tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
לאחר המלחמה חי ז'ראר בשאטו-גונטייר עד מותו ב-2 בנובמבר 1926 בגיל 69.
אוגוסטוס צ'ארלס ניומן היה לוטננט קולונל בצבא הבריטי אשר שימש כמפקד גדוד "הקומנדו מספר 2" ועוטר בצלב ויקטוריה על חלקו בפשיטה על סן-נאזר במלחמת העולם השנייה.
ניומן נולד וגדל במחוז אסקס.
בשנת 1926 התגייס לצבא הטריטוריאלי, מערך המילואים של הצבא הבריטי, הוסמך כקצין חי"ר ושירת בגדוד ה-4 שברגימנט אסקס.
בחייו האזרחיים עבד כקבלן בניין.
עם פרוץ מלחמת העולם השנייה התנדב לשרת בפלגות העצמאיות, שהיוו את גרעין היסוד לקומנדו הבריטי.
ניומן פיקד על הפלגה העצמאית ה-3 בלחימה בנורווגיה בשנת 1940. ב-5 במרץ 1941 מונה למפקד גדוד "הקומנדו מספר 2".
ניומן פיקד על כוח קומנדו בפשיטה על האי הנורווגי ואגזו בדצמבר אותה שנה.
ב-28 במרץ 1942 הוביל ניומן את "הקומנדו מספר 2" וכוחות קומנדו נוספים בפשיטה על סן-נאזר, במהלכה נחתו כוחותיו מן הים בהפתעה בנמל סן-נאזר, וחיבלו במתקניו.
הפשיטה הייתה מוצלחת אולם ניומן ורבים מחייליו נפלו בשבי הגרמני.
ניומן נותר בשבי עד תום המלחמה.
על האופן שבו פיקד על כוח הקומנדו בפשיטה הוענק לו צלב ויקטוריה.
לאחר שובו מן השבי בתום המלחמה נשאר בצבא הקבע ושימש כמפקד גדוד השירות האווירי המיוחד ה-21.
אוגוסטינולופוס (שם מדעי: Augustynolophus) הוא סוג של דינוזאור ממשפחת ההדרוזאוריים שחי בסופו של הקרטיקון באמריקה הצפונית.
האוגוסטינולופוס התקיים לפני 66–70 מיליון שנה לצד קבוצת הדינוזאורים האחרונים שנכחדו עם הכחדת הקרטיקון הגדולה.
הדינוזאור נקרא על שם משפחת אוגוסטין, אשר סייעה למוזיאון ההיסטוריה של לוס אנג'לס .
הסיומת "lophus" היא על שם הדמיון בינו לזאורולופוס האסייתי.
הוא נחשב לראשונה כמין של זאורולופוס (Augustynolophus morrisi, על שם החוקר ויליאם מוריס) ובהמשך סווג כפרוזאורולופוס.
בהמשך העבירו אותו לסוג משלו, תחת השבט Saurolophini - בו כלולים גם הזאורולופוס והפרוזאורולופוס.
כל מאובני הדינוזאור מבוססים על שני ממצאים, אחת מ-1943 בה התגלתה הגולגולת ואחת בה התגלו עצמות חוליות ועצמות גפיים שונות והיא כנראה השתייכה לפרט צעיר.
מאובנים אלה שנוצרו ליד הים הפנימי המערבי הם אחד משלושה מאובנים שהתגלו ליד החוף המערבי, לצד האלטופלטה (Aletopelta) ומין לא ידוע של טירנוזאור מוושינגטון.
הדינוזאורים בוגרים הגיעו לאורך אפשרי של 8 מטרים ולמשקל 3 טון.
אורך הגולגולת הגיע ל-106 ס"מ והיא נועדה ללעיסת צמחייה קרקעית עם שיניים קטנות מרובות.
דינוזאור זה הוא הדינוזאור הלאומי של קליפורניה שבה התגלו המאובנים, החל מ-2017.
אוגוסטין הירשפוגל היה אמן, מתמטיקאי וקרטוגרף גרמני שנודע בעיקר בזכות תחריטיו.
שלושים וחמישה תחריטי הנוף הקטנים שלו, שנעשו בין 1545 ל-1549, הבטיחו לו מקום באסכולת הדנובה, בקבוצת האמנים בבוואריה ובאוסטריה מהמאה השש-עשרה.
הירשפוגל החל לעבוד בעיר הולדתו, נירנברג, שם הוכשר בציור זכוכית על ידי אביו, וייט הירשפוגל (1461–1525), שהיה אמן ויטראז'ים בעיר.
בשנת 1525 קיבלה נירנברג את הרפורמציה הפרוטסטנטית, ושמה קץ לעיצוב ויטראז'ים מפוארים.
את סדנתו של אביו ניהל אז אחיו הבכור של אוגוסטין וייט; אביהם נפטר באותה שנה.
הירשפוגל הצעיר היה בעל בית מלאכה משלו ב-1530, ועד מהרה יצר שותפות עם הקדרים אוסוולד ריינהרט והנס ניקל.
הירשפוגל עזב בשנת 1536 ללייבך (השם הגרמני לליובליאנה בסלובניה), וחזר לנירנברג בשנת 1543. בתקופה זו ייצר את עבודתו המוקדמת ביותר כקרטוגרף: מפות גבולות טורקיה (1539) ואוסטריה (1542) האחרונה, שפורסמה עבור פרדיננד הראשון.
המפות שביצע (לפרנץ איגלשופר וכריסטוף צ'וונהולר) מראים שהוא היה בקשר עם החצר הקיסרית בווינה ב-1543.
עם המעבר לווינה בשנת 1544, סיפק הירשפוגל את שירותיו לעיר, לחצר המלכות ולאזרחים.
העיר העסיקה אותו בשנת 1547 כדי לפתח עיצובים פומביים, ליצור נופים חרוטים של וינה ולהפיק את מפת העיר בעקבות המצור עליה.
עבודות אלה היו הראשונות שנעשו אי פעם על פי קנה מידה מדויק, ותוכנית העיר המעגלית הייתה הראשונה שהופקה אי פעם על ידי מערכת של סקר שפיתח הירשפוגל.
מועצת וינה שלחה אותו להסביר את עבודתו לפרדיננד הראשון בפראג ולקרל החמישי באוגסבורג; בשל כך העניק לו פרדיננד קצבה שנתית בסך 100 גולדן.
הירשפוגל נפטר בווינה בשנת 1553.
הירשפוגל החל לצרוב מאוחר בקריירה שלו, וכמעט כל הדפסיו מתוארכים לעשור האחרון בחייו, עת התגורר בווינה.
תחריטיו, המונים כ-300, "משקפים את קרבתו לעיצוב איטלקי של חלל, צורה וקישוט", וכוללים דיוקנאות, קרטוגרפיה ועיטור ספרים.
הירשפוגל היה בין התחריטאים הראשונים שהשתמשו בנחושת ולא בלוחות ברזל.
הוא תרם 23 תחריטים למהדורת זיגיסמונד פון הרברשטיין משנת 1549 של "Rerum Moscoviticarum Commentarii" ("הערות על ענייני מוסקוביה"), ולמעלה ממאה איורים של הברית הישנה והחדשה לפסוקיו של הרפורמטור ההונגרי פטר פרני.
קיימת סדרה של 53 סצנות צייד על זכוכיות שמחברן לא ברור.
פיטרס טוען כי הם מאת הירשפוגל.
לזכותו של הירשפוגל קיים גם דיוקן אותנטי יחיד של הרופא השווייצרי Paracelsus, אך ייחוס זה אינו בטוח.
נופי העט ודיו שלו תוארו כ"חזקים אך קלים, בטוחים ועדינים".
היעדר הצל בנופיו תורם למצב רוח שלווה, אידילי.
כמעט 100 רישומים מיוחסים אליו; חלקם ככל הנראה לא שלו, אך דומים בסגנון ליצירתו.
האמנות שלו מציגה את השפעתם של אלברכט דירר, אלברכט אלטדורפר, סבלד בהאם, האנס בורגקמאייר ואגוסטינו דל מוסי - שחלקם סיפקו לסדנה של אביו עיצובים.
אוגוסטוס צ'ארלס גרגורי היה חוקר אוסטרליה יליד אנגליה.
בין השנים 1846 ו־1858 הוא ערך ארבע משלחות גדולות.
הוא היה המודד הכללי הראשון של קווינסלנד.
הוא מונה לחבר חיים במועצה המחוקקת של קווינסלנד.
אוגוסטוס צ'ארלס גרגורי נולד בפרנספילד, נוטינגהאם, אנגליה.
הוא היה השני מבין חמישה אחים שנולדו לג'ושוע גרגורי ופרנסס צ'רצ'מן.
בין אחיו היו פרנסיס תומאס גרגורי, שהפך גם הוא לחוקר ידוע.
אוגוסטוס גרגורי התחנך באופן פרטי על ידי מורים ואחר כך על ידי אמו.
בשנת 1829 היגרה המשפחה לאוסטרליה המערבית על סיפונה של ה"לוטוס", והגיעה למושבת נהר סוואן ארבעה חודשים בלבד לאחר הקמתה.
משפחת גרגורי קיבלו בתחילה אדמות בגדה השמאלית של נהר סוואן, אך האדמה הייתה דלה, ובהמשך קיבלו שני שטחי קרקע נוספים, האחד במיילנדס ואחד באזור סוואן העליון.
במשך חלק ניכר משנות ה -30 של המאה ה-19, אוגוסטוס עבד כדי להשלים את הכנסות המשפחה.
זמן מה עבד כימאי, ובהמשך בשותפות עם אחיו כקבלן מדידות.
בדצמבר 1841 הוא הצטרף למשרד המודד הכללי של אוסטרליה המערבית.
גרגורי, הוא ערך את המחקר הראשון שלו.
עם ארבעה סוסים הם עזבו את תחנת TN Yule שישים קילומטר צפונית-מזרחית לפרת' ב־7 באוגוסט 1846 וחקרו שטח נכבד של המדינה מצפון לפרת', וחזרו לאחר היעדרות של 47 ימים במהלכם הם עברו 1,534 ק"מ.
שנתיים לאחר מכן הוביל גרגורי מסע לבדיקת מסלול נהר גסקוינה בחיפוש אדמות מרעה חדשות.
המשלחת עזבה ב־2 בספטמבר 1848, חצתה את נהר מורצ'יסון ב־25 בספטמבר, אך האזור היה יבש מאוד והיה קשה להשקות את הסוסים.
גרגורי החליט לפנות שוב דרומה בתחילת אוקטובר, וב־6 באוקטובר החליט לנוח ליד נהר מורצ'יסון.
