tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
כהן השתתף לראשונה באליפות העולם לבוגרים בשנת 2016 באילת, וסיים במקום ה-52 הכללי.
גם באליפויות העולם בשנים שלאחר מכן לא הצליח כהן להתברג בצמרת.
במאי 2018 זכה במדליית הזהב בשיוט מהסבב העולמי במדמבליק שבהולנד.
התואר המשמעותי הראשון שלו בקריירה הבוגרת הגיע באליפות אירופה 2020 שנערכה בוילאמורה שבפורטוגל, שם זכה במדליית הזהב.
את השיוט הראשון הוא סיים במקום השביעי, ובשלושת השיוטים הבאים סיים במקום השני.
גם בשיוטים הבאים הצליח להתברג בצמרת, ובשיוט המדליות סיים במקום החמישי אשר העניק לו את המקום הראשון בשקלול כל השיוטים עם 45 נקודות, לפני שחר צוברי שזכה במדליית הכסף.
באליפות העולם 2021 שנערכה בקדיס שבספרד, סיים כהן במקום החמישי.
בעקבות הצלחתו בחר מאמן הנבחרת גור שטיינברג שכהן ייצג את ישראל באולימפיאדת טוקיו על פני שחר צוברי.
באולימפיאדת טוקיו 2020 סיים כהן במקום הרביעי.
בשיוטיו הראשונים כהן לא הצליח להתברג בצמרת ובתום 12 השיוטים הראשונים, הוא הגיע לשיוט המדליות כשהוא מדורג במקום השביעי הכללי במרחק של 20 נקודות מהאיטלקי שבמקום השלישי וללא סיכוי ממשי לזכות במדליה.
בשיוט המדליות השייט האיטלקי והשייט הפולני פסלו, וכדי לסיים במקום השלישי הכללי כהן היה צריך לסיים את שיוט המדליות במקום הראשון בתקווה שהשייט הסיני יסיים במקום החמישי ומטה.
כהן אכן סיים ראשון בשיוט המדליות אך השייט הסיני סיים רביעי.
בשקלול כל השיוטים כהן דורג במקום הרביעי הכללי עם 76 נקודות שליליות במרחק של נקודה אחת ממדליית הארד.
כהן נכלל ברשימת פורבס 30Under30 של מגזין פורבס ישראל לשנת 2022.
יואב לביא (נולד ב-19 ביוני 1946) הוא מתרגם, פובליציסט, סופר, יועץ, חוקר ומרצה ישראלי.
נולד בכ' בסיוון תש"ו, 19 ביוני 1946, בירושלים, דור שלישי בעיר, לד"ר שלום לוין (1916–1995), חבר הכנסת (1969–1977), מזכ"ל ונשיא הסתדרות המורים ונשיא הפדרציה העולמית של ארגוני המורים, ודימונה (דימה) לבית שלי (1920–1989), מחנכת ומנהלת.
הוא נכדם של מולה וחיים שלי, ממייסדי בית הכרם.
למד בבית הספר "בית הכרם" בירושלים, בבית החינוך ע"ש א"ד גורדון ובתיכון חדש (במגמה הריאלית) בתל אביב, ומוזיקה בקונסרבטוריון רון בתל אביב.
כחבר גרעין "הנוער העובד והלומד" שירת בנח"ל והגיע לקיבוץ נחל עוז, שבו היה חבר שבע שנים (1966–1973) ועבד כחקלאי וכמנהל פרדסי הדרים.
כתב והלחין (ולעיתים עיבד) שירים ופזמונים לאירועים בקיבוץ, פרסם שירים ודברים בחוברות זיכרון לנופלים, שערך והפיק.
יזם את המהפך לקידום לימודים אקדמיים לפי בחירה של חברי קיבוץ חדשים, באמצעות תקנון לימודים גבוהים המיוחד לחברי גרעינים בתום שירותם הצבאי, שהיה ראשון ותקדימי מסוגו בתנועה הקיבוצית.
במאי 1968 ניצל ממארב ממוקש על גבול רצועת עזה, שבו נהרגו שניים ונפצעו חמישה.
ב-1973 סיים לימודי תואר ראשון בכלכלה ומדע המדינה באוניברסיטה העברית בירושלים ובשנים 76–1974 היה תלמיד המחזור הראשון של תוכנית המוסמך במינהל ציבורי באוניברסיטה העברית ומתרגל-מרצה לתלמידי תואר ראשון במדע המדינה.
אחרי השירות הסדיר בצה"ל שירת במילואים בפיקוד הדרום ואחר כך במפקדת קצין חינוך ראשי בצוות ההיגוי של הנחלת תולדות הציונות בצה"ל, ובאגף ההסברה של חיל החינוך כמרצה ביחידות צה"ל וככותב חומרי הסברה.
ב-1965 הצטרף לרפ"י, רשימת פועלי ישראל) בראשות דוד בן-גוריון והיה חבר ועדת החינוך שלה.
ב-1968 היה צעיר קבוצת המייסדים מתוך רפ"י, שהקימה את "הרשימה הממלכתית" (ע"מ), והציבה את בן-גוריון בראשה, והיה חבר מזכירות המפלגה.
בשנותיו האחרונות של בן-גוריון ניהל עמו לביא מנחל עוז חילופי מכתבים ונהג לבקרו בשדה בוקר ובתל אביב.
ב-1971 הודיע בן-גוריון במכתב ללביא, כי פרש מהרשימה הממלכתית ומפעילות פוליטית וציין, כי אילו היה בוחר לפעול פוליטית היה חוזר למפלגת העבודה; בן-גוריון ביקש לתת למכתב הזה פומבי.
אחרי פרישת בן-גוריון מהרשימה הממלכתית ומהמערכת הפוליטית בכלל קרא לביא להצטרפות המפלגה למערך.
קריאתו עוררה דיון פנימי קשה ברשימה הממלכתית, הרוב ברשימה החליט להצטרף לליכוד ולביא, בתוך קבוצת המיעוט, הצטרף למפלגת העבודה.
ב-1973 ושוב ב-1974 היה דובר במטה הבחירות של מפלגת העבודה הישראלית.
בשנים 1974–1981 עבד במחלקת המחקר של בית ברל ושימש בה כמרכז המחקר הכלכלי חברתי.
במסגרת עבודתו פרסם עבודות מחקר, חוברות ומאמרים.
(המחקר המלא שלו על מערכת הבחירות של המערך ב-1977 הופיע בספרם של שבח וייס ויונה יהב "אנטומיה של נפילה").
באמצע התקופה הזאת, ב-79–1977, היה גם יועץ כלכלי חברתי של סיעת המערך בכנסת; ב-1979–1980 עבד במשלחת הרכש של משרד הביטחון בניו-יורק.
ב-1981 שימש יועץ לראש מטה הבחירות של המערך.
ב-1983 וב-1988 היה מנהל מטה ההסברה והסקרים של המערך בבחירות המוניציפליות בתל אביב.
במהלך חברותו רבת השנים עם לובה אליאב פעל יואב לביא עם אחרים לשובו של אליאב למפלגת העבודה.
בשנים 8–1987 שימש מנהל הקמפיין של אליאב בבחירות האישיות לרשימת העבודה לכנסת וב-1993 היה ראש מטהו בהתמודדות מול עזר ויצמן על המועמדות מטעם "העבודה" לנשיאות המדינה.
במהלך שנות השמונים ובעיקר ב-83–1981 עסק בתרגום מאנגלית לעברית של ספרים מסוגות שונות, בהם "כלב רץ" מאת דון דלילו, "פוליאנה" מאת אלינור הודג'מן פורטר, "מה שכל אשה צריכה לדעת על גברים" מאת ד"ר ג'ויס בראדרס, "הקרוסלה הכחולה" מאת אביגדור דגן, "המוות השחור" מאת גווינת קרייוונס וג'ון ס.
מאר, "ראש הגבעה" מאת אירווין שו, "מזלו של לוסיאנו" מאת ג'ק היגינס, "הורים אחרי גיל 30" מאת מארי קפלמן ופול אקרמן, "כל הטובים נשואים" מאת מריון זולה.
ב-1983 ההדיר, ערך, כתב מבואות והביא לבית הדפוס את ספרו של סבו, חיים שלי, "תרגום לעברית של נוסח השבעים לנביאים ראשונים".
בשנים 1984–1986 היה לביא העורך הראשי ומ"מ מנהל השיווק של מיל"ת, המועדון הישראלי לתרבות (בבעלות כלל, ידיעות אחרונות וברטלסמן גרמניה – הוצאה לאור בינלאומית, שהייתה בעלת רשת מועדוני תרבות ברחבי העולם).
במסגרת תפקידו היה עורך הרבעון בהוצאת המועדון ואחראי על מבחר הספרים והתקליטים שסיפק המועדון לכ-100,000 בתי אב.
לביא חיבר שלושה ספרים: "ההחמצה הגדולה" על תבוסת שמעון פרס והמערך בבחירות 1981 (הוצאת רביבים 1982), "ניו-יורק לישראלי" (הוצאת אור-עם, 1992; מהדורה מקוצרת ומעודכנת, 1996), "מדריחו"ל" (הוצאת אור-עם, 1996).
בראשית שנות ה-90 היה איש המכון למורשת בן-גוריון ועסק בעיקר בראיונות עם דמויות שהיו בקשר עם בן-גוריון במהלך השנים.
ב-1991 לימד במכללה למינהל בתל אביב קורס חד-שנתי לעולים חדשים אקדמאיים מבוא לכלכלה וכלכלת ישראל.
מאמר על ממשלת רבין הראשונה שפרסם בינואר 1992 ב"דבר", "הממשלה הטובה שהושכחה", הודפס והופץ בעשרות אלפי עותקים על ידי מטה הפריימריס של יצחק רבין.
בשנים 1992–1993 שימש כמתאם פעולות הייעוץ והחשיבה של מפלגת העבודה, מנהל צוות החשיבה ומנהל מטה ההסברה והסקרים של הבחירות המוניציפליות ב-1993. יזם והקים את הסמינר הגבוה להכשרת מנהיגות צעירה של "העבודה" בבית ברל.
ב-1995 היה גם יועץ מיוחד ללשכת ראש הממשלה יצחק רבין עד ליל הרצח.
ב-2 בנובמבר 1995 התמנה לביא לחבר המוסד לבירור עתירות של מפלגת העבודה וכתב המינוי שלו היה המינוי הרשמי האחרון שעליו חתם רבין לפני הירצחו.
בשנים 1999–2001 היה יועץ מיוחד לשר לענייני ירושלים ושר הפנים חיים רמון.
