tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
מסלול הנסמך על גיל או תרומה חברתית ניכרת: ישנם מסלולים המיועדים לאנשים שעברו גיל מסוים, או לאנשים בעלי תרומה חברתית ניכרת (לשיקול דעת המוסד) הדורשים רק חלק מבחינות הבגרות, או לא דורשים בחינות בגרות כלל.
עמידה מוצלחת ב"מבחן התאמה": אפשרות זו נדירה יחסית, ומתאפשרת במוסדות אקדמיים המעוניינים לקבל אנשים שרכשו ידע באותו תחום לימוד באופן אוטודידקטי.
עמידה בהצלחה במבחן זה מאפשרת התחלת לימודי תואר ראשון באותו מוסד.
קבלה לתואר המתאים על בסיס ציון הבחינה הפסיכומטרית, או על בסיס לימודים אקדמיים קודמים.
באופן דומה, קיימות אפשרויות לקבלה למוסדות אקדמיים עם תעודת בגרות וללא ציון פסיכומטרי.
רפורמה וביקורת על שיטת תעודת הבגרות
במהלך שנת הלימודים תשע"ב, התעוררה ביקורת שלילית כנגד מספר בחינות הבגרות במערכת החינוך הישראלית המכניס את תלמידי התיכון ללחץ גדול ומיותר.
בעקבות הביקורת השלילית, מינה שר החינוך דאז גדעון סער ועדה לבחינת מערך בחינות הבגרות במערכת החינוך הישראלית.
הוועדה נדרשה להגיש המלצותיה עד חודש דצמבר ולדון בחלופות לבחינות הבגרות ובהן עבודות גמר, בחינות פנימיות בית־ספריות וצמצום מספר שאלוני הבגרות.
לאחר הבחירות לכנסת התשע עשרה, עם כניסת שי פירון לתפקיד שר החינוך, הגישה הוועדה את המלצותיה, והמליצה לצמצם את היקף תעודת הבגרות לארבעה עד שישה מקצועות חיצוניים בלבד והפיכת יתר המקצועות לפנימיים.
שי פירון הודיע כי יפעל לצמצום היקף בחינות הבגרות בשנים הבאות.
תעודת הזהות הישראלית היא מסמך רשמי המונפק לכל תושב מדינת ישראל מעל גיל 16 היושב במדינה דרך קבע במעמד חוקי, גם אם אינו אזרח.
בתעודה הישראלית מופיעים פרטים אישיים מתוך מרשם האוכלוסין, ובהם מספר ייחודי הנקרא מספר זהות, שמו של בעל התעודה ושם משפחתו, שמות הוריו, תאריך לידתו, ארץ הלידה, מינו של האדם, ותמונתו, כמו כן גם תאריך הנפקת התעודה ותאריך תוקף.
בעבר הופיע בתעודה גם הלאום.
לתעודת הזהות מצורף ספח בו מופיעים הכתובת, הסטטוס המשפחתי, האזרחות, שמות קודמים של האדם, שם בן הזוג ומספר הזהות שלו וכן פרטים אישיים על ילדיו.
לתעודות הזהות החכמות, שמונפקות החל מיולי 2013, ממדים של כרטיס אשראי (85X54 מ"מ).
החל מיוני 2017 מונפקות תעודות זהות חכמות בלבד, בהתאם לתיקון לחוק.
מדינת ישראל היא מהמדינות שבהן חייבים התושבים לשאת תעודת זהות, כאמור בחוק החזקת תעודת זהות והצגתה, התשמ"ג-1982:
תביעה בגין הפרת סעיף זה נדירה מאוד בתחומי מדינת ישראל מאז ביטול הממשל הצבאי על ערביי ישראל, גם במקרים שבהם החוק מאפשר זאת.
בנוסף, החוק קובע כי "לא יועמד אדם לדין על אי הצגת תעודה אם תוך חמישה ימים לאחר שנדרש לכך הוצגה התעודה לפני מי שדרש את הצגתה, או לפני שוטר בתחנת המשטרה".
נדרש "יסוד סביר לחשד" שנעברה עבירה כדי ששוטר יוכל לדרוש מאדם הצגת תעודת זהות.
כך זוכה אדם שסירב להציג תעודת זהות ובפסק הדין נקבע כי
בנוסף לחובה זו, מוגדרים בחוקים רבים זכויות שלמימושן יש להציג תעודת זהות, כאמצעי בלעדי לזיהויו של תושב.
בעבר הייתה חובה להציג תעודת זהות למימוש זכות ההצבעה בבחירות, אך מאז הבחירות לכנסת ה-17 מותר להשתמש לשם כך גם ברישיון נהיגה או בדרכון תקף.
עד הבחירות לכנסת ה-13 הייתה חובה להציג גם את הספח המצורף לתעודה, שהיה מוחתם בעת ההצבעה.
במקרים שאינם מוגדרים במפורש בחוק ניתן להזדהות באמצעות תעודות אחרות.
כך גם לצורך הזדהות לפתיחת חשבון בנק, במסגרת המאבק נגד הלבנת הון, ניתן להשתמש בדרכון.
משרד הפנים מנפיק תעודות זהות רק לתושבי ישראל ומסרב להנפיקן לאזרחי ישראל שאינם תושבים בישראל בנימוק שאין להם צורך בתעודה.
הפרטים הרשומים במרשם האוכלוסין (ובתעודת הזהות) מיועדים גם לצרכים סטטיסטיים.
בנוסף, חלק מהפרטים מהווים גם ראיה לנכונות האמור בהם, ולפיכך רשויות המדינה וגורמים אחרים רשאים להסתמך לצורך פעילותם על פרטים אלה מתוך מרשם האוכלוסין או תעודת הזהות (סעיף 3 לחוק).
פרטי הרישום שאינם מהווים ראיה לאמיתותם (ולפיכך יכולים לשמש לצרכים סטטיסטיים בלבד) הם הלאום, המצב האישי ושם בן-הזוג.
הסיבה לכך שפרטים אלה אינם משמשים ראיה לנכונות האמור בהם, היא שלעיתים מחויב משרד הפנים לרשום תחת סעיפים אלה פרטים המנוגדים לתפיסותיהן של מפלגות דתיות בנושא (למשל, משרד הפנים מחויב לרשום כיהודי מי שעבר גיור רפורמי, וכן לרשום כנשואים בני-זוג מדתות שונות ובני-זוג מאותו מין שנישאו זה לזה במדינה זרה).
מספר הזהות המוטבע בתעודת הזהות הוא המספר הניתן על ידי מנהל האוכלוסין לכל תושב או אזרח ישראלי עם רישום לידתו, או עם עלייתו ארצה.
המספר ניתן עוד לפני הנפקת תעודת הזהות, והוא אינו מתחלף במקרה של החלפת התעודה.
המספר מורכב מתשע ספרות, שהימנית שבהן היא ספרת ביקורת, שנועדה לאתר ולמנוע טעויות בהקלדת מספר הזהות, וזאת באמצעות נוסחה הבודקת התאמה בין שמונה הספרות לספרת הביקורת.
ספח תעודת זהות הוא מסמך המצורף לתעודת הזהות הישראלית, בספח מופיעים הכתובת, הסטטוס המשפחתי, האזרחות, שמות קודמים של האדם, שם בן הזוג ומספר הזהות שלו וכן פרטים אישיים על ילדיו.
עד הבחירות לכנסת ה-13 הייתה חובה בנוסף לתעודה להציג גם את הספח שהיה מוחתם בעת ההצבעה למימוש זכות ההצבעה.
ב-2005 נקבע שאדם שאיבד את הספח ייקבל בחינם ספח חדש.
בשנות השמונים הונפקו תעודות הזהות בצורת כרטיס, פלט מחשב, בציפוי למינציה ונתון בתוך נרתיק פלסטיק כחול.
לנרתיק צורף ספח ובו כתובתו של התושב, שם בן או בת זוגו ומספר הזהות שלהם ושמות ילדיו עד גיל שמונה עשרה בציון תאריכי לידתם ומספרי הזהות שלהם.
במאה ה-21 נרשמו בספח גם ילדיו הבוגרים של התושב, בני כל גיל.
החל מ-1 ביוני 2020 בוטל הספח והפרטים בו נמסרים כקובץ דיגיטלי.
ב-2002 החליף אדם את הספח עקב כך שהיה בלוי, בספח החדש עקב טעות היה רשום שיש לו בת נוספת וזכה בתביעה כנגד משרד הפנים
ארגון משפחה חדשה מנפיק תעודת זוגיות שהיא מסמך המעיד על כך שבני הזוג הנושאים אותו חיים בזוגיות וגם ספח ילדים המצורף לתעודת הזוגיות, הספח גם הוא מבוסס על תצהיר או על מסמכי רישום רשמיים (כגון תעודת לידת חי, תעודת לידה, תמצית רישום ודרכון) של ילדי בני הזוג.
מאבקים רבים התקיימו על רישום סעיף הלאום בתעודת הזהות:
כלומר רישום לאומיותו של ילד נקבע על פי הצהרת הוריו ולא על פי דיני ההלכה, כפי שתבע המפד"ל.
הרבנות הראשית גם לא הכירה מאז קום המדינה ברישום הדת והלאום של משרד הפנים מסיבות אלו.
הלאום נרשם עדיין במרשם האוכלוסין, וכל תושב ישראלי זכאי לקבל בחינם תדפיס של תמצית המרשם שלו, בו מצוין גם הלאום.
בשנת 2011 הורה השר אלי ישי להחזיר את סעיף הלאום, לטענתו בעקבות פנייה של ניצולי השואה שאמרו שהם גאים להיות יהודים ואינם רוצים להחליף את תעודותיהם הישנות בכאלו שלא יכתב בהן הלאום.
בפברואר 2017, מספר חברי כנסת העלו הצעת חוק לקבוע הוראת שעה לחמש שנים, לפיה אדם המנהל הליך לקבלת פסק דין הצהרתי המעיד על היותו ארמי, יהא זכאי לסיוע משפטי ולפטור מאגרת בית משפט.
בסך הכל טבלת הלאומים של משרד הפנים כוללת כ-135 ערכים, ובין השאר כוללת לאום "אבחזי", לאום "גויאני", לאום "אשורי" ולאום "שומרוני".
בספח נרשם המצב משפחתי של בעל התעודה – רווק, נשוי, גרוש או אלמן.
במקרים של ספק נרשם בפרט זה "בבירור".
