tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בגרסת ספר דברי הימים לפיה הפלשתי היה אחיו של גָּלְיָת הם רואים כניסיון של המחבר ליישב את הסתירה שבספר שמואל.
בפרשנות ימי הביניים נודעה פרשנותם של רבי יוסף קרא אשר, בפירושו לשמואל ב', כ"א, י"ט מפרש לפי תרגום יונתן כי אלחנן בן יערי הוא כינויו של דוד.
ואילו רבי ישעיה מטראני טוען כי היו שני ענקים פלישתיים, ששמם גוליית: 'וגוליית אחר הוא זה'.
בתרגום יונתן לשמואל ב', כ"א, י"ט מצוי המדרש על הפסוק: ובעברית: בעקבות תרגום זה מפרש רש"י: .
לפי פירוש זה, הפשט הוא הכתוב בספר שמואל א', שדוד הכה את גלית ובספר דברי הימים, שאלחנן הכה את לחמי אחיו.
אך בספר שמואל ב' נכתב על דרך החידוד שאלחנן הכה את גָּלְיָת, וזאת כדי להזכיר את הדמיון בין המקרים וכמשל לגבורת דוד שבא מבית לחם.
יהודה קיל בפירוש דעת מקרא משער שהגיבור שהרג אלחנן קרוי גָּלְיָת על שם הגיבור שהרג דוד, או ש"גָּלְיָת" הוא כינוי לכל גיבור פלישתי.
לדעת חוקר המקרא שמעון בר-אפרת ואחרים, נראה שהיו שתי מסורות: באחת דוד הכה את גָּלְיָת הַגִּתִּי ובשנייה אחד מגיבורי דוד הכה אותו.
לשיטתו עורך ספר שמואל כלל את שתי המסורות בספר, או כי לא הוטרד על ידי הסתירה או כי יישב אותה בדרך דרש.
ברומן מלכים ג מתייחסת הסופרת יוכי ברנדס למקרה.
לפי עלילת הרומן, אלחנן בן יערי, מלוחמיו של דוד, טען שהרג את גָּלְיָת, בעוד דוד לקח במרמה את הקרדיט על המעשה.
לפי גרסה ספרותית זו, סופרי צללים מטעם ממלכת שאול הוסיפו את סיפור המעשה כשהוא מיוחס לאלחנן, במטרה להותיר ספק.
הפסוק מוזכר גם בפתח הספר "הטנק" מאת אסף ענברי העוסק בוויכוח מי עצר את הטנק בשערי דגניה במלחמת העצמאות.
אלחנן אבן חן (נולד ב-י"ד באלול ה'תש"ם, 26 באוגוסט 1980 בפתח תקווה) הוא שחקן ישראלי, מנהל חברת "אבן חן הפקות" ומנהל עמותת המרכז הרב תרבותי למחקר והפקות באומנויות הבמה המפיקה הצגות לילדים ומבוגרים.
נולד בפתח תקווה לעזריאל (בנו של הסופר יעקב אבן חן) - מנהל בית הדין הרבני הגדול, וטובה - טוענת רבנית.
למד בתלמוד תורה מורשה, בישיבת ירושלים לצעירים ובישיבת עתניאל.
למד תואר ראשון בחינוך, פילוסופיה, תנ"ך, מחשבת ישראל ותושב"ע במכללת הרצוג ובמכון "לפני ולפנים".
בין השנים 2003–2005 למד משחק בסטודיו למשחק "אספקלריא".
בוגר סטודיו תלת שנתי לתיאטרון תנועה בשיטת גרוטובסקי - "התיאטרון העני" בהנחיית אבי אסרף.
בוגר סדנאות משחק וקולנוע של המלהקת גלית אזולאי, ברוך ברנר, יהודה מורלי, צביקה פישזון ועוד.
בשנת 2013 החל לנהל עמותה לתיאטרון בשם "המרכז הרב תרבותי למחקר והפקות באומנויות הבמה".
העמותה יוצרת מופעי במה המשלבים מחול, מוזיקה ותיאטרון וכן פרפורמנס ואמנות הקול.
העמותה נתמכת על ידי משרד התרבות.
הקים והנחה את קבוצת תיאטרון פלייבק "הירושלמים" המונה 8 שחקנים ופעלה בין השנים 2011–2019.
בפסטיבל עכו: ב-2006 השתתף כחלק מאנסמבל "כהרף עין" בהצגה "לשם ייחוד" שכתבו (בשיתוף עם חברי האנסמבל) נתנאל ליפשיץ ובשמת חזן שגם ביימה.
ההצגה זכתה בפרס על הישגים מיוחדים לשחקנים על עבודת אנסמבל מיוחדת של קבוצת צעירים בראשית דרכה.
ההצגה עלתה באותה שנה גם ב"צוותא" ושנה לאחר מכן בתיאטרון תמונע.
בתיאטרון אספקלריא: ב-2006 גילם (לסירוגין עם אילן גנני) את אביאם סלע - מפעילו של יונתן פולארד, בהצגה "פצוע בשטח" שכתבה יעל רובינשטיין וביים אורי וייל.
ההצגה מתארת פגישה דמיונית בכלא בין יונתן פולארד למפעילו הישראלי.
באותה שנה שיחק במחזמר "קולות" שכתב וביים פרופסור יהודה מורלי (ע"פ הספר "מסירות נפש" מאת י"ל פרץ).
השתתף במופע "טישאטרון" שכתב וביים חביב מזרחי, המופע כלל סיפורים מעולמם של חסידים ומשולב במנגינות ושירים.
גילם בחור דתי צעיר הנישא נישואים מוקדמים ונישואיו עולים על שרטון בהצגה "אי זוגי" העוסקת בגברים שזוגיותם במשבר שכתבה איילת שיינברג וביימה מיכל ורד.
ב-2009 גילם חלוץ בן העלייה השנייה במפגש עם אחיו בהצגה "אחים במחלוקת" שכתב חגי לובר וביים אורי וייל, העוסקת בוויכוח בין בני העלייה השנייה לבין העולם החרדי על רקע היתר מכירה בשנת השמיטה הנתמך על ידי הרב אברהם יצחק הכהן קוק.
בתיאטרון עמוקה שיחק בהצגה "הרפתקאות בארץ אבות" שכתב וביים עידו לוינגר, וכן בהצגה "היהלום שבלב" שנתמכה על ידי משרד התרבות.
הפיק את ההצגה "גבעת החלומות" בכיכובו של דני שטג.
בתיאטרונשיר של בית מורשת אצ"ג שיחק ב-2008 לצד יעקב ברודי בהצגה "מחכים למאסף" שכתב וביים ברוך גוטין.
ההצגה מורכבת מטקסטים של אצ"ג שהוצגו בלשונו המקורית של המשורר והיא מלווה במוזיקה ובתפאורה מינימלית.
בתיאטרון מבואה שיחק לצד ישי זמירי בהצגה "הפוך על הפוך" (המבוססת על הסיפור "מעשה מביטחון" מתוך "סיפורי מעשיות משנים קדמוניות") שכתב וביים ישי זמירי.
בתיאטרון קרוב: ב-2017 ביים את המחזה "אותיות פורחות" מאת יואב איתמר.
תיאטרון רחוב: יד בן צבי, מגדל דוד ועיר דוד.
ב-2006 שיחק בסרט "המתחזים" שהפיקה חברת "גל דיסק" המפיקה קולנוע חרדי.
שיחק בסרט של אולפנת עפרה "לרוץ בשניים" שזכה בפרס הסרט התיעודי המצטיין בתחרות מגמות תקשורת ארצית.
בין השנים 2009–2013 הנחה לצד רונית אברהמוף-שפירא את "מהדורת השבט" - מהדורת החדשות סאטירית באתר "לאטמה".
אברהמוף-שפירא מופיעה בדמותה של מגישה שמאלנית ואילו אבן חן מגלם מגיש שלעיתים מביע דעות ימניות אך לעיתים קרובות מתנצל על כך.
גילם גם דמויות נוספות במהדורת השבט: זרעון לוי (בן דמותו של גדעון לוי), בשאר אל-אסד, ג'מיל חרטאווי, ציפי לבני ועוד.
שיחק בשני תפקידים קטנים בסדרה סרוגים.
ב-2012 שיחק בסרט "קשר חופשי" שביים עמיאור ארציאל, וגילם את אחד ממפקדיו של אדם (רז זלצרמן) בסרט "זוהר הרקיע" שכתב וביים אליהו בנימין.
ב-2013 שיחק בסרט "רסיסי אהבה" בבימויו של ניסים נוטריקה.
ב-2014 שיחק בסדרה "חדשות חז"ל" בערוץ הידברות.
ב-2019 שיחק בסדרה 'דיבוקים' ששודרה ב-YES ובערוץ +CANAL הצרפתי.
ב-2021 שיחק בסדרה 'בלוגה בלוז' בכאן חינוכית.
ב-2024 שיחק בסדרה 'בני מצווה' בכאן חינוכית.
שיחק גם בפרסומות לרשת חנויות הנוחות "מנטה" של דלק, ולסטארט אפ ישראלי למזגן חכם בשם "סנסיבו".
אלחנן ישי (28 בדצמבר 1917 – 9 במאי 2001) היה מפקד הגדנ"ע והנח"ל, עוזרו האישי של דוד בן-גוריון, מנהל אגף הנוער והנח"ל במשרד הביטחון ועוזר שר הביטחון (שמעון פרס) לענייני התיישבות.
היה מעוזריו הבולטים ומאנשי אמונו של שמעון פרס לאורך חלק גדול מהקריירה הפוליטית של פרס.
נולד בשם אלחנן ונחוצקר בפולטבה שבאוקראינה למשפחה פולנית שגורשה מביתה במהלך מלחמת העולם הראשונה.
ב-1932 עלה לארץ ישראל במסגרת עליית הנוער והתחנך בכפר הנוער בן שמן בו שימש אחיו, עקיבא ישי, כמדריך ראשי.
ב-1937 הצטרף ל"הגנה" ויצא עם הגרעין הראשון של הנוער העובד בחבר הקבוצות לכיבוש העבודה בזכרון יעקב.
ב-1940 עבר להתגורר בביתניה עילית במסגרת גרעין להתיישבות קיבוצית, שהפך לאחר מכן לקיבוץ אלומות.
בקיבוץ שימש כמזכיר וגזבר הקיבוץ.
ב-1947 נשלח לצרפת עם מעפילי האונייה אקסודוס ("יציאת אירופה"), מוסווה כרופא, ופעל בקרב שארית הפליטה.
ב-1948 שב לישראל והשתתף בקורס הקצינים הראשון של צה"ל ולאחריו מונה (1949) למפקד הגדנ"ע, במסגרתו קמו הפלוגה הראשונה והגדוד הראשון של הנח"ל.
