tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
יחד עם אנטוניו ואראס (Varas), פוליטיקאי רב השפעה שנשא במשרות שר שונות בממשלו של מונט, המשיך בדרכו של בולנס לפיתוח המדינה.
מונט הניח פסי רכבת, הקים גשרים וסלל דרכים.
הוא פיתח את הקודקס האזרחי שכתב אנדרס בלו (Bello) והחל ביישוב דרומה של צ'ילה תוך עידוד הגירה של גרמנים לפרובינציות ואלדיביה (Provincia de Valdivia) ויאנקיווה (Provincia de Llanquihue), וכן לייסודה של העיר פוארטו מונט, הקרויה על שמו.
העימות בין הכנסייה למדינה שאפיין את רוב מדינות אמריקה הלטינית במהלך המאה ה-19 התפרץ בצ'ילה במלוא עוצמתו בשנת 1856 בפרשה שזכתה לכינוי שאלת שמש הכנסייה (Cuestión del Sacristán).
בעקבות העימות בין הכנסייה הקתולית לממשלה התפצלו השמרנים לשתי מפלגות שונות: המפלגה השמרנית (Partido Conservador) שהייתה מקורבת לכנסייה, והמפלגה הלאומית (Partido Nacional), שנודעה גם בשם "מונטהואריסטה" (monttvarista), על שם שני מנהיגיה, שצידדה במונט וואראס ואשר הייתה חילונית יותר.
פילוג זה אפשר את קיומו של המיזוג הליברלי שמרני (Fusión Liberal-Conservadora), שהיה ברית פוליטית של קצוות מנוגדים שהתנגדו למונט ולואראס.
בבחירות של 1861 ניצח חוסה חואקין פרס, נציג המיזוג הליברלי שמרני, ובכך בא הקץ על הרפובליקה השמרנית.
רפובליקת הוואי הייתה רפובליקה בשטחה של הוואי שהתקיימה בין ה-4 ביולי 1894, לבין סיפוחה של הוואי כטריטוריה של ארצות הברית ב-7 ביולי 1898, והקמת טריטוריית הוואי.
המלכה האחרונה של הוואי, ליליואוקלאני, הומלכה ב-29 בינואר 1891. תקופת כהונתה הייתה רצופה במשברים, כשכבר בתחילת מלוכתה פיטרה את הקבינט שמינה המלך הקודם.
לאחר מכן ביקשה לבטל את החוקה שהתקבלה ב-1887, תוך נתינת זכויות עודפות לתושבי האיים ואסייתים על פני המתיישבים האמריקאים, ולבטל את זכות הבחירה לתושבים זרים מאירופה וארצות הברית.
בתגובה לאיום על כוחם, ארגנו המתיישבים הפיכה, מתוך כוונה מוצהרת להפיל את המלוכה ולהסתפח לארצות הברית.
ההפיכה יצאה לפועל ב-17 בינואר, והמלכה ליליואוקלאני הודחה.
ב-1 בפברואר 1893 השגריר האמריקאי להוואי, סטיבנס, הכריז על הוואי כעל מדינת חסות של ארצו.
ממשל הנשיא גרובר קליבלנד ערכה את דו"ח בלאונט, שהכריז על ההפיכה כבלתי-חוקית, ומצא שסטיבנס והיחידות הצבאיות שתמכו בהפיכה פעלו שלא כשורה.
ב-16 בנובמבר שלח קליבלנד את השר אלברט ס.
ויליס להוואי להציע להשיב לליליואוקלאני את מלוכתה בתנאי שתחון את כל המעורבים בדבר.
ויליס דיווח בחזרה לוושינגטון שהמלכה מתעקשת להוציא להורג את האשמים.
עם התפתחות זו, הנשיא גרובר קליבלנד העביר את הנושא לעיון הקונגרס.
מאוחר יותר שינתה המלכה את עמדתה בנושא עונשם של הקושרים, וב-18 בדצמבר 1893, דרש השר ויליס את החזרתה של ליליואוקלאני על ידי הממשלה הזמנית.
הקונגרס הגיב לפנייתו של קליבלנד בחקירת סנאט שתוצאתה הייתה דו"ח מורגן ב-26 בפברואר 1894. הדו"ח פטר את כל המעורבים כלא אשמים בהפיכה ופטר אותם מאחריות - חוץ מהמלכה עצמה.
ב-4 ביולי 1894, יום העצמאות האמריקאי, הוכרזה הקמתה של הרפובליקה של הוואי, וסנפורד ב.
דול, אחד הראשונים שקרא לביטול מוסד המלוכה, היה לנשיא.
הרפובליקה של הוואי הוכרה על ידי ממשלת ארצות הברית כבת חסות, אף על פי שמזכיר המדינה וולטר קיו גרשם נותר עוין כלפי הממשלה החדשה.
בינואר 1895 התרחש ניסיון הפיכת-נגד ברפובליקה, בראשותו של רוברט ויליאם וילקוקס, במטרה להשיב את המלכה ליליואוקלאני לשלטון.
ההפיכה נכשלה, ווילקוקס נידון למוות, אך הנשיא דול חנן אותו.
בעקבות הקשר הוכרחה המלכה לשעבר ליליואוקלאני לוותר על המלוכה ב-24 בינואר 1895. בתמורה לחנינת חבריה למרד.
ב-1898, קצת לאחר תחילת מלחמת ארצות הברית–ספרד, הנשיא מקינלי חתם על הסכם סיפוח רפובליקת הוואי, שאושר לאחר מכן על ידי שני הבתים.
הרפובליקה של לוקה (באיטלקית: Serenissima Repubblica Lucense; בלטינית: Respublica Lucensis) הייתה ישות מדינית קטנה, סביב העיר לוקה שבאיטליה.
הרפובליקה התקיימה כיישות עצמאית בין 1160 ל-1805, אז הועברה לשליטת אליזה בונפרטה, אחותו של נפוליאון בונפרטה במסגרת נסיכות לוקה ופיומבינו.
ב-1814 העביר קונגרס וינה את השליטה בלוקה לידי מארי לואיז, דוכסית פארמה מבית הבסבורג, רעייתו השנייה של נפוליאון, כדוכסות לוקה.
בתקופת שלטון השושלת הקרולינגית עד שנת 1000 לערך, הייתה העיר לוקה בירת טוסקנה, אז עברה הבירה לפירנצה.
עם זאת, העיר נותרה מושב המושל הצבאי מטעם האימפריה הרומית הקדושה (המארקגראף) וככזו העניק לה היינריך הרביעי, קיסר האימפריה הרומית הקדושה ב-1084, בעת מאבק האינווסטיטורה, מידה של אוטונומיה.
לאחר מותה של מטילדה רוזנת טוסקנה ב-1115 החלה העיר לפתח מעמד של קהילה אוטונומית רפובליקאית, בראשותו של מנהיג נבחר (Capitano del popolo), מעמד שהוכר ב-1160 על ידי המארקגראף של טוסקנה, ולף השישי.
עד 1328 היוותה לוקה יריבה שווה לפירנצה, אך נקרעה במאבקים בין מפלגות הגואלפים והגיבלינים.
לאחר שעברה מיד ליד במהלך המאה ה-14, קבע קרל הרביעי, קיסר האימפריה הרומית הקדושה שיותר ללוקה לשמור על מעמד עצמאי יחד עם הרפובליקה של ונציה והרפובליקה של ג'נובה.
הרפובליקה של לוקה הצליחה לשמור על מעמדה העצמאי, גם כאשר עוד ועוד ערי מדינה נטמעו לתוך ישויות רחבות יותר, בראש ובראשונה הדוכסות הגדולה של טוסקנה שיצרה עד 1555 שטח רציף כמעט על כל המרחב הטוסקני, כאשר המובלעת היחידה בצפונו נותרה לוקה.
ב-1628 הפך השלטון בעיר מדמוקרטי לאוליגרכיה.
בפברואר 1799, במסגרת מלחמות המהפכה הצרפתית נכבשה העיר על ידי הצרפתים ויעקובינים צרפתים הקימו בה מדינה דמוקרטית-חוקתית ברוח המהפכה הצרפתית.
אולם הקרבות שהתחוללו בין כוחות הקואליציה האנטי-צרפתית השנייה לבין הצרפתים בחצי האי הצריכו את השעיית החוקה הדמוקרטית לטובת שלטון ריכוזי לשעת החירום, ביולי עברה העיר מיד הצרפתים לידי ממלכת הבסבורג ובסוף 1800 חזרה לידי הצרפתים.
ב-1805 נטל נפוליאון את השלטון והעביר את לוקה ואת נסיכות פיומבינו לידי אחותו, אליזה בונפרטה.
הרפובליקה של אי הוורדים (באספרנטו: Respubliko de la Insulo de la Rozoj; באיטלקית: Repubblica dell'Isola delle Rose) הייתה מדינה לכאורה קצרת מועד על פלטפורמה מעשה ידי אדם בים האדריאטי, 11 ק"מ מחוף נפת רימיני שבאיטליה, בין רימיני לפזארו כ-500 מטר מחוץ למים הטריטוריאליים של איטליה.
גם באיטלקית וגם באספרנטו משמעות שם המשפחה Rosa היא "ורד" ולכן בעיתונות הכתובה באנגלית התייחסו למקום כאל "הרפובליקה של אי הוורדים", על שם מקים הרפובליקה, ג'ורג'יו רוזה.
המהנדס האיטלקי ג'ורג'יו רוזה (Giorgio Rosa) התחיל לחלום על הקמת אי מלאכותי כבר בשנת 1958, במהלך מספר שנים הוא חיפש מיקום מתאים, תכנן את המבנה, ופתר בעיות טכניות.
עד שנת 1967 הוא הצליח להניח בים יסודות של תשעה עמודי פלדה, עליהם הוא בנה רציף (מזח) בשטח 400 מ"ר ובגובה של כשלושה מטרים מעל פני הים.
הוא הקים על הרציף מספר מוסדות מסחריים, כולל מסעדה, בר, מועדון לילה, חנות מזכרות וסניף דואר.
בחלק מהדיווחים מוזכרת גם נוכחות של תחנת רדיו, אך הדבר נותר ללא אישור.
רוזה ושותפיו ביצעו קידוח בעומק של 280 מטר, מרצפת האי עד למציאת אקוויפר מים מתוקים מתחת לקרקעית הים, ובכך הייתה לאי אספקת מי שתייה עצמאית.
האי נפתח למבקרים ביולי 1967 והפך לאטרקציה תיירותית.
