצר (ה-12, ה-19 וה-20) מעתודות קבוצת ארמיות מרכז.
מצפון מזרח לביילי נחלה גם התקפת הארמייה ה-22 הצלחה ראשונית מרשימה.
כוחות הארמייה הבקיעו את מערך ההגנה הגרמני בתפר בין עמדות קורפוס הפאנצר ה-41 והקורפוס ה-23, והחלו להתקדם במעלה עמק נהר לוצאסה (Luchesa) לכיוון דרום מזרח.
במהלך היומיים הבאים נשלח הקורפוס הממוכן ה-3 בפיקוד מיכאיל קטוקוב לתגבר את המבקע של הארמייה ה-22. הגרמנים הגיבו במהירות במשלוח רגימנט ממונע מדיוויזיית גרוסדויטשלנד, כדי לבלום את האיום הסובייטי החדש.
העתודות הגרמניות לא הצליחו אמנם להחזיר את המצב לקדמותו, אך גרמו אבדות כבדות לכוח הסובייטי התוקף ומנעו ממנו להגיע ליעדו העיקרי, כביש ביילי-אולינינו.
עד 2 בדצמבר נבלמה התקדמות הארמייה ה-22 כמעט לחלוטין.
היא איבדה 200 מתוך 270 הטנקים, שעמדו לרשותה עם פתיחת המתקפה, וכ-60 אחוז מכוחן של יחידות החי"ר שהשתתפו במתקפה, אך המשיכה להחזיק בבליטה בעומק של כ-15 ק"מ בחזית הגרמנית.
במקביל לארמיות ה-22 וה-41 תקפה גם הארמייה ה-39 מחזית קלינין את העמדות הגרמניות בקצה הצפון מזרחי של בליטת רז'ב באזור העיר מולודוי טוד.
בניגוד לארמיות ה-22 וה-41, לארמייה ה-39 לא היו עתודות משוריינות לצורך ניצול ההצלחה, משום שהמתקפה בגזרתה נתפסה כמאמץ משני, שנועד להטעות את הפיקוד הגרמני, ולרתק את הקורפוס ה-23 הגרמני לחזיתו.
כתוצאה מכך, החמיץ פיקוד הארמייה מספר הזדמנויות להבקעת החזית הגרמנית ביום הראשון למתקפה.
למרות מספר הצלחות ראשוניות נבלמה מתקפת הארמייה ה-39 לפני שהגיעה ליעדה העיקרי, כביש רז'ב-אולינינו.
גם במקרה זה הצליח הפיקוד הגרמני למנוע הבקעה סובייטית באמצעות הזרמה מהירה של עתודות ממונעות לגזרה המותקפת.
במהלך מבצע מארס השתמשו הגרמנים בהצלחה בטקטיקה ששילבה בין הגנה קשיחה לבין הגנה ניידת.
החי"ר הגרמני הפך את הכפרים הרבים באזור בליטת רז'ב למתחמים מבוצרים ערוכים להגנה היקפית, בעוד דיוויזיות הפאנצר והפאנצרגרנדיר יצרו צוותי קרב ניידים ("קמפף-גרופה"), שחיפו על הפערים בין המתחמים המבוצרים, ותקפו את הכוחות הניידים הסובייטים שהצליחו להבקיע דרכם.
הכפרים המבוצרים שימשו כמעין "שוברי גלים", שפיצלו את הכוחות התוקפים ואפשרו רק ליחידות קטנות לחדור בפערים ביניהם.
הכוחות הגרמניים שהחזיקו בהם המשיכו להילחם גם לאחר שכותרו, והיקשו על תגבור הכוחות שהבקיעו דרך מערך ההגנה הגרמני.
צוותי הקרב הניידים טיפלו בכוחות הסובייטיים הקטנים יחסית שהצליחו לפרוץ את החזית הגרמנית, ניתקו אותם מעורפם, וכיתרו אותם.
עד ראשית דצמבר 1942 הצליחו הגרמנים לייצב מחדש את חזיתם, ולבלום את כל המתקפות הסובייטיות על בליטת רז'ב.
כתוצאה מכך היה הפיקוד הגרמני חופשי לרכז את עתודותיו בגזרת קורפוס הפאנצר ה-41 כנגד הארמייה הסובייטית ה-41, שהחזיקה בבליטה עמוקה בקו החזית הגרמני מדרום-מערב לביילי.
בימים הראשונים של דצמבר השלימו הגרמנים את העברת הקורפוס ה-30 לאזור, וב-7 בדצמבר פתחו במתקפה מתמקדת על שני האגפים של הבליטה הסובייטית, במטרה לנתק ולכתר את הכוחות הסובייטיים בתוכה.
2 דיוויזיות פאנצר מהקורפוס ה-30 בסיוע דיוויזיית הפרשים ה-1 של האס אס תקפו את האגף הדרומי של הבליטה הסובייטית, בעוד יחידות מקורפוס הפאנצר ה-41 תקפו את האגף הצפוני מכיוון ביילי.
לאחר יומיים של לחימה קשה התחברו זרועות המלקחיים הגרמניים, קטעו את הבליטה הסובייטית בבסיסה, וכיתרו חלק מיחידות הקורפוס ה-6 ואת עיקר כוחו של הקורפוס הממוכן ה-1.
הכוח הסובייטי המכותר בפיקוד גנרל סולומטין נערך להגנה היקפית, והצליח להדוף התקפות מצד 4 דיוויזיות פאנצר במשך מספר ימים, אך נותר כמעט ללא דלק ותחמושת.
בליל 15/16 בדצמבר הצליח הכוח הנצור לפרוץ את טבעת הכיתור הגרמנית, לאחר שהשמיד את רוב ציודו הכבד, בסיוע פעולת הטעיה שביצעו הכוחות הסובייטיים מחוץ לטבעת הכיתור.
לפי הדו"ח שהגיש ראש המטה של הקורפוס הממוכן ה-1, במהלך מבצע מארס ספג הקורפוס כ-8200 נפגעים (מתוך כ-15 אלף) ואיבד כמעט את כל הטנקים שלו.
יחידות הקורפוס טענו שהרגו כ-8900 חיילים גרמנים והשמידו 184 טנקים של האויב במהלך הלחימה.
קורפוס הרובאים ה-6, שנשא בעיקר נטל הלחימה בגזרת הארמייה ה-41, ספג 22,500 נפגעים, יותר משני שלישים מכוחו המקורי.
לאחר חיסול הבליטה הסובייטית בחזית הגרמנית באזור ביילי, העביר הפיקוד הגרמני חלק מעתודותיו צפונה, ובמהלך המחצית השנייה של דצמבר ניסה לכבוש מחדש גם את השטח שאבד לו בעמק נהר לוצ'אסה.
אולם הארמייה הסובייטית ה-22 הצליחה לבלום את מתקפת הנגד הגרמנית, והמשיכה להחזיק בבליטה שנכבשה על ידה בקו החזית הגרמני.
השלב השני של המתקפה הסובייטית (11–14 בדצמבר)
על רקע זה ניתן להבין את ההתעקשות של סטלין וז'וקוב להמשיך להפעיל לחץ חזק על הכוחות הגרמניים בבליטת רז'ב, כדי לא לאפשר לפיקוד הגרמני להעביר כוחות מקבוצת ארמיות מרכז לעזרת כוחותיו הלחוצים בחזית הדרום.
במהלך עשרת הימים הראשונים של החודש דאג ז'וקוב לתגבר את הכוחות הסובייטיים, שנועדו להשתתף במתקפה החדשה, בכוח אדם ובשריון.
תוכנית המתקפה נשארה כמעט ללא שינוי.
המתקפה הסובייטית השנייה נפתחה ב-11 בדצמבר.
הכוחות הגרמניים בבליטת רז'ב, שקיבלו אף הם תגבורות חזקות והיו ערוכים היטב למגננה, לא התקשו לבלום את המתקפה הסובייטית החדשה.
הארמיות ה-20 וה-29 המתוגברות לא הצליחו להבקיע את מערך ההגנה הגרמני בגזרתם, וספגו אבדות כבדות.
בשלב ראשון תקפו דיוויזיות הרובאים בסיוע צמוד של בריגדות טנקים עצמאיות את החזית הגרמנית.
מכיוון שהמתקפה נתקעה כבר בראשיתה, הטיל הפיקוד הסובייטי למערכה את קורפוס הטנקים ה-5 ולאחר מכן גם את קורפוס הטנקים ה-6 (האחרון שוקם באופן חלקי, וכלל כ-100 טנקים).
המאמץ הסובייטי העיקרי התמקד בגזרה צרה ברוחב 4 ק"מ בלבד.
לאחר 3 ימים של התקפות והתקפות נגד, במהלכן עברה השליטה על נקודות מפתח מסוימות מיד ליד מספר פעמים, נשברה המתקפה הסובייטית, לאחר שהכוחות התוקפים ספגו למעלה מעשרת אלפים נפגעים ואיבדו מאות טנקים.
ב-18 בדצמבר הורה ז'וקוב לבסוף לחזית המערבית להפסיק את המתקפה, ובכך הודה למעשה בכישלון "מבצע מארס", אם כי הארמייה ה-39 מחזית קלינין המשיכה את המתקפה בגזרתה עד ל-23 בדצמבר.
בדו"ח שהגיש מטה הארמייה ה-20 לאחר סיום המבצע נכתב, שבמהלך הלחימה הסבו יחידות הארמייה לגרמנים למעלה מעשרת אלפים הרוגים, והשמידו או לקחו שלל 185 טנקים ו-271 קני ארטילריה.
גם בגזרת חזית קלינין לא נחלה המתקפה הסובייטית המחודשת הישגים משמעותיים.
בספר זכרונותיו, גאורגי ז'וקוב נמנע מלהזכיר את השלב הראשון של המתקפה הסובייטית (25 בנובמבר - 30 בנובמבר) על בליטת רז'ב.
הוא מתייחס בקצרה רק לשלב השני של המתקפה, שהחל ב-11 בדצמבר.
