tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
הבל היה חכם יותר, והבין שמותר להשתמש בבעלי החיים לצורך האדם, אך לא סבר שמותר לו להרוג אותם - אם לא לצורך גבוה, ולכן הביא קרבן מבעלי החיים, כלומר: בניגוד לקין הוא ידע שמותר להקריב מהם קרבן, אך חשב שאסור לו עצמו להרוג בעלי חיים כדי להשתמש בהם.
ולכן שעה השם אל מנחתו, אך מכיוון שדעתו הייתה בכל זאת רחוקה מעט מהאמת הוא נהרג כדי שלא יטעו אחר דעתו, אך קין לא נהרג כי דעתו הכוזבת הייתה עוד יותר רחוקה ולא עלולה הייתה לגרום להמשך אחריו.
למדה תורה דרך ארץ, שלא יאכל אדם בשר אלא לתיאבון".
פרשני מקרא נודעים כמו הרמב"ן והאור החיים מבארים, כי הטעם שהבשר הותר לנח לאחר המבול הוא, משום שמכיוון שכל בעלי החיים ניצלו על ידי צדקתו של נוח, ובתיבתו שאכלסה אותם בתקופת המבול, הוא זכה בהם בדין, ולכן התיר לו האלוהים להורגם למאכלו.
עוד מבואר בדבריהם, שבעלי החיים שהתורה אסרה מולידים בנפש האדם תכונות רעות, לעומת זאת בעלי החיים שהותרו לאכילה, ובאופן שהוכנו למאכל על פי דיני הכשרות, אין בהם כל חשש כזה.
בפירושו להורדת המן במדבר, כותב אברבנאל:
אחת המצוות הידועות ביותר הנקשרות לצער בעלי חיים היא שילוח הקן, עליה אומר הרמב"ן, בהזכירו את האימרה בתלמוד:
יש בקרב חז"ל שטענו שכבר אדם הראשון הקריב קורבן מן החי.
גם על הבל, בנו של אדם הראשון נכתב בתורה שהקריב קורבן מן החי, וקורבנו אף היה מובחר יותר מהקורבן הצמחי של קין: .
יש מהפרשנים המסבירים את הסתירה לכאורה המוצגת כאן בכך שמה שנאסר על האדם זה דווקא אכילת בשר, אולם שימוש בבעלי חיים לצרכים אחרים כמו לשם קורבן לאלוהים - לא נאסר, ועל פי היהדות המסורתית אף רצוי להשתמש בהם לצורך שימושים אלו.
לפי אחת הדעות, גם במהלך הנדודים במדבר נאסר על בני ישראל לאכול "בשר תאוה" והותר להם בשר קורבנות בלבד.
אכילת בשר לאחר חורבן הבית
לאחר חורבן בית המקדש השני היו פרושים שרצו בעקבות הצער על החורבן להפסיק לאכול בשר, אמנם חכמי ישראל התנגדו לכך.
וכך מובא בתלמוד הבבלי במסכת בבא בתרא (דף ס ע"ב):
הגישות ההגותיות השונות התייחסו למכלול מרכיבים באכילת בשר, במקורו, בהשפעתו ובפן המוסרי שיש בו.
הגישה המסורתית לא מזהה כל בעיה מוסרית, בכך שהבשר מגיע בעקבות מותו של יצור חי.
גישה זו התבססה על כך שהיהדות מתירה ואף מחייבת קיום קורבנות, מחייבת לעיתים אכילת בשר לצורכי שמחה ובכלל.
הטענה ההגותית שהצטרפה לכך ראתה את האדם כמרכז הבריאה, כפי המצטייר בסיפור הבריאה בספר בראשית, ואת הסובב אותו כדברים שנועדו לצורכו; לכן גם בעלי החיים נועדו לצורך האדם, ובתוך כך אף אכילת בשרם.
גישה זו אף כופרת לעיתים במוסריות של אלו הנמנעים לאכול בשר מטעמים שונים (צמחונות) נגד רשותו של בורא העולם שהוא מקור המוסר והצדק על פי תפיסת היהדות, היו שהוסיפו לטעון שגם צמחים מהווים גורם חי, ברמה מסוימת, ותלישתו לצורך אכילה אף היא מהווה רצח.
ומכיוון שעל ידי כך נוצרת בעיה קיומית שכן כאשר אדם אינו מתבסס באכילה על הצומח או על החי, ימות.
לכן גורסים בעלי תפיסה זו, ששרשרת המזון, היא דבר טבעי, ומוסרי, וניסיונות להתכחש להם אינם אמיתיים.
עם זאת קיימות קבוצות ביהדות שהתרפקו על מניעת האכילה של בשר לפני המבול כמתואר בתורה, ואף את החזון לשוב לתקופה זו.
בעלי גישה זו התנגדו לאכילת בשר וראו בו פעילות לא מוסרית.
הם צירפו לטענתם את ההלכות הנוגעות לצער בעלי חיים, והלכות נוספות.
את ההיתר ההלכתי לאכילת בשר הם ראו, בעקבות הרב אברהם יצחק הכהן קוק, כהיתר זמני שיתבטל בעתיד.
דיני הכשרות מגדירים בדקדקנות את דרך השחיטה המותרת.
מספר פרשנים שאפו לציין ולהסביר את הזווית המוסרית בקביעה ההלכתית ביחס לשחיטה, ושיערו שזו הדרך הגורמת את הסבל הקטן ביותר לבעל-החיים.
בישראל, רשות ניירות ערך היא אחד מהגופים השלטוניים שיש להם סמכויות אכיפה מנהלית – סמכות ענישה מעין משפטית – לצד רשויות אחרות כמו המשרד להגנת הסביבה, רשויות מקומיות ורשויות התכנון והבנייה.
רקע לקיומו של הליך האכיפה המנהלית
טרם קיומה של האכיפה המנהלית, הליך האכיפה העיקרי הקיים על פי חוק ניירות ערך היה ההליך הפלילי, לצד הליך של הטלת עיצומים כספיים וקנסות אזרחיים.
בשל מורכבותו ומשכו של ההליך הפלילי, הוחלט על יצירת מנגנון אכיפה נוסף ובספטמבר 2009 פרסם משרד האוצר את תזכיר חוק אכיפה מנהלית.
יו"ר רשות ניירות ערך, פרופ' זוהר גושן, הסביר כי "העדרו של ההליך המנהלי ככלי אכיפתי היה עד היום אחד החוסרים המשמעותיים בסמכויותיה של רשות ניירות ערך.
מנגנון האכיפה המנהלית נועד לטפל בהפרות של חוקי ניירות ערך אשר היסוד הנפשי הנדרש בהן הוא של רשלנות לכל היותר".
הצעת החוק הובאה בפני הכנסת תחת השם "הצעת חוק ייעול הליכי האכיפה ברשות ניירות ערך (תיקוני חקיקה), התשע"א–2011 ואושרה על ידי הכנסת ב-17 בינואר 2011.
אופן האכיפה המנהלית על ידי הרשות לניירות ערך
מנגנון האכיפה המנהלית של רשות ניירות ערך נועד לטפל בהפרות חוק שאינן פליליות, אך אינן מתאימות לטיפול על ידי קנס בלבד.
הליך האכיפה מבוצע על ידי ועדה מנהלית שמוסמכת להטיל קנסות של עד 5 מיליון ש"ח על תאגידים ומיליון ש"ח על יחידים, לדרוש תשלום פיצויים לנפגעי ההפרה, לדרוש נקיטה של פעולות לתיקון ההפרה ולמניעת הישנותה, לאסור על כהונה בגופים מסוימים, להתלות רישיון ולהטיל ענישה על תנאי.
הוועדה מוסמכת להטיל עונשים אלה על נושאי משרה, ובכלל זה דירקטורים ומנהלים בכירים נאמנים, יועצי השקעות ועוסקים אחרים בתחום ניירות הערך, ובכלל זה על יחידים ועובדים שכירים שאינם נושאי משרות בכירות.
ערעור על החלטות הרשות במסלול המנהלי הוא לבית המשפט לעניינים מנהליים ואינו ערעור פלילי רגיל ומלא.
יושב ראש רשות ניירות ערך יכול להחליט בכל מקרה של הפרה או עבירה האם לנקוט באמצעות קנס כספי, בהליך מנהלי או בהליך פלילי.
הוועדה המנהלית דנה בהפרות של חוק ניירות ערך, חוק השקעות משותפות בנאמנות וחוק הייעוץ.
היא מוסמכת להטיל קנסות כספיים בהיקף משמעותי.
בחקירה מנהלית הזכות של הנחקרים להימנע מהפללה עצמית היא מוגבלת, ולא עומדת להם זכות שתיקה.
כמו כן, ההליך בפני הוועדה מתנהל לרוב בצורה מזורזת וללא שמיעת עדויות.
על-פי החוק הוקמה "ועדת אכיפה מינהלית", היושבת במותב בן שלושה חברים, בהם נציג הרשות (יו"ר המותב) ושני נציגים נוספים שמינה שר המשפטים.
הרכב הוועדה נקבע על ידי יו"ר הרשות והוא קובע מי יעמוד בראשה.
להליך האכיפה כמה שלבים עיקריים:
פתיחת חקירה סמויה לאחר חשד מבוסס לביצוע של עבירה בתחום ניירות ערך - פתיחת הליך מנהלי/ הגעה להסדר מול יו"ר הרשות לניירות ערך.
מתן הודעה לחשוד בדבר פתיחה בהליך אכיפה מנהלי.
ההליך מתבצע בידי הוועדה לאכיפה מינהלית.
לחוק נוספה ההוראה בדבר איסור ביטוח ושיפוי נושא משרה.
איסור הביטוח הוא מקיף ואוסר לבטח את נושא המשרה במישרין או בעקיפין.
דהיינו, גם נושא המשרה עצמו אינו יכול לרכוש ביטוח לבטח עצמו בפני העיצום הכספי שיוטל עליו בגין רשלנות.
חוזה כזה לביטוח - בטל.
עוד נאסר על התאגיד לשפות או לשלם, במישרין או בעקיפין, עיצום כספי שהוטל על אחר, וכן בעל שליטה בתאגיד לא ישפה ולא ישלם, במישרין או בעקיפין, עיצום כספי שהוטל על התאגיד, על נושא משרה בכירה בתאגיד או על עובד בתאגיד.
אין בישראל עוד עבירות רשלנות אשר לא ניתן לבטח אותן, כגון רשלנות רפואית או רשלנות מקצועית.
כמו כן, האיסור הוא ייחודי לישראל.
