tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
במרץ 2024 חודשה הסדרה לעונה שלישית שעלתה לשידור ב-18 באוקטובר 2024. בפברואר 2025 חודשה הסדרה לעונה רביעית.
בינואר 2026 פורסם כי הסדרה חודשה לעונה חמישית.
בודי דונובן (מקס ת'יריוט) הוא אסיר צעיר עם עבר בעייתי.
בתקווה לכפר על עברו ולקצר את עונש המאסר שלו, הוא מתנדב לתוכנית מחנה השימור של קליפורניה שבה האסירים מסייעים למחלקת היערות וההגנה מפני שריפות של קליפורניה, המכונה Cal Fire.
בסופו של דבר הוא מוקצה לעיר הולדתו בצפון קליפורניה, שם הוא חייב לעבוד לצד חברים לשעבר, אסירים אחרים וכבאים מובחרים בכיבוי שריפות הענק שפוקדות את האזור.
מקס ת'יריוט בתור בודי דונובן (המכונה בודי לאוני), כבאי אסיר המבקש כפרה.
קווין אלחנדרו בתפקיד מני פרז, אביה של גבריאלה וקפטן מכבי האש לשם נשלח בודי.
ג'ורדן קלוויי בתור ג'ייק קרופורד, החבר לשעבר של ריילי וגבריאלה, וכבאי.
סטפני ארצילה בתור גבריאלה פרז, בתו של מני וכבאית על תנאי.
ג'ולס לאטימר בתפקיד איב אדוארדס, כבאית עם ג'ייק בפיקודו של וינס.
דיאן פאר בתפקיד שרון ליאון, אשתו של וינס, אמם של ריילי ושל בודי ומפקדת מחלקת האש של קליפורניה.
בילי ברק בתפקיד וינס ליאון, אביהם של ריילי, ושל בודי ומפקד גדוד האש של קליפורניה.
Tré Davis בתפקיד פרדי "גואט" מילס, כבאי אסיר וחברו של בודי.
מייקל טרוקו בתור לוק ליאון, אחיו של וינס ומפקד גדוד האש של קליפורניה.
ג'ייד פטיג'ון בתור ריילי ליאון, בתם המנוחה של וינס ושרון, אחותו הצעירה של בודי וחברה הכי טובה של איב.
פיונה רנה בתור רבקה לי, אסירה ועורכת דין לשעבר.
סבינה גדצקי בתור קארה, חברתו לשעבר של בודי ואחות שאפתנית במיון.
אפריל טלק בתפקיד מפקדת הכיבוי בדימוס דולי ברנט, דודתו של בודי.
אהרון פרל בתור מפקד כיבוי אש בדימוס פאולי ברנט, דודו של בודי.
זאק טינקר בתור קולין אוריילי/אלכס שווקרוס, כבאי מנוסה.
קתרינה ריינולדס בתור קוקי, חברתו של פרדי.
קארן לבלנק בתור ד"ר לילי קרופורד, אמו של ג'ייק ומנתחת לב וחזה בלוס אנג'לס.
ברקלי הופ בתור האב דייוויד פסקל.
רבקה מדר בתור פיי סטון, המנכ"לית והמייסדת של חברת קונסיירז' פרטית לכיבוי אש.
קאנואה גו בתור קייל, חבר של גבריאלה לצלילה.
קריסטל באלינט בתור אריקה סנואו, עוזרת כיבוי אש.
ריילי דייוויס בתור טרוי אליוט, כבאי צעיר אסיר.
רפאל דה לה פואנטה בתור דייגו מורנו, פרמדיק.
טיי ווייט בתור קול רודמן, לוחם MMA לשעבר, חברו לתא של בודה.
ג'ייסון או'מרה בתור ליאם, כבאי, עמיתה לשעבר של שרון.
אליקס ווסט לפלר בתור ז'נבייב, בתה של קארה.
קתרין לו האגקוויסט בתפקיד המושלת קלי.
לוון רמבין בתפקיד אודרי ג'יימס (עונה 3–עונה 4), אסירה לשעבר וכבאי בשירות הכבאות של קליפורניה.
ג'ארד פדלקי בתפקיד קמדן קייסי (עונה 3), קפטן כבאי בדרום קליפורניה.
קייטי פינדלי בתפקיד פרנסין (עונה 3–עונה 4), חברתה של איב.
פיל מוריס בתפקיד אלרוי אדוארדס (עונה 3), אביה של איב ובעל חווה.
קונסטנס צימר בתפקיד רנה (עונה 3), עורכת דין, ואהובתו של וינס מהתיכון.
נסטה קופר בתפקיד ויולט (עונה 3–הווה), עורכת דין שהתגרשה לאחרונה וחברתו של ג'ייק.
בלייק לי בתפקיד פין (עונה 3), צלם שמתאהב בגבריאלה.
קיין בראון בתור רובין, מסתנן לרכבות שעוזר למכבי האש עם קורבנות של תאונת רכבת.
מורנה בקארין בתפקיד מיקי פוקס, השריף של מחוז אדג'ווטר.
אחותה החורגת המנוכרת של שרון.
פאולה נונייס בתור רוברטה (עונה 2), אמה של גבריאלה ואשתו לשעבר של מני.
וילאם ארל בראון בתפקיד וס פוקס (עונה 3), אביו של מיקי ומגדל מריחואנה שאינו מחובר לרשת החשמל.
ג'לי רול בתור נואה (עונה 3), אסיר לשעבר, כיום עובד בריאות שמשנה את חייו.
שון האטסי בתפקיד ברט ריצ'רדס (עונה 4), מפקד גדוד זמני בתחנה 42 לאחר מותו של וינס.
כריסטין לאטי בתפקיד רובי קווין (עונה 4), אמה של שרון וסבתו של בודה.
בנובמבר 2021, CBS הודיעה שהיא מפתחת סדרה עם מקס ת'יריוט, טוני פלן וג'ואן רטר, המבוססת על חוויותיו של ת'יריוט שגדל במדינת האש בצפון קליפורניה.
הסדרה הפוטנציאלית הייתה ידועה אז בשם Cal Fire.
בפברואר 2022, פיילוט של הסדרה קיבל אור ירוק.
הפיילוט נכתב על ידי פלן ורטר, עם ת'יריוט ככותב שותף, ובוים על ידי ג'יימס סטרונג.
במאי 2022, CBS רכשה את הסדרה, ושינתה את שמה ל"ארץ האש".
ב-19 באוקטובר 2022, נרכשה עונה מלאה של הסדרה.
ב-6 בינואר 2023, CBS הודיעה כי חידשה את הסדרה לעונה שנייה.
צילומי הסדרה החלו ב-21 ביולי 2022 בוונקובר, קנדה והם הסתיימו ב-5 באפריל 2023. הסדרה מצולמת בעיירה פורט לנגלי בתור העיירה הדמיונית אדג'ווטר.
בפברואר 2022, הוכרז כי ת'יריוט יככב בסדרה.
במרץ 2022, ברק ואלחנדרו קיבלו תפקידים ראשיים בפיילוט.
כמה ימים לאחר מכן, הוכרז שפאר, קאלווי, ארצילה ולטימר יופיעו כדמויות קבועות.
בספטמבר 2022, הוכרז שטרוקו יצטרף לתוכנית בתפקיד חוזר.
בינואר 2023, דווח כי זאק טינקר הצטרף לצוות בתפקיד לא ידוע.
במרץ 2023, פורסם שרבקה מדר וקנואה גו לוהקו לתפקידי משנה.
לפני יציאת התכנית לאקרנים, מפקד הכיבוי של Cal, ג'ו טיילר, פרסם הצהרה בה הכחיש כל מעורבות ביצירת התכנית, ואמר כי "סדרת הטלוויזיה הזו היא מצג שווא של מחלקת הכיבוי המקצועית של סוכנות ההגנה על משאבים שהיא Cal Fire.
" התנגדות מיוחדת הועלתה לסצנה בקדימון של הסדרה הכוללת אסיר שנלחם בחבר ב-Cal Fire.
טים אדוארדס, נשיא האיגוד של Cal Fire, Local 2881, הוסיף כי "דיברנו עם הצוות המשפטי שלנו, ואנחנו לא יכולים למנוע מהסדרה לשדר או להשתמש בשם Cal Fire".
נעשה ניסיון לדרוש באופן חוקי כתב ויתור לפני ואחרי כל פרק, שדחה את מעורבות Cal Fire, אך לא הצליח.
לאחר שראה את הפיילוט המלא, אדוארדס המשיך להסתייג מהתוכנית והוסיף ביקורת על אסירים שלא נענשו על הפרות כללים מרובות שבדרך כלל אמורות לגרום לחזרה מיידית לכלא.
מנהלת התוכנית טיה נפוליטנו השיבה לביקורות ואמרה "לא הייתה לי כמעט תגובה.
אני יודעת שאנחנו עושים תוכנית בידור.
ג'ף סניידר, כבאי בדימוס ואחד מיועצי התוכנית, ציין כי משטרת ניו יורק לא הגיבה על הריאליזם של חוק וסדר ואמרה שהתגובה החריגה של Cal Fire הייתה כי "באופן כללי עם כבאים, אנחנו טובים מאוד בלמצוא את הפגמים אחד של השני."
כבוד בגלל קרבה הוא כשל לוגי של אי-רלוונטיות ממשפחת כשלי פנייה אל הרגש.
בטיעון "כבוד בגלל קרבה" נטען כי מישהו או משהו זכאי לכבוד בזכות האנשים או הארגונים המקורבים אליו.
טיעון זה הוא ההופכי לטיעון אשמה בגלל קרבה.
"אינקיטאטוס מקורב מאוד לקליגולה, לכן סביר להניח שהוא יהיה קונסול מוצלח".
"הקצין מקורב מאוד לרמטכ"ל ולכן אפשר לסמוך על מה שהוא אומר".
כָּבוּל הוא חומר דחוס ורקוב חלקית של צמחים ותאית המצוי בטבע היכן שרוכזה אדמת סחף או ביצות.
הכבול הוא חומר חומצי שמשמש לעיתים כדשן, וניתן להשתמש בו כחומר דלק.
מרבצי כבול מצויים במקומות רבים בעולם, בעיקר ברוסיה, אירלנד, סקוטלנד, צפון גרמניה, סקנדינביה, כמו גם בצפון אמריקה, ובייחוד בקנדה, מישיגן והאוורגליידס (אזור של אדמות ביצה בפלורידה).
רוב אדמות הביצה בעולם (80%) מצויות באזורים רחוקים מקו המשווה, וכ-60% מאדמות הביצה בעולם הן אדמות כבול.
