tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
הסמל, שעוצב על ידי ויליאם ברטון, מכיל פירמידה לא גמורה עם עין קורנת, תמונה שבה הופקינסון השתמש כאשר עיצב את שטר 50 הדולר הקונטיננטלי.
פרנסיס אישידה בנג'מין הוא כדורגלן ניגרי המשחק בעמדת המגן השמאלי.
בנג'מין החל את הקריירה בקבוצה הניגרית הארטלנד, וב-15 באוגוסט 2012 ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת ניגריה, במשחק ידידות מול נבחרת ניז'ר.
לאחר מכן שיחק עם הנבחרת בגביע הקונפדרציות 2013.
בקיץ 2014 הגיע בנג'מין לישראל ונבחן בקבוצת הפועל תל אביב.
ב-31 באוגוסט שיחק לראשונה במדי הקבוצה, כשפתח בהרכב בדרבי מול מכבי תל אביב בגביע הטוטו.
ב-2 בספטמבר חתם רשמית לשנתיים בהפועל תל אביב, וב-13 בספטמבר ערך את הופעת הבכורה שלו בליגת העל, בניצחון 1–0 על מכבי נתניה במסגרת המחזור הראשון של עונת 2014/2015. בסך הכל ערך בנג'מין שש הופעות בכל המסגרות במדי הפועל תל אביב, וב-26 בנובמבר 2014 שוחרר מהמועדון.
ביולי 2015 חתם בקבוצה הניגרית סאנשיין סטארז.
בספטמבר 2016 עבר לשורות ספראנצה ניספורני מליגת העל המולדובית, ובינואר 2017 שוחרר מהמועדון.
לאחר תקופה ארוכה בה לא שיחק, בינואר 2018 חתם בקבוצה הניגרית אנימבה.
פרנסיס דב פור (שמו במקור ברומנית: Francisc Bernard Por; 25 במאי 1927 טימישוארה - 25 באוקטובר 2014 ירושלים) היה זואולוג, הידרוביולוג, ביוגאוגרף וחוקר אבולוציה ישראלי, יהודי יליד רומניה.
פור כיהן כפרופסור לאבולוציה, סיסטימטיקה, אקולוגיה והתנהגות במכון למדעי החיים ע"ש אלכסנדר סילברמן באוניברסיטה העברית בירושלים.
היה אסיר ציון, בשל היותו חבר ומזכיר כללי של תנועת השומר הצעיר ברומניה בימי המשטר הקומוניסטי.
היה אחד מחלוצי חקר בעלי חיים מימיים בישראל.
פור נולד בשנת 1927 בטימישוארה, בחבל באנאט ברומניה, בשם פרנצ'יסק ברנרד פור, בנם של בלה פור (ממשפחת פוליצר ששינתה את שמה, בימי השלטון האוסטרו-הונגרי, לשם בעל צליל הונגרי - פור Pór) ושל ארז'י (אליזבט) לבית קליין.
לפור היה עוד אח בשם איוואן.
אבותיו מבית פוליצר באו מן העיירה פוליץ (פוליצ'קה בימינו) במזרח בוהמיה.
הם התיישבו תחילה בעיר ניקולסבורג (העיירה מיקולוב של ימינו), עברו משם מאוחר יותר לעיר מאקו בהונגריה, ולאחר מכן לצ'נאד בחבל באנאט.
לקראת התבגרותו עברה משפחת פור לבוקרשט.
בגיל 13 נעצר פור, בעת שביקר אצל קרובים בטימישוארה, בעילה שהייתה ברשותו מעבדת צעצוע לכימיה.
הוא נחשד בפעילות חתרנית ונלקח למטה הכללי של המשטרה בבוקרשט.
מאוחר יותר בשנת 1944 נטל פור חלק בפעילות המחתרת של תנועת השומר הצעיר בבוקרשט, שחיפשה מקומות מסתור וכלי נשק (הם השיגו בסך הכל שלושה אקדחים), כדי להיות ערוכים למקרה שבו ייושם הפתרון הסופי באזור ואלאכיה.
פעילות זו פסקה לאחר הדחתה של הדיקטטורה ברומניה ביום ה-23 באוגוסט 1944.
מתוך רצון להמשיך בפעילות הציונית במסגרת תנועת השומר הצעיר שהפכה לחוקית, החליט פור לא לנצל את היתר העלייה לארץ ישראל ונשאר ברומניה.
בעתיד הסתברה החלטה זו כאומללה.
המשטר הקומוניסטי הוציא מחוץ לחוק את כל הארגונים הפוליטיים הלא קומוניסטים, לרבות את הארגונים הציונים והשליך את חבריהם ואת מנהיגיהם לבתי סוהר ולמחנות לעבודות כפייה.
גם פור, שנבחר בשנת 1947 למזכיר כללי של השומר הצעיר ברומניה, נעצר בשנת 1948, נשפט ונשלח למאסר.
בעת חקירות בבתי מעצר בטימשוארה ובאוראדיה עבר עינויים.
עם חוקריו נמנו גם אנשי בולשת ממוצא יהודי.
מאוחר יותר בשנים 1955-1953 נשלח שוב למאסר ולעבודות פרך, עם חברים אחרים מה"השומר הצעיר", (בבית הסוהר ז'ילאווה).
חרף כל הקשיים, הצליח פור לסיים לימודים בפקולטה לביולוגיה של אוניברסיטת "קונסטנטין פרחון" (שמה באותה עת) של בוקרשט.
לאחר שחרורו, הורשה לעבוד עד שנת 1959 כאוצר מחלקת חסרי החוליות במוזיאון להיסטוריה של הטבע על שם גריגורה אנטיפה בבוקרשט, שבו הצטיין בפעילותו המדעית.
בשנת 1960 הורשה פור לעלות לישראל, בה נודע בשם פרנסיס דב פור.
הוא התיישב בירושלים, בה סיים בשנת 1963 דוקטורט בזואולוגיה באוניברסיטה העברית.
ב-1964 התמנה למדריך, ב-1965 - מרצה, וב-1969 פרופסור חבר באוניברסיטה העברית.
החל משנת 1976 כיהן כפרופסור במחלקה לזואולוגיה באוניברסיטה זו.
הוא לימד קורסים להידרוביולוגיה, ביולוגיה ימית, פאוניסטיקה, פילוסופיה של המדע, ואבולוציה.
במקביל במשך כ-20 שנה בין 1997-1977 ערך מחקרים בברזיל, בה גם לימד כפרופסור אורח באוניברסיטת סאו פאולו.
כמו כן לימד כפרופסור אורח גם באוניברסיטאות טוקיו וסן דייגו.
בשנת 1996 פרש לגמלאות, והיה לפרופסור אמריטוס של האוניברסיטה העברית.
פור היה מזכיר הוועדה לעולם החי והצומח של ארץ ישראל - Fauna et Flora Palaestinae שלצד האקדמיה למדעים של ישראל, וכן היה מנהל מייסד של המכון לביולוגיה ימית באילת.
הוא עמד בראש הוועדה לזואולוגיה של האקדמיה ללשון העברית.
פרנסיס דב פור ערך מחקרים חשובים בתחום ההידרוביולוגיה, אותם התחיל כבר ברומניה ותרם לחקר ה-Eulamellibranchiates, לידיעת הסיווג והביולוגיה של השטרגליים (Copepode) שבחוף הים השחור וגילה כמה סוגים ומינים שלא היו ידועים.
בהמשך הרחיב את מחקריו בנוגע לשטרגליים ולסרטנאים שווה-רגלאים.
פור היה מייסדו והיושב ראש הראשון של האיגוד הבינלאומי לחקר השטרלגיים (קופפודולוגיה).
כן חקר פור את היער הגשם האטלנטי בברזיל.
פור עסק גם בשינויים הבלתי הפיכים הנוצרים בטבע, כולל בהשפעת פעילות האדם, ומשום כך יזם פעילויות מויזאולוגיות ושל תיעוד העולם החי בישראל ועמד בראש האוספים הלאומיים להיסטוריה של הטבע בישראל.
יחד עם חנן דימנטמן ועם טילי ברומלי שנור פור כתב את הספר היחיד המתאר את החי שהיה קיים בביצות ובאגמון החולה.
הוא חקר גם את החי בכנרת ואת הבנטוס שבימים העמוקים.
פור יזם וערך בחסות האקדמיה למדעים של ישראל סדרה מקיפה של ספרים המוקדשים לעולם החי בישראל.
פרנסיס דב פור היה נשוי לאסתר, אותה פגש בילדותם בתנועת השומר הצעיר, ושנפטרה לפניו.
בשנת 1979 התחתן עם מריה סינטילה אלמיידה פראדו מברזיל.
הוא נפטר בירושלים באוקטובר 2014.
האזור המוצף מחדש בעמק החולה - החי במים, ההביטט
רשימת השטרגליים במים פנימיים של ישראל
מנגנוני האבולוציה בשלבים של בעלי החיים
החי של המערות - סרטנאים תת-קרקעיים:ההערכה המקיפה של "המפרץ הבלתי אפשרי" עקבא - אילת
פרנסיס דב פור כתב 6 ספרים וכן מאמרים רבים בתחומים שונים של הזואולוגיה, הביולוגיה הימית, הלימנולוגיה, ביוגאוגרפיה והפילוסופיה של הביולוגיה.
בשיתוף פעולה עם חוקרים מהמכון לספאולוגיה "אמיל רקבויצה" בבוקרשט
חבר מתכתב של האקדמיה המלכותית בליאז', בלגיה
פרנסיס גארי פאוורס (17 באוגוסט 1929 - 1 באוגוסט 1977) היה טייס אמריקני שנודע לאחר שמטוס הלוקהיד U-2 שהטיס בשירות ה-CIA יורט במהלך טיסת סיור מעל שמי ברית המועצות, תקרית שהובילה למשבר מטוס הריגול U-2 ב-1960.
פאוורס נולד בג'נקינס שבמדינת קנטקי כבן שני והזכר היחיד מתוך שישה ילדים לאידה מלינדה (פורד) ואוליבר ווינפילד פאוורס, כורה פחם.
הוא גדל בצד השני של הגבול בפאונד, וירג'יניה.
משפחתו חיה בעיירת כורים ובגלל הקושי הנלווה לחיים בעיירה כזו, אביו רצה שפאוורס יהיה רופא כדי שירוויח יותר ויהנה מתנאים טובים מאלה שבהם גדל.
ב-1950 סיים פאוורס את לימודיו במילטון קולג' בטנסי והצטרף כלוטננט שני לחיל האוויר של ארצות הברית.
