tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
קולו התאפיין בצרידות מן הסוג הנקשר עם גיל מופלג, דיבורו היה איטי ומהסס כזה של אדם בא בימים, או אולי כמחווה לקולונל בלימפ האקסצנטריות שלו הייתה לאגדה, כל כך, שסיפורים עליו פנטסטיים במידה כזאת, שהשומעים נוטים להאמין בהם, משום שאין זה סביר שמישהו יעלה בדעתו לבדות אותם מלבו.
לדוגמה, נאמר עליו שהתייחס בקנאות ללימוד סימפוניות שלמות בשריקה, עד כדי כך, שהיה מתקשר אל חברים מנצחים ושורק להם כדי לבחון את זיכרונם.
מתיאורו את ציורי הקריקטורות שלו נראה, שראה בכך משהו שאיננו בשליטתו המודעת:
ככל שניסה להתגבר על כך, כל חפץ דומם שצייר היה מקבל אישיות, כך שאין זה מפתיע, שהופנונג פנה לקריקטורה ולגוזמה סוריאליסטית, כמו בציור הנגן הנטרף בלוע הסרפנט תוך כדי ניסיון לנגן בו.
רישום אחר מתאר זמר, שכפתורי חזייתו הם מתגי כיוון, שעליהם כתוב "חזק/חלש", "מתנודד" ו"מתייפח".
אישיותו הציבורית כטיפוס אקסצנטרי ושנון מעיבה, עם זאת, על הפן האחר שלו, הרציני והמתחשב יותר.
הוא הצטרף לכת הקווייקרים בשנת 1955 והיה פעיל בתוכנית ביקור האסירים שלהם.
יתרה מזו, לפי מתווה ביוגרפי מאת ג'ואל מרקס, שיצא לראשונה לאור ב"מאמרים בתחום האמנויות והמדעים" (אוניברסיטת ניו הייבן, כרך 21, אוקטובר 1992),
ג'רארד הופנונג למד לנגן בטובה ברמה כזאת שאפשרה לו להתייצב על הבמה כסולן בנגינת הקונצ'רטו לטובה של ראלף ווהן ויליאמס ולהשתתף כנגן (וכליצן) פעיל בתזמורת של קולג' מורלי, הרכב חובבים שזכה לכבוד רב בלונדון.
ביתו של הופנונג היה מעין מקום מפגש והתכנסות למוזיקאים, ציירים, סופרים וידידים בכלל.
אחרי מותו המשיכו אלמנתו אנטה וחברים שעבדו עמה במסורת הקונצרטים שלו.
האירוע האחרון שלו התקיים בלוזאן שבשווייץ ב-31 בדצמבר 2005. בנו, בנדיקט הופנונג, הוא טימפניסט מקצועי, המופיע עם להקות כמו "נגני מוצרט של לונדון" ו"השישה-עשר".
ג'רארד דאולופאו לזארו (בקטלאנית-ספרדית: Gerard Deulofeu Lázaro; נולד ב-13 במרץ 1994 בריודרנס שבקטלוניה, ספרד) הוא כדורגלן ספרדי המשחק בעמדות החלוץ והקיצוני.
דאולופאו נולד בריודרנס, ג'ירונה, קטלוניה.
ב-2003 הצטרף לאקדמיית הנוער של ברצלונה.
ב-2 במרץ 2011, כשהוא עדיין רשום בקבוצת הנוער, ערך את הופעת הבכורה שלו בברצלונה אתלטיק כאשר נכנס כמחליף בדקה 75 בניצחון 1–4 על קורדובה.
בסוף אפריל 2011 זומן לראשונה לקבוצה הבוגרת למשחק ליגה נגד ריאל סוסיאדד, אך נשאר על הספסל למשך כל המשחק בהפסד הקבוצה 1–2.
ב-3 באוגוסט ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה הבכירה של ברצלונה במשחק ידידות נגד "מועדון דפורטיבו גוודלחרה".
בעונת 2012–2013 כבש דאולופאו 27 שערים במדי ברצלונה אתלטיק והציג יכולות גבוהות ובכך נבחר לשחקן השנה בליגה השנייה בספרד.
בעונת הושאל דאולופאו לאברטון מהפרמייר ליג.
בעונה זו ערך 25 הופעות ליגה, מרביתן כשעלה כמחליף, וכבש שלושה שערים, אחד מהם שער שוויון בדקות הסיום נגד ארסנל במשחק שהסתיים בתוצאה 1-1.
ב-14 באוגוסט 2014 הושאל דאולופאו לסביליה לעונה אחת עם אופציית רכישה.
ב-25 ביוני 2015 חתם דאופולו באברטון עבור 6 מיליון יורו.
ב-23 בינואר 2017 הושאל דאולופאו למילאן עד לסוף העונה.
ב-30 ביוני 2017 נמכר בסעיף חזרה של 12 מיליון יורו לברצלונה וחתם על חוזה לשנתיים.
ב-29 בינואר 2018 הושאל דאולופאו לווטפורד עד לסוף העונה.
ב-11 ביוני 2018 נמכר בסעיף רכישה של 11 מיליון פאונד לווטפורד וחתם לחמש שנים.
ב-22 בפברואר 2019 הפך דאולופאו לשחקן הראשון בתולדות ווטפורד שהבקיע שלושער במסגרת הפרמייר ליג, בניצחון 1–5 על קארדיף סיטי.
ב-5 באוקטובר 2020, הצטרף דאולופאו לאודינזה מהסרייה א' בהשאלה מווטפורד.
ב-30 בינואר 2021 השלים דאולופאו את המעבר לאודינזה, וחתם על חוזה לשלוש שנים וחצי.
דאולופאו שיחק בנבחרות הצעירות של ספרד מהנבחרת עד גיל 16. הוא הגיע עם הנבחרת הספרדית עד גיל 17 לאליפות אירופה עד גיל 17 בשנת 2010 וזכה עם הנבחרת עד גיל 19 באליפות אירופה עד גיל 19 בשנים 2011 ו-2012. באליפות של שנת 2012 נבחר לשחקן הטורניר.
דאולופאו רשם דקות משחק גם במדי הנבחרת הבוגרת במשחק ידידות נגד ב-30 במאי 2014.
השחקן המצטיין של יורו עד גיל 19 - 2012
ג'רארד לופס סגו (בקטלאנית-ספרדית: Gerard López Segú, נולד בגרנוליירס שבקטלוניה, ספרד) הוא כדורגלן עבר ספרדי-קטלאני ומאמן כדורגל בהווה.
לופס, שגדל במערכת הנוער של ברצלונה, שיחק, בין היתר, בוולנסיה, ברצלונה, מונקו ורקראטיבו ולבה.
לופס גם שיחק במדי נבחרת ספרד, עמה השתתף ביורו 2000.
לופס, שנולד וגדל בעיר גרנוליירס שקרובה לברצלונה, הצטרף בילדותו למחלקת הנוער של ברצלונה.
לקראת עונת 1996/97, בהיותו בן 17, קודם לופס לקבוצת המשנה של המועדון, ברצלונה אתלטיק, ששיחקה אז בליגה השנייה.
לופס היה שחקן קבוע בהרכב הקבוצה, הופיע ב-32 משחקים וכבש 10 שערים, אך לא הצליח לעזור לקבוצתו להישאר בליגה השנייה, והיא ירדה ל.
בקיץ עזב לופס את ברצלונה והצטרף לולנסיה.
לופס ערך את הופעת הבכורה בליגה הספרדית הראשונה במחזור הפתיחה של עונת 1997/98, ב-31 באוגוסט 1997 מול מיורקה.
אולם, ולנסיה החלה את העונה עם ארבעה הפסדים רצופים, המאמן חורחה ולדאנו פוטר והוחלף על ידי קלאודיו רניירי, והוא מיעט לשתף את לופס.
בעונה זו פתח לופס ב-6 משחקי ליגה ונכנס כמחליף ב-5 נוספים, קבוצתו הצליחה להתאושש מהפתיחה הקשה וסיימה את העונה במקום ה-9. בעונת 1998/99 הושאל לופס לדפורטיבו אלאבס, ששיחקה גם היא בליגה הראשונה בספרד, על מנת שיוכל לצבור ניסיון.
ההשאלה התבררה כהצלחה, שכן לופס היה שחקן קבוע בהרכב הקבוצה והוא עזר לה להישאר בליגה הראשונה, כשסיימה במקום ה-16, נקודה מעל המקום ה-17 שמביא לפלייאוף הישארות בליגה.
לופס הבקיע 7 שערי ליגה, כולל צמד לרשתה של ריאל ואיאדוליד ב-9 במאי 1999, ב-29 הופעות.
לופס חזר מההשאלה לוולנסיה, ודרכו המחודשת עמה החלה עם זכייה בסופר קאפ הספרדי, אחרי ניצחון בתוצאה מצטברת של 4-3 על קבוצת נעוריו, ברצלונה.
בעונה זו, עונת 1999/2000, הפך לשחקן משמעותי בקבוצה.
שערו הראשון במדי ולנסיה היה שער השוויון מול באיירן מינכן בליגת האלופות, ב-28 בספטמבר 1999. לאחר מכן עזר לוולנסיה לנצח את ריאל מדריד בתוצאה 3-2 בביתה, כשכבש את השער השני במשחק.
ולנסיה החלה את העונה עם קשיים רבים והייתה אף במקום ה-18, מתוך 20, במחזור ה-11, אך מצבה של ולנסיה השתפר עם התקדמות העונה והיא הגיעה עד למקום ה-3 בסוף העונה.
לופס שותף להתאוששות זו, עם 33 הופעות בליגה בהן כבש 4 שערים.
במשחק הראשון של רבע גמר ליגת האלופות, נגד לאציו ב-5 באפריל 2000, כבש לופס שלושער וולנסיה ניצחה 5-2. ולנסיה העפילה לחצי הגמר למרות הפסד 1-0 בגומלין, שם פגשה את ברצלונה.
ולנסיה, עם לופס בהרכבה, גברה על ברצלונה בתוצאה מצטברת 5-3, ועלתה למשחק הגמר.
במשחק זה הפסידה ולנסיה לריאל מדריד בתוצאה 3-0.
בתום העונה חזר לופס לברצלונה, ששילמה בתמורה להעברתו 24 מיליון אירו.
בעונתו הראשונה בברצלונה, עונת 2000/01, עבר לופס מהרכב לספסל הקבוצה לסירוגין.
הוא פתח ב-20 משחקים ונכנס כמחליף ב-19 נוספים, בהם הבקיע 4 שערים - 2 בליגה, 1 בגביע המלך ו-1 בגביע אופ"א.
ברצלונה דשדשה בליגה וסיימה במקום ה-4 בלבד.
