tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
ניקולאי דווידנקו נולד ב-2 ביוני 1981 בעיר סוורודונצק שבאוקראינה (באותה עת חלק מברית המועצות) לזוג ולדימיר וטטיאנה דווידנקו.
בגיל 11 עזב את הוריו באוקראינה כדי לגור עם אחיו אדוארד בוולגוגרד שברוסיה שם נוצרו תנאים טובים יותר להפיכתו לשחקן טניס.
בריאיון קצר סיפר דווידנקו את חוויותיו שם
"תחילה גרתי ברוסיה 4 שנים, אדוארד עבד אז כמאמן טניס של ילדים ובאותה תקופה גם התחלנו להתאמן יחד כאשר הוא מאיץ בי מאוד להצלחה.
בגיל 15 כבר עזבנו לגרמניה לאחר שאחי היה משוכנע ששם יהיה טוב יותר בשבילי ואכן באירופה יכולתי לשחק בהרבה יותר טורנירים וגם להרוויח יותר כסף מאשר ברוסיה."
בשנת 1999, כאשר היה בן 18, קיבל דווידנקו אזרחות רוסית ומאז הוא מייצג את רוסיה.
קצת לפני גביע דייוויס של שנת 2006 התחתן עם חברתו אירנה שליוותה אותו בנסיעותיו במשך שלוש שנים וכיום חזרה לגור בוולגוגרד.
דווידנקו החל לשחק לקראת גיל 7 עם אחיו אדוארד שהיה אז שחקן מקצוען סביר.
במהלך תקופת נעוריו בטניס עבר יחד עם אחיו לסאלמט שבגרמניה על מנת לפתח את כישרונו בטניס ולשחק ביותר טורנירים.
דווידנקו הפך למקצוען לקראת סוף שנת 1999.
בשנת 2000 שיחק בעיקר בטורנירי פיוצ'ר ואף זכה בתואר אחד והגיע לשלושה גמרים.
את הופעת הבכורה שלו בטורניר ATP עשה באמסטרדם שם הגיע לחצי הגמר, לאחר מכן באוגוסט זכה בתואר הצ'אלנג'ר הראשון שלו במנשנגלדבך, גרמניה.
בשנת 2001 הצליח דווידנקו להתברג להגרלה הראשית של אליפות אוסטרליה הפתוחה ולרשום את הופעת הבכורה שלו בטורניר גראנד סלאם ואף הגיע לסיבוב השני לפני שנכנע למדורג ראשון, פטריק רפטר, בארבע מערכות.
הופעה זו ליכדה את אורות הזרקורים בפעם הראשונה סביב דווידנקו והראתה לקהל הרחב את כישרונו הרב.
כמה שבועות אחרי, בחודש פברואר, נפגע דווידנקו בגב התחתון במהלך טורניר בדאלאס ונעדר מהסבב במשך שישה שבועות.
למרות זאת, לאחר הפציעה הוא חזר לזכות בשני תוארי צ'אלנג'ר באולם ואיסטנבול וסיים את העונה עם רבע הגמר בטורניר ה-ATP בבזל.
ב-2002 המשיך דווידנקו להשתתף בטורנירי ATP וצ'אלנג'ר לסירוגין, ובלטו בהישגיו שני רבעי הגמר בבאסטאד ובווינה, כמו כן במשך שנה זאת קטף דווידנקו גם ארבעה תוארי צ'אלנג'ר.
בשנת 2003 עשה דווידנקו את הצעד המשמעותי הראשון שלו בסבב, הוא פתח את העונה עם תואר ATP ראשון באדלייד כאשר בגמר הוא מביס את כריסטוף וליגן.
כמה חודשים לאחר מכן קטף דווידנקו את תואר ה-ATP השני שלו באשטוריל (הראשון שלו על משטח החימר) כאשר הוא מנצח בגמר את אגוסטין קלרי, עונה זאת צברה עוד יותר תאוצה בהמשך בטורנירי החימר החשובים בברצלונה ובסנט פלטן בהם הגיע לרבע הגמר ולגמר בהתאמה.
בסוף עונה מוצלחת זו נכנס דווידנקו לראשונה בקריירה שלו ל-50 המובילים בדירוג.
מגמת ההתקדמות נמשכה בשנת 2004, בה זכה בשני תארים שנה שנייה ברציפות.
רבע הגמר בטורניר המונטה קרלו מאסטרס סיים רצף מוצלח של 2–10 לדווידנקו, שבוע אחר כך זכה דווידנקו בתוארו השלישי בטורניר מינכן.
באוקטובר זכה דווידנקו לראשונה בטורניר על אדמת מדינתו בטורניר מוסקבה (גם יחידים וגם זוגות יחד עם איגור אנדרייב).
שנה זו הובילה בסופה את כניסתו לראשונה ל-30 המובילים.
את 2005 התחיל דווידנקו עם הגעה לראשונה לרבע גמר טורניר גראנד סלאם באליפות אוסטרליה הפתוחה.
במהלך עונת החימר זכה דווידנקו בתוארו החמישי בסנט פלטן עם ניצחון על השחקן הביתי הבכיר ממנו, יורגן מלצר.
בהמשך העונה הוא המשיך ביציבותו החיובית והגיע לחצי הגמר בטורניר המבורג מאסטרס ובזכות זה נכנס לראשונה לטורניר הגראנד סלאם בצרפת הרולאן גארוס שם הפסיד למאריאנו פוארטה בחמישה סטים 3–6 7-5 6-2 4-6 4-6 כאשר בסופו של הטורניר התעוררה פרשה גדולה בה נחשד פוארטה בשימוש בחומרים אסורים.
לאחר הרולאן גארוס דווידנקו דורג לראשונה ברשימת עשרת הטניסאים הבכירים.
לקראת סוף השנה דווידנקו הגיע לרבעי הגמר בטורנירי המאסטרס בסינסינטי ופריס ובסופה של העונה המוצלחת ביותר שלו עד אז הצליח להיכנס לטורניר גביע המאסטרס בשאנגחאי בפעם הראשונה ואף להגיע לחצי הגמר, שם הוא נכנע לדוד נאלבאנדיאן.
את השנה סיים כרוסי מס' 1 בסבב וכמחבט מס' 5 בעולם.
לאחר ההתקדמות המהירה אל החמישייה הבכירה ב-2005, דווידנקו התייצב בה ב-2006 והמשיך להיות חלק ממנה.
עם תחילתה של השנה חזר על ההישג משנה שעברה עם רבע גמר באליפות אוסטרליה הפתוחה שבו הפסיד רק לרוג'ר פדרר בארבעה סטים 4–6 6-3 6-7 6-7. כמו כן דווידנקו נתן עוד עונת חימר טובה עם גמר בטורניר אשטוריל ורבע גמר במאסטרס המבורג.
ברולאן גארוס חזר על ההישג של רבע הגמר שנה שנייה ברציפות אך בווימבלדון הופתע והודח בשלב מוקדם.
בהמשך העונה זכה בטורניר סופוט ולקח בפעם הראשונה טורניר אמריקני בניו הייבן.
לאחר ניצחון זה בעונת המגרשים הקשים הגיע דווידנקו בפעם השנייה לחצי גמר טורניר גראנד סלאם באליפות ארצות הברית הפתוחה שם הפסיד לרוג'ר פדרר.
את השנה סיים עם תואר שני במוסקבה ותואר ראשון בטורניר מסדרת המאסטרס בפריס.
זמן קצר לאחר נישואיו באותה שנה, עזר דווידנקו לנבחרת הדייוויס הרוסית לזכות בגביע נגד נבחרת ארגנטינה.
בשנה זו, שנת השיא בקריירה שלו, הוא סיים כמחבט מס' 3 בעולם.
שנת 2007 התחילה עם עוד רבע גמר באליפות אוסטרליה הפתוחה עבור דווידנקו, השלישי ברצף, אך בעונת החימר לקח לדווידנקו הרבה זמן יחסית להיכנס לכושר ואליו הוא נכנס במיטבו בטורניר רומא מאסטרס שם נכנע בחצי הגמר רק ל"מלך החימר" רפאל נדאל במשחק מרתק שנגמר ב 6–7 7-6 4-6 לחובתו.
לאחר מכן המשיך את העונה בצורה טובה עם חצי גמר נוסף ברולאן גארוס שם הפסיד שוב לרוג'ר פדרר 5–7 6-7 6-7. בווימבלדון הפתיע דווידנקו כאשר הגיע לשמינית הגמר על המשטח הפחות חזק שלו.
בהמשך השנה, לקראת עונת המשטחים הקשים, נתן דווידנקו הופעות טובות בטורנירים בצפון אמריקה קנדה מאסטרס וסינסינטי מאסטרס בהם הגיע לרבע הגמר ולחצי הגמר בהתאמה.
לקראת סופה של עונת המגרשים הקשים הגיע דווידנקו בפעם השנייה ברציפות לחצי גמר אליפות ארצות הברית הפתוחה] שם הפסיד בפעם ה-11 ברציפות לרוג'ר פדרר 5–7 1-6 5-7. את התואר היחידי שלו השנה קטף דווידנקו בטורניר הביתי במוסקבה (השביעי שלו בסה"כ).
לאור ההישגים ב-2007 נכנס דווידנקו לטורניר גביע המאסטרס בשאנגחאי בפעם השלישית, שם הפסיד לאנדי רודיק ולרוג'ר פדרר וניצח את פרננדו גונזאלס, מה שלא הספיק להעפלה לחצי הגמר.
את השנה סיים כמחבט מס' 4 בעולם.
לאחר סוף עונת הטניס הרגילה (בין 30 בנובמבר ל-2 בדצמבר) היה דווידנקו שותף להפסד נבחרת רוסיה בגמר גביע דייוויס לארצות הברית בתוצאה 1–4 עם יכולת לא משכנעת מספיק במשחק הזוגות בו שותף.
את 2008 פתח דווידנקו עם הפסד בחצי גמר טורניר דוחא לאנדי מארי הבריטי, אבל בהמשך נחלש והגיע להישגו הראשון רק בחודש מרץ, כשניצח את רפאל נאדאל וזכה בטורניר מיאמי מסדרת המאסטרס.
בהמשך השנה זכה דווידנקו בטורנירים באוסטריה ובפולין, אבל כישלונות יחסיים בטורנירי המאסטרס הרחיקו אותו מצמרת הדירוג, ובספטמבר הוא ירד למקום השישי בעולם.
דווידנקו מאופיין בהפעלת לחץ מהקו האחורי אף על פי שהוא מוכשר גם בשאר טכניקות המשחק.
התכונות המרכזיות אצלו (העולות בדרך כלל על יריביו) הן חבטות נמוכות, מהירות רגליים, יציבות משחק וחבטות החזרה מצוינות.
