tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
תחת השם Dialogue of the Wind and the Sea נערך אירוע לזכרה במכון התרבות הרומנית בלונדון.
במהלך השנה יערכו אירועים דומים בבוקרשט, לונדון, רומא, גאלאץ, קונסטנצה, בראשוב ובוזאו.
תיק על קיום) מאת מיכאלה דוד, 352 עמודים.
לאחר מות קסיאן, המשוררת מריה פיליפויו הקדישה לה שני שירים, LACRIMI PENTRU, NINA CASSIAN (דמעות על נינה קסיאן) ו-CUNUNĂ DE LACRIMI (זר של דמעות).
התיאטרון הלאומי של טימישוארה העלה שתי הצגות המבוססות על זכרונותיה של קסיאן, Prin oglindă (דרך המראה) ו-?Și caii se împușcă, nu-i așa (יורים גם בסוסים, לא כן?).
1963 Să ne facem daruri "להעניק לעצמנו מתנות".
1971 Marea conjugare "נטית הפועל הגדולה".
1952 Ce-a văzut Oana "מה שראתה אואנה".
1961 Încurcă-lume (ביטוי רומני המתאר את מי שמסתבך תמיד).
נינה קוטלר (נולדה ב־9 ביוני 1971) היא שחקנית ישראלית.
מוכרת בעיקר מגילום דמותה של בתיה ליפסקין בטלנובלה "משחק החיים", גילום דמותה של סרן קרין קורן בדרמה המוזיקלית "השיר שלנו" וגילום דמותה של סמדר רוזן בקומדיה היומית "סברי מרנן".
קוטלר נולדה וגדלה בתל אביב-יפו, בתם של השחקנים עודד קוטלר ולאורה ריבלין.
יש לה אח תאום, אמנון קוטלר, צלם קולנוע, ועוד שני אחים למחצה, שאול ודניאל, מנישואים אחרים של הוריה.
בגיל 18 סיימה את תיכון לאומנויות תלמה ילין במגמת תיאטרון.
לאחר שירותה הצבאי, בגיל 22 עזבה קוטלר ללונדון, שם סיימה תואר שני בארכיטקטורה בבית הספר לארכיטקטורה של אגודת הארכיטקטים "Architectural Association School of Architecture", ולמדה משחק באקדמיה המלכותית לאמנות הדרמה.
כמו כן, סיימה תואר ראשון ב"דרמה סנטר" בלונדון.
היא חזרה לישראל בשנת 2003.
את תפקידה הראשון בטלוויזיה קיבלה בשנת 2003, כאשר גילמה את הפסיכולוגית בתיה ליפסקין בטלנובלה "משחק החיים" של HOT.
בשנת 2006 הצטרפה קוטלר יחד עם אימה (לאורה ריבלין) לצוות השחקנים הקבוע בטלנובלה "השיר שלנו" בעונה 3, בתור סרן קרין קורן, האנטגוניסטית הראשית של הסדרה.
בשנת 2007 המשיכה גם לעונה הרביעית.
בשנת 2008 החלה לשחק בסדרת המדע הבדיוני של ערוץ הילדים למנויי yes, "דאוס" בתור המורה מירי.
כמו כן, שיחקה בתפקיד אורח בסדרת הדרמה של yes, "דני הוליווד" בכיכובו של רן דנקר.
החל משנת 2011 משתתפת בסדרת הטלוויזיה הקומית מבית שידורי קשת בערוץ 2 "סברי מרנן" בתפקיד סמדר, גרושתו (ומאוחר יותר אשתו) אשתו של איתמר (יניב פולישוק), תפקיד אותו מגלמת עד היום (2024).
נוסף על כך, גילמה את ירדנה בסדרת הדרמה "ילדי ראש הממשלה" שיצרה נעה רוטמן ושודרה ב-HOT3.
בשנת 2013 שיחקה בתפקיד אורח בסדרה "ישראל" ששודרה בערוץ 10, וגילמה את תמרה, חברתה של ורד (הילה סורג'ון פישר).
בשנת 2015 גילמה את רב-פקד קונק, בסדרה הקומית של yes "השוטר הטוב", שיצר יובל סמו.
באותה שנה גילמה את שירי לצד רון שחר וקובי מימון בסדרה הקומית "פרודים" ששודרה בערוץ 2, רשת.
החל משנת 2016 מגלמת את רונה גפן, אמהּ של עלמה (ניב סולטן) בסדרת הנוער "סוסי פרא" בערוץ זום (HOT), לצידם של יון תומרקין, דניאל גד, לירון לבו ואחרים.
ביוני של אותה שנה שיחקה בתפקיד אורח בעונה השנייה של הסדרה הקומית "יום האם" במסגרת שידורי קשת בערוץ 2 לצידם של קרן מור ודרור קרן.
בשנת 2018 גילמה את דמותה של ורד באומהקר בסדרת הדרמה "פמת"א" ששודרה בערוץ כאן 11.שיחקה בתפקיד אורח בסדרה "המנצח" אשר שודרה ב-yes.
בשנת 2019 החלה להשתתף בסדרה "התחנה" בתפקיד אמא של יובל.
בשנת 2020 גילמה את יעל בסדרה "לאבד את אליס".
ב-2022 השתתפה כאורחת בעונתה הרביעית של סדרת הטלוויזיה "צומת מילר", בתפקיד מנכלי"ת תאגיד השידור הציבורי.
לאורך השנים השתתפה גם בפרסומות לחברות מסחריות כגון "ישראכרט" ו"פלאפון".
הופיעה בתפקיד ראשי בסרטו של שמואל קלדרון "תגובה מאוחרת" לצד ליאור מילר (2004).
שיחקה בסרטו של יקי יושע "עוד אני הולך" (2008) שם גילמה את אורה.
באותה שנה גילמה את מירה בסרטו של איתן גרין "הכל מתחיל בים" לצד יובל סגל ודורית לב ארי.
קוטלר הייתה בזוגיות עם דני סילבר, נישאה לו ולאחר שנתיים, התגרשו.
היא מתגוררת בתל אביב ואם לשתי בנות.
נינוֹ אנניאשווילי (בגאורגית: ნინო ანანიაშვილი; נולדה ב-28 במרץ 1963), הידועה גם כנינה גדבנובה אנניאשווילי, היא בלרינה גאורגית והמנהלת האמנותית של להקת הבלט הלאומי של גאורגיה.
אנניאשווילי נולדה בשנת 1963 בטביליסי שבגאורגיה הסובייטית (כיום גאורגיה) לגדואן אנניאשווילי וליה גוגולשווילי.
משום נטייתה הרבה לחלות, ובהמלצת רופאיה לעיסוק בספורט, החלה להתאמן בהחלקה על הקרח.
בשנת 1969 היא החלה את אימונים מסודרים במוסד הכוריאוגרפי של גאורגיה, ובשנת 1973 הייתה לאלופת החלקה (לצעירים).
בשנת 1976 בהשגחת סבתה עזבה את בית הוריה לטובת לימודי בלט המוסד הכוראוגרפי של מוסקבה (МГАХ).
המורה העיקרית שלה הייתה נטליה זולוטובה.
בשנת 1978 התקבלה ללימודים בבולשוי, והחלה ללמוד ככל יתר הבלרינות.
הופעתה הראשונה על הבמה הייתה בשנת 1980 בהפקה של "קופליה".
היא סיימה את חוק לימודיה בשנת 1981, והתקבלה לבלט בולשוי.
בשנת 1983 קודמה לדרגת סולנית והופיעה לראשונה כמקצוענית בעיר המוצא שלה טביליסי.
ולבסוף עלתה לדרגת פרימה בלרינה.
אנניאשווילי, יחד עם, אנדריס לייפה, הייתה הרקדנית הסובייטית הראשונה, שהופיעה עם הבלט של ניו יורק סיטי, כאמן אורחת, בשנת 1986. בשנת 1993 היא הפכה לרקדנית העיקרית של תיאטרון הבלט האמריקאי.
בשנת 1999 היא הצטרפה לבלט יוסטון באותה דרגה.
היא קיבלה אישור לרקוד כאמן אורח מחוץ לברית המועצות רק משנת 1986, בהתאם לעקרונות הגלאסנוסט של מיכאל גורבצ'וב.
בעלה קישר אותה לכוריאוגרף הדני פרנק אנדרסון.
האחרון שהתפלא לשמוע כי אנניאשווילי תוכל להופיע (עד אז הזמנות להופעה כאמן אורח לאנניאשווילי נידחו על ידי הסובייטים מכל מיני תואנות), מיהר לקשר אותה עם התיאטראות בעולם ומאז היא מופיעה ברחבי תבל.
דבר זה גם פתח לה דלת בבלט בולשוי.
במהלך הקריירה שלה הופיעה אנניאשווילי בהרבה הפקות, ביניהם: "אנה קרנינה", אפולו מוליך המוזות, ציפור האש, אגם הברבורים, מפצח האגוזים, "דון קיחוטה, ז'יזל, רומיאו ויוליה, "היפהפייה הנרדמת", "הנסיך מעץ", "סינדרלה", הסילפידה, הביידרה, הנערה הסוררת, קופליה ועוד
המדינות בהן הופיעה (ברוב המקומות כאמן אורח): בולגריה, דנמרק, פינלנד, גאורגיה, גרמניה, הונגריה, איטליה, יפן, מונקו, נורווגיה, פורטוגל, רוסיה, סרביה, שוודיה, ישראל, בריטניה וארצות הברית.
בישראל, היא כיכבה בהפקת הבולשוי, בתפקיד ז'יזל וקיטרי מתוך דון קישוט.
בשנת 1980 קיבלה מדליית זהב יחד עם אחרים בתחרות הבלט הבינלאומית העשירית בוורנה שבבולגריה.
בשנת 1981 יחד עם אנדריס לייפה זכתה בפרס מכובד בתחרות הבלט הבינלאומית הרביעית במוסקבה כאשר לייפה זכתה בזהב.
בשנת 1985 זכתה במדליית זהב בתחרות הבלט הבינלאומית החמישית במוסקבה.
בשנת 1986 זכתה יחד עם אנדריס לייפה בפרס מכובד בתחרות הבלט הבינלאומית השלישית בג'קסון מיסיסיפי, ארצות הברית.