בהמשך דרכו בברצלונה דעך מעמדו בקבוצה אף יותר, הן בשל פציעות שסבל מהן והן בשל מעמדם הבכיר של שחקני קישור אחרים כגון צ'אבי, פיליפ קוקו וגברי.
בעונת 2001/02, שגם בה סיימה ברצלונה במקום ה-4, פתח לופס ב-6 משחקים, נכנס כמחליף ב-17 נוספים, והבקיע שער בודד, שער הניצחון של ברצלונה לרשתה של אולימפיק ליון בליגת האלופות, ב-23 באוקטובר 2001. במרץ 2002 נפצע בסחוס של ברכו הימנית, עבר ניתוח והחמיץ את יתר העונה.
בעונת 2002/03 המשיך תפקידו של לופס כשחקן מחליף בברצלונה.
ב-13 בנובמבר 2002 כבש את השער היחיד שלו לעונה זו - בניצחון 3-1 על גלאטסראיי בליגת האלופות.
בינואר 2003 נפצע ברצועה בברך השמאלית ונעדר ממשחק למשך חודשיים.
לאחר חזרתו היה לופס שותף, באופן כמעט בלעדי כשחקן חילוף, להדחתה של ברצלונה מליגת האלופות על ידי יובנטוס והגעתה למקום ה-6 בליגה.
בסך הכול לעונה זו פתח ב-8 משחקים ונכנס כמחליף ב-21 נוספים.
בעונת 2003/04 החל פרנק רייקארד לאמן את ברצלונה.
לופס נמנע בעונה זו מפציעות, ובחודשיים הראשונים של העונה פתח בעקביות בהרכב, אך לאחר מכן שב לתפקד כשחקן מחליף.
גם בעונה זו, בה הופיע ב-28 משחקים, 15 מתוכם כשחקן הרכב, כבש שער בודד.
לופס נכנס כמחליף במשחק הליגה נגד קבוצתו הקודמת, ולנסיה, ב-21 בפברואר 2004, וכעבור 7 דקות הבקיע את השער היחיד במשחק, והביא לברצלונה ניצחון 1-0.
בעונת 2004/05 סבל לופס מפציעה חוזרת במפשעה, מה שהביא אותו לעבור ניתוח בסוף נובמבר, לאחריו נעדר ממשחק במשך כחודשיים.
עד הפציעה נכנס כמחליף ב-4 משחקי ליגה, בהם כבש שער אחד, מול ריאל בטיס, ופתח במשחק אחד בליגת האלופות.
לאחר חזרתו מפציעה נכנס כמחליף ב-7 משחקי ליגה, באחד מהם הבקיע שער נוסף, נגד מאלגה, ופתח בשניים נוספים.
בליגת האלופות, נכנס כמחליף במשחק הראשון של שמינית גמר ליגת האלופות נגד צ'לסי, בו ניצחה ברצלונה 2-1, ופתח בגומלין, בו הפסידה ברצלונה 4-2 והודחה מהטורניר.
בעונה זו זכתה ברצלונה באליפות ראשונה מזה 6 שנים.
בסוף העונה תם חוזהו של לופס בברצלונה, והוא חתם בשורות מונקו שמשחקת בליגה הצרפתית.
לצערו, גם שם סבל לופס מפציעות.
בנובמבר 2005 קרע לופס את גיד האכילס השמאלי שלו ונעדר ממשחק למשך חצי שנה.
בעונתו הראשונה במונקו, עונת 2005/06, שותף ב-7 משחקי ליגה בלבד, לא כבש אף שער, ומונקו סיימה את העונה בליגה במקום ה-10. גם בעונתו השנייה במונקו מיעט לשחק.
הוא פתח במשחק אחד ונכנס כמחליף ב-5 משחקים, באחד מהם, נגד סנט אטיין ב-12 באוגוסט 2006, כבש את שערו היחיד בליגה הצרפתית.
בקיץ 2007 עזב לופס את מונקו ושב לספרד.
הוא חתם במדי רקראטיבו ולבה ששיחקה אז בליגה הספרדית הראשונה.
בעונתו היחידה במועדון, עונת 2007/08, פתח בשני משחקי ליגה ובשני משחקי גביע, ונכנס כמחליף ב-16 משחקי ליגה נוספים, באף אחד מהם לא כבש שער.
בתום העונה סיימה רקראטיבו במקום ה-16, שתי נקודות מעל הקו האדום, ונשארה בליגה הראשונה.
בסוף העונה עזב את רקראטיבו ונותר ללא קבוצה.
לופס התאמן במשך מספר חודשים בעיר הולדתו, גרנוליירס, ובפברואר 2009 חתם במדי ז'ירונה שמהליגה השנייה.
במשחקו השני במדי הקבוצה נכנס כמחליף וכבש צמד, בניצחון 2-1 על קאסטיון ב-24 במאי.
בהמשך כבש עוד שני שערים ב-4 משחקים נוספים בהם שותף.
בעונתו השנייה בז'ירונה פתח ב-11 משחקים ונכנס כמחליף ב-10 אחרים, וקבוצתו סיימה במקום ה-14 בליגה.
בעונת 2010/11 צומצם תפקידו של לופס בקבוצה, הוא פתח במשחק בודד ונכנס כמחליף ב-4 נוספים, ובסוף העונה, בגיל 32, פרש ממשחק.
לופס החל את דרכו בייצוג מדינתו, ספרד, במדי הנבחרת הצעירה, עמה השתתף באליפות העולם לנוער 1997 שנערכה במלזיה.
לופס פתח בשני משחקים בשלב הבתים ועזר לנבחרתו להעפיל לשמינית הגמר.
עם לופס בהרכבה, בשמינית הגמר גברה ספרד על בתוצאה 2-0, אך ברבע הגמר הודחה על ידי .
בהמשך, עזר לופס לנבחרת הצעירה להעפיל לאליפות אירופה עד גיל 21 2000. הוא כבש 3 שערים ב-7 משחקים בהם הופיע בשלב המוקדמות.
לצד זה גם כבש צמד במשחק ידידות נגד הצעירה ב-28 במרץ 2000.
בעקבות הצלחתו במדי ולנסיה, זומן לופס לנבחרת ספרד הבוגרת לקראת יורו 2000. הופעת הבכורה שלו הייתה ב-3 ביוני 2000, במשחק ידידות נגד .
לופס גם נכלל בסגל הנבחרת לטורניר הגמר, והוא נכנס כמחליף בהפסד ספרד ל ברבע הגמר, לאחר שלא שותף כלל בשלב הבתים של הטורניר.
שעריו הראשונים והיחידים של לופס במדי נבחרת ספרד הגיעו במוקדמות מונדיאל 2002. הראשון שבהם היה בניצחון ספרד 2-1 על ב-2 בספטמבר 2000, והשני בניצחון נבחרתו 2-0 על ב-7 באוקטובר.
היה זה משחקו האחרון במדי נבחרת ספרד, שכן הפציעות גדעו את התקדמותו והשתלבותו בנבחרת.
בסך הכול הבקיע שני שערים ב-6 משחקים בהם שותף.
לצד משחקו בנבחרת ספרד, כקטלאני, השתתף לופס במשחקיה של נבחרת קטלוניה.
בין 1998 ל-2008 שיחק במדיה 6 פעמים והבקיע פעמיים.
ב-2013 החל לופס לאמן את נבחרת קטלוניה, נבחרת לא רשמית שמשתתפת במשחק ידידות או שניים בלבד בשנה.
בקיץ 2015 התמנה לתפקיד המאמן בברצלונה אתלטיק, שירדה בעונה לפני כן לליגה השלישית.
שני אחיו הגדולים של ג'רארד לופס, סרג'י וז'וליה, שיחקו כדורגל גם הם, כשחקני הגנה.
סרג'י, שכמו ג'רארד שיחק במדי ברצלונה בין היתר, התאבד ב-4 בנובמבר 2006, לאחר שהיה במשך תקופה בדיכאון.
ז'וליה, שנודע בכינוי ז'ולי, שיחק בעיקר בליגה הספרדית השנייה.
ג'רארד גומבאו אי גריגה (בקטלאנית: Gerard Gumbau i Garriga, נולד ב-18 בדצמבר 1994 בקמפליונג שבז'ירונה, ספרד) הוא כדורגלן ספרדי-קטלאני המשחק בעמדת הקשר בראיו ואייקאנו מהלה ליגה בהשאלה מגרנדה.
גומבאו נולד וגדל בקמפליונג, כפר קטן שבקרבת ז'ירונה.
בצעירותו הצטרף למחלקת הנוער של ז'ירונה, ובמהלך עונת 2012/2013 ערך הופעת בכורה בקבוצת המשנה של המועדון, ז'ירונה ב', ששיחקה באותה שנה בליגה הקטלאנית השנייה.
בעונת 2013/2014, בה החלה הקבוצה לשחק בליגה הקטלאנית הראשונה, קודם באופן מלא לז'ירונה ב'.
הוא הבקיע 6 שערים ב-31 הופעות במהלך העונה, והוא זומן פעמיים לסגל הקבוצה הבוגרת, ששיחקה בליגה השנייה באותה עונה.
ב-1 ביולי 2014 חתם גומבאו על חוזה ל-3 שנים בברצלונה אתלטיק, קבוצת המשנה של ברצלונה, ששיחקה באותה עונה בליגה השנייה.
הוא השתלב במהרה בהרכב קבוצתו החדשה, ואת שער הבכורה במדיה הבקיע ב-7 בספטמבר, בניצחון 1–4 על ריאל סרגוסה.
שלושה שבועות לאחר מכן הורחק בכרטיס אדום בתיקו 3-3 עם ריאל מיורקה.
הייתה זו עונה לא פשוטה עבור ברצלונה ב', שהתקשתה לנצח במשחקים ומאמנה, אוסביו סקריסטן, פוטר באמצע העונה.
בסוף העונה ירדה ברצלונה ב' לליגה השלישית.
בסך הכול ערך 38 הופעות בליגה השנייה בהן הבקיע 7 פעמים.
במקביל, זכה גומבאו להזדמנות ראשונה בקבוצה הבוגרת של המועדון, תחת המאמן לואיס אנריקה.
גומבאו ערך את הופעת הבכורה בברצלונה כשפתח בהרכבה בשמינית גמר גביע המלך, בו ניצחה קבוצתו 0–4 ועלתה לשלב הבא.
הקבוצה זכתה בסוף העונה בטרבל - זכייה בליגה הספרדית, בגביע ובליגת האלופות, והזכייה בגביע נזקפה לזכותו של גומבאו.
במהלך עונת 2015/2016 המשיך גומבאו לשחק בברצלונה ב', כשלואיס אנריקה ממשיך להעניק לגומבאו דקות משחק בקבוצה הראשונה.