ז'וקוב מטיל בספרו את האחריות העיקרית לכישלון "מבצע מארס" על פיקוד החזית המערבית (כלומר על איבן קונייב, מפקד החזית, שמערכת היחסים בינו לבין ז'וקוב במהלך המלחמה התאפיינה ביריבות אישית מרה), שלטענתו לא הכין כראוי את המתקפה בגזרתו.
אין מחלוקת על העובדה, ש"מבצע מארס" היה כישלון סובייטי עקוב מדם, שלא הניב הישגים משמעותיים בשטח.
הוויכוח מתמקד בשאלה מה היה היעד העיקרי של המבצע.
גאורגי ז'וקוב ומרבית המקורות הסובייטיים והרוסיים טוענים, שהמתקפה הסובייטית על בליטת רז'ב הייתה מתקפה משנית בעלת יעדים מוגבלים, שמטרתה העיקרית היה ריתוק כוחות קבוצת ארמיות מרכז, בעוד המתקפה העיקרית מונחתת בחזית הדרומית.
דייוויד גלנץ טוען, שמבצע מארס תוכנן כשלב ראשון של מתקפה אסטרטגית סובייטית, שנועדה להתבצע במקביל למתקפת הנגד באזור סטלינגרד.
מתקפה שנועדה לכתר ולהשמיד חלק גדול מכוחות קבוצת ארמיות מרכז ממזרח לסמולנסק, לכבוש מחדש את בליטת רז'ב-ויאזמה כולה ולבטל את האיום הגרמני על מוסקבה.
קשה לתת תשובה חד-משמעית לשאלה זו, אך מניתוח הנתונים הקיימים ניתן להסיק, שהמקורות הסובייטים קרובים יותר לאמת.
נכון אמנם, שריכוז הכוחות הסובייטים באזור מוסקבה היה גדול יותר מאשר ריכוז הכוחות באזור סטלינגרד, אולם ניתן להסביר זאת בחששה של ההנהגה הסובייטית מפני אפשרות חידוש המתקפה הגרמנית על הבירה הסובייטית (חשש שהמשיך להתקיים לפחות עד לקיץ 1943).
הכוחות הסובייטיים שהשתתפו באופן פעיל ב"מבצע מארס" היו מצומצמים יחסית, העתודות המשוריינות שהוקצו לסייע למבצע לא היו גדולות, וגם היעדים הקרקעיים של המבצע היו מצומצמים למדי.
סביר להניח, שלפחות אחרי כישלון המתקפה הראשונה על בליטת רז'ב, המטרה העיקרית של המשך הפעולות ההתקפיות בגזרה זו, הייתה ריתוק כוחות קבוצת ארמיות מרכז.
עתודות הסטאבקה לא היו גדולות מספיק לנהל במקביל שתי מתקפות אסטרטגיות.
אם נקבל את ההנחה, שמטרתו העיקרית של "מבצע מארס" הייתה למנוע משלוח תגבורות מקבוצת ארמיות מרכז לאזור סטלינגרד, אפשר לומר שהוא השיג את מטרתו, אם כי במחיר אבדות כבדות.
המתקפה על בליטת רז'ב הצליחה לרתק כ-30 דיוויזיות גרמניות, ולא אפשרה לפיקוד הגרמני להעביר כוחות משמעותיים מקבוצת ארמיות מרכז לדרום רוסיה, כדי לטפל במשבר שנוצר באזור סטלינגרד והדון.
כתוצאה מכך נאלץ הפיקוד הגרמני להסתמך בעיקר על עתודותיו במערב אירופה כדי לתגבר את כוחותיו באזור, עובדה שגרמה לעיכוב ממושך בהגעת התגבורות הגרמניות לחזית הדרום.
עם זאת, אין ספק שסטלין והסטאבקה רצו מאוד לכבוש מחדש את מרחב רז'ב-סיצ'בקה-ביילי, כדי להרחיק את האיום הגרמני ממוסקבה, ונכשלו בהשגת מטרה זו.
ניתן להצביע על שתי סיבות עיקריות לכישלונו של מבצע מארס:
האופן בו ניהל הפיקוד הגרמני את קרב המגננה באזור בליטת רז'ב - הפיקוד הגרמני ניהל את המערכה בכישרון, והצליח לבלום את המתקפות הסובייטיות למרות הנחיתות המספרית הניכרת של כוחותיו, באמצעות העברה מהירה של עתודות ממונעות לגזרות המותקפות, וכיתור הכוחות הניידים הסובייטיים שהצליחו לחדור את מערך ההגנה שלו.
הפיקוד הגרמני בכל הרמות גילה רמה גבוהה של מקצועיות, יוזמה וגמישות, שאפיינו את הפיקוד הגרמני הזוטר לאורך כל המלחמה.
הגרמנים בנו באזור בליטת רז'ב מערך הגנה עמוק ומבוצר היטב, והאש המרוכזת של הארטילריה ותותחי הנ"ט שלהם בלמה את מרבית ההתקפות הסובייטיות לפני שהגיעו למערך ההגנה הגרמני העיקרי.
בניגוד לפיקוד הסובייטי, השכיל הפיקוד הגרמני להפעיל את כוחותיו הניידים בצורה מרוכזת, וכך הצליח להשיג עדיפות מקומית בנקודות ההכרעה, למשל, בגזרת הארמייה הסובייטית ה-41.
הפיקוד הסובייטי ניהל את המתקפה נגד בליטת רז'ב בצורה שבלונית, וקיבל שורה של החלטות שגויות, שתרמו לכישלון מבצע מארס.
השגיאה החמורה ביותר שביצע הפיקוד הסובייטי הייתה, שהמתקפה השנייה על בליטת רז'ב היוותה חזרה כמעט מדויקת על תוכנית המתקפה הראשונה.
לא נעשה כל ניסיון להשיג לפחות הפתעה טקטית, באמצעות שינוי הגזרות שנבחרו למתקפה, ולכן השלב השני של המתקפה נידון מראש לכישלון.
בחורף 1942/43 עדיין לא היה לפיקוד הסובייטי ניסיון בניהול פעולות התקפיות רחבות היקף, ורמתו המקצועית של הצבא הסובייטי עדיין הייתה רחוקה מזו של הצבא הגרמני.
הצלחת המתקפות הסובייטיות באזור סטלינגרד והדון נבעה במידה רבה מהעובדה, שחלק גדול מכוחות הציר באזור, הורכבו מיחידות מצבאות גרורותיה של גרמניה הנאצית (רומניה, איטליה והונגריה).
באזור מבלט רז'ב, לעומת זאת, לא היו יחידות לא גרמניות, ולרשות פיקוד קבוצת ארמיות מרכז עמדו עתודות ניידות חזקות, שסייעו לבלימת המתקפה הסובייטית.
במהלך מבצע מארס תקפו יחידות סובייטיות שוב ושוב עמדות גרמניות מבוצרות, מבלי לנסות לתמרן ולאתר את נקודות התורפה במערך ההגנה הגרמני.
יחידות הרגלים הסובייטיות התקדמו בדרך כלל בגלים, מבלי להתפרס ולנצל את תוואי הקרקע, ולכן ספגו אבדות כבדות מאש המגינים הגרמנים.
הכוחות הסובייטיים, שהשתתפו במתקפה על בליטת רז'ב, כללו לפחות 1600 טנקים, אך במקום לרכז אותם במסגרת אגרופי שריון, יותר ממחציתם הוקצו לספק סיוע צמוד לדיוויזיות הרובאים, במסגרת בריגדות ורגימנטים עצמאיים של טנקים, ופוזרו לאורך כל החזית.
אפילו ארבעת הקורפוסים המשוריינים והממוכנים, שנועדו לשמש כוח לניצול ההצלחה ולחדירה עמוקה לעורף האויב, לא רוכזו בשני מאמצים התקפיים עיקריים.
כתוצאה מכך, גם כאשר הצליחו הארמיות של חזית קלינין להבקיע את מערך ההגנה הגרמני, לא עמדו לרשות החזית עתודות משוריינות חזקות מספיק לצורך ניצול ההצלחה.
בנוסף לכוחות הניידים שהופעלו במהלך מבצע מארס, לרשות הפיקוד הסובייטי עמדו עתודות משוריינות גדולות באזור מוסקבה, כולל ארמיית הטנקים השלישית, אך ז'וקוב נמנע מלהשתמש בהן כדי לתגבר את המתקפה כנגד בליטת רז'ב.
ניתן לראות בכך אינדיקציה נוספת לחשיבות המוגבלת שייחס הפיקוד הסובייטי להצלחת המתקפה.
אין בידינו הערכה מדויקת של אבדות הצבא האדום במהלך "מבצע מארס".
במאמר שפרסם דייוויד גלנץ על המבצע הוא העריך את מספר הנפגעים הסובייטיים בקרוב לחצי מיליון איש.
בספר שהוא כתב על המבצע הוא נקב במספר 335 אלף נפגעים סובייטיים, מתוכם כ-100 אלף הרוגים ונעדרים.
אולם הוא כותב, שמדובר בהערכה בלבד, המבוססת על מספר האבדות הכולל של שתי החזיתות הסובייטיות שהשתתפו במבצע במהלך שנת 1942, ושאין לו נתונים מדויקים על מספר הנפגעים הסובייטיים במהלך המבצע.בנוסף, הערכת האבדות שלו מבוססת בחלקה על מקורות גרמניים (דיווחים שהעבירו היחידות הגרמניות, שהשתתפו בלחימה, למטה הארמייה התשיעית).
מקורות רוסיים עדכניים נוקבים במספר אבדות קטן באופן משמעותי.
החוקר הרוסי גריגורי קריוושייב (G.F.Krivoshyev) מעמיד את מספר הנפגעים הסובייטיים במהלך "מבצע רז'ב-סיצ'בקה השני" (השם שניתן למבצע מארס בהיסטוריוגרפיה הסובייטית) על כ-215 אלף איש, מתוכם כ-70 אלף הרוגים, נעדרים ושבויים.
מחקר עדכני יותר של החוקר אלכסיי איסייב (Aleksey Isaev) נוקב במספר נפגעים דומה.