ביקורת על החוק ועל העדר ביטוח ושיפוי
על מנגנון האכיפה המנהלית של רשות ניירות ערך נמתחה ביקורת רבה בשל חוסר המידתיות שבו, במיוחד בשל האיסור על ביטוח ושיפוי על קנסות אכיפה מנהלית.
פורום CFO, שחבריו עלולים להיפגע מאיסור זה, הוביל את המאבק בנושא ומתח במספר הזדמנויות ביקורת נוקבת על החוק ונאבק לשינויו בעת החקיקה.
טענתו המרכזית היא כי "חוק אכיפה מנהלית מעניק לרשות סמכויות חקירה וענישה מרחיקות לכת ובלתי מידתיות והופכת למעשה את רשות ניירות ערך לגוף חוקר, תובע, שופט ומעניש בעת ובעונה אחת, וכל זאת תוך ביטול ושיסוע האיזונים והבלמים הקיימים כיום במשפט הפלילי.
ההצעה יוצרת ניגוד עניינים מובנה, אשר בו הרשות לניירות ערך יכולה מצד אחד להחליט לתבוע אדם - ומצד שני לחרוץ את דינו ולפעול כבית משפט לכל עניין ודבר".
לדברי הביקורת הצטרפו גם משפטנים: השופטת ורדה אלשיך, סגנית נשיאת בית המשפט המחוזי בת"א, אמרה כי "התוצאה של אכיפה מנהלית היא קשה מאוד.
מי שיורשע יסתובב עם טלאי צהוב או תמרור אדום מעל הראש.
באכיפה מנהלית מדובר על סבירות ההחלטות, אך מי יקבע מהו הסביר?
האם יהיו אלה אנשי רשות ניירות ערך שמפקחים על החברות?
האם הסבירות של רשות ניירות ערך תעמוד מול הסבירות של מנהלי הכספים?
אני לא יודעת מחשבתו של מי יותר סבירה".
עו"ד דוד חודק אמר כי אכיפה המנהלית ללא יכולת שיפוי וביטוח אינה צודקת ואינה סבירה.
ח"כ הרב משה גפני, יו"ר ועדת הכספים של הכנסת, אשר דנה ואישרה את החוק, אמר כי "הרשות לניירות ערך מקבלת הרבה כוח ועוצמה לטובת המשקיעים, אבל עליה להתייחס לתפקידכם ברגישות ולא לשכוח את האנשים שעומדים מאחורי הדברים.
גם אם טעו – לא תמיד ייקוב הדין את ההר".
בנוסף גם מציין גפני כי במידה ורשות ניירות ערך תסטה מכוונת המחוקק ותנצל את כוחה ב"דרך לא סבירה", הוא יפעל לתיקון החקיקה הקיימת.
לאחר יישום החוק חלה ירידה חדה במחזורי המסחר בשוק ההון הישראלי.
יש הגורסים שירידה זו חלה בין השאר בשל הסיכון הגבוה בהעסקת סוחרים בשוק הון, מכיוון שסוחר שמבצע פעולה אסורה יכול להוביל לאכיפה לא רק כלפי עצמו אלא גם כלפי מנהליו עד לדרג מנכ"ל, וכן כנגד הגוף עצמו.
כתוצאה מכך, יש גופים הנמנעים ככל הניתן מהעסקת סוחרים ושדורשים ניירת רבה מכל סוחר המבצע פעולה כלשהי (בשביל הגנה עתידית מאכיפה).
תגובת הרשות לניירות ערך לביקורת ותוכנית ציות פנימית
בתשובה לביקורת, התחייב יו"ר רשות ניירות ערך כי האכיפה המנהלית תופעל במידתיות.
"אין לנו אינטרס לאכיפת יתר.
עונשי מקסימום מיועדים רק למקרים חמורים".
רשות ניירות ערך הציגה תוכנית אכיפה פנימית וולונטרית, שאם היא תיושם, תקנה לחברות הגנה מסוימת מפני החוק.
מטרתה של תוכנית אכיפה פנימית יעילה היא להביא להטמעת הדין ולבסס בתאגיד תרבות של ציות לדינים הרלוונטיים.
על פי התוכנית, הנהלת התאגיד אחראית על גיבוש תוכנית אכיפה פנימית והבאתה לאישור הדירקטוריון.
עם זאת, הגורם שמחליט האם תוכנית אכיפה פנימית היא מספקת היא אותה רשות שגם חוקרת, גם תובעת, גם שופטת, וגם אוכפת את הסנקציות.
ב-25.5.11 הורה יו"ר רשות ניירות ערך הנכנס, פרופ' שמואל האוזר, באחד מצעדיו הראשונים בתפקידו, על החלפת שני נציגי רשות ניירות הערך בוועדת האכיפה המנהלית בשני נציגים מחוץ לרשות.
בהודעה מטעם הרשות לניירות ערך הוסבר כי "מטרת המהלך, המתבצע כחלק מההכנות ליישום האכיפה המנהלית, היא הפרדה מרבית בין תהליך הבירור המנהלי והליך ההעמדה לדין לבין הליך האכיפה שמבצעת ועדת האכיפה המנהלית".
בכך מיתנה הרשות לני"ע את הביקורת על היותה הגוף המחוקק, החוקר והשופט, אולם עדיין לא ניתן מענה לשאלת השיפוי והביטוח של נושאי משרה.
אכילת דג ובשר יחד נאסרה על ידי רוב פוסקי ההלכה מטעם סכנה (צרעת), פסיקה זו נובעת מפרשנות בדברי התלמוד הבבלי.
היקף ההוראה ופרטיה משתנים בין הפוסקים, היו שהחמירו באיסור זה יותר מאיסורי תורה, ולעומתם היו שהקלו בעיקר האיסור, למשל הרמב"ם בספרו ההלכתי לא הביא הלכה זו, והיו כמה מהאחרונים שסברו שהשתנו הטבעים וכיום אין סכנה בדבר.
(תרגום: שנצלתה יחד עם בשר – אסר רבא מפרזיקא לאוכלהּ ב.
מר בר רב אשי אמר: אפילו במלח גם אסרה, משום ש לריח ולדבר אחר).
הראשונים ביארו ש"דבר אחר" הוא צרעת, ושההימנעות מאכילת הדג שנצלה עם הבשר היא מפני סכנה זו.
הרמב"ם לא הביא איסור זה בספרו ההלכתי.
רבים מהפוסקים נתנו טעמים שונים להשמטת הלכה זו:
הרמב"ם לא פסק כדעת מר בר רב אשי אלא כדעת רבא מפרזקיא הסבור שאין בזה כלל סכנה.
בתקופת התלמוד הייתה סכנה וכיום אין - השתנות הטבעים.
האיסור נאמר רק על דג מסוים, ולא באופן גורף.
רבים מהפוסקים החמירו להצריך גם נטילת ידיים כדברי הרא"ש, ואף אם אין בזה משום סכנה כתבו הפתחי תשובה והחתם סופר שיש לאסור משום הכלל ההלכתי שאין בית דין רשאי לבטל דברי בית דין חבירו אלא אם כן הוא גדול ממנו בחכמה ובמנין.
מנגד, המגן אברהם כתב, שבימינו נשתנו הטבעים בכמה דברים ולכן ייתכן שאפשר להקל ולא ליטול ידיים בין אכילת דגים ובשר, ואכן כך נפסק במשנה ברורה שאין חובה ליטול ידיים ביניהם, אך אסור לאכלם יחד וחובה לקנח את הפה ביניהם על ידי אכילה ושתייה.
ויש אומרים שכיום אין כלל איסור לאכול דג בבשר, היות שהאיסור נובע מסיבה בריאותית בלבד, וכיום ברור לרופאים שאין בזה סכנה.
יש לציין שאף יהודי תימן שפוסקים בדרך כלל כדעת הרמב"ם, נהגו בנושא זה איסור.
אכיש הוא דמות מקראית, מלך העיר גת, אחת מערי פלשתים.
דמותו מוזכרת בספר שמואל א' בימי מלכות שאול בסיפור בריחתו של דוד מפני שאול, ובספר מלכים א' בימי מלכותו של שלמה.
בספר שמואל שמו מופיע כאכיש בן מעוך ובספר מלכים כאכיש בן מעכה.
לא ברור האם מדובר באתו אדם שמלכותו נמשכה יותר מארבעים שנה, או שמדובר בשני מלכים שונים, כנראה סב ונכד.
השם "אכיש" מופיע בכתובת עקרון מהמאה ה־7 לפנה"ס כשמו של "שר עקרן" (מלך עקרון).
בכתובות מלכותיות של אסרחדון ואשורבניפל (המאה ה־7 לפנה"ס) מופיע שמו של מלך עקרון בכתיב i-ka-ú-su, ובתרגום השבעים נכתב שמו Ἀγχους (אַנכֿוּס); לפי כתיבים אלה, ההגיה המקורית של השם הייתה אַכַיֻש או אִכַיֻש.
תופעת הפיכת היו"ד העיצורית לאם קריאה בשמות פרטיים בניקוד המסורה מתועדת גם בשם רצין.
ייתכן שמקור השם הוא יווני ומשמעותו היא "האכאי".
כאשר דוד ברח מפני שאול ביקש מקלט בעירו גת.
יועצי המלך מבשרים לאכיש כי דוד הגיע לגת.
נראה שלפי דבריהם הכירו עבדי המלך את דוד על סמך השיר ששרו בישראל לאחר ניצחונו את גָּלְיָת: הִכָּה שָׁאוּל בַּאֲלָפָו, וְדָוִד בְּרִבְבֹתָו הדיו של השיר הגיעו עד גת.
אזכורו של השיר מציב את מעמדו של דוד במקביל למעמדו של שאול המלך הנוכחי בעיני הפלשתים.
השיר הושר בעקבות מפלתו של גָּלְיָת מבני העיר.
דוד מבין שחייו בסכנה מדברי עבדי מלך גת.
דוד חשב כי יוכל להיות בגת כאדם אנונימי אך כעת נודע דבר בואו והפלשתים יכולים לנקום את מותו של גָּלְיָת בן עירם.
בכך רצה להשיג כמה דברים: שאכיש לא יאמין שהאיש לפניו הוא גיבור הקרב עם גָּלְיָת ושאכיש יגרש אותו מהעיר.
מדרש ילקוט שמעוני מציג את טירופו של דוד בהקבלה לביתו של אכיש : .
הגירוש לא נאמר במפורש אך מן הכתוב ניתן להבין שדוד אכן גורש.
סיפור זה אינו מתיישב עם הסיפור המסופר ב.
בעת שהייתו בציקלג תפקד דוד כשר צבא בצבאו של אכיש.
בזמן הקדום היה נהוג שאנשי צבא זרים שרתו אצל מלכים, גם בצבאו של שאול וגם בצבאו של דוד שרתו זרים.
