tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
לא כולם מקפידים על תוספת הזמן הרשמית המפורסמת בעירם, מאחר שמעיקר הדין גם קבלת שבת דקה או שתיים לפני השקיעה יכולה להיחשב כ"תוספת שבת".
הרב משה פיינשטיין סבר שצריך להוסיף 2 דקות ולא יותר מכך.
לעומתו, הרב צבי שכטר סבור (על פי לשון רבינו פרץ) שחייבים להוסיף לפחות חצי שעה לפני השקיעה.
בנוסף לכך, לפי דעת היראים, השקיעה ההלכתית (לא רק לעניין כניסת שבת) היא כשיעור מהלך ג' רבעי מיל קודם שקיעת גלגל השמש, ולדעת הרב שכטר תוספת שבת צריכה להתווסף לשיעור זה.
לכן כתב המשנה ברורה "ומי שמחמיר על עצמו ופורש עצמו ממלאכה חצי שעה או עכ"פ שליש שעה קודם שקיעה אשרי לו דהוא יוצא בזה ידי שיטת כל הראשונים".
לדעת רוב הפוסקים, הזמן המוקדם ביותר לקבלת תוספת שבת הוא פלג המנחה, אך לפני כן לא ניתן לקבל את השבת.
נהגו להוסיף מקודש על החול גם בצאת השבת.
על פי חכמים בשביל התוספת יחכה שיראה שלושה כוכבים קטנים מקובצים יחד ולא 3 כוכבים בינוניים.
כיום, בלוחות, ביחד עם חישוב הזמנים מוסיפים עוד 5 דקות לאחר צאת הכוכבים.
מעיקר הדין, ברגע שאדם פורש ממלאכה ומקבל את השבת, היא חלה עליו על כל דיניה.
מנהג הנשים בעדות אשכנז לקבל את תוספת שבת בשעת הדלקת נרות שבת, אלא אם כן התנתה במפורש שאינה מקבלת את השבת בהדלקת הנרות, שאז לרוב הפוסקים מותר לה לעשות מלאכה אחר כך.
לפיכך נוהגות לברך לאחר הדלקת הנרות בפועל, מכיוון שבברכה כבר מקבלות את השבת עם איסור הדלקת אש.
הגברים היו נוהגים בזמן הראשונים לקבל את השבת בתחילת תפילת ערבית באמירת ברכו.
וכיום נוהגים לקבל את השבת באמירת "בואי כלה" (בפיוט לכה דודי) ו"מזמור שיר ליום השבת".
אך ברוב בתי הכנסת מילים אלה נאמרות לאחר שקיעת החמה, ועל כן יש המקפידים לקבל על עצמם את תוספת השבת לפני השקיעה, באמירת "בואי כלה שבת המלכה", או "הנני מקבל על עצמי קדושת שבת".
האחרונים מסתפקים האם על ידי קבלת שבת נחשב הזמן כשבת ממש, או שרק נוהגים בו הלכות שבת (קידוש ואיסור מלאכה).
פועל יוצא של הספק הוא, לגבי דינים הקשורים ליום השבוע ולא דווקא לשבת, כמו נער שנעשה בר מצווה בשבת, וכן הפסק טהרה לאחר קבלת שבת.
כמו כן, בספק זה נידונים עניינים הקשורים לשבת או לחג, כמו מצוות שמחת הרגלים, האם הם נהוגים גם בזמן התוספת.
וכן מסתפקים הפוסקים אם יוצאים ידי חובת סעודת שבת בזמן תוספת שבת, או שצריכים לאכול כזית פת אחרי צאת הכוכבים.
תוספות למגילת אסתר הן תוספות מאוחרות המופיעות לראשונה בנוסח תרגום השבעים היווני של מגילת אסתר, והן אינן מופיעות בנוסח המסורה העברי.
תרגום השבעים היווני של מגילת אסתר כולל 280 פסוקים, של-107 מתוכם אין מקבילה בנוסח העברי.
התוספות נכתבו ככל הנראה במאה ה-1 לפנה"ס ובמאה ה-1 לספירה.
במשך שנים רבות נחשב כי עיקר מטרת התוספות היא לפתור שאלות תאולוגיות העולות מקריאת הספר בדרך של "השלמת מידע" בצורה שתפתור את הקשיים, אך בעקבות מחקרו של נח חכם הדעה הרווחת במחקר היא שמדובר בתוספות פרי יצירת חוגי בית חוניו שנועדו לשמש כאפולוגטיקה עבורו.
ישנם חילוקי דעות באשר לשפת המקור של התוספות.
חלקן נכתבו כנראה במקור בארץ ישראל בעברית ותורגמו ליוונית, והאחרות נתחברו כנראה במצרים ביוונית ובמצרים.
החוקר אברהם כהנא סבור כי הפקודות המופיעות בספר מקורן ביוונית, בעוד תפילות מרדכי ואסתר נכתבו במקורן בעברית ואבדו.
לפי השערה זו מניחים כי הם נכתבו באלכסנדריה שבמצרים.
יהודי אלכסנדריה לא הבינו כיצד בכל מגילת אסתר אין כל התייחסות לתאולוגיה ולהלכה, ולכן הוסיפו פרקים בהם אסתר המלכה מוצגת כצדיקה מתפללת, מובעת שלילה של משכב עם גויים, התייחסות לדיני כשרות, הפיכת האל לפעיל במתרחש ועוד.
בעקבות מחקרו של נח חכם, נראה כי מקור התוספות בכלל בהליופוליס, בחוגי בית חוניו, ועיקרן מטרתה הייתה להעלות על נס את נאמנות היהודים לשלטון ולקדש את מקדש חוניו.
אתה יודע כל ותדע כי שנאתי כבוד מרעים ואתעב משכב ערל וכל נכר.
אתה תדע צרתי כי תעב אתעב את אות הגאון אשר על ראשי ביום הראותי אתעבנו כבגד עדים ולא אשאנו בימי מנוחתי, אף לא אכלה אמתך משולחן המן ואת משתה המלך לא כיבדתי ויין נסכו לא שתיתי.
אף לא שמחה אמתך למן היום אשר העבירוני הלום עד עתה כי אם בך ה' אלהי אברהם.
ה' האדיר על הכול שמע קול אובדי תקוה והצילנו מכף שוקדי און והושיעה לי מפחדי." ניכר כי אסתר המלכה חשה תחושות קשות בענידתה את הכתר, שאמור להיות אות הגאון, והיא ממשילה אותו ל"בגד עדים" (בגד מגואל בדם).
אף שזמן חיבורן של התוספות והרקע לכתיבתן אינו אחיד, נראה כי מגמתן העיקרית היא לחזק את אופייה הדתי-יהודי של המגילה.
התוספות למגילת אסתר הן יצירות אגדיות עממיות המוסיפות אירועים ותיאורים דמיוניים לסיפור המגילה.
הן שונות ברוחן באופן מובהק מהמגילה המקורית.
כך למשל, במגילת אסתר לא נזכר האלוהים ולו פעם אחת, ואילו בתוספות נזכר האל וכינוייו ארבעים ושתיים פעמים.
בספר יש שבע תוספות שונות, שמקורן ככל הנראה שונה, אולם כולן עמדו לפני מתרגמי תרגום השבעים.
התוספת הראשונה היא חלום מרדכי שחלם בשנה השנייה למלכות אחשוורוש.
התוספת השנייה היא פתשגן - המכתב של המלך אחשוורוש הכותב אל האחשדרפנים ואל הפחות של ממלכתו (מהודו ועד כוש וכו') ובו פקודת ההשמדה של היהודים.
ההשמדה מנומקת בכך שהיהודים אוחזים במנהגים מוזרים ומבצעים פשעים נוראים נגד הממלכה.
התוספת השלישית - תפילת מרדכי.
מרדכי מתפלל לה' בבקשה כי יציל את עמו.
מרדכי מצטדק לפני ה' על כי לא השתחווה להמן ומצהיר כי לא עשה זאת מתוך גאווה או רדיפת כבוד אלא כדי לא להשתחוות למישהו מבלעדי האל.
התוספת הרביעית - תפילת אסתר.
אסתר חוששת להתייצב בפני המלך - דבר הכרוך בסכנת מוות.
היא מתוודה בפני האל כי היא מתעבת משכב ערל, שונאת את כתר המלכות שעל ראשה, לא אכלה מפת המן ולא שתתה מיין הנסך שלו, ומבקשת מאלוהים לעזור לה.
התוספת החמישית - אסתר לובשת מחלצות ומתייצבת עם שתי נערותיה בפני המלך אחשוורוש.
אסתר מתעלפת מאימת המלך, אך הוא מתרצה ומבטיח לא לפגוע בה.
התוספת השישית - כתב ביטול גזרות ההשמדה.
המלך מצהיר בפתשגן חדש כי פותה לשפוך דם נקי על ידי המן הרשע.
אחשוורוש מגלה כי המן בכלל לא פרסי אלא מקדוני, ומטרתו בתוכנית השמדת היהודים הייתה להעביר את השלטון בממלכת פרס לידי המקדונים אויבי הממלכה.
המלך מדווח על תליית המן בשערי שושן הבירה, מעניק אוטונומיה ליהודים, מצווה לסייע להם במלחמה נגד אויביהם, ומורה לכל הפרסים לחגוג ברוב פאר את ניצחון היהודים.
המלך מזהיר כי עיר או מדינה שלא תמלא הוראה זו תחרב בחרב ובאש ותהיה לשממה עד עולם.
התוספת השביעית מתייחסת לתוספת הראשונה.
מרדכי מפענח את חלומו ומסביר כיצד התגשמו חזיונותיו.
הוא אומר: "ויצילנו ה' מכל הצרות האלה...
לכן עשה שני גורלות, גורל אחד לעם אלוהים וגורל אחד לכל הגויים.
ויבואו שני הגורלות האלה לפני אלוהים בעת משפט ביומו ובמועדו לעם ישראל ולכל הגויים".
בכך ניתן הסבר לשם החג "פורים" על שם שני גורלות, בשונה מן המסופר במגילה – על פי גורל אחד.
בסיום הספר מופיעה הצהרה המתייחסת לכל מגילת אסתר, משנת 114 לפני הספירה, המעידה כי זהו תרגומה האמיתי של המגילה שתורגמה מעברית ליוונית על ידי "ליסימכוס בן תלמי, מאנשי ירושלים".
לדעת מנחם שטרן, כל התעודות המופיעות בתוספות אינן אותנטיות.
