tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
היא הופיעה בהפקות שונות בתיאטראות בלונדון כמו ה"אולד ויק", להקת התיאטרון של אוקספורד, תיאטרון המפסטד, התיאטרון המלכותי הלאומי, תיאטרון גריניץ', תיאטרון היימרקט, ליריק המרסמית, תיאטרון הגלוב, תיאטרון קווינס, תיאטרון פיקדילי, תיאטרון סבוי והלהקה השייקספירית המלכותית.
בין השאר הופיעה אדמס במחזות "The Chiltern Hundreds" מאת ויליאם דאגלס-יום, "Time and the Conways" מאת ג'.
בנותיה של אדמס סוזאנה וקרוליין הרקר הן שחקניות.
אדמס גילמה את הדמות של ג'יין בנט בסדרת הטלוויזיה "גאווה ודעה קדומה" משנת 1967, ובתה סוזאנה שיחקה באותו תפקיד בסדרה באותו שם משנת 1995. אדמס גרה באיצ'נור .
פוליאוריאה היא ציפוי אלסטומרי אשר ייחודו בא לידי ביטוי בשילוב תכונותיו הפיזיקליות אשר משלב שני מרכיבים על בסיס אמינים היוצרים ריאקציה מהירה ללא צורך במדללים וזרזים.
הפוליאוריאה בולטת יותר מכל ציפוי פולימרי אחר במידת הגיוון שלה עקב היותה פורמולה פתוחה הניתנת לשינוי לפי דרישה.
הפוליאוריאה היא חומר חזק, עמיד בשחיקה, חוזק קריעה, עמיד בכימיקלים ונגיפה אבל מנגד חומר אלסטומרי, קרי בעל יכולות גישור על פני סדיקה.
שילוב של חוזק מכני מצד אחד וגמישות ממצב את הפוליאוריאה כחומר היחידי שעונה על הקריטריון של חומר הגנתי וגם חומר איטומי.
בנוסף, לפוליאריאה תכונה נוספת אשר מבדלת אותה משאר הציפויים והיא העובדה כי היא מיושמת בהתזה חמה ומשמעות הדבר שהחומר מתייבש בשניות.
מיד בסיום העבודה ניתן ללכת עליו, למלא מים וכדומה.
טכנולוגיית התזת פוליאוריאה הוצגה לשוק בתחילת שנות ה-80 והוצגה כטכנולוגיה לחומר מהיר ייבוש ולישום בטמפרטורות נמוכות למגוון רחב של יישומים.
מאז ועד היום הטכנולוגיה התפתחה הן ברמת חומרי הגלם והן ברמת המיכון ליישום.
התפתחות השוק התחילה בארצות הברית, ואחריו אסיה, עם צמיחה חזקה מאוד במהלך המחצית השנייה של 1990. בשלב ראשון, פוליאוריאה שמש מגן שכבה על קצפים פוליאוריטן בתעשיית הבידוד ועם התפתחותה המהירה של הטכנולוגיה היישומים התרחבו לאפליקציות שונות ומגוונות.
את הפוליאוריאה מיישמים על ידי מכונה מיוחדת אשר קרויה אייר לס דו ראשי אשר מחממת את החומר לפני תחילת הביצוע ולאורך כל העבודה.
החומר הדו רכיבי מובל בשני צינורות אשר מובילים לאקדח ההתזה.
רק באקדח ההתזה החומרים מתערבבים בדיזת ערבוב ייחודית בטמפרטורה של 80 מעלות.
הפוליאוריאה מותזת בלחץ של 170 אטמוספירות (2500PSI) והיחס בין חלק A לחלק B תמיד יהיה 1:1.
זמן תגובה מהיר: לפוליאוריאה זמן תגובה מהיר בין 15–45 שניות המאפשר מגע וזאת עקב הריאקציה שבין החומרים וטמפרטורת ההתזה וזאת ללא זרזים ומדללים.
חוסר רגישות ללחות: הפוליאוריאה עולה על כל מוצר אחר הקיים בשוק בחוסר רגישות ללחות באוויר וזאת עקב הריאקציה המהירה של מרכיב A ומרכיב B (פוליאמינים) עד שתגובת לחות לא יכולה להשפיע על החומר.
גמישות: גמישות הפוליאוריאה יכולה להגיע עד 1000% התארכות וזאת לפי הפורמולציה הנדרשת.
עיקר המוצרים שבהם משתמשים כיום מתאפיינים ב-400 - 450 אחוז התארכות.
הגמישות מאפשר יכולות גישור על פני סדיקה עד 2 מילימטר לעובי של 2 מילימטר.
גמישות זו הופכת את החומר בהגדרתו לחומר איטומי
אדהזיה (הדבקות): את הפוליאוריאה אפשר ליישם כמעט על כל בסיס - בטון, מתכת, בד, עץ, קצף, אספלט וכו'.
לפוליאוריאה כושר הדבקה גבוה במיוחד לכל סוגי התשתיות.
לבטון בין 1.5-3 MPA תלוי בחוזק הבטון.
וברוב המקרים הכשל יהיה בבטון ולא בציפוי.
ערכים הדבקה איכותיים מתקבלים כאשר מבצעים את כל השלבים המקדימים כראוי: הכנת שטח ויסוד מתאים.
חוזק טנסילי (עמידות בקריעה): לפוליאוריאה חוזק קריעה עד 3,500 PSI נותן לפוליאוריאה את אחד המרכיבים הטובים לאיטום ואפשרות לגישור על פני סדקים עד 3 מ"מ בבטון.
עמידות בשחיקה: לפוליאוריאה עמידות גבוה בשחיקה פוליאוריאה בבדיקות לפי תקן 4060 D ASTM בדסקית שחיקה אגרסיבית 18H בין 5–10 מ"ג וזאת כאשר הציפוי נשאר גמיש ולא שביר ועמיד בשחיקה.
כהמחשה יותר פשוטה ניתן לומר כי ניקוי חול לא מצליח לשחוק פוליאוריאה בהשוואה לציפוים אחרים.
עמידות לחום ואש: לפוליאוריאה עמידות בחום מ 40- C עד 170+ C וכן קיימות גרסאות/פורמולאציות אשר עמידות ללהבה ישירה עם תוספים מעכבי בערה עד שעתיים.
פליטה מעטה של עשן כמעט ללא גזים.
הפוליאוריאה חומר כבה מאליו כאשר מרחיקים ממנה את הלהבה.
100% מוצקים: עצם הייתה חומר בעל 100% מוצקים קרי ללא VOC (מדללים אורגנים), ללא זרזים, הפוליאוריאה נחשבת לחומר ידידותי יחסית לסביבה, אין כל פליטה של גזים בזמן הריאקציה.
בנוסף לכך ניתן לבנות עוביים ללא הגבלה גם על משטחים אנכיים.
איטום מבנים הידראולים מכל הסוגים כולל מאגרי מים לשתייה עם אישור מכון תקנים ישראלי, אמריקאי ואירופאי.
מפעלי מזון (מאושר למגע עם מזון ע"י FDA).
בריכות שחיה עם אפשרות לריצוף אריחים מכל הסוגים על פני הציפוי.
איטום חניונים עיליים ורמפות אשר כלי רכב נוסעים עליהם.
ארגזי מתכת למשאיות וקרונות רכבת.
אוניות וסיפוני אוניות (אדישות מוחלטת למלחים).
הגנה מפני קורוזיה על מתכות בסביבות אגרסיביות.
פוליאנה הוא סרט דרמה קומית אמריקאי משנת 1960 של חברת וולט דיסני בבימויו של דייוויד סוויפט ובכיכובה של היילי מילס בתפקיד הראשי.
התסריט מבוסס ברובו על רב המכר "פוליאנה" משנת 1913 מאת אלינור הודג'מן פורטר.
העלילה מתרכזת בדמותה של פוליאנה, נערה יתומה ומלאת שמחת חיים המצליחה לשמח ולהעלות חיוך אצל אנשים עגומים בעיירה קטנה.
היילי מילס נחלה הצלחה בסרטה הראשון "עד ראייה" שצולם בבריטניה.
זהו סרטה הראשון מבין שישה של חברת וולט דיסני בו השתתפה.
היא זכתה בפרס אוסקר לשחקן הצעיר על משחקה בסרט זה (הפעם האחרונה שפרס זה חולק).
כן הייתה מועמדת לפרס באפט"א לשחקנית הטובה ביותר.
ב-1920 הופק הסרט האילם "פוליאנה" עם מרי פיקפורד בתפקיד פוליאנה.
בתחילת המאה ה-20 נשלחת פוליאנה וויטייר (היילי מילס), יתומה בת 12, בתם של מיסיונרים שמתו.
היא נשלחת ברכבת לעיירה הרינגטון, שם גרה דודתה פולי הרינגטון (ג'יין ויימן).
ננסי (ננסי אולסון), המשרתת הראשית בבית הרינגטון שתהיה מכאן ואילך הממונה על פוליאנה, חברתה ואשת סודה, מקבלת אותה בתחנת הרכבת.
פולי היא אישה רווקה וקשוחה, מקבלת את פוליאנה בפנים רציניות ומסבירה לה את חובותיה להתנהגות טובה.
פוליאנה היא נערה אופטימית ושמחה בעיקר הודות לחינוך של אביה שלימד אותה את "משחק השמחה" - למצוא משהו שמח לכל דבר.
כאשר הוא ביקש מקהילת מאמיניו העניים בובה כמתנה ליום הולדתה של פוליאנה הם שלחו זוג קביים.
פוליאנה התעצבה אך אביה אמר לה שעליה לשמוח שאין היא זקוקה לקביים...
פולי היא האשה החזקה בעיירה, התושבים עובדים במפעלים שלה ופוחדים לצאת נגדה.
כשראש העיר (דונלד קריספ) מכנס את התושבים ומבקש עזרתם בבנית בית יתומים חדש כי הישן במצב גרוע, מתנגדת לכך פולי ובעקבותיה כל התושבים...
גם הכומר פורד (קרל מלדן) פוחד מפולי.
היא מזמנת אותו לפני כל דרשה ומורה לו באיזה פסוקים עליו להשתמש שעיקרם - תוכחה קשה לחוטאים שיגיעו לגיהנום.
אחרי כל דרשה כזאת יוצאים התושבים מהכנסייה עם פנים עגומות...
לעיירה מגיע גם הרופא ד"ר צ'ילטון (ריצ'רד איגן) שהיה פעם בן הזוג של פולי אך היא מקבלת את פניו בקרירות לעומת פוליאנה שמתיידדת איתו.
פוליאנה מתיידדת עד מהרה עם תושבי העיירה.