אחרי שסיים אימון מתקדם עם כיתה 52-H בבסיס חיל האוויר ויליאמס באריזונה, פאוורס הוצב עם טייסת 468 בבסיס טרנר בג'ורג'יה כטייס F-84 ת'אנדרג'ט.
לדברי בנו, פאוורס לא טס במבצעי קרב במהלך מלחמת קוריאה משום שגויס על ידי ה-CIA בגלל הרקע היוצא מן הכלל שהיה לו בהטסת מטוסי סילון חד-מנועיים.
ב-1960, פאוורס כבר השתתף במבצעי סיור אוויריים חשאיים רבים.
פאוורס שוחרר מחיל האוויר ב-1956 בדרגת קפטן.
לאחר שחרורו הצטרף לתוכנית ה־U-2 בדרגת אזרח GS-12. טייסי U-2 טסו במשימות ריגול בגבהים מעל 70,000 רגל (21.3 ק"מ), מעל להישג ידה של הגנת האוויר הסובייטית.
מטוסי ה-U-2 צוידו במצלמה חדישה אשר עוצבה לצלם תמונות ברזולוציה גבוהה מקצה הסטרטוספירה מעל מדינות עוינות, בכללן ברית המועצות.
במשימות ה-U-2 צילמו באופן שיטתי מתקנים צבאיים ואתרים חשובים אחרים.
המודיעין הסובייטי היה מודע לטיסות ה-U-2 הפולשניות מאז 1956, אך חסרו לו אמצעי-נגד יעילים עד 1960. ב-1 במאי 1960, ה-U-2 של פאוורס, אשר המריא מבסיס אוויר צבאי בפשאוור שבפקיסטן בתמיכת תחנת האוויר האמריקנית בבדאבר, יורט באמצעות טיל קרקע-אוויר S-75 דווינה מעל סברדלובסק.
פאוורס לא הצליח להפעיל את מנגנון ההשמדה העצמית לפני שמילט עצמו ונשבה.
ה-U-2 של פאוורס נפגע מהטיל הראשון ששוגר.
בסך הכול שוגרו לעברו 14 טילים.
אחד מהם פגע במיג-19 שנשלח ליירט את ה-U-2, אך לא יכול היה להגיע לגובה רב מספיק.
טייס המיג-19, סרגיי ספרונוב, נפלט אך מת מפציעותיו.
לאחר שנשפט והואשם בריגול, פאוורס נדון לעשר שנות מאסר, אך לאחר שעברו 21 חודשים, האמריקנים והרוסים ביצעו חילופי שבויים כאשר החליפו את פאוורס ברב המרגלים הרוסי רודולף אבל.
פאוורס נהרג כאשר מסוק חדשות שהטיס, התרסק בגלל חוסר דלק, ב-1 באוגוסט 1977.
בסוף 2015 הפיק הבמאי סטיבן ספילברג סרט על פרשת חילופי השבויים בה שוחרר פאוורס, בשם "גשר המרגלים".
בודט הוא קצין בדימוס בדרגת לוטננט גנרל בצבא ארצות הברית.
כיהן כמפקד פיקוד המבצעים המיוחדים של צבא ארצות הברית.
בודט הוא בוגר המכללה הצבאית של קרוליינה הדרומית ("סיטאדל").
לאחר לימודיו התגייס לצבא ארצות הברית ב-1989 ושירת כקצין מודיעין.
בהמשך שירותו עבר לכוחות המיוחדים ושירת כמפקד צוות, מפקד פלוגת מפקדה ועוזר קצין אג"ם של קבוצת הכוחות המיוחדים השלישית.
שימש עוזר למפקד בית הספר ומרכז ג'ון פ.
קנדי ללוחמה מיוחדת של צבא ארצות הברית.
שירת כמפקד פלוגת כוחות מיוחדים וקצין אג"ם של קבוצת הכוחות המיוחדים העשירית ופיקד על הגדוד הראשון בקבוצת הכוחות המיוחדים העשירית.
בשנים 2010–2012 פיקד על קבוצת הכוחות המיוחדים הראשונה, בתקופת פיקודו נוסף לקבוצה גדוד נוסף, והקבוצה נשלחה לפיליפינים והובילה כוח משימה ללחימה נגד ארגוני טרור אסלאמים כגון "אבו סיאף" ו"אל-ג'מאעה אל-אסלאמיה בדרום מזרח אסיה".
לאחר לימודים מונה לסגן מפקד דיוויזיית השריון הראשונה וביוני 2015 מונה לעוזר למפקד פיקוד המבצעים המיוחדים המשולבים.
ביולי 2017 קודם לדרגת מייג'ור גנרל ומונה למפקד פיקוד הכוחות המיוחדים ה-1 במסגרת פיקוד המבצעים המיוחדים של צבא ארצות הברית.
ביוני 2018 הועלה לדרגת לוטננט גנרל ומונה למפקד פיקוד המבצעים המיוחדים של צבא ארצות הברית במקום קנת טובו.
שירת בתפקיד עד אוגוסט 2021.
במהלך שירותו השתתף במלחמת המפרץ, הוצב בקוסובו במסגרת כוח הייצוב, השתתף במלחמת עיראק, מלחמת אפגניסטן, במבצעים מיוחדים באפריקה ובמבצעים מיוחדים בפיליפינים.
הוא בוגר תואר שני מהמכללה לפיקוד ומטה של צבא ארצות הברית.
פרנסיס בווס-ליון, רוזנת סטראטמור וקינגהורן , הייתה סבתה של אליזבת, המלכה האם ואם-סבה של אליזבת השנייה, מלכת הממלכה המאוחדת.
פרנסיס נולדה ברדבורן, הרטפורדשייר ב-29 ביולי 1832, לאוסוולד סמית ולהנרייטה מילדרד הודג'סון, בתו של רוברט הודג'סון, ראש כנסיית קרליזל, ודרך סבתה מצד האב היא קרובה רחוקה של אוסוואלד מוסלי.
ב-28 בספטמבר 1853 התחתנה פרנסיס עם קלוד בווס-ליון, ממנו היו לה 11 ילדים.
בשנת 1865 מת אחיו תומאס ללא ילדים, וקלוד ירש את התואר "רוזן סטראטמור וקינגהורן" ואת נחלות המשפחה הנרחבות באנגליה ובסקוטלנד.
בשנת 1904 מת בעלה קלוד במהלך טיול באיטליה, וב-5 בפברואר 1922 מתה פרנסיס בצ'לסי, לונדון, ונקברה באחוזת המשפחה בגלאמיס.
ב-28 בספטמבר 1853 התחתנה פרנסיס עם קלוד בווס-ליון, רוזן סטראטמור וקינגהורן השלושה-עשר, ממנו היו לה 11 ילדים:
קלוד בווס-ליון (1855–1944), התחתן עם ססיליה קוונדיש-בנטינק, ובתו היא אליזבת, המלכה האם, אמה של אליזבת השנייה, מלכת הממלכה המאוחדת
פרנסיס בווס-ליון (1856–1948), התחתנה עם אלכסנדר לינדזי, רוזן קרופורד העשרים וחמש
ארנסט בווס-ליון (1858–1891), התחתן עם איזובל הסטר דראמונד
פטריק בווס-ליון (1863–1946), התחתן עם אליס וילטשייר
קונסטנס בווס-ליון (1865–1951), התחתנה עם רוברט פרנסיס לסלי בלקבורן
מילדרד מריון בווס-ליון (1868–1897), התחתנה עם אוגוסטוס אדוארד ג'סופ
מלקולם בווס-ליון (1874–1957), התחתן עם ויניפרד גרדון-רבו
פרנסיס בופורט היה גאוגרף, הידרוגרף ומטאורולוג אנגלי-אירי, יוצר סולם בופורט לדירוג עוצמות הרוח ואדמירל-משנה בצי המלכותי הבריטי.
מוצאו ממשפחת הוגנוטים שנמלטו מצרפת בימי מלחמות הדת במאה ה-16 והשתקעו באנגליה.
הוריו עקרו מלונדון לאירלנד, שם נולד.
אביו, דניאל אוגוסטוס בופורט (1738–1821), היה איש כמורה אנגליקני, גאוגרף ואדריכל חובב, ממייסדי האקדמיה המלכותית האירית .
פרנסיס בופורט התחיל את דרכו בים בגיל 14 כמתלמד בספינת סוחר של חברת הודו המזרחית הבריטית ובתוך שנה הועבר לספינת הצי המלכותי.
את השכלתו הכללית והמקצועית רכש כפרח קצונה.
עד מהרה עלה בסולם הדרגות, ובתקופת המלחמות הנפוליאוניות הגיע לדרגת קומנדר.
ב-1800 נפצע קשה בקרב סמוך לחופי מאלגה.
בתקופת החלמתו סייע בבניית קו סֶמַפֿור בין דבלין לגלוויי שבאירלנד.
אחרי שובו לשירות פעיל בצי עסק בעיקר במדידות אסטרונומיות לקביעת קווי רוחב ואורך ובמיפוי חופים.
ב-1806 השלים את הגרסה הראשונה של מדרג עוצמת הרוחות הנקרא על שמו – "סולם בופורט", ובשנים הבאות שיכלל את ההגדרות וכן יצר סימנים מוסכמים לדיווח מטאורולוגי שרובם משמשים עד היום.
בתפקידו הראשון כרב חובל הפליג למזרח למשימות ליווי אוניות סוחר.
ב-1807 הוטל עליו לערוך סקר הידרוגרפי בשפך הריו דה לה פלטה באמריקה הדרומית.
בהישגיו במטלה זו קנה לעצמו שֵם ובשנים 1811–1812 הופקד על חקר ומיפוי של חופי דרום אנטוליה.
במהלך פעילותו נפגע בהיתקלות עם כוחות עות'מאניים סמוך לאדנה, ובשל נכותו נאלץ לפרוש משירות פעיל בים.
בשנים הבאות התמקד בעיבוד רשימותיו וביצירת מפות ימיות.
ב-1817 פרסם את ספרו "קאראמאניה – תיאור קצר של חופיה הדרומיים של אסיה הקטנה ושרידי עתיקותיה".
הספר כלל מידע על אתרי עתיקות שבהם ביקר וכן תרשימים שלהם.
ב-1829 נבחר כעמית בחברה האסטרונומית המלכותית .
באותה שנה, והוא בן 55, מונה לתפקיד ההידרוגרף הראשי של הצי המלכותי וכיהן בו במשך 26 שנים.
בתקופת כהונתו נעשה מאגר המפות של האדמירליות למרכז מדידות ומיפוי פורה.
בפרישׁתו מנה קטלוג המפות קרוב ל-2,000 מפות שמהן נדפסו כ-130,000 עותקים (מחציתם סופקו לצי הבריטי ומחציתם נמכרו).
