tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
לאחר שהביס את דוקטור דום וזכה לכוחות האלוהות מאיש המולקולות, ריד ריצ'רדס החליט להשים סוף לעולם-המלחמה ולהחזיר את המצב לקדמותו, ויחד עם בנו פרנקלין הוא שחזר ויצר את יקום ארץ-616 מחדש, וכן גם שילב בתוכו יקומים נוספים מרחבי המולטי-יקום.
בין היקומים השונים אשר שולבו, נמנה גם העתיד של לוגאן הזקן, אשר מצא את עצמו בעולם חדש ולא מוכר.
כחלק מאירועי "מארוול החדשה השונה", שהיוו מעין אפילוג לאירועי עולם-המלחמה ו"מלחמות סודיות", לוגאן הזקן שימש כוולברין החדש, תפקיד אותו מילא גם בהרצה של "מארוול עכשיו!".
הוא הופיע בסדרת סולו בכתיבתו של ג'ף למיר ובאיורו של אנדרה סורנטינו, וכן גם כחבר מן המניין באקס-מן בסדרות "האקס-מן המיוחדים" ו"האקס-מן המוזהבים".
לאחר האתחול של "מורשת מארוול", ועם אירועי "התחלה חדשה", ג'יימס האולט שב לחיים ולקח בחזרה את שמו.
מבולבל ומעורער נפשית, לוגאן הזקן האמין כי הוא עבר מסע בזמן שהחזיר אותו לעבר, מבלי לדעת כי הוא הועבר ליקום שונה לחלוטין כולל ההיסטוריה של אותו יקום, והוא החליט כי יש באפשרותו למנוע את העתיד הפוסט-אפוקליפטי על ידי הריגתם של אלו העתידים להיות מעורבים בהשתלטות נבלי-העל והבסת גיבורי-העל.
תחילה, הוא יצא בעקבות "הקצב השחור", פורע חוק העתיד לפצוע את בנו, והרג אותו.
לאחר מכן, הוא יצא בעקבות הענק הירוק, אשר צאצאיו עתידים להוביל לחורבן משפחתו, אך הובס על ידו בשל זקנתו, וגילה כי הוא למעשה נלחם באמדאוס צ'ו וכי ברוס באנר נעדר.
פצוע קשות מן הקרב עם צ'ו, הוא פנה לביתו של הוקאיי, אשר עתיד להפוך לחברו הטוב ביותר, במטרה לקבל סיוע רפואי, אך פגש בקייט בישופ, אשר הזעיקה את האוונג'רס בעקבות הופעתו הפתאומית.
זעום וחמום מוח, הוא יצא בחיפושים אחר מיסטריו, העתיד לתמרן אותו להרוג את כל גיבורי-העל, אך נתקל בסטיב רוג'רס.
לוגאן התערער, ורוג'רס לקח אותו לאלברטה, קנדה, שם הוא הציג בפניו את גופתו מכוסת האדמנטיום של וולברין המת, מה שגרם לו להבין כי הוא אינו נמצא ב"עבר", אלא בהווה של יקום שונה לחלוטין עם עתיד שונה לחלוטין.
לוגאן הסתתר במשך שמונה חודשים וניסה לחיות ללא הפרעות ולפצוח בחיים חדשים, אך מצא את עצמו במסעות נוספים.
הוא משך את תשומת לבם של האקס-מן לאחר שתקף את הסנטינל "סרברה", וזכה להצעתה של סטורם להצטרף לקבוצה.
עם זאת, הוא סירב להצעה, אם כי לבסוף, בעקבות שכנועה של ג'ין גריי הצעירה, הוא שינה את דעתו ונענה בחיוב.
הוא התלווה לקבוצה באירועי "מלחמות אפוקליפס", והיה חבר בה עד להתפרקותה.
מאוחר יותר, הוא אסף לקבוצה את סייברטות', ליידי דת'סטרייק, וורפאת' ודומינו על מנת להילחם בנשק אקס, והצטרף לקבוצת האקס-מן החדשה של קיטי פרייד.
וולבי סלע צהוב-רגל (שם מדעי: Petrogale xanthopus) הוא מין של יונק כיס ממשפחת הקנגוריים.
הוא קרוב משפחה של הקנגורו אך שייך לסוג אחר.
הוא בעל גוף וראש אפורים עם רגליים כתומות, בטן לבנה וחלק מהצידיים וכפות רגליים חומות.
האוזניים כתומות והזנב כתום בהיר יותר ועליו פסים חומים בהירים.
זנבו של הוולבי שרירי מאוד וכך גם רגליו האחוריות.
וולבי זה חי רק במזרח אוסטרליה בתחום של המדינות דרום־מערב ניו סאות' ויילס, דרום קווינסלנד וצפון־מזרח אוסטרליה הדרומית.
כפי ששמו מציין הוא מצוי בעיקר באזורי סלעים חשופים ומדרונות הרריים.
הוא מצוי באזורים חמים ולעיתים גם יבשים.
הוולבי צמחוני לגמרי וניזון מעשבים הצומחים בין הסלעים.
וולבי זה נפגע מסכנות כמו פגיעה באזורי חיותו, שריפות יער והבאת מינים פולשים כמו עזים וארנבים שפוגעים בצמחייה ומתחרים איתו על המזון וכן מטורפים כמו חתולים ושועלים.
ווֹלַבִּי יערוני (שם מדעי: Dorcopsulus) הוא סוג של יונק כיס ממשפחת הקנגוריים החיים ביערות הגשם של גינאה החדשה.
וולבים אלה מגיעים לאורך 22-46 ס"מ ולמשקל 1.5-3.4 ק"ג והם קטנים מאוד ביחס למשפחתם ומזכירים עכברים.
הם חיים ביערות של פפואה ניו גיני ומחפשים עלים, שורשים ופירות למאכל.
עקב גודלם הקטן הם טרף למגוון טורפים הכוללים נחשים, עופות דורסים ודינגו שחי בפפואה ניו גיני.
הם ניצודים גם בידי שבטים אנושיים.
סוג זה קרוב מאוד לסוג וולבי הצבי (Dendrolagus); השניים מאותו אזור ובעבר נכללו באותו סוג.
וולבי יערוני מקלאי (Dorcopsulus macleayi) - גדול מעט מקרובו ומצוי בקצה של דרום-מזרח גינאה החדשה.
וולבי יערוני זוטר (Dorcopsulus vanheurni) - קטן יותר מקרובו ומצוי במרכז עד דרום-מזרח גינאה החדשה.
וולבי יערוני זוטר (שם מדעי: Dorcopsulus vanheurni) הוא מין של וולבי קטן דמוי חולדה בסוג וולבי יערוני, האנדמי לרכסי ההרים של גינאה החדשה.
הוא תואר מדעית בשנת 1841 על ידי אולדפילד תומאס והוא המין הקטן בסוגו.
אף על פי שטווח התפוצה שלו גדול יותר מקרובו וולבי יערוני מקלאי ובעבר הוא היה נפוץ למדי, הוולבי הזוטר נדיר יחסית כיום כתוצאה מציד וקשה במיוחד למצוא אותו בקרבת מגורי אדם.
הוולבי הזוטר הוא יונק קטן ושעיר, הנראה כצורת ביניים בין הוולבי לחולדה: הגוף שלו קומפקטי ועגלגל, הראש קטן ומשולש, ויש לו עיניים שחורות גדולות ובולטות וחוטם ריבועי קטנטן וכהה.
האוזניים קטנות ועגולות והן דלילות בשיער.
גפיו הקדמיות קצרצרות ודקיקות ולהן חמישה טפרים קטנים.
הרגליים האחוריות גדולות ומסיביות יותר, עם קרסוליים ארוכים ושלוש אצבעות בעלות ארבעה טפרים.
זנבו של הוולבי הזוטר ארוך יחסית, עבה בבסיסו וצר בקצהו.
אורך ראשו וגופו של הוולבי הזוטר: 44-31 סנטימטרים, ואורך זנבו 22–40 סנטימטרים; משקלו נע בין 1.5 ל-2.3 קילוגרם.
הוא נחשב לאחד המינים הגדולים בתוך המיקרו-פאונה של גינאה החדשה.
הפרווה החדגונית של הוולבי הזוטר גסה ושעירה ומזכירה את פרוות החולדה.
צבעה כהה יחסית, ונע בין חום כהה לחום שוקולדי או אפילו פחם, עם גוונים בהירים יותר בגפיים ובירכיים.
המצח, הראש, הגחון והחזה עשויים להיות בעלי גוון זהוב, והחרטום, קצות האוזניים והגפיים בצבע כהה במעט משאר הגוף.
הוולבי הזוטר נבדל מקרובו וולבי מקלאי, בכך שהוא קטן וכהה יותר, באוזניו הקטנות ובזנבו הארוך אשר אינו בהיר בקצהו.
הדו-צורתיות הזוויגית אינה בולטת אצל מין זה למעט אי אלו הבדלים באורך הזנב והגוף.
הוולבי הזוטר אנדמי לאי גינאה החדשה והוא מצוי בשטחן של שתי המדינות החולקות את האי: פפואה ואינדונזיה.
התפוצה הגאוגרפית שלו משתרעת לאורך רכסי ההרים החוצים את האי מהמזרח למרכז: רכס אואן סטנלי ורכס ביסמרק; הוא מצוי גם בחצי האי הואון ובהרי פוג'ה, ונעלם ממספר רכסי הרים מבודדים דוגמת רכס שרדר, רכס הונשטיין, רכס טוריצ'ילי ואולי גם רכס אלברט.
בית הגידול שלו מורכב מיערות גשם הרריים בגבהים של 3,100-800 מטר מעל פני הים, בדרך כלל מסוג יערות עננים שבהם ערפל תמידי, משקעים גבוהים ויוצאי דופן, צמחייה סבוכה, ואדמה בוצית אשר עשירה בשרכים, בשיחים ובצמחים מטפסים.
הוא מצוי גם בקרחות יער, ברצועות מנשק שבין היער לסוואנה הגשומה, ונראה לעיתים קרובות על שפת הנחלים.
מעט מאוד ידוע על אורח החיים של המין.
הוולבי הזוטר הוא יונק פעיל יום, אשר נמצא מרבית הזמן בשטח ביתי קבוע שגודלו נע בין דונם לדונם וחצי.
את שעות הלילה הוא מבלה בשינה במקום מסתור מוגן, דוגמת חורים באדמה ומתחת לשורשי עצים.
