tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בתחילה נקרא הארגון "גדוד המוג'אהדין" בלשון יחיד, אך עם התרחבות שורותיו שונה השם ללשון רבים.
הנהגת הארגון התבססה לאורך השנים על המשפחות העזתיות-בדואיות אל-חסאינה ואבו שריעה.
המייסד, עומר אבו שריעה, נפצע אנושות בניסיון סיכול ממוקד של חיל האוויר הישראלי באוקטובר 2006, ומת מפצעיו כחצי שנה לאחר מכן.
את מקומו ירש אחיו, אסעד אבו שריעה, שכיהן כמזכיר הכללי של תנועת אל-מוג'אהדין.
הנהגתו של אסעד נמשכה עד לחיסולו בעיר עזה ביוני 2025, במהלך מלחמת חרבות ברזל, בעקבות מידע מודיעיני שהופק מחקירות מחבלים אודות מקום מסתורו.
במישור המבצעי, גדודי אל-מוג'אהדין לוקחים חלק בחדר המבצעים הפלסטיני המשותף ונוטלים אחריות על מגוון פעולות טרור וגרילה נגד יעדים ישראליים, הכוללות ירי רקטי ופיגועים ביהודה ושומרון.
הארגון היה מעורב באופן פעיל בלחימה במהלך מבצע שומר החומות, וכן לקח חלק בטבח שבעה באוקטובר, תוך ביצוע רצח וחטיפת אזרחים.
לצד הפעילות המבצעית, הגדודים משתפים פעולה עם חמאס בהפקת סרטוני טרור פסיכולוגי עבור גדודי עז א-דין אל-קסאם.
גדוד שכם היא מיליציה פלסטינית בעיר שכם.
באופן רשמי היא משתייכת לפלוגות אל-קודס של הג'יהאד האסלאמי הפלסטיני, לגדודי חללי אל-אקצא, ולגדודי עיז א-דין אל-קסאם של חמאס.
הקבוצה הוקמה במאי 2022, במקביל להקמת כגון גדוד ג'נין וגדוד טובאס, בכדי להילחם בצה"ל.
מייסד הקבוצה איברהים אל-נבולסי, נהרג בידי צה"ל באוגוסט 2022. הוא היה גם ממקימי "גוב האריות", שצמח מתוך חטיבת שכם.
גדוד שכם השתתף בלחימה נגד צה"ל במבצע בשכם בפברואר 2023 לצד "גוב האריות" וגדוד בלאטה.
גדודי חללי אל-אקצא הוא שם כולל למספר התארגנויות טרור שונות שהוקמו בתחילת האינתיפאדה השנייה וביצעו פיגועי התאבדות וירי כנגד אזרחים וחיילים ישראלים.
בעת הקמתם הם היו ארגון מסודר, המקבל מימון והוראות מההנהגה המרכזית של הפת"ח, אך במהלך האינתיפאדה התפוררו למספר רב של תאים מבודדים, שחלקם המשיכו לפעול בהתאם להנחיות בכירי הפת"ח, אך חלקם פעלו באופן עצמאי, וחלק אחר בצמוד להנחיות ומימון של חזבאללה.
גדודי חללי אל-אקצא התנתקו מתנועת הפת"ח בשנת 2007, במקביל להכרזתו של מחמוד עבאס על צו האוסר על מיליציות חמושות.
עבאס ביטל את התקצוב שהיה מיועד לארגון והוציא אותם מתחום האחריות של לשכתו והמוסדות הרשמיים.
חלק מהפעילים ביו"ש הסכימו להניח את נשקם, אך לעומת זאת הפעילים ברצועת עזה המשיכו בירי רקטות לעבר ישראל.
בשנת 2021 שב הארגון לפעילות טרור גם ביו"ש, אך עדיין מנותק מהרשות הפלסטינית.
הארגון הוכרז כארגון טרור על ידי ישראל, ארצות הברית, האיחוד האירופי, קנדה, יפן, הממלכה המאוחדת וניו זילנד.
גדודי חללי אל-אקצא החלו את פעולתם באוקטובר 2000, בימיה הראשונים של האינתיפאדה השנייה.
בשלב הראשון, הוגבלו הפיגועים לירי בכוחות צה"ל ומעשי רצח באזרחים ישראלים, בתחומי יהודה שומרון ועזה, ובשנת 2001 הם היו גורם הטרור המוביל בשטחים.
עם זאת, לקראת סוף אותה שנה הם כבר החלו בפיגועים המוניים גם בתוך תחומי הקו הירוק.
למרות הרושם הראשוני של תנועת מחאה עממית, העמדה הרשמית של גורמי הביטחון הייתה ש"גדודי חללי אל-אקצא" היה שם כיסוי לחוליות טרור של הפת"ח.
הנחה זו קיבלה ביסוס עם חשיפתם של מסמכים במוקטעה במהלך מבצע חומת מגן.
ממסמכים אלה עולה כי הארגון זכה למימון ולאספקה של אמל"ח ממנגנוני הביטחון הפלסטיניים.
יותר מכך, בחלק מהפעולות של הארגון השתתפו אנשי כוח 17 - המשמר הנשיאותי של הרשות הפלסטינית.
במשפט שהתנהל נגדו, טען מרואן ברגותי, בעבר מנהיגם של הגדודים בגדה המערבית, כי הקמתם של הגדודים הייתה הכרחית עבור פת"ח, שכן אחרת היה הארגון היה מאבד מכוחו ברחוב הפלסטיני מול החמאס.
ב-2004 הכריז ראש הממשלה הפלסטיני לשעבר, אחמד קריע, כי "הודענו בבירור שגדודי השהידים של אל-אקצא הם חלק מתנועת פת"ח ואנו דבקים בהודעה זו".
ב-16 בדצמבר 2001 נענה יו"ר הרשות הפלסטינית יאסר ערפאת ללחצים מצד ארצות הברית וקרא בנאומו להפסקת אש.
יש הטוענים כי לאחר מכן הייתה תקופה בת כחודש שבה רמת האלימות הייתה נמוכה יותר ומעורבות גדודי חללי אל-אקצא בטרור פחתה.
לגרסתם, הריגתו ב-14 בינואר 2002 של בכיר הגדודים בטול-כרם, ראאד כרמי, הוא ששינה את פני הדברים.
לעומתם, לאחר הריגת אל-כרמי נטען בתקשורת, על ידי דוברים ישראלים, כי אל-כרמי תכנן "מגה-פיגוע" והסלמה של ממש בפעולות הטרור, והריגתו מבעוד מועד מנעה זאת.
לדברי שר הביטחון בנימין בן אליעזר "האיש עמד לבצע פעולות גדולות נגד ישראל תוך ימים ספורים".
גם בראיונות וכתבות בעיתונות הכתובה, בהם התראיין ראאד אל-כרמי עצמו, הוא הבהיר כי הוא נחוש בדעתו להמשיך בפעולות הטרור נגד ישראל ואף להרחיבן.
בריאיון ל-CNN ב-23 באוגוסט 2001, כחצי שנה לפני הריגתו הוא הצהיר: "אנו מאמנים את הנוער לבצע פעולות בתוך ישראל.
אנו מאמנים בני 17–18 לתקוף מתנחלים, לחטוף חיילים בתוך שטח ישראל".
רק בחודשיים האחרונים שלפני הריגתו היה אל-כרמי אחראי לשלוש פעולות טרור שונות, אשר שתיים מהן לפחות, אילו התממשו, היו עלולות לגרום למותם של אזרחים רבים: ב-19 בנובמבר 2001 – ירי לעבר מונית סמוך לצומת שבי שומרון.
כתוצאה מהירי נפצעו שלושה אזרחים ישראלים, האחד באורח קשה והאחרים באורח קל.
אחד הפצועים היה רב היישוב שבי שומרון.
28 בנובמבר 2001 – ניסיון הוצאת שני מפגעים מתאבדים מטול כרם לישראל.
הפיגוע סוכל בשל היערכות מוגברת של כוחות הביטחון לאורך קו התפר באזור טול כרם.
5 בדצמבר 2001 – ניסיון הוצאת מפגע מתאבד מטולכרם לישראל.
הפיגוע נמנע בשל מה שנראה כתאונת עבודה של המתאבד, שהמטען שהיה על גופו התפוצץ סמוך ליישוב מעלה אפרים.
מכל מקום, בין אם היה זה אכן הסיכול הממוקד שהוביל להסלמה בפעילות הגדודים ובין אם ההסלמה הייתה מתוכננת מראש, גדודי חללי אל-אקצא הגבירו מאוד את פעילותם ובעיקר עברו כעת לבצע פיגועי ירי והתאבדות בשטחי ישראל שבתוך "הקו הירוק".
תקופה זו, בין ינואר 2002 למרץ 2002, נחשבת לתקופת השיא בפעילותם.
גורמים במערכת הביטחון בישראל הצביעו על תקופה זו גם בתור תקופה בה בכירי פת"ח והרשות איבדו בהדרגה את השליטה על הגדודים, ואלו החלו לבצע טרור באופן עצמאי, ללא המתנה להנחיות מצד הבכירים.
הפיגועים הגדולים שביצעו הגדודים באותה תקופה היו הפיגוע באולם ארמון דוד, הפיגוע במחסום עין עריכ והפיגוע בשכונת בית ישראל.
ב-29 במרץ 2002, לאחר חודש טרור עקוב מדם בו נרצחו 135 ישראלים, מרביתם כתוצאה מפיגועי חמאס, יצא צה"ל למבצע חומת מגן בשטחי יהודה ושומרון.
בעקבות מבצע חומת מגן התפוררה ההנהגה הראשית של הארגון והוא התפורר לתאים שונים שהקשר העיקרי ביניהם הוא השימוש בשם גדודי חללי אל-אקצא לנטילת אחריות.
החל משלב זה ניתן לחלק את התאים השונים בארגון לשלוש קבוצות:
תאים עצמאיים – מדובר בתאי טרור שמופעלים על ידי מנהיגים מקומיים, בעיקר במחוזות בגדה המערבית.
מנהיגים אלה, שחלקם נמנים עם שורות פת"ח, ניצלו את הוואקום בהנהגת הארגון שנוצר לאחר מבצע חומת מגן והפכו למפקדיו באזורים מסוימים.
כך, למשל, הפך זכריה זביידי למפקד גדודי חללי אל-אקצא בג'נין.
תאים שמקבלים הנחיות מחזבאללה – לאחר שהרשות הפסיקה לממן את גדודי חללי אל-אקצא, רבים מתאי הארגון חיפשו מימון מבחוץ, אותה מצאו בארגון חזבאללה.
כיום הקשר בין תאים אלה לשאר פת"ח הוא חלקי ביותר.
