tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
הנושא נדון זמן רב באופן בלתי פורמלי בקהילה האוטיסטית, במיוחד בבלוגים ובמדיה החברתית, מספר הולך וגדל של מחקרים מאז סוף שנות ה-2010 עוסקים בשחיקה אוטיסטית התפתחות זו נתפסת כדוגמה להשפעה הגוברת של סנגור עצמי של אוטיסטים על חקר אוטיזם אקדמי.
מחקרים מצביעים על כך ששחיקה אוטיסטית שונה במהותה מדיכאון קליני ומשחיקה תעסוקתית.
השוני קיים הן באטיולוגיה ובגורמים המובילים אליה, והן באופן ההשפעה על האדם.
למשל, אנהדוניה ובעיות שינה אינן סימפטומים של שחיקה אוטיסטית, למרות שהן סימפטומים של דיכאון.
בשונה משחיקה תעסוקתית, שחיקה אוטיסטית אינה חייבת בהכרח להתייחס לתעסוקה.
היא אף מלווה ברגישות חושית מוגברת.
הבדל נוסף בין שחיקה אוטיסטית לשחיקה תעסוקתית לדיכאון קליני הוא שהן מוכרות וזוכות להכרה נרחבת.
ההכרה מעניקה "תוקף" לשחיקה, מה שמקל על קבלת התמיכה הדרושה להחלמה.
• אובדן מיומנויות: מיומנויות שנרכשו על ידי האדם נעלמות ויכולותיו מופחתות, בהשוואה למצב שבו הוא אינו בשחיקה אוטיסטית.
בכלל זה נרשמת פגיעה במיומנויות הקוגניטיביות, בתפקודים הניהוליים, בזיכרון (לטווח ארוך וקצר), ביכולת המילולית ובדרכי התקשורת, ועוד.
• הגברת רגישויות: רגישות גבוהה יותר לקולות, מרקמים, ריחות, טעמים, מראות ודומיהן, בהשוואה למצב הרגיל (ללא שחיקה אוטיסטית).
בנוסף, עולה הרגישות לשינויי תוכניות ולגירויים חברתיים.
• סובלנות מופחתת לגירויים: היכולת להכיל גירויים שונים נמוכה מהרגיל, מה שמוביל להופעת מלטדאון/שאטדאון בתדירות גבוהה יותר.
• נראות אוטיסטית מוגברת: ריבוי מאפיינים התנהגותיים חיצוניים המזוהים עם אוטיסטים (כמו התנהגויות חזרתיות, קושי להתבטא מילולית, תנועות מווסתות ועוד) בעקבות קושי גובר למסך, וכן בעקבות תחושת מצוקה מוגברת וקשיים פנימיים.
שחיקה אוטיסטית נגרמת מעומס חושי, רגשי וחברתי ובשל מאמצי התמודדות עם עולם שאינו מותאם דיו.
היא נובעת בעיקר מההשפעה המצטברת של הצורך לנווט בעולם נוירוטיפיקלי.
בין הגורמים לעומס ניתן למנות את הבאים:
הציפיות והדרישות החיצוניות עולות על היכולת לעמוד בהן לאורך זמן, בעיקר ללא תמיכה והתאמה מספקת.
מיסוך תמידי, במאמץ לא "להיראות" אוטיסט/ית ו/או לדכא התנהגות אוטיסטית, מרצון פנימי או מכפיה חיצונית.
לחץ, מתח וסטרס, המוגברים בעקבות הקושי להתמודד עם שינויים והצורך להיות "תואם" לעולם.
חוסר יכולת להתאושש מהר מספיק מכל הגורמים הקודמים, לפני ההתמודדות הבאה.
שחיקה אוטיסטית יכולה להימשך בין חודשים לשנים, כתלות בגורמים שהובילו אליה.
כדי להתאושש משחיקה, מומלץ לאוטיסטים לנסות להימנע מהמצבים הגורמים לה, דבר שלעיתים קשה עד בלתי אפשרי - למשל, אם מדובר בגורמי לחץ הקשורים למקום העבודה, או לתפעול משק הבית.
הכרה מוקדמת בשחיקה אוטיסטית יכולה לעזור בהתמודדות איתה, שכן היא לרוב מתרחשת עקב הצטברות אירועים ודרישות.
עם זאת, לא תמיד זה אפשרי, בעיקר לאור נסיבות החיים ולאור כך שאוטיסטים רבים חווים גם אלקסיתימיה ופגיעה באינטרוספציה.
מתח וחרדה גורמים להחמרה של הסימפטומים האוטיסטים.
הימנעות ממצבי מתח, שינויים מוגברים ועודף גירויים יכולים להועיל לאוטיסטים.
תשומת לב לצרכים של הפרט, עיסוק בתחומי עניין מיוחדים, הימנעות מגירויים, הימנעות ממצבי עומס, חשחוש, ו"הסרת המסכה" דווחו כמועילים.
שחלוף אירלנד-קלייזן הוא תגובה כימית של אסטר אלילי עם בסיס חזק ליצירת γ,δ-חומצה קרבוקסילית בלתי רוויה.
מספר סקירות על השחלוף פורסמו.
שחלוף אירלנד-קלייזן הוא סוג של שחלוף קלייזן.
לכן, המנגנון הוא שחלוף סיגמטרופי [3,3] אשר לפי כללי וודוורד-הופמן מראה מסלול של תגובה פריציקלית, על-פנית, מתואמת.
שחלוף היאשי הוא תגובה כימית של חומצות ortho-בנזואילבנזואיות המזורזות על ידי חומצה גופרתית או פנטוקסיד זרחן.
תגובה זו מתרחשת באמצעות התקפה אלקטרופילית של יון אציליום עם תוצר ביניים ספירו.
שחלוף אוברמן הוא תגובה כימית שניתן לתאר כשחלוף קלייזן של כהלים אליליים ליצירת טריכלורואצטאמידים אליליים דרך תוצר ביניים אימידט.
שחלוף אוברמן התגלה בשנת 1974 על ידי לארי אוברמן.
שחלוף סיגמטרופי [3,3] הוא דיאסטראוסלקטיבי ודורש חימום או שימוש במלחי Hg(II) או Pd(II) כזרזים.
מבני האלילאמין המתקבלים ניתנים להמרה לחומצות אמינו טבעיות ולא טבעיות רבות, בעלות חשיבות כימית וביולוגית (כמו (1-אדמנטיל )גליצין).
ניתן להשתמש בשחלוף אוברמן גם לסינתזה אסימטרית.
השחיתות באיראן נפוצה, במיוחד בממשלה.
על פי דו"ח משנת 2024, איראן מדורגת קרוב לתחתית מדד תפיסת השחיתות של ארגון השקיפות הבינלאומי.
בעוד המנהיג העליון עלי חמינאי טוען כי השחיתות במדינה היא "מזדמנת ולא מערכתית", משקיפים עצמאיים רואים בדרך כלל בשחיתות באיראן כלי לאסטרטגיה לאומית ומאפיין מרכזי של הסדר הפוליטי.
ארגון השקיפות הבינלאומי מגדיר שחיתות כ"ניצול לרעה של כוח שהופקד לטובת רווח אישי".
מדד תפיסת השחיתות שלו מעריך את השחיתות הנתפסת במגזר הציבורי ב-180 מדינות על סמך "שילוב של לפחות 3 מקורות נתונים שנלקחו מ-13 סקרי שחיתות והערכות שונות...
שנאספו על ידי מגוון מוסדות מכובדים, כולל הבנק העולמי והפורום הכלכלי העולמי".
נכון לשנת 2019, שחיתות ונפוטיזם, יחד עם ניהול כושל והיעדר רפורמות מבניות, מסומנים כגורמים למצב הכלכלי של המדינה, המתאפיין ב-50% עד 70% מהעובדים המצויים "בסכנת נפילה לעוני", בהיעדר יצירת מקומות עבודה, דיור גרוע, אינפלציה, קיפאון בהכנסה ושיעורי עוני בלתי מתקבלים על הדעת.
אחת ממטרות המהפכה האיראנית הייתה מניעת מעמדות חברתיים באיראן.
עם זאת, המחלקה לסטטיסטיקה של איראן מדווחת כי 10 מיליון איראנים חיים מתחת לקו העוני המוחלט במצב של ו-30 מיליון חיים מתחת לקו העוני היחסי.
ב-2016 קישר הנשיא דאז חסן רוחאני בין תחלואים חברתיים, כולל עוני וריבוי חסרי בית, לשחיתות.
מחקר על אי-שוויון בהכנסות מצא רמות גבוהות באופן מייאש (מקדם ג'יני של מעל 0.40) ב-2002, יותר מ-20 שנה לאחר המהפכה, כמו בתקופת השאה ב-1972, "מה שמצביע על היעדר צמיחה כלכלית כוללת".
שחיתות או חשיפת שחיתות הובילו לתסיסה ולמהומות, שביתות והפגנות נגד הממשלה - ככל הנראה בגלל ירידה בצמיחה הכלכלית שהשחיתות מביאה איתה.
עלי פתחאללה-נג'אד מתאר את הפגיעה בתפקוד הכלכלי ובצדק כ"כלכלה פוליטית המעדיפה את נאמני המשטר...
'מקורבים' (חודי) או אלה שיש להם גישה למשאבי המדינה ופריבילגיות - נהנים גם הם מגישה מועדפת למשרות".
ב-2016 הבטיח הנשיא דאז מחמוד אחמדינז'אד להילחם ב"מאפיה הכלכלית" בכל דרגי הממשל.
הוא גם הציע שהמחוקקים ישקלו הצעת חוק, שעל בסיסה ניתן יהיה לחקור את הונם ורכושם של כל הפקידים שהחזיקו בתפקידים ממשלתיים בכירים מאז 1979. מתוך 700 מיליארד דולר שהרוויחה המדינה בתקופת נשיאותו של אחמדינז'אד ממכירת נפט, לא ניתן היה לאתר 150 מיליארד דולר.
ב-3 בפברואר 2013 השמיע אחמדינז'אד בפרלמנט האיראני קלטת וידאו שקשרה את ראשי שתי רשויות השלטון, המחוקקת והשופטת, לפרשת שחיתות פיננסית מתועדת הקשורה לאחים לאריג'אני.
המנהיג העליון של איראן, עלי חמינאי, הצהיר כי למרות ש"ישנם מקרי שחיתות; היא אינה שיטתית" באיראן.
מצד שני, תחקיר מיוחד של רויטרס מצא כי חמינאי שולט באימפריה פיננסית ענקית שנבנתה על תפיסות רכוש באמצעות יישום צו האימאם ח'ומייני בשווי 95 מיליארד דולר.
