tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
לאחר מכן, כיהן רפסנג'אני כיושב ראש המועצה לאבטחת האינטרס של המשטר, שתפקידה ליישב נושאים חוקתיים שבין המג'לס לבין מועצת שומרי החוקה.
הפיגוע בבניין הקהילה היהודית בארגנטינה
ב-25 באוקטובר 2006 הוציאה פרקליטות המדינה של ארגנטינה כתב אישום רשמי נגד איראן וחזבאללה בעניין הפיגוע במרכז הקהילה היהודית בבואנוס איירס ב-1994. בכתב האישום הואשמו רשויות איראן בהשפעה ישירה על חזבאללה בביצוע הפיגוע, והפרקליטות קראה בו לעצור את רפסנג'אני ושבעה בכירים אחרים.
תקרית זאת הציבה את נשיא איראן מחמוד אחמדינז'אד בעמדה הלא-נוחה שבה נאלץ להגן על רפסנג'אני, מכיוון שהיה יריבו הפוליטי ואף האשים אותו בשחיתות ובעמדות פרו-מערביות.
הדבר נחשב כאירוע חיובי מאוד עבור רפסנג'אני, וסייע לו להיבחר למועצה לאבטחת האינטרס של המשטר.
האקונימיסט, טען כי שאיראנים רבים רואים ברפסנג'אני האדם היחיד עם הכישורים הפוליטיים והכוח שיוכל להגיע להסכם עם המערב ולסיים סנקציות כלכליות.
לרפסנג'אני היו שלושה בנים מנישואיו בשנת 1958: מוחסן, מהדי ויאסר, ושתי בנות, פאטמה ופאאזה.
פאאזה רפסנג'אני היא היחידה שבחרה בקריירה פוליטית.
היא הייתה לחברת מג'לס, ובהמשך - מוציאה לאור של העיתון "זן" (בפרסית: زن = "אישה").
בשנים האחרונות נטען נגד האשמי רפסנג'אני שברשותו רכוש ועושר רב.
במסע הבחירות שלו בשנת 2005 הוא טרח להכחיש את השמועות.
הוא הואשם שוב ושוב על ידי מבקריו בכך שברשותו רכוש מוסתר, אולם דחה את כל ההאשמות ודרש שיוצגו הוכחות.
בין החשובים שבהם ספר על אמיר כביר, בשם: אמיר כביר, גיבור המאבק באימפריאליזם.
אכזריות בלתי נסבלת הוא סרט קומדיה בבימוים של האחים ג'ואל ואיתן כהן שיצא לאקרנים בשנת 2003, בכיכובם של ג'ורג' קלוני, קתרין זיטה-ג'ונס, בילי בוב תורנטון וסדריק הבדרן.
מיילס מאסי, עורך דין העוסק בענייני גירושין ונחשב למצליח ביותר כיוון שמעולם לא הפסיד במשפט, פוגש במרילין, התובעת את אחד הלקוחות שלו.
מאסי מתאהב בה ממבט ראשון, אך בכל זאת שומר על קור רוח מסוים, ואף זוכה במשפט ומותיר את מרילין חסרת כול, לאחר שהוכיח כי מרילין התחתנה רק על מנת לזכות ברכושו של בעלה לאחר גירושיהם.
לאחר זמן מה מרילין מפברקת נישואים לשחקן המתחזה לאיל נפט מיליארדר, כחלק מתוכנית להוליך את מאסי שולל, להתחתן איתו ולזכות בכל כספו.
ואמנם, לאחר שמרילין "מתגרשת" מהשחקן אליו "נישאה", היא מפתה את מאסי להתחתן איתה ולקרוע את הסכם הממון עליו חתמו, כך שברגע שיתגרשו היא תקבל מחצית מכספו של מיילס העשיר.
מכיוון שמיילס סבור כי מרילין עשירה ממנו וקריעת הסכם הממון על ידה הוא אקט של הבעת אמון בו, הוא משתף עימה פעולה בכך.
בהמשך הסרט מתגלה כי בעלה לשעבר של מרילין נפטר ולא עדכן את צוואתו לאחר הגירושין, כך שמרילין מקבלת את כל כספו של המנוח, ועל כן קריעת הסכם הממון על ידי ידה פועלת לטובתו של מיילס.
לאחר מאבק נוסף ביניהם, הסרט מסתיים בכך שמיילס ומרילין מתחתנים וחיים בעושר.
לסרט היה התקציב הגבוה ביותר מבין כל סרטיהם של האחים כהן: 60 מיליון דולר, ובכך "עקף" את "הקפיצה הגדולה", שכן בסרט זה הושקעו 25 מיליון דולר בלבד.
בשבוע הפתיחה שלו, הסרט גרף מעל 12 מיליון דולר בארצות הברית בלבד.
אכזבה היא תחושה של מפח נפש, צער, עצב או היעדר הנאה, כאשר בעיני המאוכזב יש פער גדול בין הציפיות המוקדמות בנוגע להתרחשות מסוימת, לבין מה שהתרחש בפועל.
בעברית המילה אכזבה נגזרת מן השורש כ.ז.ב., שמשמעותו הפסקה, עזיבה או שקר: ; .
נחל אכזב הוא נחל שאין בו מים, כאילו ההבטחה למים שיש בנחל מתגלית כשקר.
לעומתו, נחל שיש בו מים רבים הוא נחל איתן, נחל חזק שאפשר לסמוך עליו.
המרכיב הבסיסי בתחושת אכזבה, והגורם המרכזי הקובע את עצמתה, הוא גודל הפער שבין הציפייה המוקדמת לבין ההתממשות בפועל.
גורמים נוספים המשפיעים על גובה הציפיות ומכאן גם על עצמת האכזבה הן חשיבותו של האירוע שלו מצפים (מנקודת מבטו של המצפה), מידת ההרגל שיש למאוכזב בהתממשות אירוע כזה, התרחשויות דומות קודמות, והסיכוי להתממשות האירוע המיוחל.
כך, לדוגמה, אי זכייה בהימור בפיס, למרות חשיבותה האפשרית הרבה, לא תניב בדרך כלל תחושה עמוקה או מתמשכת של אכזבה, שכן רוב המהמרים מעריכים כי סיכויי ההתממשות של הזכייה קטנים ממילא.
לעומת זאת, דחיית בקשה להעלאה קטנה במשכורת, אף כי ערכה הכספי בטל בהשוואה לזכייה בפיס, עלולה לאכזב יותר, בגלל הערכה שהסיכוי להתממשותה גדול יותר משום שאחרים קיבלו העלאה כזו (התרחשויות דומות קודמות) או בגלל הציפייה לקבלת הכסף לכיסוי הוצאות מידיות.
גורם נוסף, שיש לו השפעה ניכרת על עוצמת תחושת האכזבה, הוא מידת ההצלחה או הכישלון של אחרים במשימה דומה.
מידע נוסף, או חשיבה נוספת, על ההצלחה או הכישלון מביאים רבים לכייל מחדש את רמת הציפיות ואת ההתייחסות לסיכויי ההתממשות.
כך, למשל, מידת האכזבה מקבלת ציון בינוני בבחינה תהיה תלויה במידע שיתקבל מאוחר יותר ביחס להצלחה או הכישלון של אחרים באותה בחינה.
הבעות הפנים של רגש זה הן סובייקטיביות, כל אחד יכול לפרש את זה אחרת.
אצל ילדים הבעת הפנים יכולה להיות זו המזוהה עם עצב, אבל אצל מבוגרים העצבות "מתחלפת" בנזיפה/האשמה.
השפתיים קפוצות (כדי להתאפק לא לומר את האשמות/הנזיפות), הפה עלול לנוע לצדדים, וזאת כדי להסתיר את הלחץ בשפתיים, הגבות מכווצות והן למעשה שילוב של עצבות ומבט קודר.
העיניים ערניות, אך המבט מושפל ולעיתים אף ישנן דמעות.
כמו הבעות הפנים, גם תנועות הגוף הן סובייקטיביות, ואפשר לקטלג אותן עם רגש העצב.
תנועות הגוף הנפוצות הן: ידיים על הראש/על הפנים, עמידה/ישיבה שפופה, הראש מופנה כלפי מטה, הזרועות שמוטות בצדי הגוף.
השפעות פיזיולוגיות הבאות לידי ביטוי ברגש האכזבה
לרגש האכזבה יכולות להיות השפעות פיזיולוגיות המשפיעות על גוף האדם, כגון: כאבי ראש, פעימות לב מואצות, הזעה, גלי חום וקור.
נטיות התנהגותיות של רגש האכזבה
הנטיות ההתנהגותיות של האדם שחווה אכזבה יכולה להשתנות במידה רבה בקרב אנשים.
בעוד שחלק מהאנשים מתאוששים מהר, אחרים שוקעים בתסכול, בהאשמת האחר ואף, במקרים קיצוניים, נכנסים לדיכאון וכתוצאה מכך מתבודדים מהאוכלוסייה.
אדם שחש אכזבה נוטה להיות עצוב ואף כועס על אותו אדם שלא ענה על ציפיותיו.
האדם הופך להיות אפאתי – לא אכפת לו מכלום והוא אינו רוצה לעשות כלום.
כמו כן, מי שחווה אכזבה יקדיש לכך תשומת לב מוגברת ויימנע מלקיחת סיכונים עתידיים.
על אף שרגש האכזבה הוא רגש שלילי הגורם להשפעות שליליות, יש לו גם פונקציות חיוביות העוזרות לו להתמודד בחיי היום-יום :
האכזבה מספקת מידע אודות הדרך בה אנו רואים את עצמנו, את העולם ואת האחרים.
האכזבה עוזרת לך להבין יותר מה חשוב עבורך (במידה ואתה בוחן את סיבת האכזבה).
לאחר שאנשים חווים אכזבה הם מקדישים יותר תשומת לב ובוחנים בצורה מעמיקה יותר את הסיבה לאכזבה על מנת להימנע ממנה בעתיד.
ניתן להעריך את האכזבה בצורה חברתית לפי ארבע רמות שונות:
ברמה האישית - רגש האכזבה גורם לאנשים לקבל החלטות יותר בקפידה.
בנוסף, רגש זה מוליד יותר פסימיות בקרב אלה שכבר שקעו באכזבה בעבר.
ברמה הדיאדית - רגש האכזבה גורם להתרחקות ותחושת ניכור מהצד השני שלא ענה על הציפיות שלנו.
כמו כן, רגש האכזבה מפחית צפייה עתידית מאותו בן-אדם לאור ניסיון העבר עמו.
