tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
מיליציה העממית – בעיקר חיילים בשירות חובה ומילואים "במשרה חלקית" המיועדים למשימות ביטחון פנים.
הכוחות הבריטיים בגיברלטר הם הפיקוד המאחד של מרכיבי הכוחות המזוינים של הממלכה המאוחדת המוצבים בטריטוריה הבריטית שמעבר לים – גיברלטר.
הכוחות אחראים על שמירת הנוכחות הצבאית הבריטית בדרום חצי האי האיברי ועל ניהול הבסיסים היבשתיים, הימיים והאוויריים שבתחומי הטריטוריה.
גיברלטר משמשת מוקד אסטרטגי חשוב השוכן בשער הכניסה לים התיכון.
גיברלטר משמשת כבסיס קדמי (Forward Operating Base) עבור משימות ימית, אווירית ויבשתית, וכן כמרכיב מרכזי במדיניות ההגנה והביטחון של בריטניה מעבר לים.
הטריטוריה משמשת בעיקר כשטח אימונים מבצעיים לכוחות היבשה, בשל תנאי השטח הסלעיים והאקלים הנוח, וכן כתחנת עצירה ולוגיסטיקה למטוסים ולאוניות בדרכן אל ומהמזרח התיכון (מזרחה לתעלת סואץ) או אל יבשת אפריקה.
היחידה המרכזית של הצבא הבריטי בגיברלטר היא רגימנט גיברלטר המלכותי (Royal Gibraltar Regiment), המהווה יחידת חי"ר סדירה ומילואית הכוללת גם יכולות ארטילריה והתמחויות נוספות.
הרגימנט אחראי על ההגנה הצבאית של הטריטוריה וכן על קיום תפקידים טקסיים בשירות מושל גיברלטר.
לצבא הבריטי נוכחות מתמשכת בגיברלטר זה למעלה מ־300 שנה.
תושבי גיברלטר עצמם נשאו נשק לראשונה במסגרת חיל המתנדבים של גיברלטר (Gibraltar Volunteer Corps) בשנים 1915–1920, ושוב לפני מלחמת העולם השנייה תחת השם כוח ההגנה של גיברלטר (Gibraltar Defence Force).
כוח זה הפך לאחר מכן לרגימנט גיברלטר המלכותי, שנותר עד היום היחידה הצבאית הצבאית הקבועה היחידה המוצבת בטריטוריה.
בשנת 1991 עזבה יחידת החי"ר הבריטית האחרונה שמקורה בבריטניה את גיברלטר, ותפקידי ההגנה והאבטחה של ה"סלע" הועברו במלואם לרגימנט המקומי.
בנוסף לרגימנט, מוצבות בגיברלטר תתי־יחידות של הצבא הבריטי האחראיות על תקשוב ותשתיות, וכן נציגות במספר תפקידי מטה במפקדה המשולשת (Tri-Service Headquarters).
יחד עם חיל האוויר וחיל הים המלכותיים, משמש הצבא הבריטי בגיברלטר לשימור הטריטוריה כבסיס מבצעים קדמי קבוע (Permanent Joint Operating Base) לפעילות צבאית בריטית במרחב הים התיכון והאוקיינוס האטלנטי.
בסיס חיל האוויר המלכותי גיברלטר
RAF Gibraltar הוא בסיס חיל האוויר המלכותי הבריטי, הממוקם בקצה הצפוני של חצי האי גיברלטר.
מיקומו האסטרטגי של שדה התעופה הופך אותו לנקודת ביניים חשובה עבור מטוסים המשתתפים במבצעים ובאימונים בינלאומיים, וכן לבסיס תמיכה מרכזי בתרגילים רחבי היקף של נאט"ו.
ממשלת גיברלטר מפעילה טרמינל אזרחי מצפון לשדה התעופה, המשמש לטיסות אזרחיות בין גיברלטר לבריטניה ויעדים נוספים.
באופן מסורתי, RAF Gibraltar שימש כשדה תעופה ימי, ונקשר בהפעלת מטוסי סיור ימי מדגמי Shackleton ו־Nimrod.
בנוסף, מבקרים בו בקביעות מטוסי Falcon ו־Hawk, הפועלים בשיתוף עם ספינות הצי המלכותי באזור התרגילים הימי של גיברלטר, וכן מטוסי נאט"ו מדגמי C-130 Hercules ו־C-17 Globemaster III.
אורכה של מסלול ההמראה הוא כ־6,000 רגל (כ־1,830 מטרים), בכיוון מזרח–מערב, כאשר כחלק ממנו נמשך מערבה אל תוך הים.
מדובר באחד משדות התעופה הייחודיים בעולם: כביש ציבורי מרכזי בן ארבעה נתיבים – שהוא גם הדרך הראשית המובילה לספרד – חוצה את המסלול.
אתגר נוסף לטייסים נובע מהמיקום הצפוף של השדה: המרחב האווירי הספרדי נמצא מיד צפונית למסלול, ואילו צוק גיברלטר המתנשא לגובה של כ־1,360 רגל (כ־415 מטרים) שוכן מרחק רבע מייל בלבד מדרום.
בשילוב עם רוחות עזות וזרימות אוויר משתנות, נוצרת לעיתים מערבולת טורבולנטית חריגה סביב הצוק, אשר במצבים מסוימים אף מונעת נחיתות עד לשיפור תנאי מזג האוויר.
מספנת הצי המלכותי גיברלטר פעלה בין השנים 1895–1984 ושימשה כמתקן תיקון ואחזקה מרכזי של הצי המלכותי הבריטי באזור הים התיכון.
במשך כמעט תשעה עשורים שימשה המספנה נקודת עגינה ואחזקה לאוניות הצי הבריטי, ובהן ספינות מלחמה מהיוקרתיות והמתקדמות ביותר של הממלכה המאוחדת.
לאחר סגירת המספנה, המשיך השטח לשמש את הצי המלכותי והוא מוכר בשם הבסיס הימי של הוד מלכותו גיברלטר (His Majesty's Naval Base Gibraltar – HMNB Gibraltar).
הבסיס משמש כמתקן מבצעי ולוגיסטי פעיל ומארח בקביעות ספינות מלחמה בריטיות ובעלות ברית.
הבסיס משמש כבית הקבע של טייסת גיברלטר של הצי המלכותי (Royal Navy Gibraltar Squadron), המצוידת בשתי ספינות סיור מסדרת Cutlass, ושלוש סירות גומי מבצעיות מדגם Pacific 24. בנוסף מוצבים בבסיס פלטפורמות צלילה, כלי עבודה ימיים, וכן ספינת הסיור הימית HMS Trent.
בשטח הבסיס שוכן גם מטה משטרת ההגנה של גיברלטר (Gibraltar Defence Police – GDP), גוף משטרתי אזרחי הפועל תחת משרד ההגנה הבריטי.
נכון לשנת 2023, מונה הכוח כ־100 קצינים, והוא מפעיל שתי ספינות סיור וכלי שיט גומי מבצעיים לצורכי ביטחון וניטור ימי.
הכוחות המזוינים הלאומיים של אינדונזיה (באינדונזית: Tentara Nasional Indonesia, בקיצור: TNI) הם הכוח הצבאי הלאומי של אינדונזיה.
הכוחות כפופים ישירות לנשיא אינדונזיה, המשמש כמפקד העליון (Panglima Tertinggi), והם אחראים על שמירת הריבונות, שלמות הטריטוריה וביטחון המדינה.
הכוחות המזוינים הוקמו באופן רשמי בשנת 1945, זמן קצר לאחר הכרזת העצמאות מהאימפריה היפנית.
במהלך מלחמת העצמאות האינדונזית (1945–1949) היו מרכיב מרכזי במאבק נגד שלטון הולנד.
לאחר העצמאות הפכו לגורם פוליטי ודומיננטי במדינה, במיוחד בתקופת שלטונו של סוהארטו (1967–1998), כאשר ניהלו מערכת של "דואליות תפקידים" (dwifungsi) – שילוב בין אחריות ביטחונית לתפקידים אזרחיים ומנהליים.
בשל מבנה הארכיפלג והצורך בביטחון פנים, נבנה הצבא במתכונת טריטוריאלית – שמטרתה להתמודד עם אויבים פנימיים ואיומים חיצוניים כאחד.
במשך מרבית ההיסטוריה המודרנית של אינדונזיה מילא הצבא תפקיד מרכזי בחיים האזרחיים.
סקר שנערך ב־2015 מצא כי כ־90% מהאזרחים הביעו אמון ב־TNI – שיעור האמון הגבוה ביותר מכל מוסדות המדינה.
מאז 2010 נוקטת הממשלה בתוכנית חיזוק הדרגתי הנקראת "כוח ההכרחי המינימלי" (Minimum Essential Force – MEF), המחולקת לשלושה שלבים בני חמש שנים (2010–2014, 2015–2019, 2020–2024).
מטרתה להביא את הצבא לסטנדרט ציוד וכוח אדם בסיסי.
אף על פי שאינדונזיה אינה צד תובע בסכסוך הטריטוריאלי בים סין הדרומי, חלק ממימיה מצוי בתחום "קו תשעת הקווים" של סין.
מאז 2016 תגברה אינדונזיה את נוכחותה הצבאית באי נאוטונה הגדול (Pulau Natuna Besar), והחלה לקיים באזור תמרונים ימיים קבועים.
הכוחות המזוינים מנוהלים על ידי המפקד הכללי של TNI (Panglima TNI), המתמנה בידי הנשיא.
מאז 2024 עומד בראש המדינה הנשיא פרבואו סוביאנטו, קצין לשעבר שכיהן בעבר כשר ההגנה.
עם כניסתו לתפקיד הנשיא בשנת 2024, הדגיש פראבובו את הצורך בשילוב בין "ביטחון לאומי ופיתוח אזרחי", וב־2025 הרחיב את מעורבות הצבא בפרויקטים אזרחיים בתחומי חקלאות, בריאות ותשתיות.
מדיניות זו עוררה ויכוח ציבורי סביב טשטוש הגבולות בין תחומי האחריות הצבאית והאזרחית, כאשר מבקריו טענו כי היא מחזירה את אינדונזיה לעידן ה"דואליות" של תקופת סוהרטו.
הגנה על הריבונות והשלמות הטריטוריאלית של אינדונזיה.
שמירת ביטחון פנים בשיתוף המשטרה הלאומית (Polri).
השתתפות במבצעי סיוע הומניטרי ואסונות טבע.