סעיף זה מופיע במסגרת הרישום של מרשם האוכלוסין במשרד הפנים.
אדם שביצע שינוי בסטטוס המשפחתי שלו מחויב על פי חוק לעדכן זאת במשרד הפנים על מנת שיוציאו לו ספח תעודת זהות מעודכן, עם זאת, בשונה מסעיפים אחרים בתעודת הזהות, לסעיף זה אין תוקף ראייתי, הרישום הוא מנהלי-סטטיסטי, והוא אינו מהווה ראיה למצבו האישי של אדם בפני הרשויות ומערכת המשפט.
במשך רוב שנות שלטון המנדט הבריטי בארץ ישראל לא הנהיגו השלטונות תעודות זהות לתושבי הארץ.
כנראה בסוף שנות השלושים, אולי בתקופת "המרד הערבי הגדול" נגד הבריטים הונהגה בארץ על ידי השלטונות תעודת זהות.
התעודות הונפקו לכל תושבי הארץ, יהודים כערבים.
התעודה הייתה בת שני דפים בלבד, מקרטון בצבע ורוד ומאוחר יותר מקרטון חום.
התעודה נשאה תצלום של בעל התעודה וכללה (בשפה האנגלית) את שמו של בעל התעודה, יישוב מגוריו, עיסוקו, מקום עסקו ותיאורו, לרבות גובהו, צבע עיניו, צבע שערו, מבנה גופו ו"סימנים מיוחדים".
התעודה נשאה את חתימתו של נושא התעודה ואת חתימת וחותמת הרשות המוציאה.
המספר הנקוב בתעודה איננו נראה כמספר זהות אלא כמספר הסידורי של התעודה במשרד בו הוצאה.
התעודה לא כללה תאריך לידה.
ככל הנראה כיוון שלא התבצע רישום לידה מסודר בקרב האוכלוסייה הערבית הכפרית.
על מנת להבדיל בין יהודים לערבים צוין בתעודה גם "הגזע" (Race).
בחלק מהתעודות, כנראה מהתקופה אחרי שנת 1945, עם הגאות בתנועת ההעפלה התנוססה בראש התעודה חותמת האומרת: "נשיאת תעודה זו אינה יוצרת בשום פנים זכות למגורים חוקיים בארץ ישראל" (Palestine).
זאת כנראה על מנת שבתעודה לא יהיה משום מתן לגיטימציה למעפילים שהגיעו לארץ ישראל כעולים בלתי לגליים.
תעודות הזהות הראשונות שחולקו לתושבי מדינת ישראל עם הקמתה, לאחר מפקד האוכלוסין שנערך ב-8 בנובמבר 1948, היו בצורת פנקס קטן הנתון בכריכת קרטון כחולה.
פרטי נושא התעודה מולאו בה בעט והיא הכילה מספר דפים ריקים (כדוגמת דרכון) בהם נרשמו שינויים בשם, במצב המשפחתי ובכתובת, שנרשמו בעט ולידם הוטבעה חותמת משרד הפנים.
פרט בלתי נפרד מן התעודה היו הטורים בהם צוין גובהו של האיש וצוינו לגביו "סימנים מיוחדים".
כן הוטבעו בדפים הריקים חותמות המעידות על השתתפות בבחירות לכנסת ולרשויות המקומיות וכן על קבלת פנקסי תלושים בימי הצנע.
בסוף שנות החמישים הונפקו התעודות בצורה דומה, כפנקס (הפעם קטן מעט מקודמו) בכריכת פלסטיק בצבע תכלת ובו מספרי זהות בני תשע ספרות.
החל מה-1 ביוני 2020 בוטל הספח והפרטים בו נמסרים כקובץ דיגיטלי.
בשנת 2013 החל משרד הפנים בפיילוט של הנפקת תעודות זהות חכמות עם שבב המכיל נתוני זיהוי ביומטריים, דבר שהתאפשר לאחר שבשנת 2009 חוקקה הכנסת את חוק הכללת אמצעי זיהוי ביומטריים ונתוני זיהוי ביומטריים במסמכי זיהוי ובמאגר מידע, התש"ע (2009).
תוקפו של הפיילוט פג ביוני 2015, אז החליט שר הפנים סילבן שלום להאריכו בתשעה חודשים נוספים עד מרץ 2016. בחודש פברואר 2017, התקבל התיקון לחוק בו הוחלט כי החל מ-1 ביוני 2017, יונפקו תעודות זהות חכמות הכוללות נתוני זיהוי ביומטריים.
תעודות אלו, יהיו בעלות תוקף של בין חמש לעשר שנים, בהתאם לתקנות החוק.
לתושבי יהודה והשומרון וחבל עזה הפלסטינים ניתנה תעודת זהות על ידי המנהל האזרחי.
מבנה התעודה היה דומה לזה של תעודת הזהות הישראלית, אך הנרתיק של תעודה זו היה בצבע כתום (רוב תושבי השטחים) או ירוק (תושבי מזרח ירושלים), וללא הטבעת סמל מדינת ישראל אלא סמל צה"ל שהיה מוטבע בתעודה.
לאחר הקמת הרשות הפלסטינית, המשרד לעניינים אזרחיים שלה מנפיק תעודות זהות פלסטיניות באישור ישראל, שקובעת גם את מספרי הזהות.
תעודות נוזי הם מסמכים עתיקים שנמצאו בחפירת נוזי (בירת מיתני), עיר מסופוטמית עתיקה מדרום-מערב לכירכוכ בעיראק, ליד נהר החידקל.
לתעודות צורת לוחות בכתב יתדות והן כוללות בעיקר מסמכים משפטיים ועסקיים.
התעודות שופכות אור על אורחות החיים, הסדרים החברתיים וסדרי הממשל של החורים שליטי מיתני.
התעודות החלו להתגלות בסוף המאה ה-19 ועד כה נמצאו מעל 5000 תעודות, רובן מתוארכות לתקופה החורית באלף השני לפנה"ס.
ניתן למצוא בתעודות מקבילות רבות לחוקים המוזכרים במקרא, בהן: אימוץ עבד כבן אם האדון חסר בנים, מנהג חליצה, והמנהג שאישה שלא ילדה ילד נותנת את שפחתה לבעלה לאישה.
נעשה ניסיון להשתמש בתעודות כראיה לאמיתות ההיסטורית של המציאות המתוארת בתקופת האבות במקרא, אך כיום גישה זו פחות מקובלת במחקר, משום שמנהגים אלו נמשכו לתקופת כתיבת התורה וממילא לא בהכרח מעידים על תקופת האבות.
תעודה מזהה היא תעודה המזהה אדם, המייצגת את הזהות שלו ובאה לאמת אותה, התעודה בדרך כלל מונפקת על ידי גוף ממשלתי או רשות מוסמכת אחרת, התעודה בדרך כלל מכילה את שמו המלא של האדם, תמונה שלו ופרטים נוספים כמו תאריך לידה וכתובת.
ישנן פעולות המחייבות הצגת תעודה מזהה כגון פתיחת חשבון בנק, הצבעה בבחירות או גישה למבחנים באקדמיה.
תעודות מזהות יכולות להיות עשויות מחומרים שונים לרבות נייר, עם התקדמות הטכנולוגיה תעודות מזהות רבות שמופקות הן ביומטריות.
תעודת היסוד והמאניפסט של הפוטוריזם הוא שמו של חיבור אסתטי מאת האמן האיטלקי פיליפו טומאסו מארינטי.
הוא מביא את רעיונותיהם האסתטיים של חברי תנועת הפוטוריזם האיטלקית.
המאמר, אשר פורסם לראשונה ב-20 בפברואר 1909 בעיתון הצרפתי "לה פיגרו" (Figaro), הופיע באותה שנה בספרו של מארינטי (באיטלקית) ופורסם שוב בשנת 1912 בעיתון הגרמני Der Sturm.
נוסח אחר הופיע בעיתונות הרוסית בשנים 1912-1913.
מארינטי מתאר התרחשות לילית שחווה ביחד עם ידיד נוסף.
בהיותם יושבים ומנהלים ויכוח הם שמעו את רעשן של רכבות חשמליות.
מארינטי מתאר את המפגש עם הרכבות כחוויה מיסטית.
הוא מדמה את הרכבות לשלוש מפלצות, אשר הנסיעה בהן שחררה את מארינטי מן ההיגיון הרציונלי.
מפגש עם שני אופנועים מנהלים עמו תחרות הגורמת להתהפכות הרכבת.
מארינטי נחלץ מן הרכבת שנדמה בתחילה בעיניו כמתה.
אולם, כשליטף אותה היא התעוררה ושבה לנסיעתה.
בנסיעה זו הכתיבו מארינטי וידידו "קביעות ראשונות" לבני האדם:
אומץ, העזה ומרד כבסיס האסתטי של השירה.
עד כה הספרות יצרה מצב של קיפאון, אולם הספרות החדשה תיצור תנועה מהירה וכוחנית שתעורר את האנושות.
המודל האסתטי החדש הוא המהירות המתבטא במכוניות ובכלי תחבורה אחרים.
יופי זה עולה על יופייה של ניקה מסמותרקיה.
הילול האדם הנוהג, הנוסע באופן מקביל לסיבוב כדור הארץ על צירו.
המשוררים צריכים להקדיש את עצמם לביסוס העקרונות האסתטיים הללו.
היופי הוא מאבק בלתי פוסק.
לכן האלימות צריכה להוות חלק בלתי נפרד מן הספרות.
הזמן והחלל הם שריד של העבר, המהירות והתנועה מבטלים את הצורך בהם.
המלחמה היא ה-"היגינה" של העולם.
תמיכה ברעיון הלאומיות האיטלקית, באנרכיזם ו"בוז לנשים".
הפוטוריזם נועד לשחרר, בעזרת אלימות, את העולם מן הגורגונה של חקר העבר העתיק.
המוזיאונים פרושים באיטליה כבתי קברות.
יש להגביל את הביקור בהם לפעם בשנה, כמו בקבר, אז יהיה אפשר להניח פרחים לפני ה"מונה ליזה".
המוזיאונים מהווים סכנה כיוון והם כובלים את האדם לעבר ועל כן יש להרוס ולשרוף אותם ואת הספריות.
המהפכה נועדה לאנשים צעירים, בעוד 10 שנים, כשיהיו הפוטוריסטים בני 40 הם יוחלפו בידי מורדים חדשים שינהגו בהם כפי שהם נוהגים כעת בתרבות העבר.
