tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
גזע 8472, בשל מקורם - בחלל הנוזלי, נתקלו לראשונה ברביע זה, למרות שהם לא ילידים לאזור זה או אפילו למימד פיזיקלי זה.
במפות מסוימות, המרכז הגלקטי נחשב לתחום בפני עצמו, ואינו מהווה חלק מאף אחד מארבעת הרביעים.
"המחסום הגדול" נמצא כאן, ובתוכו - "אלוהים" (ישות אשר בה נתקלים קפטן קירק וצוותו במהלך אירועי הסרט "מסע בין כוכבים 5: הגבול האחרון").
זהו גם מקום הימצאם של גזע ה-Cytherians (מהפרק "The Nth Degree" של "מסע בין כוכבים: הדור הבא").
רביעייה לקץ הימים היא יצירה מוזיקלית מאת המלחין הצרפתי אוליביה מסיאן.
היא ייחודית מבחינת נסיבות הלחנתה, נסיבות ביצועה, ההרכב אליו היא כתובה והחומרים המוזיקליים עצמם.
ב-1939, עם פרוץ מלחמת העולם השנייה נקרא מסיאן לשרת בצבא וב-1941 נלקח למחנה אסירים בגרמניה בשם Silesia, הידוע גם בשם Stalag VIII שם כתב את "רביעייה לקץ הימים".
הרביעייה בוצעה לראשונה במחנה בינואר 1941. מסיאן כתב להרכב מיוחד מאד: צ'לו, פסנתר, כינור וקלרינט, כי אלו היו המוזיקאים איתם עבד במחנה.
את הכנר הכיר עוד קודם לכן במלחמה.
יחסית למחנה אסירים, שררו בסטאלג תנאים טובים ופעילות תרבותית ענפה.
היו אפילו עיתון והרכב ג'אז.
הקצינים הגרמנים הכירו בכישרונו של מסיאן, מה גם שבתקופה זו הוא היה מלחין בעל שם.
הם תמכו בפעילותו המוזיקלית וסיפקו לו ציוד ואפשרות להלחין.
היצירה מכילה את המאפיינים העיקריים של יצירתו של מסיאן: הלהט הדתי, ריתמוסים א-סימטרים, תכנים חוץ-מוזיקליים, שילוב של שירת הציפורים ושפה מודאלית ייחודית שמסיאן פיתח.
היצירה מבטאת בדרכים מוזיקליות את "קץ הזמן": אוסטינטו בלי התפתחות, הפרעות פתאומיות במקצב השגרתי ועוד.
הרביעייה כוללת שמונה פרקים ומסיאן כתב הקדמה בו הוא מסביר את מקור השם, הנושא של כל פרק ונותן מעין פרשנות אישית שלו למוזיקה:
"מקור ההשראה ליצירה הוא מחזון ההתגלות של יוחנן פרק עשירי:
"הרביעייה מכילה שמונה פרקים מכיוון שהמספר שמונה מייצג את מה שמעבר לטבע, לארעי למוגבל (שבעה ימים בשבוע למשל).
המקצבים ביצירה הם במכוון חופשיים ממשקל קבוע כדי ליצור את האפקט של חוסר ארעיות ולנטוש את הזמניות".
הפרק הראשון: "Crystal Liturgy" מתאר זמיר ושחרור שרים בלילה.
הפרק השני: ווקליזה למלאך המבשר על קץ הזמן.
החלק הראשון והשלישי של הפרק מתארים את המלאך ואילו החלק האמצעי את ההרמוניות של השמיים.
מסיאן מתאר את האקורדים בפסנתר ככחולים-כתומים.
הזמן הוא התהום, ואילו הציפורים הן ההפך.
הן מייצגות את הכמיהה שלנו לאור, כוכבים, קשת בענן, ושיר שמחה.
פרק חמישי: שיר הלל לניצחיות של ישו: ישו בתור "המילה" (Word of God).
פרק שישי: ריקוד הזעם לשבע חצוצרות.
ארבעת הכלים המנגנים באוניסון יוצרים אפקט של חצוצרות וגונגים.
פרק שביעי: סבך הקשת בענן, למלאך המודיע על קץ הימים.
פרק שמיני: שיר הלל לאלמותיות של ישו, סולו כינור.
מציג את ישו כבן אנוש (והמילה הפכה לבשר), פרק זה הוא אהבה טהורה.
העלייה ההדרגתית ברגיסטר מייצגת את העלייה של האדם אל אלוהים ואת עלייתו של ישו אל אביו."
בהמשך ההקדמה מסיאן מתאר ומבאר את השפה הריתמית שלו, הכוללת כמה מרכיבים:
הוספת ערך ריתמי קצר על ידי הפסקה, נקודה מימן לתו או חלק שש- עשרה.
אוגמנטציה ודימינוציה- הרחבה וצמצום ריתמיים- ביחסים שונים.
למשל הוספה או החסרה של שליש מהערך המקורי, הוספה או החסרה של נקודה, החסרה של שלושת-רבעי הערך המקורי, הוספה של שני- שליש מהערך המקורי ועוד.
Nonretrogradable rhythms: מקצבים הנקראים אותו דבר מימין לשמאל או משמאל לימין (כמו פלינדרום), נמצאים בפרק שישי של הרביעייה.
אוסטינטו קיצבי, נמצא בפרק הראשון של הרביעייה בתפקיד של הפסנתר.
רביעיית ארטמיס, הנקראת ע"ש אלת הציד היוונית ארטמיס, היא רביעיית מיתרים גרמנית.
הרביעייה נוסדה בשנת 1989 בעיר ליבק ובסיסה עכשיו הוא בברלין.
הרביעייה מצטיינת במיוחד בביצוע רביעיות המיתרים של בטהובן.
בין המנטורים של הרביעייה נמנו וואלטר לוין, רביעיית אלבן ברג, רביעיית המיתרים "ג'וליארד" ורביעת המיתרים "אמרסון".
הרביעייה קיבלה את פרס תחרות המוזיקה הגרמנית (1995) ואת הפרס הראשון בתחרות המוזיקה ARD (בשנת 1996) וכן את פרס רביעיית "פרמיו פאולו בורקיאני" (בשנת 1997), והישגים אלה סללו את דרכה לקריירה בינלאומית.
רביעיית האגן היא רביעייה אוסטרית נוסדה בשנת 1981 על ידי ארבעה אחים, לוקאס, אנג'ליקה (שאותה החליפה תחילה אנט ביק, שהוחלפה בתורה על ידי ריינר שמידט בשנת 1987), ורוניקה וקלמנס, בזלצבורג, אוסטריה.
חברי הרביעייה מנגנים בארבעת כלי הסטרדיוואריוס המפורסמים, שבהם ניגנו בעבר רביעיית פגניני, רביעיית קליבלנד ורביעיית טוקיו, בסדר זה.
רביעיית דריידן היא רביעיית מיתרים, שהקימו בשנת 2002 בוושינגטון הבירה האח והאחות ניקולס ויומי קנדל, דודנם דניאל פוסטר ונורית בר-יוסף.
ייחודה של הרביעייה ביצירת הרכב קאמרי מאוחד ותוסס, שגיבש את כישרונותיהם הבולטים של חבריו להפקת ביצועים מרהיבים ומרגשים, כדברי הביקורות.
נורית בר-יוסף, הקונצרטמייסטר של התזמורת הסימפונית הלאומית של ארצות הברית מאז 2001, היא הכנרת הראשונה ברביעיית דריידן.
דניאל פוסטר הוא הויולן הראשי של התזמורת מאז 1995. יומי קנדל היא משנה לצ'לן הראשי של תזמורת פילדלפיה מאז 2004 וניקולס קנדל, לצד הופעותיו ככנר סולן, מנגן במגוון סגנונות מוזיקליים בשלישייה שלו, "Time For Three".
כמו כן הוא חבר מייסד של "תזמורת החוף המזרחי" (ECCO), תזמורת קאמרית ללא מנצח.
כל אחד מארבעת חברי הרביעייה צבר ניסיון עשיר בנגינת מוזיקה קאמרית בפסטיבלים שונים בארצות הברית.
רביעיית דריידן הופיעה בין השאר במכון קרטיס למוזיקה, בסדרת הרסיטלים שלו לבוגרי המוסד, ובסדרת הקונצרטים ע"ש שניידר, בהופעתם הראשונה בניו יורק.
כמו כן הופיעו במרכז קנדי, באוניברסיטת מרילנד, באגודת בטהובן ועוד.
בהופעתה הראשונה של הרביעייה, בשגרירות הולנד, חלקה רביעיית דריידן כבוד לג'ון קנדל המנוח - סבם של שלושה מחבריה - שהיה מורה נודע לכינור, מחלוצי ההוראה בשיטת סוזוקי :en:Suzuki Method בארצות הברית.
במאי 2004 הוזמנה רביעיית דריידן לנגן בוועידה של אגודת סוזוקי במיניאפוליס.
במיניות האנושית, רביעייה היא כל פעילות מינית המערבת ארבעה אנשים בו זמנית.
רביעייה הוא סוג של מין קבוצתי, אך היא כוללת רק ארבעה אנשים, שעשויים להיות מכל מגדר ונטייה מינית.
רמת הפעילות המינית בקרב ארבעת המשתתפים עשויה להשתנות מאוד.
סווינגינג כוללת שני זוגות, כאשר כל אחד "מחליף" את בן או בת זוגו עם רעהו, ומקיים איתם יחסי מין.
בדרך כלל, אין מגע מיני בין בני הזוג המקוריים.
סווינגינג רך כוללת שני זוגות, כאשר לזוג אחד יש תפקיד מציצני המתבונן בזוג האחר מקיים יחסי מין, או שהזוגות מקיימים יחסי מין אך ללא מגע מיני בין שני הזוגות.
גאנג באנג כולל שלושה (או יותר) אנשים מקיימים יחסי מין עם רביעי במקביל.
חדירה כפולינגוס או חדירה כפלאשיו כולל יחסי מין אנאליים המבוצע על הגבר או על האישה על ידי שני גברים בחדירה כפולה, בעוד שהנחדר/ת מבצע/ת מין אוראלי עם המשתתף/ת הרביעי/ת.
תנוחה 469 היא מערכת יחסים רומנטית הכוללת ארבעה אנשים.
הוא משמש לרוב לתיאור יחסי אהבה בין שני זוגות כאשר הם מקיימים יחסי מין בצורה של ריבוע, בו כל ארבעת האנשים מנהלים יחסי אהבה זה עם זה.