המשלחת חזרה לפרת' ב־12 בנובמבר לאחר שמצאה מרעה טוב.
הם עברו כ־2,414 ק"מ בתקופה של עשרה שבועות.
בשנת 1854 בעודו משמש כעוזר מודד באוסטרליה המערבית, התבקש גרגורי להוביל משלחת למרחב הפנימי - מנקודת מפגש במפרץ מורטון ליד בריזבן.
גרגורי, היה סגנו השני וכן הצטרף פרדיננד פון מילר כבוטנאי ואת תומאס ביינס כצייר.
היו במשלחת 19 גברים בסך הכול, עם 50 סוסים ו־200 כבשים.
המשלחת עזבה את מפרץ מורטון דרך הים ב־12 באוגוסט 1855, ופורט אסינגטון נצפה ב־1 בספטמבר.
למחרת הספינה שלהם עלתה על שרטון ולא ניתן היה לשוט עד 10 בספטמבר.
הם המשיכו לפירס פוינט (מפרץ ג'וזף בונפרטה), ובסוף החודש הגיעה לשפך נהר ויקטוריה.
המשלחת התפצלה, כאשר קבוצה אחת עלתה בנהר בתוך סקונר, ואילו אוגוסטוס גרגורי הוביל את הקבוצה השנייה.
במהלך המסע הזה יצר גרגורי קשר עם הילידים אנשי גורינדג'י, הקשר הראשון אי פעם עם אירופאים.
אוגוסטוס גרגורי עשה עסקה עם אחד הילידים כדי שישמש כמדריך ויוביל אותו למקום הידוע האחרון של החוקר הנעדר לודוויג לייכהרדט.
שתי הקבוצות התאחדו מחדש ב־20 באוקטובר.
גרגורי הוביל כמה גיחות במעלה נהר ויקטוריה והתחקה אחר נחל סטורט לאורך 483 ק"מ עד שנעלם במדבר טאנאמי.
הצוות חזר למחנה הבסיס בעונה היבשה של 1856. ב־2 ביולי 1856 השאיר גרגורי כתובת על עץ בואב גדול (מה שנקרא "עץ גרגורי"), המציין היכן השאיר מכתב למקרה שצוות המשלחת ילך לאיבוד.
כשפנו מזרחה, המשלחת חקרה את נהרות אלזי, רופר ומקארתור, ואז נעה חזרה לבריזבן דרך נהרות פלינדרס, בורדקין, פיצרוי וברנט.
הם הגיעו לבריזבן ב־16 בדצמבר 1856 לאחר שסקרו שטח אדמה נרחב.
בתוך שישה־עשר חודשים נעה המשלחת לאורך 3,219 ק"מ לאורך הים ו־8,047 ק"מ דרך היבשה.
בספטמבר 1857 נשכר גרגורי על ידי ממשלת ניו סאות' ויילס כדי לחפש אחר עקבותיו של לודוויג לייכהרדט, חוקר עמית.
משלחת בת תשעה אנשים הוקמה עם גרגורי כמפקד ואחיו, סי.פי גרגורי, כסגנו.
ב־24 במרץ 1858 יצאה המשלחת מג'ואנדה סמוך לעיירה הנוכחית טארום.
ב־21 באפריל נמצא עץ המסומן ב־L בקו רוחב 24 מעלות 35 דקות ואורך 146 מעלות 6 דקות.
ב־15 במאי היובש היה גדול כל כך שהמסע פנה דרומה כדי להציל את הסוסים, והגיעו לנחל סטרזלצקי ב־14 ביוני.
בהמשך דרכם דרומה, ב־26 ביוני החליטו להמשיך לאדלייד, שאליה הגיעו בסוף יולי 1858.
גרגורי לא ביצע שום מחקרים נוספים אך מונה למודד הכללי של קווינסלנד בשנת 1859. מאוחר יותר הוא התעמת עם ויליאם אלוקוק טולי, שבשנת 1875 הפך למודד הכללי במקום גרגורי.
בשנת 1862, הוא בנה בית חווה ברוזאלי, בריזבן, בו הוא חי עד מותו.
בשנת 1865 הגישו גרגורי, מוריס צ'ארלס אוקונל וג'ון דאגלס בקשה למענק אדמות מיוחד להקמת אולם לבונים החופשיים בבריזבן.
משנת 1880 ועד מותו בשנת 1905 הוא כיהן כחבר מועצה של אזור טואונג וראש העירייה של העיירה טואונג.
ב־10 בנובמבר 1882 התמנה גרגורי לחבר במועצה המחוקקת של קווינסלנד (מינוי לכל החיים).
עם אחיו, פרנסיס תומאס גרגורי, הוא פרסם את דוחות המחקר שלהם בחקר אוסטרליה בשנת 1884.
ב־6 בנובמבר 1903 הוענק לגרגורי תואר אביר, במסדר מיכאל הקדוש וג'ורג' הקדוש כהוקרה על שירותו כמנהל כללי וחבר במועצה המחוקקת של קווינסלנד.
גרגורי נפטר ב־25 ביוני 1905 בבית מגוריו בבריזבן.
גרגורי נקבר במדרון הצפוני של הגבעה שמתחת לקברו של המושל סמואל בלקאל עם טקסים אנגליקניים שניהל ידידו הכומר תומאס ג'ונס.
אוגורי סיסטמס בע"מ, המוכרת במותג Augury היא חברה פרטית ישראלית המפתחת ומייצרת חיישנים ותוכנה לפיקוח על תקינותן של מכונות תעשייתיות.
החברה נוסדה במרץ 2012 על ידי סער יוסקוביץ' (מנכ"ל החברה), בוגר הטכניון בהנדסת חשמל ופיזיקה, וגל שאול (CTO), בוגר הטכניון במדעי המחשב.
החברה מפתחת ומייצרת חיישנים ותוכנה לפיקוח על תקינותן של מכונות תעשייתיות.
חיישני החברה קולטים באופן רצוף נתונים מהמכונות, כגון צליל (הרעש שמשמיעה המכונה), טמפרטורה וקרינה אלקטרומגנטית, ולפי נתונים אלה תוכנה מזהה תקלה בפעילות של מכונה ומתריעה על כך, ובכך מאפשרת את איתור התקלה בשלב מוקדם, ומצמצמת את הנזק שעלול להיגרם.
מוצרי החברה הם שילוב של אינטרנט של הדברים עם בינה מלאכותית.
עם ענפי התעשייה שבהם פעילה החברה נמנים תעשיית המזון והמשקאות, כימיה, פרמצבטיקה, נייר ועוד.
הכנסות החברה מבוססות על דמי מנוי לכל מכונה שבה מותקנים החיישנים שלה.
עם לקוחות החברה נמנים קולגייט-פלמוליב, פפסיקו, נסטלה, כי"ל, תנובה, חברת החשמל לישראל, מקורות ועוד.
לחברה מרכזי פיתוח בחיפה ובת"א, ומשרד שיווק בניו יורק.
באוקטובר 2021 הועסקו בה יותר מ-220 עובדים.
ב-2021 זכתה החברה בפרס אטלס.
בגיוס ראשוני באוקטובר 2014 גייסה החברה שני מיליון דולר.
באוגוסט 2015 גייסה החברה 7 מיליון דולר.
ביוני 2018 גייסה החברה 17 מיליון דולר.
בינואר 2019 גייסה החברה 25 מיליון דולר, ורכשה את חברת ההזנק האמריקאית Alluvium.
באוקטובר 2020 גייסה החברה 55 מיליון דולר.
באוקטובר 2021 גייסה החברה 180 מיליון דולר לפי שווי של יותר ממיליארד דולר (אחרי הכסף), ובכך הפכה לחד-קרן.
בפברואר 2025 גייסה החברה 75 מיליון דולר לפי שווי של יותר ממיליארד דולר.
אוגוסטין רוביט הוא כדורסלן אמריקאי המשחק בעמדות הפאוור פורוורד והסנטר בבאיירן מינכן.
רוביט גדל ביוסטון, טקסס, ושיחק כדורסל בקבוצת הכדורסל של אוניברסיטת דרום אלבמה.
בעונתו הראשונה העמיד ממוצעים של 13.1 נקודות ו-11 ריבאונדים למשחק.
בעונתו השנייה העמיד ממוצעים של 15.2 נקודות ו-9.2 ריבאונדים למשחק.
לקראת עונת 2015/2016 חתם ברטיופארם אולם מהבונדסליגה הגרמנית.
ב-30 ביוני 2017 חתם בברוזה במברג, גם היא מהבונדסליגה הגרמנית.
ב-8 ביולי 2019 חתם על חוזה לשנתיים עם מועדון היורוליג היווני אולימפיאקוס.
ב-13 ביולי 2020 חתם בז'לגיריס קובנה.
ב-24 באוגוסט 2021 חתם בבאיירן מינכן, המשחקת בבונדסליגה וביורוליג.
אוגוסטוס צ'פלין פרנץ' היה פוליטיקאי אמריקאי מאילינוי, איש המפלגה הדמוקרטית, שכיהן כמושל אילינוי התשיעי בשנים 1846–1853. הוא זכור בעיקר בשל מדיניותו הכלכלית, שהובילה לחיסול החוב המדינתי עד לתום תקופת ממשלו, ובשל העובדה שבתקופת כהונתו לא התרחשו שערוריות.
אוגוסטוס פרנץ' נולד בעיירה היל שבמחוז מרימק, ניו המפשייר, כבנם של יוניס (לבית דיקרסון) וג'וזף פרנץ'.
אביו נפטר כאשר הוא היה ילד, והוא נאבק כדי לרכוש את לימודיו, ולבסוף עזב את לימודיו בדארטמות' קולג' בשל אי יכולת לממנם.
הוא המשיך ללמוד באופן עצמאי, וב-1823 התקבל ללשכת עורכי הדין.
לאחר מכן הוא עבר לעיר אלביון שבמחוז אדוארדס, אילינוי, אך עד מהרה מהרה הוא עבר לאדגר קורטהאוס (ששמה שונה לאחר מכן לפריז), במחוז אדגר שאז הוקם, שם הוא הפעיל משרד עורכי דין מצליח.
עם מותה של אמו, הוא לקח על עצמו את האחריות על אחיו ואחיותיו הצעירים.
בתחילה הוא כיהן תקופת כהונת אחת בבית המחוקקים של אילינוי.
לאחר מכן הוא שימש כגובה כספי מכירת הקרקעות הממשלתיות הפדרליות בכפר פלסטיין, אילינוי, שם הוא בנה את ביתו.
בבחירות לנשיאות של 1844 הוא היה חבר בחבר האלקטורים והצביע עבור ג'יימס פולק שניצח בבחירות.
