tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בשנים 1991 – 1993 הייתה חברת ועדת המשנה של המועצה להשכלה גבוהה לנושא הכרה אקדמית לבית הספר למשפטים של המכללה למינהל.
ב-1997 מונתה ליו"ר הוועדה למתן הכרה אקדמית למכללה האקדמית נתניה ולמרכז הבינתחומי הרצליה.
משנת 1993 שימשה גם יועצת אקדמית למכללה לביטוח.
בנוסף, כיהנה שלו כחברה בוועדה הציבורית לעניין גיבוש כללי אתיקה לחברי הממשלה בראשות נשיא בית המשפט העליון מאיר שמגר.
שלו כיהנה לאורך השנים בדירקטוריונים במוסדות וחברות, ובתפקידים ציבוריים שונים:
יו"ר ועדת הביקורת בדירקטוריון חברת החשמל (1995 - 2005)
יו"ר ועדת הביקורת של דירקטוריון בנק הפועלים
חברת ועדות ציבוריות: הוועדה למתן היתרים לשרים ולסגני שרים (2000 - 2003), הוועדה למינויים בשירות המדינה, הוועדה המייעצת לצנזורה לתקשורת ולעיתונות, ועדת האיתור לבחירת היועץ המשפטי לממשלה (2015).
יו"ר מועצת הנאמנים של הקרן לקידום המשפט (משנת 1991), חברת ועדת המשפטים של הקרן החדשה לישראל (משנת 1992) ויו"ר הוועדה (משנת 1996), חברת ועדת המעקב האקדמית של עמותת נוער שוחר משפט עברי (משנת 1993).
נשיאת המועצה האקדמית של הקריה האקדמית אונו (מ-2010).
חברת הוועד המנהל של ארגון הלל
לקראת סיום תפקידו של שגריר ישראל באו"ם דני גילרמן, בקשה ציפי לבני, שרת החוץ, למנות אישה לתפקיד ולאחר ששלו הסכימה להיות מועמדת לתפקיד היו שני מועמדים עיקריים: אלון פנקס - בתמיכת אהוד אולמרט, ראש הממשלה, ושלו - בתמיכת לבני.
מועמדותה של שלו לתפקיד עוררה ביקורת בממשלה מכיוון שהגיעה מרקע משפטי ולא דיפלומטי או הסברתי, אך לבסוף ב-20 ביולי 2008 נבחרה על ידי ממשלת ישראל לכהונת שגרירת ישראל באו"ם.
במסגרת פעילותה שקדה שלו על פיתוח היחסים עם מדינות שלהן קשר דיפלומטי מעורער עם ישראל, וכן ניסתה לחשוף את הצדדים הלא־ביטחוניים של מדינת ישראל.
לדוגמה, משלחת ישראל בראשות שלו חתמה בדצמבר 2008 על תוכנית הפיתוח של האו"ם, במסגרתה תעביר ישראל כספים לפיתוח אפריקה, וכן יזמה שיתופי פעולה בתחומי הרפואה, האקדמיה והטכנולוגיה.
עם זאת, מבצע עופרת יצוקה טרף את הקלפים בנוגע לתוכניותיה של שלו, שכן במהלכו נדרשה לעמוד בחזית מול מרבית המדינות החברות באו"ם, ולעזור לנהל את המערכה המדינית שתוביל להפסקת האש שתסיים את המבצע הצבאי.
ביוני 2010 הודיעה שלו על פרישה מתפקידה כשגרירת ישראל באו"ם, תפקיד אותו סיימה בספטמבר 2010. לאחר סיום תפקידה עמדה שלו על מורכבות התפקיד, בין היתר מאחר, שלדבריה, האו"ם מנקז אליו איבה כנגד ישראל.
שלו גם עמדה על כך שלאור הרגישות המיוחדת המאפיינת את ייצוג מדינת ישראל בזירה הבינלאומית, על הנציגים הישראלים היה לנקוט זהירות יתירה בהתבטאויותיהם בפורום זה
בתחילת שנות השישים נישאה שלו ל, חברה מימי בית הספר התיכון, שהיה קצין בצה"ל.
לזוג נולדו בת ובן, נרקיס בר-לב, פסיכולוגית שיקומית ופרופ' ערן שלו, מרצה להיסטוריה באוניברסיטת חיפה.
ביומה הרביעי של מלחמת יום הכיפורים, במהלך קרבות הבלימה בתעלת סואץ, נהרג סא"ל שאול שלו, מפקד גדוד 184, מספר שעות לאחר שחילץ תחת אש בטנק שלו שלושים ושלושה לוחמים ממעוז "פורקן".
לאחר המלחמה ערכה שלו ספר הנצחה לזכרו של שאול.
גבריאלה שלו חיה בזוגיות עם עוזי לוי, מיוצאי חבורת "ניקוי ראש" ומי שהיה מנכ"ל מגדל חברה לביטוח.
נכדה, בנו של בנה ערן שלו, הוא הפעיל החברתי-פוליטי יונתן שלו.
תניות פטור בחוזים, בהוצאת המכון למחקרי חקיקה ולמשפט השוואתי, 1974;
חוזה לטובת אדם שלישי, במסגרת הסדרה פירוש לחוקי החוזים בעריכת ג.
טדסקי, הוצאת המכון למחקרי חקיקה ולמשפט השוואתי, 1977;
כריתת חוזה, במסגרת הסדרה פירוש לחוקי החוזים בעריכת ג.
טדסקי, הוצאת המכון למחקרי חקיקה ולמשפט השוואתי, 1978;
פגמים בכריתת חוזה, במסגרת הסדרה פירוש לחוקי החוזים בעריכת ג.
טדסקי, הוצאת המכון למחקרי חקיקה ולמשפט השוואתי, 1981;
תוכן החוזה, במסגרת הסדרה פירוש לחוקי החוזים בעריכת ג.
טדסקי, הוצאת המכון למחקרי חקיקה ולמשפט השוואתי, ירושלים 1988;
דיני חוזים - החלק הכללי.
לקראת קודיפיקציה של המשפט האזרחי, הוצאת דין 2005.
דיני חוזים (עם ד"ר אפי צמח), הוצאת נבו 2019.
דיני חוזים - תרופות: לקראת קודיפיקציה של המשפט האזרחי (עם ד"ר יהודה אדר), הוצאת דין 2009.
האנציקלופדיה העברית, עורכת מדור חוק ומשפט בכרכים החדשים (שטרם יצאו לאור);
ספר זוסמן (תשמ"ד), יחד עם אהרן ברק, יצחק זמיר, חיים כהן ונפתלי ליפשיץ;
הפירוש הקצר לחוקים במשפט הפרטי, יחד עם מרדכי ראבילו ואיל זמיר;
ספר טדסקי (בהוצאת מכון הארי סאקר), יחד עם יצחק אנגלרד, אהרן ברק ומרדכי ראבילו.
דין פירוש החוזה - על מחלוקת פוסקים והסכמת הצדדים (דיון נוסף בהלכת אפרופים) קריית המשפט י, 1 (2012), עם אפי צמח
שוויון בדיני החוזים ספר מנשה שאוה - מחקרים במשפט לזכרו 115 (הוצאת רמות, 2006)
חופש העיסוק וחופש החוזים ספר מנחם גולדברג 486 (הוצאת סדן, 2002)
הסוחר מוונציה בראי המשפט הישראלי עלי שיח חוברת 50 61 (הוצאת הקיבוץ המאוחד, 2003)
מיהם שליטי החוזה (דיון נוסף בהלכת אפרופים) ספר מישאל חשין 645 (2009)
פסק הדין בפרשת כנפי – תחכום משפטי ושיקולי צדק המשפט גיליון 26 51 (2009)
תרופות בשל הפרת חיוב – מבט על פרק התרופות בהצעת הקודקס האזרחי החדש קריית המשפט ו-185 (2006), עם יהודה אדר
שחיקתו ההולכת ונמשכת של עקרון חופש החוזים קריית המשפט ה-335 (2004)
תרומתו של שמגר לדיני החוזים: עיון, ערכים וחכמת המעשה ספר שמגר חלק ג 157 (2003)
עוד על עקרון תום הלב קריית המשפט ג 121 (2002)
הסכמים ג'נטלמניים (שם זמני) משפטים לב 3 (2002)
סוס הפרא – לאן או מה אירע לתקנת הציבור?
השפעת חוק יסוד: כבוד האדם וחירותו על דיני החוזים קריית המשפט א 41 (2001)
מכרזים ציבוריים לאחר חוק חובת המכרזים מחקרי משפט 393 יב (1996)
חופש וצדק בדיני חוזים שנתון משפט העבודה 153 (1995)
לזכרו של גד טדסקי – דברים במלאת שלושים למותו האקדמיה הלאומית הישראלית למדעים 25 (1995)
לקראת דיני סיכול חדשים ספר זיכרון לגד טדסקי 607 (1995)
מכרזים ציבוריים לאחר חקיקת חוק חובת המכרזים משפט וממשל ב-455 (1994)
ירושלים בין ונציה לבלמונט – הערות על שניותו של המשפט משפטים כג 13 (1994)
דפנה ברק, האחריות החוזית של רשויות המינהל (ביקורת ספרים) משפט וממשל א 557 (1993)
הסכמים פוליטיים עיוני משפט טז 215 (1992)
חוזה הסותר את תקנת הציבור ספר אורי ידין כרך ב-229 (1991)
ארבעים שנה לדיני החוזים משפטים יט 651 (1990)
חובת הגילוי בחוזי ביטוח הפרקליט מ-20 (1990)
זיכרון דברים ותום לב משפטים יט 457 (1990)
ההליך הטרום חוזי עיוני משפט יד 293 (1989)
אריאל בן-נון: חוק החוזים האחידים (ביקורת ספרים) משפטים יג 665 (1988)
מה נותר מחופש החוזים משפטים יג 465 (1988)
חוזה רשות: הדין והדיין עיוני משפט יא 201 (1986)
השתחררות המדינה מחוזה ספר זוסמן 159 (1984)
טעות בחתימה – האמנם לא נעשה דבר?
פגמים בכריתת חוזה – קווים מנחים משפטים יא (1981)
המדינה כצד לחוזה אחיד משפטים יב (1981)
האם חייבת המדינה לכבד את התחייבויותיה החוזיות?
האם חלה תורת ההפרה היסודית במשפט הישראלי משפטים ח 466 (1978)
זכות צד לחוזה וזכות אדם שלישי ערב חוק החוזים החדש עיוני משפט ה-141 (1976)
תוקפה והיקפה של תניית פטור בתוכנית ההגרלות של מפעל הפיס משפטים ה-173 (1973)
גבריות הוא מושג המתאר את מכלול דרכי ההתנהגות הנחשבים כטיפוסיים, או מתאימים, לגבר.
