tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
הבחורים המגיעים אליה משתייכים בדרך כלל לזרם ה"בני ברקי" של הפלג הירושלמי.
על פי תקנות הישיבה, נאסר על התלמידים להחזיק בטלפון סלולרי, נגנים, מקלטי רדיו ועיתונים מכל סוג.
עוד נאסר עליהם ללכת לחוף הים.
לצד הישיבה קיים כולל אברכים, בראשות הרב מינצר והרב גוטסגנדה, מו"צ הקהילה התורנית חדרה.
הקהילה החרדית בחדרה מונה כמה עשרות מבוגרי הישיבה.
באלול תשע"ח (2018) פתח הרב ארנברג, ישיבה לצעירים בעיר מודיעין עילית, בראשה העמיד את הרב אהרן כהן (המשמש כראש קיבוץ בישיבה הגדולה) ואת המשגיח הרב כהנא וכר"מ שיעור א' את הרב יעקב גוטסגנדה.
באלול ה'תשס"ז (2007) פתח הרב ארנברג, ישיבה קטנה בעיר, באותו שם.
בראשה העמיד את הרב בצלאל קסלר (חתנו של הרב נוביק משגיח הישיבה הגדולה) כמשגיח מונה הרב נתן כהנא.
רוב רבני הישיבה הקטנה מתגוררים בעיר (בשונה מחלק מרבני הישיבה הגדולה) ורובם בוגרי הישיבה הגדולה.
כמו כן יש בעיר תיכון לבנות "בית יפה" גם הוא מסונף למוסדות הישיבה וכן תלמוד תורה שנקרא גם הוא "כנסת יצחק"
בשנת תשס"ב פתח הרב ארנברג ישיבת בת במודיעין עילית, אף היא בשם ישיבת כנסת יצחק.
במהלך השנים הישיבה התנתקה מישיבת האם, וכיום היא ישיבה עצמאית, עד תשע"ז כיהן בראשות הישיבה, הרב יעקב קרפ, שהיה בעבר ר"מ בישיבה בחדרה.
ישיבת לוֹמְזָ'ה (מבוטאת לוֹמְזֶ'ה) הייתה ישיבה שפעלה בעיר לומז'ה.
הישיבה הוקמה בשנת 1883 על ידי רבי אליעזר שולביץ שהיה מתלמידי רבי ישראל מסלנט - ועל כן הייתה אחת מישיבות תנועת המוסר.
כששכנה בעיר לומז'ה הישיבה מנתה בממוצע כחמש מאות תלמידים וכמה עשרות אברכים.
סניף של הישיבה הוקם בפתח תקווה בשנות ה-20 של המאה ה-20. הישיבה בלומז'ה נסגרה בשואה וזו שבפתח תקווה הפכה לכולל אברכים.
בפולין שהייתה רובה ככולה חסידית, פעלו מעט ישיבות בהן למדו תלמוד בצורה אינטנסיבית, והישיבות שהיוו בתי-יוצר לתלמידי חכמים באותה התקופה פעלו בעיקר בליטא ובבלארוס.
רבי אליעזר שולביץ החליט להקים ישיבה שתהווה מרכז למדני בפולין ובחר בעיר לומז'ה שהייתה ליטאית בחלקה.
בתחילת דרכה עברה הישיבה ממבנה למבנה, אולם בשנת תרמ"ט (1889) הצליח רבי אליעזר שולביץ, באמצעות אדם עשיר ורבי זרח ראובן ברוורמן, לאסוף די כסף כדי לבנות קומפלקס שכלל בניין מרכזי וסביבו בניינים קטנים לאחסון התלמידים.
באיסוף הכסף להקמת הישיבה וגם בהמשך לצורך האחזקה השוטפת, הסתייע רבי אליעזר שולביץ במשולחים שהסתובבו באירופה.
הישיבה נתקלה בהתנגדות מקומית משתי סיבות: הן כי הייתה ישיבה ליטאית באופייה בלב פולין החסידית, והן כי סחפה אחריה צעירים רבים - דבר שהוביל לירידת קרנן של הישיבות המקומיות הוותיקות.
התנגדות זו לא הובילה לעצירת התפתחותה המהירה ודעכה עם הזמן, ולבסוף גם ראשי הישיבה המקומיים עודדו את תלמידיהם להמשיך בישיבת לומז'ה.
כבר עם הקמת הישיבה החליט רבי אליעזר שולביץ על מספר צעדים שיעזרו לבסס את מעמדה של הישיבה ולהביא אליה את טובי התלמידים.
הוא הקים באזור 12 ישיבות קטנות, ראשי הישיבות הקטנות הללו המליצו בפני רבי אליעזר שולביץ על תלמידיהם הטובים, והוא מצידו גם ערך ביקורי פתע בהן.
כל תלמיד שניגש לבחינת כניסה לישיבה היה צריך להביא עמו המלצות מרב העיר וממורהו, וכן את רשימת המסכתות שלמד.
בעת המבחן היה צריך התלמיד לקרוא ולהסביר קטע אקראי מתוך אחת המסכתות שברשימה.
בתקופת מלחמת העולם הראשונה הישיבה נדדה ונתפזרה בעיירות שונות במרחבי אוקראינה: חרקוב, פרילוקי, סמיאטיץ ולבסוף חזרה ללומז'ה.
אך מאז הידרדר מצבה של הישיבה והיחס כלפיה וכלפי יהודים בכלל היה נגוע באנטישמיות.
בעקבות כך, עלה רבי אליעזר שולביץ בשנת תרפ"ב (1922) לארץ ישראל, ובמקביל לפעילות הישיבה בעיר לומז'ה הקים בשנת תרפ"ו (1926) סניף בפתח תקווה.
מעמד חנוכת בית המדרש של הישיבה נערך בכ"א בסיון תר"צ בנוכחות הראי"ה קוק והרב בן-ציון מאיר חי עוזיאל.
באותה תקופה למדו בישיבה כ-60 בחורים.
בקיץ תרפ"ו (1926) עלתה קבוצת הבחורים הראשונה, ובראשה עמד הרב אליהו דושניצר.
בשנת תרפ"ז שהה הרב גורדון חתנו של הרב שולביץ כחצי שנה בישיבה בפתח תקווה.
גם הרב משה לייב עוזר שהיה חתן של הרב שולביץ, בנוסף על כהונתו כר"מ שבה החל עוד בלומז'ה, עסק גם בניהול הישיבה בפתח תקווה בפועל עד פטירתו בז' באדר ב' תשכ"ז.
בשנת תרצ"ב הרב ראובן כץ שבא לכהן כרבה של פתח תקווה, נתבקש על ידי הרב גורדון לקחת את המושכות בראשות הישיבה, בשנים אלו ישיבה פרחה ובסיועו של הרב כץ הצליחו לעלות ארצה טרום מלחמת העולם השנייה, טובי הלמדנים שבישיבות באירופה, שלאחר מכן הפכו לראשי ישיבות ורבני ערים.
הרב גורדון עצמו ששהה בתקופת מלחמת העולם השנייה ולאחריה בארצות הברית הגיע בשנת תש"י לפתח תקווה ועמד גם הוא בראשות הישיבה עד לפטירתו בשנת תשכ"ה.
הרב אלעזר מנחם שך שימש כר"מ בישיבה, עד שעבר בשנת תש"ז (1947) ללמד בישיבת פוניבז'.
לאחר פטירת רבי ראובן כץ בשנת תשכ"ד מונה לכהן בראשות הישיבה בנו רבי אהרון כץ שכיהן לצידו של רבי יחיאל מרדכי גורדון, אולם הישיבה לא שרדה לאורך זמן.
בבנין הישיבה קיים כולל אברכים שהתנהל בהנהגת הרב אליעזר עוזר (נפטר בתשפ"א).
קובץ תורני 'בנתיבות ים' יצא לאור לאורך שנים על ידי כולל האברכים בישיבה.
כולל אברכים נוסף "דגל ראובן"היה קיים עשרות שנים בראשותו של הרב חיים עוזר כ"ץ.
כבר עם הקמת הישיבה הנהיג בה רבי אליעזר שולביץ גינונים אופייניים לישיבות תנועת המוסר.
התלמידים השתדלו להקפיד על דיבור רציני, אי-הרמת קול, תפילת שמונה עשרה בשקט ובריכוז ופעולות נוספות שנועדו להפוך את הלימוד וסדר היום למשמעותיים יותר.
היו גם סדרי-מוסר בישיבה שנערכו בין מנחה לערבית ובחורף אחר ערבית, בהם למדו התלמידים מספרי המוסר השונים.
המשגיח (הרבנים אגולסקי, שוורץ או רוזנשטיין) לעיתים היה מכנס את התלמידים ומטיף להתנהגות מוסרית והקפדה במצוות, ולאחר מכן היו יושבים כל התלמידים בדממה ועורכים חשבון נפש.
עם ריבוי עבירות המשמעת של התלמידים החליט רבי משה רוזנשטיין על מינוי "מפקחים".
לתפקיד זה מונו התלמידים הטובים והקפדנים, והם רשמו את שמות התלמידים שנעדרו או שאיחרו.
התלמידים שלא אהבו את המפקחים היו מגיעים לעיתים לחדרו בלילה ומתנקמים בו.
אנקדוטה המבהירה היטב את אורח החיים הקפדני שהנהיג בישיבה רבי משה רוזנשטיין מובאת במאמרו של יום-טוב לוינסקי.
הוא מתאר את ביקורו של הלל צייטלין שהיה תלמיד חכם וחזותו הייתה רבנית-מסורתית.
ביקורו השפיע על התלמידים והם רצו לקרוא את ספריו, אך הרב משה רוזנשטיין כינס את כולם והירצה בפניהם על הפסוק שלעיתים לעיניים אדם נראה כצדיק אולם בתוכו הוא רשע.
עם כל זאת היה רבי משה רוזנשטיין נעים הליכות.
רבי אליעזר שולביץ היה הדמות המרכזית והמשפיעה בישיבה, אך היו לו שני חתנים ששימשו בתפקידי מפתח בישיבה: רבי יהושע זליג רוך ששימש כר"מ בכל הכיתות בישיבה והיה בעל כושר הסברה ייחודי, ורבי יחיאל מרדכי גורדון שאסף כספים לישיבה והיה דמות להערצה בקרב התלמידים.
השפעתו הייתה רבה וישראל רבינוביץ, בוגר הישיבה ורב בה, מתאר אותו באופן הבא:
דמות משמעותית נוספת היה רבי משה רוזנשטיין ששימש כמשגיח בישיבה.
הוא היה איש תנועת המוסר ונהג מנהגים שלא היו מקובלים, כך מתאר אותו הרב ישראל רבינוביץ:
עם כל זאת היה רבי משה רוזנשטיין דמות משפיעה על אופייה של הישיבה ושיחותיו על המוסר היו פופולריות.