הקושי בסיפור זה הוא בכך שדוד שרת את אויבו של ישראל.
קושי זה העלה שאלות מוסריות כמו האם מותר לדוד להילחם נגד בני עמו?
אכיש מבין שדוד המגיע ביחד עם שש מאות איש ויכול לשרת את מטרותיו.
כדי לצאת מקושי זה דוד מערים על אכיש ואינו מספר לו את האמת על הפשיטות שהוא עושה עם צבאו.
כדי שהשקר לא יתגלה, דוד משמיד את העדים.
אכיש מאמין לדוד ובכך מוצג כמלך כסיל.
על כך גם מצודת ציון בפירושו לפרק :
כאשר יצא אכיש להילחם בישראל ביקש מדוד כי אנשי דוד יצטרפו אל צבאו.
דוד אינו יכול לסרב לאכיש כי כך יתגלה במערומיו.
הסיפור ב מסתיים מבלי שתהיה תשובה האם יצא למלחמה יחד עם אכיש.
בספר סרני פלשתים, התנגדו לצירופם של דוד וצבאו והם נאלצים לשוב לציקלג.
בשני סיפורים אלו (, ) אכיש מושם ללעג בפי המחבר המקראי.
אפשרות אחרת שאכיש, המכונה אבימלך בתהילים, מוצג כמי שאוהב את דוד, והשוואתו לאבימלך מלך פלשתים שהיה מיודד לאברהם.
כפרפרזה היסטורית בין דוד לאברהם.
המילים 'בְּשַׁנּוֹתוֹ אֶת-טַעְמו' מהדהדות את הסיפור על בריחתו של דוד לאכיש בספר שמואל כ"א.
אך על פי המזמור, דוד ברח אל אבימלך דבר המעורר תהיות.
רש"י בפירושו לתהילים מסביר שלמרות ששמו של המלך הוא אכיש, הוא נקרא במזמור אבימלך כוון שכל מלכי פלשתים נקראו אבימלך כמו שכל מלכי מצריים נקראו פרעה.
לדעת יאיר זקוביץ, מחבר מזמור ל"ד בתהילים זיהה את אכיש עם אבימלך, בגלל הדמיון הרב העולה מסיפורו של דוד לסיפור בספר בראשית כ', סיפור שרה ואברהם אצל אבימלך מלך גרר.
גם מדרש תהילים מיחס זאת לדמיון בן שני הסיפורים : וכי אבימלך היה שמו, והלא אכיש היה שמו, אלא שהיה צדיק כאבימלך.
בשני הסיפורים דוד ואברהם מגיעים לעיר פלישתית והחשש שחשיפת האמת תעמיד אותם בסכנה, גורם להם להתחזות.
אכלוזאורוס (שם מדעי: Achelousaurus) הוא סוג של דינוזאור ממשפחת הצרטופסיים ששכן ביבשת אמריקה הצפונית בקרטיקון העליון, כ-74 מיליון שנים לפני זמננו.
פירוש השם "לטאת אכלוס" על שם דמות מהמיתולוגיה היוונית ושם המין horneri הוא על שם הפלאונטולוג ג'ון ר.
אכלוזאורוס היה דינוזאור צמחוני הולך על ארבע.
הגולגולת שלו לא הייתה מצוידת בקרניים חדות אלא בבליטות גרמיות קהות.
העטרה (frill) שלו, מעין "מניפה" גרמית הייתה קצרה אך בעלת בליטות ושקעים ("חלונות" בעצמות העטרה), כללה זיזים חדים ושימשה ככלי מרשים במפגני ראווה.
מקצה העטרה בלטו שני זיזים ארוכים ומעוקלים.
האכלוזאורוס היה שייך לתת-משפחת הצנטרוזאורים של הצרטופסיים ואופיין בעטרה קצרה ובליטה גדולה מעל האף.
אורכו היה כ- ומשקלו כ-2–3 טונות.
האכלוזאורוס התגלה על ידי סקוט סמפסון ב-1995. מאובניו נתגלו במונטנה שבארצות הברית בסלעי משקע שמתוארכים לגיל הקמפן, כ-80 עד 73 מיליון שנה לפני זמננו.
מאובניו של האכלוזאורוס נמצאו בשכבה הצעירה ביותר מתקופה זו, כ-74 מיליון שנה לפני זמננו.
המאובנים שנתגלו כוללים 3 גולגולות (שמוצגות כיום במוזיאון הרי הרוקי) ומספר עצמות של השלד הצירי.
אָכְלָה וְאָכְלָה (האותיות אל"ף מנוקדות בקמץ קטן.
נקרא גם מסורת הגדולה.) הוא קובץ מסורה עתיק, בספר נפרד מכתבי היד של התנ"ך, הכולל בתוכו רשימות מסורה, במיוחד מסוג "מסורה מצרפת".
שם הספר נגזר משני העיולים הראשונים המופיעים בו.
ידועים כיום שני כתבי יד שלמים של הספר ועוד כמה שרידים של כתבי יד.
שני כתבי היד השלמים הם:
כתב יד פריס שהוצא לאור על ידי זלמן פרנסדורף בשנת 1864.
כתב יד האלה שהוצא לאור בשנת 1975 במדריד וידוע כמהדורת דיאז אסטבאן.
לטענת צבי גרץ, כתב יד האלה הוא יותר קדום ושלם, בהכילו מעל 500 רשימות, לעומת 374 בכתב יד פריס.
סדר הפרקים בשני כתבי היד דומה מאוד ועל כן הם מזוהים כהעתקים של אותו ספר.
עיקר כתבי היד נכתב בשני טורים, באופן המתאים במיוחד להצגת זוגות מילים של מסורה מצרפת.
ספר "אכלה ואכלה" כולל רשימות של הערות מסורה, לרוב על מילים יחידות או זוגות של מילים, שיש להם מכנה משותף.
רוב הרשימות הן מסוג "מסורה מצרפת".
הרשימות מסודרות לרוב לפי סדר הפסוקים בתנ"ך או לפי סדר הא"ב.
בכתב יד פריס 59 רשימות של מילים יחידות, 58 רשימות של זוגות מילים השונות זו מזו (למשל אחת עם ו' החיבור ואחת בלעדיה), 20 רשימות של זוגות מילים זהות, 26 רשימות של מסורה מצורפת בתבנית אחרת, ועוד רשימות של קרי וכתיב, מסורה משווה ומסורת סירוגין.
בספר "אכלה ואכלה" אין כמעט רשימות מסורה של מילים מחורזות ואלו שכלולות בה הן מילים שהחרוז הוא בעל משמעות לשונית.
מכאן ניתן להסיק שרשימות מסורה מחורזות הומצאו לאחר כתיבת קובצי "אכלה ואכלה".
מחבר הספר אינו ידוע, אולם בתוך הספר מוזכר הפסיקתא, כך שהספר נכתב אחרי כתיבת הפסיקתא.
הספר מוזכר ככל הנראה על ידי יונה אבן ג'נאח, ועל ידי רש"י הוא מכונה "מסורת הגדולה".
צבי גרץ טען שהספר נכתב על ידי רבנו גרשום על סמך כתב יד בו נכתב "מסורה גדולה שכתב ר"ג" והדמיון בין הערות מסורה שיוחסו לרבנו גרשם לאלו המופיעים בספר "אכלה ואכלה".
לעומתו טען אייזיק הירש וייס שהספר רק הועתק על ידי רבנו גרשום ולא נכתב על ידו, כי לא ייתכן שספר שנכתב על ידי רבנו גרשום הגיע במהירות כה גדולה לספרד וזכה ליחס כזה שהוא מוזכר על ידי יונה אבן ג'נאח.
ההנחה כיום היא שהספר גובש במאה התשיעית לכל המאוחר.
יוסף עופר כותב שסביר שהספר נכתב אחרי התגבשות הערות המסורה שכן המסורה המצרפת, שמהווה חלק נכבד מהספר, מצרפת יחד הערות מסורה רבות.
לעומת זאת, טוען עופר שהמסורה המצרפת של "אכלה ואכלה" קדמה לזו המופיעה בכתבי היד של התנ"ך, שכן הרשימות בספר יותר שלמות.
בפי הראשונים כונה הספר "מסורה גדולה" או "מסורת גדולה".
הספר מוזכר על ידי הרד"ק כ"ספר אכלה ואכלה".
לאחר הרד"ק לא מוזכר עוד הספר, למעט על ידי רבי אליהו בחור בספרו "מסורת המסורת" שיצא לאור במחצית הראשונה של המאה ה-16. בהקדמה לספר זה כתב אליהו בחור:
באמצע המאה ה-19 זיהה דב בער גולדברג את הספר בספריית הקיסר בפריז וסיפר על כך לזלמן פרנסדורף שהוציא אותו לאור בשנת 1864 בהנובר.
בשנת 1867 זוהה כתב היד של אוניברסיטת האלה-ויטנברג.
כתב יד האלה הוצא לאור בשנת 1975 במדריד וידוע כמהדורת דיאז אסטבאן.
אכילת מצה היא מצוות עשה הנוהגת בחג הפסח.
בליל הסדר ישנו חיוב לכל הדעות לאכול מצה.
בשאר ימי הפסח, לרוב הדעות היא רשות, ולפי כמה שיטות האוכל מצה מקיים מצווה (אבל היא אינה חובה).
מצוות אכילת מצה מוזכרת פעמים רבות בתורה.
למרות החזרתיות הרבה על כך שיש מצווה לאכול מצות בכל שבעת הימים ישנו מקור אחד שבו כתוב "שֵׁשֶׁת יָמִים תֹּאכַל מַצּוֹת וּבַיּוֹם הַשְּׁבִיעִי עֲצֶרֶת לַיהוָה אֱלֹהֶיךָ לֹא תַעֲשֶׂה מְלָאכָה:" ().
בגמרא דרשו את הפסוק הנ"ל ופירשו שבמשך כל החג אכילת מצות היא רשות ורק בליל ט"ו (ליל הסדר) חובה לאכול מצה, מפני שלגביו נצטווינו באופן מיוחד: "בָּעֶרֶב תֹּאכְלוּ מַצֹּת".
אכילת מצה בשבעת ימי הפסח
כפי שנאמר, חז"ל למדו שהחובה לאכול מצה היא רק בליל הסדר.
רוב הפוסקים למדו מכך שאכילת מצה בשבעת ימי הפסח, למעט ליל הסדר היא רשות.
כך פסק בין השאר הרמב"ם:"אבל בשאר הרגל אכילת מצה רשות, רצה אוכל מצה, רצה אוכל אורז או דוחן או קליות או פירות".