הוא גם אמר ב-2023 כי רשלנות ושחיתות הן "מדבקות" ומובילות לחוסר יציבות ברשות השופטת.
כמה הסברים שהוצעו לשחיתות באיראן כוללים:
היעדר חופש מידע הפוגע ביכולתה של תקשורת עצמאית לחשוף שחיתות.
היעדר כוח בקרב החברה האזרחית וארגונים לא ממשלתיים הפעילים בדיווח ובניסיון להילחם בשחיתות.
היעדר שקיפות בחברות בבעלות המדינה ובבעלות ממשלתית למחצה.
מה שמכונה עקיפת סנקציות, שמעורבת בה קבוצה קטנה המקורבת לממשלה.
פרזנגאן וזמאני מצאו כי עלייה במחירי הנפט מובילה לעלייה מובהקת סטטיסטית ברמות השחיתות.
המנגנון שבאמצעותו עליית מחירי הנפט מתורגם לשחיתות מתפקד בשלושה תחומים:
אינפלציה: פריחת הנפט תורמת לשיעורי אינפלציה גבוהים יותר, מה שעלול ליצור הזדמנויות לפרקטיקות מושחתות, כגון מניפולציה במחירים ושוחד.
הוצאות צבאיות: עלייה בהכנסות מנפט מובילה לעיתים קרובות להוצאות צבאיות גבוהות יותר, מגזר הקשור בדרך כלל עם פחות שקיפות ורגישות גדולה יותר לשחיתות.
שחיקת המוסדות הדמוקרטיים: תלות ברנטות נפט עלולה להחליש מבנים דמוקרטיים על ידי הפחתת התלות של הממשלה במיסוי, ובכך להפחית את האחריות והשקיפות.
במחקר נוסף של השניים הם בדקו את השפעת מדד השתקפות השחיתות על הסכסוך הפנימי באיראן באמצעות נתונים שנתיים מ-1962 עד 2019, ומוצאים תגובה חיובית ומשמעותית של המחאה לזעזוע חיובי במדד השתקפות השחיתות.
הם מראים שצמיחה כלכלית והוצאות צבאיות הם הערוצים העיקריים שדרכם שחיתות גבוהה יותר עלולה להוביל למחאות פנימיות גבוהות יותר.
פרזנגאן וחביבי (2024) בוחנים את השפעת הסנקציות הכלכליות הבינלאומיות, המוטלות על איראן בשל תוכנית הגרעין שלה, על התפתחות מעמד הביניים.
הם חוקרים כיצד מעמד הביניים באיראן היה מתפתח ללא הסנקציות הללו לאחר 2012. הם מצאו כי גודלו השנתי של מעמד הביניים היה גדול בכ-11 נקודות אחוז בממוצע ללא הסנקציות.
שחיתות על פני האדמה (בפרסית: افساد فی الارض, מופסד א-פילרז, בערבית: المفسد في الأرض, אל-מופסיד פי אל-ארד) הוא מושג אסלאמי המתאר עבירה.
באיראן, העבירה מוגדרת כ-"הפצת תעמולה על פני האדמה", כ-"סיכון האיזון הפוליטי והחברתי", כ-"עבירה ברורה של הקוד המורלי" או כ-"עוינות כלפי אלוהים על פני האדמה".
בקוראן, ספר הקודש העיקרי של דת האסלאם, ובשריעה, הדין האסלאמי, שחיתות על פני האדמה מתוארת כ-"אנטיתזה" ל-"פריחה הפוליטית" ש-"אלוהים ציווה על האנושות".
על פי פרופסור הדת ג'ון אספוסיטו , הקוראן מייחס שחיתות על פני האדמה לאנשים לא מאמינים ולא צודקים אשר מסכנים את האיזון הפוליטי והחברתי.
בקוראן, שחיתות על פני האדמה מיוחסת למלחמת גוג ומגוג:
על פי מקור אחד לפחות, המושג "שחיתות על פני האדמה" הוגדר לראשונה כפשע באיראן על ידי רוחאללה ח'ומייני, מנהיגה הפוליטי של המהפכה האסלאמית באיראן ב-1979. המושג שימש את רשויות המשפט של הרפובליקה האסלאמית בימיה הראשונים של המהפכה, מה שהוביל למאסרים והוצאות להורג של המוני אנשים.
ההשערה היא כי 8,000 אנשים נענשו תחת הסעיף "שחיתות על פני האדמה", רובם חברים לשעבר בממשלת השאה.
בפברואר 2011 המג'לס, הפרלמנט האיראני, החליט ברוב גדול להעניש את מנהיגי האופוזיציה האיראנית מהדי כרובי ומיר-חוסיין מוסאווי תחת הסעיף שחיתות על פני האדמה.
שחיתות על פני האדמה ברפובליקה האסלאמית של איראן (IRI) נכון לחוק האסלאמי במדינה לשנת 1996, מוגדרת בתיאור הבא: אנשים השולפים נשק בכוונה לאיים או לגרום לפחד ולסיכון ביטחוני בחברה.
סעיף 284 בחוק האסלאמי מרחיב את ההגדרה למי שעוסק באופן נרחב ב:
ביצוע פשעים נרחבים נגד ההמונים
פשעים נגד ביטחון המולדת או ביטחונה החיצוני
הפצת שמועות ו/או הוצאת דיבה
הקמת בתי בושת או מעורבות בהפעלתם, תוך גרימת הפרעה נרחבת לסדר הציבורי
גרימת סיכונים ביטחוניים, גרימת נזק פיזי משמעותי לאנשים או גרימת נזק לרכוש ציבורי או פרטי
שחמט (מפרסית: shāh-māt - שאה-מאט.
מוכר גם בשמות הפחות נפוצים: משחק המלכים, נרדשיר, אישקוקה או אישקוקי) הוא משחק לוח אסטרטגי מופשט וענף ספורט לשני שחקנים.
המשחק מקובל ברחבי העולם כתחביב וכספורט תחרותי.
שחמט הוא אחד המשחקים השכיחים והמורכבים ביותר הקיימים בתרבות האנושית; ההערכות למספר המצבים החוקיים בשחמט נעות בין לבין .
מקור השם הוא בפרסית: "שאה מט", בתרגום חופשי: "המלך מת (נדהם)" או "מארב למלך".
ניצחון במשחק מושג, כאשר אחד המלכים מאוים בשח על ידי אחד מכלי היריב, אינו יכול להכות את הכלי המאיים, לחסום את האיום על ידי כלי אחר או להימלט מהאיום לערוגה בה לא יהיה מאוים.
מקורותיו של משחק השחמט לוטים בערפל ושנויים במחלוקת.
המצאתו יוחסה לתרבויות שונות של העולם העתיק בסין, בהודו, במצרים או בפרס.
ההשערות המקובלות במחקר הן שמשחק השחמט כפי שהוא מוכר כיום התפתח מגרסאות מוקדמות יותר של המשחק, שנדדו מהודו או, על פי דעת מיעוט, מסין, לפרס, ומשם, דרך מגע עם סוחרים ערבים, לאירופה.
טענות לגבי ההתפתחות המוקדמת של המשחק ונדידתו בעולם מבוססות על ממצאים אטימולוגיים, ארכאולוגיים ואזכורים של המשחק בספרות, אך העדויות ההיסטוריות נתונות בוויכוח.
ההשערה הנפוצה והמקובלת ביותר בספרות היא שמקורו של השחמט הוא בהודו.
השערה זו הופיעה כבר ב-1694, בספרו של החוקר האנגלי תומאס הייד, והיא קיבלה חיזוק ממחקרים מאוחרים יותר, כגון ספרו של הרולד מארי מ-1913, "היסטוריה של השחמט".
לפי השערה זו, המשחק התפתח ממשחק הודי בשם צ'טורנגה, שנדד וזכה לווריאציות שונות במזרח כמו שיאנג-צ'י בסין, שוגי ביפן, ג'נגי בקוריאה ומקרוק בתאילנד ובקמבודיה.
משחק זה אומץ והשתנה בפרס למשחק בשם "צ'אטראנג".
בעולם הערבי, הצ'אטראנג קיבל את השם שאתראנג', ומשם הגיע המשחק לאירופה.
מארי ואחרים התבססו על אטימולוגיה ועל טקסטים שתיארו משחקים הדומים לשחמט, שהמוקדמים ביניהם הם מהמאה השביעית לספירה.
אחד מהטקסטים הללו, ה"שאתראנג'נאמאק", שנכתב בפרסית אמצעית בין 750 ל-850 לספירה, הוא התיאור המפורט המוקדם ביותר של משחק ה"צ'אטראנג".
משחק זה לא היה זהה לשחמט המוכר כיום – לדוגמה, במקום מלכה, היה בהם כלי בדמות יועץ, שהיה אחד הכלים החלשים יותר על הלוח, במקום רץ היו בהם פילים, שהיו יכולים לנוע שתי משבצות באלכסון.
טקסט אחר, "" ("חיי הארשה") בסנסקריט מהמאה ה-7, מזכיר את משחק הצ'טורנגה ההודי, אך לא מפרט לגביו, והוא העדות הבטוחה היחידה לקיומו של הצ'טורנגה בהודו לפני התיאור המפורט של הצ'אטראנג בפרס.
מספר חוקרים ניסו לאתר מקור הודי מוקדם יותר מהצ'טורנגה.
מארי דחה את ההשערה המוקדמת יותר של סטיוארט קולין, שלפיה מקור השחמט הוא במשחקי מרוץ הודים מוקדמים, אך אחרים, כגון השחמטאי יורי אברבך שפרסם מחקר על מקורות השחמט, תומכים בהשערה של קולין.
השערה אחרת טוענת שמקור השחמט המודרני הוא במשחק הסיני שיאנג-צ'י, שהומצא, לפי גרסה זו, בסין במאה ה-2 לפנה"ס.
את ההשערה הציע כבר במאה ה-18 המחבר האירי איילס ארווין , ותומך בולט שלה במחקר המודרני הוא הסינולוג דייוויד לי.
להשערה זו קמו מתנגדים, כגון היסטוריון השחמט הגרמני פטר בנשנאק והחוקר מייקל מארק.
טענות שונות כאילו שורשו של המשחק עתיק בהרבה, שגויות ככל הנראה.
התפשטותו המהירה החלה מן המאה השביעית, ללא אזכורים כלשהם בספרות לפני כן, מעידים על כך שהומצא קרוב לתקופה זו.
