tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בעת מלחמת העולם השנייה היה האפט חבר בוועד ההצלה וכן פעל בגיוס מתנדבים לצבא הבריטי ולבריגדה העברית והיה מפעילי "מגבית ההתגייסות" שעסקה באיסוף תרומות שנועדו לסיוע למשפחותיהם של מתנדבי היישוב לצבא הבריטי ולרווחתם של החיילים, ובהמשך למען ניצולי השואה.
לאחר המלחמה מילא תפקידים ציבוריים רבים, בשנת 1949 נבחר להיות חבר ועד אספת הנבחרים.
הוא שימש כראש המועצה האזורית עמק הירדן הממונה למשך שנה וב-1950 הוא ניצח בבחירות מסודרות לתפקיד וכיהן עד 1956. בתפקידו הוא פעל רבות בענייני ביטחון וכן בקידום מפעלים כלכליים אזוריים (מפעל המים, בית הבשלה לבננות ועוד).
בתקופה שלפני מלחמת סיני היה האפט פעיל בקרן המגן, שנועדה לאסוף כספים לחימושו של צה"ל, כדי לאזן את הפער בינו לבין צבא מצרים, שנוצר בעקבות עסקת הנשק הצ'כוסלובקית-מצרית.
מ-1957 ועד 1960 עבד האפט כגזבר של מפא"י וכן כמרכז ענף הפירות בתנובה.
בבחירות לכנסת ה4 בשנת 1959 שובץ באפט במקום ה117
על שמו המרכז לנוער בצמח, בו התקיימו הלימודים של המכללה האקדמית כנרת בעמק הירדן בשנותיה הראשונות.
בתקופת ההתיישבות בדגניה נישא לשושנה שעלתה מבוברויסק.
לזוג נולדו ארבעה ילדים- שתי בנות ושני בנים.
האפט נפטר בשנת 1965 לאחר מחלה קשה.
הרב אברהם דוד לָבוֹט (או: לָבוּט; בכתיב יידי: לאַוואָט או לאוואוט; ברוסית: Лавотъ; תקע"ה, 1815 – י"ח באדר תר"נ, 1890), היה רב, פוסק ומחבר ספרים, מהבולטים ברבני חב"ד במזרח אירופה במאה התשע עשרה.
נולד ליהודה לייב, חסיד חב"ד, מחסידי אדמו"ר הצמח צדק.
בתחילה היה רב במושבה רומנובקה, שם עמד בראש כולל שיסד רבו הצמח צדק.
לאחר פטירת הצמח צדק היה לחסיד של בנו רבי שמואל שניאורסון (המהר"ש).
המהר"ש כתב הסכמה על ספרו "בית אהרן והוספות", וזו ההסכמה היחידה הידועה ממנו.
בהיותו כבן שלושים וחמש, בשנת תר"י בערך נתמנה לרב הקהילה ניקולייב, על שפת הים השחור, בה כיהן עד סוף ימיו.
הקהילה בתחילת דרכה הייתה קטנה מכיוון שלא ניתנה ליהודים רשות לגור בה, מלבד למספר מצומצם של יהודים שעסקו בעבודות הקשורות בנמל.
במהלך תקופת כהונתו כרב התפתחה הקהילה הודות ליהודים רבים שבאו להתיישב בעיר.
הממשלה העניקה לו ב-1857 מדליה מזהב כאות הוקרה על שירותו למען הקהילה
הרב לבוט היה גם ממונה מטעם הממשלה הרוסית על הרבנות בארבעים יישובים נוספים בפלך חרסון.
נפטר בי"ח באדר תר"נ, ונקבר בעירו ניקולייב.
מאשתו הראשונה אסתר, הייתה לו בת, ביילא רבקה שמה, שנישאה לישראל לייב ינובסקי (בנם של ישראל לייב וביילה רבקה היה הרב מאיר שלמה ינובסקי ששימש כרב העיר אחרי פטירת סבו.
בתו של הרב מאיר שלמה ינובסקי היא הרבנית , אשת רבי לוי יצחק שניאורסון).
נשא בזיווג שני את פעסיא האכשטיין, ממנה נולד לו בן אחד בשם מנשה.
מצאצאיו: בן נינו הרבי מליובאוויטש הרב מנחם מנדל שניאורסון ונינו המשורר אברהם שלונסקי (נקרא על שמו) ואחותו המלחינה והפסנתרנית ורדינה שלונסקי.
בית אהרן והוספות – ציונים למאמרי התלמוד והמדרשים על כל פסוק בתנ"ך.
עם הסכמת האדמו"ר ר' שמואל מליובאויטש.
קב נקי – הלכות גיטין ושמות אנשים, ערים ונהרות.
על פי בקשת ר' יוסף יצחק שניאורסון האדמו"ר השישי מחב"ד, יצא בשנת תשי"א על ידי הוצאת קה"ת של חב"ד, עם הקדמת המו"ל - נכד נכדו – ר' מנחם מנדל שניאורסון, ועם פרקים לתולדות המחבר.
סידור תורה אור - מהדורה מתוקנת של סדור התפילה של חסידי חב"ד שערך בעל התניא, ובסופו חיבור "שער הכולל" המבאר את נוסח חב"ד.
פסקי פרי מגדים - פסקים מסודרים על פי ערכים, הערות לשולחן ערוך הרב אורח חיים, יורה דעה וחושן משפט.
יצא לראשונה מכתב ידו בהוצאת קהת, ניו יורק, תשמ"ה.
אברהם (איבן) דרור (נולד ב-8 בינואר 1932) הוא תת-אלוף בדימוס בצה"ל, שירת כמפקד שייטת הצוללות ומפקד בסיס חיפה של חיל הים.
אברהם דרור נולד ברומניה ועלה לישראל ב-1947. הוא התגייס לנח"ל ב-1951 והיה חבר בהכשרה.
כסמל התנדב לשייטת 13 ושירת בה במשך 5 שנים, במהלכן עבר גם קורס חובלים.
עם הקמת שייטת הצוללות ב-1958 על ידי יוסף דרור עבר אליה יחד עם הדר קמחי.
יצא להשתלמות בטולון שבצרפת ולקורס בבריטניה בו הוכשר על צוללות דגם S, לישראל חזר עם הצוללת אח"י רהב.
דרור בעל אות צוללן מס' 8, ובעל כוכב המסמן 10 שנות שירות בצוללות.
ייסד את "בית ספר צוללן" של חיל הים, ופיקד על שני מחזורי ההכשרה הראשונים.
שירת כקצין טורפדו וסגן מפקד צוללת.
ב-1964 יצא לקורס מפקדי צוללות של נאט"ו וב-1965 מונה למפקד אח"י תנין.
במלחמת ששת הימים פיקד על הצוללת בפעולת אלכסנדריה שבה חדר עמה לקרבת נמל אלכסנדריה שבמצרים לצורך הורדת לוחמי הקומנדו הימי במטרה שיפגעו בכלי שיט.
לאחר שאלו התעכבו ולא חזרו לצוללת, פקד דרור על נסיגת הצוללת לעומק, במהלכה נתקל וירה על פריגטה מצרית.
בקרב שהתפתח נפגעה הצוללת בפצצות עומק, אף על פי כן פקד דרור על חזרה למחרת של הצוללת לנקודת האיסוף שנקבעה עם לוחמי הקומנדו, אך התברר שאלו נפלו בשבי.
על פעולותיו במלחמה זכה דרור לצל"ש הרמטכ"ל שהומר בהמשך לעיטור העוז.
ב-1968 מונה למפקד שייטת הצוללות.
הוא פיקד על הבאת אח"י דולפין לישראל, במהלך המסע קיבל את ההודעה על אובדן הצוללת אח"י דקר והדולפין הצטרפה לחיפושים.
היה אחראי על צוותי הפיקוח על הבנייה וקבלת שלוש צוללות גל החדשות בבריטניה.
ב-1976 מונה למפקד בסיס חיפה ושירת בתפקיד עד תחילת 1979, אז פרש מצה"ל.
דרור הוא בעל תואר ראשון בגאוגרפיה מאוניברסיטת תל אביב, לאחר שחרורו מצה"ל עסק בייעוץ בתחום הימאות וייצוג מספנות בישראל ובפינלנד.
אברהם (אָבִי) דוֹמְבּ (נולד ב-23 ביולי 1953) הוא כימאי ופרמקולוג ישראלי, המכהן כנשיא המרכז האקדמי לב בירושלים.
לפני כן כיהן כפרופסור לכימיה תרופתית וחומרי טבע בבית הספר לרוקחות בפקולטה לרפואה של האוניברסיטה העברית בירושלים והמדען הראשי של משרד החדשנות, המדע והטכנולוגיה.
בעבר היה ראש החטיבה לזיהוי פלילי בדרגת תת-ניצב במטה הארצי של משטרת ישראל, ונשיא מכללת עזריאלי להנדסה ירושלים.
דומב נולד בהוד השרון לרוזה לבית מיטלפונקט ולרב צבי דומב, שכיהן כרב הראשי של הוד השרון.
למד בישיבת בני עקיבא בכפר הרא"ה יחד עם אחיו התאום פרופ' מנחם דומב, לאחר שירות צבאי בגדוד 50 במהלכו לחם במלחמת יום כיפור, ולימודים בישיבת ההסדר הר עציון, פנה דומב ללמודי כימיה באוניברסיטת בר-אילן.
בשנים 1978–1984 השלים באוניברסיטה העברית דיפלומה בכימיה פולימרית וטקסטילית, תואר שלישי בכימיה בנושא מגיבים וזרזים פולימריים, ותואר ראשון ברוקחות.
במסגרת פוסט-דוקטורט היה בשנים 1984–1987 חוקר במכון למדעי הרוקחות בסינטקס, פאלו אלטו, בבית הספר לרפואה של אוניברסיטת הרווארד ובמחלקה להנדסה כימית שבמכון הטכנולוגי של מסצ'וסטס.
עם חזרתו לישראל ב-1987 היה דומב מדען בכיר במכון הביולוגי בנס ציונה.
לאחר שצבר ניסיון תעשייתי בחברת נובה פרמצטיקל במרילנד בשנים 1988–1991, החל דומב לכהן באוניברסיטה העברית כמרצה בכיר לכימיה תרופתית בבית הספר לרוקחות.
ב-1995 מונה דומב לפרופסור חבר, וב-1999 קודם לפרופסור מן המניין.
מ־2018 כיהן כראש בית הספר.
במהלך עבודתו באוניברסיטה העברית שילב דומב תקופות עבודה מחוץ לאוניברסיטה ופיתוח מוצרים.
בשנים 2007–2012 היה ראש החטיבה לזיהוי פלילי במשטרת ישראל בדרגת תת-ניצב, ובשנים 2014–2016 כיהן כנשיא מכללת עזריאלי להנדסה.