הוא גם הנהיג "ועד" של תלמידים שהתכנסו פעם בשבוע לשיחה עמו.
בפגישה השבועית הוא גם היה קונס את התלמידים שלא הקפידו מספיק על ביצוע החובות המוטלות עליהם.
רבנים נוספים שלימדו בישיבה היו: הרב אברהם אליהו קפלן, הרב שלמה נתן קוטלר, הרב משה גרשון מובשוביץ מסידרא ודוברובנה (אביו של ר' דניאל מובשוביץ), הרב דוד טביל דיינובסקי, הרב אברהם פקר והרב פסח איסר גלצינסקי, כל אלו היו מראשוני הר"מים בישיבה.
בהמשך כיהנו בישיבה גם רבי שבתי וורניקובסקי ששימש כר"מ (היה בוגר הישיבה בעצמו) רבי ישראל ליב אגולסקי ששימש כמשגיח יחד עם בנו רבי משה שווארץ, וכשאגולסקי נפטר החליף אותו רבי יצחק פיינטוק.
בשלב כלשהו עבר הרב פיינטוק לישיבת מיר והחליף אותו הרב ישראל רבינוביץ.
הרב אלעזר מנחם מן שך כיהן כר"מ בישיבה בין השנים 1944–1947.
בישיבה פעל גמ"ח שדאג לתלמידים נזקקים ולאינטרסים המשותפים של התלמידים.
הגמ"ח הלווה כסף לתלמידים נזקקים בערבות של תלמידים אמידים יותר.
פעילות נוספת של הגמ"ח הייתה קניית גוש-קרח שיקרר בקיץ את חבית המים לשתייה שעמדה בפתח בית המדרש.
הכסף הגיע בחלקו מהנהלת הישיבה אולם בעיקר מתושבי העיר לומז'ה.
חדר מילי דעלמא היה חדר שנועד לרצות את דרישת הממשל הפולני ללמוד לימודים כלליים בישיבה.
בעקבות דרישת הממשל נסע רבי אליעזר שולביץ לחפץ חיים וזה יעץ לו שלא לסגור את הישיבה והשתמש בפסוק כלומר, למרות שמדובר בהפרת דבר מן התורה בכל זאת מדובר במצב חירום בו ההפסד יהיה רב על הרווח ומותר לעבור על דברי התורה.
רבי אליעזר שולביץ שיחד את המורה המקומי וזה מצידו לא הלשין.
כשבא המפקח המחוזי היו לוקחים קבוצת תלמידים דוברי רוסית ומביימים שיעור בשפה הרוסית.
מלבד סדר יום שגרתי בישיבה, בלילות אורגנה תורנות של תלמידים על מנת שלא יישאר בית המדרש ריק ולו לזמן קצר.
ישיבת כנסת ישראל (סלבודקה), הייתה ישיבה מתנועת המוסר בעיירה סלובודקה שבליטא, שנוסדה על ידי רבי נתן צבי פינקל, ה"סבא מסלובודקה".
הישיבה נקראה על שם רבי ישראל סלנטר.
לאחר מכן הוקם סניף בעיר חברון שבארץ ישראל בשם ישיבת חברון כנסת ישראל, ובהמשך הוקמה גם ישיבת סלבודקה - כנסת ישראל בבני ברק.
ישיבת סלובודקה הדגישה את ערך גדלות האדם, ואת המעלה הגבוהה שאליה על האדם להגיע.
דרכה של ישיבת סלבודקה השפיעה על ישיבות רבות, ובוגרי סלבודקה היו מעורבים בהקמת ובהרחבת ישיבות בפרט לאחר השואה.
ישיבת סלבודקה נוסדה בתחילה ככולל אברכים, ישיבת "כנסת ישראל" נוסדה בשנת תרל"ז (1877) על ידי הרב נתן צבי פינקל, המכונה "הסבא מסלובודקה", בפרבר סלובודקה שבעיר קובנה, ליטא.
הרב פינקל היה מגדולי תנועת המוסר ותלמידו של הרב שמחה זיסל זיו, המכונה "הסבא מקלם".
בשנת תרמ"ט התמנה לראשות הישיבה, הרב יצחק יעקב רבינוביץ' (פוניבז') מחבר הספר זכר יצחק, בשנת תר"ן מינה 'הסבא' את רבי דב צבי הלר למשגיח בישיבה.
בשנת תרנ"ד מינה הרב נתן צבי פינקל את הרב משה מרדכי אפשטיין, לימים מחותנו, ואת הרב איסר זלמן מלצר, גיסו של הרב אפשטיין, לראשי הישיבה.
הרב מלצר נשלח אחר כך על ידי הרב נתן צבי פינקל לפתוח את ישיבת סלוצק, הרב אפשטיין כיהן בראשות הישיבה עד לפטירתו.
בשנים תרנ"ו-תרנ"ח קמו מערערים על שיטת המוסר, ביניהם גדולי תורה כמו הרב צבי רבינוביץ מקובנה, בנו של הרב יצחק אלחנן ספקטור מקובנה, והרב משה דנישבסקי, רבה של סלובודקה, וטענו כי היא גורמת לביטול תורה.
אמנם ר' יצחק אלחנן, שהמחלוקת על המוסר החלה בחייו, לא תמך במחלוקת זו וסבר כי המחלוקת עצמה מזיקה לתורה.
המחלוקת כללה גם שקרים והסתה נגד תומכי המוסר ובראשם "הסבא מסלובודקה" שפרסמו המשכילים שלא היה אכפת להם מלימוד תורה, אך שנאו את שיטת המוסר, ומטרתם העיקרית הייתה שהישיבה תעבור לידיים אחרות ה"מתאימות לרוח הזמן" ולבנות אותה מחדש על יסודות משכיליים.
המחלוקת פרצה גם בישיבת סלובודקה עצמה בתרנ"ז כשחלק מהתלמידים ורבני הישיבה שצידדו בה היו ממתנגדי שיטת המוסר.
בעקבות המחלוקת הזמין הרב צבי רבינוביץ, רבה של קובנה את הרב יצחק בלזר, מגדולי תלמידי ר' ישראל מסלנט והסבא מסלובודקה, וביקשו מהם תשובות על טענות המתנגדים לשיטת המוסר בישיבת סלובודקה, בנוכחות נכבדי קהילת קובנה וחלק נכבד מהתלמידים שערערו על שיטת המוסר.
הרב בלאזר והרב נתן צבי פינקל ידעו שכל התשובות לא יעזרו, והוחלט מראש על ידי מארגני האספה לבטל את שיטת המוסר.
הרב בלאזר לא הגיב על הטענות, ולאחר שגמרו המתנגדים להשמיע את טענותיהם ברכם בברכת "ליל מנוחה" והלך.
הרב פינקל לעומתו אמר להם שאין מה להתווכח איתם כיוון שכל כוונתם לבטל את לימוד המוסר ולכך לא יסכימו לעולם.
לפי עצתו של הרב בלאזר כדי למנוע מחלוקת, למחרת האספה פרשו תומכי המוסר והקימו בבית מדרש אחר את ישיבת "כנסת ישראל" על שם ר' ישראל מסלנט והמשיכו את דרך שיטת המוסר שלפיה קמה הישיבה המקורית, והישיבה בבית המדרש המקורי נקראה "כנסת בית יצחק" ע"ש ר' יצחק אלחנן ספקטור.
ראשי הישיבה החדשה, שהמשיכה להיקרא גם בשם "ישיבת סלובודקה", היו "הסבא מסלובודקה" והרב אפשטיין, ואליהם הצטרפו 60 תלמידים וביניהם רבים ממובחרי הישיבה.
ראשי הישיבה הוותיקה שעברה בהמשך לקמניץ והתפרסמה בשם "ישיבת קמניץ" היו הרב צבי רבינוביץ והרב משה דנישבסקי, ובהמשך התפרסם כראש הישיבה הרב ברוך דב ליבוביץ.
בפרוץ מלחמת העולם הראשונה בשנת תרע"ד, בעקבות פקודה שנתנה על ידי ממשל הצאר להגליית יהודי סלובודקה וקובנה, אשר סביבן היו מבצרים צבאיים, נאלצו הישיבה, ראשיה ותלמידיה, לגלות מסלובודקה, ועברו לעיר מינסק ואחר כך לקרמנצ'וג, שם המשיכו ה"סבא" יחד עם הרב משה מרדכי אפשטיין לנהל את הישיבה.
בשנת תרע"ו, בעת שהות הישיבה בקרמנצ'וג, הוקמה בבניין הישיבה בסלובודקה ישיבה חדשה בראשות הרב ברוך הורביץ אב"ד אלקסוט, שהיה גיסו של רבי משה מרדכי אפשטיין, והרב ניסן יבלונסקי.
המנהל הרוחני היה הרב ירוחם לייבוביץ, שלימים היה המנהל הרוחני בישיבת מיר.
עם חזרת הישיבה מקרמנצ'וג בשנת תרפ"א התאחדו שתי הישיבות, ורבי ברוך הורביץ השתלב בהנהגת הישיבה.
לאחר עליית חלק מהישיבה לארץ ישראל
בשנת תרפ"ד גזרה הממשלה הליטאית כי על בחורי הישיבות להתגייס, או לחלופין, על הישיבות ללמד לימודי חול ושפת המדינה.
ה"סבא" החליט בשל זאת להעתיק את הישיבה לארץ ישראל, ובשלהי תרפ"ד החלו בחורים לעלות לארץ ישראל יחד עם הרב יחזקאל סרנא והרב אברהם גרודזינסקי והקימו את ישיבת חברון.
בשנת תרפ"ה עלו לחברון גם הרב משה מרדכי אפשטיין, וחתנו רבי משה פינקל בהמשך עלה גם "הסבא".
הרב גרודזינסקי חזר לחזק את הישיבה בסלובודקה.
בסוף שנת תרפ"ה התבטלה הגזירה, וכך הישיבה המשיכה לתפקד, כשבראשה עמד רבי יצחק אייזיק שר והמשגיח רבי אברהם גרודזינסקי.
בשנת תרצ"ט הושלם בניין חדש ומרווח לישיבה, אך הישיבה לא זכתה להיכנס אליו, היות שבאותה העת נכבשה ליטא על ידי הסובייטים שאסרו את קיומם של מוסדות חינוך עבריים והפקיעו את הבניין החדש.
החל מסוף יוני ותחילת יולי החלו ליטאים לתפוס יהודים ברחובות, וביניהם גם בחורי סלבודקה ואברכים של כולל קובנה:
ביום שישי, ב' תמוז תש"א, (27 ביוני 1941) נרצח לראשונה אחד הר"מים של הישיבה, הרב שרגא פייבל הורביץ, בנו של ראש הישיבה לשעבר הרב ברוך הורביץ.
הרב שרגא פייבל ישב בביתו ברחוב בווינה ולמד.
בבית היו גם אשתו ובתו בת חמש, וכן בחור ישיבה מגרמניה בשם וואלף.