מדובר אמנם באבדות כבדות למדי, אך לא חריגות בהשוואה לאבדות הצבא הסובייטי במבצעים התקפיים דומים במהלך המלחמה.
יצוין, כי ממוצע האבדות החודשי של הצבא האדום במהלך המלחמה, עמד על כ-130 אלף הרוגים.
הארמייה ה-20, שמילאה את התפקיד המרכזי בשתי המתקפות הכושלות של החזית המערבית על בליטת רז'ב, ספגה כ-58 אלף נפגעים מתוך מצבה של 114 אלף (כמחצית מכוחה) עד 12 בדצמבר.
הארמיות האחרות של החזית, שנטלו חלק במתקפה, ספגו שיעור אבדות נמוך בהרבה.
אבדות שלוש הארמיות של חזית קלינין (הארמיות ה-41, ה-22 וה-39) שהשתתפו במבצע, הסתכמו בכ-100 אלף נפגעים ושבויים, מתוכם כ-37 אלף הרוגים ונעדרים.
ההערכה של גלנץ, שבמהלך המבצע נפגעו/הושמדו כ-1700 טנקים סובייטיים, (המבוססת אף היא על נתונים גרמניים) נראית מוגזמת.
מספר זה עולה על המספר הכולל של הטנקים, שהופעלו בשלב הראשון של מבצע מארס.
לפי מקורות סובייטיים, במהלך המבצע נפגעו 1366 טנקים.
אבדות הארמייה התשיעית במהלך מבצע מארס הסתכמו ב-40 אלף עד 53 אלף נפגעים, לפי הערכות שונות, וכ-400 טנקים ותותחי סער.
כלומר, יחס האבדות בין הצדדים היריבים היה ארבע או חמש לאחד לטובת הצד הגרמני.
קרב רִיוֹן הוא קרב ימי שנערך ב-429 לפנה"ס, במהלך המלחמה הפלופונסית, בין שייטת אתונאית לבין צי הקורינתים ובעלי בריתם.
הצדדים התנגשו ליד כף רִיוֹן (Ρίων, Rhion), בפתח המפרץ הקורינתי, צפונית לפַּטְרָאי.
הקרב הסתיים בניצחון אתונאי, ושבועות ספורים אחר כך התנגשו שוב ציי שני הצדדים, הפעם ליד נָאוּפַּקְטוֹס.
קרב ריון הוא אחת הדוגמאות המרהיבות להצטיינותם של האתונאים בלוחמה בים.
קרב ריון התחולל על רקע מאמציהם של הספרטנים ובעלי בריתם לערער את אחיזתה של אתונה במערב יוון.
תוכניתם הייתה לכבוש את אקארנאניה ולהשתלט על זקינתוס וקֶפַאלֶנִיָה, שהיו נמלי הביניים הידידותיים לאתונה בנתיב השיט סביב הפלופונסוס אל קרקירה.
עיר זו הייתה בעלת בריתה הימית החשובה ביותר, והחזיקה באחד מציי המלחמה הגדולים ביותר ביוון כולה.
מטרה נוספת ששמו הספרטנים לעצמם הייתה לכבוש את נָאוּפָּקְטוֹס שבמפרץ הקורינתי.
מסע המלחמה תוכנן כפעולה משולבת של הצבא והצי.
קְנֵמוֹס, הנָאוּאַרְכוֹס הספרטני שהועמד בפיקוד כלל הכוחות, חצה את המפרץ מבלי שפורמיון ישגיח בכך ועימו 1000 הופליטים פלופונסים.
בהגיעו לאַמְפְּרַקִיָה צירף אליו את חילות אמפרקיה, לֶאוּקַס ואַנַקְטוֹרִיוֹן ושבטים לא-יווניים מן האזור, והחל מתכונן מיד למסע ביבשה.
צי הברית, שכלל אוניות מקורינתוס, סִיקִיוֹן, לאוקס, אנקטוריון ואמפרקיה, אמור היה להתכנס בלאוקס, ומשם להפליג ולחבור לכוחותיו של קנמוס.
משימת הצי הייתה לתקוף ולרתק את יושבי החוף באקארנאניה, כדי שלא יוכלו להיחלץ לעזרת אחיהם בתוך הארץ, כשאלה יותקפו על ידי צבא קנמוס.
מסיבה שאינה ידועה התעכבה יציאת אוניות הקורינתיים והסיקיונים מארצם, ובעוד שאר אוניות הצי ממתינות לבואן בלאוקס, החליט קנמוס לצאת לדרכו בלעדי הצי ולתקוף את סְטרַאטוֹס, הגדולה בערי אקארנאניה.
האקרנאנים, שראו כי צבא גדול פלש לארצם והם עומדים להיות מותקפים גם מכיוון הים, פנו לעזרת פורמיון.
הוא סירב להם באומרו, כי אינו יכול לעזוב את נאופקטוס בשעה שעיקר הצי הפלופונסי עושה דרכו מקורינתוס.
צי המשלוח, שכלל מלבד טריארות גם אוניות משא וכלי שיט קלים, הפליג לאורך חופו הדרומי של המפרץ אל עבר פטראי שבאכאיה, חנייתו הראשונה.
משם התכוונו הקורינתים לשנות קורס צפונה, לחצות את פתח המצר ולהמשיך אל אקארנאניה.
נוכחות השייטת האתונאית של פורמיון הייתה ידועה להם, אך הם לא שיערו בנפשם כי יעז לתקוף את צי המשלוח באוניותיו המעטות, 20 משלו מול 47 שלהם.
תחזיותיהם התבדו, שכן בעודם מפליגים ראו את האוניות האתונאיות עוקבות אחריהם מעברו השני של המצר.
כדי להימנע מהתמודדות, יצאו הקורינתים מפטראי בלילה, אך גם ניסיון התחמקות זה לא הועיל.
כשעלה השחר והם עוד בלב פתח המפרץ, הבחינו באוניותיו של פורמיון שטות לעברם מכַאלְקִיס, ומיד ניתנה הפקודה להתכונן לקרב.
האוניות הקורינתיות, עמוסות-החיילים וכבדות-התנועה, לא היו שקולות נגד האוניות הקלות והמהירות של האתונאים.
על כן נמנעו הקורינתים מקרב סָדוּר, ו"ערכו את אוניותיהם במעגל גדול ככל שיכלו, כדי למנוע מן האויב הזדמנות להתקפות דְיֶיקְפְּלוּס, כשחרטומיהן מבחוץ וירכתיהן פנימה.
בתוך המעגל שמו את כלי השיט ששטו עימהם, וגם חמש מהמהירות שבאוניותיהם, שאם יתקיפם האויב בכל מקום שהוא, לא יצטרכו לשוט, כשהן ממהרות לעזרה, אלא מרחק קטן בלבד."
מערך מגנני זה לא היה בבחינת הפתעה לאתונאים, שהרי הם עצמם השתמשו בו בקרב אַרְטֶמִיסְיוֹן (480 לפנה"ס) במלחמתם נגד הצי הפרסי.
פורמיון פקד על אוניותיו לשוט בטור סחור-סחור סביב האוניות הקורינתיות, אך לא לנגח בהן מיד, אלא להכריחן להצטופף ולהידחק אחת אל רעותה.
את האות להתקפה יתן הוא עצמו ברגע המתאים ביותר.
בהכירו היטב את טבע המקום, ציפה פורמיון להתעוררותה של בריזה הנושבת בכל בוקר מן המפרץ, שלא תאפשר לאוניות הצפופות והדחוקות לעמוד על מקומן כחיילים ביבשה, והן יתנגשו זו בזו.
ואומנם, "כשבאה הרוח והאוניות כבר עמדו צפופות זו לזו, נכנסה בהן מהומה מעוצמת הרוח ולחץ כלי השיט הקטנים יותר.
אוניה התנגשה באוניה והמלחים דחפון זו מעל זו במוטות ארוכים, והצעקות וקולות האזהרה והגידופים של המלחים החרישו את פקודות רבי-המלחים, ומאחר שהחותרים הבלתי-מאומנים לא יכלו להניף את משוטיהם בים הגועש, לא נשמעו האוניות לקברניטיהן."
ברגע זה נתן פורמיון את האות להתקפה, ובמהלומות ניגוח הטביעו אנשיו את אחת מאוניות מפקדי הצי וגרמו נזקים לאחרות.
הקורינתים ובעלי בריתם פנו למנוסה אל עבר פטראי ודִימֵה שבאכאיה, אך האתונאים דלקו בעקבותיהם, לכדו שתים-עשרה אוניות ושבו רבים מאנשיהן.
תבוסת הספרטנים ובעלי בריתם הייתה כפולה, כי גם קנמוס, שנחפז לתקוף את האקרנאנים מבלי להמתין לסיוע מן הים, נחל מפלה בקרב סטראטוס ושב ללאוקס.
הצי הקורינתי החבול והמוכה הפליג אל קילנה, המספנה של האלאים, לשם הגיע גם קנמוס ועימו יתר אוניות הצי, שעדיין המתינו בלאוקס.
האתונאים הקימו מצבת ניצחון בכף ריון, הקדישו אוניה אחת לפוסידון אל הים, ושבו לנאופקטוס.
כשנודע הדבר בספרטה, עורר הדבר כעס רב.
לא זו בלבד שהקרב הימי הראשון בהנהגתם במלחמה זו נסתיים במפלה, אלא גם לא יכלו להשלים עם נוכחותה של שייטת אתונאית, המטילה הסגר ומונעת את תנועת אוניות הברית.
צי הקורינתים היה חיוני ביותר למסעי המלחמה העתידיים, ועל כן שלחו אל קנמוס שלושה מטובי מצביאיהם לשמש לו יועצים, וציוו עליהם לעשות את כל ההכנות הדרושות לקרב ים נוסף, מוצלח יותר.
קרב רב הוא שם כולל לתחרויות ספורט, בדרך כלל תחרויות אתלטיקה המורכבות ממספר תחרויות נפרדות.