את הופעת הבכורה בליגה הספרדית ערך ב-20 בספטמבר 2015, כשנכנס כמחליף במקומו של סרחיו בוסקטס בניצחון 1–4 על לבאנטה.
את הופעת הבכורה בליגת האלופות ערך ב-20 באוקטובר, במשחק בו ניצחה ברצלונה 0–2 את באטה בוריסוב.
בהמשך נכנס כמחליף בשני משחקים נוספים בשלב הבתים של ליגת האלופות לאותה עונה.
לאחר ששיחק לאורך כל עונת 2016/2017 בברצלונה ב', עבר גומבאו ללגנס מהליגה הבכירה.
באוגוסט 2019 חזר לג'ירונה וחתם לשלוש שנים.
גביע העולם למועדונים (1): 2015
ג'רארד וינסטנלי היה רפורמטור פרוטסטנטי אנגלי, פילוסוף פוליטי, ופעיל חברתי בימי שלטון הפרוטקטורט של אוליבר קרומוול.
וינסטנלי היה ממייסדי תנועת הדיגרים, או ה"לוולרים האמיתיים" ("True Levellers"), כפי שהם כינו את עצמם.
ג'רארד וינסטנלי נולד ב-19 באוקטובר 1609 בעיירה ויגאן שבמנצ'סטר רבתי בצפון אנגליה, כבן לאדוארד וינסטנלי, סוחר בדים.
ב-1630 עבר ללונדון, שם הפך לשוליית חייט, וכשמונה שנים לאחר מכן, ב-1638, היה לחבר בגילדת החייטים.
שנה לאחר מכן, ב-1639, נישא לסוזן קינג, בתו של המנתח הלונדוני ויליאם קינג, ובהמשך פתח עסק למסחר בדים שהסתמך על סחר בין לונדון לבין אזור ילדותו בצפון.
על אף שהיה תומך נלהב של הפרלמנט, פרוץ מלחמת האזרחים האנגלית ב-1642 פגעה במסחר בין הדרום לצפון, וכתוצאה מכך בעסקיו, ושנה לאחר מכן הוא פשט את הרגל.
עקב כך, עזר חמיו לו ולאשתו לעבור לאדמות בבעלותו בעיירה קובהם שבמחוז סארי בדרום-מזרח אנגליה, שם החל וינסטנלי לעבוד כרועה בקר שכיר.
וינסטנלי היה מזועזע מהעוני שמצא סביבו בקובהם, מהעוני שלו עצמו, ומאוזלת ידם של איכרים עניים אל מול כוחם של בעלי האדמות, או רוכשי אדמות ספקולטיביים, לגרש אותם מהאדמות עליהן חיו ואותן עיבדו.
אחד התהליכים נגדו יצאו וינסטנלי וחבריו היה תהליך גידור האדמות המשותפות (commons) והעברתן לידיים פרטיות, אדמות שעד אז היו בשימוש משותף של כלל ציבור האיכרים.
ב-1648 פרסם וינסטנלי פמפלט תחת השם "החוק החדש של הצדק" ("The New Law of Righteousness").
את רעיונותיו שאב מפרק ב' פסוקים 44–45 בספר מעשי השליחים בברית החדשה, בו נכתב:
בחיבור זה טען וינסטנלי כי "בראשית הזמן ברא אלוהים את האדמה.
בראשית לא נאמרה מילה על כך שענף מסוים במין האנושי צריך לשלוט על האחרים, אך דמיון אנוכי גרם לאדם לשלוט על רעהו".
לפיכך טען שהיווצרות הרכוש הפרטי היא נפילת האדם מגן העדן: "לפתע, הארץ (אשר נבראה כדי להיות אוצר משותף לרווחת הכלל, חיות ובני אדם כאחד) גודרה לחלקות סגורות בידי המורים והשליטים, והשאר נעשו משרתים ועבדים: ואותה הארץ שבמסגרת הבריאה נוצרה כאסם משותף לכולם, נקנית ונמכרת, ומוחזקת בידי מעטים...".
לדבריו "כל אחד ללא יוצא מן הכל, צריך לקבל את החירות ליהנות מהארץ למחייתו ולהתיישב בכל חלק שירצה בנחלת הכלל האנגלית מבלי לקנות או להשכיר אדמה מאיש".
חיבוריו מבוססים על פירושים לתנ"ך ולברית החדשה, המתנגדים לעבדות ולאדנות, ומביעים ספקנות באשר לשלטונם של מלכים, כפי שבא לידי ביטוי בספר שמואל.
הוא פירש את הוראת הנצרות כקריאה לביטול הבעלות הפרטית על אדמות ולביטול האצולה.
בפמפלט נכתב בין השאר כי במסגרת החברה החדשה "לא תהיה עוד קניה, ולא מכירה, לא ירידים ולא שווקים, אלא כל הארץ תהיה האוצר המשותף של כל אדם", ו"לא יהיה שליט על אחרים, אלא כל אדם יהיה השליט של עצמו".
וינסטנלי התנגד להשגת פשרה עם המלך צ'ארלס הראשון וכתב: "ראיתי את האנשים הפשוטים של אנגליה משליכים החוצה את הצורר הנורמני שלנו (צ'ארלס הראשון) על ידי הסכמה ושיתוף פעולה של אנשים ומשאבים.
עבודתו של וינסטנלי הייתה נטועה במחשבה אנגלית רדיקלית עתיקה, שחזרה לכל הפחות לימי מרד האיכרים האנגלי של 1381 שהובל על ידי ווט טיילר.
ב-1649 השתלטו וינסטנלי ואנשיו על אדמות ריקות (אדמות בּוּר) ואדמות משותפות במחוזות סארי, בקינגהאמשייר, קנט, ונורת'האמפטונשייר, והחלו לעבד את האדמה ולחלק את תוצרת היבולים ללא תשלום לתומכיהם.
בעלי האדמות המקומיים בסארי נבהלו מפעילותם, והזמינו את הצבא למקום לפזר את ההתיישבות.
וינסטנלי ודיגר נוסף בשם ויליאם אווררד נדרשו על ידי פלוגת פרשים להתייצב בפני מפקד הצבא סר תומאס פיירפקס בלונדון.
בפגישה סירבו השניים להסיר את כובעיהם, והרצו את משנתם הדיגרים בפניו.
לאחר הפגישה שב וינסטנלי לפעילותו הדיגרית בסארי אך נוכח התנכלויות חוזרות ונשנות ננטשה המושבה.
אחרי הכישלון בסארי, ברח וינסטנלי זמנית לעיירה פירטון שבהרטפורדשייר, שם עבד כמנהל אחוזה של אריסטוקרטית מקומית.
העסקה זו נמשכה פחות משנה לאחר שהאריסטוקרטית האשימה את וינסטנלי בניהול לקוי של האחוזה שלה והוא חזר לקובהם.
וינסטנלי המשיך לדגול בחלוקה מחודשת של הקרקע.
ב-1652 הוא פרסם פמפלט נוסף תחת השם "חוק החופש בפלטפורמה" ("The Law of Freedom in a Platform"), אותו הקדיש לאוליבר קרומוול, וקרא לו לממש את הכתוב בו.
ביצירה זו טען כי הבסיס לחברה נוצרית הוא ביטול הרכוש הפרטי ו"עבדות השכר", קרי שעבודם של ההמונים חסרי הקרקע על ידי בעלי האדמות המעטים, בתנאים קשים, עבור שכר רעב, תוך ניצול עמלם.
בהתאם לדבקותו של וינסטנלי במודלים מקראיים, הפמפלט חזה למעשה חברה קומוניסטית הבנויה על יסודות פטריארכליים.
וינסטנלי היה קווייקר, והאמין באוניברסליזם נוצרי, דוקטרינה הגורסת כי כולם יגאלו, לא משנה עד כמה חטאו.
הוא כתב כי "בסוף יינצל כל אדם, אם כי כמה יינצלו רק בשעה האחרונה." ספרו "המסתוריות של האל" הוא ככל הנראה העבודה התאולוגית הראשונה בשפה האנגלית המבטאת את אוניברסליזם זה.
הוא הודאג מאוד מהשאלה כיצד ניתן להסביר את עוניים החריף וחוסר הישע של ההמונים במציאות של אל אוהב וכל יכול.
הסבריהם של רוב המטיפים הנוצרים, בין אם מהכנסייה האנגליקנית הממוסדת, ובין אם מעדות אחרות, בין אם האמינו ביופייה של הקדושה ויופיים של טקסים דתיים, ובין אם הדגישו בצורה פוריטנית את מקומה של ההטפה, לא ריצו אותו, שכן אף אחד מהדברים הללו לא עזר לעניים.
וינסטנלי הגיע למסקנה כי אין היה טעם לחזור על הקלישאות הקונבנציונליות, וכי ההמונים צריכים לחשוב בעצמם.
ב-1657 קיבלו וינסטנלי ואשתו סוזן נכס באזור קובהם במתנה מחמיו ויליאם קינג.
דבר זה שדרג את מעמדו הכלכלי-חברתי של וינסטנלי בקהילה המקומית שלו, והוביל אותו לקבל תפקידים בקהילה הדתית המקומית.
כשסוזן נפטרה ב-1664, קנה ממנו חמיו את אדמתו בקובהם, ווינסטנלי חזר ללונדון.
ב-1665 נישא לאשתו השנייה אליזבת' סטנלי, והפך לסוחר תירס.
ב-1999, קבוצת האקטיביסטים האנגלית "האדמה היא שלנו" ("The Land is Ours") חגגה את יום השנה ה-350 לתנועת ה"דיגרס" בצעדה וכיבוש מחדש של אחוזה במחוז סארי, אתר המושבה הראשונה של ה"דיגרס".
כמו המושבה המקורית, גם המושבה הזו פורקה בצורה מהירה.
מאז 2011 פסטיבל ה"דיגרס" של ויגאן מתקיים מדי שנה בעיירת הולדתו של וינסטנלי, ויגאן, ומושך תמיכה מרחבי צפון אנגליה.
זמר הפולק האנגלי ליאון רוסלסון כתב ב-1974 את השיר "The World Turned Upside Down", שהפך לפופולרי בביצוע של בילי בראג שהוקלט ב-1985, מספר את סיפורם של הדיגרס וחזונם.
המילים של שיר ישן יותר, "Diggers' Song", מיוחסות לוינסטנלי.
שיר זה הוקלט ב-1988 על ידי להקת צ'מבאוומבה (Chumbawamba) באלבומם "English Rebel Songs 1381-1914".
ג'רארד ג'יימס פרטווי הורן הוא שחקן אנגלי.
הוא ידוע מהופעותיו בתפקיד הכבאי לזלי ("כריזמה") אפלבי בסדרה "London's Burning" בין השנים 1986 ל-1989, וכן בשנת 1994.
