tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
לאחר שסיים בהצטיינות את לימודיו קיבל מספר מלגות לימודים לכמה אוניברסיטאות בעקבות התמחותו בהוקי קרח, ובסופו של דבר בחר ללמוד באוניברסיטת וילאנובה, שם למד ניהול ספורט ומדיה.
הוא שיחק בקבוצת ההוקי קרח של האוניברסיטה, עד שנפצע בכתף ונאלץ להפסיק לשחק ואף עזב את האוניברסיטה לאחר שנה בלבד.
לאחר שפרש מקריירת ספורט, החל ללמוד משחק אצל המורה למשחק אלן ספיבק בקבוצת תיאטרון בניו יורק סיטי.
החל את דרכו כשחקן בסרטים העצמאיים "מדע טילים" של ג'פרי בילטץ בתפקיד ארל אחיו הגדול של גיבור הסרט הנער האל הפנר, "סטפני דיילי" ו"Tie a Yellow Ribbon" לצד זאק רוריג.
פיאצה פרץ לתודעה בשנת 2010 בסדרת הפשע "אימפריית הפשע" של רשת HBO, הוא שיחק במשך חמש עונות בסדרה בתפקיד המאפיונר הסיציליאני לאקי לוצ'יאנו המקושר למאפיונר רב העוצמה ארנולד רוטשטיין (מייקל סטולברג).
ב-2017 שיחק במותחן "Never Here", לצדה של מיריי אינוס, ושיחק בדרמה הרומנטית "The Girl Who Invented Kissing".
בשנת 2019 גילם את קלארק ריצ'רדס בסדרת המסתורין "המעבר" ברשת FOX, אך זו בוטלה לאחר עונה אחת.
פיאצה היה במערכת יחסים עם הזמרת אשלי סימפסון מיוני 2011 עד נובמבר 2012. ב-21 במאי 2018, הוא התארס לשחקנית ג'נסיס רודריגז אך הקשר הסתיים זמן קצר לאחר שהתארסו.
+שנהסרטתפקידהערות2006סטפני דייליגאוףThe Dawnסקוט2007Goodbye Babyדומיניקמדע טיליםארל הפנרTie a Yellow Ribbonאד2008התנקשות בנשיא בית הספרריקי דה-לה קרוז2010Polish Barראובן20143 Nights in the Desertבאריג'רזי בויזטומי דה ויטו2015The Wannabeתומאס2016The Interventionפיטר2017Never Hereאנדי וויליאמסThe Girl Who Invented Kissingג'ימי2020Centigrade מאט
+שנהסדרהתפקידהערות2006חוק וסדר: כוונה פליליתאריק ניוסאםפרק: "Wrongful Life"2007הסופרנוסהרנאן או'בריאן3 פרקיםחוק וסדרפיטר האריספרק: "Over Here"הצילוטוני6 פרקים2009איך פגשתי את אמאנער אוטובוספרק: "The Rough Patch"2014-2010אימפריית הפשעלאקי לוצ'יאנותפקיד ראשי (5 עונות); 56 פרקים2019המעברקלארק ריצ'רדסתפקיד ראשי; 10 פרקים2021פסיפיק רים: שטח הפקרג'ואלדיבוב; 2 פרקים2022 - הווהטולסה קינגוינס אנטונאצ'יתפקיד ראשי; 9 פרקים
וינסנט נובלו היה מוזיקאי אנגלי, נגן עוגב, מנצח, מורה, מו"ל מוזיקה ואספן ספרים עתיקים, שנולד בלונדון לאב איטלקי ולאם אנגליה.
בילדותו שר נובלו במקהלת הקאפלה של שגרירות סרדיניה.
בלינקולן'ס אין פילדס למד לנגן בעוגב ומשנת 1796 עד 1822 כיהן בזו אחר זו כנגן העוגב בקאפלות הסרדינית, הספרדית והפורטוגלית.
בין השנים 1840 ל-1843 היה נגן עוגב בקאפלת סנט מרי במורפילדס.
כמו כן, לאורך כל הקריירה שלו, לימד מוזיקה בשיעורים פרטיים.
אחד מתלמידיו הנודעים הוא המוזיקולוג ומבקר המוזיקה אדוארד הולמס.
בית משפחת נובלו שימש בית ועד שוקק חיים לסופרים, ציירים ומוזיקאים, בהם פליקס מנדלסון הצעיר והזמרת המזהירה מריה מאליברן.
בתקופת כהונתו בקאפלה הפורטוגזית עשה לה שם הודות לביצועי המיסות של היידן ומוצרט, שלא היו מוכרות קודם באנגליה ומשכו אליהן קהל מאזינים נלהב, קתולי ושאינו קתולי כאחד.
נובלו היה חבר במקור באגודה הפילהרמונית, בקלאסיקל הרמוניסטס ובכוראל הרמוניסטס, לעיתים קרובות כמנצח.
רבות מיצירותיו היו מוזיקת קודש, ורבות מהן היו פופולריות מאוד.
תרומתו העיקרית, יחד עם כריסטיאן איגנציוס לאטרוב, הייתה הבאת יצירות לא נודעות של גדולי המלחינים לאנגליה, ביניהן המיסות של היידן ומוצרט, יצירות מאת פלסטרינה, האוצרות של מוזיאון פיצוויליאם, ואין-ספור יצירות גדולות, המוכרות מאוד בימינו.
נובלו הבן הוא שיצר בפועל את העסק, ולזכותו רשומים הוצאת מוזיקה במחיר שווה לכל נפש וויתור על שיטת ההוצאה לאור באמצעות מנויים.
משנת 1841 נעזר בהנרי ליטלטון, שהיה לשותפו ב-1861, אז הייתה ההוצאה לנובלו ושות'.
עם פרישתו של ג'וזף אלפרד נובלו ב-1866, היה ליטלטון לבעלים היחיד.
לאחר מותו בשנת 1888, המשיכו שני בניו בניהול בית ההוצאה, ששמר על השם נובלו ושות'.
לווינסנט נובלו היו כמה ילדים.
ארבע מבנותיו (שהבכורה בהן, מרי ויקטוריה, נישאה לצ'ארלס קאודן קלארק והתפרסמה בעריכת קונקורדנציה מלאה לכתבי שייקספיר), היו זמרות מוכשרות; אבל המפורסמת ביותר בהן הייתה קלרה נובלו.
חמש מיתר בנותיו של וינסנט נובלו הגיעו לבגרות; בתו ססיליה נישאה לתומאס ג'יימס סרל, מחזאי, שחקן, סופר ועורך שבועון לונדוני.
וינסנט סטיוארט היה גנרל אמריקאי יוצא חיל הנחתים של ארצות הברית, בתפקידו האחרון כיהן כסגן מפקד פיקוד הסייבר של ארצות הברית.
סטיוארט נולד וגדל בקינגסטון, ג'מייקה.
בהמשך היגרה משפחתו לארצות הברית.
הוא למד באוניברסיטת מערב אילינוי וסיים תואר ראשון בהיסטוריה כללית.
בשנת 1981 התגייס סטיוארט לחיל הנחתים.
הוא עבר הכשרה כלוחם וקורס קציני שריון.
לאחר מכן שירת כמפקד מחלקה בגדוד השריון ה-1 של החיל.
בהמשך שירת כמפקד פלוגה בגדוד הסיוע של חיל הנחתים וכמפקד פלוגת קשר בגדוד הקשר ה-2. בשנים 1992–1994 שירת כמפקד גדוד המודיעין ה-1 ולאחר מכן פיקד על גדוד המפקדה של דיוויזיית הנחתים השנייה.
ושימש עוזר לענייני מודיעין של ראש מטה כוח המשלוח השני של חיל הנחתים.
בשנים 2009–2013 שימש כראש אגף המודיעין של חיל הנחתים.
לאחר מכן שימש כמפקד פיקוד הסייבר של החיל.
בשנת 2015 מונה לראש סוכנות הביון הצבאית של ארצות הברית, שירת בתפקיד עד אוקטובר 2017. בינואר 2018 מונה לסגן מפקד לענייני תמיכה של פיקוד הסייבר של ארצות הברית.
וינסנט יאנסן (בהולנדית: Vincent Janssen; נולד ב-15 ביוני 1994) הוא כדורגלן הולנדי המשחק ברויאל אנטוורפן הבלגית בעמדת החלוץ.
יאנסן התחיל את הקריירה שלו בקבוצות ילדים מקומיות עד שבגיל 12 הצטרף למחלקת הנוער של ניימכן ובגיל 15 הצטרף לפיינורד עימה זכה באליפות הולנד לנוער.
למרות זאת, שוחרר מפיינורד וחתם באלמיירה סיטי מהליגה ההולנדית השנייה.
ב-3 באוגוסט 2013 ערך את הופעת הבכורה שלו באלמיירה בהפסד 2–3 לפולנדם.
ב-24 באוגוסט 2013 הבקיע את שער הבכורה שלו בניצחון 1–3 נגד אשילס 29. את עונת הבכורה שלו סיים עם 10 שערים ועונה לאחר מכן בלט עם 19 שערים.
בקיץ חתם באלקמאר מליגת העל ל-4 שנים.
ב-30 ביולי 2015 ערך את הופעת הבכורה שלו באלקמאר במשחק נגד איסטנבול בשאקשהיר במסגרת מוקדמות הליגה האירופית.
ב-4 באוקטובר 2015 ערך את הופעת הבכורה שלו בליגת העל ההולנדית בניצחון 1–3 נגד טוונטה בה גם כבש את שער הבכורה שלו באקלמאר.
ב-24 בינואר 2016 הבקיע שלושער בניצחון 2–4 נגד פיינורד, קבוצת נעוריו.
ב-16 באפריל 2016 הבקיע רביעייה בניצחון 1–5 נגד זוולה.
אחרי שאת הסיבוב הראשון של הליגה סיים עם 7 שערים, בסיבוב השני הבקיע יאנסן 20 שערי ליגה ושבר שיא כיבושים בסיבוב אחד בן 52 שנים.
בנוסף לכך יאנסן גם זכה בתואר "הכדורגלן הצעיר של העונה בהולנד"
ב-12 ביולי 2016 חתם ל-4 שנים בטוטנהאם הוטספר מהפרמייר ליג תמורת 17 מיליון פאונד, ובכך הפך לכדורגלן היקר בהיסטוריה של אלקמאר.
