tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בשנת 1315 ניסו הנאסרים לכבוש חזרה את גיברלטר במצור השני על גיברלטר, אך נכשלו.
הברית שנכרתה בין הנאסרים מגרנדה לבין המרינים ממרוקו הושהתה בגלל נפילת גיברלטר, אך פנייתו של הסולטאן המריני אבו אל-חסן עלי איבן עות'מאן הובילה לחידוש הברית בין שתי הממלכות המוסלמיות.
גיברלטר לא הייתה מוכנה כראוי לאפשרות כזאת.
מושל גיברלטר, דון וסקו פרז דה מיירה, בזז את הכסף שניתן על ידי הכתר לגיברלטר לשם תשלום עבור המזון ועבור חיל המצב של העיר, והשתמש בו בשביל לקנות לעצמו בית בעיר חרס דה לה פרונטרה.
על מנת לשלם לחיל המצב, גנב דה מיירה את המזון שאוחסן במחסני החירום בגיברלטר, מכר אותו למורים ובכסף זה כילכל את חיל המצב.
8 ימים לפני תחילת המצור הצליח חיל המצב לתפוס ספינת תבואה ליד גיברלטר; התבואה אמנם אוחסנה, אך כפי שהחודשים הבאים יוכיחו - לא היה בזה די.
העיר הייתה מחולקת ל-4 אזורים מבוצרים, כל אחד בפני עצמו, שהשתרעו מהמספנה שבחוף ועד למבצר, כמה מאות מטרים במעלה צוק גיברלטר.
בסוף פברואר הצליח עבד אל-מליק לכבוש את המספנה ואת האזור של הצוק מעל למבצר, אותו הוא ניסה להבקיע בעזרת כלי מצור.
ניסיונות מצד הקסטיליאנים לארגן תגבורת לגיברלטר עלו בתוהו, היות שצבאות גרנדה התקיפו לאורך הגבולות עם קסטיליה ומשכו את תשומת הלב לשם.
בנוסף, גם מחלוקות פוליטיות פנימיות בתוך קסטיליה עיכבו את ארגונו של כוח יבשתי שיסיר את המצור מעל גיברלטר.
יתר על כן, על אף שברשותו של אלפונסו האחד עשר היה צי ימי בפיקודו של האדמירל אלפונסו חופרה דה טנוריו (Alfonso Jofre de Tenorio), לא היה באפשרותו להסיר את המצור כיוון שהצי המורי התמקם בעמדות קרובות ליבשה וכל ניסיון התקפה ימית עליהם היה מסוכן מדי.
רק ביוני התאפשר לאלפונסו האחד עשר לשלוח כוח חילוץ לגיברלטר.
לפני כן התעוררה מחלוקת בין השרים והיועצים האם אין זה מסוכן מדי לשלוח כוח יבשתי שייאלץ להילחם הן במרינים והן בנאסרים; לאחר 8 ימים של ויכוחים בסביליה, החליט אלפונסו לשלוח כוח יבשתי לגיברלטר והצליח לשכנע את השר המרדני חואן מנואל, נסיך וילאנה לתמוך בהחלטתו.
אלפונסו הניע את צבאו לחרס דה לה פרונטרה, שם הקים מחנה ליד הנהר גואדאלטה במרחק של 4 ימי הליכה מגיברלטר.
אך היה זה מאוחר מדי עבור המגינים בגיברלטר.
המצב בגיברלטר היה נואש כבר באמצע יוני.
המזון תם לחלוטין, וחיל המצב ותושבי העיר נאלצו לאכול את המגינים, את החגורות ואת הנעליים שלהם במטרה להזין את עצמם מהעור ממנו הם עשויות.
האדמירל הקסטיליאני חופרה ניסה לקלוע שקי קמח לתוך העיר באמצעות ירי מקטפולטות שעל גבי הספינות שלו, אך הצי המורי הניס אותו כל אימת שהתקרב.
הקטפולטות המוריות פגעו מספר פעמים במגינים של גיברלטר ולחיל המצב החלוש לא נותר עוד כוח להתגונן.
ב-17 ביוני 1333 נכנע מושל גיברלטר וסקו פרז וחתם על הסכם כניעה.
הוא נס לצפון אפריקה מתוך פחד שאלפונסו יעניש אותו על כישלונותיו; וכפי שהכרוניקאי של המלך אלפונסו כתב: "הייתה זו חובתו להעביר את המבצר לידי אדוניו, או למות בהגנה עליו".
וסקו פרז לא עשה דבר מהשניים, ולפיכך הוכרז על ידי ממלכת קסטיליה לבוגד.
שאר המגינים הורשו לעזוב את גיברלטר בכבוד, כציון לשבח על כך שהצליחו לעמוד במצור לזמן רב כל כך.
הידיעה על כיבוש גיברלטר התקבלה בהתלהבות במרוקו; הכרוניקאי המורי איבן מרזוק ציין כי בעת לימודיו בתלמסאן בעודו נער, הכריז המורה בכיתה: "עלזו, קהל המאמינים, בגלל שהאל ברוב טובו השיב לנו את גיברלטר!".
על פי איבן מרזוק, התלמידים המאושרים פרצו בקריאות שבח והודיה כשדמעות זולגות מעיניהם.
המצור השישי על גיברלטר (1411) היה קרב שהתנהל בין שתי ממלכות אסלאמיות, גרנדה ומרוקו, על השליטה בגיברלטר.
לאחר כישלון המצור החמישי על גיברלטר בשנים 1349-1350, שהסתיים עם מותו של אלפונסו האחד עשר, מלך קסטיליה כתוצאה ממגפת המוות השחור, הייתה קסטיליה טרודה במלחמת האזרחים הקסטיליאנית ותוצאותיה.
בשנת 1369 ניצל מוחמד החמישי, סולטאן גרנדה את היסח הדעת של קסטיליה והטיל מצור על אלחסירס, עיר הנמל שבצד המערבי של מפרץ גיברלטר אותה כבש אלפונסו בשנת 1344. מוחמד החמישי הצליח לכבוש את העיר, ולאחר שהפך אותה לעיי חורבות, חתם על שלום עם אנריקה השני, מלך קסטיליה, המנצח במלחמת האזרחים.
ההסכם חודש שוב על ידי יורשיו של אנריקה, חואן הראשון ואנריקה השלישי.
בנקודת זמן מסוימת במהלך ההסכמים, השליטה בגיברלטר עברה מן המרינים ממרוקו, שהחזיקו בה משנת 1333, לידי אמירות גרנדה.
הסיבה לכך אינה ברורה כל צרכה; יש המשערים כי העברת השליטה על גיברלטר הייתה התנאי שהציבה גרנדה בתמורה לעזרתה בדיכוי מרידות שפרצו במרוקו.
בפברואר 1407, במהלך תקופת שלטונו של חואן השני, מלך קסטיליה המטורף, קרס הסכם השלום בין גרנדה לקסטיליה כתוצאה מהתנגשות קטנה בין הממלכות; צי קסטיליאני הנחיל תבוסה לכוח מורי במצר גיברלטר.
השליטים של מרוקו וגרנדה נפגשו בגיברלטר והחליטו לכרות ברית ביניהם, אך הברית הופסקה לאחר זמן קצר עקב מחלוקות בין שני השליטים.
חיל המצב של גיברלטר מרד בשנת 1410 כנגד סולטאן גרנדה, יוסוף השלישי, והצהיר אמונים לאבו סעיד עות'מאן השלישי, מלך מרוקו.
אבו סעיד עות'מאן שלח את אחיו, שמו אבו סעיד גם כן, לגיברלטר בראש צבא שמנה 1,000 פרשים ו-2,000 חיילי רגלים.
בהמשך כבש אבו סעיד מספר מבצרים באזור וכן את הנמלים של אסטפונה ושל מרבייה.
מתקפת הנגד של גרנדה בשנת 1411 אילצה את אבו סעיד לשוב לגיברלטר, שם הוא מצא מקלט.
בנו של יוסוף השלישי סולטאן גרנדה, אחמד, הטיל מצור על גיברלטר והצליח להכשיל מספר ניסיונות הימלטות מרוקניים.
לבסוף, חייל מחיל המצב הנאמן לגרנדה סייע לצרים להיכנס.
הם הסתערו על המצודה המורית והכניעו את אבו סעיד, והחזירו את השליטה בגיברלטר לידי גרנדה.
הסולטאן אבו סעיד עות'מאן השלישי כתב ליוסוף השלישי שיוציא להורג את אבו סעיד בגלל חוסר הנאמנות שלו.
במקום זאת, שלח יוסוף השלישי את אבו סעיד עם צבא בשביל לחולל מרידה במרוקו אך הניסיון לא צלח.
המצור השביעי על גיברלטר (1436) היה ניסיון כושל של האציל הקסטיליאני אנריקה פרס דה גוסמן, דוכס ניאבלה, לכבוש את גיברלטר מיד המורים.
דה גוסמן עצמו טבע במהלך המצור.
גיברלטר הייתה תחת שלטון אמירות גרנדה מאז שנכבשה על ידם בשנת 1333 במהלך המצור הרביעי על גיברלטר.
בשנת 1411 נכבשה גיברלטר על ידי אבו סעיד עות'מאן השלישי, הסולטאן המרוקני מפאס.
יוסוף השלישי, סולטאן גרנדה הגיב במהירות כששמע על הידיעות הללו, החיש צבא לגיברלטר והטיל עליה מצור; גיברלטר נכבשה שוב על ידי אמירות גרנדה.
המורים השתמשו בגיברלטר כבסיס לפשיטות ברחבי היבשת, שם דה גוסמן החזיק באחוזות רבות.
המורים גרמו נזק רב לדייגי הטונה הקסטיליאניים.
אנריקה דה גוסמן הונע הן על ידי רצונו לעצור את הביזה של המורים, והן על ידי שאיפתו לכבוד ופרסום, שכן גיברלטר נכבשה ב-1309 על ידי מייסד בית האצולה שלו, אלונסו פרס דה גוסמן.
ב-1436 ארגן כוח חזק של אבירים מקורדובה, אסיחה (Ecija) וחרס דה לה פרונטרה, וכן אניות ואספקה.
בנו, חואן אלונסו דה גוסמן, דוכס מדינה סידוניה מונה למפקד הצבא היבשתי שמנה 2,000 פרשים ועוד מספר גדול של חיילי רגלים.
מתקפה דו-ראשית תוכננה - על הכוח היבשתי היה להגיע מצפון ולכבוש את המצודה ואת הפסגות, ועל הצי היה לנחות בחוף החולות האדומים (Red Sands) שבדרום גיברלטר ולכבוש את העיר.
