tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
ההורים התעניינו במיוחד בחינוך ילדיהם, שלמדו מגוון רב של מיומנויות: לשון עברית וגרמנית, מוזיקה, בלט, לוליינות, עבודה בעץ וטניס.
בוטשטיין למד לנגן בכינור מגיל תשע, אך שאף מגיל צעיר להיות מנצח.
בהמשך עשה דוקטורט במוזיקולוגיה באוניברסיטת הרווארד, עם עבודה המוקדשת להיסטוריה החברתית של המוזיקה המודרניסטית בווינה.
לאחר שסיים בגיל 16 את התיכון למוזיקה ואמנויות בניו יורק למד לתואר ראשון בהיסטוריה באוניברסיטת שיקגו, היה בגיל 23 לנשיא הקולג' הצעיר ביותר בתולדות ארצות הברית.
בוטשטיין כיהן במעמד זה בקולג' פרנקוניה שבמדינת ניו המפשייר החל משנת 1970 ועד סגירתו בשנת 1975.
בוטשטיין הקים תזמורת בשם "התזמורת הפילהרמונית הקאמרית של עמק הדסון".
בשנת 1990 הקים את פסטיבל בארד למוזיקה שהתמחה בקונצרטים, הרצאות ודיונים בפנלים.
בשנת 1991 נבחר בוטשטיין למנהל המוזיקלי של "התזמורת הסימפונית האמריקאית", הרכב פרי לנסר שהוקם בשנות ה-1960 על ידי לאופולד סטוקובסקי לשם הפצת מוזיקה קלאסית בקרב הקהל הרחב.
בוטשטיין ביצע בבכורה יצירות מאת ארנסט שוסון, אהרן קופלנד, רוג'ר סשנס, ג'ורג' פרלס, ארנסט פון דוהנאני, פרנץ ליסט, אנטון ברוקנר, בלה בארטוק, קרל אמדאוס הרטמן, מקס רגר, ריינהולד גליאר.
עם התזמורת הסימפונית האמריקאית ביצע בקונצרט חי את האופרה "הלנה המצרייה" (עם דבורה וויגט) ו"אהבתה של דנאה" (עם לורין פלניגן).
האלבום שהקליט עם הסימפוניה הראשונה מאת גבריל פופוב ונושא עם וריאציות מאת דמיטרי שוסטקוביץ' היה בשנת 2004 מועמד לפרס גראמי על ביצוע בכורה הטוב ביותר.
בעל אישיות רב-גונית ובעל גישה לעיתים פרובוקטיבית, בוטשטיין מכהן בבארד קולג' גם כפרופסור לאמנויות ומדעי הרוח בתוכנית ע"ש ליאון לוי, אחד הנדיבים שנתנו תמיכתם לתוכניות ההומניסטיות המיוחדות שהקים במכללה.
בוטשטיין הוא אחיו של הביולוג דייוויד בוטשטיין.
מאשתו הראשונה, שאותה הכיר בקיימברידג', נולדו לו שתי בנות, שאחת מהן, אביגיל, נהרגה בתאונת דרכים בשנת 1979, בגיל שבע.
מנישואיו השניים, למומחית לתולדות האמנות ברברה האסקל, נולדו לו שני ילדים נוספים.
לאון בוטשטיין הוא עורך כתב העת "The Musical Quarterly"
פרס האקדמיה האמריקנית לאמנויות ולספרות
פרס המאה של אוניברסיטת הרווארד
צלב הכבוד של אוסטריה, דרגה א
2009 - פרס קרן קרנגי למנהיגות אקדמית
פרס לאונרד ברנשטיין להעלאת קרנה של המוזיקה בחברה
2011 - חבר בחברה הפילוסופית האמריקאית
ליאון בַּאקְסְט היה צייר, תפאורן ומעצב תלבושות יהודי של להקת הבלט הרוסי של סרגיי דיאגילב, ערך את כתב העת "עולם האמנות" בסנקט פטרבורג יחד עם אלכסנדר בנואה, ודיאגילב.
נולד בהורדנה כלייב רוזנברג ; בהמשך שינה שם משפחתו ל"באקסט", קיצור שם נעוריה של אמו ("באקסטר").
בעת ילדותו היגרה משפחתו לסנקט פטרבורג.
בגיל שש עשרה החל את לימודיו באקדמיה לאמנויות של סנקט פטרבורג, משם פרש לאחר שנתיים והתפרנס מאיורי ספרים וציור דיוקנאות.
מפגש עם הצייר אלברט בנואה, אחיו של אלכסנדר אצלו למד ציור בצבעי מים, הוביל להצטרפותו לחוג "הפיקוויקים החדשים" אשר התנגד לאקדמיזם הצר ששלט אז באמנות הרוסית, בין הבולטים בקבוצה: אלכסנדר בנואה ודיאגילב.
בנעוריו התנצר, אך בהמשך חזר ליהדות.
נסיעותיו לצרפת אלג'יר ותוניס מצאו ביטוי בעבודותיו המאוחרות יותר שהצטיינו בצבעים חזקים ומנוגדים.
ביקור ביוון ובכרתים איפשר לו להתרשם באופן בלתי אמצעי מן האמנות הקלאסית.
ב-1907 התמנה למורה בבית הספר לאמנות של ליזאבטה זבאנצבה שם לימד את מארק שאגאל במשך שנתיים את אמנות הצבע, לאחר ארבע שנים בהוראה פרש באקסט מתפקידו ועבר להתגורר דרך קבע בפריז.
עבודותיו לבמה: שחרזאדה, "שלומית", "תמר", "הנסיך איגור", "הסילפידות", "קלאופטרה", "המשתה", "הביתן של ארמיד", מנוחת אחר הצהריים של פאון, "נרקיס", "דפניס וכלואה" (עיצוב כללי של הבלט), "פדרה", "האל הכחול", "יהודית", "הקרנאבל",רוח הורד, "היפהיפיה הנמה", ציפור האש.
בנם בכורם של דוד ורבקה, רוט נולד ב-1914 בעיירה טישמייניצה שבגליציה למשפחת סוחרים אמידה וציונית.
ב-1920, לאחר המלחמה, היגר עם משפחתו לדואיסבורג שבגרמניה.
מוריו הגרמנים התרשמו מנטיותיו האמנותיות, והציעו לו מלגות גבוהות להשתלמות בברלין.
רוט עזב בגיל 16 את בית הספר בשל גילויי אנטישמיות והחל לעבוד כשוליה למעצב חלונות ראווה וללמוד ציור אצל יוזף דופלפלד.
באותה תקופה החלו לנשב רוחות רעות ומאיימות ורוט החליט לעזוב הכל ולפתוח דף חדש בחייו.
הוא עזב את גרמניה ואת בני משפחתו בידיעה שהם יגיעו אחריו, וב-1933 עלה לארץ ישראל.
בהגיעו לנמל תל אביב-יפו חבר אל קבוצת יקים גרמנים והתפרנס מניקוי חלונות ראווה לתקופה קצרה.
דודו, אליהו גורביץ, הגיע מעמק הירדן לקחת אותו לקבוצת כנרת.
ב-1934 הצטרף לקיבוץ אפיקים, בו היה חבר עד מותו.
באפיקים הכיר את מניה ויחד הקימו את משפחתם ונולדו ילדיהם דודו וזלי.
יתר בני משפחתו, פרט לאביו, עלו מגרמניה, והצטרפו אליו בקיבוץ.
רוט הצניע את כישוריו האמנותיים כדי להשתלב טוב יותר בחברת הפועלים, מתוך רצון להיות חלוץ כמו כולם, אך הדחף לצייר, אף על פי שהודחק, הסתנן והחל לפרוץ החוצה.
בשנותיו הראשונות בקיבוץ עבד ברעיית צאן, ובשנים מאוחרות יותר שילב עבודה בענפים שונים בקיבוץ במקביל לציור, וזכה לקבל סטודיו משלו – צריף שעמד מחוץ לגדר הקיבוץ – כדי שיוכל לצייר בשעות הפנאי.
ב-1951, נסע לפריז ללמוד באקול נסיונל סופרייר דה בוזאר, שם התמחה במיוחד בעבודות פרסקו.
בשנת 1953 הקים בית ספר לציור באפיקים, שבו למדו אמנים מכל רחבי התנועה הקיבוצית.
בשנת 1959 זכה בפרס לציור מטעם עמק הירדן וריכז את אגודת הציירים והפסלים בתנועה הקיבוצית.
בשנת 1979 נפטר בנו הבכור, דודו רוט, שהיה אף הוא צייר והשתתף בעבודתו של אביו.
במשך השנים בריאותו של רוט נפגעה והוא נזקק לניתוחים קשים.
אשתו מניה נהרגה בתאונת דרכים ב-2002, ורוט נפטר בדצמבר באותה שנה, בגיל 88. מנשה קדישמן, שהיה תלמידו, אמר בדברי ההספד על קברו כי רוט "התחבא בקיבוץ וצייר" והיה אחד מחשובי הציירים הישראלים.
עוד מתלמידיו: איקא ישראלי, אריק קורן, וכתריאל עפרוני.
חלק מעבודותיו של רוט עסקו בנושאים אישיים, בעוד חלקן האחר הוקדש לנושאים לאומיים וחברתיים בהתאם לצרכיו התרבותיים של הקיבוץ.
מרבית יצירותיו המוקדמות של רוט אבדו בתקרית בשנת 1947 בה נשרף הצריף שבו נהג לצייר.
עבודות אלו כללו בעיקר דיוקנאות וציורי נוף בסגנון אימפרסיוניסטי, ומאוחר יותר גם בסגנונה של אסכולת פריס היהודית, אליה התוודע בעיקר באמצעות קשריו עם חיים אתר.
כל שנותיו נאבק ליאו עם עצמו על השילוב בין "האני האמן" האישי, הפרטי, הייחודי, לבין "האני הקיבוצי", הקולקטיבי, המחויב אל הכלל.
החל מאמצע שנות ה-40 של המאה ה-20 נטש רוט את ההשפעה האימפרסיוניסטית.
מכאן ואילך עמדו במרכז ציוריו דמויות כבדות ומוצקות, בעלות קווי מתאר ברורים ומוגדרים היטב, זאת בהשפעת הציור הגרמני של שנות העשרים והשלושים ובפרט של תנועת "החפציות החדשה" (Neue Sachlichkeit).
את יסודותיו של סגנון זה ספג בעיקר דרך היכרותו עם האמן שלום סבא, אותו פגש באמצעותו של מרדכי גומפל ועמו התיידד.
הייתה זו גם תקופת תור הזהב של ציורי הקיר, פרסקאות בתנועה הקיבוצית ששימשו לעיטור מבנים ציבוריים.
