tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
המבנה העילי שלהן שופץ לחלוטין, כאשר מגדל הניווט הישן, המשוריין בכבדות, הוסר ובמקומו הוקם מגדל קטן יותר כדי להפחית את ההפרעה לשדות האש של תותחי הנ"מ.
המגדל החדש הוסר מאחת הסיירות מסדרת ברוקלין שנבנתה מחדש לאחרונה.
התורן הקדמי הוחלף בתורן מגדל ששיכן את הגשר ומנהל הסוללה הראשי, והארובה השנייה שלהן הוסרה, כאשר הדוודים הללו נפלטו לתוך ארובה קדמית מוגדלת.
ההגנה האופקית חוזקה במידה ניכרת כדי לשפר את התנגדותה להתקפה אווירית; 3 אינץ' של פלדה לטיפול מיוחד (STS) נוספו לסיפון מעל מחסני התחמושת ו-2 אינץ' (51 מילימטרים) של STS נוספה במקום אחר.
גם חבילת הנשק של האוניות עברה שיפוץ.
שתי האוניות קיבלו מכ"ם חיפוש אווירי ומכ"מים בקרת אש עבור הסוללות הראשיות והמשניות שלה, כאשר הסוללה המשנית המעורבת של תותחי 5 אינץ' 51 קליבר ו-25 קליבר הוחלפה בסוללה אחידה של 16 תותחי 5 אינץ'/38 קליבר בשמונה צריחים תאומים.
אלה נשלטו על ידי ארבעה מנהלי בקרת אש Mk 37. סוללת הנ"מ הקלה עודנה שוב, ומורכבת כעת מ-10 צריחים מרובעים של תותחי בופורס בקוטר 40 מ"מ (1.6 אינץ') ו-43 תותחי אורליקון בקוטר 20 מ"מ (0.79 אינץ').
השינויים הכפילו את צוות האונייה, ל-114 קצינים ו-2,129 מלחים.
במהלך השיפוץ האחרון שלה בינואר 1945, טנסי קיבלה מכ"ם חיפוש אווירי SP ומכ"ם בקרת אש MArk 27.
קריירות לפני המלחמה ופרל הארבור
טנסי וקליפורניה שירתו בצי האוקיינוס השקט, שמאוחר יותר שונה שמו לצי הקרב ב-1922 ולאחר מכן לכוח הקרב ב-1931, באוקיינוס השקט במשך הקריירה שלהם בזמן שלום, כאשר קליפורניה שימשה כאוניית הגדל של הצי.
בנובמבר 1924, המריא לוטננט דיקסי קיפר מקליפורניה, שיגור מטוס בלילה הראשון בהיסטוריה.
בעודם בלונג ביץ', קליפורניה, שלחו האוניות אנשי צוות לחוף כדי לסייע בחילוץ לאחר רעידת האדמה בלונג ביץ' ב-1933.
במהלך תקופה של עלייה במתיחות עם יפן על רקע מלחמת סין–יפן השנייה ב-1940, הנשיא פרנקלין ד' רוזוולט הורה לכוח הקרב לעבור מנמל הבית שלו בסן פדרו, קליפורניה, לפרל הארבור בהוואי במאמץ להרתיע תוקפנות נוספת.
עבודות המודרניזציה של האוניות שתוכננו ל-1940 ו-1941 בוטלו, וכך גם בעיית הצי לשנת 1941, שכן המצב עם יפן התקרב למשבר והצי קבע כי יש לשמור על הצי במצב מוכנות גבוה.
אף על פי כן, כשהיפנים תקפו את הצי בפרל הארבור ב-7 בדצמבר 1941, הם עשו זאת לאחר שהשיגו הפתעה מוחלטת.
לא מוכנות לחלוטין להתקפת הפתע, שתי האוניות עגנו ב-Battleship Row, שם קליפורניה הוטבעה במים רדודים.
טנסי, שעגנה מאחורי אוניית המערכה וירג'יניה המערבית ובכך מוגנת מפני התקפות טורפדו, יצאה ללא פגיעה יחסית, אם כי שריפות מאוניות אחרות עיוותו חלק מלוחות גוף האונייה שלה והצריכו תיקונים.
היא גם נלכדה כשוירג'יניה המערבית טבעה ודחקה את טנסי לעבר רציף הבטון.
לאחר ששוחררה משורת אוניות המערכה, טנסי הפליגה למספנת הצי Puget Sound, שם החלה תוכנית המודרניזציה הראשונית.
קליפורניה נמשתה מקרקעית הנמל באמצע 1942 ונלקחה גם לפוג'ט סאונד, שם נבנתה מחדש, החל מאוקטובר.
עד אז, טנסי חזרה לשירות עם סוללת הנ"מ הקלה המשודרגת שלה, אך היא לא ראתה פעולות פעילות עקב המחסור המשתק בדלק באוקיינוס השקט באותה תקופה.
הצי החליט שיש לבנות אותה מחדש באותם קווים כמו קליפורניה, אז היא חזרה לפוג'ט סאונד כדי להיבנות מחדש.
טנסי הושלמה תחילה, וחזרה לצי במאי 1943 בזמן כדי להשתתף במעקכת האיים האלאוטיים, ובכך החלה את הקריירה שלה כאוניית תמיכה בירי ימי במהלך מסע הדילוג על האיים נגד יפן.
בתפקיד זה, היא ערכה הפגזות הכנה להשמדת עמדות הגנה יפניות וסיפקה תמיכה לכוחות היבשה הימיים והצבאיים בזמן שהם פילסו את דרכם לחוף, דיכוי מגינים יפניים וירי על נקודות הגנה.
טנסי נפרסה לאחר מכן למרכז האוקיינוס השקט כדי לקחת חלק במערכה באיי גילברט ומרשל, החל בקרב טאראווה בנובמבר.
קרבות קווג'לין ואניווטוק נערכו לאחר מכן בתחילת 1944, אז הסתיימה העבודה על קליפורניה.
בזמן שקליפורניה עדיין ערכה ניסויים ימיים, טנסי השתתפה בשלבים האחרונים של מבצע Cartwheel על ידי הפצצת קאווינג כהתקפת הסחה.
קליפורניה הייתה מוכנה לשירות בזמן למערכה על איי מריאנה ופלאו באמצע 1944, ושתי האוניות הפגיזו עמדות יפניות על סאיפאן, טיניאן וגואם.
שתי האוניות התנגשו בזמן שהן היו בדרך ליעד האחרון במערכה, פלליו, מה שמנע מקליפורניה להשתתף בקרב פלליו, למרות שטנסי נותרה בפעולה.
במהלך הלחימה על טיניאן נפגעה טנסי מתותחי שדה יפניים וניזוקה קלות.
שתי האוניות תוקנו בזמן כדי להשתתף במתקפה הגדולה הבאה, המערכה בפיליפינים שהחלה עם הפלישה ללייטה באוקטובר 1944. שתי האוניות תמכו בנחיתה, מה שגרם ליפנים לצאת למבצע Sho-Gō 1, התקפת נגד ימית גדולה שהביאה לקרב מפרץ לייטה ב-23–26 באוקטובר.
קליפורניה וטנסי, כחלק מקבוצת ההפגזות תחת אדמירל משנה ג'סי ב' אולדנדורף, השתתפו באחד המרכיבים של הקרב המורכב, קרב מצר סוריגאו, בליל 24–25 באוקטובר.
שם, הצי של בעלות הברית השמיד את הכוח הדרומי היפני המורכב מזוג אוניות מערכה ישנות, סיירת כבדה אחת וארבע משחתות; רק משחתת יפנית אחת נמלטה מהצי העדיף של בעלות הברית.
קליפורניה וטנסי ירו רק לזמן קצר במהלך הקרב, מכיוון שתקשורת שגויה בין מפקדיהן כמעט הובילה להתנגשות נוספת, שהוציאה אותן מעמדת הירי.
בכל זאת הן היו נוכחות בקרב אוניות המערכה האחרון בהיסטוריה.
קליפורניה המשיכה בפעילות מחוץ לפיליפינים, אם כי טנסי הוחזרה לשיפוץ בפוג'ט סאונד.
במהלך הקרב על מפרץ לינגאיין בינואר 1945, קליפורניה נפגעה ממטוס מתאבד קמיקזה, למרות שהיא הפילה מטוס תוקף שני.
היא לא נפגעה באופן חמור, אך הצוות שלה סבל אבדות כבדות, עם למעלה מ-50 הרוגים ויותר מ-150 פצועים.
היא חזרה לפוג'ט סאונד לצורך תיקונים, אז הסתיימה העבודה על טנסי, מה שאפשר לה לחזור להילחם מול איוו ג'ימה בתחילת פברואר.
היא סיפקה תמיכה באש כבדה, מכוונת להר סוריבאצ'י לפני ובמהלך קרב איוו ג'ימה, לפני שהמשיכה לאוקינאווה כדי לבצע את הפגזת ההכנה של האי הזה לקראת הפלישה הקרובה.
היא פעלה מחוץ לאי במשך החודש הבא; במהלך קרב אוקינאווה, שבו ביצעו היפנים התקפות קמיקזה חוזרות וקשות על צי בעלות הברית, טנסי נפגעה על ידי מטוס מתאבד אחד ב-12 באפריל שגרם נזק קטן אך הרג יותר מעשרים ופצע יותר ממאה.
היא נותקה לאוליטי לצורך תיקונים שהסתיימו בתחילת יוני, כשחזרה ללחימה מול אוקינאווה.
קליפורניה הצטרפה זמן קצר לאחר מכן לטנסי, אם כי עד אז הלחימה על החוף הייתה בשלביה האחרונים.
שתי האוניות הוקצו אז לכוח משימה 95, שהופקד על סיור בים סין המזרחי, כאשר טנסי היא אוניית הדגל של מפקדו, תת אדמירל אולדנדורף.
הם תמכו בכיבוש הראשוני של יפן בספטמבר לפני שנשלחו הביתה לארצות הברית מאוחר יותר באותו החודש.
כעת רחבות מכדי לעבור דרך תעלת פנמה כתוצאה מהשיפוצים שלהן ב-1943, הם נאלצו לחזור לחוף המזרחי של ארצות הברית דרך האוקיינוס ההודי והאטלנטי.
שם, הן הוצאו מהעבודה והוקצו לצי העתודה האטלנטי, שבסיסו בפילדלפיה.
שתי אוניות המערכה נמחקו מרשימות הצי במרץ 1959, נמכרו לגרוטאות ב-10 ביולי, ולאחר מכן נגרטו.