תאים הנשמעים לבכירי פת"ח – ברצועת עזה שמרו חלק מהגדודים על זיקה לפת"ח, והמשיכו לקבל הנחיות מפוליטיקאים מפת"ח, כגון אחמד חלס, מוחמד דחלאן וסמיר משהראוי.
מנגד, הפיצול הפנימי בין בכירי פת"ח הוביל להשתתפות רחבה של הגדודים במאבקים הפנימיים בתנועה.
ב-25 בינואר 2006 ניצחה תנועת חמאס בבחירות למועצה המחוקקת, הפרלמנט הפלסטיני.
ניצחון זה, והקמת הממשלה הפלסטינית על טהרת אנשי התנועה בעקבותיו, הוביל לעימות ישיר בין חלק מהקבוצות שבגדודי חללי אל-אקצא לבין אנשי חמאס.
במהלך 2006 גבר המתח בין אנשי חמאס ופת"ח, והדבר הוביל להידרדרויות חוזרות ונשנות ולעימותים אלימים בין התנועות, שבהם גדודי חללי אל-אקצא התייצבו לצד פת"ח.
ביולי 2007 הסכימו 178 פעילים בגדודי חללי אל-אקצא ביהודה ושומרון להפסיק את הטרור והאלימות נגד ישראל, להניח את נשקם ולמוסרו לכוחות הרשות הפלסטינית בתמורה להפסקת המצוד עליהם מצד ישראל.
ב-2008 הצטרפו עוד פעילים לעסקה ובסך הכל 300 פעילים פורקו מנשקם.
לעומת זאת, ברצועת עזה המשיכו פעילי גדודי חללי אל-אקצא בירי רקטות לעבר ישראל.
עיקר כוחם של גדודי חללי אל-אקצא ביהודה ושומרון נשאר בשכם ובג'נין.
הם עסקו בעיקר בפלילים: סחר בסמים, גניבת מכוניות וכדומה.
בשנת 2021 שבו גם לפעילות טרור.
הם נרדפו לא רק בידי ישראל אלא גם על ידי מנגנוני הביטחון הפלסטינים שהיו כפופים לאבו מאזן.
הם פעלו במימון הג'יהאד האסלאמי ובסיועו.
בשנת 2023 השתתף הארגון בטבח שבעה באוקטובר, גינה את התנערותו הרשמית של אבו מאזן מן המעשים הללו: "הדרך בה הולכת הנהגת הרשות (הפלסטינית) הבאה לידי ביטוי בהתרפסות וכניעה לממשל הציוני – האמריקני ולמערב הרוצח אינה מייצגת את גדודי אל-אקצה ואת תנועת 'פתח'", והודיע על הצטרפותו למערכה לשחרור פלסטין לצד החמאס.
למרות התנערותו הרשמית של אבו מאזן מפעילות הארגון, לא אחת אימצו ראשי פת"ח והרשות, כולל אבו מאזן, את אנשי גדודי חללי אל-אקצא.
לפי מחקר של עמותת "רגבים", עשרות פעילים ומפקדים בגדודי חללי אל-אקצא, משרתים במקביל כקצינים ושוטרים במנגנוני הביטחון של הרשות הפלסטינית.
באפריל 2024, גדוד טולכרם של הארגון הכריז על הקמה של יחידה "מיוחדת".
ב-29 בספטמבר 2000 פעיל הארגון ביצע את רצח יוסף טבג'ה המסמל את תחילתה של האינתיפאדה השנייה.
ב־2 באוקטובר 2000 חייל צה"ל נרצח בפיגוע צליפה בבית סחור.
ב־1 בנובמבר 2000, שני חיילי צה"ל נרצחו בפיגוע ירי באל-ח'דר.
ב־2 באפריל 2001 בפיגוע בקבר רחל שבפאתי בית לחם שביהודה ושומרון נרצח חייל צה"ל.
ב־14 ביוני 2001 בפיגוע ירי בכביש המנהרות סמוך לבית לחם נרצח קצין צה"ל בדרגת סגן אלוף.
ב־15 בינואר 2002 יהודי נחטף ונרצח בפיגוע ירי בבית סאחור על ידי חוליית מחבלים ערבים.
ב-29 בנובמבר 2001 הארגון ביצע את הפיגוע בקו 823 בצומת מחנה 80 בו נרצחו 3 יהודים ונפצעו 9 (אחד אנוש).
ב־5 במרץ 2002 בפיגוע ירי בצומת אל-ח'דר סמוך לירושלים נרצחה אזרחית ישראלית ואזרח נוסף נפצע.
ב-19 ביוני 2002 ביצע הארגון את הפיגוע בגבעה הצרפתית בו נרצחו 7 ישראלים ונפצעו 50.
בין השנים 2000–2002 חוללו חברי חוליית המחבלים שביצעה את הפיגוע, אנשי ארגוני הטרור תנזים וגדודי חללי אל-אקצא, פיגועים רבים בהם נרצחו בסך הכל תריסר בני אדם.
תשעה יהודים – שוטר מג"ב מקס חזן, סגן דוד חן כהן, סמל שלמה אדישנה, סמל דני דראי, סגן אלוף יהודה אדרי, ד"ר אבי בועז, אברהם פיש, אהרן גורוב ודבורה פרידמן, וכן שלושה פלסטינים אשר נחשדו בידי חברי החוליה כמשתפי פעולה.
בשנת 2003 נידון אחד מחברי החוליה, ריאד דחלאללה אחמד אל-עמור, לאחד עשר מאסרי עולם.
מחבל נוסף, עלי מוחמד עלי עביאת, איש המשטרה הפלסטינית, נידון לשני מאסרי עולם.
מחבל נוסף, אבראהים אבו איאד, נמלט מישראל בהסדר שגובש בזמן מבצע חומת מגן.
ב-29 בינואר 2004 הארגון ביצע את הפיגוע בקו 19 בשכונת רחביה בירושלים.
ב-30 במרץ 2006 הארגון ביצע את הפיגוע בקדומים בו נרצחו 4 יהודים.
ב-30 במאי 2023 הארגון ביצע את הפיגוע בחרמש בו נרצח יהודי תושב היישוב בכניסה לחרמש.
ב-21 באוגוסט 2023 הארגון לקח אחריות על פיגוע הירי בצומת האר"י בו נרצחה תושבת בית חגי.
שני המחבלים שנתפסו, עם זאת, היו פעילי חמאס.
ב-7 באוקטובר 2023, לקחו חלק בטבח שבעה באוקטובר לצד החמאס והג'יהאד האסלאמי הפלסטיני.
ב-15 בינואר 2024 ביצע הארגון את הפיגוע המשולב ברעננה בו נפצעו 19 כשאחד מהם מת מפצעיו.
ב-22 במרץ 2024 הארגון ביצע את הפיגוע הירי בצומת הפרסה שבו נהרג לוחם דובדבן.
בתחילת יוני 2024 ביצעו פעילי הארגון מטולכרם שורה של פיגועי ירי מצולמים שכוונו ליישוב בת חפר.
שני מחבלים חוסלו באחד האירועים על ידי מארב של יחידה 636.
ב-1 בספטמבר 2024 חוליית מחבלים המשתייכת לארגון ביצעה את פיגוע הירי במחסום תרקומיא.
גדול הדור הוא תואר שמקורו בתלמוד, המשמש לציון אישיות יהודית בולטת ומכובדת.
במקורו התלמודי כוון התואר לאישיות ציבורית חשובה ובעלת השפעה, אך לאו דווקא בעלת גדלות תורנית.
מאוחר יותר הפך לכינוי של התלמיד החכם הגדול ביותר בדור, לדעת המשתמש בביטוי וייתכן שיהיו במקביל כמה "גדולי הדור".
הדעות חלוקות לגבי היקף ומהות סמכותו של גדול הדור, ויש הטוענים כי קיימת מצווה לשמוע לדבריו.
ככל הנראה בראשית המאה העשרים הוכנס, על משקל התואר "גדול הדור", התואר "גדולים" (נהגה מלעיל בהברה אשכנזית 'גדוילים') לרבנים בולטים ומשפיעים.
תואר זה נפוץ לאחר הקמת מועצת גדולי התורה בכנסייה הגדולה בווינה בשנת 1923 (ה'תרפ"ג).
כיום משמש תואר זה במגזר הליטאי, כביטוי לרב שיש להתחשב בדעתו מכוח מעמדו כ"גדול".
התלמוד משתמש בתואר "גדול דור" בהתייחס לאמוראים וגם לאישים מתקופת התנ"ך, בהם אברהם – "אברהם גדול הדור היה", עמרם - "עמרם גדול הדור היה – והיו הכל נשמעין לדבריו", יהושע בן נון, אלעזר הכהן, עלי הכהן, אלימלך ובניו ובעז.
כן השתמשו בתלמוד בתואר גדולי הדור בהתייחס לתנאים כמו שמעיה ואבטליון.
לגבי אישים מתקופת האמוראים שימש התואר גדול הדור רק בהתייחס לאמוראי ארץ ישראל ולא לגבי אמוראי בבל.
כך למשל מציין התלמוד: "אמר אביי: גדול הדור רבי, גדול הדור שעמו ר' יעקב בר אחא.
ואיכא דאמרי: גדול הדור ר' יעקב בר אחא, גדול הדור שעמו רבי".
כן כונו בתואר זה רבי יהושע בן לוי, רבי יעקב בר אידי ורבי שמואל בר נחמני, רבי זירא ורב שמואל בר רב יצחק.
לדברי אברהם אורנשטיין, בתקופת האמוראים שימש התואר "גדול הדור" לתיאור פעילות והשפעה ציבורית, ללא קשר לגדלות תורנית.
את מסקנתו זו הוא תומך בראיות הבאות:
חז"ל התייחסו גם אל גויים כגדולי הדור: "אברהם זימן כל גדולי הדור".
אלישע בן אבויה מספר על רבי אליעזר ורבי יהושע בנפרד מ"גדולי הדור" שהגיעו לברית המילה שלו.
דברי התלמוד: "לעולם ימכור אדם כל מה שיש לו וישא בת תלמיד חכם.
לא מצא בת תלמיד חכם – ישא בת גדולי הדור".
הביטוי "גדול הדור" ביחס לאדם בעל מעמד גבוה שאינו דווקא תלמיד חכם דווקא, מופיע גם בדברי רבי יצחק מווינה: "אין איסור לקרות עם הארץ נכבד עשיר וגדול הדור לפני תלמיד חכם".
רש"י בפירושו לתלמוד כותב, במקום שבו מנתה הגמרא רק את רבן שמעון בן גמליאל ורבי יהושע בן קרחה במקום שהיו בו רבנים נוספים, שרק שני אלו נמנו כי הם היו גדולי הדור.
כן נעשה שימוש דומה במונח על ידי בעלי התוספות ובפירוש רש"י ל.