אדמות כבול מהוות כ-3% ממסת הקרקע של כדור הארץ.
כ-7% מכמות זו נוצלו לחקלאות ולייעור, תוך השלכות סביבתיות.
בישראל מצוי כבול בכמויות ניכרות בעמק החולה.
ישנן גם שכבות כבול דקות במישור החוף.
בעמק החולה ישנן ארבע שכבות כבול, כאשר השנייה מתוכן מכילה כבול הראוי לשימוש.
קידוחים שנערכו בעמק החולה לצורכי מחקר העלו כי מדובר בכ-1,200 מיליון טונות של כבול לח וכ-470 מיליון טונות של כבול יבש.
בשכבה השלישית ישנם כ-1,100 מיליון טונות של כבול יבש ולח.
בעבר הועלתה אפשרות לחצוב את הכבול שבעמק החולה לצורכי הפקת חשמל.
כבול נוצר כאשר חומר צמחי, לרוב באזורים ביצתיים, לא נרקב לחלוטין בשל תנאים חומצתיים.
הוא מורכב בעיקרו מכבולית (טחב עלים מסוג Sphagnum), אך גם מעצים, עשבים, גומא וצמחיית ביצה אחרת.
הוא גם כולל סוגים רבים של שאריות אורגניות אחרות, ובהן פטריות וחרקים.
במהלך הריקבון שוקעים חומרים אלו ומהווים מצע קרקעי לצמיחה חדשה.
הזמן הוא גורם מרכזי ביצירת הכבול, כי רק לאחר מאות ואלפי שנים נדחסות השכבות התחתונות דיין ליצירת כבול.
היווצרותו ומידת פירוקו תלויים ישירות במרכיביו ובמידת רווית המים שלו.
כבול שנוצר בתנאי רטיבות גבוהים יצטבר מהר יותר ויתפרק פחות ביחס למקומות יבשים יותר.
עובדה זו מאפשרת לקלימטולוגים להשתמש בכבול כמחוון לשינויי אקלים.
הרכב הכבול יכול גם להעיד על אקולוגיות עתיקות, וזאת באמצעות בחינת ההרכבים והמינונים של מרכיביו האורגניים.
תחת תנאים מתאימים, כבול הוא השלב המוקדם ביותר בהיווצרותו של פחם.
בתחילה הופך הכבול לפחם חום (ליגניט) ולאחר מכן לפחם שחור.
אדמות הכבול החדשות יחסית נוצרו באזורים רחוקים מקו המשווה לאחר נסיגת הקרחונים בעידן הקרח האחרון לפני כ-9,000 שנה.
כבול הוא חומר רך הנדחס בקלות.
תחת לחץ, המים בכבול ניגרים החוצה.
לאחר ייבוש, יכול הכבול לשמש כחומר דלק, ומסורתית הוא משמש לאפייה ולחימום ביתי בארצות רבות, בהן אירלנד וסקוטלנד היכן שעצים הם יקרי המציאות.
עם זאת, הכבול אינו חומר דלק איכותי; הוא מפיק פחות חום מפחם, בוער באיטיות, ומפיק עשן רב.
באזורים כפריים מסוימים עדיין מצויים מצבורי כבול מיובש שנחצבו מאדמות ביצה.
כבול גם מוחדר לקרקע כדי לשמש כדשן, הן בחקלאות והן בגינון.
החומר משמר את לחות הקרקע ומוסיף לה חומרים מזינים.
בתקופות הפרהיסטוריות, הוענקו לביצות כבול משמעויות פולחניות בתקופת הברונזה ובתקופת הברזל, כשאנשים החשיבום כמקום משכנם של אלי טבע או רוחות.
גופות קורבנות של טקסי הקרבה נמצאו במספר מקומות באנגליה, גרמניה ודנמרק כשהן שמורות היטב בשל חומציות המים (דוגמת האיש מטולון).
באירלנד קיים שימוש ביתי ותעשייתי רב בכבול גם בימינו.
חברה בבעלות ממשלתית, Bord na Móna, אחראית על הפקת הכבול.
החברה מוכרת כבול דחוס, מיובש וטחון בצורת קוביות כחומר דלק לחימום ביתי.
בהפקת ויסקי סקוטי נעשה שימוש בכבול, והתקן הסקוטי מכיל סעיף המחייב את יצרני הוויסקי הסקוטי להפסיק את שלב ההלתתה על ידי עשן כבול.
ייבוש הלתת במדורת כבול מעניק לוויסקי את טעמו העשיר והמעושן.
ויסקי בעישון בינוני נע בין 20ppm-25ppm (יחס בין משקל הכבול למשקל הוויסקי, בחלקים למיליון), ואף יכול להגיע לרמת עישון כבדה של 40ppm.
ויסקים כבולים ומעושנים באים בדרך-כלל מהאי איילה שבסקוטלנד שידוע כאי הוויסקי.
ניצול אדמות הכבול גם מעלה בעיות אקולוגיות; ארגוני סביבה טוענים כי כריית הכבול פוגעת במקום המחיה של מיני בעלי חיים ייחודיים.
מאות שנים עוברות עד להיווצרות מרבץ כבול.
כבול מהווה מערכת חשובה לקיבוע פחמן.
אדמות הכבול מאחסנות יותר פחמן מכל יערות העולם.
שימוש בו לחקלאות, לסלילת כבישים ומסילות ברזל ולחימום, גורמים לפליטת הפחמן שנאגר בכמויות עצומות..
כאשר הכבול יבש, הוא עלול להוות סכנה אם יתלקח, גם מתחת לאדמה, בתנאי שייחשף למקור חמצן.
על פי מחקר שהתפרסם בתחילת 2025 בכתב העת Conservation Letters על אף שלאדמות כבול יש ערך אקולוגי, היעדר פיקוח הולם, מביא למצב של "פצצה פחמן מתקתקת" משום שבמקרה של התלקחות, כמעט בלתי ניתן להחזיר את המצב לקדמותו.
כבד קצוץ (ביידיש: געהאַקטע לעבער) הוא מאכל מהמטבח האשכנזי, עשוי מכבד עוף, המוגש קר לרוב, כמנה ראשונה או כממרח לכריכים.
יש המכינים אותו מכבד בקר.
המתכון הבסיסי כולל טיגון הכבד בשמן או שמאלץ (שומן אווז) או שומן כבש, לרוב עם בצל.
לאחר הטיגון מניחים לתבשיל להתקרר, מועכים את הכבד לדרגה הרצויה (ישנן גרסאות עם מרקם גושי ואחרות עם מרקם דמוי משחה), מוסיפים מלח, פלפל שחור, בצל מטוגן או טרי קצוץ דק ולעיתים גם ביצה קשה או תפוח אדמה.
בעבר נהגו להגישו עם "אייערלאך" (ביידיש, מילולית "ביצים קטנות") ביצים שלא הוטלו, שנמצאו לעיתים בקרבי תרנגולת, ונראות כחלמונים.
כבד קצוץ נחשב כמעדן, מוגש בארוחות חג ופופולרי כממרח במעדניות יהודיות בארצות הברית ובקנדה ובתרבות הסלאבית במזרח אירופה.
כבד קצוץ רגיש מאוד לטמפרטורה ומתקלקל בקלות, לכן יש לצרוך אותו סמוך ככל האפשר להכנה ולאחסן אותו בקירור לימים בודדים.
כבד הוא מוצר עתיר שומן וכולסטרול, אך גם עתיר ברזל.
בתקופת הצנע בישראל, כאשר כבד לא היה בנמצא, הומצא תחליף מחצילים שכונה חצילים בטעם כבד.
למרות שמו, טעמו אינו דומה לזה של כבד קצוץ, והדמיון הוא בעיקר בצבע ובמרקם.
מאכל זה הוא ממתכוני הצנע היחידים שעדיין פופולריים במטבח הישראלי, ואף קיימות גרסאות מסחריות שלו.
ביידיש קיים הפתגם "געהאַקטע לעבער איז בעסער ווי געהאַקטע צרות" (משחק מילים: 'כבד קצוץ עדיף מצרות צרורות').
בלקסיקון היהודי-אמריקאי (וכן בתרבות האמריקנית הכללית) קיים הביטוי "מה אני, כבד קצוץ?!" , הנאמר בשעת תסכול הנגרם מכך שאדם חש שמתעלמים ממנו (מקביל לביטוי העברי-גששי "מה אני, עז?!").
ייתכן כי מקור הביטוי הוא בכך שכבד קצוץ נחשב כמאכל של טעם נרכש, שאינו אהוד על הכל; לחלופין, ייתכן כי מקור הביטוי בהיותו של המאכל מנה נלווית ולא עיקרית.
כְּבֵד אַוָּז או פוּאָה גְרָא (מצרפתית Foie gras, "כבד שָמֵן"), הוא כבד של אווז או ברווז שלרוב הושמן על ידי פיטום בכפייה.
כבד מעין זה מהווה מעדן פופולרי במטבח הצרפתי.
בעברית השתרש המונח "כבד אווז" כשם המאכל, אף שבפועל במקרים רבים מקורו בכבד ברווז.
ייצור כבד אווז התחיל עוד באלף ה-3 לפנה"ס, במצרים העתיקה, בה פוטמו אווזים בתאנים למטרת הגדלת כבדם.
הרומאים למדו את טכניקת ייצור כבד האווז מהמצרים והפיצו אותה ברחבי אירופה, וכיום המאכל מזוהה ביותר עם המטבח הצרפתי; צרפת היא היצרנית והצרכנית הגדולה ביותר של פואה גרא בעולם.
כיום, רק מיעוטו של הפואה גרא המיוצר ונאכל בצרפת הוא מכבד אווז, ומרביתו מכבד ברווז, בעיקר ברווז המולארד המגודל במיוחד למטרה זו.
כבד ברווז נחשב מעודן יותר, קטן יותר, ויקר יותר מכבד אווז.
באופן כללי בשר הברווז מעודן מבשר אווז.
פואה גרא מוגש במספר אופנים שונים, כמנה קרה או חמה.
כמנה קרה הוא מוגש בדרך כלל כממרח, ללא עיבוד מעבר לבישול או כפטה.
בצרפת מקובל להגיש את הממרח עם טוסטים מלחם לבן או בריוש, חמאה, חרדל ופלפל שחור גרוס.
בנוסף, ניתן להגישו כמנת פתיחה בפני עצמה, אז הוא מלווה לעיתים בריבת בצל.
בהגשה כמנה חמה (אסקלופ) מוגש הפואה גרא בליווי פרוסות תפוח ורטבים על בסיס קלבדוס, ובמספר גרסאות נוספות המשלבות רוטב מתקתק ופירות.