המשחק מהקו האחורי של דווידנקו (כף יד וגב יד) מאופיין מבחינה טכנית בחבטות מוקדמות מאוד ממש עם פגיעת הכדור במשטח בדומה לאנדרה אגאסי.
החבטה הטובה ביותר של דווידנקו היא גב היד כאשר יש ביכולתו לחבוט אותה על הישר, כמו כן חבטה קטלנית נוספת שלו היא חבטת האנגל (אשר דוחפת את היריב מחוץ למגרש).
בעולם הטניס הוא ידוע כחובט הטוב ביותר בכדורים מהירים אשר אותם הוא פוגש מוקדם במיוחד וחובט לעיתים קרובות "ווינרים" (חבטות ללא מענה).
החסרונות הבולטים של דווידנקו הם הקושי שלו לסיים משחקים בהם הוא מוביל, חבטות ההגשה, חבטות וולי (יעף) ושינויים ביכולתו במהלך משחקים, חסרונות אלו בלטו בעיקר במשחקים חשובים אותם הוא הפסיד כמו בטורניר גביע המאסטרס ב-2006 בו הפסיד לג'יימס בלייק לאחר שהוביל במערכה.
נותנות החסות הרשמיות לדווידנקו היא חברת הטניס פרינס וחברת הביגוד איירנס.
למשחקים הוא עולה עם תיק שישה תאים של פרינס, מחבט מדגם O3 של פרינס, נעלי פרינס וביגוד של איירנס.
בשנת 2008 פתח ה-ATP בחקירה בקשר למשחק בין דווידנקו למרטין ארגלו בטורניר סופוט בפולין באוגוסט השנה לאחר שכמות גדולה של מהמרים הימרו על ניצחון של ארגואלו השחקן הפחות בכיר בהרבה מבין השניים באתר ההימורים "בטפייר" הבריטי.
באותו משחק, לאחר ניצחון מוחץ בסט הראשון 2–6, פרש דווידנקו מהמשחק בסט השלישי בטענה לכאבים ברגלו.
החשדות התחילו בכך שעד לפני משחק זה דווידנקו הציג טניס מצוין והביס יריבים בכל שלושת הטורנירים עד אז (כולל בזה) וגם בתחילת משחק זה.
החשדות להטיית משחק גברו עוד יותר כאשר אתר ההימורים נתן ל-ATP פרטים על תשעה מהמרים רוסים מבוססים כלכלית אשר היה בכוונתם להמר על הפסד של דווידנקו על סך 1.6 מיליון דולר ואף על שני אלמוניים שרצו להגדיל את ההימור על הפסד של דווידנקו לשבעה מיליון דולר.
עקב הפרות חריגות מחוקי האתר הימורים אלו בוטלו ודווידנקו הפך לחשוד מרכזי בפרשה.
באותה מערכה שלישית דווידנקו הובס 1–6 ונקנס על ידי ה-ATP ב-2,000 דולר בטענה "שלא התאמץ מספיק" בצעד נדיר וכמעט תקדימי מצידם.
שבוע לאחר מכן בטורניר מאסטרס פריס טורניר בו זכה בשנת 2006 הובס דווידנקו 2–6 2-6 על ידי מרכוס באגדטיס וגם במשחק זה קרא השופט לדווידנקו ואמר "מה קרה עם ההגשה שלך ?, תגיש כמוני ואז הכדור ינחת במלבן הלבן.
תיתן את כל מה שיש לך, ניקולאי", דבר שגרם לטניסאי מבוכה רבה.
בתום ארבעה חודשי חקירה לא נמצאו ממצאים ודאיים וה-ATP טוען ש"המטרה שלנו היא לחבר את הנקודות בפרשה, זו לא חקירה נגד דווידנקו".
באוגוסט 2008 הודיע ה-ATP כי החקירה הסתיימה ודווידנקו זוכה מכל אשמה.
| ניו הייבן, ארצות הברית
| גביע המאסטרס, לונדון, אנגליה
| חואן מרטין דל פוטרו
מס'תאריךטורנירמשטחשותףיריבים בגמרתוצאה 1. 17 באוקטובר 2004 קרמלין קאפ, רוסיה שטיח איגור אנדרייב מאש באפטי ג'ון ביורקמן 3-6, 6-3, 6-4
2006- זכה עם נבחרת רוסיה בגביע דייוויס
| colspan="13" | טורנירים מסדרת המאסטרס|-
מקרא: ש.(מספר)= מספר השלב אליו הגיע, "-" (לא השתתף בטורניר), ז= זכייה, ר.ג= רבע גמר, ח.ג= חצי גמר, N/A= לא רלוונטי
ניקולאי גריגורייב היה שחמטאי רוסי ומחבר אטיודים בשחמט.
אומדן מד הכושר שלו ממקם אותו במקום ה-14 בעולם בשנים 1921–1922.
כמו כן הפסיד למיכאל בוטביניק בשנת 1927.
באליפות הבינלאומית של הפועלים שהתקיימה בשנת 1929 בלנינגרד זכה במקום הראשון.
גריגורייב חיבר למעלה מ-300 אטיודים.
הוא ידוע במיוחד על התפוקה הגדולה של סיומי רגלים שבהם מלבד המלכים יש רק רגלים על הלוח.
בשנת 1935 העיתון הצרפתי La Stratégie ארגן תחרות ליצירת סיומי רגלים וגריגורייב זכה בעשרה מ-12 הפרסים בתחרות.
בשנת 2015 לזכרו נערכה תחרות אטיודות, מיכאילו זינאר היה שופט התחרות.
אטיוד משנת 1928, שזכה בפרס שלישי בתחרות.
פתרון: 1. ד4 מז5 2. מו7 מו5 3. ד5 מה5 4. ה-4 כעת השחור יכול לבחור את מי משלושת הרגלים ברצונו להכתיר, אך הוא מפסיד בכל מקרה.
אם השחור יבחר להכתיר את רגלי ב' אז המלכה ב-ב1 תילכד אחרי 9. מהד6+ מ:ה4 10. מהז6+
אם השחור יבחר להכתיר את רגלי ח' אז המלכה ב-ח1 תילכד אחרי 9. מהד6+ מ:ה4 10. מהג6+
פתרון: 1. ו-4 (מאיים להכתיר מלכה בעוד ארבעה מסעים עם שח, שלאחריו המלכה תוכל לעצור את הרגלי השחור אם הוא יתקדם ל-ד2. ההגנה הטובה ביותר לשחור היא לנסות לרדוף אחרי הרגלי הלבן עם המלך).
1...מב4 2. ח4 ד5 (המלך השחור לא יכול להשיג את רגלי ח', ולכן השחור חייב לבצע התקפה נגדית על ידי קידום רגלי ד'.
התנועה קדימה עם הרגלי תביא לתיקו בלבד: 1. א4 מה4 2. א5 מד5 והרגלי נלכד.
הרגלים הלבנים מוצאים דרך מקורית לחסום את המלך השחור
(הניסיון ללכוד את הרגלי על ידי המהלך מו5 יביא לתיקו.
ניקולאי בולגנין היה פוליטיקאי סובייטי, איש המנגנון הצבאי והכלכלי הקומוניסטי של ברית המועצות בתקופות של סטלין, ראש ממשלת ברית המועצות בשנים 1955–1958. בזמן מלחמת העולם השנייה מילא תפקידים בכירים בצבא הסובייטי והועלה לדרגת גנרל-קולונל ובשנת 1947 לדרגת מרשל ברית המועצות.
בשנים 1947–1949 כיהן כשר כוחות הביטחון של ברית המועצות ובשנים 1953–1955 כשר ההגנה של ברית המועצות.
בשנים 1937–1938 כיהן כיושב ראש מועצת קומיסרי העם (ראש ממשלה) של הפדרציה הרוסית במסגרת ברית המועצות ובשנים 1938–1944 כסגן יושב ראש מועצת קומיסרי העם של ברית המועצות.
בשנת 1957 אחרי שהואשם שיחד עם גאורגי מלנקוב ו-ויאצ'סלב מולוטוב ניסה להדיח את מנהיג המפלגה הקומוניסטית הסובייטית ניקיטה חרושצ'וב, סולק מראשות הממשלה ומנשיאות הוועד המרכזי של המפלגה.
כמו כן נשללה לו דרגת המרשל.
בולגנין היה חבר בסובייט העליון של ברית המועצות בין השנים 1937–1962.
ניקולאי אלכסדרוביץ' בולגנין נולד בעיר ניז'ני נובגורוד, שבתקופת ברית המועצות נקראה גורקי, בשנת 1895. בשנת 1917 הצטרף לתנועה הבולשיביקית ממנה התפתחה לאחר מכן המפלגה הקומוניסטית.
אחרי מהפכת אוקטובר, בשנת 1918 גויס לצ'קה, הוועדה הכלל רוסית המיוחדת למלחמה באויבי המהפכה , הגוף ממנו התפתחה המשטרה החשאית של ברית המועצות.
הוא שירת עד לשנת 1922 בטורקסטן, אזור במרכז אסיה, המאוכלס ברובו בעמים טורקיים.
בהמשך נתמנה בולגנין למנהל בתעשיית הציוד האלקטרוני במוסקבה.
בשנת 1931 נתמנה לראש עיריית מוסקבה.
כסטליניסט נאמן עבר בולגנין ללא פגע את שנות הטיהורים הגדולים ואף קודם במעמדו ובשנת 1938 נתמנה להיות יושב ראש הבנק הממלכתי של ברית המועצות (קודמו של הבנק המרכזי של הפדרציה הרוסית) וסגן ראש הממשלה.
לאחר ההתקפה הנאצית על ברית המועצות ב-1941 נתמנה בולגנין להיות חבר בקבינט המלחמה של סטלין ויושב ראש ועדת ההגנה הלאומית בדרגת קולונל, בולגנין הגיע לדרגת מרשל, אך מעולם לא פיקד על גייסות.
השבועון טיים הגדיר את בולגנין כ"בירוקרט במדי מרשל".
בשנת 1944 נתמנה לתפקיד סגן שר ההגנה ושימש למעשה כסוכן העיקרי של סטלין בצבא האדום.
השבועון "טיים" סיפר כי מתלוצצים עליו כי אינו מבחין בין מרגמה להוביצר.
לאחר תום המלחמה המשיך בולגנין להתקדם ובשנים 1947–1950 שימש כסגן ראש הממשלה.
לאחר מות סטלין ב-1953, בתקופת שלטונו של גאורגי מלנקוב, שימש סגן ראש הממשלה ושר ההגנה של ברית המועצות.
הוא תמך בניקיטה חרושצ'וב בהדחתו של מלנקוב, וכגמול על כך נתמנה בפברואר 1955 לראש ממשלת ברית המועצות (כתוארו, יושב ראש מועצת השרים של ברית המועצות).
