tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
12,111 חשודים נעצרו, חצי מהם היספנים והחצי השני שחורים.
הנזק המצטבר הוערך ביותר ממיליארד דולר.
מהומות קטנות יותר אירעו בערים נוספות שבהן ריכוז גבוה של אפרו-אמריקאים, כדוגמת לאס וגאס ואטלנטה.
ביום השלישי למהומות פנה קינג עצמו, בטלוויזיה, אל הציבור בבקשה לחזור לרגיעה.
כשנה לאחר מכן נערך לארבעת השוטרים משפט חוזר, בסיומו נידונו שניים מהם למאסר של שנתיים וחצי, והשניים האחרים זוכו.
בנוסף תבע קינג את עיריית לוס אנג'לס וזכה בפיצויים בסך 3.8 מיליון דולר.
תנועת המחאה "חיי שחורים חשובים" (Black Lives Matter) בשנים 2013–2015: ג'ורג' זימרמן, מתנדב במשמר שכונתי, ירה למוות במרטין טרוויון, תלמיד תיכון אפרו-אמריקאי בן 17, בפלורידה.
בעקבות זיכויו של זימרמן, ביולי 2013, התעוררה בארצות הברית מחאה נגד מה שנטען כהתרת דמם של שחורים על ידי הממסד.
בהמשך, בעקבות מקרה דומה שבו נהרג מייקל בראון בעיר פרגוסון במיזורי, ב-9 באוגוסט 2014, פרצה מחאה נרחבת נגד גזענות ואלימות משטרתית.
בעקבות הריגתו של צעיר נוסף פרצו מהומות ענק בעיר בולטימור באפריל 2015.
רצח ג'ורג' פלויד על ידי שוטר ב-25 במאי 2020, הובילה לפריצת מחאות ג'ורג' פלויד, מהגדולות בהיסטוריה של ארצות הברית.
בספטמבר 2022, החלו הפגנות מהסא אמיני באיראן.
המחאה שהחלה בעקבות מותה של מהסא אמיני בידי כוחות הממשלה, התפתחה למחאה על היחס של השלטון לנשים, מחאה נגד חוקי דת ובדרישה לשינוי שיטת המשטר במדינה.
לפי ארגון זכויות האדם Iran Human Rights, עד תחילת דצמבר הרגה המשטרה וכוחות הביטחון לפחות 448 מפגינים, בהם 60 קטינים.
ב-15 במרץ 1997 התקיים במונטריאול, קנדה, סיור של ארגון המתנגד להפלה מלאכותית, וכתגובה אורגנו הפגנות-נגד שבהן השתתפו אלפי מפגינים, ושניים מהם נעצרו באלימות על ידי המשטרה.
מאז אומץ התאריך על ידי ארגוני זכויות האדם בקנדה, שווייץ ומדינות נוספות בתור היום הבין-לאומי נגד אלימות משטרתית .
בכל שנה ב-15 במרץ מתקיימת במונטריאול תהלוכה לציון יום זה.
מארגני התהלוכה מסרבים ליידע את המשטרה מראש על המסלול, וכמעט תמיד מתרחשים, באופן אירוני, אירועי אלימות משטרתית כנגד המפגינים.
לדוגמה, בתהלוכה שנערכה בשנת 2002 נעצרו על ידי המשטרה 350 מפגינים.
בארצות הברית, קואליציה של ארגוני זכויות אדם בחרה בתאריך ה-22 באוקטובר כיום מחאה נגד אלימות משטרתית.
יום זה צוין לראשונה ב-1996. לתאריך אין משמעות מיוחדת, והוא נבחר כתאריך נוח להפגנות של סטודנטים, זמן קצר לאחר פתיחת שנת הלימודים בקולג'ים.
בעקבות ביקורת ומחאה ציבורית על שורת מקרים של אלימות משטרתית, הוקמו לאורך השנים מספר ועדות ציבוריות שעסקו בנושא.
בשנת 1987 הקימה קבוצת עיתונאים ועורכי דין את עמותת "אור אדום", במטרה להיאבק באלימות משטרתית.
ב-1989 הפעילה העמותה כ-50 מתנדבים ומוקד טלפוני זמין 24 שעות ביממה.
בשנת 1992 הוקמה המחלקה לחקירות שוטרים (מח"ש) במשרד המשפטים, במטרה לשמש לחקירת עבירות פליליות שביצעו אנשי משטרת ישראל, לרבות שוטרי מג"ב, ובכלל זה מקרים של שימוש בכוח שלא כדין כנגד אנשים בישראל ובשטחים שבשליטתה.
ביוני 1994 פורסם דו"ח של ועדה של משרד הפנים לבדיקת הסוגיה, שפעלה בראשות מרדכי קרמניצר ("ועדת קרמניצר"), ולפיו התופעות של שימוש בכוח מופרז והתעמרות באזרחים מצד שוטרים חמורות יותר בישראל מאשר במדינות רבות בעולם.
עם חברי הוועדה נמנו, בין היתר, מנהל מח"ש וקציני משטרה בכירים.
ביוני 2024 פרסמה הסנגוריה הציבורית הצהרה המגנה אלימות שוטרים בהפגנות, הדגישה כי התיעודים מהן משקפים "תופעה רחבה של אלימות משטרתית" והטילה את האחריות למיגורה על המחלקה לחקירות שוטרים.
כמו כן נאמר כי "האלימות המשטרתית היא תוצאה של חוסר אכיפה כלפי שוטרים אלימים, העלמת עין כדי למנוע 'אפקט מצנן' וקיום פרקטיקה של סלחנות כלפי שוטרים עוברי חוק".
אירועי אוקטובר 2000: מהומות והפגנות מחאה של אזרחים ערבים בישראל בתחילת האינתיפאדה השנייה דוכאו באלימות, ו-13 אזרחים נורו למוות באש חיה על ידי כוחות המשטרה.
בעקבות ביקורת ומחאה הוקמה ועדת אור לחקירת האירועים.
במסקנותיה מתחה הוועדה ביקורת קשה על שרים בממשלה, על קצינים במשטרת ישראל, ועל מנהיגים בציבור הערבי הישראלי.
אירועי עמונה: במהלך הריסת בתים ביישוב עמונה בפברואר 2006 הפעילו השוטרים אלימות רבה מול המפגינים שניסו למנוע את ההריסה (חלקם נותרו נכים לצמיתות).
בין המוכים היו חברי כנסת ואישי ציבור.
בעקבות האירועים הוגשו תביעות כנגד שוטרים אלימים, וכמה מהם הורשעו וחויבו בתשלומי פיצויים.
באוגוסט 2013, לאחר סדרת אירועים של שימוש משטרתי מופרז באקדח טייזר נגד אזרחים, הוקפא השימוש בו למספר שבועות.
ב-19 במרץ 2014 הורשע לראשונה בישראל שוטר בגין שימוש ברוטלי בטייזר.
מחאת יוצאי אתיופיה 2015: באפריל–מאי 2015 התקיימו הפגנות מחאה נגד אלימות משטרתית כלפי יוצאי אתיופיה, לאחר פרסום סרטון שתיעד שוטרים מכים חייל ממוצא אתיופי בחולון.
בתגובה למחאה, המפכ"ל יוחנן דנינו הכריז שכתבי אישום נגד אזרחים ממוצא אתיופי ייבחנו מחדש.
בעקבות פרשת מותו של אהוביה סנדק בדצמבר 2020 החל גל מחאות נגד משטרת ישראל בטענה שאלימות משטרתית כלפי נוער הגבעות הובילה למותו של אהוביה סנדק.
במהלך המחאות נעצרו מאות מפגינים, ונפצעו עשרות מפגינים ושוטרים.
בפרשת אום אל-חיראן ב-18 בינואר 2017, שוטרים פתחו בירי לעבר רכב שבו נהג תושב הכפר, יעקוב מוסא אבו אל-קיעאן, וזה מת לאחר מכן בשל איבוד דם.
לפרסום נרחב בעולם זכו שוטרי משטרת ישראל במאי 2022, לאחר שהכו באלות משתתפים בהלווייתה של שירין אבו עאקלה בירושלים, ובהם נושאי ארונה.
במאי 2024 במסגרת הגבלות שהוטלו על הילולת רבי שמעון בר יוחאי במירון בשל מלחמת חרבות ברזל לאחר הגעה של חרדים להר שוטרים שפעלו לפנות את השטח גם דחפו קשיש לרצפה.
בעקבות זאת הושעו שני שוטרים מתפקידם ונפתחה חקירה בנושא.
אלימות שוטרים במהלך אירועי המחאה 2023
החל ממרץ 2023 עם ההסלמה בפעילות המחאה נגד הרפורמה המשפטית חלה עלייה באירועי אלימות המשטרה.
מספר התלונות למח"ש על אלימות שוטרים עלה ב-45% ב-2023 בהשוואה ל-2022. אלימות השוטרים כנגד המפגינים זכתה לגיבוי מצידו של השר לביטחון לאומי, איתמר בן גביר.
ב־1 במרץ 2023, במהלך "יום שיבוש" במהלכו נחסמו נתיבי איילון, כוח שיטור בראשות רפ"ק מאיר סוויסה, קצין מתחנת לב ת"א, השליך רימוני הלם אל תוך המון מפגינים צפוף, שגרמו לפציעת מפגינים ולקטיעת אפרכסת האוזן של אחד מהם.
שישה שוטרים נחקרו ב (מח"ש) על השלכת רימוני ההלם.
למרות החקירות נגדו, החליט השר בן גביר לקדם אותו לדרגת סגן ניצב ולמפקד תחנת המשטרה תל אביב דרום.
ביולי 2024, הגישה מח"ש, כתב אישום נגד רפ"ק סוויסה ו-4 שוטרים בגין השלכת רימוני ההלם שגרמה לפציעתם של המפגינים - תוך הדגשה שהם פעלו בניגוד לנוהל המשטרתי של השלכת רימוני הלם.
ביוני 2025 החליט בית המשפט המחוזי בירושלים לבטל את קידומו של רפ"ק סוויסה
ב-1 באפריל 2023 פרש משטרה הצליף עם מושכות הסוס במפגינה שהשתתפה בחסימה של אחד מנתיבי איילון.
במאי 2024 הוחלט להעמידו לדין על המקרה.
במאי 2025, מעל שנתיים לאחר האירוע, הורשע השוטר שי פרץ בתקיפת המפגינה ובעקבות ההרשעה, נגזר עליו מאסר על תנאי ותשלום פיצוי בסך 2000 שקלים.