בציוריו מתואר הווי הקיבוץ ומוצגים חיי החלוצים מחד והעיירה היהודית מאידך וכך מקבלת ביטוי הטרנספורמציה שעברו המתיישבים החדשים בארץ ישראל.
ברבים מציוריו גם ניכרת השפעת עבודותיו של האמן היהודי מרק שאגאל.
ביצירותיו השונות של רוט הופיעו דמויות פועלים ורועי צאן, ששיקפו את התודעה הקיבוצית, אך בהשפעתו של שאגאל החלו בשלהי שנות ה-50 להופיע בציוריו מוטיבים יהודיים.
אותם דימויים יהודיים הזכירו את מוצאם של חברי התנועה מעיירות מזרח אירופה.
זאת על אף שסממנים גלותיים היו מוקצים מפאת ניסיון התנועה הציונית לשלילת הגלות, לטובת יצירת האדם החדש.
הרכב התרבות החדשה צמח מתוך ערכים יהודיים, עבודת אדמה וחיי קהילה, אותם ביטא רוט ביצירותיו.
אלו קיבלו מקום מכובד בקיבוץ שעיטר בציוריו של רוט את פנים חדר-האוכל, מקום בו התכנסו לחגוג חגים, אספות, ואירועי תרבות נוספים.
רוט הציג בישראל, בארצות הברית, במקסיקו, בספרד, בהולנד, בשוודיה, ובדנמרק.
ליאו רוט מופיע כדמות מרכזית בספרו של אסף ענברי "הביתה" (2009).
2000 – "ליאו רוט – רועה געגועים" (תערוכה רטרוספקטיבית); אוצרות: גליה בר אור ודבורה ליס, המשכן לאמנות עין חרוד.
2018 - "חתכי נעורים: ההדפסים המוקדמים של ליאו רוט", גלריה חנינא, 2018, אוצר: יקיר שגב
2020 - "חתכי נעורים: ההדפסים המוקדמים של ליאו רוט", סדנת ההדפס, ירושלים, 2020, אוצר: יקיר שגב
ליאון אנגלסברג (1919, ורשה – מרץ 1998, ירושלים) היה אמן וצייר ישראלי.
אנגלסברג נולד בוורשה בשנת 1919 למשפחה יהודית בורגנית והוא אחד מארבעה ילדים.
עם פרוץ מלחמת העולם השנייה נהרג אחיו הבכור בהפצצות הנאצים וליאון ברח עם אחיו הבוגר ללבוב ומשם לברית המועצות.
בשנת 1943 הוא התגייס ליחידת חיל הרגלים הפולני שסופחה לצבא הסובייטי.
הוא השתתף במלחמה ונפצע בעינו בקרב.
הוריו ואחותו התאומה שנותרו בורשה נספו בשואה.
עם סיום המלחמה חזר לוורשה, ולמד באקדמיה לאמנות של ורשה, וסיים את לימודיו בשנת 1950. הוא עלה לישראל בשנת 1957, תקופה קצרה התגורר במעברה ליד חיפה ואחר כך עבר לירושלים לשכונת אבו תור, שם התגורר עד יום מותו.
בחייו לא זכה להכרה רבה, אלא מצד קומץ מצומצם של יודעי חן.
בעלי גלריות שבקשו להציג תערוכת יחיד מיצירותיו נענו בשלילה.
לפיכך לא הציג בחייו ולו תערוכת יחיד אחת ותערוכה מקפת של יצירותיו שכללה עשרות רבות של תמונות שמן ועבודות על נייר הוצגה רק לאחר פטירתו במוזיאון תל אביב לאמנות בשנת 2006 (באצירתה של תמר מנור-פרידמן).
רבים מציוריו מתארים את נופי ירושלים וסביבותיה וחלקם עוסקים בנושא השואה.
צייר גם מספר לא מבוטל של דיוקנאות עצמיים.
אנגלסברג נפטר בשנת 1998 מדלקת ריאות ונקבר בהר המנוחות בירושלים.
הוא הוריש את רכושו למדינה.
בצוואתו ביקש להפוך את הסטודיו שלו למרכז תרבות, ואת אוסף הכינורות שלו ביקש למסור לנגנים צעירים.
לטיפול ברכושו הקים האפוטרופוס הכללי את "הקדש ליאון אנגלסברג" ומרבית יצירותיו הועברו לאוספי מוזיאון ישראל בירושלים, מוזיאון תל אביב לאמנות ומוזיאון יד ושם.
תמר מנור-פרידמן, ליאון אנגלסברג: רטרוספקטיבה, מוזיאון תל אביב לאמנות, 2006.
ליאו ג'וזף ראיין הבן היה חבר בית הנבחרים של ארצות הברית, שנרצח בעת מילוי שליחות לגיאנה על ידי אנשי כת מקדש העם, מותו הוביל להתאבדות ההמונית בכת מקדש העם.
במלחמת העולם השנייה הוסמך לקצין בצי ארצות הברית ושירת כצוללן (1943–1946).
הוא למד באוניברסיטת קרייטון בנברסקה והשיג תוארי BA ו-MS (1949 ו-1951).
לאחר מכן עבד כמורה להיסטוריה בבית ספר תיכון ולאחר מכן כמורה בעיר דרום סן פרנסיסקו בקליפורניה וכחבר מועצת העיר שם (1956–1962).
כמו כן הכניס שינוי חשוב במערכת החינוך של המדינה.
הוא פרסם שני ספרים בנושאים ציבוריים.
ב-1972 נבחר ראיין לחבר בית הנבחרים של ארצות הברית מטעם המפלגה הדמוקרטית, ובהמשך שב ונבחר לכהונה זו שלוש פעמים נוספות.
שם היה פעיל בהגברת הפיקוח על פעולותיה של סוכנות הביון המרכזית של ארצות הברית.
כמו כן גילה עניין בפעולותיהן של כתות שונות ובכללן כת הסיינטולוגיה וביטא ביקורת עליהן ואזהרה בדבר השפעתן על אנשים צעירים וניתוקם ממשפחותיהם.
כמו כן תמך בהקלת עונשה של פטרישיה הרסט.
ב-1978 התעורר עניינו של ראיין בפעולותיה של כת מקדש העם בגיאנה, כאשר באותה עת החלו להתפרסם טענות אודות מעשי התעללות והפרת זכויות אדם שנעשו על ידי אנשיה, שרבים מהם היו תושבי קליפורניה לשעבר.
הוא החליט לצאת אל משכן הכת ג'ונסטאון שבגיאנה, והצהיר כי אם המושבה הפכה ל"גולאג", הוא יעשה כל אשר לאל ידו כדי לשחרר את אנשיה.
לטענת העיתון "סן פרנסיסקו כרוניקל", שפרסם תחקיר על הפרשה, ניסה ראיין לשווא לקבל מידע על המתרחש בג'ונסטאון ממחלקת המדינה של ארצות הברית, אשר ניסתה לחסום את חקירותיו.
אף על פי כן יצא ראיין לג'ונסטאון בגיבוי הממשל האמריקני ובמימונו.
ראיין הגיע לג'ורג'טאון בירת גיאנה ב-14 בנובמבר 1978 בלוויית 17 קרובים של אנשי הכת, מספר עיתונאים וצוות טלוויזיה של רשת NBC.
הוא פגש את אנשי הסניף המקומי של כת מקדש העם וניסה לשווא להשיג הזדמנות לדבר ברדיו עם ג'ים ג'ונס, מנהיג הכת.
ב-17 בנובמבר יצא ראיין במטוסים קלים לג'ונסטאון עם חלק מחברי משלחתו.
הם התקבלו שם בסבר פנים יפות.
באותו יום ולמחרת ערכו ראיונות עם אנשי הכת, וקיבצו 14 מחבריה שביקשו לעזוב אותה, וכן חבר כת אחד, לארי לייטון, שהתחזה למבקש לעזוב.
באותו יום נערכה על ראיין התקפה בסכין שנכשלה.
הוא רצה להישאר במקום עד למחרת כדי לסייע לחברי כת נוספים שרצו לעזוב את המקום, אך סגן ראש המשלחת הדיפלומטית של ארצות הברית בגיאנה, שנלווה למשלחת, פקד עליו לעזוב את המקום.
המשלחת ועמה אנשי הכת שביקשו לעזוב והמתחזה הגיעה למנחת המטוסים המקומי לקראת השעה חמש אחר הצהרים.
שני המטוסים שנועדו להטיסם איחרו להגיע בכחצי שעה.
כאשר הראשון ועליו ראיין נסע אל קצה המסלול כדי להמריא פתח באש המתחזה לייטון, שהיה בתוכו, ופצע כמה מנוסעיו.
למשמע היריות פתחו באש על המטוס כמה מאנשי הכת שהיו במנחת.
הם הרגו את ראיין, שלושה עיתונאים וחבר הכת שביקש לעזוב אותה.
כמו כן נפצעו בסך הכול תשעה אנשים נוספים.
התוקפים ירו בראשו של ראיין וכן ירו כדורים רבים בגופו כדי להבטיח את מותו.
יתר הנוסעים במטוסים נמלטו מהם אל השדות הסמוכים.
בהמשך אותו יום התאבדו בפקודתו של ג'ונס 909 אנשי כת מקדש העם שהתגוררו בג'ונסטאון.
משהגיעו הידיעות על ההתקפה על ראיין לשגריר ארצות הברית בגיאנה, הוא פנה אל השלטונות המקומיים לעזרה, אך הצבא הגיאני הצליח להגיע למקום רק למחרת.
החיילים גילו את נפגעי ההתקפה וכן את גופות מאות אנשי הכת.
ליאו ראיין היה אב לחמישה.
הוא נקבר בבית הקברות הלאומי שער הזהב בקליפורניה.
בשנת 1987 נידון לארי לייטון בארצות הברית למאסר עולם על חלקו ברצח ראיין וחברי משלחתו.
הוא שוחרר בשנת 2002, לאחר שריצה 18 שנות מאסר.
ב-1983, חמש שנים לאחר מותו של ראיין, הוענקה לו מדליית הזהב של הקונגרס.
פארק עירוני הוקם על שמו בעיר פוסטר סיטי בקליפורניה.
ב-1984 וב-2008 (לרגל 30 שנה להירצחו) נקראו על שמו שני בניינים פדרליים בקליפורניה.
דמותו תוארה במספר סרטים תיעודיים ואחרים שהופקו אודות ההתאבדות בג'ונסטאון ואודות הרצח.
החל משנת 1981 מוענק בארצות הברית פרס על שמו לפעילים מצטיינים למען מטרות ציבוריות.
ליאו (אליעזר) רוזנבליט היה רופא יהודי-גרמני ישראלי.