ברמה הקבוצתית - ככל שהאדם חוויה יותר אכזבה בעבר ברמה הקבוצתית, כך הוא יוכל לשלוט יותר טוב בציפיות ולקחת את אכזבות הקבוצה כמובן מאליו.
ברמה התרבותית - גורם לגיבוש והזדהות.
אכידנה היא מפלצת מהמיתולוגיה היוונית, פלג גופה העליון כשל אישה והתחתון נחש.
היא מכונה "אם כל המפלצות" מכיוון שילדה רבות מהמפלצות המוכרות מסיפורי המיתולוגיה היוונית.
אכידנה היא בתם של פורקיס ואחותו קטו.
אחיותיה הן שלוש הגורגונות – סתנו, אאוריאלה ומדוזה; שלוש הגריאי – דניו, פמפרדו ואניו – המוכרות כשלוש אחיות החולקות גלגל עין יחיד; והאח הצעיר לאדון (הדרקון השומר בגן ההספרידות).
אכידנה מתוארת כנימפה יפה בחצי גופה העליון, וכנחש מפלצתי בחציה התחתון.
מקום משכנה הוא במערה מתחת לאדמה, רחוקה גם מהאלים וגם מבני האדם.
ישנו דיון במחקר על מקומה המדויק של המערה של אכידנה אך אין קונצנזוס בנושא.
לפי התאוגוניה אכידנה הזדווגה עם המפלצת טיפון והביאה כך מספר מפלצות לעולם.
ראשון נולד אורתוס, הכלב בעל שני הראשים הידוע ככלבו של גריאון.
שני נולד קרברוס, כלב בעל שלושה ראשים ששמר על שערי השאול.
שלישית נולדה ההידרה, מפלצת מים מרובת-ראשים.
הסיודוס מציין שלוש מפלצות נוספות: הכימרה, הספינקס והאריה מנמאה.
תיאור אמן של שלוש המפלצות הללו מעורפל; ייתכן מצד אחד שמדובר באכידנה וייתכן מצד שני שמדובר בקטו אמה.
חיזוקים לכך שאמן של שלוש המפלצות היא אכידנה, ניתן למצוא במחזה הנשים הפיניקיות מאת אוריפידס ובכתביו של אפולודורוס.
במקורות מאוחרים יותר אחיה, לאדון, מצורף לרשימת הצאצאים, ולעיתים גם סקילה מפלצת הים מהאודיסיאה.
רוב צאצאיה של אכידנה משמשים תפקיד מרכזי בשנים עשר מעללי הגבורה של הרקולס.
לסיפור מותה של אכידנה קיימות שתי גרסאות.
בגרסה הקדומה יותר, אצל הסיודוס, אכידנה לא יכולה למות.
היא מתוארת "הנימפה האלמותית, לנצח בת בלי גיל", תיאור זה מזכיר את תיאורם של האלים בני האלמוות.
לא רק שאלה אינם יכולים למות, הם אף נמצאים במצב של נעורים נצחיים.
בגרסה מאוחרת יותר המופיעה אצל פסאודו-אפולודורוס, מסופר כי אכידנה הייתה חוטפת למאורתה עוברי אורח ועל כן ארגוס הגיע למאורתה והרג אותה בשנתה.
לפי טימותי גנץ, חוקר מיתולוגיה יוונית, אין זכר לגרסה השנייה של המיתוס בספרות המיתית הקדומה.
אכילה היא תהליך של הכנסת מזון לגוף.
צריכת מזון חיונית לקיום החיים ואכילה היא הדרך העיקרית להיזון.
בחברה האנושית נהוג להקדיש פרקי זמן במהלך היום לאכילה, ארוחות.
ברוב החברות המודרניות מתקיימת שגרה של שלוש ארוחות במהלך היום – ארוחת בוקר, ארוחת צהריים וארוחת ערב.
בנוסף להן או במקומן קיים מגוון של ארוחות ביניים.
על מזון ראוי לאכילה ושאינו מזיק לבריאות נאמר שהוא אָכִיל; על פי הכתוב במילונו, את שם התואר הזה (בהוראת edible, eatable) חידש ראובן אלקלעי.
האכילה מורכבת מנגיסה, לעיסה, בליעה, עיכול והפרשה.
ההחלטה מה וכמה לאכול תלויה במספר גורמים, ביניהם: מראה וריח האוכל המשפיעים על התיאבון, תחושת הרעב הפנימית, השפעה חברתית, ולעיתים אף צורך נפשי.
הפרעת אכילה היא הפרעה נפשית המתבטאת באכילה בלתי-סדירה הגורמת לנזקים גופניים.
להפרעות אכילה יש השפעה ניכרת על כל תחומי החיים – החל מבעיות פיזיות ורגשיות ועד בעיות רוחניות ונפשיות.
בחקר הפרעות האכילה גובר הנסתר על הגלוי, אולם ידוע זה מכבר שבעיות אכילה הן בעיות מתדרדרות והולכות והן טומנות בחובן גם סכנת מוות.
בתרבות ובדת התפתחו מנהגי אכילה מגוונים.
ביהדות יש לברך לפני תחילת האכילה ובסיומה.
הברכות נקבעות לפי סוג המזון הנאכל.
בארוחה שיש בה לחם, למשל, לפני הארוחה יש ליטול ידיים ולברך על כך, ולאחר מכן לברך ברכת המוציא לחם מן הארץ.
לאחר הארוחה יש ליטול ידיים במים אחרונים ולברך ברכת המזון.
האכיליון הוא ארמון קיץ באי קורפו שנבנה בשנת 1891 בהזמנת הקיסרית האוסטרית אליזבת נסיכת בוואריה, המכונה סיסי, שהייתה בדיכאון על מותו הטרגי של בנה רודולף, נסיך הכתר האוסטרי בשנת 1889.
האכיליון נטוע בלב סביבה ירוקה כעשרה קילומטרים דרומית לעיר קורפו, על הר המשקיף אל הים היוני.
יש בו גנים מרהיבים ונוף עוצר נשימה.
הקיסרית אליזבת אהבה את דמותו של אכילס המיתולוגי שפאריס נסיך טרויה ירה חץ מורעל בעקבו, וקראה לארמון על שמו.
בגן ניצבים פסלים של אכילס, ובאולם הארמון ציורים בהם הוא מוצג.
בגן פזורים פסלים של דמויות נוספות מהמיתולוגיה היוונית.
סיסי רכשה את המקום מפטרוס ורילאס ארמנסיס (Petros Vrailas Armenis).
הארמון תוכנן על ידי האדריכל רפאלה קאריטו (Raffaele Caritto).
לאחר רצח הקיסרית אליזבת בז'נבה בשנת 1898 נרכש הארמון בשנת 1907 על ידי וילהלם השני, קיסר גרמניה והוא הפך למרכז דיפלומטי.
בתקופת מלחמת העולם הראשונה שימש האכיליון כבית חולים צבאי על ידי הכוחות הצרפתים והסרביים.
לאחר המלחמה עבר המקום לבעלות ממשלת יוון.
במלחמת העולם השנייה הייתה באכיליון מפקדה צבאית של מדינות הציר.
לאחר המלחמה עבר ניהול הארמון לידי ארגון התיירות היווני הלאומי שהוא מחלקה של משרד התיירות ביוון.
בשנת 1962 הוחכר האכיליון לחברה פרטית שהפכה את חלקו העליון לקזינו ואת קומת הקרקע למוזיאון.
בשנת 1983 חזר ניהול המקום לידי ארגון התיירות היווני והקזינו חדל לפעול.
בשנת 1981 צולמה באכיליון סצנת הקזינו בסרט לעינייך בלבד שהוא אחד מסרטי ג'יימס בונד.
הפסל הגרמני הרנסט הרטר (Ernst Herter) פיסל את אכילס הגוסס בשנת 1884.
הפסל הגרמני יוהנס גוטס (Jonhannes Gotz) פיסל את אכילס הגיבור בסביבות שנת 1907.
הצייר פרנס מטצ' (Franz Matsch) צייר בשנת 1892 את הניצחון של אכילס כשהוא גורר את גופת הקטור במלחמת טרויה.
אכילאה אלף העלה (שם מדעי: Achillea millefolium) הוא צמח השייך למשפחת המורכבים.
הצמח כולל כ-200 זני משנה אשר בתוכם פרחי בר ופרחי נוי גינתיים.
חלק מהזנים הם בעלי שיח וחלקם רב שנתיים.
תקופת פריחת האכילאה מתחילה מיוני ונמשכת עד אוקטובר.מוצא הצמח באירופה ואסיה מבריטניה ועד הרפובליקה העממית של סין.
בפריחת הצמח נראים פרחיו ככיפה קמורה.
בהיקף הכיפה קיים מעגל פרחים בעלי מבנה שטוח, ובתוכם קיימים פרחים שעליהם מאונכים ויוצרים מבנה צינורי.
בתחילת תקופת רדת הגשמים מתפתחת בצמח שושנת עלים שכל אחד מהם באורך של כ-2 סנטימטרים.
בתחילת האביב מאריכים גבעוליהם של האכילאות.
עלי הצמח הם בצבע ירוק כהה.
בישראל גדלים בר חמישה מינים של האכילאה, ועוד חמישה יובאו כפרחי נוי.
את פרחי האכילאה הקיפחת נהוג לייבש ולשומרם לנוי.
שימוש נוסף הוא הפצת ריח טוב באמצעות הפרחים, בישראל מתבצע שימוש זה בעיקר באכילאה קטנת הפרחים – זן הגדל בצפון ישראל, מהרי יהודה ועד לגולן.
האכילאה היה ידוע בתרבויות שונות כבעל סגולות ריפוי בעיקר של פציעות.
הצמח הוזכר על ידי פדניוס דיוסקורידס – רופא, פרמקולוג ובוטניקאי יווני מהמאה הראשונה לספירת הנוצרים, כצמח מרפא ששימש לטיפול בלב ובכיבים מודלקים.
בימי הביניים שימש שורש הצמח בעיקר לטיפול בהכשות נחשים ובעקיצות של בעלי חיים ארסיים.
השימוש בצמח לריפוי פצעי מלחמה ולעצירת דימומים היה נפוץ בקרב חיילים ולוחמים בתקופות שונות בעולם הקדום, בימי הביניים ואף בקרב שבטי האינדיאנים בצפון אמריקה ובקרב הלוחמים במלחמת האזרחים.
כיום משמש שורש הצמח ברפואה העממית להקלה על כאבי רגליים, ואילו הזרעים משמשים לחליטת תה רפואי.
האכילאה הריחנית משמשת בנגב את הבדואים לחיטוי פצעים וריפוי בעיות עיניים.