הספורטאים המתחרים בקרב רב צוברים נקודות עבור ביצועיהם בכל תת-תחרות (הנקראת גם: מקצוע, או באנגלית event), על פי נוסחה מיוחדת.
המנצח הוא מי שצבר את מרב הנקודות בסך הכל.
שיטת הניקוד בנויה כך שכדי לנצח בקרב רב לא די בהצטיינות יתרה במספר מקצועות בודדים, אלא יש צורך בתוצאה טובה מאוד בכל המקצועות כולם.
מקורו של הקרב רב בפנטאתלון היווני העתיק, שהורכב מחמישה מקצועות: קפיצה למרחק, זריקת דיסקוס, הטלת כידון, ריצה והיאבקות.
הפנטאתלון שוחק לראשונה באולימפיה ב-708 לפנה"ס וזכה לפופולריות רבה במשך מאות שנים.
ב-393 שם הקיסר תאודוסיוס הראשון קץ למשחקים האולימפיים.
לאורך ימי הביניים השתמרה המסורת של תחרות המורכבת ממספר אתגרים שונים, בין השאר במבחניהם של אבירים ובטקסי החניכה של לוחמים ויקינגים.
החל מאמצע המאה השמונה עשרה החלו להופיע גרסאות שונות של קרב רב במקומות שונים ולפי נוסחאות ניקוד שונות.
עם חידוש המשחקים האולימפיים התעורר צורך בסטנדרטיזציה של הענף.
באולימפיאדת סנט לואיס (1904) התחרו לראשונה גברים בקרב עשר והחל באולימפיאדת סטוקהולם (1912) גם בקרב חמש ובקרב חמש מודרני במקביל.
מאז אמסטרדם (1928) בוטלה תחרות קרב החמש המסורתי.
נשים התחרו מ-1964 ועד 1980 בקרב חמש, ומאז מתחרות בקרב שבע.
שיטת הניקוד בקרב רב מעניקה לכל תוצאה בכל מקצוע בודד מספר נקודות מסוים, לפי טבלת ניקוד המתעדכנת מעת לעת על ידי ההתאחדות הבינלאומית.
לשיטה ייחודית זו שני מאפיינים בולטים המבדילים אותה ממקצועות האתלטיקה האחרים: ראשית, שבכל מקצוע ומקצוע אין כל משמעות למיקום האתלט ביחס למתחריו, אלא לניקוד שהוא קיבל; שנית, שינויים בטבלאות הדירוג גרמו לכך שסדרת תוצאות מסוימת מקבלת ניקוד אחר לגמרי, לעיתים גבוה ולעיתים נמוך מזה שקיבלה לפני עדכון הטבלאות.
כתוצאה מכך היו מקרים בעבר שבהם תוצאות שהקנו מדליית זהב אולימפית לפי הטבלה באותו זמן, היו פחות טובות מהתוצאות שזיכו בכסף לאחר שינוי הטבלה.
מאפיין ייחודי זה מקשה גם על ההשוואה בין שיאי עולם מעידנים שונים.
קרב עשר מתחלק לשני ימים של תחרויות.
היום הראשון, שעיקרו כח מתפרץ ומהירות, כולל חמש תחרויות: ריצת מאה מטר, קפיצה לרוחק, הדיפת כדור ברזל, קפיצה לגובה וריצת 400 מטר.
היום השני עומד בסימן טכניקה וסבולת, ובו נכללות חמש התחרויות הנותרות: ריצת 110 מטר משוכות, זריקת דיסקוס, קפיצה במוט, הטלת כידון וריצת 1500 מטר.
שיא העולם בקרב עשר לגברים שייך לקווין מאייר ועומד על 9,126 נקודות, נקבע ב-2018.
שיא העולם בקרב עשר לנשים שייך לאוסטרה סקיוטיי ועומד על 8,358 נקודות, נקבע ב-2005.
ג'ים ת'ורפ - אלוף אולימפי (אולימפיאדת סטוקהולם (1912))
בוב מתיאס - פעמיים ברציפות אלוף אולימפי (אולימפיאדת לונדון (1948) ואולימפיאדת הלסינקי (1952)) ושיאן עולם
ברוס ג'נר - אלוף אולימפי (אולימפיאדת מונטריאול (1976)) ושיאן עולם
דיילי תומפסון - פעמיים ברציפות אלוף אולימפי (אולימפיאדת מוסקבה (1980) ואולימפיאדת לוס אנג'לס (1984)), אלוף העולם הראשון (הלסינקי 1983) ושיאן עולם
דן אובריאן - אלוף אולימפי (אולימפיאדת אטלנטה (1996)), 3 פעמים ברציפות אלוף עולם (טוקיו 1991, שטוטגרט 1993 וגטבורג 1995) ושיאן עולם
תומאס דבוז'אק - 3 פעמים ברציפות אלוף העולם (אתונה 1997, סביליה 1999 ואדמונטון 2001) ושיאן עולם
ארקי נול - אלוף אולימפי (אולימפיאדת סידני (2000))
רומן שברלה - אלוף אולימפי (אולימפיאדת אתונה (2004)) ואלוף עולם (אוסקה 2007), שיאן עולם
בריאן קליי - אלוף אולימפי (אולימפיאדת בייג'ינג (2008)) ואלוף העולם (הלסינקי 2005)
קרב שבע לנשים (להבדיל מגרסה אחרת, שבה מתחרים גברים באולמות) כולל ביומו הראשון תחרויות ריצת 100 מטר משוכות, קפיצה לגובה, הדיפת כדור ברזל וריצת 200 מטר.
ביום השני משלימים את התחרות קפיצה לרוחק, הטלת כידון וריצת 800 מטר.
שיא העולם בקרב שבע לנשים שייך לג'קי ג'וינר קרסי ועומד על 7291 נקודות.
שיא העולם בקרב שבע לגברים (באולם) שייך לאשטון איטון ועומד על 6645 נקודות.
הוא נקבע ב-10 במרץ 2012 באליפות העולם באתלטיקה באולם שנערכה באיסטנבול, טורקיה.
ג'קי ג'וינר קרסי - שיאנית העולם הנוכחית, פעמיים ברציפות אלופה אולימפית (סיאול 1988 וברצלונה 1992) ופעמיים אלופת העולם (רומא 1987 ושטוטגרט 1993)
זאבינה בראון - פעמיים אלופת העולם (טוקיו 1991 ואתונה 1997)
דניס לואיס - - אלופה אולימפית (סידני 2000)
קרולינה קלופט - אלופה אולימפית (אתונה 2004) ו-3 פעמים ברציפות אלופת העולם (פריז 2003, הלסינקי 2005 ואוסקה 2007)
ע'אדה שועאע - אלופה אולימפית (אטלנטה 1996) ואלופת העולם (גטבורג 1995)
קרב רומני היה קרב שנערך בחצי האי סיני במהלך המערכה על תעלת סואץ וזאת במסגרת המערכה על סיני וארץ ישראל במלחמת העולם הראשונה.
הקרב התחולל ב-3 באוגוסט - 5 באוגוסט 1916 סמוך לרומני וקטיה (כ-37 ק"מ ממזרח לתעלת סואץ בצפון מערב סיני).
הקרב נערך בין הצבא העות'מאני ששלט בארץ ישראל וברוב סיני וחיל המשלוח המצרי מהצבא הבריטי שעסק בהגנת תעלת סואץ ובהנחת מסילת רכבת וצינור מים מתוקים מקנטרה שעל גדות תעלת סואץ, מזרחה, לקראת המערכה על כיבוש ארץ ישראל.
הקרב הסתיים בניצחון הכוחות הבריטים וסימן את תחילתה של המערכה לכיבוש סיני.
עם פתיחת מלחמת העולם הראשונה ביולי 1914 היוותה תעלת סואץ קו גבול בין האימפריה העות'מאנית ובריטניה.
תעלת סואץ, שהייתה בחסות בריטית, שימשה את כוחות הברית להובלת חיילים, ציוד וחומרי גלם (כמו נפט) מהמזרח הרחוק לכוון הכוחות שנלחמו באירופה.
אי לכך היוותה התעלה מטרה לכיבוש על ידי צבא טורקיה.
כדי להגן על התעלה מינו הבריטים את מייג'ור גנרל ג'ון מקסוול והחלו לתגבר את כוחותיהם במצרים בכוחות בריטים, הודים, אוסטרלים וניו זילנדים והוקם חיל המשלוח המצרי.
זמן קצר לאחר פתיחת המלחמה החלו הטורקים לתכנן את המערכה לכיבוש תעלת סואץ.
תוכנית זו התבצעה במספר מהלכים:
ב-3 בפברואר 1915 התחולל קרב תעלת סואץ הראשון באזור אסמאעיליה.
הכוחות הטורקים שניסו לצלוח את תעלת סואץ התגלו ונפגעו מירי אפקטיבי של כוחות הודים.
הקרב הסתיים בניצחון הבריטים ובנסיגת הכוחות הטורקים.
בעקבות קרב זה הרחיבו בבריטים את אחיזתם בצידה המזרחי של תעלת סואץ.
בנוסף החלו להניח מסילת הרכבת לרומני וקטיה במסגרת התוכנית לכבוש את 2 נאות המדבר האלו.
במקביל (מפברואר 1915 - עד אפריל 1916) פעלו כוחות קומנדו טורקים/גרמנים, בסיוע בדויים מקומיים, נגד הכוחות הבריטים.
פעילות זו כללה הנחת מוקשים ימיים בתעלה ותקיפת מוצבים בריטים שהוקמו ממזרח לתעלה.
ב-23 באפריל 1916 התחולל קרב תעלת סואץ השני באזור קטיה ורומני במטרה לעצור את התקדמות הכוחות הבריטים.
הכוחות הטורקים בפיקוד פרידריך קרס פון קרסנשטיין הצליחו להפתיע את הבריגדה הרכובה ה-5 ואילצו אותה לסגת מעבר לתעלת סואץ.
על אף ניצחונם נסוגו הטורקים.