באפריל 2025 מונה על ידי חבר הנאמנים של המרכז האקדמי לב לנשיא המרכז החל מאוקטובר 2025.
במסגרת הדוקטורט חקר דומב תרכובות פולימריות הכוללות בורן.
בהיותו במכון הטכנולוגי של מסצ'וסטס חקר דומב מולקולות ענק של אנהידרידים בתור נושאי תרופות.
פולימרים אנהידרידים העסיקו את דומב גם בתור חומרים מתכלים ביולוגית.
במהלך השנים עסק דומב רבות בפולימרים פונקציונליים, מערכות העברת תרופות, חומרים פעילים ביולוגית, וקנבואידים.
בנוסף, חקר דומב תרופות נגד סרטן, ננו-חלקיקים, הדרוג'לים, טיפול וציפוי פני שטח, טיהור מים, הנדסת רקמות, החדרת תרופות לעין, ועוד.
דומב גילה התעניינות בתחום המשפטי ולמד תואר ראשון במשפטים באוניברסיטה העברית בשנים 2004–2007. אחר כך, כיהן עד 2012 כראש החטיבה לזיהוי פלילי במטה הארצי של משטרת ישראל.
דומב הוזמן לתפקיד על ידי המפכ"ל דודי כהן על מנת לרענן את שדרת הפיקוד של המשטרה באיש אקדמיה שיביא שיטות חדשות.
דומב אכן שכלל את תחום החקירות תוך הסתמכות על הידע שלו מתחום הכימיה.
בין השאר, הוא תרם לפיענוח ולמציאת הרוצחים ברצח משפחת פוגל ורצח משפחת אושרנקו בעזרת זיהוי חדשני מבוסס על DNA שהגה.
כהמשך לפעילויות אלו, מרצה דומב על מדעים פורנזיים בפקולטה למשפטים של האוניברסיטה העברית, ומכהן כראש התוכניות לתואר שני במדע פורנזי בפקולטות למשפטים ורפואה.
דומב הקדיש תשומת לב רבה לערך היישומי של עבודתו המדעית, קיבל 92 פטנטים אמריקאיים על המצאותיו, והקים חברות הזנק.
כמה מהפטנטים שקיבל הבשילו למוצרים מסחריים.
כדי להיות בעל שפה משותפת עם הפעילים בתחום העסקי-תעשייתי, השלים דומב בשנים 1997–1998 דיפלומה במנהל עסקים.
יחד עם תלמידיו ועמיתיו פרסם דומב 429 מאמרים מדעיים, היה עורך או מחבר שותף של 16 ספרים או גיליונות כתב עת מיוחדים, וכתב 75 פרקים בספרים שונים.
הרב אברהם דוד רוזנטל (ט' בטבת ה'תרס"ד, 28 בדצמבר 1903 – כ"א בתמוז ה'תשנ"ט, 5 ביולי 1999) היה פוסק, דיין וראש בית דין בבית דין צדק אשכנזים פרושים בירושלים ורב שכונת שערי חסד.
נולד בירושלים לרב חיים שלמה רוזנטל שהיה ספרא דדיינא בבית הדין שבבית כנסת "החורבה" בירושלים, ולדבורה בריינא.
בצעירותו למד בתלמוד תורה וישיבת עץ חיים בירושלים.
נישא לקילא יהודית בתו של הרב אלטר יוסף זונדל שו"ב.
לאחר נישואיו נכנס ללמוד ב"ישיבת מדרש בני ציון" שהוקמה על ידי אחיו הרב יצחק רוזנטל, בראשות בית המדרש עמד הרב צבי פסח פרנק והרב רוזנטל היה אחד מתלמידיו הקרובים.
חידושים תורניים בהלכות מצוות התלויות בארץ שחידש בתקופה זו יחד עם חברי בית המדרש יצאו בסדרת הקבצים התורניים "כרם ציון" שהוציאה הנהלת הישיבה.
בשנת ה'תש"ו מונה על ידי הרב צבי פסח פרנק לעמוד כנציג כולל הורודנא בהקדש הוועד הכללי כנסת ישראל, ומאז משך 53 שנה ניהל את כל ענייני ההקדש.
בשנת ה'תש"י מינה אותו הרב פרנק לדיין בבית דינו, בית דין צדק אשכנזים פרושים בירושלים, ובשנת ה'תשי"ט לאחר פטירת הרב אליהו ראם מונה הרב רוזנטל במקומו לראב"ד בית הדין.
כיהן כרב שכונת שערי חסד בירושלים עד לפטירתו.
נפטר בכ"א בתמוז ה'תשנ"ט ונקבר בהר הזיתים.
שמו הונצח ברחוב בשכונת הר נוף בירושלים.
הרב רוזנטל חיבר את סדרת הספרים באר המלך - פרשנות על הרמב"ם, הסדרה מכילה שבעה כרכים.
היה נשוי לקילא יהודית, מילדיהם:
הרב ישכר דב (1929–2025) - הרב של שכונות משכנות שאננים ונחלאות בירושלים.
הרב משה אהרון - ראש כולל הרמ"א בבני ברק, מחבר ספרי "מטה אהרון" וחתנו של הרב מתתיהו שציגל.
הרב יהושע מאיר - רב שכונת שערי חסד בירושלים.
בתו - אשת הרב שמואל מייבסקי.
בתו איטה-דינה - אשת הרב אברהם יצחק לנאל חבר בית הדין הרבני הגדול.
בתו - אשת הרב יצחק אייזיק פרג ראב"ד בד"ץ "אגודת ישראל"
אחיו הרב יצחק רוזנטל הוא ראש ישיבת מדרש בני ציון, ואביו של הרב משה אהרן רוזנטל רב שיכון הרבנים.
הרב אברהם דוד הורוביץ (כ"ב בחשוון ה'תרע"ב, 13 בנובמבר 1911 – ו' באלול ה'תשס"ד, 23 באוגוסט 2004), היה רבה של הקהילה החרדית בעיר שטרסבורג שבצרפת ודיין בבית הדין של העדה החרדית בירושלים.
נולד בעיירה בולכוב שבחבל גליציה לרב שלמה יהודה זלמן לייב פרידלנדר שהיה דיין בפשעווארסק ומאוחר יותר כיהן כאב בית דין בבולכוב.
סבו מצד אביו היה רבי אהרן מאיר פרידלנדר מחבר הספר 'אברך', תלמידו של רבי יצחק אייזיק אייכנשטיין מזידיטשוב.
אמו ראשא הייתה בתו של רבי פנחס הלוי הורוביץ, אב בית דין בקוסוב, מחבר ספר "פתחא זוטא" על הש"ס ומתלמידיו הבולטים של הדברי חיים מצאנז.
בגיל 3 התייתם מאמו ושנים מועטות לאחר מכן נפטר גם אביו.
ביחד עם סבו שגידל אותו עבר לגור בעיר גרוסוורדיין שם התקרב לרבי ישראל הגר (אהבת ישראל) האדמו"ר מוויז'ניץ והפך לתלמידו.
מאוחר יותר כיהן כראש ישיבת ויז'ניץ בגרוסוורדיין.
בשנת 1934 נישא לברכה, בתו של הרב אליעזר ליפא זילברמן האדמו"ר מראצפערט.
כשנה לאחר חתונתו הוא שב לגרוסוורדיין שם מונה לכהן כדיין בבית הדין של הרב פנחס סג"ל צימטבוים, רב העיר גרוסוורדיין.
כאשר פרצה מלחמת העולם השנייה הוא נלקח למחנות עבודה.
אשתו וחמשת ילדיו נרצחו על ידי הנאצים.
לאחר השואה כיהן כרבם של קהילות לנדסברג ואאוגסבורג שבגרמניה.
הוא נישא בשנית לנחמה (נפטרה ל' באב ה'תשע"ב), בתו של הרב יחזקאל וידמן מגדולי חסידי ויז'ניץ ורבה של קהילת סיטשל, וממנה נולדו לו שבעה ילדים.
בשנת 1947 עבר לשטרסבורג שבצרפת, שם מונה על ידי הרב אברהם דויטש לכהן כדיין וכרבה של הקהילה החרדית.
תפקיד בו שימש במשך למעלה מ-30 שנה.
כמו כן הקים וניהל את מערכת כשרות בעיר.
בשנת 1978 עלה לישראל והתיישב בשכונת הבוכרים בירושלים.
בשנת 1980 מונה לכהן כדיין וחבר בד"ץ העדה החרדית.
חיבר ספר שו"ת "קניין תורה בהלכה", וספר "קנין תורה בשמעתתא" על סדר פרשיות התורה.
נפטר בו' באלול ה'תשס"ד ונטמן בבית הקברות הר הזיתים.
בנו הרב יחזקאל מכהן כרב בית המדרש קניין תורה במונסי.
בתו אשת הרב יהושע העשיל אייכנשטיין האדמו"ר מזידיטשויב שיקגו.
בתו שרה, אלמנת הרב אהרן מאיר אייכנשטיין (נפטר ב-31 לאוקטובר 2015), האדמו"ר מזידיטשויב-קיוויאשד במונסי ואב"ד זיכרון אליעזר.
בתו רייזל, אשת הרב יוסף דוב באב"ד, רבה לשעבר של קהילת בעלזא בלונדון, ראש בית הוראה סנדרלנד בירושלים.
בתו פייגא, אשת הרב חיים שרגא פייבל שנייבאלג (בנו של הרב מנחם מנדל שנייבלג), רב קהל מחזיקי הדת במנצ'סטר
בתו מרים, אשת רבי מנחם מנדל הגר האדמו"ר ממרכז חסידי ויז'ניץ בבני ברק.
בתו לאה, אשת הרב אליעזר ארנסטר, רבה של קהילת מאור חיים ויזניץ בצפת ובנו של הרב משה ארנסטר.
אברהם דרוקמן (1 בנובמבר 1895 – 25 במרץ 1964) היה רנטגנולוג ישראלי ולפני כן ב.
פרופסור מן המניין לרדיולוגיה בבית הספר לרפואה של האוניברסיטה העברית בירושלים ומנהל מכון הרנטגן בבית החולים הדסה בירושלים.
דרוקמן נולד בפרומוסול שבאזור שרשרת הרי הקרפטים, באוסטרו-הונגריה, למשפחה אמידה בעלת מנסרת עצים אשר ייצאה ארגזי עץ לתפוזים של ארץ ישראל.
הוא סיים תיכון בעיירה רדאץ', שבו התבלט כספורטאי, ועם אחיו מקס היו ממקימי אגודת הספורט "הגברה".
במלחמת העולם הראשונה שירת כקצין בצבא האוסטרי.
במקביל עסק בסיף, והיה כדורגלן בקבוצת "הכוח וינה".
בסיום לימודיו עבד דרוקמן במספר מחלקות, בקליניקה של אוניברסיטת וינה.