תעשיית הפואה גרא ספגה ביקורת ציבורית חריפה, בשל תהליך הפיטום הכפוי, הגורם לכבדם של האווזים והברווזים להתנפח פי שבעה עד עשרה מגודלו הטבעי, וגורם בכך לבעיות בריאותיות ולסבל רב לבעל החיים.
במדינות רבות, בהן בריטניה, שווייץ, אוסטריה, דנמרק, נורווגיה, גרמניה, לוקסמבורג, פולין, פינלנד, צ'כיה, איטליה, שוודיה, אוסטרליה, דרום אפריקה, הולנד, אירלנד, ארגנטינה, קליפורניה וישראל, נאסר בחוק על פיטום אווזים וברווזים בעקבות כך.
בשני מקומות, קליפורניה ושיקגו, נאסרו מחוץ לחוק אף מכירה והגשה של פואה גרא.
בצרפת המאכל עדיין נחשב מקובל ומוגש במסעדות רבות.
עם זאת, בשנים האחרונות החל בצרפת מסע פרסום ציבורי נגד אכילת המוצר.
בשנת 1999 פתחה עמותת אנימלס בקמפיין ציבורי נגד פיטום אווזים.
ב-2001 הוגשה עתירה לבג"ץ מטעם "נוח", ארגון הגג של הארגונים להגנה על בעלי חיים בישראל, בטענה שהפיטום מהווה עבירה על חוק צער בעלי חיים.
בית המשפט קיבלת את עמדת הארגונים להגנת בעלי החיים וקבע כי פיטום האווזים אינו חוקי.
החל מ-2006 האיסור על פיטום אווזים החל להיאכף בפועל ומפטמות האווזים נסגרו.
ב-2008 הורשע לראשונה מפטם אווזים שהמשיך לעסוק בפיטום בניגוד לחוק.
רבני ארץ ישראל, בהם צבי פסח פרנק והחזון איש, יצאו נגד הנוהג להלעיט אווזים בארץ ישראל.
הרב עובדיה יוסף פסק שאין להתיר פיטום אווזים עקב צער בעלי חיים ובעיות כשרות, ושראוי שלא לאכול כבד אווז.
כבוד האדם הוא ערך המתייחס אל תכונתו הייחודית של האדם כאדם; הוא משווה משמעות מוסרית לעצם היות האדם אנושי.
למושג כבוד האדם ישנם מספר גדול של שימושים ומשמעויות אשר מקבלים את ביטוים בתחומים שונים כגון פילוסופיה, פוליטיקה, משפטים, ביואתיקה, פסיכולוגיה ועוד.
באופן כללי, ניתן להתייחס לכבוד האדם כתיאור של תכונה הקיימת בבני אדם או כאל יחס נורמטיבי שיש לנהוג כלפי בני אדם, כאשר לעיתים ישנו עירוב ובלבול בין שני ההיבטים הללו.
אין הגדרה אחידה של כבוד האדם, אך המושג הפך לשגור בשיח המשפטי והפילוסופי לאחר מלחמת העולם השנייה כאשר הוכנס לשימוש במסמך המכונן של ארגון האומות המאוחדות (1945) ובהכרזה לכל באי עולם בדבר זכויות האדם (1948).
המושג נמצא בשימוש גובר בפסיקות בתי משפט ברחבי העולם.
בישראל "כבוד האדם" הוא מושג מפתח בשיח המשפטי והחוקתי מאז חקיקת חוק יסוד: כבוד האדם וחירותו בשנת 1992.
מקורו ההיסטורי של ערך כבוד האדם בתפיסה שהאדם נברא בצלם אלוהים, ולכן הוא בעל ערך מיוחד: כבודו של האל מצוי גם בו.
לפי גישה זו, מה שמייחד את האדם ומעניק לו את ערכו המוסרי הוא צלם אלוהים שבו.
כל בני האדם נבראו בצלם אלוהים, ולכן כולם חולקים את כבוד האל באותה מידה.
אחד ההוגים שהשפיעו באופן העמוק ביותר על התפתחות תפיסת כבוד האדם הוא הפילוסוף הגרמני עמנואל קאנט.
קאנט קבע כי תמיד יש לראות בכל אדם לא רק אמצעי לקידום צרכיו של אדם אחר, אלא גם מטרה עצמאית בעלת ערך מוחלט העומדת בפני עצמה.
כלומר: לעולם אין להתייחס לאדם כאילו היה חפץ, אלא תמיד יש לזכור גם את המתחייב מאנושיותו.
ציווי זה נתפס עד היום כמבטא באופן הבהיר ביותר את משמעות כבוד האדם.
כבוד האדם קשור בערכים נוספים, אך עם זאת הוא נבדל מהם ואינו מצטמצם בצירוף משמעויותיהם.
החשובים מבין הערכים הללו הם השוויון והחירות.
זאת בין שהם צעירים או מבוגרים, עניים או עשירים, בריאים או חולים, לבנים או שחורים, גברים או נשים.
כבוד האדם קשור בערך השוויון ואף מכיל תפיסה של שוויון, כיוון שהוא קובע שכל בני האדם שייכים באותה מידה, כלומר במידה שווה, למשפחת האדם; כולם אנושיים במידה אחת, ואיש אינו יכול לטעון ליתר אנושיות מזולתו.
אך שלא כמו ערך השוויון, כבוד האדם אינו מתמקד בהשוואה בין בני האדם, אלא במכנה המשותף להם.
בדומה, כבוד האדם קשור בערך החירות ואף מכיל תפיסה של חירות, שכן השתייכות למין האנושי משמעותה, בין השאר, החופש להגדרה עצמית ולמימוש עצמי, וערכו של האדם כולל את ערכו כיצור חופשי להגדיר ולממש את עצמו.
אך שלא כמו ערך החירות, כבוד האדם אינו מתמקד בהבטחת עצמאותו של הפרט מן הקבוצה או המדינה, אלא בערכן המוסרי של תכונותיו הטבועות, כמו חירותו.
כבוד האדם הוא, לכן, בסיסי וכללי יותר מערכים אחרים, אפילו כמו השוויון והחירות.
תכונותיו הכלליות והבסיסיות מקשרות את כבוד האדם לכל זכויות האדם ומקנות לו מעמד מיוחד בכל הקשור בזכויות אלה.
לכן הוא מתאים לשמש כערך יסוד הנעוץ בלב השקפות עולם ערכיות, ובמיוחד כאלה המתמקדות בזכויות האדם.
כבוד האדם מקושר בעברית עם ערך הכבוד (honor).
הכבוד הוא ערך המבחין בין אנשים על פי חשיבותם, מעמדם, ייחוסם, עושרם, או תכונות אחרות, שחלקן קשורות במשפחותיהם וחלקן ניתנות לרכישה.
הכבוד הוא ערך המעודד אנשים להתחרות אלה באלה כדי לרכוש יותר מעמד ולהתנשא מעל אחרים.
הוא שונה מכבוד האדם, כיוון שאינו מדגיש את השותפות המלאה והמוחלטת של כל בני האדם באנושיות, ובערך האחיד והמשותף של כולם מעצם היותר אנושיים.
יש המבחינים בין הכבוד וכבוד האדם על ידי כינוי כבוד האדם "כבוד סגולי", ואת הכבוד – "הדרת-כבוד".
לפי גישה זו, כבוד האדם, כמי שנברא בצלם אלוהים, מכונה "הילת כבוד", ואילו סוג נוסף של כבוד, "כבוד מחיה", מייחס ערך מוסרי לייחודו של כל אדם באשר הוא אדם שונה ומיוחד, בעל מקבץ תכונות המאפיינות רק אותו.
השפעת ערך כבוד האדם על החברה
בהכרזה לכל באי עולם בדבר זכויות האדם, אשר נחתמה ב-10 בדצמבר 1948 בעצרת האומות המאוחדות, בחרו אומות העולם בערך כבוד האדם, הנקרא באנגלית dignity, כערך היסוד הבסיסי והראשוני מכולם.
הפתיח להכרזה קובע כי כל בני האדם שווים בכבוד האדם (ה-dignity) שלהם, וכי מעמדה ערכית זו נגזרות כל זכויות האדם הבסיסיות.
כלומר, זכויות האדם הבסיסיות, כמו הזכות לחיים, הזכות שלא להיות מעונים, שלא להיות מורעבים, שלא להיות כלואים או חטופים, שלא להיות מושתקים או מבודדים – כולן נגזרות מן הקביעה הערכית, המוסרית, שכל בני האדם שייכים למשפחת האדם, הם שותפים באנושיות, וככאלה הם בעלי ערך.
לכן לכולם זכות להגדיר את עצמם, לבחור לעצמם בני זוג, להקים משפחה כרצונם, לדבר בשפתם, לטפח את תרבותם, להאמין או שלא להאמין כראות עיניהם וכיוצא באלה.
ההכרזה לכל באי עולם, שנוסחה על ידי הפילוסוף הצרפתי היהודי רנה קסין, מכוננת את כבוד האדם כערך מוחלט ואוניברסלי, כלומר – ערך המחייב תמיד, בכל מקום, ללא יוצא מן הכלל.
לפי גישה זו, בשום מקום ובשום זמן אסור – ואי אפשר – לגזול משום אדם בשל שום סיבה את השתייכותו למשפחת האדם ואת הערך הטבוע בו ככזה.
קביעה זו היא פועל יוצא של מלחמת העולם השנייה והשואה, במהלכן ניסו גרמניה הנאצית ובנות בריתה לעשות בדיוק את הדברים הללו: לשלול מאנשים את אנושיותם, את שייכותם למשפחת האדם, ולכן גם את זכויות האדם הבסיסיות ביותר שלהם.
יהודים, צוענים, אנשים בעלי מוגבלויות גופניות או נפשיות, הומוסקסואלים ולסביות ואחרים הוגדרו על ידי הנאצים כ"לא אנושיים", ולכן כמי שניתן להשתמש בהם כחומר גלם, לשלול מהם את כל זכויותיהם, ואף להשמידם.
הקביעה שכבוד האדם הוא ערך מוחלט ואוניברסלי, אשר חל באותה מידה בדיוק על כל בני האדם באשר הם, תמיד וללא סייג, היא תגובת נגד של העולם שלחם בנאציזם וניצחו, ובחר לקבוע כערך עליון בדיוק את הערך שעליו קראו הנאצים תיגר.
בשנת 1992 הלכה מדינת ישראל בעקבות מועצת האומות המאוחדות ובחרה בכבוד האדם כערך היסוד של מגילת זכויות האדם שלה, כאשר הכנסת כוננה את חוק יסוד: כבוד האדם וחירותו.