אכילאס קאימקלי , היא קבוצת כדורסל קפריסאית מהפרוור קאימקלי בעיר ניקוסיה, המתמודדת בליגת העל הקפריסאית.
הקבוצה הוקמה בשנת 1943, כאחד המועדונים המייסדים של ליגת הכדורסל הקפריסאית.
הקבוצה מייצגת את הפרוור הכי צפוני של העיר ניקוסיה, ליד הגבול עם הרפובליקה הטורקית של צפון קפריסין.
החל מעונת 1986/87 משתתפת במפעלים אירופאים.
בחודש אוקטובר 2011, הורדה הקבוצה לליגה השלישית עקב בעיות פיננסיות.
אכילאה (שם מדעי: Achillea) הוא סוג של צמח השייך למשפחת המורכבים.
הסוג כולל כ-85 מינים אשר בתוכם פרחי בר ופרחי נוי גינתיים.
תפוצת הצמח היא בעיקר באירופה ובמערב אסיה, אך קיימים גם מספר מינים באמריקה.
הצמח נקרא על שם אכילס מהמיתולוגיה היוונית.
לפי המסופר באיליאדה, חיילי אכילס השתמשו באכילאה אלף העלה כדי לטפל בפצועים וגם אכילס השתמש בצמח זה, לפי הצעתה של אפרודיטה, כדי להקל על הכאב בעקבו בעקבות פגיעת החץ של פריס.
בהיקף הכיפה קיים מעגל פרחים בעלי מבנה שטוח, ובתוכם קימים פרחים אשר העלים שלהם מאונכים ויוצרים מבנה צינורי.
בתחילת תקופת רדת הגשמים מתפתחת בצמח שושנת עלים, כל אחד מהם באורך של כ-2 ס"מ, בתחילת האביב מאריכים גבעוליהם של האכילאות.
לעלי הצמח גוון ירוק כהה.
צמח האכילאה היה ידוע בתרבויות שונות כבעל סגולות ריפוי בעיקר של פציעות.
כך האכילאה הריחנית משמשת את הבדואים בנגב לחיטוי פצעים וריפוי בעיות עיניים.
את פרחי האכילאה הקיפחת נהוג ליבש ולשמור לנוי.
שימוש נוסף הוא הפצת ריח טוב באמצעות הפרחים, בישראל משמשת למטרה זו בעיקר אכילאה קטנת הפרחים - מין הגדל במזרח ישראל, מהרי יהודה ועד לגולן.
אכילה תחרותית או אכילה מהירה היא תחרות שבה המשתתפים מתחרים אחד נגד השני בצריכת כמויות גדולות של מזון בפרק זמן קצר.
משך זמני התחרויות הם בדרך כלל פחות מ-15 דקות שבסיומן האדם שצרך את כמות המזון הגדולה ביותר מוכרז כמנצח.
אכילה תחרותית פופולרית ביותר בארצות הברית ויפן.
תחרויות אכילה מקצועיות מסוימות מציעות פרסים כספיים בסך $10,000 ולמעלה מכך למנצחים.
תחרויות אכילה בחסות מסעדות עשויות לערב אתגר לאכול פריטי מזון גדולים או מתובלים במיוחד, כמו סטייקים, המבורגרים ענקיים או קארי מתובל במיוחד בזמן קצוב.
אלו שמצליחים במשימה מתוגמלים פעמים רבות בכך שלא יצטרכו לשלם על המזון, בקבלת חולצה והוספת השם שלהם עליה, בהוספת תמונתם לקיר המנצחים באתגר ושורה של פרסים קטנים דומים.
קיים ארגון עולמי בשם IFOCE שמנטר ומבקר תחרויות אכילה.
סוגי המזון המשמשים בתחרויות אכילה מגוונים מאוד.
ישנן תחרויות בהן אוכלים רק סוג אחד של מזון (למשל, תחרות אכילת נקניקיות).
לעומת זאת, ישנן תחרויות שבהן כלל המתחרים אוכלים סוגי מזונות רבים זהים.
מזונות המשמשים בתחרויות אכילה מקצועיות כוללים המבורגרים, נקניקיות, פשטידות, לביבות, כנפי עוף, אספרגוס, פיצה, צלעות, תרנגולי הודו וסוגים רבים אחרים של מזון.
רבים מספורטאי תחרויות אכילה המקצועיים עוברים אימון אישי קפדני על מנת להגדיל את קיבולת הקיבה שלהם, ואת המהירות והיעילות בצריכת מזונות שונים.
גמישות הקיבה נחשבת בדרך כלל המפתח לאכילה מוצלחת, ומתחרים נוהגים להשיגה על ידי שתיית כמויות גדולות של מים בפרק זמן קצר.
אחרים משלבים את צריכת המים עם כמויות גדולות של מזונות דלי קלוריות כמו ירקות או סלטים.
חלק מהאכלנים לועסים כמויות גדולות של מסטיק כדי לבנות כוח בלסת.
ישנם אכלנים שמתחילים להתאמן חודשים מספר לפני תחרויות משמעותיות, כולל בדיקת הזמן שנדרש להם לאכול את המזון.
אכלן תחרותי בדימוס בשם אד "קוקי" ג'ארוויס היה אוכל באימונים לפני תחרויות מספר ראשים של כרוב מבושל, ולאחריהם שותה עד שני ליטרים של מים כל יום במשך שבועיים לפני תחרות.
בשל הסיכונים הכרוכים באימון לבד או ללא השגחת חירום רפואית, IFOCE מזהירה מפניהם.
הביקורת העיקרית על אכילה תחרותית היא המסר הזללני שספורט זה שולח בעידן של עלייה בהשמנה בקרב אמריקנים, והדוגמה שהיא מציבה לנוער של היום.
אחרים, כמו השחקן ראיין ריינולדס (שטען זאת במאמר נוקב בהפינגטון פוסט), טוענים כי אכילה תחרותית היא דוגמה נוספת לגרגרנות המערבית בשעה שכל כך הרבה אנשים אחרים ברחבי העולם גוועים ברעב.
באותו מאמר, הציג ספורטאי אוכל תחרותי בשם דון "מוזס" לרמן את הסכנות של אכילה תחרותית והודה "אני מוכן למתוח את הבטן עד שיגרם דימום פנימי".
הטענה כי אכילה תחרותית יכולה לגרום לעלייה במשקל, אשר עלולה להוביל להשמנה והעלאת רמת הכולסטרול ולחץ הדם היא ברורה והגיונית.
התאוריה שגורסת כי אכילה תחרותית יכולה לגרום לנזק בקיבה ובמערכת העיכול, הייתה נושא מחקר של בית הספר לרפואה של אוניברסיטת פנסילבניה בשנת 2007. המחקר בחן ספורטאי אכילה מקצועי בשם טים יאנוס, אשר אכל 36 נקניקיות ב-10 דקות לפני שהרופאים בדקו אותו.
המסקנה הייתה כי בעקבות האימונים של יאנוס לתחרויות אכילה, התכווצויות השרירים הנורמליות בקיבתו (תנועה פריסטלטית) נהרסו.
התנועה הפריסטלטית מעבירה מזון מהקיבה לאורך מערכת העיכול.
טענות רפואיות אחרות הן שאכילה מוגזמת יכולה לגרום נקבים לקיבה בחולים עם כיבים, וששתיית כמויות גדולות של מים במהלך אימון לתחרויות אכילה יכולה להוביל להרעלת מים, מצב בו כתוצאה משתיית מים מרובה נוצר דילול של האלקטרוליטים בדם.
גסטרופרזיס (שיתוק קיבה) מהווה סכנה נוספת לאלו שנוהגים למתוח את קיבתם בצורה קיצונית.
מצב זה עלול להוביל לחוסר יכולת של הקיבה להתכווץ; ולאיבוד יכולתה לעבוד "על ריק".
השלכות נוספות של שיתוק קיבה כוללות בעיות עיכול כרוניות, בחילות והקאות.
בסרט ההונגרי טקסידרמיה מתוארת אכילה תחרותית בדיונית, כספורט ארצי בתקופה הסובייטית בהונגריה.
בסיפורו של דיימון ראניון, "פשטידת דלעת", תחרות אכילה עומדת במרכז הסיפור.
אכזר מכול המלך (בכתיב המקורי: אכזר מכֹּל המלך; נכתב לעיתים בתוספת קו מפריד במקום אוגד: אכזר מכל – המלך) הוא מחזה הביכורים של נסים אלוני.
זהו מחזה מקראי, המתבסס על סיפור מרידת ירבעם בן נבט ברחבעם, וכתוב בעברית מקראית.
הוא הוצג לראשונה בתיאטרון הבימה בדצמבר 1953, וזיכה את אלוני בשנת 1955 בפרס נחום צמח למחזה ישראלי מקורי (מטעם "הבימה").
שרית פוקס מספרת בביוגרפיה שכתבה על אלוני על הרקע לכתיבת המחזה: "הכול דיכא אותו:
אלוני כתב את המחזה במקביל ללימודיו האקדמיים באוניברסיטה העברית.
לצורך כתיבת המחזה קרא אלוני בתנ"ך ובמחזות מקראיים.
אחר-כך עבד ביחד עם הבמאי שרגא פרידמן על סינון משפטים מסורבלים ועיצוב הדמויות.
יושב ראש ועדת הרפרטואר של תיאטרון הבימה, יעקב מלכין (שאביו, דב בר מלכין, מרצה לספרות ותיאטרון, היה הקורא הראשון ביצירותיו של אלוני), הכניס את אלוני לתיאטרון עם מחזה זה, שהוצג כשאלוני היה בן 27.
המחזה ראה אור לראשונה בכתב העת "מסך" שערכו דב בר ויעקב מלכין.
הבמאי והשחקן שרגא פרידמן, שביים את המחזה, קיצר אותו, מה שהרגיז מאוד את אלוני.
אלוני כתב לימים על תגובתו לכך:
במסיבה שנערכה בערב הבכורה בתיאטרון הבימה התווכחו אינטלקטואלים מי בפוליטיקה הישראלית הוא רחבעם ומיהו ירבעם, ומהן דעותיו הפוליטיות של אלוני.
פנחס לבון, שר הביטחון דאז, התכוון להזמין את אלוני ללשכתו ולשאול אותו מה יש לו נגד דוד בן-גוריון.
מעכה בת אבישלום – אשת רחבעם בן שלמה
ירבעם בן נבט שב מגלות בת עשר שנים בארץ מצרים, אחרי ששבט אפרים, שרואה בו את מנהיגו, קורא לו לשוב.
העם, שהמלך רחבעם מקשה עליהם במיסים כבדים, מוכנים לצאת למרד ובכיוון זה גם מעודדת אותו אמו, צרועה.