המושג אינו קבוע, והוא תלוי זמן ומקום (בתרבויות השונות יש יחס שונה למהותו של מושג זה).
גבריות אינה פיזיולוגית בלבד, אך היא מבוססת על ההבדלים הקיימים בין המין הנשי למין הגברי.
הגישה המסורתית רואה בגבריות זהות הנוצרת תוך כדי ניגוד לזהות הנשית ולנשיות.
תרבות שאינה רואה בנשים וגברים שני סוגי אישיות מנוגדים תתקשה להכיל בתוכה את מושג הגבריות במובן הרווח בתרבות המערבית המודרנית.
להיות גברי או נשי פירושו לקיים מכלול ציפיות המתקשרות למין הנתון.
בכל הקשר תרבותי ישנם שני תפקידים מגדריים: גברי ונשי.
באופן זה מתפרשות הגבריות והנשיות כתפקידים מגדריים, שהם תוצרים של ידע נרכש ותהליכי חיברות שעובר האדם.
ואולם, גישות ביקורתיות וחדשות יותר, במיוחד גישתה של ריווין קונל (2009), מבחינות בקיום של מספר סוגים של גבריות המתקיימים באופן היררכי.
"הגבריות ההגמונית" מצויה בראש ההיררכיה המגדרית ונוצרת תוך הנגדה והכפפה של נשים וגברים אחרים.
הגבריות ההגמונית המודרנית זוהתה בעיקר עם הגבר הלבן, הנוצרי, ההטרוסקסואל ממעמד הביניים אשר ניצב מעל לקבוצות אחרות: נשים, הומוסקסואלים, ממעמד הפועלים, לא נוצרים ולא לבנים.
גברים שאינם משתייכים לגבריות ההגמונית נתפסים על פי רוב כלא-גבריים.
למעשה, מרבית הגברים אינם תואמים את האידיאל של "הגבריות ההגמונית".
הגבריות המאצ'ואיסטית שנקראת לעיתים "היפר גבריות" נתפסת כדבר הטבוע בגוף הזכרי, המניע את הגברים לנהוג בצורות מסוימות.
כך, לדוגמה, נמצא את התפיסה כי גברים הם יותר אגרסיביים, אינם אלו שאמורים לטפל בתינוקות וכך הלאה.
מחקרים אנתרופולוגיים מצאו כי לגבריות עצמה יש סטטוס חברתי בדיוק כמו לעושר, לגזע ולמעמד חברתי.
יתרה מכך, בתרבויות רבות, הצגת תכונות אופי שאינן "מתאימות" למגדר אליו משתייך האדם עלולה ליצור בעיה חברתית עבור היחיד.
בקרב גברים, חלק מההתנהגויות יכולות להיחשב כסימן להומוסקסואליות.
אף שבמגוון התרבויות ניתן לראות את הגבריות בצורה שונה, ישנם גם אספקטים משותפים רבים בין תרבויות שונות.
במקרים מסוימים משתמשים בביטוי "גבריות הגמונית" על מנת להבחין בין הצורה הנפוצה של גבריות לבין האחרות.
גבריות אינה רק זהות אישית אלא מעוגנת ביחסים חברתיים מאורגנים, דוגמה כלכלת המשפחה.
במדינה מודרנית מקבל נרטיב מחודש סביב חלוקת התפקידים בין גברים לנשים, הגבר נתפס כאחראי על הביטחון.
הצבא הוא אחד מהאתרים התרבותיים המרכזיים שבו מעוצבת הגבריות ההגמונית.
וורן פארל, חוקר מגדר ומחבר הספר "מיתוס הכוח הזכרי", מערער על האמונה שלגברים היה את הכוח, בחלקו על ידי קריאת תיגר על ההגדרה עצמה של כוח.
פארל הגדיר כוח כ"שליטה על אדם על חייו שלו".
הוא כתב כי "בעבר, לאף מין לא היה כוח; לשני המינים היו תפקידים: תפקיד הנשים היה לגדל ילדים; תפקיד הגברים היה לגדל כסף."
פארל תיעד כיצד באופן חוצה תרבויות, תחושות חוסר האונים של גברים היו כרוכות בדרכים בהן הרגישו כיצד הם מתוכנתים חברתית, אפילו כבנים צעירים, להיות "המין שניתן להקריב" (במקור: "The Disposable Sex").
הוא טען כי כל חברה ששרדה, עשתה זאת על ידי הכשרת הבנים שלה להיות ניתנים להקרבה, במלחמה, ובעבודה.
הפרדוקס של הגבריות, הוא הציע, היא שאותה הכשרה מסורתית שיצרה חברה בריאה, יצרה בנים וגברים לא בריאים.
בעידן התנועה הפמיניסטית השינוי העיקרי טמון ככל הנראה בכך שהשליטה הגברית אינה כופה עוד את עצמה באופן ודאי כדבר המובן מאליו, או לפחות באזורים מסוימים של המרחב החברתי התנועה הפמיניסטית הצליחה לנתק את מעגל ההתחזקות הכללי.
אחד השינויים החשובים: הרחבת גישתן של הנשים ללימודים וכתוצאה מכך לעצמאות כלכלית.
השאלה בדבר המשקל של הגנטיקה ושל תהליכי החיברות בהתפתחות הגבריות מוסיפה להיות נתונה במחלוקת.
בעוד שתנאים חברתיים ממלאים תפקיד ממשי בהתפתחות הגבריות, ניתן להבחין גם שהיבטים מסוימים בזהות הגברית קיימים בקרב גברים רבים בתרבויות השונות, ומכאן שגם לגנטיקה תפקיד בכך.
לפי החוקרת קונל וגישתה הביקורתית, הגבריות מעוצבת לא על ידי גנטיקה והורמונים אלה על ידי תהליכים המתרחשים של אותו גבר עם העולם בכלל ועם גברים אחרים בפרט.
גבריות מעוצבת על ידי אינטראקציה של הגברים בינם לבין עצמם – זה תהליך נרכש על ידי הפרקטיקות היום יומיות בחייו של גבר.
הסוציולוגית ג'נט זלצמן מתארת שבע תכונות של גבריות, המהוות את הקודים הבסיסים של הגבריות המאצ'ואיסטית ההגמונית, ומשותפות לכל החברות המערביות.
אלה תכונותיו של "הגבר הקלאסי":
פיזי – אתלטי, חזק, אמיץ, לא מודאג מהמראה שלו או מהזדקנות.
תפקודי – מגן על המשפחה מאיום פיזי, מפרנס ומספק את צרכיה.
מיני – מיניות אגרסיבית, מנוסה, בעל ביטחון.
רגש – לא רגשני, מאופק, לעולם אינו בוכה או מראה חולשה.
אינטלקט – הגיוני, מלומד, רציונלי, דעתן, מעשי.
בין אישי – מנהיג, דומיננטי, עצמאי, אינדיבידואליסט.
תכונות נוספות: מצליחן, שאפתן, אגרסיבי, תחרותי, גאוותן, אגוצנטרי, הרפתקני.
בעידן החדש התפתח מודל חדש של גבריות, המכונה "הגבריות החדשה".
זוהי גבריות המבוססת על שוויון בין נשים וגברים ועל האמונה כי גבריות ונשיות אינם שני הפכים המוציאים זה את זה, אלא שני פנים של אדם שלם.
כמו כן הגבריות החדשה שוללת את הדיכוי הרגשי של בנים וגברים, ומאמינה ביכולתם להתמודד עם מצוקה נפשית באופן ישיר ואמיץ.
חן נרדי, מחבר הספר "גברים בשינוי" מגדיר את הגבריות החדשה בשם "ניומניזם" – מושג המורכב משלוש מילים: "גבר", "חדש" ו"הומניזם" – שמשמעו העמדת כבודו של האדם במרכז וטיפוח הרוח האנושית כאידיאל.
המושג "ניומניזם" מבטא את הרצון לשפר את איכות החיים של הגבר באמצעות מעבר ממושגים של גבריות סטריאוטיפית – מודל המקדש שליטה כוחנית והשגת עליונות בכל מחיר – למודל חדש של גבריות המבוסס על גישה הומניסטית של הגבר כלפי עצמו וכלפי סביבתו.
מעבר למודל זה כולל מספר מרכיבים: בראש ובראשונה ויתור על תפיסת העליונות והחתירה להשגת שליטה מרבית על עצמו ועל סביבתו.
כמו כן, יש צורך באיזון בין מרכיב העבודה ומרכיב המשפחה – איזון שהשגתו מבוססת על מעורבות גבוהה יותר של הגבר בגידול וחינוך הילדים וטיפוח הבית.
מרכיב נוסף הוא פיתוח מודעותו האישית של הגבר לצרכיו, לרגשותיו ולמחסומים המקשים עליו את השינוי, ומכאן שהגבר צריך להיות מודע לתהליכים החברתיים והפסיכולוגיים שמעצבים את זהותו הגברית.
רוברט מור ודאגלס ג'ילט מציגים בספרם את הארכיטיפים של הגבריות הבוגרת ומחלקים אותם לארבעה:
המלך – 'ארכיטיפ מרכזי' הנוטל חלק במעבר מילדות לבגרות, מתאפיין באיכויות של סדר, מופת מושכל והגיוני של אינטגרציה ויושרה שהבשילו בנפש הגברית וביכולת לייצב רגשות שהשתבשו וכאלה שיצאו מכלל שליטה, מביא עמו תחושת אחריות על אישית.
הלוחם – אינסטינקט הוא המרכיב את ארכיטיפ הלוחם – הוא נושא אופי מחתרתי ונחשף שוב ושוב ברגעים של התפרצויות אלימות רגשית ופיזית, תוקפנות זו היא עמדה כלפי החיים המעוררת וטוענת את הגבר באנרגיות ובמוטיבציה, דוחפת את הגבר ליטול יוזמה ולא להיות נסוג או 'תקוע' כלפי החיים ומוראותיהם.
המכשף – ארכיטיפ אוניברסלי המופיע גם בפסיכולוגיה הגברית לאורך ההיסטוריה וניתן להתחבר אליו גם אצל הגבר המודרני בעבודתו ובחייו האישיים – ארכיטיפ זה מציין מודעות והתבוננות פנימית ועם זאת את הידע של כל מה שאינו ברור או מקובל באופן מיידי.