לכאורה תמך בולגנין ברפורמות שהנהיג ניקיטה חרושצ'וב ליתר חופש בברית המועצות, הוקעת שלטונו של סטלין וביזור רשויות השלטון.
חרושצוב ובולגנין הוכרו כצמד בלתי נפרד לכאורה וביחד ערכו סיורים בהודו, בריטניה ויוגוסלביה, עם זאת בשלב מאוחר יותר גילה בולגנין את דעותיו האמיתיות, הסטליניסטיות והשמרניות.
במעמדו כאחד מצמד המנהיגים נטל בולגנין חלק בדיכוי האכזרי של המרד ההונגרי ב-1956. בתקופת דיכוי המרד פתחה מדינת ישראל במבצע סיני.
לאחר שהמבצע הסתיים בניצחון ישראלי ובכיבוש חצי האי סיני ורצועת עזה, פתחה ברית המועצות במהלכים מדיניים לגרום לנסיגת כוחות צה"ל מהטריטוריה המצרית, כולל השמעת איום בוטה על עצם קיומה של המדינה.
בולגנין שימש ככלי דרכו הביעה ברית המועצות את איומיה על ישראל.
בשידור לילי לאומה ב-8 בנובמבר 1956 הודיע ראש הממשלה דוד בן-גוריון על הסכמת ישראל לנסיגה מסיני.
הנאום שודר כיממה בלבד לאחר שיום קודם לכן הודיע בן-גוריון בכנסת כי ישראל לא תחזור לקווי שביתת הנשק.
בן-גוריון ציטט שתי איגרות בהולות שהגיעו אליו האחת מנשיא ארצות הברית דווייט אייזנהאואר והשנייה מראש ממשלת ברית המועצות ניקולאי בולגנין, בהן נדרשה ישראל לסגת מהשטחים שכבשה.
בעוד איגרתו של נשיא ארצות הברית נקטה בלשון אדיבה ובביטויי ידידות לישראל, הייתה איגרתו של בולגנין בוטה וכללה איום מפורש על עצם קיומה של מדינת ישראל:
החלטת הנסיגה נתקבלה לא רק בשל איומו של בולגנין, אלא גם בשל העובדה שמאיגרתו של הנשיא אייזנהאואר ניתן היה להבין כי ארצות הברית לא תעמוד הפעם לימין ישראל.
מעולם, לא לפני איגרתו של בולגנין ולא לאחריה, לא הושמע איום כה מפורש נגד מדינת ישראל ממעצמה עולמית או כל מדינה אחרת (למעט ארצות ערב בתקופות של עימותים ומאיראן).
בקיץ 1957 גילה בולגנין את השקפתו האמיתית, השמרנית - סטליניסטית, כאשר חבר לקבוצת אישי הצמרת הסובייטית בראשות ויאצ'סלב מולוטוב ולזר קגנוביץ' (שכונתה "הקבוצה האנטי-מפלגתית"), בניסיונה הכושל להדיח את ניקיטה חרושצ'וב בשל הרפורמות שלו.
כאשר הניסיון נכשל, הושאר בולגנין זמן מה במעמדו, אך במרץ 1958 הדיח אותו חרושצ'וב מתפקידו והוא נתמנה ליושב ראש הבנק הממלכתי, תפקיד שכבר מילא בעבר הרחוק.
בספטמבר אותה שנה הודח בולגנין מן הפוליטבירו, המוסד הראשי של הנהגת המפלגה הקומוניסטית.
התואר מרשל נשלל ממנו והוא הוגלה לסבסטופול שם מילא תפקיד זוטר של ראש הוועדה הכלכלית של החבל.
ניקולאי בולגנין נפטר ב-1975. בן 79 היה במותו.
בולגנין היה נשוי לילנה, מורה לאנגלית במקצועה.
לזוג היו שני ילדים - בן ובת.
בתו של בולגנין הייתה נשואה לבנו של אדמירל קוזנצוב
ניקולאי פרדריק סֶבֶרִין גְרוּנְטְוִויג (בדנית: Nikolaj Frederik Severin Grundtvig; 8 בספטמבר 1783 – 2 בספטמבר 1872) היה מורה, סופר, משורר, פילוסוף, היסטוריון, כומר ופוליטיקאי דני.
יש הרואים בו את אחת הדמויות המשמעותיות בהיסטוריה הדנית, משום שמשנתו הפילוסופית העלתה צורה חדשה של לאומיות במחצית השנייה של המאה ה-19. גרוטנוויג נחשב לאבי רעיון בתי החינוך העממיים.
בתקופתו הייתה שרויה דנמרק במאבקים עם פרוסיה, שהתדרדרו ב-1864 למלחמה שבה הפסידה דנמרק.
גרונטוויג הבין כי חולשתה של דנמרק היא בראש ובראשונה בהיעדר לכידות חברתית.
עד המלחמה הייתה ההנהגה הדנית מבוססת על מעמד בורגני קטן שהנהיג מדיניות לאומנית, בעוד שאיכרים זעירים ובינוניים היוו את מרבית העם.
לאחר ההפסד במלחמה הוחלף המשטר בדמוקרטיה של איכרים.
לשם כך נחוץ היה מעמד איכרים בוגר מבחינה רוחנית ומנטלית המסוגל להתמודד עם ניהול מדינה.
גרונטוויג כיוון ליצירת מעמד כזה על ידי תנועת בתי החינוך העממיים שלו.
גרונטוויג וחבורתו מזוהים כמי שהשפיעו באופן הניכר ביותר על צורתה של הלאומיות הדנית המודרנית.
מרטין בובר זוקף בספרו "עם ועולם" לזכותו ולזכות תנועת בתי החינוך העממיים שלו את ההישג המוסרי האדיר של העם הדני בהצלת יהודי דנמרק.
גרונטוויג, בנו של יוהאן אוטוסן (Johan Ottosen Grundtvig), כומר לותרני, גדל באווירה דתית מאוד, על אף שלאמו היה כבוד למסורות ולאגדות דניות עתיקות.
הוא חונך ברוח עידן האורות, אבל אמונותיו הושפעו גם מהתנועה הרומנטית הגרמנית ומההיסטוריה הנורדית.
ב-1791 נשלח לחיות בביתו של כומר בשם לאורידס פלד ביוטלנד, שם למד בבית הספר הקתדרלי של אורהוס משנת 1798 ועד לגמר לימודיו.
ב-1800 עבר לקופנהגן על מנת ללמוד תאולוגיה.
ב-1801 התקבל לאוניברסיטת קופנהגן, שם למד גם איסלנדית ואת הסאגות האיסלנדיות.
ב-1805 קיבל משרת מלמד בבית באי לנגלנד (Langeland).
בשלוש השנים הבאות ניצל את זמנו הפנוי ללימוד כתביהם של שייקספיר, שילר, פיכטה ושלינג.
ב-1808 שב גרונטוויג לקופנהגן, וזכה להצלחה עם ספרו "מיתולוגיה נורדית", וב-1809 עם מחזהו "נפילת החיים ההרואיים בצפון".
ב-1810 נשא את דרשתו הראשונה בעיר, ואף פרסם אותה שלושה שבועות מאוחר יותר בדפוס.
הדרשה כללה ביקורת אשר הרגיזה את הכנסייה המקומית, שאף דרשה כי ייענש.
ב-1810 עבר גרונטוויג משבר דתי והפך לותרני אדוק.
הוא שב אל קהילת אביו באוּדְבִּי.
הרהוריו מאותה תקופה בוטאו בספרו "כרוניקה של עולם ראשון" שנכתב ב-1812, והציגו טענות בדבר התגלויותיו של האל בהיסטוריה האירופית, ואשר הכילו ביקורת על האידאולוגיה של מספר דנים בולטים.
חיבור זה רכש לו כבוד וידידים, בהם בלט ההיסטוריון כריסטיאן מולבך (Molbech).
לאחר מות אביו ב-1813 ביקש גרונטוויג לרשת את משרתו ככומר הקהילה אך נדחה.
בשנים הבאות התפרסם מאוד: מלבד זרם מתמשך של מאמרים ושירים, חיבר מספר ספרים, כולל שני ספרי היסטוריה עולמית נוספים (ב-1814 ו-1817) ופואמה היסטורית ארוכה בשם "חרוזי רוסקילדה" (Roskilde-Riim; 1813).
בין השנים 1816–1819 היה עורך וכותב יחיד כמעט של כתב עת לפילוסופיה, שפרסם גם שירה, בשם "דנה-וירגה" (Danne-Virke) על שם מערכת הביצורים דנווירגה שבדרום חצי האי יוטלנד.
בין השנים 1813–1816 ניסה גרונטוויג להקים תנועה שתתמוך בנורווגים במאבקם בשוודים.
מאוחר יותר הטיף כי חולשת אמונתו של העם הדני הייתה הגורם לתבוסתה של נורווגיה לשוודיה ב-1814, בדרשה שנשא מול קהל גדול בקופנהגן.
מאוחר יותר חזר בו, הואיל וחסרו לו תומכים, ומתנגדיו מטעם הכנסיות האחרות היו רבים.
ב-1821 עקר לסביבה הכפרית של העיירה פְּרֶיסְטֶה (Præstø), ושם שב לדרוש דרשות קצרות, אולם שנה לאחר מכן חזר לעיר הבירה.
ב-1825 נקלע גרוטנוויג לוויכוח תאולוגי עם הנריק ניקולאי קלאוסן (Clausen), פרופסור לתאולוגיה באוניברסיטת קופנהגן.
במהלך הוויכוח הורשע גרונטוויג בהוצאת דיבה, נידון לקנס, והושעה על ידי הכנסייה הלותרנית מתפקידי הוראה לפרק זמן של 7 שנים.
במהלך זמן זה פרסם אוסף של יצירות תאולוגית, ביקר באנגליה שלוש פעמים (1829–1831) ולמד אנגלית עתיקה.
בשנת 1832 שב גרונטוויג ללמד, וב-1839 נתמנה לכומר בית התפילה של בית החולים "ורטוב" (Vartov) בקופנהגן – משרה בה החזיק עד יום מותו.
בין השנים 1837–1841 כתב את ספרו "עבודת שירה עבור הכנסייה הדנית" (Sang-Værk til den Danske Kirke) – קובץ עשיר של שירי תפילה.
ב-1838 הוציא מבחר גרסאות תפילה סקנדינביות מוקדמות.
ב-1840 ערך את הפואמה הכתובה האנגלו-סקסונית "הפיניקס" עם תרגום לדנית, וב-1843 ביקר באנגליה בפעם השלישית.
