tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
זה בא לציין שלכל קואליציה חלקית לקואליציה של כל השחקנים כדאי להשתתף בקואליציה של כל השחקנים, כי סך הרווחים שלהם בה יהיה גדול לפחות כמו זה שישיגו אם ילכו לבדם.
הליבה של המשחק מסומנת ב-.
במשחק הוצאות , הדרישות משתנות קמעה - תשלומי הצד משולמים על ידי השחקנים (ולא משולמים להם), ולכן כל שחקן רוצה למזער את הסכום שהוא צריך לשלם.
לכל קואליציה , הקבוצה היא קבוצה סגורה וקמורה.
הליבה היא חיתוך של קבוצות מהצורה הזו, ושל הקבוצה שגם היא סגורה וקמורה, ולכן גם הליבה היא קבוצה סגורה וקמורה.
ניתן לראות כי מתכונות היעילות והסבירות הפרטית, נובע שלכל וקטור x בליבה, כל הקואורדינטות של x חסומות על ידי הערך , ולכן היא קבוצה קומפקטית.
לא לכל משחק יש וקטור שעונה על הדרישות של הליבה, ועל כן לפעמים הליבה של המשחק ריקה, כפי שניתן לראות בדוגמה בהמשך.
לעיתים יש וקטורים רבים שעונים על התנאים הללו.
קיימים סוגים מסוימים של משחקים שיתופיים בהם ניתן להראות כי תמיד הליבה אינה ריקה, כגון משחק שוק או משחק קמור.
הליבה של משחק שיתופי היא קווריאנטית תחת שקילות אסטרטגית.
יהי נתון משחק ויהיו ו.
נגדיר משחק באופן הבא: לכל קואליציה .
נוכיח כי כל אחד מהצדדים מוכל בשני.
בשלב הראשון נראה כי .
נראה כי , על ידי כך שנראה שהוא מקיים את דרישות היעילות והסבירות הפרטית.
כלומר הוא וקטור יעיל במשחק .
לכל קואליציה S, כלומר הוא סביר קואליציונית.
כדי להראות הכלה הפוכה מספיק לשים לב שלכל מתקיים
לפי החלק הראשון מתקיים ,.
על ידי העברת אגפים מתקבל .
נתבונן במשחק עם שלושה שחקנים :
השחקנים החליטו לחלק את שווי הקואליציה הגדולה, 3, על פי וקטור זה ושחקן 3 עזב עם חלקו 0.5.
כעת, שחקנים 1 ו-2 מסתכלים על החלוקה של 2.5 ותוהים האם החלוקה המקורית (לפני העזיבה של השחקן השלישי) טובה גם עכשו, אחרי העזיבה.
ניתן להגדיר משחק חדש זה כמשחק המצומצם לפי דייוויס ומשלר.
השחקנים יכולים להגדיר משחק בצורה קואליציונית שבו משתתפים רק 2 השחקנים שנשארו, זהו בעצם המשחק המצומצם, ולבדוק האם הפתרון במשחק הזה זהה לסכום שכל אחד מהם היה מקבל במשחק המקורי.
אם הפתרון זהה לכל משחק בצורה קואליציונית ולכל קבוצה של שחקנים שתעזוב את המשחק, נאמר שמושג הפתרון מקיים את תכונת העקביות.
ולאחר שהשחקנים יבחנו את המשחק המצומצם, שום קבוצה שלהם לא תהיה מעוניינת לסטות מהפתרון המקורי משום שאם יסטו לא ירוויחו מלהימצא בפתרון של המשחק המצומצם שכן יקבלו בדיוק אותו הסכום כמו בפתרון המקורי.
הליבה מקיימת את תכונת העקביות.
במשחק עם שלושה שחקנים, לשחקן 1 יש כפפה ימנית, ולשחקנים 2,3 יש כפפה שמאלית (לכל אחד).
קואליציה מנצחת אם יש לה זוג כפפות, כלומר
על מנת שווקטור יהיה בליבה, יעילות דורשת
מפתרון מערכת האי-שוויונות נקבל , ולכן .
מכאן שהליבה היא הקבוצה .
משחק רוב עם ליבה ריקה
יהי משחק רוב עם שלושה שחקנים, בו קואליציה היא מנצחת אם היא מכילה שני שחקנים לפחות, כלומר
וסבירות קבוצתית דורשת, בין השאר:
אם נסכום את שלושת אי השוויונים הללו נקבל
מכאן שלא קיים וקטור המקיים את דרישות הליבה, ולכן היא ריקה.
פשק נולד בפראג ולמד ניצוח, פסנתר, צ'לו וטרומבון באקדמיה לאמנויות הבמה של פראג.
בין מוריו נמנו וצלאב סמטאצ'ק וקארל אנצ'רל.
פשק עבד בבתי האופרה של פלזן ופראג, כשהחל משנת 1958 ועד 1964 היה מייסד ומנהל "הרמוניה קאמרית של פראג".
פשק היה המנצח הראשי של התזמורת הפילהרמונית הסלובקית בעונת 1981–1982 ומשנת 1982 עד 1990 היה מנצח הבית של התזמורת הפילהרמונית הצ'כית.
משנת 1987 עד 1998 היה המנהל המוזיקלי של התזמורת הפילהרמונית המלכותית של ליברפול והתמנה למנצח כבוד לאחר מכן.
כמו כן הופיע כמנצח אורח במספר רב של תזמורות אחרות.
פשק נודע בעיקר בפרשנויותיו למוזיקה צ'כית וכמי שעודד מלחינים צ'כיים ידועים פחות, בעיקר את יוזף סוק וויטצלאב נובאק.
ליבור פשק קיבל תואר אצולה בריטי בשנת 1996 ומדליית כבוד צ'כית מן המעלה הראשונה בשנת 1997.
ליבורנה היא ספינת משוטים דו-טורית קלה ומהירה (במקורה חד-טורית), שהייתה ספינת הקרב הסטנדרטית בציים הרומיים בתקופת האימפריה, ושימשה בעיקר לתפקידי סיור ושיטור.
היא פותחה, ככל הנראה, על ידי הליבורנים (Liburni), שבט בחופה הצפוני של איליריה, שעיקר עיסוקם היה בשוד ימי.
בכתבי היהדות נקראת "בורני" או "ליברנין".
בתורת המשחקים, ליבה מזערית של משחק שיתופי היא פתרון קבוצתי, כלומר קבוצה של חלוקות אפשריות של הרווח בין כל השחקנים.
הליבה המזערית דומה בהגדרתה לליבה, אך בניגוד לליבה היא לעולם אינה ריקה.
עבור מספר ממשי ומשחק , ה--ליבה מוגדרת להיות קבוצת וקטורי התשלומים הבאה:
במונחים כלכליים, זוהי קבוצת כל חלוקות הרווח בין השחקנים כך שאף קואליציה לא יכולה לשפר את הרווח שלה על ידי עזיבת הקואליציה של כל השחקנים, אם היא חייבת לשלם קנס של כאשר היא עוזבת.
המושג הוצג לראשונה על ידי שפלי ושוביק ב-1966
והוא מאפשר לבנות סוג של ליבה גם למשחקים בהם הליבה ריקה.
הקבוצה היא תמיד פאון (פוליטופ) ועבור ה--ליבה שווה לליבה.
הליבה המזערית, אשר הוצגה לראשונה על ידי משלר, פלג ושפלי ב-1979
מוגדרת להיות , כאשר , כלומר ה- הגדול ביותר כך שה--ליבה אינה ריקה עבורו.
מספר זה מוגדר היטב מכיוון ש- פונקציה חסומה.
הגדרה שקולה היא חיתוך כל ה--ליבות הלא ריקות.
כאשר ה--ליבה אינה ריקה אז היא מכילה את הגרעינון, ולכן גם הליבה המזערית מכילה את הגרעינון (כחיתוך של -ליבות).
ליבוניה (בליבונית: Līvõmō, בלטבית וליטאית: Livonija, באסטונית: Liivimaa, בפינית: Liivinmaa וברוסית: Лифляндия) הוא אזור אשר היה בעבר גוברניה באימפריה הרוסית.
ליבוניה מחולקת בין אסטוניה ולטביה.
בעברית היה נפוץ בעבר השם "ליפלאנד".
בליבוניה שכן העם הליבוני הבלטי בעל השפה הליבונית (Līvõ kēļ) אשר דומה לאסטונית, ולפינית בהיותה שפה ממשפחת השפות האוראליות.
למרות שפתם, המנהגים וההלכות של העם הליבוני מהווים יחד עם העם הלטגלי את בסיס התרבות הלטבית, אשר מהווה בעצמה את בסיס התרבות הבלטית.
ניתן למצוא שרידים לתרבות ולעם הליבוני במספר מוזיאונים ברחבי לטביה אשר מציגים את התרבות והיסטוריה הליבונית וב-12 יישובים ברחבי לטביה בהם חיים אנשי העם הליבוני אשר דוברים את שפתם.
דוגמה ליישוב ליבוני הוא הכפר יאונציאמס בפאתי ריגה (בלטבית: Jaunciems ובליבונית: Ūžkilā).
למרות זאת התרבות הליבונית היא תרבות נכחדת; נכון לתחילת המאה ה-21, מספר הדוברים את השפה הליבונית אינו עולה על 100 נפש והדובר האחרון כשפת אם נפטר בשנת 2009.
לִיבוֹנִית (līvõ kēļ נקראת גם ליווית) היא שפה נכחדת ממשפחת השפות האוראליות אשר דוברה בפי העם הליבוני, כיום נמצא בצפון-מערב לטביה.
הליבונית נחלקת לשני ניבים, הניב המערבי המכונה 'ניב יושבי החוץ', והניב המזרחי המכונה 'ניב הדייגים'.
השפה מתועדת במילון של קטונן, ומתוכה כ-3000 מילים הן מתוך הלשון הלטבית.
מילים ליבוניות נרשמו על ידי שלצר ב-1771. הטקסט הרצוף הקדום ביותר בליבונית הוא תרגום האוונגליון של מתי מ-1863, בין שתי מלחמות העולם הופיעו בליבונית כמה תרגומים, לוחות שנה, וחיבורים אחרים, ביניהם: קובץ שירים של קארל סטאלטה, ספר מקראות של פ.
דאמברג, וכתב עת בשם Livli שיצא בהלסינקי.
דובר הליבונית האחרון, ברמת שפת-אם, נפטר ב-2007. קיימים עוד כמה עשרות דוברי ליבונית ברמת שפה שנייה בלטביה.
משנת 2005 ניתן ללמוד ליבונית באוניברסיטת לטביה, כחלק מן הניסיון להחיות את השפה.
דוברי ליבונית הוכרו בלטביה כמיעוט אתני.
