tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
הטלת גורל או הטלת גורלות היא טקס שנעשה כדי לבחור אפשרות אחת מתוך מגוון אפשרויות.
במקרים מסוימים, הגורל בוחר אפשרות אחת מתוך מספר אפשרויות אשר אין לאחת עדיפות ברורה על האחרת, מתוך רצון לתת חזות אובייקטיבית להחלטה.
במקרים אחרים, בעיקר בימים קדומים, הגורל נועד לברר אפשרות אחת שהיא אובייקטיבית נכונה, מתוך מגוון האפשרויות, מתוך אמונה שכוח עליון מעורב בהטלת הגורל.
ישנם מקרים בהם הגורל נמצא על התפר שבין בחירה של האפשרות האמיתית לבין בחירה סתמית, כשמצד אחד ניתן לבאר את העלייה בגורל כנובעת מכוח עליון אשר בררה את האפשרות הנכונה ומצד שני ניתן לבאר שמדובר בדרך סתמית לבירור דרך פעולה.
התנ"ך בכמה מקומות מציג תפיסה שבהטלת הגורל מעורבת השגחה אלוהית.
למשל במקרה של יהושע ועכן שבו מתואר כי האלוהים יוזם ומבקש מיהושע שיפילו גורל, כדי שיגיעו בעצמם למי שמעל.
גם הפסוק בספר משלי (): "בַּחֵיק יוּטַל אֶת הַגּוֹרָל - וּמֵ-ה' כָּל מִשְׁפָּטוֹ:" מתאר אמונה כי אף שאת הגורל עורך האדם, אלוהים בסופו של דבר עומד מאחוריו.
הטלת גורל הייתה מתבצעת בעיקר למטרות הבאות:
לצורך חלוקת רכוש, כאשר יש למספר אנשים חלק לא ברור בו.
לצורך מינוי אדם לתפקיד או לשררה.
למציאת אשמים האחראים למצב קשה או לכישלון.
ידוע כי הטלת גורל שימשה לעיתים לגורל של חיים ומוות.
כאשר נכשל המרד הגדול של היהודים ברומאים, הקנאים בגליל ובמצדה התאבדו בדרך של הטלת גורל.
במספר מקרים נעשה שימוש ביהדות בהטלת גורל כאמצעי בירור או הכרעה:
ארץ ישראל נחלקה לשבטי ישראל על ידי גורל (-).
במיוחד מצוין : "וישלך להם יהושע גורל בשילה לפני ה' ויחלק שם יהושע את הארץ לבני ישראל כמחלקותם".
ניתן לפרש שהגורל בחלוקת הארץ נועדה אך ורק למנוע טענות על העדפה, מחוסר ההתאמה של תוצאות הגורל לברכות יעקב בפרשת ויחי ולברכות משה בפרשת וזאת הברכה.
במעשה עכן ציווה הקב"ה על יהושע בן נון להפיל גורל כדי להיוודע מי הוא המועל בחרם ().
כאן מדובר על מקרה מובהק בו הגורל נועד לבירור אמת אובייקטיבית.
ביום כיפור היו מגרילים בין שני שעירי עיזים, בין הקרבה על גבי המזבח לשם ה' לבין הולכה לעזאזל המדברה.
הרמב"ן מסביר זאת כי אם הכהן הגדול היה בוחר את השעיר לעזאזל היה זה כאילו הוא מקריב לו קורבן ח"ו.
יש שהסבירו זאת ההקרבה על המזבח נתפסה כעילוי של העז לעומת שילוחו לעזאזל, שנתפס ירוד יותר, ולכן הוטל גורל, והדבר לא הוחלט בידי אדם.
הספורנו כותב על גורל זה "כי הגורל בפרט על יד איש חסידו הוא כאשר ישאל איש בדבר האלוקים".
בביאור מהות הגורלות הללו מסבירים חלק מהראשונים שזו בחינה של נבואה, ויש אף שראו בזה מדרגה רוחנית גבוהה יותר מנבואה - ר' צדוק הכהן מלובלין בספר פרי צדיק (חלק שושן פורים אות ב').
הרמח"ל לעומת זאת מסביר שהקב"ה עשה בחינה בטבע שכאשר ראוי להטיל גורל ומטילים אותו כראוי אזי יוצא מה שראוי שיצא אך אין זו בחינה הדומה לנבואה כלל.
כעין זה משמע מדברי ר' אברהם בן רמב"ם שכתב בביאור מהות הגורלות הנ"ל "יש בו סמך מה על ידיעת הנעלם שאין אנו מבינים את אמיתה - שו"ת ר' אברהם בן הרמב"ם תשובה יב.
הטלות גורל רבות מתוארות בתנ"ך.
בחירת שאול למלך נעשית על פי גורל ().
קשה להניח שהכוונה הייתה לבחור מלך באופן אקראי, בהינתן שבמקביל התנ"ך מספר ששאול נבחר בגלל תכונותיו המעולות, אף על פי שהיו הצעות בהיסטוריה לבחור מנהיגים באופן אקראי.
שאול המלך מפיל גורל כדי לדעת בשל מי הפסידו במלחמה ולוכד את יהונתן בנו שהפר את שבועתו בטעימתו מן הדבש ().
על פי התנ"ך נראה שהאמונה בהטלת גורל חצתה עמים, שכן גם גויים הפילו גורלות:
הנביא יחזקאל () מתאר את נבוכדנצר מחליט על דרכו במלחמה:
מסופר במגילת אסתר () שהמן מפיל פור (מאכדית: פּוּרֻ) הוא הגורל כדי לדעת מתי יהיה התאריך הטוב ביותר לבצע את מזימתו, להשמיד את עם ישראל.
בעוד שניתן לבאר שמדובר על גורל סתמי, נראה שהמן האמין שיש זמנים יותר בני מזל מאחרים.
בסיפור על יונה הנביא הבורח מאת ה', מסופר שהמלחים מפילים גורל, לדעת בשל מי הייתה הסערה, וכך הם מבינים כי הדבר אירע בשל יונה.
תיעוד נוסף על הטלת גורלות מתואר, ב, שם מסופר על משפחות הכהנים שהגרילו את סדר עבודתם בבית המקדש.
גם בספר נחמיה () מסופר שיום קרבן העצים (האחריות להביא עצים למקדש) חולק בהגרלה.
גורלות אלו ניתן לבאר בפשטות כדרך טכנית לחלק כיבודים ומשימות, בלי קשר להכוונה של כוח עליון.
דרכים שונות היו כדי לבצע גורל:
אצל הבבליים היה ידוע גורל בשם "גורל החצים", שבו היו כותבים שמות ערים על גבי חיצים, והיו שולפים באקראי אחד מהחצים, ופונים לכבוש את שם העיר שכתובה עליו.
אצל הרומים היו אבני גורל בצבעים שחור ולבן שאותם היו מטילים.
בדומה לכך יש שהיו זורקים עצם מסומן ועל פי צורת נפילתו היו קובעים החלטה.
אצל הסינים מצוי גורל שבו היו שמים בגביע מקלונים שעליהם אותיות, ולאחר טלטול והפלת אותיות היו מנסים לצרף אותיות וליצור מילים בעלות משמעות.
על פי פרשנות התלמוד הגורל של חלוקת הארץ נעשה בדרך של שליפת פתקים מקלפי.
בקלפי אחד כתבו על פתקים את שמות השבטים ובקלפי שני את שמות התחומים, ובכל פעם העלו שם שבט ושם תחום.
גורל ידוע נוסף הוא גורל שהיה מתבצע בהטלת פתקים אל חיק האדם ושליפת אחד מהם.
ישנם הסוברים כי השימוש באורים ותומים המתואר בתנ"ך, היה סוג של הפלת גורל, שבו היו לוכדים אשמים, או מחליטים החלטות טקטיות.
ידוע הוא גורל הגר"א שבו פותחים באופן אקראי בתנ"ך, כאשר נשאלת שאלה מסוימת, ומחפשים פסוק בעל משמעות בתחילת העמוד שיתן תשובה.
בדומה לגורל הגר"א, נוהגים חלק מחסידי חב"ד (הזרם המשיחיסטי) לאחר מותו של הרבי לשאול שאלה ולפתוח את ספר אגרות הקודש של הרבי במטרה לקבל תשובה.
גורל נוסף ידוע כיום הוא פתיחה בקלפי טארוט, שבו ישנם מספר רב של קלפים שמצוירים עליהם סמלים ודמויות, ולאחר שאדם בוחר באקראי מספר קלפים, הפותח בקלפים מנסה לתת משמעות ואף לחזות את גורלו של האדם.
גם כיום משתמשים בהטלת גורל במקומות מסוימים, כדי להגיע להכרעה קשה שאין לה פתרון רציונלי ברור, או כאשר לא ניתן להכריע באופן ברור.
כך למשל שבעוד שהטלת גורל כדי למנות בעל תפקיד כאשר יש שוויון בין המתחרים איננה מקובלת, מקובלת הטלת גורל כאשר יש לחלק נכס משותף בין בעליו, וכאשר ישנה הכרעה טכנית כמו הצעות זהות לוועדת מכרזים, והקצאת דירות בידי המדינה כאשר מספרן קטן ממספר הפונים .
בחברת עמידר בשנות השבעים היה מקובל לערוך הגרלה בין הקונים, באשר למיקומה של הדירה בבלוק כולו.
בשנת 2016 החלה ממשלת ישראל להקצות דירות מוזלות לחסרי דיור באמצעות הגרלה, משום שמספר הדירות המוצעות היה נמוך במידה ניכרת ממספר המעוניינים ברכישתן.
בצה"ל חיילים משתמשים לעיתים בהטלת גורל כדי להגיע להכרעה, מי יהיו החיילים שיישארו כשומרים בבסיס, בזמן שכולם יוצאים לחופשה.
במשחק כדורגל נהוג להטיל מטבע, כדי להחליט מיהו הצד שיתחיל במשחק.
בטורניר, במצב של תיקו לאחר הארכה ולאחר שיוון בפנדלים, עלול להיות מוכרע גורל המשחק בהטלת מטבע נוספת.
דירוג מתחרים בתחרויות שחמט במצב של שיויון היה מוכרע בעבר באמצעות הטלת גורל, אך שיטה זו בוטלה.
גם בבעיות מתמטיות שונות נעשה שימוש בהטלת גורל.
למשל, בהצפנת תוכן, באמצעות מפתח הצפנה שנוצר מהקלדת מקשים ותנועות עכבר אקראיות של המשתמש.
