tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
נכדתו היא אשת התקשורת לירון שמם, ממגישות תוכנית הבוקר "הבוקר של קשת".
בשנת 2024 נחנך רחוב על שמו של יוסף גוטפרוינד בשכונת בית הכרם בה התגורר בירושלים.
יוסף בַּרסקי היה מראשוני האדריכלים הציונים בארץ ישראל וממניחי היסודות של הסגנון הארץ ישראלי.
ברסקי תכנן, בין היתר, את בניין הגימנסיה העברית "הרצליה" בתל אביב ואת בית חולים ביקור חולים ברחוב הנביאים שנחנך ב-1925.
ברסקי נולד באודסה שם גם למד בבית הספר לאדריכלות.
ב-1906 סיים את חוק לימודיו במחלקת האדריכלות ב בסנקט פטרבורג, וב-1907 עלה לארץ ישראל והשתקע בירושלים.
בירושלים החל לבנות מספר בתים, בהם תחילת התכנון של בית חולים "ביקור חולים".
התכנון הראשון של הבניין כלל אלמנטים אירופיים כדוגמת גג רעפים, אך ברסקי החליפו בכיפה מזרחית מרכזית.
רעיון דומה תוכנן על ידי אלכסנדר ברוולד ב בחיפה, שבבנייתו שימש ברסקי כעוזרו של ברוולד.
עם הקמת אחוזת בית הוזמן ברסקי יחד עם בוריס שץ לתכנן את בניין גימנסיה הרצליה.
לא הייתה זאת עבודתו היחידה של ברסקי בשכונה הצעירה: הוא גם תכנן את מגדל המים החשוב ואת הקיוסק הראשון.
הקיוסק בשדרות רוטשילד, בין הרחובות הרצל ונחלת בנימין, היה מבנה קטן בצורת משושה בקוטר שני מטרים בלבד שתוכנן ב-1910, וגם הוא עוצב בצורה אקלקטית כשאר הבתים של אחוזת בית.
על אף היות בית הספר מוסד חילוני עיצבו השניים חזית שהתבססה על אחד השחזורים של בית המקדש, תוך שילוב אלמנטים ששאבו את מקורם מהאדריכלות המוסלמית.
במרכז הבניין תוכנן שער מונומנטלי שמשני צדדיו צריחים כעדות ליכין ובועז - עמודי הנחושת שהקים שלמה המלך בבית המקדש.
בקצהו של כל צריח הציבו השניים ארבע קרניים סמל לקרנות המזבח ולאורך העמודים חלונות בצורת 'חור מפתח' מוסלמיים.
באגפים הצדדיים היו מרפסות עמוקות עם קשתות מזרחיות מקומרות.
בצידי המבנה בנו השניים צריחים משוננים עם חלונות כבבית החלל המרכזי.
שץ וברסקי המשיכו לשתף פעולה גם אחרי סיום בניית הגימנסיה; כך למשל תכננו את מתחם בצלאל ליד מוזיאון רוקפלר, בניין מחלקות השטיחים, הציור והחיטוב (ב-1910), ביתן בצלאל ליד שער יפו ועוד.
בבניינים שילב ברסקי מוטיבים עבריים אך הבניינים נשאו, עדיין, גוון אירופי.
סמוך ל-1910 עבר ברסקי לחיפה.
שם עבד לצדו של ברוולד בבניית הטכניון (בעיקר בצדדים ההנדסיים שלו).
כמו כן בנה בחיפה מספר בניינים כבית סמסונוב בשדרות בת גלים, בית עבד אל רחמן אל חאג' ובניין דירות ברחוב הנזירות 5 (כיום רחוב התשעים ושלוש - יחד עם המהנדס אהרון ינוביץ').
ברסקי גם הרחיב את תחומי פעולותיו מחוץ לחיפה כדוגמת מסגד ובית ספר בדמשק (בעת מלחמת העולם הראשונה).
אחר כך פנה לתכנון בסגנון הבינלאומי.
יוסף ברויר (9 במרץ 1882 – 19 באפריל 1980) היה מדען ישראלי, פרופסור אמריטוס בפקולטה להנדסה אזרחית וסביבתית.
כיהן כנשיא הטכניון בשנים 1930 עד 1931. תכנן את מרבית ייבוש הביצות בעמק יזרעאל.
למד בפוליטכניון הבודפשטי, שנודע בזמן ההוא כאחד מבתי הספר הטובים במרכז-אירופה, והוסמך למהנדס.
עבד כמהנדס עצמאי וכקבלן תחילה בהונגריה ולאחר מכן בצ'כוסלובקיה בייבוש ביצות, והנדסת מים
בשנת 1921 עלה ארצה ועסק בתכנון ייבוש ביצות.
היה הפרופסור הראשון להנדסת מים בטכניון.
הוא תכנן, את ייבוש מרבית הביצות בעמק-יזרעאל, ובין השאר את ניקוז הקרקעות הביצתיות של נהלל.
בשנת 1930 מונה לנשיא הטכניון.
בתו נהרגה במלחמת העצמאות ומונצחת באנדרטה לבני הכרמל בחיפה.
יוסף ברוייר, שמשון אלק, עבודות ההבראה בעמק יזרעאל, הקרן הקיימת לישראל, דפוס איתין את שושני, תל אביב, 1923.
ספר נהלל - התהוות, דרכו, פעלו, תל אביב, תש"ז.
יוסף (ג'ו) ברנרד בּוֹרמן (Joseph B.
Borman; 3 ביולי 1929 – 21 בפברואר 2016) היה רופא וחוקר ישראלי בתחום כירורגיית לב-חזה, פרופסור בבית הספר לרפואה של האוניברסיטה העברית בירושלים, מחלוצי ניתוחי הלב הפתוח והשתלות הלב בישראל.
ניהל במשך 22 שנה את מחלקת ניתוחי לב וחזה במרכז הרפואי הדסה, ייסד את המכון לחקר כירורגיית הלב במרכז הרפואי הדסה ועמד בראשו, והקים את מחלקת ניתוחי הלב בבית החולים ביקור חולים.
מורם וחונכם של רבים ממנתחי הלב הבכירים בישראל.
מחקריו ועבודותיו הקליניות זכו להכרה בינלאומית רחבה, והוא כיהן כנשיא האגודה הבינלאומית של מנתחי לב-חזה.
בורמן נולד בקרוגרסדורפ שבדרום אפריקה להורים שהיגרו מלטביה.
הוא קיבל חינוך ציוני, ובנעוריו היה חניך ומדריך בתנועת הבונים.
ב-1946 נרשם ללימודי רפואה באוניברסיטת ויטווטרסראנד ביוהנסבורג וסיים את לימודיו ב-1951. כבוגר מצטיין התקבל לתקופת סטאז' במחלקות הפרופסוריות המובחרות של בית החולים האוניברסיטאי ביוהנסבורג, ושם עבד עד סוף 1952. לאחר תקופת הסטאז' קיבל משרת מרצה במחלקה לאנטומיה ועסק בהוראת סטודנטים לרפואה.
ב-1954 יצא להשתלמות בבריטניה, ובמשך 4 שנים התמחה בכירורגיה כללית במרכזים רפואיים בלונדון ובברמינגהאם.
ב-1956, לאחר שעמד בהצלחה בבחינות הנדרשות, קיבל את תואר "עמית הקולג' המלכותי למנתחים" (Fellow of The Royal College of Surgeons) .
בלונדון הכיר את רות ליכטר, ילידת חיפה, והשניים נישאו ב-1957.
ב-1958 עלה לישראל והצטרף לצוות מחלקת כירורגיית חזה בבית החולים האוניברסיטאי של הדסה בירושלים, תחת הנהלתו של פרופסור חנוך מילויצקי.
באותה עת היה תחום ניתוחי הלב בישראל בחיתוליו, ובוצעו רק ניתוחי לב סגור שנתנו פתרון חלקי ומוגבל לכמות ההולכת וגדלה של חולים במחלות לב ובמומי לב מולדים.
על כן, בעידודו של פרופ' מילויצקי יצא ב-1962 להשתלמות אצל פרופ' ג'רום הרולד קיי בבית החולים סנט וינסנט בלוס אנג'לס, מחלוצי ניתוחי לב פתוח בארצות הברית.
במשך שנתיים למד את התחום לצידו של פרופ' קיי, והתמחה בו.
ב-1964 שב לישראל להקמת מערך ניתוחי לב פתוח בבית החולים הדסה, והיה לחלוץ בענף כירורגי זה בישראל.
מאז עסק בורמן בפיתוח כירורגיית הלב, וביסס בארץ רבים מן החידושים בתחום, ביניהם ניתוחי החלפת מסתמי לב, ניתוחי מעקפים ועוד.
לאורך שנות עבודתו רכש לעצמו שם של מומחה עולמי בתחום ניתוחי החלפת מסתמים בילדים.
ב-1969 מונה לפרופסור חבר בבית הספר לרפואה של האוניברסיטה העברית בירושלים, וב-1970 מונה למנהל היחידה לכירורגיית לב במרכז הרפואי הדסה בירושלים.
ב-1974 הועלה לדרגת פרופסור מן המניין ומונה למנהל מחלקת כירורגיית לב וחזה במרכז הרפואי הדסה.
ב-1982 ייסד במרכז הרפואי הדסה בעין כרם את המכון לחקר כירורגיית הלב ע"ש יוסף לוננפלד, בו שימש מנהל ויושב-ראש.
לאורך השנים פרסם מאות מאמרים בכתבי עת מקצועיים בתחומי עבודתו הקלינית ומחקריו, וכן מספר ספרים.
בתחילת 1986 יצא בורמן להשתלמות בתחום השתלות לב במרכז הרפואי האוניברסיטאי בריצ'מונד, וירג'יניה.
בהמשך אותה שנה יצא ללונדון, שם השתלם בתחום בבית החולים הרפילד (Harefield) בהדרכת מנתח הלב הנודע פרופ' מגדי יעקוב.
עם שובו לישראל בנה בהדסה מערך לביצוע ניתוחי השתלת לב, שהמתין לאישור ממשרד הבריאות וממועצת הרבנות הראשית, שעד אז התנגדה לתרומת איברים להשתלות מנימוקים הלכתיים.
לאחר שנתקבלו האישורים הנדרשים, ב-25 באוגוסט 1987 ביצע צוות המרכז הרפואי הדסה בראשותו של בורמן (ובהשתתפות פרופ' דב שמעון ופרופ' גדעון אורצקי) את השתלת הלב המוצלחת הראשונה בישראל, ניתוח שבעקבותיו נסללה הדרך לביצוע ניתוחי השתלת לב כפרוצדורה שגרתית בהדסה, ובהמשך במרכזים רפואיים נוספים בישראל.