אמנם, היו מפרשני התורה, בהם ראב"ע, והחזקוני שכתבו שבאכילת מצה כל שבעה מקיימים מצווה.
כך עולה גם מדברי הרא"ש שמבאר על פי הגאונים את הפטור מהנחת תפילין בחול המועד פסח בכך שישנה מצות אכילת מצה.
כך פסק הגר"א, וכך פסק ערוך השלחן: "ודע דכך מקובלני, דאע"ג דאין חובת מצה רק בלילה הראשון, מכל מקום מצווה לאכול ימי הפסח כדכתיב שבעת ימים תאכלו מצות, והא דקרי לה רשות, משום דמצוה לגבי חובה רשות קרו לה מפני שאין זו מצות עשה".
בליל הסדר, נוהגים לשים שלוש מצות בקערה.
שניים מהמצות (העליונה והתחתונה) הן עבור לחם משנה, ועליהן מברכים "המוציא לחם מן הארץ".
המצה השלישית (האמצעית) היא עבור יחץ, ואינה יכולה לשמש ללחם משנה כי היא נשברת לשני חצאים (חצי אחד משמש לכורך, והחצי השני לאכילת אפיקומן) .
אפשר לברך "על אכילת מצה" גם על מצה שאינה של לחם משנה, אבל נהגו להשתמש בהן דווקא.
כרוב האכילות בהלכה, גם במצוות אכילת מצה קבעו חז"ל כמות מינימלית של כזית (גודל של זית בינוני; כיום מקובלים שיעורים גדולים יותר – כ-17 סמ"ק, כ-28 סמ"ק, ויש המחמירים עד כדי 50 סמ"ק).
מיד לאחר שבירך ברכת המוציא וברכת 'על אכילת מצה' אוכלים כזית אחד.
ויש שנוהגים לאכול שני שיעורי כזית – אחד למצת המצווה ואחד לברכת "המוציא"; כזית אחד מהמצה השלמה לברכת המוציא והכזית השני מהמצה החצויה למצת מצווה.
מלבד אכילת כזית מצה למצוות היום שהיא חובה מהתורה נוהגים לאכול בליל הסדר עוד כמה פעמים שיעור כזית מצה:
למצוות ה"כורך" - אוכלים מצה כרוכה במרור, זכר למנהגו של הלל הזקן שעשה כן בזמן שבית המקדש היה קיים.
ב"צָפוּן" - האפיקומן שאוכלים בסוף הסעודה, זכר לקורבן הפסח (ויש המחמירים – שני כזיתים).
יש לאכול כזית מצה תוך זמן הנקרא "כדי אכילת פרס" (הזמן הדרוש לאכילת חצי כיכר של תקופת התלמוד).
הכמות שנאכלת צריכה להיאכל בזמן סביר – "כדי אכילת פרס" (זמן של אכילת חצי כיכר של זמן התלמוד).
כמות הזמן המשוערת נתונה במחלוקת בין הפוסקים, והיא נעה בין 2 דקות ל-9 דקות.
יש המחמירים ונוקטים את כל השיעורים, ומנסים לאכול שני "כזיתים" מצה לפי השיטה המחמירה (סך הכול 100 סמ"ק), בפרק זמן של 2 דקות.
יש להיזהר שחומרה זו לא תביא לידי קולא, שכן אכילה כזו של מצה דקה וקשה מצריכה מאמץ רב, ועלולה להיחשב כפסולה מבחינה הלכתית, שכן אכילה גסה, שאינה בצורה הרגילה, אינה נחשבת כאכילה על פי ההלכה.
בנוסף לכך ישנה גם סכנה לילדים וזקנים שמנסים לבלוע את המצה הקשה בלי ללעוס מספיק טוב.
בעקבות חומרה זו ישנם הנוהגים להסתכל על השעון ולמדוד את הזמן, אולם ישנם הטוענים שודאי שאין צורך בכך שהרי ברור שבפרס אחד יש כמה וכמה זיתים כך שכל האוכל ברצף ללא הפסקות גדולות ודאי שאכל בזמן הדרוש.
מאחר שאכילת ה'כזית' מצה בליל הסדר הוא חיוב מדאורייתא, על פי ההלכה יש להקפיד לאכול דווקא ממצוות שנאפו לשם מצווה (לשמה).
מטעם זה יש רבים שמקפידים לאכול לצורך מצווה זו, דווקא ממצות שנאפו בעבודת יד (עגולות), מאחר שעל המצות שנעשו במכונה (מרובעות), יש רבים שפקפקו שאינם נחשבים כמי שנעשו לשמה, כיוון שאין בהם מגע יד אדם.
מכיוון שישנו חיוב לאכול מצה בליל פסח, אסרו חז"ל לאכול מצה בערב הפסח (היינו, היום שבערבו יחול הפסח).
כפי שנאמר בירושלמי: "אמר רבי לוי: האוכל מצה בערב הפסח כבא על ארוסתו בבית חמיו, והבא על ארוסתו בבית חמיו לוקה" (בשני המקרים מדובר בדבר שכבר מובטח לאדם שיקבלו, אך אין הוא יכול להתאפק ונוטל ממנו בטרם עת).
בנוגע לשאלה ממתי בערב הפסח אסורה אכילת מצה נחלקו הראשונים.
יש שסברו שמחצות היום, יש שאמרו שמשעה שאסור החמץ באכילה (סוף שעה רביעית בשעות זמניות), ויש שסברו שכל היום אסור, וכך פסק הרמ"א, שכמוהו נוהגים האשכנזים.
ויש שנהגו שלא לאכול מצה מראש חודש ניסן (מנהג קושטא).
אסור לאכול גם שברי מצה שנאפו וכדומה כל עוד יש צורת מצה בשברים.
אבל שברים ופירורי מצה שלשו עם נוזלים ואפו אותם, והשברים כבר איבדו את צורת המצה, ברכתם מזונות ומותר לאכול בערב פסח (ויש שמחמירים גם בזה).
פירורי מצה שעשו מהם קציצות ובישלו אותם (קניידלך) מותרים לכל הדעות לאכילה בערב פסח.
לילדים התירו חכמים מצות בערב פסח, וכן מותר לאכול מצה עשירה.
מאחר הצהריים של ערב פסח, (מ"שעה עשירית" בשעות זמניות), נאסר לאכול כל פת, כדי שאדם ייכנס תאב לקיים את מצוות אכילת המצה.
אכיפה מנהלית היא סמכות ענישה המוענקת לפקחי הרשות המבצעת, מבלי שיזדקקו לשם כך לפנייה במשפט פלילי אל הרשות השופטת.
מנגנון האכיפה העיקרי שכוללת החקיקה הוא ההליך הפלילי, שבמסגרתו רשאי בית המשפט להטיל עונש על מי שהורשע בדין.
דברי ההסבר להצעת חוק ייעול הליכי האכיפה ברשות ניירות ערך עמדו על הקושי שבהליך הפלילי:
"ההליכים הפליליים, מעצם טיבם, הם מורכבים, בשל דרישות המשפט הפלילי ברוב המקרים, לקיום יסוד נפשי של מחשבה פלילית ובשל נטלי ההוכחה המיוחדים הנדרשים בהליכים אלה, ולפיכך המנגנון של הפעלת הליך פלילי הוא איטי ויקר.
לרשות ניירות ערך ולפרקליטות המדינה משאבים מוגבלים, כך שאין להם אפשרות להתייחס לכלי הפלילי כמכשיר אפקטיבי לשימוש רחב.
זאת, לצד חוסר ההתאמה, במקרים מסוימים, בין חומרת ההפרה לשימוש בהליך הפלילי, המתבטא בכך שהפרות מסוימות של חוק ניירות ערך אינן מצדיקות את חומרתו של עונש המאסר ואת הטלת הקלון הכרוך באישום פלילי על מי שההליך הופעל כנגדו.
מורכבות ומסורבלות ההליך והעלויות הרבות הכרוכות בו לצד אי–התאמתו לכלל ההפרות, גורמים לכך שנעשה בו שימוש בפועל רק בחלק מהמצבים, וכפועל יוצא מכך - להיעדר הרתעה מספקת.
בנוסף, התמשכות ההליך הפלילי גורמת לעיתים לעינוי דין, שנמשך לאורך שנים רבות."
לשם התגברות על קשיים אלה קיים בישראל (ובמדינות נוספות, בהן ארצות הברית, בריטניה, גרמניה וצרפת) מנגנון של אכיפה מנהלית, המאפשר לפקחים של גוף פיקוח, כגון רשות ניירות ערך, רשות שוק ההון ביטוח וחיסכון, הרשויות המקומיות ומשרדי הממשלה להטיל עונש, בדרך כלל עיצום כספי, סמוך מאוד לאיתור הפרה של החוק.
מי שהוטל עליו עונש באכיפה מנהלית רשאי, אם קיבל לכך זכות לפי החוק המסמיך, לערור על כך בפני בית משפט.
חוקי ישראל הכוללים הסמכה לאכיפה מנהלית
הסמכה לאכיפה מנהלית קיימת בעשרות חוקים, להלן דוגמאות אחדות:
חוק הגנת הפרטיות, תשמ"א-1981, קובע לרשות להגנת הפרטיות סמכויות פיקוח, כולל כניסה לחצרים וחיפוש, דרישת ידיעות ומסמכים, ומאפשר לקבוע תוצרים אכיפתיים ובכללם קנסות מינהליים, התליית מאגר מידע ועוד.
חוק הפיקוח על שירותים פיננסיים (קופות גמל), תשס"ה-2005, מאפשר לממונה על שוק ההון, ביטוח וחיסכון להטיל עיצום כספי על הפרה של חוק זה.
חוק להגברת האכיפה של דיני העבודה, תשע"ב-2011: מפקח עבודה שהוסמך לכך על ידי שר העבודה והרווחה מוסך להטיל עיצום כספי, שגובהו מגיע לעשרות אלפי שקלים להפרה אחת, על שלל הפרות של חוקי העבודה המפורטות בחוק.
חוק התחרות הכלכלית, תשמ"ח-1988, מעניק לרשות התחרות סמכות לאכיפה מנהלית, ובה הטלת עיצום שגובהו מגיע ל-100 מיליון ש"ח.
חוק המים, תשי"ט-1959, מסמיך את מנהל הרשות הממשלתית שמונה לפי חוק זה להטיל עיצום כספי המגיע ל-250,000 ש"ח על הפרת חוק זה.
חוק אוויר נקי, תשס"ח-2008, מסמיך את ראש אגף איכות אוויר במשרד להגנת הסביבה להטיל עיצום כספי העולה על 900,000 ש"ח, על הפרת חוק זה.