השפעת התוספות למגילה על הספרות המדרשית
יוסף בן מתתיהו מצטט קטעים שונים מהתוספות בספרו "קדמוניות היהודים".
אלמנטים שונים מן התוספות למגילה ובמיוחד תפילת מרדכי ותפילת אסתר, מצאו ביטוי במדרשי אגדה עבריים מאוחרים יותר, כמו מדרש רבה על מגילת אסתר, מדרש לקח טוב, והתרגומים המדרשיים; תרגום ראשון ותרגום שני על מגילת אסתר.
תרגום ארמי לחלק מהתוספות מתקופת הגאונים נמצא בגניזה הקהירית.
התרגום הראשון לעברית, נעשה על פי נוסח הוולגטה הלטיני על ידי רבי יעקב בן מכיר אבן תיבון בן המאה ה-13. תרגום נוסף (אך באיכות נמוכה) נערך על ידי זעקיל יצחק פרנקל, ופורסם בספרו "כתובים אחרונים", תחת השם "חלום מרדכי וספרי אחשוורוש"
התרגום הראשון לעברית, מהמקור היווני, נעשה בידי מנחם שטיין, והופיעו ב'הספרים החיצונים', מהדורת אברהם כהנא.
שם הם נדפסו לראשונה בכינוי "תוספות למגלת אסתר".
תוספות אלו נחשבות כחלק מהספרים החיצוניים, אף על פי שאינן ספר העומד בפני עצמו.
התוספות לספר דניאל כוללות שלושה קטעים השונים זה מזה בתוכנם ובאופיים, והן:
תפילת עזריה ושירת שלושת הנערים בכבשן.
בביבליה הקתולית הוא נמצא בתוך פרק ג' של ספר דניאל, בין הפסוקים 24 ל-90.
הסיפור הוכנס לביבליה הקתולית כפרק יג.
הסיפור הוכנס לביבליה הקתולית כפרק יד.
התוספות לספר דניאל נכללו בתרגום השבעים וממנו הגיעו לוולגטה ולכן לביבליה הקתולית בשפות אחרות.
בתרגום המלך ג'יימס לאנגלית הופיעו הקטעים בעבר אך הוצאו ממנו בהמשך כדי להתאימו לקנון הפרוטסטנטי.
חוקרי ביקורת המקרא סבורים כי ספר דניאל נכתב בחלקו השני בשנת 164 לפנה"ס.
תאודוטיון המתרגם חי בסוף המאה ה-1. לכן סוברים כי התוספות נכתבו במועד לא ידוע בין מועדים אלו.
התוספות נשתמרו דרך תרגום השבעים ותרגום תאודוטיון ליוונית.
יש גם גרסאות המופיעות בספר "דברי הימים" של ירחמיאל בן שלמה והדעות חלוקות האם מדובר בהשתמרות מקורית של גרסה עברית קדומה או בתרגום מהיוונית.
באופן כללי, הדעות חלוקות לגבי השפה המקורית בה נכתבו התוספות.
לגבי תפילת עזריה ושלושת המלאכים בכבשן טוען החוקר אברהם כהנא שמקורו עברי.
לגבי סיפור מעשה שושנה בת חלקיהו, רוב החוקרים סבורים שחובר במקורו ביוונית משום שבסיפור יש שני מקרים של לשון נופל על לשון, במיוחד בשמות של העצים בעדות של המעלילים.
בל והתנין נכתב במקורו, על פי סברת החוקרים, בארמית או בעברית.
תפילת עזריה ושירת שלושת הנערים בכבשן
בספר דניאל בגרסתו המקראית מעמיד נבוכדנצר צלם זהב בבקעת דורה ומכריח את כל בני עמו להשתחוות לו.
שדרך, מישך, ועבד נגו (ובשמם העברי - חנניה, מישאל ועזריה) מסרבים לכרוע לצלם.
נבוכדנאצר משליך אותם לכבשן, אך מלאך ה' מצנן את הכבשן והנערים לא ניזוקים.
נבוכדנצר חוזר בתשובה ומפאר את אל עליון.
התוספת לספר הוכנסה בפרק ג', בין פסוק כ"ג לבין פסוק כ"ד.
תפילת עזריה - עזריה מהלל את ה', קובל על מצבו הקשה של עם ישראל בגולה ומבקש מה' להציל אותו ואת חבריו.
פרטים על איך הוסק הכבשן בידי עבדי המלך ואיך נעשה הנס - הלהבה המוסקת בזפת, נפט וזמורות, מגיעה לגובה עצום, שורפת את הכשדים, אך מלאך ה' הופך את האש לרוח קרירה, ושלושת הנערים לא נפגעים כלל.
שלושת הנערים אומרים שירה וקוראים לכל הברואים להלל ולשבח את שם ה'.
השירה מזכירה בניסוחה מזמורי תהילים ואת ספר איוב ומסתיימת בפסוק: "ברכו כל יראי אדוני את אדוני אלוהי האלוהים הללוהו והודו לו כי לעולם חסדו ולעולמי עולמים".
יש הסוברים כי תפילת עזריה מתכתבת עם תפילת דניאל בפרק ט', ומתפלמסת עם תפילה זו.
בנוסף, יש הסוברים כי הפסוקים על הסקת הכבשן מתייחסים לקשיים בתורת הגמול בסיפור.
סיפור שושנה מספר על עלילת שקר נגד שושנה בת חלקיהו, שהוזמה הודות לחכמתו של דניאל שחקר את העדים וחשף את שקריהם.
סיפור בל והתנין מספר כיצד דניאל הצליח בחכמתו להראות את אפסות האלילים ולהביא לנתיצת הפסל של בל.
בהרלדיקה, תוספת (Augmentation) היא כל שינוי או הוספת פריטים בשלט הרלדי, אשר בדרך כלל מעניק שליט או ריבון בתור טובה, פרס או הכרה במצוינות.
הענקת שלט הרלדי חדש לגמרי איננה נחשבת לתוספת.
כמו כן, הענקת תוספת אינה אפשרית למי שאינו בעל שלט הרלדי.
תּוֹסָף או מִתְקָע הוא תוכנית עזר, שביכולתו לפעול בצירוף תוכנת בסיס מורכבת וגדולה יותר.
כאשר תוכנת הבסיס מופעלת, עולה איתה גם התוסף ומרחיב את אפשרויות השימוש בה.
לרוב, משמש התוסף לביצוע פעולה מאוד מסוימת (או מספר פעולות בעלות מכנה משותף) שתוכנת הבסיס אינה תומכת בה במקור.
דוגמה לתוכנות בסיס הן תוכנת דפדפן כגון גוגל כרום, אינטרנט אקספלורר ומוזילה פיירפוקס.
כאשר מופעל הדפדפן, מופעלת גם האפשרות של נגן המדיה, ומכאן ניתן לצפות בסרטים ולשמוע מוזיקה תוך כדי גלישה באמצעות הדפדפן.
היישום המארח מנגיש שירותים למתקע וזה בתורו משתמש בשירותים אלו על מנת לבצע את היעוד עבורו הוא נוצר, בכלל השירותים הללו, קיים גם מנגנון המאפשר למתקע לרשום את עצמו אצל היישום המארח והפרוטוקול שמשמש להחלפת נתונים בין היישום המארח והמתקע.
בעוד שמתקעים/תוספים תלויים בשירותים הניתנים על ידי היישום המארח, הם לרוב אינם פועלים מעצמם.
לעומת זאת, היישום המארח פועל ללא כל תלות בתוספים, אלו נועדו בעיקר להרחיב את היכולות והתכונות של היישום.
השימוש במנגנון המתקעים מאפשר למשתמשי הקצה, להוסיף ולעדכן מתקעים באופן דינמי מבלי להזדקק לערוך שינויים בקוד היישום המארח.
אנשי פתוח (מתכנתים) בדרך כלל מיישמים את יכולות המתקע באמצעות שימוש בספריות משותפות, המותקנות בנתיב שנקבע על ידי היישום המארח או נתיב הניתן להגדרה ביישום המארח על מנת שזה האחרון יוכל לגשת לאותן ספריות.
הספריות נטענות באופן דינמי בעת אתחול סביבת העבודה או במהלך זמן הריצה של היישום המארח.
קיימות מספר סיבות הגורמות לבתי התכנה המספקים את תוכנת הבסיס לאפשר שילוב תוספים בתכנתם:
לאפשר למפתחים צד שלישי להרחיב את היישום המארח מבלי להזדקק לשרותיו של המפתח המקורי של היישום.
לאפשר הוספה תכונות מהירה, כאלה שלא נצפו בעת סגירת הגרסה הסופית של היישום המארח.
להקטין את גודל היישום הבסיסי המקורי ולוודא שזה יכלול רק את התכולות המשמשות את מרבית המשתמשים ולא תחומי נישה.
להפריד את קוד המקור של היישום המארח מאלו של המתקע.
תוססס הוא מגזין שבועי לנוער אשר שודר בישראל בין השנים 1988–1994 בערוץ הראשון.
התוכנית עסקה בנושאים המעסיקים בני־נוער, דוגמת אהבה, מוזיקה, קולנוע, ספורט ומחשבים.
בנוסף, התוכנית כללה מערכונים וקטעים הומוריסטיים בין הפינות השונות.
התוכנית זכתה להצלחה גדולה יחסית בקרב הנוער הישראלי.
מנחיה שעסקו בבעיות הנוער והגישו פינות על מוזיקה וסרטים זכו לפופולריות רבה בעידן הטרום אינטרנטי, טרום MTV וטרם הגעת הטלוויזיה הרב ערוצית לישראל, בו לערוץ הראשון היה המונופול על תוכני הטלוויזיה בישראל.
חלק ממנחי התוכנית נחשבו לאלילי נוער בזמנו והצליחו למנף קריירות מצליחות בעקבות החשיפה בתוכנית.
ב-1991 זכתה התוכנית במקום השלישי בקטגוריית "תוכניות הילדים והנוער" בפרס "תפוח הזהב" של רשות השידור.
תוספת יוקר היא תוספת שכר שנועדה להעלות את השכר האפקטיבי של שכירים, כתוצאה מאינפלציה, הגורמת לירידת כח הקניה של שכרם.
