tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
הרב משפיע על הקהל נרחב במפגשים ישירים ודרך הרשתות החברתיות, וביניהם ידוענים רבים שעומדים עמו בקשר דוגמת אייל גולן, מאור אדרי, עומר אדם, שרון גל, נתן גושן יובל שם טוב, איתי לוי, סאבלימינל, שלומי יפרח, מושיקו שטרן, איתמר בן גביר, בן צור, יאיר אליצור, אודיה ואחרים.
החל משנת 2015 החלו שיעוריו בבית המדרש להיות מצולמים ומשודרים בערוץ הידברות בטלוויזיה וביוטיוב, וכן בעמוד פייסבוק ייעודי.
מדי יום יוצאים על ידי מוסדותיו מספר סרטונים חדשים, הנלקחים מתוך שיעוריו הקבועים ומועלים לרשתות החברתיות.
שיעוריו הפכו לפופולריים עם השנים, ונכון למאי 2024 הוא מחזיק ב-3 עמודי פייסבוק עם כ-500 אלף עוקבים, 3 עמודי אינסטגרם עם כ-300 אלף עוקבים, כמאה קבוצות ווטסאפ, 2 ערוצי יוטיוב עם כ-200 אלף מנויים, 2 ערוצי טיקטוק עם כ-200 אלף עוקבים ועוד.
כמו כן, משודרים ברשתותיו החברתיות שידורים חיים משיעוריו השבועיים ומשיעורי חוץ אותם הוא מוסר מספר פעמים בשבוע.
מוסדותיו הוציאו מעל 12 דיסקים לשמיעה שהחומרים בהם הופקו משיעוריו וחולקו עד היום ברחבי הארץ והעולם במעל 2.5 מיליון עותקים.
הרב כהן הינו בעל טור בעיתון משפחה, והיה בעל טור קבוע בעלון "בית מרן".
ביולי 2024 החל להגיש יחד עם מושיקו שטרן את התוכנית "נפגשים" בערוץ עכשיו 14 המשודרת בימי שישי טרם כניסת-השבת.
יגל ליבי בישועתך – עוסק בענייני אמונה וביטחון, שמחה ואהבת הבורא, ה'תשע"ו.
בחסדך בטחתי – עוסק בענייני חרדות ודיכאון - הבעיה והפתרון, וכן חלק שני העוסק בענייני זוגיות ושלום בית, ה'תשע"ח.
שער הביטחון המבואר – פירוש על השער הרביעי בספר "חובות הלבבות", ה'תש"פ.
שיעורי הרב יגאל כהן – ליקוט משיעוריו שנמסרו במהלך השנים, בנושאי אמונה וביטחון בה', תפילה, מידות טובות, זוגיות וחינוך הילדים, ה'תשפ"ג.
יגל ליבי - שו"ת ב-4 חלקי השולחן ערוך, הספר בסגנון מרובה מקורות כדוגמת סדרת הספרים יביע אומר.
נשוי לרבנית ליאת ברכה ולהם חמש בנות.
יגאל (מולצ'דסקי) מילוא (נולד ב-1 ביוני 1939) הוא קצין בדרגת אלוף-משנה במילואים ומהנדס מכונות.
ממייסדי יחידת יפת"ח העוסקת בפיתוח אמצעי לחימה.
בשנת 1972 זכה הוא והצוות שלו בציון לשבח במסגרת פרס ביטחון ישראל.
נולד בשם יגאל מולצ'דסקי וגדל בכפר סבא למרדכי ומרים מולצ'דסקי, חלוצים בני העלייה השלישית שהתיישבו במושבה בשנת 1931. כתלמיד בית-ספר יסודי, חבש את ספסלי בית הספר הממלכתי-דתי "מזרחי".
בנעוריו למד מספר שנים בבית הספר החקלאי פרדס חנה.
את לימודי התיכון השלים בפנימייה החקלאית של הכפר הירוק.
במקביל ללימודיו עסק רבות בספורט והיה שחקן פעיל בקבוצת הכדורגל של הפועל כפר סבא בעונות 1959/1960 ו-1960/1961 (שיחק בליגה א' באותה העת ליגת המשנה) והבקיע לזכותה 7 שערים.
מילוא התגייס לחיל ההנדסה ב-1958 ושירת בצה"ל עשרים ושבע שנים.
במהלכן, מילא שורה ארוכה של תפקידי שדה, מטה, מחקר ופיתוח.
בראשית דרכו הצבאית, מילוא שירת כמדריך חבלה ומיקוש בבי"ס להנדסה צבאית.
בהמשך, שימש כראש-מדור ניסויים במפקדת קצין הנדסה ראשי.
שם החל שיתוף-הפעולה ההדוק בינו ובין תת-אלוף דוד לסקוב.
מילוא היה עוזרו של לסקוב בין השנים 1961-1970. השותפות ארוכת השנים בין השניים הובילה לשורה של שינויים מבניים בחיל-ההנדסה, ולתרומה משמעותית בכושר הלחימה של צה"ל.
מילוא לקח חלק פעיל ומרכזי בהקמתה של יחידת יפת"ח, יחידת פיתוח אמצעי לחימה, שפעלה בשיתוף פעולה הדוק עם כל זרועות הצבא.
הוא נמנה עם מובילי היוזמה להפוך את יפת"ח מצוות קטן, שנודע בצה"ל כ"חוליית לסקוב", ליחידת הנדסה תקנית.
ברבות השנים, יפת"ח פיתחה עשרות אמצעי לחימה, ביניהם אמצעי חבלה, מיקוש, גישור, תעבורה, ביצור, פריצה והסוואה.
בין אמצעים אלה ניתן למנות אמצעי לחימה היסטוריים שהיו בשימוש במהלך מלחמת ששת הימים, מלחמת ההתשה ומלחמת יום הכיפורים, וכן אמצעים שעדיין נמצאים בשימוש פעיל.
בשנת 1969 עברת את שם המשפחה שלו מ"מולצ'דסקי" ל"מילוא" לקראת נסיעה ייצוגית במדים לארצות הברית.
במסגרת הנסיעה עסק בבחינת חומר נפץ נוזלי והרצה בפני גורמים בקהילה היהודית בניו-יורק UJA).
ב-1972 מילוא זכה לציון לשבח מטעם הוועדה לפרס ביטחון ישראל כחבר בצוות לפיתוח אמצעי לחימה מיוחדים.
בהמשך דרכו בצה"ל, הוא שירת בתפקידים כקצין אמל"ח של פיקוד הדרום, כקצין הנדסה חטיבתי, אוגדתי וגייסי, וכראש-מחלקת אמצעי לחימה מחקר ופיתוח במטה הכללי.
את לימודי הנדסת המכונות בטכניון סיים במהלך שירות הקבע שלו בשנת 1977. בתפקידו האחרון בצה"ל, מילוא שירת כעוזר סגן הרמטכ"ל וראש פרויקט "חרמונים".
במסגרת פרויקט הנדסי מורכב זה, הוקם בחרמון רכבל מבצעי, מערך המוצבים שעל ההר עובה בצורה חדשנית, וחובר לרשתות החשמל, המים והתקשורת הארציות.
מילוא המשיך לשרת במילואים גם עשרות שנים לאחר שחרורו משירות קבע.
במסגרת שירות המילואים שלו, כשהוא בשנות השבעים לחייו, מילוא נמנה עם קבוצת פיתוח אמל"ח ייחודית שפעלה בפיקוד הדרום בין השנים 2013–2020. הקבוצה עסקה בפיתוחם של כעשרים אמצעי לחימה, ביניהם אמצעים להגנת הגבול בין ישראל לרצועת עזה.
מילוא שוחרר ממילואים במאי 2021, כמעט שישים ושלוש שנים לאחר גיוסו לצה"ל.
עם שחרורו, בגיל שמונים ואחת, הוענקה לו תעודת הוקרה מהרמטכ"ל, רא"ל אביב כוכבי.
החל מראשית שנות האלפיים כשני עשורים פרויקט תיעודי וחינוכי יחיד מסוגו, שעוסק במורשת חיל ההנדסה.
הפרויקט מתמקד במורשת יפת"ח ובפועלו של מפקד היחידה הראשון, תת-אלוף דוד לסקוב (1989–1903), שזכה על תרומתו לצה"ל בשלושה פרסי ביטחון ישראל.
בשנת 2014 זכה בפרס קצין חימוש ראשי על הקמת יחידת אמל"ח בפיקוד הדרום.
החל מראשית שנות האלפיים מילוא מוביל פרויקט חינוכי, ששם לו למטרה לקרב את הציבור, בדגש על ילדים ונוער, לעבודה חקלאית ואהבת הארץ.
במסגרת הפרויקט, הוא מנהל בשיתוף עם אחיו, אבינעם מולצ'דסקי, פרדס חינוכי שניטע על ידי הוריהם.
מילוא נשוי לעדה מילוא (לבית ולדמן).
לזוג ארבעה ילדים ואחד-עשר נכדים.
בנו הבכור עמיר מילוא ייסד את חברת Equivio שנמכרה בשנת 2014 למיקרוסופט בסכום המוערך בעשרות מיליוני דולרים, והוא נשוי לפרופ' טובה מילוא המכהנת כדיקאנית הפקולטה למדעים מדויקים באוניברסיטת תל אביב.
בנו הצעיר הוא פרופ' רון מילוא ממכון ויצמן.
יגאל כרמי (נולד ב-24 בינואר 1954) הוא מנהל ישראלי, מכהן כסגן נשיא בכיר של חברת סאפט לייצור סוללות.
במקביל כיהן כיושב ראש הוועד האולימפי בישראל עד 2021.
נולד בחולון בן להורים ניצולי השואה, ממקימי קבוצת שורש.
בצה"ל שירת בחיל השריון ולחם במלחמת יום הכיפורים בחזית המצרית ובחזית הסורית.
בשירות המילואים עבר קורס קצינים והתקדם לדרגת אלוף-משנה.
סיים תואר ראשון בפסיכולוגיה מאוניברסיטת תל אביב ותואר שני בפסיכולוגיה תעשייתית באוניברסיטת ניו יורק.
ב-1984 החל לעבוד בקבוצת תדיראן, תחילה בתחום משאבי האנוש ולאחר מכן בתפעול ושיווק.
לאחר לימודים בתוכנית המנהלים של אוניברסיטת הרווארד מונה ב-1994 למנכ"ל תדיראן סוללות, הוא הוביל את החברה במהלך מכירתה לקבוצת סאפט.
ב-2015 מונה לסגן נשיא בכיר של סאפט עם אחריות על שבע חברות ברחבי העולם.