הוא זכה לאהדה בחוגים הפוליטיים של אילינוי בשל תמיכתו במלחמת ארצות הברית-מקסיקו.
ב-1846 נבחר פרנץ' כמועמד המפלגה הדמוקרטית למשרת מושל אילינוי, וניצח בבחירות הכלליות.
ב-9 בדצמבר אותה שנה הוא הושבע כמושל אילינוי התשיעי.
מיד עם השבעתו לתפקיד החל פרנץ' לפעול לחיסול החוב המדינתי של אילינוי, גישה שאפיינה אותו במשך כל תקופת כהונתו בתפקיד.
בפברואר 1846 הוא ראה רבים מהמורמונים באילינוי עוזבים את המדינה לאחר שכתב הזכויות שלהם בעיר נואוו בוטל שנה קודם לכן.
שני אירועים משמעותיים לצמיחתה של שיקגו התרחשו במהלך כהונתו של פרנץ' כמושל: הושלמה כריית תעלת אילינוי ומישיגן, והחלה סלילת מסילת הברזל גאלנה ושיקגו.
התעלה קישרה את נהר אילינוי (ולפיכך את נהר המיסיסיפי) עם הימות הגדולות, בעוד שמסילת הברזל קישרה את שיקגו עם אזור המכרות בגאלנה, וסלילתה הושלמה ב-1853.
ב-1848 התקבלה חוקה חדשה לאילינוי, ובין השינויים שנקבעו בה בהשוואה לחוקת אילינוי הראשונה מ-1818 היו סעיפים שנגעו לבחירות מושל המדינה ומשך כהונתו.
מבין אלה נקבע שינוי במועד כהונת המושל ולפיכך קוצרה תקופת כהונתו הראשונה של פרנץ' באופן חד פעמי לשנתיים.
פרנץ' נבחר פה אחד על ידי מפלגתו כמועמד לכהונה שנייה כמושל וניצח בקלות בבחירות הכלליות.
הוא המשיך במאמציו לצמצום החוב המדינתי, ועד לתום כהונתו ב-1853 חוסל החוב לחלוטין.
לאחר תום כהונתו כמושל, המשיך פרנץ' בשירותו הציבורי כנציב הבנקאות, תפקיד אליו הוא מונה על ידי יורשו, המושל ג'ואל אולדריץ' מטסון, ולאחר מכן הוא עבר לעיר לבנון שבמחוז סנט קלייר, שם הוא היה לפרופסור למשפטים בקולג' מק'קנדרי.
ב-1858 הוא התמודד בבחירות למשרת המפקח הכללי על החינוך הציבורי מטעם סיעתו של סטיבן דאגלס במפלגתו, אך נוצח.
הוא היה נציג לוועידת החוקה הבלתי מוצלחת של אילינוי ב-1862, שנודעה בשל עמדתה האנטי-מלחמתית במהלך מלחמת האזרחים האמריקאית.
אוגוסטוס פרנץ' נפטר ב-4 בספטמבר 1864 בעיר לבנון.
הוא נטמן בבית הקברות קולג' היל שבעיר.
אוגוסטן לאון גיום היה גנרל צרפתי אשר שימש כיושב ראש הוועדה הצבאית של נאט"ו וכראש מטה הכוחות המזוינים של צרפת בין השנים 1954–1956.
גיום נולד בגייסטר ב-30 ביולי 1895, וב-1913 החל ללמוד באקדמיה הצבאית סן-סיר.
עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה הוא נשלח לשרת בחזית.
זמן קצר לאחר פרוץ המלחמה הוא נפל בשבי צבא הקיסרות הגרמנית ונותר בשבי עד סוף המלחמה למרות שלושה ניסיונות בריחה.
לאחר סיום המלחמה הועלה לדרגת קפטן ונשלח לשמש כיועץ עבור הצבא הלבן במלחמת האזרחים הרוסית.
כעבור תקופה קצרה הוא חזר לצרפת כדי להשלים את לימודיו בסן-סיר שנקטעו עקב מלחמת העולם הראשונה.
ב-1921 הוא נשלח למרוקו הצרפתית.
ב-1924 הוא מונה לסגן הנספח הצבאי הצרפתי ביוגוסלביה.
ב-1926 חזר לצרפת והחל ללמוד באקול מיליטר.
ב-1928 הוא חזר למרוקו ומילא תפקידים בכירים בממשל הצרפתי בארץ.
הוא המשיך לשרת בארץ גם לאחר נפילת הרפובליקה השלישית תחת משטר וישי.
בעקבות מבצע לפיד הוא עבר לשרת את צבא צרפת החופשית.
ב-1943 הוא הועלה לדרגת ז'נרל דה בריגאד ומונה למפקד כוחות הגומייה של צרפת החופשית.
הוא לחם עם הגומייה בקרבות החזית האיטלקית.
לקראת מבצע דרגון הוא מונה למפקד הדיוויזיה האלג'יראית ה-3 ויחד עמה הגן על שטרסבורג במהלך מבצע נורדווינד.
הוא המשיך עמה בפלישה לגרמניה וכבש את שטוטגרט.
לאחר המלחמה מונה לנספח הצבאי במוסקבה.
ב-1946 הוא הועלה לדרגת ז'נרל ד'קורפס.
ב-1948 מונה למפקד הכוחות הצרפתיים בגרמניה.
ב-1951 הועלה לדרגת ז'נרל ד'ארמייה ומונה למושל הצרפתי של מרוקו.
ב-1953 הוא הדיח משלטונו את סולטאן מרוקו מוחמד החמישי והגלה אותו ואת משפחתו למדגסקר.
ב-1954 הוא נקרא חזרה לצרפת ומונה לראש מטה הכוחות המזוינים של צרפת (מקביל לרמטכ"ל).
במקביל מונה גם ליושב ראש הוועדה הצבאית של נאט"ו.
ב-1956 הוא פרש משני תפקידיו כמחאה על מדיניותה של צרפת באפריקה.
גיום חזר לעיר הולדתו והחל להיות מעורב בפוליטיקה המקומית.
ב-1959 הוא נבחר לראש העיר וכיהן בתפקיד זה עד 1971.
רנה דפונטיין החל את הקריירה הבוטנית של דה קנדול, כאשר המליץ עליו בעשבייה.
בתוך כמה שנים תיאר דה קנדול סוג צמח חדש, המשיך לתעד מאות משפחות צמחים, ויצר מערכת סיווג צמחים חדשה.
אף שהתמקדות העיקרית של דה קנדול הייתה בבוטניקה, הוא תרם גם לתחומים קשורים, ובהם פיטוגאוגרפיה, אגרונומיה, פלאונטולוגיה, בוטניקה רפואית ובוטניקה כלכלית.
דה קנדול יצר את הרעיון של "מלחמת הטבע", שהשפיע על צ'ארלס דרווין ועל עקרון הברירה הטבעית.
דה קנדול זיהה שמינים מרובים עשויים לפתח מאפיינים דומים, שלא הופיעו באב קדמון משותף; תופעה המכונה כיום אבולוציה מתכנסת.
במהלך עבודתו עם צמחים, הוא שם לב שתנועות עלי הצמח מקיימות מחזור של כמעט 24 שעות באור קבוע, מה שמרמז על קיים שעון ביולוגי פנימי.
אף על פי שמדענים רבים הטילו ספק בממצאיו של דה קנדול, ניסויים של יותר ממאה שנה הוכיחו ש"השעון הביולוגי הפנימי" אכן קיים.
צאצאיו של דה קנדול המשיכו בעבודתו על סיווג צמחים; בנו ונכדו תרמו ל-"Prodromus Systematis Naturalis Regni Vegetabilis", קטלוג צמחים שאוגוסטן פירמוס דה קנדול התחיל את העבודה עליו.
אוגוסטן פירמוס דה קנדול נולד ב-4 בפברואר 1778 בז'נבה ברפובליקה של ז'נבה, לאוגוסטן דה קנדול, עובד ציבור לשעבר, ולאשתו, לואיז אלאונור ברייר.
משפחתו צאצאית מאחת המשפחות העתיקות של פרובאנס בצרפת, אך עברה לז'נבה בסוף המאה ה-16 כדי להימלט מרדיפות דת.
בגיל שבע חלה דה קנדול במקרה חמור של הידרוצפלוס, שהשפיע באופן משמעותי על ילדותו.
אף על פי כן, אומרים שהוא היה בעל כישרון רב ללמידה, כשהוא בלט בבית הספר ברכישה מהירה של ידע בספרות קלאסית וכללית וביכולתו לכתוב שירה משובחת.
בשנת 1794, הוא החל את לימודיו המדעיים ב, שם למד אצל , שלימים נתן השראה לדה קנדול להפוך את המדע הבוטני לעיסוק העיקרי בחייו.
הוא שהה ארבע שנים באקדמיית ז'נבה, כשהוא לומד מדעים ומשפטים לפי רצונו של אביו.
ב-1798 הוא עבר לפריז לאחר שז'נבה סופחה לרפובליקה הצרפתית הראשונה.
הקריירה הבוטנית שלו החלה רשמית בעזרתו של רנה דפונטיין, שהמליץ על דה קנדול לעבודה בעשבייה של במהלך קיץ 1798. התפקיד הגדיל את המוניטין של דה קנדול והוביל גם להדרכה חשובה מדפונטיין עצמו.
דה קנדול תיאר לראשונה את הסוג הראשון שלו, סנביירה (Senebiera), בשנת 1799.
ספריו הראשונים של דה קנדול, "Plantarum historia succulentarum" (מלטינית: "היסטוריה של צמחים סוקולנטים", 4 כרכים, 1799) ו-"Astragalogia" ("משפחת הקטניות", 1802), זיכו אותו בתשומת ליבם של ז'ורז' קיווייה וז'אן-בטיסט דה לאמארק.
דה קנדול, באישורו של קיווייה, שימש כחבר בקולז' דה פראנס בשנת 1802. לאמארק הפקיד בידיו את פרסום המהדורה השלישית של ה-"Flore française" (מצרפתית: "צמחייה צרפתית" 1805–1815), ובמבוא שכותרתו "Principes élémentaires de botanique" (מצרפתית: "עקרונות בסיסיים של בוטניקה"), הציע דה קנדול שיטה טבעית לסיווג צמחים בניגוד לשיטה המלאכותית של קארולוס ליניאוס.
הנחת היסוד של השיטה של דה קנדול היא שהטקסונים אינם מסתדרים בקנה מידה ליניארי; הם בדידים, לא רציפים.
