tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
הארכאולוג הישראלי יהודה נבו, בנה את מחקרו סביב ממצאיו מאתר מצפון לשדה בוקר שנקרא "העיר האבודה", שם נמצאו בסמיכות באותו אתר ובאותה תקופה מקדש פגני סמוך לחצר קטורה הפונה דרומה למכה וכן מאות כתובות בערבית "כופית" ללא אזכור מוחמד.
כן נמצא מסגד עם שתי קיבלות אחת פונה לירושלים ואחת למכה מה שמעיד על שילוב עקרונות יהודיים באיסלאם.
מסגד עם שתי קיבלות נמצא גם בעיר מדינה מקום מושבו של מוחמד.
בתוך האימפריה האסלאמית, במהלך המאה ה־10 החלה הגירת העמים הטורקים מטורקסטן מערבה.
הם השתלטו על האימפריה האסלאמית מבפנים והפכו אותה לאימפריה העות'מאנית.
מאה שנה לאחר מכן החלו הסלג'וקים, עם טורקי, לחדור לאסיה הקטנה, דבר שהציבם ביריבות עם האימפריה הביזנטית.
האימפריה האסלאמית שבראשותם איבדה חלק מהשטחים שהיו לה בצפון אפריקה ובמערב אסיה, אך היא כבשה שטחים בבלקן.
חלק מהשטחים אבדו להם ביריבות עם האימפריה המונגולית, במאה ה־13.
הסולטאן, שליט האימפריה העות'מאנית, הוא תואר בעל משמעות דתית ומוסרית המוגדרות בקוראן.
למרות זאת, נוצרה הפרדה בין תפקיד הסולטאן שפעל בכל תחומי האימפריה לבין הח'ליפה שהיה בעל תפקיד דתי בעיקר.
החל מהמאה ה־15 היה הסולטאן שליט אבסולוטי.
תפקידו היה לנהל את המדינה והמועצה האימפריאלית ולהוביל את הלוחמים בקרבות.
הוא היה מוגבל אך ורק על ידי חוקי השריעה החלים על כל מוסלמי.
מאמצע המאה ה־19 ועד אמצע המאה ה־20, החלו אימפריות לא מוסלמיות לשלוט על אזורים מוסלמיים.
אלו הביאו לתהליכים של חילון, בעיקר בקרב האליטות.
בקהילות המוסלמיות בבלקן ובמקומות שבהן שלטה האימפריה הרוסית רוב האוכלוסייה המוסלמית עברה תהליכי חילון, אך בשאר המקומות רוב האוכלוסייה המוסלמית נותרה מסורתית, גם במקומות בהם האליטה השלטונית היא חילונית כמו בירדן, מצרים ומרוקו.
כמו כן, משטרים חילוניים במדינות אלה עברו תהליכי אסלאמיזציה.
הבולטים הם המהפכה האיראנית, שבה הוחלפה שושלת אוטוריטרית חילונית במשטר תיאוקרטי, וטורקיה המודרנית, שנוסדה כמדינה חילונית ב־1923 על ידי אטאטורק, אך מאז ראשית המאה ה־21 ארדואן מוביל בה תהליכי אסאלמיזציה.
בחלק מהמדינות המוסלמיות שוררת אי־יציבות פוליטית המלווה בעימותים אלימים, חלקם עימותים בין פלגים שונים באסלאם, וחלקם עימותים בין מוסלמים מאמינים השואפים למדינה אסלאמית באמצעות ג'יהאד לבין אלו השואפים למשטרים חילוניים.
בין העימותים הללו נמנים מלחמת האזרחים בסוריה, המלחמה בצפון־מערב פקיסטן, מלחמת האזרחים האלג'יראית, מלחמת האזרחים בסומליה, (לסירוגין מ־1962 עד ימינו) ו (ב־2011 ובשנים 2014–2020).
האמונה האסלאמית עומדת על שישה עיקרי יסוד, שהוזכרו בעיקר בחדית' גבריאל.
האמונה בעיקרי יסוד אלו הכרחית עבור כל מוסלמי מאמין.
הרעיון המרכזי באמונה האסלאמית הוא אחדות האל, תווחיד.
אללה הוא אחד, הוא אשר לפי האסלאם ברא את היקום.
הוא אשר ברא את האדם מעפר, ומצלעו של אדם ברא את חווה אשתו.
ומחמת חטאם הקדמון של אדם וחווה הם הורדו מגן־עדן אל כדור־הארץ שם יחיו צאצאיהם עד יום הדין.
זהו אל רחום וחנון, סולח על החטא לאלה המתחרטים וחוזרים בתשובה.
אך, מעניש את מי שמת כופר.
אם כי, יש לזכור, שמידת הרחמים של האל קודמת ועולה על כעסו.
לפי האמונה האסלאמית, אללה ברא מלאכי שרת מהאור, מלאכים צייתנים המבצעים כל משימה המוטלת עליהם, מבלי לתהות על קנקנה.
הם חזקים מבני אדם, ונבדלים מהם בכך שאינם חוטאים כמוהם.
הם, ובכללם המלאך גבריאל, מיכאל ואחרים, פועלים בהשראה מהאל, מקיימים את ציווייו, שלעולם הם צודקים ורחומים.
הם אינם פועלים מתוך אמוציות שליליות או קפריזות, כי הם נטולי רגשות של נקמנות או חרון וזעם בלתי מוצדקים.
הם מקיימים את רצון האל הרחום ותו לא.
האמונה בכל ספרי הקודש ובצדקתם ושמקורם מאללה
המוסלמי המאמין בבורא העולם מאמין בקיומם ובצדקתם של כל הנביאים והשליחים שהאל היחיד שלח, מאדם וכלה במחמד.
המאמין אוהב את כל הנביאים והשליחים.
כלומר, מבחינת המאמין באל, אין כל הבדל בין הנביא משה או אברהם או ישו או יעקב או מחמד או נוח.
כל הדברים, שאללה הוריד על שליחיו הם דברי אמת; כגון האמונה בהורדת התורה על משה, המזמורים על דוד, הברית החדשה על ישו והקוראן אחרון הספרים על הנביא מחמד אחרון הנביאים והשליחים.
האמונה ביום הדין ("יום אל־אַאחִ'ר")
בבוא קץ חיי העולם הזה, ביום אחרון זה בורא העולם שופט כל אדם לפי אמונתו ומעשיו הטובים או הרעים.
אללה אינו שופט לפי גזע או מין או השתייכות אתנית.
למאמינים וגם לכופרים הבטיח האל, שבאחרית הימים ייתן לכל אדם דין וחשבון על כל המעשים; לפי התוצאה ייקבע אם הוא ייכנס לעד לגן עדן או לגיהנום.
הגורל הוא אותו חלק ממהלך החיים שבורא העולם, האל האחד והיחיד, הכתיב לכל אדם עוד לפני שנולד (מי יהיו הוריך, לאיזה לאום תשתייך ועוד).
מהלך חיים זה אינו כובל אותך להיות כופר או מאמין.
היותך מאמין או כופר נתון לבחירתך.
אללה ציווה על שני המלאכים המלווים את האדם, מהיותו ברחם אימו ועד ליום מותו, לרשום את כל מעשיו לטוב ולרע; מעשיו יירשמו במעין ספר שיוגש לאדם ביום הדין.
ספר שרובו מעשים טובים יזכה אותך בגן עדן, אך ספר שרובו חטאים יכניסך לגיהנום.
האמונה בכל שליחי אללה ("רסול") ונביאיו
המוסלמי, המאמין באל האחד, מאמין בצדקתם של כל הנביאים והשליחים שאללה שלח ושקדמו לנביא מחמד.
המאמין אוהב את כל הנביאים ושליחי אללה.
כלומר, אין הבדל מבחינת המאמין בין הנביאים משה, ישו, אברהם, נוח, יעקב, לוט או ישמעאל; כולם קיימו את מלאכתם נאמנה וכולם קראו לעבוד את אללה כאל אחד ויחיד.
באסלאם אין התכחשות לנבואת מי מהם, וכולם נביאי אמת, שלא חטאו מעולם, הודות להשגחה האלוהית.
כולם קראו לעבוד את אללה האל האחד והיחיד.
תפיסת האלוהות מופיעה בקוראן ב"סורת אל־אח'לאץ" (سورة الإخلاص, הסורה ה־112), שאומרת: "האל אחד, האל נצחי, לא נולד ולא הוליד, ואין דומה לו".
זוהי תפיסה מונותאיסטית מופשטת שעל־פיה יש ישות אלוהית אחת שאינה מוגבלת בזמן, במקום או בגוף ואינה נחלקת.
יש באסלאם אמונה בשכר ובעונש, הן בעולם הבא והן בעולם הזה.
הגישה הרווחת לתיאור גן עדן היא באמצעות תיאורים פיזיים של המאכל, המשתה והנשים הבתולות המזומנות למאמינים.
כך גם לגבי העונש בגיהנום, שמתואר לעיתים כחיתוכו של בשר הגוף לחתיכות ושרפתו.
עינוי נוסף בגיהנום הוא אכילת פרי הזקום המעצים את סבל המעונים.
תיאורי גן העדן והגיהנום מופיעים, בין היתר, בסורה 56 פסוקים 12–44. עם זאת, יש מגמות באסלאם השוללות תיאורים פיזיים של המתרחש לאחר המוות, בטענה שהנפש פטורה מהנאות הגוף וייסוריו אחרי המוות.
האסלאם הוא בעיקרו דת אורתופרקטית (דת־הלכה שמבוססת על מצוות מעשיות).
ההלכה המוסלמית מכונה "שריעה" ("הלכה"), והיא מכוונת את צעדיו של המאמין בכל מקום ובכל זמן, למן הלכות הנישואין ועד להלכות ההתנהגות בשירותים.
אין הפרדה בין הדת לבין החיים – הקוראן הוא תורת חיים.
לפני הכל, חייבים המוסלמים בשמירה על חמש מצוות מרכזיות, הקרויות "חמשת עמודי האסלאם".
מוסלמי שאינו מקיים אותן, ספק אם הוא יכול עדיין להיקרא מוסלמי.
הדבר חשוב, מפני שאדם שנולד מוסלמי וחוזר בו מדת האסלאם נקרא מֻרְתַדּ (مرتدّ).
לא מקובל לגנות מוסלמי שאינו מקיים את המצוות באופן סדיר, אלא אם הוא מתריס כנגד הדת.
