tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
השתלם באוניברסיטאות של גרמניה (טובינגן, מינכן, פרייבורג).
המשיך להשתלם בשווייץ, ושם הוסמך לד"ר לפילוסופיה באוניברסיטת ז'נבה.
מייסדו ועורכו הראשון של "ייברייסקאיה ז'יזן" היה עורך דין יהודי בפטרבורג, ניקולאי סורין, שקיבל מן השלטונות בשנת 1904 היתר להוצאתו של ירחון.
אל המערכת הצטרפו ד"ר משה מרגולין כעורך ראשי; ויוליוס ברוצקוס, רופא ועיתונאי שקודם לכן (עד שנת 1902) נמנה עם חברי מערכת הירחון הרוסי-יהודי "ווסחוד" ('זריחה').
מערכת "ראזסווייט" כללה גם את משה צייטלין, מהנדס; וחמישה סטודנטים - שלמה גפשטיין, אלכסנדר גולדשטיין, אריה בבקוב, ארנולד זיידנמן ומקס סולובייצ'יק.
זמן קצר לאחר פתיחתו המחודשת הצטרף למערכת העיתון גם זאב ז'בוטינסקי ויחד עם אברהם אידלסון היו לבולטים שבכותביו.
בעבודתו הציונית והפובליציסטית טיפח, בהתאם להחלטת "ועידת הלסינגפורס", גם את "עבודת ההווה" (מונח שבו השתמש הפילוסוף היהודי מרטין בובר) למען הבטחת זכויות אזרח, אוטונומיה לאומית וחיים לאומיים ליהודים בארצות מגוריהם בגולה.
באביב 1917 השתתף בוועידה הציונית הכול-רוסית ופעל בכיוון זה למען בניין החיים הלאומיים ליהודים בכל רוסיה הגדולה.
אך משהשתלט המשטר הבולשביקי שב למולדתו, ליטא המשוחררת.
משחזר בסתיו 1918 לקובנה (כבר ליטא העצמאית), מרוסיה הבולשביסטית – והוא אז בן 35 שנה – יצאו לו כבר בתוך יהדות רוסיה מוניטין של פובליציסט והוגה דעות ציוני יהודי.
מעבר לכתיבתו בכתבי עת היו באמתחתו גם כמה ספרים חשובים .
בהיותו ברוסיה חיבר והוציא, למשל, את האטלס הגאורפי וההיסטורי של ארץ ישראל, שבזמנו תרם הרבה להפצת ידיעת הארץ בין הנוער היהודי המתלמד.
עם שובו זינק במלוא מרצו ולהטו לתוך הקלחת של פעילות ציבורית-פוליטית, והיה בקשרי חברות שיתוף פעולה עסקני ציוני עם הד"ר אבא לפין והד"ר נחמן רחמילביץ.
כבר ביוני 1919 הוא נקרא לכהן כשר לענייני היהודים בממשלתו של מיקולס סלז'וויצ'יוס .
בכהונה זו שימש גם לאחר התמורות שחלו במשך הזמן בהרכבה האישי של הממשלה הליטאית – למעשה עד דצמבר 1922, כאשר עבר ללונדון כדי לשמש שם כחבר ההנהלה הציונית העולמית, שאליה נבחר על ידי הקונגרס הציוני ה-12 בקארלסבאד ב-1921.
כשר לענייני יהודים התמסר בכל מרצו ויכולתו לייסוד "המועצה הלאומית" (ביידיש: 'הנאציונאל-ראט') של יהודי ליטא, כגוף רשמי המיצג ומנהל את האוטונומיה היהודית, ארגון הקהילות, ביסוס רשת בתי-הספר הממלכתיים ליהודים, שהיו יהודיים גם בשפתם (עברית ויידית), בתכנם וברוחם.
כחבר הממשלה הוא לא הסתפק בהגנה על זכויותיו של המיעוט היהודי בלבד, אלא נטל חלק פעיל בכל עבודת הממשלה ובמיוחד במערכתה הקשה בזירה הבינלאומית להכרת העיר וילנה כעיר בירתה של ליטא.
במאי 1920 נבחר מטעם הסיעה היהודית (במחוז הבחירה של אוטיאן) לחבר הסיימאס המכונן הליטאי וכיהן בתפקיד זה עד 1922.
השהות בלונדון מאז 1922 לא האירה לו פנים.
בשל חילוקי דעות קשים עם ד"ר חיים ויצמן, נשיא ההסתדרות הציונית העולמית דאז, נאלץ אחרי קרוב לשנה וחצי של עבודה בהנהלה הציונית, לפרוש ממנה.
אחרי זמן מה, ב-1923, עבר מלונדון לברלין וחידש את עבודתו המדעית.
שם השתתף בהכנתו של הלקסיקון היהודי (בגרמנית) והיה אחד ממייסדי המפעל הגדול - ה"אנציקלופדיה יודאיקה" (בגרמנית), וערך בה את המדור של "מדע התנ"ך".
עליית הנאצים לשלטון שמה קץ להמשך הוצאת האנציקלופדיה.
בתקופת פעילותו הברלינית שיתף פעולה עם הקבוצה הראדיקלית (יצחק גרינבוים, נחום גולדמן ואחרים) במאבקה נגד תוכניתו של ויצמן להרחיב את הסוכנות היהודית.
בשנת 1933 עלה לארץ ישראל והתיישב בחיפה.
שימש מנהל סניף בנק אפ"ק ואחר כך יושב ראש ועד "הדר הכרמל" בחיפה (1939–1943).
היה יו"ר ועד הנאמנים של בית הספר הימי בחיפה מאז היווסדו ב-1938 ועד אמצע שנות הארבעים.
היה מפעילי החברה לחקר המקרא בישראל.
לפני מותו הספיק להכין כ-60 אחוז מ"לקסיקון מקראי", שראה אור בהוצאת דביר לאחר מותו.
מ-1943 ולמשך ארבע שנים שימש מנהל מחלקת החינוך של הוועד הלאומי של כנסת ישראל.
הוא התפטר מהנהלת מחלקת החינוך מטעמי בריאות באוקטובר 1946. עם קום מדינת ישראל (אז עִברת את שם משפחתו מסולובייצ'יק לסוליאלי), מונה לראש שירותי השידור במדינת ישראל.
כעבור שלוש שנים נאלץ לפרוש מהתפקיד, עקב מחלתו.
נפטר בביתו בירושלים ממחלה ממארת במרץ 1957, בגיל 73. נקבר בהר המנוחות בנוכחות קהל רב.
ראשי פרקים במדעי המקרא (תרגם זלמן רובשוב), אודסה, 1914;
(ביחד עם זלמן שזר; אז רובשוב), תולדות בקורת המקרא (הוא כתב על מצבו של מדע זה אצל חכמי אומות העולם, ורובשוב על המצב אצל חכמי ישראל), ברלין, 1925;
שכיות המקרא (אוצר תמונות לכתבי הקודש ולקדמוניותיהם), ברלין 1925; (הופיע גם באנגלית ובגרמנית.
תורגם לאנגלית בידי משה סימון)
(בעריכתם של מנחם סוליאלי ומשה ברכוז), לקסיקון מקראי, 2 כרכים, תל אביב: דביר, 1964/65. (יצא לאור לאחר מותו של סוליאלי.)
מקס קלמנס לותר פון האוזן היה מצביא גרמני במלחמת העולם הראשונה.
פון האוזן נולד ב-17 בדצמבר 1846 בדרזדן.
הוא התגייס לצבא סקסוניה ולחם במלחמה האוסטרו-פרוסית נגד פרוסיה ב-1866, ולאחר מכן לחם במלחמת פרוסיה צרפת.
לאחר איחוד גרמניה ב-1871 עבר ללמד באקדמיה הצבאית הפרוסית שבברלין עד שנת 1875, אז עבר לשרת במטה הכללי.
בשנת 1897 מונה לפקד על הדיוויזיה ה-32 (הסקסונית ה-3), ובשנת 1900 עבר לפקד על הקורפוס ה-12 (הסקסוני ה-1).
בין השנים 1902–1914 שימש שר המלחמה של ממלכת סקסוניה.
עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה והזזת הכוחות הוגדר צבא סקסוניה כארמייה השלישית ופון האוזן מונה לעמוד בראשה.
הארמייה שבפיקודו השתתפה במערכה על הגבולות, לרבות בקרב שרלרואה, והייתה אחראית להחרבתה של ריימס בספטמבר 1914. משראה כי נסיגתה של הארמייה השנייה לאחר הקרב הראשון על המארן חושפת את כנפו הימנית, הורה פון האוזן על נסיגה, ולאחר התייצבות החזית על נהר האן שוחרר מפיקוד הארמייה עקב מחלה.
החליפו בתפקיד קרל פון איינם.
פון האוזן לא מילא תפקידים נוספים במלחמה והוא נפטר בשנת 1922.
מסדר העיט האדום עם שרשרת
מקס סטוק בע"מ, המוכרת כ MAX, היא רשת ישראלית שמוכרת מוצרים ממגוון קטגוריות, כגון צעצועים ומשחקים, כלי כתיבה, כלי עבודה, כלי בית וחצר, כלי מטבח, טקסטיל לבית ומוצרים לימי הולדת ומסיבות.
הרשת הוקמה בשנת 2004 עם פתיחת הסניף הראשון בשכונת קריית אליעזר בחיפה.
אורי מקס, הבעלים והמייסד של הרשת, ביקר בשווקים של סין, אינדונזיה, טורקיה, גרמניה ומדינות נוספות, וייבא מהן מוצרים מוזלים.
את הרשת הקים עם דני אסטרוג, בעל החברה היבואנית דן-אס.
ב-2014 הצטרף לבעלות על הרשת אוון ניומן, בעליה של רשת קמעונאית באוסטרליה.
ביוני 2017 רכשה קרן אייפקס פרטנרס 55% מרשת "MAX", לפי שווי חברה של כ-300 מיליון ש"ח.
בספטמבר 2020 הונפקה החברה בבורסה לניירות ערך בתל אביב לפי שווי של 1.7 מיליארד ש"ח.
במהלך השנים נפתחו סניפים נוספים, ונכון לאוקטובר 2025, הרשת מונה 63 סניפים, הפזורים בכל רחבי הארץ, ממעלות וקריית שמונה בצפון עד אילת בדרום.
בשונה מרשת האם, "MAX", אשר סניפיה ממוקמים לרוב באזורי תעשייה ומתאפיינת בחנויות רחבות ידיים, חנויות "MAX 10" ו"MAX 20" מתאפיינות בגודל חסכוני ומצומצם של עד 300 מ"ר, וממוקמות במרכזי הערים על מנת להיות נגישות יותר ללקוחות.