החל מהמאה ה-16 מופיע התואר "גדול הדור" פעמים רבות בטענות שיש לפסוק הלכה כצד מסוים מאחר שרב שהיה גדול הדור נהג כך.
ספר חרדים מצוטט ככותב בעניין המחלוקת האם יש להפריש תרומות ומעשרות מפירות שביעית: "וכן היה נוהג ומנהיג גדול הדור מהר"ר משה מיטראני גם גדול הדור כבוד מהר"ר יוסף קארו בסוף ימיו כשחבר שולחן ערוך כתב סתם ...".
הרב שלמה לוריא כתב בספר "ים של שלמה" על רבינו שלום מווינה: "אבל חלילה לי לחלוק על הגאון ...
ומהרי"ל גדול בדור כתב עליו ...
אף שנראה לי מתוך רוב דעת הפוסקים להתיר מ"מ ...
היחס לפסקי הלכה של גדול הדור
בהתייחס לדברי התלמוד, ששמואל הנביא עבר על איסור המורה הלכה בפני רבו, הקשו התוספות מדוע שמואל נחשב מורה הלכה בפני רבו, הרי שמואל באותו יום פגש את עלי לראשונה?
ותרצו: "גדול הדור היה, ובא ללמוד לפניו".
המהרי"ק כתב שמדברי תוספות אלו לומדים שהאיסור להורות הלכה בפני רבו חל גם על גדול הדור שאינו רבו, אם הוא בא ללמוד בפניו, ורבי ישראל איסרלן (בספרו תרומת הדשן) כותב שהאיסור חל לגבי גדול הדור אפילו לא בא ללמוד בפניו וכן נפסק בשולחן ערוך.
היו שהסבירו שהאיסור להורות בפני גדול הדור חל רק על עניינים חמורים, כמו בענייני עגונות, ממזרים ושאר פסולים, ושאלות כלליות גדולות, בעוד בעניינים חמורים פחות גדולי הדור מוחלים ועל כן כל רב יכול להורות בהם.
בישראל, החל מהמחצית השנייה של המאה ה-20, משמש התואר "גדול הדור" בחברה החרדית ולעיתים גם בחברה החרדית-לאומית לרב המהווה סמכות אידאולוגית והלכתית עליונה.
בהשקפת העולם החרדית, "גדול הדור" הוא המנהיג העליון שיש להישמע לכל הכרעותיו.
הרב אברהם שרמן הרחיב על החובה להישמע לגדולי הדור בפסק דין בו ביטל למפרע גיור בהסתמך על כללים שהופיעו בכרוז עליו חתמו הרבנים שלמה זלמן אוירבך, שמואל הלוי ווזנר, יעקב ישראל קניבסקי, אלעזר מנחם מן שך, יוסף שלום אלישיב והרב נתן גשטטנר.
את פסק הדין פרסם בקובץ מיוחד תחת הכותרת: "סמכותם הייחודית של גדולי ישראל בנושאים של גרות ועגינות".
לעומתו, טען הרב שלמה דיכובסקי: .
הרב דב ליאור כתב שיש לשמוע לגדול הדור, אולם כאשר יש מחלוקת בין גדולי הדור ניתן להעדיף ללכת כשיטתו של גדול אחד על פני גדול אחר.
לעומתו כתב הרב אורי שרקי: .
בשולחן ערוך נפסק שאין צריך להסב בליל הסדר לפני "תלמיד חכם מופלג בדורו" ושיש לקום לפניו מלוא קומתו.
הדעות חלוקות בשאלה האם דין זה שגדול הדור נחשב לרבו, חל גם לשאר עניינים כמו אבלות או רק בעניינים אלו.
בעניין מצוות והדרת פני זקן, המחייבת לעמוד בפני תלמיד חכם בד' אמותיו ובפני רבו המובהק מיד כשרואהו ועד שנעלם מעיניו או שמתיישב, פסק השולחן ערוך שכל "מופלג בחכמה" דינו כרב מובהק, והרמ"א מבאר (על פי דברי התוספות ותרומת הדשן) שגדול הדור נחשב למופלג בחכמה.
רבי ישראל איסרלן (במאה ה-15) והרמ"א (במאה ה-16) כתבו לגבי גדול הדור שהוא צריך להיות מפורסם.
הגדרה נוספת נתנה על ידי מהר"ם מינץ, שגדול הדור הוא מי שהרבנים נשמעים אליו וסומכים על הוראותיו וההגדרות הבאות בנוסף לגדלות תורנית מובהקת.
לפי הרב אורי שרקי, "גדולי הדור הם הגאונים בתורה על כל חלקיה בעלי מידות תרומיות והבנה מעמיקה בהלכות ציבור".
רבים סוברים כי במציאות החיים לאחר הקמת מדינת ישראל וריבוי הקהילות והציבורים שבה, כבר אין רב אחד בלבד שנחשב 'גדול הדור', אלא יש מספר גדולים בכל דור.
בקרב חלק מהציבור הדתי לאומי נטען שלעת הזו אי אפשר לקבוע שרב מסוים הוא גדול הדור, והקביעה הזו נעשית באופן לא ענייני.
הרב חיים נבון כתב: .
הרב יובל שרלו טען שהשאלה מי גדול הדור נתונה למניפולציות ומסחור, ושהקריטריונים להגדרה עוברים שינויים בין הדורות בהתאם למי שרוצים להעמידו בראש, ולפיכך אין משמעות לתואר והוא רק כרוך בביזוי התורה.
עד הקמת מדינת ישראל לא היה אדם שנשא בתואר "גדול הדור" באופן בלעדי, אם כי היו בודדים שהתקרבו לכך, כמו החפץ חיים ורבי חיים עוזר גרודזנסקי בקרב יהדות אירופה.
בקרב הציבור הליטאי בתקופת קום המדינה כונו כך החזון איש ורבי יצחק זאב סולובייצ'יק.
בהמשך שימש תואר זה להתייחסות ל ולרב יעקב ישראל קניבסקי.
בתקופתו של הרב שך כמנהיג הציבור הליטאי נעשה שימוש רב לגביו בתואר "גדול הדור" בממדים שלא היו בעבר.
הדבר נבע בעיקר בשל מעמד-העל שלו לאורך תקופה של כשלושים שנה, שהעניק לו עוצמה רבה בציבור הליטאי ובציבור החרדי בכלל.
לאחריו הרב המרכזי שכונה "גדול הדור" בציבור הליטאי היה הרב יוסף שלום אלישיב, וכן הרב אהרן יהודה לייב שטיינמן.
לאחר פטירתם כונו הרב חיים קניבסקי והרב גרשון אדלשטיין, ראש ישיבת פוניבז', כגדולי הדור.
לאחר פטירתם, מכונים שני ראשי ישיבת סלבודקה, הרב דוב לנדו והרב משה הלל הירש, כגדולי הדור.
מיעוט מהציבור הליטאי, המכונה "הפלג הירושלמי", לא קיבל את סמכותם של חמשת האחרונים, וטען כי גדול הדור היה הרב שמואל אוירבך.
מרבית המכונים "גדול הדור" נמנים עם הציבור הליטאי, ועיקר השימוש בו נעשה על ידם.
בקרב החסידים האדמו"ר הוא המנהיג, והוא שם בראש מעייניו את הדאגה לאנשי החסידות שלו.
לפיכך רק יוצאי דופן מקרב הרבנים החסידיים שאינם אדמו"רים נקראו או נקראים "גדול הדור", ובהם הרב מטשיבין דב בריש ווידנפלד והרב שמואל הלוי ואזנר.
עם זאת, ישנם המתייחסים באופן דומה ל"צדיק הדור", אדמו"ר מוערך במיוחד, כמו רבי אהרן רוקח, מבעלז, שזכה להערכה רבה גם בקרב חסידויות אחרות, וכן ה"אמרי אמת" מגור והאדמו"ר מלובביץ'.
תואר דומה הוא "פוסק הדור", כינוי לרב שפסקיו מקובלים על מרבית הציבור, ושמגיעות אליו הכרעות הלכתיות סבוכות.
יוצאי יהדות ספרד בקום המדינה, פחות הכפיפו עצמם לדמות רבנית אחת, והמונח "גדול הדור" יובא לציבור החרדי־ספרדי מאוחר יותר.
מאז אמצע שנות ה-80, שבהן הפך הרב עובדיה יוסף למנהיג הספרדי המשפיע והבולט ביותר, נחשב הוא בקרב חלק גדול מציבור זה "גדול הדור".
לאחר פטירתו כונה הרב שלום כהן כ"גדול הדור", וכן הרב שמעון בעדני.
בקרב דתיים לאומיים הראשון והבולט ביותר היה הרב קוק, שנפטר ב-1935 ומהווה דמות ייחודית ומשפיעה עד ימינו.
אחריו בלט בנו הרב צבי יהודה הכהן קוק.
בארצות הברית בלטה דמותו של הרב יוסף דוב סולובייצ'יק, שנחשב למנהיגה של הציונות הדתית שם עד פטירתו בתחילת שנות ה-90, ובישראל – הרב אברהם שפירא והרב מרדכי אליהו, שהיו פעילים עד פטירתם בסוף העשור הראשון של המאה ה-21. מאז פטירתם אין רב המוכר כגדול הדור המובהק.
גְּדוּדָנִית פְּרוֹדֶנְיָה (שם מדעי: Spodoptera littoralis) היא מין של עש ממשפחת התנשמיתיים.
שמה העברי נגזר משמה המדעי הקודם.
אורך גופה של הפרודניה הוא 14–18 מ"מ ומוטת כנפיה היא 27–38 מ"מ.
הבוגרים פעילים בשעות הדמדומים והלילה, ונמשכים לאור.
המין נפוץ באפריקה ובאזור הים התיכון.
תפוצה בישראל: כל הארץ, כל השנה.
הפרודניה נחשבת כמזיק חמור לגידולי השדה, לגינות ולמטעים.
הנקבה מטילה כ-1000 ביצים במספר הטלות.
כל הטלה מונה בין שלושים לכמה מאות ביצים.
הן מוטלות על כל חלקי הצמח.
הביצים מוטלות ב"חבילה" המכוסה בשערות בצבע חום צהבהב הנושרות מקצה גופה של הנקבה.
משך התפתחות הביצים משתנה: בקיץ 2–3 ימים מההטלה עד לבקיעה, בסתיו ובאביב 3–6 ימים ובחורף 10–18 ימים.
הפרודניה היא מין רב פונדקאי - אין לו צמח מועדף, והוא מטיל את ביציו על מגוון גידולי הגינה: מברוקולי, כרוב הגינה וחסה, מיני ירקות, עשבי תיבול ועד לדשא.
הזחלים מופיעים במגוון צורות וצבעים: מאפור, חום ועד ירוק אזמרגדי בהיר.
הם יכולים להיות חלקים או שעירים, עם דוגמאות פסים ונקודות או בצבע אחיד.