שחקן המדינה מגאורגיה הסובייטית, 1989
פרס "טריומפ" פרס לאומי בלתי תלוי (בפעם הראשונה שרקדנית זוכה בו), 1991
פרס שותא רוסתוולי היוקרתי מגאורגיה, 1993
שחקן המדינה של הפדרציה הרוסית, 1995
"אשת השנה" (מוסד ביוגרפי בינלאומי), 2000
"הפרס הלאומי מריט", רוסיה, 2001
"מדליית הכבוד" (הפרס הגבוה ביותר בגאורגיה), 2003
פרס מגזין הבלט - נשמת רקדן (בקטגוריית מלכת הריקוד), 2003
נינוֹ בּוּרגָ'נַדזֶה (בגאורגית: ნინო ბურჯანაძე; נולדה ב-16 ביולי 1964) היא משפטנית ופוליטיקאית גאורגית שהייתה פעמיים נשיאה זמנית של גאורגיה, לאחר מהפכת הוורדים (2003-2004), ולאחר המשבר הפוליטי בסוף 2007 (2007-2008).
היא כיהנה בתפקיד יושבת ראש הפרלמנט של גאורגיה מנובמבר 2001 עד יוני 2008, לפני הפלישה הרוסית לגאורגיה.
בורג'נדזה נולדה בעיר כותאיסי שבגאורגיה הסובייטית בשנת 1964. אביה, אנזור בורג'נדזה, היה המזכיר הראשון של נפת תרג'ולה (לימים, עם תום העידן הסובייטי בגאורגיה, הפך למיליונר עם מונופול בתחום הדגן).
בשנת 1981 סיימה את חוק לימודיה בבית הספר על שם אקקי צרתלי בכותאיסי, ומשם עברה לטביליסי וסיימה בשנת 1986 את לימודיה בפקולטה למשפטים של האוניברסיטה הממלכתית של טביליסי.
בהמשך, בשנים 1986-1989, למדה באוניברסיטה הממלכתית של מוסקבה.
ב-1990 סיימה לימודי דוקטורט במשפט בינלאומי.
משנת 1991 משמשת מרצה מן המניין במעמד פרופסור חבר (Associate Professor) בפקולטה למשפט בינלאומי באוניברסיטת טביליסי.
במקביל עסקה בתפקיד יועץ-מומחה למשפט בינלאומי לפרלמנט של גאורגיה ולמשרד לאיכות הסביבה ולמשאבי הטבע של גאורגיה.
בשנת 1995 נבחרה לפרלמנט הגאורגי במסגרת מפלגת איחוד האזרחים של גאורגיה שבראשה עמד נשיא גאורגיה דאז, אדוארד שוורדנדזה, ונתמכה כספית על ידי אביה.
בתחילת דרכה עמדה בראשות הוועדה הפרלמנטרית לחוקה (1998-1999).
לאחר מכן, בין השנים 2000-2001, עמדה בראש הוועדה הפרלמנטרית ליחסים בינלאומיים.
במהלך כהונתה נודעה בתמיכתה בערכים פרו-מערביים וכחסידת שילוב גאורגיה בנאט"ו ובאיחוד האירופי.
היא הייתה בעלת ברית קרובה של קבוצת הרפורמיסטים ב"איחוד האזרחים" שהונהגה על ידי מיכאיל סאקשווילי וזוראב ז'ווניה.
ב-10 בנובמבר 2001 התפטר ז'ווניה מתפקיד יושב ראש הפרלמנט ובורג'נדזה החליפה אותו.
במקביל לפעילותה הפרלמנטרית כיהנה כסגנית נשיא העצרת הפרלמנטרית לשיתוף פעולה של הארגון לביטחון ולשיתוף פעולה באירופה (OSCE PA) משנת 2000. בשנים 2001-2002 הייתה נשיאת העצרת הפרלמנטרית לשיתוף הפעולה הכלכלי של הים השחור (BSEC).
אף על פי שהעניקה תמיכה רבה למדיניותו של שוורדנדזה כלפי המדינות הזרות (במיוחד רוסיה), היא התבטאה במרץ נגד השחיתות בממשלה וחוסר היעילות של מדיניות הפנים.
כשהיא מכריזה עליה כ"בלתי קבילה לחלוטין".
בשנת 2002 עזבה את המפלגה, וייסדה מפלגת אופוזיציה בשם בורג'נדזה-דמוקרטים.
לאחר שהבחירות ב-2 בנובמבר 2003 הוכרזו כמזויפות היא הצטרפה למנהיגי האופוזיציה, הוקיעה את תוצאות הבחירות, ודחפה לקיום הפגנות נרחבות נגד שוורדנדזה.
במצב הפוליטי שנוצר הביאו תנאי החוקה הגאורגית, למינויה לתפקיד נשיאת זמנית של גאורגיה מיום התפטרותו של שוורדנדזה ב-23 בנובמבר, עד לקיום בחירות חדשות וכניסתו של נשיא חדש לתפקיד.
אחת מפעולותיה הראשונות של בורג'נדזה הייתה לבקש את אחדות האומה וביטול מצב החירום שעליו הכריז שוורדנדזה, במטרה להחזיר את היציבות למדינה בעלת ההיסטוריה הארוכה של אלימות פוליטית.
בתקופה הסוערת של אי-יציבות במהלך מהפכת הוורדים זכתה להערכה רבה מצד כל המפלגות הפוליטיות ובקרב אזרחי גאורגיה.
ב-4 בינואר 2004 ניצח מיכאיל סאקשווילי בבחירות בגאורגיה ברוב גדול, ונכנס לתפקידו ב-25 בינואר.
ב-28 במרץ 2004 נבחר פרלמנט חדש, וב-22 באפריל חזרה בורג'נדזה לתפקידה כיושבת ראש הפרלמנט של גאורגיה.
בעקבות המשבר הפוליטי שפרץ בסוף 2007 החליט סאקשווילי על קיום בחירות חדשות בינואר 2008. ב-25 בנובמבר 2007 התפטר סאקשווילי מתפקידו ובורג'נדזה הפכה, מתוקף תפקידה, לנשיאה הזמנית של גאורגיה, עד לקיום הבחירות שנערכו ב-20 בינואר 2008.
בורג'נדזה ביקשה להתמודד על הנהגת המפלגה הלאומית המאוחדת לקראת הבחירות.
אולם ב-21 באפריל הודיעה כי לא תנסה להיבחר מחדש כיוון שלא נוצרה הסכמה כללית לגבי הרשימה הסופית שתתמודד בבחירות.
ב-7 ביוני 2008 הסתיימה תקופת כהונתה, עם פתיחת מושב הפרלמנט הגאורגי.
דוד באכרדזה, שר החוץ של גאורגיה לשעבר, נבחר פה אחד להחליף אותה בתפקיד.
בהמשך להתפטרותה הצהירה בורג'נדזה כי היא תרכיב צוות חשיבה, שיהיה גוף חדש בנוף הפוליטי.
ב-7 ביולי נחנך גוף חדש בראשות בורג'נדזה, "הקרן לדמוקרטיה ופיתוח".
ב-27 באוקטובר 2008, לאחר הפלישה הרוסית לגאורגיה, הכריזה בורג'נדזה על ייסודה של "מפלגת אופוזיציה מהוקצעת" בשם התנועה הדמוקרטית - גאורגיה המאוחדת.
בורג'נדזה נשואה לבדרי ביצדזה, שכיהן עד פברואר 2004 כסגן התובע הכללי של גאורגיה, וכיום משמש ראש המשרד הממשלתי הממונה על הגנת הגבולות של גאורגיה (משמר הגבול הגאורגי).
נינה קציר (4 באוקטובר 1914 – 12 במרץ 1986) הייתה רעיית נשיא מדינת ישראל, פרופ' אפרים קציר, ומורה לאנגלית בתיכון המאוחד שברחובות.
בגיל 16 עלתה לארץ בגפה והתיישבה ברחובות, בבית סבה.
נינה לקחה שיעורים פרטיים אצל אפרים קצ'לסקי בתקופה בה עבד בהוראה בגימנסיה.
אפרים פטר אותה מתשלום על שיעוריו כיוון שחיבב אותה.
בסיום לימודיה בסמינר בית הכרם בירושלים, עבדה כמורה.
לימדה עברית באולפנים לעולים חדשים ולימדה אנגלית בבתי ספר.
כמורה לשפה האנגלית, התפרסמה בשיטות ההוראה המודרניות שפיתחה.
בעיתון ג'רוסלם פוסט הייתה בעלת טור שהוקדש לבעיות ההוראה בשפה זרה.
בשנת 1973 כתבה את ספר ההסברה לתיירים "עברית עם חיוך" שראה אור בהוצאת משרד התיירות.
כרעיית נשיא המדינה יזמה מפגשים בין סופרי ילדים לבין ילדים.
ביוזמתה נחגג בישראל שבוע הילד הבינלאומי, במסגרת פעילויותיו מספרות נשות דיפלומטים על ישראל לילדים בארץ מוצאן.
לאחר מלחמת יום הכיפורים חוללה סערה זוטא, כאשר יזמה חלוקה של אלפי גיליונות "פלייבוי" לחיילים שבחזית לאור בקשה של חיילים.
נורית, שחקנית, נחנקה למוות בשנתה משאיפת גז בבית הוריה בגיל 22..
קציר פעלה במסגרת "קרן נורית" לזכר בתה וארגנה מטעמה פעילויות לרווחת בני נוער.
ב-1978 הוקם לזכר נורית "המרכז העירוני לתיאטרון ע"ש נורית קציר" בירושלים..
מוסדות נוספים נחנכו על שמה ובהם מועדון נוער מד"א ובית ספר לאחיות בבית החולים אסף הרופא.
מאיר שימש פרופסור למתמטיקה בטכניון.
נינה קציר נפטרה בשנת 1986.
נינה אליזבט פרסון (בשוודית: Nina Elisabet Persson; מבוטא "פֶּרְשׁוֹן"; נולדה ב-6 בספטמבר 1974) היא זמרת שוודית, סולניתה של להקת הפופ רוק השוודית הקרדיגנז.
במקביל לעבודתה בלהקה מנהלת פרסון גם קריירת סולו.
בתחילת קריירת הסולו שלה פעלה תחת השם A Camp, ובשנת 2001 הוציאה אלבום תחת אותו שם.
את האלבום הפיק נתן לרסון, מלחין ומפיק מוזיקלי, שעבד עם נינה בפס הקול של הסרט "בנים אינם בוכים", ולימים גם יהיה בעלה.
את השיר שהקליטה לפס הקול של הסרט נכלל בסופו של דבר גם באלבומה הראשון.
מתוך האלבום הראשון הוציאה שני סינגלים.
השתתפה באלבום המחווה לסרז' גינסבורג, ובשיר "Your Love Alone Is Not Enough" של להקת מאניק סטריט פריצ'רז.
ב-2008 הוציאה אלבום נוסף של A Camp, אשר נקרא "Colonia", מתוכו הוציאה שלושה סינגלים, כאשר השני שבהם, "Love has left the room", נכלל בפס הקול של הסדרה "העשב של השכן".
בשנת 2013 הוציאה אלבום סולו נוסף, הפעם בשמה האמיתי.
