tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
נהג לחתום את שמו 'נתן בן לביא'.
מעט מאוד ידוע על קורות חייו.
הוא נולד וחי בצרפת, משפחתו הייתה משפחת רבנים.
הוא למד תורה מפי אביו רבי יהודה, וגם בספרו מביא ממנו מנהגים והלכות.
בספרו הוא מביא הלכות מכמה ראשונים אותם הוא מכנה 'רבותיו'.
כך למשל מביא בשם הלכה בשם רבי יחיאל, כשהכוונה לרבי יחיאל מפריז, אותו הוא מזכיר כ'רבי'.
כן מביא הלכות בשם רבי יצחק בן טודרוס מברצלונה גם אליו הוא מייחס תואר-כבוד זה.
סבו היה רבי עזריאל בן נתן, שאף הוא מוזכר בספרות הראשונים, כגון בספר התשובות לרש"י.
מתלמידיו ידועים לנו שניים בלבד, האחד כתב הגדה של פסח בה הוא מרבה להביא פירושים מאת רבו רבי נתן בן יהודה.
תלמיד נוסף הוא רבי יהודה בן אליעזר, מחבר הספר "מנחת יהודה" על פירוש רש"י לתורה.
התפרסם בעיקר בעקבות חיבורו 'ספר המחכים'.
כתב גם הגהות על סידור הסמ"ק.
הוא נודע בעיקר בזכות ספרו 'המחכים'.
בהקדמה לספר הוא כותב כי כתב את הספר לאחר בקשותיהם של חבריו.
חלק מהספר צורף גם לספר סדר טרוייש של רבי יהודה בן אליעזר מבעלי התוספות ותלמידו של רבי מנחם, אלא שלמעשה הוא נדפס לראשונה רק בשנת תרס"ט בקראקוב על ידי רבי יעקב פריימן.
הספר מפרט את הלכות דיני התפילה ונועד בעיקרו לשליח ציבור.
סדר התפילה והמועדים, ונועד בעיקרו לשליח ציבור
סדר ההפטרות לחלק משבתות השנה.
בספרו הוא מביא הלכות מרבנים שונים, וכן כתב כמה פעמים בשם אביו רבי יהודה.
רבים מפסיקותיו נזכרו בספרי הראשונים שלאחריו:
בספר אורחות חיים ובקיצורו הכלבו מצוטטות בשמו הלכות רבות, לדוגמה תשובה בעניין דיני ברכו.
ובתשובה אחרת מזכיר גם את שם אביו "הרב נתן בן הרב רבי יהודה"..
כמו כן נזכרו הלכות בשמו בספר שלטי הגיבורים ועוד.
בשו"ת מהרי"ק מובא שהמחבר נשאל בעניין צירוף קטן למניין עשרה, וכפי הנראה מתשובתו מתבססת השאלה על דברי "ספר המחכים" המיקל בזה לדברי השואל.
המהרי"ק משיב שלאחר שעבר על הספר כולו ועל כל יתר ספריו ולא ראה זכר לאפשרות כזו, שכנראה יצא לשואל כך מדברי ר' נתן בתחילת הספר ושמדובר בהבנה מוטעית..
בספר ארבעה טורים הביא בשמו הלכה אחת בהלכות תענית:
הרב נתן ס"ל הלוי אפשטיין (בכתיב מיושן: עפשטיין; בגרמנית: Natan Eppstein; ה'קנ"ט, 1398 – ה'ר"ך, 1460~) היה רב העיר פרנקפורט דמיין בראשית המאה ה-15. שימש כראש ישיבה בעיר ושמו מופיע רבות בספרות זמנו.
הרב נתן אפשטיין נולד לאביו רבי יעקב משטורך (שטרסבורג) ולאמו חוה, מעשירי קהילת פרנקפורט דמיין בשנת 1398. משפחת אפשטיין הייתה ידועה וותיקה בעיר ורבים מבניה שימשו בה כרבנים.
בשנת ה'קע"ה (1414) בהיותו בן 16 התאלמן מאשתו הראשונה, ולפני נישואיו השניים נסע ללמוד בישיבת מיינץ אצל רבי זלמן שטן, שהיה מעין משיב בישיבת המהרי"ל.
בתקופה זו החל ליצור קשר עם חבריו לישיבה, מהרא"י, מהר"י ברונא ור' מנחם בכרך.
זמן קצר לפני החתונה הוא קיבל מכתב מאביו המורה לו לחזור לפרנקפורט על מנת לקבוע את מועד החתונה.
בשיעור שהתקיים בליל יום חמישי ט"ז בכסלו ה'קע"ה בביתו של הרב שטן הוא נטל כסף של הרב שהיה על השלחן ו"קידש" בצחוק את המשרתת.
הרב שטן פנה למהרי"ל שיחווה דעתו בשאלה האם המשרתת מקודשת וצריכה גט.
מהרי"ל סבר בתחילה כי אין כל תוקף לקידושין אלו, אלא שהמעשה התפרסם, מה שנותן תוקף לאיסור על שניהם להינשא שנית.
ביום ראשון י"ט כסלו נתן נסע לפרנקפורט, ובינתיים המשרתת טענה כי הקידושין אמיתיים על מנת לסחוט כסף מנתן בתמורה לביטולם.
בתחילת השבוע התיר מהרי"ל לנתן לינשא לכלתו, אבל חשש להתיר גם את המשרתת ללא הסכמת רבותיו שבאוסטריה.
המשרתת שחששה כי ר' נתן יינשא והיא תישאר עגונה נסעה עמם לפרנקפורט ועיכבה את החופה עד שהובטח לה כי יימצא לה היתר, ואם לא היא תקבל גט מנתן מיד.
בינתיים מהרי"ל פנה לרבותיו: מהר"ש נוישטט, ר' יעקיל מאיגרא ור' אהרן בלומלין, והמהר"ש ור"א בלומלין הסכימו עם המהרי"ל להתירה בלא גט.
בשנת 1424 גורשו יהודי קלן, שניים מהם, מלוי בריבית מסוכסכים שהגיעו לפרנקפורט פנו אל ר' נתן אפשטיין ואל ר' אליקים ב"ר שמעון (שכנראה היה ממגורשי קלן בעצמו) לבוררות.
הרבנים פנו למהרי"ל ובתשובתו הוא מכנה אותם "אהובי", צורת פנייתו אל תלמידיו, וכן הוא מכנה אותם "הח"ר", דהיינו "החבר הרב".
בשו"ת מהרי"ל החדשות מובאים מנהגיו בעריכת חופה.
בשנת 1428 הוא מוזכר במסמכי העירייה כמשלם מס עצמאי.
בשנת 1432 רב הקהילה, שמעון מנירנברג עזב את העיר והרב אפשטיין מונה תחתיו לרב הקהילה, ושנתיים לאחר מכן הוא נשלח כנציג קהילת פרנקפורט לדון מול הקיסר זיגיסמונד על מיסי הקהילה.
ב־1441 הוא ואחיו זעמיל נידונו לקנס של 1100 פלורין, והוא נאלץ לעזוב את העיר.
ב־1447 הוא נזכר כראש ישיבה בעיר, הרישיון מתיר לו להחזיק בישיבתו עד שישה תלמידים, תמורת תשלום שנתי.
ב־1458 הוא התלונן לעירייה כי אינו מסוגל להתפרנס עקב נכותו ועל כן מגיעות לו הנחות במס.
בשנת 1462 המהר"ם מינץ מזכירו "וכן היה גם דעת מהר"ן עפשטיין ז"ל בההיא זימנא" מה שמלמד על פטירתו בסביבות 1460.
הרב אפשטיין היה בעל סמכות פסיקה חשוב באשכנז.
במקרה של גט בעייתי משנת 1460 בערך, השאלה הופנתה לרבני מגנצא, מהר"ם מינץ ור' שמעון כ"ץ, והם הפנו אותה לרבני פרנקפורט, ביניהם ר' נתן אפשטיין ולר' זליקמן מבינג.
המס ששילם היה מהגבוהים בקהילה מה שמעיד על אמידותו הכלכלית.
בפסקים וכתבים ר' ישראל איסרלן מביא: "וכן הורה מהר"ר יעקב ס"ל ומהר"ר נתן ס"ל, ומי יבוא אחר המלכים לסתור דבריהם."
בשנת 1454 ר' זליגמן מבינגא יחד עם ר' מנחם מן בכרך, רבה של וורמייזא, ארגנו את "ועד בינגן" שבו החליטו בין השאר על סמכותם לקבוע עבור קהילות רבות בגרמניה, ביניהם פרנקפורט.
ר' נתן אפשטין ומחותנו מהר"ם מינץ עמדו בראש המתנגדים להחלטה זאת ורצו לשאול את דעת ר' ישראל איסרלן ומהר"י ברונא הנייטרליים, מה שגרם לפולמוס.
נתן אלנתן (נולד ב-20 ביוני 1970) הוא איש ציבור ישראלי.
משמש כיו"ר מטה התכנון הלאומי במשרד הפנים.
בעבר שימש כחבר מועצת העיר תל אביב וכסגן ראש העיר מטעם תנועת ש"ס.
אלנתן נולד בעיר סמרקנד שבאוזבקיסטן (ברית המועצות לשעבר).
בשנת 1973, עלה לארץ עם משפחתו והתגוררו בעיר חדרה עד לשנת 1978, אז עברה המשפחה להתגורר בעיר תל אביב-יפו.
בילדותו, היה אלנתן חניך פרויקט 'בתי אבות' שביוזמת ישיבת פוניבז'.
את לימודיו הוא המשיך בישיבה לצעירים תורת ישראל בבני ברק ולאחר מכן בישיבת שארית יוסף בבאר יעקב ובישיבת שערי ציון בבני ברק.
לאחר נישואיו למד בכולל "אור מאיר" ביפו בראשותו של הרב משה זבולון.
את שירותו בצה"ל החל בשנת 1991 כמורה חייל ושירת בתפקיד זה כ-3 שנים.
ב-1994 לאחר סיום שירותו הצבאי נשלח על ידי המדרש הספרדי בירושלים וקרן וולפסון להקים בית ספר יהודי בבוכרה שבאוזבקיסטן עם רעייתו וארבעה ילדים קטנים, שם הקים את בית הספר היהודי הראשון באסיה התיכונה, ועסק רבות בחינוך ועידוד העלייה לארץ ישראל.
בשנת 1997, השלים סמיכה לרבנות מטעם הרבנות הראשית.
בנוסף, השלים אלנתן בשנת 2005 לימודי תואר ראשון במינהל עסקים עם התמחות במימון ושוק ההון בקריה האקדמית אונו.
אלנתן החל את דרכו בתחום הפוליטיקה בשנת 1996 כעוזרו הפרלמנטרי של חבר הכנסת רפאל פנחסי ממפלגת ש"ס.