המכשף מגלם את ארכיטיפ החשיבה וההתבוננות העמוקה ומכאן שמכיל גם את המופנמות והיכולת להתנתק מסערות פנימיות.
המאהב – ארכיטיפ של יצר המשחק, של הגופניות הבריאה, של הוויה בעולם של עונג חושני בלא רגשות אשם שמרכיביו העיקריים הם אמפתיה, חיוניות, חיוּת ותשוקה.
זו האנרגיה הזורמת בתשוקותיהם של הגברים למין, למזון, לרווחה, להתרבות, להתמודדות עם קשיי החיים ולחיפוש אחר משמעות לחיים.
המניע של המאהב בא לספק תשוקות אלה.
ארכיטיפ המאהב הוא ראשון במעלה בנפש האדם כי בו טמונה האנרגיה הטוענת את הרגישות לסביבה שמחוץ לעולמו האישי של הגבר.
אידאולוגיה של גבריות מסורתית היא סט של אמונות וציפיות לגבי תפקידי המגדר של גברים, כלומר כיצד גברים אמורים לנהוג, מערכת של אמונות וציפיות שהופנמה על ידי הפרט בהקשר לתפיסה חברתית נתונה לגבי גבריות בחברה המערבית.
Brannon מגדיר ארבעה נרטיבים המהווים תפקידי-מגדר המצופים מגברים:
אנטי-נשיות ("No sissy") – מבטא את הדרישה מגברים להימנע מכל ביטוי או סטריאוטיפ הקשור בהתנהגות בעלת קונוטציה נשית, כולל התנהגות הומוסקסואלית, ביטוי רגשות ורגישות.
מפרנס ובעל כבוד ("Big wheel") – מבטא את הדרישה מגברים לדאוג לביטחון ורווחה כלכליים, להיות מוערך ומכובד בסביבתו, כולל הפגנת ידע ויכולת.
קשיחות ("Sturdy Oak") – מבטא את הדרישה מגברים לבטא קשיחות נפשית וגופנית, הדרישה כוללת התנהגות נטולת רגשות של חולשה או פגיעות.
לקיחת סיכונים ("Give 'em Hell") – מבטא את הדרישה והצפייה מגברים לקחת סיכונים, כולל נקמה והתנהגות אלימה בשעת הצורך.
דרישה זו (על פי Brannon) מייצגת את ההיבטים הפוגעים בגברים ובסובבים אותם.
על פי פרדיגמת מתח תפקידי מגדר המתבססת על אידאולוגיה של גבריות מסורתית, אידאולוגיה זו מופנמת בתהליכי חיברות לגבריות שעלולים לגרום לפגיעה ברווחה הנפשית של גברים.
הסיבות האפשריות לפגיעה ברווחה הנפשית של גברים הן:
"חוסר התאמה של תפקידי מגדר" המתייחס לעובדה שרוב הגברים לא ממלאים את הציפיות שנוצרות בהגדרת "התפקיד".
"טראומת תפקידי המגדר" הנוצרת כאשר הציפיות אכן ממולאות אבל תהליך החברות לגבריות והעמידה בציפיות מהווה חוויה טראומטית כשלעצמה.
עמידה בציפיות תפקידי המגדר, באופן המוביל לחוסר תפקוד והשלכות הרסניות הן כלפי הגבר עצמו והן כלפי הסובבים אותו.
קיים צורך של גברים להתאים עצמם לתפיסות התרבותיות, המאדירות אידאולוגיה של גבריות מסורתית, ומנגד מגנות ומזלזלות בגברים שאינם פועלים על פי האידאולוגיה הזו.
לכן, נוצר בקרב גברים מתח לפעול על פי "הקודים התרבותיים לגבריות", למרות המחיר האישי הנגבה מהם, על מנת להיות מקובלים חברתית ולהימנע מסנקציות.
בהתבסס על פרדיגמת מתח תפקידי מגדר, מתפתח קונפליקט בתפקידי המגדר Gender Role Conflict, כאשר קיים חוסר התאמה בין ה"עצמי" לבין "העצמי האידיאלי", כפי שהוא נתפס בעיני בנים, נערים וגברים.
המתח שנוצר מוביל ליצירת קונפליקטים ביחס להתנהגות נתונה, ונובע מהפער בין הציפיות החברתיות מגברים לבין צורכיהם ויכולותיהם לפעול בזמן ובהקשר נתון.
ארבעת הקונפליקטים בתאוריית קונפליקט תפקידי מגדר
בהמשך לכך, קיימים ארבעה קונפליקטים מרכזיים שעמם גברים מתמודדים בחיי היום יום:
כוח, הצלחה ותחרותיות – המתבטא בדגש שגברים שמים על הישגים אישיים, על האדרה של כוח, על חשיבה תחרותית ועל התנגדות לגישות שיתופיות
דיכוי ביטוי של רגשות – המתבטא בהימנעות של גברים מביטוי רגשותיהם בהקשרים שונים
הימנעות מביטויי קרבה ומגע בין גברים – המתבטא בקושי של גברים לבטא חלקים רכים בתקשורת בין-אישית, כמו גם אהבה ומגע בקשר עם גברים אחרים
קונפליקט בין עבודה למשפחה – המתבטא במידת הקושי של גברים לאזן בין עבודה או לימודים לבין משפחה ואחריות משפחתית, קושי המקבל ביטוי במצב בריאות, עבודת יתר, לחץ, מחסור בשעות פנאי והנאות.
על פי התאוריה, ככל שעוצמת הקונפליקט בין ה'עצמי' לבין תפיסת 'הגברי האידיאלי' בקרב גברים גבוהה יותר, המתח הנפשי שהם יחוו יהיה גבוה יותר.
במטרה להוריד את עוצמת המתח, הם ייטו לפעול על פי הציפיות החברתיות והתרבותיות לגבריות ('הגברי האידיאלי') ויפעלו פחות על פי צורכיהם ורצונותיהם האותנטיים.
בנוסף, נמצא שלחץ תפקידי מגדר מסביר את "הסיכון הכפול" בקרב גברים – מחד הוא מגביר את הסיכון למצוקה בקרב גברים ובמקביל מחזק עמדות השוללות פנייה לקבלת עזרה פסיכולוגית.
גברייל רומנוביץ' דרז'אבין היה משורר רוסי מתקופת עידן האורות, פקיד ממשלתי בדרג גבוה, ששירת כשר המשפטים של רוסיה (בשנים 1802–1803).
הוא נחשב לגדול משוררי רוסיה לפני אלכסנדר פושקין ונודע ביחסו השלילי כלפי היהודים, דבר שהזכיר ביצירתו "דעות", בו הציע להגביל באופן משמעותי את פעילות מסחרית של יהודים ולהקשות על בהמשך חיים יהודיים באימפריה.
דרז'אבין נולד בכפר סוקורי ליד קאזאן למשפחת אצולה טטרית.
בשנת 1762 התגייס למשמר פראובראז'נסקי, שירת במשך חמש שנים כחוגר ולאחר מכן קודם לדרגת סגן משנה .
בשנים 1776–1777 השתתף בדיכוי מרד פוגצ'וב.
בשנת 1782 כתב את האודה "פליצה" בה שיבח את יקטרינה הגדולה.
באותה שנה התמנה למושל של גוברנייה באזור קרליה ובשנת 1785 התמנה למושל של גוברניית טמבוב.
בשני המקרים ניהל מאבק קשה נגד השחיתות המקומית, דבר שהוביל לבעיות קשות עם האצולה המקומית.
בשנת 1789 הועבר לשירות בבירה וכיהן כנשיא קולגיית המסחר (גלגולו הראשון של משרד המסחר והתעשייה) והאחראי מטעם הצאר על ענייני המסחר במדינה.
במקביל היה פעיל מאוד בפעילות ספרותית ופרסם שירים רבים שזכו להצלחה.
אחד משיריו נהפך להיות להמנון הלא רשמי של האימפריה עד לתחילת המאה ה-19.
בשנת 1803 עזב את השרות ועבר להתגורר באחוזה משפחתית במחוז נובגורוד.
הוא נפטר בשנת 1816 והוטמן בקתדרלה מקומית לא רחוק מהעיר נובגורוד.
דרז'אבין היה ממשיך של המסורת הרוסית בשירה שהחלה עם מיכאיל לומונוסוב.
בהתאם להשקפתו המשורר צריך לשבח את מעשי הגבורה ולהוקיע את הפשעים.
באודה "פליצה" הוא משבח את יקטרינה הגדולה כדוגמה של מלך נאור ומנגד הוא מתאר את מקורביה המושחתים.
דרז'אבין נפטר בשנת 1816 באחוזתו ונטמן במנזר ליד נובגורוד.
הוא התחתן פעמיים אך לא היו לו ילדים.
גברים אמיתיים היא סדרת טלוויזיה ישראלית דוקומנטרית בת עונה אחת, המנסה למפות את השינויים שחלו בגבר הישראלי בשנים האחרונות.
הסדרה כוללת שישה פרקים, במהלכם היוצר רשף לוי בודק מיהו הגבר הישראלי מניח הנחות לגבי השינויים שעבר ומציג השערות לגבי עומק השינוי והאם השינוי שחל בגברים הישראלים אמיתי.
הסדרה עלתה בשנת 2006, בערוץ yes דוקו.
פרק 1 - יאללה מכות – על הקשיחות הגברית.
פרק 2 - עד שהמוות יפריד בינינו – על תפקיד הגבר בזוגיות המודרנית.
פרק 3 - אני וגופי – גבר הוא קודם כל הגוף שלו.
פרק 4 - מגש הכסף – על התפקיד המסורתי של הגבר - להביא את הלחם הביתה, ועל תפקיד הכסף בחייהם של הגברים.
פרק 5 - ראש בין הרגלים – סקס, החלק החשוב בגבריות המודרנית.
פרק 6 - בדיקת אבהות – על אבהות כהגשמת הגבריות.
גבריל אברמוביץ' איליזרוב היה רופא אורתופד יהודי-אזרי שפיתח מתקן להארכת גפיים וטכניקה ניתוחית הנושאים את שמו.
גבריל איליזרוב נולד ב-15 ביוני 1921, כילד שישי למשפחה יהודית עניה של איכרים בכפר ביאלובייז'ה, שבמזרח פולין (כיום חלק בבלארוס).
אמו, גולדה, הייתה ממשפחה יהודית-אשכנזית ואביו, אברם איליזארוב, היה יהודי הררי.
ב-1928 עברה המשפחה להורי אביו בעיירה קוסאר (ליד Qırmızı Qəsəbə) שבצפון-מזרח הרפובליקה הסובייטית הסוציאליסטית של אזרבייג'ן.