התנוחה השפופה שלו מותאמת היטב לתנועה בתוך השיחים, והפרווה הכהה שלו מתמזגת להפליא עם האדמה החשוכה והבוצית של היער.
הוולבי הזוטר ניזון מעלים שונים, אפיפיטים ופירות שנפלו על קרקעית היער.
הוא מגוון את תזונתו בפטריות ובשורשים.
הרבייה מתרחשת בכל השנה ללא עונה קבועה.
הנקבה ממליטה גור יחיד בדרך כלל.
הוולבי היערוני הזוטר מסווג על ידי הרשימה האדומה של IUCN במצב השימור קרוב לסיכון (NT), מכיוון שהאוכלוסייה שלו נמצאת בירידה משמעותית כתוצאה מציד, והוא מתקרב בהדרגה לקריטריונים של מצב השימור פגיע (VU).
הוולבי הזוטר מאויים מעלייה בצפיפות האוכלוסייה האנושית, ומציד אינטנסיבי לבשר.
הוא נחשב לפריט מזון מבוקש על ידי הציידים המקומיים בשל שכיחותו והיותו מין גדול יחסית למרבית יונקי פפואה הזעירים.
איום חמור נוסף עליו, הוא מצד כלבי בר אשר צדים אותו גם באזורים מבודדים ורחוקים ממקום יישוב, ובכך מקשים עליו למצוא מקום מפלט מפני הציד האנושי.
בנוסף, בית הגידול שלו הולך ומצטמצם כתוצאה מבירוא יערות לשימוש חקלאי.
מחקרים אודות צפיפות האוכלוסייה של הוולבי הזוטר, מצאו שהם מושפעים בחדות מנוכחות אנושית, כאשר הצפיפות הגבוהה ביותר נמצאת ברכסי הרים בלתי נגישים.
הוולבי הזוטר מצוי במספר אזורים מוגנים, והבולט שבהם הוא אזור השימור YUS בחצי הואון שהוקם עבור קנגורו אילני הואון, ובו יש אוכלוסייה משגשגת של הוולבי הזוטר אשר נמצאת בעלייה מתמדת.
ברוב חלקי פפואה, הוא סובל מהכחדות מקומיות, במיוחד מרכסי הרים מבודדים דוגמת טוריצ'ילי, שרדר והונשטיין שבהם הוא אינו קיים עוד.
וולבי יערוני מקלאי (שם מדעי: Dorcopsulus macleayi; קרוי גם וולבי יערוני פפואני) הוא מין של וולבי בינוני בסוג וולבי יערוני, אשר אנדמי לדרום-מזרח גינאה החדשה והמין הגדול בסוגו.
הוא תואר מדעית בשנת 1885 על ידי הביולוג הרוסי ניקולאי מיקלו-מקלאי (Николай Николаевич Миклухо-Маклай) אשר קרא לו על שמו של חוקר הטבע האוסטרלי ויליאם ג'ון מקלאי (William John Macleay).
אף על פי שבעבר נחשב כחלק מהמין וולבי יערוני זוטר, כיום ההתייחסות המקובלת אליו היא כאל מין נפרד.
וולבי מקלאי גדול במעט מקרובו הזוטר, ונבדל ממנו במספר מאפיינים חיצוניים.
השניים עשויים לחפוף במקומות מסוימים, אך מאכלסים גבהים שונים.
וולבי מקלאי הוא בין מיני הוולבים הקטנים ביותר.
יש לו גוף קומפקטי, מקושת ועגלגל המותאם לתנועה בסבך, וראש קטן אשר קצר ורחב יותר מקרוביו בני הסוג וולבי הצבי.
גפיו הקדמיות קטנטנות וקצרות בניגוד חד לגפיו האחוריות הארוכות והחזקות.
עיניו גדולות ומותאמות לראיית לילה, ואוזניו הקטנות עגלגלות מעט.
זנבו הבינוני רחב בבסיסו וצר בקצהו, כאשר הוא שעיר בשני השלישים הראשונים וקירח בשליש האחרון.
מערכת השיניים שלו מתאפיינת בחותכות קטנות, ניבים דקיקים וטוחנות רחבות וקצרות.
אורך ראשו וגופו: 46-43 סנטימטרים, אורך זנבו: 32 סנטימטרים בממוצע, ומשקלו 3.5-2.5 קילוגרם.
אין הבדלים ניכרים בין הזכרים לנקבות.
הפרווה של וולבי מקלאי שעירה, צפופה וקצרה.
צבעה כהה וחדגוני למדי, לרוב בין חום-אפרורי לחום-קפה עמוק או חום-שחרחר.
הכתפיים, הגב, הגפיים, הרגליים ובסיס הזנב נוטים להתכהות לשחור-פחם.
לעומת הצבע הכללי הכהה, הגרון, החזה, הבטן, המפשעה וקצה הזנב בצבע אפרפר חיוור.
המצח והחרטום כהים, והלחיים והאוזניים אשר דלילים בשיער בהירים יותר.
קצה זנבו של וולבי מקלאי בצבע לבן או ורוד, ומשמש כסימן היכר של המין.
וולבי מקלאי נבדל מהוולבי הזוטר בכך שהוא גדול ובהיר יותר, אוזניו פחות מעוגלות וזנבו שעיר יותר.
וולבי מקלאי אנדמי לאי גינאה החדשה.
תפוצתו מוגבלת לאורך המורדות הדרומיים של רכס אואן סטנלי (בעיקר לאורך חצי האי זנב-ציפור), וטווח התפוצה שלו מצומצם משמעותית משל קרובו הוולבי הזוטר ומשתרע על כ-20,000 קילומטרים רבועים.
בית הגידול שלו מורכב מיערות גשם טרופיים צפופים במיוחד עם צמחייה קרקעית עשירה, והם מנצלים את האפילה השוררת בהם על מנת להתחמק מטורפים.
הוא חי בגבהים של 1,800-1,000 מטר מעל פני הים, אשר נחשבים לנמוכים יחסית לעומת קרובו הזוטר.
בעבר וולבי מקלאי היה נפוץ יותר ביערות שפלתיים, אולם החדירה האנושית והצתת שריפות אילצה אותו להרחיק למקומות גבוהים ומוגנים מפני השפעה אנושית.
הטמפרטורות בתחומי המחייה שלו בסביבות 30 מעלות, וכמות המשקעים הממוצעת 3,000 מילימטר לשנה.
וולבי מקלאי הוא יונק פעיל לילה ככל הנראה.
הוא מבלה את זמנו על אדמת היער האפלה, ויש לו יכולת חפירה מוגבלת.
התזונה שלו מורכבת מעלים, ניצנים, עשבי תיבול וגבעולים של צמחים דו-פסיגיים.
הוולבי נראה לעיתים רחוקות בבית גידול פתוח, והוא מעדיף לשהות ביער הסבוך שבו הוא חש מוגן יותר.
הטורפים העיקריים של המין הם הרפיה ניו-גינאית, עיט מחודד-זנב ופיתון השטיחים.
הוולבי חי בשטח ביתי קבוע, אך הוא אינו טריטוריאלי.
לוולבי מקלאי יש חוש ריח מפותח המשמש כתקשורת העיקרית בין הוולבים.
הנקבות משחררות ניחוח חזק כשהן מיוחמות ומחפשות בן זוג.
וולבי מקלאי הוא מין פוליגמי.
עונת הרבייה מתרחשת בחודשי ינואר ופברואר ומושפעת מהמצב הפיזיולוגי של הנקבות.
בתום תקופת היריון של כ-21 יום, נולד ולד יחיד או תאומים.
ההיריון אינו דורש מהאם אנרגיה רבה, אולם לאחר הלידה ההשקעה האנרגטית גבוהה במיוחד כתוצאה מההנקה התמידית, כך שנקבה תבחר להמליט רק כשיש לה מספר משאבים זמינים לגידול הצאצא.
הלידה מהירה ביותר עד כדי כך שהנקבה כלל לא מרגישה זאת.
הוולד הזעיר זוחל בכוחות עצמו לכיס ונצמד לפטמות.
הגור עשוי לבלות עד 18 חודשים בתוך הכיס וההנחה היא שזהו גיל הגמילה.
הזכר אינו משתתף בגידול הצאצא.
הן הזכרים והן הנקבות מגיעים לבגרות סביבות גיל שנתיים.
תוחלת החיים של וולבי מקלאי אינה ידועה, אולם סביר להניח שהיא בסביבות 8 שנים בדומה לקרובו הזוטר.
הוולבי היערוני הזוטר מסווג על ידי הרשימה האדומה של IUCN במצב השימור ללא חשש (LC), בשל תפוצה רחבה יחסית, אוכלוסייה גדולה, ובעיקר עקב העובדה שמרבית בית הגידול שלו נותר מוגן מפני השפעות אנושיות כתוצאה מחוסר הנגישות שלו.
על אף שוולבי מקלאי מושפע מציד לבשר על ידי הילידים הפפואנים, אין זה מהווה איום חמור עליו, שלא כאצל קרובו הוולבי הזוטר.
מגמת האוכלוסייה נחשבת ליציבה והמין נמצא במספר אזורים מוגנים.
לא צפוי שינוי משמעותי במצבו בעתיד הקרוב.
וולבי סבך מערבי (שם מדעי: Macropus irma; קרוי גם וולבי שחור-כפפות או קווארה), הוא מין של חית כיס בינונית בסוג קנגורו האנדמית לחוף המערבי של אוסטרליה.
מין זה של וולבי תואר מדעית לראשונה בשנת 1837 על ידי הזואולוג הצרפתי קלוד ז'ורדן (Claude Jourdan), והוא משויך לתת-הסוג Notamacropus.
מבחינה חיצונית וולבי הסבך המערבי דומה מאוד למין הנכחד - וולבי גריי וכן לוולבי זנב-שוט.
וולבי הסבך המערבי תואר מדעית על ידי קלוד ז'ורדן בשנת 1837. הוא משויך לסדרת הקנגוראים שכל המינים בה מתאפיינים בזוג שיניים חותכות גדולות בלסת התחתונה, ושלושה זוגות שיניים חותכות בלסת העליונה ללא ניבים תחתונים.
מערכת שיניים זאת היא התאמה ברורה עבור אכילת עשבים.
וולבי הסבך ממוקם בסוג קנגורו הכולל 13 מינים מלבדו, בהם כאלו הגדולים ממנו פי כמה דוגמת קנגורו אדום וקנגורו אפור מערבי, והוא דומה חיצונית לוולבי זנב-שוט ולוולבי גריי שנכחד מן העולם.