איטליה של תחילת המאה ה-20, הייתה משוקעת בעבר ההיסטורי והתרבותי שלה.
גם מבחינה טכנולוגית הייתה איטליה מפגרת אחרי ארצות אירופה האחרות.
מארינטי ביקש להציב מודל אסתטי חדש אשר יהלום את העולם המודרני.
הייצוג המובהק של אסתטיקה זו היו לדעתו המכונות ובייחוד כלי התחבורה המודרניים.
ההיקסמות של מארינטי מן המהירות והעוצמה של המכונות תורגמה לרצון לשינוי ולמהפכה חברתית ופוליטית כוללת, אשר בסופה תוקם חברה חדשה.
"אנחנו מצהירים כי תפארת העולם התעשרה ביופי חדש: יפי המהירות", כותב מרינטי, "...מכונית שואגת, הדוהרת כמו על סרט של מכונת ירייה, עולה ביופיה על "ניקה מסמותרקיה".
אסתטיקה מלחמתית זו התגלמה עבורם באמנות המלחמה - "אנחנו רוצים להעלות על נס את המלחמה - ההיגינה היחידה של העולם - את הצבאיות את אהבת המולדת, את הז'סטה ההרסנית של האנרכיסטים, את האידאות היפות שלמענן מתים, ואת הבוז לנשים".
חלק גדול המניפסט הוקדש לקיעקוע מוסד המוזיאונים והספריות.
מארינטי רואה בהם ביטוי של מאובנות וקידוש העבר.
הוא מציע להרוס את המוזיאונים כביטוי להרס החברה הישנה, הרס אשר ישחרר את האמנים מן הנאמנות העיוורת לעבר.
בשונה מתנועות האוונגרד השונות מראשית המאה ה-20, החברה העתידית של מארינטי היא חברה המדגישה את הלאומית האיטלקית שלה.
בכתיבת המניפסט שילב מארינטי פרטים ביוגרפים שונים.
התאונה עם שני האופנועים מהווה ייצוג של תאונת דרכים דומה שחווה מארינטי בשנת 1908 במילאנו.
תעודת גמר תיכון (בראשי תיבות: תג"ת) היא תעודה מטעם משרד החינוך בישראל, המעידה על סיום 12 שנות לימוד.
מסלולי הלימוד לקראת קבלת התעודה
בחינה בסוף התיכון במסגרת לימודים, פחותה מתעודת הבגרות
לימודים במסגרת צה"ל לחיילים לקראת סוף שירות - "קורס תג"ת"
לימודים במכללות השונות ובקורסים פרטיים
לימודים במסגרת "האגף לחינוך מבוגרים" במשרד החינוך
לימודים לאסירים במסגרת שירות בתי הסוהר
כמות החומר עליה נבחנים היא 7 יחידות לימוד (לא בגרות) ועוד 3 יחידות בגרות, בדרך כלל לפי החלוקה הבאה:
הבנת הנקרא – 1 יח"ל
גאוגרפיה – 3 יח' בגרות.
תעודות כתף יריחו הן 19 תעודות כלכליות, שתיים מן התקופה הפרסית והיתר מן המאות הראשונה והשנייה.
התעודות מוכיחות כי היישוב היהודי בנאת יריחו התקיים עד לסוף מרד בר כוכבא.
בתשמ"ו ובתשנ"ד נערכו חפירות במערות "כתף יריחו", מול מנזר דיר אל-קרנטל בוואדי אל מפג'ר (מערת אביאור ומערת הסנדל), ובמהלכן נמצאו חלקים מ-19 תעודות כלכליות, שתיים מן התקופה הפרסית והיתר מן המאות הראשונה והשנייה.
מלבד זאת נמצאה כמות גדולה של עצמות אדם, 29 מטבעות (המאוחרים מימי הדריאנוס), כלי חרס רבים, תכשיטים, כלי זכוכית, מסרקי עץ, ראשי חצים, חלקי סנדלים מסומרים, וחומר אורגני הכולל פירות וגרעינים שונים.
מצב השתמרותן של רוב התעודות שהתגלו בכתף יריחו אינו טוב.
עם זאת, ניתן לראות שהנושאים שבהן עסקו מתאימים לידוע לגבי אופייה החקלאי של יריחו וענפי הפרנסה שלה.
אלה אפשרו גידולים חד-שנתיים כגון דגנים, קטניות וירקות, וגידולים רב-שנתיים כגון תמרים, גפנים, אפרסמון ועצי פרי שונים.
לפי תיאוריו של יוסף בן מתתיהו, שטחה החקלאי של יריחו הוערך בכ-15,000 דונם.
מהדירי התעודה ציינו כי קשה להכריע אם מדובר במכר קרקע ובו פירוט הגידולים כסיוע ותוצריהם, או במכר של תוצרים אלה.
כך או כך, בשטר נזכרת תוצרת חקלאית הקשורה לגידול התמרים הנפוץ בבקעת יריחו.
זוהי תעודה ביוונית שנמצאה בין תעודות כתף יריחו בארבעה חלקים.
מקומו של חלק חמישי שהשתייך לתעודה זו, אינו ברור.
כל ששרד מן התעודה הוא השוליים השמאליים של חלקה המרכזי, בעוד בחלקה הימני ניכרו סימני שרפה, הקשורים אולי למתקן בישול כלשהו שנמצא בקרבת מקום במערה.
לא ברור אם היה זה שטר כפול או פשוט.
מחד, העובדה שהסופר כתב בניצב לסיבים, מצביעה אולי על היותו של השטר כפול, כהצעתו של כהן; מאידך, אם שטר זה היה שטר חכירה, הרי שכל שטרי החכירה הידועים לנו ממדבר יהודה, היו שטרות פשוטים.
מהדיר התעודה לא הכריע אם התעודה שלפנינו היא שטר מכר או שטר חכירה.
הימצאותה של התעודה במערות כתף יריחו מצביעה כנראה על כך שהעסקה שתועדה נערכה ביריחו, והתעודה הגיעה עם בעליה למערת אביאור בסופו של מרד בר כוכבא.
זהו שטר המתעד מכירת תמרים, בתאריך "ארבע ועשרים למרן [א]גריפה" - שנת 84 לסה"נ.
מהדירי התעודה הציעו לקשור מניין שנים זה בעדותו של יוסף בן מתתיהו על אודות אגריפס השני שקיבל מנירון קיסר את ליויאס, היא בית רמתא, יחד עם ארבעה עשר כפרים נוספים מזרחית ליריחו.
מן התעודה עולה כי אדם בשם יהוסף בן יהוחנן מונה לטפל בנכסי יתום כלשהו, והוא אף נדרש לשלם את דמי היתום מן הכסף שהוא קיבל עבור התמרים שמכר.
תעודת הזהות הפלסטינית היא מסמך רשמי המנופק על ידי המשרד לעניינים אזרחיים של הרשות הפלסטינית.
בעבר ניתנה לתושבי יהודה והשומרון וחבל עזה הפלסטינים תעודת זהות על ידי גורמי המנהל האזרחי, כאשר מספרי הזהות הוקצו להם על ידי גורמי הממשל.
מבנה התעודה היה דומה לזה של תעודת הזהות הישראלית, אך הנרתיק של תעודה זו היה בצבע כתום (רוב תושבי השטחים) או ירוק (תושבי מזרח ירושלים), והוטבע על הנרתיק סמל צה"ל במקום סמל מדינת ישראל.
בתעודות אלה הופיע השם הפרטי, שם האב, שם הסב ורק לאחר מכן שם המשפחה, ובמקום סעיף הלאום הופיע סעיף "דת".
מתחת לכל כיתוב בעברית הופיע כיתוב גם בערבית.
תעודות הזהות הפלסטיניות הן בעלות נרתיק בצבע ירוק ועליו מוטבע סמל הרשות הפלסטינית והכיתוב "הרשות הפלסטינית" (السلطة الفلسطينية) ו"תעודת זהות" (بطاقة هوية) בערבית.
בנוסף, בתעודה מופיע הכיתוב "הרשות הפלסטינית" בצבע אדום והיא ממוסגרת בעיטור הדגל הפלסטיני.
הפרטים המופיעים בתעודה, כאשר כיתוב בערבית קודם לזה שבעברית, הם: שם פרטי, שם האב, שם הסב, שם המשפחה, שם האם, תאריך הלידה, מקום הלידה, המין, ומקום ותאריך הרישום, עם חותמת הרשות שהנפיקה את התעודה (סעיף הדת הוסר).
לתעודת הזהות מצורף ספח ובו מופיעה כתובת המגורים ופרטי בן הזוג והילדים.
לצד הספח, נוהגים הפלסטינים העובדים בישראל לשאת את אישורי הכניסה שלהם לישראל בחלק התחתון של נרתיק תעודת הזהות.
תעודה היא מסמך המופק במסגרת החינוך הפורמלי, אשר בו מפורטים ציוני התלמיד במקצועות הלימוד השונים ואופן התנהגותו במהלך הלימודים.
התעודה היא חלק ממנגנון המדידה והערכה בחינוך פורמלי.
לכל תלמיד נמסרת תעודה מעודכנת מספר פעמים במהלך שנת הלימודים, כאשר התעודה הסופית נמסרת בתום השנה לקראת החופש הגדול.
בתי ספר שונים מחלקים תעודות בתדירות שונה, על פי רוב פעמיים עד שלוש.
התעודה מורכבת מתיאור איכותני וכמותי.
התיאור הכמותי נעשה באמצעות קביעת הציון עבור כל מקצוע.
סולם המדידה בו נעשה שימוש לתיאור רמת הביצוע של התלמיד יכול להשתנות בהתאם למוסד החינוכי, שכבת הגיל והנורמות המקובלות בכל מדינה.
כמו כן, נהוג לצרף נתונים כמותיים על מספר ההיעדרויות והאיחורים של כל תלמיד במהלך הלימודים.
על פי רוב בכל תעודה מוקדש מקום להערות המורה שבו הוא יכול לתאר את התנהגות והתקדמות התלמיד באופן איכותני.
באופן מסורתי התעודה ממולאת על ידי המורה המחנך בכתב יד, כאשר הוא מרכז בה את כל הנתונים שקיבל מהמורים המקצועיים המלמדים את הכיתה שהוא מחנך.
אולם עם התפתחות הטכנולוגיה ישנה אפשרות גם להפיק תעודות באופן ממוחשב.