ב-8 בספטמבר 2017 הושאל לפנרבחצ'ה עד לסוף העונה לאחר עונת בכורה מאכזבת בטוטנהאם.
בפרנרבחצ'ה יאנסן אכזב וכבש רק 4 שערי ליגה.
ב-23 ביולי 2019 יאנסן עבר למונטריי מליגת העל המקסיקנית.
ב-18 ביוני 2022 חתם לארבע שנים ברויאל אנטוורפן.
יאנסן ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת הולנד ב-29 במרץ 2016 במשחק ידידות נגד .
במשחק עצמו ניצחה הולנד 1–2 כאשר יאנסן הבקיע את שער הבכורה שלו בנבחרת והוסיף בישול.
יאנסן הוא בנה של אלופת העולם (גואיאקיל 1982) ושיאנית העולם בשחייה אנמארי ורסטאפן.
ליגת האלופות של CONCACAF: 2021
מלך שערי ליגת העל ההולנדית:
הכדורגלן הצעיר של העונה בהולנד:
וינסנט ויולה הוא איש עסקים אמריקני.
ויולה נולד וגדל בניו יורק למשפחת מהגרים מאיטליה.
אביו לחם בשורות צבא ארצות הברית במלחמת העולם השנייה.
הוא עצמו בחר להתגייס לצבא לאחר שסיים את לימודיו בתיכון בברוקלין.
לאחר שסיים את חוק לימודיו ב-1977 והוסמך כקצין בדרגת לוטננט התגייס לצבא ועבר הכשרה כלוחם, קורס קציני חי"ר, קורס סיירים והסמכה כצנחן.
מילר שירת כמפקד מחלקה בדיוויזיה המוטסת ה-101 ולאחר מכן במספר תפקידי מטה.
לאחר מכן השתחרר מן הצבא אולם הוסיף לשרת במילואים ועלה לדרגת מייג'ור.
בשנת 2003 הקים את המרכז ללוחמה בטרור בווסט פוינט.
לאחר שחרורו פנה ללימודי משפטים והוא בעל דוקטורט בתחום מטעם בית הספר למשפטים של ניו-יורק.
בהמשך פנה לעסקים והקים את חברת ההשקעות "וירטו", המוערכת בשווי של 1.8 מיליארד דולרים.
בנוסף הוא בעליה של קבוצת ההוקי פלורידה פנתרס.
ויולה היה מועמדו של הנשיא דונלד טראמפ לתפקיד מזכיר הצבא של ארצות הברית, אך נאלץ לפרוש לאחר שעלו דאגות אתיות ממינויו.
ויולה, נשוי ואב לשלושה בנים.
וינסנט קית' ברוקס הוא קצין בדימוס בדרגת גנרל בצבא ארצות הברית.
בתפקידו האחרון שירת כמפקד פיקוד כוחות ארצות הברית בקוריאה.
אביו היה מייג'ור גנרל בצבא ארצות הברית ואחיו הגדול היה בריגדיר גנרל שפיקד בין השאר על האקדמיה הצבאית של ארצות הברית.
בילדותו נדד בין מדינות שונות בארצות הברית בשל עבודתו של אביו, את לימודיו בתיכון עשה בווירג'יניה ובקליפורניה וסיים אותם ב-1976.
לאחר התיכון המשיך בדרכם של אביו ואחיו והחל ללמוד בווסט פוינט.
בשנתו הראשונה שיחק כדורסל בנבחרת המוסד, אז תחת הדרכתו של מייק ששבסקי ולאחר מכן פרש ממנה על מנת להתרכז בלימודיו ובאימוניו הצבאיים.
במהלך תקופתו בווסט פוינט נבחר לקפטן מדרגה ראשונה, הדרגה הבכירה ביותר מקרב הצוערים והיה בכך האפרו-אמריקאי הראשון בתפקיד זה.
ב-1980 סיים את לימודיו והוצב כמפקד מחלקה בגדוד הראשון של רגימנט חי"ר 504 בדיוויזיה המוטסת ה-82. בהמשך שימש בגדוד מפקד מחלקת מרגמות כבדות ומפקד מחלקת סיור.
בתחילת 1984 יצא ללימודים בבית הספר לחי"ר בפורט בנינג.
ביולי 1984 מונה לסגן מפקד פלוגה ולאחר מכן למפקד פלוגה, בגדוד הרביעי ברגימנט החי"ר ה-16 של דיוויזיית החי"ר הראשונה שהוצבה במערב גרמניה.
ב-1992 מונה לקצין תכנון ואימונים בדיוויזיית הפרשים הראשונה, ב-1993 מונה לקצין אג"ם בגדוד השני של רגימנט הפרשים החמישי בדיוויזיה.
ב-1995 מונה לעוזרו האישי של סגן יושב ראש המטות המשולבים.
בין אפריל 1996 למאי 1998 שירת כמפקד הגדוד הראשון ברגימנט התשיעי של דיוויזיית החי"ר השנייה שהוצבה בקוריאה הדרומית.
ביוני 1999 מונה לקצין התכנון של הארמייה השלישית שהוצבה בכווית.
ביוני 2000 מונה למפקד הגדוד הראשון בדיוויזיית החי"ר השלישית שנטלה חלק בכוח קוסובו לשמירת השלום לאחר מלחמת קוסובו.
ב-2002 שירת במטות המשולבים כמשנה לעניינים מדיניים-צבאיים בחצי הכדור המערבי, במינוי חירום מונה לקצין במטה פיקוד מרכז של ארצות הברית ושימש דובר הפיקוד בפרוץ מלחמת עיראק שבמהלכה ריכז הפיקוד את השליטה בכוחות הפלישה.
ב-2003 מונה למשנה לענייני מלחמה בטרור במטות המשולבים.
בדצמבר 2004 מונה לדובר הצבא במשרד מזכיר הצבא של ארצות הברית.
ב-2009 מונה למפקד דיוויזיית החי"ר הראשונה וב-2011 למפקד הארמייה השלישית.
ב-2013 מונה למפקד כוחות צבא ארצות הברית של פיקוד האוקיינוס השקט במקום פרנק וירקינסקי.
באפריל 2016 מונה למפקד פיקוד כוחות ארצות הברית בקוריאה, מפקד הכוח המשולב ארצות הברית-קוריאה הדרומית ומפקד כוחות האו"ם בקוריאה.
הוא שירת בתפקיד עד נובמבר 2018.
לאורך שירותו עוטר בעיטורי הצטיינות רבים בהם ארבע פעמים במדליית השירות המצוין, מדליית השירות העילאי של מחלקת ההגנה, ארבע פעמים בלגיון ההצטיינות, פעמיים בכוכב הארד וכן בעיטור מסדר השמש העולה דרגה ראשונה.
לאחר שחרורו מונה לדירקטור בחברת ההנדסה ג'ייקוב גרופ.
הוא מכהן כעמית בכיר במרכז בלפר שבאוניברסיטת הרווארד
לברוקס תואר שני בלימודי צבא מהמכללה לפיקוד ומטה של צבא ארצות הברית.
הוא נשוי לקרול, ד"ר לפיזיותרפיה.
צ'ארלס וינסנט מאסי היה עורך דין ודיפלומט קנדי שכיהן בתפקיד המושל הכללי של קנדה, ה-18 במניין מאז איחוד קנדה והראשון בתפקיד שהיה יליד קנדה.
מאסי נולד למשפחה רבת השפעה מטורונטו והתחנך באונטריו ובאנגליה וסיים תואר במשפטים.
בעת לימודיו באוניברסיטת אוקספורד הוא התיידד עם מי שלימים יכהן כראש ממשלת קנדה, ויליאם ליון מקנזי קינג.
ב-1917 הוא התגייס לשירות בצבא קנדה עד לתום מלחמת העולם הראשונה.
לאחר ששימש תקופה קצרה כשר בלי תיק בקבינט ממשלת קנדה, הוא החל בקריירה הדיפלומטית שלו ושירת כשגריר קנדה בארצות הברית וכנציב העליון של קנדה בבריטניה.
לאחר שובו של מאסי לקנדה ב-1946, הוא עמד בראש הוועדה המלכותית לאומנויות בין השנים 1949 – 1951 שתוצאות עבודתה רוכזו בדוח שכתוצאה ממנו הוספו הספרייה והארכיון הלאומי של קנדה ומועצת האומנויות של קנדה לרשימת הגופים שמקבלים תמיכה ממשלתית.
ב-1952 הוא מונה למושל הכללי על ידי המלך ג'ורג' השישי בהמלצתו של ראש ממשלת קנדה, לואי סן-לורן.
הוא החליף בתפקיד את הרולד אלכסנדר, רוזן אלכסנדר הראשון מתוניס וכיהן בתפקיד עד שהוחלף ב-1959 על ידי ז'ורז' ואניה.
מאסי היה האדם הראשון שנולד בקנדה וכיהן בתפקיד המושל הכללי שלה ומינויו הוכח כהצלחה בהעברת התפקיד מאישים שנמנו על מעמד האצולה ונולדו מחוץ לקנדה.
בספטמבר 1925 צורף מאסי למועצת המלוכה של קנדה ועקב כך הוענק לו התואר "הנכבד" (The Honourable).
לימים, כמושל הכללי לשעבר, הוא היה זכאי להיקרא לכל ימי חייו בתואר הבכיר יותר The Right Honourable.
הוא המשיך בפעילותו הפילנתרופית וייסד את קולג' מאסי באוניברסיטת טורונטו ואת סדרת ההרצאות הנקראת על שמו (Massey Lectures).
מאסי נולד בטורונטו כבנם של אנה (לבית וינסנט) וצ'סטר דניאל מאסי, בעליה של חברת מאסי-האריס (קודמתה של החברה לייצור טרקטורים מאסי פרגוסון) ואביה של אחת המשפחות העשירות ביותר בעיר.
משפחת מאסי, שהיא משפחה בעלת שורשים אמריקאים, היגרה ב-1630 מצ'שייר, אנגליה למושבת מפרץ מסצ'וסטס.
היא הייתה משפחה שהחזיקה באדיקות באמונה המתודיסטית ולקחה חלק חשוב בחיים הדתיים, התרבותיים והחינוכיים המקומיים, כולל הקמתם של אוניברסיטת ויקטוריה ואולם מאסי בטורונטו ובנייתה של הכנסייה המטרופולינית המאוחדת בעיר.
