tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
שמו של הקרב, קרב עמק הבכא הוטבע בסדרת כתבותיו של רנן שור ב"במחנה" שפורסמו כחודש לאחר המלחמה.
הקרב על עמק הבכא הפך לסמל העמידה העיקשת של כוחות צה"ל המופתעים אל מול כוחות עדיפים מספרית במלחמת יום הכיפורים.
אנדרטת עמק הבכא של גדוד 77 הוקמה לזכר הנופלים בקרב.
האנדרטה משקיפה על העמק שבו הקרב התרחש.
- אביגדור קהלני (מפקד גדוד 77);
גדוד 77: אמי פלנט (מפקד פלוגה), אמיר בשארי, יואב בלומן (מפקד טנק)
גדוד 82: מאיר זמיר (מפקד פלוגה),
גדוד 71: משולם רטס (מפקד גדוד 71), משה רוזנצוויג (מ"פ כ')
כוח בן חנן: יוסי בן חנן (מפקד הכוח)
גדוד 75: יוסף אלדר (מפקד גדוד 75)
גדוד 77: (מפקד פלוגה), איתן קאולי (סגן מפקד גדוד), אמנון לביא, עופר תבורי
גדוד 77: אברהם שניר (קצין שיתוף ארטילרי), אלכסנדר אשל (רופא הגדוד)
גדוד 77: אפרים לאור (מפקד פלוגה)
בשנת 1981 הוקרן לראשונה ב"ערוץ הראשון" סרט תעודה "עמק הבכא" של חיים גיל שמבוסס על כתבות טלוויזיה של גיל מהקרבות ברמת הגולן במלחמת יום הכיפורים.
בשנת 2006 הפיק וביים קהלני סרט תיעודי על קרב עמק הבכא.
שניים משיריו הולחנו ובוצעו על ידי אביהו מדינה: "אני נשבע לך" ו"את לי הבית".
בשנת 2009, לאחר יותר מ-30 שנים שבהן חלקה של חטיבה 188 בקרב על עמק הבכא לא זכה להכרות צבורית נאותה, יצא ספרו של אבירם ברקאי על בלימה, אשר מספר על לחימת החטיבה במלחמה, ובתוכה גם על הכוחות בעמק הבכא.
בשנת 2020, במסגרת סדרת הטלוויזיה של ערוץ "כאן" "שעת נעילה" עלה שחזור הקרב בפרקים האחרונים של הסדרה.
באנגלית נקראה הסדרה "Valley of Tears" כתרגום ל"עמק הבכא".
קרב עזה הראשון התחולל סמוך לעיר עזה ב-26 במרץ 1917, כחלק מהחזית הדרומית במלחמת העולם הראשונה.
חיל המשלוח המצרי, של האימפריה הבריטית שהייתה חלק ממדינות ההסכמה תקף את הכוח של צבא האימפריה העות'מאנית (בפיקוד גרמני, כחלק ממעצמות המרכז) שהגן על עזה.
למרות הצלחתם של הכוחות התוקפים להשיג את יעדיהם, נסתיים הקרב בניצחון הטורקים, בייחוד עקב כשלים בהעברת מידע מהשטח אל המפקדה הבריטית אשר נתנה פקודת נסיגה לכוחות התוקפים.
בפברואר 1916, לאחר התקפה כושלת על תעלת סואץ של הכוחות הטורקים - הארמייה הרביעית בפיקודם של ג'מאל פאשה ופרידריך קרס פון קרסנשטיין, הבינו הבריטים את הסכנה, ומצד שני ההזדמנות, הטמונה בחזית נוספת במזרח התיכון.
הם מינו את גנרל ארצ'יבלד מאריי למפקד חיל המשלוח המצרי, וזה, החל להתקדם בצפון סיני מזרחה תוך שהוא סולל מסילת ברזל ומניח צינור מים מתוקים, מקנטרה מזרחה.
לאחר שניצחו בקרב רומני ולאחר שכבשו את אל עריש, הגיעו כוחותיו של מאריי למבואות עזה בתחילת 1917.
עד אותה העת אמרו המסרים שקיבל מאריי מלונדון כי מטרתו העיקרית היא ההגנה על תעלת סואץ ועל מצרים.
זו גם הייתה הסיבה לכך שככל שהצליח לקדם את כוחותיו מזרחה יותר, כך איבד מאריי דיוויזיות רגלים שנלקחו ממנו לטובת המערכות העקובות מדם שהתחוללו באירופה.
למזלו, השאירו בידיו את היחידות הרכובות, להן הביקוש באירופה היה נמוך, ואף הגדילו במעט את הכוחות הרכובים שעמדו לפקודתו.
במשך כל אותה עת, חזר וטען מאריי, כי הכוח העומד לרשותו אינו מספיק גדול כדי לכבוש את ארץ ישראל הוא ביקש חמש דיוויזיות רגלים ובתחילת 1917 עמדו לפקודתו שלוש דיוויזיות וחלקים מדיוויזיה רביעית.
הוא קיבל הוראה להתארגן בחודשי האביב והקיץ ולהתכונן למתקפה בסתיו 1917. רצונו לכבוש את עזה נבע מכך שחפץ להגיע עם מסילת הברזל עד ואדי עזה והעיר עזה הייתה סמוכה מדי לאזור זה ומאריי חשש מהתקפות נגד טורקיות.
מלבד זאת, רצף ההצלחות שלו בקרבות במגדהבה וברפיח והנסיגה הטורקית ללא קרב משלאל, הביאוהו לחשוב שניתן לבצע התקפת בזק על עזה ולנסות לכבוש אותה.
הבריטים אף העריכו כי קיים ויכוח בין קרס פון קרסנשטיין לבין מפקדיו הטורקים.
בעוד שהגרמני נטה, לדעתם, להחזיק בקו עזה-באר שבע, העדיפו מפקדיו לסגת לקו יפו-ירושלים ולנהל את המלחמה עליו.
כמו כן, הגיעו אליהם ידיעות כי הכוחות הטורקים בחצי האי ערב נסוגים ובדרכם לפלשתינה והם העדיפו, על כן, לנסות ולתפוס את עזה לפני שהכוחות הטורקים יתוגברו.
סוגי הקרקע העיקריים בשדה הקרב הם דיונות חול, רכסי כורכר ואזור גבעי מתון ביותר של אדמת לס.
רצועת החול משתרעת לרוחב של מספר קילומטרים משפת הים התיכון מזרחה.
רכסי הכורכר מקבילים לקו החוף ועל כן כיוונם הוא צפון מזרח - דרום מערב.
הרכסים הבולטים (ממערב למזרח) הם: רכס אשר קצהו הדרומי נמצא ממזרח לאל-בורייג' וקצהו הצפוני הוא גבעה נמוכה מצפון לגבעת עלי מונטר, רכס מנסורה (עליו נמצאת כיום יד אנז"ק ומעט מזרחית ממנו, רכס שייח עבאס (עליו נמצאים הקיבוצים בארי ועלומים כיום).
באזור הצפוני יותר, מזרחית לעזה, מצויה שורת גבעות נמוכות ומזרחה ממנה - הרכס עליו נמצא כיום קיבוץ נירעם.
אזור הלס מתאפיין במישורים או בגבעיות מתונה.
על רקע מישורים אלו בולטים תילים עתיקים אשר מהווים נקודות שולטות בתצפית ובאש ומדרונותיהם התלולים של התילים מהווים אף מכשול פיזי מול כוח מסתער.
תופעה נוספת האופיינית לקרקע הלס היא חתירה עמוקה של הנחלים בקרקע אשר יוצרת את תופעת הבתרונות ומאפשרת התקדמות בהסתר, אך גם מכשול להתקדמות מהירה.
מקורות המים באזור היו בזמן מלחמת העולם הראשונה בעלי חשיבות אסטרטגית עליונה, שכן הצבאות נסמכו על בהמות: גם סוסי הפרשים ביחידות הרכובות וגם בהמות משא אשר נשאו את האספקה, התחמושת ואת התותחים.
ההערכה היא כי על כל חמישה חיילים הייתה בערך בהמה אחת.
מקורות המים העיקריים היו באפיק נחל הבשור לרגלי תל אל-פארעה ובשלאל ובאפיק נחל גרר בין תל א-שריעה ותל הורירה.
כמו כן, היו באזור החוף בארות מהן היה ניתן לקבל אספקת מים מוגבלת.
העיר עזה עצמה, הייתה מוקפת באותה עת במכשולים טבעיים.
ממערב, בין העיר והים, היו דיונות שהיקשו על התנועה.
ממזרח שלט על מבואותיה המזרחיים של העיר רכס הכורכר של עלי מונטר ומדרום לעיר היה שטח חקלאי אשר היה משובץ בעשרות משוכות צבר ארוכות שהיקשו על התנועה ועל התצפית.
הטורקים השכילו לבצר את עזה ומבואותיה בעמדות שולטות וכך יצרו מערך הגנתי חזק.
בנוסף, במרץ 1917, בשעה שהבריטים עמדו להתקיף את עזה בפעם הראשונה, קו המים ומסילת הברזל לא הגיעו עדיין עד לכוחות הלוחמים והבריטים נסמכו על מעיינות באזור שהיו מרוחקים מעזה ויצרו בעיות לוגיסטיות קשות לדיוויזיית הרגלים הרכובים אנזא"ק.
בעקבות הצלחת התקדמותו בסיני, היה מאריי משוכנע שאף עזה תיפול בידיו בקלות.
כוחותיו מנו כ-22,000 איש (שתי דיוויזיות רגלים, שתי בריגדות רכובות על סוסים וקורפוס הגמלים הקיסרי.
הכוח שהגן על עזה, השתייך לקורפוס ה-22, הפיקוד הרשמי היה של מושל העיר - טאלא ביי, ובפועל - של מפקד היחידה הצבאית, הגרמני פרידריך קרס פון קרסנשטיין, מנה כ-4,000 חיילים כ-10,000 חיילים טורקים, היו פרושים באזור, מחציתם באזור תל א-שריעה, כ-25 קילומטר ממזרח לעזה והמחצית השנייה בג'מימה.
בבאר שבע היה משמר של כ-500 איש ושם גם שכנה המפקדה הטורקית.
הכוח הטורקי כלל גם שבע סוללות תותחים, שתיים מהן היו אוסטריות ואחת גרמנית.
על גבעת עלי מונטר הגן הרגימנט ה-125 של הדיוויזיה ה-16 הטורקית.
שטח הכינוס המרכזי שבו חנה הצבא הבריטי היה באזור דיר אל בלח, כ-15 קילומטר דרומית לעזה.