ב הוצב במקום ה-63 ברשימת מפא"י, אך לא נבחר.
ב-1951 חזר לקיבוצו ויצא לשליחויות ממלכתיות מעבר לים.
בסוף מרץ 1952, מספר ימים לפני שנפתח המשא ומתן עם גרמניה על הסכם השילומים, הזעיק בן-גוריון את ישי וביקש ממנו לארגן אזרחים שימנעו ממשתתפי עצרת המונים שארגנה תנועת החרות בכיכר מוגרבי בתל אביב נגד המשא ומתן, לפתוח במהומות ולתקוף את בנייני ההסתדרות וסולל בונה.
ישי עודכן במידע שוטף אודות העצרת מפי הרמטכ"ל, מפכ"ל המשטרה וראש שירות הביטחון.
הוא גייס בדרכים לא צבאיות חטיבת מילואים של חברי קיבוצים, הביא אותם לתל אביב וחילק להם אלות.
ביום ההפגנה, 25 במרץ, הם התערבו בתוך ההמון, לבושים בבגדים אזרחיים, בהם הסתירו את האלות.
בזמן ההפגנה העביר ישי לבגין ידיעה אלמונית: "יש כאן, בתוך הקהל, אלף בחורים שבאו מהעמקים עם נשק ביד – והם מוכנים בהזדמנות הראשונה לעשות פרובוקציה ולהתנפל עליכם".
לדברי ישי, בגין התייחס לאיום ברצינות וביקש מהנאספים להפגין בשקט.
ב-1953 נקרא ישי לבקשת בן-גוריון לעבור לשדה בוקר ולשמש כעוזרו האישי.
ב-1955 היה פעיל מרכזי בהקמת חבל לכיש.
ב-1956 מונה לסגן ראש משלחת הרכש של משרד הביטחון בארצות הברית.
בעת שהותו שם למד מדע המדינה וכלכלה באוניברסיטה בניו יורק.
בשנים 1961–1964 שימש כראש אגף הנוער והנח"ל במשרד הביטחון.
ב-1967 הצטרף למפעל ב' (מבת) של התעשייה האווירית שעסק בפיתוח הטיל גבריאל ובהמשך מונה לסגן מנהל המפעל וב-1970 למנהל המפעל.
ב-1971 התמנה לסגן יושב ראש ההתאחדות לכדורגל בישראל.
ב-1973 שימש כעוזר שר הביטחון לענייני תיעוש ופיתוח של הספר.
לאחר המהפך עזב את תפקידו.
ב-1977 שב לתעשייה האווירית, יצא לשליחות במקסיקו, הקים משלחות של התעשייה האווירית ב-14 ארצות במרכז אמריקה ואת המשרד הראשי למכירות של מוצרי התעשייה האווירית במקסיקו.
בספטמבר 1977 נבחר כיושב ראש מרכז יד לבנים.
ב-1979 מונה למנהל המחלקה לשילוב ושיתוף פעולה אזורי באגף לארגון של הוועד הפועל של ההסתדרות.
ב-1984 החל לעבוד כעוזר ראש הממשלה שמעון פרס לאזורי פיתוח.
חתן פרס בן-גוריון לשנת תשס"א–2000. על שמו נקראת "מכינת הנגב" הנמצאת במדרשת שדה בוקר.
בנם דוד (דודו), נפל במלחמת יום הכיפורים בסיני בגזרת הארמייה השנייה.
ישי נפטר בשנת 2001 ונקבר בבית העלמין ביהוד-מונוסון.
רבי אלחנן אשכנזי (תע"ד, 1713 - כ"ב באלול ה'תק"מ, ספטמבר 1780) היה רבה של העיר דנציג, פולין, נודע על שם ספרו סדרי טהרה.
נולד בשנת תע"ד והתחנך אצל אביו הרב שמואל זאנוויל, שהיה רבן של בון ונסיכות הבוחר מקלן, דוכסות וסטפאליה, בישופות מינסטר וארנסברג בגרמניה (נפטר בתמוז ה'תקכ"ו).
לאחר מכן למד בהלברשטאדט בישיבתו של רבי צבי הירש חריף מחבר "כוס ישועות" ובבפפד"מ בישיבתו של רבי יעקב פופרש (כ"ץ, מחבר ספר 'שב יעקב').
בספרו "סדרי טהרה" מרבה רבי אלחנן להביא את דברי רבו זה, ולעיתים חולק עליו.
בשנת 1731 נתמנה לכהן כרבה של פארדאן, (הסמוכה לפוזנן שבפולין).
משם עבר להתיישב בעיירה שוטלנד הסמוכה לדנציג, ונתמנה לאב"ד של איגוד הקהילות 'שו"ל' (בזמן איסור ישיבת היהודים בעיר דנציג, ישבו היהודים בעיירות הסמוכות שוטלנד, וינברג ולנגפור, אשר הרכיבו יחדיו את קהילת 'שו"ל').
בשנת 1767 עם פטירת אביו, נתבקש למלא את מקומו ברבנות בגרמניה.
אך אשתו השנייה לא רצתה לעזוב את מקומה בפולין, לאחר שכבר שלח את ספריו, ויצא לדרכו, באמסטרדם, שב למקומו הראשון, אולם בגלל התחייבות ראשי קהילת בון לאביו המנוח על מינויו לאב"ד, כינוהו בשם זה למרות שלא כיהן בפועל בתפקיד.
אולם, בפרשת הגט מקליווא, נאלץ ליטול את מעמדו כאב"ד בון מקום מגורי הכלה, וצידד בכשרות הגט, כנגד רבני פרנקפורט.
נקבר בבית הקברות היהודי בדנציג, לידו קבורים ממלא מקומו רבי מאיר פוזנר מחבר הספר 'בית מאיר', ורבי ישראל ליפשיץ מחבר פירוש תפארת ישראל.
בשנת 2009, נמצאו שברי המצבות של קברו וקבר רבי מאיר פוזנר וחודשו על ידי הוועד להצלת בתי עלמין באירופה וארגון אבותינו, ולצידם הונחו מצבות חדשות.
בניו היו: משה, נפטר בחייו כבן 28, את שמו כלל ברמז, בשם ספרו.
יהודה לייב, מוציא לאור של כתבי אביו, יואל ושמואל זאנוויל.
נכדו היה הרב אלחנן רוזנשטיין מברלין.
סדרי טהרה על שולחן ערוך הלכות נדה.
נדפס בפעם הראשונה בברלין, 1783 על ידי בנו, רבי יהודה לייב אשכנזי, עם הסכמות מרבני ברלין, פוזנן וברוד והסכמה מאת רבי פנחס הורוביץ רבה של פרנקפורט.
החיבור נדפס ברוב מהדורות השולחן ערוך, וספרים רבים נכתבו על מנת ללמוד אותו ולסכם את שיטותיו בהלכה, בהם ספרו של רבי מרדכי בנט, מראשי רבני צ'כיה וספרו של רבי ישראל הגר (אהבת ישראל) מויז'ניץ.
שיורי טהרה, על שולחן ערוך הלכות חציצה וטבילה, כהמשך לספר סדרי טהרה.
חידוד הלכות, חידושים במסכת נדה - חידושים על הגמרא במקביל ל'סדרי טהרה' על השו"ע.
שיורי לקט, על שולחן ערוך חלק אורח חיים.
אלחנן סלע (3 בינואר 1924 – 11 ביוני 1999) היה קצין צה"ל בדרגת תת-אלוף, פיקד על חטיבה 520 במלחמת ששת הימים והיה נספח צבאי בדרום-מזרח אסיה.
סלע (במקור ארמנד רוטנברג) נולד בברלין שבגרמניה, בנם של לאה ואביגדור (יהודה).
בנעוריו נשלח להתגורר עם דודתו בצרפת.
במלחמת העולם השנייה הצטרף לצבא צרפת במטרה להצטרף לצבא צרפת החופשית.
יחד עם כמה מעמיתיו ערק מהצבא וברח מצרפת דרך הרי הפירנאים, הוא נתפס על ידי הספרדים ונכלא.
מספרד עבר לאנגליה שם הצטרף לצבא צרפת החופשית, עבר קורס צניחה, קורס מ"כים וקורס קצינים.
פיקד על מחלקה בקרבות בתוניסיה, צנח עם יחידתו בסיציליה ונלחם בקרבות הרי הווז', הריין עד לשחרור צרפת.
הוא מונה למפקד פלוגה בחיל האוויר הצרפתי, נשלח לצפון וייטנאם שם נלחם בכוחות הצבא היפני הקיסרי.
על גבורתו במלחמה זכה בעיטורים שונים בהם צלב המלחמה, צלב המערכה (Croix du combattant), צלב ההתנדבות (Croix du combattant volontaire), מדליה קולוניאלית, ואות לגיון הכבוד מצרפת וכוכב הארד מארצות הברית.
ב-1947 עלה לארץ ישראל, הוא הצטרף לכוחות ההגנה וליווה שיירות.
במלחמת העצמאות פיקד על פלוגה בחטיבת כרמלי, היה מדריך בקורס הראשון של מפקדי פלוגות בגייסות השריון ופיקד על יחידת הסיור 17 בחטיבה 7. במלחמת סיני פיקד על גדוד מילואים 19 בחטיבה 27, הגדוד הורכב מפלוגת טנקי AMX-13 ופלוגת חרמ"ש.
במלחמה כבש הגדוד את מתחם הג'יראדי ואל עריש והגיע עד גדות תעלת סואץ.
שירת כמדריך בבית הספר לפיקוד ומטה.
במלחמת ששת הימים פיקד על חטיבה 520 שלחמה בגזרה המצרית.
החטיבה נכנסה ללחימה בגזרת חצי האי סיני בבוקר ה-6 ביוני 1967, בציר ההתקדמות של אוגדה 38 כשהיא נלחמת מול כוחות שריון מצרי באזור אבו עגילה ולאחר מכן לחמה גם בג'בל ליבני.
ב-7 ביוני השתלטה החטיבה על "מתחם אביריק" כחלק ממתחמי המצרים במזרח סיני.
ב-8 ביוני יצאה החטיבה בתנועה מהירה לכיוון מעבר המיתלה, שם הצליחה לשבור את מאמץ ההגנה של האויב ולהגיע עד רדת החשיכה עד לתעלת סואץ.
כוח מהחטיבה יצא לסייע לכוחות צנחנים באזור ראס סודר.
במהלך המלחמה הודח סלע על ידי מפקד האוגדה, אברהם יפה, והוחלף על ידי סגנו, ג'קי אבן.
ב-1969 מונה לנספח צה"ל וראש משלחת משרד הביטחון בתאילנד, הפיליפינים, קוריאה הדרומית וכיהן בתפקיד עד אוגוסט 1973. במלחמת יום הכיפורים שירת כסגן מפקד אוגדה 440. בהמשך שירת כממונה על הכוונת יחידות הביקורת הפנימית ביחידת מבקר מערכת הביטחון.
