tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
נמצאו שרידים מהתקופה הנאוליתית של מחטים מעצמות או שנהב, ממצא זה מציע שעסקו בתפירה, בעיקר מעורות של בעלי חיים שניצודו.
מוצרים אלו שומשו בעיקר לביגוד ולמחסה.
הנוביים גם אהבו קוסמטיקה, נמצאו צלוחיות ואבנים עם שאריות של מינרלים כמו מלכיט וגלנה שככל הנראה שימשו את הנוביים לצביעה מסביב לעיניים ואף לצביעת השיניים.
כלים פשוטים וכלי נשק נוצרו מאבני קוורץ אשר נמצאו על הטרסות של הנהרות.
אבני הקוורץ היו בשפע והעבודה הנחוצה לייצור הכלים הייתה לא מאומצת, כך שארכאולוגיים מציעים שהשתמשו בכלים פעם אחת ונזרקו.
התקדמות טכנולוגית אפשרה לנוביים לעבוד עם סוגים שונים של חומרים כמו סוגים שונים של אבנים וולקניות ואבן חול.
ראשי חיצים קטנים ולהבים אשר התחברו לידיות עץ ושומשו כגרזן או כמגל יוצרו בצורה יותר זהירה ואופיינו בקצוות מעובדים.
בנוסף לזה, כלים יותר איכותיים ליצירת גרזנים, מגוון להבים, וגם משטחים לאבני השחזה הפכו ליותר נפוצים.
המספר המוגבל של אלות אשר השתמשו כנשק וסמלים של כוח וסמכות מראים על קיום חברה עלית אשר החברים בה היו חלק קטן מהאוכלוסייה.
אנשי המקצוע הנוביים הקדמונים השתמשו גם בחומרים אחרים ליצירה של כלי עבודה.
עצמות ושנהב עובדו לחניתות, צלצלים, קרסי דייג, מחטים, סכינים, גרזנים וגם ידיות מקושטות.
במהלך תקופת הממלכה החדשה, המצרים הקדמונים כינו את הנוביים במספר שמות.
אחד הנפוצים שבהם היה "הדרומיים בעלי הפנים השרופות- nehesiu": דרומיים- אנשים הגרים מדרום לגבול של מצרים.
הביטוי "בעלי הפנים השרופות" מתייחס לצבע העור של הנוביים אשר היה כהה יותר משל המצרים.
ביטוי זה לא נחשב כביטוי גזעני, התייחס לרמת המלנין בעור המשתנה לאורך יבשת אפריקה.
הביטוי "אתיופים" ניתן לנוביים בכתבים יוונים, ובעיקר בשיריו המפורסמים של המשורר היווני 'הומר' אשר כתב במאה ה-8 לפני הספירה.
התרגום המילולי של המילה היוונית "אתיופים" דומה לביטוי המצרי "בעלי הפנים השרופות", ביטוי זה מקושר יותר לגאוגרפיה המתייחסת לגוון העור מאשר לגזע.
התייחס אליהם כאל האנשים שגרים הכי קרוב לשמש בגלל הקרבה שלהם לקו המשווה.
המצרים התייחסו לנוביים כממלכת כוש ולכך כינו אותם "כושים" בעיקר בתקופה בה נוביה שלטה על רוב מצרים.
בדומה לכך, הנוביים כונו גם "הנפאטנים" ("the napatans") במהלך התקופה שהבירה הייתה נפאטה, ו"המריוטים" ("The meroites") כאשר הממלכה שלהם נשלטה ממרואה.
הצאצאים של הנוביים הקדמונים עדיין מאכלסים את האזור הכללי שנחשב כנוביה הקדומה.
כרגע הם חיים במקום הנקרא נוביה הישנה, אשר בעיקרה ממוקמת במצרים המודרנית.
הנוביים התיישבו מחדש במספרים גדולים (מעריכים כ-50,000 איש) רחוק מדרום מצרים מאז 1960, כאשר סכר אסואן נבנה על היאור, הציף אדמות של האבות הקדמונים.
חלק מהנוביים שהתיישבו מחדש המשיכו לעבוד כחקלאים בחוות שבעליהן גרו במקום אחר, לרוב בערי מצרים.
בעוד שהשפה הערבית נלמדה פעם רק על ידי הגברים שנסעו לצורך עבודה, כיום היא נלמדת בצורה מוגברת על ידי הנשים הנוביות אשר בעלות גישה לבתי ספר, רדיו וטלוויזיה.
הנשים הנוביות כיום יוצאות מחוץ לבית לעבוד במספרים הולכים וגדלים.
במידה מסוימת, האמונות הדתיות של הנוביים מערבים סינכרוניזציה של האסלאם ואמונות עממיות מסורתיות.
בימי קדם, הנוביים האמינו בשילוב של דתות מסורתיות ובדת המצרית.
לפני הפצת האסלאם, הרבה מהם היו נוצרים.
נפאטה הקדמונית הייתה מרכז דתי חשוב בנוביה.
שם נמצאת ג'בל ברקאל - גבעת חול מאסיבית, אשר דמתה לנחש קוברה המתרומם בעיני המתיישבים הקדמונים.
כמרים מצרים הכריזו עליו כבית של האל אמון, ולאחר מכן הכריזו על נפאטה כאתר דתי קדום.
הכרזה זו חלה גם על המצריים אשר סגדו לאלים המצרים והנוביים בנוביה במשך 2,500 שנים, אפילו כאשר נוביה הייתה תחת השליטה של הממלכה החדשה של מצרים.
מלכים ומלכות נוביים נקברו ליד ג'בל ברקאל, בפירמידות, כמו שנקברו פרעוני מצרים.
שפות נוביות הן קבוצה של שפות שמדוברות בסודאן ודרום מצרים, בעיקר לאורך גדות נהר היאור (היאור, שם נובין וקנזי מדוברות) אבל גם בהרי נובה שבדרום סודאן (הגבעה הנובית) ובדרפור (שם בירקד ומידוב מדוברות).
שפות אלו נחשבות עכשיו כחלק ממשפחת השפות הנילו-סהרניות.
השם "נובה" (או אחת מהגרסאות שלו) מעיד על מצרים העתיקה, השפה של התקופה הפרעונית בהיסטוריית מצרים, מקור השורש 'נב' (nb).
נובאי הוזכר כשם של קבוצה אתנית על ידי הגאוגרף והאסטרונום ארטוסטנס מסירנה במאה ה-3 לפנה"ס כדי לציין את תושבי עמק היאור שדרומית לאסוואן, מה שהיום הוא דרום מצרים וצפון סודאן.
האזור הזה ממשיך לתמוך באנשים שמדברים נובית של היאור.
קיימים מסמכים הכתובים בנובית עתיקה, שהיא האב הקדמון של נובית מודרנית מרכזית.
המסמכים משתרעים על התקופה החל מסוף המאה ה-8 ועד תחילת המאה ה-14. אלו בדרך כלל תרגומים של כתבים נוצרים במקור ביוונית אשר נכתבו, כמו בנובית מודרנית, בהתאמה לאלפבית הקופטי.
לצד התיעודים המוקדמים ביותר של כל שפה אפריקנית, יש רשימת מילים באיטלקית-נובית שנאספה במצרים בערך ב-1635 על ידי ארסנגלו קאראדורי שהיה נזיר פרנציסקני.
הרשימה מבוססת על הקנזי הנובית של היאור ודיאלקטים נוביים.
יחד עם מידוב ובירקד, השפות הנוביות של היאור ככל הנראה מייצגות מקרים עתיקים של פיזור לשוני.
בימי הביניים, נובית עתיקה הייתה השפה העיקרית של סודאן והחלק הדרומי של מצרים.
היא האב הקדמון של השפה הנובית שעדיין מדוברת באזור, והשפה האפריקאית הילידית היחידה שאפשר לעקוב אחרי התפתחותה במשך יותר ממילניום.
אוגדן המאמרים של השפה הנובית העתיקה, מכיל פחות ממאה עמודים של טקסט מודפס ברציפות, ומשתרע מהמאה השמינית ועד המאה החמש עשרה של תקופתנו, אם כי רוב החומר הוא מהמאה העשירית ועד המאה השתים עשרה.
כמחצית מן הטקסטים הם תוכן דתי, הכוללים תרגום של הברית החדשה היוונית, תרגום השבעים וכתבים נוצריים אחרים; שאר הטקסטים הם תיעודיים, המורכבים מחוזים ציבוריים, מכתבים פרטיים וחומר דומה.
כשפה המשתייכת למשפחת השפות הנילו-סהרניות, נובית עתיקה כתובה בצורה שונה של האלפבית יוניקאל (uncial) היווני, עם תווים נוספים שנלקחו מהקופטי והמרואיטי.
המאפיינים הכלליים של השפה נובעים מהנוסחה הבאה: SOV / POST / GEN + N / N + ADJ.
בזמן ההרס הערבי של הממלכות הנוביות בין המאה ה-13 למאה ה-16, קבוצות נוביות מסוימות פוזרו לקורדופאן, דרום-מרכז סודאן, ולקחו עימם את השפה.
השם נובי (או גרסאות שלו) שימש כדי לייחד עמים אחרים של האזור הזה.
הגרסה של השם נובה הוא קודם כל מונח גאוגרפי שמתייחס למתיישבים של האזור שידוע היום כהרי נובה.
היסטורית, השם הוא לא מדויק לאור מגוון השפות והתרבויות שמייצגים המתיישבים הללו בהרי נובה.
קבוצות הללו אינן הומוגניות בשום אופן.
קלוד רִיִי , דוקטור ללימודי מצריים ובלשנות, הבחין בין השפות הנוביות שונות, אשר דוברו על ידי 900,000 דוברים.
ההבחנה היא בין 6 שפות שונות שדוברו בזמנים שונים ובאזורים גאוגרפיים שונים.
השפה הנובית המדוברת ביותר באזורים של מצריים, סודאן והפזורה הנובית היא נובין.
השפות קנזי ודונגולאווי הן שתי שפות שבעבר היו נחשבות שפה אחת אך הן עדיין מאוד קרובות אחת לשנייה.
ההערכה היא שהפיצול ביניהן התרחש סביב המאה ה-14. שפה נוספת היא מידוב אשר מדוברת בעיקר באזור הצפוני של דרפור, שנמצאת במערב סודאן.
לעומת זאת בחלקו הצפוני של אזור שמכונה ניאלה שנמצא בדרום דרפור (דרום-מערב סודאן), דיברו את השפה בירגיד עד 1970. בכפרים שונים באזור הצפוני של ההרים הנוביים דיברו נובית של קורדופאן שזו קבוצת דיאלקטים קרובים.