ב-2005 היה שוב יועץ לשר רמון ושימש גם כמרכז ועדת השרים לביקורת המדינה.
בשנים 2006–2007 שימש כיועץ מיוחד לשרי המשפטים רמון, ציפי לבני ודניאל פרידמן.
ב-2007–2009 שימש יועץ מיוחד במשרד ראש הממשלה למשנה לראש הממשלה חיים רמון והיה מעורב, בין כלל הנושאים, בערוץ המשא ומתן החשאי המקביל שניהל רמון עם בכירי הרשות הפלסטינית במשך השנים האלה.
מאז 2009 הוא מנהל-שותף פעיל של חברת טל-מרפא העוסקת בעיקר בתחומי הביומד ובייעוץ לחברות ביו-טק והיי-טק.
במהלך השנים, מאז 1965, פרסם לביא מאות מאמרים, מחקרים, שירים ורשימות בעיקר בעיתונות התקופתית והמקצועית.
דבריו התפרסמו במשך השנים בעיקר ביומונים "דבר", "הארץ", "ידיעות אחרונות" (ובכלל זה בטור אישי "לביא שואג" בידיעות תל אביב).
פרסם גם ב"מעריב", "ג'רוזלם פוסט", "מבט חדש", וכן בתקופונים כמו "סקירה חודשית" (ירחון לקציני צה"ל), "הד החינוך", "מגוון" (ירחון בית ברל), "הרבעון למחקר חברתי" (אוניברסיטת חיפה), "נתיבי ארגון ומינהל".
הוא מפרסם מעת לעת דברים ב"הארץ".
רבים מהחוברות, מהמחקרים והמאמרים בעיתונות היומית והתקופתית שאותם פרסם הם על דוד בן-גוריון ומורשתו.
לביא נשוי לד"ר חמוטל מאירי (נולדה ב-1949), מדענית וחוקרת, שהייתה מנהלת הוועדה הלאומית לביוטכנולוגיה (בראשות הנשיא הרביעי, פרופ' אפרים קציר).
להם שתי בנות - יפעה אוריאל (2025-1977) ואוריה, ובן, עידו לביא, מהנדס היי-טק, לשעבר פיבוט ושחקן מרכז ההגנה של נבחרת ישראל בכדוריד, ושישה נכדים ונכדות.
הקשר הרב-דורי, ראשונים ופורצי דרך במשפחתי, בית התפוצות, מאגר סיפורי מורשת
הקשר הרב-דורי, יואב לביא ודוד בן-גוריון, בית התפוצות, מאגר סיפורי מורשת
ההחמצה הגדולה, הוצאת רביבים, 1982, על מחבר הספר
יואב קוש (נולד ב-10 ביוני 1953) הוא צלם ישראלי.
קוש נולד בראש פינה למשפחה של ניצולי שואה.
במהלך ילדותו נדד עם משפחתו לצפת ולחיפה.
ב-1975 החל ללמוד בחוג לקולנוע באוניברסיטת תל אביב.
במהלך לימודיו התמקצע בצילום קולנוע, והחל לעבוד כעוזר צלם בהפקות התיעודיות של חברת "סרטי קסטל".
"אלף נשותיו של נפתלי סימן טוב" (1989)
"אסקימו לימון: החגיגה נמשכת" (2001)
"הימנית האחרונה של מקס בר" (2006)
ב-2015 היה אחראי על ייעוץ אומנותי של הסרט "פלאפל אטומי".
באותה השנה גם התראיין בסדרת הטלוויזיה הדוקומנטרית "חגיגה לעיניים – סיפורו של הקולנוע הישראלי" ששודרה בערוץ הראשון.
פרס אופיר - הצילום הטוב ביותר "החיים על פי אגפא" (1992).
פרס אופיר - הצילום הטוב ביותר "הירושה" (1993).
בנוסף לפרסים האלו הוא זכה גם בפרסי הצטיינות מהאקדמיה הישראלית לקולנוע וטלוויזיה, ומפסטיבל הסרטים הבינלאומי חיפה.
יואב צוקרמן (15 בפברואר 1889 − 15 במרץ 1958) היה חקלאי בגדרה ואחיינו של יהושע חנקין.
עסק בגאולת אדמות בשפלה ובצפון הנגב (בשיתוף עם אחיו עשהאל צוקרמן).
יואב צוקרמן נולד ב-1889 בגדרה לשלמה זלמן אבינועם צוקרמן ולרבקה למשפחת חנקין (אחותו של יהושע חנקין).
שני ההוריה היו מקבוצת ביל"ו שעלתה במסגרת העלייה הראשונה.
משפחת האב התיישבה בגדרה ומשפחת האם בראשון לציון והשניים נישאו ב-1887 והתיישבו בגדרה שם נולד יואב.
בנעוריו למד בבית ספר בגדרה ועם סיום לימודיו נשלח על ידי כי"ח ללמוד הוראה בבית ספר של הרשת בפריז, צרפת.
כשחזר ארצה, לאחר הסמכתו, החל ללמד בבית ספר כי"ח ביפו.
לאחר מספר שנים בהוראה החליט לעסוק במסחר ונהג לרכוש תבואה בנגב ולהוביל אותה לנמל יפו.
כמו כן עסק במסחר במיכון חקלאי וסייע להכניס מכונות למושבות יהודה.
בעבודה זו בא במגע קרוב עם ערביי ארץ ישראל ולמד את שפתם ומנהגיהם.
ב-1911, זמן קצר לאחר נישואיו, עזב צוקרמן את הארץ לארצות הברית והתיישב בבוסטון שם עסק במסחר.
ב-1935 חזר ארצה ורכש בית ומשק.
במקביל לטיפוח המשק שלו פנה צוקרמן לקק"ל בהצעה לסייע להם ברכישת אדמות ולאחר שנענע התמסר לרכש קרקעות כשהוא הולך בדרכי דודו יהושע חנקין ותוך שיתוף פעולה עם אחיו עשהאל צוקרמן.
פרויקט הרכישה הראשון שלו היה ביבנה שם היו האדמות שרכש חנקין פזורות והיה צורך לרכוש עוד אדמות כדי לייצר רצף טריטוריאלי שמאפשר עיבוד חקלאי.
לאחר ההצלחה ביבנה רכש צוקרמן אדמות עבור כפר ורבורג וכפר מנחם.
ב-1936 רכש את האדמות עליהן הוקם קיבוץ נגבה ובאותה שנה רכש את אדמות "אבו זבורה" שעליהן הוקם, ב-1943, מצפה גבולות (בהמשך הוקם במקום קיבוץ גבולות).
לאחר רכישות אלו המשיך צוקרמן לרכוש אדמות בצפון הנגב בואכה באר שבע.
לאחר מלחמת העצמאות פנו אל צוקרמן ידידים ערבים שסייעו לו ברכישת אדמות וצוקרמן פעל על מנת להחזיר חלק מהם לאדמותיהם.
כך למשל היה השושבין בהחזרת ערבים לשכונת ג'וואריש הלוד.
בשנות ה-50 הועסק צוקרמן על ידי משרד החקלאות במשא ומתן עם נציגי השבטים הבדואים בנגב בניסיון להסדיר התיישבות קבע של הבדואים.
צוקרמן נישא למינה לבית ברגר שהוריה, דב ברל ודבורה ברגר, היו ממשפחות מייסדי תל אביב.
לזוג נולדו בארצות הברית שני בנים (יוסף ואליעזר צבי) כשאחד מהבנים (יוסף) חזר ארצה והשני נשאר לגור שם.
נפטר ב-1958 הובא למנוחות בבית הקברות הישן בגדרה.
ב-1962 נוסדה "הקרן על שם מר יואב צוקרמן ז"ל" שנועדה להנציח את שמו של צוקרמן דרך פעילות ציבורית בתחומים של חינוך, תרבות, מדע, ספורט ורווחה.
יואב סנטו (נולד ב-27 בדצמבר 1943) הוא סוציולוג, חוקר חברתי וסופר ישראלי.
כיהן כראש המחלקה לטיפול בהתמכרויות במשרד הבריאות והיה דמות מפתח בעיצוב מדיניות הטיפול בנפגעי סמים בישראל בשנות ה-80. עבודתו המחקרית והספרותית עוסקת באוכלוסיות קצה ובסוגיות של זהות ומשפחה.
סנטו נולד בשנת 1943 בהונגריה.
הוא גדל כילד מאומץ, עובדה שנודעה לו רק בשלב מאוחר בחייו והשפיעה רבות על יצירתו הספרותית.
בצעירותו למד בבית הספר לקציני ים עכו, אותו תיאר כמי שהפך אותו מ"פרחח" ל"בן אדם".
לאחר שירותו הצבאי בחיל המודיעין ובחיל הים, הפליג בצי הסוחר.
הוא השלים תואר ראשון במדע המדינה וסוציולוגיה בישראל, ולאחר מכן שהה כ-14 שנה בארצות הברית, שם השלים תואר דוקטור (Ph.D) בסוציולוגיה עם התמחות בחקר סמים ואלכוהול.
עם שובו לישראל, השתלב סנטו בשירות הציבורי והוביל מהלכים לאומיים בתחום הטיפול בהתמכרויות:
משרד הבריאות (1984–1990): כיהן כמנהל המחלקה לסמים ואלכוהול (תפקיד שכונה באותם ימים "הנרקומן הראשי" של המדינה).
בתקופה זו היה המערך הטיפולי בישראל בחיתוליו.
הקמת תשתיות טיפול: היה ממקימי מרכזי הגמילה והקהילות הטיפוליות המרכזיות בישראל, בהם מלכישוע, אילנות ובית אור אביבה.
עיצוב מדיניות רווחה: סנטו הוביל רפורמה ביחס המוסד לביטוח לאומי למכורים.
הוא התנגד למתן קצבאות הבטחת הכנסה אוטומטיות למכורים, בטענה שהמדינה מממנת בכך את הסם.
במקום זאת, יזם הקמת מרכזי אבחון והכוונה, והתנה את קבלת הקצבה בהשתלבות בהליך טיפולי/אבחוני.
מחקר: לאורך השנים ביצע מחקרים רבים עבור משרדי הממשלה (המשרד לביטחון פנים ומשרד הרווחה), ביניהם "הסקר הלאומי על תופעת הזנות בישראל" (2016), מיפוי דרי רחוב, ומחקרים בנושא שיטור בחברה הערבית.
בשנת 2001 ערך סנטו סקר מאגרי מידע הקשורים לאלימות במשפחה.
בשנת 2011, כראש יחידת המחקר במכון "מותגים", ערך מחקר על דיוני הארכת מעצר בבית משפט השלום בתל אביב, שבדק 3,040 דיונים בארבע השנים הקודמות.