כך גדל וינסנט מאסי בחוגי החברה הגבוהה של טורונטו, והייתה לו נגישות למגוון רחב של משפחות וחוגים חברתיים לכל אורך חייו, בדומה לאחיו הצעיר, השחקן ריימונד מאסי, אחייניתו אנה מאסי ואחיינו דניאל מאסי, שחקנים אף הם.
מאסי גדל בבית משפחתו ברחוב ג'רוויס שבטורונטו והתחנך בסנט אנדרוז קולג' שבאורורה, אונטריו.
הוא למד בקולג' האוניברסיטה של אוניברסיטת טורונטו, אף על פי שלמשפחתו היו קשרים הדוקים לקולג' ויקטוריה.
ב-1907 הוא התגייס לרגימנט הרובאים של המלכה בקנדה והצטרף ל"אגודת קאפה אלפא", שם הוא הכיר את מי שהיה חברו הקרוב במשך כל ימי חייהם ולימים ראש ממשלת קנדה, ויליאם ליון מקנזי קינג.
לאחר שהשלים את חוק לימודיו שלוש שנים לאחר מכן בתואר ראשון בהיסטוריה ובאנגלית, המשיך מאסי את לימודיו בבייליול קולג' באוניברסיטת אוקספורד, שם הוא סיים לימודי תואר שני בהיסטוריה.
מתוך תחושתו מאז ימי לימודיו באוניברסיטת טורונטו שלמוסד חסר מקום מתאים לפעילות החוץ-לימודיות של 4,000 תלמידיו, הוא תרם ב-1911 סכום של 16,290 דולר להשלמת הסכום שהסטודנטים כבר אספו להקמת מרכז לסטודנטים ולאחר מכן הוא ניהל את מערך התרומות ואת תהליך הבנייה.
ב-1913 הוא שב לטורונטו והיה לדקאן המעונות באוניברסיטת ויקטוריה שאותם תרם קודם לכן אביו, "אולם בורווש", וכן שימש כמרצה להיסטוריה מודרנית בקולג'.
עם כניסתה של קנדה למלחמת העולם הראשונה ב-1914 הוצב מאסי כקצין במחוז הצבאי מספר 2 והתבקש לעבוד עבור ועדת המלחמה של הקבינט.
ב-4 ביוני 1915 נשא מאסי לאישה את אליס פרקין, בתו של סר ג'ורג' רוברט פרקין, מנהל קולג' קנדה העליונה ומזכיר קרן רודז.
דרך נישואיו היה מאוחר יותר מאסי לדודו של הוגה הדעות הפוליטי ג'ורג' גרנט ולאחי סבו של ההיסטוריון והפוליטיקאי מייקל איגנטייף.
וינסנט ואליס הביאו לעולם שני בנים: ליונל מאסי (1965-1916) והארט פרקין וינסנט מאסי השני (1996-1918).
עם תום המלחמה שוחרר מאסי מהשירות הצבאי.
במקביל לעבודתו כנשיא חברת מאסי-האריס היה מאסי פעיל כשחקן חובב וכבמאי בתיאטרון של המעונות.
ב-1925 הוא פרש מעיסוקיו אלה ובזכות חברותו עם מקנזי-קינג הוא מונה כשר בלי תיק בממשלתו.
הכוונה הייתה שמאסי, כשר בקבינט, יהיה גם חבר בבית הנבחרים של קנדה, אך הוא הפסיד בבחירות הכלליות שנערכו ב-29 באוקטובר 1925 כאשר התמודד בהן כנציג מחוז הבחירה של דורהאם.
בעקבות זאת הוא התפטר מתפקידו כשר, אך הוא היה חבר במשלחת הקנדית לוועידת האימפריה של 1926, שם הוא היה שותף לניסוחה של הצהרת בלפור שבמסגרתו חוללו שינויים כבירים בתפקידי המונרך והמשנים למלך בכל רחבי האימפריה הבריטית.
ב-25 בנובמבר 1926 מינה המושל הכללי של קנדה, המרקיז מווילינגדון, בעצת מקנזי קינג, את מאסי לתפקיד השגריר הראשון של קנדה בארצות הברית.
קודם לכן, לפני הצהרת בלפור, היו נציגה הדיפלומטים של קנדה ברחבי העולם בדרג של ממונה על היחסים ומאסי, כאמור, היה הראשון שהוגדר בדרג מלא של שגריר.
על אף הראשוניות של תפקידו בוושינגטון די.
סי., תקופת כהונתו שם נעדרה אירועים מיוחדים ובאמצע שנות השלושים הוא שב לקנדה, שכן מקנזי קינג העלה את שמו כמועמד לתפקיד הנציב העליון לבריטניה.
אך חמישה ימים בלבד לאחר שמאסי עזב את וושינגטון, הובסה ממשלת המפלגה הליברלית של קנדה בראשותו של מקנזי קינג בבחירות הכלליות ואת מקומו כראש הממשלה תפס ריצ'רד בדפורד בנט.
ראש הממשלה החדש התנגד למועמדותו של מאסי לתפקיד נציגה של קנדה בלונדון על רקע העובדה שמאסי, כחבר לשעבר בממשלה הליברלית, לא זכה לאמונה של הממשלה השמרנית.
החל מ-1932 היה מאסי הנשיא של הפדרציה הליברלית הלאומית של קנדה.
לפני כן המפלגה הליברלית הייתה גוף מפורד ובלתי רשמי של ישויות לאומיות, מחוזיות ואזוריות ללא ארגון מרכזי בר קיימא.
שלוש שנים לאחר מכן שבה המפלגה הליברלית לשלטון ומקנזי קינג חזר לתפקיד ראש הממשלה.
חודש לאחר מכן, ב-8 בנובמבר 1935 מונה מאסי לתפקיד הנציב העליון מטעם ממשלת קנדה בבריטניה.
הוא הגיע לבית קנדה בלונדון, שם הוא מצא את מי שלימים יכהן גם הוא כמושל הכללי של קנדה וכמחליפו בתפקיד זה, ז'ורז' ואניה, ששימש אז בתפקיד מזכירו האישי.
במשך כל תקופת כהונתו כנציב העליון עשה מאסי שימוש בקשריו כדי להזמין לבית קנדה אסופה של אישים מהחברה הגבוהה.
שניים מאישים אלו היו הויקונט אסטור ורעייתו ננסי אסטור, ששניהם היו גרעין של קבוצת אנשי אצולה, שעליהם נפוצו שמועות על נטיותיהם הגרמנופיליות, ולא רק שהם נטו לתמוך במדיניות הפיוס כלפי אדולף היטלר, הם גם תמכו ביחסים ידידותיים עם גרמניה הנאצית.
בכל אופן, מדיניות ההגירה הקנדית העדיפה באותה תקופה אנשי מקצוע מיומנים בחקלאות, העדפה שהוציאה מאוכלוסיית המהגרים הפוטנציאלים את רוב היהודים, שברובם היו תושבי ערים וממשלת מקנזי קינג התנגדה לשינוי במדיניות זו.
שבעה עשורים לאחר מכן יהיו ההאשמות הללו כלפי מאסי הבסיס למערכה לשינוי שם בית הספר התיכון בעיר וינדזור, אונטריו שבמקור נקרא על שמו של מאסי.
בין השנים 1948 – 1952 הוא שימש כיושב ראש הגלריה הלאומית של קנדה ובמקביל, בין השנים 1948 – 1953 כנשיא אוניברסיטת טורונטו.
ב-1949 הייתה מומחיותו של מאסי בתחום האומנות ליתרון כאשר הוא מונה לראש הוועדה המלכותית הלאומית לאומנויות שבסופו של דבר הגישה דוח ב-1951 שבעקבותיו הוקמו הספרייה והארכיון הלאומי של קנדה והמועצה לאומנויות של קנדה.
את פועלו זה המשיך מאסי על אף מותה של אשתו ביולי 1950.
כהונתו של מאסי בתפקיד המושל הכללי של קנדה הייתה יוצאת דופן בכך שהוא היה האדם הראשון שכיהן בתפקיד שהיה יליד קנדה.
קודם לכן, כל המושלים הכלליים מאז איחוד קנדה נולדו בחלקים אחרים של האימפריה הבריטית.
כאלמן, הוא היה המושל הכללי הלא נשוי היחידי שהתגורר באחוזת רידו.
בדרך כלל, אשת המושל הכללי שימשה כמארחת וכמנהלת משק הבית של האחוזה.
במקרה של מאסי, מי ששימשה בתפקיד זה הייתה כלתו, ליליאס מאסי, אף על פי שהיא לא נקראה בתואר "הוד מעלתה" כפי שנקראו תמיד נשות המושלים הכלליים.
ב-1 בפברואר 1952 הוכרז מטעם משרד ראש ממשלת קנדה שהמלך ג'ורג' השישי, אישר את המלצתו של ראש ממשלת קנדה, לואי סן-לורן למנות את מאסי כיורשו של הרולד אלכסנדר, רוזן אלכסנדר הראשון מתוניס בתפקיד המושל הכללי של קנדה.
חמישה ימים לאחר מכן מת המלך, ומאסי, עם כניסתו לתפקיד היה ליליד קנדה הראשון ששימש כנציגה של בתו של ג'ורג' השישי, המלכה אליזבת השנייה.
כדי לכבד את המלך המנוח, אופן החלפת המושלים הכלליים היה שונה מעט מהרגיל.
הלורד אלכסנדר יצא בחשאי מקנדה זמן קצר לאחר ההכרזה על מינויו של מאסי כיורשו והשאיר את נשיא בית המשפט העליון של קנדה, טיבדאו רינפרט, כממלא מקומו, שכן מאסי היה אז עדין בלונדון.
בשל העובדה שהוא היה חבר המועצה המלכותית, הוא נכח במועצת העלייה של המלכה ב-7 בפברואר.
בקנדה היו כמה דברי ביקורת בנוגע למושל הכללי המיועד.
הרעיון של מושל כללי יליד קנדה וכזה שגם לא קיבל תואר אצולה, היה שנוי במחלוקת מצדם של כמה שמרנים.
לפיכך, מינויו של מאסי היווה למעשה פשרה: בעוד שהיה ידוע שהוא מקורב מאוד למפלגה הליברלית ושהוא עמד בראשה במהלך שנות השלושים, המועמד לתפקיד המושל הכללי היה לא רק אזרח קנדי פשוט מלידה, אלא אף גילם באישיותו נאמנות, כבוד ורשמיות, כפי שמצופה ממושל הכללי.