בהשפעת חברו של רוזה, האספרנטיסט, הכומר הפרנציסקני אלבינו צ'יקנטי (Albino Ciccanti), איזולה דלה רוז אימצה את אספרנטו כשפתה הרשמית, וזאת כדי לאושש בבירור את ריבונותה ועצמאותה מהרפובליקה האיטלקית, וכן להדגיש את אופייה הבינלאומי של הרפובליקה החדשה, בכך הפכה הרפובליקה למדינה היחידה בעולם שאמצה את האספרנטו כשפתה הרשמית.
שם האי נקבע באספרנטו כ-"אינסולו דה לה רוזוי".
האי המלאכותי הכריז על עצמאות ב-1 במאי 1968. דגל הרפובליקה היה כתום, ובמרכזו מגן לבן עם שלושה ורדים אדומים עם גבעולים ועלים ירוקים.
המנון הרפובליקה נלקח מתוך המערכה השלישית של ההולנדי המעופף של ריכרד וגנר.
רוזה הכריז על עצמו כנשיא הרפובליקה החדשה, וקבע את מריה אלוורניה (Maria Alvergna) כשרת האוצר, השר לענייני פנים קרלו קייריצ'י (Carlo Chierici) שהיה מהנדס בפרויקט והמנהל הטכני, השרה לענייני חוץ צ'זרינה מציני (Cesarina Mezzini) ושר התעשייה והמסחר לוצ'אנו מרקטי (Luciano Marchetti).
אף מדינה בעולם לא הכירה רשמית באי כמדינה עצמאית.
זמן קצר לאחר מכן הוציא אי הוורדים מספר בולים, כולל בול המציג את מיקומו המשוער של אי הוורדים בים האדריאטי.
המטבע לכאורה של הרפובליקה היה "מיל" שהיה בשער של מיל אחד ללירה איטלקית.
המטבע היה העריך בהנפקות הבולים של האי: חמש סדרות בולים בערך נקוב של 30 מיל, מסדרה 2 הופיעו בולים בערך נקוב של 60 מיל, בסדרה החמישית היה בול בערך נקוב של 120 מיל.
הייתה כוונה להטבעת מטבעות מתכת להנצחה, אולם לא ידוע על הטבעת מטבעות או הדפסת שטרות.
על האי נבנה מבנה בן שתי קומות עם עלייה לגג, והתכנון היה לבנות בסך הכול חמש קומות.
נבנה מעגן סירות (פורטו ורדה) על ידי הנחת צינורות הממולאים במים מתוקים, כך שהם צפו מעל פני הים ואפשרו עגינה בטוחה.
פעולותיו של רוזה נתפסו על ידי ממשלת איטליה כתחבולה לגבות כסף מתיירים תוך הימנעות מתשלום מיסים.
קבוצה של ארבעה קציני קרביניירי ומשטרת האוצר האיטלקי (פקחי מס) נחתה על "אי הוורדים" והשתלטה עליו.
מועצת הממשלה של הרציף אמרה כי שלחה מברק, ככל הנראה לממשלת איטליה, כדי למחות על "הפרת ריבונותה והפגיעה שנגרמה לתיירות המקומית על ידי הכיבוש הצבאי", אך לא קיבלה תגובה.
בין 11 בפברואר עד 13 בפברואר 1969, השתמש הצי האיטלקי בחומרי נפץ להשמדת המתקן, מעשה שהוצג מאוחר יותר על בולי דואר שהונפקו על ידי ממשלתה הגולה של האי.
ככל הנראה הכלב של רוזה היה על הרציף בזמן התפוצצות המתקן ונהרג כתוצאה מכך.
פרט לאירוע זה לא היו קורבנות בפיצוץ.
אולם המבנה לא התמוטט כליל ורק סערה שהתחוללה בים האדריאטי ב־26 בפברואר 1969 מוטטה את המבנה.
רוזה נפטר בשנת 2017, לאחר שנתן את ברכתו לסרט של נטפליקס שיוצר על סיפור אי הוורדים.
הסרט הופץ בשנת 2020 בישראל בשם "הסיפור המדהים של אי הוורדים".
פיטר ת'יל ששמע על הרפובליקה, השיק בשנת 2011 מיזם של איים מלאכותיים על פלטפורמות ימיות במים בינלאומיים, שיהיו התיישבות-ים ומדינה ריבונית עם עשרה מיליון תושבים מחולקים על ידי מקסימום של 270 תושבים לאי.
הרפובליקה של כווית הייתה רפובליקה קצרת-ימים שנוסדה אחרי פלישת עיראק בהנהגת סדאם חוסיין לכווית במהלך השלבים הראשונים של מלחמת המפרץ.
עם תחילת הפלישה, הודיעו השלטונות בעיראק כי המדינה שלחה כוחות צבא למדינת כווית השכנה על מנת לסייע בניסיון הפיכה כנגד השלטון המקומי בהנהגת משפחת א-סבאח.
בעקבות זאת, הוקמה ממשלת כווית החופשית ב-4 באוגוסט 1990 בהובלת תשעה קציני צבא ובראשם עלא חוסיין עלי, שקיבל את תפקיד ראש הממשלה, המפקד העליון, שר ההגנה ושר הפנים.
ב-28 באוגוסט סופחה כווית באופן רשמי לעיראק, ובכך הפכה למחוז כווית, המחוז ה-19 של המדינה.
סירובה של עיראק לסגת מכווית הוביל למלחמת המפרץ וב-26 בפברואר 1991 הסתיימה השליטה העיראקית על כווית עם נסיגתם של החיילים העיראקיים וחזרתם של חברי משפחת א-סבאח למדינה.
עם תום מלחמת איראן–עיראק, הייתה עיראק על סף פשיטת רגל כלכלית ולא הייתה מסוגלת להחזיר את ההלוואות הכלכליות שקיבלה מכווית לטובת מימון המלחמה, שהוערכו בכ-14 מיליארד דולר.
כווית התעקשה על כך שעיראק תחזיר את ההלוואות במלואן וכתוצאה מכך גברו המתחים בין המדינות.
בתחילת 1990, האשימה עיראק את כווית בכך שהיא חורגת ממכסת הנפט שהוקצתה לה על ידי אופ"ק ומביאה לירידת מחירי הנפט, דבר אשר פגע עוד יותר בכלכלת עיראק.
בעקבות זאת, צנח מחירה של חבית נפט לכ-10 דולר מה שהסב לעיראק הפסדים של כ-7 מיליארד דולר בשנה.
העימותים בנוגע להפקת הנפט התגברו ונהפכו ל"מלחמה כלכלית".
כחלק ממלחמה זו, עיראק טענה כי כווית מבצעת קדיחות לתוך מאגר הנפט העיראקי "רומילה" אשר שוכן בסמוך לגבול עם כווית, תוך שימוש בטכנולוגיה מערבית, זאת במטרה לפגוע בכלכלת עיראק ולהקשות על התאוששותה הכלכלי.
עיראק האשימה את כווית בגניבת נפט בשווי של כ-2.5 מיליארד דולר ודרשה פיצוי על כך.
כווית דחתה את ההאשמות וטענה שעיראק מנסה להצדיק פעולה צבאית כנגדה.
ב-2 באוגוסט 1990, פתחה עיראק במבצע הפלישה לכווית, במהלכו הופצצו מטרות רבות בבירת המדינה.
כוחות צבא גדולים השתלטו על נמלי תעופה ובסיסים של חיל האוויר הכוויתי.
הצבא הכוויתי נתפס לא מוכן ולאחר יומיים של לחימה אינטנסיבית הוכרע.
בכך השלימה עיראק את ההשתלטות על כווית.
במהלך הפלישה העיראקית נמלט שליט כווית, האמיר ג'אבר אל-אחמד אל-ג'אבר א-סבאח, וקיבל מחסה בטאיף שבערב הסעודית, שם הוא ייסד ממשלה גולה.
השלטון העיראקי ניסה למצוא מנהיגי אופוזיציה כוויתים אשר יהיו מוכנים להתמנות לשרים במסגרת הממשלה החלופית שתוקם, אך מנהיגי האופוזיציה, אשר הבינו שממשלה כזו לא תוכל לקבל החלטות באופן חופשי, סירבו לשתף פעולה ולקחת חלק בממשל החדש.
העיראקים, אשר היו זקוקים להצדיק את פלישתם לכווית, טענו כי עיראק שלחה כוחות צבא לכווית על מנת לסייע להפיכה שהתרחשה במדינה נגד משפחת א-סבאח בהובלת קציני צבא מקומיים.
במקביל, הודיעו תשעה קציני צבא כוויתים על הקמת ממשלת כווית החופשית הזמנית.
קצינים אלו מונו לשרים בממשלה החדשה, אותה הוביל עלא חוסיין עלי אשר מונה לראש הממשלה.
בנוסף, החזיק עלא חוסיין עלי גם בתפקיד המפקד העליון, שר ההגנה ושר הפנים.
הממשלה אשר הורכבה מקציני צבא בדרגות ביניים תוכננה מלכתחילה להיות זמנית ולא נתפסה באופן רציני על ידי השלטון העיראקי.
עם הקמתה ב-2 באוגוסט, האשימה הממשלה החדשה את משפחת א-סבאח בכך שאין לה לגיטימציה שלטונית, כמו גם בהיותה לא דמוקרטית, פרו-אימפריאליסטית ופרו-ציונית.
בנוסף, הכריזה הממשלה החדשה על סגר כללי במדינה שבמסגרתו נסגרו כל גבולותיה היבשתיים, הימיים והאוויריים ונאסרה הכניסה והיציאה מהמדינה לכלל האזרחים, התושבים והזרים.
במקביל, הודיעה הממשלה כי תמנע התקרבות למים הטריטוריאליים של כווית.
הממשלה החדשה טענה כי הכוחות העיראקים נכנסו לכווית כמענה לבקשת הסיוע שהגישה הממשלה הזמנית בכווית מוקדם יותר.
למחרת, ב-3 באוגוסט, הודיעה הממשלה על תפיסת רכושם וכספם של אמיר כווית הגולה ג'אבר אל-אחמד א-סבאח, של יורש העצר סעד אל-עבדאללה אל-סאלם א-סבאח ושל שאר חברי משפחת א-סבאח שנמלטו מהמדינה, בטענה שבעזרת כסף זה תיבנה המדינה מחדש.
ב-4 באוגוסט שלח עלא חוסיין עלי מברק לסדאם חוסיין שבו הודה לו על תמיכתו.
כמו כן, הוא ביקש ממנו להסיג את הכוחות העיראקים החל מ-5 באוגוסט.
באותו יום הודיע עלא חוסיין עלי על הרכב הממשלה החדשה שמנתה, כשלצידו עוד שמונה שרים נוספים.