מבחינה אקולוגית, הוא חולק אורח חיים דומה לזה של קרובו וולבי טמר החופף איתו בטווח התפוצה.
וולבי הסבך מוכר גם בשם וולבי שחור-כפפות המציין את סימן ההיכר הבולט שלו, וכן בכינוי האבוריג'יני "קווארה" שהיה מפורסם במושבת נהר הברבורים שהוקמה על ידי האירופאים.
בחלקים הפנימיים יותר במערב אוסטרליה, שמו מבוטא כ"קורה".
אף שוולבי הסבך בין הקטנים בסוגו, הוא היונק השני בגודלו בדרום-מערב אוסטרליה המערבית: אורכו הכולל מקצה החוטם עד לקצה הזנב מטר וחצי ומשקלו נע בין 7 ל-9 קילוגרם.
האורך הספציפי של הראש והגוף 45–52 סנטימטרים, ואורך הזנב 54–97 סנטימטרים.
אף שיש הבדלים בגודל בין הזכרים לנקבות, אין דו-צורתיות זוויגית משמעותית.
מבנה גופו של וולבי הסבך עגול ומוצק, כאשר פלג גופו האחורי רחב משמעותית מהקדמי.
ראשו הרחב בגודל בינוני, עם חרטום קצר ומרובע.
חוטמו גדול, עיניו בינוניות, והלוע שלו קטן וצר עם שפה שסועה.
האוזניים גדולות ועגולות בדומה לארנב עם משטח פנים רחב ושעיר.
הרגליים האחוריות של וולבי הסבך חזקות ומפותחות, עם קרסוליים ארוכים המותאמים לתנועה מהירה ולקפיצה, ואילו הגפיים הקדמיות קטנות ודקיקות בצורה לא פרופורציונלית.
הרגל האחורית היא חסרת בוהן (אצבע ראשונה), ואילו האצבע השנייה והשלישית מתמזגות ליצירת אצבע סינדקטילית בעלת זוג טפרים קטנים; האצבע הרביעית ארוכה ועבה במיוחד, והיא מוליכה את עיקר האנרגיה המועברת מהרגל לקרקע במהלך הקפיצה.
האצבע החמישית עבה למדי אך קצרה משמעותית מהרביעית; לשתי האצבעות האחרונות יש טפרים גדולים ועבים.
הזנב השרירי ארוך ועבה במיוחד יחסית לגוף.
בהילוך רגיל שאינו כולל קפיצות, הוולבי משתמש בזנבו העבה כרגל חמישית כדי לתמוך במשקל הגוף בעת שהרגליים האחוריות מדדות קדימה.
הפרווה של וולבי הסבך קצרה וצפופה.
צבע הפרווה הכללי הוא אפור-כסוף מחוספס, הנובע משילוב של שערות אפורות, צהובות, שחורות וחומות; אזור הגב, הכתפיים, הירכיים ופלג הגוף האחורי, נוטים לקבל גוון אפל ושחרחר אשר בשילוב עם השיער האפור מעניק לפרווה מראה כחלחל.
אצל וולבים מסוימים, עשוי להיות דפוס של פסים שחרחרים קלושים על הגב.
החלק התחתון הכולל את החזה, הבטן והמפשעה, עשוי להיות אפור-כסוף בדומה לגוף, אולם בדרך כלל יהיה בצבע לבן-קרמי.
הזרועות והקרסוליים של וולבי הסבך בצבע צהבהב, ואילו כפות הידיים והרגליים בצבע שחור מבריק אשר מהווה סימן היכר בולט של המין.
זנבו של הוולבי בצבע אפרפר, לבנבן או כחלחל, והוא מסתיים בקצהו בציצת שיער שחורה.
ראשו של וולבי הסבך בצבע אפור-כסוף עם צביעה ייחודית: הפנים בצבע אפור-פיח ועל הקודקוד יש מעין כיפה שחורה; מעל הלחיים האפורות, יש לו זוג פסים עבים בצבע לבן בוהק שנמשכים מהאוזן עד לשפתיים, ומעליהם זוג פסים שחורים עבים.
במקרים רבים, הפנים עשויות להיות שחורות לחלוטין, והן מבליטות עוד יותר את הניגודיות החדה בינם לבין הפסים הלבנים והלחיים הבהירות.
האוזניים כחלחלות בצידן החיצוני וצהבהבות עם סימונים שחורים בצידן הפנימי, והקצוות שלהן שחורות.
וולבי הסבך המערבי אנדמי לאוסטרליה המערבית, בה הוא מוגבל לאזור החוף הדרום-מערבי (מצפונית לעיר קאלברי עד לכף אריד).
בית הגידול שלו מגוון למדי, וכולל פסיפס של סבכים ושטחי מרעה, לצד יערות ג'ארח ויערות אקליפטוס דלילים המנוקדים בכרי דשא, וסבכי הית המתאפיינים בצמחייה מגוונת להפליא.
עם זאת, הוא נדיר יחסית ביערות הקארי הייחודיים למערב אוסטרליה, בשל הצפיפות היחסית של העצים המקשה עליו למצוא את מזונו העשבי.
הוולבי נוהג לפקוד עונתית שטחים פתוחים לחים בתורו אחר הצמחייה האהובה עליו.
וולבי הסבך המערבי הוא יונק פעיל דמדומים התר אחר מזון בשעות הבוקר המוקדמות ושעות אחר הצהריים, ובמהלך היום הוא נוטה לנוח בסבך המוגן והמוצל על מנת למנוע אובדן אנרגיה.
אף על פי שעיקר הפעילות היא בדמדומים, אין זה נדיר לראות אותו לפרקים גם באמצע היום.
אין מידע כל כך אודות המבנה החברתי שלו, והוא ככל הנראה חי בגפו או בזוגות בשטח קבוע, אולם אינו טריטוריאלי.
הוולבי מתקשר עם בני מינו באמצעות נהמות צרודות וקולות דמויי שיעול המשמשים כהפגנת תוקפנות, רקיעה עם הרגליים על האדמה המשמשת כסימן אזהרה, וקרקור רך המבוצע על ידי הזכרים במהלך החיזור.
וולבי הסבך הוא יונק צמחוני, אך לא ברור האם הוא לוחך עשב או לוחך עלים (של שיחים) שכן לא נעשה מחקר מקיף אודות התזונה שלו.
פריטי מזון העיקריים שנצרכים על ידו הם יבלית, צלקנית והעלים הדביקים של המוג'אר (Nuytsia floribunda - מההרנוגיים).
על מנת להתמודד עם האקלים האוסטרלי היבש, הוולבי מסוגל לשרוד ללא שתיית מים במשך זמן ממושך; בנוסף, יש לו קצב חילוף חומרים נמוך.
הוולבי נוהג לצאת ממקום מחבואו בסבך לעבר השטח הפתוח, כדי לקבל גישה טובה יותר לדשא טרי.
ההימצאות שלו בשטחים פתוחים, הובילה אותו לאמץ סגנון הליכה שפוף כדי למנוע את גילויו על ידי טורפים.
הטורף העיקרי של וולבי הסבך הוא שועל האדום שהובא על ידי המתיישבים האירופאים; לטאת כוח ונחשים עשויים לטרוף את הגורים.
התנהגות הרבייה של וולבי הסבך אינה ידועה כל כך, והיא ככל הנראה דומה לזו של קרובו וולבי טמר החי אף הוא במערב אוסטרליה.
סביר להניח שהוא פוליגמי, כאשר יש מדרג חברתי ברור בין הזכרים הקובע את הגישה לנקבות.
המדרג נקבע באמצעות גודל והתגוששויות.
הנקבות מעדיפות להתרבות עם זכרי אלפא גדולים וחזקים, אך לעיתים קרובות גם עם זכרים במדרג נמוך יותר.
הנקבה ממליטה צאצא יחיד באפריל או במאי לאחר תקופת היריון של חודש, והיא מסוגלת לעכב את התפתחות העובר שלה עד שהכיס יתפנה או במקרה שיש מחסור במזון.
תופעה זאת מאפשרת לנקבה להתמקד בגידול צאצא אחד בכל פעם ללא גזילת אנרגיה על גידול שניים בו זמנית.
הגור מבלה 7 חודשים בכיס, ואז עוזב אותו לצמיתות אך עדיין יונק ממנה לתקופה נוספת.
הנקבות מגיעות לבגרות בגיל 8 חודשים חודשים, והזכרים בגיל שנתיים.
תוחלת החיים המשוערת של המין היא עד 11 שנים.
וולבי הסבך המערבי מסווג על ידי הרשימה האדומה של IUCN במצב השימור ללא חשש (LC), בשל תפוצה רחבה ואוכלוסייה גדולה ויציבה.
בעבר, וולבי הסבך היה אחד היונקים הנפוצים ביותר במערב אוסטרליה, וניצוד בכמויות מסחריות על ידי המתיישבים האירופאים עבור פרוותו (לדוגמה: 122,000 ניצודו בשנת 1923, ו-105,000 בשנת 1924).
למרות הציד האינטנסיבי, הוולבי נותר למין נפוץ באזורים הלא מיושבים, עד 1970 כאשר אוכלוסיית השועל האדום באזור החלה לגדול בצורה דרמטית.
בין שנות ה-70 לשנות ה-90, אוכלוסיית הוולבי פחתה מאוד כתוצאה מטריפה על ידי השועל לצד אובדן בית הגידול למטרות חקלאות, אולם לקראת שלהי המאה ה-21 היא החלה לגדול שוב כתוצאה מתוכנית מקיפה לציד השועל במערב אוסטרליה ומהקמת אזורים מוגנים.
כיום, האוכלוסייה העולמית מוערכת בכ-100,000 פרטים.
וולבי סלע אלייד (שם מדעי: Petrogale assimilis) הוא מין של וולבי קטן-בינוני בסוג וולבי סלעים שאנדמי לצפון-מזרח אוסטרליה.
הוולבי תואר מדעית בשנת 1877 על ידי הזואולוג האוסטרלי ומשמעות שמו המדעי היא: "סמור סלע דומה/קשור ל...".
מבין המינים בקבוצה, וולבי אלייד בעל טווח התפוצה הרחב ביותר; מצב שימורו נחשב ליציב ואין עליו איומים משמעותיים.
וולבי אלייד הוא אחד מתוך שבעה וולבים אפרוריים בסוג וולבי סלע, שכמעט בלתי אפשרי להבדיל ביניהם מבחינה חיצונית, והם מזוהים רק באמצעות בדיקה גנטית או אזור התפוצה.