המושג "הגרלה" בעברית שמשמש כיום בעיקר לזכייה מקרית בהימורים, מקורו בביטוי "הטלת גורל".
המספר ש"עלה בגורל" מזכה את מנחשו בפרס.
גם הטלת גורל במובנה הדתי נוכחת בחיי היום יום של מאמינים בדתות רבות.
ביהדות ובאיסלאם מקובלים טקסים של פתיחת ספר קדוש באקראי על מנת לקבל החלטות - את התנ"ך בגורל הגר"א, את אגרות הקודש בקרב חלק מחסידי חב"ד, או את הקוראן באחת מן הגרסאות של האיסתיח'ארה המוסלמית.
הטלת כידון היא מקצוע באתלטיקה, שבו הספורטאי מטיל כידון, אובייקט דק וארוך העשוי ממתכת, פיברגלס, ולעיתים גם מסיבי פחם.
מעבר להיותו מקצוע עצמאי המקצוע מהווה גם חלק מתחרויות הקרב רב.
המשתתפים בתחרות נעמדים בקצהו של מסלול ריצה קצר בן כמה עשרות מטרים עם כידון באחת הידיים, לפי בחירתם.
לאחר ריצה קלה שנועדה להעניק תנופה למטיל הכידון, הוא משחרר את הכידון מידו ומשליך אותו בכוח לכיוון המדשאה הפתוחה הנועדה לכך.
רכב מיוחד שנועד למטרה זו מודד את המרחק מנקודת הזריקה לנקודת הפגיעה של הכידון בקרקע.
משקלו של הכידון 800 גרם לגברים ו-600 גרם לנשים.
הפעם הראשונה המתועדת שבה התקיימה הטלת כידון הייתה במשחקים האולימפיים ביוון העתיקה בשנת 708 לפני הספירה.
היא הוצגה בשני אופנים: זריקת כידון למטרה (בדומה לקליעה למטרה) והטלת כידון ממרחק לשטח פתוח.
אורכו של הכידון המקורי היה כ־2 מטרים וחצי ומשקלו כ־500 גרם.
הוא היה עשוי מעץ זית.
האגדה מספרת כי הגיבור המיתולוגי הרקולס היה מחלוצי מטילי הכידון ביוון העתיקה.
הסקנדינבים אימצו את ענף הספורט הזה בערך ב־1780 והפכו אותו לספורט לאומי.
עד היום נחשבים הפינים כמטילי הכידון הטובים בעולם: 7 אתלטים פינים החזיקו בשיא העולם, יותר מכל מדינה אחרת, 6 אתלטים פינים זכו ב-7 מדליות זהב אולימפיות, יותר מכל מדינה אחרת ו-4 אתלטים פינים זכו ב-4 מדליות זהב באליפויות עולם, יותר מכל מדינה אחרת.
ב-20 ביולי 1984, הטיל אובה הון ממזרח גרמניה כידון למרחק של 104.80 מטר.
בניגוד לאמונה הרווחת, זריקתו של הון לא הייתה הסיבה בגינה הוחלט לשנות את עיצוב הכידון לתחרויות הטלת כידון החל משנת 1986. השינוי הוצעו עוד קודם לזריקתו של הון, לא רק על מנת לקצר את טווח זריקת הכידון, אלא גם כדי למנוע מהכידון ליפול על הארץ ולייצר מדידה לא נכונה.
שיא העולם לנשים שייך לבארבורה שפוטאקובה (), ועומד על 72.28 מטר.
השיא נקבע ב־13 בספטמבר 2008 בשטוטגרט, גרמניה.
שיא העולם לגברים שייך ליאן ז'לז'ני (), ועומד על 98.48 מטר.
השיא נקבע ב־25 במאי 1996 בגרמניה.
השיא האולימפי לנשים שייך לאוסליידיס מננדס (), ועומד על 71.53 מטר, נקבע באתונה 2004
השיא האולימפי לגברים שייך לארשד נדים (), ועומד על 92.97 מטר, נקבע בפאריס 2024
שיא ישראל לנשים שייך למרגריטה דורוז'ון ועומד על 63.85 מטר.
נקבע בתחרות "גולדן ליג ספייק" באוסטרבה, צ'כיה ב-26 במאי 2015.
שיא ישראל לגברים שייך לוואדים בביקין ועומד על 81.94 מטר.
נקבע בתחרות שנערכה בסרגוסה, ספרד ב-8 ביוני 2004.
רות פוקס (), שזכתה במינכן 1972 ובמונטריאול 1976 וגם קבעה שישה שיאי עולם.
התוצאה של 80.00 המטרים שקבעה פטרה פלקה (), בדרך לזכייה במדליית הזהב בסיאול 1988 לא נחשבת עוד כשיא עולם בגלל השינוי שנעשה מאוחר יותר במבנה הכידון.
בארבורה שפוטאקובה (), היא שיאנית העולם הנוכחית, פעמיים אלופת עולם (אוסקה 2007 ולונדון 2017) ואלופה אולימפית בשתי אולימפיאדות רצופות (בייג'ינג 2008 ו-לונדון 2012).
אריק למינג (), זכה 3 פעמים ברציפות במדליית זהב אולימפית (אתונה 1906, לונדון 1908 וסטוקהולם 1912).
מאטי יארווינן (), שיפר את השיא העולמי בהטלת כידון 10 פעמים מ-71.01 ל-77.23 בשנות ה-30, זכה במדליית זהב בלוס אנג'לס 1932 ובשתי אליפויות אירופה (טורינו 1934 ופריז/וינה 1938)
איריו ניקנן (), החזיק בשיא העולם 15 שנים.
יאניס לוסיס (), (ייצג את ) זכה בארבע אליפויות אירופה בין 1962 ל־1971, זכה במדליית זהב במקסיקו סיטי 1968 ובמדליות כסף וארד וקבע שני שיאי עולם.
אובה הון (), הוא האתלט היחיד שהצליח להטיל כידון למרחק של מעל מאה מטרים.
שיא העולם שקבע ב-20 ביולי 1984 של 104.80 מטרים לא נחשב עוד כשיא עולם בגלל השינוי שנעשה מאוחר יותר במבנה הכידון.
עשר מטילות הכידון הטובות ביותר
עשרת מטילי הכידון הטובים ביותר
כל האלופות והאלופים האולימפיים בהטלת כידון
כל האלופות והאלופים העולמיים בהטלת כידון
הטלוויזיה הרומנית (בשמה המלא ברומנית: Televiziunea Română, בקיצור: TVR) היא תחנת טלוויזיה ציבורית בבעלות ממשלת רומניה המפעילה את הערוצים: TVR1, TVR2, TVR international ו-TVR cultural.
התחנה הוקמה ב-1956 ושידרה לראשונה ב-31 בדצמבר באותה השנה.
בשנת 1968 החלו שידורים של ערוץ נוסף ובשנת 1983 החלו שידורי צבע.
בשנת 1961 החלו שידורי התוכניות של TVR מדי יום (למעט בימי שני) משעה 18.30 - עד 22.00. ביום ראשון ולעיתים בשבת הייתה תוכנית בוקר משעה 9.00 עד הצהריים.
התוכניות היו מגוונות ומושכות, מה שהביא לגידול בקהל.
כך, בשנת 1965 מספר המנויים לשירות הטלוויזיה הציבורי הגיע ל 500,000, וחמש שנים אחר כך ל 1.5 מיליון.
במהלך תקופה זו נחנכה תוכנית 2 (2 במאי 1968).
תחילה היא שידרה יום אחד בשבוע בלבד, ביום חמישי, כך שמיום ה-16 ביוני הוא ישודר ביום ראשון, אחר כך ביום שני ושבת.
בגלל איכות התוכניות, קהל הטלוויזיה גדל והיה אמצעי חשוב ליידע את האוכלוסייה.
אולם, מאז 1985, באופן בלתי צפוי, מסיבות אידאולוגיות, תוכנית הטלוויזיה הוגבלה לשעתיים בלבד ביום, כאשר התוכניות הוקדשו בעיקר לפולחן האישיות של ניקולא ואלנה צ'אושסקו.
הטלוויזיה החברתית באינטרנט היה כלי תקשורת אלטרנטיבי ואתר אינטרנט ישראלי המהווה במה לארגונים חברתיים ארגוני שמאל ושמאל רדיקלי.
האתר מעודד את האזרחים לקחת חלק ביצירת התכנים והפצתם באינטרנט.
האתר החל לפעול בינואר 2006 במסגרת "קהילת סינקופה".
מייסד האתר הוא אהוד שם טוב.
צוות האתר כולל ועד מנהל, צוות עובדים ומערך מתנדבים.
ב-2008 הוקמה מועצה ציבורית הכוללת בין השאר את פרופ' נועם חומסקי, פרופ' אבישי ארליך, פרופ' גדי אלגזי, ד"ר יוסי דהאן, עו"ד יפעת סולל, פרופ' ירון אזרחי, עו"ד מיכאל ספרד, חברות הכנסת לשעבר פרופ' נעמי חזן ותמר גוז'נסקי ואנשי התקשורת אורנה בן דור וגיא מרוז.
האתר נתמך על ידי הקרן החדשה לישראל וקרנות נוספות.
נכון ל-2014 יש באתר כ-1500 סרטונים וכתבות ווידאו, רובם בהפקת האתר וחלקם בהפקת ארגונים חברתיים ופעילים.
כתבות הווידאו שהופקו על ידי הערוץ זמינות לשימוש ברישיון חופשי - CC-BY 4.0.
בין הארגונים שתכניהם מוצגים באתר: גוש שלום, האגודה לזכויות האזרח, קואליציית נשים לשלום, הקואליציה למאבק בסחר בנשים, קהילת סינקופה, יש גבול, שתיל, זוכרות, קו לעובד, הקרן החדשה לישראל, בצלם, הפורום למאבק באבטלה, ארגוני זכויות בעלי חיים, בית הספר למחול הקבוצה ביפו, ועמותת מען.
ב-2012 ובאפריל 2014, סמוך ליום הזיכרון לשואה ולגבורה, פרסם האתר סרטונים פרובוקטיביים של נטלי כהן וקסברג שזכו לתגובות חריפות.
מגזין הטלוויזיה החברתית שודר בערוץ הקהילתי (אפיק 98).
ב-31 בדצמבר 2023 הפסיק הערוץ לפעול אך בעזרת תרומות נשאר האתר והכתבות שבו זמינים.
הטלת חיצים הוא משחק תחרותי בו השחקנים זורקים חיצים ללוח מטרה עגול התלוי על הקיר.
בניגוד לחץ וקשת, החיצים נזרקים ביד ולא נורים.