ספר השחמט העתיק ביותר הידוע נכתב בערבית ומתוארך לשנת 840 לערך, שנכתב על ידי שחמטאי ערבי מפורסם, שכותרתו כיתאב אש-שטראנג' (ספר השחמט).
זהו כתב יד שאבד, אך הוא מוזכר בעבודות מאוחרות יותר.
גם כאן, אל-עדלי מייחס את מקורות השחמט הפרסי להודו, יחד עם אוסף האגדות מהמאה השמינית .
את השחמט הביאו לאירופה הערבים, שכבשו את חצי האי האיברי במאה השמינית.
אזכור השחמט באירופה ניתן למצוא ברשימת מתנות של אמיר קורדובה בשנת 1010. גם הצלבנים, ששבו לאירופה ממסעי הצלב, הביאו איתם את המשחק שלמדו בארצות ערב.
אבן עזרא חיבר במאה ה-12 שני פיוטים העוסקים בחוקי המשחק ובאופיו, בשינויים קלים מהחוקים והעיצוב הנהוגים בימינו.
המקורות של השחמט המודרני 1700–1200
משחק השחמט שוחק בכל ארצות אירופה.
כתב יד ספרדי מפורסם מהמאה ה-13 העוסק בשחמט, שש-בש ומשחקי קובייה ידוע בשם , שהוא החיבור האירופאי הקדום ביותר על שחמט, כמו גם המסמך העתיק ביותר על משחקי שולחן אירופיים.
הכללים היו דומים ביסודו לאלה של השאתראנג' הערבי.
ההבדלים היו בעיקר בשימוש בלוח משובץ במקום בלוח בצבע יחיד שבו השתמשו ערבים וההרגל לאפשר לחלק או לכל הרגלים לעשות צעד כפול ראשוני.
באזורים מסוימים, המלכה, או המלך יכלו גם לבצע קפיצה ראשונית של שני ריבועים בתנאים מסוימים.
בסביבות שנת 1200 החלו חוקי משחק שונים להופיע באירופה הדרומית ובסביבות שנת 1475 נכנסו לשחמט כמה שינויים גדולים והפכו אותו למשחק המוכר כיום.
השינויים היו כדלקמן: הרגלים קיבלו אפשרות לדלג מעל ערוגה אחת במסעם הראשון ולהכות את רגלי היריב דרך הילוכו.
כתבים על תאוריית השחמט החלו להופיע בסוף המאה ה-15. משנת 1490, כלל בחלקו הראשון דיון בכמה פתיחות ובחלקו השני דיון בכ-30 סיומים.
ה-Repetición de Amores y Arte de Ajedrez (חזרה על אהבה ואומנות משחק השחמט) מאת איש הכנסייה הספרדי פורסם בסלמנקה ב-1497. לוסנה ומאוחר יותר אמנים כגון פדרו דמיאנו הפורטוגזי, ג'ובאני לאונרדו די בונה האיטלקי, וג'ואקינו גרקו, והבישוף הספרדי רוי לופס דה סגורה פיתחו אלמנטים של תאוריית הפתיחה והחלו לנתח סיומים פשוטים.
משחק האלמוות בין אנדרסן נגד קיזריצקי משנת 1851 הוא דוגמה יפה לסגנון בו שיחקו בתקופה זו.
במאה ה-18, מרכז חיי השחמט האירופי עבר מדרום אירופה למרכז היבשת ולצרפת.
באותה תקופה, הייתה לתנועה האינטלקטואלית הרומנטית השפעה מרחיקת לכת על השחמט, כאשר אסתטיקה ויופי טקטי היו מוערכים יותר מאשר משחק שקול וזהיר ותכנון אסטרטגי.
כתוצאה מכך, כמעט כל המשחקים נפתחו במסעי פתיחה שהובילו למשחק פתוח, וזה נחשב לא ספורטיבי לדחות הקרבה שהובילה למשחק טקטי, כמו גמביט המלך וגמביט אוונס.
פילוסופיה זו של השחמט ידועה בשם השחמט הרומנטי, וסגנון המשחק החד והטקטי הזה שלט בכיפה עד סוף המאה ה-19.
ככל שהתקדמה המאה ה-19, ארגון השחמט התפתח במהירות.
מועדוני שחמט רבים, ספרי שחמט ובטאוני שחמט הופיעו.
היו משחקים בהתכתבות בין ערים; למשל מועדון השחמט של לונדון שיחק נגד מועדון השחמט של אדינבורו ב-1824. בעיות שחמט הפכו לחלק קבוע בעיתונים של המאה ה-19; ברנהרד הורביץ, יוסף קלינג וסם לויד חיברו כמה מהבעיות המשפיעות ביותר.
בשנת 1843 פרסם טאסילו פון דר לאסה את ספר השחמט שלו ושל פול בילגר (Handbuch des Schachspiels), המדריך המקיף הראשון לתורת השחמט.
תחרות מקצועית בינלאומית בשחמט נערכה לראשונה בלונדון ב-1851. היא אורגנה על ידי הווארד סטונטון, וניצח בה אדולף אנדרסן, שסגנון ההתקפה המבריק והאנרגטי שלו היה אופייני לתקופה.
כמו משחק האלמוות, ירוק-העד או משחק האופרה.
תובנה עמוקה יותר על טבעו של השחמט הגיעה עם פול מורפי האמריקאי, ילד פלא שחמט יוצא דופן.
מורפי ניצח את כל המתחרים החשובים (חוץ מסטונטון, שסירב לשחק מולו), כולל אנדרסן במהלך קריירת השחמט הקצרה שלו בין 1857 ל-1863. הצלחתו של מורפי נבעה משילוב של התקפות מבריקות ואסטרטגיה איתנה; הוא ידע באופן אינטואיטיבי איך להכין התקפות.
וילהלם שטייניץ יליד פראג הניח את היסודות לגישה המדעית למשחק, אמנות פירוק העמדה למרכיביה והכנת תוכניות נכונות.
בנוסף להישגיו התאורטיים, ייסד שטייניץ מסורת חשובה: את הניצחון שלו על האמן הגרמני יוהנס צוקרטורט בתחרות שנערכה בשנת 1886 נהוג לראות כהתמודדות הראשונה לתואר אליפות העולם בשחמט.
זכייה זו סימנה מעבר סגנוני ברמות הגבוהות ביותר של השחמט מסגנון התקפי וטקטי ששלט בעידן הרומנטי לסגנון אסטרטגי עמדתי יותר שהוכנס לעולם השחמט על ידי שטייניץ.
שטייניץ איבד את הכתר שלו ב-1894 לשחקן צעיר בהרבה, המתמטיקאי הגרמני עמנואל לסקר, ששמר על התואר הזה במשך 27 שנים, הכהונה הארוכה ביותר של אלוף עולם עד כה.
לאחר סוף המאה ה-19, מספר תחרויות האמנים והמשחקים שנערכים מדי שנה גדל במהירות.
האולימפיאדה הראשונה לשחמט נערכה בפריז ב-1924, ו-FIDE, איגוד השחמט העולמי, שמאגד איגודי שחמט לאומיים, שהוקם ב-20 ביולי באותה שנה, מגדיר מד כושר לשחקנים, מעניק תארים בינלאומיים ומסדיר כללים שונים למשחק תחרותי.
נוסד בתחילה במטרה לארגן את האירוע הזה.
יום הקמת האיגוד מהווה גם התאריך בו נחגג בכל שנה יום השחמט הבין-לאומי.
ב-1927 הוקמה אליפות העולם בשחמט לנשים; הראשונה שהחזיקה בתואר הייתה האמנית הצ'כית-אנגלית ורה מנצ'יק.
גאון מקובה, חוסה ראול קפבלנקה, הידוע במיומנותו בשלב הסיום, זכה באליפות העולם מלסקר בשנת 1921. קפבלנקה היה בלתי מנוצח במשחקים תחרותיים במשך שמונה שנים, מ-1916 עד 1924. יורשו (1927) היה אלכסנדר אלכין הרוסי-צרפתי שמת בעודו אלוף העולם.
אלכין הפסיד לזמן קצר את התואר לשחקן ההולנדי מקס אויבה ב-1935 והחזיר אותו שנתיים לאחר מכן.
בתקופה שבין שתי מלחמות העולם, התחוללה מהפכה בשחמט על ידי האסכולה התאורטית החדשה של מה שנקרא היפרמודרניזם כמו אהרון נימצוביץ' וריכרד רטי.
הם דגלו בשליטה במרכז הלוח עם כלים מרוחקים ולא עם הרגלים, ובכך הזמינו את היריבים להשתלט על המרכז עם רגלים, שהפכו למושא התקפה.
בין החידושים שזכו לפופולריות של ההיפר-מודרניסטים היה הפיאנקטו: התפתחות הרצים הרחק מהמרכז, ולא לכיוון המרכז, אל טורים ב' וז'.
1945–1990 העידן שלאחר מלחמת העולם השנייה
לאחר מותו של אלכין, היה צורך לאתר את אלוף העולם החדש.
פיד"ה, שאחראית על התואר, ניהלה תחרות של שחקני עילית.
המנצח בתחרות שהתקיימה בשנת 1948 היה מיכאל בוטביניק הרוסי.
ב-1950 הקימה פיד"ה מערכת של תוארים, והעניקה את התואר רב-אמן ל-27 שחקנים.
(כמה מקורות מציינים שבשנת 1914, התואר רב-אמן שחמט הוענק לראשונה על ידי הצאר ניקולאי השני מרוסיה ללסקר, קפבלנקה, אלכין, זיגברט טאראש ופרנק מרשל, אך זו טענה שנויה במחלוקת.)
בוטביניק החל עידן של דומיננטיות סובייטית בעולם השחמט, שבעיקר באמצעות מאמצי הממשלה הסובייטית להפגין עליונות אינטלקטואלית על המערב נמשך כמעט ללא הפרעה במשך יותר מחמישים שנים עד לפירוק ברית המועצות.
היה רק אלוף אחד שאינו סובייטי, בובי פישר האמריקאי (אלוף 1972–1975).
בוטביניק גם חולל מהפכה בתורת הפתיחות.
בעבר, שחור שאף לשוויון, וניסה לנטרל את יתרון המהלך הראשון של לבן בשעה שבתור שחור, בוטביניק חתר ליוזמה מהתחלת המשחק.
בשיטה הבלתי פורמלית של אליפויות העולם עד שנת 1948, האלוף החליט מול איזה מתמודד הוא ישחק על התואר והמתמודד נאלץ לחפש ספונסרים למשחק.