הגוף שלו עגלגל ומקושת עם צוואר קצר וראש חרוטי.
האוזניים גדולות ועגולות והלוע קצר.
הרגליים האחוריות ארוכות ועבות יותר מהקדמיות, והירכיים גם הן מפותחות ורחבות לעומת הזרועות.
בכפות הרגליים סוליות מחוספסות המשפרות את האחיזה בסלע.
הזנב ארוך, עבה ושעיר עם מברשת שעירה בקצה, ומשמש לאיזון במהלך הקפיצה.
אורך ראשו וגופו של וולבי אלייד: 59-44 סנטימטרים, אורך זנבו: 55-40 סנטימטרים ומשקלו עד 4.7-4.3 קילוגרם.
הזכרים גדולים במקצת מן הנקבות.
הפרווה של וולבי אלייד צפופה, רכה ומדובללת.
צבעה הכללי נע בין אפרפר לחום-אפרורי, חום בהיר או בז', והיא משתנה לרוב בהתאם לצבע הסלעים בבית הגידול.
הפרווה הופכת לחיוורת ובהירה יותר בבטן, בחזה ובמפשעה (אפרפר, לבנבן, צהבהב או כתמתם).
הרגליים והידיים בצבע לבן-קרמי או צהבהב, והן הופכות לשחרחרות בכפות.
הטלאי השחרחר באזור השכמות שאופייני לסוג מוגבל לפעמים לבית השחי, והפס הלבן הסמוך לו נעדר לעיתים קרובות.
הראש בצבע אפרפר או חום בהיר, ולו פס חום כהה על המצח, פסים חומים חיוורים ליד העיניים וכתם כהה סביב הפה.
בנוסף, ישנה רצועה לבנה-צהובה לאורך הלוע והלחי.
האוזניים חומות-אפרפרות עם רצועות לבנות ושחורות.
הזנב בהיר בבסיסו ומתכהה בהדרגה עד שהופך לשחור-פחם.
וולבי אלייד אנדמי לאזור הצפון ואזור הצפון הרחוק בקווינסלנד שבאוסטרליה, מהעיר טאונסוויל במזרח עד העיירה קרוידון בצפון-מערב והעיירה יוגנדן בדרום-מערב.
הוא מצוי גם באי המגנט ובאי הדקל הגדול הנמצאים בתוך מפרץ קליבלנד שבים האלמוגים (מול טאונסוויל).
בית הגידול שלו מורכב מפסיפס של מחשופי סלע וצוקים על רכסי ההרים בגבהים של עד 1,000 מטר מעל פני הים, ושוכן בתוך יער גשם, יער אקליפטוס פתוח, חורש ים-תיכוני דליל, ואפילו בסמוך לשדות ומטעים.
וולבי אלייד הוא יונק פעיל לילה ודמדומים, שתר אחר מזון משעות הערב עד הזריחה.
במהלך היום הוא נח בנקיק, מערה או סדק גדול בתוך מחשופי הסלעים, ומגיח לפרקים להשתזף בשמש בימים קרירים.
בשעות הפעילות, הוולבי יורד לעיתים קרובות עד שטחי המרעה למרגלות הרכסים, שבהם העשבים זמינים יותר.
הוולבי חי בשטח ביתי קבוע שגודלו משתנה בהתאם לזמינות המזון בעונה; כתוצאה מכך, בעונה הגשומה הוא נשאר בסמיכות למקלטי הסלע ופעיל באזור קטן שגודלו 9–11 דונם, בעוד שבעונה היבשה הוא נאלץ להרחיק עד מאות מטרים מהמקלט מידי לילה.
בעונה הגשומה וולבי אלייד ניזון בעיקר מדשא ירוק וטרי, אך בעונה היבשה שמתאפיינת בבצורת לעיתים קרובות, הוא מסתגל לשינויים וניזון מעשבי תיבול ועלים; זרעים, זחלים, פרחים ופירות נאכלים בכל העונות כאשר הם זמינים.
באי המגנט, הוולבים התרגלו כל כך לנוכחות האדם,עד שהם הפכו לפעילי יום ניזונים מידי התיירים ללא חשש.
השטח הביתי מאוכלס על ידי זוג או זכר ושתי נקבות, ואף על פי שהרבייה מונוגמית בעיקרה, הנקבות מזדווגות גם עם זכרים מזדמנים.
הקשר בין בני הזוג יציב, והם מטפחים זה את זה, רועים יחדיו בלילה וחולקים מקלטים במהלך היום.
כל אחד מבני הזוג מגן על השטח הביתי מפני וולבים מאותו הזוויג.
הרבייה מתרחשת לאורך השנה להוציא תקופות בצורת.
ההיריון נמשך 29–34 ימים, לאחריהם נולד גור יחיד הזוחל בכוחות עצמו לכיס ושוהה בתוכו 6–7 חודשים.
הגור מגיע לבגרות בגיל 11 חודשים, ומגיע לבגרות לאחר 19 חודשים לנקבה ו-24 חודשים לזכר.
הצאצאים המתבגרים נודדים עד למרחק 2 קילומטר מהמקום שבו נולדו.
תוחלת החיים של המין בטבע 7–13 שנים.
וולבי אלייד מסווג על ידי הרשימה האדומה של IUCN במצב השימור ללא חשש (LC), לאור תפוצתו הרחבה, אוכלוסייתו הגדולה, העדר איומים משמעותיים, ומגמה הנחשבת ליציבה.
הוא מאוים במידה מסוימת מהתפשטות החקלאות, תחרות על מקורות מזון עם עדרי צאן ובקר, מפולות סלעים, שינויים אקלים ונוכחות חתולים ושועלים בסביבת המחיה שלו.
הוולבי נמצא באזורים מוגנים רבים ברחבי טווח התפוצה שלו, ונדרשים מחקרים נוספים אודות האקולוגיה והטווח המדויק המאוכלס על ידי המין.
וולבי סלע גודמן (שם מדעי: Petrogale rothschildi) הוא מין של וולבי בינוני בסוג וולבי הסלע שאנדמי לצפון-מזרח אוסטרליה.
הוא תואר מדעית לראשונה בשנת 1923 על ידי הזואולוג הבריטי אולדפילד תומאס בתור מין נפרד.
במהלך המאה ה-20, הוא נחשב לסירוגין כתת-מין של וולבי סלע חדגוני או וולבי סלע זנב-מברשת, ורק בשנת 1982 חזר למעמדו הקודם כמין עצמאי.
מין זה שייך לקבוצת המינים lateralis/penicillata בסוג וולבי הסלע, בה כלולים 10 מינים הדומים זה לזה מבחינה חיצונית.
בצבעי הפרווה, וולבי גודמן דומה במקצת לוולבי טמר מהסוג קנגורו.
לוולבי גודמן מאפיינים פיזיים האופיינים לסוג: ראש משולש, מבנה גוף עגלגל וצוואר קצר.
האוזניים קצרות ועגולות, והעיניים והאף בגודל בינוני.
גפיו הקדמיות קצרות יותר מהאחוריות, והוא בעל קרסוליים ארוכים המסייעים לו לנתר ממקום למקום.
זנבו ארוך ושעיר בקצהו ומיועד לאזן את הגוף בעת הקפיצה.
בכפות הרגליים, יש סוליות מחוספסות שמקנות לו אחיזה טובה על הסלעים.
אורך ראשו וגופו של וולבי גודמן: 64-49 סנטימטרים, אורך זנבו: 64-48 סנטימטרים ומשקלו: 5.9-3.5 קילוגרם.
הפרווה של וולבי גודמן חדגונית למדי ומותאמת היטב לסביבת המחיה הסלעית שלו.
צבעה הכללי חום-אפרורי בהיר, והיא נוטה להיות כסופה בצלעות ובצוואר ולהשחיר מעט בכתפיים ובגב.
החזה, הרגליים, הזרועות, המותניים ובסיס הזנב בצבע חום בהיר עד כתמתם, וכפות הידיים והרגליים בדרך כלל כהות יותר וצבועות בקינמון.
הברכיים והצד התחתון הכולל את הבטן, המפשעה והסנטר - בצבע לבנבן.
בשכמות יש לוולבי כתם שחור דהוי, ואין לו את הכתם הלבן האופייני לוולביי הסלע.
צדדי ראשו של וולבי גודמן בצבע חום בהיר, פניו אפרוריות, שפתיו לבנות ויש לו פסים שחרחרים דהויים ליד העיניים ועל המצח.
בנוסף, יש פסים לבנים אופקיים לאורך הלוע, וכתמים לבנים דהויים בין העיניים.
הזנב בצבע אפרורי כהה עד שחרחר, וקצהו לבנבן.
וולבי גודמן אנדמי לחצי האי כף יורק בקווינסלנד שבאוסטרליה, והוא מוגבל לפלך של קוק באזור הצפון הרחוק.
בית הגידול שלו נמצא על צוקים ורכסים סלעיים ביערות גשם שבפארקים הטרופיים הגשומים של קווינסלנד.
כמות המשקעים הממוצעת בסביבת המחיה שלו גבוהה במיוחד, ונעה בין 1,000 ל-3,000 מילימטר לשנה.
בקיץ החם, וולבי גודמן פעיל בשעות הלילה והדמדומים ומבלה את שעות היום במערות ונקיקים, בעוד שבחורף הוא עשוי לצאת לפעילות או להשתזף בשעות היום.
הוא חי בקבוצות קטנות וניזון מעשבים, עשבי תיבול, עלים ופירות.
אין מידע נוסף אודות הביולוגיה שלו, וסביר להניח שהיא דומה לקרובו וולבי סלע מאריבה החופף איתו בדרום.
הנקבה ממליטה גור אחד בכל פעם אשר שוהה בכיס עד שבעה חודשים.
הגור מגיע לבגרות בגיל שנתיים.
וולבי גודמן מסווג על ידי הרשימה האדומה של IUCN במצב השימור קרוב לסיכון (NT), מאחר שטווח התפוצה שלו מצומצם יחסית ומקוטע, בית הגידול שלו נפגע לעיתים קרובות משריפות, ובשל התפשטות עשבים פולשים וטריפת גורים על ידי חתולים.
הוא מצוי ב-10 אתרים סלעיים מבודדים ששטחו של כל אחד מהם כ-2,000 קילומטרים רבועים, ובחלק מהם נחשב לשכיח במיוחד.
וולבי גודמן מצוי במספר אזורים מוגנים ברחבי התפוצה שלו (פארקים לאומיים ואתר מורשת עולמית אחד).