ירבעם שוחר השלום הולך לדבר עם רחבעם, מתוך תקווה שבדרכי נועם ייטיב את דרכיו, אולם רחבעם אינו מוכן לשמוע.
ירבעם מנהל רומן עם מעכה, אשת המלך רחבעם, המאוהבת בו עמוקות, בלי ידיעת בעלה ולמול התנגדות אמו.
ירבעם מסיים את הקשר עם מעכה.
מעכה הפגועה הולכת לבעלה המלך ומבקשת ממנו שיאסור את צרועה באשמת ביצוע כשפים.
ירבעם הולך לרחבעם בניסיון לדבר על לבו לשחרר את אמו.
רחבעם מסכים לעשות זאת, רק אם ירבעם ישוב למצרים, אחרת יתלה את צרועה.
ירבעם אומר "אכזר מכל המלך" ועוזב את הארמון.
שמעי, יועצו של ירבעם, מייעץ לו לקבל את מרותו של רחבעם.
מסתבר ששמעי משמש בסתר כיועץ ומרגל לרחבעם, בלי שירבעם יודע.
הנביא אחיה השילוני, שתמך עד עתה בירבעם, מחליט להמליך את רחבעם.
אמו צרועה, שבינתיים שוחררה, מחליטה לתמוך באחיה, איש האלוהים.
לבסוף ירבעם מחליט לצאת למלחמה ברחבעם, אנשיו הורגים את שמעי.
נסים אלוני, אכזר מכל המלך, תל אביב: משכל, 1997.
ב-6 בספטמבר 1960 הועלה המחזה בפולין (בפולנית: Ponad wszystko, najokrutniejszy jest król), בטֶיאַטְר לוּדוֹבִי (Teatr Ludowy) שברובע נובה הוטה של העיר קרקוב – תיאטרון האוונגרד המוביל של העיר – בתרגומה של אנה דרֶסנֶר ובבימויה של מנהלת התיאטרון קריסטינה סקוּשַנקה (Krystyna Skuszanka).
אכילס (שם מלא: 588 אכילס; באנגלית: Achilles 588) הוא אסטרואיד מסוג אסטרואיד טרויאני במערכת השמש.
האסטרואיד התגלה ב-22 בפברואר 1906 בעיר היידלברג, גרמניה על ידי האסטרונום הגרמני מקס וולף.
האסטרואיד נקרא על שמו של אכילס לוחם במלחמת טרויה מהמיתולוגיה היוונית.
אכילס היה האסטרואיד הטרויאני הראשון שהתגלה במערכת השמש.
קוטרו של אכילס הוא כ-135.5 קילומטרים, האלבדו של האסטרואיד הוא 0.0328, ולכן הוא כהה מאוד.
האסטרואיד מקיף בנקודת לגראנז' L4 במסלולו של כוכב הלכת צדק.
אכילאס היה אחד האפוטרופוסים של המלך המצרי תלמי השלושה עשר ומפקד צבאו.
ב-29 בספטמבר 48 לפנה"ס, הרג עם חייל רומאי בשם לוקיוס ספטימיוס את המצביא הרומי גנאיוס פומפיוס מגנוס, כרת את ראשו והגישו ליריבו יוליוס קיסר.
בשנת 51 לפנה"ס מת תלמי השנים עשר ועל פי צוואתו יורשיו היו בתו קלאופטרה השביעית בת ה-18 ואחיה תלמי השלושה עשר בן ה-10. מפאת גילו הצעיר של תלמי, נמנעה ממנו האפשרות להיות שליט יחיד, ופותינוס מונה להיות העוצר.
יחד איתו מונו לאפוטרופוסים גם המצביא אכילאס והמורה לרטוריקה שלו תאודוטוס (Theodotus of Chios).
אנשי החצר, ביניהם אכילאס, לא אהבו את עצמאותה בקביעת מדיניות וכן את אי תלותה הגוברת במנגנון, ופעלו נגדה.
באביב 48 לפנה"ס, נאלצה קלאופטרה לברוח כדי לגייס צבא שיבוא לעזרתה.
תלמי השלושה עשר נשאר השליט היחיד.
בקיץ 48 לפנה"ס, חזרה קלאופטרה למצרים עם הצבא אותו גייסה כדי להיאבק על מקומה כשליטה.
תלמי השלושה עשר ויועציו ידעו על גיוס הצבא על ידי קלאופטרה, והיו מוכנים לכך.
הצבא שהוכן למאבק נגדה כלל 20,000 חיילים והיה חזק יותר מצבאה של קלאופטרה.
צבא זה, בפיקודו של אכילאס, צעד מזרחה למרחק 50 ק"מ מהעיר פלוסיום והתייצב שם בנקודה אסטרטגית ליד הר קסיוס.
קלאופטרה וצבאה הגיעו ממזרח והתייצבו מול צבא תלמי.
שני הצבאות עמדו זה מול זה במשך ימים אבל לא נכנסו בפועל לקרב.
האירוע ששינה את המצב היה הגעתו של גנאיוס פומפיוס מגנוס לחופי מצרים.
בשנת 48 לפנה"ס הייתה מלחמת האזרחים ברומא בשיאה.
פומפיוס, שהיה מתחרהו הגדול של יוליוס קיסר, הפסיד במלחמה.
הוא נאלץ לנוס על חייו למצרים, בה בחר בגלל עזרתו הרבה לתלמי השנים עשר במאבקו לחזור לשלטון במצרים בעת המרד נגדו.
מטרתו הייתה לבקש את עזרת תלמי השלושה עשר ואנשיו במלחמה נגד יוליוס קיסר.
הוא הגיע לחוף ליד הר קסיוס ממזרח לפלוסיום וב-29 באוגוסט ביוזמתו של פותינוס הרגו אכילאס וספטמיוס את פומפיוס.
הם הגיעו בסירה לספינתו של פומפיוס ופיתו אותו לרדת לסירה איתה הגיעו ובדרך לחוף כרתו את ראשו.
המעשה נעשה מתוך תקווה להוכיח לקיסר שהמצרים דחו כל קשר לאויביו וכי אין לו סיבה לפלוש למצרים.
לאחר שלושה ימים, ב-2 באוקטובר 48 לפנה"ס, הגיע קיסר לאלכסנדריה.
עוד בהיותו על הספינה, הגיש לו תאודוטוס כמתנה את ראשו הכרות של פומפיוס.
קיסר זועזע ממראה ראשו הכרות של אויבו פומפיוס.
עם בואו של יוליוס לאלכסנדריה הוא הגיע למסקנה כי מניעת מלחמה בין קלאופטרה ותלמי הוא אינטרס חיוני עבורו, ולפיכך הזמין אותם לבוררות שנערכה על ידו, שבעקבותיה פרסם קיסר הודעה לציבור המבטיחה את קיום צוואת תלמי השנים עשר לשלטון משותף של שני האחים.
החלטת הפיוס לא תאמה את רצונם של אנשי החצר.
לאחר שהסיתו את תלמי השלושה עשר כנגד קיסר וקלאופטרה, הם הפעילו את אכילאס.
הוא צעד ממזרח לפלוסיום לאלכסנדריה, בראש צבא של 20,000 איש ו-2,000 פרשים, ששם מצור על קיסר.
קיסר התבצר בארמון, ויחד איתו שהו קלאופטרה השביעית, אחותה ארסינואי הרביעית, תלמי השלושה עשר ותלמי הארבעה עשר.
בשלהי שנת 48 לפנה"ס, ככל הנראה, הצליחו אנשי החצר לשכנע את ארסינואי להצטרף לכוח הצבאי הצר על הארמון ולעמוד בראשו.
היא ברחה עם הסריס שגידל אותה, גאנימדס (Ganymedes).
לאחר מכן, בשנת 47 לפנה"ס, בעקבות עימות בינו ובין אכילאס, הורתה ארסינואי להרוג את אכילאס.
אַכְזִיב (גם: כְּזִיב) הייתה עיר מקראית בנחלת שבט יהודה, אשר זיהויה טרם נתאשר במחקר (אכזיב נוספת הנזכרת בתנ"ך הייתה בנחלת שבט אשר, ונזכרה רבות אצל חז"ל).
העיר נזכרת לראשונה בתיאור מעשי יהודה בן יעקב בחבל עדולם: .
העיר נזכרת ברשימת ערי השפלה שבנחלת שבט יהודה: .
העיר נזכרת בנבואות החורבן של מיכה הנביא על ערי השפלה: .
יש הסוברים כי לפי הכתוב בספר דברי הימים א': , האזור שימש כאזור תעשייה אשר נועד לשרת את מלכי ישראל.
במכתבי לכיש נזכר יישוב בשפלה בשם בית אכזי (ב), ולפי הסברה המקובלת הכוונה לאכזיב זו.
אוסביוס, בחיבורו האונומסטיקון (תחילת המאה ה-4 לספירה), ציין כי בימיו העיר הייתה חרבה, ונמצאה בתחום בית גוברין, ליד עדולם.
במאה ה-19 זיהה החוקר קלוד קונדר את העיר הקדומה עם חורבה בשם עין אלכזבה, בסמוך לקיבוץ נתיב הל"ה של ימינו.
מנגד, יש שזיהו את העיר ב"תל אלביצ'ה" (), כארבעה וחצי ק"מ מערבית לעדולם, שבו חרסים רבים מהתקופה הישראלית, או בחורבות הנמצאות בסמוך ל"תל קילא" (היא קעילה המקראית) ול"ח'רבת בית נציב" (היא נציב המקראית).
אכילה רגשית מוגדרת כאכילת יתר על מנת להקל על רגשות שליליים.
אכילה רגשית לעיתים קרובות עלולה להגביר את הסיכון להפרעות אכילה כגון בולימיה ואנורקסיה נרבוזה.
מחקרים הראו גם כי קיים גם קשר הפוך - הפרעות אכילה קיימות מעלות את הסיכוי לאכילה רגשית.
זיהוי קשר זה מאפשר לפסיכולוגים ותזונאים קליניים לספק את הטיפול המתאים לבעיית אכילה רגשית.
אכילה רגשית מוגדרת כ"עלייה בצריכת מזון כתגובה לרגשות שליליים" והיא נחשבת לדרך התמודדות הסתגלותית עם רגשות קשים.
אף על פי שאכילה רגשית איננה רשומה במדריך לאבחון וסטטיסטיקה של הפרעות נפשיות, היא נחשבת לסוג של הפרעת אכילה ומטופלת ככזו.
אכילה רגשית משמשת גם להתמודדות עם לחצים חברתיים או פסיכולוגיים.
