tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
אתר הסקי של וייל הוא אחד מאתרי הסקי הנחשבים לטובים ויוקרתיים ביותר בארצות הברית.
הוא נמצא בשטחו של הפארק הלאומי White River National Forest.
באתר מספר פסגות גבוהות מאוד (סביב 3,500 מטר) ולכן תנאי השלג אופטימליים מאחר שהשלג נשמר קל ויבש לאורך כל שעות היום.
האתר מתאים לגולשים ברמה גבוהה.
בפברואר 2015 אירחה וייל ביחד עם ביוור קריק את אליפות העולם בגלישת סקי אלפיני.
מיקיילה שיפרין ילידת העיירה זכתה באליפות זו במדליית הזהב.
בווייל קהילה יהודית קטנה, בנוסף לקהילה מוסלמית ונוצרית.
במקום בית תפילה קטן המשותף לכל הדתות.
כל קהילה משתמשת במקום ביום אחר.
וייט סקאל היא להקת מטאל איטלקית שהוקמה בסוף שנות השמונים.
בשנותיה המוקדמות ניגנה הלהקה הבי מטאל ובהמשך הפכה ללהקת פאוור מטאל.
וייט סקאל החלה את דרכה בסוף שנות השמונים כלהקת האבי מטאל שמתחקה אחרי להקות האבי מטאל גדולות כמו: איירון מיידן וג'ודס פריסט הבריטיות וגרייב דיגר ו-Helloween הגרמניות.
ההרכב הראשוני של הלהקה כלל את פדריקה דה-בוני כסולנית, מקס פאציו כגיטריסט הסולו, טוני פונטו כגיטריסט הקצב, פאביו פוצטו כבסיסט ואלכס מנטיירו כמתופף.
בשנת 1991 הלהקה הקליטה את קלטת הדמו הראשונה שלה שנשאה את שם הלהקה.
קלטת הדמו השנייה באה 3 שנים מאוחר יותר בשנת 1994. בלהקה גילו התעניינות מספר לייבלים וחברות תקליטים מקומיות בזכות קלטת הדמו השנייה והופעות רבות שערכה הלהקה ברחבי איטליה ובסופו של דבר הם הוחתמו בלייבל מקומי.
סגנונה של הלהקה שעד עתה היה האבי מטאל, שונה בעקבות בקשת הלייבל עקב היותו "לא מתאים לשוק התקליטים".
הלהקה שעקבה אחרי להקות האבי מטאל מסורתיות והלכה לפי הקווים המוזיקליים שלהן, שינתה את סגנונה למשהו מקורי יותר.
בנובמבר 1995 הקליטה והוציאה הלהקה את האלבום המלא הראשון שלה, "I Won't Burn Alone".
במרץ 1997 הצטרף ללהקה גיטריסט הסולו ניקו סאביו שהחליף את מקס פאציו שעזב.
שנתיים אחרי צאתו של האלבום הראשון הוציאה הלהקה ב-1997 את אלבומה השני Embittered.
במרץ 1999 הוציאה הלהקה EP העונה לשם "Asgard".באותה השנה יצא אלבומה המלא השלישי של הלהקה "Tales From The North".באלבום השתתף כסולן גם כריס בולטהנדל מגרייב דיגר הגרמנית.
בשנת 2000 יצא האלבום הרביעי של הלהקה "Public Glory, Secret Agony", האלבום עסק באימפריה הרומית.
באותה השנה עזבה את הלהקה הסולנית פדריקה דה-בוני והוחלפה על ידי גוסטבו גאבארו הארגנטינאי.
באוגוסט 2002 הוציאה הלהקה את האלבום "The Dark Age", אלבום שעסק בימי הביניים.
שנת 2002 הייתה גם השנה בה עזבו את הלהקה ניקו סאביו גיטריסט הסולו, שהוחלף על ידי דאנילו באר, ופאביו פוצטו הבסיסט שהוחלף על ידי פאביו מנפרויי.
במאי 2004 הוציאה הלהקה עוד אלבום העונה לשם "The XIII Skull".באותה השנה עזב פאביו מנפרויי את וייט סקאל והצטרף ללהקה הבסיסט סטיב באלוצ'ו.
אלבומה השמיני של הלהקה The Ring Of The Ancients יצא בשנת 2006 כאשר הוא גם יצא על רקע החלפתם של כמה חברי הרכב, ביניהם גוסטבו גאבארו הסולן.
קויוטי ורוד-ראנר הן דמויות מצוירות בסדרת טלוויזיה הנמנית עם הלוני טונס של האחים וורנר.
רוד-ראנר (המכונה גם "ביפ-ביפ" בשל הקריאה האופיינית שלו) הוא עוף מסוג קוקייה רצנית (Roadrunner) מתוחכם, מהיר ביותר, בעל יכולת התחמקות וכושר הישרדות מרשימים.
בדרך כלל הוא מתחמק מפני זאב הערבות ווייל-אי קויוטי (Wile E.
Coyote), המנסה לתפוס ולאכול את רוד-ראנר, בדרכים שונות ומשונות.
הסרטים המצוירים הכוללים דמויות אלה זכו להצלחה רבה.
במיוחד זכה לחיבת הצופים חוסר המזל התמידי המלווה את וויל-אי-קיוטי בנסיונותיו לתפוס את רוד-ראנר, למרות כל תכסיסיו ומגוון הציוד אותו הוא רוכש מהחברה הבדיונית אקמי.
פרט מעניין ומיוחד שאפיין סרטים אלה הוא שלא נעשה כלל שימוש בדיבוב (פרט לשני סרטונים בלבד), ויש רק התמקדות בהצגת העלילה בצורה חזותית ומטורפת, האופיינית ללוני טונס.
עד כה הצמד הופיע ב-45 סרטונים (לא כולל שלושה שנוצרו ב-CGI).
ב-2010 הוחלט להעביר את כל סרטי וייל אי.
קויוטי ורוד ראנר לאנימציה ממוחשבת (תלת־ממדית).
החלטה זו נהפכה ב-2012, כשהחלו לצאת סרטים חדשים באנימציה דו-ממדית.
קויוטי הופיעה בשישה סרטים כאויבו של באגס באני.
כאשר בחמישה מהם הוא דיבר.
מדבביו בעברית היו במהלך השנים: איציק סיידוף (1992,עלילות טייני טון), יורם יוספסברג (פרק אחד בעלילות טייני טון), עמי מנדלמן (2000) וצביקה פורמן (באגס באני והבנאים).
ב"Operation:Rabbit" היה על כרטיס הביקור שנתן לבאגס את מקצועו כ"גאון".
באוגוסט 2018 הודיעה חברת האחים וורנר שהיא מפתחת סרט הנפשה בשם "קויוטי נגד אקמי", כאשר כריס מקיי מפיק וג'ון וג'וש זילברמן כותבים את התסריט.
בפברואר 2024 הוכרז שוורנר תבטל את הפצת הסרט למרות הכל, לאחר שהשקיעה בהפקתו כ-70 מיליון דולר.
וייט מין (Việt Minh, קיצור של Việt Nam Ðộc Lập Ðồng Minh Hội, "הליגה למען עצמאות וייטנאם") היה ארגון שחרור מהפכני שהקים הו צ'י מין בשנת 1941 כדי ללחום להשגת עצמאות וייטנאם מן השלטון הצרפתי ולהתנגד לכיבוש היפני.
עיקר פעולתו של הארגון בתקופת הקמתו היה כנגד הכיבוש היפני בשטחים בהם שלטה קודם לכן צרפת (ושנודעו בשם "הודו-סין הצרפתית").
ככזה, קיבל הארגון סיוע מן האמריקנים והסינים.
אחרי כניעתה של יפן באוגוסט 1945, העבירו היפנים את השליטה בחלק מהמבנים הציבוריים בהאנוי לידי הוייט מין, שהונהגה שוב על ידי הו צ'י מין, שהתאושש ממחלתו והשתחרר מן הכלא הסיני, וזה הכריז ב-2 בספטמבר 1945 על הקמת הרפובליקה הדמוקרטית של וייטנאם, שהתקיימה לפי שעה באופן תאורטי בלבד.
הסינים, הצרפתים והווייטנאמים הגיעו להסכמה לפיה הסכימו הסינים לסגת מווייטנאם ובתמורה ויתרו הצרפתים על חלק מזכויותיהם בסין והבטיחו עצמאות לווייטנאם בתוך "האיחוד הצרפתי".
השיחות בין צרפת לוייט מין התמוטטו בתוך זמן קצר, מה שהוביל ל"מלחמת הודו-סין הצרפתית".
במהלך המלחמה, ובייחוד אחרי 1949, זכו הוייט מין לסיוע סיני, והצליחו להשתלט על חלק נכבד מאזורי הכפר של וייטנאם.
הוייט מין חדל להתקיים באופן רשמי בשנת 1951 כאשר התאחד עם ארגון הליכה הלאומית המאוחדת של וייטנאם לארגון בשם החזית הווייטנאמית המאוחדת.
לאחר מכן, בספטמבר 1955 השם של הארגון המאוחד שונה לחזית ארץ המולדת של וייטנאם.
אחרי קרב דיין ביין פו ב-1954 החליטו הצרפתים לסגת מווייטנאם והחלו נושאים ונותנים בוועידת ז'נבה על הסכם שלום.
וייטנאם חולקה לחלק צפוני ודרומי, לאורך קו הרוחב 17, חלוקה שנועדה להתקיים עד לבחירות שייערכו 1956. המנהל האזרחי בצפון וייטנאם הועבר לידי הוייט מין והו צ'י מין מונה לראש הממשלה הסוציאליסטית במדינה.
נו דין דיים, שמונה קודם לראש ממשלת דרום וייטנאם על ידי הקיסר באו דאי, שלט בדרום וייטנאם.
מאוחר יותר, התכחשה ממשלת דרום וייטנאם להתחייבות לערוך בחירות לאיחוד המדינה, בעיקר בגלל החשש מניצחונו של הו צ'י מין בבחירות אלו, מצב שהיה לצנינים בעיני ארצות־הברית, התומכת העיקרית של ממשלת דרום וייטנאם.
וייטהול היא דרך ברובע וסטמינסטר שבלונדון, בירת הממלכה המאוחדת.
דרך זו יוצאת מכיכר פרלמנט לכיוון צפון ועד דרך צ'רינג קרוס וכיכר טרפלגר.
ברחוב זה מצויים מרבית מבני ממשלת בריטניה, ולכן מהווה השם "וייטהול" כינוי לממשלת בריטניה.