בנוסף, הממשלה החדשה הודיעה על החלטתה להעניק אזרחות לכלל התושבים הזרים ששהו במדינה.
בנוסף, החליט ראש הממשלה הזמנית עלא חוסיין עלי מתוקף תפקידו כמפקד העליון להוציא לפנסיה את כלל קציני הצבא והמשטרה הכוויתים מדרגת אלוף-משנה ומעלה.
כמו כן, הודיע על הקמת צבא עממי וקרא לכלל העם הכוויתי להצטרף אליו בהגנה על המדינה.
ב-5 באוגוסט איים וליד סעוד, שר החוץ בממשלה הזמנית, בפגיעה באזרחי מדינות הערביות והמערביות שהטילו סנקציות על כווית ועיראק.
בנוסף, איים בניתוק היחסים הדיפלומטיים עם המדינות האלו ובסגירת שגירירויותיהן במדינה.
ב-7 באוגוסט נפגש ראש הממשלה הזמנית עלא חוסיין עם נשיא עיראק סדאם חוסיין.
באותו יום הודיעה הממשלה הזמנית על ביטול אמירות כווית והקמת הרפובליקה החדשה של כווית במקומה.
למחרת, ב-8 באוגוסט ביקשה הממשלה הכוויתית הזמנית להתמזג עם עיראק, בקשה שאושרה באופן מידי על-ידי ההנהגה בעיראק.
לאחר מכן הכריזה ממשלת עיראק על מיזוג של עיראק וכווית.
חיי התושבים תחת הממשלה הזמנית
עם הקמתה של הממשלה הזמנית, הפכה הטלוויזיה העיראקית להיות הטלוויזיה המקומית במדינה.
ערוצי הטלוויזיה עסקו רבות בעושרם של בני משפחת א-סבאח בניסיון לעשות להם דה-לגיטימציה בעיני הציבור הכוויתי.
העיתון של הממשלה החדשה נודע בשם אל-נידא ("הקריאה"), על שם 2 באוגוסט, יום הפלישה לכווית, שכונה "יום הקריאה".
יום זה צוין לזכר ההיענות העיראקית לקריאותיהם של האזרחים הכוויתים בדרישה להפיל את השלטון המלוכני במדינה.
במהלך תקופה זו, חיו בכווית כ-4,000 אזרחים בריטים וכ-2,500 אזרחים אמריקאים.
בתוך זמן קצר בתי ספר פרטיים ובתי ספר לזרים הוכרזו כלא חוקיים.
במהלך אוגוסט 1990 נרשמה עזיבה המונית של אוכלוסיית הזרים במדינה.
הראשונים לעזוב היו אזרחים מצרים, פקיסטנים, פיליפינים, בנגלדשים והודים.
שגרירויות רבות עודדו את אזרחיהם לעזוב וארגנו עבורם הסעות ואף טיסות חילוץ.
ב-18 באוגוסט הודיעה עיראק כי תמשיך לשמש כמדינה מארחת לאזרחים זרים שנלכדו בעיראק ובכווית בזמן הפלישה.
עם זאת, בכירים עיראקים אמרו בדיעבד כי הם תכננו להשתמש באזרחים הזרים כ"מגן אנושי" על מנת להגן על מטרות צבאיות מפני מתקפה.
כמו כן, בזמן כהונתה של הממשלה החדשה בכווית, הוצבו במדינה כמאה אלף חיילים עיראקים אשר היוו הכוח השולט דה פקטו במדינה.
בתי ספר ברחבי הבירה נהפכו למחנות צבאיים.
בנוסף, מוסדות ושירותים רבים במדינה כגון מרפאות, איסוף אשפה, בנקים, כיבוי אש, חנויות, משטרה, וארגונים ממשלתיים חדלו לפעול.
הכלכלה בכווית נכנסה בעקבות זאת למצב של קיפאון.
תושבים רבים סירבו לצאת לעבוד ונותרו בלא הכנסה.
כמו כן, מחסור חמור במזון ובתרופות הורגש ברחבי המדינה.
ב-28 באוגוסט 1990 סופחה כווית לעיראק באופן רשמי, ובכך הסתיים שלטונה של הממשלה הזמנית לאחר פחות מחודש ימים להקמתה.
במקביל, כווית הפכה למחוז כווית, המחוז ה-19 של עיראק.
סדאם חוסיין, נשיא עיראק, הודיע על מינויו של עלא חוסיין עלי, ששימש כראש הממשלה הזמנית בכווית, לתפקיד סגן ראש ממשלת עיראק.
במקביל, שאר חברי הממשלה הזמנית מונו ליועצים בכירים לנשיאות בעיראק.
כל חברי הממשלה הזמנית הועברו לעיראק בעקבות תפקידם החדש.
כמו כן, מינה סדאם חוסיין את בן דודו ומקורבו עלי חסן אל-מג'יד למושל צבאי של מחוז כווית.
לאחר שמונה למושל הצבאי של כווית, הנהיג אל-מג'יד משטר של חיסולי מתנגדים והעברת סחורות יקרות לעיראק.
הכוחות העיראקים פרצו לבתים פרטיים ולעסקים וגנבו חפצים יקרי-ערך, כולל מחשבים, גנרטורים, טלוויזיות, תכשיטים ומזון.
חפצים אלו הועברו מכווית אל עיראק.
בנוסף, העיראקים פרצו למוזיאון הכוויתי לאמנות וגנבו אוספי אמנות אסלאמית.
כמו כן, שלטי ענק הנושאים את דמותו של סדאם חוסיין נתלו ברחבי עיר הבירה ובעיקר בסביבת בנייני הממשלה.
במקביל, נוסדה בכווית תנועת התנגדות חמושה מקומית שקיבלה תמיכה מממשלת ארצות הברית באמצעי מודיעין, אספקה ועוד, הגם שהממשל האמריקאי לא אישר או הכחיש באופן פומבי את תמיכתו בתנועת ההתנגדות.
ממשלת כווית תמכה בתנועת ההתנגדות ממקום גלותה בטאיף שבערב הסעודית.
אף על פי שהכוחות העיראקים חסמו כמעט לחלוטין את כל צורות התקשורת בתוך המדינה ומחוץ לה, הצליחה תנועת ההתנגדות להבריח טלפון לווייני מעבר לגבול ערב הסעודית על מנת ליצור קו תקשורת עם ממשלת כווית הגולה בטאיף.
תאי התנגדות קיימו בחשאי פגישות במסגדים.
נשים כוויתיות בולטות כמו אסראר אל-קבנדי, אחת ממנהיגות ההתנגדות, הובילו מחאות ברחובות כווית והניפו שלטים עם הכיתוב "שחררו את כווית".
שיטות ההתנגדות כללו גם מכוניות תופת וירי צלפים, שהסבו לכוחות העיראקים אבדות רבות.
בתגובה, נקטו הכוחות העיראקים ביד קשה כנגד המחאות המקומיות.
פעולותיהם כללו, בין היתר, פריסת מחסומים ברחבי הבירה, ביצוע בדיקות אקראיות לאזרחים ומעצרים המוניים.
צעירים רבים נעצרו ועונו במהלך מעצרם.
אזרחים כוויתים אשר סירבו לשתף פעולה עם השלטונות או שתכננו להתקומם הוצאו להורג ברחובות הבירה.
באוקטובר 1990 הודיעו השלטונות העיראקיים כי הם מחרימים את הדינר הכוויתי, המטבע הרשמי שהיה בשימוש בכווית, וכי המטבע שיחליף אותו יהיה הדינר העיראקי.
כתוצאה מכך, ערכו של הדינר הכוויתי צנח.
כמו כן, התושבים הורשו למשוך מהבנקים 250 דינר בלבד, החלטה שהקשתה את היציאה מהמדינה עבור אזרחים כוויתים רבים שלא הורשו לקחת עימם את כל כספם.
בהמשך, קבע השלטון החדש תקנות חדשות וביניהן דרישה כי אזרחים כוויתים ינפיקו רישיונות נהיגה חדשים.
כמו כן, השלטון חייב את האזרחים הכוויתים להנפיק תעודות זהות עיראקיות ולהחליף את לוחיות הרישוי ברכבם ללוחיות רישוי עיראקיות.
הפלישה העיראקית והקמת הרפובליקה החדשה בעקבותיה נענו בגינויים על-ידי כל מעצמות העולם.
אפילו מדינות שנחשבו לבעלות ברית קרובות של עיראק, כמו צרפת והודו, קראו לנסיגה מידית של כל הכוחות העיראקים מכווית.
מספר מדינות, ביניהן ברית המועצות וסין, הטילו אמברגו נשק על עיראק.
ארצות הברית הציבה אולטימטום לעיראק להסיג את כל כוחותיה מכווית עד 15 בינואר 1991 או שתיפתח מלחמה.
ב-3 באוגוסט העבירה מועצת הביטחון של האו"ם את החלטה 660 המגנה את הפלישה העיראקית לכווית ודורשת מעיראק להסיג ללא תנאים את כל כוחותיה מכווית.
ב-17 בינואר 1991, לאחר פקיעת האולטימטום האמריקאי לנסיגת עיראק מכווית, החל מבצע "סופה במדבר" במתקפה אווירית רחבת היקף של כוחות הקואליציה בהובלת ארצות-הברית כנגד מטרות בעיראק.
במהלך המבצע נפגעו מרבית התשתיות הצבאיות והכלכליות של עיראק.
ב-26 בפברואר 1991 הצליחו כוחות הקואליציה להסיג את הכוחות העיראקים מכווית ששוחררה באופן מלא.
מיד לאחר נסיגת הכוחות, הוכרז בכווית ממשל צבאי שנמשך שלושה-עשר חודשים.
סעד אל-עבדאללה א-סבאח, יורש העצר הכוויתי באותה תקופה, היה מראשוני בני משפחת א-סבאח שחזרו לכווית לאחר שחרורה.
מיד עם חזרתו מונה סעד אל-עבדאללה א-סבאח למושל הצבאי.
ב-14 במרץ חזר ג'אבר אל-אחמד א-סבאח אל כווית.
עם נחיתתו בכווית, השתחווה ג'אבר אל-אחמד א-סבאח על הקרקע והודה לאל על שיבתו לכווית.
לאחר סיום מלחמת המפרץ, דרש אמיר כווית שישוחררו האסירים הכוויתים אשר הוחזקו בעיראק, ואף קיים ביקורים במספר מדינות בעולם על מנת לפתור את הסוגיה.
במהלך ביקורים מדיניים אלו התלוו אליו חלק מבני משפחות האסירים.