בעבר המושג התייחס למגוון רחב של משחקים המובדלים זה מזה בלוח המטרה, בחיצים ובחוקים, אך כיום המונח זריקת חיצים מתייחס למשחק אחד בעל סטנדרטים מקובלים.
המשחק שהיום הוא ענף ספורט תחרותי ומקצועי, שוחק באופן מסורתי בפאבים והיה מקובל מאוד באנגליה (שהייתה המדינה הראשונה בה המשחק קיבל הכרה כענף ספורט), בכל חבר העמים הבריטי, הולנד, אירלנד, המדינות הסקנדינביות, ארצות הברית וברחבי העולם.
הלוח עשוי, בדרך-כלל, מסיבי סיסל.
הלוחות הזולים לעומת זאת עשויים מעיסת נייר או שעם.
הלוח בקוטר 15.5 אינץ' (39.37 ס"מ) ומחולק ל-20 יחידות, כל אחת בצורת גזרה שקודקודה קרוב למרכז הלוח שבו נמצאים הטבעת הירוקה של ה 25 נקודות והעיגול הפנימי האדום של הבול 50 נקודות, כל יחידה מגודרת בחוט ברזל דק.
מספרי הניקוד כתובים בדרך כלל מאותו חוט הברזל, בעיקר בלוחות איכות המיועדים לתחרויות מקצועיות, אך יכולים גם להיות מודפסים על גבי הלוח.
קיימים 2 סוגי חיצים - עם חוד מתכתי ועם חוד רך (פלסטיק).
גוף החץ עשוי מתכת (פליז, ניקל-כסף, טונגסטן, טיטניום).
ישנן גרסאות בהן מיוצרים ראשי החיצים מפלסטיק והלוח בנוי כמעין רשת שכל חור בה יכול לקלוט את החץ.
לילדים מיוצרים משחקי חיצים באופן כזה שראש החץ והלוח עשויים מגנט או צמדן.
פגיעה בטבעת החיצונית מעניקה ניקוד כפול עבור פגיעה בה, ופגיעה בטבעת הפנימית משלשת אותו.
למשחק זה סטנדרטים קבועים וידועים.
הלוח תלוי באופן בו מרכז הלוח (המכונה ה"בול") נמצא במרחק 173 ס"מ מהרצפה, כלומר בגובה העיניים של שחקן בגובה 182 ס"מ.
על השחקן המטיל לעמוד מאחורי קו הנמצא במרחק אופקי של 237 ס"מ מפני הלוח.
סטנדרטים אלו נקבעו על ידי הפדרציה העולמית לחיצים ומשחקי הטלת חיצים רשמיים משוחקים כך בכל רחבי העולם.
ישנם סוגים רבים של משחקים בעולם, אך הנפוץ והמקובל ביותר הוא 501. כל משתתף מתחיל מסכום של 501 ממנו מופחת מספר הנקודות שצובר המתחרה בהטלת 3 חיצים כאשר המטרה היא להגיע בדיוק ל-0 באמצעות פגיעת החץ האחרון בדאבל או בבול המרכזי (Bull's eye).
משתתף שעבר את האפס חוזר למספר הנקודות שהיה לו בתחילת התור הקודם.
הישג יוצא דופן הוא סיום המשחק ב-9 חיצים.
עד כה 50 שחקנים בלבד זכו להישג זה בשידור טלוויזיה חי.
הישג זה מזכה את המתחרה בפרס כספי נאה בהתאם לחשיבות התחרות.
השחקן שהשיג את המספר הגבוה ביותר של סיום ב-9 חיצים (11 פעמים) הוא Phil Taylor הבריטי הנחשב לגדול השחקנים ולשחקן המעוטר ביותר בתולדות תחרויות הטלת החיצים.
הטלסקופ הבינוקולארי הגדול (Large Binocular Telescope או בקיצור LBT, במקור נקרא פרויקט קולומבוס) הוא טלסקופ אופטי על הר גרהאם, המתנשא לגובה של כ-3,260 מטר מעל פני הים בהרי פינלנו, בדרום מערב אריזונה, ארצות הברית.
הטלסקופ, המהווה חלק ממצפה הכוכבים הבינלאומי בהר גרהאם, מורכב משתי מראות בקוטר 8.4 מטרים כל אחת והוא אחד הטלסקופים האופטיים הטובים בעולם, הן מבחינת כושר ההפרדה והן מבחינת רמתו הטכנולוגית.
הטלסקופ קולט כפי 20 אור מאשר טלסקופ החלל האבל.
הטלסקופ נבנה במילאנו שבאיטליה והורכב על ההר בתקציב כולל של 88 מיליון דולר (שער 1998).
בחירת מיקום המצפה עוררה ויכוחים מקומיים רבים, הן מצד שבט האפאצ'ים של סן קרלוס, אשר הכריזו כי פסגת הר גרהאם היא אתר קדוש, והן מצד פעילי סביבה, שטענו כי הקמת המצפה תגרום להכחדת הסנאי האדום של הר גראהם (Tamiasciurus hudsonicus grahamenis), תת-מין של הסנאי האדום האמריקני, הנמצא כבר בסכנה.
להבדיל מטלסקופ רגיל הבנוי ממראה (עדשה) ראשית אחת, טלסקופ זה בנוי משתי מראות ראשיות, בעלות קוטר 8.4 מטרים כל אחת, המורכבות על בסיס משותף (ולכן השם - binoculars - משקפת) במרחק 14.4 מטר בין מרכזיהן ומכוונות לנקודה אחת.
המראות יוצרו במעבדות אוניברסיטת אריזונה.
הן עשויות זכוכית בורוסיליקט ברמת ליטוש גבוהה ביותר (1/20,000,000 של מ"מ) ולכן משקלן קטן יחסית (שוקלות רק 16 טון כל אחת).
שטח האיסוף הכולל של הטלסקופ הוא 111 מ"ר, שווה ערך למראה יחידה בקוטר 11.8 מטר, גדולה מכל טלסקופ יחיד קיים (נכון לסוף 2009).
כמו כן, קיים מצב פעולה אינטרפרומטרי, עם אורך בסיס מרבי של 22.8 מטר עבור תצפיות בשיטת סינתזת מפתח (aperture synthesis).
יציקת המראה הראשונה החלה בינואר 1997 ונמשכה כשנה.
הטלסקופ ראה אור ראשון במראה זו ב-12 באוקטובר 2005, כאשר צפה ב-NGC 891. המראה השנייה הותקנה בינואר 2006 ומצב הפעולה הבינוקולארי הפך למבצעי בינואר 2008. העצם הראשון שבו צפה הטלסקופ בשתי המראות יחד היה הגלקסיה הספירלית NGC 2770, במרחק של 88 מיליון שנות אור משביל החלב.
הטלסקופ, יחד עם טלסקופ החלל ניוטון, שימש לגילוי צביר הגלקסיות 2XMM J0830, במרחק של יותר מ-7 מיליארד שנות אור משביל החלב.
הטלוויזיה המרכזית של ברית המועצות היה הארגון האחראי על טלוויזיה הממלכתית הכלל ארצית ברית המועצות ובחלקו גם על הטלוויזיה האזורית.
הארגון היה בשליטת המדינה, באמצעות הוועדה הממלכתית לשידורי רדיו וטלוויזיה (Государственный комитет СССР по телевидению и радиовещанию).
הטלוויזיה המרכזית התקיימה מ-1951 עד 1991 עת התפרקה המדינה והטלוויזיה המרכזית פוצלה למספר רב של ערוצי טלוויזיה עצמאיים.
ב-22 במרץ 1951 הוקם אולפן הטלוויזיה המרכזית (Центральная студия телевидения) ששידר תוכניות רבות ומגוונות מדי שבוע, החל מה-1 בינואר 1955 הטלוויזיה החלה לשדר באופן יומיומי ומאז לא חדלה לשדר.
ב-4 בנובמבר 1967 הטלוויזיה כבר שידרה בכל תחומי ברית המועצות וב-1 בינואר 1977 החלה לשדר בצבע ולא בשחור-לבן.
ערוץ זה הוקרן ברחבי ברית המועצות.
הוקרנו בו מספר סדרות טלוויזיה שזגו להצלחה גדולה וחלקם מוקרנים בשידורים חוזירם גם כיום.
תוכנית הומור "בית קפה 13 כסאות" הוקרנה משנת 1966 ועד לשנת 1980. הוקרנו 133 פרקים.
התוכנית השנייה (המוסקבאית) של הטלוויזיה המרכזית (Вторая (московская) программа ЦТ) יצאה לדרך ב-14 בפברואר 1956, והחלה לשדר בצבעוני ב-14 בינואר 1960.
ב-29 במרץ 1965 יצא לדרך ערוץ הטלוויזיה השלישי של ברית המועצות שהיה ערוץ לימודי בעיקרו, בדומה לטלוויזיה החינוכית הישראלית.
ב-4 בנובמבר 1967 יצא לדרך הערוץ הרביעי.
בטלוויזיה הסובייטית לא הוצגה אף פרסומת, מאחר היה זה סממן קפיטליסטי בעיקרו, אולם ב-1988 - עם היכנסו לתוקף של חוק הקואופרטיבים שהתיר עסקים פרטיים בברית המועצות - הוצגה לראשונה פרסומת של פפסי, בהופעת הזמר מייקל ג'קסון.
ב-2 בנובמבר 1989 יצא לדרך ערוץ הטלוויזיה המסחרי הסובייטי הראשון, ערוץ 2×2.
ב-7 במרץ 1991 בהתאם להחלטת הממשלה נוסדה החברה הממלכתית לטלוויזיה ורדיו ( Всесоюзная Государственная Телевизионная и Радиовещательная Компания) בקבלה את הערוצים הארציים של הטלוויזיה המרכזי.
באוגוסט 1991 הערוץ הרביעי ששידר רק בערבים, התחיל לשדר במשך כל היום.
ב-16 בספטמבר 1991 הערוץ השני חדל לשדר ואת שידוריו מחליף ערוץ מקומי של הרפובליקה הסובייטית הרוסית, באוקטובר אותה שנה הערוץ המוסקבאי (התוכנית הראשונה של הטלוויזיה המרכזית) חדל לשדר ואת מקומו יורש ערוץ טלוויזיה מוסקבאי.
החברה הממלכתית לטלוויזיה ורדיו הפסיקה פעילותה ב-27 בדצמבר 1991. בהתאם לכך הערוץ הראשון, השני, הערוץ המוסקבאי, הערוץ הרביעי, הערוץ הלנינגרדי והערוץ השישי בוטלו והוחלפו בערוצים אחרים: ערוץ 1 אוסטנקינו, ערוץ הטלוויזיה הרוסית, הערוץ הרביעי של אוסטנקינו, פטרבורג - הערוץ החמישי והערוץ הטכני.