ב-1992 פיקח על ניתוח השתלת הריאה הראשון בישראל שבוצע על ידי פרופ' דב שמעון.
באותה שנה הקים מחלקה לניתוחי לב פתוח בבית החולים ביקור חולים בירושלים, ועמד בראשה במשך 12 השנים הבאות.
ב-1999 הוענק לו אות יקיר ירושלים על תרומתו לפיתוח הרפואה בעיר.
ב-2003 קיבל ברוסיה את הפרס היוקרתי "היפוקרטס הזהב".
ב-2004 פרש מעבודתו הקלינית ומניהול המחלקה בביקור חולים, והמשיך בפעילות מחקרית כראש המכון לחקר כירורגיית הלב עד פרישתו הסופית כפרופסור אמריטוס ב-2008.
פרופ' בורמן נפטר בירושלים ב-21 בפברואר 2016, ונטמן בבית הקברות האזרחי בקריית ענבים.
יוסף ברוורמן (1911 – 3 במאי 1939) היה איש אצ"ל שפרש מהארגון, הצטרף למשטרת המנדט והוצא להורג על ידי האצ"ל באשמת בגידה.
יוסף ברוורמן היה פעיל בתנועת בית"ר בתל אביב.
האצ"ל נוסד בפילוג שחל ב-1931 בסניף ירושלים של ארגון "ההגנה", כאשר קבוצה גדולה של אנשי הסניף, בראשות אברהם תהומי פרשה מההגנה במחאה הנהגת ההגנה על "מדיניות ההבלגה" כלפי ערביי ארץ ישראל.
המרכז הארצי של הארגון, שזה עתה קם, מנה ארבעה חברים, שניים מירושלים ושניים מתל אביב.
בראשם עמד אחד מהארבעה, אברהם תהומי, ואחד מהם היה יוסף ברוורמן.
בשנת 1935 חדל ברוורמן מפעילותו באצ"ל והצטרף למשטרת המנדט.
בתחילה שירת במשטרת חיפה בדרגת קורפורל - רב-טוראי.
בשנת 1936 הוצב למשטרת יפו במדור לחקירת פשעים.
בראשית שנת 1939 עבר לשרת במחלקת ההגירה של משטרת החופים.
האצ"ל נטר לברוורמן על עזיבת הארגון וחשד כי במשטרת החופים הוטל עליו להתחקות על דרכי ההעפלה ולמסור ידיעות על אנשי הארגון בתל אביב וסביבתה.
בשל כך גזר האצ"ל את דינו למיתה.
ב-3 במאי 1939 לאחר חצות, כאשר יוסף ברוורמן צעד מעבודתו לביתו, ארבו לו אנשי האצ"ל בפינת הרחובות וילנה ובן-יהודה בתל אביב וירו מטווח קרוב חמישה כדורים לבטנו.
ברוורמן הספיק להשיב בשלוש יריות מכלי נשקו ונפל מתבוסס בדמו.
הוא נלקח בכלי רכב שחלף במקום לבית החולים אסותא ושם נקבע מותו.
לאחר שלושת מעשי הרצח של יהודים בידי האצ"ל - יוסף ברוורמן, ולנטין בק ואריה פולונסקי, החליטה הנהגת היישוב שלא להיגרר למלחמת אחים והסתפקה בגילוי דעת שפורסם בעיתון דבר ב-7 ביולי 1939, תחת הכותרת "לא תרצח".
בראש החתומים על גילוי הדעת היו הנריטה סאלד, פרופסור אברהם הלוי פרנקל, ברל כצנלסון וש"י עגנון, ולאחריהם הופיעו שמותיהם של כמאה אנשים מהצמרת המדינית והתרבותית של היישוב, אנשי רוח ואמנים.
בתגובה פרסם אצ"ל כרוז בו נאמר:
רבי יוסף ברוך הלוי אפשטיין מניישטאט (ה'תקנ"ב - י' באדר ה'תרכ"ז), היה אדמו"ר חסידי.
מכונה "דער גוטער איד" (היהודי הטוב).
נולד לרבי קלונימוס קלמן הלוי מקרקא מחבר הספר "מאור ושמש", מחשובי אדמו"רי פולין ולמילכה ראדל.
היה חסידו של אביו שלקחו עמו לרבותיו החוזה מלובלין ורבי מנחם מנדל מרימנוב.
כמו כן נסע לרבי נפתלי צבי מרופשיץ, הסבא קדישא מראדושיץ, רבי צבי הירש מרימנוב, השרף ממוגלינצא, רבי מאיר מפרמישלאן, רבי יחזקאל מקוזמיר ורבי אלעזר מקוז'ניץ.
אחרי ההסתלקות הצדיקים הנ"ל היה נוסע לרבי חיים מצאנז.
לאחר נישואיו החל לעסוק במסחר, אך בהמשך מונה לרבה של ניישטאט ("עיר חדש"), והחל לנהוג באדמו"רות.
התפרסם בשל מנהגו להרבות באמירת תהילים, ונודע כבעל מופת ופועל ישועות.
לאחר פטירת רבי ישכר בער מראדושיץ, פנו אליו חסידים רבים.
הוא נהג לחלק קמיעות בהם מופיע שמו ושם אמו.
בדרך כלל נהג לומר רק מדברי תורתו של אביו, והסתיר את כוחו בתורה.
עם זאת זכה להערצתם של צדיקים שנודעו גם כגאונים בתורה מלבד צדקתם כמו הצמח צדק ורבי חיים מצאנז.
בנו רבי קלונימוס קלמן מילא את מקומו.
חתניו היו רבי אליעזר הורוויץ נכדו של החוזה מלובלין ורבי משה אבא בער מליטוביסק.
נכדו רבי חיים שמואל הורוויץ מחנטשין, היה מגדולי אדמו"רי פולין בתקופתו.
בין צאצאיו, אדמו"רי חסידות אוז'רוב ורבי קלונימוס קלמיש שפירא מפיאסצנא.
יוּסף תיסיר ג'בארין הוא פוליטיקאי ערבי-ישראלי.
כיהן כראש הוועדה לזכויות הילד וכחבר הכנסת מטעם מפלגת חד"ש.
בשנת 1995 קיבל תואר ראשון במשפטים מהאוניברסיטה העברית בירושלים.
בשנת 1997 קיבל תואר שני במשפטים מאמריקן יוניברסיטי בוושינגטון.
בשנת 2003 קיבל תואר דוקטור למשפטים מאוניברסיטת ג'ורג'טאון.
הוא מתמחה בזכויות אדם ובזכויות מיעוטים.
בשנת 2004 הצטרף לסגל הפקולטה למשפטים באוניברסיטת חיפה.
במקביל לימד ג'בארין ב, שם היה ראש התוכנית לחינוך חברתי.
בעבר היה ראש מרכז "דיראסאת", מרכז ערבי למשפט ומדיניות בנצרת.
חבר הוועד המנהל של סיכוי - לקידום שוויון אזרחי.
בשנת 2013 השתתף בכנס בנושא "האפרטהייד הישראלי" שהתקיים בנצרת, ודיבר על "הגזענות בתחומי הקו הירוק".
בבחירות לכנסת ה-20 הוצב במקום העשירי של הרשימה המשותפת שקיבלה 13 מנדטים ונכנס לכנסת.
ביולי 2019 היה אורח בכנס של הארגון האסלאמי "ידידי אל אקצה" בבריטניה, שעסק בין השאר בקידום BDS ומאבק בין-לאומי נגד מדינת ישראל.
בהמשך פורסם באתר "מקור ראשון", כי מקור המימון לנסיעתו הוא אתר התקשורת "Middle East Monitor", כלי תקשורת פרו-פלסטיני המקושר לתנועת האחים המוסלמים ולחמאס.
בבחירות לכנסת ה-21 הוצב במקום השישי ברשימת חד"ש-תע"ל ונכנס פעם נוספת לכנסת.
גם במערכות הבחירות לכנסות ה-22 ו-23 נכנס לכנסת לאחר שהוצב במקום ה10 ברשימה המשותפת.
ביולי 2020 מונה ג'בארין לעמוד בראשות הוועדה לזכויות הילד בכנסת העשרים ושלוש.
לקראת הבחירות לכנסת ה-24 הוצב במקום הרביעי ברשימת חד"ש ובמקום השמיני ברשימה המשותפת ולא נבחר לכנסת.
מיכאל יוסף גוזיקוב (ביידיש: גאזיקאוו; 2 בספטמבר 1806 - 21 באוקטובר 1837) היה הכליזמר הראשון שהופיע במערב אירופה, בהשתמשו ב"כלי העץ והקש" שלו.
גוזיקוב נולד למשפחת כליזמרים בעיירה שקלוב (כיום בבלארוס).
בילדותו למד לנגן בחליל, כמו אביו, אך ריאותיו החלשות הכריחו אותו לחפש לעצמו התמחות אחרת.
ב-1831 הוא המציא, ככל הנראה, את כלי הנגינה שלו, אותו כינה "כלי העץ והקש".
כלי זה היה למעשה קסילופון שעוצב כצימבלום עם לוח תהודה שנבנה מגלילי קש.
כיום, קיים ויכוח האם הכלי אכן הומצא על ידי גוזיקוב עצמו או שמא על ידי בן דורו שמשון יקובובסקי.
גוזיקוב פיתח יכולות נגינה וירטואוזיות בכלי זה וב-1834 כבר הופיע באודסה, קייב ומוסקבה.
באחת מהופעותיו באודסה שמע אותו הכנר הפולני קארול ליפינסקי אשר בתמיכתו ובתמיכת המשורר אלפונס דה למרטין יצא למסע הופעות במערב אירופה החל מ-1835. הופעותיו, בהן ניגן לרוב בלבוש יהודי מסורתי ובליווי בני משפחתו, זכו להצלחה מסחררת.
בפריז נעשה פופולרי כל-כך שנקרא על שמו סגנון תספורת אשר חיקה את הפאות שלו.
גוזיקוב נהג לנגן אלתורים על בסיס מוזיקה יהודית וכן על בסיס נושאים מפורסמים מהאופרה של זמנו.
מלבד פריז, הופיע גוזיקוב גם בפראג, פרנקפורט ווינה.
מוזיקאים יהודיים מקצועיים רבים התרשמו מנגינתו של גוזיקוב.
פרדיננד הילר כתב בשבחו לג'אקומו מאיירבר ופליקס מנדלסון כתב עליו למשפחתו ב-1836: "אני סקרן לדעת האם גוזיקוב מצא חן בעיניכם כפי שמצא חן בעיני.
הוא תופעה; טיפוס מפורסם שאינו נחות משום וירטואוז, הן בדיוק והן ברגש.
לפיכך הוא מענג אותו בנגנו על כלי העץ והקש שלו יותר מרבים אחרים, בנגנם על הפסנתרים שלהם".