מלחמת המפרץ פגעה קשות בתשתיות ובכלכלה של כווית והחל תהליך ארוך של שיקום המדינה אשר נמשך שנים.
יותר ממחצית מהאוכלוסייה נמלטה מהמדינה במהלך המלחמה, לצד כאלף אזרחים כוויתים שנהרגו בתקופת הכיבוש העיראקי.
בנוסף, במהלך הנסיגה העיראקית מכווית, הבעירו הכוחות העיראקיים כ-600 בארות נפט בכווית.
פעולות כיבוי השריפות בבארות הנפט נמשכו כשמונה חודשים ובמהלכם נגרם נזק כלכלי וסביבתי משמעותי.
משפטם של חברי הממשלה הזמנית
לאחר שחרור כווית, שבו מרצונם שרי הממשלה הזמנית אל כווית לאחר ששהו בעיראק במשך כל אותה תקופה.
היחיד מביניהם שנותר בעיראק הוא עלא חוסיין עלי.
סדאם חוסיין העניק לכל אחד מהם סכום כספי בסך 50 אלף דולר טרם שליחתם בחזרה לכווית.
מיד עם הגעתם לגבול בין המדינות, הסגירו חברי הממשלה הקודמת את עצמם לרשויות בכווית.
הם העבירו לרשויות בכווית את כספי המענק שקיבלו מסדאם חוסיין והועברו לחקירת כוחות הביטחון, במהלכה הצהירו כי הם נאמנים למדינת כווית.
כמו כן, חברי הממשלה הזמנית העידו נגד ראש הממשלה הזמנית עלא חוסיין עלי.
ב-9 בספטמבר 1991 הודיע שר המשפטים הכוויתי על סגירת התיק נגד חברי הממשלה הזמנית והצהיר כי חברי הממשלה "פעלו בניגוד רצונם ונחשפו לאיומים ולאלימות".
עם זאת, בית הדין הצבאי בכווית פסק עונש מוות לעלא חוסיין עלי שלא בפניו באשמת בגידה.
במקביל, פסק בית המשפט כי שאר חברי הממשלה חפים מפשע.
לאחר הפסיקה, הועסקו חברי הממשלה הקודמת במשרד ההגנה הכוויתי.
בשנת 1998 התיר סדאם חוסיין לעלא חוסיין עלי לעזוב את עיראק ולנסוע לאן שיחפוץ.
בהמשך, שהה עלא חוסיין עלי זמן מסוים בטורקיה, לאחר מכן עבר לממלכה המאוחדת, שם ביקר בשגרירות כווית ופגש בכירים כוויתים.
בהמשך נסע לנורווגיה ושהה בה תקופה קצרה.
בשנת 2000 שב עלא חוסיין עלי לכווית על מנת להוכיח את חפותו בטענה כי לא שיתף פעולה עם עיראק במהלך הפלישה לכווית.
בנוסף, טען חוסיין עלי כי הוא אולץ לקבל את תפקיד ראשות הממשלה.
במרץ 2001 הוא נידון לעונש מוות באשמת בגידה, אך עונשו הומר מיד למאסר עולם.
הרפובליקה הרומית (באיטלקית: Repubblica Romana) הייתה מדינה קצרת מועד שהוכרזה ב-9 בפברואר 1849, כאשר ממשלת מדינות האפיפיור הוחלפה זמנית בממשלה רפובליקנית עקב עזיבתו של האפיפיור פיוס התשיעי לגאטה.
הרפובליקה נשלטה על ידי קרלו ארמליני, ג'וזפה מציני ואאורליו סאפי.
יחד הם כוננו טריומווירט, השתקפות של צורת ממשל במהלך משבר המאה הראשונה לפני הספירה של הרפובליקה הרומית.
אחד החידושים המרכזיים שהרפובליקה קיוותה להשיג היה מעוגן בחוקתה: חופש הדת, כאשר האפיפיור פיוס התשיעי וממשיכיו יקבלו את הזכות לשלוט בכנסייה הקתולית.
חירויות דת אלו היו שונות בתכלית מהמצב תחת הממשלה הקודמת, שאפשרה רק לקתוליות ויהדות להתקיים על ידי אזרחיה.
חוקת הרפובליקה הרומית הייתה הראשונה בעולם שביטלה את עונש המוות במשפט החוקתי שלה.
ב-15 בנובמבר 1848, פלגרינו רוסי, שר המשפטים של ממשלת האפיפיור, נרצח.
למחרת, מילאו הליברלים ברומא את הרחובות, שם דרשו קבוצות שונות ממשלה דמוקרטית, רפורמות חברתיות והכרזת מלחמה נגד האימפריה האוסטרית כדי לשחרר שטחים שהיו בשליטה אוסטרית, אולם היו איטלקיים מבחינה תרבותית ואתנית.
בליל ה-24 בנובמבר, האפיפיור פיוס התשיעי עזב את רומא כשהוא מחופש לכומר רגיל, ויצא מהמדינה לגאטה, מבצר בממלכת שתי הסיציליות.
לפני שעזב, הוא התיר להקים ממשלה בראשות הארכיבישוף קרלו עמנואל מוזרלי, לו כתב פתק לפני שעזב:
הממשלה פרסמה כמה רפורמות ליברליות שפיוס התשיעי דחה.
כאשר התבסס בבטחה בגאטה, הוא ארגן ממשלה חדשה.
משלחת הוקמה על ידי המועצה העליונה שהוקמה על ידי האפיפיור וראש עיריית רומא, ונשלחה להרגיע את האפיפיור ולבקש ממנו לחזור בהקדם האפשרי.
משלחת זו הורכבה מראש העיר עצמו, הנסיך טומאזו קורסיני, שלושה כמרים - רזי, מרטל ואריגי - מרזה פאולוצ'י דה קלבולי, הרופא פוסקוני ועורך הדין רוסי.
עם זאת, הם נעצרו בגבול המדינה בטרצ'ינה.
האפיפיור, שהתבשר על כך, סירב לדבר איתם.
ברומא הוקמה Costituente Romana ב-29 בנובמבר.
ללא ממשל מקומי ברומא, לראשונה בהיסטוריה האחרונה, התאספו אסיפות עממיות.
מרגרט פולר תיארה את התהלוכה תחת דגל חדש, טריקולור שנשלח מוונציה, שהציבה את הדגל בידי פסל הרכיבה של מרקוס אורליוס בגבעת הקפיטולין, ואת התגובה העממית הזועמת לאזהרות האפיפיור לנידוי בשל פעולות פוליטיות בנובמבר שהתקבלו מגאטה ופורסמו ב-3 בדצמבר.
ה-Costituenti החליט לקבוע בחירות ישירות ואוניברסליות (הנבחרים היו כולם אזרחי המדינה, גברים ומעל לגיל 21) ב-21 בינואר 1849 שלאחר מכן.
מאחר שהאפיפיור אסר על הקתולים להצביע באותן בחירות (הוא ראה בכינוס הבחירות "מעשה פשע מפלצתי שנעשה ללא מסיכה על ידי נותני החסות של הדמגוגיה האנרכית", "ניסיון חריג וחילול קודש...
הראוי לעונשים כתוב הן בחוקים האלוהיים והן בחוקים האנושיים"), לאספה החוקתית שהתקבלה (הידועה באופן לא רשמי בשם "אספת הארורים") הייתה נטייה רפובליקנית.
בכל חלק וחלק של מדינות האפיפיור, פחות מ-50% מהמצביעים הפוטנציאליים הלכו לקלפיות.
הבוחרים לא התבקשו להתבטא על המפלגות אלא להצביע ליחידים.
עורך הדין פרנצ'סקו סטורבינטי, שהנהיג את מועצת הצירים, קיבל את מרב הקולות, ואחריו קרלו ארמליני, הרופא פייטרו סטרביני, המונסניור קרלו אמנואלה מוצרלי (שבידיו הפקיד פיוס את העיר), וקרלו לוצ'יאנו בונפרטה, נסיך קנינו.
את האצולה ייצגו נסיך, שישה מרקיזים, חמישה עשר רוזנים ועוד שלושה אצילים.
האספה החדשה נשלטה על ידי הבורגנות, האמידים, אנשי המקצוע והעובדים.
היא כללה עשרים ושבעה אדונים, בנקאי, חמישים ושלושה משפטנים ועורכי דין, שישה בוגרים, שנים עשר פרופסורים, שני סופרים, עשרים ואחד רופאים, רוקח אחד, שישה מהנדסים, חמישה עובדים, שני סוחרים, תשעה עשר קציני צבא, ראש מנזר אחד ומונסינור אחד.
ב-2 בפברואר 1849, בעצרת פוליטית שהתקיימה בתיאטרו אפולו, נשא כומר רומאי צעיר לשעבר, האב ארדואיני, נאום שבו הכריז שכוחם הזמני של האפיפיורים הוא "שקר היסטורי, מחזה פוליטי, ואי מוסריות דתית".
האספה החוקתית התכנסה ב-8 בפברואר והכריזה על הרפובליקה הרומית לאחר חצות ב-9 בפברואר.
לפי ג'ספר רידלי: "כאשר נקרא שמו של קרלו לוצ'יאנו בונפרטה, שהיה חבר ב-Viterbo, הוא השיב למסדר בקריאה תחי הרפובליקה!" (Viva la Repubblica!).
העובדה שרפובליקה רומית הייתה טעימה מקדימה של ציפיות רחבות יותר התבטאה בקבלה בתשואות את ג'וזפה מציני כאזרח רומי.
כשהגיעו לעיר החדשות על התבוסה המכריעה של כוחות פיימונטה בקרב נוברה (22 במרץ), הכריזה העצרת על הטריומווירט, של קרלו ארמליני (רומאי), ג'וזפה מציני (רומאי) ואאורליו סאפי (מטראמו, מדינות האפיפיור), וממשלה, בראשות מוצארלי שהורכבה גם על ידי אאורליו סאפי (מפורלי, מדינות האפיפיור).
בין המעשים הראשונים של הרפובליקה הייתה ההכרזה על זכותו של האפיפיור להמשיך בתפקידו כראש הכנסייה הרומית.
הטריומווירט העביר חקיקה עממית לביטול מיסים מכבידים ולתת עבודה למובטלים.
ג'וזפה גריבלדי הקים את "הלגיון האיטלקי", עם מתגייסים רבים שהגיעו מפיימונטה ומהשטחים האוסטריים של לומברדיה-ונציה, ותפס תחנה בעיירת הגבול ריטי על הגבול עם ממלכת שתי הסיציליות.
שם התרחב הלגיון לכ-1,000 איש וזכה למשמעת וארגון.