בבחירות לרשויות מקומיות בשנת 1998, הוצב במקום השני של רשימת ש"ס למועצת העיר תל אביב יפו.
הרשימה זכתה בשלושה מנדטים ואלנתן נכנס לכהן כחבר מועצת העיר.
לאחר מספר חודשים, עם החתימה על הסכם קואליציוני בין ש"ס לראש העיר, מונה אלנתן לסגן ראש העיר והיה הסגן הצעיר ביותר בתולדות העיר תל אביב-יפו.
בין שאר תפקידיו שימש כחבר הנהלת העיר, ראש חטיבת התכנון, חבר הוועדה המקומית לתכנון ובניה ומשנת 2002 כחבר המועצה הארצית לתכנון ולבנייה (נציג תל אביב).
בבחירות למועצת העיר בשנת 2003, הוצב שוב אלנתן כמספר 2 ברשימת ש"ס והרשימה זכתה שוב בשלושה מנדטים.
אלנתן המשיך לשמש כחבר מועצה מטעמה.
בין שאר תפקידיו שימש כחבר הנהלת העיר, יו"ר הוועדה לתכנון עירוני, יו"ר הוועדה להקצאת אולמות עירוניים, מ"מ יו"ר הוועדה המקומית לתכנון ובניה וחבר המועצה הארצית לתכנון ובניה.
בשנת 2006, עקב חילוקי דעות בתוך המפלגה בעיר ואי קבלת גיבוי של יו"ר התנועה אלי ישי, התפטר ממועצת העיר ופרש מהעשייה הציבורית.
בתקופה זו, הקים חברה שעסקה בייעוץ תכנוני וניהול פרויקטים בעיר תל אביב ובעיקר בנושא ניוד הזכויות שבו התמחה.
לקראת הבחירות לעירייה בשנת 2013 נענה אלנתן לפנייתו של יו"ר ש"ס השר אריה דרעי לחזור לפוליטיקה המקומית ומונה ליו"ר ש"ס בעיר.
בבחירות אלו התמודדה רשימה משותפת של ש"ס, הבית היהודי ויהדות התורה - שג"ב.
הרשימה זכתה בשלושה מנדטים (מנדט לכל מפלגה) ואלנתן שהוצב בראש הרשימה מונה לסגן ראש העיר, מחזיק תיק הנכסים, יו"ר ועדת הנחות בארנונה, מ"מ יו"ר הוועדה המקומית לתכנון ובניה, חבר המועצה הארצית לתכנון ובניה, מ"מ יו"ר ועדת מכרזים, סגן יו"ר ועדת השימור ועוד.
בשנת 2016 התפטר מתפקידו כסגן ראש העיר במסגרת הסכם רוטציה עם נציג יהדות התורה והמשיך לשמש כחבר מועצה, בשנת 2017 פרש אלנתן מהקואליציה העירונית בעקבות אשרור חוק העזר המתיר פתיחת מרכולים בשבת שאישרה מועצת העיר תל אביב-יפו.
לקראת הבחירות המקומיות בשנת 2018 הכריז נתן אלנתן כי בכוונתו להתמודד על ראשות העיר תל אביב-יפו.
אלנתן עמד בראשות סיעת ש"ס בעיר וקיבל את תמיכתם של יו"ר ש"ס השר אריה דרעי ושל נשיא מועצת חכמי התורה רבי שלום כהן.
הוא הגיע למקום האחרון במרוץ על ראשות העיר עם כשלושה עשר אלף קולות (6.87% מהקולות) וסיעת ש"ס שעמד בראשה הכפילה את כוחה ל-2 מנדטים.
באותה שנה ניהל אלנתן מאבק בעירייה שביקשה למנוע את פעילותם של צופרי שבת בעיר.
באפריל 2019 התפטר מחברותו במועצת העיר, במקומו נכנס למועצה מספר 3 ברשימת ש"ס משה חיים.
על אף התפטרותו מהמועצה המשיך אלנתן לשמש כיו"ר ש"ס בתל אביב יפו.
תפקידו כיו"ר מטה התכנון הלאומי
בפברואר 2023, מונה אלנתן על ידי הממשלה בהמלצת שר הפנים ליו"ר מטה התכנון הלאומי, במסגרת תפקיד זה עומד אלנתן בראש שלושת ועדות התכנון הארציות - המועצה הארצית לתכנון ולבנייה, הוועדה למתחמי דיור מועדפים (הותמ"ל) והוועדה לתשתיות לאומיות (הות"ל).
במסגרת תפקידו, קידם אלנתן מהלכים לצמצום משך הזמן בהוצאת היתר בנייה ובהם ביטול החישוב בין שטח עיקרי לשירות בתוכניות, ביטול ההקלות, הסדרת השלב בין התב"ע להיתר (תוכניות עיצוב), מורשה להיתר (רישוי עצמי) ועוד.
בתחום האנרגיה קידם אלנתן תוכניות להקמת מתקני אגירה קטנים בהליך פטור מהיתר וחובת התקנת פאנלים סולאריים על גגות מבנים חדשים שאינם למגורים.
פועלו במהלך מלחמת חרבות ברזל
במהלך תקופת כהונתו של אלנתן כראש המועצה הארצית לתכנון ולבנייה, אושרו עשרות צווים לטובת הקמת מבנים זמניים ומוסדות חינוך, בהליך של פטור מהיתר לטובת התושבים שפונו מבתיהם בצפון ובדרום.
כמו כן, אושרה בזמן שיא של חודש וחצי תוכנית מתאר ארצית למיגון (תמ"א 40/ א/1/1) שאפשרה הקמת ממ"דים בהליך מהיר ובהליך פטור מהיתר.
בשנת 2018 הוציא לאור את ספרו "נתינת הדורות" על סדר הדורות מבריאת העולם ועד ימינו, ובשנת 2021 הוציא את הספר במהדורה שנייה מורחבת.
בשנת 2023 הוציא לאור את ספרו "חיי אברהם ושרה" על תולדות חייהם של אברהם אבינו ושרה אמנו, על פי התלמודים, מדרשי חז"ל, התרגומים, הזוהר הקדוש, הראשונים והאחרונים.
נתן אלנתן נשוי לנלה ולזוג שמונה ילדים.
שניים מילדיהם, עובדיה חי ורחמים אליהו, נהרגו בתאונות דרכים בהפרש של 28 שנים.
ר' נתן איגרא (מכונה בספרות: מהר"ר נתן איגרא ובקיצור: מהר"ן, מהרנ"א וכן בכינוי איש חיל) רב וראש ישיבה בממלכת בוהמיה במאות ה-14 וה-15, מחשובי רבני אשכנז בדורו.
מחשובי רבני אשכנז בדור שאחריו נסמכו על ידו וקיבלו היתר הוראה.
מעט מתשובותיו נשתמרו עד ימינו והוא מוזכר רבות בספרות דורו.
בסוף ימיו עלה לארץ ישראל ונפטר בה.
כמה שנים אחריו חי רב בשם זהה וחלו בלבולים רבים ביניהם.
כיום לא ידוע על ראשית חייו מאומה.
בסביבות שנת 1400, כאשר הרב המקומי היה ר' יעקיל מאיגרא, הוא כבר ישב באיגר, ובשנת 1420 הוא כבר שימש כרב הראשי של העיר.
בשנת 1416 נאסר בנירנברג בעת שהיה שותף בפולמוס רחב של רבני אשכנז וצרפת אודות עגונה שבעלה נמצא הרוג ביער.
ר' נתן ור' יוחנן טריוויש התירו את האישה ואילו חכמי מיינץ אסרו אותה.
לפני 1417 ידוע שישב בארפורט ושם שכנע את ר' הלל מארפורט אודות מנהג מסוים.
בעת שישב שם, קהילתו איגר שלחה אליו שאלה.
תלמידו ר' זלמן משוטיגווערא מוסר כי בעת מסע הצלב הראשון נגד ההוסיטים ב-1420, בהתקרב צבאות הקיסר לאיגר אסף ר' נתן ילדים רבים בבית אחד, הפקיד אותם ביד אשתו, והורה לה שבעת שיצווה עליה, שתשחט את הילדים.
למעשה, בסוף כנראה נמנעה משום מה הסכנה והילדים ניצלו.
מעשה זה היה שכיח יותר באשכנז בתקופת מסעות הצלב ונחלקו הרבנים בנוגע להנהגה הראויה במצב זה של ילדים שהצלבנים עשויים להעבירם על דתם.
במקרה אחר, ר' זלמן משוטיגווערא מוסר שנרצח אדם אחד בזמן המלחמות ההוסיטיות לפני שהספיק לפדות את בנו ור' נתן הורה לתלות על הילד טס כסף עליו כתוב "בן כהן" כדי שכשיגדל הילד, ידע שעליו להיפדות.
הידיעה האחרונה על ר' נתן באיגר היא מתשובה ששלח בשנת 1429 למהרז"ך ומהר"י וייל.
בשנת 1430 העיר איגר התלוננה לקיסר על חוסר יכולתה להגן על היהודים מפרעות העם הזועם על אי גיוס היהודים לצבא, והקיסר אישר לעיר לגרש את היהודים.
בין המגורשים היה ככל הנראה ר' נתן איגרא.
בנו ר' אליעזר (ליזר) התיישב בנירנברג לאחר הגירוש.
זמן מה אחרי הגירוש הוא ישב בפראג, והוא מונה שם לאפוטרופוס על בית שהיה שייך לזוג שעלו לארץ ישראל.
כמו כן ניתן בפראג גט על פיו.
לפי דעתו, תלמיד חכם מחויב לעלות לארץ ישראל אף אם התנאים לכך קשים, בסביבות 1432 הוא עלה לארץ והוא הספיק לשלוח ממנה מכתבים שתכנם אינו ידוע היום.
בחורף 1432- 1433 הוא התעכב בנסיעתו לארץ בטרוויזו, שם נתבקש לפסוק בסכסוך בין שני יהודים מקומיים.
הוא נפטר בארץ בסביבות 1435 וזכה להיקבר בה.
ר' נתן היה נחשב רב חשוב ובית דינו נחשב כמו זה של נירנברג שהייתה אחת הקהילות החשובות ביותר באשכנז באותו הזמן, וידוע על מקרה על אישה שהמלך, שישב בנירנברג, ביטל חרם שהוטל עליה וקבע שהיא תוכל להיתבע רק אצל ר' נתן או רב אחר שיתמנה לכך.
ב-1426 זיגיסמונד הורה למנות שלשה רבנים לרבני הרייך: את ר' יעקב במיינץ (ככל הנראה מדובר במהרי"ל), ר' נתן באיגר ור' יוהאן בשאמברי (ר' יוחנן טריוויש).