המורים קיבלו אזהרה על המתקפה המתוכננת וערכו הכנות מתאימות.
הם אגרו אספקה, הציבו כוחות צבא רבים מגרנדה ומרוקו בגיברלטר, והוסיפו ביצורים רבים בחוף החולות האדומים.
דה גוסמן לא ידע על מוכנותם של המורים למלחמה, כיוון את קבוצת האניות לאזור חוף החולות האדומים.
המורים לא מנעו מהחיילים לרדת על החוף, אך לאחר שירדו והאניות חזרו לכיוון הצי מצאו את עצמם הקסטיליאנים בחוף בין הים לבין חומת אבן גבוהה.
הגאות בדיוק החלה ורצועת החוף הפכה לצרה, ואז החלו המורים להמטיר עליהם בליסטראות וחצים מראש החומה.
דה גוסמן שהיה על ספינתו קיבל את הדיווח שאנשיו נטבחים על החוף.
מייד הוא הניע את אחת מאוניותיו אל החוף במטרה לחלץ את חייליו.
הספינה נהייתה עמוסה מדי באנשים, והאונייה התהפכה וטבעה.
דה גוסמן ועוד 40 אבירים טבעו.
חואן דה גוסמן, מפקד הכוח הצפוני, נוכח לדעת כי המצודה לא ניתנת לכיבוש מצפון, ולכן הכין את אנשיו לעזרה לאביו בדרום כששמע על האסון.
כשצבאו מדוכא ומבלי ששום פעולת תקיפה תצא לפועל, עזב דה גוסמן הבן את המצור.
המורים מצאו את גופתו של אנריקה דה גוסמן, שמו אותו בתוך סל ותלו אותו באחד מצריחי המצודה.
בשנת 1445 מינה חואן השני, מלך קסטיליה את חואן דה גוסמן לדוכס של מדינה סידוניה.
הדוכס הצליח לבסוף לכבוש את גיברלטר, במהלך המצור השמיני על גיברלטר בשנת 1462. רק אז, למרות מאמצים קודמים לפדות את הגופה, נתאפשר לנוצרים לקבור את שרידי הגופה.
אחד מהשערים של גיברלטר נקרא "Barcina", ומשמעות השם היא "סל נצרים" כזיכרון לדבר.
המצור השמיני על גיברלטר (1462) היה ניסיון מוצלח של הצבא הקסטיליאני לכבוש את העיר המבוצרת של גיברלטר מידי המורים של אמירות גרנדה.
כיבוש גיברלטר הסתיים ללא עימות קשה, והיה בעל חשיבות אסטרטגית בדרך לתבוסה הסופית של המורים בספרד.
גיברלטר הייתה עמדה אסטרטגית החל מימי הביניים, כאשר שימשה כשער לכוחות הצבא שפלשו ממרוקו לחצי האי האיברי.
בעל האדמות הגדול באזור, אנריקה פרס דה גוסמן, הדוכס השני מניאבלה, טבע למוות במהלך המצור על גיברלטר בשנת 1436. המורים תלו את גופתו בתוך סל נצרים ("barcina"), אותו שלשלו מאחד מצריחי המצודה.
המורים דחו בקשות רבות של הנוצרים לפדות את הגופה.
לאחר מלחמות ארוכות עם הממלכות הנוצריות באיבריה, בתחילת שנות ה-60 של המאה ה-15, הייתה הממלכה המורית חלשה מאוד ומותשת.
באוגוסט 1462 העביר מומר מורי מגיברלטר, בשם עלי קארו (Ali-l-Carro), מידע למושל הקסטיליאני של טריפה, אלונסו (Alonzo), ולפיו חלק גדול מחיל המצב עזב זמנית את גיברלטר והמצודה נותרה כמעט חסרת הגנה.
ביום למחרת ביצע אלונסו פשיטה על העיר, בה חטף מספר חיילים מורים ועינה אותם במטרה לדלות מידע לגבי גודל חיל המצב שנותר בחצי האי.
כך התברר למושל הקסטיליאני שבכל זאת נותרו בגיברלטר מספיק כוחות שיוכלו להתגונן מפני צבאו הקטן.
אלונסו קרא לעזרה מהערים הסמוכות, ונענה על ידי קרוב משפחתו, אלונסו דוכס ארקוס, וכן על ידי אלקאלדה (Alcalde) מושל אלחסירס וחואן אלונסו דה גוסמן (Juan Alonso de Guzmán), הדוכס הראשון ממדינה-סידוניה, שהיה האציל העוצמתי ביותר באזור.
הדוכס ממדינה-סידוניה היה בנו של אנריקה פרס דה גוסמן, הדוכס מניאבלה, שכאמור מת בניסיונו לכבוש את גיברלטר ב-1436; חואן אלונסו השתתף גם הוא באותו הקרב הכושל.
כאשר הכוחות הראשונים הגיעו, ביצע המושל אלונסו תקיפה כושלת על חיל המצב של גיברלטר.
באותו הזמן, עריק מורי שהגיע למחנה הקסטיליאני דיווח כי בתוך חיל המצב התנהל ויכוח בשאלת הכניעה לקסטיליאנים, ובמידה וכן - באילו תנאים.
זמן קצר לאחר מכן, הגיעה משלחת מורית שהציעה את כניעת חיל המצב בתנאי שיתאפשר להם לסגת ולקחת שלל את כל רכושם.
אך אלונסו העדיף לעכב את ההחלטה כיצד להיענות להצעה, עד לבואו של אדם בעל סמכות גבוהה יותר.
המפקד רודריגו, בנו של דוכס ארקוס, הגיע עם כוחותיו, אלא שגם הוא נמנע מלהחליט לגבי קבלת תנאי הכניעה.
למרות זאת, השתלטה רודריגו על שערי העיר כאשר המורים נסוגו למצודה.
כאשר הגיע לבסוף חואן אלונסו, דוכס מדינה-סידוניה, החל ויכוח בשאלה - מי יזכה בכבוד להשתלט על המצודה.
כדי למנוע שפיכות דמים, החליטו הצדדים להגיע לפשרה, לפיה דוכס ארקוס ודוכס מדינה-סידוניה יכנסו בו-זמנית למצודה וכן יניפו את דגליהם באותו הזמן.
לאחר מספר ימים של משא ומתן, קיבל חואן אלונסו את התנאי של המגינים והללו נכנעו לו; ב-16 באוגוסט 1462 השתלטו הקסטיליאנים על המצודה ולמעשה על כל גיברלטר, ושמו קץ לתקופת השלטון הארוכה של המורים במקום.
השימוש במונח "מצור" אינו מדויק, כיוון שבפועל התרחש קרב קטן וגיברלטר נכבשה כמעט ללא לחימה ובוודאי בלא שימוש בכלי מצור כלשהם.
הדוכס ממדינה-סידוניה השתלט על המצודה והציב בה את אנשיו.
היה סיכון שמחלוקת אלימה תפרוץ בין כוחותיו לדוכס ארקוס, אך לבסוף יושב העניין.
עצמותיו של אנריקה פרס דה גוסמן, הדוכס השני מניאבלה, נקברו בקפלה בתוך המצודה (Capilla Calahorra).
המלך אנריקה הרביעי הוסיף את השם "גיברלטר" לרשימת התארים שלו וכונה "אנריקה הרביעי, מלך קסטיליה לאון וגיברלטר".
הוא מינה את פדרו דה פוראס (Pedro de Porras) למושל גיברלטר, ולאחריו את בלטראן דה לה קואווה (Beltrán de la Cueva).
מספר שנים לאחר מכן, במהלך מאבק פנימי בין אנריקה הרביעי לקבוצת אצילים שתמכו באחיו, אלפונסו, נסיך אסטוריאס (מאבק שהוביל לבסוף למלחמת אזרחים), הטיל שוב הדוכס ממדינה-סידוניה, נאמנו של אלפונסו, מצור על גיברלטר.
לאחר מצור של 15 חודשים (מאפריל 1466 ועד ליולי 1467) נכבשה גיברלטר מידי בלטראן, שהיה נאמנו של אנריקה הרביעי.
כתגמול למדינה סידוניה, העניק להם אלפונסו את השליטה על המקום.
משפחת הדוכסים ממדינה-סידוניה תשלוט על גיברלטר עד לשנת 1501, אז השטח יוכרז על ידי איזבלה הראשונה, מלכת קסטיליה כ"רכוש הכתר הקסטיליאני"
אבולעפיה, דייוויד (2011; Abulafia, David), בספר "", לונדון.
איילא, איגנסיו לופס דה (1845; López de Ayala, Ignacio), בספר "".
גילברד, ג'ורג ג'יימס (1881; Gilbard, George James), בספר "", בהוצאת ספריית חיל המצב.
סייאר, פרדריק (1865; Sayer, Frederick), בספר "", בהוצאת צ'מפן והול.
קריאסו רוביו, חואן לואיס (2003; Carriazo Rubio, Juan Luis), בספר "" (בספרדית), הוצאת אוניברסיטת סביליה.
מצור האופידום של האדוואטוקים התרחש אחרי קרב סאביס בשנת 57 לפנה"ס במהלך מלחמת גאליה.
האדווטוקים היו חלק מהקואליציה הבלגית שנוצרה בשנת 57 לפנה"ס כדי להתמודד עם פלישתו של קיסר לגאליה.
קיסר ניצח את הבלגים בשני קרבות גדולים: קרב אקסונה וקרב סאביס ורק שבט האדוואטוקים נותר חופשי.
צבאו של קיסר התקרב לאופידום, שקיסר לא מסר את שמו, והטיל עליו מצור.
האדוואטוקים היו יכולים להיכנע ובכך למנוע מעצמם גורל אכזר שהיה מנת חלקם של אלה שהעיזו להתנגד למכונת הלוחמה הרומית, אך הם בחרו להתבצר באופידום וסירבו לפתוח את השערים.
קיסר הורה לבנות סוללת עפר מחוזקת בחפיר ובביצורי עץ חזקים שכללו מגדלים סביב האופידום.
לאחר השלמת טבעת הכיתור, בנו הרומים מגדל מצור גדול שהטיל מורא על האדוואטוקים שלא היו רגילים למתקן מצור מתוחכם כל כך והחלו לחשוש לגורלם.
משלחת של מכובדי האדוואטוקים נשלחה לקיסר לשאת ולתת על תנאי הכניעה.
האדוואטוקים הסכימו להכניס חיל מצב רומי לעירם ולמסור את כלי נשקם.
יחד עם זאת, הכניעה של האדווטוקים לא נעשתה בלב שלם.
אחרי שחלק מהצבא הרומי נכנס לעיר, הם החליטו לתקוף אותו בלילה.
