tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
כאשר הוא מוצא את הספינה השנייה, המלכה האדומה, אשר התרסקה על החוף הסמוך לבית המשוגעים העירוני, נקלע ריד לתוך נחיל מפלצות אלים שהוא נאלץ להרוג.
יומן הספינה מלמד כי המלחים החלו לראות דברים משונים בערפל עם התקרבותם לאוקמונט, עד שאיבדו את דעתם לחלוטין.
הספינה השלישית, סקיילארק, התנגשה באחד הרציפים של נמל העיר.
כאשר מגיע ריד לזירת התאונה הוא נתקל בכנופיית מאפיונרים הפורקים ארגזים של משקאות חריפים ממנה.
לאחר שהוא הורג את כולם, לומד ריד מיומן הספינה כי הפושעים הצליחו למצוא עבודה על הסיפון לאחר שהתחזו למהנדסים, וכאשר התקרבו לעיר פתחו באש על צוות המלחים.
עם חזרתו מעתיר וינסנט דברי שבח על ריד, ומודה לו על כך שהצליח להביא לידיו את כל שלושת היומנים.
הוא מסכים לספר לו על מזימתו, ומודה כי רכש את הבעלות על הספינות האבודות מבעליהן תמורת סכומי כסף זעומים.
כעת הוא מתכנן לשוב לבוסטון ולתבוע את כספי הביטוח המגיעים לו בגין הנזקים.
ריד פוגש אינסמאות'ר בשם וולטר בשוק הדגים שברובע שלס המציע לו עבודה.
לדבריו, כל חייו התפרנס ממכירת דגים, אולם רק לאחרונה הפך לאיש נדל"ן לאחר שרכש מספר דירות ברחבי אוקמונט.
הוא התכוון להשכיר אותן לפליטים ולמבקרים החדשים שהגיעו העירה, אך הפאונה המקומית, כלומר המפלצות שהגיעו עם השיטפון, השתלטה לחלוטין על רכושו.
וולטר מושיט לריד מספר מפזרי קטורת אשר אמורים להרחיק את המפלצות, ומבקש ממנו להציבם בדירותיו.
ריד נאלץ להילחם בעדת מפלצות אלימה בכל אחת מהדירות בהן הוא מבקר, לפני שובו לשוק הדגים וקבלת תשלומו מוולטר.
במהלך ביקוריו הספורים בבית החולים פוגש ריד את דוקטור גרנט, המבקש את עזרתו בסדרת מחקרים שהחל לערוך בדבר טבעם של הויילים, המפלצות שהופיעו באוקמונט לאחר השיטפון.
ריד מתבקש לבקר בארבעה מקומות שונים ברחבי העיר בהם נראו המפלצות לאחרונה, ולדווח חזרה על ממצאיו.
במקום הראשון אליו הוא מגיע מתגורר אחד ממטופליו של הדוקטור, אשר ראה את הויילים בסיוטיו עוד קודם לשיטפון.
ריד מוצא בדירתו קפה ותמיסות קוקאין, ומגלה כי המטופל ניסה לשמור על ערותו באמצעות שימוש בסמים, מאחר שהמפלצות התגשמו לצדו בכל פעם שהעז להירדם.
ברדתו למרתף נתקל ריד בגופתו התלויה של המטופל, ולומד ממכתב התאבדות שהשאיר אחריו כי לא היה מסוגל להמשיך לחיות תחת התנאים הללו.
גרנט מכנה את המפלצות שהטרידו את מנוחתו בשם סטיג'יאנים, מעין יצורים קטנים ומרובי רגליים בעלי עוקץ היוצא מתוך אחוריהם.
מטופל נוסף העונה לשם ג'ים בלס אושפז בבית החולים לאחר שנדבק בכולרה, אך לאורך הזמן החל לעבור שינויים פיזיולוגיים שטרם נראו בעולם הרפואה.
עם הגעתו לביתו מגלה ריד שכל בני משפחתו הפכו למפלצות דמויות אדם בעלות ראשים שהתכווצו למעין פתח מעוות, לאחר שיצורים קטנים שיצאו מתוך המרתף עלו למיטותיהם בזמן שישנו והקיאו לתוך פיותיהם.
גרנט מכנה את הויילים הללו בשל לתיאנים, ומסביר לריד כי בני האדם משמשים, אפוא, כפונדקאים עבורם, עד להשלמת גלגולם המלא.
יעדו הבא של ריד הוא מסעדה ידועה לשמצה השוכנת ברובע ריד הייטס, אשר רבים מלקוחותיה לא נראו שוב בחיים לאחר שביקרו בה.
עם כניסתו פנימה הוא נאלץ להילחם בעדר מפלצות המזכירות במראהן את חלקו העליון של גוף האדם, כאשר במרכזן גופן נמצאת קיבה ממנה בולט לוע ארסי.
בהמשך מבחין ריד בשלוליות של דם, וברדתו למרתף הוא מוצא אמבט מלא בגפיים אנושיות ובחלקי אדם.
בעל המקום, השף ארמן מאיירס, שועט לעברו מתוך אחד החדרים ומנסה להכניעו, ובלית ברירה מוכרח ריד להורגו.
מאוחר יותר, מכנה דוקטור גרנט את המפלצות שגילה בתור קוקיתיאנים, ומסביר כי צורתן הסופית היא גורלו של כל אדם אשר הפנה את עורפו למטבח התרבותי ופתח בדיאטה המתבססת על קניבליזם.
המקום האחרון בו מבקר ריד הוא חנות הנמצאת ברובע ריד הייטס.
למרבה הפתעתו, מפלצת ענקית מזנקת עליו כאשר הוא נכנס, גדולה יותר מכל מה שראה עד כה.
עין המחשבה מלמדת אותו כי אנשי הדת אשר סגדו ליצור המכונה , בו נתקל השחקן במהלך הפרק הרביעי של העלילה הראשית, אבות ובנים, נהגו להשליך את גופות קורבנותיהם במרתף החנות.
לאורך הזמן, התמזגו הגופות אחת עם השנייה, עד שהתגבשו לכדי המפלצת האדירה.
עם חזרתו לבית החולים מכנה גרנט את הסוג המתואר בתור אכרוניאנים.
הוא מפצה את ריד על עבודתו הקשה, אך למרבה תדהמתו של הלה, המבקש להציל חיי אדם נוספים, מסרב הרופא לדווח על ממצאיו למשטרה, לפחות עד לתום עבודתו, ומנמק את החלטתו בכך שלא יוכל להפיק נתונים מדעיים מדויקים עבור מחקריו אם המפלצות יושמדו.
מחוץ לאוניברסיטת אוקמונט פוגש ריד את סמואל הופס, סטודנט החבר במועדון הקריאה המקומי.
הופס מבקש ממנו להשיב עבורו שלושה כרכים נדירים אשר אבדו לאחר שהשאיל שניים מהם, ושלח אחד לעבודת תיקון אצל כורך ספרים.
הכרך הראשון, הקרוי , הושאל בידי כמה תלמידים לצורכי פנאי.
ריד יוצא לרובע שלס בכדי לחפש אחריו ופוגש את שלושת התלמידים שלקחו אותו בביתם, אך כאשר הוא עולה לקומה השנייה הוא מוצא את גופותיהם שוכבות בדממה במיטות.
בעזרתה של עין המחשבה, ולאחר שהוא מוצא את הכרך המקורי, לומד ריד כי הספר מלמד כיצד .
הסופר מזהיר, עם זאת, כי אין להביא יצורים חיים מאותם מקומות.
התלמידים ניסו, אפוא, להעלות באוב אשליות של עצמם, אך הכפילים שיצרו הרגו אותם ותפסו את מקומם.
עם מציאתו של הספר בקומה התחתונה, שלושתם אף מתנפלים על ריד ומנסים להורגו, אך הוא מצליח להכניעם ונמלט מהמקום כאשר הכרך הנדיר בין ידיו.
הכרך השני, הקרוי , נמסר לידיו של כורך ספרים בכדי שיתקן אותו.
ריד מגיע לביתו של בעל המקצוע ברובע ריד הייטס ומוצא את ביתו מבולגן ושקוע באנדרלמוסיה מוחלטת.
הספר מציע ללמד את קוראיו כיצד , אך מזהיר אותם כי הידע ראוי רק לאלו שמסוגלים לתפוש אותו, ועשוי להרוס את אלו שלא יצליחו להחזיק בו.
כורך הספרים מתגלה, כאמור, בתור אחד החלשים.
במכתב המיועד להופס, ביקש את רשותו להעתיק את הספר כדי שיוכל להפיצו, אולם הספיק רק להשלים את מלאכת הפרק הראשון לפני שאיבד את דעתו והשתגע.
כאשר ריד מוצא אותו שוכב על רצפת הקומה השנייה מנסה הלה לתקוף אותו, וריד נאלץ להורגו.
הכרך השלישי, הקרוי , הושאל לאדם בשם בנג'מין מילר שמקום מגוריו אינו ידוע, וריד נאלץ לחפש אחריו בארכיון העירייה.
ביתו של מילר מתגלה לבסוף כמבוך אשליות אותו ריד מוכרח לפתור בכדי למצוא את מבוקשו, ורק לאחר שהוא עובר דרך מספר קירות בלתי נראים, מגיע סוף כל סוף לספר הנכסף.
עם זאת, שלושה אנשים השומרים עליו בקנאות מזנקים עליו, והוא הורג אותם.
ריד מחזיר את שלושת הכרכים חזרה להופס, ומייעץ לו שלא יחלוק את הידע הטמון בהם עם אנשים אחרים.
במהלך ביקוריו בעיר עשוי ריד להגיע מספר פעמים לפאב שבעת האלונים, בו שוהה שוטר העונה לשם סם שאו.
השניים פותחים בשיחה קולחת וסם מתפעל מהכישורים שהפגין ריד בנמל, כאשר איתר את בנו המנוח של טרוגמורטון, ממש תחת אפה של המשטרה.
הוא מבקש ממנו לעזור לו בשלושה מקרי רצח נוספים, והוראותיו מתגלות כפשוטות למדי: ריד מוכרח לבקר בכל אחת מזירות הפשע ולצלם את גופות המתים.
היות ששאו מוסר לידיו את כל הפרטים הנחוצים לו, ריד אינו נזקק לעבודת בילוש רבה בכדי לנווט את עצמו לכיוון היעדים.
בכל אחת מהזירות מחכה לו עדר מפלצות, אך בתום קרב קצר הוא מוצא את דרכו לגופות ללא בעיות נוספות, ומצלם אותן.