אלחנן נישא לרות סלע, פסלת וסופרת ילידת חיפה.
יחד הביאו לעולם את בנם ערן.
לאחר שסבל ממחלת הסרטן, שם קץ לחייו ב-1999. הובא למנוחות בבית העלמין ירקון .
אלחנן אילת (26 במאי 1932 – 26 באוקטובר 2025) היה מהנדס ואיש חינוך ישראלי, הקים את מכללת אפקה וכיהן כנשיאה הראשון, ניהל את בית הספר אורט סינגאלובסקי ואת בית הספר להנדסאים, וזכה בפרס החינוך של עיריית תל אביב יפו ובפרס רמניסיאנו.
נולד בשם גרהרד אלטבך ב-1932 כבן הצעיר לארתור (אברהם) ובינה לבית קריגל בווינה, אוסטריה, במשפחה חילונית.
אביו היה יליד אנגליה ואמו ילידת פולין.
הוריו היו שניהם נתינים בריטים, עבדו כמורים במוסד ממלכתי ופוטרו ממשרתם בשל יהדותם.
סבו מצד אביו ומשפחתו היגרו מאוחר יותר חזרה לבריטניה.
בגיל שנתיים, עלה עם הוריו ואחיו הבכור היינץ (לימים חיים) לארץ ישראל.
בארץ החל אביו לעבוד בבניין.
בזכות שליטתה של אמו בשפה הרוסית, זכתה במשרה אצל ד"ר הלל יפה.
הוא עברת שמו לאלחנן ולימים, עם שליחתו של אחיו לצרפת מטעם חיל הים, הם עברתו את שם המשפחה לאילת.
כעולים דוברי גרמנית נבחרו הוריו על ידי ד"ר זליג סוסקין לצאת לנהריה ונמנו על מייסדי המושבה.
ב-1936 עברה המשפחה להתגורר בצריף בן חדר אחד בצפון-מזרח נהריה.
בנוסף, הוקצה להם שטח אדמה קטן.
הצריף בו התגוררה משפחתו של אילת היה הצפוני ביותר בנהריה, ולכן סבל מירי תדיר ולעיתים אינטנסיבי במהלך המרד הערבי הגדול.
אילת למד בבית הספר היסודי וכבר לאחר שנה "קפץ" מכיתה א' ישירות לכיתה ג'.
בנהריה התגייס אביו מאוחר יותר לצבא הבריטי בו שירת במשך שנתיים ושימש כאחראי על השמירה בראש הנקרה
ב-1945 החל ללמוד בתיכון המקצועי בסמ"ת, ולאור הישגיו בבחינות הפסיכוטכניות המקדימות זכה למימון לימודיו על ידי ועדת החינוך הארצית.
מלבד הצטיינותו בלימודים בכלל ובלימודי הפיזיקה בפרט, השתתף במגוון נבחרות ספורט של בית הספר, כגון נבחרת הכדורסל שזכתה באליפות בתי הספר התיכוניים הארצית.
ב-1946 וב-1947 זכה פעמיים ברצף במקום הראשון באליפות ישראל לנוער במשחה של כ-3.5 ק"מ לאורך החוף משבי ציון לנהריה.
ב-1946, במקביל ללימודיו, השלים אילת קורס מפקדי סירות של אגודת "הפועל", ולאחר מכן השתתף בקליטת אוניות המעפילים חנה סנש, עלייה, והאומות המאוחדות.
במהלך אחד האימונים נתפס עם כמה מחבריו על ידי השלטונות הבריטים והוחזק במעצר ליד היישוב הערבי א-זיב.
לטענתו הוא נמלט ורץ מספר קילומטרים עד לנהריה כדי לספר על האירוע, ובכך הוביל להתערבות נציגי העיר ושחרור העצורים.
במהלך לימודיו בכיתה י"א פרצה מלחמת העצמאות.
בתחילת 1948 הפסיק את לימודיו ושב לנהריה.
שימש כעוזרו של קצין הש"י, חיים שדמי, ונשלח לחיפה להביא לנהריה מתקן מאולתר לזיהוי אקוסטי של מטוסים.
אילת השתלב ב"הגנה", השתתף במספר קרבות בגליל המערבי ואף נמלט בזחילה מההתקפה על שיירת יחיעם.
לאחר המלחמה עברה המשפחה להתגורר בחיפה, ואילת השלים את לימודיו התיכוניים ואת בחינות הבגרות בתוך כ-4 חודשים.
עם גיוסו (1950), מייד לאחר טירונות קצרה, החל אילת קורס קצינים (ללא קורס מ"כים לפניו כפי שהיה נהוג באותה תקופה).
מפקדו בקורס היה יצחק בן מנחם.
חברו לצמד היה דני מט.
לאחר קורס הקצינים, למרות שאיפותיו לשרת בצנחנים, הובילה אותו השכלתו הטכנית לנ"מ, שם עסק בתחום המכ"ם.
במהלך שירותו הסדיר הוצב בתפקידי סגן מפקד בסיס המכ"ם הראשי בחיפה.
לאחר מכן עבר לפקד על קורס גדנ"ע ים, וקצין הדרכה באח"י מזנק ק-32.
לקראת סיום שירותו הצבאי הכיר אילת את יהודית יוסימוב.
לאחר השחרור התקבל אילת לטכניון על סמך הישגיו בבסמ"ת.
במהלך שנת הלימודים הראשונה (1953) התחתן עם יהודית, והשניים עברו לגור בחיפה.
במקביל להמשך לימודיו עבד בחברת החשמל בעבודות רשת (כגון ניקוי קווי מתח עליון), וכמורה (בעיקר לחשמל) בבסמ"ת.
ב-1956 סיים תואר ראשון (BSC) בהנדסת חשמל ואלקטרוניקה בהצטיינות יתרה.
כעבור שנה השלים גם פרויקט מיוחד שזיכה אותו בתואר הנדסי (בנוסף לתואר המדעי).
במסגרת הפרויקט בנה מחשב אנלוגי (מרכיבים פסיביים בלבד), שהיה הראשון מסוגו בארץ, לזיהוי תקלות במערכות של אספקת אנרגיה חשמלית.
לאחר התואר הראשון החל לעבוד כאסיסטנט בטכניון, והמשיך לתואר שני בהנדסת חשמל ואלקטרוניקה, אותו סיים בהצטיינות ב-1959. בעבודת המאסטר עסק בין היתר במגברים מגנטיים, והשתמש במחשב אותו בנה שנה קודם.
ב-1959 מונה לסגן מנהל בסמ"ת, והקים את השלוחה של בסמ"ת בקריית הטכניון.
בתפקיד זה נשאר עד 1966.
לאחר מכן מונה לסגן מנהל החינוך המקצועי הארצי במשרד החינוך.
כעבור שנה החל לנהל את בית הספר הגדול בישראל, אורט סינגאלובסקי בתל אביב.
כעבור שנה עבר לגור ברחוב חיים לבנון בתל אביב.
ב-1971 עזב את אורט סינגאלובסקי.
בשנים הבאות שימש כמנכ"ל בחברות סיגנל-אור וספַּקוֹ, שעסקו במערכות רמזורים (לרבות הקמה ותחזוקה של מערכות הרמזורים בתל אביב וסביבתה), תאורת רחובות, עבודות בקרת תנועה וכן פרויקטים ביטחוניים שונים.
ב-1971 הגה את הרעיון של נתיב לתחבורה ציבורית.
בין הפרויקטים שהוביל ישנו מערך רמזורים שסופק לטהראן, ואפשר לשאה לשלוט בכל הרמזורים שנקרו בדרכו.
עד 1973 הועבר תפקיד המילואים של אילת מחי"ר לנ"מ, שהתפתח מאוד לאחר מלחמת ששת הימים, מתוך הכרה בחשיבות הלוחמה האווירית.
במהלך מלחמת יום הכיפורים ב-1973 גויס למילואים למשך 5 חודשים, ושימש כסמג"ד בגדוד 895 ולאחר מכן כמג"ד בגדוד 809 בחזית הדרומית.
שירת כמג"ד 809 במילואים עד סגירתו בנובמבר 1984. כאשר שב מהמילואים נאלץ לעזוב את סיגנל-אור וספקו, ועבר לחברת אַרְקוֹ-אריאל, אותה ניהל במשך כשנתיים וחצי.
ב-1977 התמנה למנהל בית הספר להנדסאים של אוניברסיטת ת"א.
במהלך כהונתו, בשנים 1977–1997, עלה מספר התלמידים בבית הספר מ-300 עד ל-6,000 – צעירים ומבוגרים, אנשי צבא, עולים חדשים ומשתלמים מהארץ ומחו"ל, וכן כ-450 אנשי סגל.
ב-1996 הקים את האפקה – המכללה האקדמית להנדסה בתל אביב, ושימש כנשיאהּ למשך שתי קדנציות, עד שנת 2002. בגיבוי המועצה להשכלה גבוהה התפתחה המכללה וגדלה לכ-1,500 סטודנטים במקצועות ההיי-טק.
אילת התאלמן ביוני 2001. ב-2003 נחנכה סירה על שם אשתו בימיה בנהריה.
ב-2002 יצא אילת לפנסיה, אך המשיך לשמש כיועץ לגופים שונים בתחומי החינוך וההנדסה (כגון מוזיאון המדע הלאומי בחיפה וחברת רובוגרופ).
במקביל להמשך העבודה המקצועית בפנסיה, התפנה אילת לעיסוקים אישיים, כגון קבוצת הזמר שיזם עם יהודית ועם חבריהם ב-1983. ב-2007 יזם ביחד עם חברו קבוצת טיולים עבור חבריהם ללימודים מהטכניון, ובמשך מספר שנים ריכז וניהל את הטיולים של קבוצה זו.
בשנותיו האחרונות החל אלחנן לכתוב את זכרונותיו, בין היתר עבור המוזיאון לתולדות העיר נהריה.
אלחנן אילת נפטר ב-26 באוקטובר 2025 בביתו ברמת אביב.
ב-1988 זכה אילת בפרס רמניסיאנו לכלכלה בהמלצת פרופ' יובל נאמן.
ב-1995 זכה בפרס החינוך של עיריית תל אביב יפו.
אלחנן בן אורי (נולד בכ"ד באב תשמ"ז, 18 באוגוסט 1987) הוא מאייר, קליגרף ומעצב גופנים ישראלי.
נולד בפתח תקווה כבן רביעי מתוך שמונה לדונה ושמעון גורדצקי.
כשהיה בן 10 עברה המשפחה לחיפה, והוא למד בתיכון דתי יבנה ובישיבת אור וישועה.
אלחנן בן אורי הוא מאייר רב-תחומי אוטודידקט.