אמנם זה יכול להתייחס לשני אנשים הקשורים באופן עצמאי לרומנטיקה עם שניים אחרים, אך בדרך כלל זה מרמז שלכל אחד מארבעת האנשים יש קשר מיני כלשהו לשלושת האחרים.
היחסים הם בדרך כלל חברותיים, אם כי גם רומנטיים.
כאשר ישנם להט"בים בתנוחה זו, זה מאפשר שילובים אפשריים רבים של תנוחות מין ושל אינטראקציות רומנטיות ומיניות.
רביעיית המיתרים ברקשייר , נגן בתזמורת הסימפונית של שיקגו מ-1907 עד 1914 (משנה לקונצרטמייסטר מ-1910 עד 1914).
קורצ'ק מילא תפקיד ראשון במעלה בארגון פסטיבל ברקשייר למוזיקה קאמרית שייסדה קולידג'.
רביעית ברקשייר המקורית התפרקה לאחר 1941.
ביולי 1948 עמדו ממשיכיה של "רביעיית גורדון", לפני פירוק עקב מחסור במימון ואובדן מייסדם, ז'אק גורדון (1897–1948), שפירק את הרביעייה בשנת 1947 בגלל מחלתו.
היא התחייבה לממן קונצרטים נוספים, במספר שדי בו לאפשר את קיום עונת הקיץ של הרביעייה.
ואולם, לדברי טיים מגזין, ביקשה קולידג', באחת הפעמים הספורות בחייה, לגמול לה בטובה סנטימנטלית.
"התואיל הרביעייה לקרוא לעצמה בבקשה רביעיית ברקשייר?" הרביעייה הסכימה ובהמרצת וילפרד ביין, העתיקה את משכנה הקבוע אל בית הספר למוזיקה של אוניברסיטת אינדיאנה.
הרביעייה המשיכה להחזיק במעון הקיץ שלה ב"מיוזיק מאונטיין", גבעה סמוך לפולס וילג', קונטיקט, שם ייסד גורדון בשנת 1930 פסטיבל מוזיקה קאמרית, שנקרא על שם הגבעה.
חברים מייסדים ב-1916, בפיטספילד, מסצ'וסטס
הרמן יוליוס פלבר (1892–) (כינור שני, הופיע לראשונה ב-1917)
בשנת 1917 גויס הרמן פלבא לצבא ארצות הברית; אדואר דטייה מניו יורק תפס את מקומו.
ממשיכי רביעיית גורדון החל ב-1948, בית הספר למוזיקה של אוניברסיטת אינדיאנה ומיוזיק מאונטיין
אוריקו רוסי (1916–2001) (כינור ראשון), לפנים תלמיד של הוגו קורצ'ק
רביעיית אבן היא רביעיית מיתרים שמקורה מצרפת, ונחשבת לאחת מרביעיות המיתרים המצליחות והחשובות ביותר.
רביעיית אבן הוקמה בשנת 1999 ב"קונסרבטוריון בולון-ביאנקור" שבצרפת.
הרביעייה החלה לצבור פרסום רב לראשונה בשנת 2004, כאשר זכתה בפרס הראשון בקטגוריית רביעיית המיתרים בתחרות המוזיקה הבינלאומית ARD (אנ') ובעוד פרסים ותארים שונים.
בשנה שלאחר מכן, זכתה הרביעייה בפרס בלמונט (אנ') מטעם "קרן פורברג-שניידר".
בשנת 2006, הוציאה לאור רביעיית אבן את ההקלטה הראשונה שלה.
זו הייתה הקלטה של שלוש רביעיות מיתרים מאת היידן, שזכתה לשבחי הביקורת.
בשנת 2009, זכתה הרביעייה להכרה נוספת בזכות ביצוע ויצירת אלבום של אוסף רביעיות מיתרים מאת קלוד דביסי, מוריס ראוול, גבריאל פורה ומלחינים צרפתים אחרים.
אותו אלבום זכה בקטגוריית הקלטת השנה בפרסי מוזיקה קלאסית של גרמופון (אנ').
בשנת 2010, זכתה הרביעייה בתואר ההרכב המוזיקלי של השנה מה-Victoires de la musiqu classique (אנ').
של ה-NPR הכליל את האלבום "Fiction" של רביעיית אבן לאחד מדירוג 50 האלבומים האהובים לשנת 2011, ותיאר אותו כמשופע ב"חלקות משי ועדינות גאלית".
הרביעייה ידועה בזכות הגיוון שלה בז'אנרים שונים של מוזיקה שהיא מבצעת, כמו מוזיקה קלאסית, מוזיקה מודרנית קלאסית (אנ') וג'אז.
מעבר לרפרטואר הקלאסי שלה, הרביעייה הוציאה גם עיבודים של להיטי ביטלס קלאסיים.
רביעיית המיתרים אמאר, הידועה גם בשם רביעיית אמאר-הינדמית, ובקיצור רביעיית אמאר הייתה אנסמבל מוזיקלי שהוקם על ידי המלחין פול הינדמית ב-1921 בגרמניה והיה פעיל ברפרטואר הקלאסי והמודרני עד לפירוקו ב-1933 (בעיקר בשל עליית הנאצים לשלטון).
הרביעייה בצעה שידורי רדיו רבים ומספר הקלטות.
משנת 1914 פאול הינדמית, בוגר קונסרבטוריון הוך בפרנקפורט אם מיין, אייש את הכינור השני ברביעיית רבנר של פרנקפורט, בראשות המורה שלו לכינור אדולף רבנר .
הוא המשיך לנגן ברביעיות במהלך המלחמה בזמן השירות הצבאי, ולאחר המלחמה אימץ את הוויולה.
הוא כתב רביעיות מיתר ב-1915 (אופ 2) וב-1918 (אופ 10), ובשנת 1920 הפיק רביעיית מיתר (אופ 16) שהתקבלה להופעה בפסטיבל דונאואשינגן החדש ב-1921. עם זאת, גוסטב האומן , מנהיג רביעיית האבמן, סירב לבצע את היצירה, ולכן הינדמית נאלץ להקים קבוצה שתנגן את הבכורה של יצירתו.
הוא בחר באחיו הצעיר רודולף (חסיד היצירה) לצ'לן, וגייס את ליקו אמאר, בוגר האקדמיה למוזיקה ע"ש פרנץ ליסט בבודפשט והקונצרטמאסטר (כנר ראשי) של התזמורת הפילהרמונית של ברלין בשנים 1915–1920, ולאחר מכן של התיאטרון הלאומי של מנהיים, לכינור ראשון ואת וולטר קספר לכינור שני.
הכנר ליקו אמאר נזכר:"זמן קצר לפני החגים [...] קיבלתי מברק מדונאואשינגן מהיינריך בורקארד, מנהל מוזיקלי לא מוכר לי.
הוא הציע שאשתתף בפסטיבל המוזיקה הקרוב בדונאואשינגן, הראשון מסוגו, עם כנר אחר (וולטר קספר) ואבצע את הרביעייה של מלחין לגמרי לא מוכר לי בשם פאול הינדמית.
קיבלתי את ההזמנה כמובן בהנאה.
מבלי לדעת פרטים נוספים, נסעתי ליער השחור במהלך החגים וקיבלתי את החלקים של [...] רביעיית המיתרים, אופ.
16. לא הייתי טוען שהבנתי את סוג המוזיקה החדש הזה מקריאה ראשונה של הפרטיטורה, אבל אני זוכר היטב שמשהו מיוחד תפס אותי מהתווים האלה: אנרגיה וחיוניות שתפסתי באופן אינסטינקטיבי יותר מאשר במודע.
הכי נדהמתי כשהגעתי לדונאואשינגן כפי שסוכם והתקבלתי על ידי שני צעירים, שלמעשה נראו כמו ילדים, בתחנת הרכבת.
האחד היה פאול הינדמית והשני היה אחיו רודולף, שלקח על עצמו את תפקיד הצ'לו ברביעייה הזו.
השניים האלה, שנראו כל כך רזים, השתלטו על המטען שלי – אני עדיין יכול לראות את זה לפניי – ונשאו אותו.
[...] בשמונה ימים עשינו חזרות טובות מאוד על הרביעייה הזו, לפיה שני האחים הינדמית הוכיחו עצמם כשותפים מצטיינים ברביעייה.
ההופעה הייתה – בקיצור – הצלחה רועמת".בשנת 1922 הרביעייה הפכה קבועה והחלה לתת רסיטלים, תוך התמחות במוזיקה מודרנית, ועד מהרה הייתה עסוקה ביותר.
רודולף הינדמית, שמצא את העבודה בסמכותו של אחיו מעצבנת, עזב והוחלף, אך חזר לתקופה שבמהלכה בוצעו הקלטות הרביעייה ונערכה הופעת הבכורה שלה בלונדון (בחסות ה-BBC) (דצמבר 1926).
זמן קצר לאחר מכן עזב שוב לצמיתות.
אנשי הקוורטט עם אמאר וקספר ככנרים והינדמית כנגן ויולה נותרו ללא שינוי עד עזיבתו של הינדמית באפריל 1929. אריך קראק הפך ליורשו של הינדמית ב-1929. הרביעייה התפרקה ב-1933.
רביעיית אמאר ביצעה כ-500 קונצרטים מ-1921 עד 1933. הם ניגנו הן במטרופולינים הגדולים של גרמניה והן בעיירות פרובינציאליות רבות.
עם נסיעות לדנמרק, אוסטריה, איטליה, הולנד, שווייץ וצ'כוסלובקיה, הקוורטט זכה למוניטין גם מעבר לגבולות גרמניה.
במהלך החורף של 1927/28 ו-1928/29, ערך הקוורטט שני סיורי קונצרטים מורחבים לברית המועצות, במהלכם הצליח הינדמית להתרשם מהמוזיקה הרוסית של התקופה.
הוא גם הכיר שם את דמיטרי שוסטקוביץ' בזמן הזה.
רביעיית אמאר הציגה בקונצרטים שלה רפרטואר נרחב ומגוון במיוחד, הכולל לא רק רביעיות כלי מיתר אלא גם יצירות של שילובי טריו, חמישייה או סקסטות.
הם התרכזו בכוונה ביצירות שלא נחשבו ליצירות סטנדרטיות של מוזיקה קאמרית קלאסית ורומנטית.
מסיבה זו, רביעיות של היידן ושל בטהובן נוגנו לעיתים רחוקות יחסית בתוכניות שלהם; במקום זאת ניגנה רביעיית אמאר יצירות של שומאן, ורדי ודבוז'אק.
האנסמבל התפרסם במהירות בזכות הפרשנויות הפשוטות והברורות שלו לקלאסיקה.
רביעיית אמאר הייתה בעלת חשיבות עצומה בחיי הקונצרטים של שנות ה-20 הודות למחויבותה הבלתי נלאית למוזיקה עכשווית.
העובדה שיצירותיו של פאול הינדמית עמדו במרכז המאמצים הללו אינה מפתיעה, לנוכח האיחוד האישי של מלחין ומפרש יצירות המלחין.
אבל רביעיית אמאר הייתה מחויבת גם לביצוע יצירות של מלחינים אחרים.
רביעיות כלי מיתר מאת בלה בארטוק, מקס באטינג, אלפרדו קאזלה, אלואיס הבה, פיליפ יארנאך , ארנסט קרנק, מוריס ראוול, ארנולד שנברג, איגור סטרווינסקי, אנטון וברן ורבים אחרים נכללו בתוכניותיהם.
מספר לא מבוטל של בכורות של יצירות עכשוויות ניתנה על ידי רביעיית אמאר.
הפרשנויות למוזיקה העכשווית של רביעיית אמאר התקבלה בהתלהבות פה אחד בקרב מלחינים והמבקרים.
אנטון וברן כתב לאלבן ברג מפסטיבל המוזיקה בזלצבורג ב-1922 על ביצוע רביעיית המיתרים שלו, אופ.
5 ורביעיית פי מינור של שנברג, אופ.
10 כדלקמן:"אני לא צריך לספר לכם על האפקט המדהים של הרביעייה F-sharp minor.
או אולי אני כן: כי זה היה אירוע נדיר מאוד.
מבחינת הרביעייה שלי: הופעה (של הינדמית) טובה מאוד.
ממש התנגן כמו מוזיקה."הקוורטט משך עניין מיוחד כשפירשו את יצירותיו של הינדמית עצמו.
מבקר היה מוקסם ונדהם כשכתב את הדברים הבאים בנובמבר 1927 לאחר קונצרט בציריך:"הינדמית כותב לוויולה שלו, הרביעייה שלו, כך שילכו בעקבותיו, רק שחלק הוויולה שלו לפעמים מתרוצץ דרך ההרכב כמו נחש וסוחף איתו הכל.
התוצאה היא שהאמנים יכולים לבצע את היצירות שלהם בקצב שיעשה סחרחורת מבלי להקריב אף תו.
לדוגמה, אם ניתן היה לבצע את הפרק הראשון של ‹שלישיית המיתרים› (אופ' 34) בצורה צנועה יותר, אפשר היה לראות שהיצירה דווקא די יפה".
רביעיית אמאר הקליטה עבור המותג פולידור רקורדס ועבור המותג פרלופון (Parlophone Records) :
איגור סטרווינסקי : קונצ'רטינו לרביעיית כלי מיתר; הקלטת בכורה עולמית 1925 (פולידור 66201)
ארנסט קרנק : רביעיית מיתרים מס' 3, אופ' 20, פרק רביעי; הקלטת בכורה עולמית 1925 (פולידור 66201)
וולפגנג אמדאוס מוצרט : רביעיית מיתרים מס' 23 בפי מז'ור, K.590; הקלטת בכורה עולמית 1926 (פולידור 66416/18)
ג'וזפה ורדי : רביעיית כלי מיתר במי מינור; הקלטת בכורה עולמית 1926 (פולידור 66419/21)
אנטונין דבוז'אק : רביעיית מיתרים מס' 12 בפי מז'ור, אופ' 96 "אמריקאי", פרק רביעי; הקלטת בכורה עולמית 1926 (פולידור 66419/21)
פול הינדמית: שלישיית מיתרים מס' 1, אופ' 34, פרק ראשון ושני; הקלטת בכורה עולמית 1927 (פולידור 66571/4)
מקס רגר : שלישיית מיתרים מס' 1 ברה מינור, אופ' 77b; הקלטת בכורה עולמית 1927 (פולידור 66575/7)
וולפגנג אמדאוס מוצרט: רביעיית מיתרים מס' 15 בדי מינור, K.421, פרק שלישי; rec.1928 (Parlophon P 9351)
רביע הוא מכשיר מדידה מדעי או אסטרונומי, בסיסי ששימש לביצוע חישובים אסטרונומיים ומדידת זוויות.
באמצעותו חישבו את קו הרוחב והגובה של גוף שמימי ובאמצעות גובהו של הגוף השמימי ניתן היה לחשב מדידות שונות, כגון קו אורך, קו רוחב ושעת היום.
היו קיימות שלוש גרסאות רביעים בהתאמה: בעלי ייצוג דו-ממדיים של הספירה השמימית, מחשבונים אסטרונומיים ורביעים שעתיים.
רביעים אסטרונומיים שימשו בעיקר כדי להניח את גובהו של גוף שמימי מעל האופק.
קו הרוחב הגאוגרפי של צופה עשוי להיקבע באמצעות גובה המרידיאנים של הזריחה או כוכב בהיר, או שהצופה יכול לדעת את השעה על ידי מדידת גובה שאינו קרוב מדי לכיוון המרידיאן אם קו הרוחב ידוע.
הרביע הוא בעל קשת מדורגת המכסה רבע מעגל שלם או 90 מעלות.
גרסאות מוקדמות של המכשיר נגזרו מאצטרולבים, הם נבנו על שטח שגודלו כרבע מגודל פני האצטרולב.
השימוש המוקדם ביותר שנרשם ברביע היה בהודו העתיקה בתקופה המוערכת לשנים 1500 ל-1200 לפנה"ס.
בתקופת תרבות הוודות בהודו העתיקה, בימי תקופת הריג ודה (כיום המחקר מסכים על תיארוך יצירת החלק העתיק ביותר בריג ודה, סַמְהִיטָה, לפרק הזמן שבין השנים 1500 ל-1000 לפנה"ס), השתמשו ברביעים המכונים "טוריאם" כדי למדוד את היקף ליקוי החמה הגדול.
השימוש בטוריאם לצפייה בליקוי חמה על ידי רישי אטרי מתואר במנדלה החמישית (כרך של הריג ודה) ,קיימים תיאורים מוקדמים של הרביע באלמגסט של תלמי בסביבות שנת 150 לספירה.
הוא תיאר "בסיס" שיכול למדוד את גובה שמש הצהריים על ידי הקרנת צל של יתד על קשת מדורגת של 90 מעלות.
הרביע הזה, לא כמו גרסאות מאוחרות יותר של הכלי, היה גדול והורכב מכמה חלקים נעים.
גרסתו של תלמי נגזרה מהאצטרולב ומטרתו הייתה למדוד את זווית השמש כלפי קו האורך.
הוא הוצע על ידי תלמי כתחליף טוב יותר לאצטרולב .
אסטרונומים אסלאמיים בימי הביניים שיפרו את הרעיונות הללו ובנו רביעים ברחבי המזרח התיכון, במצפי כוכבים כמו מראגה, ריי וסמרקנד.
בתחילה הרביעים הללו היו בדרך כלל גדולים מאוד ונייחים, ניתן היה לסובב אותם לכל כיוון כדי לסמן גם את הגובה וגם את האזימוט עבור כל גוף שמימי.
בד בבד עם התקדמות התיאוריה האסטרונומית והדיוק בתצפיות מייחסים לאסטרונומים האסלאמיים פיתוח ארבעה סוגים שונים של רביעים במהלך ימי הביניים ואילך.
הראשון שבהם, רביע הסינוס, הומצא על ידי מוחמד אבן מוסא אל-ח'ואראזמי במאה ה-9 בבית החוכמה בבגדד.
הסוגים האחרים היו: הרביע האוניברסלי, הרביע השעתי והרביע האצטרולבי.
במהלך ימי הביניים הידע על מכשירים אלו התפשט לאירופה.
האסטרונום היהודי יעקב בן מכיר בן תיבון היה בעל תפקיד מכריע בפיתוח נוסף של הרביע במאה ה-13. תיבון היה אסטרונום מיומן וכתב מספר ספרים בעברית על הנושא, כולל ספר המפרט כיצד לבנות ולהשתמש בגרסה משופרת של הרביע.
הרביע שהוא המציא זכה לכינוי ה-"הרביע החדש" ("novus quadrans").
הרביע החדש שלו התבסס על הרעיון שההטלה סטריאוגרפית המגדירה אצטרולב פלניספירי (של מפת חוג שמים) עדיין יכולה לעבוד אם חלקי האצטרולב מקופלים ברביע בודד.
התוצאה הייתה מכשיר מהפכני שלא כלל מספר חלקים נעים, כך שהיה הרבה יותר זול, קל יותר לשימוש ונייד יותר מאצטרולב רגיל.
כתבי היד העבריים של תיבון תורגמו ללטינית ושופרו על ידי החוקר הצרפתי פיטר נייטינגייל מספר שנים מאוחר יותר.
תודות לתרגום זה, תיבון, או פרופטיוס יהודה, כפי שכונה בלטינית, הפך לבעל השפעה בינלאומית באסטרונומיה.
לעבודתו של תיבון הייתה השפעה רחוקת טווח והיגיעה עד קופרניקוס, כריסטופר קלוויוס וארסמוס ריינהולד.
כתבי היד שלו המכונים "לוחות" ומציגים לוחות אסטרונומיים, הוזכרו בקומדיה האלוהית של דנטה.ככל שהרביע נעשה קטן יותר ובכך נייד יותר, הוכח הערך שלו בניווט.
השימוש המתועד הראשון שלו לניווט בים היה בשנת 1461, על ידי דיוגו גומס, מגלה ארצות בצוות של הנרי הספן, הפורטוגזי.
מלחים התחילו למדוד את גובה כוכב הצפון כדי לברר את קו הרוחב שלהם.
יישום זה של רביעים מיוחס בדרך כלל למלחים ערבים שסחרו לאורך החוף המזרחי של אפריקה ולעיתים קרובות נסעו מחוץ לטווח הראייה של היבשה.
עד מהרה התפתחה השיטה ועשתה שימוש במדידת גובה השמש בזמן נתון בשל העובדה כי כוכב הצפון אינו נראה מדרום לקו המשווה.
בשנת 1618, המתמטיקאי האנגלי, אדמונד גונתר מאוניברסיטת אוקספורד, ביצע התאמות נוספות ברביע באמצעות המצאה שזכתה לכינוי "רביע גונתר".
רביע זה היה בגודל כיס.
הוא היה מהפכני מכיוון שסומנו עליו ייצוגים של האזורים הטרופיים, קו המשווה, האופק והמישור האקליפטי.
עם הטבלאות הנכונות אפשר להשתמש ברביע כדי למצוא את השעה, התאריך, אורך היום או הלילה, שעת הזריחה והשקיעה ואת קו האורך.
הרביע של Gunter היה שימושי ביותר אבל היו לו חסרונות: סרגל השנתות חל רק על קו רוחב מסוים ולכן השימוש במכשיר היה מוגבל בים.
קיימים מספר סוגים של רביעים:
רביע גובה - הרביע הפשוט עם קו אנך, המשמש לקביעת גובה של חפץ.
רביע תותחן – סוג של חיישן הטיה (אינקלינומטר) המשמש ארטילריסט למדידת זווית הגובה או השקע של קנה אקדח של תותח או מרגמה, הן כדי לוודא גובה ירי תקין, והן כדי לוודא את היישור הנכון של מכשירי בקרת האש הצמודים לנשק.
הרביע של גונתר– רביע המשמש לקביעת הזמן וכן את אורך היום, שעת הזריחה והשקיעה, התאריך והמרידיאן באמצעות שנתות ועקומות של הרביע יחד עם טבלאות הקשורות אליו.
הוא הומצא על ידי אדמונד גונתר בשנת 1623. הרביע של גונתר היה פשוט למדי, ואפשר את השימוש הנרחב והממושך שלו במאות ה-17 וה-18. גונתר הרחיב את התכונות הבסיסיות של רביעים אחרים כדי ליצור מכשיר נוח ומקיף.
התכונה המובהקת שלו כללה הקרנות של אזורי הטרופיים, קו המשווה, האקליפטיקה והאופק.
רביע אסלאמי - קינג, זיהה ארבעה סוגים של רביעים שנוצרו על ידי אסטרונומים מוסלמים:
רביע הסינוס - הידוע גם בשם רביע הסינקלי - שימש לפתרון בעיות טריגונומטריות וביצוע תצפיות אסטרונומיות.
הוא פותח על ידי אל-ח'ואראזמי בבגדד של המאה ה-9 והיה נפוץ עד המאה התשע-עשרה.
התכונה המאפיינת אותו היא רשת דמוית נייר גרפי בצד אחד המחולקת לשישיים מרווחים שווים בכל ציר והתחומה גם בקשת מדורגת של 90 מעלות.
לקדקוד הרביע הוצמד חוט עם משקולת (אנך עופרת) ובה נעזרו לחישוב.
הרביע האוניברסלי - משמש לפתרון בעיות אסטרונומיות עבור כל קו רוחב: לרביעים הללו הייתה קבוצה אחת או שתיים של רשתות (shakkāzīya).
הם פותחו במאה הארבע-עשרה בסוריה.
הרביע השעתי- משמש למציאת הזמן בעזרת השמש: ניתן להשתמש ברביע השעתי כדי למצוא את הזמן באורך יום שווה או לא שווה (אורך היום חלקי שתים עשרה) .
קבוצות שונות של סימונים נוצרו עבור ימים עם שעות שוות או לא שוות.
למדידת הזמן בשעות שוות, ניתן היה להשתמש ברביע השעתי רק עבור קו רוחב מסוים ואילו ברביע שנועד עבור שעות לא שוות ניתן להשתמש בכל מקום המבוסס על נוסחה משוערת.
קצה אחד של הרביע היה צריך להיות מיושר עם השמש, ולאחר שיושר, המשקולת המחוברת למרכז הרביע הראתה את השעה ביום.
גרסה בריטית משנת 1311 נרשמה על ידי כריסטי'ס בדצמבר 2023, עם הטענה שהוא "המכשיר המדעי האנגלי המוקדם ביותר" מבלי להראות שום מקור.
קיימת דוגמה נוספת משנת 1396, ממקורות אירופיים ( ריצ'רד השני מאנגליה).
הרביע החורפי העתיק ביותר נמצא במהלך חפירה בשנת 2013 בעיירה ההולנדית זוטפן, הוא מתוארך ל 1300 בערך, ונמצא במוזיאון המקומי בזוטפן.
רביע אצטרולב/ אלמוקנטר (מעגל רום)- רביע שפותח מתוך האצטרולב: רביע זה סומן בחצי אחד של לוח אצטרולב טיפוסי שכן לוחות אצטרולב הם סימטריים.
חוט המחובר ממרכז הרביע עם משקולת בקצהו השני הוזז כדי לייצג את מיקומו של גוף שמימי (שמש או כוכב).
עמדות האקליפטיקה והכוכבים סומנו על הרביע עבור האמור לעיל.
לא ידוע היכן ומתי הומצא רביע האצטרולב, רביעי האצטרולב הקיימים הם ממוצא עות'מאני או ממלוכי, כמו כן התגלו חיבורים מצריים מהמאה ה-12 וחיבורים מהמאה הארבע-עשרה בסוריה על רביע האצטרולב.
הרביעים הללו התגלו כאלטרנטיבות פופולריות מאוד לאצטרולבים.
נוצרו גרסאות של הרביע באופן שתאם את השימושים שלו.
ניווט ימי - רביע גאומטרי
רביע גאומטרי הוא מכשיר המשמש למדידת ערכים של עצמים הנמצאים בזוויות של עד 90° ממיקומו של המודד.
בניווט ימי השתמשו ברביע גאומטרי.
זהו לוח בעל רבע עיגול, עשוי בדרך כלל מעץ או פליז שעליו מסומנות שנתות באופנים שונים.
המדידה מבוצעת בעזרת לוח בצורת רבע עיגול.
בחלק המעוגל מסומנות שנתות מהקדקוד שמולו נתלית משקולת על חוט.
מכוונים צלע אחת של הרביע אל העצם הגבוה ובכך גורמים למשקולת להתנדנד ולנוח על גבי השנתות.
השנתות מביעות את הנושא אותו מודדים (רביע גאומטרי).
העדויות המוקדמות ביותר לשימוש בניווט ימי, מובילות לשנת 1460 בערך.
הם לא סומנו על ידי שנתות המביעות מעלות, אלא סימנו עליהם ישירות את קווי הרוחב של היעדים הנפוצים ביותר.
בעת השימוש, הנווט היה מפליג צפונה או דרומה עד שהרביע היה מציין שהוא נמצא בקו הרוחב של היעד, פונה לכיוון היעד ומפליג אליו תוך שמירה על מסלול של קו רוחב קבוע.
לאחר שנת 1480, כלים רבים יותר יוצרו עם לוחות שסומנו במעלות.
לאורך הקצה היו שתי מראות שאפשרו להבחין בעצם מרוחק ולהשתמש בקו הראיה שנוצר (אלידד).
בנוסף נתלתה משקולת ממרכז הקשת בחלק העליון.
כדי למדוד את גובהו של כוכב, הצופה היה מסתכל על הכוכב דרך המראות ומחזיק את הרביע כך שמישור המכשיר היה אנכי.
המשקולת נתלתה אנכית והקו ציין את הקריאה על השנתות שעל הקשת.
היה די נפוץ שהמדידה בוצעה בצוות של שניים: אדם אחד התרכז בהתבוננות במכשיר והחזקתו במצב הנכון והשני קרא את הסימון.
דיוק הכלי הוגבל מגודלו ומהשפעה שהייתה לרוח או לתנועת הצופה על המשקולת.
עבור נווטים על סיפון ספינה נעה, מגבלות אלו עשויות היו להקשות.
פותחו גם רביעי דייוויס, מכשירים קומפקטיים וממוסגרים המשמשים נווטים למדידת גובה של עצם אסטרונומי.
רביע תצפית אחורי למדידת גובה השמש
על מנת להימנע מלבהות בשמש כדי למדוד את גובהה, יכלו הנווטים להחזיק את המכשיר מולם כשהשמש לצדם.
על ידי ניצול הטלת הצל של המכשיר על חלק אחר של המכשיר, ניתן היה לסנכרן את המכשיר עם השמש.
היה צורך להקפיד על קביעת גובה מרכז השמש.
זה יכול היה להיעשות על ידי חישוב ממוצע הגבהים של חלקי הצל העליון והתחתון.
על מנת לבצע מדידות של גובה השמש, פותח רביע תצפית אחורי.
ברביע כזה, הותקנו שלש שבשבות: הצופה צפה באופק משבשבת ראיה (C באיור מימין) דרך חרך בשבשבת האופק (B).
זה הבטיח שהמכשיר היה מאוזן.
הצופה הזיז את שבשבת הצל (A) למיקום בסולם המדורג כדי לגרום לצלו להופיע במקביל ברמת האופק על שבשבת האופק.
זווית זו הייתה גובה השמש.
רביעי קיר, המשמשים לקביעת הזמן על ידי מדידת גבהים של עצמים אסטרונומיים.
טיכו ברהה יצר את אחד מרביעי הקיר הגדולים ביותר.
כדי למצוא זמן הוא היה מניח שני שעונים ליד הרביע כדי שיוכל לזהות את הדקות והשניות ביחס למדדים בצד המכשיר.
הם היו מכשירים אסטרונומיים חשובים במצפי הכוכבים באירופה של המאה ה-18, ועליהם ביססו את השימוש באסטרונומיה המקומית.
רביע ממוסגר למדידות אסטרונומיות וכיול תותחים
רביעי מסגרת גדולים שימשו למדידות אסטרונומיות, בעיקר לקביעת הגובה של עצמים שמימיים ולמדידת מרחקים זוויתיים בין עצמים אסטרונומיים.
הם יכלו להיות מתקנים קבועים, כגון רביעים של ציורי קיר.
רביעים קטנים יותר היו ניתנים להזזה.
כמו הסקסטנטים האסטרונומיים הדומים, ניתן היה להשתמש בהם במישור אנכי או להתאימם לכל מישור.
כאשר הם מוקמו על כן או על תושבת אחרת, הם יכלו לשמש למדידת המרחק הזוויתי בין כל שני עצמים שמימיים.
בחיילות ים השתמשו ברביע למדידת גובה תותח של ספינות.
היה צורך להציב את הרביע על פתחו של כל רובה על מנת לאמוד טווח, לאחר טעינתו.
ביישומים מודרניים יותר, הרביע מחובר לטבעת התותח או לתותח ימי גדול כדי ליישר קו עם נקודות מידה מרותכות לסיפון הספינה.
זה נעשה כדי להבטיח שהירי לא "עיוות את הסיפון".
משטח ישר על בית התותח או הצריח נבדק גם מול מדדים, גם כדי להבטיח שמסבים גדולים או גזעי מסבים לא השתנו...
במהלך ימי הביניים, יצרנים הוסיפו לעיתים קרובות התאמה אישית כדי להרשים את האדם שעבורו נועד הרביע.
בחללים גדולים ובלתי מנוצלים על המכשיר, לעיתים קרובות יתווספו אות או תג כדי לציין את הבעלות של אדם חשוב או את נאמנותו של הבעלים.
רביע באדר (נולד ב־28 באוגוסט 1986) הוא איש תקשורת וניהול ישראלי, מנכ"ל ועורך ראשי של רדיו צפון 104.5fm ורדיו "התחנה" 101.5fm.
באדר נולד וגדל בכפר חורפיש.
הוא למד בבית ספר תיכון חורפיש.
בשנת 2004 התגייס לצה"ל כלוחם בגדוד חרב.
בשנת 2007, לאחר שחרורו מצה"ל, החל לעבוד כטכנאי שידור ברדיו צפון 104.5fm.
בהמשך עבר ל-רדיו 103fm, שם התחיל כטכנאי שידור והמשיך כעורך של תוכניות אקטואליה בהגשת ניסים משעל, רינה מצליח, גבי גזית, ענת דוידוב, ינון מגל ובן כספית ועוד.
באוקטובר 2021 החל באדר לעבוד כיועץ תקשורת ויועץ פוליטי של שר הרווחה והביטחון החברתי מאיר כהן.
במאי 2023 חזר לרדיו שהחל בו את דרכו כטכנאי, והתמנה למנכ"ל ולעורך ראשי של רדיו צפון 104.5fm.
עם המינוי הפך באדר לדרוזי הראשון שממלא תפקיד מנכ"ל של גוף תקשורת בישראל.
באותה שנה נבחר לרשימת "40Under40" של האתר Ice, המדרגת את 40 המשפיענים מתחת לגיל 40.
תחת כהונתו זכה רדיו צפון בכנס העיתונות 2024 בפרס פרויקט הרדיו על תפקודו בזמן מלחמת חרבות ברזל והטיפול בחזית הצפונית.
לצד תפקידיו הניהוליים, באדר עורך ומגיש תוכנית שבועית בשם "קול הדרוזים" - תוכנית הרדיו היחידה בישראל העוסקת בענייני החברה הדרוזית בישראל.
באדר נשוי לרואן (עזאם) ושניהם מתגוררים בכפר חורפיש בגליל.
רביעיית מסנר, הרכב המורכב מיוצאי "טאטו" (ערן צור, אלונה דניאל ויובל מסנר), להקת רוק אשר פעלה באמצע שנות השמונים, ומרביעיית כלי מיתר (יובל מסנר בצ'לו, חן שנהר בכינור, טלי גולדברג בכינור, וקרין זוקמן-הוד בוויולה).
באלבום הנקרא על שם ההרכב, בוצעו גרסאות כלי מיתר לשירי "טאטו", שירים של צור ודניאל שבוצעו בהרכבים נפרדים, גרסת כיסוי לשירו של רמי פורטיס "חתול מפלצת", שלושה שירים שלא הופיעו עד אז ("בשווקים וברחובות", "קעקוע", "זה האיש"), וקטע אינסטרומנטלי ("מלחמה").
שיתוף הפעולה שהביא להפקת האלבום החל בשנת 2001, בעקבות איחוד חד פעמי של יובל מסנר, אלונה דניאל וערן צור, לצורך ביצוע שיר בתוכנית הטלוויזיה "פרפר לילה".
האיחוד הפך אחר כך למופע קבוע, שכלל שירים חדשים וגרסאות מחודשות לשירים ותיקים.
רביעיית מועדון התיאטרון הייתה רביעיית בידור, זמר וסאטירה קלה שפעלה בישראל בשנות החמישים והשישים.
חברי הרביעייה היו שמעון בר, גדעון זינגר, יעקב בן-סירא וראובן שפר.
במהלך שנות פעילותה, נערכו חילופים זמניים בהרכב הרביעייה: השחקן חנן גולדבלט החליף את שמעון בר בתוכנית "רק בכוח" (תוכנית מס' 6) ועזריאל אשרוב החליף את ראובן שפר.
יוסף מילוא ויצחק קדישזון שהיו מנהלי התיאטרון הקאמרי, הקימו ב-1957 תיאטרון סאטירי עכשווי, מועדון התיאטרון.
כחלק מפרויקט זה הוקמה רביעיית מועדון התיאטרון, שמנתה ארבעה משחקני הקאמרי הצעירים, והיוותה את המופע המרכזי של המועדון.
הם שילבו משחק, תנועה, סאטירה ושירה.
שירי תוכניותיה הראשונות, שהתחבבו על קהל הצופים והמאזינים הופקו כתקליט בחברת "ישראפון" בליווי קטעי מעבר מפי שרגא פרידמן.
הרביעייה נאסרה להופעה בפני חיילים בגלל ששיריה נחשבו לבלתי חינוכיים.
ב-22 ביוני 1960 בעת שהרביעייה הופיעה בפני חיילים בקולנוע תל אביב ושרה את השיר "תן תרומה" שהייתה סאטירה על השנור הישראלי, התפרץ קצין חינוך ראשי, אהרן זאב, להופעה, דרש מהרביעייה לרדת מהבמה וכינה את חברי הרביעייה "אדיוטים".
לאחר מספר שבועות התנצל ראש אכ"א, אהרון דורון, בפני חברי הרביעייה.
ב-1963, לקחו אותם תחת חסותם הפזמונאי והמפיק חיים חפר ודן בן אמוץ, על מנת שיופיעו במועדון החמאם ביפו.
שם הופיעה הרביעייה במערכונים קברטיים ובשירים צרפתים מתורגמים בהשראת ההרכב הצרפתי "פררה ז'אק" במסגרת התוכנית "פצצת הזמן" (תוכנית מס' 5), ששיריה הוקלטו לתקליט אריך נגן.
חיים חפר גם כתב רבים משירי הרביעייה, בהם "זאת מרחוב פנורמה", "כבוד עצמי", "אין כמו יפו בלילות" וכן את השיר "איך הפשפש עלה למעלה" (חפר הכחיש שהשיר נכתב על שמעון פרס, אך גם לא התנגד שייחסו לו זאת).
להיט נוסף של הלהקה היה "גוי של שבת", הידוע בזכות השורה "מחפצה מנמצה" (מעכאַפּט זיי מענעמט זיי).
בשנות השבעים, לקח המפיק יעקב אגמון את הרביעייה תחת חסותו והעלה עימה את המחזמר "הרביעייה בכתונת הפסים".
הלהקה לא התפרקה רשמית מעולם, וחזרה להופיע בהרכבים שונים.
בשנת 2020 התקיים מופע הצדעה לרביעיית מועדון התיאטרון במרכז ענב, בהפקת פרויקט הנצחת אמנים "בבית זה" של עיריית תל אביב-יפו.
בשנת 2025 קם הרכב חדש שכלל את דור אלמקייס, מוני מושונוב, שלמה בראבא ועידו מוסרי.
"ים הוא גם כן לחם"
"בגל קצר" – בימוי: שרגא פרידמן (הצגת בכורה: אפריל 1959)
"סיפורי המקרא" – בימוי: שרגא פרידמן (הצגת בכורה: אוגוסט 1960)
"הגמל המעופף" – בימוי: אברהם ניניו (הוצג ביריד המזרח.
"פצצת הזמן" – בימוי: שמואל בונים (הצגת בכורה: 1 בינואר 1963)
"רק בכוח"- בימוי: שמואל בונים (בתוכנית זו החליף חנן גולדבלט את שמעון בר הצגת בכורה: 1 באוקטובר 1963)
"הרביעייה חוזרת" – בימוי: יוסף מילוא (בכורה: אוגוסט 1974)
"הרביעייה בכתונת הפסים" (על פי יוסף וכתונת הפסים המשגעת) בימוי: יוסף מילוא (בכורה: ספטמבר 1975)
"אנשים חשובים מאוד" (בתוכנית זו עזריאל אשרוב החליף את ראובן שפר) בימוי: עדנה שביט (הצגת בכורה: יולי 1976)
רביעיית סמטאנה הייתה רביעיית מיתרים צ'כית שפעלה בין השנים 1945–1989.
רביעיית רוזנדורף, ספרו של נתן שחם משנת 1987 הוא סיפורה של רביעיית מיתרים בארץ ישראל המנדטורית, בשנים שלפני מלחמת העולם השנייה ולאחר פרוץ המלחמה.
המלחין נעם שריף חיבר רביעיית מיתרים בשם "רביעיית רוזנדורף", בהשראת הספר.
השנה היא 1936. קורט רוזנדורף, כנר ראשי בפילהרמונית של ברלין מסולק עם עליית הנאצים מן התזמורת ומקבל את הצעתו של ברוניסלב הוברמן לעלות ארצה ולהצטרף ככנר ראשי לתזמורת הפילהרמונית הארץ ישראלית שהוא מקים בתל אביב.
קורט רוזנדורף הוא אדם עדין, אנין דעת ורגיש, הנשמר מגילוי רגשות ומדברנות יתר כדי שלא לחשוף את פגיעותו הקיצונית, איש כבוד, מוסרי ומצפוני עד תוך-תוכו.
על האוניה בדרכו ארצה פוגש רוזנדורף את מי שיהיה לידידו הנאמן וצלו המלווה עד סוף חייו, הסופר הנודע אגון לוונטל.
לאחר תקופת ההסתגלות הראשונה לחיים בארץ ולתזמורת החדשה בניצוח טוסקניני, מתחיל רוזנדורף לפעול להקמת רביעיית רוזנדורף החדשה, בעקבות זו שעמד בראשה בגרמניה.
הוא מגייס בזה אחר זה את הכינור השני, הוויולה והצ'לו מבין חברי התזמורת ויוצר הרכב של אנשים שונים ונבדלים מן הקצה אל הקצה, שכל המאחד ביניהם הוא אהבתם למוזיקה בכלל ולמוזיקה קאמרית בפרט ומוצאם הגרמני.
קונרד פרידמן, הכנר השני, הוא הצעיר בחבורה, אידיאליסט עתיר רגש, פילוסוף, דברן וחקרן עד טרחנות לפעמים, ועם זאת רגיש מאוד, נבון, דק תפיסה וער למעלותיהם וחסרונותיהם של חבריו לרביעייה.
קשה לו ליישב בין שאיפותיו האידיאליסטיות לבניין הארץ במו ידיו ממש לבין אהבתו לנגינה.
הוא נכנע למתבקש וממיר את הרפת בתזמורת וברביעיית המיתרים, אך מצפונו כופה עליו להוביל את הרביעייה להופעות בכל נקודת יישוב נידחת המעוניינת בכך, על אף הסכנה בדרכים וספקנותם הלגלגנית של חבריו לנגינה.