שפה נוספת היא האראזה והיא ידועה רק בכמה אלפי מילים שדוברו על ידי זקני הכפר ב-שנת 1923.
הכתב המרואיטי הוא כתב אלפביתי שמקורו בהירוגליפים מצריים, והוא משמש לכתיבת השפה המרואית של ממלכת מרו בסודאן.
הכתב התפתח בתקופה הנפטאנית (כ-700-300 לפנה"ס), ומופיע לראשונה במאה ה-2 לפנה"ס.
ככל הנראה, במשך זמן מה, השתמשו בכתב המרואיטי כדי לכתוב את השפה הנובית של הממלכות הנוביות.
השימוש בו תואר על ידי ההיסטוריון היווני דיודורוס סיקולוס (כ-50 לפנה"ס).
אם האלפבית המרואיטי המשיך להיות בשימוש בממלכות הנוביות שצלחו את ממלכת מרו, הוא הוחלף באלפבית הקופטי עם הכנסת הנצרות לנוביה במאה השישית לספירה.
הצורה הנובית של האלפבית הקופטי שמרה על שלוש אותיות מרואיטיות.
הבדלים ביולוגים בין נוביים למצרים
אחת הדרכים להבין את זהות האוכלוסייה הארכאולוגית היא על ידי הערכה של הקשרים הגנטיים שלה.
באופן כללי קשרים גנטיים מוערכים על ידי ניתוח של מורפולוגיית הגולגולת והשיניים.
אף על פי שגורמים סביבתיים כמו דיאטה ותזונה יכולים להשפיע על מאפיינים אלו, קבוצות עם מורפולוגיה גולגולתית דומה נוטות להיות יותר קרובות אחת לשנייה מאשר קבוצות שמראות הבדלים גדולים יותר.
מצרים הייתה מוערכת עם כ-3 מיליון אנשים ונוביה עם כ-200–250 אלף בתקופת המלכות החדשה.
ישנן עדויות שמספר משמעותי של מהגרים הגיע לנוביה בזמן המלוכה האמצעית/ תיכונה והחדשה, אך כנראה מעט נוביים התיישבו במצרים.
סביר כי מספר גדול של מצרים שנכנסו לאוכלוסייה נובית קטנה השפיעו הרבה יותר על הגנטיקה שלהם מאשר הנוביים על המצרים.
למצרים לעומת נוביים יש פנים ארוכות יותר וצרות יותר.
לנוביים יש בדרך כלל אף רחב וקצר יותר לעומת מצרים.
המצרים נוטים להיות יותר נבדלים עם מורפולוגיה הומוגנית שמאפשרת להם להיות מסווגים בקלות כמצרים בעוד הנוביים הם יותר הטרוגניים ויותר קשה לסווג אותם לנוביים או למצרים.
בניסיון להסביר את ההבדלים בין המצרים לנוביים, ניתן לשלול מספר אפשרויות: מוטציות הן נדירות וכנראה לא יכולות לתרום לשונות כה גדולה באוכלוסייה.
סחף גנטי הוא תופעה של חברה מצומצמת ומבודדת ולא יכולה להסביר את ההבדלים הללו.
ברירה טבעית וזרימת גנים (מעבר של אללים מהמאגר הגנטי של אוכלוסייה אחת לאחרת) עשויים להסביר לפחות כמה מההבדלים בין המצרים לנוביים.
בנוסף התזונה של המצרים והנוביים בתקופה זו הייתה דומה ולכן לא ניתן להגיד כי זה הוא המקור להבדל.
נוביה התחתונה היא חמה מאוד ויבשה במיוחד והחום היבש מסייע בשימור הקבורה.
לרבים מהשלדים שנבדקו עדיין היו רקמות דבוקות אליהם למרות שלא היו סימנים לחניטה.
הפתולוגיה של החברה חושפת את המצב הכללי שלה ואת צמיחתה ומציעה רמזים חשובים להבנתה.
במילים אחרות, דפוסי הפתולוגיה עשויים לחשוף דפוסים תרבותיים שאינם נובעים מרישומים ארכאולוגים.
מממצאים שנלקחו משלדים שנמצאו באוכלוסיות משלוש תקופות ארכאולוגיות באזור ואדי חלפא (Wadi halfa) של נוביה התחתונה ברפובליקה של סודאן, עולות תובנות לגבי המחלות והתמותה של הנוביים.
הניתוח התמקד באוכלוסייה מהמרואיטי (Meroitic), קבוצת איקס (X-group) ואוכלוסייה נוצרית.
השיער נבחן ונמצא נגוע בטפילים לדוגמה כינים.
40 אחוז מהקרקפות של קבוצת X היו נגועות בכינים.
כינים ידועות כמעורבות במחלות כמו קדחת חוזרת אנדמית, אך לא ניתן להגדיר מה הוא תפקיד הכינים במחלה זו באוכלוסייה של נוביה התחתונה.
נמצאו עדויות להידרוצאפלי (תמונה 1), גידולים בעצם ונמק בעצם הירך.
נמצאו גם בשכיחות נמוכה יותר קרצינומה, סרקומה, והיפראוסטוזיס פרונטלי .
ממצאים אלו באזור כל כך קטן הם מפתיעים.
אחד מהמצבים הפתולוגים שמביא הכי הרבה מידע הוא פגיעות דגנרטיביות כגוון דלקת מפרקים.
בחלק מהאוכלוסיות בנוביה דלקת פרקים הייתה קיימת ב-10 אחוזים מהחוליות בעוד שאוסטאופיטוזה (התקרבות של החוליות) נמצאה ב-50 אחוזים מהאוכלוסייה.
דלקת פרקים של פרקי הצלעות של החוליות נמצאו בשכיחות שונה בקבוצות השונות שהיו קיימות בנוביה.
חלק מהשונות יכולה להיות מוסברת על ידי תוחלת החיים הממוצעת השונה בכל אחת מן הקבוצות.
זה הוא ההסבר גם להבדל בשכיחות של אוסטאופיטוזה.
העלייה בתוחלת החיים גרמה לעליה בלחץ שמופעל על החוליות וכך גם גדלות הבעיות בהן.
זה נראה סותר מפני שעליה בתוחלת החיים לרוב היא עדות לירידה בדחק, ועדיין אנו רואים עליה במצבים פתולוגים.
שלוש הקבוצות מראות עקומת הישרדות קלאסית של חברה חקלאית.
תמותה הייתה גבוהה בקרב פעוטות ונבלמת אצל צעירים ועולה שוב בחדות אצל מבוגרים.
השוואת ההישרדות אצל גברים ונשים חושפת עליה בתמותה אצל נשים בשנים של הבאת צאצאים עם שינוי בערך בגיל 30 כאשר בזמן זה יש עליה בתמותה אצל הגברים.
הממצאים מהניתוח הפתולוגי ודפוסי התמותה מציעים שקבוצת X אולי לא חוותה את הירידה התרבותית כפי שהוצע לפי ארכאולוגים, ושתקופת קבוצת X היוותה עליה תרבותית לעומת תקופות קודמות, מאורוטיק בנוביה התחתונה.
מדינה דמיונית בשם "נוביה" מופיעה בסדרה "החממה" כמדינה המעוניינת בהסכם שלום עם ישראל.
ולפי הסדרה "החממה" ב"נוביה" יש עיר הנקראת "נוביה סיטי"
נוביליטאס (לטינית: Nobilitas) הייתה העלית של האצולה הרומאית.
מקורה של הנוביליטאס הוא בהסרת כל הגבלות הכהונה במגיסטראטות, שהוטלו על הפלבס למן ייסוד הרפובליקה בשנת 509 לפנה"ס, ההיתר שניתן לפלבאים לכהן בקונסולאט בשנת 367 לפנה"ס יביא בסופו של דבר להתפתחות הנוביליטאס שהיא האצולה הפטריקית-פלבאית.
אין במחקר המודרני או במקורות העתיקים הסכמה או הגדרה ברורה באשר לחברות בנוביליטאס.
מוסכם על הכל שכל מי שאחד מאבותיו כיהן כמגיסטראט השתייך לנוביליטאס, אך חלוקים בשאלה איזו כהונה מקנה את כרטיס הכניסה אליה.
ההיסטוריון מתיאס גלצר סבור שכל מי שאחד מאבותיו היה דיקטטור, טריבון קונסולארי או קונסול השתייך לנוביליטאס.
מנגד יש ראייה שבזמנים קדומים סף ההשתייכות היה יותר נמוך ורק על הגדלת מספר המגיסטראטות הוא הועלה לסף שגלצר הציע.
תאודור מומזן הציע הגדרה חלופית, לפיה את הנוביליטאס הרכיבו כל המשפחות שבשלב מסוים אחד מבניהן כיהן כמגיסטראט קורולי או היו ממוצא פטריקי.
הגדרה זאת נדחתה לטובת הגדרתו של גלצר.
הנוביליטאס לא היו חוג סגור, וכל אדם חדש שהיה הראשון ממשפחתו שנבחר לקונסול התקבל לשורותיהם.
בעבר עלייתם של אנשים חדשים לקונסולאט היה מקובלת, אולם למן המאה השנייה לפנה"ס, כאשר הנוביליטאס יכלו להעמיד שני קונסולים בכל שנה, ההעפלה לפסגת מסלול המשרות נעשתה קשה יותר ויותר לאנשים חדשים והנוביליטאס נהגו לזלזל בהם.
גם הבוחרים אספת הקנטוריות נהגו להצביע באופן דומה ולעיתים רחוקות בחרו באדם חדש לקונסולאט.
הנוביליטאס שימרו את אחיזתם במדינה הרומאית במשך כל תקופת הרפובליקה האמצעית והמאוחרת.
הם ראו את הכהונה בקונסולאט כזכות שניתנה להם מתוקף מעמדם הרם וקיקרו היטיב לתאר את דרך חשיבתם שכינה אותם "קונסולים מן העריסה".
הקונסולים לשעבר היוו גם את האליטה של הסנאט, ובין הנוביליטאס התקיים דירוג של בכירותם על ידי מספר הקונסולים שכל משפחה העמידה.
סופה של הרפובליקה הרומית סימן את סופם של הנוביליטאס כמעמד בעל עוצמה במדינה.
הקמת משטר הדיקטטורה של יוליוס קיסר בשנת 49 לפנה"ס הביא לעלייתם של אנשים חדשים רבים לקונסולאט, בניגוד לנוביליטאס הישנה האנשים החדשים היו נאמנים לחלוטין לקיסר וקיבלו את עול מנהיגותו.
