tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
האימפריה המערבית פירפרה ובאה אל קיצה בשנת 476. במזרח, לעומת זאת, קמה האימפריה הביזנטית שעתידה להתקיים כמעט ללא הפסקה עד שנת 1453.
האימפריה הביזנטית עד מסע הצלב הרביעי
בשנת 451 יזם הקיסר מרקיאנוס את כינוסה של ועידת כלקדון (כיום קדיקוי, מחוז באיסטנבול), אשר גינתה את המינות המונופיזיטית, והוציאה את תומכיה אל מחוץ לשורות הכנסייה.
הקיסר קיווה לפייס בדרך זו את האפיפיור.
בשנת 527 עלה יוסטיניאנוס הראשון לשלטון וכרת בשנת 532 את ברית "שלום הנצח" עם קוזרוי הראשון, מלך הסאסאנים תוך שהוא משיג שקט בחזית המזרחית של האימפריה.
יוסטיניאנוס החל מרחיב את גבולות הקיסרות עד אשר כללה פרוביניקיות רבות של האימפריה הרומית לשעבר כמו קרתגו, דלמטיה וכן שטחים באיטליה ובדרום ספרד.
הוא שיחד את השבטים הסלבים, האווארים וההונים בבלקן במטרה למנוע מהם לפלוש לתחומי ממלכתו, ושיסה את השבטים הברברים אלה באלה.
בתחום האזרחי בנה יוסטיניאנוס את כנסיית איה סופיה בקונסטנטינופול, יזם את כינוס המשפט הרומי בספר אחד, "ספר המשפט האזרחי", סגר את שערי בתי המדרש הפילוסופיים באתונה ובכך חיסל סופית את עבודת האלילים.
מלחמותיו המרובות של יוסטיניאנוס ומפעלי הבניה שלו אילצו את יורשיו להתמודד עם אוצר ריק.
מהמאה ה-7 ועד למאה ה-9
בשנת 610 פלש ח'וסרו השני מלך האימפריה הסאסאנית לביזנטיון, וכוחותיו הגיעו עד לשערי קונסטנטינופול תוך כיבוש מחציתה המזרחית של הקיסרות.
לקיסרות קם מושיע בדמותו של הרקליוס, בנו של נציב קרתגו, אשר הדף את פלישות האווארים ומיגר סופית את הכובשים הפרסים עד לגבולות ארצם בשנת 627.
הרקליוס ניסה לשווא לפשר בין הכנסייה הקתולית למונופיזיטים על ידי ניסוח התורה המונותליטית, וכן הפך את היוונית לשפה הרשמית במדינה.
בד בבד החלו הערבים מתפשטים צפונה ממדבריות ערב בשנת 634. הערבים כבשו יותר ממחצית שטחה של ביזנטיון, ובשנת 673 הטילו מצור על קונסטנטינופול עצמה.
ביזנטיון ניצלה בשל "האש היוונית", תערובת נפיצה של חומרים שיצרה אש קטלנית ששרפה את ספינות האויב, ועמידתו של הקיסר קונסטנטינוס הרביעי, שאילץ את החליפים המוסלמים לחתום בשנת 687 על חוזה שלום שהותיר את רוב אסיה הקטנה בידיה של ביזנטיון.
המצב השתנה כאשר בשנת 717 עלה לשלטון לאו השלישי והדף את הערבים מעל חומות קונסטנטינופול כבר בשנה הראשונה למלכותו.
בזמן שלטון בנו של לאו, קונסטנטינוס החמישי, נכבשו קפריסין ומזרח אנטוליה, ואף הבולגרים הוכנעו.
בשנת 802 שוב שקעה האימפריה הביזנטית בכאוס, והבולגרים הגיעו עד חומות קונסטנטינופול, אך נסוגו לאחר מות מנהיגם.
במהלך המאה ה-8 התחוללה בקיסרות מלחמת האיקונות (Iconoclasm) אשר סבה סביב התנגדות חוגים שונים לתמונות קדושים ובני המשפחה הקדושה משום עבירה על הדיבר "לא תעשה לך כל פסל וכל תמונה" וממילא עבודת אלילים.
פולחן האיקונות נאסר עד הוועידה הכנסייתית השנייה בניקיאה ב-787 בה הוחלט כי ניתן לכבד אייקונות, אם כי לא לסגוד להם.
מלחמת האיקונות התעוררה שוב במאה ה-9 אולם בשנת 843 באה המחלוקת לסיומה המוחלט והשימוש באיקונות הותר.
בשנת 867 עלתה השושלת המקדונית לשלטון והביאה עימה תקופת זוהר.
הקיסר הראשון בשושלת, בסיליוס הראשון, החזיר את דרום איטליה לידיה של האימפריה, הביס את הבולגרים ואת הורנגיאנים, שבטים ויקינגים שהשתקעו בדרום איטליה והיו בתחילה אויבי האימפריה, אך נהפכו לשכירי החרב שלה.
הקיסר ניקפורוס השני שמלך ב-963, כבש את קפריסין, קיליקיה ואנטיוכיה, אך נרצח בשנת 969 בידי יוחנן הראשון צימיסקס שעלה לשלטון במקומו.
זה כבש את מחציתה של בולגריה, הדף פלישה רוסית בראשות איגור נסיך קייב, כבש את סוריה והוביל את צבאות ביזנטיון עד מבואות ירושלים.
הקיסר הבא, בסיליוס השני בולגרוקטונוס ("קוטל הבולגרים"), צמצם את כוחה של האצולה, דאג למערכת משפט וגביית מיסים צודקת, והפך את קונסטנטינופול לאחת הערים המפוארות באירופה.
לאחר מות בסיליוס השני החלה האימפריה לשקוע וסבלה מרידות מכל עבר תוך שגבולותיה מצטמצמים.
בשנת 1054, התחולל השבר הגדול שבין הנצרות המערבית לנצרות המזרחית, שנתן גושפנקא למאות שנים של ההיפרדות ההדרגתית שקדמו לו.
החרם ההדדי שהטילו האפיפיור והפטריארך זה על זה לא בוטל רשמית אלא תשע מאות שנה אחר כך.
ב-1071 התרחש קרב מנזיקרט, בו נחלו הביזנטים תבוסה ניצחת מידי הטורקים הסלג'וקים.
הקרב הבהיר לעולם כולו את חולשתה של האימפריה וחוסר יכולתה להגן על עצמה, והיווה מכה מוראלית יותר מאשר צבאית.
ישועה לקיסרות בשעתה הקשה באה בדמותו של אלכסיוס קומננוס, מייסד השושלת הקומננית, אשר פתח את תור הזהב והעוצמה האחרון בתולדותיה של האימפריה הביזנטית.
כבר בראשית שלטונו הנחיל תבוסה ניצחת לנורמנים אשר פלשו לאפירוס ביוון, ומאוחר יותר הדף את התקפות הטורקים והפצ'נגים על קונסטנטינופול.
הוא הביס את הסלג'וקים, אויביה העיקריים של הקיסרות הביזנטית באותה עת, בעזרתם של הצלבנים מן המערב.
בימי בנו של אלכסיוס, יוחנן השני, המשיכה ביזנטיון במגמות ההתפשטות וההתעצמות, והקיסר הבא מנואל הראשון התעניין במתרחש באיטליה ופלש אליה בפעם האחרונה בתולדות האימפריה.
מולו קמה קואליציה שכללה את הנורמנים, את קיסר האימפריה הרומית הקדושה, האפיפיור והונציאנים.
הפלישה כשלה ולאחר כישלון זה, נחל מנואל תבוסה גם במזרח, כשניסה בפעם האחרונה בתולדות האימפריה להשיב לה את שטחי אסיה הקטנה שנכבשו בידי הסלג'וקים.
סופה של האימפריה הביזנטית במהדורתה זו בא לה עם כיבוש קונסטנטינופול במסע הצלב הרביעי בשנת 1204. האימפריה נופצה לרסיסים.
סולטנות רום והנסיכויות הבייליקיות באנטוליה
בתוך שש שנים בלבד לאחר קרב מנזיקרט, פלשו הטורקים והשתלטו כמעט על כל אסיה הקטנה.
מנהיג סלג'וקי מקומי, סולימאן בן קוטלמיש (Kutalmışoğlu Süleyman Şah), כבש ב-1075 את ניקאה (איזניק) ואת ניקומדיה (איזמיט), שתיהן סמוכות לים השיש במערב אנטוליה, 80 ק"מ בלבד מקונסטנטינופול.
הוא הקים את סולטנות רום, הכריז על עצמו סולטאן וקבע את בירתו באיזניק, ממש מתחת לאפם של הביזנטים.
מסע הצלב הראשון דחק את רום ממערב אסיה הקטנה ב-1097, והצלבנים השתלטו על בירתה איזניק בדרכם לירושלים.
סולטאן רום הגיב בהעברת בירתו מאיזניק לקוניה בליבה של רמת אנטוליה.
במחצית המאה ה-12 הקיפה הסולטנות כמעט את כל מרכז אנטוליה, וכיבושה הושלם ב-1174. שנתיים לאחר מכן, ב-1176 הביסה הסולטנות את הצבא הביזנטי ושוב החלו הביזנטים נדחקים ממערב אנטוליה.
ב-1190 נכבשה קוניה באופן זמני במהלך מסע הצלב השלישי, אך 15 שנה לאחר מכן שבו הסלג'וקים ושחררו את העיר.
סולטנות רום התרחבה עד לחופי הים התיכון בדרום ועד לים השחור בצפון, והייתה בשיאה עד הגעתם של המונגולים לאסיה הקטנה ב-1242.
בתוך 14 שנה השתלטו המונגולים על כל אסיה הקטנה, והסולטנות החלה להתפרק.
את החלל מילאו 20 נסיכויות שבראש כל אחת מהן עמד ביי (נסיך).
ב-1307 נרצח סולטאן רום האחרון ואת מקומה של הסולטנות באזור קוניה תפסה נסיכות קרמנאואולו (Karamanoğlu).
בתחילה הייתה נסיכות זו ונסיכות גרמיינאואולו (Germiyanoğulu) - שתיהן במרכז אנטוליה - החזקות מבין הנסיכויות, אולם לאחר מכן החלה להתבלט נסיכות אוסמנאואולו (Osmanoğlu) שבצפון מערבה.
עות'מאן הראשון (1258-1326) שהעניק לנסיכות זו את שמה, השתלט על חופיו המערביים של ים השיש בתחילת המאה ה-14. לקראת סופה של המאה התפשטו העות'מאנים מזרחה לעבר מזרח אסיה הקטנה באמצעות קשרי נישואין או רכש כספי.