The Ferryman (2017) בתפקיד האב הוריגן
ג'רארד קורפילד באקנל היה קצין בכיר בצבא הבריטי ששירת במלחמת העולם הראשונה ובמלחמת העולם השנייה, אז פיקד על הדיוויזיה ה-5 ולאחר מכן על הקורפוס ה-30 במהלך המערכה בנורמנדי באמצע 1944.
באקנל נולד ב-14 בספטמבר 1894 ברוק פריי, צ'שייר, אנגליה, בנם של הארי קורפילד באקנל ואליס פרדריקה אוקאשוטה.
הוא התחנך בבית הספר רפטון ובבית הספר ווסט דאונס.
מ-16 ביוני 1917 הוא שימש כראש מטה החטיבה ה-114, שהייתה חלק מהדיוויזיה ה-38 (וולשית), עד סוף המלחמה.
בין שתי מלחמות העולם הוא שירת בתחילה עם הגדוד הישן שלו בגרמניה.
לאחר מכן הוא חזר לרגימנט מידלסקס ונשאר עם הגדוד עד לימודיו במכללת המטה בקמברלי בין השנים 1928–1929. חבריו ללימודים שם כללו את ג'ון הארדינג, ג'רלד טמפלר, ריצ'רד מקרירי, גורדון מקמילן ואלכסנדר גאלווי.
לאחר שחזר לגדוד שלו, הוא מילא תפקידי פיקוד ומטה.
הוא הועלה לדרגת לוטננט קולונל ב-1 בינואר 1936, ומ-13 במרץ 1937 עד 12 באפריל 1939 שימש כמדריך ב, שם בא במגע עם כמה מהגנרלים הקנדיים של המלחמה הבאה, כמו הארי קריראר.
מפקד המכללה, אידסון לואי מילרד ברנס וגאי סיימונס, שניהם מדריכים עמיתים.
הוא חזר לממלכה המאוחדת בשנת 1939 והפך לממלא מקום של מפקד הגדוד השני, רגימנט מידלסקס.
עם זאת, הוא היה עם הגדוד רק כמה חודשים קצרים, לפני שקיבל קידום לדרגת קולונל ב-1 באוגוסט הפך להיות עוזר הרמטכ"ל במשרד המלחמה.
באקנל עדיין שימש בתפקיד זה עם פרוץ מלחמת העולם השנייה, בספטמבר 1939, אז עזב חיל המשלוח הבריטי (BEF) לצרפת.
לאחר מכן פיקד על חטיבת הרגלים ה-138, וקודם לדרגת מייג'ור גנרל ב-29 ביולי 1941, ומונה למפקד הדיוויזיה ה-53 (וולשית).
הוא הועלה לדרגת לוטננט גנרל ב-12 בספטמבר 1942 ומונה למפקד הקורפוס ה-11 במזרח אנגליה.
הוא החזיק בפיקוד זה עד אפריל 1943, כאשר מונה למפקד הקורפוס ה-1, שהיה מיועד להשתתף בגל הראשון במהלך הפלישה לנורמנדי.
ב-2 ביוני 1943 הוא קיבל את תואר אביר מסדר האמבט.
מתוסכל מתפקידו בהכשרת הכוחות הוא ביקש לפקד על כוחות בקרב מעבר לים, וביקש הורדה בדרגה, כדי שיוכל לפקד על דיוויזיה.
ב-3 באוגוסט 1943 הוא מונה למפקד הדיוויזיה ה-5 בשלבים האחרונים של פלישת בעלות הברית לסיציליה.
בהמשך הוא הוביל את הדיוויזיה במהלך פלישת בעלות הברית לאיטליה ובשלבים הראשונים של הזירה האיטלקית.
באקנל הרשים את הגנרל ברנרד מונטגומרי, מפקד קבוצת הארמיות ה-21, וכשנבחר לפקד על מבצע אוברלורד, הפלישה של בעלות הברית לנורמנדי, הוא מינה את באקנל לפיקוד על הקורפוס ה-30 ב-27 בינואר 1944, והועלה שוב לדרגת לוטננט גנרל.
עם זאת, ראש המטה הכללי הקיסרי (CIGS), הגנרל אלן ברוק, האמין שבאקנל אינו מתאים לפיקוד ברמה זו.
באוגוסט 1944 הודח באקנל מפיקודו, עקב הביצועים הגרועים יחסית של הקורפוס ה-30, והוחלף על ידי בריאן הורוקס.
מונטגומרי הודה כי הייתה זו טעות למנות אותו ובנובמבר 1944 קיבל באקנל פיקוד על צפון אירלנד, תפקיד אותו מילא עד פרישתו מהצבא ב-4 במרץ 1948.
בשנת 1952 ניתן לבאקנל תפקיד קולונל הכבוד של רגימנט מידלסקס, תפקיד אותו מילא עד 1959. הוא נפטר בגיל 86 ב-7 בדצמבר 1980 בבית אבות בצ'גוורת'.
סר ג'רארד לסלי מייקינס קלוסון היה איש מנהל, איש עסקים, בלשן ומזרחן שהתמחה בחקר השפות והעמים הטורקיים (טורקולוג) והשפות המונגוליות.
ג'רארד קלוסון נולד בשנת 1891 בלונדון כאחד משלושת ילדיהם של ג'ון יוג'ין קלוסון (1866–1918), איש צבא ומנהל בריטי, לימים נציב עליון של קפריסין ומפקד הכוחות הבריטים בקפריסין, ושל מרי אליזבת לבית מייקינס.
קלוסון למד במכללת איטון, בה כיהן כנציג הבכיר של הסטודנטים.
כתלמיד, בגיל 15 או 16 פרסם מהדורה בקורתית של הטקסט וידוי בודהיטסי קצר בשפת הפאלי "A New Kammavācā" בכתב העת Journal of the Pali Text Society.
בשנת 1906 כשהתמנה אביו למזכיר ראשי לענייני קפריסין, למד קלוסון כאוטודידקט טורקית כתוספת לשליטתו ביוונית שרכש בבית הספר.
הוא למד בהמשך לימודים קלאסיים (Literae humaniores או greats) במכללת קורפוס כריסטי באוקספורד.
אחרי סיום התואר, ב-1911 הוא למד בעזרת מלגות את שפת הסנסקריט (מלגת בודן), את הארמית (מלגת הול-האוטמן) הסורית ואת הערבית (מלגת ג'יימס מיו)
בימי מלחמת העולם הראשונה השתתף בקרב גליפולי, אולם את רוב השירות ביצע ביחידת מודיעין אותות במאמצים לפענח את הקודים הסודיים הגרמנים והעות'מאנים.
באותה תקופה מסעות מחקר של סוון הדין, סר אורל שטיין ואחרים במרכז אסיה גילו טקסטים רבים במגוון שפות, לגבות טוכארית, חוטאנית וטומשוקית.
קלוסון התגייס בחקר שפות אלה ובמחקר הטקסטים הבודהיסטים שנכתבו בכתב טיבטי.
קלוסון חקר גם את שדת טנגוט ובשנים 1938–1939 כתב מילון מקוצר של שפת שי-שיה.
כתב היד נמצא בבית הספר ללימודי מזרח ואפריקה בלונדון ופורסם במהדורת פקסימיל בשנת 2016.
החל משנת 1919 התחיל קלוסון לעבוד בשירות הממשלתי הבריטי והגיע במהלך השנים לתפקיד עוזר של תת-מזכיר המדינה במשרד המושבות (1940–1951).
מתוקף תפקיד זה עמד קולסון בראש הכנס הבינלאומי לחיטה בשנת 1947 והכנס הבינלאומי לגומי בשנת 1951. אחרי פרישתו הרשמית בגיל 60 פנה לקריירה עסקית ושימש זמן מה כיושב ראש חברת פירלי בשנים 1960–1969.
בתחום הטורקולוגיה התעניין קלוסון בעיקר בנושאי אוצר מילים כולל פונולוגיה.
חקר במיוחד את סוגיית מקורן של מילים רבות בטורקית המוקדמת בשפות של עמים שכנים בעלי תרבות משפיעה כמו הסינים, האיראנים וההודים, ואחרי התאסלמות הטורקים – מערבית והפרסית החדשה.
(מילון אטימולוגי של הטורקית מלפני המאה ה-13)
ג'רארד מורנו באלאגוורו (בספרדית: Gerard Moreno Balagueró; 7 באפריל 1992 בסנטה פרפטואה שבספרד) הוא כדורגלן ספרדי המשחק בעמדת החלוץ בויאריאל ובנבחרת ספרד.
במהלך הקריירה שלו, הוא שיחק בויאריאל, מיורקה ואספניול, וזכה בליגה האירופית ב-2021 עם ויאריאל.
מורנו ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת ספרד ב-2019, והיה חלק מהסגל שלה ליורו 2020.
ג'רארד מורנו נולד ב-7 באפריל 1992 בסנטה פרפטואה, קטלוניה שבספרד.
הוא התחיל את הקריירה הבוגרת בשנת 2010 בוויאריאל C אליה עבר מקבוצת הנוער בדאלונה המקומית.
ב-5 במרץ שנה אחר כך ערך את הופעת הבכורה שלו בליגה השלישית כשעלה כמחליף בהפסד הביתי 2–1 לראיו ואייקאנו.
לאחר שגם שיחק בקבוצה השנייה ג'רארד ערך את משחקו הרשמי הראשון בויאריאל בהפסד 1–0 לאלצ'ה וב-25 בינואר 2013 כבש את שערו הראשון בניצחון 0–3 על סבדל בליגה השנייה.
לאחר זמן השאלה קצר במיורקה הוא שב לוויאריאל בעונת 2013/2014 כשהיא משחקת בלה ליגה.
ב-14 בספטמבר 2014 ערך את הופעתו הראשונה בליגה זאת, בתיקו המאופס נגד גרנדה, ועשרה ימים לאחר מכן כבש בתיקו 1–1 נגד אייבר.
ג'רארד שיחק משנת 2015 למשך השלוש שנים הבאות באספניול וחזר לוויאריאל תמורת 20 מיליון יורו.
בקמפיין עונת 2019/2020 בלה ליגה עזר להם לסיים במקום החמישי המוביל לאירופה, וזכה בפרס זארה לכובש הספרדי הטוב ביותר, עם 18 שערים.
מעולם ג'רארד לא שיחק עבור נבחרת הנוער של ספרד.
את הופעת הבכורה הוא עשה ב-15 באוקטובר 2019 במשחק מוקדמות יורו 2020 נגד שוודיה, שנגמר בתוצאה 1–1. שערו הראשון בה הגיע חודש אחרי זה באותו טורניר, בניצחון 0–7 על מלטה בקדיס.