אותיות השפה רומזות בעיקר על אותיות הלטבית והאסטונית:
+פונמות בליבונית סדקי וילוני חכי מכתשי/שִנִּי שפתי(־שִנִּי) אפיɲnm סותםgkɟcdtbp חוכך hʒʃzsvf מקורב(צדי)jʎl רוטטrʲ * - תוספת פונמה בהתאמה
ליבהר היא חברה גרמנית-שווייצרית העוסקת בייצור ציוד מכני הנדסי, עגורנים, ציוד תעופה, ציוד תחבורה, ציוד בנייה, מכונות לתעשייה, מכונות חקלאות, כלי עבודה ומכשירי חשמל ביתיים.
החברה מספקת בנוסף מגוון של שירותים ומוצרים בטכנולוגיה חדשנית.
מטה החברה הראשי שוכן בעיר אשר בשווייץ.
תהליכי הפיתוח והייצור של מוצרי חברת ליבהר מתבצעים ב-35 מיקומים ב-16 מדינות שונות.
נכון לחודש דצמבר 2010 מעסיקה החברה 32,979 עובדים ביותר מ-120 חברות במדינות שונות ברחבי העולם.
חברת ליבהר נוסדה בשנת 1949 בעיירה קירכדורף בבאדן-וירטמברג אשר בגרמניה על ידי הנס ליבהר כחברה משפחתית לציוד בנייה.
המוצר הראשון של החברה היה עגורן נייד (TK-10) אשר היה ידוע בקלות הפירוק וההרכבה שלו.
נכון לשנת 2011 החברה נמצאת עדיין בבעלות משפחתית מלאה, ומנוהלת על ידי הדור השני של המשפחה, איזולדה ליבהר וווילי ליבהר.
קבוצת ליבהר מחולקת ליחידות שונות בתוך החברה, אשר ניתנות לניהול יעיל וקל יותר.
ניהול התפעול של ייצור המוצרים ומכירותיהם הם באחריות מלאה של החטיבה העוסקת בהם.
חברת ליבהר מייצרת עגורנים ניידים ומגדליים, ציוד לנמלים, ציוד מכני הנדסי הכולל כלים לכרייה, חציבה, וחפירה מהגדולים בעולם, בכללם: דחפורים, מעמיסים אופניים, מחפרים, טרקטורים ומפלסות; ציוד בנייה, ציוד סלילת כבישים, משאיות עפר, משאיות מחצבה גדולות, ומשאיות מערבלי בטון.
כמו כן החברה מייצרת חלקי מטוסים ומהווה ספק עיקרי של חלקי מטוסים לאיירבוס.
בנוסף, חברת ליבהר מייצרת מכונות תעשייתיות, כלי חיתוך תעשייתיים, כלי עבודה כגון מקדחים, ומכשירי חשמל ביתיים כגון מקררים ומקפיאים.
מוצרי החברה נרכשו על ידי חברת מנופי אבי ומופעלים בישראל.
ליבורן היא עיר בדרום צרפת, הממוקמת כ-35 ק"מ צפון-מזרחית לבורדו.
העיר שוכנת על גדות נהר הדורדוניה והאיל (Isle), הנשפכים לאוקיינוס האטלנטי.
ליבוריוס ריטר פון פרנק היה גנרל אוסטרו-הונגרי, מפקד הארמייה החמישית במערכה על סרביה במלחמת העולם הראשונה.
פון פרנק נולד בעיר ספליט שבקרואטיה, אז תחת שלטון האימפריה האוסטרית ב-5 באוקטובר 1848. לאחר סיום לימודיו באקדמיה הצבאית הטרזיאנית בווינר נוישטאדט, התגייס פון פרנק לצבא האוסטרו-הונגרי בשנת 1869.
פון פרנק מילא בצבא תפקידי פיקוד ומטה שונים, בשנת 1903 מונה למפקד הדיוויזיה ה-1, בשנת 1908 מונה למפקד הקורפוס ה-7, ובשנת 1910 מונה למפקח הכללי של הצבא האוסטרו-הונגרי.
ב-22 בדצמבר 1914 הודח פון פרנק מתפקידו ובמקומו מונה אויגן, הארכידוכס מאוסטריה.
ב-1 בינואר 1915 פרש פון פרנק מהצבא.
ב-26 בפברואר 1935 מת פון פרנק בגראץ, אוסטריה, והוא בן 87 שנים.
הרב יהודה ליב שוואב היה אב בית דין פרוסניץ ופשט, חלוץ המעבר לרבנות מודרנית בקהילות מוראביה וראשון הרבנים הנאולוגים בהונגריה.
שוואב נולד בקרומינוי (Mährisch Kromau), בנו של רוכל עני.
מילדותו התגלה כעילוי, ובגיל אחת-עשרה נשלח לישיבתו של הרב הראשי מרדכי בנט בניקלשבורג, בה למד גם עם הראב"ד משה ליב צילץ.
בין 1807 ל-1808 בילה שנה בישיבת פרשבורג עם החת"ם סופר.
כמו כן למד אצל רבי יהושע צבי הורביץ (חריף) בישיבת טרייביטש.
כיתר בני דורו, חויב כילד בלימודי חול בבתי-הספר הממשלתיים (Normalschulen) שהוקמו ב-1782, אך את מרבית השכלתו הכללית רכש כאוטודידקט.
בעת שהותו בישיבות קרא גם את מורה נבוכים, ספרי רבי יוסף אלבו וחיבורים בגרמנית על פילוסופיה ומתמטיקה.
הרב חיים דייטשמן, איש תנועת ההשכלה בפראג שהיה מקורב לרב ברוך ייטלש, נעשה למורו ומדריכו של שוואב כשהתמנה לאב"ד גביץ' ב-1812. הוא היווה בעיני תלמידו את השילוב הרצוי בין רבנות מסורתית לידע כללי.
בגביץ' נשא לאישה את אלזה פייפר, לאחר שנדרש לשתדלנות רבה כדי לעמוד בתנאי חוקי המשפחה, שהתירו רק לבן בכור לשאת אישה כדי להגביל את מספר היהודים בחבל.
דייטשמן עזב לטרייביטש ב-1820, ואז גברה התנגדות הגורמים השמרניים בעיר לשוואב.
הוא ואשתו עזבו לפרוסניץ, מוקד ההשכלה בפלך ומרכז שבתאי חשוב במאה ה-18. שם התפרנס כמורה פרטי בבית הספק הצבאי העשיר שרגא פייש (פייט) אהרנשטם.
לאחר שלוש שנים בפרוסניץ, הוזמן לכהן כרב בגביץ'.
בנט, שחשד בו בנטיות ליברליות מדי, הפעיל את סמכותו כרב ראשי ומנע את המינוי.
רק לאחר התערבויות חוזרות מצד דייטשמן הסכים לערוך לשוואב בחינה, אותה גרר במשך שבועות.
לאחריה אפשר לו לקבל את התפקיד, אך לא סיפק לו היתר הוראה בכתב.
ב-18 בספטמבר 1824 נשא לראשונה דרשת שבת בגביץ'; הוא היה הרב הראשון בכל מוראביה שהייתה לו השכלה כללית של ממש.
ב-1826 הוזמן לקבל את רבנות אייבשיץ (Ivančice), אך הפעם דחה אותו בנט על הסף.
למרות שאחדים הפצירו בו לפנות לרשויות, סירב לערער על סמכות הרב הכולל.
ב-1829 מת בנט, ומקץ שנתיים נבחר הרב נחום טרייביטש מפרוסניץ למלא את מקומו.
הלה המשיך את מדיניות קודמו – פתיחות להשכלה המתונה אך לא הרבה מעבר לכך – שהלכה ונעשתה שמרנית יותר ויותר ביחס לתנאים המשתנים בחבל.
גורמים בקהילה מיהרו לפנות לשוואב, שנודע כמודרני ומתון, בבקשה שיחליף אותו.
המהלך נעשה במרץ 1831, כשטרייביטש השמרן טרם קיבל רשמית את סמכויותיו.
החת"ם סופר, כנראה בהמרצת טרייביטש, הוביל במשך חצי שנה מאבק קשה נגד המינוי, אך נכשל.
מוראביה עדיין הייתה סביבה מסורתית מאוד: הוא היה הראשון שהוביל את המעבר מרבנות מהסוג הישן, שהתמקדה בפסיקה ודיינות והתפוגגה לאטה במרכז אירופה, לדגם המוחלש והמודרני של מנהיגות האחראית על "חיי הדת" בלבד, אליה נדחקה על ידי האמנציפציה.
כמו כן הפגין נטייה לרפורמה דתית, ואימץ את מנהג וינה של יצחק נח מנהיימר.
ב-1832 אסר לערוך חופות תחת כיפת השמים אלא בתוך מבנה בית-הכנסת בלבד, דבר שהרתיח את טרייביטש.
ב-28 במרץ 1835 העז לאמץ את "הסממן המרכזי של הרפורמה הדתית בקרב יהודי גרמניה", כפי שכתב מיכאל מילר, ונשא דרשת הספד לזכר פרנץ השני בגרמנית תקנית ולא בניב היהודי.
טרייביטש, שהספדו הכתוב עברית התפרסם במקביל, מחה בתוקף.
שוואב אסף סביבו בפרוסניץ מעגל של תלמידים-שותפים, שחלקו את השקפת עולמו.
ביניהם נמנו גדעון ברכר, בכיר משכילי מוראביה, המשורר ברוך שנפלד, והמועמדים לרבנות הצעירים צבי הירש פאסל, שמואל הולדהיים ולאופולד לעף.
כחלוץ הטרנספורמציה של תפקיד הרבנות במוראביה, הנחיל את השקפתו לפאסל ולצעיר אחר, אברהם נוידא.
שניהם עמדו להיבחר בערים על אפו וחמתו של טרייביטש, שסמכויותיו הלכו ונתכרסמו וניסיונו לבלום את התפשטות הדרשות בגרמנית ומרכיבים אחרים נכשלו.
במהלך 1835 יצרו קשר עם שוואב פרנסים מקהילת פשט, שחיפשו מחליף לרב ישראל וואהרמאן שמת שמונה שנים קודם לכן.
במהלך התכתבותו עם המשכיל שלמה רוזנטל, מבכירי העדה, הבהיר הרב כי הוא דורש סמכות מלאה הן בבית-הכנסת הישן ברחוב אורצי והן במניין "חסד נעורים" בנוסח וינה שקם לא מכבר.
הוא הודיע כי לא יסכים לתפקיד משני כזה שמילא אליעזר הלוי איש הורוויץ בווינה תחת מנהיימר הדומיננטי, וייטול על עצמו הן נשיאת דרשה חודשית בגרמנית צחה ב"חסד נעורים" והן את התפקידים המקובלים של פיקוח על כשרות, פסיקה ומסירת הפלפול הדו-שנתי ביידיש באורצי, בשבת שובה ושבת הגדול.