MAX 10 - ברשת זו נמכרים בעיקר מוצרים עד 10 שקלים.
רשת זו מונה (נכון למאי 2017) 2 סניפים.
MAX 20 - ברשת זו נמכרים בעיקר מוצרים עד 20 שקלים.
נוסף על חנויות הרשת, מפעילה הרשת אתר אינטרנט.
האתר משמש קטלוג למוצרים הנמכרים בסניפי הרשת.
מקס פאולי היה קצין אס אס בדרגת שטנדרטנפיהרר.
שימש כמפקד מחנה הריכוז שטוטהוף מספטמבר 1939 עד אוגוסט 1942, ומפקד מחנה הריכוז נוינגמה ותתי המחנות הנלווים מספטמבר 1942 עד לשחרור המחנה במאי 1945.
פאולי נולד ב-1 ביוני 1907 בוסלבורן, לבעל חנות לחומרי בנין, ולאחר סיום לימודיו הצטרף לחנותו של אביו.
בשנת 1928 מת אביו, ופאולי ירש את החנות, ובאותה שנה הוא הצטרף למפלגה הנאצית.
בשנת 1930 הוא הצטרף לאס אס, והיה אחד מהלוחמים הוותיקים.
בשנת 1933 הוא הועלה לדרגת האופטשטורמפיהרר, ובשנת 1934 הוא הועלה לדרגת שטורמבאנפיהרר.
בשנת 1936 הוא מונה למפקד יחידת התקיפה ה-53 של האס אס, ובשנת 1937 הוא מונה למפקד היחידה ה-71 של האס אס, והועלה לדרגת אוברשטורמבאנפיהרר.
בספטמבר 1939 הוא מונה למפקד מחנה הריכוז שטוטהוף, ובספטמבר 1942 הוא מונה למפקד מחנה הריכוז נוינגמה.
בעת שפיקד על מחנה נוינגמה אירעו במחנה זוועות רבות, ביניהם עריכת ניסויים רפואיים על אסירי המחנה.
בשנת 1944 הרופא הנאצי קורט הייסמאייר ערך ניסויים על עשרים ילדים במטרה למצוא תרופה לשחפת.
ילדים אלו הובאו במיוחד מאושוויץ לצורך הניסוי הרפואי.
הילדים והמלווים שלהם נרצחו בתלייה באפריל 1945 מווים שנתלו על קיר במרתף בית ספר בהמבורג.
בית ספר זה היה תת-מחנה של מחנה נוינגמה הגדול.
פאולי הועמד לדין בגין פשעי מלחמה יחד עם עוד 13 נאשמים על ידי הבריטים בהמבורג.
המשפט נמשך מיום 18 במרץ עד 13 במאי 1946. הוא נמצא אשם ונידון למוות יחד עם 11 מהנאשמים האחרים, וב-8 באוקטובר 1946 הוצא להורג בתלייה בכלא המלין.
מקס קרל וילהלם פון גלוויץ היה גנרל פרוסי שפיקד על מספר ארמיות במהלך מלחמת העולם הראשונה, הן בחזית המערבית והן בחזית המזרחית.
גלוויץ נולד בברסלאו בחבל שלזיה, אז בשליטת פרוסיה.
הוא התגייס לצבא הפרוסי ב-1870, ונלחם עם גדוד תותחנים במלחמה הפרנקו-פרוסית.
בשנת 1877 החל ללמוד באקדמיה הצבאית הפרוסית, ולאחר מכן מילא תפקידי מטה שונים, וכן התקדם בסולם הפיקוד בחיל התותחנים.
בשנת 1899 הוא הועלה לדרגת אוברסט, ומונה למפקד רגימנט הארטילריה ה-76 (באדן-5).
בשנת 1901 הוא מונה למפקד חטיבת הארטילריה ה-29, ובשנת 1902 הוא הועלה לדרגת גנרל מיור.
בשנת 1906 הוא הועלה לדרגת גנרל לויטננט, ומונה למפקד הדיוויזיה ה-15, עליה פיקד עד לשנת 1911. לאחר מכן הוא הועלה לדרגת גנרל חיל התותחנים, ומונה למפקח הכללי של חיל התותחנים.
בשנת 1913, לרגל חגיגות 25 שנה לשלטונו של וילהלם השני, קיסר גרמניה, הוא קיבל את תואר האצולה פון גלוויץ.
פון גלוויץ הוצב עם פרוץ המלחמה בראש קורפוס המילואים של המשמר בחזית המערבית והשתתף בקרב שרלרואה.
לאחר קרב זה הוא הועבר לחזית המזרחית כדי לתגבר את הארמייה השמינית.
ב-9 בפברואר 1915 מונה למפקד פלגת הארמייה גלוויץ שהפכה ב-7 באוגוסט לארמייה ה-12, והשתתף עימה בקרב גליציה.
ב-23 בספטמבר מונה למפקד הארמייה ה-11 ופעל עימה במערכה נגד סרביה.
ב-19 ביולי 1916 מונה למפקד הארמייה השנייה שלחמה בקרב על הסום, ובנוסף לכך גם מונה למפקד קבוצת הארמיות גלוויץ - שהוטל עליה לתאם בין הארמיות הראשונה והשנייה.
ב-17 בדצמבר 1916 מונה למפקד הארמייה החמישית, ופיקד עליה גם במהלך קרב סן-מייל.
ב-27 בספטמבר 1918 מונה למפקד קבוצת הארמיות גלוויץ - שכללה את הארמייה החמישית ואת פלגת הארמייה C, ופיקד עליה עד לסיום המלחמה.
לאחר המלחמה כיהן פון גלוויץ בין השנים 1920–1924 כנציג מפלגת העם הלאומית גרמנית ברייכסטאג.
ב-18 באפריל 1937 מת פון גלוויץ במהלך טיול באיטליה.
מקס פון פבק היה גנרל גרמני שפיקד על קורפוס ועל ארמיות במלחמת העולם הראשונה.
פון פבק נולד בברלין למשפחה עם רקע צבאי.
בשנת 1871 התגייס לצבא הגרמני הקיסרי, ושירת בחיל המשמר.
פון פבק מילא בצבא תפקידי פיקוד ומטה.
בשנת 1906 מונה למפקד הדיוויזיה ה-28, בשנת 1910 מונה למפקד הקורפוס ה-15, ובשנת 1913 מונה למפקד הקורפוס ה-13.
בפרוץ מלחמת העולם הראשונה היה פון פבק מפקד הקורפוס ה-13 (וירטמברג) שהיה חלק מהארמייה החמישית ולחם בחזית המערבית, ונטל חלק בקרב הארדנים.
באוקטובר 1914 הועבר הקורפוס תחת פיקוד הארמייה השישית, ולחם עימה במרוץ אל הים ובקרב איפר הראשון, שם פיקד על פלגת ארמייה בניסיון לכבוש את העיר איפר, אך לא הצליח במשימתו.
ב-9 במרץ 1915 הועבר פון פבק לחזית המזרחית והקים את הארמייה ה-11. ב-27 במרץ 1915 נפצע אלכסנדר פון קלוק מפקד הארמייה הראשונה ופון פבק נשלח להחליפו, ועמד בראש הארמייה עד לפירוקה ב-17 בספטמבר 1915. על הצלחתו בקרבות קיבל את העיטור פור לה מריט.
ב-22 בספטמבר 1915 הועבר פון פבק שוב לחזית המזרחית ומונה למפקד הארמייה ה-12. ב-5 באוקטובר 1916 מונה למפקד הארמייה השמינית ועמד בראשה עד ל-22 באוקטובר 1916, אז פרש מהצבא עקב מחלה.
בעקבות החמרת מחלתו התאבד פון פבק בגרמיש-פרטנקירכן שבבוואריה ב-16 בדצמבר 1916.
הצלב הגדול של מסדר הכתר של וירטמברג
הצלב הגדול של מסדר העיט אדום עם עלי אלון
מקס פון בֶּהן היה גנרל גרמני, שפיקד על קורפוס ועל ארמיות במלחמת העולם הראשונה.
פון בהן נולד בברומברג למשפחת אצולה בפומרניה עם רקע צבאי, אביו יוליוס פון בהן היה גנרל לוטננט בצבא הפרוסי.
בשנת 1867 התגייס פון בהן לצבא הפרוסי, ולחם במלחמת צרפת–פרוסיה, שם נפצע וקיבל על כך את צלב הברזל.
פון בהן מילא בצבא תפקידי פיקוד ומטה.
בשנת 1905 מונה למפקד הדיוויזיה ה-18, ובשנת 1910 מונה למושל העיר אולם.
בפרוץ מלחמת העולם הראשונה מונה פון בהן למפקד קורפוס המילואים ה-9 שהיה מוצב תחת פיקוד ארמיית הצפון עד ה-22 באוגוסט 1914 ולאחר מכן היה חלק מהארמייה הראשונה ולחם בחזית המערבית.
הקורפוס בפיקודו נטל חלק במצור על דנדרמונדה, ובספטמבר 1914 השתתף בקרב על האן.
בסוף אוגוסט 1915 מונה במקביל לסגן מפקד הארמייה הראשונה, תפקיד אותו מילא עד לפירוק הארמייה ב-17 בספטמבר 1915. לאחר מכן הועבר תחת פיקוד הארמייה השנייה, וב-21 באוקטובר עבר תחת פיקוד הארמייה השישית, ולחם בקרבות בפלנדריה ובארטואה.
בסוף פברואר 1916 עבר תחת פיקוד הארמייה החמישית עימה נלחם בקרב ורדן.
ביולי 1916 עבר תחת פיקוד הארמייה הראשונה שהוקמה מחדש ולחם עימה בקרב על הסום.
על הצלחתו בקרב קיבל ב-24 באוגוסט את העיטור פור לה מריט.
ב-25 באוגוסט הועבר שוב תחת פיקוד הארמייה השישית, אך ב-26 בספטמבר הוחזר לגזרת הסום.
ב-26 באוקטובר 1916 הועבר תחת פיקוד הארמייה הרביעית ששהתה בגזרת נהר האיזר.
ב-4 בפברואר 1917 מונה פון בהן למפקד פלגת הארמייה C, במקום גנרל הרמן פון שטרנץ.
ב-11 במרץ 1917 מונה פון בהן למפקד הארמייה השביעית.
באפריל 1917 הותקפה הארמייה שבפיקודו בידי כוחות צרפתיים במהלך מתקפת ניוול, ובכלל זה בקרב השני על האן.
ב-20 במאי 1917 קיבל פון בהן תוספת עלי אלון לעיטור הפור לה מריט.
ב-6 באוגוסט 1918 מונה פון בהן למפקד קבוצת הארמיות בהן ופיקד עליה עד סוף המלחמה.
