tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בעשור האחרון לחייו הוסיף, פרט לפעילותו הספרותית, להיות גם מעורב פוליטית, הפעם באופוזיציה, וכחבר ב"חזית הלאומית" התנגד לעליית הפאשיזם.
ב-10 בפברואר 1933 נבחר כחבר באקדמיה המלכותית הסרבית למדעים ולאמנויות.
נפטר בבלגרד בחג האפיפניה ב-19 בינואר 1938. ארון המתים שלו הוצב במשך יומיים בלובי של התיאטרון הלאומי בבלגרד כדי לאפשר למעריציו הרבים בעם לתת לו את הכבוד האחרון.
נקבר בבית העלמין נובו גרובלייה של בלגרד.
ממשיך במסורת המחזאות הסרבית, עלה נושיץ' על קודמיו, סטריה יובנוביץ' (גם הוא ממוצא ארומני) וטריפקוביץ', ומחזותיו הקומיים הם עד ימינו חלק מהרפרטואר של התיאטראות ברחבי יוגוסלביה לשעבר וגם בארצות אחרות, במיוחד בעולם הסלבי ובארצות מרכז אירופה.
גיבורי הקומדיות של נושיץ', חלקם "בירוקטים בלתי מוכשרים, פוליטיקאים מושחתים, הולכי רכיל, רמאים, "נובו רישים" וצאצאיהם המתיימרים להיות "מערביים", מגלמים, פרט להיבטים אוניברסליים של החברה האנושית, את "המנטליות הסרבית המסורתית במעבר ממדינה חקלאית, מזרחית, אל שאיפות עירוניות ואירופיות".
נושיץ' תרם להקמת תיאטראות בכמה מהמרכזים החשובים במרחב היוגוסלבי לשעבר: בפרישטינה, בסרייבו ובסקופיה.
גם הפרוזה ההומוריסטית והאוטוביוגרפית שלו ממשיכה לזכות בהערכה ולהסב הנאה לקוראיה.
בנוסף לחשיבותו לספרות ולמחזאות הסרבית והעולמית, התעניין נושיץ' באמנות הנאום, חיבר ספר תאורטי על הרטוריקה בפשה הסרבית והרצה על כך באקדמיה הצבאית הסרבית.
כצלם חובב בתקופה של חלוציות בתחום הצילום, הותיר אחריו נושיץ' גם אוסף של צילומים תקופתיים מעניינים.
Sumnjivo lice - Сумњиво лице (פרצוף חשוד) 1887 לפי מוטיב מ"מפקח המדינה" מאת גוגול
חאג'י לויה Хаџи-Лоја - דרמה הרואית, 1908
ברניס אבוט (Berenice Abbott; 17 ביולי 1898 – 9 בדצמבר 1991) הייתה צלמת אמריקאית, שנודעה בעיקר בזכות צילומי השחור לבן של הארכיטקטורה והעיצוב העירוני בניו יורק בשנות ה-30.
אבוט נולדה בספרינגפילד שבאוהיו, וגודלה שם על ידי אמה הגרושה.
היא למדה באוניברסיטת המדינה של אוהיו, אך עזבה ב-1918.
בשנת 1918 היא עברה עם חברים מאוניברסיטת המדינה של אוהיו לניו יורק לגריניץ' וילג', שם "אומצה" כבת על ידי אנרכיסטית.
היא הייתה שותפה בדירה ביחד עם מגוון אנשי רוח.
בהתחלה שאפה להיות צלמת עיתונות, אך במהרה החלה לגלות עניין בתיאטרון ופיסול בעקבות קשריה עם אמנים כמו יוג'ין או'ניל ומאן ריי.
ב-1919 כמעט מתה ממגפת השפעת.
אבוט נסעה לאירופה בשנת 1921 ובילתה שנתיים בלימודי פיסול בפריז ובברלין.
בנוסף לעבודתה באמנות חזותית, אבוט פרסמה שירה במגזין ספרות ניסיוני בשם "מעבר".
אבוט נעשתה מעורבת בצילום לראשונה בשנת 1923, כשמאן ריי, אשר חיפש אדם שלא מבין בצילום כדי שיעשה בדיוק כפי שהוא אומר, שכר אותה כעוזרת בחדר חושך בסטודיו הפורטרטים שלו במונפרנאס.
מאוחר יותר כתבה: "נכנסתי אל הצילום כמו שברווז נכנס למים.
מעולם לא רציתי לעשות משהו אחר." ריי התרשם מעבודתה בחדר החושך ואפשר לה להשתמש בסטודיו שלה ולצלם צילומים משלה.
בשנת 1926 נפתחה תערוכת היחיד הראשונה שלה והיא פתחה את הסטודיו האישי שלה.
אחרי תקופה קצרה של לימודי צילום בברלין, חזרה לפריז בשנת 1927 ופתחה עוד סטודיו.
נושאי הצילום של אבוט היו אנשים מעולם הרוח והאמנות, כגון ז'אן קוקטו וג'יימס ג'ויס.
לדברי סילביה ביץ': "אם היית מצולם על ידי ראי מאן או ברניס אבוט באותה תקופה, כנראה שהיית אישיות." עבודתה של אבוט הוצגה ביחד עם זו של ריי, אנדרה קרטס ואחרים בפריז ובמדרגות תיאטרון שאנז אליזה.
בעודה עובדת תחת מאן ריי, הוא הציג לה את אז'ן אטז'ה, והיא הפכה למעריצה גדולה של עבודתו, והצליחה לשכנעו להצטלם אצלה בסטודיו ב-1927. הוא מת זמן קצר לאחר מכן, ובעוד הממשלה רוכשת את רוב תצלומיו והתשלילים שלו, אבוט רכשה את מה שנשאר בשנת 1928, והחלה לנסות לקדם את התצלומים.
אבוט הוציאה ספר צילום שלו, והמשיכה לפרסם מתמונותיו עד שמכרה, בעקבות מצבה הכלכלי, את התמונות למוזיאון לאומנות מודרנית בניו יורק, ובכך למעשה הבטיחה את תהילתו של אטז'ה וההכרה הבינלאומית בו.
בתחילת שנת 1929 ביקרה אבוט בניו יורק, במטרה למצוא מוציא לאור אמריקאי לספרו של אטז'ה.
כאשר ביקרה את העיר שוב, ראתה את הפוטנציאל הרב שבה.
לפיכך, היא חזרה לפריז, סגרה את הסטודיו שלה, וחזרה לניו יורק בספטמבר באותה שנה.
הצילומים הראשונים שלה בעיר צולמו על ידי מצלמה קטנה יחסית המוחזקת ביד, אך במהרה רכשה מצלמת פורמט גדול.
שימוש במצלמה כזאת חייבה אותה להקפיד על הפרטים הקטנים ביותר ולעבוד בתשומת לב רבה.
עבודתה סיפקה כרוניקה היסטורית לבניינים רבים בניו יורק שנהרסו זה מכבר ושכונות במנהטן.
אבוט עבדה על פרויקט הצילום שלה באופן עצמאי במשך שישה חודשים, מכיוון שלה הצליחה להשיג מימון כספי כלשהו.
היא עבדה בצילום מסחרי ובלימוד בניו סקול ב-1933. בשנת 1935 החלה להיתמך על ידי פרויקט למימון אמנים של הממשלה, והיא מונתה למפקחת על הפרויקט שלה "שינוי בניו יורק".
היא המשיכה לצלם את העיר, אך כעת היו לה עוזרים רבים גם בשטח וגם במשרד.
דבר זה אפשר לה להקדיש יותר זמן להדפסת תמונותיה והפקת תערוכות.
עד אשר התפטרה מהפרויקט ב-1939, היא הפיקה 305 תמונות שהופקדו במוזיאון של העיר ניו יורק.
הפרויקט של אבוט היה בעיקר מחקר סוציולוגי על ידי צילום אסתטיקה מודרנית.
היא ביקשה ליצור קשת רחבה של תצלומים, שמציעים קשר בין שלושה תחומי החיים העירוניים: גיוון האוכלוסייה בעיר והמקומות בהם הם חיים, משחקיהם ועבודתם והפעילות היומיות שלהם.
מתצלומיה הסיקה כי הסביבה מושפעת מהתנהגות האנשים שבה, ולהפך.
יתר על כן, היא נמנעה מלצלם רק את היפה לטובת מה שהיא תיארה כהבדלים "פנטסטיים" בין הישן לחדש, ובחרה בזוויות צילום שנועדו לייצב את הנושא (אם האמינה בו) או לערער עליו (אם בזה לו).
אבוט לא הסתירה את העדפותיה המיניות הלסביות במיוחד בצעירותה.
ב-1935 היא עברה להתגורר בעליית גג בגריניץ' וילג' עם מבקרת האמנות אליזבת מק'קוזלנד, איתה חילקה את חייה עד מותה של מק'קוזלנד בשנת 1965. מק'קוזלנד תמכה מאוד בעבודתה של אבוט, וכתבה עליה מספר מאמרים וכן הוסיפה הערות לספרה של אבוט, שיצא ב-1939.
סגנונה הישיר של אבוט עזר מאוד לצילום המדעי.
בשנת 1958 הוציאה סדרת צילום עבור ספר לימוד לפיזיקה לבית ספר תיכון.
אבוט לא עסקה רק בצילום, אלא פתחה את "בית הצילום" בשנת 1947 כדי לקדם ולמכור כמה מהמצאותיה, כגון כן-ציור מעוות, שבעזרתו היה ניתן להפיק אפקט מיוחד בעת הדפסת התמונות בחדר חושך, וכן "טלסקופ" תאורה, שעזר לשלוט ברמת האור בחדר החושך.
בשל המצב הכלכלי, "בית הצילום" הפסיד כסף, ובמהרה החברה נסגרה.
שני עשורים לאחר מכן, נסעו אבוט מק'קוזלנד מפלורידה למיין, ואבוט צילמה לאורך הדרך ערים קטנות.
הפרויקט הניב יותר מ-2,500 תשלילים.
זמן קצר לאחר מכן, עברה אבוט ניתוח בריאות, ונאמר לה שהיא צריכה לעבור מניו יורק, בשל זיהום האוויר.
היא קנתה בית מוזנח במיין, לאורך גדות נהר.
ב-1,000 דולר, ונשארה שם עד מותה בשנת 1991. היא פרסמה שם את ספרה האחרון, בשם "פורטרט של מיין".
אבוט הייתה חלק מתנועת הצילום הישיר, אשר הדגישה את החשיבות של צילומים לא מעובדים, הן בנושאי הצילום והן בזמן פיתוח התמונה.
היא הסתייגה מזרם הפיקטוריאליזם ומצלמים כמו אלפרד סטיגליץ, אשר היו מאוד פופולריים בזמן תקופת עבודתה ולכן היא לא זכתה לתמיכה משמעותית.