פרנץ ליסט, לעומת זאת, התייחס לגוזיקוב בזלזול, בכנותו אותו "ניקולו פגניני של הרחובות, שכישרונו, או מוטב לומר גאונותו, הייתה מתאימה יותר להמצאת כלי חקלאי".
ליסט אף הוסיף וטען בביטול כי "כישרונו הבלתי מפותח לא הוביל לדבר מלבד דברי הבל מוזיקליים".
גוזיקוב זכה להערכתו של המוזיקולוג פרנסואה-ז'וזף פטי, עמו התיידד.
פטי כתב עליו בהארכה במילון המוזיקלי שלו, בהתבסס על השיחות שערכו בבריסל.
מותש ממסע ההופעות שלו, גוזיקוב נפטר משחפת באאכן.
ימיו האחרונים עברו עליו בייסורים, לאחר שכלי הנגינה שלו נגנב ממנו ככל הנראה.
מבין יצירותיו של גוזיקוב שרדה רק יצירה אחת - גרסה למזמור התהילים "שיר למעלות".
הרב לוי יוסף ברויאר (ה'תרמ"ב, 1882 – ג' באייר ה'תש"ם, 19 באפריל 1980) היה רב וראש ישיבה גרמני-אמריקאי.
נכדו של רש"ר הירש וממנהיגי היהדות האורתודוקסית בארצות הברית.
שימש כראש הישיבה של קהילת עדת ישורון בפרנקפורט.
לאחר הגירתו לארצות הברית, כיהן כרב המייסד של קהל עדת ישורון בניו יורק, המכונה בקיצור "ברויאר'ס", על שם מייסדה.
הוא הקים ישיבה תחת השם ישיבת רבי שמשון רפאל הירש שכונתה "ישיבת הרב ברויאר".
נולד בפאפה שבהונגריה לציפורה (סופי) בתו של רש"ר הירש ולרב שלמה זלמן ברויאר, רבה של קהילת עדת ישורון בפרנקפורט, מייסד וראש הישיבה בה.
לאחר פטירת אביו, זכה אחר ברבנות הקהילה והרב ברויאר התמנה לעמוד בראשות הישיבה שהקים אביו.
הוא הוסמך לרבנות על ידי אביו וגם על ידי הרב קאפל רייך.
הוא נהג להעביר בישיבתו שני שיעורים בתלמוד מדי יום, בשתי מסכתות שונות.
שיעור בן שעתיים בשעות הבוקר ושיעור בן שעה בערב.
גם כשהחלו ישיבות ברחבי גרמניה להיסגר לאחר עליית הנאצים לשלטון ב-1933 המשיכה ישיבתו להתרחב, לאחר תקופה שעשתה בפיומה (אז באיטליה הפאשיסטית), ואף פתחה מחלקה לצעירים, היא התקיימה עד ליל הבדולח.
עם סגירת הישיבה היגר לארצות הברית עם משפחתו והקים בוושינגטון הייטס, מנהטן, ניו יורק, את קהל עדת ישורון ואת "ישיבת רבי שמשון רפאל הירש".
הוא סבר כי שיטת תורה עם דרך ארץ של סבו, תקפה בכל מקום בו נפגשים יהודים חרדים עם המודרנה ולא קיימת הוראה מפורשת אחרת של רבני המקום הוותיקים.
בהתאם להבנתו את תורת סבו, התנגד לציונות ולמדינת ישראל.
בנו מארק היה מחנך יהודי אורתודוקסי בצרפת ואחרי המלחמה בניו יורק, הוא נפטר בשנת 2002.
מתלמידיו: יצחק שמשון לנגה, מהדיר ספרות הראשונים; פיליפ פלדהיים, מייסד הוצאת פלדהיים; הרב הלל ברוקנטל, רבו הראשון של קיבוץ חפץ חיים.
הפיוטים לראש השנה, מתורגמים לגרמנית ומבוארים, פרנקפורט 1919
הפיוטים של מחזור ליום כיפור, מתורגמים לגרמנית ומבוארים, פרנקפורט 1928
דברי יוסף על סוגיות הש"ס, ירושלים: קרן הרב ברייער, תש"ן
יוסף גוברין (18 בדצמבר 1930 – 6 ביוני 2021) היה דיפלומט והיסטוריון ישראלי.
גוברין נולד לצדקנית ודוד גורביץ (הורביץ) בצ'רנוביץ שברומניה, שסופחה בשנת 1940 לברית המועצות ועתה באוקראינה.
שנות ילדותו עברו בעיר ידיניץ, בסרביה (אז רומניה, עתה מולדובה).
שני אזורים אלה סופחו לברית המועצות בשנת 1940. זמן קצר לאחר שצבאות גרמניה הנאצית ורומניה הפשיסטית פלשו לאזורים אלה, ביוני 1941, ואחרי שערכו טבח המוני ביהודי המקום, הוגלו שרידי החרב לגטאות ולמחנות המוות בטרנסניסטריה (מערב אוקראינה), בפקודת הממשל הרומני ובניהולו.
במהלך הגירוש נרצח אביו בידי הקלגסים הרומנים.
רק בסתיו 1947 אפשרו להם הבריטים לעלות לארץ ישראל.
אחרי שירות (קצר) בצה"ל, נבחן בבחינות בגרות אקסטרניות בגימנסיה הרצליה בתל אביב.
שירת במילואים כקצין קישור לאו"ם בסיני וברמת הגולן.
הוא בוגר, מוסמך (בהצטיינות) ודוקטור מטעם האוניברסיטה העברית בירושלים, בתולדות עם ישראל בעת החדשה וביחסים בינלאומיים.
היה נשוי עד למותו לד"ר חנה גוברין, ביוכימאית.
בנם, דוד גוברין, הוא דיפלומט בכיר במשרד החוץ ובתם ליאורה גוברין היא עורכת דין במשרד המשפטים, סגנית מנהלת מחלקת עזבונות לטובת המדינה.
יוסף גוברין נפטר ביוני 2021.
גוברין עבד במשרד החוץ בין השנים 1953–1996. במטה המשרד בירושלים היה בין היתר עוזר ראשי במחלקה הכלכלית, מחלקת מזרח אירופה וקשרי תרבות (1959–1964); סגן מנהל מחלקת אמריקה הלטינית ומנהל המכון לתרבות ישראל-איברו-אמריקה (1970–1976), בשנת 1976 מונה למנהל המחלקה למזרח אירופה.
בשנת 1989 מונה לסגן מנהל כללי וראש האגף למזרח ולמרכז אירופה ולחבר המדינות העצמאיות במשרד החוץ בירושלים.
מונה לתפקידים בשגרירויות ובנציגויות ישראליות רבות.
בשנת 1955 מונה לבשגרירות ישראל בסידני, אוסטרליה.
בשנת 1964 מונה למזכיר ראשון בשגרירות ישראל במוסקבה.
בשנת 1967 מונה ליועץ וממונה זמני בשגרירות ישראל בבואנוס איירס.
בשנת 1985 מונה לשגריר ישראל ברומניה.
בין השנים 1989–1993 שימש גוברין סמנכ"ל משרד החוץ לענייני מזרח אירופה.
כמו כן היה שגריר באוסטריה, סלובקיה, סלובניה וראש משלחת ישראל למוסדות האו"ם בווינה בין השנים 1993–1995 אז הוחלף על ידי יואל שר.
מאז פרישתו לגמלאות, בשנת 1996, נמנה עם עמיתי מחקר באוניברסיטה העברית בירושלים במכון דייוויס ליחסים בינלאומיים.
מ-2000 במכון טרומן לקידום השלום.
דיבר עברית, אנגלית, ספרדית, רוסית, רומנית, גרמנית ויידיש.
גוברין פרסם כ-58 מאמרי מחקר על קהילות יהודיות בימינו, האנטישמיות במזרח אירופה בעידן הפוסט-קומוניסטי ועל יחסי החוץ של ישראל; 26 ערכים בכרך מילואים ג' של האנציקלופדיה העברית על יחסי ישראל עם ארצות מזרח ומרכז אירופה ועל מנהיגיהן (1994); וכן מאמרי ביקורת על ספרים ומאמרים לזכר נעדרים.
במאמר שפרסם בשנת 2019 גוברין צידד בחינוך ללאומיות ישראלית שהיא משולבת בערכים חינוכיים כלל-אנושיים, כזו שתוחמת את עצמה בתחומים מאוזנים ושאינה גולשת ללאומיות שוביניסטית.
ההיבט היהודי ביחסי גרמניה הנאצית עם ברית המועצות, הוצאת י.ל.
מאגנס, האוניברסיטה העברית בירושלים, 1985. באנגלית בהוצאת ,Vallentine Mitchell לונדון & פורטלנד, 2009.
יחסי ישראל–ברית המועצות מעת חידושם בשנת 1953 עד ניתוקם בשנת 1967, הוצאת מאגנס, 1990. זכה בפרס ראש הממשלה, 1991. פורסם עם עדכונים ברוסית, בהוצאת "פרוגרס" במוסקבה, 1994, ובאנגלית, בהוצאת Frank Cass, לונדון, 1998. הספר זכה בפרס ראש הממשלה (1991).
יחסי ישראל-רומניה בשלהי עידן צ'אושסקו, מרישומיו של שגריר ישראל ברומניה (1989-1985) הוצאת מאגנס, 2001; באנגלית, הוצאת פרנק קאסס, לונדון, 2002; ברומנית, בהוצאת אוניברסיטת Babes-Bolyai, קלוז', רומניה, 2007.זכה בפרס חיים ושרה ינקולוביץ, עיריית חיפה (2010), ובפרס יעקב גרופר, האוניברסיטה העברית בירושלים (2013).
משרד החוץ: 50 השנים הראשונות (עורך, יחד עם משה יגר ואריה עודד), הוצאת כתר, 2002).
יחסי ישראל עם ארצות מזרח אירופה מעת ניתוקם בשנת 1967 עד חידושם בשנים 1990-1989, הוצאת מאגנס, 2009; באנגלית, ולנטיין מיטשל, לונדון, 2011 ובערבית, בהוצאת Egyptian Institute of Publications and Distribution, Cairo, 2016.
רישומים משליחותי כשגריר ישראל באוסטריה, סלובניה וסלובקיה, אוגוסט 1993 – דצמבר 1995, הוצאת מאגנס, 2016.
הרב יוסף ג'יעאן (ה'תרמ"ג 1882– ח' שבט ה'תש"ך 6 בפברואר 1960) היה דיין בטריפולי, אב בית הדין ורבה הראשי של בנגאזי שבלוב.
בסוף תקופת כהונתו כרב רוכזו יהודי בנגאזי במחנה הריכוז ג'אדו במסגרת השואה ומלחמת העולם השנייה, והוא שימש להם שם כמנהיג רוחני.