תעודת בגרות היא תעודה מטעם משרד החינוך של ישראל המעידה על מילוי הדרישות הלימודיות להצלחה בבחינות הבגרות הנערכות בדרך כלל בבתי ספר תיכוניים בישראל.
שימושה העיקרי של תעודת הבגרות הוא כמדד להערכת התאמתו של אדם ללימודי תואר ראשון בישראל וכחלק מתנאי הקבלה.
לעיתים קרובות משוקלל הציון הממוצע של תעודת הבגרות יחד עם ציון הבחינה הפסיכומטרית והציון המשוקלל של שניהם משמש לקביעת הקבלה.
קיימות גם אפשרויות קבלה לתואר ראשון ללא תעודת בגרות.
תעודות אל-יָהוּדוּ (Al-Yahudu) הן קובץ של כ-200 לוחות טין מהמאה השישית והחמישית לפנה"ס, ובהם מידע בלתי אמצעי על חיי גולי ממלכת יהודה בבבל לאחר חורבן בית ראשון.
הלוחות כתובים בכתב יתדות, בניב בבלי של השפה האכדית.
התעודות עוסקות, רובן ככולן, בסוגיות משפטיות ומִנהליות, כגון תשלום מיסים, הלוואות ועסקאות כלכליות.
בעשרות תעודות ניכר מוצאם ה"יהודאי" (מתושבי ממלכת יהודה) של הצדדים להסכמים המשפטיים על פי מאפייני שמם.
כינויו של האוסף נקרא על שם היישוב המרכזי המוזכר בתעודות אלה, אל-יהודו (בבלית: "עיר יהודה").
התעודה הקדומה ביותר באוסף מתוארכת לשנת 572 לפנה"ס, כ-15 שנה לאחר חורבן בית המקדש, עדיין בתקופת שלטונו של נבוכדנצר השני בבבל.
התעודה האחרונה באוסף מתוארכת לשנת 477 לפנה"ס, תקופת שלטונו של חשיארש הראשון (ככל הנראה אחשוורוש), מלך פרס, כ-60 שנה לאחר תחילת שיבת ציון וכ-20 שנה לפני עליית עזרא הסופר לפחוות יהודה.
אין ברשומות הציבוריות מידע על מקום ומועד גילוין של התעודות בעיראק ונראה שהן לא נמצאו בחפירה ארכאולוגית באתרן.
הפעם הראשונה שבה נחשף הציבור לתעודות וליישוב אל-יהודו היה במאמר של שני חוקרים צרפתים ב-1999, אשר עסק בשלוש תעודות משפטיות של יהודאים בבבל, כולל בעיר אל-יהודו עצמה.
שלוש תעודות אלה היוו חלק מאוסף קטן של שש תעודות ברשותו של אספן העתיקות הישראלי שלמה מוסאיוף.
בתחילת העשור הראשון של המאה ה-21 התברר שאין מדובר רק באוסף הקטן אצל מוסאיוף, אלא בקובץ המכיל למעלה מ-200 תעודות ושרובן נמצאות בשני אוספים פרטיים אחרים – אוסף "Schoyen" באוסלו ואוספם של דוד וסנדי סופר הישראלים.
אחדות מהתעודות הוצגו בשנת 2004 בבית התפוצות שבתל אביב ונחקרו בחלקן בידי קתלין אברהם מאוניברסיטת בר-אילן.
מאז נחקר כלל האוסף בעיקר בידי שתי חוקרות – קורניליה וונש מגרמניה ולורי פירס מארצות הברית.
לאחר שורת מאמרים בסוגיות הקשורות לתעודות, פרסמו וונש ופירס בתחילת 2015 תרגומים וניתוח מלא ראשון של האוסף המצוי אצל סופר.
באותה שנה השאיל סופר את האוסף שברשותו למוזיאון ארצות המקרא שבירושלים לשם פתיחת תערוכה זמנית על התעודות.
סביב התערוכה התקיים כנס אשורולוגיה לדיון ראשוני בתובנות מהתעודות והחל גם מחקר עליהן ב בהובלתו של ויין הורוביץ מהחוג ללימודי המזרח הקרוב הקדום.
הורוביץ גם פרסם את התרגום הראשון לעברית של התעודות באוסף הכוללות שמות של גולי בבל.
אף שלא פורסם מידע על נסיבות גילוין של התעודות, תוכנן מספק רמזים באשר למקום הימצאם של היישובים המוזכרים בהם ישבו הגולים היהודאים.
ההערכה בנושא מבוססת על שני מרכיבים עיקריים:
אזכורם של אתרים מוכרים, כגון ערים שנחפרו ונחקרו, או מושגים שקיימת הערכה לגבי מיקומם, כגון נהר כבר.
הצלבה של שמות הסופרים המעטים המוזכרים בתעודות מול היישובים המוזכרים בהן ומול מועדי כתיבת התעודות (יום מדויק).
הצלבה זו אפשרה במספר מקרים לאמוד את המרחק בין יישוב מוכר ליישוב לא מוכר, על פי הזמן המקסימלי שנדרש לסופר לעבור מעיר לעיר (לדוגמה, כשכתב בהפרשי זמן קצרים תעודות בשתי ערים שונות).
על בסיס זה מעריכים חוקרים שאל-יהודו ושאר היישובים המוזכרים בתעודות נמצאים במרחב שמדרום-מזרח לעיר ניפור – אזור פריפריאלי בדרום מזרח בבל שגבולותיו הם ניפור בצפון, כש (Kesh) במזרח, שורופק בדרום ועדבילו במערב.
מעבר ליישוב אל-יהודו, הוזכרו יישובים נוספים בהם גרו או פעלו יהודאים.
חלקם ערים מוכרות וחלקם כנראה יישובי לוויין לאל-יהודו.
היישובים המרכזיים שהוזכרו בתעודות הם:
בתעודה הקדומה ביותר באוסף, משנת 572 לפנה"ס, מכונה עיר זו אל-יהודאיה- "עיר היהודים" בבבלית, אולם בשאר התעודות מכונה כבר "אל-יהודו".
שם היישוב מתורגם מבבלית ל"עיר יהודה".
מושג זה נמצא בכרוניקות הבבליות המציינות את כיבוש ירושלים על ידי נבוכדנצר השני, כשמה של ירושלים.
כלומר, על פי שמו, מדובר ביישוב של גולי יהודה בבבל שנקרא ירושלים על פי השם הבבלי.
מושל היישוב, המופיע ברבות מהתעודות, הוא אחיקר בן רימות, אשר היה ככל הנראה גם יהודאי במוצאו.
אומנם יישוב זה נמצא בזיקה לאל-יהודו, על בסיס זהות הצדדים להסכמים, אולם לא נמצאו בו כלל אנשים בעלי שמות יהודאים ולא ברור אם גרו בו יהודים.
אל חזתו (Al-Hazatu) - יישוב של גולי עזה הפלשתים.
אדבאילו - על פי שמה, כנראה עיר ערבית, כשמו של השבט הישמעאלי אדבאל.
באוסף נמצאו גם תעודות מערים בבליות מוכרות כ-כש (Kesh) (אולי כיש), ניפור, בורסיפה, כרכרה, בבל העיר ואף תעודה שנחתמה על גדות נהר כבר (Nar-Kabari), המוכר מהמקרא כמקום משכן הגולים ומוכר מתעודות בבליות כתעלת השקיה גדולה במיוחד, ששימשה גם כערוץ תחבורה למסחר ולתנועת אנשים.
לא נמצאו באוסף אזכורים לערים אחרות המוכרות מהמקרא בהן גרו גולי בבל.
המוכרת ביותר היא תיל אבובי (Til Abubi - התל שנשטף על ידי המבול), היא תל אביב היושבת על נהר כבר, המוכרת הן מהמקרא () והן מהתיעוד הארכאולוגי.
גם הערים תל חרשה ותל מלח () אינן מוזכרות באוסף.
בהתאם ליעודן המשפטי, נכתבו התעודות בשפה המשפטית הרשמית בבבל במאות הרלוונטיות - בבלית, והן כתובות בפורמט אחיד:
שמות הצדדים להסכם ותוכן ההסכם.
תאריך מדויק (על פי הלוח הבבלי).
אף שהתעודות כתובות בבלית, נמצאו בחלקן הקטן חריטות בעברית ובארמית, בעיקר של שמות הצדדים.
הדבר נבע, ככל הנראה, מהעובדה שרוב היהודאים בבבל לא שלטו בשפה הבבלית ובכתב היתדות, אך רצו לוודא שהתעודה אכן קשורה אליהם.
להערכת ד"ר מיכאל יורסה מאוניברסיטת וינה, המתמחה בתקופה הבבלית והפרסית, הטקסט בתעודות רצוף בטעויות כתיב, אשר משקפות, להערכתו, שליטה נמוכה באומנות הכתיבה, כפי שניתן לצפות בערי פריפריה.
חוקרים שבחנו את התעודות מחלקים אותן לשלוש קבוצות עיקריות:
התעודות מאל-יהודו שהדמות הדומיננטית בהן הוא אחיקם בן רפאיהו, מתווך ואיש עסקים יהודאי.
התעודות מהיישוב בית נשאר (Bit Nashar או Alu Sha Nashar), שהדמות הדומיננטית בהן הוא מושל היישוב, אחיקר בן רימות.
תעודות מהיישוב בית אבירם (Bit Abi-ram) שהדמות הדומיננטית בהן הוא זַבַּבַּה שַׁר-אוּצוּר (Zababa-shar-uṣur), כלכל אחוזת יורש העצר הבבלי.
לא ברור אם מדובר בפועל בשלושה ארכיונים פרטיים/עסקיים נפרדים, או באוסף אחד שהכיל את שלושת מקבצי התעודות הללו גם יחד (במבנה מנהלי או ממלכתי כלשהו, לדוגמה).
תשלום מיסים על חכירת אדמה ומסי הכנסה.
גיוס לעבודות שירות למען הממלכה כסוג של מס או פדיון תמורת שחרור מעבודה כזו.
מיזמים משותפים (Joint ventures) לגיוס אמצעים לעבודת אדמה.
צוואה אחת (של אחיקם בן רפאיהו מאל-יהודו).
הסכם נישואין אחד (אשר, לא ודאי שעוסק בזוג יהודאים).
תעודה משפטית אחת העוסקת, כנראה בזיופה של תעודה אחרת.
באוסף התעודות נמצאו כ-75 שמות פרטיים של למעלה מ-200 יהודאים.
עיקר זיהוי השמות היהודאיים בתעודות נעשה על בסיס המרכיב התאופורי היהודאי בשם.