הרבנית ראתה מבעד לחלון את שומר-הבית מוביל שלושה ליטאים (שאוליסטים - חברי איגוד הרובאים הליטאי) לדירה.
הם התפרצו לבית, סחבו את הרב פייבל יחד עם הבחור וואלף והוציאום לחצר ולעיני אשתו וילדתו ירו בהם למות.
ב-27 ביולי החלו הנאצים ועוזריהם הליטאים לחטוף יהודים ברחובות.
הם הובלו לפורט התשיעי או השביעי, שם עינום והתעללו בקורבנות, ואחר-כך הרגו אותם.
בשבוע הראשון של החטיפות הוצאו להורג 108 בני-ישיבה יחד עם הרבנים מן הכולל ובהם הרב הרב ליפה זילבר, הרב חיים גילמן, הרב חיים בצרבין.
ב-18 באוגוסט, כ"ה מנחם אב, עשרה ימים לאחר שכלאו את היהודים בגטו, נכנסו אנשי הגסטאפו לגטו ודרשו להמציא להם 500 איש לעבודה אינטליגנטית כביכול.
בין המגויסים לעבודה זו היו 40 מבני הישיבה, ביניהם הרב שמואל ראלבה, יהושע גראז, ברוך שטראס ועוד.
היודנראט הצליחו לאסוף רק 300 מבין 500 הנדרשים.
אולם אנשי הגסטאפו לא אמרו די, ואספו 543 איש, הביאו את כולם ל"פורט הרביעי" והמיתום ביריות.
ב-26 בספטמבר, בערב שבת שובה, הקיפו הרוצחים כמה רחובות של הגטו, בסביבה שבה התגוררו שרידי בני-הישיבה, מפקד הגטו קוזלובסקי, נאצי ליטאי, טען שירו אליו מתוך הגטו, בעקבות כך הוחלט לצאת למבצע הרג, שנעשה על ידי ליטאים מזוינים ברובים.
הם הוציאו להורג אלף אנשים, נשים וילדים, בהם 64 בני-ישיבה ורבנים: הרב איסר שור ואשתו, הרב צבי שניידר ואשתו, הרב משה בנדם עם בני משפחתו, רבה של עיר מוש, משה גודציכס, נחום אולשוואנג ואחרים.
ב-28 באוקטובר, ה' מרחשון תש"ב, קיבלה הנהלת הגטו פקודה מן הגסטאפו, שעל כל היהודים להתאסף ב"ככר-הדמוקרטיה", ומי שלא יבוא יומת בירייה.
בשעה שמונה בבוקר הופיע איש-הגסטאפו הידוע באכזריותו, הלמוט ראוקה, והתחיל לבצע סלקציה בין תושבי הגטו.
כ-9200 יהודים, ביניהם עשרות בני-הישיבה וחמישה רבנים, נשלחו למוות בפורט התשיעי.
ביניהם היו הרב יחזקאל ברשטין ראש ישיבת "אור ישראל" עם כל משפחתו, הרב ישראל יעקב לובטשאנסקי, המנהל הרוחני של ישיבת ברנוביץ', רבה של בושטריץ, הרב מרדכי ליפשיץ עם משפחתו, הרב נפתלי וסרמן, בנו של הרב אלחנן וסרמן, הרב זלמן שטיין ובני-משפחתו, מזכיר הישיבה הרב יעקב שלמה ורבים אחרים.
הרב נתן צבי פינקל - מייסד וראש הישיבה.
מראשי תנועת המוסר ידוע בכינויו הסבא מסלבודקה.
הרב יצחק בלאזר - בין המלמדים בישיבה, מראשוני תנועת המוסר, מגדולי תלמידיו של רבי ישראל מסלנט.
הרב אברהם שינקר - ממייסדי הישיבה והמלמדים בה, מאנשי תנועת המוסר.
הרב אברהם אהרן בורשטיין - התפרסם בכינויו "הגאון מטבריג".
מהמלמדים בישיבה, היה מבין המתנגדים לשיטת המוסר.
הרב משה מרדכי אפשטיין - מראשי הישיבה, מייסד וראש ישיבת סלוצק וישיבת כנסת ישראל בחברון.
הרב יצחק יעקב רבינוביץ' (פוניבז') - כיהן בראשות הישיבה בשנים 1888–1895
הרב ברוך הורביץ - מראשי הישיבה בתקופתה בקרמנצ'וג.
הרב אברהם גרודזינסקי - מאנשי תנועת המוסר.
נרצח על ידי הנאצים בתקופת השואה.
הרב חיים דב זוכובסקי - התפרסם בכינויו "רבי בערל ינובר", חתנו של הרב פסח פרוסקין.
כיהן כמשגיח בישיבה, לאחר שעלה לארץ ישראל כיהן כמשגיח בישיבת לומז'ה בפתח תקווה.
לתלמידים נוספים שלהם ערך בוויקיפדיה ראו ב:קטגוריה:בוגרי ישיבת כנסת ישראל (סלבודקה).
ישיבת מאור התלמוד היא ישיבה גדולה ברחובות, המשתייכת לזרם החרדי-ליטאי.
בראשה עומד כיום הרב אברהם יצחק הכהן קוק, והיא מונה כ-400 תלמידים.
הישיבה הוקמה בשנת ה'תשל"ח (1978) לאחר שהרב שך הורה לתלמידו הרב קוק להקימה.
הרב אברהם יצחק קוק הזמין את הרב חיים זליבנסקי, שלפני כן היה ראש ישיבה בירושלים להצטרף אליו כראש ישיבה.
הרב שמחה הכהן קוק, רב העיר רחובות ואחיו הגדול של ראש הישיבה, התמנה לנשיא הישיבה.
בתשנ"ה נפטר הרב זליבנסקי, בגיל 56, והרב אברהם יצחק קוק נשאר כראש ישיבה יחיד.
בשנים הראשונות שכנה הישיבה ברחוב פרץ בעיר, בביתו של הרב שלמה קוק - רבה הקודם של רחובות ואחיהם של הרבנים אברהם יצחק ושמחה.
בשנת תשנ"ו עברה הישיבה למבנה הישן של בית חולים ליולדות ונשים א.
קיבלסון ברחוב בנימין, ששימש כפנימייה, ולצדו נבנה מבנה ארעי של בית מדרש.
בשנת תשנ"ט הסתיימה בנייתו של בניין פנימייה וחדר-אוכל על שטח של כדונם וחצי.
בשנת תשס"ה הועבר בית המדרש באופן זמני לרחוב נורדאו, לצורך בניית בית מדרש חדש (המכיל כ-500 מקומות ישיבה), הכולל גם אולם אירועים.
הבניין נתרם ברובו על ידי הנגיד יוסי שטרן מארצות הברית.
נכון לשנת תשע"ט לומדים בישיבה כ-400 תלמידים.
בעלות וניהול הישיבה מתחלקים בין משפחת קוק למשפחת זליבנסקי.
משפחת קוק אחראית על צביונה הרוחני, והרבנית מרים זליבנסקי, אלמנת הרב חיים, אחראית על תפעול הישיבה הטכני והפיננסי.
מוסדות הישיבה ברחובות כוללים גם שתי ישיבות קטנות: "ישיבה למצוינים" ספרדית בראשות הרב מיכאל חסין וישיבת "חכמת שלמה" הליטאית.
בשנת תשע"ה הוסיפה עיריית רחובות כיכר בצומת הרחובות הרוא"ה-בנימין, הנושא את השם 'כיכר הישיבה', לזכרו של הרב שלמה קוק.
בתשע"ט נערך כנס במלאת 40 שנה לקום הישיבה, ובו נכחו כ-2000 מבוגרי הישיבה.
בשנת תשפ"ד נחנך מבנה פנימיה חדש לאחר שלוש שנים של עבודות.
הרב אברהם יצחק קוק - ראש הישיבה
הרב שלמה חיים גינויער - מנהל רוחני
הרב אריה זליבנסקי - ראש קיבוץ
הרב יונתן קמפה - משגיח
בעבר לימדו כר"מים הרב זבולון שוב, כיום ראש ישיבת דברי אמת, והרב חיים קוק, ראש ישיבת תורת רפאל.
ישיבת כנסת יחזקאל (מוכרת בשם "אטינגר") היא ישיבה גדולה באלעד, המשתייכת לזרם החרדי־ליטאי.
הישיבה, שהיא הישיבה הגדולה הראשונה שהוקמה באלעד, נוסדה בשנת תשס"א על ידי הרב ברוך מרדכי אטינגר, חתנו של הרב דב צבי קרלנשטיין ומחבר הספרים "משפט החוב" ו"עמק מלאכה".
היא הוקמה בעידוד הרב מיכל יהודה ליפקוביץ.
נכון לשנת הלימודים התשפ"ו מספר התלמידים בישיבה היה כ-470 בחורים.
הישיבה מפרסמת קובצי חידושי תורה מאת הרבנים והתלמידים, בשם "כנסת יחזקאל" ו"ביני עמודי" ו"בי מדרשא".
המשגיחים הם הרב חזקיהו קצבורג והרב יששכר גליק.
הר"מים הם הרב מיכאל בן שלמה (ש"ב), הרב ישראל מאיר טבצ'ניק (ש"א), הרב אריה פרידמן (ש"ב), והרב שרגא שטיינברג (ש"א), הרב יעקב משה אטינגר בנו של ראש הישיבה (ראש קיבוץ) הראש ישיבה משמש אף כר"מ ש"ג.
מנהל הישיבה הוא שמחה ראדין.
ישיבת מאור עיניים היא ישיבה גדולה של חסידות רחמסטריווקה.
הישיבה נוסדה על ידי אדמו"רי בית צ'רנוביל להקים זכר לשושלת.
בישיבה לומדים בין 350 ל-400 בחורים.
האדמו"ר מרחמסטריווקה עומד בראשות הישיבה, משגיח הישיבה ומנהלה הרוחני הוא הרב צבי (הערשל) שיינברגר.
כתוצאה מההשכלה, פרעות פטליורה, והשואה הוכחדה שושלת צ'רנוביל באירופה.
בישראל היו עוד מלפני המלחמה את אדמו"רי רחמסטריווקה אך אלו לא פתחו חצר סביבם.
אדמו"רי צ'רנוביל בישראל רצו להקים זכר לשושלת העתיקה, וביוזמת רבי יוחנן מרחמסטריווקא קמה בירושלים ישיבה, בשם "מאור עיניים", על שמו של רבי מנחם נחום מצ'רנוביל, מחבר הספר מאור עיניים.
בנשיאות הישיבה הועמדו כל האדמו"רים לבית צ'רנוביל.
הישיבה נוסדה בשנת תשכ"ג (1963) ברחוב שפת אמת 6 בשכונת מחנה יהודה, בבית המדרש של חסידות רחמסטריווקא שהיה סמוך לביתו של רבי יוחנן מרחמסטריווקה.