נודע כ"רופא הילדים של ראשון לציון".
נולד בעיירה מסינגוורק שבגרמניה, בנם של שלום שמואל (סמואל) ופניה (פני) רוזנבליט, יהודים אמידים ושומרי מצוות מנאמני תורה עם דרך ארץ, ואחיהם של פנחס רוזן ושל מלכה (מלי), אשת ד"ר פליקס דנציגר, מייסד ומנהל בית החולים דנציגר (הוריו של הפסל יצחק דנציגר).
למד באוניברסיטאות גרמניה, ולאחר שקיבל תואר דוקטור לרפואה באוניברסיטת היידלברג, התמחה ברפואת ילדים.
עבד כרופא בברלין ובמקביל היה פעיל ציוני.
היה חבר הנשיאות של אגודת הסטודנטים הציונים בגרמניה, קרטל יידישר פרבינדונג (Kartell jüdischer Verbindungen), ובשנת 1913 השתתף בקונגרס הציוני האחד עשר שהתכנס בווינה.
עם בואו עבד כרופא בקליניקה של גיסו ד"ר דנציגר בירושלים.
במהלך עבודתו אושפזה שם אנה שטרן, צעירה ילידת גרמניה וחברה בתנועת הנוער הציונית גרמנית "בלאו וייס" שעלתה לארץ בראשית שנות ה-20. בשנת 1924 נישאו השניים.
לאחר נישואיו נדדו במספר מקומות בארץ ישראל שבהם שימש כרופא: בבית החולים דנציגר בתל אביב, בעתלית ובנס ציונה.
בשנת 1928 התיישב עם משפחתו בראשון לציון ושימש כרופא הילדים של ראשון לציון וסביבתה.
בשנות ה-30 היה פעיל בהתאחדות עולי גרמניה וכיהן כיו"ר הארגון בראשון לציון.
היה איש המפלגה הפרוגרסיבית והיו"ר שלה בראשון לציון.
בין השנים 1937–1939 היה חבר מועצת המועצה המקומית ראשון לציון.
הניח את אשתו ושני בניו: החידונאי ואיש הרדיו שמואל רוזן ואיש תורת הביואורגונומי רפי רוזן.
נקבר בעירו - ראשון לציון.
פרופסור ליאון גרשקוביץ' (בסרבו-קרואטית: Leon Geršković; 2 בפברואר 1910, בוצ'יה, סלאבוניה, האימפריה האוסטרו-הונגרית – 1 באפריל 1992, זאגרב, קרואטיה) היה משפטן, עורך דין ופוליטיקאי יוגוסלבי ממוצא יהודי, אשר כיהן כחבר האספה הלאומית של יוגוסלביה והיה שותף לכתיבת חוקות המדינה, מחוקת 1946 ועד חוקת 1974.
ליאון גרשקוביץ' נולד ב-1910 בכפר בוצ'יה, קרואטיה ובהמשך עברה משפחתו לזאגרב.
במחצית השנייה של שנות ה-20 היה גרשקוביץ' ממנהיגי "ברית תנועות הנוער" היהודיות בזאגרב שאיגדה את תנועות הנוער היהודיות בעיר ובכללן השומר הצעיר ועקיבא.
ב-1933 הוסמך גרשקוביץ' במשפטים באוניברסיטת זאגרב וב-1935 הצטרף למפלגה הקומוניסטית של יוגוסלביה.
הוא היה פעיל באיגוד המקצועי של פועלי הטקסטיל בזאגרב ובמקביל ניהל משרד פרטי לעריכת דין.
ב-1941, במהלך מלחמת העולם השנייה, לאחר כיבוש יוגוסלביה על ידי גרמניה הנאצית וכינון מדינת קרואטיה העצמאית בשלטון האוסטאשה, הצטרף גרשקוביץ' לכוחות הפרטיזנים של טיטו.
בהמשך, ערך את ביטאון הפרטיזנים: Slobodna Dalmacija (בעברית: דלמטיה החופשית).
לאחר תום המלחמה השתלב גרשקוביץ' במנגנוני הממשל היוגוסלבי ונבחר לאספה הלאומית של יוגוסלביה ולפרלמנט הקרואטי תחת יוגוסלביה.
ב-1962, נמנה גרשקוביץ' עם מקימי הפקולטה למדע המדינה באוניברסיטת זאגרב וכיהן כדקאן הפקולטה עד 1965. בהמשך, לימד משפטים באוניברסיטת בלגרד.
הוא הלך לעולמו ב-1992 בזאגרב והוא בן 82 שנים ונטמן בבית העלמין מירוגוי שבזאגרב.
ליאון בלאושטיין (3 ביוני 1953 - 24 ביוני 2020) היה אקולוג ישראלי, פרופסור מן המניין בחוג לביולוגיה אבולוציונית וסביבתית באוניברסיטת חיפה.
מחקרו התמקד בוויסות אוכלוסיית יתושים, שימור דו-חיים ושימור מגוון ביולוגי.
בלאושטיין סיים לימודי תואר ראשון ושני באקולוגיה באוניברסיטת ראטגרס שבניו ג'רזי.
בשנת 1988 סיים את לימודי הדוקטורט באוניברסיטת קליפורניה בדייוויס, ובשנים 1988–1991 ערך פוסט-דוקטורט באוניברסיטת בן-גוריון.
בשנת 1993 הצטרף כמרצה למכון לאבולוציה של אוניברסיטת חיפה, ובשנת 2010 מונה כפרופסור מן המניין.
היה פרופסור אורח באוניברסיטת וושינגטון בסנט לואיס ובאוניברסיטת ראטגרס (2004-05).
בשנת 2006 החל לערוך את כתב העת Israel Journal of Ecology and Evolution ביחד עם פרופ' ברט קוטלר.
החל מ-2012 הוא ניהל את מרכז קדס למחקר אקולוגי של גגות ירוקים.
ליאווה (בפוטוניאנית : Leava) הוא כפר ומרכז מנהלי בוואליס ופוטונה, קולקטיב מעבר לים של צרפת.
ליאווה נמצאת במערב האי פוטונה.
בכפר ממוקם אחד משני הנמלים שיש בוואליס ופוטונה.
נמל התעופה פוטונה פוינט ואל, נמל התעופה של פוטונה, נמצא עשרה קילומטרים מליאווה.
ליאון הלוי היה איש ציבור, היסטוריון, סופר, משורר ומחזאי יהודי צרפתי.
נולד למשפחה יהודית בפריז, בנו של החזן אלי חלפון הלוי, שהיה מזכיר הקהילה היהודית של פריז, סופר ומורה לעברית.
אחיו הגדול של ליאון הלוי היה המלחין ז'אק פרומנטל הלוי.
היה תלמידו של הוגה הדעות הצרפתי קלוד-אנרי דה סן-סימון.
בשנת 1828 כתב את "תולדות היהודים בעת החדשה", אחת היצירות המוקדמות בנושא זה.
נישא לבתו של האדריכל הצרפתי לואי-היפוליט ליבאס.
ב-1831 התמנה למרצה לספרות צרפתית באקול פוליטקניק וכעבור שלוש שנים פרש.
לאחר מכן עמד בראש הלשכה של האגודות המדעיות, עד לפרישתו בשנת 1853.
את שארית חייו הקדיש לכתיבה.
כתב מספר רב של שירים, תרגומים, מחזות ויצירות אחרות.
כתב את הביוגרפיה של אחיו ז'אק פרומנטל הלוי, שפורסמה לאחר מותו של ז'אק פרומנטל בשנת 1864.
ליאון הלוי מת בשנת 1883 בגיל 81. בנו היה לודוביק הלוי, ליבריתן של אופרות צרפתיות רבות, ביניהן כרמן של ז'ורז' ביזה.
בן נוסף, שנולד מפרשת אהבים עם זמרת אופרה, היה הפוליטיקאי לוסיין-אנטול פרבו-פרדול (Lucien-Anatole Prévost-Paradol).
ליאון גוזלן היה סופר ומחזאי יהודי-צרפתי במאה ה-19. מזכירו של בלזאק.
שימש כראש אגודת הסופרים בצרפת.
ליאון גוזלן הוא בנו של סוחר עשיר, יעקב גוזלן, יליד אלג'יר, שלקח חלק בחוקת היישוב היהודי הראשון במרסיי בשנת 1783. אביו פשט את הרגל בגלל המלחמות הימיות ובנו ליאון זנח את לימודיו ויצא להרפתקה ימית.
הוא נסע לאפריקה ולסנגל והעלה את זיכרונותיו על הכתב.
הוא עבר לפריז ושימש עיתונאי בעיתון ורט-ורט (Vert-Vert).
פרסם מאמרים בעלי השפעה בלה פיגארו כנגד ממשלתו של המלך שארל העשירי.
גוזלן היה מזכירו של בלזאק.
התפרסם בספר הזיכרונות שלו "בלזק בנעלי בית" (1856).
פרסם ספרים ומחזות ידועים בצרפת.
מת בשנת 1866 ונקבר בבית הקברות של מונמארטר.
ליאודולף, דוכס שוואביה , היה דוכס שוואביה בין השנים 950–954, ונודע בשל מרידתו באביו אוטו הראשון, קיסר האימפריה הרומית הקדושה.
ליאודולף נולד בשנת 930, לאוטו מסקסוניה, ולאדית מווסקס, בתם של אדוארד הזקן, מלך אנגליה ואלפלאיד.
בשנת 936 מת סבו היינריך הראשון, מלך גרמניה, ואביו עלה לשלטון במקומו.
בשנת 949 מת חותנו הרמן הראשון, דוכס שוואביה ללא בנים, ומשום כך מסר לו אביו אוטו הראשון, מלך גרמניה את דוכסות שוואביה.
לאחר מסעו של אביו לאיטליה וחתונתו עם אדלייד מבורגונדי, חשש ליאודולף למעמדו כיורש העצר, ומשום כך חבר לקונרד האדום ומרד באביו.
בשנת 954 מוגר המרד, וליאודולף הודח על ידי אביו מנחלותיו, ודוכסות שוואביה נמסרה לבורכארד השלישי, דוכס שוואביה.
בשנת 957 פלש ליאודולף לאיטליה והכניע ערים רבות, אולם ב-6 בספטמבר אותה שנה מת במפתיע מקדחת.
בשנת 939 התחתן ליאודולף עם אידה משוואביה, בתו של הרמן הראשון, דוכס שוואביה, ממנה נולדו לו שני ילדים:
אוטו הראשון, דוכס שוואביה ובוואריה (954–982)
ליאוניד יאקובלביץ' גייקיס (הייקיס, חייקס; 1898, ורשה — 21 באוגוסט 1937, מוסקבה) היה דיפלומט סובייטי ממוצא יהודי, שכיהן כשגרירה השני של ברית המועצות בספרד, במהלך מלחמת האזרחים.