יתרה מכך, יצאו מהשערים ותקפו את טבעת הכיתור הרומית עצמה.
החיילים הרומים עמדו על המשמר והדפו בקלות את ההתקפה.
העונש על הפרת תנאי הכניעה היה חמור - כל תושבי האופידום, כ-53,000 במספר נמכרו לעבדות.
המצור על אוואריקום התרחש בשנת 52 לפנה"ס בעת מרד ורקינגטוריקס במהלך מלחמת גאליה.
אוואריקום (בורז' המודרנית) הייתה האופידום החשוב ביותר של שבט הביטוריגים שהיו בין השבטים הגאלים הראשונים שמרדו בשלטון הרומי בגאליה וקיסר הטיל מצור על העיר במטרה לכבוש אותה.
בתקופה זו הצבא הרומי היה צבא מקצועי וחייליו ראו בשירות בו קריירה ארוכת שנים.
המבנה המבצעי החשוב ביותר בצבא הרומי היה הלגיון, שנחלק לקוהורטות.
בלגיון שירתו אזרחים רומאים בתפקידי חיל רגלים כבד ולא נכללו בו חיילים קלי חימוש או פרשים.
בנוסף ללגיונות שירתו בצבא הרומי חילות עזר שחייליהם גויסו מקרב עמים כבושים או מקרב שכירי חרב.
חיילים אלו שירתו בחיל הפרשים וביחידות של חיל רגלים קל.
הלגיונר היה מוגן היטב בשריון שרשראות, מגן גדול סקוטום ועל ראשו קסדה טובה.
שריונו של הלגיונר היה טוב כמו שריונו של האריסטוקרט הגאלי, אך היות שהאריסטוקרטים היו מעטים היווה השריון הכבד של הלגיונר יתרון מכריע בקרב.
לחימושו השתמש הלגיונר בחרב גלדיוס שאורכה כ-50-65 ס"מ ונועדה בעיקר לדקירה, בפגיון כבד ובכידון הטלה כבד - פילום.
הפילום היה יעיל לטווח של כמה עשרות מטרים והיה מסוגל לפלח את המגן של היריב ואף להוציא אותו מכלל שימוש.
כך נותר הלוחם הגאלי חשוף ללא מיגון אפקטיבי כלשהו, נתון לחסדי הלגיונר המשוריין בכבדות.
בתקופה זו נחלק הלגיון ל-10 קוהורטות (סדר גודל של גדוד, 480-600 לוחמים), כל אחת בת שש קנטוריות (סדר גודל של פלוגה, 80-100 לוחמים) תחת פיקודו של קנטוריון.
סביר להניח שבתחילת המערכה כלל כל לגיון כ-5,000 לוחמים, ובסופה נותרו בו כ-4,000 בגלל האבדות בקרבות.
בעקבות הרפורמה המריאנית כלל הלגיון אך ורק חיל רגלים כבד ולא היו בו כוחות קלים כלשהם או פרשים.
בנוסף, כל לגיון כלל יחידות ארטילריה אורגניות.
כל קנטוריה הייתה מצוידת בסקורפיון (סוג של בליסטרה קלה) ואילו לכל קוהורטה נוספה בנוסף לכך בליסטרה כבדה יותר.
לגיון בתקן מלא כלל 60 סקורפיונים ו-10 בליסטרות.
בגלל היעדר הפרשים בלגיונות נאלץ קיסר לגייס פרשים מקרב בעלי בריתו.
מרביתם גויסו מקרב השבטים הגאלים שהיו נאמנים לו ומספרם השתנה משנה לשנה, אך בכל אופן לא היה גבוה במיוחד ועמד בממוצע על כ-3,000 עד כ-4,000 פרשים.
בשנת 55 דיווח קיסר בספרו שמשרתים בצבאו 5,000 פרשים, אם כי זה מספר חריג.
בנוסף, שירתו בצבאו עוד כ-500 פרשים גרמאנים.
כוחות רגלים קלים סופקו על ידי חיל העזר.
שמם מטעה מעט; אמנם רבים אכן היו חמושים באופן קל ללא מיגון כבד, אך חלקם היו מוגנים היטב בשריון.
השם "קל" מצביע לא רק על סוג החימוש, אלא בעיקר על צורת הלחימה: לגיונרים נלחמו במערך צפוף ואילו חיילי העזר נלחמו
כוחותיו הקלים של קיסר כללו קלעים מהאיים הבלאריים, מטילי כידונים מנומידיה ועוד.
על כל קנטוריה פיקד קנטוריון, שהיה קצין מקצועי.
הקנטוריונים היוו את עמוד השדרה של הצבא הרומי; תפקידם לא הוגבל רק לפיקוד על הקנטוריה, אלא גם לאימון החיילים ולפיקוח על המשמעת בקנטוריה.
על הלגיון עצמו פיקדו שישה טריבונים, חלקם לא היו אנשי צבא מקצועיים והיו צעירים בתחילת דרכם הפוליטית, אך חלקם היו בני מעמד הפרשים והיו קצינים מנוסים ששירתו בלגיון זמן רב.
יחד עם זאת, אף טריבון לא מונה למפקד עליון של הלגיון.
בכל שנה נבחרו ברומא 24 טריבונים, אך רק חלק מהם יועדו לתפקידים צבאיים.
לכן, סביר להניח שרוב (או אפילו כל) הטריבונים מונו על ידי קיסר עצמו.
בנוסף, היו בלגיון בעלי תפקידים נוספים.
בנוסף לקצינים האינטגרליים של הלגיונות נהנה קיסר ממטה שכלל מספר לגאטים וקצינים נוספים כמו הקווסטור.
לגאטים אלו יכלו לקבל על עצמם מגוון תפקידים, החל מפיקוד עצמאי על לגיון או אפילו על כוח גדול, וכלה במשימות דיפלומטיות ולוגיסטיות מורכבות.
יתרה מכך, הקצונה המקצועית בדמותם של הקנטוריונים אפשרה לקיסר לגייס לגיונות חדשים ולאמנם תוך כדי המלחמה ובכך לדאוג להזרמה מתמדת של כוח אדם איכותי לצבא שהתדלדל בקרבות.
חיל הרגלים הכבד היה עמוד השדרה של הצבא הרומי והיה חיוני להצלחתו הטקטית בקרב.
הצבא הרומי פיתח טקטיקות מתוחכמות רבות שהיו המתקדמות ביותר בחלק זה של העולם.
החלוקה של הצבא ליחידות משנה גדולות - הלגיונות, וחלוקת הלגיונות ליחידות משנה קטנות יותר - הקוהורטות, אפשרה גמישות טקטית שלא הייתה קיימת אצל יריביהם הגאלים.
כל אחד מהלגיונות ומהקוהורטות הללו היה מסוגל לפעול באופן עצמאי, הן במנותק מהצבא העיקרי והן בתוך הקרב כיחידות משנה שאפשרו למפקד להעביר כוחות בין האגפים וליצור עתודה בת קיימא.
בקרב התפרס הצבא הרומי בדרך כלל במבנה מסורתי של שלושה קווים על פי תבנית שחמט .
במידת הצורך הקווים היו יכולים לשנות את המבנה לטריז משונן שהיה מסוגל לשבור את קווי האויב.
נגד התקפת פרשים נהגו הרומאים להסתדר בריבועים כשהם מכוונים את כידוניהם אל מחוץ לריבוע.
כלי הארטילריה הרבים של הצבא הרומי (כמה מאות בסך הכל בצבאו של קיסר) היו יעילים לטווח של כמה מאות מטרים - פי כמה מהטווח של הקשת.
כלי נשק אלה שימשו לצליפה באריסטוקרטים ובמפקדים של הצד השני, שהיו קלים לזיהוי בגלל השריון הטוב שעטו לגופם.
לתקיפת יעד מבוצר הפעילו הרומאים שתי טקטיקות עיקריות: הסתערות עם סולמות, מגדלי מצור ואילי ניגוח.
הלגיונרים הסתדרו במבנה טסטודו צפוף שהגן עליהם מפני החצים וכלי ההטלה של האויב, ובצורה זו התקרבו לחומות העיר.
בנוסף, הופעלו כלי ארטילריה כבדים שלא היו פרוסים בדרך כלל בשדה הקרב - הקטפולטות.
כלי ארטילרי זה היה מסוגל להטיל סלעים כבדים שהיה באפשרותם לפגוע בחומות העיר.
בנוסף, ירי מכלי אריטלריה קטנים יותר - סקורפיונים ובליסטראות, סילק את האויב מהחומות ולא אפשר למגינים להתגונן באופן יעיל.
במידה וההסתערות נכשלה או לא התאפשר לבצעה, הטילו הרומאים מצור.
במקרים מסוימים בנו חומה מבוצרת סביב היעד או מנעו גישה לעיר.
המהנדסים הרומאים היו מסוגלים לבנות סוללות עפר גדולות שאפשרו גם את כיבושם של היעדים הקשים ביותר.
החיילים הגאלים רכשו את כלי נשקם בעצמם.
החיילים היעילים ביותר בצבא הגאלי הגיעו מקרב האצולה הלוחמת, אך אלה היו מעטים וגם הם לא התאמנו באופן מסודר, אלא הסתמכו בעיקר על גבורה אישית שהתאימה לאורח הלחימה הגאלי.
שיטה זו, המסתמכת על גבורה אישית, הייתה נחותה יחסית לשיטה שנקטו בה הלגיונרים שנלחמו כיחידה מלוכדת אחת.
חלק הארי של הצבא גויס מקרב האיכרים שהיו חסרי הכשרה צבאית ויעילותם הצבאית הייתה מעטה.
מרבית השבטים הגאלים היו דרי יבשה ולא החזיקו צי צבאי.
הוונטים, שישבו באזור חצי האי ברטאן, היו יוצאי דופן מבחינה זו והחזיקו צי פעיל.
הלוחמים הגאלים היו בדרך כלל לא מוגנים בשריון גוף ורק האריסטוקרטים העשירים היו יכולים להרשות לעצמם שריון שרשראות.
נעשה שימוש מסוים בקסדות שיוצרו באיכות טובה, אך גם אלו לא היו נפוצות במיוחד.
להגנתם השתמשו בעיקר במגן גדול עשוי מעץ, שהיה חיוני גם לצורת הלוחמה הגאלית.
להתקפה השתמשו הגאלים בעיקר בחרבות ארוכות, שהיו גדולות בהרבה מגלדיוס, החרב הרומית הטיפוסית.
אורכה של החרב הגאלית בתקופה זו הגיע עד כ-90 ס"מ.
החרב נועדה בעיקר לשיסוף ורבות היו עם קצה מעוגל.