בסטייה זו מהדגם הווינאי לטובת אחדות המשרה, כתב מיכאל סילבר, קבע תקדים לדור הבא של הרבנים הנאולוגים שחיקו אותו.
בינואר 1836 הגיע לפשט, שהייתה כבר אז הקהילה הגדולה במדינה ועמדה לצמוח לכ-15,000 נפש בימיו, פי שלושה מפרשבורג שהחזיקה במקום השני.
הוא לקח על עצמו את הפיקוח על החינוך וקידם בניית בתי-ספר לנוער.
כשהרב נחום טרייביטש ממוראביה מנע התרת-הוראה מלאופולד לעף באותה שנה (בגלל שלעף נחשב משכילי מדי), הזמין אותו שוואב להונגריה.
כעבור חמש שנים נשא לעף לאישה את בתו,לאונטין.
שוואב התבלט מיד כפעיל נמרץ למען אמנציפציה, מודרנה ורפורמה בכל המישורים.
ב-1840, בעת התכנסות הדיאט ההונגרי, כתב להם מנשר בעד שוויון זכויות ליהודים ובמהרה הפך למתווך בין הממשל לקהילות.
הוא ולעף היו משוכנעים שרק ברית עם התנועה ההונגרית הפטריוטית מיסודם של לאיוש קושוט ודומיו תבטיח את מטרותיהם.
הרב מפשט אף אימץ לעצמו שם מגיארי, "ארסלאן", שמשמעו אריה כשמו היידי.
הוא עצמו לא השתלט על השפה ההונגרית, כמרבית תושבי הארץ בכלל ובייחוד האצולה, אך הטיף בלהט למגיאריזציה בדרשותיו בגרמנית.
ב-1844 הוזמן למועצת הרבנים בפקש, בה ביקש אב"ד פאפה לגבש פשרה בין כל האגפים בין יהודי הממלכה.
שוואב התעקש שגם הרב אהרן חורין הרדיקלי מאראד ישתתף.
לבסוף החרימו תלמידי החת"ם סופר את הפגישה, ורק רבע מהקרואים הגיעו ב-20 באוגוסט.
היא התפזרה בו ביום, לא לפני ששוואב המליץ לפתוח בתי-ספר מודרניים בכל עיר, להכריז על הונגריה כמולדת וכי שבועה ללא-יהודי מחייבת.
רפאל פטאי כתב עליו ועל דומיו: "יש להדגיש שה'רפורמטורים' שאנו דנים בהם היו מתונים מאוד, ולא רצו ביותר מכמה "שיפורים" קלושים בסדרי בתי-הכנסת...
מנהיגם היה שוואב." בינואר 1845, המליץ הכתב סופר לרב יעקב אטלינגר לבקש את השתתפותו של שוואב, ש"אינו ממאמינים ואין תוכו כברו...
ואני לא כתבתי אליו כי אולי לא ירצה לחתום", בכתב המחאה נגד אספת הרבנים הרפורמים בבראונשווייג, ספר "תורת הקנאות".
באותה שנה כתב הרב מפשט לקהילת פאפה והתיר להם להזיז את הבימה למרכז בית-הכנסת, כמנהג וינה, לצרף מקהלה לתפילה, לערוך חופות בתוך המבנה, לא לחבוש כיסוי ראש בעת כינוסים בענייני דיומא ולא ללבוש קיטל בימים הנוראים.
בימי מהפכת 1848 הוא ולעף התייצבו לצד המורדים בראשות קושוט.
ב-22 ביוני בירך את דיוויזיית המתנדבים שיצאה לחזית הדראווה, ששליש מאנשיה היו יהודים וחתנו לעף שירת בה כרב צבאי.
במהלך המהפכה קמו בפשט ובערים אחרות אגודות רפורמה קיצוניות, כמו אלה שצמחו בפרנקפורט ובברלין בראשית העשור, שביטלו את חובת ברית מילה, העבירו את השבת ליום ראשון ועוד, מתוך כמיהה להשתלבות ולקבלת אמנציפציה.
שוואב גינה אותן בחומרה ותקף את חבריהן ככאלו שהוציאו עצמם מכלל ישראל.
ראש אגודת פשט, אדא הורן, נמלט מהונגריה עם כישלון המרד; רק ב-1852 נשאו פניותיו של שוואב לשלטונות פרי והם פיזרו את הקהילה הרפורמית בבודפשט, אז תחת הנהגת הרב דוד איינהורן.
עם כניעת הצבא ההונגרי לאוסטרים בווילאגוש ב-13 באוגוסט 1849, נאסרו שוואב ולעף למשך שלושה חודשים.
הם ניצלו מהוצאה להורג, וקיבלו חנינה בהתערבות הברון גאורג פון סינה אצל הגנרל פון היינאו.
בימיו האחרונים הספיק הרב מפשט להיות מעורב בניסוח הצעת חוקה לכלל הקהילות היהודיות ב-1851, יוזמה שנכשלה, ובקביעת המתווה לפיו ייבנה בית הכנסת הגדול החדש בבודפשט.
הוא הכריע שיונהג בו נוסח וינה אך ייכלל גם עוגב, דבר שיצחק מנהיימר דחה.
ליבאן עבדי (בסומלית: Liibaan Cabdi; בערבית: لبان عبدي; נולד ב-5 באוקטובר 1988 בבוראו שבסומליה) הוא כדורגלן עבר סומלי-נורווגי ששיחק בעמדת קשר הכנף השמאלי.
עבדי נולד בבוראו שבסומליה, והעביר את ילדותו באוסלו שבנורווגיה.
בצעירותו שיחק בקבוצות הנוער של המועדונים המקומיים ואלרנגה וסקייד.
בגיל 14 עבר יחד עם משפחתו לאנגליה.
בשנת 2004, כשהוא בן 16, הצטרף עבדי לאקדמית הנוער של שפילד יונייטד, ששיחקה בפוטבול ליג צ'מפיונשיפ.
בקיץ 2008 חתם עבדי על חוזה לשנתיים במועדון, ולאחר מכן הושאל לפרנצווארוש, ששיחקה בליגה ההונגרית השנייה.
לאחר מכן עלתה הקבוצה לליגת העל ההונגרית.
ב-13 בספטמבר 2009 ערך עבדי את הופעת הבכורה שלו במועדון, כששיחק 65 דקות בניצחון 1–2 על מ.ט.ק.
בודפשט במסגרת המחזור השביעי בליגה.
ב-4 במאי 2010 הבקיע את שער הבכורה שלו במועדון והיחידי בתקופת ההשאלה, שער בדקה ה-84 בהפסד 1–2 לגיור במסגרת המחזור ה-26 בליגה.
עבדי חזר לשפילד יונייטד לאחר שערך 10 הופעות בפרנצווארוש, ושוחרר ממנה בחודש יולי 2010, מבלי ששיחק בה.
הוא הצטרף לפרנצווארוש באופן קבוע, ובשתי עונות ערך 29 הופעות נוספות, בהן הבקיע שני שערים.
בעונתו האחרונה אף שיחק בארבעה משחקים במוקדמות ליגה האירופית, בהן הבקיע שני שערים.
בין היתר שיחק גם בפרנצווארוש II, קבוצת המילואים של המועדון.
ב-16 ביולי 2012 עבר עבדי בהעברה חופשית לאולהאננסה מליגת העל הפורטוגלית ושיחק בה במשך עונה אחת.
ב-17 באוגוסט 2012 ערך את הופעת הבכורה שלו במועדון, כששיחק 80 דקות בניצחון 1–2 על אסטוריל במסגרת המחזור הראשון בליגה.
ב-1 בספטמבר 2012 הבקיע את שער הבכורה שלו במועדון ובליגת העל הפורטוגלית, שער בדקה ה-17 בהפסד 2–3 לפורטו במסגרת המחזור השלישי.
בסך הכל ערך 16 הופעות ליגה במועדון, בהן הבקיע 4 שערים.
ב-1 באוגוסט 2013 עבר עבדי לאקדמיקה דה קוימברה, גם היא מליגת העל הפורטוגלית, בהעברה חופשית.
ב-2 בספטמבר 2013 ערך את הופעת הבכורה שלו במועדון, כששיחק במחצית הראשונה בתיקו 1-1 נגד אסטוריל במסגרת המחזור השלישי בליגה.
הוא שיחק במועדון במשך חצי עונה, וערך 11 הופעות מבלי להבקיע שער.
ב-16 בינואר 2014 נרכש עבדי על ידי ריזספור מליגת העל הטורקית, ששילמה עבורו 500 אלף אירו.
ב-25 בינואר 2014 ערך את הופעת הבכורה שלו במועדון, כששיחק 60 דקות בהפסד הליגה 4-1 לגנצ'לרבירליגי במסגרת המחזור ה-18. ב-14 בפברואר 2014 הבקיע את שער הבכורה שלו במועדון, שערו היחידי, שער בדקה ה-20 בניצחון 1–5 על גזיאנטפספור במסגרת המחזור ה-21 בליגה.
עד לסוף עונת ערך עבדי 6 הופעות ליגה, ובמחצית הראשונה של עונת ערך 7 הופעות ליגה נוספות.
ב-12 בפברואר 2015 הושאל עבדי ללבסקי סופיה מליגת העל הבולגרית לחצי עונה.
ב-27 בפברואר 2015 ערך את הופעת הבכורה שלו במועדון, כששיחק 90 דקות בניצחון 0–8 על חאסקובו במסגרת המחזור ה-20 בליגה.
ב-14 במרץ 2015 הבקיע עבדי את שער הבכורה שלו במועדון, שער בדקה ה-47 בניצחון 0–4 על מארק דופניצה במסגרת המחזור ה-22 בליגה.
בסך הכל ערך עבדי 9 הופעות בלבסקי סופיה, בהן הבקיע שני שערים.
בסוף העונה חזר לריזספור, וב-3 בדצמבר 2015 שוחרר מהמועדון.
בקיץ עבדי חתם בהוגסונד מהליגה הנורווגית השנייה.
עבדי רשאי לבחור בין נבחרת סומליה לנבחרת נורווגיה, והצהיר שהוא מעוניין לשחק עבור נורווגיה.
ליבאיה (באכדית: 𒉌𒁀𒅀𒀀) היה מלך אשור בשנים 1690–1674 לפנה"ס.
הוא ירש את אביו, בל-באני והיה חלק משושלת אדאסי שנקראה על שם סבו, המלך אדאסי אשר עלה לשלטון לאחר גירוש הבבלים והאמורים מאשור.