עם כניסתו לתפקיד החלה הפקת ספרי ניווט תקינים.
בופורט קידם את הפיתוח והפרסום (החל מ-1833) של לוחות הגאות והשפל בחופי האיים הבריטיים, שהיו תוצאות מחקריו של ידידו ויליאם יוּאֶל.
בדחיפתו החלה ב-1834 הפצה של דפי מידע ליורדי הים מטעם האדמירליות הבריטית.
במסגרת תפקידו פיקח על מצפי הכוכבים בגריניץ' ובכף התקווה הטובה והעניק תמיכה נלהבת לידידו ג'ורג' בידל איירי שמוּנה ב-1834 לאסטרונום המלכותי.
בשנים 1848–1856 עמד בופורט בראש המועצה לתיאום החיפושים אחרי המשלחת של ג'ון פרנקלין שאבדה בהפלגתה לאיתור המעבר הצפון-מערבי בארכיפלג הארקטי הקנדי.
כחבר המועצות של החברה המלכותית, מצפה הכוכבים המלכותי של גריניץ' והחברה הגאוגרפית המלכותית תמך בופורט בפעולות מדעיות של גאוגרפים, אסטרונומים, אוקיינוגראפים, מודדים ומטאורולוגים.
בופורט ליווה את רוברט פיצרוי בהכנות לקראת פיקודו על אה"מ ביגל בהפלגתה השנייה ב-1831, והוא שהמליץ על צירוף צ'ארלס דרווין הצעיר למסע.
למרות התנגדויות, בופורט השיג תמיכה ממשלתית למסעו לאנטארקטיקה ב-1839–1843 של ג'יימס קלארק רוס לחקר אזור הקוטב הדרומי.
בופורט פרש משירות בצי באוקטובר 1846 בגיל 72. שנתיים לאחר מכן הוענקה לו דרגת אביר במסדר האמבט (KCB).
הוא מת בלונדון בגיל 83 ונקבר בגן כנסיית סנט ג'ון ברובע האקני של לונדון.
על שמו של פרנסיס בופורט נקראים סולם בופורט, ים בופורט שמצפון לאלסקה ולקנדה, זרם בופורט באוקיינוס הקרח הצפוני, אי בופורט באנטארקטיקה, צופן בופורט , שבו כתב חלקים מיומניו, וכן אחד האסטרואידים – 9161 Beaufort (התגלה ב-1987).
מארי ג'וזף פרנסואה גרנייה היה קצין צרפתי, מפקח על ענייני הילידים של קוצ'ינצ'ינה ומגלה ארצות.
בסופו של דבר הוא הפך לראש המשלחת לחקירה של נהר המקונג במאה ה-19 בדרום מזרח אסיה.
הוא נולד ב-25 ביולי 1839 בסנט-אטיין, לואר, ונכנס לצבא הצרפתי.
אחרי הפלגות לכיוון ברזיל ובאוקיינוס השקט.
הוא הצטרף לצוות של אדמירל לאונרד ויקטור צ'רנר, אשר מפברואר 1860 עד נובמבר 1861 היה במשלחת בקוצ'ינצ'נה.
לאחר ששהה זמן מה בצרפת, גרנייה חזר למזרח, ובשנת 1862 מונה למפקח על ענייני הילידים בקוצ'ינצ'ינה, והופקד על הנהלת צ'ולון, פרבר של סייגון.
על פי הצעתו החליט המרקיז סאלוף דה לובאט לשלוח משלחת לחקור את עמק נהר המקונג, אך כיוון שגרנייה לא נחשב לבכיר מספיק כדי להפקיד את המשלחת בידיו, הוענקה הסמכות הראשית לקפטן ארנסט דאודאר דה לאגרה.
שנה קודם לכן הוא קיבל פרס משותף עם דייוויד ליווינגסטון ב-1869 בזמן הקונגרס הגאוגרפי באנטוורפן.
הוא התנדב להנהיג משלחת לעיר דאלי, בירתו של הסולטאן סולימאן, הריבון של המורדים המוסלמים ביונאן, סין.
גרנייה ביצע בהצלחה את המשלחת ההרפתקנית הזאת.
כאשר זמן קצר לאחר מכן מפקדו במשלחות לאגרה מת, גרנייה קיבל את הפיקוד על המשלחת, וניהל אותה בבטחה לאורך נהר היאנגצה, ובחוף הסיני.
עם שובו לצרפת הוא התקבל בהתלהבות.
הכנת הדוחות שלו נקטעה על ידי המלחמה הצרפתית-פרוסית, ובזמן המצור על פריז שימש גרנייה כקצין מטה ראשי ופיקד בפועל על הגזרה השמינית.
חוויותיו במהלך המצור פורסמו בעילום שם בפיליטון בעיתון לה טמפס, והופיעו בנפרד בדפוס (1871).
בשובו לקוצ'ינצ'ינה, מצא את הנסיבות הפוליטיות שם שליליות ולא אפשרו המשך חקירה נוספת, ולכן נסע לסין, וב-1873 הלך בעקבות הנתיב העליון של נהר היאנגצה עד למפלים.
גרנייה סיים את חייו בנסיבות במחלוקת פוליטית.
בסוף 1873 הוא נשלח על ידי אדמירל דופרה, מושל קוצ'ינצ'ינה, לטונקין, כדי ליישב מחלוקת בין שלטונות וייטנאם לבין היזם הצרפתי ז'אן דופואיס.
גרנייה היה משוכנע שהגיע הזמן לכיבוש צרפתי של טונקין.
גרנייה כבש את האנוי, בירת טונקין, ב־20 בנובמבר 1873. בשבועות הבאים תפס כוח צרפתי קטן תחת פיקודו את רוב המצודות בדלתא של הנהר האדום.
השלטונות הווייטנאמיים, שנואשו מהקרבות עם הצרפתים וכוחותיהם, פנו אל מנהיג כנופיה סיני ידוע לשמצה, ליו יונגפו, שיבוא לעזרתם עם צבא השודדים שלו - "הדגל השחור".
ב-21 בדצמבר 1873 התקרב ליו יונגפו וכ-600 מחייליו, שצעדו תחת ה"דגל שחור", אל השער המערבי של האנוי.
צבא וייטנאמי גדול הלך בעקבותיהם.
גרנייה החל להפגיז את הדגלים השחורים עם תותח שדה שהיה מוצב מעל השער, וכשהחלו להפגע הפולשים, גרנייה הוביל קבוצה של 18 חיילים צרפתים מהעיר כדי לרדוף אחריהם.
גרנייה, שהוביל שלושה אנשים במעלה הגבעה בקרב כידונים עם השודדים הסינים, נדקר למוות על ידי כמה מהם.
קצין צרפתי נוסף, יצא מהמצודה לעזור לגרנייה אך גם הוא נהרג בראש אנשיו.
שלושה חיילים צרפתים נוספים נהרגו בגיחות אלה, והאחרים ברחו למצודה לאחר נפילת קציניהם.
קולונל תומאזי, היסטוריון הודו-סין הצרפתית, פירט על גרנייה:
בצהריים ב-21 בדצמבר הוא היה בשיחה עם השגרירים כשמתורגמן רץ, והודיע כי חבורות של "דגלים שחורים" תקפו את העיר בשער המערבי.
הוא מיהר מיד למקום, אבל כמה מאנשיו הגיעו לשם לפניו, והאש שלהם הספיקה לאלץ את השודדים לסגת מאחורי משוכות הבמבוק.
תותח של 40 מ"מ הגיע למצודה.
גרנייה החזיק תריסר חיילים, שלושה מהם גררו את התותח הקטן, ועזב את העיר כדי לרדוף אחרי האויב.
כשהתותח לא היה מסוגל לזוז במהירות על פני השדות, הוא השאיר אותו מאחור עם התותחנים.
לאחר מכן הוא חילק את תשעת החיילים שנשארו איתו לשלוש קבוצות.
שתי הקבוצות הראשונות פנו שמאלה וימינה, כדי להתקרב זו אל זו, בעוד הוא צעד באמצע, ואחריו רק שני חיילים.
כקילומטר וחצי מהעיר מצא את עצמו לפני סכר, והחליק ונפל כשניסה לחצות אותו.
כמה מהתוקפים שהיו מאחורי הסכר נמלטו, ואחרים פתחו באש.
באותו רגע היו שני החיילים המלווים של גרנייה 100 מטר מאחוריו.
אחד מהם נהרג מפגיעת כדור.
גרנייה ירה את ששת הכדורים מהאקדח שלו בניסיון להציל את עצמו, אבל השודדים הקיפו אותו, דקרו אותו בחרב וסכין, חתכו את ראשו, השחיתו את גווייתו, וברחו.
שתי הקבוצות האחרות של החיילים, שהגיעו הצליחו רק להחזיר את גופתו להאנוי.
מותו של גרנייה סיים למעשה את התקופה הצרפתית הראשונה בטונקין.
ממשלת צרפת התכחשה למעשיו של גרנייה, ומיהרה לחתום הסכם שלום עם הווייטנאמים, ולנטוש את רוב טענותיה בטונקין.
התהילה הראשית של גרניה נשענת על העובדה ששנים הגה את הרעיון לחקור את המקונג וביצע את החלק הגדול יותר של העבודה.
בסופו של דבר בתקופה הקולוניאלית הצרפתית זכה גם הוא לכבוד בטונקין - גילויו וכיבושו את העיר סללו את הדרך להשתלטות הצרפתית על טונקין בשנות השמונים.
ב־1883, תשע שנים לאחר מותו של פרנסיס גרנייה, נהרג גם קצין הצי הצרפתי אנרי ריבייה בידי השודדים מהדגל השחור, בטונקין, בנסיבות דומות להפליא.
גרנייה וריבייה זכו לכבוד בתקופת הקולוניאלית הצרפתית כשני האישים הצרפתים הבכירים בכיבוש טונקין.
בשנת 1884, במהלך מלחמת סין-צרפת, נקראו על שם שניהם ספינות קרב שהשתתפו בקרב על טונקין.
במהלך המצור על טויאן קואנג (נובמבר 1884 - מרס 1885), אנשיו של ליו יונגפו, שהשתייכו לצבא הסיני הנצור, הקניטו את אנשי חיל המצב הצרפתי בשירה על שני קורבנותיהם המפורסמים ביותר: "גרנייה !
ריבייר!" בשנת 1943 הוציאה הודו-סין הצרפתית בול דואר להנצחת גרנייה.
ספינת מלחמה נקראה על שמו במלחמת העולם השנייה, וספינה נוספת נבנתה בשנות השבעים ופעילה בסיוע הומניטרי באזורים שונים בעולם.