נולד בטריפולי שבלוב בד' בתשרי ה'תרמ"ג לעזיזה ולכמוס ג'יעאן.
בגיל שלוש התייתם מאביו, ובגיל חמש החל ללמוד בתלמוד תורה.
בגיל 11 למד אצל הרב ציון ביתאן, שעמד בראש תלמוד התורה המקומי.
בתקופה זו החל לשמש כמורה בתלמוד תורה שבו למד, ובמקביל המשיך בלימודיו בישיבה אצל הרב ציון ביתאן.
במשך עשור, החל משנת 1903 (ה'תרס"ג) למד דיינות אצל הרב כמוס אג'רבי.
בשנת 1907 (ה'תרס"ז) נישא לרחל, בתו של רבו, הרב ציון ביתאן, ובטקס החתונה ואמירת הברכות כובד הרב חזקיה שבתי.
לאחר שהוסמך לדיינות בשנת 1917 (ה'תרפ"ז) על ידי הרב אברהם חביב והרב רפאל דאבוש, מונה על ידי השלטון האיטלקי לדיין בבית הדין המקומי בטריפולי לצד הרבנים שהסמיכוהו.
לאחר פטירת הרב מרדכי הכהן, ששימש כדיין בבנגאזי, בשנת 1930 (ה'תר"צ) הגיע לטריפולי הרב כמוס פלאח, רבה של בנגאזי, כדי למצוא דיין מחליף, ובחר ברב ג'יעאן.
בסוף חודש אוקטובר 1931 עזב את טריפולי ועבר להתגורר בבנגאזי כדי לשמש בה כדיין, ושם התארח למשך שלושה שבועות בביתו של הרב, עד שמצא בית למשפחתו.
אחת מפעולותיו הידועות בבית הדין בבנגאזי הייתה מציאת פתרון לרישום שם העיר בנגאזי כמילה אחת בגט, מה שאפשר לבית הדין המקומי בעיר לדון לראשונה בענייני גיטין, לאחר שעד להתערבותו של הרב לא עסק בית הדין בענייני גיטין לאור ההתלבטות האם לרשום בגט את שם העיר כ"בן-גאזי" או בצורת הכתב הרגילה.
לאחר פטירת הרב כמוס פלאח בשנת 1941 (ה'תש"א) מונה הרב ג'יעאן לכהן תחתיו כרבה הראשי של בנגאזי וכאב בית הדין המקומי.
בתקופת כהונתו נרשמו בעירו לא מעט מאורעות מסעירים, בשל מלחמת העולם השנייה והשואה.
בשנת 1940 (ה'ת"ש) עמד בראש ועד שהיה אחראי לאירוחם של כ-300 פליטים יהודים מאירופה, שהיו בדרכם לארץ ישראל (אולם לבסוף הוחזרו לאיטליה ולא הורשו להמשיך לארץ ישראל).
באותה שנה נפצעה בתו וילדיה בהפצצות מטוסי כוחות צרפת על טריפולי, והיא עברה להתגורר בביתו עם ילדיה למשך תקופה.
לאחר כיבוש בנגאזי על ידי הבריטים ב-9 בדצמבר 1940, נפגשו ראשי הכוחות הבריטים ובראשם הגנרל וויל עם ראשי הקהילות המקומיות, ובהם הרב ג'יעאן ורנאטו תשובה מטעם הקהילה היהודית.
לאחר כיבוש הכוחות הנאציים את בנגאזי, נכנסו לביתו של הרב ג'יעאן חיילים גרמנים והחלו להוציא מהבית מצרכי מזון שאגרה משפחתו לתקופת המלחמה.
לאחר שביקש להבין מה מטרתם, הכו אותו בעזרת קתות הרובים שלהם, והמשיכו לבתים האחרים.
מנהיג רוחני ליהודים במחנות הריכוז
עם העברת יהודי לוב למחנות ריכוז בחודש פברואר 1942, ובעיקר למחנה הריכוז ג'אדו שבלוב, פנה הרב ג'יעאן לראש הקהילה בדרישה להצטרף לגולים, מאחר שהוגלו ללא מנהיגים רוחניים.
מספר ימים לאחר מכן, ביום שבת בבוקר, הוצא הרב מבית הכנסת על ידי שוטרים ויהודים נציגי הוועד המפנה, והעלו אותו על משאית יחד עם בני משפחתו, וסבבו ברחבי העיר כדי להשפילו להראות שהרב של בנגאזי נוסע בשבת.
משם המשיכה המשאית והעבירה את הרב ג'יעאן ומשפחתו למחנה הריכוז ג'אדו.
במחנה הריכוז הפך למנהיגם הרוחני של היהודים, ואף הוקצה לו מעין חדרון ששימש כמשרד עבורו.
בתקופה זו התעורר צורך למציאת מקום לקבורה, לאור המתים היהודים שמתו מהמחלות ששררו במחנה, ובעת שעסק הרב עם עוזריו בחפירת קבר עבור יהודי שנפטר במחנה, התגלה במקום בית קברות יהודי עתיק.
לפי עדות בנו, כחודש לפני שחרור המחנה רוכזו כל הגברים במרכז המחנה מול מכונות ירייה, ולשם גם נגרר בכוח הרב ג'יעאן מחדרו.
במקום התחוללה מהומה ובכי, והרב ניסה להרגיעם, כדי שיוכל לשאת דברים.
בבכי, הרגיעם והצהיר "...כל אלה אשר עומדים מולכם עם הנשק ביד, לא יפגעו בנו לרעה ויתפזרו לכל רוח ויבואו "החברים" ויחזירו אותנו במהרה הביתה ובעזרת ה' נעלה כולנו ארצה.
הגברים, שהתעודדו מדבריו, הרימו אותו על כתפיהם ורקדו איתו, בעוד ששומרי המחנה לגלגו עליהם ועל מותם הקרב.
לאחר מספר שעות התקבלה במחנה הוראה טלפונית לשומרים לעזוב את המחנה בשל התקרבות כוחות הצבא הבריטי, ובכך ניצלו מהוצאה להורג.
לאחר שחרור המחנה חזר לבנגאזי עם מה שנותר מבני קהילתו.
כשמשה שרת ביקר בשנת 1944 בבנגאזי, נמנה הרב ג'יעאן בין מקבלי פניו.
לאור היחס העוין כלפי יהודי בנגאזי מצד האוכלוסייה הערבית משנת 1945, ערך הרב ג'יעאן במועדון מכבי מפגשים שנועדו להרגיע את הרוחות בין הצדדים, והשתתפו בהם ראש העיר, הגנרל הבריטי, המופתי ועוזריו וראשי הקהילה היהודית.
לאחר שילדיו עלו ארצה, לאחר מספר חודשים בערב ראש השנה 1949 (ה'תש"ט) עלה לישראל עם אשתו והשתכן ברמת גן.
לאחר עלייתו ארצה מונה הרב רחמים מהדר לכהן תחתיו כרבה של בנגאזי.
הלך לעולמו בח' בשבט ה'תש"ך ונקבר בבית הקברות שומרי שבת בבני ברק.
בנו, דוד ג'יאן, הקים את בית הכנסת "בית יוסף" בגבעתיים על שמו.
יוסף ברלוביץ (ה'תרי"ט, 1859 - ז' בשבט ה'תר"ץ, 5 בפברואר 1930) היה מחלוצי תעשיית הקרמיקה בישראל וחקלאי, מראשוני פתח תקווה.
יוסף ברלוביץ נולד בעיירה לינקובה שבמחוז קובנה, האימפריה הרוסית (כיום ליטא).
אביו היה רבי חנוך זונדל ויוסף זכה לחינוך מסורתי.
הוא נשא לאישה את דינה ברלוביץ, בת נחום ברנט.
בשנות ה-80 של המאה ה-19, כנראה, נסע עם רעייתו לפריז, צרפת.
שם, השתלם בקדרות ובעשיית רעפים אצל יעקב ברנט, אחיה של רעיתו.
הוא שימש כמנהל בית חרושת שם.
בדצמבר 1893 הגיע ליפו עם משפחתו.
גיסו, זרח ברנט, סידר את כניסתו לארץ ישראל ואף העניק לו שטח אדמה בן 22 דונם ומגרש בן 2 דונם בפתח תקווה.
ברלוביץ הקים במושבה בית מלאכה לייצור רעפים, שמוקם במרתף ביתו של דב ימיני.
בשל עיסוקו זכה לכינוי "דער טעפער".
החמר עבור הרעפים הובא ממוצא והמים שהובאו לבית המלאכה בכדים.
כל אלו, בצירוף היקף היצור הקטן של בית המלאכה, הביאו לתמחור גבוהה של התוצרת, שלא יכלה להתחרות בייבוא הרעפים ממרסיי.
לאחר תקופה סגר ברלוביץ את בית המלאכה ופנה לעסוק בחקלאות במשק וביקב של עובדיה לחמן במושבה.
בנוסף, היה ממייסדי אגודת בעלי-המלאכה "אחיעזר" וכן ארגן שעורי תורה וגמרא בין חבריה.
בנו הוא יצחק ברלוביץ (בר-לביא).
יוסף ברזאני (1869 – 18 במרץ 1964) היה איש ציבור יהודי ספרדי בירושלים במחצית הראשונה של המאה ה-20. כיהן 40 שנה כגזבר עיריית ירושלים תחת השלטון העות'מאני והמנדט הבריטי.
היה ממייסדי שכונת אהל שלמה.
נמנה עם מייסדי מושב הזקנים הספרדי בירושלים ושימש כגבאי המוסד האחרון וכחבר ועד העדה הספרדית בירושלים לאורך מספר עשורים.
נולד בירושלים, דור חמישי בארץ ישראל, בנם של אברהם ברזאני וריינה מזרחי.
ראש המשפחה, חכם דוד ביראזאן, עלה לארץ ישראל בשנת 1741, השתקע בצפת והיה שד"ר לעיראק למען מוסדות התורה בארץ ישראל.
ברזאני למד בבית הספר "דורש ציון", ואת השכלתו הכללית רכש בבית הספר אליאנס בירושלים.
באותן שנים למד גם את השפות ערבית טורקית וצרפתית.
בשנת 1896 החל לעבוד בעיריית ירושלים תחת השלטון העות'מאני כממונה על הגבייה.
בשנת 1900 התמנה לגזבר העירייה, ושימש בתפקידו ארבעים שנה, עד צאתו לגמלאות בשנת 1940. הוא פיתח קשרים הדוקים עם כל חלקי הציבור בירושלים - יהודים, ערבים מוסלמים ונוצרים, ושימש בתפקידים רשמיים שונים.
במקביל לעבודתו בעירייה עסק רבות בפעילות ציבורית בעדה הספרדית בירושלים.
בשנת 1906 נמנה עם מייסדי מושב הזקנים הספרדי בירושלים, ובמשך שנים רבות שימש בהתנדבות כגבאי המוסד.