הגאלים השתמשו גם בחניתות קשתות, כידונים וקלע, אך אלה היו נפוצים פחות מהחרבות הארוכות.
הפרשים הגאלים היו מורכבים בעיקר מבני האצולה העשירה ולכן חמושים טוב יותר.
סביר להניח שרובם חבשו קסדות ורבים עטו על גופם שריון.
בנוסף לשריון הגוף, השתמשו במגן, לרוב עגול או מאורך.
הפרשים נלחמו בדומה לרגלים בחרבות כבדות, אך השתמשו גם בחניתות.
העדרה של סמכות מדינית אחת ופיקוד מאוחד דרשו מיליוס קיסר להכניע את השבטים אחד אחרי השני.
תבוסתו של שבט מסוים לאו דווקא גררה אחרי כניעה של שבטים אחרים.
בשנת 52 לפנה"ס, התאחדו שבטים גאלים רבים תחת מנהיגותו של הכריזמטית של אריסטוקרט משבט הארוורנים (Arverni), ורקינגטוריקס.
ורקינגטוריקס הצליח לקיים משמעת נוקשה יחסית בצבאו ואף הצליח להביא את הגאלים לשתף פעולה זה עם זה.
עם נפילתו בשבי לאחר תבוסתו במצור על אלסיה התפרקה הקואליציה שהקים ומרבית השבטים נכנעו ליוליוס קיסר.
העדר הקצינים המקצועיים מנעה מהגאלים יצירת טקטיקה גמישה.
מבנים טקטיים מורכבים לא היו קיימים וגם לא הייתה קיימת חלוקה ליחידות משנה.
הלוחמים הגאלים נלחמו כפרטים בודדים בתוך קבוצה ולא כגוף אחד.
בקרב עצמו, הטקטיקה העיקרית הייתה הסתערות במהירות גבוהה בניסיון לשבור את שורות האויב.
אם קווי האויב לא נשברו, חזרו על ההסתערות במהירות גבוהה וצעקות קרב וכך שוב ושוב עם הפסקות קלות למנוחה עד שהאויב נשבר או הצבא הגאלי נסוג.
שיטת לחימה זו לא הייתה גמישה, אך הייתה מפחידה מאוד ובמקרה של אויב לא נחוש היה בה עצמה מספיקה כדי לשבור את שורותיו.
טקטיקה זו שימשה את צאצאי הקלטים הסקוטים עד המאה ה-18 וסופה בהסתערות בקרב קלודן (1746).
לא היה נהוג להקים מבצרים בגאליה, אך חלק ניכר מהערים שקיסר מכנה אותן אופידה - היו מוקפות חומה.
ערים אלה היו מרכזי מינהל של סביבתם הכפרית, אך לא עלו לדרגת החשיבות של הערים בעולם היווני-רומי.
ביצורי הערים האלה לא היו חזקים במיוחד ובדרך כלל לא הציבו אתגר קשה לצבא הרומי.
העדר סמכות מדינית מרכזית לא אפשר לקיים מערכת לוגיסטית מפותחת.
לכן, הצבא שכונס היה צריך להתנגש תוך זמן קצר עם האויב.
אם ההתנגשות לא ארעה, לא הייתה ברירה אלא לפזר את הצבא, משום שלא הייתה דרך לספק לו מזון.
כאשר הצבא הגאלי היה מסיים את המסע לאותו יום, הגאלים נמנעו מהקמת מחנה מבוצר והסתפקו בהקפת המחנה בעגלות משא.
לקראת סוף המלחמה בעת המרד של ורקינגטוריקס, הבינו הגאלים שאין ביכולתם להתנגד לצבא הרומי הממושמע והמצויד היטב במערכה בשדה הפתוח ופנו לאסטרטגיה של האדמה החרוכה.
הטקטיקה הזאת נחלה הצלחה, אך הייתה כרוכה במחיר כבד.
עם זאת, כשוורקינגטוריקס בחר להתבצר באלאסיה ולא נסוג ממנה הצליח קיסר ללכוד אותו וכך הביא למפלתו.
ורקינגטוריקס, מנהיג המרד הגאלי, שראה את היתרון הבולט של הצבא הרומי בקרב פקד על טקטיקת אדמה חרוכה שמטרתה הייתה למנוע מהרומאים את המחייה מהארץ.
הוא עצמו נמנע מעימות חזיתי עם הצבא הרומי ופנה למלחמת גרילה השיטה הייתה יעילה מאוד, אך קשה מאוד לגאלים עצמם שנאלצו לשרוף את כפריהם ואת עריהם.
אחרי שעשרים ערים של הביטוריגים עלו באש בפקודתו של ורקינגטוריס, פנו הביטוריגים בתחינה לוורקינגטוריקס שיחוס לפחות על אוואריקום, עירם הגדולה והעשירה ביותר.
לאחר הפצרות ניאות ורקינגטוריקס לחוס על העיר והורה על חיזוק הגנותיה.
קיסר, ששמח על האפשרות שניתנה לו להתמודד מול הגאלים בעימות חזיתי ולהביס אותם, הטיל מצור על העיר.
במהלך המצור סבל הצבא הרומי ממחסור חמור במזון.
תרמו לכך שני גורמים עיקריים: עונת השנה הלא נוחה - מרבית התבואה טרם הבשילה בשדות ובעלי בריתו הגאלים של קיסר לא שיתפו עמו פעולה כפי שעשו בעבר.
יתרה מכך, צבאו של ורקינגטוריקס חנה בסמוך לרומאים ומנע מהם לאסוף אספקה מהסביבה.
אולם אחת הגיחות שערכו הרומאים לאיסוף אספקה הצליחה בכל זאת והביאה לתפיסת עדר בקר מכפרי הסביבה, ולשיפור מצב אספקת המזון.
העיר הייתה מבוצרת היטב וקיסר הטיל עליה מצור מסודר.
הצבא הרומי הקים מחנה מבוצר וליד חומות העיר נבנתה סוללה גדולה באורך של 330 מטר ובגובה של 80 ועליה מגדלי מצור.
הגאלים ניסו ככל יכולתם למוטט את הסוללה או להצית את מגדלי המצור שהלכו ונבנו.
באחד הלילות הגיחו הגאלים מתוך השערים אוחזים בלפידים וכלי הצתה אחרים ותקפו את הסוללה.
שני לגיונות היו בעמדות שמירה ואלה מיהרו להדוף את הגאלים.
קיסר החיש תגבורות נוספות לאזור והורה להסיג את מגדלי המצור הפגיעים כדי להגן עליהם מפני הצתה אפשרית.
הגאלים נלחמו באומץ לב רב, שהרשים את קיסר, אך ללא הועיל.
ההתקפה נבלמה והגאלים נסוגו לתוך העיר הנצורה בלי שהצליחו להסב נזק משמעותי לציוד המצור הרומי.
בסופו של דבר, אחרי 27 ימי מצור הושלמה הסוללה והמגדלים הוצבו על ראשה, מוכנים לפעולה.
למחרת השלמת הסוללה, ירד גשם כבד וקיסר החליט לנצל את מזג האוויר הסוער להתקפת פתע.
תוכניתו הצליחה והלגיונרים תפסו את הגאלים לא מוכנים.
עד מהרה נכבשה החומה והלגיונרים זרמו לתוך העיר.
הגאלים ניסו להתגונן ברחובות, אך הרומאים גברו עליהם.
כמעט כל תושבי העיר הנצורה נטבחו בפקודתו של קיסר ורק קומץ נותר בחיים.
המצור על בסטון היה עימות צבאי שהתחולל בין צבא ארצות הברית לבין הוורמאכט, בעיירה בסטון וסביבתה אשר בבלגיה, במסגרת הקרב על הבליטה במלחמת העולם השנייה.
קורפוס הפאנצר ה-47 הגרמני מארמיית הפאנצר החמישית תקף את העיירה בסטון, צומת דרכים חיוני דרכו עברו מספר כבישים, שהיו אמורים למלא תפקיד מפתח בהתקדמות הכוחות הגרמניים לעבר יעדם הסופי, נמל אנטוורפן.
על העיירה הגנה הדיוויזיה המוטסת ה-101 – יחידת עילית בצבא האמריקאי – יחד עם אלמנטים משתי דיוויזיות משוריינות.
הגרמנים, שנהנו מעליונות מספרית גדולה על הכוחות האמריקאים המגינים, כיתרו את בסטון ב-20 בדצמבר, אולם הותירו את כיבושה לכוח שכלל דיוויזיית רגלים מתוגברת, בעוד דיוויזיות הפאנצר של קורפוס הפאנצר ה-47 עקפו את העיירה והמשיכו בהתקדמותם לעבר נהר המז.
במהלך הימים הבאים נכשלו כל ניסיונות הגרמנים להשתלט על בסטון עקב ההתנגדות העיקשת של הכוחות המגינים בהובלת הדיוויזיה המוטסת ה-101.
ב-26 בדצמבר הצליחו כוחות מהארמייה השלישית האמריקאית, שתקפו מכיוון דרום, לפרוץ את טבעת הכיתור הגרמנית סביב בסטון וליצור פרוזדור קרקעי צר, שאפשר לכוחות הנצורים בעיירה לקבל אספקה ותגבורות.
למרות פריצת המצור הגרמני, ניטשו קרבות עזים סביב העיירה עד ראשית ינואר 1945, כאשר הגרמנים מנסים לחזור ולנתק את בסטון, בעוד הכוחות האמריקאים נלחמים כדי להרחיב את הפרוזדור ולהסיר באופן סופי את האיום הגרמני על בסטון.
הקרב סביב בסטון היה אחד הקרבות המכריעים במסגרת המערכה בארדנים, והצלחת כוחות צבא ארצות הברית להסיר את המצור על העיירה סימנה נקודת מפנה במערכה זו.
ב-16 בדצמבר 1944 תקפו 200,000 חיילים גרמנים מארמיית הפאנצר החמישית, ארמיית הפאנצר השישית של האס-אס והארמייה השביעית את הכוחות החלשים יחסית של צבא ארצות הברית באזור הארדנים שבגבול בלגיה צרפת, כחלק ממבצע "משמר הריין" .
על ארמיית הפאנצר החמישית בפיקוד האסו פון מנטויפל, שתקפה במרכז חזית המתקפה, הוטלו שתי משימות עיקריות: באגפה הימני נועדו שתי דיוויזיות חי"ר לכתר את בליטת שְנה אייפל, ולכבוש את סן-וית, צומת דרכים ומסילות ברזל חשוב.
הכוח העיקרי של הארמייה, שכלל שלוש דיוויזיות פאנצר ושתי דיוויזיות חי"ר, נועד להתקדם מדרום לשנה אייפל ולחצות את שטח לוקסמבורג ולכבוש את בריסל.