לאורך חקירתו מגלה ריד כי כל אחד מהנספים היה חבר במועדון הצילום העירוני, ובמקרה של הקורבן השלישי, ר.
בקר, הוא נתקף בחזיון בו נראים הוא ושאו בעודם מחזיקים ידיים.
עם חזרתו לפאב מוסר ריד את התמונות שצילם לידי השוטר וחושף בפניו את הקשר שמצא בין כל שלושת הנרצחים.
בנוסף, הוא מודה כי הצליח להבין מדוע גילה שאו עניין כה רב בתיק, אך מבטיח שישמור על סודו ולא יספר לאיש על היותו הומוסקסואל.
לאורך הפרק השמיני של העלילה הראשית, הבריחה מהפניקס, עשוי ריד להיתקל בשומר בית הקברות במהלך שהותו באזור.
השומר האומלל מספר לו כי שודדי קברים הוציאו כמה גווייות מהאדמה ולקחו אותן עמם.
לאחר שהוא מביע את חששו מפני פיטוריו הקרובים, מציע ריד לעזור לו.
הקבר הראשון אותו הוא חוקר אינו נושא אף פרט מזהה על מצבתו, אך כעבור מספר צעדים נתקל ריד בגופה שרועה על פני האדמה, בטרם עדת מפלצות מתנפלת עליו.
מכך הוא מסיק כי הן הוציאו אותה החוצה כאשר חיפשו אחר מזון, ופותר את המקרה במקום.
לצד הקבר הבא מוצא ריד דף שנתלש מספר ובו נכתב, .
הוא מחליט לחפש אחר הכרך השלם בארכיון הספרייה העירונית, ומגלה את שמו, , וכי האדם האחרון שהשאיל אותו עונה לשם פביאן קוסוויק.
ריד מתחקה אחריו לביתו שברובע קאברסייד, בו עולה בידו למצוא את ארון הקבורה הגנוב, אך לא לפני שהוא נקלע לקרב יריות עם שני חמושים המנסים להורגו.
המצבה השלישית והאחרונה נושאת את שמה של אישה בשם וירג'יניה קופר, אשר נספתה במהלך השיטפון.
ריד מוצא פתק לצד הקבר הפתוח מאת אהוב לבה של המנוחה, המבקש להגשים את משאלתה האחרונה כי תישאר לנצח במיטתה.
הוא מאתר את מקום מגוריה דרך ארכיון העירייה, ומגיע לביתה שברובע סלביישן הרבור, שם הוא מוצא את גופתה לצדו של בן זוגה, אשר נשכב לידה וירה לעצמו בראש.
שומר בית הקברות המאושר מפצה את ריד על מאמציו, ומבטיח כי ישמור עבורו חלקת קבר טובה, .
ריד המבוהל לומד כי אנשים רבים באוקמונט מבקשים להישרף בכדי שגופותיהם לא יקומו לתחייה כמפלצות.
ריד נתקל באנדרטה בשטחה של אוניברסיטת אוקמונט וקורא את אחד מעלוני המידע שננעצו עליה.
העלון מבקש מתושבי העיר לעזור להגן על אתרי המורשת המעטים שנותרו באוקמונט לאחר השיטפון, ביניהם: כנסיית הגאולה, כנסיית סנט מייקל, בניין האוניברסיטה, שוק הדגים, ובית החולים סנט מרי.
אנדרטת האוניברסיטה נועדה להנציח .
בשלב זה, חושפת עין המחשבה בפני ריד מספר התרחשויות בהן היה מעורב רוברט טרוגמורטון, איש הקוף אותו פגש עם הגעתו לעיר, והוא מגלה כי הלה החל לחקור את המונוליתים אשר הופיעו באוקמונט לאחר השיטפון.
משם ממשיך ריד אל האנדרטה של בית החולים סנט מרי.
עם הגעתו הוא צופה במספר אירועים שהתרחשו בסמוך למוסד הרפואי מיד לאחר השיטפון.
הוא לומד כי צוות הרופאים ניסה לסייע לכל הפצועים, אך אזלת ידם, אשר הופיעה בדמות אספקת תרופות מצומצת וחדרי טיפול מעטים, מנעה מהם להציל את כולם.
האנדרטה השלישית, הנמצאת בשוק הדגים, מציינת כי המקום נוסד בידי משפחת מארש, אשר הגיעה מהעיירה הסמוכה לאוקמונט, אינסמאות'.
עין המחשבה מלמדת את ריד כי לאורך השנים הבאות השתלטו על השוק אנשי הדגים, האינסמאות'רים, בעזרתם של בני משפחת בלאקווד.
בהמשך מגיע ריד לכנסיית הגאולה, אשר נוסדה ב-1667. הוא לומד כי אחוזתה המקורית של משפחת קרפנטר הוותיקה נבנתה על אותה אדמה לפני שנים רבות, אך לאחר שנשרפה עד היסוד במהלך אסון נוראי, הוקמה הכנסייה במקומה.
האנדרטה החמישית והאחרונה נמצאת בכנסיית סנט מייקל, בה מתפללים אנשי הדת האדוקים השייכים לכת משרתי האש.
במשך מספר דקות צופה ריד בטקסיהם המשונים המעודדים את .
מעת לעת נקלע ריד לארכיוני העיר השונים, בין אם לתחנת המשטרה, לעיתון הכרוניקל, או לבניין העירייה.
בכל אחד מהמקומות הללו הוא עשוי להיתקל בתיקייה הנחה על אחד השולחנות, אשר מכילה את רשמיו של אדם העונה לשם סימס.
סימס מבקש להזהיר את הקוראים מפני הקנוניה שרוקחים אנשי הדג.
לדבריו, האינסמאות'רים מנסים להשתלט על אוקמונט באמצעות אותו הם שולים מתוך מי הים.
לרשמיו מצורפת רשימה של שמונה מקומות ברחבי העיר, בהם נמצאו אוצרות וחפצי זהב שריד מתבקש להחרים בהקדם.
במהלך שהותו באחד האזורים הנגועים של רובע שלס, מוצא ריד צנצנת המכילה מוח אנושי.
הוא לומד כי צנצנות נוספות עשויות להיות מפוזרות בבתים הסמוכים, ויוצא לחפש אחריהן.
הפתקים המודבקים לכל אחת מהן מציעים כי ייתכן והמוחות נאספו בידי חוצנים או יצורים שמקורם במימד אחר, .
ישנן שתים עשרה צנצנות בסך הכול, המחולקות לשתי סדרות: סדרת אלפא, המוגבלת לרובע שלס בלבד, וסדרת אומגה, המפוזרת ברחבי העיר.
חמש הרחבות שוחררו עבור המשחק ב-16 בספטמבר 2021. שלוש מתוכן, חבילת החוקר, טוחן האיברים משיקגו, ונקודת סקיל נוספת, מוסיפות שינויים בסדרי גודל קטנים בלבד, ואינן מציעות יותר מפריטי לבוש וכלי נשק נוספים.
השתיים האחרות, טירוף מלא רחמים וסוגדי הנקרונומיקון, מוסיפות תוכן עלילתי מקורי הכולל שש משימות צד חדשות, אולם הראשונה מביניהן (שתיקה שווה זהב, כל מה שזוהר, וצילינדרים מוחיים רדומים) הוטמעה במשחק ואינה נמכרת יותר בתור הרחבה.
משימותיה של השנייה מוצגות להלן.
אחד משכניו של ריד משאיר עבורו פתק בחדרו שבבית המלון, בו הוא כותב כי שמע על מעלליו בנמל העיר ועל כך שהוא זקוק לעזרתו הדחופה והמידית.
כאשר מגיע ריד לחדר הסמוך הוא מגלה שאותו אלמוני כבר הספיק להיעלם לגורלו הלא הידוע, אך מוצא את רשימת ההוראות שהשאיר הלה אחריו, אשר אמורה, לכאורה, לעזור לו לשים את ידו על שבעה כרכים בעלי ידע אסור.
קומוריום: כרך עליו שמע האלמוני מפיו של אדם זקן כלשהו, אשר סיפר לו כי החביא אותו במקום הבטוח ביותר בעיר, משום שלטענתו, .
ריד מוצא את הספר באחת מכספות בניין הבנק הנטוש, ומגלה כי הוא מלא בסמלים שאינו מצליח לפענח.
במרכזו ישנו תחריט מתכת דק המתאר כיכר עירונית המוקפת בעמודים גבוהים, כאשר בטבורה נמצאת מפלצת מגובננת ומחרידה הטורפת את קורבנה הצורח.
התמונה אמנם מעוררת זעזוע, אך בעת ובעונה אחת גם מושכת את העין, וריד מגלה כי לאחר בהייה ממושכת בה הוא שומע קול חלש בראשו האומר, .
השיר של קסילידה: במקרה אחד האזין האלמוני לרכילותן של כמה נשים מקומיות, אשר שוחחו על בית נטוש הנמצא לצדו של מגדל התקשורת ברובע קאברסייד.
לדבריהן, בעל הבית ובני משפחתו הפכו לרוחות רפאים לאחר מותם, וכי הם נוהגים לקרוא את הספר הטמא שהיה ברשותם כאשר עדיין היו בין החיים.
כל הדיירים החדשים שהגיעו לביתם לאחר מכן השתגעו.
ריד מוצא את הספר בין חורבות הבית ומגלה כי הוא מכיל אוסף שירים המתארים את העיר .
מזמורי ד'הול: האלמוני מספר כי שמע על כרך מיוחד אשר נגנב מהמוזיאון של משפחת טרוגמורטון ונרכש בידי כירורג מקומי, שגופתו נמצאה בבית מגוריו לאחר השיטפון.
הוא משער כי הספר עדיין נח בבית החולים הפרטי בו עבד הרופא, ברובע ריד הייטס, אשר נהרס לפני זמן לא רב.
עם מציאתו, מגלה ריד כי הספר היה שייך בעבר לאוניברסיטת מיסקטוניק, אך הוא אינו מצליח לפענח את המילים, אשר אורגנו במעין טכניקת חריזה מעוותת, ובשפתם של יצורים הקרויים ד'הולים, אשר הגיעו מעמק פנאת'.
: אחד הסיפורים עליהם שמע האלמוני עוסקים באדם אשר בנה את כנסיית הגאולה שברובע סלביישן הרבור.
לדבריו, אותו איש עמל יום אחר יום ללא כל תשלום, וכאשר שב לביתו בכל לילה לא הצליח לישון, מאחר שהספר המסתורי שמשפחתו הביאה עמה מעבר לים לחש לו לקרוא אותו.
לאחר שסיים את מלאכת הבנייה תלה את עצמו מפעמוני הכנסייה.