כאמור, בעת שהתעכב בטרוויזו בדרכו לארץ ישראל הוא נתבקש לדון מה שמלמד כי שמעו יצא למרחקים, כמו כן בעת שישב בפראג ידוע שהוא סידר שם גט, פעולה המצריכה מעמד רבני גבוה.
באותם ימים באשכנז נהוג היה שרב עיר מקבל "היתר הוראה" מרב גדול כדי שלא יערערו על סמכותו לפסוק בקהילתו, ורוב חכמי אשכנז באותו הזמן נסמכו לכך על ידי ר' נתן.
בקשריו עם בני דורו ידועים לנו שתי שאלות ששאל את המהרי"ל ובתשובות המהרי"ל מתאר אותו כגדול מאוד, כמו כן, ידוע כי קהילת איגר פנתה אל המהרי"ל בשאלה אודות סכסוך שר' נתן פסל את עצמו לדון בו עקב קרבת משפחה והמהרי"ל תמה עליהם "על שאתם שולחים ממעון ארי דבי עילאה...
פטיש וחזק מה"ר נתן יצ"ו"...
במקום אחר המהרי"ל כותב על ר' נתן והמהרז"ך "דקשישא ועדיפא מינאי".
המהר"י וייל מכנה את ר' נתן ריש גלותא והוא שאל את ר' נתן שאלה יחד עם מהרז"ך מלבד כ-4 שאלות שמהרז"ך שאל אותו.
אחד מהחיבורים המרכזיים שהשאירה תורת הפלפול ששלטה באשכנז בזמנו הוא תוספות גורניש.
לחיבור מאפיינים שונים משאר קובצי התוספות והוא נכתב כמאה שנה אחרי חיתום תקופת בעלי התוספות.
אחד מהחכמים הנזכרים בו הוא מהר"ן, ולפי ישראל משה תא שמע ייתכן שמדובר בר' נתן איגרא.
כמו כן נשארו ממנו תשובות אחדות, חלקם נדפסו בכתב העת מוריה.
בנוסף, ככל הנראה ר' נתן כתב סדר גט שלא שרד עד היום אך חלקים ממנו מובאים בספרי זמנו.
לא ידוע אצל מי למד ר' נתן תורה, אך בלקט יושר מובאת משמו סגולה לתפילה על החולה שקיבל מגדול אחד מספרד שיאמר ג' פעמים "אל נא רפא נא לו\ה" לאחר שיפסע ג' פסיעות אחרי עמידה, כמו כן, בתשובה שלו הוא מביא שמועה ששמע מר' עובדיה כ"ץ.
ר' אליעזר (ליזר) מאיגר, בנו.
ר' ישראל איסרלן, מחבר תרומת הדשן.
ר' זלמן קובורק, רבה של אולם.
ר' זלמן משוטיגווערא מחבר מנהגי מהרי"ל, אף מזכיר אותו במנהגי מהרי"ל.
ר' חיים מיישטרליין, רבה של וינר נוישטט.
ר' יונה ב"ר ישראל מרגנסבורג בעל איסור והיתר הארוך.
נתן אנגוי הוא כדורגלן בלגי המשחק בעמדת הבלם בקבוצת ליל מליגת העל הצרפתית.
אנגוי גדל במחלקות הנוער של אנדרלכט וסטנדרד לייז'.
בעונת החל לשחק בקבוצה הבוגרת של סטנדרד לייז' במסגרת ליגת העל הבלגית, ובסך הכל ערך 50 הופעות ליגה במדי המועדון, בהן הבקיע שער אחד.
ב-24 ביולי 2025 חתם על חוזה לארבע שנים בליל מליגת העל הצרפתית.
ב-17 באוגוסט ערך את הופעת הבכורה שלו במועדון, בתיקו 3-3 נגד ברסט במסגרת המחזור הראשון בליגה לעונת 2025/2026.
אנגוי נולד בבלגיה למשפחה ממוצא קונגולזי.
ב-8 בנובמבר 2025 זומן לראשונה לסגל נבחרת בלגיה, לקראת משחקי מוקדמות מונדיאל 2026 נגד נבחרות קזחסטן וליכטנשטיין.
נתן גולדבלום (4 באפריל 1920 – 29 ביוני 2001) היה בקטריולוג ישראלי, יוצר החיסון נגד שיתוק ילדים בישראל, חתן פרס ישראל למדעי החיים לשנת תשמ"ח (1988).
הדברת שיתוק הילדים באמצעות התרכיבים נגד שלושת זני נגיף הפוליו הייתה נקודת מפנה בהתפתחות הרפואה.
מדינת ישראל הייתה למדינה השלישית בעולם כולו, לאחר ארצות הברית ודנמרק, אשר ייצרה בעצמה את התרכיב וסיפקה את כל צורכי אוכלוסייתה בתחום זה, בניצוחו של פרופ' נתן גולדבלום.
גולדבלום נולד בסוסנוביץ שבפולין ב-1920, ובשנת 1938 עלה לישראל כסטודנט לבקטריולוגיה באוניברסיטה העברית על הר הצופים.
עם סיום לימודיו והסמכתו כמוסמך האוניברסיטה ב-1943, הצטרף לתחנה לחקר המלריה בראש פינה בניהולו של פרופ' גדעון מר.
תקופה מסוימת מילא גולדבלום את מקומו של מר בניהול המעבדה משום שהלה גויס לצבא הבריטי ושהה בבורמה ובמזרח הרחוק.
בתקופה זו הקדיש נתן גולדבלום את זמנו לשני נושאים: הדברת המלריה ביישובים העבריים שבעמק החולה ובכפרים הערביים בקרבת ביצת אגם החולה, ולעבודת הדוקטור שלו בהדרכתו של פרופ' שאול אדלר.
עם פרוץ פעולות האיבה בשלהי 1947, הצטרף גולדבלום לכוחות "ההגנה" בגליל ובהמשך לצה"ל בו שירת בחיל הרפואה והיה ממארגני הרפואה המונעת בחיל ואחראי לתחום המלריה.
במהלך מלחמת העצמאות עבר עם משפחתו לחיפה.
בין 1949–1951 פרצה בישראל מגפה של שיתוק ילדים שתבעה קורבנות רבים, בעיקר בקרב הילדים, אך גם בין המבוגרים.
בחיל הרפואה נפלה החלטה לשלוח את גולדבלום לאוניברסיטת ייל בארצות הברית, בה התנהל מחקר אינטנסיבי בפוליו.
שם נחשף לראשונה גולדבלום לחקר עולם הנגיפים.
הוא התמחה בחקר המחלות הנגיפיות (וירולוגיה) ובעיקר בחקר הפוליו, ועם שובו לישראל התמנה לראש המחלקה לאפידמיולוגיה במכון לחקר רפואה צבאית, עד העברתו למשרד הבריאות ב-1955.
בארצות הברית פגעה מחלת שיתוק הילדים בעשרות אלפי ילדים ומבוגרים מדי שנה, לכן הושקעו משאבים רבים בהכנת תרכיב נגד נגיף הפוליו.
כבר ב-1954 הוחל בייצור תרכיב סאלק, תרכיב שהכיל נגיף פוליו מומת.
ישראל נתקלה בקשיים רבים ברכישתו של התרכיב האמריקאי, לכן החליט משרד הבריאות לשלוח את ד"ר גולדבלום למעבדתו של ד"ר יונה סאלק באוניברסיטת פיטסבורג כדי ללמוד את מלאכת הכנת התרכיב.
מגפת שיתוק הילדים בישראל הייתה קשה.
מאז ועד 1956 נשאר שיעור התחלואה זהה ובכל התקופה 85%-90% מהחולים היו ילדים מתחת לגיל 5 שנים.
כבר ב-1955 הופיעו דיווחים על הצלחת תרכיב סאלק בהורדת התחלואה בארצות הברית.
פרט לארצות הברית נודע על ייצור דומה רק בדנמרק.
נוכח שיעור התחלואה הגבוה בישראל השתוקקו ממשלת ישראל ומשרד הבריאות להשיג תרכיב שישמש לחיסון ילדי ישראל, אך תרכיב כזה לא היה זמין וישראל לא יכלה להשיגו; אז הוחלט במשרד הבריאות להטיל על פרופ' גולדבלום ומעבדתו להתחיל בייצור התרכיב.
התרכיב עמד בכל מבחני הבטיחות הנדרשים על-פי הסטנדרטים שהיו נקוטים באותה עת בארצות הברית.
חברי הצוות הבכירים שעסקו בהכנת התרכיב היו גולדבלום, המהנדס ג'ורג' מילר וד"ר תמר גוטליב-סטימצקי, שלמדה על ייצור החיסון במעבדתו של ג'ון פרנקלין אנדרס בבית החולים לילדים של בוסטון.
למרות כל הצעדים לאבטחת איכות התרכיב, שננקטו על ידי המדענים ועובדי המעבדה האחרים, נדרש מפרופ' גולדבלום אומץ לב נדיר כשלקח על עצמו החלטה להתחיל בחיסון ילדי ישראל: באביב 1955 אירעה בארצות הברית טרגדיה אגב חיסון ילדים בתרכיב סאלק שיוצר בבית החרושת הפרמצבטי Cutter.
לאחר הזרקת תרכיב זה נפטרו כ-100 ילדים מאלה שקיבלו את החיסון.
קל להבין על כן את המתח והחרדה ששררו באותה עת במעבדה ביפו.
גולדבלום ועמיתיו המשיכו במלאכת הייצור, קיבלו את גיבויו של מנכ"ל משרד הבריאות פרופ' שמעון בטיש, וכבר בראשית 1957 הוזרק התרכיב לראשונה לכ-60,000 תינוקות וילדים.
לימים הוכיח התרכיב את עצמו.
היה זה הישג עצום לפרופ' גולדבלום, לחבריו ולמדינת ישראל הצעירה.
ישראל שזה עתה נולדה הפכה למדינה השלישית בעולם שניצחה בתחומה את מגפת שיתוק הילדים.
תוך מספר שנים הפכה המעבדה הקטנה ביפו למעבדה המרכזית לנגיפים של משרד הבריאות, אשר ממוקמת כיום במרכז הרפואי "שיבא" בתל-השומר.
לאחר שמיצה את תפקידיו במעבדה, נענה גולדבלום ב-1960 להצעה להצטרף לבית הספר לרפואה של האוניברסיטה העברית, הפך למנהל המחלקה לווירולוגיה, וברבות הימים התמנה לסגן נשיא האוניברסיטה למחקר ופיתוח.
פרופ' גולדבלום הרבה במחקרים, שהשתרעו על תחומים רבים בווירולוגיה, בהם מחקרים על נגיף קדחת מערב הנילוס, על נגיפים אחרים המועברים על ידי חרקים ועל קבוצת נגיפים גורמי סרטן.
הוא ייעץ לארגון הבריאות העולמי ותרם ממרצו לפיתוח קשרי מדע עם מדינות אפריקה ובהן עם מצרים.
