tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
מסע קיטור - "מסע קיטור אשר הוביל מאה ותשעים בני צבא מסאלוניק לאיסקייופ, נטה מהמסילה ויהפכו שלש עגלות ויהרגו שלשה מהנוסעים." חבצלת, 20-11-1896
עגלת מכונה - "אחז בידו האחת באחת העגלות ויהי תלוי באוויר ובידו השנית פתח את השלשלאות המחברות את העגלות לעגלות המכונה." הצבי, 03-05-1889
מכונת קיטור - "קול שופרה של ההשכלה, הוא קול צפירת מכונת הקיטור.
מסלת הברזל מיפו לירושלם נפתחה." הצבי, 15-09-1893
קיטור - אמנם כן, בא הקטור.
ביום הראשון בשבוע הזה באה מכונת הקטור על מסלת הברזל עד עיר דוד ושלמה.", הצפירה, 18-09-1892
עגלת מסילת ברזל - "שם השמיע הפעמון והודיע העת לצעוד על עגלת מסלת הברזל [...] וכארי התנשא לעלות העגלה.", חבצלת, 10-10-1872
עגלת רכבת - "נתקבלו ידיעות שבכל יום תסע עם הרכבת עגלת רכבת מיוחדת אשר תוביל את החבילות הקטנות.", דואר היום, 20-03-1921
עגלה - "אחת חברות מסילות הברזל נשפטה בימים האלה לשלם לנער בן י"א שנה אשר אבד אחת מרגליו בעבור עליו עגלה מעגלות המסילה הזאת.", חבצלת, 09-03-1900
מרכבה - "בנסוע המרכבות על מסלת הברזל בדרך ווארשא-פעטרסבורג, קפצו ויתְּרו המרכבות ממטילי הברזל...", הכרמל, 23-05-1862
מרכבת הכבודה - "אחת המרכבות היא (באגאז) ושתים ההולכות אחריה .", הכרמל, 23-05-1862
נתיבי ברזל - "חברת החליטה לפתח נתיבי ברזל חדשים בעיר, על פי אשר דרשה מהם פקודת .", הצבי, 01-12-1899
וכדורי אש ומשאת עשן ורעש אפן על מטילי ברזל, וקול צפירה, וקול תרועת העם...
שביל ברזל - "בראשית ימי הבציר הבא יבנו שביל ברזל בסיביר התיכונה עד אירקוטסק אשר על ידי תחוברנה המסלות.", המליץ, 27-01-1898
מטילי מסילה - "קרה אסון: ערבי ילד בן עשר שנים ישן על מטילי מסלת הברזל ותעבור עליו הרכבת ותרמסהו בין האופנים לחתיכות.", השקפה, 24-07-1908
מוטות - "קרה מקרה אסון במסה"ב בין התחניות באראמלא וסמאראדינא, כי סר , תשע מרכבות נפצו.", הצפירה, 04-06-1903
מנהל מכונה - "להיהודים הנושאים משרת מנהל מכונה במסלת הברזל יש הרשות לשבת בכל רחבי הממלכה.", הצפירה, 20-11-1904
מיכאניק - "משרת מנהל מכונה במסלת הברזל על פי מדרגתה נכללת במושג מיכאניק." הצפירה, 20-11-1904
העושה במכונה - "בשתי שעות אחרי הצהרים שבה להתחנה המכונה אשר נתקה מהעגלות.
גם העושה במכונה וגם המנהיג בעגלות היו חיים וקימים.", הצבי, 17-05-1889
מנהיג הקיטור - "ויהי כעמוד המכונה, ותצא מרת אאודה מהתחנה ותגש למנהיג הקטור ותשאל: הפליג תפליגו מפה מהרה?
ויען המנהיג: לא אוכל לאחר עוד את מהלך הקטור, כבר אחרנו שלש שעות." הצבי, 17-05-1889
קונדוקטור - "בטורקיה העליב קונדוקטור אנטישמי אחד של את אחת היהודיות הנוסעות באופן גס מאד.", הזמן, 25-03-1910
המנהיג בעגלות - "בשתי שעות אחרי הצהרים שבה להתחנה המכונה אשר נתקה מהעגלות.
גם העושה במכונה וגם המנהיג בעגלות היו חיים וקימים.", הצבי, 17-05-1889 (מתוך תרגום של אליעזר בן-יהודה לספר "מסביב לעולם בשמונים יום").
בשנת תשנ"ה פנה שר התחבורה ישראל קיסר לאקדמיה ללשון העברית, כדי שתכנס ועדה למונחי תחבורה.
הוועדה החלה את עבודתה בישיבה חגיגית במשכן הכנסת בהשתתפות שר התחבורה ובכירי משרדו, נשיא האקדמיה משה בר-אשר, נציגי ענפי התחבורה וחברים מן האקדמיה.
הוועדה הקימה תת-ועדות, כשאחת מהן עסקה בתחום תחבורה יבשתית.
על מנהל התנועה והמסחר באותו זמן, ארנסט ענבל, הוטל להכין רשימה של מילים מוצעות, כאשר מתוך רשימתו נבחרו כ-600 מונחים, הרשימה אושרה במליאת האקדמיה בז' בטבת תשנ"ח (5 בינואר 1998; ישיבה רל"ח).
המתיישבים הקדומים ביותר בקמרון היו ככל הנראה הבאקה (פיגמים), והם עדיין מאכלסים את האזורים המיוערים של מחוזות הדרום והמזרח במדינת קמרון המודרנית.
דוברי שפות בנטו שבאו מהרמות של צפון מערב קמרון היו מבין הקבוצות הראשונות שיצאו משם, לפני פולשים אחרים שעשו כמוהם.
ממלכת מאנדרה בהרי המאנדרה נוסדה בסביבות שנת 1500 ושמה נודע בגלל מבנים מבוצרים יפהפיים שנבנו על ידי אנשיה, אם כי מטרת בנייתם וההיסטוריה של מבנים אלה נותרו עלומים עד היום.
ייתכן שלקונפדרציית הארו (Aro) מניגריה היו שלוחות במערב קמרון, שהיה תחת שליטה בריטית במאות ה-18 וה-19.
החל משנות ה-70 של המאה ה-18 ועד תחילת המאה ה-19 החלו הפולאני (פולה), עם של נוודים פסטורליים (כלומר נוודים שעיקר פרנסתם נובע מגידול חיות מבויתות ותוצרתן) מוסלמים ממערב הסאהל, לכבוש את חלק הארי של צפון קמרון, תוך שהם משעבדים את רוב התושבים שם, או לחלופין מאלצים אותם להגר משם.
אף על פי שהפורטוגלים הגיעו לחופיה של קמרון כבר בתחילת המאה ה-16, החשש ממגפת המלריה מנע מהאירופאים מלכבוש ולהתיישב בחלקיה הפנימיים של קמרון.
דבר זה השתנה החל משנות ה-70 של המאה ה-19, כאשר התרופה למלריה כינין הפכה זמינה בכמויות גדולות.
בתקופות המוקדמות יותר, הייתה מרבית הנוכחות האירופאית בקמרון מוקדשת למסחר באזורי החופים ולרכישת עבדים.
החלק הצפוני של קמרון היווה בתורו חלק חשוב מרשת מסחר העבדים של המוסלמים באפריקה.
עד אמצע המאה ה-19 כבר הופסקה ברובה פעילות הסחר בעבדים.
מיסיונרים נוצרים היו נוכחים בקמרון למן שלהי המאה ה-19 ועדיין נמצאים בחברה הקמרונית גם היום.
ב-5 ביולי 1884 הייתה קמרון למושבה קולוניאלית בשליטה גרמנית, בשם Kamerun אם כי הטריטוריה כללה גם חלקים ממה שכיום הן מדינות שכנות.
הבירה הראשונה הייתה העיר בואאה, ולאחר מכן הועבר הכבוד ליאונדה שהיא בירת קמרון גם כיום.
הגרמנים השקיעו משאבים ומאמצים רבים בפיתוח התשתית בקמרון, הרכיבו מסילות ברזל ארוכות למדי וסללו כבישים.
בנוסף נבנו בתי חולים בערים רבות, שחלקם התמחו בטיפול במחלות טרופיות, תחום ברפואה שהיה אז בחיתוליו (גם כיום גובות מחלות אלו קורבנות רבים מדי שנה, שמספרם נאמד במיליונים.
פיתוח התשתיות והטכנולוגיה הביא עם תחילת המאה ה-20 לגידול משמעותי באוכלוסייה, וקארל אברמאייר, מושל קמרון החל משנת 1912, כתב בדו"ח משנת 1919 כי: "נרשם גידול ניכר באוכלוסיית קמרון בשנים האחרונות".
הגרמנים קיוו לרתום את האוכלוסייה הרבה לקידום עבודות הפיתוח, התשתיות והבינוי.
ואולם, הקמרונים המקומיים לא ששו, בלשון המעטה, להתגייס לעבודות אלו, מה שהניע את הגרמנים ליצור מערכת קפדנית ומחמירה של עבודות כפייה, שגם היא לא תרמה לפופולריות של הממסד הקולוניאלי בקרב המקומיים.
ב-1911, במסגרת השינויים שהוחלט עליהם בעקבות הסכם פאס נערכו חילופי שטחים בין המעצמות הקולוניאליות, גרמניה וצרפת, ומפת הטריטוריה שונתה: צרפת העבירה לקמרון הגרמנית שטח של כ-300,000 קמ"ר מאזור ההשפעה שלה הקרוי אפריקה המשוונית הצרפתית, בעוד שגרמניה נתנה לצרפתים שטח קטן במה שהיום הוא מדינת צ'אד.
בחודש פברואר 1916 במהלך מלחמת העולם הראשונה, תמו ימיהם של הגרמנים בקמרון ולאחר המלחמה התחלקה הארץ בין הבריטים לבין הצרפתים.
מבצע כיבוש מערב אפריקה נחשב כמבצע של הצבא הבריטי, אבל זה זכה לעזרה לא מבוטלת של צבאות בלגיה וצרפת.
הבריטים פלשו לקמרון מניגריה והתקשו לחצות את האזורים ההרריים.
הצרפתים פלשו מצ'אד שבצפון והצליחו להשתלט על העיר קוסרי (Kusseri).
בספטמבר 1914 השתלט כוח צרפתי-בלגי משותף על העיר לימבה שלחוף האוקיינוס האטלנטי, ולקראת סוף חודש ספטמבר כבש אותו כוח, בסיוע משחתות בריטיות גם את דואלה - אחת הערים הגדולות ביותר בטריטוריה.