לאחר המלחמה התגורר פון בהן בברלין, וב-18 בפברואר 1921 מת באחוזת זומרפלד.
גנרל מקס פון הרטליב-ואלספורן היה מפקד בורמאכט שפיקד על כוחות במלחמת העולם השנייה.
פון הרטליב נולד ב-20 באוקטובר 1883 בהינהיים, שהשתייכה לאימפריה הגרמנית.
בשנת 1905 התגייס פון הרטליב לצבא הגרמני הקיסרי, והצטרף לרגימנט הרגלים ה-127 (וירטמברג ה-9), ולחם בשורותיו במהלך מלחמת העולם הראשונה.
ב-27 בפברואר 1915 הועלה לדרגת האופטמן, ובסוף 1916 מונה למפקד הגדוד ה-2 ברגימנט.
על פעולותיו בקרבות קיבל את עיטורי צלב הברזל דרגה שנייה, צלב האבירים של מסדר בית הוהנצולרן עם חרבות, אות הפציעה בשחור, וצלב הכבוד של מלחמת העולם 1914/1918.
לאחר המלחמה הצטרף פון הרטליב לרייכסווהר, ומילא בו תפקידי פיקוד ומטה.
ב-1 באוקטובר 1930 מונה פון הרטליב למפקד הגדוד הממונע ה-2 (הפרוסי), וב-1 בינואר 1932 הועלה לדרגת אוברסט לוטננט.
ב-1 באפריל 1934 הועלה לדרגת אוברסט, וב-1 באוקטובר 1934 מונה למפקד רגימנט הרובאים ה-2. ב-15 באוקטובר 1935 מונה למפקד חטיבת הפאנצר ה-2, וב-1 באפריל 1937 הועלה לדרגת גנרל מיור.
לאחר סיפוח אוסטריה לגרמניה, עברה החטיבה בפיקוד פון הרטליב לווינה.
ב-3 בנובמבר 1938 מונה למפקד חטיבת הפאנצר ה-5, וב-1 באוגוסט 1939 הועלה לדרגת גנרל לוטננט.
עם פרוץ המלחמה היה פון הרטליב מפקד חטיבת הפאנצר ה-5, ולחם עימה במהלך המערכה בפולין, כחלק מדיוויזיית הפאנצר ה-4 במסגרת הקורפוס הממונע ה-16. ב-8 באוקטובר 1939 מונה פון הרטליב למפקד דיוויזיית הפאנצר ה-5, ולחם עימה במהלך המערכה על צרפת כחלק מהקורפוס הממונע ה-15 במסגרת הארמייה הרביעית.
ב-29 במאי 1940 הודח פון הרטליב מתפקידו, עקב כישלונו בקרבות על קאלה ובדנקרק.
ביוני 1940 מונה פון הרטליב למפקד הדיוויזיה הממונעת ה-179, וב-20 בינואר 1942 מונה למפקד אזור הצבא האחורי 585 שפעלה בגזרה הדרומית של החזית המזרחית יחד עם הארמייה השישית.
ב-19 במאי 1942 נפצע פון הרטליב, וב-1 בפברואר 1943 מונה למפקד האזור הצבאי קרקוב, שהפך ב-7 ביולי 1943 לאזור הצבאי ה-226. ב-14 באוקטובר 1944 הפך האזור הצבאי שבפיקודו לדיוויזיה ה-602, ובתחילת מאי 1945 נפל פון הרטליב בידי בעלות הברית.
פון הרטליב שוחרר מהשבי בשנת 1947. לאחר שחרורו התגורר פון הרטליב בשטארנברג עד למותו ב-25 ביולי 1959.
מקס ניוולי (; 1 בינואר 1878 - 27 בפברואר 1926) היה מפיק קולנוע יהודי שפעל בברלין בתקופת רפובליקת ויימאר.
היה בין הראשונים בתקופתו שעסק בנושאים הנוגעים לאנטישמיות ודעות קדומות.
ניוולי מת בגיל צעיר (48) והספיק לפעול בתעשיית הקולנוע פחות מ-10 שנים.
עם זאת, הוא הפיק 19 סרטים, רובם באורך מלא.
סרטיו של ניוולי, כמו כל הסרטים באותה תקופה, היו סרטים אילמים בשחור-לבן וצולמו על צלולואיד.
עד שנת 2020, רק סרטו האחרון "אחדות, צדק וחופש" אותר, שוחזר ועבר דיגיטציה.
מקס ניוולי נולד כמנחם (מנדל) לוין בפולין, בעיירה קוז'ניצה הסמוכה לגבולה המזרחי עם בלארוס היום, אז בתחומי האימפריה הרוסית.
הוריו, שמואל וציפה לוין, היו יצרני ממתקים.
בצעירותו היגר לברלין והחל לעסוק שם באותו התחום.
בין השנים 1903 - 1911 היה מנדל לוין הבעלים ושותף בכמה חברות לייצור ריבות, ממתקים ושוקולד.
בשנת 1904 נשא לוין לאישה את הלנה קאופמן מרוזדז'ין (Rozdzień), היום שכונה בעיר קטוביץ שבפולין.
לזוג נולדו שתי בנות - דורות'יאה ורגינה.
בשנת 1912 אימץ מנדל לוין את שם הבמה מקס ניוולי ("ניוולי" היה היפוך אותיות של השם "לוין").
הוא למד אופרה ב"קונסרבטוריון שטרן" הידוע בברלין, הופיע בהפקות אופרה רבות ברחבי אירופה וגם לימד שירת סולו בגרמנית וברוסית בקונסרבטוריון בברלין.
בשנת 1918 הקים מקס ניוולי עם שותפו ארוין קאמפף, את חברת הפקות הסרטים הראשונה שלו בשם Nivelli-Film Fabrikation.
עוד באותה שנה הפיקה החברה 4 סרטים באורך מלא.
בסרטו הראשון "נתיבות החיים", לקח ניוולי על עצמו גם את כתיבת התסריט ואף שיחק ושר בתפקיד זמר האופרה.
בשנה שלאחר מכן, נפרד משותפו והקים חברה חדשה בבעלותו בשם .Nivo-Film & Co.
במסגרת החברה החדשה הפיק ניוולי את הסרטים "המנודים" (הידוע גם בשם "רצח פולחני") ו-"אנושות משתחררת" בבימויו של יוזף דלמונט (Joseph Delmont), במאי הסרטים האוסטרי הנודע, עמו יפיק לימים סרט נוסף.
סרטים אלו, נשאו אופי חברתי ופוליטי והיו מהחשובים בקריירה שלו.
כאמור, נהג ניוולי לחזור ולעבוד עם אותם במאים.
מלבד עבודתו עם דלמונט, היה לו שיתוף פעולה פורה גם עם קארל בוסה (Carl Boese) עמו הפיק 4 סרטים, ביניהם "נוקטורנו של אהבה", על חייו של המלחין הפולני פרדריק שופן; וכן עם ארתור אולמן (Arthur Ullmann), עמו הפיק 2 סרטים.
בהמשך הפיק את "סדרת אלבני" - 3 סרטים רומנטיים, כולם בבימויו של גוידו שמברג (פאריש) (Guido Schamberg - Parisch).
בשנות המשבר הכלכלי וההיפר-אינפלציה בגרמניה (1921–1924) איבד מקס ניוולי חלק ניכר מהונו ופנה לזמן מה לעסוק בתחומים נילווים לתעשיית הסרטים, בהם: יבוא, יצוא, הפצה והשכרה של סרטים ביחד עם שותף בשם ארתור גרגור.
כמו כן, ניהל בית קולנוע (Lichtspiel Palmenhaus Kino) וגם היה חבר בדירקטוריון של חברה פולנית להפקה והפצה של סרטים שמשרדיה היו בוורשה (Paw Film).
לאחר שהתאושש מהמשבר הפיק ברצף 4 סרטים דוקומנטריים קצרים במסגרת חברת ההפקות הקיימת וכן הקים חברת הפקות חדשה עם שותף בשם ד"ר סאנדר קייזרמן שנקראה Nivelli Film Max Nivelli & Co.
החברה ניגשה מייד להפקת סרט נוסף בבימויו של יוזף דלמונט.
הסרט, "אחדות, צדק וחופש", היה מבוסס על סרטם הקודם "אנושות משתחררת" ועשה גם שימוש בסצנות שצולמו לסרט זה.
עוד בטרם הסתיימו צילומי הסרט, מת לפתע מקס ניוולי מהתקף לב.
בעיתונות המקצועית ספדו לו ותיארוהו כאדם מבריק, יצירתי ונמרץ וכן כאישיות פופולרית בין אנשי תעשיית הקולנוע הברלינאית.
"המנודים" (Die Geächteten), הידוע גם בשם - "רצח פולחני" (Der Ritualmord)
הופק בשנת 1919 ושווק כסרט המיועד לחנך את הצופים על הסכנות הכרוכות בתעמולה אנטישמית בכלל, ובעלילת דם בפרט.
עם תום מלחמת העולם הראשונה, שטף גל מהגרים יהודים את מערב אירופה ובגרמניה התגברה האנטישמיות ושנאת הזרים.
בעקבות כך עלתה לדיון ציבורי "השאלה היהודית" (die Judenfrage) במסגרתה נדון גם הנושא של יחסים אינטימיים בין גרמנים ליהודים, נושא שנחשב עד אז לטאבו.
הסרט מתאר פוגרום הנערך בכפר שברוסיה הצארית.
היעלמותה של ילדה מציתה שמועות על רצח פולחני שביצע ראש הקהילה היהודית ואלו מובילות לשרשרת התקפות כנגד היהודים.
סטודנט רוסי המאוהב בבתו של ראש הקהילה, מצליח למנוע את סקילתו של האב.
כאשר הילדה נמצאת בריאה ושלמה, נחשפת הקנוניה לטפול על היהודים את עלילת הדם, אולם זה מאוחר מידי עבור אהובתו שנפגעת פגיעה אנושה באחת ההתקפות ומתה.
ראש הקהילה והסטודנט כאחד, נשבעים להילחם בדעות הקדומות שהובילו לטרגדיה הזו.
הקרנת הבכורה של הסרט בברלין הייתה אירוע נוצץ בהשתתפות מבקרי קולנוע מכל העיתונים החשובים וכן נציגים ידועים מעולם הספרות והאמנות הברלינאי.
עם סיום ההקרנה נשמעו מחיאות כפיים רועמות.
בביקורות שהופיעו בעיתונים נרשם, בין השאר, כי הסרט הוא "יצירת מופת", "אחד הסרטים הטובים ביותר שהופקו עד כה" וכן "סרט שבו הגיבור הוא לא אדם ספציפי אלא אומה שלמה".