לאחר משבר בן 25 שנה בעקבות פלישת טימור לנג לאסיה הקטנה ב-1402, שבו העות'מאנים והאוששו.
הם הכריעו את המאבק בין הנסיכויות ואיחדו את אסיה הקטנה ותראקיה תחת שלטונם.
בשנת 1453 כבש מהמט השני את איסטנבול והביא את האימפריה הביזנטית לסופה.
במקביל לאלה התקיימו בדרום אנטוליה שתי ישויות ששורשיהן בתקופת מסע הצלב הראשון - ממלכת קיליקיה הארמנית ורוזנות אדסה, כשרובה של אסיה הקטנה נשלט על ידי סולטנות רום ויורשותיה.
אלכסיוס הראשון קומננוס, עשה את טרפזונטס (Τραπεζούντας, כיום טרבזון בטורקיה) לבירתו וטען כי הוא היורש החוקי של האימפריה הביזנטית.
שליטי האימפריה אמצו לעצמם את התואר "קומננוס גדול" (Μέγας Κομνηνός) על שם השושלת הביזנטית הקומננית, ועל כן לעיתים נקראת המדינה "האימפריה הקומננית".
בתחילה שלטה האימפריה על רצועת החוף של הים השחור שבין סינופ של היום במערב עד לגבול הנוכחי בין טורקיה לגאורגיה, אך עד מהרה התפשטה מערבה לאורך חופי הים השחור עד אזור זונגולדק של היום, ושלטה באופן זמני גם על חלקים מחצי האי קרים.
האימפריה של טרפזונטס הייתה נתונה במאבק מתמשך עם סולטנות רום הסלג'וקית ולאחר מכן עם העות'מאנים, וכן עם הביזנטים ועם ג'נובה.
באמצעות מהלכים פוליטיים ובריתות נישואין עם שליטיה המוסלמים של אסיה הקטנה, הצליחה האימפריה לשרוד לאחר נפילתן של המדינות האחרות בנות זמנה.
טרפזונטס הגיעה לשיאה בתקופת שלטונו של אלכסיוס השני (1297-1330), והייתה למוקד סחר ראשון במעלה בתקופתה.
לאחר מכן סבלה המדינה מחוסר יציבות פנימית וסדרה של התנקשויות ממנה לא התאוששה עוד.
לאחר מספר ניסיונות של העות'מאנים לכובשה, עלה עליה מהמט השני והכניעה ביום 15 באוגוסט 1461. בכך בא סופה של האימפריה של טרפזונטס והקיץ הקץ על הטריטוריה הרומית האחרונה בעולם.
האימפריה של ניקאה והאימפריה הלטינית
האימפריה של ניקאה הייתה הגדולה מבין שלוש המדינות היווניות אשר קמו על חורבותיה של האימפריה הביזנטית.
תאודורוס הראשון לסקריסוס שהיה נשוי לבתו של הקיסר הביזנטי אלכסיוס השלישי, נמלט מקונסטנטינופול, וב-1206 הכריז על עצמו כ"קיסר ניקאה" וייסד את השושלת הלסקרנית שבירתה בניקאה.
האימפריה הייתה מעורבת במאבקים מתמשכים ובבריתות שונות עם כל שכניה, אך במהלך העשור השלישי של המאה ה-13 הצליח יוחנן השלישי, יורשו של תאודורוס, להרחיב את תחום שלטונו עד לים האגאי.
פלישת המונגולים לאסיה הקטנה הטיבה עם האימפריה וחיסלה את כוחם של הסלג'וקים אשר איימו עליה ממזרח, ובנסיבות אלה יכלה האימפריה של ניקאה לרכז את מאמציה בכיבוש שטחיה של האימפריה הלטינית.
מיכאל השמיני פלאולוגוס פתח בתנופת בנייה בקונסטנטינופול אך מאמציו להרחיב את האימפריה במקום לשמר את שטחיה, צלחו לזמן מוגבל בלבד.
הביזנטים פנו לעזרת המערב אך האפיפיור ניאות לשלוח סיוע אך ורק בתמורה לאיחוד הכנסייה האורתודוקסית עם הקתולית.
מספר משלחות ממערב אירופה הגיעו לסייע לביזנטים, אך מלכיה היו עסוקים בענייניהם, והעות'מאנים שראו בקונסטנטינופול יעד קשה להשגה, שינו את דעתם עם התפתחות התותחנות.
ב-1453 הטילו 85,000 חיילים עות'מאנים מצור על העיר ולאחר חודשיים הכירעו את 7,000 מגיניה וכבשו אותה ב-29 במאי.
ממלכת קיליקיה הארמנית ורוזנות אדסה
בדרומה של אסיה הקטנה, מעברה השני של סולטנות רום המוסלמית, התקיימו שתי ישויות נוצריות נוספות ששורשיהן במאה ה-11. ראשיתה של ממלכת קיליקיה הארמנית בנסיכות שהקימו פליטים ארמנים אשר נמלטו מפני הסלג'וקים.
בד בבד, פרשו חלק מצלבני מסע הצלב הראשון והקימו ב-1098 את רוזנות אדסה הקטנה סביב העיר אורפה בדרום אנטוליה.
הרוזנות התקיימה משך חצי מאה בלבד עד 1149.
מאידך, הנסיכות הארמנית שגשגה, ולאו השני מארמניה עלה לשלטון בה בשנת 1187 כנסיך, אך הוכתר למלך ב-6 בינואר 1199 באישור האפיפיור והנרי השני מלכה של ממלכת ירושלים.
לאו השני התמודד עם כל שכניו והצליח להרחיב את תחומי ממלכתו מערבה לאורך חופי הים התיכון עד פמפיליה.
הממלכה הצליחה להתמודד עם הפלישה המונגולית לאסיה הקטנה אשר לא ניסו לכבשה, ואף ביססו יחסי ידידות עימה.
ב-1341 עלה הקתולי קונסטנטין הרביעי מארמניה לשלטון בממלכה אך סופה של המדינה בא לה ארבע שנים בלבד לאחר מכן, עת הממלוכים כבשו את בירתה ב-1375.
התפשטות (אמצע המאה ה-15 עד סוף המאה ה-17)
אף על פי שכבר לפני כיבוש קונסטנטינופול בשנת 1453, השתלטו העות'מאנים על חלקים נרחבים בבלקן, מסמן מועד זה את הפיכתה של "בייליק (נסיכות) בני עות'מאן" (Osmanoğlu beyliği) ל"אימפריה העות'מאנית" (Osmanlı Devleti - "המדינה העות'מנאית").
כיבוש קונסטנטינופול, שנקראה מעתה "איסטנבול", ביסס את מעמדה של האימפריה ככוח המוביל בדרום מזרח אירופה ובמזרח הים התיכון.
שמונה שנים לאחר כיבוש העיר, בקיץ 1461, עלה מהמט השני על טרבזון וכבש אותה.
בכך באה גם האימפריה של טרפזונטס אל סופה והקיץ הקץ על הטריטוריה הרומית האחרונה בעולם.
הסולטאן סלים הראשון "האמיץ" (Yavuz Sultan Selim), אשר עלה לשלטון ב-1512, הרחיב את גבולות האימפריה במזרח התיכון, וכבש את מזרח אסיה הקטנה, הלבנט, כולל ירושלים, חופי ים סוף עד מכה ומדינה ואת כל מצרים.
סולימאן הראשון "המפואר" הביא את האימפריה לשיאה בכל הזמנים.
הוא כבש את בלגרד ב-1521 ואת ממלכת הונגריה ב-1526, ובכך הרחיב את השלטון המוסלמי מעבר לבלקן אל מרכזה של אירופה.
זו הייתה גם תקופת הזוהר של האדריכלות העות'מאנית וגדול אדריכליה, סינאן, שהחל מפאר בעיקר את איסטנבול וסביבותיה במחצית המאה ה-16. עם זאת אמצע המאה ה-16 סימל גם את כניסתה של האימפריה לקשיים, וקרב לפנטו ב-1571 סיים את השפעתה על מערב הים התיכון והחל גם את סוף שליטתה על מזרחו.
תקופת כיבושים קצרה נוספת באה בימיו של הסולטאן מוראט הרביעי אשר הצליח להשתלט על ירוואן בשנת 1635 ולהשיב לעצמו את השליטה בבגדאד שלוש שנים לאחר מכן, ב-1638. שנה לאחר מכן נחתם הסכם קסר אהֶ שירין עם הספווים ובו הוסדר קו הגבול.
אולם מוראט הרביעי ששלט באימפריה עד 1640, היה הסולטאן היחיד מאז סולימאן המפואר שהראה יכולת פוליטית וצבאית בתקופה זו.
בשנת 1683 התחולל קרב וינה בו הובסו העות'מאנים בידי קואליציה נוצרית "קדושה" בראשות מלך פולין יאן סובייסקי, אשר פיקד על צבאות אוסטריה, האיחוד הפולני-ליטאי, ומספר נסיכויות גרמניות.
קרב זה אשר הוביל לחתימת הסכם קרלוביץ ב-1699 לפיו ויתרו העות'מאנים על שטחים נרחבים באירופה, סימן את קץ איומם על מרכז אירופה, והחל את שקיעתה האיטית.
ראשית המאה ה-18 הביאה שקט יחסי ונפתחה "תקופת הצבעונים" (Lâle Devri) שהחלה ב-1718 ונמשכה עד 1730. התקופה זכתה לשמה בשל כך שצבעונים היו חביבים על הסולטאן אהמט השלישי ושלטו באופנה באימפריה ולמעשה באירופה כולה ("שיגעון הצבעונים").
הסולטאן השקיע מאמצים בשיפור מצבה של המדינה - הוא הורה על הורדת מיסים, איפשר השקעה פרטית ושיפר את ביצוריהן של ערי הבלקן.
ניסיונות לרפורמות בצבא העות'מאני נתקלו בהתנגדותם של גורמים שמרניים, כמו היניצ'רים, כוח העילית הוותיק של האימפריה, שהחזיק בכוח פוליטי עצום.
עם זאת, ב-1808 עלה מהמוט השני לכס השלטון וחידש את תנופת הרפורמה.
ב-1826 הוא הורה על הקמת יחידה עלית חדשה וכאשר ה"יניצ'רים", חיל הרגלים הוותיק, התקומם בתגובה ב-14 ביוני 1826, טבח בהם הסולטאן וחיסל אותם.
ביתר החזיתות ספג מהמוט השני כישלונות צורבים.
מלחמת העצמאות היוונית נפתחה ב-25 במרץ 1821 והיוונים זכו בתמיכה בינלאומית.