תצורות אלו משמשות אותם בהסוואה על גבי הצמח ממנו הם ניזונים.
זחלים צעירים יכרסמו את העלה מצידו התחתון עד האפידרמיס ויותירו אחריהם "חלונות שקופים".
הזחלים הבוגרים יכרסמו את כל העלה עד עורקיו.
הם מותירים אחריהם את הפרשותיהם בצורת כדוריות זעירות ושחורות.
עד הדרגה השלישית הזחלים רגישים מאוד לחום ויובש, וחיים בקבוצות.
לאחר הנשל השלישי הזחלים חיים ביחידות, לרוב בצד העלה התחתון.
תקופת הזחל נמשכת בקיץ 12–18 ימים, בסתיו ובאביב 20–30 ימים ובחורף 70–85 ימים.
הזחלים מתגלמים בתוך האדמה או בחלק התחתון של העלים.
צבע הגולם חום אדום ואורכו 18–22 מ"מ.
תקופת הגולם נמשכת בקיץ 5–10 ימים, בסתיו ובאביב 14–19 ימים ובחורף 21–31 ימים.
מיד לאחר גיחתם מהגולם, הבוגרים מזדווגים.
הנקבה מטילה את הביצים מספר שעות עד יומיים לאחר ההזדווגות.
חיי הבוגרים קצרים מאוד - בקיץ יומיים עד שבוע.
מין זה מעמיד, באזור החוף, 7-8 דורות בשנה.
הפרודניה פגיעה מאוד בכל דרגות התפתחותה (ביצה, זחל, גולם ובוגר), ושיעור התמותה אצלה גבוה מאוד, בייחוד בעונות הקרות.
בגינה ביתית ההדברה מתאפשרת באופן ידני.
ניתן לזהות את הזחלים ולאספם אחד אחד.
בשטחים נרחבים יותר, ניתן להשתמש בסוגי הדברה אחרים כגון: תאורת לכידה אולטרא סגולה ללכידת העש הבוגר (בתנאי שמדובר במבנה סגור אחרת המנורה עלולה למשוך אליה מזיקים חדשים) או חומרי הדברה כימיים\ביולוגיים המתאימים לזחלים אלו (למשל Bt).
גדודי עבדאללה עזאם הוא ארגון טרור אסלאמיסטי סוני ושלוחת אל-קאעידה בלבנון.
הקבוצה, שהחלה לפעול בשנת 2009, הוקמה על ידי סאלח אל-קרעאווי ויש לה התארגנויות במדינות שונות בעיקר במצרים, עיראק, סוריה, ירדן, רצועת עזה ולבנון.
מקורותיו של הארגון הם בערב הסעודית והוא מתבסס על מספר פעילי טרור סעודיים שהצליחו לברוח מערב הסעודית, להתמקם ברחבי המזרח התיכון ולהקים התארגנויות שפועלת ברחבי האזור.
מנהיגי הארגון, רובם ככולם נמנים עם רשימת המבוקשים ביותר של ערב הסעודית, התמקמו במדינות שונות באזור, תוך גיוס פעילים מקרב האוכלוסייה הסונית המקומית והחלו בהכנות האופרטיביות לביצוע פיגועי טרור ברחבי המזרח התיכון.
הארגון כולל כמה התארגנויות ("פלוגות") הפרוסות במקומות שונים.
כל התארגנות שכזו קרויה על שם פעיל אחר של ארגון אל-קאעדה.
אחת ההתארגנויות שפועלת ממחנות הפליטים הפלסטינים בלבנון, שבהם מצויות התארגנויות מקומיות המזהות עצמן עם אל-קאעידה והג'יהאד הסלפי.
יעדן לפעול נגד ישראל משטח לבנון.
הפלוגות בלבנון נקראת על שם פעיל הטרור הלבנוני זיאד אל-ג'ראח, שהיה אחד מבין 19 מבצעי מתקפת הטרור נגד מגדלי התאומים ב-11 בספטמבר 2001 בארצות הברית).
התארגנות אחרת פועלת בחצי האי ערב ונקראת על שם יוסף אלעיירי, שכינויו אל-סיף אל-בתאר (החרב החדה), הוא סעודי יליד שנת 1973, שהיה אחד מהאידאולוגים ומפקדי השטח הבכירים של ארגון אלקאעדה אלעיירי, נהרג בסעודיה בשנת 2003, לאחר שנלחם באפגניסטן, צ'צ'ניה ובפיליפינים.
אף על פי שגורמים שכינו עצמם גדודי עבדאללה עזאם קיבלו אחריות על פעולות טרור גם לפני שנת 2009, רק ב-2009, הוקמו גדודי עבדאללה עזאם תחת פיקודו של הפעיל הסעודי סאלח אל-קרעאווי.
כמו כן, החל משנת 2009 ניתן להבחין בקשר ברור בין גדודי עבדאללה עזאם לצמרת ארגון אל-קאעידה.
הארגון מקיים קשרים הדוקים עם ארגון הטרור האסלאמי אל קאעידה בחצי האי ערב שפועל בחצי האי ערב, ומושפע אידאולוגית ומבצעית מארגון אל-קאעידה של אוסאמה בן לאדן.
מפקד הארגון הוא סאלח אל-קרעאווי (סאלח בן עבדאללה בן סאלח אל-קרעווי), הכינוי שלו באל-קאעידה הוא נג'ם אלח'יר ('כוכב החסד'), הוא סעודי, יליד שנת 1982, מוצאו מהעיר ברידה שבאזור אלקצים שבסעודיה, נשוי ואב לילדים.
למרות גילו הצעיר הוא נמצא ברשימת 85 אנשי אל-קאעידה המבוקשים ביותר בסעודיה.
הוא נשוי לביתו של השייח' חזיימה, הנחשב לאחד מראשי אל-קאעידה בחצי האי ערב.
בין השנים 2004-2005 הוא נלחם נגד הכוחות האמריקאים בפלוג'ה שבעיראק שם גם הכיר את אבו מצעב אלזרקאוי (מפקד שלוחת אל-קאעדה בעיראק עד למותו ב-8 ביוני 2006 מהפצצת חיל האוויר האמריקאי).
פעיל נוסף בארגון הוא סאמי אל-מטירי הוא אזרח כוויתי אשר החל את דרכו כאיש שמאל, חבר בתנועה שכינתה עצמה "התווך הדמוקרטי".
מאוחר יותר הפך את עורו ואימץ את האסלאם הרדיקלי.
הוא הורשע ברצח אזרח אמריקאי בכווית בשנת 2002, ולאחר שישב בכלא כמה שנים שוחרר בשנת 2007 מן הכלא הכוויתי.
לאחר מכן הוא הפך לאחד המפקדים הבכירים באל-קאעידה בחצי האי ערב.
כמו כן, הוא ממונה על הפעילות של אל-קאעידה בשטח פלסטין נגד ישראל.
כמו כן, הוא חיבר מסמך מפורט על אסטרטגיית הלחימה שעל הארגון לאמץ בפלסטין, לבנון, סוריה ועיראק.
בין היתר מציע אל-מטירי להתחיל ב"מלחמת טילים" נגד ישראל משטח עזה כדי לגרום לחמאס לשבור את שתיקתו ולהתחיל להילחם נגד ישראל.
נג'ם אלברידאוי הוא בכיר בארגון
7 באוקטובר 2004: סדרת פיגועים בסיני במלון הילטון בטאבה ובראס א-שטן ביום האחרון של חג סוכות, באמצעות שלוש מכוניות תופת (שאחת התפוצצה ללא נפגעים), שהכילו כל אחת 150 ק"ג חומר נפץ.
באירוע נהרגו 34 בני אדם ובהם 12 ישראלים.
דפוס פעולה דומה לפיגוע בבאלי.
פיגוע בטריטוריה מוסלמית, נגד תיירים לא-מוסלמים, במטרה לגרשם מהאזור, ואכן מיד אחרי הפיגוע ישראליים רבים נהרו אל עבר מעברי הגבול, ונותרו בסיני תיירים ישראליים מועטים.
9 בנובמבר 2005: סדרת פיגועים משולבים ומתוזמנים שהתבצעו בשלושה בתי מלון בעמאן בירת בירדן.
בפיגועים נהרגו כ-67 בני אדם וכ-200 נפצעו.
שלושת הפיגועים התקיימו בהפרש של דקות ספורות זה מזה.
שניים מהם בוצעו ככל הנראה על ידי מחבלים מתאבדים ושלישי באמצעות מכונית תופת.
23 ביולי 2005: שלושה פיגועים סימולטניים של מכוניות תופת התבצעו בשארם א-שייח' בליל שבת בשעה 1:00, וגבו כ־88 הרוגים ויותר מ-200 פצועים.
הרקטות נורו מתוך מחסן בפרוורי עקבה, אחת הרקטות חלפה מעל ספינת קרב של הצי האמריקני ופגעה במחסן סמוך.
כתוצאה מכך נהרג חייל ירדני ואחר נפצע.
שתי קטיושות נוספות נורו לאותו כיוון - אחת נחתה ליד בית חולים בעקבה, והשנייה - סמוך לנמל התעופה של אילת.
נהג מונית ישראלי נפצע קל מאוד באירוע.
11 בספטמבר 2009: הארגון לקח אחריות לירי שתים או שלוש רקטות 122 מ"מ מאזור העיירה קלילה, שבגזרה המערבית של דרום לבנון לעבר הגליל המערבי ונהריה.
27 באוקטובר 2009: נורתה לעבר ישראל רקטה, ככל הנראה 107 מ"מ, מהכפר השיעי חולא, בגזרה המרכזית של דרום לבנון.
הנפילה זוהתה בשטח פתוח סמוך לאחד היישובים באצבע הגליל.
לא היו נפגעים אולם הפיצוץ גרם לשריפה של צמחייה.
בבוקר שלמחרת הירי, איתרו הכוחות הסורקים את האזור ארבע רקטות נוספות מוכנות לשיגור במיקום ממנו שוגרה הרקטה.
בפורום הג'יהאד העולמי פורסמה נטילת אחריות להצבתן של חמש רקטות בסביבות כפר חולא.
28 ביולי 2010: מחבל מתאבד תקף את מכלית הענק היפנית אם סטאר ליד מצרי הורמוז.
המכלית, נשאה שני מיליון חביות נפט, נפגעה מסיבה לא ברורה בעת שהייתה ביציאה מהמפרץ הפרסי בדרך לטוקיו.
לא נרשמה דליפת נפט, אולם למכלית הענק נגרם נזק ואחד מ-31 אנשי הצוות שלה נפצע באורח קל מאוד.
על פי הודעת הארגון ביצעה את הפיגוע שלוחת הארגון בחצי האי ערב המכנה עצמה "פלוגות יוסף אלעיירי".