אוניות המערכה מסדרת ניו מקסיקו הייתה סדרה של שלוש אוניות מערכה סופר-דרדנוט שנבנו עבור צי ארצות הברית בסוף שנות ה-1910. הסדרה כללה שלוש אוניות: ניו מקסיקו, האונייה המובילה, מיסיסיפי ואיידהו.
כחלק מהסדרה הסטנדרטית, הם היו ברוב המובנים עותקים של אוניות המערכה מסדרת פנסילבניה שקדמו להן, ונשאו את אותו סידור סוללות ראשי של 12 תותחי , אך כעת הם שופרו ל-50 קליבר.
הן שילבו עוד כמה שיפורים, כולל סידור טוב יותר של הסוללה המשנית שהגדילה את השימושיות שלה, חרטום קליפר ששיפר את שמירת הים ומערכת הנעה טורבו-חשמלית ניסיונית שאומצה בניו מקסיקו.
כמו שאר אוניות המערכה הסטנדרטיות, הייתה להן מהירות מרבית של 21 קשרים (39 קמ"ש) שאפשרו לצי לפעול כיחידה הומוגנית מבחינה טקטית.
כל שלוש האוניות בילו את עיקר הקריירה שלהן בזמן שלום בצי האוקיינוס השקט; לאורך שנות ה-20 וה-30, הן השתתפו בבעיות צי רבות, שהיו אימונים בקנה מידה גדול שסייעו בפיתוח הדוקטרינה שהופעלה מאוחר יותר במהלך המלחמה בזירת האוקיינוס השקט.
עד 1941, שלוש האוניות הועברו לחוף המזרחי כדי להצטרף לסיורי הנייטרליות שהגנו על ספינות סוחר אמריקאיות מפני התקפות של צוללות גרמניות במהלך הקרב על האוקיינוס האטלנטי.
לאחר המתקפה היפנית על פרל הארבור בדצמבר, הן הועברו במהירות חזרה לאוקיינוס השקט, למרות שהם בילו את רוב 1942 בליווי שיירות מול החוף המערבי של ארצות הברית.
החל מאמצע 1943, הן תמכו במבצעים אמפיביים במהלך המערכות באיים האלאוטיים, איי גילברט ומרשל ואיי מריאנה ופלאו.
המערכה בפיליפינים התקיימה בסוף 1944, אם כי מיסיסיפי הייתה האונייה היחידה מהסדרה שהשתתפה בשלבים המוקדמים של המערכה, שאר כלי השיט היו בשיפוץ באותה תקופה.
שם, היא נכחה בקרב מצר סוריגאו ב-24 באוקטובר, קרב אוניות המערכה האחרון בהיסטוריה.
מיסיסיפי וניו מקסיקו השתתפו בפלישה למפרץ לינגאיין, חלק מהמערכה בפיליפינים, בתחילת 1945 ושתיהן נפגעו מקמיקזה.
מכיוון ששתיהן היו בתיקון, רק איידהו השתתפה בקרב איוו ג'ימה, אך כל שלוש האוניות היו חלק מכוח ההפגזה בקרב אוקינאווה, שם כולן נפגעו מקמיקזות.
הן היו נוכחות בכיבוש יפן באוגוסט וספטמבר, ולאחר מכן חזרו לארצות הברית.
ניו מקסיקו ואיידהו פורקו במהירות ונמכרו לגרוטאות, אך מיסיסיפי נשארה בשירות, לאחר שהוסבה לספינת ניסויים ואימונים של ירי.
בתפקיד זה, הצוות שלה ערך ניסויים בטילים נגד מטוסים באמצע שנות ה-50 לפני שהאונייה נמכרה לגריטת ספינות ב-1956.
בתחילת שנות ה-1910, הצי האמריקני החל להתנסות בתותחי כאשר ציים אחרים החלו לעבור לתותחי .
עם התקדמות הפיתוח של התותחים החדשים, הצי העריך סדרה של הצעות לאוניות המשלבות תותחי 16 אינץ'.
הראשונה הייתה אונייה בת עשרה תותחים בחמישה צריחי תותחים שכללו גם שריון משופר בהשוואה לאוניות מערכה קודמות.
בנוסף, הסוללה המשנית הוגדלה מהחימוש האמריקאי הסטנדרטי של תותחי לתותחי .
הוצעה גם גרסה קטנה יותר עם שמונה תותחי 16 אינץ', יחד עם תכנון שכלל תותחי הסטנדרטיים לאותה התקופה.
ככל שהתקדמה העבודה על התכנון החדש, עלות הכלים עלתה באופן משמעותי.
בהשוואה לעלות של אונייה עם תותחי 14 אינץ' — 12 מיליון דולר - האונייה בעלת שמונה תותחי 16 אינץ' הוערכה בעלות של 16.5 מיליון דולר, ואילו מחיר האונייה בת עשרה תותחי 16 אינץ' עלה ל-19 מיליון דולר.
המועצה הכללית הסכימה והנחתה את המתכננים לעבוד על אונייה עם תותחי 14 אינץ'.
צריחים קיימים עבור אותם תותחים השתמשו במגלשת רתיעה בודדת עבור כל שלושת התותחים, מה שגרם לחשש שפגיעה בודדת עלולה לתקוע אותו ובכך להשבית את כל שלושת התותחים.
בהתאם לכך, שטראוס הציע למעצבים במשרד הבנייה והתחזוקה, בפיקודו של הבנאי הראשי ריצ'רד וואט, לשלב יכולת הגבהה עצמאית.
הראשונה שילבה סוללה משנית של עשרים תותחי 6 אינץ', בעוד שהקטנה שמרה על עשרים ושניים מהתותחים הסטנדרטיים בקוטר 5 אינץ'.
חיסכון במשקל הושג גם על ידי הפחתת עובי הברבטות וחגורת השריון ב-1 אינץ', והפחתת קיבולת הדלק.
הדירקטוריון העדיף את הגדולה מבין השתיים, ובחר את השריון הכבד יותר לפי הצורך כדי להביס את תותחי ה-15 אינץ' העדכניים ביותר שאומצו באוניות מערכה זרות ואת הסוללה המשנית החזקה יותר, שלדעתם נצרכו להדוף התקפות טורפדות ארוכי טווח של משחתות.
מזכיר הצי ג'וזפוס דניאלס לא הסכים, וב-3 בינואר 1914, דחה את התכנון בשל עלותו הגבוהה יותר.
במקום זאת, הוא הורה לצי לקבל גרסה שתחזור על סדרת פנסילבניה, שעשויה להיות מצויד במגלשות נפרדות עבור התותחים הראשיים.
העבודה על העיצוב נמשכה במהלך השנה; המתכננים היו מודאגים מכך שאוניות מערכה קודמות היו "רטובות" מדי קדימה, מה שהוביל לאימוץ חרטום קליפר כדי להפחית את הנטייה להישטף במים בים סוער.
בנוסף, ניסיון עם אוניות קיימות גילה כי הסוללה המשנית, המותקנת בקזמטים בסיפון החזית, הייתה למעשה בלתי שמישה בתנאי ים סוערים.
לכן המתכננים הזיזו שמונה עשר מהתותחים סיפון גבוה יותר ויותר מאחור, שם הם יהיו פחות מועדים להישטף במים.
חיסכון במשקל במקומות אחרים אפשרה למתכננים לחזק את הסיפון הראשי ואת המחיצה הרוחבית בשני קצות החגורה.
דניאלס אישר את השינויים הללו ב-2 ביולי, ובחודש שלאחר מכן, BuOrd הציע להשתמש בגרסה חדשה של תותח 14 אינץ' 50 קליבר, ש-Watt אישר בספטמבר.
התותח הארוך יותר יצר מהירות לוע גבוהה יותר, שאפשרה לפגזים לחדור ל-2 אינץ' (51 מ"מ) נוספים של שריון בטווח של 10,000 יארד (9,100 מטר).
בשלב זה, העבודה על התכנון הופסקה, שכן הצעות לחוזים היו אמורות להיות מוגשות החל מ-6 באוקטובר.
למרות שהחלה תקופת הביצוע, נעשה עוד שינוי גדול בעיצוב.
באותה תקופה, מערכת ההנעה הסטנדרטית לספינות מלחמה הסתמכה על טורבינות קיטור כדי לסובב צירי מדחף, אם כי טורבינות פעלו בצורה היעילה ביותר במהירות גבוהה, בעוד המדחפים יצרו דחף בצורה היעילה ביותר במהירות נמוכה יחסית.
אחד הפתרונות לבעיה זו היה תיבת הילוכים טורבו-חשמלית, שהשתמשה בטורבינות לייצור כוח חשמלי שבתורו הניע מנועים חשמליים שהניעו את המדחפים.
הלשכה להנדסת קיטור (BuEng) המליצה על המערכת החדשה ב-17 באוקטובר, והדגישה כי יהיו לה יתרונות רבים על פני מערכות הנעה ישירה מסורתיות, כולל צריכת דלק גדולה יותר ומכונות קלות וקטנות יותר, שניתן להשתמש בהן כדי לקצר את התיבה המשוריינת.
שהגנה על האזורים החיוניים של האוניות.
כמו כן, מכיוון שהטורבינות יצטרכו להסתובב רק בכיוון אחד, ניתן היה להשתמש במכונות פשוטות יותר ללא הילוכים לאחור.
דניאלס השתכנע, והוא אישר את השינוי עבור ניו מקסיקו ב-10 בנובמבר.
מכיוון שזו הייתה טכנולוגיה לא מוכחת, שתי אוניות הסדרה האחרות קיבלו מערכות טורבינות מגוונות.
הקונגרס אישר שתי אוניות לסדרה, ניו מקסיקו ומיסיסיפי - אך באמצע שנת 1914, שתי הפרה-דרדנוטים מסדרת מיסיסיפי נמכרו לצי היווני, והצי האמריקני הצליח להשתמש בכספים שהתקבלו ממכירתם כדי לממן אונייה שלישית בסדרה, איידהו.
אוניות הסדרה ניו מקסיקו היו חלק מהסדרה הסטנדרטית שהחלה בסדרת נבדה; הן הציגו מאפיינים דומים, כולל מהירות, שריון, חימוש ושימוש במזוט ולא בפחם.
הן תוכננו ככאלה כדי ליצור צי קרב של אוניות הומוגניות מבחינה טקטית שיפשטו את הפיקוד והשליטה.
הן היו באורך בקו המים ואורך כולל של 624 רגל (190 מטר).
הייתה להן רוחב של ושוקע של .
הדחק האוניות היה בתפוסה סטנדרטית ועד במעמס קרבי מלא.