הוא העמיד דור של וירולוגים שתפסו עמדות מפתח בכל מוסדות המחקר והרפואה בישראל.
גולדבלום היה חתן פרס סולד לרפואה והיגיינה ציבורית מטעם עיריית תל אביב לשנת 1960–1961. ב-1988 זכה בפרס ישראל למדעי החיים.
בנו הבכור הוא פרופסור עמירם גולדבלום, מרצה לכימיה תרופתית באוניברסיטה העברית, וממייסדי תנועת "שלום עכשיו", ובנו הצעיר הוא דני גולדבלום, בוגר החוג לגאוגרפיה באוניברסיטה העברית.
ברנד נולד בירושלים לרופא אהרן ברנד ורעייתו אסתר-מלכה.
בילדותו, לאחר שהתגלה כישרונו המוזיקלי, החל ללמוד פסנתר אצל המלחין חיים אלכסנדר באקדמיה למוזיקה ולמחול בירושלים, ולאחר מכן השתלם לתואר אמן אצל פרופ' בנימין אורן.
את הופעתו הפומבית הראשונה קיים בגיל 11, לאחר שהופיע בניו יורק עם תזמורת רשות השידור.
בגיל 22 זכה למלגה מקרן התרבות אמריקה-ישראל, והמשיך את לימודיו אצל הפסנתרנית נדיה רייזנברג ודורותי טאובמן בבית ספר מאנס למוזיקה ובבית הספר ג'וליארד בניו יורק.
בשנת 1969 זכה בפרס גילדת האמנים בניו יורק.
ברנד הופיע בעשרות הופעות ברחבי ארצות הברית, קנדה, אירופה וישראל, ברסיטלים ובליווי תזמורות, וזכה לביקורות נלהבות.
בשנת 1984 הופיע באולם קרנגי הול, וביצע יצירות מאת פרדריק שופן ורוברט שומאן.
ברנד התאפיין בנגינתו הסוערת והאנרגטית, ובכך שלא נמנע מלבצע אינטרפטציות אישיות ליצירות נודעות.
ברנד הלחין גם מנגינות לשירים, כגון "פנסים דעכו" של המשורר אברהם שלונסקי, וכן חיבר בעצמו מספר שירים.
ברנד נישא ללורי לבית הילמן, ולזוג נולדו שני ילדים, ג'סי וארי.
הוא נפטר בניו יורק לאחר מחלה ב-10 בדצמבר 1990.
לאחר מותו הוצאו לאור שלושה תקליטורים של הופעותיו.
העיתונאי רם עברון בחר להציג את יצירותיו של ברנד במסגרת התוכנית "דור הזהב- אמנים גדולים בהקלטות היסטוריות" שבתחנת הרדיו קול המוסיקה.
רבי נתן דוד רבינוביץ מפארציווא (ה'תרכ"ו, 1866 – ז' בשבט ה'תר"צ, 1930) היה אדמו"ר של חצר חסידית בעיר פרצ'ב, שהייתה ענף מחסידות ביאלא, דור חמישי, בן אחר בן, ליהודי הקדוש מפשיסחה.
היה אמיד ונהג באורח חיים מפואר, על פי "דרך המלכות" שהתווה רבי ישראל פרידמן מרוז'ין, ביקר במעיינות המרפא בקרלסבד ובמרינבד, והיה מופיע שם בלבוש משי מיוחד.
דברי תורתו הודפסו על ידי נכדיו הרב יוסף יצחק רבינוביץ והרב ד"ר נתן דוד רבינוביץ, בספר 'ואלה הדברים שנאמרו לדוד'.
בספר מצויות דרשות שנאמרו על ידו לפרשיות השבוע, ושהושארו עד אז בכתב ידו.
מנדל פייקאז' ראה ברבי נתן דוד מודל להתנגדות החריפה לציונות ששררה בקרב חלק מאדמו"רי פולין בתקופה זאת.
היה בנם הבכור של רחל לביאה, בתו של הרב יהושוע מאוסטורובה, והרב יצחק יעקב רבינוביץ מייסד חסידות ביאלא, נקרא על שם סבו, אבי אביו, רבי נתן דוד משידלובצא (Szydlowiec).
בהוראת אביו למד רבי נתן דוד את מקצוע המילה, ובמשך חייו מל אלפי תינוקות.
עוד בחיי אביו כיהן כאדמו"ר, בתחילה בפארצ'ב ואחר כך בשדליץ, אשר במכתביו הקפיד לכנותה "שידליץ" ביו"ד, על מנת שלא תצא מתחת ידו המילה שד.
עם פטירת אביו (בכ"ג באדר ה'תרס"ה) דבקו בו אלפים מחסידי ביאלא, חסידות שמנתה בזמנו קרוב ל-5,000 בתי אב.
בז' בשבט ה'תר"ץ הוא נפטר ונקבר בשדליץ.
בה' באלול ה'תשל"ז העלה בנו, הרב ברוך יהושע ירחמיאל רבינוביץ, את ארונו לישראל, והוא נטמן בבית הקברות סגולה בפתח תקווה.
בשבט התשע"ה הוכנס ספר-תורה לחברון, על שמו ועל-פי צוואתו, בהשתדלות צאצאיו.
כעולה מתוך דרשותיו של רבי נתן דוד, החסידות והציונות, הן שתי גישות קוטביות בפתרונות שהן מציעות לקיומו של היהודי בגלות.
לדברי רבי נתן דוד הרעיון הציוני מוטעה, שכן הוא מושתת על הטבע הגשמי, לעומת הממשות האמיתית האימננטית, הנסתרת מעיניו הגשמיות של האדם.
הדרשות נישאו בתקופת העלייה השלישית, שנבעה ממניעים אידאולוגיים בעיקר, והעלייה הרביעית שמניעיה היו כלכליים בעיקר, רבי נתן דוד תקף בדרשותיו את שני המניעים כאחד.
לפי תפיסתו של רבי נתן דוד, הגאולה אינה אירוע חד פעמי, אלא תהליך ארוך ומתמשך, ולגלות עצמה יש תפקיד חשוב בו של היטהרות ותיקון, ולכן אין מקום להתארגנויות של עליות המוניות לארץ ישראל, אלא יש דווקא להישאר בגלות.
לאלו אשר פנו לעלות לארץ ישראל בגלל מצוקה כלכלית אמר רבי נתן דוד: "...הדעת הכוזבת שנתהוותה בעוונותינו הרבים שרוצים לברוח לפאלעסטינה, באומרם:...אין...פרנסה ואין...עבודה...מוטב ניסע לפאלעסטינה ונעבוד...ונאכל ונשתה.
והאנשים האלו...רק רוצים להיטיב לגופם וגלות השכינה אינה עולה על רעיונם...
(והם) מעכבים עוד את הגאולה".
יחד עם זאת אהב מאוד את ארץ ישראל ולפני מותו ציווה לקנות מכספו חלקת קרקע בחברון ולבנות עליה בית מדרש.
לשיטתו של רבי נתן דוד הצדיק הוא מרכז האומה: "ישראל בגלות אינם כצאן ללא רועה, אלא אלוהים העמיד להם צדיקי אמת שיורו להם את המעשה אשר יעשון, ובאמרי פיהם יעמידו כל כושל".
האדמו"ר מפארציווא, כאדמו"רים מחסידות פשיסחה ואדמו"רים נוספים, השתמש בדברי המשנה: "המחובר לטהור - טהור", כדי להבהיר שההכרה בקדושתם של הצדיקים ובסמכותם היא חובה על כל אדם מישראל, ושעצם ההתקשרות לצדיק יש בה כוח מטהר.
לא רק בעניינים רוחניים הצדיק הוא הרועה, אלא גם בנושאים גשמיים כגון בבעיות הפרנסה.
רבי נתן דוד תולה את מצוקות הפרנסה, בכך שבדורות קודמים הייתה אמונת הצדיקים איתנה, ואילו בימיו, רחוקים מאמונה, ועל כן מתקפחת הפרנסה.
לדבריו של רבי נתן דוד מפארצוב, ישראל בגלות נתונים במלחמה כנגד כוחות הרע והטומאה, ובמלחמה כמו במלחמה, החיילים צריכים להיות מאוחדים ונתונים למרותו של המפקד - הצדיק.
נישא ללאה רייזל, בתו של רבי יחיאל יעקב מקוזניץ, ממנה הוליד שתי בנות (אסתר ופייגה) ובן - רבי משה יחיאל אלימלך רבינוביץ שהיה אדמו"ר בלברטוב.
לאחר פטירתה נישא בשנית ליוטה, בתו של רבי משה יהודה לייב שפירא מסטריזוב, איתה הוליד שבעה ילדים, בהם רבי ברוך יהושע ירחמיאל רבינוביץ שהיה האדמו"ר של חסידות מונקאטש לאחר האדמו"ר חיים אלעזר שפירא.
אסתר אשת רבי אברהם יעקב מדרוהוביטש.
פייגא אשת רבי אהרן פרלוב מסטולין וורשה.
רבי משה יחיאל אלימלך רבינוביץ מלברטוב ממלא מקומו.
חוה אשת רבי ירחמיאל ישראל יוסף דנציגר בן רבי יצחק מנדל מאלכסנדר.
רבי ברוך יהושע ירחמיאל רבינוביץ ממונקאטש.
דבורה אשת רבי יעקב לנדוי
רב אלעזר בצלאל יוסף רבינוביץ
פסקה אשת רב וולף פרידמן
נתן גרוס (16 בנובמבר 1919 – 5 באוקטובר 2005) היה במאי קולנוע, סופר, משורר, עיתונאי ומבקר אמנות וקולנוע ישראלי ממוצא פולני.
גרוס נולד ב-1919 לשרה וליעקב בעיר קרקוב שבפולין.
אחיו הצעיר יורם גרוס נולד ב-1926. בזמן מלחמת העולם השנייה שהה בגטו קרקוב ומשם ברח לצד ה"ארי" של וורשה.
שם הוא ניצל בזכות התחזות לנוצרי באמצעות מסמכים אריים.
לאחר המלחמה, בין השנים 1950-1946, ביים כשישה סרטי יידיש בפולין בקואופרטיב "כינור", בהם שניים באורך מלא ("הילדים שלנו", בהשתתפותם של דז'יגאן ושומאכר, ו"אנחנו שנותרנו בחיים").
בזכות סרטים אלו צבר פופולריות בפולין שלאחר מלחמת העולם השנייה.
במקביל היה חבר פעיל בהנהגת תנועה הציונית "גורדוניה - מכבי הצעיר", ובשנת 1950 עלה לישראל עם אשתו שולמית ובנם התינוק יעקב (שהיה בבגרותו גם במאי ומפיק).