נולד בוורשה ב-1898, שנשלטה אז בידי האימפריה הרוסית, בשם ליאון הייקיס (מכיוון שבשפה הרוסית, העיצור ה' מומר ל-ג' או ח', נודע בהמשך כגייקיס או חייקיס).
הוא הושפע בילדותו ממאורעות גדולים בחברה, על רקע מהפכת 1905.
בשנת 1935 מונה לקונסול הכללי של ברית המועצות באיסטנבול.
שנה לאחר מכן, נשלח כיועץ לשגרירה הראשון של ברית המועצות בספרד, מרסל רוזנברג.
בפברואר 1937 מונה כשגריר במקומו, לאחר שהאחרון נקרא חזרה למוסקבה ובהמשך מצא את מותו במסגרת "הטיהורים הגדולים" שערך סטלין.
בתוך זמן קצר, גורלו של גייקיס היה דומה.
כמי שלכאורה תמך בעבר, ב-1923, במצע האופוזיציה השמאלית הטרוצקיסטית ("הצהרת ה-46"), הוא נרדף כמו רבים אחרים באשמת טרוצקיזם.
ביוני 1937 גם הוא זומן לשוב למוסקבה, שם נעצר, עמד למשפט צבאי והוצא להורג בירייה.
לאחר מותו של סטלין, הקולגיה הצבאית של בית המשפט העליון של ברית המועצות פסקה ב-17 בדצמבר 1955 שכל האישומים נגד גייקיס בטלים בדיעבד.
ליאונל ג'רארד גרין הוא מתאבק עבר אמריקאי.
הוא מוכר בעיקר בשל תקופתו בארגון ההיאבקות WWE, שבו הופיע תחת שם הבמה ליאו ראש וזכה פעם אחת באליפות ה-NXT במשקל קל.
גרין נולד לשני זמרי גוספל.
לדבריו, הוא רצה להיות מתאבק מקצוען מאז שהיה בן 5. בתור נער התמודד ראש עם בעיות בבריאות הנפש, בשלב מסוים הוא אף היה צריך להתאשפז לכמה ימים.
ראש החל להופיע בתור "לי גרין", אך בהמשך שינה את שם הבמה שלו ל"לנון דאפי".
הוא למד להתאבק ב-2014 במרכז האימונים של MCW .
הוא ערך את הופעת הבכורה שלו ביחד עם פטריק קלארק (כיום ידוע בתור ולווטין דרים, שנמצא אף הוא ב-NXT).
ב-18 ביולי 2014, הוא זכה בגביע בתחרות לזכרו של שיין שמרוק, כשניצח חמישה מתאבקים אחרים בקרב פסילות.
ב-3 באוקטובר, הוא הפך לאלוף הזוגות של MCW ביחד עם פטריק קלארק, אבל השניים הפסידו את התואר ל-Ecktourage.
במקביל הוא גם החל להופיע בארגון Evolve, שבו ניצח את הקרב שלו ב-6 בנובמבר נגד פרד יהי.
אך למחרת, הפסיד לאייתן פייג'.
הארגון "לוצ'ה ליברה אליט" הודיע שגרין (כ-ליאו ראש) ייקח חלק בטורניר "אליפות העולם אליט", הוא פתח את הטורניר עם ניצחון על דייוויד טיטא, והעפיל עקב כך לרבע הגמר, אבל שם הדרך שלו בטורניר הגיעה לסיומה לאחר שהפסיד למייקל אלגין.
בפברואר 2017, ערך ראש את הופעת הבכורה שלו בארגון "Pro Wrestling Guerilla", באירוע "רק מלכים מבינים זה את זה", והפסיד לריקושט.
את הופעת הבכורה שלו בארגון Combat Zone Wrestling (CZW) ערך גרין כ-לנון דאפי בסוף דצמבר 2014, וניצח את סלוגר קלארק.
ב-12 בדצמבר, הוא שינה את שם הבמה שלו ל"ליאו ראש" והחלה האיבה בינו לג'ואי ג'נלה.
באירוע "Sickness" ב-2015, הוא התמודד מולו, מול קיילב קונלי ומול טרבור ליי, בקרב מרובע, שבסופו ג'נלה ניצח.
ב-21 בנובמבר, הוא התמודד מול ג'נלה על אליפות ה-Wired של CZW, והפסיד.
באירוע Cage of death בדצמבר, הוא התאבק שוב פעם מול ג'נלה על התואר והפעם ניצח.
הוא שמר על תוארו כאשר ניצח את קווין בנט ב-16 בינואר, אך הפסיד אותו לג'נלה ב-13 בפברואר.
ב-26 במרץ, ראש זכה שוב באליפות ה-Wired של CZW, לאחר שגבר על ג'נלה, דייוויד סטאר ודייב קריסט.
הוא הפסיד את התואר שוב לג'נלה, באירוע "Sickness" ב-2016. ראש הפך לראשונה להיל במהלך האיבה שלו נגד סמי קאהליהאן, והשתמש בגימיק אפל.
ב-13 במאי, הוא ניצח את ג'ו גייסי וזכה באליפות במשקל כבד ב-CZW.
הוא הפסיד אותה כעבור 17 ימים בלבד לדייבי ריצ'רדס.
בהופעה האחרונה שלו בארגון ב-5 באוגוסט, הוא ניצח את ג'ואי ג'נלה.
חצי שנה לאחר הופעת הבכורה שלו בתור מתאבק מקצוען, הוא התחרה במחנה האימונים של Ring of Honor (ROH), אך לא התקבל.
לאחר שצבר ניסיון, הוא התחרה בעוד מחנה אימונים של הארגון והפעם התקבל וחתם על חוזה בארגון.
הוא ערך את הופעת הבכורה שלו בדצמבר 2015, שם ניצח את ג'ימי מרסגילה.
ראש ניצח את טורניר המועמדים בארגון, לאחר שבסיבוב הראשון גבר על ג'ייסון קינקייד, בחצי הגמר ניצח את פאנישר מרטינז, ובגמר שהתקיים ב-6 בפברואר 2016 ניצח את בריאן פיורי.
ב-1 באפריל, ראש איתגר את ג'יי לית'ל לקרב על אליפות העולם של ROH, אך הפסיד בו.
באירוע Survival of the Fittest, ראש ניצח את מיסטריוס ג'וניור ואת שו, אך נפסל מהקרב על ידי בובי פיש.
באירוע "הקרב הסופי", ראש החליף את ACH בקרב על אליפות השלשות של ROH, כשהוא נלחם עם קושידה וג'יי וייט נגד "הממלכה", הצוות של ראש הפסיד.
באוגוסט 2019, חתם ראש ב-WWE.
הוא ערך את הופעת הבכורה שלו ב-NXT (ליגת הפיתוח שבבעלות ה-WWE), ב-4 באוקטובר, הוא הותקף על ידי ולווטין דרים (פטריק קלארק, שותפו לשעבר).
שבוע לאחר מכן, ראש הפסיד לולווטין דרים.
ב-27 באוקטובר, ראש התבדח בטוויטר על אמה, מתאבקת ששוחררה מה-WWE, הציוץ שלו עורר סערה והוא התנצל מאוחר יותר על דבריו.
בעקבות כך, ראש הושעה עד 30 בנובמבר מאירועי NXT.
הוא חזר והפסיד ללארס סאליבן.
ראש התקדם לסגל הראשי של ה-WWE, והחל להופיע בתוכנית 205 לייב.
הוא ניצח את נועם דר, אקירה טוזאווה, ושלושה "ג'וברים" תחילה.
לאחר מכן, הוא השתתף בקרב מחומש על הטוען הראשי לאליפות ה-WWE במשקל קל, אך הפסיד בקרב לאחר ניצחונו של טוני ניס.
לאחר כמה שבועות, הפסיד ראש גם לסדריק אלכסנדר.
ראש הפך ל"הייפ מן" ולמנג'ר של בובי לאשלי ב-17 בספטמבר, הוא גם הפך אותו ל"היל" לאחר שעודד אותו לתקוף את קווין אואנס לאחר הקרב שלהם.
הוא עזר ללאשלי לזכות ב-אליפות הבין-יבשתית, לאחר שראש משך את סת' רולינס מהחבלים, ובעקבות כך לאשלי עשה את המהלך המסיים שלו על ג'ון מוקסלי וניצח.
הקרב האחרון שלו בתקופה הזו ב-205 לייב היה קרב מרובע, שבסופו אקירה טוזאווה ניצח.
לאשלי וראש פתחו בפיוד נגד פין באלור, מה שהוביל לבסוף לקרב האנדיקאפ ביניהם לבין באלור באירוע תא ההדחות, שבו באלור ניצח לאחר שהצמיד את ראש וזכה באליפות הבין-יבשתית.
לאחר תום הקרב, לאשלי תקף את ראש והשאיר אותו לבדו בזירה.
בתוכנית Raw למחרת, ראש ולאשלי הפסידו לבאלור ולריקושט.
בשבוע לאחר מכן, ראש הפסיד לבאלור בקרב על האליפות הבין יבשתית.
ב-11 במרץ, ראש סייע ללאשלי לנצח את באלור ולזכות שוב באליפות הבין יבשתית.
שבוע לאחר מכן, לאשלי וראש הפסידו לברון סטרומן ובאלור בקרב זוגות.
בחודש מאי, הגיעו דיווחים שראש לא מכבד את המתאבקים הוותיקים בחדר הלבשה, והוא אף הסיר כל אזכור ל-WWE ברשת החברתית טוויטר ובכך הפר כללים לא כתובים.
בסופו של דבר, ביוני הוא הכין את הקרקע לחזרה שלו לארגון, אך האתר PWinsider דיווח שזה חזרה ל-NXT.
ב-18 בספטמבר, ראש חזר ל-NXT וניצח את אוני לורקאן והפך לטוען הראשי לאליפות ה-NXT במשקל קל, כשב-9 באוקטובר, הוא ניצח את דרו גולאק וזכה בתואר.
ב-25 באוקטובר בתוכנית 205 לייב, ראש גבר על אוני לורקאן בקרב שאינו היה על חגורת האליפות.
בשבועיים שבאו לאחר מכן, ראש ניצח את ראול מנדוזה בקרבות יחידים שאינם היו על התואר.
ב-13 בנובמבר, ראש הגן בהצלחה על התואר נגד אנג'ל גרזה.
במופע המקדים לאירוע סדרת ההישרדות, שנערך ב-24 בנובמבר, ראש שמר על התואר בקרב משולש נגד אקירה טוזאווה וקאליסטו.
שלושה ימים לאחר מכן בתוכנית NXT, הוא הגן בהצלחה שוב על התואר נגד אותו טוזאווה.