האפיפיור ביקש עזרה צבאית ממדינות קתוליות.
סליסטי ומונטצ'י עזבו את הטריומווירט; את מקומם מילאו ב-29 במרץ סאפי ומציני, המייסד הגנואי של כתב העת La Giovine Italia, שהיה הרוח המנחה את הרפובליקה מההתחלה.
מציני זכה לחברים בין העניים על ידי החרמת חלק מהאדמות הגדולות של הכנסייה וחלוקתן לאיכרים.
הוא חנך רפורמות בכלא ובמקלט משוגעים, דאג לחופש העיתונות וחינוך חילוני, אבל נמנע מתוכניות "הזכות לעבוד" או הבטחת עבודה לעניים מובטלים, לאחר שראה את מידת הפשרה של הסדנאות הלאומיות של לואי בלאן נכשלת בצרפת זמן קצר לפני כן.
עם זאת, מדיניות הממשלה (הורדת מיסים, הגדלת הוצאות) הייתה מרחיבה מבחינה פיסקלית וכללה ירידה בערך המטבע.
פיימונטה הייתה בסכנת תקיפה של כוחות אוסטריים, ותנועת הכוחות של הרפובליקה באזור היוותה איום על אוסטריה (שבוודאי הייתה מסוגלת לתקוף את רומא עצמה).
המפקד העליון של הכוחות האוסטריים במילאנו, הרוזן יוזף רדצקי פון רדץ, ציין במהלך "חמשת ימי הזוהר" של מילאנו, "שלושה ימים של דם יתנו לנו שלושים שנות שלום".
אבל הרפובליקה הרומית תיפול לידי אויב אחר, בלתי צפוי.
בצרפת, הנשיא הנבחר החדש לואי נפוליאון, שבקרוב יכריז על עצמו כקיסר נפוליאון השלישי, נקרע.
הוא עצמו השתתף בהתקוממות במדינות האפיפיור נגד האפיפיור ב-1831, אך בשלב זה, הוא היה נתון ללחץ עז מצד הקתולים הצרפתים האולטרה-מונטניים, שהצביעו ברובם המכריע עבורו.
בנוסף, התערבות ברומא תרחיב את ההשפעה הצרפתית באיטליה תוך החלשת ההשפעה ההבסבורגית, שתיהן מטרות מדיניות החוץ של לואי נפוליאון.
לפיכך, למרות שהוא היסס לבגוד בליברלים האיטלקים, החליט לואי נפוליאון בסופו של דבר לשלוח חיילים צרפתים להחזיר את האפיפיור.
ב-25 באפריל 1849, כשמונה עד עשרת אלפים חיילים צרפתים בפיקודו של גנרל שארל אודינו נחתו בצ'יוויטווקיה בחוף צפון-מערבית לרומא, בעוד ספרד שלחה 4,000 איש תחת פרננדו פרננדז דה קורדובה לגאטה, שם נשאר האפיפיור במקלטו.
הצרפתים שלחו קצין מטה למחרת להיפגש עם ג'וזפה מציני בטענה נוקשה שהאפיפיור יוחזר לשלטון.
האספה הרומית המהפכנית, על רקע צעקות רועמות של "Guerra!, Guerra!", אישרה למציני להתנגד לצרפתים בכוח הנשק.
הצרפתים ציפו להתנגדות מועטה מצד המתמרדים.
אבל הנחישות הרפובליקנית הוקשחה על ידי כניסתו הנצחית של ג'וזפה גריבלדי הכריזמטי לרומא סוף סוף, ב-27 באפריל, ועל ידי הגעתו ב-29 באפריל של הברסליארי הלומברדי, שגירש לאחרונה את האוסטרים מרחובות מילאנו עם טקטיקות חדשות של לחימה מבית לבית.
הגנות נמהרות הוקמו על חומת ג'אניקולו, והווילות בפאתי העיר היו חיל המצב.
ב-30 באפריל, המפות המיושנות של אודינו הובילו אותו לצעוד אל שער שהיה מוקף חומה מתישהו קודם לכן.
יריית התותח הראשונה הייתה בטעות, והצרפתים הנדהמים הוכו בחזרה על ידי הרומאים האנטי-פקידותיים של טרסטוורה, הלגיונרים וחיילים-אזרחים של גריבלדי, שהדפו אותם בחזרה לים.
אבל למרות הדרבון של גריבלדי, מציני לא הסכים לפעול כשהם ביתרון, מכיוון שהוא לא ציפה להתקפה מצד הצרפתים וקיווה שהרפובליקה הרומית תוכל להתיידד עם הרפובליקה הצרפתית.
השבויים הצרפתים זכו ליחס של ospiti della guerra ("אורחי מלחמה") ונשלחו חזרה עם חוזה רפובליקאי המצטט את סעיף V של החוקה הצרפתית העדכנית ביותר: "צרפת מכבדת לאומים זרים.
הכוח שלה לעולם לא יופעל נגד חירותו של אף עם".
כתוצאה מכך יכל אודינו להתארגן מחדש ולהמתין לתגבורת; הזמן הוכיח את עצמו כצד שלו, והניסיון של מציני לדיפלומטיה הוכיח את עצמו קטלני לרפובליקה הרומית.
מכתב מלואי נפוליאון עודד את אודינו והבטיח לו תגבורת צרפתית.
ממשלת צרפת שלחה את פרדיננד דה לספס לנהל משא ומתן על הפסקת אש רשמית יותר.
חיילים נפוליטניים שאוהדים את האפיפיורות נכנסו לשטח הרפובליקה הרומית, ודה לספס הציע שכוחותיו של אודינו בעמדתם הנוכחית עשויים להגן על העיר מפני התכנסות של צבא אוסטרי עם הכוח הנפוליטני: הטריאומווירט הרומי הסכים.
איטלקים רבים מחוץ למדינות האפיפיור יצאו לרומא כדי להילחם למען הרפובליקה: ביניהם היה גופרדו ממלי, שניסה להקים מדינה משותפת המצטרפת לרפובליקה הרומית ולטוסקנה, ומת מפצע שנגרם לו במהלך הגנת רומא.
המצור החל ברצינות ב-1 ביוני, ולמרות התנגדותו של הצבא הרפובליקני, בראשות גריבלדי, הצרפתים גברו ב-29 ביוני.
ב-30 ביוני התכנסה האספה הרומית ודנה בשלוש אפשרויות: להיכנע; להמשיך להילחם ברחובות רומא; לסגת מרומא ולהמשיך את ההתנגדות מהרי האפנינים.
גריבלדי נשא נאום שבו הוא בעד האפשרות השלישית ואז אמר: Dovunque saremo, colà sarà Roma ("בכל מקום שנהיה, תהיה רומא!").
הסכם שביתת נשק נחתם ב-1 ביולי וב-2 ביולי גריבלדי, ובעקבותיו כ-4,000 חיילים, נסוגו מרומא למקלט ברפובליקה הנייטרלית של סן מרינו.
הצבא הצרפתי נכנס לרומא ב-3 ביולי וכונן מחדש את כוחו החילוני של הכס הקדוש.
באוגוסט פרסם לואי נפוליאון מעין מניפסט שבו ביקש מפיוס התשיעי חנינה כללית, ממשל חילוני, הקמת קוד נפוליאון ובאופן כללי ממשלה ליברלית.
פיוס, מגאטה, הבטיח רפורמות שבהן הכריז על "מוטו פרופריו", כלומר מרצונו, שלא כתשובה לצרפתים.
האפיפיור לא חזר לרומא עצמה עד אפריל 1850, מאחר שהצרפתים נחשבו לליברלים בכל זאת, והאפיפיור לא יחזור עד שיובטח לו שלא יתערב צרפתי בענייניו.
בינתיים, רומא נשלטה על ידי "טריומווירט אדום" ריאקציונרי של קרדינלים.
חיילים צרפתים תמכו בממשל האפיפיור ברומא עד שנסוגו עם פרוץ מלחמת צרפת–פרוסיה ב-1870, מה שהוביל לכיבוש של רומא לאחר מכן ולסיפוח על ידי ממלכת איטליה.
לפי רפאלה דה צ'זארה:השאלה הרומית הייתה האבן הקשורה לרגליו של נפוליאון - שגררה אותו לתהום.
הוא מעולם לא שכח, אפילו באוגוסט 1870, חודש לפני סדאן, שהוא ריבון של מדינה קתולית, שהוא הפך לקיסר, ונתמך על ידי קולות השמרנים והשפעת הכמורה; וכי זו חובתו העליונה שלא להפקיר את האפיפיור.
[…] במשך עשרים שנה היה נפוליאון השלישי הריבון האמיתי של רומא, שם היו לו חברים ויחסים רבים […] בלעדיו הכוח החילוני לעולם לא היה נבנה מחדש, וגם לא היה מחזיק מעמד.
רפובליקת אוסטריה נגד אלטמן, 541 ארצות הברית 677 (2004) הוא פסק דין של בית המשפט העליון של ארצות הברית, שבו נקבע כי חוק חסינות הריבונות הזרה (Foreign Sovereign Immunities Act – FSIA) חל רטרואקטיבית גם על מעשים שהתרחשו לפני חקיקתו בשנת 1976.
הסוגיה המרכזית בתיק נסובה סביב דוקטרינת האי-רטרואקטיביות, לפיה בתי המשפט אינם מפרשים חוקים כחלים באופן רטרואקטיבי, אלא אם יש כוונה מפורשת של המחוקק להחילם כך.
כתוצאה מפסק הדין, התובעת, מריה אלטמן, קיבלה אישור להמשיך בהליך משפטי כנגד ממשלת אוסטריה בבית משפט פדרלי בארצות הברית, במטרה להשיב חמש יצירות אמנות שנבזזו על ידי הנאצים ממשפחתה והוצגו במוזיאון בבעלות ממשלתית באוסטריה.
כפי שציין בית המשפט העליון בהחלטתו, אלטמן ניסתה לתבוע את המוזיאון באוסטריה בעבר, אך נאלצה למשוך את תביעתה בשל מדיניות האגרות באוסטריה, המחייבת תשלום אגרה המחושבת כאחוז מסכום התביעה.
היות ששווי הציורים הוערך בכ-135 מיליון דולר, נדרשה אלטמן לשלם אגרה של יותר מ-1.5 מיליון דולר.
מאוחר יותר הפחיתו בתי המשפט באוסטריה את סכום האגרה ל-350,000 דולר, אך סכום זה עדיין היה גבוה מדי עבורה, והיא נאלצה לוותר על התביעה.