בישראל המשיך את פעילותו הקולנועית: הוא הקים את היומן "קולון-גבע", ואחר כך ריכז את מערכת היומן הקולנועי "חדשות גבע", ובכך היה לבמאי הסרטים השכיר הראשון בישראל, באולפני גבע, שנוהלו על ידי מרדכי נבון ויצחק אגדתי (אחיו של ברוך אגדתי) בגבעתיים.
גרוס נחשב מחלוצי הקולנוע הישראלי.
הוא היה שותף ליצירתם של כ-120 סרטי תעודה, רובם אודות פיתוח המדינה, נושאים יהודיים ואמנות יהודית.
חלק גדול מעבודותיו נעשו עבור שירות הסרטים הישראלי ומחלקת הקולנוע של הסתדרות העובדים הכללית.
מסרטיו: "הי דרומה לאילת" (1954) על ימיה הראשונים של אילת; "ברית דמים" (1956) על התקפות הפדאיון במושב פטיש שבנגב; "בין באר שבע לאילת" (1957) על תהליך בנייתה של מצפה רמון במדבר; "קריה בהרי נצרת" (1957) על בנייתה של נצרת עילית מנקודת מבטו של ילד תושב העיר, ועוד.
בשנת 1963 ביים גרוס סרט עלילתי, "המרתף", בכיכובו של שמעון ישראלי כשחקן יחיד, ישראלי גם כתב את התסריט והלחין את המוזיקה לסרט.
הסרט זכה ציון לשבח בפסטיבל ברלין ב-1963, ונרכש להפצה בינלאומית.
גרוס היה הראשון שזכה בפרס אופיר על מפעל חיים בשנת 1991. כמו כן זכה באות יקיר אמ"י (איגוד אמני ישראל) ב-1989.
במשך 20 שנה היה חבר מזכירות האיגוד המקצועי של עובדי ההסרטה בישראל.
שימש כמבקר הקולנוע של העיתון "על המשמר".
על עבודתו העיתונאית זכה בפרס בן דור.
פרסם וערך ספרי שירה, אמנות, זיכרונות ומחקר השואה.
כמו כן פרסם שני ספרים בתחום הקולנוע: "תולדות הקולנוע היהודי בפולין" (1989), ו"הסרט העברי" (1991).
בשנות חייו האחרונות ועד יום מותו כתב בעיתון הישראלי בפולנית "נוביני קורייר" (Nowiny Kurier).
נתן גרוס חי ויצר במקביל בשתי תרבויות, בתרבות הישראלית המתחדשת ובתרבות הפולנית המתרפקת על עברה היהודי.
הוא ניסה בדרכו לבנות גשרים בין התרבויות בכתיבה פיוטית ועיתונאית, בתרגום ובפעילות חברתית משולבת.
זיכרון השואה עמד במרכז פעילותו לאורך השנים.
הוא היה פעיל בתחום ההנצחה של יהדות פולין ובתחום הכרת התודה לגויים שהצילו יהודים במהלך השואה, והיה חבר בוועדה לציון חסידי אומות העולם.
בסוף שנות השמונים, עם קריסת השלטון הקומוניסטי, קשריו עם פולין ועם עיר נעוריו התחזקו ושם פורסמו אחדים מספריו, כולל שני ספריו האוטוביוגרפיים "מי אתה אדון גרימק" ו"הרפתקאות גרימק בארץ הקודש", וכן "גבירטיג - אגדה על משורר נגר".
הוא היה שותף לפרסומים רבים שהביאו לקורא הפולני ציורים, שירה וסיפורת על הקהילה היהודית שפיארה את רחובות קרקוב, "עיר של מלכים".
נתן גרוס היה פעיל במשך שנים רבות בארגון יוצאי קרקוב בישראל ופעל להנצחה ולהעברת מורשת הקהילה היהודית בעיר מולדתו לדורות הבאים.
ביום השנה הראשון לפטירתו התקיים בקרקוב טקס גילוי לוח זיכרון במעמד ראש העיר, בחזית הבית שבו נולד וחי – ושממנו גורש.
ב-2016 עיריית תל אביב קבעה לוחית זיכרון בכניסה לביתו ברחוב דרך השלום 113 בתל אביב.
השואה בשירה העברית: מבחר, עורכים: נתן גרוס, איתמר יעוז-קסט, רנה קליינוב, מבוא: הלל ברזל, הוצאת יד ושם, הקיבוץ המאוחד, 1974.
מחווה לקורצ'ק: מדבריו, שירי משוררים, ציורי ילדים, המערכת: נתן גרוס, אילנה שילוני, בנימין אנוליק, הקיבוץ המאוחד, תל אביב, 1985.
מי אתה אדון גרימק?, הוצאת ספריית הפועלים, 1986.
תולדות הקולנוע היהודי בפולין (סדרת מחקרים של המרכז לחקר תולדות יהדות פולין ותרבותם), ערך והביא לדפוס ראובן אשל, אוניברסיטת תל אביב, המרכז לחקר תולדות היהודים בפולין ומורשתם, הוצאת ספרים ע"ש י"ל מאגנס, ירושלים, תש"ן, 1989.
הסרט העברי: פרקים בתולדות הראינוע והקולנוע בישראל, נתן גרוס ויעקב גרוס, הוצאת המחברים, 1992.
נתן גוּרדוּס (Gurdus; 10 באוקטובר 1909 – 23 באוקטובר 1972) היה עיתונאי וכתב חוץ ישראלי שפעל בתקופת היישוב ובימי המדינה.
נתן בן איסר גורדוס נולד בשנת 1909 בעיר ורשה שבפולין.
בעקבות מחלה הפך בילדותו לנכה המרותק לכיסא גלגלים, אך הדבר לא מנע ממנו לבחור במקצוע העיתונות ולהפוך לעיתונאי נודע.
למד בבית ספר תיכון בקופנהגן בירת דנמרק ואחר כך בבית הספר לעיתונות "Politiken" בעיר.
הוא היה מחלוצי השימוש בשידורי הרדיו כדי להעביר מידע עיתונאי.
שימש ככתב העיתון הבריטי דיילי אקספרס בוורשה ובברלין.
בשנת 1933, עם עליית הנאצים לשלטון בגרמניה, נעצר גורדוס.
הוא נחקר אישית על ידי ריינהרד היידריך, שהיה באותה עת ראש האס דה, שירות הביטחון של האס אס.
בתגובה עצרו הפולנים עיתונאים גרמנים, והסכימו לשחררם רק לאחר ששוחרר גורדוס והוחזר לפולין.
בפרוץ מלחמת העולם השנייה, בספטמבר 1939, היה ברור לגורדוס, ששהה בוורשה, כי הנאצים יחפשו אחריו.
הוא נמלט מוורשה בשיירה של עיתונאים בריטים שנעו לעבר הגבול הרומני, בעזרת העיתונאי הבריטי ספטון דלמר, שהיה ידידו.
דלמר היה גאה בסיפור הצלתו של גורדוס, ובשנות ה-60 סיפר אותו בתוכנית "אלו הם חייך" בערוץ ה-BBC, שנערכה לכבודו ב-1962.
על אף שלגורדוס לא הייתה ויזה לחצות את הגבול לרומניה, הוא ניצל את קשריו בממשל הרומני, שנוצרו כאשר ראיין את שר החוץ הרומני בעבר, והצליח לחצות את הגבול.
ברומניה ניתנה לו האפשרות לצאת לבריטניה, לארצות הברית או לארץ ישראל, ובהיותו ציוני בחר להגיע לארץ ישראל.
לאחר מכן נודע לו כי אכן היה מבוקש על ידי ה-SS בימים הראשונים של הכיבוש הגרמני של פולין.
גורדוס הגיע לארץ ישראל והתיישב בתל אביב.
בהרצאה שנשא בתל אביב ב-11 בנובמבר 1939 סיפר, כמי שזה אך הגיע מפולין, על מצבה העגום של פולין בפרוץ המלחמה.
הוא מסר כי פולין הייתה בלתי מוכנה לחלוטין למלחמה, כי בוורשה לא היה אף מקלט אחד מפני התקפות אוויר, כי לפולין היה רק שדה תעופה תת-קרקעי אחד והגרמנים ידעו את מיקומו והרסו אותו, וכי לפולין היו רק 700 מטוסים אשר 80% מהם הושמדו ביום הראשון למלחמה.
הוא המשיך וסיפר כי במשאל שנערך בין כתבי החוץ בוורשה, יום לפני פרוץ המלחמה, סברו רק 12 מתוך 60 הכתבים כי עומדת לפרוץ מלחמה.
בשנת 1940 ערך גורדוס בקול ירושלים מגזין משודר ובו שיחות מענייני היום ותסכיתים אקטואליים ובהם "פינלנד בלהבות", "התאבדות הגראף שפיי" ו"ברלין – מרכז למרגלים".
עם הגיעו לארץ ישראל החל לכתב עבור עיתון הארץ, בהמשך כתב מאמרים גם בעיתונים הבקר, בו פרסם טור בשם "השבוע המדיני", ודבר.
משנת 1944 ועד מותו, במשך עשרות בשנים, היה כתב סוכנות הידיעות הצרפתית בארץ ולאחר מכן מנהלה.
ביום ה', 13 במאי 1948, היה גורדוס מראשוני המבשרים בעיתונות העולם על הכרזת המדינה הצפויה למחרת.
בעת שמנהלת העם הטילה צנזורה על מועד ההכרזה ומסרה אותו בסוד רק לעיתונות המקומית, שלח גורדוס בשעה 10:30 בבוקר לסוכנות הידיעות הצרפתית בפריז מברק בן שתי מילים: "הכרזה מחר".
במעמד ההכרזה ב-14 במאי 1948 היה גורדוס כתב החוץ היחידי שנכח בטקס כשדוד בן-גוריון קרא את מגילת העצמאות והכריז על הקמת מדינת ישראל.
לימים יספר בריאיון לדבר השבוע:
נציגות סוכנות הידיעות הצרפתית דיווחה ב-29 באוקטובר 1956, שלושים דקות לפני סוכנויות הידיעות הזרות האחרות, על פתיחת מלחמת סיני.
לכתב צרפתי של הסוכנות בישראל נודע ממקור עלום על העומד להתרחש והוא גילה זאת לגורדוס.
גורדוס התקשר למקורותיו הוא ושאל על ההתפתחויות האחרונות.
דרך אגב אמר לבן שיחו כי הוא עומד לצאת בערב לקולנוע.
איש שיחו השיב לו כי במקומו לא היה הולך לקולנוע דווקא בערב זה.
באותו ערב פתח צה"ל במבצע והכתב הצרפתי העביר את המידע לפריז, והיה בכך הראשון לפני יתר הסוכנויות.
גורדוס הקדים את כל יתר הסוכנויות בהודיעו על פרוץ מלחמת ששת הימים עשרים דקות לפניהן.