מאסי הצהיר שכדי למלא את תפקידו כמושל הכללי, הוא קיבל השראה מאחד מקודמיו שאותו הוא הכיר במשך שנים רבות: ג'ון באקן, שעליו אמר מאסי שאותו הוא "העריץ עד מאוד" ושהוא "למד רבות" מתקופת כהונתו של באקן כמושל הכללי.
המגזין לייף פרסם כתבת פרופיל על מאסי, שבו תיאר אותו המרקיז סולסברי כאדם אלגנטי וציין את לימודיו של מאסי באוקספורד, לבושו המוקפד והיותו קנדי בכל עניין ומובן.
הוא אף אמר ש"וינסנט הוא בחור מצוין, אך הוא נותן לאחרים את ההרגשה שהם סוג של פראי אדם".
אך ההתנהגות האליטיסטית שבה מאסי הואשם לעיתים לא השתקפה באמונתו של מאסי שהכתר שייך לקנדים ושמשימתו כמושל הכללי היא להוות את הקשר בין העם לבין המונרך.
באופן דומה הוא האמין שהאומנות היא הדרך לחזק את ריבונותה של קנדה וששטחי אומנות מסוימים צריכים להיות נגישים לכל הקנדים.
ב-28 בפברואר 1952 הושבע מאסי לתפקיד המושל הכללי של קנדה בטקס שנערך באולם הסנאט הקנדי, שם הוענק לו עיטור הכוחות הקנדיים (שלאחר מכן הוענק לכל המושלים הכלליים עם כניסתם לתפקיד).
בכל אופן, החודשים הראשונים לכהונתו של מאסי התנהלו בצנעה בשל האבל הרשמי שהוכרז על מותו של ג'ורג' השישי.
רק לאחר הכתרתה של המלכה ב-2 ביוני 1953 השתתף מאסי לראשונה כמושל כללי באירוע רשמי כלשהו.
לרגל האירוע הוא החזיר את השימוש בכרכרה המלכותית כאשר הוא הוסע בה כשהוא מלווה במשמרות של המשטרה הרכובה המלכותית של קנדה בדרכו מאחוזת רידו לגבעת הפרלמנט באוטווה, שם הוא נשא לפני הקהל שהתאסף שם את נאום ההכתרה של המלכה ששודר בכל רחבי העולם באמצעות הרדיו.
הוא גם העניק לכל ילד שנולד באותו יום כף של כסף.
מאסי אירח את המלכה ואת בן זוגה, הנסיך פיליפ, דוכס אדינבורו באוטווה בשלוש הזדמנויות בביקורם בקנדה ב-1957, כולל באחוזתו הפרטית, בטרווד שליד פורט הופ, אונטריו.
הוא גם אירח כמה מנהיגי מדינות זרות, כולל נשיא ארצות הברית, דווייט אייזנהאואר ב-13 בנובמבר 1953. כמחוות נגד, הוזמן מאסי על ידי אייזנהאואר לביקור גומלין בוושינגטון, שם, ב-4 במאי 1954, הוא נאם בישיבה משותפת של שני בתי הקונגרס של ארצות הברית.
מאסי הקדיש את מרצו לאיחוד התרבויות המגוונות של קנדה.
הוא סייר בכל רחבי הארץ, תוך שהוא עושה שימוש בכל אמצעי התחבורה האפשריים, כולל קאנו ומזחלת כלבים ונשא נאומים בהם הוא קידם את רעיון הדו-לשוניות, כעשרים שנה לפני שרעיון זה הפך למדיניות רשמית.
במהלך כהונתו כמושל הכללי היה מאסי גם מעורב בענייני קולג' קנדה העליונה, תרם כספים והשקיע מזמנו למוסד ובתמורה הם כיבדו אותו בקריאת חלקים מהקמפוס על שמו.
כחלק ממאמציו לאיחוד העם הקנדי, שאף מאסי לייסודה של מערכת כיבודים ועיטורים נפרדת עבור קנדה.
אף על פי שמהלך זה לא קרם עור וגידים במהלך תקופת כהונתו כמושל הכללי, הוא סייע להניח את היסודות למערכת זו שיושמה על ידי יורשו בתפקיד, וב-1967, חודשים ספורים לפני מותו, היה מאסי בין הראשונים שהוענק להם התואר שותף של מסדר קנדה.
הביוגרף קלוד ביזל האמין שהתקופה שבה השפעתו של מאסי בלטה באופן מיוחד הייתה בין השנים 1949 – 1959, כאשר מאסי "תרם את תרומתו העיקרית.
יותר מכל אחד אחר בקנדה, הוא היא אחראי על הרחבת העניין באומנויות ובספרות משולי ההתעניינות הלאומית אל מרכזה.
זה היה הישג ראוי לשמו".
ברוח זו מאסי הנהיג את הענקתם של פרסים על הישגים אומנותיים, כמו "מדליית המושל הכללי לאדריכלות" והוא קידם את התפיסה של פסטיבל אומנויות לאומי שנתי, שבהמשך הפך למרכז הלאומי לאומנויות.
יותר מכך, מאסי יזם ב-1954 את הענקת מדליית הזהב של המושל הכללי ללשכת רואי החשבון וב-1959 את הענקת מדליית מאסי לחברה הגאוגרפית המלכותית הקנדית.
עם סיום תפקידו כמושל הכללי פרש מאסי לאחוזתו הכפרית, בית בטרווד שבכפר קנטון, ליד פורט הופ שבאונטריו.
עבור שירותו את הכתר, הוענקה לו על ידי המלכה השרשרת הוויקטוריאנית המלכותית, ובכך הוא היה לאדם השני שלא היה בן משפחת המלוכה או ראש מדינה והקנדי הראשון ואחד מתוך שני הקנדים היחידים שהוענק להם כיבוד זה.
זמן קצר לפני סיום תפקידו כמושל הכללי כתבה לו המלכה: "ברצוני לשלוח לך את איחולי ואת תודתי הכנה לאופן שבו ביצעת את תפקידיך.
אני יודעת שכנציגי האישי שאפת תמיד לשמור על אופי היחסים הנכון בין הכתר לבין העם הקנדי.
אני אסירת תודה לך, שכן אני רואה זאת כפונקציה החשובה ביותר בין המרכיבים הרבים של התפקיד שמילאת בהצטיינות".
המלכה ביקשה למנות את מאסי כחבר במסדר הבירית, אך ראש הממשלה, ג'ון דיפנבייקר, לאחר שנועץ בחברי הקבינט, ייעץ למלכה לא להעניק את הכיבוד.
מאסי המשיך בפעילותו הפילנתרופית, הקדיש את זמנו לניהול "מוסד מאסי" ותרם רבות לאוניברסיטת טורונטו.
תרומתו להקמת בית הארט באוניברסיטה הותנתה בכך שהבניין ישמש לגברים בלבד ורק לאחר מותו, ב-1972 התאפשר השימוש בבניין גם לנשים.
בעוד שבית הארט משך את עיקר תשומת לבו של מאסי, הוא גם הרחיב את מגוון תרומותיו לאוניברסיטת טורונטו עם הקמתו ב-1963 של קולג' מאסי, שבן חסותו של מאסי, רוברטסון דייוויס, מונה כמנהלו הראשון.
ב-1961 החלו להתנהל "הרצאות מאסי" שעוסקות בסוגיות חשובות מפיהם של הוגי דעות מובילים.
וינסנט מאסי מת ב-30 בדצמבר 1967 כאשר היה בחופשה בבריטניה.
גופתו הועברה לקנדה ובראשית ינואר 1968 נערכה לו הלוויה ממלכתית, כנהוג לגבי מושלים כלליים.
הוא נטמן לצד אשתו בכנסייה האנגליקנית ההיסטורית על שם סנט מרק שבפורט הופ.
וינסנט דו ויניו היה ביוכימאי אמריקאי, חתן פרס נובל לכימיה לשנת 1955 "עבור עבודתו על תרכובות גופרית בעלות חשיבות ביוכימית, ובפרט על הסינתזה הראשונה של הורמון פוליפפטידי".
ההורמון אוקסיטוצין היה הפוליפפטיד הראשון עבורו פוענח רצף חומצות האמינו, הובן התפקיד של הקשר הדיסולפידי והוא יוצר בכלים של סינתזה אורגנית במעבדה.
דו ויניו נולד בשיקגו אילינוי ב-1901 למשפחה ממוצא צרפתי, בן לאלפרד דו ויניו, ממציא ומתכנן מכונות ומרי תרזה דו ויניו.
סיים את לימודיו התיכוניים בשנת 1918 והחל בלימודי כימיה באוניברסיטת אילינוי באורבנה-שמפיין.
הוא הושפע מהרצאותיו של קארל שיפ מארוול.
לאחר שקיבל תואר .M.S ב-1924 הצטרף לחברת דופונט.
ב-12 ביוני 1924 נשא לאישה את זלה זון פורד, וב-1925 הצטרף לקבוצה של ג'ון מורלין (John R.
את התזה לקראת תואר Ph.D שעסקה בחקר הגופרית שבהורמון אינסולין סיים ב-1927.
לאחר שנתיים במשרה של פוסט-דוקטורט עם ג'ון ג'ייקוב אייבל בבית הספר לרפואה של אוניברסיטת ג'ונס הופקינס (1927–1928), נסע להשתלם באירופה במימון מלגה של National research Council, שם עבד בדרזדן ובאדינבורו בעיקר בסינתזה אורגנית.
לאחר מכן חזר לאוניברסיטת אילינוי שם קיבל משרת פרופסור.
ב-1932 הצטרף לבית הספר לרפואה באוניברסיטת ג'ורג' וושינגטון בוושינגטון די.
וב-1938 הוזמן לנהל את המחלקה לביוכימיה ביחידה למחקר ביורפואי בבית הספר לרפואה של אוניברסיטת קורנל בניו יורק, שם נשאר עד לפרישתו ב-1967. אחרי הפרישה, הוא החזיק במשרה באוניברסיטת קורנל באיתקה, ניו-יורק.
לווינסנט וזלה דו ויניו נולדו שני ילדים, בן בשם וינסנט (1933) ובת מרילין (1935), שניהם רופאים.
ב-1974 הוא לקה בשבץ מוחי שלאחריו לא חזר לפעילות אקדמית.