חדרי אוכל ולינה נשכרו בבניינים סמוכים.
בי"א בחשוון תשל"ו (16 באוקטובר 1975) חנכה הישיבה בניין חדש ברחוב דוד ילין 34 באותה שכונה.
בשנת התשס"א עברה הישיבה לבנייני המוסדות החדשים ברחוב גבעת משה 10 בשכונת גוש 80, שם שוכנים גם בית הכנסת של החסידות וצמוד לכך גם ביתו של האדמו"ר.
בישיבה גם כולל אברכים לבוגרי הישיבה.
האחראים על תפקוד הישיבה היו הרב זאב והרב מנחם נחום טברסקי, בני האדמו"ר רבי יוחנן.
עם התרחבות החצר, התמנו מנהלים חדשים לכלל מוסדות החסידות ובהם הישיבה.
הישיבה נחשבת כישיבה מובילה בציבור הכלל חסידי, כיוון שהמיונים ותהליכי הקבלה לישיבה מוקפדים יותר מהממוצע.
הישיבה מתבססת על תלמידים שאינם חסידי רחמסטריווקא.
גם כיום שהחסידות גדלה עדיין הרוב הבולט מהתלמידים אינם משתייכים לחסידות ראחמיסטריווקא.
בשנת תשמ"ט (1989) נפתחה ישיבה קטנה ברחוב סורוצקין שבשכונת אונסדורף.
לאחר מכן עברה לשכונת רמות.
לאחר מעבר הישיבה הגדולה למשכנה הנוכחי, עברה הישיבה הקטנה לרחוב דוד ילין, על מקום הישיבה הגדולה.
בישיבה לומדים כיום כ-130 בחורים.
ישיבת כף החיים היא ישיבה גבוהה לבעלי תשובה בירושלים, בראשות הרב יעקב חיים סופר.
הישיבה הוקמה על ידי הרב שלמה רוזנר והרב סופר בה'תשל"ט, ונקראת על שם הספר "כף החיים", שחיבר אבי סבו של סופר, הרב יעקב חיים סופר.
תחילה שכנה הישיבה בבית כנסת "חוג שבע" שברחוב דוד בירושלים.
בשנת ה'תשנ"ב עברה הישיבה לרחוב 'אהלי יוסף' בשכונת "גבעת משה" בעיר.
בישיבה לומדים כשישים בחורים מגילאי 18, וקיים בה גם כולל אברכים.
המשגיח הוא הרב שלמה דסקל, מתלמידי הרב שלמה וולבה.
ישיבת כנסת יצחק קריית ספר (מכונה גם חדרה - קריית ספר, או בראשי התיבות חדק"ס) היא ישיבה גדולה ליטאית בעיר מודיעין עילית.
הישיבה נוסדה על ידי הרב אבא מרדכי ברמן, ונקראה אז בשם ישיבת "עיון התלמוד".
בשנת ה'תשס"ב (2002) הישיבה עמדה על סף סגירה בשל חולשתו של הרב ברמן.
בעקבות כך ביקש הרב מיכל יהודה ליפקוביץ, מהרב יהושע ארנברג, ראש ישיבת כנסת יצחק בחדרה, שייקח את הישיבה תחת חסותו.
הרב ארנברג שלח למקום צוות חדש בראשות הרב שמעון נוביק, וכן בחורים מישיבתו.
לצד הרב ארנברג המשיך הרב ברמן להעביר את ה"שיעור הכללי", עד לפטירתו בשנת ה'תשס"ה (2005).
בשנותיה הראשונות תפקדה הישיבה כסניף של הישיבה בחדרה.
קבלת בחורים חדשים נעשתה בידי הרב ארנברג, אנשי צוות ותלמידים היו עוברים בין הישיבות באופן שוטף לפי שיקולי ההנהלה.
לאחר חמש שנות פעילות מינה הרב ארנברג בתחילת שנת הלימודים ה'תשס"ח (2008) את הרב יעקב קרפ ששימש עד אז ר"מ בחדרה, לכהן כראש הישיבה.
מאז החלה הישיבה להתגבש באופן עצמאי, בראשות הרבנים נוביק וקרפ.
בשנת ה'תשע"ב (2012) הושלמה ההתנתקות בין שתי הישיבות, עם כניסת הישיבה במודיעין עילית לבנייני הקבע החדשים שלה.
הרב יעקב קרפ פרש בסיוון ה'תשע"ז (2017) מתפקידו כראש הישיבה לאחר שנקרא לעמוד בראשות ישיבת קריית מלך, בעקבות פטירת הרב שמואל יעקב בורנשטיין, במקומו מונה לכהן כראש ישיבה הרב יחיאל פישהוף - מחבר סדרת הספרים "טעם ודעת" על סדר טהרות;.
ראש הישיבה כיום הוא הרב שמעון נוביק; לצידו מכהן הרב יחיאל פישהוף, המשגיח הוא הרב יהושע עלזאס.
צוות הר"מים: הרב מנחם בראך; הרב אליעזר שטיינהויז; הרב דוד מרדכי מרגליות; הרב ישראל אלתר, הרב עובדיה לוינגר, והרב ישראל משה יגלניק.
בעבר כיהנו כר"מים: הרב שמואל יהודה מלר, שפרש בקיץ ה'תש"ע (2010) עם מינויו לר"מ בישיבת פוניבז'; הרב איסר זלמן שוורצמן, שפרש בחורף ה'תשע"ז (2017); הרב אהרן ולדמן, שפרש בקיץ ה'תשע"ז (2017).
עם הקמתה שכנה הישיבה במבנה ישיבת "עיון התלמוד" ברחוב שדי חמד במודיעין עילית.
בשנה הראשונה נדדה הישיבה בין בתי מדרש שונים בעיר, ואף שכרה במשך תקופה את קומת המרתף של ת"ת "דעת זקנים".
באלול ה'תשס"ג (2003) הוקצה עבור הישיבה שטח ברחוב מסילת ישרים בעיר, שבו הועמדו קרוואנים.
מבנה בית המדרש הורחב מספר פעמים עם הגידול במצבת התלמידים.
באלול ה'תשע"ג (2013) נכנסה הישיבה למבני הקבע שלה ברחוב שערי תשובה 4 בעיר.
באלול ה'תשע"ו (2016) נוספה קומה תשיעית לבניין הישיבה.
לצד הישיבה הגדולה שבה כ-420 בחורים, מוסדות הישיבה כוללים גם כולל אברכים המונה כ-100 אברכים.
עד לקיץ ה'תשע"ז (2017) שכן הכולל בעזרת הנשים של הישיבה.
בקיץ ה'תשע"ז (2017) עבר הכולל למבנה קבע ברחוב שערי תשובה בעיר.
בראשות הכולל עומד הרב אלכסנדר שטרנבוך ובנשיאות הכולל עומד הרב דוד כהן ראש ישיבת חברון.
באלול ה'תשע"ד (2014) נוספו למוסדות הישיבה שתי ישיבות קטנות, "משכן עזרא" ו"אבן האזל" אשר שוכנת בתוך מבנה הישיבה הקיים.
באלול ה'תשפ"א (2021) נסגרה ישיבת "משכן עזרא" ורק שיעור ג' נשאר והוא הועבר לחדר"ש בעזרת נשים עד אלול ה'תשפ"ב (2022).
באלול ה'תשפ"ג (2023) נוספה למוסדות הישיבה ישיבה קטנה "משכן התלמוד".
באלול ה'תשפ"ג (2023) הפכה ישיבת "כנסת חזקיהו", לסניף של הישיבה.
ישיבת כרמיאל היא ישיבה המשתייכת לזרם הדתי לאומי הנמצאת בכרמיאל.
בראשות הישיבה עומד הרב יעקב ידיד.
ישיבת כרמיאל נוסדה באלול תשס"ג ואליה הצטרפו 20 תלמידים רווקים, ועוד קבוצה של כ-7 משפחות שהצטרפו לגרעין אורות כרמיאל.
בבית המדרש לומדים מעל חמישים בחורים ואברכים.
תפקידה של ישיבה על פי חזונה הוא "גידול אנשי תורה ואמונה, תלמידי חכמים, המלאים בדעת ובאהבה, ובעלי תחושת אחריות ושליחות".
אלו "באים לידי ביטוי בלימוד בבית המדרש, וגם בשירות הצבאי המשולב במהלכו של הלימוד, ובחיי הקהילה בהמשך".
בראשות הישיבה הרב יעקב ידיד העומד גם בראש הגרעין התורני בעיר.
הרב ידיד יצא בשליחות רבו הרב אליקים לבנון להקים בכרמיאל את הישיבה.
יחד עם הרב ידיד ישנו צוות ר"מים שהגיעו לכרמיאל מישיבת מרכז הרב, ישיבת הר המור וחלקם אף בוגרי הישיבה בכרמיאל.
בישיבת כרמיאל לומדים כמסורת הישיבות, לימוד עיון בגמרא ממסכתות הש"ס הבבלי.
על פי המלצת הרב אברהם שפירא, סדרי הערב כוללים לימוד במסכתות מסדר מועד.
תוכנית הלימודים בכרמיאל שמה דגש על לימודי אמונה ותנ"ך בחברותות.
ישיבת אור תורה מַחֲנָיִם היא ישיבת הסדר בראשות הרב שלמה וילק, הרב שראל רוזנבלט והרב יוסי פרומן, השוכנת בקיבוץ מגדל עוז שבגוש עציון (הקמפוס על שם רוברט מ' ברן), ומשתייכת למוסדות אור תורה סטון.
אופייה של הישיבה ליברלי והיא משתייכת לחוגי האורתודוקסיה המודרנית.
הישיבה נוסדה בשנת 2011, בתחילת שנת הלימודים ה'תשע"ב, בקמפוס רוברט מ.
ברן שבגבעת המבתר על יד מגדל עוז.
מקור שם הישיבה בכינוי אותו נתן אנדרה נהר למקום בו התחבא במשך תקופת השואה, לו קרא מחנים על שם הפסוק בספר בראשית: ().
הצוות המייסד הוא הרב שלמה ריסקין, אז ראש מוסדות אור תורה סטון, ראש הישיבה הרב שלמה וילק, הרב ד"ר ברוך קהת, הרב ד"ר שאול וידר והרב ד"ר דוד בן זזון.
מלמדים בישיבה גם הרב יוסי פרומן והרב שראל רוזנבלט שמונו בתחילת שנת 2023 לראשי ישיבה, וכן הרב שלמה וולפיש, הרב ד"ר שלמה דב רוזן, הרב ד"ר יעקב נגן, הרב אלחנן ניר, הרב אברהם סתיו, הרב אושרי ברוך ועוד.
ב-7 באוגוסט 2019, בשעות הערב, נרצח בסמוך לישיבה תלמיד הישיבה דביר שורק, בנו של יואב שורק.