משנת 1844 ועד תום מלחמת שלוש השנים בין דנמרק לצפון גרמניה (נקראת גם מלחמת שלזוויג-הולשטיין או מלחמת שלזוויג הראשונה) נטל גרונטוויג חלק פעיל בפוליטיקה.
בשנת 1861 קיבל תואר רשמי של בישוף – ללא הסמכויות.
הוא המשיך לכתוב ולדרוש בכל יום ראשון עד ימים ספורים לפני מותו.
דרשותיו משכו קהל גדול, וספריו השפיעו רבות על תפיסת הכנסיות בדנמרק, שהחלו להחליף מזמורים בגרסאות של משוררים לאומיים.
בחייו כתב ותרגם גרונטוויג יותר מ-1,500 שירי תפילה בשפה הדנית.
בנו סבנד גרונטוויג (1824–1883) היה אף הוא אספן ועורך של בלדות דניות.
גרונטוויג הוא האב האידאולוגי של בתי החינוך העממיים (Folk high school).
בתי חינוך אלה עסקו באוריינות וחינוך משלים למבוגרים.
הוא קידם רפורמות באקדמיית סורה (Sorø Akademi), שהפכו את הלימודים הגבוהים לפופולריים יותר בקרב האוכלוסייה הדנית.
הוא האמין כי האוניברסיטה, יותר משעליה לחנך חוקרים מלומדים – עליה לחנך אנשים הפעילים בחברתם וקהילתם.
לכן מיומנויות שימושיות, היסטוריה ושירה לאומית צריכים לתפוס חלק ניכר מההוראה.
רעיון זה היה קרוב ביותר להגשמה בתקופת שלטונו של כריסטיאן ה-8 מלך דנמרק, שאשתו, קרולינה אמאלי, הייתה תומכת נלהבת של גרונטוויג.
מות המלך ב-1848 והתהפוכות הפוליטיות שבאו לאחר מכן שמו קץ לתוכניות אלו.
עם זאת, אחד מתומכיו של גרונטוויג, קריסטן קולד (Kristen Kold), כבר החל באותה התקופה בהפעלת בית החינוך העממי למבוגרים הראשון – תופעה שהלכה והתפתחה עם השנים.
שאיפותיו של גרונטוויג לרפורמה בחינוך לא התמצתה בבתי החינוך העממיים למבוגרים; הוא גם חלם על הקמת האוניברסיטה של סקנדינביה הגדולה – שתהיה ממוקמת בנקודה הסמלית של ההצטלבות בין שלוש המדינות הסקנדינביות, בגוטנבורג שבשטח שוודיה.
האוניברסיטה שדמיין הייתה מחולקת לשני מוסדות המכוונים לשתי אוכלוסיות בעממים הסקנדינביים: בית חינוך עממי למבוגרים תחת השם "בית הספר לחיים", שיפעל לחינוך עממי, פטריוטי ועם זאת פתוח-מחשבה, ואוניברסיטה אקדמאית תחת השם "בית הספר לתשוקה", שתפעל בסטנדרט אקדמי גבוהה בתחומים הומניים ומדעיים.
המכנה המשותף של כל מאמציו החינוכיים של גרונטוויג היה קידום רוח של חופש, שירה ויצירתיות בתוך כל ענפי החיים החינוכיים.
הוא קידם ערכים כגון חוכמה, חמלה, גיבוש זהות לאומית ושוויון.
הוא התנגד לאופני הערכה, כולל מבחנים המודדים ומצמצמים את רוח האדם.
תחת זאת האמין גרונטוויג בפיתוח היצירתיות האנושית כהמשך ליצירתיות הגלומה בסדר האוניברסלי של החיים; לפיכך רוח של חופש, שיתוף פעולה וגילוי צריך לשירות באופן הוליסטי על יחידים, מדעים, אמנות והחברה האזרחית.
ניקולאי מיכאילוביץ' גולושקו היה קצין קג"ב, ראש המשרד האוקראיני של הקג"ב, שר הביטחון הרוסי וראש השירות הפדרלי לסיכול ריגול, הארגון שקדם לשירות הביטחון הפדרלי.
נולד בכפר אנדרייבקה, מחוז קוקצ'טו, קזחסטן.
ב-1959 למד בפקולטה למשפטים של האוניברסיטה הממלכתית של טומסק בסיביר.
החל לשרת בקג"ב ב-1963 בסניף שבעיר קמרובו בסיביר.
במשך שנים רבות עבד במנהל החמישי של הקג"ב שעסק בחתרנות אידאולוגית ומתנגדים פוליטיים – המנהל לביטחון החוקה שעסק בצנזורה וביטחון פנים.
בשנים 1987 – 1991 היה יו"ר הקג"ב של אוקראינה הסובייטית.
מ-1992 שימש כסגן שר הביטחון הרוסי וברבעון האחרון של שנת 1993 כיהן כשר הביטחון של הפדרציה הרוסית.
לאחר פירוק המשרד, בחודשים דצמבר 1993 – פברואר 1994, היה מנהל השירות הפדרלי לסיכול ריגול.
פרשנים אמרו שנכפה על גולושקו להתפטר מתפקיד ראש שירות הביטחון, זאת לאחר סירב לפנות לדומה עם בקשה לא לתת חנינה למשתתפי הסכסוך החוקתי מאוקטובר 1993 שפעלו נגד ילצין.
כמו כן, הוא התנגד לכוונות של ילצין לפרק את משרד הביטחון למספר משרדים עצמאים.
לאחר סיום תפקידו היה פעיל כיועץ לראש שרותי הביטחון (עד לשנת 1998) וקיבל מינוי של דירקטור באחד הבנקים הרוסים.
ניקולאי דוברוליובוב (5 בפברואר 1836 - 29 בנובמבר 1861) היה מבקר ספרות, פובליציסט ומהפכן רוסי של מחצית המאה ה-19.
דוברוליובוב נולד בניז'ני נובגורוד במשפחת כומר.
כבר בילדות אהב לקרוא ובגיל 17 החל את הלימודים במכון ללימודי הוראה בסנקט פטרבורג.
לאחר פטירת הוריו בשנת 1854 נודע בציבור כבעל דעות קיצוניות נגד הדת, המלוכה ומעמד הצמיתות.
דעותיו מצאו ביטוי במספר רב של יצירותיו הספרותיות שפורסמו בעיתונות הסטודנטיאלית.
דוברוליובוב נפטר משחפת כבר בגיל 25 וזאת לאחר שהוא היה באירופה במשך שנה.
למרות חייו הקצרים הוא פרסם הרבה.
בדרך כלל מאמריו התפרסמו במגזין סוברמניק.
רק במהלך שנת 1858 הוא פרסם כ-75 מאמרים ותגובות ליצירות ספרותיות שונות.
חלק מיצירותיו לא התפרסמו עקב הוראת הצנזורה.
גם יצירותיו שהיו מאמרים בנושא הספרות היו בעלי אופי פוליטי מובהק.
מאמרים שהיו בעלי חשיבות רבה, הם מאמרים שהוקדשו לרומנים של איוואן טורגנייב ואיוון גונצ'רוב ומחזות של אלכסנדר אוסטרובסקי.
בתקופת ברית המועצות וגם היום מאמריו הם חלק של תוכנית הלימודים בבית הספר.
בשנת 1860 הוא נשלח למשך שנה לאירופה במטרה לשפר את מצב בריאותו.
הדבר לא הצליח, הוא חזר לסנקט פטרבורג ונפטר בסוף 1861. הוא נטמן בבית הקברות בסנקט פטרבורג.
הוא נחשב עד היום לאחד המנהיגים של התנועה המהפכנית באימפריה הרוסית בשנות ה-60 של המאה ה-19. יחד עם זאת, אלכסנדר הרצן ראה בו קנאי שרק מפריע לקידום השינויים ברוסיה.
פיודור דוסטויבסקי האשים אותו בזלזול בחשיבות האישיות באמנות.
ניקולאי אלכסנדרוביץ' ברדיאייב (רוסית: Никола́й Алекса́ндрович Бердя́ев; 18 במרץ 1874 - 23 במרץ 1948) היה פילוסוף, תאולוג והוגה דעות צרפתי ממוצא רוסי.
ניקולאי ברדיאייב נולד בקייב למשפחה אריסטוקרטית.
אביו היה קצין פרשים במשמר הצאר, אימו הייתה בתו של דוכס ממוצא צרפתי ופולני.
היה לו אח אחד אשר היה מבוגר ממנו ב-15 שנה.
בילדותו בילה זמן רב לבדו ונחשף לספרות רחבה בספריית אביו, בין השאר קרא את הגל, שופנהאואר, טולסטוי, דוסטויבסקי וקאנט.
עד גיל 10 התחנך בבית, לאחר מכן למד בפנימיה צבאית, אותה עזב בגיל 15. בגיל 18 החל ללמוד בפקולטה למדעים של אוניברסיטת קייב, כעבור שנה עבר לפקולטה למשפטים.
הוא היה מרקסיסט, כאינטלקטואלים רבים באותה תקופה, ונעצר מספר פעמים.
לבסוף סולק מהלימודים עקב הפעילות הפוליטית שלו והשתתפותו בהפגנות לא חוקיות.
בשנת 1904 נישא לאשתו לידיה והזוג עבר לסנקט פטרבורג.
ברדיאייב זנח את רעיונות המרקסיזם והחל להתעניין בפילוסופיה וברעיונות רוחניים ודתיים.
בשנת 1907 עבר למוסקבה, שם היה חבר באגודה הפילוסופית-דתית של ולדימיר סולוביוב ונחשף לרעיונות הקשורים לפילוסופיה של הדת הנוצרית.
על אף שהיה מאמין אדוק בנצרות אורתודוקסית, העביר ביקורת חריפה על הדת הממוסדת ועל העומדים בראש הכנסייה וכמעט עמד למשפט בגין פגיעה בדת.
ברדיאייב הסתייג מהשלטון הקומוניסטי הבולשביסטי ברוסיה, אשר פגע בחופש האישי והיה בעל מגמות אלימות והאוטוריטריות.
הפילוסופיה הבוגרת שלו, המתוארת כאקזיסטנציאליזם נוצרי, החלה להתגבש באותם ימים.
בספטמבר 1922 גורש מרוסיה הסובייטית באוניית הפילוסופים יחד עם קבוצה של כ-160 אינטלקטואלים אשר ביקרו את השלטון.
תחילה מצא מקלט בברלין ובשנת 1923 עבר לפריז, שם לימד, הרצה וכתב בנושאים של נצרות, אתיקה, אסתטיקה והפילוסופיה של ההיסטוריה.
הוא המשיך להיות בקשר עם אינטלקטואלים רוסיים וכן התחבר עם הוגים נוצרים קתולים כמו גבריאל מרסל.