ריד מגלה כי הספר מתאר טקסים המאפשרים להגיע אל .
: האלמוני כותב על סיוט בלהות שחלם בו חזה בגלגל ענק במרכזה של אוקמונט, כאשר האנשים שעלו עליו חיכו עד שהגיעו לשיא גובהו, בטרם קפצו למטה.
ערמת הגופות המשיכה לגדול, עד שהבחין באדם העומד בקרבת מקום וקורא מזמורי שירה מתוך ספר טמא, ובכך מושך אנשים נוספים לעלות לגלגל.
ריד מוצא את הספר באחד מקרונות הגלגל הענק של אוקמונט, ולומד כי הוא מתאר, בין השאר, את אופן הפעולה של .
ספר המעמקים: דייגי העיר סיפרו לאלמוני על מקום הנמצא ליד אחוזת בלאקווד, בו נערכים מפגשים אפלים תחת אישון הלילה.
לדבריו, קהל המשתתפים נוהג להקשיב לאדם מסתורי העומד על סירה השקועה למחצה בערפל, בזמן שהוא קורא עבורם מתוך ספר מקולל.
נאומיו גורמים למאזינים לפתח השתוקקות קיצונית ובלתי מוסברת כלפי האוקיינוס, עד כדי כך שהם קופצים לתוכו וטובעים.
ריד מגלה כי הספר מתאר את טקסי משרתיו של אל הים, דגון.
נקרונומיקון: האלמוני מתאר בכתביו את האגדות המקומיות של אוקמונט, ומציין מקרה אחד בו מספר מכשפות נתפסו ונתלו מענפיו של עץ תפוחים.
אחת מהן הספיקה לכתוב את עדותה לפני שמתה, והזכירה כרך מסתורי אשר הוענק לה ולחברותיה מידי השטן עצמו.
הנקרונומיקון הוא ככל הנראה הספר המסוכן ביותר מבין שבעת הכרכים שריד מצליח להשיג, ואופן פעולתו נותר לא ברור מאחר שכל הקוראים בו משתגעים.
בעת ביקורו בעיתון הכרוניקל של אוקמונט מקבל ריד הצעת עבודה מפקידת הקבלה, הלן בלנד, המודיעה לו כי משרת העורך הראשי זה עתה התפנתה.
כאשר בלנד מציעה לו לחפש אחר כותרות חדשות שיעוררו תהודה ציבורית ויגדילו את מכירותיהם, הוא מחליט לרדוף אחר שמועה המסתובבת בעיר, לגבי נמר שנמלט מגן החיות לאחר השיטפון וכעת אורב לטרף אנושי ברובע קאברסייד.
ריד לומד כי אדם בשם קלוד המילטון נלקח לבית החולים לאחר שראה את הנמר במו עיניו, ומחפש אחריו בארכיון הרפואי, המוביל אותו לבית המשוגעים של אוקמונט.
המילטון מתגלה כחולה נפש הסובל מזואופוביה חמורה ביותר, וריד נאלץ לשכנע אותו כי השריטות שראה על רצפת המקום נגרמו כתוצאה מכיסא גלגלים שחוק, והשאגות הן הלכה למעשה רעשי דוד החימום.
עדותו של המילטון מובילה אותו לבניין נטוש ברובע קאברסייד, בו מגלה ריד מקום מסתור של הקו קלוקס קלאן.
הראיות מציעות כי המילטון השתתף בטקס חניכה של הארגון כאשר שאגת נמר נוראית הבריחה את כל המשתתפים החוצה, אך עין המחשבה מלמדת אותו אחרת, וחושפת כי אדם כלשהו פרץ פנימה בעודו מחופש לנמר וביים את המחזה המפחיד בכדי לגרש אותם.
ריד מוצא אזכור בארכיון המשטרתי ל העונה לשם מייקל רוברטסון, אשר נעצר בעבר בגין פריצה לשטח מגורים.
הוא מתחקה אחריו לביתו ומתעמת עמו.
רוברטסון מספר לו כי נמר אמיתי אכן ברח מגן החיות העירוני, אז חשב על הרעיון לחקות את שאגתו בכדי להבריח גנבים ופורצים.
לאורך הזמן תפר חליפה מיוחדת אשר הזכירה את צורתו, והחל להשליט סדר בעיר.
עם חזרתו לבלנד, ניצב השחקן בפני שתי ברירות:
נמר אמיתי: הציבור אינו בהכרח רוצה לשמוע את האמת, אלא את מה שירגש אותו.
בכדי שהכתבה הראשונה שלו בתור העורך הראשי תעורר כותרות סנסציונליות, עשוי ריד לשקר לבלנד, ולדווח לה כי מצא נמר אמיתי אשר התפרץ לתוך הכנס של הקלאן הידוע לשמצה.
מתחזה בחליפה: שקרים אף פעם אינם הולמים אדם בעל יושר כמו ריד, והוא מספר לבלנד המאוכזבת כי חשף את המתחזה שעמד מאחורי הכל.
עם זאת, הם מחליטים לפרסם את הכתבה בכל זאת, ולהציג את רוברטסטון תחת אור חדש ובתור גיבורה של אוקמונט, אדם אשר לקח את החוק לידיו.
בתום הצלחתו הראשונה כעורך הראשי של עיתון הכרוניקל, חדשות מרעישות, שב ריד לבלנד בחיפוש אחר הרפתקה נוספת.
היא מספרת לו על מסעדה צ'כית הקרויה , זאת בשל גולם החימר המפורסם שהציבה לצד שולחנות הסועדים, אשר רק לאחרונה התעורר לחיים ונמלט מהמקום.
ריד מחליט לבקר במסעדה אך נתקל במלצר שנמאן לעזור לו.
לאחר שהוא חושף בפניו כי גילה את מנהגו לגנוב כלי כסף מבעל המקום, מגלה לו הלה שהגולם נגנב בידי כנופיית שודדים, עלילה אותה ריד מאמת באמצעות עין המחשבה.
משם ממשיך ריד לביתו של בעל המסעדה, ברטוש, המתגורר יחד עם בתו, וילמה, בניסיון למצוא קצה חוט נוסף.
מכתביו של ברטוש מלמדים כי הביא עמו את הגולם לארצות הברית במהלך הפלגתו מפראג, בשל התעקשותה של סבתו.
כאשר מוצא ריד את יומנה של וילמה הוא נתקל בשמו של אחד מחבריה, גלן קומבס, אשר הבטיח לעזור לה לגנוב את הגולם שלדבריה ממולא בזהב טהור.
לאחר חיפוש קצר בארכיון המשטרתי מצליח ריד להתחקות בעקבות קומבס לביתו ברובע גרימהייבן ביי.
הוא מתעמת עם חברי כנופייתו, אשר עוזבים את המקום כאשר הם מגלים שוילמה שיקרה, וכי הגולם עשוי מחימר ותו לא.
למרבה תדהמתו, הגולם מתעורר לחיים עם הגעתה של וילמה למקום.
היא מספרת לו שהתאהבו זה בזה, וכי הם מתכננים להסתתר יחדיו ברובע שלס, ואולי אפילו להימלט מאוקמונט.
כישוף: עתידו של ריד כעורך הכרוניקל עשוי להיראות כזוהר מתמיד, בייחוד לאחר פרסום כתבה הטוענת לקיומו של פסל חימר אשר התעורר לחיים.
בלנד מתרגשת למשמע החדשות, ומנבאת כי מכירותיהם ירקיעו שחקים.
שוד: על אף הפיתוי לקדם את הקריירה החדשה שלו כעיתונאי, עשוי ריד לחוש נקיפות מצפון בשל גורלם של זוג האוהבים, וילמה והגולם, אשר ללא כל ספק עלול להיגמר בכי רע אם יפרסם סיפור אשר ימשוך תשומת לב רבה אליהם.
בית טרוגמורטון: שושלת של חוקרים ומדענים המוכרת ברחבי אוקמונט בשל פעילותה הפילנתרופית לכאורה, המשתמשת בהונה המשפחתי בכדי לממן משלחות ופרויקטי מחקר באוניברסיטה העירונית.
בני המשפחה, ביניהם רוברט טרוגמורטון ובנו המנוח, אלברט, דומים באופן חשוד לקופים.
בית קרפנטר: משפחת פשע גדולה המחזיקה בכל נתיבי ההברחה של אוקמונט, אשר לאור חוקי היובש שנחקקו בארצות הברית במהלך שנות ה-20, משמשים את אנשיה בכדי להכניס לעיר ויסקי, רום, ומשקאות חריפים אחרים.
ראש המשפחה הוא ברוטוס קרפנטר, אדם זקן ואכזרי העומד מאחורי פרשיות רצח רבות ברחבי העיר.
בית בלאקווד: משפחה אשר איבדה את גדולתה לאחר השיטפון שהכה באוקמונט, כאשר כל צאצאיה נעלמו באופן פתאומי למעט אברנוט בלאקווד, מכשף העובד בשירות המסדר האזוטרי של דגון.
המשפחה ידועה בכך שלקחה תחת חסותה את אוכלוסיית האינסמאותרים, אנשי דג שהיגרו אל אוקמונט מאחת העיירות הסמוכות, אינסמאות, וזכו לקבלת פנים לא נעימה מצד התושבים המקומיים.
המסדר האזוטרי של דגון: ארגון צללים הפועל מתוך כותליו של שוק הדגים ברובע שלס, ומתיימר להיות מוסד צדקה ללא מטרות רווח, אך מתגלה כרשת של אנשי דת רצחניים הסוגדת לאלי הים הקדומים.
כת אמא פורייה: כת מסתורית אשר כינסה סביבה קהל של מאמינים קנאים המתפללים ליצור הקרוי אמא פוריה.
אנשי הכת מצליחים להשתלט על בנו של ברוטוס קרפנטר, גרהם, ולהפוך אותו למריונטה המצייתת לפקודותיהם.
מושא אמונתם מתגלה כלוע תמנוני הפורץ מתוך קרקעית הים ויורק כיסי חומצה על אויביו.
קו קלוקס קלאן: ארגון גזעני ואלים הדוגל בעליונות הגזע הלבן וצד אחר אוכלוסיות המהגרים השוכנות בעיר, ביניהן כהי העור והמהגרים האינסמאותרים.
הסניף העירוני של הארגון סופג פגיעה קשה לאחר שקן מפלצות משתלט על משרדי המטה שלו.
כנופיית המלכים הצהובים: חבורה של אזרחים מודאגים אשר התכנסו יחדיו בכדי לעצור את אברנוט בלאקווד, מכשף שרצח עשרות מתושבי העיר לאורך השנים בניסיון לרכוש את כוחותיהם המולדים.