בשלב זה כבר הייתה תבוסתם של הגרמנים עובדה כמעט מוגמרת, אבל אלה הוסיפו להחזיק מעמד, והתבצרו בעיקר באזור הבירה יאונדה, אבל גם זו נכנעה בנובמבר 1914. למעשה, הייתה זו רק מובלעת גרמנית זעירה בשטח של מה שהיא היום מדינת גינאה המשוונית שהוסיפה להתקיים עד פברואר 1916.
תחת שלטון בריטניה וצרפת ולקראת עצמאות
ב-28 ביוני 1919 הוחלט על ידי חבר הלאומים כי יינתן לבריטניה וצרפת מנדט משותף על הטריטוריה של קמרון (כלומר לטריטוריה שעד מלחמת העולם הוגדרה כ"קמרון הגרמנית"; Kamerun).
ביולי 1922 תוחמו באופן סופי גבולות המנדט על קמרון, כאשר זו מחולקת לקמרון הבריטית (British Cameroons) וקמרון הצרפתית (French Cameroon).
לאחר מלחמת העולם השנייה הפך המנדט לנאמנות של האו"ם.
בדומה לרוב מדינות אפריקה שהושמו תחת מנדט, גם קמרון הוגדרה כמנדט מדרג B (זאת בעוד שרוב ארצות המזרח התיכון, כגון עיראק, סוריה או ארץ ישראל הוגדרו כמנדט מדרג A).
משמעותה של שיטת הדירוג הזו הייתה כי חבר הלאומים רואה בארצות אפריקה הנדונות טריטוריות שמידת מוכנותן לקבלת עצמאות ולהנהגת משטר דמוקרטי פחותה מזו של ארצות המזרח התיכון (אך בכל זאת גבוהה יותר ממידת מוכנותן של טריטוריות כגון סמואה, שזכתה לדירוג C).
החלוקה קבעה שצרפת תקבל את החלק הגדול יותר, ואכן זו קיבלה שטח גדול בהרבה מזה של בריטניה, שקיבלה רק רצועה מאורכת אך צרה הנמתחת ממערב למזרח בצפון הארץ וגובלת בניגריה.
עם זאת, מבחינת גודל האוכלוסייה הרי שבשני החלקים הבריטי והצרפתי היו בערך כמויות שוות של תושבים, שכן החלק הצרפתי היה מאוכלס בדלילות רבה.
בירתו של החלק הצרפתי הייתה יאונדה ואילו החלק הבריטי נשלט מלאגוס בירת ניגריה כיום.
אחרי החלוקה מחדש חזרה גם הנוכחות הגרמנית לקמרון, בהסכמתם של הבריטים והצרפתים, שאיפשרו לחקלאים ובעלי הון גרמנים להשתלט שוב על מטעים בדרום-מערב קמרון.
למרות שכיום הנוכחות הגרמנית בקמרון, וכן הנוכחות הקולונאלית של האירופאים באפריקה בכלל זוכים לביקורת רבה, מפעלי המטעים היו דווקא דוגמה מוצלחת למימוש הפוטנציאל החקלאי והתעשייתי באפריקה וסיפקו תעסוקה לאוכלוסין רבים מקרב המקומיים.
החל משנת 1955 החל ארגון בשם UPC (ראשי תיבות של: Union of the Peoples of Cameroon), שזה מכבר הוצא מחוץ לחוק בעוון פעילויות שנחשבו חתרניות, לפעול בגלוי וביתר שאת למען עצמאותה של קמרון הצרפתית.
רוב הפעילים בו, וגם הבולטים שבהם נמנו על קבוצות הבאמילקה (Bamileke) והבאסה (Bassa) - שתיים מהקבוצות המרכזיות באוכלוסייה השחורה של קמרון.
עם זאת, פעילויות המרד והמחאה התפשטו לכל הארץ, והמרד, למרות שדוכא לקראת סוף שנות החמישים, גבה קורבנות רבים והעלה את עניין העצמאות למודעות הציבורית וברמה מסוימת גם למודעות הבינלאומית.
אין סטטיסטיקות מהימנות לחלוטין אשר למספר הקורבנות שנפלו בפעילויות הדיכוי אך לכל הפחות מדובר באלפים ולכל המרבה בעשרות ואף מאות אלפים.
החל משלב זה נעשתה תנועת העצמאות לגורם שאין להתעלם ממנו בזירה הפוליטית.
החלק הצרפתי (French Cameroons) זכה לעצמאות ב-1960 תחת השם הרפובליקה של קמרון (Republic of Cameroon).
שנה לאחר מכן, ב-1 באוקטובר 1961 בחרו אוכלוסי החלק הצפוני של רצועת השליטה הבריטית, שרובם מוסלמים, להצטרף למדינת ניגריה, ואילו תושבי השליש הדרומי של קמרון הבריטית (British Cameroons), נוצרים ברובם, החליטו להצטרף לרפובליקה של קמרון, מה שהביא להולדת "הרפובליקה הפדרלית של קמרון" (Federal Republic of Cameroon).
גם אחרי שינויים אלה נשמרה מידה של אוטונומיה אזורית עבור כל אחד מהחלקים, הבריטי והצרפתי.
ב-1961 נבחר אחמדו אהידג'ו (Ahmadou Ahidjou), אדם מוסלמי ובן לקבוצת שבטי הפולאני, לנשיא הפדרציה.
אהידג'ו הנהיג משטר סמכותי ונוקשה עם מאפיינים טוטליטריים, כאשר הוא נשען על מנגנון ברוטאלי של שיטור וביטחון פנים.
ב-1966 הוא הוציא מחוץ לחוק את כל המפלגות מלבד זו שלו, ועד תחילת שנות ה-70 הצליח לדכא את פעילותם של מורדי ה-UPC, אותו ארגון אקטיביסטי של בני הבאמילקה והבאסה, שפעילויותיו דחפו במידה רבה לכיוון העצמאות.
ב-1972 הוסיף אהידג'ו על כל זאת וביטל את חוקת הפדרציה ששימשה החל מ-1961, מכאן קיבלה קמרון של אהידג'ו מאפיינים של מדינה אוניטארית (Unitary State), האוטונומיה שניתנה קודם לחלקים הבריטי והצרפתי בוטלה גם היא ושלטונו של אהידג'ו היה ריכוזי למדי וסמכותי.
אך למרות גישתו האוטוריטארית של אהידג'ו ואמצעי הדיכוי, היא הייתה פחות קיצונית מזו של מנהיגים אפריקאים אחרים בני אותו זמן.
ייתכן שזה נבע מהיותו מנהיג לא מאוד כריזמטי ואולי מרצון לשמור על יחסים טובים עם המערב.
מכל מקום, למרות שמדיניות אנטי מערבית והתבטאויות נגד ארצות הברית והמערב רווחו בקרב מנהיגים אפריקאיים בשנות ה-70, אהידג'ו נמנע מכל אלה, מה שעזר לקמרון לשמר מידה כלשהי של יציבות פוליטית וצמיחה כלכלית לאורך שנות שלטונו.
אהידג'ו התפטר מהנשיאות ב-1982, ובהתאם לחוקה הוחלף על ידי ראש הממשלה שלו פול בייה, פקיד ותיק שעלה בסולם הדרגות לאורך השנים ובן לקבוצת שבטי ה-Beti Pahuin.
אהידג'ו חזר בו לאחר מכן מהתמיכה בפול בייה, ותומכיו אף ניסו להחזירו בניסיון הפיכה ב-1984 אך ניסיון זה כשל.
בייה זכה בשתי מערכות בחירות שבהן היה המועמד היחיד, ב-1983 ו-1984. לאחר בחירתו ב-1984 שוב שונה שמה של המדינה ל-Republic of Cameroon.
מאז נותר בייה בעמדת הכוח, כאשר הוא מנצח בבחירות מפוקפקות ב-1992, 1997 ו-2004. מפלגתו ה-CPDM (כלומר: Cameroon People's Democratic Movement) מחזיקה ברוב מכריע בפרלמנט.
מעבר לזירה הפוליטית ידעה קמרון גם כמה אירועים אחרים במחצית השנייה של המאה ה-20: ב-15 באוגוסט 1984, התחוללה התפרצות מימית אדירה באגם מונון (Monoun).
התפרצות מימית (הנקראת גם "התפרצות לימנית") היא אסון טבע נדיר מסוגו, המתחולל מדי פעם בפעם באגמים, שבו חלה התפרצות פתאומית של פחמן דו-חמצני ממעמקי האגם.
במקרה זה נספו 37 בני אדם.
אירוע דומה חזר על עצמו באגם ניוס (Nyos Lake) באוגוסט 1986, עם השלכות טראגיות אף יותר: 1,800 הרוגים ו-3,500 חיות משק שמתו אף הן.
שני מקרים אלו, שבאופן יחסי סמוכים מאוד אחד לשני, הם המקרים היחידים המתועדים כיאות של התפרצות לימנית לאורך ההיסטוריה.
אירוע משמח יותר אירע ב-1990 כאשר נבחרת הכדורגל לגברים של קמרון הצטיינה במונדיאל שנערך באיטליה.
תחת הנהגתם של שחקנים ידועי שם כגון רוז'ה מילה, פרנסואה אומאם-ביאיק ואחרים, הגיעו הקמרונים עד רבע הגמר, תוך שהם מנצחים בדרך לשם את ארגנטינה של דייגו מראדונה, אלופת העולם דאז, בתוצאה של 0–1 משער של מילה.
ב-2017, החל משבר אנגלופון בדרום קמרון.
ההיסטוריה של רמת גן כוללת את סיפור הקמתה של העיר רמת גן וכן עדויות וממצאים על התיישבות אנושית באזור בתקופות קדומות.
בשטח העיר נמצאו שרידים ארכאולוגיים מתקופת הנחושת והברונזה, אך בהמשך, בזמן השלטון הערבי בארץ ישראל הדלדלה אוכלוסיית האזור לתקופה ארוכה.
בתחילת המאה ה-18 עובתה אוכלוסיית האזור שבין נחל הירקון לנחל אלכסנדר על ידי בני שבט אבו כישכ שהגיעו מסיני, ולאחר 1830 על ידי פלאחים מצרים וסודאנים שהביאו לארץ אבראהים פאשא ומוחמד עלי.
על אף הגידול באוכלוסייה, המקום שימש מקום מסתור לשודדי דרכים ונותר מסוכן עד לסוף המאה ה-18. ההצעה היהודית הראשונה ליישוב העיר נעשתה בסוף המאה ה-19, במכתבו של יהושע שטמפפר ליואל משה סלומון, לאחר הכישלון הראשון של ההתיישבות בפתח תקווה.
שמו של היישוב שונה מ"עיר גנים" ל"רמת גן".