ב-5 ביוני 1967, מבלי לדעת מראש על מועד פתיחת המלחמה, הזמין גורדוס קו טלקס לפריז לשעה 7:45 בבוקר, מתוך אינטואיציה על העומד להתרחש.
הוא החזיק את הקו פתוח עד השעה 8:00, השעה שבה הודיע קול ישראל על פתיחת המערכה, ומיד העביר את הידיעה לפריז.
אנשי הסוכנות בפריז שמחו על כך שנציגם בישראל מקדים בידיעה זו את יתר הסוכנויות, אך החלו לחשוש שמא אין זו ידיעה בדוקה ומוסמכת.
חששותיהם הופגו כעבור עשרים דקות כאשר יתר כתבי הסוכנויות השיגו קווי קשר ודיווחו אף הם על פרוץ המלחמה.
ב-1972 היה גורדוס הראשון שדיווח על תחילת אירוע טבח הספורטאים באולימפיאדת מינכן, לאחר שידידו, זאב שיף, דיווח לו על כך בטלפון.
אחרי מלחמת העולם השנייה הוענקו לגורדוס שני אותות הצטיינות: מסדר הכוכב של הסולידריות האיטלקית ומדליית החירות של המלך כריסטיאן העשירי .
נתן גורדוס נפטר בתל אביב בשנת 1972. הותיר את אשתו, אירנה לבית נַכטמן (1920–2010}, ובן, מיכאל גורדוס, שהיה עיתונאי שסיקר עבור "קול ישראל" באופן שוטף את כל האירועים העולמיים מהאזנה לשידורים החיים של תחנות רדיו וטלוויזיה בעולם, והיה ידוע בכינוי "קשב קול ישראל".
נתן ג'ייקובסון היה מתמטיקאי יהודי-אמריקאי, שנודע בעיקר בשל תרומתו המכרעת להתפתחותה של תורת החוגים בשליש האמצעי של המאה ה-20.
ג'ייקובסון נולד בוורשה שבפולין (אז חלק מהאימפריה הרוסית) למשפחה יהודית, שהיגרה לארצות הברית ב-1918. הוא סיים את לימודי התואר הראשון באוניברסיטת אלבמה ב-1930, וקיבל את תואר הדוקטור מאוניברסיטת פרינסטון ב-1934. את העבודה, שכותרתה "פולינומים לא קומוטטיביים ואלגברות ציקליות", כתב תחת הנחייתו של ג'וזף ודרברן.
ב-1947 החל לעבוד באוניברסיטת ייל, שם נשאר עד לפרישתו.
ג'ייקובסון היה חבר באקדמיה האמריקאית הלאומית למדעים ובאקדמיה האמריקאית לאמנויות ולמדעים.
היה נשיא החברה האמריקאית למתמטיקה בשנים 1971–1973, וזכה בפרס לרוי פ.
סטיל על מפעל חיים מטעם חברה זו ב-1998. היה גם סגן-נשיא האיחוד המתמטי הבינלאומי בשנים 1972–1974.
ג'ייקובסון היה אחד מחוקרי האלגברה המובילים בדורו.
עיקר תרומתו לתורת המבנה של חוגים לא קומוטטיביים, שם הכניס לשימוש את רדיקל ג'ייקובסון ואת החוגים הפרימיטיביים שעבורם הוכיח את משפט הצפיפות.
לצד אלה עסק בתחומים העיקריים של המחקר האלגברי בזמנו: תורת המבנה של אלגברות ז'ורדן, אלגברות לי, אלגברות פשוטות ואלגברות חילוק.
כתב כתריסר ספרי מחקר, והנחה יותר משלושים תלמידי דוקטורט, כמעט כולם בייל.
הרב נתן גשטטנר (בכתיב יידי: געשטעטנער; כ"ח באדר א' תרצ"ב, 6 במרץ 1932 – י"ד בכסלו תשע"א, 21 בנובמבר 2010) היה רב, דיין ופוסק הלכה, ראש ישיבת פנים מאירות בבני ברק ומחבר פורה של ספרים רבים בהלכה, בתלמוד ובאגדה ובכל מקצועות התורה.
נולד בעיירה גיור (ראאב) שבהונגריה לעמרם גשטטנר שהיה יבואן שעוני זהב משווייץ, ולמלכה בת שלמה שרייבר–סופר נינו של בעל החתם סופר.
היה מצאצאי הרב מאיר איזנשטט בעל פנים מאירות.
בשנת תרצ"ג (1933) עברה משפחתו לנייפעסט.
באלול ת"ש (1940) בגיל שמונה וחצי החל ללמוד בישיבתו של רבי בנימין ברגר בעיר.
באלול תש"ב הלך ללמוד בישיבתו של רבי יוסף גרינוולד בפאפא, שם למד עד תחילת תש"ד.
לאחר השואה, שבה איבד את הוריו, למד בישיבתו של רבי משה ניישלאס בעיירה סרדהלי.
בשנת תש"ז (1947) למד בישיבת מתיבתא בלונדון.
לאחר מכן למד שנתיים באנטוורפן אצל רבו האדמו"ר מפאפא.
בשלהי שנת תש"ט (1949) עלה לישראל.
למד כשנה וחצי בישיבת בעלזא בירושלים.
נישא לאטל, בתו של הרב מאיר חיים אונגר, רבה של לקנבך.
במשך מספר שנים היה ר"מ בישיבת ערלוי בירושלים.
באלול תשכ"ה (1965) התמנה כרב שיכון אגודת ישראל בבני ברק.
במרכז השכונה ייסד את ישיבת "פנים מאירות" (על שם זקנו) ועמד בראשה.
במשך עשרות שנים כיהן כחבר הבד"ץ של הרב שמואל הלוי ואזנר.
פרסם ספרים תורניים רבים, בראשם "להורות נתן" בהלכה ו"נתן פריו" על מסכתות התלמוד.
הוציא כמה מספרי אבות משפחתו בתוספת ביאורים וחידושים.
נישא לאטל, בתו של הרב מאיר חיים אונגר, אב"ד לאקנבך, נפטרה בי"ט שבט ה'תשפ"ה (17 בפברואר 2025).
בנו הרב עמרם יעקב, ירש את מקומו כרב שיכון אגודת ישראל
בנו הרב יהודה, ראש כולל פנים מאירות
בנו הרב שלמה, מו"צ בעדה החרדית וחתן רבי נפתלי הלברשטאם מטשאקאווא.
הוכתר לאדמו"ר מטשאקאווא לאחר פטירת חמיו.
בנו חיים, נשיא מוסדות פנים מאירות להורות נתן וחבר מערכת "המודיע"
חתנו הרב חיים יוסף בידרמן רב חסידי לעלוב בבני ברק, בן האדמו"ר רבי אלתר אלעזר מנחם מלעלוב
חתנו הרב יחיאל וידר, מחבר ספר "בצדק ובמשפט" על חו"מ
נכדו הרב יחזקאל שמואל גשטטנר יו"ר מכון להורות נתן להוצאת והדפסת ספרי רבינו .והקמת מכון מורשת לזכרו ולזכר אבותינו שרבינו הקים לאחר השואה .
להורות נתן - על מנחת חינוך ד' כרכים מתוך ז' להורות נתן על הגדה של פסח
להורות נתן - על רמב"ם הל פסולי המקדושין אוצרות להורות נתן ענייני תורה
אוצרות להורות נתן - ענייני חינוך אוצרות להורות נתן ענייני אמונה ביטחון ותפילה
ציף ופרח - עניינים וכללים שונים להורות נתן על שו"ע הלכות שבת ג' כרכים
להורות נתן על הגדה של פסח להורות נתן על תהילים
להורות נתן על זמירות שב"ק להורות נתן ענייני נישואין
נתן פריו על הש"ס על מסכתות: ברכות ,גיטין ב' כרכים,קידושין ,בבא קמא.
להורות נתן דרשות לשבת הגדול ב' כרכים
מכון "להורות נתן" מוציא לאור את ספרי הרב גשטטנר, כאשר משנת תשע"א עד תשפ"ד הוציא לאור למעלה מ50 ספרים חדשים מכתבי ידו, צוות חוקרים מגדולי תלמידיו עובדים על מאגרים מכתבי ידו, ומתכנן להוציא למעלה מ-120 חיבורים חדשים בכל מקצועות התורה מלבד מה שיצא.
מדי שבוע מופיע עלון בשם להורות נתן שבו תמצית מחידושיו על הפרשה וענייני דיומא.
ספרים של קרוביו שההדיר והוציא לאור
מאור התורה - חידושי אגדה ומוסר על סדר פרשיות התורה מאת הרב מאיר חיים אונגר (חותנו)
דרוש וחדוש - מאת רבי עקיבא איגר, בצירוף הערות והארות
ספר פסקים ותקנות - מאת רבי עקיבא איגר
תשובות רבי עקיבא איגר מכתב יד, ירושלים תשכ"ה
חידושי חתם סופר - על מסכת ראש השנה, מכתב יד ומליקוטים, בתוספת הערות ומראי מקומות, ירושלים תשכ"ח
נתן גושן (נולד ב-6 באוגוסט 1986, א' באב ה'תשמ"ו) הוא זמר-יוצר, פזמונאי, מלחין, מעבד מוזיקלי, ומוזיקאי ישראלי.
נולד בשם מתן גושן בלוד, לאבידן חיים (קצין קרבי וסוכן מוסד לשעבר) ולטובה אורנשטיין, וגדל במשפחה חילונית.
בגיל 13 התחיל לנגן בגיטרה לבד, ושנה אחר כך זכה בתחרות כישרונות צעירים בלוד.
כשהיה בן 15, החל בתהליך חיפוש ובירור עצמי, מה שהוביל לחזרה בתשובה.
למשך תקופה אף עזב את הבית והלך לקבר רבי שמעון בר יוחאי שבהר מירון, שם התבודד במשך שלושה חודשים ונהג לנגן בגיטרה בהרים.
לאחר תקופה עבר להתגורר בשכונת מאה שערים בירושלים, כשהוא מזהה את עצמו כמקורב לזרם הברסלב, בו רצוי ומקובל העיסוק במוזיקה.
כשאביו נפטר הוא שינה את שמו לנתן עקב התייעצות עם רבנים בקהילתו, בהמלצתו של הרב חיים קניבסקי, שהיה ממנהיגי הציבור החרדי-ליטאי.
בצה"ל שירת גושן כחייל מפקדה בגדס"ר גבעתי, לאחר שנפלט מהמסלול של פלחה"ן גבעתי.
2010–2011: תחילת דרכו ואלבום הבכורה
גושן התפרסם לראשונה בשנת 2010, כאשר כתב לאלבומה של רוני דלומי "קצת אחרת" את המילים העבריות לשירים "קצת אחרת" ו-"כך או כך".
שני השירים יצאו כסינגלים וזכו להצלחה.