האלבום נקרא "Animal heart", וכך גם שיר הנושא, אשר שוחרר בתור הסינגל הראשון.
ב-16 ביוני 2001 נישאה פרסון למפיק המוזיקלי נתן לארסון ולהם שני ילדים.
פרסון שיחקה בסרט "Om Gud Vil" ("אם אלוהים ירצה") שיצא ב-2006, ובוים על ידי אמיר צ'דמין, שביים שני קליפים ללהקת הקרדיגנז, "For what it's worth" ו-"You're the storm".
נינוֹ אבֶּסָדזֶה (בגאורגית: ნინო აბესაძე; נולדה ב-12 באפריל 1965) היא פעילה פוליטית ישראלית, לשעבר חברת הכנסת מטעם סיעת קדימה.
טרם היבחרה לכנסת הייתה עיתונאית ישראלית בשפה הרוסית, וקודם עלייתה לישראל הייתה עיתונאית ידועה בגאורגיה.
נינו אבסדזה נולדה בטביליסי לסבטלנה רבינוביץ' יהודיה גאורגית ממוצא אשכנזי, ולאותר אבסדזה , במאי ותסריטאי גאורגי ידוע.
הייתה חברת תנועת הנוער של המפלגה הקומוניסטית.
לאחר שסיימה לימודי קולנוע באוניברסיטה הפתוחה של גאורגיה, עברה ללמוד באוניברסיטה הממלכתית של טביליסי, סיימה תארים ראשון ושני בספרות רוסית ובבלשנות.
בגיל 23 החלה לעבוד בטלוויזיה הממלכתית של גאורגיה.
בגיל 25, בתקופת מלחמת האזרחים הגאורגית, מונתה למגישת חדשות הערב בטלוויזיה הממלכתית של גאורגיה.
בתפקיד זה ראיינה בין היתר את בוריס ילצין ואת האשמי רפסנג'אני.
אבסדזה עלתה ארצה עם משפחתה בשנת 1991 והתיישבו ברחובות ולאחר מכן באשדוד.
אבסדזה נשארה בגאורגיה, שם המשיכה בקריירה עיתונאית.
לאחר שראיינה את ברוך בן נריה, שגריר ישראל הראשון בגאורגיה וארמניה בשנים 1993–1996, עמו החלה בזוגיות, ולאחר סיום תפקידו ב-1996 עזבה עמו את גאורגיה ועלתה לישראל.
באותו זמן הייתה גרושה עם בת.
זמן קצר אחרי עלייתה לישראל נולדה לזוג בת נוספת.
לאחר עלייתה ארצה, המשיכה בקריירה העיתונאית כשהנחתה תוכניות בשפה הרוסית בערוץ 33, לאחר מכן עבדה ככתבת בעיתון הישראלי לדוברי הרוסית, "נובוסטי נדלי" ובהמשך הייתה לפרשנית פוליטית של העיתון, עד נובמבר 2008. בנוסף, כיהנה כחברה במועצת הרשות השנייה לטלוויזיה ולרדיו וחברה בוועדת הקולנוע והטלוויזיה של מועצת מפעל הפיס.
בהמשך הגישה את תוכנית האקטואליה "אקצנט" בשפה הרוסית בערוץ 2 והנחתה את תוכנית הראיונות "צ'וואֶני סאכּמֶה" ("העניין שלנו") בערוץ הטלוויזיה הישראלי בשפה הגאורגית, GTV.
הישג בולט בקריירה העיתונאית שלה בישראל היה בעריכת ראיון עם נשיא גאורגיה המודח אדוארד שוורדנדזה לאחר מהפכת הוורדים.
אבסדזה שימשה כפרשנית לענייני מדינות חבר העמים ויחסי חוץ במהדורת החדשות הלילית של ערוץ 2. כיום, מתארחת מדי פעם כפרשנית לענייני חוץ במהדורת הצהריים בערוץ 12.
אבסדזה נטלה חלק בפעילות מטה יוזמת ז'נבה בניהול והנחיית פרויקטים עבור ציבור העולים מחבר העמים.
ב-18 בנובמבר 2008 החליטה להיענות להצעתה של יו"ר מפלגת "קדימה", ציפי לבני, ולהתמודד על אחד מארבעת המקומות השמורים לעולים.
בפריימריז ב"קדימה", שהתקיימו ב-17 בדצמבר 2008, הגיעה אבסדזה למקום ה-30 ובתחילה לא נכנסה לכנסת.
לאחר שבית המשפט קבע, ב-9 בנובמבר 2010, כי צחי הנגבי הורשע בעבירה שיש עמה קלון, הושעה הנגבי אוטומטית מחברותו בכנסת, ואבסדזה נכנסה במקומו, לכנסת ה-18. שימשה חברה בוועדת העלייה, הקליטה והתפוצות וכן בוועדת החינוך, התרבות והספורט ובוועדה לביקורת המדינה.
ב-17 במאי 2011 השיקה אבסדזה ביחד עם ח"כ ניצן הורוביץ ממרצ את השדולה הגאה של הכנסת במסגרת אירועי היום הבינלאומי נגד הומופוביה (הבנ"ה) שנערכו בתל אביב.
ב-6 ביוני, ארגנו השניים את כנס הגאווה בכנסת, שעמד בסימן הורות גאה.
ב-17 ביולי אותה שנה, הצטרפה אבסדזה למחאת הנדל"ן כשהעבירה את הלילה על מזרן במתחם המחאה בשדרות רוטשילד.
במהלך כהונתה בכנסת יזמה, יחד עם זהבה גלאון, תיקון לחוק בתי המשפט המסמיך את בתי המשפט לקיים דיון בדלתיים סגורות לשם הגנה על עניינו של מתלונן או נאשם בעבירת אלימות כלפי בן משפחה.
בנוסף, הקימה את השדולה למען נכי מלחמת העולם השנייה וכן יזמה תיקון לחוק המועצה לענף הלול, המחייב סימון של תנאי הגידול של התרנגולות על אריזות ביצים.
לקראת הבחירות לכנסת התשע עשרה הודיעה אבסדזה על הצטרפותה למפלגת העבודה.
לאחר התמודדות בבחירות המקדימות בנובמבר 2012, הוצבה במקום ה-19 ברשימת המפלגה לכנסת ולא נכנסה לכנסת משום שהמפלגה זכתה ב-15 מנדטים בלבד.
אבסדזה מתגוררת בכוכב יאיר צור יגאל, עם בן זוגה ושתי בנותיה.
נינה פקרמן נולדה בקישינב, שבמולדובה, כפגה חולה.
אביה, מיכאל, בא ממשפחה דתית מאוד והיה מנהל חברת הסעות ועסק באמנויות לחימה.
אמה, ראיסה, הייתה אתלטית ושרטטת במקצועה, אך עבדה בעבודות מזדמנות כדי לגדל את נינה ואת אחותה ויקטוריה הגדולה ממנה בשלוש שנים, ששתיהן היו חולות.
על מנת להתחזק התאמנה נינה מילדות בספורט, מגיל 10 עד גיל 13–14 למדה בכיתה של שחיינים, אחרי כן עברה לפנימיית ספורט, בשנת 1993 למדה כחצי שנה בבית ספר יהודי.
ב-10 בפברואר 1994 עלתה פקרמן לישראל בגפה במסגרת תוכנית נעל"ה (נוער עולה לפני הורים) של הסוכנות היהודית, למדה במשך שנתיים בבית ספר חקלאי בכפר סילבר ואז התגייסה.
בצבא שירתה בתחילה כפקידה ואחר כך הלכה לקורס מדריכי כושר קרבי, תפקיד בו שירתה ברוב שירותה הצבאי.
משנת 1998 החלה פקרמן ללמוד במכון ווינגייט פעילות גופנית עם אוכלוסיות מיוחדות.
אחרי חמש שנים בהן הייתה לבדה בישראל עלו הוריה.
ב-2002 התחרתה לראשונה בטריאתלון, אחר-כך התמקדה באופני כביש וב-2003 השתתפה באליפות העולם דרג ב' וסיימה במקום 25. ב-2004 אביה נהרג והיא חזרה לגור עם אמה, באותה שנה היא קיבלה חוזה עם קבוצה איטלקית מקצוענית, וטסה לאיטליה, אחרי שבועיים נודע לה שאמה חולה בסרטן והיא שבה לישראל.
במכביה השבע עשרה שנערכה בשנת 2005 זכתה פקרמן במדליית זהב בטריאתלון.
בשנים 2004–2007 זכתה באליפות ישראל בטריאתלון, ב-2008 לא השתתפה וב-2009 שוב זכתה באליפות ישראל בטריאתלון.
מ-2009 החלה פקרמן לעסוק בתחרות איש הברזל, הכוללת 3.8 ק"מ שחייה, 180 ק"מ אופניים ו-42.2 ק"מ ריצה.
בינואר 2009 היא השתתפה בתחרות חצי ישראמן וזכתה במדליית זהב בתוצאה של 5:24:27 שעות.
בשנת 2010 זכתה פקרמן במדליית זהב בתחרות ישראמן בתוצאה של 10:35:56 שעות וסיימה במקום חמישי כללי (גברים ונשים).
בסוף מאי אותה שנה היא השתתפה בתחרות חצי איש הברזל בעמק הירדן וקבעה שיא ישראלי חדש לנשים, בתוצאה של 4:46 שעות.
באליפות אירופה באיש הברזל שנערכה בפרנקפורט ב-4 ביולי אותה שנה היא סיימה במקום העשירי-כללי בין הנשים וראשון בגילאי 30–34, בתוצאה של 9:47:25 שעות.
באליפות העולם בתחרות איש הברזל שנערכה בהוואי באוקטובר אותה שנה היא סיימה במקום 26 מבין כלל הנשים, במקום ה-3 לחובבות ובמקום הראשון בגילאי 30–34, בתוצאה של 9:55:19 שעות.
בינואר 2011 זכתה פקרמן במדליית זהב בפעם השנייה בתחרות חצי איש ברזל שנערך באילת בתוצאה של 5:18:43 שעות.
באליפות אירופה באיש הברזל לגילאים שנערכה בפרנקפורט, גרמניה ביולי אותה שנה היא זכתה במדליית זהב בתוצאה של 10:03:50 שעות ובאוקטובר אותה שנה היא זכתה במדליית כסף באליפות העולם לגילאים שנערכה בהוואי.
באליפות העולם באיש הברזל בהוואי שנערכה ב-8 באוקטובר 2011 סיימה פקרמן במקום ה-20 הכללי, בתוצאה של 9:45:35 שעות (שיפור של 10 דקות לשיאה הקודם).
בשנת 2012 זכתה פקרמן במדליית זהב בפעם השלישית בתחרות חצי איש ברזל שנערך באילת בתוצאה של 5:28:22 שעות.