תוכניתו של מאריי הייתה לפרוש את כוחותיו תוך כדי מסע לילי ולהציבם בעמדות תקיפה סביב לעזה ועם בוקר, לתקוף ממספר כיוונים בחיפוי ארטילרי.
עקב משוכות הצבר, שהשתרעו מדרום וממזרח לעיר, ולא אפשרו הסתערות פרשים, יועדו חלק מהיחידות הרכובות לתקוף את העיר עצמה, מעמדות שנמצאו צפונית מזרחית ואף צפונית לעיר.
באותה עת, אמורה הייתה להיפתח התקפה רגלית משלושה כיוונים, ממזרח, דרום מזרח ומדרום, על גבעת עלי מונטר שהיוותה נקודת מפתח בקרב.
שתי יחידות רכובות נוספות יועדו להתייצב ממזרח לשדה הקרב המתוכנן במטרה לחסום תגבורת טורקית אפשרית מכיוון באר שבע.
על כל הכוחות היה לחצות במהלך המסע הלילי את אפיקו הרחב, בעל הקירות התלולים, של ואדי עזה (נחל הבשור בקטעו המערבי).
התנועה הבריטית לעמדות הקרב החלה ב-26 במרץ בשעה 02:30. הכוחות נתקלו בבתרונות בסמוך לוואדי עזה, אשר היקשו על התנועה, ובערפל כבד אשר גרם לשיבוש הגעת כוחות הרגלים לעמדותיהם במועד המתוכנן.
מאידך, סייע הערפל, במקרה של היחידות הרכובות, להסתרת תנועת הכוחות מתצפיות של הטורקים.
הגעת פרשי אנז"ק אל העמדות שמצפון מזרח לעזה הפתיעה לחלוטין את הטורקים והפרשים אף הצליחו לשבות מפקד דיוויזיה טורקי ואת אנשי מפקדתו בעת שנעו לכיוון עזה.
הרגלים לעומתם, התקשו להגיע לעמדות הפתיחה.
ההתקפה הייתה אמורה להיפתח בשעה 08:00. אולם, בשל הערפל שנמוג רק בשעה 8, הצליחו הכוחות הרגליים להגיע לעמדותיהם רק ב-08:30 והארטילריה פתחה בהפגזת הריכוך רק בשעה 09:30. בכך אבד לכוחות הבריטיים יתרון ההפתעה שקיוו לו.
את ההתקפה העיקרית, על גבעת עלי מונטר, ביצעה דיוויזיה 53 בפיקודו של איי.
בשל סיבות שאינן ידועות עד היום, דחה דאלאס, על דעת עצמו, את היציאה להתקפה בשעתיים.
באותן שעתיים הוא עזב את מפקדתו ונע קדימה לכיוון שדה הקרב, כנראה, בשל רצונו לבחון את היקף הכוח הטורקי המגן.
בזמן זה העביר המפקד אשר היה אחראי על ניהול הקרב, גנרל פיליפ צ'טווד, הוראות חוזרות ונשנות אל מפקדתו של דאלאס לפתוח במתקפה, אלא שלא ניתן היה לאתר את דאלאס ולמסור לו את הפקודות.
סימני אבק שנראו מרחוק הגבירו, כנראה, את חששו של דאלאס לפתוח במתקפה מאחר שסבר (בטעות) כי מדובר בתגבורת טורקית.
רק בסביבות 13:00 בצהריים, באיחור של חמש שעות מהתכנון המקורי, נתן דאלאס את פקודת ההסתערות.
מלבד הדיוויזיה ה-53 עמדו לרשותו גם בריגדה 161 ויחידות הארטילריה שהשתייכו לדיוויזיה 54. במקביל, נתן צ'טווד הוראה לשתי הבריגדות הרכובות שבפיקודו של מייג'ור גנרל הנרי שובל לתקוף את העיר עצמה ממזרח ומצפון.
הרגלים הבריטיים פתחו בהסתערות ממרחק של 1,400 מטר מפסגת עלי מונטר.
הם התקדמו בשטח חשוף והיו נתונים להפגזה ארטילרית בפגזי שרפנל שביצעו כוחות המגן הטורקים.
בהגיעם למרחק של כ-350 מטר מהיעד, פתחו הטורקים בירי מקלעים ורובים.
תחת אש זו החלה מתקפת הרגלים להתפורר.
בשעה 15:00 שלח צ'טווד את בריגדה 159 (של דיוויזיה 53), שהמתינה כגיבוי, לתגבור ההתקפה על הגבעה וב-16:20, שלח אף את בריגדה 161, שגם היא המתינה כגיבוי, לחזק את המתקפה הרגלית.
בשעה זו כבר הגיעו ראשוני הרגלים אשר שרדו את האש הטורקית אל סמוך לראש הגבעה וניהלו קרב פנים אל פנים עם מגיני הגבעה.
עם הדמדומים, הצליחו הכוחות הבריטיים, אשר שלחו לקרב את כל כוח הרגלים שעמד לרשותם, להשתלט על גבעת עלי מונטר.
הכוח המגן הטורקי נסוג בצורה מאורגנת אל תוך העיר עזה.
בצהריים, בעת שהחלה הסתערות הרגלים, החלה גם הסתערות הפרשים.
כוח המגן הטורקי הוטעה על ידי חוסר פעילותם בחמש שעות ההמתנה ודילל את שורותיו במזרח ובצפון לטובת תגבור הכוחות באזור עלי מונטר.
שתי הבריגדות של דיוויזיית הרגלים הרכובים אנזא"ק הצליחו להתקדם בקלות יחסית ולהגיע לג'בליה מצפון לעזה ואף הגיעו לחוף הים.
במזרח עזה הם הגיעו עד משוכות הצבר הסמוכות לעיר ואף חברו לכוחות שהשתלטו על עלי מונטר.
בשעה 18:00, כאשר הערב החל לרדת על זירת הקרב, הייתה העיר עזה מכותרת מכל צדדיה ומצב הכוח הטורקי היה נואש.
אולם באותה שעה, הגיעה פקודת נסיגה לכוחות הבריטיים מצ'טווד, מפקד הקרב, ודובאל, מפקד הכוחות שהשתתפו בקרב.
שלוש סיבות הביאו לפקודת הנסיגה.
האחת הייתה חוסר ידיעתם של צ'טווד ודובאל לגבי המצב לאשורו בנקודות האסטרטגיות ובמיוחד, לא היה ברור להם אם נכבשה גבעת עלי מונטר.
הסיבה השנייה הייתה נעוצה בכך שסוסי הפרשים לא שתו מים במשך כל היום ולמיטב ידיעתם של צ'טווד ודובאל, לא היו מקורות מים באזור הקרב בהם יכלו הפרשים להשקות את הסוסים.
הסיבה השלישית הייתה קבלת ידיעות כי תגבורת טורקית חזקה נמצאת בדרכה לעזה.
אחד ממפקדי הבריגדות הרכובות, אשר ספגו אבדות מועטות ביותר בכל יום הלחימה ושלטו שליטה מוחלטת בכל המרחב שמצפון וממזרח לעזה, היה כה נזעם למשמע פקודת הנסיגה, עד כי עמד על זכותו לקבל את הפקודה בכתב, דבר שאכן נעשה.
רק למחרת בבוקר, ב-27 במרץ, התברר למפקדי הקרב מה באמת התרחש ואיזו הזדמנות הוחמצה.
בעקבות כך ניתנה פקודת התקפה נוספת לכיבוש רכס עלי מונטר ואכן, הבריטים הצליחו להשתלט שנית על הרכס השולט.
אלא שאז הגיבו הטורקים בהתקפת נגד מוצלחת שאילצה את הכוחות הבריטים לסגת דרומה אל מעבר לנחל הבשור.
הסיבות העיקריות לכישלונם של הבריטים היו:
עמידתו הסדורה והמאורגנת של כוח המגן הטורקי שגודלו היה פחות מרבע מגודל הכוח הבריטי.
כשלים בהעברת מידע מן המפקדה (שמוקמה בגדתו הדרומית של ואדי עזה) אל הכוחות בשדה הקרב ומשדה הקרב אל המפקדה.
לקרב מונו בעצם שני מפקדים.
דובאל שהיה מפקד הכוחות וצ'טווד שהיה מפקד הקרב.
דבר זה פגע בקבלת ההחלטות בזמן הקרב.
חוסר במודיעין מספיק מצד הכוח הבריטי.
הן בצורת סיורים מקדימים באזור המיועד להתקדמות אל העמדות והן בנושא חוסר מידע מספק לגבי התגבורות הטורקיות ויכולתן להגיע אל שדה הקרב.
גם דובאל וגם מפקדו מאריי מסרו דיווחים למשרד המלחמה הבריטי כי הקרב היה מוצלח.
מאריי, אשר שהה בזמן הקרב במפקדתו באל עריש, אף דיווח כי אבדות הטורקים עלו על אבדותיו פי שלושה.
הם תירצו את הנסיגה בהגעת התגבורת הטורקית ובכך שהסוסים לא הושקו במשך יום שלם.
אולם ידוע כיום כי שתי הבריגדות הרכובות, שהוצבו בחסימה כלפי מזרח לניטרול תגבור הכוח הטורקי, התמודדו בקלות יחסית עם התגבורת הטורקית ואילצוה לסגת.
כמו כן, ידוע כי הכוחות הרכובים שהשתתפו בקרב איתרו בשעות שהותם בשדה הקרב מקורות מים נאותים ולא נזקקו להשקיה דחופה של הסוסים.
כישלון הבריטים בקרב ועמידתם הנחושה של הטורקים, הביאו למפנה זמני במערכה על ארץ ישראל.
לאחר שורה של כישלונות, קיבלו הטורקים עידוד מוראלי וייצבו מחדש את קו ההגנה שלהם בין עזה ובאר שבע.
הבריטים שהתארגנו מחדש, ניסו שוב לכבוש את עזה ב-19 באפריל בקרב עזה השני.
זאב וילנאי תיאר את המצב שנוצר לאחר הקרב: "כל גאותו הצבאית של ג'מאל פחה (המושל הצבאי הטורקי של הארץ) היה על חשבון כישלון הבריטים בשדות עזה".
לשני הצדדים היו אבדות קשות בקרב.
לטורקים היו כ-301 הרוגים, 1,085 פצועים ו-1,061 נעדרים (רובם שבויים) מספרים אלו כללו גם 57 גרמנים ואוסטרים.
לבריטים היו 523 הרוגים (מתוכם רק שישה מדיוויזיית הרגלים הרכובים אנזא"ק), 2,932 פצועים ו-412 נעדרים.
קרב עזה השני התחולל בנגב המערבי, מזרחית לעזה, ב-19 באפריל 1917, כחלק מהמערכה על סיני וארץ ישראל במלחמת העולם הראשונה בחזית המזרח התיכון.