קריאת "יהודים לפלסטינה" שהושמעה מהקהל באמצע משחק כדורגל, היוותה אות לבאות ודרוקמן החליט בו במקום כי עתידו בארץ ישראל.
בשנת 1925 עלה לארץ ישראל.
כעבור שנתיים הוא התחתן עם ליצ'י לאה (1909–1942), בתו של הבוטנאי ורנטגנולוג פרופסור יצחק רובינסון, מורו בעת לימודיו.
בעקבות נישואי בתם עם דרוקמן, עלו ארצה הזוג ג'וזפינה ויצחק רובינסון, וזה כיהן בשנת 1927 מספר חודשים כמנהל מכון הרנטגן בהדסה בטרם חזרו לווינה.
לאברהם ולאה נולדו 3 ילדים: שרה, אליעזר וראובן.
בשנת 1926, רכש אברהם דרוקמן אדמות בחוף מגדל והקים בה נחלה.
הוא בנה במו ידיו בית אבן ונטע גן בוטני שאחת מגולות הכותרת שבו הוא עץ פיקוס בנגלי שצמח להיות אחד מהגדולים בישראל.
הוא הביא שתילים מגני קיו באנגליה וביניהם עץ ציפור גן העדן, שתילים מקומיים, עצי אקליפטוס ושאר עצי נוי ופרי.
האתר מוכר כאתר לשימור ומאחר והוא משמש גם בית מגורים אין גישה מלאה לציבור.
בשנת 1933 התמנה למנהל מכון הרנטגן בהדסה.
ב-1938 היה מרצה לרדיולוגיה, בשנת 1949 קיבל מינוי של פרופסור חבר ובהמשך מינוי של פרופסור מן המניין בבית הספר לרפואה של האוניברסיטה העברית בירושלים.
בין חבריו היו דר' טיכו ורעייתו אנה טיכו הציירת.
שני הרופאים המומחים הושיטו עזרה לילדים ממגדל ולמבוגרים שנזקקו לטיפולים רפואיים.
אחד מתלמידיו היה פרופסור שמואל שור.
בשנת 1963 פרש לגמלאות, בעקבות תאונת דרכים שעבר.
הוא קבור בהר המנוחות בגבעת שאול, בשכנות למרטין בובר.
מגדולי חכמי העיר חאלב שבסוריה במאה ה-19.
נולד בחאלב, לרב ישעיה דיין שהיה מגדולי רבני ארם צובא ושימש שנים רבות כדיין, סופר, ומוהל.
משפחתו הייתה משפחה חשובה והיו בה רבנים נוספים.
הוא דור 84 לדוד המלך.
שימש כראש קהל המוסתערבים וכדיין בעיר, וחכמי דורו כתבו עליו "דיינא הוא ונחית לעומקא דדינא".
נפטר בי"ז מרחשוון ה'תרל"ז (1876), ונטמן בעיר חאלב.
לרב אברהם היו שני בנים שהיו רבנים, הרב שאול והרב משה, הוא ראה בבניו את ממשיכי דרכו, והביא מתשובותיהם בהלכה בספרי השו"ת שלו.
בנו הרב משה דיין כתב הקדמה לספר אביו "ויוסף אברהם", וכן חיבר את הספר "ישיר משה" (ירושלים ה'תשס"ד.
מהדורא ראשונה בליבורנו ה'תרל"ט), ובו הוא מביא את סדר הייחוס של משפחתו עד לדוד המלך.
הרב משה נפטר בב' ניסן ה'תרס"א, ועל מצבתו נכתב: "מצבת הרב החסיד המדוכא ביסורין, הרב הכולל, כמה"ר משה דיין תנצב"ה.
נלב"ע ב' ניסן התרס"א לב"ע".
הרב דיין חי בעוני גדול, וחסך כדי להוציא לאור את ספריו.
בהקדמתו לספרו "שיר חדש" הוא מספר על מסעו לעיר צפת כדי למצוא בית דפוס זול יותר מבתי הדפוס של עירו, ללא הצלחה:
לבסוף הדפיס חלק מעשרת הספרים שחיבר בעיר ליבורנו שבאיטליה, בין היתר בבית הדפוס של הרב אליהו בן-אמוזג.
חלק מספריו עדיין בכתבי יד.
שיר חדש - פירושים ורמזים על תהילים.
זיכרון לנפש - תוכחות מוסר, מעשיות ודרושים.
ובירושלים על ידי הרב עזרא בצרי, מהדורא ראשונה בשנת ה'תשמ"ה, ושנייה בה'תשנ"ב.
הולך תמים ופועל צדק - כולל שני חיבורים, הולך תמים - תוכחות מוסר, ופועל צדק - שאלות ותשובות.
טוב טעם - דרשות, טעמי תורה, מוסר ומעשיות, פירושים וחידושים.
מהדורא חדשה נדפסה בירושלים על ידי הרב עזרא בצרי ה'תשמ"ד.
עוד ספרים שלו בכתב יד הם - בית הזוהר - פירוש לספר הזוהר, ויגש אברהם - שו"ת ודרושים, וישא אברהם - שו"ת, בית יעקב - על עין יעקב.
אברהם דויטש היה רב צרפתי, העורך הראשי של "עלון הקהילות שלנו", פרופסור בבית lycée Fustel-דה-Coulanges בית ספר תיכון לבנות, ב-Lycée des Pontoniers דה שטרסבורג והרב הראשי של שטרסבורג והקונסיסטוריה של הריין התחתון.
דויטש נולד במילוז לר' שמעון, שהיה שוחט (נולד ב-Geregezän ב-14 במאי 1863 ונפטר ב-1933), ולאלין (Aline) לבית לוי (נולדה במילוז ב-9 בנובמבר 1869).
סבו מצד אביו, ישעיה, היה יהודי מכפר קטן באלזס שלא רכש השכלה, ואף לא ידע קרוא וכתוב.
בביתו דברו צרפתית (אך ידע גרמנית, ולימים אף דרש בגרמנית).
כילד צעיר (9–11), למד דויטש שנה אחת בבית ספר נוצרי במילוז בתקופת השלטון הגרמני באלזס-לורן.
מאחר שסבל מאנטישמיות בבית הספר, גם מצד המורים, ביקש מאביו לעזוב את בית הספר.
הוא עבר לבית ספר יסודי יהודי בגרמניה, בכפר קטן בתוך בוואריה, כ-300 ק"מ מזרחית למילוז.
גם המשפחה סבלה מאנטישמיות, ואביו, שהיה חבוש כיפה, הותקף בראשו בסמוך לביתו (בשנת 1910, 1911).
אחיו, נפתלי, נהרג, בזמן שהיה חייל במרוקו, משריפה של מכל דלק שהחזיק ברכב.
במהלך מלחמת העולם הראשונה המשפחה שהתה כשנתיים בגרמניה, והוא למד בבית ספר היהודי של הרב עמנואל קרליבך ליד קלן, לאחר מכן למד גם בסמינר הרבני של צרפת.
הוא מונה לרב של סאר-יוניון בשנת 1924, בגיל 22. מ־1926 היה רב של בישהיים (שם גם נולדו שני ילדיו) והיה אחראי על החינוך הדתי בשטרסבורג במשך חמש עשרה שנה.
לאחר מלחמת העולם הראשונה, עם הקמת השלטון הצרפתי באלזס, אנשי הקהילה היהודית שם נדרשו לשקם את בתיהם שנהרסו המלחמה, אך כסף לייסד בתי ספר יהודיים לא היה להם.
לכן הם נאלצו ללמוד בבתי ספר גויים וסבלו מתקריות אנטישמיות בבתי הספר התיכוניים ובאוניברסיטה.
הרב דויטש, כרב הקהילה, נאלץ לפעול מול השלטונות על מנת למגר תופעות אלו.
במקביל הקהילה גם סבלה מניתוץ מצבות וחילול בתי קברות, מבלי שהשלטונות שמו את ידם על המבצעים, וטענו כי מדובר במעשים של ילדים קטנים, אף שהדבר לא היה נכון בעליל.
בין היתר, הפעיל הרב מחנה קיץ עבור נוער ב-St-Gervais.
בסביבות שנת 1932 העביר הרב דויטש שיעורי עברית בשטרסבורג במסגרת שנקראה "פינת עברית".
הלימודים נערכו לחלופין בבתים של משתתפים שונים, וגם בביתו של הרב.
רוב הלומדים היו גברים אך מעדויות של משתתפים עולה כי הייתה גם אשה שהשתתפה בשיעורים.
אריה יהודה דרייפוס, שלמד במסגרת זו, העיד שרכש שם עברית מליצית, מודרנית, בהגייה ספרדית.
עם פרוץ מלחמת העולם השנייה, האוכלוסייה הצרפתית של אלזס (יהודים ונוצרים כאחד) נאלצה לפנות את אלזס ולהגר למערב צרפת, והרב דויטש החליט לעבור ללימוז' והגיע לשם בנובמבר 1939. בעיר זו הסתתרו מאות משפחות יהודיות מאלזס וממקומות אחרים והרב דויטש היה ראש הקהילה שם במשך 5 שנים.
בביתו התקיים באופן קבוע שיעור גמרא שהמשיך כמעט ברציפות עד ליוני 1944. הוא נתפס במהלך מלחמת העולם השנייה 3 פעמים.
כאשר נלכד על ידי הגרמנים (9 בנובמבר 1943), הללו גילחו את זקנו, והוא עבר חקירה בנוגע להיכרותו את דה-גול ואת המחתרות.
על פי עדותו, הוא זכה מהגרמנים ליחס אנושי ושוחרר לאחר החקירה.
להערכתו הוא שוחרר מפני שהיה רב קהילה, והגרמנים לא רצו לזרוע פחד בקרב היהודים ובכך גם למנוע בריחה שלהם.
בתוך כך הוא עודד את היהודים להתחבא מפני הגרמנים.
באחת הפעמים בהם נלכד על ידי הגרמנים, הוא נכלא בבית סוהר, שם היה היהודי היחיד, והופלה לרעה ביחס לאסירים האחרים.
האסירים בכלא נהנו פעמיים ביום מטיול בחצר, אולם הוא לא הורשה לעזוב את תאו.
בזכות העובדה שדיבר גרמנית רהוטה, קיבל יחס מיוחד מחייל גרמני אחד.
כשהאחרון ראה כי הוא לא אוכל טריפות, הביא לו לתא סכין ולחם, ואף הוציא אותו מתאו וניהל עימו שיחות ארוכות.
על בסיס עדותו, היה גם במחנה ריכוז ליד לימוז'.
באביב 1944 נתפס על ידי המליציה הצרפתית (Darnandschen Miliz) ששיתפה פעולה עם הגרמנים.
הוא הוכה, הושפל וכונה בגנאי "יהודי מסריח".