כרמי פעיל לאורך שנים בתנועת מכבי העולמית.
ב-1985 היה יו"ר העמותה וחבר גרעין ההתיישבות הראשון של מכבים.
הוא כיהן כגזבר מכבי, ויושב ראש התנועה בשנים 2002–2010. ב-2013 נבחר לראש הוועד האולימפי בישראל, הוא נבחר לתקופת כהונה נוספת ב-2016, ולהארכת כהונה ב-2020 עד 2021 בה החליפה אותו יעל ארד.
נשוי לאורה ואב לשלוש בנות.
יגאל ליברנט (נולד ב־20 באפריל 1980, דנייפרופטרובסק, אוקראינה הסובייטית, ברית המועצות) הוא היסטוריון ישראלי ומתרגם של ספרות רוסית לעברית.
מרצה במדרשת עין פרת ודוקטורנט באוניברסיטת תל אביב בחקר ההיסטוריה של הרעיונות.
העורך הראשי של הוצאת המרכז האקדמי שלם.
ידוע כמי שתרגם לעברית את סדרת ספרי תיבת פנדורין שכתב בוריס אקונין.
ליברנט הוא דוקטורנט באוניברסיטת תל אביב בחוג להיסטוריה.
הוא מתמקד בחקר ההיסטוריה של הרעיונות.
משמש כמרצה במדרשת עין פרת.
כתב, בעבר, טורים בעיתון הארץ.
לעיתים קרובות מוזמן על ידי התקשורת הישראלית כפרשן לענייני ההיסטוריה של רוסיה והפוליטיקה של רוסיה.
הכתרה, או האחרון מבני רומנוב
יגאל מנחם (נולד ב-9 באוקטובר 1963) הוא כדורגלן עבר ישראלי בעמדת החלוץ והקיצוני הימני, שידוע בעיקר על תקופתו במכבי נתניה, שם שיחק רוב הקריירה.
כיום מנחם הוא עורך דין במקצועו.
מנחם החל את הקריירה שלו במחלקת הנוער של מכבי נתניה, וב-1980 הועלה לשחק בבוגרים והראה יכולת טובה.
בעונת 1982/1983 שיחק בהשאלה בהפועל כפר סבא, שם שיחק כמחליפו של אלי יאני כחלוץ אך לא הבקיע.
מ-1982 שיחק מנחם 8 עונות במדי מכבי נתניה, כשהוא מופיע 240 פעמים במדיה, וכובש 65 שערים, רובם מעמדת החלוץ, כאשר לפעמים הוא משחק גם בעמדת הקיצוני הימני.
עונת השיא שלו הייתה עונת 1986/1987 בה הבקיע 13 שערים והיה מעורב ברוב משחקי הקבוצה.
בעונות שלאחר מכן הבקיע גם כמות מכובדת של 11 שערים בכל עונה, והוזמן לנבחרת ישראל, במדיה שיחק 5 משחקים, והבקיע שער אחד, נגד נבחרת מלטה.
עם השנים התחזק מנחם בדת ולא רצה יותר לשחק בשבת, ועבר להפועל ירושלים, ולאחר מכן לבית"ר נתניה, וסיים את קריירת הכדורגל המקצועני בסיום עונת 1992/1993, כשהוא בן 30 בלבד.
לאחר פרישתו מעולם הכדורגל, חזר יגאל מנחם בתשובה והפך לעורך דין.
אחיו של יגאל, שמעון מנחם, היה כדורגלן גם הוא במכבי נתניה בעמדת המגן, אך פרש בגיל צעיר יחסית (27), ועבר לעסקי היהלומים והנדל"ן, ולאחר מכן מנכ"ל של חברת סקורפיו, והיה משיאני המרוויחים במשק לשנת 2009.
יגאל אדמונד פרג'ון (1933 - 9 במאי 2008) היה ספורטאי פאראלימפי.
פרג'ון היה נכה צה"ל ומרותק לכיסא גלגלים.
ב התחרה באתלטיקה והגיע למקום הרביעי בתחרות הטלת כידון.
נפטר ב-2008 בגיל 75 והוכר כחלל צה"ל בהיותו נכה צה"ל שנפטר לאחר השירות.
יגאל צחור (נולד ב-26 בדצמבר 1944) הוא סופר ישראלי, חוקר ופעיל חברתי ופוליטי.
שימש מנכ"ל המרכז הרעיוני-חינוכי בבית ברל, יו"ר תנועת העבודה הציונית העולמית ומנכ"ל מדרשת שדה בוקר.
היה חבר בנשיאות ההסתדרות הציונית העולמית.
הוריו, דבורה ושמואל וייס, עלו לארץ באפריל 1939 באונייה "קאטינה" של תנועת בית"ר ושהו בלב ים שלושה חודשים.
היו לוחמי אצ"ל ופעילים בתנועת החרות.
אחיו היה זאב צחור, מייסד ונשיא המכללה האקדמית ספיר.
למד בבתי הספר הדתיים "תחכמוני" ו"בר-אילן".
היה חניך ומדריך בסניף בית"ר בנתניה.
בסיום לימודיו, באוגוסט 1962, הצטרף לגרעין לנגב ח' שיועד לקיבוץ רביבים בנגב,
בינואר 1963 התגייס לנח"ל המוצנח.
בתום השירות הצבאי הצטרף לקיבוץ רביבים.
נבחר לתפקיד מזכיר הגרעין ומאז שימש בתפקידים שונים בקיבוץ, בתנועה הקיבוצית ובתפקידי ניהול אחרים.
תקופה קצרה אחרי השחרור התמנה למנהל הרפת בקיבוץ.
במלחמת ששת הימים שירת ביחידת המילואים של הצנחנים.
הגדוד לחם באום-כתף ובדרום רמת הגולן.
עם סיום המלחמה חזר לקיבוץ.
התחתן עם רחל לוין, שנפטרה בשנת 2021. באותן שנים החל לכתוב מאמרי דעות לעיתונות ולקחת חלק במפגשים רעיוניים בתנועה הקיבוצית.
השתתף בשיח הסוער סביב ההתנחלויות בגדה המערבית.
היה מקורב ל"חבורת שדמות", שכללה בין השאר את עמוס עוז, יריב בן אהרון, מוקי צור, ועוד.
בשנים שאחרי מלחמת ששת הימים, בתקופת מלחמת ההתשה, נקרא מדי שנה לכמאה ימי מילואים.
לחם בעיקר נגד המחבלים בבקעת הירדן, ובפעילות מבצעית בתעלת סואץ.
בשנים 1972–1975 למד לתואר ראשון בהיסטוריה כללית והיסטוריה יהודית, ובה בעת שימש עוזר הוראה בפקולטה להיסטוריה באוניברסיטת בן-גוריון.
לחם במלחמת יום כיפור ברמת הגולן ומערבה לתעלת סואץ.
כשהשתחרר הצטרף לתנועת המחאה שקמה נגד המחדל הקשה, שכתוצאה ממנה התפטרה ראש הממשלה גולדה מאיר והוקמה ממשלה בראשותו של יצחק רבין.
בשנת 1974 נבחר לתפקיד מזכיר קיבוץ רביבים.
שימש כמזכיר הקיבוץ עד 1977. לאחר מכן חזר לעבוד ברפת, ולימד בסמינר הדו-שנתי ברמת אפעל.
בשנת 1982 גויס למלחמת לבנון הראשונה.
לחם בציר המערבי בלבנון, כולל כניסה למערב ביירות.
עד סוף שנות השמונים שירת במילואים בתוך לבנון.
בשנת 1984 נבחר על ידי מזכירות התנועה הקיבוצית לעמוד בראש המאבק נגד הגזענות, תנועת כך ומאיר כהנא.
הקים את עמותת "מענה" – מטה-על נגד הגזענות.
באותה תקופה היה יו"ר הוועדה שהכינה את ועידת התנועה הקיבוצית.
בו בזמן למד לתואר שני בתולדות הציונות.
בסוף אותה שנה, אחרי בחירתו של יצחק רבין לתפקיד ראש ממשלת ישראל, נבחר להיות יו"ר המחלקה הפוליטית בתנועה הקיבוצית.
בתוקף תפקידו זה נבחר למזכירות מפלגת העבודה.
היה שותף לדיונים המדיניים שעיצבו את הסכם אוסלו והסכם השלום עם ירדן.
צחור היה שותף לצוות שהחליט לקיים עצרת נגד האלימות ובעד שלום, שהתקיימה ב-4 בנובמבר 1995. בסיומה של העצרת רצח יגאל עמיר את יצחק רבין.
לאחר מכן לקח צחור פסק זמן ממעורבות פוליטית וחזר לעבוד ברפת ברביבים.
בשנת 1999 נקרא צחור לחזור ומונה ליו"ר המחלקה הפוליטית, כדי לסייע לאהוד ברק לקראת הבחירות לכנסת.
במטה של מפלגת העבודה הוטל עליו לנסח את מצע המפלגה.
בשנת 2002, בהיותו יו"ר התק"מ, התמודד על תפקיד מזכ"ל מפלגת העבודה.
סמוך לבחירות פנו אל צחור בבקשה לפרוש מהמרוץ מול אופיר פינס.
לאחר התלבטות הסכים ועבר להקים את המרכז הרעיוני-חינוכי בבית ברל.
לאחר שהמרכז הוקם התמנה למנכ"ל המרכז וכיהן בתפקיד זה עד שנת 2009, שבה נבחר לשמש מנכ"ל מדרשת שדה בוקר.
צחור סיים את תפקידו בשנת 2011.
בשנים 2006–2010 שימש יו"ר תנועת העבודה הציונית העולמית.
בתוקף תפקידו היה חלק מנשיאות ההסתדרות הציונית העולמית.
בה בעת סיים לימודי מוסמך במנהיגות פוליטית באוניברסיטת תל אביב.
צחור היה יו"ר רשות העיתונות הקיבוצית וחבר דירקטוריון מוסד ביאליק.
משנת 2020 משמש כיו"ר "עמותת מרכז גולדה מאיר למרכז רביבים".
"קץ הקרב", שנכתב בעקבות מלחמת לבנון הראשונה.
"דרך נשר בשמים; 50 שנה לעוצבת נשר", חטיבת צנחנים במילואים, תולדות החטיבה מהקמתה ועד מלחמת לבנון השנייה.
"עוטף ישראל; מסע, מסה ומעש", תיאור ההתיישבות בגבולות הארץ.
"בעיני הבנים", הפוליטיקה הישראלית בין מלחמת ששת הימים ומלחמת יום הכיפורים.
"שיח חולמים", נכתב יחד עם צביקה ויסברוד.