נפטר ב-1978, שנה לאחר מותה של אשתו.
בפעילותו המדעית התרכז בהבנת המבנה והמטבוליזם הקשור בחלבונים ופפטידים המכילים גופרית, בלשון אחרת בתפקיד הגופרית בפפטידים או חלבונים המכילים את חומצות האמינו ציסטאין או מתיונין.
עוד לפני העבודה שזיכתה אותו בפרס נובל בכימיה, היה בין הראשונים שהראו כי האינסולין בנוי מחומצות אמינו, בודד ואפיין את הביוטין, חקר את מנגנון הטרנסמטילציה ואת הסינתזה והמבנה של הפנצילין - בכולם נמצאות חומצות אמינו או נגזרות שלהן המכילות גופרית.
בשנת 1953 בוצעה עבודתו פורצת הדרך שכללה הפרדה, פענוח המבנה הכימי וסינתזה של אוקסיטוצין וואזופרסין, הורמונים המופרשים בבלוטת יותרת המוח ומשתתפים בוויסות מגוון גדול של פעילויות פיזיולוגיות שנחקרות עד היום.
אוקסיטוצין היה ההורמון הפוליפפטידי הראשון עבורו פוענח רצף חומצות האמינו הבונות אותו.
כמו כן לראשונה בוצעה במעבדה סינתזה של פוליפפטיד בעל פעילות ביולוגית זהה לחומר הנוצר באורגניזם החי.
במהלך עבודתו, דו ויניו התעניין בעובדה שפפטידים דומים מאוד מבחינת רצף חומצות האמינו ומיקום הקשרים הדיסולפידיים בהם, פעילים בתהליכים ביולוגיים שונים לגמרי.
למשל האוקסיטוצין והואזופרסין בנויים שניהם משרשרת של 9 חומצות אמינו ונבדלים רק בשתיים מהן, בשני ההורמונים יש קשר דיסולפידי בין ציסטאין במקום 1 ובמקום 6, ואולם הפונקציה המרכזית של הראשון היא התכווצויות הרחם בזמן לידה ושל השני וויסות כמות הנוזלים המופרשת בשתן בהתאם לרכוז המלחים בדם.
במחקריו קידם את הרעיון שיש קשר בין המבנה המרחבי של פפטידים וחלבונים לפעילות הביולוגית שלהם ושלקשרים דיסולפידיים יש תפקיד חשוב במבנה זה.
"המחשבה שצירוף של חומצות אמינו באופן מסוים, בארכיטקטורה ספציפית, יכולה להוביל למערך כזה של תרכובות שמדגימות מגוון אדיר כל כך של תכונות פיזיולוגיות ופרמקולוגיות היא מפתיעה במקצת"
בנוסף, דו ויניו ראה חשיבות רבה במילוי תפקידו כמורה, הקדיש הרבה מזמנו לתלמידיו והיה ידוע בהרצאותיו המעניינות.
עבודותיו של דו ויניו על הקשר בין מבנה לפעילות ביחד עם הישגיו בסינתזה של פפטידים עודדו מחקרים חדשים רבים על פעילות פיזיולוגית ומבנה של נגזרות של הורמוני בלוטת יותרת המוח.
הוא זכה להכרה בחשיבות עבודתו והוענקו לו פרסים יוקרתיים שהבולטים שבהם:
1948 - פרס לסקר למחקר רפואי בסיסי
נבחר כחבר במספר אגודות מדעיות, הידועות ביניהן:
1944 - האקדמיה הלאומית למדעים
1944 - החברה הפילוסופית האמריקאית
וינסנט בואנו (נולד ב-10 בדצמבר 1985), הוא זמר פיליפיני יליד אוסטריה, שבסיסו באוסטריה ובפיליפינים.
בואנו היה אמור לייצג את אוסטריה בתחרות האירוויזיון 2020 ברוטרדם שבהולנד עם השיר "Alive", אך ב-18 במרץ 2020 הוחלט לבטל את האירוויזיון.
במקום זאת, הוא ייצג את המדינה באירוויזיון 2021, עם השיר "Amen".
ב-20 במאי 2021, בואנו ביצע את השיר בחצי הגמר השני של התחרות וכשל בניסיונו להעפיל לגמר, לאחר שזכה במקום ה-12 עם 66 נקודות.
וינסנט אדרייאנסן (בהולנדית: Vincent Adriaenssen; 1595 – 1675) היה צייר בארוק פלמי, שבילה חלק חשוב מהקריירה שלו בפריז וברומא, שם נודע במיוחד בנופי סצנות מלחמה וסצנות ציד.
הוא נולד למשפחה אמנותית באנטוורפן.
אביו עמנואל אדרייאנסן היה נגן לאוטה ומלחין בולט.
אחיו הגדול אלכסנדר אדרייאנסן היה צייר מצליח שהתמחה בטבע דומם ואחיו הצעיר ניקלאס אדרייאנסן היה צייר דיוקנאות.
לימים הפך לחותנו של הצייר יאן דה מומפר.
ההערכה היא שהוא קיבל את הכשרתו הראשונה לציור מאחיו אלכסנדר.
וינסנט הגיע לרומא סביב שנת 1625 ועד בערך שנת 1645. הוא עבד גם על פרויקטים בפריז בין השנים 1642–1645 ואז שוב ב־1648 שם עבד אצל הקרדינל מזרין והקרדינל רישלייה.
הוא תועד שוב ברומא בשנת 1661 עד מותו.
יש הוכחות לכך שהוא איבד את זרועו וידו הימניים בערך בשנת 1663. אובדן זה מסביר את הכינויים הצרפתיים והאיטלקיים שניתנו לו שמשמעותם כולם "הנכה".
לא ידוע אם הוא הצטרף לבנטפוכלס, אגודה של אמנים הולנדים ופלמיים שעבדו בעיקר ברומא, והיה להם נוהג לתת לחבריהם כינויים.
צייר הנוף הפלמי יאן דה מומפר שהיה פעיל ברומא התחתן עם בתו של וינסנט אגנס (נפטרה ברומא ב־19 באפריל 1684).
אדרייאנסן היה גם המנטור המוקדם של יאן דה מומפר ברומא.
לפעמים מבלבלים את אדרייאנסן עם הצייר וינסנט מלו .
וינסנט אדרייאנסן נפטר ברומא, כבן 80. הוא היה המורה של מיכלאנג'לו צ'רקואוצי ברומא ולואיג'י גרזי במהלך מגוריו בפריז.
וינסנט אדרייאנסן היה צייר קרבות פורה מאוד.
ז'אנר זה היה פופולרי מאוד באמצע המאה ה-17 ברומא.
הסגנון שלו ממקם אותו בין זה של קבאלאר ד'ארפינו לאנטוניו טמפסטה לבין הסגנון הבארוקי יותר של פטר פאול רובנס לבין החידושים הבארוקיים של צייר הקרב המוביל ברומא, הצרפתי ז'אק קורטוי.
תכונות אלה ניכרות בקרבות הפרשים על גשר.
בעבודה זו אדרייאנסן השיג תיאור חי של התנגשות פרשים על גשר.
בתיאור הסוסים והרוכבים הרבים בסצנה יש דינאמיות בולטת אבל נותנת תחושה שתנועתם הוקפאה באופן מלאכותי.
וינסלו הומר היה צייר ומאייר אמריקאי.
הוא נחשב לאחד הציירים המובילים באמריקה של המאה ה-19 ודמות בולטת באמנות האמריקאית.
הומר החל את הקריירה שלו בעבודה כמאייר מסחרי.
לאחר מכן, הפיק ציורי שמן ועבודות אולפן מרכזיות.
הוא גם השתמש רבות בצבעי מים.
הומר, נולד בבוסטון, מסצ'וסטס, בשנת 1836, לאביו צ'ארלס סאבאג' הומר ולאימו הנרייטה בנסון הומר, שניהם מוותיקי המתיישבים בניו אינגלנד.
אמו הייתה ציירת צבעי מים חובבת והמורה הראשונה של הומר.
היא ובנה ניהלו מערכת יחסים קרובה לאורך חייהם.
הומר קיבל רבות מתכונותיה, כולל אופייה השקט, חברותיות, חוש הומור והכישרון האמנותי שלה.
להומר הייתה ילדות מאושרת, שעברה בעיקר בקיימברידג' הכפרית, מסצ'וסטס.
הוא היה תלמיד ממוצע, אך כישרונו לאמנות ניכר כבר בשנותיו הראשונות.
אביו של הומר היה איש עסקים הפכפך וחסר מנוחה שתמיד חיפש לנוע הלאה.
כשהומר היה בן שלוש-עשרה, צ'ארלס ויתר על עסקיו כדי להשיג הון בזמן בהלת הזהב בקליפורניה.
כשנכשל, עזב צ'ארלס את משפחתו ויצא לאירופה לגייס הון לתוכניות אחרות להתעשרות שלא צלחו.
לאחר סיום התיכון של הומר, אביו ראה פרסומת בעיתון וסידר לו חניכות בגיל 19, אצל ג.
הומר עבד בעבודות מסחריות, כמו מודעות, במשך שנתיים.
ב־1857, היה עצמאי – פרילנסר, ודחה הצעה להצטרף לצוות המגזין הארפר'ס ויקלי.
הקריירה של הומר כמאייר נמשכה כמעט עשרים שנה.
הוא תרם איורים מחיי בוסטון ומחיי ניו אינגלנד הכפריים למגזינים בתקופה בה שוק האיורים צמח ואפנות השתנו במהירות.
עבודותיו המוקדמות, כללו בעיקר חריטות עץ מסחריות של סצנות חברתיות עירוניות וכפריות, ואופיינו במתארים נקיים, צורות פשוטות, ניגודיות דרמטית של אור וחושך וקבוצות דמויות מלאות חיים – איכויות שנשארו חשובות לאורך הקריירה שלו.
ההצלחה המהירה שלו נבעה בעיקר מהבנתו בעיצוב גרפי ומהתאמת העיצובים שלו לחריטת עץ.
לפני שעבר לניו יורק בשנת 1859, התגורר הומר בבלמונט, מסצ'וסטס עם משפחתו, באחוזת בלמונט של דודו.
בית הומר של 1853, היה ההשראה לחלק מאיוריו וציוריו המוקדמים, כולל כמה מתמונותיו משנות השישים של המאה ה-19.