הוא עוסק בין השאר באיור ספרים, איור לעיתונות, עיצוב גופנים קומיקס, קריקטורה, קליגרפיה ומגזרות נייר.
פרסם עשרות יצירות באתר האינטרנט "ביכורים".
בין השנים 2022 – 2013 אייר קריקטורה קבועה בעיתון שביעי.
בנוסף, הוא כתב קומיקסים בעלון השבת עולם קטן ובעיתון אותיות.
הוא אייר גם לתוכנית "צורבא" לילדים בהוצאת מכון צורבא מרבנן שהחלה בסיוון ה'תשע"ט.
ב-2018 הציג את יצירותיו בתערוכת "אשת חיל" ובתערוכת TICP - The Israeli Cartoon Project.
באותה שנה הציג תערוכה עצמאית בשם "אלחנן בשחור לבן" במועדון הגולה בפתח תקווה.
בתערוכה הוצגו קריקטורות שפורסמו בעיתון "שביעי" בחמש השנים האחרונות, והאוצר היה אור רייכרט.
ב-2021 החל לאייר סדרת קומיקס על יהדות אתיופיה שכתבו יוסי ורותי אנטהון-טורצקי וחיים אקשטיין.
ב-2021 התחיל לעסוק בעיצוב גופנים למעצבים, והחל ללמד סדנאות בקליגרפיה ויסודות הכתב.
שלומי שטרן, בגן הלב שכנה נקודה, הוצאת סלומון שטרן: רמת גן, 2013
איתן הוד, אבא במילואים, 2014
רחלי פליישון, האחר הוא אני, דני ספרים, 2014
צבי איל, טוב לו ושמח והמלך הרותח, ידיעות ספרים, 2016
רחלי פליישון, להיות מנהיגה, דני ספרים, 2016
ניסים, נגה ומארס - מתוך הסדרה המדעית של דוקטור דן, אופיר ביכורים, 2016
הרב יהושע שפירא, צבי איל (עורך), לצאת מהדעת, ידיעות ספרים, 2016
שלומי שטרן, סיפורים מהדוכן ברכבת בתל אביב וקצת שירה, הוצאת סלומון שטרן, 2016
שרה מייכור, הקומה שמעל, 2017
אמיר מויאל, מעשה בתפוח ירוק, דברי שיר, 2017
משה רט, פשוט להאמין, ידיעות ספרים, 2017
מתן צור, הגדה בהפרעה, ידיעות ספרים, 2018
יוסי ורותי אנטהון-טורצקי, חיים אקשטיין, המסע לאתיופיה - בעקבות ביתא ישראל (סדרת קומיקס על יהדות אתיופיה), ידיעות ספרים, 2019
הדסה רינת כהן, הילד השלושה עשר, הוצאת טוב לבב, 2020
הדסה רינת כהן, יותם הקסאם ואני, הוצאת טוב לבב, 2021
יוסי ורותי אנטהון-טורצקי, חיים אקשטיין, גיבורים באתיופיה - סיפורם של יונה בוגלה וארבעת אסירי ציון (סדרת קומיקס על יהדות אתיופיה), ידיעות ספרים, 2021
יהונתן רוזנהק, בראש של יהונתן, דברי שיר, 2022
אידו גרוסמן, כשהייתי אני, לא הייתי, רימונים הוצאה לאור, 2022
יוני לביא, שאלות מהלב שלי: שיחות עם ילדים על עצמם ועל החיים, דברי שיר, 2022
נעם ושירה ונגרובר, מאיר הכותל: הרב מאיר יהודה גץ, דברי שיר, 2017
נעם ושירה ונגרובר, הרבי שלנו: הרב מנחם מנדל שניאורסון, דברי שיר, 2017
נעם ושירה ונגרובר, רועה ישראל 2: הרב אברהם יצחק הכהן קוק, דברי שיר, 2017
נעם ושירה ונגרובר, המנהיג שהגשים חלום: הרב חנן פורת, דברי שיר, 2018
נעם ושירה ונגרובר, מגדלור איתן: הרב יצחק ניסים, דברי שיר, 2019
נעם ושירה ונגרובר, צופה הגאולה: הרב צבי יהודה הכהן קוק, דברי שיר, 2019
נעם ושירה ונגרובר, הנזיר הירושלמי: הרב דוד כהן, דברי שיר, 2019
נעם ושירה ונגרובר, בעוז ובענווה: הרב שאר ישוב הכהן, דברי שיר, 2020
נשוי לאילת ואב לארבעה ילדים.
הרב אלחנן בן נון (נולד בי"ח בכסלו תש"י, דצמבר 1949) הוא רב היישוב שילה לשעבר ומחבר ספרים.
כיהן כ-15 שנה כראש ישיבת בית אורות.
נולד בחיפה לד"ר יחיאל בן נון (פישר) ולד"ר שושנה בן נון (רוזה פירסט), מחנכים וחוקרים בתחומי היהדות והלשון העברית.
אחיו, הרב יואל בן נון, הוא ממייסדי ישיבת הר עציון, ומחולל מרכזי של "מהפכת התנ"ך" בישיבות הדתיות לאומיות.
למד בישיבת כפר הרא"ה אצל הרב משה צבי נריה והרב אברהם צוקרמן.
בשנים תשכ"ח–תשכ"ט למד בישיבת מרכז הרב אצל הרב צבי יהודה קוק והרב אברהם שפירא.
היה ממקימי ישיבת הר עציון בה למד בשנים תש"ל–תשל"ד אצל הרב יהודה עמיטל והרב אהרון ליכטנשטיין.
לאחר מכן התמנה לרב הקיבוץ ראש צורים.
בין השנים תש"מ–תש"פ כיהן כרב היישוב שילה, משנת תשנ"ג כיהן כראש ישיבת בית אורות בירושלים עד לפרישתו בשנת תשס"ח.
פרסם מאמרים תורנים בכתבי העת תחומין, צוהר, יש"ע ימינו, ועוד.
היישוב גבעת הראל נקרא על שמו של בנו הראל בן נון, שנרצח, יחד עם שלמה ליבמן, בידי מחבל, בעת שמירה על היישוב יצהר.
הררי עז: שיעורים בספר שופטים.
ערכו הרב אלחנן בן-נון, הרב שאול רייכנברג.
לתקופות הימים: שיחות ובירורים בענייני השעה.
נערך על ידי תלמידי הישיבה.
נפתולי אחוה בתולדות ישראל, [ירושלים]: ישיבת בית אורות, [תשפ"א 2021].
אלחנן יקירה (נולד ב-1946) הוא פרופסור אמריטוס באוניברסיטה העברית בירושלים, כיהן כראש החוג לפילוסופיה.
יקירה חקר ופרסם בנושאי הפילוסופיה של המאה ה-17 (בעיקר רציונליזם), גוטפריד וילהלם לייבניץ, ברוך שפינוזה, רנה דקארט, אדמונד הוסרל ופנומנולוגיה, פילוסופיה פוליטית וחנה ארנדט.
בספרו "פוסט ציונות, פוסט שואה" טען יקירה כי בפוליטיקת שמאל העולמית קיימת "שנאת ישראל" המבוססת על טיעון מפותל המוביל מרעיונות של קידמה, שוויון, רעות ואחווה, לאימוץ שנאת יהודים בכלל ושנאת ישראל בפרט, בעוצמה ובארסיות גדולות מאלו שניתן למצוא בפוליטיקת ימין.
לדוגמה, הוא מציין בספר דברים ששמע מקרובי משפחה שלמדו במדעי הרוח רעיונות לפיהם "אין הבדל בין בית ספר לבין מחנה ריכוז", וכי כל החברה המודרנית נתונה ב"דיכוי".
בספרו הציע יקירה לראות כ"פרוורסיה אידאולוגית" את הנטייה להעמיד אידאולוגיות כלשהן על יסוד אחד בלבד, וביחס אליו למדוד הכל לצורך יצירת סרגל מוסרי מוחלט.
פוסט-ציונות, פוסט-שואה, תל אביב: עם עובד והמכון לחקר הציונות וישראל ע"ש חיים ויצמן, אוניברסיטת תל אביב, 2006
ג'ורג' ברקלי, שלושה דיאלוגים בין הילאס לפילונוס, ירושלים: הוצאת מאגנס, 1966. (יחד עם גבריאל מוקד)
רנה דקארט, הגיונות על הפילוסופיה הראשונית תל אביב, תרגום: דורי מנור, עריכה מדעית ואחרית דבר: אלחנן יקירה, ידיעות אחרונות - ספרי חמד 2001.
רנה דקארט, הגיונות מטפיזיים, השגות ותשובות, ירושלים: הוצאת מאגנס, 2015.
אלחנן חפץ (7 בנובמבר 1877 - 9 במאי 1935) היה כורך ספרים, יליד האימפריה הרוסית, מראשוני הכורכים האמנותיים בארץ ישראל.
אלחנן חפץ נולד בשנת 1877 באימפריה הרוסית.
בשנת 1924 עלה עם משפחתו לארץ-ישראל מווינה והתיישב בירושלים.
בתחילה פעל חפץ במסגרת "בתי בצלאל" של בצלאל, בית מדרש לאמנות ולמלאכות-אמנות.
לאחר מכן הקים בית מלאכה שמוקם ב"בית ניקולה עקל" שבשכונת מוסררה ופעל עד 1930. בנוסף, החזיק חנות ברחוב יפו.
הוא עסק בעיקר בכריכת ספרים, לצד עבודות שונות מעור ובהן תיקים, פנקסים ומוצרי עץ זית.
הוא השתתף בתערוכה קולוניאלית בפריז (1931), שם קיבל עבור תצוגתו מדליית זהב, ב"תערוכה לאמנות ולמלאכת יד בפלשתינה" (1931) במגדל דוד, וב-"יריד המזרח" (1932), שם הציג כריכות ותיקים שיצר.
חפץ נפטר בשנת 1935 בירושלים לאחר מחלה ממושכת.
בין עבודותיו כריכות הספרים של ברוך אגדתי - "ברוך אגדתי: אמן הרקוד העברי" (1925), שהודפס ב"גרפיקה" ירושלים במהדורה ממוספרת בת 100 עותקים; כריכת ספרו של אברהם סוסקין - "אלבום מראות תל אביב" (1926), שהודפס בדפוס Rotophot A.
G, ברלין; כריכה לספר זיכרון (1927) עבור ישיבת סלבודקה בחברון
והמהדורה הראשונה של "הגדה של פסח" (1930) באיור נחום גוטמן, שהודפס בהוצאת אמנות, תל אביב ונכרך בכריכה המשלבת עור ועץ זית.
לחפץ ורעייתו שרה היו ארבעה ילדים - אוריאל חפץ, רחל, נחמה וציפורה.
אדולף (אלחנן) בריל (Adolf Brüll; 1846, קויטין, האימפריה האוסטרו הונגרית – 1908, פרנקפורט) היה חוקר במדעי היהדות.