לכל אורך הקריירה שלה, תצלומיה של אבוט הציגו התפתחות בטכנולוגיה ובחברה.
עבודתה מתעדת ומשבחת את נופי ניו יורק.
והיא האמינה, שהמצלמה היא כלי שנועד לתעד את המאה ה-20.
ברניקה גליקסמן (נולדה ב-11 בפברואר 1984) היא פסנתרנית ישראלית.
גליקסמן נולדה בברית המועצות, ועלתה לישראל ב-1991. את לימודי הנגינה החלה בגיל 10 בקונסרבטוריון העירוני של גבעתיים.
למדה בתיכון תלמה ילין ולתואר ראשון באקדמיה למוזיקה בתל אביב אצל דניאל גורטלר ולתואר שני בבית הספר למוזיקה ע"ש בוכמן-מהטה באוניברסיטת תל אביב, אצל פרופ' תומר לב.
ברניקה גליקסמן הופיעה עם תזמורות בישראל, באירופה ובארצות הברית, בהן התזמורת הפילהרמונית הישראלית, התזמורת הסימפונית ירושלים, התזמורת הסימפונית של בוקרשט והתזמורת הפילהרמונית של פורט וורת', עם המנצחים זובין מהטה, זאב דורמן, ואג פפיאן ואחרים.
ברניקה גליקסמן הקליטה לקול המוסיקה ולתחנות רדיו בסרביה, בגרמניה ובאיטליה ובשנת 2001 ראה אור תקליטור של יצירות מאת עמי מעייני בנגינתה.
פרס ראשון בתחרות האמן הצעיר של קול המוסיקה והתזמורת הסימפונית ירושלים
פרס ראשון בתחרות הבינלאומית לפסנתרנים צעירים בפורט וורת' בטקסס
פרס ראשון בתחרות הבינלאומית לפסנתר במיכלשטט, גרמניה
משנת 1997 זכתה גליקסמן בקביעות במלגות קרן התרבות אמריקה-ישראל.
גליקסמן חברה בהרכב הפסנתרנים מולטיפיאנו.
ברנינג ספיר הוא זמר רגאיי זוכה פרס גראמי ממוצא ג'מייקני.
רבים משיריו מטיפים לעקרונות דת הראסטפארי.
וינסטון רודני נולד במרץ 1945 בסנט אנ'ס ביי, בילדותו הושפע רבות מהמנהיג האמריקאי-אפריקאי מרקוס גארבי.
בשנת 1969 נפגש רודני עם בוב מארלי ועם מפיקו, קלמנט "קוקסון" דוד, בעל חברת התקליטים "Studio One" שלקח אותו תחת חסותו.
לפני השקת אלבום הבכורה עם הזמר לארי מרשל, שינה רודני את שמו לברנינג ספיר.
מאמצע שנות התשעים חי ברנינג ספיר יחד עם אשתו סוניה רודני ברובע קווינס שבניו יורק.
משנת 1969 הוציא ברנינג ספיר 49 אלבומים:
ברנינג ספיר זכה פעמים בפרס גראמי בקטגוריית אלבום הרגאיי הטוב ביותר, בשנת 2000 על האלבום "Calling Rastafari", ובשנת 2009 על האלבום "Jah Is Real".
כמו כן הוא היה מועמד לפרס 12 פעמים.
שנהפרסקטגוריהעבודה מועמדתתוצאהסימוכין2024פרס גראמיאלבום הרגאיי הטוב ביותרNo Destroyer
ברניס בז'ו היא שחקנית קולנוע צרפתייה, זוכת פרס סזאר על תפקידה בסרט "הארטיסט"; עבורו גם הייתה מועמדת לפרס אוסקר לשחקנית המשנה הטובה ביותר, פרס גלובוס הזהב, פרס באפט"א ולפרס גילדת שחקני המסך.
בז'ו נולדה בבואנוס איירס לקולנוען הארגנטינאי מיגל בז'ו ובגיל שלוש עברה להתגורר בצרפת.
בשנת 2000 הועמדה בז'ו לפרס פריצת השנה של פרס סזאר על הופעתה בקומדיה "השחקנית החדשה הטובה ביותר".
התפרסמה בפעם הראשונה בהוליווד בשנת 2001 בדרמת הפעולה התקופתית "סיפורו של אביר", בה שיחקה בתפקיד כריסטיאנה חברתה הנאמנה של הגברת הצעירה ממעמד האצולה ג'וסלין (שאנין סוסאמון).
ב-2006 שיחקה בקומדיית הריגול הצרפתית "אוס 117: קהיר, קן המרגלים" בתור לארמינה אל אקמר בטוצ' אהובתו של הסוכן החשאי 117 (ז'אן דוז'רדן).
ב-2011 זכתה בז'ו להצלחה גדולה הודות להופעתה בתפקיד פפי מילר אהובתו של כוכב הסרטים האילמים ג'ורג' ולנטין בדרמה הצרפתית האילמת "הארטיסט".
בז'ו זכתה לשבחים ממרבית מבקרי הקולנוע בהוליווד והייתה מועמדת לפרס אוסקר לשחקנית המשנה הטובה ביותר, פרס גלובוס הזהב לשחקנית המשנה הטובה ביותר, פרס באפט"א ולפרס גילדת שחקני המסך.
היא זכתה בפרס סזאר ובפרס לומייר.
בשנת 2013 זכתה בז'ו בפרס השחקנית הטובה ביותר בפסטיבל קאן על הופעתה בסרט הצרפתי "העבר".
בשנת 2021 שיחקה בסרט הישראלי "הסירו דאגה מלבכם" של הבמאי תום שובל.
בשנת 2022 שיחקה בז'ו בסרטו של מישל חזנוויצ'וס "קאט!" (אנ'); קומדיית זומבים המהווה רימייק לסרט יפני משנת 2017.
לבז'ו שני ילדים משותפה לחיים הבמאי מישל הזנוויציוס זוכה פרס האוסקר לשנת 2011. השניים שיתפו פעולה בסרטים "הארטיסט", "סוכן חשאי 117: קהיר, רשת מרגלים" ו-"יוצא מן הכלל".
השחקנית החדשה הטובה ביותר (2000)
המסע המופלא של הפקיר (2018)
ברניס לים מרלו היא שחקנית צרפתייה, שזכתה לפרסום בזכות הופעתה בתפקיד נערת בונד, סוורין, בסרט "סקייפול".
מרלו נולדה בפריז, צרפת לדוקטור ממוצא סיני-קמבודי ולמורה צרפתייה.
בצעירותה שאפה מרלו לקריירה מוזיקלית ולמדה מוזיקה במשך עשור בקונסרבטואר של פריז.
כאשר החלה דרכה כשחקנית התבלטה בעיקר בסדרות טלוויזיה צרפתיות.
בשנת 2012 זכתה מרלו בתפקיד נערת בונד באודישן שערכה לסרטו המצליח של סם מנדס "סקייפול", ה-23 ב"סדרת סרטי ג'יימס בונד".
בסרט הופיעה בתפקיד סוורין בת זוגו הצרפתייה של הנבל הראשי ראול סילבה (חאווייר ברדם).
בשנת 2015 שיחקה בדרמה הרומנטית "5 עד 7" לצד אנטון ילצ'ין.
שיחקה גם במיני-סדרה האמריקאית "אוצרות שלפני המוות" בתור ביאטריס.
בשנת 2017 שיחק מרלו בסרטו של טרנס מאליק "משיר לשיר".
בהמשך השנה שיחקה בסרט המדע-בדיוני האמריקאי "אסירי מלחמה" לצד השחקנים לי פייס וג'ייסון פלמינג.
+שנהסרטתפקידהערות2011L'art de séduireבחורה צעירה2012Un bonheur n'arriveבחורה בדייטסקייפולסברין (אנ')20155 עד 7 (אנ')אריאל פיירפונט2017משיר לשיר (אנ')זואיאסירי מלחמה (אנ')נדיהKill Switchאבי2019Valley of the Godsקארן קיטסוןTBAThe Man Who Saved Parisמוניק
ברניקי (ברניקה) השלישית , המכונה גם קלאופטרה ברניקי, הייתה מלכת מצרים העתיקה בשנים 101–88 לפנה"ס לצד בעלה ודודה תלמי העשירי, ופעם נוספת בשנים 81–80 לפנה"ס.
ברניקי נולדה בשנת 120 לפנה"ס, בתם של תלמי התשיעי ואחותו, קלאופטרה סלנה, ונכדתם של תלמי השמיני וקלאופטרה השלישית.
בשנת 107 לפנה"ס הודח אביה מן המלוכה, ודודה, תלמי העשירי, עלה לשלטון.
ברניקי נישאה לו בשנת 101 לפנה"ס.
תקופת מלוכתה הראשונה הסתיימה בשנת 88 לפנה"ס, עם הדחתו של תלמי העשירי בידי אביה, תלמי התשיעי.
אחרי מות אביה, בשנת 81 לפנה"ס, שבה ברניקי לשלוט במצרים.
אחרי עלייתה לשלטון אולצה ברניקי להינשא לתלמי האחד עשר, בנו של תלמי העשירי.
לפי מקורות אחדים הוא היה אחיה למחצה של ברניקי, בנה של קלאופטרה סלנה הראשונה, וברניקי אמצה אותו כבן בתקופת שלטונה המשותף עם תלמי העשירי.
אחרים מעלים את האפשרות שהיה בנה של ברניקי עצמה.
תלמי האחד עשר רצח את ברניקי 19 יום אחרי נישואיהם.
הרצח עורר את זעם העם המצרי, שמרד בתלמי ורצח אותו כנקמה כעבור ימים אחדים.
סיפור חייה של ברניקי היווה השראה לאופרה ברניקי מאת גאורג פרידריך הנדל.
ברניקי (ברניקה) השנייה , הייתה מלכה במצרים העתיקה, אשתו של תלמי השלישי השליט השלישי מבית תלמי.
היא הייתה בתם של המלך מאגס מקירנה (לוב של היום) ואשתו אפאמה השנייה.
ברניקי הייתה בתו של המלך מאגס, בנה הבכור מנישואיה הראשונים של המלכה המצרית ברניקי הראשונה, אשתו של תלמי הראשון.
בשנת 249 לפנה"ס לערך, זמן קצר לאחר מות אביה, הזמינה אמה את דמטריוס הנאה נסיך מקדוני בנו של דמטריוס פוליורקטס לבוא לקירנה, להינשא לבתה ברניקי ולהפוך למלך קירנה.
בהמשך הוא הפך למאהבה של אמה.
ברניקי הרגה אותו בחדר המיטות של אמה.
אמה המשיכה לחיות לאחר מכן.
לברניקי ודמטריוס לא היו ילדים משותפים.