במיוחד צוין מקס ניוולי שתואר כ"אבא" של הפרויקט, שבסרטו זה "הצליח להפיץ את חזונו לנאורות והכרה בחובה להילחם בדעות קדומות", "ובכך הוא יכול להיחשב כאחד מיוצרי הסרטים המונומנטליים של תקופתו".
בתוך 6 שבועות מהקרנתו, זמן שנחשב אז לשיא, נמכר הסרט בכל העולם וכבר התקבלו הזמנות לרכישת סרטו הבא - "אנושות משתחררת".
עיבוד משנת 1920 לרומן באותו השם מאת מקס גלאס (Max Glass).
הסרט נכלל ברשימת הסרטים האנטי-בולשביקים של אותה תקופה.
זהו סיפור המדמה את "מרד הספרטקיסטים" שאירע במציאות רק שנה אחת קודם לכן והיה ניסיון פוטש כושל בו ניסו מהפכנים בולשביקים להפיל את משטר רפובליקת ויימאר.
בסרט מתוארת התקוממות אלימה של פועלים המבקשים לנפץ את הסדר הקיים, התקוממות המובילה כמעט למלחמת אזרחים.
הסרט שיקף את החשש הגובר של רוב הציבור מהקצנה פוליטית.
בעוד הסרט מצולם, נערך ניסיון הפיכה נוסף - "הפוטש של קאפ", הפעם מצד קבוצה ימנית-קיצונית.
לאור הנושא הרגיש והדאגה לשרידותה של הרפובליקה הצעירה, נקרא מקס ניוולי למשרד החוץ והתבקש לאפשר לנציגי המשרד לצפות בסרט לפני שחרורו לאקרנים.
החשש היה כי הסרט ישפיע לרעה על תדמיתה של גרמניה בעולם.
בחודש יוני 1920 אישרה הצנזורה את הקרנתו של הסרט אולם לאור רגישות הנושא החליטה חברת "ניבו-פילם" להמתין עם הפצתו והקרנת הבכורה נערכה רק בחודש נובמבר של אותה שנה.
בהקרנה זו השתתפו אישי ציבור ונציגים של הממשלה.
רוב הביקורות הכריזו על הסרט כהצלחה.
הסרט כונה "מסמך היסטורי חשוב", "אחד הטובים שנראו בשנים האחרונות", "מרתק ומציאותי".
היו ששיבחו את האומץ שהפגינו יוצרי הסרט בכך שהעזו לטפל בנושא כה רגיש בתקופה בה פצעי המאורעות האחרונים עדיין טריים.
עיתונים שייצגו גישות סוציאליסטיות לעומת זאת, טענו כי הפועלים הוצגו בצורה שלילית מדי וכי כוונת הסרט הייתה לזרוע פחד בקרב האזרחים.
מבחינה אמנותית הסרט נחשב כפורץ דרך - בהפקתו השתתפו כ־17,000 איש ונכתב כי נעשה בו שימוש אפקטיבי בתפאורות מרשימות ובעולם עשיר של דימויים אשר נתנו לסרט כיוון ותנופה.
(חוף הענבר בפרוסיה המזרחית)לא ידועדוקומנטרי
קצר1924Die Tannenbergfeier in Königsbergהטקס של טאננברג בקוניגסברגלא ידועדוקומנטרי
קצר1924Die Verfassungsfeier in Berlinטקס החוקה בברליןלא ידועדוקומנטרי
קצר1924Die Ehrengedenkfeier für die Toten Heldenטקס הזיכרון לגיבורים שנפלולא ידועדוקומנטרי
קצר1926Einigkeit und Recht und Freiheitאחדות, צדק וחופשיוזף דלמונטעלילתי
מקסוול הרמן אלכסנדר "מקס" ניומן היה מתמטיקאי ומפצח צפנים יהודי-בריטי.
עבודתו במלחמת העולם השנייה הובילה לבניית קולוסוס - המחשב המתוכנת האלקטרוני הראשון בעולם.
בנוסף לכך, הוא הקים את מעבדת המחשב באוניברסיטת מנצ'סטר, אשר הפיקה את המחשב הראשון בעולם בעל תוכנה מאוחסנת ב-1948, בשם "המכונה הניסיונית קטנת המידות של מנצ'סטר".
מקס ניומן נולד בתור מקסוול נוימן בצ'לסי, לונדון, אנגליה למשפחה יהודית, ב-7 בפברואר 1897. אביו היה הרמן אלכסנדר נוימן, שהגיע במקור מן העיר הגרמנית בידגושץ' (כיום חלק מפולין) והיגר עם משפחתו ללונדון בגיל 15. הרמן עבד כמזכיר והתחתן עם שרה אן (פייק), מורה לאנגלית, בשנת 1896.
המשפחה עברה לדולוויץ' בשנת 1903, וניומן למד בבית הספר של לונדון מ-1908. בבית הספר, הוא הצטיין במתמטיקה, וכן שיחק שחמט וניגן בפסנתר.
בשנת 1915 זכה נוימן במלגה ללימודי מתמטיקה בקולג' סנט ג'ון, שבקיימברידג'.
לימודיו נדחו בעקבות מלחמת העולם הראשונה.
אביו נעצר בתור אויב לאחר תחילת המלחמה ב-1914, ועם שחרורו חזר לגרמניה.
ב-1916 שינה ניומן את שמו מ"נוימן" לצורה האנגלית "ניומן", ואמו שרה עשתה זאת גם היא ב-1920. בינואר 1917 החל ניומן ללמד בבית הספר ביורק, ועזב באפריל 1918. הוא בילה כמה חודשים במחלקת הכספים של הצבא הבריטי, ולאחר מכן לימד בבית ספר שיגוול במשך שישה חודשים בשנת 1919, לפני שחזר לקיימברידג'.
הוא נקרא לשירות צבאי בפברואר 1918, אך טען לסירוב מצפוני עקב אמונותיו וארץ מוצאו של אביו, ובכך נמנע מכל תפקיד מרכזי בלחימה.
ניומן המשיך את לימודיו באוקטובר 1919, וסיים את תוארו ב-1921. את התזה שלו ביצע על שימוש במכונות סימבוליות (כדוגמת מכונת טיורינג שהומצאה מאוחר יותר) בתחום הפיזיקה.
ב-5 בנובמבר 1923 ניומן נבחר לעמית מחקר בקולג' סנט ג'ון, שם עבד על הבסיס של טופולוגיה קומבינטורית.
ההגדרות של נוימן פתרו בעיות שעלו מניסיונות הגדרה קודמים לתחום.
פרסומיו של מעל לעשרים מאמרים הציבו אותו כ"מומחה בטופולוגיה מודרנית".
בדצמבר 1934 נישא ללין לויד אירווין, סופרת, עם פטריק בלקט כשושבין.
לזוג נולדו שני בנים, אדווארד (נולד ב-1935) וויליאם (נולד ב-1939).
הממלכה המאוחדת הכריזה מלחמה על גרמניה ב-3 בספטמבר 1939. אביו של ניומן היה יהודי, דבר שהיווה בעיה לרגל עלייתו של הרייך השלישי.
לין, אדווארד וויליאם עברו לארצות הברית ביולי 1940 (שם שהו במשך שלוש שנים לפני חזרתם לאנגליה באוקטובר 1943).
אוסוולד ובלן מנע מניומן לעבור לאוניברסיטת פרינסטון, ולכן נשאר באוניברסיטת קיימברידג' שם המשיך לעשות במחקר והוראה.
מקס (פרייהר) פון אופנהיים היה דיפלומט גרמני, הרפתקן, ארכאולוג חובב ואספן אמנות.
הוא היה בן למשפחת אופנהיים שהייתה במקורה משפחת בנקאים יהודייה גרמנית שייסדה את בנק סל.
הוא נטש את הקריירה שלו כדיפלומט וחפר באתר הארכאולוגי תל חלף לאחר שגילה אותו ב-1899 במסע שערך בסוריה.
ממצאים רבים מהאתר הובאו על ידו לברלין.
אופנהיים ניסה למכור את הממצאים למוזיאון פרגמון, אך הם סירבו להיענות לדרישותיו הכספיות.
בסופו של דבר הם הוצגו במוזיאון פרטי אותו פתח.
המוזיאון הופצץ ב-1943 במלחמת העולם השנייה על ידי בעלות הברית וכל הממצאים שהוצגו בו נפגעו קשות ונשברו לחלקים רבים.
רוב הממצאים שוחזרו בין השנים 2001–2010 והוצגו במוזיאון פרגמון ובבון.
אופנהיים היה דמות שנויה במחלוקת לפני מלחמת העולם הראשונה ובמהלכה.
הוא תמך מאוד בשליטת גרמניה על מרחב המזרח התיכון, וכתוצאה מכך עם בת בריתה האימפריה העות'מאנית.
בעת שירותו בצוות הקונסוליה הגרמנית בקהיר, נחשד על ידי הצרפתים והאנגלים בריגול.
הוא אכן עסק בתעמולה נגד מדינות אלה, שמטרתה הייתה לעורר את האוכלוסייה המוסלמית שבשליטתן למלחמת ג'יהאד נגד הקולוניאליזם הצרפתי והאנגלי.
מקס אופנהיים נולד ב־1860 בעיר קלן, כבנו של ופאולין אנגלס.
אביו אלברט נולד כיהודי למשפחת הבנקאים אופנהיים, והיה ממנהלי הבנק.
הוא המיר את דתו ב־1858 כדי להינשא לפאולין אנגלס הקתולית, שהייתה בת למשפחת סוחרים עתיקה מקלן.
ב־1867 קיבל , סבו של מקס ששמר על יהדותו, את התואר פרייהר (תואר המקביל לברון).
התואר ניתן באימפריה האוסטרו־הונגרית, אבל היה לו גם תוקף בפרוסיה.
לאחר קבלת התואר, החלה המשפחה להשתמש בשם פון אופנהיים.
למקס היו ארבעה אחים ואחיות.
מגיל צעיר הוא נחשף ליצירות אמנות.
כמו אביו, הוא היה אספן אמנות נלהב ופטרון של האמנויות.
אביו רצה שהוא יצטרף לעבודה בבנק, אבל הוא העדיף לעסוק בדברים אחרים.
על פי זיכרונותיו, העניין שלו במזרח התעורר לאחר שקיבל כמתנת חג המולד את הספר סיפורי אלף לילה ולילה.
מקס למד בבית הספר בקלן בין השנים 1866–1879. הוא סיים את לימודיו ב־Apostelgymnasium עם תעודה גרמנית המקבילה לתעודת בגרות.
לאחר מכן נענה לבקשת אביו והחל ללמוד משפטים באוניברסיטת שטרסבורג, אבל במקום ללמוד הוא הרבה לבלות את זמנו בפעילות סטודנטיאלית המקבילה לבית אחווה.