לצד ייסורי מצפונו, אהבתו הנכזבת ולבטיו האמנותיים, מייסרות את פרידמן דאגותיו לאביו, המתעקש להישאר בגרמניה בניגוד להפצרות בנו וצו השכל הישר.
אווה שטאובנפלד, הוויולנית, עומדת במרכז העלילה.
אשת חידה, יפהפייה, אמנית מוכשרת, מסתגרת, קרה, מתנשאת, אדישה ולגלגנית, שהרביעייה היא ביתה היחיד האמיתי, לאחר שניתקה את כל קשריה עם חייה הקודמים,
שסוד אפל מכתים אותם ומטיל את צלו על חייה בהווה.
קורט רוזנדורף מתלבט תחילה אם להזמינה לרביעיית המיתרים שהוא מקים, בעיקר בגלל יופייה יוצא הדופן והחשש למהומה, שעלולה נוכחותה בין שלושה גברים לחולל, אך כשרונותיה המוזיקליים גוברים על כל שיקול אחר ואווה משתלבת בהרכב, על אף השוני הקיצוני בינה לבין שאר הנגנים, המתקשים לעמוד על טיבה.
ברנרד ליטובסקי, הצ'לן, הוא מוזיקאי מוכשר בעל יכולת טכנית גבוהה, אך במקביל הוא גם ספורטאי נלהב, איש רעים, עממי, פתוח, חובב דיבור ורכילות בה במידה שקורט רוזנדורף ואווה שטאובנפלד סולדים מהם.
תכונותיו אלה מובילות אותו שלא בטובתו אל סכנות, שאינו מודע להן עד שהוא שוקע בתוכן בלי יכולת להיחלץ.
סיפור העלילה מובא, פרק אחר פרק, בפי כל אחד מחברי הרביעייה בתורו, מנקודת ראותו ובהתאם לאופיו הייחודי, ונחתם ברשימותיו, הכתובות כיומן, של אגון לוונטל, המשקיף והמתעד.
את רשימותיו אלה הוא מנהל כסדרן עד 1939, שם הן מסתיימות ומתחדשות, כפרק סיום, בשנת 1955.
ב"רביעיית רוזנדורף" מתגלה נתן שחם לא רק כסופר אלא כמוזיקאי בעל ידע, בקיאות והבנה מעמיקה.
הספר הוא שילוב של רומן היסטורי, פרק בתולדות ארץ ישראל, מחקר מוזיקלי בעבודתו של הרכב קאמרי והתבוננות פסיכולוגית חודרת בנפשות הפועלות.
קודם ל"רביעיית רוזנדורף" כתב שחם את הספר "ארבעה בתיבה אחת", הגיגים בנושא מוזיקה קאמרית וחוויותיו כנגן ברביעיית חובבים.
כמו כן כתב שחם את צלו של רוזנדורף, ספר המשך לרביעיית רוזנדורף.
רביעיית כרמל היא רביעיית מיתרים ישראלית, שהוקמה בשנת 1999.
שולי ווטרמן, ויולה (אורחת כבוד)
הרביעייה השתלמה בארץ עם חיים טאוב ובחו"ל עם חברי רביעיית אלבן ברג בתוכנית ללימודי מוזיקה קאמרית בבית הספר הגבוה למוזיקה בקלן.
בנוסף, למדה הרביעייה עם חברי הרביעיות אמדאוס, האגן, ברטוק וינאצ'ק והשתתפה בכיתות אמן עם הכנרים אייזק שטרן, מרים פריד והנרי מאייר.
הרביעייה משתתפת בתוכנית "פרו קווארטט" בצרפת.
הרביעייה הופיעה בצרפת, אנגליה, אוסטריה, איטליה, שווייץ ובקרנגי הול בניו יורק.
בישראל הופיעה הרביעייה בפסטיבל הבינלאומי למוזיקה קאמרית בירושלים, בפסטיבל ישראל, בפסטיבל קול המוסיקה בגליל העליון, וכן בסדרות שונות למוזיקה קאמרית.
פרויקט הדגל של רביעיית כרמל היא הסדרה המונחית "מעבר לקשת".
מנחה אותה ויולן הרביעייה, ד"ר יואל גרינברג, מוזיקולוג, מרצה וראש המחלקה למוזיקה באוניברסיטת בר-אילן.
הקליטה דיסק מיצירותיו של פאול בן-חיים.
רביעיית כרמל זכתה בפרס ראשון בתחרויות האביב לשנת 2004 בתחום המוזיקה הקאמרית ובתחום ביצוע מוזיקה ישראלית ובפרס ראשון בתחרות הבינלאומית לרביעיות מיתרים של האקדמיה "פראג וינה בודפשט" שנערכה ברייכנאו, אוסטריה.
רביעיית המיתרים מספר 7 מאת בטהובן בפה מז'ור, היא הרביעייה הראשונה מתוך שלוש הרביעיות אופוס 59 אשר מכונות גם "רביעיות רזומובסקי" על שם מושא ההקדשה.
הקובץ כולו פורסם בשנת 1806.
אלגרטו ויוצ'ה א סמפרה סקרצנדו בסי במול מז'ור
אדאג'יו מולטו א מסטו בפה מינור, אטאקה לפה מז'ור
אופוס 59 המכונה "רזומובסקי" הוקדש עבור הנסיך אנדראס רזומובסקי, השגריר הרוסי בווינה דאז.
זו גם הרביעייה הראשונה מבין רביעיות תקופת הביניים של בטהובן, המסמלות התפתחות בסגנונו, בהשוואה לרביעיותיו המוקדמות, אופוס 18.
ההבדל הניכר ביותר הוא שרביעייה זו נמשכת מעל 40 דקות והיא בעלת רוחב יריעה ומורכבות שכמותן עדיין לא נראו במוזיקה הקאמרית, בעוד שש הרביעיות המוקדמות של בטהובן נמשכו כ 25-30 דקות בלבד והיו בעלות אופי קליל יותר.
הפרק הראשון מהווה פתיחה מרשימה בצורת סונאטה עם פוגטו בפיתוח.
הוא נמשך כ-12 דקות, למרות שהוא חסר את החזרה המסורתית על תצוגת הנושאים.
הפרק השני ברביעייה הוא באופן לא שיגרתי, פרק לא-איטי.
הופעה של פרק איטי כפרק שלישי בצורה רב פרקית מתרחשת לרוב כאשר הפרק הראשון ארוך במיוחד ובעל אופי רציני, כפי שקורה בפרק הראשון ברביעייה זו.
לכן הפרק השני קליל יותר באופיו על מנת לאזן בין הפרקים הרציניים לבין הפרקים הקלילים.
הפרק השני היצירה הוא בעל מאפיינים ברורים של סקרצו אך לא מתווה בצורה רשמית כסקרצו בעל הצורה התלת-חלקית או החמש-חלקית המקובלת.
קטע הביניים בסקרצו, הטריו אינו מופיע כחטיבה מופרדת במובהק, אך ישנן שתי הופעות של קטע ביניים זהה בעל אופי שונה משאר הפרק אשר מתפקדים כטריו.
מדובר באחד מהפרקים יוצאי הדופן של התקופה האמצעית של בטהובן אשר ניתן להגדירו אם כן כסקרצו חופשי.
הפרק השלישי האיטי גם הוא בצורת סונאטה, עשיר בתוכן אך ללא פיתוח (לרוב מתייחסית לצורת סונאטה ללא פיתוח מובהק כאל "סונאטינה").
הפרק הרביעי הוא פרק מהיר אשר נושאו הראשי כתוב על פי מנגינה רוסית ידועה.
ניתן להניח שהדבר נעשה כניסיון לרצות את הקומיסר הרוסי.
רביעיית מוזאיק (Quatuor Mosaïques) היא רביעיית מיתרים אוסטרית.
הרביעייה נוסדה בשנת 1985 על ידי ארבעה מחברי אנסמבל "Concentus Musicus Wien" למוזיקה עתיקה, וכזה האחרון, מנגנים חברי הרביעייה בכלי נגינה אותנטיים.
הרביעייה מתמחה בביצוע יצירות מן התקופה הקלאסית ומן התקופה הרומנטית המוקדמת.
הקלטות הרביעייה, ובמיוחד הקלטותיה לרביעיות המיתרים מאת יוזף היידן, זיכו את חבריה בנוסף לשבחים רבים, בפרסים שונים כגון פרס גרמופון, פרס דיאפזון ד'אור ועוד.
בנוסף לרבות מרביעיות המיתרים של היידן, הקליטה הרביעייה יצירות מאת מוצרט, בטהובן, בוקריני, ז'אדן, שוברט, מנדלסון ומלחינים נוספים.
אריך הבארת - כינור ראשון
אנדראה בישוף - כינור שני
רביעיית מלוס (Melos) הייתה רביעיית מיתרים גרמנית משטוטגרט שפעלה בין השנים 1965 ו-2005. שם ההרכב, "מלוס", פירושו "מוזיקה" ביוונית עתיקה (ומכאן נגזרה אף המילה "מלודיה").
חברי הרביעייה תכננו לקיים מסע הופעות פרידה בשנת 2005 כאשר הכנר הראשון, וילהלם מלכר, נפטר במפתיע לקראת יום הולדתו ה-65.
חברי רביעיית מלוס הקליטו בחברת ההקלטות היוקרתית דויטשה גרמופון, בין היתר, את כל רביעיות המיתרים של פרנץ שוברט ושל פליקס מנדלסון וכן סט של שלושה תקליטורים ובהם רביעיות מיתרים מאת יוזף היידן.
בנוסף, הקליטו את חמישיית המיתרים בדו מז'ור מאת שוברט (דויטש 956) עם מסטיסלב רוסטרופוביץ' המנגן את תפקיד הצ'לו השני.
וילהלם מלכר - כינור ראשון
אידה בילר - כינור שני (משנת 1993 ואילך)
רביעיית קרונוס היא רביעיית מיתרים שהוקמה ב-1973, ונחשבת לאחת מהרביעיות המובילות בעולם במוזיקה מודרנית.
במהלך השנים חבריה ביצעו והקליטו מאות יצירות של מלחינים מובילים, בעיקר מלחינים בני זמננו, בהן יצירות רבות כביצועי בכורה.
הרביעייה הוקמה על ידי הכנר דייוויד הרינגטון, ומשנת 1978 בסיסה ממוקם בסן פרנסיסקו.
בין השנים 1978 ל-1999 הרכב הלהקה מנה את הכנרים דייוויד הרינגטון וג'ון שרבה, את נגן הוויולה האנק דוט, ואת הצ'לן ג'ואן ג'אנרונאוד.