את הפיגוע ביצע מחבל מתאבד בשם איוב אלטישאן, שנעזר בפעילים נוספים מהארגון.
להודעה צורפה תמונה של המחבל, שבה הוא נראה לבוש בגלימה מסורתית לבנה ובכיסוי ראש כשהוא מצביע על צילום של המכלית במחשב נייד.
12 באוקטובר 2010: לקראת ביקורו המתוכנן של נשיא איראן מחמוד אחמדינז'אד, הארגון איים לחסלו אם יגיע ללבנון.
22 באוגוסט 2013: הארגון לקח אחריות על ירי 4 רקטות גראד לעבר יישובי צפון ישראל.
19 בנובמבר 2013: פיגוע בשגרירות איראן בביירות: פיגוע התאבדות כפול בשערי שגרירות איראן בבירות, במטרה להתנקש בשגריר איראן בלבנון.
גדודי עז א-דין אל-קסאם הם הזרוע הצבאית של ארגון הטרור האסלאמיסטי-סוני הפלסטיני חמאס.
הארגון ידוע בפיגועי ההתאבדות שיזם באינתיפאדה השנייה, ברקטות שפעיליו משגרים לעבר יישובים ישראליים, ובטבח שבעה באוקטובר שאותו הוביל.
זהו הארגון הצבאי הגדול והחמוש ביותר ברצועת עזה.
גדודי אל-קסאם נכללו באופן מפורש ברשימות ארגוני הטרור של האיחוד האירופי, אוסטרליה, ניו זילנד, מצרים, ובריטניה.
ארגון האם של הגדודים, חמאס, נכלל ברשימות ארגוני הטרור של ארצות הברית וקנדה.
מפקד הארגון לשעבר, מוחמד דף, הוכרז כטרוריסט עולמי באופן רשמי על ידי ארצות הברית.
שם הזרוע מורכב מהמילים הערביות עז (תמיכה, דבקות או גאווה) א-דין (דת) אל-קסאם (מחיצה או שבירה).
כמו כן, הארגון קרוי על שם השייח' עז א-דין אל-קסאם, אבי ההתנגדות הפלסטינית, שנהרג באזור ג'נין ב־1935 בידי הבריטים.
תאים חמושים של הארגון כינו את עצמם בשמות מחבלים, כגון "הסטודנטים של עיאש", "הסטודנטים של המהנדס" או "חוליות יחיא עיאש", לזכרו של המחבל יחיא עיאש ("המהנדס"), שנהרג על ידי זרועות הביטחון של ישראל בשנת 1996.
אידאולוגיית הארגון מבוססת על שלושה עקרונות עיקריים:
עקרון הסוּמוּד (صمود): היצמדות עיקשת לקרקע שעליה נולדו הפליטים הפלסטינים, בין אם זו בשטחי הרשות הפלסטינית או בשטחי מדינת ישראל.
עקרון הסַבְּר (صبر): אורך רוח וסבלנות לנהל את המאבק ככל שיידרש במשך דורות.
עקרון השורא (شورى): התייעצות או התוועדות בין ראשי הארגון לצורך קבלת החלטות וגיבוש מדיניות.
מטרת הארגון, על פי האתר הרשמי, היא "לשחרר את כל פלסטין מהכיבוש הציוני שגזל אותה בכוח מאז 1948, ולהשיג את הזכויות של הפלסטינים שנגזלו על ידי הכיבוש".
בשנת 1984 השייח' אחמד יאסין, הד"ר איבראהים מקאדמה, השייח' סלאח שחאדה ואחרים החלו להיערך להקמת ארגון חמוש להתנגדות למדינת ישראל.
מאמציהם התרכזו בהשגת כלי נשק לפעילויות הטרור בעתיד.
בשל כך חברי הקבוצה נעצרו ואמצעי הלחימה הוחרמו.
באותו הזמן הקבוצה עדיין לא נקראה "חמאס" או "גדודי עז א-דין אל-קסאם".
בשנת 1986 הקים השייח' שחאדה רשת של תאי טרור בשם "אל-פלסטינִיִּין אל-מוג'אהדין" (לוחמי הקודש הפלסטינים).
הרשת התמקדה בפיגועים נגד מדינת ישראל ובטיפול במשתפי פעולה לראייתם מקרב המחנה הפלסטיני.
הרשת המשיכה לעבוד עד 1989; פעולותיהם המפורסמות ביותר היו חטיפתם של שני חיילי צה"ל אילן סעדון ואבי סספורטס בשנת 1989 – פעולה שגרמה לגל מעצרים נרחב ברצועה של מאות מאנשי הארגון.
חמאס, שהוקם באופן רשמי ב-14 בדצמבר 1987, עם פריצת האינתיפאדה הראשונה, יצר רשתות טרור דומות אחרות, כגון "גדודי עבדאללה עזאם" ו"מג'ד", שתפקידן היה איתור משת"פים.
באמצע שנת 1991 נודעו גדודי עז א-דין אל-קסאם כזרוע הצבאית של חמאס.
בשנת 1992, פעילים מהזרוע חטפו את נסים טולדנו ורצחו אותו, ובתגובה ישראל גירשה ללבנון 415 פעילי חמאס וג'יהאד אסלאמי, לתקופה של מספר שנים.
באותה שנה, חוליה של הזרוע גם חטפה ורצחה את החייל אלון קרוואני בעזה.
בשנים 1994–1995, בתקופת חתימת הסכמי אוסלו, היה הארגון מזוהה עם ההתנגדות לתהליך.
מבין הפעולות שבוצעו על ידיו בתקופה זו ניתן למנות למשל את הפיגוע בקו 5, פיגוע מכונית התופת בעפולה, הפיגוע בתחנה המרכזית של חדרה, וחטיפת נחשון וקסמן.
לאחר ההתנקשות ביחיא עיאש ב-1996, ביצע הארגון עוד גל פיגועים משמעותי כתגובה (לדוגמה הפיגועים באוטובוסים בקו 18 בירושלים).
בתקופת האינתיפאדה השנייה, היה הארגון מהמובילים המרכזיים בביצוע פיגועים בישראל, כאשר מבין הפיגועים הבולטים בהם השתתפו אנשיו משטחי יהודה ושומרון ניתן למנות את הפיגוע במסעדת סבארו, הפיגוע בדולפינריום, ואת הפיגוע במלון פארק.
ב-26 באוקטובר 2001 ירה הארגון בפעם הראשונה רקטה על ישראל, "קסאם 1", לעבר שדרות, וקיבל אחריות על כך.
בתקופה זו פעל הארגון גם כדי לפגוע בהתנחלויות בתוך רצועת עזה ונגד חיילי צה"ל, למשל על ידי פיצוץ מטעני גחון על טנקים, פיצוץ מנהרות תופת מתחת למוצבי צה"ל, או בעזרת ירי RPG, כמו בתקריות כגון אסון הנגמ"שים.
במאי 2004, בעקבות אסון הנגמ"שים ובעקבות רצח טלי, מרב, הילה, רוני והדר חטואל, פתחה ישראל במבצע קשת בענן.
המבצע הסתיים בהריגת 40 לוחמי הארגון.
בספטמבר 2004 פתחה ישראל במבצע ימי תשובה בעקבות מותם של ילד קטן ופעוטה בשדרות מרקטת קסאם.
המבצע הסתיים בהרג 87 מחבלים.
על-פי נתונים שפרסמה מערכת הביטחון לאחר מותו של יאסין, בשלוש וחצי שנותיה של האינתיפאדה השנייה ביצע חמאס 425 פיגועים, שבהם נהרגו 377 ישראלים ונפצעו 2,076 אנשים.
בעקבות תוכנית ההתנתקות ב-2005 הכריז חמאס על הקמת "הצבא העממי" או ה"מוראביטון" ברצועת עזה.
ה"מוראביטון" אמור לפעול בדומה למיליציות של חזבאללה ולמעשה להפוך את הרצועה לשטח הנמצא בפועל בשליטתה של חמאס.
ה"מוראביטון" לא נועד רק נגד ישראל, אלא גם כדי להרתיע את הרשות הפלסטינית מנקיטת פעולות נגד חמאס.
בספטמבר 2005, פעילים מהארגון חטפו את ששון נוריאל ורצחו אותו.
באותו חודש פתחה ישראל במבצע גשם ראשון, בעקבות ירי של קסאמים על שדרות.
המבצע, שהסתיים עם כ-10 מחבלים הרוגים, היה המבצע הצבאי הראשון ברצועת עזה מאז ההתנתקות.
במהלך שנת 2006, לאחר ניצחונה של חמאס בבחירות והקמת הממשלה בראשותו של אסמאעיל הנייה, הכריזה התנועה על הקמת כוח מבצעי ברחבי רצועת עזה.
הדבר גרר את עימות חמאס–פת"ח ברצועת עזה, וכך בהדרגתיות (ובכוח) נטל חמאס את האחריות הביטחונית בעזה מידי מנגנוני הביטחון הפלסטיניים הרשמיים, המזוהים עם תנועת פת"ח.
בנובמבר 2006 ישראל פתחה במבצע גשמי קיץ בעקבות הרג שני חיילי צה"ל וחטיפת גלעד שליט.
המבצע הסתיים עם הרג 270 מחבלי הארגון.
בפברואר 2008 ישראל פתחה במבצע חורף חם שהחל ברצח אזרח ישראל במכללת ספיר והסתיים עם 112 מחבלים הרוגים.
בשלהי שנת 2008 ישראל פתחה במבצע עופרת יצוקה בעקבות ירי לעבר ישראל, מבצע שהסתיים עם 871 מחבלים הרוגים.
בשנת 2012 פתחה ישראל במבצע עמוד ענן, שהחל עם הריגת מפקד הארגון בפועל, אחמד ג'עברי.
המבצע הסתיים עם 155 מחבלים הרוגים.
בשנת 2014 פעילי הארגון ביהודה ושומרון רצחו את שלושת הנערים איל יפרח, גיל-עד שער ונפתלי פרנקל.
במקביל, החל ירי רקטי כבד על ישראל מרצועת עזה.
בעקבות זאת צה"ל פתח במבצע צוק איתן שהסתיים עם 1,408 מחבלים הרוגים.
בשנת 2018 הארגון הוביל את העימותים בגבול ישראל–רצועת עזה.
במהלך העימותים שוגרו אלף רקטות מרצועת עזה לעבר ישראל.
בתגובה צה"ל ביצע 865 תקיפות ברצועה, רובן נגד חמאס, ונטרל 15 מנהרות של גדודי עז א-דין אל-קסאם.
בשנת 2021 ישראל פתחה במבצע שומר החומות, בעקבות המהומות בישראל באותה שנה.
המבצע הסתיים עם כ-225 מחבלים הרוגים.