מחקרים זיהו קשרים רבים בין אכילה רגשית לבין הפרעות אכילה אחרות כמו בולימיה, אנורקסיה נרבוזה והפרעת אכילה כפייתית .
זיהוי מצבים של אכילה רגשית והפרעות אכילה נוספות מתבצע באמצעות מבחן המכונה "השאלון ההולנדי" ובו סולם המאפשר לסווג את הרגלי האכילה הבאים:
אכילה מאופקת, המלווה בחששות לגבי דיאטה ושמירה על המשקל,
אכילה רגשית - אכילת יתר כתגובה לרגשות שליליים או כדרך להפחתת רגשות שליליים,
אכילה חיצונית - אכילת יתר של מזון בעל מראה, מרקם או ריח מושכים.
אכילה רגשית היא דרך התמודדות עם רגשות שליליים המניבה תוצאות באופן זמני, ולא מטפלת בגורמי הלחץ שיצרו מלכתחילה את הרגשות השליליים.
אכילה כזו גורמת לרמות אינסולין גבוהות הגורמות לגלוקוקורטיקואידים להזרים למחזור הדם אנזימים הסופחים את אבות המזון ומאחסנים אותם ברקמת השומן הבטני.
לכן, מי שמתמודד עם אכילה רגשית נמצא בסיכון גבוה יותר להשמנה בטנית, המעודדת בתורה מחלות לב וכלי דם.
מחקרים הראו כי אכילה רגשית שמאופיינת לרוב בצריכה גבוהה של סוכרים ושומנים, משחררת במוח אופיואידים שגורמים לגוף להירגע באופן פיזי ממשי.
אופיואידים הם רכיבים פעילים המצויים בסמים כמו קוקאין והרואין, כך שהאכילה הרגשית ממכרת ויהיה קשה להפסיק אותה ללא תוכנית מסודרת.
ישנן דרכים רבות שבהן אפשר להפחית את רמת המצוקה הרגשית, ללא אכילה רגשית.
הדרך המקובלת היא הקניית הרגלים להתמודדות עם רגשות שליליים ומצוקה נפשית.
מחקר משנת 2007 בחן את הקשר בין הרגלי אכילה לדרכי התמודדות עם מצבי מצוקה, ומצא כי אנשים הנוטים לאכילה רגשית נוטים גם להימנע מהתמודדות עם מצבי מצוקה, והאכילה היא אחת מדרכי ההימנעות.
החוקרים ממליצים להקנות דרכי התמודדות עם מצבי מצוקה שאינן כוללות אכילה.
דרך נוספת להתמודד עם אכילה רגשית היא פיתוח מודעות המאפשרת להבחין בין מצב של רעב אמיתי למצבי אכילה רגשית.
בשיטות אלה האדם שואל את עצמו אם הוא מזהה מאפיינים של אכילה רגשית, כמו השתוקקות למזון שמתפתחת באופן מהיר וספונטני, או אכילה המלווה ברגשות של אשמה או בושה.
במקרים קיצוניים אכילה רגשית עלולה לגרום להתפתחות הפרעות אכילה קשות יותר ואף לסיבוכים פיזיולוגיים.
מקרים כאלה דורשים טיפול של פסיכולוג קליני או פסיכולוג רפואי.
מצוות אכילה בסוכה היא אחד ממרכיבי מצוות הישיבה בסוכה הנלמדת מהפסוק: בַּסֻּכֹּת תֵּשְׁבוּ שִׁבְעַת יָמִים.
בשונה מהמרכיב השני של מצוות הסוכה, חובת השינה בסוכה, הכוללת כל סוג של שינה - שנת קבע ושנת ארעי כאחד, חובת האכילה בסוכה כוללת רק אכילת קבע ולא אכילת ארעי.
מעבר למצווה הכללית לאכול בשבעת ימי חג הסוכות בסוכה, למדו חכמים מדרשת הפסוקים שישנה חובה מהתורה לאכול כזית לחם בסוכה בלילה הראשון של חג הסוכות, כדוגמת מצוות אכילת כזית מצה בליל הסדר.
מצוות הישיבה בסוכה מופיעה בפרשת אמור שבספר ויקרא: , למדו חכמים מהמילה 'תשבו' שמצוות הישיבה בסוכה משמעותה מגורים בסוכה כדרך שאדם יושב בביתו בכל השנה, ואחד הדברים העיקריים שאדם עושה בביתו הוא אכילה: .
מצוות אכילה בלילה הראשון של סוכות
מלבד החיוב שישנו כל ימי החג לאכול רק בסוכה, בשעה שרוצה לאכול.
למדו חז"ל שישנו חיוב נוסף לאכול לחם בלילה הראשון של סוכות.
חז"ל בתלמוד למדו חיוב זה בגזרה שווה ממצוות אכילת מצה בלילה הראשון של חג הפסח:
הראשונים נחלקו אם שיעור הלחם שיש לאכול הוא כזית, בדומה לרוב שיעורי האכילה ולמצוות מצה, או יותר מכביצה, שהוא השיעור של אכילת קבע המחייבת בסוכה.
להלכה, פסקו הטור והשולחן ערוך שדי באכילת כזית, אך המשנה ברורה כותב כי ראוי למי שיש לו לחם להחמיר ולאכול יותר מכביצה.
מכיוון שגם בשאר ימות השנה, לעיתים רגיל אדם לאכול אכילת עראי גם בדרכים וכדומה, למדו חכמים שכוונת הפסוק היא לחייב את האדם לאכול את סעודות הקבע שלו בסוכה.
עם זאת, אכילת ארעי מותרת גם מחוץ לסוכה: , אלא שבהגדרת "אכילת ארעי" לעומת "אכילת קבע" נחלקו האמוראים במסכת סוכה.
לדעת רב יוסף, אכילת ארעי (של מאפה העשוי מחמשת מיני דגן) היא: , ולדעת אביי, השיעור הוא ".
מפרש רש"י את דברי אביי, שהתלמיד .
ובפירושו על הגמרא פירש רש"י ש"מלא פיו" הכוונה לביצה (ללא קליפתה): .
כשיטת רש"י, הסובר שמאפה שנפחו שווה לנפח ביצה או קטן ממנה, מותר לאוכלו גם מחוץ לסוכה, כתבו מספר ראשונים, בהם: בעלי התוספות, הרא"ש והר"ן.
לעומתם, דעת הרמב"ם ורי"ץ גיאת היא שגם מעט יותר מכביצה פטור מסוכה, ורק כאשר הנפח גדול משמעותית מביצה צריך לאוכלו בסוכה.
למעשה, בשולחן ערוך נפסק כדעת המחמירים, שכל מאפה מעל נפח ביצה יש לאוכלו בסוכה: .
מאכלים שאינם ממיני הדגן, כגון פירות וירקות, בשר, קטניות ושאר המאכלים, אין אכילתם נחשבת לאכילת קבע, ומותר לאוכלם מחוץ לסוכה.
אמנם כאשר אדם קובע סעודה על מאכלים שאינם מדגן, נחלקו הראשונים האם החלטת האדם לקבוע סעודתו עליהם מחשיבה את אכילתם לאכילת קבע.
לדעת מהר"ם מרוטנבורג והרמב"ן, הקובע עצמו אפילו לאכילת פירות (וקל וחומר לאכילת בשר) - חייב בסוכה.
לדעת רבנו פרץ, המאירי והאור זרוע, וכך משמע מהרמב"ם (הלכות סוכה פרק ג, הלכה ו), הקובע עצמו לאכילת פירות - פטור מסוכה, אך לאכילת בשר, אורז, גבינה וכדומה - חייב בסוכה.
לדעת הרא"ש והטור, כל מאכל שאינו מורכב מחמשת מיני דגן - פטור מסוכה.
השולחן ערוך פסק כדעת הרא"ש, שרק מאכל ממיני דגן חייב בסוכה.
אחרונים רבים כתבו שכאשר קובע סעודה על בשר ושאר מאכלים, ראוי לאוכלם בסוכה.
יש אומרים שחובה לאכול בסוכה בשר ושאר מאכלים שקובע עליהם סעודה.
ויש אומרים שמחלוקת האחרונים הייתה רק בעבר, שאז לא היו רגילים לאכול ארוחות מלאות ללא לחם או מאפה דגן.
אך כיום שרגילים לאכול סעודה מלאה ממאכלים שאינם עשויים מדגן, חובה לאכול כל סעודת קבע בסוכה.
לגבי תבשיל העשוי מחמשת מיני דגן (שברכתו 'מזונות') קיימת מחלוקת האם האוכל ממנו כשיעור נפח ביצה חייב לאוכלו בסוכה.
לדעת הרא"ש והטור, וכך פסק השולחן ערוך, רק כאשר אוכל ממנו שיעור של קביעת סעודה (ארוחה) חובה לאוכלו בסוכה.
אך אם טועם ממנו בלא כוונה לשבוע, אף אם זה יותר מכביצה - אין חובה לאוכלו בסוכה.
מאידך, לדעת המגן אברהם ושולחן ערוך הרב, גם תבשיל העשוי מדגן, האוכל כביצה ממנו חייב לאוכלו בסוכה, כדין מאפה דגן.
ככלל, משקאות מותר לשתות מחוץ לסוכה ללא הגבלה.
כפי הנלמד מהמשנה במסכת סוכה ב, ד: .
והכוונה שכל שתייה נחשבת לארעי ומותרת מחוץ לסוכה.
אולם לגבי שתיית משקאות חריפים, שיש לה יותר חשיבות משתייה רגילה, נחלקו הפוסקים אם שתייתם בדרך קביעות (בחבורה) נחשבת ל'אכילת קבע': לדעת האור זרוע, וכך פסק המגן אברהם, וחשש לדעתו המשנה ברורה, כל התאספות לשתיית משקה חריף בחבורה נחשבת ל'קבע' ואסורה מחוץ לסוכה.
ולדעת הריטב"א אמנם משקה אלכוהולי מותר לשתות מחוץ לסוכה, אך יין, מפני חשיבותו, אין לשתות ממנו אפילו רביעית מחוץ לסוכה.
ודעת הרא"ש שהואיל ואין שבעים ממשקאות חריפים, כולל יין, אין חובה לשתותם דווקא בסוכה.
וכמותו נקטו השולחן ערוך והרמ"א.
על אף שאכילת ארעי מותרת מחוץ לסוכה, המשנה במסכת סוכה מביאה מעשה של רבן יוחנן בן זכאי, ומעשה נוסף של רבן גמליאל, שהחמירו על עצמם לאכול ולשתות אכילת ארעי בסוכה: .
והגמרא שם בארה שהמשנה הביאה מעשים אלו כדי ללמד ש.
הידור זה הובא להלכה בשולחן ערוך: .