הוא איבד את התואר לאנג'ל גרזה ב-11 בדצמבר כתוצאה מהכנעה.
שבועיים לאחר מכן, ליאו ראש וקית' לי ניצחו בקרב זוגות את דמיאן פריסט וטוני ניס.
ב-15 בינואר 2020, ראש התחרה נגד אייזיאה "סוורב" סקוט וטיילר בריז בקרב משולש אשר קבע את אחד המועמדים לאליפות ה-NXT במשקל קל באירוע Worlds Collide, שבסופו סקוט ניצח.
ב-24 בינואר, ראש הפסיד לטוני ניס כתוצאה מספירת חוץ.
ב-12 בפברואר, ראש ניצח את אנג'ל גרזה בקרב אשר קבע את הטוען לכתר לאליפות ה-NXT במשקל קל.
מנגד, הוא כשל בניסיונו לזכות בתואר בשבוע לאחר מכן לאחר שהפסיד לאלוף, ג'ורדן דבלין.
ב-15 באפריל, ראש שוחרר מהחוזה שלו עקב קיצוצים בתקציב.
ראש נישא לשרה ווא בדצמבר 2018, ולשניים שני ילדים.
ראש השתתף במשחק הווידאו WWE 2K19. באוגוסט 2019, ראש הוציא את שירו הראשון בתור ראפר, הוא נקרא "Scenic Lullaby".
אליפות במשקל כבד של CZW (פעם אחת)
הישגים בארגון ההיאבקות DDT Pro Wrestling
אליפות היהלום שבכתר של HOG (פעם אחת)
אליפות העולם במשקל בינוני של MLW (פעם אחת)
הישגים בארגון ההיאבקות MCW Pro Wrestling – MCW
אליפות רייג' של MCW (פעם אחת)
אליפות הזוגות של MCW (פעם אחת) - עם פטריק קלארק
PWI דירג אותו במקום ה-99 מתוך 500 המתאבקים הטובים ביותר לשנת 2020
ליאון אוגוסטין לרמיט היה צייר צרפתי, חבר באקדמיה לאמנויות היפות.
הוא היה אביו של ז'אק ז'אן לרמיט.
ליאון אוגוסטין לרמיט נולד למשפחה משכילה אך צנועה.
אביו, שהיה מורה, הבחין בכישרונו לציור ועודד אותו בתחום זה.
בשנת 1863, הצטרף לרמיט כתלמיד לבית הספר המיוחד לציור ולמתמטיקה, הידוע בשם "בית הספר הקטן" (אשר הפך להיות בית הספר הלאומי הגבוה לאמנויות היפות.) ולמד בהוראתו שלHorace_Lecoq_de_Boisbaudran הוראס לקוק דה בואסבודרן.
ההצלחה הראשונה של הצייר הייתה בשנת 1864 כאשר הוא הציג את יצירותו בתערוכה בפריז.
בהמשך הוא קיבל מספר פרסים לרבות גרן-פרי בתערוכה עולמית בשנת 1889. בשנת 1884 הוא התקבל ללגיון הכבוד.
חיי הכפריים באזור הולדתו היוו את מקור ההשראה העיקרי שלו.
הוא זכה לכינוי "הצייר של הקוצרים", עבודותיו משקפות את החיים החברתיים של הפועלים והאיכרים בתקופתו דרך סצנות של עבודה כפרית או עירונית.
(הציור התשלום לקוצרים 1882:La paye des moissonneurs נמצא ב-מוזיאון ד'אורסה בפריז) ציור זה הביא לו תהילה והכרה מצד עמיתיו.
לרמיט נהנה מקריירה בינלאומית והכרה רחבה.
בשנת 1869 ערך את ביקורו הראשון באנגליה, שם פגש את אלפונס לגרוס Alphonse_Legros והתיידד עם אנרי פנטן-לאטור.Henri_Fantin-Latour וג'יימס מקניל ויסלר James_McNeill_Whistler מאותו רגע, חזר באופן קבוע ללונדון, שם מכר את יצירותיו דרך הסוחרים פול דוראן-רואל Paul_Durand-Ruel ואדווין אדוארדס Edwin_Edwards
הוא הציג בסלונים בהם זכה בפרסים מספר פעמים, וכן שימש כחבר צוות שיפוט בתערוכה הבינלאומית השנייה של שחור ולבן בשנת 1886 בקטגוריית הציור בפחם, כמו גם בתערוכה העולמית בשנת 1900 בפריז.
עבודות של לרמיט מתאפיינות בייצוג חיי יום יום של פשוטי העם.
בתחילת הקריירה הוא צייר בעיקר בצבעי שמן.
בהמשך הוא העדיף פסטל, תצריב וגם ציורי פחם.
לרמיט הכין ציורים דקורטיביים לבנייני אוניברסיטת פריז.
עבודות של לרמיט מוצגות במוזיאון ד'אורסה, מוזיאון פילדלפיה לאמנות, מוזיאון ואן גוך, המוזיאון הלאומי לאמנות מערבית ומוזיאונים נוספים.
ליאון יונה דעואל (נולד ב-1962) הוא פרופסור מן המניין לפסיכולוגיה ומדעי המוח ורופא ישראלי, מחזיק הקתדרה על שם ג'ק סקירבול לחקר המוח, מנהל המרכז למדעי המוח על שם אדמונד ולילי ספרא (ELSC) באוניברסיטה העברית וראש החוג לפסיכולוגיה לשעבר באוניברסיטה זו.
ליאון דעואל נולד בתל אביב ולמד בגימנסיה הרצליה.
עשה שנת שירות עם ילדים בסיכון ושירת 4 שנים בצה"ל בחיל המודיעין.
לאחר שירותו הצבאי בגיל 23 החל ללמוד בבית הספר לרפואה באוניברסיטת תל אביב לקראת תואר דוקטור לרפואה (M.D).
את התואר סיים בשנת 1993, כאשר במהלך לימודיו זכה 6 פעמים בפרס הדיקן, הניתן לראשון ברשימת הדיקן, פעם אחת בפרס הרקטור ולבסוף בפרס עבודת דוקטור לרפואה הטובה ביותר, אותה עשה תחת הנחייתו של ד"ר נחום סורוקר.
לאחר סיום לימודי הרפואה הוא החל בלימודי דוקטור לפילוסופיה (Ph.D) במחלקה לפסיכולוגיה באוניברסיטה העברית אותו סיים בהצטיינות בשנת 2001 תחת הנחייתו של פרופ' שלמה בנטין.
לאחר מכן המשיך לבתר-דוקטורט באוניברסיטת ברקלי שם התמחה במעבדתו של פרופ' רוברט נייט, נוירולוג וחוקר מוח, ובמעבדתו של מארק ד'אספוסיטו (Mark D'Esposito) גם הוא נוירולוג וחוקר מוח.
לאחר סיום המחקר במעבדתו של נייט, התקבל דעואל לאוניברסיטה העברית כמרצה בכיר ופתח את המעבדה למדעי המוח הקוגניטיביים באדם.
עם הזמן התקדם באוניברסיטה זו עד לדרגת פרופסור מן המניין אותה קיבל בשנת 2009. בשנים 2012–2015 כיהן כראש המחלקה לפסיכולוגיה, ומשנת 2012 הוא מנהלה האקדמי של היחידה לדימות מוחי במרכז לחקר המוח באוניברסיטה העברית.
בין תלמידיו נמנים חברי סגל בכירים באוניברסיטאות בישראל כמו פרופ' ליעד מודריק ופרופ' שלומית יובל גרינברג וד"ר דבורה מרציאנו.
מחקרו של דעואל מתפרש על שלל ענפי הנוירופסיכולוגיה הקוגניטיבית של האדם על קו התפר שבין תהליכים מודעים ותהליכי תפיסה לא מודעים, התפקיד של קשב וייצוג המרחב בתפיסה מודעת ואפיון התהליכים המתרחשים ללא מודעות או קשב.
כמו כן חוקר דעואל גם זיכרון עבודה, וקבלת החלטות, כאשר עיקר כליו המחקריים הם FMRI, אלקטרואנצפלוגרם ומטלות פסיכופיזיקה.
כמו כן, דעואל השתמש לא פעם ברישומים הנלקחים ישירות ממוח האדם תוך כדי ניתוח באמצעות מכשיר ECoG .
ליאון ואן מינדן (בהולנדית: Lion van Minden; 10 ביוני 1880 – 6 בספטמבר 1944) היה סייף (חרב) אולימפי יהודי-הולנדי באולימפיאדת לונדון (1908).
ואן לינדן נולד וגדל באמסטרדם, בן למשפחה יהודית, בנם של ברנקה זייקנופסר (1855–1943) ואברהם ואן מינדן (1850–1915).
באולימפיאדת לונדון (1908) בשלב המוקדמות ניצח ואן מינדן שני קרבות והפסיד בשלושה בטורניר חרב אישי.
הוא דורג במקום שלישי בבית ביחד עם רוברט בדמן מבריטניה.
בקרב העלייה לשלב הבא, הוא הפסיד בקרב לבדמן.
באליפות הולנד שנערכה בשנת 1909 זכה ואן מינדן במדליית זהב בדקר אישי.
ואן מינדן שעסק במסחר, נישא ב-6 בספטמבר 1911 לאסתר מינה שלוסברך (7 בפברואר 1893 – 3 במאי 1945) נספתה בברגן בלזן.
ליאון יאן ויצ'ולקובסקי (בפולנית: Leon Wyczółkowski; 24 באפריל 1852 – 27 בדצמבר 1936) היה אחד הציירים המובילים של תנועת פולין הצעירה, כמו גם הנציג העיקרי של הריאליזם הפולני באמנות של בין שתי מלחמות העולם.
בין השנים 1895–1911 כיהן כפרופסור באקדמיה לאמנויות יפות של יאן מטייקו בקרקוב, ומשנת 1934 בוורשה.
חבר מייסד באגודת האומנים הפולנים אגודת שטוקה.
הוא נולד ב־24 באפריל 1852 בהוטה מיאסטקובסקה ליד גרוולין.
הוא היה בנם של מטאוש, סוחר זכוכית ואנטונינה לבית פלינסקה.
הוא למד בבית ספר עממי בקמיונקה ליד לוברטוב, ואחר כך למד בגימנסיה, תחילה בסידלצה, ואז בבית הספר התיכון השלישי בוורשה.
בשנים 1869–1871 למד בשיעורי רישום בוורשה אצל אנטוני קמינסקי ורפאל הדזביץ', ובשנים 1872–1873 אצל וויצ'יץ' גרסון, צייר ריאליסטי, שנטש נושאים חברתיים ונוף לטובת ציור היסטורי ודתי.