בשנת 246 לפנ"ס לערך היא נישאה לתלמי השלישי.
שניהם היו נכדים של ברניקי הראשונה.
ארסינואי השלישית נולדה בשנת 246/245 לפנה"ס, נישאה לאחר מכן לאחיה תלמי הרביעי
תלמי הרביעי נולד בשנת 244 לפנה"ס.
ייתכן ובן נוסף בשם ליסימכוס, שנולד בשנת 243 לפנה"ס
אלכסנדר, נולד בשנת 242 לפנה"ס
ברניקי, נולדה בשנת 239 לפנה"ס ונפטרה לאחר שנה.
בשנת 238 לפנה"ס כינס תלמי השלישי בקנופוס שליד אלכסנדריה, ועידה של הכהונה שייצגה את כלל מקדשי הארץ ובה העלו על נס את מעשיהם הרבים והגדולים של תלמי וברניקי, הם כונו "המלכים המיטיבים".
בעקבות הוועידה הוצא צו קנופוס המספר על מעשיהם של הזוג המלכותי ומצווה על הקמת פולחן לכבוד הזוג המלכותי.
זמן קצר לאחר מותו של בעלה בשנת 221 לפנה"ס היא נרצחה ביוזמתו של בנה תלמי הרביעי איתו היא הייתה שותפה בניהול המדינה.
לאחר מותה הוצא צו, שהקים פולחן לכבוד המלכה ברניקי השנייה.
על פי הצו גברים ונשים צריכים לשיר כל היום לפסלה.
לאחר נישואיה לתלמי השלישי, ערים רבות בקירנה נקראו בשמה.
העיר אוספירדס הוזזה ממקומה ונוסדה מחדש ונקראה על שמה ברניקי, זהו שמה הקדום של העיר בנגזי בלוב.
במקדש שהיה שייך כנראה למלכה ברניקי השנייה, התגלו פסלים רבים של חתולים.
בשנת 246 לפנה"ס, מיד לאחר נישואיהם יצא בעלה למלחמה בבית סלאוקוס בראשותו של סלאוקוס השני.
מלחמה זאת נקראת המלחמה הסורית השלישית.
הרקע למלחמה, היה אי קיום ההבטחה שניתנה על ידי אנטיוכוס השני להפוך את בנה של ברניקי אחותו של תלמי השלישי ואשתו ליורש העצר.
כדי להבטיח את שובו בשלום של בעלה, נדרה אשתו להקריב את שערותיה היפות לאלה אפרודיטה, אם בעלה ישוב בשלום מהמערכה.
מששב תלמי עטור ניצחון, מימשה את נדרה, אך ביום שלמחרת השערות נגנבו ממקדש אפרודיטה.
קונון מסאמוס , אסטרונום יווני שחי בתקופה זו, תירץ את היעלמותם בכך, שהאלה קיבלה את הקורבן והעלתה את השערות השמיימה לשכון בין הכוכבים.
המשורר ההלניסטי קאלימאכוס כתב על כך שיר בשם "שערותיה של ברניקי", שרק שורות בודדות ממנו שרדו.
תרגום של השיר שרד ביצירתו של המשורר הרומי גאיוס ולריוס קאטולוס בן המאה ה-1 לפנה"ס.
סיפור זה הונצח בשמה של קבוצת כוכבים הקרויה שערות ברניקי.
בשנת 1907 הונצח שמה בשמו של אסטרואיד שהתגלה בחגורת האסטרואידים, האסטרואיד "ברניקי 653" .
ברניקי (ברניקה) הראשונה , הייתה אצילה ממקדוניה היוונית שנישאה לתלמי הראשון מלך מצריים ומייסד השושלת התלמיית והפכה למלכה במצרים העתיקה.
בנה תלמי השני ירש את אביו.
ברניקי נולדה במחוז אאורדיה () שבצפון יוון של היום.
אביה היה אציל מקומי לא ידוע בשם מאגס.
סבה מצד אמה אנטיגונה, היה אציל בשם קסנדרוס שהיה אחיו של אנטיפטרוס שהיה מצביא בצבאו של פיליפוס השני מלך מוקדון וכן בצבאו של בנו אלכסנדר הגדול.
בזמן מסעותיו של אלכסנדר הוא שימש כעוצר של מוקדון.
בשנת 325 לפנה"ס נישאה לאציל מקומי וקצין בצבא בשם פיליפוס , שהיה נשוי לפני כן ואב לילדים.
מנישואיה אלה נולדו שלושה ילדים:
הבן מאגס מקירנה שהפך לאחר מכן למלך קירנה ששכנה בלוב של היום.
הבת אנטיגונה שנישאה לפירוס מלך אפירוס.
הבת תיאוקסנה שהפכה למלכת סירקוז בסיציליה.
בעלה פיליפוס מת בשנת 318 לפנה"ס לערך.
לאחר מות בעלה נסעה ברניקי למצרים ביחד עם שלושת ילדיה כדי לשמש כבת לוויה לקרובת משפחתה אורידיקה בתו של אנטיפטרוס, שהייתה אשתו של תלמי הראשון.
לא ידוע אם התגרש מאורידיקה שעזבה את מצרים למילטוס בשנת 287 לפנה"ס, שם התקבלה על ידי דמטריוס פוליורקטס שהיה אויבו של תלמי הראשון.
לברניקי ולתלמי נולדו שלושה ילדים:
בשנת 316 לפנה"ס, בת בשם ארסינואי השנייה - נישאה לליסימכוס מלך תרקיה ולאחר מכן לאחיה למחצה תלמי קראונוס בנם של תלמי הראשון ואורידיקה, ולאחריו נישאה לאחיה תלמי השני.
בשנת 309 לפנה"ס, הבן תלמי השני שהפך ליורש של תלמי הראשון והועדף על פני ילדיה של אורידיקה.
פירוס, בעלה של בתה אנטיגונה, הנציח אותה בקוראו לעיר חדשה שהקים באפירוס בשם ברניקי.
בנה, תלמי השני פילדלפוס, קרא על שמה נמל חדש שהקים לחוף ים סוף (ברניקי טרוגלודיטיקה).
לאחר מותה תלמי השני ומאוחר יותר גם תלמי החמישי הוציאו צו שנתן לה כבוד אלוהי.
ברניקי הרביעית הייתה מלכה מצרית מבית תלמי לתקופה קצרה בין השנים 55-58 לפנה"ס.
ברניקי הייתה בתו של תלמי השנים עשר מקלאופטרה החמישית.
היא הייתה אחותה של קלאופטרה השביעית שהייתה אהובתם של יוליוס קיסר ומרקוס אנטוניוס וכן ארסינואי הרביעית, תלמי השלושה עשר ותלמי הארבעה עשר.
ייתכן והייתה לה אחות נוספת בכורה קלאופטרה השישית אבל קיומה של זאת אינו מוסכם על דעת כל החוקרים.
המלומד היווני סטראבון שהיה בן תקופתה קרא לברניקי בת בכורה, וזה כינוי שניתן רק לילד הבכור החוקי של השליט.
בשנת 58 לפנה"ס העביר טריבון הפלבס פובליוס קלודיוס פולכר שהיה בן חסותו של מרקוס ליקיניוס קראסוס, חוק ברומא ההופך את קפריסין לפרובינקיה של רומא.
ההצדקה של רומא למעשיה הייתה שתלמי מלך קפריסין היה מאוד עשיר ולא השתמש בעושרו.
כדי לדחוק את רגליו של מרקוס קאטו, שהתנגד לטריאומווירט, שקראסוס היה חלק ממנו, נשלח קאטו לקפריסין ומונה למושל האי.
לפי הגרסה הרשמית קאטו הציע למלך קפריסין בתמורה לממלכתו את תפקיד הכהן הגדול במקדש אפרודיטה בפאפוס.
העם המצרי לא היה מרוצה מחוסר תמיכתו של תלמי השנים עשר באחיו ובמניעת הכיבוש ומרד בו.
הרקע למרידות היו גם המיסים הגבוהים שהוטלו על העם המצרי כדי לשלם שוחד לרומא והגידול המשמעותי ביוקר המחיה.
המרד הביא לבריחתו של תלמי לרומא כנראה יחד עם בתו קלאופטרה השביעית כדי לחפש מקום מבטחים.
במקומו עלתה לשלטון במצרים בתו ברניקי הרביעית היא שלטה ביחד עם אחותה (ואולי אמה) קלאופטרה השישית טריפיאנה.
בשנת 57 לפנה"ס, שנה לאחר מכן מתה קלאופטרה טריפיאנה וברניקי הרביעית בגיל 20 הפכה להיות השליטה היחידה במצרים.
כנראה שהיא שלטה לבדה עד שנת 55 לפנה"ס.
בגלל היותה שליטה יחידה, הציפייה ממנה הייתה שהיא תינשא כדי שתוכל למלוך במשותף עם גבר לצידה.
כשלא עשתה זאת היא הוכרחה על ידי הקונסולים שלה להינשא לנסיך מבית סלאוקוס, סלאוקוס השביעי ("פילומטור" או "קיביוסאקטס"), אבל היא רצחה אותו זמן קצר לאחר נישואיהם ונשארה שליטה יחידה.
העם באלכסנדריה דאג ששלטון בית תלמי ייפול בגלל התנהגותה הטיפשית של ברניקי וכן בגלל תשומת הלב הרבה שהיא הקדישה לנושאי אופנה ומותרות שהביא לעליה בהוצאות.
בשנת 56 לפנה"ס היא נישאה לארכלאוס שהיה הכוהן הגדול בקומנה (Comana) בקפדוקיה.
על פי סטראבון הוא היה בנו של המצביא היווני ארכלאוס.
הוא טען שהוא בנו של מיתרידטס השישי, מלך פונטוס.
לא ברור האם היה שותף לשלטון.
בשנת 55 לפנה"ס שילם תלמי למצביא הרומי אולוס גביניוס סך של 10,000 טאלנטים כדי שיפלוש למצרים ויסייע לו לחזור לשלטון.
כשנכנס לארמון הוציא את ברניקי הרביעית ואת תומכיה להורג.
על פי סטראבון ארכלאוס שהיה מיודד עם גביניוס נהרג בקרבות.
לא ידוע על ילדים שנולדו מנישואים אלה.
ברניקי נקראה גם ברניקי סירה (נולדה בין השנים 280-285 לפנה"ס - 246 לפנה"ס), הייתה נסיכה מבית תלמי ואשתו של המלך הסלאוקי אנטיוכוס השני.
ברניקי הייתה בתו של תלמי השני פילדלפוס ואשתו הראשונה ארסינואי הראשונה שהייתה בתו של ליסימכוס מלך תראקיה.
הנישואים בין ברניקי לאנטיוכוס נערכו בשנת 252 לפנה"ס בעקבות הסכם השלום שנחתם בינו לבין תלמי השני שסיים את המלחמה הסורית השנייה.