חוק הפיקוח על יצוא ביטחוני, תשס"ז-2007, מסמיך את מנכ"ל משרד הביטחון ואת אגף הפיקוח על היצוא הביטחוני במשרד זה להטיל עיצום כספי על הפרת חובות מסוימות שנקבעו בחוק זה.
חוק שירות מידע פיננסי, התשפ"ב–2021, מסמיך מאסדרים לפי חוק זה (המפקח על הבנקים, רשות ניירות ערך ועוד) להטיל עיצום כספי על הפרת חוק זה.
אכיפה בררנית (או אכיפה סלקטיבית) היא אכיפה של הרשויות, בהן המשטרה, הפרקליטות ורגולטורים, שנעשית באופן לא שוויוני ומבדילה בין בני אדם דומים או מצבים דומים בשל שיקול זר, השגת מטרה פסולה או שרירות גרידא.
התפיסה המשתקפת מפסיקת בתי המשפט היא כי אכיפה בררנית אסורה, בנימוק שהיא "הרסנית לשלטון החוק, מקוממת מבחינת הצדק ומסכנת את מערכת המשפט".
מקרים של אכיפה חלקית או מדגמית, בהם גורמים ממשלתיים מבצעים אכיפת חוק רק במקרים מסוימים, אינם נחשבים לאכיפה בררנית, אך יכולים להיחשב ככאלה.
במקרים מסוימים, אכיפה בררנית אכן רצויה.
לדוגמה, אזהרה מילולית של בני נוער עשויה לשנות את התנהגותם ביעילות, מבלי להזדקק לענישה משפטית ולהימנע מהעלויות המשפטיות והממשלתיות.
במקרים אחרים, אכיפה בררנית עשויה להיות בלתי נמנעת.
לדוגמה, הדבר עלול להיות בלתי מעשי עבור שוטרים אם ינפיקו דו"חות תנועה לכל מי שחורג מהמהירות המותרת, ולכן ייתכן שבלית ברירה יגבילו עצמם למקרים בוטים של נהיגה בפזיזות.
אכיפה בררנית היא אחת משלוש סיבות לבקשת הגנה מן הצדק.
נפסק שלא כל אכיפה בררנית היא פסולה, אלא רק כזו שנעשתה ממניעים פסולים, כלומר כאשר אחרים לא הועמדו לדין באותה עבירה מתוך שיקול זר, מניעים פסולים או שרירות.
ביוני 1999 הרכב בית המשפט העליון בראשות השופט יצחק זמיר, קיבל עתירה של תושבי באר שבע כנגד ראש העירייה, ששלח עובדי עירייה להסיר מודעות שתלו התושבים בגנותו ופסק להם פיצויים
בית הדין האזורי לעבודה קיבל את הטענה של הגנה מן הצדק לגבי האכיפה של איסור העסקת עובדים בשבת לאור מספר ההיתרים הרב לעבודה בשבת והאכיפה הבררנית של החוק.
על החלטה זו הוגש ערעור שבית הדין הארצי לעבודה קיבל, קבע שלא הוכחה טענת אכיפה בררנית , והתווה את המבחנים שעל בתי הדין האזוריים ליישם בסוגיה זו.
ניתן לטעון בבית המשפט נגד אכיפה בררנית, אשר יכולה להביא לכדי ביטול כתבי אישום, בכפוף לתנאים שנקבעו בהלכת בורוביץ.
ב-2025 ביטלה שופטת בית משפט השלום בירושלים, אביטל מולד, כתב אישום נגד קטין חרדי ואף נזפה בפרקליטות המדינה על אכיפת יתר כלפי המגזר החרדי, וקבעה כי קיימת אכיפה בררנית נגד קטינים מהמגזר החרדי.
ביולי 2023 פרסם העיתונאי שילה פריד כתבה המשווה את האכיפה של המחאה נגד הרפורמה המשפטית שהתקיימה באותו הזמן למספר מחאות בעלות מאפיינים דומים של נוער הגבעות והפלג הירושלמי, וכן להפגנות יוצאי אתיופיה ב־2019, ממנה עולה כי גורמי אכיפה החוק נקטו במדיניות של אכיפה בררנית בכל הנוגע להפגנות.
מספר ימים לאחר מכן העיתונאי קלמן ליבסקינד פרסם תחקיר על האכיפה נגד המחאה נגד תוכנית ההתנתקות ב-2005 וכתב כי הייתה שם אכיפה בררנית ודרקונית נגד המוחים, בהובלת מערכת המשפט – פרקליטות המדינה, היועץ המשפטי לממשלה מני מזוז ובית המשפט העליון, לרבות בג"ץ.
הוא השווה זאת לאכיפה נגד המחאה נגד הרפורמה המשפטית, ובפרט לענישה נגד חסימת כבישים, וטען לאכיפה בררנית ולעדויות שקר מטעם בכירי מערכת המשפט בנוגע להבדלים באכיפה.
בדיון שנערך בוועדת המדע והטכנולוגיה של הכנסת בדצמבר 2024, עלתה טענה לאכיפה בררנית נגד ערבים בעבירות של הסתה לטרור באינטרנט, לאחר שהתברר ש-92% מהחשודים בנושא זה הם ערבים.
במשטרה הגיבו כי אין להם כל יכולת חלוקה לפי מגזרים, וכל תלונה נידונת לגופו של דבר בשווה.
בארצות הברית, "תזכיר מורטון" משנת 2011 קבע סדרי עדיפויות לאכיפת ההגירה והמכס, ונועד להעביר משאבים לאכיפה במקרים שבהם מדובר בפושעים ועבריינים.
הדבר התפרש כוויתור על העמדה לדין של שוהים בלתי חוקיים שאינם עבריינים פליליים, והתמקדות באלה המבצעים עבירות פליליות.
סדרי העדיפויות הודגשו עוד יותר על ידי התוכנית הנדחית להגעת ילדות שהחלה בשנת 2012. התוכנית השתמשה בסמכות השיקול של הרשות המבצעת כדי להעניק לאנשים מסוימים שהוכנסו לארצות הברית באופן לא-חוקי בעוד היותם קטינים את האישור הזמני לחיות ולעבוד בארצות הברית.
מחקרים בתחום המשפט בדקו טענות לאכיפה בררנית.
נקודת המוצא היא שמוסדות רשאים להפעיל שיקול דעת באכיפת החוק, ולהחליט על אכיפה רק בנסיבות מסוימות.
במחקר של ג'וזף טיגר הוא ציין כי אכיפה בררנית היא מרכיב אינהרנטי בכל סוג של אכיפה, כיוון שמבחינה טכנית לא ניתן לאכוף את כל החוקים על כלל האוכלוסייה באופן מלא.
במחקר אחר, של מרגרט למוס ואלכס שטיין, נכתב כי אכיפה בררנית מועילה לחברה, מכיוון שהיא מתמקדת בהפרות החוק החמורות ביותר ובכך משמשת כגורם הרתעה למפירי חוק אחרים.
אִכְלוּ מַשְׁמַנִּים הוא פיוט אשכנזי לשבת חנוכה שזהות מחברו אינה ידועה, השם אברהם חתום באקרוסטיכון בראשי הבתים וייתכן שזהו שם מחברו.
כיום, שירת הפיוט נפוצה בעיקר בקרב יוצאי יהדות גרמניה, ומספר חצרות חסידיות.
בכמה מהדורות של זמירות שבת מיוחס הפיוט לרבי אברהם אבן עזרא, אך ייחוס זה ככל הנראה אינו נכון.
לשון הפיוט ומטרתו עוררו עליו עוררין בקרב חלק מפוסקי ההלכה שהרי סעודת חנוכה אינה סעודת מצווה כלל, כגון המהר"י ברונא שכתב כי: הרב אהרן וירמש (רב במץ במאה ה-18), כותב בחריפות:
בשל התנגדותו, חיבר הרב וירמש זמר דומה, המדגיש את חשיבות לימוד התורה בחנוכה.
בקרב תנועת החסידות היו שהכשירו את הפיוט בטענה כי קיימים בו כוונות ורמזים נסתרים, ביניהם רבי פנחס מקוריץ, ורבי יצחק יעקב רבינוביץ האדמו"ר מביאלא, אך האדמו"ר ממונקאטש רבי חיים אלעזר שפירא כתב כי לפיוט אין טעם וריח של תורה.
אכירורפטור (שם מדעי: Acheroraptor; מיוונית: "השודד של העולם התחתון") הוא סוג של דינוזאור ממשפחת הדרומאוזאוריים, אשר התקיים בקרטיקון העליון בגיל המאסטריכט לפני 66 מיליון שנה, ממש לפני הכחדת הקרטיקון הגדולה.
דבר זה הופך אותו לצעיר שבכל הדרומזאורים לצד הדקוטרפטור שנמצא באותו אתר (אך בדקוטה הדרומית).
מאובניו שכללו בעיקר עצמות של לסת תחתונה, נמצאו בתצורת הל קריק שבמונטנה.
הוא סווג ב-2013 ונמצא ממנו מין יחיד - Acheroraptor temertyorum.
דינוזאור זה היה דומה לולוצירפטור המונגולי ולזאורורניתולסט, וכמותם היה בעל מבנה דו-רגלי זריז, טפרים קטלניים ולסת מוארכת.
ככל הנראה היה עטוי נוצות.
הוא הגיע לאורך של 2.9–3 מטרים, לגובה של 0.9 מטר ולמשקל 40 ק"ג בערך.
הוא חי בסוף הקרטיקון של אמריקה הצפונית לצד מיני דינוזאורים גדולים כמו הטירנוזאורוס, הטריצרטופס והאנקילוזאורוס, ונראה שהיה ניזון מטרף קטן אותו תפס בכפות רגליו בעלות הטופר דמוי המגל.
כמו שאר הדינוזאורים הוא נכחד בסוף הקרטיקון לפני 66 מיליון שנה.
אכינרפטון (שם מדעי: Echinerpeton; מיוונית: "לטאה קוצנית") הוא סוג של חולייתן קדום, שהיה אולי מראשוני הסינאפסידים, לצד הארכאותיריס, שהתגלה לצידו.
הוא התגלה בנובה סקוטיה, קנדה.
המאובנים התגלו בשישה שרידים מקוטעים במערה לא רחוקה מהעיירה פלורנס.
סוג זה הוגדר ב-1972 ובתוכו נכלל מין יחיד - Echinerpeton intermedium.
הממצאים שלו כללו בעיקר שרידים מהלסתות, חוליות ועצמות גב ועצם בריח אך ידוע בעיקר מחוליות גב גבוהה ומעט קוצנית, אשר אולי יצרה רכס דמוי-מפרש מעל גבו, כמו אצל הדימטרודון, הספנקודון או האדפוזאורוס, אשר השתייכו לקבוצה פליקוזאוריה.