בית המשפט העליון של ארצות הברית החזיר את התיק לבית המשפט המחוזי בלוס אנג'לס להמשך בירור.
בשנת 2005 הסכימו הצדדים לפנות לבוררות באוסטריה, וב-16 בינואר 2006 נקבע כי אלטמן היא הבעלים החוקיים של הציורים.
אחת מהיצירות המדוברות, "דיוקנה הראשון של אדלה בלוך-באואר", הייתה אחת משתי יצירות שבהן מופיעה אדלה בלוך-באואר.
בצוואתה כתבה: "אני מבקשת שבעלי יוריש את שני הדיוקנאות שלי וארבעה נופים של גוסטב קלימט לגלריה הלאומית האוסטרית בווינה לאחר מותו." בעלה, פרדיננד בלוך-באואר, אישר בחתימתו את רצונה.
עם זאת, הבוררות האוסטרית קבעה כי אדלה בלוך-באואר לא הייתה ככל הנראה הבעלים החוקיים של הציורים, אלא בעלה פרדיננד.
לפיכך, נקבע כי יורשיו, כולל מריה אלטמן, הם הבעלים החוקיים של היצירות.
הפסיקה לטובת מריה אלטמן עוררה תדהמה רבה בציבור האוסטרי ובממשלת אוסטריה.
אובדן הציורים נתפס כפגיעה חמורה באוצר התרבות הלאומי של המדינה.
בשנת 1999 ניסתה אלטמן להגיע להסכם עם הממשלה האוסטרית, אך היא נדחתה שוב ושוב.
לאחר פסק הבוררות, דחתה ממשלת אוסטריה אפשרות לרכוש את הציורים במחיר השוק.
הציורים יצאו מאוסטריה במרץ 2006 והועברו לאלטמן.
בעקבות האירועים ספגה ממשלת אוסטריה ביקורת מצד מפלגות האופוזיציה, על כך שלא הגיעה להסדר מוקדם יותר.
עיריית וינה אף טענה כי רכישת הציורים חזרה הייתה "חובה מוסרית".
זמן קצר לאחר שהחזירה לעצמה את היצירות מסרה אלטמן את הציורים לבית המכירות הפומביות כריסטי'ס למכירה.
"דיוקנה הראשון של אדלה בלוך-באואר" נמכר במכירה פרטית תמורת 135 מיליון דולר, בעוד יצירות נוספות, כגון "דיוקנה השני של אדלה בלוך-באואר", נמכרו במכירה פומבית תמורת 88 מיליון דולר.
בסך הכול נמכרו חמשת הציורים בסכום כולל של מעל 327 מיליון דולר.
בסרט "האישה בזהב", המבוסס על סיפורה של מריה אלטמן, מתואר המאבק המשפטי והמשא ומתן שניהלה עם ממשלת אוסטריה ומוזיאון ארמון בלוודר.
אלטמן, קשישה יהודייה המתגוררת לוס אנג'לס, חוברת לעורך הדין הצעיר רנדי שנברג, וביחד הם יוצאים למאבק משפטי ממושך שנמשך כמעט עשור, במטרה להשיב לבעלותה את היצירה הידועה של גוסטב קלימט, "דיוקנה הראשון של אדלה בלוך-באואר".
הציור, שנבזז על ידי הנאצים בווינה ערב מלחמת העולם השנייה, הוחזק במשך עשרות שנים במוזיאון בלוודר בווינה, והפך לאחד הסמלים החשובים של התרבות האוסטרית.
הסרט מתאר את מאבקה של אלטמן, שהתגלגל עד לבית המשפט העליון של ארצות הברית, והוביל להכרעה היסטורית בתיק רפובליקת אוסטריה נגד אלטמן (541 ארצות הברית 677, 2004), אשר סללה את הדרך להשבת הציור ליורשיו החוקיים.
רפובליקת דרום מאלוקו הייתה תנועת בדלנות אינדונזית לא מוכרת, שטענה לבעלות על האיים אמבון, בורו וסראם, המהווים כיום את רוב מחוז מאלוקו.
הכיבוש ההולנדי הפעיל שליטה קולוניאלית ברחבי הארכיפלג במאה ה-19, והקים ממשל יחידתי.
גבולותיה של אינדונזיה של ימינו נוצרו באמצעות התפשטות קולוניאלית שהושלמה במאה ה-20. לאחר סיום הכיבוש על ידי האימפריה היפנית במהלך מלחמת העולם השנייה בשנת 1945, מנהיגים לאומניים בג'אווה הכריזו באופן חד-צדדי על עצמאות אינדונזית.
התנגדות ילידית מאורגנת מוקדמת הגיעה מאיי המאלוקו הדרומיים עם תמיכה וסיוע מהממשלה והצבא ההולנדיים.
המורדים בדרום מאלוקו נאחזו בתחילה באמנה פוסט-קולוניאלית מוקדמת שקבעה צורה פדרלית של מדינה.
כאשר אמנה זו, שהוסכמה בין ממשלת הולנד לממשלת אינדונזיה בדצמבר 1949, הופרה, הם הכריזו באופן חד-צדדי על רפובליקת דרום מאלוקו (RMS) עצמאית לחלוטין באפריל 1950. מנהיגי דרום מולוקו ביססו את החלטתם על האמנה, שקבעה אוטונומיה לכל אחת ממדינות הפדרציה.
לאחר תבוסת ה-RMS באמבון על ידי כוחות אינדונזיים בנובמבר 1950, הממשלה שהכריזה על עצמה נסוגה לסראם, שם נמשך מאבק מזוין עד 2 בדצמבר 1963. הממשלה הגולה עברה להולנד בשנת 1966, לאחר לכידתו והוצאתו להורג של מנהיג ההתנגדות והנשיא כריס סומוקיל על ידי הרשויות האינדונזיות.
הממשלה הגולה המשיכה לטעון לקיומה של רפובליקת דרום מלוקו, כאשר ג'ון וואטילטה הוא נשיאה המכהן מאז אפריל 2010. עם זאת, בניגוד לתנועת פפואה החופשית, הקבוצה מעולם לא ביצעה מעשי אלימות נגד ממשלת אינדונזיה כיום.
רפובליקת דרום מאלוקו היא מדינה חברה בארגון העמים ולאומים שאינם מיוצגים (UNPO) מאז 1991.
דגל הרפובליקה של איי מאלוקו הדרומיים הוא אנכי בצבעים כחול, לבן, ירוק ואדום.
יומיים לאחר מכן, הממשלה נתנה את ההסבר לדגל.
כחול מסמל את הים והנאמנות, לבן מייצג טוהר, שלום וחופים לבנים, ירוק את הצמחייה, ואדום את האבות הקדמונים ודם העם.
סמל רפובליקת דרום מאלוקו מתאר את היונה המאלוקית הלבנה.
היונה הלבנה נתפסת כסמל לחיוביות ולסימן טוב.
היונה הלבנה עומדת להתחיל לעוף, כנפיו חצי פתוחות ובמקורו ענף שלום.
ההמנון של רפובליקת דרום מאלוקו נקרא "Maluku, Tanah Airku", שמתורגם לעברית כ"מאלוקו, מולדתי".
ההמנון נכתב על ידי כריס סומוקיל ואו., בשפה המלאית.
במהלך גלותם, חלקים מתנועת ההרפובליקה של איי מאלוקו הדרומיים ביצעו פיגועי טרור בהולנד.
רוב המחקרים טוענים כי הפיגועים נגרמו מתסכול מחוסר התמיכה מצד ממשלת הולנד.
הפיגוע הראשון התרחש בשנת 1970 בביתו של שגריר אינדונזיה בווסנאר, במהלכו נורה ונהרג שוטר הולנדי.
פיגוע זה לוותה בשנת 1975 בחטיפת רכבת בוויסטר, שנתמכה באופן ספונטני על ידי פיגוע נוסף, מאולתר, על הקונסוליה האינדונזית באמסטרדם.
שלושה בני ערובה הוצאו להורג ברכבת וגבר אינדונזי אחד נפצע אנושות בעת שניסה להימלט מהקונסוליה.
בשנת 1977 נחטפה רכבת נוספת, הפעם בדה פונט, בתמיכת חטיפת בית ספר יסודי בבוונסמילדה.
פעולות אלו הסתיימו בכוח על ידי חייל הנחתים של הולנד בה נהרגו שישה חוטפים ושני בני ערובה.
הפעולה האחרונה התרחשה בשנת 1978 כאשר נכבש בניין המחוז באסן.
גם פעולה זו הסתיימה על ידי חייל הנחתים של הולנד.
משנות השמונים לא חזרו על פעולות כאלה.
יונוס אפנדי חביבי, שגריר אינדונזיה הקודם בהולנד ואחיו של הנשיא השלישי של אינדונזיה, אמר כי יעשה כל שביכולתו כדי להקל על החזרתם של המאלוקים מהדור הראשון למולדתם, אם יחדלו לשאוף למדינה עצמאית.
הרפובליקה של קונגו , לשעבר הרפובליקה העממית של קונגו , המכונה קונגו-ברזוויל , היא מדינה במרכז אפריקה הגובלת בגבון במערב, בקמרון בצפון מערב, ברפובליקה המרכז אפריקאית בצפון, ברפובליקה הדמוקרטית של קונגו במזרח, במובלעת האנגולית קבינדה בדרום ובמפרץ גינאה במערב.
בין השנים 1880-1960 הייתה המדינה קולוניה צרפתית.
לאחר הכרזת עצמאותה מצרפת ב-1960, המחוז הצרפתי לשעבר של קונגו התיכונה הפך לרפובליקה של קונגו.
בין השנים 1969-1992 התקיים במדינה משטר סוציאליסטי-מרקסיסטי-לניניסטי ובשנת 1992 הפכה קונגו לדמוקרטיה רב-מפלגתית.
מלחמת אזרחים קצרה בשנת 1997 סיימה את עלייתו המחודשת לשלטון של הנשיא המרקסיסטי לשעבר דניס סאסו נגואסו.
המתיישבים הראשונים באזור היו פיגמים.
הם נבלעו בתוך אוכלוסיית שבטי הבנטו שהתפשטו ברחבי אפריקה באלף השני והראשון לפנה"ס.
אנשי בקונגו, שהיו אחד משבטי בנטו.
התפשטו גם לאנגולה, גבון והרפובליקה הדמוקרטית של קונגו.
משם התפתחו יריבויות מצד אחד וקשרי מסחר מצד שני בין המדינות.
ממלכות של שבטי הבנטו התפתחו באזור, והמוכרות ביותר ביניהן הן ממלכת קונגו, לוֹאָנְגוֹ וטֵקֶה.