ב-3 באוגוסט 1916 התחוללה הפשיטה הטורקית וקרב רומני המתואר להלן
מטרת הפשיטה הטורקית על רומני הייתה לחסום את התנועה הימית בתעלת סואץ על ידי ביסוס עמדת ארטילריה קדמית שתאפשר לתותחים הטורקים ירי על התעלה וחסימתה.
כוח הפשיטה הטורקי, בהיקף של כ-16,000 חיילים, ובפיקודו של פרידריך קרס פון קרסנשטיין, כלל את הכוחות הבאים:
כוח ארטילרי בשם "פאשה 1" שכלל 6 סוללות ארטילריה כבדה, 2 פלוגות מרגמות ויחידות תותחי נ"מ.
הכוחות הבריטים, בפיקודו של מייג'ור גנרל ג'ון מקסוול, כללו את הכוחות הבאים:
דיוויזיית הרגלים הרכובים אנזא"ק (הכוללת 3 בריגדות פרשים אוסטרלים קלים - פ.ק.א ובריגדה ניו זילנדית רכובה) בפיקודו של מייג'ור גנרל הנרי שובל.
בריגדה מהדיוויזיה הרגלית הוולשית ה-53.
הדיוויזיה הרגלית ה-54 של מזרח אנגליה.
כוחות אלו נחלקו בין הגנה על אזור רומני/קטיה ובין הגנה על תעלת סואץ.
בתחילת יולי 1916 יצא הכח הטורקי מאזור שלאל תוך שהוא נע מערבה בלילות כי למנוע גילויו.
ב-9 ביולי הגיע חלוץ הכח הטורקי לעמדות הבריטיות הקדמיות בביר אל-עבד ובאוגרטינה והתחפר שם.
ב-19 ביולי התגלה הכח הטורקי והפיקוד הבריטי תגבר את הכוחות מולו.
עד 24 ביולי התקדמו הכוחות הטורקים עד למרחק 18 ק"מ מרומני.
ב-3 באוגוסט יצאו הכוחות הטורקים, מכוון דרום מזרח, למתקפה לכוון "רכס וולינגטון", "הר מרדית" (Mount Meredith) ו"הר רויסטון".
הכוחות הבריטים הקדמיים (בריגדות הפ.ק.א) נסוגו עד שהצליחו לייצב קו הגנה.
הכוחות הטורקים שהתקדמו החלו להפגיז את המחנות הבריטים בקרבת מסילת הברזל ונענו בהפגזה נגדית של הארטילריה הבריטית.
ב-4 באוגוסט ניסו הכוחות הטורקים ללהמשיך להתקדם מזרחה אולם כוחות עתודה בריטים רעננים יצרו מתקפת נגד:
הבריגדה הרכובה הניו זילנדית והבריגדה ה-5 באגף הדרומי.
השילוב של כוח מגן בריטי חזק, חולות קשים לתנועה ומזג אוויר חם מאוד הביא את פון קרסנשטיין להחלטה להסיג את כוחותיו.
במהלך 5 באוגוסט ו-6 באוגוסט נסוגו הכוחות הטורקים באופן מוסדר תוך שהם הודפים מתקפות של פרשי דיביזיית אנזא"ק.
הכוחות הנסוגים התבצרו בביר אל-עבד.
ב-9 באוגוסט הדף הכח הטורקי מתקפה של פרשי דיביזיית אנזא"ק על עמדותיו בביר אל-עבד.
החל מ-10 באוגוסט החלו הטורקים בנסיגתם מביר אל-עבד עד הגיעם ב-12 באוגוסט לאל עריש.
הקרב הסתיים בניצחון הבריטים והיה זה ניסיונם האחרון של הטורקים לכבוש את תעלת סואץ.
היקף הנפגעים בקרב היה כדלקמן:
כמו כן נפל בידי הבריטים שלל רב.
קרב רמת יוחנן במלחמת העצמאות נערך ב-16 באפריל 1948 בין כוחות חטיבת כרמלי ובין גדוד דרוזי מצבא ההצלה של קאוקג'י בעמק זבולון.
הקרב הסתיים בנסיגת הדרוזים מאזור רמת יוחנן ובעקבותיו הושג הסכם אי התקפה עם הדרוזים למשך כל מלחמת העצמאות.
מתחילת מלחמת העצמאות נעשו על ידי מפקדת צבא ההצלה ניסיונות לגייס שכירים דרוזים בהר הבשן בסוריה.
מנהיג הר הבשן סולטאן אל-אטרש התנגד לכך מתוך דאגה לגורל תושבי ארץ ישראל הדרוזים במקרה של ניצחון יהודי.
למרות התנגדותו נמצא קצין שהסכים תמורת תשלום לעמוד בראש יחידה דרוזית בצבא ההצלה.
זה היה שכיב והאב, קפטן לשעבר בצבא הסורי כבן 60. מסביבו התלכדו 400–500 לוחמים דרוזים שכירים שהתגייסו בצל הרעב והאבטלה שהיו אז בהר הבשן.
הגדוד הדרוזי נקרא ג'בל אל ערב לאחר שמנהיג הר הבשן התנגד לקרוא לו ג'בל אל דרוז.
שכיב והאב, שלחם נגד הצרפתים במרד הדרוזי בשנות ה-20 של המאה ה-20 ואחר כך הצטרף לצבא הסורי הקולוניאלי, אמר לחייליו כי אין להם ייעוד דרוזי במלחמה זו וכי הם אינם אלא שכירי חרב המקבלים משכורת וחייבים למלא את המוטל עליהם.
הגדוד הגיע לארץ ישראל ב-28 במרץ 1948 והוצב בשפרעם, בהיותה מיושבת בחלקה דרוזים ושוכנת בין ריכוזי הדרוזים בגליל ובכרמל.
ב-4 באפריל 1948 פתח קאוקג'י בהתקפה על קיבוץ משמר העמק.
הוא שלח קריאות לעזרה לשכיב והאב כדי שיתחיל בהתקפות ויקטין את הלחץ מעליו אולם והאב היסס.
רק לקראת סיום הקרבות במשמר העמק ותבוסתו של קאוקג'י, פתח והאב בהתקפות על אזור קיבוץ רמת יוחנן.
ב-12 באפריל 1948 תפסו הדרוזים את הכפרים הושה וחִ'רבּת אלכַּסַאיר (בין רמת יוחנן במערב לכביש 70 במזרח), החולשים על אזור רמת יוחנן, ומשעה 06:40 בבוקר, החלו לירות על העובדים בשדות באש רובים ומקלעים.
באותו יום לא הושבה אש ולא היו נפגעים.
בלילה פונו ילדי רמת יוחנן לקריית ביאליק.
למחרת, ב-13 באפריל 1948, הגבירו הדרוזים את הירי, ובחילופי האש באותו יום נהרגו שני לוחמים ואחדים נפצעו.
בלילה, ב-14 באפריל 1948, חיבלו הדרוזים בשני מעבירי מים בכביש כפר חסידים-קריית אתא (כביש 70), שהיה עורק תנועה יחיד בין חיפה לעמק, לאחר שהכביש הראשי נחסם על ידי ערביי בלד א-שיח'.
מצב חירום הוכרז באזור, ומפקד חטיבת כרמלי, משה זליצקי (לימים משה כרמל), החליט ליטול את היוזמה מידי הדרוזים ולפתוח בפעולה התקפית.
הוחלט לתפוס גבעה צפונית-מזרחית לכפר עטה (כיום בתחומי קריית אתא) המכונה "תל שרעה", שממנה נהגו הדרוזים לצלוף.
לביצוע הפעולה הורכבה פלוגה מיוחדת מגדוד 21. מפקדי המחלקות הגיעו אך מקרוב לגדוד לאחר סיום קורס מפקדי מחלקות.
הנשק כלל רובים צ'כיים, אנגליים ועוד, וכן מקלעים מסוגים שונים.
בבוקר 14 באפריל 1948 נערכו מספר אימונים, ובשעה 16:00 יצאה הפלוגה לפעולה.
הדרוזים זיהו את הכוח היהודי והתקיפו אותו מפסגת הגבעה.
הלוחמים נפגעו וניתנה פקודת נסיגה כשהמפקדים מחפים באש מקלעים.
אחד המפקדים, זוהר דיין, (אחיו של משה דיין ואביו של עוזי דיין), חיפה על אנשיו עד שנהרג.
בקרב נהרגו שישה לוחמים ונפצעו רבים.
לאחר כישלון ההתקפה הראשונה, השתרר שקט בגזרה, והוא נוצל בחטיבה להתארגנות למבצע מקיף שהיה מכוון לפתור את בעיית הגוש באופן יסודי, וזאת על ידי כיבוש הכפרים הושה וקסאייר החולשים על גוש רמת יוחנן, ושימשו כבסיס לכוח הדרוזי.
החזקת כפרים אלה נועדה להעניק שליטה על המרחב ובסיס לפעולה נגד שפרעם.
מכיוון שכפרים אלה היו מרוחקים מכבישים ראשיים, היה יסוד לשער שהבריטים לא יתערבו.
המשימה הוטלה על פלוגות מגדוד 21 וגדוד 22 של חטיבת כרמלי.
ב-16 באפריל 1948 בשעה 04:40 יצאו הכוחות מרמת יוחנן ותוך זמן קצר השתלטו על שני הכפרים, שהיו ריקים מאדם, והחלו להתבצר בהם.
כעבור זמן קצר התחילו הדרוזים בהתקפתם, תחילה בהושה ולאחר מכן בקסאייר.
הדרוזים היו לוחמים נועזים, והתפתחו קרבות פנים אל פנים שהסבו אבדות כבדות לשני הצדדים.
תשע התקפות נערכו באותו יום.
הדרוזים נהנו מאספקת תחמושת וכוח אדם משפרעם, ומצב חיילי חטיבת כרמלי הלך ורע.
לקראת ההתקפה התשיעית התקבלה הודעה כי בידי כל איש ארבעה כדורים והתבקשה רשות לנסיגה.
המפקדה ברמת יוחנן ענתה כי "יש להחזיק מעמד, גם אם יאזלו הכדורים.