בין הלכות האסלאם, אפשר למצוא למשל את הלכות הטהרה, אשר מכילות ומקיפות את כל מה שקשור לטהרת הגוף והנפש, טהרת הבגדים, טהרת כלי מטבח, וטהרת מקום התפילה.
למשל, בין הלכות הטהרה, מתואר כיצד על המוסלמי לטהר את עצמו לפני שהוא מתפלל, כיצד עליו לטהר את עצמו לאחר קיום יחסי מין עם אשתו, כיצד על האישה לטהר את עצמה לאחר מחזור ולאחר לידה וכו'.
ההלכה האסלאמית מקיפה את כל תחומי החיים, ולכן היא גם מכילה הלכות הקשורות לאכילה, למשל, האיסור על אכילת בשר חזיר, וההמלצה ההלכתית לאכול ולשתות ביד ימין.
שורשי ההלכה המוסלמית, أصول الفقه או أصول الشريعة, נחלקים לפי חלק מהמוסלמים לארבעה מקורות ועל פי אחרים לחמישה מקורות ואילו הם:
הקוראן (القرآن) – הכוונה הן לחומר המשפטי המפורט בקוראן (דיני אישות, דיני ירושה וכו') והן לפסוקים כלליים, שמהם ניתן לפסוק הלכות בדרכים המקובלות על חכמי הדת.
הסֻנה (السنة) – היא דרכו של הנביא מוחמד, המתוארת בעיקר בספרות החדית', אשר מתארת את אורח חיי הנביא וחבריו, שראוי לחקותו.
הסונה מתעדת את אמירותיו ואת מעשיו של הנביא מוחמד.
הקִיאַס – אלקיאס הוא ההיקש, האנלוגיה, כלומר הסקת מסקנה הגיונית על סמך הכתוב מפורש בקוראן או בסֻנה, או על סמך ניתוח העילה המתקבלת על הדעת לכתוב מפורש מסוג זה.
למשל, האיסור על שימוש בסמים, או עישון סיגריות, ודברים דומים לזה, אשר לא היו קיימים בתקופה ובזמן של הנביא מוחמד, ונאסרו על ידי פוסקי ההלכה על סמך איסור על דברים הדומים להם.
אין כוונה לכינוס המוסלמים או חכמי הדת שבהם ולהחלטתם פה אחד על עניין מסוים.
המדובר בהסכמה שבדיבור, במעשה ובשתיקה – לנוהג או אמונה שהשתרשו בעדת המוסלמים והפכו על ידי עצם השתרשותם בה למקודשים.
עקרון האג'מאע מבוסס על החדית' בפי הנביא, המניח שכלל עדת המוסלמים אינו יכול לטעות.
אולם במשך הזמן התברר, שאין לסמוך על כלל העשה בקביעת דינים, ועל כן נטו לצמצם את מושג האג'מאע בצורות שונות, כגון: הסמכת חכמי האסלאם הראשונים, הסמכת מכה ואלמדינה בלבד, הסמכת חכמי הדת עד המאה העשירית, או הסמכת חכמי הדת שבכל דור ודור.
האג'מאע אישר למעשה גם את המסקנות שהוסקו בקיאס.
האג'מאע היה מנוף חשוב להתפתחות האסלאם, באשר נתן לו אפשרות לסגל לעצמו חידושים חשובים, כגון חידושי הטכנולוגיה בימינו (רדיו, קולנוע, כלי תחבורה חדשים וכיוצא בזה), שאין ביחס אליהם כל מסורת מפי הנביא ועל כן היססו להשתמש בהם.
לארבעת המקורות המוכרים הללו נוהגים להוסיף מקור חמישי הנקרא "עֵרְף" או "עַאדָה", כלומר מנהג המקום.
באימפריה המוסלמית הגדולה היה הכרח להשאיר מקום מסוים למנהג וגם לשיפוט המקומי בכל אזור נכבש, מעין השיפוט הבדואי העצמאי בתוך תחומים מסוימים ומוגבלים בשיפוט המדינה.
על פי התפיסה המוסלמית, העולם מחולק לחלקים: דאר אל־אסלאם (دار الإسلام) – בית האסלאם, האזור שכבר הפך מוסלמי, כמו ערב הסעודית וחלק מהמזרח התיכון, ודאר אל־חרב (دار الحرب) – מקום המלחמה, האזור שבו עדיין מתנהלת מלחמה בין המאמינים לכופרים.
השריעה מטילה מגבלות על לא־מוסלמים החיים במדינה מוסלמית.
רק בני דתות מונותאיסטיות (ובעיקר נוצרים ויהודים) רשאים לחיות במדינה מוסלמית והם מוגדרים כ"בני חסות" החייבים במס גולגולת ונתונים תחת משטר של הגבלות.
לפי התפיסה המוסלמית, יש הכרה בספרי הקודש של הנוצרים, היהודים והסביאים, אך עם זאת קיימת תמימות דעים כי השליחות הועברה למוחמד ולתומכיו בצו האלוהי וכי כתב הקודש המוסלמי הקוראן למעשה עולה עליהם בחשיבותו.
לפיכך, קיימת תפיסה כי "האסלאם הוא דין האמת (על פי הקוראן) וכל הדתות האחרות הן דין בטל".
בנוסף, מתוך תפיסה זו, מתקיים ניכוס של התרבות וההיסטוריה הקדם־אסלאמית.
החודש החשוב ביותר בלוח השנה המוסלמי הוא רמדאן (رمضان).
זהו החודש התשיעי בלוח השנה המוסלמי, והמוסלמים מצווים לצום בו מעלות השחר ועד השקיעה.
צום הרמדאן הוא למעשה הביטוי לאחד מחמשת "עמודי היסוד" של האסלאם.
צום הרמדאן מצוין במפורש בקוראן (סורת אל־בקרה, 183).
חשיבות החודש מוסברת בקוראן בכך שבו הייתה ההתגלות הראשונה למוחמד (סורת אל־בקרה, 185).
אירוע זה מצוין באחד מלילות הרמדאן לקראת סופו – "לילת אל־קדר" ("ליל הגורל").
התאריך המדויק של לילה זה משתנה מעדה לעדה וחל ביום אי־זוגי החל מ־21 בחודש ועד סופו; המוסלמים בירושלים מציינים את הלילה ה־27. בתרבות המוסלמית העממית נחשבים לילות רמדאן כהזדמנות טובה לחגיגות ולסעודות גדולות, אם כי מקובל איפוק מסוים גם בחגיגות האלה.
קדושה מיוחדת מיוחסת לעשרת הימים הראשונים של חודש רמדאן, במהלכם נוהגים המוסלמים לשהות במשך שעות במסגדים ואף להתבודד בהם.
בשנת 2 להג'רה בחודש רמדאן התחולל קרב בדר, הקרב הראשון בין המוסלמים למתנגדיהם, שבו ניצח מוחמד.
יש שני חגים עיקריים המקובלים על כל המוסלמים:
"עיד אל־פיטר" (عيد الفطر "חג הפסקת הצום", מכונה גם "החג הקטן") – חג זה מציין את סיומו של הצום ברמדאן, ונחוג בשלושת הימים הראשונים של חודש שוואל, החודש העשירי.
"עיד אל־אדחא" (عيد الأضحى "חג הקורבן", מכונה גם "החג הגדול") – החג המציין את המועד לקיום החג', העלייה לרגל.
הוא נחגג במשך ארבעה ימים, החל ביום העשירי של חודש ד'ו אל־חיג'ה, הוא החודש האחרון בלוח המוסלמי.
העלייה לרגל עצמה נמשכת כשבוע, וחג הקורבן מציין את אחד השיאים במהלך הטקסים הנהוגים בה.
אלו שמקיימים את החג בביתם מקיימים טקס דומה לזה הנהוג באותו יום במכה, שעיקרו הקרבת טלה כקורבן והכנת בשרו למאכל בסעודת החג או כתרומה לעניים.
מקובל לקשר חג זה לסיפור "עקדת ישמעאל", המקביל לסיפור "עקדת יצחק" המופיע במקרא.
בקוראן עצמו מסופר על עקדת אברהם את בנו.
הפרשנות המוסלמית לקוראן קובעת כי הבן היה ישמעאל.
החגים באסלאם מועטים בהשוואה לדתות אחרות.
פלגים טהרנים, כגון הווהאביה בערב הסעודית, מקבלים רק את שני החגים דלעיל כחגים מוסלמיים.
מועדים אחרים נקבעו במהלך הדורות, ומקובלים בעדות מוסלמיות שונות.
הם אינם משותפים לכל המוסלמים, ונחגגים בצורה צנועה יותר.
היום הראשון של חודש מוחרם, החודש הראשון בשנה המוסלמית.
עשוראא (عاشوراء), עשרה בחודש מוחרם, יום צום מזריחה עד שקיעה שאינו מחייב את כלל המוסלמים (יש המקיימים אותו כדי לבטא אדיקות דתית, ויש המפצים באמצעותו על ביטול חלק מצום רמדאן עקב מחלה, נסיעה וכיוצא בזאת).
יש המקיימים את הצום במהלך 3 ימים בין 9 ל־11 בחודש מוחרם.
יש הרואים במועד זה שריד להשפעה יהודית על האסלאם, משום שמועדו דומה למועד יום הכיפורים.
ליום זה משמעות שונה לחלוטין בעדות השיעיות .
אל־אסראא ואל־מעראג' (الإسراء والمعراج), 27 בחודש רג'בּ, הלילה שבו נסע מוחמד ממכה לירושלים, עלה לרקיע השביעי וקיבל את מצוות התפילה.
אל־מוולד א־נבּווי (المولد النبويّ), 12 בחודש רבּיע אל־אוול – היום שבו נולד מוחמד.
עשוראא, עשרה בחודש מוחרם – היום שבו נרצח חוסין, בנו של עלי בן אבי טאלב, הנחשב בעיני השיעים ליורשו הראוי של מוחמד.
ביום זה נוהגים השיעים מנהגי אבל הכוללים תהלוכות, ויש שאף מקיזים את דמם לאות אבל.
ע'דיר חֻ'ם (غدير خمّ), 18 בחודש ד'ו אל־חיג'ה – חג שיעי לציון היום שבו הכריז מוחמד על עלי בן אבי טאלב כיורשו.
מסורת זו נשללת לחלוטין בזרם הסוני, שאינו רואה בעלי יורש למוחמד.
קביעת מועדי לוח השנה המוסלמי נעשית בכל קהילה מוסלמית באופן עצמאי, על פי עדויות על ראיית מולד הירח.