אחרים סוברים שהיה קרוב יותר לאופיאקודון.
כיום המיקום הפילוגנטי המדויק שלו אינו ברור, אך מעריכים שהוא היה סינאפסידי אמיתי.
אכיפת מכס והגירה של ארצות הברית היא סוכנות אכיפת חוק פדרלית תחת המחלקה לביטחון המולדת, האחראית בעיקר על הגירה ואכיפת מכס.
בנוסף יש לה תפקיד בהתמודדות עם פשע רב לאומי.
מטרת הסוכנות היא להגן על אמריקה מפני פשע חוצה גבולות והגירה בלתי חוקית המאיימות על הביטחון הלאומי וביטחון הציבור.
במרץ 2003, הוקמה המחלקה לביטחון המולדת.
במסגרת המחלקה, הוקמה הלשכה להגירה ואכיפת מכס, הידועה כיום בשם רשות ההגירה והמכס (ICE).
בתגובה לאירועי ה-11 בספטמבר, העניקו המחוקקים ל-ICE שילוב ייחודי של סמכויות אזרחיות ופליליות כדי להגן על הביטחון הלאומי ולחזק את הביטחון הציבורי.
עם סמכויות אלו, הפכה ICE במהרה לסוכנות אכיפת חוק פדרלית עוצמתית ומתקדמת.
במהלך השנים, ICE התמודדה עם ביקורת ציבורית ופוליטית, במיוחד בנוגע למדיניות ההפרדה המשפחתית ותנאי המעצר של מהגרים.
בנוסף, הארגון ניצב בפני אתגרים משפטיים ומבצעיים, כולל הצורך באיזון בין אכיפת חוקי ההגירה לבין שמירה על זכויות האדם.
מאז הקמתה ב-2003, רשות ההגירה והמכס של ארצות הברית עברה שינויים והתאמות בהתאם למדיניות הממשלים השונים והאתגרים בשטח.
בשנים הראשונות, בתקופת ממשל ג'ורג' ווקר בוש ICE התמקדה בביסוס מבנה הארגון והגדרת תחומי האחריות.
בתקופת ממשל ברק אובמה, הושם דגש על גירוש מהגרים עם עבר פלילי חמור, תוך שימוש ביוזמות כמו "Secure Communities" לשיתוף מידע בין סוכנויות.
תחת ממשל דונלד טראמפ הראשון, הונהגה מדיניות "אפס סובלנות" שהובילה להפרדת משפחות בגבול ולגירוש מוגבר של מהגרים בלתי חוקיים.
ממשל ג'ו ביידן שינה חלק ממדיניות ההגירה, תוך התמקדות בגירוש מהגרים המהווים איום לביטחון הלאומי או הציבורי.
עם זאת, נרשמה עלייה במספר המהגרים בגבול הדרומי, מה שהוביל לביקורת על הטיפול במצב.
לאחר בחירתו מחדש, הנשיא טראמפ מינה את טום הומן, לשעבר ראש ICE, להוביל תוכנית גירוש מהגרים בהיקף חסר תקדים, עם דגש על שימוש בצבא לאיסוף וגירוש מהגרים בלתי חוקיים.
ממשל טראמפ הציג יעד של גירוש מיליון מהגרים בלתי חוקיים בשנה.
ביולי 2025 ממשל טראמפ חתם על חוק תקציב חדש הכולל תוספת של 75 מיליארד דולר לרשות לארבע שנים, שמתוך התקציב הכולל 45 מיליארד דולר מיועדים למעצרי מהגרים ו־29.9 מיליארד לפעולות אכיפה וגירוש.
החוק מעניק תמריצים לרשויות מקומיות ולמדינות לשתף פעולה עם הרשות, בצורת מענקים פדרליים בגובה 3.5 מיליארד דולר.
התקציב מהווה גידול של 308% לעומת תקציב הרשות בשנת 2024. מדובר בהזרמת הכספים הגדולה ביותר שהרשות קיבלה מאז הקמת המחלקה לביטחון המולדת של ארצות הברית בשנת 2003 לאחר פיגועי 11 בספטמבר.
מנגד, טראמפ הבטיח להגן על עובדים בענפים רגישים כמו חקלאות ותיירות, מתוך חשש לפגיעה בעסקים אמריקאיים.
נכון ליוני 2025, כמחצית מהעצורים בידי הרשות אינם בעלי עבר פלילי, ורק שליש הורשעו בפשע כלשהו.
בנוסף, נרשמו דיווחים על תנאים לא אנושיים במתקני מעצר, כולל מחסור במזון, לינה על הרצפה, והעדר טיפול רפואי.
מקרה בולט אירע במתקן Krome במיאמי, פלורידה.
משימה זו מבוצעת באמצעות אכיפה של יותר מ-400 חוקים פדרליים, ומתמקדת באכיפת הגירה, במניעת טרור ובמאבק בתנועות בלתי חוקיות של אנשים וסחורות.
ל-ICE שני מרכיבים עיקריים: חקירות ביטחון פנים (HSI) ופעולות אכיפה והסרה (ERO).
ICE מחזיקה בנספחים בנציגויות הדיפלומטיות המרכזיות של ארצות הברית מעבר לים.
אנשי ICE אינם מסיירים בגבולות ארצות הברית; תפקיד זה מבוצע על ידי משמר הגבול ויחידה של סוכנות המכס והגנת הגבולות, שהיא סוכנות אחות של ICE.
אכיפת החוק היא פעילות של גורמי שלטון הפועלים באופן מסודר ומאורגן על מנת לאכוף את הציות לחוק באמצעות ענישת והרתעת אנשים, אשר מפרים את החוק.
על אף שהמושג כולל אכיפה מצד כל זרועות המשטרה ובתי המשפט הוא מתייחס במרבית המקרים לגורמים שעוסקים באכיפה באופן ישיר, כגון יחידות משטרה שעוסקות אך ורק בסיורים, חקירת עבריינים ומעקב אחריהם.
קודים ומושגים משפטיים מודרניים מכנים את אנשי אכיפת החוק בכינויים כגון "קצין אכיפת חוק", "פקח", אך הוא יכול לכלול כל אדם שעובד ברשויות אכיפת החוק של המדינה וביכולתו לעצור, לחקור אנשים בגין הפרה של חוקי המדינה.
כלי אכיפת החוק כוללים חקירה, מעצר, העמדה לדין וענישה מסוגים שונים (קנס, מאסר, הורדה בדרגה ועוד).
בנוסף לסמכויות האכיפה הכלליות הנתונות למשטרה, נתונות סמכויות אכיפה לגופי ממשל שונים בתחומי התמחותם.
בישראל נתונות סמכויות אכיפה לרשות המסים בישראל (בנושאי גביית מסים), לרשות ניירות ערך (בנושאי ניירות ערך), לרשויות מקומיות ולרשויות התכנון והבנייה.
במקרים רבים הממשלה מאצילה סמכויות אכיפה לגוף ממשלתי או לגורם פרטי.
למשל, שמירה על מוסדות ציבור יכולה להתבצע על ידי חברת שמירה פרטית, וגביית תשלום בכביש אגרה יכולה להתבצע על ידי החברה שסללה את הכביש.
אכלואוס (נקרא גם אכלוס; ) הוא נהר במערב יוון הנשפך לים היוני.
הוא היווה את הגבול בין אקארנאניה לאטוליה בעת העתיקה.
הנהר זורם בדרך כלל דרומה.
על הנהר יש חמישה סכרים.
ממעלה הזרם למורד הזרם נמצא סכר מסוכורה, שהושלם בשנת 2001. מתחתיו נמצא סכר סיקיה, שנבנה בחלקו.
הרודוטוס, שהבחין בכוחו המשתנה של קו החוף של נהר האכלוס, אף השווה אותו לנילוס.
בימי קדם, הנהר היה הנהר הגדול והמפורסם ביותר ביוון.
הוא היווה את הגבול בין אקרנניה לאטוליה.
הנהר לרוב נקרא בשטחה של אקרנניה, אך לפעמים הוא מוקצה לאטוליה.
מימיו הם בצבע צהוב לבן או שמנת, שממנו נגזר שם מאוחר יותר אספרופוטמו או הנהר הלבן.
בשנת 1359 התרחש קרב אכלואוס בין כוחות אלבנים בפיקודו של פיטר לושה לבין אפירוס ליד נהר אכלואוס.
אל הנהר שנקרא על שם נהר זה היה, לפי הסיודוס, הוא היה בנם של הטיטאנים אוקיינוס ותטיס.
נאמר גם שבין ילדיו נמנות הסירנות וכן נימפות אחדות.
אכלואוס יכול היה לשנות את צורתו, וכשהיה בדמות שור הוא נאבק בהרקלס על הזכות להינשא לדיאנירה, אך הפסיד.
בקהילות יהודיות רבות קיים מנהג לאכול דג בשבת.
הסיבה המקורית למנהג בקהילות יהודיות רבות לאכול דג בשבת, היא מדין עונג שבת, וכפי שנכתב בגמרא:
דברים אלו מלמדים על אכילת דגים מדין עונג שבת ואינה רואה בדגים עניין סגולי מיוחד.
בהמשך הגמרא מספרת על יוסף מוקיר שבת שהיה רגיל לקנות דגים לכבוד שבת.
אכילת דגים בשבת לא הובאה ברמב"ם ובשולחן ערוך, האזכור הראשון של מנהג זה בספרות ההלכתית הוא בספר מגן אברהם שהביא מנהג זה דבריו הובאו בספרי האחרונים ונפסקו במשנה ברורה ובבן איש חי.
אך גם הם סייגו זאת בשני תנאים: א.
מי שהדגים אינם בריאים לו או שלא אוהב דגים לא חייב לאוכלם ב.
אם מוכרי הדגים מעלים את המחיר בכוונה (לפי הבאר היטב דווקא ביותר משליש מחיר ולפי הפרי מגדים והאליה רבה אפילו בפחות משליש) יש לאותה קהילה לתקן תקנה שאין לקנות דגים עד שיורד המחיר.
הרב משה הירץ כתב שאכילת דגים בשבת היא מצווה מהתורה, דעתו לא התקבלה וכל האחרונים נחלקו על דבריו.
טעמים רבים נוספים נאמרו בספרות הקבלית והמדרשית.
יש שאכלו את הדגים עם שאריות לחם מימות השבוע, יש שנהגו לאכול את עין הדג בדווקא, בחסידות צאנז נהוג לאכול דגים חמוצים, מנהג רווח בחסידות הוא לאכול את הדגים בידיים, מספר נימוקים ניתנו למנהג זה.