ביחד עם היתום ג'ימי בין (קווין קורקורן) היא מגיעה לביתו של מר פנדרגסט (אדולף מנז'ו), אדם מתבודד ושונא זרים המתרכך לנוכח שני הילדים ולבסוף אף מאמץ את ג'ימי.
פוליאנה מגיעה גם לביתה של האלמנה הרגזנית וההיפוכונדרית גברת סנואו (אגנס מורהד) השוכבת כל הזמן במיטה מוקפת תרופות וחושבת על מוות קרוב.
בראשונה היא מקבלת את פוליאנה בכעס אך עם הזמן היא לומדת את "משחק השמחה" ומתחילה להתרכך.
למרות התנגדותה של פולי, התושבים מחליטים לערוך בזאר לאיסוף כספים למטרת הקמת בית היתומים.
כדי שהתושבים ישתתפו במפעל זה יש צורך בהסכמת הכומר פורד אבל הוא חושש מפולי ומסרב להתערב בעניין.
פוליאנה מגיע לכומר פורד ואומרת לו כי אביה שהיה גם כומר נהג לשבץ בדרשותיו רק פסוקים שמחים מהתנ"ך וכי יש שמונה מאות כאלה.
פורד מתרשם ממנה ומשנה את התנהגותו.
בדרשה הבאה בכנסייה הוא מדבר על השמחה, מבקש סליחה על התנהגותו ומבטיח כי יגיע לבזאר.
כל העיירה מגיעה לבזאר חוץ מפולי שאוסרת על פוליאנה לצאת מהבית.
ג'ימי מטפס על עץ לחדרה של פוליאנה ומשכנע אותה לרדת ולהגיע לבזאר.
בשיא הבזאר שרה פוליאנה את השיר "אמריקה אמריקה" כשהיא עטופה בדגל ארצות הברית.
בחזרה מנסה פוליאנה לטפס לחדרה דרך העץ אך היא נופלת ונפצעת קשה.
היא שוכבת משותקת ומדוכאת ופולי מזמינה את ד"ר צ'ילטון.
הוא בודק את פוליאנה ומחליט שעליה להגיע לניתוח בבלטימור ויש סיכוי שתוכל לחזור ללכת.
פולי שמרגישה רגשות אשם מחליטה לנסוע אתה אך לפני שהם יוצאים באים כל אנשי העיירה להיפרד מהילדה שהכניסה שמחה לכל תושבי העיירה.
פוליאנה מתחילה לחייך ובתחנת הרכבת מנופפים לה כולם עם השלט "הרינגטון - עיירת השמחה".
פולטרגייסט הוא רימייק משנת 2015 לסרט אימה אמריקאי בעל אותו השם משנת 1982, מבית היוצר של פוקס המאה ה-20. הסרט בוים על ידי גיל קינן ונכתב על ידי דייוויד לינדסי-אבייר.
אריק (סם רוקוול) ואמי (רוזמרי דה ויט) בואן, עוברים לבית פרטי בפרברים ביחד עם ביתם המתבגרת סנדרה
(סקסון שרבינו), בנם גריפין (קייל קטלט) ובתם הקטנה מאדיסון (קנדי קלמנטס).
המשפחה המאושרת נתקלת באירועים מוזרים אך לא מזיקים, וגריפין הסובל מסיוטים נתקל בבובת ליצן קריפית בארונו.
גריפין מוטרד לגלות שאחותו הקטנה מאדיסון, מדברת אל הטלוויזיה, ואומרת ש"הם כאן"ומזדעזע כאשר רואה ידיים בטלוויזיה.
מאוחר יותר, סנדרה צופה בתוכניתו של מגרש השדים "קאריגאן" (ג'ארד האריס) ועוברת אירוע מצמרר במטבח שבו נתקפת על ידי יד שמגיחה משלולית ריר שחורה ומגעילה.
למחרת, ההורים יוצאים מהבית ועל סנדרה לשמור על גריפין ומאדיסון.
בינתיים, מאדי נמצאת בחדרה, ועוקבת אחרי בובתה אשר מובילה אותה לארונה, ונחטפת על ידי כמה אנשים שרק ידיהם נראו.
גריפין מזדעזע לשמע צעקותיה ומותקף על ידי בובת הליצן, ונלקח על ידי העץ בחצר האחורית, שמתקיף אותו.
אריק ואמי חוזרים, ומצליחים להוריד את גריפין מהעץ אך לא מוצאים את מאדיסון לאחר שסנדרה דיווחה להם על היעלמותה.
המשפחה קוראת לקאריגאן, מגרש שדים הנערץ על ידי סנדרה, שבא עם עוזריו: סופי (סוזן הייוורד), בויד (ניקולס בראון) וד"ר ברוק פולי (ג'יין אדמס) .
הצוות מודיע למשפחה שבתם נחטפה על ידי "פולטרגייסט", שד מסוכן במיוחד אשר כלוא בארונה של מאדיסון, וחטף אותה מכיוון שהיא יכולה לשחררם.
הצוות מצליח לתקשר עם מאדיסון באמצעות הטלוויזיה, ורואה אותה בעזרת רחפן המצלמה של גריפין.
גריפין בואי לארון בניסיון להציל את מאדיסון, אך נכלא בתוכו.
הצוות מצליח לחלץ את שניהם והילדים מתעוררים.
בלילה, המשפחה מתארגנת לברוח מהבית, אך הצוות מבחין באירועים משונים, והשד מתרגז.
השד יוצא מתוך הארון ונחשף לראשונה לבני המשפחה והצוות, ומנסה לחטוף את מאדיסון שוב, אך המשפחה והצוות מצליחים לברוח והבית נהרס.
בסוף הסרט, המשפחה מבקרת בית חדש ומגלים שהוא זהה לחלוטין לביתם הרדוף, ומסרבים לקנות את הבית.
שחקן/יתדמותקייל קטלטגריפיןקנדי קלמנטסמאדיסוןסקסון שרבינוסנדרהסם רוקוולאריקרוזמרי דה ויטאמיג'ארד האריסקאריגאןג'יין אדמסד"ר ברוק פוליניקולס בראוןבוידסוזן הייווארדסופי
פולי היא עיר בקמרון שנמצאת בצפון קמרון (Région du Nord)..
פולי ממוקמת כ-114 ק"מ מבירת האזור גארואה וכ-517 ק"מ מבירת המדינה יאונדה.
בנוסף, העיר ממוקמת כ-70 ק"מ מהגבול של קמרון עם ניגריה, כ-190 ק"מ מהגבול של קמרון עם צ'אד וכ-268 ק"מ מהגבול של קמרון עם הרפובליקה המרכז-אפריקאית.
בנוסף, היא נמצאת על גדות הנהר מאיו-פארדה (Mayo Farda River).
פולי נמצאת ליד הכביש האזורי P34.
פולי פוקט היא סדרת טלוויזיה מונפשת קנדית-אמריקאית, מסוגת הרפתקאות, קומדיה ופנטזיה, אשר מבוססת על זיכיון צעצועים בעל אותו שם שבבעלות מאטל.
הסדרה הופקה על ידי Mattel Television ו-WildBrain Studios, כאשר עלילתה עוקבת אחר פולי, ילדה בת 11 בעלת תליון קסום שמאפשר לה ולחבריה להתכווץ.
העונה הראשונה של הסדרה שודרה בקנדה ב-Family Channel ובארצות הברית ב-Universal Kids.
החל מהעונה השנייה הסדרה החלה להיות מופצת במדינות בשירות הסטרימינג נטפליקס.
הסדרה החלה את שידוריה ב-1 ביולי 2018, כאשר היא משודרת עד היום.
לסדרה הופקו 5 עונות ו-117 פרקים, כמו כן הופקו בהשראת שני ספיישלים, "Polly Pocket Sparkle Cove Adventure" שיצא בשנת 2023 ו-"Polly Pocket: Adventures in Rio" שיצא בשנת 2024.
בישראל הסדרה שודרה בדיבוב עברי, אשר תורגם ובוים על ידי אפי בן ישראל והופק על ידי ענבר שטגר עזרא באולפני דאבי דאב.
העונה הראשונה של הסדרה שודרה בערוץ KIDZ, ולאחר מכן שאר העונות שודרו בערוץ הילדים, כאשר בצמוד לשידור בערוץ הועלו ל-BIGI.
הסדרה עוקבת אחר פולי, ילדה בת 11 שקיבלה מסבתה תליון קסום.
בעזרת התליון היא מאפשרת לה ולחבריה להתכווץ לגודל מזערי באמירת המילים "זמן מזעור".
בכל פרק, פולי וחבריה עוברים הרפתקאות שונות ומצחיקות.
פולי פוקט – ילדה בת 11 עם רצון לצאת להרפתקאות ולעזור לאנשים.
היא יורשת את התליון של סבתה, פנלופי.
לילה – חברה של פולי.
שאני – המוח של הקבוצה.
בעבר הייתה בעלת פחד במה.
הסדרה האהובה עלייה היא "בנות ה-Y".
פנלופי פוקט – סבתא של פולי והבעלים הקודמת של התליון.
פמלה פוקט – אמא של פולי.
פיטר פוקט – אבא של פולי.
מכיוון שהתליון של אימו התקלקל, היא לא ספרה לו על כוחותיו.
פירס גרגורי פוקט – בן 16. אח של פולי.
ניקולס – תלמיד בכיתה של פולי.
באחד הפרקים גילה את סודה של פולי וחברותיה והפך לשותף שלהן.
הילד הכי קטן במשפחה של פולי.
היחיד במשפחה של פולי, עד פרק הסיום של העונה השלישית, שיודע על הכוח של התליון.
גוון גרנדה – נכדתה של גריזל גרנדה.
יריבה של פולי מחוץ ובתוך בית הספר.
מכנה את סבתה בשם "גִ'יגִ'י".
גריזל גרנדה – אישה בת 60. מעוניינת להשיג את התליון של פולי.
מר קווידנאנק – שכן מבוגר של משפחת פוקט.
גר לבדו בבית יחסית רעוע.
פיצ'ס פוקט – כלבתם של בני משפחת פוקט.
יודעת על סודה של פולי.
הדיבוב העברי של הסדרה בוים על ידי אפי בן ישראל, והופק על ידי ענבר שטגר עזרא.
בנוסף דיבב בדיבוב העברי החל מהעונה השנייה אליעזר וייס.