אכזריות היא רִשְׁעוּת, זָדוֹן או אֲטִימוֹת.
לעיתים אכזריות נובעת מסדיזם, שהוא הנאה מגרימת סבל לאחר ולעיתים היא נובעת מתוך אדישות לסבלו של האחר.
אכזריות עשויה להיות אלימה, אם כי אין הכרח באלימות על מנת שמעשה יהיה אכזרי.
לדוגמה, אם אדם טובע ומתחנן לעזרה, ואדם אחר יכול לעזור לו אבל הוא רק צופה בו בשעשוע או בחוסר עניין – מעשה הצופה הוא אכזרי, אם כי לא אלים.
לפי ג'ורג' אליוט "אכזריות, כמו כל חטא אחר, לא דורשת שום מניע מחוץ לעצמה; היא דורשת רק הזדמנות".
המונח אכזריות משמש לעיתים קרובות בחוק ובקרימינולוגיה ביחס לילדים, בני זוג ואסירים.
במשפט הפלילי הוא מתייחס לענישה, עינוי קורבנות, ועונשים אכזריים וחריגים.
במקרים של גירושין, רשויות שיפוט רבות מחשיבות פעולה אכזרית כעילה תקפה לגירושין.
על פי החוק, אכזריות היא "גרימת מצוקה גופנית או נפשית, בייחוד כאשר מדובר בקובע במתן גירושין".
לעיתים משתמשים במונח גם בנוגע לטיפול בבעלי חיים, במדינות דוברות אנגלית, הביטוי "אכזריות לבעלי חיים" (animal cruelty) מתייחס לעיתים קרובות לגרימת סבל מיותר – בדומה לאיסור צער בעלי חיים במשפט העברי ובחוק הישראלי.
בספר משלי נכתב: "אכזריות חמה ושטף אף", כלומר שמתוך כעס מגיע האדם לאכזריות.
פסוק אחר במשלי אומר "ולא יחמול ביום נקם", כלומר כשיש נקמה אין חמלה אלא אכזריות.
יש המסבירים את טעמיהן של כמה וכמה חיובים ואיסורים בתורה כהרחקת האדם מאכזריות:
לא תבשל גדי בחלב אימו
אותו ואת בנו לא תשחטו ביום אחד
לא תיקח האם על הבנים
לפי הרמב"ם, מי שנותן צדקה ולא מתעורר אצלו שום רגש, הרי זה אכזריות והוא מאבד את זכות הצדקה.
לפי מדרש תנחומא, במקרים מסוימים יש לנהוג באכזריות וההימנעות מכך מעידה על סדר עדיפויות לקוי: "כל שנעשה רחמן על האכזרי, לסוף נעשה אכזר על הרחמנים.".
לפי הרב אליהו לופיאן, מלחמת רשות גורמת לאדם להפוך לאכזרי, משום שהורגים אנשים והדבר נעשה זול אצל האדם, אולם מלחמת מצווה לא מעוררת אכזריות בלב הלוחמים אלא להפך, משום שהם עושים זאת לשם שמיים.
לפי הרב שלמה אבינר, אכזריות כלפי אויבים היא בעצם חסד כלפיהם, וגם אכזריות כלפי יהודים יכולה להיות חסד.
לדבריו "למשל כשיהודי חייב מיתה, וחייבים להרוג אותו...
זה הכי קשה, אבל גם את זה לפעמים חייבים לעשות".
אכילובאטור (שם מדעי: Achillobator) הוא סוג של דינוזאור ממשפחת הדרומאוזאוריים שחי לפני 80–93 מיליון שנה ברחבי מונגוליה והוא היה מהגדולים שבבני משפחתו.
שמו של היצור נקרא על שם גיבור התרבות היוונית הלוחם אכילס (Achillo).
מיצור זה התגלתה דוגמה אחת שנאספה בידי משלחת מונגולית-רוסית ב-1989 והיא תוארה ב-1999. היצור שנמצא היה באורך 5–6 מטר ומשקלו הגיע כנראה עד 350 ק"ג, גדול גם מהדקוטרפטור האמריקאי.
כמו קרוביו הוא היה בעל שיניים דמויי-סכין, זרועות בעלות טפרים דמויי-מגל נשלפים ורגליים קלות.
בשונה מדרומזאורים אחרים עצם הירך שלו הייתה גדולה ב-3% מהשוקה.
היצור היה בעל לסתות ארוכות וגבוהות והיה מקרובם של הדיינוניכוס והולוצירפטור.
הוא חי במונגוליה של סוף הקרטיקון לצד דינוזאורים גדולים כמו הסגנוזאורוס, האלקטרוזאורוס והתאלרורוס וכמה זאורופודים.
לצידו באתר נמצאו גם כמה פטרוזאורים.
אכונדרופלזיה היא פגם גנטי הגורם לגמדות.
גופם של הלוקים בפגם ניכר בגפיים עליונות ותחתונות קצרות באופן יחסי, בעוד הגו (טורסו) באורך נורמלי ביחס לגיל.
גובהם הממוצע של בני אדם כאלה הוא 131 ס"מ לגברים ו- 123 ס"מ לנשים.
בחלק מהמקרים ייתכנו שינויים נוספים, כמו היקף ראש מוגדל, מצח בולט וגשר אף שקוע.
אכונדרופלזיה נגרמת כתוצאה ממוטציה גנטית בקולטן להורמון הגדילה של פיברובלסטים מסוג 3 .
ב-80% מהמקרים התהליך מתרחש כמוטציה ספונטנית (חדשה) בשלב ההתפתחות המוקדמת.
במקרים אחרים, המוטציה עוברת בתורשה מההורים ביחסי דומיננטיות.
אלה הסובלים מפגיעה בשני גנים, בדרך כלל לא שורדים.
האבחנה מבוססת לעיתים קרובות על פי הסימפטומים, אך אם אינה וודאית, היא יכולה להתבסס גם על בדיקות גנטיות.
הטיפולים יכולים לכלול קבוצות תמיכה וניתוחים להארכת גפיים.
בנוסף, מתבצעים מאמצים למנוע סיבוכים שיכולים להתלוות להפרעה, כמו השמנת יתר, הידרוצפלוס, דום נשימה במהלך שינה, דלקת האוזן התיכונה והיצרות בתעלת עמוד השדרה.
תוחלת החיים של הסובלים מההפרעה פחותה בעשר שנים מהממוצע.
ב-80% מהמקרים התהליך מתרחש כמוטציה ספונטנית בגן הורמון הגדילה של פיברובלסטים מסוג 3 (FGFR3) המקושרת לגילו של האב.
גן זה אחראי בעיקר ליצירת החלבון, פיברובלסט של רצפטור הגדילה.
חלבון זה תורם לייצור קולגן ורכיבים מבניים אחרים ברקמות ובעצמות.
כשהגן עובר מוטציה מתרחשת פגיעה באינטראקציה בין החלבון לבין גורמי הגדילה המובילים לסיבוכים ביצירת העצם.
הסחוס אינו מסוגל להתפתח באופן מלא בתוך העצם, דבר אשר גורם לאדם להיות נמוך באופן לא פרופורציונלי בגובה.
בהתפתחות תקינה, לגן הפיברובלסט השפעה שלילית מווסתת על צמיחת העצם.
באכונדרופלזיה, בעקבות מוטציית הגן, הרצפטור פעיל ללא ויסות וכתוצאה מכך גורם לעצמות קצרות מאוד.
האפקט דומיננטי מאוד מבחינה גנטית, עותק אחד של מוטציית גן מספיקה כדי לגרום לאכונדרופלזיה, בזמן ששני עותקים של מוטציית הגן קטלניים מאוד בעיקר לפני או בסמוך ללידה.
אכונדרופלזיה יכולה להיות מורשת כתוצאה מיחסי דומיננטיות מההורים.
בזוגות בהם אחד מההורים סובלים מההפרעה הם יכולים להעביר את הגן לצאצאיהם בסיכוי של 50% לכל הריון.
במקרים בהם שני ההורים סובלים מההפרעה, יש סיכוי של 50% שהצאצא יסבול גם הוא מההפרעה וסיכוי של 25% שהצאצא יירש את הגן משני הוריו וכתוצאה מדומיננטיות כפולה יוביל למקרה מוות.
Thanatophoric Dysplasia - זוהי הצורה הקשה ביותר של המחלה שאינה מאפשרת יילודים ברי חיות, הלוקים בה מאופיינים בקיצור ניכר של הגפיים, ראש גדול, עיניים בולטות, חזה צר וקטן, בטן בולטת ומומים בלב ובמוח.
בצילום רנטגן אופיינית צורת U של החוליות במבט קדמי.
העצמות הארוכות קצרות מאוד ומעוקמות (לעצם הירך מראה כשל 'שפופרת טלפון').
המטאפיזות (אזור הגדילה בין קצה העצם לגוף העצם) נראות שלוחות מחודדות.
אכונדרופלזיה - היא הצורה השכיחה ביותר של הפגם הגנטי בקרב מחלות השלד הקשות.
ההפרעה מועברת בצורה אוטוזומלית דומיננטית, אך ב־80% מן המקרים נובעת ממוטציות חדשות המקושרות לגיל האב.המחלה מאופיינת בהאטה של קצב גדילת העצם האנכונדרלית (עצם הנוצרת מסחוס), אף כי מתחת המיקרוסקופ כל שכבות העצם נראות תקינות.
העצמות השטוחות (האחראיות על גדילת החוליות והגו) תקינות, ולכן הגפיים חסרות פרופורציה.אדם הלוקה באכונדרופלזיה יעביר את המחלה לילדיו בשיעור של 50%.
גם צורה זו מועברת בצורה דומיננטית.
היא מתבטאת בגפיים קצרות בחלקן הפרוקסימלי ובשינויים רדיולוגיים דומים לאלו שבאכונדרופלזיה, אם כי במידה קלה יותר.
במרבית המקרים לא מופיעים שינויים בפנים, והיקף הראש הוא בגבול הנורמה.
המראה הקליני של המחלה די אופייני, קיים קיצור גפיים, בעיקר באזורים המרוחקים מהגוף (הפרוקסימליים).
הגפיים קצרות כבר מלידה, ולרוב קיים גם היקף ראש גדול יחסית (היקף הראש הממוצע הוא מעל אחוזון 97 של ילדים נורמלים, קיימות עקומות גדילה מיוחדות של היקף הראש ללוקים באכונדרופלזיה), בליטה של המצח קדימה וגשר אף שקוע.
