tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
סולידריות עם האסירים הסובייטים, ברובם ממחנה עבודת הכפייה של פוקס ורקה, מילאה תפקיד חשוב בפעולת הקבוצה: עם אוכלוסיית עיר של כ-5,000 תושבים, חיו במיינרצהאגן 1,700 מגורשים, שכונו "אתניים זרים".
כאשר בכל ה־Markisches Kreis היו בין 15,000 ל-20,000. לאחר תום המלחמה הקרה, כאשר לבסוף התבקשו פיצויים מממשלת גרמניה, העידו כמה ניצולים ממחנה עבודה זה, כגון עובדת הכפייה האוקראינית ליובה לאונטייבנה מלשקו, על התנאים הנוראים במפעל שכלל עבודת ילדים, משמרות של עשר שעות ללא תשלום ושמירה מתמדת.
במקביל, על פי הדיווח שלהם, היו פעולות התנגדות חוזרות ונשנות במחנה, שגרמו לעונשים קשים.
פעולות ההתנגדות של הקבוצה נעזרו בהפצצת מפעל פוקס על ידי בעלות הברית ב-19 במרץ 1945, שבה נהרגו שני ילדים בני שש ושבע של עובדי כפייה, כמו גם בחשש למוות חסר טעם בבניין כח המלחמה הנאצי.
לדברי פיטר פאקה, קבוצת ההתנגדות נחשפה בשבועות האחרונים של מלחמת העולם השנייה אחרי שהוקעה על ידי Blockleiter (מפקד בלוק) בשם Jülich.
עם זאת, ישנם גם דיווחים של עדי ראייה ובני זמנו של פאקה, לפיהם היה זה המפקח הרשמי של מיינרצהאגן, פריץ סינדרהאוף, אשר חשף את הפועלים הגרמנים ואת ארבעת עובדי הכפייה הסובייטים בפני איש הנאמנות של פוקס בגסטפו, הרמן בולטה.
הקבוצה נחקרה כנראה בעינויים במקלט ההגנה האווירית של אוטו פוקס וורקה ב-29 במרץ 1945 (יום חמישי הקדוש) וקסלר שיסף את פרקי ידיו במהלך החקירה.
לאחר מכן נלקחו קסלר הפצוע הקשה ושבעת חברי הקבוצה הנוספים על ידי הגסטפו במשאית.
ב-21 באפריל 1945, שמונת לוחמי ההתנגדות נמצאו מתים בביטרמרק (דורטמונד) יחד עם עוד כמה מאות קורבנות וסטפאלים שנרצחו בפשעי שלב-סופי.
ידי המתים היו קשורות מאחורי גבם בחוטי תיל וכמו קסלר, היו ירויים פעם אחת או יותר בעורפם.
בנוסף לשמונה, גם כיום עדיין לא ברור אם חבר מועצת העיר לודנשייד, אלכס אוסלר (*11 במאי 1900 בסולינגן), שמצא שוב עבודה לאחר מאסרו במחנה הריכוז Börgermoor במיינרצהאגן וגם כן נרצח ב-Rombergpark שבביטמרק, השתייך גם הוא לקבוצת ההתנגדות מיינרצהגן.
קבוצת ההתנגדות הזו, יחד עם אחרים, מונצחת באנדרטת ביטרמרק .
לאחר המלחמה, בעלות הברית חקרו את הרמן בולטה, שפיקח על מחנות עבודת הכפייה באזור לודנשייד, והתמקדו במיוחד ברצח קבוצת ההתנגדות ועובדי הכפייה הסובייטים.
על פי תיק החקירה, היה זה הנס יואכים פוקס, מבעלי מפעל אוטו פוקס ומנהלו, שהעיד לטובת בולטה ו'ניקה' אותו.
לדבריו, בולטה "תמיד ניסה (...) למלא את המשימות שהוטלו עליו בצורה נדיבה וצודקת מבחינה אנושית".
"אף עובד זר לא התלונן על בולטה." בולטה עצמו טען שלא ידע דבר על תוכנית עבודת הכפייה הנאצית.
ללא קשר לתנאים הבלתי אנושיים שתועדו במחנות עבודת הכפייה ב-Markisches Sauerland, הוא הצהיר כי דאג רק ל"עובדים זרים" ש"שמחו להיות ברייך".
בולטה נשאר כלוא עד 1947, אך לאחר ששילם קנס הוא הצליח להישאר בשירות המשטרה עד סוף שנות ה-50. בשנות המלחמה הקרה לא מערכו חקירות נוספות, והפרשה נותרה עלומה.
במחצית השנייה של שנות ה-90 ניסו סוף סוף ארגונים מקומיים והיסטוריונים להשלים את הידוע על קבוצת ההתנגדות מיינרצהאגן ומחנה עבודת הכפייה, ששכן ממש ליד מפעל אוטו פוקס ליד תחנת הרכבת שנסגרה בינתיים ובו היו כלואים לצמיתות 850 עובדי כפייה.
התקשורת האזורית Meinerzhagener Zeitung ו-Westfälische Rundschau החלה את המאמצים הללו ב-1995. באותה שנה הוצב ליד ה-Fuchs-Werke שלט רחוב לזכר שמונה הקורבנות של ה-29 במרץ 1945. עם זאת, שלט זה הוסר במהרה על ידי אלמונים.
הפרשה עלתה שוב בתקשורת האזורית והארצית ב-1999/2000, במסגרת הדיונים על פיצויים לעובדי כפיה.
בשנת 2000 דיווחה IG Metall במגזין החברה שלה metall כי Otto-Fuchs-Metallwerke הייתה בין החברות שסירבו להשתתף בקרן הפיצויים.
בהקשר זה נאמר שחברי קבוצת ההתנגדות מיינרצהאגן מעולם לא זכו ואינם מתוגמלים על ידי פוקס-ורקה או העיר מיינרצהאגן.
מאז 2014, ביוזמת ארכיון העיר ובמסגרת יוזמת Stolpersteine, אנדרטה בבית הקברות היהודי מיינרצהאגן מנציחה את "האנשים שגורשו לגרמניה בין 1939 ל-1945" ואת 26 קורבנות עבודת הכפייה הרוסים והפולנים.
בסופו של דבר, עד היום לא התקיימה חקירה משפטית של קבוצת ההתנגדות מיינרצהאגן וסופה.
פריץ סינדרהוף - אותו מפקח שככל הנראה דיווח על השמונה לגסטפו - הפך לבכיר בעיר לאחר 1945 ומת בסביבות 1970. הנס יואכים פוקס בעלי המפעל, מת ב-1992. לדברי אולריך סנדר, חשיפה היסטורית מלאה תלויה בנכונות של אוטו-פוקס-מטאלוורקה לפתוח את הארכיון שלה.
קבוצת הכוחות הסובייטיים בגרמניה היה שמה של קבוצת הארמיות של הכוחות המזוינים של ברית המועצות, אשר הוצבו בגרמניה לאחר מלחמת העולם השנייה.
קבוצת כוחות הכיבוש הסובייטים בגרמניה הוקמה ב־29 במאי 1945 לפי פקודת סטאבקה, על בסיס יחידות של החזית הבלארוסית הראשונה.
מרשל גיאורגי ז'וקוב מונה למפקד של הקבוצה.
מפקדת הכוחות התמקמה בעיר פוטסדם.
כעבור שנה היא הועברה לרובע וינסדורף (Wünsdorf) של העיר צוססן (Zossen), הנמצא כ-20 קילומטר דרומית לברלין.
המפקדה נשארה שם עד לפינוי כל הכוחות של הצבא הרוסי מגרמניה בשנת 1994. היחידות של הכוחות מוקמו בבסיסי ורמאכט לשעבר, בהמשך נבנו בסיסים נוספים.
נכון לשנת 1949 היו מוצבים על אדמת גרמניה כשלושה מיליון חיילים סובייטים.
בשנת 1953 יחידות סובייטיות בגרמניה השתתפו בדיכוי המרד המזרח-גרמני.
בשנת 1954 שונה שם של קבוצת הכוחות - המילה כיבוש סולקה מהשם.
באותה שנה גם החל צמצום הדרגתי של כמות החיילים הסובייטים, אשר הוצבו בגרמניה המזרחית.
בתחילת שנות ה-80 שירתו בה כ-500 אלף חיילים סובייטים.
בשנת 1968 בעת דיכוי האביב של פראג יחידות סובייטיות פלשו לצ'כוסלובקיה משטחה של גרמניה המזרחית.
קבוצת הכוחות הסובייטיים בגרמניה הייתה חוד החנית של כוחות ברית ורשה למקרה של מלחמה עם נאט"ו.
לכן היא קיבלה את הנשק הכי חדיש והמתקדם ובכמויות גדולות.
באמצע שנות ה-8- היו לכוחות כ-7700 טנקים, מעל 15,000 נגמ"שים וכלי רכב משוריינים אחרים, כ-1000 מטוסים וכ-700 מסוקים.
יחידות טילים גרעינים לטווח בינוני (כמו OTR-23 אוקה ) הוצבו במזרח גרמניה.
עם השנים, הפכה קבוצת הכוחות הסובייטיים בגרמניה לסוג של מדינה בתוך מדינה.
היא החזיקה ב: מפעלים משלה, שכונות מגורים למשפחות אנשי הקבע, בתי ספר לילדי אנשי קבע, אתרי ובתי נופש, חנויות, מועדוני תרבות, אפילו בתחנת טלוויזיה ובתיאטרון.
בתוך מפקדת הכוחות הסובייטיים בוינסדורף הייתה אפילו תחנת רכבת, אשר שירתה אך ורק את אנשי צבא סובייטים.
בסוף שנות ה-80, במסגרת צמצום בכוחות המזוינים של ברית המועצות צומצם גם מספר החיילים ששירתו בגרמניה.
חלק מהיחידות הועברו לתוך ברית המועצות.
במזרח גרמניה נותרו כ-340 אלף חיילים סובייטים, כ-5000 טנקים, כ-10,000 נגמ"שים וכלי רכב משוריינים אחרים, כ־3600 תותחים ומרגמות, כ-1400 מטוסים ומסוקים.
בשנת 1989 שונה שם של קבוצת הכוחות לקבוצות הכוחות המערבית.
לאחר נפילת חומת ברלין החלו דיונים בין ברית המועצות לבין ארצות הברית באשר לעתידם של הכוחות הסובייטיים בגרמניה.
בסופו של דבר, בספטמבר 1990 נחתם הסכם על ההסדר הסופי ביחס לגרמניה.