ב-1939, כשהיה בן 18, החל ללמוד רפואה בבית הספר לרפואה של קרים שבסימפרופול.
ביוני 1941, עם פלישת גרמניה הנאצית לברית המועצות, השלטון העביר את בית הספר לקזחסטן.
עקב מחסור במזון וכסף נאלץ במקביל ללימודיו לעבוד בפריקת קרונות משא במשך שנות המלחמה.
עם סיום לימודיו ב-1944 הוצב כרופא משפחה בעיירה דולגובקה שבמחוז קורגן שבסיביר.
במשך תקופה הוא היה הרופא מנתח-אורתופד היחיד באזור שאוכלס אז בעיקר במהגרים.
אמצעי תקשורת מודרניים לא היו בנמצא, וללא אפשרות להתייעץ עם רופאים בעת הצורך, למד איליזרוב לבצע את עבודתו באופן עצמאי.
לאחר מלחמת העולם השנייה טיפל בפצועי מלחמה רבים שסבלו בין היתר משברים שלא התאחו, ומצא שאלו אורכים זמן רב להחלים ומהווים בעיה קשה עבור המטופל.
התנסות זו הביאה אותו בהמשך הדרך לנסות ולמצוא פתרון לבעיה.
התמחותו באורתופדיה והמצאת מתקן ההארכה
ב-1950 קיבל איליזרוב תפקיד במחלקה הכירורגית בבית החולים שבעיר קורגן, שם החל לחקור דרכים לשפר את יכולת העצם להתאחות.
ב-1952 ביקש רישום פטנט על מתקן שכלל טבעות מתכת ומוטות שמטרתן ליצור מעין שלד חיצוני המאפשר מניפולציה של תהליך איחוי העצם.
ב-1954 קיבל את הפטנט וב-1961 הקים בבית החולים בקורגן את המרכז לשיקום כירורגי ואורתופדי, אותו ניהל עד מותו.
המרכז נחשב למכון האורתופדי הגדול בעולם.
איליזרוב נתקל בתחילת הדרך בחוסר אמון מהממסד הרפואי בברית המועצות כאשר הציג תוצאות של שיטתו, וזאת עקב התוצאות הטובות מדי כביכול.
ב-1955 פיתח רופא בכיר ממוסקבה מתקן דומה (אך עם סהר במקום טבעת) ובעקבות העדפת השלטון רופא מוכר מהמרכז השלטוני אל מול רופא ספר, קיבל אותו מתקן הכרה רשמית כמתקן המועדף לשימוש בברית המועצות.
מאוחר יותר, רופאים אחרים הקשורים לשלטון העתיקו את מתקן איליזרוב במדויק והאדירו את שמם בעזרתו.
למרות האירועים זכה איליזרוב להערכה רבה במחוז בו עבד והפך למנתח מבוקש.
ב-1968 ניתח את האתלט האולימפי ולרי ברומל, שנפצע בתאונת אופנוע ונותח במהלך שלוש השנים לפני שהגיע לאיליזרוב מעל 20 פעם במטרה לאחות שבר בעצם השוק, ללא הצלחה.
איליזרוב הצליח להחזיר את אורך הרגל לקדמותו ולאחות את השבר וזכה להכרה לאומית שסייעה לו בהמשך לזכות בפרסים רבים ובמעמד רם.
הוא המשיך לחקור את נושא בניית העצמות והניח בכך את היסודות לאופן הארכת הגפיים - הארכה בקצב מדוד, העמסה מוקדמת של הגפה המטופלת ועוד מספר דגשים חשובים.
ב-1980 איליזרוב ניתח בהצלחה רבה את רגלו של עיתונאי איטלקי מפורסם בשם קרלו מורי.
מורי פרסם את דבר הניתוח במאמר מיוחד ובכך יצא שמו של איליזרוב אל מחוץ לגבולות ברית המועצות.
ב-1981 הוזמן איליזרוב לכנס באיטליה שבו הציג את טכניקת הניתוח והמכשיר שפיתח, ובהמשך הוזמן למרכזים רפואיים ברחבי העולם להציג את משנתו.
ב-1987 החלה הטמעת שיטתו בארצות הברית.
שיטותיו של איליזרוב מיושמות כיום ברחבי העולם ונחשבות לסטנדרט רפואי.
פרופ' אלכסנדר לרנר, ראש החוג לאורתופדיה בפקולטה לרפואה בגליל של אוניברסיטת בר-אילן ומנהל המחלקה האורתופדית במרכז הרפואי "זיו" בצפת, למד את הטכניקה במרכז בקורגן בראשותו של ד"ר איליזרוב, ולאחר עלייתו לישראל בתחילת שנות התשעים היה מהמייסדים של השיטה בארץ.
השיטה מתוארת גם בסרט "90 דקות בגן עדן".
ב-24 ביולי 1992 נפטר איליזרוב בקורגן כתוצאה מהתקף לב.
גבריל איליזרוב היה נשוי לוולנטינה, רופאה רדיולוגית במקצועה ונולדו להם שלושה ילדים - מריה, אלכסנדר וסווטלנה.
סווטלנה הייתה במשך תקופה רופאה אורתופדית במרכז בינלאומי להארכת גפיים בניו יורק.
גבריאלה ביאטריס סבטיני (בספרדית: Gabriela Beatriz Sabatini; נולדה ב-16 במאי 1970, בבואנוס איירס) היא טניסאית מקצועית מארגנטינה בעבר.
דורגה במקום השלישי בעולם בדירוג ה-WTA בשנת 1989. דודה של השחקנית והזמרת אוריאנה סבטיני.
הישג השיא של סבטיני הוא זכייה בטורניר גראנד סלאם, אליפות ארצות הברית הפתוחה בשנת 1990 לאחר ניצחון בשלב הגמר על שטפי גראף מגרמניה בשתי מערכות (6–2, 7–6).
היא זכתה, בגראנד סלאם בטורניר הזוגות באליפות וימבלדון בשנת 1988 ביחד עם גראף ופעמיים באליפות סבב ה-WTA בשנים 1988, לאחר ניצחון על פם שרייבר מארצות הברית (7–5, 6–2, 6–2) ו-1994 לאחר ניצחון על לינדזי דבנפורט מארצות הברית (6–3, 6–2, 6–4).
נוסף לכך, היא זכתה במדליית כסף אולימפית בטורניר טניס ליחידות באולימפיאדת סיאול (1988) לאחר שנוצחה במשחק הגמר בידי גראף בשתי מערכות (3–6, 3–6).
סבטיני זכתה אחת עשרה פעמים בפרס "טניסאי השנה בארגנטינה" ("אולימפיית כסף"), ופעמיים בפרס ספורטאי השנה בארגנטינה ("אולימפיית זהב"), בשנים 1987 ו-1988.
גבריאלה לוסיה צ'ילמי היא זמרת-יוצרת אוסטרלית.
בשנת 2008 זכתה צ'ילמי בשישה פרסי המוזיקה של ARIA.
צ'ילמי נולדה במלבורן אך בגיל 15 עברה עם הוריה ואחיה ג'וזף להתגורר בלונדון.
מגיל צעיר החלה להתעניין במוזיקה והשפעותיה הגדולות היו נינה סימון, לד זפלין, ג'ניס ג'ופלין, טי רקס וקט סטיבנס.
בשנת 2004 כשהיא בת 13 בלבד היא משכה את תשומת לבו של מפיק בחברת וורנר מיוזיק גרופ.
צ'ילמי התחילה לעבוד על אלבום בכורה ועבדה עם המפיק של להקת Sugababes בנוסף לכך חיממה את חברת הלהקה לשעבר מוטיה בואנה.
הסינגל הראשון שהוציאה צ'ילמי היה "Sweet About Me" שיצא ב-17 במרץ 2008 והגיע למקום השישי במצעד הבריטי.
הסינגל שימש כחלק מהקמפיין העולם לדאורדרנט "Rexona".
ב-31 במרץ יצא אלבום הבכורה של צ'ילמי שנקרא "Lessons to Be Learned".
הסינגל השני מהאלבום היה "Don't Wanna Go to Bed Now" שיצא ב-21 ביולי.
ב-18 באוגוסט יצא הסינגל השלישי שהיה "Save the Lies".
ב-12 בדצמבר יצא הסינגל הרביעי מהאלבום שהיה "Sanctuary", הסינגל נכנס לפסקול הסרט טירוף של קולג' בכיכובו של רופרט אוורט.
בפברואר 2008 הצטרפה צ'ילמי לנובל ואג במהלך סיבוב ההופעות שלהם.
מחודש מרץ עד מאי 2008 ליוותה צ'ילמי את להקת השוגאבייבז בסיבוב הופעות שלהן.
ביוני היא פתחה את סיבוב ההופעות של הזמר ג'יימס בלאנט.
באוקטובר 2008 הופיעה בקונצרט של MTV לצידם של אר.אי.אם.
הסינגל החמישי והאחרון מהאלבום היה "Warm This Winter" שיצא ב-15 בדצמבר 2008. בינואר 2009 הייתה צ'ילמי מועמדת לפרס בטקס פרסי המוזיקה הבריטית.
הסינגל הראשון מאלבומה השני של צ'ילמי היה "On a Mission" שיצא ב-5 בפברואר 2010. הסינגל הגיע למקום הראשון באוסטרליה ולמקום התשיעי בממלכה המאוחדת.
אלבומה השני של צ'ילמי יצא ב-22 במרץ ונקרא "Ten", האלבום לא זכה להצלחה כמו קודמו.
הסינגל השני מהאלבום היה "Hearts Don't Lie" שיצא ב-7 ביוני.
ב-26 באוגוסט יצא הסינגל הבא מהאלבום שנקרא "Defender", במקביל יצא לאור גם הסינגל "Magic Carpet Ride" שנכנס לפסקול הסרט "Soulboy".
לאחר מכן יצאה צ'ילמי לסיבוב הופעות יחד עם הזמרת ליאונה לואיס.
בתחילת 2011 החלה צ'ילמי בעבודה על אלבום סטודיו חדש.
בינואר 2012 שחררה לרשת קליפ לשיר "Vicious Love".
ב-14 במרץ 2013 יצא הקליפ לשיר "Sweeter in History" שעלה ישירות לדף היוטיוב שלה.
מריה יוספה גבריאלה קאריניו סילאנג (19 במרץ 1731, סנטה, אילוקוס סור, הפיליפינים – 20 בספטמבר 1763, ויגאן סיטי, אילוקוס סור, הפיליפינים) הייתה מנהיגה מהפכנית בפיליפינים, ואשתו של מנהיג ההתקוממות האילוקנית, דייגו סילאנג.
