tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
מוזיאון לסארו גלדיאנו – מוסד פרטי המכיל פריטי אמנות שונים, בהם כלי נגינה, עבודות מתכת וכן אוסף היסטורי של ציורים, פסלים ותרשימים בהם עבודות של דייגו ולסקס, פרנסיסקו דה גויה וברתולומה אסטבן מוריו.
המוזיאון הלאומי לאמנות שימושית – מכיל כ-40,000 מוצגים הכוללים רהיטים, עבודות קרמיקה, כלי זכוכית, בדים, שטיחים ואוסף גדול של עבודות אוריינטליות.
המוזיאון הלאומי להיסטוריה של הטבע – כולל מעל 6 מיליון פריטים ומציג תערוכות המוקדשות למדעי הטבע השונים: ביולוגיה (אבולוציה, אקולוגיה), גאולוגיה (סלעים, מינרלים) ופלאונטולוגיה (מאובנים).
בין המוצגים החשובים במוזיאון נמצא שלד מגתריום, העתק של שלד דיפלודוקוס ופוחלצים של ציפורים ויונקים מהעשורים הראשונים של המאה ה-20.
מוזיאון קראלבו – כולל עבודות של אל גרקו, טינטורטו וסורבראן, לצד אוסף גדול של פריטי שריון, פורצלן ומטבעות.
חיי הלילה והתרבות בקרב בני הנוער החלו לפרוח לאחר מותו של פרנקו, ובפרט במהלך שנות השמונים, בהן התפתחה תנועה "לה מובידה" (La Movida) שעודדה הדוניזם יחד עם שבירת המוסמכות החברתיות מימי המדינה הספרדית.
כיום קיימים מספר אזורים המפורסמים בחיי הלילה ובדיסקוטקים הרבים שהם מציעים, ובהם נמנים אזור כיכר סנטה אנה, כיכר השני במאי במלסאניה ושכונות לה לטינה, לבפייס וצ'ואקה, סמוך לגראן ויה, האחרון מתאפיין גם במספר רב של מוקדי בילוי הפונים לקהילה הגאה.
בעבר מנהג נפוץ בקרב בני נוער היה שתיית אלכוהול בפארקים ובאתרים מרכזיים (מנהג הקרוי בספרד בוטיון), אך בשנים האחרונות פעילות זו נאסרה וכיום מתבצעת באופן מפוזר בשכונות העיר השונות, במקום במקומות מרכזיים כבעבר.
במדריד פועלות מספר מסגרות אמנות אלטרנטיבית, בעיקר ברובע המרכז.
העיר אף מארחת מספר פסטיבלים בתחום ובהם פסטיבל אמנות אלטרנטיבית ופסטיבל אמנות עכשווית.
בשכונות מלסאניה, אנטון מרטין ולבפייס פועלים מספר בתי קפה/גלריות בוהמיים, המצוידים בדרך כלל בריהוט בסגנון רטרו ואווירה צבעונית ובלתי מסורתית.
בגלריות אלו מוצגות בדרך כלל תערוכות מתחלפות של אמנים עכשוויים ויצירותיהם עומדות למכירה.
בשכונת לבפייס פועלים גם מספר "בתים נסתרים", למעשה בארים בלתי-חוקיים או מבנים נטושים בהם נערכות הופעות, מפגשי הקראת שירה ומסיבות רחוב.
האודיטוריום הלאומי הוא האולם המרכזי בעיר למופעי מוזיקה קלאסית והוא ביתן של התזמורת הספרדית הלאומית, התזמורת הסימפונית צ'מרטין וכן מארח קונצרטים של התזמורת הסימפונית של מדריד.
האולם משמש גם כבמה עיקרית עבור תזמורות זרות המופיעות בעיר.
התיאטרון המלכותי משמש כבית האופרה העיקרי בעיר והוא ביתה של התזמורת הסימפונית של מדריד.
תיאטרון סרסואלה מוקדש בעיקר למופעי סרסואלה, אופרטות ורסיטלים, והוא ביתה של התזמורת של קהילת מדריד.
תיאטראות נוספים בהם הם תיאטרון מונומנטל, ביתה של תזמורת רשות השידור הספרדית, מרכז חואן מארץ' ואודיטוריום 400, המעלים מופעי מוזיקה עכשווית.
במדריד נמצאת זירת מלחמות השוורים הגדולה בספרד, לס ונטאס, שהוקמה ב-1929. לס ונטאס נחשבת בעיני רבים כמרכז מלחמות השוורים העולמי, ומכילה כ-25,000 מקומות ישיבה.
עונת מלחמות השוורים במדריד מתחילה בחודש מרץ ונמשכת עד אוקטובר.
מלחמות שוורים מתקיימות בכל יום במהלך חגיגות סן איסידרו, ובימי ראשון וחגים בשאר העונה.
מדריד היא ביתן של קבוצות הכדורגל ריאל מדריד, המשחקת באצטדיון סנטיאגו ברנבאו, אתלטיקו מדריד, המשחקת באצטדיון וונדה מטרופוליטנו וראיו ואיקאנו, המשחקת במגרש הכדורגל ואיקאס.
שלוש הקבוצות משחקות בליגה הספרדית הראשונה.
ריאל מדריד נחשבת לקבוצת פאר במונחים אירופים ולאחת הקבוצות המעוטרות ביבשת, כאשר לזכותה עומדות 15 זכיות בליגת האלופות, 36 זכיות בליגה, 20 זכיות בגביע המלך הספרדי ושתי זכיות בגביע אופ"א.
אתלטיקו מדריד היא יריבתה המושבעת של ריאל מדריד, והיא אחת הקבוצות המעוטרות בספרד עם אחד עשר זכיות באליפות, עשר זכיות בגביע המלך ושתי זכיות בליגה האירופית.
שני האצטדיונים החשובים במדריד, סנטיאגו ברנבאו והמטרופוליטנו, שייכים לקטגוריה 4 הגבוהה ביותר על-פי דירוג האצטדיונים של אופ"א, ובכך מעמידים את מדריד כאחת משש ערים בלבד בהן שני אצטדיונים בקטגוריה זו, לצד ברצלונה, ליסבון, גלאזגו, מנצ'סטר ואיסטנבול.
אצטדיון סנטיאגו ברנבאו אירח ארבעה משחקי גמר של ליגת האלופות, בשנים 1957, 1969, 1980 ו-2010, וכן את משחקי הגמר של מונדיאל 1982 ויורו 1964.
מועדון ליגה אצטדיוןריאל מדרידליגת העל הספרדיתאצטדיון סנטיאגו ברנבאואתלטיקו מדרידליגת העל הספרדיתאצטדיון מטרופוליטנוראיו ואייקאנוליגת העל הספרדיתאצטדיון ואייקאס
למדריד נציגות מכובדת גם בליגת הכדורסל הבכירה בספרד, בה משחקות הקבוצות המקומיות ריאל מדריד ואסטודיאנטס מדריד.
כמו בכדורגל, גם בכדורסל מועדון ריאל מדריד הוא המעוטר ביותר בספרד ובאירופה כולה עם תשע זכיות באליפות אירופה, 30 זכיות באליפות הליגה ו-23 זכיות בגביע המלך.
קבוצת אסטודיאנטס זכתה 3 פעמים בגביע הספרדי והישג השיא שלה באירופה הוא השתתפות בפיינל פור הסופרוליג בשנת 1992.
מועדון ליגה אצטדיוןריאל מדרידליגת העל הספרדית בכדורסלארמון הספורט מדרידאסטודיאנטסליגת העל הספרדית בכדורסלארמון הספורט מדריד
במדריד נמצא מסלול המרוצים חראמה (Jarama), שאירח תשע פעמים בעבר את מרוץ הגרנד פרי הספרדי.
מדריד היא גם נקודת הסיום של מרוץ האופניים היוקרתי הוואלטה אספניה.
החל משנת 2002, מדריד מארחת מדי שנה טורניר טניס במסגרת סבב המאסטרס, מטורנירי הטניס החשובים בסבב ה-ATP, אשר נערך במתחם קאחה מחיקה.
משנת 1978 נערכת בעיר מדי שנה תחרות מרתון וריצת 10000 מטר.
בעבר הגישה מדריד את מועמדותה לאירוח המשחקים האולימפיים שלוש פעמים לקראת אולימפיאדות 1972, 2012 ו-2016, אך היא לא נבחרה באף אחת מהפעמים והפסידה למינכן, לונדון וריו דה ז'ניירו בהתאמה.
בשנת 2011 פורסם כי מדריד הגישה מועמדות נוספת לאירוח אולימפיאדת 2020, עליה היא התחרה מול איסטנבול וטוקיו.
מדריד הודחה בסיבוב הראשון והפסידה את האירוח לטוקיו.
פלאסה דה סיבלס וארמון התקשורת
מערכת החינוך במדריד מנוהלת על ידי משרד החינוך של הקהילה האוטונומית של מדריד, אשר אחראית על מערכת החינוך בקהילה כולה.
על פי הערכות, ישנם במדריד 167,000 ילדים בגנים, 320,800 תלמידים בחינוך תיכוני, כ-4,500 תלמידים במסגרת חינוך מיוחד וכ-50,000 תלמידים בחינוך מקצועי.
בסך הכול לומדים בקהילת מדריד יותר ממיליון תלמידים בחינוך לא-אקדמי, מתוכם כ-600,000 לומדים במוסדות ציבוריים, 260,000 בבתי ספר פרטיים וכ-150,000 הלומדים במוסדות פרטיים אחרים שאינם מסובסדים.
בעשרים ואחד רובעי העיר מדריד קיימים 520 גני ילדים (98 ציבוריים ו-422 פרטיים), 235 בתי ספר יסודיים וחטיבות ביניים, 106 בתי ספר תיכוניים, 309 בתי ספר פרטיים (עם וללא סבסוד) ו-24 מוסדות לימוד זרים.
בעיר 242 בתי ספר ציבוריים, כשליש מכלל בתי הספר, בהם מועבר חינוך דו-לשוני לכ-55,000 תלמידים.
בקהילת מדריד נמצאות שש אוניברסיטאות ציבוריות, לצד קמפוסים של האוניברסיטה הפתוחה.
ארבע מהאוניברסיטאות מקיימות חלק או את כל פעילותן בעיר מדריד:
אוניברסיטת קומפולטנס במדריד, לרבות מרבית הפקולטות והאודיטוריום המרכזי, השוכנים בקרית האוניברסיטה במדריד.
האוניברסיטה האוטונומית של מדריד, עם הקמפוס המרכזי באזור קנטובלאנקו והפקולטה לרפואה בשכונת לה פס.