ב-18 בנובמבר ג'רארד כבש צמד בניצחון 0–5 על רומניה.
ג'רג' אילש (בהונגרית: Illés György; אגר, 2 בנובמבר 1914 – בודפשט, 12 ביוני 2006) היה צלם קולנוע יהודי-הונגרי, זוכה פרס קושוט פעמיים, מורה ומחנך לקולנוע, אחד ממחדשי העולם החזותי של סרטי הקולנוע ההונגריים בשנות ה-60 של המאה ה-20.
תשוקתו לקולנוע החלה עוד בעידן הסרט האילם.
לאחר שמשפחתו עברה להתגורר בבודפשט, הוא הלך להיות תאורן ב"משרד הסרט ההונגרי" שנפתח במה שנקרא היום "בולבאר הונגריה".
כיהודי הוא נלקח לשירות העבודה בשנת 1944 (עבודות כפייה לגברים יהודים עבור הצבא ההונגרי) ואחר כך גורש למחנה הריכוז מאוטהאוזן, שם שוחרר במאי 1945 על ידי הכוחות האמריקאים.
בשנת 1946 עבד כצלם, תחילה כקולנוען חדשותי ותיעודי עבור מאפירט (MAFIRT) ומשנת 1949 כצלם קולנוע עלילתי בצוות מאפילם (MAFILM).
הוא היה ראש קתדרה באוניברסיטה לאמנויות התיאטרון והקולנוע משנת 1949, פרופסור באוניברסיטה, סגן רקטור במשך תקופה, ובין 1990 לבין 1991 כרקטור האוניברסיטה שהוביל את הכשרת צלמי הקולנוע בהונגריה.
בנוסף ליותר ממאה סרטי קולנוע שצילם, הוא צילם גם סרטי טבע ותיעודיים ועבד עם במאים בולטים הונגרים גדולים כמו זולטאן פאברי, פליקס מריאשי, קארוי מאק, זולטאן וארקוני, אנדראש קובאץ' או יאנוש הרשקו.
בצילום של "האביב של בודפשט", "הבית מתחת לסלעים", ו"ברוך הבא, מייג'ור!" אילש יצר סגנון צילום משלו.
ג'רג' אילש נחשב למפתח הנורמות המעשיות של צילום קולנוע ריאליסטי והמאסטרו בצילום קולנוע ריאליסטי בהונגריה.
הוא היה בעל משמעות תקופתית בתולדות הסרט ההונגרי.
בסגנון הצילום שלו הוא הדגיש את הפנים האנושיות, את פניו של השחקן ואת צילומי התקריב.
משנת 1990 היה נשיא ההתאחדות הונגרית לקולנוע, משנת 1993 היה חבר בוועדת הטלוויזיה דונה (Duna), ומשנת 1995 היה נשיא התאחדות יוצרי הסרטים ואמני הטלוויזיה ההונגרים.
פרס לנין הבינלאומי לשלום (1951)
פרס הצילום של פסטיבל בלגרד לקולנוע (1981)
הצלב האמצעי של מסדר הכבוד של הרפובליקה של הונגריה (1993)
פרס מפעל חיים של פסטיבל הקולנוע ההונגרי (1994)
פרס צלמי הקולנוע של מבקרי הקולנוע ההונגרים (2000)
אזרח כבוד של בודפשט (2001)
פרס המילניום של פרנץ קלצ'יי (2001)
הצלב האמצעי של מסדר הכבוד של הרפובליקה של הונגריה עם הכוכב (2004)
ג'רג' אדם (במקור ברגר, בהונגרית: Ádám György; נג'קניז'ה, 7 באוגוסט 1911 – בודפשט, 17 ביוני 1974) היה כלכלן, עיתונאי, סופר יהודי-הונגרי.
ג'רג' אדם נולד במשפחה יהודית כבנם של איגנץ ברגר אחר כך אדם (1880–1932) סיטונאי פחם ושל יולאן לייטנר.
בסיום בית הספר היסודי וחטיבת הביניים ג'רג' המשיך את לימודיו בתיכון בעיר הולדתו ולאחר מכן סיים את תואר ראשון במכללה למסחר בווינה.
הוא עבד כפקיד בבודפשט, בא בקשר עם התנועה הקומוניסטית הבלתי חוקית.
הוא נעצר מספר פעמים ולכן חי שוב בווינה בשנים 1934 עד 1939 ולאחר מכן כיהודי (אחרי האנסלוס) היגר לדרום אמריקה בשנת 1939 עוד לפני מלחמת העולם השנייה, שם הפך לעיתונאי.
בין 1942 לבין 1946 כתב מאמרים בכתב העת ובעיתון ה"הונגרים החופשיים" שהופיע במקסיקו סיטי.
ממאי עד ספטמבר 1947, עבד כמזכיר הוועדה הבין משרדית שבדקה את ענייני תעשיית הנפט ההונגרית-אמריקאית.
מאותה שנה היה חבר ב"מדור מדיניות החוץ" של השבועון הונגריה החדשה (Új Magyarország) ושל ה"עם חופשי" (Szabad Nép).
בשנת 1948 ערך את הפרסום הכלכלי של ה-MTI (סוכנות הידיעות ההונגרית).
הוא נעצר בשנת 1949 ונידון לעשר שנות מאסר באשמות מפוברקות כחלק ממשפטי הראווה הסטליניסטיים.
הוא זוכה וטוהר בשנת 1954. בין השנים 1954–1957 היה עמית מחקר באוניברסיטת קרל מרקס לכלכלה.
הוא מילא תפקיד פעיל במרד ההונגרי (מהפכת 1956) והיה חבר בוועד המהפכה של האינטלקטואלים ההונגרים.
אדם נידון למאסר עולם בשנת 1957, אך שוחרר בחנינה כללית במרץ 1963. משנת 1963 היה העורך האחראי של ההוצאה לאור "כלכלה ומשפטים".
שנה לאחר מכן, קיבל דוקטורט בכלכלה.
משנת 1973 עבד כחוקר במכון המחקר למדעי המחשב ואוטומציה של האקדמיה ההונגרית למדעים.
בעבודתו בחן את סוגיות המהפכה המדעית והטכנולוגית.
טכנולוגיה חדשה - מבנה חדש (בודפשט, 1966)
התפתחויות חדשות במחקר המדעי במדינות הקפיטליסטיות המובילות (בודפשט, 1966)
אימפריות תאגידיות - "כוח כפול" בכלכלה העולמית?
מאפיינים חדשים ביחסים הכלכליים מזרח-מערב (כלכלה, 1967)
אימפריות תאגידיות בכלכלה העולמית (בודפשט, 1970)
קונצרנים חובקי עולם (ערך ובחר, בודפשט, 1974)
ג'רג' אדם (בהונגרית: Ádám György; בודפשט, 27 בספטמבר 1921 – בודפשט, 18 ביוני 2011) היה עורך דין יהודי-הונגרי, פילוסוף, פרופסור באוניברסיטה, ניצול השואה.
ג'רג' אדם נולד במשפחה יהודית כבנם של מנו אדם, מנהל גימנסיה, ושל תאודורה טרי, כימאית, המרצה הראשית של האקדמיה ההונגרית למדעים.
אֶחַיו אישטוואן אדם, המתמטיקאי הראשון שזכה בפרס לוראנד אטווש והצ'לן אנדראש אדם ניספו בשואה.
לימודיו משנת 1927 בית הספר היסודי, בגימנסיה הריאלית בויאי נמשכו עד שנת 1940 והסתיימו בבגרויות בבית הספר המקצועי לחשמל קנדו קלמן.
בשל יהדותו, משנת 1942 יכול היה לעבוד כמורה רק בבית ספר פרטי בבודפשט, בינתיים נלקח לשירות העבודה (עבודות כפייה לגברים יהודיים עבור הצבא ההונגרי) מספר פעמים עד סוף המלחמה.
הוא הצליח לשרוד את השואה ומייד בסיום המלחמה נרשם לאוניברסיטה.
בשנת 1948 קיבל תואר במדע המדינה ומשפטים בפקולטה למשפטים של אוניברסיטת אטווש לוראנד ובשנת 1957 תואר דוקטור לפילוסופיה.
ב-1987 קיבל את הדוקטורט גם במשפטים.
בשנת 1945 הפך למקורב למפלגה הקומוניסטית ההונגרית.
בשנים 1945 עד 1949, במקביל ללימודיו, עבד במשטרה הכלכלית.
הוא לימד משפט פלילי ופילוסופיה באקדמיה המשטרתית של משרד הפנים (1948–1951 ו-1956–1962).
הוא היה היועץ המשפטי של מרכז חנויות המזון הממשלתי (Közért) (1954–1952),
עורך דין ויועץ משפטי במשרד הבינוי (1954–1956)
מורצה לפילוסופיה באיגוד המוציאים לאור ומפיצי הספרים ההונגרים (MKKE) (1962)
יועץ משפטי בקרן הנפט והגז הלאומית (OKGT) (1962–1964)
מרצה בכיר במחלקה לפילוסופיה של המכון למרקסיזם-לניניזם של אוניברסיטת זמלווייס (1964–1975)
בשנות השישים לימד גם מטריאליזם דיאלקטי והיסטורי ואת תולדות הפילוסופיה באוניברסיטת קרל מרקס לכלכלה.
התמנה לפרופסור, חבר בקבוצת האתיקה כללית-אתיקה רפואית (1975–1988)
פתח משרד עורכי דין (בשנת 1991) בעל פרופיל של עיסוק בדיני בריאות ותיקי רשלנות רפואית.
לימד באוניברסיטת אטווש לוראנד (מאז 1992) כפרופסור מן המניין לאתיקה
הרצה באקדמיה למוזיקה ע"ש פרנץ ליסט (1982–1988)
אדם היה מורה לפילוסופיה בוועדת מפלגת העם הסוציאליסטי ההונגרי (1960–1988)
בתחילת דרכו המדעית עסק בתורת האחריות, בעיקר במבנה האחריות המוסרית והמשפטית, ואז התעניינותו פנתה לסוגיות של משפט רפואי ואתיקה רפואית.
הוא מילא תפקיד מוביל בפיתוח וארגון נושא האתיקה הרפואית באוניברסיטה.
כעורך דין, עסק בעיקר במשפטים בנושא השואה.
היה חבר בוועדת המשנה לאתיקה של ועדת הפילוסופיה של האקדמיה ההונגרית למדעים (מאז 1980) ובוועדת האתיקה של החברה הגסטרואנטרולוגית (MOTESZ).
מדליית הכשרון של הרפובליקה העממית ההונגרית (1952)
מדליית הנצחה לכוח עובדים-איכרים (1957)
מדליה לשירות במשרד הפנים BM (1958)
מדליית הנצחה ליובל השחרור (1970)
מדליית העבודה דרג כסף (1980)
ג'רג' אגושטון (במקור ריטשר, בהונגרית: Ágoston György; פץ', 7 באפריל 1920 – בודהארש, 12 בספטמבר 2012) היה פדגוג יהודי-הונגרי, פרופסור באוניברסיטה.