ישנם שני סוגים של הסכמי תוספת יוקר:
הסכם חד פעמי לתוספת יוקר, הכולל את המרכיבים הבאים:
רכיבי השכר שעליהם מקבל העובד תוספת
תקרת שכר לפיו תחושב התוספת
הסכם מסגרת לתקופה ארוכה (שנה או שנתיים), שבו נקבעים הגורמים הבאים:
המדד לפיו מתבצעת ההצמדה של השכר
תנאים שהפרתם גורמים לתשלום תוספת היוקר
שינוי שיעור תוספת היוקר כתוצאה משינוי ערך הכסף בשנים שקדמו להסכם (השינויים באים לידי ביטוי בעליה במדד)
במקרים רבים נחתם הסכם תוספת היוקר במסגרת "עסקת חבילה", הכוללת שינוי מועד תשלום התוספת ולעיתים אף הקטנה של שיעור התוספת.
בישראל נחתם, בעת הצורך, הסכם תוספת יוקר בין ההסתדרות הכללית ובין לשכת התיאום של הארגונים הכלכליים.
להסכם מוצא צו הרחבה המחיל אותו על כל המעסיקים וכל השכירים במשק.
צו הרחבה על כלל המועסקים במשק לעניין תוספת יוקר הוצא בשנת 2003, בעקבות האינפלציה הגבוהה יחסית בשנת 2002 (6.5%).
בהסכם שנחתם נקבע, שתוספת יוקר נוספת תשולם אם שיעור האינפלציה השנתית יגדל ביותר מ-8 אחוזים.; בעבר, בשנות ה-80 וה- 90, תוספות יוקר ניתנו כדבר שבשגרה.
תוסף תזונה הוא מוצר הנמכר בצורה של כמוסות, טבליות, משקאות או צורות אחרות, המכיל ויטמינים, מינרלים, חומצות אמינו, חומצות שומן, רכיבים צמחיים או רכיבי תזונה אחרים שמטרתם לספק למשתמש חומרים חיוניים החסרים או לא מספיקים, בדיאטה הרגילה.
יש תוספי תזונה שמומלצים לציבור מסוים, כגון צמחוניים, תינוקות, נשים בהריון וכדומה.
תוספי תזונה אינם נחשבים לתרופה.
תוספי תזונה מיוצרים במפעלים ייעודיים ונדרשים לקבל אישור שיוצרו בתנאי ייצור נאותים (GMP).
בין התוספים הנפוצים ניתן לציין ויטמינים ומולטיוויטמינים, מינרלים, ברזל, חומצה פולית, פרוביוטיקה, חומצות שומן כגון אומגה 3, תוספי תזונה טבעיים המומלצים ברפואה האלטרנטיבית, ותוספים ייעודיים לאתלטים .
נכון ל-2015 שוק תוספי התזונה בארצות הברית מוערך ב-37 מיליארד דולרים וישנם 50,000 תוספי תזונה שונים למכירה בארצות הברית לבדה.
אין להתבלבל בין תוסף תזונה לבין "תוסף מזון", הכולל רכיבים המוספים למוצרי מזון כגון צבעי מאכל, ממתיקים וכדומה.
ישנם מספר תוספי תזונה, שמחקרים קליניים מובהקים הראו תועלת ברורה אצל הנוטלים אותם.
כך לדוגמה נטילת ויטמין D, חומצה פולית, וברזל לנשים בהריון.
מחקרים מדעיים אחרים מצאו קשר בין צריכה נבונה של תוספי תזונה לבין שיפור באיכות החיים.
לדוגמה מחקר בארצות הברית, מצא שיפור משמעותי באיכות החיים של שחקני פוטבול מקצועיים לאחר פרישתם.
תוספי התזונה הקלו על כאבים כרוניים, וגרמו לשיפור בבריאות הנפש והזיכרון.
עם זאת, מרבית החוקרים והרופאים מסתייגים מהמלצות לכלל האוכלוסייה על נטילת תוספי תזונה מסוימים, ומזהירים שכדאי לצרוך אותם רק בנסיבות בריאותיות מסוימות, לאחר היוועצות עם רופא, ואך ורק דרך בתי המרקחת ומפיצים מורשים.
חוקרים אלו נתלים במחקרים שונים על השפעות שליליות שעלולות להיגרם כתוצאה מנטילת תוספי ויטמינים ללא סיבה מיוחדת, ביניהם מחקר מטא-אנליזה שאוגד בתוכו 277 מחקרים, שהראו ששילובים מסוימים של תוספי ויטמינים עם הרגלי תזונה עלולים להגביר סיכון לשבץ.
בארצות הברית, מנהל התרופות והמזון האמריקאי, ה-FDA, אוסר על משווקי תוספי תזונה לציין כי הם יכולים לרפא או לסייע למנוע מחלות.
הם יכולים לציין כי לתוסף עשוי להיות השפעה חיובית על הבריאות, אך ורק אם יש מחקרים מדעיים שתומכים בכך.
עם זאת, יש מבקרים רבים הטוענים כי החוק הנוכחי והפיקוח רופף מדי והיכולת לקנות תוספי תזונה באינטרנט מסכנת את הציבור.
משרד המבקר בארצות הברית, המספק לקונגרס נתונים, דיווח כי בבדיקות שונות של תוספי תזונה נמצאו חומרים שעלולים להיות מסוכנים — ובהם ארסן, כספית וקדמיום, 59% מהתוספים הכילו סוגי צמחי מרפא השונים מאלה שצוינו בתווית והמינונים שנמצאו בפועל בגלולות ששווקו היו שונות משמעותית מאלו שצוינו על התווית.
ב-2015 בפשיטה של משטרת ישראל, בשיתוף האגף לאכיפה ופיקוח במשרד הבריאות, נתפסו תוספי תזונה מזויפים מסין והודו שהבטיחו לסייע בהרזיה, לטפל באין אונות וסטרואידים אנאבוליים ל"ניפוח" שרירים.
המוצרים הכילו חומרים תרופתיים פעילים ומסוכנים שאסורים לנטילה ללא מרשם רופא, ואף עשויים לגרום לשבץ ופגיעה בכבד.
תוספות שיער (שיטה להארכת שיער) הן קווצות שיער בכמויות משתנות, טבעיות או סינתטיות המתחברות לשיער הטבעי או מחליפות אותו.
תוספות אלו משמשות להארכת השיער והוספת נפח, ולעיתים לקישוט השיער.
תוספות שיער משמשות לעיתים כאביזר קבוע ולעיתים לאירוע חד פעמי, כמו הופעה/צילומים או חתונה.
עד לשנות ה-2000 נהוג היה להשתמש בפאות וסיכות לצרכים אלו, אך בשנים האחרונות גובר השימוש בתוספות השיער במקומן, מאחר שהן מעניקות מראה יותר טבעי.
מאחר שהחיבור צריך להיות מוצמד לקרקפת, כל תוספות השיער הקבועות דורשות תחזוק ושיקום תקופתי, בהתאם לקצב צמיחת השיער.
קיימות שיטות מגוונות להארכת שיער וסוגים רבים של תוספות שיער.
עד שלהי המאה ה-20 היה נפוץ השימוש בשיטת חיבור טראסים, שהם קווצות שיער המוצמדות לפיסת בד, אשר חוברו לשיער בסיכות ותופסנים (קליפסים).
בהמשך התפתחו תוספות שיער קבועות יותר, הסיכות הוחלפו בדבק והטראס נגזר לחתיכות קטנות וחובר לשורש השיערה באמצעות דבקים למיניהם.
שיטה זו ספגה ביקורת בשל היותה לא מספיק נסתרת ואסתטית, ואף מזיקה לשיער הטבעי.
החיסרון של שיטה זו הוא החיבור המלא בדבקים שונים שהיה קשה עד בלתי אפשרי להסרה, ופגע בקווצת השיער הטבעי אליהן הודבק.
לפיכך, התפתחו שיטות אחרות להארכת שיער, כמו השחלת קווצת שיער טבעי לתוך חרוז מתכת, (לרוב אלומיניום), ובתוכו דבק מסיליקון או חומר כימי אחר.
החרוז, שבתוכו נמצאה גם תוספת השיער, מושחל אל קווצת השיער הטבעי.
מעצב השיער לוחץ עליו בעזרת פלייר וכך מצמיד את תוספת השיער לשיער הטבעי.
החרוז קטן יותר בגודלו מחיבור הטראס בדבקים, והנזק קטן יותר מהנזק שמסב הטראס.
עם זאת, החסרון של שיטת תוספות שיער זו הוא הלחץ שמפעיל החרוז על השיער הטבעי וכתוצאה מכך שובר את קווצות השיער.
המשקל שלו מכביד על שורשי השיער וגורם לנשירת שיער, מה שמעלה את הצורך בחידוש תכוף של תוספות השיער.
שיטה חדישה יותר שפותחה בשנים האחרונות היא חיבורי הלחמת הקראטין.
בשיטה זו החיבור הוא הקטן ביותר מבין שאר שיטות תוספות השיער, והוא מתחבר ב קרה או חמה לשיער הטבעי.
חיבור הלחמת הקראטין מורכב מחלבונים ופולימרים, שאינם נושרים במגע עם מים חמים או במהלך שימוש במייבש שיער (פן).
תוספות שיער אלו מוסרות רק כאשר הן באות במגע עם חומר מנטרל אשר מותז עליהן לפני הסרתן.
שיטה נוספת להוספת שיער מלאכותי היא סריגה שלו אל ראסטה.
זוהי דרך טבעית שאינה כרוכה בשימוש בעזרים מלאכותיים ודבקים.
הנזק היחיד לשיער הוא השבירה של השיערה במהלך הסריגה, וכמו בכל שאר השיטות, משקל התוספת המכביד על שורש השיערה ומחליש אותה.
חידוש נוסף בעולם תוספות השיער נקרא הדמיית שיער בה מחדירים לשכבת העור העליונה (אפידרמיס) פיגמנטים מדמים זקיקי שיער ובכך יוצרים אפקט מלא יותר בקרקפת דלילה.
תוספות איוורא הוא קובץ תוספות על התלמוד שנכתב על ידי קבוצת חכמים מהעיר איוורא (כיום אֶוְורֶה - Évreux שבחבל נורמנדי עילית בצפון צרפת), בשלהי המאה ה-13. חכמים אלו היו מאחרוני בעלי התוספות, וחידושיהם שולבו בתוספות הנדפסים עם התלמוד.
השם "איוורא" אוית בספרות במגוון של צורות, כגון "אברא", "אוביה", "ייברא" ו"עיברא".
בראש קבוצת חכמי איוורא עמדו שלושה אחים, בניו של רבי שניאור: רבי משה מאיוורא, רבי שמואל מאיוורא ורבי יצחק מאיוורא, המכונים גדולי איוורא.