סוגדי האש: עדה של אנשי דת קיצוניים הסוגדים לאש ונוהגים לערוך טקסי טיהור הכוללים התאבדויות המוניות באמצעות הצתה עצמית.
מקום מושבה של הכת הוא בכנסיית סנט מייקל שברובע אדוונט.
סוגדי האבן: קבוצה דתית קטנה הסוגדת למונוליתים השונים הפזורים ברחבי אוקמונט.
במהלך אחת מפעולותיהם הבולטות, הסירו אנשי הכת פלח מתוך המונולית המצוי ברובע שלס והחלו לאכול חתיכות ממנו תוך כדי שהם שוברים את שיניהם לחתיכות.
מועמד עבור פרס משחק הפעולה וההרפתקאות הטוב ביותר
המשחק הוכרז לראשונה בידי חברת פרוגוורס ב-9 במרץ 2016, כאשר התמונות והסרטונים הראשונים שפורסמו מתוכו הופיעו כעבור יותר משנה, ב-28 ביולי 2017. המועד האחרון להוצאתו לאור נקבע ל-21 במרץ 2019, אך שחרורו נדחה בשלושה חודשים, ל-27 ביוני אותה שנה.
דובר החברה, סרגיי אוגאנסיאן, הסביר כי העיכוב נגרם בשל רצון המפתחים להימנע מלוח זמנים צפוף, אשר עשוי היה לפגוע בעבודות הליטוש האחרונות שערכו במשחק.
הבלוקים שנבנו בצורה שתוארה לעיל התבססו על אדריכלות מקורית של בתים ובניינים אשר הוקמו בניו אינגלנד במהלך המאה ה-20, כאשר כל אחד מרבעיה של אוקמונט הורכבו על בסיס הנחיות שונות, דבר שנועד להבטיח את האווירה הייחודית והתכלית הספציפית שיועדה לכל אזור.
בין הבלוקים הכלליים שנבנו הניחו המפתחים מספר מבנים ואתרים ייחודים.
כמו כן, נהגו לעצב אזורים מסוימים עם סממנים התואמים לסביבתם, לדוגמה אצות ים וזיפרגליים אשר נוספו לרחובות מוצפים שהוכו בידי השיטפון.
מוקד ההשפעה הגדול ביותר על המשחק הוא, ללא כל עוררין, עבודותיו של הסופר האמריקאי ה.פ.
לאורך חייו פרסם לאבקרפט עשרות סיפורים קצרים אשר נקשרו זה בזה ונודעו בסגנונם הפסימי והקודר.
לעיתים קרובות נהג לעסוק בנושאים כגון חולי נפשי, תורת הנסתר, וכישוף שחור.
גיבוריו נאלצים להתמודד מול ישויות קדומות ומרושעות, ספרי לחשים בעלי ידע אסור, ומפלצות מעולמות זרים.
מוסר ההשכל הבולט ביותר שעולה מתוך עולמו הספרותי הוא, ככל הנראה, חוסר חשיבותם וחולשתם של בני האדם אל מול היקום העצום והלא נודע.
המוטיב הלאבקרפטי הדומיננטי ביותר במשחק, והראשון בו נתקל קהל השחקנים, הוא המים.
לאבקרפט נודע בסלידה העמוקה שחש כלפי הים וכל בעלי החיים השוכנים בו, ולעיתים קרובות נהג להשתמש בהם בסיפוריו על מנת לייצג את כוחות הרשע.
כך לדוגמה, בסיפורו דגון, נקלע הגיבור למעין אי בודד המאוכלס באנשי דג מרושעים, ממנו הוא נחלץ בשן ועין.
עם הגעתו לבית החולים הוא מאבד את שפיותו, ומסיים את עדותו באמירה הפסימית, .
המים, אפוא, מהווים חלק בלתי נפרד מהמשחק, והלכה למעשה מופיעים לראשונה בשמו – העיר הטבועה.
עוד בראשיתו לומד השחקן על כך שהעיר הבדיונית, אוקמונט, הוכתה בשיטפון קשה מעט לאחר מלחמת העולם הראשונה, אשר הביא עמו את המפלצות השורצות בין כותליה, ואת הטירוף הבלתי מוסבר שהשתלט על כלל האוכלוסייה.
אוקמונט שרויה תחת גשם תמידי וחלק מרחובותיה מוצפים לגמרי במים, דבר המעניק לעיר אווירה קודרת ודיסטופית.
רבים מתושביה פנו לעסוק בדיג לפרנסתם, ואין זה נדיר להיתקל בחיות ים גוססות על מדרכות הרחוב.
כמו כן, נוכחותם של האינסמאות'רים, מהגרים הדומים באופן חשוד לדגים, יוצר תחושה כי כל המקום הוא למעשה אקווריום אחד גדול.
העלילה הראשית מלמדת כי רוברט טרוגמורטון מימן משלחת גאולוגית אשר יצאה לים, בכדי לחקור את הקשר בין השיטפון שהכה בעיר לבין הטירוף שהשתלט על תושביה.
אנשיו מוצאים סדקים בקרקעית האוקיינוס, ומסיקים כי החולי הנפשי הגיע מתוכם.
הדבר מזכיר את סרטו של גיירמו דל טורו מ-2013, פסיפיק רים, אשר הושפע גם הוא רבות מעבודותיו של לאבקרפט, ועוסק במפלצות אדירות ממדים המגיעות לכדור הארץ מתוך שער לעולם אחר שנפער במעמקי הים.
מיד לאחר שהכה השיטפון באוקמונט החלו תושביה לחוות התפרצויות טירוף בלתי נשלטות, הזיות, וחזיונות על .
כמו כן, לא מעט דמויות מאבדות את דעתן ומשתגעות לאורך עלילת המשחק, ועוד בראשיתו נתקף בנו של טרוגמורטון, אלברט, בהתקף שיגעון הגורם לו לנסות לרצוח את כל סובביו.
גם בעולמו של לאבקרפט משחק השיגעון תפקיד משמעותי וחשוב, כאשר חלק לא מבוטל מסיפוריו נפתח כעדות מידי דמות הנמצאת בין כותלי בית חולים פסיכיאטרי לאחר שאיבדה את שפיותה כתוצאה מהחוויות בהן הייתה מעורבת.
לאבקרפט נודע בנטיותיו הגזעניות ובשנאה התהומית שגילה כלפי מהגרים מכל סוג.
דעות אלו באו לידי ביטוי גם במספר היבטים שונים בעלילת המשחק.
על אף הופעותיו המעטות של הקו קלוקס קלאן לאורך קווי העלילה הראשיים והמשניים, הדוגמה הבולטת ביותר לגזענות כלשהי הגיעה בדמות אנשי הדגים, האינסמאות'רים (תושבי העיירה אינסמאות', שמקורה בספרותו של לאבקרפט), אליהם מתייחסים רבים מתושביה של אוקמונט בשנאה וזלזול.
כך לדוגמה דמותו של רוברט טרוגמורטון, אותה פוגש קהל השחקנים עוד בראשית המשחק, מביעה את שנאתה כלפי אנשי הדג בהזדמנויות רבות.
טרוגמורטון, הדומה באופן מפליא לקוף, ושבאחוזתו מבקר השחקן בשלב מאוחר יותר, מגיע גם הוא מסיפורו של לאבקרפט, עובדות הנוגעות לארתור ג'רמין המנוח ולמשפחתו, בו מתאר הלה שושלת של אנשי מדע אשר חקרה את אגן הקונגו לדורותיהם.
לאורך הזמן החלו צאצאיהם להפגין מאפיינים חייתים להפליא, עד שלבסוף מגלה הנצר האחרון למשפחתם, ארתור, כי אחד מאבותיו הזדווג עם קופה.
ניו אינגלנד היא מקום מולדתו של לאבקרפט, ובמשך השנים הפכה לאחד האזורים האהובים עליו ביותר בכל העולם כולו.
ב-20 באוגוסט 1890 נולד בפרובידנס, רוד איילנד, והמשיך להתגורר בעיר ובסביבתה למשך כל שארית חייו, כאשר במהלך שנותיו המאוחרות נהג לערוך טיולים עצמאיים לאתריה השונים, ואף לארצות הברית כולה.
עלילות יצירותיו, אפוא, מתרחשות לעיתים תכופות במדינות השונות המצויות בין גבולות האזור, בעיקר במסצ'וסטס וברוד איילנד, ומעת לעת אף במקומות בדיוניים שהמציא במיוחד עבור סיפוריו, אשר עדיין לוקחים חלק או לכל הפחות מציינים קרבה כלשהי לניו אינגלנד.
אוקמונט, העיר בה מתרחש המשחק, מבוססת במדינת מסצ'וסטס, ואילו הגיבור הראשי, צ'ארלס ריד, מפליג אליה מעיר מגוריו, בוסטון, הידועה בתור המרכז התרבותי והעסקי של האזור כולו.
בנוסף, קהילת האינסמאותרים אשר היגרה אל העיר הגיעה מאחת העיירות הסמוכות, אינסמאות, מקום בדיוני נוסף אשר הוזכר לראשונה בסיפורו הקצר של לאבקראפט, סלפאיס, ומאוחר יותר שימש עבור עלילת הנובלה .
פסקול המשחק הולחן בידי סבלי וולוקיטין.
לקראת שחרורו, הודיעה פרוגוורס כי חברת תקבל את הזכויות הבלעדיות למכירת המשחק בגרסת המחשב, על אף שהפצתו המתוכננת בשאר הפלטפורמות, כגון פלייסטיישן או אקסבוקס, תישאר בידיה לפי שעה, ולא תיפגע מכך.
המשחק הופץ עבור הפלטפורמות פלייסטיישן 4 ואקסבוקס 1, ומאוחר יותר גם עבור מיקרוסופט ווינדוס, בידי חברת , אשר נקראה באותה העת ביגבן אינטראקטיב.
פרוגוורס שחררה גרסה של המשחק עבור פלטפורמת נינטנדו סוויץ' באופן עצמאי ב-12 בספטמבר 2019.
במהלך הפצתו טענה חברת ביגבן אינטראקטיב להיות המוציאה לאור של המשחק, יחד עם חברת , על אף שהשתיים שימשו רק בתור מתווכות בשרשרת ההפצה.
מנכ"ל החברה, ואיל אמר, התראיין לאתר הגיימינג הצרפתי בפברואר 2020, והסביר בתגובה כי פרוגוורס מעולם לא עבדה עם חברות המתמחות בהוצאה לאור או בפיתוח.