סיוע בפיתוח לאומי – במיוחד באזורים מרוחקים.
לאינדונזיה מדיניות ביטחון ייחודית הנקראת "הגנה עממית כוללת" (Total People's Defence), המתבססת על שיתוף האוכלוסייה כולה במקרה של פלישה חיצונית.
על פי תפיסה זו, מלחמה תתנהל בשלושה שלבים:
תבוסה ראשונית של הצבא הסדיר;
גירוש הפולשים באמצעות התקוממות עממית מלמטה.
הדוקטרינה נועדה להתמודד עם מגבלות המשאבים הצבאיים במדינה ששטחה העצום כולל מעל 50 אלף ק"מ של חופים.
היא מבוססת על קשר הדוק בין הצבא לאזרחים, קשר שנשמר לאורך ההיסטוריה של המדינה.
מאז 1998 מצויים הכוחות תחת סמכות משרד ההגנה בלבד, במסגרת רפורמות שהגבילו את מעורבותם בפוליטיקה ובמינהל האזרחי.
במאי 2018 נערכה רפורמה ארגונית רחבה שבמסגרתה נוספו ארבע יחידות פיקוד חדשות: דיוויזיית החי"ר השלישית של Kostrad, פיקוד הצי השלישי, פיקוד האוויר השלישי, וכוח הנחתים השלישי – במטרה לקצר זמני תגובה ולשפר את הפריסה האסטרטגית באיים המרוחקים.
נכון ל־2016 מנתה TNI כ־395,000 אנשי קבע, לרבות חיל הנחתים הכפוף לחיל הים.
הציוד הצבאי של אינדונזיה מגיע ממגוון מקורות – סין, רוסיה, דרום קוריאה, גרמניה, בריטניה, הולנד וארצות הברית.
במסגרת תוכנית ה־MEF הוקצו כ־156 טריליון רופיה (כ־16 מיליארד דולר) לשדרוג מערכות הנשק.
הצבא מתכנן לרכוש מטוסי קרב חדשים שיחליפו את דגם F-5E/F Tiger II, ולחדש את שיתוף הפעולה עם דרום קוריאה בפרויקט פיתוח מטוס קרב משותף.
כמו כן נרכשו וצפויים להיבנות באופן מקומי צוללות תקיפה מדגם Chang Bogo, שנועדו להגדיל את צי הצוללות מ־5 ל־12. מאז 2019 הכריזה הממשלה כי פיתוח תעשיית הביטחון המקומית הוא יעד לאומי מרכזי לעשור הקרוב, תוך העמקת שיתופי פעולה והעברת טכנולוגיה ממדינות זרות.
הכוחות המזוינים של ארצות הברית הם הכוחות שמרכיבים את צבא ארצות הברית.
כוחות הצבא המאוחדים של ארצות הברית נחשבים לחזקים והמתקדמים ביותר בעולם.
הכוחות של ארצות הברית משתתפים, מלבד במלחמות ארצם, גם במשימות של האו"ם ככוח שלום, וכחלק מברית נאט"ו, במשימות שנועדו לשמירת היציבות הכלל עולמית.
הכוחות של ארצות הברית הם הכוח הצבאי בעל פריסת הכוחות הרחבה ביותר בעולם, והשני בגודלו בעולם מבחינת כוח האדם וכמות כלי הנשק הגרעיניים שברשותו.
יושב ראש המטות המשולבים מוגדר בחוק האמריקני כקצין הבכיר ביותר בכוחות המזוינים של ארצות הברית, והיועץ הצבאי הראשי לנשיא ארצות הברית.
תפקידו הוא להוביל את הפגישות ולתאם את המאמצים של המטות המשולבים (JCS).
הכוחות מופעלים על ידי הפיקודים הקרבים המאוחדים.
בהתאם לחוק גולדווטר-ניקולס מ-1986, שרשרת הפיקוד היא נשיא ארצות הברית ← מזכיר ההגנה של ארצות הברית ← מפקד הפיקוד הקרבי.
הכוחות של ארצות הברית מורכבים משש זרועות
צי ארצות הברית (Navy) – חיל הים הגדול ביותר בעולם.
חיל האוויר של ארצות הברית (Air Force) – חיל האוויר הגדול ביותר בעולם.
חיל הנחתים של ארצות הברית (Marine Corps) – חי"ר מובחר המאומן בפלישה מהים.
משמר החופים האמריקני (Coast Guard) – אחראי לשמירה על הגבולות הימיים.
חיל החלל של ארצות הברית (Space Force) – גוף של הכוחות המזוינים של ארצות הברית המתמקד בפעילות בחלל.
כוח המילואים של ארצות הברית
המשמר הלאומי של ארצות הברית (National Guard) –כוח מילואים צבאי שמתחלק למשמר הלאומי של הצבא ולמשמר הלאומי האווירי.
הכוחות של ארצות הברית החלו כצבא הקונטיננטלי ששימש כצבא גרילה של 13 המושבות במלחמתן כנגד בריטניה וכנגד האינדיאנים.
מאוחר יותר, עם אימוץ חוקת ארצות הברית, הפך לצבא ארצות הברית, ולבסוף אורגן והוגדר ככוחות המזוינים של ארצות הברית, כאשר זכותו להחזיק צבא ולתחזק זרוע ימית עוגנה בחוקה.
על-פי החוקה, הזכות להכרזת מלחמה ניתנה לקונגרס, ואילו המפקד העליון של הכוחות הוא נשיא ארצות הברית.
לאחר ייסוד הכוחות, הם החלו במשימות לכיבוש שטחים ביבשת אמריקה הצפונית, במהלכן התעמתו עם אימפריות קולוניאליסטיות שניסו גם הן לכבוש שטחים ביבשת (בין העימותים ניתן למנות את מלחמת 1812, קרב טיפקנו, מלחמת ארצות הברית–מקסיקו, ומלחמת ארצות הברית–ספרד).
לאחר ניצחון ארצות הברית במלחמת ארצות הברית–ספרד, כוחה הצבאי נחשב לכוח חזק וחשוב בעולם, דבר שהתבטא בין היתר במלחמת העולם הראשונה שהוכרעה לטובת ארצות ההסכמה לאחר הצטרפות ארצות הברית למלחמה.
לאחר סיום מלחמת העולם השנייה, עם ניצחון בעלות הברית (קואליציה שכללה את ארצות הברית, בריטניה, וברית המועצות), הכוח הצבאי של ארצות הברית נחשב למוביל בעולם לצד כוחה הצבאי של ברית המועצות.
עם סיום מלחמת העולם השנייה החלה המלחמה הקרה, מאבק מתמשך של ארצות הברית וברית המועצות על שליטה בעולם ובמהלכה הכוחות של ארצות הברית השתתפו בהגנה על בעלות ברית של ארצות הברית בעולם, לעיתים תוך מלחמות של ממש (מלחמת קוריאה ומלחמת וייטנאם, שבמהלכה הוכרז זמנית חוק גיוס חובה).
בנוסף לכך, במהלך המלחמה הקרה, ארצות הברית הקימה בריתות הגנה (שהמפורסמת שבהן היא ברית נאט"ו) על-מנת ליצור הרתעה בפני ברית המועצות ובעלות בריתה.
עם תחילת שנות האלפיים, חזתה ארצות הברית בפיגוע הטרור הגדול בהיסטוריה, ובמהלכו מספר טרוריסטים מוסלמים השתלטו על מטוסי נוסעים וריסקו אותם בבניין הפנטגון ובמגדלי התאומים שבמרכז הסחר העולמי בניו יורק.
בשל כך, ארצות הברית שינתה את תפיסתה הביטחונית והחלה במלחמת חורמה בטרור העולמי, וכחלק ממאבקה בו, יצאה למלחמת אפגניסטן על-מנת לפגוע במרכז כוחו של ארגון הטרור האיסלאמי אל קאעידה (שהיה אחראי לביצוע הפיגוע) ועל-מנת לפגוע בשלטון הטליבאן ששלט באפגניסטן על-מנת להראות שקיים מחיר לתמיכה בטרור.
בנוסף לכך, ארצות הברית יצאה למלחמת עיראק מתוך רעיון לפיו ממשל סדאם חוסיין תומך באל-קאעידה ומפתח נשק לא קונבנציונלי.
במהלך העשורים האחרונים של המאה ה-20 ותחילת המאה ה-21 בנו הכוחות המזוינים רשת אספקה עולמית, שמאפשרת לה להפעיל מגוון אמצעי לחימה באזורים שונים של העולם.
תפעול קבוע של רשת האספקה המורכבת הזו, הפכה את הכוחות המזוינים של ארצות הברית לארגון שהוא צרכן הדלק הגדול בעולם שאינו מדינה (וגדול יותר ממספר מדינות).
בהתאם לכך, על פי מחקר שפורסם בבריטניה בשנת 2019, הכוחות המזוינים של ארצות הברית הם אחד מהפולטים הגדולים בהיסטוריה של פליטת גזי חממה.
המחקר מניח שמצב זה לא ישתפר בעתיד הקרוב, מכיוון שכל כלי השריון, הטיס והשיט של הכוחות מותאמים לסוגי אנרגיה המסורתיים והמזהמים, ואין אפשרות מעשית להחליף היקף רחב של ציוד צבאי כבד שכזה.
נכון ל-2020, שירתו בכוחות המזוינים של ארצות הברית כ-1.3 מיליון חיילים בשירות סדיר, ובנוסף כ-807 אלף חיילים במסגרת כוחות המילואים.
השירות בצבא הוא התנדבותי, אך הנשיא רשאי לבצע גיוס חובה למשך תקופה מסוימת, באישור הקונגרס (כך קרה בזמן מלחמת וייטנאם).
הכוחות המזוינים של ארצות הברית הם הכוח הצבאי השני בעולם במספר החיילים המשרתים, לאחר הצבא הרפובליקה העממית של סין, והראשון בפריסתו בעולם.
הכוחות של ארצות הברית הם הכוח הצבאי בעל הפריסה הרחבה ביותר בעולם, פריסה המאפשרת לארצות הברית לפעול במהירות בכל נקודה בעולם, ללא צורך בהזזת כוחות מאסיבית למרחקים.
ארצות הברית מחלקת את כל העולם למספר פיקודים, שלכל אחד מפקדת ענק האחראית על הכוחות הצבאיים באותו האזור.
סמית', הוואי אמריקה הלטינית, האיים הקריביים (למעט הטריטוריות של ארצות הברית) ובמים הטריטוריאליים הסמוכים להם.