האוניברסיטה הפוליטכנית של מדריד, עם מספר פקולטות בקרית האוניברסיטה, קמפוס במרכז העיר וכן מספר בתי ספר הפזורים בעיר.
אוניברסיטת המלך חואן קרלוס, עם הפקולטות למשפטים ולמדעי החברה ברובע ויקאלברו.
מרבית פעילות אוניברסיטת קומפולטנסה, לצד פעילותם של מוסדות השכלה גבוהה נוספים, מתרכזת בקרית האוניברסיטה, שכונה ברובע מונקלואה-ארבקה.
במרכז קריית האוניברסיטה נמצא ארמון מונקלואה, משכנו הרשמי של ראש ממשלת ספרד החל משנת 1977. בנוסף, מדריד היא מקום מושבם של CSIC – מכון מחקר ממשלתי בנושאים מדעיים, CNIC – מכון מחקר קרדיווסקולרי המשותף למספר אוניברסיטאות בספרד, וכן הספרייה הלאומית על שלל אוספיה והארכיונים.
בית הספר למנהל עסקים IE היא אוניברסיטה למנהל עסקים.
אוניברסיטת קומפלוטנס היא אחת האוניברסיטאות הוותיקות בעולם, והעתיקה באוניברסיטאות ספרד.
האוניברסיטה ממוקמת בקמפוס מרכזי בקרית האוניברסיטה ברובע מונקלואה-ארבקה ובקמפוס משני בשכונת סומוסגואס בעיר השכנה פוסואלו דה אלארקון.
שורשי האוניברסיטה נטועים בבית ספר כללי שהוקם בשנת 1293 על ידי המלך סאנצ'ו הרביעי באלקלה דה אנארס הסמוכה למדריד.
האוניברסיטה נקראה קומפלוטנסיס, על שם קומפלוטום – שמה הלטיני של אלקלה דה אנארס.
בשנת 1517 הושלמה באוניברסיטה כתיבת פוליגוט התנ"ך הקומפולטנסיאני, מהדורה בחמישה כרכים שכללה את כל כתבי התנ"ך בעברית, יוונית, ארמית ותרגום הוולגטה ללטינית.
אף על פי שמרבית עותקי הפוליגוט לא שרדו, הוא נחשב למגנום אופוס של האוניברסיטה ולאחד משיאי האקדמיה הספרדית, לצד היותו גורם מכריע בהפיכתה של האוניברסיטה לאחת המובילות בעולם.
בשנת 1836 עברה האוניברסיטה למדריד ושמה שונה ל"האוניברסיטה המרכזית".
בשנת 1927 הוחלט בצו מלכותי על הקמת קמפוס חדש ברובע מונקלואה ארבקה, לימים קריית האוניברסיטה, על שטחים שהועברו מחצר המלוכה על ידי המלך אלפונסו ה-13. במהלך מלחמת האזרחים בספרד הפכה קריית האוניברסיטה לאזור קרבות, וחלק מבייני האוניברסיטה נהרסו.
בשנת 1970 שונה שם האוניברסיטה לאוניברסיטת קומפלוטנס של מדריד ונבנה קמפוס נוסף בסומוסגואס, עבור הפקולטאות למדעי החברה.
האוניברסיטה האוטונומית של מדריד (ידועה בשם UAM) נוסדה בשנת 1968 לצד האוניברסיטה האוטונומית של ברצלונה והאוניברסיטה האוטונומית של בילבאו, כחלק מרפורמה מקיפה במערכת החינוך בספרד.
קמפוס האוניברסיטה המרכזי שוכן באזור קנטובלאנקו בצפון מדריד, סמוך לערים אלקובנדס וטרס קנטוס.
האוניברסיטה נחשבת לאחד ממוסדות ההשכלה הגבוהה המובילים בספרד ופעמים רבות מדורגת ראשונה מבין האוניברסיטאות הספרדיות בדירוגים שונים, ובהם דירוג אקדמי של אוניברסיטאות בעולם.
בקמפוס קנטובלאנקו שוכנות הפקולטות למדעים, משפטים, פילוסופיה ואמנות, פסיכולוגיה, כלכלה וחשבונאות וכן בתי ספר גבוהים להנדסה ולהוראה.
הפקולטה לרפואה של האוניברסיטה שוכנת בבית החולים הלימודי לה פאס בצפון מדריד.
כיום לומדים באוניברסיטה כ-35,000 סטודנטים, ובין בוגריה נמנים הנסיך פליפה, טרינידד חימנס וכן מדינאים, אמנים, עיתונאים ואנשי תקשורת רבים.
העיר מדריד מוקפת בארבעה כבישי טבעת, הממוקמים זה בתוך זה, שנועדו להקל על התנועה בין אזורים שונים במטרופולין ולמנוע עומסי תנועה בתחומי העיר עצמה.
הכבישים הם M-30 בהיקף מרכז העיר, M-40 בפרברי העיר, M-50 ו-M-61 המהווים טבעת בהיקף המטרופולין ו-M-45 המהווה חצי טבעת המקשרת בין כביש M-40 לכביש M-50.
בנוסף, מדריד היא מקורם של מספר כבישים בין-עירוניים מרכזיים המקשרים אותה לכל אזורי ספרד, החשובים שבהם הם:
מערך האוטובוסים הציבוריים במדריד מופעל על ידי חברת התחבורה העירונית, בדומה ליתר אמצעי התחבורה בעיר.
המערך כולל מעל 2,000 אוטובוסים הפועלים ב-218 קווים, בהם קווים רגילים, קווי אקספרס, קווים סיבוביים וקווי לילה.
מערך האוטובוסים במדריד מקושר גם למערכי הרכבות העירוניות (התחתית והפרברית), ותחנות מעבר עיקריות הן שדרת אמריקה, מנדס אלבארו, מונקלואה, פלאסה אליפטיקל ופרינצ'יפה פיו.
בנוסף, פועלים עשרות קווי אוטובוס בין-עירוניים המקשרים את מדריד לערים אחרות במטרופולין, וכן אוטובוסים לערים מרוחקות יותר במחוזות קרובים.
חברת הרכבות של ספרד, ה-Red Nacional de Ferrocarriles Españoles, המכונה Renfe, מקשרת את מדריד עם שאר ערי המדינה באמצעות שתי תחנות רכבת מרכזיות – אטוצ'ה וצ'מרטין.
פרט למערך הרכבות הארצי, בתחנות אלו עוברים גם קווי הרכבת התחתית והרכבת הפרברית של מדריד, המאפשרים קישור נוח בין כלל מערכי הרכבת בעיר.
תחנת אטוצ'ה משמשת כשער הכניסה העיקרי לעיר וממנה מופעלים קווים למרחקים בינוניים לטולדו, סגוביה, אלבסטה וערים נוספות, לצד קווים ארוכים וקווים מהירים לברצלונה, סביליה, וסקה, מאלגה, ולנסיה, קדיס, גרנדה ועוד.
תחנת צ'מרטין מפעילה את מרבית הקווים לצפון ומערב ספרד ובהם קווים לסראגוסה, סלמנקה, סנטנדר, לאון, בילבאו, גיחון, לה קורוניה וכן ליסבון שבפורטוגל.
הרכבת התחתית של מדריד היא בין מערכות הרכבת התחתית הגדולות בעולם ובין עשר המערכות הארוכות בעולם.
המערכת שהוקמה בשנת 1919 היא השנייה בגודלה באירופה, אחרי זו של לונדון, והיא משרתת כשישה מיליון תושבים במטרופולין מדריד.
פרישת מערכת הרכבת התחתית מאפשרת גישה לכל אזורי העיר ולמרבית פרבריה, וכן קישור למערכי התחבורה הנוספים במטרופולין באמצעות קישור לשתי תחנות הרכבת הגדולות בעיר – אטוצ'ה וצ'מרטין, תחנת פרינצ'יפה פיו המשמשת כיום כבסיס אוטובוסים בין-עירוניים מרכזי ונמל התעופה מדריד-בראחס המשמש כשער התחבורה האווירית העיקרי לעיר.
התפתחות ערי השינה בסביבת מדריד החלה רק בסוף שנות ה-60, והתמקדה בשני אזורים שונים במטרופולין – אזור אנרס והאזור מדרום למדריד הכולל את לגאנס, חטאפה וערים נוספות.
במקביל, חל שינוי במגמת ההתפתחות העירונית באזור מדריד, כאשר יוזמות ותוכניות בניה חדשות, שהיו בעבר בעיקר בצפון-מזרח ובדרום-מערב העיר, החלו להתרכז באזור צפון-מערב העיר.
כיום, הרכבת הפרברית המופעלת על ידי חברת RENFE משרתת את מדריד ואת הערים באזור המטרופולין באמצעות 96 תחנות ומסלולים באורך כולל של 370 קילומטרים.
הרכבת הקלה של מדריד נחנכה בשנת 2007 ומהווה, מבחינה אדמיניסטרטיבית, חלק מהרכבת התחתית של העיר.
מערכת הרכבת הקלה כוללת 3 קווים באורך כולל של מעל 27 קילומטרים ו-36 תחנות.
שלושת קווי הרכבת הקלה הם על-קרקעיים במרבית אורכם, אך חלק מהתחנות תת-קרקעיות.
קו הרכבת הקלה ML-1 משרת שכונות חדשות צפון-מזרחית ממרכז העיר, והקווים ML-2 משרתים שכונות ממערב למרכז העיר.
במדריד פועל נמל התעופה מדריד-בראחס הממוקם בצפון-מזרח העיר.
הנמל הוא הגדול והעמוס בספרד, והעשירי העמוס ביותר בעולם.
כיום הנמל הוא השער האווירי המרכזי לחצי האי האיברי ומהווה מוקד משיכה לטיסות רבות, בעיקר מאמריקה הלטינית.
בשנת 2008 עברו בנמל יותר מ-50.8 מיליון נוסעים.
הנמל כולל ארבעה מסלולי המראה וארבעה בתי נתיבות.
טרמינל 4, החדש מביניהם, משמש את טיסות חברת איבריה וחברות נוספות בברית חברות התעופה Oneworld, בהן בריטיש איירוייז ואמריקן איירליינס.
שלושת הטרמינלים האחרים משמשים את טיסות שאר החברות, בהן החברות הספרדיות אייר אירופה.
הנמל מקושר כיום למדריד באמצעות קו 8 של הרכבת התחתית, הכולל תחנה בטרמינל 2 (מעבר לטרמינלים 1 ו-3) ותחנה בטרמינל 4 החדש.