קרי, התחילית, או הסיומת "יהו" בשם (לדוגמה, יהונתן או נתניהו).
מכיוון שמדובר באלוהות יהודאית בלבד, הופעתה בשם פרטי של אדם מצביעה כמעט תמיד על זהות יהודאית.
כמו כן, זוהו בתעודות שמות אחרים שמקורם בשפה העברית, כגון אחיקם, חגי, וטובשלם.
בדורות המאוחרים של גולי בבל (אלה שלא נולדו ביהודה), נמצאו גם שמות המהווים שילוב של מרכיב בבלי עם מרכיב תאופורי יהודאי.
לדוגמה, יהו שר-אוצור (יהו נצור את המלך).
שילוב זה משקף את המתח בין הרצון לשמור על זהות יהודאית, להכרח, ולעיתים גם לרצון, להשתלב בחברה הבבלית.
בתעודות אל-יהודו, נמצאו שמות רבים של יהודיים, אשר סיומת המרכיב התאופורי בהם נכתבה בכתב יתדות כ-YAMA ולא YAHU.
סוגיה זו לא נפתרה עדיין.
חוקרי התעודות סוברים שמכיוון שלא הייתה בבבל שיטת תעתוק סדורה מעברית לבבלית, סופרים שונים מצאו פתרונות שונים לתעתוק הפונטיקה של השם בעברית לכתב יתדות בבבלית.
להערכתם, הסיומת YAMA בבבלית באותה תקופה נהגתה בפועל כהיגוי שמתקרב ל-YAHU ולא כ-YAMA.
ראיה לדבר מצויה אצל אדם שכונה בשטר חוב בשם שַַׁלַמְ-יָמַה, ובצד לוח היתדות, בכתב עברי, נכתב השם שלמיה.
אחרים גורסים כי בתקופה הפרסית צץ הרכיב התיאופורי-אתני בקרב דוברי הפרסית בצורה: אִ/אַמה (IA/A-MA) זאת רק בסוף השם, בניגוד לרכיב התיאופרי אתני המקביל אליו בקרב דוברי הבבלית: יהו (YAHU) המופיע גם לפני השם
לגבי חלק מהמופיעים בתעודות, נסמכת הערכת זיהויים כיהודאים, על קרבת משפחה שלהם לבעלי שמות יהודאים, גם אם שמם אינו מוכר ככזה.
לדוגמה, מושל היישוב בית-נשאר, אחיקר בן רימות, שהוא כנראה סבו של אדם בשם נריהו.
להלן מקבץ של חלק מהשמות שנמצאו בתעודות:
שמות נשים המוזכרות בתעודות אל-יהודו:
חיי היהודאים בבבל כפי שמשתקף בתעודות
תעודות אל-יהודו מכסות תקופה של כ-100 שנים תחת שלטון בבלי ובעיקר פרסי.
ככלל, מלמדות התעודות על דמיון בין אופי חיי היהודאים לחיי גולים אחרים בממלכה באותה תקופה.
באופן עקרוני, ניתן לומר שהתעודות מעידות על המתח בין שמירה על הזהות, השפה, התרבות והדת היהודאית לבין הצורך, ולעיתים הרצון, להשתלב בחיים בבבל.
מבחינה זו תואמים החיים בבבל את הוראתו של הנביא ירמיהו במכתב ששלח מיהודה אל גולי בבל לאחר גלות יהויכין ב-597 לפנה"ס:
על פי התעודות הוגדרו היהודאים במעמד המוכר גם מתעודות אחרות מהתקופה ומתייחס לגולים זרים שהוגלו לבבל, בעיקר במטרה לשקם ערים ואזורים חרבים ממלחמות עבר.
אמנם ניתן להשוותם למעמד של אריסים צמודי אדמה, אולם נראה שהם נהנו מחופש תנועה, הם הוגדרו כישויות עצמאיות בפני החוק הבבלי והפרסי ונהנו מאפשרויות של השתלבות חברתית וכלכלית.
בחלק מהתעודות כונו אדמות היהודאים "אדמות קשת" (Alu Sha Kashti) או "אדמות אשפת חצים" (Azzanu).
על בסיס זה מעריכים חוקרי התעודות שלפחות חלק מהגולים ששוכנו באזור אל-יהודו באו מקרב חיילי צבא ממלכת יהודה (קשתים) שלא נהרגו במהלך הכיבוש הבבלי ולמעשה גויסו לצבא הכובש, ייתכן שאף ביחידות אורגניות והומוגניות.
על בסיס תעודות אחרות העוסקות בתשלום מס ושירות למען הממלכה לאחר התיישבותם, נראה שגולים אחרים הועסקו בעבודות פיזיות (שכונו בבבל Pirku – עבודות פרך).
אלה כללו עבודות בנייה וחפירה או תחזוקה של תעלות השקיה.
ייתכן שמבין אלה היו רבים מ"החרש והמסגר", שהוזכרו בקשר לגלות יהויכין בשנת 597 לפנה"ס ().
אופי השירות שתואר מצביע כנראה גם על הגבלה שהוטלה עליהם בתנועה, ובמידה מסוימת ייתכן שהיו בתקופה זו במעמד דומה ל"עבד נייד" (Cattle slave).
ייתכן שתקופה זו משתקפת בשורות המפורסמות מ על הגלות.
השוואה של ההסכמים הכלכליים בתעודות עם תעודות מאוספים אחרים בבבל, מצביעה על השתלבותם של היהודים בחיים הכלכליים בבבל, וככל נראה שפעלו במישור הכלכלי היום יומי כשאר הבבלים ולא בהכרח על פי חוקי המקרא (לדוגמה, בנושא עבדים ודיני ירושה).
כמו שאר אריסי השושנו בבבל, גם גולי יהודה שילמו מיסי חכירה ומיסים על הכנסותיהם.
בשקלי כסף טהור ששילמו באמצעות מתווכים/נותני אשראי בקהילה.
בשירות נוסף עבור הממלכה - שירות צבאי לתקופה מסוימת, או עבודות פרך למספר חודשים.
בתעודות מופיעים מספר מקרים בהם אנשים שילמו רכוש וכסף טהור לשלטונות, כדי להימנע משירות למען הממלכה ואף מקרה בו שילם יהודאי לגוי, כדי שהלה יצא במקומו לשירות חפירת תעלות.
מתווכים אלה סיפקו שקלי כסף טהור לריכוז תשלומי מיסים של יהודאים שונים וסיפקו אמצעי יצור חקלאים, כגון בהמות חרישה וגרעיני תבואה.
במסמכים מופיעים גם מספר בעלי תפקידים אדמיניסטרטיביים יהודאים.
הדוגמאות הבולטות הן גובי המיסים (יהואדיר בן טובשלם ועזריקם) ומושל היישוב בית נשאר, אחיקר בן רימות.
נראה שעמדה בפני הגולים האפשרות להשתלב באדמיניסטרציה המקומית ואף להתקדם בה.
אין להתפלא אפוא על מעמדו הבכיר של נחמיה בחצר המלוכה הפרסי לפני מינויו למושל יהודה.
אין בתעודות סימנים ליציאת אנשים ליהודה בתקופת שיבת ציון (538–445 לפנה"ס), אולם נמצאו לפחות שני יהודאים אשר שמם מרמז על כמיהה לציון ולעליה אליה:
אדם בשם ישוב צדיק, נראה ששמו ניתן לו בתקווה שישוב לארץ הקודש.
זאת, בהתייחס למושג "ויעל" שמצוי בהכרזת כורש משנת 538 ומתייחס לעלייה ארצה של הגולים ( וכן ).
עד לחשיפת התעודות הגיע עיקר המידע בנוגע לחיים של גולי בבל בעיקר משלושה סוגי מקורות:
התנ"ך (שלא נידב מידע רב על החיים עצמם בבבל).
מספר קטן של תעודות בבליות מפוזרות שהזכירו יהודאים, אך לא תרמו במיוחד להבנת חייהם של הגולים שם.
אוסף תעודות מורשו: אוסף של מאות תעודות כתב יתדות מהמאה החמישית והרביעית לפנה"ס שנחשף במאה ה-19. אוסף זה משקף כנראה ארכיון עסקי של משפחת "בנקאים/נותני אשראי" בשם מורשו בעיר ניפור.
עיקר האזכורים של יהודאים בתעודות היה שולי ולא אינדיקטיבי - ברשימות העדים בהסכמים המשפטיים ותעודות בודדות בהם היו היהודאים צדדים להסכם.
למעשה, תעודות אל-יהודו מהוות את המקור החוץ-מקראי המרכזי על חיי היום-יום של גולי יהודה בבבל בתקופת השלטון הבבלי וחלק מתקופת השלטון הפרסי-אחמני.
אמנם מדובר בתעודות "יבשות" בעלות אופי משפטי, אולם מקופלים בתוכן רמזים לאורח חיי הגולים ואף יחסם לזהותם הלאומית, לדתם, למעמדם בחברה וקשריהם לארץ מולדתם.
תעודת זהות הוא שיר מאת המשורר הערבי-ישראלי מחמוד דרוויש, שהתגורר בחיפה במעמד של תושב קבע.
השיר נכתב בתקופת הממשל הצבאי על ערביי ישראל, ביולי 1963, כשהיה המשורר בראשית שנות העשרים לחייו, והתפרסם בקובץ שיריו השני, "עלי זית", שיצא לאור ב-1964. השיר מתאר מונולוג מתריס של ערבי-ישראלי הנבדק על ידי חייל בנקודת ביקורת.
השיר הפך למעין המנון בלתי רשמי של ערביי ישראל.
הוא תורגם לעברית ב-2003 על ידי עירין סיגל וסמי שלום שטרית.
כל אחד מבתיו הראשונים של השיר נפתח במילים , ומתאר מרכיבים אחרים בזהותו של הדובר, הן מאפיינים אישיים (, , ) והן מאפיינים לאומיים-קולקטיביים (, ).
לקראת סוף השיר הופכות מילותיו לתוכחה נגד החייל כמייצגה של מדינת ישראל: .
הבית האחרון, היחיד שלא נפתח במילים "תרשום!
אני ערבי", מסכם את השיר במילים .
השיר הפך לאחד המזוהים ביותר עם דרוויש, ונחשב לאחת היצירות הבולטות בספרות הערבית המודרנית.