בתקופתו שררו שקט וביטחון בממלכה.
מעבר לכך, לא ידוע כמעט דבר..
ליבאל היא מכונית מיקרו בתצורת תלת אופן, קבריולה, 2 מושבים, אשר יוצרה על ידי יצרנית הרכב Libelle Fahrzeugbau- und Vertriebsgesellschaft האוסטרית בין השנים 1952–1954.
ליבאניוס היה מורה יווני לרטוריקה של האסכולה הסופיסטית .
במהלך עליית ההגמוניה הנוצרית באימפריה הרומית המאוחרת, הוא נשאר לא מומר ובעניינים דתיים היה הלניסט פגאני.
ליבאניוס הוא הרטור המפורסם ביותר של המאה ה-4.
ליבאניוס נולד למשפחה משכילה בעלת השפעה באנטיוכיה.
בגיל ארבע עשרה החל את לימודי הרטוריקה, שעבורם פרש מהחיים הציבוריים והתמסר לפילוסופיה.
הוא למד באתונה והחל את דרכו בקונסטנטינופול כמורה פרטי.
הוא הוגלה באופן זמני לניקומדיה אך חזר לקונסטנטינופול ולימד שם עד שנת 354. לפני גלותו, ליבאניוס היה חברו של הקיסר יוליאנוס הכופר, שהתכתבות מסוימת איתו שרדה, ולזכרו כתב בין השנים 362 ל-365 סדרת נאומים.
בשנת 354 קיבל את ראשות בית הספר לרטוריקה באנטיוכיה, עיר הולדתו, שם שהה עד מותו.
תלמידיו כללו הן עובדי אלילים והן נוצרים.
ליבאניוס השתמש באומנויות הרטוריקה שלו כדי לקדם מטרות פרטיות ופוליטיות שונות.
הוא תקף את הלחצים הקיסריים הגוברים על התרבות העירונית המסורתית שנתמכה ונשלטה על ידי המעמדות הגבוהים המקומיים.
ידוע שהוא מחה נגד רדיפות עובדי האלילים באימפריה הרומית המאוחרת.
בשנת 386 הוא פנה ללא הצלחה לקיסר תאודוסיוס הראשון למניעת חורבן מקדש באדסה , וקרא לסובלנות ולשימור המקדשים כנגד רדיפה מצד נזירים נוצרים, שלטענתו:
"ממהרים לתקוף את המקדשים במקלות עץ ואבנים ומוטות מברזל, וכשאין להם את אלה, בידיים וברגליים.
ואז באה שממה מוחלטת, עם הפשטת גגות, הריסת קירות, עקירת פסלים והפיכת מזבחות, והכמרים חייבים לשתוק או למות.
לאחר הריסתו של אחד, הם מתרוצצים לאחד נוסף, ולשלישי, ושלל נערם על שלל, תוך הפרה של החוק.
התפרצויות כאלה מתרחשות אפילו בערים, אך הן נפוצות בעיקר באזורים הכפריים.
רבים הם האויבים שמבצעים את ההתקפות הנפרדות, אך לאחר אינספור פשעיהם, אספסוף זה מתקהל והם מתביישים אלא אם כן ביצעו את הנבלה הנתעבת ביותר...
המקדשים הם נשמת אזור הכפר: הם מציינים את תחילת יישובו, והם הועברו לאורך דורות רבים לגברים של ימינו.
בהם הקהילות החקלאיות מניחות את תקוותיהן לבעלים, נשים, ילדים, לשוורים שלהם ולקרקע בה הם זורעים ושותלים.
אחוזה שסבלה כך איבדה את השראתם של האיכרים יחד עם תקוותיהם, מכיוון שהם מאמינים שעבודתם תהיה לשווא ברגע שייגזלו מהם את האלים שמברכים את מאמציהם.
ואם האדמה כבר לא נהנית מאותו טיפול, התנובה לא יכולה להתאים למה שהיה קודם, ואם זה המקרה, האיכר מתרושש וההכנסה נפגעת."
חיבוריו ששרדו של ליבאניוס, הכוללים למעלה מ-1,600 מכתבים, 64 נאומים ו-96 פרוגימנסמאטות (תרגילים רטוריים), הם בעלי ערך כמקור היסטורי לעולם המשתנה של המאה ה-4 המאוחרת.
נאומו "תשובה לאריסטידס בשם הרקדנים" הוא אחת העדויות החשובות ביותר של המחול הרומי, במיוחד של הז'אנר בעל הפופולרית העצומה המכונה "פנטומימה" .
הנאום הראשון שלו הוא נרטיב אוטוביוגרפי, שנכתב לראשונה בשנת 374 ושונה במהלך חייו, תיאורו של מלומד המסתיים כיומנו הפרטי של גולה זקן.
פרוגימנסמה 8 היא סיכום דמיוני של תיק התביעה נגד רופא המואשם בהרעלת כמה ממטופליו.
על אף שליבאניוס לא היה נוצרי, תלמידיו כללו נוצרים בולטים כמו יוחנן כריסוסטומוס ותאודורוס ממופסואסטיה.
על אף ידידותו עם הקיסר יוליאנוס הכופר הוא הפך לפרפקט פרטוריאני של כבוד על ידי הקיסר הנוצרי תאודוסיוס הראשון.
64 נאומים בשלושת תחומי האורטוריה: משפטי, דיוני ואפידיקטי, הן נאומים שכאילו נמסרו בפומבי והן נאומים שנועדו לקריאה באופן פרטי (בקול רם).
שני הכרכים בספרייה הקלאסית לואב מקדישים כרך אחד לנאומיו של ליבאניוס העוסקים בקיסר יוליאנוס, השני על תאודוסיוס; המפורסם ביותר הוא ה"קינה" שלו על חילול המקדשים (Περὶ τῶν Ἱερῶν).
51 הצהרות, פורמט נאומים מסורתי של רטוריקה בעת העתיקה, הלוקח נושאים מוגדרים עם נושאים היסטוריים ומיתולוגיים.
96 פרוגימנסמאטות (progymnasmata) או תרגילים קומפוזיצינליים עבור תלמידי רטוריקה, ששימשו בקורסי ההוראה שלו ומוערכים ביותר כמודלים של סגנון טוב.
57 היפותזות או הקדמות לנאומי דמוסתנס (נכתבו סביב שנת 352), שבהם הוא מציב את הנאומים בהקשר היסטורי עבור הקורא הטירון, ללא פולמוס.
1545 מכתבים נשמרו, יותר מכתבים מאלה של קיקרו.
מאוחר יותר התקבלו כ-400 מכתבים נוספים בלטינית, המתיימרים להיות תרגומים, אולם בחינה שקולה של הטקסטים עצמם מראה כי הם מיוחסים לו בטעות או שהם זיופים, על ידי ההומניסט האיטלקי פרנצ'סקו זמבקארי (Francesco Zambeccari) במאה ה-15. בין מכותביו היה גם הפוליטיקאי רב ההשפעה קנסוריוס דטיאנוס .
בתוך הנאום ה-20, שכוון אל הקיסר תאודוסיוס הראשון, משווה ליבאניוס את רחמיו של הקיסר על העיר אנטיוכיה להתנהגותם של שליטים קודמים, ובהם "אביו של טיטוס" (אספסיאנוס), אותו הוא מגנה על כך שבהיותו מפקד הצבא הרומי בגליל, הפר את הבטחתו לתושבי טריכאי.
ליבאניוס התייחס בדבריו לאירוע המסופר אצל יוסף בן מתתיהו, שבסופו הוציא אספסיאנוס להורג כ-1,200 יהודים, זקנים וחלשים.
תביעה נגד דיירים על אדמתו
אחד מנאומיו של ליבאניוס נישא ככל הנראה בפני הקיסר תאודוסיוס הראשון כדי ליידעו על ההשלכות הרעות של המצב בו כפרים ודיירים היו שמים עצמם תחת חסותם של מפקדים צבאיים באמצעות קנייתה, ובכך מפריעים לסדר החברתי הקיים.
ליבאניוס מציג כדוגמה למצב זה, עימות עם דיירים יהודים על אדמתו, שבמשך שלושה דורות עיבדו אותה אך עתה דרשו לשנות את מעמדם.
ליבאניוס תבע אותם למשפט והשופט הורה על מאסרם, אולם היהודים קיבלו את חסותו של מפקד צבאי מקומי: הם סיפקו לו מזון תמורת עזרתו.
בעקבות התערבותו, פסק השופט לטובתם.
ליבאניוס מתייחס אליהם בפנייתו כ"יהודים אופייניים מאד".
ניתן להסביר את הביטוי הזה כרמז לכך שהיהודים היו ידועים כעם מרדני.
אזכור זה לגבי אופיים הלאומי נעשה במסורת האנטישמיות היוונית-רומית העתיקה.
אולם בניגוד לעימות עם הדיירים היהודים, נראה מתוך התכתבויותיו כי ליבאניוס שמר על יחסי ידידות טובה עם נשיא הסנהדרין (ביוונית כונה "פטריארך") ועם הקהילה היהודית באנטיוכיה.
במכתביו לנשיא היהודי בארץ ישראל, אף מתגלה סימפתיה קלה ליהודים ולסבלותיהם.
ליבאניוס פונה אליו במילים המעידות על כבוד רב והכרה בסגולותיהם של הנשיא עצמו ושל עמו.
ניתן אולי להסביר רגשות אלה בתחושת האחווה לנוכח הסכנה שבה מצאו עצמם היהודים וה"הלנים" תחת עול הקיסרים הנוצרים.
בשום מקום בהתכתבות לא מצוין שמו של ה"פטריארך" וגם לא מצוין במפורש שמדובר ביהודי, אולם זה נראה כמעט ודאי שהמכותב הוא נשיא יהודי ולא פטריארך נוצרי.
כמה מן המכתבים רומזים על כך שהנשיא הפעיל כוח והשפעה העולים אפילו על אלו של המושל האזרחי של פלשתינה.
מעמד כזה יכול להתאים רק להנחה שהמכותב של ליבאניוס היה נציגו של בית הלל.
נראה כי המושל הילאריוס הודח בשל התנהגות בלתי נאותה וכי הנשיא היה מעורב בהדחה.
ליבאניוס אינו מנסה לנקות את המושל מאשמה, אולם מפציר בנשיא לסייע לו.
נראה כי הנשיא היה חבר קרוב של ליבאניוס ורוב ההתכתבות מכילה מכתבי המלצה, שבהם ליבאניוס מבקש טובה עבור חבריו, שכמה מהם היו מוכרים גם לנשיא.