המחקר מצא כי דיון ממוצע נמשך 6 דקות ו-42 שניות, עם אישור 79% מבקשות המעצר של המשטרה.
בשנת 2014 ערך סנטו, בשיתוף עם משה ברגר, מיפוי של דרי הרחוב בישראל עבור משרד הרווחה והשירותים החברתיים.
המחקר כלל מיפוי התופעה בישראל והתייחס לקשיי ההישרדות ברחוב.
בשנת 2015 כתב סנטו, בשיתוף עם משה ברגר ובייעוץ אקדמי של פרופסור גיורא רהב, סקירת ספרות על תופעת הזנות במאה ה-21. הסקירה מספקת רקע מדעי ומקצועי על הגדרת התופעה.
בשנת 2016 ערך סנטו, בשיתוף עם ד"ר אברהם כרמלי ובייעוץ מדעי של פרופסור גיורא רהב, את הסקר הלאומי על תופעת הזנות בישראל, עבור משרד הרווחה והשירותים החברתיים ומשרד הביטחון הפנים.
הסקר העלה, בין היתר, כי כ-550 גברים נמצאים במעגל הזנות בשנה, ובדק גורמים כגון מצוקה כלכלית, התעללות מינית והתמכרות לסמים.
באותה שנה ערך סנטו סקר עמדות הציבור כלפי תופעת הזנות, בשיתוף עם אייל פרידמן.
הסקר, שבוצע בינואר 2013 במדגם של 754 נדגמים בשפות עברית, ערבית ורוסית, מצא כי 23% מהמשתתפים סברו שיש להעניש את הנשים בזנות, ו-26% ראו בזנות מקצוע לגיטימי.
מחקרים נוספים כללו עבודה על מסיימי תוכניות שיקום וגמילה בבית הסוהר חרמון, בשיתוף עם פרופסור גיורא רהב, עבור לשכת המדען הראשי במשרד לביטחון הפנים, וכן כתיבה על פרויקט הורי"ם לנפגעי סמים עבור המוסד לביטוח לאומי.
סנטו השתתף בדיוני ועדות בכנסת, כולל דיון ב-2014 בנושא מידע על זנות ברשת, שבו ציין כי חלק מהמידע ברשת אינו אקטואלי.
ב-2016 הציג ממצאי הסקר הלאומי בוועדה להתמודדות עם תופעת הזנות בעידן האינטרנטי.
ב-2025, בדיון בוועדת החוקה, התייחס למודל הנורדי נגד זנות והציין כי הוא לא הוכיח השפעה על היקף התופעה.
כתיבתו של סנטו מתאפיינת בשני כיוונים עיקריים: ספרות פתגמים הומוריסטית-פילוסופית, ופרוזה ביוגרפית החוקרת את נבכי הנפש והמשפחה.
ספרי פתגמים: פרסם את הספרים "שיפודי לשון" ו"משפטי סנטו", המאגדים תובנות קצרות על החיים.
הוא מפעיל עמוד פייסבוק פופולרי בשם "פתגם לכל מטרה".
"איש משפחות": רומן שנכתב בשיתוף עם מיקי מילר.
הספר מבוסס על סיפורו האישי של סנטו ומתאר אדם המגלה ערב חתונתו שהוא מאומץ, גילוי המוביל למשבר זהות ולמסע בין שתי משפחותיו – הביולוגית והמאמצת.
סלון ספרותי: ניהל בביתו במשך מספר שנים סלון ספרותי שאירח מאות יוצרים, משוררים וסופרים.
מחקריו של סנטו תרמו להבנת תופעות חברתיות מורכבות בישראל, כגון זנות ודרי רחוב, והשפיעו על דיונים ציבוריים וממשלתיים.
ממצאיו שימשו כבסיס לוועדות הכנסת, דוחות רשמיים ותוכניות שיקום.
לדוגמה, הסקר הלאומי על זנות סייע בהערכת היקף התופעה והגורמים לה, והוזכר במסמכים אקדמיים וממשלתיים.
סנטו הדגיש גורמים מבניים כמו עוני, ניצול ואלימות, וקרא לפתרונות חברתיים מבוססי מחקר.
סנטו נשוי ולו 2 ילדים.
פעילותו הקהילתית כוללת את ארגון קבוצת "BIKE DATE" – קבוצת רוכבי אופני שטח שמטרתה סיוע במציאת זוגיות.
יוזמה זו משקפת את גישתו הסוציולוגית, המשתמשת ב"מרחב השלישי" (שאינו הבית או העבודה) ליצירת אינטראקציה טבעית ובלתי אמצעית.
סנטו מתעד את רכיבותיו האתגריות לאורך שביל ישראל, מתוך כוונה להפכן לספר נוסף, מסע שהוא מכנה "ניווט בשדה הפרוץ".
יואי פירס לונג , שנודע כיואי לונג, וכונה הכריש הקטן (The Kingfish) היה פוליטיקאי אמריקני, שכיהן כמושל לואיזיאנה ה-40, בין 1928 ל-1932, וכסנאטור בין 1932 עד למותו בידי מתנקש ב-1935. הוא היה חבר המפלגה הדמוקרטית, נקט ברטוריקה פופוליסטית, התנגד לעשירים ולבנקים וקרא לתוכנית ל"חלוקת העושר" - "Share The Wealth".
הוא היה מנהיג המפלגה במדינתו, וזכה לתמיכה רחבה.
תוכנית חלוקת העושר שלו נוצרה ב-1934, תחת המוטו "כל אדם הוא מלך" ("Every Man a King"), שהיה גם שמה של האוטוביוגרפיה שלו.
התוכנית הציעה חלוקה מחדש של העושר בעזרת "מס עושר" על תאגידים ויחידים, שיחסל את העוני ואת החוסר בדיור במהלך השפל הגדול.
כדי להתניע את הכלכלה, תמך לונג בהשקעה ממשלתית בעבודות ציבוריות, חינוך, ופנסיה.
הוא ביקר את מדיניות הפדרל ריזרב.
בתחילה היה מתומכיו של הנשיא פרנקלין דלאנו רוזוולט ב-1932. אך לאחר שרוזוולט זכה בנשיאות, ומנע מלונג את הקידום בו חפץ, הפך לאחד ממבקריו ביוני 1933, ואף הודיע על כוונתו להתמודד כנגדו לקראת הבחירות לנשיאות ב-1936, בברית עם הכומר הקתולי ופרשן הרדיו המשפיע צ'ארלס קוגלין.
לונג נרצח ב-1935, והתנועה הלאומית שלו קרסה, אולם משפחתו המשיכה את מורשתו בפוליטיקה.
בתקופתו של לונג, הורחבו מוסדות החינוך ובתי החולים, הוקמה מערכת רווחה שטיפלה בנושא שירותי הבריאות לעניים, חוסל הבידוד הכפרי בעזרת כבישים וגשרים, וסופקו ספרי לימוד בחינם לתלמידים.
לונג נותר דמות שנויה במחלוקת בלואיזיאנה.
יש הרואים בלונג אדם שיכול היה, בנסיבות המתאימות, להוביל את ארצות הברית לקראת משטר קיצוני בעל נטיות פופוליסטיות בנוסח המשטרים האירופים שקמו בשנות השלושים.
לונג נולד ב-30 באוגוסט 1893, במחוז קרוב לווינפילד, לואיזיאנה, בעיר קטנה בצפון-מרכז לואיזיאנה.
הוא היה הבן של יואי לונג האב.
במהלך נעוריו, האזור בו נולד היה אזור עני, שבו האנשים היו מחוץ למערכת הפוליטית של לואיזיאנה.
במהלך מלחמת האזרחים, המחוז היה מעוז של האיחוד במדינה שתמכה בקונפדרציה.
בשנות התשעים, המחוז תמך במפלגה הפופוליסטית, וב-1912 רוב המחוז תמך במפלגה הסוציאליסטית.
רמת העוני הייתה קיצונית, אולם לואיזיאנה הייתה מדינה ענייה יחסית ורווחה בה שחיתות.
מפקד האוכלוסין ב-1930 הראה שחמישית מהגברים הלבנים בלואיזיאנה היו אנאלפביתים, ואף יותר מכך בקרב השחורים.
כאדם שגדל במחוז, ירש לונג את השנאה כלפי האליטות בבאטון רוז', ששלטו בלואיזיאנה.
לונג היה השביעי מבין תשעה ילדים במשפחה ממעמד הביניים שהייתה בעלת חווה.
הוא למד בבית, ולאחר מכן למד בבתי ספר מקומיים, בהם נחשב לתלמיד מצוין ובעל זיכרון טוב.
ב-1908, לאחר שסיים את כיתה י"א, יזם לונג החתמה על עצומה שהתנגדה להוספת כיתת י"ב, וסולק מבית הספר.
לונג זכה במלגה לשיעורי תורת הנאום באוניברסיטת לואיזיאנה, אולם לא יכול היה להרשות לעצמו לרכוש את הספרים.
במקום, הוא עבד כסוכן מכירות בחמש השנים הבאות, מכר ספרים, שימורים ותרופות, וגם עבד כמנהל מכירות פומביות.
ב-1913, נישא לונג לרוז מקונל.
היא הייתה קצרנית שזכתה בתחרות אפייה שקידם.
במהלך מלחמת העולם הראשונה, לא הצליח לונג למכור הרבה, ולמד באוניברסיטה הבפטיסטית של אוקלהומה, בגלל לחצי אמו.
הוא החליט שאינו מתאים להיות מטיף.
לונג למד לימודי משפטים לזמן קצר.
ב-1915, לאחר שנה בלבד, הצליח לעבור מבחן והוסמך לעורך דין.
הוא החל לעבוד כעורך דין פרטי בווינפילד וייצג עסקים קטנים.
הוא אמר בגאווה שמעולם לא לקח תיק כנגד אדם עני.
לונג הצליח לזכות לתהילה כשהתמודד בבית המשפט מול תאגיד סטנדרד אויל, אותו האשים בטקטיקות עסקיות לא הוגנות.
לונג המשיך לתקוף את התאגיד במהלך כל חייו, וטען שהתאגיד מנצל את משאבי הנפט של המדינה.
ב-1918, נבחר לונג לוועדת מסילות הרכבת בלואיזיאנה (שהפכה לוועדה לשירות הציבור בלואיזיאנה ב-1921) בגיל עשרים וחמש, כשהתנגד לסטנדרד אויל.