ב-7 באוקטובר 2023 פתח חמאס במבצע "מבול אל-אקצא" – טבח שבעה באוקטובר – שבמסגרתו חדרו כ-6,000 מחבלים ליישובי עוטף עזה, טבחו ביותר מ-1,200 ישראלים ואזרחים ממדינות אחרות, פצעו יותר מ-2,500, חטפו כ-250 אזרחים וחיילים לרצועת עזה, וביצעו מעשי אונס ועינויים.
בתגובה יצאה ישראל למלחמת חרבות ברזל, שכללה הפצצה נרחבת ברצועת עזה, ובהמשך תמרון קרקעי שבמסגרתו נכבשו חלקים גדולים מרצועת עזה בידי צה"ל.
בנוסף הרגה ישראל רבים מבכירי הארגון, לרבות מוחמד דף ומרואן עיסא.
מבנה הארגון הוא כשל צבא.
הוא מחולק לחמש חטיבות גרעיניות, בהתאם לנפות המרכיבות את הרצועה: צפון הרצועה, עזה, מחנות המרכז, ח'אן יונס ורפיח.
כל חטיבה מורכבת ממספר גדודים על פי אזורים בתוך כל נפה, וכל גדוד מורכב ממספר פלוגות כגון פלוגת נוח'בה, פלוגת חיל רגלים, קומנדו ימי, וכו'.
כמו כן הפלוגות מחולקות למחלקות וחוליות.
בעבר הגדודים היו מאורגנים בתצורה של שש חטיבות מרחביות במקום חמש.
בשנת 2006, מספר חודשים לאחר חטיפת גלעד שליט, הוקמה בארגון יחידת הצל, שתפקידה לשמור על חטופים ישראלים, חיים וחללים.
הגדודים בזרוע קרויים בפי הפעילים עצמם לעיתים על שמות מפקדים שנהרגו על ידי ישראל לאורך ההיסטוריה, למשל "הגדוד על שם עימאד עקל" (האחראי על אחת מגזרות ג'באליה), או בשמות אחרים, אך הם אחראים על גזרה גאוגרפית מתוחמת ברצועה.
נוסף לכך לארגון ישנן יחידות מטה כגון המודיעין הצבאי, הייצור, ההסברה, התקשורת וכו'.
לוחמי הארגון מתפקדים כחיילים ועוברים הכשרה צבאית בנושאים שונים (מטענים, נ"ט, וכו'), באופן מקומי ברצועה או באיראן (כשהדבר מתאפשר).
חלקם התחנכו והיו פעילים בעבר במסגרות הגוש האסלאמי בבתי הספר של אונר"א ובאוניברסיטאות.
בדרך כלל הגיוס לזרוע נעשה במסגדים, כחלק מפעילות הדעוה.
הארגון אף מגייס בני נוער במחנות קיץ.
חטיבת עזה היא החטיבה הגדולה בארגון הטרור חמאס, ובתקופה שבין 2008–2017 הייתה מחולקת לחטיבת צפון העיר עזה וחטיבת דרום העיר עזה.
ערב מלחמת חרבות ברזל מנתה כ-9,000 מחבלים.
מאז 2025 מפקד החטיבה הוא מוהנד רג'ב.
לפניו, מ-2021 מפקד החטיבה היה עז א-דין אל-חדאד (עד שמונה למפקד הזרוע הצבאית של הארגון), ועד מלחמת חרבות ברזל סגנו היה אחמד שמאלי.
לפני כן, מ-2017 ועד למבצע שומר החומות ב-2021 פיקד על החטיבה באסם עיסא.
כמו כן בעבר פיקד עליה גם ראאד סעד, שהיה ממקימיה.
גדוד שג'אעייה – מ-2010 ועד למלחמת חרבות ברזל פיקד עליו ויסאם פרחאת.
במהלך המלחמה נהרגו גם ארבעת מחליפיו: עימאד קריקע, ג'מיל ואדיה, הית'ם א-שיח' ומוחמד אל-עג'לה.
ערב מלחמת חרבות ברזל מנה כ-1,200 מחבלים, ובזמן מבצע צוק איתן מנה כ-870 מחבלים.
לפני כן, החל משנת 2009 פיקד על הגדוד לזמן קצר גם וליד שמאלי (שנהרג במבצע שומר החומות).
גדוד שאטי – מאז 2014 מפקד עליו היית'ם חוואג'רי.
בעבר פיקד עליו עבד אל-האדי סיאם.
גדוד סברה תל אל-הווא – עד למלחמת חרבות ברזל פיקד עליו מוסטפא דלול.
במהלך המלחמה נהרג גם מחליפו אוסאמה אבו נאמוס.
גדוד זייתון – מפקד עליו עימאד אסלים.
כמו כן, בזמן מבצע שומר החומות ב-2021 פיקד עליו יוסף עבד אל-והאב, ועד ל-2016 (כולל בזמן מבצע צוק איתן) פיקד עליו מחמוד אשתווי (שהוצא להורג על ידי חמאס).
גדוד אל-פורקאן (שיח' רדואן) – מ-2020 ועד למלחמת חרבות ברזל פיקד עליו ג'אבר חסן עזיז.
בזמן מבצע צוק איתן וכן במבצע שומר החומות פיקד עליו ח'אלד מנאעמה.
כמו כן, בזמן מבצע עופרת יצוקה פיקד עליו גם נביל אבו אל-עמרין (שנהרג במלחמת חרבות ברזל).
גדוד דרג'-תופאח – עד למלחמת חרבות ברזל פיקד עליו ראפת עבאס.
במהלך המלחמה נהרג גם מחליפו מוחמד ע'סין (ע'צין).
לפני כן, עד ל-2008 פיקד עליו אשרף מושתהא, אז נהרג בתקרית בעזה.
חטיבת צפון הרצועה היא החטיבה השנייה בגודלה בארגון הטרור חמאס, וערב מלחמת חרבות ברזל מנתה כ-5,500 מחבלים.
מאז 2025 מפקד החטיבה הוא מוחמד עודה.
עד למלחמת חרבות ברזל עמדו בראשה אחמד ע'נדור וסגנו ואא'ל רג'ב.
כמו כן סגני עבר כוללים את רַ֫אְפַת סלמאן ואת איימן מנסור, שנהרג בסכסוך משפחות ביוני 2023.
גדוד בית לאהיא – עד למלחמת חרבות ברזל פיקד עליו נסים אבו עג'ינה.
מפקדו הראשון היה אחמד חמודה (שנהרג במלחמת חרבות ברזל).
גדוד בית חאנון – מכונה "גדוד השהיד נידאל נאצר".
מפקד עליו חוסיין פיאד (פיאצ').
בעבר (למשל בזמן מבצע צוק איתן), פיקד עליו גם איאד שנאברי.
מפקדו הראשון של הגדוד היה עלאא' יוסוף שבאת.
גדוד מערב ג'באליה – מכונה "הגדוד על שם עימאד עקל".
עד מלחמת חרבות ברזל פיקד עליו עבדאללה א-לדאוי (אחיו של מוסטפא יוסף א-לדאוי).
לפני כן, עד ליוני 2023 פיקד עליו גם איימן מנסור.
גדוד מזרח ג'באליה – מכונה "הגדוד על שם סוהייל זיאדה", שנהרג ב-2002. בעבר פיקד עליו ראפת סלמאן, שנהרג במהלך מלחמת חרבות ברזל.
גדוד מרכז ג'באליה – מכונה "הגדוד על שם פאוזי אבו אל-קרע" (שנהרג ב-2005 עם חסן אל-מדהון), או "גדוד הח'ליפים ישרי הדרך".
עד מלחמת חרבות ברזל פיקד עליו אבראהים ביארי.
חטיבת מחנות המרכז אחראית על מרחב מחנות הפליטים שבמרכז רצועת עזה.
עד מלחמת חרבות ברזל פיקד על החטיבה איימן נופל.
בעבר פיקד עליה גם ע'אזי אבו טמאעה במשך 14 שנים (למשל החל מתקופת היעדרו של נופל בין 2008 ל-2011, במבצע עמוד ענן וכן במבצע שומר החומות.
נהרג במלחמת חרבות ברזל ביחד עם מרואן עיסא).
גדוד דיר אל-בלח – מכונה "גדוד חטין".
עד מלחמת חרבות ברזל פיקד עליו ואיל עספה.
במהלך המלחמה נהרג גם מחליפו ח'אלד מסמח.
בעבר פיקד על הגדוד ע'אזי אבו טמאעה (למשל בשנת 2000, במהלך האינתיפאדה השנייה).
גדוד אל-בורייג' – מכונה "גדוד אל-מקאדמה".
עד מלחמת חרבות ברזל פיקד עליו איאד טייב.
ערב המערכה מנה כ-1,000 מחבלים.
גדוד נוסייראת – עד מלחמת חרבות ברזל פיקד עליו אסמאעיל סראג'.
חטיבת ח'אן יונס אחראית על מרחב העיר ח'אן יונס ועל סביבותיו, בדרום הרצועה.
מאז 2016 ועד למלחמת חרבות ברזל פיקד על החטיבה ראפע סאלמה (שנהרג במהלך ההתנקשות במוחמד דף).
לפני כן, פיקד עליה מוחמד סינוואר, שהיה ממקימיה (ונהרג במלחמת חרבות ברזל).
גדוד מזרח ח'אן יונס – מכונה "גדוד אריה (אסד) אללה חמזה".
בעבר פיקד עליו אוסאמה טבש.
גדוד מערב ח'אן יונס – מכונה "הגדוד על שם הצחאבה חוד'ייפה בן אל-יאמאן".
עד מלחמת חרבות ברזל פיקד עליו מדחת מובאשר.
גדוד דרום ח'אן יונס – מכונה "הגדוד על שם הצחאבה אוסאמה איבן זאיד".
עד מלחמת חרבות ברזל פיקד עליו מהדי כווארע.
לפני כן, בזמן מבצע שומר החומות פיקד עליו גם אבראהים כווארע.
גדוד צפון ח'אן יונס (אזור אל-קרארה) – מכונה "הגדוד על שם הצחאבה מוסעב בן עומייר".
עד מלחמת חרבות ברזל פיקד עליו תייסיר מובאשר.
לפני כן, פיקד על הגדוד גם ראפע סלאמה.
חטיבת רפיח בנויה מאלפי מחבלים חמושים, אך נחשבת לקטנה וחלשה יותר ביחס לחטיבות חמאס האחרות.
מ-2014 ועד למלחמת חרבות ברזל פיקד על החטיבה מוחמד שבאנה.
עד מבצע צוק איתן ב-2014 פיקד עליה ראאד אל-עטאר.
גדוד דרום רפיח (מחנה הפליטים יבנא)
גדוד מזרח רפיח (מחנה הפליטים ג'נינה) – עד מלחמת חרבות ברזל פיקד עליו מוחמד אל-בוואב ("אבו אחמד").