הילחמו בסכינים ובכל הבא ליד".
הדרוזים התכוננו להתקפה המכריעה על קסאייר.
בינתיים הגיעה לרמת יוחנן מכונת ירייה עם תחמושת רבה.
היא הועמסה על משוריין שפרץ לקסאייר בשעה שהדרוזים ערכו את הסתערותם התשיעית והקשה ביותר, וחלקם הגיעו עד בתי הכפר.
אש לוחמי כרמלי הייתה דלה וחלק מהחיילים החלו מתוך יאוש לזרוק אבנים במסתערים.
במועד האחרון האפשרי, קפץ אחד החיילים מהמשוריין, הציב את מכונת היריה במרכז הכפר, ופתח באש מהירה, יעילה וקטלנית לעבר הדרוזים המסתערים.
האש עשתה שמות במסתערים וההתקפה נהדפה.
בינתיים ירדה חשיכה שנוצלה להתבצרות, לפינוי נפגעים ולאספקת תחמושת ליום הקרב הבא, אולם הדרוזים נסוגו לשפרעם ולא חידשו את התקפותיהם.
בעקבות הקרב, שעלה לדרוזים בעשרות הרוגים ופצועים, חל שינוי בעמדת הדרוזים בישראל, וגברה השפעתם של חסידי הברית עם היהודים.
יומיים לאחר הקרב, נפגשו כמה מקציני הגדוד הדרוזי, בראשות איסמעיל קבלאן ונכבדים דרוזים עם נציגי היהודים בשטח ההפקר שליד קסאייר.
בפגישה זו גובשו היסודות שהובילו לברית בין היהודים והדרוזים בישראל.
שרידי הושה נמצאים סמוך ליער קריית אתא.
מהכפר קסאייר, הקרוב יותר לרמת יוחנן, נותרו שרידי חורבות, ובסמוך לו - בתוך מטעי האבוקדו של רמת יוחנן - הוקמה אנדרטה לנופלים היהודים בקרבות.
האנדרטה בנויה מסלע הניצב על ארבע אבנים מלוטשות ועליו חקוקה הכתובת: לזכר הלוחמים והמגינים מגדוד 22 פלוגה ב', מגדוד 21, מחיל הנוטרים הגושי, מהפל"ם האזורי, מאנשי המקום אשר נפלו בשדות האלה על שחרור הארץ בימים ג-ז ניסן תש"ח.
מאחורי האנדרטה קיר ועליו חקוקים שמות 22 הנופלים ומפת הקרבות באזור.
קרב קֶרְקִירָה הוא קרב ימי שניטש ב-427 לפנה"ס, במהלך המלחמה הפלופונסית, בין הצי של קרקירה בסיוע שייטת אתונאית לבין צי פלופונסי בפיקוד ספרטני.
הקרב היה אחד מגילוייה של מלחמת אזרחים שפרצה בעיר בין הסיעה הדמוקרטית התומכת באתונה לבין הסיעה האוליגרכית התומכת בקורינתוס ובספרטה, כששתי המעצמות היריבות מתערבות ונוטלות בה חלק פעיל.
בהתנגשות, שנערכה במימי קרקירה (קורפו), הייתה ידן של האוניות הפלופונסיות על העליונה, ואלמלא תושייתו של מפקד השייטת האתונאית, היו הקרקירים ניגפים כליל.
בקיץ 427 לפנה"ס, תוך כדי המלחמה בין אתונה לספרטה, התלקח בקרקירה ריב-סיעות (סֶטָסִיס) עקוב דם בין הסיעה האוֹלִיגַרְכִית בתמיכת קורינתוס לבין הסיעה הדמוקרטית בתמיכת אתונה.
קרקירה, שהחזיקה בצי המלחמתי השני בגודלו ביוון אחרי אתונה, הייתה קשורה בברית הגנה עם האתונאים מאז שנת 433 לפנה"ס.
קורינתוס יריבתה, עיר מסחר ימי משגשגת, הייתה בעלת הברית הימית החשובה ביותר של ספרטה וחברה בליגה הפלופונסית.
כשהגיע המאבק הפנימי בקרקירה לידי אלימות גלויה, שלחו הספרטנים צי פלופונסי בפיקודם לעזרת הסיעה האוליגרכית.
תוכניתם נודעה לאתונאים מבעוד מועד, והם הקדימו אותם ושיגרו מנָאוּפָּקֶטוֹס שבמפרץ קורינתוס שייטת בת 12 טריארות ו-500 חיילים מֶסֶנִים בפיקוד נִיקוֹסְטְרָאטוֹס.
הצי הפלופונסי, שנאסף בקִילֶנֵה, ועשה דרכו אל קרקירה דרך נמל סִיבּוֹטָה, מנה 53 טריארות בפיקוד הנאוארכוס אַלְקִידָאס, כשבְּרָסִידָאס משמש לו יועץ.
התקרבותו של הצי הפלופנסי עוררה מבוכה בקרב אנשי הסיעה הדמוקרטית בעיר והפילה עליהם פחד, והם החלו מאיישים בחופזה 60 טריארות.
ניקוסטראטוס יעץ להם להניח לו לצאת ראשון לקראת האויב עם שתים-עשרה אוניותיו, כדי שישלימו את הכנותיהם ויצאו כגוף אחד, אך הם לא שמעו בעצתו ושלחו את אוניותיהם אחת-אחת וללא כל מערך קרבי.
כך ארע, שכבר בהסתערות הראשונה נפלו שתיים מאוניות הקרקירים לידי הפלופונסים, והאחרות נלחמו ללא כל סדר ותכלית.
כשראו המפקדים הספרטנים את הבלבול בצי הקרקירי והבחינו ממרחק בהתקרבותה של השייטת האתונאית, פיצלו את ציים לשניים: עשרים אוניות הקצו ללחימה בקרקירים, שלחימתם לא הייתה יעילה כלל ועיקר, ובשלושים ושלוש האחרות נערכו לקראת האתונאים.
האתונאים לא תקפו את מרכז המערך הפלופונסי, אלא את אגפיו, כי חששו שיכותרו על ידי האוניות הרבות יותר.
הצלחת הסתערותם הראשונה, במהלכה אף הטביעו אחת מאוניות האויב, עוררה את חששות הפלופונסים מפני תמרון דייקפלוס, והם ערכו את אוניותיהם שלהם במעגל, כשחרטומיהן החוצה וירכתיהן פנימה.
מערך מגנני זה נועד לסכל את התקפות הניגוח הקטלניות של האויב, אך לאתונאים הייתה תשובה מוכנה מראש.
הם שטו בטור סביב אוניות הפלופונסים, ותוך איום בניגוח הכריחו אותן להצטופף עוד ועוד.
ניקוסטראטוס חיכה שהאוניות תתנגשנה אחת בשנייה, ובמהומה שתתחולל יהיו הן טרף קל למהלומות הניגוח אוניותיו.
כדבר הזה בדיוק אירע שנתיים קודם לכן, בקרב ריון, אז הוכה צי פלופונסי על ידי שייטת אתונאית בפיקוד פורמיון.
עשרים האוניות הפלופונסיות, שנלחמו אותה שעה בקרקירים, זיהו מיד את הסכנה המתרגשת, וכדי למנוע מפלה נוספת, נחלצו לעזרת חברותיהן המכותרות, נערכו בשורת חזית והסתערו יחד על אוניות האתונאים.
ברגע מכריע זה שוב הוכיחו האתונאים את עליונותם במלחמת ים.
ניקוסטראטוס ערך מחדש את אוניותיו בשורת חזית ופקד עליהן לחתור לאחור.
וכך, כשחרטומי אוניותיהם מול האויבים, נסוגו האתונאים אט-אט, כדי לאפשר לאוניות קרקיריות רבות ככל האפשר למלט את נפשן לנמל.
הקרב הסתיים עם שקיעת השמש.
13 אוניות קרקיריות נלכדו ונפלו לידי האויב, ואונייה פלופונסית אחת הוטבעה על ידי האתונאים בהסתערותם הראשונה.
אלקידאס, הנאוארכוס הספרטני, לא ניצל את הניצחון בקרב הימי ואת מבוכת הקרקירים, ולא תקף את העיר, שכמדומה הייתה נכנעת לו בנקל.
הצי הפלופונסי שבפיקודו שב לאחר הקרב אל סיבוטה, ולמחרת פשטו צוותי האוניות על כף לאוקימנה, בדרום-מזרח האי קרקירה, והשמו את השדות והיבולים.
בערב, כאשר חזרו אל סיבוטה, נודע לפלופונסים כי תגבורת של 60 אוניות, שנשלחה על ידי האתונאים לעזרת הקרקירים, מתקרבת לעיר.
כדי להימנע מהתמודדות עם צי עדיף הן במספר אוניותיו הן במיומנות אנשיו, חמקו אוניות הפלופונסים והפליגו בכל המהירות עוד באותו הלילה חזרה לעריהן.
עתה, משנתהפך הגלגל וחלפה הסכנה, נקמו הקרקירים ביריביהם מבית, תומכיה של ספרטה, והרגו רבים מהם באכזריות רבה.
תרגם מיוונית והוסיף הערות א"א הלוי, הקדים מבוא אלכסנדר פוקס.
קרב רוּמָנִי היה קרב ימי לילי, שהתרחש כחודש לאחר הפסקת האש במלחמת ששת הימים, ב-11 ביולי 1967 סמוך לחוף רומני שבצפון מערב חצי האי סיני, בין כוח של חיל הים הישראלי ובו משחתת ושתי טרפדות, לבין כוח של חיל הים המצרי ובו שתי טרפדות.
הקרב נמשך 25 דקות ובסופו התפוצצו כלי השיט המצריים מהחימוש שנשאו על סיפונם וטבעו.
לכוח הישראלי היו מספר פצועים קל מרסיסי פיצוץ טרפדת מצרית בקרבת אח"י אילת.
לאחר המלחמה נפרשו כוחות צה"ל לאורך הגדה המזרחית של תעלת סואץ, אך הגזרה הצפונית שמול פורט סעיד לא נכבשה במלחמה וקו הפסקת האש בים עבר על קו האורך 32°30° מזרח היוצא מערבית מרומני.
לאחר המלחמה קיים חיל הים שגרה של סיורי ביטחון שוטף מול חופי עזה וסיני באמצעות טרפדות, שתי המשחתות אח"י יפו ואח"י אילת, וספינת הסיור אח"י נגה.
ההצעה של חיל הים הישראלי לכבוש את הצד המזרחי בצפון התעלה שנקרא פורט פואד נדחתה, ולאחר המלחמה החזירו המצרים כלי שיט לפורט סעיד, ובהמשך אף פקדו אותה כוחות ימיים סובייטיים.
גם הדייגים המצרים לא השלימו עם אובדן אזורי הדיג והמשיכו לדוג באזור.
בתחילת יולי 1967 אירעה תקרית לילית של מפגש קרוב בין טרפדות מצריות לטרפדות ישראליות בפיקוד אלי רהב.
התברר שהמצרים מבצעים סיורים ליליים חשאיים של כלי שיט מלחמתיים מול חוף סיני מעבר לקו הפסקת האש ועד סמוך לאל-עריש.
בתגובה לחדירות כלי השיט המצריים למימי חוף סיני החליט מפקד חיל הים, האלוף שלמה אראל, לשנות את שגרת הסיורים ולקיימם בשעות החשיכה, לבצע אותם ברציפות כל לילה ובכוח כפול, כדי שבעת מפגש תיווצר עדיפות טקטית ישראלית.
הכוונה הייתה לקיים את המפגש עם המצרים בקטע המערבי של חוף סיני, כאשר הטרפדות נמצאות בקרבת החוף והמשחתת מרוחקת מהחוף.
לנוכח הפסקת האש נאסר על הכוחות לפתוח באש אלא בתגובה לאש מצרית, אך אראל העריך שהמצרים יפתחו באש כאשר יגלו את הכוח הישראלי.
ב-10 ביולי הגיעו הטרפדות לאזור ופגשו בו את אח"י אילת.
לפני כן לא התקיים שום קשר בין מפקד הטרפדות אלי רהב למפקד המשחתת יצחק שושן, שגם לא היה נוכח בתדרוך אצל מפקד חיל הים.
במהלך היום דיווחה אח"י אילת על כניסה של כוח ימי סובייטי לנמל פורט סעיד.
לפי מקורות סובייטיים היה זה ביקור עבודה של שבוע בפורט סעיד, אלכסנדריה ולטקיה.
מטרת הנוכחות הסובייטית הייתה להעלות את המורל לבני בריתם המצרים ולהרתיע את ישראל מלפעול בקרבת העיר.
מפקד הכוח הסובייטי, אדמירל מולודצוב, אף הודיע ש"הכוח מוכן להגן על נמל פורט סעיד מפני כל תוקפנות".
על הגעת השייטת הסובייטית לא היה מידע מקדים בישראל.
גזרת המארב של הטרפדות הייתה בקרבת חוף סיני בקרבת קו אורך 33 ולא שונתה.
לא הופעלה עבודת והטרפדות שהיו בדממת קשר לא דיווחו את מקומן.
מוּדעוּת – בעוד שהטרפדות יצאו לסיור בידיעה שיפגשו טרפדות אויב, במשחתת הייתה תפישה שונה, שהאיום העיקרי עליה הוא טילי הסטיקס, שהטווח שלהם גדול בהרבה מהטווח היעיל של תותחי המשחתת.
תשומת ליבו של מפקד המשחתת הייתה נתונה לספינות הטילים המצריות שכמה מהן נמצאו בנמל פורט סעיד.
במידע החלקי שסיפק המודיעין הימי היה נתון שמסלול הטיל מתחיל במנוע רקטי שמרים אותו לגובה רב, ורק לאחר מרחק גדול יחסית, הטיל עובר לטיסה בגובה נמוך ומתביית לפי המכ"ם.
באימונים הטקטיים המשותפים, טרפדות תוקפות את ספינות הטילים עד שהמשחתת מגיעה לקרב תותחים.
הכנות לקרב מטווח קצר – מפקד המשחתת, אשר שאף להפתיע את המצרים ולנהל את הקרב בטווח קצר, העביר את משימת הלחימה לתותחים 40 מ"מ נגד מטוסים, שהייתה גם מערכת משנית לקרב השטח.
למשחתת היו שישה קנים של 40 מ"מ אך הם היו ממוקמים מאחורי הגשר, ורק ארבעה קנים יכלו לפעול מכל צד.
תותחים אלה לא היו מחוברים למערכת בקרת אש.
הכוון בכל תותח מכוון ויורה על המטרה שהוא רואה.
תותח 2 בגזרת החרטום ותותח 3 בגזרה אחורית היו מאורגנים לירי פגזי תאורה.
השיטה חייבה לירות כך שהפגז ייפתח בגובה של 1,000 מטר במרחק של קילומטר מאחורי המטרה הנור יידלק וירד במצנח.
על מנת להאיר מטרה בטווח קרוב היה צורך בהגבהה רבה של התותח.
קצין התותחנות של האונייה מיקי רענן חישב ופתר את הבעיה ואף נעשה תרגול ירי.
היערכות – סא"ל יצחק שושן היה המפקד הבכיר בים וראה עצמו מפקד הכוח בנוסף להיותו מפקד המשחתת.
מפקד הטרפדות אלי רהב עד שלב הקרב פעל והתנהג ככוח נפרד תחת פיקוד מפקדת חיל הים.
שלושת כלי השיט, על אף שהפעילו מכ"ם, הטווח ביניהם היה גדול מכדי שידעו בבירור זה את מיקומו של זה: שושן במשחתת העריך שהטרפדות נמצאות בקו אורך 32:30 מזרח בקרבת החוף לפי התוכנית הקודמת.
הטרפדות שקיבלו הוראה להימצא מזרחה מקו אורך 33 מזרח שיערו שהמשחתת מצפון להן.
לקראת השעה 10 בלילה קיבלה המשחתת מידע מודיעיני על יציאת כלי שיט מצריים לים.
כשעה מאוחר יותר נצפו במכשיר המכ"ם בטרפדת הפיקוד שתי מטרות במרחק 15 מיל מפורט סעיד, כשהן נעות בטור צמוד מזרחה, במהירות כ-20 קשר.
בנתוני מהירות אלה היו הטרפדות המצריות נכנסות למימי סיני בתוך כשעה.
סא"ל שושן, שהיה המפקד הבכיר בים, נטל את הפיקוד.
בדיעבד היו אלה שתי טרפדות מצריות מתוצרת סובייטית מדגם P-183 (נקראות לפעמים P-6), חמושות בשני תותחים דו-קניים בקוטר 25 מ"מ ובשני מטילי טורפדו 21 אינץ'.
חוליית המצותתים שנמצאה במשחתת העבירה למפקד ידיעה על יציאת ספינות טילים מנמל פורט סעיד.
כאשר נצפו המטרות במכ"ם הן היו בטווח טילי סטיקס מהמשחתת.
שושן, שהיה משוכנע כי אלו הן ספינות טילים, פנה לעברן על מנת לסגור טווח ופקד על הטרפדות לתקוף אותן.
מפקד הטרפדות, סרן אלי רהב, היה בטוח לפי צורת ההפלגה כי המטרות הן טרפדות מצריות הנכנסות לסיור קרבי בחופי סיני כפי שפגש שבוע קודם, בתקרית הלילית.
רהב עיכב את התקיפה כי הבין את כוונת המפקדה לעריכת המפגש מזרחה ככל האפשר קרוב לחופי סיני.
כמו כן מתוך כוונה לתת למצרים להתרחק מפורט סעיד, כך שלא יוכלו לקבל סיוע ויתקשו להימלט מהקרב.
על אף מצב הפסקת האש, היו הטרפדות מוכנות לירי.
הערכת המפקדים הייתה כי כאשר המצרים יגלו את הכוח הישראלי, הם ירגישו לכודים ויפתחו באש.
על כן רהב לא ראה דחיפות להיכנס לקרב.
הוא לא היה מודע לשיקולי המשחתת אודות טילי הסטיקס.
למרות שהשיחה בין המפקדים נעשתה באלחוט דיבור גלוי במשפטים קצרים, עצם הזיהוי השונה אצל שני המפקדים לא הובהר בזמן אמת.
לאחר כ-15 דקות המתנה בעמידה, כשהמצרים מתקדמים מזרחה, התגלתה לטרפדות המשחתת יורדת מצפון מערב.
הטרפדות הישראליות הרימו מהירות ולפי הוראת שושן עברו בין המשחתת למצרים, עם גזרת אש נקייה לכיוון דרום.
בטווח 1,000 המצרים פתחו עליהם באש.
הטרפדות השיבו באש, שאף כי הייתה לא מדויקת גרמה לטרפדות המצריות להיפרד אחת מהשנייה.
המצותתים במשחתת הביאו מידע שלאחת הטרפדות או לשתיהן אין מכ"ם.
הטרפדות הישראליות חלפו תוך כדי ירי ופינו את קו הראייה במגמה לצאת מערבה.
תוך זמן קצר פקד עליהן שושן לפעול נגד המטרה המזרחית כשהמשחתת יורה על המערבית.
בטווח כ-2,000 מהמטרה המערבית, ירתה המשחתת שלושה פגזי תאורה מתותח 2, שהאירו את המטרות.
קצין המכוון אברי שפלר ראה את המטרה, זיהה אותה כטרפדת ועקב אחריה.
בטווח 2,000 פתחו שני תותחי ה-40 מ"מ וארבעה מקלעי M2 בראונינג באש לכיוון החרטום.
שושן הפנה את האונייה ימינה על מנת לתת לקנים נוספים להיכנס לגזרת הירי והטרפדת המצרית החלה לספוג פגיעות.
אף כי המהירות התאורטית גבוהה יותר, לא נעה המטרה יותר מ-20 קשר במהלך המרדף.
שושן שהיה מפקד המשחתת ומפקד הכוח כולו שינה את מקומו במהלך הקרב מהגשר הפתוח אל חדר ה שמתחתיו במקום שיוכל לעקוב ולפקד.
עומק המים בקרבת פורט סעיד הולך ונעשה רדוד.
שושן היה ער לכך והמשחתת הפעילה מד עומק תוך כדי רדיפה.
על מנת לשמור רצף תאורה נורו פגזים נוספים.
כאשר כבו הנורים ובטווח 700 פקד שושן להפעיל את זרקור האונייה מצידו הימני של הגשר.
המטרה נראתה נפגעת מארבעה תותחי ה-40 מ"מ ושלושה מקלעי M2 בראונינג.
כאשר הטווח נעשה קרוב מאוד, חשב שושן לנגח את הטרפדת.
קצין התותחנות רענן וסגן מפקד אורי פז מנעו אותו מכך , הערכה שהתממשה תוך מספר דקות.
כאשר הטרפדת המצרית עברה בדופן ימין, תותח מס' 3 פגע בה בכינון ישיר והיא התפוצצה בקרבה מיידית למשחתת.
חלקים משבריה הוטלו על המשחתת וגרמו לשבעה פצועים.
מקורות מצריים העלו הערכה שהטרפדת המצרית ניסתה בעצמה להתנגח עם המשחתת ולהביא לפיצוצה עם הטורפדו או עם פצצות העומק שנשאה.
לאחר כעשרים דקות, כשרהב הופתע לראות את המשחתת נכנסת לקרב מבלי להמתין שהמצרים ייכנסו למימי סיני, הורה רהב לטרפדות לנוע במהירות מלאה לקראת המצרים.
הערכתו הייתה שאם לא ימהר להיכנס, תסיים המשחתת המסתערת את הקרב בתותחי 4.5 אינץ' לבדה.
הטווח בין הטרפדות הישראליות מדרום והמשחתת מצפון אל הטרפדות המצריות הנעות מזרחה נסגר במהירות.
נוצר מצב שפתיחה באש על ידי כוח אחד תסכן את הכוח השני, ועלה צורך בתיאום.
לשאלת אלי רהב הורה יצחק שושן .
כלומר, על הטרפדות לחלוף בין המשחתת בצפון לבין הטרפדות המצריות בדרום, כך שתיווצר גזרת ירי חופשית לכיוון דרום.
הטרפדת המובילה ט-204, ואחריה, במרחק 50 מטר, הטרפדת ט-203, בפיקודו של סרן רפי רז, שטו במהירות גבוהה של 27 קשר והעלו שובל בוהק שנראה למרחוק.
המצרים הבחינו בשובל הטרפדות המתקרבות אליהם ומטווח 1,200 מטר לערך, פתחו ראשונים באש.
הטווח היה גדול בתנאי החשיכה, והאש המצרית לא הייתה מדויקת.
נותבים בצבע צהוב חלפו מעל הספינות הישראליות ומאחוריהן.
כשהצטמצם הטווח ל-800 מטר ניתנה על ידי רהב פקודה לפתוח באש, שנפתחה במקביל מכל הכלים של הכוח שכללו שני תותחי 40 מ"מ, שני תותחי 20 מ"מ ושני מקלעי 0.5. האש כוונה תחילה לספינה המצרית המובילה, ובהמשך לספינה השנייה.
הספינות חלפו אלו על פני אלו מבלי שאובחנו פגיעות.
הטרפדות הישראליות פינו את גזרת האש למשחתת.
לאחר חילופי האש הבחין שושן במכ"ם המשחתת כי הטרפדות המצריות נפרדו.
ספינה אחת החלה לחזור מערבה והשנייה נשארה במזרח.
באותו זמן קיבל גם מידע כי באחת הספינות המצריות המכ"ם אינו תקין.
היה חשוב שהירי של הטרפדות הישראליות לא יסכן את אח"י אילת ושירי המשחתת לא יפגע בטרפדות הישראליות.
שיקול נוסף היה להציג לכווני התותחים את המטרה באותו כיוון יחסי שגילו אותה קודם.
על כן הטרפדות הישראליות ביצעו איגוף מדרום נעו מזרחה עד שעברו את המטרה ואז פנו לקורס מערבי כך שהטרפדת המצרית תחלוף משמאל וכיוון הירי יהיה לדרום.
לאור אי השגת פגיעות בטווח 800, תכנן רהב את הכניסה השנייה לחליפה בטווח של 400 מטר, במטרה להשיג פגיעות טובות יותר.
תזמון הקרב – קצב טעינת המחסניות תותח אורליקון קבע את תזמון הקרב.
הנשק העיקרי בספינות היה תותח בופורס 40 מ"מ שהוזן ידנית בקבוצות של 4 פגזים.
הירי נעשה בקצב אש נמוך שלא יצר בעיית טעינה.
ואילו תותחי האורליקון 20 מ"מ בחרטום הספינות הוזנו במחסניות של חמישים פגז.
לכל תותח נמצא 6 מחסניות.
קצב הירי היה מהיר ביותר.
נוצר צורך למלא פגזים מחדש במחסניות לקראת המשך הירי.
כאשר התרוקנו המחסניות בתותחי ה-20 מ"מ, הרחיק רהב את הספינות מטווח האש עד לטעינה מחדש של המחסניות.
כאשר דווח תותח החרטום על חמש מחסניות מוכנות לירי, הורה רהב על כניסה נוספת בטווח יותר קרוב.
סך הכל נעשו ארבע כניסות במהלך הקרב.
כמעט התנגשות – הכניסה השלישית לתקיפה נעשתה בטווח קצר יותר מדי.
הטרפדת המצרית כמעט התנגשה בטרפדת הישראלית השנייה.
סרן רפי רז, מפקד הטרפדת השנייה, הבחין בכך ותמרן בחריפות, הספינות עברו במרחק אפסי אך ההתנגשות נמנעה.
מאחר שהתרכז בתמרון לא הבחין רז בטרפדת המובילה שהייתה מואפלת וקרא בקשר .
למרות הקרבה לאויב פקד רהב על הטרפדת המובילה ט-204 להדליק אורות.
הטרפדות חברו למסדר צמוד ונערכו מחדש לתקיפה מטווח קרוב.
בכניסה הרביעית עדיין היה ירי מהטרפדת המצרית.
מפקד הספינה המובילה גיל קרן פקד להדליק זרקור ודיוק הפגיעות השתפר.
המצרים המשיכו לירות בצורה מדויקת קצת מעל הזרקור.
כשהגיעה הטרפדת המצרית למרחק כ-100 מטר מהספינה המובילה, התפוצץ הטורפדו על סיפון הטרפדת המצרית.
הזעזוע היה חזק והורגש היטב בטרפדות הישראליות.
הטרפדת המצרית נעלמה מהעין ומהמכ"ם ובמקומה עלה עמוד אש ועשן.
הכח הישראלי – לאחר שהוטבעו שני הכלים המצריים, הודלקו זרקורים בחיפוש אחר ניצולים.
הקרבה לפורט סעיד חייבה זהירות וכוננות.
לאחר כרבע שעה, ומשלא נמצאו ניצולים, פינו הטרפדות הישראליות והמשחתת את השטח והפליגו לנמל אשדוד, כדי לצאת מטווח טילים מפורט סעיד וכדי לאפשר למצרים לאסוף ניצולים.
הפעילות המצרית – בפורט סעיד נמצאו טרפדות נוספות וגם מספר ספינות טילים קומאר.
בעת הקרב קיבלו הוראה להעלות כוננות והאזינו ברשת הקשר לקרב.
הם שמעו את הוראות מפקד בסיס פורט סעיד לסט"רים המצרים לחזור לבסיס.
הנקיב (סרן) אחמד שאכר, מפקד פלגת הקומארים ביקש ממפקד בסיס פורט סעיד להתערב בקרב, כדי לסייע לחבריהם הנלחמים, אך מפקד הבסיס לא אישר,
לפי הכתבות השונות המתייחסות לקרב, לא היו ניצולים וכולם נהרגו.
אין גם כל התייחסות לכך שהמצרים שלחו ספינה אחרת לחפש ניצולים, אולי מחשש שגם אותה יטביעו.
גם לא ידוע על פנייה מצרית לאו"ם, כמו שישראל עשתה לאחר טיבוע המשחתת אילת, כדי שיתאפשר חיפוש ניצולים.
הוצאת תחמושת – הוצאת תחמושת בצד הישראלי הייתה: 39 פגזי "4.5 מהם 28 תאורה.
תחקיר התקרית הלילית נעשה בנוכחות מצומצמת במשרד מפקד חיל הים, ובסיכומו שונתה מתכונת הסיורים.
סרן אלי רהב הבין את כוונתו של מפקד חיל הים, אלוף שלמה אראל, להפסיק את החדירות של כלי השיט המצריים לקרבת חופי סיני.
אך כדי לא להפר את הפסקת האש, היו צריכים לגרום למצרים לפתוח באש ראשונים.
בתדרוך נכחו גם ראש מחלקת מודיעין סא"ל ראובן אשכנזי ויצחק קט מפקד אח"י יפו.
יצחק שושן, מפקד אח"י אילת, לא נכח בפגישה, ומפקד אח"י יפו נדרש להעביר אליו את ההנחיות.
ניהול הקרב על ידי סא"ל שושן כמפקד בכיר היה יעיל ביותר.
השמדת המצרים נעשתה ללא אבדות בכלים לחיל הים, וללא אבדות בנפש (פרט לשמונה פצועים קל, כאמור).
הקרב המחיש למצרים שחוף סיני גם הוא בידינו והסיורים שלהם באזור הופסקו.
תוצאת הקרב תרמה רבות לעליית מורל ביחידות חיל הים.
עם זאת עריכת קרב ימי שנראה כיזום במרחק קטן מנמל פורט סעיד, שאליו נכנסה יום קודם לכן שייטת רוסית שכללה סיירת טילים, נראתה כהתגרות.
שושן היה מודע להימצאות ספינות טילים בנמל פורט סעיד.