קו הרכבת יי-וו - מדריד
מדריד היא נקודת היעד לקו הרכבת הארוך בעולם, מחופי האוקיינוס השקט, דרך כל אסיה ואירופה, עד לספרד, השוכנת לחוף האוקיינוס האטלנטי.
קו המסילה נחנך בשנת 2014, ומאפשר העברת סחורות שמוצאן מסין, לכל אירופה, בדרך יבשתית.
העיר מדריד מלאה בשטחים ירוקים ופארקים, והיא אחת הערים האירופיות עם היחס הגדול ביותר של שטחים ירוקים לאדם – 70 מ"ר, לעומת 20 מ"ר בממוצע באירופה.
בשנת 2005, היו במדריד כ-300,000 עצים, נתון השני במספרו רק לטוקיו, אשר אוכלוסייתה גדולה פי שלושה מאוכלוסיית מדריד.
פארק בואן רטירו הוא הריאה הירוקה הגדולה במרכז העיר, בשטח של 1,180 דונם, והוא הפארק הפופולרי בעיר.
במרכז הפארק נמצא אגם מלאכותי, ועוד נמצאים בו גני פרחים, ארמון הזכוכית שנבנה בהשראת ארמון הבדולח של לונדון, פסלים רבים ואנדרטות.
קאסה דה קאמפו הוא פארק גדול, בשטח של 17,220 דונם, הנמצא ברובע מונקלואה-ארבקה במערב העיר, והוא הגדול מבין שטחיה הירוקים של מדריד.
בפארק נמצאים פארק שעשועים, גן החיות של מדריד ובריכה.
כמו כן, קיים בפארק רכבל ממנו ניתן להשקיף על כל העיר, המקשר בין קאסה דה קאמפו לפארק מערב.
בתחנת אטוצ'ה נמצא גן טרופי מקורה בשטח של כ-4,000 מ"ר.
בגן יש יותר מ-500 זנים שונים של צמחים, לצד אגמים עם צבים ודגים.
יחד עם בתי הקפה הרבים הפועלים במתחם, הפכה תחנת אטוצ'ה למקום בילוי ומפלט ממזג האוויר.
הגן הבוטני המלכותי נוסד במאה ה-18 על ידי המלך קרלוס השלישי, ושימש לגידול זני צמחים שנאספו מסביב לעולם.
בגן פועל מכון מחקר שהחל את דרכו בפיתוח תרופות צמחיות, וכיום מתרכז בשימור המערכת האקולוגית האירופית.
פאוניה הוא פארק שעשועים לימודי, המשלב בין גן חיות לבין לימודי טבע, במטרה להוות מוקד משיכה חינוכי לילדים.
בפארק מוצגות שמונה מערכות אקולוגיות שונות ומעל 1,500 בעלי חיים, חלקם משוטטים בחופשיות ברחבי הפארק.
פארק המערב שוכן מצפון לארמון המלכותי וגובל ברובע מונקלואה-ארבקה וקרית האוניברסיטה.
הפארק משתרע על-פני שטח של 980 דונם ומכיל זני עצים רבים בהם ארז, צפצפה וטיליה.
מדי שנה הפארק מארח תחרות ורדים בין-לאומית.
פארק קפריצ'ו משתרע על פני שטח של 140 דונם בשכונת אלמדה דה אוסונה במזרח העיר.
הפארק נחשב לאחד היפים בעיר ונמצאים בו פסלים, אנדרטות, מזרקות ומבוך צמחייה.
מדרון חלקלק הוא טיעון מטפורי לפיו צעד מסוים עלול להביא לתגובת שרשרת של השלכות שבסופן תהיה השלכה שלילית, או שהוא יפרוץ סכר ויגרום לריבוי צעדים מסוגו עד למצב אבסורדי.
אם הטיעון מתייחס לצעד הראשון ככזה שיכול להיות ראוי מצד עצמו, או אם לא נלווים לצידו דוגמאות או הסברים חזקים דיים לאופן שבו תגובת השרשרת אכן עשויה להיווצר, הוא הופך לכשל לוגי.טיעון "פריצת הסכר", כלומר ראשוניות על המדרון החלקלק, נקרא גם פנייה אל המוקצן (Appeal to Extremes).
רעיון המדרון החלקלק דומה לרעיון תאוריית הדומינו (או "", או "שיטת הסלמי"), אך משמש לעיתים קרובות דווקא בדיון בדילמות בנושאים הקשורים לאתיקה וזכויות.
בתחום הרטוריקה "כשל המדרון החלקלק" הוא כשל לוגי, שמבקש להפריך טענה על ידי הצגת סדרה של אירועים שכביכול מתחייבים נסיבתית מהטענה, אף שאין ביניהם קשר נסיבתי.
מבנה טיעון "המדרון החלקלק" מגדיר את א' ו-ב' כאירועים, מצבים, מדיניות, פעולה וכדומה, וטוען למבנה הבא:
בדרך כלל, הטיעון מתבסס על אחד משני המבנים הבאים:
אם א' יתרחש, כי אז נעלה על מסלול שסביר שיביא להתרחשות ב' ואחריו גם תוצאות נוספות, כמו בהתדרדרות במדרון חלקלק.
אם א' נכון, כי אז <שרשרת טענות לוגיות> ב' נכון, או אם א' נכון אז אין סוף אירועים מסוג א' נכונים.
טיעון המדרון החלקלק יכול להיות גם כשל לוגי של כשלי אי-רלוונטיות השייך למשפחת הכשלים טווח ביניים.
הטענה כאן היא סופיסטית: אם א' יתרחש, באופן בלתי נמנע יתרחש ב'.
לעיתים קרובות, לובש הטיעון דמות "חדק הפיל": אם החדק נראה, סימן שהפיל כולו ניצב מאחוריו.
במובן זה, דומה כשל המדרון החלקלק לכשל גנטי, רק במהופך.
אם הקשר הסיבתי בין הדבר העומד לקרות לבין הדבר שעל פי הטיעון יבוא בהכרח אחריו אינו חזק דיו – מדובר בכשל לוגי.
טיעוני מדרון חלקלק לובשים לעיתים קרובות בדיון דמות של כשל דחליל (איש הקש) במבנה הבא:
א' התרחש (או עלול להתרחש); לכן
ב' עתיד להתרחש באופן בלתי נמנע (מדרון חלקלק)
הטיעון עשוי כמובן להיות תקף (אם אכן קיים מדרון חלקלק בנקודה זו) ואז הדחליל אינו באמת דחליל כי אם דבר שרצוי להימנע ממנו.
אליס מטפחת חוות אריות בחצר ביתה; לכן
יש סיכוי טוב שהאריות ישתחררו מן החווה ויטרפו את העוברים והשבים (מדרון חלקלק אמיתי),
טריפה כזו אינה רצויה מנימוקים שונים; ולכן,
לא רצוי שאליס תטפח חוות אריות בחצר ביתה.
בוב משקה את העציץ שלו מדי שלושה ימים; לכן
יש סיכוי טוב שהצמח בעציץ יגרום להתפשטות צמחים טורפי אדם ברחבי העיר (מדרון חלקלק שגוי),
לא רצוי שבוב ישקה את העציץ שלו.
ישראל חייבת לקבל פליטים במצוקה
יש בעולם מיליוני פליטים וישראל לא יכולה לקבל את כולם, לכן אסור לקבל אף פליט
"אם נרשה לנשים להפיל עוברים, בקרוב חיי כולנו יהיו הפקר".
"אם נהפוך את החשיש לחוקי, בתוך זמן קצר מעשני החשיש יתמכרו להרואין".
בטיעון "המדרון החלקלק" נעשה שימוש רב בביואתיקה.
טיעון המדרון החלקלק שגור, בין השאר, בפי המזהירים מפני המתות חסד באומרם שהכשרתן, אף במקרים חריגים, עלולה להוביל להמתה שיטתית של זקנים וחולים ולזילות מוחלט של ערך החיים.
פרופ' אברהם שטינברג, הציג עמדה בזכות השימוש בשיקול "המדרון החלקלק":
דברים דומים כתב המשנה לנשיא בית המשפט העליון, מנחם אלון:
פרופ' א' דווידסון תיאר במהלך דיון בוועדת הכנסת:
ישנם כמה וכמה טיעונים מקבילים למדרון חלקלק: מומנטום, חיכוך סטטי ואינדוקציה.
לפי מקבילה זו, התרחשות א' תניע תהליך שיוביל באופן בלתי נמנע לאירוע ב'.
התהליך עשוי להיות קשור בקשרים סיבתיים בין האירועים, אך הדגם תלוי במידת האיתנות של ההקבלה לעקרון הפיסי של המומנטום.
מקבילה זו לובשת לעיתים קרובות דמות "תאוריית דומינו" או "הדבקה".
בפיזיקה, יש בדרך כלל חיכוך רב יותר כנגד עצמים לא נעים (חיכוך סטטי) מאשר כנגד עצמים נעים (חיכוך קינטי).
טיעונים המשתמשים במקבילה זו מניחים כי הרגלים או עכבות של אנשים פועלים באופן דומה: כאשר ישנם שינויים רחבי היקף, קל יותר לשנות התנהגות באופן בלתי רצוי (וזה טיעון שדורש הוכחה נפרדת, כמובן).
המקבילה כאן דומה לאינדוקציה מתמטית, וממחישה את פרדוקס הערימה.
מעריכים את ההקשר (נזק או היעדרו) של כיתת אירועים א1, א2, א3,..., אn.
מניחים כי בכל "ח'" האירוע א'ח אינו שונה בהרבה מ-א'ח+1, כך ש-א'ח מוערך בדומה ל-א'ח+1.
אנחנו מסיקים שעבור "ח'" עד איבר "n" האירוע א'ח יוערך בדומה ל-א'1.
על כן, א'1 צריך להחשב מזיק אם א'n נחשב מזיק.
"אם ניתן רישיון בנייה למסגד בעירנו, כי אז יהיה עלינו לתת רישיון לעוד מסגד, לא יהיה גבול למספר הרישיונות שנצטרך לתת למסגדים, והעיר תשתנה לחלוטין".
מובן כאן כי "רישיון"בניית מסגד אינו שונה בהרבה מ"רישיון"בניית מסגד+1 ומובן מאליו כי בניית אלף מסגדים תשנה את אופייה של העיר.
בהלכה, ישנם איסורים מדרבנן שאין להם מקור באיסורי התורה, ונאסרו "כדי להרחיק את האדם מן העבירה".