ההתנגדות לקיסר לא שככה, והקשר לרציחתו שהנהיגו ברוטוס וקסיוס נועד להחזיר את הרפובליקה והחירות לנוביליטאס.
אולם לבסוף, שנתיים לאחר מכן, הם נחלו תבוסה בקרב פיליפי מידי יורשיו של קיסר.
התבוסה בפיליפי שברה את כוחם של הנוביליטאס באופן סופי.
משפחות רבות נקטלו בשדה הקרב ונכחדו; רבים אחרים הסכימו לקבל את עיקרון כפיפותם לשליט האוטוקרטי, קודם הטריומווירים ואחר כך הקיסר.
שרידי הנוביליטאס המשיכו להתקיים בתקופת השושלת היוליו-קלאודית, אך הם מעולם לא החזירו לעצמם את כוחם במדינה עד הכחדתם הסופית.
כתוצאה מהאבדות הגדולות במלחמות האזרחים וגורמים אחרים שדילדלו את שורות המשפחות הקונסולאריות, הורחבה ההגדרה של הנוביליטאס וכללה גם בנים למשפחות פראיטוריאניות ואנשים ממוצא פטריקי.
נוביצה וליצ'קוביץ' (סרבית קירילית: Новица Величковић; נולד ב-5 באוקטובר 1986 בבלגרד, יוגוסלביה) הוא כדורסלן עבר סרבי, אשר שיחק עבור פרטיזן בלגרד, ריאל מדריד ונבחרת סרביה בעמדת הפאוור פורוורד.
לפני מעברו לפרטיזן בלגרד, וליצ'קוביץ' שיחק כדורסל עבור מחלקות הנוער של מועדון הכדורסל דרבומרקאנט ושל גרבינה זאמון.
בשנת 2001 עבר לקבוצת הנוער של מועדון הפאר הסרבי ושיחק בקבוצה זו עד לעונת 2003/04. לאחר שבעונה לאחר מכן הוקפץ לקבוצה הבוגרת של פרטיזן בלגרד.
וליצ'קוביץ' שיחק בפרטיזן במשך חמש שנים.
וליצקוביץ' שותף בשליטתה הכמעט מוחלטת של פרטיזן בלגרד בסרביה וזכה עמה במספר רב של תארים קבוצתיים - חמש אליפויות סרביה ושני גביעי סרביה.
יתר על כן, הוא שותף עמה בהצלחתה במפעלים האירופיים, העפיל עמה שלוש פעמים לשלב הבתים השני של מפעל היורוליג היוקרתי, וזכה עמה שלוש פעמים בליגה האדריאטית.
נוסף על כך, במדי פרטיזן זכה במספר תארים אישיים, בפיינל פור של הליגה האדריאטית זכה בתואר ה-MVP., ובמסגרת משחקי היורוליג זכה בתואר הכוכב העולה של היורוליג.
שתי הזכיות בתארים היו בעונת 2008/09.
בעקבות הישגים מרובים אלו סומן וליצ'קוביץ' כאחד הכדורסלנים העתידים של אירופה ולאחד השחקנים החמים בשוק ההעברות.
מספר מועדוני-על ביבשת רצו להעסיקו, כולל ריאל מדריד, שלבסוף צלחה והחתימה אותו כחלק מפרויקט הגלאקטיקוס הנרחב, שמתקיים בקבוצת הכדורסל בראשות אטורה מסינה.
וליצ'קוביץ' חתם בריאל עד לשנת 2013.
וליצ'קוביץ' היה חבר בסגל נבחרות הכדורסל הצעירות של סרביה במשך כשש שנים.
הוא שותף באליפויות אירופה: 2005 עד גיל 19, ו-2007 עד גיל 21. הוא ערך את הופעת הבכורה שלו עם הנבחרת הבוגרת באליפות אירופה 2007 בספרד.
הוא עזר לנבחרת לעלות ממשחקי המוקדמות לאליפות אירופה 2009 לאליפות עצמה שתתקיים בספטמבר בפולין.
נובי פאזאר (בבולגרית: Нови пазар) היא עיר בצפון-מזרחה של בולגריה, בשטח מחוז שומן, הממוקמת על גדות הנהר קריבה, במישור הדנובה.
שם העיר מורכב מהמילה הטורקית פאזאר, ("באזאר"), ומהמילה נובי, שמשמעה "חדש", דהיינו הבאזאר החדש.
נובי פאזאר היא העיר השנייה בגודלה במחוז לאחר העיר שומן.
התיישבות ראשונה במקום הייתה בעידן הממלכה התראקית ובהמשך נשלט האזור על ידי האימפריה הרומית.
בסמיכות לעיר נמצאו שרידי מבנים וביצורים מתקופת האימפריה הביזנטית, המתוארכים למאה ה-6. בהמשך נשלט האזור על ידי האימפריה הבולגרית הראשונה ואחר כך השנייה.
באמצע המאה ה-14, נכבש המקום על ידי צבאות האימפריה העות'מאנית ובסוף המאה ה-15 הוקם כפר, שהתפתח ליישוב המודרני.
במהלך המאה ה-18 גדלה אוכלוסיית הכפר לכלל עיירה, והעות'מאנים הקימו במקום מגדל שעון, מסגד וחמאם.
העיירה שוחררה במהלך המלחמה העות'מאנית-רוסית (1877–1878) והפכה חלק מנסיכות בולגריה, אשר הפכה בהמשך למדינת הלאום, בולגריה.
לאחר המלחמה בוצע בכל בולגריה טיהור אתני והאוכלוסייה המוסלמית אולצה להגר לשטחי האימפריה העות'מאנית.
מרבית האוכלוסייה ממוצא בולגרי, בני הדת הנוצרית אורתודוקסית.
כלכלת העיר נסמכת על מפעל לייצור זכוכית, מפעלי מתכת, מוצרי חשמל ומפעל לעיבוד מזון.
נובל הייתה חברת תוכנה ושירותי IT אמריקאית, ומאז 2014 היא חטיבה בחברת מיקרו פוקוס הבריטית.
משרדיה הראשיים שכנו בפרובו שבמדינת יוטה בארצות הברית.
נובל התמחתה במערכות הפעלה לארגונים.
הטכנולוגיה של נובל תרמה לפיתוח רשתות אזוריות שהחליפו את המודל העיקרי של מחשוב מיינפריים ושינתה את פני המחשוב העולמי.
כיום המוקד העיקרי של החברה הוא פיתוח תוכנה ללקוחות עסקיים.
החברה היא חברת בת של The Attachmate Group ונמצאת בבעלותה המוחלטת.
נובל חבה את ייסודה למכון המחקר Eyring (ERI) בפרובו, יוטה.
דניס פיירקלו (Dennis Fairclough), דרו מייג'ור (Drew Major), דייל ניבור (Dale Neibaur), וקייל פאוול (Kyle Powell) עזבו את ERI ועל סמך הניסיון שלהם שם ייסדו את נובל.
פיירקלו היה חבר בקבוצה המקורית שייסדה את נובל מערכות נתונים.
שלושת האחרים פרשו והקימו את חברת סופרסט, ששתפה פעולה עם חברת נובל.
בERI הארבעה עבדו על פרויקט ממשלתי וצברו ידע בטכנולוגית ARPANET וטכנולוגיות קשורות, ידע שהיה חיוני בהקמת נובל.
החברה החלה בשנת 1979 כנובל מערכות נתונים (Novell Data System Inc.) יצרנית חומרה שייצרה מערכות מבוססות מערכת ההפעלה CP/M.
המיקרו-מחשבים שייצרה החברה היו חלשים יחסית לביצועי המתחרות.
על מנת להתחרות במכירות, נובל כתבה תוכנה המשתמשת בכמה מיקרו-מחשבים במקביל.
החברה לא הצליחה בתחילת דרכה והמשקיעים דרשו לסגור אותה.
החברה החליטה להתמקד בתוכנה שפיתחה ולהפוך לחברת תוכנה וכך הצליחה להציל את המשך המימון.
ב-1983 שם החברה קוצר לנובל וריימונד נורדה נעשה ראש החברה.
באותה שנה החברה הציגה את המוצר המשמעותי ביותר שלה, מערכת הפעלה רשתית חוצה-פלטפורמות – Novell NetWare.
המוצר הראשון של נובל היה שרת חומרה קנייני המבוסס על מעבד מוטורולה 68000. כרטיס ממשק רשת (NIC) פותח עבור הארכיטקטורה הסטנדרטית לתעשייה (ISA) של IBM PC.
השרת השתמש במערכת הפעלה רשתית הראשונה של החברה, שנקראה ShareNet.
לאחר מכן התאימו את ShareNet עבור פלטפורמת אינטל ושינו את שמה לNetWare.
NetWare משתמשת ב-Novell DOS כמנהל אתחול.
Novell DOS דומה לMS-DOS ול-IBM PC DOS, אך אין צורך ברישיון נפרד עבור DOS, עקב הרכישה של Digital Research ב-1991.
נובל נחלה הצלחה רבה במהלך שנות השמונים.
היא הרחיבה את נתח השוק שלה על ידי מכירה של כרטיסי אתרנט יקרים.
ב-1990 הייתה לנובל עמדה של כמעט מונופול בשוק מערכות ההפעלה לרשתות.
כמובילה בשוק זה החלה נובל לפתח שירותים המבוססים על מערכת ההפעלה NetWare.
נובל רצתה להתרחב ולפנות לקהלים חדשים, בפרט לחברות גדולות.
היא הפחיתה את השקעתה במחקר והאטה פיתוח של כלי ניהול מוצר, אם כי היא הסתייעה בעובדה שמוצריה לא דרשו תחזוקה רבה.
ב-1993 החברה רכשה את מעבדות מערכת יוניקס מחברת AT&T, יחד עם הזכויות על מערכת ההפעלה.
הרכישות הללו לא החזיקו מעמד.
ב-1995 העבירה נובל את החלקים שלה שעסקו ביוניקס לחברת Santa Cruz Operation.
בסוף שנת 1991 נכנסה נובל לשותפות עם חברת AT&T בחברת Unix System Labs, אשר בהן פותחה מערכת ההפעלה יוניקס.
בשנת 1993 מכרה AT&T את חלקה לנובל נובל פיתחה גרסת יוניקס משלה בשם UnixWare.
אולם בסופו של דבר זנחה נובל את מערכת ההפעלה הזו והודיעה על מכירתה לחברת Santa Cruz Operation.
בדיעבד הסתבר שלא נמכרו מלא הזכויות לתוכנת יוניקס, מה שנטל בדיעבד את העוקץ ממשפט SCO
נוֹבִי גוֹד הוא חג המציין את תחילת השנה האזרחית על פי הלוח הגרגוריאני, בלילה שבין 31 בדצמבר ל-1 בינואר.