סעיפו הראשון של חוק היסוד קובע כי "זכויות היסוד של האדם בישראל מושתתות בהכרה בערך האדם, בקדושת חייו ובהיותו בן חורין, והן יכובדו ברוח העקרונות שבהכרזה על הקמת מדינת ישראל".
חוק היסוד קובע הגנות על חיי האדם, גופו, כבודו, קניינו, חירותו ופרטיותו.
רבים סבורים שחוק היסוד חולל בישראל "מהפכה חוקתית" במספר מובנים.
אחד מהם, הוא שכבוד האדם הפך לערך הליבה של החברה הישראלית: זכויות האדם, חובות הרשויות וזכויותיהן, והיחסים בין הפרטים ובין המדינה נבחנים כולם לאורו.
בתי המשפט מחויבים לבחון זכויות וחובות של פרטים ורשויות בהשוואה לכבוד האדם.
בנוסף, חוקים ספציפיים מתייחסים להיבטים מוגדרים של זכויות האדם, וגוזרים אותן מכבוד האדם.
כך, למשל, החוק למניעת הטרדה מינית, שנחקק בשנת 1998, נועד להיות אחד החוקים הללו, האוסר על הטרדה מינית כדי להגן על כבוד האדם.
סעיפו הראשון של החוק קובע כי מטרתו "לאסור הטרדה מינית כדי להגן על כבוד האדם, על חירותו ועל פרטיותו, וכדי לקדם שוויון בין המינים".
ההתמקדות בכבוד האדם מעלה את ערכם של כל בני האדם, אולם יש הטוענים כי היא מבחינה מדי בין בני האדם ובין שאר היצורים החיים, ומתעלמת מערכם המוסרי.
הבחנה בין "כבוד" לבין "כבוד האדם"
בעת החדשה נשחק מעמדו של ה"כבוד", ובמקביל צמח מעמדו של "כבוד האדם".
הסוציולוג פיטר ברגר הגדיר הבחנה בין "כבוד" לבין "כבוד האדם": "כבוד", במובן הקלאסי, מבוסס על הקשרים חברתיים, ובמקרים רבים מבוסס על הקשרים מוסדיים או תרבותיים ואף על הקשרים מעמדיים.
בהנגדה לכך, "כבוד האדם" מבסס את חשיבותו של האדם מעצם היותו "אדם", במנותק מכל הקשר חברתי, מוסדי, תרבותי ומעמדי.
ביטוי לגישה זו כלפי מושג "כבוד האדם" ניתן לראות גם בההכרזה לכל באי עולם בדבר זכויות האדם, בה נקבע "כבוד האדם" (אנגלית dignity) כערך היסוד הבסיסי אשר מכונן את כבוד האדם כערך מוחלט ואוניברסלי, כלומר – ערך המחייב תמיד, בכל מקום, ללא יוצא מן הכלל וללא תלות באף נסיבה.
הבנה זו מסבירה את שחיקת מעמדו של "הכבוד" המסורתי ואת צמיחת מעמדו של "כבוד האדם", שכן התפיסה, בעת החדשה בכלל ובמאה ה-21 בפרט, מפחיתה מערך הגופים המוסדיים ומערכם של נוהגים חברתיים-תרבותיים-מעמדיים.
עם זאת, לפי ברגר "מותו של הכבוד הוא מחיר גבוה מאוד לאדם המודרני", וברגר מעריך ש"גילוי מחודָש של הכבוד [הקלאסי], במסגרת התפתחותה העתידית של החברה המודרנית, אפשרי מבחינה אמפירית ורצוי מבחינה מוסרית".
אמנת האו"ם לזכויות הילד על כל סעיפיה היא הצהרה מפורשת לפיה חובה לכבד את כבוד האדם של ילדים וכי כבודם אינו נופל מכבוד האדם המבוגר.
שיח האמנה על כבוד האדם של ילדים והשימוש במושגים של זכויות וחובות, הנובעות מכבוד האדם, אינו רק שינוי שיח טרמינולוגי, אלא הוא שינוי בעל מהות משפטית, הנובע מתפישת היסוד לפיה כבוד האדם של ילדים טבוע בכל ילדה וילד מעצם היותם בני אדם.
הגנה, כיבוד וקידום כבוד האדם של ילדים אינם עוד פועל יוצא של מחוות פטרנליסטיות, צדקה, רחמים, גישה הומניטרית או פריבילגיה, המוענקות מתוך רצון טוב פוליטי לספק צרכים והגנה.
כבוד האדם של ילדים נטוע באמצעות מכלול זכויות אדם, המחייב מבחינה בינלאומית את המדינות החברות לאמנה, והוא בר אכיפה.
אמנם מבין 54 סעיפי האמנה נזכר ערך הכבוד רק ב-6 מהם, הוא נע בין "כבוד" ל"כבוד עצמי", ל"כבוד אנושי", ל"כבוד ושם טוב" ול "תחושת הכבוד של הילד וערכו העצמי", אך ערך כבוד האדם של ילדים הוא ליבת האמנה, תפישת היסוד שלה והעיקרון המנחה את יישומה ואת פרשנותה.
ערך זה הוא המטריה הנורמטיבית שמתחתיה חוסים כל הזכויות שבאמנה, פרשנותה ודרכי יישומה.
לפי האמנה – זכויות האדם של הילד, הנובעות מכבוד האדם שלו, הן בעיקרן זכויות האדם המוקנות לכל אדם באשר הוא אדם, שהרי ילדים נמנים גם הם על משפחת בני אנוש.
המסר המכונן הנובע מן האמנה הוא שילדים הנם סובייקטים נושאי זכויות.
ילדים אינם חפץ, אינם רכוש ואינם אובייקטים בלבד, הנתונים לחסדיהם של מבוגרים לצורך סיפוק צורכיהם או הגנתם.
יש להם ישות נפרדת ומכאן – אינטרסים משלהם, רצונות, צרכים, רגשות, מחשבות ודעות ואף ניסיון חיים לפי גילם.
זהו מסר הנושא מהפכה גדולה, הבאה לקרוא תיגר על תפישות היסוד החברתיות, ההיסטוריות או הרווחות גם בימינו לעניין מהותו, תדמיתו ומעמדו של הילד.
כבוד האדם של הילד מושתת על תבנית הוליסטית של האמנה, המבוססת על המבוא לאמנה, על ארבעת העקרונות הכלליים שלה ועל מכלול זכויות כלכליות, חברתיות, תרבותיות, אזרחיות ופוליטיות.
כן כוללת האמנה זכויות הגנה, המחייבות את המדינות להגן על ילדים מפני מצבים העלולים לסכנם או לפגוע בהם.
תבנית האמנה כוללת גם זכויות המיוחדות לילדים ככאלה.
עקרונות היסוד של האמנה, המנוסחים גם הם כזכויות, הם הזכות לחיים, הישרדות והתפתחות, עקרון אי ההפליה, עקרון טובת הילד כשיקול ראשון במעלה וזכות הילד שדעתו תישמע בעניינים הנוגעים לו ושתילקח בחשבון ביד המחליט בעניינו.
(עקרון ההשתתפות ועקרון היכולות המתפתחות של הילד).
הגשמת כל הזכויות על פי האמנה, לרבות הזכויות הפוליטיות, הכלכליות, החברתיות והתרבותיות אינה מותנית בקיומו של גיל מינימלי.
ההנחה הבסיסית של האמנה היא שילד, גם אם בשל גילו או יכולותיו אינו מסוגל לממש את מלוא זכויותיו, הוא עדיין נושא זכויות, שעל הפרתן יכולים האחראים עליו לתבוע תיקון.
גיל הילד רלוונטי באמנה רק לצורך הגדרת המושג ילד (מי שלא מלאו לו 18 שנה),לעניין זכויות ההגנה המיוחדות שלו או כדרך להתאמת מימושן של הזכויות.
זכות הילד להשתתפות חלה על ילד "המסוגל לחוות דעה משלו" והמשקל שיש לתת לדעתו של הילד הוא "בהתאם לגילו ולמידת בגרותו".
בהערת הפרשנות הכללית של ועדת האו"ם לזכויות הילדנאמר שהגיל כשלעצמו אינו משפיע על חשיבות דעתו של הילד, כי הבנתו של ילד אינה נגזרת אחידה מגילו הביולוגי וכי מחקרים מראים שידע, ניסיון, סביבה, ציפיות חברתיות ותרבותיות ורמת התמיכה בילד – כולם תורמים לכישורי הילד להביע את דעתו.
לפיכך, לפי אותה הערת פרשנות, הערכת דעתו של הילד צריך שתהיה נדונה לגופה על פי נסיבותיו המיוחדות של כל ילד.
העדר התנאי של גיל מינימום להגשמת כבוד האדם של הילד משקף מעצם היותו הכרה וקבלה של הילד כישות אינדיבידואלית בעלת פוטנציאל התפתחות והעצמה ומבטא בכך את אחד המסרים הבסיסיים של האמנה.
כבוד האדם של הילד בפרשנות ועדת האו"ם לזכויות הילד
האמנה לזכויות הילד היא המניפסט ההוליסטי ביותר המדבר בכבוד האדם של הילד הן כאידיאל והן כמדריך פרקטי להגשמתו.
אך כמניפסט של כבוד האדם של הילד אין האמנה עומדת בפני עצמה.
עבודת הפרשנות ובקרת היישום של ועדת האו"ם לזכויות הילד היא זו שמגלה ומאירה את התובנות העשירות, העמוקות והמקיפות של תפישות כבוד האדם של הילד על פי האמנה.
הוועדה ולא מנסחי האמנה היא זו שהפכה את כבוד האדם של הילד למטרייה נורמטיבית הסוככת על תרבות כבוד האדם של הילד ושתחתיה חוסות פרשנותה של האמנה ודרכי יישומה.
הוועדה היא זו שהפכה את תפקיד הבקרה שלה על יישום האמנה לכלי פרשנות ולמערכת הנחיות להבנה ראויה והוליסטית של המשמעויות וההשלכות היישומיות של תפישת כבוד האדם על חיי היום- יום של ילדים.
במובן זה ניתן לומר כי לוועדה תפקיד עליון בחיבור שבין סעיפיה הפרטיקולריים של האמנה לבין ההנחה הבסיסית בדבר כבוד האדם של הילד.