לאחר הניצחון שהוחמץ בקרב עזה הראשון, תקף חיל המשלוח המצרי, של האימפריה הבריטית, בשנית את כוח צבא האימפריה העות'מאנית (בפיקוד גרמני) שהגן על עזה.
הטורקים, אשר חיזקו את כוחותיהם לאחר הקרב הראשון, הביסו את הבריטים.
כישלון ההתקפה הבריטית הביא להחלפתו של גנרל ארצ'יבלד מארי, מפקד הכוח הבריטי, בגנרל אדמונד אלנבי.
המסרים ששלחו מארי ודובל אל משרד המלחמה הבריטי, לאחר קרב עזה הראשון, היו כוזבים ותארו את הקרב כהצלחה בריטית.
הם אף המליצו לנצל את "ההצלחה" ולתקוף במהירות את כוח המגן הטורקי על מנת להשלים את המשימה וטענו כי למתקפה ישנם סיכויי הצלחה רבים.
המתקפה תוכננה להתבצע בסגנון המתקפות של החזית המערבית במלחמת העולם הראשונה: הרעשה ארטילרית במשך יומיים על הכוח המגן ואז, הסתערות רגלית חזיתית על כוח המגן המחופר בתעלות.
הגנרלים פיליפ צ'טווד - מפקד הטור המדברי הבריטי, ולוטננט גנרל הנרי שובל - מפקד דיוויזיית אנז"ק, שהיו בעלי ניסיון קרבי רב, פקפקו ביכולת טקטיקה זו לפרוץ את קו ההגנה הטורקי ובסיכויי הניצחון בקרב.
בערב הקרב, בסיום התדריך שנתן אחד ממפקדי הכוחות הבריטיים לקציניו, הוא אמר: "זוהי, רבותי, התוכנית.
ואומר בכנות כי אינני מעריך אותה ביותר."
הכוח הבריטי מנה ארבע דיוויזיות רגלים: הדיוויזיות ה-52, ה-53, ה-54 וה-74, שתי דיוויזיות רכובות: דיוויזיית הרגלים הרכובים אנזא"ק ודיוויזיית הרגלים הרכובים האוסטרלית וקורפוס הגמלים הקיסרי.
הדיוויזיה ה-74 ודיוויזיית אנז"ק תוכננו להשתתף כמילואים, רק במקרה הצורך.
הבריטים אף הציגו שני כלי נשק חדשים בזירת המזרח התיכון: שישה טנקים (ולפי מקורות מסוימים - שמונה טנקים) צורפו לכוח התוקף.
כמו כן, צוידה הארטילריה ב-2000 פגזי גז רעיל.
הכוחות הבריטים נפרשו בצורת סהר.
מאזור ואדי עזה במערב, המשך בחלקו הדרומי של רכס שייח עבאס (עליו נמצא כיום קיבוץ בארי), דרומה לתל ג'מה, שלאל ותל אל-פארעה.
לשלוחות הגבעות מעלי מונטר מערבה, לצד הים קראו האנגלים בשם "רכס שמשון".
לשיפולי הגבעה, לצד דרום, היכן שהיה שדה התעופה של עזה ניתן השם - צוואר דלילה.ּ
לאחר קרב עזה הראשון חיזקו הכוחות הטורקים, בפיקודו של פרידריך קרס פון קרסנשטיין, את אחיזתם בקו עזה-באר שבע ומנו, על פי ההערכה, 20,000-25,000 חיילים אשר היו פרושים בנקודות שולטות כגון: עלי מונטר, רג'ם אל עטוינה (אזור כפר מימון ותושיה כיום), תל הורירה ותל א-שריעה.
בנקודות שולטות אחרות שלאורך הקו היו גם כן חפירות מאוישות על ידי הכוח הטורקי, אך מדובר היה בכוחות קטנים יותר שנתמכו בלוגיסטיקה ובתגבורת על ידי המוצבים העיקריים.
מזרחה מתל א-שריעה החזיקו הטורקים בנוכחות דלילה שכן סברו כי מקורות המים באזור אינם מספיקים ולכן, האפשרות של התקפה רכובה באזור זה היא בעלת סבירות נמוכה.
בשורות הצבא העות'מאני לחמו מספר קצינים מהיישוב.
אחד מהם, אריה הלפרן, בנו של מיכאל הלפרן, נהרג בקרב.
קצין אחר, ירמיהו צוקרמן, נפצע.
בבוקר 17 באפריל החלה הארטילריה הבריטית בהרעשה ארטילרית על העיר עזה ועל המוצבים הטורקים.
על עזה נורתה אש משני כיוונים.
על ידי סוללות תותחים שהתמקמו מדרום לעיר ועל ידי שני כלי שיט נושאי תותחים בריטים וסיירת צרפתית.
בבוקר 19 באפריל, בעת שהחל יום הלחימה העיקרי, שכלל הסתערויות חיל רגלים ופרשים, מיקדו קני הארטילריה הבריטים את אישם על גבעת עלי מונטר שמדרום מזרח לעזה.
בהפגזה זו נורו לראשונה פגזי גז רעיל במערכה בארץ ישראל, אולם בדיעבד התברר כי אלו כמעט ולא השפיעו על החיילים העות'מאנים (עקב שימוש בגז שהתנדף בטמפרטורות ששררו באזור וכמות לא מספקת של פגזים).
הירי הארטילרי הרצוף, אשר נמשך יומיים לפני תחילת המתקפה, סימן לטורקים כי מדובר בהכנה לתקיפה העיקרית, וכך, איפשר להם לערוך את הכנותיהם האחרונות ולהיות מוכנים להתקפה הבריטית.
כמו כן, הארטילריה הבריטית התמקדה בירי על קווי החפירות הטורקים ולא ירתה על הארטילריה הטורקית וכך איפשרה לארטילריה הטורקית להשיב אש על ריכוזי הכוחות הבריטים.
כוח הרגלים הבריטי התקדם כבר בבוקר 17 באפריל, עם תחילת ההרעשה, אל עמדות היציאה להתקפה ושהה בהן יומיים, תחת אש ארטילרית, עד תחילת ההסתערות בבוקר 19 באפריל.
אחד מהטנקים הבריטים נפגע ויצא מכלל פעולה כבר בשלב זה של הלחימה בעת שסייע לכוחות הרגלים.
ב-19 באפריל, בשעה 07:15, החלה התקפת חיל הרגלים הבריטי.
דיוויזיה 53 תקפה את המרחב שבין העיר עזה ובין חוף הים.
מעט אחריה, תקפו דיוויזיה 52 את העיר עזה ואת גבעת עלי מונטר מכיוון דרום ודיוויזיה 54 את המרחב שממזרח לעזה, בין העיר ובין גבעה שנודעה לאחר הקרב כ"עמדת הטנק".
הכוחות הבריטים לא הצליחו להשיג בהסתערותם הישגים משמעותיים ונבלמו לאורך כל החזית, תוך כדי ספיגת אבדות קשות, כתוצאה מירי מקלעים ופגזי שרפנל.
הטנקים שנותרו כשירים, פוזרו לאורך קו הלחימה במטרה שיסייעו ללחימת הרגלים.
צורת לחימה זו הביאה לריכוז האש הארטילרית הטורקית אל הטנקים ואל סביבתם הקרובה ובכך תרמה הימצאות הטנקים לסיכון הרגלים שבסביבתם.
באגף המזרחי של גזרת דיוויזיה 54 הצליח טנק אחד להתקדם ולסייע לכוחות הרגלים לכבוש אחת מעמדות הטורקים.
הטנק הצליח לטפס על גבעה קטנה (מדרום מערב למושב שובה של היום) שם הייתה ממוקמת עמדה טורקית, נפגע מפגזי תותח ונשאר לעמוד בשיא הגבעה כשהוא בולט בשדה הקרב.
ממזרח לטנק הסתערו על העמדות רוכבי בריגדת הגמלים.
כ-1,400 מטר לפני עמדות הטורקים הם ירדו מגמליהם והחלו בהסתערות רגלית.
המסתערים מול עמדת הטנק סבלו אבדות כבדות.
למרות זאת, הצליחו כ-30 מאנשי הגמלים וכ-20 מהרגלים הבריטיים להגיע לקו העמדות הטורקי והכינו עצמם לקרב כידונים, אלא שאז המגינים, כ-600 במספר, נסוגו אל קו העמדות השני.
הבריטים והאוסטרלים הצליחו להחזיק בעמדה כשעתיים, אך מאחר שנשארו מבודדים, עם פצועים רבים, נסוגו חזרה אל כוחותיהם.
מזרחית לעמדת הטנק, הצליחו כוחות של בריגדת רוכבי הגמלים, אשר פעלו כרגלים, להתקדם במרחב שבין שתי עמדות טורקיות וביצעו את ההתקדמות המשמעותית ביותר בכל קו הלחימה.
הם חצו את כביש באר שבע-עזה והשתלטו על שתי גבעות נמוכות.
אולם בשעה שהסתערות שאר הכוחות נבלמה, נסוגו גם הם חזרה מחשש שיישארו מבודדים בשטח הטורקי.
מול העמדות ברג'ם אל עטוינה נערכו כוחות רכובים של הבריגדות ה-3 וה-4 האוסטרליות והבריגדה ה-5 הרכובה של הדיוויזיה האימפריאלית הרכובה, בפיקודו של מייג'ור גנרל הנרי הודג'סון.
תחילה היה עליהם להפגין נוכחות ולהעסיק את הכוחות הטורקים כדי למנוע מהם תגבור של הגזרות המערביות יותר.
בהמשך הקרב, הוטל עליהם לפרוץ את האגף במערך הטורקי.
ניסיונות התקיפה לא עלו יפה.
גם כאן, הטורקים היו ערוכים היטב בעמדותיהם והסבו לכוחות המסתערים אבדות כבדות.
נטענה אף הטענה כי בהינתן שלפיקוד הבריטי כבר היה ידוע כי בגזרות האחרות לא הצליחו הבריטים לפרוץ את המערך הטורקי, לא היה ערך ממשי לתקיפה הרכובה, שכן לא היה בכוחה להכריע את הקרב.
כבר עם שחר 19 באפריל, תקפה הבריגדה הרכובה הקלה ה-3 את רכס עטוינה בכיוון שדרת הרכס (צפון מערב).
אולם הם הצליחו להגיע למרחק של כ-250 מטר מעמדות הטורקים ונבלמו.
רק בשעה מאוחרת יותר תקפו הבריגדות ה-4 וה-5 את קו ההגנה הטורקי וגם הם נבלמו וספגו אבדות.
באגף המזרחי של כוח זה פעלה דיוויזיית אנז"ק.