בנוסף מופקד על הגנת תעלת פנמה ועל האזור הסמוך לה.דוראל, פלורידה רחבי יבשת אפריקה, מדינות האיים הסמוכות לה והמים הטריטוריאליים המקיפים אותה.
(למעט מצרים)בסיס קלי, שטוטגרט, גרמניהמרכז את פעילות לוחמת החלל של ארצות הבריתבסיס חיל החלל פיטרסון, קולורדו
פיקוד המבצעים המיוחדים – מרכז מבצעים מיוחדים לכל הכוחות.
הפיקוד האסטרטגי – מפעיל כוחות אסטרטגיים ופעילות בחלל.
פיקוד התובלה – אחראי על תובלת הכוחות בכל העולם.
פיקוד הסייבר – מרכז את פעילות המרחב הקיברנטי, מארגן את משאבי הסייבר ומתאם את הגנות הרשת הצבאית של ארצות הברית.
מרבית אמצעי הלחימה שהכוחות המזוינים של ארצות הברית מצוידים בהם מיוצרים בארצות הברית, בנוסף למיעוט שמיוצר בשיתוף של מדינות אחרות או השבחה של אמצעי לחימה שנקנו ממדינות אחרות (שיתופי פעולה כאלו קיימים בעיקר עם בריטניה וישראל).
חלק מאמצעי הלחימה שהכוחות מצוידים בהם, נמכר למדינות אחרות, וחלק הוא בלעדי ונשאר כגורם המהווה יתרון איכותי על פני יריביה.
הנשק האישי של החיילים הוא רובה סער ממשפחת ה-M16 וה-M4 (חיילים המשרתים באירופה משתמשים לעיתים גם ברובה סער מסוג G36).
בנוסף לכך, כל פלוגות ומחלקות החי"ר מצוידות במקלעים מסוגים שונים: מקלע בינוני מסוג מאג, מקלע כבד M2 בראונינג, ומקלע רימונים סאקו דיפנס Mk19. בנוסף, מצוידות יחידות החי"ר ברקטות נגד טנקים מסוג לאו M72, ובטילים נגד טנקים מסוג טאו.
חיל הנחתים משתמש גם במטול רקטות נגד טנקים מסוג B-300 משודרג בשם SMAW.
מחלקות החי"ר מתניידות על גבי נגמ"שים מסוג M-113.
חיל השריון בצבא האמריקני בנוי על טנק מערכה מסוג אברהמס M1. חיל התותחנים בצבא האמריקני מורכב ממערכות רקטיות חדישות מסוג MLRS בעלות יכולת שיגור לטווח של כ-300 ק"מ (לעומת 40 עד 80 ק"מ בגרסאות המיוצאות).
חיל האוויר האמריקני הוא חיל האוויר הגדול בעולם וכולל כ-5,500 כלי טיס.
עמוד השדרה של חיל האוויר הוא מטוסים מסוג F-16 ו-F-15 שהושבחו, ומטוסי ה-F-35 החמקניים.
בנוסף לכך, חיל האוויר משתמש, באופן בלעדי, במפציצים חמקניים מ-סוג B-2 ספיריט, מטוסי עליונות אווירית חמקניים מסוג F-22 ראפטור ומטוס תקיפה כבד (המכונה גם כספינת תותחים) מסוג AC-130. בנוסף לכך, בשנים האחרונות החלה התגברות בשימוש בכלי טיס בלתי מאוישים לצורכי תקיפה.
חיל הים האמריקני נחשב גם הוא לגדול בעולם (הן בדחי האוניות והן במספר האוניות) והוא כולל את צי נושאות המטוסים הגדול בעולם, שכולל 11 נושאות מטוסים, שכל אחת מהן יכולה לשאת כ-90 מטוסי קרב.
כיום נבנית נושאת מטוסים נוספת ומתוכננות בסך הכל עשר נושאות מטוסים מסדרת ג'רלד פורד, שיחליפו בהדרגה את נושאות המטוסים מסדרת נימיץ, ובין היתר יהיו מתאימות גם לנשיאת מטוסי F-35 חמקניים ויאפשרו עבודה של פחות אנשי צוות על הסיפון.
הצי האמריקני מפעיל גם כ-30 אוניות סער אמפיביות, כ-20 סיירות מסדרת טיקונדרוגה, כ-70 משחתות (רובן ככולן מסדרת ארלי בורק) וכ-70 צוללות בהנעה גרעינית מדגמים שונים (צוללות טילים בליסטיים, צוללות טילי שיוט וצוללות תקיפה).
הצי האמריקני הוא גם חיל הים בעל מספר כלי הטיס הגבוה בעולם: כ-3,500 מטוסי קרב וכ-500 מסוקי קרב.
הכוחות המזוינים של בריטניה הם הכוחות המזוינים של הממלכה המאוחדת.
הכוחות המזוינים מורכבים משלוש זרועות: השירות הימי (הכולל את הצי המלכותי הבריטי ואת חיל הנחתים המלכותי), הצבא הבריטי וחיל האוויר המלכותי.
הכוחות המזוינים של בריטניה אחראים על הגנתה של הממלכה המאוחדת, של הטריטוריות הבריטיות שמעבר לים ושל שטחי חסות של הכתר הבריטי, יחד עם קידום האינטרסים הביטחוניים הרחבים יותר של בריטניה, ותמיכה במאמצי שמירת שלום בין-לאומיים.
הכוחות פעילים כמשתתפים קבועים בכוחות נאט"ו ובקואליציות אחרות.
בריטניה אף חברה בארגון חמש המעצמות (FPDA – בריטניה, אוסטרליה, ניו זילנד, מלזיה וסינגפור) ובברית חמש העיניים (FVEY – בריטניה, ארצות הברית, אוסטרליה, ניו זילנד וקנדה).
משימותיהם של הכוחות המזוינים בשנים האחרונות כללו את מלחמת אפגניסטן, מלחמת עיראק, ההתערבות בסיירה לאון, משימות שמירת שלום בחבל הבלקן ובקפריסין והשתתפות בתקיפה הצבאית הבין-לאומית בלוב.
חיילות המצב והמתקנים של הכוחות המזוינים מוצבים באסנשן, בליז, ברוניי, קנדה, דייגו גרסיה, איי פוקלנד, גרמניה, גיברלטר, קניה, קטר ובאקרוטירי ודקליה.
הממלכה המאוחדת ביצעה לראשונה ניסוי בנשק גרעיני בשנת 1952 ובכך הייתה למעצמה הגרעינית השלישית בעולם.
נכון לשנת 2012 בריטניה היא אחת מחמש המעצמות הגרעיניות המוכרות והחברות הקבועות במועצת הביטחון של האומות המאוחדות, כשלרשותה עומדים 225 ראשי חץ גרעיניים.
מתוך אלה, 120 מראשי החץ מחומשים ופעילים.
דה יורה ראש הצבא בבריטניה הוא המונרך, אולם דה פקטו ממשלת בריטניה היא הפוקדת על הצבא, באמצעות מועצת ההגנה של בריטניה.
מלך הממלכה המאוחדת צ'ארלס השלישי, הוא המפקד העליון של הכוחות המזוינים שאליו נשבעים אנשי הכוחות המזוינים אמונים.
על פי חוקת בריטניה כפופים הכוחות המזוינים לכתר.
עם זאת, על פי חוק הזכויות 1689, לא ניתן להחזיק צבא קבע בעתות שלום ללא הסכמת הפרלמנט.
הפרלמנט נותן את הסכמתו אחת לחמש שנים על ידי חקיקת חוק הכוחות המזוינים (Armed Forces Act).
ראש הממשלה ההחלטה לפרוס את הכוחות המזוינים מעבר לים נתונה בידי ראש הממשלה או הקבינט, באמצעות מימוש הסמכות המלכותית.
האמנה החוקתית מחייבת שבמקרה של התחייבות של הכוחות המזוינים לפעולה צבאית, האישור יינתן על ידי ראש הממשלה, מטעם הכתר.
ההחלטות על פעולה צבאית בריטית מתקבלת בתוך הקבינט.
בנוסף ראש הממשלה אחראי להחלטה להפיל כלי טיס חטוף או כלי טיס אזרחי לא מזוהה, שאינם מגיבים לאותות רדיו ולא לאותות קשר של מטוסי יירוט של חיל האוויר המלכותי, לפני שהוא מגיע לאזור או למטרה מרכזית בשטח בריטניה.
ראש הממשלה אחראי גם לאשר את השימוש בנשק גרעיני בבריטניה, כולל הכנת ארבעה מכתבי מוצא אחרון.
בנוסף ראש הממשלה עומד בראש המועצה לביטחון לאומי.
מזכיר ההגנה הוא השר מעם הממשלה הממונה על הכוחות המזוינים, בנוסף הוא אחראי לפעולות צבאיות והגנתיות אסטרטגיות.
המזכיר חבר במועצה לביטחון לאומי, ויושב ראש מועצת ההגנה, שהמלך נתן לה את הסמכות לפקד על הכוחות המזוינים.
כמו כן המזכיר אמון על הפיקוח על מודיעין ההגנה, היחסים עם שותפויות בין-לאומיות, כולל נאט"ו, מדיניות הגנה (הכוללת בין היתר גם את תוכנית נשק גרעיני טריידנט).
מועצת ההגנה של בריטניה היא הגוף העליון השולט על הכוחות המזוינים הבריטיים.
היא הוקמה על ידי חוק ההגנה (העברת תפקידים) משנת 1964, אשר האציל באופן סטטוטורי את הסמכות הצבאית של הכתר, כראש הכוחות המזוינים, למועצת ההגנה.
ראש מטה ההגנה הוא המפקד העליון בפועל של הכוחות המזוינים והיועץ הבכיר של מזכיר ההגנה הבריטי.
עם חקיקתם של חוקי האיחוד של 1707, מוזגו הכוחות המזוינים של אנגליה ושל סקוטלנד לכוחות המזוינים של ממלכת בריטניה הגדולה.
המבנה הניהולי הנוכחי של מערכת ההגנה של בריטניה קיים מאז 1964, כאשר הוקם משרד ההגנה שממלא את תפקידיהם של האדמירליות, משרד המלחמה ומשרד האווירייה.
השקיעה הכלכלית והפוליטית שלאחר מלחמת העולם השנייה, יחד עם שינוי הגישה בחברה הבריטית ובממשלתה, השתקפו בתפקידים העולמיים של הכוחות המזוינים.