על פי הסכם זה, התגרש אנטיוכוס מאשתו לאודיקה הראשונה כשהוא מעביר את זכות הירושה לילדיה העתידיים של ברניקי.
לאודיקה קבלה נחלות מאנטיוכוס השני ופרשה לאסיה הקטנה.
תלמי השני ליווה אישית את ברניקי לפלוסיום, לאחר מכן לוותה לגבול המצרי על ידי השר אפולוניוס ומשם נסעה לצידון שם התקבלה על ידי אנטיוכוס.
לאחר שתלמי השני מת בינואר 246 לפנה"ס, עזב אנטיוכוס השני את משפחתו השנייה באנטיוכיה וחזר ללאודיקה שגרה באפסוס.
הוא גם קבע שבנו הראשון מלאודיקה יהיה יורשו החוקי.
ביולי 246 לפנה"ס, בהיותו באחוזה של אשתו הראשונה לאודיקה מת אנטיוכוס בנסיבות במסתוריות.
הועלו חשדות שמותו היה כתוצאה מהרעלה שבוצעה על ידי לאודיקה כנקמה על גירושיה.
לאחר מותו דרשה ברניקי שבנה אנטיוכוס יירש את אביו ולאודיקה הכריזה על בנה סלאוקוס השני, למלך על אסיה הקטנה, ושכנעה את אנשי החצר באנטיוכיה להרוג את ברניקי ואת בנה הקטן, ולהכתיר את בנה סלאוקוס השני כמלך.
מעשה זה הביא לפרוץ המלחמה הסורית השלישית.
כוח צבאי נשלח מקפריסין לסייע לברניקי אבל הוא לא הצליח למנוע את רציחתה.
אחיה של ברניקי, תלמי השלישי שירש את אביו, פלש בשנת 246 לפנה"ס לסוריה במסע נקמה על רצח אחותו.
בהמשך מסע המלחמה הוא הרג את לאודיקה.
ברניסלאב יובאנוביץ' (בסרבית: Бранислав Јовановић; נולד ב-21 בספטמבר 1985) הוא כדורגלן עבר סרבי ששיחק בעמדת הקשר האחורי ולסירוגין כמגן ימני.
יובאנוביץ' התחיל את הקריירה שלו במחלקת הנוער של רדינצ'קי באוגרד.
בתום גיל הנוער עזב את המועדון וחתם בידינסטבו סורצ'ין, משם עבר לבאוגרד.
בקיץ חתם באתניקוס אחנס הקפריסאית.
בינואר חתם בנפרדק קרושבץ, במדיה כבש 5 שערים ב-13 משחקים.
בסיום העונה חתם בפרטיזן בלגרד ל-4 שנים.
בקיץ חתם בראד בלגרד לאחר שלא זכה לדקות משחק בפרטיזן.
בינואר 2013 חתם בהפועל עכו עד לסיום העונה.
ב-26 בינואר 2013 ערך את הופעת הבכורה שלו בליגה בהפסד 4-0 נגד מכבי תל אביב.
ב-23 בפברואר 2013 הבקיע את שער הבכורה שלו בעכו בהפסד 3-1 נגד מכבי חיפה.
לאחר שסייע לקבוצה במאבקי ההישרדות, חתם בקיץ על חוזה לעוד שנתיים במועדון.
בתום עונת 2015/2016 עזב את עכו אחרי 3 וחצי שנים וחזר לסרביה בה חתם בווז'דובאץ.
ב-10 בינואר 2017 חזר לישראל וחתם בהפועל אשקלון והתאחד עם יובל נעים שאימן אותו בעכו.
בינואר יובנוביץ' חזר לקדנציה שנייה בראד בלגרד.
ב-26 באוגוסט 2019, יובאנוביץ' חתם בפרולטר נובי סאד.
ברניבקה (באוקראינית: Баранíвка; בפולנית: Baranówka; ביידיש: באראניווקע) היא עיר במחוז ז'יטומיר שבאוקראינה, בה התקיימה עד השואה קהילה יהודית.
האזכור הראשון לברניבקה הוא משנת 1565. בסוף המאה ה-16 ובתחילת המאה ה-17 נהרס היישוב מפשיטות הטטרים.
בשנת 2001 הוענק ליישוב מעמד של עיר.
בין מלחמות העולם נמנו בברניבקה כ-1,500 יהודים, כרבע מתושביה.
תחת השלטון הסובייטי פעלה בעיר מועצה יהודית, והתקיים בה בית ספר יידי.
ב-10 ביולי 1941 נכבשה העיר בידי הגרמנים, ואלו ריכזו את יהודיה בגטו, והטילו עליהם גזירות שונות, ובהן חובת ענידת סרט זרוע עם מגן דוד, איסור יצירת קשר עם לא יהודים וחובת ביצוע עבודות כפייה.
בגטו התפתחו תנאי רעב, ורכוש היהודים בו נשדד.
ב-19 ביולי 1941 נרצחו במרכז ברניבקה 74 גברים יהודים, ובתחילת אוגוסט שולחו כמה מאות יהודים מהגטו במשאיות אל מחוץ לעיר, ונרצחו.
ב-19 באוגוסט 1941 נרצחו כ-180 יהודים נוספים מהעיר, וב-28 באוגוסט נרצחו גברים יהודים נוספים מהגטו.
באוקטובר 1941 בוצעה בגטו אקציה המונית, ובנובמבר שולחו חלק מיהודי הגטו למחנה עבודה בנובוהרד-וולינסקי.
ב-6 בינואר 1942 נרצחו כ-600 היהודים האחרונים מהגטו ומכפרי הסביבה.
הנדריק יאן מארסמן (בהולנדית: Hendrik Jan Marsman; 14 בינואר 1937 – 29 באוקטובר 2012), המוכר בשמות העט י.
Bernlef) או ברנלף היה סופר, מתרגם ופזמונאי הולנדי.
במהלך חייו זכה ברנלף במספר רב של פרסים ואותות ספרותיים בהולנד מולדתו.
ספרו הידוע חזיונות שווא משנת 1984 (בהולנדית: Hersenschimmen), העוסק בהתמודדות עם דמנציה, תורגם לעברית על ידי רן הכהן בשנת 2013 ויצא לאור במסגרת סדרת ספריה לעם בהוצאת עם עובד.
ברנלף נפטר בגיל 75, בביתו שבאמסטרדם, לאחר מחלה קצרה.
ברנימיר הרגוטה (בקרואטית: Branimir Hrgota; נולד ב-12 בינואר 1993 בזניצה, בוסניה והרצגובינה) הוא כדורגלן שוודי המשחק בעמדת החלוץ בקבוצת גרויטר פירט.
כילד הרגוטה שילב את אימוני הכדורגל יחד עם אימוני קראטה.
בשנת 2008 החליט להתמקד רק בכדורגל והצטרף לקבוצת הנוער של קבוצת ינשפין סדרה.
בשנת 2011 הצטרף לסגל הקבוצה הבוגרת, ששיחקה בליגת המשנה השוודית וסיים את העונה כמלך השערים של הליגה עם 18 שערים שהבקיע ב-25 משחקים.
בעקבות עונת הבורה המוצלחת זכה להתעניינות מצד מספר קבוצות, אך בחר להישאר עונה נוספת בינשפין על מנת שיוכל לסיים את לימודיו בתיכון.
ביולי 2012 חתם על חוזה בקבוצת בורוסיה מנשנגלדבך.
ב-25 באוגוסט ערך את הופעת הבכורה בבונדסליגה, כשנכנס כמחליף בדקה ה-74 של המשחק מול הופנהיים.
במהלך העונה שיחק מספר פעמים בקבוצת המילואים של הקבוצה בהם הבקיע שני שערים.
ב-11 במאי 2013 עלה לראשונה בהרכב הפותח של הקבוצה והבקיע שלושער בניצחון 2:4 על קבוצת מיינץ.
בעונת 2014/2015 שותף בעשרה משחקים במסגרת הליגה האירופית, בהם הבקיע שמונה שערים - 5 בשלב המוקדמות ו-3 בשלב הבתים.
בעונת 2015/2016 שותף רק בתשעה משחקים ובחלק גדול מהעונה כלל לא נכלל בסגל הקבוצה.
ביוני 2016 חתם על חוזה ל-3 עונות באיינטרכט פרנקפורט.
באפריל 2017 הרגוטה שיחק עם פרנקפורט בחצי גמר הגביע מול בורוסיה מנשנגלדבך.
המשחק הסתיים בתוצאה 1-1 בתום 120 דקות.
בבעיטות ההכרעה הבקיע הרגוטה את הפנדל המנצח לפרנקפורט מול קבוצתו הקודמת, והעלה את פרנקפורט לגמר הגביע לאחר ניצחון 6–7 בבעיטות ההכרעה.
בקיץ 2019 חתם הרגוטה בגרויטר פירט מהבונדסליגה השנייה על חוזה לשנתיים.
בפני הרגוטה עמדה האפשרות לשחק בנבחרות קרואטיה, בוסניה והרצגובינה ושוודיה, אך הוא בחר לשחק בנבחרת השוודית.
ב-4 בספטמבר 2014 ערך את הופעת הבכורה שלו מול נבחרת אסטוניה.
ברני פינק (נולד בשנת 1942, ביוהנסבורג, דרום אפריקה) הוא אמן ישראלי העוסק בפיסול בחומרים שונים, תבליטי קיר ופיסול סביבתי.
ב-1984 יצר את האנדרטה לזכר גבורת החיילים והפרטיזנים היהודים שלחמו נגד גרמניה הנאצית, הנמצאת ביד ושם, ירושלים, וב-1999 יצר את האנדרטה יד לחללי אסון השייטת, בשבי ציון.
ברני פינק נולד בשנת 1942 ביוהנסבורג, דרום אפריקה, לאם תופרת ולאבא קצב.
במסגרת תנועת "דרור", שאליה הצטרף בגיל צעיר, הוא שהה כשנתיים במחנה הכשרה מחוץ ליוהנסבורג, שם נחשף לאוכלוסייה השחורה והענייה שהתגוררה במקום.
בעקבות חשיפה זו צייר רישומים שתיארו את אורחות חייהם של השחורים, אך מכיוון שלא ראה בהם חשיבות, רישומים אלו אבדו.
בשנת 1962 עלה פינק לארץ ישראל כחלק מגרעין "אלון", ונשלח לקיבוץ יזרעאל, אשר נמצא בעמק יזרעאל.
פינק לא גויס, מכיוון שהוחלט שהגרעין שלו יישאר בקיבוץ כדי להגן עליו בשעת צרה.
בקיבוץ ברני פינק עבד בגידולי שדה ומאוחר יותר ניהל את ענף הכותנה בקיבוצו.