במסע הבחירות שלו השתמש בשיטות שהצליח להתמקצע בהן לאחר מכן: שימוש בעלונים ובכרזות, לוח זמנים עמוס בנאומים בלואיזיאנה הכפרית, והתקפות חריפות על יריביו.
בתפקידו השתמש כדי לחזק את המוניטין הפופוליסטי שלו כמתנגד לתאגידים הגדולים ולתאגידי הנפט, כשהוא נלחם מול העלאת תעריפים ומונופולים.
במהלך הבחירות לתפקיד מושל לואיזיאנה ב-1920, תמך בג'ון פארקר, אולם לאחר מכן הפך ליריבו כשהמושל החדש התברר כלא מחויב לרפורמה, וקרא לו כלי שרת של התאגידים.
ב-1922, כיושב הראש של הוועדה לשירות הציבור, זכה בתביעה נגד איגוד הטלגרף על העלאת תעריפים לא הוגנת, והשיג 440,000 דולר שהוחזרו ל-80,000 לקוחות.
לונג הצליח להגן על הנושא בבית המשפט העליון של ארצות הברית, ונשיא בית המשפט, ויליאם הווארד טאפט, תיאר אותו כאחד המוחות המשפטיים המבריקים ביותר שבהם פגש.
לונג רץ לתפקיד מושל לואיזיאנה ב-1924, תקף את פארקר, את סטנדרד אויל ואת הממסד הפוליטי המבוסס במדינה.
במסע הבחירות שלו, הפך לאחד מהפוליטיקאים הדרומיים הראשונים שהשתמשו ברדיו ובמשאיות כריזה.
לונג החל ללבוש חליפה לבנה בולטת במיוחד.
הוא הגיע למקום השלישי, ואף על פי שהוא ומועמד אחר התנגדו באופן פרטי לארגון הקו קלוקס קלאן העוצמתי, מועמד שלישי תמך בו בפתיחות.
שליטת הקלאן בלואיזיאנה הייתה חשובה במהלך מסע הבחירות.
לונג טען שהגשם במהלך יום הבחירות גרם לאחוזי הצבעה נמוכים בקרב תומכיו בצפון לואיזיאנה הכפרית,כי דרכי העפר כוסו בבוץ והבוחרים לא יכלו להגיע לקלפי.
למרות זאת, נבחר לונג מאוחר יותר באותה השנה לכהן שוב בוועדה לשירות לציבור.
בארבע השנים הבאות, בנה לונג את בסיס כוחו הפוליטי, ואף תמך במועמדים קתוליים כדי להשיג תמיכה בדרום לואיזיאנה, שהייתה קתולית בגלל ההשפעה הספרדית והצרפתית.
ב-1928 שוב ניסה להיבחר לתפקיד המושל, והשתמש בססמה "כל אדם הוא מלך, אך אף אחד לא לובש כתר".
השורה הגיעה מהמועמד הנשיאותי לשעבר של המפלגה הדמוקרטית, ויליאם ג'נינגס ברייאן.
ההתקפות של לונג על התאגידים הגדולים זכו לאהדה, וגם ההצגה שלו את העשירים כ"טפילים" שהשיגו יותר ממה שהם היו זקוקים לו מהעושר הציבורי, שהזניחו את העניים.
לונג חצה את המדינה, וניהל מסע בחירות באזורים שהממסד הפוליטי נטרל.
הם שלטו במדינה בבריתות עם פוליטיקאים מקומיים.
העניים הכפריים היו 60% מהאוכלוסייה.
בכל המדינה היו בערך 500 קילומטרים של דרכים סלולות ורק שלושה גשרים גדולים.
המדינה הייתה בעלת אחוז יודעי קרוא וכתוב הנמוך ביותר בארצות הברית (75% מהאוכלוסייה לא ידעה לקרוא ולכתוב), ורוב המשפחות לא יכלו לרכוש ספרים כדי שילדיהם ילמדו בבית הספר.
לבנים עניים רבים לא יכלו להצביע כי לא יכלו לשלם את המס על הבחירות.
מבין שני מיליון תושבים, רק 300,000 יכלו להצביע.
בנוסף, לאחר העברת חוקה חדשה ב-1898, ומבחני קרוא וכתוב, השחורים לא יכלו להצביע.
במסע הבחירות שלו, הציע לונג לבנות גשרים, ושני המועמדים האחרים תמכו בכך.
לונג תמך בכך שלא תיגבה אגרה על מעבר בגשרים.
לונג נבחר ב-1928 בזכות האוכלוסייה הכפרית.
הוא הציע שירותים ממשלתיים רחבים יותר מאי פעם, וזכה לתמיכת הקתוליים.
ב-17 בינואר 1928, נבחר להיות המועמד הדמוקרטי אולם השיג רק 43.9% מהקולות.
התמיכה הגדולה לה זכה גרמה לכך שהמפלגה התאחדה מאחוריו, והוא נבחר להיות המושל ב-17 באפריל 1928, עם 96% מהקולות.
לונג איחד מסביבו את הדמוקרטים של ניו אורלינס וזכה לתמיכת רבים מתוכם.
רבים טענו שלאחר היבחרו של לונג, הכוח הפוליטי בלואיזיאנה עבר לחקלאים ולפשוטי העם, בניגוד למצב לפני כן, בו אנשי העסקים ובעלי המטעים היו השליטים.
התובע הכללי, פרסי סיינט, נבחר להיות התובע הכללי של לואיזיאנה, ופעמים רבות פסק כנגד לונג.
כשנכנס לתפקידו ב-21 במאי 1928, פיטר לונג מאות יריבים פוליטיים בממשל, בכל הדרגים.
כמו מושלים אחרים, מינה מינויים פוליטיים שיחליפו אותם.
כל עובד שרצה ממנו עבודה נאלץ לשלם חלק ממשכורתו למסע הבחירות של לונג, שגייס בערך מיליון דולרים בכל מסע בחירות.
לונג ביסס משטר סמכותני בלואיזיאנה, שהיה הקרוב ביותר לדיקטטורה בכל ארצות הברית.
לאחר שחיזק את שליטתו במדינה, העביר מספר חוקים במועצת המדינה.
החוקים סיפקו ספרי לימוד בחינם לילדים, שיעורי ערב כדי להקטין את רמת הבערות (100,000 בוגרים למדו לקרוא עד לסיום כהונתו) ואספקת דלק טבעי וזול בחינם לניו אורלינס.
לונג החל בתוכנית עבודות ציבוריות חסרת תקדים, ובנה כבישים, גשרים, בתי חולים ובתי ספר.
מחוקקים רבים, אזרחים עשירים והתקשורת התנגדו לכך.
הוא השתמש בטקטיקות אגרסיביות כדי להעביר את החקיקה.
הוא הופיע ללא הכרזה בבית הנבחרים ובסנאט של המדינה, ולחץ על מתנגדיו.
רוב הבטחות הבחירות שלו עברו.
לונג נחשב לגיבור בקרב האוכלוסייה הכפרית והענייה.
כשלונג הצליח להעביר את חוק ספרי הלימוד הראשון שלו, סירב בית ספר שמרן לספק את הספרים, בטענה שלא יקבל "צדקה" מהמדינה.
לונג החליט למקם בסיס חיל אוויר קרוב לבית הספר עד שבית הספר קיבל את הספרים.
ב-1929, כינס לונג מושב מיוחד של המועצה המחוקקת של לואיזיאנה כדי להטיל מס על הפקת נפט, למימון תוכניותיו החברתיות.
מפיקי הנפט התנגדו לכך, ובית הנבחרים החליט לנסות להדיח אותו, באישומים של שחיתות, לקיחת שוחד ומעילה בכספי המדינה.
לונג ניסה להפסיק את הכינוס, אולם לאחר קטטה פיזית במועצה המחוקקת, המועצה החליטה להמשיך בהליך ההדחה.
לונג נאם בפני העם במהלך הליך ההדחה.
הוא הפיץ עלונים רבים ברחבי המדינה, וטען שהשמרנים, התאגידים ואילי הנפט מנסים למנוע ממנו לספק כבישים, ספרים ותוכניות אחרות לרווחת העניים.
בית הנבחרים העביר אישומים רבים לאישור הסנאט.
היה צורך ברוב של שני שלישים לשם ההדחה, אולם לונג הצליח לשכנע חמישה עשר סנאטורים לא לתמוך בהליך, בטענה שהמשפט היה בלתי חוקי, ושהאישומים לא הצדיקו הדחה.
הטענה הייתה ששני הצדדים השתמשו בשוחד כדי לקנות קולות, ושלונג נתן לסנאטורים שתמכו בו אתנן פוליטי.
לאחר ניסיון ההדחה הכושל, החל לונג להיות אגרסיבי יותר מול יריביו.
הוא פיטר את קרובי משפחתם מעבודותיהם בשירות הציבורי ותמך במועמדים חלופיים.
לאחר ניסיון ההדחה, החליט לונג להשתמש בשיטות קיצוניות אף יותר כדי להגן על פשוטי העם מול בעלי העסקים.
עיתוני המדינה היו במימון האופוזיציה, ובמרץ 1930 הקים לונג עיתון משלו, הלואיזיאנה פרוגרס, שבו הציג את הישגיו וגינה את יריביו.
כדי להשיג חוזים עם הממשל, התאגידים נאלצו לפרסם בעיתון.
לונג ניסה להעביר חוקים למס על עיתונים ולאסור על פרסומי דיבה, ללא הצלחה.
לאחר כישלון ניסיון ההדחה, החלו לאיים עליו במוות.
הוא הקיף את עצמו בשומרי ראש חמושים כל הזמן.
במושב המועצה המחוקקת ב-1930, הציע לונג עוד בניית כבישים ובניית בניין קפיטול חדש בבאטון רוז'.
לונג הגיב כשהכריז על כוונותיו לרוץ לסנאט של ארצות הברית בבחירות הדמוקרטיות ב-9 בספטמבר 1930. הוא טען שמסע הבחירות הוא משאל עם על תוכניותיו.
אם ינצח, הציבור תמך בתוכניותיו.
הוא ניצח את יריביו ברוב של 57%.
למרות שהחל לכהן בסנאט ב-4 במרץ 1931, הוא השלים את שארית כהונתו כמושל.
הוא טען שהשארת המושב בסנאט פנוי לא תפגע במדינה, בעיקר בגלל שלטענתו, הסנאטור הקודם ממילא היה כושל.
הוא לא עזב את משרת המושל עד 25 בינואר 1932, ומנע מסגנו, פול סיר, בעל בריתו לשעבר, להתמנות לתפקיד.
סיר, שהיה רופא שיניים, התנגד ללונג ואיים לבטל את הרפורמות שלו אם יבחר לתפקיד המושל.