החג נחוג מדי שנה במדינות ברית המועצות לשעבר, וכן בקרב מהגרים ממדינות אלה ברחבי העולם.
בישראל, החג נחוג על ידי רבות מהמשפחות שעלו מברית המועצות בשנות ה-90. מחקרים סוציולוגיים מצביעים על כך שבישראל משמש החג עוגן זהותי ותרבותי, המאפשר לעולים לשמר את ייחודם התרבותי במסגרת חילונית ומשפחתית.
נובי גוד הוא גם החג הפותח את עונת חגי החורף באזורים אלו.
בשל הפער בן 13 ימים בין הלוח הגרגוריאני לבין הלוח היוליאני שמשמש את הכנסייה הפרבוסלאבית, החגים הדתיים נחוגים במועד מאוחר יותר (חג המולד ב-7 בינואר), ולכן נובי גוד משמש כחג המרכזי והראשון ברצף החגים.
צביונו של נובי גוד כחג אזרחי החל להתגבש בתקופה הסובייטית.
לאחר מהפכת אוקטובר, ברית המועצות ניהלה מאבק נגד סממנים דתיים וביטלה את חגיגות חג המולד.
המפנה חל ב-1935, בעקבות מכתב שפרסם הבכיר המפלגתי פאבל פוסטישב בעיתון "פראבדה", בו קרא להשיב את עץ האשוח לילדי ברית המועצות, אך הפעם כסמל סובייטי חילוני לשמחה ולא כסמל דתי-בורגני.
כדי לשמר את אווירת החג ללא ההקשר הדתי, נובי גוד אימץ סממנים המזוהים במערב עם חג המולד, כגון קישוט עץ ה"יולקה" והנחת מתנות למרגלותיו.
החג שאב גם סממנים פולקלוריסטיים מן המיתולוגיה הסלאבית, כאשר הדמויות דד מורוז ("סבא כפור") וסנגורוצ'קה ("נערת השלג") עברו אדפטציה סובייטית והפכו לדמויות המרכזיות בחגיגות הציבוריות בגני הילדים ובבתי הספר.
מראשיתו של הלוח היוליאני בשנת 45 לפנה"ס, קבעה האימפריה הרומית כי היום הראשון בשנה הוא 1 בינואר.
באותה עת הנצרות טרם נוסדה, ולחגיגות השנה החדשה בתאריך זה היה אופי פגני.
לכשנוסדה הנצרות הקתולית (בטרם התפלגותה), אימצה הנצרות את הלוח היוליאני, אך ניסתה לבטל את החגיגות הפגניות המסורתיות באמצעות קביעת ראש השנה הנוצרי בספטמבר.
מאחר שהנוהג העממי היה כה מושרש, המאמץ נכשל והכנסייה הקתולית ויתרה בסופו של דבר.
בהמשך היו תקופות שבהן דווקא 1 במרץ נחשב ליום הראשון בלוח.
כאשר רוס של קייב אימצה את הנצרות לפני כאלף שנה, בחרה הכנסייה הפראבוסלאבית להשתמש בלוח השנה הביזנטי, הזהה ללוח היוליאני-רומי.
החגים הדתיים ברוסיה מתקיימים על פי לוח השנה הביזנטי מאז ועד היום.
בשל מאמצי הכנסייה לעקר את החגיגות הפגאניות שהתקיימו בינואר, יום תחילת השנה ברוסיה צוין עד שלהי המאה ה-15 בתאריך 1 במרץ.
בשנת 1492 החלו לציין ברוסיה את יום תחילת השנה ב-1 בספטמבר.
באותו יום נערכו טקסים נוצריים בהשתתפות הצאר הראשי, הכנסייה, הכמרים והאצולה.
האירוע המרכזי התקיים בבירה מוסקבה מול קתדרלת המלאך מיכאל.
הטקס נפתח בבוקר כאשר לקול צלצול מגדל הפעמונים של איוואן הגדול יצאה מקתדרלת העלייה לשמים תהלוכה של הפטריארך מלווה באנשי דת נושאי סמלים.
במקביל יצאה תהלוכה של הצאר ופמיילתו.
לכשהגיעו הצאר והפטריארך לשבת בבימה, הפסיקו הפעמונים ובמקביל תפסו את מקומם אנשי הכמורה והאצולה לפי דרגתם.
במהלך הטקס הנוצרי, הצאר הפנה פניו אל סמלי הדת וקיבל ברכה מהפטריארך.
בהמשך ניגשו המכובדים בצמדים לקוד בפני הצאר והפטריארך.
לאחר מכן נשא הפטריארך נאום, אחריו נשא הצאר נאום, ואחריהם נשא נאום אחד הזקנים מהמכובדים.
בנוסף נישאו ברכות קצרות בקול לכבוד הצאר, אשר הסתיימו בתרועת כל הקהל והצבא ובקידה של הצאר בחזרה.
בסיום הטקס הלך הצאר למיסה בכנסיית הבשורה בקרמלין.
כשקבעה הכנסייה הקתולית את הלוח הגרגוריאני ב-1622, נקבע 1 בינואר באופן רשמי כיום הראשון בלוח השנה.
למעשה כבר במהלך המאה ה-16 הוכרז 1 בינואר ברוב מדינות אירופה המערבית כתחילתה הרשמית של השנה החדשה, וזאת עוד לפני המעבר ללוח השנה הגרגוריאני.
כשמדינות נוצריות נוספות אימצו את הלוח הגרגוריאני, גם הן קבעו כך באופן רשמי.
את ציון חגיגות השנה החדשה ב-1 בינואר על פי הלוח הגרגוריאני הביא ל הצאר פיוטר הראשון בשנת 1699, כאשר ניסה לקרב את הקיסרות הרוסית ל שבו שהה תקופה ארוכה מחייו.
פיוטר הראשון הוציא צו שעל פיו האימפריה תאמץ את ספירת הנוצרים בכל הנוגע לתאריך תחילת השנה, שיהא מעתה ב-1 בינואר (לפי הלוח היוליאני), על פי זמן הולדתו ומילתו של ישו, ולא ב-1 בספטמבר.
עם זאת האימפריה הרוסית עדיין לא אימצה את הלוח הגרגוריאני, ובלוח השנה הליטורגי של הכנסייה הפרוסלבית, ראש השנה הכנסייתי עדיין חל ב-1 בספטמבר ומתייחס למניין השנים לבריאת העולם.
מנהגים וטקסים שאפיינו את ציון תחילת השנה ב-1 בספטמבר עברו בחלקם למועד החדש.
במסגרת הצו של פיוטר הראשון נמסרו הוראות כיצד לציין את החג בפרהסיה ולהטמיע סממני חג חדשים, בהם גם סממנים הדומים לסממני חג המולד באירופה המערבית, וניתנה חופשה של שבוע ימים לכבוד החג.
בין ההוראות היה להציב בכניסה לבתים והחצרות עצים מחטניים או ענפים לקישוט ולהדליק מדורות.
מהקרמלין נורו בכל ערב מטחי תותחים וזיקוקים.
לאחר מותו של הצאר פיוטר הראשון הפסיקו חלק מהמנהגים שיזם, ואף התעוררה התנגדות מקרב הכנסייה הפרוסלבית וגורמים שמרניים נוספים לשימוש בעץ האשוח, בטענה שהוא מנהג זר, פגאני ומזיק לטבע.
למרות ההתנגדויות השונות, במאה ה-19 התפשטו מנהגי החג עוד יותר.
תחילה היה נהוג להציב את העץ במשך יום אחד בלבד, ולאחר מכן לאורך כל ימי החג.
בתקופתה של יקטרינה השנייה, קיסרית רוסיה, מסורת השנה החדשה כללה החלפת מתנות ושולחן חגיגי מיוחד, קישוטי חג המולד, וברכות בגלויות מיוחדות.
בשנת 1852 הותקן עץ חג המולד הציבורי הראשון בבניין תחנת הרכבת בסנט פטרבורג.
בשנת 1916 נאסר השימוש בעצי חג מולד בעקבות מלחמת העולם הראשונה.
בשנת 1917, לאחר עליית הקומוניסטים לשלטון במהפכת אוקטובר, אסרה המפלגה הבולשביקית את כל החגיגות והמועדים הרשמיים שיסודם בדת, כחלק ממלחמתה הכוללת בדתות ובמנהגים דתיים שנפוצו בקרב העמים הסובייטים.
במקביל, בוטל השימוש הרשמי של המדינה בלוח השנה הליטורגי הכנסייתי, ובכלל זה הצמדת מועדים חגיגיים ללוח היוליאני, ועברו לשימוש רשמי ב.
מסורת החג הוחזרה לברית המועצות בשנות השלושים המאוחרות, כפשרה בין המשטר הקומוניסטי שביקש לטשטש סממנים של דתות במדינה מחד, לבין העם שהיה מורגל בחגים הנוצרים והפולקלור בעל ההשפעות פגאניות-סלאביות מאידך.
בשנת 1936 שלח אחד מראשי המפלגה הקומוניסטית של אוקראינה, פבל פוסטישב, מכתב לעיתון המפלגה פראבדה, שבו הציע להציב עצי יולקה (אורן, אשוח או אשוחית) במוסדות חינוך, בבתי-קולנוע ובאולמות תיאטרון, על מנת לאפשר לבני מעמד הפועלים לחגוג.
עד אז לא היה כל יום חופש רשמי, פרט לשבעה בנובמבר, יום המהפכה הבולשביקית ואחד במאי, שגם הם צוינו באורח ממלכתי אך לא ממש כחג משפחתי.
בשל יום החופש יכלו משפחות להתכנס יחדיו ולהעניק מתנות זה לזה.
פוסטישב (שהיה למעשה שופר של המפלגה) נימק את הצעתו בכך שמקורותיו של חג תחילת השנה חשובים פחות מתרומתו לילדי ברית המועצות.
מהלך זה הביא בסופו של דבר להחזרת חגיגות הנובי גוד ב-1937.
במקביל המשיכה הכנסייה האורתודוקסית הרוסית לציין את חג המולד וחג מילת ישו 13 יום מאוחר יותר.
כך נוצרה הפרדה בין החגיגות האזרחיות של השנה החדשה, שחלו ב-1 בינואר לפי הלוח הגרגוריאני, לבין החג הנוצרי, שחל ב-1 בינואר לפי הלוח היוליאני (ומקביל ל-14 בינואר בלוח הגרגוריאני).