מאז עלייתו, ברני פינק מתגורר, יוצר ומלמד בקיבוץ יזרעאל.
החל משנות ה-70, השתתף פינק במספר תערוכות קבוצתיות ותערוכות יחיד בישראל ומחוצה לה וכן גם בסימפוזיונים של פיסול בישראל, קנדה, איטליה, סין וטורקיה.
בשנים 1988–1989 שהה בפייטרה-סנטה שבקרארה, איטליה, ועבר השתלמות אצל הפסלים המקומיים.
ברני פינק נשוי לדורית פינק, אשת חינוך בעמק, ולהם שלושה בנים: עודד, ערן ועומרי.
הבן עומרי שותף לפרויקטים של אביו, ופועל גם כפסל בזכות עצמו.
צ'נטרו ארטה מודרנה, פיזה, איטליה, 1977.
גן הפסלים, הסטודיו של ברני פינק, קיבוץ יזרעאל, 1981.
הקיבוץ, גלריה לאמנות ישראלית, תל אביב, 1991.
מסע בזמן, בית יגאל אלון, קיבוץ גינוסר, 2005.
זרעים קוסמיים, בית מאירוב מוזיאון לאומנות, חולון, 2008.
תערוכה בינלאומית לפיסול, פייטסנטה איטליה, 1978.
"פיסול באבן", גלריית המגדל, תל אביב, 1989.
"כתם ירוק בעיר", מרכז הקונגרסים הבינלאומי, תל אביב, 1996.
"דור המדבר", הקיבוץ גלריה לאמנות ישראלית, תל אביב, 2007.
ברניקי הייתה בתם של שלומית, אחות הורדוס, מלך יהודה, ושל בעלה השני, קוסטובר.
היא נישאה לבן דודה אריסטובולוס, בנו של המלך הורדוס ממרים החשמונאית.
מאריסטובולוס נולדו לה אגריפס הראשון, הורדוס (מלך כלקיס), הרודיאס, מרים ואריסטובולוס הצעיר.
יוסף בן מתתיהו מספר שאריסטובולוס היה מזלזל בברניקי ומטיח בה שמוצאה ממשפחה פשוטה, שאינה משפחת מלוכה.
גם גלפירה, אשתו של אלכסנדר, גיסה, ובעצמה בתו של מלך, בזה לברניקי והייתה ממורמרת על כך ששתיהן משתייכות לאותו מעמד.
ברניקי בכתה על עלבונה בפני אמה, ושלומית, מתוך שנאתה לבני מרים, לא הרשתה לבתה להפגין חיבה לאריסטובולוס בעלה, אלא פיתתה אותה לדווח לה כל מה שנאמר ביניהם.
כך הפכה את ברניקי לאויבת לבעלה, וכדי לגרום לאמה קורת-רוח, סיפרה לה שגיסה, אלכסנדר, ומקורביו, מתרברבים ומבטיחים שכאשר אריסטובולוס ואלכסנדר יתפסו את המלוכה, ישלחו את אחיהם לעבוד כמזכירים בכפרים ואת אמותיהם לעבוד ליד הנול עם השפחות.
שלומית דיווחה על כך להורדוס, ובשנת 7 לפנה"ס, כאשר שלושת בניו היו עדיין תינוקות, הוצא אריסטובולוס להורג על ידי אביו.
לאחר שהוציא את אריסטובולוס להורג, השיא הורדוס את ברניקי לתאודיון(theudion), אחיה של דוריס, אשתו הראשונה.
מאוחר יותר הוצא גם תאודיון להורג באשמת קשירת קשר נגד הורדוס.
בעקבות זאת, עברה ברניקי לרומא, שם נהנתה מחסדי בית המלוכה הקיסרי.
ברומא, הייתה ברניקי מקורבת לאנטוניה הצעירה, אשתו של דרוסוס, ובעזרתה הפך גם בנה, אגריפס, לידידה של אנטוניה.
יוספוס מספר שכל עוד הייתה ברניקי בחיים, נמנע אגריפס מלנהוג על פי טבעו כ"מפזר מתנות", כדי לא להכעיס אותה, ורק לאחר מותה כילה את כספו.
ברניקי הייתה בתם של מרים, בתו של מלך יהודה אגריפס הראשון, ושל יוליוס ארכילאוס בן חלקיה (אולי חלקיה, מפקד הצבא וחברו של אגריפס).
היא נולדה לאחר שנת 50 לספירה.
לאחר שהוריה התגרשו, היא עברה עם אמה לחיות באלכסנדריה עם בעלה השני, דמטריוס האלבארכוס.
ברניאיין (בספרדית: Barañáin; בבסקית: Barañain) היא עיירה שנמצאת במחוז נווארה, ספרד.
הטמפרטורה הממוצעת היא 12 מעלות צלזיוס.
החודש הכי חם הוא יולי (24 מעלות צלזיוס).
החודש הכי קר הוא דצמבר (2 מעלות צלזיוס).
כמות המשקעים הממוצעת הוא 1,146 מילימטרים בשנה.
חודש נובמבר הוא החודש שיש בו הכי הרבה גשם (146 מ"מ גשם), וחודש אוגוסט הוא החודש שיש בו הכי פחות גשם (30 מ"מ גשם).
ברניס לי בינג הייתה ציירת אסייתית-אמריקאית, אשר ציוריה התאפיינו בסגנון אקספרסיוניסטי מופשט.
בינג פעלה בתקופת דור הביט והושפעה מהבודהיזם והקליגרפיה הסינית.
בעבודותיה של בינג ניתן לראות שילוב בין אידאולוגיה מערבית וטכניקות ציור סיניות.
ברניס לי בינג נולדה בשנת 1936 בצ'יינה טאון של סן פרנסיסקו והייתה בת דור שלישי למשפחה סינית אמריקאית.
בגיל 6 אמה נפטרה ובינג עברה בין מספר מקומות מגורים, כדוגמת משפחות אומנה קווקזיות, בית אומנה בפרוורי צ'יינטאון של אוקלנד (Ming Quong Home).
בגיל 7 בינג חיה אצל סבתה, שזיהתה את כישרונה האומנותי.
יש הטוענים שבינג פתחה בקריירת אומנות בעקבות הכרה זו מסבתה.
בינג למדה בתיכון Oakland Technical High School וסיימה אותו בשנת 1955. כשלמדה בתיכון, היא זכתה במספר תחרויות אומנות מקומיות ואזוריות.
בעקבות כך, היא זכתה במלגה ל .
בתחילת לימודיה בקולג' היא למדה פרסום אך במהרה שינתה את התמחותה ללימודי ציור.
לאחר סמסטר אחד ב-CCAC, בינג בחרה לעבור ללמוד במכון האומנות של סן פרנסיסקו (SFAI).
בשנת 1961, עם סיום לימודיה, היא החלה להיות חלק מתנועת דור הביט אשר התחילה בשנות החמישים בארצות הברית והתאפיינה בחופש ביטוי רב ללא מעצורים.
בשנת 1967 בינג הייתה אחת מתוך קבוצה של שנים עשר אנשים אשר השתתפו בתוכנית לימודית במכון אסלן שבביג סור , קליפורניה.
התוכנית התמקדה בלימוד מקצועות הומניים.
בלימודיה בתקופה זו היא התוודעה לכתביו של קרל גוסטב יונג וציירה את אזורי הביג סור.
שם החלה בינג לבצע מדיטציה בודהיסטית כשיטת טיפול פסיכולוגי.
בין השנים 1984–1985 בינג טיילה בקוריאה, יפן וסין.
כאשר שהתה בבייג'ינג היא הרצתה על האקספרסיוניזם האמריקאי המופשט לתלמידי אומנות.
משנת 1985 ועד מותה בינג גרה בעיירה פילו שבמחוז מנדוסינו, קליפורניה.
לאחר פרישתה בשנת 1998 למקדש טיבטי שבצפון קליפורניה, בינג החלה להשתמש במדיטציה כדי לעזור לעצמה בהתמודדות עם הכאב שחוותה בעקבות בעיות רפואיות.
בינג נפטרה באותה שנה ב-17 באוגוסט, בגיל 62, ממחלת הסרטן.
כאשר בינג שהתה בביג סור בשנת 1967 היא למדה כיצד ליצור קשרים עם הקהילה על ידי שימוש במודעות חברתית.
שהותה באזור השפיעה עליה רבות ובהמשך חייה היא הקדישה כשני עשורים לתרומה לקהילה.
בינג הקימה ארגונים רבים למען הקהילה וביניהם המרכז התרבותי ללא מטרות הרווח South Market Cultural Center (SOMAR) והגלריה שלו.
בשנות ה-70 המוקדמות הייתה חלק מצוות פסטיבל האומנויות במרכז הקהילתי בסן פרנסיסקו.
בשנת 1977, לאחר שכנופיה סינית ביצעה פיגוע בצ'יינטאון של סן פרנסיסקו, הקימה בינג, כפעולת מחאה כנגד הפיגוע, סדנת אומנות בשיתוף עם הכנופיה הסינית Baby Wah Chings.
בשנים 1983 ו-1984 היא קיבלה פרסים על עבודתה הקהילתית.
בינג פיתחה התעניינותה בסגנון האקספרסיוניזם המופשט במהלך לימודיה ב-CCAC.
בנוסף, כפי שנהוג בפילוסופיות מזרחיות, היא למדה להסתכל בצורה מעמיקה בנושאי הציור שלה ולחפש את משמעותם.
את לימודיה ב-SFAI היא סיימה בהצטיינות וקיבלה את התואר האקדמאי B.F.A (Bachelor of Fine Arts) .
בשנת 1961 היא קיבלה את התואר M.F.A (Master of Fine Arts) .
כדי להתפתח בתחום הציור היא ניצלה את שהותה בסין ולמדה קליגרפיה סינית תחת הנחייתו של Wang Dong Ling וטכניקות סיניות לציור נופים מהפרופסור Yang מאקדמיית Zhejiang Art Academy שבהאנגג'ואו.
למשך תקופה יחסית ארוכה בינג לא הוזמנה להשתתף בתערוכות גדולות והשתתפה רק בתערוכות קטנות.
הקריירה האומנותית שלה חוותה פריחה כשהצטרפה לארגון AAWAA , שמטרתו ליצור הכרה לאומניות אסייתיות אמריקאיות, שאפשר לה לקשר בין זהותה וכישוריה האומנותיים.
ב-1990 היא קיבלה פרס מטעם ה-Asian Heritage Council וחזרה להשתתף בתערוכות.
באותה שנה היא הציגה את התערוכה "Complete the Circle" .
בתערוכה זו השתתפו שש אומניות סיניות אמריקאיות אשר שילבו אלמנטים סיניים ומערביים וכך התחברו מחדש אל שורשיהן התרבותיים.