לאחר שזכה לתמיכת בוחרי לואיזיאנה, המשיך לונג לנסות להעביר את החקיקה שלו.
הוא הגיע להסכם עם יריביו במפלגה הדמוקרטית ועם ראש עיריית ניו אורלינס: הם יתמכו בחוקיו ובמועמדים שלו, והוא יתמוך בבניית גשר מעל נהר המיסיסיפי, נמל תעופה בניו אורלינס, ובניית תשתיות בעיר.
התמיכה מהממסד הפוליטי אפשרה ללונג להטיל מס על הדלק כדי לממן בניות כבישים, בתי ספר, הקמת בניין קפיטול חדש בלואיזיאנה, ולהשיג הקצבה של 75 מיליון דולרים לבניית כבישים.
בניית כביש מהיר בין ניו אורלינס לבאטון רוז' גרמה לכך שמערכת הכבישים במדינה הפכה למתקדמת ביותר.
אויביו של לונג טענו שהפך לדיקטטור.
כמושל, תמך לונג באוניברסיטת לואיזיאנה.
הוא מימן אותה ואפשר לה לקבל תלמידים עניים.
הוא הקים בית ספר לרפואה בניו אורלינס והתערב בענייני האוניברסיטה, כמו בחירת הנשיא שלה.
הוא הרחיב את התזמורת שלה ואף כתב לה כמה שירים.
פעם, גרם לנבחרת הפוטבול לבצע מהלך שתכנן.
בנוסף מימן רכבות שיסיעו את התלמידים למשחקים מחוץ למדינה.
באוקטובר 1931, סגן המושל סיר טען שהסנאטור הנבחר לא יכול להישאר בתפקיד המושל.
הוא טען שהוא המושל האמיתי.
בתגובה, שלח לונג את המשמר הלאומי של לואיזיאנה להקיף את הקפיטול ולעצור את ה"הפיכה" של סיר.
לונג פנה אל בית המשפט העליון של לואיזיאנה כדי שיפטר את סיר מתפקיד סגן המושל.
הוא טען שסיר התפטר כשניסה לקחת את תפקיד המושל.
לפי החוקה במדינה, נשיא הסנאט ובן בריתו, אלווין אולין קינג, הפך לסגן המושל, ואז, מינואר עד מאי 1932, למושל.
לונג בחר בחברו מילדות, אוסקר אלן, להחליף את קינג בתור המועמד לתפקיד המושל בינואר 1932, עם הבטחה להשלים את עבודתו של לונג.
התמיכה של לונג עזרה לאלן לנצח בקלות, ולונג התפטר מתפקידו ופנה לסנאט בינואר 1932.
שלוש שנותיו של לונג בסנאט חפפו לזמן חשוב בהיסטוריה האמריקנית בו הרברט הובר, ולאחר מכן FDR ניסו להתמודד עם השפל הגדול.
לונג ניסה להעפיל על פרנקלין דלאנו רוזוולט ועל המנהיגות הדמוקרטית בקונגרס בעזרת רעיונות פופוליסטיים, כמו תוכנית "חלוקת העושר".
סי., כדי להצטרף לסנאט של ארצות הברית בינואר 1932, למרות שנפקד במשך יותר ממחצית המושב.
הוא נאם נאומים חוצבי להבות כנגד ריכוז העושר בידי המעטים.
הוא ביקר את מנהיגי שתי המפלגות שלא הצליחו לטפל במשבר, ובעיקר את ג'וזף טיילור רובינסון מארקנסו שהיה קרוב לעסקים הגדולים ולנשיא לשעבר הובר.
רובינסון היה הסגן של אל סמית' ב-1928, בקרב מול הובר.
לונג השיג מוניטין כמנהיג הפרוגרסיביים בסנאט.
במהלך הבחירות הנשיאותיות ב-1932, תמך לונג ברוזוולט.
הוא האמין שרוזוולט הוא המועמד היחידי שמוכן לחלק מחדש את העושר, כפי שהוא האמין שהיה הכרחי כדי לסיים את השפל.
בוועידה הדמוקרטית הלאומית, וידא לונג שהמשלחות מכמה מדינות מתנדנדות יתמכו ברוזוולט.
הוא ציפה להיות נוכח במסע הבחירות של רוזוולט, אולם נאם בארבע מדינות במערב התיכון בלבד.
לונג הצליח למצוא במות אחרות להצגת מסריו הפופוליסטיים.
הוא תמך במועמדותה של הסנאטורית האטי קראווי מארקנסו, שנחשבה למועמדת חסרת סיכוי, לכהונה מלאה בסנאט.
הוא סייר במדינה במשך שבוע ונאם לטובתה (היא מונתה לאחר מות בעלה).
לונג הצליח להשתמש בהשפעתו כדי לנצח בקלות את המועמד שהסנאטור רובינסון תמך בו, וכך הפכה קראווי לאישה הראשונה שנבחרה לסנאט.
למרות זאת, סירבה קראווי לאפשר ללונג להכתיב את דעתה בהצבעות.
היא דרשה שיפסיק לתקוף את רובינסון בארקנסו.
במאת הימים הראשונים של נשיאותו של רוזוולט, תמך לונג בניו דיל, אולם חלק על הנשיא בנוגע למינויים פוליטיים, מה שגרם לנטישה של לונג את רוזוולט.
לונג הבין שרוזוולט לא מתכנן לשנות את חלוקת העושר בארצות הברית,והפך לאחד מהפוליטיקאים הלאומיים היחידים שהתנגדו לניו דיל מהשמאל.
הוא טען שהצעדים לא יכולים לפתור את המשבר הכלכלי.
לעיתים תמך בתוכניותיו של רוזוולט בסנאט, ולטענתו תמך במדיניות שמאלית אולם לא בימנית.
הוא התנגד לחוק מנהל השיקום הלאומי, בטענה שהוא תלוי בעסקים הגדולים.
ב-1933, הנהיג פיליבסטר בן שלושה שבועות בסנאט נגד חוק הבנקים של גלאס בטענה שהחוק תמך בבנקים הכלל-ארציים ולא בבנקים של כל מדינה ומדינה.
לאחר מכן תמך בחוק גלאס-סטיגל המתוקן, שהבטיח סיוע ממשלתי לבנקי מדינה.
לונג נודע כסנאטור צבעוני מאוד, פלרטט עם נשים, היה לבוש בחליפה לבנה ועניבה ורודה, ולגם ויסקי.
הוא הפך לסנאטור המוכר ביותר בארצות הברית.
רוזוולט טען שלונג היה רדיקל ודמגוג.
באופן פרטי, טען שלונג והגנרל דאגלס מקארתור הם שני האנשים המסוכנים ביותר באמריקה.
ביוני 1933, נפגש לונג עם רוזוולט בבית הלבן.
לונג סירב להוריד את מגבעת הקש שלו והתייחס לרוזוולט כאל "פרנק" ולא כאל "אדוני הנשיא".
כדי לפגוע במעמדו הפוליטי של לונג, החליט רוזוולט למנות יריבים של לונג לנהל תוכניות ממשלתיות במדינה.
בנוסף, תמך בחקירה על נסיבות היבחרו של בן בריתו של לונג, ג'ון אוברטון, לסנאט.
המנגנון של לונג הואשם בשוחד בחירות ובאיומים על בוחרים, אולם זוכה.
ב-1934, שלח רוזוולט את רשות המיסים לחקור את המאזנים של לונג.
אמנם כמה מסגניו הואשמו בהעלמת מס, אולם לונג לא נקשר לפרשיות שחיתות.
עד 1934, נותר לונג עמום בנוגע למדיניות חוץ.
ב-30 במאי 1934, נאם בסנאט בנוגע לביטול תיקון פלאט.
את נאומו סיים לונג בטענה שכל המלחמה קשורה לאילי ההון בוול סטריט, וקרא לאמברגו על שני הצדדים.
הנאום הפך אותו לגיבור בפרגוואי והוביל למחאה מהציר הבוליביאני בוושינגטון.
לונג טען שהמדיניות האמריקנית כלפי אמריקה הלטינית הוכתבה בידי תאגידי הנפט, ושארצות הברית שמרה על נייטרליות פרו-בוליביאנית כיוון שזה מה שחברת סטנדרד אויל רצתה, ומשך תשומת לב רבה בעיתונים באמריקה הלטינית.
מחלקת המדינה חששה מהנזק שנגרם, ובמהלך הקיץ, דיפלומטים אמריקנים ניהלו מסע תעמולה נגד לונג באמריקה הלטינית.
בנאום שני ב-7 ביוני 1934, בתגובה למחאה הבוליביאנית, שוב תמך לונג בפרגוואי ותקף את סטנדרד אויל.
בנוסף לכך, טען שבוליביה מתכוונת לטפל בנושא הצ'אקו בבית המשפט העולמי לצדק, והתנגד להצטרפות אמריקנית למוסד, בגלל השפעת סטנדרד אויל.
ביולי 1934, לאחר לכידת ספינה בוליביאנית, קראו לה תושבי פרגוואי על שמו של לונג.
בנושאי חוץ, היה לונג בדלן.
הוא טען שמעורבותה של ארצות הברית במלחמת ארצות הברית–ספרד ובמלחמת העולם הראשונה הייתה טעות שוול סטריט רצה בה.
הרטוריקה הפופוליסטית והרדיקלית של לונג ושיטותיו האגרסיביות לא חיבבו אותו על שאר הסנאטורים.
אף חוק, החלטה או הצעה שלו לא עברו במהלך כהונתו בסנאט, למרות הרוב הדמוקרטי.
במהלך עימות אחד, טען סנאטור שלונג לא יוכל להעביר אפילו תפילה בסנאט.
יחד עם חברי קונגרס וסנאטורים, הוא האמין שמדיניות הפדרל ריזרב הייתה אחת מהגורמים לשפל.
לונג נאם כנגד הבנקים הגדולים ששלטו בפדרל ריזרב, בטענה שהם היטו את המערכת המוניטרית לטובתם, במקום לטובת הציבור.
במרץ 1933, הציע לונג סדרת חוקים לחלוקה מחדש של העושר.
החוק החדש הציע מדרגות מס חדשות שימנעו בעלות על הון אישי של יותר ממאה מיליון דולרים.
על הון מעל מיליון דולרים ייגבה מס של אחוז.
על הון מעל שני מיליון דולרים ייגבו שני אחוזים, וכך הלאה, עד למס של מאה אחוזים על הון גבוה יותר ממאה מיליון דולרים.
החוק השני הגביל את ההכנסה השנתית למיליון דולרים, והחוק השלישי הגביל מתן ירושה ליחידים לרמה של חמישה מיליון דולרים.