דוגמה לכך בתחילת המשנה, מסכת ברכות פרק א', בעניין זמן קריאת שמע של ערבית.
חכמים אמרו "עד חצות הלילה" בעוד בהתורה הזמן הוא עד עלות השחר.
ככלל, במסורת היהודית מקובל המונח "סייג" (=גדר) האוסר לבצע פעולה מסוימת, לא מתוך שפעולה זו אסורה – גופא, אלא מתוך כך שביצוע פעולה זו עלול להוביל ביצוע פעולות אחרות.
כך ההלכה אוסרת על רכיבה על חמור בשבת לא מתוך איסור מצד עצמו לעשות כן – אלא משום שהרוכב עלול לקטוף ענף עץ על מנת להשתמש בו לזירוז החמור.
על מנת למנוע את קטיפת הענף (הפעולה האסורה המקורית), ההלכה אוסרת גם רכיבה על חמור שהיא לכשלעצמה פעולה מותרת.
לעניין זה יש קשר למושג "מראית עין" שהוא מקרה פרטי של מדרון חלקלק.
עם זאת, שיקול זה מוגבל על ידי הכלל ש"אין גוזרים גזירה לגזירה", האומר שאם פעולה א' היא הפעולה האסורה מהתורה, ההלכה אוסרת את פעולה ב' שתוביל לפעולה א', אך לא אוסרת על ביצוע פעולה ג' שתוביל לפעולה ב' שתוביל לפעולה א'.
רפאל כהן אלמגור (עורך), דילמות באתיקה רפואית, הוצאת הקיבוץ המאוחד/מכון ון ליר, תשס"ב
אסא כשר, אתיקה צבאית הוצאת משרד הביטחון
ריו מדרה דה דיוס (בספרדית: Rio Madre de Dios; מילולית: נהר אם האלוהים) הוא נהר גדול הזורם באמזוניה, אחד מיובליו של נהר בני.
מקורות הנהר נמצאים בהרי האנדים בדרום פרו ומשם ממשיך לבוליביה.
הנהר חובר לנהר בני סמוך לעיירה ריברלטה.
באזור הנהר האוכלוסייה היא אינדיאנים של יער, ולא אלה של ההרים, צאצאי האינקה.
הנהר משמש נתיב תחבורה חשוב באזור זה של העולם.
מדריגל הוא צורה מוזיקלית מתקופת הרנסאנס.
המוזיקה נכתבה לטקסט חילוני, בדרך כלל באיטלקית, ב-3 עד 6 קולות.
מקור המדריגל בפרוטולה, וכן ניכרות בו השפעות המוטט והשאנסון הצרפתי של הרנסאנס.
הקשר בינו לבין המדריגל האיטלקי משלהי המאה ה-13 והמאה ה-14 הוא בעיקר בשם: המדריגלים ההם נכתבו ל-2 או 3 קולות ללא ליווי, או בלוויית כלים, שהכפילו את הקווים הווקאליים.
כמו המוטט, גם המדריגל שם דגש על פוליפוניה, אך במקביל ייחס חשיבות לציורי מילים, להרמוניות, למרווחים בלתי שגרתיים ודיסוננטיים.
המדריגל החל דרכו באיטליה בסביבות שנת 1520, כחלק מן ההתפתחות העצומה שחלה בשירה.
לאורך המאה ה-16 נפוצו באיטליה מאות אלפי מדריגלים.
המדריגל היה הצורה החילונית החשובה ביותר במוזיקה של אותם ימים.
הוא פרח בעיקר במחצית השנייה של המאה ה-16 ואיבד מחשיבותו בעשור השלישי של המאה ה-17, כאשר הודח ממעמדו עם עלייתן של צורות חילוניות חדשות יותר כמו האופרה והתמזג עם הקנטטה והדיאלוג.
עליית המדריגל החלה ב"ספר המדריגלים הראשון" של פיליפ ורדלו, שיצא לאור בוונציה בשנת 1533. היה זה הספר הראשון של מדריגלים בני-זיהוי.
ההצלחה שזכה לה הביאה להתפשטות מהירה של הצורה, תחילה באיטליה ועד סוף המאה לעוד כמה ארצות באירופה.
באנגליה, בעיקר, זכה המדריגל להערכה רבה מאז פרסום "מוזיקה טרנסאלפינה" של ניקולאס יונג בשנת 1588, קובץ מדריגלים איטלקיים עם טקסטים מתורגמים, שפתח תרבות מדריגלים משלו.
המדריגל האריך ימים באנגליה יותר מבשאר אירופה: מלחינים המשיכו ליצור מדריגלים באיכות מפתיעה גם לאחר שהצורה יצאה מן האופנה ביבשת .
כותבי מדריגלים מאוחרים גילו כושר המצאה ותחבולנות בעיקר במה שכונה "מדריגליזמים" – קטעים שבהם המוזיקה הנלווית למילה מסוימת מבטאת את משמעותה, לדוגמה, שירת המילה riso (חיוך) בתרוצת צלילים מהירים, המחקים צחוק, או sospiro (אנחה) בצליל, הנשמט אל זה שמתחתיו.
טכניקה זו ידועה גם כ"ציור מילים" ואפשר למצוא אותה לא רק במדריגלים אלא גם במוזיקה ווקאלית אחרת מאותה תקופה.
החשובים ביותר במחברי המדריגלים המאוחרים הם לוקה מארנציו, קרלו ג'זואלדו וקלאודיו מונטוורדי, שמיזג בשנת 1605 את הבאסו קונטינואו אל תוך הצורה וב-1638 חיבר את הספר "מדריגלים של מלחמה ואהבה" Madrigali guerrieri et amorosi שהוא, מכל מקום, דוגמה למדריגל של הבארוק המוקדם.
חלק מן היצירות בספר זה אינן קשורות כלל למדריגל א-קאפלה של המאה הקודמת.
צ'יפריאנו דה רורה Cypriano de Rore
מארק אנטוניו אינג'ניירי Marc'Antonio Ingegneri
מלחינים של מדריגלי בארוק "קונצרטנטיים" (בליווי כלים)
מדרוג (או רייטינג; מאנגלית: Rating) הוא הערכה של אחוזי הצפייה בתוכנית טלוויזיה מסוימת, וסידור תוכניות הטלוויזיה בסדר פופולריות יורד.
לרייטינג חשיבות רבה בטלוויזיה המסחרית, בין השאר משום שהוא משמש בסיס לתמחור דקות שידור של פרסומות בהפסקות של תוכנית טלוויזיה.
ככל שהרייטינג גבוה יותר, כך יש יותר צופים, כלומר: יותר חשיפה, ולכן המחיר לשידור פרסומת בזמן זה יהיה גבוה יותר.
אולם כשהרייטינג נמוך בקרב תוכנית כלשהי או ערוץ מסוים, הוא עלול לסכן אותם בביטול (ירידה מהאוויר).
כבר בשנות ה-50 נהגו בקול ישראל להזמין סקרים לבירור אחוזי ההאזנה לתוכניותיהם.
כך, על פי סקר של המכון למחקר חברתי שימושי האזינו לשידור חידון התנ"ך הבינלאומי כ-66% מהציבור היהודי בישראל.
בישראל מתבצע רוב המדרוג בשיטת ה"פיפל-מיטר", על ידי חברת קנטאר מדיה.
באמצעות מכשיר אלקטרוני נבדקים הרגלי הצפייה של 700 בתים, המהווים מדגם מייצג של פלחי אוכלוסייה שונים (כך, הנתונים מגיעים למשל מבתי משפחות ומבתי רווקים, מאוכלוסייה דתית ומבתי חילונים, מתושבי מרכז הארץ וגם מתושבי הפריפריה).
מדידת הרייטינג הזו נהוגה בישראל מאז 1998, ויתרונה היא בכך שאינה תלויה בזיכרון הצופה או בדיווח מהימן של הנסקרים.
כך, היא החליפה את הסקרים הטלפוניים ויומני הצפייה.
בשנת 2008 זכתה טלגאל במכרז החדש לביצוע המדרוג ובהתחייבויותיה נכללו הכנסת נתוני הווידאו לפי דרישה והקלטת וידאו דיגיטלי לנתוני הרייטינג.
700 המשפחות הנכללות בבדיקה נבחרות בקפידה מדי שנה מתוך רשימה של כ־6,000 משפחות, והמאפיינים שלהם מייצגים את אוכלוסיית צופי הטלוויזיה בישראל.
זהויות המשפחות אינן נחשפות, פן תיגרם פגיעה בפרטיותן, וכן על מנת לאפשר להן להמשיך את נוהגי הצפייה שלהן ללא השפעות ולחצים חיצוניים.
המכשיר האלקטרוני רושם כל פעולה של הפעלת המכשיר וסגירתו, ובני המשפחה שממונים על כך - עליהם לסמן בכפתור מיוחד בשלט מתי הם מתחילים לצפות בתוכנית ומתי הם מסיימים לראותה.
כמו כן, לכל בן משפחה מוקצה כפתור מיוחד בשלט, וזאת על מנת לאפשר למפרסמים ולתחנות לפלח את הצפייה על פי מאפיינים שונים.
המדרוג נמדד באופן רשמי ומפורסם בציבור במספר ערוצים: בערוצים הממלכתיים כאן 11 ומַכַּאן 33 (בעבר הערוץ הראשון וערוץ 33), בערוצים המסחריים ערוץ 12, ערוץ 13 וערוץ 14, ובערוצים הייעודיים ערוץ 24 וערוץ 9. כמו כן, המדרוג נמדד גם בלתי רשמית בערוצי הכבלים, שם הנתונים אינם נחשפים לציבור ולחברות בוועדה.
המספרים כולם מגיעים אל כל החברות בוועדה בשעה 09:00 בבוקר ולאחר מספר שעות הנתונים הסופיים מופצים לעיתונאים המסקרים את התחום והם גם מתפרסמים באתר הוועדה.
בכל יום ראשון מפרסמת הוועדה הישראלית למדרוג את נתוני הצפייה לימים חמישי-שבת, וכן את הנתונים לשבוע החולף - בעיקר את רשימת 25 התוכניות המובילות בשבוע.
הוועדה הישראלית למדרוג (שמורכבת מנציגי תאגיד השידור הישראלי, שידורי קשת, רשת, ערוץ עשר, ערוץ 9, עכשיו 14, איגוד השיווק הישראלי (איגוד המפרסמים) והרשות השנייה) מקבלת את הנתונים מחברת קנטאר מדיה.