ברוב המדינות המוסלמיות יש ועדה דתית ממלכתית שמקבלת עדויות על ראיית הסהר או עורכת חישובים אסטרונומיים, וקובעת לפיהם את ראשי החודשים ומועדי החגים עבור הקהילה המוסלמית המקומית.
עיקר עבודת הוועדה היא לפני חודש רמדאן ולקראת סופו.
ייתכן פער של יום (לעיתים אף יומיים) בין מועדי החגים בקהילות מוסלמיות שונות.
כמו כן, צום רמדאן עשוי להימשך 29 או 30 יום, בהתאם לעדויות על ראיית הסהר בראשיתו ובסופו.
פערים בתאריך היו גם בין מדינות שכנות, למשל מצרים וערב הסעודית, אפגניסטן, פקיסטן והודו, ואף בין הקהילות המוסלמיות של נורווגיה ושל שוודיה.
בדרך־כלל מקובל כי מועדי החגים אחידים בתוך קהילה מוסלמית אחת, אולם במדינות לא־מוסלמיות, שבהן רוב המוסלמים הם מהגרים קשה לעמוד בכך, כיוון שהמהגרים נוטים להישמע להחלטות הוועדות הדתיות בארצות מוצאם.
במדינות כמו עיראק ולבנון שבהן קהילות סוניות ושיעיות, קובעת כל קהילה את מועדיה בנפרד.
יום שישי בשבוע, המכונה "יום ההתכנסות" , הוא היום המוקדש לתפילה ציבורית חגיגית במסגד.
בתפילה זו חייבים להשתתף לפחות 40 גברים, והיא כוללת דרשה שנושא המנהיג הדתי של הקהילה.
במדינות מוסלמיות מקובל יום שישי כיום המנוחה השבועי לעובדים, על־פי הדגם של יום ראשון בארצות נוצריות, או יום שבת בישראל.
עם זאת, בדת האסלאם עצמה אין איסור על מלאכה ביום שישי או בחגי האסלאם.
המסורת היהודית־נוצרית, שעל־פיה האל שבת ממלאכתו בתום בריאת העולם, אינה מקובלת באסלאם.
המסורת המוסלמית אומרת בפירוש שאין זה יום מנוחה (מרובה איסורים), ואחרי כינוס התפילה מותר למוסלמים להמשיך בעסקיהם.
בפועל, ממליצים אנשי דת מוסלמיים על הפסקת העבודה בימי שישי ובחגי האסלאם ואף מדי יום, בזמן המיועד לתפילות, כל זאת כדי לאפשר למוסלמים לקיים את מצוות התפילה או את המצוות הקשורות ביום שישי ובחגים.
מעמד האישה בחברה האסלאמית מוגדר הן על ידי התרבות וההיסטוריה המוסלמית והן על ידי הכתבים הקדושים לאסלאם – השריעה.
בהלכה המוסלמית באים לידי ביטוי ההבדלים בין המגדרים על ידי חוקים דתיים המתייחסים לחובות ולזכויות של כל אחד מהמינים.
ההבדלים בין המגדרים הם תלויי תרבות וחברה, ובראשית המאה ה־21 ישנן מדינות מוסלמיות המאפשרות זכויות רבות לנשים עם הגבלות הנוגעות בדיני אישות, נישואין גירושין, מעמד, קוד לבוש והשכלה.
בעולם המוסלמי קיים ויכוח רחב הנוגע לשאלה האם ההבדל בין המגדרים הוא מוצדק ביחס לפירוש ההלכה האסלאמית או שמא הפירוש המוסלמי בוצע באופן שגוי ולכן ההבדל בין המגדרים אינו מוצדק.
הוויכוח נע בין השמרנים והליברלים.
לפי טענות השמרנים, ההבדלים בהלכה האסלאמית בין גברים לנשים נובעים מהתפקוד והאחריות השונים של גברים ושל נשים, בעוד שהליברלים טוענים שההלכה האסלאמית נכתבה בעבר הרחוק והותאמה למסורות החברתיות שבאותה התקופה בעוד שכיום החברה שונה ולכן יש לתת פירושים מתקדמים יותר, הנוגעים הן לנשים והן לגברים, ושמותאמים לחברה שבזמננו.
חמשת עמודי האסלאם הם חמש מצוות מרכזיות שהמוסלמים חייבים בשמירה עליהן.
חמש המצוות האלה הן העיקריות שבמצוות האסלאם הסוני.
האסלאם השיעי מקבל על עצמו שמונה מצוות עשה אשר חופפות כמעט לחלוטין לחמשת עמודי האסלאם הסוני.
התריסריים מחזיקים בחמש אמונות מרכזיות.
השהאדה – , כלומר עדות של המאמין על אחדותו של האל ואמונה בשליחו מחמד.
בתרגום לעברית: "אני מעיד כי אין אלוהּ מלבד אללה, וכי מוחמד הוא שליח אללה".
בשיעה יש חלק נוסף לשהאדה, המתייחס לעלי בן אבי טאלב: "وَعَلِيٌّ وَلِيُّ ٱللَّٰهِ", "עלי הוא ולי (מגן, משגיח) האל".
כאשר אדם מתאסלם עליו לומר את העדות שלוש פעמים.
צלאה – לפי האמונה האסלאמית, אללה ציווה על המוסלמים להתפלל למענו חמש פעמים ביממה.
סדר התפילות הוא: תפילת השחר, תפילת הצהריים, תפילת אחר־צהריים, תפילת הערב ולבסוף תפילת הלילה.
המוסלמי רשאי להתפלל עוד תפילות־רשות והן מכונות "סונן" והן אותן תפילות שהנביא מחמד היה מתפלל בנוסף לתפילות־החובה דלעיל.
המשמעות המילולית של המילה היא טהרה, ומשמעותה בהלכה האסלאמית היא טהרת הכסף וצמיחתו לנותן מבחינת תגמול וצמיחתו לנזקק מבחינת צורך.
צדקת חובה היא זכאות בכסף או נכס או ערך מסוים לקבוצה מסוימת בזמן מסוים.
צדקת החובה היא היסוד השלישי מיסודות האסלאם, והיא מוזכרת בהרבה פסוקים ופרקים בקוראן וגם מוזכרת בסונה של הנביא מחמד, והיא נחשבת למנגנון סולידריות חברתית בין כל מעמדי החברה.
הזכאים לצדקה נמנים עם שמונה קטגוריות: כספי הזכאה מיועדים לעניים, למסכנים, ולפקידים הפועלים לגבות את הצדקות, ולאלה שאתם מקרבים את לבם אל האסלאם, לשחרור עבדים, לשקועים בחובות, ולממן את העובדים בדרך של אללה, ולנוסעים רחוק מן הבית שאזל כספם.
חג' – כלומר עלייה לרגל.
חובה על כל מוסלמי לעלות לרגל לפחות פעם אחת בחייו למסגד אל־חראם שבעיר מכה, אם יש לו את היכולת לעשות זאת.
מוסלמי אשר ביצע את מצוות החג' זוכה בתואר מיוחד, חאג' (حَاجّ), ולעיתים התואר אף מתווסף בקביעות לשמו.
לפי המסורת המוסלמית, החג' הוא מנהג קדום שהתקיים כבר בתקופת אברהם וישמעאל.
צום – צום הרמאדן - צום לאורך כל ימי החודש התשיעי בלוח השנה ההיג'רי.
טקסי הנישואים המוסלמיים בישראל מנוהלים בהתאם לחוק ולמנהגים המוסלמים, ונישואים בין חברי קהילות דתיות שונות אינם מורשים.
בתי הדין השרעיים עוסקים בסוגיות המעמד האישי של חברי הקהילה המוסלמית בלבד.
כַּפַ֫אאַה کفاءة – הבעל חייב תמיד להיות ברמה שווה או גבוהה יותר מאשתו ברמתו הרוחנית וההכרה בהלכות ובשריעה.
לכן אישה מוסלמית לעולם אינה יכולה להינשא לבעל שיהיה נחות ממנה מבחינה דתית, רוחנית, השכלתית או מבחינת הידע בשפה הערבית.
למוסלמי מותר לשאת עד ארבע נשים, וזאת אם הגבר מסוגל לפרנס ולכלכל את כל נשותיו וילדיו.
בתקופת חיי הנביא, כאשר עבדות הייתה נפוצה, הייתה אפשרות לקחת פילגש כאישה נוספת, וזאת תחת חוקים והסכמים מותנים מראש.
הנישואין באסלאם מתמסדים על ידי עריכת חוזה נישואין.
מנהג נוסף שהיה תקף עד המאה ה־20 היה להלביש בנים בלבוש נשי, עד לגיל בגרות.
ואז המעבר למלבוש גברי היה כמעין טקס מעבר מילדות לבגרות (לדוגמה: אוסאמה בן לאדן ואמין אל־חוסייני).
אסכולת נהר הדסון , הוא כינויה של קבוצת ציירי נוף אמריקניים מן הזרם הנטורליסטי שפעלו במאה ה-19 וביקשו ליצור קשר ייחודי בתמונותיהם אל רוחה האמריקנית של יבשת אמריקה.
ציוריהם של חברי האסכולה משקפים שלושה נושאים מאמריקה של המאה ה-19: תגליות, מסעות והתיישבות.
בתמונותיהם הנוף האמריקני מוצג כסביבה פסטורלית בו הטבע ובני אדם שוכנים יחד בהרמוניה.
תומאס קול נחשב למייסד האסכולה והאמן החשוב בה היה חברו הטוב, אשר דיורנד, שאף הנציח את קול בציורו הידוע הקרבה שברוח, יצירה המייצגת לרוב את האסכולה כולה.
מלבד קול ודיורנד, יתר חברי הקבוצה היו קשורים זה לזה בצורה רופפת.
בין חברי הקבוצה היו גם שלושת האחים הציירים: וילאם הרט, ג'ולי הרט בירס וג'יימס מקדוגל הרט, וכן הציירים: דניאל צ'ארלס גרוס, צ'ארלס הרברט מור, ויליאם סטנלי האסלטין, אלברט פיץ' בלוהוס ותומאס מורן.
גישתם לטבע של חברי הקבוצה הייתה רומנטית, והדגישה את ממדיהם ואת יפי מראיהם הנאצל של עמק נהר הדסון ושל מרחבי אמריקה הבלתי מיושבים, על הריה המיוערים והמים הרבים הזורמים בה.