מספר הספיישלשם הספיישל באנגליתשם הספיישל בעבריתתאריך שידור מקוריתאריך שידור בישראל 1Polly Pocket Sparkle Cove Adventureיפורסם בהמשך21 באוגוסט 2023יפורסם בהמשך2Polly Pocket: Adventures in Rioיפורסם בהמשך16 בספטמבר 2024יפורסם בהמשך
"פולי פוקט" הוא זיכיון צעצועים שבבעלות מאטל, אשר נמכר החל משנת 1989. בפברואר 2018 נודע שהזיכיון יושק מחדש, וכחלק מהקידום שלו תופק סדרת טלוויזיה זו על ידי Mattel Television ו-WildBrain Studios.
העונה הראשונה של הסדרה שודרה במקור במהלך שנת 2018 בקנדה ב-Family Channel ובארצות הברית ב-Universal Kids, כאשר היא כוללת 26 פרקים באורך 22 דקות.
העונה זכתה להצלחה רבה ונמכרה לשדרנים רבים ששידרו אותה ברחבי העולם, בין היתר בישראל, בה היא שודרה בדיבוב עברי בערוץ KIDZ.
ביוני 2019 נודע שהסדרה חודשה לעונה שנייה, שבשונה מהעונה הראשונה אורך פרקיה יהיו כ-11 דקות, פורמט שנשאר עבור שאר העונות שהופקו.
החל מהעונה השנייה הסדרה מופצת במקור באמצעות שירות הסטרימינג נטפליקס, ובישראל בערוץ הילדים, כאשר בצמוד לשידור בערוץ הועלו הפרקים ל-BIGI.
כל פרקי העונה הופצו במקור ב-15 בנובמבר 2020. באוקטובר 2020 נודע שהסדרה חודשה לעונה שלישית, כאשר נאמר שהיא תחל את שידוריה במקור במאי 2021. בסופו של דבר החלק הראשון של העונה הופץ במקור ב-29 בספטמבר 2021 והחלק השני ב-9 בינואר 2022. עונה זו נקראה Polly Pocket: Rainbow Funland Adventures.
ב-1 באפריל 2021 הופץ במקור החלק הראשון של העונה הרביעית, אשר נקרא Polly Pocket: Summer of Adventure, וב-1 באוגוסט של אותה שונה הופץ החלק השני, אשר נקרא Polly Pocket: Tiny Taste Adventures.
באוקטובר 2022 הוכרז שהסדרה חודשה לעונה חמישית שתחל במאי 2023, כמו כן שיופק בהשראת ספיישל.
פולי אלן טרוטנברג היא יהודייה-אמריקאית וסגנית מזכיר התחבורה של ארצות הברית הנכנסת, לפני תפקיד זה הייתה נציבת משרד התחבורה של העיר ניו יורק.
טרוטנברג נולדה בבוסטון וגדלה בסטמפורד שבקונטיקט.
היא עשתה את התואר הראשון שלה באמנויות ההיסטוריה במכללת ברנדר וסיימה את לימודי התואר ב-1986, את התואר השני שלה במינהל ציבורי עשתה באוניברסיטת הרווארד.
טרוטנברג שימשה כיועת למדיניות תחבורה לסנאטורים צ'אק שומר, ברברה בוקסר ודניאל פטריק מויניהאן.
טרוטנברג גם עבדה במספר הזדמנויות ברשות הנמלים של ניו יורק וניו ג'רזי
בדצמבר 2013 טרוטנברג מונתה על ידי ראש עיריית ניו יורק, ביל דה בלאזיו לתפקיד מנהלת משרד התחבורה של ניו יורק .
היא הושבעה לתפקיד בינואר 2014.
בנובמבר 2020 מונתה טרונברג להיות מתנדבת בצוות המעבר של נשיא ארצות הברית הנבחר, ג'ו ביידן בנושאים הנוגעים למחלקת התחבורה האמריקאית, חודשיים לאחר מכן הוכרז כי היא תשמש כסגניתו של מזכיר התחבורה, פיט בוטיג'ג' בממשלו של ביידן.
פולי קולינס הייתה אמנית מכת השייקרים שעשתה "ציורי מתנה", שהיו תיאור של מסרים רוחניים של חברי הכת באמצע המאה ה-19.
פולי קולינס נולדה בקיימברידג', ניו יורק.
משפחתה עברה למסצ'וסטס בשנת 1820 והצטרפה לכפר הנקוק של כת השייקרים.
קולינס נותרה חברה, או מאמינה, בכת השייקרים לאורך כל חייה.
היא טיפלה בנערות צעירות בקהילה במהלך חלק מהשהות בה.
בין השנים 1841–1859 הכינה קולינס 16 "ציורי מתנה" בצבעי מים כתוצאה מגילויים רוחניים במהלך "תקופת הביטויים" של השייקרים.
להט רוחני עז אחז את קהילות השייקרים.
על פי המסורת, רוחות שמימיות ירדו לארץ, נושאות מתנות של חזיונות, מזמורים, ריקודים וציורים.
האם אן לי (מייסדת הכת ומנהיגתה) הייתה בולטת בקרב הרוחות שנראו למדיומים או כפי שכונו "המכשירים".
בציורה "הכדור השמימי" בשנת 1854, היא יצרה סצנות שונות בתוך ריבועים כרשת.
במרכז צוירה מקהלת דמויות שמימיות כוללת את ישו, השליחים, האם אן לי וכריסטופר קולומבוס.
מסביב דימוי זה, צוירו סצנות כמו פרח עדן, סמלים של סליחה ותשובה.
בשנת 1859 יצרה קולינס רישום של "עץ הנוחות" עם חזון מתנה מהאם אן ליוניס אולדריס.
התקופה בה נתפסו חזונות רוחניים בשיר או בציור, שנקראה אצל המאמינים "תקופת הביטויים", כונתה גם "תקופת עבודתה של המייסדת אן לי".
בחזיונות אלה האמינו חברי הכת.
עבודה זו הייתה וריאציה של המוטיב הנפוץ של כת השייקרים "עץ החיים", כמו התיאורים שעשתה האנה קוהון.
זו הייתה אחת היצירות הבולטות ביותר של קולין.
אמנים מרכזיים מקהילת השייקרים היו קולינס, האנה קוהון וג'וזף וויקר.
תקופת הביטויים הסתיימה כאשר חברי הכת התביישו מ"ההגזמה הרגשית והביטויים המיסטיים של תקופה זו."
פולי קפה הם זרעי פירות צמח הקפה.
שני הזנים הנפוצים ביותר של צמח הקפה הם קפה ערביקה קפה ערביקה (Coffea Arabica) וקפה רובוסטה (Coffea Canephora var.
כ-60% מהקפה המיוצר ברחבי העולם הוא ערביקה וכ-40% הוא רובוסטה.
שני מינים פחות מוכרים הגדלים לצריכה הם קפה ליבריקה (Coffea liberica) וקפה רסמוסה (Coffea racemosa).
מכיוון שקפה הוא אחד המשקאות הנצרכים ביותר בעולם, פולי הקפה הם מוצר ייצוא משמעותי, המהווים למעלה מ-50% מרווחי מטבע החוץ של חלק מהמדינות המתפתחות.
בשנת 2017, 70% מגידולי הקפה יוצאו, בשווי של 19.9 מיליארד דולר.
על פי המילון האנגלי של אוקספורד, השפות האירופיות קיבלו את המילים ל"קפה" מהמילה הטורקית kahveh בערך בשנת 1600. מקור נוסף לשם הוא אולי בית קפה (caffè) באיטלקית.
קהווה בערבית הוא שם העירוי או המשקה.
לפי מילונאים ערבים הכוונה במקור היא ליין או סוג כלשהו של יין, וכי היא נגזרת של שורש הפועל "קהיה" (qahiya) שמשמעו - "ללא תיאבון".
תיאוריה נפוצה נוספת היא שהשם נובע ממחוז קאפה באתיופיה, שם ייתכן שמקורו של המין.
לפי האגדה, צמח הקפה התגלה באתיופיה על ידי רועה עיזים בשם קאלדי בסביבות שנת 850 לספירה, לאחר שצפה בנמרצות מוגברת בעיזים שלו לאחר שצרכו פולי קפה.</small>
צמח הקפה נמצא לראשונה בהרי תימן.
מאז ועד שנת 1500, הוא יוצא לשאר העולם דרך נמל מוקה שבתימן.
1600 – גידול ראשון בהודו (Chikmagalur)
1616 – גידול ראשון באירופה
1699 – טיפוח ראשון בג'אווה
1715–1730 – גידול ראשון בקריביים (קובה, היספניולה, ג'מייקה, פוארטו ריקו)
1730 – גידול ראשון בדרום אמריקה
1720 – גידול ראשון בהודו המזרחית ההולנדית
1865 – פולים קלויים נמכרים לראשונה בשוק הקמעונאי (פיטסבורג).
שנות ה-50 של המאה ה-20 - טכניקות ייבוש בהתזה חשובות שפותחו בשנות החמישים, אשר יחד עם ייבוש בהקפאה היוו את הבסיס לשיטה לייצור קפה נמס.
ברזיל מייצרת כ-45% מסך יצוא הקפה בעולם, כאשר רובו גדל בברזיל.
ארצות הברית מייבאת יותר קפה מכל מדינה אחרת.
נכון לשנת 2015, האמריקאים צרכו כ-400 מיליון כוסות קפה ביום, מה שהופך את ארצות הברית לצרכנית הקפה המובילה בעולם.
צמחי קפה גדלים בתוך אזור מוגדר בין האזורים הטרופיים של חוג הסרטן וחוג הגדי, המכונה חגורת הפולים או חגורת קפה.
גובהו הממוצע של עץ הקפה נע בין 5-10 מטר.
ככל שהעץ מתבגר, הוא מייצר פחות פירות ולאט לאט מאבד מעמידותו בפני מזיקים ומחלות.
צמחי קפה גדלים לרוב בשורות של מטרים זה מזה (בהתאם לצפיפות הרצויה שנבחרה על ידי החקלאי).
חלק מהחקלאים נוטעים סביב עצי הקפה עצי צל או עצי גידול אחרים, כגון עצי תפוז או שותלים את הקפה בצידי גבעות, מכיוון שעצי הקפה זקוקים לתנאים ספציפיים כדי לפרוח והעצים או צידי הגבעות מספקים את התנאים האלו.
באופן אידיאלי, פולי קפה ערביקה גדלים בטמפרטורות שבין 15 ל-24 מעלות צלזיוס ורובוסטה בין 24 ל-30 מעלות צלזיוס ומקבלים בין 500 ל-3,000 מ"מ של גשמים בשנה.
צריך יותר גשם בתחילת העונה כשהפרי מתפתח ופחות בהמשך העונה עם הבשלתו.