ללא ספק הייתה לגרסון השפעה משמעותית על החינוך והתחלה היצירה האמנותית שלו.
הציור "קזימיר הקדוש ויאן דלוגוש" שצייר באותה העת, הוצג בחברה לעידוד אומנויות יפות בוורשה בשנת 1873, והצייר זכה להצלחה האמנותית הראשונה.
בשנת 1873 ביקר בתערוכה העולמית בווינה, שהציגה מגוון רחב של תופעות אמנותיות.
בסתיו 1875 הוא עזב ויצא למינכן עד 1877 ולמד בסטודיו של הצייר ההונגרי אלכסנדר וגנר באקדמיה המקומית לאמנויות יפות [2].
לאחר שחזר לפולין, בשנים 1877–1879 למד באקדמיה לאמנויות בקרקוב בניהולו של יאן מטייקו, מוקסם לזמן קצר משיטות עבודתו.
בהשפעתו הוא צייר את "בריחתה של מרינה מנששובנה" ומספר פורטרטים.
בשנת 1878 ביקר בתערוכה האוניברסלית בפריז, שם ראה, בין היתר, ציורים של קלוד מונה.
בתחילה, רצונו האמנותי היה להתמסר לז'אנר הציור ההיסטורי עם ריאליזם מפורט.
לאחר ביקורו בפריז, הוא שינה את כיוונו והחל ליישם פתרונות אופייניים לאימפרסיוניסטים הצרפתים.
הוא צייר נופים דרמטיים, עירום וסצנות פסטורליות עם אפקטים של תאורת אימפסטו ואימפרסיוניזם (למשל, "הדייגים").
לזמן קצר הוא הגיע להשפעת הסימבוליזם (למשל, "דרואיד מאובן"), ובסביבות 1900 הכהה את לוח הצבעים שלו.
עבודתו מאופיינת בעושר צורה ובאמצעים טכניים מורכבים.
הודות לידידות עם פליקס מנגה ז'אסינסקי, הוא הרחיב את תחומי העניין שלו גם לסצנות מזרחיות.
ויצ'ולקובסקי הצטיין בציור סידורי פרחים ודומם.
הוא צייר כמעט את כל אנשי האמנות של קרקוב.
משנת 1922 הוא היה קשור לוילקופולסקה ופומרניה.
לאחר מכן הוא תרם אוסף של יצירות אמנות מזרחיות למוזיאון וילקופולסקה בפוזנן, מכאן ואילך בילה את חודשי הקיץ בבית האחוזה שלו, כשהוא מוקף בפארק ובוסתן.
יצר תמונות של עצים עתיקים: אלונים, אשוחית ואורנים ומרחבי שדות.
בשנת 1929 עבר מקרקוב לפוזנן.
הוא צייר בין היתר את נופיה, ואת חוף הים הבלטי הפולני.
אחת מיצירותיו האחרונות היא "אביב"(1933), הידועה בארבע גרסאות.
בשנת 1933 מונה לפרופסור כבוד של האקדמיה לאמנויות יפות בקרקוב, ובשנת 1934 מונה לפרופסור לגרפיקה באקדמיה לאמנויות יפות בוורשה.
בשנת 1924 הוא תרם את העבודות הראשונות למוזיאון העירוני בבידגושץ'.
בעקבות זאת הצטברו עבודותיו במוזיאון.
במהלך חייו של האמן הוקדש אחד מחדרי המוזיאון ליצירתו.
בשנים 1924 ו-1934 ארגן מוזיאון בידגושץ' תערוכות של יצירותיו.
בנוסף הוא הציג את עבודותיו בקרקוב, ורשה, פוזנן ומחוצה לה.
הוא נפטר ב־27 בדצמבר 1936 בוורשה מדלקת ריאות .
טקסי הלוויה שהתקיימו ב-30 בדצמבר 1936 היו בבידגושץ', ווהשתתפו בהם אלפי אנשים.
בהתאם לרצונו, הוא נקבר בבית העלמין בכפר בווטלנו ליד בידגושץ'.
ב־8 באפריל 1937, אשתו על פי צוואתו האחרונה של בעלה, העניקה לעיר בידגושץ' 425 עבודות, ספרי רישומים, מזכרות אישיות וציוד סדנאות.
פעולת התרומה חייבה את בידגושץ' לטפל באוסף ולדאוג לקברו של ויצ'ולקובסקי.
ליאון איסרליס היה סטטיסטיקאי בריטי יליד רוסיה, הידוע בעבודתו על ההתפלגות המדויקת של מומנטי המדגם, כולל משפט איסרליס .
הוא גם הביא לידיעת הסטטיסטיקאים הבריטים את עבודתם של מתמטיקאים וסטטיסטיקאים רוסים, כולל צ'בישב וצ'ופרוב.
איסרליס, צאצא של רבי משה איסרליש (הרמ"א), נולד בבוהוסלב שליד קייב ביוני 1881. בגיל עשר עבר לבריטניה עם אמו האלמנה, אח בכור ושתי אחיות.
למד בבית הספר של עיריית לונדון וזכה במלגה פתוחה ללימודי מתמטיקה בכריסט'ס קולג' בקיימברידג'.
עם צאתו מקיימברידג' בשנת 1904 מונה לראש מחלקת מתמטיקה במכון הטכני העירוני וסטהאם.
הוא גם נרשם כסטודנט למחקר ביוניברסיטי קולג' לונדון, שם למד בתקופת קרל פירסון, וקיבל תואר דוקטור בשנת 1916. במרץ 1920 עבר להיות סטטיסטיקאי בלשכת הספנות ונשאר שם עד לפרישתו בשנת 1942, אז תפס את תפקידו כסטטיסטיקאי מוריס קנדל.
לוטה לינדגרן הידועה בשם במה "ליאון" היא זמרת-יוצרת שוודית.
לוטה לינדגרן נולדה בסטוקהולם, שוודיה בשנת 1993 במשפחה בה עסקו במוזיקה.
אמה היא צ'לנית ואביה הוא מלחין ומנצח.
ליאון החלה את הקריירה המוזיקלית שלה בהרכב היפ הופ ונשמה במהלך שנות העשרה שלה.
בשנת 2015, החלה את קריירת סולו עם המפיקה אגרין רחמני.
ליאון סיפרה כי הושפעה מוזיקלית מאמנים כמו: איימי ויינהאוס, ג'ניס ג'ופלין, ביונסה, אטה ג'יימס, סם קוק וסטיבי וונדר.
הסינגל הראשון שלה, "Tired of Talking", שיצא מתוך מיני-אלבום הבכורה שלה, Treasure, זכה לתמיכה מטעם כריס אנוקוטה והזמרת קייטי פרי.
בעקבות פריצתה, הופיעה במגזין ווג איטליה.
באוקטובר 2016, סיפרה ליאון כי תופיע בפסטיבל "Eurosonic Noorderslag", בחרונינגן, הולנד.
ב-3 במרץ 2017, הוציאה ליאון את המיני-אלבום השני שלה For You, שהכיל את הסינגלים "Think About You", "Liar" ו-"Sleep Deprived".
באותה השנה, הוציאה את המיני-אלבום השלישי שלה Surround Me, שהכיל את הסינגלים "Surround Me", "Body", "I Believe in Us" ו-"No Goodbyes".
במרץ 2019, הוציאה ליאון את אלבום הבכורה שלה, Léon, שזכה לשבחים ובו נכללו "Baby Don't Talk", "You And I" ו-"Falling".
ב-30 מרץ 2019, יצאה לסיבוב ההופעות הראשון שלה "You and I Tour - Part I", באירופה ובאמריקה הצפונית.
בנובמבר 2019, שימשה כמופע חימום בסיבוב הופעות באמריקה הצפונית של ההרכב לואי דה צ'יילד.
באותו החודש, יצאה לסיבוב ההופעות השני שלה "You and I Tour - Part II", באוסטרליה ואסיה.
ממקימי מפעל שלאון לייצור ערכות מגן בקריית גת, שהיה במשך תקופה מסוימת, המפעל הגדול ביותר בעולם לייצור מסכות גז.
ליאון (אריה) בר-אל, נולד וגדל באיסטנבול, טורקיה.
בנם של אולגה לבית אינזלברג, ילידת סלוניקי ומישל בורנשטיין (שעסק בסחר בנייר), יליד אודסה.
לבר-אל הייתה אחות אחת, רנטה תאומי-בורנשטיין, צעירה ממנו.
סיים בית ספר תיכון בגיל 16. בשנת 1943 בעיצומה של מלחמת העולם השנייה עלה בגפו לארץ ישראל.
בארץ ישראל נקלט תחילה בקיבוץ חפציבה, ומשם המשיך לירושלים, בה למד לתואר שני (M.Sc) בכימיה באוניברסיטה העברית בהר הצופים.
עוד במהלך לימודיו נבחר על ידי פרופ' ארנסט דוד ברגמן להצטרף כמומחה בתחום הנדסה כימית לפרויקטים מחתרתיים ומאוחר יותר צבאיים במסגרת מפעלי התעש (מכון יוסף, מכון אשד ומכון במפנה).
בשנת 1948 התחיל את לימודי הדוקטורט, אך מלחמת העצמאות קטעה את מסלול לימודיו והוא הצטרף כחייל מלווה לשיירות לירושלים.
לאחר קום המדינה הקים בשנת 1952 יחד עם שותפיו לדרך שלמה בוגרד ויהודה זימרוני את מפעל "חרושת חומרי נפץ" באזור זכרון יעקב.
חברת תעשיות חומרי נפץ בע"מ, באמצעות מפעלה בזכרון יעקב, ייצרה חומרי נפץ לשוק האזרחי לשימוש במחצבות וכמו כן, אמצעים מיוחדים עבור מערכת הביטחון.
בשנת 1967, בתום מלחמת ששת הימים, על רקע הידיעות על הימצאותם של חומרי לחימה כימיים וביולוגיים בידי מדינות ערב (ובעיקר פעילותה של מצרים בתחום הלוחמה הכימית בדרום תימן בשנת 1966), וכפועל יוצא מהחלטת ממשלת לוי אשכול, הוחלט על הקמת תשתית תעשייתית במדינת ישראל לייצור ערכות מגן עבור אזרחי המדינה.
בעקבות החלטת הממשלה ופנייה ישירה של שר האוצר פנחס ספיר לתעשיינים שלמה בוגרד ובר-אל, הוחלט על הקמתו של מפעל שלאון בעיירת הפיתוח קריית-גת (כשהמיקום נקבע גם כן על פי דרישתו של ספיר).
הקמת המפעל דרשה תהליך של לימוד וצבירת ידע, וכן הצטיידות מיוחדת.