לאחר מכן עבר ללמוד באוניברסיטת ברלין, אבל מכיוון שגם בה לא השקיע בלימודיו, החזירו אביו לקלן, שם סיים את לימודיו.
את בחינת הדוקטורט עבר ב־1883. בתקופת ההתמחות הוא למד ערבית והחל לאסוף אמנות אוריינטלית.
באותה תקופה הוא השלים גם את השירות הצבאי כאולאן במסגרת רגימנט המשמר ה־15, שהיה רגימנט שיועד לאריסטוקרטים.
ב־1879 בעת שירותו הצבאי, פגש את הנסיך וילהלם, פגישה שהשאירה עליו רושם גדול.
הוא השלים את ההתמחות שלו ב־1891, כשעבר את הבחינה שלו כשמאי.
ב־1892 התפטר מהשירות הציבורי, אותו לא אהב.
בחורף 1883/4 עשה אופנהיים את מסעו הראשון לכיוון מזרח.
הוא ביקר באתונה, באיזמיר ובקונסטנטינופול.
הביקור ומפגשיו עם נשים יווניות השאיר עליו רושם גדול, בעקבות כך החל לאסוף תלבושות אוריינטליות של נשים.
במשך השנים הגיע האוסף שלו להיקף של 150 תלבושות.
ב־1886 יצא למסעו הראשון לאזור המגרב.
ביקורו הראשון היה במרוקו, בו הגיע לעיר פאס.
במסע זה, לא יכול היה להסתמך על ידיעת הגרמנית של תושבי המקום.
הוא הצליח לקלוט מספיק ערבית, כך שיכול היה לשוחח עם תושבי המקום.
בשוק העבדים המקומי של פאס, הוא רכש אישה ממוצא ברברי שהפכה לפילגשו הראשונה.
לאחר חודש הוא שחרר אותה.
אופנהיים היה הרפתקן שלא היסס להיכנס לתוך מסגד בפאס, והיה האירופאי הראשון שעשה זאת, אף על פי שהיה מודע לסיכון לחייו ולחיי בני לווייתו.
הוא גם לא חשש להתעמת עם שודדים שניסו לשדוד אותו ואת השיירה שלו בעת מסעותיו במרוקו.
ב־1892 התפטר מהשירות הציבורי, ואז יכול היה להקדיש את מלוא זמנו למסעותיו.
הוא היה עצמאי מבחינה כלכלית והשקיע כסף רב, שכר צוות של ארכאולוגים, וכן מדריך ערבי.
מטרתו הייתה להפוך למומחה בשפה, במנהגים ובתרבות של המזרח.
הוא הגיע לקהיר, שם שהה שבעה חודשים.
בתקופת שהייתו בעיר למד ערבית ואסלאם.
הוא עזב את המלון האירופאי שבו שהה והעדיף לשהות ברובע שבו גרו המקומיים.
בין השנים 1893–1894 המשיך במסעותיו ונסע מקהיר דרך ביירות והמדבר הסורי למסופוטמיה והגיע עד העיר בצרה, השוכנת לחוף המפרץ הפרסי.
מטרת מסעותיו הייתה לסקור את האזורים, ולמצוא אתרים ארכאולוגים דוגמת תדמור.
במסעותיו עבר באזורים בהם היה התייר האירופאי הראשון, ופיתח עניין בחיי הבדואים.
הממשל העות'מאני צרף למשלחתו 20 חיילים למטרות הגנה על חברי המשלחת.
היכולת שלו לשוחח בערבית הקלה עליו בפגישותיו עם השייח'ים הבדואים.
בנוסף, הוא נהג להתלבש במסעותיו בלבוש ערבי.
הוא שלח דוח על הבדואים שפגש בדרכו לממשלה הגרמנית.
את דרכו חזרה לגרמניה עשה דרך הודו והקולוניה מזרח אפריקה הגרמנית.
ב־1895 כתב את ספרו על מסעותיו, שכלל שני כרכים: "Vom Mittelmeer zum Persischen Golf" (מהים התיכון עד המפרץ הפרסי).
תומאס אדוארד לורנס (לורנס איש ערב, אותו פגש אופנהיים מאוחר יותר בכרכמיש ב־1912) כינה אותו "הספר הטוב ביותר על האזור שאני מכיר".
הוא התקבל לראיון אצל הסולטאן עבדול חמיד השני והם דנו בנושא פאן-אסלאמיזם.
אופנהיים, שהתעניין בדיפלומטיה ובפוליטיקה, ניסה להתקבל לשירות הדיפלומטי הגרמני, אבל משרד החוץ הגרמני דחה את בקשתו בגלל מוצאו היהודי של אביו.
כדי לעקוף את הבעיה, הוא הצהיר שהוא מתכחש למוצא היהודי שלו ומאמץ במלואה את דתה של אמו הקתולית (בעת מסעותיו במדבר הסורי, נהג להציג את עצמו כמוסלמי בפני השייח'ים).
בנוסף, הוא נעזר בגראף , שהיה שגריר גרמניה בלונדון ובעבר שר החוץ הגרמני, שהמליץ עליו ואמר שיש לו פוטנציאל גדול.
הוא הצליח להתקבל כנספח דיפלומטי בקונסוליה הגרמנית בקהיר.
תפקיד זה לא נתן לו מעמד דיפלומטי.
הוא הגיע לקהיר ביוני 1896 ושהה בה במשך 13 שנים.
הוא לא קיבל הנחיות ספציפיות לגבי פעילותו בקונסוליה, וניצל את החופש היחסי שניתן לו לפעילות עצמאית.
לאופנהיים היה חשוב למצב את עצמו כמומחה הראשי לענייני ערבים בקונסוליה בקהיר.
הוא הרבה לשלוח דיווחים על רשמיו לממונים עליו בברלין.
חשוב היה לו שדיווחיו יגיעו לידי הקיסר וילהלם השני, לכן נהג לכלול בדיווחיו מחמאות לקיסר.
דיווחיו אלה, שהגיעו לידיעת הקיסר, הביאו אותו להתייחס לאופנהיים כאיש אשר הוא יכול לסמוך עליו שיספר טובות על גרמניה במזרח הקרוב.
לא ידוע עד כמה היו לדיווחיו השפעה מעשית על מדיניות הקיסר.
אופנהיים ניצל את זמנו ויצר בהצלחה רשת היכרויות עם אנשי המעמד העליון בקהיר, אירופאי ומקומי.
בתקופת שהותו בקהיר עשה מספר מסעות.
בשנת 1899 ערך מסע לסוריה כיועץ מטעם דויטשה בנק.
מטרת המסע הייתה לאתר נתיב מתאים למסילת הברזל ברלין-בגדאד.
בדרכו עבר בחלב, דמשק וצפון מסופוטמיה.
ב־19 בנובמבר הוא גילה את תל חלף, לאחר ששמע סיפורים מכפריים מקומיים על אלילי אבן הקבורים בחול.
בתוך שלושה ימים התגלו מספר פסלים חשובים, כולל הפסל הידוע "האלה היושבת".
בבור בדיקה שנחפר, התגלתה הכניסה המערבית של הארמון המערבי.
מאחר שלאופנהיים לא היה פירמן לחפור באתר, הוא קבר את הפסלים שמצא והמשיך בנסיעתו.
דויטשה בנק לא היה מרוצה מעבודתו על המסילה ופיטר אותו.
בשנת 1900 הוא פגש את הקיסר בוועידה בפוטסדאם, שהתקיימה שנתיים לאחר מסעו של הקיסר לארץ ישראל, לבנון ודמשק.
המפגש אורגן על ידי הקונסוליה הגרמנית בקהיר.
אופנהיים הוזמן לאכול עם הקיסר.
בביקור הוא הראה לו כמה מאות תצלומים שצילם במסעו בשנת 1899. הקיסר הנלהב ביקש את חוות דעתו בנושאים הקשורים באסלאם והבדואים ומנהגיהם.
כגמול על העצות של אופנהיים, על האזור שהיה קרוב ללבו של הקיסר, הוא העלה אותו לדרגת יועץ משפטי ראשי.
לאחר מפגש זה, נהג אופנהיים לנסוע כל קיץ לגרמניה ונפגש עם הקיסר לארוחת צהריים, בה נהג לספר לו סיפורים על חיי המזרח.
בין השנים 1896–1909 הוא שלח לפחות 467 דוחות, חלקם הגדול כללו יותר מ־100 עמודים.
הדיווחים עסקו במגוון רחב של נושאים, כגון: פאן-אסלאמיות, שיקום מערכות ההשקיה שלבבל, הצעות למסלולים אפשריים לסלילת מסילת הברזל ברלין-בגדאד, פוליטיקה פנים מצרית הקשורה בבית המלוכה, פגיעתו הקשה של הכיבוש הבריטי, הצי הבריטי, השריף של מכה ועוד.
בכל דיווחיו של אופנהיים, בא לידי הביטוי רצונו להגן על האימפריה העות'מאנית כנגד ה"שד" הבריטי, או כלשונו: "האימפריה הקולניאלית האנגלית־מוסלמית־אפריקנית־אסייתית".
על פי ההיסטוריון האמריקאי שון מקמיקין , דיווחיו של אופנהיים לא כללו תובנות מקוריות, אלא היו שגרתיות בגישתן למידע, אבל הם הראו את רוחב ידיעותיו בנושא ואת שאיפתו הרבה שגרמניה תגן על האימפריה העות'מאנית.
דיווחיו כללו גם התייחסות לאוכלוסייה הנוצרית שהתגוררה בלבנון וסוריה, באומרו שאוכלוסייה זאת לא תתמוך לעולם בגרמנים והם אלמנט באוכלוסייה שלא ניתן לסמוך עליו ולכן על הגרמנים להתעלם מהם בתוכניותיהם.
הוא התייחס גם ליהודים הציונים, ואמר שלעת עתה הם בסדר.
הוא התייחס בחשדנות לאבן סעוד וגם ליריבו חוסיין בן עלי השריף של מכה, וטען ששניהם מקבלים תשלום מהבריטים.
הוא התייחס בחיוב ללאומנים המצריים שהתנגדו לכיבוש הבריטי של מצרים, ודאג להתיידד איתם.
פעילותו בקהיר ודעותיו הבוטות שתמכו בשאיפות הקולוניאליות של הממשלה הגרמנית, לא נעלמו מעיני השלטונות הבריטים.
הבית שלו שכן בקרבת אוניברסיטת אל אזהר, שהיה מרכז התנגדות לשלטון הבריטי.
הוא ארח בו גורמים שהיוו פוטנציאל להפוך מהפכנים כנגד הבריטים.
התנהלותו הביאה לדאגה ואי אמון של הבריטים בקהיר, שדאגו בקשר לתוכניות הגרמניות לגבי מצרים, אשר הפכה בשנת 1882 למדינת חסות בריטית.