הטלסקופ הגדול מאוד הוא מערך טלסקופים אופטיים המורכב מ-4 טלסקופים ראשיים ו-4 טלסקופי עזר.
המערך נבנה ומופעל על ידי המצפה האירופי הדרומי (ESO) במצפה הכוכבים פאראנאל, אשר שוכן על ההר סרו פאראנאל, בגובה 2,635 מטר במדבר אטקמה שבצפון צ'ילה.
הטלסקופים הראשיים הם בעלי מפתח של 8.2 מטר כל אחד, וטלסקופי העזר הם בעלי מפתח של 1.8 מטר וניידים.
כאשר הטלסקופים הראשיים מופעלים יחד במצב אינטרפרומטר אסטרונומי (מצב VLTI), המערך מסוגל להגיע לרזולוציה של מילישניית קשת.
הדבר שקול ליכולת להפריד בין שני פנסי מכונית פרטית הנמצאת על הירח.
ארבעת הטלסקופים הראשיים של המערך הם בעלי מפתח בקוטר 8.2 מטרים, בין הטלסקופים האופטיים הגדולים בעולם.
מלבד שמותיהם הטכניים (UT1-4, קיצור של Unit Telescope), הטלסקופים קיבלו שמות של עצמים אסטרונומיים בולטים בשפת המפודונג של המפוצ'ה: "אנטו" (השמש), "קויאן" (הירח), מליפאל (הצלב הדרומי) ויפון (נגה).
הטלסקופ הראשי הראשון (אנטו) החל בביצוע תצפיות מדעיות ב-1 באפריל 1999.
המערך כולל גם קבוצה של ארבעה טלסקופי-עזר (AT1-4 - Auxiliary Telescopes) קטנים, בקוטר 1.8 מטר.
טלסקופים אלה מוקדשים במלואם למדידות אינטרפרומטריות.
כמו כן, הם ניידים וניתן למקם אותם בתצורות שונות סביב הטלסקופים הראשיים, על מנת לספק תצפיות משופרות במצב פעולה אינטרפרומטרי של המערך .
טלסקופי העזר נכנסו לשימוש ב-2005 ו-2006, זוג בכל פעם.
הטלסקופים הראשיים תוכננו במקור להפעלה ב-3 אופנים:
מערך של 4 טלסקופים נפרדים - זהו אופן השימוש העיקרי במערך.
כל טלסקופ מאפשר לצלם עצמים אסטרונומיים חיוורים עד בהירות 30 תוך חשיפה של שעה.
הדבר מקביל לצפייה בעצמים החיוורים פי 4 מיליארד מסף הגילוי של עין בלתי מזוינת.
אינטרפרומטר אסטרונומי קוהרנטי (VLTI) - המערך כולל רכיבים אופטיים אשר מאפשרים שילוב קרני האור המגיעות מהטלסקופים הראשיים, ליצירת אינטרפרומטר אסטרונומי בעל כושר הפרדה מרחבית גבוה, עד מילישניית קשת.
המערך מופעל במצב זה כ-20% מהזמן, ומשמש לתצפיות בעצמים בהירים ובעלי גודל זוויתי קטן יחסית.
במצב פעולה זה, האור הנאסף בכל טלסקופ עובר בריק במנהרות תת-קרקעיות למתקן מרכזי בו כל הקרניים משולבות ליצירת תמונה כוללת.
הדיוק הנדרש במיקום הרכיבים האופטיים הוא של כאלפית מילימטר, על פני מרחקים של כ-100 מטר.
ככלי יחיד לא קוהרנטי, עבור יכולת איסוף אור מוגדלת.
הציוד הנדרש לאסוף את האור למוקד משולב לא קוהרנטי לא נבנה.
עם זאת, לעיתים מופנים מספר טלסקופים לתצפית באותו אובייקט, לצורך הגדלת כמות האור הנאספת הכוללת או לעריכת תצפיות סימולטניות עם מכשירים מדעיים שונים.
הטלסקופים מצוידים באוסף גדול של מכשירים המאפשרים עריכת תצפיות בתחום רחב של אורכי גל - מ-300 ננומטר (על-סגול) ועד 24 מיקרון (תת-אדום).
תחום זה מהווה חלק גדול מהתחום הכולל שניתן לצפייה מכדור הארץ.
טכניקות התצפית הזמינות כוללות ספקטרוסקופיה ברזולוציה ספקטרוסקופית גבוהה (עד 100,000), ספקטרוסקופיה מרובת עצמים, צילום שדה רחב וצילום ברזולוציה מרחבית גבוהה.
בפרט, ה-VLT כולל מספר מערכות אופטיקה מסתגלת, אשר מתקנות הפרעות הנגרמות על ידי האטמוספירה.
התצפיות המתקבלות הן ברזולוציה השקולה לזו של טלסקופ הממוקם בחלל, כלומר הרזולוציה המרחבית שלהן מוגבלת על ידי גודל המפתח בלבד.
בתחום התת-אדום הקרוב, צילומים המתקבלים בעזרת אופטיקה מסתגלת של ה-VLT חדים עד פי שלושה מאלה של טלסקופ החלל האבל.
ה-VLT גם ידוע בשל רמת יעילות תצפיתית ורמת מיכון גבוהות.
הטלסקופים במצפה משמשים למחקרים במגוון גדול של תחומים: החל מעצמים חיוורים במערכת השמש, כגון אסטרואידים, דרך חקר כוכבים וחיפוש כוכבי לכת בגלקסיה, וכלה בעצמים חוץ-גלקטיים כמו גלקסיות שכנות, גרעיני גלקסיות פעילות, התפרצויות קרינת גמא ועוד.
בשנת 2004, הטלסקופים של המערך שימשו ליצירת אחת התמונות הראשונות של כוכבי לכת חוץ-שמשיים בתת-אדום, של כוכבי הלכת GQ Lupi b ו-2M1207b.
האחרון הוא כוכב לכת בעל מסה של כ-5 מסות צדק, הנע סביב ננס חום .
בשנת 2007, נעשו בעזרת המערך תצפיות על כוכב, שמאוחר יותר התפוצץ כסופרנובה מסוג Ia.
המידע שנאסף סייע ללמוד על סביבת הכוכב לפני הפיצוץ, ואישר מודלים תאורטיים בהם סופרנובה מסוג זה מתרחשת במערכת בה ננס לבן סופח חומר מענק אדום.
מחקר נוסף שנעשה בעזרת המערך הוא חקר החור השחור במרכז הגלקסיה שלנו, שביל החלב.
מידע שנאסף לאורך שנים אודות תנועת הכוכבים באזור המרכזי של הגלקסיה, ובו גם צילומים באמצעות מערכת NAOS-CONICA המותקנת על יפון (UT4), שימש לחישוב מיקום החור השחור ומסתו.
נכון לתחילת 2011, ה-VLTI לבדו סייע לפרסום של יותר מ-150 מאמרים מדעיים.
המערך הופיע באחד הפרקים בסדרת "התיקונים הקשים בעולם" של ערוץ נשיונל ג'יאוגרפיק, כאשר צוות מהנדסים פירק והעביר את המראה הגדולה של אחד הטלסקופים הראשיים לניקוי ולציפוי מחדש באלומיניום.
אתר הלינה והאירוח של עובדים ומבקרים במצפה כיכב בסרט "קוונטום של נחמה" בסדרת סרטי ג'יימס בונד, כמקום מחבואו של דומיניק גרין, הנבל בסרט.
הטלת פצצות האטום על הירושימה ועל נגסאקי היו שתי תקיפות בנשק גרעיני שביצעה ארצות הברית נגד האימפריה היפנית בהוראת נשיא ארצות הברית הארי טרומן, בימיה האחרונים של מלחמת העולם השנייה.
פצצת האטום שכונתה "ילד קטן" הוטלה על העיר הירושימה ב-6 באוגוסט 1945. פצצה גרעינית נוספת, שכונתה "איש שמן", הוטלה על העיר נגסאקי שלושה ימים לאחר מכן, ב-9 באוגוסט 1945. הטלת שתי פצצות האטום על יפן הייתה השימוש המבצעי הראשון – והיחיד – שנעשה בנשק גרעיני עד היום.
בין 90,000–146,000 בני אדם נהרגו בהירושימה, ובין 39,000–80,000 בני אדם נהרגו בנגסאקי בימי הטלת הפצצות ובארבעת החודשים הבאים.
כמחצית מההרוגים קיפחו את חייהם ביום הטלת פצצת האטום, ושאר ההרוגים נספו כתוצאה מהשפעות הלוואי של הפצצות, שכללו כוויות ותסמונת קרינה חריפה.
הרוב המכריע של ההרוגים בשתי הערים היו אזרחים בלתי מעורבים במלחמה.
ב-15 באוגוסט 1945, שישה ימים לאחר הפצצת נגסאקי, הודיע הירוהיטו, קיסר יפן, על כניעה ללא תנאי לבעלות הברית.
ב-2 בספטמבר 1945 חתמו היפנים על הסכם הכניעה הרשמי, שהיה אקט הסיום של המערכה באסיה ובאוקיינוס השקט ושל מלחמת העולם השנייה.
התפקיד שמילאו פצצות האטום הללו בכניעתה של יפן, וההצדקה האתית לשימוש בהן, שנויים במחלוקת עד היום.
ב-1 בספטמבר 1939 פלשה גרמניה הנאצית לפולין.
בתגובה הכריזו בריטניה וצרפת מלחמה על גרמניה הנאצית, ובכך פרצה מלחמת העולם השנייה.
בתוך פחות משנה מפרוץ המלחמה כבשה גרמניה הנאצית את צרפת ואת רוב אירופה.
במקביל לאירועים באירופה, פרצו שורת עימותים צבאיים מוגבלים בצפון מזרח אסיה בשנים 1938–1939, בין האימפריה היפנית, שנמצאה בברית צבאית עם גרמניה הנאצית, לבין ברית המועצות, כתוצאה מסכסוכים טריטוריאליים סביב מיקום הגבול ביניהן.
ההנהגה הסובייטית חששה שעימות צבאי עם גרמניה הנאצית הוא בלתי נמנע, והייתה מעוניינת להבטיח את גבולה המזרחי כדי למנוע את הצורך לנהל מלחמה בשתי חזיתות.