הגישה של האסכולה רווחה בציור האמריקני במשך כל המאה ה-19.
אסכולת פרנקפורט הוא כינוי לקבוצת אינטלקטואלים נאו־מרקסיסטים אשר החלה לפעול בגרמניה בשנות ה־20 של המאה העשרים וביקשה לחקור את החברה והתרבות מנקודת מבט ביקורתית, תוך עיסוק בתחומי דעת שונים כמו סוציולוגיה, פסיכולוגיה, פילוסופיה ותורת הספרות.
חברי האסכולה הושפעו מהתיאוריה המרקסיסטית באשר לקונפליקט היסטורי ומעמדי בין בעלי אמצעי הייצור ובין הפרולטריון, מעמד הפועלים; הגות האסכולה התבססה על ההנחה שמבנה החברה הקפיטליסטי מונע מהפרולטריון להתקומם על מצבו, משום שהוא שבוי בתודעה כוזבת של שוויון מעמדי ואושר אישי.
ההגות והמחקר של חברי אסכולת פרנקפורט עולים לרוב במהלך לימודי סוציולוגיה, תקשורת, אמנות, קולנוע, ספרות, פילוסופיה ולימודי תרבות.
בשנות ה־20 של המאה העשרים התקבצו הוגים וחוקרים בעלי תפיסה ביקורתית מרקסיסטית במכון למחקר חברתי של אוניברסיטת פרנקפורט.
קשה להעלות על הדעת גורם אקדמי רשמי המקדם מחקר ברוח התפיסות המרקסיסטיות בגרמניה באותה עת.
המכון היה גוף עצמאי והמימון לפעילותו בא מתרומתו של פליקס וויל, שביקש לקדם מחקר בלתי תלוי של ההשקפות המרקסיסטיות, שישמש משקל נגד למחקר האקדמי הקונפורמי באוניברסיטאות הגרמניות.
שמו המלא של המכון היה "מכון פרנקפורט למחקר חברתי" (Sozialforschung).
אנשי אסכולת פרנקפורט עשו שימוש במושג תאוריה ביקורתית כדי לתאר את עבודתם, שהייתה מוכוונת לשינוי חברתי רדיקלי, ולכן שונה מתאוריה מסורתית, כלומר תאוריה במובן המדעי הטהור.
חידוש היה גם בגישתם האינטרדיסציפלינרית, ששילבה סוציולוגיה, מדעי המדינה וכלכלה עם פילוסופיה, פסיכולוגיה, חקר המוזיקה, חקר האומנות, חקר התרבות וחקר הדתות.
הגישות הנאו־מרקסיסטיות שואבות את השראתן מהכתבים המוקדמים של קרל מרקס ומדיוניו בשאלות על התודעה; הביטוי המובהק של עניין זה הוא המושג "תודעה כוזבת", המנסה להסביר מדוע אנשים אשר על פי התפיסה המרקסיסטית מנוצלים כלכלית ומדוכאים מבחינה חברתית ופוליטית, פועלים באופן המנוגד למה שנתפש כאינטרס המעמדי האמיתי שלהם.
מרקס התכוון לפרולטריון שחי בתוך ההסדרים הכלכליים המקפחים אותו ואינו מתמרד.
הפרולטריון הוא המעמד שבמסגרת ההסדרים הכלכליים הקפיטליסטיים יכול להציע למכירה רק את כוח העבודה שלו ואין לו שליטה באמצעי ייצור.
מרקסיסטים מהדור שחווה את מלחמת העולם הראשונה היו צריכים למצוא הסבר מספק לשאלה מדוע נמנעו הפועלים מארצות אירופה השונות מהצטרפות למאבק הפרולטריון והזדהות עם האינטרסים העל-לאומיים המעמדיים, כפי שהתבקש לפי התאוריה המרקסיסטית, ובמקום זאת הפגינו הזדהות עם האינטרסים הלאומיים הבורגניים.
הנאו־מרקסיסטים מתחו ביקורת חריפה על המשטר הקומוניסטי בברית המועצות כבר משנותיו המוקדמות.
אסכולת פרנקפורט עסקה בעיקר ביחסי שליטה.
לטענת החוקרים, הקונפליקט האמיתי הוא בין החיים שיש לבין החיים שהיו יכולים להיות, מבחינת תרבות צריכה כוזבת ומבחינת התנהלות הממשלות.
החברה מייצרת משאבים, ורובם אינם מנוצלים לצורכי העם, אלא לצרכים כוזבים (לדוגמה, ייצור סוגים רבים של אבקות כביסה).
מכאן נגזר המושג "ידע אינסטרומנטלי", שהוא ידע עם השלכות פרקטיות.
ידע כזה עסוק בלגלות איך עושים דברים, ולא במה שצריך או ראוי להיעשות.
כך גם הדרך הדומיננטית לחשיבה בעולם המודרני, שמתייחסים אליה במדעי הטבע וגם במדעי החברה, היא באמצעות טיעונים אינסטרומנטליים.
זאת אומרת, העולם נראה כבסיס לפיתוח אישי וכמשאב להתקדמות, והאנשים אינם אנשים, אלא הם בעלי תכונות ויכולות שאפשר לנצל.
התפיסות הנאו־מרקסיסטיות מפנות את תשומת הלב אל מבנה העל – כמו האידאולוגיה, התרבות, הפוליטיקה והדת – כגורם המטפח תודעה כוזבת.
במקום להדגיש את התשתית הכלכלית – יחסי הייצור ואופן הייצור – ולראות את מבנה העל כנגזרת של התשתית הכלכלית הקפיטליסטית, הן מבליטות את האוטונומיה היחסית של "מבנה העל".
הגורמים החברתיים הדומיננטיים, שבחברה הקפיטליסטית הם אלה השולטים באמצעי הייצור ובתהליכי הייצור, מצליחים לשמור על כוחם ועל הסדר החברתי המעניק להם עדיפות על פני קבוצות אחרות, הודות ל"מבנה העל", לרעיונות, לתפיסות ולאופני החשיבה המקובלים, גם כאשר המבנה הכלכלי אינו תומך בכך.
מערכת החינוך, כמו גם אמצעי התקשורת ומוסדות דתיים, מטפחים ומפיצים רעיונות התומכים בסדר הקיים, ולכן מסייעים לגורמים הדומיננטיים לשמר את מעמדם.
באופן כללי, הדיונים הנאו־מרקסיסטיים פיתחו נקודה זו שנים אחרי מותו של מרקס לכיוונים שונים.
אחד מהם התבטא בהגות ובמחקר של "אסכולת פרנקפורט".
למשל, אנשים מנהלים את חייהם בהתאם לתפיסות הקיימות והמקובלות, המעצבות את סגנון החיים שלהם וגם את שאיפותיהם.
הם משוכנעים שהם זקוקים לחפצים או למכשירים שאותם הם רוכשים בכסף שצברו בעבודה.
לכן הם מעדיפים לעבוד עוד ועוד כדי לקנות ולצרוך עוד ועוד ועל ידי כך הם משתעבדים.
לדעתם יש להם אפשרות בחירה, בעוד שלפי הטיעון הנאו־מרקסיסטי, חופש הבחירה שלהם נוגע רק לברירות לא מהותיות, כשסגנון החיים שלהם ממשיך לתמוך בסדר הכלכלי הקיים.
המשל הזה של משחת השיניים מתאים גם לבחירה בין סוגי הקפה או הכריך הנקנים וגם ביחס למועמדים שאנחנו מחליטים לתת להם את קולנו בבחירות לנשיאות.
על רקע זה אפשר להבין את חשיבותה של התרבות הפופולרית, מהמוזיקה, הקולנוע, העיתונות ושידורי הרדיו והטלוויזיה ועד לפרסומות.
אנשי המכון עסקו גם במחקרים אמפיריים, אחד המחקרים החשובים שלהם בראשית שנות השלושים בגרמניה, טרם עליית הנאצים לשלטון, בחן אם קיימים אפיונים מיוחדים או נטיות מובחנות לאנשים המעדיפים מנהיגים טוטליטריים.
מחקר זה חשוב לא רק מבחינת הממצאים שלו אלא גם מבחינה מתודולוגית, והוא נחשב לאבן דרך בהיסטוריה של הפסיכולוגיה החברתית.
אנשי המכון, בראשותו של תאודור אדורנו, אספו באמצעות שאלונים נתונים מאלפי גרמנים ובנו מאגר גדול מאוד ביחס לאמצעים הטכנולוגיים שעמדו לרשותם.
את הנתונים הם עיבדו באמצעות פרוצדורות סטטיסטיות פשוטות והגיעו למסקנה שקיים דפוס אישיות מסוים, אישיות סמכותנית, של אנשים הנוהים אחר מנהיגים סמכותיים ונוטים לתמוך במשטר טוטליטרי.
אנשים בעלי "אישיות סמכותנית" מחפשים תמיד מישהו שיגיד להם מה לעשות ומה לחשוב יותר מאשר אנשים שלא ניחנו בדפוס אישיות כזה ולכן הם עצמאיים יותר ("אישיות דמוקרטית").
אנשים עם "אישיות דמוקרטית" מפתחים חשיבה אוטונומית ולכן אינם נזקקים למישהו שיחשוב עבורם ויורה להם מה נכון לעשות.
תאודור אדורנו סיים את כתיבת המחקר והמסקנות בארצות הברית.
כשאנשי אסכולת פרנקפורט היגרו לארצות הברית, הם נחשפו למה שנראה להם ככוחה העצום של תקשורת ההמונים התומכת בתעשיית התרבות הפופולרית (מוזיקה, קולנוע, ספרות ועיתונות מסוגים מסוימים).
מה שנראה אולי מובן מאליו לאמריקני בשנות השלושים של המאה העשרים, הותיר חותם עמוק אצל המהגרים מאירופה, ולכן חלק ניכר ממחקריהם, על האידאולוגיה והתרבות, עוסק בתרבות המונים מנקודת ראות ביקורתית.
תרבות ההמונים באמצעות תקשורת ההמונים, גרסו אנשי האסכולה, עוזרת ליצור תחושות מוטעות של שוויון על ידי חרושת תרבות אחידה וממוסחרת.
פעם היה פער בין עניים ועשירים: רק העשירים צרכו תרבות של קונצרטים, ואילו העניים לא.
כיום, כולם צופים בטלוויזיה ואין יותר פער בין עשירים ועניים, שכולם צורכים את אותה תרבות.
על פי גישה זו, תעשיית הבידור משרתת את האליטה השלטת.