ביולי 2023 דווחו מפגינים על עלייה ברף האלימות המשטרתית ועל כך ששוטרים החלו להשתמש בקסדות על-מנת למנוע את זיהויים והגשת תלונה נגדם.
בעקבות תלונות המפגינים חקרה מח"ש באזהרה מספר שוטרים מיחידת יס"מ ת"א (כולל מפקד היחידה יאיר חנונה).
לטענת השוטרים הנחקרים, נעשה להם "משפט שדה", וחלקם הכחישו כי הכו את המתלוננים.בעקבות התיעוד ברשת זימנה המחלקה לחקירות שוטרים שני צעירים כדי להגיש תלונה נגד מפקד יס"מ תל אביב יאיר חנונה שנראה בצילומים מכה באגרוף מוחה כבן 18.
אלימות מילולית או בריונות מילולית היא אמירה שלילית הנאמרת לקורבן (או על הקורבן), לעיתים תוך מניעת אפשרות של הקורבן לתגובה כלשהי.
אלימות מילולית יכולה להתבטא בקללות, אמירות מעליבות, קריאה בשמות מעליבים ועוד.
אם האדם שמשתמש באלימות מילולית לא מתנצל מיד ונסוג מאמירתו השלילית, אלא ממשיך בכך, עלול להיווצר קשר אלים מילולית בינו לבין הקורבן.
אלימות מילולית עשויה להתרחש במגוון מצבים בחיי היומיום.
למשל, בבתי ספר יש תלמידים המשתמשים לעיתים קרובות באלימות מילולית, למשל כבריונות (שלרוב כוללת גם מרכיב פיזי), כדי להשיג מעמד גבוה יותר מהקורבן ולחבור לאחרים כנגד הקורבן.
במערכות יחסים זוגיות, לעיתים אחד מבני הזוג מגיב באלימות מילולית כאשר הוא מאוים ממצבי "נפרדות" בין בני הזוג, כלומר מחשבות, רצונות ורגשות שונים שלו ושל הקורבן.
ההשפעה של אלימות מילולית מתמשכת על הקורבן עלולה להיות רחבת היקף וחמורה.
הקורבן עלול לחוש כאב רגשי, אכזבה, עוגמת נפש או תחושת אשמה, הוא עשוי לחוות דחק ומתח מתמיד, ואף לפתח דיכאון או הפרעה פוסט-טראומטית.
אלימות מילית היא די נפוצה ולרוב לא מתייחסים לאלימות מילולית, באותה חומרה שבה מתייחסים לאלימות פיזית, בין השאר כי אין הוכחה גלויה לקיומה, בשונה מאלימות פיזית חמורה, המותירה סימני חבלה על גוף הקורבן.
שופט בית המשפט העליון, עוזי פוגלמן, כתב על עבירות של אלימות מילולית: .
לעומתו, השופט אורי שהם כתב: .
השופט נעם סולברג כתב בעניין: .
אלימות כלפי יולדות (מכונה גם אלימות מיילדותית או אלימות מיילדתית; באנגלית: Obstetric violence או Abuse during childbirth) מוגדרת ככל אינטראקציה או תנאי שנתפס כמשפיל, מבזה או פוגע אישית על ידי מיילדות או מבני על ידי ספקי שירותי הבריאות.
נזק שנגרם במהלך או בקשר להריון, הפלות, לידה והתקופה שלאחר הלידה.
וכולל גרימת נזק גופני או נפשי לאם או לילוד.
נשים מקבוצות מוחלשות סובלות באופן לא פרופורציונלי מהתופעה, וההיסטוריה מציגה דפוסים של ניצול והתעללות שהתקבעו בחלק מהמערכות הרפואיות.
כינוי זה כולל ביצוע פעולות רפואיות ללא הסכמת היולדת או מודעות שלה לביצוען,יחס לא מכבד ליולדת, כגון התעללות פיזית, השפלה, אלימות מילולית, הפרת סודיות, סירוב לתת תרופות נגד כאבים, פגיעה באוטונומיה שלה ובפרטיותה, סירוב לטפל ביולדת והזנחת יולדת באופן המסכן חיים.
בעבר הכינוי התייחס בעיקר להליכים רפואיים כפויים כמו עיקור כפוי של נשים ילידות או בעלי מעמד נמוך בהתאם לתורת האיגניקה, ואפלית יולדות עקב גזענות פטריאכיה וקולוניאליזם.
המושג "אלימות מיילדותית" מוזכר לראשונה בחוק האורגני בדבר זכותן של נשים לחיים חופשיים מאלימות (בספרדית: Ley Orgánica sobre el Derecho de las mujeres a una vida libre de violencia) שנחקק בוונצואלה בשנת 2006. החוק מפרט 19 סוגים של אלימות נגד נשים.
אלימות מיילדותית מוגדרת בסעיף 13 של החוק כ"ניכוס הגוף ותהליכי הרבייה של נשים על ידי אנשי הבריאות, המתבטא בדה-הומניזציה, בניצול לרעה של רפואה ובפתולוגיזציה של תהליכים טבעיים, ומביא לאובדן האוטונומיה והיכולת של נשים להחליט באופן חופשי על גופן ומיניותן, תוך השפעה שלילית על איכות חייהן."
קיימים 7 קטגוריות מרכזיות של טיפול פוגעני או חסר כבוד על ידי מיילדות:
התעללות פיזית: שימוש בכוח, אלימות פיזית ישירה או טיפול גס ופוגעני.
לרבות לחיצות חזקות על אזור הבטן לזירוז לידה.
טיפול ללא הסכמה: ביצוע פרוצדורות רפואיות ללא קבלת הסכמה מדעת מהיולדת.
טיפול לא-סודי: חשיפת תמונות, מידע אישי ופרטי של היולדת באופן שאינו מכבד את פרטיותה.
טיפול לא-מכובד: יחס מזלזל, משפיל או מבזה, הכולל שימוש בשפה גסה או שוביניסטית.
קיום יחסי אפליה: יחס מפלה על רקע גזע, מעמד סוציו-אקונומי, גיל, מצב משפחתי או נשאות HIV.
נטישת הטיפול: היעדר מענה או סיוע מצד הצוות הרפואי בזמן אמת, השארת היולדת לבדה ללא השגחה מספקת.
לעיתים כבמטרה להארכת זמן הלידה והשארת התינוק בצוואר הרחם בזמן סף המסכן את שלומו המוחי לפי עקומת פרידמן.
עיכוב או ריתוק במתקן רפואי: מניעה מכוונת משחרור היולדת מבית החולים או המרפאה בשל חוב כספי או סיבה אחרת שאינה רפואית.
פעולות רפואיות נוספות שיש המכנים אותן "אלימות מיילדותית"
ברוב המדינות המפותחות והמתפתחות, לידה מתרחשת בסביבה רפואית תחת מספר רב של התערבויות כירורגיות (מדיקליזציה של הלידה).
המונח אלימות מיילדותית מתייחס גם לשימוש לא מוצדק במניפולציות ומכשור שהוכרו כמסוכנים לבריאותם של האם והילוד, או שהיתרונות והסיכונים שבצדם לא נבדקו מספיק(למשל שימוש במלקחיים, מניפולציית קריסטלר, חילוץ בוואקום).
ארגון הבריאות העולמי הזהיר כי "הקפיצה במספר הניתוחים המיותרים מסכנת את בריאות האישה", כי ניתוחים קיסריים הגיעו "לממדים של מגפה" במדינות רבות (46% בסין, 32.9% בארצות הברית, 25% ומעלה בהרבה מדינות מזרח הרחוק, אירופה ודרום אמריקה), וכי תמריצים כספיים לרופאים ולבתי חולים עשויים להשפיע.
על פי ארגון הבריאות העולמי אפיזיוטומיה "נושאת סיכון גבוה יותר לזיהום, ויכולה להוביל לאובדן דם רב יותר מאשר במקרה של קרעים (טבעיים)", וכי "הגבלת השימוש באפיזיוטומיה למקרים של אינדיקציות קפדניות יש מספר יתרונות: פחות טראומה של רצפת האגן האחורית, צורך מופחת בתפירה ופחות סיבוכים".
שירות הבריאות הלאומי הבריטי ציין כי אפיזיוטומיה גורמת לכאב ואי נוחות עבור נשים במשך חודשים רבים אחרי הלידה והקונגרס האמריקאי למיילדות ולרפואת נשים המליץ להגביל את השימוש בהם.
מחקרים מסוימים מתייחסים למיילדות ולרופאי נשים בצפון אמריקה, בעיקר בשנים 1950–1980, שביצעו מה שכונה "תפר הבעל": תפר מיותר בתוך הנרתיק של האישה לאחר אפיזיוטומיה או קרעים טבעיים, כביכול כדי להגדיל את ההנאה המינית העתידית של הבעל, ולעיתים קרובות תפר זה גרם לכאב ולאי נוחות לטווח ארוך אצל האישה.
אין כל הוכחה כי פעולה זו הייתה נפוצה בצפון אמריקה אך פעולה זו מופיעה לעיתים קרובות במחקרים על אפיזיוטומיה, גם במדינות אמריקה אחרות כגון ברזיל.
חוקרים שונים ניתחו את הקשר בין דחק פוסט טראומטי לאחר הלידה לבין אלימות מיילדותית.
נטען כי טראומות אלו נגרמו בעקבות "גורמים כמו אובדן שליטה, אובדן כבוד, יחס עוין או קשוח של האנשים הסובבים, תחושה שלא שומעים את האישה או חוסר הסכמה מודעת להליך רפואי".
מחקרים של ארגון הבריאות העולמי מראים שאלימות מיילדותית היא תופעה נפוצה וגלובלית.
מחקר שנערך בשנת 2020 בגאנה, גינאה, מיאנמר וניגריה מצא כי למעלה מ-40% מהנשים שנדגמו חוו יחס פוגעני במהלך הלידה.
קבוצות פגיעות במיוחד כוללות נערות, נשים מהגרות, נשים במעמד סוציו-אקונומי נמוך, נשים נשאיות HIV ונשים מקבוצות אתניות אחרות מהמיילדת.
השלכות תופעת האלימות המיילדותית עלולות להיות חמורות עבור האם והתינוק כאחד.