אדולף בריל נולד כבנם של הרב והחוקר יעקב בריל (1812–1889) ואשתו רג'ין (רבקה), בת הרב נחום טרייביטש.
בריל קיבל את הכשרתו מאביו, ממנו למד יחד עם אחִיו לימים החוקר נחמיה בריל.
כן למד באוניברסיטאות וינה, פראג וברסלאו.
את הכשרתו התאולוגית קיבל בבית המדרש לרבנים בברסלאו.
בשנת 1871 מונה כמורה בפילנתרופין (Philantropin) בפרנקפורט שם היה מוקד ההשכלה והריפורמה בעיר.
במקום זה לימד עד 1903. בשנת 1879 ייסד את עמותת פרנקפורט-מנדלסון לרגל יום הולדתו ה-150 של משה מנדלסון.
משנת 1881 היה העורך של כתבי העת מטעם עמותת מנדלסון, שעבורם כתב גם מאמרים רבים.
בריל היה חבר מלא בחברה Deutsche Morgenländische Gesellschaft שעסקה בחקר מדעי המזרח.
כן היה חבר בלשכת הבונים החופשיים בפרנקפורט.
בריל חיבר מספר ספרים בנושאי היהדות בתחומים מגוונים.
עיקר פרסומו היה בהוצאה ראשונה לאור של התרגום השומרוני לתורה באותיות עבריות.
כן חיבר חיבורים נוספים הקשורים לשומרונים ולנושאים יהודיים נוספים.
אדולף בריל חיבר ערכים עבור האנציקלופדיה היהודית שערך איזידור זינגר בין השנים 1901–1906. כן כתב 57 ערכים על אישים יהודיים בביוגרפיה הגרמנית הכללית.
ניבים ומילים בשפה זרה המתבטאים כשפה זרה בתלמודים ובמדרשים.
קישור לספר באתר ספריית מדינת בוואריה.
1873 (מלבושי היהודים בתקופה שלאחר התנ"ך)
תרגום שומרוני על התורה, יוצא לאור בפעם ראשונה בכתב אשורית, פרנקופורט על נהר מיין, תרל"ה קישור מאתר ארכיון האינטרנט
1876 (ההיסטוריה והספרות של השומרונים)
אלחנן אֶלְחָדָד (נולד ב-13 באוגוסט 1990, כ"ב באב ה'תש"ן) הוא מלחין, פזמונאי וזמר חרדי ישראלי, מהבולטים שביוצרים במוזיקה החסידית בעשור השלישי של המאה ה-21. הלחין עשרות שירים עבור זמרים רבים, כמה מהם הפכו ללהיטים.
אלחדד נולד וגדל בירושלים, לניסים ויפה.
למד בבחרותו בישיבת "עטרת ישראל".
אלחדד החל את הקריירה המוזיקלית בישיבת "עטרת ישראל", כשהלחין את השיר "ברכו" לתחרות המלחינים במחנה בני תורה של הישיבה.
השיר זכה במקום הראשון, ובוצע לאחר מכן על ידי מוישי רוט ותזמורת "המנגנים" במופע "קומזינג 2".
באוגוסט 2018 פרסם הזמר קובי ברומר את הסינגל "צועק אליך" שהלחין אלחדד ובשנים שלאחר מכן אלחדד הלחין וכתב שירים עבור זמרים רבים בציבור החרדי במגוון סגנונות מוזיקליים - מוזיקה חסידית, מוזיקה מזרחית ומוזיקה יהודית מקורית.
שיריו זכו להצלחה והוא נחשב לאחד היוצרים הפורים והמצליחים במוזיקה החרדית.
לאחר שבתחילת הקריירה שלו שמר על אנונימיות ולא הופיע בציבור, ב-25 באוקטובר 2023, בתחילת מלחמת חרבות ברזל, הופיע לראשונה בפומבי, במיזם המוזיקלי "שרים אמונה" של רדיו קול חי מיוזיק.
בהמשך גם העניק ראיונות מצולמים לתחנות הרדיו ולאתרי החדשות החרדים.
בנובמבר 2024 הוציא את השיר הראשון בו השתתף בקולו – "ניגון של צדיק", בדואט לצד הזמר ארי גולד.
באוגוסט 2025 הוציא את סינגל הבכורה שלו "לצאת אל האור".
באוקטובר הוציא את הסינגל "כח הביטחון".
בינואר 2026 הוציא את הסינגל "תנגן את זה".
בספטמבר 2021, במצעדים המוזיקליים החרדים, זכו רבים משיריו בתארים "שיר השנה", והוא עצמו זכה בתואר "מלחין השנה" – במקום הראשון במצעד של רדיו "קול חי מיוזיק" ורדיו "קול פליי", במקום השני במצעד של "בחדרי חרדים", ובמקום השלישי במצעד של "כיכר השבת".
באוגוסט 2022, פרסם מבקר המוזיקה של כיכר השבת נתנאל לייפר טור, בו שיבח את פעילותו המוזיקלית וכתב בין היתר באוקטובר זכה אלחדד בתואר "מלחין השנה" בכל מצעדי המוזיקה שנערכו לסיכום שנת ה'תשפ"ב במוזיקה היהודית – רדיו "קול חי מיוזיק", "קול פליי", אתר "בחדרי חרדים" ו"כיכר השבת".
בספטמבר 2023, בטור לסיכום שנת תשפ"ג במוזיקה החרדית, שיבח מבקר המוזיקה נתנאל לייפר את פועלו של אלחדד בשנה זו וכתב באותו חודש, נבחר אלחדד על ידי צוות כתבי מגזין "קול פליי" לאחד מ-40 הצעירים המבטיחים במוזיקה היהודית.
באוקטובר זכה בתואר "מלחין השנה" במצעד המוזיקה של רדיו קול פליי, ובמקום השני בקטגוריה זו במצעד המוזיקה של אתר כיכר השבת, ואתר המחדש.
אלחדד נשוי, אב לארבעה ומתגורר בירושלים.
הוא אברך כולל במקביל לעיסוקו כמוזיקאי.
אחייניו הם המפיקים והמעבדים המוזיקליים יאיר ואייל שריקי.
הרב אלחנן משה קונשטט (ז' בתשרי ה'תרע"ח, אוקטובר 1917 – ג' בתשרי ה'תשנ"ה, ספטמבר 1994) היה ראש ישיבת קול תורה.
נולד בז' בתשרי ה'תרע"ח (1917) בפולדה שבגרמניה לרב ברוך קונשטט ששימש כרב וראש ישיבה בעיר.
ולימים ראש ישיבת קול תורה, ולצפורה בת הרב אלחנן משה עמנואל, בבחרותו למד בישיבת מיר בליטא.
ובשנות השואה ברח עם הישיבה לשנחאי ומשם עלה לארץ ישראל, בשנת תש"ו נישא לרות, בת רבי אורי שרגא בייפוס.
בשנת תשכ"ז לאחר פטירת אביו מונה לתפקיד ראש ישיבת קול תורה לצד הרב שלמה זלמן אוירבך.
נפטר בג' תשרי ה'תשנ"ה, ונקבר בהר המנוחות.
בניו הרב אליעזר והרב אהרן משמשים כרבנים בישיבת קול תורה.
בנו הרב אברהם אריה ר"מ בישיבת דעת תורה ומו"ל שו"ת יענה ברוך של סבו הרב ברוך קונשטט.
חתנו הרב יחזקאל קורן שימש כר"מ וראש ישיבה בישיבת קול תורה לצעירים.
חתנו הרב צבי פרצוביץ מכהן כראש ישיבה בישיבת מיר ברכפלד.
חתנו הרב חזקיהו קצבורג משמש כמשגיח בישיבת כנסת יחזקאל באלעד.
חתנו הרב חיים דומב בנו של פרופ' יחיאל דומב, מכהן כר"מ בישיבת קול תורה לצעירים.
גיסו הוא הרב קלמן כהנא, רבו של קיבוץ חפץ חיים וחבר כנסת מטעם פועלי אגודת ישראל.
אלחנן פלהיימר (נולד ב-1 באוגוסט 1996) הוא ישראלי שכיהן כיו"ר התאחדות הסטודנטים והסטודנטיות בישראל בשנים 2021-2024. בעבר כיהן כיו"ר אגודת הסטודנטים של הקריה האקדמית אונו.
פלהיימר הוא בנם של יעקב ורונית פלהיימר ואח לשתי אחיות ושלושה אחים.
אביו יעקב הוא שותף במשרד עורכי דין וכיהן כחבר במועצת העיר פתח תקווה, ואמו רונית עובדת בעמותה לנזקקים בשם "טל חיים".
הדריך במשך שנתיים בתנועת הנוער בני עקיבא בשבט "יובל" של ילדים עם צרכים מיוחדים.
למד במכינה קדם-צבאית "אלישע" בנווה צוף.
שירת בשירות לאומי עם נוער בסיכון בעמותת "בת עמי" בנתיבות ובשכונת עמישב בפתח תקווה.
ב-2017 הורשע בבית משפט השלום בפתח תקווה בקשירת קשר לביצוע פשע ובפציעה בנסיבות מחמירות, במעשה שכלל אלימות פיזית נגד אדם, ונגזרו עליו מאסר על תנאי ועבודות שירות במסגרת עסקת טיעון.
ב-2018 ערער על הרשעתו לבית המשפט המחוזי מרכז ולבית המשפט העליון, אך נדחה בשני המקרים.
ב-11 בנובמבר 2022 הודיע נשיא המדינה יצחק הרצוג כי הוא מקצר את תקופת ההתיישנות בתיק בו היה מעורב פלהיימר.
פלהיימר בעל תואר ראשון במשפטים מהקריה האקדמית אונו, והחל משנת 2021 הוא לומד בה לתואר שני במנהל עסקים.
בשנים 2017–2019 היה מנכ"ל אגודת הסטודנטים ב.
לקראת הבחירות לראשות עיריית פתח תקווה בשנת 2018 הקים את סיעת הצעירים "תכלס".
בשנים 2019–2021 שימש יו"ר אגודת הסטודנטים בקריה האקדמית אונו.
בנובמבר 2021 נבחר לתפקיד יו"ר התאחדות הסטודנטים והסטודנטיות בישראל.
פלהיימר כיהן כיו"ר דירקטוריון בחברת "אלחון", החברה הכלכלית של התאחדות הסטודנטים הארצית; חבר במועצה להשכלה גבוהה; חבר במועצת נט"ל; וחבר בוועד המנהל של עמותת תוצרת הארץ
כיו"ר התאחדות הסטודנטים והסטודנטיות הארצית, פעל במהלך מגפת הקורונה בישראל לאפשר לסטודנטים להיבחן בבחינות מקוונות, ומנגד, גם להחזר כספי בגין העברת הלימודים למתכונת המקוונת.