הבמאית אבתיסאם מראענה, שיצרה סרט תיעודי על אודותיו בשנת 2014, קראה לו "תרשום, אני ערבי", בהתייחס למוטיב החוזר בשיר "תעודת זהות".
אף על פי כן, דרוויש עצמו החליט שלא לכלול אותו במהדורות מאוחרות יותר של ספרי שיריו, מאחר שלא אהב אותו.
השורה "תרשום, אני ערבי", משמשת כסיסמה של המפגינים הערבים הבדלנים בחבל אהוואז שבאיראן, נגד המשטר.
השיר המלא בתרגום לעברית הולחן על ידי המוזיקאי עומר קורן ומופיע באלבום "ארץ לא".
תעודת הוראה היא תעודה הניתנת לאדם שלמד לעסוק בהוראה וסיים את ההכשרה העיונית וההכשרה המעשית הנחוצות.
הלימודים לתעודת הוראה נעשים במכללות להכשרת מורים ובאוניברסיטאות, בשילוב עם לימודי תואר ראשון בחינוך או לאחר השלמת לימודים לתואר ראשון בתחום כלשהו, לשם הוראה בתחום זה.
מסלול נוסף הוא הסבת אקדמאים להוראה.
בעל תעודת הוראה נדרש להשלים שנת התמחות בהוראה בבית ספר, לשם קבלת רישיון לעיסוק בהוראה ממשרד החינוך.
ההכשרה העיונית כוללת קורסים בהיבטים שונים של החינוך, ובהם פסיכולוגיה, סוציולוגיה, תאוריות למידה, תכנון לימודים והערכה.
ההכשרה המעשית כוללת התנסות בהוראה, המלווה בחקר התנסות זו.
תוכניות הלימודים לתעודת הוראה כוללים מסלולים אחדים, מבחינת מסלול ההוראה המיועד (בית ספר יסודי, בית ספר תיכון, חינוך מיוחד) ומבחינת תחום ההוראה (מדעי החברה, מתמטיקה, היסטוריה, אנגלית וכו').
הלימודים לתעודת הוראה נמשכים שנה או שנתיים.
תעודה ציבורית היא מסמך על פי דיני הראיות המהווה עדות שמיעה, שכן ניתן להגישם כראיה, מבלי להביא לעדות את מי שיכול לערוב לאמיתותם או לאמיתות תוכנם, לפי העניין.
לעומת זאת, על מנת להוכיח תוכנם של מסמכים אחרים, יש להביא לעדות את מי שיכול לערוב לקיומם או לאמיתות תוכנם מידיעתו האישית.
כך, לדוגמה צד המבקש להגיש ספרות מקצועית כראיה, נדרש להגיש באמצעות מומחה, שיעיד על ערכו של הספר ועל מהימנותו.
תעודה ציבורית היא תעודה המבטאת מעשה חקיקה או ביצוע או תעודה המהווה חלק מהרשומות הרשמיות של אחד הגופים הבאים:
מדינת ישראל או מדינה זרה.
משרדי ממשלה, רשות מקומית, בית משפט, בית דין, גוף בעל סמכות שיפוטית או מעין שיפוטית, נוטריון או כל גוף רשמי אחר ממוסדות מדינת ישראל או מדינה זרה.
עובד מדינה או עובד מדינה זרה או עובד מוסד מן המוסדות המופיעים בפסקה קודמת.
התעודה תודפס על ידי המדפיס הממשלתי או דפוס אחר שהוכח כי פועל מטעם הממשלה.
דוגמה לתעודות ציבוריות מוכרות הן: תעודת לידה, תעודת פטירה, תעודת זהות, פרוטוקול בית המשפט, דרכון, אישור נוטריוני.
הודעה הנרשמת על ידי חוקר משטרה אינה נחשבת לתעודה ציבורית.
תעודת זהות בנקאית היא דוח שאותו מחויב הבנק להפיק מדי שנה, המציג ללקוח את כל הפעילות הבנקאית הקיימת בחשבון הבנק שלו, נכון ליום האחרון של השנה הלועזית החולפת (31 בדצמבר).
הדוח כולל מידע על הנכסים הבנקאיים שיש ללקוח, ההלוואות, העמלות והריביות ששילם.
דוח מקוצר – מציג את עיקרי הנתונים בתמצית
דוח מפורט – מציג מידע מפורט ונתונים נוספים
הדירוג שהיה כבר קיים באותו זמן במערכות הבנקים, לא היה מוצג ללקוח.
הרעיון מאחורי המהלך היה שהלקוח יוכל להציג מסמך זה לבנקים אחרים וכתוצאה מכך לקבל הלוואות בתנאים תחרותיים.
הדוח נשלח למשקי בית ולעסקים קטנים בכל שנה ב-28 בפברואר, באמצעות חשבון הבנק המקוון שלהם או בדואר.
ניתן לבקש דוח עדכני בזמן אחר בשנה ובקשה כזאת עשויה לסייע בשיפור תנאים ועמלות, למשל בעת מעבר לבנק אחר או לפני לקיחת הלוואה.
נתונים הנכללים בתעודת הזהות הבנקאית
יתרות ל-31 בדצמבר של השנה שחלפה
ההכנסות החודשיות בחשבון מול ההוצאות החודשיות
הפיקדונות והחסכונות, כולל התנאים ונקודות היציאה
הלוואות על דיור (משכנתה) והלוואות אחרות כולל הריביות ויתרת ההלוואה לתשלום
עמלות ששולמו לבנק בשנה החולפת לפי סוגי העמלות
הערה – הנתונים בדוח הם בחלקם ממוצעים חודשיים ובחלקם יתרות הנכונות לסוף השנה.
נתונים שאינם נכללים בתעודת הזהות הבנקאית
נתונים בנקאיים מחשבונות המתנהלים בבנקים אחרים
נתונים על הלוואה לדיור שבעליה שונים משם בעלי החשבון
מידע על כרטיסי אשראי חוץ-בנקאיים
הסכום בפיגור על הלוואה שלא שולמה במועדה איננו כולל את ההוצאות המשפטיות הכרוכות בגבייתו
תעודה הוא כתב עת של בית הספר למדעי היהדות וארכאולוגיה על שם חיים רוזנברג, בפקולטה למדעי הרוח של אוניברסיטת תל אביב.
"תעודה" החל לצאת לאור בשנת ה'תש"ם, ומאז הוא יוצא לאור מדי שנה או שנתיים.
עד שנת תש"ף יצאו לאור 30 גיליונות.
כל גיליון של כתב העת מוקדש לנושא מסוים, או שהוא גיליון לכבודו של חוקר מסוים.
עורכי הגיליונות מתחלפים, בהתאם לנושא הגיליון.
בין הנושאים שלהם הוקדשו גיליונות: חקר גניזת קהיר בעריכת מרדכי עקיבא פרידמן, עיונים במקרא בעריכת בנימין אופנהיימר, מחקרים בספרות עברית בעריכת עוזי שביט וראובן צור, מחקרים בלשון עברית בעריכת אהרן דותן ואברהם טל, מחקרים ביצירתו של אברהם אבן עזרא בעריכת ישראל לוין, חידושי זוהר בעריכת רונית מרוז.
תעודת ארי היה מסמך בגרמניה הנאצית שאישר כי אדם היה חבר בגזע הארי המשוער.
סמוך לאחר עליית הנאצים לשלטון, החל מאפריל 1933, הנפקת התעודה נדרשה מכל העובדים והפקידים במגזר הציבורי, לרבות חינוך, על פי החוק לשיקום שירות המדינה המקצועי.
קליינר אריארנאכווייס (תעודה ארית פחותה) היה אחד מ:
שבע תעודות לידה או טבילה (או שילוב של שניהם) (האדם, הוריו וסביו) ושלוש תעודות נישואים (הורים וסבים וסבתות) או הוכחות מוסמכות לכך:
תעודת ייחוס ארי (דרכון אב קדמון פשוטו כמשמעו)
תעודת ייחוס ארי, טבלת גנאלוגיה מוסמכת
שיא ארי גדול (תעודה ארית) נדרש לעמידה בדרישות הרייכסארבהופגץ (חוק מורשת מקרקעין) וחברות במפלגה הנאצית.
תעודה זו הייתה צריכה להתחקות אחר אילן היוחסין המשפחתי עד 1800 וקציני אס.אס עד 1750 לקציני אס.אס.
על פי הרגולציה המחמירה במיוחד של חוק זה שכללה את המטרה של "שמירה על טוהר הדם הגרמני", הזכאים היחידים היו אלה שיכלו להוכיח (עד ה-1 בינואר 1800) כי "לאף אחד מאבותיהם ולא לאבותיהם לא היה דם יהודי או צועני".
בין היתר, התעודה הארית עדיין מוכרת כיום על ידי הרשויות הגרמניות כהוכחה לאזרחות, שכן היא מכילה נתוני לידה ונישואין מאושרים רשמית, הנחשבים כתחליף למסמכים מקוריים מתאימים.
תעודה על הישגי מכירות, או אישור הסמכה להקלטת מוזיקה, ניתנת לאמן/להקה על סמך המכירות, ההורדות או הזרמות של שירים.
רמת הסף של כל אישור משתנה לפי סוג (אלבום, סינגל, הזרמת מוזיקה/הורדות דיגיטליות, וידאו קליפים/DVD ורינגטונים), ולפי מדינה או טריטוריה.
פרסי תקליטי הזהב והכסף המקוריים הוענקו לאמנים על ידי חברות התקליטים שלהם כדי לפרסם את הישגי המכירות שלהם.
דיסק הכסף הראשון הוענק על ידי ריגל זונופון רקורדס לג'ורג' פורמבי בדצמבר 1937 עבור מכירות של 100,000 עותקים של השיר "When I'm Cleaning Windows".
דיסק הזהב הראשון הוענק על ידי RCA רקורדס לתזמורת גלן מילר , טקס בנאקה ו-The Modernaires בפברואר 1942, עבור מכירות של 1.2 מיליון עותקים של הסינגל "Chattanooga Choo Choo".
דוגמאות נוספת לכך הם תקליט הזהב שהוענק על ידי RCA רקורדס לאלביס פרסלי ב-1956 עבור מכירות של מיליון יחידות של הסינגל "Don't Be Cruel", ותקליט הזהב שהוענק על ידי דקה רקרודס לג'רי לואיס עבור "Rock-a-Bye Your Baby with a Dixie Melody".
תקליט הזהב הראשון עבור אריכי-נגן הוענק על ידי RCA רקורדס להארי בלפונטה ב-1957 עבור האלבום Calypso, האלבום הראשון שנמכר 1,000,000 פעמים.