במסגרת ההסכם התחייב נשיא ברית המועצות מיכאיל גורבצ'וב לפנות את כל הכוחות הסובייטיים מגרמניה עד ל-31 בדצמבר 1994. הוצאת הכוחות החלה באביב 1991. עד סוף יוני 1991 כל הנשק הגרעיני שהוצב במזרח גרמניה הועבר לתוך ברית המועצות.
לאחר התפרקות ברית המועצות קיבלה הפדרציה הרוסית אחראיות על כל יחידות צבא סובייטיות לשעבר בשטח גרמניה.
החל ממרץ 1992 קצב פינוי הכוחות הוגבר.
בשנת 1993 הסכים נשיא רוסיה בוריס ילצין עם בקשתו של קנצלר גרמניה הלמוט קוהל לקצר את תהליך הפינוי- תאריך היעד להשלמתו הוקדם מ־31 בדצמבר 1994 ל־31 באוגוסט 1994. כתנאי להשלמת הפינוי דרשה רוסיה מגרמניה פיצויים על המבנים והתשתיות של הצבא הסובייטי בגרמניה, אשר לאחר הפינוי יעברו לידי שלטונות המדינה.
הצד הגרמני דרש כנגד פיצויים מרוסיה על הנזק האקולוגי שהסבו הכוחות הסובייטיים על אדמת גרמניה.
בסופו של דבר הסכימו הצדדים על כך, שגרמניה תשלם לרוסיה פיצויים בגובה של כ-385 מיליון דולר.
במהלך הפינוי אירעו כמה פרשיות שחיתות, כאשר מפקדים בכירים בצבא הרוסי מכרו ציוד, נשק ותחמושת של הצבא הרוסי בגרמניה למדינות עולם שלישי.
פינוי הכוחות מגרמניה הסתיים למעשה ב-12 ביוני 1994. באותו יום נערך מצעד צבאי לרגל הפרידה במפקדת הכוחות ברובע וינסדורף.
בתם המצעד עלו כל המשתתפים על הרכבת שנסעה לרוסיה ובסיס מפקדת הכוחות הועבר לשלטונות גרמניה.
בשטח גרמניה נשארו כ-1000 חיילים רוסים.
ב־31 באוגוסט 1994 נערך טקס סיום רשמי לפינוי הכוחות הרוסים מגרמניה.
בטקס, שנערך ליד האנדרטה בפארק טרפטו בברלין, השתתפו חיילים רוסים, חיילים גרמנים, נשיא רוסיה בוריס ילצין וקנצלר גרמניה הלמוט קוהל.
קבוצת הכוחות הצפונית היה שמה הכולל של יחידות מהכוחות המזוינים של ברית המועצות, אשר הוצבו בפולין לאחר מלחמת העולם השנייה.
קבוצת כוחות הצפונית הוקמה ב־29 במאי 1945 לפי פקודת סטאבקה, על בסיס יחידות של החזית הבלארוסית השנייה.
מרשל קונסטנטין רוקוסובסקי מונה למפקד של הקבוצה.
מפקדת הכוחות התמקמה בעיר לגניצה.
המפקדה נשארה שם עד לפינוי כל הכוחות של הצבא הרוסי מפולין בשנת 1993, פרט לתקופה מ-1984–1990, בה היא התמקמה בעיר שווידניצה.
היחידות מוקמו בצפון ובמערב פולין, בשטחן של שלזיה ופומרניה, אשר הועברו מגרמניה לידי פולין בסיום מלחמת העולם השנייה.
של הכוחות מוקמו בבסיסי ורמאכט לשעבר, בהמשך נבנו בסיסים נוספים.
בשנת 1946 החל תהליך הדרגתי של הוצאת כוחות הצבא האדום מפולין.
בשנת 1955 נמצאו בפולין חמש דיוויזיות סובייטיות (3 של חיל רגלים, אחת ממוכנת ואחת משוריינת) וכן ארמיית האוויר הרביעית.
בסך הכול כ-100 אלף חיילים.
לאחר כינון ברית ורשה בשנת 1955, הוסדר מעמד קבוצת הכוחות הצפונית בפולין בהסכם בין המדינות.
בהסכם הוגדר כי כמות החיילים תוגבל ל-66 אלף ומספר הבסיסים הוגבל ל-39. ההגבלות של ההסכם לא קוימו בפועל – כך מספר הבסיסים בשיאו היה 79 ולגבי כמות החיילים אין מידע מהימן.
שטחים נרחבים בתוך פולין הוכרזו כשטחי האימונים של קבוצת הכוחות הצפונית, כניסת אזרחים פולנים אליהם נאסרה.
פרט ליחידות יבשה ויחידות אוויריות, חנו בפולין גם יחידות ימיות סובייטיות.
בנמלים צבאיים של חיל הים הפולני הוקצעו אזורים לטובת עגינת ספינות חיל הים הסובייטי.
בסוף שנות ה-70 קיבלה קבוצת הכוחות הצפונית גם טילים גרעיניים לטווחים בינוניים, בהם יכלה לאיים על מטרות בדנמרק ונורווגיה (מדינות חברות בנאט"ו)
נכון לשנת 1990 קבוצת הכוחות הצפונית כללה: 2 דיוויזיות (אחת משוריינת ואחת חרמ"ש), חטיבת צנחנים, חטיבת טילים בליסטיים, חטיבת טילי נ"מ, יחידות הנדסה, הספקה, אבטחה וכו'.
סה"כ: 600 טנקים, 800 נגמ"שים, 390 תותחים, 20 מערכות לשיגור טילים בליסטיים גרעיניים.
הזרוע האווירית של קבוצת הכוחות הצפונית כללה כ-200 מטוסים וכ-120 מסוקים.
בסך הכול כ-56 אלף חיילים וכ-8 אלף אזרחים, עובדי צבא.
לאחר נפילת המשטר הקומוניסטי בפולין בשנת 1989, נפילת חומת ברלין וחתימת ההסכם להוצאת חיילים סובייטים מגרמניה החלו דיונים בין ברית המועצות לבין פולין לגבי עתידן של הכוחות הסובייטים בפולין.
המשא ומתן התנהל בעצלתיים, אך לאחר ניסיון פוטש בברית המועצות באוגוסט 1991 ותהליכי התפרקות שהחלו אחריו זירזו את החתימה על הסכם הפינוי של כל הכוחות הסובייטים מפולין.
ההסכם נחתם ב־26 באוקטובר 1991. בהסכם, התחייבה ברית המועצות (למעשה כבר הפדרציה הרוסית) לפנות את כל הבסיסים שלה מפולין עד לסוף 1993. תהליך הפינוי החל ב-5 במאי 1992 והסתיים ב־17 בספטמבר 1993.
קבוצת הכוחות המרכזית היה שמן של שתי יחידות מהכוחות המזוינים של ברית המועצות: אחת, אשר הוצבה ככוח כיבוש באוסטריה והונגריה לאחר מלחמת העולם השנייה והשנייה, בצ'כוסלובקיה לאחר דיכוי האביב של פראג.
קבוצת הכוחות המרכזית הראשונה (1945- 1955)
קבוצת כוחות המרכזית הוקמה ב־29 במאי 1945 לפי פקודת סטאבקה, על בסיס יחידות של החזית האוקראינית הראשונה.
מרשל איוואן קונייב מונה למפקד של הקבוצה.
מפקדת הכוחות התמקמה בעיר באדן.
היחידות מוקמו בשטחי אוסטריה, הונגריה וצ'כוסלובקיה.
ביום הקמתה כללה הקבוצה 7 ארמיות: ארמיית המשמר המשוריינת השלישית, ארמיית המשמר המשוריינת הרביעית, ארמיית המשמר הרביעית, ארמיית המשמר החמישית, ארמיית המשמר השביעית, ארמיית המשמר התשיעית, ארמיית האוויר השנייה ו-5 קורפוסים (גייסות) עצמאיים (שהיו כפופים ישירות למפקדת קבוצת הכוחות).
בדצמבר 1945 עזבו יחידות של קבוצת הכוחות המרכזית את צ'כוסלובקיה ונשארו רק באוסטריה ובהונגריה.
בשנת 1946 החל תהליך הדרגתי של הוצאת כוחות הצבא האדום מאוסטריה והונגריה.
בשנת 1955 כללה הקבוצה כ-40 אלף חיילים (25 אלף באוסטריה ו-15 אלף בהונגריה).
הקבוצה כלל 5 דיוויזיות (3 ממוכנות, 1 חיל רגלים, 1 של נ"מ) ואת ארמיית האוויר מס' 59. במאי 1955 חתמו ברית המועצות, ארצות הברית, בריטניה וצרפת אמנת המדינה האוסטרית, שבמסגרתה הם התחייבו להשיג את כוחותיהם מאוסטריה ולסיים את הכיבוש.
כתוצאה מההסכם פורקה קבוצת הכוחות המרכזית.
2 דיוויזיות ממוכנות ודיוויזיה אווירית אחת נשארו בהונגריה.
הן אוחדו ליחידה שנקראה "הגיס המיוחד".
קבוצת הכוחות המרכזית השנייה (1968- 1991)
קבוצת הכוחות המרכזית הוקמה מחדש באוקטובר 1968, לאחר פלישת ברית המועצות לצ'כוסלובקיה.
היא כללה 6 דיוויזיות (2 משוריינות, 3 חרמ"ש ואחת אווירית), 3 חטיבות טילי קרקע-קרקע, חטיבת טילי נ"מ, חטיבת תותחי שדה ויחידות הנדסה, קשר, הספקה, תחזוקה.
בסך הכל: כ-100 אלף חיילים, כ-40 אלף אזרחים עובדי צבא ובני משפחותיהם של קצינים ונגדים.
מפקדת הקבוצה התמקמה בעיר מילוביצה (ליד פראג), בבסיס ששימש בעבר את ורמאכט.
לאחר מהפכת הקטיפה בשנת 1989 החלו דיונים בין ברית המועצות לבין הממשלה החדשה של צ'כוסלובקיה לגבי עתידן של הכוחות הסובייטים במדינה.
המשא ומתן הסתיים ב־26 בפברואר 1990 בהסכם הפינוי של כל הכוחות הסובייטים מצ'כוסלובקיה.
תהליך הפינוי החל כמעט מיד לאחר חתימת ההסכם והסתיים ב־21 ביוני 1991.
קבוצת הכוחות הדרומית היה שמן של שתי יחידות מהכוחות המזוינים של ברית המועצות: אחת, אשר הוצבה ככוח כיבוש בבולגריה ורומניה לאחר מלחמת העולם השנייה, והשנייה בהונגריה לאחר דיכוי המרד ההונגרי.
קבוצת הכוחות הדרומית הראשונה (1945–1948)
קבוצת כוחות המרכזית הוקמה ב-29 במאי 1945 לפי פקודת סטאבקה, על בסיס יחידות של החזית האוקראינית השלישית.