ההנהגה היפנית מצידה רצתה להבטיח את גבולה הצפוני בעקבות הסתבכות צבאה במלחמה שניהלה נגד סין, והידרדרות יחסיה עם ארצות הברית כתוצאה מפלישתה לשטחי סין.
שותפות האינטרסים הזמנית בין שני הצדדים הובילה לחתימת הסכם נייטרליות הדדי בין האימפריה היפנית לברית המועצות ב-13 באפריל 1941. במסגרת ההסכם התחייבו שני הצדדים לקיים יחסי שלום וידידות ביניהם, ולשמור על נייטרליות במקרה של מלחמה בין אחד מהם לבין צד שלישי.
ההסכם הוגבל לתקופה של חמש שנים, והוסכם שאם אף צד לא יבקש לבטל אותו שנה לפני מועד פקיעתו, הוא יוארך אוטומטית בחמש שנים נוספות.
במקביל לכך, המשיכה ארצות הברית, בהנהגתו של הנשיא פרנקלין דלאנו רוזוולט, לשמור על מדיניות בדלנית, ועל אף הכיבושים הנרחבים של גרמניה הנאצית באירופה ושל האימפריה היפנית באסיה, סירבה להצטרף למלחמה באופן פעיל, אך הטילה סנקציות כלכליות על האימפריה היפנית, בתגובה להמשך תוקפנותה במזרח אסיה.
בתגובה לעיצומים שהוטלו עליה, תקפה האימפריה היפנית במפתיע את הבסיס הימי של ארצות הברית בפרל הארבור שבהוואי ב-7 בדצמבר 1941, ופתחה במסע כיבושים בדרום מזרח אסיה.
ב-8 בדצמבר, יום לאחר המתקפה היפנית, הכריזה ארצות הברית מלחמה על האימפריה היפנית.
ב-11 בדצמבר, שלושה ימים לאחר מכן, בצעד שהפתיע רבים, הכריזה גרמניה הנאצית מלחמה על ארצות הברית.
באותו היום, בתגובה להכרזת המלחמה הגרמנית, הכריזה ארצות הברית מלחמה על גרמניה הנאצית ובכך הצטרפה למלחמת העולם השנייה באופן מלא לצדן של בעלות הברית.
בשלבים הראשונים של המערכה נחלו היפנים ניצחונות רבים ותוך כחצי שנה הצליחו לכבוש שטחים נרחבים בדרום-מזרח אסיה ובאוקיינוס השקט, כולל האי וייק, גואם, הונג קונג, בורמה, תאילנד, מלאיה, סומטרה, ג'אווה, בורנאו, סינגפור והפיליפינים.
אולם במחצית השנייה של 1942 החל מצבה הצבאי של האימפריה היפנית להשתנות לרעה.
כישלונותיה בקרב מידוויי ביוני 1942 ובקרב גוודלקנל בפברואר 1943 סימנו נקודת מפנה במלחמה, וארצות הברית ובעלות בריתה עברו למתקפת נגד, פתחו במסע כיבוש מחדש של שטחים שהיו תחת שליטתה של האימפריה היפנית, והגיעו עד מרחק קצר מהאיים הראשיים של יפן.
כישלונה של יפן במערכה נבע בין היתר מחוסר יכולתה להתחרות בכושר הייצור העדיף של התעשייה האמריקאית.
כך למשל, בשנת 1943 לבדה ייצרה ארצות הברית קרוב ל-100 אלף מטוסים, בעוד התפוקה היפנית עמדה על כ-70 אלף מטוסים לאורך כל שנות המלחמה.
בשנת 1944 הפעילה ארצות הברית קרוב למאה נושאות מטוסים באוקיינוס השקט, פי ארבעה ממספר נושאות המטוסים שהיו בידי יפן לכל אורך המלחמה.
שליטתה של ארצות הברית בים אפשרה לה להטיל מצור ימי מוגבל על יפן, שהלך והתהדק בשלבים המאוחרים של המערכה באוקיינוס השקט.
ברם, ככל שהתקדמו כוחות בעלות הברית לעבר האיים הראשיים של יפן, הוחרפה התנגדות הכוחות היפניים, וגבתה קורבנות רבים בקרב כוחות בעלות הברית.
כך למשל, בעוד שבעת כיבושם מחדש של הפיליפינים בסוף 1944 עמד היחס בין הנפגעים היפנים לאמריקאים על 5:1, בעת כיבוש האי אוקינאווה, בין החודשים אפריל ויוני 1945, ירד יחס הנפגעים ל-2:1.
בעלות הברית תכננו להכריע את היפנים באמצעות פלישה קרקעית רחבת היקף לאיי יפן במסגרת מבצע צבאי שכונה "מבצע נפילה" (Operation Downfall).
המבצע היה אמור להתבצע בשני שלבים: "מבצע אולימפיק" ו"מבצע קורונט".
מבצע אולימפיק היה מתוכנן לצאת לפועל באוקטובר 1945, ומטרתו הייתה כיבוש קיושו, האי הדרומי ביותר בארכיפלג היפני, והשלישי בגודלו ביפן.
מבצע קורונט היה צפוי להתחיל כחצי שנה אחר כך, ומטרתו הייתה כיבוש אזורים נרחבים סמוך לטוקיו שבאי הונשו.
הגאוגרפיה של יפן אפשרה ליפנים לחזות נכונה כי פלישת בעלות הברית למדינה תתחיל באי קיושו, והם החלו להשקיע משאבים רבים בתגבור מערך ההגנה על האי.
הפעילות היפנית לא נעלמה מעיני המודיעין האמריקאי, שהחל להעריך כי לנוכח רמת המוכנות הגבוהה של היפנים לפלישה והמוטיבציה הרבה שלהם להתנגד לה בכל האמצעים עד מוות, צפויים כוחות בעלות הברית לספוג אבדות כבדות במיוחד במהלך המבצע.
הערכה זו התחזקה בעקבות האבדות הכבדות שספגו כוחות הצבא והצי של ארצות הברית במהלך כיבוש איווג'ימה ואוקינאווה באביב וקיץ 1945. כתוצאה מכך החלו ראשי הצבא והממשל האמריקאי לחפש דרכים למזעור מספר הנפגעים הצפוי במהלך הפלישה ליפן.
ג'ורג' מרשל, ראש מטה צבא ארצות הברית, שקל לעשות שימוש בנשק כימי, שאותו הגדיר כ-.
כמויות גדולות של גז חרדל, גז מדמיע, גז פוסגן וגז כלור הועברו לאי הפיליפיני לוזון ממאגרים באוסטרליה ובגינאה החדשה כהכנה למבצע נפילה והגנרל דאגלס מקארתור הורה לאמן חיילים להשתמש בתחמושת זו.
בנוסף, שקלו ראשי הצבא בארצות הברית שימוש בנשק ביולוגי במהלך המבצע.
במקביל לכך, החלה גם ברית המועצות לתכנן מתקפה נגד האימפריה היפנית בעקבות ההבטחה שנתן יוסיף סטלין לרוזוולט במהלך ועידת יאלטה להצטרף למערכה הצבאית נגד יפן באסיה, 3 חודשים לאחר סיום המלחמה נגד גרמניה הנאצית באירופה.
במסגרת המתקפה, תכנן הפיקוד העליון הסובייטי (הסטאבקה) לכבוש את שטח מנצ'וריה, ולהשתלט מחדש על שטחים שהאימפריה הרוסית איבדה במזרח אסיה לאחר תבוסתה במלחמת רוסיה–יפן, כולל חצי האי הקוריאני, דרום האי סחלין והאיים הקוריליים.
בשלב השני של המתקפה, תכנן הפיקוד הסובייטי פלישה אמפיבית לאי הצפוני של יפן, הוקאידו.
כהכנה לפלישה ליפן, ובניסיון לאלץ את ההנהגה היפנית להיכנע, החלו האמריקאים במערכה של הפצצה אווירית רחבת היקף על יפן.
הפיקוד הצבאי האמריקאי החל לתכנן את הפצצת יפן כבר בראשית המערכה בזירת האוקיינוס השקט.
אולם השטחים הרבים שאיבדה ארצות הברית באוקיינוס השקט ובדרום מזרח אסיה בחודשי המלחמה הראשונים, על בסיסי האוויר שהיו בהם, הביאו לכך שלאמריקאים לא היו מפציצים שהיו מסוגלים להגיע ליפן ולחזור בבטחה לבסיסי האוויר שנשארו בשליטתם.
רק לאחר שהסתיים פיתוחו של המפציץ ארוך הטווח B-29 סופרפורטרס במהלך שנת 1944, ולאחר שהכוח האמריקני בפיקודו של צ'סטר נימיץ הצליח להשתלט על מספר איים במרכז האוקיינוס השקט, שקירבו את האמריקאים לטווח הפצצה ליפן, ניתן היה להתחיל במסע הפצצות אפקטיבי.
ההפצצות הראשונות החלו ביוני 1944, כאשר בחודשים הראשונים נהגו המפציצים להמריא למשימותיהם מבסיסים בהודו ובסין.
ברם, ריחוקם הגאוגרפי מיפן הביא לסדרה של בעיות לוגיסטיות שונות שהקשו על ביצוע הפצצות בהיקף נרחב.
מצב זה השתנה עם כיבושם של איי מריאנה במהלך חודשים יוני-אוגוסט 1944, שקרבתם הגאוגרפית ליפן אפשרה לאמריקאים להגביר את קצב ההפצצות על המדינה באופן משמעותי.
הטקטיקה האמריקאית, שבה נקט מפקד כוח המפציצים האסטרטגי ה-21, מייג'ור גנרל הייווד האנסל, התמקדה תחילה בביצוע הפצצות ממוקדות נגד מתקני תעשייה ותשתיות תחבורה בניסיון לפגוע במאמץ המלחמה היפני, תוך מאמץ להימנע ככל האפשר מפגיעה באזרחים בלתי מעורבים.
אולם, היפנים העבירו חלק גדול מהייצור התעשייתי שלהם לבתים פרטיים ולמבני תעשייה קטנים, ובכך הקשו על היכולת להפציצם באופן ממוקד.
בנוסף לכך, מכיוון שהפצצות הוטלו מגובה רב, היה קושי להטילן באופן מדויק, ולכן רק כ-10% מהפצצות פגעו במטרותיהן.
גנרל הצבא הנרי ארנולד, מפקד חילות האוויר של צבא ארצות הברית, סבר כי הטקטיקה של האנסל נחלה כישלון וכי ההפצצות אינן משיגות את מטרתן העיקרית, דהיינו, פגיעה מספקת במאמץ המלחמתי היפני.