פולי הקפה הנצרכים הם הזרעים המצויים בפירות מעצים ושיחים הגדלים באופן טבעי ביערות אפריקה.
הפירות הם עגולים וקטנים יחסית ומורכבים מקליפה חיצונית שתחתיה מצוי החלק הרך של הפרי.
בחלק הפנימי מצוי הגרעין המורכב מקליפה שלה שתי שכבות: שכבה קשה ושכבת מוץ.
תחת שתי השכבות הללו מצוי פול הקפה עצמו, הנקרא בעולם הבוטניקה אנדוספרם.
הפרי של צמח הקפה הוא בצבע ירוק כאשר הוא בתהליך גדילה.
כאשר הפרי בשל הוא הופך לאדום והוא נקטף כמעט תמיד ביד, באמצעות "קטיף סלקטיבי", שבו מסירים רק את הפרי הבשל, או "קטיף רצועות", שבו כל הפירות מוסר מהאיבר בבת אחת.
קטיף סלקטיבי משמש לעיתים קרובות להפקת קפה באיכות גבוהה יותר מכיוון שהפירות נקטפים במידת הבשלה שלהם.
קטיף רצועות הוא חסר הבחנה ויקצור פירות בוסר, בשלים ובשלים מדי.
כדי לשפר את האיכות לאחר קטיף הרצועות, ממיינים את הפירות.
בעיבוד פולי הקפה ישנן שתי שיטות עיקריות: עיבוד "שטוף"/"רטוב" (washed process) ועיבוד "טבעי"/"יבש" (natural process).
בתהליך עיבוד שטוף, בשר וקליפת הפרי מוסרים בידי מכונות ייעודיות.
הזרעים המקולפים מכוסים בשכבת רירה אורגנית , שמוסרת באמצעות שטיפה במים או בהתססה שאורכת מספר ימים.
שיטת העיבוד ה"יבש" נחשבת לזולה ופשוטה יותר.
בעיבודים יבשים, פירות הקפה ממוינים כדי להפריד פירות פגומים וחפצים זרים.
לאחר המיון, הפולים מקולפים מקליפת ועוברים ייבוש בין מספר שבועות עד שהם מגיעים לרמת לחות נמוכה יותר.
השיטה הזו נחשבה בעבר למניבה פולים באיכות ירודה יותר, כיוון שהייתה נפוצה באזורים עם זמינות פחותה למים שמשמשים לשטיפה.
חקלאי קפה מודרניים משתמשים כיום במגוון שיטות התססה מתקדמות כגון התססה אנאירובית או שימוש בתרביות שמרים ובקטריות מבויתות כדי לאפשר שליטה מורכבת יותר בתהליכי התסיסה שעוברים על הפולים במהלך הייבוש.
גחן הדקלים האסייתי אוכל את פירות צמח הקפה ומפריש את הפולים בצואתו.
נטען שהגחן מעדיף את הטעם של הפירות הבשלים ביותר ולכן קוטף אותם באופן סלקטיבי.
מערכת העיכול שלו מעבדת את הפולים על ידי פירוק הריר והעיסה המקיפים את הזרע.
לאחר שהפולים מופרשים על ידי הגחן, מעבדים אותם ומוכרים אותם כמוצר פרמיום המכונה קוֹפִּי לוּאָק (Kopi luwak).
החלק האחרון בתהליך עיבוד הקפה הוא הקלייה.
בסיומה מקבלים הפולים את הארומה הייחודית להם.
פולים ירוקים – חומר הגלם הטבעי לפני הקלייה.
ייבוש נוזלים – בשלב הראשון של הקלייה עוברים הפולים תהליך ייבוש שבו הם מאבדים נוזלים בסך כולל של מעל עשרה אחוזים ממשקלם
פצפוץ ראשון – בהמשך הקלייה הפולים מתנפחים וקרומם מתחיל להתייבש,
פצפוץ שני – לאחר שלב זה, פולי הקפה עדיין בעלי חומציות גבוהה יחסית ומתיקות נמוכה.
לאחר קלייה נוספת חמיצותם תרד ומתיקותם תעלה.
לאחר סיום תהליכי הקלייה יעברו הפולים טחינה, ולאחר מכן ניתן להכין מהם תערובות קפה שמטרתן ליצור איזון טעמים.
כך למשל משלבים סוגי קפה יקרים עם זולים יותר כדי להוזיל את מחיר התערובת, או למשל מערבבים פולים חומציים עם פולים במתיקות גבוהה כדי לשלוט בטעם הקפה הרצוי.
פולי ברונשטיין (נולדה ב-1974) מכהנת כמנכ"לית "יוזמת-המאה", מייסדת תנועת "דרכנו", מחברת הספר "תור המתינות – מסע אישי מהשמאל אל המרכז" ומגישת התוכנית "נקודת האמצע" בערוץ כנסת.
יו"ר הוועדה לקידום ספורט הנשים בישראל.
ברונשטיין גדלה בהרצליה, הייתה מדריכה ורשג"דית בתנועת הצופים העבריים ושירתה כמפקדת מחלקה בה"ד 12. היא השתחררה מצה"ל בדרגת סגן.
היא בוגרת תואר ראשון בתקשורת ומדעי המדינה ותואר שני בלימודי המזרח התיכון (בהצטיינות) שניהם מאוניברסיטת תל אביב.
ב-1998, במהלך לימודיה לתואר ראשון, נבחרה לנציגת החוג למדעי המדינה במועצת הסטודנטים מטעם תא הסטודנטים של תנועת "דור שלום".
לאחר מכן נבחרה במועצה למנהלת המחלקה למלגות ומעונות באגודת הסטודנטים.
באותה שנה הייתה פעילה במאבק הסטודנטים להורדת שכר הלימוד, ובמהלכו נעצרה ושבתה רעב במשך 11 יום מול בית ראש הממשלה בנימין נתניהו.
בשנים 2002–2005 שימשה כמנהלת המחלקה הבינלאומית של תנועת הצופים.
בשנים 2006–2009 שימשה כמנהלת עמותת "עתיד" – שותפות בינלאומית של תנועות נוער ציוניות ופלורליסטיות.
בשנים 2009–2013 התגוררה בלונדון בשליחות הסוכנות היהודית ותנועת הצופים.
היא שימשה כשליחה מרכזית של הצופים למערב אירופה וראש המשלחת של הסוכנות בבריטניה.
הקימה את שבטי הצופים הישראליים בלונדון ובאמסטרדם, את גרעין העלייה "צבר אירופה" ואת קומונות שנת השירות באירופה.
במרץ 2020 נבחרה למנכ"לית קרן היסוד.
היא הייתה אמורה להיכנס לתפקיד זה בתחילת יוני 2021, אולם יממה לפני כניסתה לתפקיד המינוי בוטל.
במאי 2021 הקימה עם שותפים את "יוזמת המאה" – ארגון שמשימתו היא פיתוח מערך של פעילויות, יוזמות וארגונים המקדמים יחד ולחוד זהות ומדיניות של מרכז ישראלי.
בשנת 2014 נכנסה לתפקיד מנכ"לית "קול אחד ישראל" – ארגון שנוסד בשנת 2002 ונועד לקדם את פתרון שתי המדינות לסכסוך הישראלי-פלסטיני.
בדצמבר 2014, בעודה בתפקיד מנכ"לית קול-אחד, ניהלה את קמפיין V15, ביחד עם איתמר ויצמן ונמרוד דוויק, שיזמו אותו.
הקמפיין נועד להעלות את אחוז ההצבעה של מצביעי השמאל והמרכז בבחירות 2015.
בשנת 2015, על הפלטפורמה של ארגון קול-אחד וקמפיין V15, הקימה ברונשטיין עם נמרוד דוויק את תנועת "דרכנו (ארגון)" וכיהנה כמנכ"לית התנועה עד לשנת 2020.
היא הובילה עם "דרכנו" בנובמבר 2017 ו-2018 את עצרת יום השנה לרצח יצחק רבין בכיכר רבין ואת המסע לכתיבת "אמנת השיח הישראלית" (עם עודד רביבי) בהשתתפות 24 ארגוני חברה אזרחית, עליה חתמו חברי כנסת מכל סיעות הבית.
בשנים 2019 ו-2020 ניהלה 3 קמפיינים במהלך 3 מערכות בחירות רצופות תחת הכותרת "בוחרים במי שמחבר בינינו – שמים את ישראל במרכז" ו"ממשלה קיצונית סכנה לאומית".
במאי 2023 השתתפה בתוכנית הטלוויזיה התיעודית "מדורות השבטים" של כאן 11. בשנת 2023 הגישה לצד גדי טאוב את התוכנית מבקרי המדינה בערוץ כנסת.
מגישה מתחילת 2024 בערוץ כנסת את התוכנית "נקודת אמצע".
העונה הראשונה הייתה לצידו של יהודה שלזינגר והעונה השנייה לצידו של אריאל שנבל.
בשנים 1999–2002 שימשה כעורכת, כותבת ורכזת כתבים במוסף "כלכלה" של העיתון ידיעות אחרונות.
בינואר 2022 יצא לאור בהוצאת "ידיעות ספרים" ספרה "תור המתינות – מסע אישי מהשמאל אל המרכז" אשר מתאר את רעיון המתינות הפוליטית והחברתית על דרך סיפורה האישי.
ברונשטיין מתגוררת בתל אביב עם בן זוגה, ד"ר יואב הלר, ושני ילדיהם.
פוליאורכידיזם נקרא גם אשך משולש, אשך על-מספרי, או באנגלית Polyorchidism או Triochidism או Supernumerary Testis.
מתאר מצב נדיר מאוד בו לאדם יש יותר משני אשכים.
אדם שיש לו פוליאורכידיזם מכונה פוליאורקיד.
המקרה המתועד הראשון דווח על ידי ליין בשנת 1895. ייתכנו מיקומים שונים לאשך הנוסף, מפשעתי או בטני, אך לרוב הוא יהיה בשק האשכים, בצד שמאל עם תפקוד תקין של ייצור זרע.
המצב הוא בדרך כלל א-סימפטומטי ולכן מוצאים אותו במקרה במהלך בדיקה כירורגית אחרת ברוב המקרים, אך ייתכן מצב בו האדם חולה ואז עלולים לגלות זאת יחד עם סיבוכים כמו כאב או נפיחות מפשעתית עקב בקע מפשעתי, קריפטורכידיזם, פיתול, הידרוצלה, וריקוצלה, אפידדימיטיס וממאירות אחרות .
אין הסכמה האם זה תקין להיות עם 3 אשכים, או שזה נחשב הפרעה, כיוון שמדובר בתופעה נדירה.