החג הנוצרי המסורתי קיבל בהתאם את השם "שנה חדשה ישנה" .
בשנת 1947 הפך נובי גוד ליום חופש רשמי.
בשנים שלאחר מלחמת העולם השנייה, התפשט האיסור על חגיגות חג המולד לשאר מדינות הגוש המזרחי, ובשנת 1960 השלטון רענן את ההגבלות על חג המולד גם ברומניה, בולגריה, ואלבניה.
אירוע פוליטי תקדימי התרחש בשידורי הטלוויזיה לרגל הנובי גוד ב-1986, כאשר הנשיא מיכאיל גורבצ'וב איחל שנה טובה לאזרחי ארצות הברית, והנשיא האמריקני רונלד רייגן איחל שנה טובה לאזרחי ברית המועצות.
גם לאחר התפרקות ברית המועצות, המשיך החג להיות פופולרי בקרב מדינות חבר העמים, כולל מדינות בעלות רוב מוסלמי, אם כי ישנה התנגדות לחג מצד מוסלמים במדינות מרכז אסיה שהיו חלק של ברית המועצות.
בשנת 1992 הפך גם 2 בינואר ליום חופש בפדרציה הרוסית, וב-2005 הוארכה החופשה עד ל-9 בינואר (היא כוללת גם את חופשת חג המולד הפראבוסלאבי).
רוסים רבים לוקחים חופש של שבוע ימים לכבוד החג, בין חג המולד והנובי גוד.
באוקראינה חגיגת הנובי גוד מהווה חג ממלכתי ו-1 בינואר הוא יום חופש.
עם זאת, במערב המדינה נותנים עדיפות לחג מולד.
לקראת החג ועד סופו נהוג להציב עצי יולקה (אדרה, אשוחית או דומה) מקושטים בבתים ובמרחב הציבורי.
הקישוטים כוללים לרוב אורות וסרטים צבעוניים.
מתחת לעץ מניחים מתנות עטופות לכל בני המשפחה, ופותחים אותן בחג עצמו.
בדומה למסורת חג המולד המערבית, האגדה היא שאיש זקן וחביב מגיע בליל החג כדי לחלק את המתנות ולהניח אותן מתחת לעץ.
עד להגעת הנצרות לאזור רוסיה במאה התשיעית והעשירית, התקיימו באזור מספר אמונות סלאביות.
מורוזקו היה עוזר לילדים טובים ואנשים עובדי כפיים ולפעמים אף חילק מתנות, ולעומת זאת העניש ילדים חצופים.
למשל, באגדת "ילדת השלג" הוא הקפיא למוות ילדה חצופה ונתן מתנות יקרות ערך לילדה טובת הלב.
במהלך המאה ה-19, לאחר מספר מחזות שפורסמו ברבים, התעצבה דמותו של דד מורוז המוכרת היום.
בליל השנה החדשה מחלק דד מורוז מתנות בחשאי ומניחן למרגלות עץ היולקה בעזרת נכדתו, סנגורוצ'קה (נערת השלג).
על פי האגדה, הם רוכבים יחדיו על סוס או על טרוייקה (כרכרה הרתומה לשלושה סוסים).
על פי המסורת, בכוחן של פעולות הנעשות בתחילת השנה לגזור את אופייה של השנה כולה.
לפיכך נוהגים לשלם חובות לפני החג ולמחול לאהובים על מחלוקות או עוולות, בכדי למנוע שנה של ריב ומדון.
לקראת החג נפטרים מכל החפצים השבורים והמיותרים, רוכשים מוצרים חדשים ולובשים בגדים חדשים, מתוך אמונה שהחפצים החדשים והמתוקנים יימשכו שפע חומרי במהלך השנה.
בליל החג נמנעים משינה ככל האפשר כדי למנוע בשנה החדשה החמצות ובזבוז זמן.
ארוחת החג מתוכננת להימשך מספר שעות, ובנויה בהתאם עם כמויות גדולות של מזון ושתייה חריפה.
נהוג להכניס אורחים ולמלא את שולחן החג באוכל כדי לסמל רווח והצלחה בשנה החדשה.
המאכלים מתאימים לעונה במדינת המוצא.
בין היתר, אפשר למצוא את המנות הבאות: סיליודקה פוד שובוי ("דג מלוח במעיל פרווה"); חולודייץ (רגל קרושה); נקניק; לשון בקר; גבינות; עוף צלוי; בליני; שמפניה ווודקה; ביצים ממולאות בכבד; כריכי קוויאר; סלט אוליביה.
עם חידוש חגיגות הנובי גוד בשנות השלושים, שינו הרשויות בברית המועצות את סממני החג.
הרחובות קושטו על ידי השלטונות ונוצרה אווירה חגיגית, שונה מאוד משאר הימים בברית המועצות.
כוכב בית לחם הוחלף בכוכב אדום מחומש, ונרות השעווה הוחלפו בזרים חשמליים.
במקום אגוזים מוזהבים, פירות ודמויות חג המולד, היו על עץ חג המולד מגדלי קרמלין, ספינות אוויר, דמויות של קוסמונאוטים, לוויינים, אלומות חיטה, קלחי תירס וכו'.
בשנות ה-60 של המאה ה-20 החלה להתגבש מסורת לציין את הגעת השנה החדשה בהרמת כוסית שמפניה בחצות ובצפייה בנאום המנהיג לאומה, המשודר בכל הערוצים רגע לפני כניסת השנה.
גם בשלהי העשור השני של המאה ה-21, כל ערוצי הטלוויזיה משדרים בליל זה תוכניות מיוחדות, המשלבות הופעות של זמרים ושל קומיקאים פופולריים.
מנהגים נוספים שהתחדשו בתקופה הקומוניסטית ואחריה כוללים צפייה בזיקוקין די-נור (במדינות בהן נחוג החג באופן רשמי) ומסיבות תחפושות לילדים.
חלק מהעולים ממדינות ברית המועצות וילדיהם שנולדו בישראל נוהגים לחגוג את הנובי גוד בקרב משפחה וחברים.
בניגוד לדעה שהעולים מחבר העמים המציבים אשוח בנובי גוד אינם יהודים, הרי שחלק מהעולים היהודים נוהגים כך בישראל.
החג מצוין גם בתנועה הרפורמית עבור קהילות דוברי רוסית בישראל.
בשלהי שנות ה-90 של המאה ה-20, אפשר צה"ל לראשונה לחיילים יוצאי ברית המועצות לשעבר לקבל יום חופשה כדי לחגוג את נובי גוד עם משפחותיהם בביתם.
כיום אף מקיימים בבסיסי צה"ל הרמת כוסית לכבוד החג בנוכחות חיילים המציינים את החג ומפקדיהם.
ב-2011 אישרה הכנסת את הוספת 1 בינואר כיום בחירה, במסגרת תיקון חוק חופשה שנתית בתאריכים ייחודיים.
מדי שנה במשך שנים רבות ראש ממשלת רוסיה או נשיא רוסיה – לרוב ולדימיר פוטין מאז היבחרו בשנת 1999 – נושא נאום חגיגי לרגל הנובי גוד שמשודר בטלוויזיה הממלכתית מספר דקות לפני חצות.
בישראל נוהג זה אומץ בידי ערוץ 9, המשדר בדרך כלל לצד נאומו ברוסית של פוטין גם נאום ברכה מפי נשיא המדינה או שר בכיר אחר בממשלת ישראל.
כך למשל בדצמבר 2013 שודרה ברכה מפי שר הכלכלה (וראש הממשלה לעתיד) נפתלי בנט.
במספר ערים בישראל הועלו הצעות שונות לייסד חגיגות נובי גוד בצורה רשמית בכל שנה, ולהכיר בחג כנכס תרבותי של יוצאי ברית המועצות, אך ההצעות לא התקבלו.
עם זאת בחלק מהעיריות בישראל, כגון בחיפה, ראשון לציון, בת ים ועוד, מציינים את תחילת השנה האזרחית לצד ציון החג בקישוטים שונים ובקיום מסיבות במסגרת אירועים מטעם העירייה או בברכתה או במרחב הציבורי במסגרת המגזר העסקי
חוגים חרדיים ודתיים בישראל יוצאים נגד מכירת היולקה ושאר סממני החג בפרהסיה, בטענה כי מדובר במנהגי גויים ובהתבוללות גרידא.
חסידות חב"ד, הידועה בפועלה למען יהדות רוסיה לפני נפילת מסך הברזל ולאחריו, מבקרת גם היא את התופעה.
הרב מנחם ברוד, דובר חב"ד בישראל, אמר עליה:
אמנם, לדעת הרב אליעזר מלמד יוצאי ברית המועצות רשאים לחגוג נובי גוד, ובלבד שלא ישתמשו בסממני החג המובהקים כמו עץ האשוח, וכן עודד יציקת משמעות ערכית-יהודית לחג:
נובידבור מזובייצקי (בפולנית: Nowy Dwór Mazowiecki; בכתיב יידי: נאווי דוואר) היא עיר בפרובינציית מזוביה שבמרכז פולין, צפונית מערבית לוורשה, על גדת נהר ויסלה.
נובידבור נזכרת לראשונה במאה ה-13, ובשנת 1374 הוענקו לה זכויות עיר.
במהלך פלישת האימפריה השוודית לפולין נפגע היישוב קשות.
בחלוקת פולין השלישית בשנת 1795 נכללה העיר בתחום פרוסיה, ובשנת 1815 נכללה בתחום פולין הקונגרסאית.
במהלך המאה ה-19 התפתחה העיר, והוקמו בה מפעלים שונים.
בעיר התקיימה קהילה יהודית החל מסוף המאה ה-17. בסיום מלחמת העולם הראשונה פרעו ביהודי העיר חיילי הצבא הכחול.
בין מלחמות העולם התקיימה בעיר פעילות של אגודת ישראל, של המפלגות הציוניות ושל הבונד.
בשנות השלושים של המאה ה-20 סבלו יהודי העיר מהתנכלויות אנטישמיות גוברות והולכות מצד שכניהם הפולנים, תוך הצבת משמרות חרם בפני חנויותיהם והכאתם ברחוב.
בין השנים 1939-1930 פעל בעיר בית ספר 'תרבות' ובו למדו עד פרוץ המלחמה כ-200 תלמידים.
ערב מלחמת העולם השנייה נמנו בעיר כ-4,500 יהודים, כמחצית מתושביה.
עם כיבוש העיר בספטמבר 1939 בידי הגרמנים, לאחר הפצצות בהן נהרגו מאות יהודים, הוטלו על יהודי היישוב גזירות שונות, ובהן חובת ענידת טלאי צהוב, וכן נשרפו בפומבי ספרי תורה בעיר.