בשנת 1999 החליפה ג'ניפר קולפ את ג'אנרונאוד, ובשנת 2005 החליף ג'פרי ציגלר את קולפ.
בשנת 2013 קולפ הוחלפה על ידי סאני יאנג.
הרביעייה הקליטה אלבומים רבים של מלחינים מהזרם המינימליסטי, ביניהם קלינט מנסל, ארוו פרט, סטיב רייך ופיליפ גלאס.
בשנת 1997 הקליטה הרביעייה יחד עם דייוויד קרקאואר את יצירתו של אוסבלדו גוליחוב "חלומות ותפילות של יצחק העיוור".
ב-1999 זכתה הרביעייה בפרס רולף שוק לאמנויות המוזיקה.
בשנת 2003 הם שיתפו פעולה עם הטייגר ליליז בהוצאת אלבום חדש.
בשנת 2017, בפסטיבל בניו יורק הם ביצעו אופרה של יונתן ברגר.
רביעיית קרונוס ביקרה בישראל מספר פעמים.
הרביעייה ידועה במגוון הרחב של הסגנונות המוזיקליים אותם היא מבצעת, ביניהם מוזיקה מוקדמת, מוזיקה מודרנית, מוזיקה קלאסית, מוזיקה נסיונית, פסקולים (ביניהם של הסרט רקוויאם לחלום והמעיין), ג'אז וטנגו.
כמו כן ביקשו חברי הרביעייה ממלחינים מרחבי העולם שישלבו מוטיבים אתניים ביצירותיהם.
מלבד מלחינים, הופיעה והקליטה הרביעייה עם אמני במה רבים ומפורסמים: דייוויד בואי, טום וייטס, ביורק, נלי פורטדו, פיית' נו מור, ניין אינץ' ניילז, אסטור פיאצולה, רביעיית הג'אז המודרני והמשורר אלן גינסברג.
רביעיית רוזה הייתה רביעיית מיתרים שהקים ארנולד רוזה בשנת 1882.
הרביעייה הייתה פעילה במשך 55 שנים, עד 1938.
חברי הרביעייה התחלפו במשך השנים.
רוזה היה הכנר הראשון במשך כל שנות קיומה של הרביעייה.
יוליוס אגהארד ניגן כינור שני בתחילת הדרך; אחר היה זה אלברט בכריך, עד 1905, אז הצטרף פאול פישר להרכב.
הוויולן היה תחילה אנטון לוה ואחריו הוגו פון שטיינר עד 1901, אז בא תחתיו אנטון רוזיצקה; אחרי 1920 היה זה מקס הנדל שניגן בוויולה.
אדוארד רוזה, אחיו של ארנולד, צ'לן, היה חבר מייסד של הרביעייה, אבל עזב אחרי עונה אחת כדי להינשא ואת מקומו תפס ריינהולד הומר, שהוחלף כעבור זמן בפרידריך בוקסבאום; הצ'לן אנטון ולטר הצטרף ב-1921, אך בהמשך חזר בוקסבאום לרביעייה.
לשיאה הגיעה הקבוצה בתקופה שבין 1905 ל-1920, עם רוזה, פישר, רוזיצקה ובוקסבאום.
רפרטואר הרביעייה התבסס על יצירות מאת היידן, מוצרט ובטהובן, אבל גם מוזיקאים רבים בני התקופה יצאו נשכרים מתמיכת הרביעייה, בהם ארנולד שנברג.
הקבוצה השתתפה בביצועי בכורה וינאיים של יצירות מאת ברהמס, בהן חמישיית הקלרינט והחמישייה בסול מז'ור אופוס 111. כמו כן ניגנה בביצוע בכורה את רביעיות המיתרים הראשונה והשנייה של שנברג והשתתפה בנגינת הבכורה של השישייה ליל הוד, עם שני חברים מן התזמורת הפילהרמונית של וינה: פרנץ ילינק, ויולה, ופרנץ שמידט, צ'לו.
בין שותפיה להופעות של הרביעייה היו יוליוס רנטגן, יוהנס ברהמס, פרנץ שטיינר, ברונו ולטר וריכרד מילפלד.
רביעיית כלי קשת או רביעיית מיתרים היא הרכב קאמרי של ארבעה כלי קשת, כשההרכב הנפוץ ביותר כולל שני כינורות, ויולה וצ'לו.
המונח "רביעיית מיתרים" יכול להתייחס גם ליצירה, שנכתבה להרכב כזה.
דייוויד וין ג'ונס (David Wyn Jones) מייחס את מקור רביעיית המיתרים לטריו סונאטה של תקופת הבארוק, שנכתבה לשני כלי סולו בלווי קבוצת באסו קונטינואו, למשל צ'לו וכלי מקלדת, כגון וצ'מבלו.
מראשית המאה ה-18 התקבל הנוהג להוסיף כלי סולו שלישי ובמקביל להשמיט את תפקיד כלי המקלדת ולהשאיר את התמיכה בקו הבס לצ'לו לבדו.
כאשר אלסנדרו סקרלטי כתב שש יצירות בשם "סונאטה לארבעה כלים: שני כינורות ויולה וצ'לו, ללא צ'מבלו" ("Sonata à Quattro per due Violini, Violetta [viola], e Violoncello senza Cembalo") הייתה זו התפתחות טבעית ממסורת קיימת.
ג'ונס גורס עוד מקור אפשרי לרביעיית המיתרים – הנוהג המקובל של נגינת יצירות לתזמורת כלי קשת בידי ארבעה נגנים בלבד, כאשר הצ'לו אחראי לבדו לתפקיד הבס.
מאז המאה ה-18 הייתה רביעיית המיתרים לאחד ההרכבים הקאמריים החשובים ביותר, והמלחינים שכתבו מוזיקה קאמרית הרבו לכתוב להרכב זה.
מבנה הרביעייה הקלאסית היה על פי רוב בן ארבעה פרקים, הראשון והאחרון מהירים והפנימיים כוללים פרק איטי ופרק בצורת מחול, כגון מינואט או סקרצו, בסדר בלתי מחייב.
מבנה זה מזכיר את מבנה הסימפוניה.
שינויים מרחיקי לכת למבנה זה הופיעו כבר ברביעיות המיתרים האחרונות של בטהובן.
"הפוגה הגדולה" של בטהובן היא יצירה בעלת פרק ארוך אחד.
ההרמוניה שלה וצליליה בלטו כל כך בייחודם והיו חריגים כל כך לזמנם, שבהופעת הבכורה שלה ביטא חלק מן הקהל את מחאתו ביציאה המונית מן האולם.
מלחיני המאה ה-20 התנערו ברובם מן המבנה המסורתי של רביעיית המיתרים, אם כי פה ושם קיימות דוגמאות הסותרות קביעה זו.
יוזף היידן הביא את רביעיית המיתרים אל קדמת הבמה, לאחר שגילה צורה זו בדרך מקרה.
בשנים 1755–1757 עבד המלחין הצעיר אצל הברון קרל פון יוזף אדלר פון פירנברג, באחוזתו הכפרית בוויינצירל, כשמונים קילומטרים מווינה.
הברון רצה במוזיקה, והנגנים שעמדו אותה שעה לרשותו של היידן כללו שני כנרים, ויולן וצ'לן.
כך מתאר הביוגרף המוקדם של היידן, גיאורג אוגוסט גריזינגר את סיפור המעשה:
היידן המשיך וכתב עוד תשע רביעיות בשנים אלה.
יצירות אלה, שיצאו לאור כאופוס 1 ואופוס 2 בנויות מחמישה פרקים בסדר זה: פרק מהיר, מינואט וטריו 1, פרק איטי, מינואט וטריו 2, ופרק סיום מהיר.
כפי שמציין פינשר, בסגנונן ניכרת השפעתה של מסורת הדיברטימנטו האוסטרי.
היידן לא כתב עוד רביעיות במשך שנים אחדות, אך חזר לסוגה זו בשנים 1769–1772, ב-18 רביעיות, אופוסים 9, 17 ו-20. רביעיות אלה נכתבו בצורה שהתקבעה כסטנדרט הן להיידן והן למלחינים אחרים, דהיינו, ארבעה פרקים – פרק מהיר, פרק איטי, מינואט וטריו ופרק סיום מהיר .
מאז ימי היידן שומרת רביעיית המיתרים על מעמדה היוקרתי ומציגה מבחן יכולת אמיתי למלחין, הן בשל המגבלה בגוני הצליל, בהשוואה לשלל הגוונים במוזיקה תזמורתית, והן בשל הנטייה הקונטרפוטנקטית בכתיבה לארבעה כלים שווים.
הלחנת רביעיות שגשגה בתקופה הקלאסית; הן מוצרט והן בטהובן כתבו סדרות מפורסמות של רביעיות, שתפסו את מקומן לצד אלה של היידן.
רפיון מסוים בקצב כתיבת הרביעיות חל במאה ה-19; תופעה מעניינת באה לביטוי בשנים אלה – מלחינים שחיברו רק רביעייה אחת, אולי כדי להוכיח את שליטתם המלאה בסוגה המהוללת הזו.
בתחילת התקופה המודרנית חזרה רביעיית המיתרים לפופולריות הקודמת שלה בקרב המלחינים ומילאה תפקיד חשוב בעיקר בהתפתחותם של שנברג, בלה בארטוק ושוסטקוביץ'.
כמה מלחינים ידועי-שם בתקופה שלאחר מלחמת העולם השנייה העמידו בספק את הרלוונטיות של סוגות ומסורות קלאסיות בכלל ושל רביעיית מיתרים בפרט.
אחד המלחינים הלו היה פייר בולז, שכתב יצירה מוקדמת אחת לרביעיית מיתרים Livre pour Quatuor (1948–1949), לפני שהצהיר, כי רביעיית המיתרים היא שריד מן העבר שאבד עליו הכלח.
אוליבייה מסייאן, מלחין בעל חשיבות ראשונה במעלה, לא כתב מעולם רביעיית מיתרים.
יצירתו הנודעת, רביעייה לקץ הימים, כתובה לפסנתר, כינור, צ'לו וקלרינט.
עם זאת, משנות ה-60 של המאה ה-20 ואילך גילו מלחינים רבים עניין מחודש בסוגה.
רביעיות חשובות נכתבו בידי ויטולד לוטוסלבסקי (1964), ג'ורג' ליגטי (רביעיית מיתרים מס' 2 מ-1968), אנרי דיטייה (Ainsi la Nuit; 1976–1977) ולואיג'י נונו (Fragmente – Stille, An Diotima; 1979–1980).