בשנת 1859 פתח סטודיו בבניין הסטודיו ברחוב העשירי בעיר ניו יורק, בירת האמנות וההוצאה לאור של ארצות הברית.
עד שנת 1863 השתתף בשיעורים באקדמיה הלאומית לעיצוב ולמד אצל פרדריק רונדל את יסודות הציור.
כבר אחרי שנה של אימונים, ייצר הומר עבודות שמן מצוינות.
אמו ניסתה לגייס כספים משפחתיים כדי לשלוח אותו לאירופה להמשך לימודים, ובמקום זאת שלחה אותו לקווי החזית של מלחמת האזרחים האמריקאית (1861–1865), שם שרטט סצנות קרב וסצנות מחיי המחנה, את הרגעים השקטים כמו גם אלה הכאוטיים.
השרטוטים הראשוניים שלו היו של המחנה, מפקדיו וצבאו של קצין האיחוד המפורסם, האלוף ג'ורג' ב.
מקללן, בגדות נהר פוטומאק באוקטובר 1861.
אף על פי שהרישומים לא זכו לתשומת לב רבה באותה תקופה, הם מסמנים את כישוריו המתרחבים של הומר ממאייר לצייר.
בדומה לסצנות האורבניות שלו, הומר גם אייר נשים בזמן מלחמה, והראה את השפעותיה של המלחמה בעורף.
עבודת המלחמה הייתה מסוכנת ומתישה.
הוא התחיל לעבוד על סדרה של ציורים הקשורים למלחמה, המבוססים על רישומיו, הוא הציג ציורים של נושאי המלחמה בכל שנה באקדמיה הלאומית לעיצוב משנת 1863 עד 1866. ציורו – "בית, בית מתוק" הוצג באקדמיה הלאומית וזכה שבחים במיוחד.
בעקבות הציור, נבחר הומר לאקדמאי חבר, ולאחר מכן, בשנת 1865, לאקדמאי מלא.
במהלך תקופה זו הוא המשיך למכור את האיורים שלו לכתבי-עת.
לאחר המלחמה התמקד הומר בעיקר בציור סצנות ילדות ונשים צעירות, אשר שיקפו בעיניו נוסטלגיה לימים פשוטים יותר, הן שלו הן של האומה כולה.
הומר התעניין גם בנושאים שלאחר המלחמה שהעבירו את המתח הדומם בין שתי קהילות המבקשות להבין את עתידן.
בציור השמן שלו "ביקור בעלת הבית הזקנה" (1876) נראה מפגש בין קבוצה של ארבע שפחות משוחררות ובעלת הבית לשעבר.
השוויון הפורמלי בין הדמויות העומדות מרמז על האיזון אותו קיוותה האומה למצוא בשנים הקשות של השיקום לאחר המלחמה.
הומר חיבר את הציור הזה מרישומים שצייר במהלך מסעו בווירג'יניה.
סמוך לתחילת קריירת הציור שלו, הומר בן ה-27 הפגין בגרות של רגשות, עומק, תפיסה ושליטה בטכניקה.
הריאליזם שלו היה אובייקטיבי, נאמן לטבעו ונשלט רגשית.
לפני שהציג באקדמיה הלאומית לעיצוב, הומר נסע לפריז, צרפת בשנת 1867, שם נשאר במשך שנה.
הציור המוקדם ביותר שלו, "שבוי מהחזית", הוצג בתערוכה בפריז באותו זמן.
הוא לא למד באופן רשמי אך הוא עסק בציור נוף כשהמשיך לעבוד עבור המגזין הרפר, תוך שהוא מתאר סצנות מחיי פריז.
הומר צייר כתריסר ציורים קטנים במהלך שהותו בפריז, ואפילו שהגיע לצרפת בתקופה של אפנות חדשות באמנות, הנושא העיקרי לציוריו היה חיי האיכרים, כשהוא מראה יותר התאמה עם אסכולת ברביזון מאשר עם האמנים החדשים אדוארד מאנה וז'אן קורבה.
אף על פי שהאינטרס שלו לתאר אור טבעי מקביל לאלה של האימפרסיוניסטים המוקדמים, אין שום עדות להשפעה ישירה, שכן כבר היה צייר אמריקני בשל וכבר פיתח סגנון אישי שהיה הרבה יותר קרוב לאדוארד מאנה מאשר לקלוד מונה.
לרוע המזל, הומר היה מאוד דיסקרטי לגבי חייו האישיים ושיטותיו, אך עמדתו הייתה של עצמאות הסגנון והתמסרות לנושאים אמריקאים.
לאורך שנות ה-70 של המאה ה-19 המשיך הומר לצייר בעיקר סצנות כפריות או אידיליות של חיי משק, ילדים משחקים, ומבוגרים צעירים מחזרים, כולל בית ספר כפרי (1871) ופעמון הבוקר (1872).
בשנת 1875 הפסיק הומר לעבוד כמאייר מסחרי ונדר לשרוד על ציוריו.
למרות המוניטין המצוין שלו, הומר לא צבר הון מציוריו.
הוא הציג ציורים בתערוכת המאה של 1876 בפילדלפיה, פנסילבניה, כמו אחד הציורים הטובים והמפורסמים ביותר שלו "השייטים" (1876), שהפך לציור איקוני שלו וזכה לשבחים רבים.
בציור זה תיאר הומר אב ושלושה נערים שיצאו לשייט.
הומר צייר גם תמונות מחיי האפרו-אמריקאים כמו "מתלבשים לקרניבל" (1877) ו"ביקור הפילגש הזקנה"
בשנת 1877 הומר הציג לראשונה במועדון האמנות בבוסטון את ציור השמן, "שמש אחר הצהריים", ועד 1909 שב והציג בבוסטון לעיתים קרובות.
החל משנת 1882 הציג גם עבודות על נייר; רישומים וצבעי מים.
הומר החל לצייר עם צבעי מים בקביעות בשנת 1873 במהלך שהות קיץ בגלוסטר, מסצ'וסטס.
הטכניקה שלו הייתה טבעית מההתחלה, וממנה ניכר כישרונו המולד למדיום הקשה.
ציורי צבעי המים שלו הפכו פופולריים ונמכרו ביתר קלות, ושיפרו את מצבו הכלכלי במידה ניכרת.
בשלהי שנות ה-70 של המאה ה-19 הומר הפך למתבודד, בין אם כתוצאה מאכזבות עם נשים או בשל סערת רגשות אחרת, כבר לא נהנה מחיי חברה עירוניים וחי במקום זאת בגלוסטר.
במשך זמן מה הוא אפילו התגורר במגדלור המזרחי המבודד (עם משפחת השומר).
השהות הזאת ביססה מחדש של אהבתו לים והוא מצא מקור עשיר לנושאים תוך התבוננות מקרוב בדייגים, בים ובמזג האוויר.
אחרי 1880, לעיתים רחוקות הוא הציג ציורי נשים מעודנות בפעילות פנאי, והתמקד במקום זאת בציור נשים עובדות.
הומר בילה שנתיים (1881–1882) בכפר בחוף האנגלי.
רבים מציוריו בתקופה זו מתארים גברים ונשים בפעילותם היומיומית.
עבודותיו מתקופה זו הן כמעט אך ורק בצבעי מים.
מגוון הצבעים שלו נעשה מוגבל.
ציוריו גדולים יותר, שאפתניים יותר.
הנושאים שצייר אוניברסליים יותר ופחות לאומניים, יותר הרואיים מתוקף העיבוד נטול הסנטימנטליות שלו.
אף על פי שהתרחק מהספונטניות ומהתמימות הבהירה של הציורים האמריקאים בשנות ה-60 וה-70 של המאה ה-19, הומר מצא סגנון וחזון חדשים שהביאו את כישרונו לתחומים חדשים.
כשחזר לארצות הברית בנובמבר 1882, הציג הומר את יצירותיו האנגליות בניו יורק.
המבקרים הבחינו בשינוי הסגנון: "זהו הומר שונה מאוד מזה שהכרנו בימים עברו, שעכשיו תמונותיו ...
הן יצירות אמנות גבוהה." נשות הומר כבר אינן "בובות שמתהדרות בעדינותן" אלא "נשים חסונות, חסרות פחד, אמהות המסוגלות להחזיק מעמד בכוחות עצמן מול גחמות הטבע לצד גברים שלהן".
בשנת 1883 עבר הומר למיין, והתגורר במרחק 75 מטרים מהאוקיינוס.
מאמצע שנות השמונים של המאה ה-19 צייר הומר את סצנות הים המונומנטליות שלו.
בגיל חמישים הפך הומר ל"רובינסון קרוזו, סגור באי האמנות שלו – נזיר עם מכחול".
כפי שכתב העיתון "הניו יורק איוונינג פוסט".
אך למרות ההכרה בגדולתו האמנותית, עבודותיו של הומר מעולם לא זכו לפופולריות של הציורים המסורתיים של תמונות סלון או של דיוקנאות של ג'ון סינגר סרג'נט.
רבות מהתמונות נמכרו רק לאחר שנים ארוכות.
בשנים אלו קיבל הומר תמיכה רגשית בעיקר מאמו, מאחיו צ'ארלס, ומגיסתו מרתה ("מאטי").
לאחר מות אמו, תמך הומר באביו המזדקן, וגיסתו מאטי הפכה לקשר האינטימי הקרוב ביותר שלו.
בחורף 1884–1885, העז הומר לעבור למקומות חמים יותר בפלורידה, קובה ובהאמה, ויצר סדרת ציורים בצבעי מים עבור המגזין "סנצ'רי".
הוא החליף את הים הסוער והירוק בשמיים הכחולים והנוצצים של הקאריביים.
השהות הטרופית שלו העניקה לו השראה ורעננה אותו, בדומה לנסיעותיו של פול גוגן לטהיטי.
הציור "גן בנסאו" (1885) הוא אחת הדוגמאות הטובות ביותר לצבעי מים אלה.
שוב, רעננותו ומקוריותו זכו לשבחים מצד המבקרים אך הוכיחו כי הם מתקדמים מדי עבור קוני האומנות המסורתית.
הומר חי בחסכנות ובצמצום, ואחיו האמיד צ'ארלס תמך בו כלכלית בעת הצורך.
בשנת 1893 צייר הומר את אחת מיצירותיו ה"דרווינסטיות" המפורסמות ביותר "ציד השועלים", המתאר להקה של עורבים מורעבים היורדים על שועל שהאט בשלג עמוק.