לדבריו, שתי החברות שימשו כמיופות כוח בלבד, ולא החזיקו בזכויות יוצרים כלשהן על המשחק.
זמן מה לאחר שחברת נאקון קיבלה רישיון להפיץ את המשחק, ב-20 באפריל 2020, החליטה חברת פרוגוורס לסיים את דרכי ההתקשרות שלה עמה בעקבות הפרה של חלק מתנאי החוזה שכרתו שתיהן, כגון פגיעה בזכויות יוצרים ואי תשלום תקבולים.
סכסוך זה הוביל למחיקתו של המשחק מהחנויות הדיגיטליות של סטים ו.
כמו כן הוסר המשחק מחנויות הפלטפורמות של פלייסטיישן ואקסבוקס ב-25 באוגוסט אותה שנה.
המשחק הוחזר לחנות של סטים בפברואר 2021 בידי חברת נאקון.
פרוגוורס הוקיעה את המהלך בחשבון הטוויטר שלה וטענה כי הגרסה שהועלתה אינה זהה בשום אופן למשחק שיצרה.
בנוסף האשימה את נאקון בשימוש בגרסה שנפרצה מתוך הקוד שניסחה, זאת במטרה לשנות חלק מהנכסים השייכים לה בזכות, ולטשטש את מקורם.
חלק ממעריצי המשחק הפגינו את תמיכתם בפרוגוורס וגינו את מעשיה של נאקון.
בתגובה, השיבה חברת נאקון כי פגשה את כל התנאים הפיננסיים עליהם חתמה מול פרוגוורס, וכי מפתחיה ניסו לשנות את העסקה עליה הסכימו.
כמו כן ציינה כי החוזה ביניהם הדגיש באופן ברור כי נאקון תהיה הישות המשפטית היחידה שתורשה לפרסם את המשחק בחנותה של סטים, על אף ניסיונותיה של פרוגוורס לשחרר גרסאות אחרות של המשחק מבלי לערב אותה בכך.
פרוגוורס הגישה תביעת להסרת המשחק על בסיס חוק זכויות היוצרים של המילניום הדיגיטלי.
המשחק זכה לביקורות מעורבות ולממוצע ציונים בינוני.
מרבית המבקרים שיבחו את היבטי הכתיבה ובניית העולם שעמדו מאחוריו, בנוסף לתשומת הלב הקפדנית שהושקעה בהימנעות מפונקציה מסוימת אשר תוארה כמעצבנת והופיעה במשחקי בילוש אחרים, קרי החזקת החפצים שהדמות צריכה לבחון בידיה.
מנגד, תיארו המבקרים את מערכת הלחימה כאיטית ומתסכלת, והצביעו על מספר בעיות טכניות, כגון טעינה ממושכת של כלי הנשק, ופגיעה בתזוזת המסך.
סטיב בוקסר מהגרדיאן כתב כי המשחק מלא ברעיונות מעניינים, על אף שהרגיש כי רק חלקם מיצו את הפוטנציאל המלא שלהם.
הוא הביע את אכזבתו ממערכת הלחימה המגושמת והמחסור בתחמושת, וכן מהניווט המסובך הנחוץ לצורך הגעה ממקום למקום, אך שיבח את המשחק כיצירה מקורית, מעוררת מחשבה ו, יחד עם עלילתו המפורטת, אותה תיאר כמרתקת.
לסיכום כינה בוקסר את החוויה כולה כשאפתנית יתר על המידה, והצביע על כך שהיבטים מסוימים ממנה נראו לו כגמורים למחצה, או כאילו לא הושקעה בהם מחשבה רבה.
ג'ף מרכיאפבה מ טען כי המשחק סובל מאותן בעיות שנמצאו בעבודותיה הקודמות של חברת פרוגוורס, על אף שהוא מציג כמה שטרם נראו.
בנוסף שיבח את משימות העלילה, אשר הופיעו בדמות תיקי פשע הנחקרים בידי דמותו של הבלש הפרטי, צ'ארלס ריד, בגין התפניות העלילתיות והרגעים העוצמתיים שהם מספקים.
ברוק מקלגין מ כתב כי המשחק .
החסרונות של המשחק, לדבריו, הם הרפטטיביות, הגרפיקה הצולעת, ומערכת הקרב הגרועה.
הוא סיכם את ביקורתו בכך שכתב כי המשחק אינו מיועד לכולם, אך יתאים לטיפוסים סבלניים.
פסקל טקאיה מ הציע ביקורת חלוקה בדבר המשחק.
הוא התאכזב מכמות המפלצות הזעומה שהמשחק מציע, כארבע בסך הכל, ביחס לקרבות הממושכים אליהם השחקן נקלע, אבל שיבח את תכנונה המפורט של העיר אוקמונט, הנתפשת לדעתו בתור דמות בפני עצמה, ומשמשת בתור הדבק המחבר את כל המשחק לחתיכה אחת.
דן רומר מ תיאר את המשחק בתור ושיבח אותו על אמנות הקול המוצלחת והאווירה המציאותית שהציג, בנוסף לבנייתה המעולה של העיר אוקמונט.
עם זאת, התאכזב מהכפילויות הרבות שמצא באדריכלות העירונית, וביקר את מערכת הלחימה, שלטעמו הייתה נוקשה מדי.
בשורה התחתונה, סיכם רומר את ביקורתו בכך שהעיר הטבועה הוא משחק בלשי נהדר, אם אלו שמשחקים בו מסוגלים להתגבר על בהם הוא מאופיין.
כריס קאפל מ שיבח את המשחק על האווירה הריאליסטית ומלאת הפרטים של עולמו הפתוח, על אף שחש שעמום, לדבריו, בגלל , אשר הוביל למצב בו נותר השחקן בלי תעסוקה.
בנוסף תיאר את הסיפור העלילתי כמרתק, אך הביע אכזבה מדמותו של צ'ארלס ריד, אותה כינה בתור , וכן ממערכת הלחימה, אשר לטעמו הייתה גרועה ומיותרת.
קאפל סיכם את ביקורתו בכך שהמשחק היה עשוי להיות מוצלח יותר אילו המפתחים היו נמנעים משימוש במתכונת העולם הפתוח, אשר הוכיחה את עצמה כמציאותית, אך ריקנית.
העיר העתיקה של טבריה, שקרויה על שם הקיסר הרומי טיבריוס, היא אחת מהערים ההיסטוריות והארכאולוגיות החשובות בישראל.
העיר נוסדה על ידי הורדוס אנטיפס, בנו של המלך הורדוס בשנת 20 לספירה, ושימשה כבירת ממלכתו.
רוב השרידים בעיר העתיקה של טבריה עודם נסתרים מתחת לאדמה בעיקר באזור הדרומי שלה.
ב-1990 נחשף תיאטרון רומי עצום, המראה על התכלית התרבותית שהייתה לתושבי העיר היהודית הזו תחת השלטון הרומי.
גילוי זה, שלא הוזכר במקורות ההיסטוריים, מעיד על הפתיחות התרבותית והחברתית ששררה במקום.
אך התרגשות זו נבלמה לאחר שהפרויקט נעצר והאתר ננטש.
בין השאר נחשפו בחפירות לגילוי התיאטרון מטמון מטבעות גדול וגם מבנים שונים ובהם בית מרחץ מפואר עם רצפת פסיפס מרהיבה, בתי כנסת, שער העיר ושוק עתיק.
מעל העיר בפסגת הר ברניקי, התגלו שרידי כנסייה ומצודה מהתקופה הביזנטית.
חוקרים טוענים שבעת המרד הגדול הוקמו בטבריה מערות מסתור והתושבים חיזקו את ביצורי העיר מתוך הכנה לעימות עם הכובש הרומי.
הדילמה אם להתנגד או להיכנע שסעה את הקהילה, אך בסופו של דבר המתונים השפיעו וכאשר הכוחות הרומיים הגיעו נפתחו לפניהם שערי העיר והם הוזמנו להיכנס ללא קרב.
במחצית השנייה של המאה ה-2, לאחר ניצחון הרומאים במרד בר כוכבא, רבי שמעון בר יוחאי טיהר את טבריה מטומאת המתים, דבר שהופך את העיר למושב של תלמידי חכמים.
לקראת סוף המאה, רבי יהודה הנשיא מעביר את מקום מושבו מציפורי לטבריה.
בשנת 351 פרץ מרד גאלוס, ומערות המפלט שימשו חלק מתושבי העיר.
רבי יוחנן ייסד בטבריה את "בית המדרש הגדול" שבו לפי המסורת נכתב רוב התלמוד הירושלמי.
בעקבות כך, טבריה הפכה למרכז רוחני ותורני ליהדות ארץ ישראל וליהדות התפוצות, תקופה שנארכה מאות שנים.
במאה ה-6 במהלך תקופת הגאונים הוקמה בטבריה ישיבת ארץ ישראל יורש הסנהדרין, במהלך תקופה זה העיר פרחה כמרכז של פיוט, דרשה, כתיבה וניקוד.
הניקוד העברי המכונה "ניקוד טברייני" נקרא על שם העיר.
נקודות היסטוריות חשובות לפי תקופת זמן
20 לספירה: ייסוד העיר על ידי הורדוס אנטיפס.
61 לספירה: סופחה לממלכת אגריפס השני.
67 לספירה: בוצרה בחומות בפרוץ המרד הגדול נגד הרומאים.
המאה ה-2 לספירה: רבי שמעון בר יוחאי טיהר את העיר מטומאת קברים, הופך אותה למרכז תורני.
המאה ה-7: כיבוש טבריה על ידי המוסלמים, הופכת לבירת "מחוז הירדן".
749: רעידת אדמה קטלנית, ידועה כ"רעש שביעית", מחריבה חלקים נרחבים מהעיר בנוסף לבית שאן רמלה וחלקים מירושלים.
1099: כיבוש טבריה על ידי הצלבנים, הופכת לבירת נסיכות הגליל.
1187: טבריה חוזרת לידי מוסלמים לאחר הקרב בקרני חיטין.
1247: נפילה לידי הממלוכים, שנשארת תחת שלטון מוסלמי עד כיבוש הארץ על ידי הבריטים.
העיר העתיקה של לבוב (באוקראינית: Старе Місто Львова) היא המרכז ההיסטורי של העיר לבוב, בתוך מחוז לבוב באוקראינה, ששטחו כ-1,214 דונם והוכר ב-1975 כאזור שימור היסטורי, אדריכלי, ממלכתי.
בשנת 1998 הכיר ארגון החינוך, המדע והתרבות של האומות המאוחדות (UNESCO) במרכז ההיסטורי של לבוב, כאתר מורשת עולמית.