מרשל פיודור טולבוחין מונה למפקד של הקבוצה.
היחידות של קבוצת הכוחות הדרומית מוקמו בשטחי רומניה ובולגריה.
ביום הקמתה כללה הקבוצה 5 ארמיות: ארמייה ה-26, ארמייה ה-27, ארמייה ה-46, ארמייה ה-57, ארמיית האוויר ה-17 ו-3 קורפוסים (גייסות) עצמאיים (שהיו כפופים ישירות למפקדת קבוצת הכוחות).
לאחר כניעת יפן וסיום מלחמת העולם השנייה החל תהליך הדרגתי של הוצאת כוחות הצבא האדום מרומניה ובולגריה.
בדצמבר 1945 קבוצת הכוחות הדרומית כללה שתי ארמיות ו-2 דיוויזיות עצמאיות (שהיו כפופות ישירות למפקדת קבוצת הכוחות).
ב–10 בפברואר 1947 חתמו רומניה ובולגריה על חוזה השלום עם בעלות הברית.
בהתאם לתנאי החוזה החל פינוי כוחות הצבא האדום משתי המדינות הללו.
הפינוי הסתיים ב-15 בינואר 1948.
קבוצת הכוחות המרכזית השנייה (1956–1991)
קבוצת הכוחות הדרומית הוקמה מחדש בנובמבר 1956, לאחר דיכוי המרד ההונגרי.
היא כללה 4 דיוויזיות (2 משוריינות, 2 חרמ"ש), 2 חטיבות טילי קרקע-קרקע, 2 חטיבות טילי נ"מ, ויחידות של: הנדסה, קשר, הספקה, תחזוקה.
בנוסף מוקמו בהונגריה יחידות של הארמייה האווירית ה-36. בסך הכל: כ-70 אלף חיילים.
מפקדת הקבוצה התמקמה באחד מפרברי בודפשט.
בסוף 1989, לאחר נפילת השלטון הקומוניסטי בהונגריה, החלו דיונים בין ברית המועצות לבין הממשלה החדשה לגבי עתידן של הכוחות הסובייטים במדינה.
המשא ומתן הסתיים במרץ 1990 בהסכם הפינוי של כל הכוחות הסובייטים מהונגריה.
תהליך הפינוי החל כמעט מיד לאחר חתימת ההסכם והסתיים ב-19 ביוני 1991.
קבוצת המדיה רוטנה, הידועה בכינויה רוטנה , היא חברת מדיה ובידור סעודית.
היא נמצאת בשליטתו של הנסיך הסעודי אל-וליד בן טלאל באמצעות חברת ההחזקות קינגדום הולדינג קומפני.
בבעלות רוטנה חברת הפקת סרטים (Rotana Studios), תחנות טלוויזיה חינמיות (Rotana TV), רשת תחנות רדיו (Rotana Radio), חברת תקליטים (Rotana Music Group) ועסקים נוספים.
רוטנה נוסדה על ידי האחים נגרו, מוחמד, ח'אלד, וליד, אחמד ונזר נגרו בשנת 1987, כחברת תקליטים.
בשנת 2003, הנסיך הסעודי אל-וליד בן טלאל רכש את מלוא השליטה בחברה, לאחר שרכש בתחילה 48% מהמניות בשנת 2002. הוא פיתח את פעילות החברה באופן ניכר כולל הקמת תחנות רדיו וערוצי סרטים.
ב-2005 רכשה החברה שליש מסרטי ארכיון הסרטים של הקולנוע המצרי, שכלל 4,000 סרטים, במטרה לשמר אותם ולהפיץ אותם בפורמט דיגיטלי; בעזרת ארכיון הסרטים הוקם ערוץ הלוויין "רותאנא־סינמא", ערוץ המשדר סרטים ערביים, מצריים בעיקר.
החברה גם רכשה בעלות על ספריית המוזיקה הגדולה ביותר בשפה הערבית, כולל הזכויות לשיריו של כוכב הפופ המצרי עמר דיאב והזמרות הלבנוניות אליסה והייפא והבי.
בשנת 2006 הפיקה החברה את הסרט "כיף אל-חאל?", הסרט העלילתי הראשון שהופק אי פעם בערב הסעודית, אותו ביים הבמאי הפלסטיני איזידור מוסלם.
בשנת 2010 רכש איל התקשורת רופרט מרדוק כ-9% מהחברה של בן טלאל המחזיקה בסרטים תמורת 70 מיליון דולר.
המהלך ספג ביקורת בציבור המצרי עקב תמיכתו רבת השנים של מרדוק בישראל.
בשנת 2012 הפיקה החברה את הסרט "וג'דה", הסרט הראשון שבוים בידי אישה סעודית הייפא אל-מנסור.
קבוצת המוזיקה רוטנה היא חברת תקליטים וחטיבת המוזיקה של קבוצת המדיה רוטנה.
היא חברת התקליטים הגדולה ביותר ובעלת רפרטואר המוזיקה הגדול ביותר בעולם הערבי, שבסיסה בריאד, עם סניפים נוספים הממוקמים בג'דה, ערב הסעודית, דובאי, כווית, קהיר, מצרים וביירות, לבנון.
בין האמנים שהחברה מייצגת נמנים: הייפא והבי, מליסה, הינד, רדוואן, סבאח, ג'ורג' וסוף, נג'ווא כרם, מאג'דה א-רומי, מוסטפא קמר, חוסיין אל-ג'סמי, פייסל עזיזי, סוזן תמים ושאבה פדילה.
בשנת 2021, וורנר מיוזיק גרופ רכשה נתח ברוטנה מיוזיק, לפי שווי של כ-200 מיליון דולר.
רדיו רוטנה היא רשת תחנות רדיו השייכות לקבוצת רוטנה.
רדיו רוטנה משדר במספר מדינות ערב, ומנגן כמעט אך ורק מוזיקה שיצאה לאור בידי חברת התקליטים רוטנה רקורדס.
ירדן : רדיו רוטנה ירדן
ערב הסעודית: רדיו Rotana FM ערב הסעודית
LBC Sat (בידור כללי) – בעבר נודע בשם " אל-פדאיה אל-לובניה "
Rotana Cinema KSA ו־Rotana Cinema Egypt (ערוץ סרטים) – ערוץ סרטים שהוקם בשנת 2005 ומשדר אך ורק סרטים בערבית.
רוטנה קלאסיק (סרטים קלאסיים) - ערוץ טלוויזיה מיוחד המשודך בחינם בלוויין
רוטנה אפלאם (ערוץ סרטים) – ערוץ טלוויזיה בלוויין המשודר ללא תשלום הושק בשנת 2012.
Rotana Clip (ערוץ קליפים מוזיקליים)
אל רסאל (ערוץ דתי אסלאמי)
רוטנה קידס (ערוץ ילדים) – הושק ב-1 באפריל 2020.
קבוצת הדיאלוג בסלון היהודי־פלסטיני היא קבוצת יישוב סכסוכים ושלום שהוקמה בשנת 1992 בסן מטאו, קליפורניה.
הפגישה הראשונה התקיימה באחד הבתים המקומיים.
נכון לספטמבר 2019, הקבוצה נותרה פעילה והמשיכה להיפגש מדי חודש בבתיהם של החברים.
שיטת יישוב סכסוכים פנים־אל־פנים שפותחה על ידי קבוצת הדיאלוג זכתה להתעניינות גוברת ברחבי העולם מצד מחנכים, חוקרים, עיתונאים, פעילים, מדריכים ואסטרטגים, ובכלל זה מחלקת המדינה של ארצות הברית, המפיצה סרטי הדרכה שהופקו על ידי הקבוצה באפריקה.
חברי הקבוצה יזמו והעניקו תמיכה בהנחיה בסדנאות ובכנסים ומפגשי נוער, יצירת מדריכי הנחיה מודפסים ווידאו, ומענה לבקשות לראיונות בתקשורת.
ההתעניינות בתקשורת הארצית בפעילותם גברה במהלך האינתיפאדה בשנת 2000. מייסדי הקבוצה נשאו את נאום הסיום לשנת 2017 באוניברסיטת נוטרדם דה נאמור, שכותרתו "סיפורי שינוי: יצירת תרבות של תקשורת במאה האזרחים".
הגורם המניע הראשוני להקמת קבוצת הדיאלוג היה דגמי דו-קיום שעלו בשנות ה־80 של המאה ה־20 במזרח התיכון ובאפריקה.
דוגמאות לכך הן נווה שלום – כפר שבו חיות יחד משפחות יהודיות ופלסטיניות אזרחי ישראל ולומדות יחד, ו"קוויןוניה" בדרום אפריקה, שהוקמה על ידי ניקו סמית בתקופת האפרטהייד בדרום אפריק, ואיגדה אלפי שחורים ולבנים לשיתוף ארוחות וסיפורים, ולעיתים במקומות ציבוריים תוך סיכון חייהם.
שתי היוזמות זכו יחד להוקרה בטקס פרסי "לאחר המלחמה" שנערך בסן פרנסיסקו בשנת 1989. המילה "קוויןוניה" משמעותה "להיות שייכים יחד" או "חברות באמצעות שיתוף אינטימי".
רבים מחברי קבוצת הדיאלוג הזו נטועים עמוק בעקרונות ובמסורות החינוכיות של תנועת "לאחר המלחמה" בשנות ה־80, שהוקמה על ידי מוסדות הקהילה הגלובלית, אשר שימשה כספונסר הראשי של הקבוצה.
תמיכה בפיקוח הפיננסי ניתנה לאחר מכן על ידי מרכז פתרון סכסוכים חצי האי.
בשנת 1991, רבים ממייסדי קבוצת הדיאלוג, שעבדו עם מוסד "לאחר המלחמה" ומרכז סטנפורד לסכסוכים ומשא ומתן, אספו מנהיגי אזרחים פלסטינים וישראלים אשר ניסחו וחתמו על "מסגרת תהליך שלום אזרחי".
במסגרת בניית שלום, המשתתפים הראשונים – נשים וגברים מוסלמים יהודים ונוצרים בקבוצת הדיאלוג – היו נחושים לייצא פתרונות במקום לייבא בעיות.
מטרתם הייתה ליצור מודל עתיר מעורבות אנושית – ולא עתיר כסף – שקל לשכפול וניתן ליישום בבית, שיהיה מקביל ומשלים את תהליך השלום הממשלתי בסכסוך הישראלי-פלסטיני וגם באזורים אחרים בעולם.