פרנסיס דנבי היה צייר אירי מהתקופה הרומנטית.
נופיו הדמיוניים והדרמטיים היו דומים לאלה של ג'ון מרטין.
דנבי פיתח את סגנון הדמיוני שלו והיה הדמות המרכזית בקבוצת אמנים שקיבלו את הכינוי האסכולה של בריסטול.
תקופת ההצלחה הגדולה ביותר שלו הייתה בלונדון בשנות העשרים של המאה ה-19.
יליד דרום-מזרח אירלנד, ב־16 בנובמבר 1793, היה אחד מתאומים.
אביו, ג'יימס דנבי, עיבד חווה קטנה בבעלותו בסמוך לווקספורד, אך לאחר מותו, בשנת 1807, המשפחה עברה לדבלין, כאשר פרנסיס היה עדיין תלמיד בית ספר.
הוא החל לתרגל רישומים בבתי הספר של חברת רויאל בדבלין.
אצל האמן ג'יימס ארתור אוקונור, החל לצייר נופים.
דנבי התוודע גם לג'ורג' פטרי.
בשנת 1813 עבר דנבי ללונדון יחד עם אוקונור ופיטרי.
לקבוצה זו לא היו משאבים כספיים מספיקים, והם נאלצו לחזור לאירלנד.
בבריסטול הם עשו הפסקה, ודנבי, גילה שהוא יכול להשיג סכומים מזעריים עבור ציורי צבעי מים, ונשאר שם.
לאחר זמן מסוים הוא שלח לתערוכות בלונדון תמונות חשובות.
ציורי השמן הגדולים שלו משכו תשומת לב.
ב־1818/19, דנבי היה חבר בקבוצת האמנים הבלתי פורמלית שהתפרסמה כאסכולת בריסטול, והשתתף במפגשיהם בערבים וצייר רישומים מטיוליהם בסביבה.
בציור "נקיק האבון" (1822) מופיעות דמויות המתארות את המקום שהיה מועדף לבקור על ידי הקבוצה.
הוא נשאר מחובר עם חבריו בבריסטול במשך כעשור, אפילו לאחר שעזב את העיר בשנת 1824.
הקבוצה התגבשה בתחילה סביב אדוארד בירד, ודנבי בסופו של דבר החליף את בירד כדמותו המרכזית.
לציור הז'אנר של בירד היה סגנון נטורליסטי וצבעים עזים, והשפעתו נראית על הסגנון של דנבי.
דוגמאות לכך הן הטיפול של דנבי בדמויות ב"נערים שטים בסירה קטנה" (בערך 1821) ו"יציאת ישראל ממצרים" (1825).
דנבי היה מקורב גם לאדוארד וילייר ריפיל, שסגנונו התפתח לצד זה של דנבי בהשפעת בירד.
אמני בריסטול, ובמיוחד פרנסיס גולד, השפיעו על דנבי בסגנון הדמיוני והפיוטי.
לג'ורג' קמברלנד, עוד אחד מחברי הקבוצה, היו קשרים רבים בלונדון.
בשנת 1820 כאשר פרנסיס דנבי הציג בלונדון, השתמש קומברלנד בקשריו כדי לקדם את חברו דנבי.
ישנן עדויות מהתכתבויותיהם כי קמברלנד הציע נושאים שדנבי יצייר.
בשנת 1825 הוא נבחר כחבר עמית באקדמיה המלכותית.
הוא עזב את בריסטול ללונדון ובשנת 1828 הציג את "החותם השישי" שלו במכון הבריטי, וקיבל מאותו גוף פרס של 200 גיני.
לאחר תמונה זו הוא צייר שתיים נוספות בנושא האפוקליפסה.
בשנת 1829 אשתו של דנבי נטשה אותו, ברחה עם הצייר פול פלקונר פול.
דנבי עזב את לונדון, והצהיר שלעולם לא יחיה שם שוב, וכי האקדמיה, במקום לעזור לו, השתמשה בו בצורה מניפולטיבית.
במשך עשור הוא התגורר באגם ז'נבה בשווייץ, וצייר רק מדי פעם.
בהמשך עבר לפריז לתקופה קצרה.
הוא חזר לאנגליה בשנת 1840, כאשר בניו, ג'יימס ותומאס, שניהם אמנים, התבגרו.
דנבי הציג באותה שנה את ציורו הגדול הדרמטי - "המבול", שזכה להצלחה.
ההצלחה החזירה מחדש את המוניטין והקריירה שלו.
הוא חי את שנותיו האחרונות באקסמות' בדבון, שם נפטר ב-9 בפברואר 1861.
יחד עם ג'ון מרטין, וילאם טרנר, דנבי נחשב לאחד החשובים באומנים הבריטים בתקופה הרומנטית.
שני בניו של דנבי היו ציירי נוף.
המבוגר, ג'יימס פרנסיס דנבי (1816-75), הציג באקדמיה המלכותית.
"הוא הצטיין בתיאור זריחה ושקיעה." הצעיר, תומאס דנבי (1817-86), התמחה בצבעי מים של סצנות וולשיות.
פרנסיס ג'וזף הארווי הוא איש ממשל אמריקאי, שכיהן כמזכיר הצבא של ארצות הברית מנובמבר 2004 ועד מרץ 2007.
פרנסיס הארווי נולד וגדל בלטרוב, פנסילבניה.
הוא בעל תואר בוגר במדעים במטלורגיה ובהנדסת חומרים מאוניברסיטת נוטרדאם שבאינדיאנה ובעל תואר דוקטור בתחומים אלו מאוניברסיטת פנסילבניה.
במשך רוב רובה של הקריירה שלו עבד הארווי בתאגידים שסיפקו מוצרים ושירותים עבור הממשלה הפדרלית, במיוחד עבור מחלקת ההגנה, והיא כללה שנה בשירות הממשלה.
הוא היה מעורב ביותר מעשרים מיזמי הגנה מרכזיים בכל זרועות הכוחות המזוינים של ארצות הברית, כולל מיזמים הקשורים לטנקים, טילים, צוללות, אוניות שטח, מטוסים ולוויינים.
בנוסף, היה חבר במועצה המדעית של הצבא בסוף שנות ה-90, ביקר במתקנים רבים של צבא ארצות הברית והשתתף במחקרים המוקדמים שסייעו להגדיר את מערכות שדה הקרב העתידי.
במשך שנה היה חבר בתוכנית "חברי הבית הלבן" ועוזר במשרדו של מזכיר ההגנה הרולד בראון בסוף שנות ה-70.
הארווי החזיק במגוון של תפקידים מקצועיים ותפקידי ניהול בתאגיד וסטינגהאוס בין השנים 1969–1997, כולל נשיא קבוצת מערכות האלקטרוניקה, נשיא החברה לשירותים לממשלה ולסביבה מנהל התפעול הראשי של קבוצת התעשיות והטכנולוגיות עתירות התקציב.
לפני מינויו כמזכיר הצבא הוא היה גם המנהל וסגן יושב ראש מועצת המנהלים של חברת דורטק (Duratek), חברה בבעלות קבוצת קרלייל שמתמחה בטיפול בפסולת רדיואקטיבית, חומרים מסוכנים, ושאר סוגי פסולת.
הוא גם היה המנהל וסגן יושב ראש מועצת המנהלים של חברה אחרת בבעלות קבוצת קרלייל, IT Group, שסיפקה שירותי סביבה ללקוחות מסחריים וצבאיים.
בנוסף, הוא היה חבר דירקטוריון בכמה תאגידים נוספים.
ב-15 בספטמבר 2004 מונה הארווי על ידי הנשיא ג'ורג' ווקר בוש למזכיר ההגנה של ארצות הברית.
פרשת המרכז הרפואי וולטר ריד
בעקבות "שערוריית ההזנחה במרכז הרפואי של הצבא על שם וולטר ריד" , הודיע הארווי ב-2 במרץ 2007 על התפטרותו שנכנסה לתוקף ב-9 במרץ לאחר שהתבקש לעשות כן על ידי מזכיר ההגנה רוברט גייטס.
בזכרונותיו, הזכיר גייטס שהארווי מינה כמפקד הזמני של המרכז הרפואי את קצין הרפואה הראשי של צבא ארצות הברית, קוויל קילי.
המינוי "התקבל במורת רוח על ידי לוחמים פצועים רבים ועל ידי בני משפחותיהם", שכן רבות מהבעיות הללו צצו במהלך תקופת הפיקוד הקודמת של קילי על המרכז הרפואי.
גייטס תיאר את הארווי כ"אדם טוב שנתן שירות מכובד לארצו.
פיטרתי אותו מפני שברגע שנודעו לו הנסיבות ב'וולטר ריד', הוא לא התייחס לבעיות בצורה מספיק רצינית".
קיים הסבר חלופי לסיבה לבקשה מהארווי להתפטר שמתואר בספר "שיעורי מנהיגות של חברי הבית הלבן" מאת צ'ארלס פ.
בהקדמה לספר מצוין ש"הוא אולץ להתפטר בפתאומיות לכאורה על דרך טיפולו במתרחש במרכז הרפואי וולטר ריד, אך במציאות, הסיבה הייתה על עמידתו התקיפה בסוגיית תקציב הצבא".
פרנסיס גריינג'ר היה פוליטיקאי אמריקאי, שכיהן כחבר בית הנבחרים של ארצות הברית וכמנהל הכללי של דואר ארצות הברית.
ב־1836 הוא היה מועמד המפלגה הוויגית לתפקיד סגן הנשיא בבחירות לנשיאות של 1836, והיחידי אי פעם שהפסיד בהצבעה לתפקיד זה שנערכה בסנאט.
פרנסיס גריינג'ר נולד בסאפילד, קונטיקט למשפחה שבלטה בתחום הפוליטי.
אביו, גדעון גריינג'ר, היה חבר בית הנבחרים של קונטיקט, ולאחר מכן מונה על ידי הנשיא תומאס ג'פרסון כמנהל הכללי של הדואר, ובתפקיד זה הוא היה האדם שכיהן בו במשך תקופת הכהונה הארוכה אי פעם.
אמו הייתה מיינדוול לבית פיז.
בן דודו, איימוס פלפס גריינג'ר, כיהן גם הוא שתי תקופות כהונה בבית הנבחרים של ארצות הברית.
ב־1811 סיים גריינג'ר לימודים קלאסיים בקולג' ייל.
ב־1814 הוא עבר עם אביו לקנאינדייגואה שבמדינת ניו יורק, שם הוא למד משפטים וב־1816 הוא התקבל ללשכת עורכי הדין והחל לעסוק במקצוע.