בעקבות בעיות הלכתיות הקשורות במלאכת בורר ומבשל, נהגו בקהילות רבות (בעיקר יוצאי קהילות אשכנז) לאכול בשבת דווקא געפילטע פיש או הרינג, אך אין חובה הלכתית דווקא באכילת דגים אלו.
בקרב יוצאי צפון אפריקה נהגו לאכול חריימה.
אכילת דג עם חלב היא סוגיה הלכתית בה דנו הפוסקים אם יש באכילתם יחד חשש סכנה.
ההשלכה המעשית הייתה שחלק ניכר מקהילות הספרדים נהגו להימנע מאכילתם יחד.
קיימות מספר הוכחות לכך שבזמן חז"ל נהגו לאכול דגים עם חלב, ללא חשש.
למשל, במסכת חולין מסופר ששמואל אכל דגים עם כותח (משקה חלבי).
במקום אחר במסכת חולין נאמר שמותר לבשל דגים עם חלב, ולמדו מכך הראשונים שגם אכילת דגים עם חלב מותרת,.
כמו כן במסכת כלה, נאמר משלו משל "לדג הבא מבית הצייד", ופירש רבי אברהם בן נתן בספר המנהיג שהכוונה "שמותר לאכלו אף בחלב".
גם במדרש "אלפא ביתא" נכתב שהתורה התירה דגים בחלב כתחליף לבשר בחלב: "אסרתי לכם בשר בחלב, התרתי לכם בשר דגים בחלב".
הרמב"ם במשנה תורה, ובעקבותיו רבי יעקב בן אשר בארבעה טורים, פסקו שמותר לאכול דגים עם חלב.
רבי יוסף קארו כתב על כך בספרו בית יוסף: "ומכל מקום אין לאכול דגים בחלב מפני הסכנה, כמו שנתבאר בספר אורח חיים סימן קע"ג".
רבי משה איסרליש ציין שלא ראה מימיו מנהג כזה, וכיוון שאין מקור למנהג זה, והבית יוסף בסימן קע"ג לא התייחס לנושא, וכנראה נפלה טעות בדבריו.
אחרונים נוספים כתבו דברים דומים, ביניהם: הסמ"ע, הבאר שבע, הט"ז, הש"ך, החיד"א ועוד.
לכן הם התירו אכילת דג עם חלב, בהסתמך גם על המקורות בספרות חז"ל שמשמע מהם שאין איסור בדבר.
אחרונים אחרים פירשו שכוונת הבית יוסף להשוות בין בשר וחלב ולומר שקיימת סכנה באכילת דג עם חלב כמו באכילת דג עם בשר, שנאסרה בסימן קע"ג.
חלק מהפוסקים אף כתבו שהם שמעו מרופאים מומחים שאכילת דג עם חלב אכן מסוכנת לבריאות.
רבי יצחק למפרונטי כתב שאף על פי שהוא שמע מרופאים שאין כל סכנה באכילת דג עם גבינה או חמאה, מכל מקום הוא ומשפחתו נמנעו מכך, מפני "שהדבר יצא מפי המלך הוא מרן הבית יוסף".
יש שהביאו מקור לסכנה באכילת דג עם חלב מדברי רבינו בחיי בפירושו לתורה: .
רבי יעקב עמדין כתב על דברי רבינו בחיי: "דעת הרופאים היא, לא מדעת חכמי ישראל אמרה".
רבי יחיאל מיכל אפשטיין טען שדברי רבינו בחיי אמורים רק לגבי דג וגבינה שהתבשלו יחד, ולא לגבי דג וחלב.
הרב יהודה לנדא כתב שדברי הבית יוסף נאמרו על פי הוראת הרופאים בימיו, ולכן הדבר נתון להחלטת הרופאים.
וכך פסק למעשה גם הרב אליעזר מלמד.
יש שכתבו להחמיר אף ליטול ידיים ולהדיח את הפה בין דגים לגבינה.
יש שכתבו שהדבר לא עוזר מכיוון שאיסור העירוב הוא במערכת העיכול ולא בפה או בידיים.
בקרב רוב הספרדים המנהג להחמיר באכילת דג עם חלב כדברי הבית יוסף, ואילו האשכנזים ברובם אינם מחמירים בזה.
עם זאת, ישנם פוסקים ספרדים הסוברים שהדבר מותר גם לספרדים, בהם: רבי מסעוד חי רקח, רבי חזקיה די סילוה, החיד"א, רבי יוסף מולכו, הרב שלום משאש, הרב חיים דוד הלוי ועוד.
הרב עובדיה יוסף כתב שיש להימנע מאכילתם יחד מתוקף המנהג.
כמו כן ישנן חסידויות מעטות שנמנעות מאכילת דגים עם חלב.
הרב בן ציון אבא שאול כתב שאין לתמוה כיצד ייתכן שדבר יהיה אסור משום סכנה לעדה אחת ולעדה שנייה אינו מסוכן, משום שמאחר והרמ"א פסק שאין איסור באכילתם, שוב אין סכנה לאשכנזים.
אמנם הכף החיים ענה על שאלה זו באופן אחר, וכתב ש"אין כל אויר המקומות שוים, וגם לא כל טבעי בני אדם שוים".
תחולת האיסור על סוגי מאכל שונים
בספרים פחד יצחק וחינוך בית יהודה כתבו בשם רופאים שאין בעיה לאכול דגים מטוגנים בחמאה, כך כתב גם הרב עבדאללה סומך והוסיף שכך המנהג, הרב יוסף חיים מבגדאד טען שמדברי הבית יוסף לא משמע שיש חילוק בעניין, הרב עובדיה יוסף פסק שניתן להקל ולאכול דגים המטוגנים בחמאה.
מספר מעדני חלב מיוצרים עם ג'לטין דגים, בעקבות כך התעוררה שאלת היתר אכילתם לספרדים: יש שהתירו משום ביטול בשישים, יש שהתירו מפני שהג'לטין מעובד ולא נחשב לדג, ויש שאסרו.
אַכִּיתוּ או אַכִּיתוּם (שומרית: 𒀉𒆠𒋾, תעתיק: a-ki-ti) (אכדית: 𒀉𒆠𒌈, בלטינית: akītu(m)) הוא חג אביב וחגיגת השנה החדשה, המתקיים ביום הראשון של חודש ניסן האשורי והבבלי במסופוטמיה העתיקה ובקהילות אשוריות ברחבי העולם, כדי לחגוג את זריעת השעורה.
מקורו של החג, ככל הנראה בחג הזגמוק, לציון ראש השנה השומרי.
החג הבבלי החל באופן מסורתי ב-4 בניסן, החודש הראשון בשנה, כחגיגה של זריעת שעורה.
כל תושבי העיר היו חוגגים, האַוִילוּ (המעמד הגבוה), המוּסְקֵנָה (המעמד הבינוני), הוַארְדוּ (המעמד הנמוך), הכהן הגדול והמלך.
חגיגות השנה החדשה נחלקו לשני חלקים.
החלק הראשון של החג, הוקדש לתפילות וקינות על מות הטבע.
החלק השני של החג, הילל את תחייתו של הטבע וניצחונו של מרדוך על התוהו-ובוהו והכאוס.
ביום הראשון, הכוהן הראשי של מקדש אסגילה (מקדשו של האל מרדוך) היה מדקלם מזמורי קינה, יחד עם הכהנים האחרים וגם העם היה משתתף עמו בתפילות להצלחתו של מרדוך.
הכהן הגדול היה יוצא מדי יום אל האסגילה ומבקש את סליחתו של מרדוק, מתחנן בפניו שיגן על בבל, עירו הקדושה, ומבקש ממנו לעשות חסד עם העיר.
ביום השני היה הכהן הגדול רוחץ בנהר הפרת לפני שערך תפילות מיוחדות במקדש עם יתר הכוהנים.
ביום השלישי היו בעלי מלאכה מיוחדים יוצרים שתי דמויות (בבבל הן סימלו את מרדוך ובת-זוגו).
הדמויות היו עשויות עץ זהב ואבנים יקרות ולבושות בבגדים בצבע אדום.
דמויות אלה הונחו בצד עבור היום השישי של החג.
בינתיים היו הכוהנים והעם מתפללים לפני שקיעת החמה.
המלך היה לוקח למקדש את פסלו של נבו, בנו של מרדוך כדי לסגוד לו.
ביום הרביעי הכוהן הגדול היה מספר את סיפור הבריאה הבבלי, האנומה אליש, מתחילתו עד סופו, ואילו העם היה שר ורוקד.
ביום זה הציבור היה מתאסף ליד הנהר כדי לאכול יחד ולחגוג.
המלך היה מובל למקדש, על מנת להיות מושפל מול פני האלים.
הכהן הגדול היה סוטר למלך, דמעותיו של המלך נתפסו כסימן טוב לשנה הקרובה.
לאחר מכן היו הכוהנים מציגים את המלך מחדש לציבור.
יום זה היה מלא המולה לקראת בוא האלים.
את הבובות שנעשו ביום השלישי היום שורפים במדורה ומקיימים קרב מדומה.
מהומה זו סימנה כי ללא מרדוך, העיר תהיה בתוהו ובוהו מתמיד.
הכוהנים היו אוספים גם את כל פסלי האלים ביום זה ומכניסים אותם לתוך המקדש.
מרדוך היה אמור להיעלם ביום זה כדי ללכת להילחם באלה תיאמת.
נאמר כי נבו ואלים אחרים יצאו כדי להציל את מרדוך הכלוא בהררי היקום.
ביום זה האלים האחרים היו נותנים את כוחם למרדוך, מה שהפך אותו לאל העליון בפנתאון הבבלי.
ביום זה היו עורכים תהלוכה גדולה עם המלך והאלים, מעוטרת בזהב ובאבנים יקרות, ממקדש מרדוך אל מקדש אכיתו מחוץ לעיר.התהלוכה סימלה את צאתו של מרדוך לקרב מול תיאמת.
מסופר כי ביום זה החל מרדוך לחגוג את ניצחונו לצד האלים האחרים.
הוא חזר לבירה כדי לערוך טקס נישואין פולחני ולהבטיח את פוריות הארץ.
האלים חוזרים מלווים על ידי אדונם מרדוך כדי להיפגש שוב באולם הגורלות "אופשו אוקינה", שם נפגשו לראשונה ביום השמיני, הפעם הם יכריעו את גורלם של אנשי מרדוך.
בפילוסופיה האשורית העתיקה, הבריאה נחשבה לברית בין שמים וארץ כל עוד האדם משרת את האלים עד מותו, ולכן אושרם של האלים אינו שלם אלא אם גם בני האדם מאושרים, ולכן גורלו של האדם יהיה לקבל אושר בתנאי שהוא משרת את האלים.