פלהיימר היה ממוביליו של המאבק של אוניברסיטת אריאל בשומרון לחברות בוועד ראשי האוניברסיטאות.
בשנת 2022, כיו"ר התאחדות הסטודנטים והסטודנטיות בישראל הוביל את מכירתם של 16% ממניות חברת "איסתא ליינס" שהיו בבעלות ההתאחדות, תמורת 200 מיליון ש"ח, מחיר שהיה נמוך בכ-24% ממחיר השוק וגרר ביקורת בנושא.
בעקבות המכירה פרש פלהיימר באוגוסט 2022 מתפקידו כדירקטור בחברת איסתא ליינס.
בהתאחדות הסטודנטים מינו בודק חיצוני לעסקה, שמצא שהעסקה בוצעה ב"מחיר חריג ונמוך מהמקובל" אך עם זאת שהתנהלותו של פלהיימר הייתה בהתאם לתקנון ולא הושפעה ממניעים זרים.
המבקר הרחיב כי "מניתוח תהליך המכירה עולה כי הוא בוצע בצורה לקויה, באופן שגרם לכך, כפי הנראה, ששולמה עמלה גבוהה יותר ממה שניתן היה לשלם (הוא נוקב בסכום של 2 מיליון שקל חיסכון בעמלה שניתן היה לחסוך), וחשוב יותר שהתמורה שקיבלה ההתאחדות בגין מניותיה נמוכה בצורה מהותית מהמקובל בשוק".
באוגוסט 2024, הקים ביחד עם אביב עזרא תנועת צעירים בשם "דור הניצחון".
בסוף 2024 הסתיימה כהונתו כיו"ר התאחדות הסטודנטים והסטודנטיות הארצית.
ביולי 2025 דווח שמועדון הצרכנות של הסטודטים, BttrU, שההחלטה להקימו התקבלה בתקופת אלחנן פלהיימר כיו"ר ההתאחדות, הוציא בתוך חמישה חודשים כ-1.6 מיליון ש"ח, מול הכנסות של 4,000 ש"ח בלבד.
הרב אלחנן מילר (נולד ב-20 באוגוסט 1981) הוא מורה, כותב, ומשפיען רשת ישראלי המתמחה בעולם הערבי.
מילר נולד בירושלים למשפחה אורתודוקסית מודרנית.
בנם של ד"ר טד מילר, רופא משפחה, ורייזי מילר (טווארד), ספרנית.
הוריו עלו מטורונטו, קנדה, והשתקעו בשכונת רמות, שם חי לאורך שנות ילדותו.
הוא סיים את לימודיו בתיכון הדתי הימלפרב במגמת ערבית, ושירת כמתרגם ומשקלט ביחידה 8200 של חיל המודיעין.
לאחר שירותו הצבאי למד בישיבת הקיבוץ הדתי עין צורים, וסיים תואר שני בלימודי האסלאם והמזרח התיכון באוניברסיטה העברית.
עבודת התזה שלו הייתה מחקר השוואתי בנושאי דת ומדינה בישראל ובמצרים על פי הגותם של ישעיהו ליבוביץ והשופט המצרי מוחמד סעיד עשמאווי .
מילר היה פעיל במועדון תרבות הדיון - דיבייטינג של האוניברסיטה העברית והשתתף בתחרויות לאומיות ובין-לאומיות.
בשנת 2007 זכה בתואר סגן אלוף העולם לאוניברסיטאות לדוברי אנגלית כשפה שנייה בתחרות שהתקיימה בוונקובר שבקנדה.
לאחר שסיים שנת שליחות מטעם הסוכנות היהודית כמורה בבית הספר היהודי "יבנה" בפריז, שב מילר לירושלים ביולי 2010 והחל לעבוד כעיתונאי.
הוא הצטרף בשנת 2012 לצוות המייסד של העיתון המקוון Times of Israel ושימש ככתב לענייני ערבים ופלסטינים, שם סיקר בין השאר את האביב הערבי ואת אינתיפאדת הסכינים.
החל משנת 2016 עובד מילר כעיתונאי עצמאי בשפה האנגלית.
במסגרת עבודתו, סיקר מילר בהרחבה את פעילותם הצבאית של פלסטינים נגד ישראלים, בעיקר בעיר חברון.
בתחילת 2016 התמחה מילר בדסק החוץ של העיתון הבריטי "Times" בלונדון.
במסגרת ההתמחותו, ראיין ילדי פליטים ללא ליווי הורי במחנה הפליטים של קאלה בצרפת, ואת פעילת זכויות האדם היזידית, ולימים כלת פרס נובל לשלום, נאדיה מוראד.
בספטמבר 2018 נשלח מילר על ידי המגזין היהודי-אמריקאי Tablet לאיסטנבול לראיין את בכיר חמאס ואיש הלשכה המדינית חוסאם בדראן, שחשף בפניו את עמדת הארגון בסוגיית שיקום עזה ושחרור החטופים המוחזקים בידי חמאס.
את הבחירה לעסוק בעיתונות הסביר מילר בראיון ל"מקור ראשון" בשנת 2019:
"הגורם המרכזי שמעסיק אנשים עם כישורי השפה שלי הוא שירותי הביטחון של ישראל, אבל רציתי שהקריירה שלי תהיה גלויה ולא סודית, ורציתי להיות עצמאי וגמיש, ולא חלק ממנגנון בירוקרטי גדול."
בשנת 2016 הצטרף מילר למחזור השני של תוכנית הרבנות האורתודוקסית-שוויונית בית מדרש הראל, והוסמך כרב בשנת 2019. שימש כרב הקהילה היהודית בקנברה, בירת אוסטרליה, בשנת 2020.
מילר משמש כמורה לתנ"ך במכון פרדס וכעמית מחקר במכון שלום הרטמן בירושלים.
בשנת 2017, בהיותו תלמיד רבנות, השיק את מיזם "אנשי הספר" שמטרתו לחשוף את העולם הערבי לדת, להיסטוריה ולתרבות היהודית באמצעות סרטונים קצרים המופצים ברשתות החברתיות.
במסגרת המיזם, ראיין מילר למעלה מ-70 יהודים דוברי ערבית, וקיים סדרה של שיחות עומק עם עמיתה מוסלמית, סיליה ג'וואברה.
המיזם זוכה למיליוני צפיות מדי חודש, עם כ-500,000 עוקבים רשומים לפלטפורמות השונות, רובם ככולם בעולם הערבי.
מילר הסביר את הפופולריות של מיזם "אנשי הספר" בראיון לאתר ynet משנת 2018:
"יש המון סקרנות בעולם הערבי לגבי היהדות, והסרטונים נותנים מענה שפשוט לא קיים.
אין היום מקור אחר שמסביר את היהדות כדת וכציוויליזציה לציבור הערבי, בטח לא בצורה נגישה וקלילה.
המדיה החברתית שוברת מחסומים ועוקפת את התקשורת הערבית שפחות מציגה דימוי חיובי של יהודים.
הסרטונים לא מתעסקים בכלל עם ישראל, אלא עם היהדות כדת בלבד".
מילר עוסק בכתיבת פרוזה ושירה.
הסיפור הקצר שלו "בואי נתחלף" זכה במקום השני בתחרות הסיפורים הקצרים "אהבה מהעבר" של מרכז זלמן שזר וסדנאות הבית בשנת 2022. ספר השירה שלו "רק פצע, ודי" התפרסם בשנת 2022 בהוצאת ספרי עיתון 77.
אלחנן בן פורת הוא כלכלן ישראלי, פרופסור לכלכלה ומופקד הקתדרה על שם שנברון לכלכלה מתמטית באוניברסיטה העברית בירושלים.
מחקריו מתמקדים בתורת המשחקים וכלכלת מידע.
בן פורת סיים תואר ראשון במתמטיקה באוניברסיטה העברית בשנת 1982. המשיך לתואר שני במתמטיקה באותו מוסד, אותו השלים ב-1985. את לימודי הדוקטורט השלים בבית הספר למנהל עסקים באוניברסיטת סטנפורד בשנת 1989, בהנחייתו של פרופסור דייוויד קרפס.
נושא עבודת הדוקטורט שלו היה "מאמרים בתורת המשחקים הלא-שיתופית".
בן פורת החל את דרכו האקדמית כפרופסור עוזר בבית הספר למנהל עסקים קלוג באוניברסיטת נורת'ווסטרן (1989–1991).
לאחר מכן עבר לאוניברסיטת תל אביב, שם כיהן כמרצה וכמרצה בכיר בין השנים 1991–2001. משנת 2001 הוא חבר סגל באוניברסיטה העברית, שם מונה ב-2003 לקתדרה ע"ש שנברון לכלכלה מתמטית וב-2017 קודם לדרגת פרופסור מן המניין.
כמו כן הוא חבר במרכז פדרמן לחקר הרציונליות.
בשנים 2004–2005 היה חבר במכון ללימודים מתקדמים בפרינסטון.
משנת 2017 בן פורת חבר באגודה האקונומטרית ובאגודה לתורת המשחקים.
בן פורת הוא אחיינו של יורם בן פורת.
היה נשוי לפרופ' אווה אילוז ולהם שלושה ילדים.
אלחנן גפני (במקור: פאוול וינטרשטיין; 10 בספטמבר 1916 – 14 בינואר 2010), היה בשנים 1945–1947 שליח המוסד לעלייה ב' בצ'כוסלובקיה וסייע לתנועת הבריחה.
בשנים 1961–1964 היה השגריר הראשון של ישראל בקמרון.
בשנים 1954–1961 ושוב בשנים 1964–1980 היה מנהל המחלקה ליחסי ציבור של המוסד לביטוח לאומי.
בשנים 1980–1990 שימש כיו"ר הוועד המנהל וכמנהל "הרשות לפנסיונרים ולקשישים".
בנוסף פרסם מספר ספרי עיון.
נולד בברנו (אז חלק מהאימפריה האוסטרו-הונגרית וכיום בצ'כיה), לקלרה לבית סטיאסני וליעקב וינטרשטיין, שהיה בעל בית חרושת לגרביים, ולאחר שירד מנכסיו הפך לסוכן נוסע.
גדל והתחנך כבן יחיד באוהרסקי ברוד, במוראביה.
לאחר סיום בית ספר תיכון עבר לפראג ולמד שפות במשך שלוש שנים (צרפתית כמקצוע ראשי וגרמנית כמקצוע משני) אוניברסיטת קארל ובשלוחה בפראג של אוניברסיטת סורבון הצרפתית, שבוגריה זכו במלגת השתלמות בפריז.
ב-1937 סיים את הבחינות באוניברסיטה בהצלחה.
ב-1938 נסע לשלושה חודשים לצרפת ולאיטליה בעזרת המלגה שקיבל מממשלת צרפת, ולמד בפריז קורס קיץ בצרפתית.