במהלך תקופה של כשנתיים למד צוות ההקמה - בוגרד ובר-אל בגרמניה את כל הנחוץ להקמת המפעל.
אליהם הצטרף איסר סנפירי (פיש), שלמד את תהליכי הייצור וניהל את המפעל בשנותיו הראשונות.
בשנת 1969 החל המפעל בייצור מסכות הגז.
מפעל שלאון בקרית-גת הפך תוך מספר שנים למפעל הגדול בעולם לייצור אמצעי התגוננות בפני לוחמת אב"כ לאוכלוסייה האזרחית ולכוחות הביטחון, והעסיק, במשך תקופה מסוימת, אלפים מתושבי קריית גת והסביבה.
המפעל הגיע לשיא פרסומו הציבורי בזמן מלחמת המפרץ כאשר כל תושבי מדינת ישראל הצטיידו בערכות מגן מתוצרת המפעל.
בר-אל לקח, במהלך שנות עבודתו בתעשייה הביטחונית, חלק פעיל והיה שותף סוד בוועדות שונות ובצוותי חשיבה במערכת הביטחון שעסקו בנושא האיום הלא קונבנציונלי על ישראל.
בר-אל דגל כל חייו בעבודה קשה, ביסודיות, ובחתירה למצוינות, וסייע בכך להקמתה ולביסוסה של תשתית תעשייתית מתקדמת כחלק ממעטפת הביטחון של מדינת ישראל.
בשנת 1984 כאות הערכה וכביטוי לקשר המיוחד שנוצר בין בר-אל ושותפו שלמה בוגרד לבין קריית גת ותושביה, חברו העירייה וחברת שלאון להקמת בית ספר תיכון בעיר, "אורט מקיף שלאון", שקרוי על שם החברה.
היה נשוי, מ-1948 ועד מותו, לפנינה לבית פרחודניק, שלמדה כמוהו לתואר שני בכימיה באוניברסיטה העברית, ושאותה הכיר בזמן לימודיהם המשותפים.
במלחמת העצמאות הצטרפה פנינה לחיל המדע (חמ"ד) והוצבה במכון זיו (לימים - מכון ויצמן למדע) בו עבדה בהנחייתו של פרופ' אהרן קציר.
בתו, ארנה רשף, עסקה בטכנולוגיית מידע (IT) במשטרת ישראל ובמגזר הפרטי (לפרק זמן גם במפעל שלאון).
ליאון וייר היה פזמונאי, מפיק מוזיקלי, מלחין וזמר אמריקאי.
מלבד קריירת סולו כמבצע, וייר היה ידוע בעיקר בהפקת להיטים לאמנים אחרים כולל מייקל ג'קסון, מדונה, קווינסי ג'ונס, מקסוול, מיני ריפרטון ומרווין גיי, כולל הפקת אלבומו של גיי, I Want You.
וייר נולד וגדל בדטרויט, מישיגן, ארצות הברית.
אמו הייתה פסנתרנית בכנסייה הבפטיסטית המקומית שלהם, ואביו עבד עבור פורד מוטור ושות' על פס הייצור.
וייר היה הצעיר מבין עשרה אחים.
הוא היה עיוור במשך שנתיים לאחר שעבר תאונת קליע כשהיה בן חמש.
על אף היותו עיוור רק בעין ימין, עינו השמאלית הייתה מכוסה גם כן.
וייר אמר כי, "הם [ככל הנראה המשפחה שלו] דאגו שאם העין השמאלית שלי לא תהיה מכוסה, זה יהיה חזק מדי אם העין הימנית שלי תחזיר את הראייה שלה".
לאחר מכן, הוא נשלח לבית הספר לעיוורים במישיגן.
בשנות העשרה שלו, הוא היה חבר בלהקה ווקאלית, הרומאוס, עם למונט דוזייר וטי האנטר.
במהלך הקריירה שלו, עבד וייר עם מספר אמנים כדוגמת מייקל ג'קסון, מדונה ("I Want You"), קווינסי ג'ונס, מקסוול, מיני ריפרטון ומרווין גיי.
לאחר מותו הוענק לו ולבנו אות נשיא המדינה לגבורה אזרחית, במעמד נשיא המדינה, יצחק הרצוג.
ליאון נולד לעמרם ואליס בן מוחה בקריית גת.
ב-6 באוגוסט 1989 התגייס לצה"ל והתנדב לצנחנים, שם שובץ בגדוד 202. בר עבר מסלול הכשרה כלוחם, את קורס מ"כים חי"ר וקורס קציני חי"ר.
עם סיום קורס הקצינים שב לצנחנים כמפקד מחלקה בגדוד ושירת בגדוד עד תפקיד מפקד פלוגה.
בשנים 1995–1997 שירת כמפקד פלחה"ן צנחנים, והוביל אותה בלחימה בדרום לבנון כנגד חזבאללה.
בהמשך שימש כראש מטה אוגדת איו"ש בדרגת אלוף-משנה.
הוא השתחרר לאחר 26 שנות שירות והוכר כנכה צה"ל לאחר ששמיעתו וברכיו נפגעו במהלך שירותו הצבאי.
בר בוגר פו"מ "ברק" במכללה הבין זרועית לפיקוד ומטה.
בעל תואר ראשון במדעי ההתנהגות מאוניברסיטת בן-גוריון ותואר שני במדיניות ציבורית מאוניברסיטת תל אביב.
הצלת אזרחים בשדרות ומפסטיבל הנובה
ב-7 באוקטובר 2023, ב-8:00 בבוקר, עם תחילת תפוצת הסרטונים על מחבלים הנוסעים על טנדרים בשדרות בתחילת מתקפת הפתע, יצא בר מגדרה לשדרות, אליה הגיע בסביבות 9:00 ופינה פצוע לבית חולים.
לאחר מכן, עם תחילת הדיווחים על הטבח המסיבה ברעים, נסע בר לשטח וחילץ פצועים ונמלטים ליישובים הסמוכים כמו פטיש ונתיבות, וכן לבתי החולים ברזילי, סורוקה וקפלן.
למחרת נסע עם בנו עומר, שזמן מה קודם לכן השתחרר משירות כסמ"פ בצנחנים, ויחד חיפשו ניצולים על כביש 232. ליד אנדרטת חץ שחור, ראו רכב משטרתי ירוי, וירדו לראות אם יש שם מישהו שזקוק לעזרה.
מחבל שארב במקום פתח לעברם באש.
עומר נפצע ברגלו, ואביו, ליאון, נורה מספר פעמים ונהרג במקום.
בר נקבר בחלקה הצבאית בבית העלמין בגדרה.
באוקטובר 2024 הוכרז כי הוא אחד מהזוכים באות נשיא המדינה לגבורה אזרחית.
לאון גורדיס היה אפידמיולוג, פרופסור וסופר אמריקאי, שספר הלימוד שלו "Epidemiology" סיפק בסיס להבנת עקרונות האפידמיולוגיה ויישומים קליניים.
ליאון נולד בניו יורק וגדל בפאר רוקאווי, קווינס, לפאני ורוברט גורדיס.
אביו היה רב שמרני בולט וחוקר מקרא בסמינר התאולוגי היהודי בניו יורק.
לאון גורדיס עבר לבולטימור בשנות ה-60 לאחר שהשיג תארים מאוניברסיטת קולומביה ומבית המדרש לרבנים באמריקה, ותואר ברפואה מאוניברסיטת מדינת ניו יורק ב־Downstate College of Medicine.
הוא קיבל תואר שני בבריאות הציבור (MPH) בשנת 1966 ותואר דוקטור לבריאות הציבור (DrPH) בשנת 1968 מאוניברסיטת ג'ונס הופקינס (לימים נקרא בית הספר לבריאות הציבור של בלומברג).
אברהם לילינפלד, חלוץ בריאות הציבור, שימש כיועץ של גורדיס.
גורדיס השלים את הכשרתו ברפואת ילדים בהופקינס בעודו חבר בשירות הבריאות הציבורי של ארצות הברית.
הוא הצטרף לפקולטה של בית הספר להיגיינה ובריאות הציבור של הופקינס ב-1971, שם לימד אפידמיולוגיה.
לאחר מכן הפך גורדיס ליו"ר המחלקה לאפידמיולוגיה ב-1975, עד שנת 1993.
במהלך כהונתו בהופקינס, גורדיס עיצב ולימד קורסים הן בבית הספר לבריאות הציבור והן בבית הספר לרפואה של אוניברסיטת ג'ונס הופקינס, שם הוא הפך לדיקן-עמית לקבלה ולעניינים אקדמיים.
הוא גם חיבר את "אפידמיולוגיה", כעת במהדורה החמישית, הנחשב בעיני רבים כספר הלימוד המכונן על עקרונות האפידמיולוגיה ויישומי פרקטיקה קלינית.
שקופיות PowerPoint שנלקחו ישירות מהספר תורגמו עבור סטודנטים לבריאות הציבור ברחבי העולם.
הוא הקים תוכנית מלגות לב וכלי דם ב-1980 עם מענק מוסדי ממכון הלב, הריאות והדם הלאומי.
ליאון מונה לפרופסור אורח בבית הספר לרפואה של אוניברסיטת תל אביב ובבית הספר לבריאות הציבור בשנת 2007. מרכז וולש למניעה, אפידמיולוגיה ומחקר קליני, שהעשיר את בתי הספר לבריאות הציבור, רפואה וסיעוד, הוא לא מעט פסגת החזון והמחויבות של גורדיס לשיתוף פעולה.
גורדיס התמודד עם מחלוקת מצד רבים בתעשיית הבריאות בשנות ה-90 כששימש כיושב ראש פאנל מומחים של המכונים הלאומיים לבריאות (NIH), והציע שנשים בשנות ה-40 לחייהן עשויות שלא להזדקק לבדיקת ממוגרפיה שגרתית, אלא צריכות לשקול את הסיכונים והיתרונות של הבדיקות ולהחליט בעצמן.
גורדיס נפטר מדימום תת-קשיתי ב-7 בספטמבר 2015, בבית החולים מאונט סיני בניו יורק.
הלווייתו וקבורתו נערכו למחרת בירושלים.
גורדיס ורעייתו הדסה היו תושבים ותיקים של פייקסוויל, מרילנד, ובהמשך חייהם התגוררו גם בישראל.
יש להם שלושה בנים, שמונה נכדים ושני נינים.
בנו, דניאל גורדיס, הוא איש חינוך בישראל, המכהן כסגן נשיא המרכז האקדמי שלם.
2007, 2000, 1992, 1988, 1981, 1975 – פרסי תפוח הזהב להצטיינות בהוראה, מוענקים על ידי סטודנטים בבית הספר לבריאות הציבור של ג'ונס הופקינס בלומברג
1999 – מרצה אורח, החברה האמריקאית לאפידמיולוגיה, הרצאה של הארי א.