אונסק"ו מסר הצהרה המסבירה את בחירתו:
בעיר העתיקה ישנם שלושה אזורים מרכזיים ובהם כ-2,007 נקודות ציון היסטוריות, מהן 214 נחשבות כנקודות ציון לאומיות.
שכונת הייתה המרכז המקורי של העיר והיא כוללת גם את שכונת .
Paraskeva-Praxedia (יום שישי הטוב) - מכילה "איקונוסטסיס" משנת 1740.
המכילים יצירות אמנות של לזר פסלבסקי (Lazar Paslavsky) ו
כנסיית יוחנן המטביל המשמשת מוזיאון לשרידים עתיקים של לבוב.
הכנסייה הוקדשה לאשתו ההונגרית של המלך ליאו, שהייתה בתו של המלך בלה הרביעי.
כנסיית הכנסייה של המתיישבים הגרמנים בעיר.
הכולל את בניין בית העירייה של לבוב (במרכז) ואת הבניינים שסביב הכיכר.
לצד הכנסייה, כולל את קפלת "שלושת הפרלטים" ומגדל קורניאקט (Korniakt's Tower).
הכולל מגדל פעמונים, עמוד עם פסל של כריסטופר הקדוש, בניין ששימש בעבר בנק ארמני, ארמון הארכיבישופים הארמנים ומנזר ארמני - בנדיקטיני.
(כיום כנסיית סנט אנדרו) הכולל קתדרלה, מנזר, מגדל פעמונים, רוטונדה וחומות הגנה
(כיום כנסיית הסעודה האחרונה) הכולל מנזר ומגדל פעמונים.
ביצורי העיר הכוללים את , מגדל אבק השריפה, מגדל חרשי העץ והחבלים, הארסנל המלכותי ו"מעוז" של חומת ההגנה התחתונה.
בית חברת הביטוח "דניסטר" (Dnister).
כנסיית סנט יורה (ג'ורג' הקדוש), לוחם הדרקון
ולצדה , מגדל פעמונים וחומה עם שני שערים (השוק והעיר)
ציוני דרך בעיר העתיקה שאינם חלק מאתר המורשת העולמית
כנסיית מרטין הקדוש (הכנסייה הבפטיסטית).
משמש כמעונו של נשיא אוקראינה.
העיר העתיקה של חלב היא אתר מבוצר ומוקף חומה, השוכן במרכז העיר חלב, אשר ממוקמת בצפון מערב סוריה.
העיר העתיקה משתרעת על פני 3.65 קמ"ר.
העיר העתיקה של חלב שגשגה לאורך ההיסטוריה בעיקר בזכות מיקומה האסטרטגי בצומת הדרכים שבין אסיה, אירופה והמזרח התיכון, אשר תרם לכך שהייתה מרכז למסחר ואחת הערים החשובות באזור.
בשנת 1986 העיר העתיקה של חלב הוכרזה כאתר מורשת עולמית של אונסק"ו.
אתרים בולטים בתחומי העיר העתיקה של חלב הם מצודת חלב והמסגד הגדול.
במהלך העשור השני של המאה ה-21 חלק ניכר מאזור העיר העתיקה של חלב נהרס במהלך קרב חלב, אשר היה קרב מרכזי במלחמת האזרחים בסוריה.
ההערכה היא שכ-30 אחוזים משטחי העיר העתיקה של חלב נהרסו במהלך הקרב, כאשר מבנים היסטוריים רבים, כולל שוק אל-מדינה, ניזוקו באופן ניכר במהלך הקרב.
לפני מלחמת האזרחים בסוריה חיו באזור העיר העתיקה של חלב כ-120 אלף תושבים.
העיר העתיקה של צנעא היא אתר מורשת עולמי המוכר על ידי אונסק"ו בצנעא בירת תימן.
נכון לשנת 2003 התגוררו במחוז צנעא 63,398 תושבים.
העיר המבוצרת בחומות, הייתה מיושבת ברציפות למעלה מ-2,500 שנה וכוללת אתרים אדריכליים היסטוריים רבים שנותרו שלמים.
העיר העתיקה של צנעא היא אחת הערים העתיקות ביותר בעולם.
היא נוסדה במאה ה-2 לפנה"ס או במאה ה-1 לפנה"ס, כמצודה מבוצרת במפגש של דרכי מסחר על דרך הבשמים.
בתקופת שלטונו של בנו, האימאם אחמד בן יחיא חמיד א-דין המקום שימש כמחסן צימוקים.
נכון לראשית המאה העשרים ואחת, המבנה נמצא בבעלות מדינת תימן ומשמש כמוזיאון המציג את ההיסטוריה והתרבות של העיר.
העיר הייתה בירת ממלכת חמייר.
הממלכה נוסדה בשנת 115 לפנה"ס והייתה אחת הממלכות החזקות והדומיננטיות בדרום חצי האי ערב עד 525 לספירה.
העיר שימשה גם כמרכז מסחרי חשוב, והייתה חלק מהאתרים על דרך הבשמים העתיקה.
במאה השמינית לספירה, צנעא הפכה לבירת האימפריה העבאסית, שהייתה אחת האימפריות הגדולות והחזקות בעולם המוסלמי.
בתקופה זו העיר שגשגה והפכה למרכז דתי ותרבותי חשוב.
במאה ה-16, צנעא נכבשה על ידי האימפריה העות'מאנית.
העיר המשיכה לשגשג והייתה מרכז מסחרי חשוב גם בתקופת העות'מאנים.
עם זאת, היא נפגעה קשות במלחמת העולם השנייה, ובמלחמת האזרחים בתימן בשנות ה-60 וה-70 של המאה העשרים.
האדריכלות והמבנה של העיר מזכירים "מבוך" של רחובות ומדרגות.
המבנה האדריכלי העתיק ביותר בעיר הוא ארמון ע'ומדאן שחלקו עדיין עומד.
העיר הוכרזה כאתר מורשת עולמית על ידי האומות המאוחדות בשנת 1986. נעשים מאמצים לשימור כמה מהמבנים העתיקים ביותר שחלקם, כמו הסמסרה והמסגד הגדול של צנעא מסגד ג'אמע אל-כביר, בני יותר מ-1,400 שנה.
העיר מוקפת חומות חימר עתיקות בגובה של 9–14 מטרים, ובתוכה נמצאים למעלה מ-100 מסגדים, 12 בתי מרחץ ("חמאם") ו-6,500 בתים.
רבים מהבתים דומים לגרסאות מוקדמות של "גורדי שחקים," עם מבנים בני כמה קומות, גגות שטוחים, ועיטורים מורכבים הכוללים פריזות, מסגרות מגולפות וחלונות ויטראז' צבעוניים.
בניינים רבי קומות: הבתים בצנעא העתיקה בולטים בגובהם הרב, שיכול להגיע עד 10 קומות או יותר.
מבנים אלה נבנו מלבנים מבוץ, שהוא חומר בנייה מקומי זמין.
הבנייה הזו מאפשרת ויסות טמפרטורה טבעי, ומקנה לבתים מראה חמים וייחודי.
גובה הבתים מעניק לדיירים פרטיות.
חלונות עץ: החלונות בעיר העתיקה מעוטרים בגילופים עדינים ומורכבים, והם עשויים בעיקר מעץ.
הם משמשים לוויסות הטמפרטורה בתוך הבתים ומאפשרים חדירת אור באופן מבוקר.
גינות פנימיות: רבים מהבתים בעיר העתיקה כוללים חצר פנימית עם גינה המספקת אוויר קריר והמשמשת כמרכז החיים המשפחתיים.
מסגדים: המסגדים בצנעא העתיקה הם מבנים גדולים ומרשימים, המשלבים אלמנטים אדריכליים שונים, כגון כיפות, מינרטים וקשתות.
סמטאות צרות: הרחובות והסמטאות בעיר העתיקה צרים מאוד, והם מסודרים במבנה אורבני צפוף שתואר כ"מבוך".
המיקום הגאוגרפי: המיקום הגאוגרפי של צנעא, באזור הררי צחיח, השפיע על האדריכלות המקומית.
הבתים הגבוהים והחלונות הקטנים נועדו להגן על התושבים מפני השמש החזקה והרוחות.
ההשפעות ההיסטוריות: האדריכלות של צנעא עברה שינויים והתפתחה לאורך ההיסטוריה, תחת השפעת תרבויות שונות ששלטו באזור, כגון ההימנאיטים, העבאסים והעות'מאנים.
השימוש בחומרים מקומיים: תושבי צנעא השתמשו בחומרים מקומיים לבנייה, כגון בוץ לבנים, עץ ואבנים.
שימוש זה בחומרים מקומיים תרם לייחודיות של האדריכלות המקומית.
אחד האתרים המוכרים בעיר הוא שוק אל-מלח (שוק המלח Salt Market), שבו ניתן לרכוש מגוון רחב של מוצרים מסורתיים כמו מלח, לחם, תבלינים, צימוקים, כותנה, כלי נחושת, כלי חרס, כלי כסף ועתיקות.
שוק זה משמש כמרכז מסחרי ותרבותי, שבו נשמרים מסורות עתיקות יומין של מסחר ותוצרת מקומית.
, שנבנה במאה ה-7, נחשב לאחד המסגדים העתיקים בעולם, שממשיך לפעול כמקום תפילה ולימוד מרכזי בעיר.
הוא אחד המסגדים הגדולים והחשובים ביותר בתימן.
הוא נבנה במאה ה-16, וידוע באדריכלות הייחודית שלו.
מסגד ג'אמע אל-כביר, נחשב לאחד המסגדים העתיקים בעולם.
בית המים הוא מבנה ייחודי המשמש לאספקת מים לעיר העתיקה.
הוא נבנה במאה ה-17, וידוע באדריכלות הייחודית שלו.
מוזיאון צנעא הוא מוזיאון לאומי המציג את ההיסטוריה והתרבות של תימן.
המוזיאון הוקם בארמון ע'ומדאן שנכון לראשית המאה ה-21 בבעלות מדינת תימן.
האזור המסחרי של העיר העתיקה ידוע בשם אל מדינה שבו הפיתוח התקדם במהירות.
בנוסף לשלושה בתי מלון גדולים, נבנו חנויות ומסעדות רבים.
האזור מכיל גם שלושה פארקים.
אחת מהשכונות בעיר העתיקה נקראה "קאע אל-יהוד" - שכונת היהודים, שמוקמה מחוץ לחומות בצד המערבי של העיר.