בסוף אותה שנה התפרסם השיר "עדיין ריק", שכתב והלחין גושן לזמר לירן דנינו.
גם שיר זה זכה להצלחה, והגיע לראש מצעדי הפזמונים.
בשנת 2011 שיתף גושן פעולה עם סקאזי בשיר "How to Feel Alive".
באותה שנה הוציא סינגלים ראשונים כזמר, שאת כולם כתב והלחין.
השירים "כל מה שיש לי" ו"איפה את" זכו להצלחה במצעדי הפזמונים, והביאו לזכייתו של גושן בתואר "תגלית השנה" במצעד הפזמונים העברי השנתי של גלגלצ לשנת תשע"א.
שירו "גבולות הגיון" זכה במקום הרביעי במצעד השנתי של גלגלצ לשנת תשע"ב.
שיר נוסף של גושן שהתפרסם באותה שנה היה "שנייה ועוד אחת", שכתב והלחין לבועז מעודה.
בנובמבר 2011 יצא אלבום הבכורה של גושן, "נתן גושן".
באלבום נכללים שלושת הסינגלים שהוציא לפני כן, וכן שני סינגלים שיצאו לאחר יציאת האלבום, "יודע" ו"פנים אחרות".
באוקטובר 2012 זכה האלבום במעמד "אלבום זהב".
כמו כן, באותה שנה זכה גושן בפרס אקו"ם למלחין השנה.
ב-5 בנובמבר 2012, הוציא את הסינגל הראשון מהאלבום, "עוד", השיר זכה להצלחה רבה בכך שהגיע לצמרת המצעדים השבועיים של גלגלצ, מדיה פורסט וכאן גימל.
ב-19 בינואר 2013 הוציא את הסינגל השני מהאלבום, "מה אם נתנשק" שזכה גם הוא להצלחה רבה.
במרץ 2013 יצא אלבומו השני של גושן, "בין כל הרעשים", בהפקתו המוזיקלית של יועד נבו.
בפברואר 2015 יצא הסינגל הראשון מתוך אלבומו השלישי, הנקרא "סערה", ואחריו, במאי 2015 יצא הסינגל השני מתוך האלבום, הנקרא "דברי איתי יותר".
השיר הגיע למקום השישי במצעד השבועי של מדיה פורסט.
הסינגל השלישי מהאלבום, "Thinking About it (Let It Go)", יצא לאור ב-27 ביולי 2015, השיר זכה להצלחה רבה בישראל ובעולם, והגיע למעמד פלטינה בהולנד, ומעמד זהב בנורווגיה דנמרק ושוודיה.
ב-2015 השתתף כשופט אורח בקבוצת הצעירים בתוכנית הכישרונות "אקס פקטור ישראל" בערוץ 2.
ב-4 באוגוסט, יצא לאור אלבומו השלישי של גושן, "דברי איתי יותר".
ב-10 באוגוסט, הוכתר על ידי גלגלצ כ"איש השנה", לצד התקווה 6 ועברי לידר.
ב-4 בפברואר 2016 הוציא נתן גושן סינגל בשם "זה שלנו".
ב-21 בנובמבר, הוציא נתן גושן סינגל בשם "חיכיתי".
השיר הגיע למקום ה-19 במצעד השני של גלגלצ לשנת תשע"ז ולמקום ה-26 במצעד השנתי של רשת גימל באותה שנה.
ב-12 בפברואר 2017 הוציא גושן סינגל בשם "26" שהגיע למקום ה-13 במצעד השנתי של גלגלצ לשנת תשע"ז.
ב-24 במאי 2017 יצא לאור אלבומו הרביעי של גושן, שלושים.
ב-11 בספטמבר 2017 הוציא גושן את הסינגל "כחומר ביד היוצר", סינגל ראשון מתוך האלבום צמאה 4, פרויקט אלבומי ניגוני חב"ד של נאור כרמי.
ב-24 בספטמבר, הוציא גושן סינגל באנגלית הנקרא "Home".
2018–הווה: סיפור אחר ובאתי לחלום
בשנת 2018 השתתף בסרטו של אבי נשר, "סיפור אחר", שבו גילם זמר חילוני שחזר בתשובה והפך לחרדי, אך ממשיך להופיע בפני קהל חילוני.
בנוסף, הוציא את פסקול הסרט כאלבום.
בדצמבר 2018 הוציא את השיר "באתי לחלום".
במרץ 2019 הוציא גושן את הסינגל "מתגעגעת".
ב-10 במאי, יצא השיר "Nana Banana" של נטע ברזילי, שכתב יחד עם ברזילי וסתיו בגר.
ב-16 ביולי, הוציא את השיר "חזרי אלי", שזכה להצלחה רבה בכך שהגיע למקום הראשון במצעד הרשמי של גלגלצ.
ב-24 בנובמבר, הוציא את השיר "נחכה לך" בדואט עם הזמר ישי ריבו.
ב-16 בפברואר 2020, יצא לאור אלבומו השישי של גושן, באתי לחלום.
ב-27 בפברואר, יצא לאור השיר "Roots" בביצוע עדן אלנה שכתב והלחין יחד עם סתיו בגר, כחלק ממשדר "השיר הבא לאירוויזיון" ב-3 במרץ 2020 בכאן 11. ב-8 בנובמבר באותה שנה, יצא לאור הסינגל "חיים מאושרים", ביחד עם הזמרת עדן בן זקן.
ב-14 במרץ 2021, הוציא את הסינגל "שני ילדים בעולם", וב-7 באפריל 2022 הוציא את השיר "יש בלאגן גדול".
ב-26 בספטמבר 2024, יצא לאור אלבומו השביעי של גושן, "ניצחונות קטנים".
גושן התקרב ליהדות ומאוחר יותר חזר בתשובה, ובשנת 2016 אמר כי הוא מקפיד על אוכל כשר, ובעקבות התקרבותו לדת, אף נפרד מארוסתו אשר התקשתה בכך.
ב-1 במרץ 2021, התארס גושן ללירון אלביליה שהשתתפה בתוכנית המציאות המוזיקלית "אייל גולן קורא לך".
ב-16 במרץ 2021 נישאו השניים, ובמרץ 2022 נולדה בתם אמיליה.
באוגוסט 2025 הודיעו על פרידה, וב-16 בספטמבר 2025 הם התגרשו.
נתן גוֹרֶן (במקור גרינבּלַט, גרינבלאט, ה' בטבת תרמ"ז, ינואר 1887 – 26 בפברואר 1956, תל אביב) היה סופר, עיתונאי, מסאי ומבקר יידי ועברי, מחנך עברי ופעיל ציוני בליטא וביישוב, איש תנועת העבודה.
אליעזר (לייזר) נתן גרינבלאט נולד בעיירה הקטנה וידז', במחוז נובואלכסנדרובסק שבפלך קובנה של האימפריה הרוסית (ליטא), בנם של צֶ'רנה בת ר' זלמן (סופר סת"ם מחסידי חב"ד) ואשר גרינבלאט, מלמד ובעל חנות.
קיבל חינוך יהודי מסורתי ב"חדר", בישיבה קטנה מיסודו של ר' צבי הירש לויטן בסלובודקה ובישיבת "כנסת ישראל" של תנועת המוסר בהנהלת הרב משה מרדכי אפשטיין והרב נתן צבי פינקל ("הסבא מסלובודקה"), שם נחשף לרעיונות ההשכלה והיה חלק מחוג חשאי של בחורי ישיבה שהשתלמו בפילוסופיה וספרות יפה בהנחיית דוד מינבורג.
כשהיה בן 16 עבר ללמוד ב"קיבוץ" בחורים בהדרכתו של הרב חיים עוזר גרודזנסקי בבית המדרש החדש בווילנה שבחצר ("שולהויף").
שם המשיך את השכלתו בספריית שטראשון המפורסמת, נתפס לרעיון תחיית הלשון העברית, והיה מבאי ביתם של הסופרים יוסף אליהו טריווש ושמואל ליב ציטרון, והתקרב בהשפעתם לספרות העברית.
בשנת 1904 הצטרף לתנועת "פועלי ציון", השתתף בארגון חוגים מהפכניים יהודיים בליטא ועקב זאת נאסר בין 1906 ל-1908 שלוש פעמים (בקובנה, בווילנה ובדבינסק), וריצה עונשי מאסר של כשנתיים.
לאחר שחרורו המשיך ללמוד באופן אקסטרני ועבר בחינות כדי לקבל תעודת הוראה.
את דרכו הספרותית החל ב-1909 בעיתונות הרוסית המקומית בקובנה, ופרסם בה סיפורים מחיי הצעירים האקסטרנים והמהפכנים.
בשנת 1910, על רקע רדיפות השלטונות, עבר לעיר אודסה והצטרף לקבוצות הסופרים העבריים והיידיים שישבו בה.
שם המשיך לפרסם בעיתונות הרוסית המקומית באודסה, ועם ייסודו של העיתון היידי "גוט מאָרגן" ('בוקר טוב') בעיר על ידי אלחנן ליב לוינסקי ומשה קליינמן, החל לפרסם בו סיפורים, פיליטונים ושירים.
לצד יידיש, כתב גם עברית.
בשנת תרע"א הוציא עם חבר ילדותו משה אליהו ז'ק קובץ ספרותי בשם "טל" (גיליון אחד).
השתתף בעיתונות העברית – "השילוח", "העולם", "הצפירה", "הזמן" ועוד, נמנה עם חוג הסופרים העברים הצעירים שהתרכז באודסה סביב הירחון "שחרית" שערך שמואל אייזנשטדט, ופרסם בו מפרי עטו.
כשעבר העיתון "אונדזער לעבן" ('חיינו') מוורשה לאודסה, היה לחבר המערכת.
בעקבות המהפכה הרוסית ב-1917 שב לפעול במסגרת "פועלי ציון".
כשנוסד באותה שנה היומון העברי "העם" במוסקבה, עבר לשם והיה חבר המערכת.
באותה שנה נישא לנחמה בת ליבֶּה וצבי דמיטרובסקי מקמניץ שבפלך גרודנה, והיה אב לבת ובן: אביבה ואשר.
עם סגירת "העם" נותר במוסקבה ועבד כמזכיר מערכת "התקופה" והוצאת שטיבל.
במקביל פרסם מאמרי ביקורת ב"התקופה" (גיליונות א–ג) בעריכת דוד פרישמן, הרצה על סופרים עבריים מעל במות שונות ותרגם מיצירות טוּרגֶנֶב צ'כוב.
על רקע המצוקות שעוררה המהפכה בעיר עבר, להזמנתו של שמעון ביחובסקי, לעיירה פּוֹצֶ'פּ שברוסיה, ושם עבד כמורה למקצועות ההומאניים בבית ספר כללי, והמשיך בפעילות פוליטית ב"פועלי ציון" ובעיתונות הרוסית והיידית.