ארגון השימור IUCN ממליץ לעשות מחקרים מפורטים יותר אודות האקולוגיה והתפוצה של המין על מנת להעריך טוב יותר את מצבו.
אומדן האוכלוסייה העולמי הוא 10,000 פרטים, והאוכלוסייה נמצאת במגמת ירידה.
וולבי סלע הרברט (שם מדעי: Petrogale herberti) הוא מין של וולבי גדול בסוג וולבי הסלע שאנדמי לקווינסלנד במזרח אוסטרליה.
הוא תואר מדעית בשנת 1926 על ידי אולדפילד תומאס וקרוי על המינרלוג הבריטי הרברט סמית.
לאורך המאה ה-20, סווג כתת-מין של וולבי סלע חדגוני החופף איתו בצפון או כתת-מין של וולבי סלע זנב-מברשת החופף איתו בדרום, ורק בשנת 1992 חזר למעמדו המקורי.
מין זה שייך לקבוצת המינים לטראליס/פניצ'ילטה (lateralis/penicillata) בסוג וולבי הסלע, והוא הגדול והנפוץ מבין שבעת המינים הנמצאים בקווינסלנד.
וולבי הרברט הוא כיסאי קטן-בינוני, וגדול יחסית לוולביי הסלע החיים בצד המזרחי של אוסטרליה.
מבנה גופו עגלגל ומוצק, זנבו ארוך וגלילי עם מברשת שעירה בקצה, וראשו משולש בעל חרטום ארוך ואוזניים גדולות ועגולות.
עיניו בינוניות ועגולות ואפו עירום ושחור.
גפיו עבות למדי, כאשר האחוריות ארוכות וחזקות והקדמיות קצרות יותר.
יש לו 5 טפרים קצרים וחדים בידיים, ו-2 טפרים גדולים וטופר סינדקטילי ברגליים.
בכפות הרגל יש לוולבי סוליות ספוגיות המשפרות את אחיזתו בסלעים החלקים.
וולבי הרברט גדול למדי: אורך ראשו וגופו: 61-47 סנטימטרים ואורך זנבו: 66-51 סנטימטרים.
הזכרים גדולים וכבדים מן הנקבות: משקל הזכר עד 6.7 קילוגרם ומשקל הנקבה עד 4.3 קילוגרם.
הפרווה של וולבי הרברט ארוכה, צפופה וגסה.
צבעה הכללי נע בין חום-קקאו, לחום-אומבר, או חום-שוקולד, והיא הופכת לאפרורית יותר סביב הצוואר והכתפיים ובראש.
הבטן והמפשעה בצבע צהבהב והחזה והגרון בצבע אפור-צפחה.
המותניים, הזרועות והרגליים בהירים יותר מהגוף, וכפות הידיים והרגליים בצבע חום-שחרחר.
באזור השכמות, יש לוולבי טלאי שחור פחם, ולצידו פס אפור בהיר.
הראש בצבע אפרורי, והפנים שחרחרות.
הסימונים כוללים: פס שחור דקיק על המצח ופס צהבהב לאורך הלוע עד לאוזן, בעוד שהפס השחור בין העיניים לאף שאופייני לסוג דהוי ומתמזג עם הפנים או שנעדר לחלוטין.
הזנב בצבע חום-אפרפר או צהבהב ומשחיר בהדרגה עד הקצה.
באזור הצפון, פרוותו של וולבי הרברט נוטה להיות בהירה ודהויה יותר, ובעלת פס שחרחר על הגב.
וולבי הרברט אנדמי לדרום-מזרח קווינסלנד שבאוסטרליה, בתחומי האזורים הבאים של השלטון המקומי: מאקאי, שפלת דרלינג, מרכז, דרום-מזרח ומפרץ ברונט.
הטווח שלו גובל בעיר בריזביין בדרום, בנהר ובעיר רוקהאמפטון בצפון, בעיירות קלרמונט ורובייל במערב ובאוקיינוס השקט במזרח.
בית הגידול שלו כולל אזורים סלעיים, ערוצים, גבעות וצוקים לאורך הרי החיץ הגדול (אך גם בשפלות מערבית להרים), הנמצאים בתוך יערות גשם טרופיים, יערות נשירים צפופים, יערות אקליפטוס פתוחים ויערות דקלים.
אין מידע רב אודות וולבי הרברט, והוא דומה בפרטים רבים למינים אחרים בסוגו.
הוא יונק חברתי החי במושבות שגודלם נע מפרטים בודדים עד ל-100, אולם אין קשר חזק ביניהם והם עשויים לעזוב למושבה אחרת.
אף על פי שכל פרט במושבה חי בשטח ביתי קבוע, יש חפיפה רבה עם פרטים אחרים.
הנקבות נשארות בדרך כלל באזור שבו נולדו, בעוד שהזכרים נוטים להתפזר, אך לא בהכרח עוזבים את המושבה.
בין הזכרים קיימת היררכיה דומיננטית שמבוססת על גודל וכוח, והיא קובעת את סדר הגישה לנקבות.
הוולבי פעיל בשעות הלילה והדמדומים ובימים קרירים, וניזון מעשבים, עשבי תיבול, זרעים, פרחים, פירות וזחלים.
הרבייה נמשכת לאורך השנה ללא עונה קבועה, אך בדרך כלל יש שיא המלטות בסוף העונה היבשה.
הוולבית ממליטה גור אחד לאחר תקופת היריון של 30 יום, ומסוגלת לעכב את התפתחות העובר בהתאם לתנאים הסביבתיים.
הגור שוהה בכיס 6–7 חודשים, ונגמל בגיל 11 חודשים.
באזור החפיפה בין וולבי הרברט לוולבי זנב-מברשת בדרום עשויה להיות הכלאה בין המינים.
וולבי הרברט מסווג על ידי הרשימה האדומה של IUCN במצב השימור ללא חשש (LC), נוכח תפוצתו הרחבה ואוכלוסייתו גדולה, התרחשותו במספר רב של אזורים מוגנים, והעדר איומים משמעותיים.
בניגוד למינים רבים, וולבי הרברט מסתגל להפרעה אנושית ולפלישה העירונית, וההימצאות שלו באזורים סלעיים בלתי נגישים גורמת לו להיות חסין מפני טריפה על ידי השועל האדום.
ארגון השימור IUCN, ממליץ לעשות מחקרים מפורטים יותר אודות האקולוגיה והתפוצה שלו.
אומדן האוכלוסייה ומגמתה אינם ידועים.
וולבי סלע וילקינס (שם מדעי: Petrogale wilkinsi) הוא מין של וולבי קטן וססגוני בסוג וולבי הסלע שמוגבל לארץ ארנהם בצפון יבשת אוסטרליה ולמספר איים סמוכים.
מין זה חדש יחסית, ופוצל רק בשנת 2014 מהמין וולבי סלע קצר-אוזן המצוי בעיקר בקימברלי.
הדגימה הראשונה של מין זה נאספה בשנת 1925 על ידי האורניתולוג וחוקר הקוטב האוסטרלי יוברט וילקינס בדרום-מזרח ארץ ארנהם.
הדגימה שנשלחה לאנגליה תוארה מדעית על ידי אולדפילד תומאס שנה לאחר מכן בתור מין וולבי עצמאי.
בהמשך, הוא אוחד עם המין וולבי סלע קצר-אוזן (Petrogale brachyotis), וזו הייתה הדעה המקובל לאורך המאה ה-20. בשנת 2014, מחקר פילוגנטי ומורפולוגי הגיע למסקנה שיש לפצל את המין לשניים על בסיס הבדלים משמעותיים בגנום המיטוכונדריאלי.
המין החדש - וולבי וילקינס (Petrogale wilkinsi) - נקרא על שם מגלהו.
וולבי וילקינס הוא אחד מתוך תריסר וחצי מינים בסוג וולבי סלעים במשפחת הקנגוריים, והוא שייך לקבוצת המינים ברכיוטיס (brachyotis), הכוללת שלושה מינים נוספים מלבדו: וולבי קצר-אוזן, הנברלק והמונג'ון.
כל ארבעת המינים חולקים דמיון חיצוני רב, וההבחנה ביניהם מורכבת.
ככלל, קצר האוזן הוא המין הגדול והחיוור בקבוצה, הנברלק והמונג'ון שניהם ננסיים, ואילו וולבי וילקינס ססגוני במיוחד ומהווה צורת ביניים בין קצר האוזן לנברלק.
דפוסי הפסים של וולבי וילקינס בולטים יותר, וחלקי גופו הכתומים כהים משל השאר.
מאחר שהאוכלוסיות של וולבי וילקינס שוכנות על צוקים וסלעים המבודדים זה מזה באמצעות מישורים, יש שונות גנטית נרחבת ביניהן, ובהתאם לכך קיימת וריאציה רבה בגווני הפרווה בין האזורים השונים.
וולבי וילקינס הוא המין הקטן ביותר בסוג וולבי הסלע לאחר הנברלק והמונג'ון.
מבנה גופו קומפקטי ועגול, וראשו חרוטי ומחודד.
האוזניים שלו קצרות ומשולשות, ואפו ועיניו גדולים ושחורים.
הזנב ארוך וגלילי עם מברשת שיער סבוכה בקצהו.
הגפיים הקדמיות קצרות ודקות, בעוד שהגפיים האחוריות ארוכות ומפותחות.
בכפות הרגליים סוליות מחוספסות המסייעות בטיפוס.
אורך ראשו וגופו של וולבי וילקינס: 47-31 סנטימטרים, אורך זנבו 29–40 סנטימטרים, ומשקלו 3.5-2.2 קילוגרם.
הזכרים גדולים וכבדים בצורה ניכרת מן הנקבות.
הפרווה של וולבי וילקינס ססגונית וצמרירית.
צבעה הכללי אפור-כסוף, אוכרה או מהגוני, והיא שזורה בשערות בגוונים שונים (בעיקר אפור, לבן, שחור, חום וצהוב).
הפרווה נוטה להתכהות בגב ובפלג הגוף האחורי ולהיות חיוורת יותר באזור המותניים.
הצד התחתון הכולל את החזה, הגרון והבטן, בצבע לבן בוהק, שנהב או צהבהב.
הזרועות והרגליים בצבע צהוב, כתום או אדמוני.
באזור השכמות יש דפוס פסים שחור-לבן האופייני לסוג, והוא גדול ובולט במיוחד אצל מין זה.
על הירכיים והברכיים יש רצועות לבנות בוהקות.
לאורך הגב יש פס שחור דקיק שמשתרע עד למצח ולעיתים יש בצדדיו פסים צהובים.