מטרתה המוצהרת של ישיבת מחנים היא לפתח מנהיגות תורנית רציונלית וליברלית שתוכל להתמודד עם אתגרי הדור כפי שרואים אותם מייסדי הישיבה ובייחוד האתגרים הלאומיים של עיצוב מדינת ישראל לאור התורה.
מטרה נוספת היא לעורר חידושים הלכתיים בתחומים כמו המשפחה, הקהילה והחברה, בהלכות "שנוסדו ונתחדשו בגלות וחסר האומץ לחדש בהן" (מתוך חזון הישיבה).
בסדר בוקר לומדים גמרא בעיון.
הלימוד משלב כלים מסורתיים לצד כלים אקדמיים פילולוגיים, בהם שיטת הרבדים וכן טקסטים ספרותיים ותרבותיים עתיקים ומודרניים.
סדר צהריים הוא סדר מחשבה, הכולל לימוד בחברותא של נושא מחשבתי, שיעור סיכום, ולאחריו לימוד חופשי ושיעורים לבחירה.
נושאי סדר המחשבה כוללים תנ"ך, תלמוד ירושלמי, נושאים אקטואליים בהלכה, פילוסופיה, תורת הרב קוק, חסידות ועוד.
בסדר ערב בישיבה לומדים גמרא בבקיאות.
הלימוד בכל הסדרים, למעט השיעורים, מתבצע עם חברותא.
תוכנית הלימודים כוללת פעם בשבוע במשך שעה וחצי קורסים אקדמיים בנושאי - ביקורת תרבות, מדעי המדינה, היסטוריה, פסיכולוגיה, פילוסופיה, לימודי מגדר ועוד.
נושאי הקורסים משתנים בכל שנה.
בישיבה לומדים כמאה וחמישים תלמידים.
בישיבה פועל כולל אברכים על שם יוסף וגינדל שטראוס להכשרת רבנים בראשות הרב ידידיה לאו, ובתחום קמפוס הישיבה פועלים גם מכון עמיאל בראשות הרב אליהו בירנבוים אשר מכשיר רבנים ומחנכים לשליחות בתפוצות ומכון בליקלה לשיח בין דתי בניהולם של הרב יעקב נגן, הרב שראל רוזנבלט וד"ר אסף מלאך.
ישיבת מאור התורה היא ישיבה חרדית-ספרדית השוכנת בשכונת מקור ברוך בירושלים.
הישיבה כוללת ישיבה קטנה, ישיבה גדולה, ובעבר כללה אף כולל אברכים, המונים יחד כ-500 תלמידים.
הישיבות הוקמו על ידי הרב אברהם סלים, לזכר אביו הרב חכם נתן סאלם.
הרב נתן סאלם ייסד וניהל את תלמוד תורה "מגן דוד" בשכונת הבוכרים בירושלים.
בשנת ה'תשמ"ג (1983), הקים בנו הרב אברהם סלים כולל לאברכים ספרדים.
באלול ה'תשמ"ד (1984) הקים הרב סלים את הישיבה הקטנה לבחורים ספרדים, ועמד בראשה.
בניין הישיבה הוקם על מקום התלמוד תורה והונצח שם בית כנסת ע"ש חכמי ארם צובא.
בנו הרב נתן סלים מכהן כר"מ בישיבה ומסייע לו בגיוס הכספים והחזקת הישיבה.
חתנו, הרב בנימין טולדנו (בנו של רבי ניסים טולדנו) מכהן כר"מ בישיבה.
משגיח הישיבה הוא הרב ישראל פרישמן.
בשנת ה'תשנ"ד (1994), הקים הרב סלים את הישיבה הגדולה.
בהמשך צירף את ראש ישיבת חברון הרב דוד כהן אשר מוסר שיעור כללי מדי שבוע.
חלק נכבד מבוגרי הישיבה הקטנה ממשיכים את לימודיהם בישיבה הגדולה.
הר"מים הם הרבנים שלום משה טולידאנו (בנו של הרב יעקב טולידאנו) יעקב שרבני, ישראל מאיר טופיק, שלמה ברדוגו (ארבעתם חתני הרב סלים), בנימין כהן, אפרים זאב גרבוז, חזקיה סלים (בנו של ראש הישיבה) פינחס זלבנסקי, ואורי מלכיאל.
משגיח הישיבה היה הרב פנחס אלגרבלי במשך כ-28 שנה, עד לפטירתו בחודש אב ה'תשפ"ב (אוגוסט 2022) ובמקומו נתמנה לתפקיד המשגיח הרב שמעון וייס, משגיח לשעבר בישיבת יסודות התורה.
בתחילת זמן קיץ תשפ"ד עזב הרב וייס את התפקיד ובמקומו התמנה הרב יצחק פנחס גולדווסר.
הישיבות שוכנות בשני בניינים ברחוב דוד ילין בשכונת מקור ברוך בירושלים.
לבחורי הישיבה הקטנה בניין פנימייה ברחוב אלפנדרי.
וכן ברחוב רש"י פנימיות בחורי הישיבה הגדולה פזורות בדירות שונות בשכונת מקור ברוך.
בניין הישיבה גדולה עבר מספר סבבי הרחבה.
בתמוז ה'תשס"ח (יולי 2008), הונחה אבן הפינה לבניין הישיבה החדש הנבנה בשכונת סנהדריה, במעמד הרבנים אהרן יהודה לייב שטינמן, שמואל אוירבך ועוד.
בפברואר 2019 יצאה הישיבה בקמפיין מימון המונים לכיסוי הוצאות הבנייה.
בחורף תשפ"ג לאחר קבלת האישורים להגדלת שטח הבניה, התחדשו העבודות בבניין הישיבה החדש.
סגנון הלימוד בישיבה הוא על פי שיטת הלימוד המקובלת בישיבות ליטא.
ראש הישיבה הרב סלים, בוגר ישיבת פוניבז' ותלמידו של הרב אלעזר מנחם מן שך, שתמך בו בהקמת הישיבה.
בד בבד מחנך ראש הישיבה את תלמידיו להמשיך ולהקפיד על המנהגים והמורשת של בני עדות המזרח.
הרבנית פנינה, בתו של הרב בן ציון הכהן רבין ורעייתו של הרב סלים, מנהלת את משק הישיבה.
ישיבת מאורות הייתה ישיבה תיכונית חרדית שהוקמה בשנת תשס"ה (2005) על ידי הרב אורן גרנית, הרב נתנאל שניצר והרב אריה שלר.
הישיבה הייתה בבית שמש הוותיקה והייתה מיועדת לאוכלוסייתה החדשה (הישראלית בעיקר) של בית שמש.
הישיבה שילבה לימודים במתכונת ישיבתית ליטאית יחד עם לימודים כלליים כהכנה לבחינות הבגרות.
שמה של הישיבה ביטא את "אור התורה" ואת מיקום הישיבה בעיר בית שמש.
הישיבה נסגרה עקב זאת שלא היה רישום מספיק ובמקום נפתח במקום ישיבת פאר התורה.
הישיבה הוקמה כמיזם של אנשי חינוך וקבוצת הורים חרדים אשר הרגישו צורך לתת מענה לתלמידים המעוניינים בשילוב של לימודים ברמה תורנית גבוהה במתכונת ישיבתית ליטאית, יחד עם לימודים כלליים לקראת בחינות הבגרות, ובדומה לישיבות הוותיקות ישיבת היישוב החדש, מערבא, מתיבתא, נהורא ונהרדעא.
מראשיתה נותנת הישיבה מענה לאוכלוסיית בית שמש המתפתחת.
כמו כן, נקלטים בישיבה תלמידים מאזור ירושלים ומאזור המרכז.
הישיבה מחנכת לתפילה תורה ודרך ארץ.
הלימודים מתחילים בסדר הכנה בבוקר ואחר כך שיעור עיון, המסכתות הנלמדות בבוקר הן מסדרים נשים נזיקין.
בסוף הבוקר מתקיים שיעור הלכה מדי יום, אחר הצהריים מתקיים שיעור בקיאות והמסכתות הנלמדות הן מסדר מועד.
לימודי הבגרות נערכים בשעות אחר הצהריים.
בוגרי הישיבה ממשיכים בישיבות גבוהות חרדיות, חלקם ממשיך בישיבות הציבור הלאומי.
ישיבת לוצרן (בשמה הרשמי ישיבת בית יצחק) היא ישיבה ששכנה בלוצרן שבשווייץ במחצית השנייה של המאה העשרים ובראשית המאה ה-21 ונחשבה לאחת מהישיבות הטובות באירופה.
הישיבה נוסדה על ידי הרב משה סולובייצ'יק לאחר מלחמת העולם השנייה.
היא הוקמה בתחילה בעיר לוצרן שבשוויץ ולאחר מספר שנים עברה לבניין שנבנה במיוחד עבורה בפרבר של העיר לוצרן בקרינס הנקרא 'אוברנאו'.
בשנת 2015 הישיבה נסגרה בעקבות פטירתו של ראש הישיבה הרב יצחק דוב קופלמן.
בשנות החמישים הקים רבי משה סולובייצ'יק ישיבה קטנה בלוגנו, בעידודם של גדולי התורה, וביוזמתם ובתמיכתם של וולף רוזנגרטן מציריך והרב שלום ארלנגר מלוצרן.
הישיבה נועדה לבחורים בני 15 ומעלה וכללה לימודי קודש בלבד ללא לימודי חול.
לאחר מספר שנים הישיבה הועברה ללוצרן.
באותה תקופה, הוחבא בביתו של הרב משה סולובייצ'יק הילד יוסל'ה שוחמכר שנחטף מידי הוריו בישראל והוברח לאירופה.
בעקבות חלקו בפרשה, נאסר עליו על ידי השלטונות להמשיך להתגורר בקנטון לוצרן, ובשנת תשכ"ב (1962) עבר הרב משה להתגורר בציריך, אך המשיך לעמוד בראשות הישיבה בלוצרן שנה נוספת.
לאחר מכן התמנה לעמוד בראשות הישיבה הרב יצחק דוב קופלמן, שנחשב לתלמיד מובהק של הרב שמעון שקופ.
תחת הנהגתו גדלה הישיבה ומנתה למעלה ממאתיים תלמידים.
הישיבה הביאה לשינוי יסודי בגישתה של החברה החרדית בשווייץ כלפי חינוך הנוער, והחדירה לתוכה את האידיאל של השקעה בלימוד התורה.
הישיבה שכנה בלוצרן שנים רבות ונחשבה לאחת מהישיבות הטובות באירופה, כשתלמידיה באים מאירופה, מאמריקה ומישראל.
בשנת 2011 הלך הרב קופלמן לעולמו כשהוא בן יותר ממאה שנים.
לאחר פטירתו בנו יחידו הרב משה קופלמן עמד בראשות הישיבה.
בשנת 2015 נסגרה הישיבה באוברנאו עקב קשיים כלכליים.