אותה שנה היא עברה להתחרות בתחרות המקצוענית.
היא סיימה במקום 9 באליפות דרום אפריקה לאיש ברזל שנערכה ב-22 באפריל 2012 ובמקום 10 באליפות אירופה לאיש ברזל במסלול המקצועני שנערכה בפרנקפורט ב-8 ביולי 2012 בתוצאה של 9:55:38 שעות.
בינואר 2013 זכתה פקרמן במדליית זהב בפעם הרביעית בתחרות חצי איש ברזל שנערך באילת בתוצאה של 5:43:44 שעות, לפני אוריין הרץ (6:38:33 שעות) ולילך בר נתן (6:40:25 שעות) באפריל אותה שנה היא סיימה במקום השמיני באליפות דרום אפריקה איש הברזל.
בינואר 2014 זכתה פקרמן בפעם השנייה במדליית זהב בתחרות ישראמן שנערכה באילת בתוצאה של 11:17:43 שעות, לפני אירנה מאזין (11:33:32) וסוזאנה הרסני מהונגריה (12:16:29 שעות).
באוקטובר אותה שנה, הגיעה למקום ה-12 בתחרות "איש הברזל" בברצלונה, בתוצאה 09:29:09.
בינואר 2015 לקחה פקרמן את המקום השני בתחרות ישראמן באילת בתוצאה 05:18:58. מאוחר יותר בחודש מרץ, הגיעה למקום ה-16 בתחרות איש הברזל בדרום אפריקה.
באותה שנה גם השתתפה בתחרות איש הברזל בניס ולקחה מקום 6.
בנובמבר 2015 הודיעה כי היא פורשת מספורט תחרותי.
ב-2016 השתתפה באליפות ישראל בקרוספיט ונכנסה לענף גמר הטופ 10.
ב-2017 הגיעה פקרמן למקום הראשון באליפות ישראל בקרוספיט בקטגוריית גילאי 35–39.
בשנת 2018 התמודדה בתוכנית נינג'ה ישראל, אך נשרה בשלב המוקדמות לאחר שנפלה ונפסלה לאחר פגיעה בגב.
בהיותה ילדה קרסה פקרמן עקב אימון יתר והייתה מחוסרת הכרה במשך שלושה ימים.
עקב פגיעה, שנגרמה בעמוד השדרה שלה, היא נאלצה להשתמש זמן מה בכיסא גלגלים, אך הצליחה להחלים ולחזור להתחרות.
היא מאמנת שחייה לטריאתלון, ומפעילת חוג הידרותרפיה לתינוקות.
מלבד זה, היא מרצה ומעבירה סדנאות ושותפה בחברת "גשר לחלום - חשיבה לגישה מקדמת ואפקטיבית".
הוציאה לאור ספר הנקרא "אימונינה" המכיל בתוכו 76 אימוני שחייה מגוונים המיועדים לשחיין המשתפר.
פקרמן מתאמנת לתחרויות המקצועניות באופן עצמאי.
כתבה "mynet פתח תקווה" מה-5.10.23: נינה פקרמן ילדה בגיל 46 בן בשם מיכה בניסיון ההפריה ה-24 עם תרומת ביצית (כתבה בל"אשה" 1.5.23).
ניקולינה קמנובה דוברבה (בבולגרית: Николина Каменова Добрева; נולדה ב-9 בינואר 1989), המוכרת בשם הבמה נינה דוברב , היא שחקנית קנדית ילידת בולגריה.
ידועה בעיקר בזכות תפקידיה בסדרה "דגראסי: הדור הבא" (אנ') בה גילמה את מיה ג'ונס, ובסדרה "יומני הערפד" בה גילמה את אליינה גילברט.
ניקולינה קמנובה דוברבה נולדה בסופיה שברפובליקה העממית של בולגריה (בולגריה של ימינו), למשפחה מרקע נוצרי.
בתם השנייה של קמן דוברב ומיכאלה דוברבה (לבית רדבה).
בגיל שנתיים היגרה עם הוריה לקנדה, וגדלה בעיר טורונטו.
אמהּ היא אמנית, בעוד אביה הוא מדען מחשבים.
כבר מגיל צעיר היא הראתה כישרון גדול במשחק.
התקבלה לבית ספר למשחק, שם היא התגלתה על ידי סוכני כישרונות רבים בטורונטו.
דוברב התקבלה ללימודים באוניברסיטת ריירסון בטורונטו, בחוג ללימודי סוציולוגיה, אם כי נשרה בטרם עת מלימודה על מנת לקריירת המשחק שלה.
בשנת 2006 הופיעה לראשונה בטלוויזיה בעונה השישית של סדרת הנעורים "דגראסי - הדור הבא", בתפקיד מיה ג'ונס.
בעוד דמותה הייתה משנית בעונה השישית, דוברב עברה לתפקיד מרכזי במהלך עונות 7 ו-8 של הסדרה, עד שנת 2009.
בשנת 2007 שיחקה את בלה בסרט "רסיסים" ובאותה שנה שיחקה בסרט "הרחק ממנה".
בשנת 2008 הופיעה בסרט הטלוויזיה של ערוץ MTV "הקניון האמריקאי" בדמותה של אלי שפרד.
בהמשך השנה שיחקה בסרט הרוק המוזיקלי "ריפו!
האופרה התורשתית" המבוסס על מחזמר באותו שם.
בשנת 2009 היא שיחקה בסרט המותחן האירוטי "קלואי" לצידה של אמנדה סייפריד, ובבימויו של אטום אגויאן.
באותה שנה היא החלה לשחק בתפקיד מרכזי בסדרה "יומני הערפד" של רשת The CW, עד לעזיבת דמותה בתום העונה השישית ב-2015. היא שיחקה תפקיד כפול בתור קתרינה פטרובה (ערפדית), וגם בתור הכפילה שלה - אליינה גילברט.
דוברב הגיחה להופעת אורח גם בפרק האחרון של הסדרה.
בשנת 2011 שיחקה בסרטים "הזירה" ו"השותפה", באחרון לצידה של לייטון מיסטר.
שיחקה בפרק בסדרת האנימציה הסאטירית "איש משפחה" של רשת FOX האמריקאית.
בשנת 2012 שיחקה את קנדס בסרט "כמה טוב להיות פרח קיר"; עיבוד קולנועי של הרומן בעל אותו השם מאת הסופר האמריקאי סטיבן צְ'בּוֹסקי.
בשנת 2014 שיחקה בסרט הקומדיה "נראה אותך שוטר".
שיחקה גם בפרק בסדרת הספין-אוף של יומני הערפד, "המקוריים".
בשנת 2015 שיחקה בסרט קומדיית האימה "בחורות אחרונות".
בשנת 2017 שיחקה בסרט הפעולה "XXX: הילוך גבוה", לצד וין דיזל וסמואל ל.
באותה שנה כיכב בסרט האימה הפסיכולוגי "קו הדממה" בדמותה של מרלו, אודות חמישה סטודנטים לרפואה שעורכים ניסוי מסוכן על מנת לזכות בהצצה לחיים שאחרי המוות.
בשנת 2019 שיחקה בתפקיד מרכזי בסיטקום "אחותי בהפרעה".
בשנת 2021 כיכבה בסרט הקומדיה הרומנטית "מתה לאהוב" של שירות הסטרימינג נטפליקס.
בשנת 2022 כיכבה בסרט סרט הקומדיה הרומנטית "עד שתחפץ האהבה", שביים דיי.
קארסו, ומבוסס על הרומן באותו שם מאת הסופרת האמריקאית פרנסין ריברס.
לדוברב יש אזרחות כפולה; אזרחות קנדית לאחר הגירתה עם משפחתה, ואזרחות בולגרית מלידה.
היא דוברת אנגלית ובולגרית שוטפת, ושולטת בשפה הצרפתית.
בזמן הצילומים של "יומני הערפד", דוברב התגוררה באטלנטה, אך עברה ללוס אנג'לס לאחר שעזבה את הסדרה ב-2015.
דוברב הייתה בזוגיות עם השחקן הקנדי בנג'מין הולינגסוורת' בשנים 2006–2009. לאחר מכן, הייתה בזוגיות עם השחקן האמריקאי איאן סומרהולדר בין השנים 2010–2013. במאי 2020 פורסם כי היא נמצאת בקשר זוגי עם גולש הסנואובורד והסקייטבורד האמריקאי שון וייט.
ב-11 בספטמבר 2025 דווח שוייט ודוברב נפרדו.
שנהסרטתפקידהערות2007הרחק ממנהמוניקהרסיסיםבלהHow She Moveנערה בשירותיםThe Poetרייצ'ל2008ריפו!
האופרה התורשתיתמכורה מתבגרת2009קלואיאנה2011הזירהלורי לורדהשותפהמריה2012כמה טוב להיות פרח קירקנדיס קלמקיס2014נראה אותך שוטרג'וזי2015בחורות אחרונותויקי סאמרס2017רק לילה אחדהאנהקו הדממהמרלוXXX: הילוך גבוהבקי קלירידג'2018חיי כלבאליזבת'Then Came Youאיזי2019מחסל עם מזלקלואיסקנדל עירוניאשלי פולוק2021Finמפיקהמתה לאהובנטלי באוארThe Oneסרט קצר
במאית, תסריטאית ומפיקה2022עד שתחפץ האהבהמיי2023חותנים בהפרעהפארקר מקדרמוט2024Reunionאמנדה טאנרהקבלן (אנ')קייטTBABear CountryקאריSick Girlרן פפרגם מפיקה
שנהסדרהתפקידהערות2006Playing Houseפרני מקנזי הצעירהסרט טלוויזיה של CTV2009-2006דגראסי: הדור הבא (אנ')מיה ג'ונסתפקיד חוזר (עונות 6&9)
תפקיד אורח (עונה 8); 134 פרקים2009מדגסקר שמחקופידוןדיבוב; ספיישל טלווזיוני של NBC2011איש משפחהבריוניתדיבוב; פרק: "Trading Places"צוות גיבורי העלאלן ברנדטדיבוב; פרק: "This Man-Thing, This Monster!"2014המקורייםטאטיהפרק: "Red Door"רובוט צ'יקןקורטאנה / אבי / ג'ני קוראןדיבוב; פרק: "Panthropologie"2017עובדים מצטייניםקורטניפרק: "Termidate"2019אחותי בהפרעהקלאםתפקיד ראשע; 13 פרקיםטרם פורסםWoman 99סדרת טלוויזיה עתידית המבוססת על רומן באותו שם
נינה ריצ'י (באיטלקית: Nina Ricci; 14 בינואר 1883 – 29 בנובמבר 1970) הייתה מעצבת אופנה צרפתיה ממוצא איטלקי.