באוקטובר 1827 נערך קרב נאווארינו בין ציי המלחמה של בריטניה, צרפת ורוסיה, לבין הצי העות'מאני.
במקביל איבדה האימפריה את אלג'יריה והצרפתים השתלטו עליה ב-1830.
מול כישלונות אלה ביססו הסולטאנים את מדיניות הטנזימאט (Tanzîmât - "ארגון מחדש").
ב-3 בנובמבר 1839 פרסם הסולטאן אבדילמג'יט הראשון את הצהרת הטנזימאט (Tanzimat Fermanı) שמטרתה "להביא את יתרונות הממשל התקין לרחבי האימפריה באמצעות הקמתם של מוסדות חדשים".
חידושים רבים בתחום הכלכלי, האזרחי והצבאי נכנסו לתוקפם, החוק הצרפתי האזרחי והפלילי אומץ, והונהג מעמד אזרחי אחיד לכל תושבי המדינה ב-1869.
התקפה זו הביאה להתערבותן של בריטניה וצרפת, והיא נחשבת ליריית הפתיחה של מלחמת קרים שבה נלחמו שתי האחרונות לצד העות'מאנים ונגד הרוסים.
המלחמה הסתיימה ב-30 במרץ 1856 בלא שהושג בה ניצחון חד משמעי למי מהצדדים.
מאידך בהמלחמה העות'מאנית-רוסית (1877–1878) (93Harbi - "מלחמת ה-93") בין רוסיה ורומניה לבין האימפריה העות'מאנית, הגיעו הרוסים לשערי איסטנבול, ורק התערבות בריטית מנעה את כיבושה.
בעקבות מלחמה זו נחתם חוזה סן סטפנו, אך הוא בוטל ארבעה חודשים לאחר מכן בקונגרס ברלין.
החלטות ברלין הטיבו את מצבה של האימפריה לפי ההסכם הקודם, אך גם לפיו היא איבדה שטחים עצומים - רוסיה זכתה בשטחים בקווקז, ואנגליה זכתה בקפריסין בתמורה לתמיכתה בסולטאן במלחמה.
עצמאותן של סרביה, רומניה ומונטנגרו אושרה, בוסניה והרצגובינה עברה לשליטת אוסטריה ובולגריה זכתה באוטונומיה.
מלחמת קרים ומלחמות רוסיה-טורקיה המחישו היטב את חולשתה של האימפריה העות'מאנית, ששוב לא יכלה לנהל את מאבקיה הצבאיים בגפה ונזקקה לעזרתן של מעצמות אירופה האחרות.
ב-3 ביולי 1908 פרץ מרד הטורקים הצעירים וזכה לתמיכה רחבה בקרב הכוחות המזוינים ובקרב אזרחים, והתפשט ברחבי המדינה.
מהפכת נגד שהתחוללה ב-13 באפריל 1909 דוכאה בתוך ימים ספורים ולאחר שבועיים לערך הודח הסולטאן ונשלח לגלות בסלוניקי.
במקומו הומלך אחיו מהמט החמישי "רשאד" ביום 27 באפריל 1909 והיה לשליט נטול סמכויות.
בחמש השנים שנותרו עד מלחמת העולם הראשונה התרגשו על האימפריה שלוש מלחמות שונות, אשר המשיכו וקרעו ממנה שטחים.
ב-29 בספטמבר 1911 פלש הצבא האיטלקי למחוזות טריפוליטניה וקירנאיקה, מעוזיה האחרונים של האימפריה העות'מאנית בצפון אפריקה, ופתח במלחמת איטליה-טורקיה.
האיטלקים כבשו את לוב וכן את רודוס והאיים הדודקאנסיים.
הסכם שלום נחתם ב-18 באוקטובר 1912, אך הקלות בה הצליחו האיטלקים במלחמתם, עוררה את מדינות הבלקן להתקומם כנגד העות'מאנים, ובטרם הסתיימה מלחמת טורקיה-איטליה, נפתחה מלחמת הבלקן הראשונה.
שבועיים לאחר מכן החלה מלחמת הבלקן השנייה ביוזמתה של בולגריה וב-23 ביולי 1913 עזבו הבולגרים את אדירנה וזו הושבה לטורקים בלא ירייה בודדת.
בעקבות הפיכה נוספת בינואר 1913 בראשותו של איסמאיל אנוור פאשה, הוא תפס את רסן השלטון בפועל.
ב-1914 התקיימו בחירות לפרלמנט, אך הפעם התמודדה רק מועצת האיחוד והקידמה על קולות הבוחרים, וזכתה בכל המושבים.
מעתה הונהגה המדינה בידי טריומווירט בו היו חברים שר המלחמה איסמאיל אנוור פשה, שר הפנים מחמט טלאט פאשה (Talat Paşa) ושר הימייה אחמד ג'מאל פאשה.
בכך החלה הגלייתם של הארמנים מתחומי אסיה הקטנה ולאחר מכן התפתחה לרצח עם אשר ליווה את כל ימי המלחמה.
המלחמה הסתיימה באופן רשמי עם חתימת הפסקת האש של מודרוס ביום 30 באוקטובר 1918. בין היתר איפשרה הפסקה האש למנצחים לעשות כרצונם בכל שטחי אסיה הקטנה ואף להחזיק עמדות תצפית ושליטה לאורך מצרי הבוספורוס והדרדנלים.
בדצמבר 1918 הוקם מנהל צבאי בעיר וזה החל לחפש אחר פושעי מלחמה על מנת להעמידם לדין בגין פשעים כנגד הארמנים והיוונים.
בחודש מאי 1919, כבשו היוונים את איזמיר.
מועד זה נחשב לתחילת מלחמת העצמאות הטורקית.
שורה של ועידות שהחלו בוועידת אמסיה שפרסמה את חוזר אמסיה (Amasya Genelgesi), דרך ועידת ארזורום וכלה בוועידת סיוואס בספטמבר 1919, גיבשו את עקרונותיה של התנועה המתהווה.
אף על פי שפרלמנט זה היה קצר ימים, הוא הספיק לקבל שש החלטות חשובות בעניין דרישותיה של טורקיה לריבונות ואשר זכו לשם הכולל "מיסק-אה מילי" (Misak-ı Millî - "שבועת הלאום").
בעקבות החלטות אלו, בליל 15 במרץ 1920 החלו כוחות בריטים להשתלט על בניני מפתח באיסטנבול וכן עצרו חמישה חברי פרלמנט.
הפרלמנט העות'מאני התכנס בפעם האחרונה ומחה על מעצר חבריו, אך ב-5 באפריל 1920, תחת לחץ המינהל הצבאי, הורה הסולטאן מהמט השישי על פיזורו של הפרלמנט.
צעד זה הוציא החוצה את היריבות בין מוסטפא כמאל לממשלה העות'מאנית באיסטנבול.
ב-23 באפריל 1920 הכריז מוסטפא כמאל על הקמתו של הפרלמנט הטורקי החדש באנקרה, אשר כונה "האספה הלאומית הגדולה של טורקיה" (Türkiye Büyük Millet Meclisi - TBMM).
האספה הכריזה על מוסטפא כמאל כנשיאה ועל איסמט פשה לראש המטות המשולבים של טורקיה.
האספה דחתה מכל וכל את תנאי הסכם סוור עליו חתמו נציגי האימפריה העות'מאנית, ושמה לה למטרה את שחרור כל שטחי אסיה הקטנה ותראקיה המזרחית מכוחות זרים.
התנועה הלאומית של מוסטפא כמאל לא השלימה עם הסכם סוואר ופתחה בלחימה נגד הכוחות הזרים בטורקיה.
במהלך מלחמתה לעצמאות ניהלה האספה הלאומית הגדולה של טורקיה שלוש מלחמות - נגד היוונים, נגד הצרפתים ונגד הארמנים.
שלוש המלחמות הסתיימו בניצחונם של הטורקים אשר הדפו את הכוחות הזרים מתחומי אסיה הקטנה.
הסכם אנקרה עם הצרפתים, הסכם אלכסנדרופול עם הארמנים ושביתת הנשק של מודניה שנחתמה עם היוונים, שמו קץ לשלושת המאבקים המזוינים.
שביתת הנשק של מודניה אף הקנתה לטורקים את השליטה בכל אסיה הקטנה, תארקיה המזרחית ובדרדנלים ובבוספורוס.
זמן קצר לאחר מכן בוטל גם מוסד הח'ליפות.
אף על פי שהחוקה לא אסרה ריבוי מפלגות, עתידה מפלגה זו להיות המפלגה הממשית היחידה במדינה עד שנת 1946, ובין מוסדותיה למוסדות המדינה התקיימה פעמים רבות חפיפה רבה.
למעשה הושפעה כל התנהלותה ומדיניותה של טורקיה מרפורמות אלה אשר נגעו בכל אורחות החיים במדינה, ובכלל זה בתחומי הפוליטיקה, הכלכלה, החקיקה, התרבות והחברה.
הרפורמות החלו עם ביטול הסולטנות בסוף 1922, דהיינו לפני הכרזת עצמאותה של המדינה, והמשיכו להשפיע על טורקיה משך כל קיומה ועד ההווה.
הרפורמות שמו דגש על מודרניזציה וחילון המדינה בהתאם לששת עקרונות היסוד של ה"כמאליזם" - הרפובליקה, לאומיות, עממיות, מהפכנות, חילוניות ומדינתיות.
ב-3 במרץ 1924 בוטלה הח'ליפה והח'ליף אבדילמג'יט השני עזב את המדינה.
ב-23 באפריל 1924 פורסמה "רשימת המאה חמישים" שהייתה רשימה של מאה וחמישים מבכירי הממשל העות'מאני שהוגדרו כבלתי רצויים במדינה.
הרפורמות המוקדמות הוסדרו בחוקת טורקיה שהתקבלה ב-20 באפריל 1924 וקבעה את הפרדת הרשויות.
מוסה קזם קראבקיר שהיה מבין מנהיגי התנועה הלאומית הטורקית חלק על מוסטפא כמאל בהחלטתו לבטל את הח'ליפה בשלב כה מוקדם, וייסד את "מפלגת הרפובליקה הפרוגרסיבית" ב-17 באוקטובר 1924, אך זו פוזרה ב-5 ביוני 1925 ופעולתה נאסרה.
ב-1926 אומצו החוק הפלילי האיטלקי והחוק האזרחי השווייצרי דבר שנועד לא רק להשליט סדר משפטי חדש, אלא היה הכרח בשל כך שהחוק המוסלמי והמג'לה היו אנכרוניסטיים ולא סיפקו מענה לצורכי השעה.