בתקופת הילדות הגפיים מכוסות קפלי עור מיותרים, כפות הידיים קצרות ורחבות, וקיים רווח גדול יחסית בין האגודל לאצבע 2, ובין אצבע 3 לאצבע 4. בינקות קיימת גיבנת באזור הגב התחתון, המתחלפת בהדרגה והופכת ללורדוזיס.
צורה אופיינית נוספת היא 'רגלי O' זאת מכיוון שעצם השוקית (פיבולה) ארוכה יותר מעצם השוקה (הטיביה).
רוב החולים סובלים גם מהיפוטוניה, ובדרך כלל, עקב כך גם באיחור בהתפתחות המוטורית, אך ההתפתחות השכלית נורמלית.
לחולים קיימת גמישות מרובה של המפרקים.
בנוסף, קיימים מאפיינים בפנים, עצם הלסת העליונה אינה מפותחת יחסית, והלסת התחתונה נראית בולטת קדימה, לכן יש לחולים אלה בעיות במנשך.
החולים סובלים מדלקות אוזניים רבות, ולכן ישנה שכיחות גדולה של הפרעות שמיעה בגיל מבוגר.
קיימת חשיבות רבה ביותר לאבחנה מדויקת, שכן במקרה של לידת ילד חולה להורים בריאים, ניתן יהיה למנוע זאת בילדים הבאים.
בצילום CT ניתן לראות עודף נוזל בחדרים וסביב המוח.
אין שינויים באפיפיזות (קצות העצמות) או במטאפיזות (אזורי הגדילה בין קצה העצם לגוף העצם) של העצמות (לעיתים למטאפיזות יש צורת V).
בצילום עמוד השדרה ניתן לראות כי המרחק בין החוליות הולך וקטן בהדרגה מחוליה L1 עד ל- L5 במקום לגדול.
ייתכנו גם שינויים נוספים בחוליות.
נקב העורף הגדול קטן ואינו סדיר בצורתו.
בצילום העצמות הארוכות ניתן להבחין שהן קצרות ורחבות, ובפרט באזורים המרוחקים (הפרוקסימליים) של הגפיים.
בצילום חזה צדדי ניתן להבחין בקיצור הממד האנטרו-פוסטריורי (-מקדימה אחורה).
ניתוח להארכת הגפיים המוצע לחולים.
במהלך הניתוח שוברים את העצמות הארוכות ומרחיקים אותן זו מזו, ובתהליך רגנרציה מתמלא מקום הרווח.
ניתן לקבל הארכה של כ־20% מאורך העצם המקורית (תוספת של כ־15 ס"מ), קצב הארכה הוא כ-1 מ"מ ביום, כל התהליך נמשך כשנה וחצי, שמתוכו יושבים החולים על כיסא גלגלים כחצי שנה.
באוגוסט 2021 אושר באיחוד האירופי שימוש בתרופה Vosoritide (שם מסחרי Voxzogo) לשיפור הגדילה של ילדים ונערים הסובלים מאכונדרופלזיה.
התרופה אושרה לשימוש בארצות הברית בנובמבר אותה שנה.
בישראל התרופה ניתנה לראשונה במסגרת טיפול בבית החולים איכילוב בשנת 2022, ובמרץ 2024 התרופה נכנסה לסל הבריאות.
באירופה ניתן להשתמש בתרופה החל מגיל שנתיים ובארצות הברית החל מגיל 5. התרופה פותחה על ידי החברה האמריקאית ביומרין פרמסוטיקל .
במחקר שנערך על שימוש בתרופה נמצא שגובהם של ילדים עם אכונדרופלזיה שקיבלו את התרופה צמח בממוצע בכ-5.5 ס"מ בשנה, כ-1.5 ס"מ יותר מילדים עם אכונדרופלזיה שלא קיבלו את התרופה.
העלייה בקצב הגדילה שנצפתה נשמרה גם במחקרי ההמשך שנעשו, ולאחר שנתיים נצפתה תוספת של 3.52 ס"מ בנוסף לקצב הגדילה רגיל שלהם.
כמו כן, נצפה שיפור בפרופורציית הגוף.
תוחלת החיים של החולים תקינה, פרט למקרים נדירים שמופיע הידרוצפלוס המלווה בלחץ על מח השדרה והשורשים הספינליים.
כמו כן בשנה הראשונה לחיי החולים ישנה שכיחות יתר של מוות פתאומי עקב היצרות דרכי האוויר העליונות וסטנוזיס של הפורמן מגנום העלול לגרום לדום נשימה בשינה.
החולים המבוגרים סובלים מבעיות גב, ועקב היצרות של חלל חוט השדרה להרבה מהם יש לחץ על חוט השדרה וכלי הדם המזינים אותו, אשר מתבטא בתופעות נירולוגיות, בעיקר בזמן הליכה.
בילדים עם אכונדרופלזיה לעיתים קרובות יש פחות טונוס שרירים ובעקבות כך נפוץ עיכוב בהליכה ובמיומנויות המוטוריות במהלך התפתחות הילד.
אצל ילדים לרוב גם נראה כיפוף ברגליים, עקשת, דלקות פרקים, בעיות נשימה, דלקות אוזניים ושיניים צפופות.
כל אלה יכולים להיות מטופלים על ידי ניתוח, טיפול מתאים או פיזיותרפיה.
הידרוצפלוס הוא סיבוך קשה המופיע במקרים נדירים בהמשך לאכונדרופלזיה אצל ילדים.
מצב זה מתבטא בחוסר היכולת של הנוזל השדרתי לנזול פנימה והחוצה מהגולגולת בגלל היצרות של תעלת עמוד השדרה.
הצטברות נוזל זה גורמת לראש מוגדל, הקאות, עייפות, כאבי ראש ועצבנות.
הטיפול במצב זה הוא בדרך כלל ניתוח המאפשר את ניקוז הנוזל.
מבוגרים הסובלים מאכונדרופלזיה לעיתים קרובות נאלצים להתמודד עם בעיות השמנה וסובלים מסיכון מוגבר למחלות קרדיווסקולריות.
בנוסף, אופייניות תחושות של עקצוצים וחוסר תחושה ברגליים בגלל הדחיסה העצבית.
אצל נשים עם אכונדרופלזיה ההריון נחשב בסיכון גבוה, בדרך כלל מבוצע ניתוח קיסרי על מנת למנוע את הסיבוכים העלולים להתרחש בלידה הטבעית.
אכונדרופלזיה הוא אחד מכמה מומים מולדים עם מאפיינים דומים, כמו פרכת, הפרעה בהתפתחות ראשי העצמות הארוכות, אכונדרוגינזיס, אוסטאופרוזיס וטנטופוריק דיספלזיה.
עובדה זו מקשה בחישוב שכיחות כל אחת מההפרעות בנפרד בעיקר לאור העובדה כי קריטריוני האבחנה ממשיכים להשתנות.
אכיורה (שם מדעי: Echiura, מיוונית: Εχίουρα) היא תת-מחלקה של בעלי חיים הכוללת 240 מינים לפחות.
תיאור מדעי של אחד המינים בתת-מחלקה זאת התפרסם כבר בשנת 1766 על ידי חוקר הטבע פטר סימון פאלאס, אולם לתת-המחלקה עצמה ניתן שם רק בשנת 1940, והמינים בה סווגו קודם לכן בתולעי אדמה.
משמעות השם המדעי של תת-מחלקה זו הוא "זנב קוץ", עקב מערכת של קרסים בקצה האחורי של גופן.
במראם דומות תולעי האכיורה לתולעים סיפוניות.
אורכן של תולעי האכיורה נע בין סנטימטר אחד לכמעט שני מטר.
צורת הגוף של התולעים בדרך כלל גלילית עם שני אזורים רחבים יותר המופרדים באזור צר יותר.
לתולעי האכיורה אין מערכת נשימה ברורה וחלק מהמינים חסרי מערכת כלי הדם.
הדם שלהן הוא למעשה חסר צבע, אף על פי שחלק מהמוגלובין מכיל תאים הנמצאים בתוך נוזל קולוממית של חלל הגוף הראשי.
בקצה האחורי של גופן יש מערכת קרסים.
תולעי האכיורה יכולות לנוע על פני השטח על ידי הרחבת החדק תוך כדי אחיזה בחפץ מסוים ולאחר מכן הם מושכות את גופם קדימה.
הן ניזונות בעיקר מחיידקים ומפלנקטון.
רוב תולעי האכיורה חיות באוקיינוסים (בעיקר באוקיינוס האטלנטי), במים רדודים עד מים בעומק 3,000 מטרים.
הן שוכנות במחילות, בראשי אלמוגים ובנקיקי סלע.
תולעי האכיורה משמשות כמקור מזון במזרח אסיה ובדרום-מזרח אסיה.
תת-מחלקה זו מחולקת לשתי סדרות ובהן חמש משפחות וכ-240 מינים.
אכו הוא ציור שמן על בד, שצויר בשנת 1874 על־ידי הצייר הצרפתי אלכסנדר קבנל.
היצירה מתארת את הנימפה אכו מתוך המיתולוגיה היוונית, ברגע טעון של הקשבה, ומשקפת את קללתה - יכולתה לחזור על מילים של אחרים מבלי שתוכל לדבר בעצמה.
הציור מוצג באוסף מוזיאון המטרופוליטן לאמנות בניו־יורק, בגלריה 800.
הציור מציג את הנימפה אכו בתנוחה דרמטית ומכונסת.
גופה העירום למחצה כופף קדימה, פיה פעור, וידיה מוצמדות לאוזניה - כאילו היא מאזינה בקשב לקול בלתי נראה או להדהוד פנימי.
הבעת פניה מבטאת מתח רגשי, ומחווה את תחושת הכמיהה והאובדן הנובעים מיכולתה להשיב רק הד, מבלי שתוכל לדבר.
הדמות מוארת באור רך, וגופה מעוצב בקווים אלגנטיים וזורמים, בהתאם למסורת האידיאליסטית של הציור האקדמי בן התקופה.
תיאורה של אכו משלב עדינות חזותית עם דרמה פנימית.
הידיים הלוחצות את האוזניים עשויות לסמל את מאמציה לשמוע את קולה שלה - ניסיון נואש לתקשר בעולם שממנו ניטלה יכולת הביטוי העצמי.
האמן ממחיש באמצעות תנוחתה את קללתה המיתולוגית: היא מסוגלת לשמוע ולהגיב, אך לא ליזום דיבור.
הציור טעון תחושת כמיהה לאהוב נעדר, ככל הנראה נרקיסוס, או אף כמיהה לזהות שלמה.
היצירה מאופיינת בסגנון האקדמי של המאה ה־19 בצרפת, בו שילב קבנל ריאליזם אידיאליסטי, מרקמים רכים והדגשה על פרופורציות מושלמות של הגוף האנושי.