לפיכך, הדיח ארנולד את האנסל מתפקידו ומינה במקומו את מייג'ור גנרל קרטיס לה מיי.
לה מיי פעל לפי פקודתו של ארנולד.
הוא הפסיק את ההפצצות הממוקדות, והורה במקום זאת על מעבר להפצצה ללא הבחנה של ערים יפניות (בדומה למערכת ההפצצות שניהלו בעלות הברית נגד גרמניה הנאצית), תוך שימוש נרחב בפצצות תבערה.
לה מיי וארנולד קיוו כי טקטיקה זו תביא לערעור המורל הלאומי היפני, לפגיעה משמעותית יותר בתעשיית המדינה ובאזרחים המועסקים בה ובסופו של דבר להכנעתה של יפן.
במשך תקופה של כחצי שנה הפציצו האמריקאים 67 ערים יפניות.
בולטת במיוחד הייתה ההפצצה של העיר טוקיו שהביאה למותם של 100 אלף איש ולהרס של 267 אלף מבנים בשטח של 41 קמ"ר, בלילה אחד.
מקובל לראות בהפצצה זו כהפצצה הקטלנית ביותר בהיסטוריה.
בניינים רבים ביפן היו בנויים מעץ והאמריקאים היטיבו לנצל זאת באמצעות שימוש רחב היקף בפצצות תבערה, שגרמו לשרפות ולהרס חסר תקדים.
עד אמצע שנת 1945 נהרסו שש הערים הגדולות ביפן כמעט כליל.
ב-21 ביוני 1945 השלימו האמריקאים את כיבוש האי אוקינאווה לאחר כחודשיים של לחימה קשה.
סמיכותה של אוקינאווה לאיים הראשיים של יפן אפשרה לאמריקאים להגדיל אף יותר את תדירות ההפצצות.
משהפצצתן של הערים הגדולות הגיעה לידי מיצוי, עברו האמריקאים לפגוע בערים קטנות יותר והפציצו כמאה ערים בעלות אוכלוסייה של בין 60 אלף ל-350 אלף איש.
הפצצות אלה היו אף הן קטלניות מאוד, והביאו לנפגעים ולהרס רב.
הצבא היפני ניסה לעצור ללא הצלחה את ההפצצות באמצעות שימוש במטוסי קרב ובירי נ"מ בניסיון ליירט את המפציצים האמריקאים, אולם הגובה הרב שבו טסו מפציצי ה-B-29 סופרפורטרס הקשה על היפנים לפגוע בהם.
בנוסף לכך, החל מחודש אפריל 1945 נאלצו מטוסי הקרב היפניים להתמודד גם עם מטוסי קרב אמריקאים, שליוו את מבני המפציצים מבסיסים שהוקמו באוקינאווה ובאיוו ג'ימה, לאחר שהכוחות האמריקאים השתלטו עליהם.
לאור חוסר יכולתו למנוע את ההפצצות, הורה הפיקוד הצבאי היפני להפסיק לנסות ליירט את המפציצים, במטרה לשמור דלק ומטוסים עבור ההתנגדות לפלישה הצפויה של בעלות הברית לאיי יפן.
במקביל לכך, החלו שירותי ההגנה האזרחית היפנית לקרוס לאור חוסר יכולתם להתמודד עם עוצמת המתקפות.
ב-2 באוגוסט 1939 שלחו הפיזיקאים אלברט איינשטיין ולאו סילארד מכתב לרוזוולט, שבו הזהירו אותו מניסיונותיה של גרמניה הנאצית לפתח פצצת אטום.
בתגובה למכתב זה הקימה ארצות הברית בסודיות את פרויקט מנהטן.
הפרויקט, עליו עבדו במשותף מדענים מארצות הברית, מקנדה ומבריטניה, נועד להקדים את גרמניה הנאצית בפיתוח נשק גרעיני, והושקעו בו משאבים גדולים.
המחקר המדעי נוהל על ידי הפיזיקאי האמריקאי יהודי רוברט אופנהיימר, ובראש הפרויקט בכללותו עמד הגנרל לסלי גרובס מחיל ההנדסה של צבא ארצות הברית.
הפרויקט הוכתר בהצלחה כאשר בניסוי טריניטי, שהתקיים ב-16 ביולי 1945 (קצת יותר מחודשיים לאחר כניעת גרמניה הנאצית), הופעלה לראשונה בהצלחה הפצצה הגרעינית הראשונה בהיסטוריה.
מדעני הפרויקט ייצרו שני סוגי פצצות גרעיניות – פצצת אורניום, המבוססת על "מנגנון ירי", ופצצת פלוטוניום המבוססת על "מנגנון קריסה" - מנגנון שהיה יעיל יותר אך בעל אופן פעולה מורכב יותר.
היפנים הפעילו פרויקט לפיתוח נשק גרעיני משלהם, אולם מחסור בכוח אדם מיומן, חומרי גלם ומשאבים כלכליים, מנעו מהם להשיג התקדמות משמעותית בתחום זה במהלך המלחמה.
ב-12 באפריל 1945 נפטר רוזוולט, וסגנו הארי טרומן ירש את מקומו.
טרומן, שלא היה מודע קודם לכן לפרויקט מנהטן, קיבל עדכון בנושא ממזכיר המלחמה, הנרי סטימסון.
כדי לגבש מדיניות בנוגע להיבטים השונים הקשורים באופן השימוש בפצצת האטום נגד האימפריה היפנית, וההשפעות הצפויות שיהיו לכך על העולם לאחר סיום המלחמה, הקים סטימסון, באישורו של טרומן, ועדה סודית מיוחדת שכללה מספר מדענים, אנשי צבא ואנשי ממשל בכירים.
הוועדה נקראה "ועדת הביניים" והיא התכנסה לראשונה ב-9 במאי של אותה שנה.
הוועדה לא דנה בשאלה אם להטיל את פצצת האטום על יפן, שכן הנחת העבודה הייתה שמרגע שפצצת האטום תהפוך למבצעית ייעשה בה שימוש במלחמה נגד יפן.
במקום זאת, היא התמקדה בדיונים בדרך האפקטיבית ביותר בה ניתן להשתמש בפצצת האטום כדי להביא לסיום המלחמה נגד יפן, ובהשפעות הצפויות של הטלת פצצת האטום על העולם שלאחר סיום המלחמה ועל היחסים הדיפלומטיים של ארצות הברית.
ב-1 ביוני, בתום חמישה מפגשים, הגישה הוועדה את מסקנותיה לטרומן.
מסקנות הוועדה התקבלו פה אחד וכללו המלצה להטיל את פצצת האטום על מטרה צבאית שמוקפת בבתיהם של עובדי התעשייה הצבאית היפנית (אף על פי שלחברי הוועדה היה ברור כי הפצצה תפגע גם באזרחים שלא היו מעורבים במאמץ המלחמתי).
בנוסף, המליצה הוועדה שהפצצה תוטל בהקדם האפשרי, מרגע הפיכתה למבצעית, וללא מתן התרעה מוקדמת על מנת ליצור אפקט פסיכולוגי מקסימלי על ההנהגה והציבור היפני.
הוועדה דחתה את הצעתו של ארנסט לורנס, מהפיזיקאים הבולטים שעבדו בפרויקט מנהטן ואחד היועצים לוועדה, להפעיל פצצת אטום אחת בשטח לא מיושב לעיני נציגים מכל העולם כדי להדגים את כוחה העצום.
טענתו הייתה כי הדגמת פצצת האטום יכולה להביא את יפן להסכים לכניעה ללא תנאי מתוך חשש כי ארצות הברית תשתמש בפצצה נגדה.
הוועדה דחתה את ההצעה עקב הבעייתיות שחבריה ראו ביישומה.
לארצות הברית היו באותה עת רק שלוש פצצות אטום מבצעיות ובקרב אנשי הוועדה עלו ספקות לגבי הצורך להקריב אחת מהן רק לשם הדגמה, שהשפעתה להביא לסיום המלחמה לא הייתה ברורה.
בנוסף, הטכנולוגיה שבה נעשה שימוש בפצצת האטום הייתה מהפכנית, ולפיכך עלה החשש, כי הפצצה שתודגם לא תפעל כהלכה.
בקרב אנשי הוועדה הייתה תמימות דעים כי הדגמה לא מוצלחת של הפצצה תעלה מחדש את המורל של היפנים, ותפגע מאידך באינטרסים של ארצות הברית.
מתן אזהרה ליפנים לגבי עצם קיומה של הפצצה לפני השימוש בה בפועל, נפסלה גם היא מסיבות דומות.
כישלון בתפעול הפצצה היה עלול לחזק את רוח הלחימה של היפנים.
בנוסף לכך, איבוד אפקט ההפתעה היה מעניק ליפנים זמן להתכונן לעתיד לבוא ובכך להקטין את ההשפעה הפסיכולוגית שהייתה נלווית להטלת הפצצה ללא אזהרה מוקדמת.
ארתור קומפטון, פיזיקאי אחר שייעץ לוועדה סיכם את ההחלטה שלא להדגים את הפצצה כך:
בנוגע להשלכות הדיפלומטיות של הטלת הפצצה, הייתה בקרב חברי הוועדה תמימות דעים כי יחסי ארצות הברית – ברית המועצות יהיו בעלי חשיבות מכרעת בעיצוב העולם שלאחר המלחמה.
יחסים אלה היו מתוחים באותה עת, נוכח ההבדלים האידאולוגיים העמוקים בין שתי המעצמות, והאינטרסים המנוגדים שלהן באירופה ובאסיה, שהחלו לעלות על פני השטח בשלבי הסיום של המלחמה.
הוועדה דנה בשאלה האם לנסות לפתור חילוקי דעות אלו באמצעות חיזוק הברית והידוק היחסים בין המעצמות, או לחלופין לקדם את האינטרסים האמריקאיים באגרסיביות, באמצעות הטלת אימה על ברית המועצות.
מספר חברי ועדה הציעו לספק לסטלין מידע בסיסי על פצצת האטום בתקווה שהדבר יהווה בסיס ליצירת אמון בין ארצות הברית לברית המועצות ויביא לשיתוף פעולה בין שתי המעצמות לאחר המלחמה.
אולם ג'יימס פרנסיס ברנס, שיועד על ידי טרומן לתפקיד מזכיר המדינה בממשלו והיה נציגו האישי בוועדה, התנגד בתוקף להצעה זו.
ברנס תמך בנקיטת מדיניות נוקשה ובלתי מתפשרת כלפי ברית המועצות, וקיווה שפצצת האטום תאפשר ליצור הרתעה מספקת כלפי ברית המועצות, ותאלץ את ההנהגה הסובייטית לפעול בהתאם לאינטרסים של ארצות הברית.