הרב, דויטש קיים קשרים עם המחתרת, ואף היה בקשר עם הכומר של לימוז' שהיה במחתרת, ואחרון הציל אותו באחת הפעמים שנתפס.
הוא הגיע לכפר קטן בשם Dinard ושהה שם מספר ימים אצל איכר צרפתי.
לקראת 27 באוגוסט 1942, קיבל הרב דויטש ידיעה מנשיא הצלב האדום על 800 יהודים שעומדים להיעצר.
הרב שלח הודעות למשפחות על מנת שהללו יברחו מבעוד מועד.
בתאריך זה, ב-4 לפנות בוקר, הגיעו שוטרים גם לביתו של הרב, אך האחרון סירב לתת להם להיכנס בטענה שאין להם צו מתאים.
הקשרים של שלו עם הכומר של לימוז' הביאו את האחרון להזהיר אותו מפני כוונת הגרמנים לאסוף יהודים.
הרב פיזר בתוך לילה את כל הילדים היהודים בכפר סמוך (ברו-ורנה), והחזיר אותם לבתיהם עם שוך הסכנה.
בתקופה שבה שהה הרב דויטש בלימוז, הוא היה בקשר קרוב עם מושל המחוז ופעל לטובת האוכלוסייה היהודית (לדוגמה, פעל לאיתור פתרונות דיור ליהודים באזור).
היה נשוי למרגריט (גילא) מקולמר (נולדה כ"ה שבט תרס"ב נפטרה י"א תשרי תשס"א) בת ברוך לוי (נולד 26 באפריל 1868 נפטר ו' כסלו 1962) בן משה, ובת ביילה וויל (נולדה ב-25/4/1879).
היו לו 2 בנים, מישל, משה נפתלי גאי (ככל הנראה, היה לו בן נוסף שנפטר סמוך ללידתו).
קיבל את העיטור הגבוהה ביותר בצרפת: אות לגיון הכבוד (בדרגת קצין), וכן אות אביר מסדר הדקלים האקדמאי (Ordre des Palmes académiques).
לאחר המלחמה עבר הרב דויטש לשטרסבורג ושם שימש כרב ראשי ושיקם את הקהילה היהודית במקום.
הוא הקים מוסדות ומפעלי חסד רבים, ועסק בענייני הציבור.
בשנת ה-20 לשחרור בירת אלזס (7/1964) אירח הרב דויטש של דה-גול בבית הכנסת הגדול של שטרסבורג, ובירך אותו.
נפטר ב-25 ביולי 1992 בירושלים ונטמן בהר הזיתים.
לימים, גם אשתו נקברה שם לצידו.
ב-11/1999 נחנך על שמו גשר בשטרסבורג, בין רחוב טורן לקוואי זורן (rue Turenne et le quai Zorn).
2) בית מושב לזקנים על ידי לימוז - 1941
- Petit Séminaire Israélite de Limoges) - סמינר לרבנים שש שנתי, 4 שנות תיכון ושנתיים נוספות.
5) איחוד קהילות שטרסבורג - 1945
9) בית ספר לחתנים שטרסבורג - 1947
– כ"ב בכסלו ה'כ"ה, דצמבר 1264) היה גר צדק מבוואריה שערך ויכוחים דתיים עם נוצרים ולבסוף נהרג על קידוש השם.
חידוש מדבריו מובא בפירוש התוספות לתלמוד הבבלי.
אברהם הגר נהג לנדוד ממקום למקום כדי להתווכח עם נוצרים, וכדי לשכנע נוצרים נוספים להתגייר.
באחד הוויכוחים, שהתקיים בזינציג , קם אברהם ושבר פסלי קדושים נוצריים ששימשו לתפישתו לעבודה זרה (בדומה לסיפור אברהם והצלמים).
בתגובה, ההמון הנוצרי התנפל על היהודים במקום והרג בהם, וכלא את אברהם.
אברהם נשלח לכלא באאוגסבורג, ולאחר שסירב לשוב לנצרות, נגזר עליו מוות בשרפה.
בכ"ב בכסלו ה'כ"ה הועלה אברהם על המוקד באאוגסבורג.
יהודי גרמניה בימי הביניים נהגו ביום זה כתענית ציבור ואמרו בו סליחות.
חוברו סליחות מיוחדות על המאורע, ביניהן אחת שחיבר הרב מרדכי בן הלל ('המרדכי') אשר גם הוא נהרג על קידוש השם ב-1298 במהלך פרעות רינדפלייש.
חידוש אחד של רבי אברהם הגר מוזכר בפירושי התוספות לתלמוד.
תוספות שואלים מדוע הגרים קשים, ובאחד מהסבריהם מביאים את דבריו של רבי אברהם (שהיה גר בעצמו):
כלומר, הגרים מלמדים חובה על עם ישראל בכך שהם צדיקים יותר מאלה שנולדו יהודים.
אברהם דוד סופר הוא משפטן יהודי-אמריקאי, שכיהן כיועץ המשפטי של מחלקת המדינה של ארצות הברית בתקופת ממשל הנשיאים רונלד רייגן וג'ורג' בוש (האב) (תחת שרי החוץ ג'ורג' שולץ וג'יימס בייקר).
לפני כן היה שופט מחוזי פדרלי, במדינת ניו יורק ופרופסור למשפטים באוניברסיטת קולומביה.
חוקר בכיר (אמריטוס) במכון הובר של אוניברסיטת סטנפורד.
נולד ב-1938 במומבאי, הודו, למאיר סופר.
הוריו ילידי בורמה, יוצאי יהדות עיראק ומצרים.
בהיותו בן 14 היגרה המשפחה לארצות הברית.
שירת במשך שלוש שנים (1956–1959) במסגרת חיל האוויר של ארצות הברית, בלוב.
ב-1962 סיים בהצטיינות תואר ראשון בהיסטוריה אמריקאית בישיבה יוניברסיטי וכעבור שלוש שנים סיים לימודי משפטים (LLb) באוניברסיטת ניו יורק.
בתקופת לימודיו בבית הספר למשפטים של אוניברסיטת ניו יורק כיהן כעורך הראשי של כתב העת המשפטי של האוניברסיטה.
עבד כמזכיר המשפטי של שופט בית המשפט העליון של ארצות הברית ויליאם ברנן (1966–1967) ולאחר מכן (1967 - 1969) כעוזר לתובע הפדרלי המחוזי במחוז הדרומי של ניו יורק רוברט מורגנטאו.
במשך עשר שנים (1969 - 1979) כיהן כפרופסור למשפטים באוניברסיטת קולומביה ובתקופה זו כתב (יחד עם הנרי ברתולומיו קוק) ספר, הנחשב אוטוריטטיבי בתחום הסמכויות החוקתיות של הקונגרס והנשיא בנוגע לשימוש בכוח בזירה הבינלאומית - War, Foreign Affairs, and Constitutional Power (1976).
בתקופה זו כיהן גם כשופט מדינתי מנהלי (New York state administrative judge), במשך כשנה (1975 - 1976) ובתפקידו זה נתן את אחד מפסקי הדין הסביבתיים הראשונים כנגד ג'נרל אלקטריק, בגין זיהום נהר הדסון.
ב-19 בינואר 1979 מונה על ידי הנשיא ג'ימי קרטר, בהמלצתו של הסנאטור דניאל פטריק מויניהאן, לשופט פדרלי במחוז הדרומי של ניו יורק.
הוא החל לכהן בתפקיד זה כעבור כחודשיים, משאושר מינויו בסנאט וכיהן כשופט פדרלי במשך כשש שנים, עד התפטרותו ב-1985, לקראת מינויו ליועץ המשפטי של משרד החוץ האמריקאי.
בתקופה זו התפרסם גם בציבור הרחב ואף בישראל, עת שימש כשופט בתביעת הדיבה שהגיש אריאל שרון כנגד מגזין טיים ב-1984, בנוגע לאחריותו כביכול של שרון, לטבח סברה ושתילה.
הוא שכנע את ממשלת ישראל להציג את המסמכים שהוכיחו שהמגזין טעה בדיווחיו בעניין ואף ניהל חקירה נגדית משלו לכתב המגזין דייוויד הלוי, בה הודה האחרון שלא היה לו מקור כלשהו לדיווחיו בנושא.
בשנים 1985 - 1990 כיהן כיועץ המשפטי של מחלקת המדינה.
בתפקידו זה היווה גורם משמעותי בפתרון כמה מחלוקות בינלאומיות ידועות, לרבות המחלוקת בין ישראל למצרים בנוגע לטאבה, תביעה כנגד עיראק בגין ההתקפה על ספינת הצי האמריקאי "סטארק", הידועה כתקרית סטארק ותביעות כנגד ממשלת צ'ילה של אוגוסטו פינושה, בגין הרצח הפוליטי של אורלנדו לטלייה (Orlando Letelier).
פרשנותו המשפטית להסכם עם ברית המועצות, מ-1972, לאיסור פיתוח מערכות נגד טילים (ABM) אפשרה לממשל רייגן להתחיל ביוזמת ההגנה האסטרטגית, המכונה גם "מלחמת הכוכבים" ויצרה פולמוס סוער בסנאט.
כך גם אירע עם ההצדקה המשפטית שנתן להפצצה האמריקאית בלוב ב-1986 ומצד שני עם התנגדותו העקשנית, בשליחות הממשל כנגד הקונגרס, לסגירת משרדי אש"ף בוושינגטון.
ב-1988 קיבל את אות השרות המצוין, התואר הגבוה ביותר הניתן על ידי משרד החוץ האמריקאי למי שאינו עובד ציבור.
לאחר פרישתו ממחלקת המדינה עבד בשנים 1990–1994 כעורך דין פרטי ומאז 1994 כיהן כחוקר בכיר במכון הובר השייך לאוניברסיטת סטנפורד ולימד בה במקביל משפט בינלאומי ודיני בוררות.
בשנת 2010 ייצג את נובל אנרג'י במהלך הדיונים על העלאת התמלוגים שזו תשלם למדינת ישראל על הפקות הגז, ובהופעה בכנסת אף איים במרומז כי אם ישראל תעלה את התמלוגים רטרואקטיבית, הממשל בארצות הברית עלול לתבוע את ישראל בבית הדין הבינלאומי באירופה.
סופר הוא נאמן מייסד של מוזיאון הג'אז הלאומי בהארלם, כיום סגן יושב הראש ובעבר כיהן כיו"ר, עמית במוזיאון ישראל, חבר המועצה הבינלאומית המייעצת של המכון הישראלי לדמוקרטיה ושל המכון לחקר ארגונים לא-ממשלתיים וחבר מועצת המנהלים של קרן קורת .
נשוי למריאן (לבית שואר - Scheuer).