כשחזר לצ'כוסלובקיה החליט, ממניעים ציוניים, לעלות לארץ ישראל באופן בלתי לגאלי, והצטרף לקבוצה של חברי מכבי הצעיר שהתארגנו לעלייה.
בתקופת התארגנותו לנסיעה, פלש הצבא הגרמני לצ'כוסלובקיה, ולגפני נודע כי אנשי הגסטפו מחכים לו על יד חדרו בפראג כדי לעצרו.
הוא הצליח להימלט מן העיר ולנסוע דרך הונגריה ויוגוסלביה לעיר הנמל דוברובניק, ומשם הגיע ארצה עם חברי קבוצתו, באחת ההפלגות של אניית המעפילים קולורדו.
באפריל 1939 נשלח עם חברי קבוצתו לקיבוץ מסדה, כעבור זמן עבר לקיבוץ גניגר, ולאחר מכן עברה הקבוצה (שנקראה "בנתיב") לקיבוץ כפר רופין.
כחבר קיבוץ נשלח להיות פעיל במזכירות "חבר הקבוצות" (ארגון שהיה מזוהה עם מפא"י).
ב-1945 יצא לאירופה כשליח המוסד לעלייה ב'.
תחילה שהה באיטליה, ועבד שם במחיצתם של שאול אביגור ויהודה ארזי, ובהמשך עבר לפראג, והצטרף לשליחים הארצישראלים שעמדו בראש תנועת הבריחה בצ'כוסלובקיה.
ב-1947 חזר לארץ, עזב את כפר רופין ועבר לירושלים.
ב-1948 החל לעבוד כמזכיר מחלקת הנוער במשרד הראשי של הקרן הקיימת לישראל.
במקביל לעבודתו הצטרף בזמן מלחמת העצמאות למטה הגדנ"ע בירושלים, שם התיידד בין היתר, עם אליעזר שמואלי.
ב-1949 עבר לעבוד במחלקת הנוער והחלוץ של הסוכנות היהודית ועבד שם עד ספטמבר 1952.
באותה שנה החל לעבוד ב"מוסד", שהחל לגייס מחדש חלק משליחי המוסד לעלייה ב'.
הוא יועד להישלח לפריז בכיסוי של סגן מנהל סניף פריז של חברת אל על, כדי להצטרף שם למאבק בפעילות ערבית עוינת, אך ב-1953 בעודו בשלבי הלימוד של תפקידו בחברת אל על, התפטר מעבודתו.
בשנים 1949–1953 פיתח פעילות כתיבה פובליציסטית ענפה, והחל גם לעסוק בפעילות פוליטית במסגרת "צעירי מפא"י", בנצלו את הזמן הפנוי שהותירו לו עבודותיו.
בחלק מן הזמן עבד כעיתונאי בעיתון של מפא"י, "הדור".
ב-1954 התמנה למנהל המחלקה ליחסי ציבור של המוסד לביטוח לאומי (שנוסד והחל לפעול ב-1 באפריל 1954) ועבד תחת ד"ר גיורא לוטן, המנכ"ל הראשון של הביטוח הלאומי.
גפני סיכם את תפקידו כמנהל המחלקה: "העבודה הייתה מגוונת וכללה כתיבה והוצאה לאור של חוברות ודוחות, מתן הרצאות בציבור, הכנת סרטי פרסומת וסרטים, מודעות, כרזות ברחובות, אירועים וטקסים.
על הכול הייתי צריך לחשוב ללא הסתמכות על תקדימים, ובתחומים שונים הייתי חלוץ בפעולות הסברה ממשלתיות של אותה תקופה".
בשנים 1961–1964 לקח "פסק זמן" מעבודתו בביטוח הלאומי כדי לשרת כשגריר הראשון של ישראל בקמרון, בתקופת כהונתו של הנשיא אחמדו אהידג'ו.
לתקופת כהונתו הדיפלומטית הוא מקדיש 8 פרקים בספרו האוטוביוגרפי, וניכר שהוא רואה בה אחת מגולות הכותרת של חייו המקצועיים.
בתקופה זאת גם קשר קשרי ידידות עם שלמה הלל שהיה שגריר ישראל באביג'אן בחוף השנהב.
ב-1964 שב משליחותו לתפקידו כמנהל המחלקה ליחסי ציבור בביטוח הלאומי, ועבד בתפקידו זה עוד כארבע עשרה שנים.
בתפקידו זה למד וקרא רבות על קשישים וגמלאים ותרם להקמת "הרשות לפנסיונרים ולקשישים".
עם הקמת הרשות, התבקש על יד מנכ"ל המוסד לביטוח לאומי, רפי רוטר, להיות יו"ר הוועד המנהל ומנהל הרשות.
הוא מילא תפקיד זה במשך 14 שנים נוספות, עד שנת 1992, הרבה אחרי גיל הפרישה הרשמי לגמלאות, וסיים את עבודתו בגיל 76.
במסגרת תפקידו ברשות הוא ארגן לראשונה בארץ קורסים להכנת עובדים לפרישה - שנה או שנתיים לפני פרישתם.
כמו כן, הכניס לשימוש את הביטוי "הגיל השלישי", במקום המילה "זִִקְנָה".
בשנות ה-70 במקביל לעבודתו, עם פתיחת המכון לקומוניקציה באוניברסיטה העברית בירושלים, למד בו שנתיים.
בהמשך ללימודיו נסע לארצות הברית להשתלמות בת מספר חודשים בתחום התקשורת.
ב-1975 בעקבות לימודיו האקדמיים וניסיונו התעסוקתי, כתב את ספרו העיוני הראשון "העין השלישית", שהיה אחד הספרים הראשונים בעברית שעסקו בניהול יחסי ציבור.
ב-1982 נרשם שוב לאוניברסיטה עברית ולמד בה מבוא לאשורולוגיה ואכדית.
כמה שנים מאוחר יותר השתלם גם באוניברסיטת בר-אילן בכמה קורסים על מסופוטמיה.
הידע האקדמי שרכש בקורסים אלה שימש בסיס לשלושה ספרי עיון שפרסם: "היום השמיני: היום בו ברא האדם את הדת", "תרבויות קדומות במזרח הקדום" ו"מציאות בסימן שאלה: מיתוסים ומיסטיקה של העולם האחר".
נפטר ב-2010, ונקבר בבית העלמין של קיבוץ גבעת השלושה.
בשנת 1990 נסעה אשתו עם קבוצת חברות לטיול מאורגן במצרים; היא נפצעה בהתקפת טרור על אוטובוס התיירים שבו נסעה, הידועה כפיגוע האוטובוס במצרים (1990).
אב לשניים: עודד (מהנדס) ואיתמר (טכנאי קול).
גיסו (אחיה הבכור של אשתו) היה המוזיקאי והמלחין מאיר הרניק, שנהרג בתאונת דרכים בערב שמחת תורה 1972, כאשר רכב על הקטנוע שלו ברחוב הפלמ"ח (ירושלים).
התגורר במשך שנים רבות בשכונת נווה גרנות בירושלים, ובשנותיו האחרונות - בגני תקווה.
פרסומים נבחרים שהוציא במסגרת עבודתו
הביטוח הלאומי: מניעים, הישגים וסיכויים, ירושלים, משרד ראש הממשלה, מרכז ההסברה, שירות הפרסומים, 1968
הפער החברתי והשירותים הסוציאליים, ירושלים, משרד החינוך והתרבות, 1974
הרשות לפורשים ולפרישה מהעבודה: רעיון והצעה, ירושלים, המוסד לביטוח לאומי, המחלקה ליחסי ציבור, 1978
מדריך לגיל השלישי: מדריך לתקופת פרישה מעבודה, ירושלים, הרשות לפנסיונרים ולקשישים עם המוסד לביטוח לאומי ומשרד העבודה והרווחה, 1981 (כרך א' מציג רקע כללי להזדקנות ופרישה מן העבודה.
כרך ב' מביא מידע מעשי על שירותים לקשישים.
ספר זה זכה ל-15 מהדורות והדפסות, והופץ בכ-50,000 עותקים).
הבנת הגיל השלישי, ירושלים, הרשות לפנסיונרים ולקשישים, 1988 (מבחר מאמרים שפרסם גפני ב-50 גיליונות של העיתון "הגיל החדש")
להיות בריא: מידע לבני הגיל השלישי, ירושלים, אש"ל - האגודה לתכנון ולפיתוח שירותים למען הזקן בישראל, 1988
לרשום ולדעת, ירושלים, הרשות לפנסיונרים ולקשישים, 1991
גפני כתב 7 ספרי עיון, 6 מהם לאחר פרישתו לגמלאות:
העין השלישית: תקשורת המונים ויחסי ציבור, תל אביב, הוצאת הקיבוץ המאוחד, 1975
היום השמיני: היום בו ברא האדם את הדת, כפר סבא, אריה ניר הוצאה לאור, 1999
אשנב לחלומות, ירושלים, הוצאת כרמל, 2000
מציאות בסימן שאלה: מיתוסים ומיסטיקה של העולם האחר, הוד השרון, הוצאת אסטרולוג, 2004
תרבויות קדומות במזרח הקדום, הוד השרון, הוצאת אסטרולוג, 2005
קרל יונג, הוד השרון, הוצאת אסטרולוג, 2005
השקפה על חיי, גני תקווה, הוצאה עצמית, 1995 (2 כרכים)
גפני פרסם, גם כעיתונאי וגם כאיש המוסד לביטוח לאומי, עשרות מאמרים בעיתונות היומית (דבר, הארץ, הצופה) ובכתבי עת ישראליים שונים (הדור, בטרם, ביטחון סוציאלי, מולד, נתיבי ארגון ומינהל).
"בעיית שילוב הדורות והמלחמה", מולד: ירחון מדיני וספרותי, ינואר 1949
"יחסי ציבור בישראל", נתיבי ארגון ומינהל, יוני 1960
"המינהל המודרני - שיטה שאבד עליה הכלח", נתיבי ארגון ומינהל, יוני 1975
"הממשל וכלי התקשורת", בספר: יצחק טישלר (עורך), על עיתונאים ועיתונאות: ארבעים שנה לאגודת העיתונאים בירושלים, ירושלים, י.
"בניית תדמית ציבורית למוסד לביטוח לאומי", ביטחון סוציאלי, מס' 20, אוגוסט 1980, עמ' 146–154 (סיכום פעולות ההסברה של המחלקה ליחסי ציבור לרגל פרישתו מתפקידו)
הוציא לאור וערך את "עלון המוסד לביטוח לאומי", ובכל אחד מן הגיליונות גם כתב מאמר.
העלון נועד לכ-3,000 עובדי המוסד לביטוח לאומי ולאנשים הקשורים למוסד בקשרי עבודה.
במהלך הזמן יצאו לאור 23 גיליונות של העלון.