לאמארק פרסם במקור את העבודה הזו ב-1778, עם מהדורה שנייה ב-1795. המהדורה השלישית, הנושאת את שמם של לאמארק וגם את שמו של דה קנדול, הייתה למעשה עבודתו של האחרון, כשלאמארק רק השאיל את שמו ואת הגישה אל האוסף שלו.
בשנת 1804, דה קנדול פרסם את המסה "Essai sur les propriétés médicales des plants" (מצרפתית: "מסה על סגולות רפואיות של צמחים") והוענק לו תואר דוקטור לרפואה על ידי הפקולטה לרפואה של פריז.
דה קנדול שהה אז במשך ששת הקיצים הבאים בביצוע סקר בוטני וחקלאי של צרפת לבקשת ממשלת צרפת, שפורסם בשנת 1813. בשנת 1807 מונה לפרופסור לבוטניקה בפקולטה לרפואה של , שם הוא מונה לפרופסור לבוטניקה בפקולטה לרפואה של אוניברסיטת מונפלייה.
מאוחר יותר הוא מונה לראש הקתדרה לבוטניקה בשנת 1810. השיעורים שהעביר באוניברסיטת מונפלייה כללו יציאה לשטח, סיורים שבהם השתתפו 200–300 סטודנטים, שהחלו ב-5:00 בבוקר והסתיימו ב-19:00.
במהלך תקופה זו, דה קנדול התוודע מקרוב לאיש האשכולות הפורטוגלי, , שהיה שגריר פורטוגל בפריז ושהסתופף בחברתם של הוגים בינלאומיים, החל מהבריטי ג'וזף בנקס ועד האמריקאים תומאס ג'פרסון ו, והחוקרים הצרפתים אנטואן-לורן דה ז'יסייה וז'ורז' קיווייה.
האימוץ של קוריה של רעיון הדגשת הדמיון והסימטריה בסיווג צמחים השפיע על דה קנדול, שהודה בכך בכתיבתו.
בהיותו במונפלייה, פרסם דה קנדול את "Théorie élémentaire de la botanique" (מצרפתית: "תורת הבוטניקה היסודית", 1813), שהציגה מערכת סיווג חדשה ואת המילה טקסונומיה.
קנדול עבר לז'נבה בשנת 1816 ובשנה שלאחר מכן הוזמן על ידי ממשלת קנטון ז'נבה לאייש את הקתדרה החדשה שנוצרה לתולדות הטבע.
בז'נבה הוא חקר יחד עם המורה שלו לשעבר, , אצות של מים מתוקים.
דה קנדול בילה את שארית חייו בניסיון לפרט ולהשלים את מערכת הסיווג הבוטנית הטבעית שלו.
דה קנדול פרסם עבודה ראשונית בספרו "Regni vegetabillis systema naturale" (מלטינית: "המערכת הטבעית של ממלכת הצמחים"), אך לאחר שני כרכים הוא הבין שאינו יכול להשלים את הפרויקט בקנה מידה כה גדול.
כתוצאה מכך, הוא החל את ה-"Prodromus Systematis Naturalis Naturalis Regni Vegetabilis" (מלטינית: "פרודרומוס (מבוא) למיון הטבעי של ממלכת צמחים") הפחות נרחב שלו בשנת 1824. עם זאת, הוא הצליח לסיים רק שבעה כרכים, או שני שלישים מהשלם.
למרות זאת, הוא הצליח לאפיין למעלה ממאה משפחות של צמחים, ועזר להניח את הבסיס האמפירי של הבוטניקה הכללית.
אף על פי שהמוקד העיקרי של דה קנדול היה בוטניקה, לאורך הקריירה שלו הוא התעסק גם בתחומים הקשורים לבוטניקה, כמו פיטוגאוגרפיה, אגרונומיה, פלאונטולוגיה, בוטניקה רפואית ובוטניקה כלכלית.
בשנת 1827 הוא נבחר כחבר ב.
אוגוסטן דה קנדול היה הראשון מבין ארבעה דורות של בוטנאים בשושלת דה קנדול.
הוא התחתן עם מדמואזל טורה (Torras) ובנם, , זכה בסופו של דבר לרשת את הקתדרה של אביו בבוטניקה והמשיך את הפרודרומוס.
, נכדו של אוגוסטן דה קנדול, תרם גם הוא לפרודרומוס באמצעות מחקר ואפיון מפורט נרחב שלו של משפחת הצמחים הפלפליים.
גם נינו של אוגוסטן דה קנדול, , היה בוטנאי.
אוגוסטן דה קנדול מת ב-9 בספטמבר 1841 בז'נבה, לאחר שהיה חולה במשך שנים רבות.
באותה שנה, הוא נבחר כחבר בחברה הפילוסופית האמריקאית.
בשנת 2017, נכתב ספר בצרפתית על חייו ועל אחת מתרומתו הגדולות, .
הוא זכר להיות מונצח בשמות המדעיים של סוגי הצמחים ו-, כמה מינים של צמחים, כגון: , והפטרייה (Candolleomyces candolleanus).
קנדולאה (Candollea), כתב עת מדעי המפרסם מאמרים על בוטניקה שיטתית ופילוטקסונומיה, נקרא על שם דה קנדול וצאצאיו לכבוד תרומתם לתחום הבוטניקה.
הוא היה חונך של הבוטנאי הצרפתי-מקסיקני ועודד את לחקור את הצמחים חסרי זרע.
לדה קנדול הייתה גם ההבחנה הבלתי צפויה שגרמה לאימוץ דמי משלוח בתשלום מראש בקנטון ובעיר ז'נבה, בנאום ארוך שנאם למועצה הממשלתית ב-1843. זה הוביל להנפקת בול הדואר השני של שווייץ, הבול המפורסם (והנדיר) מאוחר יותר באותה שנה.
דה קנדול היה הראשון שהעלה את הרעיון של "מלחמת הטבע", צמחים "נמצאים במלחמה זה עם זה" עם המשמעות של מינים שונים הנלחמים זה בזה על מרחב ומשאבים.
צ'ארלס דרווין חקר את "מערכת הסיווג הטבעית" של דה קנדול ב-1826, כאשר שהה באוניברסיטת אדינבורו, ובתחילת התיאוריה של דרווין ב-1838 הוא התחשב ב"מלחמה בין המינים", והוסיף כי היא תוארה ביתר שאת על ידי תומאס מלתוס, וייצרה את הלחצים שדרווין כינה מאוחר יותר ברירה טבעית.
בשנת 1839 ביקר דה קנדול בבריטניה ודרווין הזמין אותו לארוחת ערב, מה שאפשר לשני המדענים לדון ברעיון.
דה קנדול היה גם בין הראשונים שזיהו את ההבדל בין המאפיינים המורפולוגיים והפיזיולוגיים של איברים.
הוא ייחס את המורפולוגיה של הצמח כקשורה למספר האיברים ולמיקומם ביחס זה לזה ולא לתכונות הפיזיולוגיות השונות שלהם.
כתוצאה מכך, זה הפך אותו לראשון שניסה לייחס סיבות ספציפיות ליחסים מבניים ומספריים בין איברים, ובכך להבחין בין היבטים עיקריים למשניים של סימטריית צמחים.
כדי להסביר שינויים בסימטריה בחלקים של צמחים שונים, התרחשות שעלולה להפריע לגילוי של קשר אבולוציוני, הציג דה קנדול את מושג ההומולוגיה.
דה קנדול תרם גם לתחום הכרונוביולוגיה.
בהתבסס על עבודה קודמת על תנועות עלים צירקדיות של צמחים שתרמו מדענים כמו ו, דה קנדול הבחין ב-1832 שלצמח מימוזה ביישנית יש תקופה חופשית של פתיחת עלים.
סגירה של כ-22–23 שעות באור קבוע, פחות משמעותית מהפרק המשוער של 24 השעות של מחזורי האור-חושך של כדור הארץ.
מאחר שהתקופה הייתה קצרה מ-24 שעות, הוא שיער ששעון אחר חייב להיות אחראי על הקצב; התקופה המקוצרת לא הייתה מתואמת עם רמזים סביבתיים, ולכן השעון נראה אנדוגני (פנימי).
למרות ממצאים אלה, מספר מדענים המשיכו לחפש אחר "פקטור X", גורם אקסוגני (חיצוני) לא ידוע הקשור לסיבוב כדור הארץ שהניע תנודות צירקדיות בהיעדר לוח זמנים אפל ובהיר, עד לאמצע המאה העשרים.
באמצע שנות ה-20 של המאה ה-20, חזר על ממצאיו של דה קנדול והגיע למסקנות דומות, ומחקרים שהראו את התמשכות המקצב הצירקדי בקוטב הדרומי ובמעבדת חלל אישרו עוד יותר את קיומן של תנודות בהיעדר רמזים סביבתיים.
אוגוסטוס ניקולס בורק היה אמן אירי ואקדמאי של האקדמיה המלכותית היברניאן.
בורק נולד בגאלווי והיה בנו השישי של ויליאם בורק.
אחד מאחיו היה תיאובלד הוברט בורק, הברון ה-13 של גלינסק, בעוד אח נוסף היה תומאס הנרי בורק, תת-מזכיר במשרד האירי.
הוא גילה עניין מוקדם בציור, והפגין אהבה לתיאור האנשים ונופי קונמארה.
הקריירה שלו באמנויות החלה באקדמיה המלכותית בלונדון.
הוא הציג באקדמיה המלכותית ובאקדמיה המלכותית היברניאן, מ-1863 ועד מותו, שם היה גם פרופסור לציור.
מ-1870 עד 1872 הוא התגורר בהולנד, שם אייר סצנות הולנדיות.
הוא היה אחד האמנים האיריים הראשונים שנסעו לחבל בריטני, והציג חמש עשרה סצנות מברטני באקדמיה המלכותית היברניאן בין 1876 ל-1878. הוא צייר גם בסקוטלנד ובאנגליה.
בשנות ה-80 עבר בורק לוולברסוויק בסאפוק, אל מושבת אמנים שנוצרה על ידי פיליפ וילסון סטיר.
תלמידו של בורק, ולטר אוסבורן, צייר איתו שם.
אוגוסטוס היה המום בעקבות רצח אחיו תומאס, שהיה פקיד ממשל בריטי בדבלין, במהלך רציחות של מורדים איריים בפארק בשנת 1882. אוגוסטוס עזב את תפקידו באקדמיה המלכותית היברניאן, שם היה פרופסור לציור.
לאחר מכן עבר עם שאר בני משפחתו לאנגליה ולאחר מכן לאיטליה.
שניים מהציורים המפורסמים ביותר שלו על קונאמרה תלויים בגלריה הלאומית של אירלנד.