מפקד ארמיית הפאנצר החמישית, מנטויפל, הורה לקורפוס הפאנצר ה-47 בפיקודו של היינריך פון ליטוויץ לכבוש את העירה בסטון, צומת דרכים חיונית אליו הצטלבו מספר כבישים שהיו חשובים להתקדמות הגרמנים, בטרם יחצו את נהר המז ליד נאמור.
בסטון שוכנת בשטח שטוח יחסית, שסביבו גבעות מסולעות המאפיינות את הארדנים.
היא הייתה אחד היעדים הראשוניים המרכזיים של הגרמנים במהלך התקדמותם דרך הארדנים בשנת 1940, וגם במהלך תכנון מבצע "משמר הריין" הכירו המתכננים בחשיבותה, והאמינו כי כיבושה המהיר יהיה מכריע להצלחת המתקפה הגרמנית.
ההתקדמות הגרמנית לבסטון, 19-16 בדצמבר
דיוויזיית הפולקסגרנדיר ה-26 הובילה את המתקפה של קורפוס הפאנצר ה-47 ב-16 בדצמבר; במשך מרבית שעות היום הראשון למתקפה, נלחמו יחידות הרגלים הגרמניות כמעט וללא סיוע מצד יחידות השריון של הקורפוס, שנתקעו ממזרח לנהר אור (Our) מאחורי קו החזית.
רק בשעות הערב השלימו יחידות ההנדסה הגרמניות בניית שני גשרים על הנהר בגמינד (Gemünd) ובדאסבורג (Dasburg).
אולם גם לאחר השלמת הגשרים, ההתקדמות הגרמנית נותרה איטית; מרבית היחידות של "פאנצר להר" נותרו תקועות ממזרח לגשר בגמינד עקב מחסומי דרכים אמריקאיים ומכתשים בכביש הגישה מהגשר.
גם יחידות החלוץ של דיוויזיית הפאנצר השנייה לא הצליחו להשתלט על יעדיהם, וספגו אבדות כבדות.
כבר בערב 17 בדצמבר החלו האמריקאים לבצע פעולות השהיה ממזרח לבסטון, כדי להרוויח זמן שיאפשר לכוחות עתודה להגיע לעיירה ולהתארגן להגנה עליה.
מפקד הקורפוס ה-8 האמריקאי, מייג'ור גנרל טרוי מידלטון, הורה לכוח העתודה האחרון שנותר ברשותו, צוות קרב מהדיוויזיה המשוריינת ה-9, להתחלק לשני כוחות משימה – צוות קרב רוז וצוות קרב הארפר – ולהקים מחסומי דרכים מאולתרים על צירי התנועה העיקריים המובילים לבסטון ממזרח.
ביום השני למתקפה חידשו הגרמנים את הלחץ על רגימנט 110. דיוויזיית הפאנצר השנייה נעה לעבר העיר קלרוו, 12 קילומטרים מדאסבורג, ששכנה על הכביש המוביל לבסטון ולכן כיבושה היה חיוני להמשך ההתקדמות הגרמנית.
הדיוויזיה הצליחה להשתלט על קלרוו באותו יום, על אף ניסיונות של כוחות אמריקאים קטנים לכבוש את מארנאש, מזרחית מקלרוו, כדי לנתק הכביש המוביל לשם.
הדיוויזיה תפסה את הרכס ממזרח לקלרוו, ובינה לבין בסטון הפרידו רק 30 קילומטרים ושני כוחות המשימה הקטנים מהדיוויזיה המשוריינת התשיעית.
עד רדת הלילה ב-18 בדצמבר הוכרעו שני כוחות המשימה על ידי דיוויזיית הפאנצר ה-2 ושרידיהן נסוגו ללונגווי, 8 קילומטרים ממזרח לבסטון, שם אורגנו על ידי מפקד צוות הקרב ליצירת קו הגנה מאולתר, יחד עם עוד מספר יחידות קטנות.
בשלב זה, דיוויזיית הפאנצר ה-2 יכלה לכבוש את בסטון ללא קושי, אולם מפקדה, שפעל בהתאם לתוכנית המערכה הגרמנית, החליט לעקוף את העיירה מצפון ולהמשיך בתנועה לעבר נהר מז.
דיוויזיית הפולקסגרנדיר ה-26 כבשה ב-17 את הוסינגן לאחר קרב קשה.
למחרת, ב-18 בדצמבר, החלו שרידי הרגימנט ה-110 לסגת.
חלקם נסוגו מערבה, והקימו קו מגננה בדונאנג' (Donnange), וחלקם נסוגו דרומה לוילץ, שם שכנה מפקדת הדיוויזיה ה-28. באותו יום כבשה דיוויזיית פולקסגרנדיר ה-26 את וילץ, ובכך פתחה גם ציר התנועה הדרומי לבסטון.
יחידות הדיוויזיה יחד עם דיוויזיית "פאנצר להר" התקדמו לעבר בסטון מכיוון מזרח ודרום מזרח.
ב-18 בדצמבר הגיע לבסטון צוות קרב ב' מהדיוויזיה המשוריינת ה-10 (שנשלחה לתגבר את הגזרה הדרומית של הארדנים מעתודת הארמייה השלישית של ג'ורג' פטון).
בשעה הבוקר המוקדמות ב-19 בדצמבר, הגיע כוח החלוץ של דיוויזיית פאנצר להר לתחנת הרכבת נפה, מספר קילומטרים מזרחית לבסטון.
מפקד הדיוויזיה, פריץ ביירליין, שנתקל בגדוד צנחנים מרגימנט 501 מהדיוויזיה המוטסת ה-101 (שהגיעה לאזור שעות ספורות קודם לכן), חשב שניצב מולו כוח בסדר גודל דיוויזיוני, ולכן עצר את התקדמותו.
במקום להמשיך בתנועה לעבר בסטון, הוא הפנה את כוחו העיקרי צפונה, ותקף את צוות קרב צ'רי, שאיים על אגפו הימני ועל עורפו.
במקביל תקפה גם דיוויזיית הפולקסגרנדיר ה-26 את לונגוויל מכיוון דרום מזרח.
צוות קרב צ'רי התגונן בעקשנות, תוך שהוא מסב אבדות לגרמנים ומעכב את התקדמותם, אך עד שעות הערב נאלצו שרידיו לסגת.
באותו יום הציע מפקד קורפוס הפאנצר ה-47, היינריך פון ליטוויץ, למפקד ארמיית הפאנצר החמישית, להפעיל את שלוש הדיוויזיות שלו כדי לכבוש את בסטון במהירות.
אולם מנטויפל, שלא האמין שהאמריקאים יסתכנו בכיתור הכוחות המגינים על בסטון, הורה לליטוויץ להשאיר את כיבושה לדיוויזיית הפולקסגרנדיר ה-28 בסיוע רגימנט פאנצרגרנדיר מ"פאנצר להר", לעקוף את העיירה עם מרבית כוחות השריון שלו, ולהמשיך לנוע מערבה לעבר נהר מז.
הקורפוס המוטס ה-18 האמריקאי בפיקודו של לוטננט גנרל מת'יו רידג'וויי, שכלל את הדיוויזיות המוטסות ה-82 וה-101 האמריקאיות, שימש כעתודה האסטרטגית היחידה של הפיקוד העליון של כוחות בעלות הברית בצרפת.
דיוויזיות אלו שהו ליד העיירה ריימס שם הן התארגנו מחדש לאחר שספגו נפגעים רבים במהלך מבצע מרקט גארדן.
הפיקוד האמריקאי הבין גם הוא את חשיבותה של בסטון, והודג'ס, מפקד הארמייה האמריקאית הראשונה, שהבין כי הקורפוס השמיני שלו מתחיל לקרוס תחת הלחץ הגרמני, דרש מהפיקוד העליון לתגבר במהירות את כוחותיו בארדנים, לאחר שהשתמש בכל עתודותיו.
בערב 17 בדצמבר, הורה המפקד העליון של כוחות בעלות הברית, דוויט אייזנהאואר, לדיוויזיות המוטסות 82 ו-101 לנוע במהירות לגזרת הקורפוס השמיני כדי לבלום את ההתקדמות הגרמנית.
לרשות שתי הדיוויזיות עמדו מעט מאוד אמצעי תעבורה, מאחר שהן נועדו להגיע לשדה הקרב בדרך האוויר, אך תוך זמן קצר רוכזו מספיק משאיות כדי לנייד אותן.
מפקד הדיוויזיה המוטסת ה-101, מייג'ור גנרל מקסוול טיילור, שהה בחופשה בארצות הברית באותה עת, ואת מקומו תפס בריגדיר גנרל אנתוני מקאוליף, מפקד הארטילריה של הדיוויזיה.
מאחר שלשתי הדיוויזיות ניתן זמן מועט מאוד להתארגנות לפני שהוזנקו לארדנים, רבים מחייליהן לא היו מצוידים בבגדי חורף, והן סבלו ממחסור בנשק ובתחמושת.
ב-20 בדצמבר נטש צוות קרב דזוברי את העמדה שתפס בנוביל, שהגנה על מבואותיה הצפוניים של בסטון, ונסוג לכיוון העיירה.
באותו יום נותק גם כביש נפשאטו-בסטון, הכביש היחיד לבסטון שנותר עדיין בשליטה אמריקאית, ובכך למעשה הושלם כיתור הכוחות שהגנו על העיירה.
מפקד המתחם בבסטון, בריגדיר-גנרל אנתוני מקאוליף, פרס את יחידותיו במעין טבעת הגנה מסביב לעיירה, כאשר הארטילריה מרוכזת במרכז המתחם כך שתוכל לספק סיוע אש לכל אחת מהגזרות בעת הצורך.
רגימנט 502 הגן על האגף הצפוני, רגימנט 506 הגן על נתיב הגישה מנוויל במזרח, רגימנט 501 תפס עמדות מגננה דרומה מה-506, ואילו רגימנט 327 - מתוגבר ביחידות הנדסה וארטילריה - הגן על האגף הדרומי של המתחם.
הכוחות הניידים מהדיוויזיות המשוריינות התשיעית והעשירית שימשו כעתודה ניידת, שנועדה לטפל בכוחות אויב, שיצליחו לחדור דרך טבעת ההגנה החיצונית.
לקורפוס הפאנצר ה-47 הייתה עליונות מספרית של 5 ל-1 על הכוח האמריקאי שהגן על בסטון, שסבל ממחסור בתחמושת, ציוד רפואי, וביגוד חורפי.