לאחר הירצחו בשנת 1763, הובילה את ההתקוממות במשך ארבעה חודשים, עד שנלכדה והוצאה להורג על ידי המשטר הספרדי.
סילאנג נולדה בעיר סנטה במחוז אילוקוס בפיליפינים, לאנסלמו קאריניו, סוחר ספרדי שהעביר סחורות על הנהר אברה מויגאן לעיר אברה, שהיה צאצא של איגנאסיו קאריניו, הספרדי הראשון שהגיע לאילוקוס, בסוף המאה ה־17, ולאם ממוצא איטנג (שבט אוסטרונזי באזור אברה).
סילאנג קיבלה חינוך נוצרי מן הכומר המקומי, ולמדה בבית הספר של מנזר הנשים בעיר.
היא הופרדה מאמה בילדותה, וגדלה בחזקת אביה.
הוא השיא אותה לאיש עסקים עשיר בשם תומאס מילאן, בשנת 1751, ומילאן מת מקץ שלוש שנים.
לאחר שהתאלמנה מבעלה הראשון, פגשה סילאנג את מנהיג המתקוממים דייגו סילאנג, ונישאה לו בשנת 1757. בשנת 1762, כחלק ממה שייקרא לימים מלחמת שבע השנים, הכריזה בריטניה הגדולה מלחמה על ספרד, מה שהביא לכיבוש הבריטי קצר-הימים של הפיליפינים.
לאחר שכוחות ימיים בריטיים כבשו את מנילה באוקטובר 1762, ניסה דייגו סילאנג ליזום מאבק מזוין לסלק את הפקידים הספרדיים במחוז אילוקוס, ולהחליף אותם בנושאי משרה ילידיים.
לשם כך, הוא שיתף פעולה עם הכובשים הבריטיים, אשר מינו אותו למושל מחוז אילוקוס מטעמם, והבטיחו לו סיוע צבאי נגד הספרדים.
אולם הסיוע המובטח לא הוגש.
במהלך ההתקוממות, הפכה סילאנג ליועצת קרובה של דייגו סילאנג, ושלישה בפועל בעת תמרוניו מול יחידות ספרדיות.
היה לה תפקיד משמעותי גם ביחסי שיתוף הפעולה של בעלה עם הבריטים.
הספרדים הגיבו בהצבת פרס על ראשו של דייגו, מה שהצליח להביא שני בני ברית שלו—מיגל ויקוס ופדרו בקבק—לבגוד בבריתם ולרוצחו נפש בוויגאן, ב-28 במאי 1763.
לאחר ההתנקשות בדייגו סילאנג, נמלטה גבריאלה סילאנג להרים, בחברת כמה מנאמניה, לבקש מחסה אצל דודה מצד אביה, ניקולאס קאריניו.
שם מינתה כגנרלים את מיגל פלורס ואת טגבואן אינפיאל.
את עצמה העמידה בראש כוחות המורדים.
ב-10 בספטמבר 1763 ניסתה סילאנג לצור על ויגאן עם כוחותיה, אך הספרדים הצליחו להדוף ולפזר את כוחותיה, והיא נאלצה לברוח ולהסתתר.
מקץ כמה ימים, הצליחו הספרדים לאתר וללכוד אותה, והוציאו אותה להורג ב-20 בספטמבר 1763, בככר העיר ויגאן.
צאצאים של משפחתה של סילאנג (מצד אביה) עדיין חיים בפיליפינים, בין היתר באחוזה ההיסטורית של משפחת קאריניו.
הבית עצמו הפך למוזיאון וגלריה לאמנות, ומוצג בו בין השאר החדר שבו שהתה סילאנג כשהסתתרה אצל דודה.
בפיליפינים מוענק עיטור בשם "מסדר גבריאלה סילאנג" לנשות ראשי מדינות וממשלות, בפיליפינים ובעולם.
העיטור הוענק בין היתר לאימלדה מרקוס ולסופיה, מלכת ספרד.
היא מונצחת במחוז אילוקוס בשם בית החולים האזורי, באנדרטה בעיר פידיגאן, בפארק טאנגדאן, ועוד.
פסל של סילאנג רכובה על סוס, שיצק חוזה מ' מנדוסה בשנת 1971, הוצב בראשית המאה ה-21 במרכז מקאטי, בלב מנילה.
ארגון־גג פיליפיני שהוקם בשנת 1984, ושמאגד ארגוני נשים ברחבי המדינה ומקדם מיזמים בעד שוויון זכויות, מלחמה בסחר בנשים, תרבות אונס, צנזורה, ועוד, נקרא GABRIELA, על שמה של סילאנג, ומשמש ראשי תיבות (באנגלית) לתיאור "אספה כללית המאגדת נשים בעד רפורמות, יושרה, שוויון, מנהיגות, ופעולה".
אסטרואיד 7026 Gabrielasilang, שהתגלה על ידי אלינור הלין נקרא על שמה.
ההכרזה על השם ניתנה בנובמבר 2019.
פרופסור גבריל אילייב קָצָרוֹב (בבולגרית: Гаврил Илиев Кацаров; 4 באוקטובר 1874, קופריבשטיצה, האימפריה העות'מאנית – 1 ביוני 1958, סופיה, הרפובליקה העממית של בולגריה) היה היסטוריון, ארכאולוג ופילולוג בולגרי, מאנשי המחקר הבולטים בבולגריה המודרנית.
ב-1899 רכש תואר דוקטור בהיסטוריה של העת העתיקה באוניברסיטת לייפציג.
ב-1901 יצא להתמחות בברלין ובמינכן וב-1906 בממלכת איטליה.
עם שובו לבולגריה החל ללמד באוניברסיטת סופיה.
ב-1910 זכה לתואר פרופסור באוניברסיטת סופיה.
בין 1915 ל-1918 כיהן כדקאן הפקולטה להיסטוריה ובין 1927 ל-1928 כיהן כרקטור האוניברסיטה.
בהמשך, כיהן קצרוב כמנהל המוזיאון הארכאולוגי הלאומי של בולגריה.
לאורך הקריירה ערך קצרוב מחקרים שהתמקדו בהיסטוריה של חבלי תראקיה ומקדוניה וכן בשלטון הקיסרות הרומית בשטחי בולגריה.
הוא פרסם מספר רב של ספרים ומאמרים בתחומי התמחותו.
במחקריו ובכתביו עסק גבריל קצרוב גם בתולדות היהודים בבולגריה.
בחפירות ארכאולוגיות שנערכו ב-1912 לידי הכפר גיגן נתגלו חורבותיה של העיר הרומית אוּלְפִּיָה אֶסְקוּס שהוקמה ב-106 על ידי הקיסר הרומי טראיאנוס.
במקום נמצאה מצבה ועליה כיתוב שכלל את הביטוי ארכי-סינאגוגוס יוספוס.
הכתובת המלאה תורגמה ל"יוסף ראש בית הכנסת ומנהל ראשי, בנו של מקסימיני מפנוניה".
קצרוב תארך את המצבה לאמצע המאה ה-2 ובמאמר שהוציא לאור קבע שתולדות יהודי בולגריה קודמות להגעת השבטים הסלאבים לאזור בולגריה.
בהמשך, תארך חוקר נוסף את המצבה למאה ה-4. באותה העת, הייתה זו העדות הארכאולוגית הקדומה ביותר להתיישבות יהודים באזור בולגריה (פרובינקיית מואסיה התחתונה של הקיסרות הרומית).
גבריאלה "גבי" ריינש-קרמר היא אתלטית מזרח גרמניה בעבר, שיאנית העולם ו-3 פעמים ברציפות (1988 - 1990) סגנית אלופת מזרח גרמניה בזריקת דיסקוס.
ריינש נולדה בקוטבוס, שבמדינת ברנדנבורג.
היא החלה להתחרות בגיל 14 ובתחילת דרכה התאמנה בהדיפת כדור ברזל ובקפיצה לגובה.
באליפות אירופה לנוער בשנת 1981 זכתה במדליית כסף בהדיפת כדור ברזל בתוצאה של 17.03 מטר.
שנה לאחר מכן, עברה לענף זריקת הדיסקוס.
באוניברסיאדה שנערכה בזאגרב, קרואטיה (באותה העת יוגוסלביה) בשנת 1987 זכתה ריינש במדליית כסף בזריקת דיסקוס בתוצאה של 64.12 מטר.
ב-9 ביולי 1988 בתחרות שנערכה בנויברנדנבורג שבמדינת מקלנבורג-מערב פומרניה שבגרמניה, שברה ריינש את שיא העולם בזריקת דיסקוס לנשים עם זריקה למרחק של 76.80 מטר, שיפור ב-2.24 מטר לשיאה בן ה-4 שנים של זדנקה סילבה מצ'כוסלובקיה (74.56 מטר).
שיאה של ריינש טרם נשבר (2021) אם כי מרטינה הלמן הצליחה לזרוק דיסקוס למרחק של 76.92 מטר ו-78.14 מטר ב-6 בספטמבר 1988, אך תוצאות אלה נמדדו בתחרות לא רשמית ולכן לא נחשבו כשיא עולם חדש.
חודשיים וחצי לאחר שקבעה את שיאה, באולימפיאדת סיאול (1988), סיימה ריינש רק במקום שביעי בזריקת דיסקוס בתוצאה של 67.26 מטר.
הדבר העלה חשד שהשתמשה באימרוץ.
באוניברסיאדה שנערכה בדיסבורג, במדינת נורדריין-וסטפאליה שבגרמניה בשנת 1989 זכתה ריינש פעם שנייה ברציפות במדליית כסף בזריקת דיסקוס בתוצאה של 65.20 מטר.
באליפות אירופה שנערכה בספליט, קרואטיה בשנת 1990 סיימה ריינש במקום רביעי בזריקת דיסקוס בתוצאה של 66.08 מטר.
טיפול זוגי הוא סוג של פסיכותרפיה המסייעת לזוגות, נשואים או לא, לזהות ולהתמודד עם קונפליקטים בזוגיות ולשפר את יחסיהם.
באמצעות הטיפול הזוגי ניתן לקבל החלטות נבונות לגבי בנייה מחדש של היחסים או במקרים מסוימים – להחליט על פרידה.
טיפול רגיש מגדר בגברים מהווה דרך בה גברים מתמודדים עם קשיים בזוגיות.
טיפול שכזה יכול לספק כלים יעילים לעזור לגברים באתגרי הזוגיות.