יחס פוגעני מצד צוות רפואי עלול ליצור חוסר אמון כללי במערכת הבריאות, מה שעלול לגרום לנשים להימנע מקבלת טיפול רפואי בעתיד ובתוך כך טיפול טרום-לידתי, מעקב הריון מלא וסיוע רפואי בלידות הבאות.
חוסר אמון זה פוגע בבריאות הציבור ועלול להוביל לתוצאות לידה קשות יותר.
במאה ה-18 חלו התפתחויות בתחום המיילדות, ובפרט הבנת הפיזיולוגיה של ההיריון והלידה.
בסוף המאה ה-18 השיגו רופאים הבנה במבנה הרחם ובשינויים שהוא עובר במהלך הלידה.
בעקבות כך נוסדו בתי יולדות שחיזקו את אחיזתם של רופאים בתחום זה, שקודם לכן התאפיין בלידת בית בסיוע מיילדת.
בשלהי המאה ה-19 החלה להתפתח התפיסה המודרנית של מיילדות, ונוכחות של רופא בלידה הפכה למקובלת.
ברבות ממדינות אירופה הונהג רישוי של העיסוק במיילדות.
התפתחות ההרדמה סללה את הדרך לשימוש בניתוח קיסרי.
מעורבות רפואית בתהליך הלידה הביאה לירידה דרמטית בשיעור תמותת תינוקות ויולדות בלידה או תוך זמן קצר אחריה.
ההיסטוריה של אלימות מיילדותית בארצות הברית התחילה עוד בתקופת העבדות בארצות הברית, עת בה נשים משועבדות שחורות שימשו לרופאים לבנים מושא לניסויים.
ניסויים אלו סייעו לקדם את תחומי המיילדות והגינקולוגיה בארצות הברית.
דפוסים אלו נמשכו בצורות אחרות גם לאחר תום העבדות, במיוחד בתנועת האיגניקה של המאה ה-20. "אפנדקטומיות של מיסיסיפי" הוא כינוי שנתבע על ידי פאני לו היימר, ומתאר סטריליזציה כפויה של נשים שחורות עניות.
נשים אלו עברו היסטרוסקופיה או קשירת חצוצרות ללא הסכמה מדעת וללא סיבה רפואית, במסגרת מה שהוגדר "התנסות" התמחות רופאים.
מחקרים עכשוויים מראים כי האפליה ההיסטורית נמשכת גם כיום.
נשים שחורות, כולל סלבריטאיות כמו סרינה ויליאמס, מתארות חוויות של זלזול והתעלמות צוותים רפואיים כאשר הן מדווחות על תסמינים המעידים על סיבוכים בלידה גם בזיהוי מצבים שנלמדו בקורס הכנה ללידה.
הנתונים מצביעים על פערים דרמטיים בשיעורי תמותת אמהות ותינוקות מאוכלוסיות מופלות: כששיעור תמותת נשים שחורות בארצות הברית מסיבוכי הריון ולידה גבוהה בשיעור פי 3 עד 4 מנשים לבנות.
כשנמצא כי היה ניתן למנוע כ-60% ממקרי המוות הללו באמצעות טיפול הולם ומכבד.
מחקר בקליפורניה מצא כי גם בקרב משפחות שחורות עשירות, נשים ותינוקות שחורים היו בסיכון כפול לתמותה בהשוואה למשפחות לבנות.
שיעורי התמותה בקרב נשים שחורות עשירות היו גבוהים בדיוק כמו בקרב נשים לבנות עם הכנסה נמוכה.
נתונים אלו מוכיחים כי אלימות מיילדותית אינה רק בעיה כלכלית, אלא נובעת גם מהטיה גזעית מובנית במערכת הרפואית.
נשים מקבוצות מודרות אחרות, כמו נשים ילידות באמריקה, סבלו גם הן משיעורים גבוהים של סטריליזציה כפויה בשנות ה-70.
עם העלייה בלידות רפואיות וניתוחיות, החלו ארגונים רבים להציע לידה טבעית ולא רפואית..
חוק פדרלי שנחקק במקסיקו בשנת 2006 מחייב את הממשלה להכיר בשיטות רפואה מסורתיות.
לדברי ד"ר גרסיה-רמירז, סגן מנהל בית ספר להכשרת מיילדות במקסיקו, חוק שהועבר במדינת וראקרוס שבמקסיקו מיועד לאפשר לנשים חיים ללא "אלימות מיילדותית" כגון ניתוחים קיסריים ללא צורך.
קבוצת המידע על רבייה מתוכננת (GIRE) במקסיקו פרסמה דו"ח שבו צוין כי "נורמליזציה של אלימות מיילדותית", כמו גם התעללות פיזית ונפשית על ידי הצוות המטפל, נפוצות במהלך הלידה.
עוד צוין שעיקור כפוי היא צורה של אלימות קיצונית נגד נשים, וכי היא עלולה להשפיע באופן לא פרופורציונלי על נשים ילידות אמריקה.
בישראל פועלת עמותת "נשים קוראות ללדת" למען חופש בחירה בלידה ולמען קידום והגנה על זכויות נשים סביב הריון ולידה.
העמותה לקחה על עצמה לטפל באלימות מיילדותית.
כדי לפעול על מנת שאף אשה לא תחווה יותר יחס משפיל בזמן הלידה, ולשם כך הקימה קו חם בשנת 2014 במטרה לתת מענה לנשים שנפגעו או שזכויותיהן הופרו בלידה.
את פעילותה בתחום זה מבססת העמותה על חוק זכויות החולה..
סקר שערכה העמותה פורסם ב-2023 והראה שמתוך 675 פניות בשנים 2014-7, 70.3% היו פגיעות מילוליות, 63.7% היו התנהגות השוללת את הזכות להסכמה מדעת, 16.3% פגיעה בפרטיות ו-9.5% מניעת מלווה ורק 2.1% פגיעות בגוף.
מחקר שנעשה בקרב יולדות יהודיות וערביות (מוסלמיות ונוצריות) בישראל הראה שהאלימות המיילדותית היא לא רק בלידה אלא גם במעקב היריון, בטיפולי פוריות ובהפסקות היריון.
התלונות העיקריות בלידה הן: חוסר התחשבות ברצון היולדת, התעלמות מבקשת מידע רפואי, התייחסות אליה כשקופה (אין קשר עין עם הרופאים), ביצוע בדיקות ללא ידיעה ו/או הסכמה של היולדת, ואלימות מילולית המתבטאת בחוסר כבוד, זלזול, לגלוג, צעקות והטחת עלבונות- כולל הבעת חוסר לגיטימציה לכאב.
אלימות נגד גברים כוללת הפעלת אלימות כלפי גבר.
אלימות נגד גברים יכולה להתבטא בהפעלת אלימות פיזית, אלימות מילולית, התעללות נפשית, תקיפה מינית, סחיטה, אלימות כלכלית, ועוד.
כ-78.8% מקורבנות הרצח העולמיים הם גברים, על פי דיווחי האו"ם.
לא מעט גברים משתדלים להימנע משיתוף סביבתם בפגיעה שחוו, מתוך חשש כי החברה לא תגלה אמפתיה למצבם.
ארבעה מכל חמישה מתאבדים קטינים, הם בנים, שבדרך כלל היו קורבנות.
מספר סיבות לכך: אין כמעט מודעות לתופעה, ובמדינות רבות תקיפות מיניות כלפי גברים אינן מוכרות בחוק.
.אלימות מינית כנגד גברים, בעיקר סירוס שלהם שימש כלוחמה פסיכולוגית נפוצה במלחמות.
אלימות נגד גברים נתפסת באופן פחות חמור מאשר אלימות נגד נשים.
מחקר שנעשה בפקולטה לפשיעה, חוק וצדק, באוניברסיטת פנסילבניה מצא שלאלימות כלפי נשים יש סיכוי להיות מדווח על ידי גורם צד שלישי למשטרה כשליש יותר מאשר אלימות כלפי גבר.
לאורך כל ההיסטוריה, גברים, אזרחים ולוחמים היו המבצעים והקורבנות העיקריים של מלחמות.
ארגוני טרור וצבאות בוחרים בגברים באופן מכוון כדי להרוג אותם.
ובהתאם גם במלחמות עליה מצווה התורה, המטרה היא להרוג את הזכרים:
אלימות מינית וסירוס של גברים הוא כלי פסיכולוגי נפוץ להורדת מורל האויב במלחמה.
כאשר מדברים על אלימות בין בני זוג, התפיסה הרווחת היא שגברים הם הפוגעים ונשים הן קורבנות הפגיעה.
במחקר מטא-אנליזה משנת 2016 נמצא כי 5.8% ל-28.8% מכלל הגברים באוכלוסייה מדווחים על אלימות כלפיהם מכל סוג שהוא.
רק מעט מחקרים עוסקים באלימות המופנית כלפי גברים, והתחום זוכה למעט מאוד השקעה ועניין ציבורי, כמו גם לזלזול מטעם מערכות החוק והאכיפה.
בהתאמה, לא בהכרח תלויה, אחוז המדווחים על פגיעה אלימה מצד בנות זוגם נמוך מאוד, כך על פי נתונים ממדינות שונות.
ב-2013 בישראל נפתחו 4,200 תיקים של אלימות של נשים נגד בני זוגן, וב-15% מהם לערך (כ-650) הוגשו כתבי אישום.
על פי מחקר שבדק נתונים של היחידה לאלימות במשפחה של משרד הרווחה, וכן של ארגונים התנדבותיים העוסקים בנושא, מצביע על תת-דיווח מצד גברים על אלימות זוגית, כך שסטטיסטיקות הדיווחים אינן משקפות את המציאות.
במחקר שנערך בישראל, מטעם משרד הרווחה והביטחון החברתי משנת 2024, נמצא כי 5.3% מהנשים, ו-3.8% מהגברים דיווחו כי נפגעו מאלימות פיזית בשנה החולפת.
בסקר דיווח עצמי שנערך בקנדה ב-2014 וניסה לאמת את מספר הנפגעים מול סטטיסטיקות הדיווחים, 4.2% מגברים דיווחו על חוויה של אלימות בזוגיות (418,000 גברים).
על פי מחקר שנעשה בארצות הברית, 1 מתוך 4 גברים חווה אלימות במערכת יחסים אינטימית, 1 מתוך 9 גברים נפצע כתוצאה מאלימות זוגית, ו-1 מתוך 25 גברים חווה פגיעה חמורה מאלימות זוגית.
אך רק 6% מקורבנות אלימות במשפחה הם גברים.