נתוני הצפייה המוצגים הם על-פי רוב נתוני הצפייה של משקי הבית היהודיים ולאו דווקא של כלל האוכלוסייה, הסיבה לכך נעוצה בעובדה שהצפייה בקרב משקי הבית הלא יהודיים בערוצי הברודקאסט הישראליים היא נמוכה יחסית ועל כן מורידה את נתוני הצפייה בפועל.
נתוני הצפייה של התוכניות השונות המפורסמים בקרב הציבור מחושבים לפי הרייטינג הממוצע של כלל התוכנית.
על מנת לקבוע רייטינג לתשדיר פרסומת נהוג להשתמש בפרק זמן של רבע שעה ולאו דווקא ברייטינג בעת שידור התשדיר בפועל.
שיאים של נתוני צפייה מחושבים על פרקי זמן של דקה וזוהי הרזולוציה הנמוכה ביותר אליה ניתן להגיע בשיטת המדידה הנוכחית.
בדצמבר 2010 השיקה הוועדה הישראלית למדרוג מערכת חדשה למדידת רייטינג, אשר מאפשרת למדוד גם צפייה נדחית במכשירים מקליטים עד השעה 2:00 לפנות בוקר, וכן צפייה בערוצי ה-HD.
ב-1 בינואר 2011 החלו להתפרסם הנתונים לפי שיטת המדידה החדשה, הכוללים מדידה של צפייה נדחית עד שבעה ימים לאחר השידור המקורי.
בשנת 2017, החליטה הוועדה פה אחד לבטל את שיטת "חיתוך הפינות" ובה נחתכות מכל תוכנית 20 דקות בהתחלה ו-20 דקות בסוף, וכך מתקבלים נתוני צפייה גבוהים מהמציאות.
במקום זאת החליטו בוועדה למדוד את ממוצע הרייטינג של כל תוכנית.
במכרז שנערך בשנת 2019 זכתה חברת קנטאר שתמשיך למדוד את נתוני הצפייה, החל מינואר 2020 שיטה המדידה עודכנה לשיטה חדשה שכוללת את נתוני הצפייה בדיגיטל.
באפריל 2018 החלו גופי השידור החברים בוועדה להפיץ את נתוני הרייטינג הכוללים גם את האוכלוסייה הערבית.
כמו כן הוחלט לצאת למכרז חדש לבחירת הגוף שימדוד את הרייטינג, כאשר הוא כולל את הגדלת הפאנל הנמדד ל-900 משפחות במקום 700.
בשנת 2016 פיתחה חברת MBER אפליקציה המאפשרת לכל טלפון חכם להפך ל"פיפל-מיטר" נייד.
האלגוריתם של האפליקציה משווה בין נתונים שמוזנים מהאפליקציה המותקנת אצל המשתמש לבין תכנים מערוצי השידור בפלטפורמות השונות והאפליקציה מזהה אם פתוח בסביבה ערוץ מסוים ובכל פרק זמן הנקבע מראש הוא לוקח דגימה מהקולות בסביבה, ובאמצעות השוואה בין השידורים בפועל ניתן לקבוע למה בעל המכשיר האזין באותו רגע.
בטבלה שלהלן מופיעים המשדרים הנצפים ביותר בישראל מאז תחילת מדידת הרייטינג הרשמית בחודש פברואר 1998.
הנתונים הם לפי מספר הצופים מגיל 4 ומעלה, ולא לפי אחוזי הצפייה מתוך משקי הבית, שלפיהם מתומחרים הפרסומות.
המונחים GRP ו-TRP הם מונחים מקצועיים המשמשים את תעשיית הפרסום וכן את המפרסמים על מנת למדוד את הישגי הצפייה של הקמפיין הטלוויזיוני וכן את אפקטיביות המדידה של הקמפיין ועלותו.
GRP פירושו Gross Rating Point והוא מייצג צבירה של סך נקודות הרייטינג שצברו כלל הספוטים של הקמפיין בקרב כלל האוכלוסייה (בישראל - משקי בית יהודים).
TRP פירושו Target Rating Point והוא מייצג צבירה של סך נקודות הרייטינג מקרב קהל היעד (לדוגמה גילאי 25–54 בעלי הכנסה מעל הממוצע).
ביקורת על שיטת הפיפל מיטר
ערוץ 10 ביקר את השיטה והרכב הפאנל, שהורכב לפני הקמתו של הערוץ, אשר לדעתו אינה מייצגת את קהל צופיו, ועל כן גורמת לנתוני הצפייה שלו להראות נמוכים יותר.
ביקורת נוספת הוטחה בשיטה בעקבות שינויים בטעמים ובהרגלי הצפייה של הצופה.
כניסתם לשימוש רחב של שירותי VOD, הקלטות וצפייה אינטרנטית, מעוותות את נתוני הצפייה.
ישנן מדינות המשקללות נתונים אלו.
ב-10 באפריל 2024, ערוץ 14 תקף את ועדת המדרוג בעקבות חשש מצידו להתנהלות רשלנית.
על מנת למדוד את שיעורי ההאזנה לתחנות הרדיו ואת שיעורי ההפצה של העיתונים במדינת ישראל, מפורסם פעם בחצי שנה סקר TGI, אשר בו נשאלת קבוצה של אנשים באשר להרגלי ההאזנה והקריאה שלהם.
סקר דומה מפורסם ועוסק בהפצת העיתונים במדינה.
את הסקר עורכת חברת קנטאר מדיה.
מדרחוב הוא רחוב עירוני, בו כלי רכב ממונעים, ביניהם מכוניות ותחבורה ציבורית, אינם רשאים לנסוע.
הוא מרוצף באבני מדרכה ולרוב משמש כרחוב קניות או לתיירות.
המדרחוב הראשון בעולם נפתח בקופנהגן בשנת 1962.
המדרחוב, הלחם של המילים מדרכה ורחוב, הוא רחוב המיועד להולכי רגל בלבד, אשר בו יכולים לנוע בבטחה ובנוחות בין החנויות או בין הבתים.
לרוב ההתייחסות למדרחוב היא לרחוב שנועד לקניות או לתיירות, אך למעשה על פי ההגדרה גם רחוב שלא נועד למטרה זו ייקרא בשם זה.
בעקבות הלחץ ההולך וגדל של התנועה לחופש ממכוניות, כמעט לכל עיר מרכזית בעולם יש מדרחוב אחד לפחות, לרוב במרכז העיר כגון מדרחוב בן-יהודה ונחלת שבעה בירושלים ומדרחוב נחלת בנימין בתל אביב.
מלבד יתרונותיו הרבים של המדרחוב, הבאים לידי ביטוי בנוחות, ביטחון ושקט להולכי הרגל, בגלל היותו שטח מרוצף, משמש המדרחוב לרוב גם לאירועים ופסטיבלים כמו גם לירידי אמנות ואוכל.
מתוך התחשבות בצורכי התחבורה, לעיתים משמש רחוב מסוים כמדרחוב רק בחלק מהזמן, ובחלק אחר הוא פתוח לתנועת כלי רכב.
לעיתים החלוקה היא לפי שעות היממה, כלומר בשעות של עומס תנועה מתאפשרת תנועת כלי רכב ברחוב, וביתר שעות היממה הרחוב משמש כמדרחוב.
פעמים אחרות החלוקה היא לפי ימי השבוע: בימות החול מתאפשרת תנועת כלי רכב ברחוב, ובעת המנוחה השבועית הוא משמש כמדרחוב.
המדרחוב המודרני הראשון בעידן הרכב הפרטי, שהוא גם הארוך בעולם, הוא רחוב הקניות והתיירות, סטרוגט (Strøget) שבקופנהגן, שהפך למדרחוב ב-1962 כניסיון, וב-1964 הוכרז כקבוע.
מדרחוב זה נוצר על פי רעיונותיו של המתכנן הדני יאן גהל.
אחד המדרחובים הראשונים נוצר בעיר קוריטיבה שבברזיל ב-1968, כאשר ז'יימה לרנר סגר את הרחוב המרכזי "15 בנובמבר" לתנועת כלי רכב.
בירושלים החל מאמצע שנת 2007 נבנה המדרחוב הארוך בישראל שאורכו כקילומטר וחצי, המשתרע על כמחצית אורכו של רחוב יפו - מכיכר צה"ל ועד כיכר הדוידקה, בו עוברת גם הרכבת הקלה בירושלים.
סמטאותיה של ונציה יוצרות מדרחוב גדול, משום שאין בהן תנועת כלי רכב, ותנועת הסירות נעשית בתעלות.
קהילת מדריד (ספרדית: Comunidad de Madrid) היא אחת מ-17 הקהילות האוטונומיות המרכיבות את ספרד.
היא ממוקמת בלב חצי האי האיברי וגובלת בקסטיליה ולאון מצפון ובקסטיליה-לה מנצ'ה מדרום.
בירתה, מדריד, משמשת גם כבירת ספרד, ומאכלסת כמחצית מאוכלוסיית הקהילה האוטונומית.
בתקופת האימפריה הרומית, השטח שבו נמצאת כיום הקהילה האוטונומית של מדריד היה בעל חשיבות מועטה.
אחרי כיבוש האזור על ידי המוסלמים, השטח היה חלק מממלכת קסטיליה.
במאה ה-16 פליפה השני מלך ספרד הפך את העיר מדריד לעיר בירתו.
מאוחר יותר מחוז מדריד היה לחלק מקסטיליה החדשה.
עם תהליך הרכבתן של הקהילות האוטונומיות מ-50 מחוזות ספרד, שהתרחש בשנים 1979–1983, מחוז מדריד היה אמור להיות חלק מהקהילה האוטונומית קסטיליה-לה מנצ'ה שהתבססה על "קסטיליה החדשה", עם מעמד מיוחד הנובע מהיות העיר מדריד בירת ספרד.
אולם מכיוון שהייתה לכך התנגדות בשאר המחוזות שעמדו להתאגד לקסטיליה-לה מנצ'ה, הוחלט לא להכליל בה את המחוז.
אחרי שגם רעיונות להכלילו במסגרת קסטיליה ולאון, או להקים מחוז פדרלי, בדומה לוושינגטון די.
לא התממשו, הוחלט שהפרלמנט הספרדי ינצל סעיף בחוקה המאפשר לו להעניק למחוז מעמד רגיל של קהילה אוטונומית, למרות שבניגוד לקהילות אחרות (כולל כאלה שהורכבו ממחוז בודד) לא היה למחוז ייחוד היסטורי.
קהילת מדריד שוכנת במרכז המסטה (Meseta), הרמה המכסה את רובה של ספרד.
רוב פני הקרקע הם מישוריים, בגובה ממוצע של כ-600 מטר.