ברמת התעשייה, ב-1958, הציג איגוד תעשיית ההקלטות האמריקאי את תוכנית פרסי תקליטי הזהב שלה לתקליטים מכל סוג, אלבומים או סינגלים, שהשיגה מיליון דולר במכירות קמעונאיות.
מכירות אלו הוגבלו לחברות תקליטים בארצות הברית בלבד.
ב-1968, כדי לקבל תקליט זהב היה צריך למכור 250,000 יחידות של אלבומים.
בשל המחיר הקמעונאי הנמוך של סינגלים, מספר היחידות היה גבוה יותר.
תקליט הפלטינה הוצג לראשונה ב-1976, כאשר סף המכירה לאלבומים היה מיליון יחידות, וסף המכירה לסינגלים היה שני מיליון יחידות.
באותה שנה, סף המכירה לתקליט זהב השתנה: סף המכירה לאלבומים היה 500,000 יחידות, וסף המכירה לסינגלים היה מיליון יחידות.
עד לשנה זו, אף אלבום לא קיבל תקליט פלטינה.
למשל, ההקלטה של ואן קלייברן לקונצ'רטו לפסנתר מס' 1 של צ'ייקובסקי מ-1958 תזכה בסופו של דבר לתקליט פלטינה, אך רק עד שני עשורים לאחר יציאתו.
תקליט היהלום הוצג לראשונה ב-1999, כאשר סף המכירה הייתה 10 מיליון יחידות.
בסוף שנות ה-80 של המאה ה-20, סף המכירה של סינגלים הושווה לסף המכירה של אלבומים.
הייעוד הרשמי הראשון של "תקליט זהב" על ידי איגוד תעשיית ההקלטות האמריקאי (RIAA) הוגדר לראשונה עבור סינגלים ב-1958. כמו כן, ה-RIAA הגדיר את המונח "תקליט זהב" כסימן מסחר של האיגוד בארצות הברית.
תקליט הזהב הראשון שניתן על ידי ה-RIAA, ניתן ב-14 במרץ 1958 לפרי קומו עבור השיר "Catch a Falling Star".
הפסקול של הסרט האמריקאי משנת 1955, אוקלהומה!, זכה לתקליט זהב ארבעה חודשים לאחר מכן.
במאה ה-20, ובעשור הראשון של המאה ה-21, בשל מכירות לסיטונאים, סינגלים ואלבומים רבים זכו לתעודות על מכירה, על אף שנמכרו בהרבה פחות.
דבר זה הופסק באופן חלקי בשל המעבר של מכירת הסינגלים והאלבומים להורדות מוזיקה והזרמת מוזיקה.
בחלק מהמדינות, אישורי ההסמכה להקלטת מוזיקה אינם חלים רק על מדיה פיזית, אלא כוללים גם על רינגטונים הורדות דיגיטליות והזרמות מוזיקה.
מדינות אחרות, כמו דנמרק וספרד, מחזיקות באישורי הסמכה להקלטת מוזיקה נפרדים להורדות דיגיטלית וסטרימינג.
הפדרציה הבין-לאומית לתעשייה הפונוגרפית (IFPI) נוסדה ב-1996, ומעניקה את תקליט הפלטינה האירופאי עבור מכירות אלבומים של למעלה ממיליון באירופה ובמזרח התיכון.
תקליט המולטי-פלטינה האירופאי מוענק עבור מכירות בכפולות עוקבות של מיליון.
הזכאות אינה מושפעת מתאריך הפרסום, ואינה מוגבלת לאמנים אירופיים בלבד.
איגוד חברות התקליטים העצמאיות (IMPALA) נוסד באפריל 2000 כדי להצמיח את תעשיית המוזיקה העצמאית ולקדם מוזיקה עצמאית למען מגוון אמנותי, יזמי ותרבותי.
להלן ספי הסמכה עבור מדינות שונות.
המספרים בטבלאות הם במונחים של "יחידות", כאשר יחידה מייצגת מכירה אחת או הורדה אחת של מדיום נתון.
אישור הסמכה להקלטת מוזיקה מוענקת לעיתים קרובות במצטבר, וייתכן שאלבום בודד יקבל תקליט כסף, זהב ופלטינה בתורו.
מאז 2013 בארצות הברית, ו-2014 בבריטניה ובגרמניה, 150 הזרמות מוזיקה נחשבת כיחידה אחת שנמכרה.
מאז פברואר 2016, ה-RIAA מוסיף לחישוב המכירות של אלבומים וסינגלים גם הזרמות אודיו ווידאו על פי דרישה.
אמנ/יתשם האלבוםשנת ההוצאהמכירות במיליוניםמייקל ג'קסוןThriller198233האיגלס197629לד זפליןLed Zeppelin IV197123AC/DCBack in Black198022שאניה טווייןCome On Over199715אדל21201114מיט לוףBat Out of Hell197714פינק פלוידThe Wall197911
אמנ/יתשם האלבוםשנת ההוצאהמכירות במיליוניםקוויןGreatest Hits19816.1אבבאABBA Gold19925.3הביטלסSgt.
הלוחות עצמם מכילים פריטים שונים מתחת לזכוכית, כאשר פרסים מודרניים משתמשים לרוב בתקליטורים במקום בתקליטים.
רוב תקליטי הזהב והפלטינה הם למעשה תקליטי ויניל שעברו ריבוץ בריק .
ייתכן שהמוזיקה בתקליט עצמו לא תואמת את ההקלטה המוענקת בפועל.
יצרני לוחות בודדים הפיקו את תקליטי הזהב והפלטינה על פי חומרים שהיו זמינים להם ובטכניקות אחרות.
הלוחית, בהתאם לגודל ולמורכבות העיצוב, עולה בין 135 ל-275 דולר אמריקאי, והיא מוזמנת ונרכשת לרוב על ידי חברת התקליטים שהוציאה את ההקלטה המקורית של השיר או האלבום.
תעודות קצבות המזון הבבליות הן לוחות חרס מארמון נבוכדנצר השני בעיר בבל, עליהן מתועדות באכדית קצבאות מזון לאנשים שונים באימפריה הבבלית החדשה.
מתוך תעודות אלה בולטות במחקר המודרני ארבע תעודות, המתוארכות לשנים 595–570 לפנה"ס ומתעדות קצבאות מזון למלך יהויכין (Ia-u-kinu) ולכמה יהודאים נוספים.
התעודה היחידה שאפשר לקבוע את זמנה בוודאות היא משנת 592 (השנה השישית לגלות יהויכין) ובה נזכר יהויכין בליווי התואר מלך יהודה כאחד ממקבלי מנות שמן מאוצר הממלכה, וכן נזכרים חמשת בניו.
אזכור דומה מופיע גם בתעודה נוספת:
התעודות מתיישבות עם המתואר בספר מלכים ב' לפיו יהויכין היה אסיר מלכותי שזכה ליחס מיוחד ובהמשך שוחרר מהכלא וכֻלכל בידי המלך אמל-מרדוך:
מהתעודות עולה כי יהויכין המשיך לשאת את התואר 'מלך יהודה' גם בהיותו בגולה, אף על פי שנבוכדנצר השני המליך על ירושלים את צדקיהו דודו.
הדבר עלול להעיד על חולשת צדקיהו ואחיזתו הרפה במלכות: "גם כשנתמלך הייתה אחיזתה של המלכות בחסד בבל רפויה בידו, שכן יהוכין הגולה עוד הוסיף להיקרא מלך בגלותו, ולדעת כמה חוקרים לא היה צדקיהו אלא ממלא מקום ליהויכין".
מבחינה זאת הוא לא היה יוצא דופן, שכן גם מלכים גולים אחרים המשיכו להחזיק בתוארם המלכותי בבבל ולקבל קצבות מזון, כפי שניתן ללמוד מרשימה אחרת משנת 570 בקירוב, ובה נמנים שליטים גולים - בהם מלכי צור, עזה, צידון, ארוד ואשדוד - בחצר מלך בבל.
ייתכן שזו הייתה מדיניות שנועדה לשמור על מעמדם הרם של המלכים המוגלים, למען ידעו המלכים שמונו תחתיהם שאם ימרדו יוחזר המלך המוגלה לארצו ויוצב במקומם.
תעודת דם גרמני היה מסמך שסופק על ידי מנהיג גרמניה הנאצית היטלר למישלינג (אנשים שהיו צאצאים גם של גרמנים ארים וגם של יהודים, ובכך נחשבו למעורבבים גזעית), והכריז עליהם כ"דויטשבלוטיג" (בעלי דם גרמני).
חלוקת התעודות החלה זמן מה לאחר חקיקת חוקי נירנברג ב-1935, ואיפשרה פטור ממרבית חוקי הגזע שנאכפו בגרמניה הנאצית.
תעודה זו אישרה שמקבליה אמנם לא ארים טהורים, אך גם לא חלק מ"הגזע היהודי".
התעודה שימשה בעיקר לצרכים פוליטיים וחוקיים, כך למשל, כדי להצטרף למפלגה הנאצית ולקבל תעודת חבר מפלגה, היה על המועמד להוכיח באמצעות עץ משפחה שכל אבותיו הישירים שנולדו מאז 1750 אינם יהודים או לנסות להגיש בקשה לתעודת דם גרמנית ובאמצעותה לבקש להתקבל למפלגה.
תעודות אלו היו בגודל 30 סנטימטר על 21 סנטימטר ונשאו חתימה אדומה של המשרד לחקר הגזע של המפלגה הנאצית.
בחלק האחורי נרשמו מוצאו של הפרט הנוגע בדבר ועד לשלב הסבא והסבתא של האב והאם.
התעודה שימשה חלופה לתעודת ארי ובפרט לתעודת ייחוס ארי, שניתנו לאנשים שהיו ארים טהורים.
עם המחזיקים הבולטים של התעודה נמנים ארהרד מילך, אלברכט האוסהופר וכן אשתו וילדיו של גוטהרד היינריצי.
תעודת זהות צרפתית היא תעודת זהות המונפקת לאזרחי צרפת.
תעודת הזהות הצרפתית הראשונה הונפקה ב-1917, זאת במטרה לשלוט על האוכלוסייה הזרה בזמן מלחמה.
התעודה יכולה לשמש כמסמך זיהוי במקרים שונים כמו פתיחת חשבון בנק והזדהות בפני גורמים ממשלתיים, המידע בכרטיס היה בצרפתית בלבד אך לאחר מכן שונה פורמט התעודה עם סעיפים גם באנגלית.