ניקולאי ברדיאייב מת מהתקף לב בביתו בקלמאר, אשר בקרבת פריז, במרץ 1948.
ניקולאי בוגוליובוב היה פיזיקאי ומתמטיקאי סובייטי.
התמחה בתחום פיזיקה גרעינית ובשנים 1965-1988 היה מנהל המכון המאוחד למחקר גרעיני בדובנה ליד מוסקבה.
ניקולאי בוגוליובוב נולד בניז'ני נובגורוד למשפחת איש דת שהיה מלמד מדעי הנוצרות ופילוסופיה.
במשפחה היו שלושה בנים כולם גדלו למדענים בתחומים שונים.
בשנת 1913 עברה המשפחה לקייב בה בוגוליובוב האב החל ללמד באוניברסיטה.
במהלך מלחמת האזרחים ברוסיה מצב הכלכלי של המשפחה היה קשה מאוד, המשפחה עזבה את קייב וניקולאי בוגוליובוב המשיך את לימודיו במסגרת הביתית.
בשנת 1920 המשפחה חזרה לקייב.
אביו ראה את הכישרון של בנו בתחום המתמטיקה והיה מביא ספרים מספריית האוניברסיטה.
בשנת 1922 ידע של בוגוליובוב בתחום המתמטיקה היה קרוב בהיקפו לקורס לימודים באוניברסיטה.
בשנת 1924 הוא פרסם את עבודת המחקר הראשונה שלו.
בשנת 1925 כאשר הוא היה בן 16 בלבד התקבלה החלטה להכיר בו כדוקטורנט ובגיל 19 קיבל את התואר דוקטור.
החל משנת 1927 ובמשך כל שנות ה-30 עסק בוגוליובוב במחקרים בתחום מערכת לא ליניארית.
בשנת 1934 הוא החל ללמד באוניברסיטת קייב ובשנת 1936 התמנה לפרופסור.
במהלך מלחמת העולם השנייה בוגוליובוב היה באופה ועמד בראש הקתדרה למתמטיקה במכון הפדגוגי המקומי.
בשנת 1946 נבחר בוגוליובוב לחבר בהתכתבות באקדמיה למדעים של ברית המועצות ובשנת 1953 נבחר לחבר מלא.
בשנת 1959 הוא נבחר לאקדמיה למדעים של ארצות הברית.
בשנת 1950 הוא עבר למוסקבה והחל לעבוד במכון למתמטיקה על שם סטקלוב וללמד באוניברסיטת מוסקבה.
בתקופת 1950-1953 בוגוליובוב השתתף בפרויקט הגרעיני הסובייטי ובמיוחד בפיתוח פצצת מימן.
בשנת 1956 בוגוליובוב התקבל לעבודה במכון מאוחד למחקר גרעיני בדובנה ובשנת 1965 התמנה למנהלו.
הוא עמד בראש המכון עד לשנת 1988. במקביל לניהול המכון בדובנה, בוגוליובוב החל בהקמת מכון לפיזיקה תאורטית בקייב.
בשנים 1965-1973 הוא עמד בראש המכון בקייב שהוקם.
למרות שבשנת 1988 הוא יצא לגמלאות, בוגוליובוב המשיך בכתיבת מאמרים והשתתפות בכנסים בינלאומיים בתחומי התמחותו.
בוגוליובוב נפטר ב-13 בפברואר 1992 ונטמן בבית העלמין נובודוויצ'יה במוסקבה.
1932-1945 - מחקרים בתחום מערכות לא ליניאריות
1945 - פרסום עבודה בתחום רלקסציה
1946 - פיתוח שיטת בוגוליובוב-בורן-גרין-קירקווד-יון
1947 - פרסום מאמר בתחום נוזל-על
1947 - 1958 - פיתוחים ומחקרים בתחום מוליכות על
1955-1965 - פרסום תוצאות המחקרים בתחום תורת השדות הקוונטית
1965 - פרסום מאמרים בתחום אלקטרודינמיקה קוונטית
בסך הכל בוגוליובוב פרסם כ-300 מאמרים מדעים.
אוסף מלא של מאמריו יצא לאור ב-12 כרכים.
עיטור על שם לנין - 6 פעמים
המדליה הגדולה על שם לומונוסוב (1984)
ניקולאי גרסימוביץ' קוזנצוב היה מצביא ופוליטיקאי סובייטי, קומיסר הצי (1939–1946), שר הצי (1951–1953), מפקד הצי הסובייטי במלחמת העולם השנייה.
חבר מרכז המפלגה הקומוניסטית (1939–1956).
הוא הצטרף לצי הסובייטי ב-1919, בגיל 15, לאחר שהוסיף שנתיים לגילו.
ב-1920 הוצב בפטרוגרד וב-1924 השתתף עם יחידתו בהלווייתו של לנין.
באותה שנה הצטרף למפלגה הבולשביקית.
ב-1926 סיים את לימודיו באקדמיה הימית על שם פרונזה ושירת על המשחתת "אוקראינה האדומה".
ב-1932 השלים את השכלתו במכללה הימית וב-1934 חזר לאותה משחתת כמפקד.
במלחמת האזרחים הספרדית בשנים 1936–1937 שימש כנספח צבאי ויועץ לעניינים ימיים של ממשלת הרפובליקנים.
באותה תקופה פיתח תיעוב לפאשיזם.
בשובו לברית המועצות התמנה למפקד הצי באוקיינוס השקט.
הוא עבר בשלום את טיהורי סטלין ואף הגן על קצינים רבים.
ב-28 באפריל 1939 מונה לשר לענייני הצי והחזיק בתפקיד זה עד תום המלחמה.
במלחמת העולם השנייה היו לצי הסובייטי שתי שייטות: הצי הבלטי ושייטת הים השחור.
באזור הבלטי היה לצי תפקיד חשוב בעת המצור על לנינגרד ובהעברת אספקה לעיר הנצורה.
ב-27 באוגוסט 1941 הצליח הצי לחלץ את רוב חיילי הצבא האדום שנלכדו בטאלין.
בים השחור לחם הצי בקרבות על אודסה וסבסטופול.
כן השתתף הצי בנחיתת הכוחות באזור קרץ'.
בפברואר 1944 הועלה קוזנצוב לדרגת אדמירל הצי.
לקראת סוף המלחמה השתתף הצי במלחמה עם יפן ובכיבוש האי סחלין והאיים הקוריליים.
ב-14 בספטמבר 1945 הוענק לו עיטור גיבור ברית המועצות.
ב-1947 סולק מתפקידו בהוראת סטלין וב-1948 נאסר הועמד למשפט ביחד עם עוד אדמירלים בצי.
הם הואשמו בהעברת חומר מסווג לבריטים.
האדמירלים האחרים קבלו עונשי מאסר ואילו קוזנצוב שוחרר אך הורד לדרגת תת-אדמירל.
ב-1951 החזיר אותו סטלין לתפקידו הקודם כמפקד הצי אבל דרגתו הוחזרה לו רק לאחר מותו של סטלין ב-1953. באותה שנה מונה לסגן ראשון של משרד ההגנה וב-1955 מונה למפקד העליון של הכוחות הימיים בדרגת אדמירל הצי הסובייטי, עוטר ב"כוכב מרשל" והועלה לדרגת אדמירל הצי הסובייטי.
קוזנצוב התעמת עם ז'וקוב בעניינים הקשורים לצי.
ב-29 באוקטובר 1955 אירע פיצוץ אדיר באניית המערכה נובורוסיסק (Новороссийск) והיא שקעה ביחד עם 608 אנשים.
ז'וקוב מצא בכך דרך להיפטר מקוזנצוב.
הוא הורד שוב לדרגת תת-אדמירל, נאלץ להתפטר מהצבא ונאסר עליו לעסוק בכל דבר הנוגע לצי.
קוזנצוב מת במוסקבה ב-6 בדצמבר 1974 ונקבר בבית העלמין נובודוויצ'יה.
בשנת 1988 החליטה נשיאות הסובייט העליון של ברית המועצות להחזיר לו את דרגתו ועיטוריו.
על שמו קרוי מצר אדמירל קוזנצוב ונושאת המטוסים אדמירל קוזנצוב.
ניקולאי סטפנוביץ' גומיליוב היה משורר, מתרגם, מבקר ספרות וקצין רוסי מייסד זרם האקמאיזם בשירה הרוסית.
הוצא להורג בשנת 1921 באשמת השתייכות לארגון מחתרתי, נוקה מכל אשמה בשנת 1992.
ניקולאי גומיליוב נולד למשפחת רופא בצי בעיר קרונשטאדט.
ניקולאי היה ילד חולני והתלונן על כאבי ראש.
לדברי אנה אחמטובה את השיר הראשון ניקולאי הצעיר כתב בגיל שש.
בסתיו 1894 החל את לימודיו בבית הספר, אך לאור מצב בריאותו עזב ולמד בבית.
בשנת 1895 המשפחה עברה לסנקט פטרבורג.
בשנת 1990 לאחיו הבכור התגלה שחפת והמשפחה עברה לטביליסי.
בשנת 1903 המשפחה חזרה לפושקין וגומיליוב חזר לבית הספר בו החל את לימודיו בשנת 1894. הוא היה תלמיד חלש מאוד והיה מועמד להרחקה מבית הספר.
בשנת 1906 הוא בכל זאת סיים את הלימודים עם קבלת תעודת בגרות.
בשנת 1905, עוד לפני סיום בית הספר גומיליוב פרסם את ספרו הראשון - "דרך הקונקיסטאדורים".
ולרי בריוסוב העניק לספר ביקורת חיובית וציין שמדובר במשורר צעיר ומבטיח.
הקשר בין המשוררים רק התחזק עם השנים.
בשנת 1906 גומיליוב נסע לצרפת ולמד בסורבון.
בהיותו בפריז גומיליוב החל בהוצאה לאור של ירחון ספרותי (יצאו שלוש מהדורות בלבד).
גומיליוב קיבל המלצות מבריוסוב למשוררים רוסים ידועים ששהו באותה תקופה בפריז.
גומיליוב פגש אותם אך הם לא התרשמו ממנו.
באפריל 1907 גומיליוב חזר לאימפריה הרוסית.
באותה שנה הוא פגש לראשונה את אנה אחמטובה.
ביולי 1907 הוא הפליג מסבסטופול דרך הים התיכון לצרפת.
בשנת 1908 הוא פרסם את ספרו השני "פרחים רומנטיים".
הספר זכה להצלחה וגומיליוב היה יכול להמשיך במסעות.
הפעם הוא נסע לסינופ, יוון ומצרים.
ב-29 בנובמבר 1908 גומיליוב חזר לסנקט פטרבורג.