שנתיים לאחר מכן, ב-10 באפריל 1928 תוקן סעיף 2 לחוקה ובוטלה הרישא לפיה חוק המדינה הוא חוק האסלאם.
ב-1 בנובמבר 1928 הונהג האלפבית הלטיני, ושנה לאחר מכן הונהגה הטורקית כשפת ההוראה היחידה במדינה.
ב-1930 פנה מוסטפא כמאל אל שגרירו בפריז, אלי פטהי אוקיאר, וביקש ממנו להקים מפלגת אופוזיציה למפלגת העם הרפובליקאית במטרה לבסס מערכת שלטון רב מפלגתית במדינה.
מוסטפא כמאל אטאטורק הלך לעולמו ב-10 בנובמבר 1938, ולמחרת מונה ידידו איסמט אינני לנשיא השני של טורקיה.
עם פרוץ מלחמת העולם השנייה הפעילו הן מדינות הציר והן בעלות הברית לחצים על אינני במטרה לצרף את טורקיה למלחמה לצידן, אך אינני עמד על כך שטורקיה תשמור על נייטרליות, ודחה את הצטרפותה למלחמה עד ה-23 בפברואר 1945, עת הצטרפה אל בעלות הברית.
עם זאת, סופה של התקופה החד-מפלגתית החל נראה באופק עם הקמת המפלגה הדמוקרטית על ידי אדנאן מנדרס ב-1946. בבחירות שערכו ב-14 במאי 1950, הביסה המפלגה הדמוקרטית את מפלגת העם הרפובליקאית, והתקופה החד-מפלגתית באה לסיומה.
ב-1950 היה מנהיג המפלגה הדמוקרטית, ג'לל באייר לנשיא טורקיה ואדנאן מנדרס לראש ממשלתה.
בשנים אלה נקטה טורקיה מדיניות של פתיחות בינלאומית וחיזקה את קשריה הן עם מדינות ערב והן עם המערב.
עם זאת מנדרס הצר את היקף הדמוקרטיה במדינה והצהיר כי ממשלתו תקפיד על עקרונות האסלאם.
הוא אף הואשם בעידודן של פרעות איסטנבול שנערכו ביוונים ב-1955. הצהרות אלה והנסיגה בעקרונות החילוניות וההפרדה בין דת למדינה הביאו את הצבא הטורקי לכלל פעולה, וב-27 במאי 1960 הוא תפס את השלטון.
ההפיכה בוצעה על ידי קבוצת קצינים זוטרים למדי שהבכירים שבהם היו בדרגה המקבילה לאלוף-משנה, ושעות ספורות לאחר מכן הם מינו את הגנרל בדימוס ג'מל גירסל לראש המדינה, ראש הממשלה, שר הביטחון וראש המטות המשולבים של טורקיה.
ראשי המפלגה הדמוקרטית נעצרו והועמדו לדין בגין בגידה, שחיתות ופגיעה בחוקה.
לפי חוקה זו הפכה טורקיה מרפובליקה נשיאותית לרפובליקה פרלמנטרית והנשיא היה לבעל תפקיד ייצוגי.
הפרלמנט חולק לשני בתים - הסנאט והאסיפה הלאומית - והונהגה שיטת בחירות יחסית.
בנוסף הוקמה המועצה לביטחון לאומי דבר שביסס באופן חוקי את כוחו של הצבא בטורקיה והעניק לו את הרשות להתערב בפוליטיקה.
עוד הוקם בית המשפט לחוקה אשר לו הזכות לבחון את חוקיותם של כל החוקים במדינה ואת התאמתם לחוקה.
ב-10 באוקטובר 1961 הסתיים השלטון הצבאי בלחצו של גירסל עצמו שהיה לנשיא הרביעי של טורקיה, אולם גם השנים שלאחר השבת השלטון לעם אופיינו בחוסר יציבות פוליטית.
הדברים החלו משתנים כאשר סוליימאן דמירל התמנה למנהיגה של מפלגת הצדק והצעיד אותה לניצחון בבחירות ב-1965 וב-1969. החל ב-1969 הלך וגבר חוסר השקט במדינה, בעיקר בקרב חוגי השמאל, ומהומות רחוב התחוללו ברחביה.
בשל כך ובשל חששו של ראש המטות המשולבים של טורקיה כי גורמים שמאלניים קיצוניים מתכננים לתפוס את השלטון, הוא הודיע במזכר לנשיא ג'וודט סונאי, ב-12 במרץ 1971, כי אם דמירל לא יפזר את ממשלתו ותוקם ממשלה יציבה, יתפוס הצבא את השלטון במדינה.
ניהאט ארים, משפטן, עיתונאי וחבר מפלגת העם הרפובליקאית, מונה כראש ממשלה "על-מפלגתי" ב-26 במרץ 1971 וכיהן בראשה של ממשלת אחדות לאומית חלשה עד 22 במאי 1972. לאחריו כיהנו שתי ממשלות ממונות קצרות טווח וב-26 בינואר 1974 היה בולנט אג'וויט לראש ממשלת טורקיה.
שנים אלה התאפיינו ברדיפת ארגונים שמאלנים ומעצר פעילי שמאל.
ב-15 ביולי 1974 ובעידודה של החונטה הצבאית השולטת ביוון, תפס "ארגון הלוחמים הקפריסאים הלאומי השני" את השלטון בקפריסין במסגרת הפיכה צבאית.
מדיניותו הברורה של ארגון זה אשר תמך באיחוד האי עם יוון הביאה את ממשלתו של אג'וויט לפלוש לקפריסין ב-20 ביולי 1974. הלוחמה הסתיימה באמצע אוגוסט 1974, והצבא הטורקי כבש שליש מהאי.
קו הפסקת האש שנודע לימים כקו הירוק חצה את האי ואת העיר ניקוסיה.
מדינה זו המוכרת על ידי טורקיה בלבד, מתפקדת כמדינה וסאלית שלה.
סוליימאן דמירל ממפלגת הצדק ובולנט אג'וויט ממפלגת העם הרפובליקאית החליפו זה את זה בראשות הממשלה עד שהצבא שם לכך קץ בהפיכה הצבאית השלישית במדינה ב-12 בספטמבר 1980. בשש השנים שמ-1974 ועד 1980 חוותה טורקיה מסכת של טרור ואנרכיה.
מספר קורבנות מעשי הטרור במחצית השנייה של העשור עמד על למעלה מ-5,000 ורוב מקרי הרצח היו על רקע מאבק אלים בין גורמי הימין הקיצוני, ובראשם ארגון הזאבים האפורים השייך למפלגת התנועה הלאומית, לבין גורמי שמאל קיצוני.
ב-1 במאי 1977 במהלך הפגנה לרגל "חג הפועלים" (1 במאי) בכיכר טקסים באיסטנבול בה השתתפו כחצי מיליון אנשי שמאל נפתחה על המפגינים אש צלפים, ובין 34 ל-42 איש נהרגו ו-126 עד 220 איש נפצעו באירוע.
ב-9 באוקטובר 1978 נרצחו שבעה פעילי שמאל נוספים ברובע בהצ'ליבלר ב-אנקרה, אולם השיא היה ב-23 בדצמבר 1978 עת פעילי ימין רצחו לפחות מאה אלווים בעיר קרמאנמרש בדרום המדינה.
ב-1 בפברואר 1979 התנקש חבר ארגון הזאבים האפורים מהמט אלי אג'ה בחייו של אבדי איפקצי' (Abdi İpekçi), עיתונאי, אינטלקטואל ופעיל זכויות אדם טורקי.
ב-1978 קמה מפלגת הפועלים של כורדיסטן והצטרפה גם היא אל קלחת האלימות.
לכל אלה הצטרפה "המדינה העמוקה" (derin devlet) כינוי שניתן ל"גורמים" ול"כוחות" בקרב מוסדות השלטון, הצבא, הארגונים החשאיים ואפילו הפשע המאורגן, אשר תפקדו כ"מדינה בתוך מדינה".
בולנט אג'וויט התוודה כי למד לראשונה על קיומו של ארגון סודי רב כוח אותה כינה "גרילת הנגד" (Kontrgerilla) ב-1974 ("גרילת הנגד" הוא הכינוי שניתן לשלוחה הטורקית של תוכנית גלאדיו של ארגון נאט"ו, אך סביר שזהו רק אחד מהיסודות של המדינה העמוקה).
גם סוליימאן דמירל התבטא בראיון ידוע ב-17 באפריל 2005 אודות המדינה העמוקה ומהותה, ולאחרונה גם ראש הממשלה הנוכחי רג'פ טאיפ ארדואן.
למרות התבטאויות אלה של ראשי ממשלות טורקיה בעבר ובהווה והאמונה בקיומה של מדינה עמוקה בקרב רבים בטורקיה, טיבה וזהותה המדויקים נותרו אמורפיים.
אלה המאמינים בקיומה של המדינה העמוקה קושרים אליה חלק ניכר מההתרחשויות בטורקיה החל בשנות השבעים של המאה ה-20 ועד ההווה ממש.
לפי תאוריה זו פועלת המדינה העמוקה לפי דוקטרינת אסטרטגיית המתח שמטרתה לשלוט על דעת הקהל ולנווט אותה באמצעות פחד, תעמולה, הטעיה, לוחמה פסיכולוגית, הפעלת סוכנים כפולים ומעשי טרור במסווה (דגל כוזב).
בדרך זו מבקשת המדינה העמוקה לבסס את שליטתה במדינה הגלויה ולקדם את האינטרסים בהם היא תומכת ומאמינה.
למדינה העמוקה מיוחסת מעורבות פעילה, אם לא עיקרית, בהפיכות הצבאיות של 1971 ו-1980, בהפיכה הפוסט-מודרנית של 1997 וחלק ניכר אם לא כל מעשי הטרור ומאבקי הימין בשמאל ששטפו את המדינה במהלך שנות השבעים.
השלטון הצבאי נמשך למעלה משנתיים.
החוקה החדשה צמצמה את היקפן של חירויות הפרט, הרחיבה את סמכויותיו של נשיא טורקיה באופן מרחיק לכת, ביטלה את הסנאט ומסרה כוח רב יותר בידיה של המועצה לביטחון לאומי וכפועל יוצא מכך, גם בידי הצבא.
אוורן עצמו היה לנשיא טורקיה השביעי ב-9 בנובמבר 1982.
עד המאה ה-21, הממשלות בטורקיה היו נשענות על קואליציות, חלקן קצרות מועד.