בתקופה זו נמלטו מהעיר יהודים רבים לוורשה.
בתחילת 1941 רוכזו יהודי העיר בגטו שהוקם בה, אשר שעריו ננעלו ב-17 ביוני 1941. יהודי הגטו הועסקו בעבודות כפייה, ומעת לעת רצחו הגרמנים יהודים ברחובותיו, ותלו בפומבי יהודים שנתפסו בהברחת מזון אליו.
בהמשך, הובאו לגטו שבעיר אלפי יהודים מהסביבה, ושוכנו בו בצפיפות רבה, תוך התפשטות מגפת טיפוס הבהרות שהפילה מאות חללים.
מ-20 בנובמבר 1942 ועד 12 בדצמבר 1942 חוסל הגטו שבעיר, ולמעלה מ-5,000 היהודים שנותרו בו שולחו למחנה ההשמדה אושוויץ.
רחוב נובידבור בחולון, שבו התגוררו כמה מניצולי העיר לאחר עלייתם לארץ, מנציח את זכר הקהילה.
נובי פאזאר (בסרבית: Novi Pazar, Нови Пазар) היא עיר בדרום-מערב סרביה, התשיעית בגודלה במדינה.
בתקופת הממלכה הסרבית של ימי הביניים התפתחה ליד הסטארי ראס עיר שוק שכונתה טָרְגוֹבִישְטָה (בסרבית: Trgovište שמשמעה עיר שוק).
במהלך המאה ה-14, לאחר הכיבוש העות'מאני הקימו העות'מאנים באזאר חדש, אשר שכן 11 קילומטרים מזרחית לישן וכונה בטורקית: "Yeni Pazar" – הבאזאר החדש.
הסרבים קראו ליישוב הישן Staro Trgovište – השוק הישן, וליישוב החדש Novo Trgovište – השוק החדש.
הבאזאר החדש התפתח לכדי העיר המודרנית והיא נודעה בשמה העות'מאני עד לכיבושה על ידי ממלכת סרביה במהלך מלחמת הבלקן הראשונה.
ממועד זה שונה שמה לשם הנוכחי (Novi בסרבית: חדשה).
ב-1455 נכבש האזור על ידי צבאותיו של מהמט השני, סולטאן האימפריה העות'מאנית וב-1461 הוקם היישוב כעיר שוק, אשר נכללה בהמשך בשטחי סנג'ק בוסניה של העות'מאנים.
העיר שכנה על נתיב הסחר לראגוזה וזכתה לשגשוג כלכלי.
לאחר המלחמה העות'מאנית-רוסית (1877–1878) בה הובסו העות'מאנים השתלטה האימפריה האוסטרו-הונגרית דה פקטו על נובי פאזאר, יחד עם שאר אזור סנג'ק.
על פי הסכם בין הצדדים ממאי 1879, השלטון בעיר כבכל אזור סנג'ק נשאר בידי העות'מאנים, אך האוסטרים הורשו להחזיק צבא בעיר.
ב-1908 הסיגו האוסטרים את צבאם מהעיר תמורת הסכמה בשתיקה של העות'מאנים לסיפוח בוסניה הרצגובינה במסגרת משבר בוסניה.
במלחמת הבלקן הראשונה, נכבשה העיר על ידי ממלכת סרביה, אשר מיד הנהיגה במקום שלטון סרבי.
בתחילת 1913 הכריזה סרביה על הקמת בית משפט סרבי בעיר.
בנובמבר 1915 נכבשה העיר בידי גדודים גרמנים וכוחות בולגרים.
בעיר נלקחו שלל חמישים תותחים גדולים.
ב-6 באפריל 1941 במהלך מלחמת העולם השנייה, תקפה גרמניה הנאצית את ממלכת יוגוסלביה והשתלטה עליה תוך ימים אחדים.
כוחות הצ'טניקים ניסו מספר פעמים לשחרר את העיר ללא הצלחה, והוא נותר בשליטה גרמנית.
ב-28 בנובמבר 1944 הצליחו כוחות הפרטיזנים של טיטו לשחרר את העיר והיא נכללה בהמשך בשטחה של הרפובליקה הפדרלית הסוציאליסטית של יוגוסלביה.
בנובי פאזאר שורר אקלים יבשתי לח.
כמות המשקעים השנתית עומדת על 900 מילימטרים.
הטמפרטורה השנתית הממוצעת המרבית עומדת על C° 15.3 והמזערית על C° 5.6.
נובי פאזאר נחשבת למרכז התרבותי של הבוסנים בסרביה, ושל האזור ההיסטורי "סנג'ק נובי פאזאר".
בקצה העיר נמצא אתר המורשת העולמית סטארי ראס.
בעיר שוכן מסגד אָלְטוּן אָלֶם שהוקם במהלך המאה ה-16 וסמוך אליו חמאם שהוקם במאה ה-17.
תיעוד לנכחות סוחרים יהודים בעיר קיים במסמכים מ-1776. קהילה יהודית ספרדית נוסדה בנובי פאזאר בשלהי המאה ה-18 על ידי מהגרים מסרייבו ודוברובניק.
בני הקהילה עסקו במסחר ובמלאכה זעירה.
בראשית המאה ה-19 הוקם בית העלמין וב-1859 הוקם בית הכנסת הקהילתי.
ב-1899 מנתה הקהילה 170 נפשות, לאחר מלחמת העולם הראשונה וכינון ממלכת יוגוסלביה 212 נפשות ובפרוץ מלחמת העולם השנייה נמנו בנובי פאזאר 297 יהודים.
לקהילה זו השתייכו מספר משפחות יהודיות שהתגוררו בעיירות: סְיֶינִיצָה , ראשקה , טוּטִין , ודוּגָה פּוֹלִיאָנָה .
לאחר כיבוש יוגוסלביה על ידי גרמניה הנאצית הוחל ברדיפות יהודים.
מקצת מבני הקהילה הצליח להימלט לשטחי קוסובו שהיו נתונים לשליטה איטלקית.
בהמשך הועברו לשטחי אלבניה "הישנה", פוזרו במקומות יישוב שונים וכך ניצלו.
במרץ 1942 נערכה אקציה בנובי פאזאר במהלכה נעצרו מרבית היהודים שנותרו בעיר.
בהמשך, גורשו מרביתם למחנה הריכוז סיימישטה ושם מצאו את מותם.
לאחר תום מלחמת העולם השנייה שבו שרידי הקהילה לעיר וב-1947 נמנו בעיר 36 יהודים.
עם זאת, לא חודשו חיי קהילה ובהדרגה עזבו היהודים את העיר.
בבית העלמין היהודי הוקם גלעד לזכר הנרצחים בשואה.
בראשית שנות ה-60 של המאה ה-20 לא נמנו יהודים בעיר.
בראשית המאה ה-21 עמד על תילו מבנה בית הכנסת, וכן היו מצויים בעיר שרידי בית העלמין היהודי.
במוזיאון "ראס" לתרבות ואמנות בנובי פאזאר מצויים עדויות וחפצי מורשת יהודית של הקהילה.
מועדון כדורגל נובי פאזאר (בסרבית: ФК Нови Пазар) הוא מועדון כדורגל סרבי מהעיר נובי פאזאר שבסרביה.
המועדון נוסד בשנת 1928 בשם מועדון כדורגל סנדז'ק ובהמשך שינה את שמו למועדון כדורגל דז'בה.
משנת 1962 המועדון נקרא נובי פאזאר.
המועדון שיחק בליגה השנייה ביוגוסלביה ומשנת 1992 עם התפרקות יוגוסלביה בליגה השנייה של סרביה ומונטנגרו.
בסוף עונת 2001/2002 ירד מהליגה השנייה של סרביה ומונטנגרו לליגה השלישית.
המועדון שיחק מעונת 2006/2007 בליגה השנייה בסרביה.
בעונת 2009/2010 הגיע לשלב שמינית גמר הגביע הסרבי והפסיד לקבוצת הכוכב האדום בלגרד.
בסוף עונת 2010/2011 עלה בפעם הראשונה לליגת העל הסרבית.
המועדון משחק ברציפות בליגת העל הסרבית מעונת 2011/2012. בעונת 2012/2013 הגיע בפעם השנייה לשלב שמינית גמר הגביע הסרבי והפסיד לקבוצת ראד בלגרד.
בעונת 2013/2014 הגיע בפעם השלישית לשלב שמינית גמר הגביע הסרבי והפסיד בפנדלים לקבוצת וויבודינה נובי סאד .
נובי סונץ' (בפולנית: Nowy Sącz, בגרמנית: Neu Sandez, בהונגרית: Újszandec, ביידיש: נײ-סאנץ או צאנז) היא עיר בדרום פולין, בווייוודה פולין קטן (Małopolskie), בחבל גליציה המערבית ההיסטורי.
העיר שוכנת במפגש הנהרות קמייניצה ודונייץ , כ-20 ק"מ מצפון לגבול סלובקיה, למרגלות הרי הקרפטים.
הבסיס הגאולוגי של האזור הוא סלעי משקע של סחף אבן חול.
נובי סונץ' נוסדה ב-1292 על ידי המלך הבוהמי ואצלאב השני , באתר בו התקיים לפני כן כפר בשם קמייניצה.
בהקמת היישוב תמך הבישוף של קרקוב שקמייניצה הייתה בבעלותו.
לבקשת הבישוף העניק מלך בוהמיה ליישוב זכויות מגדבורג, וכך הפכה נובי סונץ' לעיר הפולנית היחידה שנוסדה על ידי מלך בוהמי.
שמה, שמשמעותו "סונץ' החדשה", לקוח משמה של עיר שכנה, סטרי סונץ' ("סונץ' הישנה").
במאות ה-14 וה-15 הפכה נובי סונץ' לאחד ממרכזי הכלכלה והתרבות החשובים בממלכת פולין.
המסחר שגשג גם הודות לקרבתו של היישוב להונגריה וגם הודות לזכויות מסחר שהעניקו לסוחרי היישוב חלק ממלכי פולין, בהם קז'ימייז' השלישי, בין היתר לאחר שתושבי היישוב תמכו בו במרד שהתחולל נגדו בתחילת המאה ה-14.
ב-1329 חתמה נובי סונץ' על הסכם סחר עם קרקוב, במסגרתו התחייבו סוחרי כל יישוב לשהות זה ביישובו של זה בעת יציאתם למסעות מסחר באזור היישוב המקביל.
במאה ה-14 נבנתה בעיירה טירה מלכותית והיא הוקפה בחומת מגן.