הבריטים דאגו במיוחד לשליטתם על תעלת סואץ, ששימשה כדרך מעבר חשובה להודו.
אוולין בארינג, שהיה הקונסול הכללי של מצרים ולמעשה השליט שלה, חשד בו זה מכבר שהוא סוכן ומרגל של הקיסר הגרמני.
העיתונות הבריטית יצאה שוב ושוב בפרסומים כנגדו, כשהם מכנים אותו "מרגל של הקיסר".
ב"משבר עקבה" שהתרחש ב-1906, על קביעת קו הגבול באזור אום רשרש בין האימפריה הבריטית לאימפריה העות'מאנית, הגיעו החשדות של הבריטים כנגד אופנהיים לדרגת פרנויה.
הבריטים חשדו שהגרמנים עומדים מאחורי הסולטאן ומסיתים אותו.
הוא ארח בביתו מסיתים, ומביתו יצאו עלונים שקראו לפאן-איסלאמיות ולמלחמת ג'יהאד כנגד קולוניאליסטים אירופאים.
הוא היה מעורב עם גורמים אנטי-צרפתיים באלג'יריה וגורמים אנטי-איטלקיים בטריפולי שבלוב, שהייתה אז בשליטת איטליה.
תגובתו של אופנהיים לטענות הבריטים שההסתה של הערבים כנגד הבריטים שהוא עושה הגיעה לדרגה מסוכנת, הייתה משלוח דוחות תוקפניים יותר כנגד הבריטים למשרד החוץ הגרמני.
הוא ראה במאבק שהתנהל על קו הגבול בעקבה כהזדמנות של הגרמנים.
הוא צפה שתהיה התפרצות של הכוחות האיסלאמיים שנמצאים תחת השלטון הבריטי, ושהיא תהיה בעוצמה כה גבוהה, שתביא לכך שכל הכוחות הבריטיים היבשתיים וחלק ניכר מהכוח הימי יהיו עסוקים בדיכוי המרידות האלה.
הוא ראה בכך הזדמנות לגרמניה להפוך לכוח ברמה עולמית.
הוא צפה שבעתיד הכוח האיסלאמי יגדל, יחד עם גידול באוכלוסייה שלו, והם יהוו גורם משמעותי רב יותר במדיניות של המדינות האירופאיות.
הממונים עליו במשרד החוץ הגרמני העריכו את דוחותיו, אבל לא היו מוכנים בשלב זה להיכנס לעימות עם האימפריה הבריטית.
לאחר עזיבתו של הקונסול הכללי בארינג, השתפר מצבו של אופנהיים לתקופת מה.
בסתיו 1909 השתלט אופנהיים על עיתון רדיקלי שנקרא "Masr el Fatal".
רכישה זאת הציתה מחדש את הפרסומים נגדו כמרגל של הקיסר.
בוטרוס ראלי, הקופטי שמונה על ידי הבריטים כראש ממשלת מצרים, גינה אותו בפומבי.
איש עסקים נוצרי שחי בקהיר, כתב לנשיא הרייכסטאג, שמעשיו והאינטריגות של אופנהיים מסכנים את שמה של גרמניה ומסכנים את השלום.
טענות אלה הביאו לכך שתומכיו הפסיקו לתמוך בו.
הוא קיבל שנת חופש בתשלום ופוטר מהשירות בנובמבר 1910. כדי להקל עליו, העניק לו הקיסר וילהלם דרגת שירות Resident Minister.
אופנהיים קיים בקהיר אורח חיים עליו חלם מאז ילדותו.
הוא גר במבנה ארמון פאשה שנבנה בתחילת המאה ה-19 ברובע הערבי העתיק של העיר.
המבנה היה משופע בעיצוב אוריינטלי.
אופנהיים נהג לארח בחדר האוכל שלו קונסולים קולגות, ואורחים חשובים מגרמניה.
אבל בחלקו הפנימי של הארמון, מוסתר מעיני המבקרים, התקיים הרמון, שבו החזיק נשים ששימשו לו כפילגשים.
בכל שנה בסתיו, לקראת חזרתו מחופשת קיץ בגרמניה, היה המשרת הראשי שלו מחליף את הפילגש הראשית.
לרשות פילגש זאת עמדו שתי משרתות לשרתה.
הוא קרא לאותה פילגש "Zeitfrauen" ("אישה זמנית").
רק במקרה אחד הופרה ההפרדה בין שני חלקי הארמון, אופנהיים פגש ברחוב אישה נשואה בבורקה.
הוא נמשך אליה וארגן איתה פגישה.
בהמשך הפכה לפילגש שלו וכדי למנוע מריבות בהרמון, אף סילק את הפילגש הזמנית שלו.
בסופו של דבר בעלה של אותה אישה מצא אותה והטביע אותה בנילוס.
לדברי הארכאולוג ארנסט הרצפלד, הוא דחק בשנת 1907 באופנהיים לחפור באתר.
הם הכינו מספר תוכניות להשגת המטרה.
אופנהיים ניסה להמשיך בקריירה דיפלומטית, שנתקלה בקשיים בגלל מוצאו היהודי.
באוגוסט 1910 הוא כתב לאופנהיים מכתב הקורא לו לחקור את האתר.
מכתב זה הופץ למזרחנים וארכאולוגים ידועים כמו תיאודור נלדקה, יצחק יהודה גולדציהר ונוספים, כדי שיחתמו על המכתב.
לאחר שעזב את השירות הדיפלומטי ב־1 בנובמבר 1910, פנה לאביו הבנקאי בבקשה לקבל מימון לחפירות.
החפירות באתר החלו ב־5 באוגוסט 1911. אופנהיים הגיע לאתר עם משלחת של חמישה ארכאולוגים, וציוד רב לביצוע החפירות נשלח מגרמניה, כולל רכבת קיטור קטנה.
העלות הגיעה ל־750,000 מארק, שכוסו על ידי אביו.
בעת הגעת המשלחת לאתר, הם גילו שמאז גילוי האתר ב־1899, חפרו המקומיים באתר כדי להוציא את הממצאים שכוסו.
לממצאים נגרם נזק, חלקו בגלל אמונה טפלה וחלקו בשל הרצון להשתמש בהם כחומר גלם לבניין.
בחפירות התגלתה עיר ארמית ששמה היה גוזאנה או גוזן.
אחד הממצאים החשובים היה "הארמון המערבי" בסמוך ל"שער העקרב", שנבנה על ידי ה, שמלך במאה ה-10 או ה-9 לפנה"ס.
בארמון המערבי נמצאה כמות גדולה של פסלים ותבליטים.
נחפר גם הארמון הצפון-מזרחי, ששימש כמרכז השלטון בתקופת השלטון האשורי.
מצפון לארמון המערבי נחפרו שני מבני קבורה מסיביים עשויים לבני בוץ.
קברים נוספים נחפרו ליד השער הדרומי של המצודה.
בשניים מקברים אלה נמצאו פסלי נשים שהוקדשו לפולחן האבות.
בעיר התחתונה נמצא חדרי פולחן, שגם הם הכילו פסלים שהוקדשו לפולחן האבות, מקדש אשורי ושני מבני מגורים.
חלק מהפסלים נמצאו בשימוש משני במבנים מהתקופה ההלניסטית.
בנוסף, נמצאה קרמיקה מהתקופה הנאוליתית, מסוג שלאחר מכן שויכה לתרבות חלף.
באותה עת זאת הייתה הקרמיקה הצבועה העתיקה ביותר שנמצאה (יחד עם הקרמיקה שהתגלתה על ידי הרצפלד בסאמרא).
ב־1913 הוא גילה גם את התבליטים באתר Djebelet el Beda.
לאחר מכן החליט לחזור זמנית לגרמניה.
הממצאים של תל חלף הושארו באתר, במבנה אותו אכלסה המשלחת בעת החפירות.
פרוץ מלחמת העולם הראשונה מנע מאופנהיים לחזור לחפירות בתל חלף.
מאחר שנחשב מומחה למזרח, ביקש ממנו משרד החוץ הגרמני לסכם את כל הרעיונות האסטרטגיים השונים שהועלו על ידי אנשים שונים במשרד החוץ.
כתוצאה מכך הוא הפיץ באוקטובר 1914 מסמך בן 136 עמודים שנקרא "תזכיר בנושא עידוד מהפכה בטריטוריות האסלאמיות של אויבינו" (Denkschrift betreffend die Revolutionierung der islamischen Gebiete unserer Feinde).
המסמך הציע לגייס את הסולטאן העות'מאני לקרוא לכל המוסלמים לעסוק במלחמת קודש כנגד צרפת ובריטניה, המעצמות הקולוניאליות.
כדי לפתח את התעמולה הנדרשת הוקם בברלין המשרד "Nachrichtenstelle für den Orient", "הלשכה למודיעין לענייני המזרח" , ואופנהיים הועמד בראשו.
הלשכה כללה צוות של מומחים בנושאים שונים אקדמיים, דיפלומטים, קציני צבא ומוסלמים ששיתפו פעולה עם הגרמנים.
בנובמבר 1914 קרא הסולטאן למלחמת ג'יהאד כנגד אויביי האימפריה העות'מאנית.
ב-1915 נשלח אופנהיים לשגרירות הגרמנית בקונסטנטינופול במטרה להפיץ תעמולה ברחבי האימפריה העות'מאנית.
באחד מהמסעות הרבים שערך, הוא נפגש בתחילת 1915 עם הנסיך פייסל (שהפך לאחר מכן למלך עיראק).
מטרת הפגישה הייתה לשכנע אותו לעבור לצד הגרמני.
באותה עת היה אביו של הנסיך, חוסיין בן עלי, עסוק במשא ומתן עם הבריטים שניסו לשכנע אותו למרוד בסולטאן.
התוצאה הייתה הצלחה לבריטים שהביאה למרד הערבי במדבר, ואילו אופנהיים נכשל במשימתו.
בסוף 1915 כתב הנרי מקמהון, ששימש כנציב הבריטי העליון במצרים, שאופנהיים נהג לנאום במסגדים תוך שהוא מאשר את מעשי רצח העם הארמני שנעשו על ידי ממשלת הטורקים הצעירים מוקדם יותר באותה שנה.
אופנהיים היה בעל גישה שיש להילחם בבריטים ובצרפתים בשתי חזיתות, הראשונה על ידי מלחמה בשטח של גדודי צבא, ובמקביל עידוד התקוממות על ידי ההמונים.
חלק מהערבים התייחסו אליו בכינוי "אבו גיהאד" (האבא של מלחמת הקודש).
ב-1917 חזר אופנהיים לברלין והחל לעבוד על פרסום תוצאות החפירות שלו בתל חלף.