ראשו של וולבי וילקינס בצבע כתום או חום בהיר, ההופך לאפרורי באזור החרטום.
יש לו פס לבן בוהק על הלחיים, ופס שחור דהוי או ערמוני בין העיניים לנחיריים.
הסנטר והשפתיים לבנים, והאוזניים ורודות בצידן הפנימי ואפורות-חומות בצידן החיצוני.
כפות הידיים והרגליים של הוולבי בצבע קינמון או שחור.
הזנב בצבע חום-צהבהב, והוא הופך לכהה יותר ויותר בחלקו האחורי; קצהו שחור לגמרי.
וולבי וילקינס אנדמי לארץ ארנהם בצפון אוסטרליה באזור המכונה טופ אנד, והוא מצוי מוולוגוראנג במזרח ועד נהר דאלי במערב.
מלבד האוכלוסייה העיקרית ביבשת, הוא מצוי במספר איים במפרץ קרפנטאריה: האי ביקרטון, האי גרוטה איי ווסל ואיי סר אדוארד פלוו.
בית הגידול של המין הוא צוקים, גבעות ורכסים סלעיים השוכנים בתוך סוואנות ויערות מונסון טרופיים.
מעט ידוע על וולבי וילקינס.
הוא פעיל לילה ודמדומים, ומבלה את שעות היום במקום מקלט בנקיק או מערה.
הוולבי יכול להשתמש בשבעה מקומות נפרדים לשינה, ובימים קרירים, עשוי לצאת ולהשתזף על הסלעים.
מדי ערב, הוולבי יוצא ממקום מחבואו לתור אחר מזון ובמהלך הלילה עשוי להתרחק עד 500 מטר משטחו הביתי שגודלו כ-17 דונם.
שטחו של הוולבי חופף באופן נרחב לוולבים אחרים, והוא גדול יותר בעונה היבשה בשל המחסור במזון.
הזכרים נוטים להיות נוודים יותר מהנקבות.
הוולבי ניזון מצמחים שונים, ומגלה להעדפה לדשא טרי הזמין בעיקר בעונה הגשומה.
הוא מגוון את תזונתו גם בזרעים ופירות, וכן בעלים ופקעות של הצמח החד-פסיגי Dioscorea transversa ממשפחת הטמוסיים (Dioscoreaceae).
לאחר תקופת היריון של חודש ימים, נולד גור יחיד השוהה כחצי שנה בכיס.
הרשימה האדומה של IUCN טרם הגדירה (NE) את מצב השימור של וולבי וילקינס.
ידוע שהאוכלוסיות בחלקים הדרומיים נמצאות בירידה, ואילו האוכלוסיות באיים גדולות ויציבות.
הוולבי מצוי במספר אזורים מוגנים ביבשת, ביניהם הפארק הלאומי קקדו והפארק הלאומי ליצ'פילד.
וולבי סלע זנב-מברשת (שם מדעי: Petrogale penicillata) הוא מין וולבי גדול בסוג וולבי הסלע שאנדמי למזרח יבשת אוסטרליה.
הוא חי במושבות קטנות על מחשופי סלע וצוקים גבוהים בתוך יערות וסוואנות ופעיל בשעות הדמדומים והלילה.
הוולבי ניזון בעיקר מעשבים ועשבי תיבול, אך אינו בררן במזונו ומתאים את עצמו לצמחייה הזמינה.
הוא יונק זהיר וחששן, ומקפץ בזריזות בין הסלעים והצוקים הודות לרגליו השריריות, זנבו הארוך וסוליות רגליו הספוגיות.
בעבר הוולבי המברשתני היה נפוץ במספרים גדולים במיוחד ביבשת, אולם מאות אלפי פרטים ניצודו באינטנסיביות אם בגלל הפרווה ואם בגלל הדימוי של הוולבי כמזיק.
כיום נותרו עשרות אלפים בלבד, והאוכלוסייה סובלת מפיצול בית הגידול ומהשפעות מינים פולשים שהובאו על ידי האדם לאוסטרליה.
הוולבי המברשתני תואר מדעית לראשונה בשנת 1827 על ידי הזואולוג הבריטי ג'ון אדוארד גריי שהעניק לו את השם המדעי Kanagarus penicilattus (קנגורו זנב המברשת) שהוחלף בהמשך לשם הנוכחי Petrogale penicillata (סמור סלע מברשתני).
הוא שייך לסוג וולבי סלעים במשפחת הקנגוריים ובתוך הסוג הוא נמצא בקבוצת המינים lateralis/penicillata הכוללת תריסר מינים החולקים קווי דמיון משותפים.
מספר מינים בקבוצה נחשבו בעבר לתת-מינים שלו.
הוולבי המברשתני הוא המין השני בגודלו בסוג לאחר וולבי סלע צהוב-רגל.
הוא מתאפיין בגוף מוצק ועגול, צוואר קצר וראש משולש עם חרטום חרוטי.
האוזניים שלו רחבות ועגולות, ועיניו ואפו בגודל בינוני.
גפיו האחוריות ארוכות ושריריות ומותאמות לקפיצה בין הסלעים, ובכפות רגליו סוליות מחוספסות וספוגיות שמאפשרות לו להיאחז בחוזקה בסלע.
הגפיים הקדמיות קצרות משמעותית ומשמשות לאחיזת המזון.
סימן ההיכר הבולט של המין שהעניק לו את שמו, הוא זנבו הארוך והגלילי אשר שעיר כולו ודומה למברשת שיער או למכחול.
הזנב ארוך יותר מאורך הגוף, והמברשת שלו גדולה ובולטת יותר משל וולבים אחרים בסוג.
אורך ראשו וגופו של הוולבי המברשתני: 59-53 סנטימטרים, אורך זנבו: 70-50 סנטימטרים, ומשקלו 5–11 קילוגרם.
הפרווה של הוולבי המברשתני שעירה וגסה ובעלת מרקם רך וצמרירי; צבעה הכללי, נע בין חום-אדמוני בפלג הגוף האחורי לבין אפור בפלג הקדמי (הצוואר, הכתפיים והשכמות).
באופן מדוקדק יותר, הפרווה בפלג הגוף האחורי נעה בין ערמוני לאדמדם או מהגוני, והיא הופכת לכתומה יותר בסמוך למפשעה והעכוז; בפלג הקדמי לעומת זאת, צבעה עשוי להיות חום-אפרפר, אפור-צפחה או כסוף.
שני הגוונים העיקריים הללו מתמזגים לפרקים.
הרגליים וכפות הידיים של הוולבי המברשתני בצבע שחור מבריק, וסביב השכמות יש טלאי שחור גדול ובולט שמתרחב עד לזרועות ולמותניים; לעיתים קרובות, יש לו גם פס לבן חיוור ליד הטלאי השחור.
חזהו ובטנו של הוולבי בצבע לבן, זהוב או כתמתם.
לוולבי המברשתני ראש אפור כהה או כסוף, כאשר הפנים לרוב כהות יותר ולהן מספר סימונים: פסים שחורים מבריקים בצדדי העיניים, פס שחרחר לאורך המצח והחרטום, ופסים לבנים עבים על הלחיים.
הסנטר צבוע בלבן קרמי או שמנת והשפתיים כתמתמות.
האוזניים שחורות בצידן החיצוני וקירחות וכתומות בצידן הפנימי.
להוציא את הבסיס האדמוני, הזנב כולו בצבע שחור-שוקולד עמוק, ובקצהו לעיתים כתם אפרפר חיוור.
הוולבים המברשתנים באזור הצפון נוטים להיות בהירים מעמיתיהם הדרומיים, ובעלי פרווה קצרה יותר.
המין וולבי סלע שחור-צד הנפוץ במרכז אוסטרליה, נבדל מהוולבי המברשתני בממדי גופו הגדולים ופרוותו הקצרה בעלת טלאים שחורים גדולים.
מין אחר בשם וולבי סלע הרברט, חופף עם הוולבי המברשתני באזור הצפון ונבדל ממנו בצבעו החיוור ובזנבו הדליל יחסית.
כלאיים מתרחשים בין שני המינים הללו באזורי החפיפה, אך אינם נפוצים.
וולבי זנב-מברשת אנדמי לחוף המזרחי של אוסטרליה, לאורך דרום-מזרח קווינסלנד, מזרח ניו סאות' ויילס וצפון-מזרח ויקטוריה.
התפוצה הגאוגרפית שלו מתרחשת בחלק התחתון של הרי החיץ הגדול עם מספר אוכלוסיות מבודדות בפנים הארץ.
בעבר הטווח היה רציף והמין היה שכיח במיוחד, אולם ציד אינטנסיבי הוביל להתכווצות הטווח ולפיצול נרחב של אוכלוסיות.
הוולבי נכחד מהחלק הדרומי והמרכזי של ניו סאות' ויילס, מכל חלקי ויקטוריה (להוציא אוכלוסייה יחידה), ומטריטוריית הבירה האוסטרלית.
למרות ההתכווצות בטווח, התפוצה של הוולבי המברשתני עדיין הגדולה ביותר מכל וולביי הסלעים במזרח היבשת.
הוולבי המברשתני הובא על ידי האדם לניו זילנד ולהוואי.
בית הגידול של הוולבי המברשתני כולל מחשופי סלע, צוקים וגבעות סלעיות השוכנים בתוך יערות גשם, יערות סקלרופילים, יערות אקליפטוס פתוחים, חורש ים-תיכוני דליל או ערבות עשב צחיחות למחצה, עם גישה לכרי דשא.
הוולבי מעדיף מדרונות סלעיים הפונים לכיוון צפון, על מנת שיוכל להשתזף בשמש בשעות הבוקר והערב הקרירות.
הוולבי המברשתני הוא יונק חברותי, החי במושבות קטנות של 5–7 פרטים עם היררכיה דומיננטית המורכבות בעיקר מנקבות וזכרים בודדים.
בעבר, המושבות היו גדולות יותר וכללו עד 30 פרטים, וההערכה היא שהגודל הקטן של המושבות כיום (יחסית לוולביי סלעים אחרים) נובע מצמצום המספרים במהלך ההתיישבות האירופאית ביבשת.
לכל מושבת וולבים יש שטח ביתי קבוע שכולל קבוצת סלעים ואזורי האכלה, והוולבים שבתוכה נקשרים לשטח הביתי ואינם עוזבים אותו גם בעונות יבשות.
גודל השטח הביתי נע בין 6 ל-30 דונם ומושפע מאיכות הצמחייה, ובכרי דשא שבשולי הסלעים למשל, עשויה להיות חפיפה רבה בין מושבות.
בתוך המושבה, לכל וולבי יש מספר סלעים אישיים מהם הוא נוהג להדוף את חבריו.
היחס בין הפרטים במושבה ובינם לבין מושבה אחרת משתנה בין הזוויגים; הנקבות שחיות באותה מושבה בדרך כלל קשורות אחת לשנייה ועוסקות בטיפוח חברתי (ליקוק ונשיכות עדינות), בעוד שהזכרים במושבה שומרים על מרחק של 5 מטר זה מזה, כשכל קרבה ביניהם גוררת התנהגות אגרסיבית.
הנקבות גם סובלניות יותר במפגש עם נקבות ממושבה אחרת, לעומת הזכרים.
הן הזכרים והן הנקבות נוהגים לגרש מהמושבה באלימות את הזכרים המתבגרים, והללו עשויים להסתכן במוות אם לא יתפנו ממנו בהקדם.
הזכרים המתבגרים עשויים לחיות לזמן קצר בקבוצות ארעיות משלהם, עד שמתפזרים למושבות אחרות.
הוולבי המברשני יוצא לתור אחר מזון בעיקר בשעות הדמדומים והלילה, בעוד שאת שעות היום הוא מבלה בשינה במקלטי סלע או בהשתזפות בשמש על אחד הסלעים.
במהלך שיחור המזון, הזכרים פעילים בשטח גדול יותר מהנקבות כדי לספק את דרישות האנרגיה הגבוהות שלהם.
הוולבים מתקשרים ביניהם באמצעות צלילים שונים או תצוגה חזותית, והתנהגות אגרסיבית אופיינית היא דחיפה עם האף.
הזכר עשוי לסמן את הסלעים האישיים שלו עם חותמי ריח.
היות שהוולבי נקשר לשטחו הביתי, טורפים יכולים לאתר אותו בקלות.
בנוסף, גודלה הקטן של המושבה מקטין את כמות הזקיפים הפוטנציאליים.
כדי להתמודד עם הטורפים, הוולבי מסתמך על איתור מוקדם וסורק את סביבתו בתדירות גבוהה מסלעי תצפית קבועים ללא קשר למיקום ולצמחייה שמסביב.
הזריזות המפתיעה שלו על הסלעים בשילוב עם בית הגידול הבלתי נגיש, מקלים עליו להתחמק מטורפים יבשתיים דוגמת השועל האדום.
הטורפים הטבעיים העיקרים של המין הם עיט מחודד-זנב, עיטם לבן גחון וכוח התחרה.
הוולבי המברשתני היה נחשב בעבר למזיק משמעותי לחקלאות, וחולל הרס רב במטעים ובגינות בשל יכולתו לקפוץ מעל גדרות גבוהים.
ציד אינטנסיבי במאה ה-18 וה-19 הקטין בדרסטיות את האוכלוסייה שטרם התאוששה מאז.
התזונה העיקרית של הוולבי המברשתני מורכבת ממיני עשבים המהווים 50-35%, לאחר מכן עשבי תיבול (40-25%) ולבסוף עלי שיחים ועצים (30-12%).
המין אינו בררן, ומשלים את תזונתו בשרכים, שורשים, קליפות, זרעים, פרחים, פטריות ופירות.
הרכב התזונה של הוולבי משתנה במעט בין העונות, אם בכלל.
שינויים בפלורה המקומית או במזון העשבוני המועדף, מובילים את הוולבי לשנות את הרכב התזונה בהתאם.
מאפיין זה מאפשר לו להסתגל לבצורת או לתחרות על מקורות מזון עם אוכלי עשב אחרים.
וולבי זנב-מברשת הוא יונק פוליגמי ומתרבה בכל השנה ללא עונה קבועה (אם כי יש שיא לידות בפברואר עד מאי).
הזכר מנסה להקים לעצמו הרמון נקבות ולהגן עליו מפני זכרים אחרים.
ההיריון נמשך 31 יום, ובתחילת ההמלטה האם יושבת על זנבה ומכופפת את גופה במטרה לקרב את הכיס לפתח הביב.
הוולד הזעיר זוחל בכוחות עצמו לעבר הכיס בתהליך מהיר שלוקח 45 שניות, ואז נצמד לאחת הפטמות ויונק ממנה ללא הפסקה בחודשים הראשונים לחייו.
לאחר שהוא גודל מעט, הוא מוציא את ראשו מהכיס ובהמשך יוצא ונכנס לתוכו לסירוגין.
הגור מבלה בכיס כשבעה חודשים וממשיך לינוק ממנו 3 חודשים נוספים לאחר שעזב אותו לצמיתות.
הנקבה נכנסת להיריון זמן קצר לאחר שהגור עוזב את הכיס.
הנקבה מגיעה לבגרות בגיל 18 חודשים והזכר בגיל 20 חודשים.
תוחלת החיים של הוולבי המברשתני בטבע עד 8 שנים; בשבי: 14-11 שנים.
וולבי זנב-מברשת מסווג על ידי הרשימה האדומה של IUCN במצב השימור פגיע (VU), מאחר שחווה ירידה היסטורית משמעותית ביותר מאז תחילת ההתיישבות האירופאית ביבשת ממנה לא התאושש עד היום.
מגמת האוכלוסייה נמצאת גם כיום בירידה, וההערכה היא שהיא פחתה בשיעור של 30% בשלהי המאה ה-21.
במהלך ההתיישבות האירופאית, התרחש ציד אינטנסיבי של הוולבי בכמויות מסחריות לצורך סחר בפרווה או לצמצום הנזקים שגרם לחקלאות, ולפחות חצי מיליון וולבים ניצודו בין 1894 ל-1914. התפוצה הפכה למקוטעת ומפוצלת בעקבות הציד, והפכה את המין לפגיע יותר מפני האיומים הנוכחיים.
האיומים העיקריים כיום על הוולבי הם טריפה על ידי שועלים ותחרות על מקורות מזון עם עיזים פראיות.
איומים אחרים פחות משמעותיים הם כלבים וחתולים משוטטים, תחרות על מקורות מזון עם ארנבונים ופיצול בית הגידול באמצעות סלילת כבישים או חקלאות שמגביל את המגע בין האוכלוסיות והופך אותן לפגיעות יותר לטורפים, שריפות, מחלות ובצורות.
המין מצוי במספר רב של אזורים מוגנים.
תוכנית השימור האוסטרלית הכללית עבור הוולבי המברשתני כוללת: איתור איומים בסביבת המחיה של הוולבי; מיפוי של הטווח ושל האוכלוסיות המבודדות; הקמת גרעיני רבייה בשבי; השבת פרטים לטבע; ביצוע מחקרים נוספים אודות האקולוגיה של המין, העלאת המודעות למצבו בקרב הקהילות המקומיות ודילול אוכלוסיית השועלים.
בנוסף לתוכנית השימור הכללית, ישנן תוכניות שימור מקומיות של רשויות השימור בקווינסלנד, ניו סאות' ויילס וויקטוריה.
אומדן האוכלוסייה הנוכחי של וולבי זנב-מברשת הוא 30,000-15,000 פרטים.
וולבי סלע חדגוני (שם מדעי: Petrogale inornata) הוא מין של וולבי בינוני בסוג וולבי הסלע שאנדמי לקווינסלנד במזרח אוסטרליה.
הוא תואר מדעית בשנת 1842 על ידי הזואולוג הבריטי ג'ון גולד.
שמו ניתן לו עקב צבעו החדגוני והחיוור יחסית לשאר המינים, כמו גם עקב סימוני הפנים והגוף הדהויים שלו שנעדרים בדרך כלל.
מצבו נחשב לשפיר וללא איומים מיוחדים.
הוולבי החדגוני מתאפיין כיתר קרוביו במבנה גוף עגלגל, צוואר קצר וראש משולש.
אוזניו גדולות ועגולות, ואפו עירום ושחור.
הגפיים עבות, והאחוריות ארוכות ושריריות יותר מהקדמיות.
הזנב ארוך ועבה עם מברשת שיער בקצהו.
בכפות הרגליים סוליות עבות שמהדקות את אחיזתו בסלעים.
אורך ראשו וגופו 45–57 סנטימטרים, אורך זנבו 43–64 סנטימטרים ומשקלו 5.6-3.1 קילוגרם.
אף על פי שהזכרים גדולים במעט מן הנקבות, הדו-צורתיות הזוויגית אינה מורגשת אצל הוולבי.
הפרווה של הוולבי קצרה, חיוורת וחדגונית.
צבעה נע בין חום-אפרפר לבז' או אפור-צפחה, כשהבטן, החזה והגרון בצבע לבנבן, אפרפר או צהבהב.
הזרועות והירכיים צהבהבות, וכפות הידיים והרגליים שחרחרות.
הזנב בצבע צהוב עד שמנת בבסיס, ומתכהה בהדרגה לחום-שוקולד או שחור; קצהו עשוי להיות לבנבן.
הטלאי השחור בשכמות שאופייני לסוג נעדר לרוב אצל מין זה או דהוי ביותר.
ראשו של הוולבי החדגוני בצבע אפרורי או בז' עם פס שחור דקיק על המצח; בנוסף, יש פס שחום או אפור בין העין לאף שמתמזג לעיתים קרובות עם הפנים האפורות, ופס לבן-צהבהב בולט על הלחיים.
סביב העיניים יש לעיתים גם גבות לבנות וכתמים שחורים.
צבעו של הוולבי משתנה במקצת על פני הטווח ובהתאם לסביבה הסלעית, כשהפרטים הצפוניים נוטים לצבע כהה עם סימוני פנים וגוף ברורים יותר.
הוולבי החדגוני אנדמי לאזור המרכז ואזור מקאי במזרח קווינסלנד שבאוסטרליה - מנהר פיצ'רוי ורוקהאמפטון בדרום עד הום היל בצפון; בנוסף, הוא מאכלס את האי ויטסאנדיי בשונית המחסום הגדולה.
התפוצה שלו חופפת בדרום עם וולבי סלע הרברט, ובצפון עם וולבי סלע אלייד; המין הגדול והנדיר - וולבי סלע פרוסרפיני, חופף עם הוולבי החדגוני ברוב האזורים, אך מאכלס בתי גידול שונים.
בית הגידול של הוולבי החדגוני כולל מחשופי סלע וצוקים בהרי החיץ הגדול השוכנים בתוך יערות גשם, יערות גפניים, יערות אקליפטוס פתוחים, חורש ים-תיכוני או בתה חופית, והוא מצוי גם על קירות סלע מלאכותיים דוגמת סכר אונגלה וסכר פיטר פאוסט.