הוא טען כי על ארצות הברית להמשיך ולהשקיע במחקר והפיתוח של נשק גרעיני כדי להישאר תמיד צעד אחד לפני ברית המועצות בתחום הגרעין.
סמואל וולקר טען כי השפעתו הרבה של ברנס, וקרבתו לנשיא טרומן, גרמו לחברי הוועדה להתיישר לפי עמדותיו.
החשש מאבדות והרצון להביא לסיום מהיר של המלחמה
למרות מצבם הנואש באביב 1945, רוח הלחימה של היפנים לא נשברה.
בקרבות על האי איוו ג'ימה ועל האי אוקינאווה, ספגו הכוחות האמריקאים אבדות כבדות כאשר הכוחות היפנים, למרות נחיתותם המספרית הניכרת, סירבו להיכנע ונלחמו עד נפילתו של החייל האחרון.
בתקופה זו החלו היפנים לעשות שימוש נרחב גם בטקטיקת הקמיקזה שגרמה לאבדות כבדות בקרב כוחות הצי האמריקאי.
ערב הטלת פצצת האטום, העריך המודיעין האמריקאי כי לרשות היפנים עומדים עדיין אלפי מטוסים (רובם מדגמים מיושנים), שניתן להסב בקלות יחסית לתקיפות קמיקזה.
בנוסף לכך, עמדו לרשות היפנים כשני מיליון חיילים שהיו מוצבים באיים הראשיים של יפן, ושהיו צפויים להפגין נחישות דומה לנחישות שגילו החיילים שלחמו באיוו ג'ימה ובאוקינאווה.
במסגרת התוכנית היפנית להתגוננות מול פלישה אמריקאית לאיי יפן, מבצע קטסו-גו (מבצע החלטה), הקימו היפנים מיליציה אזרחית חמושה, שכללה כ-28 מיליון איש, ונועדה לסייע לכוחות הצבא הסדירים בהגנה על החופים.
טרומן ואנשי ממשלו שאפו לסיים את המלחמה במהירות האפשרית בכמות אבדות מינימלית לכוחות ארצות הברית, ושקלו דרכי פעולה שונות על מנת להשיג מטרה זו.
הלחץ על ממשלו של טרומן לסיים את המלחמה במהירות האפשרית גבר לאחר ניצחונן של בעלות הברית על גרמניה הנאצית בזירה האירופית.
הניצחון באירופה הביא ללחץ גדול בדעת הקהל של הציבור האמריקאי להביא לסיום מהיר של המלחמה נגד יפן על מנת להחזיר הביתה גם את החיילים שלחמו בזירת האוקיינוס השקט.
לפני הניסוי המוצלח בפצצת האטום, האמינו מרבית אנשי הממשל האמריקאי כי לא יהיה מנוס מפלישה לאיים הראשיים של יפן.
החוקרים חלוקים בדעתם בנוגע לאומדן מספר הנפגעים האמריקאיים הצפוי במהלך המבצעים לכיבוש איי יפן, בו נקבו ראשי צבא ארצות הברית בפני טרומן ואנשי ממשלו.
מספר חוקרים טענו, כי ראשי הצבא העריכו שכוחות הצבא והצי של ארצות הברית צפויים לספוג למעלה מחצי מיליון הרוגים במהלך הפלישה, בעוד חוקרים אחרים גרסו כי הם נקבו במספר הנמוך מ-50 אלף.
קיימת הסכמה בין החוקרים, כי מספר הנפגעים היפנים הצפוי היה גבוה בהרבה ממספר הנפגעים האמריקאים, הן בקרב כוחות הצבא והן בקרב האזרחים.
היפנים עצמם העריכו שמספר הנפגעים שלהם במקרה של פלישה אמריקאית צפוי להיות עצום.
תת-אדמירל טקיג'ירו אונישי, סגן מפקד הצי הקיסרי היפני, העריך כי במקרה של פלישה אמריקאית, מספר הנפגעים היפנים עלול להגיע ל-20 מיליון איש, אולם מרבית מעריכי המודיעין ב-1945 והחוקרים בימינו, נקבו במספרים נמוכים בהרבה.
דרך פעולה חלופית לפלישה קרקעית הוצעה על ידי מפקד כוח המפציצים האסטרטגי בזירה הפסיפית, קרטיס לה מיי.
לה מיי הציע להגביר את קצב ועוצמת ההפצצות האוויריות על יפן ולהדק את המצור הימי עליה.
לה מיי גרס כי בדרך זו ניתן יהיה לאלץ את יפן להיכנע בתוך כשישה חודשים.
אולם הן הנרי ארנולד, מפקד חילות האוויר של צבא ארצות הברית, והן ג'ורג' מרשל, ראש מטה צבא ארצות הברית, דחו את הצעתו של לה מיי.
מרשל בפרט האמין כי להפצצות האוויריות על גרמניה הייתה השפעה מועטה על מהלך המלחמה, וחשב כי השפעתן של ההפצצות על יפן, גם אם תגברנה, תהיה נמוכה אף יותר.
מרשל גרס כי גם אם תוכניתו של לה מיי תביא בסופו של דבר לכניעתה של יפן, הדבר יארך זמן רב.
המודיעין האמריקאי העריך כי במקרה הטוב, שילוב של הפצצות אוויריות ומצור ימי הדוק עשוי להביא לכניעת יפן במחצית השנייה של שנת 1946, ובמקרה הגרוע הדבר עלול לארוך מספר שנים.
הפיקוד הצבאי העריך כי כמות האבדות שיספגו הכוחות האמריקאיים בתקופה זו, תעלה על כמות האבדות הצפויה בפלישה ליפן.
חלופה נוספת שנשקלה הייתה המתנה למתקפה הצפויה של ברית המועצות על השטחים שבשליטת האימפריה היפנית בצפון סין ובחצי האי הקוריאני, בתקווה שהדבר יגרום ליפנים להיכנע.
חלופה זו נפסלה מהר יחסית לנוכח חסרונותיה הרבים מבחינת ארצות הברית.
לארצות הברית לא היה אינטרס לאפשר לברית המועצות לזכות בהשפעה ביפן, בסין ובאזורים נוספים בצפון מזרח אסיה ובהם מנצ'וריה, קוריאה ומונגוליה, שכן האמריקאים חששו מחדירת השפעה קומוניסטית לאזור זה.
בנוסף לכך, הפיקוד הצבאי העריך כי הצטרפותה של ברית המועצות למלחמה נגד יפן לא צפויה להביא לכניעה מהירה של יפן בכל מקרה.
ב-26 ביולי 1945 חתמו ארצות הברית, בריטניה והרפובליקה הסינית על הצהרת פוטסדאם שדרשה מיפן להיכנע ללא תנאי או להתמודד עם הרס מוחלט ביפן.
ארצות הברית ראתה בדרישה לכניעה ללא תנאי של יפן חשיבות עליונה.
ההיסטוריון רוברט ג'יימס מדוקס טען כי הממשל האמריקאי סבר כי כדי למנוע מלחמה עתידית נוספת עם יפן, יש לחסל לחלוטין את הממסד היפני ואת האידאולוגיה שהביאו לתוקפנותה של יפן.
מדוקס טען כי גורמים בממשל האמינו כי ללא השגת כניעה ללא תנאי, יתאוששו היפנים לאחר מספר שנים ויחזרו לנקוט במדיניות תוקפנית, בדיוק כפי שקרה עם גרמניה לאחר מלחמת העולם הראשונה.
אף על פי כן, במהלך שנת 1945, החלו אנשי ממשל רבים לתמוך בשינוי קל במדיניות הכניעה ללא תנאי.
מזכיר המדינה, ג'וזף גרו, ששימש לפני כן שגריר ארצות הברית ביפן, הציע לפרסם הצהרה בה תבטיח ארצות הברית ליפנים לשמר את מוסד הקיסרות אם הם ייכנעו.
גרו טען כי לאור ההערצה הגדולה לקיסר ביפן, יפן לעולם לא תיכנע ללא קבלת הבטחה לשמר את מוסד הקיסרות, ותילחם במקום זאת עד נפילתו של החייל האחרון.
על כן הוא טען כי הבטחה לשמר את מוסד הקיסרות תוכל להביא לקיצורה של המלחמה שכן היא תקל על היפנים לקבל את תנאי הכניעה.
אף על פי שטרומן ורבים מאנשי ממשלו, ובהם סטימסון, הסכימו עם טיעונו של גרו, הם שללו פרסום הצהרה פומבית בנושא באותה עת שכן חששו שהדבר ישדר מסר של חולשה ליפנים שעלול לגרום להם להאמין כי ארצות הברית מוכנה לסגת לחלוטין מדרישתה לכניעה ללא תנאי.
היפנים מצדם האמינו כי כניעה ללא תנאי משמעותה הרס מוחלט של מדינתם ותרבותם.
גורמים בממשל ובצבא היפני חשבו כי האבדות הכבדות שספגה ארצות הברית באיוו ג'ימה ובאוקינאווה יניאו את ארצות הברית מלפלוש ליפן כדי להימנע מאבדות כבדות אף יותר.
הם טענו כי במקרה שארצות הברית בכל זאת תפלוש למדינה, היא תספוג אבדות כה קשות שייגרמו לה בסופו של דבר להגיע להסכם בדבר סיום המלחמה שיהיה נוח יותר ליפן.
העובדה שברית המועצות שמרה על הנייטרליות שלה ולא חתמה על הצהרת פוטסדאם, חיזקה את תקוותם של היפנים שניתן יהיה להגיע להסכם נוח מבחינתם לסיום המלחמה עם ארצות הברית בעזרת תיווך סובייטי.
על כן, החליט הקבינט היפני להימנע מלהגיב להצהרה.
במסיבת עיתונאים שהתקיימה ב-28 ביולי, צוטט ראש ממשלת יפן, קנטרו סוזוקי, אומר: בעת אמירתו שהממשל היפני יתעלם מההצהרה, נטען שסוזוקי השתמש במילה "מוֹקוּסאטסוּ" (ביפנית: 黙殺) - מילה יפנית ייחודית שניתן לפרש אותה הן כ-"להתעלם" והן כ-"להרוג באמצעות שתיקה" ואף "להתייחס בשתיקה מלווה בבוז".
המשמעויות השונות של המילה "מוֹקוּסאטסוּ" תיארו בצורה טובה יחסית את מגוון הדעות לגבי ההצהרה בהן החזיקו אנשי הממשל היפני באותה עת.