במרץ 1926 הוכר היישוב כמועצה מקומית על ידי הבריטים, ולאחר קום המדינה, בשנת 1950, הוכרה כעיר בישראל.
נמצאו מעט שרידים ארכאולוגיים בתחומי העיר, אך ייתכן שהדבר מבטא "הזנחה מדעית" יותר מאשר דלילות יישוב.
בגבול רמת גן־בני ברק, בשולי רחוב בן-גוריון, באזור המרוחק כקילומטר מתוואי הירקון של היום, אותר בשנות הארבעים של המאה העשרים בית קברות מן התקופה הכלכוליתית.
נמצאו 12 כוכי קבורה וגלוסקמאות חרס בצורת בתים וסירות.
כלי חרס מתקופת הברונזה שנמצאו מרמזים לרצף יישובי באזור זה גם לאחר התקופה הכלכוליתית.
הבנייה הצפופה באזור, אשר ברובה נעשתה לפני שהיה פיקוח ארכאולוגי סדיר, מקשה על איסוף ממצאים מהאזור אך מעת לעת נערכות בו חפירות הצלה.
בשולי רמת גן, בצדו המזרחי של הירקון בסמוך לרחוב רוקח, מצוי "תל ג'רישה" המכונה גם "תל נפוליאון".
תל זה נחפר מספר פעמים החל מ-1927 על ידי פרופ' אלעזר ליפא סוקניק וממשיכיו.
במקום אותרו שרידי יישוב קטן ששכן במקום באלף השלישי לפנה"ס, התרחב באלף השנים שאחר כך והגיע לשיאו במאות ה-17-18 לפנה"ס.
ב-1950 מצא ד"ר קפלן בית קבורה ובו 18 חדרי קבורה עם כוכים בקירותיהם.
נמצאו גם קדרות, צלחות, כדים, גרזן קרב, חרב ועוד.
יש המזהים תל זה כעיר הלויים "גת רימון" ממכתבי אל-עמארנה, ומכאן כי תחום רמת גן של היום שכן בנחלת שבט דן בעת ההתנחלות (לפי : "ויהד ובני ברק וגת רימון").
השטח נעזב בשל לחץ הפלשתים וע"פ מסע סנחריב בהמשך עולה כי ב-701 לפנה"ס כבר לא היה בשטח ממלכת יהודה.
רמת גן שוכנת בקרבת תל בני ברק, כך שייתכן שחלק מיושביו חיו במה שכיום הוא שטחה המוניציפלי.
בעת החדשה, לפני ייסוד העיר
בתקופה הערבית הדלדלה אוכלוסיית האזור.
מעטים העזו לעבור בו ומשום כך מעטים תיאוריו.
הכפר ג'רישה, ששכן מצפון לתל-ג'רישה (במקום בו נמצא כיום אתר "שבע טחנות" בפארק הירקון) תועד במאה השש עשרה ואף שויך לנפת שכם אשר השתמשה ביפו כנמל מוצא בעת שנמל עכו היה חסום בפניה.
אך במפות מאוחרות כמפת ז'אקוטן ממסע נפוליאון משנת 1799 (אשר דיוויזיית קלבר מצבאו חנתה בסמוך לתל) לא צוין כפר זה והאזור נראה עומד בשיממונו למעט הדרך ההולכת מיפו לשכם, חוצה במעבר מוסררה את נחל איילון ופונה שמאלה בתוואי רחוב אבא הלל של היום, ונתיב התואם בקירוב לרחוב ז'בוטינסקי של היום.
הדרך במפה הצרפתית אינה חוצה את הירקון באזור עשר טחנות, כי אם ממשיכה בצמוד אליו מזרחה וחוצה אותו צפונית לאזור אומלבס.
במפת ז'אקוטין לא נראים כלל צירי אורך באזור החופף לרמת גן של ימינו ואין ציון ליישוב בין הירקון והאיילון לבין אום-לאבס.
אזור אצטדיון רמת גן ואזור פרדס כץ מתוארים כביצתיים.
בשנת 1851 מוזכרת שנית "גאריסה" על ידי החוקר רובינזון; זהו התיאור הראשון במאה ה-19 על מאחז באזור.
במפת הקרן הבריטית לחקר ארץ ישראל (ה-PEF) מסקר משנת 1875 מופיעים לצד ג'רישה הכפר סלמה, ממנו נקנו אדמות רמת גן בהמשך, וכן תל-אבו זיתון השוכן בפרדס כץ של היום.
במפת ה-PEF כבר קיים ציר התנועה האורכי המתאים בקירוב לדרך בן-גוריון של ימינו.
נתיב המגיע מאזור גבעת שמואל של ימינו נפגש עם נתיב המגיע מדרך יפו-אום לאבס בנקודה הזהה לצומת רחוב חזון איש ודרך ירושלים של ימינו.
משם נמשך ציר אורך חופף בקירוב לדרך בן אליעזר של ימינו עד הנקודה בה נמצא צומת הרחובות בן אליעזר-התפוצות.
תוואי אלכסוני שאינו קיים היום נמתח בין צומת הרחובות שדרות ירושלים-חזון איש עד לאזור סמוך לצומת הרחובות אלכסנדרוני והמאה ואחת.
משם ממשיכה הדרך לנ.צ התואם לעיקול רחוב רוזן ברמת חן והלאה לכיוון יפו, תוך מפגש עם ציר האורך התואם לדרך בן-גוריון בנקודה בה נפגשים דרך רבין ודרך בן-גוריון על גבול גבעתיים.
ציר רוחב המקביל וצפוני לדרך אלוף שדה נמתח בין צומת בן אליעזר-התפוצות לאזור צומת אלכסנדרוני-המאה ואחת, כך שנוצר משולש צירים המכסה את דרום רמת גן של ימינו.
הכפר סלמה וחלקות מעובדות בהיקף קטן נמצאים ברובם מחוץ לתחומי רמת גן של היום.
אזור אצטדיון וינטר מופיע כבריכה עונתית.
בתחילת המאה ה-18 עובתה אוכלוסיית האזור שבין הירקון לנחל אלכסנדר על ידי בני שבט אבו כישכ שהגיעו מסיני, ולאחר 1830 על ידי פאלחים מצרים וסודנים שהביאו לארץ אבראהים פאשא ומוחמד עלי.
הפלאחים יושבו סביב יפו; בהסתמך על העדר תעוד התיישבות על ידי רובינזון ב-1852, הרי שככל הנראה במחצית השנייה של המאה ה-19 יושב סלמה על ידי פלאחים מצרים, סודנים ובהמשך אף חיג'אזים.
מסקר שנערך על ידי משלחת צרפתית, וממלל נלווה למפת ה-PEF האנגלית ניתן להסיק כי היה מדובר בכפר ובו בקתות חומר וכ-300 נפשות באותה העת.
אוכלוסיית אום לאבס נעה בין 20 ל-100 תושבים.
לפי מפת ה-PEF בג'רישה התגוררו באותה עת כ-170 תושבים.
עם זאת, רמת הביטחון באזור הייתה נמוכה, ומרבית השטח עמד בשממונו (כך לפי מפת ותיאור אדוארד רובינסון בשנת 1852 ותיאורה של יהודית מונטיפיורי אשר חלפה במקום מיפו לכיוון מעבורת עשר טחנות).
האזור הנטוש שימש על פי תיאורי התקופה מסתור לשודדי דרכים שעשקו את ההולכים מיפו לשכם ובהמשך גם את ההולכים לפתח תקווה, וגבעות רמת גן כונו 'גבעות השודדים' (חארמי'ה).
ב-1895 סללו הטורקים את דרך העפר מיפו לשכם שהייתה לכביש חצץ שחצה את ואדי מוסררה על גבי גשר ברזל - גשר שרונה, בנקודה הידועה כ'מעבר מוסררה', פנתה צפון מערבה לציר שהיום ידוע כרחוב אבא הילל סילבר וחצתה את הירקון על גשר האבן העתיק בעשר טחנות, ובצידיה הועמדו עמודי טלגרף.
ההצעה הראשונה להתיישבות בתחום רמת גן של היום הייתה של יהושע שטמפפר במכתבו ליואל משה סלומון, לאחר הכישלון הראשון של ההתיישבות בפתח תקווה.
במכתב הציע שטמפפר לרכוש אדמות מן הכפר סלמה ולהתיישב שם, "כי רק בסלמה יהיה לנו שלום".
עם התפתחות פתח תקווה קיבלה הסביבה תנופה, ולאזור הגיעו בני שבט הג'מוסין שהתיישבו בשולי הירקון ובאזור פרדס כץ של היום.
בשלהי שלטון הטורקים רכש סוחר האדמות היפואי אדיב במיה קרקעות מאנשי סלמה, ובהן אזור באב-אל-הווא (בקעת הרוחות = רחוב ביאליק של היום).
אדמותיה של רמת גן נרכשו בידי שלוש אגודות: "עיר גנים", "מגרש גנים" ו"נחלת גנים" (אשר הסתפחה לרמת גן רק בשנות ה-40, בדומה לשכונות נוספות בצפון ודרום העיר), מהטמפלרים הגרמניים.
ראשית מעשה בקבוצה של תושבי אחוזת בית, אשר תהליך העיור והצפיפות ביישובם צרמו להם.
הקבוצה התעוררה בהנהגתו של הד"ר יהודה לייב מטמון-כהן והחליטה לבנות עיר גנים חדשה.
אספת הייסוד נערכה בי"ד באייר תרע"ד 1914 בתל אביב.
מטמון, אשר היה מייסדה של גמנסיה הרצליה, חפץ להקים בעיר הגנים החדשה "גן בוטני גדול בשביל התלמידים והמורים".
ההוגים החליטו להקצות לכל חבר חמישה דונם קרקע, אשר רק במחצית הדונם מתוכם תותר הבנייה והשאר ישמשו לזריעה ולנטיעות.
נבחר ועד ובו הד"ר מטמון, ר.
סברדלוב וד"ר זליג סוסקין, ונקבעו כללים לפיהם לא תותר תעשייה מזיקה ביישוב החדש, שפתו של היישוב תהיה עברית, העבודה תהיה עברית ועצמונית והתושבים מתחייבים להעביר אדמתם לקק"ל בעת הלאמת אדמות הארץ.
2,400 דונם הוצעו לאנשי עיר גנים על ידי אדיב במיה, אך מחסור כיס שגרם להעברת הרכישה ל'חברה חדשה' בת"א וייסודן של אגודות כ'מגרש גנים' של מ.
הלפרין ו'נחלת גנים' בראשות מנחם שינקין (שרכשה אדמותיה מהגרמנים) גרמו לזינוק במחירי הקרקע ורכישת האדמות התעכבה.