בשנת 1991 בינג הוזמנה לעשות תערוכת סולו ב-SOMAR ובשנים 1995–1997 היא הוזמנה לתערוכות גדולות ברחבי ארצות הברית.
בשנת 1997 היא הוזמנה להשתתף בתערוכה נודדת שנקראה "Asian Tradition/ Modern Expression, 1945-1970" .
התערוכה עברה בניו יורק, שיקגו, לוס אנג'לס וטאיוואן.
בשנת 1998 יצירותיה של בינג הוצגו בתערוכה נודדת של ציירים מופשטים שהושפעו מהתרבויות האסייתיות בשם "Women on the Silk Road".
תערוכה זו טיילה לאורך דרך המשי.
הז'אנר האומנותי בו ציירה בינג הוא אקספרסיוניזם מופשט.
היא הושפעה מהציירים וילם דה קונינג, פרנץ קליין, רוברט מאת'רוול וקליפורד סטיל; ביצירותיה ניתן לראות השפעה מתכנים של דור הביט.
בינג, שנחשפה הן לתרבות הקווקזית והן לתרבות הסינית, חשה שמתעורר בה קונפליקט לגבי זהותה התרבותית.
בהמשך חייה בינג ציינה כי האומנות עזרה לה לפתור את הקונפליקט בו הייתה שרויה.
גם הקליגרפיה הסינית נתנה אותותיה בעבודתה של בינג.
על אף שעבודותיה מזוהות בסגנון האקספרסיוניזם המופשט ניתן לראות בהן סממנים מהקליגרפיה המתבטאים במשיחות המכחול הנועזות שלה.
לדוגמה, ביצירתה Cosmic Gap (1992) ניתן לראות משיחות מכחול שחורות מסתלסלות על כל הקנבס, כמו בקליגרפיה הסינית.
שמות ציוריה של בינג מרמזים לצופה אודות המסר ביצירתה.
למשל, ביצירתה Ideogram (1989), על הקנבס מצוירים רצף של סימנים, אשר מייצגים מושג כלשהו לא ידוע כמו המילה ideogram, אשר משמעותה סימן או מושג בלתי ידוע.
עבודותיה של בינג שילבו בין האידאולוגיות המזרחיות והמערביות וכך בין שתי התרבויות בהן חיה.
עבודתה של בינג הוכרה על ידי מלומדים כחלק חשוב מהסגנון שמוכר כיום כ-Asian American Paintings.
ברני קסל היה גיטריסט ג'אז יהודי אמריקאי.
ברני קסל נולד בעיירה באוקלהומה למשפחת מהגרים יהודים.
אביו היה מהונגריה ואימו נולדה באימפריה רוסית.
בגיל צעיר ברני קסל עזב את בית הספר ומגיל 14 החל לנגן ג'אז בלהקות שהיו מורכבות מאפרו-אמריקאים.
בשנת 1942 ברני קסל עובר ללוס אנג'לס.
בקיץ 1944 הוא הופיע כחלק של ביג בנד בניהול של צ'רלי ברנט.
הוא השתתף בצילומי סרט קצר Jammin' the Blues.
בהמשך ברני קסל היה חלק מתזמורת בניהול של ארל ספנסר וניגן בה לצד ארווין גריסון.
בשנות ה-50 של המאה ה-20 ברני קסל ארגן הרכב משלו והחל משנת 1953 הקליט בחברת Contemporary.
באותה תקופה הוא היה נחשב לגיטריסט הטוב של התקופה במספר מצעדים.
בשנות ה-60 של המאה ה-20 ברני קסל ניגן עבור זמרים רבים לרבות ברברה סטרייסנד, דוריס דיי, ביץ' בויז ורבים נוספים.
במצעדי פזמונים שבועיים רבים היו 3–4 פזמונים בהם הוא ניגן.
בשנת 1964 ביחד עם אשתו השנייה ברני קסל הקים חברת תקליטים משלו Emerald Records.
בשנת 1967 הוא פרסם ספר נגינה על גיטרה.
בשנות ה-80 של המאה ה-20 הוא היה לסמל.
ג'ון לנון וג'ורג' הריסון ציינו אותו כגיטריסט הטוב בהיסטוריה.
הוא היה מוזמן לבית הלבן להופיע מפני ג'ימי קרטר ורונלד רייגן.
בשנת 1992 בעיצומו של סבב הופעות באוסטרליה, ניו זילנד וארצות הברית הוא עבר שבץ מוחי והפסיק להופיע.
ברני קסל נפטר בגיל 80 בביתו בסן דייגו.
ברני פליגל היה כדורסלן אמריקאי-יהודי.
ברני פליגל נולד בניו יורק, למשפחה יהודית.
כאשר הוא היה בן 12 המשפחה עברה לברונקס.
עוד בהיותו בבית הספר הוא הגיע לגובה של 1.91 מ' והחל לשחק כדורסל.
בשנת 1934 הוא נרשם ללימודים בסיטי קולג' של ניו יורק.
בשנת לימודים הראשונה קבוצתו הגיע לגמר הליגה, אך הפסידה.
בעונת 1935 הוא קלע 119 נקודות מסך 596 נקודות של הקבוצה.
בגיל 19 ברני פליגל התחיל ללמוד משפטים ובמקביל החל בקריירה מקצועית בליגה אמריקאית.
הוא שיחק בקבוצת "ברוקילן סלטיקס" במשך מספר שנים בשנת 1942 הוא זכה באליפות הליגה.
הוא סיים את הקריירה בשנת 1947 עם 911 נקודות ב-151 משחקים.
באותה תקופה הוא קיבל הזמנה לשחק בניו יורק ניקס, אך זה דרש להפסיק לעסוק במשפטים וברני פליגל החליט לסיים לשחק כדורסל באופן מקצועי.
בשנת 1972 ברני פליגל ואשתו עברו לפלורידה בה הוא נפטר בשנת 2009. נכדו ג'ורדן פליגל היה כדורסלן מקצועי.
ברנן ג'ונסון הוא כדורגלן אנגלי-ולשי-ג'מייקני המשחק בעמדת הקיצוני בקריסטל פאלאס מהפרמייר ליג ובנבחרת ויילס.
בנו של הכדורגלן העבר .
ג'ונסון גדל במחלקת הנוער של נוטינגהאם פורסט.
אביו דייוויד שיחק גם הוא בקבוצה, מה שמוביל לסגירת מעגל.
בעונת 2019/2020 החל לשחק בקבוצה הראשונה של המועדון במסגרת הפוטבול ליג צ'מפיונשיפ.
ב-25 בספטמבר 2020 הושאל למשך עונה אחת ללינקולן סיטי מהפוטבול ליג הראשונה.
הוא ערך 43 הופעות ליגה במדי המועדון, בהן הבקיע 11 שערי ליגה.
הוא סיים את העונה עם 18 שערים ב-49 הופעות בליגה, ולקח חלק בהעפלה של קבוצתו לפרמייר ליג.
ב-1 בספטמבר 2023 חתם לשש שנים בטוטנהאם הוטספר.
ב-21 במאי 2025 כבש את שער הניצחון בגמר הליגה האירופית נגד מנצ'סטר יונייטד, משחק אותו ניצחה קבוצתו 1-0. שער זה העניק לטוטנהאם תואר ראשון מזה 17 שנה.
ב-2 בינואר 2026 חתם ל-4 וחצי שנים בקריסטל פאלאס תמורת 35 מיליון ליש"ט, סכום שיא עבור המועדון.
ג'ונסון נולד בנוטינגהאם שבאנגליה לאם ולשית אליסון ג'ונסון ולאב ג'מייקני , שהיה בעצמו כדורגלן ושיחק בנבחרת ג'מייקה.
בשל כך היה יכול לייצג את ג'מייקה או את אנגליה שבה נולד, אך בחר לייצג את ויילס.
ב-12 בנובמבר 2020 ערך את הופעת הבכורה שלו, בתיקו 0–0 עם ארצות הברית במשחק ידידות.
ב-11 ביוני 2022 הוא כבש את שער הבכורה שלו בנבחרת, בתיקו 1–1 מול בלגיה במסגרת ליגת האומות 2022/2023.
ברניס סלפטר טננבאום הייתה נשיאת ההסתדרות הציונית הדסה (1976–1980) ויו"ר ההסתדרות הרפואית של הדסה (1980–1984)..
בתקופת נשיאותה ב"הדסה", ב-1978 החלה את נוהגו של הארגון לקיים מעת לעת את הכינוס השנתי שלו בישראל.
בשנת 1983 הקימה את הדסה אינטרנשיונל.
כיהנה כציר בכל הקונגרסים הציוניים העולמיים שהתקיימו בין השנים 1956–2010.
ברניס ארלן פרנקלין נולדה וגדלה בברוקלין, ניו יורק, אחת מששת ילדיהם של אירווין (איסודור) ומיים פרנקלין.
למדה בברוקלין קולג', שם סיימה תואר ראשון בספרות אנגלית.
הצטרפה לארגון הדסה בשנת 1944 והפכה בהמשך לנשיאת אזור לונג איילנד בארגון ואחר כך לנשיאת ארגון הדסה כולו.
נישאה להיימן סלפטר ונולד להם בן יחיד.
התאלמנה ב-1969 וכעבור שש שנים נישאה בשנית לנתן טננבאום, ממנו התאלמנה ב-1991.
פעלה נגד החלטת האו"ם שהשוותה בין הציונות לגזענות מאז קבלתה ב-1975 ועד ביטולה ב-1991.
כפי שנאמר בספר It Takes a Dream: The Story of Hadassa, מאת מרלין לוין, ברניס ביקשה מ[הנשיא רונלד] רייגן להתנגד בפומבי להחלטת האו"ם.
הוא הסכים והבטיח שהמשלחת האמריקאית תצא מוועידת ניירובי אם החלטה כי הציונות שווה לגזענות תיכלל בהצהרת הוועידה הסופית.
טננבאום שכנעה את הסנאט של ארצות הברית לגנות את החלטת הוועידה ולדרוש כי יסגו מהרעיון.
היא טסה לקניה עם טיוטת החלטת הסנאט, שם חזרה מורין רייגן, בתו של הנשיא רייגן וראש המשלחת האמריקאית, על הבטחת הנשיא לפרוש מהוועידה אם ההחלטה תתקבל בוועידה.
קניה תיווכה אז בפשרה שבה הציונות הושמטה מדו"ח הוועידה הסופי.
בשנת 2003 הוענק לטננבאום אות הכבוד העליון של הדסה, פרס הנרייטה סאלד לשירות הומניטרי.
ברניקי טרוגלודיטיקה (ביוונית עתיקה: Βερενίκη ἡ Τρωγλοδυτική, בלטינית: Berenice Troglodytica, בערבית: بَرْنِيس, "בַּרניס") הייתה עיר נמל עתיקה בחוף ים סוף בדרום מצרים.