גריינג'ר החל את הקריירה הפוליטית שלו כחבר באספה המדינתית של ניו יורק בשנים 1826–1828 ובשנים 1830–1832. הוא התמודד ללא הצלחה בבחירת למשרת סגן מושל ניו יורק ב־1828 ובבחירות למשרת מושל ניו יורק ב־1830 וב־1832 מטעם המפלגה הלאומית הרפובליקנית (מתנגדי אנדרו ג'קסון).
ב־1834 נבחר גריינג'ר לבית הנבחרים של ארצות הברית ושירת בו בשנים 1835–1837.
ב־1836 לא עלה בידה של המפלגה הוויגית להסכים על מועמד מטעמה לנשיאות.
גריינג'ר היה מועמד אזורי מטעמה לתפקיד סגן הנשיא במדינות הצפון ובמדינות הגבול כשותפו למירוץ של ויליאם הנרי הריסון, אם כי במסצ'וסטס הוא התמודד כשותפו למרוץ של דניאל ובסטר.
אף על פי שמועמד הדמוקרטים מרטין ואן ביורן הבטיח לעצמו מספיק קולות בחבר האלקטורים כדי להיבחר לנשיאות, 23 האלקטורים של וירג'יניה סירבו להצביע לשותפו למרוץ ריצ'רד ג'ונסון, שכתוצאה מכך חסר לו קול אחד בלבד כדי להיבחר.
כתוצאה מכך התפצלו הקולות בין ג'ונסון, גריינג'ר, ג'ון טיילר ויליאם סמית', שאף אחד מהם לא השיג את הרוב הנדרש.
עקב כך הועברה ההצבעה על בחירת סגן הנשיא לסנאט שייבחר בין שני המועמדים שזכו למרבית הקולות, ג'ונסון וגריינג'ר, זאת על פי התיקון ה-12 לחוקת ארצות הברית, והייתה זו הפעם היחידה בהיסטוריה של ארצות הברית שאירע מקרה כזה.
בשל העובדה שהסנאט היה מורכב אז מ־35 דמוקרטים ו־17 ויגים, סיכוייו של גריינג'ר להיבחר אפסו והוא הובס בהצבעה כאשר זכה בה ב־16 קולות מול 33 הקולות שהצביעו עבור ג'ונסון.
בבחירות הכלליות של אותה שנה התמודד גריינג'ר כמועמד לבית הנבחרים אך גם פה הוא לא נחל הצלחה.
שנתיים לאחר מכן עלה בידו להיבחר והוא כיהן שוב בבית הנבחרים בשנים 1839–1841.
ב־1841 מונה גריינג'ר לתפקיד המנהל הכללי של דואר ארצות הברית בקבינט של הנשיא ויליאם הנרי הריסון ובתפקיד זה הוא כיהן ממרץ ועד ספטמבר אותה שנה.
הוא התפטר מתפקידו יחד עם כל חברי הקבינט הוויגים של הנשיא החדש לאחר מותו הפתאומי של הריסון, ג'ון טיילר, בהוראתו של מנהיג המפלגה הנרי קליי.
לאחר מכן הוא נבחר בבחירות ביניים לבית הנבחרים במקומו של ג'ון גרייג שהתפטר.
הוא כיהן בבית הנבחרים ממרץ 1841 ועד מרץ 1843 ובבחירות של 1842 לא הוצגה מועמדותו לבחירה מחדש.
כתומך של פשרת 1850, הוביל גריינג'ר את תומכיו של הנשיא מילרד פילמור, קבוצה שנודעה בכינוי "הוויגים הכסופים אפורים", זאת בשל שערו הכסוף של גריינג'ר.
סיעה זו המשיכה להתעמת עם מתנגדי הפשרה בראשותו של ויליאם סיוארד עד לקריסתה של המפלגה הוויגית ב־1855.
כיושב ראש הוועדה המנהלת הלאומית של המפלגה הוויגית בשנים 1856–1860, הצטרף גריינג'ר לקריאה להקמתה של מפלגת האיחוד החוקתי שהתקיימה במאי 1860. לאחר מכן הוא השתתף בוועידת השלום שהתקיימה בוושינגטון די.
ב־1861 במטרה לנסות למנוע את פריצתה של מלחמת האזרחים.
גריינג'ר נשא לאישה את קורנליה ואן רנסלר, נכדתו של בריגדיר גנרל רוברט ואן רנסלר, שהיה חבר בקונגרס הפרובינציאלי של מדינת ניו יורק במהלך המהפכה האמריקאית ובהמשך חבר האספה המדינתית של ניו יורק.
הבית בו התגוררו בני הזוג גריינג'ר בקנאינדייגואה בשנים 1817 –1827 ידוע כיום בשם "בית פרנסיס גריינג'ר" וב־1984 הוא נרשם במרשם הלאומי של מקומות היסטוריים לבני הזוג נולדו בת, בן ובת שנייה שנפטרה בלידתה יחד עם אמה ב־1823. בתו, אדל גריינג'ר נישאה לג'ון אליוט תאייר.
לאחר מותו היא נישאה מחדש לרוברט צ'ארלס וינתרופ, סנאטור וחבר בית הנבחרים שכיהן כיושב ראש בית הנבחרים.
בנם, גדעון גריינג'ר השני, נישא לאייספין פירסון, בתו של חבר בית הנבחרים אייזק פירסון.
פרנסיס גריינג'ר נפטר בקנאינדייגואה ב־31 באוגוסט 1868 ונטמן בבית הקברות וודלאון המקומי.
הכומר פרנסיס בראון (באנגלית ; ), היה חוקר שפות שמיות אמריקאי, נולד בהנובר, ניו המפשייר.
אביו, סמואל גילמן בראון (1813–1885), היה נשיא מכללת המילטון בין השנים 1867–1881. סבו, פרנסיס בראון, היה נשיא דארטמות' קולג' והיה מעורב בפסק דין קולג' דארטמות' נגד וודוארד.
פרנסיס למד באקדמיית פיליפס, באנדובר מסצ'וסטס עד 1866, בדארטמות' קולג' עד 1870 ובUnion Theological Seminary עד שנת 1877, ולאחר מכן למד בברלין.
בשנת 1879 התמנה כמרצה בפילולוגיה מקראית ב-Union Theological Seminary, בשנת 1881 כפרופסור חבר בתחום זה, ובשנת 1890 פרופסור לעברית ולשפות שמיות.
עבודותיו של בראון זיכו אותו בתואר דוקטור לתאולוגיה מאוניברסיטת גלאזגו (1901), ול- Doctor Litterarum מאוניברסיטת אוקספורד, וכן "דוקטור לשם כבוד" מדארטמות' ומאוניברסיטת ייל.
רוב פרסומיו היו בתחום הלשון והלקסיגרפיה בלבד.
עבודתו החשובה ביותר הייתה "מילון העברית המקראית" ( A Hebrew and English Lexicon of the Old Testament ידוע כיום כ-Brown–Driver–Briggs,או BDB, בראון דרייוור ובריגס) שיצא בשנת 1906, עליו עבד יחד עם דרייבר ובריגז.
מילון זה הרחיב את מילון העברית המקראית של גזניוס בתרגום לאנגלית של אדוארד רובינסון.
הוא תרם גם לאנציקלופדיה ביבליקה.
פרנסיס היימן היה צייר ומאייר אנגלי שהפך לאחד החברים המייסדים של האקדמיה המלכותית לאמנויות בשנת 1768, ומאוחר יותר הספרן הראשון שלה.
היימן נולד באקסטר, מחוז דבון.
החל את הקריירה האמנותית שלו כצייר תפאורות בתיאטרוני דרורי ליין בלונדון (שם הופיע גם בתפקידים מינוריים) לפני שהקים אולפן בסנט מרטין ליין.
כאמן רב תכליתי שהושפע מסגנון הרוקוקו הצרפתי, הוא השיג פרסום מסוים במהלך שנות ה-40 של המאה ה-18 באמצעות ציורים דקורטיביים בגני ווקסהול בלונדון.
היימן היה גם צייר פורטרטים וצייר היסטוריה.
הוא תרם 31 תמונות למהדורה משנת 1744 של מחזותיו של ויליאם שייקספיר מאת סר תומאס הנמר, ובהמשך צייר דמויות של שחקנים רבים בתפקידים שייקספיריים, כולל דייוויד גאריק בתפקיד ריצ'רד השלישי (1760).
הוא גם אייר את "פמלה", רומן מאת סמיואל ריצ'רדסון, "גן העדן האבוד" של ג'ון מילטון.
תרגומו של טוביאס סמולט ל"דון קישוט" ויצירות ידועות אחרות.
בשנות ה-60 של המאה ה-18 הוזמן היימן על ידי ג'ונתן טיירס, הבעלים של גני ווקסהול ואחוזת דנבי, לצייר סדרה של ציורי היסטוריה רחבי היקף המתארים ניצחונות בריטים במלחמת שבע השנים.
תלמידיו כללו את מייסון צ'מברלין, נתנאל דאנס-הולנד, ג'ון תומאס סיטון ולמואל פרנסיס אבוט, והוא גם השפיע רבות על תומאס גיינסבורו.
עם ג'ושוע ריינולדס, היימן היה מעורב באופן פעיל בהקמת אגודת האמנים, מבשרת האקדמיה המלכותית, בראשית שנות ה-60.
היימן נפטר בשנת 1776 ונקבר בקבר לא מסומן בכנסיית סנט אן, סוהו.
פרנסיס דיינה היה עורך דין, משפטן ומדינאי אמריקאי ממסצ'וסטס.
הוא שימש כציר הקונגרס הקונטיננטלי בשנים 1777–1778 וב-1784. הוא חתם על תקנון הקונפדרציה.
אשתו אליזבת הייתה בתם של אן רמינגטון וויליאם אלרי, שחתום על מגילת העצמאות.
הוא היה גם חותנו של וושינגטון אלסטון, צייר ומשורר ידוע ושימש כשליח ארצות הברית לרוסיה בשנים 1780–1783.
פרנסיס נולד בצ'ארלסטאון, מסצ'וסטס, בנו של עורך הדין ריצ'רד דיינה.
הוא התחנך בהרווארד שם סיים את לימודיו בשנת 1762, ואז התקבל ללשכת עורכי הדין ולאחר מכן בנה קריירה משפטית מוצלחת בבוסטון.
בהיותו מתנגד למדיניות הקולוניאלית הבריטית, הפך למנהיג בני החירות ונבחר לראשונה לקונגרס המחוזי (המהפכני) של מסצ'וסטס בשנת 1774. בשנת 1775 הקונגרס הקונטיננטלי שלח אותו לאנגליה בניסיון לא מוצלח ליישב את ההבדלים בין העמים.