תפקיד זה מתבטא בין השאר:
באימוץ תפישת פרשנות הוליסטית של האמנה, המאמצת את ערך כבוד האדם של הילד כמטרייה החולשת על הפרשנות והמימוש של האמנה;
בגיבוש עקרונות יסוד כלליים המשקפים את כבוד האדם של הילד;
בהמלצות סיכום למדינות החברות בסיום תהליך הבקרה, המקדמות את כבוד האדם של הילד הלכה למעשה.
ממבט על ניתן לומר כי תרומתה החשובה הראשונית והמקורית של הוועדה היא בקידום התפישה הרואה בכבוד האדם של הילד את הדבק המחבר יחדיו את כל הזכויות על פי האמנה.
המשפט ושלטון החוק כמגן על כבוד האדם
כבוד האדם מעוגן בחוק יסוד כבוד האדם ויש חוקים המגינים עליו,בין היתר, הן במשפט הפלילי וחוק העונשין, והן בחוק איסור לשון הרע
כָּבוֹד של אדם הוא הערך שאותו מעריך האדם את עצמו או את סובביו, ופועל על פיו.
כבוד הוא חלק ממערכת חליפין חברתית.
כלומר, כבודו של אדם נובע ממעורבות חברתית, מיכולתו לקרוא תיגר על אנשים אחרים, ממתנות שהוא מעניק ומקבל ומהעובדה שאחרים פונים אליו בבקשת עצות, הגנה, כסף או טובין אחרים כמו גם קבלת גמול על עשיית דבר מה.
מידת הכבוד אשר חולקים אנשים לאדם מסוים מגדירה את הסטטוס חברתי של אותו האדם.
בכך הכבוד מהווה אבן יסוד בבסיס היררכיות חברתיות.
לתרבויות רבות יש מגוון דרכים להפגין כבוד בפעולות גוף.
לדוגמה: בתרבויות במדינות אירופה מקובל להפגין כבוד על ידי לחיצת יד.
בתרבויות המזרח הרחוק כמו יפן, נהוג להפגין כבוד על ידי קידת קידה (מתרבות זאת נלקח המנהג לקוד קידה בעת סיום הצגה\מופע בימינו).
בנוסף, אצל האינואיטים (אסקימואים) נהוגה נשיקה אסקימואית.
כמו כן, יש השפעה של מין (זכר או נקבה) על אופן ומידת נתינת הכבוד.
לדוגמה, בתרבויות רבות במדינות המערב נהוג לנשק את ידן של עלמות צעירות שעדיין לא התחתנו.
הצדעה היא מחווה גופנית המתבצעת עם היד, המשמשת להבעת כבוד וכסימן ברכה.
ההצדעה מקובלת בדרך כלל בצבא ובארגונים נוספים, אך היא גם בשימוש אזרחי.
ההצדעה היא מחווה של כבוד, שאותה מביעים חיילים בדרגות נמוכות יותר (או זוטרים) כלפי מפקדים וחיילים בעלי דרגות גבוהות מהם.
כמו כן, נהוג להצדיע חזרה לאותו חייל שהצדיע (אי החזרת הצדעה נחשב כפגיעה אישית בחייל שהצדיע).
קימת כבוד היא המנהג לקום לכבודו של אדם חשוב כדי לאות כבוד, עם הופעתו, כפי שמקובל לעשות בבית משפט.
בעבר נהגו לקום לכבוד כניסת המורה לכיתת הלימוד בבתי הספר ויש מקומות בהם מנהג זה נמשך גם כיום.
ביהדות נלמד מנהג זה מהפסוק 'מפני שיבה תקום והדרת פני זקן' (פרשת קדושים).
במשפט החל בארצות הברית, אין כיום מעמד משפטי למניע של "כבוד" ולא ניתן לקבל פיצוי בגין "עלבון" (במובחן מפיצוי בגין "נזק נפשי", בגינו ניתן לקבל פיצוי).
לעומת זאת בחלק ממדינות דרום אמריקה עדיין קיים מעמד משפטי למניע של "כבוד" וניתן לקבל פיצוי בגין "עלבון".
בעת החדשה נשחק מעמדו של "הכבוד", ובמקביל צמח מעמדו של "כבוד האדם".
הסוציולוג פיטר ברגר הגדיר הבחנה בין 'כבוד' (Honor) לבין 'כבוד האדם' (Dignity); "כבוד" במובן הקלאסי מבוסס על הקשרים חברתיים, ובמקרים רבים מבוסס על הקשרים מוסדיים או תרבותיים ואף על הקשרים מעמדיים.
בהנגדה לכך "כבוד האדם" מבוסס חשיבותו של האדם מעצם היותו "אדם" במנותק מכל הקשר חברתי, מוסדיי, תרבותי ומעמדי.
ביטוי לגישה זו כלפי מושג "כבוד האדם" ניתן לראות גם בההכרזה לכל באי עולם בדבר זכויות האדם בה נקבע "כבוד האדם" (אנגלית dignity) כערך היסוד הבסיסי אשר מכוננת את כבוד האדם כערך מוחלט ואוניברסלי, כלומר – ערך המחייב תמיד, בכל מקום, ללא יוצא מן הכלל וללא תלות באף נסיבה.
הבנה זו מסבירה את שחיקת מעמדו של "הכבוד" המסורתי ואת צמיחת מעמדו של "כבוד האדם", שכן התפיסה העת החדשה בכלל והמאה ה-21 בפרט מפחיתה מערך הגופים המוסדיים ומערכם של נוהגים חברתיים-תרבותיים-מעמדיים.
עם זאת, לפי ברגר "מותו של הכבוד הוא מחיר גבוה מאוד שהאדם המודרני", וברגר מעריך ש"גילוי מחודָש של הכבוד [הקלאסי], במסגרת התפתחותה העתידית של החברה המודרנית, אפשרי מבחינה אמפירית ורצוי מבחינה מוסרית".
גם המשפטנית הישראלית אורית קמיר הבדילה בין 'הדרת כבוד' (Honor), שהיא ההפך מבושה או קלון - חלק מרכזי מהבניית הסדר החברתי וההיררכיה החברתית, לבין 'כבוד סגולי' (Dignity) המהווה בסיס לזכויות האדם.
קמיר הוסיפה עוד שני פירושים למילה כבוד: 'כבוד-מחיה' (Respect) - יחס סבלני ומקבל בין אדם לחברו, המבטא הכרה בזולת כמות שהוא והתחשבות בצרכיו.
בניגוד לכבוד הסגולי שהוא מינימליסטי ומגן על המינימום הנובע מן האנושיות הכללית, כבוד המחיה מתייחס גם לזהות ומבטא דווקא הכרה באינדיבידואליות, ובשונות של פרטים ושל קבוצות.
לבסוף מתייחסת קמיר גם למושג 'הילת-כבוד' (Glory) - הנובעת ממהות אלוהית או מטאפיזית ('צלם אלוהים').
תפיסת כבוד זו אינה גוזרת זכויות כי אם דווקא חובות ובניגוד לתפיסת הכבוד הסגולי היא עשויה להיתפס כשונה בין אדם לאדם.
בדומה להדרת הכבוד, היא מפעילה את האדם, אולם בניגוד לרגש הבושה הפועל בחברה המתבססת על הדרת כבוד, חברה המתבססת על הילת-כבוד עשויה להיות מונעת מרגשות אשם.
כבוד הכהנים הוא מצוות עשה מתוך תרי"ג מצוות המחייבת לכבד את הכהנים.
אחת הדוגמאות של יישום מצווה זו היא ההקפדה לעלות את הכהן להיות ראשון בכל קריאת התורה.
הציווי המורה לכבד את הכוהנים מובא בספר ויקרא, פרשת אמור: .
בפסוקים נוספים מוזכר בחירתם של אהרן וזרעו לכהונה:
בתלמוד מבואר שמצווה זו נוהגת גם לאחר חורבן בית המקדש, והיא נוהגת אף בחוץ לארץ, וכך נפסק להלכה.
כיום, אין בידינו ספרי יוחסין, וחלק מהכהנים נחשבים רק ככהנים מכח חזקה, בעקבות כך כתב המגן אברהם ליישב את אי-הזהירות בקיום מצווה זו בפועל:
יש שהבינו את דבריו רק כביאור בן־זמנו כמצב של דיעבד – אך לכתחילה יש לקיים המצווה על סמך כלל ההלכתי ספק דאורייתא לחומרא.
הרב אלעזר לעוו בספרו קונטרס החזקות, הביא מאחרונים נוספים שכתבו להקל לעניין כבוד כהנים, אך הוא עצמו סבור שלמעשה אין להקל בכך, ואין לנו להטיל ספקות בכהני זמנינו, כי יש לסמוך על תורת חזקה וכן על הכלל ההלכתי "כל המשפחות בחזקת כשרות.
קיימים חילוקי דעות בין הפוסקים אם חייבים לקדש כהן שעומד לפני גיל המצוות; לפי דעת בעל שולחן ערוך הרב אין חיוב.
לעומתו יש סוברים כי כן מקדשים כהן קטן, והואיל שהמצווה היא מדאורייתא יש להחמיר ביישום המצווה.
מהמשך הפסוק, "כי את לחם אלהיך הוא מקריב", ניתן להסיק כי בעל מום שפסול לעבודת המקדש ואינו מקריב, אינו בכלל מצוות הכיבוד.
אך הרמב"ם כתב שאף כהן בעל מום בכלל.
ומפרשים שהפסוק "את לחם אלהיך מקריב" כולל אכילת הקרבנות כחטאת שאכילת הכהן מצווה בכפרת הקרבן ואף בעלי מומים אוכלים.
בת כהן או אשת כהן שאוכלות בתרומה, יש מהפוסקים שכתבו שחייב להקדימה, ואף בקריאת התורה.
וזה לא כפי הטעמים בבעל מום שתולים הכבוד באכילת קודשים או אי היטמאות למתים שהיא אינה בכלל זה.
חז"ל פרטו מקרים מסוים, כדוגמה, בהם מקיימים את מצוות "וקדשתו".
היישום הנפוץ ביותר במאמרי חז"ל הוא יישום של התנא רבי ישמעאל כפי שהוא מופיע בברייתא בתלמוד:
לדעת רש"י הכוונה ל"כל דבר כבוד בין בתורה בין בישיבה הוא ידבר בראש".
לדעת הרמב"ם הכוונה לעלות ראשון בקריאת התורה, וכפי שנוהגים בדבר עד היום כל קהילות ישראל, להעלות כהן בקריאה הראשונה.
למעשה במשנה ברורה פסק שיש לכבד את הכהנים הן בדברי קודש והן בדברי חול:
יש שמפרשים שהכוונה לברכת הזימון, כך שבכל פעם שאוכלים עם כהן, יש לכבד אותו לזמן.