פיד"ה הקימה מערכת חדשה של תחרויות מוקדמות ודו-קרבות.
השחקנים החזקים בעולם שולבו בתחרויות בין אזוריות, שם הצטרפו אליהם שחקנים שהעפילו מהתחרויות האזוריות.
השחקנים המובילים בתחרויות הבין אזוריות הללו עברו לשלב "המועמדים", שהיה בתחילה תחרות, ובהמשך סדרה של משחקי נוקאאוט.
הזוכה בתחרות המועמדים התמודד אז עם האלוף המכהן על התואר.
לאלוף שהובס בדו-קרב הייתה זכות לשחק בדו-קרב חוזר שנה לאחר מכן.
מערכת זו פעלה במחזור של שלוש שנים.
בוטביניק השתתף במשחקי האליפות לאורך תקופה של חמש עשרה שנים.
הוא זכה באליפות העולם ב-1948 ושמר על התואר בדו-קרבות בשנים 1951 וב-1954. ב-1957 הפסיד לוסילי סמיסלוב, אך החזיר את התואר בדו-קרב חוזר ב-1958. ב-1960, הוא הפסיד את התואר למיכאל טל בן ה-23. טל היה טקטיקן ושחקן התקפה אשר נחשב לאחד השחקנים היצירתיים ביותר אי פעם, ומכאן כינויו "הקוסם מריגה".
בוטביניק שוב כבש את התואר בדו-קרב חוזר ב-1961.
בעקבות הדו-קרב ב-1961, ארגון פיד"ה ביטל את הזכות האוטומטית של אלוף מודח לדו-קרב חוזר, והאלוף הבא, טיגראן פטרוסיאן הארמני, שחקן הידוע בכישורי ההגנה והמשחק העמדתי שלו, החזיק בתואר במשך שני סבבים, 1963–1969. יורשו, בוריס ספאסקי מרוסיה (אלוף 1969–1972), זכה במשחקים הן בסגנון עמדתי והן בסגנון טקטי חד.
בסבב האליפות הבא, אליפות העולם בשחמט 1972, זכה המתמודד הלא סובייטי הראשון מאז מלחמת העולם השנייה, בובי פישר האמריקאי.
פישר ניצח את יריביו במשחקי המועמדים בהפרשים שלא יאומנו, וניצח באופן משכנע את ספאסקי באליפות העולם.
הדו-קרב היה במעקב צמוד של התקשורת החדשותית של אותם הימים, מה שהוביל לזינוק בפופולריות של השחמט; הייתה לדו-קרב גם בחשיבות פוליטית בשיא המלחמה הקרה, כאשר הדו-קרב נתפס על ידי שני הצדדים כמיקרוקוסמוס של הסכסוך בין מזרח למערב.
בשנת 1975 סירב פישר להגן על תוארו מול אנטולי קרפוב הסובייטי כאשר לא הצליח להגיע להסכמה על תנאי הדו-קרב עם פיד"ה, וקרפוב קיבל את התואר ללא משחק.
פישר ביצע מודרניזציה של היבטים רבים של השחמט, במיוחד על ידי הכנת מקיפה של שלב הפתיחה.
קרפוב הגן על תוארו פעמיים מול ויקטור קורצ'נוי ושלט בשנות ה-70 ותחילת שנות ה-80 עם שורה של הצלחות בתחרויות שחמט.
באליפות העולם בשחמט 1984 התמודד קרפוב עם האתגר הקשה ביותר שלו עד כה, גארי קספרוב הצעיר מבאקו, אזרבייג'ן הסובייטית.
הדו-קרב הופסק בנסיבות שנויות במחלוקת לאחר 5 חודשים ו-48 משחקים כאשר קרפוב הוביל ב-5 ניצחונות ל-3, אך היה בבירור מותש; פרשנים רבים האמינו שקספרוב, שניצח בשני המשחקים האחרונים, היה מנצח בדו-קרב אילו היה נמשך.
קספרוב ניצח בדו-קרב הגומלין ב-1985. קספרוב וקרפוב התחרו בשלושה דו-קרבות צמודים נוספים ב-1986, 1987 ו-1990, קספרוב ניצח בכולם.
קספרוב הפך לדמות הדומיננטית של השחמט העולמי מאמצע שנות ה-80 ועד פרישתו ב-2005.
תחילת העידן של טכנולוגיית השחמט
תוכנות מחשב ששיחקו שחמט (שנודעו מאוחר יותר בתור מנועי שחמט) החלו להופיע בשנות ה-60. ב-1970 התקיימה תחרות מחשבי השחמט הגדולה הראשונה, אליפות צפון אמריקה בשחמט למחשבים, ואחריה ב-1974 אליפות העולם הראשונה בשחמט למחשבים.
בסוף שנות ה-70, מחשבי שחמט ביתיים ייעודיים כגון צ'ס צלנגר הפכו לזמינים מסחרית, כמו גם תוכנות להפעלה במחשבים ביתיים.
הרמה השחמטאית של מחשבי השחמט הייתה נמוכה עד שנות ה-90.
מסדי הנתונים הראשונים של סיומי המשחק, שנתנו פתרון מושלם לסיומים פשוטים יחסית כמו מלך וצריח מול מלך ורץ, הופיעו בסוף שנות ה-70. זה היה המבוא לבסיסי הנתונים המלאים של שישה ושבעה כלים שהפכו זמינים בשנות ה-2000 וה-2010 בהתאמה.
מסד הנתונים המסחרי הראשון של השחמט, אוסף של משחקי שחמט הניתנים לחיפוש לפי מסעים ועמדה, וכן לפי שחקנים, הוצג על ידי חברת צ'ס בייס הגרמנית בשנת 1987. למאגרי מידע המכילים מיליוני משחקי שחמט הייתה השפעה עמוקה מאז על תורת הפתיחה ועל תחומים אחרים בחקר השחמט.
שעוני שחמט דיגיטליים הומצאו בשנת 1973, אם כי הם לא הפכו לדבר שבשגרה עד שנות ה-90. שעוני שחמט דיגיטליים מאפשרים בקרות זמן הכוללות אופציות רבות של זמנים, תוספת של שניות לכל מסע ועוד.
1990–הווה: עליית המחשבים והשחמט המקוון
האינטרנט אפשר שחמט מקוון כאפשרות חדשה למשחק, כאשר שרתי שחמט מאפשרים למשתמשים לשחק עם אנשים אחרים ממקומות שונים בעולם בזמן אמת.
השרת הראשון שכזה, שכונה Internet Chess Server (ICS), פותח באוניברסיטת יוטה בשנת 1992. ICS היווה את הבסיס לשרת השחמט המסחרי הראשון, מועדון השחמט האינטרנטי, שהושק ב-1995, ולשרתים מוקדמים אחרים של שחמט כגון Free Internet Chess Server (FICS).
מאז, פלטפורמות רבות אחרות הופיעו, ושחמט מקוון החל להתחרות בשחמט על הלוח בפופולריות.
במהלך מגפת הקורונה של 2020, הבידוד הנובע מהסגרים שהוטלו במקומות רבים ברחבי העולם, בשילוב עם הצלחת תוכנית נטפליקס הפופולרית גמביט המלכה וגורמים נוספים כמו הפופולריות של תחרויות מקוונות, הביאו לעלייה בפופולריות של המשחקים המקוונים, וכן של המשחקים הרגילים, פנים אל פנים.
גם התפתחות תוכנות השחמט התקדמה משמעותית.
בשנות ה-90, מנועי השחמט יכלו להביס באופן עקבי את רוב החובבים, ובשנת 1997 גבר מחשב כחול עמוק על אלוף העולם גארי קספרוב בדו-קרב של שישה משחקים, והחל עידן של דומיננטיות מחשב ברמה הגבוהה ביותר של השחמט.
בשנות ה-2010, מנועי שחמט חזקים משמעותית אפילו מהשחקנים האנושיים הטובים ביותר הפכו נגישים בחינם במספר פלטפורמות מחשב וטלפונים סלולריים, וניתוח חופשי הפך למאפיין נפוץ בשרתי שחמט באינטרנט.
השפעה שלילית של הזמינות הקלה של ניתוח משחקי שחמט במכשירי כף יד ומחשבים אישיים הייתה העלייה ברמאות במשחקים, שהפכה לבעיה של ממש הן בשחמט תחרותי על הלוח והן בשחמט מקוון.
בשנת 2017, הוצגה AlphaZero - רשת עצבית המסוגלת גם לשחק שוגי וגו.
מאז נכתבו מנועי שחמט רבים המבוססים על הערכת רשתות עצביות, שהטובים שבהם עלו על מנועי ה"כוח גס" המסורתיים.
AlphaZero גם הציגה רעיונות ודרכי משחק חדשניים רבים, שהשפיעו על סגנון המשחק ברמה הגבוהה ביותר.
ככל שהתפתחו מסדי הנתונים של סיומים, הם החלו לספק משחק מושלם בעמדות סיום שבהן התוצאה התאורטית של המשחק לא הייתה ידועה קודם לכן, כמו עמדות עם מלך, מלכה ורגלים מול מלך ומלכה.
בשנת 1991, לואיס סטילר פרסם מסד נתונים עבור סיומים נבחרים של שישה כלים ועד 2005, לאחר פרסום בסיס הנתונים של , נפתרו כל עמדות הסיום של שישה כלים.
בשנת 2012 פורסמו בסיסי טבלאות של לומונוסוב אשר פתרו את כל עמדות הסיום של שבעה כלים.
השימוש במסדי הנתונים משפר את הביצועים של מנועי שחמט על ידי מתן תוצאות סופיות בהסתעפויות מסוימות.
ההתקדמות הטכנולוגית שנעשתה בשנות ה-90 ותחילת המאה ה-21 השפיעה על האופן שבו לומדים שחמט בכל הרמות, כמו גם על מצב השחמט כספורט בו צופים, לעיתים מאות אלפי אנשים באמצעות האינטרנט.
בעבר, הכנה לתחרות ברמה המקצועית דרשה ספריית שחמט נרחבת ומנויים לפרסומים כמו Chess Informant כדי להתעדכן בהתפתחויות הפתיחה וללמוד את משחקי היריבים.
כיום, הכנה ברמה המקצועית כוללת שימוש במאגרי מידע המכילים מיליוני משחקים, ומנועי שחמט לניתוח הסתעפויות פתיחה שונות ולהכנת חידושים.
מספר משאבי למידה מקוונים זמינים גם עבור שחקנים בכל הרמות, כגון קורסים מקוונים, תרגילים טקטיים ושיעורי שחמט מוקלטים.