אף על פי כן, קיימת סברה שסוזוקי מעולם לא השתמש במילה זו אלא אמר בפשטות שאין בכוונתו להגיב על ההצהרה וכי העיתונאים היפנים פרסמו מאוחר יותר, באופן שגוי, כי סוזוקי אמר במקום זאת "מוֹקוּסאטסוּ" - מילה בעלת קונוטציה שלילית יותר.
בין אם דבריו של סוזוקי צוטטו נכונה או לא, "מוֹקוּסאטסוּ" הפכה לתגובה היפנית הרשמית להצהרה, עובדה שהביאה את עיתונאי העולם לדווח כי יפן דחתה את הצהרת פוטסדאם, כשחלק אף הוסיפו שהיא דחתה אותה בבוז.
אף שטרומן אישר להמשיך בהכנות לפלישה ליפן, הוא קיווה כי ניסוי מוצלח בפצצת האטום יאפשר לסיים את המלחמה במהירות רבה יותר ובכמות אבדות נמוכה בהרבה מפלישה ליפן.
על כן, לאחר שהניסוי בפצצת האטום הוגדר כהצלחה, ולאחר מה שנתפס בארצות הברית כדחייתה של יפן את הצהרת פוטסדאם, הורה טרומן, בעצת אנשי ממשלו, להטיל את פצצת האטום על יפן במהירות האפשרית עם הפיכתה למבצעית.
הפגנת עוצמה מול ברית המועצות
היסטוריונים רוויזיוניסטיים כדוגמת גאר אלפרוביץ' וויליאם אפלמן ויליאמס העלו טענה שונה בנוגע לגורמים שהביאו את ארצות הברית להטיל את פצצות האטום על יפן.
היסטוריונים אלו טוענים כי הגורם המרכזי להטלת הפצצות היה הרצון להפגין עוצמה מול ברית המועצות ולא השאיפה לסיים את המלחמה במהירות האפשרית בכמות אבדות מינימלית.
במרכז התזה שלהם עומדת מערכת היחסים בין ארצות הברית לברית המועצות במהלך ועידת יאלטה ולאחריה.
כאשר יצא רוזוולט לוועידת יאלטה בפברואר 1945, הממשל האמריקאי עדיין העריך שלא יהיה מנוס מפלישה יבשתית לאיים הראשיים של יפן.
הניסוי בפצצת האטום, שנועד להביא לסיום מהיר של המלחמה, עדיין נראה רחוק, והמדענים שעבדו על הפרויקט לא יכלו לערוב להצלחתו.
מסיבה זו, שאף רוזוולט להביא להצטרפותה של ברית המועצות למלחמה נגד יפן, משום שהעריך שהצטרפותה עשויה להקל במידה רבה על סיום מהיר של המלחמה נגד יפן ולחסוך חיי חיילים אמריקאים רבים.
לשליט ברית המועצות יוסיף סטלין היו שאיפות משלו.
רוזוולט הסכים להיענות לתנאים אלו, ובתמורה הבטיח לו סטלין כי ברית המועצות תצטרף למלחמה נגד יפן שלושה חודשים לאחר סיום המלחמה נגד גרמניה הנאצית באירופה.
סוגיה נוספת שעמדה במרכזה של ועידת יאלטה הייתה עתידם של השטחים במזרח אירופה שנכבשו על ידי ברית המועצות.
עיקר הדיונים התרכזו בעתידה של פולין.
סטלין שאף לחזק את השפעתה של ברית המועצות בפולין ומינה שורה של פוליטיקאים קומוניסטים ידועים לעמוד בראש הממשלה הפולנית החדשה.
רוזוולט, מנגד, חשש מהשתלטותה של ברית המועצות על פולין, אולם מכיוון שראה חשיבות רבה בהמשך שיתוף הפעולה עם ברית המועצות בחר לנקוט בגישה פייסנית.
בסופה של הוועידה הסכים רוזוולט לקבל את הממשלה החדשה בפולין אך דרש שיצורפו אליה מספר נציגים לא-קומוניסטיים.
העובדה שנוסח ההסכם היה מעורפל ונתון לפרשנויות שונות אפשרה לסטלין לפרש אותו כראות עיניו והוא ניצל זאת כדי לסגת ממנו.
בעקבות זאת התחזק החשד בארצות הברית כי סטלין מבקש להשתלט על מזרח אירופה ולהרחיב את השפעתה של ברית המועצות בעולם, והניסיון לעצור אותו מלעשות זאת הפך לאחת המטרות המרכזיות של מדיניות החוץ של ארצות הברית.
ההיסטוריון ויליאם אפלמן ויליאמס טען כי ככל שחלף הזמן יותר ויותר אישים בממשל האמריקאי החלו לראות בברית המועצות את סמל הרוע, וחלקם אף החלו להשוות את סטלין לאדולף היטלר.
האמונה הרווחת בקרבם הייתה כי ארצות הברית היא שצריכה לעצב את דמותו של העולם לאחר תום המלחמה, ולשם כך היא צריכה להפוך למעצמת-על יחידה, ולייצר הרתעה יעילה כנגד ברית המועצות.
ויליאמס טען כי בנוסף לכך, גורמים בממשל האמריקאי ובהם גם מחליפו של רוזוולט, הארי טרומן, החלו להאמין כי יש לנקוט במדיניות נוקשה יותר כלפי ברית המועצות, כדי להרתיע אותה, ולא לאפשר לה להפוך את מדינות מזרח אירופה לאזור השפעה שלה (בשליטתה העקיפה), ולהשליט שם משטרים קומוניסטיים.
ההיסטוריון גאר אלפרוביץ' טען כי בנסיבות אלו הפכה פצצת האטום בעיני אישים בכירים רבים בממשל האמריקאי, לאמצעי להשגת יעדים פוליטיים ודיפלומטיים ולא רק יעדים צבאיים, שיאפשר לממשל האמריקאי להרתיע את ברית המועצות ולהפעיל עליה לחץ לאחר תום המלחמה.
מזכיר המדינה של ארצות הברית, ג'יימס פרנסיס ברנס, אמר לטרומן כי הפצצה תאפשר לארצות הברית להכתיב לברית המועצות את התנאים שהיא רוצה בסיום המלחמה.
אולם הדעה הרווחת בממשל האמריקאי הייתה, כי ניתן יהיה לעשות זאת רק אם ייעשה שימוש מבצעי בנשק הגרעיני במהלך המלחמה, כדי להפגין את עוצמתו.
אלפרוביץ' טען כי טרומן שוכנע לאמץ גישה זו על ידי גורמים בממשלו, לפני שיצא לוועידת פוטסדאם ביולי 1945, שבמהלכה נפגש לראשונה עם סטלין.
יום לפני הפגישה עודכן טרומן כי הניסוי הראשון של פצצת האטום עבר בהצלחה.
אלפרוביץ' טען כי הן טרומן והן מזכיר המלחמה, הנרי סטימסון, האמינו כי פצצת האטום היא נכס פוליטי ודיפלומטי חשוב בידי ארצות הברית, וראו בה גורם מכריע בדיונים עם ברית המועצות, שיאפשר להם ליישם גישה נוקשה כלפיה.
בעקבות כך הגיע טרומן לפגישה עם סטלין כשהוא מבוצר בעמדותיו ודחה בצורה נחרצת כמעט כל דרישה שסטלין העלה.
עם זאת, שמר טרומן בסוד את קיומה של הפצצה מסטלין ורק אמר לו כי ארצות הברית פיתחה נשק רב עוצמה חדש, מבלי לפרט.
אלפרוביץ' טען כי הצלחת הניסוי בפצצת האטום הביאה את הממשל האמריקאי למסקנה, כי ניתן יהיה להביא לכניעת האימפריה היפנית ולסיום מהיר של המלחמה ללא עזרת ברית המועצות, וזאת על ידי שימוש בנשק הגרעיני נגד יפן.
כתוצאה מכך, היה לממשל האמריקאי אינטרס ברור למנוע את הצטרפותה של ברית המועצות למלחמה נגד יפן ולהגדיל את השפעתה במזרח אסיה.
מסיבה זו נמנע טרומן מלספר לסטלין על הפצצה.
הוא חשש כי אם סטלין יגלה את מלוא עוצמתה של הפצצה, ויבין שארצות הברית יכולה באמצעותה לסיים את המלחמה עם יפן במהירות, לפני הצטרפותה של ברית המועצות אליה, יורה סטלין לצבאו לתקוף את יפן באופן מיידי.
ההכנות לשימוש בנשק הגרעיני נגד יפן
במסגרת ההכנות להטלת פצצות האטום, הקים חיל האוויר האמריקאי בסוף שנת 1944 את יחידה 509 תחת פיקודו של קולונל פול טיבטס.
עם הקמתה, החלה היחידה להתאמן באופן ייחודי בחימושן, הטסתן והטלתן של פצצות אטום על מטרות בגרמניה וביפן.
אנשי היחידה, כ-1,750 איש, ביצעו כ-50 טיסות אימון כל אחד, שבסופן הצהיר טיבטס על הפיכת היחידה למבצעית.
היחידה הוצבה באי טיניאן שם הצטרפו אליה 51 אזרחים ואנשי צבא שלקחו חלק בפרויקט אלברטה והתמחו בהרכבת פצצת האטום, בחימושה ובתפעולה.
על מנת להוציא לפועל את משימתם, קיבלה היחידה 15 מטוסי B-29 סופרפורטרס שעברו התאמה מיוחדת לנשיאתן והטלתן של פצצות אטום.
לצורך קבלת החלטות מבצעיות מכריעות, שיגר הצבא האמריקאי שניים מהקצינים הבכירים שפעלו במסגרת פרויקט מנהטן, סגן מפקד הפרויקט בריגדיר גנרל תומאס פארל ותת אדמירל ויליאם פורנל ששימש כאחד מקובעי המדיניות המרכזיים של הפרויקט.
ביחד עם קפטן ויליאם פרסונס, ששימש כמפקד פרויקט אלברטה, נודעו השלושה בקרב חיילי היחידה כ"ראשי המטה של טיניאן".
באפריל 1945 הורה מרשל לגנרל לסלי גרובס, ראש פרויקט מנהטן, להציג בפניו שורה של מטרות אפשריות להטלת פצצת האטום.
גרובס בתגובה מינה ועדה מיוחדת בראשותו שכללה אנשי צבא בכירים ומדענים שעבדו בפרויקט מנהטן.
הוועדה קיימה מספר ישיבות ונפגשה בין היתר עם אופנהיימר ועם טיבטס ופרדריק אשוורת' מפרויקט אלברטה.