הם למדו במשותף, נשאו ונתנו זה עם זה, ופעמים מוסר האחד את חידושיו של השני.
הם כתבו תוספות על מסכתות רבות, אפשר גם שעל כל הש"ס, וחומר רב נשתייר מתורתם על סדר קדשים (חלקו מובא בשיטה מקובצת על סדר זה).
זמן פעילותם המדויק אינו ידוע, אך כפי הנראה פעלו בשנים 1224-1295.
גישתם של גדולי איוורא בהוראה
תוספות חכמי אנגליה הוא חיבור של אחד מבעלי התוספות שהתגורר באנגליה.
כתב היד נמצא בספריית הפלטינה שבפארמה, איטליה.
עורך הקטלוג (דה רוססי) ציין את כתב היד כספר מצוות קטן, ספרו המפורסם של רבי יצחק מקורביל.
עקב כך כתב יד זה לא משך את העין שנים רבות.
בשנות ה-70 התגלה כתב יד זה והחלו להדפיס מתוכו במהדורות דפוס.
בכתב היד נמצאים חידושים למסכתות ברכות, מגילה, ביצה, פסחים, עבודה זרה, גיטין, סנהדרין, נדה, בבא מציעא וקידושין.
בכתב היד מצוין מראה מקום לחידושיו במסכת כתובות, ראיה שחיבר וליקט חידושים על מסכתות נוספות.
כתבי היד יצאו לאור במשך שנות ה-70 על ידי מכון ירושלים.
זהות המחבר ומקום מגוריו עלומה.
הוא מזכיר חידושים מאביו, מגיסו ר' אהרן ומחבריו ר' אברהם, ר' יצחק ור' ישראל, אבל מלבד זאת אין בחיבור פרטים ביוגרפיים נוספים עליו.
כדרך כל חיבורי התוספות המחבר ליקט פירושים מבעלי תוספות וראשונים שונים כמו רבי שמעיה, ריב"ן, רבנו תם, רשב"ם, ר"י הזקן, מקובץ "שיטת אייברא" ומקובצי אביו וגיסו.
בעלי תוספות מאנגליה המובאים הם: הרב משה בן יום טוב מלונדריש (בעל הספר "תוספות אלפסי" על הרי"ף) ובניו הרב אליהו מלונדריש והרב ברכיה מניקולא, הרב מאיר בן אליהו מניקול, הרב יוסף מניקול, הרב מאיר מלונדריש, הגאון מנורהטון ועוד.
המחבר מביא גם מקובץ לויי"ה, קובץ תוספות עלום שם.
גם בלויי"ה מופיעים חכמי אנגליה אך אין הוכחות שמחברו היה מחכמי אנגליה.
החיבור, כשאר פירושי הראשונים, עוסק בעיקר בפשט הסוגיות.
לעומת התוספות הרגיל, החיבור אינן משווה את הגמ' לסוגיות אחרות.
המחבר מתמקד בעיקר בדברי רש"י, מציג את רש"י כעונה על קושיות ומדקדק בלשונו הקצרה.
בחיבור מובאים פסקי הלכה רבים, בין היתר במסכת ברכות בפרק כיצד מברכין מובאים פסקי הלכה על ברכות הנהנין.
ככל חיבורי התוספות, הוא מעתיק מבעלי תוספות אחרים, וישנן הקבלות רבות לתוספות שונים.
עם זאת ישנם שינויי לשון רבים מחיבורים אחרים, אשר לעיתים המשפיעים על פרשנות הדברים.
התוספות חובר בצרפת אחרי גירוש יהודי אנגליה בשנת 1291. למרות זאת, כ-20% מהחיבור הוא בשם חכמים מאנגליה.
הגברה (אוגמנטציה) של מערכת ניווט לוויינית היא מערכת הפועלת מעל מערכת ניווט לוויינית ותפקידה לשפר את ביצועי מערכת הניווט במונחים של דיוק מקלטים, אמינות וזמינות באמצעות אינטגרציה של מידע מאלמנטים חיצוניים לה בהליך החישוב במקלטים.
ישנן מערכות אוגמנטציה רבות אשר כבר פרושות ומתפקדות ברחבי העולם.
המערכות משדרות מידע על מקור טעויות כגון אפמריס, סחיפת שעון והשפעות השהייה של היונוספירה ועוד.
SBAS - מערכות אוגמנטציה מבוססות לוויינים
GBAS - מערכות אוגמנטציה קרקעיות
תוספת זמן או זמן פציעות הוא פרק זמן שבסמכותו של שופט כדורגל (או שופט במשחק ספורטיבי אחר) להוסיף בסיומה של כל מחצית במשחק.
הוספת זמן פציעות ואורכו תלויים בשיקול דעתו של שופט המשחק.
מטרת תוספת הזמן היא לפצות על זמן משחק שבוזבז עקב פציעות (מכאן השם "זמן פציעות"), כדורים חופשיים רבים, הוצאות חוץ, חילופים וכיוצא באלה.
זמן פציעות ממוצע אורך 2-4 דקות, אך במקרים חריגים בהם נעצר המשחק לזמן רב בעקבות טיפול ממושך בפציעה, התפרעות קהל, בדיקת שופט מסך (VAR) או סיבה אחרת, הוא יכול להתארך ל-10 דקות ויותר.
את מספר הדקות שקבע השופט מסמן השופט הרביעי בתום הזמן החוקי של המשחק, אך השופט הראשי רשאי להוסיף זמן נוסף במידה ונדרש.
תוספתן פִּדרי הן שׂקיות קטנות של הצפק מלאות שומן, הממוקמות לאורך המעי הגס, אך לא בחלק הרקטאלי.
תוספתנים פדריים מצורפים בעיקר למעי הגס הרוחבי ולמעי הגס הסיגמואידי.
תפקיד התוספתן הפדרי אינו ידוע.
התוספתן הפדרי עשוי להיות מודלק, באופן שפיר, אבל כואב, דלקת כזו מכונה epiploic appendagitis והיא יכולה לחקות סימפטומים של דלקת התוספתן כמו כאבים בבטן הימנית התחתונה.
דלקת בתוספתן הפדרי נדירה יחסית, ואינה מסוכנת כמו דלקת התוספתן.
הטיפול בדרך כלל על ידי משככי כאבים בלבד.
הכאבים עשויים להיות חזקים אך בניגוד לדלקת התוספתן מתפתחים בדרך כלל לאט לאורך כמה ימים.
תוסוטאותיס (שם מדעי: Tusoteuthis) הוא סוג נכחד של רכיכה שחיה בקרטיקון העליון לפני 80 מיליון שנה.
הוא מזכיר מאוד את הדיונונאים, אך למעשה היה קרוב יותר לתמנונאים ולדיונונים הערפדיים.
מאובני היצור התגלו במניטובה שבקנדה, ובהמשך התגלו גם בגבעות בקנזס שבעבר היו חלק מהים הפנימי המערבי בו הוא חי.
חלק מהחוקרים מאחדים סוג זה עם האנצ'וטאותיס.
אורכו של התוסוטאותיס היה דומה מאוד לאורכו של דיונון ענק באורך זרועות של 6–11 מטר וגופו הגיע לאורך 2.5 מטר.
ייתכן שהוא נע קדימה בעזרת סילון בדומה לדיונונים המודרניים וכך נע במהירות.
היצור היה כנראה טורף של סילוניות אחרות כמו דיונונים, תמנונים ואמוניטים שהיו נפוצים באותה תקופה וכן מדגים ואולי אף מזוחלים ימיים קטנים.
הוא עצמו נטרף בידי דגים גדולים ובידי זוחלים גדולים כמו המוזאזאורוס, האלאסמוזאורוס והטילוזאורוס.
מאובן של דג טורף מסוג קימוליכתיס באורך 66 סנטימטר מצוי באוניברסיטת קולורדו ובמרכז בטנו מצוי פרט של תוסוטאותיס צעיר שכנראה הרג את טורפו באמצעות חסימת הזימים שלו בעוד הוא ניסה לבלוע אותו.
רכיכה זו מופיעה בסרט מפלצות ים ובמשחק עולם היורה: המשחק.
תוסף סידן הא תוסף תזונה שמכיל מלחי סידן.
התוספים מיועדים בעיקר לאנשים שאינם יכולים לספק לגופם על בסיס יום-יומי את כמות הסידן הנדרשת בתזונה ובהתאם למצב הרפואי.
סידן הוא מינרל נחוץ לפעולות רבות בגוף האדם ובלעדיו אין חיים.
השימוש הרפואי הראשון בתוספי סידן היה במאה ה-19, וכיום נמצא ברשימת התרופות החיוניות של ארגון הבריאות העולמי.
אלפי מבוגרים מטופלים בתוספי סידן במטרה לעכב את תהליכי בריחת הסידן (דלדול עצם) ולמנוע שברים.
קיימים מספר סוגים של תוספים הנבדלים בספיגה, ריכוז הסידן הזמין (אלמנטרי) ובמידת התאמתם למטופל.
תופעת הלוואי הנפוצה ביותר הנובעת משימוש בתוספי סידן היא עצירות.
סידן הוא מינרל נחוץ לפעולות רבות בגוף האדם דוגמת התכווצויות שרירים, חלוקת תאים, קרישת דם, העברת מסרים עצביים, מעבר אותות תוך תאי, הפרשת הורמונים ואנזימים ועוד.99% מהסידן נמצא בעצמות ובשיניים ומהווה תמיכה למבנה השלד ואילו 1% בלבד אחראי לתמוך בפעולות המטבוליות החיוניות שהוזכרו.
גוף האדם אינו מסוגל לייצר סידן ולכן בעל תלות מלאה בקבלתו מהמזון.
מאידך גיסא, מחקרים הראו כי נטילת תוספי סידן מלאכותיים אינם בטוחים ואינם מועילים לגוף כמו סידן שמגיע מהתזונה.
מומלץ מאוד לחתור להעשיר את התזונה בסידן, מאשר ליטול את התוספים המסוכנים.
בריאות העצם : בקרב אנשים בריאים תוספי סידן אינם נחוצים לשמירה על צפיפות העצם המינראלית ואף נושאים יותר סיכונים.
השפעה על לב וכלי דם : אצל מבוגרים צעירים עם לחץ דם תקין, צריכת סידן נוספת גרמה לירידה קלה (2 מ"מ כספית) של לחץ דם סיסטולי ודיאסטולי.