מאז סוף שנות ה-90, ניתן לעקוב באינטרנט אחר אירועי שחמט בין-לאומיים גדולים, כאשר המסעים של השחקנים מועברים בזמן אמת.
לוחות חושים פותחו כדי לאפשר העברה אוטומטית של מסעים ודווח על מצב השעון לאחר כל מסע.
שחקני שחמט יפעילו מנועי שחמט לעיתים קרובות בזמן שהם צופים במשחקים אלו, כך שיתאפשר להם לזהות במהירות טעויות של השחקנים ולאתר הזדמנויות טקטיות.
בעוד שבעבר המסעים הועברו בשידור חי, כיום מארגני תחרויות שחמט מעכבים לעיתים את השידור בכחצי שעה כאמצעי נגד רמאות.
באמצע עד סוף שנות עשור הראשון של המאה ה-21 - ובמיוחד בעקבות הפריחה המקוונת של 2020 - זה הפך לנפוץ שרבי אמנים, כגון היקארו נקמורה ומגנוס קרלסן, העבירו בשידור חי תוכן שחמטאי על פלטפורמות שונות.
כמו כן, בעקבות הפריחה, החלו להתייחס אל השחמט המקוון כאל ספורט.
בתחרות שחמט 960 שנערכה בפברואר 2025 שידרו את נתוני קצב הלב של השחמטאים תוך כדי משחק, ולאחדים מהם נמדד קצב של קרוב ל-160 פעימות בדקה.
שחמט מאורגן לילדים צעירים הפך לנפוץ.
פיד"ה מקיימת אליפויות עולם לגילאים החל מגיל 8. התחרויות הגדולות ביותר, מבחינת מספר השחקנים, הן אלו המתקיימות לילדים, כאשר בשיא מחזיקה תחרות בה השתתפו 5577 שחקנים.
גם מספרם של רבי האמנים ואנשי מקצוע אחרים בשחמט גדל בעידן המודרני.
קנת' ריגן וגיא הוורת' ערכו מחקר שכלל השוואה של בחירת מסעים על ידי שחקנים ברמות שונות ומתקופות שונות עם ניתוח של מנועי שחמט חזקים.
הם הגיעו למסקנה שהעלייה במספר רבי האמנים והעלייה במדי הכושר של השחקנים המובילים משקפים עלייה בפועל ברמת המשחק הממוצע, במקום "אינפלציית דירוג" או "אינפלציית תארים".
החל משנת 1961 החלה להתקיים אולימפיאדת השחמט לעיוורים שבה נערכים משחקי שחמט מותאמים לעיוורים ולקויי ראייה.
היא נערכת מדי ארבע שנים.
חרף העובדה ששחמט משחקים בדרך כלל בישיבה, באולמות ממוזגים, הוא נחשב לספורט והוועד האולימפי הבינלאומי הכיר בשחמט כענף ספורט.
בשאלה איזה שרירים מפתח ספורט השחמט מקובל לענות, שהוא מפתח את שרירי המוח.
שחמטאי מוציא כמויות גדולות של אנרגיה, כ-6,000 קלוריות ביום של תחרות שחמט.
לחץ הדם של שחמטאי בתחרות גבוה ודומה ללחץ הדם של רץ מרתון ואפילו גבוה מלחץ הדם של שחקן טניס.
תחרויות שחמט, בדומה לתחרויות ספורט בענפים אחרים, מאורגנות בשיטת גביע או בשיטת ליגה או בשיטה מעורבת.
יש תחרויות ליחידים או יחידות ויש תחרויות לקבוצות.
לדברי בוריס גלפנד שחמט הוא ספורט, כי יש מנצח ויש מפסיד וצריך כושר גופני.
מתמודדים עם לחץ גדול בכל משחק שיכול להימשך שבע שעות.
בתחרויות רשמיות יש שופטים, שהוסמכו לשפיטה בתחרויות.
את כל התחרויות הבינלאומיות הרשמיות כמו גם את אליפות העולם בשחמט מנהל הארגון FIDE.
מצב הפתיחה של משחק שחמט
לוח השחמט מחולק ל-64 ערוגות ובו שמונה שורות הממוספרות מ-1 עד 8 ושמונה עמודות המסומנות באותיות א' עד ח', או A עד H (משמאל לימין, מנקודת מבטו של הלבן).
הערוגות צבועות בצבעי שחור ולבן לסירוגין (או, בכלליות, צבע בהיר וצבע כהה) – כל ארבע הצלעות של ערוגה לבנה גובלות בערוגה שחורה, ולהפך.
מניחים את הלוח כך שהערוגה הימנית ביותר בשורה הקרובה לכל שחקן היא לבנה.
על הלוח מניחים את הכלים: בכל ערוגה ניצב כלי אחד בלבד.
בשורה הקרובה ביותר לכל שחקן, מניחים תחילה את הכלים:
2 צריחים על הערוגות החיצוניות ביותר מימין ומשמאל.
לאחר מכן 2 פרשים, אחד מימין ואחד משמאל.
בשתי הערוגות המרכזיות שנותרו בשורה: מלכה – מלכה בטור ד', מלך בטור ה', כשהסימן הוא "מלכה בצבעה" – מלכה לבנה בערוגה לבנה ואילו השחורה בערוגה שחורה .
בשורה השנייה בכל צד (שורות 2 ו-7) מניחים את הרגלים לכל רוחב השורה (על כל שמונה הערוגות).
מלך – הכלי החשוב ביותר על הלוח.
ביכולתו לנוע לכל כיוון (ישר או אלכסון) ערוגה אחת בכל כיוון, למעט "הצרחה" .
כאשר המלך נמצא במצב של "שח", כלומר במצב שבו היריב יוכל "להכותו" בתורו הבא, השחקן המאוים חייב לשנות מצב זה על ידי הזזת המלך, חסימת קו ההתקפה של הכלי המאיים, או על ידי הכאה של הכלי המאיים.
על מנת לנצח במשחק, על השחקן להגיע למצב שבו יריבו לא יוכל למלט את מלכו מהשח, להכות את הכלי המאיים או לחסום את האיום על ידי כלי משלו.
למרות ערכו ככלי החשוב ביותר תנועת המלך מוגבלת יחסית.
להבדיל מהכלים האחרים, לא ניתן להעריך את המלך בנקודות לשם החלפת כלים, משום שהמלך אינו כלי שאפשר לוותר עליו, אולם מבחינת ערכו במובן יחסי הכוחות ויכולותיו הטקטיות במשחק מעריכים אותו בכ־2.5 נקודות.
שכן למלך יכולת התקפית בעלת טווח מוגבל (ערוגה אחת בכל כיוון).
יכולת זו באה לידי ביטוי בעיקר בשלבים מתקדמים של המשחק, כאשר לא נותרו כלים רבים על הלוח.
על אותה "סקאלה" מוערך הצריח ב-5 נקודות, הפרש בשלוש נקודות וכך גם הרץ.
הערכת כוחו של המלך משמשת לניתוחים טקטיים, להערכת עמדות עם מלך חופשי או מלך סגור וכדומה.
מלכה, בעבר נקראה וזיר – הכלי החזק ביותר על הלוח.
יתרונה הוא בגמישות התנועה שלה, שכן היא יכולה לנוע בכל קו ישר (טור, שורה או אלכסון) בלי הגבלה על מספר הערוגות.
צריח – הצריח יכול לנוע רק לאורך הטורים או השורות.
הצריחים בדרך כלל יעילים יותר כאשר הם תומכים אחד בשני ופועלים כזוג.
תפקיד מיוחד נועד לצריח בהגנת המלך במהלך המכונה הצרחה.
נהוג להעריכו בכ-5 נקודות (נקרא גם: 'טורה').
רץ – הרץ יכול לנוע רק באלכסונים.
הרץ הוא הכלי היחיד שמוגבל לצבע ערוגה אחד, ואינו יכול לעבור לצבע השני.
שני הרצים הקיימים, מכסים ביחד את שני הצבעים של הלוח, ולכן במקרה שאבד רץ אחד, חלק מהשליטה על הלוח אבדה.
נהוג להעריכו בכ-3 נקודות, אך עם התפתחות מנועי השחמט המודרניים הוכח ששוויו ברוב היחסי של העמדות מוערך ב-3.25 (נתון למחלוקת).
כמו כן ישנו יתרון מזערי לשחקן שברשותו שני רצים כנגד פרש ורץ/שני פרשים.
פרש – לפרש תנועה מיוחדת שמשלבת תנועה ישר ובאלכסון.
לחלופין ניתן לתאר את תנועתו כאות 'ך' המסובבת בכיוונים שונים .
יתרונו הוא בכך שכלים אינם חוסמים את תנועתו, והוא יכול לדלג מעליהם.
הפרש יעיל במיוחד במצבים סגורים ובביצוע "מזלג" (כלומר איום על מספר כלים בו זמנית).
בכל מהלך הפרש יעבור לצבע ערוגה שונה.
נהוג להעריכו בכ-3 נקודות ובמעט פחות מהרץ.
רגלי – האחרון בהיררכיה והמוגבל ביותר בתנועתו (מכונה גם: 'חייל').
יכול לנוע רק ערוגה אחת בכל פעם ורק לכיוון אחד ("קדימה", ז"א, הכיוון הנגדי לצד הלוח בו הוא מתחיל).
הרגלי אינו יכול להתקדם כאשר את הערוגה לפניו תופס כלי אחר.
במהלכו הראשון של הרגלי, ורק במהלך זה, הוא יכול לנוע שתי ערוגות קדימה או ערוגה אחת בהתאם לרצון השחקן.
אופן ההכאה של הרגלי מתבצע באופן שונה מאופן תנועתו הרגיל, על ידי מעבר ערוגה אחת באלכסון, אך ורק בכיוון התקדמותו.
למרות היותו כלי חלש (בשל תנועתו המוגבלת), לרגלי יש יתרון אחד על פני שאר הכלים: אם הוא מגיע לשורה האחרונה של הלוח הוא מוחלף בכלי אחר (פרט למלך) באותו הצבע, על-פי בחירת השחקן (גם אם הכלי הנבחר טרם יצא מהמשחק).
– מצב זה קרוי "הכתרה".
נהוג להעריך את הרגלי בנקודה אחת (ביחס אליה מוערך ערכם של שאר הכלים).
מהלך מיוחד של הרגלי הוא הכאה דרך הילוכו.
סיכום של תנועת כלי השחמט
לכל אחד מכלי השחמט יש את סגנון התנועה האופייני לו.
בסכימה זו מצוינים ב-X המהלכים האפשריים של כל כלי.