בנוסף לכך, מזג האוויר החורפי הקשה, מנע הגשת סיוע אווירי לאמריקאים המכותרים בבסטון, ולא אפשר גם הצנחת ציוד ואספקה מהאוויר.
אולם לאחר שהשלימו את כיתור בסטון, עקפו דיוויזיית פאנצר להר ודיוויזיית הפאנצר השנייה ב-22 בדצמבר את העיירה מצפון ומדרום והמשיכו לנוע לכיון סן הובר, מרחק כשלושים קילומטרים בלבד מהמז.
אילו בחרו הגרמנים לתקוף את העיירה עם כל כוחם, ההגנה האמריקאית הייתה מתקשה להחזיק מעמד לאורך זמן, אך הפיקוד הגרמני הטיל את המשימה של כיבוש בסטון רק על דיוויזיית הפולקסגרנדיר ה-26, בסיוע רגימנט פאנצרגרנדיר מ"פאנצר להר".
במהלך 21 ו-22 בדצמבר, נערכו התקפות גישוש רבות על מתחם ההגנה האמריקאי בבסטון, אך לא נערכה התקפה בקנה מידה גדול על העיירה.
ב-22 בדצמבר שלח גנרל פון ליטוויץ, מפקד קורפוס הפאנצר ה-47, דרישת כניעה אל בריגדיר-גנרל אנתוני מקאוליף.
מקאוליף השיב במילה אחת – "NUTS!".
בשלב זה של הקרב כבר סבלו המגינים האמריקאים ממחסור בתחמושת; בשלושת הימים הראשונים של המצור הגרמני על בסטון סיכלה הארטילריה האמריקנית את ניסיונות התקיפה הגרמניים, ופגעה קשות בריכוזי כוחות גרמניים ברגע שזוהו.
כעת נאלץ מקאוליף להגביל את ירי הארטילריה שלו, ולכל תותח הוקצבו רק עשרה פגזים ביום.
עובדה זו אפשרה לגרמנים לתמרן ביתר חופשיות מסביב למתחם ההגנה בבסטון.
ב-23 בדצמבר התבהר מזג האוויר, ואפשר לחיילות האוויר של בעלות הברית לנצל את עליונותם האווירית המוחלטת, כדי לסייע לכוח המכותר בבסטון.
מטוסי תובלה אמריקאים הצניחו 441 טון של אספקה וציוד (לרבות פגזי ארטילריה) למתחם ההגנה סביב בסטון.
ההצנחה הייתה מדויקת מאוד, וכ-95 אחוז ממטעני האספקה הגיעו לידי הכוחות האמריקאים.
במקביל תקפו מטוסי קרב-הפצצה ריכוזי כוחות גרמניים סביב בסטון.
למחרת היום שבו 160 מטוסי דקוטה והצניחו 160 טון אספקה בבסטון, אך הפעם הם נתקלו באש נ"מ חזקה, שגרמה להפלת מספר מטוסים.
בשעה 03:00 בחג המולד, 25 בדצמבר, ערכו הגרמנים התקפה מסיבית על בסטון.
ההתקפה החלה בלילה, משום שהעליונות האווירית של בעלות הברית הגבילה את יכולתם של הגרמנים לפעול בשעות היום.
היא התמקדה בחלק הצפון-מערבי של מתחם ההגנה האמריקאי, משום שהגרמנים חשבו שמדובר בגזרה החלשה ביותר של מערך ההגנה.
הכוחות התוקפים כללו גם רגימנט פאנצרגרנדיר מדיוויזיית הפאנצרגרנדיר ה-15 המנוסה (שכללה 72 טנקים ותותחי סער), שנשלחה לתגבר את כוחותיו של מנטויפל באזור בסטון.
המתקפה, שלא תואמה כראוי, נבלמה עד לשעות הבוקר, לאחר שהכוחות התוקפים השיגו התקדמות של קילומטר וחצי בלבד.
שבירת טבעת הכיתור הגרמנית והמשך הלחימה באזור בסטון
ב-23 בדצמבר החלה הארמייה השלישית של גנרל ג'ורג' פטון לתקוף את האגף השמאלי (הדרומי) של הבליטה הגרמנית באזור הארדנים, במגמה לחבור לכוחות האמריקאים המכותרים בבסטון.
לאחר ארבעה ימים של לחימה קשה הצליחה הדיוויזיה המשוריינת ה-4 של פטון לפרוץ את טבעת הכיתור הגרמנית ולחבור אל הכוחות הנצורים בבסטון בשעה 16:50 ב-26 בדצמבר.
המצור הגרמני נפרץ, ולמחרת היום בשעות הבוקר המוקדמות הגיעו רכבי אספקה ואמבולנסים לבסטון.
אולם הלחימה סביב בסטון לא נסתיימה, והמסדרון הקרקעי שהוביל אל העיירה נותר צר ושברירי.
בשבוע הלחימה סביב בסטון ספגה הדיוויזיה ה-101 1,641 אבדות.
במהלך היומיים הבאים ניסו הגרמנים, ללא הצלחה, לסגור את המסדרון שפתחה הארמייה השלישית לבסטון.
ב-30 בדצמבר החלה מתקפת הנגד של הארמייה השלישית של פטון ממזרח וממערב לבסטון.
מרבית הלחימה במתחם בסטון, בדומה לקרבות רבים במערכה בארדנים, הייתה סדרה של התנגשויות בין כוחות קטנים יחסית.
הדיוויזיה המוטסת ה-101 הקימה מערך הגנה היקפי מאורגן היטב.
היא נהנתה מהיתרון של לחימה ב"קווים פנימיים", שאפשר לה להעביר תגבורות לכל נקודה במתחם ההגנה שלה במהירות יחסית בעת הצורך, בעוד הגרמנים פעלו בתנאי שטח שהקשו על ריכוז כוחות והעברת אספקה ליחידות החוד.
אחד הגורמים החשובים שסייעו להגנה המוצלחת של בסטון הייתה הארטילריה האמריקאית.
בטרם יציאתה לבלגיה, לקחה עימה הדיוויזיה ה-101 כמות תחמושת גדולה מהרגיל.
בבסטון תוגברו יחידות הארטילריה של הדיוויזיה על ידי מספר אגדי ארטילריה מיחידות אחרות, שנסוגו לאזור העיירה.
אף על פי כן, לכל אורך המצור סבלו האמריקנים ממחסור בתחמושת ארטילרית.
השימוש העיקרי שנעשה בארטילריה היה נגד שריון האויב, בירי ישיר או עקיף; כך לדוגמה, ב-20 בדצמבר נורו 2,600 פגזים על השריון הגרמני.
מנגד, לגרמנים לא היה סיוע ארטילרי מספק, והם לא עשו מאמץ לפגוע בארטילריה האמריקאית.
האמריקאים נהנו גם משליטה אווירית כמעט מוחלטת בשמים מעל שדה הקרב, עובדה שלא אפשרה למטוסי הלופטוואפה להעניק סיוע אווירי להתקפות כוחות הקרקע על מתחם בסטון, בעוד שחיילות האוויר של בעלות הברית יכלו להעביר אספקה לכוחות הנצורים בבסטון, ולתקוף ריכוזי כוחות גרמניים מסביב לעיירה, מרגע שמזג האוויר התבהר מעט.
המגננה המוצלחת של האמריקאים בבסטון מנעה מהגרמנים את השימוש ברשת הדרכים החיונית שעברו דרך העיירה, ובכך הקשתה מאוד על המשך ההתקדמות של כוחות החוד ארמיית הפאנצר החמישית.
דיוויזיות הפאנצר שעקפו את בסטון והמשיכו לעבר המז התקשו לנצל את ההצלחה, בגלל מחסור באספקה, ועד 26 בדצמבר נבלמה התקדמותן כליל.
בשנת 2001 עלתה לקרנים המיני-סדרה אחים לנשק הסוקרת את פועלה של פלוגה ה', רגימנט 506, הדיוויזיה המוטסת ה-101 לאורך המלחמה.
בסוף פרק 5 הפלוגה מקבלת את הידיעה על פלישת הגרמנים לארדנים ונזעקת עם הדיוויזיה כולה לבסטון.
במהלך פרק 6 העלילה מתארת את ההתחפרות של הפלוגה ביערות סביב בסטון, הקרבות הקשים, וגם את החרבת העיר בהפצצות.
בסוף הפרק המצור הוסר, אך הפלוגה המשיכה להילחם גם בחזית סביב פואה (Foy) וכיבושה בפרק 7.
המצור על דוברובניק, הוא מצור שהוטל על העיר דוברובניק, על ידי הצבא הלאומי של יוגוסלביה בעת מלחמת העצמאות של קרואטיה, בשל הכרזת העצמאות של קרואטיה, בניסיון לבלום את התפרקות יוגוסלביה.
המצור נמשך מאוקטובר 1991 עד מאי 1992, אז הוסר במתקפת נגד של הצבא הקרואטי.
שחרור השטח שהוחזק בידי הצבא היוגוסלבי הושלם ביולי של אותה שנה.
עם הכרזת העצמאות של קרואטיה, החלה התקפת הצבא הלאומי של יוגוסלביה (סרבית Југословенска народна армија; Jugoslovenska narodna armija) על המדינה.
לפני התפרקות יוגוסלביה הייתה נוכחות הצבא היוגוסלבי באזור דוברובניק קטנה יחסית בשל היותה יעד תיירותי ובשל התפיסה כי נוכחות צבאית אינה עולה בקנה אחד עם ענף התיירות.
בשל כך העיר לא הייתה במוקד הלחימה בחודשים הראשונים לאחר תחילתה, אך ב-1 באוקטובר 1991 התקדם הצבא היוגוסלבי מכיוון מונטנגרו ובוסניה-הרצגובינה וכבש את אזור העיר, ובכלל זה גם את העיר צאבטט ואת שדה התעופה של דוברובניק.
כוחות אלה מנו כ-7,500 עד 20,000 חיילים של הצבא היוגוסלבי עצמו ושל כוח ההגנה של מונטנגרו.
למולם ניצבו כ-1,500 חיילי חטיבת החי"ר ה-163 של צבא קרואטיה, ואליהם נוספו לאחר מכן כ-300 חיילי גדוד החי"ר ה-9 של כוחות ההגנה של קרואטיה (HOS - Hrvatske obrambene snage).
העיר שוכנת בקצה הדרומי של המדינה ומוקפת גבעות והרים מצפון וממזרח; העורף הטריטוריאלי שלה צר והיא כלואה בין בוסניה הרצגובינה לים.
בנוסף לכך העיר וסביבתה מנותקים גאוגרפית מיתר המדינה על ידי הפרוזדור לים שנשלט על ידי בוסניה הרצגובינה בסמוך לעיר נאום.