לעומת זאת, מחקר שחקר את ההשפעות של תוספי סידן אישיים על הסיכון לחלות במחלה קרדיווסקולרית מצא סיכון מוגבר לאירועים קרדיווסקולריים, בעיקר אוטם שריר הלב אצל נשים לאחר גיל המעבר.
סרטן : באופן כללי, אין עדות ברורה להשפעה של תוספי סידן במניעת סרטן: מחקרים מסוימים מצביעים על ירידה בסיכון, אך אחרים מעלים את הסיכון.
כתוצאה מכך, המכון הלאומי לסרטן אינו ממליץ על שימוש בתוספי סידן למטרה זו.
ישנן עדויות חלשות לקשר בין תוספי סידן ומניעת פיתוח גידולים שפירים במעי הגס, אך אינן מספיקות להמליץ על תוספת כזו.
אלפי מבוגרים מטופלים בתוספי סידן במטרה לעכב את תהליכי בריחת הסידן (אוסטיאופורוזיס) ולמנוע שברים.
אך זו לא הסיבה היחידה: מחקרים שנערכו בעבר קשרו את נטילת תוספות הסידן עם הפחתת הסיכון ליתר לחץ דם, השמנה וסוכרת - כולם גורמי סיכון למחלות לב ושבץ מוחי.
במחקר החדש שפורסם בגיליון החדש של כתב העת "Heart",נמצא כי הגדלת מינון הסידן בתזונה אמנם לא מגבירה את הסיכון למחלות לב, אולם נטילת כדורי סידן מגבירה משמעותית את הסיכון הזה-תוספי סידן מעלים ב-86% הסיכון להתקף לב.
לפיכך יש צורך באוכלוסייה זו במעקב רפואי צמוד.
במאמר נלווה, שפורסם אף הוא בכתב העת" Heart", כתבו הפרופסורים יאן רייד ומארק בולנד מהפקולטה לרפואה באוקלנד שבניו ג'רזי כי כבר זמן רב שהסכנות בתוספי סידן נבחנות, למרות הפופולריות הרבה שלהם ברחבי העולם.
ידוע היום שנטילת תוספי סידן מלאכותיים אינם מועילים לגוף כמו סידן שמגיע מהתזונה אך לטענתם נטילת תוספי סידן מלאכותיים אינם בטוחים ואינם יעילים ויש לחתור להעשיר את התזונה בסידן, מאשר ליטול את התוספים המסוכנים.
דרך הפה תוספי סידן משמשים לטיפול ומניעת ריכוז סידן נמוך בדם, מניעת אוסטאופורוזיס ורככת.
על ידי זריקה לתוך וריד הם משמשים כאשר רמת הסידן הנמוכה בדם גורמת להתכווצויות בשרירים, משמשים גם כאשר יש ריכוז אשלגן גבוה בדם או רעילות מגנזיום.
כדורי סידן עשויים לגרום גם לנפיחות וגזים במעיים.
ניתן בקלות להתגבר על תופעות אלו על ידי שתייה מרובה של מים והקפדה על תזונה מאוזנת ועשירה בסיבים.
תוספי סידן עשויות לתרום להתפתחות אבנים בכליות.יש מחקרים הטוענים שנטילת תוספי סידן אצל אנשים עם נטייה להתפתחות אבני סידן (למשל בכליות), אינה מומלצת, כיוון שהנטילה עשויה להאיץ את התהליך.
עם זאת, חשוב לזכור שחשוב ליטול סידן, שכן הסידן חשוב לבניית עצם, למניעת אוסטאופורוזיס, להולכה עצבית תקינה, לכיווץ שרירי הגוף ושריר הלב ועוד.
צריכה מוגזמת של נוגדי חומצה קלציום קרבונט/תוספי תזונה (כגון טאמס) למשך שבועות או חודשים יכול לגרום לתסמונת חלב-אלקלי, עם תסמינים החל מהיפרקלצמיה "hypercalcemia" עד כדי אי-ספיקת כליות קטלנית.
אנשים שצורכים יותר מ-10 גרם סידן פחמתי "CaCO3" (המכיל 4 גרם סידן)נמצאים בסיכון לפתח סינדרום חלב-אלקלי
אף על פי שמספר מחקרים הראו כי צריכת יתר של סידן בתזונה או כתוספים יכולה להיות קשורה בתמותה קרדיווסקולרית מוגברת, מחקרים אחרים לא מצאו סיכון.
הרעלת סידן חריפה היא נדירה, וקשה להשיג ללא מתן סידן תוך-ורידית.
בדרך חיים ובשוק תוספי הסידן בכלל קיימים מספר סוגים של תוספים הנבדלים בספיגה, ריכוז הסידן הזמין (אלמנטרי) ובמידת התאמתם למטופל:
סידן קרבונט:רכיב בסיסי המצוי באופן טבעי בקונכיות, סלעים ואבן גיר.
הוא בעל הריכוז הגבוה ביותר של סידן זמין מבין הסוגים הקיימים (35-40%).נדרשת לתוסף זה חומציות בקיבה על מנת להיספג ועל כן יש לצרוך בצמוד לארוחה.
סידן ציטרט:רכיב בסיסי, בעל ריכוז נמוך יותר של סידן זמין (15-20%) אך ספיגה יעילה יותר בהשוואה לסידן קרבונט.
יתרונו שאינו זקוק לחומציות בקיבה על מנת להיספג ולכן יכול להילקח בכל שעה ביום ללא תלות בארוחה.
עשוי להתאים למטופלים הסובלים מבעיות בייצור חומציות בקיבה, מומלץ במידת הצורך לנוטלים תרופות סותרות חומצה.
סידן גלוקנאט:בעל ריכוזים נמוכים של סידן זמין (9-13%)
סידן פוספט:שיעורי ספיגה וריכוז סידן זמין (31-38%) דומים לסידן קרבונט.
ישנם תוספי סידן שמכילים ויטמין D.
ויטמין D הופך להורמון בגוף, אשר לאחר מכן גורם סינתזה של חלבונים מעיים האחראים על ספיגת הסידן.
תוסיתה ג'איאסונדרה היא שחקנית ילידת סרי לנקה החיה בממלכה המאוחדת.
ג'איאסונדרה נולדה ב-1971 בסרי לנקה.
ב-1993 סיימה את לימודיה באקדמיה המלכותית לאמנות הדרמה.
ג'איאסונדרה שיחקה בתפקיד טושורה "טאש" בנדרה בסדרת הדרמה הרפואית "הולבי סיטי" של ה-BBC במשך שלוש שנים.
מ-2003 עד 2006 גילמה את סמלת בילוש רמאני דה קוסטה בדרמה המשטרתית "The Bill" של רשת ITV.
היא הופיעה בתפקיד אורח בדמות סמלת בילוש איישה מסעוד בסדרה "עדות אילמת" של ה-BBC.
בתיאטרון שיחקה ג'איאסונדרה במחזה "סוס מלחמה", עיבוד של התיאטרון המלכותי הלאומי לרומן באותו שם מאת מייקל מורפורגו.
ב-2009 הופיעה במחזה "Dreams of Violence" מאת סטלה פהילי עבור להקת התיאטרון "Out of Joint" שהועלה בתיאטרון סוהו.
ב-2015 וב-2017 הופיעה ג'איאסונדרה בסדרת הדרמה של ה-BBC "דוקטור פוסטר" בכיכובה של סוראן ג'ונס.
תוספתא כפשוטה הוא פירוש מחקרי-מדעי לתוספתא שכתב פרופ' שאול ליברמן.
הספר בנוי על מהדורה המדעית של התוספתא שהוציא לאור ביחד עם החיבור, שם הוא מפרש את התוספתא עצמה באופן קצר, עם שינויי נוסח.
הפירוש מבוסס על הספר "תוספת ראשונים" שהוציא לאור בשנת תרצ"ז, שם אסף את כל דברי הראשונים המפרשים את דברי התוספתא.
בהקדמתו לספר הוא מסביר את הצורך בפירוש רחב לתוספתא, בגלל החוסר במפרשים קודמים מלבד "חסדי דוד".
כמו כן, גילויים של כתב יד ערפורט וכתב יד וינה ועדי נוסח נוספים, שכולם לא היו למראה עיני המפרשים שקדמוהו, יצר צורך בפירוש עדכני המתייחס לנוסח המדויק יותר של התוספתא.
עקרון פרשני נוסף שהנחה אותו בכתיבת פירושו היה לפרש את התוספתא על פי המקורות הארץ ישראליים ובראשם תלמוד ירושלמי, גם במקומות שבהם ההלכה המקובלת נפסקה באופן אחר, בין היתר על פי התלמוד הבבלי.
הכרך הראשון, על סדר זרעים, יצא לאור בניו יורק בשנת תשט"ו.
אחר כך יצאו על סדר מועד (תשכ"ב), וסדר נשים (חלק ו-ז - תשכ"ז; חלק ח - תשל"ג).
ליברמן לא הספיק לסיים את פירושו על כל התוספתא והספיק להוציא לאור שמונה כרכים, המסתיימים באמצע סדר נזיקין (עד סוף מסכת בבא בתרא).
החלק על סדר נזיקין, הוציא לאור תלמידו שמא פרידמן, על-פי הכתבים שהשאיר אחריו.
הכרכים על סדר נזיקין נדפסו בירושלים.
לאחר מכן, יצא מהדורה שנייה ומתוקנת של הכרכים האחרים, בתוספת הערות מגיליון התוספתא של הר"ש ליברמן.
גם הכרכים של מהדורה זו נדפסו בירושלים, וכולם יצאו לאור בידי בית המדרש לרבנים באמריקה.
תוספי ברזל , המכונים גם מלחי ברזל וכדורי ברזל, משמשים לטיפול ומניעה של מחסור בברזל כולל אנמיה מחוסר ברזל.
למניעה הם מומלצים רק לאנשים עם ספיגה לקויה, דימום וסת כבד, היריון או תזונה דלה בברזל.
ניתן להשתמש במניעה גם אצל תינוקות במשקל לידה נמוך.
הם נלקחים דרך הפה, מזריקים לווריד או מזריקים לשריר.
תוספי ברזל משמשים לטיפול במחסור בברזל ואנמיה מחוסר ברזל.
ניתן להשתמש בהם גם לטיפול במחסור ב ברזל תפקודי, כאשר הדרישות לברזל גדולות יותר מיכולתו של הגוף לספק ברזל כמו במצבים דלקתיים.