בשנת 1909 גומיליוב ארגן ביחד עם סרגיי מקובסקי את הירחון "אפולון".
בירחון זה הוא ניהל מדור לביקורת ספרות.
באביב 1909 גומיליוב פגש את אליזבטה דמיטרייבה ולאחר תקופה קצרה הציע לה להתחתן, אך דמיטרייבה העדיפה משורר אחר שעבד באותו ירחון - מקסימיליאן וולושין.
בסתיו גומיליוב התייחס בפומבי בצורה מעליבה לאליזבטה ומקס וולושין הזמין אותו לדו-קרב שהתקיים ב-22 בנובמבר 1909. גומיליוב ככל הנראה ירה באוויר ובאקדח של וולושין הייתה תקלה טכנית.
בשנת 1910 גומיליוב פרסם את ספרו השלישי "פנינים".
ספר זה כולל את השיר "הקפיטנים" שהוא משיריו המפורסמים של המשורר.
ב-25 באפריל 1910 גומיליוב התחתן עם אנה אחמטובה.
בשנת 1911 הוקמה "גילדת המשוררים" בה היו חברים בנוסף לגומיליוב גם אשתו, יוסף מנדלשטם, ולדימיר נרבוט ומשוררים נוספים.
בשנת 1912 גומיליוב פרסם את העקרונות של האקמאיזם.
ב-1 באוקטובר 1913 לזוג נולד בן וזמן קצר לאחר מכך גומיליוב נסע לאפריקה.
עוד מילדות גומיליוב חלם להגיע לאפריקה.
המסע הראשון התרחש בשנת 1909. גומיליוב נסע מאודסה לג'בוטי וממנה לאדיס אבבה.
המסע השני אורגן בתאום עם האקדמיה למדעים.
המשלחת יצאה מאודסה לקונסטנטינופול, מצרים וג'יבוטי.
מג'יבוטי הם נסעו להרר בה גומיליוב הכיר את מושל האזור היילה סלאסי, הקיסר האתיופי העתידי.
מהעיר המשלחת יצאה למסע ארוך באזורים הפנימיים של המדינה וחזרה להרר רק באוגוסט.
במהלך ספטמבר 1913 גומיליוב חזר למולדת.
עם תחילת מלחמת העולם הראשונה גומיליוב התנדב לצבא.
באוקטובר 1914 השתתפה יחידתו בפלישה רוסית לפרוסיה המזרחית.
בנובמבר 1914 יחידתו הועברה לדרום פולין והשתתפה בקרבות נגד הצבא האוסטרו-הונגרי ליד פיוטרקוב טריבונלסקי.
על גבורתו בקרבות, בדצמבר 1914 גומיליוב קיבל את עיטור "צלב גאורגי".
בינואר 1915 הוא הועלה לדרגת סמל.
בקיץ 1915 השתתף בקרבות באזור ווהולין, על גבורתו בקרבות אלו הוענק לו עיטור "צלב גאורגי" בפעם השנייה.
בספטמבר 1915 נשלח ללימודים בבית הספר לקצינים בפטרוגרד.
את שהותו בפטרוגרד ניצל, בין היתר לפרסום ספר שירים שכולל שירים בנושאי המלחמה.
באפריל 1916 סיים את לימודיו והועלה לדרגת סגן משנה.
הוצב ביחידת פרשים באזור העיר דבינסק.
למרות הפציעות ומחלותיו גומיליוב המשיך להיות בחזית עד לינואר 1917.
בשנת 1917 גומיליוב ביקש להעביר אותו לקורפוס רוסי שלחם בצרפת.
גומיליוב נסע דרך שוודיה, נורווגיה ואנגליה.
בהיותו בלונדון הוא נפגש עם ג.
במחצית השנייה של שנת 1917 גומיליוב הגיע לפריז והוצב בתפקיד עוזר נציג ממשלת המעבר הרוסית.
בהיותו בפריז גומיליוב פרסם ספר שירים נוסף.
בשנת 1918 שב גומיליוב למולדתו.
הוא פרסם ספר שירים שלא זכה להצלחה.
ב-5 באוגוסט 1918 התגרש מאנה אחמטובה.
בשנת 1920 הוקם הסניף הפטרוגרדי של איגוד המשוררים הכלל רוסי.
באופן פורמלי בראש הסניף עמד אלכסנדר בלוק אך למעשה בראש עמדה קבוצה של משוררים בעלי דעות בולשביקיות.
בטענה שבבחירות האחרונות לא היה קוורום הם דרשו לבצע את הבחירות מחדש.
באופן מפתיע, בבחירות חדשות ניצח ניקולאי גומיליוב עם יתרון של קול בודד.
בשנת 1921 פרסם גומיליוב שני ספרים נוספים.
בהיותו ברוסיה הסובייטית גומיליוב לא הסתיר את הדעות הפוליטיות שלו (תמיכה במונרכיה) וקרבתו לדת.
ב-3 באוגוסט 1921 גומיליוב נעצר והואשם בחברות בארגון מחתרתי.
למרות ניסיונות חבריו לשחררו, תוך זמן קצר הוא הוצא להורג.
ב-24 באוגוסט צ'קה פרסמה הודעה על הוצאה להורג של 61 מחברי הארגון.
יום ומקום ביצוע ההוצאה להורג לא ידועים עד היום.
לגבי השתתפותו בארגון קיימות ארבע גרסאות:
גומיליוב היה חבר בארגון מחתרתי.
זו הגרסה הסובייטית הרשמית עד לשנת 1987.
גומיליוב לא היה חבר בארגון אך ידע על קיומו ולא דיווח.
גרסה זו הייתה פופולרית בשנים 1987–1991.
לא היה שום ארגון מחתרתי והוא המצאה של הצ'קה על רקע מרד קרונשטאדט.
גומיליוב לא היה חבר ארגון זה אך היה חבר בארגון מחתרתי אחר שלא התגלה עד היום.
בברית המועצות לא התפרסמו יצירות של גומיליוב, ורק בשנת 1992 הוא נוקה מכל אשמה ושיריו החלו להתפרסם.
אנה אחמטובה - אשתו הראשונה
אנה אנגלדרד - אשתו השנייה
אולגה ויסוטסקי, חברתה שילדה מגומיליוב בן.
ככל הנראה גומיליוב לא ידע על קיום הבן.
ניקולאי בורדנקו 1876 - 11 בנובמבר 1946) היה רופא רוסי, חבר האקדמיה הרוסית למדעים, גיבור העמל הסוציאליסטי המנתח הראשי של הצבא האדום בשנים 1937–1945.
ניקולאי בורדנקו נולד בכפר במחוז פנזה למשפחת מנהל משק קטן.
החל משנת 1886 בורדנקו למד בבית ספר דתי.
בשנת 1891 הוא המשיך בהשכלה דתית בפנזה ואחר כך בבית הספר הגבוה לכמורה בסנקט פטרבורג.
בשנת 1897 בורדנקו עזב את הלימודים ועבר לאוניברסיטת טומסק בה נפתחה פקולטה לרפואה.
בורדנקו השתתף בהפגנות סטודנטים, בשנת 1897 סולק מהלימודים ולאחר שנה קיבל הרשאה לחזור לאוניברסיטה.
בשנת 1901 הוא עבר לאוניברסיטת דרפט.
לאור השתתפות בהפגנות הוא סולק גם מאוניברסיטה זו.
מכיוון שכבר הייתה לו השכלה רפואית (אך לא גמורה) הוא החל לעבוד בבית חולים לשחפת.
לאחר שנה בורדנקו קיבל הרשאה לחזור ללימודים.
לאחר תחילת מלחמת רוסיה–יפן בורדנקו התנדב לצבא והיה חובש קרבי.
במהלך קרב טליסו הוא נפצע תוך פינוי פצועים.
על הגבורה בקרב הוענקה לבורדנו מדליה.
בדצמבר 1904 בורדנקו חזר לאוניברסיטה והחל להתכונן לבחינות ההסמכה.
במשך שנה הוא עבר בבית חולים עירוני בריגה.
בשנת 1906 בורדנקו קיבל הסמכה כרופא.
בשנת 1907 בורדנקו החל לעבוד בבית חולים עירוני בפנזה.
במקביל הוא החל לעבוד על הדוקטורט שהיה קשור לעבודות של איוואן פבלוב.
בשנת 1909 הוא קיבל תואר דוקטור לרפואה ובקיץ נסע להשתלמות בגרמניה ובשווייץ.
בשנת 1910 בורדנקו חזר לאוניברסיטת טרטו והתקדם לתואר פרופסור.
ביולי 1914 בורדנקו ביקש להשתתף במאמץ המלחמתי ונשלח לבית חולים צבאי.
בורדנקו פעל רבות להסדרת פינוי פצועים מהחזית תוך ביצוע מיון שהיה משפר סיכויי הפצועים להחלמה מהירה ומלאה.
הוא ביצע ניתוחים מהפכנים והציל חיים של פצועים רבים.
בשנת 1916 הוא מונה למנתח-יועץ של בתי החולים הצבאיים בריגה.
בקיץ 1917 בורדנקו נפצע ולאור בריאותו הירודה חזר לאוניברסיטה.
הוא מונה לניהול קתדרה שלפניו הייתה בניהול של ניקולאי פירוגוב.
זמן קצר לאחר חזרתו לאוניברסיטה, העיר טרטו נכבשה על ידי הגרמנים והאוניברסיטה פונתה לוורונז'.
בוורונז' בורדנקו היה בין ראשי האוניברסיטה וארגן בתי חולים לפצועי הצבא האדום.
הוא הקים בית ספר לאחיות והיה יועץ של מחלקת הבריאות של העירייה.
במהלך מלחמת העולם הראשונה בורדנקו קיבל ניסיון עשיר בטיפול בבעיות מערכת העצבים.
הוא היה בדעה שצריך להרחיב לימודי נוירוכירורגיה ויש לראות בה תחום נפרד.
בשנת 1923 הוא הגיע למוסקבה ופתח בבית חולים של אוניברסיטת מוסקבה מחלקה ניורוכירורגית.
הוא החל ללמד בפקולטה רפואית של האוניברסיטה ובשנת 1930 פקולטה זו הופרדה לבית הספר לרפואה נפרדת.
בשנת 1924 בורדנקו מונה מנהל של המחלקה הכירורגית ליד בית החולים של האוניברסיטה.
בשנת 1929 בורדנקו מונה למנהל קליניקה ניורוכירורגית במוסקבה.
הוא פעל להקמת מחלקות ניורוכירוגיות בבתי החולים ברחבי ברית המועצות והחל משנת 1935 היה יוזם כינוסי ניורוכירורגים של ברית המועצות.
במקביל לפעילות זו הוא היה יועץ של מינהל הרפואה של הצבא האדום.