ביקורת האמנות באותה תקופה כינתה לעיתים סגנון זה "אלגנטיות מזויפת", אולם הוא נחשב בעיני רבים למופת של עידון ושלמות.
קבנל, שהיה דמות מרכזית בסצנת האמנות הפריזאית ולימד באקול דה בוז־אר, מזוהה עם גישה זו.
סגנונו התקבל בברכה באקדמיה ובקרב פטרונים של אמנות גבוהה, ונחשב לתגובה שמרנית אל מול הזרמים הריאליסטיים והאימפרסיוניסטיים המתהווים.
בדומה ליצירתו הידועה של קבנל הולדת ונוס (1863), גם באכו מתוארת דמות נשית עירומה למחצה בתנוחה מהורהרת, כאשר גופה מואר באור רך ומעוצב בקווים מדויקים.
ואולם, בניגוד לארוטיקה הזוהרת והמיתית של ונוס, דמותה של אכו מתכנסת פנימה, שותקת ומכונסת בתוך מצוקה נפשית ותחושת אובדן.
שתי היצירות מאזנות בין אידיאליזציה חזותית לבין נרטיב מיתי, אך אכו מציעה התבוננות אינטימית יותר בנפש הדמות.
על פי ניתוח שנעשה במגזין DailyArt, קבנל לוכד בציור זה את רגע הטרגדיה: אכו מופרדת מהאהוב ונסוגה אל ההרים, עד שלא נותר ממנה אלא קולה.
הרגע הדרמטי נתפס בציור דרך תנוחת הפה הפתוח והידיים הלוחצות על האוזניים, כסמל להצפה של הד חוזר מכל עבר.
תיאור זה הובא גם על־ידי מוזיאון המטרופוליטן, אשר מציין כי תנוחתה של אכו משקפת כאילו הופתעה מצלילים מהדהדים.
המוזיאון מדגיש כי האלגנטיות המאופקת והביצוע המלוטש של הדמות מבטאים את הסגנון האופייני לאקדמיה הצרפתית לאמנויות היפות.
עם זאת, היצירה עוררה גם תגובות מעורבות בקרב בני התקופה.
אף שקבנל נחשב לדמות מובילה באקדמיה ולצייר מובהק של סגנון קלאסי, היו מבקרים שמרנים אשר ראו בנטייתו הרומנטית סטייה מהמודל הקפדני של הקלאסיציזם.
אכו, כפי שמציינת הכתבה, נתפסת כשילוב בין יופי אידיאלי לבין עוצמה רגשית חריגה במסגרת האקדמית שבה נוצרה.
על־פי אתר Smartify, הדמות מבוססת על סיפורה של הנימפה אכו מהמיתולוגיה היוונית, שנענשה בידי הרה כך שלא יכלה לדבר אלא רק להדהד את המילים האחרונות ששמעה.
כשאהובה דחה אותה, היא נסוגה אל ההרים והחלה להיעלם, עד שלא נותר ממנה אלא קולה.
קבנל בחר לתאר את הרגע בו היא עדיין נוכחת פיזית אך כבר מתחילה להתפרק אל תוך ההדהוד — שילוב של יופי גופני ונוכחות קיומית מעורערת.
הציור מוצג דרך קבע בגלריה 800 של מוזיאון המטרופוליטן לאמנות בניו־יורק, בין יצירותיהם של אמנים בולטים נוספים המזוהים עם הסגנון האקדמי האירופי של המאה ה־19. מיקומו באוסף נועד להציג את השפה החזותית והאידאולוגית של האקדמיה הצרפתית, בה היה קבנל אחת הדמויות המרכזיות.
אכו ונרקיסוס הוא ציור שמן על בד מאת הצייר הבריטיג'ון ויליאם ווטרהאוס, שהושלם בשנת 1903. היצירה משתייכת לזרם הרומנטי, וממדיה 236 על 107.5 ס"מ.
היא שייכת לגלריה ווקר שבליברפול, אנגליה.
הציור מבוסס על המיתוס היווני של נרקיסוס ואכו, ומדגיש את נושאי האהבה הנכזבת, היופי והגאווה האנושית.
הציור מציג סצנה מתוך המיתוס העתיק: הנימפה אֵכוֹ עומדת משמאל, נשענת על גזע עץ ומביטה בנַרְקִיסוֹס, הכורע על שפת אגם קטן כשהוא מהופנט מהשתקפות פניו במים.
היא לבושה בגלימה ורודה רכה, ופניה מביעות צער ואהבה נכזבת.
נרקיסוס עטוף בבד אדום, זר עלים מעטר את ראשו, והוא מתבונן בבבואתו בתשוקה עיוורת.
סביבם נפרש נוף של יער ירוק ולח, וזרימת המים השקטה מדגישה את האווירה המלנכולית.
ווטרהאוס משתמש בצבעים רכים ובאור מפוזר כדי ליצור תחושת הרמוניה עצובה ותחושת התבוננות עצמית, אופיינית לאמנות הרומנטית.
המיתוס של נרקיסוס, בנו של אל הנהר קפיסוס והנימפה ליריופה מתאר צעיר יפה תואר הנערץ על ידי גברים ונשים כאחד.
לאחר שדחה את מחזרו אמיניאס, שהתאבד מתוך ייאוש וקילל אותו, הענישו האלים את נרקיסוס בכך שהתאהב בבבואתו שלו.
ווטרהאוס תיאר ברגישות את רגע ההתגלות הטראגי שבו נרקיסוס נכנע לאהבתו לעצמו, ואֵכוֹ נידונה לנוכחות נצחית של כמיהה אילמת.
הסיפור שימש מאז אזהרה מפני גאווה והתאהבות עצמית, אך בימינו נבחן גם בהקשר של זהות מינית ומשיכה אנושית שאינה מוגבלת למגדר, בהתאם להבנת החברה היוונית הקדומה את מושגי התשוקה והאהבה.
אודות אכילת בשר ביהדות קיימות הלכות שונות ביניהן לאיסור, להיתר, ואף למצווה.
מבחינה הלכתית עקרונית, פעולת הפסקת חייו של בעל-חיים (למעט דגים וחגבים) מותרת לצורך אכילה על ידי שחיטה, ובמקרים מסוימים הדבר חובה ומצווה.
שני התחומים בהם עוסקת ההלכה בעניין זה הם הקורבנות והכשרות.
הבאת הקורבנות הייתה מרכיב עיקרי בפעולת בית המקדש.
מרבית הקורבנות היו בשר בעלי חיים, מהם שנשרפו כליל, מהם שנאכלו על ידי הכהנים בבית המקדש, ומהם שנאכלו על ידי מביא הקורבן.
מצוות הקורבנות תופסות חלק נכבד מן ההלכה היהודית.
רוב פירוט דיני הקורבנות לסוגיהם נמצא בתורה בספר ויקרא, ובמידה פחותה גם בספרים שמות במדבר ודברים.
בנביאים מופיעים דיני כהונה וקורבנות גם בספר יחזקאל.
במשנה ולאחריה בתלמוד הבבלי הוקדש לדיני הקורבנות אחד מששת סדרי המשנה, הוא סדר קודשים.
על פי מניינו של הרמב"ם, 142 מצוות מבין תרי"ג המצוות שבתורה עוסקות בנושא הקורבנות.
בהלכה קיימת מערכת כללים וחוקים מסועפת באשר לכשרות הבשר.
מערכת זו מבוססת על רשימת בעלי החיים המותרים והאסורים באכילה, המופיעה בתורה (, ו).
בנוסף לקביעת בעלי החיים המותרים באכילה, נקבעו כללים על אופן הכנתם לאכילה, החל משלב השחיטה.
במקור, אכילת בשר קרבנות מהווה גורם לשמחה.
עם זאת, גם אכילה רגילה של בשר, יש בה מן השמחה, ולפיכך נפסק שבזמנים ששיש צורך להרבות בשמחה, כגון ימים טובים, מצווה ואף חובה לאכול בשר על פי חלק מהפוסקים.
ובימים מסוימים, כגון שבת הדבר רצוי.
בזמנים שיש להמעיט בשמחה ואף להצטער, כגון בתשעת הימים שקודמים לתשעה באב, נהוג שלא לאכול בשר.
מקרים של משיכה אסורה לבשר
אכילת בשר בהמה נאסרה לעיתים, כאשר הזמן או אופן האכילה איננה כשורה, וכך למשל נאסר אכילת בשר לפני קבורת המת, משום שהאונן צריך להיות טרוד בקבורת המת, ולא לעסוק בדברים אחרים המונעים זאת, (תוספות למועד קטן כג ע"ב דיבור המתחיל ואינו).
מצווה נוספת הקשורה באכילת בשר, מופיעה בדין בן סורר ומורה, לפיה בן זה מתחייב במוות רק כאשר גנב מאביו כסף קנה ואכל בשר ויין:
על פי הפרשנות המסורתית לספר בראשית, אלוהים המשיל את אדם הראשון על כל בעלי החיים, אך התיר לו לאכול מזון ממקורות צמחיים בלבד.
פרשנות זו מסתמכת על הכתוב:
באופן הזה גם פירשו חז"ל ב, ואחריהם פרשני התנ"ך מימי הביניים כגון רש"י רמב"ן רד"ק ועוד.
אמנם, בעלי התוספות הבינו את דברי חז"ל הנ"ל כך שלאדם הראשון נאסר להמית בע"ח לצורך אכילה.
בשר של חיה שמתה מאליה או בכל דרך שבה לא נהרגה חיה הותר לו, והמדרש אכן מתאר שלאדם הראשון "היו מלאכי השרת צולין לו בשר ומסננין לו יין".
הוגים ופרשנים ביהדות הסבירו את איסורו של אלוהים לאדם הראשון לאכול בשר, כביטוי של אכזריות וכעס.
רבי יוסף אלבו כותב בספר העיקרים, בהתייחסו לאיסור זה בראשית הבריאה:
בעל הספר העיקרים מסייג את דבריו ואומר כי למרות זאת, לאחר המבול התיר הקדוש ברוך הוא לאכול בשר, וזאת כדי להפרישם מהדיעה החולה כי אסור לאדם להרוג בעלי חיים, מכיוון שאין הבדל בינו לבינם.
הוא מסביר כי חטאם של קין והבל היה בנקודה זו.
קין סבר שאין לאדם שום יתרון על בעלי החיים מלבד היותו יכול לעבוד את האדמה על ידי הדעת שניתנה בו, שזהו יתרון קטן, ולכן הביא קרבן מפרי האדמה ולא מבעלי החיים, כי לא סבר שיש לו יתרון עליהם וממילא סבר שאסור להרוג אותם.