בטיפול הזוגי קיים צורך שגברים יבטאו את רגשותיהם ואת פגיעותם בתוך היחסים הזוגיים, כמו כן להודות בכך שנדרשת עזרה טיפולית כדי להתמודד ביעילות עם קשיים או משבר שנוצר.
פניה לעזרה היא הודאה בכך שנדרשת עזרה בהתמודדות עם קושי, והסכמה שדיבור על יחסים ורגשות יכול להקל על הכאב הרגשי.
בטיפול זוגי לא רק שגברים מתבקשים להפר את הסטיגמות החברתיות לגבי גבריות אלא לעיתים לעשות זאת בנוכחות בת זוגתם ולעיתים קרובות בפני מטפלת אישה.
בנוסף בטיפול הזוגי עולה הצורך שהגבר ידבר על יחסיו עם בת זוגו.
תקשורת על יחסים מאפיינת יותר נשים בהשוואה לגברים.
בת זוגם בדרך כלל מיומנת יותר מהם לתקשר את רגשותיה ואת הקשיים שהיא חווה בקשר באופן ספונטני כך שטיפול זוגי בדרך לא מתאימה יכול לעורר בקרב גברים תחושת מבוכה, בושה ונחיתות.
דרכים ליצירת ברית טיפולית עם גברים בטיפול זוגי
במסגרת הטיפול והייעוץ קיימת חשיבות מצד הגורם הטיפולי לייצר ברית טיפולית, להפגין איזון ונייטרליות ולשדר לגבר שהטיפול הזוגי הוא מקום בטוח עבורו לא פחות מאשר לאשתו.
הקשר והשותפות שבין מטפל/ת לזוג מהווה מרכיב קריטי להצלחת הטיפול זוגי.
צעדים שהמטפל/ת זוגי יכולים לעשות על מנת לבסס את הקשר בינם לבין הגבר המגיע לטיפול
גברים בדרך כלל במפגש הראשון נוטים שלא לדבר או לשאול שאלות.
לכן, חשוב שהמטפל יקדיש זמן על מנת לשאול גם את הגבר שאלות רלוונטיות ולהסביר מהו התהליך הטיפול.
להעצים את ההחלטה של הגבר לקבל עזרה ולהיות רגיש לחרדה בה הוא נמצא באמצעות חיזוק התחושה שלו שיש לו שליטה בתהליך הטיפול.
בשל החשש שהמטפל/ת תהיה בקואליציה עם בת זוגו נגדו, חשוב להעלות את הנושא כבר במפגשים הראשונים ולבדוק עם הגבר מה יכול להקל עליו?
המטפל/ת מחויבים להבין את שני בני הזוג, להקשיב לשניהם, לאתגר את שניהם, לדבר לשניהם ולהיות מעורב עם שניהם.
בשל העובדה שמוקד העיסוק בטיפול זוגי הוא היחסים והקשר - תחומים בהם נשים מיומנות יותר בהשוואה לגברים, קל יותר יהיה לראות את המקור למשבר ביחסים של בני הזוג בהתנהגות הגבר לדוגמה במצבים כגון בגידה, אגרסיביות, נסיגה וניתוק, הרצון לפתור בעיות באופן אינסטרומנטלי ופחות להקשיב לרגשותיה של בת זוגו.
כך שקיימת חשיבות שהמטפל/ת יישארו אמפתיים לנקודת המבט של הגבר ולא ליפול לכשל אמפתי.
יש לעזור לגבר להיות מטופל: גברים נוטים לפתור בעיות של אחרים ופחות לדבר על בעיותיהם.
ייתכן שלגבר יהיה קל יותר להיות בעמדת התומך ופחות בעמדת הנתמך והנעזר.
על המטפל/ת לעזור לגבר להתמקם בפוזיציית הנתמך והמטופל גם אם הדבר קשה לו: "אתה כאן לא רק בשביל אשתך, אתה כאן גם בשבילך".
לאחר יצירת ברית טיפולית עם הבני הזוג והצהרה של הגבר שהוא רואה בתהליך הטיפולי כמקור לעזרה גם עבורו על מנת לשפר את רווחתו בזוגיות על המטפל להיות ער לסוגיות הבאות:
לעיתים גברים יחוו איום מרגשות (Emotional threat) כאשר בת זוגן תדבר איתם בשפה רגשית.
הם יחושו הצפה ואף חרדה מהצורך להקשיב ועוד יותר מכך לדבר את רגשותיהם.
יש לעזור לגברים לבטא רגשות, היכולת לבטא רגשות באופן ישיר ואותנטי חשובה ביותר ליחסים בריאים: שיתוף ברגשות פגיעים תורם לקרבה ומחזק את עוצמת הקשר בין בני הזוג.
כאשר נוצר קרע ביחסים, דיבור על רגשות יכול לעזור לשקם אותם.
כאשר הגבר מתקשה לבטא את רגשותיו על המטפל/ת לבטא אמירות אמפתיות המכירות בקושי.
אם הגבר מתקשה לזהות את רגשותיו קיימת אפשרות להשתמש בכלים פסיכו-דידקטיים על מנת לעזור בזיהוי ושיום רגשות.
יש לעודד דיבור על רגשות בתהליך הכולל עזרה לגבר להכיר בכך שהוא חווה רגשות, לבקש מגברים להתמקד ברגשות שצפים ועולים ועוד.
ניתן לבקש מגברים לבטא את תחושותיהם באמצעות הגוף ובשפת הגוף (פרצופים, תנועות ידיים, איברים ועוד) הדבר יכול להוות גשר בין הפיזיות הרגשית לבין הביטוי המילולי.
המטפל/ת יכול לגרום לטיפול הזוגי להחוות כמקום בטוח עבור גברים אם הם מניחים שלגברים יש את היכולת להרגיש באופן עמוק, שרגשות אלו הודחקו בתהליכי ההבניה לגבריות ושלאור הדיכוי, גברים חווים בושה ומבוכה כאשר הם מתבקשים לבטא את רגשותיהם באופן ספונטני.
להשתמש בהבנה מגדרית על מנת לחזק את האמפתיה.
כל אחד מבני הזוג יכול להבין את ההשלכות של תהליכי החיברות לתפקידי מגדר על הקשר הזוגי ועל הקונפליקטים הנוצרים ביניהם.
הבנה של תהליכי ההבניה של תפקידי המגדר של כל אחד מהם ושל בני זוגם יכולים לעזור לבני הזוג להבין כיצד תהליכים אלו תורמים לקשיים ובעיקר לציפיות שיש להם האחד מהשנייה.
זאת בשל העובדה שרוב הקונפליקטים והקשיים בזוגות הטרוסקסואליים הם תוצר של ציפיות על רקע מגדרי.
עיסוק בסוגיות מגדריות מצריך התייחסות להבטים רב תרבותיים.
בנוסף לתהליכי ההבניה המגדריים חשוב להיות ערים לסוגיות זוגיות הקשורות לדת, ארץ מוצא, אתניות, עדה, מעמד סוציו-אקונומי ועוד.
לאור האמור, קיימת חשיבות להצליב את המגדר עם מרכיבי זהות נוספים על מנת להרחיב את ההבנה לגבי קשיו של הגבר בתהליך הטיפול.
גבריאלה פון לוצאו היא פסלת גרמנייה.
פון לוצאו נולדה כגבריאלה דילמן בוולפסבורג.
היא נשואה לרודיגר פון לוצאו, טייס לופטהנזה שהטיס מטוס של צוות ההצלה בעת מקרה החטיפה.
היא עבדה תקופה כדיילת אוויר בלופטהנזה ונמנתה בין צוות המטוס במהלך חטיפת טיסה 181 של לופטהאנזה, לאור מעשי הגבורה שהביעה בעת המקרה היא כונתה "המלאך" על ידי העיתונות והגרמנית וקיבלה את אות מסדר הכבוד של הרפובליקה הפדרלית של גרמניה.
אודות המקרה נעשו שני סרטים, הראשון ב-1997 והשני ב-2008 בו את טייס המטוס גילם תומאס קרצ'מן ואת תפקיד גבריאלה גילמה השחקנית נדיה יוהל.
בשנות השמונים החלה ללמוד בבית הספר לאומנות של אוניברסיטת שטרסבורג, יצירות האומנות שלה בדרך כלל מגולפות מעץ, מלבד תערוכות וגלריות רבות שהציגה במדינתה, היא הציגה את יצירותיה בתערוכה בניו יורק שהוקדשה לאמנים גרמנים ובסין.
מאז אירועי ה-11 בספטמבר היא צובעת באופן קבוע את פסליה בשחור.
ב-2010 נעשה סרט תיעודי אודותיה המכסה את תפקידה במהלך מטיפת המטוס ואת חייה לאחר מכן כאומנית.
היא חברה באגודה הגרמנית לאמנות ויזואלית.
גבריאלה רוזנטל (22 בספטמבר 1913, מינכן, גרמניה - 31 במרץ 1975, ישראל) הייתה ציירת, קריקטוריסטית, מורה לאמנות, ומדריכת תיירים ישראלית.
נולדה למרגריטה לבית אולשקי וארווין רוזנטל, במשפחה בת חמישה ילדים.
אביה ניהל את האנטיקוואריאט (חנות לספרים עתיקים; אחד הבולטים מסוגו בגרמניה) שהקים סבה.
התחילה לצייר בגיל צעיר, על פי דברי אביה, למעט מספר תקופות של ספק עצמי ביכולותיה האמנותיות, היא המשיכה לצייר גם על פי הזמנה וגם עבור עצמה.
היא למדה אמנות בגרמניה ובפריז.
עבדה כצלמת עיתונות עבור השבועון הציוני "יידישה רונדשאו".
לאחר חופשת הכלולות, עלתה לישראל עם בעלה, פריץ בספטמבר 1935, ובני הזוג השתקעו בירושלים.
בנם, טוביה (לימים, רב רפורמי בישראל ובשוויץ, ממייסדי קיבוץ לוטן), נולד ב-1936.
אחיה של רוזנטל היגרו מגרמניה הנאצית - ברנהרד היגר לארצות הברית ואלברט לבריטניה.
בני הזוג התגרשו ב-1943, לאחר מכן שירתה בחיל העזר האווירי לנשים בקהיר.
בשנים 1946-47 ציירה רוזנטל קריקטורות שהופיעו בכל יום ששי ב"פלסטין פוסט" (כעת ג'רוזלם פוסט) בסדרת "Palesitne People".
היא גרה בשכונת אבו תור, התערבבה בבני כל העדות ציירה את דמויותיהם וכתבה סיפורים קצרים על ירושלים.