גדוד מערב רפיח (מחנה הפליטים תל א-סולטאן) – מאז 2017 ועד מלחמת חרבות ברזל פיקד עליו מחמוד חמדאן.
גדוד צפון רפיח (מחנה הפליטים א-שאבורה) – בעבר פיקד עליו עטיה אבו נקירה.
חלק מפלוגות הזרוע משתייכות ליחידת עילית הנקראת א-נוח'בה ובה כ-5,000 לוחמים נכון לשנת 2016. מטרת היחידה לבצע תקיפות בשטח ישראל אך היא מתאמנת גם בפעולות הגנה בשטח הרצועה.
הם מתמקדים בחדירה לשטח ישראל, בהסתערות על מוצבים וסיורים, בהרג חיילים ובהשמדת אמצעי לחימה.
כמו כן הם מתאמנים על נסיגה דרך המנהרות עם שבויים או עם גופות חיילים, כדי שישמשו קלפי מיקוח לשחרור אסירים ביטחוניים.
לוחמיה מתאמנים באינטנסיביות והם מצוידים באמצעי לחימה מתקדמים ומדויקים.
אנשי הנוח'בה מתמחים בקרבות גרילה, בירי נ"ט מתקדם, בצליפה, בניווט, בחבלה, בהסוואה, בלחימה במנהרות ובמבצעים מיוחדים.
הם נחשבים כנשק יום הדין של חמאס בביצוע פיגועים מורכבים.
היחידה מחולקת לפלוגות ולכיתות, והן מפוזרות בין הגדודים השונים, המוצבים לפי חלוקה גאוגרפית.
רמת המידור של היחידה היא מהגבוהות שיש בארגון.
במהלך מבצע צוק איתן ניסו מחבלים מהיחידה לחדור לשטח ישראל באמצעות מנהרות חוצות גבול.
במהלך המבצע נהרגו 11 חיילים ישראלים בשלושה מקרי חדירה לשטח ישראל, בהם החדירה למוצב נחל עוז.
יחידת הנוח'בה הובילה ב־7 באוקטובר 2023 את טבח שבעה באוקטובר, שבמהלכו השתלטו אנשיה על מוצבי צה"ל בעוטף עזה, רצחו, חטפו, עינו ואנסו ישראלים רבים, בהם זקנים, נשים, תינוקות וילדים.
בבלימת הפלישה הרגו כוחות צה"ל למעלה מ־1,600 מהמחבלים.
במהלך מלחמת חרבות ברזל שפרצה לאחר מכן, צה"ל פגע ברבים ממפקדי כוחות הנוח'בה.
הקומנדו הימי של הזרוע משמש לביצוע פעולות מורכבות בשטח ישראל דרך הים.
בשונה מהנוח'בה, הקומנדו הימי מיועד לבצע פעולות נגד כלי שיט ישראליים, נכסים אסטרטגיים כגון אסדות גז ונמלים, ולחדור לשטח ישראל באמצעות החפה או צלילה על מנת לתקוף יעד יבשתי.
היחידה נחשפה באופן רשמי במרץ 2014, אולם היא הוקמה כמה שנים לפני כן.
בשנת 2018 הוערך כי הקומנדו הימי מונה לפחות כ-1,500 פעילים.
על פי המידע של מספן המודיעין בחיל הים הישראלי, הקומנדו הימי מצויד בעשרות ערכות צלילה מהמתקדמות בעולם ובעלות יכולת צלילה בעומק, של עד ארבע שעות.
בנוסף, הלוחמים מצוידים בשעוני מחשב צלילה מתקדמים ואף בסקוטרים תת-ימיים, המגדילים את מרחק הצלילה ואת מהירותה כדי שהצוללן לא יתעייף לפני הלחימה על החוף.
הקומנדו הימי של חמאס מקפיד על מידור מבצעי.
לוחמי היחידה עוברים אימונים קשים ונמרצים, הכוללים צלילה מבצעית תוך נשיאת אמצעי לחימה רבים, חבלה ימית, הפעלת כלי שיט (כדוגמת סירות ואופנועי ים) לתקיפה, לוחמה אמפיבית, לוחמת חי"ר ושימוש במגוון רחב של כלי נשק.
הקומנדו הימי הוקם בשנים הראשונות שלאחר 2010. אחד מהמקימים של הכח הוא ראאד סעד, שעמד בראשו בשנים הראשונות.
ביום הראשון של מבצע צוק איתן, ב-8 ביולי 2014, חדרה חוליית מחבלים מהיחידה לחוף זיקים וחבריה נהרגו על ידי כוחות צה"ל.
עם זאת, לאחר כ־40 דקות של שהייה על החוף אחד מהם הצליח להצמיד מטען חבלה לטנק ולפוצץ אותו, אך לא היו נפגעים.
לאחר מבצע צוק איתן חמאס השקיע רבות בקידום הקומנדו הימי.
באמצעות המימד התת-ימי, חמאס תכנן לבצע פיגועים בעומק האסטרטגי של ישראל.
כך למשל לשגר טילי נ"ט מקרוב לעבר ארובות תחנת הכוח רוטנברג שבדרום אשקלון.
על ידי כך ישיג "תמונת ניצחון".
אפשרות נוספת היא צלילה למרחב שבין אשקלון לאשדוד ושיגור טילים מהקרקע לעבר אונייות סוחר העוגנות בנמל אשדוד.
זאת כדי לשתק את הסחר הימי של ישראל בתקופת הלחימה.
באוגוסט 2016 נחשף מעגן שנבנה עבור היחידה הימית של חמאס, הכולל מגדל פיקוח ותצפית.
במבצע שומר החומות נחשף כי הקומנדו הימי מחזיק בצוללות בלתי מאוישות היכולות לשאת 50 קילוגרם של חומר נפץ.
בטבח שבעה באוקטובר יצאו כשבע סירות של הקומנדו הימי של חמאס לכיוון ישראל, חמש מהן יורטו בים התיכון ושתיים נוספות המשיכו לחוף זיקים וביצעו שם טבח שבו נרצחו 19 נופשים ישראלים.
במהלך מלחמת חרבות ברזל, הרג צה"ל את מפקדי הקומנדו הימי בכל אחת מחמש החטיבות של חמאס, לדוגמה את מפקד הקומנדו הימי בעיר עזה, ראתב אבו סוהייבאן (צהיבאן), מחליפו, מפקד הקומנדו הימי במחנות המרכז ג'מיל אל-באבא, ומפקד הקומנדו הימי בצפון עזה, רמזי סאלח.
בנובמבר 2025 נהרג מפקד הקומנדו הימי הכלל-רצועתי, עבדאללה אבו שמאלה.
נוסף ליכולות היבשתיות והימיות, הארגון מחזיק אוסף של כטב"מים וכלי טיס נוספים.
כלי הטיס של הארגון בעלי יכולת צילום, ולעיתים בעלי יכולת הטלה.
המזל"טים בעלי יכולת טיסה למרחקים ארוכים ומסוגלים להגיע צפונה לגוש דן.
על פי הערכה, ב-2023 בידי אנשיו מאות בודדות של מל"טים, טיסנים ורחפנים.
קיים חשש שהמזל"טים יישאו חומר נפץ באופן מאולתר וישמשו כמזל"טי נפץ "מתאבדים", אם כי פוטנציאל הנזק שלהם קטן משל רקטות.
בנוסף לכלי הטיס, חמאס מפעיל גם אמצעים אחרים, כמו מצנחי רחיפה, שבהם השתמש למשל בטבח שבעה באוקטובר.
בשנת 2010 מפקד חוליה שנחקר על ידי השב"כ סיפר כי גויס לכוח מיוחד שנשלח למלזיה לצורך אימונים במצנחי רחיפה.
עימו יצאו כעשרה פעילים נוספים מגדודים שונים, שהתאמנו כשבוע בהטסת מצנחי רחיפה, כדי לבצע פיגוע חדירה בישראל.
ארבע שנים לאחר מכן זומנו הפעילים לאימון נוסף, הפעם ברצועה.
עד למלחמת חרבות ברזל, אחראי המערך האווירי היה עיסאם אבו רכבה.
בהמשך המלחמה, פיקד על המערך האווירי סאמר אבו דקה עד שנהרג גם הוא בספטמבר 2024. כמו כן, במהלך המלחמה נהרגו בכירים אחרים במערך.
לאחר השתלטות חמאס על הרצועה ב-2007, החלו בזרוע הצבאית לפתח את מערך כלי הטיס הבלתי מאוישים, על בסיס ידע שנרכש באיראן ובסוריה.
אבי התוכנית היה בכיר חמאס עדנאן אל־ע'ול, שנהרג בידי ישראל ב־2004.
חיל האוויר הישראלי תקף במספר מקרים את מחסני המזל"טים של חמאס.
כך למשל במבצע עמוד ענן תקף מחסן מזל"טים בשלבי פיתוח מתקדמים, שהיו בעלי יכולות תקיפה מדויקות ויכולות איסוף מודיעין איכותי.
במבצע צוק איתן חיל האוויר יירט מזל"ט של הזרוע הצבאית אשר חדר לשטח ישראל.
ב־25 ביוני 2015 התרסק מזל"ט בסמוך לגדר המערכת.
ב־20 בספטמבר 2016 יורט מזל"ט שטס על קו החוף ברצועה, אף על פי שלא חדר לשטח מדינת ישראל.
ב-2016 נורה למוות מוחמד א-זווארי, שהיה מהנדס תעופה בזרוע הצבאית של חמאס
במהלך טבח שבעה באוקטובר כטב"מים של היחידה נטרלו מספר מצלמות רואה-יורה וציוד אחר של צה"ל על גדר המערכת באמצעות הטלת פצצות עליהם.
בנוסף חדרו לשטח ישראל שישה מצנחי רחיפה שנחתו בתוך היישובים בעוטף עזה.
במלחמת חרבות ברזל ישראל הרגה את ראשי המערך וכן בכירים בדרגי ביניים שונים, למשל את ראש המערך האווירי בחטיבת העיר עזה מוראד אבו מוראד, את מחליפו נידאל א-נג'אר (נצ'אל אלנג'אר), ואת אחראי הכטב"מים בחטיבת צפון הרצועה מוחמד אל-מבחוח.
יחידת הייצור של הארגון אחראית על הייצור המקומי של חלק גדול מאמצעי הלחימה בהם משתמשים הגדודים, בהם רקטות וטילים (M-75, J-80, עיאש 250, וכו'), נשק נגד טנקים (RPG-7, יאסין, וכו'), מטענים, רימונים, פצצות מרגמה, וכן נשק קל.
הייצור מתבצע באמצעות עשרות אתרי ייצור המפוזרים ברחבי הרצועה, הכוללים מחרטות, כבשנים, ומערבלים לייצור מנועים וצינורות, סדנאות כימיות לייצור דלקים (למשל בעזרת AP) וחומרי נפץ, מטענים, ועוד.