לאחר סגירת הישיבה עברו רוב התלמידים בראשות הרב משה קופלמן והקימו ישיבה בקענווי איילנד, אנגליה.
וחלק מהתלמידים נשארו בלוצרן, בראשות הרב נפתלי שטרנבוך.
בפועל, לא החזיקה הישיבה בלוצרן מעמד מחוסר בבחורים, והיא נסגרה סופית לאחר חודש.
לאחר סגירת הישיבה, נוצר חלל בקהילה היהודית בלוצרן, ובני הקהילה הקימו מסגרת חדשה בשם "ישיבת דרך חיים", בראשותו של הרב אברהם אשי בוללאג, בה למדו בחורים מארץ ישראל ומרחבי אירופה.
הישיבה הוקמה בלוצרן בחודש ניסן תשע"ו (2016), ולאחר כשלש וחצי שנות פעילות עברה הישיבה, בא' בחשוון תש"פ (2019), אל משכנה החדש בציריך שם היא פועלת כיום.
הישיבה שעברה לקריה החדשה בעיר קענווי איילנד שבאנגליה, בראשות הרב משה קופלמן התפתחה ונחשבת לאחת הישיבות החשובות באירופה.
מאנשי הצוות בישיבה היה רבי חיים אשר זעליג ברנד (אביו של רבי שמואל ברנד) שכיהן כר"מ בישיבה ולאחר מכן היה אחד מראשי ישיבת איתרי.
בישיבה שמשו ברבנות בין השאר הרב שלמה זלמן אולמן והרב יצחק זילברשטיין.
כמו כן, הרב אהרן יהודה ליב שטינמן, שהיה תלמידו של הרב משה סולובייצ'יק ולמד אתו יחד בבית הכנסת של הקהילה היהודית בלוצרן במשך תשע שנים היה מבקר בישיבה.
ישיבת תורה ודעת (הידועה גם כישיבת לידא, על שם מקום מושבה האחרון בעיר לידא שברוסיה הלבנה) הייתה ישיבה מיסודו של הרב יצחק יעקב ריינס בקיץ שנת ה'תרס"ה בעיר לידא, אך קדם לכך ניסיון נוסף שנים קודם לכן בעיר שווינציאן שבליטא.
המוסד היה מהפכני בשיטתו והכליל הן גישה מודרנית וחדשנית ללימודי קודש, ברוח הביקורת של מייסדו על סדרי הלימוד המסורתיים, והן מידה נרחבת של לימודי חול.
ב"תורה ומדע" נלמדו, מלבד גמרא ופוסקים, גם היסטוריה של עם ישראל, תנ"ך וספרות עברית, רוסית וחשבון.
היא נחשבת לחלוצת החינוך הציוני-דתי, ועוררה בשעתו התנגדות עזה מחוגים אדוקים.
מטרת הישיבה הייתה להשלים את ישיבת וולוז'ין ושאר הישיבות, לא להוציא מתוכה דווקא רבנים, אלא יהודים יודעי תורה ובעלי השכלה, שיטביעו את חותמם, חותם תורה ודעת, בכל שטחי החיים הציבוריים בישראל.
כאמור, הישיבה נוסדה לראשונה בשווינציאן שבליטא בשנת ה'תרמ"ב, והתקיימה שם עד שנת תרמ"ד.
שנים מספר לאחר בואו של הרב ריינס לכהן כרב העיר לידא שבלטביא, החל להתכונן לפתיחת הישיבה, עד שלאחר מספר שנים, בחורף שנת תרס"ה-1905, ייסד שם את הישיבה בשנית.
בין המשתתפים בוועידה שהביאה להקמת הישיבה השתתף הרב יעקב ברמן ועוד.
בלידא התקיימה הישיבה כ-10 שנים.
בשיאה למדו בישיבה כ-300 תלמידים, כאשר אלפי תלמידים נדחו מדי חודש מלהתקבל לישיבה מחוסר מקום.
הרב ריינס התעסק רבות בשאלת דרכי הלימוד והחינוך.
הוא ידע כי צעירים יהודים רבים, נושאים את עינם ללימודים כלליים ולהשכלה במקצועות המדע השונים, אשר לא נמצאו במוסדות החינוך הקיימים; ישיבות ובתי מדרש שבהם עסקו רק בלימודי קודש, ובעיקר בתלמוד תורה.
מי שרצה לקנות השכלה כללית ומדעים, חייב היה ללמוד בגימנסיה או באוניברסיטה, אשר לא היו פתוחות בדרך-כלל בפני יהודים בכלל, ובפרט בפני יהודים שומרי תורה ומצוות, אשר מקפידים בלבושם המסורתי.
רבים מבין אלו שהתענינו בהשכלה מסוג זה נטשו את דרך התורה, וניסו להידמות לגויים בכול.
בעיני יהודים רבים עולם היהדות המסורתי נתפס כמפגר, מסוגר ומכוער, לעומת תנועת ההשכלה שסימלה את הקידמה.
בישיבות, באותה תקופה, היו תלמידים שעסקו בסתר בלימודי חול, קראו ספרות ולמדו שפות שונות.
מעשים אלה היו מעין התמרדות כנגד ראשי הישיבות שהתנגדו להכנסת לימודים מסוג אילו לישיבות.
בעיני רבים, הן הצעירים והן ראשי עולם התורה ועולם ההשכלה הם שני עולמות המתנגשים וסותרים, אשר אינם יכולים לחיות יחד.
הוא הגיע למסקנה ששורש הבעיה טמון בכך שהצעירים שחושקים בהשכלה ובמדע, נאלצים ל"רעות בשדות זרים", מפני שאינם יכולים למצוא דברים אלה בביתם.
מכיוון שהיה משוכנע, שתורה ומדע משלימים זה את זה ועולים בקנה אחד, הדרך לתיקון המצב יימצא על ידי הכנסת שינויים בסדרי החינוך שבישיבות, דהיינו על ידי הכנסת לימודי חול לתוכנית הלימודים.
לימודי החול בישיבות יהיו על טהרת הקודש ולא להפך.
ברגע שהצעירים יקבלו את אשר הם חפצים בגלוי בישיבה הם לא יחפשו זאת בסתר.
בהתכנסות זו העלה הרב ריינס את הצעתו, והיא להכניס לתוך תוכנית הלימודים של בתי הישיבות גם לימוד שפת המדינה ויתר המדעים הכלליים.
באחד ממכתביו הסביר הרב ריינס מדוע לא נמצא מי שיטול על עצמו את פתיחת הישיבה:
שם הישיבה היה "תורה ומדע".
הייתה זו מהפכה גדולה ובעיני רבים הדבר התקבל כחילול הקודש, והיו אף כאלה שהתנכלו לרב ריינס ולישיבתו, עד שלבסוף נאלץ הרב לסגור את הישיבה, לאחר שהתקיימה ברציפות במשך ארבע שנים.
לאחר סגירת הישיבה התקבל הרב ריינס בשנת 1888 לתפקיד מגיד-מישרים של קהילת וילנה [לאחר שהרב יעקב יוסף עבר לניו-יורק], ולאחר שקיבל הצעה מהקהילה היהודית במנצ'סטר שבאנגליה התיישב שם לזמן קצר של שלושה חודשים בלבד.
למרות התנאים והשכר הגבוה שהובטח לו, לא מצא הרב ריינס בקהילה זו מקום מתאים לפעילותו הרוחנית והחינוכית וחזר לרוסיה.
בשובו לרוסיה התקבל כרב של העיר לידא, שם ייסד מחדש את ישיבת "תורה ומדע" בשנת 1905.
גולת הכותרת של חדשנותו באה לידי ביטוי בהתמסרותו לתנועה הציונית ובייסוד "המזרחי"- תנועה ציונית דתית.
בנוסף לתפקודו כרבה של העיר וכראש הישיבה, נטל הרב ריינס תפקידים מרכזיים בתנועה הציונית, כראש וכמנהיג הציונים הדתיים שהתלכדו סביב דגל "המזרחי".
בכך הפכה העיר לידא למרכז התנועה הציונות הדתית.
הרב ריינס סירב בתוקף לשייך את הישיבה לתנועת ה"מזרחי", לדידו ישנה ציונות וישנה ישיבה, ושני אלה הם דברים נפרדים.
הרב שלמה פוליצ'ק (העילוי ממיצ'יט) שימש כראש הישיבה במשך תשע שנים.
בגיל עשרים ושמונה החל ללמד בישיבה, לאחר הזמנתו של הרב ריינס לכהן כראש ישיבה.
הוא כיהן בתפקיד עד לסגירת הישיבה.
בפועל הוא שימש כראש מחלקת לימודי גמרא.
היה מוסר את שיעוריו שלוש פעמים בשבוע.
תלמידיו רשמו מפיו באותו שנים אלף וחמש מאות שיעורים.
שיעוריו נתפרסמו בישיבות ורבים היו מגיעים לשיעוריו מישיבות סמוכות, מרוסיה הלבנה וליטא.
לצדו שימשו ראשי הישיבה הרב יואל דוד, הרב יוסף קליין, והרב אברהם בנו של הרב ריינס.
כמורים לעברית שימשו פנחס שיפמן (הצטרף לסגל הישיבה כמורה ללשון, תנ"ך וספרות עברית.
הוא התחבב על כך על תלמידיו, עד שכאשר הוצע לו לעבור להורות בישיבתו של חיים טשרנוביץ באודסה, התעקשו תלמידיו והרב ריינס שיישאר בלידא), ומשה כהן.
לפעמים דוד קופלוביץ שימש בהוראת היסטוריה יהודית.
משגיח הישיבה היה הרב אליהו דב ברקובסקי.
ישיבת כנסת ישראל (נקראת גם: מדרש כנסת ישראל) (1741 – אמצע המאה ה-19), הייתה ישיבה שנוסדה על ידי רבי חיים בן עטר בירושלים, והתקיימה במאות ה-18 וה-19. רבים מתלמידיה שימשו רבנים חשובים בארץ ישראל ובתפוצות.
בשנת ה'תצ"ט (1739) יצא רבי חיים בן עטר מהעיר סלא שבמרוקו לאיטליה, מלווה בשתי נשותיו ושניים מתלמידיו, הרבנים חיים דוד שמואל חסאן ושם טוב גבאי.
מטרתו הייתה לעלות משם לארץ ישראל ולהקים בה ישיבה שתלמידיה ילמדו בהתמדה ובפרישות, מתוך אמונה שבכך יקרבו את הגאולה.
בערב חג השבועות הגיעו לליבורנו, שם התקבלו באהבה על ידי בני הקהילה.
מקום משכנם בליבורנו הפך מהרה לבית מדרש שרבים באו אליו, כדי לשמוע תורה מפיו של רבי חיים.
בוונציה ייסד רבי חיים את "ועד כנסת ישראל", ארגון שאיגד נדיבים שנרתמו לתמוך במימוש רעיון הישיבה בארץ.