היא כתבה ופרסמה בארבע שפות.
האיורים שלה היו מלאי הומור, אהבת אדם ותבונה, גם העוקצניות שבהם לא העליבה איש.
אמנותה הייתה בסגנון המאיירים הגרמנים וילהלם בוש וולטר טריר והצרפתי אונורה דומייה.
רוזנטל הייתה דוברת ערבית שוטפת וחלוצה בהוראת איור וציור מהטבע, בכפרים ערביים ודרוזים.
זמן מה גרה בכפר דרוזי.
היא אף כתבה כמה סיפורים קצרים על חוויותיה אלו.
בסוף שנות ה-50 של המאה ה-20 היא התגוררה בעכו, בדלית אל-כרמל, בבית אוליפנט ובנהריה.
כדרכה התבוננה, איירה ורשמה את מראה עיניה.
רוזנטל גם לימדה קבוצות שונות.
גבריאלה רוזנטל הלכה לעולמה בשנת 1975 ונקברה בהר המנוחות.
הותירה אחריה את בנה, כלתה ושני נכדים.
תערוכה קבוצתית, קבינט אמניות, ירושלים, 1937
"האשה היוצרת בארץ-ישראל", תערוכה קבוצתית, בית הנכות הלאומי בצלאל,ירושלים, פבר'-מרץ 1943
"דרך הקשתות", בית הנכות בצלאל, ירושלים, 1960
"הלב פתוח והיד רושמת", איורים וציורים מאזור עכו והגליל המערבי במוזיאון "אוצרות בחומה", מרץ 2011
ב־1953 היא ציירה 'מגילת אסתר' צבעונית ומבדרת.
כתובה בכתב סת"ם ספרדי, בהוצאת א.'.
הרצפלדר המגילה נמצאת כיום בארכיון הציוני המרכזי.
ב־1964 ציירה את הפרקים ב'ספר בישול פולקלורי' של מולי בר דוד.
גברים אוכלי עשב (ביפנית: 草食系男子; באנגלית: Herbivore men) הוא מונח המשמש ביפן לתיאור גברים שאין להם שום עניין בנישואים או במציאת בת זוג.
המונח הפך בהדרגה נפוץ ביפן גם לתיאור גברים צעירים שאיבדו את "גבריותם".
המונח נטבע על ידי הסופר היפני מקי פוקאסאווה במאמר שפורסם ב-13 באוקטובר 2006. למונח יש גם קשרים הדוקים במשמעות למונח "אוויטוריסאמה" (ohitorisama), שמתייחס לאנשים שחיים לבד, ואין להם תלות כולשהי באנשים אחרים.
בסקרים שנערכו במהלך 2010 בקרב גברים רווקים יפנים עלה כי 61% מהגברים היפנים בשנות ה-20 לחייהם ו-70% מהגברים היפנים בשנות ה-30 לחייהם מחשיבים עצמם כ"גברים אוכלי עשב".
ממשלת יפן רואה בתופעה כאחד מהגורמים האפשריים לירידה המהותית לאורך השנים בשיעור הילודה ביפן.
על פי פוקאסאווה ל"גברים אוכלי עשב" יכולים להיות קשרים רומנטיים, אך יש להם "גישה לא אסרטיבית ואדישות לתשוקת הבשר".
הפילוסוף מסהירו מוריוקה מגדיר "גברים אוכלי עשב" כגברים אדיבים ועדינים, אשר אינם מנהלים מערכות יחסים רומנטיות מתוך רעבתנות לכך, ואין להם רצון להיפגע או לפגוע באחרים.
האדישות של גברים לנישואין ולמערכות יחסים מחויבות היא מגמה שקיימת בחברות מודרניות רבות ברחבי העולם.
לעיתים רבות חלק מהגורמים לכך הם חברתיים או כלכליים.
סיבה מרכזית נוספת להתרחקות גברים מנישואין היא שיעורי התעסוקה הנמוכים של נשים ביפן לאחר הנישואין שמייצרים עומס עבודה רב על גברים נשואים.
עומס הידוע כמוביל למתח נפשי רב, בעיות בריאות ומוות פתאומי המכונה בשם קארושי ואף לאובדנות.
כ-70 אחוז מהנשים מפסיקות לעבוד לאחר הולדת הילד הראשון למשך עשור ויותר.
במחקר שנערך ביפן בקרב 2,263 עובדים מ-133 חברות שונות נמצא כי גברים יפנים עובדים בממוצע כ-60 אחוז יותר שעות נוספות מנשים.
בסקר שנערך בשנת 2011 בקרב נערים יפנים בגילאי 16 עד 19 כ-36% מהנשאלים תיארו את עצמם כאדישים או כנמנעים מלקיים יחסי מין.
הנתון עבור בנות באותה קבוצת הגיל היה 59%.
הפילוסוף היפני מסאהירו מוריוקה טוען שגורם פוטנציאלי נוסף לכך שישנם גברים יפנים רבים יותר שנחשבים ל"גברים אוכל עשב" הוא שהתופעה היא תוצאה של תוקפת השלום ששוררת ביפן לאחר מלחמת העולם השנייה.
מאז תום מלחמת העולם השנייה, יפן לא השתתפה במישרין בשום מלחמה או סכסוך, לא בתחומה ולא במקומות אחרים ברחבי העולם.
לפני מלחמת העולם השנייה יפנים רבים חשו שהתגייסות לצבא הייתה הדרך היחידה להפוך לגבר בחברה היפנית.
נורמה חברתית זו נעלמה באופן הדרגתי במהלך התקופה שלאחר המלחמה.
כתוצאה מכך, לטענתו, הגברים היפנים פחות תוקפניים והדבר עשוי להשפיע רבות גם על החיים הרומנטיים שלהם.
שיעור הפריון ביפן היה 1.42 במהלך שנת 2014 - ירידה מהותית בהשוואה ל-1.84 באמצע שנות ה-80 של המאה ה-20. רבים מאשימים את הנפילה הדרסטית הזו בשל הגידול בכמות של "גברים אוכלי העשב" ביפן.
הירידה בשיעור הילודה יוחס בין היתר לחוסר רצונם של גברים אוכלי עשב בנישואים.
משנת 2008 עד 2009 הפך המונח "גברים אוכלי עשב" למונח בו נעשה שימוש נרחב במדיה ביפן.
המונח אפילו נכלל בעשירייה הראשונה של מילות ה-Buzzwords של שנת 2009 בתקשורת ביפן בסקר שנערך על ידי U-CAN.
המונח צבר פופולריות רבה באופן הדרגתי עם השנים משום שגברים יפנים המגדירים עצמם באופן זה הפכו לדבר שבשגרה.
הסרט "גברים אוכלי עשב" היה סרט שיצא לראשונה לאקרנים במהלך 2010 בו לאחת מהדמויות הראשיות היו את תכונות האופי הטיפוסיות של גברים אוכלי עשב.
לאורך הסרט הוא מתקשה להבין סיטואציות מיניות שונות, כמו למשל להבין שאישה מסוימת הזמינה אותו לשכב עימה.
במהלך 2010 הזמר היפני Gackt ערך מופע רוק לגברים בלבד, בניסיון לחזק את "רוח הגברים ...
והמיניות" כנגד הגבריות של גברים אוכלי עשב אשר הפכה שכיחה בחברה היפנית.
גבריאלה פאפאדאקיס היא מחליקה אמנותית צרפתייה, האלופה האולימפית (בייג'ינג 2022), סגנית אלופה אולימפית (פיונגצ'אנג 2018), 5 פעמים אלופת עולם (שנגחאי 2015, בוסטון 2016, מילאנו 2018, סאיטאמה 2019 ומונפלייה 2022), 5 פעמים ברציפות אלופת אירופה (2015–2019) ו-6 פעמים אלופת צרפת (2015–2020) בהחלקה אמנותית על קרח ריקוד זוגות ביחד עם גיום סיזרון.
הצמד סיזרון פאפאדאקיס שיפר את שיא העולם 28 פעמים, שיא של כל הזמנים, מאז שיטת הניקוד החדשה (2004).
פאפאדאקיס נולדה וגדלה בקלרמון-פראן, אוברן.
אמה, קתרין פאפאדאקיס היא מאמנת החלקה אמנותית על הקרח ואביה, עמנואל, יליד קורידליס, יוון בן למשפחה מכרתים, בעלים של משאית אוכל באוסטין, טקסס.
היא התאמנה בהחלקה אמנותית על הקרח במועדון שבעיר שבה גדלה.
בגיל 9 אמה המליצה לה לרקוד עם גיום סיזרון.
בשנת 2014 היא עברה עם סיזרון למונטריאול קנדה על מנת להתאמן עם מאמנם רומה הגנואור.
באליפות צרפת שנערכה בשנת 2014 סיזרון ופאפאדאקיס דורגו במקום שני בתחרות ריקוד זוגות.
באליפות אירופה הראשונה שבה הם השתתפו שנערכה בבודפשט בינואר אותה שנה הם סיימו במקום 15 ובאליפות העולם שנערכה בסאיטמה, יפן במרץ אותה שנה הם סיימו במקום 13.
באליפות אירופה שנערכה בסטוקהולם בינואר 2015 הם זכו במדליית זהב בריקוד זוגות.
באליפות העולם שנערכה בשנגחאי במרץ הם זכו במדליית זהב, לפני מדיסון צ'וק ואוואן בייטס מארצות הברית וקייטלין וויבר ואנדרו פוג'ה מקנדה.
באליפות אירופה שנערכה בברטיסלבה בינואר 2016 הם זכו בפעם השנייה ברציפות במדליית זהב.
באליפות העולם שנערכה בבוסטון במרץ הם זכו בפעם השנייה ברציפות במדליית זהב, לפני מאיה ואלכס שיבוטני ומדיסון צ'וק ואוואן בייטס, שני הזוגות מארצות הברית.
באליפות אירופה שנערכה באוסטרבה בינואר 2017 הם זכו בפעם השלישית ברציפות במדליית זהב.
באליפות העולם שנערכה בהלסינקי במרץ הם זכו במדליית כסף, אחרי טסה וירטו וסקוט מוייר מקנדה ולפני מאיה ואלכס שיבוטני.
באליפות אירופה שנערכה במוסקבה בינואר 2018 הם זכו בפעם הרביעית ברציפות במדליית זהב.
באולימפיאדת פיונגצ'אנג (2018) שנערכה בפברואר הם זכו במדליית כסף, אחרי טסה וירטו וסקוט מוייר מקנדה ולפני מאיה ואלכס שיבוטני.