בפברואר 1934, הציג לונג את תוכנית "חלוקת העושר" שלו בשידור רדיו לאומה.
הוא הציע הגבלת ההון לחמישים מיליון דולרים וחזר על דרישתו להגביל את ההכנסה השנתית למיליון דולר ואת הירושות לחמישה מיליון (בנוסף הציע להגביל את ההון לעשרה מיליון דולרים- חמישה עשר מיליון דולרים לאדם, אם יהיה צורך, ולאחר מכן הוריד את הגבלת ההון לחמישה מיליון דולרים- שמונה מיליון דולרים במזומן).
ההכנסות יספקו לכל משפחה בית בעלות 5,000 דולרים והכנסה שנתית בין אלפיים לשלושת אלפים דולרים, שליש מערך הדירה וההכנסה האמריקנית הממוצעת.
לונג הציע גם חינוך גבוה בחינם והכשרה מקצועית לכל התלמידים הכשירים, פנסיות לקשישים, הקצבות ליוצאי צבא, עזרה ממשלתית לחקלאים, פרויקטים של עבודות ציבוריות, רגולציה ממשלתית גבוהה יותר, מתן חופשה של חודש לכל עובד והגבלת שבוע העבודה לשלושים שעות כדי לחזק את התעסוקה.
בנאומו, השתמש לונג ברטוריקה פופוליסטית וטען שארצות הברית היא גן עדן אבוד שנגנב בידי העשירים.
תוכניותיו זכו לביקורת נוקבת מצד כלכלנים, בטענה שתוכניתו תגרום לכך שכל משפחה אמריקנית תקבל מענק של 400 דולרים בלבד כל שנה, ושתוכניות המיסוי שלו יגרמו לכך שההכנסה השנתית המרבית תהיה 3,000 דולרים בממוצע.
לונג טען שתוכניתו אינה סוציאליסטית, ואמר שההשראה לא הגיעה מקרל מרקס אלא מהתנ"ך ומהכרזת העצמאות של ארצות הברית.
הוא טען שהתוכנית היא ההגנה היחידה כנגד הקומוניזם.
לונג האמין שסיום השפל הגדול ומניעת מהפכה אלימה דרשו שינוי דרסטי בכלכלת ארצות הברית, עם חיסול פערי ההכנסות, כשהמערכת הקפיטליסטית תישאר על כנה.
לאחר שהסנאט דחה את אחד מהחוקים שלו, טען לונג שהמון זועם בא לתלות את שאר הסנאטורים, ושהוא לא יודע אם להישאר איתם בבניין או להוביל את ההמון.
לאחר חוסר תמיכה בסנאט לרעיונותיו, יצר לונג את אגודת חלוקת העושר, איגוד פוליטי לאומי.
הייתה זאת רשת של מועדונים מקומיים שהייתה אמורה להתנגד לממשל הדמוקרטי.
לונג קיבל למשרדו כ-60,000 מכתבים בשבוע.
היסטוריונים מאמינים שהלחץ גרם לרוזוולט לפנות שמאלה ב-1935, ולהגיש את הניו דיל "השני", שקבע את הביטוח הלאומי, ועדה לאומית ליחסי עבודה, עזרה לילדים נזקקים, מנהל צעירים לאומי, מנהל תהליכי העבודה, ומס עושר.
בינו לבין עצמו, הודה רוזוולט שניסה לפגוע במעמדו של לונג.
לונג המשיך לשלוט בלואיזיאנה כשהיה הסנאטור, וטשטש את הגבול בין פוליטיקה כלל-ארצית ומקומית.
למרות שלא הייתה לו זכות חוקתית לעשות זאת, הוא המשיך לנסח ולהעביר חוקים במועצה המחוקקת של לואיזיאנה, שנותרה בשליטת בעלי בריתו.
הוא טייל הרבה אל באטון רוז' כדי ללחוץ על המועצה המחוקקת להעביר את החוקים.
התוכנית כללה מסי רכישה חדשים, חיסול מס הגולגולת על מצביעים, פטור ממס על רכישת בתים, והעלאת מספר עובדי המדינה.
כשהיה בלואיזיאנה, טיפל בנושא הכביש המהיר בין באטון רוז' לניו אורלינס.
סגנו הנאמן של לונג, המושל אוסקר אלן, ביצע את מדיניותו.
לונג שלט במשרת המושל כשביקר בבאטון רוז', ואף הרצה לסנאטורים על השקפותיו.
בנוסף פעל כנגד מתנגדיו והשתמש במינויים פוליטיים ובמימון ממשלתי לכבישים כדי להפוך את לואיזיאנה למה שיריביו כינו "דיקטטורה".
בסתיו 1933, לונג התערב בבחירות לראשות עיריית ניו אורלינס והחל עימות בן שנתיים עם מועצת העיר.
ב-1934, לונג וג'יימס נו, שהיה מוכר נפט עצמאי וחבר בסנאט של לואיזיאנה, יצרו תאגיד נפט שנוי במחלוקת בשם "Win or Lose".
הפירמה נועדה להשיג זיכיונות על קרקעות ממשלתיות כדי שבעליה יוכלו לגרוף רווחים גדולים ולהחכיר את הזכויות על המינרלים לתאגידי הנפט הגדולים.
למרות שהעניין היה חוקי, הפעילויות לא נודעו לציבור.
לונג הרוויח מכך והשתמש בהונו למטרות פוליטיות.
ב-1934, החל לונג לארגן את ממשלת לואיזיאנה בצורה שהקטינה את סמכות העיריות באזורים שהתנגדו לו כמו ניו אורלינס ובאטון רוז'.
המושל השיג כוח למנות את כל עובדי המדינה.
לונג העביר מס על "שקרים" (מס עיתונות), ומס של שני אחוזים על הכנסות מפרסום בעיתונות.
בנוסף יצר לשכה לזיהוי פושעים, כוח מיוחד של שוטרים שהיו כפופים למושל.
המועצה המחוקקת חוקקה את אותו המס על נפט שכמעט הוביל להדחתו ב-1929, כדי שיוכל לקדם קידוחי נפט בלואיזיאנה.
לאחר שחברת סטנדרד אויל הסכימה ששמונים אחוזים מהנפט לייצוא יקדחו בלואיזיאנה, החזיר לונג את רוב ההכנסות ממסים.
בקיץ 1935, מועדוני חלוקת העושר של לונג מנו כ-7.5 מיליון חברים ברחבי המדינה, הוא נאם בפני עשרים וחמישה מיליון מאזינים ברדיו, וקיבל יותר מ-60,000 מכתבים בשבוע מתומכים.
בשנתו האחרונה, עסק לונג בניסיונו להיבחר לנשיא וניסה להגביל את השפעת יריביו מלואיזיאנה.
לאחר הירצחו, המנגנון הפוליטי שבנה התפרק, למרות שנותר כוח חזק במדינה עד לסוף המאה העשרים.
גם כסוכן מכירות, התוודה לונג בפני אשתו שברגע שייבחר לתפקיד ממלכתי זוטר, יהפוך למושל, לאחר מכן לסנאטור, ולבסוף ימונה להיות נשיא ארצות הברית.
בחודשים האחרונים לחייו, פרסם ספר המשך לאוטוביוגרפיה שלו, שנקרא "ימי הראשונים בבית הלבן", בו פירט את תוכניותיו למקרה בו יבחר לנשיאות ב1936. הספר פורסם לאחר מותו.
לונג נורה כחודש לאחר שהכריז שירוץ לתפקיד.
היסטוריונים טוענים שרצה לאתגר את רוזוולט בהתמודדות על המועמדות הדמוקרטית ב-1936, בידיעה שיפסיד במירוץ אולם ישיג יחסי ציבור נאים.
לאחר מכן יפרוש מהמפלגה וייצור מפלגה שלישית, עם תוכנית חלוקת העושר בתור מצע.
הוא קיווה להשיג את תמיכתו של צ'ארלס קוגלין, כומר קתולי ושדרן רדיו פופוליסטי.
בנוסף קיווה לזכות בתמיכת פופוליסטים אחרים.
בוויסקונסין, העיתון הפרוגרסיבי טען שאמנם הוא לא מסכים עם כל טענותיהם של קוגלין ולונג, אולם מסכים עם טענתם שיש לחלק את העושר מחדש.
באביב 1935, יצא לונג לסיבוב נאומים לאומי.
הוא משך קהל רב לנאומיו.
הוא שאל את תומכיו האם הם מאמינים בחלוקה מחדש של העושר, והם ענו לו תשובה מוחצת בקול רם.
ממשל רוזוולט דאג בנוגע להתגברות האהדה כלפי לונג, וב-4 במרץ 1935, גינה הגנרל יו ג'ונסון את לונג ואת קוגלין ברדיו, וטען שהם צמד דמגוגים.
סקר סודי שהוזמן בידי יו"ר הוועדה הדמוקרטית הלאומית בתחילת 1935, נועד לגלות אם לונג הצליח להכות שורש בקרב הבוחרים.
הסקר הראה שיוכל לזכות בכארבעה מיליון מצביעים, או עשרה אחוזים מהקולות.
רבים חששו שבכך יגנוב קולות מהדמוקרטים.
אם היה זוכה ב-100,000 קולות בניו יורק, למשל, מדינה בעלת אלקטורים רבים, יוכל לגרום להפסד של הדמוקרטים.
רוזוולט טען שלונג מתכוון להיות מועמד כמו היטלר בבחירות.
לאחר שיפסיד בבחירות המקדימות, יפרוש, יקים מפלגה שלישית, ויעזור לרפובליקנים לנצח.
המדינה, לטענת רוזוולט, תגיע למצב כה גרוע ב-1940, עד שלונג יוכל להפוך לדיקטטור.
ב-1935, ריכוז הכוח של לונג הוביל לרצון של אויביו להתנגד לו בעזרת נשק.
יריביו דרשו לבצע הפיכה כנגדו.
בינואר, נוצר איגוד בשם "איגוד העסקה ההוגנת", שהתנגד ללונג.
היו בו מושלים לשעבר וראש עיריית ניו אורלינס.
ב-25 בינואר, מאתיים חברים חמושים של הארגון השתלטו על בית המשפט בבאטון רוז'.
לונג גרם למושל להביא את המשמר הלאומי, להכריז על ממשל צבאי, לאסור על התקהלויות של שני אנשים או יותר, ולאסור על פרסום ביקורת כנגד עובדי מדינה.
אנשי האיגוד עזבו את בית המשפט, אולם היה מאבק קטן, בו השתמשו בגז מדמיע ובכדורים חיים.