במקביל החל מאבק בין הממסד הטורקי למפלגת הפועלים של כורדיסטן.
המאבק כלל גם תקופות של הפסקת אש ונמשך גם במאה ה-21.
רג'פ טאיפ ארדואן הוא נשיא טורקיה ה-12, מאז 28 באוגוסט 2014. קודם לכן כיהן כראש ממשלת טורקיה ה-26 במניין, החל מ-14 במרץ 2003. בימיו הייתה מפלגת הצדק והפיתוח המפלגות הגדולה באספה ובדרך כלל השיגה רוב באספה.
בעשור השני של המאה ה-21 הייתה טורקיה מעורבת במלחמת האזרחים בסוריה: היא קלטה כשלושה מיליון פליטים סורים שברחו לתחומה, וקיימה פעילות צבאית בשטח סוריה, במיוחד נגד המורדים הכורדים שם.
ב-15 ביולי 2016 בוצע ניסיון הפיכה מצד גורמים בצבא הטורקי, אך הניסיון לא צלח.
ב-16 באפריל 2017 התקיים משאל העם בטורקיה על ביצוע תיקונים בחוקה.
המשטר בטורקיה הפך ממשטר פרלמנטרי למשטר נשיאותי.
הרפובליקה הדומיניקנית היא מדינה המשתרעת על חלקו המזרחי של האי היספניולה שבים הקריבי.
לאחר גילוי האי על ידי כריסטופר קולומבוס בשנת 1492, החלה בו התיישבות אירופית, שהביאה להכחדת תושביו המקוריים, בני הטאינו, וליישובו באירופאים ובעבדיהם האפריקנים.
מוסד העבדות השפיע השפעה ניכרת על ההיסטוריה של האי.
במקביל להיסטוריה של האיטי, המדינה שהתגבשה במערב האי, השיגה גם הרפובליקה הדומיניקנית את עצמאותה ושחררה את עבדיה.
מאז רצופה ההיסטוריה של האי במתחים בין הרצון לעצמאות, ובין השפעותיהן של מעצמות זרות - צרפת, ספרד וארצות הברית, בין החתירה לדמוקרטיה ומנגד - לרודנות אכזרית, בין יציבות שלטונית וכלכלית המבוססת על הגידולים שהאי התברך בהם, ובמיוחד הטבק וקנה הסוכר, ובין תקופות של מחסור ואנרכיה.
האי היספניולה, בעל האקלים הטרופי, השני בגודלו באיים האנטילים ידע גלי הגירה של בני שבטי האראוואק, עמי אינדיאנים שהיגרו צפונה מהדלתה של נהר האורינוקו, ויישבו את איי הים הקאריבי.
מעריכים כי בתחילת המאה ה-7 הגיע לאי עם הטאינו, אחד משבטי הארוואק, שתרבותו הייתה תרבות של תקופת האבן המאוחרת.
העם השתלט על האי ואוכלוסייתו החליפה את אוכלוסיית הארוואק הקיימת.
במסעו הראשון אל העולם החדש, נחת כריסטופר קולומבוס על אדמת האי ב-5 בדצמבר 1492, וכינה אותו בשם "לה היספניולה".
בני הטאינו שפגשו במשלחת האירופית האמינו כי הם פוגשים ביצורים על-טבעיים, וקיבלו אותם בכבוד גדול.
הספרדים סברו כי המבנה החברתי השוויוני של הטאינו, שלא ניכרו בו הבדלי מעמדות, מלמד על חולשת החברה, ועל האפשרות לנצלה.
הם התייחסו אל הטאינו באלימות.
לאחר שאונייתו של קולומבוס, הסנטה מריה, עלתה על שרטון, החליט קולומבוס לבנות באי מבצר קטן ולהציב בו חיל מצב, שיסייע לתביעתה הטריטוריאלית של ספרד על האי.
39 מאנשי קולומבוס נותרו במבצר, שכונה "לה נאבידד" (חג המולד), בשל התאריך שבו טבעה הספינה והחלה בניית המצודה.
חלק מאנשי המצודה הספרדים החלו להתייחס אל המקומיים בגסות, ולנסות לגנוב את נשותיהם.
מנהיג מקומי בשם קאונאבו לא היה יכול עוד להבליג, תקף את הספרדים, הרג אותם עד האחרון שבהם, והשמיד את לה נאבידד.
ב-1493 שב קולומבוס לאי, במסעו השני, וייסד את המושבה הספרדית הראשונה בעולם החדש, העיר איזבלה.
ב-1496 ייסד ברתולומיאו קולומבוס, אחיו של כריסטופר קולומבוס, על חופו הדרומי של האי, את היישוב סנטו דומינגו, שהפך לבירתו החדשה של האי.
ברתולומיאו קולומבוס שיעבד את 400,000 בני הטאינו, תושבי האי, והעבידם במכרות הזהב.
כתוצאה מדיכוי, מעבדות, מרעב, ממחלות ומהרג המוני, הצטמצמה אוכלוסיית הטאינו באי לכלל 60,000 איש עד לשנת 1508. ב-1535 חיו על אדמת האי בני טאינו בודדים.
בשנת 1501 הכריזו מלכי ספרד, פרננדו השני, מלך אראגון ואשתו איזבלה הראשונה, מלכת קסטיליה כי הם מתירים ייבוא עבדים אפריקנים לארצות העולם החדש.
העבדים החלו להגיע לאדמת היספניולה ב-1503. הם הביאו עמם תרבות עשירה ועתיקה שהייתה בעלת השפעה קרובה לזו של האירופאים על התרבות, הפוליטיקה, הדת והיחסים הגזעיים באי, ואף ברפובליקה הדומיניקנית כיום.
השמדת האוכלוסייה המקומית, ובצידה הצמיחה הכלכלית של התעשיות החדשות, הביאו לצורך בידיים עובדות, ואוכלוסיית העבדים גדלה מאוד במהלך העשורים הבאים.
בעלי מטעי קנה הסוכר הפכו לאליטה הקולוניאלית החדשה, ושכנעו את המלך הספרדי להכריז עליהם כמחוז שלטוני (אודיינסיה) ולבחור מקרבם את ה"אודיינסיה", בית הדין בעל סמכות שיפוט במחוזם, בשנת 1526.
במהלך המאה ה-16 ביססה ספרד את שליטתה באזורים נרחבים ביבשת אמריקה.
המסע מאמריקה לספרד ארך בין שישה לשמונה שבועות.
האיים הקאריביים הפכו לנקודה מרכזית להצטיידות והתארגנות למסע הטרנס-אטלנטי.
כתוצאה מהשלל הרב שעבר בנתיבי הסחר החדשים, הפך הים הקאריבי בשנות ה-40 של המאה ה-16 למקום שבו פעלו כנופיות של שודדי ים אנגלים, צרפתים והולנדים.
ב-1541 נאלצו הספרדים להקיף את סנטו דומינגו בחומה בצורה.
בתקופה זו הייתה נהוגה ברחבי האימפריה שיטת סחר בשיירות גדולות ומאובטחות שכונו "Flotas", ויצאו אחת לחצי שנה.
השיטה הונהגה הן מטעמי ביטחון, והן על מנת לשמור על המונופול בסחר עם המושבות.
הוואנה שהייתה במקום נוח יותר מבחינת התנועה הימית, בשל מיקומה יחסית לזרם הגולף, הפכה לנקודת ההתארגנות וההצטיידות הראשית של השיירות.
הדבר הביא להרס המסחר בקנה הסוכר, שמקומו בהיספניולה.
עם כיבוש היבשת האמריקנית על ידי האירופאים, הלכה חשיבותה של היספניולה ופחתה.
רוב המתיישבים הספרדים העדיפו את העושר שמצאו במקסיקו ובפרו.
בעוד שמתיישבים חדשים לא הגיעו לאי, החקלאות הידלדלה, עבדים חדשים לא יובאו עוד, והמתיישבים הוותיקים, עבדיהם, וקהילות העבדים המשוחררים חיו בעליבות ובעוני.
מצב זה הביא לטשטוש הגבולות החברתיים ואלו שהפרידו בין הקאסטות השונות (הבדלי מעמד המבוססים על מוצא וצבע עור, וכן על מעמד כלכלי והון תרבותי - שליטה בשפה ובגינונים).
כך החל תהליך "מולאטיזציה" של מרבית האוכלוסייה, ובתוך מספר דורות הייתה האוכלוסייה ברובה ממוצא מעורב ספרדי ואפריקני.
פרט לעיר סנטו דומינגו, שם נשמרה מידה מסוימת של שמירת החוק, היו הנמלים הדומיניקנים מקור להברחות, ששימשו, בנוסף לגידול בהמות הבית, מקור המחיה העיקרי של שוכני האי.
ב-1605 התקיפה ספרד אזורים נרחבים בצפון ומערב האי, והכריחה את יושביהם להתיישב קרוב יותר לעיר סנטו דומינגו.
פעולה זו הייתה טעות קשה.
יותר מחצי מהמגורשים מתו מרעב וממחלות.
שודדי ים אנגלים וצרפתים, שכונו בקנירים, ניצלו את ריכוזם של הספרדים בפינה אחת של האי, והשתלטו על האי הסמוך טורטוגה ב-1629. ב-1640 הפכה צרפת את טורטוגה למושבה צרפתית רשמית, והחלה בפשיטות ובהתיישבות בחופה הצפוני של היספניולה עצמה.
בשנת 1697 הגיעו המעצמות האירופיות להסכמה המכונה חוזה ריזוויק.
על פי תנאי ההסכם הועבר השליש המערבי של היספניולה, שהיה ממילא בהשפעה צרפתית, לידי צרפת.
יתר האי נותר בידי ספרד.
הסכמה זו היא הבסיס לחלוקת האי בימינו בין האיטי והרפובליקה הדומיניקנית.
בשנת 1700 החליף בית בורבון את בית הבסבורג בספרד והחל ברפורמות כלכליות שעודדו את הסחר בסנטו דומינגו.
השליטה הקשיחה של הכתר במסחר במושבות הוקלה, והמגבלות שהוטלו בעבר על הסחר בין המושבות ובין עצמן הוקלו אף הן.
ה"Flotas" האחרונות יצאו מן האי בשנת 1737. שיטת המונופול של הכתר בנמלים הופסקה סמוך לאחר מכן.
באמצע המאה ה-18 גדלה אוכלוסיית האי עקב הגירה מהאיים הקנריים.
האזורים הצפוניים שהיו שוממים מאדם יושבו שוב, וסחר העבדים חודש.