אחר הצהריים הוכנסה לפעולה גם הבריגדה ה-6 של הדיוויזיה האימפריאלית הרכובה, אשר שימשה עד אז כעתודה.
גם אז, כשהכוח הבריטי שלח לקרב את כל כוחותיו, לא הצליחו התוקפים להשיג שום הישגים משמעותיים.
כה רבה הייתה עליונות הטורקים, עד כי קני הארטילריה שלהם היו מספיק פנויים כדי להעסיק גם את קני הארטילריה של הכוחות הבריטיים.
בצהרי היום הובהר כי אף לא אחת מהתקפות הכוח הבריטי זכתה להצלחה.
בנקודות הבודדות בהן הושגה התקדמות, היו הכוחות דלילים ומבודדים ונסוגו חזרה אל הקו הבריטי.
בשאר ההסתערויות הצליח כוח המגן הטורקי לרתק את הכוחות המסתערים תוך שהוא גורם להם אבדות.
במספר מקומות נעשו ניסיונות טורקים לביצוע התקפות נגד.
בקצה המערבי של החזית, בדיונות הסמוכות לים, ניסו הטורקים לכבוש עמדות שהוחזקו על ידי הבריטים, אך הם נבלמו ונהדפו.
גם באגף המזרחי נעשו ניסיונות טורקים לתקוף את הכוח הבריטי.
כוחות של דיוויזיית אנז"ק הצליחו להדוף כוחות של רגלים ושל פרשים טורקים שניסו לבצע איגוף ממזרח.
בשעה 15:00 יירטו הבריטים מסר טורקי המודיע כי חיל המצב בעיר עזה אינו זקוק לתגבור.
הנחתם הייתה כי אין זו הטעייה מכוונת של הטורקים ומאחר ובאותה שעה הם כבר עשו שימוש כמעט בכל הכוחות שעמדו לרשותם, היה ברור כי אין טעם להמשך הקרב.
מפקד החזית הבריטי, ארצ'יבלד מארי, נתן פקודה לכל הכוחות להאחז בעמדות אותן השיגו ולחדש את המתקפה למחרת בבוקר, תוך שימוש בדיוויזיה 74 שהייתה בעתודה במשך יום הקרב.
בישיבות ליליות של סגל הפיקוד הבריטי הבכיר, הובהרו ממדי האבדות וחוזקו של הקו הטורקי ובעצת גנרל צ'טווד, נדחה חידוש המתקפה ב-24 שעות, דחייה שקיבלה את הסכמת מארי.
מאוחר יותר בוטלה תוכנית חידוש המתקפה לגמרי.
בעיקר סבלו דיוויזיות הרגלים, אחת מהן ה-54, איבדה 3,000 איש.
אבדות גדולות היו גם בקרב פרשי הדיוויזיה האימפריאלית, כ-550 אבדות.
בין ההרוגים הבריטים בקרב היה גם בנו של אנדרו בונאר לואו, שר האוצר ומנהיג המפלגה השמרנית.
קיימת השערה שאחת הסיבות לכישלון בריטים בקרב הייתה פעולה מוצלחת של המרגל הגרמני, פריץ פרנק, שפעל באזור.
הכישלון המוחלט בקרב הביא להחלפת הפיקוד הבריטי בחזית זו.
ראשון שילם את המחיר דובאל אשר הוחלף למחרת הקרב.
סיר ארצ'יבלד מארי זומן ללונדון לאחר מספר שבועות והוחלף על ידי גנרל אדמונד אלנבי אשר היה מפקד בעל ניסיון קרבי רב.
משרד המלחמה הבריטי חיזק את צבאו של אלנבי באופן משמעותי כשתיגבר אותו בשלושה גייסות, שני גייסות רגלים וגייס פרשים.
כוחות אלו הצליחו, אחרי חצי שנה, בניסיונם השלישי לקעקע את קו עזה-באר שבע.
תחילה כבשו את באר שבע ויומיים לאחר מכן כבשו גם את עזה.
קרב עיון קרא היה קרב כחלק מהמערכה על סיני וארץ ישראל במלחמת העולם הראשונה.
הוא התרחש מערבית לנס ציונה ודרומית לראשון לציון ב-14 בנובמבר 1917 בין כוחות הבריגדה הניו זילנדית הרכובה מדיוויזיית הרגלים הרכובים אנזא"ק של הצבא הבריטי ובין הארמייה השמינית של צבא האימפריה העות'מאנית.
הקרב היה אחד משרשרת קרבות קטנים יחסית בהיקפם, שהתרחשו בצפון הנגב, בשפלה ובמישור החוף הדרומי, בעת שהצבא העות'מאני ניסה להדוף ולעכב את כוחות חיל המשלוח המצרי של הצבא הבריטי ובכך למנוע את התקדמותו לקו רמלה-יפו.
ייחודו של הקרב היה בכך שנלחמו בו יחידות ניו זילנדיות אורגניות בפיקוד קצינים ניו זילנדים (ולא קצינים בריטיים, כנהוג), ובכך שהתרחש בשטח שבקרבת שלוש המושבות העבריות רחובות, נס ציונה וראשון לציון.
שם הקרב נגזר מכינויה הערבי של ראשון לציון בידי החיילים הניו זילנדיים, כשם המעיין ששמו העכשווי הוא עין הקורא.
קרב עיון קרא התפתח עקב ניסיונות של הפיקוד הטורקי לבלום את כוחות חיל המשלוח המצרי המתקדמים צפונה במהירות כחלק מסדרת קרבות שזכו לכינוי, מרדף פלשת, ונערכו לאחר קרב באר שבע בו הובקע הקו הטורקי בין באר שבע לעזה, וקרב עזה השלישי.
ב-13 וב-14 בנובמבר עשו הטורקים מאמצים לבלום או לעכב את התקדמותם של הכוחות הרכובים, שהתקדמו במהירות צפונה, בסדרה של קרבות השהיה דרומית לקו יפו-רמלה.
המאמץ המערבי היה להגן על דרך יפו-עזה על ידי ניסיון לבסס קו הגנה מערבית לנס ציונה ודרומית מערבית לראשון לציון, במקום בו רכסי הכורכר נמשכים מערבה, מגיעים לאזור החולות ויוצרים על ידי כך רצועה של גבעות ורכסים המאפשרים ביסוס קו הגנה.
בבוקרו של 14 בנובמבר חצתה דיוויזיית הרגלים הרכובים אנזא"ק את נחל שורק ממערב למזרח, התמקמה באזור הכפר אל-קוביבה.
מפקדת הדיוויזיה הוצבה בנקודת תצפית בקבר שייח, הנמצא בימינו בחלקו הצפוני של כפר גבירול, ממנו הייתה תצפית על כל הסביבה הקרובה, כולל על המושבות העבריות שבאזור.
משימת פריצת הקו הטורקי, שהיה מצפון למקום ההיערכות של דיוויזיית אנזא"ק, הוטלה על בריגדת הרובאים הרכובים הניו זילנדית (New Zealand Mounted Rifles brigade).
למפקדים הניו זילנדים נראתה התקפה חזיתית על העמדות העות'מאניות כמסוכנת מדי.
הם החליטו על התקפה משולבת שבה הרגימנט של אוקלנד, (AMR) יאגף משמאל (מערב), הרגימנט של קנטרברי (CMR) יאגף מימין והרגימנט של וולינגטון (WMR) יתקוף את העמדות בהסתערות חזיתית בחיפוי ארטילרי.
ההתקפה החלה ב-11 בבוקר, ונעצרה כאשר רובאי קנטרברי, שניסו לבצע איגוף דרך הפרדסים של נס ציונה, נתקלו באש חזקה ויעילה.
הפיקוד הניו זילנדי שם לב כי הטורקים נוקטים טקטיקה הגנתית בלבד, והמשיך בהתקפה כאשר קידם את הגדוד האוקלנדי לעומק האגף המערבי.
ההתקפה הצליחה והעמדות נתפסו, וקני מכונות היריה הטורקיות שנתפסו, הופנו עתה צפונה לכיוון קו העמדות הטורקי הבא.
הם ירדו מסוסיהם כ-200 מטרים מהעמדה הטורקית החזקה והשלטת שכונתה "The Red Knoll" והסתערו עליה רגלית.
כתוצאה מהניצחון בקרב נכנס הרגימנט של קנטרברי לנס ציונה ויחד עם הכוח האוסטרלי שכבש עוד קודם לכן את רחובות, חיזק את שליטת דיוויזיית הרגלים הרכובים אנזא"ק במרחב.
יומיים לאחר הקרב, ב-16 בנובמבר, נכנסה הבריגדה הניו זילנדית, רכובה על סוסיה, ליפו.
בהמשך, הושלם כיבוש כל האזור שדרומית לירקון, ויחד עם תפיסת צומת המסילות החיוני שבתחנת הצומת (היום תחנת נחל שורק) סלל את הדרך להשתלטות על ירושלים והרי יהודה, ולצליחה הראשונה של נהר הירקון.
לקרב בעיון קרא חשיבות רבה משום שבו לחמו בפעם היחידה חיילים ניו זילנדיים בפיקוד עצמאי בקרב בהיקף יחסית גדול במערכה בארץ ישראל.
בנוסף לכך, קרב עיון קרא הוא דוגמה טובה לניהול מבריק מבחינה טקטית וחיילית של קרב תנועה במלחמת העולם הראשונה מרובת הקרבות הסטטיים, תוך הפגנת רמה גבוהה של פיקוד ושליטה, ניצול הצלחה, דבקות במשימה, מיומנות בלחימה, תפעול נשק וקריאת שדה קרב לא מוכר.
תוצאה משנה של קרב עיון קרא היא קץ השלטון הטורקי ברחובות, נס ציונה וראשון לציון והיווצרות קשר מיוחד בין תושבי מושבות יהודה ובין החיילים מניו זילנד ואוסטרליה שחנו סמוך למושבות במשך למעלה משנה.
בקיץ 2009 הוקמה על גבעה בתחום קריית החינוך של העיר נס ציונה (גבעת מיכאל, בחלקו הצפון מזרחי של שדה הקרב) אנדרטה המנציחה את חללי הקרב הניו זילנדיים.
האנדרטה עוצבה על ידי האמן מיכאל שגיא.
עיריית נס ציונה מקיימת במקום טקס שנתי ב-14.11 לציון הנופלים בקרב.
טקס מקביל מתקיים יום קודם בניו זילנד.
בתחילת נובמבר 2012 נחנכה במתחם המסחר "מעוין שורק" (מתחם איקאה מדרום לראשון לציון) אנדרטה להנצחת חיילי חטיבת הרגלים הרכובה הניו זילנדית שנפלו בקרב.