הגוף שלהם כלל סיפון חזית ארוך שירד למפלס הסיפון הראשי בתורן הראשי.
בעת בנייתן, הותקנו על האוניות שני תרני סריג עם צמרות נקודתיות עבור סוללת התותחים הראשית.
הצוות שלהן מנה 58 קצינים ו-1,026 מלחים.
במהלך הקריירה שלהן, הצוותים שלהן התרחבו באופן משמעותי עם הוספת הציוד.
לאחר השיפוץ שלהן בתחילת שנות ה-30, הצוות שלהן מנה 82 קצינים ו-1,371 מלחים, ועד 1945, שיפורים בזמן המלחמה הביאו את הצוותים ל-129 קצינים ו-1,850 מלחים.
הן נשאו מספר סירות קטנות יותר למטרות שימוש בזמן שהם בנמל, כמו גם כדי לסייע במאמצי החילוץ בים.
אלה כללו מספר סירות מנוע באורכים שונים ולווייתניות מנועיות.
כל שלוש האוניות הונעו על ידי ארבע טורבינות של קרטיס, עם קיטור שסופק על ידי תשעה דוודי Babcock & Wilcox המופעלים על ידי נפט.
הטורבינות של ניו מקסיקו שימשו להנעת מנועים חשמליים שהניעו את צירי המדחפים; המערכת שלה דורגה ב-27,500 כוחות סוס (20,500 קילוואט).
שתי האוניות האחרונות השתמשו בטורבינות שיוט עם הילוך הפחתה, שניתן היה להצמיד לטורבינות בלחץ גבוה כדי לשפר את צריכת הדלק במהירויות נמוכות.
כל שלוש האוניות דורגו למהירות מרבית של 21 קשרים (39 קמ"ש).
למרות שהמערכת הטורבו-חשמלית הייתה יעילה והיא חזרה על עצמה בשתי הסדרות הבאות, בסופו של דבר הצי החליט שהמערכת כבדה מדי ותופסת יותר מדי מקום בגוף, ומאוחר יותר אוניות חזרו להנעת טורבינה מסורתית.
לאוניות הייתה קיבולת אחסון של 1,467 טונות ארוכות (1,491 טונות) של מזוט עבור הדוודים, אם כי היה ניתן להשתמש בחללים נוספים בגוף כדי להגדיל את הקיבולת ל-2,200 טונות ארוכות (2,200 טונות), שהעניקו טווח שיוט של 8,000 מיילים ימיים (15,000 ק"מ) במהירות של 10 קשרים (19 קמ"ש).
ככל שהמהירות עלתה, הטווח שלהם ירד משמעותית: במהירות של 12 קשרים (22 קמ"ש), הן יכלו להפליג לטווח של 6,400 מיילים ימיים (11,900 ק"מ) ובמהירות של 20 קשרים (37 קמ"ש), הטווח שלהם ירד ל-2,414 מיילים ימיים (4,471 ק"מ).
יתרה מכך, נתונים אלו הניחו שלכלי השיט יש מעטפת נקייה ללא צמיחה ימית שתעכב את היעילות ההידרודינמית שלהן.
בתנאי שירות שבהם הדבקה ביולוגית הוסיפה גרר לגוף, הטווחים שלהם הצטמצמו עוד יותר ל-5,129 מיילים ימיים (9,499 ק"מ) ו-1,931 מיילים ימיים (3,576 ק"מ), בהתאמה.
האוניות היו חמושות בסוללה ראשית של 12 תותחי /50 קליבר Mark IV בארבעה צריחים משולשים בקו האמצע, ממוקמים בשני זוגות ירי-על לפני ומאחורי המבנה העילי.
שלא כמו אוניות מערכה אמריקאיות קודמות עם צריחים משולשים, הצריחים הללו היו צריחים אמיתיים עם שלושה תותחים, בכך שכל קנה יכול היה להתרומם באופן עצמאי.
התותחים היו בעלי מהירות לוע של 2,800 רגל לשנייה (850 מטר לשנייה).
בתחילת הקריירה שלהן, התותחים בסדרות ניו מקסיקו וטנסי סבלו מפיזור יתר של היריות, שבסופו של דבר התגלה כי נגרם על ידי בית הבליעה ארוך מדי, שאפשר פער בין הפגז למטענים ההודפים.
התותחים סופקו עם 100 פגזים כל אחד והם היו מסוגלים לקצב ירי של מטח אחד לדקה, כפי שהוכח בבדיקות מקיפות עם איידהו באוקטובר 1942.
הסוללה המשנית כללה 14 תותחי 5 אינץ' (127 מ"מ) /51 קליבר, עשרה מהם הותקנו בקזמטים בודדים המקובצים במבנה העילי באמצע האונייה.
כתוצאה מכך צופו הקזמטים כדי למנוע הצפה, והותירו רק 14 תותחים במבנה העילי.
מתוכם, עשרה מוקמו על סיפון המצודה וארבעה האחרים היו בצריחים פתוחים על סיפון המקלט.
כל עמדת נשק הכילה עשרים וארבעה פגזים של תחמושת מוכנה לשימוש, עם תחמושת נוספת מאוחסנת במחסני התחמושת למטה.
הסוללה המשנית הוגדלה עם ארבעה תותחי 3 אינץ' (76 מ"מ)/50 קליבר בצריחים זווית גבוהה להגנה נגד מטוסים.
התותחים ירו פגזים במשקל 13 פאונד (5.9 ק"ג) במהירות של 2,700 רגל לשנייה (820 מטר לשנייה).
בנוסף לחימוש התותחים שלהן, אוניות הסדרה צוידו גם בזוג צינורות טורפדו בקוטר 21 אינץ' (533 מילימטרים) שקועים בגוף, אחד בכל צד רוחב.
כפי שהיה סטנדרטי עבור אוניות מערכה אמריקאיות באותה התקופה, אוניות הסדרה הסתמכו על עיקרון ה"הכל או כלום" ששמר הגנת שריון רק לאזורים חיוניים באונייה, ויצרו מצודה משוריינת בעלת יכולת ציפה מספקת כדי לשמור על כלי השיט צף אפילו אם החלקים הלא משוריינים של האונייה היו מוצפים.
חגורת השריון הראשית הייתה בעובי , כשהשריון העבה ביותר מגן על מחסני התחמושת וחללי מכונות ההנעה.
המחיצות הרוחביות שכיסו את שני קצוות החגורה היו באותו עובי.
לאוניות היו שני סיפונים משוריינים; הראשון, מורכב משתי שכבות של פלדה לטיפול מיוחד (STS) שהיו בעובי 1.75 אינץ' (44 מ"מ).
הסיפון המשוריין התחתון כלל גם הוא שתי שכבות, שהיו מורכבות גם הן מ-STS, הראשונה בעובי 1 אינץ' (25 מ"מ) והשנייה בעובי 2 אינץ'.
הצריחים הורכבו על גבי ברבטות בעובי 13 אינץ' (330 מ"מ) שהופחתו ל-4.5 אינץ' (115 מ"מ), מתחת לסיפון העליון, שם הוא היה מוגן על ידי המצודה המשוריינת.
במגדלי הניווט שלהן היו דפנות בעובי 16 אינץ' (406 מ"מ) עם גגות שהורכבו משתי שכבות שכל אחת מהן הייתה בעובי 4 אינץ' (102 מ"מ).
אוניות הסדרה קיבלו סדרה של שינויים גם בזמן הבנייה, כולל השינויים שכבר צוינו בסוללה המשנית, אשר אושרה ב-7 בפברואר 1918, עד אז ניו מקסיקו הושלמה עם עשרים ושניים התותחים המקוריים שלה.
לשתי האוניות האחרות כבר נבנו הקזמטים שלהן בגוף, אז הן פשוט צופו, שלא כמו האוניות המאוחרות יותר של סדרת טנסי, שהקזמטים שלהן הותקנו מראש בגוף האונייה.
מגדלי הניווט שלהן שונו עם סידור גשר חדש שפותח שהפך לסטנדרט עבור כל אוניות המערכה האמריקאיות של התקופה.
הוא היה מורכב מגשר ניווט סגור לחלוטין בצד הקדמי של המגדל, עם תא מפות גדול שנמצא מאחורי הגשר.
על גבי המבנה הייתה תחנת הגנת טורפדו סגורה.
החל משנת 1921 החל הצי להתקין מעוט על אוניות המערכה שלו כדי לאפשר להם להפעיל מטוסים ימיים לצורך סיור אווירי ותצפית אש, ושלוש אוניות הסדרה ניו מקסיקו היו בין הכלים שקיבלו מעוט Mark II.
האוניות נשאו בתחילה מטוסי הנריוט HD.2 ולאחר מכן מטוסי ווט UO-1 בשנות ה-20, שהוחלפו במטוסי ווט O2U קורסייר לקראת סוף העשור.
גרסאות אלו, וגרסאות O3U משופרות, שירתו על סיפון האוניות עד 1938, כאשר אלו הוחלפו ב-קרטיס SOC סיגל.
החל באוגוסט 1940, האוניות החלו לקבל מטוסי ווט OS2U קינגפישר.
שלוש האוניות עברו מודרניזציה רבה בתחילת שנות ה-30. הם קיבלו תוספת שריון בעובי 2 אינץ' מפלדה לטיפול מיוחד עבור שריון הסיפון הראשי שלהם, מה שהעלה את העובי הכולל ל-5.5 אינץ' (140 מ"מ).
מחיצת טורפדו שנייה הותקנה מחוץ לזו המקורית, וכל שלוש האוניות קיבלו בליטות נגד טורפדו כדי לשפר עוד יותר את ההתנגדות שלהן להתקפה מתחת למים.
שני תרני הסריג הוסרו; במקום התורן הקדמי נבנה גשר מגדל כבד ובמקום התורן הראשי הוקם תורן עמוד תאורה.
במהלך התקנת הגשר החדש שלה, איידהו הותאמה כאוניית דגל, שכללה תוספת של גשר דגל עבור האדמירל ומטהו.
חימוש הספינות תוקן גם הוא, כאשר צריחי הסוללה הראשיים שונו כדי לאפשר הגבהה ל-30 מעלות, מה שהרחיב מאוד את טווח התותחים.
שניים מתותחי ה-5 אינץ' הוסרו, והותקנו שמונה תותחי נ"מ בקוטר 5 אינץ'/25 קליבר.
הגדילו מאוד את ההדחק שלהן, ל-33,420 טונות ארוכות (33,960 טונות) בתפוסה סטנדרטית ו-36,157 טונות ארוכות (36,737 טונות) במעמס מלא.