עבודתו נדירה יחסית, בעיקר משום שתכולת הסטודיו שלו נהרסה בשריפה ב-1916.
אוגוצ'וקוו כריסטוס איוו (בארמנית: Ուգոչուկվու Քրիստուս Իվու, באנגלית: Ugochukwu Christus Iwu; נולד ב-28 בנובמבר 1999 בג'וס שבניגריה) הוא כדורגלן ניגרי-ארמני המשחק בעמדת הקשר האחורי בקבוצת רובין קאזאן מליגת העל הרוסית ובנבחרת ארמניה.
איוו גדל במחלקת הנוער של אל-קאנמי ווריורס.
ב-7 בפברואר 2018 חתם בלורי מליגת המשנה הארמנית, ובהמשך העפיל איתה לליגת העל הארמנית.
בסך הכל ערך 48 הופעות ליגה במדי המועדון, בהן הבקיע ששה שערים.
ב-29 באוגוסט 2019 הושאל איוו לפיוניק ירוואן מליגת העל הארמנית.
הוא ערך 14 הופעות ליגה במדי המועדון.
ב-7 באוגוסט 2020 חתם איוו באוררטו מליגת העל הארמנית.
הוא ערך 84 הופעות ליגה במדי המועדון, בהן הבקיע שמונה שערים.
ב-16 ביולי 2023 חתם איוו על חוזה לשלוש שנים ברובין קאזאן מליגת העל הרוסית.
ב-22 ביולי ערך את הופעת הבכורה שלו במועדון, בתיקו 2-2 נגד לוקומוטיב מוסקבה במסגרת המחזור הראשון בליגה לעונת 2023/2024. ב-5 באוגוסט הבקיע את שער הבכורה שלו במועדון, בהפסד 4-1 לספרטק מוסקבה במסגרת המחזור השלישי בליגה.
ב-20 במרץ 2023 קיבל איוו אזרחות ארמנית.
ב-25 במרץ 2023 ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת ארמניה, בהפסד 2-1 לנבחרת טורקיה במסגרת מוקדמות יורו 2024.
אוגוסטן אוז'ייה היה מורה צרפתי, כומר קתולי ובוטנאי.
אוז'ייה נולד בסן טרופה שבצרפת והיה חבר במסדר האורטוריאני (Oratorian) הצרפתי.
הוא הוכשר בפריז והוסמך לכמורה ב-22 במאי 1789, ערב המהפכה הצרפתית.
בתחילת הקריירה שלו, אוז'ייה לימד במוסדות אורטוריאניים שונים בצרפת, כולל קולג' דה טורנון בעמק הרון.
לאחר מכן הקים וניהל פנימיות בסן-דונה-סיר-ל'הרבאס (Saint-Donat-sur-l'Herbasse) ובפרן (Peyrins).
בצד עבודתו בתור מורה, אוז'ייה היה גם סופר.
הפרסום המפורסם ביותר שלו הוא "מאמר על סיווג חדש של צמחים" (Essai d'une nouvelle classification des végétaux), שפורסם בליון ב-1801. המחקר מוקדש לטקסונומיה בוטנית, וכולל תרשים שיטתי המכונה "עץ בוטני" ("Arbre botanique"); הוא מצוטט בספרות בדרך כלל כתרשים עץ המשפחה המוכר ביותר של סדר טבעי, או אפילו כעץ האבולוציוני הראשון.
דיאגרמת העץ של אוז'ייה ידועה לקהילת המלומדים מאז 1983, אך זהותו כמחבר ויוצר העץ נחשפה רק ב-2017.
אוז'ייה מת בכפר פרן (Peyrins),שבמחוז דרום (Drôme), בדרום צרפת.
ז'אק ניקולא אוֹגִוֹסְטֶן תְּיֶרִי היה היסטוריון צרפתי.
אף על פי שבתחילה היה חסיד של קלוד-אנרי דה סן-סימון, הוא פיתח מאוחר יותר גישה משלו להיסטוריה.
כליברל מחויב, גישתו להיסטוריה הציגה לעיתים קרובות פרשנות רומנטית, אם כי הוא עסק במחקר של מקורות ראשוניים.
עם זאת, הוא הוכר כהיסטוריון משמעותי של התפתחות הממשל הקהילתי.
הוא נולד בבלואה והיה אחיו הבכור של .
הוא לא נולד למעמד גבוה, אך הוא הצטיין בלימודיו בבית הספר התיכון בבלואה, ובשנת 1811 התקבל לאקול נורמל סופרייר.
בשנת 1813 נשלח כפרופסור לקומפיין, אך שהה שם זמן קצר מאוד, וב-1814 עבר לפריז.
תיירי אימץ בהתלהבות את האידיאלים של המהפכה הצרפתית ואת חזונו של סן-סימון לחברה עתידית אידיאלית.
הוא הפך לזמן קצר למזכירו של סן-סימון ו"בנו המאומץ".
בתחילה, הוא נרתע ממה שנתפס בעיניו כאליטיזם של "Mémoire sur le science de l'homme" (זיכרון על מדע האדם).
עם זאת, בשנת 1814, לאחר שלא מצא משרת הוראה, הוא קיבל על עצמו את תפקיד מזכירו של סן-סימון.
הוא שיתף פעולה עם סן-סימון בחיבור "De la réorganisation de la société européenne" (על הארגון מחדש של החברה האירופית) – מסה הקוראת לאיחוד אירופה על בסיס חוקה אחת.
עם זאת, ב-1817 תיירי ויתר על תפקיד זה לטובת אוגוסט קונט.
אך בעוד שרוב חסידיו של סן-סימון יישמו את התאוריות שלו על ענייני כלכלה פוליטית עכשוויים, תיירי פנה במקום זאת אל חקר ההיסטוריה.
תיירי הושפע גם מהספרות הרומנטית, כמו "Les Martyrs" (הקדושים המעונים) של שאטובריאן, והרומנים של וולטר סקוט.
אף על פי שתיירי לא כתב רומנים בפועל, תפיסתו את ההיסטוריה זיהתה את היסוד הדרמטי (למשל, "הקדושים המעונים" ממחיש באופן דרמטי את ההתנגשות של האימפריה הרומית עם הנצרות המוקדמת).
רעיונותיו העיקריים של תיירי בנוגע לפלישות הגרמאניות, הכיבוש הנורמני, היווצרות הקומונות והעלייה ההדרגתית של האומות לקראת ממשל חופשי ומוסדות פרלמנטריים, הוצגו במאמרים שכתב עבור כתב העת "Censeur européen" (הצנזור האירופי, 1817–1820) ומאוחר יותר ב-"Lettres sur l'histoire de France" (מכתבים על ההיסטוריה של צרפת, 1820) שכתב.
היסטוריה של כיבוש אנגליה על ידי הנורמנים
מ הוא למד להשתמש במקורות ראשוניים; ובעזרת כרוניקות לטיניות ואוסף , הוא כתב את ספרו "Histoire de la Conquête de l'Angleterre par les Normands" (היסטוריה של כיבוש אנגליה על ידי הנורמנים, 1825), שהופעתו התקבלה בהתלהבות רבה.
הספר נכתב בסגנון מדויק וציורי כאחד, והוא נשלט על ידי תאוריה של חירות אנגלו-סקסונית המתנגדת לפלישות הברברים מהצפון, ומתחדשת בסופו של דבר במונרכיה הפרלמנטרית.
בעבודה זו תיירי מביע את האמונה שרובין הוד היה מנהיג ההתנגדות האנגלו-סקסונית.
הכישרון האמנותי שלו ככותב הופך את החולשות והליקויים במחקריו לפחות ניכרים.
בן זמנו של תיירי, פרנסואה גיזו, שיבח את הספר "היסטוריה של כיבוש אנגליה" כמי שמתאר "באופן כה אמנותי את המניעים, הנטיות והדחפים שמניעים אנשים לפעולה במצב חיים הגובל בפראות..." ואמר כי "אין למצוא בשום מקום אחר דמות כה מדויקת של מה שהיה ברברי, או של מהלך חייו".
עבודה זו, שהכנתה דרשה מספר שנים של עבודה קשה, עלתה לתיירי באובדן ראייה בשנת 1826 הוא נאלץ לשכור מזכירים ובסופו של דבר הפך לעיוור לחלוטין.
למרות זאת, הוא המשיך לכתוב.
מכתבים על ההיסטוריה של צרפת
בשנת 1827 הוא פרסם מחדש את ספרו "Lettres sur l'histoire de France" (מכתבים על ההיסטוריה של צרפת), כשהוסיף לו חמישה עשר מכתבים חדשים שבהם תיאר כמה מהאירועים הבולטים יותר בהיסטוריה של עליית הקומונות בימי הביניים.
כרוניקות מהמאה ה-11 וה-12, יחד עם כמה כתבי זכויות קומונליים, סיפקו לו חומר לעבודה מוצקה.
מסיבה זו, עבודתו על הקומונות לא התיישנה כמו ספרו על הכיבוש הנורמני.
עם זאת, הוא נטה להכליל יתר על המידה מתוך העובדות שהוצגו בכמה מקרים בולטים שהתרחשו בחלק קטן של צרפת, מה שסייע להפצת רעיונות מוטעים בקרב הציבור - ואף בקרב היסטוריונים מקצועיים - בנוגע לאחת הבעיות המורכבות ביותר הקשורות למקורות החברתיים של צרפת.
תיירי היה תומך נלהב של מהפכת יולי 1830 ושל ניצחון הרעיונות הליברליים; בתקופה זו, מונה אחיו למושל מחוז, ותיירי עבר לגור איתו במשך ארבע שנים.
הוא ערך מחדש, תחת השם "Dix ans d'études historiques" (עשר שנות מחקר היסטורי), את מאמריו הראשונים ב-"Censeur européen" ובכתב העת (1834), וחיבר את "Récits des temps mérovingiens" (סיפורים מהתקופה המרובינגית), שבו הציג בצורה חיה כמה מסיפוריו של גרגוריוס מטור.
סיפורים אלה פורסמו לראשונה בכתב העת "Revue des deux mondes" (סקירת שני העולמות); כאשר נאספו לכדי כרך, הם הוקדמו על ידי פרק מבוא ארוך בשם "Considérations sur l'histoire de France" (הרהורים על תולדות צרפת).
מ-7 במאי 1830, תיירי כבר היה חבר ב; בשנת 1841, על פי הצעתו של , העניקה לו האקדמיה הצרפתית את הראשון.
הוא המשיך לקבל פרס זה במשך חמש עשרה השנים הבאות.