רפובליקת ויימאר והחפירות השניות בתל חלף
ב-1920, לאחר סיום מלחמת העולם הראשונה, הוקם חבר הלאומים, אבל גרמניה לא הייתה חלק ממנו.
אי לכך, לא היה יכול אופנהיים לחדש את חפירותיו בתל חלף בסוריה, שהייתה תחת שליטה צרפתית.
הוא החליט לפעול כמלומד פרטי.
ב-1922 ייסד אופנהיים בברלין את המכון "Orient-Forschungsinstitut" (המכון לחקר המזרח), ששימש לחוקרים צעירים בתחומים שונים מקום לעבוד יחדיו כדי לקדם את חקר ההיסטוריה ותרבות המזרח.
ב-1923, במסגרת האינפלציה הגדולה שהתקיימה ברפובליקת ויימאר, איבד אופנהיים את רוב כספו.
לאחר מכן נאלץ להסתמך למימון פעולותיו על הלוואות ותמיכה של חברים וקרובים.
ב-1926 הצטרפה גרמניה לחבר הלאומים.
הצטרפות זאת אפשרה לאזרחים גרמניים לחפור בשטח המנדט הצרפתי על סוריה.
בשנת 1927 הוא חזר לתל לקראת פתיחת עונת חפירות חדשה.
הוא גילה שחלק מהממצאים נפגעו בירי ארטילרי שהתקיים בין הצבא העות'מאני והצבא הצרפתי בימי המלחמה האחרונים.
בנוסף, נגרם שוב נזק על ידי המקומיים לחלק מהאבנים.
בעת החפירה המקורית, דאג אופנהיים ליצור יציקות גבס של הממצאים.
על פי היציקות הוא יכול היה לתקן את רוב הנזקים שנגרמו לפסלים ולתבליטי האורתוסטטים.
הוא ניהל משא ומתן עם השלטונות הצרפתיים לגבי הממצאים שנמצאו במשלחת הקודמת והצליח לקבל שני שלישים מהממצאים.
את הממצאים העביר לברלין ואת היתרה העביר לחלב, שם הקים מוזיאון שהיה הבסיס למוזיאון הלאומי של חלב.
החפירות התחדשו בשנת 1929 וגם הממצאים מהחפירות החדשות חולקו בין אופנהיים והשלטונות הצרפתיים.
באותה שנה, ייסד אופנהיים את "קרן מקס פון אופנהיים" כדי להבטיח שהעבודה על ממצאיו תימשך גם לאחר מותו.
הקמת מוזיאון תל חלף וחייו בעת המלחמה ולאחריה
אופנהיים היה מעוניין להציג את אוסף תל חלף במוזיאון פרגמון, שבנייתו עמדה להסתיים, אבל המוזיאון סירב לקבל את דרישותיו הכספיות.
הוא הביא את הממצאים לברלין ב־1928. ביולי 1930 הוא פתח מוזיאון פרטי במתחם תעשייתי ששכן בשכונת שרלוטנבורג בברלין.
התצוגה במוזיאון נחשבת מודרנית גם בסטנדרטים של היום.
המוזיאון היה ידוע בקרב הארכאולוגים בין המבקרים נמנו הארכאולוג מקס מלוואן ואשתו הסופרת אגאתה כריסטי וכן הסופר והמשורר האירי סמואל בקט.
מדריך בדקר של 1936 המליץ על ביקור במוזיאון.
לאחר עליית הנאצים לשלטון ב־1933, הפך הרקע היהודי של אופנהיים בעייתי.
אולם כנראה בעזרתם של מכרים וידידים בקהילה המדעית, הוא הצליח להמשיך בעבודתו המדעית.
זה דרש גם ממנו מאמצים להתאים את דבריו לאקלים הפוליטי בזמנו.
ההיסטוריון שון מקמיקין (Sean McMeekin) מציין שבעת שאופנהיים נשא נאום בפני מנהיגים נאצים הוא תיאר את הפסלים שמצא בתל כבעלי תרבות ארית, והוא אפילו הצליח לקבל תמיכה מהממשלה הנאצית.
במסגרת פעילותו כתב מסמך נוסף על האסטרטגיה הפוליטית של המזרח הקרוב.
ב־1939 נסע אופנהיים שוב לסוריה במטרה לחדש את החפירות.
הוא הגיע קרוב לאתר, אבל השלטונות הצרפתיים סירבו לתת לו אישור חפירה.
הוא נאלץ לעזוב את המקום עם חובות של 2 מיליון רייכסמארק.
בגלל חובותיו הכספיים הגדולים הוא ניסה למכור חלק מהממצאים בניו יורק וניהל שוב משא ומתן עם הממשלה הגרמנית למכור להם את הממצאים מהתל.
בעת ניהול המשא ומתן, הופצץ המוזיאון בנובמבר 1943, על ידי הבריטים בפצצות זרחן.
המוזיאון נשרף לחלוטין וכל הממצאים מאבן גיר ועץ נהרסו לחלוטין.
הממצאים שהיו עשויים מבזלת נחשפו להלם תרמי במהלך הניסיונות לכבות את השריפה וניזוקו קשה.
פסלים רבים ותבליטים נשברו לחלקים רבים.
אגף מוזיאון המזרח התיכון במוזיאון פרגמון החל לטפל בשיקום הפריטים, אבל עד לשיקום הם שהו חלק מהזמן בתנאים של קרה וחום קיץ שגרמו לנזק נוסף.
ההפצצה ב־1943 הרסה גם את דירתו של אופנהיים בברלין, ויחד אתה נהרסו רוב ספרייתו ואוסף האמנות שלו.
בעקבות כך הוא עבר לדרזדן, בה חי בעת הפצצת דרזדן שהתרחשה בפברואר 1945. בהפצצה זאת הוא איבד את כל שארית רכושו.
לאחר מכן עבר לבית אחותו שגרה ב בבוואריה.
אופנהיים מת ב־15 בנובמבר 1946 ב בבוואריה ונקבר שם.
לאחר מלחמת העולם השנייה, מוזיאון פרגמון נשאר בתחומה של גרמניה המזרחית.
שברי הממצאים אוחסנו במרתפי המוזיאון ללא כל טיפול.
בשנת 1990 אוחדו גרמניה המזרחית והמערבית.
בשנת 1999 הוכנה תוכנית לשקם את חזית הארמון המערבי מתל חלף.
המימון לתוכנית התקבל מבנק סאל.
אגף המזרח התיכון החל בפרויקט שיקום השער.
פרויקט זה הוא פרויקט השיקום הגדול ביותר של המוזיאון מאז שיקום שער אשתר.
הפסלים הוצגו במוזיאון פרגמון ב־2011. תוכנית השיקום משתרעת עד שנת 2025. חזית שער הארמון המערבי יהפוך לשער הכניסה לאגף החדש של המזרח התיכון במוזיאון.
התצוגה הוצגה גם במוזיאון בבון בשנת 2014, התערוכה עסקה, בנוסף לממצאים הארכאולוגיים, גם בדמותו ובמורשתו של אופנהיים.
הוא כונה בתערוכה "אחרון הארכאולוגים החובבים הגדולים של המזרח הקרוב".
מקסים (מקס) נודלמן הוא קצין צה"ל בדרגת אלוף-משנה, שבתפקידו האחרון כיהן כסגן מפקד אוגדת איו"ש.
נודלמן נולד בקישינב ועלה לישראל בגיל 11. התגייס להנדסה קרבית ועבר קורס מפקדים וקורס קצינים.
בהמשך מונה לקצין הנדסה של אוגדת עזה.
באוקטובר 2013 נפצע קשה במנהרה ליד עין השלושה: נודלמן נכנס למנהרה יחד עם כוח הנדסה ומטען רב עוצמה שהטמין החמאס פגע בו ובקצין נוסף.
לאחר מכן מונה לראש ענף הנדסה במל"י.
בהמשך פיקד על גדוד 603 בחטיבה 7 בין השנים 2015–2017. לאחר מכן כיהן כקצין הנדסה של פיקוד המרכז בדרגת אלוף-משנה.
בשנת 2020 מונה לסגן מפקד אוגדת איו"ש.
מקס פון קלוגה היה גנרל גרמני, שפיקד על דיוויזיה במלחמת העולם הראשונה.
קלוגה נולד בשניבינכן, ובשנת 1874 התגייס ל.
הוא פיקד על רגימנט הארטילריה ה-2 (פומרניה ה-1), ובשנת 1909 מונה למפקד חטיבת האטילריה ה-22 בקאסל.
לרגל יובל ה-25 של וילהלם השני, קיסר גרמניה, הוא קיבל את תואר האצולה פון קלוגה.
ב-1 בינואר 1914 הוא מונה למפקד הדיוויזיה ה-18 בפלנסבורג.
עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה, הייתה הדיוויזיה חלק מהקורפוס ה-9 בפיקוד פרדיננד פון קוואסט, אשר היה חלק מהארמייה הראשונה בפיקוד אלכסנדר פון קלוק.
הדיוויזיה נטלה חלק בקרבות מונס, לה קאטו, המארן ושמפאן.
ב-21 ביוני 1915 פרש פון קלוגה מתפקידו, וב-6 בספטמבר אותה שנה הוא פרש מהצבא.
לאחר מכן הוא חי בקולברג עד מותו.
פון קלוגה התחתן עם אליזה קיהן-שוהמן, ממנה נולדו לו גנרלפלדמרשל גינטר פון קלוגה והגנרל וולפגנג פון קלוגה.
מקס סלפוגט היה צייר ומאייר אימפרסיוניסטי גרמני, הידוע בעיקר בנופיו.
הוא היה, יחד עם לוביס קורינת ומקס ליברמן, אחד הנציגים המובילים בגרמניה של ציור ישיר מהטבע.
הוא נולד בלנדשוט, גרמניה, בשנת 1868. בין השנים 1885–1889 למד באקדמיה של מינכן, וציוריו המוקדמים כהים, וממחישים את הסגנון הרווח במינכן.
בשנת 1889 ביקר סלפוגט בפריז, שם השתתף באקדמיה ז'וליאן.
בשנת 1896 צייר קריקטורות למגזינים Simplicissimus ו-Jugend, ובשנה שלאחר מכן הציג תערוכת יחיד ראשונה בווינה.
לקראת סוף שנות ה-90 של המאה ה-19 השתנה לוח הצבעים שלו.
הוא נסע שוב לפריז בשנת 1900, שם היה מיוצג בביתן הגרמני של התערוכה העולמית עם העבודה "שחרזדה", והתרשם מאוד מציוריו של אדואר מאנה.
בשנת 1901 הצטרף לזצסיון הברלינאי.
במסע במצרים בשנת 1914 הפיק 21 ציורי שמן בסגנון בהיר ורענן, כמו גם מספר רב של צבעי מים ורישומים; בנסיעה חזרה הוא עצר באיטליה.