מרדוך והאלים מחדשים אפוא את בריתם עם בבל, בכך שהם מבטיחים לעיר מחזור נוסף של עונות.
לאחר שגורל האנושות מוכרע, מרדוך חוזר לשמים.
לפי האמונה הבבלית, ביום האחרון של החג, האלים היו חוזרים למשכנם הקבוע במקדש מורדוך.
חג האכיתו לאחר חורבן בבל
את החג ציינו באימפריה הנאו-אשורית גם לאחר חורבן בבל.
בשנת 683 לפנה"ס בנה המלך סנחריב את "בית אכיתו" מחוץ לחומות אשור.
חג האכיתו נחגג לאורך כל תקופת האימפריה הסלאוקית ובתקופת האימפריה הרומית.
הוא עדיין נחגג בתחילת המאה ה-3 באמסה (חומס) שבסוריה, לכבוד אל השמש הרומי-ערבי, אלגבל(אנ').
"חא בניסן" (בסורית: ܚܕ ܒܢܝܣܢ תעתיק: "חד בניסן") כלומר אחד בניסן, הוא שמו של חג האביב בקרב האשורים.
החג נחגג עד היום ב-1 באפריל, המקביל ל-1 בניסן המסמל את ראש השנה בלוח השנה האשורי.
בתקופה הפרסית (המאות הששית עד השלישית לפנה"ס) נחוג החג בכל המקדשים באימפריה, הגדולים והקטנים.
החג נחוג פעמים בשנה, באחד בניסן ובאחד בתשרי.
מהלך החג: לאחר טקסי טוהרה, הוצאו פסלי האלים מהמקדשים והובלו בתהלוכה ל"בית האכיתו" שנבנה מחוץ לעיר.
בסוף החג פסלי האלים הושבו בתהלוכה למקדש.
התהלוכות לוו בשירי הלל לכבוד האלים ובחגיגות עממיות של אוכל ושתייה.
החג נחגג במרחב הציבורי ולא בתוך המקדשים והשתתפו בו כל שכבות הציבור.
החג אישש את נאמנותם של עמי האיפריה לאלוהיהם ולמלך הפרסי המולך מטעם כל האלים.
חג אכיתו המרכזי והחשוב חל בחודש הראשון, נִיסַנוּ (מרץ-אפריל) ומסמל את יום שוויון האביב.
חג אכיתו השני, הפחות מעט בחשיבותו, חל בחודש השביעי, תַּשְׁרִיתוּ (ספטמבר-אוקטובר) ומסמל את יום שוויון הסתיו.
קארל יואכים פרידריך לודוויג פון ארנים היה משורר וסופר גרמני, אשר יחד עם קלמנס ברנטנו ויוזף פון אייכנדורף, היה לדמות מובילה ברומנטיציזם הגרמני.
פון ארנים נולד בברלין, נצר למשפחת אצולה אורדלית מברנדנבורג אשר שמה נזכר לראשונה בשנת 1204. אביו, יואכים ארדמן פון ארנים, היה צ'מברלין פרוסי, ציר מלכותי בקופנהגן ובדרזדן, ובהמשך מנהל האופרה של ברלין.
אמו, אמליה קרולינה פון לבס מתה שלושה שבועות לאחר לידתו.
פון ארנים ואחיו הבכור, קארל אוטו, בילו את ילדותם אצל סבתם מצד אמם, מארי אליזבת פון לבס, אלמנתו של מיכאל גבריאל פרדרסדורף מנישואיה הראשונים, בגרוסוולטרסדורף ובברלין, שם הוא למד בגימנסיה יואכימסטל.
ב-1798 פנה ללמוד משפטים, מדעי הטבע ומתמטיקה באוניברסיטת האלה.
בתקופה זו כתב מאמרים לכתבי עת מדעיים.
בחיבורו הגדול הראשון, "תאוריה על תופעות חשמליות", ניתן היה לראות נטייה אל העל-טבעי, שהייתה שכיחה אצל רומנטיקנים גרמנים.
בהאלה חבר למלחין יוהאן פרידריך רייכארדט, שבביתו הכיר את המשורר הרומנטי לודוויג טיק.
למן שנת 1800 המשיך את לימודיו באוניברסיטת גטינגן, אולם משפגש את יוהאן וולפגנג פון גתה ואת קלמנס ברנטנו, נטה ממדעי הטבע לעבר ספרות.
ארנים השלים תואר דוקטור לרפואה ב-1801, אולם מעולם לא עסק ברפואה.
פון ארנים המשיך לנסוע באירופה עם אחיו בין השנים 1801–1804. הוא פגש את מי שתהיה לימים אשתו, בטינה פון ארנים, בפרנקפורט, טייל במורד עמק הריין עם ברנטנו, ביקר את מאדאם דה סטאל בקופה ואת פרידריך שלגל ואשתו דורותיאה בפריז והמשיך במסעו ללונדון ולסקוטלנד.
פון ארנים הושפע מכתביהם המוקדמים של גתה ויוהאן גוטפריד הרדר, שמהם למד להעריך את היופי של אגדות העם ושירי העם הגרמניים.
כשחזר לגרמניה החל לאסוף אגדות ושירי עם, וב-1805 פרסם לראשונה את תוצריו, בשיתוף עם ברנטנו, תחת הכותרת "קרן הפלא של הנער".
הוא נסע אל גתה בוויימאר, במטרה לערוך את האסופה.
בפרנקפורט נפגש עם המשפטן פרידריך קארל פון סאביניי והתיידד עמו.
עבודת העריכה של פון ארנים הושפעה יותר ויותר מהמלחמות הנפוליאוניות.
לאחר התבוסה הפרוסית בקרב ינה-אאורשטדט ב-1806 הוא הלך בעקבות חצר המלוכה לקניגסברג, שם הצטרף לחוג הרפורמטורים הפרוסים שהתקבצו סביב ברון פום שטיין.
בשנת 1807 חזר לוויימאר ולקאסל, שם ביקר את האחים גרים, ולבסוף הגיע להיידלברג.
ברנטנו ופון ארנים השלימו את הכרכים השני והשלישי של אסופת שירי העם שלהם, ומשנת 1808, יחד עם יוזף גרס, פרסמו את כתב העת "Zeitung für Einsidler" (העיתון לנזיר) בהיידלברג.
חוג הרומנטיקנים של היידלברג כלל גם את טיק, פרידריך שלגל, ז'אן פול, יוסטינוס קרנר ולודוויג אולנד.
למן 1809 שב פון ארנים לברלין, אולם תוכניותיו להצטרף לשירות הציבורי הפרוסי עלו בתוהו.
ב-1810 התארס לאחותו של ברנטנו, בטינה, אשר זכתה להכרה כסופרת בזכות עצמה.
השניים התחתנו ב-11 במרץ 1811, והיו להם שבעה ילדים, מביניהם, גיזלה, הייתה גם היא לסופרת.
זמן קצר לאחר חתונתם, נסע הזוג לבקר את גתה בוויימאר, אולם על המפגש האפיל ריב בין בטינה לרעייתו של גתה, כריסטיאנה וולפיוס.
בברלין עבד פון ארנים על מורשתו של היינריך פון קלייסט והוא ייסד עמו את אגודת השולחן הגרמנית הלאומנית של גברים נוצרים.
אחת ממטרות האגודה הייתה להשפיע כנגד הטרקלינים היהודיים הליברליים בברלין.
כחלק מפועלו שם וביצירתו הביע פון ארנים עמדות אנטישמיות.
הוא נשאר מחובר ללאומנים הפרוסים, כגון אדם היינריך מילר ופרידריך דה לה מוט פוקה, ואפילו פיקד על גדוד לנדשטרום במהלך המערכה בגרמניה של 1813. מאוקטובר 1813 עד פברואר 1814 היה למוציא לאור של העיתון הגרמני "הכתב הפרוסי".
בעוד אשתו נשארה בברלין, פון ארנים פרש בשנת 1814 לבית המשפחה שלו, אחוזת ויפרסדורף, שם מת משבץ מוחי בשנת 1831. לאחר מותו עברה ספרייתו לספריית בית המשפט של ויימאר.
פון ארנים נחשב לאחד הנציגים הבולטים של הרומנטיציזם הגרמני.
עבודותיו קובצו ל-20 כרכים עם הקדמה של וילהלם גרים.
"קרן הפלא של הנער" (אסופת שירי עם וסיפורי עם, 3 כרכים, עם קלמנס ברנטנו, 1806–1808)
"שומרי הכתר" (Die Kronenwächter, רומן בשני כרכים, 1817 ו-1854)
אכיפת חוזה היא סעד משפטי אותו יכול בית המשפט להעניק לצד שנפגע מהפרת חוזה ולכפות על הצד המפר את קיום התחייבויותיו על פי החוזה.
במשפט הישראלי סעד האכיפה מוגדר ב לחוק החוזים (תרופות בשל הפרת חוזה) המגדיר כי זכותו של הנפגע לבקש מבית המשפט כי יאכוף את קיום החוזה, למעט ארבעה מקרים בהם החוזה לא ניתן לאכיפה:
המשמעות של אכיפת החוזה היא כפיית המפר לתת שירות או עבודה לנפגע;
ביצוע האכיפה ידרוש התערבות במידה לא סבירה מצד בית המשפט או הוצאה לפועל;
נסיבות העניין מראים כי האכיפה אינה צודקת.
בדין הישראלי אכיפת החוזה נחשבת לאפשרות המועדפת, לפי העיקרון "חוזים יש לקיים", ועל כן אם לא התקיימו התנאים האלו בית המשפט ייעתר לבקשת הנפגע ויאכוף את החוזה.
לכן, בית המשפט נוטה לפרש בצמצום את הסייגים וכן מטיל את נטל ההוכחה לקיומם על הצד המפר.
אכינוקוקוזיס (כיסית אכינוקוקית) היא מחלה טפילית זואונוטית הנגרמת על ידי שרשורים מסוג "אכינוקוקוס".
צורות המחלה העיקריות הן "אכינוקוקוזיס ציסטית" ו"אכינוקוקוזיס אלוואולרית", בעוד שצורות פחות נפוצות כוללות "אכינוקוקוזיס פוליציסטית" ו"אכינוקוקוזיס חד-ציסטית".
המחלה מתחילה לעיתים קרובות ללא תסמינים ועשויה להימשך שנים וכאשר הם מופיעים, התסמינים והסימנים המופיעים תלויים במיקום ובגודל הציסטה מאחר שהיא מייצרת לחץ על הרקמה שסביבה.