הוא חזר בשנה שלאחר מכן, משוכנע שהסדר ידידותי לסכסוך אינו אפשרי ונבחר כציר לקונגרס הקונטיננטלי בשנת 1777, שם חתם על תקנון הקונפדרציה בשנת 1778. כחבר בגוף האחרון הוא הפך ליו"ר.
בינואר 1778 כחבר הוועדה שמונתה לבקר את האלוף ג'ורג' וושינגטון בוואלי פורג', התייעץ עמו בנוגע לארגון מחדש של הצבא.
ועדה זו שהתה במחנה כשלושה חודשים וסייעה לוושינגטון בהכנת תוכנית ארגון מחדש שאימץ הקונגרס.
בשנה זו הוא היה גם חבר בוועדה שתבחן את הצעת הפיוס של לורד נורת', שהתנגד לה בתוקף.
דיינה עזב את הקונגרס כדי ללוות את ג'ון אדמס לפריז כמזכיר של המשלחת הדיפלומטית.
בשנת 1780 הוא מונה לשר האמריקני לאימפריה הרוסית וכשליח רשמי מטעם ארצות הברית ברוסיה, אף שהוא מעולם לא זכה להכרה רשמית מיקטרינה הגדולה, הוא נשאר בפטרבורג עד 1783.
משימתו של דיינה הייתה לחתום בפטרבורג על אמנה להצטרפותה של ארצות הברית למדיינות נייטרלית ולנהל משא ומתן על חוזה ידידות וסחר עם רוסיה.
דיינה הגיע לפטרבורג מאמסטרדם, אותה עזב ב-7 ביולי 1780 והגיע לפטרבורג ב-27 באוגוסט 1781. את דיינה ליווה ג'ון אדמס כמזכיר, לימים שגריר ארצות הברית ברוסיה ולאחר מכן נשיא ארצות הברית.
במהלך שליחותו ברוסיה, סמך דיינה על תמיכתו של ראש משרד החוץ ניקיטה פנין, אך האחרון בדיוק באותה תקופה לקח חופשה ופרש לאחוזתו, שלאחריה השפעתו בחצר הקיסרית נחלשה באופן משמעותי: התפתחות מדיניות החוץ הושפעה יותר ויותר.
אלכסנדר בזבורודקו וגריגורי פוטיומקין השפיעו על מדיניות הקיסרית.
בנוסף, שגריר בריטניה ברוסיה ג'יי האריס התנגד באופן פעיל לדיינה.
כתוצאה מכך הודיע פרנסיס דיינה רשמית לממשלת האימפריה הרוסית על מינויו לתפקיד השליח האמריקאי בסנקט פטרבורג רק ב-24 בפברואר (7 במרץ) 1783. אך חידוש משימת התיווך הרוסית-אוסטרית במרץ 1783 הביא לסירובה של הקיסרית יקטרינה השנייה לקבל את תעודות השגריר שלו.
ב-12 באפריל (23) הודיע סגן קנצלר האימפריה הרוסית אוסטרמן, שעמד באותה עת בראש משרד החוץ, לדיינה כי עד לחתימת חוזה השלום הסופי, הקיסרית אינה יכולה לקבל את השליח האמריקני, מכיוון שהדבר אינו עולה בקנה אחד עם כללי הנייטרליות והצביע על הצורך להציג תעודה חדשה.
יקטרינה עצמה לא ייחסה חשיבות לנושא האמריקני ומלחמתם בבריטניה והעניקה עדיפות לבעיות אירופאיות, ומעל לכל – לסיפוח חצי האי קרים.
במכתבה לבריאטינסקי ומרקוב בפריס, היא כתבה: "כאשר כיבוש חצי האי קרים הופך לציבורי, ואז לשאלות שהופנו בפניך ובאופן אחר בשיחותיך, אתה יכול, בעקבות הסיבות המתוארות במניפסט, לומר בתמימות שרוסיה לא התערבה בזמנו בענייני אנשים אחרים, כגון כיבוש קורסיקה, הכרה בעצמאות הכפרים האנגלים באמריקה וכדומה..."
כמעט באותה שעה, ב-1 באפריל 1783, החליט הקונגרס לקרוא לדיינה חזרה מרוסיה.
לאחר שקיבל את ההודעה, ב-28 ביולי (8 באוגוסט) 1783 הודיע לאוסטרמן על כוונתו לעזוב את פטרבורג.
באופן אירוני, דיינה עזב את פטרבורג ב-24 באוגוסט (3 בספטמבר) 1783, יום לאחר חתימת חוזי השלום בוורסאי שהסתיימה במלחמת העצמאות האמריקאית.
לאחר שובו הוא נבחר שוב לקונגרס הלאומי בשנת 1784. ב-1785 מונה דיינה לבית המשפט העליון של מסצ'וסטס, ושימש שם עד 1806, כשופט ראשי לאחר 1791. היה תומך נלהב באימוץ החוקה הפדרלית, הוא היה חבר באמנת המדינה שאשררה אותה בשנת 1788 והיה אחד היועצים המשפיעים ביותר על מנהיגי המפלגה הפדרליסטית.
בשנת 1792 הוקמה חברה לבניית גשר לקאמברידג'פורט מעל נהר צ'ארלס.
זה הפך לגשר ווסט בוסטון, לימים האתר של גשר לונגפלו כיום.
יחד עם דיינה, חלק מבעלי המניות המקוריים כללו את מונגו מקאי, אוליבר וונדל, ג'יימס סאליבן, הנרי ג'קסון, ויליאם ווטמור, הריסון גריי אוטיס, פרס מורטון, סמואל פרקמן, צ'ארלס בולפינץ', ג'וזף בלייק, הנרי פרנטיס, ג'ון דרבי, כיילב דייוויס, ג'ון ווינטרופ וג'ון אוסטין.
דיינה פרש מהחיים הציבוריים בשנת 1806. הוא היה חבר צ'רטר באקדמיה האמריקאית לאמנויות ומדעים בשנת 1780 ותמך באופן פעיל בצמיחת אוניברסיטת הרווארד.
בנו, ריצ'רד הנרי דיינה האב, היה משורר ומבקר ספרות חשוב וכן עורך דין.
נכדו, ריצ'רד הנרי דיינה ג'וניור (1815–1882) היה עורך דין וסופר ידוע שכיהן כפרקליט במסצ'וסטס וכתב את הספר "שנתיים לפני התורן".
דיינה הלך לעולמו בקיימברידג', מסצ'וסטס ונקבר בחלקת הקבורה העתיקה של קיימברידג'.
פרנסיס בברלי בידל היה עורך דין ושופט אמריקאי, שכיהן כתובע הכללי של ארצות הברית בתקופת מלחמת העולם השנייה.
הוא גם שימש כשופט האמריקאי הראשי במשפטי נירנברג.
קודם לכן הוא כיהן כשופט פדרלי בבית המשפט הפדרלי השלישי לערעורים של ארצות הברית.
פרנסיס בידל נולד בפריז, צרפת כאשר משפחתו התגוררה שם.
הוא היה אחד מארבעת בניהם של פרנסס בראון (לבית רובינסון) ושל אלגרנון סידני בידל, פרופסור בבית הספר למשפטים של אוניברסיטת פנסילבניה.
הוא היה נכד-נכדו של אדמונד רנדולף, מושל וירג'יניה השביעי, מזכיר המדינה השני של ארצות הברית, והתובע הכללי הראשון של ארצות הברית.
בידל סיים את לימודיו בבית הספר גרוטון, שם הוא היה פעיל באיגרוף.
ב-1909 הוא סיים לימודי תואר ראשון בקולג' הרווארד וב-1911 תואר בוגר במשפטים בבית ספר למשפטים של אוניברסיטת הרווארד.
את הקריירה שלו החל בידל כעוזר המשפטי של שופט בית המשפט העליון אוליבר ונדל הולמס הבן בשנים 1911–1912. ב-27 השנים הבאות הוא עסק בעריכת דין בפילדלפיה.
בבחירות לנשיאות של 1912 הוא תמך במועמדותו של הנשיא לשעבר תאודור רוזוולט שהתמודד אז לכהונה נוספת ללא הצלחה מטעם המפלגה הפרוגרסיבית.
במלחמת העולם הראשונה שירת בידל לזמן קצר כטוראי בצבא ארצות הברית וכעוזר מיוחד לתובע הפדרלי של המחוז המזרחי של פנסילבניה בשנים 1922–1926.
בשנות ה-30 של המאה ה-20 שימש בידל במספר תפקידים בממשל הפדרלי.
ב-1934 מינה אותו הנשיא פרנקלין דלאנו רוזוולט כיושב ראש המועצה הלאומית ליחסי עבודה.
בפברואר 1939 מינה אותו רוזוולט כשופט פדרלי בבית המשפט הפדרלי השלישי לערעורים של ארצות הברית במקומו של ג'וזף בפינגטון.
בסוף אותו חודש אישר הסנאט של ארצות הברית את המינוי ובמרץ הוא הכל לכהן בתפקיד.
הוא כיהן על כס השיפוט שנה אחת בלבד ואז התפטר כדי להתמנות כפרקליט המדינה של ארצות הברית.
גם במשרה זו הוא שימש לזמן קצר כאשר רוזוולט מינה אותו ב-1941 כתובע הכללי של ארצות הברית.
בתקופה זו הוא גם שימש כיועץ המשפט הראשי של ועדת הקונגרס המיוחדת לחקירת רשות עמק טנסי בשנים 1938–1939 וכמנהל שירות ההגירה והאזרוח (INS) במחלקת המשפטים של ארצות הברית ב-1940.
בתקופת מלחמת העולם השנייה עשה בידל שימוש בחוק הריגול של 1917 כדי לנסות לסגור "פרסומים מזיקים", שכללו את כתב העת "צדק חברתי" של הכומר צ'ארלס קוגלין.
בידל העמיד לדין כמה אנשים וארגונים בולטים מהשמאל הפוליטי על פי חוק סמית'.
ב-1941 הוא אישר את העמדתם לדין של 29 חברי מפלגה העובדים הסוציאליסטית, במהלך שספג ביקורת מצד האיגוד האמריקאי לחירויות אזרחיות.
על פי חוק זה הוא גם ניסה לגרש ללא הצלחה את איש האיגוד המקצועי הארי ברידג'ס.
ב-1942 היה בידל מעורב במקרה בו בית דין צבאי שמונה על ידי הנשיא רוזוולט כדי לשפוט שמונה סוכנים נאצים על ריגול ועל תכנון מעשי חבלה בארצות הברית כחלק ממבצע פסטוריוס.