לשכונה יש אופי אדריכלי ייחודי שמתבטא, בבתים שבהם חדר האירוח המרכזי מוקם בקומה העליונה, ובמכוון הבתים נבנו נמוכים יותר מהבתים הסטנדרטיים בעיר.
חומות העיר העתיקה של צנעא הן חלק בלתי נפרד מההיסטוריה והתרבות של העיר.
החומות נבנו במאות הקודמות כדי להגן על העיר מפני פולשים, והן כוללות שבעה שערים היסטוריים, חלקם נהרסו לאורך השנים, אך הידוע בהם, "באב אל-ימן" ("שער תימן"), ששרד כמעט בשלמותו.
באב חזימה: שער הממוקם בדרום העיר ומוביל לבית הקברות חזימה.
באב אל-בלקה: שער הממוקם בדרום העיר, אשר היה במקור חלק מהחומה המקיפה את אזור "קע אל-יהוד" (עמק היהודים).
באב אל-רום: שער הממוקם בצפון-מערב העיר.
באב אל-ימן ("שער תימן"): שער תימן הוא נקודת כניסה ייחודית דרך חומות העיר כמו גם השער הראשי הנמצא בכיכר הכניסה הראשית של העיר העתיקה.
הוא ייחודי והמבנה שלו בן למעלה מ-1,000 שנה.
השער נמצא בחומה הדרומית של העיר וכנראה הוקם במהלך המאה ה-17 על ידי הטורקים בתקופת השלטון העות'מאני במזרח התיכון.
הכיכר משמשת גם תיירים כנקודת עצירה בדרכם אל חופי האוקיינוס ההודי.
לעיתים נערכים בכיכר שלפני השער מופעי ריקוד ומצעדים צבאיים.
השער, יחד עם כל העיר העתיקה, הוכרז כאתר מורשת עולמית בשנת 1986.
הסופר הבריטי ביקר בצנעא בשנות ה-70 של המאה העשרים ותיאר אותה כבעלת חומות גבוהות ומבנים צפופים היוצרים תחושת הגנה ובידוד מהעולם החיצוני.
לדבריו, היא דומה ל"עיר מבצר".
האדריכלות והמבנה שלה מזכירים "מבוך", הוא הוסיף: "זה היה כמו להיכנס לתוך ספר תמונות קופצות ענק.
הרחק מהרחוב, העיר כולה הפכה למבוך מסוג אחר, צפוף ומבולבל של סימנים וסמלים".
באופן מסורתי, העיר העתיקה של צנעא חולקה למספר שכונות (חַרַה), שבמרכז כל אחת מהן עמד קומפלקס מקודש שכלל מסגד, בית מרחץ ("חמאם") וגן חקלאי ("מקשמה").
הפסולת הביתית הושלכה לתעלות ייעודיות.
באוויר ההרים היבש הפסולת התייבשה במהירות, ולאחר מכן שימשה כדלק לבית המרחץ.
במקביל, הגנים הושקו באמצעות מים אפורים שהגיעו מבריכת הטהרה של המסגד.
יהודי העיר העתיקה של צנעא
בצנעא התקיימה קהילה יהודית משמעותית, החל מהמאה ה-12 עד לגירושם בגרוש מוזע בשנת ה'תל"ט (1679), הם חיו בשכונת אלסאילה שהוקמה בתוך חומות העיר העתיקה.
שכונה נוספת ומשמעותית במיוחד שהקימו היהודים מחוץ לחומות העיר לקראת סוף המאה ה-17 היא שכונת "קאע אל-יהוד" שבצד המערבי של העיר בבקעה, ממערב לשכונת ביר אל-עזב.
השכונה התאפיינה בארכיטקטורה ייחודית, עם מבנים שבהם חדר האירוח המרכזי הוקם בקומה העליונה.
הבתים היו בדרך כלל נמוכים יותר מבתי העיר האחרים.
הם התאפיינו בדלותם החיצונית, בנויים מלבנים מבוץ, וצמודים אחד לשני, כדי לאפשר את בריחת יושבי הבית לבתים הסמוכים כאשר פרצו לבתים שודדים או גנבים, מה שהיה נפוץ מאוד.
הם התגוררו בשכונה עד לעלייה הגדולה במסגרת מבצע על כנפי נשרים, בשנת ה'תש"ט (1949).
הקהילה היהודית בצנעא הייתה מרכז תרבותי ודתי חשוב, שהשפיע רבות על חיי המסחר, המלאכה והתרבות בעיר.
היא הקהילה העתיקה, החשובה והגדולה ביותר ביהדות תימן, שהתקיימה בעיר צנעא למעלה מ-1000 שנה.
בקהילה היה מרכז התורה הגדול ביותר בתימן, בה ישב בית הדין המרכזי, פעלו ישיבות רבות ובראשן הישיבה הכללית, ובהם שימשו גדולי חכמי תימן ברציפות במשך כל שנות קיומה.
השכונה נודעה באופייה הקהילתי, ובמרכזה עמד בית הכנסת ששימש כמוקד חברתי ותרבותי.
תושבי השכונה עסקו בעיקר במלאכות מסורתיות כמו צורפות, ייצור כלי נחושת וחרס, וכן במסחר מקומי.
טקסים דתיים, כגון תפילות חג ושבת, נערכו בבית הכנסת והפכו למוקד חיים עבור הקהילה.
נכון למאה ה-21 נותרו בה רק כ-50 יהודים.
ישנם דיווחים על כך שבשנת 1947, נרצחו 82 יהודים בעיר, ו-106 חנויות יהודיות מתוך 170 נשרפו.
בעשור השני של המאה ה-21, חלה ירידה משמעותית במספר היהודים בעיר, בעקבות מבצע של החות'ים נגד הקהילה היהודית.
משפחות יהודיות רבות גורשו מבתיהן ונותר בה רק קומץ יהודים.
הקהילה היהודית תרמה רבות להתפתחות צנעא.
העיר העתיקה היא עדות חיה למורשת היהודית בתימן, ולשילוב הייחודי בין התרבות היהודית לתרבות המוסלמית.
אף על פי שרוב יהודי תימן עלו לישראל, העיר עדיין מהווה סמל חשוב לתרבות ולמורשת היהודית בתימן.
שכונת היהודים היוותה חלק מהרב-תרבותיות של צנעא.
תושביה תרמו לכלכלה המקומית, בעיקר בענפי המלאכה, הצורפות והמסחר.
העיר העתיקה של צנעא היא בעלת חשיבות היסטורית ותרבותית יוצאת דופן.
היא מהווה דוגמה ייחודית לאדריכלות האסלאמית המסורתית ומשמשת כמרכז חשוב לשימור התרבות והמסורת של תימן.
בנוסף, העיר העתיקה היא מוקד תיירותי מוביל, המושך אליו אלפי מבקרים מדי שנה, המבקשים להתרשם מהיופי האדריכלי ומהאווירה הייחודית השוררת בה.
מאז פרוץ מלחמת האזרחים בתימן (בין השנים 1962–1969), העיר העתיקה ניצבת בפני סכנות רבות.
נזקים ישירים מעימותים צבאיים, הזנחה, פיתוח לא מבוקר, הצפות וניקוז לקוי ושחיקה של המבנים העתיקים מעמידים בסכנה את שלמות האתר והמורשת התרבותית.
ארגוני שימור בינלאומיים ואונסק"ו פועלים בשיתוף עם גורמים מקומיים לשיקום המבנים ולהגנה על האתר הייחודי והמורשת התרבותית של העיר, אך המצב הביטחוני והפוליטי מקשה על מימוש מלא של פרויקטים אלו.
המקום מוכרז כחלק מאתר המורשת העולמית הנתיב חוצה-המצר הקולוניאלי של פנמה.
היישוב המקורי של פנמה סיטי, המוכר כיום כאתר הארכאולוגי של פנמה וייחו, הותקף על-ידי שודדי ים בפיקודו של הפריבטיר הנרי מורגן ב-28 בינואר 1671, נהרס כמעט לחלוטין וננטש.
כבר באותה שנה התקבלה החלטה עקרונית להעתיק את היישוב לחצי אי ששוכן ליד מפרץ קטן בשם "אנקון צ'יקו" (Ancón Chico), כ-8 ק"מ דרומית-מערבית לפנמה וייחו.
ההחלטה אושרה ב-1672, וב-21 בינואר 1673 נוסדה פנמה החדשה על חצי האי המוקף בשוניות שנחשפו בעת השפל, דבר שהקשה על ספינות אויב להתקרב אליו.
לאור הניסיון המר של פנמה וייחו ניתנה עדיפות לביצור העיר כהגנה מפני התקפות דומות בעתיד, ובצידה המערבי המחובר אל היבשה נבנו חומה ושלושה ביצורים ונחפר חפיר.
השדרה המרכזית של העיר הובילה אל נקודת המוצא של קמינו ריאל וקמינו דה קרוסס, הנתיבים אשר חצו את מצר פנמה ושימשו להעברת הזהב והכסף שהספרדים בזזו בפרו לאירופה.
אולם החל במחצית המאה ה-18 העדיפו הספרדים לעשות שימוש בנתיב הימי שמקיף את אמריקה הדרומית דרך כף הורן, והעיר נקלעה למיתון.
בנוסף לכך פקדו אותה שלוש שריפות בשנים 1737, 1756 ו-1781, ובסוף המאה ה-18 מחצית מהעיר עמדה בהריסותיה ואוכלוסייתה מנתה כ-5,000 איש בלבד.
עם זאת ביצורי העיר שופצו בתקופה זו ונבנתה חומה נוספת מעבר לחפיר.
רק באמצע המאה ה-19 ובתחילת המאה ה-20 הרובע החל לובש את צורתו הנוכחית כאשר ממשלת פנמה עודדה השקעות על-ידי מכירת אדמה ציבורית והפרטת רכוש של כנסיות ומנזרים.
הצעד המשמעותי ביותר היה מכירת השטח עליו ניצבו חומת היבשה והחפיר והריסתם, דבר שחיבר את העיר העתיקה אל פרבריה.
מסיבה זו ברובע מבנים בסגנונות שונים, דוגמת סגנון נאו קלאסי ואפרו-אנטילי, ולא רק בסגנון קולוניאלי.
לרובע צורה אורתוגונלית עם כיכר מרכזית מלבנית ורחובות ערוכים בתוכנית שתי וערב וברוחב משתנה, היוצרים מבננים בגדלים שונים.
תבנית זו של הרחובות נשמרה מאז ייסוד העיר.
לעומת זאת פרבר סנטה אנה אינו סדיר בתוכניתו.