האנדרטה, שניצבת באזור בו התקיים חלקו האחרון והמכריע של הקרב, הוקמה ביוזמת גד פרופר - קונסול כבוד של ניו זילנד בישראל וביוזמת ממשלת ניו זילנד.
בסמוך לבית הכנסת במושב גן שורק שוכנים שני שלטי הנצחה הכוללים את תמונותיהם של החללים הניו זילנדים, רקע הקרב ותמונות.
בחודש נובמבר 2017, במלאת 100 שנים לאירוע, נחנכו ב"גבעת התור" בנס ציונה, המשקיפה על העמק שבו התנהלו הקרבות, מצפור ואנדרטה המספרת את סיפור הקרב ומנציחה את זכרם של הלוחמים שנפלו בו.
הטקס נערך בנוכחות שגריר ניו זילנד בישראל, ראש העיר נס ציונה יוסי שבו, ראש העיר טאורנגה גרג ברונלס וראש העיר נס ציונה לשעבר והקונסול לשעבר בניו זילנד ניסן קרופסקי.
במזכירות מושב גן שורק קיימת פינת הנצחה לקרב ובה שרידים מהקרב שנאספו באמצעות גלאי מתכות על ידי מתנדבים מקבוצת "מיינלאב ישראל".
קרב פאביה (באיטלקית: Battaglia di Pavia, בצרפתית: Bataille de Pavie, בספרדית: Batalla de Pavía) הוא קרב מכריע שהתרחש בבוקר 24 בפברואר 1525 במסגרת מלחמת ארבע השנים, שהייתה חלק מהמלחמות האיטלקיות.
הקרב למעשה הכריע במידה רבה את מאבק הכוחות על השליטה באירופה בין בית ולואה לבין בית הבסבורג.
בקרב היסטוריונים צבאיים נחשב קרב פאביה כמועד תחילת העת החדשה משום שזו הייתה הפעם הראשונה ששימוש בנשק חם הוביל לניצחון בקרב ובכך סיים את תקופת האבירים שאפיינה את ימי הביניים.
כוחות בית הבסבורג, בפיקודו של שארל דה לנוי (בשיתוף עם חיל המצב של פאביה, שמפקדו היה אנטוניו דה לביה), תקפו את הצבא הצרפתי תחת פיקודו הישיר של פרנסואה הראשון, מלך צרפת בפארק מירבלו, מחוץ לחומות העיר.
בסופו של הקרב בן ארבע השעות הובס הצבא הצרפתי, כאשר יחידותיו השונות הוכו והושמדו כל אחת בנפרד.
הצרפתים סבלו מאבידות רבות, ובכלל זאת רבים מבני האצולה הצרפתית.
המלך פרנסואה עצמו נלקח בשבי על ידי כוחות ספרדיים.
קרל החמישי כלא אותו וכפה עליו לחתום על הסכם מדריד, אשר השפיל את צרפת וכפה עליה למסור שטחים רבים לאימפריה הרומית הקדושה.
מבחינה צבאית, היה הצבא הצרפתי מבוסס על אבירים רכובים, שנחשבו עדיין ללוחמי עילית בתקופה זו.
בשל כך, הגיעו הלוחמים מן השכבות הגבוהות של האצולה הצרפתית והיו מצוידים היטב, אם כי נחותים במספרם.
הצבא הספרדי, לעומת זאת, התבסס על שכירי חרב שהגיעו בעיקר משווייץ ומהקיסרות הרומית הקדושה.
שכירי החרב התבססו על שימוש בכידונים ארוכים תוך התארגנות בשיטת הפלנקס.
שיטה זו, בנוסף לשימוש ברובים, אפשרה לכוח הספרדי הזול יותר והמאומן פחות לגבור על הפרשים הצרפתיים.
לאור זאת, קרב פאביה נחשב לאחד הקרבות המציינים את סוף תקופת השליטה הצבאית של האבירים ואת פינוי הזירה לצבאות המבוססים על לוחמים רגליים שכירים.
הצבא הספרדי תקף את הצבא הצרפתי בלילה, כאשר האחרון לא היה מאורגן.
כתוצאה מכך החל הצבא הצרפתי בנסיגה, ללא יכולת להגיב למתקפה הספרדית.
המלך פרנסואה הבין את המצב ורכב עם כוח קטן כדי להתמודד עם הספרדים.
בהתמודדות זו לא היה לכוח הצרפתי סיכוי של ממש, ופרנסואה נפל בשבי.
בעקבות התמודדות זו יוחסה לו האמרה "הכל אבוד מלבד הכבוד".
באמרה זו הביע פרנסואה את מחויבותו לפעול באופן הראוי והמכובד ביותר, אף אם תוצאותיו של מעשה זה יהיו הרות אסון.
נפילתו בשבי של פרנסואה היא שהביאה בסופו של דבר לחוזה מדריד, שנחתם בשל הצורך לשחרר את המלך מן השבי.
קרב פארסכור הוא קרב שנערך ב-6 באפריל 1250, בין הצבא הצלבני של מסע הצלב השביעי לבין הצבא המצרי.
הקרב היה המשכו הישיר של קרב אל-מנצורה, ובסיומו הושמד לחלוטין הצבא הצלבני, מסע הצלב הגיע לסופו ולואי התשיעי, מלך צרפת נפל בשבי.
הקרב סימן גם את סוף השלטון האיובי במצרים ותחילת התקופה הממלוכית.
מסע הצלב השביעי, בפיקודו של לואי התשיעי, מלך צרפת, החל את השלב הצבאי בנחיתה בדלתא של הנילוס וכיבוש העיר המבוצרת דמיאטה.
לאחר עיכובים של חצי שנה יצא הצבא הצלבני לכיוון קהיר ונעצר בסמוך לעיר המבוצרת אל מנצורה.
בקרבות שנערכו ב-8 בפברואר בתוך העיר אל-מנצורה וב-11 בפברואר מחוץ לחומות העיר הצליחו הצלבנים להיאחז במחנה מבוצר מחוץ לעיר ולהדוף את ההתקפות של הצבא המצרי, אותן הובילו כוחות של פרשים ממלוכיים הידועים בשם אלבחרייה אלצאלחיה.
בסיומם של הקרבות של חודש פברואר, נותר הצבא הצלבני בעמדתו מבלי לגלות כל יוזמה או ניסיון להכריע את המערכה או לחלופין – לבצע ארגון מחדש על מנת להשיג להכריע את המערכה.
סגורים במחנה הנתון להתקפות בלתי פוסקות מצד כוחות מצרים קטנים, חשופים למחלות ובמחסור מתמיד של מזון ותחמושת החל הצבא הצלבני לאבד את כוחו ואת הנכונות ליטול יוזמה.
רעב, דיזנטריה, צפדינה, טיפוס ומורל ירוד עשו את שלהם במחנה שהיה נכון למכת החסד שתגאל אותו מייסוריו.
האביר וההיסטוריון הצרפתי ז'אן דה ז'ואנוויל, בן לווייתו של מלך צרפת שלחם בקרבות מסע הצלב השביעי, מספר על סבלם של החולים:.
ההיסטוריון המוסלמי אל-מקריזי מספר בכרוניקה על מסע הצלב על החלפת השלטון במצרים:
כך, כשלושה שבועות לאחר קרב אל-מנצורה, ב-28 בפברואר, תפס את הפיקוד על הצבא יורש כס הסולטנות אלמלך אלמועט'ם תוראן שאה.
תחילה לא היה תחת פיקודו הכוח שיאפשר התקפה חזיתית על המחנה הצלבני, עקירת אחיזתם באזור מול העיר אל-מנצורה והסרת האיום הפוטנציאלי על קהיר, והוא פנה לאסטרטגיה של מצור והתשה.
המחנה הצלבני – בעמדת איום על אל-מנצורה וקהיר הדרומית לה – לא היה מסוגל לממש את עמידתו בשערי עיר הבירה המצרית וסבל מקשיי אספקה הולכים וגדלים.
בעוד הצבא הצלבני חוטא בחוסר מעש וממתין לאשר יביא עליו גורלו התחזק הצבא המצרי ופעולתו הראשונה של הסולטאן הייתה ניתוק הצלבנים באל-מנצורה מבסיסם בדמיאטה.
המצרים הצליחו לגרור במסע יבשתי מספר גדול של סירות ולהשיט אותן במורד הנילוס ועל ידי כך לחסום את נתיבי האספקה בין המחנה הצלבני לבסיס בדמיאטה.
שיירות אספקה שעשו את דרכן מדמיאטה ועליהן מזון טרי, מזון משומר ותחמושת נתפסו על ידי המצרים או נאלצו לחזור על עקבותיהן.
הסולטאן, עתה בעמדת יתרון ברורה, דחה על הסף את ההצעה.
בלילה בין 5 באפריל ל-6 באפריל החליט לואי התשיעי על נסיגה לכיוון דמיאטה.
גם היום לא ברור מדוע החליט להישאר בעמדה מבודדת בנחיתות טקטית ובמצב של מצור מתהדק במשך זמן כה רב.
התוצאה הייתה התפרקות מוחלטת של הכוח הצלבני, שארל מאנז'ו העריך מאוחר יותר כי כ-80 אחוז מהאבירים כבר נהרגו או הפכו לחסרי יכולת לחימה בשלב זה."
הצבא הצלבני חזר על עקבותיו במסעו דרומה שהחל חודשיים לפני כן, אך הפעם בקצב מזורז יותר.
בבהלה וחיפזון שכחו הצלבנים להרוס את הגשר שנבנה על ידיהם על תעלת אלבחר אלסג'יר וכך איפשרו לצבא המצרי שיצא למרדף לחצות את הנהר ולהיכנס למגע עם הכוחות הנסוגים.
המרדף והטבח נמשך עד לעיר פראסכור, הנמצאת על זרוע הנילוס כשני שלישים מהדרך לדמיאטה, מהלך יומיים צעידה.
כאן הצליחו חלק מהצלבנים לעלות על ספינות שלקחו אותם לדמיאטה, בעוד המלך לואי עצמו מסרב לעלות לאוניות.
המלך, כשהוא סובל מדיזנטריה קשה עד שמשרתיו נאלצו לחתוך את מכנסיו, נתפס להלך רוח של קבלת הדין ורצון האלוהים, הלך רוח שלא הרפה ממנו עד סוף חייו, ואיבד רצון להילחם.
הצבא המצרי בהנהגת הכוחות הממלוכים החל בטבח שיטתי של החיילים הנוצרים, וניצלו רק הצלבנים שניכר כי הם אצילים וכי ניתן יהיה לקבל עבור שחרורם – במועד מאוחר יותר – דמי פדיון גבוהים.