הוא נולד במשפחה יהודית פשוטה.
אגושטון סיים את לימודיו התיכוניים בגימנסיה הפיאריסטית בנג'קניז'ה.
אחרי זה למד באוניברסיטת פץ' ובאוניברסיטת סגד.
הוא קיבל את תעודת ההוראה לבתי ספר התיכוניים בלטינית ובצרפתית בסגד (1943).
הוא נלקח לשרות העבודה (עבודות כפייה לגברים יהודים עבור הצבא ההונגרי) להודמזוושרהיי ומשם הועבר לדרום טרנסילבניה (1943–1944).
אחרי מלחמת העולם השנייה, ביולי 1945 נשא לאישה את איבויה אדית בתם של אישטוואן קונדור ושל גבריאלה רוזנפלד.
בדברצן, שנכבשה על ידי הצבא האדום, הוא היה מעורב באופן פעיל מאוד בפוליטיקה שהתארגה סביב הקמת האספה הלאומית הזמנית.
הצטרף למפלגה הקומוניסטית ההונגרית וכבר ב-1945 היה בין מנהיגי האיגוד המקצועי החופשי של המורים, שהוקם ב-2 בפברואר.
שם, ומאוחר יותר בסגד, מילא תפקיד משמעותי ביישום המעשי של הלאמת בתי הספר.
הוא גם לימד במכון להכשרת מורים באוניברסיטה (1949–1952).
את הדוקטורט שלו (פילוסופיה, סוציולוגיה) קיבל באוניברסיטת דברצן (1948).
הוא שב לסגד בשנת 1949, שם הפך למרצה ולאחר מכן כמנהל במכללה הפדגוגית שאורגנה מחדש (1949–1952).
לאחר הלאמת האקדמיה ההונגרית למדעים ב-20 בדצמבר 1949, הוקמה ועדת ההסמכה המדעית (TMB).
הוא כתב והגן על עבודת הדוקטורט שלו גם בנושא חינוך קהילתי ותנועת הפיונירים (1952).
בנוסף לתפקידיו כפרופסור חבר באוניברסיטת אטווש לוראנד בבודפשט (1952–1959), היה דמות מובילה בחיי החינוך הפדגוגי והציבורי בהונגריה (1952–1956).
עד 18 בינואר 1957, עד לפירוקה, עמד בראש "הוועדה הפדגוגית הראשית" של האקדמיה ההונגרית למדעים.
בשנת 1957 הוקמה הוועדה הפדגוגית של האקדמיה ההונגרית למדעים.
ג'רג' אגושטון, ראש המחלקה לפדגוגיה באוניברסיטה, מונה גם כן כחבר בוועדה.
בשנת 1959 הפך לפרופסור חבר במכון הפדגוגי והפסיכולוגי של אוניברסיטת סגד ולפרופסור מן המנין, ראש המחלקה, החל מה-1 באוגוסט 1961. בתחילת שנות ה-60 של המאה ה-20 ארגן את אוניברסיטת הקיץ הפדגוגית של סגד כיו"ר המחלקה המחוזית של "האגודה להפצה המדע" (TIT).
החל משנת 1970 הפכה המחלקה לפסיכולוגיה באוניברסיטת סגד ליחידה ארגונית עצמאית באוניברסיטה בהנהגתו של לאיוש דורו, בהמשך אגושטון היה ראש המחלקה הפדגוגית העצמאית עד סוף שנת הלימודים 1985/86. הוא פרש לגמלאות ב-1 בינואר 1990.
הוועדה הפדגוגית הראשית של האקדמיה ההונגרית למדעים - יו"ר (1952–1956)
הוועדה הפדגוגית של האקדמיה ההונגרית למדעים (1957–1990)
ועדת המשנה הפדגוגית של ועדת ההסמכה המדעית (1988-1963)
חבר בוועד הלאומי של הונגריה לאונסק"ו
חבר ולאחר מכן סגן יו"ר מועצת המנהלים של המכון הפדגוגי בהמבורג של אונסק"ו (1966-74)
מחלקת מחוז צ'ונגרד בחברה להפצה מדעי
מדליית ההצטיינות של הרפובליקה דרג כסף (1948)
מדליית "למען המולדת" גרג זהב (1968)
מדליית הצטיינות של הרפובליקה העממית דרג זהב (1968)
מדליית הנצחה לרפובליקה העממית (1970)
פרס יאנוש אפאצאי צ'רה (1982)
ג'רג' אדם (בהונגרית: Ádám György; נאג'ווארד, 25 באוגוסט 1922 – בודפשט, 3 בפברואר 2013) היה רופא יהודי-הונגרי זוכה פרס המדינה ופרס סצ'ני, פסיכופיזיולוג, פרופסור באוניברסיטה, חבר מן המניין של האקדמיה ההונגרית למדעים.
חוקר בעל שם בפיזיולוגיה השוואתית של בני אדם ובעלי חיים.
בין השנים 1967–1992 היה ראש המחלקה לפיזיולוגיה השוואתית באוניברסיטת אטווש לוראנד, בין השנים 1970–1972 היה מנהל המכון לפסיכולוגיה של האקדמיה ההונגרית למדעים, ובין 1972–1978 היה רקטור אוניברסיטת אטווש לוראנד.
בין 1952 לבין 1955 היה חוקר במכון פאבלוב בלנינגרד, ולאחר מכן חזר למכון לפיזיולוגיה באוניברסיטת זמלווייס לרפואה (SOTE), שם ארגן והוביל קבוצת עבודה עצמאית של נוירופיזיולוגיה.
בשנת 1966 הוזמן לאוניברסיטת אטווש לוראנד, שם מונה כפרופסור בסגל האקדמי בפקולטה למדעים.
שנה לאחר מכן הפך לראש המחלקה לפיזיולוגיה השוואתית שהקים.
ב-1970, בנוסף לתפקידו באוניברסיטה, מונה למנהל המכון לפסיכולוגיה של האקדמיה ההונגרית למדעים, תפקיד שמילא עד 1972, השנה שבה נבחר לרקטור אוניברסיטת אטווש לוראנד ולמועצת המנהלים של האקדמיה ההונגרית למדעים.
הוא כיהן כרקטור עד 1978 ובמועצת המנהלים עד 1977. הוא קובל תואר אמריטוס בשנת 1992 והוסמך לפרופסור מחקר.
ג'רג' אדם הגן על עבודת הדוקטורט שלו במדעי הביולוגיה ב-1955 ועל עבודת הדוקטור האקדמית שלו ב-1965. הוא הפך לנשיא ולאחר מכן חבר בוועדת הפסיכולוגיה ובוועדת הנוירוביולוגיה של האקדמיה ההונגרית למדעים.
בשנת 1970 נבחר כחבר נספח באקדמיה ההונגרית למדעים ובשנת 1979 כחבר מן המניין.
לאחר בחירתו היה חבר בוועדה ליחסים חברתיים ויו"ר "למידה לאורך החיים" של הוועדה האקדמית.
בין 1990 לבין 2000, הוא עמד בראש "מועדון המדענים" של האקדמיה ההונגרית למדעים.
בנוסף לתפקידיו האקדמיים, הוא היה פעיל בהפצת ידע מדעי: בין השנים 1978–1990 היה הנשיא הלאומי של האגודה להפצת מדעים, ובין השנים 1990–1992 היה יו"ר ועדת האתיקה.
בשנת 1994 נבחר לנשיא החברה הפדגוגית ההונגרית.
הוא כתב מספר חיבורים על חשיבות הפצת הידע המדעי.
אדם כיהן במועצות המערכת של מספר כתבי עת מדעיים, כולל:
אדם היה חבר כבוד במספר אגודות מדעיות זרות (בין היתר):
תחומי המחקר שלו כוללים פיזיולוגיה השוואתית של בני אדם ובעלי חיים, חקר מוח ופסיכופיזיולוגיה.
בתחילת הקריירה המדעית שלו חקר את הקשר בין קליפת המוח לתפקוד הכלייתי.
הוא השיג תוצאות מתמשכות בשני תחומי המחקר הללו, תוצאות הניסויים שלו הפכו לנתוני ספרי לימוד והוא הפך למדען מצוטט בינלאומי.
ג'רג' אדם היה נשוי, רעייתו הייתה קטלין דויטש, מורה בתיכון.
בתם אגנש (1953), רופאת משפחה, רופאה פנימית ומרצה באוניברסיטה.
נכדם טמאש היידו (1975) הוא מהנדס IT.
ג'רג' אדם הובא למנוחות בבית הקברות היהודי ברחוב קוזמה בבודפשט.
פרס המדינה (1988) - על הקמת המחקר הפסיכופיזיולוגי ההונגרי, על הישגיו המדעיים הבולטים בעולם, ועל התהודה הלאומית שלו בתחום הפצת הידע.
דוקטור לשם כבוד של אוניברסיטת סנקט פטרבורג
דוקטור לשם כבוד של האוניברסיטה האוטונומית הלאומית של מקסיקו (UNAM)
דוקטור לשם כבוד של אוניברסיטת אטווש לוראנד
פיזיולוגיה לפסיכולוגים (ספר לימוד של האוניברסיטה, 1966)
תפיסה, תודעה, זיכרון (ספר חינוכי 1969, בארבע שפות)
פיזיולוגיה השוואתית (ספר לימוד עם אוטו פהר, 1975)
פיזיולוגיה לביולוגים (עורך ומחבר שותף, 1988)
הצבע והרקע של המוח האנושי (אוסף מחקרים, 2002)
המוח המסתתר (מסה מדעית, 2004)
ג'ראלדין מרגיט וירג'יניה אולגה מריה אפוני דה נג'אפוני (בהונגרית: Géraldine Margit Virginia Olga Mária Apponyi de Nagy-Appony; 6 באוגוסט 1915 – 22 באוקטובר 2002) הייתה רוזנת הונגרייה שנישאה לזוגו הראשון, המלך היחיד של ממלכת אלבניה ובכך נהייתה למלכה היחידה של אלבניה.
ג'ראלדין נולדה בבודפשט ב-6 באוגוסט 1915. היא הייתה בתו של דיולה אפוני דה נג'אפוני (1873–1924) – רוזן הונגרי ממשפחת אפוני – משפחת אצולה עתיקה שהשתקעה בהונגריה מאז המאה ה-13. אמה הייתה גלדיס וירג'יניה סטיוארט (1891–1924) – בתו של ג'ון הנרי סטיוארט - דיפלומט ששימש כקונסול ארצות הברית בבריסל.