בקצה הצפוני של הרחוב, במקום המפגש בין וייטהול לכיכר טרפלגר, ניצב פסלו של המלך צ'ארלס הראשון.
הרחוב קרוי על שם ארמון וייטהול, אשר עמד במקום שבו עובר כיום הרחוב.
הארמון עלה באש בשנת 1698, והשריד היחיד שנותר ממנו הוא בית הסעודות.
בעת שארמון וייטהול עמד על מכונו, הדרך שקישרה בין בנייני הארמון השונים נקראה "וייטהול".
דרך זו עברה במקום שבו עובר כיום הרחוב.
"רחוב הפרלמנט" היה רחוב צדדי שהוביל לארמון וסטמינסטר מארמון וייטהול.
לאחר השריפה של ארמון וייטהול, רחוב הפרלמנט הורחב וחובר לרחוב וייטהול.
במאה ה-19 הורחב הרחוב שוב לרוחבו כיום.
בעת שארמון וייטהול עמד על מכונו, משני צדי הרחוב היו ממוקמים בנייני השלטון בבריטניה.
גם לאחר שריפת הארמון וההחלטה שלא לשקמו נבנו סביבו בנייני הממשל.
מבנים אלה נהרסו ונבנו כמה פעמים עד ימינו.
במרכז הרחוב מצויה הסנוטאף - האנדרטה העיקרית לחללי בריטניה - וצפונית לו מצויה האנדרטה לנשות מלחמת העולם השנייה.
במרכזו של רחוב וייטהול, משני צדדיו, מצויים מבני מערכת הביטחון של בריטניה, בהם בניין משרד הביטחון הבריטי, מפקדות הצבא הבריטי והצי הבריטי וכן בית משמר הסוסים.
רחוב דאונינג הוא סימטה היוצאת מרחוב וייטהול לכיוון דרום מערב.
העם הווייטנאמי (ב: Người Việt או Người Kinh), המכונה באופן רשמי קין (וייטנאמית: Kinh) או וייֵט (וייטנאמית: Viet), הם קבוצה אתנית ואומה שמקורה בצפון וייטנאם ובדרום סין.
קבוצה זו מהווה רוב בווייטנאם, כ-86 אחוז מן האוכלוסייה לפי מפקד שנערך בשנת 1999. ישנו גם מיעוט וייטנאמי ברפובליקה העממית של סין, שם הם מכונים ג'ינג (מסינית: 京族, פין-יין: Jīngzú, מילולית: בני ג'ינג).
על אף שמבחינה גאוגרפית ולשונית הם נחשבים לדרום-מזרח אסייאתים, תקופות ארוכות של שליטה והשפעה סינית הפכו אותם יותר קרובים למזרח אסייתים מבחינה תרבותית, ובעיקר לשכניהם הצפוניים, תושבי דרום סין.
לפי האגדה, הווייטנאמים הראשונים היו צאצאיו של הדרקון השליט לאק לונג קואן (בווייטנאמית: Lạc Long Quân) ואשתו, הפיית השלג בת האלמוות אוֹוְ קוֹ (וייטנאמית: Âu Cơ).
לאחר נישואיהם נולדו להם מאה ילדים שבקעו ממאה ביצים.
בנם הבכור, הוּנְג ווּנְג (וייטנאמית: Hùng Vương) היה המלך וייטנאם הראשון.
היסטורית, מקורו של העם הווייטנאמי במהגרים העם מדרום סין שהתיישבו בדלתא של הנהר האדום ובילידים של אותו אזור.
בשנת 258 לפני הספירה המלך אׇן דִיְינְג וִיְינְג ייסד את ממלכת אְוּ לָאק באזור צפון וייטנאם.
ב-208 לפני הספירה הגנרל גַ'אוֹ טוּאוֹ מבני האן בסין התאחד עם מנהיגי בני יוּ, שישבו בדרום סין, הביס את אן אׇן דִיְינְג וִיְינְג, איחד את ממלכת אְוּ לָאק עם שטחים בדרום סין וקרא לממלכתו החדשה "נאם וייט" או "דרום יוּ".
במקור מאזורי צפון וייטנאם ודרום סין, הווייטנאמים כבשו שטחים רבים שהיו שייכים לממלכת צ'אמפה ולאימפריית קמר.
הם הקבוצה האתנית השלטת ברוב מחוזות וייטנאם, ומהווים חלק משמעותי מאוכלוסיית קמבודיה.
תחת שלטון הקמר רוז' בקמבודיה הם היו הקבוצה הנרדפת ביותר.
עשרות אלפי וייטנאמים נרצחו במעשי טבח שאורגנו על ידי השלטון, ורוב הניצולים ברחו לווייטנאם.
במהלך המאה ה-16 וייטנאמים רבים היגרו לתאילנד וסין.
בתאילנד הם נמצאים כיום בעיקר במחוז איסאן ובסין הם נמצאים בעיקר באזור מחוז גואנגשי, שם הם נקראים עמי גין (Gin).
הגין הם אחת מ-56 קבוצות אתניות המוכרות רשמית על ידי ממשלת סין.
הם מדברים וייטנאמית מעורבבת עם ניב קנטונזי ומונים כ-20,000 איש.
כשהצרפתים עזבו את וייטנאם בשנת 1954 היו וייטנאמים שהיגרו לצרפת, אולם בצרפת הייתה קיימת קהילה וייטנאמית מאז סיום מלחמת העולם השנייה.
בעקבות החלוקה בין צפון לדרום וייטנאם כמיליון וייטנאמים ברחו מהצפון אל הדרום כדי להימלט מרדיפות, ומספר קטן של וייטנאמים עזבו את הדרום כדי להצטרף לצבא הצפון.
לאחר סיומה של מלחמת וייטנאם וייטנאמים רבים ברחו מהמדינה – הרוב הגדול אל ארצות הברית, קנדה, בריטניה, צרפת, מערב גרמניה ואוסטרליה.
וייטנאמית (tiếng Việt), אשר הייתה ידועה גם תחת השם אנמזית בזמן השלטון הקולוניאלי הצרפתי, היא השפה הרשמית של וייטנאם.
זוהי שפת האם של הווייטנאמים, המהווים 86% מאוכלוסיית וייטנאם, ושל מיליונים אחרים החיים מחוצה לה, בעיקר בארצות הברית.
זוהי גם השפה השנייה של מיעוטים אתניים שונים החיים בווייטנאם.
וייטנאמית שייכת למשפחת השפות האוסטרו-אסיאתית, ומספר דובריה גבוה בהרבה מזה של דוברי שאר השפות במשפחה, למשל חמרית.
הדקדוק הווייטנאמי דומה לשפות אחרות בדרום-מזרח אסיה.
חלק נכבד מאוצר המילים שלה שאול משפות סיניות, בעיקר מילים המביעות רעיונות מופשטים, בדומה לשאילת השפות האירופיות מלטינית ומיוונית.
השפה נכתבה בעבר בכתב הסיני, אף על פי שנהגתה בצורה אחרת.
בעקבות רפורמה שערך השלטון הקולוניאלי הצרפתי במאה ה-20, מערכת הכתב השימושית כיום היא האלפבית הלטיני.
+פונמות בווייטנאמית (ניב האנוי) סדקי וילוני חכי מכתשי שִנִּי שפתי(־שִנִּי) אפיŋɲnm סותם(מפונם) (ʔ) kʰ c t tʰ pɗɓ חוכך hɣxzsvf מקורב(צדי)wj*ɹl* רק במילים שאולות - נהגה [ʐ ~ ɹ]
ניבים דרומיים וסייגון; /kʰ/ תחת /x/ בניב סייגון
אחורית מרכזית קדמית סגורהuɨi חצי סגורה/אמצעיתoəe חצי פתוחה/פתוחהɔaɛ
וייטסנייק היא להקת הארד רוק בריטית, שהוקמה בשנת 1978 על ידי דייוויד קוברדייל (לשעבר מלהקת דיפ פרפל בין השנים 1973-1975).
הלהקה הייתה פעילה בעיקר בשנות השמונים, והגיעה לשיא ההצלחה שלה באלבומה הקרוי על שם הלהקה משנת 1987. באלבום זה ובאלבום שיצא אחריו (בו ניגן הגיטריסט הידוע סטיב ואי) הלהקה שינתה את סגנונה המוזיקלי מהארד רוק בלוזי להארד רוק עם מאפיינים רבים הלקוחים מז'אנר הגלאם מטאל שהיה פופולרי מאוד באותה תקופה.
הלהקה חזרה לפעילות ב-2002, עם הרכב שונה מהמקורי אך עדיין עם הסולן המקורי ומקים הלהקה דייוויד קוברדייל.
במהלך השנים החליפה הרכב הלהקה השתנה פעמים רבות.
בשנות קיומה הוציאה 12 אלבומי אולפן.
דאג אולדריץ' - גיטרה מובילה (חבר בלהקה מ-2002)
רב ביץ' - גיטרה מובילה (חבר בלהקה מ-2002)
אוריה דאפי - גיטרה בס (חבר בלהקה מ-2005)
טימוטי דרורי - קלידים (חבר בלהקה מ-2002)
כריס פרייזר - תופים (חבר בלהקה מ-2007)
וייטנאם איירליינס היא חברת התעופה הלאומית של וייטנאם.
בסיסה הראשי של החברה נמצא בנמל התעופה בעיר הבירה האנוי.
החברה מפעילה טיסות ל-61 יעדים במזרח הרחוק, אוקיאניה ואירופה.
בשנת 2018 זכתה החברה בתואר "מחלקת התיירים פלוס הטובה ביותר".
בנובמבר 2018 התפרסם שהחברה שוקלת להפעיל טיסות לתל אביב החל מספטמבר 2019.
בספטמבר 2021 התקיימה טיסה מהאנוי לתל אביב ובחזרה.
וייטנאם השתתפה לראשונה במשחקים האולימפיים באולימפיאדת הלסינקי (1952).
לאחר חלוקת המדינה ב-1954 השתתפה במשחקים רק דרום וייטנאם, ואילו צפון וייטנאם נעדרה מהם.
המדינה אוחדה מחדש ב-1975, עם סיום מלחמת וייטנאם, ונעדרה מהמשחקים הראשונים שנערכו לאחר מכן (אולימפיאדת מונטריאול (1976)).
היא שבה והשתתפה באולימפיאדת מוסקבה (1980), אך השתתפה בחרם שהובילה ברית המועצות על אולימפיאדת לוס אנג'לס (1984).
מאז אולימפיאדת סיאול (1988) משתתפת וייטנאם במשחקים ברציפות.