כמו כן, הוא התבקש לערוך כרך מסדרת ה-"Documents inédits" (מסמכים שלא פורסמו) המכיל מבחר של פעולות הנוגעות לתולדות המעמד השלישי.
בסיוע של כותבים נוספים (כולל ו) הוא ערך, בארבעה כרכים, את "Recueil des monuments inédits de l'histoire du Tiers Etat" (אוסף של מונומנטים שלא פורסמו מתולדות המעמד השלישי) (1850–1870), שנוגע, עם זאת, רק בחלק הצפוני של צרפת.
ההקדמה הופיעה לאחר מכן בכרך נפרד תחת הכותרת "Histoire du Tiers Etat" (היסטוריה של המעמד השלישי).
לזכותו של תיירי עומדת ה"השקה" בצרפת של המחקר הביקורתי האמיתי של מוסדות הקומונה.
שנותיו האחרונות היו קודרות בשל יגון אישי ומחלה.
בשנת 1844 הוא איבד את אשתו, ז'ולי דה קרנגל, שהייתה משתפת פעולה מוכשרת ומסורה במחקריו.
מהפכת 1848 הנחיתה עליו מכה סופית בכך שהפילה את משטר הבורגנות הליברלי, שאת ניצחונו הילל והצדיק כתוצאה הכרחית של כל מהלך ההיסטוריה הצרפתית.
תיירי החל לזנוח את הרציונליזם הנוקשה שעד אז הרחיק אותו מהכנסייה הקתולית.
כאשר סופרים קתולים מתחו ביקורת על "הטעויות ההיסטוריות" בכתביו, הוא הבטיח לתקן אותן, ובמהדורה הסופית של ספרו על הכיבוש הנורמני של אנגליה הוסרו הביקורות החריפות על מדיניות הוותיקן.
אף על פי ששמר על קשריו עם חבריו הליברלים, הוא חיפש את חברתם של כמרים נאורים, וממש לפני מותו נראה היה שמוכן לחזור לחיק הכנסייה.
הוא מת בפריז בשנת 1856.
אוגוסטוס סיימור פורטר היה מדינאי אמריקאי, אשר כיהן כחבר הסנאט של ארצות הברית מטעם מדינת מישיגן.
פורטר נולד בעיר קננדייגואה שבמדינת ניו יורק.
הוא היה בנם של אוגוסטוס פורטר (1849–1769) ואשתו הראשונה לביניה סטיל.
אחיו היו אלברט הוול פורטר (1888–1801) ופיטר ביואל פורטר הבן (1871–1806), ודודו היה פיטר פורטר (1844–1773), שכיהן כמזכיר המלחמה של ארצות הברית בממשל ג'ון קווינסי אדמס.
הוא למד באקדמיה של קננדייגואה, ובשנת 1818 השלים את לימודיו בקולג' יוניון בעיר שנקטדי, ניו יורק.
למד משפטים, הוסמך לעורך דין, והחל לעסוק במקצוע בעיר דטרויט שבטריטוריית מישיגן.
בשנת 1830 מונה פורטר לרשם העיר דטרויט, וב־1837 כיהן כגזבר החברה ההיסטורית של חלוצי מישיגן.
בשנת 1838 נבחר לראש עיריית דטרויט, אך התפטר ב־1839 כדי להתמודד על מושב בסנאט של ארצות הברית.
הוא הוחלף בתפקידו כראש עיר על ידי אשר ב.
פורטר נבחר לסנאט של ארצות הברית מטעם המפלגה הוויגית וכיהן בו מ־20 בינואר 1840 ועד 3 במרץ 1845. הוא לא התמודד לכהונה נוספת ב־1844. במהלך כהונתו כיהן כיושב ראש ועדת הדרכים והתעלות (1841–1845) וחבר בוועדת החוקים (1841–1843).
היא נפטרה זמן קצר לאחר לידת בנם היחיד:
פורטר (נולד ב־1824), שנפטר בצעירותו.
ב־24 בספטמבר 1832 נישא בשנית לשרה ג.
שרה הייתה אחותו של פרדריק אוגוסטוס פורטר ברנרד (1889–1809), נשיא אוניברסיטת קולומביה, ושל הגנרל ג'ון ג.
היא הייתה גם אחייניתו של הסנאטור הנרי קליי (1852–1777).
שרה פרדריקה פורטר (נולדה ב־1836), שנישאה בשנת 1863 לסטיבן א.
בשנת 1848 עבר פורטר להתגורר בבית אביו בעיר ניאגרה פולס, ניו יורק, ונפטר שם ב־18 בספטמבר 1872. הוא נקבר בבית הקברות אוקווד שבניאגרה פולס.
אשתו שרה נפטרה בניופורט, האי וייט, ב־30 באפריל 1885.
אוגוסטין הדליך הוא כנר קלאסי איטלקי-גרמני-אמריקאי זוכה פרס גראמי (2016).
הדליך נולד וגדל בצ'צ'ינה שבליבורנו (נפה), טוסקנה, איטליה להורים גרמנים.
הוא החל לנגן בכינור בהדרכת אביו, חקלאי וצ'לן חובב.
שני אחיו הגדולים ניגנו בצ'לו ובפסנתר.
השתתף בכיתות אמן של אוטו אוגי , כריסטוף פופן, איגור אוזים ונורברט בריאנין .
בשנת 1999 נפצע בשריפה בחוות משפחתו באיטליה, ופונה במסוק לטיפול בגרמניה.
בשנים 2004–2007 למד בבית הספר ג'וליארד בהדרכתו של ג'ואל סמירנוף וסיים תואר שני ב-2005 ותואר אמן ב-2007. לאחר סיום לימודיו, המשיך להתגורר בניו יורק והפך לאזרח אמריקאי בשנת 2014.
זמן קצר לאחר שזכה במדליית זהב בתחרות הכינור הבינלאומית של אינדיאנפוליס בשנת 2006 , הוכיח הדליך את עצמו שהוא מוכן לקריירה בינלאומית באמצעות מספר החלפות בהתראה קצרה עם התזמורות הגדולות.
בשנת 2008 הוא מילא את מקומו של יוליאן רחלין בהוליווד בול, והופיע עם התזמורת הפילהרמונית של לוס אנג'לס.
בשנת 2010, הופיע לראשונה עם התזמורת הפילהרמונית של ניו יורק בפסטיבל בראבו!
וייל, כשהוא מחליף את הכנר ניקולאי זניידר
הדליך ידוע ברפוטואר הרחב שלו, יצירות של בטהובן, ברהמס, סיבליוס, צ'ייקובסקי ועוד.
הוא מנגן ומקדם יצירות של מלחינים עכשוויים כמו: תומאס אדס, ג'רג' ליגטי ג'רג' קורטג, ברנד אלואיס צימרמן, טורו טאקמיצו ועוד.
בשנת 2009 זכה במלגת אייברי פישר.
בשנת 2016 זכה בפרס גראמי בקטגוריית הסולו האינסטרומנטלי הקלאסי הטוב ביותר על ביצוע שלו לקונצ'רטו לכינור מאת אנרי דיטייה, 'L'arbre des songes', עם תזמורת סיאטל והמנהל המוזיקלי לודוביק מורלו .
בשנת 2018 זכה בתואר "נגן השנה" על ידי "Musical America" .
בשנת 2021 זכה בפרס "נגן השנה" של "אופוס קלאסיק" .
אוגוסטוס סאמרפילד מרימון היה פוליטיקאי אמריקאי, איש המפלגה הדמוקרטית, אשר כיהן כחבר הסנאט של ארצות הברית מטעם מדינת קרוליינה הצפונית בשנים 1873–1879.
מרימון נולד ב-15 בספטמבר 1830 באשוויל שבקרוליינה הצפונית.
כעורך דין ממחוז באנקום בקרוליינה הצפונית, כיהן בבית הנבחרים של קרוליינה הצפונית בשנים 1860–1861. עם פרוץ מלחמת האזרחים האמריקנית שירת תקופה קצרה בצבא הקונפדרציה, אך התפטר כדי לכהן כתובע של מחוז השיפוט השמיני של המדינה.
לאחר המלחמה כיהן כשופט בבית המשפט העליון של קרוליינה הצפונית, ולאחר מכן חזר לעסוק בעריכת דין.
הוא היה מועמד המפלגה הדמוקרטית (שבאותה תקופה נקראה רשמית "המפלגה השמרנית") למושל קרוליינה הצפונית בבחירות 1872, אך הפסיד בהפרש זעום למושל המכהן , עם 49.5% מהקולות.
היבחרו לסנאט והיריבות עם זבולון ואנס
מרימון נבחר לסנאט ב־1872. באותה עת הוא והמושל לשעבר זבולון ואנס היו כבר יריבים פוליטיים מרים, אף ששניהם השתייכו למפלגה השמרנית.
לאחר שקיבל ואנס את תמיכת המפלגה השמרנית בבית המחוקקים, סיעת המיעוט הרפובליקנית הצביעה יחד עם תומכי מרימון – ובכך הבטיחו את בחירתו לסנאט (הניו יורק טיימס, 14 באוקטובר 1878).
במהלך כהונתו רכש מרימון מוניטין כאחד מ"הדמוקרטים הפוליטיים המרירים ביותר בקונגרס" (הניו יורק טיימס, 14 באוקטובר 1878).
הוא מונה ל"וועדת קרוליינה הדרומית" – ועדה של הקונגרס שחקרה הפחדה וזיופים בבחירות 1876 בקרוליינה הדרומית, בחירות שסימנו את סיום תקופת השיקום והחזירו את השלטון לידי עליונות לבנה.
מרימון היה הדמוקרטי היחיד בוועדה, והוא הטריד עדים רפובליקנים – שחורים ולבנים – וניסה להמעיט בחומרת מעשי האלימות של הלבנים.
תמליל מלא של העדויות מופיע בשלושה כרכים בשם "South Carolina in 1876".
לאחר שנבחר ואנס למושל ב־1876, הוא החל לגייס מועמדים שיפילו את תומכי מרימון בבחירות לבית המחוקקים, כדי לסלול את הדרך להשתלטות על מושבו של מרימון בסנאט.
בבחירות 1878 התמודדו הדמוקרטים בהרבה מחוזות בשתי רשימות: אחת למרימון ואחת לוואנס.
התוצאה הייתה מעורבת: הרפובליקנים הרוויחו 13 מושבים, והדמוקרטים – אף שהחזיקו ברוב – היו מפוצלים (40 תומכי מרימון מול 60 תומכי ואנס ו־70 רפובליקנים).
הרפובליקנים הצביעו לבסוף עבור ואנס בבחירה שהתקיימה בתחילת 1879, והוא זכה ברוב.