כשהייתה ג'ראלדין בת שלוש, קרסה האימפריה האוסטרו-הונגרית ובני האצולה האוסטרים וההונגרים איבדו את זכויות היתר שלהם.
ב-1921 תפס מיקלוש הורטי את השלטון בהונגריה, הפך אותה שוב לממלכה ומינה את עצמו כעוצר (אף על פי שהוא מנע את חזרתו של המלך קרל להונגריה).
ב-1924 נפטר אביה של ג'ראלדין ואמה החליטה לנסוע עם שתי בנותיה לדרום-צרפת.
כעבור זמן קצר נישאה אמה מחדש לקצין צבא צרפתי.
קרובי משפחתו של אביה דרשו שהאם תשלח את הבנות להשלים את חינוכן יותר קרוב לאחוזות המשפחתיות.
ג'ראלדין התחנכה בווינה, ולאחר מכן התגוררה בטירת אפוני בסלובקיה.
ב-1937 ראה זוגו הראשון, מלך אלבניה תמונה של ג'ראלדין, והחליט להזמין אותה לבקר בממלכת אלבניה.
כעבור זמן קצר כבר היו השניים מאורסים, וב-27 באפריל 1938 הם נישאו בטירנה.
אחד מעדיהם בחתונה היה גליאצו צ'אנו – שליחו וחתנו של בניטו מוסוליני.
לירח הדבש שלהם הם נסעו במרצדס בנץ 540K – מתנה אישית מאדולף היטלר.
זוגו הזמין עבורה כתר מיוחד והכתיר אותה כמלכת אלבניה.
ב-5 באפריל 1939 נולד בנם היחיד של זוגו וג'ראלדין – נסיך הכתר לקה.
יומיים לאחר מכן פלשו האיטלקים לאלבניה וכבשו אותה תוך כמה ימים.
ג'ראלדין וזוגו נמלטו מאלבניה דרך יוון וטורקיה והתיישבו בצרפת ולאחר מכן בבריטניה.
ב-29 בספטמבר 1944 שוחררה אלבניה מהכיבוש, אולם הקומוניסטים של אנוור הוג'ה תפסו את השלטון וסירבו לאפשר למשפחת המלוכה לחזור לארץ.
ב-1946 עזבה המשפחה למצרים, וב-1952 חזרה לצרפת.
ב-1961 מת זוגו בסירן, והנסיך לקה הוכרז בידי המלוכנים האלבנים כ"לקה הראשון, מלך אלבניה".
ג'ראלדין כינתה את עצמה מאז "המלכה האם של אלבניה".
המשפחה נדדה בשנים הבאות בין ספרד, רודזיה ודרום אפריקה.
ביוני 2002 הותר לג'ראלדין לחזור לאלבניה.
היא נפטרה בטירנה ב-22 באוקטובר 2002.
ג'רג' אלמאר (במקור פרנקל-Fränkel, בהונגרית: Almár György; בודפשט, 2 במרץ 1895 – בודפשט, 16 בינואר 1974) היה אדריכל יהודי-הונגרי, אומן, צייר, אמן, גרפיקאי.
ומעצב בתים ורהיטים בולט בהונגריה.
אשתו הייתה לילי וספרמי (1901–1982), מורה למוזיקה, ובנם הוא איבאן אלמאר (1932) הוא אסטרונום וחוקר חלל.
ג'רג' אלמאר נולד במשפחה יהודית בבודפשט.
הוריו היו ליפוט פרנקל, עורך דין יליד קישווארדה, וגבריאלה רוזנטל.
הוא התחיל לצייר מוקדם ותמונותיו שרדו עוד מילדותו.
בסיום לימודיו התגייס לצבא ולחם כתותחן במלחמת העולם הראשונה.
ב-1920 קיבל תואר באדריכלות באוניברסיטה הטכנית יוזף בבודפשט (כיום שמה אוניברסיטת בודפשט לטכנולוגיה ולכלכלה), ולאחר מכן עבד בברלין עד 1923. שם תחילה המשיך בלימודי הציור ולאחר מכן השתקע במשרד האדריכלים של ברונו פאול (Bruno Paul) שהיה אדריכל גרמני, מאייר, מעצב פנים ומעצב רהיטים.
שם הזדמן לו להתוודע לעיצוב פנים פונקציונליסטי מודרני.
הוא חזר להונגריה ב-1923 ועבד במשרדו של פאל ליגטי (במקור לוי) כמעט שנתיים.
הוא הפך לעצמאי ב-1924 ופתח משרד תכנון משלו.
ב-1927 הציג את תוכניותיו האמנתיות לעיצוב הבית (דרך חברת הקרמיקה של מרגיט פיורה) בתערוכה שנערכה בחנות הספרים מנטור.
בנוסף לקבוצת האמנות המודרנית שהתארגנה סביב חנות הספרים מנטור, הוא גם הצטרף לעבודתה של האגודה החדשה לאמנים והשתלב גם בעבודת "איגוד הסדנאות ההונגרית" (Magyar Műhely-Szövetség).
ב-21 ביולי 1928 נשא לאישה את אליס (לילי) בתם של ארנולד וספרמי (במקור רוטהאוזר) ושל פאני גראי בבודפשט.
בשנת 1932 הציג אלמאר במסגרת איגוד הסדנאות ההונגרית בתערוכת עיצוב בית משפחתי, עיצוב עצמי, חסכוני וחדשני מבחינה פונקציונלית.
הבניין תוכנן על ידי יאנוש באוטום (János Beutum) והריהוט על ידי ג'רג' אלמאר.
אלמאר התחיל לעסוק בעיקר בעיצוב מבנים קטנים יותר, בתי משפחה ורהיטים, רעיונותיו ותוכניותיו שהיו קשורות לעיצוב פנים מודרני הופיעו במספר ספרים מקצועיים בשנות ה-30. אפיין את גישתו המורכבת שבנוסף לעיצוב רהיטים עשה גם ציורי קיר דקורטיביים וכן ציורי טפטים על קיר.
אין מידע מדויק כיצד שרד את שואת יהודי הונגריה, אך לאחר מלחמת העולם השנייה הפך לעובד במכון להנדסה אזרחית במשרד הבינוי ההונגרי ולאחר מכן היה עמית ב"תוכנית הדיור".
הוא היה העורך (יחד עם Máté Major) של המגזין "בנייה וארכיטקטורה" (Építés–Építészet).
הוא פרש ב-1955 והקדיש את כמעט שני העשורים הנותרים של חייו לציור.
הוא צייר נופים קרובים לטבע וטבע דומם, הוא עבר בהדרגה למצב הביטוי האמנות המופשטת.
כצייר, הציג בתערוכות רבות בהונגריה ובחו"ל.
בשנת 1968 היה המייסד ולאחר מכן, למשך שארית חייו, נשיא "חוג חובבי האמנות" ב"מועדון הטכני של הקבלנים-בנאים".
ניתן למצוא את התמונותיו באוספים של הגלריה הלאומית של הונגריה, גלריית מישקולץ וגלריית סומבטהיי.
היחידה המשולשת הגדולה: אדריכלות חוץ, פנים, וציור דקורטיבי (חברת אירופה לספרות ודפוס, בודפשט, 1924)
דמויות החומרים השונים (אמנויות יפות, נובמבר 1934)
הבית של היום בכתב ובתמונות (איגוד הסדנאות ההונגרית, בודפשט, 1933)
חדר משולב - ריהוט משולב (Szathmáryné Bánó Vilma, בודפשט, 1936)
האישה העובדת בבית (יחד עם אחרים, בודפשט, 1961)
עיצוב פנים מודרני בין שתי מלחמות העולם (אמנות תעשייתית, מס' 4, 1970)
בנו, האסטרונום איבאן אלמאר, אסף, בספר והפך גם לדיגיטלי את יצירת אביו ואת מורשתו דרך 800 רישומים וציורים (שוחרר בתקליטור, 2005) תערוכת הזיכרון שלו נערכה בגלריה מישקולץ (2006)
ג'רארד ג'ון שייפר ג'וניור היה רוצח, אנס, ונקרופיל אמריקאי, אשר רצח שתי נערות בפורט סנט לוסי, פלורידה, ב-1972. ייתכן שהלכה למעשה היה רוצח סדרתי, מאחר שנחשד כי רצח כעשרים ושש נשים נוספות.
הוא נודע לשמצה בכינויים "התליין" ו"השוטר הרוצח", היות שביצע חלק מפשעיו בזמן שעבד כשוטר, וכן בשל מנהגו לתלות את קורבנותיו מענפי עצים בטרם החל לענות אותם.
שייפר תואר בידי התובע במשפטו בתור שפגש מעודו.
הוא נידון לשני מאסרי עולם בבית הסוהר המדיני של פלורידה ונדקר למוות בידי אסיר אחר ב-1995.
שייפר נולד ב, ויסקונסין, ב-26 במרץ 1946, הבכור מבין שלושת ילדיהם של ג'רארד ג'ון ודוריס מארי (רנסי) שייפר.
אביו היה איש מכירות נודד ואמו עקרת בית.
הוא גדל בנאשוויל, טנסי, ומאוחר יותר באטלנטה, ג'ורג'יה, ולמד בבית הספר מריסט עד שמשפחתו עברה להתגורר בפורט לודרדייל, פלורידה, ב-1960.
מאוחר יותר בחייו תיאר שייפר את ילדותו כ"בעייתית ולא יציבה", בעיקר בשל השינויים התכופים במקום המגורים של המשפחה, וכן בגלל האלכוהוליזם שממנו סבל אביו.
האב נהג באלימות מילולית כלפי אשתו ועל ילדיו.
אף על פי ששהה בביתם רק לעיתים רחוקות בגלל אופיה של עבודתו, בינו לבין שייפר התקיימה מערכת יחסים נוקשה, שכן בנו נטר לו טינה על הזלזול שספג מצדו, וכן מפני שהאמין כי אביו העניק יחס מועדף לאחותו על פניו ועל פני אחיו.
מנגד, היה שייפר קרוב מאוד לאמו, אשר נהגה לגונן על ילדיה יתר על המידה.
בתור ילד אהב שייפר לבלות בחוץ, ועד לשנות בגרותו פיתח עניין רב בטבע.
תחביביו העיקריים כנער היו איסוף כלי נשק, ציד ודיג, פעילויות אשר נהג לקיים בצוותא עם אביו, כאשר עבודתו אפשרה לו לפקוד את ביתם.
על אף שלא נחשב למתבודד קלאסי, חבריו לכיתה ב תיארו אותו כאחד אשר .
הוא נהג לבלות לבדו, התנהגות שבגינה נתפס בידי בני משפחתו וחבריו כטיפוס האוהב את העולם הגדול, וכן גרמה להם להאמין כי שאף להפוך לסייר יערות כשיגדל.