יותר ממחצית מהמקרים אובחנו בין הגילאים 15–45 שנים, ונראה רק לעיתים רחוקות בינקות או מעל גיל 45.
במידה והאשך הנוסף נמצא באזור אחר בגוף למעלה בפנים ולא בשק האשכים מדובר במקרה בו מעורבת תופעה בשם cryptorchidism או תמירות אשכים, ואז ניתן לזהות זאת באמצעות צילום אולטרסאונד.
מצב זה מקושר לעיתים עם סרטן באשך.
אך במצב נורמטיבי האשכים כולם יהיו בתוך שק האשכים, ניתן להרגישם במישוש השק, והדבר בטוח ולא מלווה בסימפטומים לא נעימים בדרך כלל.
האשכים יכולים להיות בגודל זהה, או בגדלים שונים.
לעיתים ניתן לראות זאת מבחוץ גם ללא מישוש.
בדרך כלל לפוליאורקיד יש 3 אשכים מתפקדים.
אך ייתכן מצב בו האשך הנוסף נמצא מחוץ לשק והוא גם מנותק ולכן הוא לא יהיה מתפקד.
כלומר לא יהיה שותף לפעילות ההזרעה.
האשך הנוסף מסווג לסוג A וסוג B לפי פוטנציאל הרבייה שלו והקשר שלו לדיפרן.
אשך מסוגי A הוא אשך מתפקד, ואשך מסוגי B הוא אשך לא מתפקד או מתפקד חלקית.
ישנם מקרים מתועדים ומדווחים של פוליארכידיזם גם בקרב חיות אחרות כמו כלבים חתולים וסוסים ולא רק בקרב בני אדם.
פוליגרף (באנגלית Polygraph) הוא מכשיר רישום אשר נועד לרשום תגובות פיזיולוגיות של אדם כדי לבחון הפניית קשב ומוטרדות דיפרנציאלית לגירויים מסוימים.
הפוליגרף משמש בעיקר בחקירה פלילית, אך גם במבדקי תעסוקה, בדיקות תקופתיות ובהכשרת קידום לתפקידים בכירים.
אמינות הפוליגרף, כמו גם לגיטימיות השימוש בו, שנויות במחלוקת.
התמיכה המחקרית בשימוש בפוליגרף ככלי לזיהוי שקרים אינה חזקה.
מקור השם פוליגרף בא מיוונית ומשמעו רב רישום (פולי=רב, גרף=רישום).
המכשיר מכונה בטעות גם "גלאי שקר" או "מכונת אמת".
משחר ההיסטוריה אנשים ניסו למצוא שיטות שיצביעו על אמירת שקר (לדוגמה מים מרים המאררים כדי לגלות ניאוף).
עם התפתחות המדע נעשו ניסיונות לקשור בין תגובות פיזיולוגיות וגילוי שקרים, בפרט על ידי איטלקים כדוגמת צ'זארה לומברוזו וויטוריו בנוסי (Vittorio Benussi).
בשנת 1885 הצליח לומברוזו לפתח מכשיר שקלט והציג שינויים בלחץ הדם, וזכה להצלחה מסוימת בסיוע לפיענוח תיקים במשטרה.
החידוש הבא בתחום הגיע בשנת 1914, כאשר ויטוריו בנוסי הצליח למדוד שינויים בנשימות כדי לקבוע אמירת אמת או שקר.
מפקד המשטרה בעירו של אוגוסט וולמר עודד את הפעילות.
מאוחר יותר הצטרף לפיתוח המכשיר ליאונרד קילר (Leonarde Keeler).
המכשיר המכני המבוסס על שלושה ערוצים (התנגדות חשמלית של העור, שינויים בנשימה ושינויים במערכת הלב וכלי הדם) הורכב בשנות ה-30 של המאה ה-20 בארצות הברית על ידי ליאונרד קילר.
הפוליגרף מבוסס על ההנחה שכאשר אדם מוטרד מגירוי מסוים, מתרחשים בגופו שינויים פיזיולוגיים כגון: שינויים בלחץ דם ובקצב הדופק, שינויים בנשימה, ושינוי במוליכות החשמלית של העור.
המכשיר זכה לפרסום רב זמן קצר לאחר פיתוחו כאשר עיתון בסן פרנסיסקו הזמין מלרסון בדיקה של נאשם ברצח כומר.
העיתון הציג את תוצאות הבדיקה באופן גרפי למחרת היום וטען שהמדע הוכיח את אשמתו של הנאשם.
מכשיר אשר תיעד פעילות שרירית הנלווית לשינויים בלחץ הדם פותח בשנת 1945 על ידי ג'ון אי.
ריד, אשר טען שניתן להשיג דיוק רב יותר על ידי ביצוע הקלטות אלו בו-זמנית עם הקלטות לחץ דם-דופק-נשימה סטנדרטיות.
כניסתו של המכשיר אל המרחב המשפטי, הובילה ב-1923 לקביעת הלכה משמעותית בדבר קבילות עדויות של עדים מומחים (הלכת פריי).
מדובר בבדיקה שערך מרסטון לאדם בשם פריי שנאשם ברצח.
הבדיקה נערכה באמצעות שינויים בלחץ הדם הסיסטולי.
ההלכה סגרה את שערי בית המשפט בפני בדיקות פוליגרף בטענה שהשיטה איננה מקובלת על הקהילה המדעית.
שינוי מסוים בהלכת פריי חל בשנות ה-90 עם הפסיקה של בית המשפט העליון בארצות הברית בעניים דאוברט.
בשנת 1998 בית המשפט העליון של ארצות הברית - לאחר שבדק לעומק את הספרות המחקרית אודות התוקף המדעי של הפוליגרף - פסק פעם נוספת שבארצות הברית "אין הסכמה בקהילה המדעית לגבי מהימנות תוצאות הפוליגרף".
לישראל הגיע הפוליגרף על ידי ויקטור כהן, בכיר בשב"כ וקצין המשטרה עקיבא בן-ישי, אשר נשלחו ללמוד בשיקגו, אצל מומחה הפוליגרף ג'ון ריד, את סודות המקצוע.
ב-1959 הביא כהן לישראל את מכשיר הפוליגרף הראשון, וניהל את מעבדת הפוליגרף של השב"כ מ-1961 ועד 1977. ממשלת ארצות הברית תרמה למשטרת ישראל מספר מכשירים משומשים, ובנובמבר 1959 התמנה בן-ישי לראש מעבדת הפוליגרף במשטרה.
ביולי 1971 הוא התמנה לראש מדור קרימינליסטיקה במז"פ, תפקיד בו שימש עד למותו בדרגת סנ"צ בתאונת דרכים באוקטובר 1974.
שיטת האבחון הנפוצה ביותר באמצעות מכשיר הפוליגרף היא שיטת שאלות ההשוואה (CQT).
בהתאם לשיטת בדיקה זו, בפני הנבדק מוצגים שלושה סוגי שאלות במהלך הבדיקה:
שאלות בלתי רלוונטיות (שאלות 'קרות')
שיטת בדיקה משלימה, פחות נפוצה, המיושמת הלכה למעשה במדינת יפן, היא שיטת פריטי החקירה המוכמנים - הפח"ם (GKT).
בהתאם לשיטת בדיקה זו, בפני הנבדק מוצגות סדרות של פריטי מידע, וביניהם מידע הקשור לזירת האירוע.
שיטת הפח"ם כשיטת בדיקה היא שיטה אובייקטיבית יותר ביחס לשיטת שאלות הביקורת אך מגרעתה הגדולה ביותר היא הקושי במציאת פרטים טובים במידה מספקת ודליפת מידע לציבור הרחב ופרסומו בכלי התקשורת.
השאלות הרלוונטיות הן שאלות ישירות לגבי נושא החקירה.
דוגמה לשאלה רלוונטית במקרה של חקירת הדלפת חומר חסוי ממקום עבודה יכולה להיות: "האם העברת מידע חסוי השייך למעביד לגופים שלא מורשים לקבלו?", "האם ניסית להשיג מידע חסוי מעבר לדרישות תפקידך?" וכולי.
יש חשיבות לכך ששאלות המהות ינוסחו בצורה הוגנת ועניינית.
במקרה הנ"ל רצוי להימנע, לדוגמה, משאלות בסגנון "האם היית בקשר כלשהו עם גורמים המתחרים עם מקום העבודה?".
הנבחן צריך לקבל את רשימת השאלות הרלוונטיות מראש, ולעבור עליהן לפחות פעם אחת ללא חיבור למכשיר הבדיקה.
זאת כדי להקטין במידת האפשר את ההפתעה מהשאלות, הצגת שאלות לא ברורות, תגובות הלחץ הטבעיות של הגוף מעצם העובדה שהוא נתקל בשאלה שעלולה לעלות לו במקום עבודתו, בין אם אכן הוא אחראי להדלפה ובין אם לא.
שאלות ההשוואה הן שאלות שמטרתן לייצר תגובה רגשית אצל הנחקר ללא קשר לסוגיה שבגינה הוא הגיע להיחקר.
השאלות יהיו מהסוג שמטרתן לעורר אי נחת אצל כל אדם בוגר, שכן כולנו אנושיים.
כדי להעלות את רמת אמינות הלחץ יש שמדגישים בפני הנחקר את החשיבות של אמירת אמת, ללא כל סטייה, ולו גם הקטנה ביותר.
שאלות ההשוואה הן רחבות במושגי זמן (אי פעם) ונושא (משהו).
למשל "האם אי פעם אמרת משהו שהוא לא אמת?", "האם אי פעם לקחת לעצמך משהו שלא שייך לך?" וכדומה.
שאלות אלו נשאלות על דברים ידועים שאין כל סיבה לשקר לגביהם.
אלו עשויות לכלול את שם הנבחן, כתובתו, מספר ילדיו וכולי.
לפעמים מתבקש הנבחן לשקר במכוון לגבי חלק משאלות אלו.
מטרת השאלות האלה היא לתת לנבדק מרווח לנשימה בין השאלות היותר מטרידות, לנטרל את התגובתיות החזקה יותר בשאלות הראשונות, ולתת אפשרות לתגובות לחזור למצבן הבסיסי לאחר השאלה המטרידה.
שאלות הסרק אינן נחשבות בתהליך ניתוח התוצאות ואינן משוקללות בבחינת מסקנות החקירה.
במהלך בדיקת הפוליגרף מוצמדים לחזה הנבדק מתמר בצורת צינור גומי פניאומטי (נשימת חזה), צינור נוסף לבטן (נשימת סרעפת), ליד ימין שרוול למדידת לחץ הדם והדופק, ולשתי אצבעות יד שמאל מתמרים לרישום ההתנגדות החשמלית של העור.
כיום גם מודדים שינויים בזרימת הדם באצבע היד באמצעות פלטיסמוגרף, ותנועות שרירים באמצעות כרית.
על-פי האיגוד האמריקאי לפוליגרף הנתונים הנבדקים צריכים לכלול, לכל הפחות, ניטור של פעילות הלב וכלי הדם, של הנשימה ושל המוליכות החשמלית של העור על מנת שלבדיקה תיוחס אמינות כלשהי.
התגובות הפיזיולוגיות בכל אחד מהערוצים (נשימה, פעילות הלב, מוליכות העור) לשאלות ההשוואה מושוות לתגובות הפיזיולוגיות בכל הערוצים לשאלות המהותיות.
תגובה בעוצמה גבוהה יותר לשאלות המהות מרמזת על תגובה רגשית מובהקת יותר לשאלות בנושא הדלפת חומר חסוי (דבר שאין אנו יודעים אם הנבחן משקר עליו או לא) מאשר לגבי שאלות ההשוואה (לגביהן אנו מניחים שהנבדק משקר).
במקרה שהתגובה היא חזקה יותר לשאלות המהותיות יש להניח שהנבדק מוטרד מהם יותר, והבודק מתרגם זאת לשקר.
במקרה שהתגובות חזקות יותר לשאלות ההשוואה יימצא הנבחן דובר אמת.
במקרה שהתגובות דומות בעוצמתן, התוצאות יהיו לא החלטיות.
לאחר המבחן נערכת, לעיתים קרובות, חקירה חוזרת.
החקירה מוצגת כלפי הנבחן בתור הזדמנות לתקן אי דיוקים שיעלו ממילא במהלך ניתוח התוצאות.
המטרה האמיתית של החלק הזה היא קבלת הודאה במעשים הנבדקים, שכן רמת האמינות של ההודאה הזו נחשבת גבוהה מאשר תוצאות המבחן עצמו.
למרות שקיים שימוש נרחב בפוליגרף, התמיכה המדעית לשימוש בו אינה חזקה כלל.
שלא במפתיע, עיקרי המצדדים באמינות המכשיר הם המכונים המבצעים בדיקות פוליגרף בעצמם.
מחקרים שנערכים מטעם המכונים הנ"ל מצביעים על אחוזי דיוק שנעים בין 70% במקרה הגרוע ל-90% ואפילו 95% במקרה הטוב.
עם זאת, מספר מרגלים, בהם מרקוס קלינגברג ואולדריץ' איימס, עברו בדיקות פוליגרף שגרתיות מבלי להתגלות.
למתנגדים לשימוש במכשיר הפוליגרף יש טענות כנגד דרך ביצוע המחקרים, כנגד דרך השוואת התוצאות וכנגד קבוצות הביקורת.
מתנגדי הפוליגרף רואים בו דרך חקירה, ולא מכשיר המסוגל להגיד אם נבחן דובר אמת.
בכל בדיקה יש להפריד בין "תוצאה חיובית שגויה" (False positive) לבין "תוצאה שלילית שגויה" (False negative).
במקרה שלנו, "חיובית שגויה" הוא מצב שבו המכשיר טוען על אדם ששיקר, בעוד הנ"ל אמר אמת.
"שלילית שגויה" הוא מצב שבו המכשיר טוען על אדם שאמר אמת בעוד הנ"ל שיקר.
כמעט כל אמצעי בדיקה ניתן לכייל כך שיפיק כמות מאוד קטנה של שגיאות מסוג אחד על חשבון כמות מאוד גדולה של שגיאות מהסוג השני.
אף אחד מהמחקרים המפורסמים לא מציין את רמת דיוק המכשיר בשתי הקטגוריות בו זמנית, מה שלא מאפשר להשוות בין מחקרים.
אף אם ניקח את המספרים המצוטטים על ידי תומכי הפוליגרף, הרי שאנו יכולים לצפות לדיוק ממוצע של כ-80%.
במילים אחרות, אחד מכל חמישה אנשים שניגש לחקירת פוליגרף עומד להימצא דובר שקר על אף שדיבר אמת.
כדי להבין את המשמעות של אחוזי הדיוק האלו, נניח ש-80% הם אחוזי הדיוק בשני המדדים.
אם נניח שהבדיקה מתבצעת על ארגון שבו 100 עובדים, מתוכם עשרה אכן הדליפו חומר חסוי, הרי שהמכשיר מצא שמונה עובדים שאכן הדליפו ועוד 18 עובדים שלא הדליפו.
במצב כזה, בהינתן שהמכשיר אמר על עובד שהוא הדליף, הסיכוי שהוא אכן הדליף הוא פחות מ-31%.
אף אם הצלחנו להגיע ל-90% דיוק, עדיין המכשיר ימצא 9 עובדים שאכן הדליפו, ועוד 9 עובדים שלא.
במצב כזה, אם נפטר את כל מי שהמכשיר אמר עליו שהוא הדליף, 50% מהעובדים שנפטר חפים מהעבירה שייחסנו להם.
נובע מכך שגם אם המכשיר מדויק באחוזים שתומכיו טוענים להם, הוא לא מספיק מדויק כדי למצוא אשמים.
לכל היותר, ניתן לבדוק איתו אנשים שכבר נפל עליהם חשד עקב סיבות שאינן קשורות לפוליגרף.
לגבי הדין הפלילי, החוק בישראל קובע שאין תוקף לבדיקת פוליגרף.
בהרבה מדינות באירופה החוק אף אוסר על השימוש בפוליגרף כאמצעי חקירה.
ארצות הברית השאירה את סוגיית קבילות הפוליגרף להחלטת כל מדינה ומדינה.
בית המשפט העליון שלה קבע כי הצבא רשאי שלא לאפשר לנאשמים במשפטיו להציג בדיקת פוליגרף כראיה לזכותם.
השופטים נימקו זאת, בין השאר, בחולשתו של המכשיר.
לגישת המצדדים בהיתר לשימוש בבדיקת פוליגרף במשפט הפלילי, בדיקת הפוליגרף היא ככל ראיה מדעית, מהימנותה של בדיקת הפוליגרף אינה נופלת ממהימנותן של ראיות קבילות אחרות, ומוצדק לקבל את בדיקת הפוליגרף כראיה במסגרת המגמה הכוללת של מעבר מקבילות למשקל בדיני הראיות.
מבחינת הדין האזרחי הישראלי, בית המשפט העליון העיר באמרת אגב, שראוי לקבל תוצאות בדיקת פוליגרף כראיה בהתמלא שני תנאים:
שני הצדדים הסכימו מפורשות ומראש על עריכת בדיקת פוליגרף;
תוצאות בדיקת הפוליגרף עליה הוסכם הן חד משמעיות.
בכפוף לתנאים הללו, ביהמ"ש יהיה רשאי בהליך אזרחי לקבל את תוצאות בדיקת הפוליגרף.
הדין הישראלי אינו אוסר מפורשות על הגשת בדיקת פוליגרף כראיה במשפט אזרחי, ועיקר ההתנגדות לקבילותו היא ככלי להכרעה בדבר אשמתו של אדם.
במקרים אזרחיים בדרך כלל מדובר בעובד שחתם על הסכמה לבצע בדיקת פוליגרף לבקשת מעסיקו, הסכמה שיש לה תוקף בעייתי וחלקי (בניגוד, לדוגמה, לעובד שיבחר להציג תוצאות בדיקת פוליגרף כדי ללמד על עצמו זכות).
בישראל קובע החוק שאין לייחס סירוב נחקר להיחקר בפוליגרף כאינדיקציה לאשמתו של הנחקר.
הדין האזרחי בישראל לא מייחס מעמד מיוחד לפוליגרף.
כמו כל מדד אחר, יכולים צדדים בבית משפט להחליט להעניק לפוליגרף מעמד של בורר ביניהם.
במצב זה נוטים בתי המשפט לקבל את תוצאת הבדיקה.
במקרה זה על פי התקדימים שנקבעו חייבת להיות הסכמה מפורשת של שני הצדדים לביצוע הבדיקה וכן, על תוצאות הבדיקה להיות ברורות וחד משמעיות כדי שהבדיקה תהיה קבילה.
יוצא דופן נוסף הוא הסכם ביטוח.
ההנחיות במקרה זה הן שלא מספיקה הסכמה כללית של מבוטח לעבור בדיקה במקרה של חשד, אלא הוא צריך להסכים באופן פרטני לעבור בדיקה על מקרה ביטוח מסוים, זאת בדומה להכרה בבדיקת פוליגרף כראיה המוגשת בהסכמה של עובד ומעביד בסכסוך ביניהם.
כמו במקרה הפלילי, אין אי הסכמה לעבור בדיקת פוליגרף מהווה ראיה כשלעצמה בבית משפט.
מצד שני, ביחסים בין גופים ניתן להתחשב באי ההסכמה להיבדק.
לדוגמה, ניתן לפטר עובד שנחשד בהדלפה וסירב להיבדק, כמו גם עובד שנחשד בהדלפה, נבדק ונמצא דובר שקר.
הפיטורים הנ"ל מותרים לא עקב הבדיקה או אי ההסכמה להיבדק, אלא במסגרת זכותו של המעביד לפטר עובד.
הטלת סנקציות, כמו מניעת פיצויי פיטורים, מותרת רק אם קיימת ראיה מעבר לפוליגרף המראה שהעובד אכן עשה מעשה שמצדיק סנקציות מעין אלו.
חוק שירות הביטחון הכללי מתיר לשירות הביטחון הכללי לבצע בדיקות פוליגרף לצורכי סינון ביטחוני.
בישראל לא קיים רישוי לבודקי פוליגרף וכל אדם יכול להכריז על עצמו כ"מומחה פוליגרף" ולערוך בדיקות.
יש מספר איגודים הפועלים בישראל דוגמת איגוד בודקי הפוליגרף בישראל (אפ"י) וכן איגוד ישראלי לבודקי פוליגרף ממוחשב - ICPA.
החברות באיגודים אלה מותנית בהשכלה מתאימה, היעדר עבר פלילי, לימודי הכשרה, ניסיון בעריכת בדיקות, קבלת כללי האתיקה המקצועיים ומבחני קבלה.
בשנת 2017 התקבל "חוק הפוליגרף" לקציני משטרה של המשרד לביטחון פנים, שיזם גלעד ארדן, בתפקידו כשר לביטחון פנים.
החוק קבע כי קציני משטרה בכירים וקצינים בתפקידים רגישים יעברו בדיקות פוליגרף תקופתיות, והן יהוו שלב בבדיקת ההתאמה שתתבצע לקצין בהתאם לרמת הסיווג של התפקיד.