כל שלוש האוניות עברו שיפוץ של מערכות ההנעה שלהן, וקבלו טורבינות חדשות של וסטינגהאוס ושישה דוודי BuEng אקספרס.
למרות העלייה בהדחק כתוצאה מציפוי השריון הנוסף והבליטות נגד טורפדו, תחנת הכוח החדשה העלתה את המהירות ל-22 קשרים (41 קמ"ש) מ-40,000 כוחות סוס (30,000 קילוואט).
צוותי האוניות גדלו משמעותית, ל-1,443 איש.
מיד לאחר המתקפה היפנית על פרל הארבור ב-7 בדצמבר 1941 (בזמן שהאוניות מסדרת ניו מקסיקו היו באוקיינוס האטלנטי), עגנו האוניות לצורך שיפורים בחימוש הנ"מ שלהן, וקיבלו סוללת תותחי נ"מ בקוטר 1.1 אינץ' (28 מ"מ).
מכיוון שרבות מאוניות המערכה האמריקאיות הוטבעו או ניזוקו בפרל הארבור, שלוש אוניות הסדרה היו יקרות מדי מכדי להסירן ממצב מבצעי למשך הזמן הדרוש כדי לבנות אותן מחדש באופן מהותי.
במהלך שיפוץ מ-14 באוקטובר עד 28 בדצמבר 1942, בעוד אחיותיה קיבלו שינויים צנועים בלבד, איידהו עברה מודרניזציה יסודית יותר.
זה כלל סוללת נ"מ חדשה של 10 צריחים מרובעים של תותחי בופורס בקוטר 40 מ"מ (1.6 אינץ') ו-43 תותחי אורליקון בקוטר 20 מ"מ (0.79 אינץ'), אף על פי שהאורליקונים נוספו בשלבים.
עד שהסתיים השיפוץ, היא נשאה רק 16 מהם, ו-11 נוספים נוספו בינואר 1943, ו-16 הנותרים נוספו בפברואר.
המכ"מים Mark 3 הוחלפו ב-1944 על ידי מכ"מים Mark 8 על סיפון איידהו, ואילו ניו מקסיקו ומיסיסיפי קיבלו את מכ"מים Mark 28 עבור חימוש הנ"מ הקל שלהן.
מאוחר יותר באותה שנה החלו האוניות לקלוט את מכ"מי Mark 27 לגיבוי בקרת האש.
בין 22 באוקטובר 1944 ל-1 בינואר 1945, איידהו עברה שיפוץ גדול נוסף, שכלל התקנה של עשרה תותחי 5 אינץ'/38 קליבר בצריחים בודדים דו-תכליתיים במקום תותחי 5 אינץ'/25 קליבר הישנים.
היא גם קיבלה מכ"מים חדשים Mark 8 עבור מערכת בקרת האש הראשית של הסוללה.
בתחילת 1945, בזמן תיקון עקב נזקי קרב, קיבלה מיסיסיפי סוללה משנית חדשה.
התותחים הישנים בקוטר 5 אינץ'/51 קליבר הוסרו, ושמונה תותחי נ"מ נוספים בקליבר 25 הותקנו, יחד עם 13 צריחים מרובעים של תותחי בופורס בקוטר 40 מ"מ (1.6 אינץ') ו-40 תותחי אורליקון בקוטר 20 מ"מ (0.79 אינץ').
כדי לפצות על תוספת המשקל, הוסר מגדל הניווט המשוריין של האונייה.
בשנת 1946, מיסיסיפי הוסבה לספינת אימון ירי, ובשל תפקיד זה היא קיבלה סוללת תותחים חדשה.
צריח מס' 1 הוחלף בצריח תותחים דו-תכליתיים תאומים בקוטר 6 אינץ' (152 מ"מ)/47 קליבר, זהה לאלו שהותקנו בסיירות הקלות מסדרת וורססטר.
צריחים מס' 2 ומספר 3 של תותחי 14 אינץ' הוסרו, אך צריח מס' 4 נשמר בתחילה.
שלוש צריחי תותחים דו-תכליתיים בקוטר 5 אינץ' (127 מ"מ)/38 קליבר, שני צריחי תותחים דו-תכליתיים בודדים בקוטר 5 אינץ'/54 קליבר (כמו על נושאות המטוסים מסדרת מידוויי), שני צריחי תותחים תאומים בקוטר 3 אינץ' (76 מ"מ)/50 קליבר, ושני צריחים מרובעים של תותחי בופורס בקוטר 40 מ"מ הותקנו.
בשנת 1952 הוסר צריח הסוללה הראשי האחרון ובמקומו הותקנו במיסיסיפי שני משגרי טילי RIM-2 טרייר חדשים.
מאוחר יותר היא ניסתה את טיל "פטרל", נשק תומכת מכ"ם, בפברואר 1956.
כאשר אוניות הסדרה נכנסו לשירות, הם פעלו תחילה באוקיינוס האטלנטי, וניו מקסיקו ליוותה את הנשיא וודרו וילסון מעבר לאוקיינוס האטלנטי לוועידת השלום של ורסאי שסיימה את מלחמת העולם הראשונה.
כאשר הצי האמריקני ארגן מחדש את הצי שלו כדי להדגיש התמקדות בעניינים באסיה ובאוקיינוס השקט, האוניות הועברו מחדש לצי האוקיינוס השקט ב-1919, כשניו מקסיקו שימשה כאוניית הדגל של הצי.
לאורך תקופה זו, הצי היה מבוסס בסן פדרו, קליפורניה, אך הוא פעל לעיתים קרובות במימי הוואי, מול חופי מרכז ודרום אמריקה, ובים הקריבי.
בשנת 1925 יצא צי האוקיינוס השקט לשייט גדול לביקור באוסטרליה וניו זילנד.
החל משנת 1923, הצי האמריקני החל בסדרה של תרגילים גדולים עם בעיית הצי I, במהלכם הטביעה מיסיסיפי את אוניית המערכה הישנה איווה, שעד אז הוסבה לספינת מטרה; מיסיסיפי השתמשה בכלי טיס כדי לזהות את היריות שלה מטווח ארוך, הפעם הראשונה שזה נעשה בצי האמריקני.
בעיות הצי נערכו בדרך כלל פעם בשנה, והן היוו את הבסיס לפעולות של הצי האמריקני במהלך המלחמה בזירת האוקיינוס השקט.
ניסיון בתרגילים שהוכיח שאוניות המערכה מהסוג הסטנדרטי היו איטיות מכדי לפעול עם נושאות מטוסים הוביל לפיתוח אוניות המערכה המהירות שנבנו בשנות ה-30. הכשרה משותפת עם חיל הנחתים סיפקה ניסיון שהוכח כמועיל במהלך מסע הדילוג על האיים במהלך המלחמה בזירת האוקיינוס השקט.
בשנת 1937, האוניות השתתפו באימונים בנמל ההולנדי, אלסקה, כדי להתנסות בפעולות תת-ארקטיות.
באמצע 1940, צי הקרב הועבר מקליפורניה להוואי בתגובה למתח הגובר בין ארצות הברית ליפן על תוקפנותה של האחרונה במלחמת סין–יפן השנייה.
עד 1941, הנשיא פרנקלין ד' רוזוולט יזם את סיורי הנייטרליות כדי להגן על ספנות אמריקאית שנלכדה בקרב על האוקיינוס האטלנטי במהלך מלחמת העולם השנייה.
כל שלוש אוניות הסדרה ניו-מקסיקו הועברו מהאוקיינוס השקט לצי האטלנטי כדי לתגבר את הסיורים במאי אותה שנה.
במהלך תקופה זו, האוניות ליוו שיירות בין ארצות הברית לאיסלנד, אם כי הן לא ראו כל פעולה עם צוללות גרמניות שניהלו מסע לוחמת צוללות בלתי מוגבל נגד ספנות סוחר בצפון האוקיינוס האטלנטי.
מיד לאחר המתקפה היפנית על פרל הארבור, הצי הקצה מחדש את שלוש אוניות המערכה לצי האוקיינוס השקט כדי לחזק את כוח אוניות המערכה של הצי.
לאחר שהגיעו לקליפורניה בינואר 1942, בילו האוניות את החודשים הבאים בפטרולים בחוף המערבי של ארצות הברית וליווי שיירות באזור.
הם השתתפו במערכת האיים האלאוטיים בין מאי ליולי 1943, כשאיידהו שימשה כאוניית הדגל של קבוצת ההפגזות שהפגיזה את האיים אטו וקיסקה.
לאחר תחזוקה ואימונים בפרל הארבור, שלוש אוניות הסדרה ניו מקסיקו השתתפו לאחר מכן במערכה באיי גילברט ומרשל שהחלה בנובמבר, שם הם סיפקו תמיכה בירי ימי לנחתים שהסתערו על החוף בטאראווה, קווג'לין ואניווטוק, בין יתר האיים בארכיפלג.
פעולות אלו נמשכו בינואר 1944, ואז החל הצי בהכנות למערכה הגדולה הבאה, שתכוון נגד איי מריאנה שבמרכז האוקיינוס השקט.
ניו מקסיקו ואיידהו השתתפו במערכה על איי מריאנה ופלאו החל מיוני 1944, אם כי מיסיסיפי יצאה משירות לצורך שיפוץ במהלך החלק הראשון של המערכה.
הם הפגיזו עמדות יפניות על סאיפאן, טיניאן וגואם כאשר כוחות אמפיביים תקפו כל אי בתורו.
שתי אוניות המערכה נשארו עם צי הפלישה כדי לחפות עליו מפני התקפות יפנים בזמן שכוח המשימה של נושאות המטוסים המהירות נפגש והביס באופן נחרץ את הצי האווירי היפני הראשון בקרב ים הפיליפינים .
עד ספטמבר, מיסיסיפי חזרה לצי כדי להחליף את ניו מקסיקו לשיפוץ משלה, והיא ואיידהו הפגיזו את האי פלליו, הקרב האחרון במהלך המערכה באיי מריאנה.
הצי נסוג לאחר מכן לאי מאנוס כדי להתכונן לפלישה הקרובה לפיליפינים, בעוד ניו מקסיקו יצאה לשיפוץ במספנת הצי Puget Sound.
מיסיסיפי תמכה בפלישה ללייטה באוקטובר כחלק מקבוצת ההפגזות תחת אדמירל משנה ג'סי ב' אולדנדורף.
הפלישה האמריקנית גרמה ליפנים לצאת למבצע Sho-Gō 1, התקפת נגד ימית גדולה שהביאה לקרב מפרץ לייטה ב-23–26 באוקטובר, קרב מורכב שכלל ארבע פעולות נפרדות.