התאוריה הרווחת לגבי תת-הדיווח של גברים היא שהציפיות החברתיות מגברים גורמות להם לפחד מלהיתפס כחלשים, כקורבנות, או כלא-גבריים.
פרופ' מרטין פיברט אסף ביבליוגרפיות מוערות המאשרות, דרך סקירת 343 מחקרים על אלימות במשפחה ובזוגיות, שנשים תוקפניות פיזית כמו גברים, ביחסיהן עם בני זוגן.
היחס כלפי אלימות במשפחה נגד גברים
אלימות במשפחה כנגד גברים סובלת מהמעטה בחומרתה על ידי גורמים שאמורים לטפל בתופעה.
גברים רבים מפחדים לדווח לרשויות על אלימות נגדם מצד בנות זוגם, אם מתוך פחד שייתפסו בעיני החברה כ"נשיים" או כ"פחדנים" ואם מתוך פחד מאיומים פסיכולוגיים, מתגובת בת הזוג והחברה.
לכן לעיתים קרובות מצופה חברתית מהקורבן, במקרה הזה הגבר, להתמודד מבלי להתלונן על מנת לשמור על "הכבוד" הגברי.
נוסף על כך, תופעה זו אינה מקבלת מקום בשיח הציבור, וכשעולה לכותרות היא נתפסת כ"בלתי אפשרית".
ההבנה שגבר עלול להיות הקורבן בסיטואציה מהסוג הזה אינה מקובלת כלל ולכן ישנה אפשרות שגברים יבחרו לא להתלונן ולדווח בשל כך.
מחקר מצא כי רק 10% של מקרי אלימות מצד נשים מדווחים למשטרה ולפי נתוני משטרת ישראל ל-2013, אחוז תלונות גברים על אלימות שמגיעות להגשת כתבי אישום עומד על מחצית מהאחוז המקביל במקרי אלימות נגד נשים.
אלימות במערכות יחסים חד-מיניות היא תופעה של אלימות והתעללות במערכת יחסים חד-מינית.
אלימות במשפחה היא תופעה שקוראת גם במערכות יחסים הטרוסקסואליות, אך במערכות יחסים חד-מיניות היא מעלה בעיות נוספות, ביניהן הומופוביה, סיכון גבוה למחלות מין, מחסור בסיוע משפטי וסטיגמות בידי החברה.
אלימות במערכות יחסים חד-מיניות זוכה לפחות מחקר ומימון מאשר אלימות במערכות יחסים הטרוסקסואליות.
הנתונים נלקחו ממחקר שנערך בידי המרכז לבקרת מחלות ומניעתן בארצות הברית בשנת 2010.
44% מהנשים הלסביות שהשתתפו במחקר דיווחו כי הן היו קורבנות לאלימות פיזית, אונס או הטרדה מאיימת בידי בנות הזוג שלהן.
לעומת זאת 35% מהנשים ההטרוסקסואליות דיווחו על אלימות מסוג זה.
רק 26% מהגברים ההומוסקסואלים דיווחו כי הם היו קורבנות לאלימות פיזית, אונס או הטרדה מאיימת בידי בני הזוג שלהם.
לעומת זאת 29% מהגברים ההטרוסקסואלים דיווחו על אלימות מסוג זה.
למרות שביסקסואלים יכולים להיות במערכת יחסים מכל סוג, יש להם סיכוי גבוה יותר להיות במערכת יחסים אלימה.
61% מהנשים הביסקסואליות ו-37% מהגברים הביסקסואלים דיווחו כי הם היו קורבנות לאלימות פיזית, אונס או הטרדה מאיימת בידי בני/בנות הזוג שלהם.
קורבנות של אלימות במערכות יחסים חד-מיניות נתקלים לעיתים בקשיים בקבלת סיוע משפטי, מכיוון שחוקי האלימות במשפחה מנוסחים כך שהם כוללים מערכות יחסים הטרוסקסואליות בלבד.
ברוב המקרים, התוקף עדיין מסוגל להיות מואשם בתקיפה אך הפשע עלול לא להיות מדווח כאלימות במשפחה ובכך יכול להשפיע על ניהול המשפט והיקף העונש.
בישראל חוק האלימות במשפחה כולל אלימות במערכות יחסים חד-מיניות .
הומופוביה מהווה מרכיב מהותי באלימות במערכות יחסים חד-מיניות וכך גם המחסור במקומות סיוע לנפגעים.
דוגמה לכך היא איום לעשות אאוטינג לבן זוג.
היעדר הסיוע והעזרה החוקית מקטין את הסיכויים שמבצע האלימות יזכה לעונש.
הקואליציה הלאומית למניעת אלימות היא ארגון שמטרתו להפחית את האלימות נגד קהילות להט"ב בארצות הברית.
הארגון הוקם בשנת 1995 בידי גפרי מונטגמרי.
הוא מנהל היום מעל 40 פרויקטים קהילתיים למניעת אלימות.
קהילה מאוחדת נגד אלימות היא ארגון שמבוסס בסן פרנסיסקו ומטרתו היא לעזור לקורבנות אלימות במערכות יחסים חד-מיניות.
מרכז מונטרוז הוא ארגון שמספק ייעוץ לאנשי להט"ב בטקסס.
אלימות מינית בישראל היא התייחסות לתופעה אלימות מינית בהקשר של החברה הישראלית.
הנתונים על היקף האלימות המינית בישראל דומים לאלו המתקיימים במדינות מערביות אחרות, אך תפיסת המאפיינים והגורמים לה עשוי להשתנות בין קבוצות ומגזרים שונים המרכיבים את החברה הישראלית.
אופן הטיפול בתופעה עשוי להשתנות גם הוא, בהתאם לאופי ואורח החיים של כל קבוצה ומגזר.
המשפט בישראל עוסק באלימות מינית בשני חוקים:
חוק העונשין (1977), מגדיר שורה של עבירות מין המתבססות על תקיפה מינית פיזית: אינוס, בעילה אסורה בהסכמה, מעשה סדום, מעשה מגונה, מעשה מגונה בפומבי ועבירות מין במשפחה ובידי אחראי על חסר ישע.
עבירות אלו מטופלות על פי המשפט הפלילי.
עבירות הטרדה מינית יכולות להיות מטופלות תחת המשפט הפלילי, אך גם במסגרת המשפט האזרחי או במסגרת הארגון המשותף לשני הצדדים.
לתופעת האלימות המינית ישנם מאפיינים ייחודיים, אשר מקשים על הקורבנות לדבר או לדווח על עצם קיום הפגיעה.
בישראל – כמו בעולם כולו – קיים תת-דיווח ניכר על עבירות מין והטרדה מינית, וקשה לאמוד את ההיקף המדויק של התופעה בפועל.
על פי נתוני איגוד מרכזי הסיוע לנפגעות ולנפגעי תקיפה מינית, כ-47,901 פניות התקבלו במרכזי הסיוע בשנת 2016. עוד עולה מהנתונים, כי רק 13.7% מהפונות והפונים למרכזי הסיוע גם הגישו תלונה במשטרה.
מחקר של אריאל פינקלשטיין משנת 2022 הראה כי נכון לסוף שנת 2020 היו 5,466 מטופלים במחלקות הרווחה ברשויות המקומיות בעקבות פגיעה מינית שעברו, מרביתם בגילאי 18-3.
לפי מחקר של ארגון הבריאות העולמי בערך אחת מכל שלוש נשים (35%) חוותה אלימות מינית.
מדד האלימות הלאומי שפרסם המשרד לביטחון פנים בשנת 2014 העריך את היקף האלימות המינית בישראל בכ-84 אלף נשים נפגעות בשנה, רק 6% מהמקרים מדווחים למשטרה.
לפי מדד זה, שיעור עבירות האלימות המינית בישראל גבוה בממוצע של כ-10% מהשיעור הממוצע במדינות החברות בארגון המדינות המפותחות (OECD).
מחקר משנת 2009 של ד"ר אביגיל מור שבוצע במכללת תל חי בדק נערות ונשים ישראליות צעירות בגילי 16–28. המחקר מצא כי 21% נאנסו, 33% חוו התנהגות מינית כפויה, 60% חוו נגיעות מיניות בלתי רצויות וכ-87% סבלו מהטרדה מינית מילולית – נתונים התואמים את נתוני שכיחות עבירות המין בעולם המערבי.
בסקר בשם "מדד הביטחון של נשים" שערכו שש עמותות פמיניסטיות ב-2012 והתבסס על ראיונות עם 800 נשים ממגוון קבוצות באוכלוסייה – מזרחיות, אשכנזיות, ילידות ברית המועצות לשעבר וערביות אזרחיות ישראל, נמצא כי 14% מאוכלוסיית הנשים היהודיות דיווחו כי הותקפו מינית (פיזית) לפני שמלאו להן 16 שנים.
67% מהיהודיות ו-79% מהערביות דיווחו כי הן חיות בחרדה מתמדת מפני תקיפה מינית.
על פי דוח של איגוד מרכזי הסיוע לנפגעות ולנפגעי תקיפה מינית, בשנת 2024 התקבלו 51,118 פניות במרכזי הסיוע ברחבי הארץ, מתוכן 16,659 פניות חדשות למרכזי סיוע.
חלה עלייה של כ-30% לעומת 2023 במספר הפניות החדשות.
רוב הפניות עסקו בפגיעה בקטינים ובקטינות.
בכ־10% מהפניות בלבד הוגשה תלונה במשטרה.
חלה עלייה גם במספר הפניות על פגיעה בהשפעת חומרים מטשטשים, ובפרט סמי אונס.
שכיחות בקרב תלמידי בית ספר
ב-2016 יצא דו"ח מחקר למשרד החינוך בשם: "אלימות כלפי ילדים ובני נוער בישראל: בין שכיחות לדיווח", אשר כלל סקר לאומי רחב-היקף, ונערך על ידי פרופ' רחל לב-ויזל ופרופ' צבי איזיקוביץ.
הסקר כלל כ-12,000 תלמידי בית ספר יסודי ובו נמצא כי 17.7% מהילדות והילדים היהודים שהשתתפו במחקר (תלמידי החינוך הממלכתי והממלכתי-דתי) דיווחו כי חוו פגיעה מינית, וכך 23.2% מהילדות והילדים בחינוך הערבי.
עוד עולה כי שיעור הבנות שנפגעו עומד על 18.3%, ושיעור הבנים שנפגעו כמעט זהה: 16.9%.