המהלכים אפשריים רק בתנאי ששום כלי של אותו צד לא נמצא במקום אליו נעים.
אם יש כלי של הצד היריב במיקום אליו הכלי יכול להגיע, השחקן יכול להכות את הכלי של היריב.
גם הימצאותם של כלים במסלול של הכלי בתנועה יכול למנוע את התנועה, פרט לתנועה של פרש.
בשנת 1849 עוצבו על ידי נתנאל קוק כלי שחמט כמוצג בתמונה בצד שמאל.
הווארד סטונטון פרסם את העיצוב החדש בטור שכתב בעיתון Illustrated London News.
העיצוב היה נאה והפך לפופולרי מאוד.
מראה לוח השחמט מוסכם וקבוע, אולם יתר תכונותיו משתנים לפי צרכים ורצונות שונים.
יש מערכות שחמט שייצורן זול במיוחד הכוללות כלים מפלסטיק חלול ולוח קרטון מודפס.
בנוסף לעלות הנמוכה, מערך כזה נוח לנשיאה ולשם כך גם נוהגים לקפל את לוח הקרטון, קיפול כפול.
במערכות אחרות הלוח מתקפל לשניים ויוצר קופסה בה יכולים לשאת את הכלים.
החומר השכיח הוא עץ, אך יש גם לוחות מחומרים פחות שכיחים, אבן, מתכת, פלסטיק קשיח, עצם (שנהב) ועוד.
לעיתים קרובות לוח השחמט מעוצב כך שיוכל לשמש למשחקים נוספים, שש בש, דמקה טחנה ועוד.
יש מערכות שחמט, שנועדו לנסיעות ברכבת או במכונית, לכן, לשמירת יציבות הכלים על הלוח, משתמשים בלוח מגנטי או לוח מחורר בכל משבצת וכלים בעל בליטה בתחתיתם, בליטה שאמורים לתקוע בחור של המשבצת.
וריאציות השחמט הם משחקים המבוססים על שחמט אך יש בהם שינויים שנועדו להפוך אותו למעניין יותר.
רוב הווריאציות מבוססות על האלמנטים הבאים (או שילוב שלהם):
שינוי בגודל או בצורת הלוח
סידור המצב ההתחלתי בצורה שונה
שימוש בכלים מיוחדים בעלי חוקים שונים
שינוי בחוקי המשחק הרגילים (כגון הכאה, יכולת השתלת כלים, מטרת המשחק וכולי).
ישנן אלפי וריאציות למשחק השחמט.
גם משחקים שקדמו למשחק השחמט, כגון צ'טורנגה, נחשבים בימינו לווריאציות שחמט.
השחקן בכלים הלבנים (להלן: "הלבן") הוא הראשון לשחק.
כל שחקן מניע בתורו את אחד הכלים שברשותו (כלי אחד בלבד, להוציא במקרה של הצרחה), כאשר לכל כלי אופן תנועה הייחודי לו, כמפורט לעיל, מותר להזיז כלי רק לערוגה ריקה או לערוגה שנמצא בה כלי יריב ואז הכלי היריב מסולק מלוח המשחק וזו "הכאה".
השחקן יכול להזיז כל כלי בתורו לאן שיבחר, ובלבד שלא יעבור על כללי תנועת הכלים המפורטים לעיל.
כמו כן, אם המלך של שחקן מסוים נחשף לאיום מצד כלי של היריב (מצב המכונה "שח"), חובה על השחקן לנקוט מסע שיבטל את המצב הזה.
אם אי אפשר לבטל את האיום, יפסיד במשחק, במצב המכונה מט.
בנוסף לכך, מהלך המסיע את המלך לערוגה המאוימת על ידי כלי יריב אינו מסע חוקי.
(המלך הוא הכלי היחיד שאסור להעמידו במכוון תחת איום של כלי אחר).
הכאה: אם ניצב אחד מכליו של היריב בדרכו של הכלי הנע, באפשרותו להכות אותו, בתנאי שמדובר במהלך חוקי.
בשחמט (שלא כמו בדמקה, למשל) ההכאה היא זכות ולא חובה.
בהכאת כלי אחר, הכלי המוכה מוסר מהלוח והכלי המכה מוצב במקומו.
במצב בו הוא חשוף לאיום ולא ניתן להגן עליו – זהו שחמט ("שח", בתוספת "מט"; יש שמקצרים ל"מט").
כל הכלים מכים כדרך הילוכם (למשל, הרץ יכה רק על אלכסונו), מלבד הרגלי שזז קדימה אך מכה באלכסון.
מקרה מיוחד של הכאה הוא "הכאה דרך הילוכו".
השלב הראשון במשחק הוא הפתיחה.
בשלב זה מפתחים השחקנים את כליהם, החסומים מאחורי שורת הרגלים, על מנת להגדיל את כוח ההשפעה שלהם ולאיים על ההגנה של היריב.
שלב הפתיחה גם כולל את פינוי אחד האגפים על מנת לאפשר הצרחה שמטרתה לבצר את המלך בפינה ולהרחיקו מהמרכז החשוף.
פתיחה אופיינית כוללת בדרך כלל דילוג כפול עם הרגלי של המלך או המלכה, פיתוח הפרשים והרצים, ואז הצרחה.
ישנן פתיחות הנקראות גמביט, בהם אחד הצדדים מקריב חומר – לרוב רגלי – על מנת לזכות ביתרון טקטי או עמדתי תמורתו.
מספר הפתיחות הוא רב ומספר הווריאנטים שלהן רב עוד יותר.
שחקנים מקצוענים משננים בעל פה פתיחות רבות על מנת שלא לבצע טעויות בתחילת המשחק, דבר שייתן יתרון מוקדם ליריב.
השלב השני הוא מציעה, מתרחש אחרי שרוב הכלים כבר פותחו, והקרב מתנהל במרב חריפותו במרכז הלוח, בדרך כלל תוך כדי חילופי כלים וניסיון לשבור את מערך הרגלים של הצד השני.
בשלב זה אפשר לממש מספר רב של טקטיקות לצבירת יתרון חומרי ועמדתי .
השלב השלישי הוא סיום, ושלב זה מגיע כאשר נעשו מספר רב של חילופי כלים מבלי שהושג יתרון מכריע לצד כלשהו.
שלב זה כולל בדרך כלל מספר קטן של כלים לכל צד (מלך, קצין ומספר רגלים) ובו מנסים השחקנים להכריע אחד את השני בדרך כלל על ידי הכתרת אחד הרגלים לכלי כבד (כגון מלכה).
בשלב זה, האיום במט על המלך קטן ולכן המלך הופך לכלי פעיל, המגן על הרגלים ותומך בהתקדמותם אל עבר השורה השמינית.
מכיוון שהסיום דורש משחק מדויק, שחקנים רבים לומדים בקפידה עמדות סיום נפוצות.
רגלי יכול להכות רגלי אחר "דרך הילוכו" או "אגב הילוכו" (תרגום עברי לביטוי שמקורו בצרפתית, en passant), רק כאשר רגלי (ולא כלי אחר) של היריב נע שתי ערוגות לפנים (במהלך אחד) וחולף בתנועתו על פני הערוגה המאוימת על ידי רגלי יריב.
ההכאה מתבצעת כאילו התקדם הרגלי ערוגה אחת בלבד.
כלל "דרך הילוכו" תקף רק באופן מיידי אחרי מהלך היריב ולא ניתן לנצל אותו אחר-כך.
לדוגמה, רגלי שחור, המוצב בערוגה ב-4, יכול להכות רגלי לבן הנע במהלך אחד מערוגה א2 לערוגה א4 כאילו היה מוצב ב-א3. בסוף המהלך יונח הרגלי השחור על הערוגה א3, והרגלי הלבן מערוגה א4 יוסר מהלוח.
זהו המהלך היחיד במשחק בו כלי מכה ומוכה לא נמצאים באותה ערוגה, רק כלי אחד (הרגלי) רשאי להכות, ועל ההכאה להתבצע באופן מיידי.
הצרחה קטנה ב"צד המלך"הצרחה גדולה ב"צד המלכה"
המלך מוסע שתי ערוגות לכיוון הצריח,
הצריח מוסע ערוגה אחת לאחר מלכו.
המלך והצריח (המשתתף) לא זזו כלל מערוגותיהם ההתחלתיות,
המלך לא נמצא באיום שח באותו רגע,
המלך לא יימצא באיום שח בתום ההצרחה,
המלך אינו עובר על פני ערוגה המאוימת על ידי כלי היריב,
אין כלים המפרידים בין המלך לצריח.
מבחינים בין "הצרחה קטנה", שהיא הצרחה "לצד המלך", ובין "הצרחה גדולה" שהיא הצרחה "לצד המלכה" .
אם רק אחד הצריחים הוסע, עדיין אפשר שהצריח השני ישמש לצורך הצרחה.
אם הערוגה הצמודה לצריח מאוימת, אין אפשרות לבצע הצרחה קטנה , אך ניתן לבצע הצרחה גדולה (משום שהמלך אינו עובר דרכה).
גם אם הצריח עצמו מאוים והתנאים שהוזכרו לעיל מתקיימים – מותר לבצע הצרחה.
נטילת הצריח קודם להזזת המלך פירושה מהלך שבו זז רק הצריח.
הצרחה היא מהלך חשוב בשלבים המוקדמים של המשחק, משום שהיא משרתת שתי מטרות חשובות: היא מזיזה את המלך למקום מוגן יותר מאשר מרכז הלוח בו התחיל להתפתח הקרב, והיא מוציאה את הצריח מהפינה ומביאה אותו לעמדת התקפה טובה יותר במרכז הלוח.
שח הוא מצב בו שחקן מתקיף את המלך של יריבו (כלומר מאיים להכותו).
אם אף אחת מפעולות אלה אינה אפשרית, נקרא המצב מט (או שחמט) – מצב שבו לא ניתן להסיר את האיום על המלך.
לא ניתן להסיע את המלך לערוגה אחרת שאינה מאוימת
לא ניתן לחסום את האיום על המלך בעזרת כלי אחר
לא ניתן להכות את הכלי המאיים
שחקן שעלה בידו ללכוד את יריבו במצב של שח-מט ניצח במשחק.
הסעת כלי כך שיאיים בעצמו על מלך היריב נקראת "שח ישיר".
הסעת כלי כך שיפתח קו התקפה לכלי העומד מאחריו אל מול המלך היריב נקראת "שח עקיף".