הוולבי החדגוני הוא יונק פעיל לילה שמבלה את שעות היום במערות ונקיקים על מחשופי הסלע, ויוצא לתור אחר מזון באזורים נמוכים בשעות החשיכה.
הוא יונק חברותי שחי במושבות קטנות או גדולות, והן מורכבות מזוגות יציבים החולקים יחדיו מקלט סלע ומטפחים זה את זה.
הוולבי החדגוני נוטה להישאר בקרבת האזור הסלעי, והוא עירני וזהיר יותר מוולבי סלע אלייד.
התזונה שלו מורכבת מעשבים, עשבי תיבול, זרעים ופרחים והוא מוסגל לטפס על עצים כדי להשקיף על הסביבה או לאכול עלים ופירות.
הקיבה שלו מותאמת לעיכול מזון צמחי קשה.
הרבייה מתרחשת בכל השנה ללא עונה מוגדרת וההיריון נמשך 30 יום; בסיומו, נולד גור יחיד המבלה את שבעת החודשים הראשונים לחייו בתוך הכיס של האם.
הגור נגמל בגיל 11 חודשים ומגיע לבגרות סביבות 18 חודשים.
הוולבי החדגוני מסווג על ידי הרשימה האדומה של IUCN במצב השימור ללא חשש (LC), לאור תפוצתו הרחבה, אוכלוסייתו הגדולה, התרחשותו באזורים מוגנים רבים והעדר איומים משמעותיים עליו.
עם זאת, ארגון השימור IUCN ממליץ לעשות מחקרים נוספים אודות טווח התפוצה והביולוגיה של המין.
אומדן האוכלוסייה המדויק אינו ידוע.
וולבי סלע כף-יורק (שם מדעי: Petrogale coenensis) הוא מין של וולבי בינוני בסוג וולבי הסלע שאנדמי לחצי האי כף יורק בקווינסלנד שבצפון אוסטרליה.
הוא תואר מדעית בשנת 1992 על ידי צמד זואולוגים אוסטרלים, וקודם לכן נחשב לחלק מאוכלוסיית וולבי סלע גודמן.
וולבי כף-יורק שייך לקבוצה של כ-7 מינים בסוג וולבי סלע אשר זהים כמעט לחלוטין זה לזה ותפוצתו היא הצפונית ביותר מביניהם.
המין צולם לראשונה בטבע בשנת 2011 וידוע עליו מעט מאוד.
לוולבי כף-יורק מאפיינים פיזיים אופיינים לסוג: מבנה גוף עגלגל ומוצק, זנב ארוך וגליל, ראש משולש ואוזניים גדולות.
הגפיים הקדמיות קצרות מהאחוריות, ובכפות הרגליים סוליות מחוספסות המשמשות לאחיזה בסלעים.
אורך ראשו וגופו של מין זה 44–56 סנטימטרים ואורך זנבו 47–54 סנטימטרים; משקלו 4–5 קילוגרם.
לוולבי כף-יורק פרווה קצרה וגסה.
צבעה הכללי חום-אפרורי בחלק העליון וחום בהיר, צהבהב או חולי בחלק התחתון.
לאורך הגב יש פס שחרחר דקיק שמסתיים באזור המצח, וטלאי שחור דהוי נמצא מאחורי הזרועות.
על הפנים החיוורות יש פס שחרחר דהוי בין העין לאף ופס לבן או צהבהב על הלחיים.
הזנב כהה יותר משאר הגוף ובסופו מברשת שעירה ושחורה; במקרים רבים קצה הזנב כסוף.
בתוך הטווח, התפוצה שלו מקוטעת ואינה סדירה, ומקבילה למחשופי הסלעים לאורך חורשים ויערות הגשם בפארקים הטרופיים של קווינסלנד.
סך הכול, ישנם 3 מקבצים עיקריים של מושבות מבודדות; התנועה בין מושבה למושבה מתרחשת לפרקים אך אינה נפוצה כל כך.
בית הגידול של וולבי כף-יורק נמצא בשפלות נמוכות עד לגובה 400 מטר מעל פני הים, וכמות המשקעים בו גבוהה מן הרגיל.
במהלך היום הוולבי נמצא במערות ונקיקים בסלעים, ואחר הצהריים יוצא לתור אחר מזון על קרקעית היער וכרי דשא סמוכים עד עלות השחר.
הרבייה מתרחשת בכל השנה, וגור אחד נולד בתום תקופת היריון של חודש.
הגור שוהה בכיס עד 7 חודשים, ונגמל 3 חודשים לאחר מכן.
שני הזוויגים מגיעים לבגרות בסביבות שנתיים.
תוחלת החיים הממוצעת היא 6 שנים.
וולבי כף-יורק מסווג על ידי הרשימה האדומה של IUCN במצב השימור קרוב לסיכון (NT), כיוון שטווח התפוצה שלו משתרע על פחות מ-20,000 קילומטרים רבועים וישנה ירידה מתמשכת באיכות בית הגידול שלו כתוצאה מרעיית יתר של בקר הבית שעשויה לגרום לו להעפיל למצב פגיע (VU).
איומים אחרים מגיעים מצד שינויים במשטרי האש, וטריפת וולבים צעירים על ידי חתולים משוטטים.
המין נמצא במספר אזורים מוגנים.
ארגון השימור IUCN ממליץ לעשות סקרים נוספים כדי לקבוע את טווח התפוצה המדויק שלו, ולבצע מחקרים אודות הביולוגיה של המין בשביל להקים תוכנית שימור מתאימה.
וולבי סלע מאריבה (שם מדעי: Petrogale mareeba) הוא מין של וולבי קטן-בינוני בסוג וולבי הסלע שאנדמי לצפון-מזרח אוסטרליה.
הוא הוכר כמין נפרד בשנת 1992 על ידי הזואולוגים האוסטרלים מארק אלדרידג' (Mark D.
Close) על בסיס מספר כרומוזומים שונה, וקרוי על שם העיר מאריבה שבקרבתה התגלה.
תפוצתו חופפת בצפון עם וולבי סלע גודמן ובדרום עם וולבי סלע שרמן, וכמעט ולא ניתן להבדיל בין המינים ללא ניתוח גנטי.
וולבי מאריבה דומה במאפייניו הפיזיים לוולבים אחרים: ראשו משולש וחרוטי, צווארו קצר, וגופו עגלגל וגוצי.
גפיו הקדמיות קצרות ודקות, והאחוריות ארוכות ומפותחות.
בכפות הרגליים יש לו סוליות מחוספסות.
האוזניים גדולות ומשולשות, העיניים גדולות והאף בינוני.
אורך ראשו וגופו של וולבי מאריבה: 55-42 סנטימטרים, אורך זנבו: 53-41 סנטימטרים ומשקלו: 5.1-3.1 קילוגרם.
הזכרים כבדים יותר מן הנקבות.
הפרווה של וולבי מאריבה צפופה, רכה וחדגונית, והוא זהה מבחינה חיצונית לוולבי סלע אחרים החיים בקווינסלנד.
צבעו נע בין חום-קפה לחום-אפרורי כהה או בז', והצד התחתון נע בין לבן-קרם לשנהב או צהבהב.
הזרועות והרגליים צהבהבות, והן שחרחרות בקצה.
בשכמות יש לוולבי טלאי חום כהה בדומה למינים אחרים, אך הפס הלבנבן נעדר אצלו.
הזנב בצבע צהוב-כתום בבסיס, הופך באמצעו למהגוני או ערמוני, ומסתיים בחום-שוקולד כהה בקצהו.
הראש בצבע חום-קפה או אפרורי במצח, וחיוור יותר בחרטום.
לוולבי מאריבה סימוני פנים אופיינים לסוג: לאורך הלוע והלחיים יש פסים לבנים-צהבהבים, ובצידי העיניים יש פסים חומים-שחרחרים שמתמזגים לעיתים קרובות עם צבע הפנים.
בנוסף, יש לו פס שחרחר דקיק על המצח וכתם שחור סביב האף.
וולבי מאריבה אנדמי לאזור הצפון הרחוק בקווינסלנד שבאוסטרליה, והוא מוגבל לאזור מצומצם במשולש המחוזות טבלילנד, קיירנס וחוף קאסוברי שמשתרע על 20,000 קילומטרים רבועים; שטח התפוצה הכולל על פני הטווח הזה הוא 2,000 קילומטרים רבועים בלבד.
בית הגידול שלו מורכב ממחשופי סלע של בזלת, אבן גיר ואבן חול בתוך יערות פתוחים, ערבות עשב ויערות גפנים, והוא מעדיף אזורים פתוחים יותר יחסית לוולבים אחרים.
הוא מצוי גם בתוך הפארקים הטרופיים הגשומים של קווינסלנד בגובה של עד 1,000 מטר מעל פני הים.
מעט ידוע על וולבי מאריבה.
הוא פעיל בשעות הלילה והדמדומים ומבלה את שעות היום במנוחה בנקיקים ומערות.
בפארק הלאומי נקיק הגרניט, האכלה ממושכת על ידי התיירים גרמה לוולבים להסתגל כל כך לנוכחות האדם, עד שהם הפכו למאולפים לכל דבר ושוהים בחברת בני האדם ללא מורא.
יתרה מזו, הוולבים אף החלו להיות פעילים בשעות היום במקום בלילה בהתאם לזמני הביקור של התיירים.
הוולבי הוא יונק חברותי במיוחד שחי במושבות של עד 50 פרטים וניזון בעיקר מעשבים ועשבי תיבול.
הרבייה מתרחשת בכל השנה ללא עונה קבועה, אך יש שיאי המלטות בסמוך לעונה הגשומה.
בתום תקופת היריון של 30 יום נולד גור יחיד השוהה בכיס במשך כחצי שנה ומגיע לבגרות לאחר שנה או שנתיים.
וולבי מאריבה מסווג על ידי הרשימה האדומה של IUCN במצב השימור קרוב לסיכון (NT), שכן אף שהוא נפוץ מקומית, טווח התפוצה שלו מצומצם יחסית ושטח התפוצה קטן עוד יותר.
הוא מאוים מצד אובדן בית גידול שנגרם משריפות בר לא מבוקרות והתפשטות עשבים פולשים, כמו גם מצד המרת שטחי טבע לחקלאות וטריפה על ידי כלבים משוטטים.
הוא עשוי להעפיל בעתיד לקטגוריית שימור מאוימת יותר.