בקיץ 1935, קרא לונג לעוד שתי התכנסויות של המועצה המחוקקת.
חוקים עברו במהירות ללא בקרה.
החוקים החדשים ריכזו עוד כוח בידיו, ויצרו רשויות חדשות שאליהן מינה את נאמניו: רשות מיסים ואיגרות חוב שהייתה היחידה שיכלה לאשר הלוואות לממשל המקומי, מועצת עיתונות חדשה שיכלה לשלול רישיונות של עיתונים מתנגדים, ועדה חדשה לפיקוח בחירות שתמנה את כל משגיחי הקלפיות, וגם ועדת צנזורים.
כוחו של ראש עיריית ניו אורלינס בוטל.
לונג התרברב שהשתלט על כל מוסד בניו אורלינס.
לונג נורה חודש לאחר שהכריז על רצונו להתמודד על הנשיאות.
באותו היום, יום ראשון, ה-8 בספטמבר 1935, היה לונג בבירת לואיזיאנה וניסה להעביר חוק שיוכל לשנות את הרכב בית המשפט.
ב-9:20 בערב, כמה רגעים לאחר שבית הנבחרים העביר את החוק, חתנו של אחד מהשופטים שיכול היה להיפגע מכך, רופא מבאטון רוז', התקרב אל לונג וירה בו מטווח אפס.
שומרי ראשו החזירו אש והמתנקש נהרג מיד.
לונג הובהל אל בית החולים ומת כעבור יומיים, ביום שלישי, ה-10 בספטמבר 1935. הוא היה בן 42, ומילותיו האחרונות היו "אלוהים, אל תתן לי למות.
יש לי עוד כל כך הרבה דברים לעשות".
כמה היסטוריונים טענו שלונג מת רק לאחר שאחד מהכדורים של שומרי ראשו פגע בו.
גופתו של לונג הולבשה בחליפת טוקסידו וארון הקבורה שלו, שהיה עשוי נחושת וארד ומצופה זכוכית, הוצב בבירת לואיזיאנה.
כ-200,000 אנשים עברו ליד ארון הקבורה שלו.
לונג נקבר בקפיטול שבנה בלואיזיאנה, שמולו ניצב פסל שלו משקיף.
בתוך הקפיטול, יש שלט שמראה את אזור ההתנקשות.
לונג היה חלוץ בתחומים רבים במסעות בחירות, כמשאיות עם רמקולים ותשדירים ברדיו.
רוב השפעתו הייתה על מדינת לואיזיאנה.
נטען שהאמין בעם כמו שהעם האמין בו.
ארגונו השתמש במינויים פוליטיים, בשלילת טובות הנאה, לחץ כלכלי, ריכוזיות פוליטית ולעיתים גם באלימות.
לונג פקד על חלק גדול מהאוכלוסייה שהאמין בכך שדאג לרווחתם, בניגוד למושלים המנותקים ששלטו אז במדינה.
למרות ששיטותיו הפרו את הנורמות האמריקניות, לונג דאג לאנשי לואיזיאנה והשקיע רבות בתשתיות, חינוך ובריאות.
הוא גם התנגד לשימוש בגזע לצורך פוליטיקה, ושיפר גם את מצבם של השחורים העניים במדינה, בניגוד לפוליטיקאים דרומיים רבים באותה התקופה.
לונג יצר תוכנית עבודות ציבוריות בלואיזיאנה שלא נראתה כמותה בדרום, כשכבישים, גשרים, בתי חולים, בתי ספר ומבני ציבור רבים שבנה עוד עומדים על תלם.
במהלך ארבע שנותיו כמושל, הוא הגדיל את מספר הקילומטרים הסלולים מ-532 קילומטרים ל-3,703, וגם הוסיף עוד 4,531 קילומטרים בדרכי עפר.
ב-1936, תוכניותיו הכפילו את מספר הכבישים במדינה.
הוא בנה 111 גשרים והחל בעבודות על הגשר הראשון מעל נהר המיסיסיפי, שנקרא על שמו.
הוא בנה אחוזה חדשה למושל ואת בניין הקפיטול החדש, שהיה בזמנו הבניין הגבוה ביותר בדרום.
העבודות סיפקו אלפי משרות שהאזרחים הזדקקו להם במהלך שנות השפל הגדול, בעיקר לכ-22,000, או עשרה אחוזים מעובדי הכבישים במדינה.
ספרי הלימוד שלונג חילק בחינם, בתי הספר שבנה וההסעות שמימן שיפרו והרחיבו את מערכת החינוך הציבורית.
מערכת לימודי הערב שלו לימדה כ-100,000 מבוגרים לקרוא.
הוא הרחיב את המימון לאוניברסיטה, שילש את מספר הלומדים בה והנהיג מלגות לתלמידים משכבות חלשות.
לונג הקים באוניברסיטת לואיזיאנה פקולטה לרפואה.
הוא הכפיל את המימון למערכת בתי החולים של העיר, בנה בית חולים חדש בניו אורלינס, וביצע רפורמות והעלה את המימון לבתי החולים לחולי נפש במדינה.
תוכניותיו הקטינו בצורה דרמטית את שיעורי התמותה בלואיזיאנה וסיפקו חיסונים בחינם לכ-70% מהאוכלוסייה.
בנוסף ביצע רפורמות בבתי הכלא, וסיפק טיפול רפואי וטיפולי שיניים לאסירים.
הממשל שלו מימן את חיבור הערים לגז טבעי, ובנה נמל תעופה בניו אורלינס.
לונג קיצץ מיסים על רכוש והקטין את תעריפי השירותים.
ביטול מס הבוחרים ב-1935 הוביל לעלייה של 76% בשנה בכמות הבוחרים.
הפטור ממס שהטיל על רכישת בתים ביטל את מס הרכוש לרוב האזרחים על רכוש שעלה פחות מ-2,000 דולר.
בנוסף העביר חוק שהרחיב את הזמן שניתן לאנשים כדי לשלם את חובותיהם.
מעורבותו האישית במערכת הבנקאות של לואיזיאנה מנעה סגירת בנקים ושמרה על המערכת יציבה- כש-4,800 בנקים קרסו ברחבי המדינה, בלואיזיאנה קרסו רק שבעה.
בתוך המפלגה הדמוקרטית בלואיזיאנה, לונג פילג את המפלגה בין תומכיו ומתנגדיו.
אחיו, ארל, נבחר לתפקיד סגן המושל ב-1936, ולמושל ב-1948 וב-1956. מתנגדי לונג הבטיחו לשמור על תוכניותיו האהודות אולם התנגדו לשחיתות, בלי לתקוף את לונג עצמו.
בנו, ראסל, היה סנאטור בין 1948 ל-1987. הוא היה חבר בוועדה הכלכלית בסנאט וביצע רפורמה בחוקי המס.
הוא תמך במיסים נמוכים לעסקים, והעביר רפורמות במס שעזרו לעובדים ולאוכלוסיות נזקקות.
המנגנון הפוליטי שלונג יצר נחלש עם מותו, אולם נותר חזק במדינה עד לבחירות ב-1960. חלקים ממנו שרדו עד לסוף המאה העשרים.
המצע החברתי שלו ותוכניותיו הפופוליסטיות פילגו את המדינה עד ל-1960. סגנונו הפוליטי עורר השראה בקרב פוליטיקאים שניסו לחקות אותו.
אחיו ארל ירש את המנגנון שלו והפך למושל בקלות.
מותו של לונג לא חיסל את כוחה של משפחתו.
אלמנתו, רוז, החליפה אותו בסנאט, ובנם ראסל נבחר לסנאט ב-1948. בנוסף למינויו של ארל לתפקיד המושל, אחיו יוליוס מונה להיות התובע המחוזי, ואחיו ג'ורג' נבחר לקונגרס ב-1952.
במסיבת עיתונאים, בה ניסו העיתונאים לנתח את אישיותו הפוליטית, טען לונג שהוא סוג בפני עצמו.
שני גשרים מעל נהר המיסיסיפי נקראו על שמו.
בנוסף, שני גשרים על שמו עוברים מעל לנהר האדום.
ישנו גם בית חולים על שמו.
האוטוביוגרפיה הראשונה שלו פורסמה ב-1933 ונמכרה בזול כדי שעניים רבים יוכלו לרכוש אותה ולקרוא על תוכניתו לחלוקת העושר מחדש.
ספרו השני פורסם לאחר מותו, ובו תיאר את רצונו להיות נשיא ב-1936.
ב-1993, צורפו לונג וארל, לאחר מותם, אל היכל התהילה הפוליטי של לואיזיאנה.
גם בנו ראסל צורף לשם.
כמה סופרים בחנו את המשטר שיצר לונג.
רבים סבורים שדמותו של הדיקטטור הפשיסטי המשתלט על ארצות הברית, בספרו של סינקלייר לואיס "זה לא יכול לקרות כאן", אשר התריע כנגד הפשיזם בארצות הברית שלפני מלחמת העולם השנייה, מבוססת על דמותו של לונג.
הספר מתאר את ניצחונו של סנאטור פופוליסטי שמתנגד לעסקים בבחירות ב-1936, בעזרת הבטחה שכל משפחה אמריקנית תוכל לקבל 5,000 דולרים לשנה.
הספר, שנועד כדי לפגוע בסיכוייו של לונג להיבחר, מתאר את הנשיא כמקים מיליציה פרטית, מחנות ריכוז, וראש מטה שנשמע כמו יוזף גבלס.
בנוסף, הופכת דמות הנשיא לגזענית, בניגוד ללונג, ולשמרן.
רבים טוענים שהדמות וילי סטארק שבספרו המצליח של רוברט פן וורן, "כל אנשי המלך", מבוססת על דמותו של לונג.
יואב רועה (נולד ב-31 בינואר 1967) הוא מפיק קולנוע ישראלי.
הוא בוגר בית הספר סם שפיגל לקולנוע ולטלוויזיה, ירושלים (1998).
לאחר לימודיו עבד בתעשיית הקולנוע כעוזר במאי ומפיק בפועל בסדרות "הפוך" (שמואל חיימוביץ') ו"הסודות של כנרת" (עמרי לוי), ובסרטים "כנפיים שבורות" (ניר ברגמן, 2002), "מרס תורכי" (עודד דוידוף, 2001), ועוד.
סרטו הראשון כמפיק היה ב-2002, "מיס אנטבה" בבימוי עמרי לוי, הפקה משותפת של בית הספר סם שפיגל עם קבוצה מבוגריו.
ב-2004 הפיק את הסרט העלילתי "סיפור קיץ" בבימוי שמואל חיימוביץ'.