בינתיים פרצה מלחמת העולם הראשונה, ועמה המערכה על סיני וארץ ישראל.
עם התקרבות החזית למרכז הארץ באפריל 1917 גורשו יהודי תל אביב ויפו לפתח תקווה וכפר סבא וצפון הארץ, ועיכוב נוסף נגרם לתוכנית רכישת אדמות 'עיר הגנים'.
אדמותיה העתידיות של 'עיר גנים' הפכו לקו החזית.
עמדות תותחים מוקמו בגבעות שלימים יהיו רמת גן, וגדודי פרשים אוסטרלים וחיילים הודים חנו והתבצרו בהן.
בצילומי אוויר מתקופה זו ניתן להבחין בריכוזי חיילים בריטים על הר שאול שבטעות זכה לכינוי, 'גבעת באלפין'.
הצליחה הראשונה של נחל הירקון על ידי כוחות חיל המשלוח המצרי, (מתקפת פרשים ניו זילנדית), נערכה ב-24 בנובמבר 1917 אך נהדפה לאחר שהטורקים הנחילו לכח התוקף אבדות קשות.
בין שתי הצליחות הרסו הטורקים את גִ'סְר אֶל-הַדָּאר (גשר שאון המים), והסכר בעשר טחנות.
הצליחה השנייה נערכה בחסות הלילה שבין 20 ל-21 בדצמבר 1917. אחת משלוש נקודות הצליחה הייתה במפגש הירקון עם 'דרך המואזין' (קצה רחוב בן-גוריון של היום).
והפעם ההתקפה צלחה, והקו נפרץ.
קצהו הצפוני של קו החזית - קו שתי העוג'ות, התייצב צפונית לשפיים (היום בתחומי גן לאומי חוף השרון), עד לספטמבר 1918.
כשנה לאחר כינונו של ממשל אזרחי בריטי בארץ ישראל בח' באדר ב' תרפ"א עת התכנסו אנשי עיר גנים ושבו למלאכת המשא והמתן על קניית הקרקע גילו כי מחירה האמיר וכי חלק ממנה הועבר לידי האגודות האחרות.
נשקלה רכישתו או חכירתו של חלק מתואי מסילת ברזל צבאית בריטית ששמשה רכבת קלה בימי המלחמה, וקישרה בין יפו לשטח המיועד לבניה, וכן קרונות וקטר, לטובת הובלת חומרי בניין ליישוב המתוכנן.
באסרו חג פסח תרפ"א אף הספיקו חלוצי עיר גנים לנצל את תואי הרכבת לנסיעה אזרחית חגיגית ויחידה שיצאה מתחנת הרכבת תל אביב, חלפה מדרום לשרונה המושבה הטמפלרית וחצתה את ואדי מוסררה על גשר שרונה לעבר אדמות עיר גנים בגדה המזרחית של הואדי, (מתחם הבורסה של היום).
תוכניות הרכישה/חכירה של התוואי והציוד לא הבשילו לכדי מעשה ועד לפירוקה בשלהי 1922 נגררו על המסילה קרונות שהובילו חומרי בניין לבניית עיר גנים ושכונת בורוכוב, לימים, גבעתיים, על ידי סוסים ופרידות.
בקיץ תרפ"א החלו מדידת הקרקע על ידי מהנדסי חברת 'ארנון' ותכנון העיר על ידי המהנדסים שטיינהרץ, פרנקל ואורשטיין ועל ידי האדריכל ריכרד קאופמן.
בחשון תרפ"ב נקדחה הבאר הראשונה על ידי יעקב מטמון, אחיו של הד"ר מטמון.
הבאר הראשונה נמצאת ברחוב הבאר של היום בסמוך לרחוב ביאליק.
בשלב הראשון נשאבו המים והובלו ידנית לבתים.
הבאר השנייה נקדחה בסמוך לנחל איילון ונועדה לשימוש 'הקבוצה הקנדית'.
ראשית ההתיישבות הממשית הייתה בבניין ה'נוקטה', תחנת משמר טורקית ששכנה על גדת המוסררה ליד גשר שרונה ואוישה על ידי השומר מאיר לקר.
מיד אחר כך עלו לקרקע בחנוכה תרפ"ב תשעת החלוצים מן 'הקבוצה הקנדית' (שלא היו למען האמת מקנדה אלא יותר מפולין ומרוסיה) - בסמוך לגשר המוסררה ולצומת עלית של היום- רחוב ראשונים.
'הקנדים' היו גם ראשוני הנוטעים ברמת גן, בשותלם את עצי אקליפטוס בצדי אפיק המוסררה בט"ו בשבט התרפ"ב.
בטבת תרפ"ב החליטה אספת המייסדים שהתכנסה בתל אביב על הריסת צריפי העץ שנבנו עד אז ועל בניית בתי אבן תחתם.
בניסן תרפ"ב נערכה הגרלת המגרשים בבית הספר לנגינה שולמית בתל אביב, לקראת עליית הקבוצה השנייה על הקרקע.
אנשי עיר גנים שעלו אחרי 'הקבוצה הקנדית' היוו קבוצה מגוונת במוצאה וברקעה, התיישבו באזור הר אברהם (רחוב שרת של ימינו) וזכו לכינוי 'אנשי ההר'.
אליהם הצטרפו בשבועות תרפ"ב אנשי קבוצת 'משק עזר גנים לדוגמה', יוצאי ביאליסטוק שהסתפחו לחברת עיר גנים והתיישבו במורד הר שאול לכיוון "הכביש הלבן", רחוב ביאליק של ימינו.
בין הר שאול (ג'בל חרמיה') להר אברהם שכן 'העמק', ובו מצויה עד היום כיכר העיר הידועה רשמית ככיכר רמב"ם ומכונה כיכר 'אורדע' על שם קולנוע אורדע ששכן בתוכה ושמבנהו הייחודי קיים עד היום.
האדריכל ריכרד קאופמן הופקד על התוכנית העירונית של "עיר גנים" בדומה לתוכנית של תל אביב הוא הושפע מחזון עיר גנים בהם שטחים פתוחים ולצידם מבני ציבור וממתכנן הערים פטריק גדס אשר דגל בהתאמת התכנון לנוף המקומי.
בתוכנית לעיר גנים קבע את "העמק" כמרכז היישוב (היום מרכז העיר) באזור בין הר אברהם וגבעת שאול, את ה"עמק" תחמו שני רחובות ממערב ומזרח, היום מכונים בהתאמה ביאליק והרצל.
מדרום ה"עמק" נסללה דרך שהגיע עד נחל איילון והובילה לתל אביב במערב, היום מכונה רחוב ארלוזורוב, תוואי הדרך התעקל לאורך קווי הגובה הטבעיים של גבעת שאול.
בפסגות ארבע גבעות המקיפות את ה"עמק" תכנן קאופמן שטחים פתוחים עם גנים ולצידם מבני ציבור שביניהם מקשרים צירים ירוקים.
גן אברהם עליו הוקם בית החלמה, גן שאול, גן יהודה עליו תוכנן להיבנות בית העם וגן ציבורי על ראש הגבעה בה שוכן היום בית ספר בורוכוב (אזור זה נגרע מרמת גן והועבר לאנשי שכונת בורוכוב מאוחר יותר).
בשנת 1922 הועברו רשמית 1,800 דונם לאנשי עיר-גנים (מתוכם הופרשו 300 דונם לטובת הקמת שכונת בורוכוב), נערכה הגרלת המגרשים והוחל בבניית בתי הקבע.
בי' בתמוז תרפ"ב הנחת היסודות לבית משפחת מכנס – הוא בית האבן הראשון בעיר.
בי"ב בטבת תרפ"ג (1922) הוכרזה "עיר גנים" כמושב ונבחר הוועד הראשון.
באספה זו דווח על ארבעים משפחות המתגוררות ביישוב.
רמת גן עד קום המדינה
בתקנון "עיר גנים" נקבע היישוב כישוב חקלאי שיתופי, אך במשך בוטל התקנות וישוב הוכרז כמושב בעל בעלות פרטית על הקרקע.
בשבט תרפ"ג, (2 באפריל 1923), שינתה האספה שהתכנסה באולם שולמית בראשות א.
אוסטר את שם המושב לרמת גן על שם הגנים שבראש הגבעות.
באביב תרפ"ג נערכה האספה הראשונה בתוך רמת גן בראשות דב קפלן, ודווח בה כי הותקן ברז ראשון ביישוב.
באותה שנה עסק כבר הוועד בגיוס כספים לסלילת הכביש לשרונה, בהקצאה לנטיעת גן ציבורי 'במורד ההר', ובהקצאת מגרש לבית הספר.
הוגשו בקשות לפתיחת קולנוע ולנטיעת הפרדסים הזעירים שאפיינו את רמת גן עוד שנים ארוכות לאחר מכן.
אחרון הפרדסים הזעירים שכן ברחוב הגלגל של היום, אל מול תחנת מגן דוד אדום עד לשנות השבעים.
כמו כן הוקצה באותה אספה סכום לקניית חצוצרות לשומרים.
ב-1923 נפתח גן הילדים הראשון.
בניין הקבע התחיל להיבנות לאחר שגג המבנה הארעי עף ברוחות חורף 1924.
עם השנים החל היישוב לעבור תהליך שינוי ממושב שיתופי חקלאי ליישוב עירוני ככל שגדלה אוכלוסייתו.
בשנת 1925 הוחלף הוועד המקומי במועצה שבראשה עמד ישראל מלך שמרלינג.
ב-26 במרץ 1926 הוגדרה רמת גן כמועצה מקומית בצו ממשלת המנדט הבריטית בארץ ישראל.
נבחרו מועצה וועד פועל שלראשם נבחר אברהם קריניצי, איש מעשה וביטחון רב פעלים עוד זמן רב בטרם הגיעו לרמת גן.
מאותו זמן ובכל שלבי התפתחותה הייתה רמת גן מזוהה עם דמותו של קריניצי אשר טביעות אצבעותיו העמלות בולטות בעיר על אף שחלפו שנים ממותו.
בעת ההכרזה כמועצה מקומית התגוררו במקום כ-450 תושבים שגרו ב-72 בתים ו-63 צריפים.
תחת הנהגת קריניצי לבשה רמת גן סממנים עירוניים ובשנת 1927 התארגנה חברת תחבורה בין עירונית, נפתחה סוכנות דואר ביישוב, נחתם חוזה לאספקת חשמל עם חברת החשמל והוחלט על הצמדת בית כיסא סניטרי לכל בית וצריף.
באותה שנה הונחו אבני הפינה לבית ההבראה "החלמה" שבמרומי ההר ולבית החרושת הראשון 'הסורג'.