בשנת 1937 בורדנקו מונה למנתח ראשי של הצבא.
עם תחילת מלחמת החורף בורדנקו שכבר היה בן 64 עבר לחזית.
הוא עזר לארגון עזרה ראשונה בצבא הלוחם.
בשנת 1941 לבורדנקו הוענק פרס סטלין.
בשנת 1941 הוא הצטרף למאמץ המלחמתי.
למרות גילו בורדנקו עשה מאות ניתוחים והיה מגיע עד ליחידות רפואיות בגדודים.
בשנת 1941 הוא נפצע בפעם השנייה.
בסוף ספטמבר 1941 בורדנקו עבר שבץ מוחי וכמעט איבד את השמיעה.
בעקבות מצבו הבריאותי בורדנקו הועבר לאומסק.
מייד עם החלמתו בורדנקו החל לייעץ לרופאים בבתי חולים באזור אומסק.
באפריל 1942 בורדנקו חזר למוסקבה והחל ללמדד רופאים צעירים.
החל משנת 1942 הוא פעל רבות לתחילת שימוש בתרופות אנטיביוטיות חדשות.
ב-12 בינואר 1944 בורדנקו מונה ליושב ראש ועדה סובייטית לחקירת טבח יער קטין.
הוועדה בראשותו קבע שרצח בוצע על ידי הנאצים.
כיום ידוע רצח זה בוצע על ידי נ.ק.וו.ד לפי פקודת ראשי המדינה.
ביולי 1945 לבורדנקו היה שבץ מוחי נוסף.
הוא נפטר ב-11 בנובמבר 1946 ונטמן בבית העלמין נובודוויצ'יה.
לזכר בורדנקו אקדמיה לרפואה הרוסית מעניקה פרס עבור עבודות בתחום נוירוכירורגיה על שמו.
בורדנקו פרסם מעל ל-300 עבודות מחקר.
בשנים 1950–1952 במוסקבה יצאה לאור אוסף עבודותיו ב-7 כרכים.
הוא היה חבר של ארגונים רפואיים בינלאומיים ורופאים מחוץ לגבולות ברית המועצות היו באים להשתלמות אצלו בקליניקה.
על שמו של בורדנקו נקראו מכון לניורוכירורגיה במוסקבה, אקדמיה רפואית בוורונז', בית חולים צבאי ראשי ומסודות רפואה נוספות ברוסיה.
בבניין בעיר פנזה בו עבר בורדנקו היה מתגורר עם הוריו הוקם מוזיאון.
ניקולאי דולז'אל 1899 – 29 בנובמבר 2000) היה מתכנן כורים גרעיניים סובייטי.
במהלך עבודתו הוא היה אחראי על התכנון של מרב הכורים של ברית המועצות.
על פעילותו הוענקו לו עיטור לנין (6 פעמים), עיטור הדגל האדום, גיבור העמל הסוציאליסטי (פעמיים), פרס לנין ו-5 פעמים פרס ברית המועצות.
דולז'אל נולד בכפר בקרבת זפוריז'יה (אז בתחומי האימפריה הרוסית, כיום באוקראינה) למשפחה של מודד קרקעות.
בשנת 1912 עברה המשפחה להתגורר בעיירה במחוז מוסקבה.
בשנת 1923 סיים דולז'אל את לימודיו בבית הספר הטכני הגבוה במוסקבה והוסמך כמהנדס מכונות.
לאחר עבודה של מספר שנים במשרדי תכנון הוא נשלח בשנת 1929 להשתלמות באירופה.
עם חזרתו בשנת 1930 הוא נעצר בהקשר למשפט מפלגת התעשייה אך שוחרר לאחר כשנה וחצי ללא אישום.
דולז'אל המשיך לעבוד בתחום התכנון.
בשנת 1943 הועמד דולז'אל בראש משרד לתכנון מכונות לתעשייה כימית.
החל משנת 1946 היה המשרד קשור לפיתוח פצצה גרעינית.
בראשות דולז'אל פותחו הכורים הגרעינים הראשונים של ברית המועצות ששימשו לייצור פלוטוניום.
לאחר הניסוי הראשון של פצצה גרעינית RDS-1 בברית המועצות החל דולז'אל לפתח כורים המתאימים להתקנה על ספינות.
בשנת 1952 הועמד דולז'אל בראש מכון לתכנון כורים גרעינים.
בשנת 1954 סיים המכון את הפיתוח הראשון אך כאשר התברר שהכור לא מתאים לשימוש בצי הוא הועבר לשימוש בתחנת כוח גרעינית הראשונה שנבנתה בברית המועצות.
בהמשך הוא תכנן כור ששימש צוללות גרעיניות.
בשנת 1958 הסתיימו פיתוח ובנייה של כור גרעיני לייצור פלוטוניום וחשמל.
בשנת 1964 הופעלה תחנת כוח גרעינית גדולה סובייטית ראשונה והיא צוידה בכור מתכנון של דולז'אל.
ברוב הפרויקטים שיתף דולז'אל פעולה עם מכון קורצ'טוב שבראשו עמד אנטולי אלכסנדרוב.
בשנת 1961 הקים דולז'אל קתדרה "מכונות אנרגיה" בבית הספר הגבוה להנדסה במוסקבה.
קתדרה זו הכינה מהנדסים לתכנון כורים.
דולז'אל עמד בראש הקתדרה במשך 25 שנים.
בשנת 1962 התקבל דולז'אל כחבר באקדמיה הסובייטית למדעים.
חלק ממומחי גרעין בברית המועצות האשימו את דולז'אל באחריות על אסון צ'רנוביל.
הוא אומנם לא הואשם באופן רשמי אך בשנת 1986 עזב את התפקיד של מנהל מכון לתכנון כורים בראשו עמד מעל ל-30 שנים.
בשנת 1998, בגיל 99, פרסם דולז'אל מאמר מדעי בתחום מתמטיקה.
ניקולאי דוחוב מהנדס סובייטי, מראשי המפתחים של השריון והנשק הגרעיני הסובייטי.
על פעילותו הוענקו לו פרס סטלין, פרס לנין, תואר גיבור העמל הסוציאליסטי שלוש פעמים ועיטורים רבים נוספים כולל עיטור לנין ארבע פעמים.
ניקולאי דוחוב נולד בכפר באזור פולטבה (אז בתחומי האימפריה הרוסית, כיום באוקראינה) למשפחת חובש.
דוחוב למד בבית הספר של הכפר ואחר כך בגימנסיה שסיים בשנת 1920. דוחוב עבד בעבודות שונות ובשנת 1925 בהיותו פעיל בקומסומול דוחוב קיבל היתר להתחיל ללמוד במכינה ללימודי הנדסה בחרקוב.
עם סיום המכינה דוחוב עבר ללמוד הנדסת מכונות במכון הפוליטכני של לנינגרד וסיים אותו בשנת 1932.
לאחר קבלת הסמכת מהנדס ניקולאי דוחוב התחיל לעבוד במפעל קירוב בלנינגרד.
תחילה הוא הועסק בפיתוח טרקטורים.
החל משנת 1936 דוחוב הועבר לצוות פיתוח כלים משוריינים.
הפרויקט ראשון שלו היה פיתוח שדרוג של טנק מדגם T-28. הפרויקט הסתיים בשנת 1938. באותה שנה דוחוב הציע פרויקט חדש, טנק KV-1, ובהמשך השתתף בפיתוח KV-2
לאחר תחילת מלחמת העולם השנייה הוחלט להעביר תשתית לבניית טנקים לצ'ליאבינסק.
ב-10 ביולי 1941 דוחוב נסע לאתר בניית מפעל חדש ומונה לסגן מתכנן כלים משוריינים ראשי ובשנת 1943 מונה למתכנן ראשי של המפעל.
בהיותו בתפקיד זה דוחוב קידם תחילת ייצור סדרתי של טנקים במפעל החדש ופיתוח כלים משוריינים חדשים (בעיקר טנקים ותותחים ממונעים).
במקביל לעבודה במפעל, דוחוב עוד בהיותו בלנינגרד החל ללמד מהנדסים חדשים.
עם העברתו לצ'ליאבינסק הוא המשיך בתחום זה ופעל להקמה בעיר מכון להכשרת מהנדסים חדשים.
בשנת 1948 דוחוב הועבר לנושא חדש – פיתוח נשק גרעיני.
הוא מונה לסגן של יולי חריטון במרכז פיתוח שהוקם לצורך זה.
בתפקיד זה דוחוב היה אחראי על פיתוח חלקים שונים של פצצה גרעינית סובייטית.
הוא לקח חלק פעיל בניסויים ראשונים של נשק גרעיני סובייטי בסוף שנות ה-40 ותחילת שנות ה-50 של המאה ה-20.
בשנת 1954 דוחוב מונה למהנדס ראשי של משרד תכנון חדש.
באחריות המשרד היה תכנון ופיתוח של חימוש לטילים סובייטים.
במהלך עשור שדוחוב היה בראש המשרד פותחו מערכות חימוש רבות.
ניקולאי לָזָרֵבִיץ' גִיזִיס היה יהודי סובייטי שעוטר בשלוש הדרגות של עיטור התהילה על פועלו כחייל בצבא האדום במהלך מלחמת העולם השנייה.
גיזיס נולד בשם נחמן בעיירה מז'יבוז' למשפחת פועלים יהודים.
הוא סיים ארבע שנים של בית ספר ועבד כפועל בקולחוז העיירה.
גויס לצבא האדום ב-1937 ליחידת מרגמות, והשתתף לראשונה בקרבות ביוני 1941 ובספטמבר אותה השנה השתתף בקרבות הגנה על הומל.
בחורף לקחה יחידתו חלק בקרב על מוסקבה ובקיץ הועבר להגן על סטלינגרד.
נפצע בהתקפת נגד של הסובייטים ב-23 בנובמבר 1942. לאחר שחזר מבית החולים הוא מונה למפקד ברגימנט המרגמות מס' 224, שם המשיך לשרת עד סוף המלחמה.
במהלך קרב קורסק על סמך ידיעותיו חוסלו עשרות מוקדי ירי ומרגמות ועל פועלו עוטר במדליית העוז.
בהמשך השתתף בשחרור נפת אוריול והמחוזות המזרחיים של הרפובליקה הסובייטית הסוציאליסטית הבלארוסית.
באוגוסט 1943 במהלך צליחת נהר דסנה נפגע בצידו המערבי.
לאחר חזרתו מבית חולים בפברואר 1944 צלח את נהר דנייפר על קרח בסמוך לעיר רוגצ'וב.
בהמשך אותה השנה שחרר עם יחידתו את הרפובליקה הבלארוסית.