הוא נסע לערים נוספות באיטליה כדי לגייס את תמיכתם של בעלי ממון נוספים: תחילה שהה בוונציה, בשלהי חשוון ה'תק"א (1740) ביקר במודינה שגם בה הקים "ועד כנסת ישראל", בסוף החורף הגיע לפירארה, ובקיץ של אותה השנה שהה במנטובה, ממנה חזר לליבורנו.
בנסיעותיו ביקש לרתום למטרתו תורמים וגם תלמידים, ואל הקהילות אליהן לא הגיע שלח אגרות, כגון זו ששלח לקהילת קסאלי:"לקרא באוזני זרע ברך ד' קריאה של חבה...
קומו ונעלה אל הר ה' בבנינו ובבנותינו ושם נועדה על התורה ועל התעודה...
וכבר קהלות איטליא ישמרם א' שלחו זרועותיהם וחצנו הדבר והוקם על"בראש חודש אב ה'תק"א, יצא רבי חיים עם תלמידיו ומשפחותיהם מליבורנו לארץ ישראל, החבורה מנתה כשלושים נפש.
בשלהי שנת ה'תק"א (1741), הגיעו רבי חיים ותלמידיו אל העיר עכו.
לפי התוכנית שעליה התחייבו לנדיבי איטליה היה עליהם לייסד את הישיבה בירושלים, אך הם נאלצו להשתהות בעכו בשל שמועות שהגיעו אליהם עוד במהלך המסע, על כך שפרצה מגפה בירושלים.
תחילה ערכו מסע בין קברי קדושים בגליל התחתון, במהלכו והגיעו גם לטבריה.
את תפילות יום הכיפורים ערכו במערת אליהו שעל צלע הר הכרמל, ואחרי הצום שבו לעכו בה חגגו את חג הסוכות.
בשל המגפה החליטו להקים את הישיבה באופן זמני בעכו, והלימודים נפתחו רשמית בראש חודש חשוון ה'תק"ב (חורף 1741), לפי תוכנית לימודים שנקבעה מראש.
בתקופת שהותו בעכו, הוצע לרבי חיים להשתקע בטבריה ולהקים בה את הישיבה המתוכננת.
המציע, רבי חיים אבולעפיה, שהיה ממחדשי היישוב היהודי בטבריה, רצה לחזק את ההשפעה התורנית ביישוב בהגדלת מצבת תלמידי החכמים בעיר.
בעת ביקורו של רבי חיים בן עטר ב-כ"א באדר ב' ה'תק"ב (מרץ 1742) בטבריה, אירח אותו רבי חיים אבולעפיה וניסה לשכנע אותו בעדיפותה של טבריה על פני ירושלים.
הוא הציע שבן עטר ייסע בעצמו לירושלים כדי להתרשם מהתנאים הכלכליים הקשים ששררו בה לטעמו, ואחר כך ישוב לטבריה, בה שררה רווחה מסוימת לקהילה היהודית בשל קשריו ההדוקים של אבולעפיה עם דאהר אל-עומר שליט הגליל.
רבי חיים בן עטר שקל להיענות בחיוב להצעה אך התנה את ההסכמה באישור של חברי ועד "כנסת ישראל" בליבורנו.
הוא שלח מכתב ברוח זו בתוספת המלצתו האישית, בו רמז כי הוא תומך בהקמת הישיבה בטבריה, מאחר שלדעתו נרמז במקורות שהגאולה אמורה להתחיל ב.
בהמשך קיץ ה'תק"ב (1742), לאחר שבני החבורה שבו לעכו, נפטר תלמידו רבי שמואל נחמני (אחיו של הרב שמשון חיים) בהותירו אחריו אישה וילד.
זמן קצר אחר כך נפטר אחד מן הבחורים האיטלקים שהצטרפו לישיבה.
בסוף חודש תמוז ה'תק"ב (1742), נודע לבני החבורה שהמגפה בירושלים חדלה ולכן החליטו לעלות לירושלים למטרת בדיקת היתכנות הקמת הישיבה בה.
כאמור, בהתאם להצעתו של רבי חיים אבולעפיה ובתיאום עם אנשי "כנסת ישראל" בליבורנו (למעשה, ר' חיים בן עטר דרש מהם במכתב אחר להותיר בידיו את ההכרעה אם להקים את המוסד בירושלים או בטבריה).
בט"ו באב ה'תק"ב, כשנה לאחר הגעתם לארץ, הגיעה החבורה לירושלים ו"ישיבת כנסת ישראל" הוקמה בחצר רבי עמנואל חי ריקי, שלפי תיאורו של ר' חיים במכתב לוועד בליבורנו, נועד בתחילה להיות מקום זמני בלבד כיוון שהיה קטן מדי לכמות התלמידים בחבורה.
תרמה לקבלת פנים זו העובדה שהיה להם מימון עצמאי שהתקבל מליבורנו, כך שלא נפלו לנטל על שאר התושבים ולא התחלקו עמם בכספי "החלוקה".
ישיבת כנסת ישראל כללה למעשה שתי ישיבות, אחת לתורת הנגלה ואחרת לתורת הנסתר.
בעוד שהקהילה הגרעינית של העולים עם רבי חיים בן עטר מנתה רק שלושים נפשות, כאשר מתוכם רק מעט יותר מעשרה "חכמים", התגבשה סביבו קהילה למדנית רחבה יותר מבני המקום.
הוא שאב מכך סיפוק רב, וכפי שהתבטא במכתב שכתב מאותם ימים: .
בהכוונתו של רבי חיים נחלקו תלמידי הישיבה לשתי קבוצות: "מעיינים" (למדנים) ותלמידים מתחילים.
בשעות היום ישבו סביב רבי חיים, שהיה מעוטר בתפילין ועטוף בטלית, כעשרה "מעיינים" ועיינו בתלמוד הבבלי ובדברי הפוסקים שנובעים מהסוגיה הנלמדת.
מטרתם העיקרית הייתה לפענח את פרשנותו של הרמב"ם לסוגיותיו, על פי הפסקים שכתב בספרו משנה תורה.
את פרי לימוד זה העלו על הספר "ראשון לציון", המבאר בדרך זו את המסכתות: ברכות, סוכה, ביצה, תענית, מועד קטן, מגילה וחגיגה.
מי שהעלה את החידושים על הכתב והגיה אותם היה תלמידו הוותיק של רבי חיים, רבי דוד חיים שמואל חסאן.
רבי חיים העריך היטב את עיונם של תלמידיו, ובהקדמה לספרו "פרי תאר", על שולחן ערוך יורה דעה, הוא דורש ממי שמשיג על דבריו להציע את ההשגות לפני חכמי ישיבתו שיעיינו בדברים..
קבוצת התלמידים המתחילים היו לומדים בדרך ה"בקיאות", כלומר, לימוד מהיר יחסית שמטרתו לרכוש ידע נרחב, ובכך יכלו להתרגל לדרכי החשיבה של הלימוד התלמודי.
בדרך זו שיננו סדרים מן המשנה, מסכתות מן התלמוד וספרי הלכה.
באגרותיו ל"ועד כנסת ישראל" מציין רבי חיים בסיפוק רב את ההישגים הכבירים שרכשו תלמידיו בתחום הבקיאות.
בלילות למדו התלמידים בקבוצות, כשכל קבוצה עסקה במגוון נושאים: משנה תורה, הלכות רב אלפס, תלמוד בבלי, ושולחן ערוך.
קבוצה קטנה עסקה בששה סדרי משנה.
בשבתות היו מתפללים בכותל המערבי "בעד כללות עם אמונים ולברך בייחוד כל החברים", ובלילות שבת היה כל אחד מן התלמידים מציע את חידושיו לפני שאר חכמי הישיבה.
כפי שמעיד החיד"א, במוצאי שבת הנהיגו סדר לימוד ייחודי לאורך כל הלילה, שחולק לארבעה "משמרות", בכל אחת למדו פרקי משנה, ספר הזוהר על פרשת השבוע, שלושה או ארבעה דפים מהתלמוד הבבלי, ומספר סימנים משולחן ערוך.
רבי חיים ייסד לימוד זה על בסיס כוונות קבליות, כדרך לבצע תיקון בעולמות העליונים, וכחלק ממנו ערכו גם תיקון חצות.
גם בזמן שבתם בירושלים, יצאו חכמי הישיבה להשתטחות ותפילות על "קברי הצדיקים" (זיארה).
את הזיארס תכננו לבצע מדי חודש, למרות שדרשו טרחה רבה ומשאבים כספיים.
בהשטתחויות הרבו תפילות ותחנונים על עם ישראל ועל תומכי הישיבה, ובאחת מהן נכח החיד"א שהיה צעיר לימים, וכנראה נמנה אז על תלמידי הישיבה.
לאחר פטירתו של רבי חיים
בט"ו בתמוז ה'תק"ג (1743), בשיא פריחתה של הישיבה, נפטר רבי חיים.
לאחר פטירתו נפגעה הייחודיות של הישיבה וחשיבותה, והיא הפכה להיות כשאר הישיבות בירושלים ולא שמרה על הסדרים המקוריים שקבע.
לממלא מקומו מינה רבי חיים את רבי יוסף אמזלג, מתלמידיו המובהקים.
ממכתבי חברי "ועד כנסת ישראל" עולה כי רבי יוסף סירב לקבל את התפקיד כמשרה של קבע אלא רק זמנית, עד שהוועד ימצא את האישיות שתחליף אותו.
הוועד, שאכן חיפש אחר אישיות שתבטיח כי הנהגת הישיבה וסדרי הלימוד יתנהלו באותה המתכונת שהתקיימה בחייו של רבי חיים, פנה לרבנים ידועים שיקבלו את התפקיד על עצמם והציעו משכורת מכובדת.
הרבנים אליהם פנו, רבי שלמה אלגאזי, רבה של קהיר, ורבי יעקב שאול, רבה של איזמיר, סירבו לתפקיד, אולי בגלל סכסוכים שפרצו בקרב בני החבורה.
לבסוף, בשנת ה'תק"ו (1746), מונה רבי יונה נבון לעמוד בראשות הישיבה.
בשנת ה'תק"ט (1749) חתם בראש, בשלהי ההקדמה שכתבו חכמי הישיבה לספר "ראשון לציון" של רבם.
באותה השנה מונה לעמוד בראשות ישיבת "גדולת מרדכי" שנוסדה זה עתה על ידי רבי מרדכי טאלוק ממרוקו, יחד עם חברו מ"כנסת ישראל", רבי שם טוב גבאי.
לא ידוע אם הוא פרש בשל כך מראשות כנסת ישראל.
בשנת ה'תקי"ח (1758) הוא נזכר כראש ישיבת "גדולת מרדכי" וכחבר בישיבת "יפאר ענוים בישועה" (הישיבה שנוסדה עבור תלמידו המובהק של רבי חיים – רבי דוד חיים שמואל חסאן).