משנת 1908 נבחר לוועד העדה הספרדית בירושלים וכך נבחר ומונה במסגרתה לתפקידים שונים לאורך מספר עשורים.
היה חבר במועצת ההנהלה של עיזבון בליליוס.
היה גבאי ומנהל מטעם ועד העדה הספרדית בחברה קדישא ובוועד בית העלמין בהר הזיתים.
ברזאני נפטר במרץ 1964 ונקבר בבית הקברות היהודי בהר הזיתים.
הסופר והחוקר יעקב יהושע פרסם חומר רב מזיכרונותיו של ברזאני.
מארי יוסף בן סעדיה בשארי (ה'תל"ב – ה'תקי"ב, 1672 – 1752) היה חכם מחכמי יהדות צנעא במאה ה-18, ודיין בבית הדין הגדול בצנעא.
מארי יוסף נולד בשנת ה'תל"ב (1672) בערך, בשכונת אלסאילה בצנעא שבתימן.
בשנת ה'תל"ט (1679), בהיותו בן 7, יצא יחד עם כל יהודי צנעא לגלות מוזע, וחזר והשתכן בקאע אל-יהוד.
בשנת ה'תע"ה (1715), לאחר פטירת הדיינים מארי שלום צבטאני ומארי משה קטיעי, התמנה כדיין בהרכב השלישי של בית הדין בראשות מארי שלום חמדי הלוי.
מארי יוסף היה סופר בית הדין, וכתב את המסוודה בתקופתו.
הוא וחברו מארי צאלח צאלח נחשבו למומחים ביותר בדורם לבדיקת כשרות הריאה.
יוסף גוזלן (15 בפברואר 1951 – 29 בינואר 1970) היה שוטר משמר הגבול שנהרג בקרב עם מחבלים בגבול ירדן.
על פעולתו בקרב עוטר בעיטור האומץ של המשטרה.
בשנת 1954 עלתה משפחתו ארצה והגיעה לשכונת תל חנן שבנשר.
הוא למד בבית הספר ביישוב ובתיכון המקצועי בנשר, עד שסיים את הלימודים בו במגמת מסגרות.
היה חובב ספורט ושיחק כדורגל בקבוצת הפועל תל חנן בליגה ב' צפון.
בספטמבר 1968 התגייס לשירות צבאי ובחר בהצבה במשמר הגבול.
לאחר הטירונות עבר קורס בחבלה ושירת כשוטר במשך למעלה משנה, עד לנפילתו.
בבוקר ה-29 בינואר 1970 שימש גוזלן כמפקד נגמ"ש ביחידה של משמר הגבול שפעלה מזרחית לקיבוץ גשר שבעמק בית-שאן, בקרבת הגבול עם ירדן.
אש נפתחה מעבר לגבול לעבר זחל"ם של צה"ל וקצין שעמד לידו נפגע.
גוזלן מיהר עם רכבו למקום וירד ממנו כדי לסייע לפצוע, אך נפגע בעצמו באש האויב.
מפקדו סיפר כי נפגע שתים-עשרה פעמים ולמרות זאת המשיך להילחם עד שפגע בו הכדור השלושה-עשר והרגו.
יוסף גוזלן היה בן 19 במותו.
הוא הניח אם וששה אחים ואחיות.
הוא הובא לקבורה בחלקת המשטרה בבית הקברות הצבאי בחיפה.
על פעולתו בקרב שבו נפל הוענק לו עיטור האומץ של המשטרה.
שמו של גוזלן הונצח באנדרטה לחללי נשר במערכות ישראל, באנדרטת חללי משמר הגבול ובאנדרטה לחללי משמר הגבול במרחב מרכז.
בקרבת בית הוריו בנשר הוקם גן לזכרו.
הרב יוסף יעקב ברמסון (ה'תרצ"ה, 1935 – ח' באדר ב' ה'תשפ"ב, 11 במרץ 2022) היה מתלמידיו המובהקים של הרב צבי יהודה הכהן קוק.
ממייסדי ישיבת ירושלים לצעירים (ישל"צ) בה לימד עשרות שנים, רשת נועם - צביה ותנועת הנוער אריאל.
מחבר סדרת ספרי ההיסטוריה "ימות עולם" וספרים נוספים, וחוקר ב"בית הרב קוק".
יוסף ברמסון נולד בפרנקר (Frjentsjer) שבצפון הולנד בשנת 1935 ה'תרצ"ה לד"ר יעקב ברמסון – מנהל מחלקה בבית החולים הפסיכיאטרי בעיר, ורעייתו קורי.
המשפחה הייתה ציונית, ביקרה בארץ ישראל מספר פעמים ויזמה פעילות ציונית.
היא גם התכוונה לעלות לארץ וכבר קיבלה לשם כך סרטיפיקט, אך עקב מחלה של אחת מבנות המשפחה נדחתה העלייה במספר חודשים, ובחודשים אלו פרצה מלחמת העולם השנייה ואי אפשר היה לעלות לארץ ישראל.
לאחר כחצי שנה מפרוץ המלחמה נאסר על אביו להמשיך בתפקידו כראש מחלקה, והמשפחה עברה לווילדרפאנק, בסמוך לפאנדאם.
בשנת 1942 גורשו למחנה המעבר וסטרבורק, משם יצאו לברגן-בלזן ולבסוף נכלאו ב"מחנה הכוכבים".
במחנה נפטרה אמו מרעב והילדים הועברו לבית יתומים שהפעילו בו הני ויהושע בירנבאום, זוג יהודים מהולנד.
ב-9 באפריל 1945, חמישה ימים לפני שחרור המחנה, הועלו האב וילדיו לרכבת שנודעה לימים בשם "הרכבת האבודה", שנסעה שבועיים בניסיון להגיע לטרזיינשטט, ולבסוף נעצרה ליד העיירה טרביץ (Troebitz) במזרח גרמניה, שם שוחררה בידי הצבא האדום ב-23 באפריל.
המשפחה הגיעה לאמסטרדם והילדים הוכנסו לבית הילדים שהוקם בבניין ה"יודסה אוינוולידה" בידי הזוג הני בירנבאום ויהושע בירנבאום.
בשנת 1950 ה'תש"י עלתה המשפחה לישראל, והתיישבו בבת ים.
הרב יוסף ברמסון החל ללמוד בישיבת מרכז הרב, שם היה לתלמיד מובהק של הרצי"ה קוק.
במשך תקופה היה חלק מחבורת תלמידים שלמדה מתורת הנסתר אצל הרב שלמה בנימין אשלג, בנו של בעל "הסולם".
בשנת ה'תשכ"ד התחתן עם ברכה.
בשנת ה'תשכ"ה היה בין מקימי ישיבת ירושלים לצעירים והחל לשמש בה כר"מ ומורה להיסטוריה.
לאחר עשרות שנים פרש מההוראה בה, ובהמשך הצטרף לצוות המחקר של בית הרב קוק.
התגורר עשרות שנים בשכונת גבעת שאול בירושלים, והיה מקורב לרבותיו ורבני הציונות הדתית – כמו הרצי"ה, הרב הנזיר, הרב אברהם אלקנה שפירא, הרב מרדכי אליהו והרב שאול ישראלי.
נפטר בערב שבת זכור, ח' באדר ב' ה'תשפ"ב בגיל 87.
היה נשוי לברכה לבית וולק, והתגורר בשכונת גבעת שאול בירושלים.
בנו ישראל ברמסון הוא ראש המועצה המקומית קריית ארבע.
ביוזמתו של הרב אברהם שפירא ובעידוד הרצי"ה קוק, הקימו כמה מתלמידיהם את "ישיבת ירושלים לצעירים" הסמוכה לישיבת מרכז הרב ומיועדת לגילאי תיכון.
הרב ברמסון היה מראשי המקימים, יחד עם הרב יעקב פילבר שהוביל את ההקמה, ואחרים.
הוא היה אחראי על תפקודה, ואף כיהן בה כר"מ, וכן לימד היסטוריה, במשך ארבעים שנה.
בתפקידו כר"מ הוא סלל דרך ייחודית להוראת התורה לתלמידים, ואף חיבר לצורך כך חוברות מיוחדות כדי להועיל לבני הישיבה ברכישת דרכי החשיבה של לימוד התורה.
הוראת ההיסטוריה על ידו נעשתה על פי תמיכת הרצי"ה שראה בהיסטוריה מקצוע ראשון במעלה מבחינה ערכית ואמר לו שמורה להיסטוריה הוא "מדריך רוחני".
הוא אף הורה לו להתייחס לתפקידו זה כ"רב" ולא כ"מורה", מפני היחס הרוחני שבהוראת מקצוע זה ברוח היהדות.
היות שספר ההיסטוריה שהיה בשימוש אז במקומות שונים קיבל מוסכמויות מנוגדות למסורת, הוא ניגש להתייעץ עם רבו הרצי"ה ושאלו מה לעשות בנושא.
הם בדקו ספרים אחרים ופסלו אף אותם, ולבסוף אמר לו הרצי"ה להכין מערכי שיעור בעצמו וללמד מהם.
כך החלה כתיבת סדרת הספרים "ימות עולם".
בשנת ה'תשל"ט, בעקבות פתיחת סניף "בני עקיבא" נפרד ברובע היהודי, התעורר פולמוס בנושא, ומזכ"ל התנועה אמנון שפירא פרסם מאמר פומבי המתנער מהסניף.
הרב ברמסון השיב למחרת במאמר נגדי.
עם התפתחות העניינים התגבשו הדברים לכדי הקמת תנועת נוער נפרדת – אריאל, כשהרב ברמסון ממובילי ההקמה.
הרב ברמסון, שכאמור – השתתף תקופה בשיעוריו של המקובל הרב אשלג, ייסד בהמשך בביתו שלו שיעור בקבלה מאת הרב אשלג.
כמו כן הקים שיעור מיוחד ללימוד עקבי בתלמוד הירושלמי – כדי להגיע להיקף שלם בתורה.
בעקבות רצונה של קרובת משפחתו להתגייס לנח"ל הדתי, שאל את הרצי"ה קוק לדעתו בנושא.
הרצי"ה, שסירב בעקביות להורות בענייני הלכה ציבוריים וסבר שעל פסיקות כאלו להיות מובאות לפתחה של הרבנות הראשית שהיא "מרא דאתרא" במדינה, הפנה אותו לרב הראשי יצחק אייזיק הלוי הרצוג, וזה השיב שהדבר אסור לנשים כמו כל שירות צבאי.
גם רבה של רחובות הרב אלימלך בר-שאול השיב לו כך בכתב.
הרב ברמסון חזר עם הדברים אל הרצי"ה ועל פי זאת כתב הרצי"ה את דבריו על כך שיש לנשים להימנע משירות צבאי ולפנות לשירות לאומי.