הקריטריון העיקרי הוא שנבדקו גם גורמים אחרים לאנמיה, כמו ויטמין B 12 או מחסור בחומצה פולית, הנגרמת מתרופה או כתוצאה מרעלים אחרים כמו עופרת, שכן לעיתים קרובות לאנמיה יש יותר מסיבה אחת בסיסית.
תופעות לוואי של טיפול עם ברזל דרך הפה הן לרוב שלשול או עצירות ואי נוחות בבטן.
לאחר הארוחה, תופעות הלוואי פוחתות, אך קיים סיכון מוגבר לאינטראקציה עם חומרים אחרים.
תופעות לוואי תלויות במינון וניתן להתאים את המינון.
המטופל עשוי להבחין כי הצואה שלו הופכת לשחורה.
אין נזק ממשי, אך יש להזהיר חולים על כך כדי להימנע מדאגה מיותרת.
כאשר ניתנים תוספי ברזל בצורת נוזלים, השיניים עלולות להשתנות באופן הפיך (ניתן להימנע מכך באמצעות שימוש בקש).
הזרקה תוך שרירית יכולה להיות כואבת, וניתן להבחין בצבע חום על העור.
מינון יתר של ברזל עלול לגרום למוות בקרב ילדים מתחת לגיל 6 שנים.
הרעלת ברזל עלולה לגרום לתמותה או לתחלואה לטווח הקצר והארוך.
הסתירות תלויות לעיתים קרובות בחומר המדובר.
רגישות יתר מתועדת לכל מרכיב ואינו זהה לכל התכשירים.
בחלקם ניתן להשתמש עבור מחסור בברזל, אחרים רק עבור אנמיה מחוסר ברזל.
חלקם יוצרים סתירה גם נגד דלקת מפרקים שגרונית.
אנשים עשויים להיות בעלי נטייה גנטית לספיגת יתר של ברזל, כפי שקורה לאנשים הסובלים מהמוכרומטוזיס תורשתי.
בקרב האוכלוסייה הכללית, ל-1 מתוך 400 אנשים יש את הצורה ההומוזיגית של תכונה גנטית זו, ואחד מכל 10 אנשים יש את ההטרוזיגי שלה.
אף אחד מהאנשים עם הצורה ההומוזיגית או ההטרוזיגית לא צריך ליטול תוספי ברזל.
חומרים רבים אחרים מורידים את קליטת ספיגת הברזל שאינה חמורה.
דוגמאות לכך הן טאנינים ממזונות, כמו תה ו-חומצה פיטית.
צמחונים ובעיקר טבעונים נמצאים בסיכון מוגבר למחסור בברזל, כתוצאה משילוב של כמויות מוגבלות של ברזל בתזונה ובצורה הנספגת בצורה גרועה לצד תרכובות המגבילות עוד יותר את הספיגה.
לאחר הארוחה, יש פחות תופעות לוואי אך יש גם פחות ספיגה בגלל אינטראקציה ושינוי דרגת חומציות.
ככלל, מרווח של 2–3 שעות בין צריכת הברזל לזה של תרופות אחרות מהווה את המצב הרצוי, אך הוא פחות נוח לחולים ויכול להשפיע על התאימות.
הכדורים הראשונים נקראו כדורים של בלוד, אשר נקראו על שם פ.
בלוד מבוצ'ייר , הרופא הצרפתי שהציג והחל בשימוש בתרופות אלו כטיפול בחולי אנמיה.
תוספי ברזל ניתן ליטול בשני אופנים, בליעה דרך הפה ובהזרקה.
ניתן ליטול תוסף ברזל דרך הפה באמצעות צורות שונות, כגון ברזל גופרתי .
זהו מלח הברזל הנפוץ ביותר ונמכר תחת שמות מותגים כמו פרטאב, פר-ברזל ו-Slow-FE.
מכיל גם חומצה אסקורבית (ויטמין C), המגדילה את ספיגתם של מקורות ברזל שאינם חיידקים.
ניתן ליטול פוליפפטיד מברזל (HEM) כאשר תוספי ברזל רגילים כמו סולפט ברזלי או פומראט ברזלי אינם נסבלים או נספגים.
מחקר קליני הראה כי סוגים מסוימים של תוספי ברזל העלו את רמות הברזל בסרום פי 23 יותר מפומראט ברזלי על בסיס מיליגרם למיליגראם.
חלופה נוספת היא גליצין סולפט, לה יש פחות תופעות לוואי במערכת העיכול.
פרט נוסף אשר יוצא דופן בקרב תכשירים דרך הפה של תוספי ברזל הוא שלברזל בתכשיר זה זמינות ביולוגית אוראלית גבוהה מאוד, במיוחד בפורמולה הנוזלית.
יש להעריך אפשרות זו לפני שנפנה לטיפול בהזרקה.
נעשה שימוש בתכשיר זה במיוחד באנמיה של מחסור בברזל הקשורה לגסטריטיס אוטואימונית ודלקת הקיבה.
טיפול ברזל (תוך ורידי או תוך שרירית) ניתן כאשר הטיפול דרך הפה נכשל, ספיגה דרך הפה נפגעת קשות (על ידי מחלות או כאשר האדם לא יכול לבלוע) או נדרש שיפור מהיר (לדוגמה, לפני ניתוח אלקטיבי).
טיפול בהזרקת תוסף ברזל יקר יותר מתכשירי ברזל דרך הפה ואינו מתאים בשליש הראשון להיריון.
ישנם מקרים בהם הזרקת ברזל עדיפה על פני נטילת ברזל דרך הפה.
למשל, מקרים בהם נטילת הברזל דרך הפה היא בלתי נסבלת, כאשר יש להגביר את ההמוגלובין במהירות (למשל לאחר לידה, לאחר ניתוח, לאחר עירוי), כאשר יש מצב דלקתי בסיסי (למשל מחלות מעי דלקתיות) או חולי כליות, היתרונות של הזרקת ברזל עולה בהרבה על הסיכונים.
במקרים רבים, בשימוש בברזל תוך ורידי יש סיכון נמוך יותר לאירועים שליליים מאשר בעירוי דם וכל עוד האדם יציב זו אלטרנטיבה טובה יותר.
בסופו של דבר מדובר בהחלטה קלינית המבוססת על הנחיות מקומיות.
תוספת למנה או מנת צד היא פריט מזון, המלווה את המנה הראשונה או את המנה העיקרית בארוחה.
תוספות כמו סלט, תפוחי אדמה ולחם נפוצות עבור מנות עיקריות במדינות רבות בעולם המערבי.
אורז וקוסקוס צברו פופולריות כתוספות ברחבי אירופה, במיוחד באירועים רשמיים (כאשר קוסקוס מופיע יותר לצד מנות מזרח תיכוניות בארוחות ערב).
תוספת משמשת כשם תואר המתווסף לעיתים לשם המנה, המונח 'תוספת' מתייחס בדרך כלל למנה קטנה יותר המוגשת כמנת צד, ולא המנה העיקרית הגדולה יותר.
לדוגמה, "תוספת סלט" תוגש בדרך כלל בקערה קטנה או בצלחת סלט, בניגוד למנת סלט שתוגש בצלחת הגשה גדולה יותר.
ארוחה אמריקאית טיפוסית עם מנה עיקרית מבוססת בשר עשויה לכלול תוספת ירקות אחת, לפעמים כסלט, ותוספת אחת של עמילן, כגון לחם, תפוחי אדמה, אורז, פסטה וצ'יפס.
חלק מהמסעדות מציעות מבחר מצומצם של תוספות הנכללות במחיר המנה העיקרית כארוחה משולבת, ארוחה זו מכונה לעיתים "ארוחה עסקית" או בקיצור "עסקית".
במקרים מסוימים, ניתן להזמין מספר מנות טעימה של תוספות רבות במחיר אחד, שיטת תמחור והגשה זו נפוצה במסעדות ערביות.
טוגנים הם תוספת נפוצה ומוגשים במסעדות מזון מהיר ובמסעדות מטבח אמריקאי אחרות.
בתגובה לביקורת על תכולת השומן והקלוריות הגבוהות בטוגנים, חלק מרשתות המזון המהיר מציעות תוספות נוספות, כמו סלטים, כתחליפים לטוגנים הסטנדרטים בארוחות עסקיות.
המילה בצד עשויה להיות מילה נרדפת ל-"מנת צד", למשל "צ'יפס בצד" או עשויה להתייחס לרוטב או קונדימנט אותו הסועד מבקש להפריד מהמנה.
למשל, סועד יכול לבקש שיוגש סלט עם הרוטב שלו "בצד".
תוספות על התורה הם קובצי "חידושים" ופירושים על התורה שיצאו מבית מדרשם של בעלי התוספות, והתחברו במאה ה-13 ובמאה ה-14.
קובצי פירושים אלו כוללים פירושים לחמשת חומשי תורה בלבד ולא לנביאים וכתובים, מלוקטים מחכמי צרפת מימי רש"י ועד לזמן עריכת הקובץ.
בדומה לקובצי ה"תוספות" על התלמוד הבבלי, לרוב לא ידוע מי המחבר והעורך של כל קובץ.
בניגוד לפרשנות הפשט, שפרחה בצרפת מן המאה ה-11 עיד לראשית המאה ה-13, ליקוטים אלו כללו בעיקר "חידושים" על התורה בסגנון הדיאלקטי של קובצי התוספות על התורה, אם כי הכילו גם פירושים בסגנון פשט.
לאורך השנים נכתבו קבצים רבים של תוספות, וכדרכם של ליקוטים, פירושים רבים חוזרים בכמה קבצים או ברובם, ורק מעט מהפירושים בכל קובץ נמצא רק באותו חיבור.
חלק מכתבי היד הודפסו לאורך השנים, ומהם הקבצים החשובים והמפורסמים הם:
ספר הג"ן - רבי אהרן בן יוסי הכהן (ראשית המאה ה-13).
קובץ קדום זה היווה מקור להרבה מקבצי התוספות שלאחריו.
קובץ לרבי נתנאל תלמיד רבי יחיאל מפריז (סוף המאה ה-13)
מנחת יהודה - רבי יהודה בר אליעזר.
הודפס יחד עם קובץ תוספות אנונימי בליוורנו בשנת תקמ"ג, תחת השם דעת זקנים.
פענח רזא - רבי יצחק בן יהודה הלוי (סוף המאה ה-13), הודפס לראשונה בפראג בשנת ש"סה.
דעת זקנים, ליוורנו תקמ"ג - כולל את החיבור "מנחת יהודה" וקובץ תוספות אנונימי.