The War Powers Resolution (הוצאת מחלקת המדינה האמריקאית, 1988)
The ABM treaty and the SDI program (נכתב יחד עם פול ניטשה)(הוצאת מחלקת המדינה, 1985)
אברהם דוויין הוא שחיין אמריקאי, סגן אלוף ארצות הברית (2017 ו-2018) במשחה ל-200 מטר מעורב אישי ואלוף המכללות (2018 ו-2019) במשחה ל-400 מטר מעורב אישי.
באליפות ארצות הברית שנערכה באינדיאנפוליס, אינדיאנה יוני 2017 ושמשה את המבחנים האמריקאים לאליפות העולם זכה דוויין במדליית כסף במשחה ל-200 מטר מעורב אישי בשיא אישי חדש של 1:56.79 דקות, אחרי צ'ייס קייליש (1:56.51 דקות) ולפני ג'וש פרנו (1:57.14 דקות).
נוסף לכך, הוא סיים במקום שישי במשחה ל-200 מטר גב בתוצאה של 1:58.65 דקות.
חודש לאחר מכן, באליפות העולם עצמה שנערכה בבודפשט, הונגריה ביולי הוא סיים במקום עשירי בתוצאה של 1:58.01 דקות.
באליפות המכללות שנערכה במיניאפוליס, מינסוטה במרץ 2018 זכה דוויין במדליית זהב במשחה ל-400 יארד מעורב אישי בשיא איש חדש של 3:35.29 דקות, לפני ניק ת'ורן ואנדרו סליסקר.
נוסף לכך, הוא סיים במקום רביעי במשחה ל-200 יארד מעורב אישי בשיא אישי חדש של 1:40.35 דקות.
באליפות ארצות הברית שנערכה באירוויין, קליפורניה באותה שנה הוא זכה במדליית כסף במשחה ל-200 מטר מעורב אישי בתוצאה של 1.57.41 דקות.
נוסף לכך, הוא סיים במקום חמישי במשחה ל-400 מטר מעורב אישי בשיא אישי חדש של 4.13.77 דקות.
באליפות המכללות שנערכה במרץ 2019 הגן דוויין על תוארו במשחה ל-400 יארד מעורב אישי בתוצאה של 3:36.41 דקות וסיים במקום חמישי במשחה ל-200 יארד מעורב אישי בתוצאה של 1:40.77 דקות.
באליפות העולם שנערכה בקוואנגג'ו, דרום קוריאה ביולי 2019 סיים דוויין במקום שמיני במשחה ל-200 מטר מעורב אישי בתוצאה של 1:57.66 דקות.
בספטמבר 2018 דוויין יצא מהארון כהומו בכתבה במגזין סווימינג וורלד.
הרב אברהם דרושקויץ (גם דרושקאוויץ, ?
- אב תש"א, אוגוסט 1941), מחניכי תנועת המוסר ותלמיד רבי שמחה זיסל, "הסבא מקלם".
היה רב העיר שאט (Šėta) בליטא והמשגיח האחרון בישיבת וולוז'ין.
שימש גם כמשגיח בישיבת נובהרדוק בהומל.
מחבר הספר "שערי הוראה" ועורך "חידושי וביאורי רבינו הגר"א על הש"ס".
אברהם נולד לר' שרגא פייבל מרגלית גורדון שכיהן כרב בקהילת סלובודקה.
על מנת להתחמק מגיוס לצבא שינה אברהם את שם משפחתו לדרושקוביץ.
אברהם למד בישיבת סלובודקה, שבה התקרב לדמותו של ה"סבא מקלם".
אחר כך עבר לישיבת וולוז'ין, והיה תלמידו של הרב רפאל שפירא.
למד גם בכולל קובנה המפורסם, שהצטיין ברמתו הלימודית הגבוהה ובהנהגותיו המיוחדות על פי תנועת המוסר, ונסמך לרבנות על ידי רבי יצחק אלחנן ספקטור.
לאחר נישואיו עם הניה לאה, בתו של אחד מחשובי העיר שאט בליטא, התקבל כרב המקום.
הוא יסד בשאט ישיבה שהתקיימה עד תום כהונתו כרב העיר.
בה'תרס"ד הוזמן על ידי הרב רפאל שפירא לכהן כמשגיח בישיבת וולוז'ין, תפקיד שמילא עד שנת תרע"ד.
עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה, כשהחזית התקרבה לוולוז'ין, סייע לתלמידיו להימלט בדרכים שונות ולאחר מכן נמלט עם משפחתו להומל.
באותה עת שהתה במקום ישיבת נובהרדוק והוא התמנה למשגיח בה.
בשנת ה'תרע"ח הצליח להימלט לליטא, שם דחה הצעות למשרות שונות והעדיף ללמוד תורה באופן אישי ולהתפרנס ממסחר.
חודשים ספורים לפני פרוץ מלחמת העולם השנייה ביקר בגייטסהד שבאנגליה אצל בתו וחתנו, והוסדרו להם אשרות כניסה לארץ ישראל.
הם חזרו לליטא, ועקב המלחמה לא יכלו לצאת.
הרב דרושקוביץ מונה כמשגיח בוולוז'ין בשנים תרס"ד-תרע"ד, בתקופת כהונתו של הרב רפאל שפירא כראש הישיבה.
מינויו נחשב כצעד נועז שנועד לשנות את אופי הישיבה.
הרב דרושקוביץ, חניך ישיבות המוסר, ניסה להנהיג בישיבה סדרים חדשים ועמידה בזמנים, בניגוד לחופש היחסי שנהג בישיבה בטרם הגעתו.
כמו כן קבע פרק זמן בכל יום ללימוד ספרי מוסר, כמקובל בישיבות המוסר, דבר שלא היה מעולם בישיבת וולוז'ין.
בקרב התלמידים הייתה התנגדות עזה לחידושים אלה, עד כדי שביתה בת שלושה חודשים, ובסופו של דבר ניסיונותיו של הרב דרושקוביץ להנחיל את דפוסי ישיבות המוסר נכשלו
זהו מפתח לענייני יורה דעה על השולחן ערוך ונושאי כליו: ט"ז, ש"ך, פמ"ג, באר היטב ופתחי תשובה, וכן על החכמת אדם.
המפתח מסודר לפי סדר הא-ב, וכל ערך כולל שורה או שתיים ובהן ניסוח תמציתי של השאלה הנדונה והפניה למקור המדויק.
המחבר מציין בהקדמתו שכתב את ספרו כשלושים שנה לפני כן, בעת שכיהן ברבנות שאט.
בסוף הספר נוספו מאה שאלות מחודדות על היתכנות מצבים הלכתיים מוזרים ותשובתן בצדן, כגון: כיצד ייתכן ששני תינוקות בריאים נולדו בזה אחר זה והשני ימול לפני הראשון?
התשובה: כשהראשון נולד בכניסת שבת בין השמשות והשני בעיצומו של יום השבת.
במדור נוסף נכללו כמה חידושים של המחבר וכן התכתבות מסועפת עם הרב חיים ברלין בהלכות מקוואות.
חידושי וביאורי רבינו הגר"א על מסכת ברכות ומסכת שבת, קיידאן ת"ש.
זהו ליקוט של חידושי הגר"א על סדר הש"ס, בצירוף עריכה קלה להבהרת הקשר הדברים.
הליקוט מתבסס על ביאור הגר"א לשולחן ערוך, 'שנות אליהו' על המשנה, אליהו רבה, אמרי נועם, ועוד.
המחבר מציין בהקדמתו שזוהי עבודה חלוצית, "לרוות צמאונם של הלומדים אשר עברו זה כמאה שנה שיצאו לאור ספריו הקדושים [של הגר"א] ולא נתעורר גם מהגדולים על זה להעתיק חידושיו וביאוריו על כל מסכת ומסכת מהש"ס".
דברי הערכה על עריכתו של המחבר כתב הרב שלמה יוסף זוין ב"סופרים וספרים" ח"ב עמ' 93 - 99.
המחבר ערך גם את חידושי הגר"א על מסכתות נוספות ולא הספיק להדפיסן.
כתביו נחשבו כאבודים אולם הגיעו לספריה הלאומית בירושלים, ומהם ערך חתנו, הרב אברהם זלצר, כרכים נוספים על סדר מועד (תשל"א) וסדר נזיקין (תשל"ד).
בהקדמת חתנו מצוין שמתוכננת הדפסה גם על שאר חלקי הש"ס.
במהדורה זו הוסיף חתנו קטעים מספרים נוספים של הגר"א שלא היו לעיני הרב דרושקוביץ.
התכתב עם חכמי דורו, רבי חיים ברלין (ראה לעיל), רבי חיים חזקיהו מדיני בעל "שדי חמד", והרב יששכר שלמה טייכטל, בעל שו"ת משנה שכיר.
נישא להניה לאה, נולדו לו כמה ילדים:
בנו, ר' יחיאל, נספה בשאה בגטו סלובודקה עם משפחתו.
בנו, ר' חיים שרגא נספה בשואה בגיל 31 עם בני משפחתו.
בתו יוכבד אף היא נספתה עם בני משפחתה בגטו סלובודקה.
חיה רחל, נישאה לרב נפתלי הכהן שקוביצקי, רבה של גייטסהד.
שרה שבע, נישאה בארצות הברית לבוגר ישיבת מיר מגולי שאנגחאי, הרב אברהם אבא זלצר, רב בפטרסון ובירושלים, שכאמור הוציא לאור את כתבי חותנו.
הרב אברהם דוד ריווח (ה'תרמ"ג, 1883 - כ"א בניסן ה'תרצ"ח, 1938) היה ראש ישיבה בסאלי, ורבה של סטאט שבמרוקו בראשית המאה העשרים.
בנערותו למד אצל הרב אפרים פרץ, ולאחר מכן למד ושימש את הרב רפאל אנקווה.
סביב שנת ה'תרס"ה, נסמך להיות שוחט ובודק על ידי הרב שלמה בירדוגו.
ושימש בתפקיד זה בין השנים ה'תרע"א - ה'תרע"ד יחד עם רבי יצחק אנקאווא.
בשנת ה'תרפ"ד כיהן כראש ישיבה בעירו סאלי.
במקביל, שימש כסופר בית הדין וכשליח ציבור באחד מבתי הכנסיות של העיר.
לא יאוחר משנת ה'תרפ"ט, כיהן ברבנות העיר סטאט שבמרוקו, עד לפטירתו.
בשבתו ברבנות, נשא ונתן עם חכמי מרוקו כדוגמת המשמ"ח אליקים.
ובעיקר עם חכמי רבאט וסאלי כדוגמת רבי חיים רפאל עטייא, רבי דוד צבאח, רבי חיים יקותיאל בירדוגו, הרב אפרים חסאן.
בעקבות תופעת החילון שהחלה בזמנו, התמודד עם שאלות אקטואליות.