בחלק הדרום-מזרחי ישנם הרים נמוכים ועמקים קטנים.
רכס ההרים סיירה דה גואדרמה (Sierra de Guadarrama) תוחם את הקהילה לאורך גבולה עם קסטיליה ולאון, ובאזור הררי זה ישנן פסגות שגובהן עולה על 2,000 מטר.
שטחה של קהילת מדריד הוא חלק מאגן הניקוז של נהר הטחו (הארוך שבנהרות חצי האי האיברי), ומשום כך הנהרות החשובים בקהילה הם יובלים של הטחו.
אחד מיובלים אלו הוא נהר החרמה (Jarama), החוצה את הקהילה מצפון לדרום.
נהר זה ויובליו הם נהרות קצרים עם זרימה דלילה אך עם גאות גבוהה.
המים בקהילת מדריד הם מהטובים באירופה, וזאת הודות לתנאים הגאולוגיים של סיירה דה גואדרמה, משם נובעים הנהרות.
ההרים ברכס זה משופעים בגרניט, סלע קשה המותיר מעט מאוד שאריות במים ומבטיח בכך שיהיו זכים.
האקלים בקהילת מדריד הוא אקלים ים תיכוני.
חודשי החורף הם קרים באופן מתון, עם טמפרטורות מינימום מתחת ל-8ºC.
לעיתים קרובות בלילה יש קרה, ופעמים אחדות במהלך השנה אף יורד שלג.
חודשי הקיץ הם חמים, עם טמפרטורות ממוצעות מעל ל-24ºC וטמפרטורות מקסימום מעל ל-35ºC.
באזורים הגבוהים של סיירה דה גואדרמה הטמפרטורות נמוכות יותר והמשקעים מרובים יותר.
אוכלוסיית מדריד גדלה בהתמדה מאז המאה ה-19: מכ-475 אלף תושבים בשנת 1857 לכ-6 מיליון בשנת 2006, כאשר בין השנים 1981–2005 קצב הגידול היה גבוה מהממוצע הארצי.
בשנות ה-50 וה-60 של המאה ה-20 מדריד הפכה למרכז תעשייתי מהמעלה הראשונה, מה שמשך אליה מהגרים רבים, הן מאזורים פחות מפותחים של ספרד והן (מאז שנות ה-90) מארצות אחרות.
כיום (2005), כ-13% מאוכלוסייתה הם מהגרים זרים (מעל הממוצע הארצי שעומד על כ-8.5%), כאשר למעלה ממחציתם מגיעים מארצות אמריקה הלטינית, והשאר מגיעים מאירופה, מצפון אפריקה וממזרח אסיה.
קהילת מדריד היא אחת הקהילות האוטונומיות העשירות ביותר בספרד.
היא נהנית מצמיחה כלכלית גבוהה יחסית לשאר ספרד, ומושכת אליה את חלק הארי של ההשקעות הזרות במדינה.
ענפי התעשייה העיקריים בקהילת מדריד הם מטלורגיה, תעשיית פלדה, תעשיות כימיות, ציוד תחבורה, בניית מטוסים ועוד.
כמו כן, מדריד היא מקום משכנן של מספר חברות חשובות (ספרדיות וזרות), ביניהן ניתן למצוא את אריקסון, טלפוניקה, מיקרוסופט ו-IBM.
מדריך ארץ ישראל של זאב וילנאי הוא מדריך לטיולים בארץ ישראל ובארצות שכנות לה.
מהדורות של המדריך הודפסו בשנים: 1941, 1943, 1950. הוצאת אריאל הדפיסה מהדורה נוספת של אחדים מחלקי המדריך, כמו מדריך ירושלים ומדריך חיפה והצפון - כולל השלמות בסוף המדריך.
ירושלים, יהודה, ים המלח והשומרון
תל אביב, השרון, השפלה והנגב.
עבר הירדן, הבשן, החורן, וסיני.
הכרכים המתארים את חבלי הארץ, בנויים פרקים-פרקים.
כל פרק מתאר את אזור מתוך חבלי הארץ.
לאחר תיאור כללי של האזור מובאים מסלולי הסיור באותו אזור.
אם המסלול ממשיך מעבר לאזור, יש הפניה לעמוד המצוי בפרק של אזור היעד.
חיפה התיכונה: הנמל - העיר העתיקה -הדר-הכרמל.
חיפה המזרחית: הרובע הערבי - תחנת החשמל.
גשר רושמיה - תל-עמל - נוה שאנן = וסביבתה.
חיפה המערבית: המושבה הגרמנית - בת גלים.
מערת אליהו הנביא - תל שקמונה - מרחצאות הים.
הסקירה של האזור מתחילה בתיאור כללי.
בחיפה: היותה בירת הצפון, הנמל הגדול, מפעלי התעשייה (השלישית בארץ) ועל הגידול המהיר באוכלוסייה המאפיין אותה.
נתונים גאוגרפיים על האקלים ועל המשקעים, היכן היא מוזכרת במקורות יהודיים ושרותי התחבורה, תוך הפנייה לכרך השביעי.
לאחר מכן סקירה מפורטת של תולדות העיר: אינה מוזכרת בתנ"ך, שמות קודמים חיפה או "חיפא", ותל שקמונה, בהערות מובאים ששת שמות העיר בלועזית, עד לתיאור התפתחות העיר אחרי הכיבוש הבריטי בשנת 1918.
אחרי סקירה מוצג לוח תאריכים בתולדות העיר.
לראשונה חיפה מוזכרת בתלמוד - בקרוב בשנת 250. האירוע האחרון בלוח הוא: "התקפת האוויר הראשונה על ארץ ישראל בחיפה במלחמת העולם - 15 יולי 1940".
ולבסוף תרשים של חיפה כולה, על שכונותיה.
במדריך יש תרשימים של מפות, צילומים של עתיקות שנמצאו באתרים והערות הכוללות את המקורות לדברים המובאים בכתובים.
רחוב קרן קיימת לישראל הוא אחד הרחובות הראשונים בבאר שבע המודרנית שנבנתה על ידי העות'מאנים בתחילת המאה ה-20. הרחוב הנמצא בעיר העתיקה של באר שבע, הוסב למדרחוב והיה אחד הרחובות המרכזיים של העיר, עד אמצע שנות ה-90.
בתקופת האימפריה העות'מאנית נקרא הרחוב "רחוב ה-20 מטרים" מאחר שרוחב הרחוב המקורי היה 20 מטרים והוא היה הרחוב הרחב ביותר בבאר שבע באותה תקופה.
האורך המקורי של הרחוב הוא 600 מטרים וכיוונו הוא צפון מערב - דרום מזרח.
בקצהו הצפוני של הרחוב, על גבעה, נמצא בית הסראייה ובקצהו הדרומי של הרחוב נמצאת באר אברהם.
אחד המבנים שהיטיב להשתמר ברחוב היה בית אמידים טורקי כיום בית מרקחת הנגב.
במחצית הראשונה של המאה ה-20, היה הרחוב הראשי של העיר ובנוסף, שימש כציר מרכזי שחיבר את הדרכים שהובילו לעזה, חברון ועוג'ה אל חפיר (ניצנה).
לאורך הרחוב היו חנויות רבות ששימשו את תושבי העיר ואת עוברי האורח.
בשנת 1917, לאחר כיבוש העיר על ידי הבריטים, החלו להופיע ברחוב בתי קפה, מסעדות, בתי מלון ותחנת אוטובוס מרכזית לעזה ולחברון.
בשנות ה-80 הפך חלקו הצפוני של הרחוב למדרחוב אשר היה אחד הרחובות המסחרים המצליחים ביותר בבאר שבע עד אמצע שנות ה-90. קניון הנגב, שנפתח באותן שנים, ומאוחר יותר, מרכזים מסחריים נוספים, גרמו לנדידת הקהל אליהם ולסגירת חלק מהחנויות ברחוב קק"ל.
באמצע שנות ה-90, היה הרחוב עזוב וניסיונות שנעשו מדי פעם לשפצו לא נחלו הצלחה מרובה.
בתחילת שנות ה-2000 יצאה עיריית באר שבע בתוכנית חדשה בניסיון להפוך את העיר העתיקה למתחם בילויים.
חלק מהבניינים העות'מאניים שופצו, נפתחו מסעדות וחנויות נוספות ברחוב ומדי פעם מארח הרחוב פסטיבלים שונים ומופעי רחוב.
מדרון יפו הוא פארק חופי המוקם לאורך חופי הים של שכונת עג'מי ביפו, והמשתרע בין נמל יפו בצפון וחוף גבעת עלייה מדרום.
שטחו של הפארק הוא 200 דונם, אורכו מצפון לדרום הוא כקילומטר, ורוחבו ממזרח למערב מגיע ל-300 מטרים לכל היותר.
גובהו המרבי של הפארק הוא 15 מטר מעל פני הים.
ביצוע המיזם החל בחודש דצמבר 2005 ועיקר העבודות הסתיימו בשנת 2008. השלמת הפארק הייתה אמורה להסתיים בשנת 2009, אך שתילת דשא במקום התעכבו בשל הבצורת ובשל איסור מכוח החוק שנקבע בגינה בתקנות.
משנמצא פתרון לבעיית ההשקיה חודשו העבודות במאי 2009, נשתל דשא והוצבו מתקני משחקים וספסלי תצפית.
הפארק נחנך לבסוף ב-30 באפריל 2010. פרויקט הקמת פארק המדרון היה יוזמה של ראש העיר רון חולדאי, ותוכנן על ידי משרד "ברוידא-מעוז אדריכלות נוף".
על הביצוע הופקד אגף שפ"ע באמצעות החברה העירונית "עזרה וביצרון", ועלותו הגיעה ל-60 מיליון ש"ח.
רוב השטח עליו משתרע הפארק שימש החל מסוף שנת 1969 ובמשך שנים רבות, כאתר לסילוק פסולת בניין, דבר שהביא לייבוש רצועת הים.
פעולות אלו הביאו למחאה ציבורית ולהתערבות בג"ץ, ובשנת 1988 סגרה עיריית תל אביב את אתר הפסולת וחדלה מלעשות בו שימוש.
עם זאת, פעילות שפיכת פסולת המשיכה להתקיים במקום באופן בלתי חוקי.
בשנת 2003 שפך צה"ל חומר ייצוב נוסף במקום ומיקם עליו סוללה של טילי פטריוט.
המקום היה למוקד מפגע סביבתי, וניתק את חוף הים מהאזור המיושב שבעורפו.