עד שנת 1993, המו"מ הממשלתי הבהיר את הצורך בהשתתפות אזרחית מחייבת ובחדשנות בתוכניות "אזרח לאזרח", כפי שמופיע בנספח ו' להסכמי אוסלו משנת 1993.
כפי שעוצב, תיאום קבוצת הדיאלוג בסלון מעניק צורה דינמית למודל המתפתח של ביטחון אנושי, המתמקד באדם, ומאתגר את המושגים המסורתיים של ביטחון לאומי, המתמקדים בממשלה ומדגישים את היציבות הקיימת ברמה מדינתית, אזורית ועולמית.
קבוצת הדיאלוג מתבוננת על שינוי מנקודת מבט בינארית – מרכיב "לא" ומרכיב "כן".
בעוד שהדיאלוג מגדיר את מרכיב "לא" – מה שהוא שגוי, מפורק ודורש תיקון – המטרה העיקרית שלו היא לגלם ולצייר את תמונת "כן".
המטרה היא להתמקד פחות במה שהוא ישן ומיושן – מה שלא עובד – ויותר בדגימה של המרכיב החדש, "כן", שעובד לטובת כולם.
הניסיון המתמשך של קבוצת הדיאלוג מראה שהשינוי מתחיל במעגלים קטנים של יוצרי תרבות ומובילי שינוי מקומיים.
אמצעי תקשורת לקידום קשרים, לשחרור יצירתיות וליצירת שינוי הוא דיאלוג, תוך שימוש בהקשבה לצורך למידה.
בעוד שעבודת הדיאלוג נועדה להעמיק ולחזק מעגלי קשרים, אין לבלבל בינה לבין שיחה בלתי פורמלית ובטוחה או דיון עויני שבו שני הצדדים מנצחים או מפסידים.
יתר על כן, תרומתו של סוג דיאלוג זה בהמרת סכסוכים אינה נעוצה ביישוב סכסוכים או במשא ומתן, אלא בשימוש בו כדי להכיר את כל הנוכחים בחדר, להאנשם, לכבדם ולהזדהות עמם, כך שניתן יהיה לאחר מכן ליישב סכסוכים ולנהל משא ומתן על בסיס יציב.
תהליך הדיאלוג מתחיל במיוחד בחקר סיפור חייהם של כל המשתתפים, שכן במקרים רבים "האויב הוא האדם שסיפורו לא שמענו".
התוצאה המועילה מסוג דיאלוג זה היא הפחתת השפלה ואפליה מעמדית בקנה מידה רחב כפי שציין רוברט וו.
גישת דיפלומטיית המסלול השני אינה פתרון מהיר, אלא דורשת זמן, ולכן מתייחסים אליה בצדק כאל דיאלוג מתמשך.
כפי שהוגדר על ידי ד"ר הארולד ה.
ההתנהלות המועילה בתקשורת בין-תרבותית זו ממשיכה להשתפר, תוך שימוש בטוב ביותר מדיאלוג בום, דיאלוג בין-דתי והדיאלוג הגלובלי בין תרבויות.
קבוצת המחקר לגרונטולוגיה שבסיסה בלוס אנג'לס, קליפורניה, שבארצות הברית, היא ארגון מדעי עולמי ללא מטרות רווח של חוקרים בתחומים שונים של גרונטולוגיה, העוסק בעיקר באימות גילם של אנשים מעל גיל מאה ובעיקר בגיל 110 ומעלה.
הקבוצה שואפת לקדם את מחקר הגרונטולוגיה במטרה להאט ולהפוך את ההזדקנות.
רבים מכתביה ברחבי העולם הם מדענים בעלי תואר דוקטור.
קבוצת המחקר לגרונטולוגיה או בראשי תיבות (GRG) נוסד בשנת 1990 על ידי ל.
הסניף המקורי של LA-GRG מקיים פגישות מדי חודש, אם כי לארגון חברים מכל העולם הנפגשים באמצעות פורומים מקוונים ופגישות וידאו.
ב-3 בדצמבר 2014 לאחר מותו של אחד מייסדי המחקר ל.
סטיבן קולס , המנהל הנוכחי של ה-GRG הוא ג'ון מ.
ה-GRG מאמת את גילם של בני מאה ומעלה בעיקר גיל 110 ומעלה על ידי מציאת מסמכים המעידים על גילם.
אנשים שהגיעו למעמד של בני מאה ומעלה נדרשים לספק לארגון מסמכים המוכיחים את תאריך הלידה, שינוי השם (אם רלוונטי) ותאריך המוות (אם רלוונטי), יחד עם תעודת זהות ממשלתית רשמית נוספת.
חוקרים מה-GRG מאמתים לאחר מכן כי מסמכים אלה נכונים, ואם כן, התובע נכלל בטבלאות הרשמיות של ה-GRG של בני מאה ומעלה שאושרו.
ה-GRG עורך גם מחקר על הזדקנות על ידי ראיונות עם בני מאה ואיסוף דגימות דם ו-DNA.
עד שנת 2015, קבוצת המחקר לגרונטולוגיה מצאה הוכחות לגיל מעל גיל מאה עבור יותר מ-2,000 איש.
קבוצת הלוחמה הרומנית ג'טיקה (ברומנית:Grupul Român de Luptă Getica) היא יחידת לוחמים מתנדבים אזרחים מרומניה וממולדובה הפועלים במסגרת הלגיון הבין-לאומי להגנה טריטוריאלית של אוקראינה לצד צבא אוקראינה במלחמה נגד צבא רוסיה.
הקבוצה נוסדה בספטמבר 2023, תחילה כמסגרת לגיוס אוקאינים ממוצא רומני ובהמשך פתחה את שעריה לאזרחי רומניה ומולדובה.
המתנדבים מקבלים שכר חודשי של 3,000 יורו.
בראש הקבוצה עומד רומני המזדהה בכינוי Getotac (ג'טוטאק).
שגרירות רוסיה בבוקרשט הודיעה ב-15 במרץ 2024 ש-13,300 שכירי חרב זרים הצטרפו לצד האוקראיני ובהם 784 רומנים - 349 מהרומנים נהרגו במלחמה.
משרד הפנים של רומניה הכחיש את הנתונים
קבוצת הפלטינה או משפחת הפלטינה היא קבוצה שמכילה שש מתכות בעלות תכונות פיזיקליות וכימיות דומות.
המתכות הן רותניום, רודיום, פלדיום, אוסמיום, אירידיום ופלטינה.
כה רב הוא הדמיון ביניהן, עד כי לרוב הן נמצאות בטבע בשכנות זו לזו.
דמיון זה נובע מכך, שמתכות מעבר אלו צמודות אחת לשנייה בטבלה המחזורית ויוצרות צורת מלבן.
סגסוגות פלטינה טבעיות היו ידועות לאדם כבר מלפני מאות שנים.
האזכור האירופאי הראשון לפלטינה היה בכתביו של הומניסט איטלקי ב-1557 כשכתב על מתכת מסתורית שנמצאה במכרות במרכז אמריקה.
הספרדים כינו את המתכת "פלטינה" או "כסף קטן" כשהם נתקלו בה לראשונה בקולומביה.
הספרדים התייחסו אל פלטינה בתור זיהום בכסף שהם כרו.
שש המתכות הללו מתפקדות כזרזים של תגובות כימיות, בעלות עמידות יוצאת דופן לתגובות כימיות רבות ומתאימות לתכשיטים.
כמו כן, יש להן מערך אלקטרונים יציב במיוחד.
תכונות אלו מנוצלות על ידי התעשייה.
התעשייה הכימית משתמשת בפלטינה או סגסוגות פלטינה ורודיום בזירוז תהליכים כימיים כמו חימצון חלקי של אמוניה תוך יצירת חנקן חמצני שהוא חומר גלם לדשנים, חומרי נפץ וחומצה חנקתית.
למתכות מקבוצת הפלטינה שימוש נרחב בסינתזות בכימיה אורגנית.
בבתי זיקוק, פלטינה היא זרז שימושי בטיהור נפט גולמי ותהליכים נוספים בייצור אוקטן, בנזין ותרכובות ארומטיות לתעשייה הפטרוכימית.
מאז 1979, יצרני מכוניות משתמשים במתכות מקבוצת הפלטינה בתור משטחים מחמצנים בממיר קטליטי, שגורמים לפחמן חד-חמצני (CO) להגיב עם חמצן וליצור פחמן דו-חמצני (CO2) ובכך להפחית את הנזק הסביבתי.
נציץ (הידוע גם כמיקה, Mica, בלעז) היא קבוצה של מינרלים השייכים לקבוצת המינרלים הפילוסיליקטיים (סיליקטים במבנה בצורת לוחיות), המכילים כמויות משתנות של אלומיניום, ברזל, מגנזיום, ליתיום, נתרן סידן ואשלגן.
התכונה הבולטת של המינרלים בקבוצת הנציצים היא פצילותם המושלמת לצורה של לוחיות או "קשקשים".
הלוחיות ניתנות לכיפוף והן אלסטיות.
שם קבוצת המינרלים בעברית, כמו גם השם בלועזית, "מיקה" (בלטינית micare - לנצנץ), מתייחס לתכונה של הנציץ (בעיקר בקשקשים קטנים): לנצנץ.
מחקר קריסטלוגרפי של הנציצים בעזרת קרני רנטגן גילה כי הם בנויים מלוחות זעירים ברוחב של מספר אנגסטרם.
משום שהצורן הוא ארבע־ערכי בעוד שהאלומיניום הוא שלוש־ערכי נדרש פיצוי חשמלי שבא בצורת קטיון אשלגן (כמו שמתרחש במינרל אורתוקלז).
המינרלים השונים של קבוצת הנציצים נבדלים זה מזה בסידור הגאומטרי השונה של הלוחות זה על גבי זה ובהחלפות שלמות או חלקיות של הקטיונים.
נציצים מצויים בסלעי יסוד חומציים כדוגמת הגרניט (מוסקוביט וביוטיט), בסלעי יסוד אולטרה-בסיסיים (פְלוֹגופּיט), בסלעים מותמרים כדוגמת הגנייס והשיסט (מוסקוביט, פּרַגוֹניט, ביוטיט) ובסלעי משקע (איליט).
קבוצת הנציצים נפוצה למדי ומהווה כ-3% מהליתוספרה.
בישראל ניתן למצוא נציצים (בעיקר מוסקוביט וביוטיט) בסלעים מגמתיים באזור אילת.
מפיקי הנציצים העיקריים בעולם הם ארצות הברית, נורווגיה, דרום אפריקה, ברזיל, מדגסקר וקנדה.