בין השאר פסק, שילד בכור שאביו הוא גוי ואמו יהודיה, ראוי לבית הדין לפדות את הילד, על אף שבית הדין לא מחויב לכך מצד ההלכה.
במקרה הפוך, שהאב יהודי והאם גויה, וההורים רוצים למול את בנם, הסתייג, משום שחשש שבמקומות שלא רושמים את הילדים הנולדים בצורה מסודרת, ישכחו שהילד גוי.
בתו קלארה נישאה להרב שמעון כהן, מדייני מרוקו.
בתו זהרא נישאה לרב יחייה בן הראש, רבה של פור-ליוטי.
רבי אברהם נהג לבקר יהודים שנעצרו ונכלאו בבית כלא על ידי השלטונות הצרפתים בעוון חתירה נגד השלטון.
בביקורו היה מספק להם די מחסורם, ואף העביר להם שיעור בפרשת השבוע.
בביקורו האחרון, נדבק בבית הכלא במחלת הטיפוס, ולאחר זמן קצר נפטר ממנה, בליל שביעי של פסח בשנת ה'תרצ"ח בסטאט.
עם פטירתו פרץ ויכוח היכן יקבר רבי אברהם, אם בעיר סטאט או בעיר הולדתו סאלי.
לאחר מאמצים רבים מצד אנשי סאלי, רבי אברהם נקבר בעירם.
ויען אברהם - שו"ת על ארבעת חלקי השולחן ערוך.
בתוכו: קונטרס לאברהם למקנה - קונטרס על דיני שחיטה וטריפות, ג'רבא תש"י.
הרב אברהם דרעי (נולד ב-15 בספטמבר 1980) הוא רב ישראלי המשמש בתפקיד רבה של העיר באר שבע ומתוקף כך גם כחבר מועצת הרבנות הראשית לישראל.
דרעי הוא בנו של רב העיר הקודם הרב יהודה דרעי ואחיינו של אריה דרעי, יו"ר ש"ס.
נולד לרב יהודה ואסתר דרעי וגדל בירושלים בשכונת רמות עד גיל 17 כאשר אביו מונה לרב העיר באר שבע.
בוגר ישיבת עטרת ישראל, וישיבת הנגב בנתיבות.
לאחר נישואיו גר ברובע ט' באשדוד ושימש דיין וראש כולל בבית הדין "עטרת אליהו ומרדכי", ועמד בראש מכון "חקר המשפט".
מיד לאחר פטירת אביו בג' בתמוז ה'תשפ"ד (9 ביולי 2024), הוכרז בלוויה על ידי הרב הראשי לישראל לשעבר, הראשון לציון הרב יצחק יוסף כי בנו הרב אברהם, ימלא את מקומו כרב העיר באר שבע.
גם הראשון לציון הרב שלמה משה עמאר בביקורו בישיבת אוהל בנימין בעיר באר שבע אמר שהוא ימונה כממשיך דרכו.
אך באופן זמני, עד לבחירות רשמיות, מונה רב העיר אופקים הרב עמרם אוחיון, לממלא מקום רב העיר באר שבע.
בתקופה זו עבר לגור בבאר שבע, והמשיך את שיעור דף היומי הקבוע שהיה מוסר אביו באתר בחדרי חרדים.
לאחר הליך ארוך, נערכו הבחירות לרבנות העיר בכ"א בשבט ה'תשפ"ו (8 בפברואר 2026) הרב אברהם זכה ב-26 קולות מחברי גוף הבוחר, ונבחר לשמש כרב העיר וראש אבות בתי הדין בעיר.
אברהם (אדולף) הלוי פרנקל היה מתמטיקאי גרמני-ישראלי נודע, ממניחי היסודות לתורת הקבוצות האקסיומטית.
הדיקן הראשון של הפקולטה למתמטיקה ומדעי הטבע באוניברסיטה העברית בירושלים ורקטור האוניברסיטה; חתן פרס ישראל בתחום המדעים המדויקים (1956) וחבר האקדמיה הלאומית הישראלית למדעים; ציוני, פעיל בתנועת "המזרחי", חבר הוועד הלאומי ואספת הנבחרים.
פרנקל נולד ב־17 בפברואר 1891 במינכן שבגרמניה במשפחה נאו-אורתודוקסית לאביעזרי פרנקל, יועץ מסחר ולימים ממייסדי אגודת ישראל.
למד באוניברסיטאות של מינכן, מרבורג, ברלין וברסלאו (החלפת אוניברסיטאות הייתה מקובלת בקרב הסטודנטים בגרמניה באותה עת).
בשנת 1914 קיבל תואר דוקטור למתמטיקה מאוניברסיטת מרבורג, על עבודה בהנחייתו של קורט הנזל.
במהלך כל מלחמת העולם הראשונה לחם פרנקל בשורות הצבא הגרמני.
בשנת 1919 החל ללמד באוניברסיטת מרבורג, ובשנת 1922 נתמנה לפרופסור שם.
בשנת 1920 נשא לאישה את מלכה וילהלמינה בת משה מאיר מאוריס פרינס.
משנת 1920 ואילך היה חבר בחבר הנאמנים של בית המדרש לרבנים בברלין.
בשנת 1926 ביקר בארץ ישראל.
בשנת 1928 עבר לאוניברסיטת קיל והתמנה בה לפרופסור.
באותה שנה התמנה, לאחר התייעצות בכתב עם הרב קוק, גם לפרופסור באוניברסיטה העברית בירושלים.
ב-1929 עלה פרנקל ארצה לאחר שזכה לחופשה בת שנתיים מאוניברסיטת קיל.
בין השנים 1932–1933 קבל חופשה מהאוניברסיטה העברית ושב לקיל.
בשנת 1933, עם עליית היטלר לשלטון ופיטורי מרצים יהודיים שב ארצה והשתקע בה באופן קבוע.
היה הדיקן הראשון של הפקולטה למתמטיקה ומדעי הטבע, ורקטור האוניברסיטה בשנים 1938–1940. הוא המשיך ללמד באוניברסיטה העברית עד לפרישתו לגמלאות ב־1959. לאחר מכן המשיך ללמד באוניברסיטת בר-אילן.
בתחילת דרכו עסק באלגברה וחקר את תורת החוגים.
תרומתו העיקרית היא ליסודות תורת הקבוצות, ובשנת 1919 פרסם את ספרו הראשון בתחום זה, Einleitung in die Mengenlehre (מבוא לתורת הקבוצות).
בשנים 1922–1925 הצטרף למאמץ להעניק ביסוס אקסיומטי לתורת הקבוצות, כדי למנוע את הפרדוקסים שפגעו בה.
במסגרת פעילותו זו, חידד את מערכת האקסיומות של צרמלו והוסיף לה את אקסיומת ההחלפה.
מערכת אקסיומות זו ידועה בשם "אקסיומות צרמלו-פרנקל" או בקיצור ZF, והיא הבסיס לתורת הקבוצות האקסיומטית.
פרנקל פרסם ספרים אחדים בתורת הקבוצות, ובהם Abstract Set Theory (1953) ו-Foundations of Set Theory (1958, יחד עם יהושע בר-הלל ועזריאל לוי).
פרסם גם מאמרים העוסקים בהיסטוריה של המתמטיקה, ובהם ביוגרפיה של גאורג קנטור.
פרנקל פעל להנחלת הידע המתמטי לציבור הרחב.
הוא היה מיוזמי "המרכז להשכלת העם", היה עורך מדור המתמטיקה באנציקלופדיה העברית וכתב ערכים רבים בתחום זה (למשל, הערכים "גאומטריה" ו"לוח").
כתב גם את הערך "תורת הקבוצות" באנציקלופדיה בריטניקה.
בשנות החמישים יצא לאור ספרו "מבוא למתמטיקה" (בחמישה כרכים), שהוא סקירה עבור הקורא הכללי על יסודותיה והתפתחותה של המתמטיקה המודרנית, והוא הראשון מסוגו שנכתב בעברית.
היה חבר בוועד הלאומי ופעיל בתנועת "המזרחי".
הוא יצא בקריאה עם ד"ר אהרן ברט והרב ישעיהו שפירא לסייע לארגון "אליצור".
היה קנאי לשפה העברית, ונהג להעיר על ביטויי לשון צורמים כמו "להתקדם אחורה".
בשנת 1956 הוענק לו פרס ישראל בתחום המדעים המדויקים.
בשנת 1960 נבחר כחבר האקדמיה הלאומית הישראלית למדעים.
פרנקל היה אחיינו של המתמטיקאי אלפרד לוי ודודו של המתמטיקאי אביעזרי פרנקל.
בנו, פרופ' בנימין זאב פרנקל, היה פיזיקאי באוניברסיטה העברית, ונכדתו היא פרופ' יסכה כהן-מנספילד.
נפטר בירושלים ב-15 באוקטובר 1965 (י"ט בתשרי ה'תשכ"ו).
בשנת 1967 יצא לאור ספרו האוטוביוגרפי Lebenskreise ("במעגלי החיים"), ובשנת 2016 יצא תרגום לאנגלית של הספר.הגרסה העברית "מעגלי חיים, מזיכרונותיו של מתמטיקאי יהודי" יצאה לאור בתרגומה של שאולה פרנקל בשנת 2022, בהוצאת מאגנס.
ארכיונו האישי שמור בספרייה הלאומית.
אברהם הירשזון (11 בפברואר 1941 – 7 במרץ 2022) היה פוליטיקאי ישראלי ששימש כחבר הכנסת וכשר מטעם הליכוד וקדימה.
הוא שימש גם כמזכ"ל הנוער הלאומי, יו"ר קופת חולים לאומית ויו"ר הסתדרות העובדים הלאומית.
ב-2009 הורשע בעבירות של גנבה, קבלת דבר במרמה בנסיבות מחמירות, מרמה והפרת אמונים בתאגיד, הלבנת הון ורישום כוזב במסמכי תאגיד, ונידון לחמש שנים וחמישה חודשים של מאסר בפועל, שנה מאסר על תנאי וקנס כבד.
בינואר 2013 סיים לרצות את מאסרו.
הירשזון נולד ב-1941 בתל מונד.
סבו, הרב דוד הירשזון, עלה בשנת 1934 לארץ ישראל מצ'רנוביץ, שהייתה שייכת אז לרומניה, ורכש חלקת אדמה בתל מונד.
הוא שימש מזכ"ל תנועת הנוער הלאומי בשנים 1965–1992. בשנים 1979–1985 שימש מזכיר מפלגת לע"ם שהייתה חטיבה בליכוד.
בספטמבר 1983 נכנס לכנסת העשירית במקומו של חבר הכנסת המנוח שמחה ארליך, אולם נבחר למקום לא ריאלי ברשימת הליכוד לקראת הבחירות לכנסת האחת עשרה.