בשלב מסוים בשנים אלו עזב את "כנסת ישראל" ובמקומו הועמד בראשות הישיבה רבי חיים מונדובי.
אחריו כיהן לתקופה קצרה רבי יהודה עייאש, שנפטר בראש השנה ה'תקכ"א (1760).
לאחר כמה שנים בהן אין ידיעות על הישיבה, כיהן בראשות הישיבה רבי משה יוסף מרדכי מיוחס, שכיהן בשנותיו האחרונות במשרת הראשון לציון.
לאחר פטירת הרב מיוחס, בתשרי ה'תקס"ו (1805), כיהן בראשות הישיבה אחד מתלמידיה הוותיקים (ובנו של ראש הישיבה בעבר) - רבי יעקב משה עייאש, ה"ראשון לציון" .
בשנת ה'תקס"ח (1808), בעקבות מצבה הכלכלי הירוד של הישיבה, נשלח רבי חיים יהודה עייאש, בנו של רבי יעקב משה עייאש, לערי אירופה המערבית, כדי לאסוף תרומות עבור הישיבה.
בשנת ה'תקע"ו בא ללמוד בישיבה רבי מנחם מנדל משקלוב.
באגרת מכסליו ה'תקפ"ד (1823), אנו מוצאים בראשות הישיבה את רבי יוסף דוד מיוחס, הוא חתם כתלמיד הישיבה בשנת ה'תקס"ז באגרת השליחות לרבי חיים יהודה עייאש.
במחצית הראשונה של המאה ה-19 אנו מוצאים בראשות הישיבה גם את רבי יצחק קובו, ששימש במקביל בראשות ישיבת בית יעקב (פירירא).
ברשימה שהוגשה למשה מונטיפיורי בשנת ה'תרכ"ו (1866) נזכרו פרטים על הישיבה: לומדים בה תלמוד ומפרשיו, מספר תלמידיה 18, ובראשה עומד רבי ידידיה סוזין.
לעומת זאת ברשימה משנת ה'תרל"ו הישיבה אינה נזכרת, ולכן החוקר מאיר בניהו משער כי בין השנים 1866 ל-1877 חדלה הישיבה מלהתקיים.
יוסף אמזלג - מונה על ידי רבי חיים לעמוד בראשות הישיבה לאחר מותו, ואף שימש בתפקיד זה באופן זמני, עד לשנת ה'תק"ו.
יונה נבון – כיהן ראש הישיבה משנת ה'תק"ו, לאחר כהונתו של רבי יוסף אמזלג.
הוא היה בתפקיד לפחות עד לשנת ה'תק"ט.
חיים מונדובי – כנראה מחכמי איטליה שהצטרפו אל ר' חיים.
כיהן כראש הישיבה אחר רבי יונה נבון.
יהודה עייאש – רבה של אלג'יר.
כיהן כראש הישיבה משנת ה'תקי"ז (1757) ועד למותו בראש השנה ה'תקכ"א (1760).
מרדכי יוסף מיוחס (מי"ם) - אולי היה ראש הישיבה (נפטר בשנת ה'תקס"ו).
יעקב משה עייאש – ה"ראשון לציון", היה ראש הישיבה בראשית המאה ה-19, לאחר פטירת הרב מיוחס.
יוסף דוד מיוחס – ראש הישיבה בשנת ה'תקפ"ד.
יצחק קובו – כיהן כראש הישיבה בראשית המאה ה-19.
ידידיה סוזין – ראש הישיבה בשנת ה'תרכ"ו.
שמואל נחמני – אחיו של רבי שמשון חיים נחמני.
אחד החכמים שהצטרפו לרבי חיים ולתמידיו באיטליה.
נפטר בשנת ה'תק"ב, בתקופה שהישיבה התקיימה עכו.
יהודה הכהן – מהתלמידים שהצטרפו לרבי חיים באיטליה, נפטר בסיון ה'תק"ב, כתלמיד הישיבה בהיותה בעכו.
חיים יוסף דוד אזולאי - למד שם בצעירותו מפיו של רבי חיים בן עטר.
בספריו הוא מזכיר שמועות רבות ששמע מרבו, ואת העובדה שהצטרף לזיארה (עליה לקברי צדיקים) שביצע רבי חיים עם תלמידיו.
חיים יהודה אמזלג - נזכר בתואר "החכם השלם" על ידי רבי חיים.
למד בישיבה לפחות עד לשנת ה'תק"ט, בה הוא חותם כאחד מששת גדולי הישיבה.
יהודה די אבילה – נחשב לתלמידו של רבי חיים עוד ממרוקו.
הוא חתם כחבר הישיבה בשנת ה'תק"ט בשלהי ההקדמה לספר "ראשון לציון".
אברהם ישמעאל סנגויטי – הצטרף לרבי חיים באיטליה.
רבי דוד עמאר - הצטרף לישיבת ר' חיים בירושלים.
מחבר הספר "תפלה לדוד" על הלכות ברכות (שלוניקי תקל"ז).
דוד חיים שמואל חסאן - תלמידו המובהק של רבי חיים עוד ממרוקו, כתב והגיה את תורתו של חיים.
הוא נותר חבר בישיבה עד לשנת ה'תקי"ח.
שם טוב גבאי – נמנה עם תלמידי רבי חיים כבר במרוקו.
בשנת ה'תקי"ח נשאר חבר בישיבה למרות שבמקביל עמד בראשות ישיבת "גדולת מרדכי".
יעקב פאריינטי - הגיע עם ר' חיים ממרוקו או מאיטליה, נותר חבר בישיבה עד לשנת ה'תקי"ח.
יעקב אצבאן, שלמה ארגואיטי, אליהו דודי, עזריה לארוניס, בכור לוי, צבי הלוי, מרדכי מערבי,
יוסף שלמה אריה – חתם על כתב שליחות מטעם הישיבה, אברהם ברוך טורטוש, משה יצחק הלוי, חיים רחמים מיוחס, רפאל אברהם בכר מיוחס, רפאל יעקב ישראל מיוחס, מרדכי סוזין, משה סוזין, נתן עמאר
ישיבת מאור יצחק (ישיבת חמד) היא ישיבה גדולה חרדית ליטאית במושב חמ"ד (חיילים משוחררים דתיים), המשתייכת לזרם החרדי-ליטאי.
הישיבה נוסדה כסניף של ישיבת בית מתתיהו, על ידי רבי ברוך ויסבקר ראש ישיבת בית מתתיהו, יחד עם חתנו רבי מנחם יעקבזון שמונה לכהן כראש הישיבה.
הישיבה קרויה 'מאור יצחק' אך יודעה יותר כ'ישיבת חמד' על שם המושב בו שוכנת הישיבה.
נכון לשנת תשפ"ה מונה הישיבה קרוב ל-300 בחורים.
הישיבה הוקמה בשנת תשנ"ח (1998) על ידי ראש ישיבת בית מתתיהו רבי ברוך ויסבקר, כסניף לישיבה, יחד עם חתנו רבי מנחם יעקבזון .
הישיבה הוקמה בבניין שהיה שייך בעברו לישיבת 'חמדת שמואל' של רבי שלמה נח קרול.
בשנותיה הראשונות של הישיבה, תלמידי הישיבה היו בעיקר תלמידי ישיבת בית מתתיהו, שבאו לחזק את הישיבה.
בשנותיה הראשונות הייתה הישיבה מסונפת לישיבת בית מתתיהו.
כך למשל ראש ישיבת בית מתתיהו, רבי ברוך ויסבקר, היה מוסר מפעם לפעם שיעור כללי בהיכל הישיבה, ומשגיח ישיבת בית מתתיהו הרב שלמה ברויאר מוסר בישיבה שיחה אחת לשבועיים, וכן חלק מצוות הישיבה הם בוגרי ישיבת בית מתתיהו.
בזמן אלול תש"פ, בעת חוליו של הרב ויסבקר, הוא הפסיק למסור את השיעורים בישיבה, תחת זאת מינה את חתנו למסור את השיעור כללי במקומו.
לאחר פטירתו, נפרדו הישיבות מניהול משותף.
הישיבה מדגישה את לימוד העיון יותר מרוב הישיבות כך ששני סדרי לימוד - בוקר ולילה - מוקדשים ללימוד העיון.
בראשות הישיבה עומד הרב מנחם יעקבזון
המשגיחים בישיבה הם הרב שמעון וייס ובועז רבינסקי
ראש קיבוץ, מכהן הרב שמשון שפירא
מכהנים כרמ"ים: הרב משה אליהו שוורץ, הרב רפאל ברטלר, הרב יעקב אנגלנדר והרב יצחק וינברג
הרב שלמה גנס - ר"מ בישיבת בית מתתיהו
יהודה בוטבול - ראש עיריית אלעד
אבי שטרן - סגן ראש עיריית אלעד ממייסדי ארגון 'איחוד הצלה'
זליג אורלנסקי - מנכ"ל יתד נאמן
נתן רוטשילד - חבר הנהלת מרכז רפואי מעייני הישועה
מֶרְכַּז הַרַב – הַיְּשִׁיבָה הַמֶּרְכָּזִית הָעוֹלָמִית (מכונה "מרכז", במלעיל) היא הישיבה הציונית דתית הגבוהה הראשונה.
לישיבה תפקיד מרכזי בתולדות הציונות הדתית, ובימי הרב צבי יהודה קוק הייתה מוסד החינוך המרכזי של ציבור זה.
רבים ממקימי הישיבות הציוניות בדור הבא למדו בה, והיא נחשבת ל"אם הישיבות הציוניות".
ישיבת "מרכז הרב" נוסדה בשנת ה'תרפ"ד (1924) על ידי הרב הראשי האשכנזי הראשון של ארץ ישראל, הרב אברהם יצחק הכהן קוק (הראי"ה), ושכנה בבית הרב.
בשנת ה'תשכ"ה (1964) עברה הישיבה למשכנה הנוכחי, בשכונת קריית משה בירושלים.
בראשה עומד הרב יעקב אלעזר כהנא שפירא.
הרב קוק הקים ישיבה כבר לפני מלחמת העולם הראשונה, ביפו שבה כיהן כרב.
היא מנתה עשרות ספורות של תלמידים וכעבור מספר שנים התפרקה.
תוכנית הלימודים בה כללה בין היתר לימוד פנימיות התורה, אמונה ומחשבת ישראל, בנוסף לסדרי הלימוד הרגילים הנהוגים בישיבות – לימוד ש"ס ופוסקים בבקיאות ובעיון.
חזון הישיבה של הרב קוק
כחלק מתהליך בניין האומה וגאולת ישראל, ראה הרב קוק צורך בהקמת "ישיבה מרכזית עולמית" שתשכון דווקא בירושלים ושממנה תצא תורה לכל העולם:
בהמשך דבריו מסביר הרב קוק, שאמנם ישנן ישיבות רבות וחשובות, אך הן אינן מספיקות.
על אף שהן מרבות תורה וחכמה.