זה היה הציור הגדול ביותר של הומר, והוא נרכש מייד על ידי האקדמיה לאמנויות בפנסילבניה, הציור הראשון שלו באוסף מוזיאונים אמריקני גדול.
בשנת 1900 הודות למחירים טובים שהשיג ממוזיאונים עבור ציוריו וקבלת דמי שכירות מנכסי נדל"ן, הגיע הומר ליציבות פיננסית.
הוא גם השתחרר מהאחריות של הטיפול באביו שנפטר שנתיים קודם לכן.
הומר המשיך לייצר ציורים בצבעי מים, בעיקר בנסיעות לקנדה ולקריביים.
עבודות מאוחרות אחרות כוללות סצנות ספורטיביות, וגם נופי ים ללא דמויות אנושיות, בעיקר גלים שמתנפצים על סלעים באור משתנה.
נופי הים המאוחרים שלו מוערכים במיוחד בגלל ביטוים הדרמטי והכוחני של כוחות הטבע, וביופיים ובעצמתם.
הומר נפטר בשנת 1910 בגיל 74 בסטודיו שלו, ונקבר בבית העלמין בהר אובורן בקיימברידג', מסצ'וסטס.
הסטודיו שלו, שהפך לציון דרך היסטורי לאומי, נמצא בבעלות מוזיאון פורטלנד לאמנות.
הומר מעולם לא לימד בבית ספר או באופן פרטי, אך עבודותיו השפיעו משמעותית על הדורות הבאים של ציירים אמריקאים, על פרשנותם הישירה והאנרגטית למערכת היחסים של האדם לשממה.
רוברט אנרי כינה את יצירתו של הומר כ"יושרה של הטבע ".
אולי האינדיבידואליזם הצנוע של הומר נתפס בצורה הטובה ביותר בהצהרתו לאמנים: "הסתכל על הטבע, עבד באופן עצמאי ופתור את הבעיות שלך."
וינסנט "וינס" אדוארד מתיוס היה אתלט אמריקאי בעבר.
הוא אלוף אולימפי (מינכן 1972) בריצת 400 מטר.
ב שנערכו בויניפג, קנדה בסוף יולי תחילת אוגוסט 1967 הוא זכה בשתי מדליות, זהב וכסף.
מדליית זהב בריצת שליחים 4x400 מטר בתוצאה של 3:02.03 דקות ומדליית כסף בריצת 400 מטר בתוצאה של 45.13 שניות, אחרי חברו לנבחרת לי אוונס (44.95 שניות) ודון דומנסקי מקנדה (45.80 שניות).
אלוף אולימפי ושיאן עולם בריצת שליחים
באולימפיאדת מקסיקו סיטי (1968) הוא זכה במדליית זהב בריצת שליחים 4x400 מטר ביחד עם לארי ג'יימס, רון פרימן ולי אוונס בשיא עולם חדש של 2:56.16 דקות, לפני קניה (2:59.64 דקות) וגרמניה המערבית (3:00.57 דקות).
כעבור 20 שנה הושווה שיא זה על ידי הרביעייה האמריקאית באולימפיאדת סיאול (1988) וכעבור עוד 4 שנים השיא נשבר באולימפיאדת ברצלונה (1992) (2:55.74 דקות).
באולימפיאדת מינכן (1972) הוא זכה במדליית זהב בריצת 400 מטר בתוצאה של 44.66 שניות, לפני חברו לנבחרת וויין קולט (44.80 שניות) ויוליוס סאנג מקניה (44.92 שניות).
ג'ון סמית' שסיים ראשון במבחנים האמריקאים נפצע בשרירי מיתר הברך במהלך הריצה.
שני האמריקאים הפגינו בטקס חלוקת המדליות כמו טומי סמית' וג'ון קרלוס במשחקים האולימפיים במקסיקו סיטי והורחקו על ידי הוועד האולימפי הבינלאומי (IOC) ולכן ארצות הברית לא יכלה להציב קבוצת שליחים לריצה זו, במשחקים אלה.
וינסנט מילי יומנס היה מלחין אמריקאי של מוזיקה קלה ומפיק מוזיקלי בברודוויי.
יומנס נמנה עם המלחינים המובילים בשל ברודוויי בתקופתו ושיתף פעולה עם גדולי הפזמונאים של אז - איירה גרשווין, אוטו הרבך, אוסקר המרשטיין II, ארווינג סיזר, אן קולדוול, לאו רובין, הווארד דיץ, קליפורד גריי, בילי רוז, אדווארד אליסקו, אדווארד היימן, הרולד אדמסון, באדי דסילבה וגאס כאהן.
לחניו המוקדמים הצטיינו בחיסכון בחומר המלודי:משפטים של שניים, שלושה, או ארבעה תווים שחזרו והשתנו באמצעות שינויים מקצביים או הרמוניים קלים.
יותר מאוחר הוא פנה למשפטים מוזיקליים ארוכים יותר ולקווים מלודיים רפסודיים יותר.
יומנס פרסם פחות מ-100 לחנים, אבל 18 מתוכם - אחוז גבוה מאוד - הפכו לסטנדרטים מוכרים על ידי האגודה האמריקאית למלחינים, מחברים ומוציאים לאור (ASCAP).
עם לחניו הידועים נמנים Tea for Two (תה לשניים) ו-I Want to Be Happy.
כתב גם פסקולים לסרטים כמו למשל "Carioca" (1933).
יומנס נולד בשנת 1898 בניו יורק במשפחה מבוססת של מייצרי מגבעות.
בגיל שנתיים עבר עם המשפחה ללארצ'מונט, ניו יורק.
הוא למד בבית הספר טריניטי בממרונק, ניו יורק ובהית'קוט הול אין ריי, ניו יורק.
הוא שאף בנעוריו להיות מהנדס ולמד לזמן קצר באוניברסיטת ייל.
נשר מהלימודים כדי לעבוד כשליח עבור חברת ברוקרים בוול סטריט ואחרי פרוץ מלחמת העולם הראשונה התגייס לחיל הים, אם כי לא השתתף בקרבות.
בעת שהות במדינת אילינוי גילה כשרון באמנויות הבמה והתחיל להפיק מופעים עבור החיילים.
אחרי המלחמה עבר יומנס את המסלול המסורתי כפסנתרן "מדגים מניגנות" (song-plugger) לצורך שיווק בהוצאה המוזיקלית ג'רום רמיק בסמטת טין פאן בניו יורק וכפנסתרן רפטיטור, עבור מלחין האופרטות ויקטור הרברט.
בשנת 1921 שיתף פעולה עם איירה גרשווין במחזמר Two Little Girls in Blue שזיכה אותו לזכויות היוצרים הראשונות בזירת הברודוויי (לצדם של הפזמונאי איירה גרשווין והמלחין פול לאנין.
אז הוא יצר את להיטו הראשון, "Oh Me!
Oh My!" וחתם על חוזה ראשון עם בית ההוצמאה לאור TBHarms Company.
המחזמר הבא שלו Wildflower משנת 1923 שבו שיתף פעולה עם המלחין הרברט סטוטהרט (1949-1885) עם צמד הפזמונאים אוטו הארבך ואוסקר המרשטיין II (1960-1895) זכה להצלחה רבה.
לעומת הסגנון האופרטי הקלאסי של סטוטהרט, תרם יומנס להיטים יותר מודרניים, ביניהם שניים בולטים: Wildflower ו-Bambalina על קשיש המנגן בכינור ומרקיד.
אולם הצלחתו הממושכת ביותר הייתה המחזמר שהולחן כולו על ידו
No, No,Nanette (1923) על מילים של אירווינג סיזר, ואשר הועלה בברודוויי ב-1925, אחרי הצגת בכורה בדטרויט והרצה מוצלחת ביותר בשיקגו.
המחזמר בוצע אחר כך בסיורים ברחבי אמריקה ובינלאומיים.
No, No Nanette שהוצג למשך כמעט שנתיים בלונדון הפך לקומדיה המוזיקלית המוצלחת ביותר בשנות ה-1920 באירופה ובארצות הברית.שניים מלהיטיו - Tea for Two (תה לשניים) ו-I Want to Be Happy היו ללהיטים עולמיים.
הם הפכו ל"סטנדרטים" למופעי הג'אז ו-Tea for Two דורג בין השירים המוקלטים ביותר למשך עשורים.
ב-1927 התחיל יומנס להפיק בעצמו את מופעיו בברודוויי.
הוא עזב את המו"ל שלו, חברת ט.ב.
הארמס, והתחיל להוציא לאור בעצמו את שיריו.
הצלחה נוספת רשם ב-1927 עם המיוזיקל !Hit the Deck שכלל את הלהיטים "Sometimes I'm Happy" ו"Hallelujah".
הפקותיו הבאות אחרי 1927 נכשלו, על אף כמה להיטים שנכללו בהם - "Great Day ו-"Without a Song" (מתוך המחזמר Great Day משנת 1929), "Time On My Hands" (מתוך ההפקה Smiles) והלהיט "Through the Years" מתוך ההפקה בעלת אותו השם, 1930).
תרם שירים נוספים למחזמר Take a Chance משנת 1932.
ב-1933 כתב לחנים לסרט Flying Down to Rio, סרט ראשון שבו הופיעו לראשונה פרד אסטר וג'ינג'ר רוג'רס כזוג רקדנים.
הפסקול שלו כלל את "Orchids in the Moonlight", "The Carioca", "Music Makes Me", ולחן הכותרת Flying Down to Rio.הסרט קטף הצלחה אדירה והפיח תקווה בתוכניות המקצועיות של המלחין, אם כי לא כתב שוב עבור אסאר ורוג'רס.
בשנת 1934, אחרי קריירה בת 13 שנה, השחפת אילצה את יומנס לפרוש.
בכל שאר חייו נאבק במחלה.
רק ב-1943 התאפשר לו לשוב פעם נוספת לברודוויי עם מופע אקסטרווגנזה לא מוצלח בשם
Vincent Youmans' Ballet Revue, פרויקט שאפתני שבו שילב מוזיקה לטינית וקלאסית, כולל מתוך הבלט "דפניס וכלואה" מאת מוריס ראוול, עם כרואגרפיה מאת לאוניד מאסין.
ההפקה רשמה הפסד של 4 מיליון דולר.
יומנס נפטר משחפת בשנת 1946 בגיל 47 בלבד, בדנוור, קולורדו, כאשר השאיר במגרות כמות גדולה של יצירות.