הקובץ הידוע ביותר שנדפס אף בחלק ממהדורות ה"מקראות גדולות".
הדר זקנים, ליוורנו ת"ר - כולל את פירוש הרא"ש וקובץ תוספות אנונימי.
קבצים רבים נוספים רבים של תוספות על התורה השתמרו בכתבי יד וטרם הודפסו.
החל משנת תשמ"ב (1982) החלה לצאת לאור סדרת "תוספות השלם: אוצר פירושי בעלי התוספות על תורה נביאים וכתובים", בהוצאת מכון אריאל.
בססדרה זו מלוקטים כל פירושי בעלי התוספות, מתוך כ-200 כתבי יד, למעלה מ-50 דפוסים ופירושים מתוך התוספות על התלמוד הבבלי.
עד עכשיו (הכרך האחרון משנת תשפ"ב) יצאו לאור 17 כרכים שכוללים פירושים מתחילת התורה ועד לאמצע ספר במדבר.
תוף הוא כלי נגינה ממשפחת כלי ההקשה.
תופים הם בין כלי הנגינה העתיקים ביותר שידעה האנושות, וישנם סוגים רבים של תופים.
הקשה על התוף במקומות שונים (בשוליו, במרכזו וכו') מפיקה צלילים שונים.
מערכת התופים המודרנית, אשר מורכבת ממספר תופים ומצילות, מכונה לרוב בשם "תופים".
התוף מלווה את האנושות, ומשמש לחגיגות, לטקסים ולהעברת מסרים, להנאה וכדומה.
עד היום במדינות כמו גאנה וסנגל משתמשים לטקסים בתופי הג'מבה, שהם תופי גביע עם עור של עז.
גם האינדיאנים השתמשו ועדיין משתמשים בתופים באירועים וטקסים שונים.
תוף האספות האינדיני מורכב בדרך כלל מעץ ועור של אייל או תאו.
בתופים משתמשים גם בתזמורות מארש כדי לתת את קצב ההליכה במארש ובכלל נותנים ברוב העולם התופים את הקצב למוזיקה.
ראיות לייצור ושימוש בתוף נקשרות בין השאר למסופוטמיה באלף ה-3 לפנה"ס.
משם נפוץ התוף לאזורים גאוגרפים סמוכים.
מקור המילה "תוף" כנראה במילה השומרית – dup/tup משם עברה המילה לשפות שמיות אחרות.
באוגרית – tp, אשורית – tuppu, ארמית – tuppa, ערבית duff.
השם עבר ממשפחת השפות השמיות ליוונית עתיקה – ty(m)panon והרומאים קראו לכלי בלטינית tympanum.
בחפירות ארכאולוגיות בקברים מתקופת הברזל בארץ ישראל נמצאו צלמיות בעלות גוף גלילי האוחזות בידיהן חפץ עגול שלדעת הארכאולוגים הוא תוף.
המילה "תוף" המופיעה במקרא מתייחס לכלי נגינה חלול העשוי מסגרת ועליו מתוח עור של בעל חיים.
הצלילים מופקים על ידי תיפוף על הכלי.
במערכת תופים מודרנית יש שלושה חלקים מרכזיים:
תוף ה"בָס": ממוקם על הרצפה והמכות עליו ניתנות בעזרת דוושת רגל, לרוב על ידי רגל ימין.
סגנונות מוזיקה שונים, כגון רוק כבד, משתמשים לעיתים בדוושה כפולה או "דאבל פדל" שכל דוושה נשלטת על ידי רגל אחרת.
הדוושה הכפולה יוצרת מקצב מהיר יותר או מוסיפה טון שונה למלודיה המתנגנת.
תוף ה"סְנֵר": ממוקם במרכז המערכת והוא פיתוח של תוף המצעדים.
צלילו מחוספס בשל רשת של חוטי ברזל דקים הממוקמים בתחתית התוף ההפכים את צלילו לכזה.
בעזרתו של מנוף הממוקם בצד התוף (לרוב) יכול המתופף להעלות ולהוריד את הרשת.
בעת הורדת הרשת התוף נותן צליל אחיד וצלול.
מצילת ה"הָיי-הָאט" (High Hat): מצילה המורכבת משתי מצילות (היי-האט תחתון והיי-האט עליון).
המצילה התחתונה עומדת במקומה והמצילה העליונה עולה ויורדת על ידי דוושה המונעת לרוב על ידי רגל שמאל.
מצילה זו בדרך כלל נותנת את הקצב למוזיקת רוק.
בנוסף לשלושת החלקים המרכזיים יש מספר תופים פופולריים נוספים (אך לא הכרחיים):
תופי ה"טוֹם-טוֹם": ממוקמים על תוף הבס.
תופי הטום-טום מגיעים במגוון רחב של גדלים וצלילים הנבחרים על ידי רצון וצורך המתופף וככל שהקוטר התוף גדול יותר צלילו עמוק או נמוך יותר.
ברוב מערכות התופים הסטנדרטיות ישנם שני תופי טום-טום בשני גדלים שונים.
תופים אלו משמשים בעיקר למעברים בין מקצבים בתוך שיר או לסולואים של תופים.
צלילם של הטום-טומים הוא צלול.
תוף ה"דוּד" (או "פְלוֹר" (רצפה באנגלית) או "טום-טום רצפה"): ממוקם על הרצפה, לרוב בצדה של היד המובילה או החזקה של המתופף.
צלילו של הדוד דומה לצלילם של הטום-טומים אך הוא יותר נמוך, מבנהו של הדוד זהה לשל הטום-טומים אך גדול יותר.
תוף הדוד פופולרי יותר מאשר הטום-טומים והוא משמש למגוון רחב יותר של סוגי מוזיקה (כגון: ג'אז, בלוז, וכדומה).
המצילות מסודרות סביב מערכת התופים ומורכבות על גבי סטנדים המיועדים לכך.
ישנן דרכים מקובלות להרכבת המצילות, אך הסידור נתון להעדפת המתופף, שיקולי נוחות והתאמה לסגנון.
כל המצילות באות בגדלים שונים בהתאם לסוג המצילה ולצליל אותו אמורה המצילה להפיק.
מצילת ההיי-האט (High-Hat): מורכבת למעשה משתי מצילות המונחות אחת על גבי השנייה ומופרדות בעזרת פדאל רגל.
המצילה יוצרת צליל שטוח וקצר במצב סגור, או צליל ארוך ומחוספס במצב פתוח.
בשל צלילה המגוון והרב-שימושי, מצילה זו היא ברירת המחדל לליווי ברוב הסגנונות.
זוהי גם המצילה היחידה שמיקומה במערכת הוא קבוע והיא יושבת צמוד לתוף הסנר בצידו החיצוני מהמערכת.
מצילת הקראש (Crash): מצילה דקה בגודל בינוני המשמשת בעיקר להדגשות, בניגוד לתפקיד הליווי האופייני להיי-האט או לרייד.
מצילת הרַייד (Ride): מצילה גדולה, עבה וכבדה יותר מהקראש.
תפקודה דומה לזה של ההיי-האט, אך היא בעלת צליל ממושך ועשיר יותר.
על מצילה זו נהוג לנגן גם על הפעמון, להשגת צלצול אופייני המרכיב מקצבי בסיס בסגנונות שונים.
מצילת הספלאש (Splash): מצילה קטנה מאוד המשמשת להדגשות משניות וקישוטים.
צלילה דומה לזה של הקראש אך הוא קצר בהרבה.
מצילת הצ'יינה (China): נקראת כך בשל דמיונה למצילת הגונג הסינית.
צלילה דומה לזה של הקראש בשילוב עם צלילו של הגונג – צליל חזק וחותך.
התוף ככלי היוצר ומכתיב קצב, תפס מקום במשלים העוסקים בקצב ובאי קצב.
כך למשל הפילוסוף האמריקאי, הנרי דייוויד תורו, כתב בספרו "וולדן", כי "אם אדם אינו צועד בקצב של חבריו, אולי זה משום שהוא שומע מתופף אחר".
תוף מצעדים מהווה מוטיב מרכזי בספרו של גינתר גראס "תוף הפח".
בכלכלה נאו-קלאסית, ה'תועלת' של מוצר (או שירות) מבטאת את המידה שבה צריכתו מספקת את הצרכים (או התשוקות) של צרכן; והתועלת השולית (בגרמנית, Nutzenfunktion) מבטאת את תוספת התועלת לה יזכה הצרכן מצריכה נוספת של יחידה אחת מאותו מוצר או שירות.
הביטוי תועלת שולית נובע מהמילה שוליים, מתוך הכוונה שמדובר בתועלת האחרונה שנוספה או התועלת הראשונה שנוותר עליה.
הביטוי הפך לפופולרי, ככל הנראה, במאה ה-19, עם פיתוחה של התורה הנאו-קלאסית.
הרמן היינריך גוסן היה בין המדענים הראשונים שחקרו את הנושא.
עם זאת, אסכולות נוספות בכלכלה (ובעיקר האסכולה האוסטרית) השתמשו במושג בדרכים שונות כדי לתאר את השפעותיהן של בחירות כלכליות.
התועלת השולית ממוצר נמדדת בתור הגידול בתועלת של הצרכן כתוצאה מגידול של יחידה אחת בתצרוכת של אותו מוצר.
דרך נוספת למדוד את התועלת השולית היא הירידה בכמות התועלת כאשר התצרוכת קטנה ביחידה אחת.
מאחורי מושגים אלו עומדת ההנחה שהצרכן מפיק תועלת מצריכה, ומטרתו להגיע למקסימום תועלת: הן בהווה בהינתן ההכנסה הפנויה שלו שתשמש אותו לתצרוכת, והן לאורך זמן בהינתן זרמי ההכנסה שלו, היכולת להעביר הכנסות מתקופה לתקופה והמחירים בכל תקופה.
מובן שלא מדובר בפונקציות שניתן למדוד אותן בפועל, אלא בניסוח פורמלי של דפוסי התנהגות מסוימים של הצרכן.
התועלת השולית במוצרי צריכה אינה תמיד בת-כימות – ישנן תועלות שהן לא מוחשיות, כגון יוקרה, מעמד או סיפוק אומנותי.
מדידת התועלת השולית יכולה להתבצע או באמצעות פרמטרים ממדעים אחרים (כגון רפואה, פסיכולוגיה או סוציולוגיה) או באמצעות השפעתם על תועלות שהן מוחשיות.