נינה ריצ'י נולדה בשם מריה ניילי בטורינו, איטליה.
את הכינוי נינה קיבלה כשהייתה ילדה קטנה.
כבר בגיל צעיר התעניינה באופנה והייתה תופרת בגדים לבובות.
בגיל 5 עברה עם משפחתה לפירנצה ובשנת 1895 עברה המשפחה לפריז.
כשנה לאחר המעבר החלה לעבוד בסטודיו לאופנה בפריז ובגיל 21 החלה לעצב בעצמה.
בשנת 1904 התחתנה עם התכשיטן לואיג'י ריצ'י ונולד להם בן בשם רוברט.
ב-1932 פתחה בית אופנה ועיצבה בגדים בסגנון אלגנטי לצד קו בגדים אלגנטי אך זול.
בשנת 1945 כשהייתה ריצ'י בת 62 העבירה את ניהול בית האופנה לבנה רוברט.
רוברט, ביחד עם מארק לאליק החלו ליצור בשמים שהמזוהה ביותר עם המותג הוא הבושם L'AIR DU TEMPS.
הבושם נמכר בבקבוקי קריסטל מבית "לאליק".
משפחת לאליק מייצרת את בקבוקי הבשמים באופן בלעדי עבור בית האופנה ריצ'י.
ב-1988 נפטר רוברט ריצ'י, ומי שירשו והמשיכו לנהל את בית האופנה הייתה בתו היחידה פרנסואז ובעלה ג'יל פוקס.
ניהול כושל גרם להם למכור את בית האופנה שעבר לניהול חברת הקוסמטיקה הספרדית "פוז'" עד היום.
הנין של נינה ריצ'י רומנו ריצ'י הוא יצרן בשמים.
דורון (נינו) אורסיאנו (אור סיני) נולד ב (17 באוגוסט 1973,
י"ט באב ה'תשל"ג) הוא זמר, קלידן, שדרן רדיו, מלחין ופזמונאי ישראלי.
אורסיאנו הוא נכדו של הסופר אפרים טובנהויז ונינו של מאיר טובנהויז.
החל את דרכו המוזיקלית בגיל 11 כסולן חבורת הזמר של בית רוטשילד בניצוחו של אפי נצר.
בשנת 1989 (בגיל 15) הצטרף ללהקת הנוער הלאומי חיפה שם גם הכיר את הפזמונאי ארז ברזוליק, ממנו למד ואיתו שיתף פעולה בכתיבת שירים בין השאר ליזהר כהן ולמירי אלוני.
לאחר שירות צבאי מקוצר התחיל את למודיו בבית הספר למוזיקה רימון, שם למד יחד עם מיקה קרני, אריאל הורוביץ ואביב גפן.
בשנת 1992, מקביל ללימודיו הקים את "להקת עסקי התועבה" איתם הופיע במועדון רוקסן בתל אביב ובמועדוני רוק אחרים וכן בערוץ 3 בכבלים וב"רוקדים עצמאות" לצדם של אביב גפן ואייס אוף בייס.
בשנת 1993(?) תחת ניהולו של הבמאי צדי צרפתי החל אורסיאנו לעבוד על אלבום הבכורה שלו.
"הומו בן עשרים ושתיים", הוא אחד משרי התקליט, בו אורסיאנו מצהיר על נטייתו המינית.
שירי התקליט היוו את הבסיס למופע הקברט שעלה בבית ליסין בשנת 1996, בהפקה משותפת עם זיו כהן, המופע העלה גלריית טיפוסים מחיי הלילה של תל אביב והציג לקהל את אישיותו הקברטית של אורסיאנו.
בשנת 1993 הלחין אורסיאנו את השיר "שבים מקווים" לאלבומו של יזהר כהן "לגעת במים לגעת ברוח" (שיר שהפך ללהיט דווקא בערוץ 7) וכתב מוזיקה להצגה "פרשת בבינסקי" בתיאטרון הסמטה.
למירי אלוני הלחין את השיר "נדמה לי".
כשמלאו לו 21 התחיל אורסיאנו לשדר ברדיו חיפה (אז רדיו 2) תוכנית לילית שבמהלכה יצא מהארון בשידור חי - דבר שהוביל אותו להחלטה ליצור את תוכנית הרדיו הגאה הראשונה.
צעד זה לווה בקשיים ובהתנגדות רבה, עד כי החליט לעזוב את התחנה ולחפש מקום אחר לשדר בו את תוכניתו.
בעקבות הצלחת התוכנית הוזמן אורסיאנו להשתתף כאורח בתוכניות טלוויזיה רבות בהן "גבי גזית", "חמש עם רפי רשף" ו"המעגל של דן שילון", שם שר עם תזמורת הטיילת של תל אביב את "אתך בחתונה", שיר המתאר הצעת נישואים בין שני גברים.
חודש לאחר שידור התוכנית התחתן נינו עם בן זוגו דאז בחתונה מתוקשרת.
כשמלאו לו 22 כתב והלחין את שיר הגאווה הראשון בישראל "הומו בן עשרים ושתיים" ולמרות המילים הבוטות הפך השיר למוכר והושמע על ידי רון לוינטל בגלי צה"ל.
לוינטל אף החתים את נינו על חוזה עבודה ברדיו השרון (רדיו 99) ושם הוא המשיך לשדר את התוכנית עוד כשלוש שנים וחצי.
בשנת 1996 אורסיאנו כתב והלחין לזמרת דנה אינטרנשיונל את השיר "דון קיחוטה" מתוך אלבומה, מגנונה, שיר שצעד במשך שלושה שבועות בראש מצעד הפזמונים השבועי של רשת ג ובמצעד השנתי של תשנ"ז הוא הגיע למקום 26. (בשנת 2003 ביצעה אותו שירי מימון בגמר הראשון של "כוכב נולד" בניצנים).
באותה שנה העלה אורסיאנו בבית ליסין את "מופע הקברט של נינו" שהפיק עם זיו כהן.
המופע העלה גלריית טיפוסים מחיי הלילה של תל אביב והציג דמויות אותנטיות כמו אבינוף פרומר (נופית תדהר), קים קונקשיין, אניטה פללי וגילה גולדשטיין לצד רקדנים ואמני דראג.
את המוזיקה למופע הוא כתב והלחין וגם השתתף ושר בו.
המופע הועלה גם בחיפה ותועד בסרט בתוכניתו של מיכה לימור "חשיפה".
זו הייתה הפעם הראשונה שמופע בעל אופי כזה קיבל במה בתיאטרון ממוסד.
המופע לאורך הדרך זכה להתנגדות מצד חוגים דתיים.
אורסיאנו הלחין את פסקול הסרט "תמונה קבוצתית עם אישה", בבימויו של יצחק רובין, וכתב מוזיקה לסרטים נוספים עבור הטלוויזיה החינוכית.
בשנת 1997 בעקבות אירוע אישי פרש נינו מעסקי הבידור וחזר לעיר הולדתו חיפה.
בשנת 1998 הוציא לאור את ספרו הראשון: יואל, מסר לאנשי האור, שכתב יחד עם אמו תמר שעוסק כולו בתקשור.
בעקבות הוצאת הספר החל אורסיאנו להעביר סדנאות וקורסים בחיפה, בתל אביב ובירושלים.
במקביל למד תרפיה במוזיקה ופסיכותרפיה גוף-נפש ועבד באיל"ן, בניצן ובאגודה למלחמה בסרטן כתרפיסט במוזיקה.
בסוף שנת 2012 קרן אקו"ם לרווחת היוצר וקידומו החליטה לתת מענק תמיכה לאלבום הבכורה של אורסיאנו.
האלבום "להתנגן" יצא בחודש פברואר 2013 ומספר את סיפורו האישי.
נכון ל-2021 עוסק בתקשור וקריאה בקלפים.
בן זוגו הוא איש יחסי הציבור גדי ויטנר.
יואל, מסר לאנשי האור, תקשור רב גלקטי, תל אביב: הוצאת גל, 1999
טוטם בעלי החיים של ארץ ישראל,המורים החכמים,ירושלים:הוצאת הנשר הלבן,2019
אתם תופתעו לטובה,תל אביב:הוצאת הנשר הלבן,2021
טוטם הציפורים של ארץ ישראל,כנפיים מרפאות,ירושלים:הוצאת הנשר הלבן,2022
חוכמה חיה,הדרכת המורים החכמים ככלי לחיים,ירושלים:הוצאת הנשר הלבן,2023
יזהר כהן - לגעת במים לגעת ברוח 1993
שירים שאוהבים - (אני חולם על נעמי) - הד ארצי 1999
יהונתן גטרו - מדברים על זה 2000
כוכב נולד - הרגעים הגדולים-2003
תמונה קבוצתית עם אישה-פסקול הסרט-2004
דורון אורסיאנו להתנגן - אלבום בכורה 2013
הדר רגב - כל מה שיש - אלבום בכורה 2013
נינה פוש (בהולנדית: Nina Foch; 20 באפריל 1924 – 5 בדצמבר 2008) הייתה שחקנית קולנוע וטלוויזיה הולנדית-אמריקאית.
פוש הייתה מועמדת פרס אוסקר לשחקנית המשנה הטובה ביותר לשנת 1954 על הופעתה בסרט "ידים רעבות לשלטון" (Executive Suite).
פוש נולדה בשם נינה קונסואלו מוד פוק בעיר ליידן שבדרום הולנד, בתם של השחקנית והזמרת האמריקאית קונסואלו פלוורטון ודירק פוק, מנצח הולנדי למוזיקה קלאסית.
לאחר שהורייה התגרשו הצטרפה פוש לאמה שחזרה לארצות הברית וגדלה בניו יורק.
בצעירותה ניגנה על פסנתר ובעידוד אמה למדה גם משחק.
פוש החלה את דרכה בתעשיית הסרטים בהוליווד בשנת 1944 בסרט האימה "חזרתו של הערפד" בו הופיעה לצידו של השחקן המפורסם בלה לוגוסי.
היא המשיכה את התנופה שלה בשנות ה-40 עם תפקידי משנה בדרמה המוזיקלית "לזכור את השיר" בתפקיד המוזיקאית הפולנייה קונסטנטיה חברתו של המלחין האגדי שופן (קורנל ויילד), בסרט הביכורים של רוברט רוסן "ג'וני או'קלוק" ובתפקיד ראשי בדרמת הפשע "שמי הוא ג'וליה רוס".
בשנות ה-50 השתתפה פוש בדרמה המוזיקלית של וינסנט מינלי "אמריקאי בפריז" בתפקיד הנדבנית מיילו רוברטס, בדרמות התקופתיות "עשרת הדיברות" של ססיל ב.