כמו כן החלו סלילת כבישי היישוב ומתיחה מסודרת של צנרת מים.
ב-1933 הושלם הגן הציבורי ע"ש המלך ג'ורג' (המכונה היום גן המלך דוד), ניטעו חורשות אורנים על הגבעות החשופות כהכנה לגנים הציבוריים הבאים בתור, בית הספר עבר למבנה הקבע [ששכן על מגרש החניה שליד בית האזרח של היום] ונבנתה המרפאה הציבורית.
בהיבט החקלאי היו נטועים כבר 500 דונם של פרדסים ו-150 דונם של גני ירק ביישוב.
העלייה החמישית שהחלה ב-1933 נתנה תנופה משמעותית להתפתחות העיר, ואוכלוסייתה גדלה מ-1,300 תושבים ב-1933 ל-5,000 ב-1937. בשנת 1934 הוקם מפעל השוקולד והממתקים "עלית", בשנת 1935 הוקם מפעל הסיגריות "דובק".
עד 1937 הושלמה בניית בתי החרושת ארגמן, פלאלום (לייצור סירים) ומשי-זקס (לייצור אריגים), וכן נבנה בית הקולנוע הראשון.
בשנות ה-30 הוקמו גם מפעל התרופות "צורי" ומפעל "עסיס", שייצר ריבות, מיצים, שימורי פירות וירקות, כהל וחומץ.
בשנת 1937 אליעזר דבורקין שהיה בין מייסדי היישוב תרם את המגרש שהיה ברשותו להקמת בניין בית היתומים של דבורקין.
בתקופת המיתון שבין מאורעות תרצ"ו למלחמת העולם השנייה עמלו פרנסי רמת גן על שימור הקיים ואף הצליחו להרחיב את יישובם.
ניטעו גן הנשיאים (כיום גן שאול) וגן הכנסת.
בשנות מלחמת העולם השנייה חזרה רמת גן לשורשיה החקלאיים; בצל החשש ממחסור עודדה המועצה זריעת ירקות בכלל המגרשים הריקים בעיר וגידול עיזים.
בתקופה זו ניטעה גם גינת יהודה ע"ש איש החינוך יהודה לייב מטמון על כיפתו הנמוכה של הר שאול והוחל בהכשרת גן הניצחון (שהפך בהמשך לגן אברהם).
בשנתה העשרים וחמש היו כבר ברמת גן 60 מפעלים, 600 עסקי מסחר ומלאכה ו-13,000 נפשות.
ב-1941 עד 1942, נבנה בית עיריית רמת גן שהפך למשכן הקבע לעירייה לפי תוכניתו של מהנדס העיר רפאל מגידו.
בשל עמדתו הניצית של קריניצי (שלא היה חלק מן המחנה הציוני-סוציאליסטי ששלט ביישוב היהודי), שאף שהיה מעמודי התווך של ההגנה בעת הקמתה, הייתה רמת גן סובלנית לחברי המחתרות הפורשים ולכן כינו אותה הבריטים "האינקובטור של הטרור" וערכו בה חיפושים יסודיים.
בתחום רמת גן היה מרכז אימון ראשי של האצ"ל בשנות הארגון הראשונות, אך פעולות מעטות בוצעו בתחום העיר עצמה:
ההתקפה על משטרת רמת גן: ב-23 באפריל 1946 חדרו אנשי האצ"ל לחצר משטרת רמת גן בפיקודו של דב רוזן כשהם מחופשים לאנגלים המובילים עצירים ערבים.
הכוח פרץ תחת אש לבניין המשטרה במטרה לאסוף נשק.
שני לוחמים נפלו בפעולה ומפקד חוליית הסבלים, דב גרונר, נפצע ונפל בשבי.
פעולה נוספת בשטח רמת גן נעשתה בבריכת גלי גיל ב-9 ביוני 1947, ובה נחטפו שני שוטרים בריטים במטרה כי ישמשו קלפי מיקוח בניסיון למנוע את תליית אבשלום חביב.
השוטרים שוחררו למחרת על ידי הבריטים.
לפעולות אלו יש להוסיף את המתקפות על מחנה תל ליטווינסקי (כיום תל השומר), השייך גם הוא לרמת גן.
לאחר כיבוש פרדס המנזר הגרמני בגבול רמת גן-גבעתיים, שכן בו מחנה של האצ"ל.
סליק "ההגנה" המרכזי של רמת גן שכן במרתף בית החרושת לשוקולד צ.ד, אשר שכן בצומת הרחובות ז'בוטינקי ומודיעין (היום, בן-גוריון), במקום בו ניצב 'בית נח' כיום.
במאמץ להקנות את מורשת המחתרות אצ"ל, לח"י וההגנה, הוקמה בשנת 2006 אנדרטה משותפת לשלוש המחתרות מעשה ידיו של מנשה קדישמן ליד אצטדיון רמת גן.
עם ההתארגנות לקראת פלישת צבאות ערב והקמת צה"ל היה צורך דחוף למצוא מקום למטה הכללי ששכן עד אז ב ברחוב הירקון בתל אביב.
אברהם קריניצי נענה לבקשתו של דוד בן-גוריון ופינה בצו חרום את בית ההבראה "החלמה" ועוד שמונה בתים על הגבעה ברחוב הקשת (היום - רחוב משה שרת).
ממקום זה נוהל צה"ל במלחמת העצמאות.
בן-גוריון קבע את לשכתו כשר הביטחון בבנין ברחוב ז"ר מס' 5. כיום עומד בנין זה שהוא בבעלות פרטית, לפני הריסה ומתנהל מאבק לשימורו.
המצרים ידעו על מיקומו של המטכ"ל ברמת גן וב-3 ביוני 1948 הם שלחו מטוסים להפציצו.
בהפצצה זו נגרמו אבדות בהרוגים ופצועים.
עד היום ניכרים סימני ההפצצה על הבית ברחוב הפרסה מס' 1. באותו יום הפציצו מטוסים מצרים את ראשון לציון וגרמו שם ל-25 הרוגים.
הם המשיכו באותו יום בניסיון להפציץ את תל אביב אך הטייס מודי אלון הצליח להפיל במטוס המסרשמיט שלו שתי דקוטות מצריות.
בגינת בית ההבראה "החלמה" הושבעו ב - 27 ביוני 1948 אלופי צה"ל וצולמה התמונה המפורסמת שלהם שבמרכזה דוד ופולה בן-גוריון.
ב-1949 הועברו משרדי השלישות הראשית של צה"ל למחנה מקלף בו הם נמצאים עד היום.
המטכ"ל פונה לקריה בתל אביב ב-1955 והבתים הוחזרו לבעליהם.
בית ההבראה "החלמה" הפך לבית הספר "שילה" (כיום - בן-גוריון) ובכניסה לבית הספר הותקן שלט מתכת המזכיר כי במקום זה שכן המטה הכללי הראשון.
רמת גן לאחר קום המדינה
בשנת 1949 החלו דיונים על איחוד רמת גן עם גבעתיים ובני ברק אך הדבר לא יצא לפועל.
בשנות החמישים, עם גל העלייה, הייתה רמת גן יעד מועדף לעולי עיראק ועד מהרה הם הפכו לגורם דומיננטי בעיר.
מאות בתי מגורים הידועים כ'בתי סבירסקי' [ע"ש הקבלן שבנה אותם] נמתחו לאורך רחוב הרא"ה וגבול רמת גן-בני ברק, וחיברו את רחוב קריניצי לרמת יצחק דרך שכונת הלל.
בתים משותפים נבנו בשכונות הגפן, ברמת יצחק ואף במרכז העיר.
שיכוני עולים צפופים נבנו בשכונות נווה יהושע, רמת עמידר וברמת השיקמה.
בתי ספר ומבני ציבור נבנו לצורכי האוכלוסייה הגדלה ושטחי גינון ציבורי הוקצו לשכונות המתפתחות.
בשנת 1950 הוכרזה רמת גן כעיר.
התפתחות העיר לא נעצרה בכך, וביוזמת קריניצי נבנה האצטדיון הלאומי על שטח שהועבר לרמת גן מבני ברק.
קריניצי אף גבה את חובו של בן-גוריון לעיר מימי מלחמת העצמאות, ורמת גן זכתה בשטחים הרחבים שהיו שייכים בעבר לכפרים הערביים הסמוכים סלמה, ג'רישה ואל חירייה, שתושביהם נמלטו בימי המלחמה, לא הורשו לחזור לאדמתם לאחריה, ורכושם ואדמתם הוכרזו נכסי נפקדים.
בנוסף, השתלט קריניצי גם על שטח שנרכש בכסף מלא על ידי ארגון ה"פארבנד" האמריקאי עבור קיבוץ אפעל.
על שטחים אלו קמו השכונות רמת חן, רמת השקמה, רמת עמידר נווה יהושע, שכון החייל (רחוב דרך נגבה), שכון המזרחי, השכון ליוצאי אצ"ל ולח"י (בין דרך נגבה לבן אליעזר - מול תחנת מכבי האש) והפארק הלאומי.
(על השטח של קיבוץ אפעל שכנה חווה והשטח הוסב לחווה חקלאית לטובת שיעורי חקלאות לתלמידי רמת גן.
(שטחי הפארבנד - מתוך תכתובת נרגזת בין זלמן מסחרי ראש המועצה אונו לבין אברהם קריניצי.
- ארכיוני ההסתדרות הציונית ומשרד הפנים)
חלק הארי של שטחי הכפרים הערביים שסופחו לרמת גן הוקצה לנטיעת הפארק הלאומי: אלפי דונמים של נטיעות, מדשאות רחבות ידיים, גן ורדים מפואר שהיה סמל רמת גני שנים רבות ובלב כל אלה - אגם מלאכותי.
רף הביצוע היה בלתי נתפש במושגי אותם ימים במדינה החיה חיי צנע, אך קריניצי התמיד בשלו.
חנוכת הפארק הרשמית הייתה ב-1951, בנוכחות ראש הממשלה דוד בן-גוריון, ועבודות הפיתוח נמשכו עד שנות השישים של המאה ה-20. הפארק תוכנן להיות פתוח, ולהוות מקום מנוחה לאנשי האזור.
בשנים אלה נוסדה גם תזמורת קאמרית.
בשנות החמישים ולקראת המכביה החמישית נבנה בעיר כפר המכביה.
באצטדיון שבעיר נערכו למן המכביה החמישית כמעט כל טקסי הפתיחה של המכביות, למעט זאת שנערכה לאחר אסון המכביה.