תכונות הנציצים: התנגדות חשמלית גבוהה, חוזק דיאלקטרי גבוה מאוד, התפשטות תרמית מינימלית, עמידות לטמפרטורה גבוהה (עד 600° צלזיוס במינרלים הנפוצים, עד 1000° צלזיוס בפלגופיט), פיצולם ללוחות דקיקים, חוזקם המכני ותכונת האלסטיות שלהם הופכים את הנציצים לחומר גלם חשוב בתעשיית החשמל.
הגבישים הנקיים פחות משמשים כחומר בידוד, כחלונות לתנורי חימום והיתוך, כקישוט לבניינים ואפילו באיפור מינרלי.
קבוצת העבודה (בסלובקית: Pracovna Skupina) הייתה קבוצה מחתרתית מקרב יהודי סלובקיה שפעלה במלחמת העולם השנייה במטרה להציל יהודים ולהפיץ מידע על גורלם של היהודים ששולחו לפולין.
הקבוצה עודדה בריחת יהודים ועסקה בהברחתם, עודדה הקמת מחנה עבודה למטרת הצלה, קיימה משא ומתן להצלת יהודים תמורת שוחד ויזמה את תוכנית אירופה להצלת שרידי יהדות אירופה.
בחודש מרץ 1939 נכנס הצבא הגרמני לצ'כוסלובקיה וביטל את המסגרת הפוליטית הצ'כוסלובקית.
סלובקיה פרשה מהפדרציה עם צ'כיה והפכה למדינת חסות גרמנית.
באפריל 1939 החלה סלובקיה לחוקק חוקים אנטי-יהודיים על פי הדגם של חוקי נירנברג.
אמנם בסלובקיה לא הוקמו גטאות, אך יהודים גויסו לעבודת כפייה.
ב-26 בספטמבר 1940 הוקם "מרכז היהודים" כיודנרט ליהודי סלובקיה.
ב-9 בספטמבר 1941 פורסמו חוקים אנטי-יהודיים והוחל בגירושם של יהודים, בהתחלה בעלי נתינות זרה.
בפברואר 1942 נדרשו היהודים שנולדו בשנים 1897–1926 להירשם במשטרה לשם קביעת "כושר עבודתם".
במרץ אותה שנה הוקמו חמישה מרכזי איסוף למגורשים ועד אוקטובר גורשו כ-58,000 מיהודי סלובקיה – בעיקר לאזורי לובלין שבפולין, משם הועברו למחנה ההשמדה אושוויץ.
באוקטובר, עקב פעולת קבוצת העבודה, הופסקו השילוחים וחודשו רק בשנת 1944, לאחר המרד הסלובקי.
לאחר שנודע מפי פליטים על רצח המוני של יהודי פולין ועקב הביקורת על שיתוף הפעולה מצד מרכז היהודים, התארגנה אופוזיציה למרכז היהודים, שכינתה עצמה "קבוצת עבודה".
זו הייתה קבוצה מחתרתית למחצה, שאותה הנהיגה גיזי פליישמן בתמיכת הרב מיכאל דב בר ויסמנדל.
קבוצה זו שמה לה למטרה להציל יהודים ולהפיץ מידע על גורלם של היהודים ששולחו לפולין.
בין חבריה היו ארנסט אבלס, אוסקר נוימן, משה דקס, אנדרי שטיינר, טיבור קובאץ', אברהם אבא (ארמין) פרידר.
פעילות קבוצת העבודה הקיפה מספר פעולות הצלה:
החל באמצע 1942 עודדה הקבוצה בריחת יהודים מסלובקיה להונגריה, שבה היה מצב היהודים טוב יותר עד כיבושה במרץ 1944. פעולה זו נוהלה על ידי הרב וייסמנדל עבור יהודים אורתודוקסים, ועל ידי תנועות נוער ציוניות עבור השאר.
הקבוצה הצליחה לשכנע את השלטון הסלובקי מצד אחד ואת נציג משרדו של אייכמן בסלובקיה מצד שני, שהתועלת שהמדינה תפיק מהעסקתם של יהודים בתוך סלובקיה תהיה גדולה מאשר שליחתם לעבודה בפולין (הנימוק הרשמי לגירוש).
הנימוקים שהיו מלווים בשוחד הביאו להקמת שלושה מחנות עבודה – נובקי, סרד וויהינה, שבהם חיו כ-4,000 נפש עד ספטמבר 1944.
שיגור "מרגלים" אל המגורשים לפולין – כבר בסוף יולי 1942 דיווחו שליחי הקבוצה על רעב ועל שיעור תמותה גבוה בקרב המגורשים, באוקטובר דיווחו על היעלמותם של חלק מהמגורשים, בנובמבר דיווחו השליחים על ההשמדה בבלז'ץ ובטרבלינקה.
את הסכום הראשוני השיג וייסמנדל מבנימין שלמה שטרן, איש כספים מברטיסלאבה.
באוקטובר 1942 המשלוחים הופסקו למשך שבעה שבועות.
אנשי הקבוצה היו משוכנעים שהשוחד שהעבירו הוא שגרם להפסקה, אולם לדעת חוקרים ההפסקה במשלוחים נגרמה בשל שוחד ששילמו אחרים, וכן בשל התערבות אישים סלובקים כמו שר החינוך יוסף סיווק, ונגיד הבנק הלאומי אימריך קרבש, וכן בעקבות לחץ של הוותיקן ובישופים סלובקיים.
גילה פטרן כתבה שלמעשה גם כאשר ויסליצני הבטיח שלא יהיו משלוחים, יצא משלוח ב-18 בספטמבר.
הקבוצה שלחה שליח לשווייץ, במטרה להשיג את הכסף לתשלום השני.
על פי גרסתו של הרב וייסמנדל, סאלי מאייר לא הסכים למסור את הכספים הדרושים, בנמקו כי סלובקיה היא מדינה קטנה ו־50,000 דולר הוא סכום גדול מדי בשבילה, וכן עקב החוק האמריקני, האוסר הוצאת כספים למדינת אויב.
לדברי יהודה באואר הסוכנות היהודית והג'וינט, אכן העבירו את הכספים לצורך הצלת יהודי סלובקיה.
עם זאת, תום שגב סבור כי באואר לא הצליח להוכיח זאת.
פעולת שוחד זו יצרה את הבסיס שעליו פעלו מאוחר יותר בהונגריה ועדת העזרה וההצלה בראשות ישראל קסטנר ויואל ברנד לגיבוש עסקת "סחורה תמורת דם" – מתן סחורה צבאית וכסף בתמורה להצלת יהודים ומניעת שילוחם למחנות ההשמדה.
אחרי שהופסקו הגירושים מסלובקיה, העביר חבר הקבוצה אנדרי שטיינר לוויסלצני מכתב מ"פרדיננד רוט" (שהייתה דמות בדיונית שהגו אנשי קבוצת העבודה, שנועדה לשכנע את הנאצים בכך שיהדות ארצות הברית תומכת בעסקה), שבו נכתב כי מצפים מויסלצני לפעול להפסקת הגירושים מאירופה כולה.
את הסכום הסכימו לקבל בעשרה תשלומים, וניתנה הבטחה כי עם קבלת התשלום הראשון בסך 200 אלף דולר יופסקו הגירושים לחודשיים.
אולם, אף על פי שהמידע על "תוכנית אירופה" היה בידיהם של מנהיגי היהדות, הן בירושלים והן בניו-יורק, ועל אף שוויסמנדל וגיזי פליישמן שלחו עשרות מכתבים, הכספים לא הגיעו ומכונת ההשמדה לא עצרה.
תוכנית זו נחשבת כאחת התוכניות הנועזות ביותר להצלת יהודים.
קושיה שנשארה פתוחה עד היום היא גורלו של הכסף שכן הועבר.
ביוני 1943 העבירה הסוכנות אל טדי קולק, שהיה אז נציג הסוכנות היהודית בטורקיה, סכומי כסף משמעותיים.
ישנן טענות שכספים אלו נעלמו בדרך מסתורית.
ב-11 באפריל 1944, כאשר בסלובקיה נותרו למעלה מ-25 אלף יהודים, יצאו רודולף ורבה וחברו אלפרד וצלר ממחבואם באושוויץ, עברו את גדרות המחנה, ולאחר מסע מפרך ומסוכן שנמשך 11 יום, הם הגיעו לברטיסלאבה שבסלובקיה, שם פגשו את "קבוצת העבודה".
עו"ד אוסקר נוימן הכניס את שני הנמלטים לחדרים נפרדים, נתן להם כלי כתיבה וביקש מהם לכתוב את סיפוריהם.
העדויות התגלו כזהות, ועל סמך הכתוב חיברו אנשי קבוצת העבודה את "דו"ח אושוויץ" (הנקרא גם "דו"ח ורבה-וצלר" שהיה חלק מ"הפרוטוקולים של אושוויץ").
בדו"ח זה תוארו דרכי השמדת היהודים באושוויץ והודגש מספרם הרב של הנרצחים.
ישראל קסטנר העיד כי השניים הזהירו מפני השמדה הצפויה ליהודי הונגריה.
מחברי הדו"ח קראו לבעלות הברית להפציץ את אושוויץ, ובכך לעכב ולא לאפשר את המשך את הטבח השיטתי ביהודים.
הדו"ח תורגם לגרמנית ולהונגרית, ועותקים ממנו נשלחו ליעדים שונים.
ואולם בעלות הברית בחרו להתעלם מקריאתם של מחברי הדו"ח להפציץ את אושוויץ, והשמדת היהודים במחנה נמשכה; מעל 1.7 מיליון איש הושמדו באושוויץ עד לקיץ 1944, כ-90% מהם היו יהודים.
קבוצת השווים היא קבוצה חברתית המורכבת מבני אותו גיל, אותו סטטוס חברתי או בעלי תחומי עניין משותפים.
השפעות על תהליך החיברות בתקופת ההתבגרות
לגיל ההתבגרות יש תפקיד בגיבוש הזהות האישית, ברכישת מעמד שונה במשפחה ורכישת אוטונומיה רבה יותר בעולם שמחוץ למשפחה.
על תהליך החיברות של נערים בגיל ההתבגרות משפיעים ארבעה "סוכני חיברות": הוריו (משפחתו), בית הספר, אמצעי התקשורת וקבוצת השווים.
עד גיל בית הספר, ההשפעה הרבה ביותר היא של המשפחה, מגיל הכניסה לבית הספר מתחלקת ההשפעה בין המשפחה לבית הספר בתוספת השפעה מהחברים הקרובים ובגיל ההתבגרות עולה השפעתה של קבוצת השווים על חשבון המשפחה ובית הספר, אם כי גם להם יש תפקיד.
למונח "קבוצת השווים" יש שלוש משמעויות:
קבוצת בני הגיל - שיוך טכני של כל המתבגרים בסביבה הקרובה והרחוקה, בארץ ובעולם, שנמצא יחד עם המתבגר בשלב התפתחותי דומה של ההתבגרות.