דה-מיל בתפקיד בתיה בת פרעה, "סקרמוש" בתור מלכת צרפת מארי אנטואנט ובקומדיות "צעירים לנצח" לצידם של דין מרטין וג'רי לואיס ו"לא חוקי".
פוש הועמדה בשנת 1954 לפרס אוסקר לשחקנית המשנה הטובה ביותר על תפקידה בתור המזכירה אריקה מרטין בדרמה של רוברט וייז "ידים רעבות לשלטון".
ב-1960 שיחקה פוש בדרמה ההיסטורית של סטנלי קובריק "ספרטקוס" בתפקיד הלנה גלברוס.
בשנות ה-70 הופיעה בסרטו של אוטו פרמינגר "חברים כה טובים" ובסרטו של ברי גורדי "מהגוני" בתור גברת אוונס המנהלת של מעצבת האופנה טרייסי צ'מברס (דיאנה רוס).
בשנת 1980 הועמדה פוש לפרס אמי על תפקיד אורח שעשתה בסדרה "לו גרנט".
בשנותיה האחרונות שיחקה פוש בסדרות טלוויזיה רבות כשחקנית אורחת והופיעה בסרטים "האש", "לאהוב או לא לאהוב" ובשנת 1993 הופיעה במיני סדרה "סיפורי סן פרנסיסקו", שעלתה בערוץ 4 הבריטי ומבוססת על סדרת הספרים מאת ארמיסטד מופין.
מחוץ לקריירת המשחק שלה עסקה פוש גם בהוראה, היא לימדה בבית הספר לקולנוע וטלוויזיה שב"אוניברסיטת דרום קליפורניה".
פוש נישאה והתגרשה 3 פעמים במהלך חייה.
פוש נישאה לשחקן והמפיק ג'יימס ליפטון בשנת 1954, הם התגרשו ב-1959.
ב-1959 נישאה לתסריטאי דניס דה בריטו, לזוג נולד ילד אחד לפני שהתגרשו ב-1963.
בשנת 1967 התחתנה עם בעלה השלישי השחקן מייקל דוול, היא התגרשה ממנו בשנת 1993.
פוש מתה ב-5 בדצמבר 2008 ממחלת הדם התסמונת המיאלודיספלסטית בלוס אנג'לס בהיותה בת 84.
פעם כשהיינו גדולים (2004, סרט טלוויזיה)
| שם = נינה פיילי
| שם בשפת המקור = Nina Paley
| מקום לידה = אורבנה, אילינוי, ארצות הברית
| עיסוק = מאיירת, אנימטורית
| אתר אינטרנט = אתר רשמי
נינה פיילי היא קריקטוריסטית, קומיקסאית, מאיירת, אנימטורית, ופעילת תרבות חופשית יהודיה אמריקאית.
היא כתבה, איירה וביימה סרט הנפשה באורך מלא בשם "סיטה שרה בלוז" (Sita Sings the Blues), שזכה לתשומת לב בין היתר בשל הפצתו תחת רישיון חופשי.
היא חיברה סדרות קומיקס בשם Nina's Adventures ו-Fluff, אבל מאז התרכזה בהנפשה.
בין יצירותיה המפורסמות הוא הסרטון הקצר "This Land Is Mine" שיצא לאור בשנת 2012.
פיילי נולדה באורבנה שבמדינת אילינוי בארצות הברית, להייראם ולג'ין פיילי, יהודים אמריקאים.
אביה היה פרופסור למתמטיקה באוניברסיטת אילינוי באורבנה-שמפיין, ואף שימש ראש עיריית אורבנה למשך כהונה אחת בראשית שנות ה-70 של המאה ה-20.
בעת לימודיה בתיכון המקומי, איירה קומיקס בשם History of the North Pole'', שחיברה בשיתוף עם מורהּ להיסטוריה.
לאחר מכן למדה אמנות באוניברסיטת אילינוי באורבנה-שמפיין במשך שנתיים.
פיילי יצרה את יצירת ההנפשה הראשונה שלה בגיל 13, על גבי סרטי סופר 8. יצירת ההנפשה הראשונה שיצרה בבגרותה הייתה סיפור קצר בשם "Follow your Bliss".
לאחר מכן יצרה הנפשת פלסטלינה בשם "I Heart My Cat", בעזרת מצלמת קראסנוגורסק.
בשנת 2012, החליטה פיילי להגיש את היצירות הללו, יחד עם יצירה בשם "Cancer", תחת רישיון קריאייטיב קומונס.
בשנת 1988, עקרה פיילי לסנטה קרוז, קליפורניה, והחלה לכתוב ולאייר את רצועת הקומיקס "Nina's Adventures".
בשנת 1991 עקרה לסן פרנסיסקו.
בשנת 1995, החלה לצייר רצועת קומיקס בשם "Fluff" אשר עסקה בחתול וזכתה לסינדיקציה.
בשנת 1999, יצרה את "Pandorama", סרט ה-IMAX נטול-המצלמה הראשון בעולם.
הסרט הקצר הוא יצירה מודרניסטית שהוצגה בפסטיבלים בשנים 1–2000.
בשנת 2001, יצרה את "Fetch!", סרטון מצויר שהתבסס על אשליות אופטיות, שזכה להצלחה.
לאחר מכן החלה לעבוד על סדרת יצירות בנושאים שנויים במחלוקת: אנטי-נטליזם והתפוצצות אוכלוסין.
היצירה העיקרית בסדרה היא 'החסידה' , שבה הטבע נהרס על ידי חסידות המטילות חבילות של תינוקות.
הודות להצלחת הסרטון, שמתאר את המאבק בין הגידול באוכלוסיית העולם לבין הטבע שבו היא תלויה, הוזמנה פיילי לפסטיבל סאנדנס בשנת 2003. באותה תקופה היא אף יצרה כמה רצועות קומיקס באתר התנועה להיכחדות מרצון של האנושות, אשר זמינות שם.
כסימן לחברותה בתנועה להיכחדות מרצון של האנושות ולבחירתה שלא להביא ילדים לעולם, עברה פיילי ניתוח לקשירת חצוצרות בשנת 2000.
בראשית שנת 2010 החלה פיילי לפרסם רצועת קומיקס בשם "Mimi & Eunice", אותה היא מפיצה ברשת תחת רישיון חופשי.
הקומיקס עוסק לא פעם בליברטריאניזם ובקניין רוחני וסתירותיו.
בשנת 2012 יצרה פיילי סרטון הנפשה שנקרא "This Land Is Mine".
הסרטון עוסק בסכסוכים הטריטוריאליים במזרח התיכון לאורך ההיסטוריה, באתר Vimeo.
בשנת 2002, עקרה פיילי לטריוונדרום בהודו, בעקבות בעלה שהחל לעבוד שם.
בעת נסיעת עבודה שלה לניו יורק, בעניין רצועת הקומיקס שלה "The Hots", בעלה יזם את סיום נישואיהם.
פיילי השתקעה בברוקלין, ניו יורק.
בעקבות סיום נישואיה, התעמקה בשירת הראמאיאנה ההודית העתיקה, ובהשראתה יצרה יצירה הנפשה קצרה שתיארה סיפור מתוך הראמאיאנה, וקראה לה "Mean To Me".
לאחר מכן הוסיפה פרקים נוספים ליצירה, עד כדי שהפכה לסרט באורך מלא, שנקרא "Sita Sings the Blues", ועוסק בסיטה, אשת ראמה.
הסרט המוגמר הופיע בפסטיבל הסרטים הבינלאומי בברלין, בשנת 2008.
בשנת 2012 החלה לעבוד על יצירה בשם "Seder Masochism", סרט הנפשה על יציאת מצרים, כשבמקום קריינות יש הקלטות מקריאת הגדה של פסח בליל הסדר.
לאחר שנתקלה בקשיים רבים בהסדרת רשות השימוש בהקלטות מוזיקה מסוימות עבור סרטה Sita Sings the Blues, החלה פיילי ליטול חלק פעיל בתנועת התרבות החופשית.
מאז 2009, היא משמשת אמנית-אורחת בארגון ללא מטרות רווח בשם QuestionCopyright.org, ופעילותה כוללת את מיזם "Minute Memes" ואת "מיזם הפצת סיטה".
מיזם Minute Memes כולל סדרה של סרטונים בני דקה אחת אשר מציגים מגבלות של זכויות יוצרים וההשלכות שלהן על חופש אמנותי.
פיילי חיברה וביצעה שיר בשם "העתקה אינה גנבה", שנועד לעבור רמיקסים בידי אחרים באופן חופשי.
לצד סרטונים אחרים, שתיארו למשל איך כל יצירה היא "יצירה נגזרת", יצרה ואיירה גם מדריך לתוכן חופשי בשם "Understanding Free Content"
פיילי הכריזה על כוונתה לשחרר מחדש את יצירותיה המוקדמות תחת רישיונות חופשיים.
לסרט Sita Sings The Blues יש אתר ויקי, שבו בין היתר נאגרים תרגומי כתוביות שתרמו חובבים מכל העולם.
בראשית שנת 2013, הודיעה פיילי שהיא משנה את רישיון הסרט מרישיון חופשי עם ייחוס לרישיון CC0, השקול להצבת היצירה בנחלת הכלל.
בשנת 2010 זכתה פיילי בפרס IP3 של ארגון Public Knowledge, "עבור עבודתה בתחום הקניין הרוחני".
פיילי מגדירה את עצמה כביקורתית לגבי מגדר ועוסקת בנושא ביקורת המגדר.
היא הצהירה שאינה מרגישה מחויבת לכבד לשון פנייה בגוף שאינו תואם למין.
פיילי חתומה על מכתב פתוח שפורסם בסאנדיי טיימס ובו יצאו אנשי רוח להגנת הסופרת ג'יי קיי רולינג מפני האשמות בטרנספוביה בעקבות ביטוי דעותיה השנויות במחלוקת בנושא מין ביולוגי וזכויות נשים.
נינה פינטו-אבקסיס (1971 – 22 ביולי 2019) הייתה חוקרת פולקלור והומור ועמיתת הוראה במרכז לחקר הלאדינו באוניברסיטת בר-אילן.
מחקריה מתמקדים בלשון החכיתיה ובתרבותם של יהודי צפון מרוקו.
כלת פרס בן-צבי לחקר קהילות ישראל במזרח לשנת תשע"ה ופרס היצירה לסופרים ומשוררים לשנת ה'תשע"ח.
נינה פינטו-אבקסיס נולדה וגדלה באשקלון, למשפחה דוברת חכיתיה, שמוצאה מטיטואן בצפון מרוקו.
אביה היה מהנדס בניין ואמה פקידה בבנק.
בעלת תואר ראשון ותואר מוסמך בספרות עברית מהאוניברסיטה העברית.