למרות היקף הניצחון המצרי – המוחלט, לא היו הצרפתים חסרי קלפי מיקוח, ובראשם העיר דמיאטה שנותרה בידם.
עם נפילת המלך בשבי שכנעה רעייתו, המלכה מרגריט, את הקומונות האיטלקיות להמשיך ולהחזיק כוחות צבאיים בעיר דמיאטה תמורת ההבטחה כי כל הוצאותיהם תשולמנה כולל הוצאות מחיה ומזון.
דה ז'ואנוויל מוסיף ומספר על המלכה:
עובדה זו העמידה בפני הסולטאן המצרי את הברירה לסיים את המערכה במצור ממושך וקשה על מבצר דמיאטה או להביא לסיום מהיר של מסע הצלב במשא ומתן.
במשא ומתן שנוהל עבור המלך על ידי פיליפ ממונפורט, סירב המלך לוותר על שטחים מארץ ישראל (ומבחינה חוקית לא יכול היה לעשות ויתורים כלשהם בשם המדינה הצלבנית) ובסופו של דבר התחייב לפנות את דמיאטה ובתשלום דמי כופר אדירים בגודלם של חצי מיליון ליברות של טור עבור כל השבויים הנוצרים.
שחציים ישולם לפני שהמלך הצרפתי ואציליו ישוחררו, למוסלמים יימסרו מחסני האספקה שבעיר דמיאטה.
הממלוכים הבחריים כרתו ברית עם אשת הסולטאן המנוח שג'ר א-דור שמאז מסירת השלטון לידי תוראן שאה נדחקה הצידה ואיבדה את מעמדה וכוחה.
מאבק הכוחות הפנים מצרי הגיע לשיאו ב-2 במאי 1250, בו נרצח הסולטאן על ידי הממלוכים המצריים הבחריים לעיני המלך הצרפתי ואנשיו.
מפקד הממלוכים הבחריים פארס אל דין אקטאי אל גמדר דקר את הסולטאן הצעיר עקר את לבו מחזהו ולאחר מכן הושלכה גופתו אל הנילוס.
אל מקריזי מספר גרסה אחרת במקצת – לפיה במהלך סעודה במחנה החדש תקף בייברס את הסולטאן, הלה נפצע בידו וברח למגדל העץ הסמוך, שם השיגו אותו המתנקשים הרגו אותו והשליכו את גופתו לנהר.
הסולטאנית החדשה-ישנה נטלה לידיה את סמכויות השלטון למשך 3 חודשים, במהלכם נטלה את התואר מלכת המוסלמים.
בחודש יולי 1250 היא ויתרה על כסאה משנישאה לממלוכי הבחרי אל-מעז עז א-דין איבכ.
המשא ומתן חודש עם המנהיגים הממלוכים ואושר מחדש.
ב-6 במאי נמסרה דמיאטה לכוחות מוסלמיים ובאותו יום ממש שוחרר המלך הצרפתי משביו, עלה על ספינה גנואזית והפליג לעכו שם נחת עם ראשוני הניצולים ממפלת מסע הצלב והשבי המצרי.
המלך לואי התשיעי, בראש שיירי צבאו נשאר בארץ הקודש ארבע שנים נוספות במהלכן ביצר את ערי החוף על מנת לחזק את ממלכת ירושלים – משימת ענק נוספת שבסיכומו של דבר לא צלחה.
העולם המוסלמי ראה את תבוסת הצלבנים כמעשה האלוהים.
תוראן שאה עשה כל שביכולתו להפיק את המרב מהתהילה לה זכה ושלח חלקים מלבושו של המלך לדמשק ובירות מוסלמיות אחרות.
ההיסטוריון הדמשקאי אבו שמא מציין כי ב-20 באפריל הציג המושל האיובי בציבור את גלימתו של המלך.
ואל מקריזי מספר כי המושל חבש על ראשו את כובעו של המלך וסיפר כי הבגדים היו לבנים כנייר אך הדם של אויבי האסלאם צבע אותם לאדום.
כי הכנסיות בדמשק נפרצו על ידי גדודים של חוגגים שערכו בהן מסיבות וכי בבעלבכ השחירו הנוצרים – לאות אבל – את הפסלים בכנסיות.
במהלך החודשים שהובילו לקרב פארסכור, מששקע מסע הצלב בבוץ המצרי, החלו גורמים שונים להפיץ באירופה את השמועה כי מסע הצלב בראשות המלך השמיד את צבאו של הסולטאן בקרב מפואר וכבש את קהיר.
הידיעה על מפלת הצבא הנוצרי ונפילתו בשבי של לואי התשיעי זִעזעה את אירופה והציתה מחדש את הוויכוח לגבי רצון האלוהים והשתקפותו בכישלונות מסעי הצלב.
הפחד והבושה הצורבת של התבוסה הציתו אש בתנועה צלבנית חדשה שהתיימרה לגאול את ארץ הקודש ולנקום את מפלת מסעי הצלב.
התנועה העממית זכתה לשם מסע הצלב של הרועים שהפנתה את זעמה כנגד הכנסייה והאצולה ורצחו יהודים בסדרת פרעות.
לאחר שהגדישו את הסאה, ולמרות תמיכה עממית רחבה, נלכדו משתתפי המסע במארב ורובם נהרגו.
אירופה כולה עסקה בחשבון נפש והאפיפיור אינוקנטיוס הרביעי כתב לארכיבישוף של ריימס:
מספר סיבות עשויות להסביר את התוצאה הקטסטרופלית של קרב פארסכור.
אין ספק כי הצל הארוך של מסע הצלב החמישי והקרבות סביב אל-מנצורה השפיעו על שיקול הדעת של הצרפתים.
אך בסיכומו שלדבר היה המבצע הצבאי "שידור חוזר" של הפיאסקו.
העמידה חסרת התכלית מול מנצורה מפברואר עד אפריל נגרמה מקוצר ראות של המלך לואי התשיעי, ובשילוב עם חוסר גמישות טקטית שהובילה לכישלון בעקירת הצבא המצרי מעמדותיו הביאו את הצבא הצלבני לעמדה של נחיתות.
נחיתות זו הוחמרה עם הכישלון להבטיח את נתיבי האספקה מדמיאטה למנצורה, וכך חברו אי הבנה של תנאי השטח, תכנון כושל של המערך הלוגיסטי, ואובדן שליטה להביא לתבוסה הצלבנית.
קרב עדווה הוא קרב שהתרחש ב-1896 סמוך לעיר עדווה במחוז תיגראי שבאתיופיה, במסגרת המלחמה האיטלקית-אתיופית הראשונה, בין ממלכת איטליה לממלכת אתיופיה.
הקרב הסתיים בניצחונם המוחלט של האתיופים שהצליחו לשמור על עצמאותם המדינית והיו בכך המדינה היחידה באפריקה, שלא הפכה לקולוניה אירופאית.
כמו כן הייתה זו הפעם הראשונה (והיחידה) בתולדות הקולוניאליזם שבה הצליחה מדינה אפריקנית להביס מעצמה אירופאית.
בשלהי המאה ה-19 הייתה אפריקה כולה, למעט אתיופיה וליבריה, תחת שליטה אירופאית, או של יוצאי אירופה (הרפובליקות של הבורים בדרום אפריקה).
ממלכת איטליה שנכנסה באיחור למרוץ הקולוניאלי זכתה בשתי מושבות, אריתריאה וסומליה, על גבול אתיופיה, ולטשה עיניה אל שכנתם הדרומית העצמאית.
ב-1889 נחתם הסכם ווצ'ל בין שתי המדינות שהבטיח, לפי הגרסה האיטלקית, כי אתיופיה תהפוך לפרוטקטורט (מדינת חסות) של איטליה שתנהל את ענייני החוץ שלה.
אך האתיופים סירבו להתחייב על כך, וגרסו כי הם רשאים להיעזר בשירותי התיווך של איטליה לפי בחירתם.
המשמעות לכך הייתה שאתיופיה סירבה למעשה לוותר על ריבונותה ועל עצמאותה המדינית.
האיטלקים לא היו מוכנים לקבל זאת ופלשו לאתיופיה.
בסוף 1895, לאחר שהתקדמו לעומק שטחה של אתיופיה, הובסה יחידת חוד איטלקית שסבלה מנחיתות מספרית בקרב אמבה אלגי, והאיטלקים נסוגו לעמדות מוגנות יותר במחוז תיגראי, שם התייצבו שני הצבאות זה מול זה.
לקראת סוף פברואר 1896, החלה האספקה של שני הצדדים להדלדל.
מפקד הכוחות האיטלקים, הגנרל אורסיטה בארטיירי, זימן ישיבה של כלל מפקדי הכוחות, והודיע להם שהאספקה עומדת לאזול בתוך כחמישה ימים.
הוא הציע לסגת ולהיערך מחדש באזור אסמרה, אולם שאר המפקדים התנגדו לכך, וטענו שנסיגה בשלב זה תגרום לפגיעה קשה במורל החיילים האיטלקיים.
אחד מהמפקדים הבכירים, דבורמידה, צוטט באמרו "איטליה תעדיף אובדן של 2,000 או 3,000 חיילים מאשר נסיגה חסרת כבוד".
בארטיירי עיכב את החלטתו למספר שעות בטענה שעליו להשיג מודיעין, אך לבסוף הודיע כי המתקפה תיפתח למחרת בשעה 9:00 לפנות בוקר.
הצבא האיטלקי היה מורכב מארבע בריגדות, ובהן סה"כ 17,978 חיילים ו-56 מרגמות.
עם זאת, קרוב לוודאי שרק 14,923 נלחמו בפועל, והשאר שימשו כתומכי לחימה ולאבטחת קווי התקשורת העורפיים.
הבריגדה בראשותו של גנרל אלברטון הייתה מורכבת מחיילים אריתראים (אסקרי) בפיקודם של קצינים איטלקיים, שאר הבריגדות היו איטלקיות, והכילו מספר קטן של יחידות עילית, אולם רוב החיילים היו מגויסים טריים ובלתי מנוסים מרגימנטים באיטליה לגדודים ייעודיים באפריקה.
הצבא האיטלקי סבל מנחיתות מספרית משמעותית כאשר ההערכות לגבי סדר הכוחות האתיופים נעות בין 73,000 איש לבין למעלה מ-120,000 לוחמים, לעומת כ-15,000 לוחמים בלבד בכוחות האיטלקיים.
כמו כן הוא סבל משורה של כשלים: מפות לא מדויקות, רובים מיושנים, ציוד תקשורת לקוי ונעליים לא מתאימות לשטח הסלעי (בארטיירי העדיף מתוך חסכנות להשתמש ברובים ישנים על מנת לנצל עד תום את מלאי המחסניות על אף שהיו ברשותו רובים חדישים מסוג קרקנו מודל 91).