מתוך ההתכתבויות ניכר כי ליבאניוס מחשיב את הנשיא היהודי כבעל חינוך יווני, כפי שנראה מתוך האזכורים במכתביו של דמויות מההיסטוריה היוונית ומהמיתולוגיה היוונית, ללא הסבר נלווה.
לדברי מנחם שטרן, הנשיא איתו התכתב ליבאניוס בשנים 388–393 היה ככל הנראה רבן גמליאל החמישי.
באחד המכתבים ליבאניוס פונה ל"פטריארכים", ברבים, ונראה כי הוא היה מוכר גם לחברי סנהדרין אחרים, איתם שיתף לעיתים פעולה.
במכתב הממוען לפריסקיאנוס, מושל פלשתינה, מספר לו ליבאניוס על סערה שקמה בקרב קהילת יהודי אנטיוכיה, בעקבות החדשות על כך ש"איזה בן-בליעל זקן אחד" שהיה בעבר ראש הקהילה (ארכון) והודח על ידה בשל התנהגות רודנית, עומד לחזור לכהן במשרה.
לדברי ליבאניוס, יהודי אנטיוכיה מאמינים כי המינוי נעשה בהוראת "ארכון הארכונים" (כפי הנראה, נשיא הסנהדרין), בעקבות בקשתו של פריסקיאנוס, שאינו מודע לאופיו של ראש הקהילה לשעבר, והם שביקשו ממנו לכתוב בשמם למושל.
ליבה האמיץ של אירנה סנדלר הוא סרט טלוויזיה אמריקאי שבוים על ידי ג'ון קנט הריסון, שעוסק בסיפור חייה של אירנה סנדלר, חסידת אומות עולם פולנייה-קתולית (מגולמת בסרט על ידי אנה פקווין) שהצילה 2,500 יהודים במהלך השואה.
הסרט עוקב אחר אירנה סנדלר (אירנה קריזנובסקה במקור), אחות קתולית ועובדת סוציאלית פולנית.
היא חשה קרבה והזדהות ליהודים אחרי שאביה מת בזמן טיפול בילדים יהודיים.
הרעיון הראשוני שלה היה להציל ילדים מגטו ורשה, אך היא נתקלת בספקות מצד עמיתיה לעבודה.
היא מזייפת את זהותה ומשתמשת במסמכים מזויפים בשביל להבריח את הילדים, בעוד שהיא משכנעת את הוריהם שהם בדרך למקום מבטחים ומבטיחה לילדים שהם יתאחדו עם הוריהם בתום המלחמה.
עוזרה היה סטפן, ידיד ותיק שלה מימי האוניברסיטה שעוזר לה לתכנן את הברחת הילדים היהודיים.
לבסוף אירנה נעצרת על ידי הגסטפו, היא עוברת חקירה שמלווה בידי עינויים רבים, במטרה שתגיד את שמות האנשים שעזרו לה במבצע ההצלה, אך אירנה לא נשברת ובסופו של דבר היא נידונה לעונש מוות, על ידי כיתת יורים.
אך ברגע האחרון שומר ששוחד על ידי ארמייה קריובה משחרר אותה.
בסוף הסרט (אפילוג), מגלים שסטפן ואירנה נישאו זה לזה והיא הייתה מועמדת לפרס נובל לשלום בשנת 2007.
אנה פקווין – אירנה סנדלר
מרשה גיי הארדן – ג'נינה קרזיזנובסקה (אמא של אירנה)
מישל דוקרי – אווה רוזנפלד
עדו גולדברג - יעקב רוזנפלד
פול פרימן - מונסינגור גודלווסקי
קשישטוף פישצ'נסקי - דוקטור יאנוש קורצ'אק
לי לוסון - רבי רונזפלד
דנוטה סטנקה - חנה רוזנפלד
רבקה ווינדהים - קרולינה רוזנפלד
ליבכוביצה (בצ'כית: Libochovice; בגרמנית: Libochowitz) היא עיירה בצפון-מערב צ'כיה, בנפת ליטומז'יצה שבמחוז אוסטי נאד לאבם בחבל בוהמיה, ברפובליקה הצ'כית.
היא שוכנת 15 ק"מ מערבית מרודניצה נאד לאבם על הנהר אוהז'ה, יובל של האלבה ובקרבת ההר האזמבורק.
נכון לשנת 2020, אוכלוסייתה 3,500 תושבים.
העיירה נמצאת על הגדה השמאלית של הנהר אוהז'ה.
מצפון-מערב מתרומם ההר האזמבורק .
ליבוכוביצה היא צומת שבו מצטלבים הכביש 237 בין טז'בניצה לרקובניק והכביש 246 בין רואודניצה נד לאבם ללואוני.
היישובים הקרובים הם סלטינה פוד האזמבורקם בצפון, כוטיישוב או ורביצ'אן בצפון-מזרח, רדובסיצה במזרח, קוסטלץ נאד אוהז'י בדרום-מזרח, פופלזה בדרום, אוואן בדרום-מערב, דובאני במערב וקלאפי בצפון-מערב.
לפי ממצאים ארכאולוגיים ניתן להיווכח שהאזור יושב בתחילת האלף הראשון על ידי שבט המרקומנים הגרמאני ועל ידי שבט הבוים הקלטי
האזור ליבוכוביצה מוזכר לראשונה ב-1272 כשייך למנזר של נזירים פרמונסטרטים בטפלה.
בשנת 1292 היינריך מליכטנבורג העניק ליישוב את זכויות מגדבורג לממשל עצמי.
בסוף המאה ה-13 ירש אותו הינק ז'לבסקי מליכטנבורג.
הינק בנה על גבעה את מצודת קלפי (שנקראה אחר כך האזנבורג או האזמבורק).
בשנת 1314 יאן מלוקסמבורג רכש את המקום מבנו של הינק.
באותה תקופה היישוב היה כבר על כנו מכיוון שב-1282 תועדה משפחה אצילית "מלובוכוביץ" ב-1336 מכר המלך יאן מלוקסמבורג את מצודת קלאפי יחד עם היישוב והמבצר ליבוכוביצה ועם הכפרים קלאפי, להוטה, רדובסיצה ופופלזה לאדם בשם זבינייק זאייץ מוואלדק.
המצודה נודעה כ"האזנבורג" -מצודת הארנב, לפי שם משפחת זאייץ, שמשמעות שמה הוא "ארנב".
במלחמת ההוסיטים השתתפו בני זאייץ מהאזנבורג לצד הקתוליים ובשנת 1424 ההוסיטים בראשות יאן ז'יז'קה עברו מלואוני לליבוכוביצה והציתו את היישוב.
בעת הכיבוש העלו ההוסיטים על המוקד מול בית העירייה ארבעה כמרים קתוליים ועוד שניים ממגיני ליבוכוביצה.
אחרי המלחמה ירדה חשיבות המצודה שעל האזנבורג ובמשך הזמן חרבה.
במהלך ארבע מאות השנים הבאות החליף היישוב בעלים רבים.
לפי בקשת יאן השלישי זאייץ מהאזנבורג קיבלה העיירה מהמלך ולדיסלב השני לבית יאגלו זכות לקיים ירידים שנתיים ושבועיים.
אחרי מות יאן השלישי זאיץ בשנת 1553 החלקות בהאזנבורג חולקו.
ב-1558 מכרו קרישטוף זאייץ וב-1564 גם אחיו ייז'י את חלקם ליאן הזקן פופל מלובקוביץ.
עם עסקה זאת נעלם תואר האצולה האזנבורג.
בימי יאן הזקן הייתה אחוזת ליבוכוביצה מורכבת מעיר השוק בעלת אותו השם ומהכפרים דובאני, הורקה, קלאפי, קז'סין, לבואוסי, לקאן, פופלזה, רדובסיצה, סדלץ, טז'טיינו ווייניצה.
ב-7 באוגוסט 1560 העלה הקיסר פרדיננד הראשון את היישוב למעמד עיר.
יאן הזקן החריב את הביצורים הישנים בליבוכוביצה ובשנים 1560–1564 בנה במקומם ארמון בסגנון רנסאנס.
אחרי מותו של יאן ירש בנו גאורג פופל פון לובקוביץ את האחוזה.
בשנת 1591 הוא העניק לעיר זכויות נוספות, ביניהן הזכות לייצר בירה..
ב-1594 הוא הסתבך בקשר נגד הקיסר רודולף השני, נעצר והוחזק עד יום מותו בשנת 1613 בטירת לוקט.
בשנת 1606 ירש ז'יגמונד באטורי את האחוזה וב-1610 היא עברה לידי האציל הבוהמי אדם פון שטרנברג.
ב-1676 מכר אותה ונצל ווייטך פו שטרנברג לגונדאקר פון דיטריכשטיין.
הבעלים החדש פנה ב-1683 לאדריכל השווייצרי אנטוניו דלה פורטה ששיפץ את הארמון והרחיב אותו בסגנון בארוקי מוקדם.
לפי דרישותיו, ב-1685 תכנן יאן טוליפן אחר בסביבת הארמון גן צרפתי ובתוכו פרדס עצי הדר (אוראנז'רי).
ב-1847 הוקם בליבוכוביצה גם בית חרושת לסוכר.
ב-1850 נפתח בעיירה בית משפט.
אחרי שבשנת 1858 נשארה משפחת דיטריכשטיין ללא יורשים זכרים, את הטירה ירשו הרוזנים הרברשטייון.
ב-1882 חוברה ליבוכוביצה על ידי מסילת ברזל עם היישוב לובוסיצה וב-1902 נבנה קטע נוסף של פסי רכבת בין ליבוכוביצה ללוני.
ב-1893 נבנה גשר מברזל מעל הנהר אגר.
ב-1907 נבנו מסילת ברזל נוספת לינשוביצה.
ב-1912 הוקמו גם בית חרושת לזכוכית ומפעל לרעפים מעגליים.
בימי האימפריה האוסטרו-הונגרית התארגנו הפועלים ביישוב, רובם דוברי צ'כית, ונאבקו על שיפור תנאי עבודתם.
בשנים 1939–1945 הפכה העיירה לחלק מהפרטקטורט בוהמיה ומורביה תחת השלטון הנאצי.
בתקופה זו התנהלו רדיפות נגד האקדמאים הצ'כים והמיעוט היהודי נרדף באכזריות והושמד.
במאי 1945 חזרה ליבוכוביצה להיות חלק מצ'כוסלובקיה.
באותה שנה הפקיעה הממשלה הצ'כוסלובקית המחודשת את הטירה מידי הרוזן פרידריך פון הרברשטיין.
ב-1949 הועבר בית המשפט ללובוסיצה.
העיירה ליבוכוביצה מורכבת משלוש שכונות: דובאני (Dubany בעבר בגרמנית - Duban, Duben), ליבוכוביצה ופופלזה (בעבר בגרמנית Popels) על הגדה הימנית של הנהר אוהז'ה.