הסעת כלי כך שיאיים בעצמו על מלך היריב ובמקביל יפתח קו התקפה מול המלך לכלי העומד מאחריו, כלומר, שילוב של "שח ישיר" ו"שח עקיף" במהלך אחד, נקראת "שח כפול" (לעיתים נדירות ביותר ניתן גם לבצע שח כפול כצירוף של שני שחים עקיפים, באמצעות הכאה דרך הילוכו).
כששחקן משיב לאיום מלכו בשח נגדי תוך כדי שהוא חוסם את השח שביצע יריבו- נקרא המלך "שח צולב".
שעון שחמט משמש למדידת הזמן והקצבתו עבור כל שחקן במהלך המשחק.
בתחרויות רשמיות מוקצב זמן מוגבל לכל שחקן לביצוע מסעיו.
מרכיב חשוב במשחקים אלו הוא יכולתו של השחקן לתכנן ולבצע את מסעיו בזמן שהוקצב לו.
שעון השחמט בנוי כיחידה אחת של שני שעוני עצר, שעון לכל שחקן.
בסיום מסע על ידי השחקן עליו ללחוץ (ביד שביצעה את המסע) על כפתור שעון העצר שלו ובכך הוא עוצר את שעונו ובו בזמן מפעיל את שעון יריבו.
ישנם שני סוגים עיקריים של שעוני שחמט: דיגיטליים ואנלוגיים.
במשחקי שחמט מקצועיים רגילים הגבלת הזמן לשחקן היא שעתיים ל-40 המהלכים הראשונים, ועוד שעה ליתר המשחק או שעה וחצי לכל המשחק עם תוספת של 30 שניות לאחר כל מהלך.
בנוסף, ישנם גם סוגים של משחק שחמט מהיר, בהם "שחמט מהיר", בו הזמן הקצוב לכל צד הוא 25 דקות, ו"שחמט בזק" (בליץ) בהם הזמן הקצוב לכל צד הוא 5 דקות, או משחק בזק שנקרא 5+3 כאשר לכל צד יש 5 דקות, ואחרי כל מהלך מתווספות 3 שניות.
במשחקי שחמט באינטרנט קיימים אף משחקים מהירים עוד יותר, של דקה או שתיים לכל צד, המכונים "שחמט קליע".
בכל מקרה, אם לא הסתיים המשחק קודם לכן במט, פט או תיקו בשל חומר לא מספיק, השחקן שזמנו תם ראשון הוא המפסיד.
תיקו מוכרז באחד מן המקרים הבאים:
אם הצד שתורו לשחק אינו יכול לבצע אף מסע חוקי אך אינו נמצא תחת איום של שח.
תיקו כזה נקרא פט או כפת בעברית (באנגלית – Stalemate).
הפט יכול לשמש כאסטרטגיה של שחקן אשר נמצא בחסרון מובהק למלט את עצמו מהפסד, ומאידך גיסא הוא משמש מקור של איום על השחקן העומד לנצח.
חוסר יכולת לבצע מט: במצב בו לשום שחקן לא ניתנת אפשרות חוקית לבצע מט, המשחק מוכרע כתיקו באופן אוטומטי.
הדבר קורה כאשר לא נותרו די כלים על הלוח, למשל כאשר נשאר רק המלך או בתוספת פרש או רץ לשני השחקנים, או כשלכל אחד מהשחקנים מלבד המלך נשארו רק רגלים ואי אפשר להזיז את הרגלים או להכות אותם.
חזרה על אותה העמדה בפעם השלישית (אפילו לא ברציפות, ובתנאי שבכל פעם תורו של אותו צד לשחק).
אם נעשו 50 מסעים רצופים ללא כל הכאה או הסעת רגלי (בעבר ניתנה הארכה ל-100 מסעים בסיומים מיוחדים אך היא בוטלה לפני שנים אחדות).
כאשר לשחקן אחד אין מספיק חומר בשביל לבצע מט ולשחקן השני נגמר הזמן.
כאשר שני הצדדים מסכימים על תיקו.
דרישת תיקו (דבר זה קורה רק בתחרויות): אחד השחקנים עם דוחק זמן (פחות משתי דקות, במשחק שאין בו תוספת זמן לאחר כל מסע) ויתרון ברור יכול לדרוש תיקו (גם אם יריבו אינו מסכים) על ידי הזמנת השופט, ואם השופט רואה שיש יתרון ברור אז הוא קובע תיקו.
כמו כן ניתן לדרוש תיקו בעמדה של תיקו ברור ומוחלט (למשל: מלך וצריח לכל צד) כאשר ברור שהיריב מנסה לנצח על הזמן ולא בזכות העמדה.
בעבר, נחשב לתיקו גם מצב של שח נצחי, היינו כאשר אחד הצדדים מאיים בשח שוב ושוב באופן בלתי פוסק.
נכון ל־2012, שח נצחי נחשב למקרה פרטי של אחת מן הקטגוריות: חוק 50 המסעים, עמדה המופיעה בפעם השלישית, והסכם תיקו.
שח נצחי משמש לרוב, כמו פט, כאמצעי הצלה לשחקן שמצבו נחות.
במקרה של תיקו, כל אחד מהיריבים זוכה בחצי נקודה.
בעבר, אם משחק שחמט רשמי היה מתמשך יתר על המידה, מבלי להיות מוכרע על ידי זמן או בדרך אחרת (מט, פט, שח נצחי), הייתה קיימת אפשרות להפסיק את המשחק ולהמשיך אותו בשלב מאוחר יותר או ביום אחר.
הנוהל הוא שהשחקן, אשר היה תורו לנוע, רשם את מהלכו המתוכנן והכניס אותו למעטפה אטומה.
המעטפה הסגורה נשמרה בידי שופט התחרות ונפתחה רק עם חידוש המשחק.
שעון הזמן נעצר עם הפסקת המשחק ועם חידושו הופעל מאותו מצב בו היה כשנפסק המשחק.
השחקן שרשם את המהלך ושם אותו במעטפה לא יכול היה לשנות את דעתו ועם חידוש המשחק היה חייב לבצע את המהלך שכתב במעטפה.
הנוהל הזה נועד להקטין את אפשרויות ההתייעצות של השחקנים בשעת ההפסקה במשחק, כי השחקן שרשם את מהלכו לא ידע מה תהיה תשובת יריבו והשחקן השני לא ידע מה הוא המהלך הטמון במעטפה.
נוהג זה נעלם לחלוטין (החל מאמצע שנות ה-90) עקב התחזקות תוכנות השחמט הזמינות לכל שחקן.
מטרת המשחק היא, כאמור, ללכוד את המלך של היריב מבלי שהוא יוכל להתגונן נגד האיום באמצעות מהלך, חסימה של כלי אחר או הכאת הכלי המתקיף.
ישנן מספר אסטרטגיות שונות כדי להגיע לתוצאה זו, וכל אחת מהן כוללת בדרך כלל שימוש בטקטיקות על מנת לזכות ביתרון חומרי או עמדתי ולנצל טעויות של היריב.
ישנן מספר תוכניות אסטרטגיות כלליות לניצחון:
אחת העיקריות שבהן היא הוצאת הכלים וכיבוש מרכזו של הלוח, וניסיון לריכוז כמה כלים להשתלטות על נקודה קרובה למיקומו של המלך.
אפשרות אחרת היא התבצרות המכריחה את היריב ליזום מתוך השערה שהתקפתו תסתבך, הוא יעשה טעות ויאבד חומר שיאלץ אותו להיכנע.
אסטרטגיות נוספות כוללות ניצול יתרונות עמדתיים, כגון: לחץ על רגלי מבודד (רגלי שאין רגלים נוספים בטורים שלידו אשר יכולים להגן עליו) או נחשל של היריב, השתלטות על טורים פתוחים באמצעות הכלים הכבדים (הצריחים והמלכה), ועוד.
מבנה אסטרטגי עתיק יומין הוא שרשרת רגלים: אלכסון של רגלים המגנים זה על זה.
טוב לחסימת מלכות, צריחים ובייחוד רצים.
שחקן השחמט הראשון שנודע בשימוש בשיטה זו היה התאורטיקן הצרפתי בן המאה ה-18 פרנסואה אנדרה פילידור.
משחק השחמט מכיל מגוון רב של טקטיקות שמטרתן להשיג יתרון חומרי (לזכות בכלי), יתרון עמדתי (לשפר את המצב, לשבש את הגנות היריב וכדומה) או להנחית מט בדרך מתוחכמת.
אף על פי שישנו מגוון רב של טקטיקות וריאציות של משחק מתוחכם, ישנן מספר טקטיקות בסיסיות שכל שחקן חייב להכירן.
לפני שנפרט עליהן נבהיר מספר מונחים:
אנו אומרים שכלי תוקף או מאיים להכות כלי יריב אם יש באפשרותו להכותו במסע.
בניגוד לדמקה, הכלי התוקף לא חייב להכות את הכלי עליו הוא מאיים.
אנו אומרים שכלי (א) מגן על כלי אחר (ב) מאותו צבע אם כאשר כלי (ג) של היריב מכה את כלי ב' אזי כלי א' יכול להכות מיד בחזרה את כלי ג'.
הגנה היא אפקטיבית כאשר חילופי הכלים לא כדאיים ליריב.
להלן פירוט על הטקטיקות היסודיות והנפוצות ביותר בשחמט:
חילופי כלים: הכאת כלי של היריב, והוא בתורו מכה את הכלי שלך שהכה.
בדרך כלל, רצוי לזכות בכלי בכיר יותר מן הכלי שמאבדים (פרש תמורת רגלי, מלכה תמורת צריח וכדומה) ועל ידי כך לצבור יתרון חומרי.
לפעמים מטרת חילופי הכלים היא טקטית ולא חומרית: לשבש את מערך ההגנה של היריב על ידי סילוק כלי מרכז במערך ההגנה שלו (למשל: כלי השומר על ערוגה חשובה), או לפשט את המצב (יעיל במיוחד אם יש לשחקן יתרון).
מיקוד איומים: מיקוד של מספר כלים מרבי המאיימים על כלי מסוים של היריב, יותר ממספר הכלים המגנים עליו, במטרה להזיזו ממקום בעל עמדה חשובה, או במטרה להכות אותו באופן, שהמכה יצא מורווח במאזן הכלים.
העדיפות תהיה שכלים בעלי חשיבות נמוכה, יאיימו על כלים בעלי חשיבות גבוהה יותר, ואם יש כלים בטור, שהכלים בעלי החשיבות הגבוהה יותר יהיו מאחור.
בתמונה הפרש השחור מבצע לגיזה משולשת
ומאיים על המלך, המלכה והצריח.