עם זאת הצבא היוגוסלבי לא הצליח לכבוש את העיר, ובמקום זאת תפס עמדות בגבעות שמסביב לה והטיל עליה מצור.
המצור משך את תשומת הלב הבינלאומית בשל תמונות הפצצת העיר העתיקה, ובשל כך שמדובר באתר מורשת עולמית.
ב-6 בדצמבר 1991 ניחתה על העיר ההפצצה הכבדה ביותר, אשר גבתה את חייהם של 13 אזרחים לפחות ופצעה 60 אחרים.
עיקר כוחות הצבא היוגוסלבי נסוגו לבוסניה הרצגובינה, והצבא הקרואטי ניצל זאת ויצא להתקפה שהביאה להסרת המצור מהעיר ב-26 במאי 1992. מבצעים נוספים שחררו את יתר השטח בו החזיק הצבא היוגוסלבי עד סוף יולי 1992. לפי הערכת הצלב האדום נהרגו 114 אזרחים כתוצאה מההפצצות.
563 מ-824 בנייני העיר העתיקה נפגעו (יותר משני שלישים), ותשעה בניינים עלו באש ונהרסו לחלוטין.
חומות העיר לבדן ספגו 111 פגיעות ישירות.
בשל הפגיעה החמורה בגגות הרעפים הנטויים של העיר היה הצורך בשיקום הנזקים באופן מיידי, בעיקר כדי למנוע את הצפת הבניינים בגשמי החורף שעמד בפתח.
עוד הוחלט שלטובת שימור אופייה של העיר, ייערך השיקום בטכניקות מסורתיות ותוך שימוש בחומרי בנייה מסורתיים.
עם זאת, רעפי העיר הישנים יוצרו במפעלי קופרי (Kupari) שכבר לא היו קיימים, ולא ניתן היה להשיג רעפים באיכות צבע זהה לקיימים.
בשל הדחיפות נעשה שימוש ברעפים ממספר מקורות שונים, ומאז מוחלפים רעפיהם המסורתיים של בתי העיר ברעפים מודרניים כדי להשיג אחידות בגווניהם.
בעיה דומה התעוררה בעניין ריצוף הגיר של רחובות העיר, וכדי להתגבר עליה נעשה שימוש באבן גיר ממקורות לא מסורתיים במקומות בהם אבן זו אינה חשופה לעין.
המצור על אורליאן היה קרב שהתרחש במסגרת מלחמת מאה השנים בין ממלכת צרפת לממלכת אנגליה.
קרב זה מפורסם במיוחד בשל העובדה שבו, התבלטה לראשונה המצביאה הצרפתייה ז'אן ד'ארק, שלאחר הקרב כונתה "העלמה מאורליאן".
הקרב התחולל על השליטה בעיר אורליאן שבצרפת, אשר נחשבה לבעלת חשיבות אסטרטגית רבה.
האנגלים הטילו מצור על העיר, אולם בהנהגתה של ז'אן ד'ארק הצליחו הצרפתים להסיר את המצור, ולהנחיל לאנגלים תבוסה קשה.
מלחמת מאה השנים פרצה בשנת 1337, בין ממלכת צרפת לממלכת אנגליה, ובמהלכה כבשו האגלים חלקים גדולים מצרפת.
בשנת 1415 ניצח הנרי החמישי, מלך אנגליה את הצרפתים ניצחון מוחץ בקרב אז'נקור, אולם לא יכל לנצל את הקרב מחמת מצבו הרע של צבאו.
עם זאת, הוא שבר את הצבא הצרפתי בצורה כזו שהניחה למלך הנרי לפלוש לצרפת בעתיד ולנחול ניצחונות.
בין השנים 1417-1420 ערך הנרי מספר מסעות מלחמה בערים קן ונורמנדי, ובשנת 1420 נאלצו הצרפתים לחתום על חוזה טרואה.
במסגרת ההסכם, הוכר הנרי החמישי כיורש העצר של צרפת, ונישא לקתרין דה ולואה, בתם של שארל השישי, מלך צרפת ואיזבו מבוואריה.
היה זה שיא שאליו לא הגיע עוד שום מלך אנגלי.
שתיים מהממלכות הגדולות באירופה היו כעת מאוחדות תחת שלטונו של הנרי החמישי.
בשנת 1422 מת הנרי החמישי, ואת מקומו כמלך אנגליה ירש בנו מקתרין, הנרי השישי.
מכיוון שהנרי השישי היה רק תינוק, מונה ג'ון מלנקסטר, דוכס בדפורד כעוצר ושלט במדינה בשמו.
עוד באותה שנה מת גם שארל השישי מלך צרפת, ובנו שארל השביעי הוכתר כמלך צרפת.
עם זאת, האנגלים סירבו להכיר בשארל כמלך צרפת בטענה שהוא ממזר, והלחימה התחדשה.
בשנת 1426 התחדשה הברית בין אנגליה לבין דוכסות בורגונדיה, ושתיהן פתחו בהתקפה מחודשת על מרכז צרפת.
העיר אורליאן, הייתה בעלת חשיבות רבה עבורן, כיוון שהיא אפשרה לצרפתים לשלוט בנהר הלואר, וגם ניתקה את אזורי שליטתם של האנגלים במערב מאזורי השליטה של הבורגונדים במזרח.
ניצחונות צרפתיים קטנים באותה שנה, חיזקה התקוממויות באזור הכבוש בידי האנגלים, וסיכנו את מאמצי המלחמה שלהם.
עם זאת, הצרפתים לא השכילו לנצל את ניצחונותיהם, והאנגלים ניצלו זאת.
בתחילת שנת 1428 הגיעו מאנגליה כ-2,700 חיילים בפיקודו של הרוזן סולסברי, ויחד עם הבורגונדים הגיע הכוח לכדי 10,000 איש.
בין יולי לאוקטובר 1428, הרוזן סולסברי נע מפריז (שהייתה אז בשלטון אנגלי) מערבה וכבש את הערים שבסביבה.
אולם תחת להמשיך מערבה לאנז'ה שינה בפתאומיות כיוון מזרחה אל אורליאן.
הוא פסח אליה כדי לכבוש את העיירות של הסביבה, ואז סב על עקביו ועד 7 באוקטובר כבר שהה במרחק של מיל אחד מחומות העיר.
במקביל, הדוכס סאפוק תפס את האזורים במעלה הנהר ממזרח לאורליאן.
ב-5 באוקטובר נפלו ז'רגו (Jargeau) ושאטונף-סור-לואר (Châteauneuf-sur-Loire).
הבורגונדים פתחו גם בהתקפה וכבשו את סאלי-סור-לואר (Sully-sur-Loire).
המפקד הצרפתי של העיר, ז'אן דה דונואה, החל במהירות להכין את העיר למצור.
הוא בנה סוללת עפר גבוהה בסמוך לגשר שהיה על הלואר, בתקווה לשלול את יתרונו של הגשר כעמדה להצבת תותח.
הפרברים הדרומיים של העיר פונו, וכל המבנים נהרסו עד היסוד במטרה למנוע מהאנגלים ליהנות מהם.
באופן רשמי החל המצור ב-12 באוקטובר, אולם הפגזה ארטילרית גדולה על ביצורי העיר החלה רק ב-17 באוקטובר.
ב-21 באוקטובר תקפו האנגלים חזיתית את הטירה הסמוכה לעיר, אולם נהדפו במטר של חיצים ושמן רותח.
ניסיון אנגלי לחתור תחת הביצורים נכשל גם הוא.
ב-24 באוקטובר תקפו האנגלים שוב, והפעם כבשו את הטירה.
הצרפתים הנמלטים פוצצו חלק ממנה בנסיגתם, כדי לעכב את המרדף.
עם נפילת הטירה נראה היה שגורלה של אורליאן נחרץ, כיוון שהאנגלים יכלו להשתמש בגשר שלה כדי לעבור את הלואר ולהיכנס לאורליאן.
עם זאת, תגבורת צרפתית גדולה בפיקודו של ז'אן דה ברוס מנעה מהם לעשות זאת.
האנגלים החלו במאמצים לתקן את גשרי הטירה, אולם כעבור כמה ימים נפצע סולסברי בפניו מאש תותחים צרפתית, כאשר פיקח על הבנייה.
הפעולות האנגליות הופסקו בהמתנה להחלמתו, אולם הוא מת כעבור שבוע בלבד.
שבוע זה העניק לצרפתים זמן לשקם את הביצורים שנפגעו ולהתכונן למצור החדש.
באמצע נובמבר בדפורד מינה כמפקד החדש של המצור את הדוכס סאפוק.
סאפוק החליט לנטוש את טקטיקת ההתקפה, ולהרעיב את העיר עד כניעתה.
לא היו לו די חיילים לצורך כיתור, והוא החליט לבנות מעוזים שימנעו מהצרפתים להבריח אספקה פנימה.
במהלך החודשים הקרובים, שבעה מעוזים הוקמו על הגדה הצפונית של הלואר, וארבעה על הגדה הדרומית.
הקמת המעוזים הייתה קשה מאוד, שכן הצרפתים הנואשים תקפו שוב ושוב, הורסים כל מה שהאנגלים בונים.
כמו כן, מכיוון שכאמור לעיל הפרברים הדרומיים של העיר נהרסו, לא היה לאנגלים מחסה מפני הצינה בחודשי החורף.
באביב 1429, רק דרומה ומערבה של העיר היו מכוסים כמו שצריך.
החלק הצפוני נותר פתוח לעת עתה, אולם סאפוק ניסה לפצות על כך באמצעות סיורים אנגליים כבדים שנערכו באזור.
סיורים אלו אכן מנעו משלוחי אספקה קטנים, אולם מדי פעם הצליחו הצרפתים באמצעות גייסות גדולים לפרוץ אותם ולהחדיר מזון לעיר.
מצבה של אורליאן נראה קשה, והניע את הפרטיזנים הצרפתיים באזור הכבוש בידי האנגלים להפסיק את פעילויותיהם האחרות, ולהתרכז בהחלשת הכוח האנגלי.
הפרטיזנים התרכזו בעיר בלואה בהנהגת הרוזן קלרמון, והצטרף אליהם כוח מממלכת סקוטלנד שאז תמכה בצרפת.
לקלרמון נודע ששיירת אספקה אנגלית עומדת לנוע מפריז לכיוון אורליאן.
פגיעה בשיירת האספקה הזו פירושה פגיעה חמורה במאמצי המלחמה האנגליים.
קלרמון הציב מארב לאנגלים בז'נוויל (Janville), והצטרף אליו ז'אן דה דונויס, מפקד אורליאן שהצליח לעבור את הקווים האנגליים.