באוגוסט 1944 בהגעת הכוחות לנהר ויסלה חצה אותו באזור פולאווי יחד עם שני אנשי קשר, ובמהלך מתקפה בה חיסל שני לוחמים ותפס שניים נוספים בשבי זיהה שתי יחידות מרגמות ושלוש נקודות אש שנוטרלו.
על כך קיבל עיטור התהילה מדרגה השלישית.
את עיטור התהילה מדרגה שנייה קיבל על כיתור יחידה גרמנית גדולה במהלך ינואר-פברואר 1945 במהלך מבצע מתקפה ורשה-פוזנן שבו זיהה יחידות אש ומרגמות רבות ובעצמו חיסל ברימונים עמדת מכונת ירייה מבוצרת ב-14 בפברואר.
במהלך הקרב על ברלין ב-16 באפריל סמוך לעיירת לבוס הקרובה לפרנקפורט על האודר קידם את היחידות בכ-3 קילומטרים במידע שהשיג על נקודות האש.
זיהה שש נקודות כאלו ותותח נגד טנקים, נפגע והסכים להתפנות רק לאחר התקדמות חייל הרגלים.
על פעולה זו, גיזיס עוטר בעיטור התהילה מדרגה ראשונה.
שוחרר מן השירות ב-1945 וחזר לעיר פרוסקורוב.
בהמשך עבד כמנהל בתי מלאכה לציירי הרפובליקה האוקראינית בנפה, היה סגן מנהל פארק התרבות בעיר והקים בית ציירים בעיר חמלניצקי.
ב-1970 היה בין הראשונים שקיבל אות 25 השנים הניצחון במלחמת העולם השנייה ישירות ממרשל אנדריי גרצ'קו.
ניקולאי דֶה קאוֶורי (באיטלקית: Nicolay de Caveri; חי בתחילת המאה ה-16) היה קרטוגרף יליד הרפובליקה של ג'נובה באיטליה.
המפה שערך, מפת קאוורי, היוותה בסיס למפת ולדזמילר משנת 1507 שמנתוניה הוכן גלובוס יגלוניקוס.
קאוורי שירת את מלך פורטוגל ובשל כך הייתה לו גישה למידע שהגיע מספנים פורטוגלים.
קיימות גרסאות רבות לשמו, כולן מבוססות על חתימתו בגב המפה הנושאת את שמו:
ניקולאי גנאדייביץ' באסוב היה פיזיקאי סובייטי, זוכה פרס נובל לפיזיקה בשנת 1964 יחד עם צ'ארלס טאונס ואלכסנדר פרוכורוב על עבודה בסיסית בתחום של אלקטרוניקת הקוונטים, שהובילה לבניית מתנדים ומגברים המבוססים על עקרון המייזר-לייזר.
באסוב נולד באוסמן שבמחוז ליפצק (הרפובליקה הסובייטית הסוציאל-פדרטיבית של רוסיה).
הוא סיים את לימודיו בבית ספר בשנת 1941 בוורונז'.
באסוב נקרא מאוחר יותר לשירות צבאי באקדמיה הרפואית הצבאית בסמרה (אז נקראה העיר קויבישב).
ב-1943 הוא עזב את האקדמיה ושירת ב ולחם ב במהלך מלחמת העולם השנייה.
באסוב הצטרף אל האוניברסיטה הלאומית למחקר גרעיני בשנת 1950. אחר כך הוא קיבל תואר פרופסור ועבד במכון לבדב לפיזיקה שם החל במחקרים שונים בתחום הפיזיקה.
הוא נבחר להיות חבר ב בשנת 1962. הוא היה נשיא כבוד וחבר באקדמיה הלאומית במדעים במינכן.
הוא זכה בפרס נובל לפיזיקה בשנת 1964 יחד עם צ'ארלס טאונס ואלכסנדר פרוכורוב כאשר הוביל יחד איתם להתקדמותו המשמעותית של הלייזר.
תרומתו של באסוב להתפתחותו של המייזר-לייזר הובילה ליוזמות הגנה מפני טילים חדשות שביקשו להעסיק את באסוב.
באסוב החל להיות מעורב בפוליטיקה הסובייטית בשנת 1951. בשנת 1974 היה חבר באחד מהתאים שהרכיבו את הסובייט העליון.
בעקבות נאומו של נשיא ארצות הברית רונלד רייגן בנושא יוזמת ההגנה האסטרטגית בשנת 1983, באסוב חתם על מכתב יחד עם מדענים סובייטיים אחרים המגנים את היוזמה.
ניקולאי אלכסייביץ' גלושקוב היה איש עסקים רוסי שהיה מקורב לאוליגרך בוריס ברזובסקי, הוא הורשע בפלילים ברוסיה וקיבל מקלט מדיני ב.
כיהן כסמנכ"ל חברת התעופה אירופלוט ומנהל הכספים של חברת הרכב AvtoVAZ.
גלושקוב היה מנהל הכספים בחברת הרכב AvtoVAZ, בעת שהאוליגרך בוריס ברזובסקי רכש עם שותפים את השליטה בחברה ב-1994. שנה אחר כך היה ברזובסקי מעורב בשינוי ההנהלת חברת התעופה הלאומית של רוסיה "אירופלוט" והשתתף בהתאגדותה כחברה חדשה.
גלושקוב מונה כסמנכ"ל הכספים של החברה בפברואר 1996.
לדברי אלכסנדר גולדפרב, יועצו של ברזובסקי, הוא מצא כי חברת התעופה פעלה בתור "פרה חולבת כדי לתמוך במבצעי ריגול בינלאומיים".
3,000 איש מתוך סך כוח האדם של 14,000 באיירופלוט היו אנשי שירות הביטחון הפדרלי, סוכני שירות ביון החוץ, או קציני המודיעין הצבאי.
כל הרווחים ממכירת הכרטיסים חולקו ל-352 חשבונות בנק זרים שלא היו נתונים לשליטת הנהלת איירופלוט.
לדברי אלכס גולדפרב, גלושקוב סגר את כל החשבונות האלה והעביר את הכספים למרכז חשבונאות שנקרא Andava בשווייץ.
הוא גם שלח חשבון וכתב מכתב למנהל שירות הביון יבגני פרימקוב ומנהל שירות הביטחון מיכאיל ברסוקוב תוך שהוא דורש מהם לשלם את המשכורות של קציני המודיעין שלהם שעבדו באירופלוט ב-1996.
בפברואר 1997 הגיש גלושקוב יחד עם ברזובסקי, בבית המשפט הגבוה בלונדון, תביעת דיבה נגד ירחון העסקים האמריקני "פורבס".
לאחר שפרסם חודשיים קודם מאמר בו נטען שלגלושקוב יש קשרים עם המאפיה הרוסית.
גלושקוב נעצר בדצמבר 2000 על ידי רשויות רוסיה באשמת הונאה (תיעול הכספים למרכז החשבונאות Andava), והובא לחקירה במשרדי הפרקליטות הכללית במוסקבה, יחד עם סגן הנשיא לשעבר של "אירופלוט", אלכסנדר קראסנקיר.
לפי התיק הפלילי שנפתח בפרקליטות נגד בוריס ברזובסקי, ניקולאי גלושקוב ואלכסנדר קראסנקיר, השלושה חשודים בהלבנת הון בסכומים גדולים ובהונאה בהיקף של כמיליארד דולר.
לטענת הפרקליטות, כל הכספים הללו הועברו דרך שתי חברות בנות של אירופלוט שפועלות בשווייץ, וחלק מהסכומים הופקדו ישירות בחשבונותיהם של החשודים בבנקים מסחריים בשווייץ.
ברזובסקי הגיב על מעצר של גלושקוב, ואמר שמדובר על "פעילות נקם" נגדו מצד השלטונות.
ברזובסקי עצמו עזב את המדינה ב-7 בנובמבר 2000, לא התייצב לחקירה נוספת והודיע כי לא יחזור לרוסיה בגלל מה שהוא תיאר כלחץ מתמיד מצד השלטונות והנשיא פוטין באופן אישי.
ברזובסקי טען שפוטין הפך אותו לחשוד בתיק אירופלוט משום שהעביר ביקורות עליו, ומשום ששידורי חדשות חברת הטלוויזיה הרוסית ORT ("הטלוויזיה הציבורית הרוסית") שהייתה בבעלות ברזובסקי (מפעילת הערוץ הראשון של רוסיה), שידרה כתבה ביקורתית על אסון טביעת הצוללת הרוסית קורסק.
גלושקוב נתפס כבעל ברית קרוב של ברזובסקי, אך ברזובסקי עזב את רוסיה ולא חזר, החזקתו בחברת הטלוויזיה הרוסית ORT הולאמה, והוא נאלץ למכור את חלקו בחברת הנפט "סיבנפט" לרומן אברמוביץ'.
עסקה זו הייתה נושא למחלוקת מאוחרת יותר בבתי המשפט המסחריים בבריטניה במשפט ברזובסקי נגד אברמוביץ', כאשר ברזובסקי טען כי הופעל עליו לחץ למכור את חלקו לאברמוביץ' בשבריר מהשווי האמיתי, טענה שבית המשפט דחה.
זמן קצר לאחר סיום המשפט, במרץ 2013, נמצא ברזובסקי מת בביתו ליד לונדון.
באפריל 2001 נעצר אנדריי לוגובוי והואשם בארגון בריחתו של גלושקוב מבית החולים (המרכז ההמאטולוגי המדעי).
עם זאת, על פי גלושקוב, הדבר תוכנן על ידי שירות הביטחון הפדרלי.
לא הייתה לו כוונה לברוח, והוא "צעד בנעלי הבית שלו לשער בית החולים כדי ללכת הביתה למשך הלילה, בידיעת שומריו, כפי שעשה כמה ימים קודם לכן".
במהלך משפטו היה גלושקוב כלוא בכלא לפורטובו.
הוא זוכה מאשמת ההונאה המקורית והאשמות בהלבנת כספים על ידי בית המשפט בחודש מרץ 2004, אך נמצא אשם בניסיון לברוח ו"ניצול סמכותו לרעה" ונידון לשנתיים מאסר על תנאי.
גלושקוב עבר לגור בלונדון, וקיבל מקלט מדיני בממלכה המאוחדת ב-2010, אך ב-2017 שוב נפתח משפט נגדו ברוסיה.
במהלך המשפט שנערך לא בפניו, גלושקוב נשפט לשמונה שנים בכלא על גנבת 123 מיליון דולרים כביכול מ"איירופלוט".
ב-12 במרץ 2018 נמצא ניקולאי גלושקוב, מת בביתו בלונדון, שבוע אחרי שהמרגל הרוסי לשעבר סרגיי סקריפל הורעל ביחד עם בתו יוליה בגז עצבים בעיר סולסברי שבאנגליה.