בעיר מבנים בעלי חשיבות למורשת הלאומית של פנמה, והבולטים ביותר בין אלה הם הכנסיות ובנייני הציבור.
ישנם גם כמה מאות מבנים מהמאות ה-19 וה-20 שמדגימים את תהליכי השינוי מהתקופה הקולוניאלית לתקופה המודרנית, ושניכרת בהם השפעה צרפתית ואמריקאית.
בכיכר הראשית (Plaza Mayor) הקרויה באופן רשמי "כיכר העצמאות" (Plaza de la Independencia) ניצבים בניין העירייה והקתדרלה.
בראשיתה הכיכר שהייתה מרובעת לא הייתה מרוצפת ושמשה למלחמות שוורים.
משני צדדיה האחרים ניצבו מבנים עם גלריות, אשר בוטלו בהמשך והכיכר הורחבה על חשבונן.
בנוסף היא הורחבה צפונה וקיבלה את מראיה הנוכחי ב-1878. השטח הפתוח הקולוניאלי החשוב האחר נמצא בצידו הדרום-מזרחי של הרובע, והוא שימש לצרכים צבאיים והוקמו סביבו קסרקטין ומחסני אבק שריפה.
חלקת מגורים אופיינית השתרעה על-פני 300 מ"ר, אך היו חלקות גדולות יותר לשועי העיר וקטנות יותר לתושבים העניים יותר.
ככלל, החלקות הטובות היו בצידו המזרחי או הצפוני של הרובע, דבר שהושפע ממשטר הרוחות באזור.
רוב חומת הים וחלק קטן מביצורי היבשה והחפיר השתמרו, והם מהווים דוגמה טובה לאדריכלות צבאית ספרדית מסוף המאה ה-17 וראשית המאה ה-18 אשר בעיקרה הייתה בסגנון איטלקי.
במשך השנים הושפע התכנון הצבאי הספרדי גם מהתפתחויות בצרפת ובארצות השפלה הדרומיות שהיו חלק מהאימפריה הספרדית עד 1714. עוד נסמכה ההגנה על המסלע הטבעי סביב חצי האי.
בתחילה רק צידו של הרובע הפונה ליבשה בוצר, משימה שהושלמה עד 1686, והותקנו לאורכה שלושה ביצורים - "ברלובנטו" (Barlovento), "מאנו דה טיגרה" (Mano de Tigre) ו"סן חוסה" (San José).
שרידיהם של שניים מהביצורים עדיין נראים מתחת למבנים הפוסט-קולוניאליים.
החומה עצמה נישאת לגובה של 6–12 מטרים בהתאם לטופוגרפיה, והותקנו עליה משטחים להצבת תותחים .
מעבר לחומה נחפר חפיר, ומעבר לו השתרעה רחבה.
הכניסה העיקרית אל הרובע הייתה דרך "שער היבשה" (Puerta de Tierra), בין ביצור ברלובנטו למאנו דה טיגרה, ושער זה השתמר עד שנות ה-50 של המאה ה-19. כניסה נוספת לעיר הייתה דרך "שער הים" (Puerta de Mar).
ביתר צדדיו של חצי האי הוקמה חומת הים שנקבעו בה חמישה באסטיונים וכולם נותרו בדרגה כלשהי של שימור.
ב-1856 אישרה ממשלת פנמה את הריסתה של חומת היבשה שכבר הופרטה, ובנוסף אושרה ואף זכתה לעידוד בנייה על החומה עצמה.
בשנת 2003 אתר המורשת העולמית הורחב כדי לכלול גם את פנמה וייחו, והוא קיבל את השם "האתר הארכאולוגי של פנמה וייחו והרובע ההיסטורי של פנמה סיטי".
הכרזה זו הוחלפה הלכה למעשה על-ידי הכרזה חדשה בשנת 2025 בשם "הנתיב חוצה-המצר הקולוניאלי של פנמה" אשר כוללת גם היא את שני הרכיבים שהיו באתר המורשת המקורי, כמו גם אתרים נוספים במדינה.
העיר העתיקה של עזה היא המרכז ההיסטורי של העיר עזה, ברצועת עזה.
במשך רוב ההיסטוריה המתועדת, היא הייתה עיר החוף הדרומית ביותר בארץ ישראל, כשהיא תופסת מיקום אסטרטגי על נתיב הסחר העתיק דרך הים, בין מצרים ללבנט.
לאורך ההיסטוריה שלה, עזה נשלטה על ידי אימפריות שונות, כולל הפלשתים, המצרים, האשורים, הבבלים, הרומאים והעות'מאנים.
מקורותיה של העיר נעוצים בסביבות שנת 3000 לפנה"ס, כאשר נוסדה לראשונה על ידי הכנענים.
העיר מוזכרת בספר בראשית כגבול הדרומי של תחומי ארץ כנען.
בספר יהושע היא מוזכרת בתחום נחלת שבט יהודה, ובספר שופטים מסופר ששבט יהודה לכד את העיר לצד ערים פלשתיות נוספות.
עזה התבלטה בזכות מיקומה על נתיב הסחר דרך הים, המחבר את אפריקה עם אסיה, ומשמש כמרכז לסוחרים ולמטיילים.
כמו האזור הרחב יותר, היא נפלה לאחר מכן לשליטתן של האימפריות המצריות, האשוריות והפרסיות.
אלכסנדר הגדול כבש את העיר בשנת 332 לפנה"ס לאחר מצור שבמהלכו נהרגו רוב תושביה.
האזור החליף ידיים באופן קבוע בין שתי ממלכות יווניות: הסלאוקים מסוריה והתלמים ממצרים, עם קרב בולט במיוחד בשנת 312 לפנה"ס, עד שנכבשה על ידי החשמונאים בשנת 96 לפנה"ס.
העיר נבנתה מחדש על ידי המצביא הרומי פומפיוס, אז שמרה על שגשוגה לאורך התקופה הרומית, וקיבלה מענקים מכמה קיסרים שונים.
היא צמחה כמרכז לסחר בתבלינים ובשמים בתקופה זו.
המרת הדת של תושבי העיר לנצרות הושלמה תחת שלטונו של הקדוש פורפיריוס, שהרס את שמונת מקדשיה הפגאניים בין השנים 396 ו-420 לספירה.
עזה נכבשה על ידי המצביא המוסלמי עמר אבן אל-עאס בשנת 637 לספירה ורוב תושבי עזה אימצו את האסלאם במהלך השלטון המוסלמי המוקדם.
הצלבנים השתלטו על עזה מהפאטימים בשנת 1100, אך גורשו על ידי כוחותיו של צלאח א-דין בקרב בשנת 1239. העיר נהרסה במהלך הפשיטות המונגוליות על ארץ ישראל, והיא הייתה נקודת הכיבוש הדרומית ביותר של המונגולים.
עזה הייתה בידי הממלוכים בסוף המאה ה-13, והפכה לבירה אזורית.
תחת השלטון העות'מאני, העיר המשיכה להיות בירת האזור של סנג'אק עזה, וחוותה תור זהב תחת שושלת רידואן מ-1560 עד 1690 בערך.
עזה נשלטה תרבותית על ידי מצרים השכנה מתחילת המאה ה-19, כאשר מוחמד עלי ממצרים כבש אותה יחד עם רוב ארץ ישראל בשנת 1832. כאשר פרצה מלחמת העולם הראשונה בשנת 1917, הכוחות הבריטיים הובסו על ידי העות'מאנים בקרב הראשון והשני על עזה.
הגנרל אדמונד אלנבי, שעמד בראש כוחות בעלות הברית, כבש לבסוף את עזה בקרב השלישי.
העיר התרחבה אל מחוץ לתחומי העיר העתיקה במהלך המאה העשרים.
במלחמת חרבות ברזל חלקים מהעיר העתיקה נהרסו בהפצצות חיל האוויר הישראלי.
בעזה התקיים יישוב יהודי לסירוגין מהמאה השנייה לפנה"ס ועד מאורעות תרפ"ט והקמת מדינת ישראל כעבור שני עשורים.
הקהילה היהודית בעיר הוציאה מקרבה רבנים ואישים ידועי שם, אך לאורך כל ההיסטוריה הייתה קהילת מיעוט בעיר שרוב אוכלוסייתה אינה יהודית.
העיר העתיקה של עזה מחולקת לארבעה רבעים עיקריים, שחלקם בעלי חלוקות משנה.
שלושה מרובעים אלה - תופח, דרג' וזיתון - היו ממוקמים בתוך חומות העיר העתיקה, בעוד שהרובע הדרום-מזרחי, שוג'אעיה, התפתח מאוחר יותר, בעיקר מחוץ לחומותיה ומצדה השני של דרך סלאח א-דין :
רובע דרג' ("רובע המדרגות"): ממוקם בצפון מערב (בדרך כלל מערב), זהו החלק העתיק ביותר של העיר, המכונה לעיתים העיר העתיקה של עזה עצמה.
הוא ידוע ברחובותיו הצרים ובבתיו המסורתיים.
הוא יושב על גבעה בגובה של כ-20 מטרים מעל המישור שמסביב וחלקים אחרים של העיר.
השם ככל הנראה מגיע מהמדרגות שהובילו אליו או מתחושת הטיפוס במדרגות כשמתקרבים לאזור.
רובע זייתון ("רובע הזיתים"): רובע זה, הממוקם בדרום-מערב (בדרך כלל דרומי), נקרא על שם מטעי הזיתים ההיסטוריים שלו.
זהו הרובע הגדול ביותר בתוך חומות העיר העתיקות.
הוא מכיל את כנסיית סנט פורפיריוס.
ח'אן א-זיית מימי הביניים היווה את הגבול ההיסטורי בין רובע זייתון לרובע דרג'; הוא נהרס תחת ג'מאל פאשה בשנים המאוחרות יותר של השלטון העות'מאני, והוחלף בכביש הנקרא כיום רחוב עומר אל-מוח'טאר, המהווה כיום את הגבול בין שני הרבעים.
א-תופאח ("רובע התפוחים"): רובע זה, הממוקם בצפון מזרח (בדרך כלל צפוני), ידוע כרובע התפוחים.
החלק הדרומי של רובע זה, הנקרא א-דבּגה, היה היסטורית שכונת הבורסקאים, אשר שכנה ליד בית המטבחיים מתקופת העות'מאנים.
שוג'אעיה: רובע דרום-מזרחי זה, שהתפתח בימי הביניים, שוכן ברובו מחוץ לחומות העיר העתיקה.
מיקומו מחוץ לחומות אפשר לו להתרחב באופן משמעותי, ובסופו של דבר לעקוף את רובע זיתון בגודלו.