בינואר 1988 יזם ועמד בראש "מצעד החיים", לציון 45 שנים למרד גטו ורשה.
זאת לאחר שבאוגוסט 1986 ארגן לראשונה משלחת של בני נוער שערכה ביקור פולין, כאירוע חינוכי שקיבל תהודה.
משלחת בני נוער זו כללה 15 מזוכי "החידון הבינלאומי לגבורה היהודית" שגם אותו יזם הירשזון.
ביקור המשלחת התאפשר בעקבות שיפור ביחסי ישראל–פולין באותה שנה.
"חידון הגבורה" שולב אחר כך באירועי "מצעד החיים" הראשון, שהפך בהמשך לאירוע שנתי.
בשנים 1992–1996 היה חבר ועדת החינוך והתרבות, חבר ועדת הכספים, יושב ראש תת-הוועדה לענייני רשויות מקומיות, חבר הוועדה לביקורת המדינה, יושב ראש תת-הוועדה לביקורת המדינה, יושב ראש תת-הוועדה לביקורת המדינה בנושא זכויות קורבנות השואה, יושב ראש השדולה הירוקה בכנסת וראש לובי תל אביב.
בשנת 1995 החל לכהן כיו"ר הסתדרות העובדים הלאומית וכיושב-ראש קופת חולים לאומית.
בשנים 1996–1999 היה חבר ועדת העבודה והרווחה, חבר ועדת הכספים, חבר ועדת הכלכלה, יושב ראש השדולה הירוקה בכנסת, יושב ראש ועדת הכנסת להשבת הרכוש היהודי.
בשנים 1999–2003 כיהן כסגן יושב ראש הכנסת, חבר ועדת הכלכלה, חבר בוועדת הכספים, חבר בוועדת הכנסת, חבר בוועדת החקירה למשק המים, יושב ראש הוועדה להשבת הרכוש היהודי.
בכנסת ה-16 התמנה ליו"ר ועדת הכספים.
בפברואר 2003 מונה ליו"ר ועדת הכספים, וכיהן בתפקיד עד תחילת 2005. ב-10 בינואר 2005 החליף את גדעון עזרא בתפקיד שר התיירות, ובתחילת 2006 כיהן בנוסף כשר התקשורת.
עם הקמתה של מפלגת קדימה בסוף נובמבר 2005, פרש מהליכוד, הצטרף למפלגה החדשה, ונבחר מטעמה לכנסת ה-17.
במהלך כהונתו כשר התיירות ניסה לעודד מספר פרויקטים תיירותיים, בהם קזינו באילת ומרכז אוונגליסטים על שפת הכנרת, אשר יישומם נכשל.
לצורך הקמת הקזינו באילת נפגש עם איל בתי הקזינו שלדון אדלסון, וקיבל את הסכמתו להקים קזינו תוך שנתיים, במידה והפרויקט יאושר.
אולם לאור ההתנגדות העזה לפרויקט החליט למשוך את ההצעה להקמת הקזינו.
הירשזון הביא לפרסום לראשונה של חוברת זכויות ניצולי השואה (כארבעים שנה לאחר הפעלת חוק נכי רדיפות הנאצים).
הוא זכה בעתירה לבג"ץ נגד שר האוצר שהביאה לתיקון משמעותי בגובה קצבת הנכות המשולמת לניצולים.
עתירה זו מהווה נדבך חשוב במסקנות הוועדה לזכויות ניצולי השואה בראשות השופטת בדימוס דליה דורנר.
הירשזון הביא גם לתיקון אפליה של נכי רדיפות הנאצים שהיו בגרמניה "ביום הקובע" (1.1.1947) ותיקן עוול של עשרות שנים בעניין זה.
הוא היה שותף למאבק הבינלאומי בבנקים השווייצרים, שהביא לגילוי חשבונות רדומים ולהשבת נכסים ליורשי הנספים.
כמו כן היה חבר בוועדה הבינלאומית ההומניטרית לסיוע לניצולי שואה נזקקים, שחילקה כספים לכשלוש מאות אלף ניצולי שואה נזקקים ברחבי העולם מקרן מיוחדת שהוקמה על ידי השווייצרים.
הירשזון היה גם שותף להקמת ועדת ג'נרלי למבוטחי חברת הביטוח ג'נרלי מתקופת השואה, וכן הוועדה הבינלאומית לתביעות ביטוח מתקופת השואה.
כשר האוצר הביא לאישור בכנסת של תקציב המדינה לשנת 2007 ללא עיכובים, לאחר שחברות הקואליציה ויתרו על דרישותיהן בסך כמה מיליארדי שקלים.
אולם בעקבות פריצת מלחמת לבנון השנייה, שגררה הוצאות המוערכות בכ-13 מיליארד שקלים, הן כפיצויים לתושבי הצפון והן לחיזוק ולשיקום צה"ל, בוצע קיצוץ בתקציבי משרדי הממשלה למימונם.
בפברואר 2007 הציג הירשזון את התוכנית הכלכלית המשמעותית הראשונה בתפקיד, שמטרתה צמצום פערים חברתיים ועידוד תעסוקה.
התוכנית כללה חמישה עקרונות, והיא אושרה בממשלה:
הגברת האכיפה על שכר המינימום על ידי הגדלת כמות הפקחים מעשרות בודדות ללמעלה ממאה
שינוי שווי השימוש ברכב צמוד
סבסוד צהרונים ומעונות יום להגברת השתתפות נשים בשוק העבודה
מרבית סעיפי התוכנית הוגשמו בהדרגה במהלך כהונתו של הירשזון כשר האוצר ולאחריה.
ב-20 במרץ 2007 נחקר הירשזון במשטרת ישראל.
לאחר החקירה נטען בעיתונות כי עלו נגדו חשדות הקשורים לקבלה שלא כדין של כספים במסגרת פעילותו בהסתדרות העובדים הלאומית ובעמותת ניל"י הקשורה אליה, מתן הלוואה לאיש ציבור בכיר, וקבלת ההחזר בהמחאות דחויות שלא נגבו, שימוש שלא כדין בכספים ובמשאבים הקשורים במצעד החיים, והעסקת עובד זר ללא היתר.
הירשזון הכחיש את כלל הפרסומים, ועל אף זאת השעה עצמו מהתפקיד ב-22 באפריל ל-3 חודשים.
מאז כיהן כשר בלי תיק, עד התפטרותו מהממשלה ב-1 ביולי 2007. ב-4 ביוני 2008 הוגש נגדו כתב אישום בבית המשפט המחוזי בתל אביב באשמת הלבנת הון, רישום כוזב במסמכי תאגיד, גנבה, קבלת דבר במרמה והפרת אמונים.
ב-8 ביוני 2009 הרשיע אותו בית המשפט בשישה סעיפים ובהם קבלת דבר במרמה בנסיבות מחמירות, מרמה והפרת אמונים בתאגיד, הלבנת הון ורישום כוזב במסמכי תאגיד.
ב-24 ביוני נגזר דינו לעונש מאסר בפועל של חמש שנים וחמישה חודשים, מאסר על תנאי של שנה וקנס של 450,000 ש"ח.
הירשזון הגיש ערעור לבית המשפט העליון, אך ערעורו נדחה.
ב-1 בספטמבר 2009 נכנס לכלא חרמון לרצות את עונשו.
לאחר ניכוי שליש מתקופת המאסר שנקבעה לו, שוחרר מכלאו ב-16 בינואר 2013.
הירשזון השיב להסתדרות העובדים הלאומית את הכספים שלקח ממנה, אך פקיד השומה קבע להירשזון שומה לשנים 2000–2005, בה בכל שנת מס התווספה להכנסתו חמישית מסכום הגנבה – כהכנסה מעסק, החייבת במס.
בנוסף נקבע כי בהיותו עסק, היה על הירשזון לנהל פנקסים, ומשלא עשה כן הוטלה עליו תוספת מס.
בית המשפט המחוזי דחה את הערעור וקבע כי אין מקום להתחשבות באי-קיומם של מקורות הכנסה למערער בשנת ההשבה שמהם יוכל לנכות את סכום ההשבה כהוצאה.
עם זאת קיבל בית המשפט את ערעורו של הירשזון בעניין החובה לנהל פנקסים ביחס לכספי המעילה, וביטל את הקנס שהוטל עליו בגין אי-ניהול פנקסים.
הירשזון ערער לבית המשפט העליון, ושם נפסק, בפסק דין הירשזון-דמארי, שיש להתיר קיזוז מההכנסה בשנים הנ"ל של חצי מסכום ההשבה.
פקיד השומה ביקש דיון נוסף בפסק דין זה, ובדיון הנוסף נקבע שאין להתיר קיזוז כלשהו של כספי הגנבה מול כספי ההשבה.
הירשזון היה אלמן ואב לשלושה בנים.
בנו הבכור עופר הירשזון הוא איש עסקים הפעיל בשוק ההון.
בנו ברק נדון ל-7 חודשי מאסר לאחר שהורשע בעבירות של נהיגה בשכרות וקלות ראש ובגרימת חבלה של ממש אחרי תאונת דרכים שעבר שגרמה לפציעה קשה של חברתו בת ה-24.
הרב אברהם הכהן (ה'תרכ"ט, 1869 - י"ט באלול ה'תשי"ט, 1959) היה ראש ישיבת בית שרעבי בתימן.
נולד לרב אהרן הכהן בצנעא, תימן בשנת ה'תרכ"ט (1869).
כבר בגיל צעיר למד מרבי יוסף הכהן.
לאחר מכן עבר ללמוד אצל הרב יוסף קרח, ובנו הרב חיים קרח.
בהגיעו לבגרות עבר ללמוד עם אביו בישיבה המרכזית והגדולה שבצנעא, ישיבת מהרי"ץ.
עיקר לימודו היה בגמרא ובפוסקים.
אחד מחבריו לספסל הלימודים היה הרב עמרם קרח ששימש בסוף ימיו כרב ראשי ליהודי תימן.
חתנו, הרב שלום יצחק הלוי, כתב עליו: "זכורני בהיותי צעיר לימים כשהייתי לומד כתלמיד לפניו והייתה מתעוררת שאלה בבית המדרש, היו הלומדים נושאים מבטיהם אליו שיאיר עיניהם בהלכה, מתוך שברורים לו שבילי ההלכות כשבילי שכונתו, היה פותח ההלכה בלא היסוס ומציין את הפרק ואת הסימן המבוקש".
בשנת ה'תרס"ה, 1905, בימי מלחמת האמאם נגד הטורקים, חרבה עיר הבירה צנעא.
בעקבות זאת נסגרה הישיבה והרב הכהן גלה חודשים ספורים ממקום מגוריו עם כל משפחתו ובראשם אביו הרב אהרן לכפר סיאן הסמוך לעיר.
אחיו משולם היה דואג להם לצורכי מזון ולכלכלת ביתם.