בידל הגיב לטענה זו באומרו שלגרמנים אין את הזכות להישפט בבית משפט אזרחי בשל מעמדם כלוחמים בלתי חוקיים.
בית המשפט העליון קבע בפסק הדין "אקס פאטרה קווירין" שהוועדה הצבאית שהוקמה כדי לשפוט את הגרמנים הוקמה על פי חוק.
ב-3 באוגוסט אותה שנה הורשעו כל שמונת הגרמנים ונגזר עליהם עונש מוות.
חמישה ימים לאחר מכן הוצאו להורג שישה מתוכם בכיסא החשמלי והשניים האחרים נשפטו לתקופות מאסר בשל העובדה שהם הסגירו מרצונם את חבריהם ל-FBI.
ב-1948 שוחררו השניים מהכלא ושבו לגרמניה.
בידל היה הפקיד הבכיר היחידי בממשל רוזוולט שהתנגד לכליאת היפנים בארצות הברית כבר מראשיתה.
ב-1943 לאחר שכליאת היפנים כבר בוצעה, הוא ביקש מהנשיא שיורה על סגירת המחנות: "הנוהג הנוכחי של החזקת אזרחים אמריקאים נאמנים במחנות ריכוז לזמן ארוך יותר מהנחוץ הוא מסוכן ומעורר שאט נפש לעקרונות של הממשלה שלנו".
רוזוולט התנגד לבקשתו של בידל והמחנות נסגרו רק שנה לאחר מכן.
בידל הגביר את המאמצים של מחלקתו לטובת זכויות האזרח של האפרו-אמריקאים כאשר הנחה את התובעים הפדרליים לנהל את התביעות שלהם כנגד עבודת כפייה במדינות הדרום.
לבקשתו של הנשיא הארי טרומן התפטר בידל לאחר מותו של הנשיא רוזוולט.
זמן קצר לאחר מכן מניה טרומן את בידל כשופט במשפטי נירנברג.
ב-1947 מינה אותו טרומן כנציג ארצות הברית במועצה הכלכלית-חברתית של האומות המאוחדות.
לאחר שהמפלגה הרפובליקנית סירבה לאשר את המינוי, ביקש בידל מטרומן לסגת מההחלטה.
ב-1950 הוא מונה כיושב ראש הארגון "אמריקאים למען פעולה דמוקרטית" .
בתפקיד זה הוא שימש שלוש שנים.
בעשור הבא הוא כתב שני כרכים של זכרונותיו: "עבר מזדמן" (A Casual Past) ב-1961 ו"בסמכות קצרה" (In Brief Authority) ב-1962. תפקידו האחרון היה לשמש כיושב ראש ועדת הזיכרון לפרנקלין ד.
ב-1918 נשא בידל לאישה את המשוררת קתרין גריסון צ'פין.
פרנסיס בידל נפטר ב-4 באוקטובר 1968 מהתקף לב בבית הקיץ שלו בקייפ קוד בגיל 82. הוא נטמן בכנסיית סנט תומאס שבווייטמארש, פנסילבניה.
כשרון הכתיבה של בידל התגלה עוד זמן רב לפני פרסום הביוגרפיות שלו.
ב-1927 הוא כתב רומן אודות החברה בפילדלפיה, The Llanfear Pattern.
ב-1942 הוא כתב ספר אודות שלושים שנות היכרותו עם אוליבר ונדל הולמס בביוגרפיה שנקראה "כבוד השופט הולמס" (Mr.
Justice Holmes), שפורסמה ב-1944, ועובדה ב-1946 למחזה בברודוויי וב-1950 לסרט בשם "היאנקי הנפלא" .
ב-1944 הוא פרסם את הספר "חשיבה דמוקרטית והמלחמה" (Democratic Thinking and the War).
ספרו משנת 1949 "התקווה הטובה ביותר של העולם" (The World's Best Hope) סקר את תפקידה של ארצות הברית בתקופה שלאחר המלחמה.
ב-1963 נבחר בידל כעמית באקדמיה האמריקאית לאמנויות ולמדעים.
בסרט נירנברג משנת 2000 גולמה דמותו של בידל על ידי לן קאריו.
מחזה על דמותו בשם "לנסות" הועלה בשנת 2004 על ידי ג'ואנה גלאס, שהייתה מזכירתו האישית בשנים 1967–1968.
פרנסיס גרינוויי היה אדריכל יליד אנגליה, שהועבר לאוסטרליה כנידון בגין עבירת זיוף שהוסב מגזר דין מוות.
בניו סאות' ויילס עבד אצל המושל, כארכיטקט הממשלה הראשון באוסטרליה.
הוא התפרסם ונודע בזכות עבודתו שהוצגה בבניינים כמו כנסיית סנט מתיאו בווינדזור, ניו סאות' ויילס, כנסיית סנט ג'יימס, סידני והייד פארק, סידני.
גרינווי נולד במנגוטספילד, גלוסטרשייר (בריסטול), בנם של פרנסיס גרינווי ואן ווב.
גרינוויי הפך לאדריכל בבריסטול ובבאת'.
הבניין היחיד שנותר בבריטניה הוא מועדון קליפטון בבריסטול, במקור היה מלון קליפטון.
בשנת 1809 הוא פשט את הרגל ובשנת 1812 הודה באשמת בזיוף מסמך כספי ונידון למוות.
גזר הדין הזה הוסב מאוחר יותר לגירוש של 14 שנים.
בעודו ממתין לגירוש לסידני, בילה גרינוויי בכלא בבריסטול, שם השלים ציורים המתארים סצנות בתוך הכלא.
גרינוויי הגיע לסידני שבניו סאות' ויילס עם הגנרל יואיט בפברואר 1814 כדי לרצות את עונשו.
על סיפון הספינה היה המנתח ד"ר ג'ון האריס שהיה אמור להעניק לגרינוויי את המשימה הפרטית הראשונה שלו במושבה שכללה אירוח במגוריו באחוזתו.
גרינוויי פגש לראשונה את המושל מקווארי ביולי 1814 בהמלצת האדמירל ארתור פיליפ.
במהלך הפגישה הראשונה מקווארי ביקש לבדוק את גרינוויי על ידי בקשה שיעתיק את תכנון בית העירייה ובית המשפט מתוך ספר תוכניות.
גרינוויי נעלב מכך והוא הגיב במכתב שהצהיר על כישוריו וציטט את סר ויליאם צ'יימברס שמקווארי צריך לנצל את ההזדמנות לעיצוב קלאסי של הבניינים ולא להשתמש בו כמעתיק.
בין השנים 1816–1818, בעודו מורשע, גרינוויי היה אחראי על תכנון ובניית מגדלור מקווארי בכניסה הדרומית לפורט ג'קסון.
לאחר הצלחתו של פרויקט זה שוחרר על ידי המושל מקווארי, והחל לממלא מקום של האדריכל האזרחי ועוזר המהנדס האחראי ומפקח העבודות הציבוריות.
הוא המשיך לבנות מבנים משמעותיים רבים במושבה החדשה.
עבודותיו של גרינוויי כוללות מבנים בהייד פארק, הרחבות לבית הממשל הראשון, האורוות לבית הממשל חדש (הבניין הוא כעת בית הקונסרבטוריון למוזיקה בסידני), בית המשפט העליון, כנסיית סנט ג'יימס, סידני, שנבחרה לאחד משני ה'אוצרות' מעשה ידי אדם באוסטרליה על ידי דן קרוישנק בסדרת BBC ברחבי העולם.
גרינוויי פוטר על ידי המושל הבא, תומאס בריסביין, בשנת 1822. הוא המשיך לעסוק במקצועו בהצלחה מועטה.
בשנת 1835 הוא היה חסר כל, ופרסם בעיתון סידני כי "פרנסיס הווארד גרינוויי, מנסיבות בעלות אופי מיוחד מבקש שוב את חסות חבריו והציבור".
גרינוויי נפטר מטיפוס הבטן ליד ניוקאסל, ניו סאות' ויילס בשנת 1837, בן 59.
לא ידוע על תאריך מותו המדויק.
הוא נקבר במזרח מייטלנד ב-25 בספטמבר 1837, אך קברו אינו מסומן.
פרנסיס מרי הודג'קינס הייתה ציירת ניו זילנדית.
היא נולדה וגדלה בניו זילנד, אך בילתה את מרבית חייה באנגליה.
היא נחשבת לאחת הציירות המשפיעות ביותר של ניו זילנד.
הודג'קינס נולדה בדנידין, ניו זילנד בשנת 1869, בתם של רייצ'ל אוון פרקר וויליאם הודג'יקנס, עורך דין, צייר חובב ודמות מובילה בחוגי האמנות בעיר.
בילדותן היא ואחותה איזבל (לימים פילד) למדו בבית ספר פרטי לבנות; שתי האחיות הפגינו כישרון אמנותי בשלב מוקדם וכל אחת הפכה לציירת נוף מצליחה בפני עצמה.
הודג'קינס הציגה לראשונה ציורי נוף כפריים ודיוקנאות בשנת 1890 בתערוכות שאצרו אגודות אומנים בכריסטצ'רץ ובדנידין.
בשנים 1895–1896 למדה בבית הספר לאמנות בדנידין ובהמשך עבדה כמורה לאמנות וחסכה כסף כדי לנסוע לאנגליה.
ב־1901 הודג'קינס עזבה את ניו זילנד ונסעה לאירופה.
היא נרשמה ללימודי אמנות בלונדון, אך גם נסעה לצרפת, להולנד, לאיטליה ולמרוקו בחברתה של האמנית הדתית דולה ריצ'מונד שאותה תיארה כ"אישה היקרה ביותר עם הפנים וההבעה היפים ביותר.
אני קבצנית בת מזל על כך שהיא בת לוויתי לטיוליי." בשנת 1903 אחד מציורי צבעי המים של הודג'קינס (פאטימה) היה ליצירה הראשונה של צייר מניו זילנד שנתלה במקום מרכזי, "על הקו", באקדמיה המלכותית לאמנויות בלונדון.
הודג'קינס חזרה לניו זילנד בשנת 1903 והקימה סטודיו להוראה בוולינגטון, שם הציגה בתערוכה משותפת עם ריצ'מונד בשנת 1904. בין תלמידיה הייתה אדית קייט בנדל, מאהבתה של קתרין מנספילד.
באותה שנה הודג'קינס התארסה לגבר בריטי, ט'בוטון וילבי, אך האירוסין בוטלו והיא חזרה ללונדון בשנת 1906 כדי להמשיך בקריירה האמנותית שלה.