לדוגמה, רכישת ידע אקדמאי יכולה להימדד באופן פסיכולוגי (התועלת היא הנאה מעצם הלמידה), באופן סוציולוגי (התועלת היא עלייה בסטטוס החברתי) או באופן כלכלי (התועלת היא רכישת עבודה בעלת כושר השתכרות גבוה יותר).
חוק תועלת שולית פוחתת (Diminishing Marginal Utility) קובע כי כאשר השימוש במוצר מסוים עולה, תוספת התועלת (הנאה) מאותו מוצר פוחתת.
מבחינה מתמטית פירוש הדבר הוא שהתועלת כפונקציה של השימוש במוצר היא פונקציה קעורה - נגזרתה הולכת וקטנה (הווה אומר: הנגזרת הראשונה לפי הכמות היא חיובית בדרך כלל, והנגזרת השנייה שלילית).
תופעה זו מקבילה לחוק התפוקה השולית הפוחתת, שלפיה התפוקה השולית (דהיינו, תוספת התפוקה עבור גורם הייצור האחרון) תקטן עם כל הוספה של גורם ייצור, כאשר יתר גורמי הייצור יישארו קבועים.
לדוגמה, במפעל בו מספר המכונות נשאר קבוע, ככל שיגדל מספר הפועלים, כך מספר היחידות, שמייצר כל פועל נוסף, ירד.
לחלופין, במקום תופעה של תפוקה שולית פוחתת, יכולה להתקיים תופעה של איכות שולית פוחתת.
במצב כזה, תוספת גורמי הייצור לא מורידה את כמות היחידות המיוצרות אלא את איכותן.
כדאי לשים לב שחוק התועלת השולית הפוחתת מתייחס לצרכן (הביקוש) וחוק התפוקה השולית הפוחתת - ליצרן (ההיצע).
בצריכה, חוק התועלת השולית הפוחתת קובע כי מנקודה מסוימת, תוספת צריכה של מוצר תוביל להקטנת התועלת השולית מכל יחידת צריכה נוספת מאותו מוצר.
לדוגמה, לאדם בעל מספר מכוניות, התועלת השולית מהמכונית הראשונה תהיה גבוהה יותר מהשנייה, התועלת מהשנייה גבוהה יותר מהשלישית וכולי.
ממכונית מסוימת, התועלת השולית תהיה שלילית - המכונית הנוספת לא תועיל אלא תזיק (במקרה זה גם הנגזרת הראשונה שלילית).
תופסת (ידוע גם בשם 'נגיעה') הוא משחק ילדים, בו מטרתם של חלק מן השחקנים יצירת קשר (על פי רוב, מגע) עם חלק אחר של השחקנים.
מטרתם של החלק האחר של השחקנים היא הימנעות ממגע.
ישנן גרסאות רבות למשחק זה, אולם בגרסתו הבסיסית, אחד המשתתפים הוא התופס והשאר הם נתפסים.
כאשר התופס נוגע באחד המשתתפים, התופס הופך לאחד הנתפסים, והנתפס הופך לתופס.
עם אמירת מילת הקוד "פוס" (מהמילה האנגלית pause, או מהמילה הצרפתית pouce - אגודל, על שום האגודל המורם לציון הפסקה במשחק במקומות מסוימים), יכול הנתפס להשיג פסק זמן.
גרסאות המשחק נבדלות בעיקר בדרך בה ניתן להשתחרר ממצב תפוס או להשיג חסינות, אך גם באופן החלוקה לתופסים ונתפסים ובהגדרת המגע הדרוש.
תופסת טלוויזיה: ניתן להשיג חסינות מתפיסה על ידי אמירת שם של תוכנית טלוויזיה שלא נאמרה עדיין, או (בגרסה אחרת), שחקן שנתפס כורע על עומדו, ויכול להשתחרר על ידי אמירת שם של תוכנית טלוויזיה שלא נאמרה עדיין.
תופסת צבעים: התופס מכריז על צבע.
הנתפסים יכולים להשיג חסינות מפני תפיסה אם הם נוגעים בדבר הצבוע באותו צבע.
תופסת עכברים: כאשר שחקן נתפס, הוא עומד במקום ברגליים מפושקות.
אם אדם אשר עדיין לא נתפס עובר בין רגליו, הנתפס משוחרר.
תופסת בית חולים: על הנתפס להחזיק בידו את המקום בגופו בו נגע בו התופס.
הוא הופך לתופס החדש תוך כדי שאסור לו להסיר את ידו מאותו המקום.
הבנות על הבנים/הבנים על הבנות: קבוצת השחקנים מחולקת לבנים ובנות כאשר ילדי אחד מהמינים הם התופסים וילדי המין השני בורחים.
רק כאשר נתפסים כל ילדי המין ה'בורח' המשחק מסתיים.
המשחק אופייני לגילאי סוף בית הספר היסודי, בהם מתחילה אינטראקציה בין המינים, אותה משרת משחק זה.
מידת הרדיפה אחר ילד מסוים מעידה על מידת הפופולריות שלו בקרב בני המין השני.
מכיוון שקבוצת הבורחים גדולה, קשה להגיע לסיום המשימה בזמן קצר, כך שבפועל נדיר שהתפקידים מתהפכים.
תופסת יפנית: תופסת שבה יש מספר תופסים, אשר מחויבים לנוע על הברכיים.
מטרת התופסים היא להפיל מישהו על הרצפה, וכאשר הנתפס נופל - הוא מצטרף לתופסים.
בדרך כלל נהוג לשחק את סוג התופסת הזאת על מזרנים.
תופסת מסטיק: לתופס אסור לנסות ולתפוס את שאר השחקנים במקרה והם נצמדים לקיר, אך מותר לשחקנים להצמד לקיר למשך 10 שניות או פחות.
תופסת גובה 1: ניתן להשיג חסינות מפני תפיסה על ידי עליה מעל גובה הקרקע, למשל על ידי עמידה על כיסא.
חתול ועכבר: קבוצת הילדים יוצרת מעגל.
שני ילדים נבחרים כחתול וכעכבר.
ה"חתול" עומד מחוץ למעגל וה"עכבר" בתוכו, כאשר מעגל הילדים מסייע בעד העכבר, על ידי הצטופפות ופתיחת רווחים בזמנים מתאימים.
אם החתול יצליח להיכנס למעגל יסייעו הילדים לעכבר לחמוק ממנו.
תופסת לא ידוע: בתחילת המשחק נבחר אחד הילדים כתופס.
כאשר הוא יתפוס את אחד הילדים יחליף הנתפס את התופס בתפקידו, אך מבלי לגלות ליתר המשתתפים את חילופי התפקידים.
בגרסה אחרת, לא מחליף הנתפס את התופס אלא מצטרף אליו.
פרה עיוורת: עיניו של התופס קשורות בפיסת בד.
בתחילת המשחק הוא מסובב כדי לגרום לו לאבדן אוריינטציה.
בתופסו את אחד השחקנים האחרים, עליו לזהותו תוך שימוש בחושים אחרים פרט לחוש הראייה.
המשחק מתאים למשחק בתוך הבית, כמשחק חברה.
תופסת הצילו: ניתן להציל את התפוסים ולשחררם על ידי מגע בהם.
התפוסים עומדים כשידיהם פרושות לצדדים, כדי שיהיה קל להגיע אליהם.
המשחק קרוי גם תופסת אווירון, תופסת גולם או תופסת כיפים.
במשחק זה, התופס נוטה להישאר בקרבת אחד התפוסים, על מנת לתפוס את מי שמנסים להציל את התפוס.
(שימי) מטפחת (או גולם במעגל או שפן אדום): המשתתפים יושבים במעגל, כשפניהם פנימה.
אחד השחקנים קם ועובר מאחוריהם ובידו חפץ, למשל מטפחת.
השחקן ההולך שומט את המטפחת מאחורי גבו של אחת השחקנים, ומנסה לשוב למקומו במעגל.
על השחקן שמאחוריו נשמט החפץ לתפוס את ההולך בטרם ישוב למקומו.
תופסת דגדוגים: המשתתפים משחקים תופסת רגילה (כולם על כולם), אך כששחקן נתפס, הוא עומד עם הידיים למעלה.
הוא רשאי לחזור למשחק כשחקן פעיל רק אחרי ששלושה שחקנים שונים דגדגו אותו לפרק זמן של 3 שניות פחות או יותר.
תופסת גובה 2: משחק תופסת המתרחש כולו מעל גובה הרצפה.
שחקן המניח רגל על הרצפה דינו כדין שחקן שנתפס.
משחק זה מתואר בספר בילבי בת גרב.
המשחק מתאים למשחק בחדר גדול בבית, בו פזורים כיסאות ורהיטים נמוכים אחרים.
תופסת שרשרת: בהתחלה יש תופס אחד.
כל שחקן שנתפס נותן יד לתופס, וכך בהדרגה נוצרת שרשרת אנושית של תופסים.
לתופסים אסור לנתק ידיים, ורק שני התופסים שבקצות השרשרת רשאים לתפוס שחקנים אחרים.
הבורחים יכולים לברוח על ידי הקפת השרשרת מסביב, או על ידי מעבר דרך אמצע השרשרת, לפני ששני התופסים מקצה השרשרת יגיעו אליהם.
השחקן האחרון שלא נתפס הוא המנצח.
תופסת הקם תופס: בהתחלה יש תופס אחד המכריז את מי ברצונו לתפוס, המטרה של הנתפס היא לגעת במשתתפים הפזורים ברצפה.
אם התופס נוגע בנתפס על הנתפס לקבל עונש מהתופס לפי ראות עיניו, אם הנתפס מצליח לגעת במישהו אחר היושב על הרצפה הנגוע קם, הנתפס מתיישב, הקם הופך לתופס והתופס הופך לנתפס וכך הלאה עד לתום זמן המשחק.
תופסת מגפה: תופסת שבה יש תופס אחד או יותר תלוי בכמות השחקנים המשתתפים.
לשחקנים מותר לרוץ ולהתחבא בכל מקום שבשטח המשחק.
התופס או התופסים סופרים והמטרה של התופסים היא לתפוס את שאר השחקנים.
אם שחקן נתפס הוא הופך לתופס נוסף.
תופסת זחל ומספריים: בוחרים תופס ושאר המתמודדים עומדים בשורה ממול לתופס התופס בוחר מישהו שיתפוס אותו ואם אחד האחרים עובר בין המרחק בין התופס לנתפס הוא נהיה הנתפס שהתופס אמור לתפוס אותו