ברמת גן התגבשו שני אזורי תעשייה עיקריים: האחד בסמוך לצומת עלית, שם שכנו המפעלים "עסיס" ו"עלית", ועוד בתי מלאכה ומפעלים קטנים יותר לאורך רחוב ז'בוטינסקי ובשולי תל בנימין; אזור התעשייה השני התפתח באזור נחלת גנים לאורך רחוב מודיעין ובו שכנו מפעל השוקולד "צ.ד" מדרום, ומפעל החבלים "ירושלמי" מצפון.
בשנות השישים הוקם ברמת גן תיכון בליך, עבר למשכנו הנוכחי בית הספר התיכון אוהל שם ונבנה בעיר בית מגן דוד אדום.
ב-1961 קיבלה רמת גן את שטחי אוניברסיטת בר-אילן הצעירה.
שטח האוניברסיטה היה חסר מעמד מוניציפלי עד אז ונאבקו עליו מ.א.
ועדת חקירה לעניין פרוק מ.א.
אונו מ-1956 לא פירקה את המועצה אך קבעה כי המ.א.
אונו וגבעת שמואל קטנות ונאבקות על קיומן, ורק עיר כמו רמת גן תהיה מסוגלת לתת לאוניברסיטה את השירותים המוניציפליים הנדרשים לה.
בשנת 1961 הוקם בית הספר לאומנויות הבמה "בית צבי" על ידי אברהם ונעימה קליר לזכר בנם , שנפל במלחמת העצמאות.
בית צבי היה המתנ"ס הראשון בארץ ונמסר על ידי משפחת קליר במתנה לעיריית רמת גן לרווחת תושבי העיר.
ברמת גן נערכו המשחקים הפאראלימפיים תל אביב (1968) לאחר שממשלת מקסיקו סירבה לארח את המשחקים.
בעשור זה פתחה רמת גן שעריה בפני בורסת היהלומים ואיפשרה בנייה לגובה תוך הבטחה לארנונה מופחתת.
בניין בורסת היהלומים שנחנך ב-1969 היה הראשון בשורה של מגדלים אשר נבנו מאז שנות השבעים סביב מתחם בריכת גלי גיל ומגרש הכדורגל של הכח מכבי רמת גן, ושהפכו את מתחם הבורסה למרכז פיננסי.
בשנת 1969 נהרג ראש העיר ומורה דרכה אברהם קריניצי בתאונת דרכים ונקבר בחלקת קבר מיוחדת (יחד עם גיסו ונהגו שנספו אף הם באותה תאונה) בפארק הלאומי ברמת גן.
את קריניצי החליף ממלא מקומו ישראל פלד.
בתקופתו קרמה עור וגידים תוכנית הבנייה לגובה באזור הבורסה ושודרג גן החיות של רמת גן אשר היווה עד אז גן חופשי כחלק מן הפארק הלאומי לידי ספארי משולב בגן חיות מודרני על חלק משטחי הפארק הלאומי.
בהמשך אוחד יחד עם גן החיות בתל אביב לידי המרכז הזואולוגי רמת גן - תל אביב.
בימי כהונתו נבנתה שכונת קריית קריניצי.
ב-1983 נבחר לראשות העיר אורי עמית, איש מפלגת העבודה, שכיהן כראש העיר קדנציה אחת בלבד.
בין הישגיו כראש העירייה: סגירת מפעלים מזהמים, הכנת התשתית לפיתוח מזורז במתחם הבורסה ליהלומים, שיפור תשתיות - כבישים, ביוב ומים, הגדלת שטחי הגנים בעיר, פתיחת המוזיאון לאמנות ישראלית ברחוב אבא הלל, בניית קניון איילון ופרויקט גן הערמונים.
כמו כן, פעל למען שיפוץ ביתו הפרטי של אברהם קריניצי (ראש העיר הראשון) והסבתו למוזיאון לתולדות רמת גן, חיזק את הקשר בין רמת-גן לערים תאומות ברחבי העולם.
בזכות שיפורים שערך עמית בשיעור הגבייה בעיר, קופת העירייה נהנתה מעודף תקציבי ניכר עם סיום הקדנציה שלו.
את עמית החליף בתפקידו צבי בר.
בקדנציה הראשונה שלו התרחשה מלחמת המפרץ (בשנת 1991), שבמהלכה נפגעה רמת גן יותר מכל יישוב אחר בישראל.
במהלך מלחמה זו שיגר סדאם חוסיין טילי סקאד לעבר ישראל במטרה לגרור אותה למלחמה.
מתוך 39 הטילים שנורו, חלק נכבד נפל ברמת גן.
בפגיעות טילים ברחובות יונה, עוזיאל ולאן 2 נהרסו בתים ונגרם נזק לבתים אחרים, ששופצו לאחר מכן.
נזק רב, ללא נפגעים בנפש, נגרם בפגיעת טיל ברחוב אבא הלל בסמוך לדרך ההלכה.
חלל אחד ידעה רמת גן במלחמה זו בפגיעת טיל ברמת חן.
בעיר אירעו מספר פיגועי טרור כפיגוע בקו 20 וכפיגוע במחלף בר-אילן .
במהלך כהונתו של בר שוקמו גנים ציבוריים, הושלמה בניית גן רחב ידיים במרום נווה ובוטלה התוכנית להעביר את עיריית רמת גן למקום אחר.
גן הוורדים המזדקן שבפארק הלאומי הוחלף בגינת פרחים עונתיים המשולבים בשיחים גזומים.
ניתנה תנופה למתן אישורי בנייה לגובה לצורכי מגורים ולניסיונות למציאת פתרונות לצורכי התעבורה.
מגדלי מגורים נבנו בשכונות מרום נווה, בשולי שכונת נווה יהושע סביב גני ערמונים, בשכונת עלית, בנחלת גנים ובשכונת ראשונים.
מנהרה נחפרה בדרך האלוף שדה, מתחם הבורסה חובר לתחנת הרכבת, נבנה "גשר מודעי" כחיבור נוסף בין רמת גן לתל אביב, ומנהרה נוספת נבנתה בצומת הרחובות ביאליק-אבא הלל סילבר.
משאבים ניכרים הוקדשו למגזר האזרחים הוותיקים ולחינוך.
הוקם בית הספר התיכון החדש.
רמת גן זכתה לתוספת קרקע הסמוכה לקריית קריניצי.
בחודש אוקטובר 2013 נבחר ישראל זינגר לראשות העירייה של רמת גן, ובחודש אוקטובר 2018 נבחר כרמל שאמה הכהן לראשות העירייה.
למן שנת 2012 במבצע עמוד ענן נורו טילים לעבר העיר מרצועת עזה.
במבצע שומר החומות ספג בניין בעיר פגיעה ישירה ותושב העיר נהרג.
במהלך מלחמת חרבות ברזל ומבצע חיצי הצפון נורו לעבר העיר טילים מרצועת עזה, וכן מתימן ולבנון.
במטח שנורה על העיר מלבנון בנובמבר 2024 נפצעו שני אזרחים ומבנים סמוך לקניון איילון ניזוקו.
טיל שנורה מתימן ויורט, פגע במבנה בית ספר בשכונת רמת אפעל וגרם לו נזק כבד .
במסגרת מבצע עם כלביא פגעו טילים איראניים בעיר.
ממטחים אלו נהרגה תושבת העיר ועשרות נפצעו.
ההיסטוריה של קרין עוסקת בהיסטוריה של עולם קרין שבו מתרחשים המאורעות שבספרי הפנטזיה האפית רומח הדרקון.
ההיסטוריה מתחלקת לשני חלקים: לפני החורבן (לפנה"ח, Prae Cataclius, PC) ואחרי החורבן (אחה"ח, Alt Cataclius, AC).
אולם, לאחר מלחמת הכאוס, החלו מלומדים ואנשים בקרין לאפס את הספירה של אחה"ח, ולספור לחורבן השני (לחורה"ש, Secundus Cataclius, SC).
את רוב האירועים עד למלחמת הכאוס, תיעד אסטינוס ברשומותיו, אך לאחר החורבן, נעלם בנסיבות מסתוריות ומשרתו, ברטרם ממסדר האסתטיקנים המשיך לכתוב את היסטורית העולם.
ההיסטוריה של קרין, בראייתה המורחבת יותר, נחלקת לעידנים אלו:
העידן הראשון - עידן הבריאה
העידן השני - עידן החלומות (הנחלק ל-2 חלקים, עידן הכינון, ועידן האור)
העידן השלישי - עידן העזוז (או העוצמה)
העידן הרביעי - עידן הייאוש - בו נפרשת מרבית עלילות ספרי רומח הדרקון וגיבורי הרומח.
מתחלק לשתי תקופות: תקופת האפלה ותקופת הדרקונים.
העידן החמישי - עידן בני-התמותה.
עידן הבריאה הוא העידן הראשון והוא מתרחש לפני 9000 לפנה"ח (אין תיארוך מדויק).
עידן הבריאה הוא שחר העולם, העידן בו האלים הגיעו והחלו בבריאת העולם והגזעים לאכלס אותם בו.
העידן הזה משתרע על מספר לא ידוע של שנים, היות שמידע על עידן זה נובע בעיקר מבלדות ושירי-עם של הגזעים בעידן האור.
רוב בלדות אלו נערכו על ידי הפייטן הסילבנסטי, קה-ואלין סות, במגילת חיי השיר.
עותק של מגילה זו הוצג בפני אסטינוס בסמוך לסופו של עידן האור והתווסף לספריית העידנים הגדולה.
האל העליון נעור: אל תוך תוהו היצירה, באה מחשבה ויישות - האל העליון, אשר יצר את התוכניות לממלכה חדשה וכתב אותן לתוך הטובריל, ספר המכיל את כל האמיתות.
אל הבלתי-נודע, האל העליון קורא לאלו שיוכלו לסייע לו בבריאת ממלכתו החדשה.
שתי ישויות נענו לו: שני אחים של כוח עצום, האחד של אור, האחת של אפלה.
מלך ומלכת הרמשׂים, פלאדין, דרקון הפלטינה, וטאקיזיס, דרקונית כל הצבעים ואף-צבע, מסכימים לעזור לאל העליון במעשה הבריאה.
מתוך התוהו, מחוץ לזמן, האל העליון זימן ישות שלישית: גיליאן, גדול החכמים.
משלושת האלים אשר נענו לקריאתו של האל העליון, רק גיליאן נמצא ראוי לשאת את הטובריל.
גיליאן מסכים לשׂאתו, ונודר לאזן בין הטוב לרע לנצח נצחים.
האל העליון עוזב, ומאפשר לשלושת האלים להתחיל במעשה היצירה.
ריאורקס ושאר האלים באים: שלושת האלים קוראים לעוזריהם.
פלאדין קורא למישקאל, בת-לווייתו, אלת הריפוי, למאז'ר, אל ההתבוננות הפנימית ולברנכאלה, אל השירה.