הוציא לאור וערך את העלון "הגיל החדש", ובכמעט מכל אחד מהגיליונות גם כתב מאמר.
העלון סיפק לציבור הרחב מידע בנושאי הגיל השלישי.
במהלך הזמן יצאו לאור 50 גיליונות של דפי המידע.
אלטאיר או α בנשר (נקרא גם גליזה 768 או LHS 3490) הוא הכוכב הבהיר ביותר בקבוצת הכוכבים נשר, ואף אחד הכוכבים הבהירים ביותר בשמים.
מקור שמו בערבית, שבה נקרא "אלנסר אלטאא'ר" (النسر الطائر) - "הנשר המעופף".
הכוכב הוא אחד מקודקודי משולש הקיץ.
קוטרו של אלטאיר פי 1.7 מן השמש, מסתו כ-1.7 מסות שמש ובהיר ממנה פי 10. הכוכב נמצא במרחק כ-16.5 שנות אור, והוא אחד מהכוכבים הנראים הקרובים למערכת השמש.
גילו פחות ממיליארד שנים, אך קצב ההיתוך של מימן להליום בליבתו גדול בהרבה משל השמש, כך שהמימן שבליבתו מתחיל להתמעט ומתחיל שלב היתוך ההליום.
משום כך בהירותו גבוהה יחסית לכוכבים מסוגו והוא צפוי לעזוב את הסדרה הראשית ולהפוך לענק אדום.
מהירות סיבובו גדולה במיוחד - כ-240 ק"מ לשנייה (סחרורו סביב עצמו אורך 8.9 שעות בקירוב), וכתוצאה מהכוח הצנטריפוגלי גדול קוטרו בקו המשווה בכ-20% מקוטרו בקטבים.
לאלטאיר תנועה עצמית גדולה יחסית, הוא נע על רקע הכוכבים הרחוקים ביותר מחצי שניית קשת בשנה או כמעלה ב-5,500 שנים.
הרבנית אלטא פייגא טייטלבוים (ל' בניסן ה'תרע"ב, 17 באפריל 1912 – י"א בסיוון תשס"א, 2 ביוני 2001) הייתה אשתו השנייה של האדמו"ר יואל טייטלבוים מסאטמר.
נולדה לרב אביגדור שפירא, האדמו"ר מצ'נסטוחוב שבפולין, נצר למשפחת המגיד מקוז'ניץ, ולגיטל, צאצאית של האדמו"ר קלונימוס קלמן הלוי מקרקא.
אלטא נישאה לאדמו"ר בי"ג אלול תרצ"ז (20 באוגוסט 1937), כשנה וחצי לאחר פטירת אשתו הראשונה בה' בשבט תרצ"ו (29 בינואר 1936).
טקס הנישואין התקיים בעיר טשעבין שבגליציה.
הפרש הגילאים הגבוה בינה לבין בעלה והיותה מבוגרת מבתו חיה רייזל בכעשר שנים בלבד, גרמו למתיחות בין השתיים.
כשצורף בעלה האדמו"ר לרכבת קסטנר, הוכנסה אף היא לרשימה וניצלה עם נוסעי הרכבת.
נודעה כאישה חזקה, ולאחר השואה השפיעה רבות על החסידות ומוסדותיה.
היא נטלה חלק פעיל בהקמתם, ביסוסם וגיוס כספים למענם.
לאחר פטירתו של בעלה התנגדה למינויו של אחיינו רבי משה טייטלבוים לאדמו"ר.
פינתה את ביתה הצמוד לבית המדרש של החסידות בקריית יואל שבעיירה מונרו עבור בית מדרש של פורשי החסידות המכנים עצמם בני יואל, שהיו קשורים אליה.
טייטלבוים ניהלה קרנות צדקה וחסד.
כמה מוסדות תורה בארצות הברית ובישראל המקורבים לחוגי העדה החרדית ונטורי קרתא קרויים על שמה.
נפטרה בי"א בסיוון תשס"א, 2 ביוני 2001, לאחר מחלה ונקברה במונרו סמוך לקבר בעלה.
רפובליקת אלטאי היא רפובליקה בפדרציה הרוסית, בדרום סיביר, בגבול עם סין, מונגוליה וקזחסטן.
נכון לשנת 2024 ברפובליקה מתגוררים כ-210 אלף תושבים.
היא הוקמה ב-1 ביוני 1922 בשם "המחוז האוטונומי אוירוט" שפוצל מפלך אלטאי .
בהמשך, לאחר מספר שינויים, ב-12 בדצמבר 1993, הוקמה רפובליקת אלטאי כחלק מן הפדרציה הרוסית.
מבחינה אדמיניסטרטיבית, הרפובליקה מחולקת ל-11 אזורים.
במאה ה-2 לפני הספירה התגוררו באזור זה סקיתים.
החל מהמאה ה-6 נכלל האזור בממלכת הטורקים.
בהמשך הוא היה חלק מממלכת דז'ונגר, שהשתרעה על שטחים שעתה שייכים לרוסיה, לקזחסטן, למונגוליה ולסין.
עם נפילת הממלכה בשנת 1756, חלקה הצפוני סופח לאימפריה הרוסית.
עד לשנת 1917 האזור היה חלק של גוברניית טומסק.
בתקופת ברית המועצות השטח פוציל ליחידה מנהלית עצמאית-אוטונומית.
לאחר התפרקות ברית המועצות מעמדו שודרג לרפובליקה בתוך הפדרציה הרוסית.
שטח המחוז הררי, כשמרביתו הוא הרי אלטאי (החלק הרוסי).
בשטח המחוז נמצא הר בלוחה (גובה של 4500 מטר) - הנקודה הגבוהה בסיביר.
בשטח יש מקורות מים רבים - כ-7000 אגמים ותחילת נהר אוב.
הרשות המחוקקת היא "המועצה המדינית - אל קורולטאי של רפובליקת אלטאי" שכוללת 41 חברים.
בבחירות שנערכו בשנת 2024 נציגי רוסיה המאוחדת זכו ב-37 מושבים.
בראש המחוז עומד ראש הרפובליקה (עד לשנת 2011 נשיא) שנבחר לכהונה של 5 שנים בבחירות ישירות.
בשנת 2024 לתפקיד נבחר אנדריי טורצ'אק.
מבחינה מנהלית הרפובליקה כוללת 10 ראיונים ועיר אחת בעלת חשיבות.
אין בה מפעלי תעשייה משמעותיים.
כול שנה מגיעים לאזור כמיליון תיירים.
תיירים רבים מבקרים באזור הרי הזהב של אלטאי שקיבל מעמד של אתר מורשת עולמית.
בשלבי תכנון נמצא צינור גז טבעי "כוח סיביר 2" שצריך לאפשר להגדיל העברת גז טבעי מסיביר לסין.
הוא צפוי לעבור לסין דרך שטחי הרפובליקה.
הכביש הראשי של האזור - R-256 חוצה את השטח מצפון לדרום ומקשר נובוסיבירסק למונגוליה.
בעיר גורנו-אלטאיסק פועל נמל תעופה לטיסות פנים.
במספר יישובים מופעל מנחת מסוקים.
מבחינה אדמיניסטרטיבית הרפובליקה מחולקת ל-11 אזורים.
רק -26% מאוכלוסיית המחוז מתגוררת בערים.
בעיר הגדולה - גורנו-אלטאיסק מתגוררים כ-50 אלף תושבים.
בהתאם לנתוני המפקד של שנת 2021, הרוסים מהווים כ-106 אלף (51%) מאוכלוסיית הרפובליקה, האלטאים - כ-73 אלף (כ-35%), הקזחים כ-6%.
האוכלוסייה הרוסית מרוכזת בעיקר בחלק בצפון מזרחי של הרפובליקה.
חבל מנהלי אלטאי הוא סובייקט בפדרציה הרוסית.
נמצא בחלק הדרום-מערבי של המחוז הפדרלי הסיבירי.
התיישבות רוסית באזור החלה במחצית השנייה של המאה ה-17. לצורך הגנת הגבולות משבטים מקומיים הוקמו מבצרים.
באותה תקופה התגלו מרבצי מתכות שונות (בעיקר זהב, כסף ונחושת) והוקמו מפעלים שהיו בבעלות הצאר.
לקראת סוף המאה ה-19 רוב המפעלים נסגרו.
בתקופת האימפריה הרוסית החבל היה חלק של גוברניה עם מרכזה בנובוסיבירסק.
בשנת 1917 הוקמה גוברניית ברנאול שבשנת 1925 שובלה ב"חבל סיביר" עם מרכזה בנובוסיבירסק.
בשנת 1937 הוקם יחידה מנהלית נוכחית עם מרכז בברנאול.
בשנות ה-50 של המאה ה-20 החל פיתוח מועץ של שחטים לא מעובדים.
לצורך כך הגיעו לאזור כ-350 מתיישבים חדשים.
בשנת 1991 ממנו פוצלה רפובליקת אלטאי.
החבל מנוהל על ידי מושל שנבחר בבחירות ישירות לכהונה של 5 שנים.
בשנת 2023 ויקטור טומנקו נבחר לכהונה השנייה.
הפעילות המחוקקת מבוצעת על ידי אספה מחוקקת של כוללת 68 חברים.
מבחינה מנהלית החלל כולל 9 ערים בעלי חשיבות אזורית, 59 נפות כפריות ועיר סגורה (בסיס חיל הטילים האסטרטגיים של רוסיה).
כלכלת החבל מבוססת בעיקר על חקלאות.
בעיר ברנאול קיימים מפעלי תעשייה משמעותיים.
דרך החבל עוברים מספר כבישים בעלי חשיבות ארצית שקושרים את רוסיה עם מונגוליה וקזחסטן.
מסילת ברזל ראשונה באזור נבנתה בשנת 1915. אורך כולל של המסילות הוא כ-2,500 ק"מ.
מסילת ברזל מנוצלת בין היתר להעברת סחורות לקזחסטן.
בשנת 1967 החל לפעול נמל תעופה בברנאול.
בשנת 1995 הוא קיבל מעמד של נמל תעופה בין-לאומי.
בנהרות החבל מועברים סחורות רבות.
כ-54% מאוכלוסיית החבל מתגוררת בערים.
בעיר הגדולה - ברנאול מתגוררים כ-600 אלף תושבים.
בהתאם לנתוני מפקד אוכלוסין משנת 2021 הרוסים מהווים כ-94% מאוכלוסיית החבל.
גרמנים הגיעו לאזור בעקבות הגירוש שבוצע בתחילת מלחמת העולם השנייה.
בשנת 1959 התגוררו בחבל כ-142 אלף גרמנים והם היו כ-6% מכלל אוכלוסיית החבל.
מספר גרמנים בחבל יורד בהדרגה ועתה (2021) מתגוררים בו רק 25 אלף גרמנים.