לאחר הפסדו בבחירות מחדש, כיהן מרימון כשופט משנה בבית המשפט העליון של קרוליינה הצפונית (1883–1889) ולאחר מכן כנשיא בית המשפט העליון משנת 1889 עד מותו ב-14 בנובמבר 1892.
ביתו בראלי, "בית מרימון–ווין", נרשם במרשם הלאומי של אתרים היסטוריים בשנת 1975, ושוב ב־2014 לאחר שעבר למיקום חדש.
אוגוסטין ג'ון לונרגן היה פוליטיקאי אמריקאי, חבר המפלגה הדמוקרטית, שכיהן כסנאטור וכחבר בית הנבחרים של ארצות הברית מטעם מדינת קונטיקט.
לונרגן נולד ב-20 במאי 1874 בעיירה תומפסון שבקונטיקט.
אביו היה יליד אירלנד ואמו קנדית ממוצא אירי.
הוא למד בבתי ספר ציבוריים ברוקוויל ובברידג'פורט, וסיים את לימודיו בבית הספר למשפטים באוניברסיטת ייל בשנת 1902. הוא הוסמך כעורך דין בשנת 1901 ועסק בעריכת דין בהרטפורד, קונטיקט.
בין היתר היה חבר בוועדת התכנון העירונית ושימש כעוזר היועץ המשפטי של עיריית הרטפורד בשנים 1910–1912.
בשנת 1920 התמודד על מושב בסנאט של ארצות הברית מול הסנאטור המכהן פרנק ברנדיגי, אך הפסיד בפער גדול.
הוא התמודד שוב בשנת 1928 והפסיד למועמד המפלגה הרפובליקנית פרדריק וולקוט.
בשנת 1932 נבחר לונרגן לסנאט של ארצות הברית, לאחר שניצח בפער קטן את היירם בינגהאם השלישי, במסגרת גל הניצחונות הדמוקרטי באותה שנה.
הוא כיהן כהונה אחת, מ־4 במרץ 1933 עד 3 בינואר 1939. בשנת 1938 הפסיד בניסיון להיבחר מחדש לסנאט למועמד הרפובליקני ג'ון דנהר.
לאחר פרישתו מהחיים הפוליטיים עסק לונרגן בעריכת דין בוושינגטון די.
עד מותו ב־18 באוקטובר 1947. הוא נקבר בבית העלמין Mount St.
הרפובליקה של אוגנדה או בקיצור אוּגַנְדָה היא מדינה משוונית ללא מוצא לים במזרח אפריקה הגובלת ברפובליקה הדמוקרטית של קונגו במערב, ברואנדה בדרום-מערב, בטנזניה בדרום, בקניה במזרח ובדרום סודאן בצפון.
עיר בירתה והעיר הגדולה ביותר בה היא קמפלה.
כ-14% מהאוגנדים הם מוסלמים והמדינה חברה בארגון לשיתוף פעולה אסלאמי.
אוגנדה קיבלה את עצמאותה מבריטניה בשנת 1962 ומאז היא חברה בחבר העמים הבריטי.
לאורך שנות עצמאותה חלו בה הפיכות רבות, אולם משנת 1986 עומד בראשה הנשיא יוורי מוסווני.
מקור שמה של אוגנדה הוא בממלכת בוגנדה, הגדולה מבין הממלכות המסורתיות הנמצאות בתחומה של המדינה.
בעת ביקורו ביבשת האפריקאית בשנת 1908, הכתיר וינסטון צ'רצ'יל את אוגנדה כ"פנינת אפריקה".
אפריקנים נדדו לאזור אוגנדה וחיו שם לפחות מאז האלף הראשון לפני הספירה.
מעט ידוע על הפרהיסטוריה של אזור זה עד להגעת אנשים שאינם מאפריקה.
מהעדויות המועטות על ההיסטוריה של אוגנדה ידוע שבמהלך המאה ה-16 התקיימה באזור ממלכת בוניורו קיטרה, שלפי המסורת המקומית נפרדה מממלכת קיטרה המוקדמת יותר, אם כי הדעות חלוקות בנוגע לקיומה של ממלכת קיטרה.
כאשר הגיעו סוחרים ערבים בשנות השלושים של המאה ה-19, הם נתקלו במספר ממלכות באזור שכנראה נוסדו במאה ה-16. ביניהן הייתה ממלכת אנקולה.
הממלכה הגדולה ביותר והחשובה ביותר בין ממלכות האלו אשר עדיין קיימת היא ממלכת בוגנדה, אשר ממנה נגזר שמה של רפובליקת אוגנדה.
בשנות השישים של המאה ה-19 הגיעו לאזור חוקרים בריטים בחיפושיהם אחר מקורות הנילוס, ובסוף שנות השבעים הגיעו לאזור מיסיונרים אירופאים אשר הכירו לתושבי המקום את הנצרות.
האזור הוחכר ב־1888 לחברת מזרח אפריקה הבריטית וב־1894 הפך באופן רשמי למדינת חסות של האימפריה הבריטית (אוגנדה הבריטית), כששטחים נוספים וממלכות שכנות צורפו לאזור.
גבולותיו הסופיים של שטח החסות נקבעו עד 1914.
בשנת 1962 הוענקה לאוגנדה עצמאות במסגרת חבר העמים הבריטי.
בשנת 1966 הודח ראש הממשלה הראשון של אוגנדה, מילטון אובוטה, ובתגובה להדחה הוא ביצע הפיכה, תפס את מושכות השלטון והכריז על עצמו כנשיא.
המתח שנוצר הביא להתערבות של הצבא, כאשר בשנת 1971 ביצע מפקד הצבא אידי אמין הפיכה צבאית, פיזר את הפרלמנט, העמיד את עצמו בראשות המדינה והנהיג דיקטטורה רצחנית.
שלטונו של אידי אמין עלה בחייהם של כ־300,000 מבני אוגנדה, והוא הסתיים בשנת 1979 בעקבות מלחמתה עם טנזניה ופעילות כוחות גרילה אוגנדיים.
אידי אמין, שהמיר את דתו לאסלאם, נמלט ללוב ולאחר מכן לעיראק, ולבסוף השתקע בערב הסעודית, שם מת בשנת 2003. שנת 1976 אוגנדה עלתה לכותרות בעקבות מבצע אנטבה, שבמהלכו השתלט כוח ישראלי מוטס על שדה התעופה באנטבה ושחרר עשרות ישראלים ממטוס חטוף.
לאחר נפילת אמין, הייתה תקופת מעבר בה שלט יוסוף קירונדה לול ולאחריה חזר מילטון אובוטה למדינה וכיהן שוב כנשיא בין השנים 1980–1985, במהלכן נלחמו קבוצות שונות על השלטון במדינה.
ב-1985 הודח אובוטה בידי גנרל טיטו אוקלו, ושנה אחר כך הובס אוקלו בידי מפקד צבא ההתנגדות הלאומית, יוורי מוסווני.
למרות פלישות חוזרות ונשנות של קבוצות מורדים, ובפרט צבא ההתנגדות של האל, הצליח מוסווני בדרך כלל להשליט סדר במדינה ולשקם בסיוע המערב את הכלכלה המתפוררת.
ב-1994 נבחרה אספה מכוננת והוכנסה לתוקף חוקה חדשה.
ב-1996 נבחר מוסווני לנשיאות ברוב גדול.
אוגנדה מוגדרת כרפובליקה שבראשה עומד הנשיא אשר נבחר בבחירות כלליות כל חמש שנים.
הנשיא הנוכחי הוא יוורי מוסווני, אשר נמצא בשלטון מאז 26 בינואר 1986 ומשמש גם המפקד העליון של הכוחות המזוינים של המדינה.
הנשיא הוא גם ראש הרשות המבצעת, ותפקידו של ראש הממשלה שנבחר על ידי הנשיא הוא רק לסייע לנשיא בניהול הממשלה, אשר נבחרת על ידי הנשיא מבין המחוקקים הנבחרים.
הפרלמנט של אוגנדה הוא פרלמנט חד ביתי.
חברי הבית, שמאיישים את התפקיד לתקופת כהונה של חמש שנים, נבחרים ברובם על ידי הציבור הכללי בבחירות אזוריות ומיעוטם נבחרים או ממונים על ידי קבוצות אינטרסים חוקיות מיוחדות: הצבא האוגנדי, ארגוני עובדים, נשים (נציגה לכל מחוז בחירה), נכים וצעירים.
עד לשנת 2005 היה הפרלמנט גם חד-מפלגתי, אולם בשנה זו בוטל במשאל עם החוק שאסר על השתתפות מפלגות אופוזיציה בבחירות.
שינויים נוספים שנערכו הם הסרת מגבלת מספר הכהונות והגיל של הנשיא המכהן, דבר אשר אפשר את המשך מועמדותו של מוסווני בכל אחת ממערכות הבחירות.
מערכות הבחירות באוגנדה גם מאופיינות בטענות של האופוזיציה על הונאת בחירות, ולכל הפחות עיוותים בהליך הדמוקרטי, כגון מעצר מתנגדים פוליטיים והקצאת משאבים ממשלתיים לטובתה של מפלגת השלטון.
בבחירות שנערכו ב-2016 זכה מוסווני ב-60% מהקולות, בעוד המועמד שהגיע למקום השני, קיזה בסיגייה, אשר התמודד מול מוסווני בכל אחת ממערכות הבחירות משנת 2001, זכה ב-36% מהקולות.
תנועת ההתנגדות הלאומית של מוסווני זכתה ב-293 מושבים מתוך 426 המושבים.
המפלגות האחרות זכו למספר מושבים נמוך בצורה ניכרת.
אוגנדה מחולקת לארבעה אזורים מנהליים: צפון, מזרח, מרכז ומערב, שמחולקים ל-128 מחוזות, כולל עיר הבירה.
החל משנת 2006, כחלק ממגמה ממשלתית, נוספו עשרות מחוזות חדשים למדינה אשר התפצלו ממחוזות ישנים.
מטרת המהלך היא פיזור הכספים גם ליישובים הקטנים אליהם לא הגיעו תקציבים עד כה, מכיוון שאלו הלכו לערים הגדולות בכל מחוז.
רוב המחוזות נקראים על הערים הראשיות במסחר ומִנהל.
כל מחוז מחולק לנפות, תת-נפות, קהילות וכפרים.
לחמש ממלכות בנטו מעמד רשמי, ולהן מידה מועטת של עצמאות תרבותית.
הממלכות הן: טורו, אנקולה, בוסוגה, בוניורו ובוגנדה.
אוגנדה היא אחת מהמדינות העניות ביותר בעולם ובעלת רמת פיתוח נמוכה ביותר בגלל חוסר יציבות פוליטית וניהול כלכלי כושל של המדינה וכלכלתה.