סדרת "ימות עולם" – היסטוריה:
העליות ממזרח וממערב בין השנים ד'ש–ה'ת"ר
הקץ הדוחק (מהדורות חדשות לספר שיצא בנפרד)
במערכה הציבורית – ליקוט מדברי הרצי"ה קוק בענייני ציבור, שהובאו בעיתונות לאורך השנים
"פתחים" – לתולדות החכמה הפנימית וגדוליה, בהוצאת מכון "נזר דוד", 158 עמ', ירושלים, ה'תשע"ה.
הספר נכתב על פי יסודותיו של הרב הנזיר, עם הקדמה מאת בנו הרב שאר ישוב כהן
הקץ הדוחק – הגות ומעש לאור חזונם של גדולי ישראל בדורות האחרונים
ובאו ציון ברינה – פועלו של הרצי"ה קוק בשליחות אביו הראי"ה להעלאת יהודים לארץ ישראל בין השנים ה'תרפ"ט–ה'תרצ"ה
ופדויי ה' ישובון: מפעל ההצלה של הראי"ה קוק
על הבשן והגולן במקרא ובהלכה
כל ארצנו – אדמת קודש!
– לבירור זכותנו על ארץ ישראל על ידי גדולי הדורות האחרונים
ולא לעזבה ביד זולתנו!: בירורים בענייני שלמות ארץ-ישראל, פיקוח נפש והגולן
כיהן בבית משפט השלום בנתניה, בבית המשפט המחוזי בתל אביב וכשופט בפועל בבית המשפט העליון.
יוסף גולדברג נולד בבלגיה ועלה לישראל בשנת 1949. הוא סיים את לימודי התיכון בבית הספר גבע.
ב-1961 סיים גולדברג את לימודי המשפטים בשלוחת תל אביב של האוניברסיטה העברית בירושלים.
בשנת 1964 החל לעבוד כעורך דין.
בשנים 1974–1978 היה סגן ראש עיריית פתח תקווה.
מ-1975 ועד 1978 היה חבר מועצת לשכת עורכי הדין.
בפברואר 1978 מונה גולדברג לשופט בבית משפט השלום בנתניה.
כעבור שלוש שנים קודם למינוי של שופט בבית המשפט המחוזי בתל אביב.
בשנת 2000 היה לסגן נשיא בבית המשפט המחוזי בתל אביב ומונה גם לסגן נשיא לעניינים מנהליים.
בין השנים 1997 עד 1998, כיהן גולדברג כשופט בפועל בבית המשפט העליון.
שירת בצה"ל כשופט בבית הדין הצבאי לערעורים בדרגת תא"ל (דרגת ייצוג).
בשנת 2006 פרש גולדברג מכס השיפוט.
יוסף גאנשו או גאנסו היה פייטן, מרביץ תורה (תפקיד רבני בכיר בקהילות באימפריה העות'מאנית), ודיין במאות ה-16 וה-17 בברוסה שבאנטוליה.
נולד לר' משה בפרוג'ה שבאיטליה בין השנים 1565 ל-1567, וכיהן כרב בעיר הולדתו כבר בגיל 17. כיהן כמרביץ תורה וכדיין בעיר ברוסה והיה רבו של הרב שלמה אלגאזי.
כתב דברי ברכה לספר "בני אהרן" לרבי אהרן לפפא, וייתכן שכיהן כרב גם בגליפולי ושלמד מפי ישראל נג'ארה.
נפטר בסביבות 1640, ויש שכתבו שעלה בזקנותו לירושלים ונקבר שם.
בנו ר' אברהם, היה מרביץ תורה בבורסה, וייתכן שקיבל את התפקיד בירושה מאביו, כפי שאפשר התואר.
הרב גאנשו כתב שירי קודש בלבד, רובן של הסוגות של פיוטיו הם מקבוצת סוגי הסליחות.
הסוגות בהם כתב: תחינה, תוכחה, בקשה, וידוי, קינה, שיר חתונה והפזמון.
ספר שיריו, "פזמונים בקשות תחינות ותוכחות", עם 233 שירים, נדפס פעם אחת בלבד בשנת ה'ת"ב (1642) על ידי אברהם פרנקו ויעקב גבאי.
מהדפסה זו שרד עותק אחד, פגום, בספריית בית המדרש לרבנים באמריקה.
בעותק זה שרדו 191 מהשירים.
שמעון ברנשטיין פרסם 50 מהשירים.
כנרת שוצמן, בעבודת הדוקטורט שלה הוציאה לאור מהדורה ביקורתית של שירים אלו, ועוד שלושה שירים שכתב גאנשו ממקורות נוספים.
מלבד ספרו, מספר שירים מגאנשו נדפסו בספרי שירה שונים של פייטנים בני דורו, כמו זמירות ישראל של נג'ארה, בה נדפסו 12 שירים.
חלק מפיוטיו נמצאו בכתבי יד ובקטעים מן הגניזה.
הושפע מאוד מישראל נג'ארה, שאופי שיריו דומה לשל גאנסו.
על דמיון זה הצביע כבר תלמיד תלמידו, ר' שמואל קונפורטי: .
שיריו עוסקים בעיקר ביחס שבן האדם לאלוהיו, וביחסי האל ועם ישראל וברוב פיוטיו, מופיע המוטיב הלאומי-דתי והגאולי.
שוצמן חילקה את פיוטיו לשני סוגים: שירי גאולה פשוטים, וכאלה אלגוריים.
היא אבחנה את ביטויי האהבה האלגוריים ככאלה שמקורם גם בהשפעות טורקיות של חוגים מיסטים דרווישים שהיו שרים שירי אהבה עם פירוש מיסטי של תכנם, וכן השפעה טורקית של דימויי מלכות שנעשה בהם שימוש רווח.
ההשפעה הטורקית בשיריו נוכחת גם באלמנטים הצורניים שלה.
שניים משיריו זכו לתפוצה רחבה במיוחד: "יה סביבי היה וחונה", ו-"בי אל דבר", שנדפסו בכמה סדורים ומופיעים בהעתקות רבות.
אוטוגרף בכתב יד ובו קובץ הלכות "חידושי תוספות" בן 84 דפים.
ענה תשובות שאחת מהן, בענייני רכוש של עולים לארץ ישראל, נמצאת בכתב יד.
יוסף ברוידה (ברוידע; בבלארוסית: Josef Brojde; נולד ב-1 בפברואר 1922) היה מפקד פלוגת פרטיזנים יהודית בבלארוס.
ברוידה שמעולם לא התאמן בלוחמה, לאט התקדם, לחם באזור בריאנסק (Bryansk), ביערות בריינסק (Białowieża Forest) עם בחורים יהודים נוספים שהשתייכו לגדוד "ז'וקוב" (Zhukov).
מלבד הצבת מכשולים לגרמנים הנאצים, היחידה גם פעלה מעשי נקם בפולנים שהתאכזרו ליהודים, כמו שומרי היער קושק ודז'סטר.
הפעולות נעשו לאחר עריכת משפט.
"גורלו המר של הפרטיזן היהודי אשר נוסף למלחמתו הקשה נגד האויב הגרמני, צריך היה לנהל מאבקים בלתי פוסקים נגד ה- א.ק.
הפולני, היא "הארמייה קריובה" (Armia Krajowa) - הצבא הארצי שהיה תחת פיקודו של הגנרל טדאוש בור-קומורובסקי (Tadeusz Bór-Komorowski).
אלה רצחו יהודים בלי רחם וגם אחרי השחרור המשיכו ברצח יהודים.
כך רצחו אנשי ה- א.ק.
בצורה זוועתית כבר לאחר השחרור את אחיו ויהודים אחרים בבריינסק והסביבה".
היחידה גם עזרה למזון ומחסה לפליטים.
במשך הזמן נתמנה ברוידה למפקד ביחידה היהודית.
"היחידה היהודית" קיבלה אותות הצטיינות מהסובייטים.
ביולי 1944 שחרר הצבא האדום את האזור ורוב אנשיו של ברוידה ואלו במחנה המשפחות שרדו.
(ביום שבו התאחדו הפרטיזנים עם הצבא האדום, היה מספר הפרטיזנים הכולל שפעלו באזורי פולסי ודרום ביילורוסיה - כולל מחוזות ברסט-ליטובסק, פינסק, פולסי ובביאליסטוק - 35,500, מתוכם 2,500 ל"לאומים אחרים".
כך לפי המודל של מינסק, ובהתחשב במספר יהודים שמצאו מחסה במחנות משפחות או שהתחבאו ביערות ובכפרים הסמוכים).
לאחר המלחמה, ברוידה היה חבר בקיבוץ 'נגבה' בגרמניה ופעיל ב'עלייה ב'.
לאחר מיכן היגר לאמריקה הלטינית.
ברוידה ואברם אולנדצקי האשימו את מפקד המיליציה הפולנית, פייטרזק (Pietrzak, Josef), ב"הכאת יהודים ותלוש את זקנם".
ב-1969 הוציא את ספרו אודות מעשיהם ביידיש "זכרונות פון א יידישן פארטיזאן",
במכון משואה הורחב אודותיהם, סיפורי הגבורה.
הספר גם הוצא לאור בספרדית.
יוסף גדיש (1915–21 בנובמבר 1985) היה ראש העיר השני של עכו, סמנכ"ל משרד החינוך והתרבות וסגן ראש עיריית ירושלים.
נולד בשם יוסף גרובר ב-1915 ברפליבקה שהייתה אז חלק מפולין, ליעקב ולאה בתיה לבית מניוק, ילד שישי מתוך שבעה.
עלה עם משפחתו לארץ והתיישב בקיבוץ יגור, שם נישא ב-1939 לתרצה לבית פרובוזניק.
לאחר קום המדינה היה קצין התרבות והגזבר של משלחת משרד הביטחון למחנות המעצר בקפריסין.
ב-1951 מונה לסגנו של ברוך נוי, ראש העיר הראשון של עכו, מטעם סיעת ההסתדרות, במקביל לעבודתו כמפקח בתי הספר של זרם העובדים בצפון הארץ.
ב-1952 התפטר נוי מראשות העירייה, ומועצת מפא"י החליטה להציג את מועמדותו של גדיש להחליפו, ובעקבות כך החליף את שם משפחתו מגרובר לגדיש.
גדיש נכנס לתפקידו בינואר 1953 וכיהן כראש העיר במשך 8 שנים.
בעקבות הבחירות לכנסת החמישית ב-1961 נתפס גדיש כאחראי לירידת כוחה של מפא"י בעירו אל מול עליית כוחה של מק"י, והוא הודיע על פרישתו ממזכירות סניף מפא"י בעכו, ובדצמבר אותה שנה התפטר מראשות העירייה.