הכוח הצרפתי-סקוטי תקף ב-12 בפברואר.
האנגלים התאוששו במהירות, סידרו את העגלות בצורת מעגל והתבצרו במרכז.
בשל העובדה שהאנגלים נשאו עמם כמות גדולה של דג מלוח, הקרב זכה לכינוי "קרב הדגים המלוחים".
קלרמון שראה את האנגלים מתבצרים, פקד על אנשיו לא לתקוף אלא להמתין עד שיובא למקום תותח שיפוצץ את העגלות בקלות.
עם זאת, הכוחות הסקוטיים בפיקודו של ג'ון סטיוארט דרנלי לא חפצו לשבת בחיבוק ידיים, ופתחו בהתקפה כשהם מותירים את הצרפתים מבולבלים.
האנגלים שראו זאת, מיהרו לפרוץ את הטבעת, ותקפו את הסקוטים המעטים.
לאחר מכן הביסו את הצרפתים שהיו עדיין מבולבלים ולא מוכנים.
האנגלים הצרים על אורליאן קיבלו את כל האספקה.
על אף שהקרב היה קטן יחסית, הוא היווה מכה קשה למורל הצרפתי, והמפקדים האשימו זה את זה בכישלון.
קלרמון הנרגז פרש לאחוזותיו וסירב להמשיך ולהשתתף בלחימה.
במרץ הציע דונויס הנואש לפיליפ השלישי, דוכס בורגונדיה להפוך את אורליאן לארץ נייטרלית בשליטה בורגונדית.
פיליפ נסע לפריז והציע זאת לבדפורד, אולם בדפורד סבר שהמצור על אורליאן עומד להסתיים בקרוב, וחפץ להפוך את העיר האסטרטגית לנחלה אנגלית ולא בורגונדית.
פיליפ הזועם הסיג את הכוחות הבורגונדיים שהשתתפו במצור.
באותה עת הופיעה אחת הדמויות הפחות שגרתיות בהיסטוריה.
ז'אן ד'ארק, נערה צרפתייה בת 17 מדומרמי (Domremy), הגיעה לעיר שינון שהייתה בירתו של שארל השביעי, בדרישה להיפגש עם המלך.
המלך החשדן שלח אליה מתחזה, אולם הנערה הצעירה הצליחה לזהות שאין זה המלך, ובעקבות כך השתכנע ממנו המלך.
ז'אן טענה שהיא מסוגלת לשחרר את אורליאן מהמצור, ואף תכננה לשחרר את ריימס ולהכתיר שם את שארל באופן חוקי.
ב-22 במרץ סיימו המלך ונשות חצרו את החקירות סביב ז'אן, והיא קיבלה סוס, חרב, שריון וצבא.
היא לבשה בגדי גברים, והסתפרה כמו גבר.
המשימה הראשונה של הייתה ללוות שיירת אספקה צרפתית אל אורליאן.
ז'אן שלחה מכתבי איום אל המפקדים האנגליים הנדהמים, וחתמה עליהם בשם "העלמה" (La Pucelle).
הנוסח המפורסם שלה במכתבים אלו היה: "בשם אלוהים, הסתלק או שאני אגרום לך להסתלק".
השיירה עזבה את בלויס ב-27 או 28 באפריל.
ז'אן, שכבר הייתה להוטה לצאת לקרב, ביקשה מקציניה להוביל אותה אל העיר דרך צפון, שם המתינו לה כוחות אנגליים גדולים.
עם זאת, הקצינים חששו והובילו אותה דרך דרום.
ז'אן הבינה את ההונאה רק כשהגיעו אל גדתו של הלואר.
היא כעסה מאוד, ורצתה לצאת מיד למתקפה על המעוז האנגלי הקרוב ביותר.
רק בקושי הצליחו דונויס ושאר המצביאים להעביר קודם לכן את מצרכי המזון אל העיר המורעבת.
הצרפתים שבתוך העיר פתחו במתקפת הסחה, בזמן שז'אן עם 200 חיילים, העלתה את האספקה על ספינות שהיו אמורות להשיט אותה במורד הלואר.
על פי המסופר התרחש לז'אן נס והרוח שהובילה את הספינות קודם לכן במעלה הלואר, שינתה כיוון באחת.
ז'אן נכנסה לעיר בבוקר 29 באפריל.
הופעתה שיפרה את המורל בעיר באופן משמעותי, והיא ערכה מצעדי ניצחון רבים תוך שהיא מחלקת מנות מזון לתושבים ומשכורות לאנשי חיל המצב.
היא המשיכה לשלוח מכתבי איומים למפקדים האנגליים, שחלקם איימו להרוג את השליחים בטענה שהם משרתים "מכשפה".
למרות שרוב המצביאים טענו שחיל המצב המקומי קטן מדי, ודונויס אף עבר לבלויס כדי לארגן תגבורת, ז'אן האמינה שניתן לנצח את האנגלים, ובעצמה בחנה את הביצורים שלהם.
ב-4 במאי הגיעה התגבורת, וז'אן רכבה בעצמה כדי ללוות אותה אל תוך העיר.
עוד באותו היום ערכו הצרפתים מתקפה מוצלחת על הביצורים האנגליים, והצליחו לכבוש אחד מהם.
ז'אן התעודדה מההצלחה, ורצתה לפתוח במתקפה נוספת למחרת, אולם לבסוף השתכנעה שהחיילים עייפים וזקוקים למנוחה.
בלילה נערכה מועצת מלחמה של המפקדים הצרפתיים, שהחליטו כי הטוב ביותר יהיה לתקוף קודם את מצודות הדרום של האנגלים.
המבצע החל למחרת ב-6 במאי, ובעידודה של ז'אן, הצטרפו אליו אנשי מיליציה רבים, לצערם של המפקדים המקצועיים.
הצרפתים חצו את הנהר, ועוד לפני שהכוחות הספיקו להתארגן, ז'אן רצה בעצמה אל אחד המבצרים.
עם זאת, ההתקפה הצרפתית נשברה לנוכח התגוננות אנגלית עיקשת, ותגבורות שהוחשו אל המבצר המותקף.
הצרפתים נסוגו, ונאלצו לגרור את ז'אן אתם.
האנגלים, שראו את הצרפתים נסוגים, ואת "המכשפה" נגררת אתם, התעודדו ופתחו במרדף.
על פי האגדה ז'אן נעמדה מולם באומץ וצעקה "בשם האלוהים" (Ou Nom De), ובכך הפחידה את האנגלים שחזרו למבצר.
עוד באותו היום פתחה ז'אן בשיתוף פעולה עם ז'יל דה רה בהתקפה על מבצר אחר, ולאחר קרבות עקובים מדם שנמשכו כל היום המבצר נפל ממש לפני רדת הלילה.
עם זאת, במהלך הקרב נפצעה ז'אן קשות ברגלה, וכתוצאה מכך לא השתתפה במועצת המלחמה שהתקיימה באותו לילה.
למחרת פתחו הצרפתים בהתקפה העיקרית.
ז'אן התבקשה שלא להשתתף בשל פציעתה, אולם היא התעקשה והצטרפה אל הכוחות הלוחמים לקול תשואותיהם של בני אורליאן.
7 במאי הוקדש ברובו לערעור המבצר האנגלי העיקרי באמצעות ארטילריה וכריית מנהרות מתחת ליסודות המבצר.
לקראת הערב הגיע דונואה אל הזירה והודיע כי המתקפה על המבצר נדחית ליום המחרת.
היא הלכה להתפלל, ולאחר זמן קצר חזרה ובידיה סולם.
היא השעינה את הסולם על חומות המבצר והחלה לטפס תוך שהיא מעודדת את אנשיה לעשות כמוה.
ואכן, צרפתים רבים נהרו אל המבצר, אולם ז'אן עצמה נפצעה כבר בתחילת ההתקפה כתוצאה מחץ שננעץ בין צווארה לכתף שמאל שלה.
היא פונתה בחיפזון, ושמועות על מותה נפוצו בין הצרפתים והאנגלים גם יחד.
שמועות אלו העלו את המורל האנגלי והורידו את זה הצרפתי.
בהמשך הופיעה ז'אן עצמה בשדה הקרב למרות פציעתה, וכך שמה קץ לשמועות על מותה.
עד סוף היום כבר היה המבצר בידיים צרפתיות.
כמעט אלף אנגלים נהרגו, ו-600 נפלו בשבי.
200 אסירים צרפתים נמצאו במבצר ושוחררו.
עם נפילת המבצר ניתן היה לתספק את אורליאן ללא כל קושי, והאנגלים החלו בתהליכי פינוי.
בבוקר 8 במאי הצבא האנגלי פינה חלק מהמבצרים וערך את כוחותיו בגדה הצפונית של הלואר, הצרפתים נפרסו מולם, אולם כעבור שעה אחת האנגלים התפזרו ללא קרב.
האנגלים לא ראו עצמם כמנוצחים, אדרבה כל הערים והכפרים סביב לאורליאן היו עדין בידיהם, ולאחר תקופת התאוששות ניתן יהיה להטיל מחדש את המצור על אורליאן.
עם זאת, היה ברור שהצרפתים לא יסתפקו בהישגיהם וינסו לשחרר גם את שאר עמק הלואר.
לפיכך, החליט סאפוק לדחות את הטלת המצור מחדש, וקודם כל לדאוג להגן על מה שנותר בידי האנגלים.
פרצו חילוקי דעות בין ז'אן, שרצתה להגשים את חלומה, להותיר באורליאן כוח קטן ולצעוד עם שאר הצבא ישירות אל ריימס, לבין שאר המפקדים שרצו קודם כל לנקות את שאר עמק הלואר מהכוחות האנגליים.
בסופו של דבר נכנעה ז'אן לדעותיהם של עמיתיה, וכמה שבועות מאוחר יותר יצאה בראש הצבא לשחרור עמק הלואר.
הצבא שלה גדל ללא הפסקה, בשל זרם מתנדבים שרצו לשרת תחת העלמה המפורסמת.
ב-12 ביוני שוחררה ז'רגו (Jargeau), מאונג (Meung) ב-15 בו, ובוז'נסי (Beaugency) ב-17 בו.
נפילת שלוש הערים האסטרטגיות הללו בידי הצרפתים, החזירה למעשה את השליטה בעמק הלואר לידי הצרפתים.
הצבא האנגלי בפיקוד סאפוק ולורד טלבוט החל בנסיגה אל פריז, אולם ב-18 ביוני הביס כוח החלוץ של ז'אן (שלא היה תחת פיקודה של ז'אן) את האנגלים בקרב פאטאי.
התבוסה האנגלית הייתה מוחצת, טלבוט וסאפוק נלקחו בשבי.