כמו כן היה מחסור בפרדות משא ובאוכפים.
המורל היה ירוד בקרב החיילים הוותיקים שסבלו מגעגועים למולדתם, והחיילים החדשים היו בלתי מנוסים ובלתי מיומנים.
הכוחות האתיופיים תחת הקיסר מנליק השני חולקו בין הקיסר, אשתו המלכה טיטו בטול, ראס (מס' 2) וולה בטול, ראס מנגשה אטיקם, ראס מקונן מיכאל, פיתאווררי גביהו וראס אלולה אניגדה.
בנוסף לכך נסתפח מספר לא ידוע של כוחות בלתי סדירים מקרב האיכרים המקומיים, ביניהם גם יהודים, שאף סיפקו לצבא את המזון מתוצרתם החקלאית.
רוב הצבא האתיופי היה בנוי מיחידות חי"ר מצוידות ברובים, אך עם זאת היה גם מספר משמעותי של פרשים ושל לוחמים מצוידים בחניתות.
כמו כן הייתה בצבא האתיופי קבוצה קטנה של יועצים צבאיים רוסים ויחידה רוסית קטנה של קוזקים בפיקודו של נ.ס.
ב-29 בפברואר, בחסות החשכה, החלו שלוש מהבריגדות האיטלקיות להתקדם בנפרד לכיוון עדווה, דרך מעברים הרריים צרים, בעוד שהבריגדה הרביעית נשארה במחנה ככוח עתודה.
תוכנית הקרב האיטלקית הייתה לצעוד בשלושה טורים מקבילים לעבר פסגות שלושת ההרים, כאשר דבורמידה מפקד על הימין, אלברטון על השמאל וארימונדי במרכז - וכוח עתודה נוסף שהיה אמור להתקדם בעקבות ארימונדי במטרה לנצל את יתרון הגובה.
במהלך המצעד הלילי הבריגדות נותקו זו מזו תוך שהחיילים עוברים מספר מיילים בדרך הררית קשה.
המפות הלקויות גרמו לאלברטון לזהות את ההר הלא נכון ככידאנה מהרת (היעד המקורי), ולצעוד ישר לעבר העמדות של ראס אלולה.
עובדה שלא הייתה ידועה לבארטיירי היא שמנליק עמד לפרק את המחנה (וככל הנראה לנטוש את המערכה) כבר ביום המחרת, עקב חוסר היכולת של האיכרים להמשיך ולקיים את הצבא.
הקיסר האתיופי התעורר בשעת בוקר מוקדמת על מנת לפתוח את תפילות יום א', כאשר מרגלים של ראס אלולה דיווחו לו על התקדמות הכוחות האיטלקיים.
הקיסר כינס את מפקדי הכוחות, וכשהנסיכה טאיטו לצידו, הורה להם להתחיל ולהתקדם לעבר האיטלקים.
נגוס טסמה פיקד על האגף הימני, ראס אלולה על השמאלי, והראסים מקונן ומנגשה במרכז, כאשר ראס מיכאל בראש חיל הפרשים; הקיסר ובת לווייתו נותרו מאחור בעתודה.
הכוחות האתיופיים מיקמו עצמם בראש הגבעות המשקיפות על עמק עדווה בעמדה מצוינת להקביל את פני האיטלקים, שהיו חשופים ופגיעים לאש צולבת.
האסקרי של אלברטון היו הראשונים להיתקל בכוח הנגדי סמוך לכידאנה מהרת.
האתיופים הצליחו למקם את הארטילריה שלהם על הגבעות המשקיפות אל העמק והשיגו בכך יתרון משמעותי.
ההערכות לגבי כמות התותחים מגוונות.
היועץ הצבאי הרוסי ליאונטייב טען שהארטילריה הייתה מורכבת מ-42 מרגמות רוסיות, אך היסטוריונים בריטים גורסים כי היה מדובר בתותחים מדגם הוצ'קיס ומכונות ירייה מקסים, שנקנו מספקי נשק צרפתיים ואירופאים אחרים.
בקרב שהתחולל הצליחה יחידת האסקרי להחזיק בעמדות במשך שעתיים, תוך שהיא סופגת אבדות כבדות.
אלברטון נשבה בקרב ושרידי הכוחות מצאו מפלט בבריגדה של ארימונדי.
ארימונדי הצליח להדוף גלי הסתערות חוזרים ונשנים של האתיופים במשך כשלוש שעות, כשכוחותיו הולכים ונחלשים.
לבסוף הטיל מנליק למערכה את הכוחות השוואנים, כ-25,000 לוחמים, בהסתערות רבתי לעבר קווי האיטלקים, והמגנים נכנעו.
שתי היחידות של בארטיירי נחסמו ולא יכלו לסייע.
הבריגדה האיטלקית של דבורמידה, שהתקדמה על מנת לסייע לאלברטון, הגיעה באיחור.
כשהם מנותקים משארית הצבא האיטלקי, החל דבורמידה בקרב נסיגה לעבר עמדות ידידותיות, אולם הוא הצעיד את כוחותיו בטעות לתוך עמק צר, וחיל הפרשים של ראס מיכאל ערך בהם טבח כשהם צועקים "אבלגומה!" "אבלוגמה!" ("לקצור" בשפת האורומו).
שרידי גופתו של דבורמידה מעולם לא נמצאו אם כי אחיו שמע מפי אשה זקנה מקומית שסיפרה כי נתנה מים לקצין איטלקי שסבל מפצעים אנושים, אותו כינתה "צ'יף, אדם חשוב, עם משקפיים ושעון וכוכבי זהב".
שרידי הבריגדות של בארטיירי אוגפו והושמדו טיפין טיפין במורדות הר בלה.
מנליק צפה בצהרי היום כיצד כוחותיו של היימנות מכריעים למעשה את הבריגדה האיטלקית, כאשר הניצולים מהקרב נמצאים בנסיגה מוחלטת והקרב מסתיים.
בעקבות התבוסה המשפילה חתמה איטליה על אמנת אדיס אבבה המכירה בעצמאותה של ממלכת אתיופיה.
ב-1999 נעשה סרט דוקומנטרי אתיופי בשם עדווה המתאר את הקרב ותוצאותיו.
קרב עייתא א־שעב היה קרב שהתנהל בכפר עייתא א־שעב, בשבוע הרביעי של מלחמת לבנון השנייה, בסוף חודש יולי 2006, בין כוחות המילואים של חטיבת כרמלי וכוחות חטיבת הצנחנים בסיוע חיל האוויר ובין חמושים מארגון חזבאללה.
הכפר השיעי עייתא א-שעב ממוקם בגזרה המערבית של הלחימה בסמוך למושב זרעית באזור שבו התבצעה חטיפת חיילי צה"ל בגבול לבנון.
הקרב היה חלק ממבצע קורי פלדה שבמסגרת לבנון השנייה.
לקרב שבא לאחר ההיתקלויות בעיירות בינת ג'בייל ומארון א-ראס, נשלחו כוחות מילואים מחטיבת כרמלי ומספר כוחות מחטיבת הצנחנים, במטרה להדוף את משגרי הרקטות ואת חמושי החזבאללה שהתבצרו בתוך בתי הכפר.
המטרה העיקרית של כניסת הכוחות לכפר הייתה ליצור רצועת ביטחון של כ-6 ק"מ מקו הגבול עד נהר הליטני.
בלילה בין ה-19–20 ביולי 2006 נכנסה יחידת פלנ"ט צנחנים (10 לוחמים) בפיקוד ירון שרוני לפעולה בצפון הכפר עייתא א-שעב.
המטרה הייתה לפוצץ מחסני נשק של חזבאללה.
בפעולה נפצע קשה מאוד לוחם עורב צנחנים.
פעולת החילוץ על ידי מסוק ינשוף (בלקהוק) בחיפוי זוג מסוקי קוברה AH-1 בוצעה תוך סיכון רב וצוותי האוויר שהשתתפו בה קיבלו את צל"ש הרמטכ"ל ואת עיטור המופת.
בשעות הבוקר של 31 ביולי נכנסו כוחות צנחנים לכפר ונתקלו במחבלי חזבאללה, איתם ניהלו חילופי אש שבמהלכם נורו טילי נ"ט ופצצות מרגמה.
לאחר חילופי אש במהלך היום תפסו הכוחות שליטה על מספר בתים בגזרת הלחימה.
חילופי האש הסלימו ביום למחרת, עד לכדי שלושה הרוגים בקרב כוחות הצנחנים, ממטח טילים בצהרי אותו יום.
כמו כן, נפצעו מפקד פלוגה וסגנו בגדוד 890. חילוצם מן השטח הפכו מורכבים עד מאוד, ובוצעו תחת אש כבדה ותוך לחימה במחבלים מטווחים קרובים.
ב-2 וב-3 באוגוסט נערכו קרבות של גדוד 101 נגד מחבלי החזבאללה, ונהרגו כמה מהם.
בחילוץ הפצועים השתתף סרן אחסאן דקסה וקיבל על כך את צל"ש אלוף.
כחמישה ימים לאחר תחילת הקרב נהרג לוחם המילואים הראשון, כתוצאה מפגיעת מטיל נ"ט.
במהלך חילופי האש העזים הצליחו לוחמים מחטיבת כרמלי לשבות שישה פעילי חזבאללה שהועברו לשטח ישראל.
ב-9 באוגוסט בשעות הבוקר המאוחרות, נפגע טנק מרכבה השייך לחטיבת המילואים 847 ונהרגו כל ארבעת אנשי צוות הטנק.
הארבעה מונצחים במצפה נמרוד בראש פינה.
הקרב בעייתא א-שעב התרחב ב-12 באוגוסט לחלק מהמערכה הקרקעית על נהר הליטני, בכפר אבו טוויל שבמרחב עייתא א-שעב, למחרת, נורו שני טילי נ"ט לעבר כוח מחטיבת כרמלי, עליה פיקד במלחמה אל"ם אילן אטיאס, ושמהם נהרגו ארבעה חיילים ונפצעו עשרים.
בעקבות כך החליט אטיאס להסיג חזרה לשטח ישראל את אחד מגדודיו, אשר ספג את הנפגעים.
הגדוד נסוג תוך שהוא נוטש שטחים שולטים באזור הכפר.
החלטה זו יצרה פתח דרכו חדרו מחבלי חזבאללה נוספים למרחב עייתא א-שעב, אשר הפכו את הלחימה על כיבושו מחדש של השטח השולט בידי לוחמי חטיבת כרמלי, ובראשם הסמח"ט, הושע פרידמן בן שלום, למורכבת וסבוכה.