מישקאל יולדת שני ילדים לפלאדין, האלים-תאומים קירי-ג'ולית, אל המלחמה הטוב, וחבקוק, אל הדייגים.
טאקיזיס מזמנת את בן-זוגה, סארגונאס, אל הנקמה, וכן את מורג'יון, אל המחלה, ואת חידוקל, אל תאוות-הבצע.
טאקיזיס מזמנת גם את כמוש, אדון האל-מתים, אותו הצילה מכליונו, בריק התוהו.
טאקיזיס יולדת לסארגונאס בת, זבואים, מלכת הים.
גיליאן מזמן את ריאורקס, האומן ושני זוגות: סיריון, הלהבה ושינאר, אלת העושר לצידם של כסליו, אלת הטבע, וזיבילין, אל החוכמה.
יחדיו, כל האלים החלו בבריאת העולם.
מעשה הבריאה ויצירת הדרקונים: ריאורקס מעצב כדור ענק, מפריד בין ים ליבשה, חושך לאור, אדמה לרקיע.
שאר האלים מברכים את קרין בצמחים, חיות, עונות ומזג-אוויר.
כל אל עובד בנפרד מן האחר, אולם יחדיו יוצרים יופי אמיתי.
יחד, פלאדין וטאקיזיס מדריכים את ריאורקס ליצור חמישה שליטים לעולם.
נוצרו מהיסודות הגולמיים של העולם, עטופים בצורת מתכת, אלו הם הדרקונים הראשונים.
טאקיזיס, משתוקקת להיות שליטת קרין האמיתית, משחיתה בסתר את הדרקונים, מחלידה את צבעם המתכתי וכך יוצרת חמישה דרקוני צבע ראשונים בדמותה שלה.
בצר לו על השחתת ואובדן ילדיו, פלאדין מפציר בריאורקס לעצב אנדרטאות לזכר אובדן ילדיו, המחושלים מהמתכות היפות והיקרות ביותר.
שבור-לב, פלאדין נושף חיים לתוך אנדרטאות אלו, מנסה להחליף את הילדים אשר אבדו לו.
מלחמת כל-הדרקונים ומלחמת כל-הקדושים: אלים, דרקונים, חיות העולם, אפילו האור והאפלה עצמם פוצחים במלחמה נגד בוגדנותה של טאקיזיס.
תוהו משתולל, מאיים להרוס את העולם שהאלים כה עבדו קשה לבוראו.
בראותם את הנזק שגרמו, האלים נסוגים אל הבלתי-נודע, יוצרים להם משכנות: אלי הטוב את כיפת הרקיע, אלי הזדון את השאול (התהום בתרגומים אחרים) ואלי הנייטרליות את העמק הנסתר, שם יוכלו לשכון ולאהוב מבלי להפריע אחד לשני.
בשקט שלאחר מלחמת כל-הדרקונים, הגיחה שירה כמו מבדולח.
בעוקבם אחר מקור המוזיקה היפה, האלים מגלים שהכוכבים, אותם ניצוצות שנוצרו מחישולו של ריאורקס כאשר יצר את העולם - הם חיים.
כוכבים אלו נראים כבעלי יכולת עצומה.
בשנית, פורצת מלחמה בשמיים, מלחמת כל-הקדושים.
מעשה הבריאה נמצא שוב תחת איום לאור מלחמת האלים על עתיד אותן נשמות-כוכבים.
אלי הטוב רוצים בטיפוח הנשמות הללו, אלי הזדון מבקשים לשעבד ולשלוט עליהם ואלי הנייטרליות רק רוצים בשחרורן.
בשומעו את הקרב, האל העליון חוזר מהבלתי-נודע, בזעמו על המלחמה, הוא מחליט לשים לכך קץ, בכך שהוא קובע כי כל משפחת אלים תוכל להעניק מתנה אחת לנשמות הללו ולאחר מכן לשחררן.
אלי הטוב מעניקים לנשמות גופים גשמיים לשלוט בעולם וליהנות מתענוגות אותם העולם מציע.
אלי הרוע מקללים את הנשמות בחולשה, תאווה ותמותה, ובכך ייטו לרוע כדי להשתחרר מכבלים אלו.
אלי האיזון מעניקים לנשמות הכוכבים רצון חופשי, כך שיוכלו לבחור ביעדם שלהם.
וכך, הגזעים הראשונים נולדים לעולם: אלפים חסודים, ילדי הטוב האהובים; עוגים קשוחים, חזקים ורשעים; ובני-אנוש, שהוענקו בתוחלת חיים קצרה, אך מלאה בצורך להתעלות מעל מגבלותיהם.
כל גזע נוצר עם יכולת שווה לאהוב ולשנוא, לבנות ולחרב.
האלים אפשרו ליציריהם להלך על פני האדמה.
האלים הנותרים: כדי לחתום את הסכמתם לא לפתוח במלחמה על קרין יותר, כל משפחת אלים יצרה צאצא.
לפלאדין ומישקאל, סולינארי האור נולד.
טאקיזיס וסארגונאס מולידים את נויטארי האפל.
ממחשבתו של גיליאן מזנקת לוניטארי.
שלושת אלים אלו, המיוצגים על ידי הירחים שנקבעו לחוג סביב העולם, עומדים בין ממלכות הרקיע והאדמה.
לידת אבן-החן האפורה: הודות לעורמתו של חידוקל, ריאורקס מוּלָך שולל ליצור אבן-חן שתעגן את הנייטרליות בעולם.
בסתר, ריאורקס מחליט לנסות ולשבות שבריר מתכליתו של כאוס, בתוך אבן-החן.
הוא קיווה כי מהות זו תספק מספיק כוח לאבן-החן כדי לשמור על האיזון.
ריאורקס לכד יותר משבריר מהותו של הכאוס, הוא לכד את כל כולו של האל.
לאבן-החן חודרת תודעה עמומה וצורך ולשנות ולגרום לתוהו בכל דבר.
ריאורקס מניח את אבן-החן בתוך הירח, לוניטארי, מחביא אותו מהאלים האחרים ומקווה שהיא תעשה את המטרה שלשמה יצר אותה.
עידן החלומות הוא העידן השני המתרחש בין 9000 עד 1000 לפנה"ח.
הוא נחלק ל-2 תקופות עיקריות.
בעידן זה, הגזעים הראשונים בחרו את מולדתם והחלו לבנות את אומותיהם.
העמים בוחרים מולדות (8500–9000 לפנה"ח): העוגים, ראשונים להתעורר, תובעים את ההרים.
האלפים נסוגים אל היערות, בחפשם אחר הרמוניה בחבּקם את הטבע.
בחיקם של בני-האנוש נופלים המישורים, שם הם הופכים פראים כיסודות אליהם הם נחשפים.
מולדת התרבות (5000–8500 לפנה"ח): עוגים משעבדים את בני האנוש לבנות את אומתם העוצמתית, ובכך משליטים סדר.
ממקום מחבואם הבטוח ביערות, האלפים מביטים בזהירות בעליית אומת העוגים ועובדים להגן על עצמם נגד פלישות עתידיות של העוגים.
חביבי ריאורקס (8700 לפנה"ח): ריאורקס מהלך בין בני-האדם, אוסף לצידו את אלו המלאים ברוח היצירה.
הוא מביאם לארץ צפונית לעזור לו במשימתו בעודו מנחיל להם את ידע אומנותו.
כפירתו של איגריין (5980–6320 לפנה"ח): העוג איגריין אינו שוחט עבד אשר לא ציית לפקודות והציל את חיי בתו של איגריין.
איגריין לומד חמלה מהי, ועבדיו גומלים לו בנאמנותם.
כאשר עוגים אחרים שומעים על חמלתו של איגריין, הם מכריזים עליו ועל בני ביתו כבוגדים, מאלצים את איגריין וחסידיו להימלט על נפשותיהם.
בני האירדא, כפי שאיגריין וחסידיו מחליטים לקרוא לעצמם, מוצאים מקלט באי רחוק שם הם חיים בשלווה.
שקיעת העוגים (5000–6000 לפנה"ח): בעוד העוגים ממשיכים לדבוק ברשעותם, הם נופלים טרף לניוונם שלהם.
עוד ועוד צאצאי עוגים נולדים ללא היופי או הכוח של הוריהם, כאשר הם משקפים כלפי חוץ את טבעם הפנימי הכעור.
עבדים אנושים מתקוממים נגדם, ומפילים את עריצותם של אדוניהם.
בעוד הרבה עוגים נשחטים, עריהם נהרסות עד היסוד, ותרבות העוגים נופלת.
עליית האלפים (5000 לפנה"ח): בעוד תרבות העוגים שוקעת ובני-האנוש חוזרים לפראותם, האלפים מחפשים לבנות את תרבותם שלהם.
וכך מסתיים עידן הכינון ומתחיל עידן האור.
עידן זה מסמל את עליית האומות שהיו קיימות במשך אלפי שנים מכינון אומות האלפים והגמדים ועד לעליית אימפריית ארגות.
לידת הגנומים (5000 לפנה"ח): מוטרד מגאוותם ויהירותם של נבחריו, ריאורקס מקלל אותם, משנה אותם לאנשים נמוכים אשר בוער בהם הדחף ליצור, אך לעולם לא מסופקים ביצירותיהם - הגנומים
אבן-החן האפורה משתחררת (4350 לפנה"ח): חידוקל מרמה גנום וגורם לו לגנוב את אבן-החן האפורה מלוניטארי.
כאשר הגנום מאבד אחיזה עליה, אבן-החן נופלת לקרין, ומביאה קסם פרא לעולם.
אבן-החן מדלגת בכל העולם ללא כל מטרה או תבנית.
בכל מקום אליו היא מגיעה, היא מביאה עימה שינוי עצום.
חי, צומח, ואף בני-תמותה משנים צורתם על ידי אנרגיות התוהו של האבן.
הציד אחר אבן-החן האפורה החל (4100 לפנה"ח): בראותו את התוהו ובוהו שנוצר על ידי האבן, ריאורקס אוסף את הגנומים שלו ושולח אותם למסע להשיב את אבן-החן.
עליית בית סילבאנוס (4000 לפנה"ח): האלף סילבאנוס מכנס לראשונה את הסינתאל-אליש, המועצה האלפית העליונה.
משפחות מתאחדות, נשבעות אמונים לסילבאנוס ומחליטות לעזוב את מולדת האלפים הקדמונית להקים את אומתם החדשה, סילבנסטי.
אבן-החן של גארגאת (3951 לפנה"ח): לשליט בשם גַארְגַאת ניתנת היכולת ללכוד את אבן-החן האפורה על ידי אלי האיזון ולכפות אותה בין שתי אבני-חן אלוהיות.