באירופה, הודג'קינס הציגה לראשונה את יצירותיה בתערוכת יחיד בגלריית פטרסון בלונדון בשנת 1907 ועברה לפריז בשנת 1908. בשנת 1910 החלה ללמד בפריז באקדמיה של קולארוסי והייתה האישה הראשונה שמונתה למדריכה בבית הספר.
היא גם הקימה את בית הספר לצבעי מים.
במהלך תקופה זו הציגה מספר רב של ציורים בצבעי מים בסלון פריז ופגשה את האמנית הקנדית אמילי קאר שאותה לימדה בזמן שעבדה על נופי ים בקונקרנו שבבריטני.
במהלך מלחמת העולם הראשונה בילתה זמן מה בזנור שבקורנוול, שם עבדה עם סדריק מוריס שצייר את דיוקנה בשנת 1917. היא עצמה החלה לצייר בצבעי שמן בשנת 1915.
לאחר המלחמה, בשנת 1919, נסעה הודג'קינס לצרפת שם הושפעה מהציירים אנרי מאטיס ואנדרה דרן, אך פיתחה את סגנונה האישי.
סגנונה זה השאיר רושם בתערוכת היחיד שלה בלונדון בגלריה קלרידג' בשנת 1928. במהלך שהותה בצרפת ביקרה הודג'קינס בניס בשנת 1924 ופגשה את מרגרט באטלר, פסלת ניו זילנדית בולטת.
החל מסוף שנות העשרים של המאה העשרים אימצה הודג'קינס מאפיינים סיגנוניים מודרניסטיים כמו צורות מופשטות ומפושטות ודגש חזק על ערכי צבע וקומפוזיציה.
על אף שהיא המשיכה לצייר פורטרטים, עבודתה מתקופה זו מעידה על עניין שגילתה הודג'קינס גם במיזוג מוסכמות של ציור נוף וציור טבע דומם.
בשנת 1929 הוא חברה לקבוצת ציירים ופסלים ועבדה לצד אמנים צעירים יותר ובהם ברברה הפוורת', בן ניקולסון והנרי מור.
במהלך שנות השלושים הציגה הודג'קינס בגלריות חשובות רבות בלונדון וחתמה על חוזה עם גלריית לפבר להציג עבודות במסגרת תערוכה כל שנתיים.
בשנת 1931 התיידדה הודג'קינס עם האמנית הניו זילנדית מוד ברג' והשתיים ציירו יחדיו.
הודג'קינס ציירה טבע דומם במרפסת הגן בווילה של ברג' שבסן טרופה.
הודג'קינס המשיכה להתנסות בעירוב ז'אנרים אמנותיים וכתוצאה מכך ציירה דיוקנאות עצמיים המשלבים טבע דומם על מנת להתחמק מהתמודדות עם תיאור המראה הפיזי בייצוג העצמי.
בשנת 1939 הוזמנה לייצג את בריטניה בביאנלה בוונציה, אך מגבלות מסע בתקופת המלחמה לא אפשרו לשלוח את עבודתה לוונציה.
הודג'קינס הייתה אומנית נחשבת בקרב חברי האוונגרד הבריטי ובזכות יצירתה המאוחרת היא נודעה כדמות מפתח במודרניזם הבריטי.
בשל פרוץ מלחמת העולם השנייה הודג'קינס בילתה את שארית חייה בבריטניה.
היא המשיכה לצייר עד שנות השבעים לחייה, אף על פי שסבלה מראומטיזם ומברונכיטיס.
הודג'קינס נפטרה בדורצ'סטר, דורסט ב־13 במאי 1947.
במותה נחשבה לאחד האמנים המובילים בבריטניה.
פרנסיס בלקוול מאייר היה צייר ז'אנר אמריקני בולט במאה ה-19 ממרילנד.
ידוע בעיקר בזכות ציורי השמן וצבעי המים שלו, והוא יצר גם רישומים בעט ועפרונות צבע, חריטות ואיורים.
רבות מיצירותיו הן נושאים היסטוריים.
פרנסיס בלקוול מאייר נולד בבולטימור, מרילנד, ב-27 בדצמבר 1827, בנם של צ'ארלס מאייר ואליזה בלקוול מאייר.
הוא היה אחד משלושת הבנים, הנרי כריסטיאן מאייר (1821–1846), בנו של אביו עם אשתו הראשונה, ואלפרד מאייר, שהפך לפיזיקאי ידוע, ובראנץ מאייר, סופר.
פרנסיס מאייר למד אמנות בבולטימור אצל אלפרד ג'ייקוב מילר וארנסט פישר בשנות ה-40 של המאה ה-19 ובפריז אצל צ'ארלס גלייר והתמחה בציורי שמן וציורי עפרון.
הוא התגורר בפריז בין השנים 1862 עד 1870, שם הוצגו יצירות האמנות שלו בתערוכות שנתיות.
פרנסיס מאייר החל את עבודתו בהקמת אגודת האמנות במרילנד ב-14 במרץ 1847 והאגודה נפגשה בסטודיו שלו פעם בשבוע.
הוא המשיך לעבוד כליתוגרף בפילדלפיה בשנת 1847 ובשנת 1848 שימש כעוזר הספרן של הגלריה לאמנויות יפות באגודה ההיסטורית של מרילנד, שדודו הסופר בראנץ מאייר, היה מעורב בה הן בהקמתה והן כנשיא.
הוא גם הכין איורים לספרי דודו על מקסיקו.
במאי 1851 נסע מאייר למינסוטה וצפה בחתימת חוזה טראוורס דה סיו .
הוא כתב תיאורים ועשה רישומי עט ודיו על חוויותיו במערב.
לנסיעה זו הייתה השפעה על אחד מציוריו המפורסמים ביותר, "חוזה טראוורס דה סיו, מינסוטה" משנת 1886. עם שובו למרילנד הוצגו עשרה מצבעי המים שלו על ידי אגודת האמנים של בולטימור באגודה ההיסטורית במרילנד.
לאחר שהשלים את השכלתו באירופה, קיבל מאייר מדליה ותעודה ממכון מרילנד על עבודותיו "קונטיננטל" ו"פילוסוף בעליית הגג ".
עם שובו לארצות הברית, התיישב באנאפוליס, מרילנד.
עבודותיו כללו ציורים היסטוריים, שניים מהם נקנו על ידי מדינת מרילנד.
יצירות אמנות נוספות של מאייר כמו אנאפוליס הידועה בשנת 1750 נעשו עבור אנשים פרטיים, מכון פיבודי וממשלת ארצות הברית.
בשנת 1891 הוזמן מאייר על ידי חברת הרכבות של בולטימור ואוהיו לצייר את מייסדי הרכבת של בולטימור ואוהיו, המציג את ההיסטוריה של הרכבת מאז הקמתה בשנת 1827 עד 1880. הציור הוצג במטה החברה בבולטימור במשך רוב המאה העשרים.
הציור המקורי נמצא כעת במטה חברת CSX Transportation בג'קסונוויל, פלורידה.
העתק מוצג בתצוגה ציבורית במוזיאון הרכבות בבולטימור.
בשנת 1876, מאייר רכש בית באנאפוליס ההיסטורית והתעניין באופן פעיל בשיפור פני העיר.
בשנת 1884 סייע מאייר בהקמת האגודה לשיפור העיר באנאפוליס.
הוא היה פעיל בעיצוב השטחים הציבוריים בעיר השטח סביב מרחב השוק.
מאוחר יותר הוא היה חבר בוועדת הבנייה של בית ספר ציבורי חדש והתעניין בארכיטקטורה ובהיסטוריה של אנאפוליס וסייע בתכנון מבני ציבור חשובים בעיר.
מאייר לא נשא אישה עד שהיה בן 55. ב-12 בפברואר 1883 התחתן עם האלמנה אלן בנטון ברואר בת ה-27. מאייר לא הזכיר ילדים בצוואתו האחרונה בשנת 1896, ולא היו לו ילדים בזמן מותו.
מאייר נפטר באנאפוליס ב-28 ביולי 1899. גופתו נקברה בבית העלמין בעיר אנאפוליס.
פרנסיס דייוויס מילט היה צייר, פסל וסופר קלאסי אמריקאי, שנפטר בטביעת האוניה טיטאניק ב־15 באפריל 1912.
פרנסיס דייוויס מילט נולד במטאפואיסט, מסצ'וסטס.
בגיל חמש עשרה נכנס מילט לגדוד של מסצ'וסטס, תחילה כילד מתופף ואז כעוזר כירורג (שעזר לאביו, המנתח) במלחמת האזרחים האמריקאית.
הוא ציין מספר פעמים את ניסיונו בעבודה עבור אביו כסיבה להעדפת הצבע אדום - הדם החי, בו הוא השתמש לעיתים קרובות בציוריו המוקדמים.
הוא סיים את לימודיו בהרווארד עם תואר שני באמנויות.
הוא עבד ככתב ועורך בחברת בוסטון קורייר ולאחר מכן ככתב בתערוכת המאה בפילדלפיה.
בשנת 1876 חזר מילט לבוסטון כדי לצייר ציורי קיר בכנסיית טריניטי בבוסטון יחד עם ג'ון לה פרג'.
הוא נכנס לאקדמיה המלכותית לאמנויות יפות באנטוורפן, בלגיה.
הוא היה התלמיד הראשון שזכה במדליית כסף בשנתו הראשונה.
בשנה שלאחר מכן הוא זכה במדליית זהב.
במלחמת רוסיה-טורקיה בשנים 1877–1878 הוא עבד ככתב צבאי של מספר עיתונים - ניו יורק הראלד, לונדון דיילי ניוז וה- London Graphic.
הוא עוטר באותות על ידי רוסיה ורומניה בזכות האומץ שבאש ושירותיו לפצועים.
מילט הפך לחבר באגודת האמנים האמריקאים בשנת 1880, ובשנת 1885 נבחר כחבר באקדמיה הלאומית לעיצוב בניו יורק וכסגן יו"ר הוועדה לאמנות יפה.
הוא מונה לנאמן של מוזיאון המטרופוליטן לאמנות, וישב בוועדה המייעצת של הגלריה הלאומית לאמנות.
הוא היה מנהל העיצוב בתערוכה הקולומביאנית העולמית בשיקגו בשנת 1893. הקריירה שלו כללה עבודה במספר ירידי עולמיים, כולל וינה, שיקגו, פריז וטוקיו, שם תרם כשופט, מנהל, צייר / מעצב ציורי קיר ויועץ.
מילט היה בין מייסדי בית הספר למוזיאון לאמנויות יפות, בוסטון, והיה בעל השפעה בראשית ימיה של הפדרציה האמריקאית לאמנויות.