תעודת זהות רומנית היא תעודת זהות המונפקת לאזרחי רומניה.
על כל אזרח רומני המתגורר במדינה חלה החובה להוציא את התעודה מגיל ארבע עשרה.
אזרחי רומניה המתגוררים מחוץ למדינה אומנם לא מחויבים להוציא תעודת זהות אך אם בכוונתם לקיים מגורים ברומניה הם רשאים להגיש בקשה לתעודת זהות זמנית התקפה לשנה אך ניתנת לחידוש.
התעודות יכולות לשמש כמסמך נסיעה עבור המדינות החברות באיחוד האירופאי, כמו כן עבור מדינות מערב הבלקן סרביה ובוסניה הרצגובינה, מרבית המדינות האחרות דורשות דרכון.
תעודת זהות הולנדית היא תעודת זהות המונפקת לאזרחי הולנד.
כל אזרח הולנדי מעל גיל ארבע עשרה נדרש לשאת תעודת זהות תקפה וזאת אם אנשי כוחות הביטחון יידרשו ממנו להציגה, אך ניתן להציג במקום זאת תעודות מזהות אחרות כמו דרכון.
תעודה זו יכולה גם לשמש כאמצעי זיהוי במספר מדינות מחוץ להולנד, ובמדינות אלה היא גם יכולה לשמש כמסמך נסיעה במקום דרכון.
מ-2001 התעודה יוצאת בפורמט של כרטיס אשראי.
התעודה תקיפה לאדם בוגר לעשר שנים ולקטין לחמש שנים.
הייתה שערורייה ציבורית על כך שאזרח יהודי הולנדי נקנס על כך שלא נשא עמו תעודת זהות, זאת בשל חוקי ההלכה היהודית שאין לטלטל בשבת שום חפץ.
תעופה הוא התחום העוסק בטיסה באמצעות כלי טיס, מכונות שתוכננו על ידי בני אדם לטיסה אטמוספירית.
באופן כללי יותר, המונח מתאר גם את הפעילויות, התעשיות, וגופי הרגולציה הקשורים לכלי טיס.
קיימות עדויות מוקדמות לטיסות לטווחים קצרים מהמאות ה-9 ועד ה-11, כגון טיסת הצניחה של ארמן פירמן, טיסת הדאייה של עבאס איבן פירנאס, ואפשר שהתקיימו בסין טיסות מוקדמות אף יותר באמצעות עפיפונים נושאי אדם.
העידן המודרני של התעופה החל ב-21 בנובמבר 1783 עם הטיסה האנושית הראשונה באמצעות כלי טיס שאינו קשור לקרקע בכדור פורח שתוכנן על ידי האחים מונגולפייה, וטיסות באמצעות בלונים נהפכו לנפוצות יותר ולטווחים הולכים וגדלים במהלך המאה ה-19, ונמשכות עד לימינו אנו.
ב-17 בדצמבר 1903, האחים רייט ביצעו את הטיסה המונעת המוצלחת הראשונה, באמצעות כלי טיס כבד מן האוויר, אם כי מטוסם לא היה מעשי לטיסה של יותר מטווח קצר, עקב בעיות שליטה.
אימוצם הרווח של מאזנות הפך את כלי הטיס לקלים יותר לשליטה, ובמלחמת העולם הראשונה, כלי טיס מונעים כבדים מן האוויר שימשו למטרות סיור, טיווח ארטילרי, קרב ואף תקיפה נגד מטרות קרקעיות ופינוי פצועים משדה הקרב.
כלי הטיס גדלו והפכו לאמינים יותר, והחלו לשמש לתחבורת נוסעים והעברת מטען.
בתחילה, אנשים רבים סברו שספינת האוויר היא האמצעי המעשי ביותר לתחבורת נוסעים לטווחים ארוכים באוויר.
ברם, בשנות השלושים ה-DC-3 הפך למטוס הנוסעים הראשון שהיה רווחי בתחבורת נוסעים בלבד, וכך החל את העידן המודרני של שירותי מטוסי נוסעים.
בערך באותה תקופה, אסון ההינדנבורג ב-1937 פגע בפופולריות של ספינות אוויר לשימוש כללי לתחבורת נוסעים (אם כי היו ניסיונות להחזיר אותן לשימוש).
עד לתחילת מלחמת העולם השנייה, נבנו שדות תעופה בערים רבות, והיה מספר רב של טייסים כשירים.
המלחמה הביאה לחידושים רבים לעולם התעופה, לרבות מטוס הסילון הראשון ורקטות הדלק הנוזלי הראשונות.
לאחר מלחמת העולם השנייה הייתה פריחה בתחום התעופה הקלה, הן בסקטור הפרטי והן במסחרי, כשאלפי טייסים שוחררו מהשירות הצבאי ועודפים זולים רבים של מטוסי תובלה ואימון היו זמינים.
יצרני מטוסים קטנים כגון צסנה, פייפר איירקראפט, וביצ'קראפט הרחיבו את הייצור על-מנת לספק מטוסים קטנים לשוק מעמד הביניים החדש.
יורי גאגרין היה האדם הראשון שטס לחלל ב-12 באפריל 1961, בעוד שניל ארמסטרונג היה הראשון לדרוך על הירח ב-21 ביולי 1969.
מאז שנות השישים, שלדות מטוסים עשויות חומרים מרוכבים, ומנועים שקטים ויעילים יותר הפכו זמינים, אך החידוש החשוב ביותר היה בתחום המכשור והבקרה.
הופעתם של אלקטרוניקת מצב מוצק, מערכת הניווט הלווינית GPS, התקשורת הלווינית, ומחשבים שהלכו ונהיו בהדרגה קטנים וחזקים יותר, יחד עם תצוגות LCD, שינו באופן ניכר את תא הטייס של מטוסי הנוסעים, כמו גם, במידה הולכת וגוברת, את אלו של מטוסים קטנים יותר.
טייסים יכלו לנווט באופן מדויק יותר ולהבחין בפני השטח, במכשולים, ובכלי טיס קרובים אחרים על גבי מפה או באמצעות ראייה מלאכותית, אפילו בלילה או בתנאי ראות אטמוספירית לקויה.
ב-21 ביוני 2004, ספייס שיפ וואן הפכה לכלי הטיס הממומן באופן פרטי הראשון שביצע טיסת חלל, ובכך פתח את האפשרות לשוק תעופה מחוץ לאטמוספירת כדור הארץ.
מאז 2010, מטוס האיירבוס A380 הוא מטוס הנוסעים הגדול ביותר בעולם.
המטוס הקודם שהחזיק בתואר היה בואינג 747.
ישנן שתי קטגוריות עיקריות בתעופה:
תעופה אזרחית - המשמשת בעיקר לטיסות נוסעים, מטען, ואירובטיקה.
תעופה צבאית - המשמשת בעיקר לתקיפה, העברת כוחות צבאיים ואיסוף מודיעין.
תעודת סל היא נייר ערך שמונפק על ידי תאגיד פיננסי (כגון בית השקעות).
התעודה נסחרת בבורסה לניירות ערך ומאפשרת למשקיע לעקוב אחר נכס בסיס כגון: מדדי מניות, מדדי איגרות חוב, שערי מטבע חוץ, סחורות ועוד.
למשל, רכישת תעודת סל העוקבת אחר מדד נאסד"ק 100, הכולל את 100 חברות הטכנולוגיה הגדולות והסחירות ביותר בבורסת נאסד"ק, דומה לרכישת כל 100 המניות הנכללות במדד על פי משקלן היחסי במדד, בניכוי דמי ניהול, כאשר אלו קיימים, וללא כל צורך בהמרת המטבע ובעלויות הנובעות מהמרה זו.
מחירה של תעודת סל נגזר ממחיר נכס הבסיס אליו היא צמודה ועל פי נוסחה הקבועה מראש בתשקיף התעודה.
יש קשר הדוק בין מחיר התעודה למחיר נכס הבסיס אחריו היא עוקבת.
מנפיק התעודה מבטיח לקונה להחזיר לו את כספו בכל רגע נתון או בתום תקופה מסוימת, בתוספת השינוי בנכס הבסיס אחריו התעודה עוקבת, ובניכוי עמלות.
פרעון התעודה בכל רגע נתון ניתן בדרך כלל רק לגבי סכומים משמעותיים החל ממאות אלפי שקלים.
ברגע הרכישה, על המנפיק לרכוש את נכס הבסיס כדי ליצור מצב של אחידות בין התחייבויותיו (תעודות הסל שנמכרו) לבין הנכסים אותם הוא מחזיק כנגדן.
פעולת הרכישה של המנפיק נקראת "התכסות".
מרגע שהמנפיק התכסה והתחייבויותיו שוות בכל רגע לנכסים אותם הוא מחזיק, יכול המנפיק לפרוע את התעודות על פי דרישה וללא קשר לשינויי המחיר בנכס הבסיס.
הרעיון ממנו "נולדו" תעודות הסל החל במחקרים בתחומי ההשקעות הטוענים כי עיקר התשואה בתיק ההשקעות נובע מהקצאת הכספים לאפיקים השונים (Asset Allocation) וכי חלק שולי ממנה נובע מבחירה מדויקת של ניירות ערך.
מחקרים אלו טענו כי בחירת הנכסים (Stock / Bond Picking) על ידי הערכות מסוימות, אינה הגורם המבדל את התשואות של מנהל השקעות אחד ממשנהו.
שינוי התפיסה הוליד את תעודות הסל שתכליתן היא מעקב אחרי נכסי בסיס שונים כדוגמת מדדים, מטבעות, סחורות וכולי.
תעודות סל מונפקות בבורסות שונות ברחבי העולם.
בישראל הונפקה תעודת הסל הראשונה בבורסה לניירות ערך בתל אביב במאי 2000 על ידי חיים אבן זהב בתפקידו כמנכ"ל פסגות אופק מוצרים פיננסיים (מקבוצת בנק לאומי).
שמה של תעודת הסל הראשונה היה "תאלי 25" והיא עקבה אחר מדד ת"א 25, לראשונה ניתן היה להשתמש בתעודת הסל "תאלי 25" כנכס בסיס למסחר באופציות על מדד ת"א 25. מאז התפתח הענף ובשנת 2013 כלל למעלה מ-530 תעודות שונות שניהלו סך נכסים של כ-113 מיליארד ש"ח.