קשרי המסחר התפתחו לאורכו של נהר קונגו.
הקשרים עם אירופה נוצרו לראשונה בסוף המאה ה-15. תוך זמן קצר החל מסחר בעבדים שנלכדו באפריקה.
במאה ה-18 הוקמו באזורים הסמוכים לחוף מיסיונים - תחנות להפצת הנצרות.
ב־1879 שלחה צרפת את חוקר הארצרת פייר סבורניאן דה ברזה כדי לחתום חוזים עם השליטים המקומיים, ובדרך זו הטילה צרפת את חסותה על ארץ זאת.
ברזה יסד ב־1880 את ברזוויל ("עירו של ברזה"); זו הייתה ב-1910 לבירת אפריקה הצרפתית המשוונית.
ב-1946, לאחר מלחמת העולם ה-2, קיבלה קונגו מידה מסוימת של ממשל עצמי.
עם קבלת העצמאות ב-15 באוגוסט 1960, האזור הצרפתי של קונגו התיכונה הפך לרפובליקה של קונגו.
שליטה הראשון היה פולבר יולו, עד לרגע בו מפלגת השמאל ומתנגדים אחרים יזמו מרד בן שלושה ימים והפילו את השלטון.
לאחר מכן הצבא הקונגולזי השתלט על המדינה.
בשנת 1963 נבחר הנשיא באופן רשמי לכהונה של חמש שנים במסגרת החוקים שהכתיבה החוקה החדשה במדינה.
שלטונו לא הגיע לסיום חוקי אלא נקטע בהפיכה שהתרחשה באוגוסט 1968. מריין נגואבי, אחד מהמשתתפים בהפיכה, תפס את השלטון ב-31 בדצמבר 1968. אחרי שנה הוא הכריז שקונגו היא הרפובליקה העממית של קונגו באפריקה והכריז ששמה ישונה בהתאם להחלטת "תנועת המהפכה הלאומית" למפלגת העבודה הקונגולזית.
ב-16 במרץ 1977 הנשיא נגואבי נרצח בהתנקשות.
אחרי עשורים אחדים תחת שלטון של מרקסיזם-לניניזם ויחד עם התמוטטותה של ברית המועצות קונגו השלימה מעבר מוצלח לדמוקרטיה ב-1990, ב-1991 אושרה החוקה החדשה ובמערכת רב-מפלגתית בבחירות שנערכו באוגוסט 1992. דניס ססו-נגוסו הפסיד לפרופסור פסקל ליסובה שנכנס לתפקיד הנשיא ב-31 באוגוסט.
לקראת הבחירות בשנת 1997 הגיע המתח בין מחנהו של סאסו וליסובה לשיא חדש.
ב-5 ביוני כוחותיו של הנשיא ליסובה הכניעו את כוחותיו של סאסו בברזוויל.
בתגובה הורה סאסו למיליציה הפרטית שלו (הידועה בשם "קוברות") להתנגד.
סכסוך בן ארבעה חודשים התפתח וחלקים נרחבים של עיר הבירה נהרסו.
בין ההרוגים היו עשרות אלפי אזרחים.
בתחילת אוקטובר צבא אנגולה פלש לקונגו ונלחם לצד סאסו.
תוך פחות משלושה שבועות נפל שלטונו של ליסובה.
הסכסוך התפתח למלחמת אזרחים שנמשכה עוד כשנה וחצי.
בבחירות שנערכו בשנת 2002 זכה סאסו בבחירות "מכורות" אחרי שמנע מיריביו העיקריים, פרופסור פסקל ליסובה וברנרד קולאס, להתמודד.
יריבו היחיד אנדרה מילונגו הורה לתומכיו להחרים את הבחירות ואז פרש מהמירוץ.
בינואר 2002 אחרי משאל עם, החוקה החדשה שהתקבלה הפקידה בידי הנשיא כוח רב יותר וסמכויות נרחבות יותר והאריכה את כהונתו לשבע שנים.
כמו כן קמה מועצה דו מפלגתית במדינה.
עם זאת, משקיפים בינלאומיים קבעו שהבחירות ומשאל העם לא היו תקינים וקונגו הפכה למעשה למדינה בשלטון חד-מפלגתי.
שיטת הממשל הנהוגה בקונגו היא דמוקרטיה נשיאותית שבמסגרתה הנשיא הוא ראש המדינה, ראש הממשלה ומנהיג המועצה הרב-מפלגתית, וכהונתו נמשכת 7 שנים.
הממשלה תופסת את מקומה של הרשות המבצעת.
סמכויות הרשות המחוקקת נחלקות בין הממשלה לבין הפרלמנט.
בפרלמנט יש שני מושבים: המועצה הלאומית, המורכבת מ-153 חברים הנבחרים לתקופה של חמש שנים פועלת בשיטה של קונסטיטוציה חד-מושבית.
הסנאט, המונה 66 חברים ונבחר לתקופה של שש שנים בבחירות מחוזיות, מקומיות ואזוריות.
ברפובליקה של קונגו יש מפלגה אחת דומיננטית והיא מפלגת העבודה הקונגולזית.
קיום מפלגות נוספות מותר בחוק אך אין להן סיכוי ריאלי להגיע לרוב.
ראש הממשלה והממונה על תיאום פעילות הקבינט של קונגו הוא איסידורה מוובה.
הוא נכנס לתפקידו ב-7 בינואר 2005. רודולפו הוא שר החוץ ו"השר לשיתוף פעולה", והוא נכנס לתפקידו כבר בנובמבר 1997 במהלך מלחמת האזרחים.
הכלכלה הקונגולזית מתבססת בעיקר על חקלאות.
ענף התעשייה העיקרי הוא הפקת נפט.
במדינה בעיות כלכליות רבות המאופיינות בין היתר באבטלה סמויה.
המעבר לנפט כתעשייה עיקרית מענף היערנות הגביר את הייצוא ושיפר את מצבה הכלכלי של המדינה.
עם העלייה במחירי הנפט בשנות ה-80 התאפשר לממשלה לתקצב פרויקטים למציאת נפט עם גידול של 5% בשנה בתפוקה, אחד הגבוהים ביותר באפריקה.
הממשלה משכנה חלק משמעותי מהכספים שהרוויחה מעסקי הנפט, מה שגרם דווקא למחסור בתפוקה.
עם נפילת ערכו של המטבע פרנק CFA ב-50% ב-12 בינואר 1994 האינפלציה במדינה עלתה לשיא של 46% באותה שנה.
מאז המצב השתפר משמעותית והאינפלציה החלה לרדת.
בשנת 1999 דווחה אינפלציה של 4% בלבד.
רפורמות כלכליות שנערכו במדינה זכו לתמיכה בינלאומית של הבנק העולמי ושל קרן המטבע הבינלאומית.
הרפורמות הופסקו עם פרוץ מלחמת האזרחים ב-1997. כשעלה סאסו נגוס לשלטון הוא הודיע בפומבי על רצונו להמשיך ברפורמות כלכליות והביע רצון לשיתוף פעולה עם מוסדות כלכליים בינלאומיים.
למרות זאת, המשך המלחמה ב-1998 ונפילת מחירי הנפט הגבירו את הגירעון המדיני.
גם אחרי 1994 המשיך ליפול ערכו של המטבע בהדרגה (כמעט 30% עד שנת 2000).
על פי נתוני 2022, סך היבוא הוא 15.5 מיליארד דולר, והיצוא הוא 28.5 מיליארד דולר, רובו מחצבים (נחושת מהווה כמחצית מהיצוא) ורובו לסין (55%).
ענפי יצוא במדינה הם עץ, סוכר, קקאו וקפה, גז טבעי ויהלומים.
אף על פי כן, קונגו הודחה בשנת 2004 מקבוצת קימברלי המתמחה בווידוא המקור של יהלומים, אחרי שהתברר שרוב היהלומים המיוצאים מהרפובליקה של קונגו היו מוברחים מהמדינה השכנה הרפובליקה הדמוקרטית של קונגו.
הרפובליקה ממוקמת באזור המרכז-מערבי של אפריקה שמדרום לסהרה, ולרוחבה עובר קו המשווה.
קונגו גובלת ברפובליקה הדמוקרטית של קונגו בדרום ובמזרח, בגאבון במערב, בקמרון וברפובליקה המרכז אפריקאית ובמחוז קבינדה השייך לאנגולה (למחוז אין רצף יבשתי עם אנגולה) בדרום-מערב.
למדינה חוף אטלנטי קצר יחסית באורך של 169 קילומטר.
עיר בירתה, ברזוויל, ממוקמת על נהר הקונגו, בדרום המדינה ממול לבירת הרפובליקה הדמוקרטית של קונגו, קינשאסה.
הבירה היא העיר הגדולה ביותר וכמעט חצי מתושבי המדינה מתגוררים בה ובפרבריה.
העונה הגשומה נמשכת ממרץ ועד יוני.
העונה היבשה נמשכת מיוני עד אוקטובר.
הטמפרטורות במדינה הן תמיד גבוהות.
שטח המדינה משתנה ממישור חופי קרוב בדרום-מערב, דרך אזורים הרריים במרכזה, רמות, ועמקים פוריים.
70% משטחה מכוסה ביערות גשם.
ההר הגבוה ביותר מתנשא לגובה של 1020 מטר ונקרא הר נַבֵּבֶּה.
נהר קונגו עובר בגבול עם הרפובליקה הדמוקרטית של קונגו.
נהר קואילו ניארי המתחיל באוקיינוס האטלנטי עובר גם הוא במדינה.
אוכלוסיית המדינה מונה כ-5.5 מיליון תושבים.
גידול האוכלוסייה עומד על 2.6% בשנה.
במדינה יש הגירה שלילית של 11 מכל 1000 תושבים.
היחס בין הגברים לנשים הוא 0.99 גברים לאישה אחת.
תוחלת החיים במדינה נמוכה ועומדת על 62.1 שנים בממוצע.
גיל הנישואים הממוצע הוא 23 שנים.
שיעור הפריון מצביע על 4.3 ילדים לכל אישה.
3.8% מהאוכלוסייה אובחנו כחולי איידס או נשאים של נגיף ה-HIV.
במדינה יש ארבע קבוצות אתניות משמעותיות, כשהגדולה ביותר היא קונגו (kongo).
בני קבוצה זו מהווים 48% מאוכלוסיית המדינה.
שאר התושבים, (אירופים ואחרים) מהווים 3% מהאוכלוסייה.
במדינה יש שתי דתות עיקריות: 50% מתושבי המדינה נוצרים, 48% אנימיסטים ו-2% מוסלמים.