העיירה הפכה לנדבך מרכזי בהגנה על דרום פולין ובמקביל גדלה חשיבותה הדתית.
במאה ה-16 שגשגה נובי סונץ' כמרכז של הרפורמציה הפרוטסטנטית אך במאה ה-17 נהרסה העיירה כמעט כליל בשרפה ובפלישות השוודים.
עם חלוקת פולין הראשונה, ב-1772, עברה העיירה לשליטת אוסטריה כחלק מגליציה.
במאה ה-19 הניחו בה האוסטרים מסילת ברזל שקישרה את העיירה לווינה והעיירה התפתחה מבחינה כלכלית ותחבורתית.
באותה תקופה נוסדו בעיירה חסידויות צאנז וצאנז-קלויזנבורג.
בתחילת מלחמת העולם הראשונה נכבשה נובי סונץ' על ידי צבא רוסיה אך צבא מעצמות המרכז כבש אותה בדצמבר 1914.
החל מ-1918, בתקופת הרפובליקה הפולנית השנייה, הייתה נובי סונץ' שייכת למחוז קרקוב.
עקב קרבתה לגבול סלובקיה הייתה נובי סונץ' בסיס של ארמייה קריובה.
הגסטפו פעל בעיירה נגד המחתרת הפולנית, ורצח מספר טייסים פולנים שנפלו בשבי.
ביוני 1940 הצילה המחתרת הפולנית את יאן קרסקי שהיה עצור בעיירה.
לאחר שנה נורו למוות 32 פולנים ואחרים נשלחו למחנות ריכוז, כנקמה.
מאות פולנים נרצחו עקב ניסיונם לתת מחסה ליהודים.
העיירה נכבשה על ידי הצבא האדום ב-20 בינואר 1945. בעת זו היו 60% מבתי העיירה הרוסים עקב המלחמה.
בשנת 1946 צוינה העיירה לשבח בצלב גרונוואלד כחלק מתנועת ההתנגדות הפולנית במלחמת העולם השנייה.
בשנת 1951 הוענק לנובי סונץ' מעמד של עיר.
תוכנית לפיתוח כלכלי של העיר בוצעה רק בחלקה.
עם זאת, העיר הפכה למרכז חשוב של תעשיית הרכבות בפולין.
מאז 1999 נובי סונץ' היא בירת מחוז נובי סונץ'.
העיר היא מרכז תעשיות הרכבת ומסילות הברזל הגדול בפולין וכן מרכז של תעשיות מזון, בעיקר פירות, ובהם בולט ענף התפוחים.
הממשל המקומי מנסה לפתח בעיר תעשיית היי טק.
בנובי סונץ' מספר אתרים היסטוריים, בהם טירה הרוסה ששוקמה באופן חלקי, מתקופתו של המלך קז'ימייז' השלישי, בזיליקה מהמאה ה-15, כנסייה פרנציסקנית בסגנון גותי, מספר כנסיות עתיקות נוספות, בית כנסת מ-1746 ובו תצוגה היסטורית, וכן מוזיאון היסטורי.
עד אמצע המאה השבע-עשרה לא חיו יהודים בנובי סונץ, וזאת כי מתוך חשש מתחרות ואובדן המונופול שלהם במסחר ומלאכה, תושבי סונץ' מנעו מיהודים להתגורר בעיירם.
בשנת 1648, המלך ולדיסלב הרביעי אסר על יהודים להתיישב בנובי סונץ'.
האיסור אושר על ידי המלך יאן קז'ימייז' שנה לאחר מכן, על ידי המלך מיכל הראשון ב-1670.
בשנת 1673 העניק המלך מיכל הראשון זכות קהילתית שאפשרה ליהודים להתיישב בעיר, להשתלט על חלקות ריקות ולעסוק במסחר.
פריבילגיה זו נבעה מהמשבר הכלכלי והדמוגרפי במחצית השנייה של המאה השבע-עשרה, תחילת המאה השמונה-עשרה.
כתב הזכויות אושר על ידי המלך יאן סובייסקי ב-1676 וב-1682. במהרה החלו יהודים לשכור ולקנות בתים.
מאוחר יותר אושר כתב הזכויות על ידי אוגוסט השני ב-25 באוגוסט 1699, אוגוסט השלישי ב-16 בנובמבר 1754 וסטניסלאב פוניאטובסקי ב-26 בספטמבר 1765.
עד 1676 התקיימה קהילה יהודית עצמאית עם כ-150 חברים.
בשנת 1699, הוענק לה אישור לבנות בית כנסת שהושלם בסביבות 1780, לאחר שהתעכב בשל סכסוך עם רשויות העיר והכנסייה שהתנגדו לבנייתו.
בשנת 1765 היו בנובי סונץ' 609 משלמי מסים יהודים.
בשנת 1769 פרצה שריפה בעיר שהרסה את הכנסייה הפרנציסקנית.
מכיוון שהשריפה התפשטה מהרובע היהודי, האוכלוסייה הנוצרית, בעידוד הכנסייה הקתולית, האשימה יהודים בהצתת העיר.
האימפריה האוסטרית כבשה את האזור בשנת 1772. גרמנית הוכנסה כשפת הוראה חובה בבתי ספר דתיים.
הקהילה היהודית הפכה לענייה יותר ואוכלוסייתה הצטמצמה.
בשנת 1867 עם שוויון הזכויות לכל אזרחי האימפריה האוסטרו-הונגרית, האוכלוסייה היהודית בנובי סונץ החלה לגדול בהדרגה.
בין השנים ה'תק"צ - תרל"ו כיהן כרב העיר רבי חיים הלברשטאם, ממנהיגי יהדות מזרח אירופה בדורו.
מרבי חיים הלברשטאם יצאו מספר שושלות חסידיות.
בסוף ימיו מינה את בנו רבי אהרן, לממלא מקומו, והוא כונה "דער קרייזער רב" (רב האזור).
לאחר פטירתו בשנת תרס"ג כיהן ברבנות העיר בנו רבי אריה לייב.
בן נוסף רבי שלום, כיהן בעיר כראב"ד.
בשנת תרפ"ט מונה לרב העיר רבי מרדכי זאב, בנו של רבי אריה לייב (בחיי אביו), שכיהן ברבנות עד הרצחו בשואה.
חתנו של רבי שלום, רבי ברוך קנר, מילא את מקומו כראב"ד.
ערב מלחמת העולם השנייה חיו בנובי סונץ' כ-10,500 יהודים, כשליש מתושביה.
הגרמנים כבשו את נובי סונץ' בספטמבר 1939, אסרו יהודים, הגבילו את תנועתם, סימנו את בתי העסק שלהם במגני דוד ושדדו רכוש.
בקיץ 1940 נשלחו למעלה מ-1,600 יהודים מהעיר למחנות עבודה באזור.
במקביל הועברו לעיר מגורים יהודים מיישובי האזור, והגבילו את מגורי היהודים בעיר לאזור אחד, אם כי גטו בעיר הוקם רק ביולי 1941.
באוגוסט 1942 גורשו לנובי סונץ' יהודי יישובים סמוכים, ומספר היהודים בגטו הגיע לכ-20,000. בין ה-25 ל-28 באוגוסט 1942 בוצעה סלקציה ביהודי הגטו, וכמעט כולם גורשו למחנה ההשמדה בלז'ץ.
בזמן הגירושים נרצחו עשרות יהודים בירי.
כמה מאות יהודים שנותרו בעיר הועברו למחנות עבודה.
חלק מהיהודים הצליחו לברוח מהגטו בעזרת צ'סלב ביאלק.
מקהילת נובי סונץ' שרדו את השואה כ-30 יהודים.
נובי קורצ'ין (בפולנית: Nowy Korczyn) היא עיירה בדרום פולין, במחוז בוסקו בפרובינציית שוויינטוקז'יסקיה.
היא נמצאת כ-20 ק"מ מדרום לבירת המחוז בוסקו-זדרוי וכ-67 ק"מ מדרום לבירת הפרובינציה קיילצה.
העיירה סמוכה למפגש הנהרות נידה (Nida) וויסלה.
בעיירה נמצאים מבנים ששימשו במאה ה-13 מנזר פרנציסקני, כנסייה בסגנון גותי, חורבות בית כנסת מהמאה ה-18, בית קברות רוסי מהמאה ה-19, בו קבורים חיילים וכן פקידי ממשל רוסים וכן בתים עתיקים מהמאות ה-16, ה-17 וה-18.
בשנת 1258 נוסד היישוב על ידי דוכס סנדומייז' בולסלב, שכונה "הנזיר".
היישוב היה מרכז מסחר, מנהל וממשל.
מהמאה ה-15 ואילך התכנסה בנובי קורצ'ין האספה הכללית של פולין קטן (אזור שהיה חלק מממלכת פולין (1569-1385), ולימים חלק מהאיחוד הפולני-ליטאי).
בתקופה זו היה היישוב בעל זכויות עיר ונקרא על ידי מייסדו "העיר החדשה קורצ'ין" (Nowe Miasto Korczyn) כדי להבדילו מהיישוב הסמוך סטארי קורצ'ין (Stary Korczyn, קורצ'ין העתיקה).
מלכי פולין שביקרו בעיירה ייסדו בה מנזר פרנציסקני.
העיירה התפתחה מהר, הודות למיקומה המרכזי על צומת דרכי המסחר בין קרקוב לרוס של קייב ומקוסיצ'ה (Kosice) לסנדומייז'.
הוקמה בה טירת עץ אך זו נשרפה בשנת 1300, בעת פלישות מרוס של קייב.
באמצע המאה ה-14 הוקמה בעיירה טירה חדשה, עשוית אבן, על ידי קז'ימייז' השלישי, מלך פולין, וסביב העיירה הוקמה חומת מגן.
עקב מיקומה המרכזי הייתה נובי קורצ'ין יעד לביקורים רבים של שליטי פולין השונים, כמו גם מקום פגישתם והתכנסותם של בני האצולה, השלכטה , של פולין קטן.
בשנת 1404 היה היישוב נקודת מפגש בין המלך ולדיסלב השני יגיילו לבין פקידי ממשלו ואציליו לשם דיון בסוגיות הטלת מיסים וכן קניית אדמה מאבירים טווטונים.
בשנת 1439 התכנסו באזור תומכי התנועה ההוסיטית בפולין לקראת קרב גרוטניקי , בו הביסו אותם שליטי פולין.
במהלך המאות הבאות המשיך היישוב להוות מרכז מנהלי, מסחרי וכלכלי.
הוא היווה מקום מפגש למלכים, אצילים ואנשי דת נוצריים בכירים רבים, וכן מקום לקיום מפגשים בין מלכי פולין ושליטים אזוריים אחרים.
במאה ה-16 ייסד המלך זיגמונט השני אוגוסט בית חולים בעיירה.
עוד הוקמו בעיירה תעלה לקישור האגם הסמוך צ'רטוריה (Czartoria) עם נהר נידה, וכן בית עירייה.
בתקופה זו התקיימו בעיירה 19 מבשלות קטנות, אסמים לשמירת התבואה שהועברה בדרך הנהרות לגדנסק ובית חרושת לתותחים, לרובים ולתחמושת.
במאה ה-17 היה היישוב זירת קרבות במהלך מרד אצילים מקומיים נגד מלך פולין.
במהלך הקרבות נשרפו רוב בתי היישוב.
הפלישות השוודיות באמצע המאה השלימו את חורבן היישוב.
כתוצאה מכך איבד היישוב את מרכזיותו הכלכלית והפוליטית.
עם חלוקת פולין נכלל היישוב בשטח האימפריה הרוסית.
היישוב נפגע קשות בהצפות, עם עליית הנהרות על גדותיהם, ובשנת 1869 שללו השליטים הרוסיים מהיישוב את זכויות העיר.
בתקופה זו היו ביישוב כ-3,300 תושבים, מהם כ-2,300 יהודים.
בספטמבר 1914, במהלך הקרבות הראשונים של מלחמת העולם הראשונה, הייתה נובי קורצ'ין זירת קרבות ופעולה של כוחות פולניים ושם אף הוצבה באורח זמני מפקדתו של יוזף פילסודסקי.
בתקופת הרפובליקה הפולנית השנייה היה היישוב כפר קטן ועני, שרוב תושביו יהודים.
בספטמבר 1939, במהלך המערכה בפולין, כבשו הגרמנים את נובי קורצ'ין.
בשנת 1944, במהלך "מבצע סופה", פעלו בכפר כוחות של הארמייה קריובה נגד עמדת משטרה של הכובש הגרמני.
בין מלחמות העולם חיו בעיירה כ-2,500 יהודים, כ-80% מתושביה.
בתחילת 1941 הובאו לגטו שהוקם ביישוב למעלה מ-1,000 יהודים ממערב פולין.
באוקטובר 1942 גרשו אנשי אס-אס ושוטרים גרמנים ואוקראינים את יהודי הגטו ברגל לתחנת רכבת סמוכה, תוך שהם יורים בנחשלים.
משם גורשו היהודים למחנה ההשמדה טרבלינקה.
מאות יהודים שהושארו ביישוב לשם איסוף חפצי המגורשים, הועברו לאחר כחודש למחנות עבודה באזור.
נובי ויטקוב (באוקראינית: Новий Витків, נובי ויטקיב; בפולנית: Nowy Witków; ביידיש: וויטקעוו) הוא כפר במחוז לבוב שבמערב אוקראינה, בו התקיימה עד השואה קהילה יהודית גדולה.
האזכור הראשון של היישוב הוא משנת 1469, ובמאות ה-17 וה-18 הוחזק בידי משפחות אצולה.
במאה ה-19 התפתח היישוב, ושימש כמרכז מסחרי לכפרים החקלאיים שסביבו.
בשנת 1904 פרצה ביישוב שרפה גדולה, שלאחריה, נבנו בתיו מחדש.
האזכור הראשון לישיבת יהודים בכפר הוא מראשית המאה ה-18. במהלך המאה ה-19 גדלה הקהילה היהודית בכפר, אך מגמה זו באה לקצה בשנת 1904, כאשר רובם המוחלט של בתי היהודים ביישוב נשרפו, לרבות בית הכנסת.
בעת הכיבוש הרוסי במהלך מלחמת העולם הראשונה, פרעו ביהודי הכפר הקוזקים.
בתום המלחמה, השתקמה הקהילה בסיוע הג'וינט.
בין מלחמות העולם התגברה בכפר הפעילות הציונית.
בשנים אלה חיו ביישוב קרוב ל-1,000 יהודים, כמחצית תושביו.
עם פרוץ מלחמת העולם השנייה הגיעו לכפר פליטים יהודים ממערב פולין, אשר חלקם גורשו בידי השלטונות הסובייטיים לעומק ברית המועצות.
ב-25 ביוני 1941 נכבש היישוב בידי הגרמנים, ולמחרת, העלו הגרמנים ואוקראינים מקומיים את בית הכנסת ובית המדרש בכפר באש, תוך עינוי יהודים כדי שישרפו בעצמם ספרי תורה, ואילוץ יהודי היישוב, ובהם רב הקהילה, לפרק בעצמם את קירות המבנים.
בהמשך הוטלו על יהודי היישוב גזירות שונות, ובהן חובת ענידת סרט זרוע עם מגן דוד, הגבלות תנועה, החרמת דברי ערך וחובת ביצוע עבודות כפייה מחוץ ליישוב.
באוקטובר 1942 שולחו כ-160 יהודים מהיישוב למחנה ההשמדה בלז'ץ.
יתר יהודי היישוב הועברו בחודשים שלאחר מכן ליישובי הסביבה, וגורלם היה כגורל יתר היהודים במקומות אלו.
שתי משפחות יהודיות אחרונות שנותרו בכפר נרצחו בתחילת 1943.
נובי ז'מיגרוד (בפולנית: Nowy Żmigród, נקראה בעבר ז'מיגרוד בלבד; ידועה גם כז'מיגרד וז'מיגריד) הוא כפר במחוז יאסלו שבפרובינציית פודקרפצקיה בפולין, בו התקיימה עד השואה קהילה יהודית גדולה.
במאה ה-14 הוענקו ליישוב זכויות עיר, ובשנת 1474 נהרס בעת פלישת ההונגרים.
בחלוקת פולין בשנת 1772 נכלל היישוב בשטח אוסטריה.
לאחר מלחמת העולם הראשונה נכלל היישוב בשטחי הרפובליקה הפולנית השנייה, והושב למעמד כפרי.
התיעוד הראשון לישיבת יהודים ביישוב הוא משנת 1410, ובמאה ה-16 הוקם במקום בית כנסת מפואר.
באמצע המאה ה-17 נפגעו יהודי היישוב כתוצאה מפשיטות הקוזקים והשוודים.
משנות ה-80 של המאה ה-19 החלו יהודים רבים מהכפר להגר ממנו לארצות הברית.
בתקופה זו התאפיינה הקהילה היהודית בכפר בצביון חסידי, בעיקר של חסידות צאנז-ז'מיגראד, ובמקום כיהנו אדמורי"ם מחסידות זו.
בשנת 1905 הופצה נגד יהודי הכפר עלילת דם.
בנובמבר 1918 ערכו איכרים פולנים פרעות ביהודי הכפר, תוך ביצוע מעשי שוד והכאת יהודים.
בין מלחמות העולם התגברה בכפר הפעילות הציונית, ומספר יהודיו עמד על כ-800, כ-40% מתושביו.
עם כיבוש הכפר בידי הגרמנים בספטמבר 1939, הוטלו על יהודיו גזירות שונות, ובהן חובת ענידת אות מזהה, תשלומי כופר, הגבלות תנועה ועבודות כפייה, לרבות במחנות עבודה.
כמו כן, חולל ונשרף בית הכנסת בכפר.
במחצית הראשונה של 1942 רוכזו יהודי הכפר בגטו שהוקם בו, אליו הועברו גם יהודים מיישובי הסביבה, ואשר מספר יושביו הגיע ליותר מ-2,000 איש.
ב-7 ביולי 1942 בוצעה בגטו שבכפר אקציה, בה נרצחו כ-1,250 מיהודיו בידי שוטרים גרמנים, אוקראינים ופולנים ביער סמוך.
במקביל ערכו הגרמנים והפולנים מצוד אחר כמה עשרות יהודים שנמלטו מהגטו.
ב-15 באוגוסט 1942 הועברו מעט מיהודי הגטו למחנות עבודה, וכל יתר יהודי הגטו שולחו בסוף קיץ 1942 למחנה ההשמדה בלז'ץ.
נובי טארג (בפולנית: Nowy Targ, ביידיש: ניימארקט) היא עיר קטנה בפרובינציית פולין קטן שבפולין, בה התקיימה עד השואה קהילה יהודית.
נובי טארג נוסדה כעיר בידי קז'ימייז' השלישי, מלך פולין, בשנת 1346, אשר העניק לה זכויות מגדבורג.
באמצע המאה ה-17 נפגעה העיר כתוצאה מפלישת האימפריה השוודית.
בחלוקת פולין בסוף המאה ה-18 נכללה העיר בשטחי אוסטריה, ובשנת 1918 נכללה בתחום הרפובליקה הפולנית השנייה.
בין מלחמות העולם שימשה העיר כמרכז נופש מרכזי, בשל מיקומה למרגלות הרי הטטרה.
בשל איסור על מגורי יהודים באזור הרי הטטרה, לא התקיימה בעיר קהילה יהודית עד תחילת המאה ה-19. במחצית השנייה של המאה ה-19 גדל היישוב היהודי בעיר.
בין מלחמות העולם נמנו בעיר כ-1,300 יהודים, כ-20% מתושביה, ופעלו בה בתי ספר עבריים, תנועות נוער ציוניות וקיבוץ הכשרה, לצד פעילות של אגודת ישראל.
בשנות השלושים של המאה ה-20 סבלו יהודי העיר מהתנכלויות אנטישמיות גוברות והולכות מצד שכניהם הפולנים.
בתחילת ספטמבר 1939 נכבשה העיר בידי הגרמנים, ואלו החרימו בה רכוש יהודי, חטפו יהודים לעבודות כפייה, והעלימו כמה עשרות מהם.
יודנרט שהוקם בעיר תוך מספר חודשים נצטווה להעביר לשלטונות תשלומי כופר, ולספק עובדי כפייה יהודים באופן שוטף.
ב-30 באוגוסט 1942 נערכה בגטו שבעיר אקציה, בה נרצחו כ-80 חולים וקשישים בשטח בית העלמין היהודי המקומי וכ-150 יהודים מסתתרים.
לאחר סלקציה שנערכה, גורשו רוב יהודי הגטו למחנה ההשמדה בלז'ץ, וכ-100 איש שנמצאו כשירים לעבודה הועברו למחנה עבודה שהוקם בעיר, אשר חוסל במאי 1944.
היהודים הבודדים מהעיר ששרדו את השואה ושבו אליה לאחריה, עזבו אותה במהרה, לאחר שארבעה מהם נרצחו עם שובם בידי פולנים מקומיים.