במהלך ביצוע התרגיל הקצר נחשפה הפיטמה של פאפאדאקיס בטעות והם קיבלו הפחתה בניקוד שדירג אותם במקום השני.
בתרגיל החופשי והארוך הם סיימו ראשונים אך בסיכום הכללי דורגו במקום השני.
באליפות העולם שנערכה במילאנו במרץ הם זכו בפעם השלישית במדליית זהב, לפני מדיסון האבל וזכארי דונהיו מארצות הברית וקייטלין וויבר ואנדרו פוג'ה מקנדה.
באליפות אירופה שנערכה במינסק בינואר 2019 הם זכו בפעם החמישית ברציפות במדליית זהב.
באליפות העולם שנערכה בסאיטאמה במרץ הם זכו בפעם הרביעית במדליית זהב, לפני ויקטוריה סיניצינה וניקיטה קצלפוב מרוסיה ומדיסון האבל וזכארי דונהיו מארצות הברית.
באליפות אירופה שנערכה בגראץ בינואר 2020 הם זכו במדליית כסף בפער קטנטן של 0.19 נקודות, אחרי ויקטוריה סיניצינה וניקיטה קצלפוב.
אליפות העולם שהייתה אמורה להיערך במונטריאול בוטלה בשל מגפת הקורונה.
גבריאלה דה וו קלמנס הייתה ציירת, מדפיסה אמריקאית.
קלמנס גם למדה מדעים באוניברסיטת קורנל וסיימה תואר ראשון במדע.
היא יצרה ציורי קיר, ציירה דיוקנאות ועשתה תחריטים.
בת זוגה לחיים הייתה עמיתה האמנית אלן דיי הייל.
גבריאלה קלמנס נולדה בפילדלפיה בשנת 1858. הוריה היו ד"ר ריצ'רד קלמנס וגבריאלה דה-וו.
קלמנס למדה בבית הספר של לונגסטרת' בפילדלפיה ופיתחה עניין באמנות כנערה.
בשנת 1875 למדה קלמנס בבית הספר לעיצוב לנשים בפילדלפיה אצל צ'ארלס פייג', איתו למדה ליתוגרפיה.
לאחר מכן היא למדה באוניברסיטת קורנל באיתקה, ניו יורק משנת 1876 עד 1880, שם למדה מדעים, עשתה רישומים מדעיים וקיבלה את התואר הראשון במדעים.
התזה הסופית שלה הייתה מחקר של שני ציירים גרמנים באמנות ימי הביניים, דירר והולביין.
לאחר שסיימה את לימודיה בקורנל, קלמנס חזרה לפילדלפיה ולמדה באקדמיה לאמנויות פנסילבניה בשנים 1881 - 1882, אצל תומאס אייקינס.
היא זכתה בפרס של בית הספר.
סטיבן פאריש לימד אותה להיות תחריטאית בשנת 1883. היא הפיקה מספר ליתוגרפיות ורישומים מדעיים בשנות לימודיה.
בשנת 1883 היא פגשה את מי שתהפוך לחברתה לכל החיים שלה, האימפרסיוניסטית האמריקאית אלן דיי הייל.
בערך בשנת 1884 היא למדה באקדמיה ז'וליאן בפריז.
קלמנס למדה אצל ויליאם אדולף בוגרו וטוני רוברט-פלורי.
הייל הגיעה לפריז והייתה איתה.
] בשנת 1885 הציגה קלמנס בסלון בפריז וכשהנשים טיילו בצרפת, לימדה קלמנס את הייל לחרוט.
בשנת 1883 החלה קלמנס לעבוד במקצועיות, להדפיס הדפסים ולהציג את עבודותיה.
היא יצרה מראה תלת מימד בחריטת הכנסייה והטירה, מון-סן-מישל (1885).
בשנת 1888 הציגה קלמנס 20 מיצירותיה בתערוכה The Work of Women Etchers of America שהתקיימה על ידי ה- Union League of New York, בראשות סילבסטר קוהלר.
זו הוצגה במוזיאון לאמנויות יפות בבוסטון, והייתה הראשונה שהתקיימה במוזיאון ליצירות אמנות של נשים.
תחריטיה התבססו על טכניקות צרפתיות מודרניות, והושפעו מהדפסת וודבלוק ביפן ומיצירותיו של ג'יימס אבוט מקניל ויסלר.
גבריאלה קלמנס יצרה דיוקן של אדמונדו דה אמיסיס, שהודפס בכרך נוסף של תחריטים ותצלומים לספרו "ספרד והספרדים" משנת 1888. היא איירה ספר פסוקים שכותרתו "שיר הפסחא" מאת שרלוט פנדלטון שיצא לאור בשנת 1892.
קלמנס ציירה נופים של מקומות בארצות הברית, כמו קייפ אן, מסצ'וסטס ובולטימור, מרילנד ומקומות אחרים לאורך החוף המזרחי האמריקאי.
היא גם ביקרה ביעדים זרים, כמו ארץ ישראל, אלג'יר וצרפת.
במהלך הקריירה שלה, עבודותיה הוצגו במספר מקומות, חלקן המוזיאון לאמנויות יפות, בוסטון, האקדמיה הלאומית לעיצוב, אגודת האומנים בפילדלפיה, המוזיאון הלאומי להיסטוריה אמריקאית ומועדון התחריט של ניו יורק.
תחריטי קלמנס הוצגו בתערוכות בינלאומיות לצד עבודותיהם של פרנסיס סימור האדן וג'יימס אבוט מקניל ויסלר.
קלמנס הציגה את עבודותיה בבניין האישה ובבניין מדינת פנסילבניה בתערוכה הקולומביאנית העולמית בשנת 1893 בשיקגו, אילינוי.
היא גם הציגה בתערוכה של לואיזיאנה ב -1904, ובתערוכה בשנת 1926.
קלמנטס ציירה חמישה ציורי קיר בוושינגטון הבירה, בבלטימור בדטרויט ועוד.
חלקם היו ציורים עם נושאים דתיים.
חלק מהציורים צוירות על בדים ענקיים שהוצמדו לקירות.
היא לימדה אומנות בבית הספר בבולטימור משנת 1895 עד 1908. שם היא לימדה טכניקות חדשות, כמו תחריט צבע, היא לימדה אמנות בפילדלפיה.
קלמנס לימדה יצירה, תחריט וציור לדפוס בצ'ארלסטון בדרום קרוליינה עם הייל במהלך החורפים בזמן מלחמת העולם הראשונה או ליתר דיוק, משנת 1916 עד 1920. הם סייעו בהקמת מועדון החריטה של צ'ארלסטון והשפיעו על הרנסאנס של צ'ארלסטון.
החל משנת 1880 סייעה קלמנס לאליזה ספראט טרנר ופלורנס קלי בהקמת הגילדה החדשה של פילדלפיה, שהציעה שיעורים חינוכיים ותוכניות לנשים עובדות.
הייל וקלמנס נפשו וציירו ביחד במהלך הקיץ בבית שקנו, במושבת אמנים בפולי קוב בקייפ אן, מסצ'וסטס.
קלמנס והייל נסעו באירופה בחודשי החורף, בנוסף למגוריהן בצ'ארלסטון.
מרגרט לסלי בוש-בראון, הייתה אחת מתלמידותיה של קלמנס, ססיליה בו וליליאן ווסטקוט הייל, גיסתה של אלן דיי הייל היו חברותיהן.
גבריות רעילה היא מושג שנטבע כדי לסמן נורמות של גבריות המבוססות על דיכוי נשים, תקיפה מינית, שימוש באלימות כלפי אחרים והפגנת כוח כחלק מסימון של גבריות.
המושג קנה אחיזה החל משנות השמונים והתשעים של המאה ה-20.
המושג גבריות רעילה משמש בדיונים אקדמיים ותקשורתיים על גבריות כדי להתייחס לנורמות תרבותיות מסוימות הקשורות לפגיעה בחברה, בנשים ובגברים עצמם.
סטריאוטיפים מסורתיים של גברים כדומיננטיים מבחינה חברתית, לצד תכונות הנקשרות לגברים כמו שנאת נשים והומופוביה, יכולים להיחשב "רעילים", בין השאר מפני שהם מקדמים אלימות, כגון תקיפה מינית ואלימות במשפחה.
סוציאליזציה של בנים בחברות פטריארכליות מנרמלת לרוב אלימות, למשל באמירה "בנים יהיו בנים" ("boys will be boys") שיש בה מבט מאפשר וסלחני ביחס לבריונות ותוקפנות.
התנהלות המבוססת על הסתמכות עצמית ועל דיכוי רגשי מותאמת לבעיות פסיכולוגיות שכיחות בקרב גברים, כאשר בין מאפייניה ניתן למנות דיכאון, מתח, ושימוש בסמים.
גבריות רעילה תואמות את קוד ההתנהגות בקרב גברים בתנאי מאסר; זאת, כתגובה לתנאים הקשים של חיי הכלא.
מאפיינים מסורתיים אחרים הנחשבים לגבריים, כמו מסירות בעבודה, גאווה בהישגים בספורט והיכולת לפרנס משפחה אינם נחשבים "רעילים".
מושג הגבריות הרעילה נוצק במקור בתנועת הגברים המיתופואטית כדי לייצר הבחנה בין תפישות סטריאוטיפיות של גבריות לבין גבריות "אמיתית" או "עמוקה" שלפי חברי התנועה אבדה לגברים רבים כחלק מהחיים בחברה המודרנית.
מבקרי המונח טוענים שהוא בעייתי בשל התפיסה המהותנית שהוא מציג.
המונח "גבריות רעילה" מקורו בתנועת הגברים המיתופואטית בשנות השמונים והתשעים.
כאשר מאוחר יותר הוא בא לכדי שימוש נרחב גם בכתיבה אקדמית וגם בכתיבה פופולרית.
דיונים תקשורתיים בעשור הראשון של המאה העשרים ואחת השתמשו במונח כדי להתייחס לנורמות מסורתיות וסטריאוטיפיות של גבריות.
ובציפיות שבנים וגברים צריכים להיות פעילים, תוקפניים, קשוחים, נועזים ודומיננטיים.
כמה מחברי ספרים, הקשורים לתנועת הגברים המיתופואטית, התייחסו ללחצים החברתיים המופעלים על גברים להיות אלימים, תחרותיים, עצמאיים וחסרי רגש כצורה "רעילה" של גבריות, בניגוד לגבריות "אמיתית" או "עמוקה" שלדבריהם גברים איבדו בחברה המודרנית.