לאחר הזעזועים של שלטון אידי אמין החלה אוגנדה בתהליך שיקום ופיתוח כלכלי.
תהליך זה זכה לברכת העולם שהזרים כספים רבים לצורך מימוש תוכנית זו.
החל מאמצע 1984 גרמה מדיניות בזבזנית ובלתי שקולה של הממשלה לחידוש מלחמת האזרחים, והאטה את השיקום הכלכלי.
מאז נטילת רסן השלטון ב-1986 נוקטת ממשלת מוסווני בצעדים חשובים לעבר שיקום כלכלי.
תשתיות לאומיות שנהרסו במהלך מלחמת האזרחים או הוזנחו משוקמות (בעיקר מערך מסילות הברזל ומערך התקשורת).
ב-1987 נכנסה ממשלת אוגנדה למשא ומתן עם הבנק העולמי ועם קרן המטבע הבינלאומית על מנת לגבש תוכנית פעולה מסודרת לשיקום כלכלי בעזרת שני גופים בינלאומיים חשובים אלו.
במקביל למשא ומתן החלה הממשלה לאכוף מדיניות כלכלית המיועדת לצמצום האינפלציה, לייצוב מחירי סחורות, ולשיפור מאזן התשלומים הלאומי.
הממשלה גם המשיכה בשיקום התשתיות, הקלה על יזמות פרטית, וייעול המגזר הציבורי.
נכון לשנה זו החוב החיצוני של אוגנדה עומד על 1.456 מיליארד דולר, והיא קיבלה סיוע של 959 מיליון דולר.
אוגנדה גם פעלה בשיתוף עם מדינות מפותחות על מנת לצמצם את החוב החיצוני שלה, ובחלק מהמקרים לבטלו כליל.
שיעור ההשקעות מתוך התמ"ג, גדל אף הוא ועמד ב-2002 על 20.9%, כאשר 14.9% משיעור זה שייך למגזר הפרטי שמשך השקעות חוץ רבות.
אוגנדה נמצאת בתחרות עם שכנותיה, קניה וטנזניה על התיירות העולמית.
מקור ההכנסה העיקרי של מטבע חוץ למדינה הוא מיצוא תוצרת חקלאית ובעיקר ייצוא הקפה המהווה 27% מסך כל הייצוא.
התעשייה מתבססת בעיקר על עיבוד התוצרת החקלאית.
מוצרי התעשייה העיקריים הם מלט, סבון, קמח, סוכר, בירה, מוצרי בשר ועץ.
בעקבות השקעות בשיקום התשתית, הוקמו תעשיות חדשות לעיבוד חומריי בנייה לבניית התשתית.
במדינה מערך פסי רכבת באורך של 1,350 ק"מ, כאשר אלו רכבות משא בלבד ואין בה רכבות נוסעים כלל.
מערך זה מחבר את הערים הראשיות של אוגנדה ומהווה חיבור תחבורתי בין אוגנדה לשכנותיה.
לאוגנדה נמל תעופה בינלאומי באנטבה.
ליד העיר ג'ינג'ה (העיר השנייה בגודלה וחשיבותה באוגנדה, ובירת לוגנדה), שנמצאת על מקור הנילוס, ישנו סכר ועליו כביש.
כביש זה מעל לנילוס מהווה כביש חשוב מאין כמותו, בהיותו מחבר בין מזרח ומערב אפריקה כולה, בהעברת סחורות, שכן בין המערב והמזרח בצפון אפריקה ישנן מלחמות בלתי פוסקות.
גשר זה נתון לפיקוח צמוד של הצבא האוגנדי.
אוגנדה גובלת בדרום סודאן מצפון, בקניה ממזרח, בטנזניה וברואנדה מדרום וברפובליקה הדמוקרטית של קונגו ממערב.
נקודות הקיצון הן בגבול אוגנדה-הרפובליקה הדמוקרטית של קונגו, במחוז קיסורו במערב, בגבול אוגנדה-רואנדה, במחוז קבאלה בדרום, בגבול אוגנדה-קניה, במחוז נקפיריפיריט במזרח ובגבול אוגנדה-דרום סודאן-קניה, במחוז קוטידו בצפון.
שטח המדינה משתרע ברובו על רמה הררית פורייה, בגובה ממוצע של 900 מ' מעל פני הים, כאשר בגבולות המדינה נישאים הרים שמהווים את הפסגות הגבוהות במדינה.
לאוגנדה אין מוצא לים, אולם בגבולותיה אגמים רבים, חלקם נמנים עם האגמים הגדולים של אפריקה או עם אגמי הבקע הסורי-אפריקני.
הגדול שבהם, אגם ויקטוריה, הוא מקורו של הנילוס הלבן.
במרכזה של המדינה נמצא אגם קיוגה.
האקלים באוגנדה הוא ברובו אקלים טרופי, כאשר הטמפרטורות אינן גבוהות במיוחד ונשארות קבועות לאורך השנה.
באוגנדה ישנם מספר פארקים לאומיים המאכלסים מספר רב של בעלי חיים.
אוכלוסיית אוגנדה מונה כ-45 מיליון תושבים.
תוחלת החיים היא 64.38 שנים.
שיעור הפריון הוא 4.5 ילדים בממוצע לאישה.
הממשלה מקדמת את חינוך הנשים באוגנדה, אך קיימים חסמים שונים שמקשים על קידום מהיר של הנושא.
העיר המאוכלסת ביותר באוגנדה היא עיר הבירה קמפלה.
קבוצת הרוב היא הבגנדה מממלכת בוגנדה שעל שמה קרויה אוגנדה.
עקב מספר השבטים הרב, רבים עדיין חיים בממלכותיהם, כך שהתרבות באוגנדה מגוונת.
נוסף אליהם, הרבה מאוד אסיאתים, בעיקר מהודו, שגורשו בתקופת שלטונו של הדיקטטור האוגנדי אידי אמין, כשכיום הם שבים בחזרה לאוגנדה.
באוגנדה מדוברות שפות שונות רבות.
אנגלית, לוגנדה וסוואהילי הן השפות הרשמיות במדינה.
מיסיונרים נוצרים ומוסלמים הגיעו לאוגנדה לראשונה ב־1860 וניסו להמיר את דתו של המלך.
כיום, כ-84.8% מהאוכלוסייה הם נוצרים (39% קתולים, 32% אנגליקניזם ו-11% פנטקוסטליזם) לצדם של מיעוט משמעותי של כ-14.1% מוסלמים, ובנוסף כ-2.2% חסרי-דת ואחרים.
ישנה קהילה נודעת אחת בין קהילות יהדות אוגנדה הזעירות במספר הטוענות למוצא יהודי, שקוראת לעצמה אבאיודאיה.
אוגי והמקקים היא סדרת אנימציה צרפתית שהופקה על ידי חברת ההפקות גומון (Gaumont Film Company) בשנת 2001. לסדרה חמש עונות.
גיבור הסדרה הוא אוגי, חתול כחול אשר חי בבית פרטי בפרבר טיפוסי של עיר מודרנית המבלה את רוב זמנו בצפייה בטלוויזיה ובבישול.
לאוגי יש גם שותף (חתול בשם ג'ק), שכנים (בוב, כלב ענקי וקשוח) וגם חברה (חתולה בשם אוליביה).
בבית של אוגי חיים שלושה מקקים: ג'ואי, דידי ומארקי (נקראים על שם חברי להקת הפאנק "ראמונס").
שלושתם בעלי אישיות מפותחת ומגוונת.
השלישייה נהנית לאמלל את חייו של אוגי - הם מטרידים ומעצבנים את אוגי, נוהגים לרוקן את המקרר שלו, הורסים את הבית שלו ומשבשים את חייו השלווים, אבל לפעמים עוזרים לו בדברים.
התוכנית עצמה מסתמכת על הומור סלפסטיק, בדומה ל"טום וג'רי".
העונה הראשונה התחילה ב-30 בדצמבר 2001 עם הפרק "In Eiffle Tower" והסתיימה ב-30 בנובמבר 2003 עם הפרק "Party Special".
סך הכול הופקו כ־100 פרקים בסדרה, כל פרק הוא בן 30 דקות ומכיל באופן טיפוסי שלושה קטעים, כל הקולות בוצעו על ידי מארק דו פונטאויס (Marc du Pontavice) אבל בסדרה אין דיבורים.
בגרמניה דובבו שירים הקשורים למתרחש על המסך במקום הקולות המקוריים, ובוצעו על ידי השחקן דירק באך.
הסדרה שודרה בישראל בטלמאניה בערוץ הילדים בין השנים 2001–2008. ב-2014 יצא לבתי הקולנוע הסרט "אוגי והמקקים".
מ-2017 עד ה-31 בדצמבר 2020 שודרה העונה הרביעית של הסדרה בערוץ KidZ.
ב-2015 הסדרה שודרה בוואלה VOD ו-HOT VOD Young כחלק מספריית "קלסיקלטת".
אוגי - חתול כחול ושמנמן שגר בפרבר טיפוסי בעיר ונרדף על ידי המקקים שגרים בביתו.
מאוהב באוליביה ובסוף בפרק 81 הוא מתחתן איתה.
דידי - מקק כתום, גרגרן ושמן שנקרא על שמו של די די ראמון.
מארקי - מקק ירוק טורקיז שנקרא על שמו של מארקי ראמון.
ג'ואי - מקק סגול ומרושע במיוחד שנקרא על שמו של ג'ואי ראמון.
ג'ק - חברו של אוגי.
מאוהב באוליביה אבל בסוף מתחתן עם אחותו של אוגי ונולד להם גור.
אוליביה - חתולה יפה ולבנה שאוגי מאוהב בה.
בוב- כלב קשוח, שמן ועצבני.
אוגיט הוא מינרל אינוסיליקטי, כלומר סיליקטים במבנה דמוי שרשרות, , מלנוקרטי (בעל גוון כהה), השייך לקבוצת המינרלים פירוקסן.
נוסחתו הכימית היא Ca, Na)(Mg, Fe, Al)(Al, Si)2O6) או סיליקט של מגנזיום, ברזל ואלומיניום.
המינרל מצוי בסלעי יסוד כדוגמת בזלת וגברו ובסלעים מותמרים שמקורם במבועים הידרותרמיים.
מקור שם המינרל מיוונית, "אוגיטס" שפרושו "מבריק".
לדגימות מעטות של המינרל יש מעטה מבריק ומכאן שמו, אם כי לדגימה רגילה יש בדרך כלל גימור עמום (בצבעים ירוק כהה, חום או שחור).