היא נכחה בקרב מצר סוריגאו בליל 24 באוקטובר, שהיה מרכיב אחד של הקרב.
מיסיסיפי, שעדיין היה בה את המכ"ם Mark 3 הישן שלה, התקשה לזהות מטרה בחושך וירתה רק מטח אחד בקרב אוניות המערכה האחרון בהיסטוריה.
בינואר 1945, ניו מקסיקו הצטרפה מחדש לצי, היעד הבא שלה היה הפלישה למפרץ לינגאיין באי לוזון; היא ומיסיסיפי תמכו בהסתערות האמפיבית ובמהלך הקרב נפגעו שתי האוניות על ידי מטוס התאבדות קמיקזה.
שתי האוניות בכל זאת נשארו בפעולה עד פברואר כאשר יצאו לפרל הארבור לצורך תיקונים.
עד אז, איידהו השלימה את השיפוץ שלה והצטרפה שוב לצי בזמן כדי להשתתף בקרב איוו ג'ימה.
היא הפגיזה את האי בהרחבה לפני שהנחתים עלו לחוף והמשיכה לספק תמיכה באש במהלך הקרב.
התיקונים בניו מקסיקו ובמיסיסיפי הושלמו במהירות, וכל שלוש האוניות האחיות אוחדו מחדש כדי לתמוך בפלישה לאוקינאווה במאי 1945. כשהמצב הצבאי של יפן המשיך להידרדר, הם פתחו בהתקפות קמיקזה נואשות יותר ויותר.
ניו מקסיקו ומיסיסיפי נפגעו שניהם מקמיקזה נוספת ואיידהו ניזוקה מכמעט פגיעה.
גם ניו מקסיקו נפגעה מפצצה, מה שאילץ אותה לסגת לתיקונים.
כל שלוש האוניות תוקנו בזמן כדי להשתתף בכיבוש הראשוני של יפן באוגוסט וספטמבר.
ניו מקסיקו ואיידהו חזרו לחוף המזרחי של ארצות הברית עד אוקטובר 1945, שם הוצאו שתיהן משירות.
בתחילה תוכננו להישמר בצי המילואים, במקום זאת הם נמחקו מרשימות הצי ב-1947 ונמכרו לגרוטאות.
מיסיסיפי שרדה את ההפחתה לאחר המלחמה בכוח הימי באמצעות הסבה לספינת אימונים והערכה של ירי כדי להחליף את אוניית המערכה הישנה יותר ויומינג.
עם מספר הגוף החדש EAG-128 כדי לייעד את מעמדה כספינת עזר, היא שופצה במספנת הצי נורפוק מנובמבר 1945 עד אפריל 1948 עם חימוש חדש שכלל מגוון כלי נשק שונים, ולאחר מכן שימשה כאוניית הדגל של כוח בדיקה והערכה מבצעית.
היא עזרה להעריך טילים נגד מטוסים באמצע שנות ה-50 לפני שהוצאה משירות בפברואר 1956 ונמכרה לגריטת ספינות.
עד אז היא בילתה כמעט 39 שנים בשירות.
שיקול התכנון העיקרי היה מהירות מרבית גבוהה שתתאים למהירות המרבית (והלא נכונה) של 19 קשרים (35 קמ"ש) של האוניות הרוסיות תוך שמירה על אותה סוללה של תותחי 12 אינץ' (305 מ"מ) ושמירה על הדחק כמו באוניות הקודמות.
זה אילץ פשרות משמעותיות בהגנה על שריון, אם כי האוניות אימצו מערכת הגנה מתוקנת עבור החרטום, שהועתקה בעיצובים אחרים כמו סדרת לונדון.
כל אוניות הסדרה שירתו בצי הים התיכון לאחר כניסתן לשירות, ולאחר מכן הצטרפו לצי הבית, התעלה והאטלנטי במהלך עשר השנים הבאות.
בשנת 1906, מונטגו הושמדה ליד האי לנדי ולא ניתן היה להציל אותה.
התקופה עברה במידה רבה ללא אירועים עבור שאר אוניות הסדרה.
לאחר פרוץ מלחמת העולם הראשונה באוגוסט 1914, האוניות נשלחו לתגבר את הצי הגדול, שם שימשו בסיורים הצפוניים כדי לסייע במצור על גרמניה.
בנובמבר, ראסל ואקסמות' הפגיזו את זבריחה, אבל חוץ מזה, אוניות הסדרה דאנקן לא ראו שום פעולה בחודשים הראשונים של המלחמה.
קורנווליס השתתפה במערכת הדרדנלים החל בתחילת 1915, ורוב אוניות הסדרה האחרות הצטרפו אליה לשם במהלך השנה.
דאנקן שירתה במקום זה באוקיינוס האטלנטי ואחר כך בים האדריאטי ואלבמארל נשארה עם הצי הגדול ומאוחר יותר הפליגה למורמנסק, רוסיה, כדי לשמור על הנמל.
ראסל וקורנווליס הוטבעו על ידי צוללות גרמניות באפריל 1916 ובינואר 1917, בהתאמה.
שלוש אוניות הסדרה ששרדו ראו פעילות מועטה בשנתיים האחרונות של המלחמה, אם כי דאנקן ואקסמות' היו מעורבות בהתערבות מדינות ההסכמה ביוון.
כל שלוש האוניות נמכרו בסופו של דבר לגרוטאות בצמצום המיידי שלאחר המלחמה בכוח הימי ונגרטו ב-1920.
הצעותיו הראשוניות הושלמו עד פברואר 1898, אך מועצת האדמירליות החליטה שתידרש עבודה נוספת על האוניות החדשות, ולכן יוזמנו בינתיים גרסאות מתוקנות של סדרת פורמידבל הקודמת.
אוניות אלו שילבו חלק מההיבטים של עיצובו של ווייט, כלומר פריסת הגנת השריון המתוקנת בחרטום, שנטשה את המחיצה הרוחבית הכבדה שחיברה את שני קצוות החגורה המשוריינת לטובת המשך שריון הצד עד לגזע האונייה, אם כי בעובי מופחת; אלה הפכו לחמש אוניות המערכה מסדרת לונדון.
לאחר מכן חזר וייט לעבוד על העיצוב לתגובה לפרסבט, והשלים גרסה מתוקנת ב-14 ביוני 1898.
כדי להגיע למהירות הרצויה של 19 קשרים תוך שמירה על הדחק של כ- פחות מסדרת פורמידבל ושמירה על אותה סוללה של ארבעה תותחי 12 אינץ' (305 מ"מ) שנישאו על ידי אוניות מערכה בריטיות קודמות, וייט נאלץ לבצע צמצומים משמעותיים, במיוחד במונחים של הגנת שריון.
ככאלה, הם ייצגו אבולוציה של סדרת קאנופוס הקטנה יותר, ולא התפתחות ישירה של הסדרות פורמידבל או לונדון.
סדרת דאנקן הייתה כבדה ביותר מאלף טון מסדרת קאנופוס, ועם הגידול הזה בתפוסה, הם רכשו תותחים חזקים יותר, שריון כבד יותר ושיפור במהירות המרבית בקשר אחד עד שני קשרים.
למרות השיפורים הללו, הדאנקן הוכיחו את עצמם כאכזבות בשירות, בשל המאפיינים ההגנתיים המופחתים, מה שהפך אותן לנחותות מאוניות המערכה האמיתיות מהדרג הראשון שאליהן הושוו בהכרח.
אף על פי כן, הן עדיין היו עדיפות במידה ניכרת על אוניות המערכה מסדרת פרסבט שנגדן נבנו כדי להתמודד, והם היו כמה מאוניות המערכה המהירות ביותר בשירות בזמן שנבנו.
שינויים קלים במידות בוצעו בין יוני לספטמבר, כאשר התכנון הסופי אושר, כאשר מכרזים לחוזי מספנות נשלחו בחודש שלאחר מכן.
הלחץ הציבורי על תוכנית 1898 - שלוש האוניות הראשונות של סדרת לונדון שהיו כביכול איטיות יותר מאלו של האוניות מסדרת פרסבט - הובילה להעברת תוכנית משלימה מיוחדת שהקצתה מימון לארבע האוניות הראשונות מסדרת דאנקן, שכולן נקבעו ב-1899. שתיים נוספות נוספו במסגרת התוכנית של 1899.
אוניות הסדרה היו באורך כולל של , רוחב של ושוקע של .
הדחק האוניות היה בתפוסה סטנדרטית ועד במעמס מלא.
היו להן שני תרני מוט מצוידים בצמרות לחימה; במרומי האוניות נישא זרקור, וארבעה זרקורים נוספים הותקנו על הגשרים הקדמיים והאחוריים.
גופי האוניות חולקו עם מחיצות אורכיות שהיו אמורות לאפשר הצפה נגדית כדי לקזז נזקים תת-מימיים, אך הציוד הדרוש להצפה מהירה של תאים לא היה מספיק, כפי שהיה אופייני בתכנונים בריטיים רבים של פרה-דרדנוטים.
ההחלטה לאמץ מחיצות אורכיות התקבלה במידה רבה כדי לשמור על יציבות משנית נמוכה, שכן זה הפך את האוניות לפלטפורמות תותחים יציבות יותר.
קורנווליס וראסל קיבלו בסופו של דבר משדרים אלחוטיים מסוג 3. האוניות נשאו מספר סירות קטנות שהשתנו במהלך הקריירה שלהן, כולל מגוון של סירות קיטור ומפרשים, סירות מנוע, קאטרים, ציידי לווייתנים ורפסודות.
אוניות הסדרה הונעו על ידי זוג מנועי 4 צילינדרים תלת דרגתיים שהניעו שני מדחפים עם ארבעה להבים.
קיטור סופק על ידי עשרים וארבעה דוודי בלוויל.
הדוודים חולקו לארבעה חדרי דוודים, שניים מהם הכילו שמונה דוודים כל אחד והשניים האחרים עם ארבעה דוודים לחדר; הם פלטו לשתי ארובות קרובות הממוקמות באמצע האונייה.
לאוניות הסדרה הייתה מהירות מרבית של 19 קשרים (35 קמ"ש) מ-18,000 כוחות סוס (13,000 קילוואט), אם כי בניסויי מהירות המהירות המרבית שלהם נעה בין 18.6–19.4 קשרים (34.4–35.9 קמ"ש), עם הספק העולה במעט על מה שתוכנן.
לאוניות הסדרה היו ארבעה תותחי 12 אינץ'/ 40 קליבר שהותקנו בצריחים תאומים מלפנים ומאחור.