חרף היותה אחת המדינות המאוכלסות בעולם, שולחת וייטנאם למשחקים האולימפיים משלחות מעוטות משתתפים, ועד שנות ה-90 הישגי הספורטאים הווייטנאמים היו נמוכים, הספורטאית הווייטנאמית הראשונה שזכתה במדליה אולימפית הייתה לוחמת הטאקוונדו טראן היאו נגאן, שזכתה במדליית כסף באולימפיאדת סידני (2000).
באולימפיאדת אתונה (2004) בלטו שני ספורטאים וייטנאמים - לוחם הטאקוונדו נגוין קווק הואן שסיים במקום החמישי ומרימת המשקולות נגוין תי תייט שסיימה במקום השישי.
באולימפיאדת בייג'ינג (2008) היה מרים המשקולות הואנג אני טואן לווייטנאמי השני שזוכה במדליה אולימפית, לאחר שזכה במדליית כסף.
עמיתתו נגוין תי תייט סיימה במקום החמישי.
באולימפיאדת לונדון (2012) היו שני ספורטאים וייטנאמית קרובים לזכייה במדליה.
מרים המשקולות טראן לה קואוק טואן והקלע הואן שואן וין סיימו שניהם במקום הרביעי בתחרויות בהן השתתפו.
באולימפיאדת ריו דה ז'ניירו (2016) היה וינג לווייטנאמי הראשון שזוכה במדליית זהב אולימפית, בירי באקדח אוויר.
בנוסף, זכה גם במדליית כסף, בירי באקדח.
באותם משחקים סיים מרים המשקולות טראן לה קואוק טואן במקום החמישי.
וייט סטאר ליין הייתה חברת ספנות בריטית ידועה ובולטת מאוד, המפורסמת כיום בעיקר בגלל כלי השיט שלה, הטיטניק, ואובדן הספינה האחות בריטניק, בזמן מלחמת העולם הראשונה.
מבין שלוש אוניות המעמד האולימפי, רק אחת, האולימפיק, הייתה רווחית.
הטיטאניק פגעה בקרחון וטבעה בהפלגת הבכורה שלה באפריל 1912 והבריטניק שימשה ספינת בית חולים בריטית במלחמת העולם הראשונה ובשנת 1916 שקעה לאחר שפגעה במוקש ימי.
האולימפיק שירתה גם במלחמת העולם הראשונה, אך קיבלה את הכינוי "Old Reliable" מכיוון שדווח כי הובילה עד 201,000 חיילים ואנשי צוות אחרים.
השם "וייט סטאר ליין" היה שמה המקוצר והנפוץ בציבור, בניגוד לשמותיה המלאים והארוכים באנגלית - White Star Line of Boston Packets או Oceanic Steam Navigation Company.
החברה הוקמה בשנת 1845 על ידי ג'ון פילקינגטון והנרי ת'רלפול וילסון בשם "פילקינגטון וְ־וילסון" (Pilkington & Wilson).
בשנת 1849, החלו פילקינגטון וְ־וילסון להשתמש בשם "וייט סטאר ליין".
מאוחר יותר, שקעה החברה בחובות כבדים ונקנתה בשנת 1868 על ידי תומאס הנרי איסמיי בסכום נמוך של 1,000 לירות שטרלינג.
בשנת 1934 נקנתה החברה על ידי "קונארד ליין" שהייתה מתחרתה העיקרית, ופעלה במסגרתה כגוף נפרד עד לשנת 2005. "קונארד ליין" עצמה נרכשה בשנת 1998 על ידי "קבוצת קרניבל" (Carnival Corporation).
כיום, "וייט סטאר ליין" אינה מהווה חברה עוד, וכתזכורת אחרונה לשמה, עושות אוניותיה של "קונארד" שימוש במושג "שירות הכוכב הלבן" כדי לשווק רמת שירות לקוחות גבוהה וחסרת דופי של החברה, לדברי "קונארד".
צי אוניות מוכרות של החברה
+אונייהנבנתהתקופת שירותגורל האונייהאולימפיק19111911-1935נמכרה לפירוק בשנת 1935טיטניק19121912התנגשה בקרחון וטבעהבריטניק19141915-1916הוטבעה על ידי מוקש ימי
וייטנאם השתתפה לראשונה ב בסידני (2000) ומאז משתתפת במשחקים דרך קבע.
במשחקי החורף לא נטלה וייטנאם חלק מעולם.
אל המשחקים הפאראלימפיים בסידני בשנת 2000 שלחה וייטנאם שני ספורטאים, גבר ואישה, שהתחרו בהרמת כוח ובאתלטיקה, אך הגיעו למקום האחרון במקצועותיהם.
במדליות הפאראלימפיות הראשונות בתולדות וייטנאם, זכתה המשלחת ב, כשהצליחה לזכות בארבע מדליות - מדליית זהב, מדליית כסף ושתי מדליות ארד.
ב זכה נציג וייטנאם במדליית כסף בהרמת כוח.
וייטסטיל הייסטינגס שארפ היה חסיד אומות העולם, אזרח ארצות הברית.
בשנת 1939, ערב פלישת גרמניה הנאצית לצ'כוסלובקיה, הגיע שארפ לצ'כוסלובקיה עם אשתו, מרתה, ועד אוגוסט 1939 סייע עמה למספר יהודים לצאת מצ'כוסלובקיה.
ב-1940 הגיע וייטסטיל עם אשתו לאזור וישי בצרפת, והשניים סייעו ליהודים רבים, בהם אינטלקטואלים, סופרים ואנשי רוח, לברוח לספרד.
בין היהודים שהצילו היו הסופר ליון פויכטוונגר שהוברח למרסיי ומשם, בזהות בדויה, לספרד.
בני הזוג שארפ הצליחו להעביר את פויכטוונגר אל מעבר לגבול על ידי שיחוד שומרי הגבול הספרדים בסיגריות.
מספרד הגיע פויכטוונגר לארצות הברית באוניה.
לאחר הצלתו של פויכטוונגר שב וייטסטיל שארפ לצרפת וסייע עם אשתו לתשעה ילדים יהודים מווישי – ביניהן אמלי, אוולין ומריאן דיאמנט וכן אווה-אסתר פייגל – לקבל ויזות לארצות הברית.
ב-2005 החליט יד ושם להעניק את אות חסידי אומות העולם לבני הזוג שארפ המנוחים.
וייטצא'פל היא שכונה בלונדון הממוקמת ברובע הלונדוני טאוור המלטס, ממזרח לסיטי של לונדון.
השכונה שוכנת 5.5 קילומטרים מזרחית לצ'רינג קרוס וגובלת ברחוב בישופסגייט במערב, רחוב פאשן בצפון, רחובות בריידי וקאוול במזרח, והכביש המהיר בדרום.
השכונה מתאפיינת בגיוון האתני של אוכלוסייתה, הכוללת בעיקר תושבים ממוצא בנגלי (המהווים כ-50% מהתושבים), וכן אירים ויהודים רבים.
השכונה נודעה בין השאר בצפיפות האוכלוסין ובעוני הרב ששררו בה בין המאה ה-17 לתחילת המאה ה-20, וכן בסדרת רציחות שחלקן מיוחסות לג'ק המרטש, שהתרחשו בשכונה בין השנים 1888 ל-1891.
הרחוב הראשי בשכונה הוא וייטצ'אפל היי סטריט, שמתרחב בהמשכו לווייטצ'אפל רואד.
הוא נקרא על שם כנסייה קטנה, שהוקדשה למרי הקדושה.
ב-1338 הפכה הכנסייה לכנסיית הרובע של וייטצ'אפל.
הכנסייה נהרסה בהפצצות על לונדון במהלך מלחמת העולם השנייה ב-1940, והריסותיה פונו ב-1952. כיום שוכן במקומה גן ציבורי, פארק אלטב עלי.
וייטצ'אפל היי סטריט מהווה חלק מכביש A11, והיה בעבר תחילתה של דרך רומית שהובילה מלונדון לקולצ'סטר, לכיוון צפון מזרח.
בימי הביניים התאכסנו העוברים בדרך זו בפונדקי הדרכים הרבים שהוקמו בווייטצ'אפל היי סטריט עבורם.
במאה ה-16 הושפעה הפעילות בשכונה ממיקומה מחוץ לחומת לונדון, ליד אלדגייט, שהביא לפיקוח מופחת מצד השלטונות, ולפיכך פעלו בה בתי מטבחיים, עיבוד עורות, מבשלות ובתי יציקה (שבהמשך יצקו פעמונים ידועים כגון פעמון הדרור בפילדלפיה ופעמון הביג בן בלונדון).
ב-1680 החליט הרקטור של וייטצ'אפל, רלף דווננט מכנסיית מרי הקדושה, להתחיל במסורת של הענקת חינוך לארבעים בנים ושלושים בנות, והקים לשם כך את "מרכז דווננט".
המבנה משמש עד היום לפעילות קהילתית בשכונה, אף על פי שבית הספר שהתפתח בעקבותיו עבר ב-1966 ללוטון, בצפון מערב לונדון.
השכונה התרחבה ואוכלוסייתה גדלה מאוד בין המאה ה-17 לאמצע המאה ה-19, כאשר תושבים רבים מהפריפריה עברו להתגורר בלונדון ופרבריה.
עד 1840 נוצרו בשכונה זו, בדומה לשאר שכונות האיסט אנד הסמוכות לה, בעיות רבות של צפיפות אוכלוסייה ועוני.
וייטצ'אפל רואד הפך לאחד הרחובות העניים והמסוכנים ביותר בלונדון.
ב-1878 הקים הכומר ויליאם בות' ברחוב זה, בבית מספר 272, את ארגון הצדקה הנוצרי-פרוטסטנסטי "צבא הישע".
בתקופה הוויקטוריאנית היגרו לאזור בעיקר אירים ויהודים רבים.
ב-1884 כתב שחקן התיאטרון היידי יעקב אדלר: .
נשים רבות בשכונה נאלצו להתפרנס מזנות בשל העוני.
גם החוקר החברתי צ'ארלס בות' התייחס אל הזנות באזור זה כאשר הוציא ב-1889 את "מפת העוני" שאייר, בה ציין רחובות רבים בווייטצ'אפל כמוכי עוני ופשע.
11 זונות מהשכונה נרצחו בתקופה זו באירועים שנודעו בשם "רציחות וייטצ'אפל", שחלקן יוחסו לג'ק המרטש, אך לא פוענחו במלואן עד היום.
רציחות אלו גרמו לתחושת טרור ופחד ברחובות השכונה ובכלל המדינה, ועוררו סערה ודיון ציבורי בקרב רפורמיסטים חברתיים לגבי העוני הרב והעליבות ששררו באיסט אנד.
הריכוז היהודי הגדול יחסית הפך את השכונה למוקד לפעילות פוליטית יהודית-לאומית.
הרצל נשא בשכונה את אחד מנאומיו הראשונים וזכה לתמיכה רבה.
בשכונה פעלו ארגונים יהודיים שונים ומנוגדים, כמו גם אישים שלימים נהיו מפורסמים, כמו למשל הסופר יוסף חיים ברנר.
זנגוויל, יליד השכונה, חיבר אודותיה את מחזותיו כמו "ילדי הגטו", "חולמי הגטו" ו"מחזות הגטו", העוסקים בהווי הרצוף מסורת, דלות ופשע.
ב-1902 לבש הסופר הנודע ג'ק לונדון בגדים מרופטים, שוטט בווייטצ'אפל, ותיאר בספרו "The People of the Abyss" את רשמיו וחוויותיו; הוא טען כי אלו הן התוצאות הקשות להן הביא הקפיטליזם בבריטניה.
רפורמיסטים ומהפכנים רבים נוספים ביקרו בתקופה זו בשכונה והושפעו ממראות העוני בה, בהם ג'ורג' ברנרד שו וולדימיר איליץ' לנין.
בית ההוצאה לאור האנרכיסטי "Freedom Press", שהוקם בווייטצ'אפל ב-1886, פועל בה עד היום.
ג'וזף מריק (1862–1890), איש בעל עיוותים גופניים שנודע בכינוי "איש הפיל", עבד בחנותו בווייטצ'אפל כאשר זכה לעניין ציבורי ולתמיכתו של הרופא פרדריק טרבס מבית החולים הלונדוני המלכותי (שהוקם בשכונה זו ב-1757).
מריק זכה לטיפול בבית החולים, ועד היום קיים בו מוזיאון המספר את תולדות חייו ומוצג בו שלדו המשומר.
במהלך המחצית הראשונה של המאה ה-20 נותרה וייטצ'אפל ענייה, אך פחות מבעבר.
במהלך הבליץ על לונדון במלחמת העולם השנייה, הופצצה השכונה על ידי הנאצים וסבלה מנזקים רבים.
במחצית השנייה של המאה ה-20 התנערה השכונה בהדרגה מתדמיתה השלילית, וכיום היא נחשבת לשכונת מהגרים תוססת וססגונית.
ב-1990 הורחב ושופץ בית החולים הלונדוני המלכותי בשכונה, והפך למבנה מודרני.
הוא נחשב כיום לבית החולים הגדול ביותר באירופה.
בשכונה פעלו במאה ה-19 שני תיאטראות ידועים: "The Effingham" ו-"The Pavilion".
בתחילת המאה ה-20 החל לפעול בה התיאטרון היידי, ובו התפתחה תנועת האמנים והסופרים היהודית-בריטית האוונגרדית "נערי וייטצ'אפל".
החל משנות ה-70 של המאה ה-20 הפך האזור לבולט בסצנת האמנות, ובמיוחד נודעה בתחום זה "גלריית האמנות וייטצ'אפל" (הוקמה ב-1901).
השכונה זכתה להשקעות כספיות של גורמים עירוניים ואף של גורמים מרחבי העולם; הגלריה שופצה והורחבה בעשור הראשון של המאה ה-21, ונפתחה מחדש ב-2009.
מתחילת המאה ה-21 בולטת השכונה גם בסצנת הפאנק רוק (Punk rock) של לונדון, עם מספר ברים ומועדונים ידועים, ומספר להקות שפועלות בה וזכו להצלחה מסוימת במצעדי הפזמונים בבריטניה.
השכונה ידועה גם כחממה לאמנות המתאפיינת באקטיביזם פוליטי, במיוחד תנועות אנטי-סמכותניות ואנטי-מלחמתיות.
פועלים בה ההוצאה לאור האנרכיסטית "Freedom Press" ליד אלדגייט, ואחד מסניפי "Food Not Bombs" המגיש ארוחות בפארק אלטב עלי.
בעבר התגוררו בה אנרכיסטים ידועים כגון הוגה הדעות רודולף רוקר והמוציא לאור צ'ארלס לאר.
בווייטצ'אפל מתגוררת כיום אוכלוסייה אתנית מגוונת.
כמחצית התושבים הם ממוצא בנגלי.
מסגד מזרח לונדון (הוקם ב-1985), הממוקם בשכונה, הוא אחד הגדולים בבריטניה, ומשרת מדי שבוע אלפי מאמינים מקרב הקהילה.
הגן הציבורי אלטב עלי, שהוקם במקום כנסיית מרי הקדושה שנהרסה בבליץ, נקרא על שם יצרן בגדים מבנגלדש שהיה קורבן לפשע שנאה ב-1978, ולזכרם של קורבנות נוספים של תקיפות על רקע גזעני שהתקיימו בשכונה בשנות ה-70.
ספריית "Whitechapel Idea Store", שהוקמה ב-2005 בעיצוב האדריכל דייוויד אדגיי, הייתה מועמדת ב-2006 ל"פרס סטרלינג" הבריטי לאדריכלות.
וייטהורס היא בירת טריטוריית יוקון, והעיר הגדולה בצפון קנדה.
בשל מיקומה בלב עמק וייטהורס, האקלים בעיר מתון יותר מאשר ביישובים אחרים השוכנים באותו קו רוחב.
העיר נקראת על שם מפלי וייטהורס שהיו בסמוך לעיר, שנעלמו בשנת 1958 לאחר שנבנתה במקום תחנת כוח הידרואלקטרית.
בעת הבהלה לזהב בקלונדייק שהחלה בשנת 1896, הייתה העיר מרכז מסחרי חשוב עבור מחפשי הזהב.
בשנת 1990 הוקמה מסילת רכבת שקישרה בין וייטהורס לסקגווי שבאלסקה, דבר שגרם לעיר להתפתח כמרכז תחבורתי חשוב.
משנת 1942 התפתחה העיר במהירות לאחר שנחנך כביש אלסקה העובר בעיר.
הכביש, המחבר בין דוסון קריק שבקולומביה הבריטית לעיירה דלתא שבאלסקה, נבנה במהלך מלחמת העולם השנייה על ידי חיל ההנדסה של צבא ארצות הברית, כנתיב אספקה יבשתי בין ארצות הברית לאלסקה.
בשנת 1953 העבירה יוקון את בירתה מדוסון סיטי לווייטהורס.
ה"יוקון קווסט" (The Yukon Quest) הוא מרוץ כלבי מזחלות למרחק של כ-1000 מיל (1,600 ק"מ) הנערך בחודש פברואר בין הערים וייטהורס לפיירבנקס שבאלסקה הסמוכה.
בשנים זוגיות מתחיל המרוץ בפיירבנקס ובשנים אי־זוגיות - בווייטהורס.
המירוץ נערך משנת 1984 בכל חורף.
וייט פליינס היא בירת מחוז וסטצ'סטר במדינת ניו יורק שבארצות הברית.
היישוב ממוקם בדרום-מרכז מחוז וסטצ'סטר, כאשר אזור מרכז העיר של וייט פליינס נמצא כ-11 קילומטרים מזרחית לנהר ההדסון.
העיר גובלת בצפון בעיר של נורת' קאסל, מצפון וממזרח בעיר האריסון, בדרום בעיר סקרסדייל, ובמערב בעיר גרינבור.
על פי מפקד האוכלוסין האמריקני של 2000 אוכלוסיית העיר באותה העת מנתה 53,077 תושבים, 20,921 משקי בית, ו-12,704 משפחות.
צפיפות האוכלוסייה באותה העת הייתה 2,091.1 אנשים לקילומטר מרובע.
בשנת 2010, המגזין ביזנסוויק ציין כי וייט פליינס היא אחת הערים בעלות הצמיחה המהירה ביותר בארצות הברית.
העיר משתרעת על שטח של כ-25.6 קילומטרים רבועים, מתוכם 25.4 קמ"ר שטחים יבשתיים ו-0.2 קמ"ר שטחי מים.
העיר נמצאת 154 מטרים מעל פני ים.
תושבים נודעים בולטים אשר נולדו או גדלו בוייט פליינס כוללים את:
ג'יימס ויטמור (נולד ב-1922), שחקן קולנוע, טלוויזיה ותיאטרון אמריקאי זוכה פרס גלובוס הזהב, פרס אמי ופרס הטוני.
ארט מונק (נולד ב-1957), שחקן פוטבול אמריקני לשעבר.
בריאן ברטון (הידוע בכינויו דיינג'ר מאוס) (נולד ב-1977), מוזיקאי, פזמונאי ומפיק.
צ'אנינג פריי (נולד ב-1983), כדורסלן המשחק בעמדת הפורוורד/סנטר בקבוצת אורלנדו מג'יק מליגת ה-NBA.
מארק צוקרברג (נולד ב-1984), יזם אינטרנט יהודי אמריקאי.
המייסד של אתר הרשת החברתית הפופולרית "פייסבוק" אשר מכהן כנשיא והמנכ"ל של חברת פייסבוק.
וייט זומבי (White Zombie) הייתה להקת הבי מטאל אמריקאית שנוסדה בשנת 1985 בעיר ניו יורק סיטי.
הלהקה התפרקה באופן רשמי בשנת 1998.
וייטצ'אפל היא סדרת דרמה בריטית בהפקת קרניבל פילמס.
הבלשים בשכונת וייטצ'אפל בלונדון חוקרים מקרי רצח שמחקים פשעים היסטוריים.
העונה הראשונה שודרה בבריטניה החל מ-2 בפברואר 2009, ובה חיפשו הבלשים רוצח המחקה את ג'ק המרטש.
העונה השנייה הוזמנה על ידי רשת ITV בספטמבר 2009, והתמקדה בנושא התאומים קריי.
הפרק הראשון שודר ב-11 באוקטובר 2010.
במרץ 2011 הוזמנה העונה השלישית ובה הופקו שישה פרקים, וכללה שלושה סיפורים בשני חלקים.
העונות הראשונה והשנייה שודרו בארצות הברית ברציפות מדי שבוע בימי רביעי החל מ-26 באוקטובר 2011 בערוץ BBC America.
העונה השלישית שודרה בארצות הברית החל מ-28 במרץ 2012 באותו ערוץ.
ב-24 בספטמבר 2012 חודשה הסדרה לעונה רביעית ואחרונה, שכללה שישה פרקים.
הפרק הראשון שודר ב-4 בספטמבר 2013.
ב-16 בנובמבר 2013 אישר השחקן רופרט פנרי-ג'ונס שרשת ITV החליטו לא לחדש את הסדרה.
בן קורט וקרוליין איפ כתבו את העונה הראשונה של הסדרה.
לורה מקי, מנהלת הדרמה של ITV, אמרה ש"הסדרה וייטצ'אפל היא עיבוד מודרני מאוד של הז'אנה הבלשי המשלב מזימות מהתקופה הוויקטוריאנית של הפשע המקורי והאווירה בת זממנו של האיסט אנד הלונדוני.
הסיפור אינו רק על הרציחות צמאות הדם של המרטש, אלא מתמקד בשלוש דמויות עיקריות שבלב הסיפור וההומור השחור שמאחד ביניהם."
רופרט פנרי-ג'ונס – מפקח בילוש ג'וזף צ'נדלר
פיל דייוויס – סמל בילוש פיל דייוויד
סטיב פמברטון – אדוארד באקן
כריסטופר פולפורד – בלש פיצג'רלד (עונה ראשונה)
ג'וני האריס – בלש סנדרס (עונה ראשונה)
סם סטוקמן – בלש אמרסון קנט
ג'רג' רוסי – בלש ג'ון מקורמק (עונה ראשונה ושנייה)
אלכס ג'נינגס – קומנדר אנדרסון (עונה ראשונה ושנייה)
קלייר ראשברוק – ד"ר קרוליין לואלין
בן בישופ – בלש פינלי מנסל (עונות 2 עד 4)
האנה וולטרס – בלשית מייגן ריילי (עונות 3 ו-4)
פול היקי – ד"ר דייוויד כהן, רופא בבית החולים המקומי
סאלי לאונרד – פרנסס קול, קורבן רצח
סיימון צ'רניאק – ד"ר ג'ורג' פיליפס, החבר של פרסיס
ברנקו טומוביץ' – אנטוני פריקה, אחד החשודים ברצח
סופי סטנטון – שוטרת וקורבן רצח
ג'יין ריילי – שרה סמית', עדת מפתח בחקירה
בן לויד הולמס – טוראי ג'ון לירי, החשוד הראשון ברציחות המרטש
פיטר סרפינוביץ' – פקד בילוש קזנוב, ראש מחלקת הפשע המאורגן המושחת
קרייג פרקינסון – ג'ימי וג'וני קרייג, המשמרים את מורשת התאומים קריי
כריסי קוטריל – אנג'י ברוקס, אמם של התאומים
אנדרו טיירנן – סטיבן דיוקס, גנגסטר מקומי שעוזר לאחים קריי
כריסטינה צ'ונג – לילי פפר
דייוויד שניידר – מרקוס סולטר
קמילה פאוור – מפקחת בילוש מינה נורוי
פול צ'קר – נייתן מרסרון
לידיה לאונרד – מורגן למב
אליסטר פטרי – סיימון מורטלייק
אנג'לה פלזנס – לואיז איבר
ויליאם בק – ג'ון וושינגטון
הרייטינג של שידור הבכורה של "וייטצ'אפל" ב-2 בפברואר 2009 היה של 8.13 מיליון צופים.
הסדרה זכתה לביקורות חיוביות, וקיבלה ניקוד של 75 מתוך 100 באתר Metacritic.
בביקורת ב-"Leicester Mercury" נכתב כי הסדרה היא "כמו "חיים על מאדים" ללא אלמנט הנסיעה בזמן.
הפיצוי על חוסר המקוריות הוא באווירה ובהתלהבות".
העונה השנייה קיבלה ביקורות חיוביות, וניקוד של 69 מתוך 100 באתר Metacritic.
וייטנאם משתתפת במשחקים האולימפיים לנוער מאז היווסדם באולימפיאדת הנוער סינגפור (2010).
לאורך השנים צברו ספורטאי הנוער הווייטנאמים תשעה מדליות, מתוכן ארבע מדליות זהב.
המשלחת הראשונה של וייטנאם למשחקים האולימפיים לנוער הייתה לאולימפיאדת הנוער סינגפור וכללה 13 ספורטאים שהתחרו בשבעה ענפי ספורט.
המשלחת הגיעה להישגים נאים בענפים הרמת משקולות עם זכייה במדליית זהב בקטגוריית משקל עד 56 ק"ג נערים ודירוג במקום הרביעי בקטגוריות המשקל עד 62 ק"ג נערים ועד 48 ק"ג נערות, בטאקוונדו עם זכייה במדליית כסף בקטגוריית משקל עד 55 נערות ובמדליית ארד בקטגוריית משקל עד 55 ק"ג נערים.
המשלחת זכתה גם במדליית ארד בטורניר הנערות בבדמינטון ודורגה במקום הרביעי בענף ההיאבקות בקטגוריית משקל עד 52 ק"ג נערות בסגנון היאבקות חופשי.
ספורטאי המשלחת התחרו גם בענפים אתלטיקה, קליעה ושחייה אולם לא הגיעו להישגים גבוהים.
המשלחת לאולימפיאדת הנוער נאנג'ינג מנתה 13 ספורטאים שהתחרו בשבעה ענפי ספורט.
המשלחת הגיעה להישגים בענף השחייה עם זכייה במדליית זהב במשחה 200 מטר בסגנון שחייה מעורב אישי לנערות, דירוג במקום הרביעי במשחה 800 מטר בסגנון שחייה חופשית לנערות ודירוג במקום השישי במשחה 200 מטר בסגנון שחייה מעורב אישי לנערים.
בענף הרמת משקולות המשלחת זכתה במדליית כסף בקטגוריית משקל עד 56 ק"ג נערים ודורגה במקום החמישי בקטגוריית משקל עד 48 ק"ג נערות.
ספורטאי המשלחת לא הגיעו להישגים בענפים בדמינטון, התעמלות, חתירה, טאקוונדו וכדורעף חופים.
ווייל אדנוגה הוא קריקטוריסט ומוציא לאור ניגרי לשעבר, כיום הוא מפיק תוכנית טלוויזיה וסרטים.
בין הסדרות והסרטים שהוא הפיק: Papa Ajasco (בתרגום חופשי לעברית: פאפא אג'סקו) ו-"Super Story" (בתרגום חופשי לעברית: סופר סיפור).
ווייל אדנוגה נולד ב-24 בספטמבר 1960 באיפה שבניגריה לאבא שסוחר טבק .
לפני שהוא עבר לקינגס קולג' , אדנוגה הקים להקת פופ אשר התפרקה מאוחר יותר.
אדנוגה למד מנהל עסקים באוניברסיטת לאגוס בשנת 1971, ועבד במגזין האוניברסיטה בתור קריקטוריסט, שם נעשה במהרה לקריקטוריסט ראשי.
בשנת 1975, לאחר סיום הלימודים ושירות ב-"National Youth Service Corps", אדנוגה השיק את הקומיקס "Ikebe Super".
הקומיקס הציג דמויות כמו: פאפא אג'סקו , אנאלפביתים, נער הפלייבוי ועוד.
מאוחר יותר הצטרפה דמות נשית מובילה בשם "Miss Pepeiye", אשר עוסקת בחפירות זהב.
המגזינים האחרים של אדנוגה היו "Super Story", אשר התמקדו בסוגיות סאטיריות לילדים.
בסוף שנות השמונים, אדנוגה פרש מתחום האיור עקב דיכאון ומחסור כלכלי.
לפני צמחית התעשייה בניגריה, אדנוגה פרסם את הסרט "Papa Ajasco", אשר התבסס על דמותו מהקומיקס "Ikebe Super" שיצא בשנת 1983. אדנוגה עשה היסטוריה בכך שעשה סרט באנגלית בתעשייה שבה שלטה שפת היורובה.
בשנת 1995, אדנוגה הוציא את הסרט "Binta My Daughter".
כשהפך הסרט לתוכנית טלוויזיה, נוספה הדמות "פא ג'יימס" הנוצרי, כדי למנוע פגיעה במוסלמים במעלליו של גיבור הסרט.
ב-24 בספטמבר, אדנוגה ואשתו הקימו את "Binta International School" (בתרגום חופשי לעברית: בית הספר הבינלאומי בינטה) אשר הוקדש לחינוך יותר טוב בניגריה.
בשנת 2004, אדנוגה הקים את "Pencil Film and Television Institute" (בתרגום חופשי לעברית: מכון סרטים טלוויזיה) אשר כולל קורסים להפקות, בימוי תסריטאות ליצירת סרטי קולנוע.
הסרט האחרון שהקרין בית הספר היה על תעשיית הקולנוע הניגרי, והוא הוקרן בדנמרק.
2002: המפיק הטוב ביותר בפסטיבל הסרטים בניגריה.
2002: התסריטאי הטוב ביותר בפסטיבל הסרטים בניגריה.
2002: הבמאי הטוב ביותר בפסטיבל הסרטים בניגריה.
2002: דרמת הטלוויזיה הטובה ביותר בפסטיבל הסרטים בניגריה.
2002: הפקת הטלוויזיה הטובה ביותר בפסטיבל הסרטים בניגריה.
2009: חבר בצו הרפובליקה הפדרלית .
נשוי לאייוונמה אדנוגה מאז שנת 1975. הוא הכיר את אשתו בתור סטודנט באוניברסיטת לאגוס.
מחוז משנה וייטקה (בבלארוסית: Веткаўскі раён) הוא אחד מ-21 מחוזות משנה המרכיבים את מחוז הומל בבלארוס.
מרכזו המנהלי היא העיר וייטקה.
בתקופת עריכת מפקד האוכלוסין של בלארוס (2009) , מנתה אוכלוסיית מחוז המשנה וייטקה 18,766 בני אדם.
ההרכב האתני של האוכלוסייה במחוז היה: 88.79% בלארוסים, 8.5% רוסים ו-1.53 אוקראינים.
וייטרינה (בבלארוסית: Ветрына; ברוסית: Ветрино, וטרינו; בפולנית: Wietryno, וייטרינו) היא עיירה במחוז משנה פולאצק, מחוז ויטבסק, על כביש פולאצק–וילנה, 23 ק"מ מפולאצק, בבלארוס.
לאחר חלוקת פולין השנייה בסוף המאה ה-18 הפכה העיירה לחלק מהאימפריה הרוסית.
בינואר 1919 היא הפכה לחלק מהרפובליקה הסובייטית הסוציאליסטית הבלארוסית.
לאחר שבועיים סיפחה הרפובליקה הסובייטית הפדרטיבית הסוציאליסטית הרוסית את העיירה אליה.
ב-1924 שבה וייטרינה לשליטת בלארוס הסובייטית.
ביולי 1941 כבשה גרמניה הנאצית את העיירה והרסה חלק גדול ממנה.
באותה עת היו בעיירה כ-1,300 תושבים, בהם פחות ממאה יהודים.
בשנת 1958 קיבלה וייטרינה מעמד של יישוב עירוני.
משנת 1960, וייטרינה היא שוב במחוז משנה פולאצק.
בשנת 1999 היו בווייטרינה מעל 3,000 תושבים.
מספר תושבי העיירה יורד בהדרגה ובעקביות.
בווייטרינה פועל מפעל תכשיטים, מפעל עצים וכן מפעל תשתיות.
בעיירה קיים בית ספר המעניק הכשרה מקצועית בתחומי המיכון החקלאי, וכן בית ספר תיכון, בית ספר לאמנות וספרייה.
בעיירה קיימים טירה עתיקה, שתי כנסיות, תל קבורה עתיק, קבר המוני של חיילים סובייטיים ממלחמת העולם השנייה וביצורים צבאיים.
שתי כנסיות נוספות התקיימו בעבר בעיירה.
אחת מהן התקיימה מתחילת המאה ה-18 והאחרת מתחילת המאה ה-19. הן נהרסו בתחילת המאה ה-20.
ערב מלחמת העולם השנייה היו בעיירה כ-60 יהודים.
בעקבות יישום הסכם ריבנטרופ–מולוטוב בתחילת המלחמה העיירה, שהייתה לפני כן מעבר גבול על הרפובליקה הפולנית השנייה, קלטה עשרות פליטים יהודים משטחים שנכבשו על ידי ברית המועצות.
ביולי 1941 כבשו הגרמנים את העיירה, ובסוף 1941 ריכזו הגרמנים את יהודי העיירה בגטו קטן שגודר בתיל.
הגטו חוסל בינואר 1942, ותושביו נרצחו בירי ליד הכפר קוסארי (Kosari).
וייט מודל M היא מכונית מפוארת בסגנון מכונית עידן פליז המונעת באמצעות מנוע קיטור מתוצרת White Motor Company אשר יוצרה בין השנים 1906–1910 ב-ארצות הברית.
נשיא ארצות הברית ויליאם הווארד טאפט רכש יחידה בשנת 1909
חברת "וייט מוטור" הייתה חברה אמריקאית לייצור משאיות, אוטובוסים וטרקטורים חקלאיים משנת 1900 ועד 1980. החברה ייצרה גם אופניים, גלגיליות, מחרטות אוטומטיות ומכונות תפירה.
לפני מלחמת העולם השנייה, החברה התבססה בקליבלנד, אוהיו.
בסוף המאה ה-19 בנו של מייסד החברה, רולין וייט (Rollin H.
White) התחיל לבנות מכוניות קיטור.
הקבוצה הראשונה של חמישים מכוניות הושלמו באוקטובר 1900, אבל לא נמכרו לציבור עד אפריל 1901, כדי לבדוק ולבחון את הרכבים ביסודיות.
בשנת 1905 היה צורך להפריד את מחלקת הרכב מחברת האם שלה כדי להתאים את צמיחת העסק ולהפריד ביניהם פיזית.
ב-4 ביולי 1905 הושקה מכונית קיטור שהייתה מכונית מרוץ, בשם "Whistling Billy".
בשנת 1907 "ספינת קיטור לבנה" (White steamer) הייתה אחת הרכבים הראשונים בבית הלבן, כאשר הנשיא תאודור רוזוולט, הנשיא ה-26 של ארצות הברית, אפשר להשירות החשאי של ארצות הברית להשתמש במכונית שמאחורי עגלתו.
הנשיא טאפט רכש את מכונית הקיטור ""וייט מודל M"" בשנת 1909
מכונית הקיטור האחרונה נבנתה בינואר 1911, כאשר עברה החברה לכלי רכב המונעים בבנזין.
החברה בנתה כ-10,000 מכוניות קיטור.
מכוניות "וייט מודל M" היו מכוניות מתוחכמות מכניות.
היצרן השתמש בגנרטור קיטור רכוב במרכז המכונית, המנוע הורכב מתחת למכסה המנוע.
4 המכוניות של נשיא ארצות הברית "טאפט"
נשיאי ארצות הברית החלו את השימוש במכוניות בראשית המאה ה-20, כאשר הנשיא ויליאם הווארד טאפט רכש ארבע מכוניות והסב את אורוות הבית הלבן למוסך.
הנשיא טאפט רכש צי של ארבע מכוניות: שתי מכוניות מפוארות מתוצרת יצרנית הרכב האמריקאית "Pierce-Arrow Motor Car Company" , מכונית חשמלית מתוצרת יצרנית המכוניות החשמליות "Baker Motor Vehicle Company" ומכונית קיטור "וייט מודל M" מתוצרת כלי הרכב "White Motor Company"
וייט ליידי הוא קוקטייל המוכר רשמית על ידי איגוד הברמנים הבינלאומי.
הקוקטייל מורכב מג'ין, טריפל סק ומיץ לימון.
לעיתים מוסיפים גם חלבון ביצה.
הקוקטייל הוא וריאציה קלאסית של ג'ין סאוור, בה מי סוכר מוחלפים בטריפל סק.
יש מספר גרסאות לגבי מקורו של הקוקטייל.
לפי גרסה אחת, הקוקטייל הומצא בלונדון ב-1919 על ידי הברמן הנרי מק'אלונה (Harry MacElhone).
הקוקטייל הכיל תחילה ליקר מנטה, וקיבל את צורתו העכשוויות ב-1929. עם זאת, הקוקטייל מופיע ב-Savoy Cocktail Book, ספרו של הארי קראדוק (Harry Craddock) משנת 1930.
וייט ליידי הוא קוקטייל סאוור קלאסי, המזכיר במידה רבה את ג'ין סאוור, המורכב מג'ין, מי סוכר ומיץ לימון.
הקוקטייל הקלסי סיידקאר מורכב מקוניאק, טריפל סק ומיץ לימון ולכן נבדל מווייט ליידי ברכיב אחד גם הוא.
השיר הראשון שהופיע במקום הראשון במצעד היה "" של ו.
לבילבורד וייטנאם יש מצעד מוזיקה נוסף בשם השירים הווייטנאמיים המובילים.
מצעד המוזיקה משתמשש באותה טכניקה כמו וייטנאם הוט 100, אך השירים במצעד כוללים אך ורק שירים בוייטנאמית.
וייטג'ט אייר היא חברת תעופה לואוקוסט וייטנאמית שבסיסה בהאנוי.
היא קיבלה אישור עקרוני להפעלה ב-2007 והפעילה את הטיסה הראשונה מהו צ'י מין סיטי להאנוי ב-2011.
בפברואר 2013 השיקה החברה את הטיסה הבינלאומית הראשונה שלה, בין הו צ'י מין סיטי לבנגקוק.
בדצמבר 2014 חצתה את רף העשרה מיליון נוסעים, ובדצמבר 2015 את רף ה-25 מיליון נוסעים.
וייטג'ט מפעילה טיסות ל-18 יעדים מקומיים ול-26 יעדים בינלאומיים.
באוגוסט 2023 פורסם כי החברה תפעיל 2 טיסות שבועיות לנתב"ג.
בשנת 2012 קנסה רשות שדות התעופה הווייטנאמית את החברה בעקבות חגיגת טיסת בכורה בריקוד דוגמניות על המטוס.
אירוע דומה התרחש בשנת 2018 כאשר מנכ"לית החברה העלתה למטוס שהוביל את הנבחרת הלאומית הצעירה, קבוצת דוגמניות לבושות בביקיני.
לאחר מכן התנצלה בפומבי על התקרית.
וייטלו ריד היה פוליטיקאי, דיפלומט ועורך עיתון אמריקאי, וכן המחבר של "אוהיו במלחמה", יצירת היסטוריה פופולרית.
לאחר שסייע להוראס גרילי כעורך של "ניו-יורק טריביון", רכש ריד את העיתון לאחר מותו של גרילי בסוף 1872 ושלט בו עד מותו.
התפוצה גדלה לכ-60,000 ביום, אך המהדורה השבועית הפכה פחות חשובה.
הוא השקיע רבות בטכנולוגיה חדשה, כמו מכונת הדפוס הסיבובית Hoe ומכונת הלינוטייפ, אך נלחם במרירות נגד איגודי העובדים על השליטה בעסק שלו.
כקול חשוב של המפלגה הרפובליקנית, הוא זכה במינויים כשגריר בצרפת ובבריטניה, כמו גם בתפקידי כבוד רבים אחרים.
ריד היה מועמד המפלגה לסגן נשיא ארצות הברית בבחירות 1892. בשנת 1898 מינה אותו הנשיא ויליאם מקינלי כחבר הוועדה האמריקאית שניהלה משא ומתן לשלום עם ספרד לאחר מלחמת ארצות הברית–ספרד.
ריד נולד ב-27 באוקטובר 1837 בחווה ליד קסניה, אוהיו, לרוברט צ'רלטון ריד (1795–1865) ומריון וייטלו רונלדס (1804–1895), מהשבט רונלד מסקוטלנד, שנישאו ב-1820. מאמינים שאבותיו הגיעו מקילפטריק העתיקה בדונברטונשייר, סקוטלנד.
ריד למד באקדמיית קסניה בעיר הולדתו, והשלים את לימודיו באוניברסיטת מיאמי בהצטיינות בשנת 1856.
במהלך מלחמת האזרחים האמריקנית, כתב תחת העיתון "אגייט", כשהוא מתנהל ככתב במספר שדות קרב, כולל קרבות שילה וגטיסברג.
התיאור שלו על קרב שילה מכיל סיפורים על בלבול, אומץ ואסון שנמנע בדוחק, והוא תואר כדיווח מלחמה קלאסי.
בשנת 1868, הוא הצטרף לצוות ה-New-York Tribune של הוראס גרילי.
בשנה שלאחר מכן הוא מונה לעורך מנהל.
ב-1872, ריד היה חלק מהרפובליקנים הליברליים, תנועה שהתנגדה לכהונה שנייה של הנשיא גרנט ושבסופו של דבר תמכה במועמדות גרילי החולה לכהונת הנשיא.
גרילי מת ימים ספורים לאחר הבחירות, וזמן קצר לאחר מכן, מונה ריד לעורך החדש של "הטריביון".
ריד המשיך בתפקיד עורך "הטריביון" ומיצב אותו כאחד העיתונים הרפובליקנים המובילים במדינה.
הוא הדגיש את חשיבותם של עיתונים מפלגתיים בנאום ב-1879:
המדינאי האמיתי והעורך המשפיע באמת הם אלו שמסוגלים לשלוט ולהנחות מפלגות....
ישנה שאלה ישנה האם עיתון שולט בדעת הקהל או שדעת הקהל שולטת בעיתון.
זה לפחות נכון: אותו עורך מצליח בצורה הטובה ביותר את מי שמפרש בצורה הטובה ביותר את הנטיות הרווחות והטובות יותר של דעת הקהל, ואשר יהיו דעותיו האישיות לגביה אשר יהיו, אינו מרחיק את עצמו יותר מדי מהיחסים אליה.
הוא יבין שמפלגה היא לא מטרה, אלא אמצעי; ישתמש בו אם זה יוביל למטרה שלו, – ישתמש באחר אם זה ישרת טוב יותר, אבל לעולם לא יעשה את האיוולת של הניסיון להגיע למטרה ללא האמצעים...
מכל השטויות הילדותיות שהתחזו לפני גן עדן גבוה במסווה של רפורמה, הילדותי ביותר היה הרעיון שהעורך יוכל להצדיק את עצמאותו רק על ידי ישיבה על הגדר וזריקת אבנים במרץ נטול פניות כאחד על חבר ואויב.
במהלך ממשלי הייז וגארפילד, הוצעו לו משרות דיפלומטיות בגרמניה, ולשניהם סירב.
עם זאת, עם בחירתו של הנשיא בנג'מין הריסון, הוצע לו תפקיד של שגריר ארצות הברית בצרפת, תפקיד אותו קיבל, והוא כיהן בתפקיד זה בין השנים 1889 ל-1892. כשגריר, הוא שכר את ארמונו של הדוכס מגרמון, בשדרת הוש ברובע השמיני של פריז, שם בילה רבות במהלך שלוש שנות כהונתו.
במהלך אותה תקופה של אמריקה שלאחר מלחמת האזרחים, דעותיו של ריד היו דומות לרבים מבני דורו בכך שלא ראה צורך בהפעלת השפעתה של ארצות הברית מעבר לצפון ודרום אמריקה.
במקום זאת, הוא העדיף צי קטן והתנגד לרכישת הוואי.
ריד התפטר מתפקידו באביב 1892 וחזר לאמריקה.
בשנת 1892 מונה ריד כמועמד הרפובליקנים לתפקיד סגן הנשיא, כאשר הנשיא הריסון בחר להדיח את סגן הנשיא המכהן, לוי פ.
כשאשתו של הריסון גססה, היה ריד פעיל בקמפיין יותר מהנשיא.
למרות מאמציו הטובים, הפסידו הריסון וריד לצמד הדמוקרטי של גרובר קליבלנד ועדלי סטיבנסון, וקליבלנד הפך לנשיא לשעבר הראשון שזכה מחדש בתפקיד.
בשנת 1897, מונה ריד כשליח מיוחד לייצג את ארצות הברית ביובל היהלומים של המלכה ויקטוריה.
בשנת 1898, קיבל ריד מקום בוועדת השלום, יחד עם מזכיר המדינה לשעבר ויליאם ר.
פריי, קושמן קלוג דייוויס וג'ורג' גריי, בעקבות מלחמת ארצות הברית–ספרד.
ביוני 1902, מונה שוב כשליח מיוחד לייצג את ארצות הברית בהכתרת המלך אדוארד השביעי והמלכה אלכסנדרה, יחד עם ג'יי פיירפונט מורגן הבן, אדמונד לינקולן בייליס וויליאם ווטמור, והוא הביא את אשתו ובתו ללונדון.
בסופו של דבר ההכתרה נדחתה, בשל מחלת המלך, והטקס שנקבע מחדש באוגוסט התקיים לאחר שריד (ורוב הנציגים הבינלאומיים האחרים) חזרו הביתה.
בהיותו בלונדון, קיבל את התואר דוקטור לשם כבוד מאוניברסיטת קיימברידג' ביוני 1902. בשנת 1904 מונה לקנצלר של אוניברסיטת מדינת ניו יורק.
הוא גם קיבל תוארי כבוד מדארטמות', פרינסטון, ייל, אוקספורד, סנט אנדרוז, ויקטוריה ומנצ'סטר.
תפקידו של ריד כאחד האמריקנים המובילים בלונדון בשנת 1898 אפשר לו לקדם אינטרסים אמריקאים באופן המקביל למאמציו של השגריר ג'ון היי, שעמו היה ריד מיודד כל חייו (ריד אפילו שימש כשושבין בחתונתו של היי.) באפריל 1898 יצאו ארצות הברית וספרד למלחמה.
בעוד שכמה אישי ציבור מיבשת אירופה כמו אדואר דרימון, גסטון מרי, מקס רז'יס, אוגוסט מרסייה וברנהרד פון בילוב הוציאו הצהרות פומביות בגנות ארצות הברית והיללו את ספרד, ריד נטל חלק במאמץ להתמודד עם זה.
ריד ארגן נאומים בפני קהל שבהם פוליטיקאים בריטים שהכיר, כמו ג'וזף צ'מברלין, הציגו פרספקטיבה פרו-אמריקאית על המלחמה, והנגישו את הטענה האמריקאית לגבי המלחמה לציבור הבריטי.
הוא נעזר במאמץ זה על ידי המו"ל הבריטי ויליאם תומאס סטאד.
כאשר מאמר מודפס נרחב שנכתב בשיתוף עם אדואר דרימון, גסטון מרי ומקס רז'יס, שתורגם לשפות רבות, הגיע לעיתונים אירופיים שונים בקיץ 1898, קיבל ריד סלבריטאים בריטיים רבים כולל ארתור הנרי ניומן, פרסי פאוול-קוטון, האראלד ג'ורג' קרלוס סוויין וארתור ג'פסון לכתוב מכתב נגדי הדוגל בתמיכה בנקודת המבט האמריקאית.
המכתב הנגדי פורסם ב-The Pall Mall Gazette של סטאד ובעיתונים אחרים שהיו להם תפוצה בריטית רחבה.
הארי ג'ונסטון כתב מתוניס והסכים עם העמדה, וריד, באמצעות קשריו עם סטאד, פרסם גם את המכתב הזה.
בנוסף לכך, ארגן ריד כך שארתור הנרי ניומן, פרסי פאוול-קוטון וארתור ג'פסון ישאו כולם נאומים קצרים וחזרו על טיעוניהם הכתובים בחברה הגאוגרפית המלכותית ואז שוב מאוחר יותר בקומץ של ארוחות ערב מפורסמות בהנחיית ריד.
באחת מארוחות הערב השתתף ויליאם ארצ'ר באופן פרטי, גם גרנט וולסלי, הוויקונט הראשון וולסלי וגם אוולין ווד התוודו בפני ריד שהם תומכים בעמדה האמריקנית במלחמה, אבל הם גם האמינו שמעמדם כקצינים רמי דרג בצבא הבריטי לא מאפשר להוציא בפומבי הצהרות מדיניות.
בשנת 1905, הוא מונה לשגריר ארצות הברית בחצר סנט ג'יימס על ידי תאודור רוזוולט, והחליף את ג'וזף הודג'ס צ'ואט (1832–1917) בתפקיד זה.
קודמו של צ'ואט, ג'ון היי, שהפך לשר החוץ של ארצות הברית, היה חברו של ריד מזה ארבעים שנה, כאשר ריד שימש כשושבין בחתונה של היי.
הוא שימש בתפקיד זה, כולל בתקופת ממשל ויליאם הווארד טאפט, עד מותו ב-15 בדצמבר 1912.
בניו יורק, ריד היה חבר במועדון האוניברסיטה, Century Club, Metropolitan Club, Union League Club והמועדון הרפובליקני של ניו יורק.
הוא היה נשיא מועדון הלוטוס במשך 14 שנים, והשתייך לאגודת אוהיו, ניו אינגלנד, אגודת סנט אנדרו והאגודה הגאוגרפית האמריקאית.
מ-1902 ועד מותו ב-1912, הוא היה חבר בחבר הנאמנים של אוניברסיטת סטנפורד.
אוניברסיטת מנהטנוויל ב־Purchase, ניו יורק, ממוקמת באחוזתו לשעבר במחוז וסטצ'סטר, שהושכרה למלך ומלכת סיאם, פראג'אדהיפוק ורמבחי בארני, בשנת 1931.
ריד מת בלונדון בעת שכיהן כשגריר בבריטניה ב-15 בדצמבר 1912. עם מותו נשלחו מכתבי תנחומים למשפחה על ידי המלך ג'ורג' החמישי, המלכה מרי, המלכה אלכסנדרה והנסיכה ויקטוריה.
שרידיו קבורים בבית הקברות סליפי הולו בסליפי הולו, ניו יורק.
בני הזוג ריד היו אנשים חברתיים וערכו מסיבות מפוארות, כולל מחזמר בביתם במנהטן, בשדרות מדיסון וברחוב 50, עבור 400 איש, בשנת 1901. זמן קצר לפני מותו, ריד אירח את הדוכס והדוכסית מקונוט בביתו בניו יורק.
אליזבת מילס ריד הייתה המייסדת של מועדון הבנות האמריקאי בפריז.
הוא היה סבו של העיתונאי הבולט ועורך ה-New York Herald Tribune וייטלו ריד (1913–2009) ושל אוגדן רוג'רס ריד (1925–2019), חבר לשעבר בבית הנבחרים של ארצות הברית.
מערת וייטרניצה (בוסנית Pećina Vjetrenica - "מנהרת הרוח") בדרומה של בוסניה והרצגובינה היא המערה הגדולה במדינה והמערה בעלת העושר הביולוגי הרב ביותר בעולם.
המערה הקרסטית שוכנת בפוליה פופובו שליד העיירה רבנו באלפים הדינריים, והיא מוכרת עוד מהעת העתיקה.
האתר מצטיין בפאונה מימית תת-קרקעית, והוא משכנם של מיני בעלי חוליות רבים הנמצאים בסכנת הכחדה, כמו גם מיני צמחים אנדמיים לבלקן.
בנוסף, חלק מהמינים במערה הם "מאובנים חיים" מהשלישון ואף קודם לו שהמינים הקרובים אליהם נכחדו לפני מיליוני שנים.
בשנת 2024 הוכרזה המערה כאתר מורשת עולמית.
הכניסה למערת וייטרניצה שוכנת למרגלות גבעה בגובה של 260 מטרים מעל פני הים, בפינה הדרום-מערבית של פוליה פופובו, כ-300 מטרים מזרחית לכפר זוולה (Zavala) וכ-12 ק"מ מחוף הים האדריאטי.
כיוונה הכללי של המנהרה הוא דרום דרום-מזרח, דהיינו לכיוון חוף הים.
האזור מצטיין בתופעות קרסטיות דוגמת שדות קרסטיים ("פוליה") וכן מערות ובולענים רבים.
המערה בנויה משדרה מרכזית באורך של כ-2.5 ק"מ ומספר מעברי משנה, ואורכם הכולל של המעברים במנהרה הוא 7,323,9 מטרים.
במערה זורמים ארבעה ערוצי מים עיקריים ועשרות ערוצי מים משניים בעלי אופי עונתי.
במערה שוכנים גם אגמים תת-קרקעיים, ואורכו של האגם הגדול ביניהם הוא 180 מטרים.
שמה של המנהרה שמשמעותו "מנהרת הרוח" ניתן לה בשל פרצי הרוח החזקים בכניסה אליה, אך גם בתוכה, ואשר עשויים להגיע בקיץ למהירות של יותר מ-15 מטרים לשנייה.
הטמפרטורה הממוצעת במערה היא 11.6°C והלחות מגיעה ל-100%.
סמוך מעל לכניסה למערת וייטרניצה שוכנת מערת ביילושיצה (Bjelušica) שנחשבת לחלק מאותו מכלול וגם בה עושר ביולוגי רב.
המערה פתוחה לביקור מודרך משך כל ימות השנה, וקטע באורך של 1,730 מטרים הוכשר לשם כך והוא מואר ברובו.
במערה יש ייצוג לחמש ממלכות טקסונומיות - חיידקים, פרוטיסטים, פטריות, צומח ובעלי חיים.
לפי הרשימה המעודכנת מ-2021 זוהו במערה 231 מינים הכוללים שני מיני בקטריות, 14 מיני פטריות, 35 מיני פרוטיסטים ו-180 מיני בעלי חיים.
96 ממינים אלה הם טרוגלוביטים , דהיינו, כאלה המתקיימים במערות בלבד, ו-37 מהם התגלו ונחקרו לראשונה במערה (Locus typicus).
חלק גדול מהמינים במערה הם אנדמיים.
ב-1968 נמצאו במערה גם ממצאים פלאונטולוגיים.
במעבר שזכה מאוחר יותר לשם "מעבר הלאופרד" התגלה שלד שלם של נמר (Panthera pardus) שכנראה נפל אל המערה דרך בולען ומת במקום.
במקומות אחרים במערה התגלו חלקי שלדים של טורפים שזוהו כדוב מערות (Ursus spelaeus) ודוב ערבות חום (Ursus arctos priscus) הנכחדים.
הממצאים שמורים מאז 2007 במוזיאון הלאומי בסרייבו.
עוד התגלו שרידי עטלפים ומכרסמים.
בחיבורו "תולדות הטבע" משנת 77 התייחס פליניוס הזקן לראשונה למערת וייטרניצה, ומאז היא הוזכרה פעמים רבות על-ידי כותבים שונים.
בתקופה הרומית ניצב בית קיץ בכניסה למערה, ותושביו נהנו ממשב הרוח שנפלט ממנה.
בכניסה למערה התגלו שני ציורים האופייניים לסטצ'ק, מצבות מונומנטליות מימי הביניים, ובתוך המערה התגלו ממצאים ארכאולוגיים - חלק של כלי קדרות ומחט עשויה עצם.
במחצית הראשונה של המאה ה-20 הביא העניין הגובר בפאונה האופיינית למערות כמו גם בתופעות הקרסט למחקר מדעי של המערה.
קרל אבסולון הצ'כי היה אחד החוקרים החשובים ביותר של המערה.
הוא ביקר בה 27 פעמים לפחות בין השנים 1908–1922. הוא גילה מעבר חדש במערה הקרוי על שמו; הוא גם היה הראשון שטען כי ייתכן שהמערה נמתחת לאורך 15 או 20 ק"מ ומגיעה עד לים האדריאטי, וכן טען כי המערה היא תעלת ניקוז תת-קרקעית של הפוליה הסמוך.
ב-1929 נערך מחקר מורפולוגי והידרולוגי מפורט של המערה בפעם הראשונה על ידי מיכאילו רדובנוביץ' (Mihajlo Radovanović) אשר יצר מפה וחתכים של חלקי המערה שהיו ידועים אותה עת.
ב-1952 זכתה המערה לראשונה להגנה בחוק מכוח החלטה של הרפובליקה הסוציאליסטית של בוסניה והרצגובינה ביוגוסלביה, וב-1965 נכללה ברשימת השמורות הגאולוגיות המיוחדות.
מחקר בעזרת תאודוליט נערך בין השנים 1958–1961 על-ידי החברה הספלאולוגית "בוסנסקו-הרצגובינה קרסט" (Bosansko-Herzegovina karst) וחברת "אנרגואינבסט" (Energoinvest) מסרייבו.
אולם המחקר המדויק ביותר נערך מאז שנת 2000 על ידי "החברה הספלאולוגית ולביט" (Speleological Society Velebit) מזגרב, אשר גילה מעברים חדשים ומיפה בדיוק רב את המבנה הטופוגרפי של המערה.
בשנת 2004 הוכללה המערה ברשימה הטנטטיווית של ארגון אונסק"ו.
המערה וחלק מפוליה פופובו בשטח כולל של 4,710.17 הקטאר הוכרזו בשנת 2013 כאזור מוגן, וב-2024 המערה זכתה במעמד של אתר מורשת עולמית.
וייטרי סול מארה (באיטלקית: Vietri sul Mare) היא עיירה בדרום איטליה, במחוז קמפניה, בנפת סלרנו.
העיירה ידועה במסורת עתיקה של ייצור כלי קרמיקה דקורטיביים וגם כלי קרמיקה שימושיים.
אומני הקרמיקה המקומיים מתמקדים במיוחד במיוליקה (Maiolica) מזוגגת.
מספר תושבי העיירה היה 7,078 בחודש יוני 2024. העיירה הוכרה על ידי אונסק"ו בשנת 1997 כאתר מורשת עולמית, ביחד עם 15 העיירות של החוף האמאלפיטני (Costiera Amalfitana), לפי קטגוריות 2, 4 ו-5. העיירה מכונה "הפנינה הראשונה של החוף האמאלפיטני".
מצפון לעיירה משתרע החוף האמאלפיטני.
בדרום מערב העיירה גובלת פיזית בנמל של בירת הנפה סלרנו.
הגבול המערבי הוא הים הטירני ומפרץ סלרנו.
המרחק לבירת המחוז נאפולי מסתכם בכ-50 קילומטרים.
בכיוון המזרחי ישנן גבעות ירוקות ולא מיושבות.
הגובה הממוצע מעל פני הים הוא 146 מטרים, כשגובה המינימום הוא 3- והמקסימום 641 מטרים.
שטחה של העיירה כ-9.52 קילומטרים רבועיים.
העיירה היא צבר של שישה כפרים קטנים: מולינה (Molina), מרינה (Marina), ראיטו (Raito), בנינקאזה (Benincasa), אלבורי (Albori) ודראגונאה (Dragonea).
הקייצים בוייטרי סול מארה קצרים, חמים ולחים.
הקיץ נמשך מאמצע יוני, ועד סוף השליש הראשון של ספטמבר.
החודש החם ביותר הוא אוגוסט, שבו מידת החום הממוצעת ביום עומדת על 31 מעלות צלזיוס, ובלילות על 21 מעלות.
הלחות הממוצעת ביולי - אוגוסט עומדת על 56%.
העונה הקרה נמשכת ארבעה חודשים, מ-21 בנובמבר ועד 21- במרץ.
בעונה הקרה, ממוצע הטמפרטורות נופל מ-16 מעלות.
החודש הקר ביותר הוא ינואר, עם ממוצע של 12 מעלות בימים ו-7 מעלות בלילות.
בחודשים נובמבר ודצמבר, חלים בממוצע מספר ימי הגשם החודשי הרבים ביותר בשנה - 9.9 ימים.
החודש הגשום ביותר הוא נובמבר, בו יורדים בממוצע 89.6 מ"מ גשמים.
החודש השחון ביותר הוא יולי, בו הממוצע עומד על 14.4 מילימטר גשם בלבד.
ממוצע המשקעים השנתי מסתכם ב-576.5 מילימטר.
וייטרי סול מארה אינה נמצאת באזור מושלג של איטליה.
מקור שמה הנוכחי "וייטרי" (Vietri) במילה הימיי ביניימית וטרי (Veteri), שהיא עצמה הגזורה מהמילה הלטינית (Vetus), שפירושה ישן או עתיק.
חלקו השני של שם העיירה הוא "סול מארה" (Sul Mare), שמשמעו באיטלקית הוא "על הים"' - כיוון שהעיירה ממוקמת לחוף הים הטירני.
כלומר, פירוש שם העיירה וייטרי סול מארה הוא: "העתיקה שעל הים".
ההיסטוריה העתיקה של וייטרי סול מארה לוטה בערפל, וחסרים תימוכין של ממצאים ארכאולוגיים.
לפי המסורת, העיר האטרוסקית העתיקה מרקינה (Marcina) שכנה באותו המקום שבו נמצאת בעידן הנוכחי וייטרי סול מארה (לא מדובר בעיר הליטאית מרקינה העכשווית).
העיר מרקינה הוחרבה במאה החמישית לספירה על ידי הוונדלים, בהנהגתו של גנסריק (Genseric), שהביס את רומא.
ממצאים ארכאולוגיים תומכים בקיומו של ישוב במאה ה-6 לפני הספירה וגם נמל, אך אין ודאות גמורה שמדובר במרקינה, ויש היסטוריונים הסבורים שוייטרי הייתה בזמנים עתיקים אחת מהנמלים של עיר עתיקה וחזקה אחרת, בשם נוקריה אלפטרנה (Nuceria Alfaterna).
בתקופה הלומברדית (במאות השישית עד השמינית), הייתה העיירה רובע של העיר הגדולה השכנה סלרנו.
במאה האחת עשרה הוקם המנזר הבנדיקטי של קאווה (The Abbey of Cava), שהחל כמנזר צנוע והפך עם הזמן למנזר עשיר וחזק, והשפיע במידה רבה על היותה של העיירה עצמאית.
בשנת 1806 זכתה וייטרי סול מארה באוטונומיה, וב-1861 אוחדה כחלק מאיטליה, תחת מלכותו של ויטוריו אמנואלה השני.
העיירה התפרסמה בזכות אומנויות הקרמיקה והמיוליקה.