מזלג ("לגיזה"): התקפה בו-זמנית על לפחות שני כלים, כך שבמהלך הבא רק אחד מהם יכול לברוח בתורו וכך זוכה הכלי אשר מקיים את המזלג בכלי השני.
באופן תאורטי, פרש יכול לקיים מזלג לכל היותר ל-7 כלים, אם כי בפועל רוב המזלגות הן של שניים עד שלושה כלים.
הפרש הוא הכלי שמבצע בקלות יחסית מזלגות, בשל צורת הליכתו הלא-רגילה ביחס ליתר הכלים.
מזלג מפורסם הוא של "פרש-המלכה" (הימני בצד השחור, השמאלי בצד הלבן).
בשלושה מהלכים פרש זה יכול לעשות שח-צריח, וזאת בתנאי שהמלכה היריבה זזה ממקומה.
הגנה בסיסית למזלג זה היא הזזת החייל שמול רץ-המלכה ערוגה אחת קדימה – מונע מהפרש להגיע לשלב השני.
ריתוק: כפיתת כלי למקומו על ידי יצירת מצב, שבו אם הוא זז, היריב מאבד יתרון חומרי.
ריתוק מוחלט מתבצע רק כאשר הכלי הכפות (מרותק) חוסם איום ישיר על מלכו (כלומר: אם הוא יזוז, המלך ימצא ב"שח" וכלי היריב "יוכל להכות את המלך") ולכן אינו יכול לזוז (הרי אסור להזיזו לפי כללי המשחק).
ריתוק יחסי הוא כאשר הכלי הכפות יכול לנוע, אך מאחוריו עומד כלי חשוב יותר והדבר יביא להפסד חומר.
רק הכלים ארוכי הטווח יכולים לבצע ריתוק: המלכה, הצריח והרץ.
דוגמה לריתוק אידיאלי הוא ריתוק בידי רץ של מלכה למלך של היריב, דבר המביא אותו לזכייה במלכת היריב .
הקרבה: מתן אפשרות ליריב לזכות בכלי (להכות כלי שלך ללא תמורה מספקת), על מנת לזכות ביתרון טקטי שישפיע על מהלך המשחק, או יאפשר למקריב לזכות ביתרון חומרי במהלכים הבאים.
מט הנעשה באמצעות הקרבה (ובייחוד באמצעות הקרבת מלכה) נחשב למט מרשים ויצירתי במיוחד.
בתמונה הרץ הלבן מבצע ריתוק
של המלכה למלך וזוכה במלכה.
איום עקיף או התקפת חשיפה: זהו סוג של טקטיקה בה השחקן מזיז כלי אחד, אך דווקא הכלי שמאחוריו הוא זה שמאיים על כלי היריב.
אם גם הכלי שמוזז מאיים על כלי של היריב, נוצר כאן איום כפול.
טקטיקה זו טובה להשגת יתרון חומרי מפני שברוב המקרים הצד המותקף לא יוכל להגן על כל הכלים המותקפים בו-זמנית.
אם הכלי המותקף על ידי הכלי שמסלולו נפתח הוא המלך, הרי שמדובר בשח עקיף שכבר הוזכר לעיל .
הרחקת כלי מגן: איום על כלי של היריב במטרה להרחיקו למקום בו הוא לא יכול למלא את תפקידו בשמירה על כלי אחר או על ערוגה חשובה.
לפעמים ההרחקה יכולה להתבצע גם באמצעות הקרבה .
חיסול כלי מגן: בדומה להרחקה, אלא שכאן הכלי המגן מוכה, תכופות תוך הקרבה או חילופי כלים.
שיפוד: מצב בו תוקף השחקן כלי מסוים אך בעצם מתכוון להכות את הכלי שמאחוריו.
לדוגמה: מלכה וצריח ניצבים על אותו אלכסון, המלכה לפני הצריח.
היריב מזיז את הרץ כך שהוא תוקף את המלכה באלכסון זה.
המלכה נאלצת לזוז והרץ הלבן יכול להכות את הצריח.
למעשה השיפוד דומה לריתוק – גם הוא יכול להתבצע רק באמצעות הכלים ארוכי הטווח – וההבדל הוא שכאן הכלי החשוב יותר של היריב מול קו ההתקפה הוא הקדמי ולא האחורי.
פריצת קווים: החדרת צריח או מלכה אל מאחורי קווי ההגנה של היריב ואיום על הכלים שלו.
תפיסת שליטה על הקו האחורי משפיעה מאוד על המשחק.
ריכוז עצמי וקור רוח: על אף שרוב המשחקים החשובים נעשים תחת פיקוח ודממה מוחלטת רבות קורה שעקב כישלון תוכנית אסטרטגית מסוימת, או מהלך בלתי צפוי מצד היריב – מאבד השחקן את הריכוז כי חש שהפסיד, לכן חשוב לשמור על ריכוז וקור רוח, גם כאשר המצב אינו נראה מזהיר.
ראייה עמוקה ודמיון מופשט: ככל שבכוחו של שחקן לראות עמוק יותר את רצף המהלכים ולדמיין את תפזורת הכלים בלוח במספר המהלכים הבאים על כל אפשרויותיהם, כך סיכויו לנצח יהיו גבוהים יותר.
תכנון אסטרטגי ויצירתיות: בשל חוסר היכולת של שחקן לחזות מראש את כל רצף המהלכים, יש צורך בתכנון כללי יותר, שייצר סיטואציות עתידיות נוחות יחסית.
למשל, בדיקה אלו מן הכלים אינם מוצבים בנקודות מפתח, ותכנון כיצד לשפר את מיקומם.
סבלנות: בעיקר במשחקים שאינם משוחקים עם זמן, חשוב תמיד לבדוק את מיקום כלי המשחק על הלוח עד תום, ולא לשחק את התור באופן נמהר.
תכונות נוספות: התמדה, הגינות, אחריות, למידה מטעויות ומעל הכול לדעת לנצח בכבוד (לא להתנשא ולא ללעוג ליריב) וגם לדעת להפסיד בכבוד.
וגם: מודעות עצמית, יכולת חישוב, אינטואיציה ושאיפה להישגים.
התכונות המולדות החשובות ביותר הן זיכרון ודמיון.
קבלת החלטות: שחמט ברמה גבוהה תובע רצף בלתי פוסק של קבלת החלטות שקולות ומדויקות תחת לחץ.
בעקבות ביצוע הערכה נכונה תבוא החלטה נכונה.
תהליכי קבלת החלטות הם המפתח להצלחה או לכישלון.
חישוב מדויק הוא המפתח הראשון לקבלת החלטות יעילות.
חשוב לפתח יכולת להיות חדשניים בתהליכי קבלת החלטות.
שיטות רישום בשחמט משמשות לתיעוד המהלכים שבוצעו או למצב הכלים במשחק השחמט.
המערכות הראשונות של רישום השתמשו בנרטיבים ארוכים לתיאור כל מהלך; מערכות אלו התפתחו בהדרגה למערכות רישום תמציתיות יותר.
כיום, הסימון האלגברי הוא הסטנדרט הבינלאומי המקובל, עם מספר גרסאות שונות.
שיטת הרישום התיאורית הייתה בשימוש בספרות בשפה האנגלית והספרדית עד סוף המאה ה-20, אך כיום היא כמעט ולא בשימוש.
פורמט טקסטי כמו Portable Game Notation (PGN), המבוסס על הרישום האלגברי באנגלית, הוא פורמט טקסט שניתן לעיבוד על ידי רוב תוכנות השחמט.
מערכות רישום נוספות כוללות את הרישום הנומרי של ICCF, המשמש בשחמט בהתכתבות בינלאומית, ומערכות להעברה באמצעות קוד מורס בטלגרף או ברדיו.
השיטה הסטנדרטית לרישום עמדות שחמט היא רישום פורסת'-אדוארדס (FEN).
בתחרויות מאורגנות, שני השחקנים נדרשים לשמור על רישום המהלכים שבוצעו בטופס ניקוד.
אם יש צורך, ניתן להשתמש בטפסים אלו כדי לפתור מחלוקות, למשל בנוגע לשאלה האם בוצע מהלך לא חוקי או האם התרחש מצב של שלושה מסעים חוזרים.
בנוסף, אם בקרת הזמן מחייבת את השחקנים להשלים מספר מהלכים מסוים בזמן קצוב, יש לשמור על רישום מדויק של המהלכים.
הרישום האלגברי הוא השיטה הנפוצה ביותר לרישום מהלכים.
הוא מבוסס על מערכת קואורדינטות (a–h לעמודות, 1–8 לשורות) שמזהה כל משבצת באופן ייחודי.
הרישום האלגברי קיים בצורתו המוקדמת בספר של פיליפ סטמה משנת 1737, "Essai sur le jeu des echecs".
הוא אומץ לאחר מכן (בצורתו המלאה) על ידי הספר "Handbuch des Schachspiels" והפך לסטנדרט בפרסומים גרמניים.
הוא קומפקטי יותר ופחות נוטה לטעויות מאשר השיטה התיאורית האנגלית.
הרישום האלגברי הוא הרישום הרשמי של פיד"ה; אם שחקן רושם את המשחק בשיטה אחרת, טופס הניקוד שלו לא יוכל לשמש כראיה במקרה של מחלוקת.
הפדרציה האמריקאית לשחמט (USCF) מעדיפה את השימוש ברישום אלגברי אך עדיין מתירה את השימוש ברישום תיאורי.
גרסאות שונות של רישום אלגברי
רישום אלגברי ארוך: כולל את הקואורדינטות של המשבצת שממנה הכלי יצא.
רישום אלגברי קצר: משמיט את הקואורדינטות של המשבצת שממנה הכלי יצא, אלא אם כן יש צורך להבהיר את המהלך.
רישום אלגברי מינימלי: דומה לרישום האלגברי הקצר, אך משמיט סימנים למהלכי תפיסה ("x"), לכידת דרך אגב ("e.p."), שח ("+") ושחמט ("#").
רישום אלגברי סמלי: מחליף את האות המייצגת כלי בסמלו, למשל ♞c6 במקום Nc6 או ♖xg4 במקום Rxg4. שיטה זו נפוצה בספרות שחמט כדי לאפשר קריאה ללא תלות בשפה.
רישום אלגברי הפיך: מבוסס על רישום אלגברי ארוך, אך מוסיף אות עבור הכלי שנלכד, אם היה כזה.
המהלך יכול להיות הפוך על ידי החזרת הכלי למשבצת המקורית שלו ושחזור הכלי שנלכד.