אתרהּ נמצא 825 ק"מ דרומית לעיר סואץ ו-260 ק"מ מזרחית לאסואן שבמצרים העליונה.
הנמל נבנה בשנת 275 לפנה"ס על ידי תלמי השני פילדלפוס, נקרא על שם אימו, ברניקי, ונועד בראשיתו ליבוא פילי מלחמה מאפריקה.
נמל ברניקי מילא תפקיד מרכזי בסחר עם אתיופיה, עם ערב ועם דרום הודו וסרי לנקה בתקופות מצרים התלמיית והרומית.
המעגן, הממוקם בראש מפרץ תחום באיים ומוגן מרוחות, שימש מסוף לדרכים שיצאו ממרכזים בעמק הנילוס, כגון אסואן וקופטוס, חצו את רכסי המדבר המזרחי והגיעו לנמלים בחוף הים האדום.
מנמלים אלה יצא ובא המסחר של מצרים עם מזרח אפריקה מדרום ועם ערב וסוריה ממזרח ומצפון.
ההפלגות בתקופה הרומית הרחיקו עד הודו וסרי לנקה.
נמל ברניקי פעל בגבול האימפריה הרומית, בקצה הדרומי של דרך החוף ויה אדריאנה שהוליכה מאנטינואופוליס שבמצרים התחתונה.
העיר ונמלה נזנחו במאה ה-6, המעגן נסתם בסחף ובין ראש המפרץ לבין הים הפתוח התפתח שרטון חולות רחב.
האתר מוקף בבסיסים צבאיים, בהם בסיס חיל הים המצרי.
בשנת 2021 נחנך בקרבתו נמל תעופה בינלאומי (ראס בנאס).
הפריפלוס "השיוט בים האריתריאי", המתוארך למאה הראשונה לספירה, מציין אותה בתחילת סקירתו.
היא נזכרת ב"גאוגרפיקה" של סטראבון וב"תולדות הטבע" של פליניוס הזקן.
ברניקי סומנה במפות שונות במרוצת הדורות, בין היתר במפת אפריקה שיצר הגאוגרף והקרטוגרף הצרפתי ד'אנוויל ב-1749, כמו גם במפת מצרים של פייר ז'אקוטן.
ג'ובאני בלזוני, שעסק באיתור מונומנטים עתיקים במצרים, ביקר במקום ב-1818 וזיהה את שרידי ברניקי העתיקה.
על פי כותרת ספרו מ-1820 נקבעה ברניקי כאחד משני היעדים החשובים במסעותיו במצרים לצד "נווה המדבר של יופיטר אמון" (סיווה).
חפירות ארכאולוגיות אקדמיות מסודרות באתר ברניקי הושקו ב-1994 בידי צוות מאוניברסיטת דלאוור בשיתוף עם אוניברסיטת ליידן ההולנדית.
בשנת 2007 הצטרפו למיזם המכון לארכאולוגיה של הים התיכון באוניברסיטת ורשה והמכון לארכאולוגיה ולאתנולוגיה של האקדמיה הפולנית למדעים , והחפירות נמשכות מאז.
ברנן קיל קוק הוא שחקן קולנוע וטלוויזיה אמריקאי.
קיל קוק נולד וגדל בעיירה מישן וייחו , מחוז אורנג', קליפורניה.
הוא סיים תואר ראשון באמנות ותיאטרון באוניברסיטת סן פרנסיסקו.
בתחילת דרכו הופיע קיל קוק במספר סרטים קצרים.
הופעתו הראשונה על מסך הטלוויזיה הייתה בשנת 2015 בפרק בסדרה, הכריש.
בשנת 2016 הופיע בפרק בסדרת הטלוויזיה קצרת הימים, "Recovery Road".
באותה שנה הופיע בתפקיד משנה בסדרת הטלוויזיה "How to Be a Vampire".
בשנת 2017 הופיע בדרמה הקומית "Scumbag".
באותה שנה שיחק בפרק בסדרה אימת המתים המהלכים.
בשנת 2018 שיחק בתפקיד חוזר בסדרת הטלוויזיה "הליצן העצוב".
באותה שנה שיחק בתפקיד ראשי בסרט הקולנוע, "I Wrote This for You".
בשנת 2019 שיחק בתפקיד ראשי בסרט הטלוויזיה "Love You To Death".
באותה שנה שיחק בפרק בסדרה הטירון בה גילם רוצח נמלט.
בשנת 2021 שיחק בסרט "פלישה" והתארח בכמה סדרות טלוויזיה בהן, CSI: לאס וגאס, "שלג צח" ו-S.W.A.T..
בשנת 2022 שיחק במסרט המותחן "לקחת את הלילה" ובסרט עיניה התכולות.
בשנת 2023 שיחק בסרט הסוכן ובסרט "Et Tu".
ברנקו צרבנקובסקי (; נולד ב-12 באוקטובר 1962 בסרייבו, בוסניה והרצגובינה) הוא פוליטיקאי מקדוני שכיהן כראש ממשלת מקדוניה בין השנים 1992 עד 1998 ושוב בין 2002 עד 2004, לאחר מכן היה נשיא מקדוניה מ-12 במאי 2004 ועד 12 במאי 2009.
ב־1986 סיים תואר במדעי-המחשב ובאוטומציה מטעם הפקולטה להנסדה אזרחית של אוניברסיטת סקופיה.
כיהן בתפקיד ראש מחלקה בחברת התוכנה "סמוס" בסקופיה.
היה חבר הליגה הקומוניסטית של מקדוניה, ענף של המפלגה הקומוניסטית של יוגוסלביה בין שנת 1980עד שזו התפרקה בשנת 1990 עקב התפרקות ברית המועצות.
בבחירות של שנת 1990 נבחר לחבר האספה של מקדוניה, בית הנבחרים.
עם היווסדה של מפלגת האיחוד הסוציאל-דמוקרטי של מקדוניה באפריל 1991, נבחר צרבנקובסקי לעמוד בראשה, תפקיד אותו מילא עד שנת 2004 ולאחר מכן שוב בין שנת 2009 לשנת 2013.
בספטמבר 1992 נבחר לראש ממשלתה השני של מקדוניה לאחר שזכתה לעצמאותה מהרפובליקה הפדרלית הסוציאליסטית של יוגוסלביה.
הוא עמד בראש הממשלה גם במהלך הבחירות שהיו ב־1994 וזכה לכהונה נוספת עד 1998. צרבנקובסקי נבחר לראש הממשלה שוב בשנת 2002 לאחר שמפלגתו זכתה ברוב הקולות בבחירות שנערכו באותה השנה וכיהן בתפקיד עד 2004. בשנה זו נבחר לתפקיד נשיא מקדוניה, לאחר שהנשיא בוריס טרג'קובסקי נהרג בתאונת מטוס.
ד"ר ברנקו איבנקוביץ (בקרואטית: Branko Ivanković; נולד ב-28 בפברואר 1954) הוא מאמן כדורגל קרואטי ודוקטור לחינוך גופני.
בין השנים 1991 ל-1995 אימן איבנקוביץ' את ורטקס.
משם עבר לעונה אחת בסגאסטה ומשם עבר לאמן ברייקה.
ב-1998 היה עוזר מאמן של מירוסלאב בלאזביק בנבחרת קרואטיה וזכה עם הנבחרת במקום השלישי במונדיאל 1998. בעונת 1999-2000 החל לאמן את הנובר 96 הגרמנית אבל חזר לאמן את הנבחרת לקראת מוקדמות מונדיאל 2002.
ב-29 בינואר 2002 אימן את נבחרת איראן והעלה אותה למונדיאל 2006. בתום גביע העולם עזב את נבחרת איראן, ובנובמבר 2006 עבר לאמן את דינאמו זאגרב.
ברנקייה (בספרדית: Barranquilla), המוכרת גם בכינוי "שער הזהב של קולומביה", היא עיר נמל בצפונה של מדינת קולומביה, והיא בירת מחוז אטלאנטיקו.
ברנקייה היא העיר התעשייתית ועיר הנמל הגדולה באזור הקריבי בקולומביה, והעיר הרביעית בגודלה במדינה כולה.
הנמל והעיר ממוקמים על הדלתה של נהר מגדלנה.
העיר ידועה בין היתר בשל הקרנבל הססגוני המתרחש בה מדי שנה.
העיר נוסדה על ידי הספרדים בשנת 1629. בשנת 2000 התגוררו בעיר עצמה 1,112,837 תושבים.
יחד עם האזור המטרופוליטני הסמוך לעיר, מנתה האוכלוסייה 2,209,895 תושבים.
ראשוני היהודים הגיעו לעיר בתחילת המאה העשרים.
חלקם הגיעו כפליטים מן האימפריה העות'מאנית, ומיעוטם מאירופה שלפני השואה; מיעוט זה הפך עם הזמן לקהילה הגדולה מן השתיים, בשנות ה-60 של המאה ה-20. היהודים בעיר הקימו מערכת חינוך פורמלי: גני ילדים, בית ספר יסודי ותיכון, וכן תנועת נוער יהודית בשם "יחד" ומרכז קהילתי לתרבות וספורט.
במקום קיימים שני בתי כנסת ובית קברות יהודי.
בעקבות המצב הכלכלי הירוד ושיעורי הפשיעה הגבוהים בקולומביה, היגרו חלק גדול מהיהודים לארצות הברית, ישראל וארצות אחרות באמריקה הלטינית, וכתוצאה מכך הצטמצמה הקהילה.
בשנת 1986 הוקם אצטדיון מטרופוליטאנו רוברטו מלנדס בברנקייה.
האצטדיון מונה 50,000 מקומות ישיבה ומשמש בתור המגרשן הביתי של קבוצת הכדורגל "ג'וניור ברנקייה", של קבוצת הפוטבול "ברנקייה פוטבול קלוב" ושל הנבחרת הלאומית של קולומביה בכדורגל.
האצטדיון שימש, כאשר הנבחרת הלאומית של קולומביה בכדורגל העפילה לטורניר גביע העולם כאצטדיונה הביתי (כמו בשנים: 1990, 1994, 2014 וב-2018).
וכן, האצטדיון הוא הגדול במדינה.
ברנר זננהונד הוא גזע כלב הרים ברניזי גדול, אחד מארבעה גזעי כלבים מסוג זננהונד הבאים מהאלפים השווייצריים.
השם זננהונד נגזר מהמושג "זנה" (Senne) בגרמנית שפרושו מרעה אלפיני, ו"הונד" (Hund) שפרושו בגרמנית כלב.
ברנר מתייחס לאזור המוצא של הגזע - קנטון ברן בשווייץ.
במקור, שימושו הכלבים הגדולים בחוות האזור גם כבהמות משא וכמושכי עגלות.