המטה מורכב ממספר מחלקות, ביניהם:
מחלקת פיתוח ופרויקטים, האחראית על פיתוח אמצעי לחימה חדשים ושיפור אמצעי לחימה קיימים.
עד למבצע שומר החומות עמד בראשה ג'מאל א-זבדה.
יחידה זו פיתחה למשל את רקטות העיאש 250.
מחלקת מהנדסים, המחזיקה בידע טכני על חילוץ חומרי נפץ, תחזוק אמצעי לחימה קיימים וכו'.
עד למבצע שומר החומות עמד בראשה חאזם ח'טיב
מחלקת ציוד תעשייתי ומחלקת ייצור רקטות, האחראיות על תפעול שוטף ותחזוקה של המחרטות ושאר הציוד המקצועי הדרוש לייצור נשק.
עד מלחמת חרבות ברזל פיקד על מחלקת הייצור מוחסן אבו זינה.
לפני כן, עד מבצע שומר החומות עמד בראשה וליד שמאלי.
מחלקת כימיה, העוסקת בייצור חומרי הנעה רקטית (HTPB, AP), דלקים, חומרי נפץ (C4,RDX), ועוד.
מחלקת האספקה, האחראית על העברת אמצעי הלחימה המיוצרים אל הגדודים והמפקדים בשטח.
עד מלחמת חרבות ברזל פיקד עליה עלאא' חדידי.
לאורך השנים הרג צה"ל מספר בכירים במערך ופגע באתרים שלו, למשל במבצע שומר החומות ב-2021 אז צה"ל הרג יותר משישה בכירים במערך, בהם חאזם ח'טיב, שהיה גם סגן המערך.
במלחמת חרבות ברזל צה"ל איתר והשמיד מספר משמעותי של מחרטות ואתרי ייצור של המערך.
החל מ-2021 ועד למלחמת חרבות ברזל פיקד על המערך ראאד סעד.
בעבר פיקד עליו גם ראא'ד ת'אבת שנהרג במהלך מלחמת חרבות ברזל, ועד 2006 פיקד עליו אחמד עוואד.
הארגון מחזיק ביחידת מודיעין מטה אשר אחראית על איסוף מודיעין על הצבא הישראלי ועל ישראל במספר שיטות.
היחידה מונה כ-2,100 פעילים והיא מחולקת למספר מחלקות, לדוגמה:
יחידת תצפיות ומטרות, האחראית על הפעלת מערכי מצלמות בקרבת גבול ישראל ועל ניתוח הצילומים לשם גילוי מוצבים צבאיים, סד"כ כוחות, מצלמות רואה-יורה, שגרות פעילות ומכשולים.
כמו כן אחראית היחידה על התראה וניטור של תנועות כוחות צה"ל בתוך רצועת עזה באמצעות רשת מצלמות ופעילים מתצפתים.
עד מלחמת חרבות ברזל עמד בראשה עבד אל־עזיז רנתיסי (נהרג בדצמבר 2023; אין לבלבל בינו לבין עבד אל־עזיז רנתיסי ממנהיגי חמאס שחוסל ב-2004).
לאחר מכן עמד בראש היחידה אוסאמה טבש, שנהרג אף הוא במהלך המלחמה.
יחידת סייבר ויחידה וטכנית, האחראיות על איסוף מידע על צה"ל באמצעות האינטרנט.
פעולות היחידה כוללת פריצה לטלפונים של חיילים באמצעות פיתוי ברשתות החברתיות, פריצה לאתרי אינטרנט ישראליים בעלי משמעות צבאית (למשל, פריצה למערכות החשמל של קיבוץ מפלסים ושל בסיסים צבאיים, פריצה למצלמות באינטרנט באזור העוטף, ופריצה למערכת מסר לאומי), ועוד.
עד מבצע שומר החומות ב-2021 עמד בראש המחלקה הטכנית סאמי רדואן, ובראש מחלקת הסייבר עמד ג'ומעה טחלה.
יחידת סיגינט (מודיעין אותות), האחראית להפעלה של מערכות האזנה לרשתות קשר צה"ליות גלויות (לדוגמה באזורי האימונים בנגב, שמרוחקים מספר קילומטרים מהרצועה).
במבצע עופרת יצוקה נמצאו סורקי תדרים של היחידה, מכוונות לתדרי הקשר של צה"ל בתוך הרצועה.
יחידת ידיעות ומודיעין גלוי (אוסינט), האחראית על איסוף וליקוט מידע שמתפרסם בתקשורת הישראלית וברשתות החברתיות, למשל מידע על בסיסי צה"ל או מיקומים של מערכות כיפת ברזל.
יחידת הפעלת סוכנים (יומינט), האחראית על הפעלת פעילים בתוך ישראל כדי לאסוף מידע על בסיסים צבאיים, ועל ניסיונות גיוס של מקורות בישראל.
ב-2020 פורסם כי היחידה גייסה שני סוכנים מתל אביב ומלוד.
יחידת ריגול נגדי וביטחון מידע, האחראית על מניעת זליגת מידע לישראל.
עד למבצע שומר החומות פיקדו עליה חסן קאוג'י וסגנו ואא'ל עיסא (אחיו של מרואן עיסא).
אחד ממייסדי מחלקת המודיעין, ומי שעמד בראשה לפחות החל מ־2010, הוא מוחמד ח'מיס דבאבש, שעמד בראשה עד 2022 או 2019. בזמן מבצע שומר החומות פיקד על המחלקה מוחמד יאזורי.
בעבר עמד בראש המחלקה גם איימן נופל, שנהרג במלחמה.
כמו כן, סגן מחלקת המודיעין, שאדי בארוד, נהרג במלחמה.
חלק מפעולות איסוף המודיעין של היחידה מחולקות לאזורים ברצועה.
למשל, מ-2019 ועד למלחמת חרבות ברזל אחראי המודיעין הצבאי מטעם חטיבת העיר עזה היה עאדל חמדיה, שנהרג בתקיפה במרחב זייתון.
נכון ל-2024 מפקד על המחלקה מחמד עודה.
יחידת ההסברה של הארגון אחראית ליצור, לעבד ולהפיץ את תוכני התעמולה ואת הלוחמה הפסיכולוגית של הארגון.
בזמן מבצע צוק איתן ב-2014 היחידה הפעילה כ-400 פעילים.
במסגרת היחידה מועסקים צלמים צבאיים המתעדים קרבות בין פעילים לבין לוחמי צה"ל (באמצעות מצלמות מבצעיות, גו-פרו), מסיבות עיתונאים, כנסים ומצעדים צבאיים.
כמו כן היחידה מעסיקה עורכי וידאו וכותבי מסמכים האחראים ליצור, לעבד, ולפרסם חומרי תעמולה.
היחידה אחראית על ניהול טכני והפעלה של אמצעי המדיה של הארגון, בהם אתר האינטרנט הרשמי וערוץ הטלגרם.
פעמים רבות אפשר לראות את סמל היחידה (עם הכיתוב: "Information Office" או "Military Information Department") מוטבע על החומרים שהיא יוצרת.
במהלך מלחמת חרבות ברזל היחידה יצרה ועיבדה סרטוני לוחמה פסיכולוגית רבים הקשורים לחטופים.
בנוסף, היחידה יצרה חומרי אינפוגרפיקה רבים.
הפעילות של היחידה מחלוקת בין אזורים שונים ברצועה.
לדוגמה, עד למלחמת חרבות ברזל אחראי מערך ההסברה מטעם חטיבת רפיח היה מניר חרב, ואחראי מערך ההסברה מטעם חטיבת העיר עזה היה פאדי סלים.
בראש מערך ההסברה של הזרוע הצבאית עמד דובר הארגון, אבו עוביידה, החל מחל מראשית שנות ה-2000, עד להריגתו באוגוסט 2025 במסגרת מלחמת חרבות ברזל.
מערך ההסברה של הזרוע הצבאית הוא חלק ממערך הסברה רחב יותר של תנועת חמאס, שכולל גם ערוצי טלוויזיה כגון ערוץ אל-אקצא, עיתונים כגון עיתון פלסטין, ואתרי אינטרנט כגון מרכז המידע הפלסטיני.
בראש מערך ההסברה של התנועה עמד פאוזי ברהום.
מטה הגדה המערבית היא יחידת לחימה שהוקמה על ידי משוחררי עסקת שליט שמקורם ביהודה ושומרון אך שוחררו לרצועת עזה עקב התנגדות של ישראל.
מטרתה הבלעדית של היחידה היא ליזום פיגועי טרור בתוך שטחי יהודה ושומרון באמצעות הקשר שאנשיה מנהלים עם אנשי קשר בגדה.
בראש היחידה עמד מאזן פוקהא עד להריגתו ב-24 במרץ 2017. חברים אחרים ביחידה הם סאלח אל-עארורי אשר שלט ביחידה מחו"ל ועבד א-רחמן ע'נימאת.
היחידה שילחה מספר פיגועי התאבדות ביהודה ושומרון ומזרח ירושלים במסגרת "אינתיפאדת הסכינים".
פיגועים רבים נוספים נמנעו וסוכלו על ידי פעילות שירות הביטחון הכללי והרשות הפלסטינית.
עד למלחמת חרבות ברזל בראש היחידה עמד יאסין רביע.
יחידת אל-קסאם בגדוד טולכרם – עד מלחמת חרבות ברזל פיקד עליה זאהי עופי, לאחר מכן במבצע חומת ברזל נהרג מחליפו איהאב אבו עטיווי.
ברשות הארגון כמה עשרות אלפי רובי סער AK-47, מאות אלפי רימוני יד, כמה עשרות משגרים ניידים ונייחים וכמה מאות רקטות המאוחסנות בדירים תת-קרקעיים ברצועת עזה, לרוב מתחת לגני ילדים ובתי עלמין.
בנוסף לכך הארגון מחזיק גם בכמות קטנה של נשק ישראלי, אשר נגנב מבסיסים צבאיים ומחיילים בתקריות כגון טבח שבעה באוקטובר.
רובי סער מדגמי AK-47 ונגזרותיו, רובי M16 ונגזרותיו ורובה הבולפאפ הסיני QBZ.
מקלעים, בהם מקלע RPD ומקלע PK, מקלע MG-3 ומקלע כבד Dshk.
רובה צלפים דרגונוב בקליבר 54×7.62 מ"מ.
רובה זה הוא הסבה של רובי שטייר HS.50 שנמכרו לאיראן ומשם עברו לחמאס.
מקלע הרימונים הסיני 35 מ"מ QLZ-87.
מטען צד ומטען קלע – נועדו לפגיעה בכלי רכב ונגמ"שים.
מטען גחון – מטען כבד המוטמן בתוך האדמה ומטרתו להשבית טנקים ושאר סוגי רכב קרבי משוריין.