עד לנעוריו החל שייפר לפתח פנטזיות ארוטיות, בהן פגע והתעלל בנשים אשר נתפסו בעיניו כנחותות או כראויות לשנאתו.
לאורך הזמן החמירו חלומות אלו לכדי סטייה עבור סאדומזוכיזם ובונדג', ואף הפקת סיפוק מיני מפגיעה עצמית, לעיתים תוך כדי לבישת תחתוני נשים, עד להשגת פורקן מיני במהלך חניקה עצמית.
במרבית המקרים, נהג שייפר לערוך את הטקסים הללו במקומות מיוערים ומבודדים, בהם קשר עצמו לעצים.
תדירותם של הטקסים, אשר הפכו לאינטינסיביים יותר ויותר, התגברה בחלוף הזמן, עד שלבסוף עסק בהם במרבית שעות ערותו.
אף על פי שנהג לבלות ולצאת עם בנות מבית ספרו, זכה שייפר ליחס שלילי ומזלזל מצד כמה מחברותיו לכיתה, ועד לסוף לימודיו פיתח הרגלי מציצנות.
במקרה אחד, נערה מכיתתו בשם ברברה קרוליק, אמרה כי .
שייפר נחשב לתלמיד מבטיח בעיני מוריו.
תיקים מאותה העת מציינים כי היה חבר בקבוצת הפוטבול בשנות לימודיו הראשונות, ואף היה ידוע בתור שחקן גולף מצטיין.
הוא סיים את חוק לימודיו בבית הספר התיכוני סנט תומאס אקווינס, ועבד למשך תקופה קצרה בתור מדריך דיג ב, בטרם נרשם ל.
תחילה נרשם שייפר ללימודי סוציולוגיה, בטרם עבר לענף ההוראה ב-1964, שבו קיבל ציונים בינוניים.
בתום שנתו השנייה בברוארד, הגיש בקשה לקבלת מלגה ב בבוקה רטון, שם המשיך בלימודי ההוראה שהתחיל.
במהלך אותה תקופה התארס שייפר למרתה "מרתי" לואיז פוג, סטודנטית מאוניברסיטת פלורידה אטלנטיק שפגש עוד קודם לכן בברוארד, כאשר הייתה שתי כיתות מתחתיו.
השניים טיילו במשך זמן מה יחד עם להקתה, סינג-אאוט 66 - קבוצה מוזיקלית ופטריוטית, אשר ביקשה להציע חלופה לתנועת ילדי הפרחים.
בדצמבר 1968 התחתנו השניים ועברו לגור יחד בדירה ששכרו ברחוב ס.
זוגיותם התדרדרה במהרה, בשל דרישותיו הבלתי פוסקות של שייפר לקיום יחסי מין, וכן בגלל נטייתו לבלות את מרבית זמנו בציד.
ב-2 במאי 1970 התגרשו השניים, לאחר שפוג האשימה את אכזריותו הקיצונית של שייפר כסיבה העיקרית לפרידתם.
זמן מה לאחר מכן, פתח שייפר במערכת יחסים קצרה עם אישה בעלת נכות פיזית, שאותה פגש במרפאה לבריאות הנפש בפורט לודרלייל.
אולם הזוגיות לא החזיקה מעמד והשניים נפרדו במהרה.
במרץ 1969 התקבל שייפר לתוכנית התמחות בהוראה ב.
הוא החל ללמד גאוגרפיה ב-23 בספטמבר אותה שנה, אולם פוטר ב-7 בנובמבר לאחר שסירב לקבל הדרכה ועצות מהממונים עליו, וכן מפני שבית הספר קיבל תלונות רבות מהורי התלמידים על כך ששילב את דעותיו המוסריות והפוליטיות בחומר הלימודי שהעביר.
מעט לאחר מכן, ניסה שייפר להתקבל להתמחות נוספת ב, אולם נדחה.
כעבור ארבעה חודשים התקבל להתמחות אחרת ב, במרץ 1970, והחל ללמד גאוגרפיה ב-2 באפריל אותה שנה.
דיווחים שונים מצביעים על כישורי ההוראה הירודים שלו, כאשר הממונים עליו הבחינו בהתנשאות שהפגין כלפי עמיתיו ובידע המקצועי המוגבל שהחזיק במסגרת החומר שנדרש ללמד.
כעבור חודשיים, הודיע מנהל בית הספר לשייפר על החלטתו להוציא אותו מתוכנית ההתמחות עד ל-18 במאי.
בזאת תמה הקריירה של שייפר כמורה באופן סופי.
לאחר שנסתם הגולל על עתידו כאיש הוראה, החליט שייפר לטוס לחופשה באירופה ובצפון אפריקה בטרם שב לפלורידה, שם עבד במשך תקופה קצרה כשומר עבור תאגיד ואקנהאט, בזמן ששקל את צעדיו הבאים.
ב-1 בספטמבר 1970 הגיש בקשת קבלה למשטרת , אולם השמיט בקורות חייו את עניין פיטוריו הקודמים ממשרות ההוראה, ובמקום זאת שיקר וטען כי רכש ניסיון במשך שנתיים כעוזר מחקר באוניברסיטת אטלנטיק פלורידה, וחזר רק לאחרונה ממרוקו.
עברו של שייפר לא נבדק כראוי, והוא התקבל למשטרת מחוז ברוארד בספטמבר 1971, לאחר שסיים את הדרכתו כשוטר פטרולים בסוף אותה שנה בהצלחה.
מספר חודשים לפני שהתחיל את הקריירה שלו כשוטר, פגש שייפר את תרזה דין בת התשע עשרה.
דין עבדה כמזכירה באותה העת, והשניים הכירו בזמן שעדיין התפרנס כשומר.
הם התארסו במהרה ונישאו בפורט לודרדייל ב-11 בספטמבר 1971. לדברי שייפר, נישואיו השניים היו מוצלחים יותר מקודמיהם.
דין נענתה בשמחה לדרישותיו התדירות לקיום יחסי מין, וחלקה את תשוקתו הנלהבת לדיג.
העסקתו של שייפר במשטרת וילטון מנרוס באה אל קיצה במהרה, ובסך הכל נמשכה רק כשישה חודשים.
אף על פי שבמקרה אחד זכה לשבחים לאחר שחבר לכוח משטרתי אשר פשט על מעבדת סמים, התנהלותו הכללית הייתה ירודה.
הוא פוטר ממשרתו לאחר שהממונים עליו הבחינו במנהגו לעצור כלי רכב בהם נהגו נשים אשר ביצעו עבירות תנועה קלות, לחפש אחר פרטיהן במאגר המידע המשטרתי וליצור עמן קשר מאוחר יותר בכדי לחזר אחריהן.
מעט לפני פיטוריו, החל שייפר לחפש אחר עבודה רווחית יותר במסגרת רשויות החוק, והתקבל למשטרת השריף ב, פלורידה, ב-23 ביוני 1972, לאחר שזייף מכתב המלצה ממשטרת וילטון מנורס.
בדיקת רקע סטנדרטית שנערכה באותו הזמן, חשפה כי היה נטול עבר פלילי.
ניצני סטיותיו של שייפר הופיעו לראשונה ב-21 ביולי 1972, כאשר נתקל בננסי אלן טרוטר בת השמונה עשרה ופאולה סו ולס בת השבע עשרה, בזמן שסייר עם ניידת המשטרה שלו.
השתיים חיפשו אחר טרמפים, ושייפר הציע להסיע אותן ליעדן המבוקש ב.
הוא הזהיר אותן מפני הסכנות הכרוכות בטרמפים ונסיעה עם זרים, ולאחר שהבין שאף אחת מהן לא הגיעה מפלורידה, וכי שתיהן התכוונו להמשיך ל למחרת היום, הציע לקחת אותן בעצמו.
הן נענו להצעתו בחיוב, והסכימו להיפגש איתו למחרת בשדרות איסט אושן ב-09:15 בבוקר.
למחרת, בא שייפר למקום המיועד בזמן שנקבע.
הוא הגיע ברכבו הפרטי כשהוא אינו לובש את מדיו המשטרתיים, ושכנע את ולס וטרוטר כי עדיין היה בתפקיד, אלא שלבש בגדים אזרחיים מפני שעבד באותה העת כשוטר סמוי, ובשל כך גם נהג ברכב לא מזוהה.
מיד לאחר שנכנסו שתיהן לרכבו, סטה שייפר מהמסלול באמתלה, משום שרצה להראות להן מבצר ספרדי ישן, לא הרחק מהאי .
הוא הטיף להן שוב נגד טרמפים ונסיעה עם זרים, והזהיר אותן כי הן עלולות להיחטף ולהימכר כשפחות מין.
בהמשך הדרך עצר בסמוך לבקתה נטושה באזור מרוחק ביער, הוציא את שתיהן החוצה, קשר את ידיהן וחסם את פיותיהן.
לאחר מכן לקח את אחת מהן לעץ ברוש קרוב, ליד , וקשר את רגליה לגזע בטרם עטה חבל בעל קשר תלייה מסביב לצווארה, שאותו קיבע לענף מרומם, כך שנאלצה לעמוד בעזרת קצות אצבעותיה על שורשי עץ עבים, וזאת בכדי לא להיחנק למוות.
הוא קשר את הנערה השנייה לעץ סמוך בצורה דומה, והודיע לשתיהן כי הן עומדות להיאנס ולהירצח.
באותו הרגע נשמעה קריאה דחופה ברדיו המשטרתי של שייפר, שאותו התבקש להחזיק גם ברכבו הפרטי, אשר האיצה בו לשוב לתחנת המשטרה בהקדם.
הוא הותיר את שתי הנערות קשורות במקומן, ואמר כי ישוב בקרוב.
לאחת מהן אמר בחיפזון, , בטרם הזהיר אותה שלא תברח כי, , וטען שהוא הולך להתייעץ עם האדם לו הוא התכוון למכור אותן.
כאשר שב שייפר למקום כעבור שעתיים, נדהם לגלות כי שתי הנערות הצליחו להימלט.
הוא חזר לביתו במהרה על מנת להתקשר לתחנת המשטרה, והודיע לממונה עליו, השריף רוברט קראודר, כי .
לאחר מכן הסביר לו כיצד החליט ללמד את שתי הנערות לקח בנוגע לסכנות הכרוכות בטרמפים, אף על פי שייתכן שהגזים מעט.
לדבריו, נטש את שתיהן באזור ביצתי ביער שמסביב להאצ'ינסון, לא הרחק מנהר אינדיאן.
קראודר ולוטננט מלווין ולדרון נסעו למקום במהרה, ואיתרו את טרוטר הקשורה למחצה, כשידיה מאחורי גבה, מתאמצת לשחות בתוך הנהר.