ככל שמעמדה של חרושת התרבות הופך להיות איתן יותר ויותר, כך היא מסוגלת לשלוט יותר בצרכנים: לייצר אותם, לכוון אותם ולהשליט עליהם משמעת.
תעשיית הבידור קובעת שפה משלה, עם תחביר ומילון ייחודי לה.
היא מטביעה את חותמה באופן כה יסודי, עד שכל פרט ופרט יתאים את עצמו לתפיסת המציאות שלה, ולאופן שבו היא רוצה שנתפוס את המציאות.
הכפיפה המתועשת הזאת היא עקבית, היא מכפיפה את כל ענפי הייצור הרוחני למטרה אחת ויחידה – להעסיק את חושיהם של בני האדם, כדי שלא יוכלו לחשוב על דבר אחר כמו מהפכה.
המעמד הנמוך שצורך תרבות "כאילו גבוהה" נקרא "האדם החד-ממדי" (מרקוזה).
הוא מאופיין בכך שאינו צריך להתאמץ, הכול מוגש לו מוכן וקליל.
הוא אינו מעוניין בשינוי חברתי, הוא פסיבי ולכן לא הוא זה שיביא את המהפכה שאנשי האסכולה ייחלו לה.
המסקנה מכך הייתה שתחושת השוויון המזויפת שמפיצה תקשורת ההמונים גורמת לקיבוע הסטטוס קוו, עוזרת לשלטון לשמר את המצב הקיים, ועל-ידי כך מונעת את המהפכה.
"תרבות חד־ממדית" זו התרבות המייצרת ומספקת צרכים כוזבים.
התרבות הדומיננטית מייצרת מוצרים ורעיונות הנקנים ומופנמים על ידי כולם (מה נכון, מה אמיתי, מה מוצלח, מה יפה, איך צריך להתנהג, מה צריך לעשות וכדומה).
בהקשר זה, בולטות כמה עבודות של אנשי האסכולה, כמו המסה של תאודור אדורנו ומקס הורקהיימר, הדיאלקטיקה של הנאורות (Dialektik der Aufklärung) משנת 1947 העוסקת בתרבות פופולרית.
תיאודור אדורנו חקר את מוזיקת הג'אז וכתב מאמר המסביר כיצד זו מנתבת את מאזיניה, כביכול, לקצב של עבודה בבית חרושת ובאופן כזה מצטרפת ליצירה התרבותית המחזקת את ההסדרים החברתיים הקיימים.
ליאו לוונטל חקר את הערכים של האמריקאים, כפי שהתבטאו בשאיפות שטופחו בעיתונות פופולרית והופצו באמצעות מאמרים על אנשים מצליחים.
מחקר אחר שלו בדק את השינויים בשאיפות כפי שהתבטאו במדורים האסטרולוגיים של העיתונים.
הוא זיהה הבדלים מובהקים בין שנות העשרים שבהן נהגו לכתוב על תעשיינים מצליחים שרכשו את הונם באמצעות יוזמה ועבודה קשה, לבין שנות הארבעים שבהן הגיבורים היו כוכבי קולנוע ושחקני פוטבול, ולעיתים קרובות יוחסה הצלחתם למקרה או למזל.
לדעתו, השינוי הזה משקף מעבר משלב של קפיטליזם יוזם ומחדש לשלב של קפיטליזם צרכני, שבו התדמיות הן העיקר והגיבורים אינם אנשי מעשה.
חלק גדול מאנשי המכון היו יהודים שמוצאם ממשפחות מתבוללות.
פעילות המכון מומנה על ידי אביו של פליקס וייל, איש עסקים יהודי, שהיגר מגרמניה לארגנטינה.
במערכת האקדמית הגרמנית של שנות ה־20 של המאה ה־20, שהייתה ממלכתית ומומנה על ידי המדינה, היה לבעלי השקפות מרקסיסטיות וליהודים סיכוי קטן לקבל קביעות ותואר פרופסור, במיוחד במוסדות היוקרתיים (כמו גם הסיכוי לקריירה במשרדי ממשלה או במוסדות ממלכתיים אחרים).
בשנת 1931 קיבל על עצמו מקס הורקהיימר את ניהול המכון.
לאחר עליית הנאצים לשלטון בשנת 1933, עמדו חברי המכון בסכנה, הן בשל תפיסותיהם המרקסיסטיות שהפכו אותם בתנאים הללו לאויבים רשמיים של השלטונות, והן בגלל היותם יהודים.
חלק מהם הצליח להגר מגרמניה לארצות הברית, שם הקימו את המכון מחדש בניו יורק, סמוך לאוניברסיטת קולומביה (ברחוב 117 מערב), בשנת 1934. המכון שב לגרמניה בשנת 1949 והפעם כגוף רשמי של אוניברסיטת פרנקפורט.
חלק מחברי המכון (מרקוזה, פרום) נשארו בארצות הברית והשתלבו במערכת האקדמית שם.
בזמן שהמכון פעל בארצות הברית המשיכו אנשיו במחקריהם ופרסמו אותם בגרמנית.
התרגום לאנגלית של חלק מעבודותיהם יצא לאור רק בשנות ה־60 וה־70, וכך הובאו לידיעת אנשי אקדמיה דוברי אנגלית.
אחת מנקודות הביקורת נגד אסכולת פרנקפורט הייתה הטענה, שהאסכולה נותנת ביטוי למעשה לביקורת רומנטית ואליטיסטית על תרבות ההמונים במחלצות נאו-מרקסיסטיות.
לדברי המבקרים, מה שמטריד את התאורטיקנים באסכולה אינו דיכוי ההמונים, אלא העובדה שאיאן פלמינג או "הביטלס", ולא המחזאי סמואל בקט או המלחין אנטון וברן, הם הזוכים לאהבת ההמון.
תהיות מכיוון אחר עלו בקשר למידת התקפות של תאוריה הדוחה את מסלול ההתפתחות המרקסיסטי, כפי שכונן אותו מרקס, אך מאמצת לעצמה אלמנטים מתוכו, תוך ניתוקם מן ההקשר שבו נוצרו.
באופן זה מאמצת התאוריה מונחים כמו תודעה כוזבת, כאילו יש להם משמעות שאינה קשורה לתאוריה מסוימת, ולכן מצויה באופן תמידי בסתירה פנימית בתוך עצמה.
אפשר גם להתפלא מדוע לא היו נשים בין חברי אסכולת פרנקפורט.
תופעה זו יש להבין על רקע המוסכמות החברתיות בתקופת הפעילות של המכון.
בגרמניה היו בנות הזוג של אנשי אסכולת פרנקפורט שותפות פעילות לעבודת המכון, בעיקר מאחורי הקלעים.
הן עצמן לא טיפחו קריירה אקדמית, אבל נטלו חלק הן בדיונים התאורטיים הפילוסופיים והן בביצוע העבודה האמפירית.
כנהוג באותם זמנים, הן לא תבעו לעצמן זכויות על עבודתן, ובסופו של דבר לא זכו להכרה שאולי הגיעה להן.
יש בכך אירוניה מסוימת: גדולי המבקרים של המוסכמות החברתיות – ביניהן חלוקת התפקידים במשפחה – לא נמלטו משעבוד למוסכמות, ואלו השאירו עליהם חותם משמעותי.
בסוציולוגיה, אסכולת שיקגו מתייחסת לניסיון המהותי הראשון לחקור את הסביבה האורבנית על ידי שילוב של תאוריה ואתנוגרפיה בעיר שיקגו.
במהלך שנות העשרים ושנות השלושים של המאה ה-20, סוציולוגיה אורבנית זוהתה עם המחקרים שהוצאו מבית הספר לסוציולוגיה של שיקגו.
חוקרים המשתייכים לאסכולה זו טענו כי בשל ההתפתחויות הטכנולוגיות והחברתיות החל משנות ה-20 של המאה העשרים, מעמדו של האזור הגאוגרפי המקומי כיחידה חברתית נמצא בנסיגה.
אורח החיים העירוני תואר כמנוגד לאורח החיים הכפרי.
היחסים הבינאישיים בעיר תוארו כיחסים משניים חלשים ושטחיים לא יציבים ביחס למבנה הקשרים המאפיינים קהילה כפרית.
במאמרו: "אורבניות כאורח חיים" (1938), העמיד לואיס וירת, דמות מרכזית באסכולת שיקגו, תיאור שיטתי של כמה מן המאפיינים המרכזיים של העיר הגדולה.
וירת' מאפיין את העיר באמצעות שלושה היבטים מרכזיים: גודל האוכלוסייה, דחיסות והטרוגניות חברתית.
אצל וירת' מתקיימות הרחבה מושגית ותפיסה כוללת של מה שהוא מכנה "אורבניות", כלומר היבטים חברתיים ותרבותיים-עירוניים, כגון הפרדה מרחבית, מגעים חברתיים משניים והטרוגניות חברתית, המשתקפים בעמדות, במבנים אישיותיים ובדרך חיים.
אסכולת סלמנקה (בספרדית: Escuela de Salamanca) היא אסכולת הגות תאולוגית ספרדית, שהבולט בחבריה היה פרציסקו דה ויטוריה ופעלה מתחילת המאה השש עשרה במטרה להגן על תפישות הכנסייה הקתולית מפני הרפורמציה ותנועות אחרות.
אסכולת סלמנקה נוסדה באוניברסיטת סלמנקה, מן האוניברסיטאות העתיקות בעולם (נוסדה בשנת 1218), שהייתה בשלהי התקופה הסכולסטית מעוז דומיניקני.
כאן נשמרה התאולוגיה התומיטית גם אחרי שתורת תומאס אקווינס התפוררה במקומות שונים באירופה תחת מתקפות הסקוטיסטים, והמתקפות הנומינליסטיות ואחר כך הרפורמיסטיות.
פרנציסקו דה ויטוריה, דומינגו דה סוטו, מרטין דה אזפילקואטה (Martín de Azpilcueta), תומאס דה מרקדו ופרנסיסקו סוארס, כולם חוקרי החוק הטבעי ומוסר ייסדו את האסכולה כדי ליישב את תורתו של תומאס אקווינס עם הסדר הכלכלי החדש.
מחקר האסכולה התמקד באדם ובעיותיו המעשיות (מוסריות, כלכלה, משפט וכו') ובמידה שווה בעבודות שהיו מקובלות על כולם, כמצע משותף שעל רקעו ניתן יהיה לבחון את נקודות אי ההסכמה.