בשנת 1921 שב לקובנה וכבש לעצמו מקום מרכזי בחינוך היהודי ובספרות העברית והיידית בליטא.
עבד כמורה בגימנסיה הריאלית העברית בקובנה, בגימנסיה העברית ע"ש שוואבה (שתי הגימנסיות מרשת "תרבות") ובבית המדרש העברי למורים של הרשת בקובנה, כיהן כיו"ר הסתדרות המורים העבריים בליטא והיה חבר מרכז "תרבות", וכיהן כבוחן הראשי למורים עבריים מטעם משרד החינוך.
(בין תלמידיו בגימנסיית "שוואבה" הייתה לאה גולדברג, ושירה הראשון פורסם בעיתון "נתיבות" בעריכתו של גורן.)
היה חבר ביטאון הציונים הכלליים בליטא "די אידישע שטימע" ('הקול היהודי') ואף עורכו במשך זמן-מה.
ביחד עם אליעזר אליהו פרידמן היה ממייסדי השבועון "הצופה" שהופיע בשנים 1921–1922. ערך ביחד עם י' רוזנבוים את השבועון "דער יודישער עמיגראנט" ('המהגר היהודי').
ב-1922 ערך עם משה כהן את הדו-שבועון "הד ליטא" שליד "אידישע שטימע", ולאחר סגירתו ערך עם כהן את הדו-שבועון העברי "נתיבות".
בנוסף כתב בעיתונות הליטאית הכללית.
משנת 1933 ועד 1935 ערך את יומון תנועת העבודה הציונית בקובנה "דאָס וואָרט".
היה חבר נשיאות הקהילה היהודית בקובנה, השתתף כציר לוועידת הקהילות הראשונה שנערכה בליטא ונבחר כחבר הוועד הארצי של יהודי ליטא.
כמו כן המשיך את פעילותו הציונית, פעל למען הקרנות הלאומית קרן היסוד וקרן קיימת לישראל והיה חבר הנשיאות שלהן, היה מראשי תנועת העבודה בליטא, פעיל בתנועת "החלוץ" ובמפלגה הציונית-סוציאליסטית (צ"ס), וערך עם שמואל פרידמן את ביטאוניה ""אונזער וועג" ('דרכנו') ו"די צייט" ('הזמן').
בשבתו בליטא למד היסטוריה ופילולוגיה באוניברסיטת קובנה, וקיבל תואר מוסמך בהיסטוריה ב-1935. עבודות הגמר שלו, שכתב בליטאית, היו עבודה בנושא הציונות על רקע הלאומיות של המאה ה-19 ומונוגרפיה של חייו ויצירתו של י"ל גורדון; האחרונה ראתה אור ב-1931 כספר ביידיש בהוצאת אידישע שטימע בקובנה.
כתב ערכים על הספרות היהודית באנציקלופדיה הליטאית הממלכתית, והרצה ברדיו הליטאי על ארץ ישראל ועל היצירה היהודית.
ב-1925 ביקר בארץ ישראל, וכעבור עשור, ב-1935, עלה לארץ עם משפחתו והשתקע בתל אביב.
לימים, לאחר קום המדינה, עִברת את שמו ל"גורן".
בארץ המשיך בעבודתו החינוכית, הפוליטית והספרותית.
היה מורה בגימנסיה ע"ש אחד העם בפתח תקווה ובבית הספר התיכוני למסחר (לימים גימנסיה גאולה) בתל אביב, וכן שימש מרצה מטעם המרכז לתרבות של ההסתדרות ומחלקת התרבות של הוועד הלאומי.
היה חבר מפא"י וחבר מועצת הסניף שלה בתל אביב.
היה מעסקניה הבולטים של הברית העברית העולמית עד סוף ימיו, מ"מ מנהל הברית העברית העולמית במשך עשרים שנה ועורך ביטאונה "עם וספר" ("במה לתנועה העברית ולספר העברי בארץ ובגולה") במשך יותר מעשור.
חבר הוועד המרכזי של אגודת הסופרים העברים בישראל.
היה חבר מערכת עיתון תנועת "הנוער העובד" "בַּמַּעֲלֶה", וממשתתפיהם הקבועים של העיתונים "הארץ" (בתקופתו של העורך משה גליקסון), "דבר", "הפועל הצעיר" וכתבי העת הספרותיים "מאזנים", "גליונות" ו"גזית".
נתן גורן נפטר בבית חולים השרון.
נקבר בהלוויה רבת-משתתפים בשדרת הסופרים והמורים בבית העלמין קריית שאול.
אשתו נחמה נפטרה בקיץ 1975, ונקברה לצדו.
בנו אשר גורן (1919–2014) היה מזרחן, עובד משרד החוץ, סופר ומתרגם מערבית.
כיהן כמזכיר החברה המזרחית הישראלית (כיום האגודה הישראלית ללימודי המזרח התיכון והאסלאם, אילמ"א).
נשא את עליזה, בתו של בכור-שלום שטרית, שר המשטרה הראשון של ישראל, מימי הממשלה הזמנית ועד פרישתו ב-1967.
במדרון: ספורים ורשימות, קובנה: עזרה, תרפ"ט
יהודה לייב גאָרדאָן: מאָנאָגראַפיע: זיין לעבן און שַאפן, קובנה: אידישע שטימע, 1931
בערוב חייה: ספור, קובנה: (דפוס אולימפיה), 1935
בערוב חייה: רומן, מהדורה שנייה, תל אביב: כנסת, תש"ב
בתיה חן: רומן, תל אביב: מצפה, תרצ"ט
בשלכת: ספורים ורשימות, ירושלים: ר' מס, 1940
מבקרים בספרותנו: קובץ מאמרים ורשימות, תל אביב: גזית (ספרית הדסים), תש"ד
ניצחונה של לינה: ספור, תל אביב: נ' דרימר, תש"ז
פרקי ביאליק: כנס מסות ורשימות, תל אביב: נ' טברסקי, תש"ט
דמויות בספרותנו: שירטוטים ורשמים, תל אביב: נ' טברסקי, תשי"ג 1953
פרקי ביאליק: כנס מסות ורשימות - מהדורה שנייה ומחודשת עם מבוא מאת זיוה שמיר, הוצאת ספרא, 2014
פקעים: קֹבץ שירה צעירה; סדר על ידי נ' גרינבלט ומ"א ז'ק, אודסה: שחרית, תרע"ג
מיר אַליין: זאַמלבוך פאר ליטעראטור, קונסט און קריטיק; רעדאָקטירט פון נ"י גאָטליב, נ' גרינבלאַט, ר' רובינשטיין, קובנה: מיר אליין, 1930 ("מאסף לספרות, אמנות וביקורת")
נתן גרינבלט (עורך), ד"ר אריה בעהם ז"ל, האיש ופעלו: חוברת זיכרון במלאת שנה למותו, תל אביב: המועצה להשלטת העברית, תש"ב
הלל יוסף פורט, עלים: צרור רשימות וספורים מעזבון המנוח; ערוך בידי נ' גרינבלאט, תל אביב: קבוצת חברים, מוקירי ה.
יהדות ליטא; המערכת: נתן גורן [ואחרים], תל אביב: עם הספר, תש"ך–תשמ"ד
נתן גושן הוא אלבום הבכורה של הזמר-יוצר והמלחין נתן גושן שיצא בתאריך 14 בנובמבר 2011. את כל השירים שבאלבום כתב והלחין גושן והפיק לואי להב.
באוקטובר 2012 זכה האלבום למעמד של אלבום זהב לאחר שנמכר ביותר מ-20,000 עותקים.
השירים "כל מה שיש לי", "איפה את" ו-"גבולות הגיון", שזכו להשמעות מרובות, גרפו מעל ל-5 מיליון צפיות ביוטיוב, וזיכו את נתן בתואר "פריצת השנה של גלגלצ ואתר Mako" במצעד השנתי תשע"א.
נתן (נתי) זאב גרוסמן (נולד בשנת תשי"ט, 1959) הוא עיתונאי ופובליציסט חרדי-ליטאי, עורך "הפלס" ולשעבר עורך "יתד נאמן".
נולד וגדל בפתח תקווה, בנם של פסיה ויצחק-דוד גרוסמן, בעליה של חברת הבנייה גן.
למד בישיבת אור ישראל ובישיבת גרודנא באשדוד.
לאחר נישואיו עבד בתחקירנות עבור ארגון ההחזרה בתשובה "ערכים", ובהמשך עבור העיתון "יתד נאמן", לשם הובא על ידי אחד מעורכי העיתון, ישראל גליס.
סדרת התחקירים הראשונה שלו עסקה בהתבוללות של חלק מראשי התנועה הציונית.
לאחר מכן קודם גרוסמן לכתיבה במשרה מלאה בעיתון.
בשנת 1986 פרסם סדרת כתבות נגד המשיחיות בחב"ד, שזיכתה אותו בהערכתו של הרב אלעזר מנחם מן שך.
בשנת תשמ"ח (1988) מונה לעורך העיתון "יתד נאמן", לצדם של שני עורכים נוספים ובהם גיסו ישראל וורצל.
גרוסמן נחשב שופרו של הרב שך, ואף היה נפגש עמו בקביעות לשיחות תדרוך.
לאחר פטירת הרב שך המשיך גרוסמן בכתיבתו הפובליציסטית בחסותו של הרב יוסף שלום אלישיב.
לאורך השנים פרסם ב"יתד נאמן" מאמרי השקפה פובליציסטיים המייצגים קו ליטאי-קיצוני ויצא נגד תופעות החורגות מן הקו הזה.
בין הנושאים שהירבה לעסוק בהם: חב"ד, ש"ס, חוק טל, אמנת כנרת, הנח"ל החרדי, האקדמיות החרדיות, השבועונים החרדיים ובראשם משפחה, החרדים המודרניים (אותם הוא מכנה "החרדים החדשים").
כתיבתו עוררה התנגדות בקרב גורמים בציבור הליטאי, שחלקם ראו עצמם פגועים מכתיבתו.
בין מתנגדיו היו אנשי הרב אהרן יהודה לייב שטיינמן שטענו כי גרוסמן מונע מתן ביטוי לדעותיו בעיתון.
כמו כן יצאו נגדו עיתונאים ופובליציסטים חרדים, ובהם משה גרילק.
עם זאת, הוא גובה בידי רבנים ליטאים מן הזרם הקיצוני יותר, ובראשם הרב שמואל אוירבך.
בשנת תשס"א (2001) שלח מכתב התפטרות מתפקידו כעורך העיתון, לאחר שקטעים ממאמריו נגד הנח"ל החרדי צונזרו, בשל החשש שתשתמע מהם ביקורת על הרב שטיינמן שתמך חלקית בפרויקט הנח"ל החרדי.
אולם הרב אלישיב לא קיבל את התפטרותו והוא המשיך בתפקידו.