עם זאת, הואיל והיספניולה הייתה אך מושבה אחת מני רבות של ספרד בעולם החדש, נותר השטח הספרדי בהיספניולה באופן יחסי עני ומוזנח, בעוד שהשטח הצרפתי הפך למושבה המשגשגת ביותר בעולם החדש באותה התקופה.
הגורם לכך הייתה השקעת תשומת לב רבה במושבה, שהייתה אחד מהנכסים המועטים בידי צרפת, שבהם ניתן היה לגדל מטעים.
ב-1795 ויתרה ספרד לטובת צרפת על חלקה בהיספניולה במסגרת הסכם אירופי בין מספר מעצמות, שכונה שלום בזל.
ב-1791 פרץ מרד העבדים בהאיטי, בהנהגת המהפכן השחור טוסן לוברטיר.
ספרד ראתה בחוסר השקט הפוליטי באי הזדמנות להשיב את כולו לידיה, ובברית של נוחות עם יריביה האנגלים, ניסתה ב-1798 לכבוש את האי, אך הובסה בידי לוברטיר.
ב-24 בינואר 1801 כבש לוברטיר את סנטו דומינגו, לאחר שביצר את שליטתו המלאה בהאיטי.
לוברטיר הכריז על שחרור העבדים, ומינה ועדה לכתיבת חוקה שנכנסה לתוקף ביולי 1801 ולפיה היה האי מאוחד, העבדות נאסרה בכל שטחו, ולוברטיר הוכרז לשליט האי לכל ימי חייו.
נפוליון, ששלט בצרפת, ולוברטיר התיימר לפעול בשמו, לא ידע מה יעשה בשליט החדש.
בתחילה אישר את פעולותיו, אך לאחר מכן הבין כי הדבר עלול להביא לאובדנו של האי היספניולה כמושבה מביאת רווחים.
לבסוף הוחלט לשלוח את גיסו של נפוליון, הגנרל שארל לקלרק בראש משלחת צבאית לאי, שנחתה על אדמתו בינואר 1802.
על אף שצבאו של לקלרק זכה להצלחה התחלתית, ואף הצליח לאסור את לוברטיר ולשלחו באזיקים לצרפת, נמשכה ההתנגדות לצבא הצרפתי בכל עוז במהלך השנים 1802 ו-1803. המנהיג השחור ז'אן-ז'אק דסאלין, קיסר האיטי ועמו המנהיג המולאטי אלכסנדר פטיון, המשיכו במאבק.
בשנת 1803 תקפה מחלת הקדחת הצהובה את הצרפתים, והרגה רבים מהם, וביניהם מפקדם לקלרק.
מצור ימי בריטי, ואובדן עניין של נפוליון במושבות במערב, בעקבות מכירת לואיזיאנה לארצות הברית חתמו את גורל חיל המשלוח הצרפתי.
ב-1 בינואר 1804 הכריז דסאלין על הקמת רפובליקה על כל שטח האי היספניולה.
על אף תבוסתם להאיטים, נותר חיל מצב צרפתי בשטח הספרדי לשעבר במזרח האי.
העבדות כוננה מחדש, ורבים מן המתיישבים הספרדים הוותיקים שנמלטו בשנות המהפכה ההאיטית שבו אל האי.
ב-1805 הכתיר דסאלין את עצמו לקיסר ז'אק הראשון, וניסה לכבוש את שטחה של סנטו דומינגו.
הוא נרתע אל מול שייטת צרפתית שהופיעה בנמל העיר.
במהלך נסיגתם דרך עמק הסיבאו בזזו ההאיטים את הכפרים והעיירות שעמדו בדרכם, רצחו את תושביהם, והניחו את הבסיס לאיבה העמוקה השוררת מאז בין העמים.
הצרפתים החזיקו מעמד בחציו המזרחי של האי, עד שהתקוממות של התושבים ממוצא ספרדי הביאה לתבוסתם בקרב פאלו אינסנדו ב-7 בנובמבר 1808 ולכניעתם הסופית מספר חודשים לאחר מכן.
לאחר מצור קצר נפלה סנטו דומינגו לידי המתמרדים ב-9 ביולי 1809. השלטונות הספרדים גילו עניין מועט במושבה החדשה שנפלה לידיהם.
משפחות החוואים הגדולות הפכו לשליטות באזורי דרום-מזרח האי, ולא היו כפופות לשלטון מרכזי כלשהו.
שנות הכיבוש על ידי האיטי
בעיר סנטו דומינגו עצמה הראה הכיבוש את פניו האכזריות ביותר, ושם גם צמחה התנועה הלאומית לשחרור.
קבלת העצמאות ושנות העצמאות הראשונות
ב-1838 ייסדו שלושה תושבי מזרח האי, בנים למשפחות ממוצא אירופי, אגודת סתרים בשם "לה טריניטריה".
חואן-פאבלו דוארטה, ראמון מטיאס מייה ופרנסיסקו דל רוסריו סנצ'ס התכוונו לחבור לתנועות מהאיטי שהתנגדו לשלטונו של שליט האיטי, בואייה, ולהכריז על עצמאות מזרח האי.
ב-1843 נרצח בואייה והוחלף בידי שארל ריבייר-אראר.
אראר כלא או גירש את החברים המובילים בטריניטריה.
במקביל לאנשי הטריניטריה פעל בּוּאֶנָאוֶונְטוּרָה בָּאֵס על מנת לתאם עם הצרפתים את הפיכתה של סנטו דומינגו לפרוטקטורט.
אנשי הטריניטריה, שהמגעים התגלו להם, ושאפו להקדים את באס, הכריזו ב-27 בפברואר 1844 על עצמאות מהאיטי.
אל הטריניטריה חבר פדרו סנטנה, חוואי עשיר מאל סייבו שלרשותו עמד צבא פרטי של צמיתים עניים מהסוג המכונה בספרדית "peón".
משהגיעה הידיעה על הכרזת עצמאותה של הרפובליקה הדומיניקנית לאוזני הנשיא אראר, הוא הגיב מיד.
צבאו של אראר, שכלל 25,000 חיילים, החל לצעוד לכיוון סנטו דומינגו ב-10 במרץ 1844, אך הובס בתוך ימים ספורים בידי צבאה של הרפובליקה החדשה, וגורש משטחה.
חוקתה הראשונה של הרפובליקה הדומיניקנית התקבלה ב-6 בנובמבר 1844. החוקה אימצה משטר נשיאותי, והייתה באופן עקרוני מסמך ליברלי, אלמלא כללה את סעיף 210 שאותו כפה פדרו סנטנה בכוח על האספה המכוננת, ולפיו כל עוד נמשכת מלחמתה של הרפובליקה לעצמאות, נבחר סנטנה לדיקטטור.
סמכויות אלו שניתנו לסנטנה אמנם סייעו לו לנצח במלחמה, אך גם שימשו אותו ככלי לרדיפת אויביו הפוליטיים, להגלייתם או להוצאתם להורג.
במהלך העשור הראשון לעצמאות הרפובליקה ניסתה האיטי לפלוש לשטחה של הרפובליקה הדומיניקנית חמש פעמים: בשנים 1844, 1845, 1849, 1853 ו-1855 עד 1856. על אף שכל המתקפות הללו נהדפו, השתמש סנטנה באיום התמידי מצד האיטי כאמתלה להמשך שלטונו הדיקטטורי.
מערכת הדרכים ברפובליקה הייתה משובשת, והדבר הביא לכך שהאזורים השונים במדינה התפתחו בצורה נפרדת.
בדרום התאפיינה הכלכלה בחוואות בקר, במיוחד באזורי הערבות שבדרום-מזרח המדינה, וכן בגידול עץ המהוגני, ומסחר בסוגי עץ נוספים.
אזור זה שמר על אופי פאודלי כמעט.
היחידה הבסיסית הייתה ה"אסיינדה" (hacienda), האחוזה.
פרט לבעלי האחוזה הייתה רמת החיים של רוב התושבים בסיסית בלבד.
בעמק סיבאו התרכזו האדמות העשירות ביותר במדינה, והחקלאים במקום נהנו מגידול טבק מובחר, שיוצא למדינות אירופה ובמיוחד לגרמניה.
גידול הטבק דרש פחות שטח אדמה מחוואות הבקר, והמגדלים היו בעיקר חוואים בעלי חוות קטנות, שהעבירו את תוצריהם לנמלי סן פליפה דה פוארטו פלאטה וסן פרננדו דה מונטה קריסטי.
חוואי עמק הסיבאו יכולים היו להרוויח מן העצמאות, ולייצא את תוצרתם המבוקשת לאירופה ולעולם כולו.
סנטנה הכריח חוואים אלו למכור לו את תוצרתם במטבע מקומי חסר ערך.
לאחר מכן ייצא סנטנה את התוצרת למדינות החוץ עבור מטבע אירופי קשה, שהגיע לרוב לכיסו הפרטי.
מנהג זה של נשיאי הרפובליקה הביא לחוסר יציבות שלטונית ולחילופי שלטון תכופים, שהעלו לשלטון, במהלך השנים הבאות, את הנשיאים מנואל חימנס ובואנאוונטורה באס, עד לשובו של סנטנה לנשיאות, לאחר שנה של מלחמת אזרחים, ב-7 ביולי 1857.
הסיפוח לספרד ומלחמת השבת העצמאות
סנטנה ירש מדינה פושטת רגל, על סף התמוטטות.
הוא יצר מגעים עם איזבלה השנייה, מלכת ספרד, על מנת לשוב ולהפוך את המדינה למושבה ספרדית.
במרץ 1861 הודיע סנטנה על השבתה של הרפובליקה הדומיניקנית למעמד של מושבה ספרדית, וזאת מבלי להיוועץ בבני עמו.
סנטנה סבר כי האיחוד עם ספרד יביא לתמיכה כלכלית שתאפשר למדינה פריחה, כמו גם לאוצרו הפרטי.
נקודת הראות הספרדית הייתה שונה לחלוטין.
מבחינת הספרדים הם שבו והשתלטו על מושבה סוררת שהייתה בעבר בשליטתם, ותושביה אירופאים בלתי מתורבתים, מסטיסוס (בני תערובת) ומולאטים פראיים, ושחורים נחותים.
הספרדים חשבו להשתמש בסנטנה ככלי להשתלטותם על המדינה, ואז להיפטר ממנו.
כאשר נחתו הספרדים על אדמת הרפובליקה הדומיניקנית, לא התקבלו על ידי האוכלוסייה בסבר פנים יפות.
השליטים החדשים, מצידם, התנהגו אל האוכלוסייה בקשיחות.
סנטנה התפטר מתפקידו כמושל המדינה מטעם הספרדים ב-1862. ב-1864 מת סנטנה, בנסיבות המצביעות על התאבדותו.