גם שכיחות זאת קרובה מאוד לסטטיסטיקה המקובלת בעולם בנוגע לפגיעה בגיל הילדוּת.
מתוך הילדים שדיווחו על פגיעה מינית, 42% דיווחו על פגיעה מינית שכללה מגע פיזי.
לגבי זהות הפוגע - נמצא כי אבות ואימהות פוגעים מינית בשיעורים דומים, כאשר ההתפלגות היא שב- 22.1% מהמקרים האב הוא הפוגע, וב-18.6% מהמקרים האם היא הפוגעת.
ופוגעים יותר בבנים מאשר בבנות.
בכל סוגי הפגיעות המיניות הכוללות מגע פיזי, ילדים ובני נוער ממוצא ערבי דיווחו על היפגעות גבוה יותר, ולעומת זאת אלימות מינית שאינה כוללת מגע פיזי דווחה בצורה נרחבת יותר בקרב ילדים ובני נוער יהודים.
בנות דיווחו יותר על אונס או ניסיונות אונס לעומת בנים, ובנים נפגעו יותר על ידי צעיר מקבוצת השווים.
ילדים בגיל גדול יותר מדווחים על יותר פגיעות מיניות - 14% מבין התלמידים בכיתה ו' דיווחו על פגיעה מינית.
כ-40% מתוך הילדים הנפגעים מאלימות מינית נכנסו לקטגוריה של פגיעה חמורה שכללה פגיעה שהתרחשה מספר רב של פעמים.
עד היום לא נערך בישראל מחקר מקיף על שכיחות מקרי האלימות המינית במגזרים הפנים-יהודיים.
מחקרו של אריאל פינקלשטיין משנת 2022 בחן את המטופלים בשירותי הרווחה בעקבות פגיעה מינית והראה כי על כל 1,000 תלמידים במערכת החינוך הממלכתית-דתית ישנם 2.39 תלמידים המטופלים בעקבות פגיעה מינית, לעומת 1.98 בחינוך החרדי ו-1.04 בחינוך הממלכתי היהודי.
על פי כתבה על מחקר משנת 2009 בו השתתפו 150 נשים, השכיחות של מקרי האלימות המינית במגזר הדתי ובמגזר החרדי זהה לשכיחות בחברה החילונית.
עם זאת, רוב הנשים הדתיות שחוו פגיעה מינית לא הגישו תלונה ואף לא סיפרו על כך לאף אחד.
מחקר משנת 2009 של ד"ר אביגיל מור, שבוצע במכללת תל חי, קבע כי לא נמצא כל קשר בין פגיעה מינית לסגנון הלבוש.
נשים שנפלו קורבן לאלימות מינית לא נטו להתלבש באופן חושפני יותר מנשים שלא נפגעו.
לפי המחקר של מור, 18% מהנשים שלא מתלבשות חשוף אולצו לקיים יחסי מין בכפייה, לעומת 24% מהנשים שהעידו שהן מתלבשות באופן חשוף.
36% מהנשים שלא מתלבשות חשוף העידו שסבלו מהתנהגות מינית כפויה, לעומת 34% מהנשים שהעידו על לבוש חשוף.
64% מהנשים שלא מתלבשות חשוף העידו שסבלו מנגיעות מיניות בלתי רצויות, לעומת 60% מהנשים שהעידו על לבוש חשוף.
88% מהנשים בשתי הקבוצות העידו שסבלו מהערות מיניות בלתי רצויות.
לפי איזיקוביץ ולב-ויזל, שעמדו בראש דו"ח המחקר המקיף ביותר שבוצע בישראל על פגיעה מינית ובילדות ובילדים בגילאי בית ספר יסודי, לא נמצא קשר בין דירוג סוציו-אקונומי, מדד פריפריאלי והמצב התעסוקתי של ההורים לסיכוי של הבת או הבן להיפגע מינית.
עם זאת, במאמרם מ-2013 צוין כי "באופן מעניין, השכלה אקדמית של אחד ההורים מעלה את הסיכוי לקורבנות מינית פי 1.3".
לפי סקר "מדד הביטחון" בקרב נשים, לנשים יוצאות ברית המועצות לשעבר יש סיכוי גדול יותר להיפגע מינית בידי אדם זר: 38% מהן דיווחו כי הותקפו מינית בידי אדם זר, לעומת 16% באוכלוסייה הכללית.
בשנת 2023 פורסם כי במחוז יהודה ושומרון ישנו אחוז הפגיעות המיניות המדווחות הגבוה ביותר בישראל.
90% מהפניות למרכזי הסיוע עוסקות בפגיעה בילדות או נשים, ו-10% בפגיעות בגברים.
60% מהפניות התקבלו בגין פגיעה בילדות או בנעורים, ו-40% בגין פגיעה בבגרות.
76% מהגברים שפונים נפגעו כקטינים (רובם מתחת לגיל 12).
ב-98% מהפניות למרכזי הסיוע דווח כי התוקף הוא גבר, ורק ב-2% דווח על תוקפת אישה.
קרוב לשליש מהפניות (29%) התקבלו בגין פגיעה מידי בן משפחה, כאשר בקרב מי שנפגעו בילדות המספר עומד על 72%.
קרוב לרבע מהפניות (23%) עסקו בפגיעה מידי ידיד או מכר, 15% בפגיעה מידי בן זוג נוכחי, בן זוג לשעבר או דייט.
רק 8% מהפגיעות בוצעו בידי אדם זר.
ב-9% מהפניות שעסקו בפגיעה בנוער (גילים 13–18) דווח על תקיפה מינית קבוצתית – פי שלושה יותר מאשר פניות שעסקו בפגיעה בבוגרות ובוגרים.
ב-40% מהפניות שעסקו בפגיעה בנוער הפוגע הוא ידיד או מכר של הצד הנפגע – במקרים רבים, בן קבוצת השווים.
בשנת 1977 נחקק בישראל חוק העונשין, התשל"ז-1977, אשר החליף את פקודת החוק הפלילי שניסח המנדט הבריטי בארץ ישראל.
עבירות המין נדונו תחת שער ה' בפרק י' בחוק (פגיעות בגוף), אשר הוגדר כ"עבירות נגד המוסר".
בשנת 1988 חוקקה הכנסת את תיקון 22 לחוק העונשין, במסגרתו נערכו שינויים נרחבים בסעיפים העוסקים בעבירות מין.
בנוסף, שונה שם השער מ"עבירות נגד המוסר" ל"עבירות מין".
על פי שיטת המשפט האנגלי, עליה התבסס החוק, כפיית יחסי מין על אישה במסגרת נישואים אינה יכולה להיחשב כאונס, שכן בעצם הסכמתה לחוזה הנישואין האישה "מוסרת עצמה" לבעלה, ואינה יכולה לחזור בה.
לכן, סעיפים 345 ו-346 בנוסח המקורי של החוק, אשר הגדירו את עבירת האינוס ואת עבירת האינוס במרמה, נפתחו במילים: "הבועל אישה, שאינה אשתו, בניגוד לרצונה".
שמונה חודשים לאחר מכן פרסמה הכנסת "תיקון טעויות" לנוסח זה, לפיו המילים "שאינה אשתו" יוחלפו במילים "שלא כדין", אך המשמעות עמדה בעינה.
על-פי נוסח זה, עבירת האינוס דרשה הוכחה כי המעשה נעשה נגד רצונה של הקורבן, "תוך שימוש בכוח או באיימו עליה במוות או בחבלת גוף קשה, או כשהיא בחוסר הכרה או במצב המונע את התנגדותה".
כלומר, כדי להביא להרשעה באונס היה על הקורבן להוכיח כי המעשה בוצע באלימות וכי התנגדה באופן פעיל.
בשנת 1980 פסק בית המשפט העליון כי יחסי מין במסגרת נישואים של בני זוג יהודים גם היא בגדר אונס, שכן הלכות החוק האנגלי, המתירות על הבעל לכפות יחסי מין על אשתו, אינן עומדות בקנה אחד עם הדין העברי.
פסק דין זה אשרר את פסק הדין שהתקבל בבית המשפט המחוזי בעניינו של משה כהן, אשר הורשע באונס אשתו תוך שימוש באלימות.
עם זאת, על כהן נגזרו רק שנה וחצי מאסר, בשל מה שכונה "הנסיבות המיוחדות" של המקרה.
בשנת 1988, במסגרת תיקון 22 לחוק העונשין, פורסם נוסח חדש לסעיף 345 העוסק בעבירת האינוס, במסגרתו הורחבו הנסיבות בהן מוגדר מעשה כאינוס.
בעוד הנוסח המוקדם של החוק התנה את קיום העבירה בעצם התנגדותה של האישה לקיום יחסי מין, נוסח התיקון התמקד בהסכמתה החופשית למעשים.
במסגרת התיקון הוגדרו נסיבות מחמירות לביצוע העבירה: איום בנשק, גרימת חבלה או היריון, התעללות ואונס קבוצתי.
בנוסף, הושמט לחלוטין הפטור מאחריות פלילית על אונס במסגרת נישואים, ועונש המאסר על העבירה הוגדל: מ-14 שנים, בנוסח מ-1977, ל-16 שנים או 20 שנים על אינוס בנסיבות מחמירות.
בשנת 1993, בעקבות פרשת האונס בשמרת, פסק בית המשפט העליון כי קיום מגע מיני בלא שהתקבלה הסכמה מפורשת או במשתמע - הוא אונס.
בנוסף, מבהיר פסק הדין כי עברה המיני של הנפגעת אינו יכול להוות הצדקה למעשים אלו.
פסיקה זו נכנסה לחוק זכויות נפגעי עבירה בהליך פלילי.
בשנת 2007, פסק בית המשפט העליון כי גם מצב בו בני זוג החלו לקיים יחסי מין בהסכמה, ותוך כדי כך דרש אחד מהם לחדול, והשני לא נענה לדרישתו, גם הוא אונס.
לפי נתוני המשטרה, בשנת 2016 נפתחו במשטרה כ-5,686 תיקי עבירות מין והטרדה מינית – עלייה של 22.5% לעומת שנת 2011, בה נפתחו 4,791 תיקים בגין עבירות אלו.
ב-81% מהתיקים הנפגעת היא ילדה או אישה, לעומת 19% מהתיקים, בהם הנפגע הוא ילד או גבר.
ב-47% מהתיקים הנפגעים הם קטינים, ב-51% בגירים, וב-1% קשישים.