כמו כל הכלבים, הברניזי הוא צאצא של הזאב.
במקור נקרא הגזע Godly וגודל באזור העיירה הקטנה (Dürrbach) שבו הכלבים הגדולים היו נפוצים במיוחד.
סביר להניח שכלבי המסטיף הרומאיים הוכלאו עם כלבים ששימשו לשמירת עדרים ואשר היו מסוגלים לעמוד בתנאי מזג האוויר הקשים של האלפים, כך גם הצליחו לרכך את מזגם של המסטיפים.
כלבי הברנר זננהונד שימשו לאחר מכן כמושכי עגלות ומרעה.
במהלך המאה ה-19 הגזע כמעט ונעלם.
בשנות 1900 המוקדמות, מגדלים הציגו כמה פרטים של הכלבים גדולים בתצוגות בברן, ובשנת 1907 מגדלים ספורים מאזור בורגדורף ייסדו את מועדון הגזע הראשון, "Schweizerische Dürrbach-Klub" וכתב העת הראשון Standard שהגדיר הכלבים כגזע נפרד.
בשנת 1910 כבר היו 107 חברים רשומים במועדון הגזע.
לברניזי יש פרווה מבהיקה בשלושה צבעים ועליה סימנים ייחודיים: "מעיל" שחור עם חזה לבן או סימנים בצבע חלודה מעל העיניים, צידי הפה, מול הרגליים, וכמות קטנה סביב החזה הלבן.
פרוותם רכה ומשיית ושכבת השיער התחתונה שלהם עבה במיוחד.
כאשר מסתכלים מהחזית, רואים מעין פרסת סוס לבנה סביב האף וצלב לבן "שווייצרי" על החזה.
"נשיקה שווייצרית" היא סימן לבן הנמצא בדרך כלל מאחורי הצוואר, אבל עשוי להיות חלק מן הצוואר.
כמו שאר הזננהונדים, מדובר בכלבים חזקים ומוצקים בעלי עצמות אדירות, כתפיים חזקות במיוחד ופסיעות ארוכות ויציבות.
הם מגיעים לגובה ולאורך המרבי שלהם בסביבות גיל 15 חודשים, אולם ייתכן שיחלפו עוד שנתיים או 3 בטרם יגיעו לבגרות מלאה.
הנקבות מעט קטנות יותר מהזכרים.
הזננהונד הם כלבים משפחתיים שאוהבים את כל בני המשפחה, ולכן מהווים בני לוויה מעולים.
אלה כלבים שופעי טובי לב וסבלניים הטובים במיוחד עם ילדים.
הם זקוקים לחברה אנושית ולחיבה.
הם נובחים כדי להודיע על התקרבות זרים, אולם נרגעים במהרה.
אם חושפים אותם לחתולים, סוסים ולחיות בית אחרות בגיל צעיר, הם יקבלו אותם.
כמה מהם יכולים להיות דומיננטיים מאוד ביחסם לכלבים אחרים.
הכלבים יכולים לקפוץ לגובה רב ויש להזהר איתם שלא ימשכו חזק מידי או שיפחידו אנשים זרים.
הברנרים הם כלבים חכמים, נכונים להשביע רצון וקלים יחסית לאילוף, כל עוד הוא מתבצע בגיל צעיר.
על כן, הברנר זננהונד הוא אחד הגזעים הפופולריים של כלב משטרה.
בְּרַנְקוֹ וַייס (Branco Weiss; 23 באפריל 1929 – 31 באוקטובר 2010) היה יזם ופילנתרופ יהודי-שווייצרי.
בישראל נודע בעיקר בזכות מכון ברנקו וייס שהקים.
ברנקו וייס נולד בזאגרב למשפחה יהודית מאזור בורגנלנד, שבהמשך התיישבה בקרואטיה.
אביו נרצח על ידי הפשיסטים.
בהיותו ילד עבר לאיטליה, ועם פרוץ מלחמת העולם השנייה הגיע לשווייץ.
ב-1944 סיים שם את בחינות הבגרות.
ב-1947 החל ללמוד במכון הטכנולוגי של ציריך (ETH) בעזרת מלגה שקיבל, ועבד במקביל כלבורנט.
סיים את לימודיו ב-1951 כמהנדס כימיה.
לאחר מכן כתב דיסרטציה על ניתוח עלות-תועלת בנוגע לטכניקות סינון.
יזם, הקים וניהל מספר חברות היי-טק.
"קונטרון" (Kontron), שהקים ב-1959, נרכשה בשנת 1974 על ידי ענקית התרופות "הופמן לה רוש".
כפילנתרופ, תמך במספר אוניברסיטאות ובמיזמי תרבות רבים.
קיבל ארבעה תוארי דוקטור לשם כבוד: מאוניברסיטת תל אביב (1993), מהאקול פוליטכניק פדרל בלוזאן (EPFL) (1998), מהמכון הטכנולוגי של ציריך (ETH) (1998) ומאוניברסיטת בזל (2005; על תרומתו היוצאת-דופן להקמת המכון למדעי היהדות).
מ-1985 עד 1994 העביר במכון הטכנולוגי של ציריך את הקורסים "מבוא לאסטרטגיות טכנולוגיות" ו"תכנון, הקמה, בנייה וניהול מיזמים חדשים".
ב-2004 תרם וייס לפרויקט "Science City" של ה-ETH 23 מיליון פרנקים שווייצריים.
היה חבר של כבוד באיגוד המהנדסים והארכיטקטים השווייצרי (SIA) וכן חבר מועצת המנהלים וחבר של כבוד באקדמיה השווייצרית למדעי הטכנולוגיה (SATW).
הוא הקים את ארגון "דוד" שפעל נגד תופעות אנטישמיות ותרם להקמת מכון ללימודי יהדות באוניברסיטת בזל.
ברנקו וייס היה אספן נלהב של אמנות מודרנית.
בישראל פועל משנת 1990 מכון ברנקו וייס לטיפוח החשיבה, הכולל 33 בתי ספר ברחבי הארץ.
מטרת המכון היא "לקדם יכולות למידה וחשיבה טובה בקרב תלמידים ומורים בישראל".
ביחד עם עיריית תל אביב המכון מקדם פרויקט פורצי דרך.
ברנקו וייס נפטר ב-31 באוקטובר 2010 בציריך.
ברנקו לוסטיג היה מפיק סרטים יהודי-קרואטי.
לוסטיג היה יוצא קרואטיה היחידי אשר זכה בשני פרסי אוסקר.
נולד באוסייק שבקרואטיה (באותה עת ממלכת יוגוסלביה) למשפחה יהודית קרואטית.
אביו עבד כמלצר הראשי בקפה סנטראל, אוסייק, אמו הייתה עקרת בית.
בניגוד להוריו, סבו וסבתו של לוסטיג משני הצדדים היו דתיים, והוא הלך עמם בקביעות לבית הכנסת.
בהיותו ילד, במהלך מלחמת העולם השנייה שהה במשך שנתיים באושוויץ וברגן-בלזן.
רוב בני משפחתו נספו במחנות ההשמדה ברחבי אירופה, בכללם סבתו שנרצחה בתאי הגזים ואביו שנרצח בצ'אקובץ' ב-15 במרץ 1945. אמו של לוסטיג שרדה את השואה והתאחדה מחדש עמו אחרי המלחמה.
ביום שחרורו שקל לוסטיג 66 ליברות (כ-30 ק"ג).
לוסטיג החל לעבוד בתעשיית הסרטים ב-1955 כעוזר במאי בידרן פילם (Jadran Film), חברת הפקה קולנועית שבסיסה בזאגרב.
הוא היגר לארצות הברית ב-1988.
לוסטיג זכה בפרס האוסקר הראשון שלו ב-1993 עבור הפקת הסרט "רשימת שינדלר", בו הופיע גם כשחקן בתפקיד קטן.
הסרט מבוסס על הרומן פרי עטו של תומאס קנילי (שמבוסס על סיפור חייו של אוסקר שינדלר, תעשיין גרמני שהציל מאות יהודים במהלך מלחמת העולם השנייה).
ב-2015 תרם את פסלון האוסקר שקיבל עבור סרט זה ליד ושם.
הוא זכה בפרס האוסקר השני שלו ב-2001, עבור הפקת הדרמה האפית "גלדיאטור", המספרת על מאבקי כוח בקיסרות הרומית.
סרטים הוליוודיים מרכזיים אחרים עליהם עבד לוסטיג כמפיק כוללים את "פיסמייקר" (1997), "חניבעל" (2001) ו"בלאק הוק דאון" (2001).
לוסטיג זכה בעיטור הדוכס טרפימיר (Order of Duke Trpimir), מידי הנשיא פרניו טוג'מן על מפעלו הקולנועי.
ב-2008 הוא היה לקולנוען הראשון והשני מעולם האמנות (ביחד עם ולדימיר נאזור, שזכה בתואר דוקטור לשם כבוד מאוניברסיטת זאגרב).
ב-2008 סייע לוסטיג לייסד את חברת הפקת הסרטים העצמאית Six Point Films שמטרתה להפיק "סרטים עצמאיים משמעותיים ומעוררי מחשבה."
מוזיאון לוס אנג'לס לשואה העניק לברנקו לוסטיג תואר כבוד בשנה השנייה של ארוחת הערב השנתית שלו ב-8 בנובמבר 2009 במלון בוורלי הילס על מחויבותו ארוכת השנים לחינוך לזיכרון השואה.
לוסטיג זכה באות הוקרה בפסטיבל הסרטים הישראלי ה-24 בלוס אנג'לס, ב-3 ביוני 2009.
נפטר בזאגרב ב-14 בנובמבר 2019.
ברנקו גרונבאום (Branko Grünbaum; 12 באוקטובר 1929 – 14 בספטמבר 2018) היה מתמטיקאי יהודי ופרופסור אמריטוס באוניברסיטת וושינגטון בסיאטל.
גרונבאום נולד באוסייק בימינו בקרואטיה.
קיבל דוקטורט מהאוניברסיטה העברית ב-1957. נושא הדיסרטציה שלו היה "על מספר תכונות של מרחבי מינקובסקי" בהנחיית אריה דבורצקי.
שימש תקופה מה כחבר סגל באוניברסיטה העברית ולאחר מכן עבר לאוניברסיטת וושינגטון שם עבד עד לפרישתו.
גרונבאום פרסם למעלה מ-200 מאמרים, רובם בגאומטריה בדידה ובקמירות.
ידוע בזכות משפטי סיווג ובפריצת דרך בתאוריה של פאונים מופשטים.
עבודתו סיפקה השראה לריצוף פנרוז.
גרונבאום הנחה כעשרים תלמידי מחקר ובהם מיכה פרלס ויורם לינדנשטראוס, אשר העמידו אף הם תלמידים רבים.