בשולחן ערוך הרב, כתב המחבר שלא מועיל מה שאומרים בזימון "ברשות הכהן" אם הכהן אכן לא מחל במפורש על כך.
רש"י בפירושו על התלמוד כתב שבכלל חיוב זה, יש לכבד את הכהן באמירת "ברכת המוציא", לפני כל המסובים.
כיבוד זה הוא אף בענייני חול, שיש להקדים את הכהן בכל חלוקה שהיא.
מלשון הברייתא "ליטול מנה יפה ראשון" ולא סתם "ליטול מנה יפה", כתבו התוספות, שמדובר כשכל החלקים יפים ומאותו סוג בעיני הבוחרים, אזי נותנים לכהן בכבוד לבחור חלקו לפני כל הנאספים, אך איו חיוב לתת לכהן יותר משאר כל האנשים..
יש גורסים בברייתא דבי רבי ישמעאל ליטול שמשמעו ייקח בעצמו, ויש גורסים לתת לו שמשמעו שיתנו לו בכבוד ולא יכריחנו לטרוח לקחת בעצמו.
יש מפרשים את משמעות "ליטול מנה יפה ראשון" בחלוקת לחם הפנים, אולם משמעות זו לא התקבלה כי הכהנים הם מחלקים את הלחם בין עצמם בלי אפשרות לישראל לקדשו בכך.
חז"ל הוסיפו מקרים נוספים בהם רצוי להראות קדושה כלפי הכהן.
בספרי מובא שאין להכריח את הכהן לצאת מחוץ למחיצתו לעזור לעם להביא את קרבנותיהם.
כמו כן, פרשני המקרא הסבירו שאל למצורע להכריחו לצאת ממקומו יותר מדי.
בתלמוד ירושלמי מופיע שבהליכה של קבוצת אנשים, יש לתת לכהן את המקום האמצעי והמכובד ביותר.
יש לתת דין קדימה לכהן שמבקש צדקה בתור עני, לפני ישראל.
ההלכה קובעת גביית תשלום מופרז לאדם שמבייש כהן ברבים.
בכלל החיוב לכבד את הכהנים, נאסר גם על בזיונם.
ולכך אין להשתמש בכהן כפועל או בעבודה כל שהיא, אפילו עבודה קלה.
סיבת האיסור הוא כיוון שהכהן נחשב כקודש ההשתמשות בו לעבודה של חול נחשבת כמעילה.
האיסור חל אפילו בזמן שאין בית המקדש קיים.
יש שכתבו שהרשות נתונה לכהן לוותר על קדושתו, בתנאי שהוא מוחל מרצון עצמו.
יש דעה שהאיסור זה הוא מדאורייתא, ובהתאם לכך אף להשתמש בכהן קטן (לפני בר מצווה) אסור.
לפי פסק השולחן ערוך הרב הכהן רשאי למחול על ההשתמשות בו רק כאשר ניתַן לו תענוג או שכר כלשהו בשימוש המבוקש.
הרב אברהם שפירא הדגיש כי על אף האיסור לאחרים להשתמש בכהן, אין הכהן פטור ממצוות חסד.
כהן לעומת זקן ותלמיד חכם
סדרי הקדימות של קדושת הכהן לעומת החיוב בכבודו של אדם זקן לא נכתב בספרות ההלכה והפוסקים.
אכן בתלמוד ירושלמי על־פי המשמעות בתורה מבואר כי יש להעדיף את הכהן על פני הזקן.
אמנם כבוד תלמידי חכמים קודמים לכבוד הכהן, שמעלת התלמיד חכם גדולה יותר, ולכן כאשר ישנם תלמיד חכם וכהן, יש להעדיף ולהקדים את כבודו של התלמיד חכם, כדברי המשנה במסכת הוריות .
ואפילו אם התלמיד חכם מוחל על כבודו, אסור לכבד את הכהן עם הארץ, אלא אם כן התלמיד חכם עצמו נותן רשות לכהן לברך, שבכך ניכר כי התלמיד חכם הוא החשוב.
כבוד המת הוא עיקרון האומר כי יש לשמור על כבודו של אדם מת.
בהלכה היהודית זו מצווה חשובה ביותר.
כבוד המת נחשב למצווה חמורה, שכדי לקיימה נדחות רוב המצוות שבתורה.
בקרב פרשני התלמוד הובאו מספר מקורות להלכות אלו.
התוספות הביאו בשם הירושלמי את הטעם לפטור ממצוות קריאת שמע, שאודותיה כתוב "למען תזכור את יום ...
כל ימי חייך", ימים שאתה עוסק בחיים ולא ימים שאתה עוסק במתים.
הרא"ה מביא טעם הלכתי אחר הכתוב בתלמוד הירושלמי, שכבודו של מת הוא שפנה מכל ענייניו ועוסק רק בכבודו, ולכן כל עוד לא נקבר המת, פטור הוא מכל המצוות אפילו אם אינו עוסק בצרכיו אלא יושב ודומם, כך פוסק הרא"ה למעשה ומביא ראיות מהתלמוד בבלי שפסק כך, כראיה שזהו הטעם העיקרי.
הלכות אלו תקפות כל זמן ש"מתו מוטל לפניו" או כל זמן שמוטל עליו לקברו, שנחשב כמוטל לפניו מפני שמחויב לעסוק בצרכיו, אם אכן יכול לקברו וקיימת אפשרות כזו ולא נתפשה גופתו.
לעומת זאת, אלו שעומדים לעסוק בצרכי המת אך אינן קרובים למת, אינם פטורים אלו ממצוות תפילה שהיא מדברי חכמים.
כמו כן, לכבוד המת קבעו חז"ל כי מי שמתו מוטל לפניו אוכל בחדר אחר כי בזיון המת הוא שהחי עושה דברים שהמת אינו יכול לעשותם, והרי זה נחשב כ"לועג לרש", כאדם עשיר המתעסק בצרכיו לעיני העני שאין בידו לעשות.
כמובן, שלא גזרו חז"ל שירעב האדם לכבוד המת, אך עליו למעט בזלזול המת ככל שאפשר.
לכן אם אין לו חדר אחר אוכל בבית חברו, ואם אין לו בית חברו עושה מחיצה ואוכל, ואם אין לו דבר לעשות ממנו מחיצה הגבוהה עשרה טפחים, מחזיר את פניו לכיוון אחר ואוכל.
גם אכילה זו, צריכה ליעשות באופן מוגבל וצנוע, לא בהסיבה בדרך נוחות וחירות, לא יאכל בשר או ישתה יין, ואף לא יברך ברכת המזון ואינו מיסב ואוכל ואינו אוכל בשר ואינו שותה יין ואינו מברך ואינו מזמן ואף אסור לו להצטרף עם שני אנשים אחרים לזימון.
כחלק מכבוד המת נפסק בתלמוד, כי המוליך עצמות של מת ממקום למקום לא יתנם בכלי עור על גבי חמור וירכב עליהם, שדבר זה הוא מנהג בזיון למת, אך אם זה נעשה לצורכי המת עצמו מפן ימצאוהו שודדים ויבזו את גופו, מותר לעשות זאת.
בהלכה זו השווה המת לדבר הקדוש ביותר ביהדות - ספר תורה, שגם אודותיו נאמרו כללים אלו.
מעמד מיוחד שנעשה לכבוד המת הוא מעמד ההלוויה.
במעמד זה המשתתפים מכבדים את זכרו של המת ומראים כי קשה עליהם מותו וקבורתו ומתקשים להפרד ממנו.
כמו כן, ההספד נעשה לכבוד המת, בו מספידים את המת, מעלים על נס את מעשיו הטובים ואת זכרו, ואם רוצה למחול על ההספד רשאי, שכן זה נעשה לכבודו בלבד (בשונה מהקבורה הנעשית כמצווה מהתורה).
לא רק קרובי המת חייבים לבוא למקום, אלא אמר רחבה בשם סבו ורבו רב יהודה, כי .
אודות המלווה את המת התבטא רב אסי כי
לצורך מצווה זו מבטלים מצוות לימוד תורה, כדי צורכי המת, ומספר משתתפים סביר.
כמו כן, חלה חובה לקבור את המת במקום כראוי לכבודו ומעמדו, אסור להלין את המת לחינם (אלא אם כן דבר זה נעשה כדי להרבות בכבודו, במספר המשתתפים בהלווייתו שיבואו ממקום רחוק ובזמן נוח, אך יש הדוחים טענות אלו ואומרים שיש לקבור את המת בסמוך למיתה ולא להלין אותו).
לאחר הקבורה אסור לטלטל אותו מקברו לחינם.
כבוד המת הכרוך באיסורי שבת וחג
בהלכה קיים כלל כי "גדול כבוד הבריות שהוא דוחה לא תעשה שבתורה".
בתלמוד פירשו כי הכוונה היא על המצוות לא תעשה של "לא תסור", שדחו חכמים את דבריהם ותקנותיהם מפני כבוד הבריות החשוב עד מאוד.
נחלקו הפוסקים האם כלל זה קיים גם בנוגע לכבוד המת, ויש הסוברים שאיסור זה נאמר לכבוד המת הנחשב גם הוא ל"כבוד הבריות".
עם זאת, הותרו לצורך כבוד המת רק איסורים מדרבנן, ולא כולם.
הותר איסור מוקצה באופן חלקי בלבד - על ידי הנחת כיכר או תינוק על גוף המת וטלטול שניהם ביחד, וכן הותר איסור טלטול בכרמלית.
לעומת זאת, לא הותרה מלאכה שאינה צריכה לגופה גם לפי הדעה (המובילה הלכתית) שהוא איסור מדברי חכמים.
כמו כן, לא התירו חז"ל אמירה לנכרי לצורך כבודו, מכיוון שהם קבעו כי כבוד המת הוא שלא מחללים שבת עבורו (גם אם נעשה זאת על ידי אדם שמותר לחלל שבת), וחילול השבת לצורכו הוא בזיון עבורו.
למרות שהלכות החג שווים בכול להלכות שבת, התירו חז"ל את יום טוב שני של גלויות לצורכי המת וכבודו, ולא עוד אלא שקבעו שהוא חשוב כיום חול ומותר לעשות עבורו ביום זה את כל צרכיו, אפילו חיתוך תכריכיו ושחיקת בשמים לצרכיו.
בהלכות שבת, כבוד שבת היא מצווה מדברי נביאים לכבד את השבת בדרכים שונות.
החלוקה בין דברים שהם כבוד שבת לבין דברים שהם עונג שבת אינה חדה ומובהקת, אך לפי הגר"א במצוות כבוד השבת כלולות הפעולות הנעשות בערב שבת, ובמצוות עונג שבת כלולות הפעולות הנעשות בשבת עצמה.