במקביל ללימודיה ניהלה קריירה תקשורתית, במסגרתה בשנים 1996-1995 כתבה והגישה את תוכנית הרדיו לספרות "קראתי ספר" ברשת א' של קול ישראל ובהמשך שימשה ככתבת לענייני משטרה בעיתון "הארץ".
בשנים 2001–2008 הייתה מרצה במחלקה לספרות עם ישראל ולימודי הבעה עברית במכללה האקדמית אשקלון.
היא כתבה את עבודת הדוקטורט בחוג לספרות עברית ופולקלור יהודי והשוואתי באוניברסיטה העברית, בהנחייתם של פרופ' גלית חזן רוקם ופרופ' יעקב בן טולילה, בנושא "הומור בכינוים בקרב יהודי טיטואן דוברי החכיתיה: זהות פרטית מול זהות קולקטיבית".
בעד מחקר זה זכתה לפרס ע"ש רפאל פטאי מן האוניברסיטה העברית ובפרס מכון בן צבי לעבודת דוקטור.
החל בשנת 2009 לימדה במרכז "סלטי" לחקר הלאדינו במחלקה לספרות עם ישראל באוניברסיטת בר-אילן קורסים בתחום הפולקלור, והחל בשנת 2012 הייתה עמיתת מחקר במרכז.
בנוסף, לימדה קורסים והייתה מרכזת הוראה בספרות עברית ובלימודי תרבות לתואר מוסמך באוניברסיטה הפתוחה.
תחום התמחותה העיקרי של פינטו-אבקסיס היה חקר הפולקלור והלשון של יהודי מרוקו הספרדית, תוך בחינת הווי חייהם במדינות המקור ועד למשברי הזהות עם הגירתם ממקור מוצאם.
היא תרמה להנכחתה של החכיתיה בישראל והייתה אחת החוקרות היחידות בתחום זה.
תחומי מחקר נוספים שבהם עסקה הם הפולקלור ההומוריסטי הנהוג בקרב ערביי ישראל וסיפורי החיים של דוברי לאדינו ובהם ניצולי שואה מיוון.
החל ב-2015 כיהנה כיועצת למועצת הרשות הלאומית לתרבות הלאדינו.
בשנת 2014 הוציאה לאור את ספרה, "הטווס, המגוהץ וחצי האישה: כינויים הומור ופולקלור בשיח היום-יום של יהודי טיטואן דוברי החכיתיה".
הספר הוא מחקר מקיף אודות יהודי צפון מרוקו, שבתוך כך מציג את נסיבות היווצרותו של הומור אתני בעל סממנים מקומיים ייחודיים וסממנים אוניברסליים, תוך התמקדות בלשון ותרבות החכיתיה של יהודי טיטואן.
החכיתיה היא הניב של לאדינו שדברו צאצאי מגורשי ספרד בצפון מרוקו, אותה דוברים מספר אלפי יהודים הפזורים בישראל, בדרום אמריקה ובארצות המערב.
במסגרת המחקר תיעדה פינטו אבקסיס מסורות אוראליות רבות, ובכך תרמה לשימור לשון ותרבות החכיתיה, שהן בתהליכי היעלמות עקב התפזרות הקהילות דוברות החכיתיה ותהליך רה-היספניזציה שהחל בקרבן עוד במאה ה-19 (במסגרתו יהודים רבים זנחו או הצניעו את השימוש בחכיתיה לטובת הספרדית המודרנית).
על כתיבת ספר זה, זכתה פינטו אבקסיס בפרס בן-צבי לחקר קהילות ישראל במזרח לשנת תשע"ה.
בשנת 2017 זכתה פינטו-אבקסיס בפרס ראש הממשלה לסופרים עבור ספרה "סיפוריים אינטימיים".
על בסיס הספר, נכתבה הצגה סיפוריים אינטימיים שמוצגת בתיאטרון הבימה.
הסיפורים עוסקים באשה צעירה, החל מילדותה ונעוריה באשקלון, אהבותיה הראשונות ובהמשך נישואים ובהורות ובאבל והתמודדות עם מחלת הסרטן של אמה.
בעקבות גילוי סרטן במערכת העיכול, כתבה פינטו-אבקסיס קובץ סיפורים "מחר אני הולכת" שמספר על התמודדות עם הסרטן.
פינטו-אבקסיס הייתה נשואה, אם לשניים והתגוררה בתל אביב.
פינטו-אבקסיס נפטרה ביולי 2019, לאחר מאבק ממושך, במחלת הסרטן.
הטווס, המגוהץ וחצי האישה: כינויים, הומור ופולקלור בשיח היום-יום של יהודי טיטואן דוברי החכתייה, ירושלים: מכון בן צבי, תשע"ד - 2014.
סיפורים אינטימיים, הוצאת דביר, 2017.
מחר אני הולכת, כנרת זמורה דביר, 2019.
טיטואן: אתר של מגעים בין תרבויות, מכון בן צבי, 2021
"פסח בטיטואן, פורים בגיברלטר ותשעה באב באלקאזר: מנגנוני בידול בקרב קהילות מרוקו הספרדית בראי תוצרי הפולקלור", 'מכאן - איל פריזינטי 8 (2015), אוניברסיטת בן-גוריון בנגב, עמ' 495–521.
"השתקפות זהותם של ערביי ישראל בכינויים פרטיים המבוססים על העברית" (בשיתוף ד"ר האני מוסא), מחקרי ירושלים בספרות עברית ובפולקלור יהודי כח' כרך ב' (2013), 2, עמ' 737–753.
"הומור בכינויים בקרב יהודי טיטואן דוברי החכיתיה", הומור מקוון 2 (2013), האגודה הישראלית לחקר ההומור.
"הכינויים כסוגה פולקלורית ייחודית-המקרה של קהילת יהודי טיטואן דוברי החכיתיה", איל פריזינטי 4 (2010), אוניברסיטת בן-גוריון בנגב, עמ' 31–50.
"דפוסי הענקת כינויים בקרב יהודי טיטואן דוברי חכיתיה, לאדינר 5 (2009), אוניברסיטת בר-אילן, עמ' 89–137.
"חה חה וחה" ו"האירופית": הבדלים מגדריים בשימוש בכינויים בקרב יהודי טיטואן", מחקרי ירושלים בפולקלור יהודי, כ"ו (2008), האוניברסיטה העברית בירושלים, עמ' 87–110.
בין ספרדית לחכיתיה:הקנטות והלצות בין שלוש התרבויות בטיטואן, יהדות מרוקו: מורשת הגות ואמנות 1 (ינואר-יוני 2015), עמ' 54–55.
נינה אפולונובנה רומשקובה-פונומריובה הייתה אתלטית סובייטית.
הייתה פעמיים ברציפות אלופה אולימפית (הלסינקי 1952 ומלבורן 1956), אלופת אירופה (ברן 1954), 8 פעמים אלופת ברית המועצות (1951–1956, 1958–1959) ושיאנית עולם בזריקת דיסקוס.
הייתה לספורטאית הראשונה מברית המועצות שזכתה במדליית זהב אולימפית.
ב-19 באוגוסט 2016 נפטרה רומשקובה.
בשנת 1947 החלה ללמוד בפקולטה לחינוך גופני במכון הפדגוגי שבסטברופול ושם החלה להתאמן באתלטיקה.
היא התאמנה בהדרכתו של דמיטרי מרקוב ובשנת 1949 זכתה במדליית ארד באליפות ברית המועצות בזריקת דיסקוס ובשנת 1951 זכתה לראשונה במדליית זהב באליפות ברית המועצות בזריקת דיסקוס.
באולימפיאדת הלסינקי (1952) זכתה רומשקובה במדליית זהב בזריקת דיסקוס בשיא אולימפי חדש של 51.42 מטר, לפני בנות ארצה יליזבתה בגריאנצבה (47.08 מטר) ושיאנית העולם נינה דומבדז'ה (46.29 מטר) ובכך הפכה לספורטאית הסובייטית הראשונה שזכתה במדליית זהב אולימפית.
שלושה שבועות לאחר זכייתה ההיסטורית במדליית זהב במשחקים האולימפיים, בתחרות שנערכה באודסה, אוקראינה ב-9 באוגוסט קבעה רומשקובה שיא עולם חדש של 53.61 מטר, שיפור לשיא העולם בן השנה ו-3 חודשים של נינה דומבדז'ה (53.37 מטר) שיא זה החזיק מעמד חודשיים ונשבר על ידי דומבדז'ה (57.04 מטר).
באליפות אירופה שנערכה בברן, שווייץ בשנת 1954 זכתה רומשקובה במדליית זהב בזריקת דיסקוס בתוצאה של 48.02 מטר, לפני בנות ארצה אירינה בגליאקובה (45.79 מטר) וגלינה זיבינה (44.77 מטר)
באולימפיאדת מלבורן (1956) זכתה רומשקובה במדליית ארד בזריקת דיסקוס בתוצאה של 52.02 מטר, אחרי אולגה פיקוטובה מצ'כוסלובקיה שקבעה שיא אולימפי חדש של 53.69 מטר ואירינה בגליאקובה (52.54 מטר) ולא הצליחה להגן על תוארה.
באולימפיאדת רומא (1960) זכתה רומשקובה במדליית זהב בזריקת דיסקוס בפעם השנייה, בשיא אולימפי חדש של 55.10 מטר, לפני בת ארצה טמרה פרס (52.59 מטר) וליה מנוליו מרומניה (52.36 מטר).
באליפות אירופה שנערכה בבלגרד, סרביה בשנת 1962 סיימה רומשקובה במקום שישי בזריקת דיסקוס בתוצאה של 51.03 מטר.
באולימפיאדת טוקיו (1964) סיימה רומשקובה במקום 11 בזריקת דיסקוס בתוצאה של 52.48 מטר.
לאחר שפרשה מספורט תחרותי עבדה רומשקובה כמאמנת אתלטיקה בקייב ואחר כך במוסקבה.
נקברה בבית העלמין הצבאי הפדרלי שבמחוז מוסקבה.
בשנת 1957 הוענק לרומשקובה עיטור הדגל האדום של העמל.
נינה הארטלי היא שחקנית ובמאית פורנו אמריקאית-יהודיה, מחנכת מינית, פמיניסטית סקס-פוזיטיב, וסופרת.
נולדה בשם מארי לואיז הרטמן בברקלי, קליפורניה, לאב נוצרי-לותרני, לואיס הרטמן ולאם יהודייה, בלאנש לבית גלדרס שמשפחתה מבירמינגהאם,אלבמה.
היא גדלה באזור מפרץ סן פרנסיסקו, הצעירה מבין ארבעה ילדים.
הוריה היו קומוניסטים אשר הפכו לבודהיסטים כשנינה הייתה קטנה.