בהקשר רחב יותר ניתן לראות באסכולת סלמנקה שתי אסכולות שונות שבאו בזו אחר זו ברצף, אסכולת Salmanticenses ואסכולת Conimbricenses (על שם אוניברסיטת קוימברה בפורטוגל) כשהראשונה מתחילה עם פרנציסקו דה ויטוריה (1483-1546) ומגיעה לשיאה עם דומינגו דה סוטו (1494-1560).
השנייה כללה ישועים שמסוף המאה השש עשרה נטלו את ההנהגה בעולם הקתולי מהדומיניקנים.
אסכולת שיקגו בחקר הספרות, הידועה גם כנאו-אריסטוטליות, התפתחה בשנות העשרים – שנות הארבעים באוניברסיטת שיקגו.
לעיתים מתייחסים אליה כסוג של פורמליזם, אולם לרוב היא מתוארת כתגובת נגד לאסכולת הביקורת החדשה.
בעוד שאנשי הביקורת החדשה שמו דגש על ה"צורה" בספרות, ובמה שאריסטו כינה "דיקציה", הלשון, אסכולת שיקגו נטתה לגישה הוליסטית יותר, המסתמכת על הרשימה ההיררכית האריסטוטלית שב"פואטיקה" של האלמנטים בסיפור.
לפי אריסטו ואסכולת שיקגו, הדבר ההכרחי ביותר בסיפור הוא העלילה, לאחריו הדמויות, המחשבה, ולאחר מכן הלשון.
אנשי האסכולה התייחסו פחות לשני המרכיבים האחרונים ברשימה האריסטוטלית, הנעימה והחיזיון, משום שאלה אינם על-מדיומליים (הם מתייחסים בבירור למחזה, ולא לכל יצירה).
מלבד ההתייחסויות המפורשות של חוקרי האסכולה ל"פואטיקה" של אריסטו, גישתה האריסטוטלית של האסכולה באה לידי ביטוי בעיקר בדגש שהיא שמה על התכלית.
האסכולה יוצאת מתוך גישה פונקציונליסטית.
כלומר, לא די בגילויו של מבנה מסוים ביצירה, יש להבין מה תכליתו באותה יצירה.
עיקר ההבדל, אם כן, בין אסכולה זו לבין הפורמליזם הרוסי או הסטרוקטורליזם הוא מתודולוגי.
כמו כן, אסכולת שיקגו ניסתה להרחיב את המונח האריסטוטלי קתרזיס, וטענה כי הוא מתייחס לאפקט שהיצירה הדרמטית מייצרת, ולהשתמעויות המוסריות של אפקט זה.
הפרשנויות שלהן היו לרוב הומניסטיות.
כתוצאה, האסכולה ספגה ביקורת לפיה היא הסתמכה יותר מדי על הכללות רחבות על טבע האדם, והתעלמה מהשוני שבין תרבויות.
מאוחר יותר ניסו אנשי האסכולה לאמץ פלורליזם במקום הומניזם, אולם עדיין ביקרו אותם על גישה אירופוצנטרית ברובה.
חוקרים חשובים מהאסכולה הם רונלד ס.
כמו כן, ויין בות' וג'יימס פלאן המשיכו במסורת האסכולה.
Critics and Criticism – אוסף מאמרים שנערך על ידי קריין
אֶסְכָֿטוֹלוֹגְיָה (מיוונית: ἔσχατος – אסכטוס פירושו "אחרון") או בשמה "תורת אחרית הימים", היא חלק מהתאולוגיה העוסק באירועי אחרית ימי העולם או באחרית ימיו של המין האנושי, שפעמים רבות מכנים אותו סוף העולם.
בדתות רבות, סוף העולם הוא אירוע עתידי שנובּא בכתבי הקודש או בפולקלור.
באופן רחב יותר, אסכטולוגיה עשויה לכלול מושגים קרובים כמו המשיח או תקופה משיחית, החיים בעולם הבא, או הנשמה.
הביטוי "אחרית הימים" מופיע בספר דברים בנאום אזהרות של משה, מיד אחרי מעמד הר סיני ושמיעת עשרת הדיברות:
בסיפורי הראשית שבתחילת ספר בראשית, מסופר על גירוש אדם וחוה מגן עדן ונרמז שיש רצון לשוב לשם, אך הדבר נמנע מן האדם:
גאולת עם ישראל מופיעה כבר בספר דברים:
תקוות אחרית הימים מופיעה בנאומי משה מספר פעמים בתורה, במיוחד בפרשיות הברכות והקללות שבספר ויקרא (, תחילת פרשת בחוקותי) ובספר דברים (, בפרשת כי תבוא).
היו שפירשוה כאזהרה כללית, והיו שפירשוה כנבואה על ימי שיבת ציון מגלות בבל המתוארים בספרים עזרא ונחמיה.
אך כבר בימי בית שני, כפי שמופיע הן בדברי משניות קדומות והן בפרשנות הצדוקית הרשומה במגילות כת מדבר יהודה, פירשו נבואות אלו כנבואות לאותה אחרית הימים, שטרם הגיעה זמנה.
גם בספרי כתובים יש נבואות שאת פשרן בדרך כלל מייחסים לאירועים עתידיים, כמו הנבואות המוצפנות שבספר דניאל.
ביהדות, ימות המשיח הם שם כללי לתקופת בואו של מושיע באחרית הימים, שהוא לפי האמונה מלך מבית דוד, אשר יגאל את עם ישראל וימלוך עליהם בדרך התורה.
המושיע נקרא "המלך המשיח", על שם המנהג למשוח בשמן מלכים על מנת לציין את המלכתם.
היחס שבין ימות המשיח לבין אירועים אחרים המוזכרים כעתידים להתרחש באחרית הימים, אינו ברור ונתון לוויכוח.
במקביל לביאת המשיח אירועים אחרים המוזכרים, כבאים לפניו, אחריו או יחד עמו, הם תחיית המתים, מלחמת גוג ומגוג, יום שכולו שבת ועוד; לעיתים משייכים לתקופות אלה את השם "העולם הבא", ולעיתים הוא מוזכר כשם לחיים שלאחר המוות.
גם את גן עדן וגיהנום היו ששייכו לאירועים היסטוריים באחרית הימים.
כבר לנוצרים הראשונים, במאה הראשונה לספירה, היו כמה תיאורים לגבי ביאתו של סוף העולם.
כאשר המומרים של פאולוס בתסלוניקה נרדפו על ידי הרומאים, היו שחשבו כי זהו סימן שהסוף קרב.
אולם, ספק עלה כאשר כבר בשנות ה-90 למאה הראשונה היו בין הנוצרים שאמרו "אנו שמענו את הדיבורים האלה על סוף העולם כבר בימי אבותינו, וראו – אנו כבר זקנים ודבר לא קרה".
בערך ב-130 הכריז יוסטינוס מרטיר כי אלוהים מעכב את סוף העולם מכיוון שהוא רצה שהנצרות תתפשט בעולם.
בשנת 250 כתב סיפריין כי החטאים של הנוצרים מאותו הזמן הם הקדמה והוכחה לכך שהסוף קרב.
אולם, במאה ה-4 התקבעה התפישה שהסוף יהיה לאחר ימי חייהם של בני האדם; ישו, כך חשבו, התנגד לניסיונות לנחש את העתיד, לדעת את "הזמנים והעונות"; אך בכל זאת, נקבע התאריך של הסוף על ידי מסורות יהודיות של שש התקופות של העולם.
על פי שיטה זו, הסוף נקבע ב-202, אך כאשר התאריך עבר, כל התקוות נתלו ב-500 לספירה.
במקביל קיימת בנצרות האמונה בביאה השנייה, לפי אמונה זו יחזור ישו לחיים וימשול על העולם במשך 1,000 שנה.
נוצרים רבים מאמינים כיום כי הסוף קרב, ויש מספר כתות שאנשיהן מציבים אותו בימי חייהם או זמן קצר לאחר מכן.
מלבד כעסו של האל בסוף העולם, קיים גם כעסו של האדם: האנטי-כריסט, או משיח השקר, שיבוא כמה שנים לפני "סוף העולם" ויעמיד את המאמינים בניסיון.
באסלאם ישנן שתי עדות גדולות ונפרדות: הסונה והשיעה.
חוץ מהבדלים גדולים אחרים ביניהם, השיעה מאמינה כי היו שנים-עשר (או שבעה, תלוי בכת המסוימת) אימאמים קדושים, שהיו המחליפים של מוחמד והצאצאים שלו.
האימאם האחרון, המהדי, נעלם, אך הוא עדיין חי בהסתר ועתיד לשוב.
מרבית חכמי הדת הסונים, לעומת זאת, אינם מאמינים בהיעלמות האימאם ועוסקים מעט מאוד בהגעת המהדי לקראת קץ הזמנים.
בטקסט "סימני הקייאמה" מתואר על ידי מוחמד עלי אבן זובייר עלי כי לאחר בואו של האימאם מהדי, "האדמה תיפול, ערפל או עשן יכסו את השמים לארבעים יום".
לילה באורך של שלושה ימים יבוא לאחר הערפל.
אחר כך, השמש תעלה במערב.
חיה תעלה מן הארץ, שתדבר עם אנשים ותסמן אותם.
תבוא רוח מהדרום שתגרום לפצעים בבית השחי של המוסלמים, מהם הם ימותו.
הוא ילמד אתכם חיים פשוטים ומחשבות גבוהות.
לאחר מכן הוא ייסד את האימפריה של אללה בעולם הזה.
הוא יהיה ההוכחה הסופית של רצונו של אללה להכיר לאדם את דרכי החיים הנכונות".
בבודהיזם, על פי הפילוסופיות שכלולות בסוטה פיטאקה, "עשר הדרכים המוסריות" ייעלמו ואנשים יימשכו אחר עשרה נהגים "לא מוסריים" במקום (גנבה, אלימות, רצח, שקר, דיבור רע, ניאוף, דיבור מזיק או חסר תכלית, חמדנות ובקשת רע, תאוותנות ותשוקה סוטה).
הדהרמה, או חוקי העולם, ייעלמו.
בודהה חדש ששמו מאיטריה יקום.
בודהה חדש זה "יחליף את הדהרמה המזויפת של החומרנות והאנוכיות...
ויורה תורות חדשות על מנת לפתור את הבעיות החברתיות של העולם".
על פי הנבואות ההינדיות המובאות בסאנסקריט פוראנאס העולם ידרדר לכאוס והשפלה.