אלה היו אותם תותחים וצריחים שנישאו על סיפון סדרות פורמידבל ולונדון, אם כי הקוטר של הברבטות שלהם הצטמצם כאמצעי לחיסכון במשקל.
כדי לתת את הדעת על הברבטות הצרים מעט יותר, היה צורך להקטין את בתי התותחים גם הם, אם כי התותחים נישאו באותם צריחים מסוג BVI.
לצריחים היה טווח גובה מ-5 מעלות עד של 13.5 מעלות, והוא חייב את התותחים לחזור ל-4.5 מעלות לטעינה.
לתותחים הייתה מהירות לוע של , והם היו מסוגלים לחדור 12 אינץ' של שריון קרופ בטווח של .
בהגבהה המקסימלית שלהם, לתותחים היה טווח של .
האוניות גם הרכיבו סוללה משנית של 12 תותחי / 45 קליבר מותקנים בקזמטים, אותה סוללה שנישאה על ידי אוניות מערכה בריטיות קודמות.
עם זאת, הקזמטים קיבלו ספונסונים רחוק יותר מצידי הגוף, כדי לשפר את קשתות הירי שלהם תוך הפחתת השפעות הפיצוץ על הגוף כאשר התותחים ירו קדימה או אחורה.
המתכננים שקלו להעביר שניים מהתותחים בכל צד לסיפון העליון כדי לשפר את יכולות הלחימה שלהם בים סוער, אך החליטו שסידור כזה יעכב את תנועת התחמושת מהמחסנים.
לתותחים הייתה מהירות לוע של .
תותחים אלו יכלו לחדור שישה אינץ' של שריון קרופ במרחק של .
ההגבהה המקסימלית הייתה 14 מעלות, מה שאפשר לתותחים לירות למטרות עד .
להגנה מפני סירות טורפדו, הם נשאו עשרה תותחי 12 פאונד ושישה תותחי 3 פאונד.
כמקובל באוניות מערכה של התקופה, הן צוידו גם בארבע צינורות טורפדו בקוטר 18 אינץ' (457 מ"מ) שקועים בגוף.
ב-1915, חמש האוניות ששרדו קיבלו שני תותחי נ"מ .
אלבמארל, דאנקן וכנראה אקסמות' התקינו את התותחים על המבנה האחורי שלהם, בעוד שראסל הרכיבה אותם על הסיפון שלה וקורנווליס הציבה את התותחים שלה על גבי הקזמטים הקדמיים ביותר שלהם.
בין 1916 ל-1917, אלבמארל הסירה את תותחי הקזמטים שלה, כאשר ארבעה מתותחי ה-6 אינץ' הועברו לסוללת ה-12 פאונד ושניים מאותם תותחים הוסרו כדי לפנות מקום.
תותחי ה-6 אינץ' הוצבו בתושבות ציר ממוגנים.
בשנים 1917–1918, אלבמארל הסירה את שאר תותחי ה-12 פאונד שלה לגמרי.
סדרת דאנקן אימצה את פריסת השריון הבסיסית של סדרת פורמידבל, אך עם עדכון משמעותי לתוכנית השריון הקדמית ועם רמות הגנה דקות משמעותית.
תכנונים מוקדמים של אוניות מערכה השתמשו בחגורת שריון חלקית שהסתיימה לצד שני צריחי הסוללה הראשיים; קצוות החגורה חוברו באמצעות מחיצות רוחביות ליצירת מצודה מרכזית שהגנה על מחסני האוניות ועל חללי מכונות ההנעה.
סידור זה הותיר את החרטום והירכתיים ללא הגנה, ולכן חשופים מאוד לאש האויב.
וייט היה מודאג מכך שהחרטום הבלתי מוגן עלול להיות מוצף אפילו באמצעות ירי קל, מה שיפחית את המהירות ואת יכולת התמרון.
מכיוון שאוניות הסדרה דאנקן נועדו לשמש כאוניות מערכה מהירות, וייט החליט להפחית את הסיכון לנזק מסוג זה על ידי השלכת המחיצה הרוחבית הקדמית לטובת חגורה שלמה.
החלק העיקרי של החגורה היה בעובי ונמשך עד ממש לפני הצריח הקדמי, ולאחר מכן הצטמצם בהדרגה ל-, ואז ל-, ואז ל-, ולבסוף ל- קרוב לגזע.
הקצה האחורי של האונייה שמר על המחיצה הרוחבית המסורתית, שגם היא הייתה בעובי 7 אינץ'.
מאחורי המחיצה, גוף האונייה היה מוגן על ידי רצועת שריון בעובי .
הגנה אופקית כללה זוג סיפונים משוריינים שכיסו את האזורים החיוניים באוניות.
הסיפון הראשי עבר מהגזע אל המחיצה האחורית והיה מחובר לחלק העליון של החגורה; הוא היה בעובי בין 1 ל-2 אינץ', כשהשריון העבה יותר מעל החלק המרכזי של האונייה והפלדה הדקה יותר מעל החרטום.
הסיפון השני, ברמת הסיפון האמצעי, היה בעובי 1 אינץ' וכיסה רק את המצודה המרכזית, שהשתפעה בצדדים אל החגורה.
החללים שנוצרו בין הסיפונים ומאחורי החגורה שימשו לאחסון פחם, שהיה לו יתרון נוסף של הגדלת חוזק מתווה ההגנה הצדדית.
לחרטום ולירכתיים היה סיפון שריון מעוקל מתחת לקו המים שהשתרע מהברבטות לכל קצוות גוף האונייה, והיה בעובי 1 עד 2 אינץ'.
חזיתות צריחי הסוללה הראשיים של האוניות והצדדים היו בעובי , עם מאחור ו-2–3 אינץ' בגגות.
הצריחים ישבו על גבי ברבטות שהיו בעובי בחזיתות החיצוניות מעל החגורה ובעובי 7 אינץ' מאחורי החגורה; החזיתות הפנימיות שלהם הצטמצמו ל-10 ו-4 אינץ', בהתאמה.
סוללת הקזמטים הייתה מוגנת עם שריון בעובי , ומונפי התחמושת שלהם קיבלו הגנת שריון בעובי 2 אינץ'.
מגדלי הניווט הקדמיים של האוניות היו בעובי 10–12 אינץ' בצדדים ומגדלי הניווט האחוריים שלהן היו מוגנים עם שריון בעובי 3 אינץ' בצדדים.
מאז כניסתן לשירות בשנים 1903–1904, כל שש האוניות שירתו בצי הים התיכון, אם כי כהונתן ביחידה הייתה קצרה יחסית, כאשר כל האוניות הועברו מחדש לצי התעלה ב-1905. אקסמות' וראסל כבר עזבו את צי הים התיכון בשלב זה, ועשו תקופה קצרה בצי הבית ב-1904 לפני שהצטרפו לאחיותיהם בצי התעלה.
ב-30 במאי 1906, מונטגו עלתה על שרטון באי לנדי.
לאחר ניסיונות ארוכים לתקן ולהציף את האונייה שכשלו, היא ננטשה ונגרטה במקום.
חמש האוניות ששרדו עברו לצי האטלנטי ב-1907, אם כי דאנקן ואקסמות' עזבו לסיור נוסף עם צי הים התיכון ב-1908. קורנווליס וראסל הצטרפו אליהן שם בשנה שלאחר מכן.
ביולי 1908, ראסל, אלבמארל, דאנקן ואקסמות' ביקרו בקנדה במהלך חגיגות השלוש מאות של קוויבק.
אלבמארל נשארה באוקיינוס האטלנטי עד 1910, אז שובצה לצי הבית.
ארבע האוניות האחרות הצטרפו אליה לשם ב-1912, ויחד הן הקימו תחילה את שייטת אוניות המערכה הרביעית ומאוחר יותר את שייטת אוניות המערכה השישית.
הם נשארו בשייטת השישית עד פרוץ מלחמת העולם הראשונה באוגוסט 1914.
עם תחילת הלחימה, אדמירל ג'ון ג'ליקו, מפקד הצי הגדול, ביקש לשלוח את אוניות השייטת השישית לחזק את הצי הבריטי העיקרי בהתאם לתוכניות שלפני המלחמה.
חמש אוניות הסדרה שימשו לחיזוק הסיירות בסיורים הצפוניים, תוך שמירה על המצור הרחוק על גרמניה.
במהלך שירותן בצי הגדול, האוניות הוקצו לשייטת אוניות המערכה השלישית.
ב-2 בנובמבר, הן הועברו לצי התעלה עקב פעילות מוגברת של הצי הגרמני בדרום הים הצפוני; שם, הם הקימו מחדש את השייטת השישית ב-14 בנובמבר.
ראסל ואקסמות' הפגיזו בסוף נובמבר את זבריחה, שנכבשה על ידי הגרמנים, ושימשה כבסיס ימי מתקדם לצוללות, למרות שהן גרמו נזק קטן והגרמנים חידשו במהירות את פעילותם שם.
האוניות שימשו לשמירה על החוף הדרומי של בריטניה מפני התקפות גרמניות עד סוף השנה, ובמחצית הראשונה של 1915 התפזרה השייטת השישית בהדרגה.
קורנווליס הייתה הראשונה לעזוב, בינואר 1915, כאשר נשלחה להצטרף למערכת הדרדנלים נגד האימפריה העות'מאנית.
היא השתתפה בהתקפות רבות על מבצרי החוף השומרים על הדרדנלים, שכולן לא הצליחו לפרוץ, והובילו למערכת גליפולי, שקורנווליס גם תמכה בו.
אלבמארל הוחזרה לצי הגדול להמשך תפקיד בסיירת הצפון באפריל.
במאי נשלחה אקסמות' גם לתגבר את שייטת הדרדנלים.
מצוידת ברשתות נגד טורפדו כבדות, היא הייתה אוניית המערכה היחידה שהוצבה קדימה בקפאלו ממש מחוץ למצרים, בשל האיום המוגבר של צוללות גרמניות באזור.
דאנקן הועברה מחדש לתחנת פינסטרה - האיים האזוריים - מדיירה ביולי 1915, לאחר מכן הצטרפה לצי האיטלקי בים האדריאטי, שם ראתה פעילות מועטה.
ראסל הועברה למערכת הדרדנלים בנובמבר 1915; אלבמארל הייתה אמורה לצאת באותו זמן, אך היא נפגעה קשות בסערה ולא הייתה מסוגלת לבצע את ההפלגה.
ראסל ראתה שם פעילות מועטה, מלבד תמיכה בפינוי קייפ הלס בינואר 1916.