ביוני רכש את בית בנויקסטל.
לאחר פרוץ מלחמת העולם הראשונה הוא נשלח כצייר מלחמה רשמי לחזית המערבית.
חוויית המלחמה הביאה לחיפוש אחר סגנון חדש המתאים לביטוי זוועות המלחמה.
באותה שנה הוא הפך לחבר באקדמיה הפרוסית לאמנויות בברלין.
הוא עיצב תפאורה להופעה של "דון ג'ובאני" של מוצרט באופרה הממלכתית בדרזדן בשנת 1924. בשנת 1929 הוענק לו תערוכת יחיד ליום הולדתו 60 באקדמיה הפרוסית לאמנויות בברלין.
בשנה האחרונה לחייו עבד על ציור הקיר הדתי גולגאתה בכנסיית השלום בלודוויגסהאפן שעל הריין.
הוא נהרס על ידי הפצצה במהלך מלחמת העולם השנייה.
מקס סלפוגט נפטר בליינסוויילר שבבוואריה בשנת 1932. נקבר במקום קבורת המשפחה בנויקסטל.
מקס פיין חוזר ערב אחד לביתו ומגלה כי אשתו וביתו שאך נולדה נרצחו בידי סוחרי סמים המכורים לסם בשם "ולקיר".
מקס עורך מצוד אחר ג'ק לופינו, עבריין שאחראי להפצת הסם עבור משפחת פנצ'ינלו.
לאחר שמקס הורגו הוא נפגש עם מונה סאקס, שמסממת אותו וגורמת ללכידתו בידי המאפיה.
מקס נמלט משוביו ומצליח להשיג ידו על נשק מהמאפיה הרוסית.
הוא חודר לביתו של דון פנצ'ינלו, ראש המאפיה.
כאשר הדון נהרג בידי סוכניה של ניקול הורן, יו"ר תאגיד אסיר, מקס מגלה כי הדון הוא רק בובת חוטים בשוק השחור.
הורן מזריקה למקס מנת יתר של ולקיר ומשאירה אותו למות.
קצוות חוט מובילים את מקס למפעל היתוך שבבסיסו בונקר צבאי ישן.
הוא מגלה שסם הולקיר הוא תוצאתו של ניסוי צבאי שנועד לשפר את סיבולת הלוחמים, אך הופסק עקב תוצאות בלתי צפויות.
עוד הוא מגלה, שאשתו גילתה אודות הניסוי בזמן שעבדה במשרד התובע המחוזי, ולכן נרצחה.
לאחר שמקס עוזב את הבונקר, הוא מקבל שיחת טלפון מבי בי שמבקש ממנו להפגש בחניון תת-קרקעי.
מקס מגלה כי בי בי היה זה שירה באלכס ושהפליל את מקס ברצח.
קרב יריות מתפתח, ומקס הורג את בי בי.
הוא מתבקש להגיע לבניין אסגארד ולהפגש עם אדם בשם אלפרד וודן, חבר בארגון סודי הידוע בשם "המעגל הפנימי".
הוא מבטיח למקס זיכוי מלא תמורת מותה של הורן.
סוכניה של הורן פורצים למקום ורק מקס וודן נותרים בחיים.
מקס עושה את דרכו לתוך בניין אסיר השמור היטב ונפגש עם מונה סאקס בשנית.
היא מסרבת לירות בו ונורית במקום.
מקס מתעמת עם ניקול הורן ומתוודה בפניה שכל העניין החל משום שאשתו גילתה בדבר ניסוי הסם ולקיר.
הורן בורחת לגג, שם ממתין לה מסוק.
מקס יורה בכבלים שמחזיקים אנטנה, שמתמוטטת על המסוק וגורמת להשמדתו.
מקס נעצר על ידי הבוס שלו, ג'ים בראוורה, ומובל החוצה בידי סוכני SWAT.
הוא מחייך כאשר הוא רואה את אלפרד וודן, לאחר שזה הבטיח את דבר זיכויו.
מקס פיין (Max Payne) – שוטר במשטרת העיר ניו יורק שמועבר לסוכנות ה-DEA בעקבות רציחתן של אשתו וביתו התינוקת בידי סוחרי סם הולקיר.
מונה סאקס (Mona Sax) – מתנקשת להשכרה.
ג'ים בראוורה (Jim Bravura) – מפקד המשטרה שמנהל מצוד אחר מקס במשחק הראשון, לאחר שזה האחרון הפך לנמלט.
ולדימיר לם (Vladimir Lam) – גנגסטר רוסי נעים הליכות מהדור הישן.
ויני גוגניטי (Vini Gogniti) – מאפיונר במשפחת פונצ'ינלו.
הוא משמש כסגנו של ג'ק לופינו.
אלפרד וודן (Alfred Wooden) – סנאטור אמריקני.
הוא מתואר כחבר בכיר בחוג הפנימי, אשר מסכים לחלץ את מקס מגזר דינו בתמורה לניטרולו של יריב משותף.
החוג הפנימי (The Inner Circle) – אסופה של אישים בכירים ורבי השפעה אשר שולטים בכל, החל מפשע מאורגן וכלה ברמות הגבוהות של ממשלת ארצות הברית.
קירה סילבר (Kira Silver) – בשעה שהיא לא נפגשת פנים מול פנים עם יתר הדמויות, דמותה מהווה קשר חיוני לגיבור עם העולם החיצון.
ניקול הורן (Nicole Horne) – טייקון ואשת עסקים.
כאשר הפרויקט נכשל היא סירבה לסגור אותו, ושנים לאחר מכן הפיצה את הסמים בשם ולקיר.
ג'ק לופינו (Jack Lupino) – קאפו של משפחת פונצ'ינלו.
אלכס באלדר (Alex Badler) – סוכן DEA וחברו של מקס פיין.
Hansley) – סוכן DEA מושחת וחבר של מקס.
אנג'לו פונצ'ינלו (Angelo Punchinello) – הסנדק של משפחת פונצ'ינלו.
כמו קודמו, גם משחק זה מתמקד במקס פיין, אשר חזר לעבודתו כבלש במשטרת העיר ניו יורק.
תוך חקירת שורה של רציחות בידי קבוצת מתנקשים הידועים בשם "המנקים", הוא נתקל במונה סאקס - אותה חשב למתה.
החקירה מובילה אותו לאתר בניה, שבו הוא ומונה נלחמים במתנקשים נוספים.
וינטרסון מגיעה למקום ומחזיקה את מונה באיומי אקדח.
מונה טוענת שוינטרסון רוצה להרגה, ומקס יורה בשותפתו ונותן למונה לברוח.
בטרם מותה, וינטרסון מצליחה לירות במקס וגורמת לאשפוזו.
לאחר שחרורו מבית החולים, מקס מוצא את מונה ושניהם מתחילים לחפש אחר תשובות.
מקס נלכד בידי ולדימיר לם, ראש המאפיה הרוסית.
מקס מגלה שהמנקים עובדים עבור לם, ושהוא חבר "המעגל הפנימי" יחד עם אלפרד וודן, שהיה אחראי לזיכויו של מקס בסוף המשחק הקודם.
לם מעוניין להרוג את וודן ולהשיג שליטה במעגל הפנימי.
עוד הוא מגלה שמונה היא מתנקשת שכירה שנשלחה על ידי וודן, ואשר מטרתה להרוג את לם ואת מקס.
לבסוף, כי וינטרסון הייתה המאהבת של לם, דבר שבעטיו מקס נורה ונותר למות בבניין בוער.
מונה מצילה אותו בטרם עת, ושניהם שמים פעמיהם לאחוזתו של וודן במטרה להצילו מידיו של לם.
באחוזה, מונה עוצרת את מקס ומנסה להורגו אך מגלה שהתאהבה בו.
וודן מנסה לעצור את המתרחש ונורה בעצמו.
מקס מנסה לעצור את לם, וכתוצאה מכך מפיל את אקדחו.
לם לוחץ על כפתור הפיצוץ, הרצפה נשברת ומקס ולם נופלים לתוכה.
מקס רודף אחר לם, ולבסוף הורג אותו.
רגע לפני שלם מת, הרצפה קורסת והוא נופל את מותו בזמן שהאחוזה עולה בלהבות.
כאשר המשטרה מגיעה, מקס נמצא לצידה של מונה, שמתה בזרועותיו.
אם מסיימים את המשחק בדרגת הקושי הגבוהה ביותר, מונה שורדת.
מקס אדואר פטיפייר היה פוליטיקאי ועורך דין שווייצרי, נשיא הקונפדרציה השווייצרית בשנים 1950, 1955 ו-1960. בשנת 1949 כיהן כסגן נשיא שווייץ.
פטיפייר נבחר במועצה הפדרלית של שווייץ בדצמבר 1944 ונשאר חבר בה עד יוני 1961. בשנים 1944–1961 הוא עמד בראש המחלקה הפוליטית של המועצה הפדרלית.
הוא ייצג את המפלגה החופשית דמוקרטית (רדיקל-דמוקרטית).
מקס פטיפייר נולד בשנת 1899 בעיר נשאטל בשווייץ הרומנדית (מערב שווייץ) כבנם של העורך דין אדואר פרדינאן פטיפייר ושל מטילד אוגוסטה וויטייה (Vuithier).
הוא למד משפטים לתואר ראשון (1921) ולתואר "דוקטור במשפטים" (1924) באוניברסיטת נשאטל וכן באוניברסיטאות בציריך ומינכן.
בימי לימודיו היה חבר באיגוד הסטודנטים "צופינגן"
אחרי שהוסמך כעורך דין בשנת 1922 ובנוטריון – בשנת 1925, ירש את מקום אביו משרד עורכי הדין הוץ ופויפייר בנשאטל.
פטיפייר פנה בהמשך גם לקריירה אקדמית והחל משנת 1926 לימד משפט אזרחי ודיון אזרחי כמרצה והחל משנת 1932 כפרופסור שלא מן המניין באוניברסיטת נשאטל.
בשנת 1939 כיהן כדקאן הפקולטה למשפטים.
בשנת 1937 נבחר פטיפייר מטעם המפלגה הרדיקל-דמוקרטית (או חופשית-דמוקרטית) במועצה הגדולה של הקנטון נשאטל, מפלגה של הבורגנות הליברלית, ומשנת 1940 במועצה הכללית של העיר נשאטל.
בשנים 1942–1944 היה חבר במועצת המדינות, כשייצג את השנטון שלו בבית העליון של הפרלמנט השווייצרי.
בימי מלחמת העולם השנייה כיהן פטיפייר כחבר בוועדה המוסמכת, רשות "פיקוח" של המועצה הפדרלית בזמן המלחמה.