בנוסף קבע החוק, כי קצינים בדרגת ניצב משנה ומעלה יעברו את הבדיקה באופן שגרתי אחת לחמש שנים.
בשנת 2025 נחשף, כי קצינים בכירים במשטרה בדרגות ניצב, תת-ניצב (תנ"צ) וניצב משנה (נצ"מ), בהם כאלה המכהנים כמפקדי מחוז ובתפקידים בכירים ורגישים נוספים, לא עברו בדיקות פוליגרף כנדרש על פי החוק, כשחלקם קיבלו פטור רפואי ואילו אחרים מסרבים או נמנעים מלהיבדק מסיבות שונות.
בנימין נתניהו ניסה מספר פעמים לקדם חוק שיחייב את השרים לעבור בדיקות פוליגרף תקופתיות, אך נבלם בידי השב"כ והיועצת המשפטית לממשלה.
בשנת 2023 הכין המטה לביטחון לאומי תזכיר חוק, שמטרתו להסמיך את השב"כ לבצע בדיקות פוליגרף למשתתפי דיוני הקבינט כדי לבדוק חשש להדלפת מידע.
פוליגל הוא מפעל פלסטיק שפעל בעבר באופן עצמאי והיה בבעלות של הקיבוצים רמת השופט ומגידו.
כיום פועל המפעל כחלק מפלזית תעשיות.
המפעל הוקם בשנות ה-70, החל בייצור ממשי באוקטובר 1974 ונפתח רשמית בשנת 1975, כאשר רמת השופט החזיקה 70% מהבעלות ומגידו ב-30%.
מוצר הפוליגל של המפעל מבוסס על פטנט יפני ששוכלל באיטליה ומפעל פוליגל היה מהראשונים לייצרו בעולם.
המפעל נועד לייצר אריזות והיווה המשך למפעל אריזות עץ שכבר היה קיים בקיבוץ רמת השופט.
בנוסף לאריזות ייצר המפעל בראשיתו שלטים וצרכי משרד.
אחד ממוצרי הדגל של המפעל היה לוחות קוולקס לציפוי חממות, שפותח בשיתוף עם חברת קיו.
בשנת 1982 זכה המפעל לתואר יצואן מצטיין.
בשנת 1985 החל המפעל לשווק תיקי פוליגל.
כיום המפעל גם מייצא את מוצריו לחו"ל.
המפעל מייצר לוחות פלסטיק מפוליקרבונט ופוליפרופילן.
כמו כן הוא מייצר סככות וגגות, המשמשים לבניית גגות לאצטדיונים כמו אצטדיון הכדורגל של לוקומוטיב מוסקבה.
בשנת 2010 מכר קיבוץ רמת השופט את חלקו במפעל לקיבוץ גזית
בשימוש עממי, השם פוליגל משמש כשם גנרי ללוחות פוליפרופילן רב שכבתיים המיוצרים על ידי המפעל, בייחוד "קרטון פלסטי" לשימוש משרדי, וליצירת אריזות.
לוחות הפוליקרבונט החלולים של פוליגל משמשים לכל מטרה המאופיינת בקירוי שקוף למחצה.
משקלם הקל ופשטות התקנתם מאפשרים לכסות גגות בעלי מפתחים רחבים במיוחד, וכן ליצירת גגות בעלי צורות לא סטנדרטיות (קשתיים, למשל).
השימושים יכולים להיות מגוונים ביותר, כאשר הרעיון הוא להחדיר אור יום טבעי לתוך חללים המשמשים לפעילות ציבורית, בין אם בבניין או בתעשייה.
הלוחות החלולים מאפשרים בידוד משופר הודות לאוויר הכלוא בין הדפנות הכפולות או המשולשות.
עמידותם המכנית גבוהה פי 200 מזו של זכוכית.
משקל עצמי נמוך: 1/6 ממשקל זכוכית.
הגנה בשכבת UV מאפשרת שמירה על תכונות מבניות בטמפ' הנעות בין (-)40 עד (+)120 מעלות צלזיוס.
אורך הלוחות מושפע מאורכו של אמצעי ההובלה.
בעבר החברה הייתה היצרנית הראשונה של "קרטון פלסטי" לשימוש משרדי וליצירת אריזות ותיקים קלי משקל.
'פוליגל' הוא גם השם העממי למוצר זה.
פּוֹלִיגַמְיָה (בעברית נִשּׂוּאֵי כֶּפֶל או רב-זוגיות) היא ריבוי בני זוג.
מקור המילה ביוונית ומשמעותה המילולית היא נישואים רבים.
באנתרופולוגיה, פוליגמיה מתייחסת לנישואין עם בני זוג רבים והיא ההפך ממונוגמיה (בן זוג אחד בלבד).
רוב סוגי הפוליגמיה הנפוצים הם של פוליגיניה - גבר אשר לו מספר בנות זוג.
פוליאנדריה - אישה בעלת מספר בני זוג - היא תופעה נדירה בהרבה בתרבות ובהיסטוריה האנושית, אך גם היא קיימת.
לעיתים המונח פוליגמיה מציין ריבוי בני זוג בפועל, ללא קשר לשאלה האם בני הזוג מוכרים כנשואים על ידי המדינה.
מקרה פרטי של פוליגמיה הוא ביגמיה: מצב שבו גבר נשוי לשתי נשים או אישה הנשואה לשני גברים.
בביולוגיה, פוליגמיה מציינת כל סוג של ריבוי בני זוג.
במובן צר יותר, פוליגמיה מציינת אצל זואולוגים קשר עם בן זוג מבני המין השני, ייתכן זמני.
פוליגמיה נחשבת לפשע במדינות רבות, וכאשר היא מתרחשת בהקשר זה, לעיתים קרובות בן הזוג הראשון איננו מודע לבן הזוג הנוסף.
במדינות בהן יש חוקים נגד פוליגמיה, הסכמת בן הזוג לכך שהאדם לו הוא נשוי יתחתן עם אדם אחר בעודם נשואים איננה משנה את עובדת אי החוקיות של הנישואין השניים.
פוליגיניה – כאשר גבר אחד נשוי למספר נשים – דבר זה קורה, בתרבות פטריארכלית בה הגברים הם השולטים בחברה, והנישואים למספר נשים מעידים על מצב כלכלי וחברתי גבוה של הגבר.
נישואים למספר נשים מותרים בדת האסלאם ולפיכך מותרים ברוב מדינות האסלאם.
פוליאנדריה – כאשר אישה אחת נשואה למספר גברים – תפוצתה נדירה, אך הייתה קיימת, בין השאר, בקבוצת הינדים המכונה מהבהרטה.
בשבט ה"תודה" בהודו הפוליאנדריה קיימת בתרבות פטריארכלית בה היצע האדמות הראויות לגידולים חקלאיים קטן.
כאשר לראש משפחה אין מספיק אדמות לחלק לכל בניו, הבנים מקבלים ביחד את האדמה, ונישאים לאותה אישה.
פוליאנדריה גם התקיימה אצל נוודים טיבטיים, כאשר שני אחים עניים חלקו את אותה אישה.
בחברה פטריארכלית בה הדומיננטיות גברית, פוליאנדריה אין פרושה אישה המחזיקה במספר גברים, אלא במספר גברים החולקים ביניהם אישה משותפת.
נישואין קבוצתיים – בהם יותר מגבר אחד ויותר מאישה אחת חולקים יחידה משפחתית אחת.
ביגמיה – נישואים לשני (בי = שניים) בני זוג, בחברות בהן החוק או הנורמה אוסרים זאת.
טריגמיה – נישואים בו זמנית לשלושה בני זוג.
לפי האטלס האתנוגרפי של ג'ורג' מרדוק, בבדיקה של 1,231 תרבויות בין השנים 1960–1980 נמצאו 186 תרבויות מונוגמיות, 453 תרבויות עם אחוז קטן של פוליגיניה, 588 תרבויות עם שכיחות גבוהה של פוליגיניה ו-4 תרבויות עם פוליאנדריה.
ברוב התרבויות המאפשרות פוליגיניה, מספר הגברים אשר להם יותר מאישה אחת הוא מצומצם, מכיוון שהדבר דורש מהם משאבים חומריים רבים אשר אינם בנמצא לרוב האוכלוסייה.
כך המצב כנראה בחברות איסלמיות ובסין.
עם זאת, ריבוי נשים הופך בחברות מסוימות לסמל סטטוס.
גם בחברות מונוגמיות, אחזקת פילגש מעבר לאישה החוקית או החלפת בנות זוג בתדירות גבוהה, יכולה להעלות את קרנו של אדם בעיני החברה.
ישנם חוקרים המוצאים שכיחות יחסית גבוהה לפוליגמיה באזורים מוכי מחלות (במיוחד אזורים טרופיים).
החוקרים משערים שגנים לנטייה פוליגמית שורדים יותר טוב באזורים אלו.
לעומת זאת, באזורים אחרים בהם טיפול אינטנסיבי בתינוקות הוא יותר חשוב, יש העדפה גנטית לאנשים עם נטיות מונוגמיות.
התורה אוסרת את הפוליאנדריה באיסור אשת איש, אך מתירה את הפוליגיניה וקובעת במקומות שונים חוקים המסדירים אותה.
כך למשל, בספר דברים () נקבע כי גבר אשר לו שתי נשים, אהובה ושנואה, אינו רשאי לבכר, לעניין ירושה, את בן האהובה על פני בן השנואה הבכור.
ב נכתב איסור מיוחד על נשיאת שתי אחיות: בעקבות לשון 'צרור' שבפסוק, נשותיו של אדם נקראות "צרות" זו לזו.
דווקא על המלך נאסר להרבות נשים: .
במשנה ובתלמוד יש דיונים רבים הנוגעים למקרי פוליגמיה, במיוחד במסכת יבמות.
הצרות נחשבות בין חמש קרובות המשפחה אשר מוחזקות לשנוא זו את זו וחשודות בכך שהן רוצות להזיק האחת לשנייה.
חז"ל הטילו תנאי שלא להתחתן עם כמה נשים רק אם יש לו יכולת לפרנס את כולן וכן המליצו שלא להתחתן עם יותר מארבע נשים כדי שיוכל לקיים מצוות עונה לכל אחת פעם בחודש.
אף על פי שהפוליגמיה מותרת ביהדות, לא ברור מה היה היקפה של התופעה.