1998 – מדליית ארנסט לימן סטבינס עבור תרומות יוצאות דופן לתוכניות ההוראה של בית הספר להיגיינה ובריאות הציבור של ג'ונס הופקינס
1993 – פרס אברהם לילינפלד על תרומות יוצאות דופן להוראת אפידמיולוגיה, הוענק על ידי המדור לאפידמיולוגיה של האגודה האמריקאית לבריאות הציבור.
1993 – פרס איכות ההוראה למצוינות בהוראה, הוענק על ידי אספת הסטודנטים של בית הספר להיגיינה ובריאות הציבור של ג'ונס הופקינס
1989 – פרס פרופסור למצוינות בהוראה במדעים הפרה-קליניים, בית הספר לרפואה של ג'ונס הופקינס
1988 – תעודת הצטיינות בהוראה, מוענקת על ידי תלמידי בית הספר לרפואה של ג'ונס הופקינס
1988 – פרופסור אורח, המחלקה לרפואה בקהילה, בית החולים סנט תומאס, לונדון, אנגליה
1986, 1984, 1980 – פרופסור אורח לאפידמיולוגיה, אוניברסיטת בן-גוריון, באר שבע, ישראל
1988 – עמית נבחר, האגודה האמריקאית לקידום המדע
1986 – מרצה אורח, החברה למחקר אפידמיולוגי, מפגש מדעי שנתי
1986 – חבר נבחר במכון לרפואה, האקדמיה הלאומית למדע
דוקט ג'ונס מרצה במפגשים מדעיים שנתיים של איגוד הלב האמריקאי
1983–1984 – נשיא החברה האמריקאית לאפידמיולוגיה
1979–1980 – נשיא החברה למחקר אפידמיולוגי
חבר באגודה האמריקאית לרפואת ילדים
חבר באיגוד בריאות הציבור האמריקאי
עמית באקדמיה האמריקאית לרפואת ילדים
חבר באיגוד המורים לרפואה מונעת
חבר באגודה האמריקאית לאונקולוגיה מונעת
ליאון (יוסף אריה) חסקלברג (28 בדצמבר 1902 – 17 בינואר 1953) היה כימאי ישראלי, אחד מהחלוצים בתחום הכימיה האורגנית בארץ ישראל בתקופת היישוב.
היה מראשוני המדענים במכון ויצמן למדע ברחובות והיה חבר בקבוצת המדענים שעבדו עם חיים ויצמן.
ליאון חסקלברג נולד בוורשה שבפולין בשנת 1902, בנו של שמואל יחזקאל ובלה בת שלמה.
הוא התחנך בבתי ספר בוורשה - בית הספר עממי גורדון ותיכון קרינסקי.
עם סיום בית הספר התיכון, נסע חסקלברג לגרמניה ללמוד באוניברסיטת ברלין, שם פגש את ד"ר משה ויצמן, אחיו של חיים ויצמן, שהציע לו להירשם עם ראשוני הסטודנטים לכימיה באוניברסיטה העברית בהר הצופים.
הוא נענה להצעה ועלה לארץ ישראל בשנת 1923. באוניברסיטה העברית היה יו"ר ועד הסטודנטים.
הוא השתקע ברחובות, שהייתה מרכז מחקר מדעי בראשיתו.
את אשתו צילה, בת לאה ודויד טרנופולסקי, שעלתה עם משפחתה ב-1923, הכיר ברחובות.
הם נסעו לפריז, שם השלים את לימודיו כדוקטור לכימיה אורגנית בסורבון.
בעת שהותו בפריז, היה ממארגני הסתדרות הסטודנטים היהודים בפריז.
עם שובו ארצה הוא הצטרף לקבוצת כימאים שעבדו בקרבה לחיים ויצמן במכון זיו - המוסד שקדם למכון ויצמן למדע.
חסקלברג פרסם כחמישים מאמרים מדעיים בכתבי עת שונים.
חסקלברג היה נשוי לצילה ואב לנעמי לוין-חסקלברג, מחנכת ופעילה תרבותית ברחובות, ולרותי מיכאל-חסקלברג, אשת חינוך ופעילה חברתית המתגוררת בחופית.
ב-1934 רכשה משפחת חסקלברג את הבית שנבנה בשעתו ל"מנוחה ונחלה" על הגבעה ברחוב יעקב 17, רחובות, בו התגורר לפני כן המדען בוריס כצמן.
כצמן הגיע מארצות הברית כחלוץ הפקת דלק מפצלי שמן במדבר יהודה.
האתגר נכשל וכצמן שלח יד בנפשו.
בשל כך נמכרו הבית, המגרש והפרדס לחסקלברג.
הבית הפך לבית מגורים של המשפחה והיה לחלק מהחיים הציבוריים והאקדמיים של רחובות.
בתקופת המנדט שימש מרתפו של הבית כסליק של ארגון "ההגנה", ועליית הגג שימשה כמפעל קטן להכנת מטענים ורימונים.
חסקלברג היה חבר בארגון ההגנה משנת 1934. במלחמת השחרור היה מפקד קבוצה בחיל המדע.
חסקלברג נפטר ברחובות בשנת 1953, בגיל 50.
חסקלברג עסק בכימיה אורגנית וסינתזה של תרכובות חנקן וקינולין .
בין נושאי המחקר שלו היו:
ליאון מרקוס יוריס היה סופר יהודי אמריקאי, מחבר "אקסודוס" ושורת ספרים רבי מכר נוספים.
נודע בתחקירים המקיפים שערך לפני כתיבת הרומנים שלו.
יוריס נולד לוולף ויליאם יוריס, במקור אוריס, ולאנה (לבית בלומברג) יוריס.
אביו, מהגר פולני יליד נובוגרודק ואחיו של אליעזר ירושלמי, שהה שנה בארץ ישראל בתום מלחמת העולם הראשונה לפני שהיגר לאמריקה ב-1921. הוא עסק בעבודות פשוטות, וכפי שהתבטא בנו ליאון, "עבר מכישלון לכישלון".
וולף ויליאם שינה את היגוי שמו מאוריס ליוריס, לפי כללי האנגלית ולדבריו בהתבסס על המילה ירושלמי.
יוריס למד בבית ספר אך לא סיים את התיכון כיוון שנכשל באנגלית.
בגיל 17 הצטרף למארינס (חיל הנחתים) ולחם כאלחוטן קרבי בזירת האוקיינוס השקט בקרבות גוודלקנל וטאראווה.
בעת שהחלים ממחלת המלריה בסן פרנסיסקו הכיר את בטי בק, סמלת חיל הים, ממוצא דני-אמריקאי, והם נישאו ב-1945 והתגרשו ב-1968.
העיתון אסקווייר קנה מאמר שלו וזה עודד אותו לכתוב רומן.
התוצאה הייתה הרומן הידוע "זעקת הקרב" משנת 1953, המספר על לוחמי חיל הנחתים וגבורתם במלחמת העולם השנייה בזירת האוקיינוס השקט
הספר זכה להצלחה גדולה, נמכר בשלושה מיליון עותקים ועובד לסרט מלחמה.
ספר נוסף היה "הגבעות הזועמות" מ-1955, המתאר את המלחמה ביוון.
כעיתונאי ותסריטאי התעניין מאוד במדינת ישראל.
הוא ביקר בישראל ב-1956 ובמשך מספר חודשים ערך תחקיר שבעקבותיו כתב את ספרו הידוע ביותר "אקסודוס" בשנת 1958, שהתבסס באופן חופשי ביותר על סיפורה של אוניית המעפילים "יציאת אירופה תש"ז".
הספר שימש בסיס לסרט מצליח באותו שם.
ב-1957 כתב את התסריט לסרט דו-קרב באו.
בקיץ 1978 ביקר בישראל לחקר הסכסוך הישראלי-פלסטיני.
ביריחו ביקר עם אשתו השנייה ג'יל יוריס.
ג'יל פיבודי, ילידת 1947 בוגרת אוניברסיטת הרווארד, קולורדו קולג' ואוניברסיטת ניו יורק, צלמת עיתונות מקצועית, עבדה עם יוריס על ספריו בנושאי מלחמות מאז נישאו בפברואר 1970. לשם סקירת "ביקורי קיץ" של משפחות הפלסטינים, הגיעו השניים למעבר גשר אלנבי.
עמדו באמצע הגשר ושוחחו עם חיילי צה"ל ושוטרי הגבול הירדנים מעל נהר הירדן בשיחה חופשית מוקלטת כשג'יל מצלמת לקראת כתיבת תסריט לסרט על הנושא.
רומנים אחרים שלו הקשורים לשואת יהודי אירופה הם "מילא 18" מ-1961, שהוא כתובת מטה מורדי גטו ורשה.
"משפט דיבה" מ-1970, מתייחס למשפט שבו נתבע יוריס בשנת 1964 על הוצאת דיבה בספר "אקסודוס", על ידי הרופא הפולני ולדיסלב דרינג, המוזכר בספר כמי שערך ניסויים אכזריים באסירי מחנה ההשמדה אושוויץ.
אדלאיד אובאל, רופאה שעבדה במחנה העידה נגד דרינג אך חבר המושבעים פסק שעל יוריס לשלם לדרינג פיצוי בסך חצי פני.
ספרו "החאג'" בודק את היסטוריית המאבק במזרח התיכון וכיצד מעורבות פוליטית של מדינות זרות הולידה את המאבק כיום.
יוריס התעניין ברבים מספריו במאבקים פוליטיים במקומות שונים בעולם כמו אירלנד, ברלין ומרכז אמריקה.
ג'יל יוריס, ערכה עמו במשותף את מחקרם באירלנד ו-388 צילומיה הובאו בספרו החמישי, ספרם המשותף "אירלנד, יופי נורא".
יוריס היה נשוי שלוש פעמים.
התחתן עם אשתו הראשונה, בטי בק (2005-1922), בשנת 1945. נולדו להם שלושה ילדים והתגרשו ב-1968. ב-1968 הוא נשא לאישה את מרג'רי אריאל אדוארדס.
לפי העדות המאוחרת של בנו מייקל בספר אוטוביוגרפיה, בין הבן לאמו החורגת נרקמו רגשות אהבה.
היא התאבדה בירייה באמצעות אקדח בשנת 1969. מותה גרם לסופר לשבר גדול.
החל מ-1970 אשתו השלישית, ב-23 שנה צעירה ממנו, הייתה הצלמת ג'יל פיבודי מבוסטון.
לזוג נולדו שני ילדים, רייצ'ל וקונור.
פיבודי צילמה צילומים עבור ספרו על אירלנד ועל ירושלים.