ב-16 באוגוסט 1863 פרצה מלחמה להשבת העצמאות.
נשיא האיטי, פאבר ז'פראר, סיפק למורדים נשק והגנה, ואף שלח כוחות של המשמר הנשיאותי שיילחמו לצידם.
המגבלות על הסחר, האפליה של אוכלוסיית המסטיסים והמולאטים, שהייתה רוב באוכלוסייה, השמועות כי בכוונת ספרד להשיב את העבדות, ומסע תעמולה שניהלו הספרדים כנגד זוגיות ללא נישואים, מנהג שהיה מקובל ופופולרי, סייעו למרידה.
לאחר מספר חודשי לחימה היה שלטונם של הספרדים מוגבל לערים הגדולות.
הספרדים לא הצליחו לדכא את המרידה וספגו אבדות כבדות, חלקן למחלת הקדחת הצהובה.
כאשר תמה מלחמת האזרחים האמריקנית, ב-1865, הודיעה המלכה איזבלה השנייה על ביטול הסיפוח והשבת עצמאות הרפובליקה, וביולי 1865 עזב החייל הספרדי האחרון את אדמת האי.
כאשר עזבו הספרדים, הייתה הרפובליקה הדומיניקנית במצב של הרס מוחלט.
רוב הערים היו לעיי חורבות, והשליטה בשטח הרפובליקה נחלקה בין כמה תריסרי קאודיוס מקומיים.
מהנסיגה הספרדית בשנת 1865 ועד 1879 היו עשרים וארבעה שינויים בממשלת האי, ולפחות חמישים התקוממויות צבאיות.
מהתוהו ובוהו ששרר התגבשו שתי מפלגות.
המפלגה האדומה (Partido Rojo) ייצגה את חוואי הבקר בעלי הלטיפונדיות בדרום, ומייצאי המהוגני, וכן את הפועלים העירוניים ובעלי המלאכה מסנטו דומינגו.
בראשה עמד בואנאוונטורה באס, שהמשיך ללא לאות במאמציו לספח את הרפובליקה למעצמה זרה כלשהי.
מולה ניצבה המפלגה הכחולה (Partido Azul) שייצגה את מגדלי הטבק והסוחרים מעמק הסיבאו ופוארטו פלאטה, והייתה לאומנית וליברלית במצעה.
כוחות הצבא היו במיעוט לעומת אין ספור המיליציות הפרטיות שהחזיקו הקאודיוס, שמינו את עצמם למושלי מחוזות, וגייסו לשורות המיליציות הפרטיות שלהם חוואים עניים ועובדים שכירי יום חסרי אדמה.
כאשר מיליציות אלו לא עסקו בהפיכות כנגד הממשל המרכזי, התרכזו החיילים בשוד ובביזה.
באוקטובר 1865, מספר חודשים לאחר עזיבת הספרדים, התגבש בבירה סנטו דומינגו שלטון בראשותו של בואנאוונטורה באס.
ממשלו של באס לא היה יציב, ובתוך מספר שבועות הופל.
ב-1867 עלה באס שוב לשלטון לאחר הפיכה של ה"אדומים".
ב-1869 חתם באס על הסכם עם נשיא ארצות הברית יוליסס ס.
גרנט, שבו מכר את הרפובליקה הדומיניקנית לארצות הברית תמורת מאה וחמישים מיליון דולר.
ב-1871 דחה הסנאט של ארצות הברית את ההצעה.
במהלך השנים הבאות היה השלטון ברפובליקה בלתי יציב.
שליטים לרגע באו והלכו, לעיתים הודחו במרידה צבאית, ושבו מספר חודשים או שבועות לאחר מכן על כידוני תומכיהם.
ב-1879 עלה לשלטון הגנרל גרגוריו לופרון, ששלט ברפובליקה מעיירת מוצאו, סן פליפה דה פוארטו פלאטה.
שגשוג ביבולי הטבק, והסכמי סחר טובים עם גרמניה הביאו לתושבי האי רווחה כלכלית מסוימת.
המרידה הקובנית בהנהגת מנואל דה סספדס, המכונה "מלחמת עשר השנים" הביאה להגירה של מגדלי קנה הסוכר הקובנים אל שטח הרפובליקה הדומיניקנית.
מגדלי הסוכר הקובנים, שאיבדו את אדמותיהם ועבדיהם במרידה, התיישבו בדרום-מזרח מישור החוף, ובסיוע ממשלתו של לופרון, בנו את טחנות הסוכר המכניות הראשונות על אדמת הרפובליקה.
המחסור הכלל עולמי בסוכר שגרמה המרידה בקובה איפשר לרפובליקה הדומיניקנית להפוך ליצואנית הסוכר המובילה בעולם.
עם עליית אצולת הסוכר החדשה, עלה גם שליט חדש, יוליסס ארו, הידוע בכינוי "ליליס".
הוא הביא לרפובליקה יציבות ללא תקדים, באמצעות שלטונו הסמכותי והחזק שארך שני עשורים.
ממשלתו, שנשענה על רודנות צבאית ומשטרה חשאית, הצליחה בקידום פרויקטים חשובים וביצירת תשתיות בסיסיות שחסרו באי.
הצבא עבר תהליך של מודרניזציה, החשמל הגיע לבתי סנטו דומינגו, שירותי הטלפון והטלגרף החלו את פעולתם באי, מעל לנהר אוזאמה הוצב גשר, והושלמה בניית מסילת רכבת בין סנטיאגו דה לוס קביירוס וסן פליפה דה פוארטו פלאטה.
ליליס לווה ממון רב מאירופה ומארצות הברית על מנת לבצע את הפרויקטים.
ב-1897 הייתה הממשלה הדומיניקנית נתונה, למעשה, בפשיטת רגל.
ליליס הדפיס חמישה מיליוני פסות, והרס את מעמד הסוחרים הדומיניקני.
התנהגות זו הביאה לבסוף לרציחתו.
שש השנים שלאחר מותו של ליליס הביאו לשלטון חמישה נשיאים, שהודחו בארבע הפיכות.
הסוחרים מעמק הסיבאו שהביאו לרציחתו של ליליס לא הצליחו להחזיק בשלטון לאחר מותו.
נציגיהם, מגדל הטבק העשיר במדינה חואן איסידרו חימנס והגנרל אורסיו ואסקס, שמינו עצמם לנשיא ולסגן נשיא לאחר רציחת ליליס, רבו ביניהם על חלוקת הקופה הריקה.
במשך מספר שנים הדיחו ה"אוראסטיסטאס" (נאמניו של ואסקס) את ה"חימניסטאס" (נאמניו של חימנס), ושורה של נשיאים לשעה תפסו את השלטון, רק על מנת להיות מודחים בתוך חודשים ספורים.
כאשר ברור היה כי המדינה אינה מתפקדת, שלחו צרפת, גרמניה והולנד ספינות מלחמה לסנטו דומינגו כדי להגן על אזרחיהן שם.
תיאודור רוזוולט, שלא רצה התערבות אירופית בחצי הכדור המערבי, יזם את "תיקון רוזוולט" לדוקטרינת מונרו, שהצדיקה התערבות אמריקנית בענייני המדינות במרכז אמריקה ובאיים הקאריביים, אם אלו שוקעות בחובות לגורמים אירופיים.
לפי מדיניות זו, השתלטה ארצות הברית על הכלכלה הדומיניקנית בינואר 1905, בהסכמת הממשלה הדומיניקנית.
ארצות הברית השתלטה על משרדי המכס הדומיניקני, ופקיד אמריקני דאג לכך ש-55% מהתשלומים שיתקבלו עבור סחורה דומיניקנית יוקצו לתשלום החוב החיצוני.
לאחר שנתיים פחת החוב החיצוני מ-40 מיליון דולר ל-17 מיליון דולר.
ב-1907 הפך ההסכם בין המדינות לאמנה, שהעבירה את השליטה הכוללת בתקבולי המכס הדומיניקני לידי ארצות הברית בתמורה להלוואה בת 20 מיליון דולר מבנק בניו יורק.
ההלוואה שימשה לכיסוי מלוא החוב החיצוני, והפכה את ארצות הברית לנושה החיצונית היחידה של הרפובליקה.
ב-1906 עלה לשלטון הנשיא רמון קאסרס.
שהצליח להביא ליציבות פוליטית ולצמיחה כלכלית מחודשת.
ההשקעות האמריקניות בתעשיית קנה הסוכר סייעו לייצוב הכלכלה.
ב-1911 נרצח קאסרס, ושוב חוותה הרפובליקה תקופה של אי סדר.
במשך חודשיים החזיקה בשלטון חונטה, שבראשה עמד מפקד הצבא, הגנרל אלפרדו ויקטוריה.
4 מיליוני הפסות שבאוצר המדינה, שאותן חסך קאסרס במאמץ רב, בוזבזו בתוך תקופה קצרה על דיכוי סדרת מרידות.
ב-1914 הציב נשיא ארצות הברית, וודרו וילסון, אולטימטום לצדדים הנאבקים על השלטון ברפובליקה לחדול ממעשי האיבה ולהסכים על נשיא חדש, או שנשיא כזה ייכפה עליהם על ידי ארצות הברית.
ביולי 1915 כבשה ארצות הברית את האיטי, שעברה אף היא תקופה של אנרכיה, נשיאים מתחלפים, ושקיעה בחוב קיצוני כבד.
היה זה איום ברור כי אם לא תיענה הרפובליקה הדומיניקנית לדרישות ארצות הברית, תהיה היא הבאה בתור.
ב-15 במאי 1916 נחתו המארינס בחוף סנטו דומינגו, והחלו את תקופת הכיבוש האמריקני שנמשכה שמונה שנים.
במהלך החודשים הבאים ניהלו האמריקאים מסע מלחמה קצר, שבו הכריעו את כוחות הרפובליקה.
הקונגרס הדומיניקני בחר בדוקטור פרנסיסקו אנריקס קרוואחאל לנשיא, והוא אף החל לכהן בתפקיד זה ביולי 1916, אולם הוא סירב לציית להוראות האמריקאים והתפטר כעבור ארבעה חודשים בלבד.
אנריקס היה הנשיא היהודי הראשון והיחידי עד כה של הרפובליקה הדומיניקנית.
לאחר התפטרותו של אנריקס, בנובמבר 1916, הכריז הנשיא וודרו וילסון על ממשל צבאי אמריקני שחל בשטח הרפובליקה הדומיניקנית, ומינה את סגן האדמירל הארי שפרד נאפ למושל צבאי של הרפובליקה.