התנ"ך מעיד על מקרים של פוליגמיה בעיקר אצל מלכים כדוד שנשא נשים אחדות ושלמה שהיו לו שבע מאות נשים ושלוש מאות פילגשים, ושופטים כגדעון שנאמר עליו שהיו לו נשים רבות.
מקרים אחרים של פוליגמיה בתנ"ך נובעים מעקרות של אשתו העיקרית של הגבר, כמו אצל שרה אשתו של אברהם שנשא גם את הגר.
ככל הנראה, זהו הרקע גם לשתי נשותיו של אלקנה, חנה - אמו של שמואל - ופנינה, שהרי חנה הייתה עקרה.
יעקב אבינו מתואר כנושא שתי נשים כיוון שלבן רימה אותו.
על למך מסופר שנשא שתי נשים ובעקבות כך ביקרו חז"ל את בני דורו שנהגו לשאת שתי נשים, אחת ליופי ואחת לבנים.
לא ידוע על תנאים או על אמוראים שהיו נשואים לשתי נשים יחד.
על פי זה, הסיק הרב ראובן מרגליות שריבוי נשים, גם אם הוא מותר - איננו מומלץ, ואף מגונה.
פוליגמיה נאסרה בקרב יהדות אשכנז בחרם דרבנו גרשום - מאור הגולה, בסביבות שנת 1000 לספירה.
בהמשך התפשט חרם זה בקרב בני עדות המזרח, להוציא יהדות תימן, וכיום והיא אסורה גם בדין הרבני והאזרחי בישראל.
גם ביהדות אתיופיה לא הייתה נהוגה פוליגמיה, עוד בטרם נודע בה על חרם דרבנו גרשום.
עם זאת, תופעת הפוליגמיה קיימת עדיין בקרב היהודים בישראל, בעיקר אצל יוצאי תימן מבוגרים שנישאו לשתי נשים לפני שעלו לארץ.
ישנם גם יהודים מעטים הנשואים פורמלית לשתי נשים, אף על פי שהם מקיימים שגרת חיים רק עם השנייה, במקרים בהם בית דין רבני מתיר לגבר עגון לשאת אישה נוספת בהיתר מאה רבנים.
על-פי ההלכה היהודית, הפוליאנדריה אסורה בהחלט.
למרות שלילת הפוליגמיה על ידי הנצרות, יש מדי פעם תנועות של חזרה לתנ"ך, ובכללן חזרה לפוליגמיה המתוארת בתנ"ך.
ב־14 בפברואר 1650, הפרלמנט בנירנברג קבע שבגלל מותם של גברים רבים במלחמת שלושים השנים, הכנסיות לא תקבלנה לשורותיהם גברים מתחת לגיל 60 למשך 10 שנים.
כמו כן, כמרים שלא היו שייכים למנזר הורשו להתחתן.
בנוסף לכך, נקבע שכל גבר רשאי להתחתן עם עד 10 נשים.
הגברים הוזהרו להתנהג בצורה מכובדת, לדאוג לנשותיהם ולמנוע עוינות ביניהן.
האופנה המודרנית של ריבוי נישואין וגירושין מכונה לעיתים על ידי נוצרים שמרנים - פוליגמיה סדרתית.
בראשית דרכה, עודדה הכנסייה המורמונית "נישואים מרובים" (וכן נהגו מנהיגיה הראשונים), אך בשלב מאוחר יותר, נאסרה הפוליגמיה, מתוקף החוק האמריקאי.
ב-1904, יצא מניפסט האוסר פוליגמיה לגמרי, ללא קשר לחוק האזרחי.
על רקע איסורים אלה חל פילוג בתוך הכנסייה המורמונית, והקבוצה שדבקה בפוליגמיה פרשה ממנה.
באסלאם הפוליגמיה מותרת עד ארבע נשים לאותו גבר בתנאי שהגבר יעניק שוויון מלא ומוחלט לכל נשותיו.
היות שכגבר לא ניתן להעניק שוויון מוחלט בין שתי נשים ומעלה, ניתן לומר כי באופן אידיאלי לשאת יותר מאישה אחת הוא בגדר של מותר תאורטי אך אסור למעשה.
בפועל גברים מוסלמים רבים נושאים יותר מאישה אחת.
הדת הדרוזית מצווה על מאמיניה לחיות במונוגמיה.
פוליגיניה ופוליאנדריה התקיימו שתיהן בחברות הינדיות שונות.
אף על פי כן, בשנת 1955 הוציא הפרלמנט ההודי חוק האוסר את הפוליגמיה על הינדים (ועל בעלי דתות דהרמיות אחרות).
הינדים החיים במדינות מוסלמיות, כגון בנגלדש, עדיין יכולים לשאת יותר מאישה אחת.
ברהמינים תמיד חויבו לשאת רק אישה אחת.
גם בני דתות נוספות, בעיקר בעולם הלא מערבי, כדתות אפריקאיות ואסיאתיות מסוימות מקיימות צורות משפחה פוליגמית.
בישראל קיימת קהילת העבריים מדימונה, המקיימת גם היא צורת משפחה פוליגמית.
פוליגמיה אסורה על פי חוק העונשין בישראל: .
איסור הפוליגמיה מכוון דווקא כלפי בני זוג נשואים, אך לא חל כלפי ריבוי בני זוג כידועים בציבור, ללא נישואים רשמיים.
באפריל 1957 כתבו הרב הראשי של צה"ל, אלוף-משנה שלמה גורן, ואליעזר ליבנה, שפג תוקפו של חרם דרבנו גרשום, ומבחינה הלכתית, מותר עתה גם לאשכנזי לשאת אישה נוספת.
לדבריהם, רק חוקי המדינה האוסרים ביגמיה, הם המונעים עתה ריבוי נשים.
מספר חודשים אחר כך הגיש שר המשפטים רוזן לקריאה ראשונה בכנסת את החוק נגד ריבוי נשים.
"סעיפי החוק הפלילי, וכן חוק שיווי זכויות האישה שנתקבל בשנת 1951, השאירו פתח לאפשרויות ספורות של ריבוי נשים.
החוק המוצע [...] בא לסתום פרצות אלה".
החוק לתיקון דיני עונשין (ריבוי נישואין) התקבל פה אחד בכנסת ב-20 ביולי 1959.
אף שחוק העונשין אוסר פוליגמיה, הוא אינו מבטל את תוקפם של נישואים כאלו, והמוסד לביטוח לאומי אף משלם קצבת הבטחת הכנסה למשפחות פוליגמיות תוך התחשבות ותוספת תשלום לפי מספר הנשים.
במסגרת המאבק בפוליגמיה, משרד הפנים מסרב לאשר מעמד בישראל לבני זוג שנישאו בנישואין פולגימיים ומדיניות זאת אושרה על ידי בית המשפט העליון.
למרות שאיסור הפוליגמיה בישראל אינו תלוי בעדה ולאום, נפוצה התופעה של פוליגמיה בקרב הבדואים בישראל, בשיעור מצומצם בנישואים רשמיים, ובשיעור רחב בנישואים לא רשמיים (כלומר נישואים שאינם מדווחים לרשויות).
לפי הערכת רשויות הרווחה, כ-30% מהמשפחות הבדואיות בדרום הארץ מקיימות אורח חיים פוליגמי.
הרשויות אינן נוהגות למנוע את התופעה.
בקרב תנועת ילדי הפרחים, ותנועות פוסט-מודרניות אחרות, מופיעה לעיתים פוליגמיה בצורת משק בית הכולל מספר גברים ומספר נשים המקיימים גם "שיתוף מיני".
תמיכה אידאולוגית במשקי בית מעין אלו הופיעה בקרב הוגים אקזיסטנצליסטיים שונים דוגמת ז'אן-פול סארטר וסימון דה בובואר, בקרב הוגי רעיון "הקבוצה האינטימית" כצבי שץ, ובמחזה "ליל העשרים" של יהושוע סובול.
לטענת הוגים אלו, ערכים מסורתיים כמשפחה ונישואין אינם רלוונטיים בעידן הפוסט-מודרני, וכל מבנה של משק בית הוא לגיטימי.
אחד הכינויים המשמשים לתיאור מערכת היחסים הלא-מונוגמית בקרב קבוצות אלו כיום הוא "פוליאמוריה", כלומר ריבוי אהבות.
בארצות הברית פעלה קבוצה יהודית של פוליאמורים אשר אתר האינטרנט שלה נקרא "אהבה רבה" (ציטוט מן הסידור, מוזח מהקשרו הרגיל).
רוב מדינות המערב אינן מכירות בנישואים פוליגמיים, ורואים בביגמיה פשע.
במספר מדינות אף אוסרים על אנשים לחיות חיים פוליגמיים.
קנדה – לא חוקיים לפי החוק הפלילי, סעיף 290.
הרפובליקה העממית של סין – לא חוקיים.
עד שנתיים מאסר, ועד 3 שנים מאסר על ביגמיה עם חיילים.
קולומביה – לא חוקיים למעט מקרים חריגים (כגון מטעמי דת).
מצרים – חוקי אם האשה הראשונה מסכימה לכך.
כל 27 מדינות האיחוד האירופי – לא חוקי.
הונג קונג – לא חוקי.
אירלנד – ביגמיה היא עבירה סטטוטורית.
הודו – חוקי רק למוסלמים.
עד עשר שנות מאסר עבור אחרים, למעט עבור הינדים במדינת גואה.
אינדונזיה – החוקיות משתנה משבט לשבט.
איראן – חוקי אם האשה הראשונה מסכימה.
אולם, המדינה מעלימה עין מעבירה זו במגזר הבדואי, ויהודי יכול להיות נשוי לשתי יהודיות אם הוא עלה לארץ עם שתיהן, במצב זה (ממדינה בה הביגמיה מותרת) או אם קיבל אישור 70 רבנים לשאת אישה שנייה, משום שאינו מצליח להתגרש מאשתו הראשונה.
לוב – חוקי על פי תנאים מסוימים.
מלזיה – לא חוקי עבור האוכלוסייה הלא מוסלמית.
עד 7 שנות מאסר לאוכלוסייה הלא מוסלמית שנמצאת אשמה בביגמיה או בפוליגמיה.
אם השותף החדש מודע לביגמיה הם יכולים גם להיכלא במשך 4 שנים לכל היותר.
ניו זילנד – לא חוקי.
מרוקו – חוקי למוסלמים במגבלות מסוימות.
פקיסטן – חוקי במגבלות מסוימות.
הפיליפינים – חוקי עבור מוסלמים.
אחרים עומדים בפני 6-12 שנות מאסר וביטול של הנישואים הראשונים.
רומניה – לא חוקיים לפי חוק העונשין הרומני.
ערב הסעודית – ביגמיה היא חוקית.