"יומן מבצע; מורשת חטיבת הצנחנים במבצע צוק איתן".
הספר הופק על ידי מפקדת החטיבה.
הוצאת כרמל, 2019. כתב על הספר יצחק הרצוג, נשיא המדינה: "הקשר השורשי וההיכרות ההיסטורית העמוקה של צחור עם ההתיישבות מעניקים לו את היכולת הייחודית לחשוף את פניה היפות של ההתיישבות הציונית באחד מחלקי הארץ המרשימים שקמו במדינת ישראל".
"בנתיבי הארץ; מאמרים, דעות ומחשבות מתחנות חיי".
עיצוב והפקה: רוחמה שאולסקי, נבוסדר בע"מ, 2021.
עיצוב: רוחמה שאולסקי, נבוסדר בע"מ, 2022. בעקבות אסון 7 באוקטובר יצאה לאור מהדורה שנייה, שבה נוסף הפרק: "פעמיים אוקטובר, 1973, 2023" (דצמבר 2023).
יגאל ישראל צליק (ז' סיוון ה'תש"ד, 29 במאי 1944 – 21 באוקטובר 2024, י"ט בתשרי ה'תשפ"ה) היה מנצח ומלחין יהודי אנגלי ממוצא ישראלי.
מייסדה ומנצחה של מקהלת "פרחי לונדון", מקהלת הילדים החרדית הראשונה.
נולד בשנת ה'תש"ד, 1944 וגדל בשכונת נווה צדק בדרום תל אביב, למשפחה מחסידות גור.
בילדותו למד בבית הספר תחכמוני, והופיע בהצגות בתיאטרון הילדים שליד התיאטרון הקאמרי בניהולו של יוסף מילוא.
ב-1957, כשהיה בן 13, היגרה משפחתו ללונדון, בירת הממלכה המאוחדת.
הוא למד בישיבת גייטסהד ולאחר נישואיו החל לשמש מורה ליהדות בבית ספר יהודי לא-דתי "יבנה" בלונדון, שם, לדבריו, זיהה את הצורך ביצירת מוזיקה יהודית דתית.
צליק החל את דרכו המוזיקלית כשהקים את מקהלת בית הספר.
בשנת 1970 ייסד את מקהלת "פרחי לונדון".
המקהלה נחשבה לחלוצה בסוגת המוזיקה החסידית.
אלבום הבכורה שלה, "מה נאוו", הכיל 14 שירים שאת רובם הלחין צליק.
בשנת 1974 הגיע צליק לביקור בישראל והקים את מקהלת "פרחי ירושלים" שפעלה בבני ברק.
הוא הוציא יחד עם המקהלה את האלבום "פרחי ירושלים - יד בזמר".
שירים בולטים מהאלבום: "קול ברמה נשמע", "ואמרתם כה לחי" ו"הנה מה טוב".
שלושת השירים הללו היו לחניו המפורסמים הראשונים של יוסי גרין, שהיה אז בחור ישיבה בן 18. לאחר כמה חודשים חזר צליק ללונדון והמקהלה התפרקה.
היא הוקמה מחדש כמה שנים מאוחר יותר על ידי חנן אביטל בגרסה שונה.
לאחר שישה אלבומים של "פרחי לונדון", בשנת 1978, סגר צליק את המקהלה ולקח הפסקה מפעילות מוזיקלית.
צליק חידש את פעילות המקהלה בשנת 1988, כשהוציא עם המקהלה את האלבום "The Return Of The London School Of Jewish Music" (בעברית - החזרה של פרחי לונדון); בשנת 1991 הוציאה המקהלה את האלבום "פרחי לונדון"; בשנת 1997 הוציאה המקהלה את אלבומו התשיעי והאחרון "ונישא ברכה".
המקהלה המשיכה להופיע עוד שלוש שנים ונסגרה ב-1999.
צליק הלחין יצירות רבות שהפכו לנכסי צאן ברזל במוזיקה החסידית, ביניהן: "שמעו מלכים"' "מראה כהן", "אשירה לה' בחיי", "קן ציפור", "אנעים זמירות", "ברכי נפשי", "סלעי ומצודתי", "פדה בשלום" ו"חמול".
בשנת 2021 לקה צליק באירוע מוחי.
במשך תקופה ארוכה השתקם אך באוקטובר 2024 התדרדר מצבו והוא נפטר בחול המועד סוכות, 21 באוקטובר 2024 בביתו שבשכונת גולדרס גרין בלונדון, בגיל 81.
יגאל לביב (1937–2023) היה עיתונאי וכתב במשך השנים, בין השאר, בעיתונים: "על המשמר", "הארץ", "העולם הזה" ו"חדשות".
לביב היה מחלוצי העיתונאים החוקרים בישראל ופרסם עשרות תחקירים וחשיפות של מקרי שחיתות, שוחד ופגיעה בטוהר המידות במגזר הציבורי והפרטי.
לביב נולד בשם יגאל ברגר בבוקרשט, רומניה ובגיל שנה עלה לארץ עם הוריו.
גדל בחדרה, כנער הצטרף לתנועת "השומר הצעיר" ועבר ללמוד במוסד החינוכי של קיבוץ גן שמואל (קבוצת "עופר" מחזור 1955), שם היה אפרים ריינר מדריך שלו ובניו גרינבוים מחנך שלו.
בצבא שירת בחטיבת גולני; במלחמת סיני, במסגרת קורס מ"כים של גולני, השתתף בכיבוש מוצבי הצומת ברפיח, במלחמת ששת הימים נלחם עם גדוד שריון בסיני ובמלחמת יום הכיפורים עם גדוד־שריון באזור קנטרה.
לאחר השירות הצבאי הצטרף לקיבוץ שובל אולם נאלץ לעזוב, בהוראת מזכיר הקיבוץ יהודה באואר, לאחר רומן עם חברה נשואה שגרם לסערה.
לאחר שעזב את הקיבוץ עבד לביב כנציג החברה להגנת הטבע באילת ובהמשך היה בין התלמידים הראשונים באוניברסיטת תל אביב והשלים תואר ראשון בחוג לפילוסופיה בהדרכת משולם גרול ובהיסטוריה צבאית בהדרכת ישראל בר.
במקביל מונה על ידי אהרון אפרת, שהיה מזכיר ארגוני של מפ"ם, להקים סניף של המפלגה באשדוד, שהייתה אז עיר בהקמה.
בנוסף קיבל חצי מישרה בעיתון "על המשמר"' כמגיה, אך עד מהרה החל לעבוד ככתב בשנים 1961–1963. שם פרסם את כתבת התחקיר הראשונה שלו על תנאי העבודה הקשיים במפעל השימורים "פרי־טעים" בחדרה.
אחר כך עבד בשבועון "לאשה" כסגן־עורך תחת דוד קרסיק.
בשנת 1964 הצטרף לעיתון הכלכלי "שער" שהוקם באותה עת, שם חשף שאיש עסקים וראש עיריית נתניה עובד בן עמי ואיש עסקים פיליפ קלוצניק קיבלו 40 אלף דונם אדמות־מדינה באשדוד תמורת תשלום סמלי, במסגרת הקמת העיר על ידי "חברת אשדוד".
אחרי הפרסום התחוללה סערה ציבורית ובן־עמי וקלוצניק נאלצו לוותר על חלק מההטבות שקיבלו.
בשנים 1967–1972 עבד לביב ככתב כלכלי בעיתון "הארץ", אך כיסה גם נושאים נוספים, בהם פוליטיקה ובריאות.
בין הפרשיות שחשף בתקופה זו היו: חשיפה כי הבנק לפתוח התעשייה, שהיה אז בנק ממשלתי שמשה זנבר היה יו"ר מועצת המנהלים שלו בחצי מישרה, החליט למכור לזנבר דירה בתל אביב בהנחה משמעותית.
למרות פרסום הידיעה זנבר קיבל את ההטבה ולביב החליט לקנות מניה של הבנק, ובאסיפת בעלי המניות דרש לבטל את חוזה מכירת הדירה, שכן הוא מפלה את יתר בעלי המניות.
משלא נענה, הגיש תביעה נגד הבנק.
במהלך 1970 אסף לביב בארצות הברית, בשליחות עיתון "הארץ", חומר על עברו הפלילי של המאפיונר מאיר לנסקי שהיגר אז לישראל.
החומר הועבר ביוזמת לביב ו"הארץ" למשרד המשפטים.
סניגורו של לנסקי, חיים בסוק, הציע ללביב כסף תמורת העתק של החומר.
לביב דיווח על ההצעה למשטרה שציידה אותו במכשיר הקלטה כדי לטמון פח לבסוק.
יום לפני שנועד להיפגש נודע לבסוק באמצעות אברהם שלוש, קצין תפקידים מיוחדים במשטרה, על התכנית.
התרגיל נחשף ולביב האשים מעל דפי "הארץ" את שלוש בשיבוש החקירה.
לביב, לעומת זאת, הואשם בניסיון סחיטה הוא נעצר ואחרי עשרה ימים שוחרר וההאשמה על סחיטה כלל לא הגיעה לבית המשפט.
לדברי לביב כיוון שלא הצליחו להאשימו בסחיטה, אנשי המשטרה רצו למצוא משהו אחר.
אדם בשם עודד סלפטר טען שלביב שיגר פורצים לגנוב מסמכים בשליחות לביב.
על האשמה זו עמד לביב לדין אך זוכה.
"הארץ" הסתייג מכך שלביב ביקש תשלום בדולרים בשביל המסמכים, מאחר שהחזקת מטבע זר הייתה אסורה אז בישראל, והוא עזב ועבר לעבוד בשבועון "העולם הזה".
בתקופת עבודתו ב"עולם הזה" חשף לביב, בין השאר, את מעורבת ישראל בפרשת מאלדרגייט בדרום אפריקה, את פרשת ידלין ואת פרשת אברהם עופר.
בתחילת שנות ה-80 הקים את הירחון "מאה - חדשות משטרה" ואת המגזין לאוכל "טוב טעם", ועסק בחקירות כלכליות עבור חברות מחוץ לישראל.
בתקופה זו הסתבך במספר תביעות משפטיות.
הראשונה הייתה אשמה בזילות בית המשפט, על שפרסם ידיעה בתקופת משפט הדיבה שהגיש בצלאל מזרחי (איש עסקים שנכלל ברשימת ה-11 של אנשים הקשורים לפשע מאורגן) נגד עיתון "הארץ", בעיתונו "מאה - חדשות משטרה", שטען, על פי מידע שמסר לו מקורב, כי המשפט "קנוי" וכי "הארץ" יפסיד במשפט (כפי שאכן קרה).