קבוצה זו קובעת למתבגר נורמות אוניברסליות, מייצרת עבורו נושאים להזדהות וחיקוי בכל התחומים: עמדות, התנהגות, נטיות וכדומה.
מאחר שמדובר בקבוצה ענקית היא יכולה להציע למתבגר מגוון רחב של אפשרויות לחיקוי והזדהות, מהן כל מתבגר יכול לבחור.
קבוצת החברים - קבוצת בני הגיל החברים במסגרות פורמליות והבלתי פורמליות בהן המתבגר נמצא (כיתה, תנועת נוער, שכונה).
בחלק ממסגרות אלו יהיה מבוגר סמכותי (מורה, מדריך).
הפעילות המשותפת, התקשורת הבין אישית והאינטראקציה בין חברי הקבוצה נותנת למתבגר אפשרות לתרגל תפקוד של מבוגר בתוך חברה.לרוב המתבגר לא יכול לבחור את חבריו למסגרת, זוהי קבוצה פתוחה לכל מי שנמצא במסגרת, ולכן תפקידה הרגשי עבורו מוגבל.
קבוצת החברים מתוך בחירה - קבוצה המורכבת לעיתים ממספר תתי-קבוצות הקרויות "חבורות".
קבוצת השווים שונה ממשפחה בכך שהיא מאפשרת לילדים לפעול ללא השגחתם הישירה של ההורים, תוך עצמאות (חלקית).
סוד קסמה של קבוצת השווים היא מתן היכולת לחבריה לעסוק בפעילויות שנאסרו עליהם על ידי עולם המבוגרים (לרוב הורים ומורים).
פעילות במסגרת חברת השווים מאפשרת לילדים ליצור לעצמם זהות עצמית המנותקת מהזהות השיוכית שקיבלו במשפחתם ומכשירה אותם ליצור לעצמם מארג של יחסים חברתיים בכוחות עצמם.
עם זאת שהשפעת המשפחה על חבריה הצעירים נשמרת לרוב, ולכן המשפחה וחברת השווים מסוגלות לחיות בכפיפה האחת עם השנייה.
יש מקרים בהם קבוצת השווים הופכת לתחליף מלא (או כמעט מלא) למשפחה, והמתבגר רואה בה את קבוצת ההתייחסות הבלעדית שלו, התופעה מודגשת בחברות מהגרים, דוגמה היא תיאור המצב במחזמר סיפור הפרברים בו נוצרה חבורת רחוב בעלת תת-תרבות משלה.
ישנם מקרים בהם קבוצת השווים מפתחת לעצמה סוציולקט (שפה ייחודית).
קבוצת העשור של ה-WNBA הוא פרויקט שנערך בשנת 2006 בו בחרו את הכדורסלניות הטובות ביותר בעשור הראשון של ליגת ה-WNBA.
את 10 הכדורסלניות הטובות ביותר בחרו מתוך רשימה של 30 שחקניות, ואת ההצבעה העניקו אוהדי הליגה, אנשי תקשורת, מאמנים ושחקנים.
הרשימה כללה את 10 הכדורסלניות הטובות והמשפיעות ביותר בעשור הראשון של הליגה, עם התייחסות לספורטיביות, שירות לקהילה, מנהיגות ותרומה לכדורסל הנשים.
תשע כדורסלניות מההרכב הראשון זכו במדליה אולימפית אחת לפחות, ושבע כדורסלניות זכו באליפות ה-WNBA.
רק כדורסלנית אחת מההרכב הראשון (סינתיה קופר), כבר לא שיחקה כדורסל מקצועני בזמן שהקבוצה נבחרה.
שריל סוופס, טינה תומפסון וליסה לסלי, היו שלוש הכדורסלניות היחידות בהרכב הראשון ששיחקו בכל העונות של ה-WNBA.
קבוצת הסְפּינֶל היא משפחת מינרלים, כולם תחמוצות מתכתיות, שנוסחתם הכללית היא X)(Y)2O4).
כאשר X מייצג קטיונים מתכתיים דו־ערכיים כדוגמת מגנזיום, ברזל, ניקל, מנגן ובדיל, כשגם הקטיון הארבע ערכי של העופרת עשוי להופיע במיקום זה.
ו-Y מייצג קטיונים מתכתיים תלת־ערכיים כדוגמת אלומיניום, ברזל, כרום, ומנגן, כשגם הקטיון הארבע ערכי של טיטניום או הקטיון הדו ערכי של העופרת עשויים להימצא במיקום זה.
לעיתים ימצאו באותה דגימה תערובת של יונים שונים.
צורת תא היחידה של הסריג של משפחת המינרלים היא קובייה.
אניוני החמצן מסודרים באריזה קובייתית צפופה ביותר הבנויה מטטרהדרונים שבמרכזם הקטיונים המתכתיים הדו־ערכיים (X בנוסחה) וקדקודיהם אטומי חמצן, ומאוקטהדרונים שבמרכזם הקטיונים המתכתיים התלת־ערכיים (Y בנוסחה).
ב"ספינל הפוך" חצי מקטיוני ה-Y מצויים בלב הטטרהדרונים, ובלב האוקטהדרונים מצויים הן קטיוני ה-X והן קטיוני ה-Y.
מחלקים את קבוצת הספינל לשלוש תת-קבוצות שאינן נוהגות להתערבב.
סדרת הספינל (ספינל-אלומיניום), שבה ה-Y הוא אלומיניום, סדרת הכרומיט (ספינל-כרום) שבה ה-Y הוא כרום וסדרת המגנטיט (ספינל-ברזל) שבה ה-Y הוא ברזל.
בקבוצת הספינל יש מעל ל-20 מינרלים.
המינרלים החשובים ביותר בקבוצה כוללים את:
מינרלים קשים יותר ושקופים יותר מהספינלים בסדרות האחרות.
צורת הגביש הנפוצה היא אוקטהדרון והם מופיעים בסלעי יסוד בסיסיים, בפגמטיטים גרניטיים ובשכבות של אבני גיר מותמרים.
המינרלים בסדרה זו נוטים להתערבב.
ספינל - MgAl2O4, המינרל שנתן את השם לקבוצה כולה.
צבעו בעיקר אדום, אבל גם ירוק, חום וחסר צבע.
גאהניט - ZnAl2O4,מופיע בצבעים ירוק, כחול, צהוב, חום ואפור.
הרציניט - FeAl2O4, צבעו שחור.
גלקסיט - MnAl2O4, צבעו שחור.
רינגוודיט - SiMg2O4, פולימורף של אוליבין נפוץ בתוך מעטפת כדור הארץ בעומק שבין 520 ל-660 קילומטרים, ומינרל נדיר במטאוריטים.
ספינלים מהסוג Mg,Fe)(Al,Cr)2O4) נפוצים בפרידוטיט בחלקה העליון של מעטפת כדור הארץ, בין תחום האי רציפות מוהורובצ'יץ' ועד עומק של 70 קילומטרים.
מתחת לעומק זה, ספינל (אם קיים) הופך עשיר יותר ויותר בכרום.
ככל שהעומק גדל כך הופך גארנט מסוג פירופ להיות מינרל האלומיניום היציב יותר בפרידוטיט.
בעומקים קטנים יותר מתחם אי הרציפות מוהורובצ'יץ' מינרל האלומיניום היציב יותר בפרידוטיט הוא פלגיוקלז סידני.
במעבדה הצליחו לייצר מעל ל-200 סוגים שונים של ספינל, חלקם כאבני חן וחלקם כחומרים פרימגנטיים.
קבוצת העשרה הוא שמה של קבוצת אמנים אשר פעלו בישראל בשנים 1951-1960. הקבוצה הציגה 12 תערוכות קבוצתיות ונתפשה כקריאת תיגר על האמנות המופשטת של חברי "אופקים חדשים".
היא ניסתה להציב כאלטרנטיבה אמנות בעלת סממנים מקומיים ישראלים.
הרקע להקמת הקבוצה היה הצגתה של תערוכה קבוצתית בבית אגודת הציירים והפסלים בתל אביב ב-23 בפברואר 1951. המציגים, תלמידיהם של יחזקאל שטרייכמן ואביגדור סטימצקי ב"הסטודיה", פנו אל ראובן רובין, יו"ר האגודה, וזה אפשר את הצגת התערוכה.
השם - "קבוצת העשרה" נבחר לפי מספר המציגים בתערוכה.
על המציגים בתערוכה נמנו: אליהו גת, אלחנן הלפרן, קליר יניב, שושנה לויסון, אפרים ליפשיץ, דן קדר, משה פרופס, שמעון צבר, צבי תדמור וניסן רילוב.
לדברי פרופסור גילה בלס, ייתכן ושמה של הקבוצה נועד גם למנוע מן הביקורת להטביע "חותם אידאולוגי כלשהו על המציגים".
הגרעין המקורי של הקבוצה השתנה במהלך התצוגות השונות של הקבוצה.
חלק מחברי הקבוצה, ביניהם לויסון, קדר ורילוב נסעו לפריז לאחר התערוכות הראשונות ואילו אמנים אחרים הצטרפו אליה.
אהרון אשכנזי לדוגמה, הצטרף לקבוצה והציג תערוכותיה החל משנת 1955. שולמית טל הצטרפה בשנת 1953. אמנים אחרים הצטרפו לתערוכות בודדות: אורי ריזמן, אריה סרטני, איצ'ה ממבוש וגרשון דוידוביץ.
תערוכה של הקבוצה אשר הוצגה בשנת 1953 ובה הציגו תשעה אמנים, כונתה "תערוכת התשעה".
אמנותה של הקבוצה התקבלה כבעלת ביקורת על ההגמוניה של "אופקים חדשים", אשר הוקמה בשנת 1948. האמנות של "העשרה" הציגה אלטרנטיבה לציור המופשט האירופי-מודרניסטי, בתביעה להשיב אל תוך האמנות את הסממנים של החיים בישראל.
"הרגשנו", כתבו חברי הקבוצה במניפסט התערוכה השמינית, "בצורך לחפש דרכי ביטוי חדשות לאמנות אשר מקורות יניקתה הנם הנוף והאדם הישראלי.
מתוך אחידות החיים בקשנו להגיע לאחידות של צורה וסגנון.
שוכנענו כי תלישות מהמציאות הסובבת אותנו ופניה למקורות זרים תביאנו לפורמליזם יבש ונוקשה ולאמנות עקרה.".
למרות הניסיון להציג חזית אידאולוגית אחידה אל מול אנשי "אופקים", לא נותקו הקשרים האישיים והמקצועיים עם מוריהם.