ב-16% מהתיקים שבהם טיפלה הפרקליטות הוחלט להגיש כתב אישום, בעוד 84% מהתיקים נסגרו ללא הגשת כתב אישום (נכון לשנת 2016; מכיוון שהטיפול בתיקים נמשך לעיתים קרובות מעבר לשנה קלנדרית אחת, חישוב האחוזים נגזר מתוך התיקים שבהם התקבלה החלטה באותה השנה).
בתיקים פליליים של עבירות מין, כ-83% מהתיקים נסגרו ללא הגשת כתב אישום.
בתיקי הטרדה מינית, שיעור סגירת התיקים הגיע לכ-92% מכלל התיקים שלגביהם התקבלה החלטה.
עילת הסגירה ב-70% מהתיקים שנסגרו היא חוסר בראיות.
מבין התיקים שעברו הליך שיפוטי, 77% הסתיימו בהרשעה ו-6% בזיכוי.
ארגונים ומוסדות סיוע לנפגעי אלימות מינית
בישראל פועלים ארגוני תמיכה רבים לנפגעי אלימות מינית, כמוקדי חירום ולסיוע ממושך יותר, ובהם:
מגן לקהילות היהודיות, עמותה הפועלת בתחום הסיוע לנפגעי אלימות מינית פיזית ומילולית, ומניעת אלימות במשפחה
סיוע לנשים ונערות נגד אלימות, בנצרת
מרכז סיוע לנפגעות ונפגעי ותקיפה מינית – חיפה והצפון (ע"ר)
מרכז סיוע לנפגעות אונס ותקיפה מינית – ירושלים ע"ש לינדה פלדמן
מסל"ן – מרכז הסיוע לנפגעות ולנפגעי תקיפה מינית ואלימות בנגב
"אלסואר" – תנועה פמיניסטית ערבית לתמיכה בנפגעות תקיפה מינית (ע"ר)
החל מ-27 ביולי 2012, שיחות טלפון אל מוקדי סיוע אלה הן ללא תשלום.
בנוסף ניתן להסתייע בארגוני תמיכה נפשית כלליים, ובהם:
אל"י – אגודה להגנת הילד
הקו הפתוח לתלמידים של משרד החינוך
ער"ן – עזרה ראשונה נפשית (גם ברוסית ובאמהרית).
במספר בתי חולים בישראל מופעל חדר אקוטי (הידוע גם בשם "חדר 4"), המרכז את הטיפול הראשוני בנפגעי תקיפה מינית.
בחדר פועלים מספר אנשי ונשות מקצוע, ובהם עובדים סוציאליים, אחים, רופאי נשים, חוקרי משטרה ופסיכולוגים כדי לתת מענה נפשי ורפואי לאחר התקיפה.
בתחילת הטיפול נאספות מהנפגע או הנפגעת דגימות פורנזיות כגון נוזלי גוף ובהם זרע, דם ו-DNA, שיכולות להוות ראיות משפטיות קבילות במהלך משפט פלילי.
מומלץ להגיע לחדר אקוטי עד 72 שעות מרגע התקיפה (אך ניתן גם עד שבוע ממנה), כדי שהנפגע או הנפגעת יקבלו את הטיפול הגופני והנפשי הראשוני האופטימלי וכדי שאיכות הראיות הנאספות תהיה גבוהה ככל הניתן.
סחר בנשים בישראל מתקיים במטרה להעסיקן בזנות.
על פי רוב מתבצע הסחר בנשים שאינן אזרחיות ישראל, ושהובאו בהונאה לישראל.
סחר הנשים בישראל הוא חלק ממגמה עולמית רחבה יותר של סחר למטרות זנות, שבו נשים מגויסות, לרוב במרמה ובמקרים רבים תוך אלימות קשה, לעבודה בזנות.
הסחר בנשים בישראל במתכונת של הסתננות דרך גבול מצרים התקיים מראשית שנות ה-90 של המאה ה-20. תופעת הסחר בנשים החלה להיות נפוצה עקב תהליכים גלובליים, כגון התפרקות ברית המועצות, שהובילו לתוצאות כלכליות וחברתיות שהשפיעו על הביטחון הסוציאלי של מיליונים, עד לכדי איום על פרנסתם וקיומם.
על פי ההערכות, גילן הממוצע של הנשים הנסחרות למטרות זנות הוא 23, ורובן מובאות ממזרח אירופה.
רק 9% מהן דיווחו כי עבדו בזנות גם לפני הגעתן לישראל.
29% דיווחו כי היו מובטלות במדינת מוצאן; ואלו שעבדו, עבדו במקצועות בעלי שכר נמוך יחסית.
נשים רבות הוברחו לישראל דרך גבול ישראל-מצרים.
לפחות עד הקמת הגדר כנגד מסתננים מאפריקה בישראל.
דווח כי לעיתים הן נאנסו והוכו בדרך על ידי הבדואים המופקדים על ההברחה.
עם כניסתן לישראל הן נמכרו לסרסורים; חלקן במכירה פומבית, חלקן במכירה פרטית יותר, וחלקן נכנסו כבר כשהן תחת בעלותו של סרסור אשר מימן את הבאתן.
לאחר מכירתן מגיע שלב העסקתן, שבו הדרכונים שלהן כבר לא ברשותן, מה שמהווה מכשול לבריחה אפשרית.
חלק ניכר מהנשים הועסקו בתנאים קשים של התנכרות, צפיפות והרעבה; הן עבדו במשך שבועות רצופים, וניתן להן יום חופש אחד בחודש במקרה הטוב.
הן עבדו גם בתקופת הווסת, ובממוצע עובדות 13 שעות ביום.
ענף הזנות מגלגל סכומי עתק, שמהם מקבלות הנשים עצמן שכר זעום.
ישנן נשים שידווחו כי סוחרים גבו מלקוח 100 עד 600 ש"ח, כשמתוכן הן זוכות ל-20 ש"ח בלבד.
אחוז לא מבוטל של נשים לא קיבלו את שכרן כלל.
סוחרים וסרסורים נוקטו לא פעם בצעדים של הטלת קנסות על הנשים כשהן מבצעות "עבירה" (שעלולה להיות גם לעיסת מסטיק) בסכום מופרז של אלפי דולרים, כשעיקר מטרתם היא להימנע מתשלום לנשים או לצמצם אותו.
משנת 2006 הצטמצם במידה ניכרת מספרן של הנשים הנסחרות שהובאו לישראל.
דו"ח מחלקת המדינה האמריקאית בנושא ציין את ישראל לחיוב בנושא בשנת 2012. עם זאת, בשלב זה החל הסחר להופיע שוב, אם כי באופן פחות אלים מאשר בעבר.
הנשים שעסקו בזנות והובאו מחו"ל היו מבוגרות יותר, הובאו לכאן לפרקי זמן קצרים, האלימות כלפיהן היא נמוכה יותר, הן יכולות להסתובב באופן חופשי ולהרוויח סכומי כסף מסוימים.
ישנה גישה בקרב הגורמים המקצועיים המזהה הבדל מהותי בין בני נוער פוגעים מינית לעברייני מין בוגרים.
כך, בשונה מן התפיסה הרווחת בנוגע לעברייני מין בוגרים, רואים בעבירת המין של בני נוער בעיית התנהגות המוסברת במניעים קוגניטיביים-התנהגותיים.
שירות המבחן לנוער במשרד העבודה והרווחה מפעיל זה למעלה מעשור תוכנית ייחודית הנשענת על גישה זו.
התוכנית כוללת התערבות קבוצתית ונועדה לסייע לנערים לשנות עיוותי חשיבה ולמנוע דפוסי התנהגות בעייתיים וביצוע עבירות מין.
מחקר חלוץ שנעשה על התוכנית מצביע על שינוי שמתרחש הן בהתייחסותם של הנערים לעבירות מין והן במיומנויות שהם רכשו במהלך ההתערבות הקבוצתית.
שינוי זה מייצג אבני דרך בהשגת התוצאה הסופית של התערבות זו – הפסקת ביצוע עבירות מין.
ממצאי הפיילוט המוצגים בדוח המחקר מראים כי בקרב מרבית הנערים שהשתתפו בתוכנית חלה התקדמות לעבר התוצאות המצופות מהם.
חל שיפור ביכולת הנערים לזהות את הנסיבות שהובילו אותם לביצוע העבירה, הם לומדים להכיר את התנהגותם בנסיבות הללו ומפנימים מיומנויות המונעות מהם לחזור על העבירה בעתיד.
האלימות האנטי-יהודית במרכז אירופה ובמזרחה, בעקבות נסיגת כוחות הכיבוש הגרמנים הנאצים והגעת הצבא האדום הסובייטי בשלבים האחרונים של מלחמת העולם השנייה, נקשרה בחלקה לאנרכיה שלאחר המלחמה ולכאוס כלכלי שהחריף עקב הסטליניזם בשטחי הרפובליקות הסובייטיות ובשטחי מדינות לוויין שנוספו לתחום השליטה של ברית המועצות.
התקפות אנטישמיות הפכו תכופות בעיירות סובייטיות שנפגעו במלחמה, בשווקים, בחנויות שהתרוששו עקב המלחמה, בבתי ספר ואף במפעלים ובמוסדות ממלכתיים.
מכתבי מחאה נשלחו למוסקבה מכמה עיירות רוסיות, אוקראיניות ובלארוסיות על ידי הוועד היהודי האנטי-פשיסטי שהיה מעורב בתיעוד השואה.
אלימות נגד יהודים בברית המועצות
השלטונות הסובייטים לא הצליחו לשנות את התעמולה האנטי-יהודית של היטלר, כתב אל"ם דוד דרגונסקי.
גורמים אנטישמיים מקרב משתפי הפעולה הנאצים לשעבר בברית המועצות קיבלו במקרים רבים אחריות וסמכות על מפעלים ורשויות מדינתיים רשמיים.
שלמה מיכאלס, יו"ר הוועד היהודי האנטי-פשיסטי שנרצח במינסק בינואר 1948, כתב כי בתים יהודיים שהוחרמו מבעליהם בתקופת השואה, לא הוחזרו לבעליהם.
בברדיצ'ב, מוגילב-פודולסק, באלטה, ז'מרינקה, ויניצה, חמילניק, רפלובקה העתיקה וכן בעיירות רבות אחרות נאלצו יהודים להישאר באזורי גטאות לשעבר, למען ביטחונם האישי.