תהיה התגברות גדולה של סטייה, תאוותנות, מאבקים וכו': "כששקר, עצלנות, ישנוניות, אלימות, דיכאון, צער, אשליה, פחד ועוני ישלטו...
כשאנשים, מלאים בגאווה, חושבים עצמם לשווים לברהמינים...
זהו ה"קאלי יוגה".מאוחר יותר, יופיע אווטאר - "האל יגשים עצמו כ"קאלקי אוואטר"...
הוא ייסד את הצדק על פני האדמה ושכלם של אנשים יעשה טהור כבדולח...
כתוצאה מכך, ה"סאט" או ה"קריטה יוגה" (תקופת הזהב) תתחיל".
לזורואסטריות יש את האסכטולוגיה העתיקה ביותר הידועה לבני אדם מודרניים.
עד שנת 500 לפנה"ס, הם כבר פיתחו את מושג סוף העולם באופן שלם, והם חשבו כי הוא יאכל באש.
לפי הפילוסופיות הזורואסטריות הכתובות בזאנד-אי ווהומן יאשט, "בסוף החורף האלף...
השמש לא תראה יותר ותהיה מכותמת יותר; השנה, החודש והיום יתקצרו; הארץ תהיה פחות פורייה, והיבול יקטן; אנשים...
יעשו לשקרנים יותר ורגילים יותר לחטוא.
"העושר ילך לאלה שהם בעלי אמונה מעוותת...
וענן שחור ימלא את השמים כל הלילה...
יהיה גשם של חיות רעות".
סאושיאנט, איש השלום, יבוא להילחם בכוחות האופל.
אז תהיה תחיית המתים, ואלה שנאמנים לצדק יחיו בשלום לנצח, ואילו הרשעים ידונו למתכת מותכת.
הצדיקים "ישחו דרך המתכת כאילו היא חלב חם" ואילו הרשעים יכוו.
בסוף הקרב בין הצדיקים לרשעים, יהיה משפט סופי של כל הנשמות.
החוטאים ייענשו לשלושה ימים, ואז ימחל להם.
העולם יגיע לשלמות כאשר עוני, זקנה, מחלות, צמא, רעב ומוות כולם יפסקו.
המושגים של דת זורואסטר דומים מאוד לאלה של היהדות והנצרות.
ראגנארוק "גורל האלים" הוא סיפור הקרב של אחרית הימים במיתולוגיה הנורדית המתאר את מלחמתם של האלים הלוחמים (האייסיר), בהנהגתו של אודין, כנגד מגוון של מפלצות רשעות כמו ענקים והזאב פנריר בהנהגתו של לוקי.
הקרב ישמיד את מרבית העולם ויוליד סדר חדש.
אסכולת ניו יורק הוא כינוייה של קבוצת ציירים, משוררים, רקדנים ומוזיקאים אמריקאים, שסגנון עבודתם מכונה אקספרסיוניזם מופשט.
הקבוצה פעלה בעיר ניו-יורק בשנות הארבעים והחמישים.
ההתפתחויות היצירתיות החדשניות בניו-יורק בשנות הארבעים הולידו סגנון חדש ורדיקלי בציור, שבראשית שנות החמישים כונה אקספרסיוניזם מופשט.
שני המונחים הללו מתארים את אותה התופעה, כך שאמני אסכולת ניו יורק הם למעשה ציירי האקספרסיוניזם המופשט.
אמני האסכולה שאבו השראה מהסוריאליזם ומתנועות האוונגרד בנות הזמן באמנות, ובפרט מציור הפעולה, הג'אז, תיאטרון האימפרוביזציה, המוזיקה אקספרימנטאלית והאינטראקציות בין החברים השונים בעולם האמנות של ניו-יורק.
המונח החל לשמש ככל הנראה כבר בשנות הארבעים בהשפעת המונח "אסכולת פריז" וכן גם את התפיסה לפיה לאחר מלחמת העולם השנייה, ניו-יורק החליפה את פריז כמרכז עולמי של אמנות מודרנית.
לאחר מלחמת העולם השנייה אסכולת ניו-יורק קיבלה מקום דומיננטי באמנות העולמית, דבר שנמשך עד לשנות השמונים.
פרנק אוהרה היה במרכז התנועה, עד למותו בשנת 1966. בגלל הקשרים החברתיים הנרחבים שלו והודות לתפקידו כאוצר במוזיאון לאמנות מודרנית בניו-יורק, הוא יצר קשרים בין ציירים ומשוררים, כגון ג'יין פרלייכר, פירפילד פורטר ולארי ריברס.
בין אמני האסכולה התקיימו שיתופי פעולה רבים, ובמיוחד בין משוררים, כמו אוהרה, קנת' קוך, ג'ון אשברי וג'יימס סקיילר.
רות פדג'ט וטד בריגן הגיעו שניהם לקבוצה מטלסה, אוקלהומה.
קוך, אוהרה, סקיילר ואשברי היו משוררים שונים בסגנונם, אבל הם העריצו אחד את השני והיה להם הרבה במשותף: חוץ מסקיילר, כולם למרות באוניברסיטת הרווארד; מלבד אשברי, כולם עשו שירות צבאי וגרו בניו-יורק במהלך השנים המעצבות שלהם כמשוררים ומלבד קוך, כולם כתבו על אמנות.
ארבעת המשוררים הללו שאבו השראה מהסוריאליסטים הצרפתים, ביניהם ריימונד ראסל, פייר רברדי וג'וליום אפולינר.
לגבי משוררי אסכולת ניו-יורק, מבקרים טוענים שיצירתם היא תגובה לתנועת השירה הווידויית בשירה המודרנית.
הנושאים בשירתם היו לעיתים קרובות קלילים, אלימים או תצפיתיים, כאשר סגנון כתיבתם תואר כקוסמופוליטי.
המשוררים כתבו לרוב בסגנון מיידי וספונטאני המזכיר את סגנון זרם התודעה, תוך שימוש בדימויים עשירים.
הם שאבו השראה מהסוריאליזם ומתנועות אמנות אוונגרדיות, ובייחוד מציור הפעולה של חבריהם בשדה האמנות של האסכולה, כמו ג'קסון פולוק ווילם דה קוניג.
אסכולת ניו-יורק, הכוללת את ציירי האקספרסיוניזם המופשט של שנות החמישים בניו-יורק, תועדה בסדרה של תערוכות.
הקבוצה פעלה אחרי מלחמת העולם השנייה, תחת אווירה חברתית כללית של ריקנות, ייאוש וחוסר אמונה בטוב שבאדם.
אמני הקבוצה רצו ליצור אמנות חדשה ותרבות חדשה; הם דחו את האמנות הפיגורטיבית הריאליסטית שאפיינה את האמנות האמריקנית וגם את האמנות הקוביסטית האירופית, ורצו ליצור אמנות רגשית, אנושית והומניסטית, המתבטאת בסמלים אוניברסליים המובנים לכל בן אנוש.
יצירותיהם היו בעלות ממדים ענקיים; האמנים שצמחו מתוך המרחבים העצומים של ארצות הברית נתנו בכך ביטוי לתחושת המרחב והחופש.
בין האמנים הבולטים של התנועה, היו: ג'קסון פולוק, מארק רותקו, וילם דה קונינג, הנס הופמן, אדולף גוטליב, רוברט מאת'רוול, פרנץ קליין, ארשיל גורקי ואחרים.
שני כיוונים עיקריים התפתחו בין אנשי הקבוצה: אמנות פעולה הכוללת יצירות כמו אלה של פולוק, ואמנות שדות הצבע, סגנון הכולל יצירות כדוגמת אלה של רותקו.
תנועה זו נחשבת להתפתחות האמנותית החשובה הראשונה באמנות האמריקאית והיא זכתה להכרה ולהשפעה בינלאומית.
גלריה אניטה שפולסקי בניו יורק התמחתה בשנות החמישים והשישים באמנות אסכולת ניו יורק והציגה יצירות מהסגנונות אקספרסיוניזם מופשט, מופשט גאומטרי, ומופשט פוסט ציורי.
גלריה טיבור דה נאג'י וגלריה סטיבל הציגו גם הן את אמני אסכולת ניו יורק ובשנת 1988 גם גלריה גאגוסיאן בניו יורק הציגה תערוכה של אמני האסכולה.
המונח "אסכולת ניו יורק" מתייחס גם לקבוצה של מלחינים בשנות החמישים, שכללה את ג'ון קייג', מורטון פלדמן, ארל בראון וכריסטיאן וולף.
המוזיקה שלהם השפיעה על המוזיקה ועל האירועים של תנועת הפלוקסוס.
במהלך שנות השישים, מרכז המחול ג'ודסון בניו יורק ערך מהפיכה במחול המודרני, כאשר שילב בדרכים חדשות את הרעיון של אמנות מיצג, כוריאוגרפיה חדשה ורדיקלית, לחנים מאת מלחיני אוונגרד ושיתופי פעולה עם כמה מציירי אסכולת ניו יורק.
קבוצת האמנים שיצרה את מרכז המחול נחשבת למייסדת של המחול הפוסט-מודרני.
האמנים שעבדו במרכז המחול ג'ודסון היו אמני אוונגרד אקספרימנטליסטים, שדחו את הגבולות, המונחים והתיאוריה של טכניקת הבלט.
המופע הראשון של המרכז נערך ב-6 ביולי 1962 והשנים 1962–1964 נחשבות שנות השיא של פעילותו.
במהלך שנות החמישים, השישים והשבעים, אמני אסכולת ניו יורק שיתפו פעולה עם מספר כוריאוגרפים ורקדנים אחרים, כולל: סימון פורטי, אנה הלפרין, מארסה קוניגהם, מרתה גראהם ופול טיילור.
אסכולת שיקגו היא סגנון אדריכלי שהיה נפוץ בעיר שיקגו עם תחילת המאה ה-20 שהושפע מבית הספר לאדריכלות בעיר.
הסגנון היה ניכר בגורדי שחקים שנבנו בעיר שהיו גורדי השחקים הראשונים בעולם והגבוהים ביותר בעולם עד תקופה זו.
לסגנון אדריכלי זה הייתה השפעה רבה על התפתחות האדריכלות בארצות הברית וכן על האדריכלות המודרנית שהתפתחה באירופה ובשאר העולם.
עיקר התפתחות הסגנון החלה בזכות התפתחויות טכנולוגיות של אותה תקופה ובעיקר השימוש בפלדה לבניין.