אלבמארל נשארה עם הצי הגדול עד ינואר 1916, כאשר היא הוקצתה כספינת שמירה לנמל מורמנסק הרוסי.
בזמן שייט מול מלטה ב-27 באפריל 1916, ראסל פגעה בזוג מוקשים ימיים שהונחו על ידי הצוללת U-73. היא עלתה במהירות, התפוצצה, ואז התהפכה וטבעה עם אובדן של 125 מאנשי הצוות שלה.
קורנווליס נקלעה לגורל דומה ב-9 בינואר 1917, כאשר היא טורפדה והוטבעה על ידי U-32, אם כי היא נותרה על פני המים מספיק זמן כדי שרוב הצוות שלה יפונה בליווי משחתות; רק חמישה עשר אנשי צוות נהרגו בטביעה.
אקסמות' ודאנקן הוצבו בסלוניקי, יוון, במהלך התערבות מדינות ההסכמה בהפיכת נואמבריאנה ב-1916. שתי האוניות שלחו אנשי צוות לחוף כחלק מההתערבות.
אלבמארל חזרה לבריטניה בספטמבר 1916 והושבתה לשארית קיומה.
היא, אקסמות' ודאנקן שרדו את המלחמה ושלושתן בסופו של דבר פורקו לגרוטאות ב-1920.
אוניות המערכה מסדרת פלורידה של צי ארצות הברית כללו שתי אוניות: פלורידה ויוטה.
הן הושקו ב-1910 וב-1909 בהתאמה ונכנסו לשירות ב-1911, הן היו מעט גדולות יותר מהעיצוב הקודם של סדרת דלאוור, אך חוץ מזה היו דומות מאוד.
זו הייתה סדרת אוניות המערכה הראשונה בארצות הברית שבה כל הספינות קיבלו מנועי טורבינת קיטור.
בסדרת דלאוור הקודמת, דקוטה הצפונית קיבלה הנעה של טורבינת קיטור כניסוי בעוד דלאוור שמרה על מנועי קיטור תלת דרגתיים.
שתי האוניות היו מעורבות בקרב השני על וראקרוס ב-1914, תוך פריסת כוחות הנחתים שלהן כחלק מהמבצע.
לאחר כניסתה של ארצות הברית למלחמת העולם הראשונה ב-1917, נפרסו שתי האוניות לאירופה.
פלורידה שובצה בצי הגדול הבריטי ובסיסה בסקפה פלו; בדצמבר 1918 היא ליוותה את הנשיא וודרו וילסון לצרפת למשא ומתן לשלום.
יוטה הוטלה לתפקיד ליווי שיירות; היא התבססה באירלנד והוטל עליה להגן על שיירות כשהן מתקרבות ליבשת אירופה.
שתי האוניות נשמרו תחת הסכם הצי של וושינגטון משנת 1922, עברו מודרניזציה משמעותית, עם בליטות נגד טורפדו ודוודי נפט שהותקנו ושיפורים אחרים שבוצעו, אך פורזו במסגרת הסכם הצי של לונדון מ-1930. פלורידה נגרטה, יוטה הוסבה תחילה לספינת מטרה מבוקרת רדיו, ולאחר מכן למאמן ירי נ"מ.
היא שירתה בתפקיד האחרון עד שהוטבעה על ידי היפנים במהלך המתקפה על פרל הארבור ב-7 בדצמבר 1941. גוף האונייה שלה, שמעולם לא נמשה, נותר על קרקעית הנמל כאנדרטת מלחמה.
סדרת פלורידה הייתה השלישית מתוך 10 סדרות נפרדות שנבנו בין 1906 ל-1919, בסך הכל הוזמנו 22 אוניות מערכה.
הדרדנוטים החדשים של מערך הקרב האמריקני תוכננו מתוך ניסיון עם הפרה-דרדנוטים והתבוננות בעיצובים זרים, מכיוון שעדיין לא נכנסה דרדנוט אמריקאית לשירות בזמן שתוכננו אוניות הסדרה; כולן היו בשלב כלשהו של הבנייה או בתכנון.
עיצוב אוניות הראשה האמריקאיות הושפע מאוד גם ממשחקי מלחמה שנערכו במכללת המלחמה של הצי.
קפטן ויליאם סימס הוביל תנועת רפורמה שהקצתה את עיצוב ספינות המלחמה למועצה הכללית.
אוניות אלו היו שיפור ביחס לסדרת דלאוור הקודמת.
חדרי המכונות שלהן היו גדולים יותר כדי להחזיק ארבע טורבינות קיטור של קרטיס או פארסונס.
הרוחב הגדול יותר שלהן העניק להן גובה מטאצנטרי גדול יותר, שהיה חסר במיוחד באוניות הסדרה דלאוור, מה ששיפר את יכולת הציפה והפחית את הלחץ בגוף.
האוניות הרכיבו תותחי 5 אינץ' (127 מ"מ) 51 קליבר כסוללות משניות בקזמטים שהתהדרו בהגנה מוגברת של שריון.
הסדרה שמרה על המגדלי ניווט הגדולים והסגורים במלואם שאומצו עבור סדרת דלאוור הקודמת, כתוצאה ממחקרים אמריקאים על קרב צושימה ב-1905. התכנון הפחית את הפגיעות של צוות הפיקוד.
בסך הכל, אוניות אלו היו מוגנות הרבה יותר מאשר מקבילותיהן הבריטיות, אם כי הן שונו רבות במהלך התקופה שבין המלחמות.
הדחק האוניות היה 21,825 טונות ארוכות (22,175 טונות) בתפוסה סטנדרטית ו-23,033 טונות ארוכות (23,403 טונות) במעמס מלא.
מדובר בגידול של כ-2,500 טונות על פני הסדרה הקודמת דלאוור.
האוניות גם סידרו מחדש חלק מהמבנה העילי שלהן, כולל תרני הסריג והארובות.
באוניות הסדרה שירת צוות של 1,001 קצינים ומלחים.
הרוחב הרחב יותר הגדיל את הגובה המטאצנטרי של כלי השיט, מה שאפשר לאוניות הסדרה להכיל את התותחים הבינוניים הגדולים שלהם בלי השפעה ממשית במשקל החלק העליון.
על פלורידה הותקן לצורך ניסוי גשר גדול יותר מזה שהיה אז סטנדרטי, כדי לאכלס גם את צוות האונייה וגם אנשי בקרת אש תחת שריון, בעוד יוטה קיבלה מגדל בקרת אש משוריין בכבדות על גבי גשר בגודל סטנדרטי.
הראשון הוכיח את עצמו כמוצלח במיוחד, עד כדי כך שכאשר הוצע מגדל בקרת אש משוריין גדול יותר וגשר סטנדרטי עבור סדרת נבדה, הוא נדחה לטובת גשר מרווח יותר כמו זה של פלורידה.
שתי האוניות עברו מודרניזציה בשנים 1925–1927; בין השיפורים היו תוספת של בליטות נגד טורפדו, שנועדו להגביר את ההתנגדות לנזקים תת-מימיים - זה הרחיב את האוניות ל-106 רגל (32 מטר).
מהאוניות הוסרו גם תורני הסריג האחוריים והוחלפו בתורן מוט.
מעוט לשיגור מטוסים הותקן על צריח התותח מספר 3.
האוניות הונעו על ידי טורבינות קיטור של פארסונס עם ארבעה צילינדרים; קיטור סופק על ידי 12 דוודים המונעים בפחם של Babcock & Wilcox.
המנועים דורגו ב-28,000 כוחות סוס (20,880 קילוואט) והעניקו מהירות מרבית של 21 קשרים (39 קמ"ש).
במהלך הניסויים, פלורידה הגיעה למהירות מרבית של 22.08 קשרים (40.89 קמ"ש) מ-40,511 כוחות סוס (30,209 קילוואט); ואילו הטורבינות של יוטה ייצרו רק 27,028 כוחות סוס (20,155 קילוואט) אך עדיין הניעו את האונייה במהירות מרבית של 21.04 קשרים (38.97 קמ"ש).
עם זאת, סידורי המנועים וחדרי הדוודים נותרו זהים לאלו של סדרת דלאוור, כאשר חדר המנועים ממוקם בין הצריחים הראשיים האחוריים וקווי הקיטור עברו מתחת לצריח האחורי העליון.
חדרי המנועים באוניות הוארכו כדי להכיל את טורבינות הקיטור הגדולות יותר של פארסונס, ולכן היה צריך לבטל את חדר הדוודים האחורי.
לכן המרווח בין הארובות היה קרוב יותר מאשר בסדרת דלאוור.
שאר חדרי הדוודים הורחבו ב-4 רגל (1.2 מטר); כדי לעשות זאת ולשמור על הגנה נאותה מתחת למים ומחסן פחם, האוניות נבנו 3 רגל (0.91 מטר) רחבות יותר מסדרת דלאוור.
במהלך השיפוץ של פלורידה ויוטה בשנים 1925–1927, הוחלפו הדוודים הפחמיים שלהם בארבעה דוודים מונעי נפט של White-Forster.
הפחתת מספר הדוודים אפשרה את החלפת הארובות התאומות שלהן בארובה אחת גדולה יותר.
האוניות נועדו במקור להיות חמושות בשמונה תותחי 14 אינץ' (356 מ"מ) /45 קליבר שהיו אז בפיתוח בצריחי ירי-על מקדימה ומאחורה.
מכיוון שהתותח הזה לא נכנס לשירות עד 1914, הסדר של עשרה תותחי 12 אינץ' (305 מ"מ) /45 קליבר Mark 5 בחמישה צריחי תותחים תאומים נשמר מסדרת דלאוור.
בתי התותח היו מסוג Mark 8, והם אפשרו הנמכה עד -5 מעלות והגבהה ל-15 מעלות.
הם ירו פגזים חודרי שריון או סופר-נפיצים במשקל 870 פאונד (395 ק"ג), אם כי הסוג הנפיץ היה מיושן ב-1915 והוצא מכלל הייצור.
המטען ההודף היה במשקל 310 פאונד (141 ק"ג) בשקיות משי, וסיפק מהירות לוע של 2,700 רגל לשנייה (823 מטר לשנייה).
התותחים היו צפויים לירות 175 פגזים לפני שתידרש החלפת הקנים.
בהגבהה של 15 מעלות, התותחים יכלו לפגוע במטרות עד לטווח של 20,000 יארד (18,288 מטר).
לרוע המזל, פריסת הצריח של הדלאוור נשמרה גם היא, עם האתגרים שלה.
שני צריחים, מספרים 1 ו-2, הורכבו מקדימה בזוג ירי-על, בעוד ששלושת האחרים הורכבו מאחורי המבנה הראשי, כולם על קו האמצע.