הוועד היהודי האנטי-פשיסטי היה מטרה לפגיעתן של הרשויות הסובייטיות במסגרת מאבקן נגד הקוסמופוליטיות במחצית השנייה של שנות הארבעים וכן בליל רצח המשוררים.
רצח מיכאלס סימן את תחילת הדיכוי בהיקף ארצי של יהודים שהואשמו בריגול ובפשעים כלכליים.
מספר חודשים לאחר רצח מיכאלס נעצרו דמויות יהודיות אחרות.
מערכה ציבורית נגד הציונות החלה בסתיו 1948. בסוף העשור נעלמו יהודים מהדרג העליון של המפלגה ברפובליקות הסובייטיות.
לאחר מכן נערך משפט הרופאים בשנים 1952–1953, בליווי פרסומים אנטישמיים בתקשורת וכן מאות חקירות בעינויים.
מרבית מדינות ברית המועצות לא הכירו במעורבותן של משטרות העזר המקומיות בשואה.
רוב 300,000 אנשי השוצמנשפט בשטחים הכבושים על ידי גרמניה בברית המועצות חזרו לחייהם הקודמים, כולל אנשי משמר העם של בלארוס שהשתתפו בפעולות בהן נרצחו כ-30,000 יהודים ואנשי משטרת העזר האוקראינית שהיו אחראים להשמדת 150,000 יהודים באזור ווהלין.
חרושצ'וב הצהיר כי היהודים אינם רצויים באוקראינה.
ב-4–7 בספטמבר 1945 הוכו בקייב כמאה יהודים, מתוכם 36 אושפזו וחמישה מתו מפצעיהם.
ברובצובסק שברוסיה התרחשו מספר תקריות אנטישמיות בשנת 1945.
אלימות נגד יהודים במדינות לוויין
לאחר ההשתלטות הסובייטית על פולין "ניתן היה לייחס רק חלק ממות היהודים לאנטישמיות", כתב יאן טומאש גרוס.
הרוב נגרם כתוצאה מההתקוממות האנטי-קומוניסטית נגד הממשלה הפרו-סובייטית החדשה.
באלימות האנטי-יהודית בפולין בשנים 1944–1946 נרצחו לפחות 327 יהודים.
ועם זאת, בפוגרום קיילצה ב-4 ביולי 1946 בעיר קיילצה שבפולין, שסיבותיו היו אנטישמיות בבירור (עלילת דם), נרצחו 47 מתוך 163 היהודים ניצולי השואה ששהו בעיר, וכ-80 נפצעו.
בפוגרום קרקוב באוגוסט 1945 נרצחה יהודיה ונפצעו מספר יהודים.
מאות יהודים ניצולי השואה ששבו לבתיהם ברומניה נרצחו.
אירועים אנטי-יהודיים, לעיתים על סמך האשמות בעלילות דם, התרחשו בהונגריה בתריסר מקומות, למשל בקונמדרס ובמישקולץ ("פוגרום מישקולץ").
בטופולצ'אני שבסלובקיה נפצעו 48 יהודים בספטמבר 1945 ב"פוגרום טופולצ'אני" .
מספר יהודים נרצחו בקולבאשוב בדצמבר.
13 אירועים אנטי-יהודיים התרחשו ב-1 באוגוסט 1946. הגדול ביותר היה בעיר סילינה, שם נפצעו 15 בני אדם.
מאורעות אנטישמיים התרחשו בברטיסלבה באוגוסט 1946 ובאוגוסט 1948, ומהומות אנטי-יהודיות פרצו במספר מוקדים אחרים.
עשרות אלפי יהודים ניצולי השואה התרכזו לאחר השואה בגרמניה, אוסטריה ואיטליה, במחנות עקורים.
רבים מהם ביקשו לחזור לבתיהם במזרח אירופה, כדי לחפש קרובי משפחה שאולי שרדו את השואה וכן כדי לנסות להשיג שרידי רכוש, בתים וקרקעות שהיו בבעלותם.
הידיעות על הפוגרומים במזרח אירופה גרמו לרבים מהם לשנות את תוכניותיהם ולחתור לפתרונות חלופיים, בעיקר הגירה לארצות שמעבר לים (ארצות הברית, ארגנטינה ואוסטרליה) או עליה לא חוקית לארץ ישראל שתחת המנדט הבריטי.
כמו כן גרמו הפוגרומים לעשרות אלפי יהודים לברוח ממזרח אירופה במסגרת "הבריחה" ולהתרכז במחנות העקורים במערב אירופה.
האלימות האנטי-יהודית בפולין בשנים 1944–1946 כללה שורה של תקריות בפולין שלאחר שואת יהודי פולין ותום מלחמת העולם השנייה באירופה.
תקריות אלה השפיעו על שארית הפליטה ועל יחסי יהודים–פולנים.
הן התרחשו בתקופה של אלימות ואנרכיה ברחבי המדינה, שנגרמו בגלל התנגדות אנטי-קומוניסטית נגד ההשתלטות הקומוניסטית על הרפובליקה העממית הפולנית בתמיכת הסובייטים.
מספר הקורבנות היהודים נאמד בין כמה מאות ל-2,000. יהודים היו בין 2% ל-3% מכלל קורבנות האלימות שלאחר המלחמה בפולין, בהם יהודים פולנים שהצליחו להימלט מהשואה אל שטחי פולין שסופחו על ידי ברית המועצות וכן אל עומקי ברית המועצות, וחזרו לאחר שינויי הגבול שקבעו בעלות הברית בוועידת יאלטה.
התקריות נעו בין התקפות על פרטים לבין פוגרומים.
ההגירה היהודית מפולין הואצה גם כתוצאה מאלימות זו, אך גם מכיוון שפולין הייתה מדינת הגוש המזרחי היחידה שהתירה הגירה יהודית חופשית (עלייה) לארץ ישראל המנדטורית.
לעומת זאת, ברית המועצות החזירה את יהודי ברית המועצות ממחנות עקורים לברית המועצות בכוח, ללא קשר לרצונם.
יהודים רבים עברו בדרכם מערבה או דרומה.
בינואר 1946 נרשמו 86,000 ניצולים בוועד המרכזי של יהודי פולין.
כ-180,000 פליטים יהודים הגיעו מברית המועצות לאחר הסכם השיבה.
רובם נותרו ללא אשרות או אישורי יציאה עקב צו של הגנרל מריאן שפיכאלסקי.
עשרות אלפי אנשים נהרגו במלחמת האזרחים בפולין במשך שנתיים לאחר מלחמת העולם השנייה, אך גם בגלל התרופפות שלטון החוק לאחר המלחמה ועוני מחפיר.
בין הקורבנות היהודיים של האלימות שהופנתה נגד הממשלה החדשה היו גם רבים מבעלי התפקידים במשטר הסטליניסטי החדש, שחוסלו על ידי חיילי המחתרת האנטי-קומוניסטית, ללא מניעים גזעיים או אנטישמיים בהכרח, אלא בשל נאמנויותיהם הפוליטיות.
יאן טומאש גרוס ציין כי "ניתן לייחס רק חלק מרציחות [היהודים] לאנטישמיות." יהודים היו לרוב גם קורבנות של שודדים.
מארק אדלמן אמר: "רצח יהודים נעשה ממניעי שוד, ולא הייתי מסביר זאת כאנטישמיות." התרעומת כלפי יהודים חוזרים בקרב פולנים מקומיים נבעה גם מהחשש שהיהודים יתבעו בחזרה את רכושם.
חוק השבה של נדל"ן נטוש מיום 6 במאי 1945, איפשר לבעלי נכסים שננטשו, או לקרובי משפחתם ויורשיהם, בין אם הם מתגוררים בפולין או מחוץ למדינה, לתבוע נכסים בבעלות פרטית במסגרת נוהל ירושה מפושט.
החוק נותר בתוקף עד סוף 1948. לשם טיפול בתביעות נקבע הליך מזורז של פניה לבית משפט בעלויות מעטות.
היה צורך לבחון את הבקשות תוך 21 יום, ותביעות רבות טופלו עוד ביום שהוגשו.
הממשלה הקומוניסטית חוקקה חקיקה בנושא "רכוש נטוש", והעמידה מגבלות חמורות על הירושה, מגבלות שלא התקיימו בחוק הירושה שלפני המלחמה שאיפשרה ירושה על ידי קרובי משפחה מדרגה שנייה, והגבילה את ההשבה לבעלים המקוריים או ליורשים ישירים.
נוכח שיעור ההשמדה חסר התקדים של יהודי פולין בשילוב עם העובדה שרק רכוש יהודי הוחרם רשמית על ידי הנאצים, היה ברור ש"רכוש נטוש" היה שווה ערך ל"רכוש יהודי".
גורמים בקומוניזם המקומי לא הסתירו זאת.
מנסחי החוק טענו כי יש צורך למנוע ריכוז עושר בידיהם של "גורמים לא פרודוקטיביים וטפילים".
הגזרות הראשוניות של 1945 הוחלפו על ידי חוק משנת 1946, ומועד תום האפשרות לתבוע רכוש נקבע ל-31 בדצמבר 1947 (מאוחר יותר הוארך פרק הזמן עד 31 בדצמבר 1948).
נקבע שלאחר מועד זה ייחשב הנכס כרכוש מדינת פולין.
גם אם היהודים קיבלו שליטה מחדש על הנכס, דה-יורה, כאשר נתפס הנכס על ידי פולנים נדרשו הליכים ממושכים נוספים לשם השבתו לבעליו.
מרבית התובעים היהודים לא יכלו להרשות לעצמם את הליך ההשבה ללא עזרה כספית בגלל עלויות הגשתם של התביעה והמסמכים הנלווים, שכר טרחת עו"ד ומיסי ירושה.
רכוש יהודי רב נותר ללא דורש עקב מספר מקרים בהם נרצחו יהודים כשביקשו השבת רכוש המשפחה או שנמלטו מפולין אחרי המלחמה.
רכוש יהודי שנדרש הועבר לרשויות פולין ב-31 בדצמבר 1948, אולם יהודים רבים שברחו לברית המועצות חזרו רק לאחר תאריך זה.
החקיקה הפולנית בשנת 1947 הגבילה מאוד את האפשרות להעביר רכוש ללא דורשים, והגבילה את הירושה שיכלו לתבוע בני משפחה רחוקים.
יהודים שחזרו לפולין מברית המועצות והתיישבו בשטחים במערב פולין, אותם פולין קיבלה מגרמניה, היו זכאים לפיצוי חומרי על בסיס שווה לפולנים אתניים שנעקרו ממזרח פולין.