ב-2004 חבר למפיק אסף אמיר להפקת סרטי העלילה "איזה מקום נפלא" בבימוי אייל חלפון, הסרט זכה בפרס אופיר.
ב-2006 הפיק עם אמיר את "נודל" בבימוי איילת מנחמי, ב-2014 הפיק את "מנפאואר" וב-2018 את הסרט "העדות" של עמיחי גרינברג.
כמו כן הפיק את הסרטים התיעודיים באורך מלא "סבא סיביר'" בבימוי עידו הר, (2004) ו"חוצה את הקווים".
הסרט האחרון, בבימויו של טל חכים (2006) מספר את סיפור מעצרה ומשפטה של פעילת השמאל הקיצוני טלי פחימה.
בשנת 2008 הוא הקים חברת הפקות גם סרטים.
רועה אף ביים את הצגת היחיד "ניקול ואני" בהשתתפות אמיר בושרי, זוכת פסטיבל עכו 1999.
יואב שורק (שלזינגר) (נולד בט' באדר א' ה'תש"ל, 15 בפברואר 1970) הוא הוגה, פובליציסט ויו"ר תנועת תורה ישראלית לכתחילה.
היה עורך של כתב העת "השילוח" עד לאפריל 2024, דוקטור להיסטוריה.
ייסד וערך מספר כתבי-עת, בהם "אור חוזר", "מוסף שבת" (המוסף הספרותי-תורני "שבת" בעיתון "מקור ראשון"), "סגולה" ו"השילוח", וניהל את "היוזמה הישראלית".
למד בישיבות מרכז הרב, בית אל ובית אורות.
במהלך לימודיו יזם וערך ביטאון של תלמידי ישיבות גבוהות וישיבות הסדר, בשם "אור חוזר".
במהלך לימודיו בבית אורות הוציא לאור את "פרקים לתשעה באב", שלוקטו מתוך כתבי הרב אברהם יצחק הכהן קוק, ואת "חיים הם למוצאיהם", על לימוד התורה בבית המדרש של חז"ל ועל אופייה החי של התורה שבעל פה.
שורק הוא בוגר האוניברסיטה הפתוחה במדעי הרוח ובעל תואר דוקטור בהיסטוריה יהודית.
עבודת הדוקטורט שלו, בהנחיית אמנון רז-קרקוצקין וגיא מירון, נעשתה במחלקה להיסטוריה של עם ישראל באוניברסיטת בן-גוריון בנגב בנושא "הרב משה שמואל גלזנר: המורד מבפנים באורתודוקסיה ההונגרית", והושלמה בשלהי 2020. בשנת 2024 ראה אור בהוצאת מרכז שז"ר ספר המבוסס על מחקר זה תחת הכותרת "מפרשבורג לירושלים: הרב גלאזנר, האורתודוקסיה ההונגרית והציונות".
כשלמד בישיבת בית אל התמנה לחבר מערכת "נקודה", שם פרסם שורת מאמרים סביב הצורך בהתחדשות דתית וכן מדור קבוע על עולם הישיבות והיצירה התורנית החדשה ('חצר בית המדרש').
כאברך ותיק יחסית, בשנת תשנ"ו, התבקש לעזוב את ישיבת בית אל, בשל מורת הרוח של ראשי הישיבה מדעותיו.
זאת, בעקבות פרסום הקונטרס "חַזְרוּ וְיִסְדוּם" שקרא תיגר על החינוך הישיבתי.
במשך שנה היה עמית מחקר במרכז שלם בירושלים.
אחר כך עבד שלוש שנים כמתכנת בחברת מטריקס, כשבמהלך תקופה זו ייסד וערך בהתנדבות כתב עת קצר ימים בשם "ארץ ישראל", שעסק באיכות הסביבה מזווית יהודית.
לאחר מכן היה שותף לצוות המייסד של ערוץ התכלת.
בעיתון מקור ראשון, סגולה, השילוח ועוד
בפרק האחרון של סדרת הטלוויזיה תקומה, שעסק בתהליך המדיני מהסכמי אוסלו ועד לרצח רבין, ייצג שורק את עמדת הציבור הדתי-לאומי.
במהלך כהונתו השנייה של ח"כ בני אלון כשר התיירות (2004) שימש שורק כעוזרו והשתתף בניסוח היוזמה הישראלית (המתווה האזורי לשלום).
עם רכישת העיתון מקור ראשון על ידי שלמה בן צבי, נעשה שורק שותף לפיתוח הקונספט החדש של העיתון.
כחלק מקונספט זה פותח מוסף שבת, המשלב תוכני הגות, ספרות ומאמרים תורניים, ושורק נעשה עורכו, משנת הקמתו של המוסף (2004) ועד לראשית 2012, עת הוחלף על ידי סגנו עד אז, אלחנן ניר.
באפריל 2010 החל לצאת לאור המגזין "סגולה" שאותו ערך עד הגיליון החמישי.
בשנת הלימודים התשע"ג היה עמית בתוכנית של קרן תקווה.
במרץ 2015 יצא לאור ספרו הראשון "הברית הישראלית" ובו סיכום תאולוגי של תפיסתו כפי שפרסם במאמרים לאורך השנים.
שורק ערך שניים מספריו של הרב פרופ' דניאל שפרבר – "דרכה של הלכה" ו"נתיבות פסיקה".
בשנת 2010 החליט שורק להוריד את הכיפה והגדיר את עצמו כחילוני מאמין ושומר מצוות.
דעותיו הפוליטיות מזוהות עם הימין הפוליטי והכלכלי.
בשנת 2016 מונה להקים ולערוך את "השילוח", כתב עת ישראלי להגות ומדיניות, היוצא לאור על ידי קרן תקווה (ובהמשך: המרכז לחירות ישראלית).
לאחר שמונה שנים, עם הורדת גיליון 36 לדפוס, סיים שורק את תפקידו כעורך.
בשנת 2024 החל שורק לפעול להקמת תנועה רעיונית תחת הכותרת "תורה ישראלית - לכתחילה".
תנועה זו מבקשת ליישם את הרעיונות שהוצגו ב'ברית הישראלית', ושעיקרם חתירה לבנייה קומה חדשה של יהדות, כהמשך לקודמות - קומה שתפנים חלק מהאינטואיציות החילוניות שהובילו את המהפכה הציונית.
בספרו "הברית הישראלית" ובמספר רב של מאמרים שפרסם, קורא שורק להורדת "הייעוד האוניברסלי" של עם ישראל מחזון דתי אוטופי אל קרקע המציאות וחתירה למימושו בכלים פרגמטיים.
לשם כך קורא שורק להכיר באופן מלא בשתי המהפכות הגדולות שחווה עם ישראל – העידן המודרני ("המהווה קו פרשת מים כמו זו של חורבן בית המקדש...
סופו של עידן יהודי אחד, המפנה מקום לצמיחת צורה חדשה של יהדות") והציונות ("המהפכה המצליחה היחידה של המאה העשרים...
שהתיכה מחדש עם לארצו ובנתה טיפוס חדש של יהודי") – הכרה שתיתן מקום לעולם שאינו העולם האידיאלי של "אחרית הימים", אלא עולמנו-אנו, השואף לאידיאל מתוך המציאות הקיימת.
במאמריו מנתח שורק בביקורתיות הן את עולם ההלכה היהודי הנוכחי והן את החברה הציונית-דתית לגווניה.
לדבריו, עולם ההלכה הנוכחי מבוסס כמעט במלואו על מציאות גלותית, תוך התאמות "טכניות" לעולם המודרני.
כך למשל, ההלכה בנויה למציאות של קהילות מפוזרות, אך לא למצב של חיים יהודיים עצמאיים.
כמו כן, בניגוד מוחלט לעיקרון של התאמת ההלכה למציאות שנהג בכל הדורות, חל מצב של קיפאון הלכתי בהכרת השינויים התודעתיים המפליגים במציאות הנוכחית – דבר הגורם לאדם הדתי לחוות חיים של סתירה פנימית.
לדעת שורק הציונות הדתית נכשלה בבניית החוליה החדשה של הקיום היהודי, מכיוון שבפועל אורחות חייה הדתיים מבוססים על אותם מקורות "גלותיים" שעליהם מבוסס העולם החרדי ("משנה ברורה" כדוגמה).
האנרגיה המהפכנית, והמסקנות הנגזרות מתחיית האומה – הועברו כולם למפעל ההתנחלות, כשבשאר התחומים אומצו העמדות השמרניות ביותר.
לדבריו, במקום לייצר תורה של עם, היא הסתפקה ביצירת תורה של מגזר, והעדיפה להסתגר בקהילותיה-שלה, במקום להשפיע באמת בעולם המעשה ה"חילוני" (קרי, זה הרואה בחול ערך כשלעצמו).
ההשפעה היחידה שמנסה הציונות-הדתית להוביל היא הפיכת ה"חילוניים" לציונים-דתיים, כלומר – הכנסתם לסקטור סוציולוגי שאין להם כל רצון להיות חברים בו.
לפי שורק, אין המדובר ב"רפורמיות" (שהוא מתנגד לה), אלא בחידוש השיח ההלכתי שהיה קיים בעבר ואיפשר שינויים כאלו.
בתחום החברתי, מציע שורק לציונות הדתית לצאת מעולמה הסגור אל העולם החילוני, תוך הכרה בחברה החילונית כשוות-זכויות בכינון הזהות היהודית-ישראלית החדשה.
זאת על ידי ביטול הדתיות (מתן לגיטימציה הלכתית וחברתית מלאה לקיום אורח חיים 'חוֹלִי' לכתחילה), הקמת בתי מדרש אמיתיים (כאלו שיוצרים את ההלכה ולא רק משננים אותה) והורדת הכיפה דווקא על ידי רבנים ותלמידי חכמים כהמחשה של ביטול הסקטוריאליות.
רעיון זה יישם שורק בחייו האישיים.
קריאותיו אלו הניבו גל של ביקורת-נגד מצד רבים בציבור הדתי-לאומי – מהם שטענו כנגד הנחות היסוד, השגויות לדעתם, של שורק בנושאי מהות ההלכה והצורך בשינויה, מהם שטענו כי הוא הולך בדרכם של אלו שסטו מהיהדות לאורך כל הדורות, ומהם שטענו כי רעיונותיו אוטופיים ואינם ניתנים למימוש במצב החברה הישראלית כיום.
שורק תואר על ידי הרב ישראל רוזן כ"קונסרבטיבי".
נשוי לרחל, בתו של הרב בנימין הרלינג שנרצח בהר עיבל בסוכות תשס"א,.