חמש תרומותיו של אליוט קרטר לסוגה זוכות גם לשבחים רבים.
הלמוט לכנמן בוחן לעומק את סוגיית הרעש בשלוש רביעיות המיתרים שלו.
בשנים 1992–1993 כתב קרלהיינץ שטוקהאוזן את Helikopter-Streichquartett לביצוע של ארבעה נגני כלי קשת בארבעה מסוקים נפרדים.
הרביעייה הארוכה ביותר שנכתבה מאז ומעולם היא רביעיית המיתרים מס' 2 של מורטון פלדמן (1983), בחינה מרתקת של גבולות הסוגה, שאורכה כחמש שעות.
הצורה המסורתית של רביעיית מיתרים
את הצורה המסורתית העיקרית לרביעיית המיתרים הקלאסית קבע היידן:
פרק 1: צורת סונאטה, אלגרו, בסולם הטוניקה
פרק שני: איטי, בסולם הסאב-דומיננטה
פרק 3: מינואט וטריו, בסולם הטוניקה
פרק 4: צורת סונאטה-רונדו, בסולם הטוניקה
המבנה הזה, הן מבחינה טונאלית והן מבחינות אחרות, נזנח בהדרגה במאה ה-19 ולאחריה.
הרכבים קאמריים אחרים בנויים על רביעיית המיתרים בשינויים הנדרשים: חמישיית מיתרים היא רביעיית מיתרים בתוספת ויולה, צ'לו או קונטרבס; בשלישיית מיתרים יש כינור, ויולה וצ'לו; חמישיית פסנתר היא רביעיית מיתרים בתוספת פסנתר; רביעיית פסנתר היא רביעיית מיתרים שאחד הכינורות בה הוחלף בפסנתר; וחמישיית קלרינט היא רביעיית מיתרים בתוספת קלרינט.
רביעיית המיתרים מס' 12 בפה מז'ור אופוס 96 (ה"אמריקאית") היא יצירה קאמרית מאת המלחין הצ'כי אנטונין דבוז'אק.
דבוז'אק הלחין את הרביעייה בשנת 1893, במהלך חופשת הקיץ מניהול הקונסרבטוריון הלאומי בניו יורק.
דבוז'אק שהה בחופשתו בכפר של קהילת מהגרים מצ'כיה - ספילוויל אשר באיווה.
הרביעייה נכתבה באותו הזמן שנכתבה יצירת המופת של דבוז'אק - הסימפוניה מן העולם החדש.
על זמנו בספילוויל אמר דבוז'אק "באשר לסימפוניה החדשה שלי, הרביעייה בפ'ה מזור והחמישייה - לא הייתי כותב אותן סתם כך, לו לא ראיתי את אמריקה".
בפרק השני ניתן לשמוע מנגינת ספיריטואלז אפרו-אמריקאית בעלת כמיהה עגמומית, רגש שדבוז'אק אכול הגעגועים הזדהה עמו.
הפרק השלישי הוא שיר רפסודי של ציפור אמריקאית.
בפרק האחרון ניתן לשמוע רכבת על מסילת ברזל.
השמעת הבכורה בוצעה בבוסטון בראשון בינואר 1894 בקונצרט של רבעיית קניזל.
מאוחר יותר (לאחר אחד עשר יום) היצירה בוצעה בניו יורק בקרנגי הול.
הרביעייה מיועדת למבנה הרגיל של שני כינורות, ויולה וצ'לו ומכילה ארבעה פרקים.
ביצוע ממוצע של היצירה נמשך כ-30 דקות.
רביעיית המיתרים פיין ארטס היא הרכב קאמרי אמריקאי ותיק וידוע-שם.
הרביעייה הוקמה בשיקגו בשנת 1946 על ידי ליאונרד סורקין וג'ורג' סופקין, והיא רושמת לזכותה היסטוריה מזהירה של הצלחות באולמות הקונצרטים ומורשת הקלטות נרחבת.
זו אחת מרביעיות המיתרים הבודדות שמקליטות ומנגנות ברציפות ברחבי העולם זה למעלה מיובל שנים.
הרביעייה, שמקום מושבה הקבוע הוא באוניברסיטת ויסקונסין במילווקי מאז 1963, ממשיכה לצאת לסיורי קונצרטים בינלאומיים מדי עונה במרכזי מוזיקה כמו ניו יורק, לונדון, פריז, ברלין, מוסקבה, רומא, מדריד, טוקיו, בייג'ינג, איסטנבול, ירושלים, מקסיקו סיטי וטורונטו.
שלושה מנגני הרביעייה, הכנרים ראלף אוונס ויפים בויקו והצ'לן וולפגנג לאופר ניגנו יחד במשך 28 שנים, עד מותו של וולפגנג לאופר ב-8 ביוני 2011. הוויולן ניקולו אאוג'למי הצטרף לרביעייה ביולי 2009, לאחר פרישתו של יורי גנדלסמן.
אף כי רביעיית פיין ארטס נוסדה בשנת 1946, חברי הקבוצה החלו לעבוד בצוותא כבר בשנת 1939, כאשר ניגנו בתזמורת הסימפונית של שיקגו.
הופעתה הראשונה של הרביעייה הייתה בשנת 1940 עם ליאונרד סורקין, בן סנסקו, שפארד לנהוף וג'ורג' סופקין.
גיוס לצבא במלחמת העולם השנייה קטע את עבודתם המשותפת ורק ב-1946, הפעם עם כנר שני חדש, ג'וזף סטפנסקי, החלה הרביעייה להתאמן ולהופיע בקביעות.
ההיסטוריה המלאה של החברוּת ברביעיית פיין ארטס, מ-1946 עד היום, מפורטת בפרק נפרד למטה.
חברי הרביעייה עזרו לגבש ולטפח רבים מהרכבי הצמרת הצעירים בעולם המוזיקה הקאמרית.
אתר ההוראה הראשון שלהם, בשנים 1951-54, היה באוניברסיטת נורת'ווסטרן.
בשנת 1963 הוזמנה הרביעייה לכהן כרביעיית-הבית באוניברסיטת ויסקונסין-מילווקי, וחבריה מכהנים שם כפרופסורים מאז ועד היום.
בשנים האחרונות היו גם פרופסורים אורחים בקונסרבטוריונים הלאומיים למוזיקה בפריז ובליון, וכן בקורסי הקיץ למוזיקה באוניברסיטת ייל ובאוניברסיטת אינדיאנה.
הם יושבים באופן קבוע בחברי השופטים של תחרויות חשובות כמו אוויאן, שוסטקוביץ' ובורדו.
תוכניות תעודה על רביעיית פיין ארטס שודרו בטלוויזיה הציבורית של צרפת ושל ארצות הברית.
הרביעייה הופיעה בשידורי בוקר יום א' של רדיו ABC מ-1946 עד 1954, ובאמצע שנות ה-50' נחשבה כבר לרביעייה המעולה ביותר בארצות הברית.
היא הופיעה פעם אחת בתוכניתו של אד סאליבן ופעמים רבות ב"Today Show", והחל ב-1958 יצאה מדי שנה לסיור הופעות באירופה.
בסוף שנות ה-60' פרש משרד החוץ של ארצות הברית את חסותו על מסעות הרביעייה ליפן, קוריאה, טייואן, תאילנד, אוסטרליה וניו זילנד.
עד שלהי שנות ה-70' הספיקה הרביעייה לנגן בכ-270 ערים ב-28 מדינות.
הרביעייה המשיכה להופיע בשידורי רדיו באמריקה (בייחוד לWEMT-שיקגו), באירופה (בשירות השידור הבריטי, למשל) ובטלוויזיה (בקונצרטים ובתוכניות חינוכיות לטלוויזיה הציבורית הלאומית).
הרביעייה הייתה פעילה מאוד גם בהקלטות; במהלך 30 שנות קיומה הראשונות הוציאה תקליטים של למעלה מ-100 יצירות, בהן מחזורי מוזיקה קאמרית מאת היידן, מוצרט, בטהובן, שוברט, מנדלסון וברהמס, בחברות כמו דקה, ווקס, ונגארד, סאגה וקונצרט דיסק.
אבל הרביעייה זכתה גם להערכה כמקדמת מוזיקה בת זמננו באמצעות הופעות, הזמנות והקלטות, ומילאה תפקיד חשוב בהבאת מלחינים כמו בארטוק, שוסטקוביץ', בלוך בביט, וואורינן, מרטינו, הינדמית, שיפרין ואחרים אל קהל המאזינים וקירובם אליו.
הקלטות שש רביעיות המיתרים של בארטוק היו, במיוחד, לציון דרך בשבילם.
הקלטות אלה באו בעקבות סדרת טלוויזיה שהציגה את ביצועה של כל אחת מרביעיות אלה, להן קדמו ראיונות עם המבצעים והסברים מלווים הדגמות מוזיקליות.
יכולתה של הרביעייה להעביר לקהל הצופים/מאזינים את היבטי ההלחנה לצד היבטי הביצוע של היצירות עשתה אותם למקדמים רבי-השפעה למה שנחשב באותם ימים לרפרטואר בלתי מוכר וחדשני יחסית.
הרביעייה הקליטה למעלה מ-200 יצירות, יותר מ-80 מהן עם אוונס, בויקו ולאופר.
לשנת 2011-12 מתכננת נאקסוס להוציא רביעיות מאת צימבליסט וקרייזלר, "הרמוניות ערבית" מאת איזאיי לרביעייה ותזמורת מיתרים ושלוש יצירות של שומאן: חמישיית הפסנתר, רביעיית פסנתר ו-Märchenerzählungen.
רשימה מלאה של כל ההקלטות המוכרות של רביעיית פיין ארטס נמצאת בפרק הדיסקוגרפיה בתחתית הערך.
הקלטות הרביעייה מן השנים האחרונות זוכות לשבחים בכתבי עת בריטיים ואמריקאים.
מחויבותה למוזיקה בת זמננו זכתה להוקרה בפרס משולב של אגודת המוזיקה הקאמרית באמריקה ואגודת המלחינים והנגנים והמול"ים האמריקאית (CAM/ASCAPׂ) "על תוכניות קונצרטים הרפתקניות", לשנים 2003-04.
רביעיית הסקסופונים ראשֶר הוא הרכב מקצועי של ארבעה סקסופוניסטים, המבצע מוזיקה קלאסית אירופאית ומוזיקה בת זמננו.
כמו ברוב רביעיות הסקסופונים, משתתפים ברביעיית ראשר נגן אחד לכל אחד מארבעת הגדלים המקובלים בסקסופון: סופרן, אלט, טנור ובריטון.