ניצולי שואה מפולין שחזרו הביתה חששו מפני תקיפה פיזית, שוד ואף רצח מידי גורמים מסוימים בחברה.
יותר ניצולים יהודים חזרו מברית המועצות מאלה שהצליחו לשרוד בפולין הכבושה, וכך נוצר סטראוטיפ שהיהודים אחראיים להטלת משטר טוטליטרי בפולין הסטליניסטית.
חברי המפלגה הקומוניסטית לשעבר של פולין (KPP) חזרו הביתה מברית המועצות כפונקציונרים בולטים של המשטר החדש.
עלתה השערה כי סטלין העסיק בכוונה חלק מהם בתפקידי מדכאים ובהם רומן רומקובסקי ואנטול פייגין כדי לעמת בין פולנים ויהודים "במסלול התנגשות".
מחקר של המכון הפולני לזיכרון לאומי הראה כי בין 1944 ל-1954 מתוך 450 איש בתפקידי מנהל במשרד, 37.1% (167) היו יהודים.
העיתונות האנטי-קומוניסטית המחתרתית טענה שהם אחראים לרצח המתנגדים הפולנים של המשטר הקומוניסטי החדש.
עם ניצחון המערב על גרמניה הנאצית במאי 1945, תקפו פרטיזנים פולנים את משרדי המדינה של ה-MO (משטרת המדינה הקומוניסטית), UB ו-NKVD שהעסיקו יהודים רבים.
עד 80 אחוז מהקצינים ו-50 אחוז מהלוחמים בלובלין, וכן עד 75 אחוז מהקצינים בשלזיה היו יהודים.
על פי הערכות אייזנשטיין, 90 אחוז מהפקידים היהודים במשרד הביטחון הממלכתי בקטוביץ שינו את שמם לשמות פולניים לאחר 10 בנובמבר 1945 למען שמירה על האנונימיות.
הפרות זכויות האדם וניצול לרעה של כוח על ידי המשרד לביטחון רק חיזקו את הרגשות האנטי-יהודיים בפולין, והוסיפו לסטראוטיפ "היהודי הקומוניסט" בקרב פולנים רגילים שגם קודם לכן החזיקו בעמדות אנטי-קומוניסטיות ואנטי-סובייטיות.
ההאשמות כי יהודים תומכים במשטר הקומוניסטי החדש ומהווים איום על פולין הגיעו גם מכמה פקידים בכירים בכנסייה הקתולית.
הסכם יאלטה אפשר לסטלין להחזיר בכוח פליטים יהודים יחד עם כל אזרחי ברית המועצות ממחנות עקורים לברית המועצות "בלי קשר לרצונם האישי".
אזרחי פולין לשעבר, קבוצת הפליטים השנייה בגודלה במערב, לא החלו לחזור עד סוף 1946. עקורים פוליטיים יהודיים (25 אחוז מכלל העקורים בתחילת 1947) הוכרזו כבלתי ניתנים להחזרה, בין היתר בגלל הלחץ האמריקני, שאילץ את ממשלת בריטניה לפתוח את גבולות ארץ ישראל המנדטורית.
באביב 1947 ירד מספר היהודים בפולין - בחלקם הגדול הגיעו מברית המועצות - מ-240,000 ל-90,000 בגלל הגירה המונית ואי קיום חיים יהודיים בפולין לאחר השואה.
הבריחה הואצה על ידי מלחמת אזרחים בפולין, גם עקב המאמצים של לובי יהודי-פולני בסוכנות היהודית להשגת רמת חיים גבוהה יותר והטבות מיוחדות עבור עולים מפולין.
יצחק רפאל, מנהל מחלקת העלייה, פעל למתן יחס מועדף ליהודים מפולין בישראל.
הדיווחים על דיכוי פוליטי מצד הכוחות הקומוניסטים בפולין וגל הרציחות הפוליטיות בידי כוחות הביטחון שהיו בשליטת ברית המועצות התגברו.
שגריר ארצות הברית בפולין, ארתור בליס ליין, היה מוטרד מהמעצרים ההמוניים של לא-קומוניסטים פולנים והטרור כלפיהם על ידי משטרת הביטחון.
לאחר גל הטרור בחסות המדינה וגירושים גדולים בא צו הלאמה בינואר 1946. בתגובה להפגנות דרש ביירוט מליין לא להתערב.
האינטליגנציה הפולנית שמלפני המלחמה חדלה להתקיים.
23.7 מיליון איש חיו בפולין בשנת 1946, אך רק 40,000 מהם היו בוגרי אוניברסיטאות ששרדו את המלחמה - פחות מ־0.2 אחוז מהאוכלוסייה.
עקב השמדת רוב מוסדות ההשכלה הגבוהה בפולין, שבוגריהם היו מתונים ביחסם ליהודים, ועקב עליית המשטר הקומוניסטי, שזוהה עם היהודים, גברה העוינות כלפי היהודים בפולין בשנים שלאחר המלחמה.
פרעות ומהומות אנטי-יהודיות פרצו בעקבות עלילות דם כוזבות נגד כמה יהודים בערים ועיירות פולניות - קרקוב, קיילצה, ביטום, ביאליסטוק, ביילבה, צ'נסטוחובה, לגניצה, אוטבוצק, ז'שוב, סוסנוביץ, שצ'צ'ין וטרנוב.
אלימות אנטי-יהודית התחוללה גם בכפרים ובעיירות קטנות במרכז פולין, שם התרחש הרוב המכריע של הפגיעה ביהודים.
מבצעי הפעולות האנטי יהודיות נענשו רק לעיתים נדירות.
פוגרום קרקוב ב-11 באוגוסט 1945 היה המהומה האנטי-יהודית הראשונה בפולין שלאחר המלחמה, והביא למותה רוזה ברגר.
הפוגרום פרץ עקב שמועה שהפיץ צעיר (שלימים טען כי הטעו אותו) כי גוויותיהם של ילדים נוצרים הוסתרו בבית הכנסת "קופה".
במהלך ההתפרעות הותקפו יהודים בקז'ימייז' ובאזורים אחרים בעיר העתיקה.
שרפה הוצתה בבית הכנסת "קופה".
145 חשודים נעצרו ובהם 40 אנשי מיליציה ושישה חיילים.
בספטמבר ובאוקטובר 1945 הואשמו כ-25 מהם ועשרה מהם נשלחו לכלא.
זמן קצר לאחר פוגרום קיילצה, האלימות כלפי יהודים בפולין פסקה, בין היתר עקב מיעוט היהודים, שכן אלה ברחו בהמוניהם מפולין.
פוגרום קיילצה פרץ ב-4 ביולי 1946 עקב שמועה לפיה ילד פולני נחטף על ידי יהודים אך הצליח להימלט, וכן שילדים פולנים אחרים נרצחו על ידי יהודים.
השמועה הציתה תגובה ציבורית אלימה שהופנתה אל היהודים.
התקפות על יהודים תושבי קיילצה הונהגו על ידי יחידות של המיליציה הקומוניסטית והצבא הפולני שבשליטת הסובייטים, אשר אישר את השמועות על חטיפה.
בפוגרום בקיילצה נרצחו 42 איש וכ-50 נפצעו קשה.
מספר הקורבנות אינו מבטא את השפעת הפוגרום.
פוגרום קיילצה היווה נקודת מפנה בהיסטוריה של יהודי פולין לאחר המלחמה, שכן לאחר מכן הגיעה המחתרת הציונית למסקנה כי אין עתיד ליהודים בפולין.
זמן קצר לאחר מכן חתם האלוף שפיצ'לסקי על צו המאפשר ליהודים לעזוב את פולין ללא אשרות או אישורי יציאה, וההגירה היהודית מפולין גברה.
בספטמבר נותרו בה כ-12,000 יהודים.
בריטניה דרשה מפולין (בין השאר) להפסיק את יציאת היהודים, אך לחצה ברובו לא הצליח.
מחקר של דוד אנגל עבור בית הספר להוראת השואה ביד ושם כלל בדיקת "מקרי מוות יהודים באלימות שלגביהם קיים תיעוד ספציפי, לפי חודש ופרובינציה".
המחקר שימש כנקודת מוצא בדו"ח משנת 1973 של ההיסטוריון לוסיאן דוברושיצקי , ש"ניתח רשומות, דוחות, מברקים, פרוטוקולים וגזרי עיתונות מהתקופה הנוגעת לתקיפות ורציחות אנטי-יהודיות ב-115 יישובים" בהם תועדו כ-300 מקרי מוות של יהודים.
מספר היסטוריונים, ביניהם אנטוני פולונסקי ויאן גרוס, מציינים את הנתונים ממחקרו של דוברושיצקי.
דוברושיצקי כתב כי "על פי הערכות כלליות 1,500 יהודים איבדו את חייהם בפולין מהשחרור עד קיץ 1947".
גרוס שציטט את דוברוסיצקי טען כי ניתן לייחס רק חלק ממקרי המוות האלה לאנטישמיות וכי רובם נבעו מהערעור הכללי במצב לאחר המלחמה, מאלימות פוליטית וממקרי שוד.
אנגל כתב שדוברוסצקי "לא הציע מקור ל'הערכות כלליות' כאלה", ואלה "לא אושרו על ידי אף חוקר אחר", גם לא הערכה של 1,000 קורבנות, כפי שנטען על ידי גוטמן.
לדברי אנגל, "שתי ההערכות נראות גבוהות".
במאמר בכתב העת המחקרי "יד ושם: קובץ מחקרים" כתב היסטוריון השואה דוד אנגל:
[דוברושיצקי] לא דיווח על תוצאות המחקר, אלא במונחים הכלליים ביותר, ואף לא ציין את המקורות הספציפיים מהם ערך את רשימת המקרים שלו.
עם זאת, בחינה שיטתית נפרדת של התיקים הרלוונטיים בארכיון המשרד הפולני למינהל ציבורי, בתוספת דיווחים שהוכנו על ידי שגרירות ארצות הברית בוורשה ועל ידי מקורות יהודיים בפולין, וכן עלונים שפרסמו הוועד המרכזי.
של יהודי פולין והסוכנות הטלגרפית היהודית, קובעת שטענתו של דוברושיצקי אמינה: היא הציגה תיאורים של 130 אירועים ב-102 מוקדים בין ספטמבר 1944 לספטמבר 1946, בהם 327 יהודים איבדו את חייהם.