הצריח האחורי ביותר, מספר 5, הונח על הסיפון הראשי, פונה לאחור, הצריח הבא, מספר 4, הוצב על הסיפון הראשי פונה קדימה, אבל יכול היה לירות רק לשני צדדי הרוחב, הוא לא יכול היה לירות ישר קדימה או אחורה.
הצריח המרכזי, מספר 3, שהוצב בעמדת ירי-על הפונה לאחור, לא יכול היה לירות אחורה כאשר הצריח שמתחתיו היה מכוון קדימה.
זה הותיר רק את הצריח האחורי ביותר, עם זוג התותחים שלו בקוטר 12 אינץ', כדי לכסות את הרבע האחורי של האונייה.
כמו כן, מכיוון שחדר המכונות היה ממוקם בין הצריח האחורי העליון לבין אלו שמאחוריו, עברו קווי קיטור מחדרי הדוודים באמצע האונייה, סביב מחסני התחמושת לצריח מספר 3, לחדר המכונות.
לקווים אלו, כך התברר מאוחר יותר, היה פוטנציאל לחמם את אבקת השרפה במחסני התחמושת ולפגוע בבליסטיות שלה.
פגם עיצובי זה היה נפוץ גם במספר דרדנוטים בריטיות, אך נחשב לבלתי נמנע על ידי מעצבי הצי על בסיס מבניים.
C&R הציע תותחים משניים בקוטר עבור אוניות הסדרה, מוגנים על ידי שריון בעובי 6.5 אינץ' (165 מ"מ) בקזמטים.
זה היה השינוי היחיד מתוכנית ההגנה שהועברה מסדרת דלאוור.
עם זאת, תותח חדש בקוטר 5 אינץ'/51 קליבר אומץ במקום זאת לאחר חששות לגבי הגנה לא מספקת מפני רסיסים של התותחים המשניים בקזמטים וספיחת עשן שהובילו לעלייה בשריון.
שישה עשר מתותחים אלו הוכנסו לקזמטים בודדים.
התותחים האלו ירו פגזים חודרי שריון במשקל 50 פאונד (23 ק"ג) במהירות לוע של 3,150 רגל לשנייה (960 מטר לשנייה) וקצב של 8 עד 9 פגזים לדקה.
התותחים יכלו להנמיך עד -10 מעלות ולהגביה ל-15 מעלות.
התותחים הופעלו ידנית, והיה להם טווח ירי של כ-150 מעלות לשני הכיוונים.
האוניות היו חמושות גם בשני צינורות טורפדו בקוטר שקועים.
הצינורות הורכבו אחד על כל צד רוחב.
הטורפדות היו באורך 16.4 רגל (5 מטר) ונשאו ראש נפץ במשקל 200 פאונד (91 ק"ג).
פריסת השריון הייתה במידה רבה זהה לאוניות המערכה הקודמות מסדרת דלאוור.
עובי חגורת השריון נע בין 9–11 אינץ' (229–279 מ"מ) באזורים החשובים יותר של האונייה.
התותחים בקזמטים שהותקנו בגוף האונייה קיבלו הגנת שריון בעובי 8–10 אינץ' (203–254 מ"מ).
לאחר המודרניזציה הועברו חלק מתותחי הקזמטים למבנה העילי; תותחים אלו היו מוגנים עם שריון בעובי 5 אינץ' (127 מ"מ) בלבד.
הברבטות ששכנו את צריחי התותחים הראשיים היו משוריינות בעובי 4–10 אינץ' (102–254 מ"מ); החלקים הצדדיים הפגיעים יותר לירי פגזים היו עבים יותר, בעוד שהחלקים הקדמיים והאחוריים של הברבטות, שהיו עם פחות סיכויים להיפגע, קיבלו שריון דק יותר כדי לחסוך במשקל.
צריחי התותחים עצמם היו משוריינים בעובי 12 אינץ' (305 מ"מ).
מגדל הניווט היה מוגן עם שריון בעובי 11.5 אינץ' (292 מ"מ).
פלורידה הונחה במספנת הצי בברוקלין בניו יורק ב-9 במרץ 1909. היא הושקה ב-12 במאי 1910, ולאחר מכן החלו עבודות האבזור.
היא הושלמה ב-15 בספטמבר 1911 והוכנסה לצי ארצות הברית.
יוטה הונחה בקמדן, ניו ג'רזי, בתאגיד לבניית ספינות של ניו יורק, 6 ימים לאחר מכן ב-15 במרץ.
העבודה התקדמה מהר יותר ביוטה מאשר על אוניית האחות שלה, והיא הושקה כארבעה וחצי חודשים קודם לכן, ב-23 בדצמבר 1909. האבזור שלה נמשך עד 31 באוגוסט 1911, אז נכנסה לשירות בצי.
פלורידה השתתפה בקרב השני על וראקרוס ב-1914. היא ואחותה יוטה היו שתי האוניות הראשונות במקום; שתי האוניות הנחיתו כ-1,000 מלחים ונחתים בפיקודו של הקפטן של פלורידה ב-21 באפריל.
הלחימה נמשכה 3 ימים; הכוחות מפלורידה ויוטה ספגו בסך הכל 94 נפגעים.
לאחר כניסת ארצות הברית למלחמת העולם הראשונה באפריל 1917, נשלחה פלורידה לאירופה; היא עזבה את ארצות הברית בדצמבר 1917. לאחר שהגיעה לים הצפוני, היא שובצה לצי הגדול הבריטי.
האונייה, חלק מפלגת אוניות המערכה התשיעית של הצי האמריקני, בפיקודו של אדמירל משנה יו רודמן, הגיעה ב-7 בדצמבר והוקצתה לשייטת אוניות המערכה השישית של הצי הגדול.
לאחר אימונים עם הצי הבריטי, הוטלה על שייטת אוניות המערכה השישית תפקיד הגנה על שיירות בנתיב לסקנדינביה.
לאחר תום המלחמה, בדצמבר 1918, ליוותה האונייה את הנשיא וודרו וילסון במסעו לאירופה כדי להשתתף בוועידת השלום בוורסאי.
מאוחר יותר בדצמבר, פלורידה חזרה לארצות הברית כדי להשתתף בסקירת הצי לרגל הניצחון בנמל ניו יורק.
לאחר המלחמה, פלורידה חזרה לצי האטלנטי של הצי האמריקאי; היא פעלה לאורך החוף המזרחי של ארצות הברית ולעבר מרכז אמריקה.
ביולי 1920, הוקצה לה מספר גוף הספינה "BB-30".
בדצמבר 1920 היא נשאה את שר החוץ האמריקני, ביינברידג' קולבי, למסע דיפלומטי ברחבי האיים הקריביים ודרום אמריקה.
פלורידה הייתה אוניית המערכה האמריקאית הוותיקה ביותר שנשמרה על פי תנאי הסכם הצי של וושינגטון משנת 1922. היא עברה שיפוץ ומודרניזציה נרחבת במהלך אמצע שנות ה-20. לאחר שיצאה מהמספנה, היא הוקצתה כאוניית הדגל של כוח הבקרה, הצי האמריקאי.
האונייה ערכה סדרה של הפלגות אימונים למשך שארית העשור.
על פי הסכם הצי של לונדון משנת 1930, האונייה הייתה אמורה להיגרט.
היא הושבתה בפברואר 1931 ונגררה למספנת הצי של פילדלפיה, שם פורקה לגרוטאות.
המשימה הראשונה של יוטה הייתה עם הצי האטלנטי של הצי האמריקאי.
במהלך שנת 1913 היא יצאה להפלגת רצון טוב לים התיכון.
יוטה הייתה מעורבת גם בקרב השני על וראקרוס, לצד אחותה פלורידה.
האונייה גם ניצבה בחזית במלחמת העולם הראשונה, למרות שהיא לא צורפה לצי הגדול הבריטי.
החל מספטמבר 1918, יוטה התבססה בבאנטרי ביי, אירלנד.
כאן היא ניהלה תפקידי ליווי שיירות על ההתקרבות לאירופה.
השירות שלאחר המלחמה ראה את יוטה שוב בצי האטלנטי; במהלך השנים 1921–1922, היא הוצבה באירופה.
יוטה נשמרה גם במסגרת הסכם הצי של וושינגטון.
בשנים 1924–1925 הפליגה האונייה בשייט ברצון טוב לדרום אמריקה.
לאחר שובה לארצות הברית, היא נלקחה למבדוק יבש לצורך שיפוץ משמעותי.
לאחר שהצטרפה מחדש לצי הפעיל, היא שובצה לצי הסיור האמריקאי.
בשלהי 1928, היא יצאה לדרום האוקיינוס האטלנטי, שם אספה את הנשיא הנבחר הרברט הובר, שחזר מביקור במספר מדינות בדרום אמריקה.
על פי הסכם הצי של לונדון, הספינה הייתה אמורה להיות מסולקת משירות הקו הקדמי.
בשנת 1931 הסירו את תותחי הסוללה העיקריים שלה והיא הוסבה לספינת מטרה מבוקרת רדיו.
היא סומנה מחדש כ-AG-16 ושירתה בתפקיד זה עד 1941. בשנת 1935 היא שופצה שוב, וזכתה לתותחי נ"מ 1.1 אינץ' (28 מ"מ) /75 קליבר בצריח מרובע לניסויים ופיתוח של סוג הנשק החדש.
היא המשיכה בתפקידה כספינת מטרה, ובשנת 1941 הותקנו כמה תותחים נוספים נגד מטוסים כדי להגביר את יכולתה לאמן תותחים.
מאוחר יותר באותה שנה היא הועברה לצי האוקיינוס השקט והתבססה בפרל הארבור.
היא נכחה במהלך המתקפה היפנית על פרל הארבור ב-7 בדצמבר 1941, נפגעה משתי טורפדות, התהפכה וטבעה.
כמה שנים מאוחר יותר, גוף האונייה יושר חלקית ונגרר קרוב יותר לאי פורד במאמץ חילוץ כושל, שבו נותרו שרידי האונייה כיום.
אוניות המערכה מסדרת ויומינג היו זוג אוניות מערכה דרדנוט שנבנו עבור צי ארצות הברית.
ויומינג וארקנסו אושרו בתחילת 1909, ונבנו בין 1910 ל-1912. הסדרה הייתה העיצוב הרביעי של הצי האמריקני, אך רק הייתה שיפור מצטבר ביחס לסדרת פלורידה הקודמת, והם היו אוניות המערכה האחרונות של ארצות הברית שהשתמשו בתותחי 12 אינץ'.