היא למדה באוניברסיטת המדינה בסן פרנסיסקו לתואר ראשון בסיעוד, וסיימה את לימודיה בהצטיינות יתרה בשנת 1985. היא הייתה אחות מוסמכת עד שרישיונה פג ב-1986.
בשנת 1982, במהלך לימודי שנה שנייה בבית הספר לאחיות, היא התחילה לעבוד בתור חשפנית.
היא עשתה את המעבר לעולם סרטי הפורנו ב-1984. הופעת הבכורה שלה הייתה בסרט לחנך את נינה.
הארטלי מסבירה שהיא הפכה ממארי לואיז הרטמן לנינה הרטלי, כי "נינה" הוא שם שהיה קל לתיירים היפנים להגות, דבר שהיה לה חשוב בעבודתה כרקדנית; השם "הארטלי" נבחר בשל הדמיון לשם משפחתה האמיתי, וכי היא "רצתה שהשם הזה יישמע כשם של אדם אמיתי".
לדבריה, כאשר היא נכנסה לעולם הפורנו, היא התברכה בשתי תכונות פטי פופולריות: "עיני בובה כחולות וטוסיק עגול עם מותניים צרים".
ואכן, ישבנה הפך להיות סימן ההיכר שלה.
הארטלי מגדירה את עצמה כליברלית ופמיניסטית סקס-פוזיטיב, ובמשך תקופה הייתה פעילה סוציאליסטית.
היא מעבירה לנשים את המסר ש"סקס זה לא משהו שגברים עושים לך.
זה לא משהו שגברים צריכים להוציא ממך.
סקס זה משהו שאת אמורה לצלול לתוכו בהתלהבות ולהנות ממנו בדיוק באותה מידה כמוהו."
הארטלי פועלת למען זכות הקיום של תעשיית סרטי מבוגרים, והייתה אורחת פופולרית בתוכניות טלוויזיה של חדשות ואקטואליה שרצו דוברת רהוטה שהיא גם שחקנית פופולרית לדיונים בנושא.
היא הופיעה בתוכנית של אופרה וינפרי עם עוד שחקנית פורנו, אונה זי.
השתיים ספגו ביקורת קשה מהקהל, הנשי בעיקרו, אך הן לא נסוגו ממסרן, והיו בוטות בתמיכתן בתעשייה.
השתיים הביעו התנגדות עזה לשימוש בסמים לא חוקיים בענף.
הארטלי שיחקה את תפקיד אשתו הבוגדנית של ביל (ויליאם ה.
מייסי) בסרט לילות בוגי ב-1997, והיא גם הופיעה ב-1996 בסרט הקנדי, Bubbles Galore.
הארטלי גם השתתפה בקליפ מ-1996 של הראפר טופאק שאקור, עבור הסינגל How Do U Want It.
נכון לשנת 2016, הארטלי עדיין פעילה בענף.
בנוסף לפורנו יותר מיינסטרים, היא עושה סרטים עם נשים וסרטי בדס"ם, ויש לה סדרת סרטי הדרכה בשם Nina Hartley's Guide שמלמדים על מגוון נושאים, החל ממדריכים למתחילים והנחיות בסיסיות לסקס, משחק מקדים, ומין אורלי, ועד לנושאים יותר מתקדמים, כגון מין אנאלי ושליטה.
בראיון בשנת 2010, היא התלוצצה "בימים אלו אני עובדת עם נשים צעירות יותר מאשר השתלים שלי בחזה."
הארטלי שיחקה את הילרי רודהם קלינטון בסרט Who's Nailin' Paylin?
שהיה סרט פורנו פרודי על המועמדת דאז לסגן הנשיאות שרה פיילין, עם ליסה אן בתפקיד פיילין.
הארטלי גם השתתפה בסרט התיעודי מ-2010 After Porn Ends, אשר מספר על החיים אחרי קריירת משחק בפורנו.
הארטלי היא ביסקסואלית, ובעבר תיארה את עצמה כאתאיסטית, אך מאוחר יותר תיקנה את זה ל"נאו-פגנית, עם תכונות בודהיסטיות."
הארטלי מכהנת בדירקטוריון אגודת וודהול לחופש מיני, ארגון שמטרתו לאשרר חירות מינית כזכות יסוד אנושית.
בין השנים 1981–2000, הארטלי הייתה ביחסים משולשים עם גבר ואישה.
היא נישאה לאותו הגבר ב-1986, והתגרשה ממנו ב-2003.
כיום היא נשואה לאיירה לוין (הידוע גם בשם ארנסט גרין), במאי של סרטי פורנו, בעיקר בתחום הבדס"ם.
לפעמים הם עובדים יחד, כמו שבסרט The Ultimate Guide to Anal Sex for Women, בבימויים של טריסטן טאורמינו וגרין, וכן בסרט O: the Power of Submission, בבימויו של גרין.
בני הזוג מגדירים את עצמם פוליאמורים.
הארטלי זכתה בפרסים רבים במהלך הקריירה שלה, מארגונים של התעשייה וכן מארגוני אוהדים.
(כולל פרק מאת נינה הארטלי, וראיון עמה.)
כולל מבוא מאת נינה הארטלי.
נינה סוסניה היא שחקנית תיאטרון, טלוויזיה וקולנוע אנגלייה.
היא מוכרת בעיקר מהופעותיה בסדרות הטלוויזיה "W1A" "הטנגו האחרון בהליפקס".
סוסניה נולדה בלונדון לאב ניגרי ולאם אנגלייה.
סוסניה שיחקה בתפקידים רבים על במת התיאטרון, בטלוויזיה ובסרטי קולנוע.
הפריצה הגדולה הראשונה שלה בתיאטרון הייתה במחזה "אנטוניוס וקלאופטרה" בתיאטרון הלאומי, ובטלוויזיה ב-2001 בסדרה "מורים".
עוד השתתפה בסדרות ובסרטים בהם "Sorted", "אנשים כמונו", "אהבה זה כל הסיפור", "נתן בארלי", "רנסאנס" ו"קזנובה".
היא גילמה את קארן בליין בפרק "The Three Gamblers" בסדרה "ג'ונתן קריק".
היא השתתפה בסרט הטלוויזיה "מהומה רבה על לא דבר" במסגרת הסדרה "ShakespeaRe-Told", עיבודים מודרניים למחזות שייקספיריים, בסדרת הטלוויזיה "עיר מקלט" ובפרק "Fear Her" בסדרת המדע בדיוני "דוקטור הו".
ב-2003 שיחקה סוסניה בתפקיד רוזלינד במחזה "כטוב בעיניכם" עם הלהקה השייקספירית המלכותית (RSC) בתיאטרון סוואן בסטרטפורד-אפון-אייבון.
ב-2008 חזרה לשחק עם RSC וגילמה את רוזלין במחזה "עמל אהבה לשווא".
ב-2009 הופיעה בעיבוד רדיופוני לסיפור מתוך אוסף הסיפורים הקצרים "The State of the Art".
סוסניה הקריאה את התפקיד של ספי בספרי השמע של הסדרה "Noughts and Crosses" מאת מלורי בלקמן.
בינואר 2010 שיחקה סוסניה בתפקיד מיי פולוק במחזה "חתולה על גג פח לוהט" מאת טנסי ויליאמס בתיאטרון נובלו בלונדון.
היא הופיעה בתפקיד קולי טרנט בעונה השנייה של הדרמה הטלוויזיונית של ה-BBC "חמישה ימים".
עוד שיחקה בסדרה הקומית "2012" על ההכנות לאולימפיאדה של 2012 בלונדון, בדרמה של ה-BBC "הגלימה" ובסדרה "הנוכלים".
סוסניה הופיעה בתפקיד קטן בסדרת מדע בדיוני לילדים של ערוץ CBBC בשם "Wizards vs Aliens" בדמות טרישה, אמו של שרווד.
ב-2012 שיחקה סוסניה בתפקיד אליבה סילבר במיני-סדרה "אי המטמון".
בשנים 2012 עד 2015 הופיעה בתפקיד ראשי בדמות קייט מקנזי בשלוש העונות הראשונות של הדרמה של ה-BBC "הטנגו האחרון בהליפקס".
ב-2014 עד 2015 שיחקה בתפקיד לוסי פרימן בסדרה הקומית "W1A".
ב-2015 כיכבה סוסניה עם קתרין טייט ומארק גאטיס במחזה "The Vote" בתקופה לפני הבכירות הכלליות בממלכה המאוחדת.
ב-2016 כיכבה במחזה "Young Chekhov", ושיחקה בתפקיד פקד בילוש לורה פוטר בסדרה "מרצ'לה" של ITV.
ב-2014 הופיעה בהפקת הבכורה של המחזה "Privacy" בדונמאר ורהאוס בלונדון.
ב-2012 שיחקה בהפקת הבכורה העולמית של המחזה "אלגיה" בתיאטרון דונמאר ורהאוס.
אליזבת מגדלנה "נינה" פון שטאופנברג הייתה אשתו של קלאוס שנק פון שטאופנברג, שהיה דמות מפתח בקשר העשרים ביולי נגד המשטר הנאצי בגרמניה.
נינה נולדה ב-27 באוגוסט 1913 בקובנה שבאימפריה הרוסית, תחת השם אליזבת מגדלנה פון לרננפלט.
אביה היה הפוליטיקאי והגנרל גוסטב פרייהר פון לרננפלט (1871-1944) ואמה הייתה אנה פריין פון שטאקלברג (1880-1945), אצילה גרמנית-בלטית.
ב-1930 היא פגשה לראשונה את קלאוס שנק פון שטאופנברג במפגש של האריסטוקרטיה הגרמנית.
במפגשים כגון אלו, היה שטאופנברג - הקצין הצעיר ויפה התואר בעל הגינונים האציליים, פופולרי מאוד.
עם זאת, נינה העידה שבתחילה חשה רתיעה מפניו מכיוון שסברה שהוא יהיר.
רק בהמשך פינתה הרתיעה את מקומה לאהבה.
הם נישאו בדצמבר 1933 בקתדרלת במברג.
קלאוס הופיע לחתונה לבוש במדי צבא וחבוש קסדה.
הוא טען ש"להתחתן פירושו לשרת בתפקיד".
בעקבות נישואיה, קיבלה נינה את התואר "רוזנת שטאופנברג".
נולדו להם חמישה ילדים: ברתולד מריה, היימראן, פרנץ-לודוויג, ולריה וקונסטנצה.
אף על פי שמשפחתה של נינה הייתה לותרנית, הילדים גודלו כקתולים על פי דרישת משפחתו של קלאוס.
קלאוס היה אב ובעל קפדן ובלתי מתפשר, ודרש מאשתו וילדיו סדר, דיוק ומשמעת.