הגנומים דורשים את חזרתה של אבן-החן "שלהם"; כאשר גארגאת מסרב, הגנומים מטילים מצור על מצודתו של גארגאת.
הגנומים לבסוף מצליחים לפרוץ אליה, אך כאשר הם מצליחים להניח ידיהם על אבן-החן האפורה, אור אפור בהיר ממלא את האזור כולו.
כאשר האור מתעמעם, הגנומים אשר היו סקרנים לגבי אבן-החן שינו צורתם לקנדרים, בעוד אלו שהתאוו לאבן נהפכו לגמדים.
אבן-החן האפורה ממשיכה במסלולה הכאוטי לאורכה של אנסאלון.
מלחמת הדרקונים הראשונה (3550–3900 לפנה"ח): היער שנבחר על ידי מלך האלפים סילבאנוס וחסידיו הוא ביתם של ילדי דרקוני הצבע (הזדון) הראשונים.
הדרקונים והאלפים נלחמים בעוז זה בזה - הדרקונים להגן על ביתם, האלפים בתובעם מולדת חדשה.
בסתר, אלוהי הקסם מעניקים לאלפים חמש אבנים, המשמשות ללכוד את נשמות בכורי הדרקונים ומעניקות ניצחון לאלפים.
אבני הדרקון נקברות עמוק בהרי כלקיסט.
כאשר האלים האחרים מגלים מה עוללו אלי הקסם, האחרונים נענשים על מעורבותם.
אלי הקסם מקבלים את עונשם בשקט, אך תוכניתם עדיין נעה.
בריאת אלפי הים (3434 לפנה"ח): אבן-החן האפורה נודדת לאורך חופי אנסאלון הדרומית, מתמירה שני בתים של אלפי סילבנסטי לאלפי ים.
כך נולדו הדַארְגוֹנֶסְטִי (אלפי המים המתוקים) והדִימֶרְנֶסְטִי (אלפי המים המלוחים).
קַאל-תַאקְס נבנית (2900–3152 לפנה"ח): כדי להימלט מהתוהו אותה יוצרת אבן-החן, הגמדים נעשים חוצבים בסלע, בונים את ממלכתם הראשונה, קאל-תאקס.
אף על פי שמיקומה לבסוף יאבד, גמדים המשיכו להשתמש במושג "קאל-תאקס" כדי להתייחס לכל הריסות הנמצאות במערות כורכר.
בואם של המינוטאורים (3012 לפנה"ח): המינואטורים מופיעים לראשונה באנסאלון, נוחתים בחופים הצפון-מזרחיים.
הם בונים את מִיתַאנְדְרוֹס, ארץ השוורים.
לא הרבה לאחר-מכן, המינוטאורים משועבדים על ידי גמדי קאל-תאקס, כאשר שתי האומות מתרחבות האחת לשטחה של השנייה.
תוֹרִין מתחפרת (2800 לפנה"ח): מחלוקת בקאל-תאקס גורמת לקבוצה של גמדים לעזוב את העיר, ובכך נוסדת עוד עיר גמדים שנייה בהרי כַלְקִיסְט.
באופן מוזר למדיי, קאל-תאקס נחסמת באותו הזמן, גורמת לשמועות אודות אימה אפלה המתרחשת בשטחה.
לאיש לא הורשתה גישה חזרה לקאל-תאקס.
מינוטאורים משחזרים ממלכתם (2799 לפנה"ח): בבורחם ממשעבדיהם הגמדים, המינוטאורים חוזרים לממלכתם, משנים את שמה לזה שהנהיג אותם למרוד, אַמְבֶּאוּטִין.
בַּאלִיפוֹר נוסדת (2750 לפנה"ח): בַּאלִיף, גיבור קנדר וחבר קרוב למלך האלפי סילבאנוס, עוזב את סילבאנוסט, נוסע לאורך המפרץ לייסד עיר לעמו.
העיר תחילה נקרית באליף לכבוד מייסדהּ, שמת זמן קצר לאחר-מכן.
ממלכת המינוטאורים נחלקת (2735 לפנה"ח): בניו התאומים של אמבאוטין, מלך המינוטאורים עומדים זה למול זה בקרב טקסי להחליט מי יירש את הכתר.
כאשר מוחלט על תיקו בקרב, ממלכת המינוטאורים נחלקת לשתי ממלכות, אחת לכל בן - מִיתַאס וקוֹתַאס.
אבני הדרקון מתגלות (2710 לפנה"ח): הגמדים מוצאים את חמש אבני הדרקון הקסומות שהאלפים קברו בהרי כלקיסט לאחר מלחמת הדרקון הראשונה כאלף שנים קודם לכן.
ניסיונם עם אבן-החן האפורה ממלא אותם תיעוב כלפי קסם, והם מחזירים את האבנים לפני האדמה, בלי להבין איזה כוח הם משחררים לעולם.
מלחמת הדרקונים השנייה (2645–2692 לפנה"ח): נשמותיהם משוחררות, חמשת בכורי הדרקונים מצליחים להתגשם לגופם ומכים מכה באומת האלפים סילבאנסטי בעזרת צבאות אנשי-לטאה.
שלושה מכשפים מצווים על האדמה לבלוע את הדרקונים.
אף על פי שהמפלצות נכשלות, אלפים נהרגים כתוצאה מקסם פרא המשתולל וגורם לאסונות לאורך היבשת.
בייאושם הרב, שלושת המכשפים קוראים לאלי הקסם אשר המתינו לאירוע שכזה.
ביודעם שהקסם ימשיך לחולל נזק ולהשתולל אלא אם אנשים ילמדו כיצד לשלוט בו בצורה נכונה, אלי הקסם סוחפים את שלושת המכשפים ומצודתם אל הבלתי נודע, שם הם מלמדים את המכשפים את דרך הכישוף הנעלה.
הקסם מגן על עצמו (2550–2645 לפנה"ח): המכשפים האבודים מחוקקים חוקים לשלוט בשלושת מסדרי הכישוף הנעלה, מנחים אחרים לבנות מבצרי קסם היכן שניתן יהיה ללמד חוקים אלו - צריחי הכישוף הנעלה.
תורין נסגרת: בבושותם הרבה על כך שגרמו למלחמת הדרקונים השנייה, הגמדים נסוגים לתוך תורין.
עליית אֶרְגוֹת (2600 לפנה"ח):אַקַאל ארגות מאחד את הברברים של כלקיסט לבנות את ממלכתם.
הם מייסדים את אומת ארגות בעזרת השלל שאספו דרך ביזה.
היילו נוסדת: אומת הקנדרים השנייה נוסדת כאשר שבט קנדרי נלכד בתוך המצודה המעופפת הראשונה, אשר מתרסקת בהרי הזקיף.
הקנדרים קוראים לממלכתם "High" (גבוהה, לזכר המצודה שעפה) - "Low" (נמוכה, לזכר ההתרסקות).
מותו של סילבאנוס (2515 לפנה"ח): סילבאנוס, מייסד ממלכת האלפים סילבאנסטי, נפטר ונקבר בקבר בדולח.
בנו, סִיתֶל, נוטל את הפיקוד והשלטון ומורה על בנייתו של צריח, ארמון קִינַארִי, לזכרו של אביו.
ארגות שולטת (2200–2500 לפנה"ח): קיסרות בני-האנוש של ארגות התרחבה אל הרי כרוליס הדרומיים ועד החופים הצפוניים.
התנגשויות עם הגמדים מסיימת אמנה לא נוחה.
ארגות מספחת את היילו ומתרחבת עד לגבולות סילבאנסטי.
התחלה במסחר עם האלפים, וחלקם מתחתן עם בני-האדם.
הולדתם של סִיתַאס וקִית-קַאנַאן (2308 לפנה"ח): למלך האלפי סיתל נולדים בנים תאומים: סיתאס (הבכור) וקית-קאנאן (הצעיר).
מלחמת טבח-השארים (2140–2192 לפנה"ח): המלך סיתל נהרג באופן מסתורי, כנראה על ידי בני-אדם שצדו בגבולה המערבי של סילבאנסטי.
בנו סיתאס מכריז מלחמה על הקיסרות האנושית של ארגות.
אלפים מנסים להניס את בני-האדם מגבולותיהם, בעוד אלו מתנגדים בעוז.
חצאי-אלפים נוטלים צדדים, אח נלחם באחות.
קית-קאנאן מוליך את המאמץ המלחמתי האלפי, מקווה להשיג שביתת-נשק.
תוֹרְבַּאדִין נכרית (2000–2150 לפנה"ח): גמדי הִילָאר מהגרים ממולדתם בתורין להרי כרוליס הדרומיים, שם חוצבים בית חדש למה שנחשב להיות הריסות קאל-תאקס.
אתר חדש זה נקרא תורבאדין.
תורין, שלאחר בידודה נפל קרנהּ ואף נעשו ניסיונות לכובשה - שמה משתנה לתוראדין, שמשמעותה "תקווה אבודה" או "בית אבוד"
סילבאנסטי נחלקת (2100–2140 לפנה"ח): מבוישים בשל שפיכויות הדמים בין בני-האדם לאלפים, אלפים מערבים דורשים שינוי חברתי ומכריזים על עצמאותם ומובלים על ידי קית-קאנאן, אחיו של המלך סיתאס.
סיתאס מעניק לאחיו ולחסדיו אדמה.
מלחמת ההר (2073–2128 לפנה"ח): מחלוקות בין העיר הגמדית החדשה תורבאדין והקיסרות של בני-האנוש, ארגות, על גבולות וזכויות מחצבים גורמות להתנגשויות ומעשי-איבה.
אופק בוהק נוסדת (2085 לפנה"ח): בני-אדם המבקשים לברוח ממלחמת ההר הגועשת ברחבי ארגות מחליטים לשוט לעבר איי הדרקונים.
סערה מוזרה גורמת לספינת, אופק בוהק, לעלות על שרטון במפרץ בצפון אנסאלון.
מפרץ זה משמש כמקלט לשודדי-ים, אשר כורתים ברית עם שוכני הספינה לבנות עיר, בה שודדי-ים, מבריחים ודומיהם יוכלו למצוא נמל בטוח.
מגילת שביתת-הנשק (2073 לפנה"ח): קית-קאנאן נושא ונותן על הסכם שלום, הקרוי מגילת שביתת הנשק בין אלפים, גמדים וארגותים.
יער קסום בין ארצות הגמדים ובני-האנוש מוענק לאלפים המערביים.
ארגות מפסיקה לחצוב בהרי כרוליס, והגמדים מקלים במגבלות הסחר.