לאחר שישה חודשים, בהם למד ערבית, נכנס לתפקיד ראש המחלקה הערבית במשרד החינוך והתרבות, שהייתה אחראית על החינוך בכפרים הערבים והדרוזים.
ב-1964 קודם לתפקיד סמנכ"ל משרד החינוך, תחת גיסו יעקב שריד, ששימש כמנכ"ל.
במסגרת תפקידו היה אחראי על החלת חוק חינוך חובה ביהודה ושומרון ובמזרח ירושלים לאחר מלחמת ששת הימים, והכניס לתוכנית הלימודים מעל 130 ספרי לימוד בערבית.
ב-1965, עם הפילוג במפלגת מפא"י הצטרף לרפ"י, והוצע לו על ידי טדי קולק לכהן כמנכ"ל עיריית ירושלים.
גדיש סירב למינוי, אך הבטיח כי יצטרף לרשימתו של קולק בעתיד.
ב-1969 פרש מתפקידו במשרד החינוך, כדי להתמודד למועצת עיריית ירושלים ברשימת המערך כנציג רפ"י.
לאחר הבחירות מונה כסגן בשכר של ראש העיר טדי קולק, ומחזיק תיק החינוך.
במשרד החינוך החליף אותו בתפקיד שמעון ברוך, ועם פרישתו קיבל גדיש את אות העדה הדרוזית על פועלו למען החינוך הדרוזי.
ב-1975, במקביל לתפקידיו בעירייה, נבחר לכהן כיו"ר ועדת החינוך של מרכז השלטון המקומי.
לאחר הבחירות המקומיות ב-1978 נאלץ לוותר על תפקיד סגן ראש העיר וכן על תיק החינוך לטובת תמר אשל.
הוא קיבל לידיו את ראשות ועדת התכנון והבנייה העירונית באופן זמני, אך עם השלמת הקמת הקואליציה העירונית נותר חבר מועצה מן המניין.
במקביל לתפקידו זה הקים עם האדריכל משה קוריאט משרד פרטי לתכנון מבני חינוך, ונחשד בניגוד עניינים שכן היה מעורב בפרויקטים שבמסגרת תפקידו הקודם דאג לאישורם וקידומם.
ב-1981, לאחר התפטרותו של אלעד פלד מתפקידו כסגנו של קולק מונה גדיש מחדש לסגן ראש העיר וממלא מקומו, וקיבל לידיו את תיק התברואה, וכן את תפקידי יו"ר מועצת המנהלים של החברה הסוכנותית לשיקום השכונות, ויו"ר הנהלת הגג של חברת המתנ"סים העירונית.
גם לאחר הבחירות המקומיות בשנת 1983 המשיך גדיש לשמש כסגנו של קולק, וחזר להחזיק בתיק החינוך ובתיק שיקום השכונות.
בתחילת 1985 עבר אירוע מוחי, בעקבותיו נאלץ לצמצם את פעילותו בעירייה.
תחילה ויתר על תיק שיקום השכונות שהועבר לדדה בן-שטרית, וביוני אותה שנה פרש גם מתיק החינוך, שהועבר לרות לב, ומתפקידו כסגן ראש העיר.
גדיש הלך לעולמו ב-21 בנובמבר 1985 לאחר אירוע מוחי שני.
הוא הותיר אחריו את אשתו תרצה, ביתו מיכל רהט ובנו יורם גדיש (1939–2024).
ארונו הוצב בפתח עיריית ירושלים טרם הלווייתו.
לאחר מותו הוענק לו פרס השלטון המקומי לשנת 1986, ונקרא על שמו רחוב בעכו.
ב-1968 שכל גדיש את בנו משה (נולד ב-1948) ששירת על סיפון אח"י דקר.
אחת מנכדותיו היא אורית זיו, ד"ר לחינוך באוניברסיטת תל אביב.
יוסף ד'וּ נֻוַאס היה המלך היהודי האחרון של ממלכת חִמְיַר שבתחילת המאה השישית השתרעה על פני שטחים נרחבים בחצי האי ערב.
הוא כונה "ד'ו נואס" בשל התלתלים השחורים שעיטרו את ראשו.
עמד בקשר אמיץ עם חכמי טבריה שבראשם עמד ראש הגולה מר זוטרא בר מר זוטרא, ויש הסבורים כי תכנן איתו את כיבוש ארץ ישראל בחזרה והקמת ממלכת ישראל.
אף שככל הנראה השתייך למשפחת המלוכה החמירית, ד'ו נואס לא ירש את המלוכה מקודמו בשושלת, המלך רביח.
בתחילת המאה השישית החלה ממלכת חמיר להפוך למדינת חסות של ממלכת אקסום שהשפעתה הגוברת אפשרה לשליטיה למנות מלכים מטעמה.
בשנת 522, עם מותו של המלך הנוצרי מדיקאריב יאפור, החל ד'ו נואס למרוד בשלטון הזר.
הוא כבש את הבירה ט'פאר (הגייה מקורבת: "זָפָאר"), השמיד חיל מצב אקסומי, צאצאי השבט התימני סבא, טבח בנוצרים (ברובם חבשים) והעלה את כנסיותיהם באש, ושלח את צבאו לפגוע בנוצרים בעיר נג'ראן.
ישנם הטוענים כי הצבא חפר תעלת אש והשליך לתוכה נוצרים שסירבו להאמין באלהים אחד.
על פי מקורות מוקדמים שונים הגיע מספר הנטבחים ל-200, 1,600 או 4,252. על פי מקורות ערביים מאוחרים שונים הגיע מספר הנטבחים ל-10,000-20,000. תלונה של נוצרי, שנזכר כפליט שהגיע אל קונסטנטינופוליס, עוררה את זעמם של הקיסרים הנוצרים יוסטינוס, קיסר ביזנטיון, וכלב, קיסר אקסום, מעברו השני של ים סוף.
כלב ניסה לפלוש לממלכת חמיר, בעזרת הנוצרים, אך ד'ו נואס הצליח לעצור את כל התקפותיו, ואף לכבוש עוד שטחים.
בפעם השנייה שהחבשים ניסו לפלוש לממלכתו (בעזרת האימפריה הביזנטית והנוצרים), הוא לא הצליח להתגבר עליהם, בגלל ראשי שבטים בחמיר שבגדו בו, וכך פלשו החבשים לממלכתו וכבשוה.
עם הפסדו בקרב נאמר שדו נוואס התאבד בדהירה לים.
על פי גרסה נוספת, ד'ו נואס הגיע או הוגלה למקום מושבם של ביתא ישראל.
השליטה החבשית נמשכה עד שגורשו בידי די יזאן צאצאו של ד'ו נואס שנעזר באנושרוואן מלך פרס הסאסאנית בשנת 570. האירוע מתואר בקוראן בסורת אל-ברוג'.
חיים זאב הירשברג כותב כי במקורות נוצריים נאמר כי ד'ו נואס עמד בקשרים עם חכמי טבריה שהייתה אז מרכזם של היהודים בארץ ישראל, ושניים מהם נשאו ונתנו עם הנוצרים בט'פאר.
הוא משער כי עלייתו לטבריה של מר זוטרא בר מר זוטרא, היורש הישיר של משרת ראש הגולה בבבל דווקא באותם הימים (520), והתמנותו לראש הסנהדרין אינה מקרה, וקיים קשר הדוק בינה ובין פעילותם של חכמי טבריה עם המלך יוסף בדרום ערב.
לדעתו, מעידות שתי העובדות על תוכנית מדינית שנרקמה אז בין היישוב היהודי בארץ ישראל ובין יהודי ממלכת חמיר ובראשם המלך היהודי יוסף ד'ו נואס.
מותו של יוסף סילק סכנות אפשריות מדרכם של הקיסר יוסטיניאנוס הראשון ומפעילותם של מלכי חבש.
הירשברג מצטט את החוקר הגרמני ורנר קסקל המתאר את אישיותו ומדיניותו של ד'ו נואס: "יוסף מתגלה כבעל עוז נפש ללא חת, כאיש תבונה ומרץ יוצאים מן הכלל...
האם הייתה לנגד עיניו תוכנית מדינה ערבית יהודית, שבה יוכל להישען על היהדות...
ואולי התקפה על סוריה בפרוץ מלחמה פרסית-ביזנטית בקרוב?"
הממלכה "היהודית", חמיר, סייעה במלחמתה ובמפלתה להתפשטות האסלאם אשר קם אחרי כן על חורבותיה.
אולם דווקא היהדות שהייתה נתונה תחת עול הנצרות, רקמה ממאורע זה אגדה, ושיקעה בה את מאווי הגאולה שלה.
סיפורו של יוסף ד'ו נואס, שבר את המיתוס של היהודי הסובל והפך אותו למלך היהודי האחרון ועל כן בקרב יהדות ספרד נפוצו ידיעות כי יוסף ד'ו נואס היה מצאצאיו של שלמה המלך, ושהתייהדותו לכאורה הייתה רק סמלית.
על שמו של יוסף ד'ו נואס קרויים רחוב בירושלים (הרחוב פונה צפונה מרחוב יפו מול נחלת שבעה), והרחוב המלך יוסף ברמת גן.
יוסף גוֹלַנד (6 במאי 1907 – 18 בדצמבר 1973) היה זמר בתקופת היישוב ובימי המדינה.
מכוכבי הבידור והזמר העברי בשנות השלושים והארבעים.
יוסף גולנד נולד לחיים, סוחר במוצרי חשמל, ולחסיה לבית צ'רנאבסקי בקרמנצ'וג שבדרום-מערב האימפריה הרוסית (כיום באוקראינה) כבן הזקונים למשפחת זמרים ומוזיקאים בת שישה ילדים.
כילד למד בחדר, התעניין והשתתף בשיעורי הזמרה של אחיו הגדול יצחק.
הוא ניחן בקול טנור ערב ובגיל שמונה הופיע לראשונה בקונצרט.
בגיל עשר הצטרף לתנועת מכבי והקים בגיל 14 עם חברים מן הגימנסיה קבוצת תיאטרון.
הקבוצה הופיעה בעיקר בפני ילדים וההכנסות שימשו לקניית מזון לילדים נזקקים.
בנוסף, הופיעה הקבוצה אף בפני הצבא האדום במהלך מלחמת האזרחים ברוסיה.
בשנת 1924, בגיל 17, עלה לארץ ישראל עם הוריו ואחותו בעקבות אחיו שלמה, שעלה ארצה בשנת 1920. הוא הצטרף לאחיו, שניהל קבוצת פועלים לסלילת כבישים.
גולנד נמנה עם השחקנים הראשונים בתיאטרון האהל (בימים עבד ובערבים ערך חזרות ולמד תפקידים).
ב"האהל" הופיע בהצגות 'נשפי פרץ", "יעקב ורחל" "ירמיהו".