מצוות כבוד שבת נלמדת מפסוק בספר ישעיהו:
בגמרא מתוארים שני מלאכי השרת המלווים את האדם בליל שבת מבית הכנסת לביתו, ומתייחסים להכנות שנערכו לכבוד השבת:
מציווי כללי זה נלמדים מעשים שונים אותם יש לעשות לכבוד השבת:
עזרא תיקן כי כיבוס הבגדים יעשה ביום חמישי, וזאת מכבוד שבת.
רחיצת הגוף, או לכל הפחות רחיצת פנים, ידיים ורגליים לכבוד השבת.
התכוננות לשעת כניסת השבת, באופן המשווה לקבלת פני מלך או חתן וכלה.
הימנעות מאמירת תחנון בתפילת מנחה של ערב שבת.
הימנעות מקביעת סעודה גדולה בערב שבת, וכן השתדלות להימנע מאכילת קבע 3 שעות לפני כניסת השבת.
עריכת השולחן וכיסויו במפה בכניסת השבת וביציאתה (מלווה מלכה).
הדלקת נר (למאור) וסידור הבית והמיטות.
השתתפות מסוימת בהכנות הנעשות לקראת שבת.
יש שנהגו לצאת לשדה או לחצר בעת כניסת השבת, כדי לקבל את פניה.
כך היו נוהגים האר"י ותלמידיו, והבעל שם טוב עם תלמידיו.
כיום נהוג לעשות זאת באמירת הפיוט לכה דודי בקבלת שבת, ובמיוחד במילים שבסיומו - "בואי כלה בואי כלה".
בהלכה, קיימת התייחסות מיוחדת להלכות כבוד המת בשבת הקובעות ומגבילות את האסור והמותר לעשות בשבת לצורך המת, כאשר צרכיו או מניעת בזיון גופו כרוכים באיסורי שבת, מהתורה או מדברי חכמים.
נחלקו הפוסקים האם כלל זה קיים גם בנוגע לכבוד המת.
איסור מוקצה הותר באופן חלקי
המחלוקת היא בשאלה מה יעשה בגופת מת המוטלת במקום שבו היא עלולה להשרף.
הלכה זו מוסכמת על כל הפוסקים, גם על אלו שסוברים שהכלל "גדול כבוד הבריות" חל רק על כבוד הבריות החיים ולא המתים.
המקום הראשון בו מוזכר היתר זה בתלמוד הוא בנוגע לפטירתו של דוד המלך, שנפטר בעצם יום השבת, כאשר ירד ממדריגות ביתו.
אודות כך מקובל, דוד המלך התבשר מפי הקדוש ברוך הוא כי יום מותו הוא בשבת.
מכיוון שכך, היה נוהג ללמוד בכל משך יום השבת, כדי שלא יוכל מלאך המוות לשלוט בו.
כאשר הגיע זמן מותו ומלאך המוות לא יכול היה להתקרב אליו, הוא נענע את עצי הכרם ששכן ליד ביתו של דוד, כדי לגרום לו לעצור מלימודו.
דוד המלך יצא מביתו לבדו לבדוק את פשר המחזה, אך שפתיו מיללו תורה ללא הפסק.
כאשר ירד מהמדרגות, נפלה אחת ממדרגות ביתו, ומחמת הבהלה הפסיק לרגע מלימודו, ואז נפטר - על מדריגות ביתו, למול השמש.
דבר זה גרם למבוכה אצל שלמה המלך שחשש מפני כבוד המת, ושלח לחכמי ישראל שיורו את ההלכה.
אלו הורו לו כי עליו להניח כיכר או תינוק על המת ולטלטלו באופן זה - כלומר לא התירו לו איסור טלטול באופן גמור.
לעומת זאת, שאלה אותה שאל בנוגע לחתוך בשר נבילה לכלבים, נענתה בחיוב.
במעמד זה אמר שלמה המלך את המשפט הידוע, .
לעומת זאת, אם כאשר כדי להוציא את המת יש לעבור מלבד על איסור מוקצה גם על איסור טלטול בכרמלית נחלקו הפוסקים האם התירו את איסור הכרמלית מפני כבוד המת.
הרמב"ם סבור שהכלל תקף רק על אנשים חיים, אך אחרים מתירים משום בזיון המת שלא ישרף, לדחות את איסור כרמלית שהוא מדברי חכמים.
למרות זאת, יש למעט ככל האפשר באיסורי שבת, וכאן תקף הכלל ההלכתי כי מוטב להרבות באיסור אחד מאשר לעשות שני איסורים.
מכיוון שכך, יוציא את המת על ידי כיכר או תינוק, שהוא טלטול דבר האסור על ידי דבר המותר, כך שהוא מרבה באיסור טלטול בכרמלית בהוצאת הכיכר או התינוק על המת, אך ממעט באיסור נוסף - מוקצה.
התרת אופן מוקצה באופן כללי
לעומת זאת, לא התירו מפני כבוד המת איסור טלטול לרשות הרבים שהוא איסור מהתורה.
הראשונים דנו האם מותר להוציא מת על ידי גוי לרשות הרבים, ופוסקים הלכה שבה קיים חידוש מיוחד בהלכות כבוד המת, כמו גם בהלכות חילול שבת.
הם פוסקים, כי מכיוון שפעולה זו הותרה רק לצורך המת ולכבוד המת, במקרה כזה כבוד המת הוא דווקא שלא יגרם על ידו חילול שבת, גם כזה הנגרם על ידי גוי, כך שמעשית אין כאן איסור.
בכך מסבירים גם הראשונים כי חילול שבת נחשב לכזה גם אם נעשה על ידי אדם שלא נאמרה עבורו מצוות שבת כלל ולא אך, אלא אם שבת חייב מיתה, בכל זאת נחשבת זו לחילול שבת.
כמו כן, לפי הדעה האומרת שהתירו איסורים מדברי חכמים לכבוד המת, מותר להוציא את המת המונח במקום שעלול בשרו להסריח שם לכרמלית משום כבודו, אם אין שום אפשרות אחרת למנוע זאת (כמו לפרוס מחצלת על המת).
בנוסף, כחלק מהחומרה המיוחד הקיימת לכבוד וצורכי החי מאשר למת, לא התירו איסור בניית אוהל לצורך המת אלא רק צורך החי.
מכיוון שכך, העצה היחידה הקיימת כדי לכסות מת המוטל בחמה כדי שלא יסריח היא לעשות הערמה.
כך נמצא, שלא התירו את איסור זה מפני כבוד המת, אף שמדובר באיסור מדברי חכמים, והתירוהו לצורך מניעת צער החי בלבד, ורק אם אכן נראה וניכר שזה לצורך החי, שלכן יש להביא גם את הכיסא לשבת עליו, להוכיח שפעולה זו נעשית לצורך החי ולא לצורך המת.
מותר לסוך את המת ולרחוץ את גופתו, אך ורק אם לא מזיזים שום אבר ממנו, כי כל מוקצה, כשם שאסור להזיז את כולו אסור להזיז את חלקו ואפילו על ידי דבר המותר אסור לטלטלו.
האופן היחיד שבו התירו רחיצה, הוא רק אם גופו היה מטונף בצואה ולכלוך, שלצורך מניעת בזיון המת התירו איסור מוקצה באופן חלקי על ידי תינוק או כיכר המונח עליו, אך כאמור לא הותרו איסורים אלו כדי להרבות בכבודו.
אמנם הלכות החג שוות בכול להלכות שבת, חז"ל התירו את יום טוב שני של גלויות לצורכי המת וכבודו, ולא עוד אלא שקבעו שהוא חשוב כיום חול ומותר לעשות עבורו ביום זה את כל צרכיו, אפילו חיתוך תכריכיו ושחיקת בשמים לצרכיו.
כבוד האדם וחירותו בדרכי ההוצאה לפועל הוא ספר עיון משפטי-מחקרי מאת השופט פרופ' מנחם אלון (המשנה ה-11 לנשיא בית המשפט העליון), העוסק בדרכי גביית חוב במשפט העברי ובמשפט במדינת ישראל.
כותרת המשנה של הספר היא "ערכיה של מדינה יהודית ודמוקרטית".
הספר מתבסס על ספרו הראשון של אלון, חירות הפרט בדרכי גביית חוב במשפט העברי שהופיע בהוצאת מאגנס בשנת 1964, ושהיה למעשה עיבוד של עבודת הדוקטורט של אלון בפקולטה למשפטים באוניברסיטה העברית בירושלים.
אלון מציג בספר את עמדת המשפט העברי בנושא דרכי גביית חוב בשיטה הדוגמטית-היסטורית, בדגש על ההתפתחות והשינויים שחלו במדינת ישראל בעקבות חוק ההוצאה לפועל תשכ"ז (1967) ופסיקת בית המשפט העליון בפסק דין פר"ח 1993 (בג"ץ 5304/92 פר"ח נ.
שר המשפטים) בו ישב אלון כשופט.
לתפיסתו של אלון עקרונות המשפט העברי ועקרונות חוק יסוד: כבוד האדם וחירותו (1992) משתלבים לדוגמה המממשת את סעיף המטרה שב'חוק היסוד כבוד האדם וחירותו': "לעגן בחוק יסוד את ערכיה של מדינת ישראל כמדינה יהודית ודמוקרטית".
אלון טוען כי "מטרתם של הליכי ההוצאה לפועל היא לממש את פסק דינו של בית המשפט על ידי ירידה לנכסי החייב, ולא על ידי ירידה לחייו של החייב".
לספר מצורף הנוסח המלא של פסק דין פר"ח ומאמר מקיף של שופט בית המשפט המחוזי דוד בר-אופיר, הדן בפרטי החקיקה החדשה בדרכי ההוצאה לפועל לאור פסק דין.
כבוד הלבנון היה כתב עת תורני שנדפס בתור המוסף התורני של עיתון "הלבנון".
המוסף התורני "כבוד הלבנון" נספח לעיתון "הלבנון" מיד מגיליונו הראשון, ונדפס יחד עמו מדי גיליון.
הוא ליווה את "הלבנון" לאורך כל שנות קיומו, ונדפס עמו גם בעת גלותו בפריז ובמיינץ.
על דפי "כבוד הלבנון" התנהלו פולמוסים רבניים בהם אחד הפולמוסים המפורסמים ביותר במאה ה-19: פולמוס חידוש עבודת הקורבנות, שראשיתו בהצעת הרב קלישר בספרו דרישת ציון ובתגובת רבי דוד פרידמן ב"כבוד הלבנון" בה עורר רשימת בעיות הלכתיות הכרוכה בחידוש ההקרבה, תגובה שהולידה משא-ומתן ממושך.