נוכחות היהודים בעיירה מוזכרת לראשונה בשנת 1538במכתב רשמי של יאן השלישי מהאזמבורק שנשלח לנתין היהודי שלו, יעקב מליבוכוביצה.
עם זאת משערים שהיהודים חיו כאן עוד קודם לכן, החל מן המחצית השנייה של המאה ה-15. תיעוד מהימן על הקהילה היהודית קיים משנת 1583. בית הכנסת הוזכר לראשונה בשנת 1651.
אחרי מלחמת שלושים השנים, בשנת 1654 חיו בעיירה שנים עשר יהודים.
במאה ה-17 במקביל לצמיחת אוכלוסיית העיר, בשנת 1724 חיו בעיירה 35 משפחות יהודיות.
בשנת 1880 הגיעו היהודים למספר השיא של 228 נפשות.
בהמשך בנסיבות האמנציפציה האזרחית והכלכלית רבים מהיהודים היגרו לערים גדולות יותר לצורך שיפו תנאי החיים והפרנסה.
בסביבות שנת 1900 124 תושבים הצהירו על דת יהודית ומאוחר יותר בימי הרפובליקה הצ'כוסלובקית הראשונה בשנות ה-1930 חיו בעיירה 48 תושבים בני הדת היהודית.
רוב היהודים נספו במחנות הריכוז הנאציים.
אחרי מלחמת העולם השנייה לא חודשו חיים יהודיים במקום.
נשאר בית עלמין יהודי, בית גדול מהרובע היהודי, שבו פעלו בית ספר, איטליז כשר ורשות ניהולית.
אנדרטה מזכירה את בית הכנסת שנהרס בסביבות 1980 ומקווה.
בליבוכוביצה נולד בימי השלטון ההבסבורגי האנטומיסט, הפיזיולוג והממציא יאן אוונגליסטה פורקינייה (1869-1787), אחת הדמויות החשובות של המדע במאה ה-19
ושל המדע האירופי, כמו כן הסופר והעיתונאי יוסף קופטה (1962-1894).
מקרב בני הקהילה היהודית קמו המחנך אברהם לדרר (1916-1827) שפעל בהונגריה, הרוקח מקס פאנטה (1925-1858) ואשת התרבות ברטה פאנטה (1918-1865) שניהלה סלון ספרותי בפראג.
הארמון ליבוכוביצה - (Libochovice zamek)
הבניין המפורסם ביותר של היישוב, מורשת תרבות של צ'כיה.
נבנה בסוף המאה ה-17 בסגנון בארוקי מוקדם לפי תוכנית האדריכל אנטוניו דלה פורטו מטיצ'ינו על בסיס מבנה קודם מתקופת הרנסאנס שהוקם על ידי הרוזנים לובקוביץ.
פרט לאגף המזרחי שנשרף בהתחלת המאה ה-20, עדיין שומר הארמון את מראהו הבארוקי המוקדם.
הארמון כולל אולם גדול לאירוח ("אולם סטורנוס") ותערוכה קבועה על האנטומיסט והפיזולוג יאן אוונגליסטה פורקיניה שנולד ביישוב.
אביו של המדען היה אב הבית של הארמון.
סמוך לארמון נמצא גן צרפתי שתוכנן על ידי אנטוניו דלה פורטה, ומצויד באולם גם כן בסגנון בארוק, וכן גן אנגלי.
חורבות הטירה הישנה על ההר האזנברוק
- חורבות טירה גותית על פסגת גבעת ("הר") האזנבורג, בצ'כית האזמבורק, נמצאת בגובה של 429 מ'.
הגבעה נמצאת על יד הכפר קלאפי, 3,5 ק"מ צפונית-מערבית מהעיר ליבוכוביצה.
בית העלמין היהודי, (Libochovický židovský hřbitov) ובו 550 מצבות בגילאים ובסגנונות שונים (בארוק, רנסאנס ומודרני) .
הוקם בשנת 1583 ונמצא צפונית-מערבית לעיר והשתמר עד היום.
אחרי שנת 2002 עבר בית העלמין שיפוצים והוא הוכרז למורשת תרבות של צ'כיה.
כנסיית כל הקדושים (Kostel Všech svatých) נבנתה בשנים 1700–1705 במקום כנסייה קודמת שנהרסה על ידי דליקה בשנת 1661.
קפלת לאורנטיוס הקדוש (Kaple svatého Vavřince) - כנסייה בארוקית של בית הקברות של היישוב.
נבנתה בשנים 1720–1722 על ידי האדריכל פטר פאבל קולומבני מרודניצה.
לפניה עמדה במקום כנסייה שנבנתה בשנת 1601. הבניין עבר שיפוצים נרחבים בשנת 1868. נזקקה לשיפוץ משמעותי נוסף בשנות ה-1990 המוקדמות.
אנדרטת "הפסיון של ישו " (Boží muka) ניצבת בבית הקברות בקצה הדרום-מערבי של העיירה.
היא הוקמה בשנת 1589 מיוזמתם של הכומר יאן מווינוז' ושל ראש המועצה וצלב קונאטקה בשנת כאות תודה לחזרת תושבי ליבוכוביצה לאמונה הרומית-קתולית.
האנדרטה היא עמוד על כן מעוקב שמעליו מלבן עם צלב.
על כל אחד מארבעת הפנים של המלבן יש תבליט: "הצליבה", "גואל", כלי העינוי " והמונוגרמה IHS.
על הכן יש כתובת המציינת את נסיבות הקמת האנדרטה.
אנדרטת "הפסיון של ישו" האמצעית (prostřední Boží muka) - גם כן בבית הקברות, בצומת הדרך מקלאפי והדרך אל גבעת ייז'טין.
הוקמה גם היא ב-1589 מיוזמת תושב העיירה בשם מליכאר טקאדלץ.
אנדרטת מרים הקדושה (Sloup se sochou Panny Marie)- עמוד עם פסל מרים אם ישו בככר 5 במאי.
בנייתו ניזומה בשנת 1709 על ידי אנה טייזיקובה, אלמנת ראש המועצה יאקוב טייזיק.
באמצע על העמוד הגבוה עומד פסל מרים עצמו.
על הכנים הנמוכים יותר נראים ישו כילד, הקדושים חנה ויהויקים.
בשנת 2007 שופצה האנדרטה שיפוץ נרחב ונחנכה שוב ב-4 באוגוסט באותה שנה.
כיום הפסל המקורי של מרים הוצב בתוך קפלת לאורנטיוס הקדוש ובאנדרטה משתמשים בעותק שלו.
פסל וצלב הקדוש -Socha svatého Václava בקצה הצפוני של העיירה, על יד הדרך לסלטינה.
נבנה על ידי וצלב הניידץ בשנת 1761. הוא שופץ בשנת 1880 הודות לתרומתו של תושב היישוב בשם מקסימיליאן רזיהובה.
וצלאב נראה בשריון עם דגל ו"פלאדיום" בידיו, וליד רגלו המימנית עומד מלאך הנושא מגן שעליו חרוט הנשר של וצלב הקדוש
פסל יאן נפומוק Socha svatého Jana Nepomuckého בככר תנועה בצומת הרחובות רבולוצי, האבליצ'קובה וריגרובה, פרי יצירתם של הפסל ברטולומיי אדר ושל יאן פרנטישק שווארץ (1761) .
הקדוש נראה במעמד נדיר - "רומס את שד לשון הרע"
פסלים ואנדרטאות על גדת המפרץ של הנהר אוהז'ה:
במאה ה-18 על יד הארמון הוקמה גלריית ששה פסלים, סמוך לאפיק הנהר אוהז'ה, בדרך לעיר.
במאה ה-20 נערכו עבודות ניקוז והועברה הדרך לעיר למקום אחר.
הפסלים נותרו במקום ועברו שיפוצים הדרגתיים.
וצלאב הקדוש - פסל שהוקם ב-1715 מיוזמת הכומר וצלאב הניגר מזברג.
נהרס על ידי השיטפון משנת 1929. הפסל שוקם על ידי הפסל האקדמיסטי קארל זנטנר מיוזמת הכומר וצלב אופלט.
ישו על צלב (1719) נבנה מיוזמת אנה טייזיקובה.
בשנים 1993–1995 עבר הפסל תיקון בידי הפסל מירוסלב זנטנר ונחנך מחדש ב-17 במאי 1995.
יוסף הקדוש - הוקם ב-1724 מיוזמת ראש המועצה וצלאב טברזניק
יאן נפומוק הקדוש - הוקם בשנת 1729 מיוזמת בעלי האחוזות המקומיים - ולטר פרנ.
קסאפר דיטריכשטיין ואשתו, קרולינה מקסימיליאנה רוזנת פרוסקובה.
גברתנו מרים הדואבת Pany Maria Bolestná - עוצב בשנת 1740 על ידי הפסל אנטונין בראון, לפי הזמנת בעל אחוזת ליבוכוביצה, קרל דיטריכשטיין, ואשתו הרוזנת מוונהילר.
יוחנן הקדוש האוונגליסט - עוצב גם הוא בשנת 1740 על ידי אנטונין לפי הזמנתם של דיטריכשטיין ואשתו
ליבארו היא גבינה צרפתית מאזור נורמנדי, שמקורה בקומונה ליבארו, הגבינה מוגנת באמצעות כינוי מקור מבוקר (AOC) מאז 1975.
זוהי גבינת קליפה רכה, חריפה ושטופה העשויה מחלב פרה מגזע נורמנד (Normande).
המשקל התקין לכיכר (גלגל) גבינת ליבארו הוא 450 גרם, אם כי היא מגיעה גם במשקלים אחרים.
היא נמכרת בצורה גלילית עם קליפה בצבע התפוז, עטופה ב-3 עד 5 טבעות של סוף מיובש (Typha latifolia).
מסיבה זו, היא כונתה 'קולונל', מכיוון שטבעות הסוף המיובש דומות לפסים על מדי קולונל.
לפעמים משתמשים גם בנייר ירוק.
צבעו הכתום מגיע ממקורות שונים בהתאם ליצרן, אך לרוב הוא אנאטו.
התקופה האופטימלית שלה לצריכה מתפרסת ממאי עד ספטמבר לאחר התיישנות של 8-6 שבועות, אך היא מצוינת כבר ממרץ ועד דצמבר.
ליבאני היא עיירה בעלת כ-10,000 תושבים בחבל לטגליה שבמזרח לטביה, היא ממוקמת בצומת של הנהרות דובנה ודווינה, כ-170 קילומטרים מזרחית לריגה בירת לטביה.
מאז 2007, ליבאני היא מרכז פיתוח אזורי שבו מרוכזים משאבי פיתוח, פעילויות חברתיות וכלכליות.
המורשת ההיסטורית של העיר ליבאני נשמרת באופי ובמבנה של תכנון העיר.
במאה ה-11, הוקמה התיישבות של סוחרים ובעלי מלאכה במקום.
היישוב היה כ-7 קילומטרים צפונית למרכז נסיכות ירסיקה בלטגליה שקדמה לרפובליקת לטביה, במפגש הנהרות דובנה ודאוגבה.
העדות התיעודית הראשונה ליישוב מבוצר בשם דובנא מתוארכת לתקופה מאוחרת יותר.
ראשיתה של ליבאני כפי שאנו מכירים אותה כיום קשורות לשנת 1533, כאשר בעל האדמות המקומי, גרמני בשם לייבן ייסד כפר וקרא לו על שמו - Lievenhof.
ב-1677, ליבאני הועברה לבעלותו של המגנאט הפולני לאונרד פוצ'יי, בשנת 1678 הוא בנה את הכנסייה הקתולית הראשונה.
הכנסייה עמדה על גדת הנהר של דובנה, קרוב למיקומו הנוכחי של בית הספר התיכון מס' 1 של ליבוני באותם ימים, קבצנים רבים נהגו להתאסף סביב הכנסייה.
הם נהגו לקחת את האוכל שניתן להם לגדת נהר דובנה, מעבר לכביש, שם אכלו את ארוחתם.
מסיבה זו, המקום קיבל את השם "מפרץ הקבצנים" (Ubaglīcis).
כיום זהו אזור מגורים אטרקטיבי.
ב-1824, קיבל ליבאני מעמד חוקי של רובע, ב-1689 נפתח בית המרקחת המקומי הראשון.
ב-1926 לאחר שלטביה הפכה למדינה עצמאית, התפתחה ליבאני וקיבלה מעמד של עיירה.
כ-370 בתי מגורים (רובם - מבני עץ) נבנו לאורך הרחוב הראשי.
רחוב זה היה מפורסם בשל מגוון רחב של חנויות קטנות שרובן בבעלות יהודי המקום.
באמצע שנות ה-30 היו בליבאני כ-180 חנויות.
העיירה מילאה גם את התפקיד של מרכז התרבות האזורי.
ליבאני היא עיירה ייחודית בשל ההיסטוריה התעשייתית שלה.
התעשייה הייתה הבסיס לפיתוח העיירה במשך כמעט מאתיים שנה.
ב-1861 הכלכלה המקומית חוותה תנופה חזקה בקרוב כתוצאה מפתיחת קו הרכבת ריגה-דאוגבפילס והרפורמות הדרסטיות של שנות ה-60, בין היתר ביטול הצמיתות.
הצמיחה התעשייתית עוררה על ידי אמצעי התחבורה הטובים ביבשה ובים, כוח העבודה הזול שהגיע מאזורי וידזמה וקורזמה, כמו גם משאבי הטבע המקומיים העשירים.
למטרות ייצור, ניתן היה להשתמש בעצים מסביב לליבאני, מלבד אספקת עצים נוספת שהובאו על ידי נהרות דובנה ודאוגבה.
מאגרי ענק של חימר, דולומיט, חול וכבול היו זמינים שם ובכך הבטיחו חומרי גלם לייצור חומרי בנייה, זכוכית וכבול.
עד תחילת שנות העשרים של המאה ה-20 נבנו בליוואני 10 מפעלים חדשים; הגדולים שבהם היו מפעל עיסת (הוקם ב-1872), מפעל זכוכית (1887), מפעל לעיבוד עץ ומתקנים לייצור לינוליאום, לבנים ומוצרי טקסטיל.
במנקי, אשר על גדת הנהר השמאלית של דאוגבה מול ליבאני, בנתה חברה צרפתית מפעל צופרים, שייצר כפתורים למחוכים, כובעים וטלפונים והיה היחיד מסוגו באירופה כולה.
במלחמת העולם הראשונה נסגרו המפעלים המקומיים וציודם פונה לרוסיה.
במשך שנתיים וחצי, ליבאני הייתה בקו החזית.
במהלך המלחמה נהרסו מירי כ-155 מבנים.
לאחר המלחמה היו בלבאני רק 1880 תושבים.
מלחמת העולם השנייה הותירה חצי מהעיירה בהריסות.
גם הכיבוש הסובייטי לא היטיב עם העיירה; הבניינים הישנים והנוף על גדות הנהר של דובנה ודאוגבה התקלקלו בהדרגה.
בשנות ה-70 נבנו מבנים סטנדרטיים בני 5 קומות במקום בתי המגורים שנהרסו בחלקה הדרומי של העיירה.
זה עלה בקנה אחד עם הקמתם של מתקנים תעשייתיים ענקיים בליבני.
בשנות ה-70 וה-80 נוצר במקום מפעל ביוכימי חדש, אתר ייצור לחומרי בניין וחברת בנייה.
האחרון התמחה בבניית מה שנקרא "בתי ליוואני", שהיו פופולריים מאוד בשנות ה-80. אתר התעשייה העתיק ביותר בעיירה, מפעל הזכוכית הורחב.
ליבאני הפכה למרכז התעשייתי השלישי של מחוז לטגליה, אחרי העיר השנייה בגודלה - דאוגבפילס ורזקנה.
ליבה היברידית היא ארכיטקטורה של ליבת מערכת הפעלה המנסה לשלב היבטים ויתרונות של ארכיטקטורות ליבה מיקרו-ליבתית וליבה מונוליתית.
הליבה ההיברידית נועדה להציע מבנה דומה לזה של ליבה מיקרו-ליבתית, אך ממומשת באופן הדומה יותר לליבה מונוליתית.
הקטגוריות המסורתיות של ליבות מערכת הפעלה כוללות ליבות מונוליתיות וליבות מיקרו-ליבתיות.
קטגוריית ה"היברידית" שנויה במחלוקת בשל הדמיון בינה לבין ליבות מונוליתיות רגילות, וכך למשל לינוס טורבאלדס, יוצר ליבת הלינוקס, ביטל את המונח כעניין שיווקי בלבד.
ליבה היברידית נועדה לשלב את המבנה של מיקרו-ליבה, שבו שירותי מערכת ההפעלה נפרדים ומתבצעים במרחב המשתמש, אך בפועל כל (או כמעט כל) שירותי מערכת ההפעלה ממשיכים להתבצע במרחב הליבה, כפי שקורה בליבה מונוליתית.
בכך, ליבה היברידית מנסה לשמור על ביצועים גבוהים של ליבה מונוליתית, תוך שמירה על חלק מהמבנה של מיקרו-ליבה.
אחת הדוגמאות הבולטות לליבה היברידית היא ליבת NT של מיקרוסופט, שמשמשת את כל מערכות ההפעלה מבוססות Windows NT, כולל Windows 11 ו-Windows Server 2022, כמו גם את מערכות ההפעלה Windows Phone 8, Windows Phone 8.1, וקונסולות המשחקים Xbox One ו-Xbox Series.
ליבת NT עוצבה כליבה היברידית בהשפעת המיקרו-ליבה של Mach שפותחה על ידי ריצ'רד ראשיד באוניברסיטת קרנגי מלון.
ליבת NT משלבת אלמנטים של מיקרו-ליבה, כמו הפעלת חלק מהשירותים במרחב המשתמש, אך מרבית רכיבי המערכת פועלים במרחב הליבה, כמו בליבה מונוליתית.
הבדלים בין ליבת NT לליבה מונוליתית
על פי מבנה ליבת NT, שירותים כמו ניהול חלונות והתקני גרפיקה שפעלו במרחב המשתמש בגרסאות מוקדמות, הועברו למרחב הליבה בגרסאות מאוחרות יותר, מה שמאפיין מבנה ליבה מונוליתית.
יישומים הרצים על NT נכתבים לפי אישיות מערכת ההפעלה (OS personality), הממומשת באמצעות ספריות DLL במרחב המשתמש, שמבצעות קריאות לשירותי מערכת ההפעלה דרך ספריית ntdll.dll.
ליבו של אנג'ל הוא סרט מותחן-על-טבעי משנת 1987, בבימויו של אלן פארקר ובכיכובם של מיקי רורק, רוברט דה נירו וליסה בונה.
הסרט מבוסס על ספרו של ויליאם הורטסברג, Falling Angel, ומוכר בזכות האווירה הקודרת, המתח העל-טבעי, והעימותים הפסיכולוגיים העמוקים.
לאחר פרסום הרומן החל יורטסברג לפתח את התסריט לעיבוד קולנועי, אך גילה שאף אולפן גדול לא מוכן להפיק את התסריט שלו.
הפרויקט צץ מחדש ב-1985, כאשר המפיק אליוט קסטנר הביא את הספר לידיעתו של פארקר.
פרקר החל לעבוד על תסריט חדש ובכך ביצע מספר שינויים מהרומן של יורצברג.
הצילומים התרחשו במקום בניו יורק ובניו אורלינס, כאשר הצילום העיקרי נמשך ממרץ 1986 עד יוני של אותה שנה.
הסרט קיבל תגובות מעורבות מהמבקרים, ששיבחו את הביצועים של רורק ובונה, כמו גם את עיצוב ההפקה, הניקוד והצילום, אך מתחו ביקורת על תסריטו של פארקר.
הסרט הפגין ביצועים נמוכים בקופות צפון אמריקה, והכניס 17.2 מיליון דולר אל מול תקציב של 18 מיליון דולר, אך מאז נחשב לא מוערך וכבעל השפעה.
הסרט מתרחש בניו יורק ובניו אורלינס של שנות ה-50. הארי אנג'ל (מיקי רורק), בלש פרטי, נשכר על ידי לואי סייפר (רוברט דה נירו) כדי לאתר זמר ג'אז בשם ג'וני פייבוריט.
במהלך חקירתו, אנג'ל מסתבך בשורת מקרי רצח מוזרים ומתחיל לגלות קשרים על-טבעיים הקשורים לעברו האפל של ג'וני ולגורלו שלו עצמו.
ככל שהעלילה מתקדמת, אנג'ל מתחיל להבין שיש יותר בעסקה הזו ממה שחשב בתחילה, ונחשף לסודות שמעמתים אותו עם כוחות אפלים ועם זהותו.
מיקי רורק בתפקיד הארי אנג'ל, הבלש הפרטי הנרדף.
רוברט דה נירו בתפקיד לואי סייפר, המעסיק המסתורי של אנג'ל.
ליסה בונה בתפקיד אפיפני פראודפוט, דמות מרכזית הקשורה לחקירה.
שארלוט רמפלינג בתפקיד מרגרט קרוזמארק, דמות מסתורית נוספת בחייו של ג'וני פייבוריט.
לאחר פרסום רומן הביכורים שלו Falling Angel ב-1978, החל הסופר ויליאם יורטסברג לעבוד על עיבוד קולנועי ליצירתו.
חברו, מעצב ההפקה ריצ'רד סילברט, העביר את כתב היד של הספר למפיק רוברט אוונס.
זכויות ההסרטה של הרומן נרכשו על ידי אולפני פרמאונט פיקצ'רס, כאשר אוונס נבחר להפיק את הסרט, ג'ון פרנקנהיימר נשכר לביים, ויורטסברג שימש כתסריטאי.
מאוחר יותר הוחלף פרנקנהיימר על ידי דיק ריצ'רדס, ודסטין הופמן נשקל לתפקיד הראשי.
לאחר שתוקף האופציה של פרמאונט פג, דן יורטסברג בפרויקט עם רוברט רדפורד וכתב שתי טיוטות.
עם זאת, יורטסברג סבר כי אף אולפן לא היה מוכן להפיק את התסריט שלו.
הוא ציין, "גם עם תמיכתו של [רדפורד], מנהלי האולפנים לא התעניינו.
'למה הסרט לא יכול להסתיים בסוף טוב?' שאל כל בכיר."
ב-1985 נפגש המפיק אליוט קסטנר עם אלן פארקר באולפני פיינווד כדי לדון בעיבוד קולנועי של הרומן.
פארקר, שקרא את הספר לאחר פרסומו, הסכים לכתוב את התסריט.
הוא נפגש עם יורטסברג בלונדון לפני שנסע לניו יורק, שם כתב את רוב התסריט.
לאחר השלמת הטיוטה הראשונה בספטמבר 1985, נסע פארקר לרומא, שם הציג את התסריט למריו קסאר ולאנדרו ג.
שני המפיקים הסכימו לממן את הסרט דרך אולפן הסרטים העצמאי שלהם, קרולקו פיקצ'רס, ופארקר קיבל שליטה יצירתית מלאה.
עבודות ההכנה לסרט לבו של מלאך החלו בינואר 1986 בניו יורק, שם בחר פארקר את הצוות היצירתי, כולל שיתוף פעולה מחודש עם המפיק אלן מרשל, צלם ראשי מייקל סרסין, מפעיל מצלמה מייקל רוברטס, מעצב ההפקה בריאן מוריס ועורך ג'רי המבלינג.
פארקר ביצע מספר שינויים ברומן.
הוא כינה את התסריט לבו של מלאך, כדי להבדיל את העיבוד הקולנועי מהמקור הספרותי.
בעוד ש־Falling Angel מתרחש כולו בניו יורק, פארקר העביר את מחציתו השנייה של התסריט לניו אורלינס, בהשראת הרמיזות התכופות ברומן לוודו ולאוקולטיזם.
הוא דן בשינוי התפאורה עם יורטסברג, שתמך בהחלטה; הסופר חשף כי גם הוא שקל למקם את הרומן בניו אורלינס.
הסרט לבו של מלאך מתרחש ב-1955, בעוד אירועי הספר מתקיימים ב-1959. פארקר הסביר, "הספר מתרחש ב-1959, והעברתי אותו ל-1955 מסיבה קטנה אך אנוכית.
1959 הייתה בדרך לשנות השישים עם השינויים בעמדות ובסביבה.
1955, מבחינתי, עדיין השתייכה לשנות הארבעים—ובגלל ההפסקה ההיסטורית של מלחמת העולם השנייה, אולי אפילו לשנות השלושים—ולכן, הצבת הסרט בשנה זו אפשרה לי להעניק לו מראה מיושן יותר."
שינויים נוספים בתסריט כללו את הדמויות והדיאלוגים.
פארקר ביקש להפוך את הארי אנג'ל לדמות שמעוררת הזדהות.
הוא אמר, "במסורת של הבלש המרופט, המראה הפלגמטי שלו הסתיר אינטליגנציה שמסוגלת לפתור סיפור מורכב וגדול מהחיים עם מידה של אמינות ותמציתיות.
כמו כן, הוא היה צריך להיות מושך לקהל תוך שהוא חושף בפניהם, צעד אחר צעד, את העלילה."
פארקר קבע כי אנג'ל נולד ב-14 בפברואר—יום ולנטיין—תאריך זהה ליום הולדתו שלו.
הוא הסביר כי הבחירה נעשתה "ללא סיבה מיוחדת, פרט לכך שיום ולנטיין קל לזכירה בתסריט מורכב, והרמיזה ללב הייתה בעלת תהודה מסוימת." פארקר גם שאף ליצור תיאור ריאליסטי של לואי סייפר, בניגוד לאישיותו ה"גדולה מהחיים" ברומן.
שינוי נוסף כלל את הסיום וזהות הרוצח.
בעוד שבספר אנג'ל מופלל ברציחות (ככל הנראה על ידי סייפר), פארקר קבע כי אנג'ל הוא הרוצח בסיום הסרט.
פארקר רצה בתחילה שרוברט דה נירו יגלם את הארי אנג'ל, אך השחקן הביע עניין בתפקיד אורח כלואי סייפר, הנדבן המסתורי.
דה נירו התחייב לתפקיד רק לאחר דיונים ממושכים עם פארקר.
הבמאי סיפר, "חיזרתי אחרי [דה נירו] כדי שיגלם את [סייפר] בלבו של מלאך במשך חודשים.
נפגשנו מספר פעמים, והוא המשיך להפציץ אותי בשאלות שבחנו כל פסיק בתסריט.
לקחתי אותו לסיור בלוקיישנים, קראנו את התסריט על רצפת כנסייה נטושה וחשוכה בהארלם, ולבסוף הוא אמר 'כן'."
גם ג'ק ניקולסון ומיקי רורק נשקלו לתפקיד אנג'ל.
פארקר נפגש עם ניקולסון בלוס אנג'לס כדי לדון בפרויקט, אך ניקולסון דחה את ההצעה.
פארקר אמר, "הצגתי את הפיץ' שלי, והוא היה אדיב ביותר, אך למען האמת, הוא היה מוסח באותו זמן...
הסרט שלי והאפשרות שישתתף בו נראו כחומקים מתחום העניין המיידי שלו." פארקר נפגש עם רורק, שהביע התלהבות רבה לגלם את אנג'ל, וקיבל את התפקיד הראשי לאחר פגישה עם פארקר בניו יורק.
מספר שחקניות נבחנו לתפקיד אפיפני פרודפוט לפני שליסה בונה זכתה בתפקיד.
בונה, שהייתה מוכרת באותה תקופה בזכות תפקידה בסיטקום המשפחתי "דה קוסבי שו", עוררה מחלוקת משמעותית עם ליהוקה לסרט.
לפני קבלת התפקיד, בונה שוחחה על כך עם ביל קוסבי, שהביע תמיכה בהחלטתה להשתתף בסרט.
פארקר בחר בבונה על סמך איכות האודישן שלה ולא היה מודע לתפקידה במופע הקוסבי.
הוא אמר, "לא שכרתי את [בונה ] בגלל מופע הקוסבי.
מעולם לא ראיתי את התוכנית.
שכרתי אותה כי היא התאימה לתפקיד." על ההכנה לתפקיד אמרה בונה, "עשיתי הרבה מדיטציה וחקר עצמי.
המאמץ הכן שלי היה לשחרר את כל המעצורים שלי.
היה הכרחי עבורי לשחרר את ליסה ולהניח לאפיפני להשתלט."
פארקר התקשה למצוא שחקנית לתפקיד מרגרט קרוסמרק.
"אף על פי שזה תפקיד קטן בסרט, הדמות נוכחת מאוד בדיאלוגים, והיה צריך למצוא שחקנית עם איזון נכון של אלגנטיות ואקסצנטריות," הוא אמר.
"בחנתי שחקניות רבות לתפקיד ללא הצלחה רבה." לבסוף, רורק הציע את השחקנית האנגלייה שארלוט רמפלינג, שקיבלה את התפקיד לאחר שפארקר יצר עמה קשר כדי לדון בו.
בינואר 1986, פארקר ערך קריאת ליהוק פתוחה במועדון לילה בניו יורק בשם The Kamikaze, שבו נבחנו יותר מ-1,400 מועמדים לתפקידים שונים.
"הצלחתי לקרוא סצנה קצרה עם 600 מהם כשהם סוננו אליי," הוא אמר.
השחקנית אליזבת ויטקרפט, ששיחקה תפקיד קטן בסרטו הקודם של פארקר ציפור, לוהקה כקוני, עיתונאית שמסייעת לאנג'ל בחקירתו.
פארקר ערך קריאת ליהוק נוספת בניו אורלינס, שם ביקש ממוזיקאים מקומיים להיבחן לתפקידים אפשריים בסרט.
קלרנס "גייטמות'" בראון ודיקון ג'ון מור היו בין המוזיקאים הרבים שנבחנו.
מור לוהק כחבר בלהקתו של טוטס סוויט.
פארקר חזר לניו יורק, שם בחן מוזיקאים נוספים, כולל בו דידלי ודיזי גילספי.
גיטריסט הבלוז בראוני מקגי, שגילם את טוטס סוויט, לוהק במהלך צילומי הסרט הראשיים.
במהלך תהליך הליהוק, פארקר והמפיק אלן מרשל החלו בחיפוש אחר לוקיישנים בניו יורק.
הבמאי בחן את הארלם, מתוך אמונה שהשכונה "לא צולמה כמעט לעומת חלקים אחרים בניו יורק שצולמו יתר על המידה." ב-20 בינואר 1986, הוא נסע לניו אורלינס, שם המשיך לעבוד על התסריט.
פארקר בחן בניינים לא פעילים ברחוב רויאל, ששימשו כמלון, ובית נטוש ברחוב מגזין, ששימש כביתה של מרגרט קרוסמרק.
הוא חזר לניו יורק, שם בחן את סטטן איילנד וקוני איילנד.
התסריט של פארקר ללבו של מלאך דרש שימוש ב-78 לוקיישנים שונים לצילומים בין ניו יורק לניו אורלינס.
הצילומים הראשיים של לבו של מלאך החלו ב-31 במרץ 1986 והסתיימו ב-20 ביוני 1986, בתקציב של 18 מיליון דולר.
הצילומים החלו ברחוב אלדרידג' במנהטן, ששימש כשכונתו של הארי אנג'ל.
מעצב ההפקה בריאן מוריס וצוות עיצוב התפאורה הקדישו חודשיים לעיצוב הסט לפני תחילת הצילומים, במטרה לשחזר את ניו יורק של שנות ה-50. בשל תנאי מזג האוויר החמים, נעשה שימוש במשאיות קרח ליצירת שלג מלאכותי.