במקום התחוללו שריפות ומפולות של ערימות פסולת אשר גלשו לים, והוא היה גם למוקד של פעילות עבריינית ושולית אחרת.
בתכנון הפארק החופי, עמדה העירייה בקשר, באמצעות המישלמה ליפו, עם כ-300 מתושבי האזור ועם ארגונים שונים הפועלים בעיר, ובהם עמותת "יפו יפת-ימים", שבטי צופים, פעילים בשכונות היהודיות ומנהיגים ונציגים של הקהילה הערבית בעיר.
הפארק מתוכנן כך ש"ישיב" את חוף הים לעיר ולתושבים.
לשם כך סולקה מהמקום פסולת בהיקף של 1,275,000 טון שהועברה למחזור, וחלק מגבעות הזבל שוטחו או הונמכו, במטרה לאפשר קו ראייה בין העיר לים, וכן כדי להתאים את השטח לגישה.
מיון הפסולת התבצע במקום וחלק ממנה עובד ושימש בהקמת הפארק.
בפארק שלוש כיפות המאפשרות תצפית, ועל האמצעית הוקם אמפיתיאטרון שקוע.
שבילים להולכי רגל נסללו לאורכו של הפארק (מצפון-לדרום) ולרוחבו (ממזרח-למערב), וטיילת הוקמה בין השטח הירוק לאזור החוף החולי.
שביל אופניים נסלל בסמוך לגבולו המזרחי של האתר, מקום בו הוא גובל בשכונת עג'מי.
בצפונו של הפארק הוקם אזור לפעילות ספורט ונופש ונסלל מגרש חניה.
עוד הושם דגש על תכנון הצמחייה וההצללה במקום.
סמוך לחוף הים נסללה טיילת הליכה המשתרעת מנמל יפו עד חוף גבעת עלייה.
הפארק נחנך רשמית ב-30 באפריל 2010.
על פי בדיקת מבקר המדינה, עיריית תל אביב - יפו הקימה את הפארק מבלי שהדבר יאושר בוועדה המחוזית לתכנון ולבניה תל אביב ומבלי לתאם את העבודות כנדרש עם בעל הקרקע, מינהל מקרקעי ישראל.
על פי המבקר, הדבר הוביל למספר כשלים תכנוניים, כגון העדר שירותים סניטריים בפארק ופתרונות תחבורה וחניה לוקים בחסר בסביבתו.
מדרדאוש (פורטוגזית: Madredeus, "אֵם האל") היא להקה פורטוגלית, המשלבת מוזיקה עממית (שלעיתים משויכת לפאדו) עם פולקלור מודרני של פורטוגל.
מילות השירים – לעיתים קרובות מלאנכוליות ומתייחסות לים, למסע ולכמיהה - ממשיכות מסורת של שירה שלקוחה מימי הביניים, עם מוטיבים ברורים של הסוגה הלירית הארוטית שייחודית לצפון-מערב חצי האי האיברי.
מדרדאוש מכרו מעל 3 מיליון עותקים מאלבומיהם ברחבי העולם.
חברי ההרכב המקוריים השתנו במהלך פעילותה של הלהקה, מאז שקמה בשנת 1985. אל המייסדים פֶדרו איירש מגליַאאֵש (Magalhães, ; גיטרה קלאסית) ורודריגו ליאאו (Leão; סינתיסייזר) הצטרפו פרנסישקו ריביירו (Ribeiro; צ'לו) וגבריאל גומש (Gomes; אקורדיון) בשנה העוקבת.
את הסולנית טרזה סלגיירו (Salgueiro) הם מצאו, בתום חיפושים אחר קול נשי, במועדון-לילה בליסבון.
כמחווה לנוכחות הבלתי נמנעת הזאת בהשמעותיהם קראו עצמם חברי ההרכב אחר תחנת הקצה של הקו שבו נחה המסילה הסמוכה, Madre de Deus - שבניב המקומי קוצר לשם הלהקה הנוכחי.
ב-1993 עזב מגליאאש את הלהקה באופן זמני, כשהוא מוחלף בהופעות החיות על ידי ז'וזה פיישוטו שניגן על גיטרה קלאסית.
כשמגליאאש שב מאוחר יותר, הייתה החמישייה לשישייה, עם שני גיטריסטים.
הלהקה הוציאה מספר אלבומים וקנתה לה פופולריות רבה בפורטוגל, אך נותרה די אלמונית מחוצה לה.
מצב זה השתנה ב-1994, כשיוצר הקולנוע הגרמני וים ונדרס - שהתרשם מהמוזיקה של הלהקה - ביקש אותה להופיע בסרטו - "סיפור ליסבון" (במקור "נסיעה לליסבון", "Viagem a Lisboa").
פסקול הסרט הביא ללהקה את פרסומה הבינלאומי.
מדרדאוש כבשה קהל בכל אירופה, כמו גם בדרום אמריקה, באפריקה ובאסיה.
בשנה זו עזב ליאאו, שבחר לפנות לקריירת סולו, ואת מקומו על הקלידים תפס קרלוש מריה טרינדדה (Trindade).
בשנת 1997 החל סגנונה של מדרדאוש לאבד את הגוון השורשי של מוזיקת הפאדו.
עם צאת האלבום "O Paraíso" ("גן העדן"), עזבו ריביירו וגומש.
פרננדו ז'ודיסה (Júdice; גיטרת בס אקוסטית) הוזמן להצטרף לאלו שנשארו, שיחד עמו יהוו את ההרכב במשך 10 השנים הבאות.
ב-1998 הלהקה הוזמנה להופיע בפתיחתו של יריד "אקספו 98'", שנערך בליסבון, לצד הטנור חוסה קאררס.
בשנת 2007 נקלעה מדרדאוש למשבר לאחר שסלגיירו, פיישוטו וז'ודיסה הודיעו במפתיע על עזיבתם.
שני החברים הנותרים, מגליאאש וטרינדדה, חידשו כוחות ושילבו אותם עם קבוצת זמרות ונגנים נוספים שיחד יצרו אנסמבל מוזיקלי חדש.
השם מדרדאוש, עם זאת, המשיך עם השניים.
מדרדאוש הוציאה במרוצת פעילותה בין 1987 ל-2009 שישה עשר אלבומים, שמהם שלושה אלבומי הופעות חיות, שתי קומפילציות ("Best Of"), אוסף חידושי רמיקסים, ושני תקליטים בהרכב המאוחר, עם "אָ באנדה קוֹסמיקה".
מדרון דיפ הוא מבנה גאולוגי הנוצר בשכבות מוטות בעקבות סחיפה.
מדרונות דיפ מצויים על רכסים חד-נטייתים שבהם צד אחד תלול ונטול צורה מסודרת (מתלול) והצד השני, מדרון הדיפ, שצורתו מישורית וזווית השיפוע שלו זהה לזווית נטיית המישור (Dip - זווית הנטייה של המישור יחסית למישור האופקי) של השכבות הבונות אותו (כלומר הוא מקביל להן).
הכיוון של מדרון הדיפ מכונה כיוון המישור (strike – כיוונו של קו החיתוך האופקי בין מישור השבירה למישור אופקי דמיוני).
סוגי סלעים מסוימים (בדרך כלל סלעים רכים) נסחפים מהר יותר מסוגי סלעים אחרים.
לדוגמה, פצלים מתבלים מהר יותר מאבן גיר.
במצבים כאלו יכולה להתבלות כל השכבה של סלע הנסחף בקלות, בעוד שהשכבה של הסלע העמיד יותר תישאר פחות או יותר שלמה.
תוצאה של תהליך כזה תהיה משטח שטוח כמעט לחלוטין שהוא גג השכבה העמידה יותר.
כשתופעה כזו מתרחשת בשכבות שלא הופעלו עליהם כוחות דוגמת פעילות טקטונית, ולכן נשארו אופקיות, נוצרים הרי שולחן.
כאשר השכבות מוטות נוצרים מבנים הקרויים רבדות (cuesta) - כאשר זווית הנטייה אינה גדולה, או מצלעות (hogback) - כאשר זווית הנטייה גדולה מ-30°.
הרי שולחן מתאפיינים בפסגה שטוחה, בעוד שרבדות ומצלעות יראו כרכסים כשבהם צד אחד הוא מדרון דיפ והצד השני הוא מתלול.
מדרונות דיפ יכולים להיווצר גם במבנים של סלעי יסוד כדוגמת סילים.
כל מבנה גאולוגי מישורי יכול ליצור מדרונות דיפ, כאשר כוחות גורמים לו לנטייה מהמישור האופקי.
מדרונות דיפ חשופים למדי למפולות, בשל הנטייה של משטח העובר סחיפה.
ליריעות סלעים גדולות יש נטייה להחליק במורד מדרונות דיפ.
רחוב נורדאו (מדרחוב נורדאו) הוא רחוב מרכזי בשכונת הדר הכרמל בחיפה; המדרחוב הראשון בעיר.
אם כי בפועל הוא "רחוב הולנדי", מאחר שמותרת בו תנועה וחניה של כלי רכב.
הרחוב כולל מגוון מבנים בסגנון אקלקטי ובין-לאומי ("באוהאוס") שנבנו בשנות ה-30. במשך עשרות שנים שימש הרחוב מרכז עסקים, קניות ובילוי.
הוא אכלס חנויות רבות, ובלטו בו חנויות לבדים וטקסטיל וכן צורפים ותכשיטנים.
כמו כן פעלו בו בתי קפה ותיקים, ובהם "וינה", "שטרנהיים", "קפה ריץ" ו"קפה יורדן".
כמו כן שכנו בו משרדים ומרפאות.
בסוף שנות ה-50 חווה הרחוב לראשונה ירידה במסחר, עם פיתוח בניני משרדים באזורים אחרים של העיר ופתיחת הכרמלית ב-1959, כקילומטר ממערב לרחוב, שהפך את אזור רחוב הנביאים למרכזי יותר בסביבה.
בתגובה הוקמה ועדה של סוחרים בשיתוף העירייה לפיתוח הרחוב, להפעלת פעילות בידור ואירועים למשיכת קהל, כולל הארכת שעות הפעילות.
כתוצאה מכך התאוששה הפעילות המסחרית ברחוב.
בשנות ה-80, בעקבות שינויים דמוגרפיים שעברו על שכונת הדר הכרמל, החלה שוב דעיכה של הרחוב.
תושביה המבוססים של השכונה נטשו אותה, והדבר גרם לירידת קרנו של הרחוב.
בתגובה ראש העירייה אריה גוראל יזם את הפיכת רחוב נורדאו למדרחוב.