כשפסק הרעב, חזר הרב יחד עם אביו וחבריו לצנעא.
הוא עבר יחד עם אביו לבית מדרשו של הרב יחיא קאפח, בה למדו כעשר שנים.
בשנת ה'תר"פ, 1920, פרשו הרב ואביו מבית המדרש ופתחו ישיבה בבית כנסת של הרב חותר, שנקראה "כניס בית אלשרעבי".
הרב החל ללמד ולהורות בישיבתו של אביו.
הוא הפך לראש הישיבה לצד אביו.
עיקר לימודיו בישיבה היו תלמוד ופוסקים ובעיקר ברמב"ם.
אביו עמד בראשות הישיבה לצידו 14 שנה, עד שנפטר בשנת ה'תרצ"ד, 1934 ולאחר-מכן המשיך הרב לבדו לעמוד בראש הישיבה עד עלותו לארץ ישראל.
בכסלו שנת ה'תש"ד, 1943, עלה הרב לארץ ישראל.
בראשונה הגיע למחנה עולים בעתלית, ולאחר תקופה קצרה עבר להתגורר בשכונת כרם התימנים בעיר תל אביב.
עם בואו נפתחה ישיבת "אהל תורה" בתל אביב.
והוא שימש כמגיד השיעור ונשיא הישיבה במשך 16 שנים.
נפטר בי"ט באלול שנת ה'תשי"ט, 1959, והוא בן תשעים שנה.
הוא נטמן בהר המנוחות בירושלים, לצד דודיו, שהיו בין עולי תימן הראשונים.
חתנו הוא הרב שלום בן הרב יחיא יצחק הלוי, חבר הרבנות הראשית לישראל.
רבי אברהם המלאך (מכונה גם "הקדוש"; ה'תק"א - י"ב בתשרי ה'תקל"ז; 1741–1776) היה בנו ותלמידו של המגיד ממזריטש.
נכדו היה רבי ישראל פרידמן מרוז'ין אבי שושלת רוז'ין.
רבי אברהם נישא והתאלמן בצעירותו ולאחר מכן נישא בשנית לגיטל בתו של רבי משולם פייבוש הורוביץ מקרמניץ (-כ' בכסלו תקל"ה) מחבר הספר 'משנת חכמים' על המשניות.
נקרא "המלאך" עקב קדושתו ופרישותו מהעולם במשך שנים בהן התבודד בעיירה פאסטוב הסמוכה לקייב, וחי שם בבדידות מבלי לראות פני איש.
בעקבות בדידותו אף סירב למלא את מקום אביו.
רבי שניאור זלמן מלאדי כינה רבו-חברו זה בתואר "הקדוש", "כי היה קדוש מרחם", וכך מקובל לקרוא את רבי אברהם בחסידות חב"ד.
כאשר למד רבי שניאור זלמן מלאדי אצל המגיד, היה, במצוות המגיד חברותא של רבי אברהם המלאך, הוא לימד את רבי אברהם "נגלה", ורבי אברהם לימד אותו "חסידות" ויש שראו ברבי שניאור זלמן תלמיד חבר של רבי אברהם המלאך.
כבנו של מנהיג החסידות כאב את ירידת האידיאה החסידית, ולכן פיתח יחד עם רעיו תלמידי אביו את רעיון הצדיק החסידי, שהפך לצינור להורדת שפע להמוני מאמיניו ולהעלאת תפילותיהם ובקשותיהם, וכסמכות מוסרית ומדריך רוחני.
בספרו "חסד לאברהם" (צ'רנוביץ שנת ה'תרי"א) ניתן למצוא הרבה אזכורים למוטיב מרכזי זה, כאשר הוא קורא להמוני העם להתקשר אל הצדיק כאמצעי לביאת המשיח.
(בנו) רבי ישראל חיים מלודמיר (חתן רבי שלמה מקרלין ובזיווג שני חתן רבי גדליה מליניץ).
(בנו) רבי שלום שכנא מפראהביטש, אביו של רבי ישראל מרוז'ין, מכונה "רבי שלום הגדול".
רבי דב בר מחווסטוב (חתנו של רבי משה זאב בן רבי אברהם דב מחמלניק (חתנו של התולדות יעקב יוסף) וחתן רבי צבי בן הבעל שם טוב).
דבורה אשת רבי יחיאל מיכל מזוויהל.
בתו בלומא אשת ר' יעקב רבינוביץ'.
"הכלל הוא שכל האדם צריך מקודם לשמוע בלבו, כמאמר, הלב שומע, ואחר כך ללמוד מה ששמע בלבו, וזהו "שְׁמַע יִשְׂרָאֵל" ".
[מובא בקול הנבואה של הרב הנזיר, עמ' קל, הערה קסח].
רבי אברהם הלוי הורוביץ (שעפטליש = בן ר' שעפטל; 1540–1615) היה דיין ומחבר ספרות תורנית.
מחשובי היוצרים בפילוסופיה יהודית ומוסר בתקופתו, וצידד בעיסוק בתחומים אלו כנגד עמיתיו.
אברהם הורוביץ נולד לרבי שבתי שפטל בן ישעיה הלוי הורוביץ, ממנהיגי קהילת פראג, וליוכבד בת ר' עקיבא הכהן מאובן.
רבי אברהם הורוביץ למד בתחילה בפראג, שבה נולד, ולאחר מכן אצל הרמ"א בישיבתו שבקרקוב ואצל המהרש"ל בלובלין.
היה מגדולי רבני יהדות פולין בימיו.
בשנת ה'שנ"ה (1595) נבחר לשמש כדיין במדינת לבוב.
כמה מבניו עסקו אף הם ברבנות, בנו יעקב משעברעשין פרסם את ספרו "יש נוחלין" והגיה אותו.
בנו הידוע ביותר הוא רבי ישעיה הלוי הורוביץ, אחד מגדולי הרבנים בדורו, המכונה על שם ספרו "שני לוחות הברית" (השל"ה).
חסד אברהם - פירוש לשמונה פרקים של הרמב"ם
יש נוחלין - צוואה שכתב לבניו ובה הוא מדריכם ומלמדם דברי מוסר
עמק ברכה - חיבור על הלכות תפילה וברכות
ברית אברהם - פירוט הווידוי
אברהם הולץ היה חוקר ספרות יהודי אמריקאי, פרופסור לספרות בבית המדרש לרבנים באמריקה.
אברהם הולץ נולד בניו יורק, למשפחה שמוצאה מגליציה.
בילדותו למד בתלמוד תורה דאנשי ז'יטומיר, המכונה אש"י (East Side Hebrew Institute), במנהטן.
בהמשך למד בבית המדרש לרבנים באמריקה.
במשך שנים רבות היה פרופסור לספרות עברית בית המדרש לרבנים באמריקה.
מחקריו עוסקים בספרות חז"ל ובספרות העברית החדשה.
נושא מרכזי במחקריו הוא יצירתו של ש"י עגנון.
עם הגיעו לגיל 70 יצא לכבודו בשנת 2003 ספר יובל בשם "מחקרים בספרות ישראל מוגשים לאברהם הולץ", בעריכת תלמידתו צביה בן-יוסף גינור.
בספר נכללת גם ביבליוגרפיה של ספריו ומאמריו של הולץ.
בשנת ה'תשע"ג נבחר לחבר כבוד של האקדמיה ללשון העברית.
הוא נפטר ב-15 בנובמבר 2023 (ב' בכסלו ה'תשפ"ד) בביתו שבירושלים ונקבר בהר המנוחות.
בעולם המחשבה של חז"ל: בעקבות משנתו של מקס קדושין, ספרית פועלים, 1978.
מעשה ר' יודיל חסיד: מראשיתו בנסים ונפלאות עד הכנסת כלה מאת ש"י עגנון, בית המדרש לרבנים באמריקה, 1986.
מראות ומקורות: מהדורה מוערת ומאוירת של הכנסת כלה לש"י עגנון, הוצאת שוקן, 1995.
מוריץ האל: הזקן מיפו (עם אשתו, טובה ברגר הולץ), אוניברסיטת חיפה, 2003.
יצחק דב ברקוביץ – מבחר מאמרי ביקורת על יצירתו, עם עובד, 1976.
שלום – ראיון על שירתו, הוצאת עקד, 1987.
חכם אברהם הלל (1824 – 8 בינואר 1920) היה חכם באשי וראב"ד בבגדאד, וממנהיגי יהדות בבל.
אביו משה הלל וסבו יחזקאל הלל היו אף הם רבנים חכמים.
גם אחיו מאיר משה הלל היה מרבני קהילת בבל.
בצעירותו למד במדרש בית זלכה אצל הרב עבדאללה סומך.
התחתן עם רבקה, ממנה נולדו להם 5 בנים ו-5 בנות, וכן עם לאה ממנה נולדו להם 6 בנים ו-2 בנות.
אחד מצאצאיו הוא שלמה הלל שהיה יושב ראש הכנסת ושר בממשלת ישראל.
אחד מניניו הוא הרב המקובל יעקב משה הלל המכהן כראש ישיבת "אהבת שלום" בירושלים.
נמנה עם גדולי תלמידיו של הרב עבדאללה סומך ואף מופיע בחתימת שבעת חכמי בגדאד שנתנו הסכמה לספרו של רבו "זבחי צדק".
כשנוספו תלמידים רבים למדרש בית זלכה, מונה על ידי הרב עבדאללה סומך לשמש כראש אחת הישיבות שפעלו תחת בית המדרש.
בשנת ה'תרכ"ח (1868) נוסדה בבגדד "חברת שומרי מצווה" כגוף האחראי לדאוג לרווחת הקהילה ותרבותה, באגודה זו היו חברים למעלה מ-200 נכבדי הקהילה על חכמיה ופרנסיה ובהנהגת החברה עמדו כ-10 אנשים שנבחרו מדי שנה לקבוע את התקנות ולפקח עליהן.
בין ראשי "חברת שומרי מצווה" נבחר הרב אברהם הלל.
כל המתנדבים חברי האגודה ללא יוצא מן הכלל היו צריכים לשלם תשלום חברות זהה והיו רשאים לתרום סכומים נוספים.
רבים מחברי האגודה היו מתנדבים לסייע בגופם או בממונם למימוש הפעולות לטובת הציבור.
להלן עיקר התקנות שנקבעו לאחריותם:
לתת לב ולשים עין על מצב חינוך הבנים, ובייחוד חינוך יתומים ובני עניים, וללמדם התורה והמצווה.
וללמדם מלאכה כל אחד כפי השגות יד שכלו למען יהיה לאל ידם לפרנס עצמם בנחת ולא יצטרכו לבריות.
להפקיד על חינוכם אנשים חכמים ונבונים, יראי ה'.
לבחון מדי שנה את התלמידים ולתגמל את המצטיינים