למרות השיפורים הרבים שבוצעו במדינתם, התנגדו רוב הדומיניקנים לאובדן עצמאותם לזרים.
האמריקאים לא דיברו בשפתם של הדומיניקנים, ותרבותם הייתה זרה לתרבות הדומיניקנית.
משנכשלו האמריקנים בניסיונם לזכות בתמיכה של מנהיגים מוכרים, אכפו חוקי צנזורה קשוחים וכלאו את מתנגדיהם הפוליטיים.
חוקי המקרקעין החדשים שחוקקו האמריקנים ב-1920 שברו את המערכת הקרקעית הקהילתית של ה-"terrenos comuneros", ונישלו מאדמתם אלפי חקלאים, שיצרו כנופיות מזוינות שלחמו מלחמת גרילה כנגד הכיבוש האמריקני.
מלחמת העולם הראשונה הרסה את מגדלי הסוכר באירופה והביאה לעליה חסרת תקדים במחירי הסוכר, אך לאחר המלחמה התאוששה תעשיית הסוכר באירופה ובעולם כולו.
המחסור בסוכר הביא לצמיחת תעשיות סוכר במדינות רבות, ולאחר המלחמה נוצר שפע מלאכותי שהוריד את המחיר בשוק.
משבר זה הביא לפשיטת רגל של רבים מיצרני הסוכר הגדולים ואיפשר לתאגידים אמריקנים ענקיים להשתלט על תעשיית הסוכר ברפובליקה.
בעוד שבעבר, משקיעים זרים שהגיעו לגדל סוכר, השתלבו בחברה הדומיניקנית, נותרו התאגידים האמריקנים כגוף זר.
רווחיהם לא נותרו ברפובליקה אלא הועברו לארצות הברית.
הבחירות לנשיאות בשנת 1920 הביאו לביקורת מצד המועמד הרפובליקני וורן גמליאל הרדינג, שיצא כנגד הכיבוש באי היספניולה ותמך בנסיגה אמריקנית.
ארגונים לאומיים לשחרור קמו בכל רחבי המדינה, ואף מחוצה לה, והונהגו בידי גולים מקובה ומפוארטו ריקו, ואף קיבלו סיוע ממתנגדי הכיבוש בארצות הברית עצמה.
בשנת 1922 הגיע עורך דין דומיניקני בשם פרנסיסקו פיינדו לוושינגטון והחל במשא ומתן עם אנשי הקונגרס, שהפך ל"תוכנית פיינדו - יוז".
על פי התוכנית תוקם ממשלה זמנית שתביא לבחירות דמוקרטיות, אך תאשרר את כל החוקים שהתקבלו בתקופת הכיבוש, ותמשיך את ההסדרים הכלכליים משנת 1907 עד לתשלום כל החוב הלאומי.
ב-1 באוקטובר 1922 הועמד בראש המדינה בנו של מהגר איטלקי בשם חואן באטיסטה ויצ'יני, וקיבל את התואר "נשיא זמני".
הליך הנסיגה של כוחות ארצות הברית החל.
עם נסיגתם הסופית של האמריקנים ב-1924 נבחר לנשיאות, באופן דמוקרטי, הפוליטיקאי הוותיק אורסיו ואסקס.
ב-1927 האריך ואסקס את כהונתו מארבע לשש שנים.
צעד זה, שביסוסו החוקי שנוי במחלוקת, הביא לבסוף להדחתו של ואסקס בהפיכה צבאית, ולקיום בחירות במאי 1930, שבהן עלה לשלטון מפקד המשטרה הלאומית, רפאל לאונידס טרוחיו.
טרוחיו שלט באי באופן מוחלט, בשלטון שהיה תערובת של ייצוב ושיפור המצב הכלכלי (שיפור שממנו נהנו בעיקר המקורבים לשלטון), ודיכוי אכזרי של זכויות האדם.
טרוחיו התייחס למפלגתו הפוליטית "המפלגה הדומיניקנית" (Partido Dominicano) כאל חותמת גומי להכרעותיו.
המקור האמיתי של כוחו היה "המשמר הלאומי", שאותו הגדיל וחימש, והעניק לו תפקיד מרכזי במערכת השליטה באוכלוסיית האי.
בה בעת פיתח טרוחיו מערכת מסובכת של סוכנויות מודיעין.
בסוף שנות ה-50 היו לפחות שבע קטגוריות של סוכנויות ביון, שריגלו אחר הציבור וגם זו אחר זו.
כל האזרחים נדרשו לשאת תעודות זהות ו"אישורי התנהגות טובה" מאת המשטרה החשאית.
טרוחיו קידם את פולחן האישיות של עצמו.
כאשר נפגעה סנטו דומינגו בסופת הוריקן ב-1930, ולמעלה מ-3,000 תושבים נהרגו, בנה מחדש את האזורים שנחרבו והעניק לעיר את השם "סיודאד טרוחיו" (Ciudad Trujillo - עיר טרוחיו).
כאשר פנו בעלי מטעי הסוכר הגדולים להאיטי בחיפוש אחר כוח עבודה זול, הביא הדבר להתיישבות של בני האיטי רבים ברפובליקה.
ב-1937 הורה טרוחיו על טבח של בין 17,000 ל-36,000 מתושבים אלה, בתואנה של תמיכתה של האיטי בגולים דומיניקנים מתנגדי המשטר.
אירוע זה מוכר כ"טבח הפטרוזיליה".
הרצח נבע ממדיניות של טרוחיו ל"דומיניקניזציה של אזורי הגבול".
שמות של אזורים, כפרים וערים לאורך הגבול שונו לספרדית מקריאולית ומצרפתית.
הוודו נאסר והוצא אל מחוץ לחוק, והוצבו מכסות קשיחות לאחוזי העובדים הזרים שיכלו החברות להעסיק, כאשר שהייתם של ההאיטים בתחומי הרפובליקה לאחר עונת קטיף הסוכר נאסרה.
אף שטרוחיו ניסה לחקות את הגנרליסימו פרנסיסקו פרנקו, הוא קיבל בברכה את זרם הפליטים מן הרפובליקה הספרדית השנייה, שהגיע בעקבות מלחמת האזרחים בספרד.
ב-1938, לפני השואה, כאשר גורלם של הפליטים היהודים נדון בוועידת אוויאן, הסכים טרוחיו לקלוט 100,000 יהודים, והיה השליט היחיד שהתחייב לקלוט מספר רב של פליטים.
ארגון ה"ג'וינט" הורשה לפעול בשטח המדינה, ולקדם את יישובם של הפליטים מאירופה.
מלחמת העולם השנייה סיכלה נכונות זו, ובפועל נקלטו ברפובליקה כ-600 יהודים.
יהודים רבים ניצלו בזכות העובדה שהחזיקו באשרת יציאה אל הרפובליקה הדומיניקנית - מספרם מוערך בין 5,000 ל-10,000.
כחלק מ"מדיניות השכן הטוב" של ארצות הברית כלפי מדינות אמריקה הלטינית בשנות משטרו של פרנקלין דלאנו רוזוולט, חתמה ארצות הברית על אמנה של טרוחיו שביטלה את השליטה האמריקנית במכס הדומיניקני.
כאשר הצטרפה ארצות הברית למלחמת העולם השנייה בעקבות המתקפה על פרל הארבור, הכריז טרוחיו מלחמה על מדינות הציר.
בניגוד למדינות כברזיל ששלחו כוחות ללחימה באירופה, הסתפקה הרפובליקה הדומיניקנית בהקפאת נכסים שהחזיקו מדינות הציר ברפובליקה.
במהלך המלחמה הקרה שמר טרוחיו על קשרים טובים עם ארצות הברית, הכריז כי הוא המתנגד החריף בעולם לקומוניזם, והיה לנשיא הראשון באמריקה הלטינית שחתם על ברית הגנה הדדית עם ארצות הברית.
טרוחיו ומשפחתו היו בעלי מונופול על הכלכלה הלאומית.
עד מותו צבר הון אישי של קרוב לשמונה מאות מיליון דולר.
מלחמת העולם השנייה הביאה לדרישה מוגברת למוצרי הרפובליקה הדומיניקנית ולצמיחה בכלכלה הדומיניקנית, ושנות הארבעים והחמישים היו תקופה של צמיחה כלכלית ובניית תשתיות מפתח.
במהלך תקופה זו הפכה "סיודאד טרוחיו" ממרכז מנהלי למרכז הלאומי לספנות ולתעשייה, על אף שרוב הדרכים הובילו למפעלים ולמטעים שבבעלות טרוחיו, ונמלים חדשים שימשו לעגינת ספינותיו.
השחיתות שפשטה בכל, יצרה שתי בעיות כלכליות קשות.
לקראת סוף שנות ה-50 הייתה הכלכלה בקשיים כתוצאה משילוב של הוצאת יתר על חגיגות 25 שנים לשלטון טרוחיו, ורכישת טחנות סוכר ומפעלי חשמל שהיו בידיים פרטיות, שהוכחה ככישלון כלכלי.
ב-1956 רצחו סוכניו של טרוחיו בניו יורק אדם בשם חסוס מריה דה גלינדס שבתחילה עבד עבור טרוחיו ולאחר מכן גינה את משטרו בפומבי.
דעת הקהל בארצות הברית פנתה כנגד טרוחיו.
באוגוסט 1960 הטיל ארגון מדינות אמריקה סנקציות דיפלומטיות על הרפובליקה הדומיניקנית כתוצאה ממעורבותו של טרוחיו בניסיון לרצוח את נשיא ונצואלה, רומולו בטאנקור.
בנו, רמפריס טרוחיו, השתלט על המדינה, אך הודח על ידי שני דודיו, שרצו להביא לרפורמות ולהקלה במשטר הרודני.
בנובמבר 1961 נמלטה משפחת טרוחיו לגלות בצרפת, והשלטון בפועל נמסר לחואקין בלאגר ששימש כנשיא בובה עוד בימי שלטונו של טרוחיו, ונותר בתפקיד הנשיא אף לאחר מותו.
לדרישת ארצות הברית, חלק בלאגר את השלטון עם מועצה בת שבעה אנשים, שנוסדה ב-1 בינואר 1962 וכללה גם נציגים מתונים של האופוזיציה.
הסנקציות הבינלאומיות הוסרו ב-4 בינואר, ולאחר שהדף ניסיון הפיכה, התפטר בלאגר ויצא לגלות ב-16 בינואר.
מועצת המדינה, בניהולו של הנשיא החדש רפאל פיליברטו בוניי המשיכה לשלוט עד שניתן היה לקיים בחירות.