ניתן לומר כי אדריכלות זו התפתחה בעיקר בזכות ההתפתחות העצומה של תעשיית הפלדה בארצות הברית בשיא המהפכה התעשייתית.
הבניינים נבנו על בסיס שלד פלדה ומילויו בלבנים, לרוב מסוג טרה קוטה.
השימוש בשלד פלדה אפשר ליצור חלונות גדולים בחזית.
בדומה לתנועה המודרניסטית באירופה, דגלה גם אסכולת שיקגו בביטול העיטוריות באדריכלות.
לעומת האדריכלות המודרנית באירופה, אדריכלי אסכולת שיקגו לא ביטלו את העיטוריות לחלוטין אלא רק עידנו אותה מעט והמשיכו, אם כי במידה מועטה, את הסגנון הנאו-קלאסי שרווח בארצות הברית של המאה ה-19.
הבניינים של אסכולת שיקגו שאבו השראה מהאדריכלות הקלאסית שהשתמשה בסדרים קלאסיים שהגדירו בין השאר את חלוקת חזית המבנה לשכבות, או לפחות את חלוקת השכבות של כל סוג של עמוד.
דבר זה בא לידי ביטוי בקומת הקרקע (ששימשה לרוב לחנויות) כבסיס העמוד, קומות האמצע שהדגישו את הקווים האנכיים כמו החריצים בעמודים הקלאסיים והקומות העליונות שייצגו את כותרת העמוד.
רוב הבניינים גם הסתיימו בקרניז ססגוני בדומה לקרניז שהופיע מעל הארכיטרב הקלאסי.
אופי העיטורים, אפילו שהיו פשטניים ומינימליסטיים באופן יחסי, הזכיר את סגנון העיטורים הקלאסי.
"חלון שיקגו" הוא פרט פיתוח של אסכולת שיקגו.
זהו חלון המחולק ל-3 חלקים כאשר החלק המרכזי הוא פאנל זכוכית גדול יותר.
מאפיין חשוב בסוג זה של חלונות הוא הגריד הסדור שעל פיהם הם מסודרים התואם את גאומטריית החזית כולה.
מבנים ידועים בשיקגו בסגנון זה
בניין לייטר הראשון - 1879
בניין ביטוח הבית - 1885
בניין לייטר השני - 1891
האדריכל פרנק לויד רייט צמח מתוך אסכולה זו אך עד מהרה פיתח את סגנונו האישי הנבדל ממנה.
דת האסלאם הגיעה לראשונה לגאורגיה בשנת 645, כאשר צבא שנשלח על ידי הח'ליף האיסלמי, עומר, כבש את מזרח גאורגיה וייסד את אמירות טביליסי.
המוסלמים היו אז 12% מהאוכלוסייה הגאורגית.
ישנן שתי קבוצות עיקריות של מוסלמים בגאורגיה.
המוסלמים שהם אתנית גאורגים הם סונים חניפים ומרוכזים ברפובליקה האוטונומית של אג'ריה של גאורגיה בגבול טורקיה.
הקבוצה השנייה היא מוסלמים שאתנית הם אזרים, שהם שיעים תריסריים ומרוכזים בגבול אזרבייג'ן.
האסלאם הגיע לגאורגיה של היום בתחילת הכיבוש הערבי.
החל מהמאה ה-8 הפכה המדינה לאמירות ערבית.
אף על פי כן, בשנת 1122, הדברים השתנו כאשר המלך דוד הבנאי כבש את טביליסי כדי להפוך אותה לבירת הממלכה הגאורגית הנוצרית.
התפתחות האסלאם בגאורגיה נובעת משני כוחות מוסלמיים: האימפריה הספווית של איראן והאימפריה העות'מאנית של טורקיה, שנוסדו במידת מה של הצלחה, ובו זמנית, בשכנות לגאורגיה.
שלטון הספווים והטמעת האסלאם בחלק מהאזורים, במיוחד של כארתלי תחתית והכפרים המקיפים אותה גרם להגירת השבטים הטורקיים מהאזור.
הטמעת האסלאם באג'ריה התנהל בצורה שונה - הוא החל מאוחר יותר, והיה שטחי יותר.
החל מהמאה ה-19 גירושם של שני הכוחות האסלאמיים (הספווים והעות'מאנים) מגאורגיה על ידי רוסיה הנוצרית החלישה את האסלאם בארץ זו, אבל לא הכחיד אותו לחלוטין.
הפוליטיקה של האימפריה הרוסית בקווקז, כמו בחלקים אחרים המאוכלסים במוסלמים, היטלטלה בין סובלנות לבין כפיית דתית פרבוסלבית.
באזור הסובייטי, האידאולוגיה הלאומית של אתאיזם גרם לריסוק של כל הדתות שהיו בברית המועצות, במיוחד האסלאם.
אף על פי כן, החל משנת 1944 והלאה המדיניות האנטי-דתית שככה.
אחת מארבע המחלקות המתייחסות לדתות בברית המועצות נוסדה בבאקו.
כל המוסלמים של גאורגיה, הסונים והשיעים, היו תלויים במחלקה זו.
הפרסטרויקה אפשרה חופש פולחן רב יותר, ממנו נהנתה לא רק הכנסייה, אלא גם כל מרכיבי האסלאם הגאורגי.
עם תום העידן הסובייטי, התפתחו קשרים בין האסלאם המקומי לבין ארגונים אסלאמיים זרים, במיוחד אלה של איראן וטורקיה.
בהיעדר סטטיסטיקה אמינה, קשה לאמוד את מספר המוסלמים החיים כיום בגאורגיה.
למרות זאת, מחקר שהוא אמין באופן יחסי, מציע את המספר 640,000 איש כמספר המוסלמים בשנת 1989, שהוא 12% מהאוכלוסייה הכללית.
נראה כי המגמה היא לכיוון הירידה של כמות המוסלמים, והיא תואמת את האופי הנוודי של חלק מהאוכלוסייה המוסלמית, במיוחד האזרים, שנוטים לגלות לרוסיה מסיבות כלכליות, או לאזרבייג'ן מסיבות משפחתיות.
האסלאם הופיע באג'ריה בין 1510 לבין תחילת המאה ה-17 כאשר האימפריה העות'מאנית החלה להתפשט בקווקז.
אג'ריה כמות שהיא סופחה לאימפריה, האסלאם לבלב, במיוחד בקרב האליטה המקומית, שהשתמשו בה כדרך לחזק את כוחם.
עבור השליטים העות'מאנים, המרת האליטה המקומית לאסלאם היווה צעד הראשון בדרך להפיכת האוכלוסייה לנתינים נאמנים.
השליטה העות'מאנית שלא הייתה קשה, נתקבלה בדרך כלל אם כי היו התנגדויות ספורדיות מועטות.
הלויאליות עם האימפריה העות'מאנית הייתה חזקה כל כך, שהאג'רים נלחמו יחד עם הטורקים כנגד ההתפשטות הרוסית.
הופעת המשטר הסובייטי על חורבות האימפריה הרוסית הייתה שינוי קיצוני לאג'ריה.
אכן, הייחודיות של האזור בזה שהתגוררו בו מוסלמים, היה הקריטריון שבגינו קיבלו אוטונומיה ממוסקבה; ולמרות זאת, האוטונומיה שקיבלה מאפיינים אסלאמיים, לא מנעה מהסובייטים את מדיניות הכרתת הדת האסלאמית, כמו בכל ברית המועצות.
כמעט כל המסגדים והמדרסות (مدرسة), בתי הספר המוסלמים, נסגרו.
אזכור פומבי של האסלאם נאסר, והאסלאם יכל להתקיים בליבות האנשים או בבתיהם.
מיד עם התפרקותה של ברית המועצות, עברו הרפובליקות לשעבר התעוררות דתית והגדרה מחודשת של הקשרים בין הזהות הלאומית והרגשות הדתיים.
בגאורגיה החליט זוויאד גמסחורדיה, המנהיג הראשון של גאורגיה העצמאית, להסתמך על הכנסייה ליצירת מדינה ואג'נדה לאומית.
האינטלקטואלים הביעו את חששם מהתפתחות אסלאם אקטיווי, שמקורו בגבול, שנפתח זה לא מכבר, עם טורקיה.
חזרת אנשי העסקים והמיסיונרים הטורקים נראתה כחזרה לימי התקופה העות'מאנית.
בהתאם להתראה של האינטלקטואלים והתקשורת בבתומי, השלטונות הגאורגים החליטו ליישם מדיניות של המרת דת מחודשת של אג'ריה לנצרות, בעזרת הכנסייה הנוצרית.
הרבה המרות דת היו בין הצעירים האג'רים שמאמינים שזו חזרה לנורמליות: חידוש המסורת הנוצרית של אג'ריה, שבמיתולוגיה הגאורגית נזכרת כמחוז שממנו באה הנצרות למדינה הודות לעבודתו המיסיונרית של אנדרי הקדוש.
למרות שתהליך של חזרה לנצרות נתמך על ידי הכנסייה והשלטונות בטביליסי, תחת גמסחורדיה ושוורדנדזה, זה לא מנע את התפתחות האסלאם האג'רי אחרי עלייתו של סאקשווילי לשלטון.
כארתלי תחתית במשך מאות שנים הייתה חלק מהאימפריה הספווית של איראן, תחת השפעה ישירה של השיעה התרייסרית, שהפכה לדת הרשמית של האימפריה מאז השלטון של שאה אסמאעיל הראשון.
ההתרחבות הספווית באזור הקווקז, תחת שלטונו של עבאס הראשון (شاه عباس اول) במאה ה-17, הוביל להתפשטות האסלאם במחוז.
תחת שלטונה של האימפריה הספווית, האסלאם היה נוקשה והיררכי ואנשי הדת היו מקושרים לשלטון.
אף על פי כן, החל משנת 1828 והלאה, כאשר רוסיה השתלטה על פני כל הקווקז ותחמה את גבולה עם איראן לאורך נהר הארקס, היא גרמה למוסלמים השיעים (כיום באזרבייג'ן וגאורגיה) להתנתק מהמרכזים התאולוגיים באירן ובעיראק.
השליטה הסובייטית הדגישה את הקרע בין האסלאם השיעי בקווקז לבין זה האיראני, במיוחד על ידי הפיכת הגבולות של ברית המועצות לבלתי חדירים לחלוטין.
כך שהעלייה לרגל לערים כרבלא, משהד, נג'ף וקום הפכו לבלתי אפשריים.