במאמר מאוחר מתארת קלייר יניב את הקמת הקבוצה כהמשך ישיר של הפעילות האמנותית בסטודיו הלימודי.
"היה כיוון מסוים לקבוצה, אבל לא הייתה אידאולוגיה מגובשת" כתבה קליר יניב, מחברות הקבוצה.
למעשה, אמנותם של חברי הקבוצה הייתה מושפעת בסגנונה גם היא מן המגמות המודרניסטיות שבאמנות האירופית.
בסוף שנות החמישים של המאה ה-20 החלו אחדים מבין חברי הקבוצה, כגון פרופס, ליפשיץ ויניב, להתנסות במידות שונות של הפשטה בציוריהם.
הקבוצה הפסיקה להציג תערוכות משותפות והתפרקה, אך הקשרים החברתיים בין חבריה השתמרו.
חזרה לעקרונות הראשוניים של הקבוצה, כהתנגדות לאוונגרד המודרניסטי, הציג אליהו גת לאחר מלחמת יום הכיפורים, אז הקים קבוצה חדשה בשם "אקלים" ובה היו חברים אורי ריזמן, אברהם אופק, צבי אלדובי, מיכאל גרוס, טובה ברלינסקי, חנה לוי ואחרים.
בתורת המשחקים, קבוצת המיקוח היא פתרון קבוצתי בעל דרישות חלשות יותר מאשר הליבה, אשר ממליץ על פתרון לכל מבנה קואליציוני.
למושג הפתרון ליבה יש חיסרון.
ישנם מקרים שבהם דרישות הליבה חזקות מדי ונוצר מצב שאין וקטור תשלומים המקיים את דרישות הליבה.
לכן יש צורך להסתכל במושג פתרון שדרישותיו אמנם חלשות יותר אך הוא מספק פתרון לכל מבנה קואליצוני.
מושג פתרון זה נקרא קבוצת המיקוח.
קבוצת המיקוח מכילה את הליבה אבל היא יכולה להכיל גם וקטורי תשלומים מחוץ לליבה.
קבלן צריך שני עובדים כדי לבנות קיר והוא פונה לאבנר, ברוך וגידי בהצעה ששניים מהם יעבדו עבורו.
מכיוון שאבנר יותר מנוסה מאשר ברוך וגידי הוא יסיים את העבודה מהר יותר מהשניים האחרים.
לכן הקבלן ישלם ש"ח לזוג הכולל את אבנר וברוך או גידי ו- ש"ח לזוג ברוך וגידי.
נניח כי אבנר וברוך מחליטים ליצור קואליציה, לקבל את הצעת העבודה ולא לשתף את גידי ברווח.
כיצד הם יחלקו את הרווח?
נניח ואבנר יציע לברוך לחלק את הרווח כך: , כלומר ש"ח לאבנר ו- ש"ח לברוך.
ברוך לא יהיה מרוצה כי באפשרותו להציע לגידי ליצור קואליציה ולחלק את הרווח .
גידי לבטח יסכים וברוך ירוויח יותר מאשר בהצעתו של אבנר.
זהו ערעור של ברוך נגד הצעתו של אבנר.
גם אבנר יכול לערער ולהציע לגידי חלוקה של , אך ברוך יחסום אותו על ידי אותה הצעה של לגידי.
זהו ערעור לא מוצדק כי לברוך יש ערעור נגדי.
מצד שני, ערעורו המקורי של ברוך הוא מוצדק, כי אם אבנר יציע לגידי חלוקה בה גידי מקבל לפחות ש"ח, אבנר כבר יקבל פחות מה- בהצעתו ואין לאבנר ערעור נגדי.
אם נוצרת קואליציה של אבנר וברוך עם החלוקה , לאף שחקן אין ערעור מוצדק: אם למשל ברוך יציע לגידי ליצור קואליציה עם החלוקה אז אבנר יציע לגידי את החלוקה כערעור נגדי.
אם אבנר יערער ויציע לגידי חלוקה של , ברוך יחסום אותו עם הערעור הנגדי .
עבור הקואליציה של אבנר וברוך, החלוקה של הרווח היא החלוקה היחידה בה לאף אחד מהם אין ערעור מוצדק וזהו פתרון קבוצת המיקוח עבור מבנה קואליציוני זה.
מבנה קואליציוני הוא חלוקה של קבוצת השחקנים לקואליציות זרות שאיחודן .
היא קבוצת וקטורי התשלומים ביחס ל-:
כלומר, קבוצת כל וקטורי התשלומים שבהם כל שחקן מקבל לפחות את מה שהוא יכול לקבל לבד, וכל קואליציה של מחלקת את הערך שלה בין חבריה.
ערעור של שחקן נגד שחקן ב-, כאשר באותה קואליציה ו- וקטור תשלומים, הוא זוג סדור שבו:
2. הוא וקטור המקיים , וכן .
יהי ערעור של נגד ב.
ערעור נגדי של נגד הוא זוג סדור המקיים:
2. הוא וקטור המקיים .
ערעור של נגד ייקרא ערעור מוצדק אם ל- אין ערעור נגדי לו.
תחת הנחות אלו, קבוצת וקטורי התשלומים ב- בהם אין לאף שחקן ערעור מוצדק נגד שחקן אחר תיקרא קבוצת המיקוח ביחס למבנה הקואליציוני .
קבוצת המיקוח ביחס למבנה קואליציוני תמיד מכילה את הליבה ביחס לאותו מבנה.
אם לא ריק אז גם קבוצת המיקוח ביחס ל- אינה ריקה.
הגרעינון שייך תמיד לקבוצת המיקוח.
במשחק קמור, קבוצת המיקוח עבור המבנה הקואליציוני שווה לליבה.
קבוצת המניע (שבעבר נקראה "קבוצת לינוע") היא חברה פרטית בענף הלוגיסטיקה וההובלה היבשתית, הפועלת מאז 1932. נכון ל-2017, מפעילה החברה למעלה מ-200 משאיות ו-250 נגררים.
החברה מספקת שירותים בתחום ניהול שרשרת האספקה.
לחברה מרכזי תפעול בנמלי חיפה ואשדוד ובנמל התעופה בן-גוריון.
ראשיתה של החברה עם הקמתה של חברת "המניע" בתל אביב על ידי אברהם ליפשיץ ויואל בנו.
החברה עסקה בהובלת פרי הדר מנס ציונה לנמל יפו ובהובלת אבן ממחצבות מגדל צדק לתל אביב הנבנית.
משנות ה-80 של המאה ה-20 נוהלה החברה על ידי עמיעד ליפשיץ (שכיהן גם כחבר הנהלה במועצת המובילים, חבר בנשיאות לשכת המסחר - תל אביב והמרכז ויושב ראש ועדת תובלה ונמלים באיגוד לשכות המסחר).
החברה עסקה גם בהובלות לירדן.
ב-2003 פעלה החברה תחת נאמן שגיבש לה תוכנית הבראה, עקב חובות גדולים שצברה.
בהמשך רכשה החברה חברות אחדות בתחומה ובין השאר התאחדה בשנת 2004 עם חברת "לינוע דרך הים בע"מ" שהוקמה בשנת 1999. ב-2018 אוחדה חברת הבת ליעד עם חברת אוברסיז.
חברות הבנות של הקבוצה הן: לינוע איתן חדרה והמניע .
בשנת 2020 איתן חדרה רוכשת את ח.ש.א הובלות ,ובשנת 2022 איתן חדרה רוכשת את נתיבי המזרח והערבה.
בשנת 2023 חברת לינוע רוכשת את סדצקי הובלות.
המניע - שירותי אספקה והובלה מנמל אשדוד חיפה ואילת של מכולות ומוצרים למפעלים ,עבודה במשרד הביטחון, והתעשייה הצבאית.
לינוע - הובלה של קמח במייכליות על גבי סמיטריילרים.
איתן חדרה - הובלה ואחסנה של מכולות.
קבוצת הסמקטיט היא קבוצה של מינרלים פילוסיליקטיים קשורים, הדומים במבנה הפנימי ובכימיה שלהם השייכים למשפחת מינרלי החרסית.
מקור שם הקבוצה מיוונית: סמקטיס – לנקות, בשל היכולת של מינרלים בקבוצה לספוח שומן מבדים, תכונה שנוצלה בחומר המכונה באנגלית Fuller's earth.
נוסחת המבנה הכימי הכללית של המינרלים בקבוצת הסמקטיט היא Ca,Na,H)(Al,Mg,Fe,Zn)2(Si,Al)4O10(OH)2•nH2O), כאשר n מייצג את הכמויות המשתנות של המים.
ההרכב של טלק הוא לדוגמה: Mg3Si4O10(OH)2.
כמו כל הפילוסילקטים מאופיינים המינרלים בקבוצת הסמקטיט במבנה של לוחיות זעירות ברוחב של מספר אנגסטרם.
סוג אחד הוא שכבה של טטרהדרונים של סיליקה (SiO4).
משום שהצורן הוא ארבע־ערכי בעוד שהאלומיניום הוא שלוש־ערכי נדרש פיצוי חשמלי שבא בצורת קטיון נתרן או סידן.
עובי הלוחית כ-nm1. שכבה זו מכונה גם "שכבת הגיבסיט" בשל הרכבה הכימי הזהה למינרל גיבסיט (Al(OH)3).
כאשר מגנזיום מחליף את האלומיניום מכונה זו "שכבת הברוסיט" בשל הרכבה הכימי הזהה למינרל ברוסיט (Mg22(OH)4)
בקבוצת הסמקטיט, שכבה אחת של אוקטהדרונים מקושרת משני צדדיה לשתי שכבות של טטרהדרונים, מצב המכונה חרסית של 2:1. בין הלוחיות מפרידה שכבת ביניים.
המכילה מים או יונים ספוחים.
למינרלים בקבוצת הסמקטיט שימושים רבים:
טלק - סלע הבנוי מטלק ירוק-אפרפר מחוספס קרוי אבן-סבון או סטיאטיט והיה בשימוש לתנורים, כיורים, משטחי עבודה, לוחות מיתוג חשמל וכו'.
מונטמורילוניט – במינרל נעשה שימוש בתעשיית הקידוחים כרכיב העיקרי בבנטוניט שהוא המרכיב העיקרי בבוץ קידוח, בכך שהוא מגביר את הצמיגות של הבוץ ועוזר בקירורו של ראש המקדח ובסילוק שאריות הקידוח בעת שהוא נשאב בחזרה.
פירופיליט - נהוג להשתמש בפירופיליט כתוספת לקרמיקה על מנת להקטין את ההתרחבות בחום, כתוספת ללבנים חסינות אש, בייצור קוטלי חרקים, בצבעים ובמבודדי חשמל.