האבידות בצד הישראלי הסתכמו ב-13 חיילים הרוגים, בעיקר כתוצאה מפגיעות טילי נ"ט.
בכללו הקרב היווה הכנה מקדימה לפתיחת מבצע שינוי כיוון 11, פעולה צבאית של כוחות צה"ל שהובילה למלחמת לבנון השנייה.
לאחר המלחמה חקרה ועדה בראשות האלוף במילואים יורם יאיר את מהלכי הקרב של עוצבת הגליל ובכלל זה גם את קרב עייתא א-שעב.
הוועדה בראשות יאיר מתחה ביקורת קשה במיוחד על הדרך בה נוהל הקרב ויאיר אף כינה אותו "החור השחור של המלחמה".
קרב פואטייה הוא קרב שהתרחש במהלך מלחמת מאה השנים ב-19 בספטמבר 1356 בין צרפת לאנגליה.
הקרב נערך בקרבת העיר פואטייה שבצרפת בין כוח פשיטה אנגלי בפיקודו של הנסיך השחור לבין צבא צרפתי בפיקודו הישיר של המלך ז'אן השני.
על אף נחיתות מספרית מוחצת, הנחיל הכוח האנגלי תבוסה מרה לצבא הצרפתי ואף לקח בשבי את מלך צרפת.
ב-1355 נחת אדוארד, הנסיך השחור, עם צבאו בגסקוניה.
היות שלא יכול היה לשלם לחייליו, יצא איתם למסע של שוד וביזה.
על פי תוכנית המלחמה של אדוארד השלישי, אמור היה צבאו של הנסיך לצעוד לעבר עמק הלואר, להתאחד שם עם כוח אנגלי אחר שנחת בברטאן ולתקוף יחד את פריז.
אך כאשר הגיע לעמק הלואר התוכנית השתנתה, והצבא שנחת בברטאן הופנה לנורמנדי ולחם שם נגד צבאו של ז'אן השני.
צבא הנסיך פנה לעבר פריז וז'אן השני נאלץ לנטוש את המערכה בנורמנדי כדי להגן על העיר.
בדרכו לעבר פריז הגיע ז'אן השני לעמק הלואר ואיגף את הצבא האנגלי שנותק מבסיסו שבבורדו.
ב-19 בספטמבר 1356 נערך הנסיך השחור עם צבאו מדרום לעיר פואטייה במקום שהגישה היחידה אליו הייתה דרך שביל צר המוקף בסבכות שיחים משני צדדיו.
לרשותו עמד כוח של כ-8,000 חיילים בלבד לעומת כוח גדול בהרבה שעמד לרשותו של ז'אן השני.
בבטחו בעדיפותו המספרית המוחצת דחה ז'אן השני את הצעתו זו.
ז'אן השני חילק את צבאו לשלושה גדודים, כאשר על הראשון הפקיד את בנו, יורש העצר, אשר היה בן 19 וזו הייתה התנסותו הראשונה בקרב.
עמו בגדוד לחמו שניים מאחיו הצעירים.
על הגדוד השני הופקד אחיו הצעיר של המלך פיליפ, דוכס אורליאן - גם הוא ללא כל ניסיון בלחימה.
המלך עצמו פיקד על הגדוד השלישי, כשעימו נלחם צעיר בניו.
הקרב החל כאשר ניסו 3,000 אבירים צרפתים לעבור דרך השביל הצר, בעוד האנגלים פתחו בירי חיצים מבין סבך השיחים.
הקשתים האנגלים גרמו לפאניקה בשורות הצבא הצרפתי וזה נס על נפשו כאשר הוא משאיר מאחור אלפי הרוגים, רובם בני אצולה.
רבים נוספים נפלו בשבי האנגלים.
ז'אן השני הורה לאביריו לרדת מסוסיהם כדי לא לשמש מטרה לחיציהם של הקשתים האנגלים.
הוא ואנשיו ובהם פיליפ, בנו הצעיר, הותקפו על ידי הפרשים האנגלים.
בנוסף לנפילתם של המלך ובנו הצעיר בשבי, נפלו בקרב או נלקחו בשבי שר הצבא של צרפת, שני מרשלים, ארכיבישוף ומיטב האצולה הצרפתית.
יורש העצר הצליח להימלט משדה המערכה, אך המכה שספגה הנהגת צרפת הייתה אנושה.
קרב עמק הירדן במלחמת העצמאות נערך בין 15 ל-21 במאי 1948, בין הצבא הסורי לבין כוח המגן העברי - חיילים חברי ההגנה ומגיני היישובים בעמק הירדן.
לאחר שהסורים כבשו את צמח, שער הגולן ומסדה, הם תקפו את דגניה א' ודגניה ב' ונהדפו.
בהמשך, נסוגו הסורים לעמדות המוצא שלהם סמוך לקו הגבול הבינלאומי.
את המערכה בעמק הירדן אפשר לחלק לשלושה שלבים:
באביב 1948, החליטה הליגה הערבית כי הצבאות הערביים יפלשו לארץ ישראל, מייד לאחר יציאת הבריטים.
הצבא הסורי תוכנן תחילה לפלוש לארץ ישראל משטח לבנון, ככל הנראה דרך מלכיה.
בסופו של דבר, העדיפו הירדנים לפלוש לארץ בגזרה דרומית יותר, עובדה שחייבה שינויים בתוכנית המקורית, וברגע האחרון פנה הצבא הסורי לעמק הירדן.
גזרה זו נבחרה, ככל הנראה, על מנת לאפשר תיאום וסיוע הדדי בין הצבא הסורי לזה העיראקי, אשר תקף מספר ק"מ דרומה משם, באזור קיבוץ גשר.
העיר הראשית באזור עמק הירדן, טבריה, נפלה בידי ההגנה כחודש לפני תום המנדט, ב-18 וב-19 באפריל 1948. ב־27 באפריל 1948, נודע כי הבריטים עזבו את משטרת צמח (סמח').
כוח של 'גולני', יחד עם כוח מקומי מישובי הסביבה, כבשו בו בלילה את המקום.
לפנות בוקר ברחו כל תושבי העיירה הערבית סמח'.
ב־13 במאי 1948, הוציא משה מן מפקד חטיבת גולני "פקודת יום מס' 1", ובה הכריז על מצב צבאי בכל המרחב והסמיך את המפקדים לגייס את התושבים לעבודות ביצורים ולהפקיע כל סוגי נשק מהיישובים לפי צורכי המערכה.
אזור עמק הירדן היה (ועודנו) אזור של התיישבות יהודית רציפה כמעט, עם מיעוט יחסי של יישובים ערביים.
לאורך כביש טבריה-צמח (כיום חלק מכביש 90), וממערב לכנרת, נמצאים כנרת (מושבה) וקיבוץ כנרת.
גם תל בית ירח היה בידי היהודים, והלאה דרומה ממנו נמצאים הקיבוצים דגניה ב' ודגניה א'.
צמח, שמדרום לכנרת, נכבשה בידי 'ההגנה' בסוף אפריל, כאמור, כולל העיירה, המשטרה, תחנת ההסגר לבהמות (קרנטינה) והצומת עם הכביש הפונה מזרחה לכיוון רמת הגולן (כביש 98 של ימינו).
מן הצומת לעין גב, מזרחה לכנרת, נמתחה דרך בלתי מזופתת (כביש 92 בימינו).
מערבה לכביש טבריה-צמח נמצא רכס פוריה, שהיה בידיים יהודיות, אשר מאפשר שליטה באש ובתצפית על העמק.
לעומת זאת, הייתה לסורים שברמת הגולן שליטה דומה, באש ובתצפית, על העמק.
השטח שמדרום לצומת צמח היה אף הוא בעיקרו בידיים יהודיות.
ממזרח לכביש צמח–בית שאן, העובר במקביל לירדן, ממזרחו (המשכו דרומה של כביש 90 בימינו), שוכנים הקיבוצים שער הגולן, מסדה ואשדות יעקב, וממערבו, ממזרח לנהר הירדן, בית זרע ואפיקים.
בעורפן, ממערב לירדן, נמצאת המושבה מנחמיה.
רצף ההתיישבות היהודית נמשך גם הלאה דרומה לגשר ולנהריים, שנתפסה על ידי הערבים ב-14 במאי.
השטח המישורי אפשר תמרון ופריסת כוחות, ולפיכך, הקנה יתרון לכוח שנהנה מעדיפות בשריון ובארטילריה.
עם זאת, כוחות תוקפים לא נהנו ממחסה בעת התקרבותם.
כוח הפלישה הסורי כלל את הבריגדה (חטיבה מוגברת) הראשונה, שהסתייעה בגדוד שריון, אשר כלל טנקים קלים ושריונית, בגדוד תותחי שדה ובסיוע אווירי.
מפקד הבריגדה היה הקולונל עבדאללה וואהב אל-חכים.
הסורים הסתייעו בכך שכאמור, בגזרה דרומית יותר, באזור קיבוץ גשר, פלש לארץ הצבא העיראקי, דבר שאילץ את 'ההגנה' לפצל את כוחותיה, וחלק חשוב מן הכוח הישראלי ניהל בעת פלישת צבאות ערב את הקרב על קיבוץ גשר.
לקראת הפלישה היה משה מן, מפקד חטיבת גולני, מפקד כוחות ההגנה באזור.
החטיבה, שהופקדה גם על גזרות נוספות, הקצתה לגזרת עמק הירדן את רובו של גדוד 'ברק' (12).
הגדוד החזיק שתי מחלקות בטבריה כעתודה, ופלוגת חי"ם מופחתת בצמח.
פלוגה אחת הוקצתה לגזרת אשדות יעקב–גשר.
פלוגה אחרונה זו הקצתה מחלקה אחת למשטרת גשר ושתי מחלקות לאשדות יעקב.
חברי היישובים בעמק הירדן היו מאורגנים להגנה ביישוביהם.
מערך ההגנה באזור התאים תחילה יותר להתגוננות כנגד כוחות בלתי סדירים, ולא כנגד צבאות של ממש המצוידים במטוסים ובתותחים.
כך למשל, היו עמדות אשר בלטו מעל פני הקרקע, או שלא היו עמוקות דיין, תעלות הקשר היו רדודות וכיוצא באלה.
עם זאת, לאחר שהלך והתברר כי האזור נמצא על ציר הפלישה, היישובים, באופן חפוז, חוזקו ובוצרו לקראת הבאות, וכן תוגברו בחיילים.
לרשותם עמד נשק קל: רובים, תת-מקלעים ומקלעים.
כנשק אנטי טנקי שימשו בעיקר בקבוקי תבערה, אך היו לרשות המגינים מספר פיא"טים.
בבית ירח הוצבו שני תותחי 20 מ"מ.