לאחר משפט שנמשך שלוש שנים, כולל דיון בערעורים ובקשת חנינה שנדחתה מהנשיא חיים הרצוג, החל לביב לרצות עונש של 3 חודשי מאסר.
זו הייתה הפעם הראשונה בישראל שעיתונאי נשלח למאסר בפועל על מעשה שעשה במסגרת עבודתו העיתונאית והפעם הראשונה שאדם נשלח למאסר על עבירת "זילות בית המשפט" (להבדיל מבזיון בית המשפט).
המשפט השני נגדו החל ביולי 1982⁩, במקביל לראשון, בו הואשם ב-12 סעיפי אישום, שכל אחד מהם פרשיה בפני עצמה, שברוב הסעיפים נטען כי ניצול את עבודתו העיתונאית למטרות סחיטה באיומים.
לטענתו החליטו לנקום בו אנשי עסקים על כתבות שקשרו אותם לפשע המאורגן, על־ידי הגשת תלונות מפוברקות ובנוסף מספר קציני משטרה על כתבות ביקורתיות שפרסם.
בתום משפט ממושך זוכה לביב ממרבית האישומים, והשופט אורי שטרוזמן קבע, ששני המתלוננים העיקריים נגד לביב (הקבלן שלום גניש ואיש העסקים מוניה שפירא - שגם היה ברשימת ה-11) לא דיברו אמת; ואחר כך הגיש לביב תביעת דיבה נגדם.
על האישומים בהם הורשה נידון לשנת מאסר על תנאי למשך שלוש שנים, על טענה נוספת שאיים על שמואל פלאטו-שרון חלה התיישנות.
רינו צרור כתב על לביב:.
בשנות ה-60 היה לביב פעיל במפ"ם.
אולם בשנת 1969 הצטרף לקבוצת חברים, בראשותו של יעקב ריפתין, שפרשו ממפ"ם על רקע התחברותה של האחרונה עם מפלגת העבודה לשם הקמת המערך, והקימו את ברית השמאל הציוני סוציאליסטי.
לביב אף הוצב במקום התשיעי ברשימה בבחירות להסתדרות.
לקראת הבחירות לכנסת השביעית סייע ל"רשימת שלום" של גדי יציב, אך פרש לאחר זמן קצר.
בשנות ה-70 היה מקורב לאנשי "מצפן" וסייע להם להביא לישראל סרט לבנוני על טבח כפר קאסם.
יָגוּאָר (שם מדעי: Panthera onca) הוא מין יונק ממשפחת החתוליים המצוי באמריקה הדרומית ובחלקים מאמריקה המרכזית ואמריקה הצפונית.
הוא אחד מחמישה מיני החתולים הגדולים המשתייכים לסוג פנתר (Panthera), יחד עם הטיגריס, נמר השלג, האריה והנמר, והוא היחיד מביניהם החי באמריקה, ובאמריקה בלבד.
היגואר הוא החתול השלישי בגודלו, לאחר הטיגריס והאריה, והוא החתול הגדול והחזק ביותר בחצי הכדור המערבי.
הוא נפוץ כיום מדרום-מערב ארצות הברית בצפון, דרך מרכז אמריקה, ועד אזור פטגוניה שבאמריקה הדרומית.
מבחינה חיצונית היגואר דומה מאוד לנמר, אך גופו חסון, שרירי וגדול יותר.
התנהגותו ובית הגידול האופייני לו דומים יותר לאלו של הטיגריס.
בית הגידול המועדף עליו הוא יער גשם טרופי (ג'ונגל), אולם ניתן למצוא אותו גם באזורים מיוערים ובשטחים פתוחים.
היגואר הוא בעל חיים יחידאי (סוליטרי), כלומר מבלה את מרבית חייו בגפו.
הוא איננו בררן בבחירת תזונתו, והוא נוהג לצוד את טרפו באמצעות מעקב ומארב.
הוא טורף-על, ובמקומות שבהם הוא חי הוא משמש כמין מפתח (Keystone species), כלומר הוא מכתיב את תכונות החברה האקולוגית.
ליגואר תפקיד חשוב בשמירה על יציבות המערכת האקולוגית שבה הוא חי, ובוויסות אוכלוסיות טרפו.
נשיכתו חזקה מאוד בעוצמתה וחזקה יותר מנשיכתם של חתולים גדולים אחרים.
עוצמת נשיכתו מאפשרת לו לחדור את שריונם של זוחלים מסוימים, והוא אף פיתח שיטת הרג מיוחדת: נשיכת טרפו באזור הגולגולת שבין האוזניים, ובכך הוא גורם לפצע אנוש במוחו של הטרף, ועקב כך למותו.
האטימולוגיה של המילה jaguar אינה ברורה.
על-פי טענה אחת השם נגזר משפת טופי עתיקה הדרום אמריקאית והתגלגל לאנגלית דרך הפורטוגזית, בעוד שעל-פי טענה אחרת מקור השם הוא משפת הגוואראני.
בשפת הטופי, המילה השלמה והמקורית ליגואר היא jaguara, מילה שמשמשת לציון "חיה טורפת גדולה שגוברת על טרפה בקפיצה".
בשפת הגוואראני, yaguareté תורגם באופנים שונים, בהם "החיה האכזרית האמיתית", "גוף של כלב" או "כלב אכזרי".
במספר מדינות במרכז אמריקה ובדרומה, שמו של היגואר הוא el tigre, כלומר "הטיגריס".
שמו המדעי, כמו שמו של כל מין, מורכב משני חלקים: שם הסוג, "פנתר" - Panthera, ושם המין, "onca".
לעיתים קרובות נטען כי החלק הראשון של שם זה נגזר מהמילים היווניות "Pan" ("כול") ו-"ther" ("חיה"), אולם זו כנראה אטימולוגיה עממית בלבד.
אף על פי שהמילה הגיעה לשפה האנגלית דרך השפות הקלאסיות, מקור המילה panthera כנראה במזרח אסיה, ומשמעותה "החיה הצהובה" או "צהוב-לבנבן".
החלק השני של שמו המדעי של היגואר, onca, מקורו במילה הפורטוגזית המציינת את היגואר, onça, כאשר הסדיליה (הסימן שתחת האות c) נשמטה מסיבות טיפוגרפיות.
היגואר הוא המין היחיד בסוג פנתר (Panthera) המצוי באמריקה.
בדיקות DNA הראו כי לאריה, לטיגריס, לנמר, ליגואר, לנמר השלג ולנמר הערפילי ישנו אב קדמון משותף, וכי קבוצה זו קיימת בין שישה לעשרה מיליוני שנים; עדויות על-פי מאובנים מצביעות על כך, שהסוג פנתר הופיע על פני האדמה לפני 2–3.8 מיליוני שנים.
הנמר הערפילי ממוקם בדרך כלל מבחינה אבולוציונית בראשית קבוצה זו, וממנו התפתחו, ככל הנראה, המינים האחרים.
סדר הופעתם של המינים האחרים (התפצלותם מהאב הקדמון) אינו ידוע לאשורו.
הזואולוג הבריטי רג'ילנד פורוק הסיק, בהתאם לעדויות מורפולוגיות, כי היגואר קרוב לנמר יותר מאשר לכל מין אחר.
בדיקות DNA לא הכריעו באופן חד משמעי בנושא זה ומידת קרבתו של היגואר למינים אחרים שנויה במחלוקת.
מאובנים של מינים נכחדים מהסוג פנתר, כגון יגואר אירופי (Panthera gombaszoegensis) ואריה אמריקני (Panthera atrox), מראים כי היגואר והאריה חלקו בעבר מאפיינים דומים רבים.
כיום, מקובלת הטענה כי היגואר אינו מתחלק למספר תת-מינים באופן ברור, וזאת בהתאם למספר מחקרים שנעשו בסוף המאה ה-20 ובתחילת המאה ה-21. עם זאת, הייתה מקובלת בעבר הסברה כי ליגואר ישנם שמונה תת-מינים, וזאת בשל מחקר מ-1939. למרות היעדר חלוקה לתת-מינים, ככל שמתרחקים מקו המשווה היגוארים כבדים וגדולים יותר.
תופעה זו (כלל ברגמן) נותנת ליגואר יתרון נוסף: ככל שמתרחקים מקו המשווה, האקלים קר יותר.
ככל שהמשקל גדל, כך היחס שבין שטח הפנים לנפח הגוף קטן, וכך קטן גם איבוד חום הגוף.
המשמעות היא שככל שמתרחקים מקו המשווה, פרטי היגואר החיים באזור גדולים יותר ומאבדים לפיכך פחות חום מעורם.
על פי הערכות, שושלת הפנתר התפצלה גנטית מהאב הקדמון המשותף של החתוליים בסביבות 9.32–4.47 מיליון שנה.
מספר ניתוחים גנטיים מציבים את היגואר כמין אחות לאריה, איתו התפצל לפני 3.46–1.22 מיליון שנים, אולם מחקרים אחרים ממקמים את האריה כמין קרוב יותר לנמר.
נראה כי השושלת של היגואר מקורה באפריקה והיא התפשטה לאירואסיה לפני 1.77–1.95 מיליון שנה.
לעיתים קרובות מעריכים כי מין היגואר החי הוא צאצא של היגואר האירופאי.
אביו הקדמון של היגואר הגיע לאמריקה הצפונית דרך ברינגיה, הגשר היבשתי שהתפרש בעבר על פני מצר ברינג.
מספר חוקרים חלקו על הקשר ההדוק בין היגואר האירופאי לבין מין היגואר המודרני.
המאובנים העתיקים ביותר של יגוארים מודרניים (P.
onca) נמצאו באמריקה הצפונית והם מתוארכים לפני 820,000–850,000 שנים.
תוצאות ניתוח הגנום המיטוכונדרי של 37 יגוארים מצביעות על כך שאוכלוסיותיו הנוכחיות של היגואר התפתחו לפני 510,000–280,000 שנים בצפון אמריקה הדרומית, ולאחר מכן חזרו לצפון ולמרכז אמריקה לאחר הכחדת היגוארים שם בתקופת הפלייסטוקן המאוחר.
משקל היגואר נע בדרך כלל בין 45 ל-120 קילוגרמים, אך נצפו גם פרטים גדולים במשקל של 131 עד 151 קילוגרמים, וכן פרטים קטנים שמשקלם 36 קילוגרמים בלבד.
לרוב, משקל הנקבה קטן ב-10 עד 20 אחוזים ממשקלו של הזכר.
אורכו נע בין 1.20 ועד לשני מטרים - כולל הזנב, שאורכו כ-50 עד 75 סנטימטרים.