1970 - שמו נכלל להיכל התהילה של יוצרי שירים
1971 - המחזמר No, No Nanette זכה להפקה מחודשת בכיכובה של רובי קילר ועם כוראוגרפיה של באזבי ברקלי, המופע נחשב לציון דרך בעידן הנוסטלגיה של ברודוויי.
1983 - יומנס התקבל להיכל התהילה של התיאטרון האמריקאי.
Take a Chance (1932); רק לחנים נוספים
אופרטה של סטוטהארט עם להיטים מודרניים יותר מאת יומנס, שעלילתה מתרחשת בלומברדיה
"An Invitation" - מילים מאת אדוארד היימן
"An Orphan Is the Girl for Me" - מילים מאת זלדה סיארס וולטר דה לאון
"Anyway, We Had Fun" - מילים מאת רינג לארדנר
"April Blossoms" עם עזרה מאת הרברט סטוטהארט, מילים מאת אוטו הארבך ואוסקר המרשטיין II
"Armful of You", מילים מאת קליפורד גריי ולאו רובין
"Bambalina" עם עזרה מאת הרברט סטוטהארט, מילים מאת אוטו הארבך ואוסקר המרשטיין II
"Be Good to Me" מילים מאת רינג לארדנר
"Blue Bowery" - מילים מאת קליפורד גריי והרולד אדמסון
"Bo Koo" - מילים מאת זלדה סיארס וולטר דה לאון
"The Boy next Door" - מילים מאת אוטו הארבך וסקיילר גרין (Schuyler Greene)
"The Call of the Sea" מילים מאת אוטו הארבך וארווינג סיזר
" Carioca מילים מאת גאס כאהן ואדוארד אליסקו - בסרט "קריוקה" - מועמד לפרס אוסקר עבור הלחן המקורי הטוב ביותר
"Carry on Keep Smiling", מילים מאת הרולד אדמסון,
"The Chinese Party" - מילים מאת קליפורד גריי והרולד אדמסון
"Come on and Pet Me" - מילים מאת אוסקר המרשטיין ואוטו הארבך
"Course I Will" עם עזרה של הרברט סטוטהארט, מילים מאת אוטו הארבך ואוסקר המרשטיין
"Dancing Wedding" - מילים מאת קליפורד גריי והרולד אדמסון
"The Deep Blue Sea" - מילים מאת ארווינג סיזר ואוטו הארבך
"Deep in My Heart" - מילים מאת זלדה סיארס וולטר דה לאון
"Diamond in the Rough" - מילים מאת אוסקר המרשטיין
"Dolly" - מילים מאת איירה גרשווין וסקיילר גרין
"Does It Pay to Be a Lady?" - מילים מאת בילי רוז ואדוארד אליסקו
"Dress Parade" - מילים מאת אוטו הרבך וארווינג סיזר
"Drums in My Heart" מילים מאת אדוארד היימן
"Fight Over Me", מילים מאת ארווינג סיזר ואוטו הארבך
"Flappers Are We" מילים מאת ארווינג סיזר ואוטו הארבך
"Flying Down to Rio",מילים מאת גאס כאהן ואדוארד אליסקו
"Going Rowing" מילים מאת זלדה סיארס וולטר דה לאון
"Goodbye Little Rosebud" עם עזרה מאת הרברט סטוטהארט, מילים מאת אוטו הארבך ואוסקר המרשטיין II
"Great Day" - מילים מאת בילי רוז ואדוארד אליסקו
"Hallelujah" מילים מאת קליפורד גריי ולאו רובין
"Happy Because I'm In Love" מילים מאת בילי רוז ואדוארד אליסקו
"The Harbor of My Heart" מילים מאת קליפורד גריי ולאו רובין
"Hay Straw" - מילים מאת אוסקר המרשטיין
"Here, Steward" - מילים מאת איירה גרשווין
"Here's a Day to Be Happy" מילים מאת קליפורד גריי והרולד אדמסון
"Honey Bun" מילים מאת זלדה סיארס וולטר דה לאון
"Hotcha Ma Chotch", מילים מאת קליפורד גריי והרולד אדמסון
"How Happy Is the Bride" מילים מאת אדוארד היימן
"I Know That You Know" - מילים מאת אן קולדוול
"I Like What You Like" מילים מאת בילי רוז ואדוארד אליסקו
"I Like You As You Are" מילים מאת אוסקר המרשטיין
"I Want a Man" מילים מאת אוסקר המרשטיין
"I Want to Be Happy" - מילים מאת אוטו הארבך וארווינג סיזר
"I Want to Be With You" - מלים מאת באדי דסילבה
"If I Told You" עם עזרה מאת הרברט סטוטהארט, מילים מאת אוטו הארבך ואוסקר המרשטיין II
"If I Were You" - מילים מאת רינג לארדנר
"I'm Glad I Waited" מילים מאת קליפורד גריי והרולד אדמסון
"I'll Come Back to You" מילים מאת אדוארד היימן
"It Must Be Love" - מלים מאת זלדה סיארס
"Join the Navy" - מילים מאת קליפורד גריי ולאו רובין
"Kathleen Mine" מילים מאת אדוארד היימן
"Keepin' Myself for You" - מלים מאת קליפורד גריי ולאו רובין
"Kinda Like You" מילים מאת אדוארד היימן
"Kiss Or Two" - מילים מאת לאו רובין
"Lady From The Bayou" מילים מאת לאו רובין
"Like He Loves Me" מילים מאת אן קולדוול
"Loo Loo" מילים מאת קליפורד גריי ולאו רובין
"Love in a Cottage" מילים מאת זלדה סיארס וולטר דה לאון
"Lucky Bird" מלים מאת קליפורד גריי ולאו רובין
"Mary Jane Mckane" - מילים מאת ויליאם קרי דאנקן ואוסקר המרשטיין
1929 - "More Than You Know" - מילים מאת בילי רוז ואדוארד אליסקו
"Music Makes Me" - מילים מאת גאס כאהן ואדוארד אליסקו
"My Doctor" מילים מאת אוטו הרבך וארווינג סיזר
"My Lover" מילים מאת קליפורד גריי והרולד אדמסון
"Nicodemus" מילים מאת אן קולדוול
"No, No Nanette" מילים מאת ארווינג סיזר ואוטו הארבך
"Nothing Could Be Sweeter" מילים מאת קליפורד גריי ולאו רובין
"Oh Me, Oh My, Oh You" - מילים מאת איירה גרשוויין
"On the Golden Trail" מילים מאת אוסקר המרשטיין
"The One Girl" מילים מאת אוסקר המרשטיין
"One Love" מלים מאת בילי רוז ואדוארד אליסקו
"Only a Moment Ago" מילים מאת ארווינג סיזר ואוטו הארבך
"Open Up Your Heart" מילים מאת בילי רוז ואדוארד אליסקו
"Orchids in the Moonlight" מילים מאת גאס כאהן ואדוארד אליסקו
"Orienta" מילים מאת איירה גרשווין
"Pay Day Pauline" מילים מאת ארווינג סיזר ואוטו הארבך
"Peach on the Beach" - מילים מאת אוטו הארבך וארווינג סיזר
"Play the Game" מילים מאת ביל רוז ואדוארד אליסקו
"Rally 'Round Me" מילים מאת רינג לארדנר
"Rice and Shoes" - מילים מאת איירה גרשווין וסקאליאר גרין
"Rise N' Shine" מילים מאת באדי דסילבה
"The Road to Home" מילים מאת אדוארד היימן
"Santa Claus" מילים מאת אוטו הארבך
"Say Young Man Of Manhattan" מילים מאת קליפורד גריי והרולד אדמסון
"Scarecrows" מילים מאת בילי רוז ואדוארד אליסקו
"She's Innocent" עם עזרה מאת פול לאנין - מילים מאת איירה גרשוויין
"Shore Leave" מילים מאת קליפורד גריי ולאו רובין
"Should I Be Sweet" מילים מאת באדי דסילבה
"Si, Si, Si Senor" מילים מאת בילי רוז ואדוארד אליסקו
"The Silly Season" מילים מאת איירה גרשוויין
"Soliloguy" מילים מאת אוסקר המרשטיין
"Something to Sing About", מילים מאת קליפורד גריי והרולד אדמסון
"Sweet as Sugar Cane" מילים מאת בילי רוז ואדוארד אליסקו
"Take a Little One Step מילים מאת זלדה סיארס וולטר דה לאון
"Tea for Two" מילים מאת ארווינג סיזר
"Telephone Girlie" מילים מאת אוטו הארבך וארווינג סיזר
"Through the Years" מילים מאת אדוארד היימן
"Tie a String Around Your Finger" מילים מאת זלדה סיארס וולטר דה לאון
"Time and a Half for Overtime" מילים מאת זלדה סיארס וולטר דה לאון
"Time on My Hands" - מילים מאת מאק גורדון והרולד אדמסון
"Tom, Dick and Harry" מילים מאת קליפורד גריי והרולד אדמסון
"Too Many Rings Around Rosie" מילים מאת אוטו הארבך וארווינג סיזר
"Utopia" מילים מאת קליפורד גריי ולאו רובין
"Virginia" מילים מאת אוסקר המרשטיין
"Waiting for You" מילים מאת אוטו הארבך וארווינג סיזר
"Wedding Bells Ring On" מילים מאת בילי רוז ואדוארד אליסקו
"We're Off to India" מילים מאת איירה גרשוויין
"What Can I Say?"מילים מאת רינג לארדנר
"What's a Kiss Among Friends?" מילים מאת קליפורד גריי ולאו רובין
"When I'm With the Girls" מילים מאת איירה גרשווין
"When We Are Married" מילים מאת זלדה סיארס וולטר דה לאון
"Where Has My Hubby Gone?"מילים מאת אוטו הארבך וארווינג סיזר
"Who's Who With You" מילים מאת איירה גרשווין
"Why Ain't I Home" מילים מאת רינג לארדנר
"Why Oh Why" מילים מאת קליפורד גריי ולאו רובין
"Wildflower"עם עזרה מאת הרברט סטוטהארט, מילים מאת אוטו הארבך ואוסקר המרשטיין II
" Without a Song " מילים מאת בילי רוז ואדוארד אליסקו
"You Can Dance with Any Girl" מילים מאת אוטו הארבך וארווינג סיזר
"You're Everywhere", מילים מאת אדוארד היימן