בשנים 1930–1932 יצא לברלין, שם עבד אחיו יצחק כזמר אופרה, ולמד בקונסרבטוריון פיתוח קול.
במקביל הופיע כסולן בהופעות של מקס ריינהרדט, קורט וייל וברטולט ברכט.
עקב התגברות הנאציזם בעיר, שב ארצה בשנת 1932, הקים תזמורת ג'אז ושר פזמוני ג'אז שמילותיהם תורגמו לעברית על ידי נתן אלתרמן.
בשנת 1933 הצטרף גולנד לתיאטרון המטאטא.
השיר ששר על במת המטאטא "דודה הגידי לנו כן", למילים של עמנואל הרוסי ולמנגינה של משה וילנסקי, הפך ללהיט והוקלט בתקליט הראשון של זמר עברי שהופיע בארץ.
בשנת 1934 נבחר על ידי דב מייבלט, בעל חברת התקליטים "אחוה" (הראשונה מסוגה ביישוב), לשיר 30 שירים מהרפרטואר המתהווה של הזמר העברי בעיבודו של משה וילנסקי.
כיוון שבארץ לא היה אז אולפן הקלטות יצא גולנד בפברואר 1934 לברלין, שם נעזר באחיו לצורך מציאת אולפן.
כל 30 השירים הוקלטו ביום אחד, בליווי להקה מתוך תזמורת ה"קולטורבונד" (האגודה היהודית לתרבות) בניצוחו של החצוצרן שבתאי פטרושקה.
באותה שנה זכה גולנד במדליית הזהב ביריד המזרח על שירתו.
בשנת 1935 הקליט בחברת התקליטים הבריטית "דֶקָה" (Decca Records) שירים עם משה וילנסקי.
בשנת 1937 יצא לבקשת הקק"ל לסיבוב הופעות בבלגיה עם הרקדנית נעמי ליף והמשיך לסיבוב הופעות בפני יהודי פולין, ליטא ולטביה.
באותה שנה הופיע גולנד בזמרתו בסרט הקולנוע העברי "זאת היא הארץ".
בשובו ארצה בשנת 1938, הופיע גולנד באופרות ואופרטות במסגרת האופרה הארצישראלית העממית.
באותה שנה הופיעה הרקדנית מיה ארבטובה בקפה "סמדר", ושם הכירה את גולנד.
השניים נישאו בשנת 1943, ובשנת 1953 נולדה בתם היחידה, עפרה.
השניים ייסדו יחד עם מיכאל גור קברט בשם "אף-על-פי".
על להיטיו בשנות ה-30 וה-40 נמנו "קדימה השוטר", "איזה פלא" ו"טנגו תל אביב".
ארבטובה וגולנד החלו להופיע בתיאטרון לי-לה-לו עם הקמתו בשנת 1944.
בשנת 1948, בעיצומה של מלחמת העצמאות, יצאה נבחרת הכדורגל של ישראל לארצות הברית למטרת גיוס כספים למדינה הצעירה.
לנבחרת נלוו שושנה דמארי ויוסף גולנד.
בתכניה שהוכנה למסע זה תואר גולנד כ"מוריס שבלייה היהודי".
גולנד המשיך בסדרת הופעות בדרום אפריקה ואוסטרליה.
בשנת 1960 הופיע יוסף גולנד במופע "היה היו זמנים - מצעד פזמוני היישוב".
בשנת 1967 הופיע בסרטו של ג'ורג' עובדיה "הנחשקת".
שיריו הידועים ביותר היו: "דודה הגידי לנו כן", "רינה", "שיר המשטרה" ו"שיר הספן" ("באוניה קוראים לי דב המים").
הופעתו האחרונה התקיימה בדצמבר 1973, בכנס של המשטרה בבנייני האומה.
גולנד נפטר שבוע לאחר הופעתו בתל אביב ממחלה ממארת ונטמן בבית עלמין הדרום.
הוא הותיר אחריו את רעייתו, מיה ארבטובה, ובתם המשותפת עפרה (נולדה ב-1953).
ב-2013 הונחה לוחית זיכרון על ביתם של יוסף גולנד ומיה ארבטובה בתל אביב.
בתחילת 2015 הופיע לראשונה אוסף משיריו על גבי תקליטור.
יוסף גלזמן (1 בינואר 1908 - 9 באוקטובר 1943) היה מנהיג פרטיזנים ואיש בית"ר.
מראשי המחתרת של גטו וילנה בתקופת השואה.
נולד באליטוס, עיירה בדרום ליטא.
בביתו קיבל חינוך דתי לאומי.
בילדותו הצטרף לתנועת בית"ר, ובשנת 1938, התמנה בכינוס העולמי של בית"ר לנציב בית"ר (קצין שלטון) בליטא.
תחת שלטון הסובייטים, נאסרה פעילות ציונית, וגלזמן ירד למחתרת, נע תמידית בין וילנה לקובנה.
באותה התקופה עסק בניסיונות להקים תאי אצ"ל ובהעלאת חניכיו ארצה במסגרת ההעפלה.
כאשר כבשו הגרמנים את ליטא, פעל גלזמן מחוצה לה.
הוא עמד בקשר הדוק עם בית"ר באמצעות חברתו, פולה דייכס, עד שפולניות הלשינו עליה, והיא הוצאה להורג לאחר זמן קצר.
בסתיו 1941 חזר גלזמן לגטו וילנה, ולפעילות בית"רית שם.
בינואר 1942 התכנסו בחדרו נציגי התנועות הפוליטיות (ביניהם אבא קובנר מהשומר הצעיר וניסן רזניק מ"הנוער הציוני").
הם החליטו על הקמת ארגון מחתרת: "פ.פ.או" ("ארגון פרטיזנים מאוחד") (FPO).
שמו המחתרתי של גלזמן היה "אברהם".
יו"ר היודנראט, יעקב גנס, הציע לו את משרת סגן ראש משטרת הגטו.
הוא קיבל אותה, וניצל את המעמד החגיגי לנאום בפני שוטרי הגטו נגד הגרמנים ונגד רדיפת הכבוד של שומרי הסדר בגטו.
פעילותו למען המחתרת לא נראתה לגנס והוא רצה לסלקו מהמשטרה.
ביולי 1942 הציע גנס לגלזמן להתמנות לראש מחלקת הדיור בגטו.
גלזמן נענה להצעתו וגם בתפקיד זה המשיך בפעילותו למען המחתרת.
הוא ארגן קורס למדריכים צבאיים, הקים מחלקת מודיעין ורכש נשק, שאיתו הכשיר את חברי הארגון.
בעקבות פעילויות אלה הוא נאסר בנובמבר 1942 על ידי היודנראט ונשלח למחנה עבודה בסורוק טטאר, אך הוחזר כעבור תקופה קצרה בלחץ ראשי המחתרת.
ביוני 1943 נאסר שוב על ידי ראש הגטו גנס, ושוחרר בכוח על ידי חברי המחתרת.
גנס התחנן בפני ראשי המחתרת שיגיעו להבנות כדי לא לפורר את הנהגת הגטו.
סוכם שגלזמן יועבר למחנה ראשה וגנס יהיה אחראי אישית על ביטחונו.
בעזרת חברי המחתרת הוא נחלץ מהמחנה ושב בסתר לגטו.
ביולי 1943 יצא גלזמן מגטו וילנה עם 21 מאנשיו ליערות נארוץ' על מנת לעסוק בפעילות פרטיזנית.
לאחר שנחלץ מהתקפה של מארב גרמני שחיסלה תשעה מאנשיו, הגיע ליערות נארוץ' ושם נמנה עם מקימי גדוד פרטיזני בשם "נקמה".
באוקטובר אותה שנה יצא שוב עם 35 פרטיזנים מנארוץ' לעבר יערות רודניקי, כדי להצטרף שם לחטיבה הפרטיזנית הליטאית, אולם בדרך, ב- 9 באוקטובר 1943 הם הותקפו על ידי הגרמנים וגלזמן וכל אנשיו נהרגו, למעט ניצולה אחת.
דואר ישראל הנפיק בשנת 1983 גליונית זיכרון בנושא השואה והגבורה הנושאת את דיוקנו.
יוסף גוֹרְנִי (נולד ב-13 באוקטובר 1933) הוא פרופסור אמריטוס בחוג לתולדות עם ישראל באוניברסיטת תל אביב וראש המכון לחקר העיתונות והתקשורת היהודית על שם אנדראה וצ'ארלס ברונפמן באוניברסיטת תל אביב.
חוקר הלאומיות היהודית במאה השנים האחרונות.
חתן פרס ביאליק לחכמת ישראל (2006).
יוסף גורני נולד בשנת 1933 בוורשה בירת פולין.
עם פרוץ מלחמת העולם השנייה, אחרי כיבוש ורשה על ידי הגרמנים, הצליחו הוריו להימלט לעיר לבוב במזרח פולין, שהייתה תחת הכיבוש הסובייטי.
משם הם הוגלו על ידי השלטונות לסיביר, והודות לכך ניצלו חייהם.
בתום המלחמה חזרו לפולין ומשם לגרמניה, בה שהו שנה במחנה פליטים.
בשנת 1947 הגיעו לארץ ישראל באוניית המעפילים "י"ד חללי גשר הזיו".
הם נתפסו על ידי הבריטים ונאסרו במחנה המעצר בעתלית.
גורני הוברח מהמחנה על ידי שליחי הסוכנות היהודית לקרובי משפחה, והוריו שוחררו כעבור חצי שנה.
אחרי השחרור ממחנה המעצר גרו בגוש תל מונד, שם גר אחיו של אביו, שהיה חבר מושב חירות.
בתל מונד למד יוסף גורני בבית הספר האזורי, ולאחר מכן התגייס לצבא.
שירת כסמל קרבי בגדוד 13 בחטיבת גולני, בשנים 1951–1954. בתום השירות נרשם לאוניברסיטה העברית ללימודים בחוגים: תולדות עם-ישראל והיסטוריה כללית.
בירושלים פגש את רעייתו גאולה לבית ציפרמן, נישאו בשנת 1958 ונולדו להם שני בנים: רן ועודד.
עם סיום לימודיו בירושלים ב-1958 התקבל כמורה בבית הספר התיכון העירוני בעיר הרצליה, שבו לימד והיה מחנך במשך עשר שנים.
במקביל לכך, התחיל את לימודי התואר השני באוניברסיטת תל אביב, עבודת המאסטר הייתה בנושא מפלגת פועלי ציון בעלייה השנייה, אותו עשה תחת הנחייתו של פרופסור רפאל מאהלר, קיבל את התואר השני בהצטיינות ב-1965. אחרי מלחמת ששת הימים, בה השתתף, התקבל בשנת 1968 כאסיסטנט בחוג לתולדות עם ישראל באוניברסיטת תל אביב.