בסוג הפירופיליט הגושי נעשה שימוש כגיר לכתיבה על לוח או כגיר בשימוש חייטים לסימון מידות על בגדים.
קבוצת המליליט היא קבוצת מינרלים סורוסיליקטיים (סורו ביוונית ערימה - סיליקטים במבנה טטרהדרונים כפולים) של סידן, נתרן, אלומיניום, מגנזיום ולעיתים ברזל.
המינרלים בקבוצת המליליט הם תמיסות מוצקות של כמה מיני מינרלים שהחשובים בהם הם הגהלניט והאקרמניט.
בחלק מהמינרלים משתתפים גם היסודות בריליום, בריום ואבץ.
נוסחת המבנה הכימי הכללית של קבוצת המליליט היא Ca,Na)2(Mg,Al)[4]Si2O7)
המינרלים בקבוצת המליליט מתגבשים במערכת הטטרגונלית, חבורת סימטריות נקודתית "חבורה טטרגונולית סקלנוהדרלית" , וחבורת סימטריות מרחבית P 421m .
למינרלים בקבוצת המליליט יש מבנה בסיסי זהה על פי הנוסחה הכללית הבאה: (A2B(T2O7. מבנה המליליט מורכבת מזוגות משולבים של TO4, כש-T יכול להיות צורן, אלומיניום או בור, בצורת עניבת פרפר.
כשהם משתפים אחת הפינות הופכת נוסחת הזוג ל-T2O7. "עניבות פרפר" אלו מקושרות ביניהן ללוחיות באמצעות קטיוני B.
הלוחיות מקושרות האחת לשנייה באמצעות קטיוני A, כשהנפוצים ביותר הם סידן ונתרן.
אלומיניום משתתף גם כ-T וגם כ-B.
הגבישים של המינרלים בקבוצת המליליט זעירים (עד כמילימטר) והמינרלים מופיעים בטבע בדרך כלל כמסה חסרת צורה או גרגירית.
יש להם פצילות מובחנת על {001} וחלשה על {110}, והם נשברים באופן בלתי שווה.
הקשיות של המינרלים בינונית, 5.5-5 בסולם מוס, והמשקל הסגולי הוא בממוצע 2.95.
אופטית המינרלים הם חד-ציריים שליליים.
מקדמי השבירה של מינרלי המליליט הם: nε=1.626-1.658 ו-nω=1.632-1.669. גבישי המליליט שקופים למחצה, מינרלים טהורים של מליליט הם חסרי צבע, אבל בגלל זיהומים צבעם הוא בדרך כלל לבן, צהבהב, חום ירקרק, אפור או אפור ירקרק.
המינרל הראשון בקבוצה נתגלה לראשונה ב-1796 בקפו די בובה (Capo di Bove) בהרי אלבן (Alban), בנפת רומא שבמחוז לאציו באיטליה.
מקור השם מיוונית מלי (μέλι) – "דבש" על שם הגוון הצהוב הנפוץ של המליליט וליתוס (λίθους) – "אבן".
הגאולוג והמינרלוג הצרפתי ז'אן-קלוד דלמטרי (Jean-Claude Delamétherie; 1817-1743) היה ראשון שתיאר את המינרל.
למינרלים של קבוצת המליליט יש חשיבות כלכלית מועטה, מעבר לשימוש המקובל כמינרל במכירה לאספנים.
כמה מהמינרלים משמשים כמקור משני מאוד להפקת מתכות.
הלאוקופניט הוא מקור משני לצריום, וההרדיסטוניט הוא מקור משני לאבץ.
תפוצתם של מינרלים מקבוצת המליליט, שבהם בולטים המינרלים האקרמניט והגהלניט שביניהם יש תמיסה מוצקה, נרחבת למדי, אך הם אינם נפוצים.
הם מופיעים בסלעים מותמרים סלעי יסוד ומטאוריטים.
המופע בסלעים מותמרים מתרחש בסלעי גיר שאינם טהורים שעברו התמרה בטמפרטורה גבוהה.
לדוגמה, מליליט מופיע בכמה מסלעי הסקארן שנוצרו בטמפרטורה גבוהה.
מינרלים של מליליט מופיעים גם בסלעי יסוד דלים בסיליקה.
נראה כי חלק מסלעים אלו נוצרים בתגובה בין מאגמה לאבן גיר.
סלעי יסוד אחרים המכילים מליליט מתגבשים ממאגמה שמקורה במעטפת כדור הארץ שכנראה לא הזדהמה על ידי קרום כדור הארץ.
קיומם של מינרלים של מליליט הוא מרכיב חיוני בכמה מסלעי היסוד הנדירים, כדוגמת אוליבין מליליט.
סלעי יסוד נדירים במיוחד מכילים עד 70% מליליט, יחד עם מינרלים כדוגמת פירוקסן ופרוביסקיט.
מינרלים של מליליט הם מרכיבים של חלק מהתכלילים העשירים בסידן ובאלומיניום (Cal) במטאוריטים של כונדריט.
ליחסים בין האיזוטופים של המגנזיום ויסודות אחרים בתכלילים אלו יש חשיבות גדולים בהסקת מסקנות לגבי תהליכים שיצרו את מערכת השמש שלנו.
כאמור תפוצת המליליט רחבה למדי.
נכון לשנת 2010 ישנם 130 אתרים ברחבי העולם בהם מוצאים מליליט והם כוללים את: אלג'יריה, אנטארקטיקה, בוליביה, ברזיל, סין, גרמניה, צרפת, גרינלנד, ישראל (תצורת חתרורים), איטליה, תימן, קנדה, קזחסטן, הרפובליקה הדמוקרטית של קונגו, מדגסקר, מקסיקו, מרוקו, נמיביה, נורווגיה, אוסטריה, רומניה, רוסיה, שוודיה, שווייץ, טנזניה, צ'כיה, ארצות הברית ובריטניה.
קבוצת הפנטלנדיט היא קבוצה של מינרלים סולפידיים קשורים, הדומים במבנה הפנימי ובכימיה שלהם.
הקבוצה קרויה על שם המינרל פנטלנדיט, המינרל הנפוץ ביותר, והראשון מקבוצה זו שזוהה.
הנוסחה הכללית של המינרלים החברים בקבוצה היא XY8(S, SE)8 כאשר X יכול להיות כסף, מנגן, קדמיום או עופרת, ו-Y יכול להיות נחושת.
מתכות מגוונות יותר כדוגמת ניקל, ברזל או קובלט יכולים להיות הן באתר X והן באתר Y.
לכל המינרלים בקבוצת הפנטלנדיט יש סימטריה איזומטרית, חבורת סימטריות נקודתית "הקסאוקטהדרלית" , וחבורת סימטריות מרחבית Fm3m.
המבנה המרחבי של המינרלים בקבוצת הפנטלנדיט מורכב למדי, בתצורת קובייה ממורכזת פנים, כאשר יוני המתכת במרכז של ארבעונים (ארבעה יוני גופרית מקיפים את היון המתכתי במרכז) או תמניונים (שישה יוני גופרית מקיפים את היון המתכתי) במרכז.
מכל המינרלים החברים בקבוצה רק הפנטלנדיט מצוי בשפע, ושאר חברי הקבוצה הם מינרלים נדירים.
קבוצת האו"ם לפיתוח בר-קיימה הוא ארגון מאוחד של גופי האו"ם, שהוקם על ידי מזכ"ל האו"ם ב-1997 כחלק מרפורמה במערך גופי הארגון, על מנת לשפר את היעילות של תוכניות פיתוח שמפעילות האומות המאוחדות ברמה המדינתית.
הארגון מרכז 34 סוכנויות, קרנות ותוכניות הפועלות תחת האו"ם, השוקדות יחד לפיתוח בר-קיימה, החל בתוכנית הפיתוח של האו"ם (United Nations Development Programme) וכלה בארגון העבודה הבינלאומי של האו"ם (ILO).
ה-UNSDG משמש פורום ברמה גבוהה לגיבוש מדיניות משותפת וקבלת החלטות.
הוא מנחה, תומך, עוקב ומפקח על תיאום פעולות הפיתוח ב-162 מדינות וטריטוריות.
ב-1997 נשמעו באו"ם קולות הקוראים לאחד את כלל סוכניות האו"ם שעוסקות בענייני פיתוח, מאחר ששלל תוכניות הפיתוח של האו"ם, קרנותיו וסוכנויותיו המיוחדות חפפו בתחומי הפעילות האחת של השנייה.
ההצעה הראשונית הייתה לאחד את היוניצ"ף, את תוכנית המזון העולמית (World Food Programme) ואת קרן האוכלוסייה של האו"ם (United Nations Population Fund) תחת ארגון תוכנית הפיתוח של האו"ם.
לבסוף, החליט מזכ"ל האו"ם קופי ענאן לפעול להקמת אונד"ג, וזכה על כך לשבחים מפי אמרכל תוכנית הפיתוח ג'יימס ספת (James Speth).
בינואר 2018, קבוצת הפיתוח של האו"ם (UNDG) אורגנה מחדש לקבוצת האו"ם לפיתוח בר-קיימה (UNSDG) במטרה להאיץ את ההתקדמות לעבר היעדים לפיתוח בר-קיימה.
להלן חברי הארגון, החל מינואר 2022:
ארגון האו"ם לקידום והעצמת נשים (UN Women), או בשמו האחר: הישות של האו"ם לענייני שוויון מגדרי ולהעצמת נשים (United Nations Entity for Gender Equality and the Empowerment of Women)
המועצה הכלכלית-חברתית של האומות המאוחדות והעצרת הכללית של האומות המאוחדות מפקחות על אונד"ג ומעניקות לו ייפוי כוח.
כמו כן, נתון אונד"ג תחת פיקוחה של הוועדה הכלכלית והפיננסית (הוועדה השנייה) של העצרת הכללית.
תחת ידיו של הגוף הופקו דו"חות בעבור העצרת הכללית, כמו: ניתוח סטטיסטי מקיף של מימון פעולות מעשיות לשם פיתוח של מערך האו"ם לשנת 2006, וניתוח סטטיסטי מקיף של מימון פעולות מעשיות לשם פיתוח של מערך האו"ם לשנת 2007.
ראשי הארגון מתחילת פעילותו הם:
הוועדה הביצועית מורכבת מארבע הסוכנויות המייסדות של הגוף - תוכנית הפיתוח, קרן האוכלוסייה, יוניצ"ף ותוכנית המזון העולמית.
כמו כן, הנציב העליון למען זכויות האדם הוא חבר הוועדה אקס-אופיציו (מתוקף תפקידו).