ראוי לאזכור בהקשר זה פולמוס שהתנהל בין שלמה זלמן חיים הלברשטאם (שזח"ה) שייצג את עמדת תנועת חכמת ישראל ובין הרב יצחק דב במברגר מווירצבורג באשר למידת נאמנותו של שד"ל - שנחשב שמרן מדי בעיני הראשונים וחדשן מדי בעיני השמרנים - לתפיסה המסורתית.
בין כותבי המאמרים ב"כבוד הלבנון" בולטות דמויות תורניות מן היישוב הישן בירושלים, כמו: הרב משה יהודה לייב זילברברג מקוטנא, רבי שמואל סלנט ורבי מאיר אוירבך; והחוקר הרב יהוסף שוורץ.
התפרסמו בכתב העת גם מחקרים וסקירות של אנשי מחקר יהודים ידועים, בהם: הרב יחיאל מיכל פינס, יעקב ספיר, אליקום כרמולי, אדולף נויבאואר, שניאור זק"ש, אברהם אליהו הרכבי ואברהם ברלינר.
כבוד ונקמה הוא סרט פעולה אמריקאי משנת 2010, בבימויו של לאורו צ'ארטרנד בהשתתפות סטיבן סיגל שגם כתב והפיק את הסרט, דארן שאלאווי ודן בדאראו.
הסרט צולם ברומניה, לא הוקרן מסחרית בבתי קולנוע אלא הופץ כ-DVD מאז אפריל 2011.
אחרי פיגועי 11 בספטמבר, ממשל ארצות הברית הבין שסמים היו אחראים למימון רוב תאי הטרור.
זו הסיבה שהם יצרו ומימנו את "המטה הבינלאומי למלחמה בסמים" (IDTF).
בובי (רוברט) סמואלס (סטיבן סיגל) עומד בראש צוות IDTF בבוקרשט.
שישה חודשים קודם לכן, שותפו של בובי נהרג.
עכשיו, המטה שלח אליו שותף חדש בשם סטיב.
אשתו של סטיב היא בחודש השמיני להריונה, והוא שואף להיות בבית בעת הלידה, כדי לראות את הלידה של הילד שלו.
לברון הסמים הרוסי דמיטרי יש אישה ובן צעיר, שאינם מודעים לעסקי הסמים שלו.
לאחרונה, דימיטרי יצר שותפות סחר בסמים עם קוסטל, רומני שמנהל את "רומא אייס", אחד המועדונים הפופולריים ביותר בבוקרשט.
קוסטל ואנשיו מתמחים בפלישות לבתים של אנשים עשירים, גנבת כל מה שהם יכולים והריגת המשפחה.
במהלך כל פלישה, קוסטל עצמו אונס והורג את האישה.
בנוסף, קוסטל משתמש בבחורות צעירות על מנת לבריח סמים לאנגליה.
קוסטל חייב לדימיטרי כסף עבור סמים שרכש ממנו.
במהלך פשיטה, בובי עוצר את ברוס שמוכן לשתף פעולה ומספר לבובי שדימיטרי הוא ספק הנשק והסמים באזור ודרך דימיטרי אפשר להגיע לקוסטל.
בובי שולח את ברוס אל דימיטרי במטרה להשיג סמים ועוקב אחריו אולם דימיטרי חושד, מזהה את רכב המעקב ושולח את אנשיו לשם.
בובי ואנשיו מכים את אנשיו של דימיטרי.
בהמשך, בובי עוצר את רכבו של דימיטרי, דימיטרי מכה עם ראשו בשמשת המכונית ומנפץ אות ומאשים את בובי בכך שהכה אותו.
דימיטרי לא מוכן לסייע לבובי במעצרו של קוסטל, בובי נאלץ לשחרר את דימיטרי ודימיטרי שולח את אנשיו להרוג את ברוס.
בובי ואנשיו פושטים על מקום אחסון סמים של קוסטל, לכן קוסטל לא יכול לכסות את חובו לדימיטרי ודימיטרי מאיים עליו כי קוסטל ימות אם הוא לא יבוא עם הכסף.
קוסטל ואנשיו פושטים לביתו של דימיטרי והורגים את אשתו של דימיטרי.
אנשיו של דימיטרי מצליחים להבריח את קוסטל ושארית אנשיו וקוסטל מגיע למועדון במטרה לאסוף כסף ולהימלט.
בינתיים בובי ואנשיו מגיעים למועדון.
בקרב יריות נפצע סטיב אנושות וקוסטל מצליח להימלט.
דימיטרי מגיע אל בובי ומציע שיתוף פעולה בתפיסת קוסטל, דימיטרי הורג את מי שהרג את אשתו ובובי נאבק בקוסטל והורג אותו.
כבוד הבריות הוא מושג הלכתי המתייחס לכבודו של אדם כערך, שעבורו נדחים ערכים אחרים.
הכלל שמובא בתלמוד אומר גדול כבוד הבריות שדוחה את לא תעשה שבתורה.
לפי כלל זה איסורים אחרים נדחים כאשר קיומם כרוך בביזיון לאדם.
למסקנת הגמרא כלל זה תקף רק באיסורי דרבנן, אולם באיסורי דאורייתא לדעת הרמב"ם לא נאמר ההיתר זולת במקרים בודדים (מת מצווה, והשבת אבדה) אולם לדעת ראשונים אחרים כאשר מדובר על איסור שעוברים עליו בשב ואל תעשה מותר גם לעבור על איסורי תורה מפני כבוד הבריות.
במקורות רבים מובאת החובה לנהוג כבוד בחברו.
בשעת פטירתו של רבן יוחנן בן זכאי ציווה לתלמידיו "הזהרו בכבוד חבריכם".
הרמב"ם כותב בין הלכות המצווה ואהבת לרעך כמוך, שיש בה גם חובה לשמור על כבודו של הריע:
במשפט העברי מהווה כבוד הבריות ערך יסוד, וכולל זכויות שונות ככבוד הגוף, מניעת קלון ושוויון.
המשנה קובעת: "איזהו מכובד, המכבד את הבריות, שנאמר: 'כי מכבדי אכבד ובוזי יקלו'" ().
כבוד הבריות אינו ערך מוסרי בלבד, אלא יש לו השלכות לעיצוב נורמות הלכתיות והוא מהווה כלל משפטי הדוחה לעיתים כללים משפטיים אחרים.
העיתונאי והמשפטן אדם ברוך המנוח היטיב לאפיין את כבוד הבריות כ"ערך-על הלכתי, ואינו רק 'כוונה טובה' או ביטוי לחמלה.
'כבוד הבריות' הוא האידאה המכוננת את היחסים בעולם, ועל כן הוא אבן יסוד בקוד ההלכה.
[...] בוודאי שכבוד הבריות הוא חמלה, סולידריות, חיים.
אך אין זו חמלה המסורה לנו להפעילה או להשהותה.
המוסר ממילא מוטמע בדין היהודי.
בעיני עצמו ולשיטתו, הדין היהודי מוסרי.
לפי הגדרת הדין היהודי את עצמו, אין בדין היהודי רחמים לחוד, או מוסר לחוד, ודין לחוד.
הרחמים לא יושבים מחוץ לדין היהודי ומחכים שיפעילו אותם, אלא הם בתוך הדין עצמו, אורגנית וקונסטיטוציונית".
מת מצווה: ההולך לשחוט קרבן פסח וראה לפניו מת מצווה נטמא לכבודו אף על פי שעל ידי כך ימנע מלהקריב את קרבן הפסח, וזאת משום שכבוד הבריות דוחה מצוות עשה דאורייתא בשב ואל תעשה.
השבת אבדה: אדם חשוב שמצא אבדה וחש פחיתות כבוד אם יחזירנה (זקן ואינה לפי כבודו) פטור ממצוות ההשבה, שגדול כבוד הבריות שדוחה לאו שקשור לדיני ממונות גם כאשר הוא עובר על לאו דאורייתא.
שעטנז דרבנן: אדם שגילה שהוא לבוש בבגד שיש בו שעטנז שאסור רק מדרבנן יכול להישאר לבוש בו עד שיגיע לביתו, וזאת משום שאיסור דרבנן נדחה מפני כבוד הבריות.
לעומת זאת, כאשר מדובר בשעטנז דאורייתא עליו לפשוט את הבגד מיד.
שבת (טלטול בכרמלית): ההולך בשבת בכרמלית וגילה שהציצית שעליו פסולה אינו חייב להסירה עד שיגיע לביתו, אף על פי שיש בכך איסור הוצאה מרשות לרשות מדרבנן, משום כבוד הבריות.
לגבי החיוב מהתורה להטיל ציצית, כיוון שבשבת יש איסור קשירה, אינו מחויב בהטלת ציצית.
איסור מוקצה: בעבר, שהרגילות הייתה להתנקות בבית הכסא על ידי אבנים, התירו חכמים טלטול אבנים בשבת, למרות היותן מוקצה, משום כבוד הבריות.
כבודו היא דרמת מותחן ישראלית ששודרה בחברת yes החל מ-8 באפריל 2017 ועד לסיומה ב-24 בספטמבר 2019 במשך 2 עונות ו-22 פרקים.
את הסדרה יצרו שלמה משיח ורוני ניניו, כתב שלמה משיח, ביים רוני ניניו, הפיקה "קודה תקשורת" של רם לנדס, ופיתחו אוהד קנולר, שלמה משיח ורוני ניניו.
צילומי העונה השנייה החלו בדצמבר 2018 והסתיימו בינואר 2019.
מיכה אלקובי (יורם חטב) הוא שופט בית משפט השלום בבאר שבע, אשר נמצא בדילמה קשה: שי (ארז עובד), בנו הצעיר בן ה-17 נקלע לתאונה שבה הוא דורס ללא רישיון רוכב אופנוע.
התעלומה מסתבכת כאשר מתגלה שרוכב האופנוע הוא בן למשפחת פשע מהדרום, ששונאת את השופט אלקובי.
הוא נאלץ לבחור בין היותו שופט ושומר חוק, לבין חייו כאב לבן ודאגותיו לבנו.
שי אלקובי (ארז עובד) הוא בנו של שופט בית משפט השלום בבאר שבע, מיכה אלקובי.
כאשר נודע לשי כי הוא נכשל במבחן נהיגה מעשי, הוא נסער וגונב את המכונית של אביו ונוסע בה בכביש מהיר ללא רישיון נהיגה.