במרץ 1987 נפתח "מדרחוב נורדאו".
עם פתיחת המדרחוב הותר למסעדות ובתי הקפה במקום לפעול בשבת, אך לאחר מחאה של תושבים דתיים נאסר על העסקים להוציא כיסאות ושולחנות לרחוב בשבת.
בשנים הראשונות המדרחוב שקק חיים.
העירייה גם ארגנה אירועי תרבות ברחוב, בהם חגיגות פורים ופסטיבל חיפה להצגות ילדים.
אולם באמצע שנות ה-90, חלק גדול מבתי העסק והחנויות שפעלו בו נסגרו ועברו לקניונים החדשים ("קניון חיפה" שנפתח ב-1997 וה"גרנד קניון" שנפתח ב-1999) ולאזורים אחרים בעיר, בעיקר אזור המפרץ בו הוקמו מרכזי קניות רבים.
בשנות ה-90, בעקבות גל העלייה ממדינות חבר העמים והגעתם של עולים רבים לשכונת הדר, היה ניסיון להחיות את המדרחוב.
אולם רוב החנויות שנפתחו בו פנו כמעט בלעדית לאוכלוסיית העולים והדבר הרחיק את הקונים הוותיקים לקניונים.
עם הזמן עזבו את השכונה משפחות עולים צעירות, ובעקבותיהן גם חלק מהעולים המבוגרים שחששו להישאר בסביבה.
את מקומם תפסו אוכלוסיות ממעמד סוציו-אקונומי נמוך ועובדים זרים.
שינויים אלו ותהליכים אורבניים נוספים המיטו מכה אנושה על המדרחוב.
מחירי הנכסים במדרחוב צנחו בעשרות אחוזים.
חלק מהחנויות הושכרו לעובדים זרים והן פועלות כמועדונים.
מאז העשור הראשון של המאה ה-21 הוא הפך מוקד לעובדים זרים וחסרי בית.
המדרחוב משמש מרכזה של הקהילה הפיליפינית בצפון הארץ.
בשנת 2012 הקימה עיריית חיפה מנהלת ציבורית להתחדשות מדרחוב נורדאו.
לצדה פועלת בהתנדבות "קבוצת מ.ק.ס" (ראשי תיבות: מתכננים, קהילה, סביבה; שמה מנציח את שמו הפרטי של מקס נורדאו שעל שמו קרוי הרחוב) הכוללת מתכננים ואנשי תרבות המתגוררים או פועלים בשכונת הדר.
בסוף העשור השני של המאה ה-21 חלה התאוששות מסוימת בפעילות המסחרית ברחוב, בעקבות תהליכי התחדשות העירונית ברחוב וסביבתו.
בנובמבר 2022 החלה עיריית חיפה בעבודות לשיקום מבנה קפה בנימין ההיסטורי בקצה מדרחוב נורדאו, בכניסה לגן בנימין.
מדרגות ניידות הן מתקן המשמש בנמל תעופה לצורך עליית אנשים למטוס נוסעים וירידתם ממנו.
השימוש במדרגות הניידות הוא נחוץ משום שעל הקרקע, בעת שהמטוס עומד על כן הנסע שלו, גבוהים פתחיו עד כדי מטרים אחדים מעל פני הקרקע (מתקנים אחרים המשמשים כדי להעלות ולהוריד נוסעים ממטוסים הם גשר עלייה למטוס, טרקלין נייד או מדרגות המותקנות במטוס עצמו).
השימוש במדרגות ניידות נפוץ יותר בנמלי תעופה קטנים ופחות בנמלי תעופה גדולים, העושים שימוש בעיקר בשערי עלייה למטוס שבהם מותקן גשר עלייה למטוס.
קיימים שני סוגים של מדרגות ניידות:
מדרגות המותקנות על גבי כלי רכב - אלו מוצמדות אל המטוס באמצעות תנועת כלי הרכב.
מדרגות ניידות לא ממונעות - אלו מורכבות על גבי מסגרת בעלת ארבעה גלגלים.
הן נגררות ומוצמדות אל המטוס על ידי רכב שירות של נמל התעופה או על ידי עובדי קרקע.
בראש גרם המדרגות הנייד מותקנת רחבת עמידה אופקית קטנה, המשפרת את נוחות השימוש במדרגות של הנוסעים וצוות המטוס.
תחת גרם המדרגות הנייד מותקן מנגנון בוכנות, המאפשר לשנות את זווית גרם המדרגות ועל ידי כך להתאים את גובהו לגובה פתח המטוס.
לצורך שירות למטוסים גדולים, שגובה פתחיהם מעל פני הקרקע גדול במיוחד - למשל בואינג 747 - מצויות בשימוש מדרגות ניידות שלהן גרם מדרגות ארוך במיוחד, שלעיתים הוא טלסקופי.
מצויות בשימוש גם מדרגות ניידות שעליהן מורכב גגון, לשם הגנה על המשתמשים בהן מפני תנאי מזג האוויר.
סוג מיוחד של מדרגות ניידות הוא למעשה רמפה, המאפשרת להעלות למטוס נוסעים בכיסאות גלגלים.
היא מפוצלת לשני מקטעים הניצבים במקביל, וזאת לשם הקטנת זווית העלייה של הרמפה.
היא מתאימה לשימוש כאשר אין בנמצא גשר עלייה למטוס.
מדרגות פוטיומקין (אוקראינית: Потьомкінські східці, רוסית: Потемкинская лестница) הוא גרם מדרגות באורך 142 מטרים באודסה, אוקראינה.
המדרגות אשר מהוות למעשה את הכניסה הראשית לעיר מכיוון הנמל, הן הסמל הידוע ביותר של אודסה.
מבנה המדרגות יוצר אשליה אופטית, כך שהעומד למרגלותיהן רואה גרם מדרגות אחיד ללא עשרת הפודסטים אשר ביניהן.
העומד במרומי הגרם, רואה לעומת זאת את הפודסטים בלבד, כאשר המדרגות עצמן מחוץ לטווח הראייה.
בנוסף, למביט מלמטה נראה כי גרם המדרגות ארוך מאורכו האמיתי ושכל המדרגות בו ברוחב אחיד, אף שבפועל המדרגות התחתונות רחבות יותר מהעליונות.
עד ראשית המאה ה-19 החיבור היחיד בין העיר אודסה, היושבת על מישור ערבתי מוגבה, לבין המעגן שתחתיה היה באמצעות שביל מתפתל או מדרגות מאולתרות העשויות בולי עץ.
גרם המדרגות הראשון, שמנה 200 מדרגות, נבנה בשנת 1825. המדרגות בצורתן הנוכחית נבנו בין השנים 1837 ו-1841 מאבן חול שהועברה דרך הים מנמל טריאסטה באוסטריה (כיום באיטליה).
עם הזמן נשחקו המדרגות עקב תהליך סחיפה וב-1933 שופצו תוך החלפת אבן החול בגרניט בגוון אפור-ורדרד שמקורו באזור נהר הבוג הדרומי, והפודסטים כוסו באספלט.
עקב עבודות הרחבת נמל אודסה, כוסו 8 המדרגות התחתונות, וכך מספרן כיום הוא 192.
לצידו של גרם המדרגות הוקם בשנת 1906 מסלול פוניקולר, אשר שינע אנשים בין הנמל לבין העיר, וחסך את העלייה והירידה במדרגות.
בשנת 1970 הוחלף הפוניקולר בדרגנוע, אך בשנת 1997 בוטל.
בשנת 2005 נחנכה במקום מערכת פוניקולר חדשה.
שמו המקורי של גרם המדרגות היה "פרימורסקי" (ליד הים), עד שבשנת 1955, בתקופת ברית המועצות, הוחלף השם ל"מדרגות פוטיומקין" לציון 50 שנים למרד על אוניית הקרב פוטיומקין.
בתחילת שנות ה-90, לאחר עצמאות אוקראינה, הוחזר למדרגות שמן המקורי, אך השם הסובייטי נותר שגור בפי התושבים עד היום.
במרומי המדרגות ניצב פסל ברונזה בדמותו של ארמן-עמנואל ויניירו דו פלסי, דוכס רישלייה החמישי, פוליטיקאי צרפתי, אשר בשנות גלותו היה ראש העיר הראשון של אודסה, ובהמשך כיהן פעמיים כראש ממשלת צרפת.
הפסל הוא המונומנט הראשון שהוקם באודסה אי פעם.
מדרגות פוטיומקין התפרסמו בזכות סרטו האילם של סרגיי אייזנשטיין מ-1925, אוניית הקרב פוטיומקין.
באחד מקטעי הסרט נראים חיילי הצאר יורדים במדרגות בשורות מסודרות תוך כדי שהם טובחים באזרחים, ביניהם נשים וילדים, באמצעות ירי רובים.
מדרון אקסס הוא מדרון קרח בהרי דרווין שבאנטארקטיקה.
המדרון מצוי בין הקצה הצפוני של רכס לינדסטרום לבין סלע טת'ר שבגבעות מטאוריט בהרי דרווין.
המדרון מצוי בקצה המערבי של מפל הקרח סירקל שנופל מקרחון דרווין.
המדרון הוא המעבר המהווה את הדרך היחידה בה ניתן לעבור בין הרכסים והגבעות, ולרדת מקרחון דרווין או לעלות עליו.
שמו של המדרון ניתן לו על ידי משלחת חקר קרחון דרווין שהייתה חלק מהמשלחת הטראנס-אנטארקטית של חבר העמים הבריטי, והשם ניתן לו בשל היותו המעבר שאפשר גישה לחברי המשלחת בעלייתם לקרחון.
מַדְּרֵגַת האדם היא סדרת חוברות ממאמריו של רבי יוסף יוזל הורוביץ, "הסבא מנובהרדוק", המכילות את תמצית משנתו של זרם ישיבות נובהרדוק בתנועת המוסר.
החוברות ראו אור בפולין ובאוקראינה בשנות העשרה וה-20 של המאה ה-20, כשעמן מתפרסמות החלטות שוטפות מן הוועידות הכלל-ארציות של רשת ישיבות נובהרדוק.
מאמרי מדרגת האדם החלו נדפסים בפולטבה כבר בשנת ה'תרע"ח, 1918, עוד בחיי ה"סבא".
נדפסו בפולטבה החוברות: בתקופות העולם, בתיקון המידות, בבירור המידות, בדרכי התשובה, ובחרת בחיים, בדרכי הביטחון.
יתר החוברות נכתבו כבר בחייו והתגלגלו בעותקים פרטיים בין תלמידי הישיבות ברשת נובהרדוק.