גובהו נע בין 70 ל-100 סנטימטרים.
ממדיו משתנים בהתאם לאזור: במחקר שנערך בשמורת צ'מלה קואישמאלה השוכנת במקסיקו לחופי האוקיינוס השקט, נמצאו פרטים שמשקלם בין 30 ל-50 קילוגרמים, כמשקלה הממוצע של פומה.
לעומת זאת, במחקר באזור הפנטנל הברזילאי (פנטנל הוא אזור ביצתי, חם ופתוח), נמצאו פרטים במשקל ממוצע של 100 קילוגרמים.
הפרטים שחיים ביערות הם לעיתים קרובות כהים וקטנים יותר מהפרטים שחיים בשטחים פתוחים, ככל הנראה בשל מיעוט טרף אוכל-עשב בשטחים מיוערים ליגואר יש נשיכה שנעה בין 200–250 קילוגרמים.
גפיו של היגואר קצרות וחזקות, ובזכותן הוא מיומן בטיפוס, בזחילה ובשחייה.
נשיכתו נחשבת כחזקה ביותר מבין כל בעלי החיים ממשפחת החתוליים, והשנייה בעוצמתה מבין כל היונקים; עוצמה זו מאפשרת ליגואר לחדור חומרים קשים מאוד כגון שריונות של צבים.
מחקר השוואתי שנושאו "כוח נשיכה ביחס לגודל הגוף" מדרג את היגואר במקום הראשון מבין החתוליים, לצד נמר ערפילי מצוי ולפני האריה והטיגריס.
כמו כן, דווח כי "יגואר יחיד מסוגל לגרור פר שמשקלו 360 ק"ג לאורך 8 מטרים באמצעות לסתותיו החזקות, ולכתוש את העצמות הגדולות ביותר".
שורשי פרוותו הם בדרך כלל בצבע חום-צהבהב, אך קיימים גם פרטים בעלי פרוות בגוון חום-אדמדם ושחור .
הפרווה מכוסה חברבורות כהות מעוגלות וטבעתיות, המסוות אותו על רקע היער.
החברבורות משתנות מפרט לפרט: חלקן כוללות נקודה אחת או יותר, וחלקן מלאות או חלולות.
גם צורת הנקודות משתנה מפרט לפרט.
הנקודות על ראשו, צווארו וזנבו של היגואר הן בדרך כלל מלאות.
אצל פרטים מסוימים הכתמים שבקצה הזנב מתמזגים בהדרגה לפסים.
צבעם של הבטן, הגרון והחלקים התחתונים של הרגליים הוא לבן.
אף שהיגואר דומה מאוד לנמר, ניתן להבדיל ביניהם על-פי מספר מאפיינים: גופו של היגואר חסון וגדול יותר מגופו של הנמר, וזנבו קצר ועבה יותר.
החברבורות שעל פרוותו של היגואר גדולות וכהות יותר, אך גם מעטות יותר.
הפסים עבים יותר אצל היגואר ובדרך כלל יש נקודות בתוך הכתמים מה שאין כן אצל הנמר.
כמו כן, ראשו של היגואר עגול וגדול יותר וגפיו קצרות וחזקות יותר.
כשישה אחוזים מבין כלל היגוארים באזור דרום אמריקה מאופיינים במלניזם (צבע עור שחור כתוצאה מפיגמנטציה עורית חזקה של מלנין), ככל הנראה כתוצאה מאלל דומיננטי.
מרחוק נראה צבע פרוותם של פרטים אלו שחור, אולם מקרוב ניתן להבחין גם בכתמים ובנקודות.
בדומה למינים אחרים במשפחת החתוליים, קיימים גם פרטים לבקנים, אם כי שכיחותם קטנה.
בדומה ליתר החתולים, היגואר הוא חיה טורפת, והוא ניזון אך ורק מבשר.
הוא אופורטוניסט, ותזונתו מורכבת מלמעלה מ-85 מיני בעלי חיים שונים.
היגואר מעדיף טרף גדול, והוא טורף איילים, טפירים, פקארים, ארמדילאים, קפיבארות, כלבים,ותנינים קטנים ואפילו אנקונדות או קיימנים.
לעיתים הוא אף צד בקר (פרטים אחדים נצפו טורפים פרים במשקל של עד 500 ק"ג).
היגואר אינו בוחל גם במינים קטנים יותר, כמו צפרדעים, לטאות, עכברים, עופות, דגים, עצלנים, קופים או צבים.
לעיתים יגוארים יגיחו מהיערות אל החופים כדי לצוד צבות ים גילדיות שעולות על החוף לקנן, אף שמשקלם גדול ממנו ועדיין לסתותיו החזקות שוברות את שריונם.
שיטת ציד נפוצה בקרב המינים בסוג פנתר, ובכללם היגואר, היא נשיכת הטרף וחניקתו.
עם זאת, היגואר מעדיף להשתמש בשיטת הרג ייחודית מבין החתוליים: הוא נושך את הטרף בראשו, באזור שבין שתי אוזניו, ובאמצעות ניביו החדים הוא פוגע קשות במוחו של הנטרף.
הוצע, כי ראשו המסיבי וניביו החזקים הם למעשה התאמה מורפולוגית שנועדה לחדור את שריונם של הצבים; לאחר ההכחדה ההמונית של בעלי חיים צמחוניים שאירעה בסוף תקופת הפליסטוקן, היו נפוצים מאוד זוחלים בעלי שריון, כדוגמת צבים ותנינים, ואלה היוו חלק גדול מתזונתו של היגואר.
עם זאת, היגואר אינו מוכרח לחדור את שריון הצב על מנת לאכול אותו, שכן הוא מסוגל להוציא את בשרו מתחת לשריונו של הצב באמצעות כפות רגליו וטפריו.
באשר לזוחלים גדולים, כדוגמת הקיימן, היגואר קופץ על גבו של הזוחל, פוגע בחוליות הצוואר שלו ובכך משתק אותו.
כדי להרוג בעלי חיים קטנים יותר, כמו כלבים, היגואר הולם בהם באמצעות כפות רגליו הקדמיות.
היגואר אינו נוהג לנהל מרדף אחר מזונו, אלא מעדיף לעקוב אחריו ולארוב לו.
הוא ילך באיטיות ובשקט בפיתולי היער, ויאזין ברגישות לרחשי הסביבה.
כאשר יתקוף, הוא יגיח ממקום מוסווה היטב ויסתער על טרפו.
היגואר ידוע ביכולות המארב וההסתערות שלו, ומבחינה זו הוא נחשב לאחד מהטורפים הטובים והיעילים ביותר בממלכת החי.
הוא אינו בוחל בהסתערות אל תוך המים על מנת לתפוס את טרפו.
היגואר מסוגל לשחות ולגרור את טרפו בו זמנית.
חוזקו מאפשר לו לגרור גופות כבדות - הוא מסוגל לשאת עגל קטן ולטפס עימו במעלה עץ כאשר הוא רוצה להימנע משיטפונות.
לאחר הריגת הטרף גורר היגואר את הגווייה לסבך שיחים או לנקודה מבודדת אחרת.
אז, הוא יחל באכילת הצוואר והחזה, ולא במרכז הגוף דווקא.
הוא אוכל את הלב והריאות, ואחר-כך את הכתפיים.
צריכת המזון היומית המומלצת ליגוארים החיים בשבי עומדת על כשני קילוגרמים ליגואר שמשקלו בין 50 ל-60 קילוגרמים.
עם זאת, צריכת המזון בטבע היא פחות מסודרת ויציבה; יגוארים בטבע מכלים אנרגיה רבה בתהליך של לכידתו והריגתו של טרפם, וכך הם עשויים לצרוך 25 קילוגרמים של בשר בפעם אחת, שאחריה יבואו, בדרך כלל, מספר ימים שבהם לא יאכלו דבר.
לרוב מיני החתולים גדולים, מתרחקים מהאדם וישנם מעט מיקרים של תקיפות של בני אדם על ידי היגואר.
האינדיאנים המקומיים לפי צ'ארלס דרווין הניחו שכל עוד היגוארים ניזונים מקפיברות אין צורך לפחד מהם, אך הכובשים הספרדים חששו מהיערות בהם שוכן היגואר וייתכן שהגדילו את הסיפורים אודות התקיפות, מעבר לעובדות.
היגואר חי הרחק מהאדם וכמעט שאינו נראה בטבע, גם עבור חוקרים מנוסים.
עם זאת מספר תקיפות קרו בתנאי שביה או בטבע, לרוב בעת דחק או להגנה, אך ייתכן שגם למטרות ציד.
ביוני 2008 הותקף אדם ונהרג בברזיל ו-2 ילדים הותקפו בגיאנה במצב קשה.
כמו מרבית בני משפחת החתוליים, גם היגואר הוא בעל חיים יחידאי, כלומר הוא נוטה להתבודד ולא לשהות בחברת בני מינו במשך מרבית ימות השנה, להוציא מפגשים למטרות הזדווגות וקבוצות קטנות של אם וגור.
הבוגרים נפגשים בדרך כלל רק לצורך חיזור ורבייה ולצורך השתלטות על טריטוריה.
טריטוריית הנקבות, ששטחה נע בין 25 ל-40 קילומטרים רבועים, עלולה לחפוף לטריטוריה של נקבות אחרות או של זכרים.
טריטוריית הזכרים יכולה להיות כפולה בגודלה מזו של הנקבות, ושטחה משתנה בהתאם לתנאים הטבעיים.
סימון תחום המחיה נעשה על ידי סימני שתן, גללים, וחיכוך הגוף בענפים ובגזעי עצים.
בדומה למרבית החתולים הגדולים, גם היגואר מסוגל לשאוג.
שאגות הזכר חזקות משאגות הנקבה, ומטרתן להכריז על תחום המחיה ולהבריח זכרים אחרים המעוניינים להזדווג עם הנקבות.
בטבע נצפו מעין תחרויות שבמהלכן ניסו שני זכרים להפגין כל אחד את כוחם בשאגות ושאגות-נגד.
השאגות מזכירות בצלילן מעין שיעול חוזר ונשנה.
בנוסף לשאגה, מסוגלים היגוארים גם ליילל ולנהום.
קרבות בין זכרים לקראת תקופת הרבייה הם נדירים, ובטבע הם משתדלים, בדרך כלל, להימנע מחיכוכים.
מקרי התקיפה הנדירים נסובים סביב תחום המחיה: טריטוריית הזכר יכולה להקיף טריטוריות של שתיים עד שלוש נקבות, והוא אינו מתיר נוכחות של זכרים בוגרים אחרים מלבדו בשטח זה.
בדרך כלל מתואר היגואר כבעל חיים לילי, אם כי שיא פעילותו מתרחשת בין הערביים ולקראת השקיעה.
בתנאים טובים עשוי היגואר לצוד גם בשעות היום.
היגואר הוא חתול נמרץ יחסית, ומבלה למעלה ממחצית מיומו בפעילות אקטיבית.
אופיו החמקני והנגישות הקשה אל חלקים רבים מאזורי המחיה המועדפים עליו, הופכים את היגואר לבעל חיים קשה לצפייה ולמחקר.
נקבת היגואר מגיעה לבגרות מינית בגיל שנתיים וחצי לערך, ואילו הזכר מגיע אליה בגיל שלוש או ארבע שנים.
נראה כי באזורים בעלי אקלים ממוזג היגוארים מתרבים באופן עונתי, אולם באזורים בעלי אקלים טרופי הם מתרבים במשך כל ימות השנה (כנראה בשל כך שההבדלים בין העונות פחות ניכרים), אם כי שיעורי הילודה גדלים כאשר יש בנמצא טרף רב.
מחקרים שנערכו על זכרים בשבייה איששו את ההנחה כי היגואר מתרבה לאורך השנה כולה, והוכיחו כי אין שוני באיכותו של הזרע וטיבו במהלך עונות השנה השונות; כמו כן התגלה כי בשבי קיימת ירידה בשיעור הרבייה.
מחזור הייחום של הנקבה אורך 41.8–52.6 ימים, שמתוכו בין 7 ל-15 ימים הוא הייחום עצמו, ובמהלכו תמשוך אליה הנקבה את הזכרים באמצעות נהמות וסימני שתן המפרסמים את דבר ייחומה.
במהלך תקופת החיזור, הן הזכר והן הנקבה הם טריטוריאליים ומשתלטים על תחום מחיה גדול יותר מהרגיל.
לאחר ההזדווגות נפרדים בני הזוג לדרכם, והנקבה מטפלת בגוריה לבדה.
תקופת ההריון אורכת בין 93 ל-105 ימים.
בדרך כלל, ממליטות הנקבות שני גורים, אם כי מספרם יכול להגיע גם לארבעה גורים בשגר אחד.
לאחר המלטת הגורים, הנקבה לא תתיר נוכחות של זכרים בשטחה, מחשש לחיי הגורים, שהזכרים עלולים להרגם כדי למנוע העברת זרעם של זכרים מתחרים הלאה; תופעה דומה מתקיימת גם אצל אריות וטיגריסים.
בשנת 2001 בפארק הלאומי אמאס יגואר זכר הרג זוג גורים ואף אכל אותם חלקית, כשהסתבר בבדיקת DNA שהוא אף האב של הגורים.
עם זאת בכמה מקרים הנקבה הצליחה לגונן על הגורים מהזכר.
הגורים נולדים עיוורים ופוקחים את עיניהם רק לאחר שבועיים מיום הלידה.
הם נגמלים מחלב אמם בגיל שלושה חודשים לערך, ובגיל שישה חודשים הם מתחילים ללמוד לצוד את טרפם.
הם נשארים בחברת אמם עד גיל שנתיים לערך, ולאחר עזיבתם הם מגדירים לעצמם תחום מחיה משלהם.
בתחילת דרכם העצמאית, הזכרים הצעירים הם נוודים, עד שיהיה בכוחם להגדיר לעצמם תחום מחיה או לסלק פרטים אחרים משטחם ולהשתלט על תחום מחיה משלהם.
על פי ההערכה, תוחלת החיים של היגוארים בטבע עומדת על בין 12 ל-15 שנים; בשבייה, הם בין החתוליים המאריכים ימים ביותר, ותוחלת חייהם בשבי היא עד 23 שנים.
מאובנים שנמצאו במדינות אמריקה מאשרים את קיומו של היגואר מזה שני מיליון שנים.
היגואר חי באמריקה מאז שחצה את מצר ברינג במהלך עידן הפליסטוקן.
האב הקדמון המיידי של היגואר המודרני הוא ה-Panthera onca augusta.
בית גידולו הטבעי משתרע כיום על פני מקסיקו, אמריקה התיכונה ודרום אמריקה, כולל אזור האמזוניה שבברזיל.
המדינות הכלולות בטווח זה הן ארגנטינה, בליז, בוליביה, ברזיל, קולומביה, קוסטה ריקה, אקוודור, גיאנה הצרפתית, גואטמלה, גיאנה, הונדורס, מקסיקו, ניקרגואה, פנמה, פרגוואי, פרו, סורינאם, ונצואלה וארצות הברית.
היגואר נכחד באל סלוודור ובאורוגוואי.
בית הגידול הטבעי המוגן הגדול ביותר שלו הוא שמורת קוקסקומב בבליז ששטחה 353 קמ"ר.
ארצות הברית הצטרפה לרשימת המדינות שבהן היגואר חי לאחר שהוא נצפה במספר מדינות בדרום-מערב הרפובליקה, כמו אריזונה, ניו מקסיקו וטקסס.
בתחילת המאה ה-20 נצפה גם מצפון לאזורים אלו.
על פי חוק אמריקאי, היגואר הוא מין מוגן בארצות הברית, ולפיכך אסור לצוד אותו לכל מטרה שהיא.
בית הגידול הטבעי של היגואר כלל בעבר את רוב החצי הדרומי של ארצות הברית, וכיסה גם את רוב דרום אמריקה.
הגבול הצפוני של תחום תפוצתו הדרים בכ-1,000 קילומטרים, ובמקביל הצפין הגבול הדרומי בכ-2,000 קילומטר.
מאובנים של היגואר מעידן הקרח נמצאו בארצות הברית.
המאובנים מצביעים על יגוארים בגודל של עד 190 קילוגרמים, הרבה יותר מהממוצע של היגואר בן זמננו.
בית הגידול של היגואר כולל את יערות הגשם שבדרום אמריקה ובאמריקה התיכונה, שטחים פתוחים, אדמות בוציות המוצפות עונתית ואדמות מרעה יבשות.
מבין כל בתי הגידול, היגואר מעדיף יער עבות.
הוא נוטה לנטוש אזורים יבשים כגון ערבות הפמפס בארגנטינה, או אדמות מרעה צחיחות במקסיקו ובדרום-מערב ארצות הברית.
בית הגידול שלו כולל כיום יערות טרופיים, יערות סובטרופיים ויערות עם עצים נשירים.
הוא מעדיף לחיות בקרבת מקורות מים כגון נהרות, ביצות, ויערות גשם צפופים שבהם הוא יכול לבצע בקלות מארב לטרפו.
הוא נמצא באזורים שגובהם אינו עולה על 3,800 מטרים, אולם מעדיף להימנע מהרים מיוערים.
כך לדוגמה, אין למצוא יגוארים ברמות הגבוהות שבמרכז מקסיקו ובהרי האנדים.
היגואר נמצא במעלה מארג המזון, כלומר, הוא אינו ניצוד על בסיס קבוע בטבע על ידי טורפים אחרים.
היגואר, כשאר החתוליים, חשוב למערכת האקולוגית שבה הוא חי, מכיוון שהוא משפיע על גודל אוכלוסיית אוכלי העשב והגרגרים, ובכך הוא שומר על איזון אקולוגי באזור מחייתו.
עם זאת, קשה לקבוע במדויק מה מידת השפעתו של מין כלשהו, כגון היגואר, על מערכות אקולוגיות.
הסיבה לכך היא הצורך להשוות מידע שמקורו באזורים שבהן המין אינו נפוץ, כמו גם מידע מאזור מחייתו, וגם להתחשב בהשפעת פעילות בני האדם.
היגואר משפיע גם על חיות טרף אחרות.
היגואר והפומה, החתול השני בגודלו באמריקה, עוברים תהליך של ספציאציה סימפטרית (כלומר, אין הפרדה במרחב בין האוכלוסיות, והן יכולות לחפוף זו לזו במידה מסוימת), ולכן לעיתים נלמדים ונחקרים שני המינים יחדיו.
בטריטוריות שבהן נמצאים גם היגואר וגם הפומה, הפומה קטן יותר מהרגיל: היגואר נוטה לתקוף טרף גדול יותר ואילו הפומה נותר עם הטרף הקטן יותר.
במצב כזה דווקא לפומה ישנו יתרון.
באפשרותו ללכוד גם טרף קטן ולכן הוא יכול להסתגל טוב יותר באזורים שהושפעו על ידי בני האדם; בעוד שהשניים מסווגים כ"קרובים לסיכון" מבחינת מצב השימור שלהם, תפוצתו של הפומה גדולה באופן משמעותי מזו של היגואר.
יש הטוענים כי בדרום אמריקה, נחש האנקונדה נמצא מעל היגואר במארג המזון, לאחר שתועדו מקרים של תקיפת היגואר על ידי נחש האנקונדה, אם כי תועדו יותר מקרים של יגואר תוקף אנקונדה.
היגואר נחשב למין קרוב לסיכון על פי איגוד השימור העולמי (IUCN), הגדרה אשר משמעותה היא שייתכן שבעתיד הקרוב היגואר יהיה מאוים בסכנת הכחדה.
בין הסיבות המרכזיות לכך הן אובדן של חלקים מבתי הגידול שבהם הוא נפוץ, כולל אזורים בתחום הצפוני של אזור תפוצתו ההיסטורי, וכן העובדה שתחום תפוצתו אינו רציף.
אוכלוסיית היגוארים נמצאת כעת בירידה.
בדיקות יסודיות שערכה האגודה לשימור חיי הבר (Wildlife Conservation Society) הראו כי שטחי תפוצתו של היגואר הצטמצמו בכ-37 אחוזים, כאשר ב-18 אחוזים נוספים משטחים אלו מצב היגוארים אינו ידוע.
עם זאת, בכ-70 אחוזים משטחי תפוצתו סיכויי היגואר לשרוד בטווח הארוך נמצאו גבוהים, במיוחד באזורי שפך האמזונאס, הגראן צ'קו והפנטנל.
הסיכונים המרכזיים הנשקפים ליגואר הם כריתת יערות הגשם בתחום תפוצתו, תחרות גוברת מול האדם על מזון, וכן ציד מצד חוואים אשר חוששים כי היגוארים יטרפו חלקים ממשק החי שלהם.
היגואר נמצא בנספח הראשון של אמנת וושינגטון לחיות מוגנות (CITES), כלומר כל סחר ביגואר או באיבריו אסור לחלוטין.
ציד היגואר נאסר בארגנטינה, בבליז, בקולומביה, בגיאנה הצרפתית, בהונדורס, בניקרגואה, בפנמה, בפרגוואי, בסורינאם, בארצות הברית (שבה הוא נכלל באמנה למען מינים בסכנת הכחדה מ-1973), באורוגוואי ובוונצואלה.
במדינות אחרות באמריקה הדרומית מוגבל הציד במידות משתנות, ובמדינות אחרות הוא אינו מוגן כלל.
מאמצי שימור עכשוויים מתמקדים בהסברה המופנית למגזר החוואים ובקידום תיירות אקולוגית.
היגואר מוגדר כמין מטרייה (Umbrella species).
מין מטרייה הוא מין אשר הגנה עליו מגנה גם על מינים אחרים, כמו מטרייה.
הגדרה זו נובעת מכך שבתחום תפוצתו של היגואר חיים גם מינים שתחום תפוצתם מצומצם יותר, ולכן ההגנה על היגואר מספקת גם להם הגנה.
מסיבה זו, ארגוני שימור עשויים להתמקד בבתי גידול של היגואר, בידיעה שהגנה טובה עליהם תגרור הגנה גם על מינים נוספים.
תחום תפוצתו של היגואר הוא ברובו בלתי נגיש או בעל רמת נגישות נמוכה, ולכן קשה להעריך את מספר היגוארים החיים כיום.
עובדה זו הביאה לכך שמרבית החוקרים בודקים את מספר היגוארים בתחום מצומצם בלבד, ולכן ישנן רק מעט הערכות שנקודת המבט שלהן רחבה וכוללת.
עם זאת, באמצעות השוואת שיטות שונות, נמצא כי מחקרים הנוגעים לטווח אזורים מצומצם עלולים להטות את התוצאות כלפי מעלה, ולכן ייתכן כי המספר האמיתי של היגוארים נמוך מההערכות הקיימות.
כגדול שבטורפים באמריקה, נחשב היגואר למלך החיות שם, ודמותו מופיעה בממצאים ארכאולוגיים רבים בתרבויות שונות במרכז אמריקה ובדרומה.
עם זאת, קיימת מחלוקת עד כמה היה היגואר שכיח, כאשר ישנם הטוענים שהוא היה סמל מרכזי באמנות של אמריקה, בעוד אחרים טוענים שחלק נכבד מהדמויות המזוהות כיגוארים, אינן אלא חיות אחרות כמו קיימנים, לטאות ונחשים.
על פי הממצאים נראה שהיגואר סימל כוח ועוצמה.
פולחן היגואר שהנהיגו בני הצ'אווין הפך למקובל באזור שטחה של פרו עד לשנת 900 לפנה"ס לערך.
במקביל לתרבות הצ'אווין פיתחו האולמקים מוטיב ייחודי שבא לידי ביטוי בפסלים ובפסלונים, שהציג יגוארים מסוגננים או בני אדם בעלי תכונות של יגואר.
מאוחר יותר סימל היגואר אצל בני המאיה את החושך והעולם התחתון ונחשב בעיני בני המאיה כמי שמקדם את התקשורת בין החיים ובין המתים, וכמגן של משפחת המלוכה.
בני המאיה ראו ביגוארים החזקים את שותפיהם בעולם הרוחני, ולמלכים ניתן באופן טיפוסי שם מלכותי שכלל את המילה "יגואר".
האצטקים חשבו כי היגואר הוא נציגם של המלך ושל הלוחמים.
בקרב מעמד לוחמים מיוחד בקרב האצטקים הוקדש אחד משני המסדרים ליגואר.
במיתולוגיה האצטקית נחשב היגואר לחיית הטוטם של האל טסקטליפוקה.
גם היום, היגואר הוא החיה הלאומית של גיאנה וככזו הוא מופיע בסמל שלה.
בעולם העסקי של ימינו, היגואר הוא סמל של פראות ומהירות.
היגואר משמש כשמה של חברת רכב יוקרתית, כשמה של להקת הבי מטאל בריטית וכשמן או כסמלן קבוצות כדורגל, פוטבול ורוגבי.
בתחילת שנות ה־60 של המאה ה־20 השיקה חברת פנדר גיטרה חשמלית חדשה שנקראה "יגואר".
מ-1968 יצרה חברת המגפר נעל שכונתה "יגואר" שהייתה מאוד פופולרית בישראל בסוף שנות ה-60 ושנות ה-70. יגואר הוא הכינוי שניתן לגרסה 10.2 של מערכת ההפעלה Mac OS X.
יִגָּאֵל תומרקין (שמו המקורי: פטר מרטין גרגור היינריך הלברג; 23 באוקטובר 1933, ג' בחשוון ה'תרצ"ד – 12 באוגוסט 2021, ד' באלול ה'תשפ"א) היה צייר, פסל, מאייר, סופר ותפאורן ישראלי יליד גרמניה.
חשיבותו בהיסטוריה של האמנות הישראלית הייתה ביצירת פיסול וציור ששיקף את השפעת אמנות הפופ בשנות ה-60, והתבסס על טכניקות כאסמבלאז'.
ביצירתו הענפה יצר תומרקין עשרות פסלים ואנדרטאות שהוצבו במרחב הציבורי בישראל.
חרף שינויים סגנוניים רבים ביצירתו במהלך השנים, היא מבטאה מחאה תרבותית ואנטי-מלחמתית, המעידה על מעורבות עמוקה בתרבות הישראלית.
עם יצירותיו הידועות נמנים הפסל "הוא הלך בשדות" (1967) ו"אנדרטה לשואה ולתקומה" (1975).
על מכלול יצירתו זכה בפרס ישראל לפיסול לשנת 2004.
נולד בשם פטר מרטין גרגור היינריך הלברג ב-1933 בדרזדן שבגרמניה.
אביו, מרטין הלברג, היה גרמני-נוצרי, בן של כומר, שלימים נודע כבמאי ושחקן ידוע בגרמניה.
אימו, ברטה גורביץ', הייתה יהודיה גרמניה שעלתה עמו לארץ ישראל כשהיה בן שנתיים וכאן נישאה להרצל תומרקין, שהיה לאביו החורג.
בגיל תשע גילה תומרקין את עובדת היותו בן מאומץ.
"זה גרם למועקות", הוא תיאר בהמשך את תחושותיו.
"זה גרם לנתק עם ההורים, כי אתה יודע שלא מדברים אליך אמת".
תומרקין גדל בתל אביב, והתחנך בבית הספר העממי "בית חינוך לילדי עובדים", שהיה שייך לזרם העובדים.
מאוחר יותר עברה המשפחה לבת ים, שם למד בבית הספר הדתי "תחכמוני".
בריאיון מאוחר תיאר תומרקין את קשייו בסביבה דתית זו ואת מעברו בין כמה מוסדות חינוך שונים.
בין היתר הוא נשלח ללמוד בקיבוץ בעמק יזרעאל, שם שהה תקופה של כמה חודשים; ב"בית החינוך" ברחוב בצלאל בתל אביב ובבתי ספר אחרים של זרם העובדים בבת ים ובחולון.
באותה שנה נרשם לבית הספר המקצועי "מקס פיין", שם למד מסגרות ואחר כך טלקומוניקציה וחשמל.
ב-1949 הצטרף כנער סיפון לשתי הפלגות של האונייה "נגבה" לאירופה.
בהמשך עבד בעבודות שונות ועסק בפיסול חובבני בחומר קרמי ובבטון.
ב-1952 התגייס לצה"ל ושירת בחיל הים כמדריך חבלה בשייטת.
בזמן השירות הצבאי ולאחריו יצר תומרקין פסלוני חיות, שנמכרו בחנויות שונות.
ב-1954, לאחר שחרורו מצה"ל, למד תומרקין אצל הפסל רודי להמן בעין הוד במשך כשנה.
הוראתו של להמן התמקדה בעיצוב דמויות וצורות המנותקות הן מגישות ריאליסטיות-אקדמיות והן מגישות אוונגרדיות.
"כשהיה מנפנף לי לשלום ויורד בדרכו לירושלים", העיד תומרקין על יחסו ללהמן, "הייתי מתחיל את הספירה לאחור, עד שרודי יגיע ואחכה לו בקצה השביל ואנפנף לאותה ביצת ענק המתנהלת לאיטה במעלה ההר, מצפה להראות לו את שיצרתי בשבועיים שנעדר...
ב-1955 נסע תומרקין לגרמניה המזרחית, שם פגש לראשונה את אביו הביולוגי.
בעת שהותו בגרמניה נולדה לו בת מיחסים עם אישה מקומית.
תומרקין העיד בריאיון מאוחר כי לא היה בקשר עם בתו ועם אמה וכי ראה את בתו רק פעם אחת בחייו.
וגם יחסיו עם אביו לא היו קרובים.
בגרמניה עבד תומרקין כתפאורן-מתמחה ב"ברלינר אנסמבל", תאטרונו של ברטולט ברכט.
בין העבודות העצמאיות שיצר הייתה תפאורה לגרסה מחודשת למחזה "הנפש הטובה מסצ'ואן" (1940), שהועלתה כהפקת ניסיון מחוץ לברלין.
תומרקין הרבה לציין את דמותו של ברכט כבעלת השפעה עמוקה על יצירתו.
לאחר מותו של ברכט ב-1956, היגר תומרקין לגרמניה המערבית ואחר כך להולנד, שם נישא לבת זוגו הישראלית נעמי.
מאוחר יותר עבר להתגורר בצרפת.
הייתה זו תקופה של מצוקה כלכלית קשה.
ב-1959 פגש במשורר טריסטן צארה בפריז, דרכו נחשף לאמנות של תנועת ה"דאדא".
בין היתר הכיר את הפוטומונטאז'ים של ג'ון הרטפילד ואת הקולאז'ים של קורט שוויטרס.
השפעות מוצהרות נוספות היו הפיסול של חוליו גונזאלס וסזאר בלדצ'יני (Baldaccini).
תחת השפעות אלו ואחרות החל תומרקין לגבש את התפיסה האסמבלאז'ית של יצירתו.
ציוריו מאותה עת זכו להצלחה מסחרית ואמנותית ואחת מיצירותיו אף נרכשה על ידי גלריית טייט.
ב-1960 חזר תומרקין לישראל בעידודם של דנציגר, יונה פישר וסם דובינר כדי "לעשות תערוכה ב'בצלאל', ואחר כך לחזור", אך נשאר בארץ כשנתיים נוספות.
ב-1961 נפתחה בבית הנכות בצלאל תערוכת היחיד הראשונה של תומרקין בישראל.
תומרקין כתב כי הגיע מפריז "עם בשורת האובייקט והאסמבלאז', אותו זבל פואטי שלא היה ידוע ומקובל בארץ של האבסטרקט הלירי".
בעבודות שיצר בולטת השפעת אמנות הפופ ואמנות המחאה האוונגרדית.
בציור "פאניקה אודות מכנסיים" (1961), מן העבודות המפורסמות של אותה תקופה, השתמש תומרקין בזוג מכנסי עבודה מוכתמים, צבועים בשחור, ועליהם הוסיף צבע אדום.
בשנים שלאחר מכן החל לפסל בגרוטאות שונות ובברזל, וכדבריו "נראה לי אז שאני יוצר אבסורד – ארכאולוגיה בזמן הווה".
ב-1961 נסע לנגב, ובנה דגמים של פסלי נוף.
ב-1962 נסע ליפן ולארצות הברית כדי ללמוד טכניקות של ציור יפני.
יצירות פיסול מונומנטליות שיצר תומרקין בתקופה זו כגון, "מצפור ערד" (1962–1968), מהוות חריגה מגישתו הפיגורטיבית באותה עת.
גישה זו לעיצוב הייתה אופיינית למרבית האנדרטאות שפיסל בשנות השישים של המאה.
בעיצובה, האנדרטה מסמלת ומעצבת חוויה אנושית בנוף, "לא רק בצורתה ובחומריה, אלא גם במיקומה (היא מייצגת) את מכלולו של ההקשר".
עם זאת, שמר תומרקין על השפה האקספרסיבית בעיצוב המבנה והקומפוזיציה.
ב-1964 קיבל תומרקין נשק פגום שהוצא מצה"ל במשקל של טון, מזה יצר ארבעים פסלי אסמבלאז' במהלך חמישה חודשים בסטודיו שלו, ששכן באותה עת בקריית המלאכה בתל אביב.
העבודות יועדו לתצוגה בתערוכה ב"בית דיזנגוף", שנפתחה ב-22 בספטמבר.
"כשאני יוצר פסל מנשק שבור", טען תומרקין בריאיון עיתונאי, "יש בכך משהו מרתיע.
אנחנו טוענים כל הזמן שפנינו לשלום ואנחנו מתרפקים על הפסוק 'וכיתתו חרבותם לאיתים' – ובכן, זה הקו המנחה אותי".
הפסל אנדרטה לשלום, שהוצב ליד קו הגבול דאז (עם ירדן) בירושלים, (כיום מול הסינמטק) שייך לסדרה זו.
בפסל "הכניסיני תחת כנפך" (1964–1965), יצר תומרקין מעין מעטפת ברזל ממנה מגיחים קני רובים.
העירוב המתקיים בפסל בין ממד לאומי לממד לירי ואף ארוטי, הפך בשנות השישים ושנות השבעים של המאה העשרים למאפיין של אמנותו הפוליטית.
גישה דומה בולטת ביצירת פסלו הידוע "הוא הלך בשדות" (1967).
עם התערוכות העיקריות שהציג תומרקין בתקופה זו נמנות: התערוכה "גנסטרים" (1967) בגלריה גורדון, "דיוקנו של האמן כאיש צעיר" (1968) במוזיאון תל אביב, ועוד.
בעקבות ההצלחה הרבה של תצוגותיו זכה תומרקין ב-1968 ב"פרס סנדברג" מטעם מוזיאון ישראל ביחד עם הצייר אריה ארוך.
הייתה זו פעם שנייה שבה חולק הפרס, ובמסגרתו נרכש על ידי המוזיאון הפסל "אורים ותומים".
בשנת 1969 הציג תומרקין בתערוכת "+10 בעגול" בגלריה גורדון בתל אביב, במסגרת שיתוף הפעולה שלו עם קבוצת +10 של רפי לביא.
בשנת 1970 השתתף בתערוכה נוספת של הקבוצה: "+10 עולה על הוונוס" באותה גלריה.
במהלך שנות השבעים של המאה ה-20 זנח תומרקין את סגנון הפיסול האסמבלאז'י שאפיין אותו עד אז.
"הגאומטריה שהתחילה בשנות השישים בפסלי חוץ ובמונומנטים", תיאר תומרקין את השינוי בסגנונו, "הולכת ומשתלטת בצורה יותר מסובכת בפסלים האלה.
[...] הקומפוזיציות הן יותר מרחביות מאשר מישוריות – ישנה גם חזרה של אותו גוף מספר פעמים באותה קומפוזיציה כדי להגביר את המתח ואת היש של הדבר החשוב".
הפסל "התרחשויות" (1972), המוצב בקמפוס אוניברסיטת תל אביב, מהווה דוגמה לגישה חדשה זו ביצירתו: הוא עשוי כמונומנט מופשט, המשלב בין יציקת בטון ומתכת המעוצבים בצורות גאומטריות לבין אלמנטים בעלי צורה גלית או מפותלת.
על אף השימוש בצורות אלו מרבית עבודותיו בתקופה זו התרחקו מן הפיסול המופשט והמשיכו לרמוז על סמלים תרבותיים.
בין עבודות אלה בולטת קבוצת פסלים עשויים פלדת אל חלד, ביניהם "בועז ויכין", "צלבנים" (1972), "מחווה ליוהאנס קפלר" (1972) וסדרת עבודות שנוצרו בהשפעת התחריט "מלנכוליה" מאת אלברכט דירר.
גישה גאומטרית בולטת גם בעיצוב גן הפסלים בחולון שנפתח ב-1972, ועוצב על ידי תומרקין כמבוך של חומות בטון המובילות את עין הצופה ויוצרות חללים שונים – כרקע לפסליו.
היצירה הידועה ביותר מתקופה זו היא "אנדרטה לשואה ולתקומה", אשר נבחרה ב-1972 במכרז על ידי ועדה, שבין חבריה היו אריה שרון, יסקי ומנהל "בצלאל" באותה עת דן הופנר.
הפסל נבחר על ידי הוועדה לשמש כאנדרטה עירונית לזכר השואה בכיכר מלכי ישראל (כיום כיכר רבין), קרוב לפינת רחוב אבן גבירול ורחוב פרישמן.
תומרקין הציב בכיכר מבנה של פירמידה הפוכה העשויה מתכת, בטון וזכוכית.
הפירמידה ניצבת על גבי בסיס בצורת משולש הצבוע בצבע צהוב המאזכר את הטלאי הצהוב.
תומרקין ראה בצורת האנדרטה "כלוב-כלא הנפתח ונפרץ.
פירמידה הפוכה, שהבא בתוכה כלוא בבסיסה הצר והמעיק".
השימוש בצורת הפירמידה הופיע עוד בעבודות נוספות של האמן.
במהלך מלחמת יום הכיפורים התלווה תומרקין לכוחות צה"ל כצלם וכתב צבאי.
צילומיו מאז, כמו גם חומרים ויזואליים נוספים ובהם דימויים מיצירותיו של פאולו אוצ'לו, שימשו אותו ליצירת סדרה של 30 הדפסי משי על בד, שהוצגו בתערוכת היחיד "רשמי מלחמה", שנפתחה ב-4 בינואר 1974 במוזיאון תל אביב והוצגו גם בין כותלי המוזיאון היהודי של ניו יורק וכן במשכן לאמנות בחולון.
טכניקת ההדפס אפשרה לתומרקין ליצור, מצד אחד, תגובה ישירה בעלת ממד תיעודי, ומצד שני ליצור הרחקה רגשית וניכור של אירועים אלו, באמצעות אופי קולאז'י, שימוש בצבעוניות "פופית" וכדומה.
בין השנים 1974–1979 שהה תומרקין בארצות הברית וביקר מעת לעת בישראל.
בתקופה זו יצר קבוצה של עבודות רוחביות וצמודות לקרקע, המורכבות משילוב של מסגרות מתכת וזכוכית, בהן סדרת "קיר רפלקטיבי".
בשלהי שנות השבעים הופיעו ביצירותיו של תומרקין אלמנטים המושפעים מאמנות אדמה, מהארטה פוברה ומגישות מושגיות אחרות.
חלק מהשפעות אלו נבעו מיצחק דנציגר, פסל שעבודותיו בשנות השישים והשבעים עירבו מוטיבים פולקלוריסטיים מקומיים, אלמנטים אקולוגיים, הפשטה מודרניסטית וכן גישה מטאפיזית לחומר.
בשונה מעבודותיו של דנציגר, יצירותיו של תומרקין, כמו גם של אמנים נוספים שהושפעו מדנציגר באותה עת (בייחוד האמנים הקשורים לפרויקט מצר-מסר), המשיכו להתייחס גם לאירועים פוליטיים בני הזמן.
ב-1978 יצר תומרקין את העבודה "שובך יונים" – מבנה עשוי אדמה דמוי שובך, המבוסס על מבנים דומים אותם ראה בעת ביקור במצרים.
ה"שובך" הונף על גבי עמודי מתכת לגובה של כחמישה מטרים והוצב על קרקע של פלסטיני כהתרסה כנגד התנחלות שילה שהוקמה באותה עת על ידי גוש אמונים.
בכך ביקש תומרקין להביע את התנגדותו להריסת כפרים פלסטינים וגירוש יושביהם.
באותה שנה הציג תומרקין במוזיאון ישראל תערוכה בשם "חמש וריאציות על נושא האדמה", בה הוצגו פסלים ודגמים שבהם נעשה שימוש בחול ובאדמה; במרכז סדרת העבודות עמד גוש אדמה ריבועי הנתון במסגרת פיסולית מודרניסטית.
הוצאת האדמה מסביבתה הטבעית הפכה אותה למעין מזבח המייצג יחסים מורכבים בין התרבות המודרנית לזו המסורתית, הטבעית והשורשית.
אדם ברוך אמר שקבוצת פסלים אלה "הינה סמל לישראליות, בהיותה סינתזה של אדמה וברזל ושל אזכורי פולחן" בעוד יונה פישר עמד על היחס המורכב של תומרקין לאובייקט האמנותי באותה עת וראה ביצירות הללו "מעבר מפעולה אמנותית-סמלית באתר ליצירה עצמאית המוצגת בסביבה מוזיאלית".
לעומת עבודות אלו, הספר "עצים, אבנים ובדים ברוח" של תומרקין, מ-1981, הציג דימויים רבים מן התרבויות הפולחניות העממיות הפלסטינית, היהודית והבדווית, שהפכו בעבודותיו לסדרת פעולות אמנותיות סביב עצים.
הפעולות הפיסוליות שביצע תומרקין עירבו בין המוטיבים העממיים, כגון קשירת בדים צבעוניים לעץ, לבין אלמנטים פיסוליים מודרניים.