שקיעתה הממושכת של בריטניה התגלמה באופן דרמטי בתבוסה הפוליטית במהלך משבר סואץ ב-1956. הספר הלבן הביטחוני של שנת 1957 ביטל את גיוס החובה והקטין את סדר הכוחות מ-690,000 איש ב-1957 ל-375,000 איש ב-1962. בחפשה חלופה זולה יותר להחזקת צבא קונבנציונלי גדול, הפעילה הממשלה דוקטרינה של השמדה הדדית מובטחת.
בתחילה כללה דוקטרינה זו שימוש בפצצות בהטלה חופשית שהופעלו על ידי חיל האוויר המלכותי, אך אלה הוחלפו בסופו של דבר על ידי טילים המשוגרים מצוללות.
למרות שנתנו הבטחות לארצות הברית שבריטניה תציב את כוחותיה ממזרח לסואץ, התקיים תהליך של נסיגה הדרגתית ממשימותיה של בריטניה במזרח במהלך שנות השישים, בעיקר משיקולים כלכליים.
באמצע שנות השבעים, פינתה בריטניה כוחות שהיו מוצבים באופן קבוע מעדן, בחריין, מלזיה, מאוריציוס, עומאן, שארג'ה וסינגפור.
תוקפו של ההסכם עם מלטה פג ב-1979 ושל ההסכם עם דרום אפריקה פג ב-1975.
בשעה שהנוכחות הצבאית הבריטית ממזרח לסואץ הצטמצמה להונג קונג (עד ל-1997) ולברוניי, התמקדו הכוחות המזוינים במשימות הקשורות למלחמה הקרה.
חלק משמעותי של הכוחות הפכו להיות חלק מכוחות נאט"ו באירופה ובמקומות אחרים.
ב-1985 היו מוצבים 72,929 מאנשי הכוחות המזוינים ביבשת אירופה.
משימותיהם של ארמיית הריין הבריטית וכוחות חיל האוויר המלכותי בגרמניה היו החשובות ביותר מבין משימותיהם של הכוחות המזוינים מחוץ לבריטניה בתקופה הזו.
הצי המלכותי החל להתמחות בלוחמה נגד צוללות, עם דגש על לוחמה נגד צוללות סובייטיות במזרח האוקיינוס האטלנטי ובים הצפוני.
במהלך שינוי זה ועקב אילוצים כלכליים, הוצאו מהשירות ארבע נושאות מטוסים קונבנציונליות ושתי אוניות סער אמפיביות בין השנים 1967 עד 1984.
בשעה שהתגברה החשיבות בהתמקדות בשותפות במשימות של נאט"ו במהלך שנות השבעים, עימותים בעצימות נמוכה בצפון אירלנד ובעומאן, תפשו מקום חשוב במשימותיהן של הכוחות המזוינים.
בעקבות עימותים אלה בא שטף של התקוממויות כנגד השלטון הקולוניאלי הבריטי בעדן, קפריסין, קניה ומלזיה.
בשנות השישים התרחשה גם מלחמה בלתי רשמית כנגד אינדונזיה בבורנאו ומצבים חוזרים ונשנים של אי-שקט אזרחי במושבות הבריטיות הצריכו מעורבות צבאית.
מאז תום המלחמה הקרה חוו שלוש הזרועות של הכוחות המזוינים צמצומים משמעותיים בכוח האדם שלהם, בציודם ובתשתיות שלהם ובמקביל בוצע ארגון מחדש עם התמקדות על לוחמה מעבר לים.
הממשלות בראשות המפלגה שמרנית הובילו שינויים בשנות התשעים, כשהן שואפות להפיק תועלת ממה שנתפס כ"פירות השלום" שלאחר המלחמה הקרה.
למרות קריסתה של ברית המועצות, המשיכה הנוכחות הצבאית בגרמניה, אך בהיקף מצומצם יותר.
ההתנסויות במהלך מלחמת המפרץ עוררו מאמצים מחודשים לשפר את הלכידות המבצעית המשותפת ואת יעילותם של הזרועות השונות על ידי הקמתה של מפקדה קבועה משותפת ב-1996.
משימותיהן הבין-לאומיות ההולכות וגדלות של הכוחות המזוינים המשיכו מאז תום המלחמה הקרה.
מצב זה הצריך את הכוחות המזוינים לקחת חלק לעיתים קרובות בכוחות שמירת השלום של האומות המאוחדות או של נאט"ו ולהיות חלק ממבצעים רב-לאומיים אחרים.
חוסר תמידי בכוח אדם האיר באור הזרקורים את הבעיה של מתיחת הכוחות יתר על המידה במהלך העימותים בעיראק ובאפגניסטן.
בעיה זו גרמה לקשיים בשימור כוח האדם ואתגרה את יכולותיהם של הכוחות המזוינים לבצע את משימותיהם מעבר לים.
מסמך סקירה אסטרטגית מוכוון מדיניות חוץ פורסם ב-1998. במרכזה של סקירה זו עמדו המשימות מעבר לים ושילוב בין זרועי, ומטרתו הייתה לשפר את היעילות ולצמצם את ההוצאות על ידי איחוד משאבים.
רובן של טייסות המסוקים אוחדו תחת פיקוד משותף ובשנת 2000 הוקם כוח משותף למטוסי ההרייר, שאיחד את המטוסים הללו ששירתו בצי ובחיל האוויר.
בשנת 1999 הוקם כוח תגובה מהיר משותף, שברשותו משאבים בין-זרועיים חשובים.
תהליך הארגון מחדש בעידן שלאחר פיגועי 11 בספטמבר החל בספר הלבן שפורסם ב-2004 ועסק בסוגיות בשינוע כוחות בעולם המשתנה.
מיזמי הצטיידות עתידיים השתקפו במסמך זה, כולל רכישתן של שתי נושאות מטוסים ושל סדרה חדשה של רכבים קרביים משוריינים עבור הצבא.
צמצומים בכוח האדם, בציוד ובתשתיות בוצעו אף הם.
ההחלטה להקטין את ממדיו של הצבא ל-36 גדודי חיל רגלים סדירים (בהשוואה ל-40) ולאחד את הרגימנטים שכללו רק גדוד אחד, הייתה שנויה במחלוקת, במיוחד בסקוטלנד ובקרב יוצאי הצבא.
כדי לעמוד במשימה של יצירת יחידות קלות ובינוניות המסוגלת לבצע פריסה מהירה, הוכרז שרגימנט של טנקי המערכה צ'אלנג'ר 2 ורגימנט של תותחים מתנייעים AS-90, יוסבו למשימות קלות יותר.
בינואר 2007 שהו במשימות מעבר לים יותר מ-30,000 מאנשי הכוחות המזוינים, ששירתו במגוון של תפקידים.
משימות שמירת שלום, עזרה הומניטרית וסיוע באסונות המוניים, היו משימות שהתרבו בשנות האלפיים, רבים מהם במסגרת האו"ם ונאט"ו.
הכוחות המזוינים לקחו חלק במאמצים ההומניטריים והשיקומיים לאחר רעידת האדמה והצונאמי באוקיינוס ההודי (2004) וברעידת האדמה בקשמיר (2005).
כתוצאה מפרסומו של מסמך בנושא ההגנה באוקטובר 2010, חתם ראש ממשלת בריטניה דייוויד קמרון על הסכם לחמישים שנה עם נשיא צרפת, ניקולא סרקוזי, לשיתוף פעולה ביטחוני בין שתי המדינות.
הכוחות המזוינים של בריטניה הם כוח מקצועי שנכון לאפריל 2021 מעסיק כוח אדם של 153,290 חיילי קבע (כולל כ-4,010 חיילי גורקה נפאלים שמשרתים בחטיבת גורקה ).
בנוסף, רשומים 37,420 אנשי מילואים ו-8,170 אישיים שמוגדרים כ"אישיים אחרים" בכל זרועות הכוחות המזוינים.
נכון ל-2020 תקציב הביטחון של בריטניה הוא החמישי בגודלו בעולם (על פי המכון למחקרי שלום בסטוקהולם), כשהיא מוציאה על ביטחונה יותר מאשר מדינות כמו גרמניה, יפן, וצרפת.
בספטמבר 2011, פורסם כי תקציב הביטחון אמור להספיק לשמור על מעמדה של בריטניה כאחת המעצמות הצבאיות הגדולות בעולם וכן כאחד הכוחות הצבאיים העיקריים של נאט"ו.
מדדי הכמות והאיכות שלה נמצאים במגמת שחיקה בהשוואה לעלייתן של המעצמות העולות ביבשת אסיה, אך הם יישארו משמעותיים עד לשנות העשרים של המאה ה-21 וייתכן שאף מעבר לכך.
כמונרך וכראש המדינה, צ'ארלס השלישי, מלך הממלכה המאוחדת הוא ראש הכוחות המזוינים והמפקד העליון שלהם (הוא אף מחזיק באופן ייצוגי בדרגה הבכירה ביותר בכל זרוע).
עם זאת, מוסכמות חוקתיות ארוכות שנים העבירו את הסמכות הביצועית דה-פקטו לידיהם של ראש הממשלה ושל מזכיר ההגנה, ואלה, על בסיס תמיכת הממשלה, מקבלים את ההחלטות העיקריות על משימותיהם של הכוחות המזוינים.
המלך, בכל אופן, נותר הסמכות העליונה של הכוחות, והקצינים והחיילים נשבעים אליה אמונים.
סמכות זו אמורה לכלול את הכוח למנוע שימוש לא חוקתי בכוחות, כולל השימוש בנשק הגרעיני.
משרד ההגנה הוא המשרד הממשלתי והגורם הפיקודי העליון שאחראי על התווית וביצוע מדיניות הביטחון.
בראש המשרד עומדים מזכיר ההגנה ותחתיו שלושה שרים ותת-מזכיר אחד (ארבעתם הם מעין "סגני-שר" קבועים): שר לענייני הכוחות המזוינים , שר לענייני רכש , שר לענייני הגנה ותת-מזכיר לענייני אנשי כוחות ההגנה, חיילים משוחררים ומשפחותיהם .
האחריות לניהול הכוחות מסורה בידיהן של כמה ועדות: ועדת הביטחון (Defence Council), ועדת המטה הכללי (Chiefs of Staff Committee), ועדת הניהול הביטחוני (Defence Management Board) והמועצות של הזרועות השונות.
ועדת הביטחון, שבה חברים נציגים בכירים של הזרועות השונים ושל משרד ההגנה, מהווה את הבסיס החוקי לניהול הכוחות.
בראש המועצות של הזרועות השונים יושב מזכיר ההגנה.
ראש מטה ההגנה הוא המפקד המקצועי העליון של הכוחות המזוינים ובתפקיד זה מכהן קצין בדרגת אדמירל, מרשל אוויר ראשי או גנרל.
עד לשנות התשעים קודמו הקצינים שמונו לתפקיד לדרגה הבכירה ביותר הנהוגה בזרוע ממנה הם הגיעו לתפקיד.
ראש מטה ההגנה, יחד עם תתי-השרים במשרד ההגנה, הם היועצים הראשיים לשר.
בראש כל אחת מהזרועות עומד קצין מקצועי בכיר: ראש מטה הצי, ראש המטה הכללי של הצבא וראש מטה חיל האוויר.
כוח האדם של הכוחות המזוינים מוצב במספר טריטוריות שמעבר לים, למרות שהביטחון הפנימי בטריטוריות אלה הוא באחריותם של כוחות משטרה מקומיים.
חילות מצב מוצבים באסנשן, דייגו גרסיה, איי פוקלנד, גיברלטר ובמובלעות של אקרוטירי ודקליה שבקפריסין.
יחידות צבא על בסיס האוכלוסייה המקומית מוצבות בברמודה, באיי פוקלנד ובגיברלטר.
למרות שמשימתם העיקרית של כוחות אלה מוגדרת כהגנת הטריטוריה שלהם, חלקם התנדבו למשימות מבצעיות מעבר לים.
הרגימנט המלכותי של גיברלטר מילא בשנים האחרונות תפקידים בעיראק.
על הקמתו של כוח המשלוח המשולב (Joint Expeditionary Force) הוכרז בדצמבר 2012 על ידי ראש מטה ההגנה, סר דייוויד ריצ'רדס.
כוח המשלוח מיועד להיות כוח משולב, עם יכולות באוויר, בים וביבשה, תוך שאיפה להיות בעל רמות גבוהות יותר מבעבר שהושגו בפעולות משותפות עם צבאות של מדינות אחרות.
כשהוא כולל יחידות בגדלים שונים ומגוונים, חיל זה אמור להיות הבסיס למערך האימונים של הכוחות המזוינים של בריטניה.
חיל זה אמור להיות הגרעין של כל הפעילות הצבאית של בריטניה בכל מקום, בין אם במסגרת נאט"ו, בין אם במסגרת קואליציות או באופן עצמאי.
הצי המלכותי הבריטי זוכה לכינוי "הזרוע הבכירה", עקב היותו הוותיק ביותר מבין כל הזרועות של הכוחות המזוינים וכיום כוח ימי בעל יכולות טכנולוגיות מתוחכמות המפעיל 79 כלי שיט וכ-170 כלי טיס.
מאז פירוקם של הצי המזרחי והמערבי ב-1971 כולל הצי המלכותי צי יחיד.
הפיקוד על יחידות הצי מסור בידיו של מפקד הצי (Commander-in-Chief Fleet) שאחראי גם על חיל הנחתים המלכותי ועל צי העזר המלכותי (Royal Fleet Auxiliary).
ענייני כוח אדם הם באחריותו של סגן מפקד הצי בדרגת תת-אדמירל.
כוח ההרתעה הגרעיני של הממלכה המאוחדת נישא על סיפונן של ארבע צוללות מסדרת ואנגארד (Vanguard-class).
צי פני הים כולל נושאות מסוקים, משחתות, פריגטות, אוניות סער אמפיביות, ספינות סיור, שולות מוקשים וכלי שיט שונים.
שירות הצוללות של הצי המלכותי קיים כבר מעל 100 שנים ועד שנות התשעים הוא הפעיל צי משולב של צוללות המונעות בדיזל ובחשמל וצוללות גרעיניות.
מאז שנות התשעים הוצאו מהשירות הצוללות המונעות בדיזל-חשמל ושייטת הצוללות מפעילה רק צוללות גרעיניות.
בראש שתי אוניות הדגל, נושאות מטוסים מסדרת "קווין אליזבת'" (Queen Elizabeth class) שימשמשות בין היתר את מערך מטוסי הF-35 לייטנינג II של זרוע האוויר של הצי המלכותי.
שבע צוללות תקיפה גרעיניות מסדרת אסטיוט (Astute class) נמצאות בתהליך קליטה, כששתי הצוללות האחרונות בסדרה עתידות להיכנס לשירות עד סוף 2026. סדרת צוללות זו היא המתקדמת והגדולה ביותר שנבנתה עבור הצי המלכותי אי פעם והיא תשרת בצי הצוללות של בריטניה בעשורים הבאים.
המשחתות מסדרה 45 (Type 45 destroyer) שנבנו לאחרונה הן משחתות להגנה אווירית ברמה טכנולוגית מתקדמת.
מרכיב חיל הרגלים של השירות הימי הוא חיל הנחתים המלכותי.
החיל מפעיל בריגדה יחידה (בריגדת הקומנדו השלישית) ומגוון של יחידות עצמאיות.
הנחתים המלכותיים מתמחים בלוחמה אמפיבית, לוחמה ארקטית ולוחמה הררית.
במסגרת הבריגדה פועלים גדוד חיל רגלים, רגימנט תותחנים, רגימנט הנדסה ורגימנט לוגיסטיקה.
הצבא הבריטי מורכב מהצבא הסדיר ומצבא המילואים.
מפקדת הצבא שוכנת בעיר אנדובר (Andover).
יחידות המוצבות במשימות מבצעיות הן שתי דיוויזיות (הדיוויזיה המשוריינת הבריטית הראשונה והדיוויזיה הממוכנת השלישית) והבריגדה השמינית.
בתחומי הממלכה המאוחדת כפופות היחידות שלא מוצבות במשימות מבצעיות לדיוויזיות מרחביות.
המרכיב המרכזי של הצבא הם 50 גדודים (36 גדודים סדירים ו-14 גדודים מרחביים) השייכים לחיל הרגלים של הצבא ומאורגנים ב-17 רגימנטים.
רוב הרגימנטים של חיל הרגלים כוללים גדודים סדירים וגדודים מרחביים.
לחיל הרגלים המודרני יש יכולות מגוונות והדבר משתקף במשימות השונות שמוטלות עליו.
גדודי חיל הרגלים מסוגלים למלא ארבעה סוגי משימות: משימות תקיפה אווירית, משימות חיל רגלים משוריין, משימות חיל רגלים ממוכן ומשימות חיל רגלים קל.
חיל האוויר המלכותי מפעיל צי כלי טיס מבצעי גדול הממלא מגוון של משימות.
כלי הטיס המבצעיים כפופים לפיקוד החיל והם מאורגנים בשלוש קבוצות (group) המוגדרות על פי תפקידיהן: קבוצה 1 (קרב), קבוצה 2 (סיוע אווירי) וקבוצה 22 (אימונים ושירותי קרקע).
בנוסף, פועלת קבוצה 83 של חיל המשלוח שמפעילה יחידות במזרח התיכון.
היחידות המבצעיות כוללות כנפות וטייסות, שהן יחידות הבסיס של החיל.
יחידות עצמאיות של החיל מוצבות במתקנים באפגניסטן, באיי פוקלנד, בעיראק ובארצות הברית.
חיל האוויר המלכותי מפעיל מטוסי קרב חד משימתיים ורב משימתיים, מטוסי סיור, מטוסי תדלוק אווירי, מטוסי תובלה, מסוקים, כלי טיס בלתי מאוישים ומגוון של מטוסי אימון.
יחידות הקרקע הבולטות של החיל הן משטרת החיל ורגימנט ה-RAF, שתפקידו להגן על מתקני החיל.
במרץ 2008 פורקו 3 הטייסות הנ"מ האחרונות של החיל, כשהאחריות על התחום הועברה לידיו של רגימנט הארטילריה המלכותי של הצבא הבריטי.
סוכנויות אזרחיות של משרד ההגנה
הכוחות המזוינים של בריטניה מקבלים סיוע ממספר סוכנויות אזרחיות הכפופות ישירות למשרד ההגנה.
למרות שאלו גופים אזרחיים, הם ממלאים תפקיד חשוב בתמיכה בפעילות של הכוחות המזוינים ובנסיבות מסוימות הן פועלות תחת משטר צבאי.
תפקידן העיקרי של 13 הספינות של צי העזר המלכותי (Royal Fleet Auxiliary – RFA) הוא לחדש את מלאי האספקה של ספינות הצי המלכותי בלב ים וכן להרחיב את יכולות הלוחמה האמפיבית של הצי באמצעות שלוש הנחתות שברשות החיל.
בחיל משרתים כ-2,700 אזרחים והוא ממומן ומנוהל ישירות על ידי משרד ההגנה.
משטרת משרד ההגנה (Ministry of Defence Police – MDP) הוא כוח משטרתי (לא משטרה צבאית) שמבצע תפקידי אבטחה, לוחמה בטרור ושירותי חקירה עבור משרד ההגנה.
סוכנות הציוד והתמיכה של משרד ההגנה
סוכנות הציוד והתמיכה של משרד ההגנה (Defence Equipment and Support - DE&S) הוא ארגון הרכש והתמיכה של משרד ההגנה.
הסוכנות הוקמה בשנת 2007 ואיחדה מספר גופים שעסקו בתחומים אלה.
נכון ל-2012 הסוכנות מעסיקה כוח אדם של כ-20,000 אזרחים ואנשי צבא.
המשרד ההידרוגרפי (United Kingdom Hydrographic Office – UKHO) הוא הסוכנות ההידרוגרפית של ממשלת בריטניה הכפופה למשרד ההגנה ומספקת שירותים בתחום לצי ולגופים אזרחיים.
הגיוס לשלוש הזרועות של הכוחות המזוינים מתבצע בקרב אוכלוסיית הממלכה המאוחדת.
עם זאת אזרחי מדינות חבר העמים הבריטי ואירלנד יכולים גם הם להתגייס.
גיל הגיוס המינימלי הוא 16, למרות שעד גיל 18 לא משרתים המגויסים בפעילות קרבית.
גיל הגיוס המקסימלי תלוי באופי השירות, בין אם הוא סדיר או מילואים ובתלות ביחידה המיועדת ובאופן כללי עומד גיל זה על 22. נכון לשנת 2014 גודל מחזור הגיוס השנתי עומד על 11,880 מגויסים.
למעט בריגדת הגורקה והרגימנט האירי המלכותי, נכון לאפריל 2014 משרתים בכוח האדם הסדיר של שלוש הזרועות של הכוחות המזוינים כ-11,200 איש מקרב האוכלוסייה השחורה ואוכלוסיית המיעוטים.
מהם, 6610 איש גויסו מחוץ לממלכה המאחדת.
בסך הכול מהווה אוכלוסייה זו 7.1% מכל כוח האדם של הכוחות, גידול של 6.6% מאז 2010.
נשים גויסו לכוחות המזוינים מאז ראשית שנות התשעים.
יחד עם זאת הן עדיין מודרות משירות בתפקידים קרביים.
נכון לאפריל 2014 משרתות בכוחות כ-15,840 נשים, המהוות 9.9% מכוח האדם.
במקרים ייחודיים שירתו נשים כטייסות קרב בחיל האוויר ובתפקידי פיקוד בצי.
איליין וסט היא הראשונה שהגיע לדרגת "מרשל אוויר משנה".
| צבע טקסט = White
| מטה = המטה הכללי הרוסי, מוסקבה
המרכז הלאומי לניהול הגנת הפדרציה הרוסית, מוסקבה
| המפקד העליון = נשיא רוסיה ולדימיר פוטין
| שר ההגנה = אנדריי בלואוסוב
| ראש המטה = גנרל ארמייה ואלרי גראסימוב
| סוג שירות = שירות חובה
| אורך השירות = 12 חודשים
| הגוף הקודם = הכוחות המזוינים של ברית המועצות
| זרועות בצבא = זרוע היבשהזרוע האוויר והחללזרוע היםחיל הטילים האסטרטגייםחיל הצנחניםהכוחות למבצעים מיוחדים
| שם קצר = צבא רוסיה
| מלחמות שהשתתף בהן = מלחמת צ'צ'ניה הראשונהמלחמת בוסניהמלחמת צ'צ'ניה השנייהמלחמת גאורגיה–רוסיההמבצע הרוסי בסוריהסיפוח חצי האי קרים (2014)הסכסוך האוקראיני-רוסימלחמת אוקראינה–רוסיה
| אתר אינטרנט = http://mil.ru
}}הכוחות המזוינים של הפדרציה הרוסית הם צבאה של הפדרציה הרוסית.
הכוחות המזוינים של רוסיה הם הכוחות המזוינים הגדולים ביותר באירופה.
ראש המטה הכללי הרוסי הוא היועץ הצבאי הבכיר של נשיא רוסיה, שהוא המפקד העליון.
הכוחות המזוינים במתכונתם הנוכחית נוסדו ב-7 במאי 1992, לאחר התפרקות ברית המועצות.
כל אחת מהמדינות שהיו חלק מברית המועצות הקימה צבא משלה - שהחליף את הכוחות המזוינים של ברית המועצות.
משרד ההגנה הרוסי הוא המשרד הממשלתי האחראי עליהם.
הצבא הרוסי נחשב לשני בעוצמתו בעולם.
וחיל האוויר והצי הם השניים בגודלם בעולם.
לרוסיה יש את מספר הטנקים הגדול ביותר בעולם (למרות שרובם דגמים סובייטים ישנים ביותר במצב מכני גרוע).
כמו כן, לרוסיה את מספר המפציצים וצי הצוללות הגדולים ביותר.
התקציב הצבאי של רוסיה הוא השני בגובהו ביבשת אירופה (אחרי גרמניה ולפני בריטניה), ובמקום הרביעי-החמישי העולמי.
התקציב הצבאי שלה מהווה כעשירית מהתקציב הצבאי של ארצות הברית.
רוסיה היא אחת המדינות היחידות בעולם שיש להן יכולת של "טריאדה גרעינית", כלומר שימוש בנשק גרעיני מן היבשה, האוויר והים.
לאחר שברית המועצות פורקה באופן רשמי ב-31 בדצמבר 1991, הצבא הסובייטי היה נתון במצב קפאון וניסיון לשמרו כצבא חבר המדינות נכשל, אף שבפברואר 1992 הוקם בצורה רשמית הפיקוד הבכיר של צבא חבר המדינות, שנותר עד היום כפיקוד לתיאום גרידא.
בינתיים הכריזו היחידות הצבאיות הפזורות ב-15 הרפובליקות הסובייטיות על נאמנותן לממשל הרפובליקני בכל רפובליקה ובכך הבטיחו את עצמאותן הצבאית של המדינות החדשות שנוצרו כתוצאה מהתפרקותה של ברית המועצות.
עם פירוק חילות הפנים ומשמרות הגבול של הקג"ב, הכריזה המנהיגות הרוסית במרץ 1992 על הקמת משמר לאומי אך המיזם לא יושם במלואו.
ב-7 במאי 1992, הוקם משרד ההגנה הרוסי כיורש למשרד הסובייטי.
ב-16 במרץ 1992 חתם נשיא רוסיה בוריס ילצין על צו לייסוד הכוחות המזוינים של הפדרציה הרוסית, המנוהלים על ידי הפיקוד העליון של המטה הכללי ומשרד ההגנה.
ב-7 במאי 1992 הוקם משרד ההגנה של הפדרציה הרוסית.
שר ההגנה הראשון היה גנרל הצבא פאבל גראצ'ב.
ב-1994 היו הכוחות מעורבים לראשונה בעימות מזוין, משהחלו במבצע להשלטת הסדר ברפובליקת צ'צ'ניה, שדרשה עצמאות מרוסיה.
בדצמבר 1998 צומצם שיתוף הפעולה הצבאי בין מדינות חבר העמים ומרבית החיילים הרוסיים שבו למולדתם, למעט באזורים אסטרטגיים כמו נמל הצי בסבסטופול, אוקראינה, באבחזיה ובטרנסניסטריה.
בנובמבר 1993 אושררה הדוקטרינה הצבאית הרוסית, אשר כללה תוכנית פעולה להפיכת הצבא הרוסי מכוח צבאי מסורבל לצבא אזורי בעל שאיפות גלובליות.
לצורך יישום הדוקטרינה הושם דגש על פיתוח צבא קטן ובעל ניידות גבוהה יותר ויכולת להתפרסות מהירה.
תחת ניהולו של פאבל גראצ'ב בוצעו רפורמות מינוריות שעיקרן היה ביטול פיקוד צבא היבשה, שאוחד עם הפיקוד הבכיר של המטה הכללי ואיחוד חיל הנ"מ עם חיל האוויר.
לאחר מינויו של איגור רודיונוב לתפקיד השר לא הושם דגש רב על יישום הרפורמות השונות והצבא איבד רבות מעוצמתו הצבאית עקב צמצום התקציב.
ב-2002 שוב היה הצבא הרוסי מעורב בלחימה בצ'צ'ניה, ובמהלך מלחמת צ'צ'ניה השנייה הצליח להנחיל מכה ניצחת לבדלנים הצ'צ'ניים ולהשיב את השליטה על החבל לידי הממשל הפדרלי.
לאחר שמונה איגור סרגייב לשר ההגנה בוצעו רפורמות מוגבלות שהתמקדו בפיתוח חיל הטילים האסטרטגיים ומערך הנשק הגרעיני.
רק לאחר המלחמה בדרום אוסטיה (2008) יצאו לדרך רפורמות משמעותיות, שכללו ארגון מבני מחודש אותו החל לבצע הכלכלן אנאטולי סרדיוקוב, מתוך אמונה כי הלחימה חשפה ליקויים רבים במוכנות הצבאית חרף הניצחון של רוסיה על צבא גאורגיה.
עיקר הרפורמות כללו צמצום הכוחות המזוינים, באמצעות צמצום מספר הקצינים וריכוז אימון ולימוד הקצינים, תוך צמצום 65 בתי הספר הצבאיים לעשרה מרכזי לימוד צבאיים, לרבות צמצום בגודל הפיקוד המרכזי והשמת דגש על לוגיסטיקה אזרחית ושיתוף פעולה עם חברות פרטיות אזרחיות לצורך מודרניזציה בנשק והציוד הצבאי.
בנובמבר 2012 מונה סרגיי שוייגו לשר ההגנה, והלה ממשיך ברפורמות שהוביל קודמו עם שינויים קלים תוך דגש על העצמת הכוח הצבאי.
באוקטובר 2012 הכריזה הוועדה לענייני הגנה של הבית התחתון בפרלמנט הרוסי כי בכוונתה להגדיל את התקציב הצבאי, שצפוי לעמוד על כ-100 מיליארד דולר (כ-3 טריליון רובל) בשנת 2015.
בדצמבר 2014 שר ההגנה סרגיי שוייגו יזם את הקמת המרכז הלאומי לניהול הגנת הפדרציה הרוסית (Национальный центр управления обороной Российской Федерации) בכפוף למטה הכללי הרוסי, האחראי לתיאום בין כל זרועות הצבא ולניהול מבצעים צבאיים מיוחדים וניהול כל הנוגע לתחומי הצבא והביטחון הלאומי.
בינואר 2023, שר ההגנה הודיע כי בעקבות מלחמת אוקראינה–רוסיה נדרשת רפורמה מבנית נוספת בכוחות המזוינים, מתוך כוונה להרחיב את מצבת כח האדם ל-1.5 מיליון והוספת פיקודים מחוזיים במחוז מוסקבה, מחוז לנינגרד, קרליה והקמת פיקודים בשטחים שרוסיה כבשה מידי אוקראינה כמו מחוז חרסון, מחוז זפורוז'יה, דונייצק ולוגנסק.
הכוחות המזוינים הרוסיים מחולקים לשלוש זרועות עיקריות:
זרוע היבשה זרוע האוויר והחלל זרוע היםהכוחות המזוינים מחולקים לחילות המשתייכים לזרועות הנ"ל בהתאם לתחום, וישנם גם חילות עצמאיים:
חיל הטילים האסטרטגיים חיל הצנחנים הכוחות למבצעים מיוחדים
חיל נ"מ נשאר חיל עצמאי בתוך הכוחות המזוינים הרוסיים עד שנת 1998, שבמהלכה סופח לחיל האוויר.
בשנת 2008 סוכם על תחילת ביצוע רפורמה נרחבת בצבא.
נכון לשנת 2011 הסתיים השלב הראשון של הרפורמה והיא נמצאת בעיצומה.
במסגרת הרפורמה מבוצעים תמרונים ותרגילים תכופים, על מנת להעלות את רמת המוכנות הצבאית.
מטרת הרפורמה מתכננת להעצים את עוצמת הצבא לאחר שני עשורים, שבהם היה הצבא נתון בשפל, מאז התפרקות ברית המועצות.
חיל הים מחולק לארבעה ציים ושייטת אחת:
הצי הבלטי - שבסיסו בקלינינגרד
צי האוקיינוס השקט - שבסיסו בולדיווסטוק
הצי הצפוני - שבסיסו בסברומורסק
צי הים השחור - שבסיסו בסבסטופול, בחצי האי קרים ובנובורוסיסק
שייטת הים הכספי שבסיסה בעיר אסטרחן
ברשות הכוחות המזוינים של הפדרציה הרוסית נמצאים גם בסיסים מחוץ לגבולות שטחה של רוסיה.
הגדול ביותר מסוג זה היה בעיר סבסטופול שבחצי האי קרים, והוא הבסיס הראשי של הצי בים השחור.
דרגות הכוחות המזוינים הרוסיים מתחלקות לשני סוגים: דרגות כלליות (כל הזרועות) ודרגות סיפון (חיל הים פרט לחיל נחתים ועוד כמה חילות של הצי).
הדרגה הגבוהה ביותר של הפדרציה הרוסית היא הדרגה הכללית מרשל הפדרציה הרוסית ואין לה דרגת סיפון מקבילה.
החייל בעל התפקיד הגבוהה בכוחות המזוינים הרוסיים הוא ראש המטה הכללי של הצבא (כיום ואלרי גראסימוב).
הוא למעשה המפקד של הכוח הצבאי ודרגתו היא גנרל הצבא ("מרשל הפדרציה הרוסית" משמש תואר כבוד).
הכוחות המזוינים של הפדרציה הרוסית מחולקים ל-5 פיקודים מרחביים:
ב-24 בנובמבר 2014 נשיא רוסיה ולדימיר פוטין הכריז בישיבה משותפת עם בכירי משרד ההגנה הרוסי על הקמת פיקוד אסטרטגי מאוחד "צפון", שהחל לפעול ב-1 בדצמבר 2014 והוא חולש על החוג הארקטי ומגן על האינטרסים הרוסיים בחצי הכדור הצפוני.
כולל בתוכו את הצי הצפוני.
בעבר כללו המחוזות גם את הפיקוד האסטרטגי המאוחד להגנת האוויר והחלל שפורק בשנת 2014.
החל מה-1 בספטמבר 2010 ועד ל-1 במרץ 2024, הכוחות המזוינים היו מחולקים ל-5 פקודים אסטרטגיים מאוחדים שאחד מהם הוא פיקוד אסטרטגי:
בשנת 2023 הוחלט על הקמת שני מחוזות צבאיים חדשים על חשבון הפיקוד הצבאי המערבי: המחוז הצבאי המוסקבאי והמחוז הצבאי הלנינגרדי, בעוד הפיקוד האסטרטגי המאוחד צפון איבד את מעמדו כמחוז צבאי נפרד.
הכוחות המזוינים הסובייטיים (קודמם של הכוחות המזוינים הרוסיים) היו, לצד הכוחות המזוינים של ארצות הברית, הכוח הצבאי החזק בעולם ותקציבים עצומים הופנו אליהם.
לאחר התפרקות ברית המועצות ב-1991 והקמת הכוחות המזוינים הרוסיים שרר מצב כלכלי קשה ברוסיה והכוח הצבאי החדש סבל מקיצוצים נרחבים במשאבים ובתקציבים שהופנו אליו.
המשכורות ירדו בצורה חדה, רמת האימונים ירדה, והמורל צנח, ניכר מחסור בדלק וציוד והתחזוקה הייתה לקויה.
לאחר המשבר הפיננסי הקשה שפקד את רוסיה ב-1998 צומצמו שוב כל תקציבי הממשלה ובהם תקציב הכוחות המזוינים.
מאז, השיפור במצב הכלכלי ברוסיה הוביל לעלייה בתקציב הכוחות ולחיזוקם, אך הבעיות שהוזכרו לעיל עדיין קיימות.
הכוחות המזוינים הרוסיים מונים כ-800,000 חיילים בסדיר, ועוד כ-2.4 מיליון בכוחות מילואים.
שירות החובה נמשך שנה אחת.
גם נשים יכולות להתגייס ומשמשות בתפקידים עורפיים.
המגמה בכוחות המזוינים הרוסיים היא הורדת משך שירות החובה (ב-2008, משך השירות הורד לשנה אחת) ובעתיד אף צפוי להפוך להתנדבותי.
התעשייה הצבאית הרוסית ענפה ומגוונת מאוד וכוללת את כל סוגי הנשק והציוד הצבאי.
מוצריה משמשים הן לשימוש פנימי והן ליצוא.
מאז התפרקות ברית המועצות סובלת התעשייה הצבאית ממשבר כלכלי קשה עקב ירידה חדה בהזמנות הצבא.
חלק מהחברות למדו ניהול עסקי והשתלבו בכלכלה הקפיטליסטית וחלקן על סף פירוק.
רוסיה היא יצואנית הנשק הקונבנציונלי השנייה בגודלה בעולם, אחרי ארצות הברית, עם רווח של כ-14 מיליארד דולר בשנת 2012 (קפיצה משמעותית לעומת שנת 2005, שבמהלכה רוסיה ייצאה נשק בשווי 6 מיליארד דולר בלבד).
הצבא מייצא למדינות נשק באמצעות חברת "רוסאובורונאקספורט" ובפיקוח הוועדה הממשלתית לענייני תעשייה צבאית.
הכוחות המזוינים של ברזיל הם השניים בגודלם ביבשת אמריקה, אחרי ארצות הברית, והגדולים באמריקה הלטינית ובחצי הכדור הדרומי ברמת הציוד הצבאי, עם 334,500 חיילים וקצינים בשירות פעיל.
חיילים ברזילאים שהו בהאיטי משנת 2004 עד 2017, והובילו את משימת הייצוב של האו"ם ( MINUSTAH ).
הכוחות המזוינים של ברזיל כוללים את צבא ברזיל, חיל האוויר הברזילאי וחיל הים הברזילאי.
המשטרה הצבאית הברזילאית (Polícia Militar), שלמרות שמה אינה עוסקת בפעולות שיטור בתוך צבא ברזיל אלא נועדה להתמודד עם מהומות ולסייע למשטרה הרגילה, מתוארת ככוח עזר של הצבא.
הכוחות המזוינים של ברזיל הם הגדולים ביותר באמריקה הלטינית.
כל זרועות הצבא הן חלק ממשרד ההגנה (Ministério da Defesa).
חיל האוויר הברזילאי הוא זרוע הלחימה האווירית של הכוחות המזוינים של ברזיל.
ה-Força Aérea Brasileira נוצר ממיזוג כוחות האוויר של הצבא וחיל הים לכוח צבאי אחד, שהיה קרוי בתחילה "חיל האוויר הלאומי".
שתי היחידות המקוריות העבירו את ציודם, מתקניהם ואנשיהם אל הכוח המזוין החדש.
חיל האוויר הברזילאי (FAB) הוא הכוח האווירי הגדול ביותר באמריקה הלטינית, ולרשותו כ-700 מטוסים, ונכון ל-8 ביולי 2005 שירתו בו 66,020 חיילים.
בנוסף מעסיק חיל האוויר הברזילאי עוד כ-7,500 אזרחים.
חיל הים הברזילאי אחראי על הפעילות הימית ועל שמירת המים הטריטוריאליים של ברזיל.
זוהי הזרוע הוותיקה ביותר בכוחות המזוינים של ברזיל וחיל הים הגדול ביותר באמריקה הלטינית.
חיל הים הברזילאי מתפעל נושאת מטוסים אחת, ה"סאו פאולו" (NAeL São Paulo – לשעבר נושאת המטוסים "פוש" של חיל הים הצרפתי), כמה פריגטות שנבנו בבריטניה ובארצות הברית, כמה קורבטות מייצור מקומי, צוללות חופים המונעות בדיזל וספינות פטרול חופים ונהרות רבות.
צבא ברזיל אחראי לפעילות לחימה יבשתיות ומונה כ-190,000 חיילים.
ב-10 ביולי 1999, הוקם משרד הביטחון, עם ביטול ה-EMFA ומיזוג כל שלושת משרדי הצבא (צבא, חיל הים וחיל האוויר) למשרד יחיד של הקבינט.
מפקדת הפיקוד העליון של הצבא
מטה משותף של הכוחות המזוינים היא סוכנות של משרד ההגנה של ברזיל, המרכזת את תיאום הפיקוד של הכוחות המזוינים: צבא, חיל הים וחיל האוויר.
הוא נוצר בחוק המשלים מס' 136 מיום 25 באוגוסט 2010, ויש לו בפקודה מס' 1429 את הנחיות ההפעלה שלו.
ייעוץ לשר ההגנה בכיוון העליון של הכוחות המזוינים, מכוון את ההתארגנות, ההיערכות והתעסוקה, למילוי ייעודו החוקתי ומשימות החברות הבנות שלו, במטרות תכנון אסטרטגי ושימוש משותף בשירותים הצבאיים.
זה תלוי בתוכנית ה-JSAF יחד ובהעסקה משולבת של צוות חיל הים, הצבא וחיל האוויר, תוך ייעול השימוש בתמיכה הצבאית והלוגיסטית בהגנה על המדינה ובפעולות שמירת שלום, הומניטריות והצלה; אבטחת גבולות; ופעולות הגנה אזרחית.
לגוף יש את סמכויותיו וחובותיו על פי המבנה הרגימנטלי שאושר בצו 7.9744, 1 באפריל 2013. מאז הקמתו עבד ה-JSAF עם המינהל המרכזי של משרד הביטחון, בשדרת המשרדים בברזיליה (DF).
ראש ה-JSAF הוא קצין גנרל בתפקיד האחרון, פעיל או מילואים, שקבע משרד ההגנה וממונה על ידי הנשיא.
הרמה ההיררכית שלהם זהה למפקדים הצבאיים של חיל הים, הצבא וחיל האוויר.
בתיאום הכוחות המשולבים פועלת גם ועדת הרמטכ"לים של השירותים הצבאיים.
ראש ה-JSAF הנוכחי הוא גנרל הצבא רנאטו רודריגס דה אגיאר פרייר.
ספר העובדות העולמי של ה-CIA מדווח שבברזיל גיל גיוס החובה הוא מ-19 ועד 45, ומשך השרות הוא מתשעה ועד 12 חודשים.
כולים להתנדב בני הגילאים 17 עד 45, ואחוז הולך וגדל של המשרתים בצבא הם מקצוענים מתנדבים המשרתים תקופה ארוכה.
גברים בברזיל מחויבים להתייצב ביום הולדתם ה-18 לשירות צבאי בן 12 חודשים (24 חודשים בחיל האוויר, 36 חודשים בחיל הים).
עם זאת רוב המתייצבים מקבלים פטור ואינם משרתים כלל.
בדרך כלל משתדלים לשבץ את המגויסים בבסיסי צבא קרובים ככל האפשר לביתם.
הממשלה אינה מחייבת את אלו המתכננים ללמוד באוניברסיטה או את אלו העובדים במשרה קבועה לשרת.
קיימים גם פטורים אחרים נוספים, כולל מטעמי בריאות, שבגינם פוטרים גברים משרות.
נשים הורשו לשרת בכוחות המזוינים החל מתחילת שנות ה-80 של המאה ה-20, כאשר צבא ברזיל היה לצבא הראשון בדרום אמריקה שקיבל נשים לשורותיו.
נשים משרתות בחיל האוויר ובחיל הים הברזילאי רק בסגל העתודה הנשי.
ב-2006 סיימו לראשונה נשים קורס טיס בחיל האוויר הברזילאי.
כוחות המוכנות של הצבא הברזילאי ( Forças de Prontidão do Exército Brasileiro בפורטוגזית), היא זרוע של הכוחות המזוינים שנוצרה כדי להיות מוכנה לקרב אמיתי 365 ימים בשנה.
זרוע זו מורכבת מחיילי חי"ר, צנחנים וחטיבות פרשים משוריינים מסוגלת לפעול במשימות אמיתיות של לחימה קונבנציונלית, ערבות חוק וסדר ופעולות בין-סוכנויות בתוך השטח הברזילאי או ככוחות אוגדה בחו"ל בראשות קצינים מהמטה הכללי של הכוננות .
כוחות הכפופים לפיקוד העליון של הצבא.
זרוע השירות הימי של הכוחות המזוינים של ברזיל, האחראית על ביצוע פעולות ימיות.
הצי הברזילאי הוא הצי הגדול ביותר באמריקה הלטינית והצי השני בגודלו ביבשת אמריקה אחרי הצי של ארצות הברית.
הצי היה מעורב במלחמת העצמאות של ברזיל מפורטוגל.
רוב הכוחות והבסיסים הימיים של פורטוגל בדרום אמריקה הועברו למדינה העצמאית החדשה.
בעשורים הראשונים שלאחר העצמאות, המדינה שמרה על כוח ימי גדול והצי היה מעורב מאוחר יותר במלחמת הציספלטינה, עימותי ריבר פלייט, מלחמת פרגוואי וכן מרידות ספורדיות אחרות שסימנו את ההיסטוריה הברזילאית.
הצי הברזילאי השתתף הן במלחמת העולם הראשונה והן במלחמת העולם השנייה, ועסק בסיורים נגד צוללות באוקיינוס האטלנטי.
הצי הברזילאי המודרני כולל פריגטות טילים מונחות.
חיל האוויר הברזילאי ( פורטוגזית: Força Aérea Brasileira,[ˌfoʁsaˈɛɾjɐ bɾaziˈlejɾɐ], הידוע גם בשם FAB,[ˈfabi] או[ˌɛfiaˈbe] ) הוא חיל האוויר השני בגודלו ביבשת אמריקה (מאחורי ארצות הברית בלבד) ויש לו כ-70,000 אנשי צוות פעילים.
ה-FAB מחולק לארבע פקודות מבצעיות.
בשנת 2005 היו ההוצאות על הצבא 9.94 מיליארד דולר, כ-1.3% מהתוצר הלאומי הגולמי של ברזיל.
תשלום שכרם של החיילים ותשלומי הפנסיה מהווים 80% מתקציב ההגנה, לפיכך אין לכוחות המזוינים של ברזיל מספיק כסף להשקיע בתחזוקה שוטפת וברכישת ציוד חדש.
בין 2001 ל-2007 הושקעו בכוחות המזוינים 11.1 מיליארד ריאל ברזילאי (כ-6.1 מיליארד דולרים אמריקניים).
עם זאת בשנת 2008 מתכננים הברזילאים להשקיע בצבא 4.9 מיליארד ריאל ברזילאי (כ-2.7 מיליארד דולרים אמריקניים).
רק 267 או 37% מהמטוסים של חיל האוויר הברזילאי כשירים לטיסה, חוסר בתחזוקה ומחסור בחלפים קרקעו 452 מטוסים.
הבעיה מחריפה משום ש-60% מהמטוסים הם בני עשרים שנים ויותר.
גם חיל הים הברזילאי ניצב בפני קשיים.
לא רק שעל מנת לפטרל לאורך חוף שאורכו 7,000 קילומטרים עומדות לרשותו 21 ספינות קרב בלבד, רק עשר מהן פעילות וגם אלו תחת מגבלות תפעוליות.
מתוך חמש הצוללות של חיל הים הברזילאי, רק אחת פעילה באופן מבצעי מלא, ושתיים אחרות פועלות תחת מגבלות.
27 או 46% מ-58 המסוקים של חיל הים מקורקעים גם הם.
גם צבא ברזיל ניצב בפני אתגרים לא פשוטים.
78% מכלי הרכב של הצבא הם בני 34 שנים ויותר, וכמה מהמשאיות הן ממלחמת העולם השנייה, כמו גם רוב הארטילריה שבידי הצבא.
מתוך 1,437 רכבים קרביים משוריינים (רק"מ) מעל 40% אינם כשירים לקרב, ו-2,670 רכבים, המהווים כ-40% מתוך הרכבים של צבא ברזיל, מושבתים.
אף בתחום התחמושת המצב עגום, מלאי התחמושת הוא רק 15% מהמתוכנן.
הכוחות המזוינים של טורקיה (בטורקית: Türk Silahlı Kuvvetleri או בקיצור TSK) מורכבים משלוש זרועות – הצבא הטורקי, חיל האוויר הטורקי וחיל הים הטורקי.
נוסף על שלוש הזרועות המרכזיות, הכוחות כוללים גם את הז'נדרמריה הטורקית ואת משמר החופים הטורקי.
טורקיה היא חברה בארגון נאט"ו מאז ה-18 בפברואר 1952. הצטרפותה לארגון הייתה אחד הגורמים לארגון מחדש ולתהליך מודרניזציה.
בשנות ה-80 התבצע ארגון מחדש נוסף עם קליטת מערכות נשק מתקדמות.
הכוחות המזוינים של טורקיה הם השניים בגודלם מבין חברות נאט"ו לאחר צבא ארצות הברית עם כוח הנאמד בשנת 2015 בכ-639,551 חיילים בשרות סדיר.
טורקיה מחזיקה כ-37,000 חיילים בחלקו הצפוני של האי קפריסין.
ראש המטות המשולבים של טורקיה הוא הגנרל יאשר גולר .
עם נפילתה של האימפריה העות'מאנית והקמת הרפובליקה המודרנית תחת הנהגתו של מוסטפא כמאל, החליפו הכוחות המזוינים של טורקיה את הצבא העות'מאני.
טורקיה אמנם לא השתתפה במלחמת העולם השנייה, אך הייתה דרוכה ומוכנה למקרה של התקפה גרמנית על שטחה.
ב-1950 השתתפו כוחות טורקיים בלחימה במלחמת קוריאה.
ב-1974 פלשה טורקיה לקפריסין במטרה להגן על המיעוט הטורקי החי באי וכדי למנוע מהלך של איחוד האי עם יוון.
עד היום מוצבים כוחות טורקיים על האי.
בשנות ה-80 החל תהליך מודרניזציה שני הנמשך עד היום במהלכו החלו הכוחות הטורקיים לקלוט מערכות נשק מתקדמות.
בנוסף, התעשייה הצבאית המקומית נוסדה ואחת ממטרות תהליך המודרניזציה היא הפיכתה של טורקיה לעצמאית בתחום ייצור מערכות נשק.
יעד תקיפה עיקרי של הכוחות המזוינים של טורקיה בתחילת המאה ה-21 הוא הכורדים שבצפון סוריה ועיראק, המותקפים בנימוק שהם מתארגנים לפעולות טרור נגד טורקיה.
הצבא הטורקי הוא אחד מהצבאות הגדולים בעולם ונכון ל-2018 והשני בגודלו מבין החברות בארגון נאט"ו.
חיל האוויר הטורקי נמנה עם חילות האוויר הוותיקים בעולם והחיל הגדול ביותר באירופה.
על טייסי העבר נמנית סביהה גקצ'ן, שהייתה לטייסת הקרב הראשונה בהיסטוריה.
הצי הטורקי הוא אחד מחילות הים הגדולים באגן הים התיכון והחזק מבין חילות הים של המזרח התיכון והבלקן.
טורקיה פעולת לחיזוק הזרוע הימי כחלק של דוקטרינת המולדת הכחולה.
הצבא הטורקי כגורם השפעה פוליטי
באופן מסורתי, הצבא הוא מוסד פוליטי משמעותי, ונחשב כמגן הרפובליקה של אטאטורק.
על פי חוק, הצבא אמור להגן על החוקה הטורקית ועל אחדות המדינה, ולפיכך הוא ממלא תפקיד פוליטי דרך המועצה לביטחון לאומי, כמגינה על אופייה האחדותי והחילוני של הרפובליקה, ועל הרפורמות של אטאטורק.
דרך המועצה, הצבא משפיע על מדיניות ההגנה כנגד כל איום על המדינה, כולל בדלנות אתנית או קיצוניות דתית.
בשנים האחרונות, רפורמות הביאו למאמצים להחליש את האחריות של הצבא בפני החוקה, תחת תוכנית של התאמה לדרישות האיחוד האירופי ונוכחות אזרחית גוברת במועצה לביטחון לאומי.
למרות ההשפעה הרבה שלו בנושאים אזרחיים, הצבא זוכה לתמיכה חזקה מהאומה, ונחשב כמוסד שזוכה לאמון הרב ביותר.
הכוחות המזוינים של יוון מורכבים מצבא יוון הכולל עתודות המשמר הלאומי, הצי היווני וחיל האוויר היווני הכולל הגנה אווירית.
בראשם עומד המטה הכללי של ההגנה הלאומית .