לינגלה וקיטובה הן שפות עממיות הנפוצות מאוד ברחבי המדינה.
ניבים מקומיים מדוברים במקומות שונים במדינה כשהנפוץ ביותר הוא קיקונגו.
בערים הגדולות, ברזוויל ופואנט נואר המרכזות יותר מחצי מאוכלוסיית המדינה קיטובה (ניב קריאולי שבסיסו בקונגו) היא השפה המדוברת.
לינגלה נפוצה בחלקה הצפוני, הפחות מאוכלס, של המדינה.
20.7% מתושבי המדינה אינם יודעים קרוא וכתוב.
הרפון הוא טיל נגד ספינות, מונחה מכ"ם אקטיבי, מתוצרת חברת בואינג האמריקנית.
פותח על ידי חברת מקדונל דאגלס בשנת 1977, והותאם לשיגור מספינות, צוללות, מטוסים וסוללות קרקעיות להגנת חופים.
הטיל פותח כטיל ים-ים עבור הצי האמריקני, ובשנת 1979 פותחה גרסה לשיגור ממטוסים.
הטיל נמכר, בין השאר, לאיחוד האמירויות הערביות, אוסטרליה, מצרים, דנמרק וישראל.
ספינות הטילים מדגמי סער 4, סער 4.5, וסער 5 של חיל הים הישראלי חמושות בטיל זה, בנוסף לטיל גבריאל הישראלי.
שמו העברי של הטיל הוא: כנרית.
RGM-84 - טיל ים-ים לשיגור מספינות, משנת 1977.
AGM-84 - טיל אוויר-ים לשיגור ממטוסים, משנת 1979.
UGM-84 - טיל ים-ים לשיגור מצוללות, משנת 1981.
SLAM - טיל קרקע-ים לשיגור מסוללות קרקעיות, משנת 1990.
הרפון בלוק II - דגם משופר, משנת 1997.
בשנת 1965 החל חיל הים של ארצות הברית בפיתוח טיל בטווח של 24 45 קילומטרים לשימוש נגד צוללות.
טביעת המשחתת הישראלית אילת ב-1967 על ידי טיל נגד ספינות מסוג Styx שנבנה על ידי ברית המועצות, זעזעה קצינים בכירים בצי ארצות הברית, שעד אז לא העריכו את האיום הנשקף מהטילים נגד ספינות.
בשנת 1970 האיץ ראש המבצעים הימיים אדמירל אלמו זומוולט את הפיתוח של הרפון כחלק מיוזמת "פרויקט שישים" שלו, בתקווה להוסיף כוח פגיעה נחוץ לספינות מלחמה עיליות של ארצות הברית.
הרפון ראשון נמסר לצבא ב-1977; בשנת 2004, בואינג סיפקה 7,000 פריטים נוספים.
הטיל נרכש על ידי מדינות רבות, כולל הודו, יפן, סינגפור, דרום קוריאה, טייוואן, איחוד האמירויות הערביות ורוב מדינות נאט"ו.
בסוף מאי 2022 שלחה דנמרק משגרי הרפון וטילים לאוקראינה כדי לסייע למאמץ המלחמתי, וזמן קצר לאחר מכן שלחה הולנד טילים נוספים.
באמצע יוני 2022, ארצות הברית הודיעה שהיא תספק לאוקראינה משגרים וטילי הרפון גם כן שר ההגנה של בריטניה אמר שהם גם בוחנים לספק לאוקראינה את הטילים.
ב-17 ביוני טענה אוקראינה כי הטביעה את ספינת הגוררת Spasatel Vasily Bekh עם שני טילי Harpoon.
הרפורמה בענף החלב היא תוכנית של ממשלת ישראל שבוצעה ברפתות החלב בישראל בשנים 1999–2008. זוהי הרפורמה הראשונה בשורה של חמש רפורמות שנערכו במשק החלב בישראל, שהאחרונה בהם הייתה ב-2022. מטרותיה העיקריות של התוכנית היו:
טיפול בבעיות איכות סביבה הנובעות מפעילות הרפתות (כדוגמת זיהום הקרקע ומי תהום).
הגדלת יחידות הייצור (מספר פרות ברפת) והקטנת מספר הרפתות.
היעדים הסופיים של התוכנית היו החלת תקנים מודרניים של איכות הסביבה על רפתות החלב וייעול תהליך ייצור החלב באופן שיאפשר את הורדת "מחיר המטרה" ליצרן.
תוצרי לוואי נוספים של התוכנית היו שיפור באיכות החלב והעלאת רמת רווחת בעלי החיים ברפתות.
הפרויקט החל בתחילת שנת 1999, ביוזמה משותפת של ארבעה גופים: מועצת החלב, משרד החקלאות, משרד האוצר והמשרד להגנת הסביבה.
במסגרת הרפורמה עבר הענף תהליך התייעלות וצמצום של כשליש ממספר הרפתות בישראל.
ההשקעה הכוללת בביצוע הרפורמה מצד הרפתנים, מועצת החלב ומשרדי הממשלה הסתכמה בכשני מיליארד ש"ח.
על אכיפתו של הפרויקט היה אחראי המשרד להגנת הסביבה.
ביצוע הרפורמה נועד להסתיים בתחילת שנת 2007 ונקבע כי הרפתות שלא יעמדו בדרישות איכות הסביבה בהתאם לתנאי הרפורמה יהיו חשופות לקנסות, תביעות משפטיות ואף לצווי סגירה.
אלא שבעקבות מלחמת לבנון השנייה ניתנה ארכה של שנה (עד תחילת שנת 2008) להשלמת הרפורמה ברפתות בצפון ישראל.
הסיבה העיקרית לביצוע הרפורמה בשוק החלב בישראל הייתה כלכלית.
בסוף שנות ה-90 נפתח שוק החלב בישראל לייבוא במסגרת הסכמי ארגון הסחר העולמי, מצב שאפשר למשרד האוצר לדרוש מהרפתנים להוריד את עלויות הייצור ולהתאים את עצמם למציאות החדשה.
ביוזמה משותפת של מועצת החלב, משרד החקלאות ומשרד האוצר, הושקה רפורמה שמטרתה המוצהרת הייתה ייעול הענף וצמצום מספר הרפתות בענף החלב.
המשרד להגנת הסביבה היה שותף לרפורמה על ידי הגדרת שינויים אותם נדרשו רפתני ישראל ליישם במבנים הקיימים, במטרה למנוע זיהום סביבתי על ידי הרפתות.
אכיפת הרפורמה נעשתה באמצעות קנסות לרפתנים שלא עמדו בלוחות הזמנים לביצוע השינויים.
במסגרת הרפורמה יזמה מועצת החלב פעולות לשיפור תנאי המחיה של הבקר.
ההשקעה הכספית הממוצעת שנדרשה מהרפתנים נעה, לפי הערכות, בין 400,000 ש"ח ברפת משפחתית לחמישה מיליון ש"ח ברפת שיתופית.
המדינה העניקה סיוע לאותן רפתות, וגודל הסבסוד הממשלתי עמד על כ-50% מההשקעה בתשתיות הרפת.
במסגרת רפורמה זו, שנעשתה בשיתוף פעולה בין מגדלי הבקר לממשלה, השקיעו הצדדים יחד סכום של כ-2 מיליארד שקל.
בשל דרישת הרפורמה מהרפתנים לסגור את הרפת או לשלם סכום גבוה של כמה מאות אלפי שקלים נותרו לאחר הרפורמה רק הרפתות השיתופיות בקיבוצים או רפתות במושבים בהם נמצאו "בנים ממשיכים" שיירשו את הרפת ויהיו מוכנים לשלם את עלויות הרפורמה.
רפתנים וותיקים בעלי רפתות בגודל ממוצע במושבים וללא בנים ממשיכים נאלצו על פי רוב לסגור את רפתם.
ביקורת על תוצאות כלל הרפורמות במשק החלב לאחר 25 שנה
דו"ח מבקר המדינה בנושא ענף החלב בישראל, משנת 2023, בדק את תוצאות הרפורמות בענף.
בשנים 1998 - 2022 נחתמו חמישה הסכמים ורפורמות בענף החלב בין המדינה לבין ארגונים מייצגים של יצרני החלב.
במסגרת זאת צומצמו במשך השנים מספר הרפתות, ומספר הפרות החולבות בכל רפת גדל.
כ-60% מתנובת החלב הארצית באים מכ-180 משקים שיתופיים - קיבוצים ומושבים שיתופיים.
המבקר מצא כי בטווח הארוך הרפורמות בענף החלב השיגו רק חלק ממטרותיהן.
מחירי החלב לא ירדו אלא נמצאים בקו עלייה באופן תמידי.
כמו כן נגרם מחסור גדול בחלב בעקבות סגירת הרפתות הקטנות.
ישראל נאלצה להתחיל לייבא חלב מחו"ל אבל גם המהלך הזה נכשל.
הרפורמות הביאו בסופו של דבר לסגירת מאות רפתות משפחתיות קטנות והעברת מכסות הייצור שלהן בעיקר לקיבוצים שכיום מקבלים כ-60% ממכסות החלב לעומת כ-40% למושבים.
המטרה הייתה ריכוז ייצור החלב ברפתות גדולות מאוד, אך מבקר המדינה הציע לבדוק אם אופן חלוקת המכסות עדיין מוצדק (עמ' 1400 בדו"ח המבקר).
המטרה של הרפורמות הייתה לבצע התייעלות כלכלית ולהביא לתוצאה הרצויה - שמירה על ערכי איכות הסביבה, הורדת מחירי החלב ואספקה יציבה של חלב לאורך כל השנה, אבל למרות ההתייעלות שלכאורה נוצרה, לאורך התקופה שנבדקה זה לא קרה ומחירי החלב לא ירדו .
כמו כן, קיימת בשנים רבות בעיה של מחסור בחלב ניגר בתקופת חגי תשרי ובכלל.
מבחינת הצלחת הרפורמה בתחום הגנת הסביבה, נמצא כי בשנת 2011 עמדו 88% מהרפתות בדרישות הסביבתיות שנקבעו.
למרות זאת, גורמים מקצועיים במשרד החקלאות מעריכים כי כ-20% מהרפתות בישראל נמצאות במצב חמור מאוד מבחינת רווחת בעלי חיים (עמ' 1468 בדו"ח המבקר).
לרפורמה בענף החלב נקשר המושג "רפת ירוקה".
מונח אידאולוגי זה מיוחס לכל רפת המכניסה את נושא איכות הסביבה למדיניות שלה, ובכלל זה עוסקת בנושאים הבאים כחלק משגרת היום-יום בה: