tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
זו הסיבה שהתאוריה של קיינס היא תאוריה של כסף לא פחות מאשר של תעסוקה, משום שהכלכלה המוניטרית של שיעורי ריבית ונזילות הון, מקיימת אינטראקציה עם הכלכלה ה'אמיתית' של ייצור, השקעה וצריכה.
בספר השני והשלישי קיינס עוסק בהגדרות שונות ובצריכה.
קיינס מבקש לאפשר את היעדר הגמישות כלפי מטה של השכר, על ידי בניית מודל כלכלי שבו היצע הכסף ושיעורי השכר נקבעים חיצונית, ושבו המשתנים העיקריים נקבעים על ידי תנאי שיווי המשקל של שווקים שונים.
אם ברצוננו לדעת כיצד שינוי בשיעור השכר ישפיע על הכלכלה, קיינס טוען שההשפעה זהה לזו של שינוי הפוך בהיצע הכסף.
קיינס עוסק גם בהגדרתן של ציפיות לטווח קצר של היצרן מול הציפיות לטווח ארוך, בעוד הראשונות בטוחות באופן יחסי, האחרונות חשופות יותר לסיכונים ושינויים.
ציפיות רלוונטיות גם בהקשר של צריכה, משום שהציפיות של העובד ביחס לשכרו העתידי, משפיעות על צריכתו בהווה.
בטיעון פרובוקטיבי מפורסם לקראת סוף הספר השלישי, טוען קיינס: "אם משרד האוצר היה ממלא בקבוקים ישנים בשטרי כסף, קובר אותם בעומק מספיק במכרות פחם נטושים, שיכוסו על פני האדמה באשפה עירונית, היה יכול להניח ליזמה הפרטית לפעול על פי עקרונות הלסה-פר הבדוקים והמנוסים ולחפור באדמה כדי להוציא את השטרות".
בספר הרביעי עוסק קיינס בתמריצים להשקיע, הוא בוחן את היעילות השולית של ההון, כלומר, תוספת ההכנסה השנתית הצפויה בתוספת של השקעה, ובונה לפי זה לוח זמנים של יעילות שולית של ההון.
בהמשך, הוא מרחיב בדיון על ציפיות לטווח ארוך ועל השפעתם של ספקולנטים על היזמות.
הוא גם קובע כי רוב ההחלטות החיוביות לטווח רחוק נשענות על 'רוח חייתית' ודחף ספונטני לפעולה, ולא משיקולים מתמטיים כלכליים.
הוא מגדיר את שיעור הריבית כפרס שבעל ההון מקבל על כך שהוא 'נפרד מהנזילות' של כספו לתקופה, וקובע כי הביקוש לכסף הוא פונקציה של הריבית, משום שהריבית מאזנת בין הרצון להחזיק מזומנים ובין כמות המזומנים הזמינה.
קיינס בוחן את שלושת המניעים שהוא מייחס להחזקת כסף: "מניע העסקאות", "מניע הזהירות" ו"המניע הספקולטיבי".
הוא סבור כי הביקוש הנובע משני המניעים הראשונים "תלוי בעיקר ברמת ההכנסה", בעוד ששיעור הריבית "עשוי להיות גורם משני".
מצב הכלכלה, על פי קיינס, נקבע על ידי ארבעה פרמטרים: היצע הכסף, פונקציות הביקוש לצריכה (או שווה ערך: לחיסכון) ולנזילות, לוח הזמנים של היעילות השולית של ההון שנקבע על ידי "כמות הציוד הקיימת" ו"מצב הציפייה לטווח ארוך".
התאמת היצע הכסף היא תחום המדיניות המוניטרית.
קיינס גם מציג תאוריה על מחזור הסחר והתנהגות השכר.
הספר החמישי עוסק בשכר נקוב ובפונקציית התעסוקה, ולסיום, הוא מצרף סדרה של הערות בספר השישי.
קיינס לא הציג תוכנית מדיניות מפורטת בתיאוריה הכללית, אך הוא שם דגש רב על הפחתת שיעורי הריבית לטווח ארוך ועל רפורמה כצעדים מבניים הדרושים לעידוד השקעות וצריכה על ידי המגזר הפרטי.
רבים מהחידושים שהוצגו בתאוריה הכללית ממשיכים להיות מרכזיים במקרו-כלכלה המודרנית.
הנשיא ריצ'רד ניקסון אמר ב-1971 (למרבה האירוניה, זמן קצר לפני שהכלכלה הקיינסיאנית יצאה מהאופנה) ש"", משפט שמיוחס במקור דווקא כאמירה מזלזלת של הכלכלן האנטי-קיינסיאני מילטון פרידמן.
עד תחילת המאה ה-21 התפתחה גישה שזכתה לכינוי , שאימצה את הכלכלה הקלאסית בתוספת רכיבים מרעיונותיו של קיינס.
בשנת 2011, הספר הוצב ברשימת 100 ספרי העיון המובילים שנכתבו באנגלית מאז 1923, ובמאות אוניברסיטאות לומדים עדיין את רעיונותיו.
איבוד הפופולריות של התאוריה היה קשור לסטגפלציה של שנות ה-70. אף על פי שמעט כלכלנים מודרניים יחלקו כיום על הצורך בהתערבות מסוימת של הממשל, מדיניות כמו מבוססת על הרעיון הנאו-קלאסי של שיווי משקל בטווח הארוך.
למרות שקיינס מתייחס במפורש לאינפלציה, התאוריה הכללית אינה מתייחסת אליה כאל תופעה מוניטרית במהותה או מציעה ששליטה בהיצע הכסף או בשיעורי הריבית היא הפתרון העיקרי לאינפלציה, בניגוד לתיאוריה הנאו-קלאסית.
התאוריה הכלכלית של קיינס זכתה לביקורת גם משמאל, מצד כלכלנים מרקסיאנים, שטענו כי רעיונותיו של קיינס אינם יכולים לעבוד בטווח הארוך בשל הסתירות בקפיטליזם.
התאחדות האיכרים היא ארגון ארץ ישראלי של בעלי משקים פרטיים.
מיסודה של התאחדות המושבות ביהודה ושומרון שהוקמה בשנת 1920, הורחבה בשנת 1927. שמה נקבע בראשית שנות העשרים כ"התאחדות האיכרים בארץ ישראל".
לאחר קום מדינת ישראל, הוסב שמה ל"התאחדות האיכרים בישראל".
בהתאגדות מאוגדים משקים פרטיים שבמושבות וביישובים חקלאיים אחרים; והיא פועלת גם להקמת מושבות חדשות.
התאחדות האיכרים ייסדה את בית הספר החקלאי פרדס חנה.
אחד ממוסדות התאחדות האיכרים הייתה קופת חולים עממית (שהתאחדה ב-1974 עם קופת חולים מאוחדת).
ביטאון התאחדות האיכרים היה כתב העת "בוסתנאי" וכן, ירחון בשם "איכרי ישראל".
התארגנות האכרים החלה על בסיס אזורי.
כבר בסוף שנת 1900 התקיימה ברחובות אספה שהחליטה על הקמת ועד לייצוג המושבות בפני הברון ויק"א.
בשנת 1901 הוקם הוועד הכללי של מושבות יהודה.
באספה כללית של הוועד השתתפו גם נציגים ממושבות השומרון והגליל.
אולם לאחר פעילות נקודתית של שליחת משלחת לאירופה פעילותה דעכה וניסיון נוסף להקים את הוועד בשנת 1904 לא צלח.
בשנת 1909 הוקמה ההסתדרות החקלאית של מושבות יהודה, אך בשנותיה הראשונות פעילותה הייתה מועטת.
בספטמבר 1913 הוחלט על הקמת התאחדות המושבות ביהודה, אשר לאור כישלונות קודמים הוחלט שלא יוטלו עליה חובות אקונומיים אלא תיועד לייצוג ציבור האיכרים.
במהלך מלחמת העולם הראשונה הייתה ההתאחדות לגוף ציבורי מרכזי, דרכו עברו תרומות מיהודים בחוץ לארץ.
לאחר תום המלחמה ההתאחדות ניתבה הלוואות לצורכי שיקום של הממשל הצבאי הבריטי.
בשנת 1914 הוקמה התאחדות המושבות בגליל התחתון אשר במהלך מלחמת העולם הראשונה ארגנה את שיווק התוצרת החקלאית, ניתוב סיוע מחוץ לארץ ושתדלנות מול השלטונות העות'מאניים.
לאחר המלחמה פרשו מההתאחדות רבים מהאיכרים, שהקימו את ארגון האכר המתחרה.
בשנת 1922 התאחדו שני הארגונים והקימו את "התאחדות האכרים הסתדרות כלכלית הדדית של אכרי הגליל התחתון בע"מ", שנודע בקיצור כהתאחדות האכרים בגליל התחתון.
בשנת 1920 התמודדה בבחירות לאספת הנבחרים הראשונה רשימה של האיכרים שזכתה ב-16 נציגים: אלכסנדר אהרנסון, שמואל אהרנסון, א.
אייזנברג, צבי נחמיה בוטקובסקי, משה גולד, זלמן גיסין, ר.
זהבי, אפרים חרל"פ, דב ליבוביץ, מנשה מאירוביץ, טוביה זיסקינד מילר, דוד ניימן, ש.
סגל, דב סקיבין, מאיר קומרוב, מ.צ.
בשנת 1922 הוקמה התאחדות האיכרים בארץ ישראל ובשנת 1923 נעשה ניסיון לשקם אותה לאחר שחדלה לתפקד.
"חבר החקלאים הלאומיים" הוקם בשנת 1926 ואיגד בתוכו חקלאים ממושבות השרון.
החבר דגל בעבודה עברית מלאה.
בשנות השלושים התאחד החבר עם "התאחדות האיכרים".
התאחדות האיכרים בישראל חרתה על דגלה את אמרתו של משה סמילנסקי "אם חקלאות כאן - מולדת כאן", והיא לוקחת חלק פעיל בהחזקת גבולות המדינה, על ידי עיבוד ושמירת האדמות הסמוכות לקווי העימות, לכל אורך המדינה.
בשנת 1935 היא ארגנה עליית סיטקוב.
בסוף שנות ה-70 פעלה התאחדות האכרים להקמת מושבות חדשות ודרשה מהמוסדות המיישבים להקים גם מושבות בניגוד לעמדה הרווחת שיש להקים רק מושבים וקיבוצים.
בין היישובים שהוקמו על ידי התאחדות האיכרים באותה תקופה היו: כרמי יוסף, גילון וורד הגליל.
במשך שנים רבות הייתה יריבות בין התאחדות האיכרים לבין המרכז החקלאי.
אולם החל משנת 1980, לאור יחס הממשלה לחקלאות, התהדק הקשר בין ההתאחדות לבין המרכז החקלאי שדרשו יחד את סיוע הממשלה לחקלאים.
החל משנות ה-80 עיקר עיסוקה של התאחדות האיכרים הוא הענקת שירותים מקצועיים וקידום זכויות כלל החקלאים בישראל.
ההתאחדות מובילה את המשא ומתן על גובה פיצויים לחקלאים בעקבות מלחמות ישראל, מובילה את המאבק במכסות המים לחקלאים והשיגה פשרה מול המדינה בדמות "הלוואות מים" ותיקון חוק המים.
ההתאחדות ממשיכה ומובילה את המאבק בצמצום פער המחירים שבין החקלאי לצרכן.
התאחדות האיכרים מובילה במציאת הפתרונות להבאת והעסקת עובדים זרים לחקלאות.
כארגון מעסיקים יציג מייצגת התאחדות האיכרים בישראל את כלל הארגונים החקלאיים בנשיאות הארגונים העסקיים וכן מול ההסתדרות, ובשנת 2015 חתמה ההתאחדות על הסכם קיבוצי חדש עבור החקלאים.
2007 עד היום – דובי אמיתי
התאוריה של הכול היא תאוריה משוערת בפיזיקה אשר תהיה מסוגלת להסביר ולקשור בין כל התופעות הפיזיקליות הידועות.
בפרט, תאוריה זו תשלב בצורה מוצלחת בין תורת הקוונטים ותורת היחסות הכללית, שתי התורות הפיזיקליות המובילות כיום.
חלק מתאוריה זו הוא התאוריה המאוחדת הגדולה.
במהלך המאה ה־20 הוצעו מועמדות רבות לתפקיד, אך אף אחת מהן לא אוששה בצורה ניסיונית.
פיזיקאים רבים סבורים, בעקבות טיעונים שפותחו מהעיקרון ההולוגרפי בשנות ה־90 של המאה ה־20, כי התאוריה המבטיחה ביותר כיום היא תורת M ה־11 ממדית.
עם זאת, לא קיים קונצנזוס בנושא.
מאז ימי יוון העתיקה, פילוסופים שיערו כי מגוון המראות מסתיר אחדות כלשהי - כך שרשימת הכוחות היא קצרה, ומכילה ערך אחד בלבד.
לדוגמה, הפילוסופיה המכנית של המאה ה־17 (אשר טוענת כי את כל המתרחש ביקום ניתן להסביר בידי כוחות הטבע) גרסה כי את כל הכוחות אפשר להכניס תחת קטגוריית "כוחות מגע" בין חלקיקים מוצקים וזעירים.
ב־1820 גילה הנס כריסטיאן ארסטד קשר מסוים בין חשמל למגנטיות ובכך החל עשורים שלמים של עבודה, כאשר גולת הכותרת שלה תהיה התאוריה האלקטרומגנטית של ג'יימס קלארק מקסוול.
כמו כן, במהלך המאה ה־19 ובתחילת המאה ה־20, ניכר בהדרגה כי תופעות שכיחות של כוחות - כוחות מגע, אלסטיות, צמיגות, חיכוך, לחץ - נבעו למעשה מפעולות גומלין חשמליות בין החלקיקים הקטנים ביותר של החומר.
בשנות ה־20 המאוחרות של המאה ה־20, מכניקת הקוונטים החדישה הראתה כי קשרים כימיים בין אטומים הם דוגמאות לכוחות חשמליים (לפי קוואנטים) - דבר אשר הצדיק אפוא את התרברבותו של פול דיראק שלפיה, "החוקים הפיזיקליים הנדרשים, עבור תאוריות מתמטיות של חלק גדול מהפיזיקה - וכל כולה של הכימיה - ידועים לחלוטין".
את הניסיונות לאחד את תאוריית הכבידה עם תאוריית האלקטרומגנטיות ניתן לתארך אחורה, לפחות עד ניסוייו של מייקל פאראדיי אשר התבצעו בין 1849 ל־1850. לאחר שהשקפתו של אלברט איינשטיין על כבידה (תורת היחסות הכללית) פורסמה ב־1915, החיפוש אחר "תאוריית שדה מאוחדת" החלה ביתר מאמץ.
בתקופה זו, היה זה לכאורה סביר כי לא קיימים כוחות יסודיים אחרים (מלבד כבידה ואלקטרומגנטיות).
התורמים העיקריים לפיתוח התאוריה של הכול היו גונר נורדסטרום, הרמן וייל, ארתור אדינגטון, תיאודור קלוצה, אוסקר קליין והבולטים מכולם היו איינשטיין ועוזריו.
בשנותיו האחרונות, עמל אלברט איינשטיין רבות כדי למצוא תאוריה מאחדת שכזו, אך העלה חרס בידיו.
המבנה של התאוריה של הכול
התורה הפיזיקלית המתקדמת ביותר הקיימת כיום אשר מתקרבת צעד נוסף לחזון התאוריה של הכול ושאוששה בניסויים היא תורת השדות הקוונטית.
תורה זו מצליחה לאחד את תורת הקוונטים עם תורת היחסות הפרטית, מצליחה לתאר את החלקיקים השונים בטבע ולאחד שלושה מתוך ארבעת הכוחות היסודיים בטבע בעזרת תורות כיול (הכוח האלקטרומגנטי, הכוח הגרעיני החזק והכוח הגרעיני החלש).
לפי תורת השדות הקוונטית הדבר הבסיסי ביותר אינו חומר, אנרגיה או כוח אלא שדה.
ישנם שדות שיוצרים את חלקיקי החומר ושדות שיוצרים את הכוחות היסודיים בטבע.
הכוח היסודי הרביעי המוכר כיום - כוח הכבידה, המתואר בעזרת תורת היחסות הכללית, הוא הכוח היחיד שאי־אפשר לקבל בעזרת תורת השדות הקוונטית.
כאשר מנסים לתאר את שדה הגרוויטציה מקבלים פתרונות מתבדרים לאינסוף שאינם ניתנים לסילוק ולכן אינם מייצגים נכונה את כוח הכובד (שאינו אינסופי).
השאלה כיצד לתאר בעזרת תורת השדות הקוונטית את כוח הכבידה היא אחת מהבעיות המרכזיות כיום בפיזיקה.
תורת המיתרים היא דוגמה לתאוריה המנסה לפתור בעיה זו ולהגשים את חזון התאוריה של הכול, אך עדיין אין יודעים האם גישה זו נכונה.
התאוריה הנורדית ("נורד" פירושה: צפון) הייתה תאוריה של עליונות גזעית, אשר הייתה פופולרית בסוף המאה ה-19 וראשית המאה ה-20, ואשר טענה כי העמים הצפון אירופאים מהווים גזע עליון הודות לכישוריהם התורשתיים, לכאורה, למנהיגות.
התאוריה הנורדית הייתה רבת השפעה במערב אירופה ובארצות הברית בראשית המאה ה-20, והיוותה מקור השפעה מרכזי לאידאולוגיה הנאצית.
כיום תאוריה זו נחשבת לפסאודו-מדעית וגזענית.
התאוריה הסתמכה על מודל אנתרופולוגי של קטגוריות גזעיות, אשר היה מקובל באותה תקופה, וגרס כי האירופאים התחלקו לשלושה גזעי משנה של ה"גזע הקווקזי": תת-הגזע ה"נורדי", תת-הגזע ה"אלפיני", ותת הגזע ה"ים-תיכוני".
תת-הגזע הנורדי זוהה עם צפון אירופה, במיוחד, אם כי לא באופן בלעדי, עם דוברי השפות הגרמאניות, והתאפיין בצבע שיער בלונדיני, ג'ינג'י או חום בהיר, וצבע עיניים כחול, אפור או ירוק.
תת-הגזע האלפיני זוהה עם עמי מרכז אירופה ודוברי שפות קלטיות, ונטען כי לבניו ובנותיו קומה נמוכה, שיער כהה, עיניים כהות, כתפיים צרות וראש עגלגל באופן יחסי.
לבסוף, תת-הגזע הים תיכוני זוהה עם עמי דרום אירופה, המזרח התיכון וצפון אפריקה, ונטען כי הוא מאופיין בשיער כהה, עיניים כהות וכתפיים צרות, חזות כהה, קומה בינונית עד גבוהה, וגולגולת בגודל בינוני.
כותבים אחדים מהעת העתיקה התייחסו להבדלים שבין אירופאים צפוניים ודרומיים, כאשר אלו הצפוניים נחשבו, בדרך כלל, כברברים.
גם במשנה יש חלוקה דומה:
לעומתם, ההיסטוריון הרומאי טקיטוס העריץ את השבטים הגרמאנים, באומרו כי צבע עורם הבהיר ושיערם הבלונדיני היו סימני יופי, וכי תרבויותיהם ישמרו את טוהרם הגזעי, בניגוד לרומאים הרב-גזעיים.
רומאים רבים חלקו את הערכתו זו של טקיטוס ליופי גרמאני.
נשים רומאיות, שלרוב היו שחורות שיער, שילמו ממון רב תמורת פאות עשויות שיער בלונדיני או ג'ינג'י, שנגזז מראשם של שבויים גרמאנים וקלטים.
במהלך המאה ה-17, עם עליית כוחן הכלכלי והפוליטי של מדינות מערב אירופה וצפונה, החלו בני אזורים אלו לטעון לעליונות על אוכלוסיות אחרות.
במחצית המאה ה-18 הבדיל המדינאי האמריקאי בנג'מין פרנקלין בין אירופאים "לבנים" ל"כהים", וקרא להעדפת גרמנים צפוניים ואנגלים "לבנים" על פני גרמנים דרומיים, רוסים, צרפתים, ספרדים, שוודים ואיטלקים "כהים".
רעיונות אלו היו שוליים, יחסית, עד לעליית רעיון הגזע הארי החל באמצע המאה ה-19. תאוריה זו גרסה כי דוברי שפות הודו-אירופיות (לכאורה "ארים") מהווים באופן מולד ענף עליון של האנושות הודות לתרומתם המכרעת להתפתחותה.
באמצו את טיעוניהם של טקיטוס ושל כותבים רומאיים אחרים, טען דה גובינו כי הצפונים ה"טהורים" הפיחו רוח חיים באירופה לאחר דעיכת האימפריה הרומית בעקבות "הדלדלותה הגזעית" של מנהיגותה.
גם הפילוסוף הגרמני ארתור שופנהאואר אחז בתפיסה היררכית ומובחנת של ההיסטוריה.
הוא שייך עליונות ציביליזטורית ל"גזעים הלבנים", אשר זכו לאינטליגנציה שלהם ולרגישותם בתהליך ממושך של זיקוק בתנאי המחיה הקשים של הצפון:
בעוד ששופנהאואר גרס כי במעברם לצפון אירופה הפכו הארים ל"לבנים" ונוצרה עליונותם, בראשית שנות ה-80 של המאה ה-19 טענו מספר בלשנים ואנתרופולוגים כי מקורם של הארים הוא צפון אירופה עצמה.
תיאודור פוש (Poesche) הציע כי מקור הארים בצפון, אך היה זה קרל פנקה (Penka) אשר הפך לפופולרי את הרעיון כי מקור הארים בסקנדינביה, וכי ניתן לזהותם במאפייניהם הנורדיים הבולטים: שיער בלונדיני ועיניים כחולות.
חוקר הטבע תומאס הנרי האקסלי (Huxley) הסכים עם פנקה, ותבע את המונח "הגזע הקסנטוכרוי" (Xanthochroi) המציין אירופאים בהירי עור (בניגוד לאירופאים דרומיים כהי עור וים תיכוניים, אותם כינה "הגזע המלאנכרוי").
חלוקה זו הדהדה גם בספרו של צ'ארלס מוריס (Morris) "הגזע הארי" (1888), אשר בו טען כי ניתן לזהות את מקור הארים על פי שיערם הבלונדיני ומאפיינים נורדיים אחרים, כגון היותם "דוליכוצפאליים" (dolichocephaly, כלומר בעלי ראשים מוארכים, יחסית, ביחס לרוחבם).
התאוריה קיבלה דחיפה נוספת בידי האנתרופולוג הצרפתי ג'ורג' ואשה דה לפוג' בספרו "הארי ותפקידו החברתי" (L'Aryen et son rôle social), בו טען כי עמים "דוליכוצפאליים בלונדיניים" היו מנהיגים טבעיים, שנועדו לשלוט על העמים ה"ברכיוצפאליים" (brachiocephalic, כלומר בעלי ראשים פחוסים, יחסית, ביחס לרוחבם).
הפילוסוף פרידריך ניטשה התייחס גם הוא בכתיבתו ל"חיות בלונדיניות": הרפתקנים חסרי מוסר שאמורים היו להיות אבותיהם הקדמוניים של תרבויות יצירתיות.
בספרו לגניאולוגיה של המוסר כתב ניטשה: "בלטינית malus [...] יכול לציין את האדם הוולגרי כזה הכהה, במיוחד כזה בעל השיער השחור, כתושב הפרה-ארי על האדמה האיטלקית אשר ייחד עצמו בבירור באמצעות צבעו מהבלונדינים אשר הפכו לאדוניו, דהיינו הגזע הארי הכובש."
בראשית המאה ה-20 הייתה התאוריה הנורדית מבוססת במידה כזו שסוציולוגים השתמשו בתפיסה של "הגזע הבלונדיני" כדי לעצב את ההגירות של המרכיבים היצירתיים והחדשניים ביותר, לכאורה, של האוכלוסיות האירופאיות.
עד שלב מאוחר כשנת 1939 כתב האנתרופולוג קרלטון קון (Coon) כי: "הפולנים שבאו לארצות הברית במרוצת המאה ה-19, והעשורים המוקדמים של המאה ה-20, לא ייצגו חתך רוחב של האוכלוסייה הפולנית, אלא קבוצה גבוהה יותר, בלונדינית יותר, בעלת ראשים ארוכים יותר מאשר הפולנים באופן כללי".
ההבחנה בין בעלי ראשים מוארכים ופחוסים הפכה גם היא למקובלת בשפה.
המושג "נורדי" עצמו הוצע תחילה כקבוצה גזעית בידי האנתרופולוג הצרפתי ג'וסף דניקר (Deniker).
שימושו של דניקר במושג "נורדי" נועד לציין את התואר "צפוני" ועבורו הייתה משמעות המושג דומה לקבוצה אתנית (מושג שגם אותו תבע דניקר) מאשר ל"גזע ביולוגי".
היה זו ספרו הקנוני של הסוציולוג הכלכלן ויליאם ז.
ריפלי, גזעי אירופה (The Races of Europe) משנת 1899, אשר הפך את רעיון שלושת הגזעים האירופאים לפופולרי.
יתרה מזאת, הוא גם שאל את הטרמינולוגיה של דניקר (בעבודתו המוקדמת יותר השתמש במושג "טבטוני").
בספרו זה סיווג ריפלי את אוכלוסיית אירופה לשלושה גזעים על פי מדידות אנתרופומטריות (Anthropometry) (ענף באנתרופולוגיה העושה שימוש בגוף האדם כאמצעי להשוואה בין אנשים ובין קבוצות אנושיות), אך התמקד בעיקר במדד הראש ובקומה.
בראשית המאה ה-20 היה המודל המשולש של ריפלי אודות נורדי/אלפיני/ים תיכוני מבוסס למדי.
יחד עם זאת, האדרת הנורדי לא נשארה ללא ביקורת.
העובדה כי בני הים התיכון היו מחולליהן של הציוויליזציות העתיקות הגדולות הייתה בעיה גלויה בתאוריה.
האנתרופולוג האיטלקי ה"אנטי-נורדי", ג'יספה סרג'י (Sergi) טען בספרו החשוב הגזע הים תיכוני (1901) שהים תיכוניים היוו את "הגזע העליון ביותר בעולם", בעל יצירתיות שנעדרת מהגזע הנורדי.
הים תיכוניים היו יוצרי כל הציוויליזציות העתיקות העיקריות, החל במסופוטמיה וכלה ברומא.
לטענות אלו השיבו ה"נורדיסטים" בטענה הספקולטיבית כי הנורדים היוו את הנדבך העליון בתרבויות העתיקות, אשר שקעו כאשר גזע דומיננטי זה נטמע והתבולל.
נורדיסטים רבים טענו כי לגזע הים תיכוני אכן היו מעלות רבות, אחדים אפילו הודו כי הים תיכוני היה עליון על הנורדי במונחים אומנותיים ואינטלקטואליים.
אולם הגזע הנורדי נחשב עדיין לעליון בהסתמך על כך שלמרות שבני הגזע הים תיכוני היו מתוחכמים תרבותית, היו אלו הנורדים שהיו חדשניים וכובשים, הודות לרוח ההרפתקנית שלא הייתה שנייה לה בקרב בני גזעים אחרים.
הגזע האלפיני נחשב, בדרך כלל, נחות לשני האחרים, בהרכיבו את מעמד האיכרים האירופי המסורתי, בזמן בו הנורדים הרכיבו את האצולה והובילו טכנולוגית ואילו הים תיכוניים היו בעלי דמיון מפותח יותר.
בארצות הברית היה האאוגניסט מדיסון גרנט הדובר העיקרי בשם רעיון ה"נורדיות".
גרנט השתמש בתאוריה כצידוק למדיניות כנגד הגירה בשנות ה-20 של המאה ה-20, בטענו כי המהגרים מדרום אירופה וממזרחה השתייכו לסוג נחות של אירופאים, וכי אין להגדיל את מספרם בארצות הברית.
נוסף על כך טענו גרנט ואחרים כי יש להגביל לחלוטין את ההגירה לבני ה"גזע הקווקזי" בלבד, ולמנוע ממי שאינם כאלו, כגון יפנים וסינים מלהגר לארצות הברית.
התמיכה במדיניות זו הובילה לחקיקת חוק ההגירה של 1924, אשר נועד לצמצם הגירה מדרום אירופה ומזרחה, להפסיק את ההגירה ממזרח אסיה ומהודו, להגביל את ההגירה מאמריקה הלטינית ולהעדיף הגירה מערב אירופאית.
גרנט טען כי הגזע הנורדי היה האחראי להישגיה הגדולים של האנושות, כי "ערבוב" גזעי הוא "התאבדות גזעית", וכי אם לא ינקטו מספר מדיניויות אאוגניות, יתפסו גזעים נחותים את מקומו של הגזע הנורדי.
ספרו המשפיע משנת 1916 The Passing of the Great Race, or the Racial Basis of European History אודות נורדיזם, השפיע רבות על חשיבה במונחי גזע, מדיניות ממשלתית, ואפילו על תרבות עממית.
כך, למשל, נתן פרנסיס סקוט פיצג'רלד במה לרעיונותיו של גרנט באמצעות דמות בספרו גטסבי הגדול, והילאיר בלוק (Belloc) כתב בצורה סאטירית בפרוזה ובשירה על הסטריאוטיפים של הנורדים, האלפינים והים תיכוניים.
"התאוריה הנורדית" בין שתי מלחמות העולם
לאחר מלחמת העולם הראשונה היה רעיון "הגזע הנורדי" מבוסס היטב.
כך, בשנת 1920 כתב הפסיכולוג הבריטי ויליאם מקדוגל (McDougall) כדלקמן:
מעט לאחר מכן פרסמו האתנוגרפים הגרמניים ארווין באור (Baur), אויגן פישר (Fischer) ופריץ לנץ (Lenz) את עבודתם Human Heredity, בה טענו לעליונות מולדת של "הגזע הנורדי".
באמצם את טיעוניהם של ארתור שופנהאואר ואחרים לתאוריה דרוויניסטית, טענו בור ופישר שתכונות היוזמה וכוח הרצון שאובחנו בידי כותבים מוקדמים יותר מקורם בברירה טבעית, כתוצאה מהסביבה הקשה בה התפתחו העמים הנורדיים.
תהליך זה הבטיח כי יחידים חלשים לא ישרדו.
מקורו של טיעון זה באאוגניקאים מוקדמים וברעיונות של דרוויניזם חברתי.
יתרה מזאת טענו בור ופישר כי מקורן של השפות ההודו-גרמאניות (קרי האריות) הוא צפון אירופה.
לטענתם, מהגרים נורדיים הפיצו את הציוויליזציה ההודו-גרמאנית עד להודו, ותווי הפנים של ההודים בני הקסטה העליונה חושפים את מוצאם הנורדי.
בזמן העלאת טיעונים אלו, תאוריות של גזע ושל עליונות גזעית היו כבר מוכרות בגרמניה הודות לנוכחותה הארוכה של התנועה העממית (Völkish) והפילוסופיה שגרסה כי הגרמנים היוו אומה ייחודית שבניה קשורים זה לזה בקשר דם.
אולם, בעוד שהתנועה העממית תפסה לה אחיזה בקרב המעמדות הנמוכים והייתה גרסה רומנטית של לאומיות אתנית, התאוריה הנורדית משכה אל קרבה אנתרופולוגים ואאוגניקאים גרמנים.
הגרמני המשפיע ביותר בשדה זה היה הנס גונתר (Günther), אשר חיבורו "אתנולוגיה קצרה של העם הגרמני" (Short Ethnology of the German People) משנת 1929 זכתה לתפוצה רחבה.
גונתר זיהה חמישה "גזעים אירופאים", במקום שלושה, והתמקד בתכונותיהם המנטאליות השונות לכאורה.
גונתר גם ביקר את רעיון העממיות בטוענו כי הגרמנים לא היוו אחידים מבחינה גזעית, אלא היו אחד מהעמים בעלי הגיוון האנושי הגדול ביותר באירופה.
אף על פי כן נאמנים רבים של רעיון העממיות שילבו עממיות עם נורדיות וקיבלו את רעונותיו של גונתר.
אדולף היטלר קרא את החיבור Human Heredity זמן קצר בטרם כתב את מיין קמפף, והתייחס אליו כהוכחה מדעית לבסיסה הגזעי של הציוויליזציה.
גם האידאולוג הנאצי אלפרד רוזנברג חזר על טיעון זה בספרו מיתוס המאה ה-20. רוזנברג טען כי הגזע הנורדי התפתח לחופה של צפון מערב אירופה, היגר לסקנדינביה ולצפון אירופה ומשם התפשט דרומה, עד לאיראן והודו, מקום בו התהוו התרבויות האריות הזורואסטריות וההינדואיזם.
בדומה לגראנט ואחרים טען רוזנברג כי תכונת ה"יזמות" הנורדית התנוונה כאשר הם התערבו עם "גזעים נחותים".
עם עלייתו של היטלר לשלטון הפכה התאוריה הנורדית להגמונית בתרבות הגרמנית.
בהקשרים אחדים ובמקרים מסוימים הפך רעיון ה"נורדיות" מקטגוריה גזעית פשוטה לאידיאל מופשט ולבסיס תאוריות הגזע הנאציות.
למשל, בשנת 1933 כתב הרמן גוש (Gauch) כי ניתן להסביר את העובדה כי ניתן ללמד ציפורים לדבר טוב יותר מאשר חיות אחרות באמצעות המבנה הנורדי של פיהן.
הוא הוסיף וטען כי בקרב בני אדם מבנה החניכיים הנורדיות מאפשר תנועת לשון עליונה, המהווה בתורה את הסיבה לכך שהדיבור והשירה הנורדים עשירים יותר.
על אף שדעות שכאלו היו קיצוניות, ביטויים רווחים יותר של התאוריה הנורדית מוסדו.
האנס גונתר (Günther), אשר הצטרף למפלגה הנאצית בשנת 1932, הועלה על נס כחלוץ בתחום החשיבה הגזענית והנורדית.
מרבית ההתייחסויות הנאציות לתאוריה הנורדית התבססו על עבודתו של גונתר ואלפרד רוזנברג העניק לו אות כבוד על עבודתו בתחום האנתרופולוגיה.
ספרו של מדיסון גרנט היה הספר הלא-גרמני הראשון שתורגם ופורסם בידי ההוצאה לאור של הרייך השלישי.
גרנט, מצידו, הציג בגאווה מכתב מהיטלר עצמו בו כתב כי ספרו של גרנט הוא "התנ"ך שלו".
גרמניה הנאצית עשתה שימוש ברעיונות כאלו אודות ההבדלים בין "גזעים אירופאים" כחלק מפרויקט ה"היגיינה הגזעית" שלה, וכחלק מהמדיניות הגזעית שלה הביאה לרמות אפליה שונות, שהגיעו לשיאן בשואת יהדות אירופה.
באופן אירוני, בעוד שבמהדורה הראשונה לספרו סיווג גרנט את הגרמנים כ"נורדים" ברובריהם, הרי שבמהדורה השנייה, שראתה אור לאחר כניסת ארצות הברית למלחמת העולם הראשונה, שינה גרנט את סיווג הגרמנים, שעתה היו אויבי ארצות הברית, ל"אלפינים" "נחותים" יותר.
עבודתו של גונתר עלתה בקנה אחד עם זו של גרנט, והאנתרופולוג הגרמני הצהיר תכופות כי ללא עוררין גרמנים רבים אינם "נורדים".
מסיבה זו המעיט היטלר עצמו בחשיבותה של התאוריה הנורדית בהגות הנאצית מאוחר יותר.
המודל הנורדי המשולש סיווג את מרבית אוכלוסייתה של גרמניה הנאצית בקטגוריה האלפינית, במיוחד לאחר האנשלוס בשנת 1938. בשנת 1939 זנח היטלר את הרטוריקה הנורדית לטובת רעיון אחדותם של הגרמנים כולם בזכות מעלותיהם הרוחניות.
אף על פי כן, מדיניויות נאציות אאוגניות המשיכו להעדיף "נורדים" על פני "אלפינים" וגרמנים בני קבוצות מוצא אחרות.
עוד לפני עליית הנאציזם איבדה תפיסתו של גרנט אודות גזע את מעמדה בארצות הברית לאור הקיטוב הפוליטי לאחר מלחמת העולם הראשונה, ההגירה הגדולה במסגרתה היגרו מיליוני אמריקאים-אפריקאים ממדינות הדרום למרכזים התעשייתיים בצפון, והשפל הגדול.
ההגירה הגדולה הביאה לטשטוש הקטגוריות הגזעיות, אך המודל הדו-גזעי המוחלט של שחור/לבן נשמר באמצעות קטגוריזציה של אנשים ממוצא רב-גזעי כ"שחורים".
תהליך זה חייב את זניחת הגדרתו ההדרגתית של גרנט ל"לבן" לטובת חוק הטיפה היחידה, שאומץ בידי מאמינים ב"עליונות לבנה" ו"פטריוטים שחורים" כאחד.
מבין אלו האחרונים ניתן למנות, למשל, את מרקוס גארבי ואת ויליאם אדוארד בורגהרד דו בויז.
לאחר מלחמת העולם השנייה חדל סיווגן של קבוצות אנושיות ל"עליונות" ו"נחותות" להיות מקובל בשיח הפוליטי והמדעי.
אף על פי כן, המשיכו מספר מדענים, שהבולט ביניהם היה קרלטון קון בספרו מוצא הגזעים (1962), להשתמש בחלוקת המשנה של "קווקזים" ל"נורדים", "אלפינים" ו"ים-תיכונים" עד לשנות ה-60 של המאה ה-20. התקדמות המחקר אודות גנטיקה של אוכלוסיות חתרה גם היא תחת הקטגוריזציה של אירופאים לקבוצות גזעיות המובחנות זו מזו בצורה ברורה.
בקרב חלק מתומכי רעיון העליונות הלבנה ניתן עדיין למצוא הדים לתאוריה הנורדית, למשל בכתביהם של רוג'ר פירסון (Pearson) וריצ'רד מקקולוך (McCulloch), אשר אימץ את המונח "הגזע הנורדי".
התאוריה המודרנית של תיקי השקעות היא תאוריה מתחום המימון שפותחה על ידי הארי מרקוביץ', המנסה למקסם את תשואת תיק ההשקעות בהינתן רמת הסיכון המקסימלית בתיק או לחלופין, למזער את הסיכון בתיק, בהינתן רמת התשואה המבוקשת, וזאת על ידי בחירה מדוקדקת של היחסים הכמותיים בין נכסים שונים בתיק.
למרות השימוש הנרחב שנעשה ב-MPT בענף הפיננסי והעובדה כי כמה מיוצריו זכו בפרס נובל לכלכלה, הרי שבשנים האחרונות הנחות היסוד של MPT התערערו באופן נרחב על ידי תחומים כמו כלכלה התנהגותית.
התאוריה טוענת כי בהינתן מידע על התפלגות התשואות של נכסים, ניתן לבנות תיק השקעות "יעיל", שמשמעותו היא תיק השקעה בעל תשואה מרבית עם סיכון נתון, או לחלופין תיק השקעה בעל תשואה נתונה בסיכון מינימלי.
את רמת הסיכון של תיק ההשקעות ניתן להקטין באמצעות פיזור השקעה בין מספר נכסים שונים.
באמצעות פעולה זו השונות של תשואת של נכס ספציפי תתקזז בשונות התשואה של נכס אחר בתיק.
ככל שהשונות המשותפת של הנכסים נמוכה יותר, כך האפקט גדול יותר.
כך משקיע יכול לקבל תשואה גבוהה יותר בהינתן שונות מוגדרת, ממה שהיה משיג אם היה משקיע בנכס אחד.
המידע ההיסטורי על תשואה של ניירות הערך מוגדר כמשתנה מקרי.
התוחלת של הפיזור מהווה את ממוצע התשואה, וסטיית התקן מהווה את רמת הסיכון.
המשקיע הוא רציונלי ושואף להגדיל את רווחיו.
המשקיע הוא בעל ידע מושלם על נתוני שוקי ההון.
החלטות השקעה מתקבלות לאחר שקלול של התשואות והסיכונים.
המשקיע שואף להקטין את הסיכון ולהגדיל את התשואה.
מיסים ותשלומי העברה אינם נלקחים בחשבון.
פיזור של השקעות מביאה להקטנת הסיכון בתיק.
ככל שהשונות המשותפת של הנכסים נמוכה יותר, כך הפיזור יעיל יותר בהקטנת הסיכון בתיק.
"תיק יעיל" קיים וניתן להשגה.
התיק האופטימלי אינו תלוי ברמת הסיכון הנדרשת על ידי המשקיע.
רמת הסיכון הנדרשת על ידי המשקיע משפיעה רק על הרכב התיק ביחס להשקעה חסרת סיכון.
התאחדות האתלטיקה הבין־לאומית היא הפדרציה הבין־לאומית של ענף האתלטיקה הקלה.
ההתאחדות נוסדה ב-17 ביולי 1912 במהלך הקונגרס הראשון של הארגון שנערך בסטוקהולם שבשוודיה על ידי נציגים משבעה עשר ארגוני אתלטיקה לאומיים.
שמה הראשון היה "הפדרציה הבין־לאומית לאתלטיקה חובבנית" (International Amateur Athletic Federation).
בשנת 2001 הוחלט להשמיט את המילה חובבני מהשם ולשנותו ל-"International Association of Athletics Federations", וראשי התיבות נותרו זהים.
שם זה הוחלף בשנת 2019 לשם הנוכחי.
אחד מתחומי אחריותה של התאחדות האתלטיקה הבין־לאומית הוא האחדת שיטות מדידת הזמנים והמרחקים.
תחום נוסף הוא אישור השיאים העולמיים באתלטיקה.
ההתאחדות מארגנת תחרויות אתלטיקה עולמיות גדולות, ובהן אליפות העולם באתלטיקה, ליגת היהלום, ובעבר ליגת הזהב.
בקונגרס שנערך בברלין ב-1913 נבחר זיגפריד אדסטרום להיות נשיאה הראשון של ההתאחדות, בקונגרס זה נרשמו 34 התאחדויות אתלטיקה לאומיות כחברות בהתאחדות.
נכון ל-2024 חברים בהתאחדות 214 ארגוני אתלטיקה לאומיים.
החל משנת 1982, אישרה ההתאחדות מספר שינויים בתקנונה, שאפשרו לאתלטים לקבל תמורה כספית עבור השתתפותם בתחרויות אתלטיקה בין־לאומיות.
לאמין דיאק מסנגל התמנה לנשיא בפועל סמוך לאחר פטירתו של הנשיא הקודם, פרימו נביולו מאיטליה, ב-8 בנובמבר 1999. הוא נבחר כנשיא קבע של ההתאחדות בקונגרס 2001 וכיהן בתפקיד עד לשנת 2015.
ב-19 באוגוסט 2015 נבחר לתפקיד נשיא התאחדות האתלטיקה הבין־לאומית הלורד סבסטיאן קו, אלוף אולימפי, אלוף אירופה ושיאן עולם.
הוא גבר בהתמודדות על סרגיי בובקה מאוקראינה בבחירות שנערכו בבייג'ינג.
מטה ההתאחדות שוכן במונקו מאז שנת 1993 (לפני כן שכן בשוודיה ובאנגליה).
להתאחדות האתלטיקה הבין-לאומית יש בסך הכול 214 פדרציות חברות המאוגדות בשש איגודים אזוריים:
מאז יסודה, עמדו בראש ההתאחדות שישה נשיאים:
התאזרחות (נָטוּרָליזציה) היא ההליך המשפטי שבו מי שאינו אזרח במדינה כלשהי יכול לקבל אזרחות שלה בהתאם לכללים ותנאים שבהם עליו לעמוד.
בנוסף, יש מדינות הדורשות מהמתאזרח לוותר על אזרחויות אחרות שבהן הוא מחזיק, כלומר הן אוסרות על אחזקה של יותר מאזרחות אחת.
במהלך מאות השנים האחרונות, ובפרט לאחר מלחמת העולם השנייה, עם העמקת הגלובליזציה הבין-לאומית, אפשר לראות עלייה חדה במספרם של מהגרים ופליטים אשר עוזבים את מדינותיהם, ומבקשים לרכוש אזרחות זרה במדינות אחרות.
רכישת אזרחות זרה נעשית בדרך כלל על-מנת לשפר את איכות החיים של המתאזרח, את זכויותיו הפוליטיות, קבלת הגנה כתוצאה מרדיפה פוליטית או אידאולוגית, רצון להשגת ביטחון אישי רב יותר, וסיבות נוספות אחרות.
תהליך ההתאזרחות כולל בדרך כלל מגורי קבע של מספר שנים במדינת היעד, בקשת אזרחות, גיל סף מינימלי לבקשה, הפגנת ידע ובקיאות בשפת המדינה ובקורותיה, הצהרת נאמנות למדינת היעד, ולעיתים גם ויתור על אזרחויות אחרות שאינן של מדינת היעד, הוכחת עצמאות כלכלית, ועבר פלילי נקי.
ברוב מדינות העולם הליך ההתאזרחות כולל חיוב לתושבות במדינה של מספר שנים קודם קבלת האזרחות (לרוב בין 3 ל-6 שנים).
האפשרויות המובילות לרכישת תושבות ברוב המדינות היא קבלת אשרת שהייה במדינה, בדרך כלל באמצעות אשרת עבודה או אשרת לימודים במדינת היעד.
לאחר מגורים של מספר שנים במדינת היעד – עומדים למתאזרח מספר דרישות נוספות עד שיזכה באזרחות המקומית, השונות במעט ממדינה למדינה, המפורטות בטבלה שלהלן:
דרישות להתאזרחות במדינות שונות ברחבי העולם דגל מדינה מגורים במדינה ידע ובקיאות אזרחות כפולה אחר אוסטריה ישנה דרישה לתושבות קבע 10 שנים קודם קבלת האזרחות.
בנוסף, על המתאזרח לגלות הבנה לגבי הזכויות והחובות שלו מעצם היותו אזרח אוסטרלי (גם – פטור לאנשים בני 60 ומעלה) אזרחות כפולה מותרת לעיתים נדרשת גם תעודת יושר איטליה ישנה דרישה לתושבות קבע 10 שנים קודם קבלת האזרחות.
בנוסף, יש לענות נכונה על שש שאלות מתוך עשר שאלות במסגרת מבחן על קורותיה של ארצות הברית ועל המבנה הפוליטי שלה אזרחות כפולה מותרת עדיפות לאנשים ששירתו בצבא ארצות הברית.
הענקת האזרחות נתונה לשיקול דעתו של שר הפנים.
להרחבה ראו: חוק האזרחות הישראלי נורווגיה ישנה דרישה לתושבות קבע 7 שנים קודם קבלת האזרחות נדרשת הפגנת ידע ובקיאות בשפה הנורווגית או בשפה הסאמית.
להרחבה ראו: חוק האזרחות הפולני פינלנד ישנה דרישה לתושבות קבע 6 שנים קודם קבלת האזרחות נדרשת הפגנת ידע ובקיאות בשפה הפינית אזרחות כפולה מותרת על המתאזרח להוכיח שיש לו אמצעים כספיים מינימליים, ושהוא חסר עבר פלילי צרפת ישנה דרישה לתושבות קבע 5 שנים קודם קבלת האזרחות.
לאנשים אשר הוכרו כפליטים ישנה דרישה לתושבות קבע של 4 שנים קודם קבלת האזרחות ולתושבי מדינות המועצה הנורדית שנתיים בלבד אין צורך להפגין ידע כלשהו אזרחות כפולה מותרת שווייץ ישנה דרישה לתושבות קבע 12 שנים קודם קבלת האזרחות.
במקרה וגיל המתאזרח נמוך מ-20, הספירה של שנות התושבות כפולה נדרשת הפגנת ידע ובקיאות באחת מלשונותיה הרשמיות של שווייץ: גרמנית, צרפתית, איטלקית ורומאנש.
בנוסף, יש להראות ידע בהרגלים, המנהגים והמסורות של שווייץ אזרחות כפולה מותרת האזרחות מוענקת על ידי הקנטונים של שווייץ ולא על ידי השלטון המרכזי
התאוריה הקינטית של הגזים היא תאוריה מדעית שמסבירה תכונות מקרוסקופיות של גזים כגון לחץ, טמפרטורה ונפח, תוך התחשבות במבנה המולקולרי ובהרכבם המיקרוסקופי של גזים.
התאוריה קובעת כי הלחץ של גזים אינו נובע מדחייה סטטית בין המולקולות (כפי שסבר אייזק ניוטון), כי אם מהתנגשויות דינמיות בין המולקולות שיש להן מהירות ותנע.
בשנת 1738 פרסם הפיזיקאי והמתמטיקאי השווייצרי דניאל ברנולי את חיבורו "הידרודינמיקה", שהיווה את הבסיס לתאוריה הקינטית של הגזים.
ברנולי הציג במאמר זה טיעון מהפכני, לפיו גזים עשויים ממספר רב של מולקולות הנעות בכל הכיוונים.
התנגשויות המולקולות במשטחים יוצרות את לחץ הגז וחום הוא למעשה האנרגיה הקינטית של תנועתן.
התאוריה לא התקבלה מיידית, משום שחוק שימור האנרגיה טרם נוסח כראוי ומשום שפיזיקאים לא יכלו להסביר התנגשויות אלסטיות בקני מידה מולקולריים.
חלוצים אחרים של התאוריה הקינטית היו מיכאיל לומונוסוב (1745), ז'ורז'-לואי לה סאג (1818), ג'ון הראפאת' (1820) וג'ון ג'יימס ווטרסטון (1843).
מחקריהם היו חלק מניסיון להסביר את תופעת הכבידה באופן מכני.
כמו כן המחקרים של מדענים אלו בתחום התנהגות החומר ברמה האטומית שימשו במהלך הפיתוח של התאוריה הקינטית.
הראפאת', לדוגמה, ניסה להסביר את השפעת הכבידה על גופים רחוקים באמצעות מערכת של חלקיקים מתנגשים.
הוא קישר בין הטמפרטורה הגבוהה שבקרבת השמש לתיאורית חלקיקי הגרביטציה.
מכאן, הוא הסיק שקיים קשר בין מהירות חלקיקים לטמפרטורה.
הראפאת' שיער כי התנע של חלקיקי גז הוא מדד לטמפרטורה המוחלטת של הגז.
המודל של הראפאת' לא צלח, משום שהוא קישר את הטמפרטורה לתנע, ולא לאנרגיה הקינטית של החלקיקים.
הראפאת' עשה שימוש במודל המבוסס על שימור תנע על מנת לעקוף את הבעיות הכרוכות במודל המבוסס על התנגשויות אלסטיות ברמה האטומית – תופעה שנכונותה טרם הייתה ידועה.
השימוש בתנע הוביל אותו לתוצאה השגויה שמכפלת הלחץ P והנפח V פרופורציונית לריבוע הטמפרטורה.
הקשר הנכון, הנובע מעבודתו של ברנולי הוא שמכפלת הלחץ והנפח פרופורציונית לטמפרטורה.
ב-1859 פרסם רודולף קלאוזיוס מאמר על דיפוזיית מולקולות.
באותה השנה פיתח הפיזיקאי הסקוטי ג'יימס קלרק מקסוול את התפלגות מקסוול של מהירויות מולקולריות.
התפלגות זו מבטאת את כמות המולקולות בגז, שלהן טווח מהירויות מסוים.
התפלגות זו הייתה לחוק הסטטיסטי הראשון בפיזיקה.
ב-1873, פרסם מקסוול את מאמרו בן שלושה-עשר העמודים "מולקולות" בגיליון ספטמבר של Nature.
במאמר מקסוול הסביר את תופעת הלחץ והטמפרטורה של גזים ברמה המולקולרית, בהתבסס על התפלגות המהירויות.
בראשית המאה ה-20, מדענים רבים חשבו שהאטומים הם ישויות היפותטיות בלבד.
נקודת מפנה חשובה ביצירת ההבנה המקובלת היום נמצאת במאמרו של אלברט איינשטיין משנת 1905 על תנועה בראונית.
איינשטיין הצליח לעשות מספר ניבויים מוצלחים במאמרו, בהתבסס על התאוריה הקינטית ועל מחקרו של מקסוול בתחום התרמודינמיקה.
התאוריה הקינטית של גזים אידיאלים מתבססת על מספר הנחות יסוד.
הגז מורכב מחלקיקים קטנים ביותר.
לכל חלקיק יש מסה מוגדרת.
מספר המולקולות בגז הוא גדול ביותר, כך שניתן להפעיל עליו שיקולים סטטיסטיים.
המולקולות נעות בתנועה אקראית מתמדת.
החלקיקים רבי המהירות מתנגשים ללא הרף זה בזה ובדפנות המכל.
התנגשויות חלקיקי הגז עם דפנות המכל הן אלסטיות לחלוטין.
האינטראקציות הבין מולקולריות ניתנות להזנחה.
המולקולות לא מפעילות כוח זו על זו, למעט בשעת התנגשות.
זה אומר שמרחק בין-חלקיקי ממוצע הוא גבוה בהרבה מאורך גל דה ברויי.
הנפח הכולל של המולקולות זניח ביחס לנפח המכל.
דהיינו, המרחק הממוצע בין חלקיקי הגז גדול מאוד ביחס לגודל המולקולות.
למולקולות צורה כדורית, והן אלסטיות מטבען.
האנרגיה הקינטית הממוצעת של חלקיקי הגז תלויה באופן בלעדי בטמפרטורה של המערכת.
אפקטים הנובעים ממכניקת הקוונטים ניתנים אף הם להזנחה.
כלומר, המרחקים בין החלקיקים גדולים בהרבה מאורך הגל התרמי של דה ברויי.
זמן ההתנגשות של מולקולות בדפנות המכל זניח בהשוואה לזמן בין שתי התנגשויות עוקבות.
משוואות התנועה של המולקולות סימטריות בזמן.
פיתוחים מודרניים יותר של התאוריה הקינטית זונחים את ההנחות הללו, ומתבססים על משוואת בולצמן, המטפלת במקרים כלליים יותר.
משוואה זו מתארת היטב את התנהגותם של גזים דחוסים, משום שהיא מתייחסת לנפח המולקולות.
ההנחות הנחוצות היחידות הן העדר אפקטים קוונטיים, כאוס מולקולרי וגרדיאנטים קטנים במסת החומר.
לחץ מוסבר בתאוריה הקינטית כתוצאה של הכוח שמפעילות המולקולות על דפנות המכל.
גז מסוים בעל N מולקולות שכל אחת מהן בעלת מסה m סגור בתוך קובייה בעלת נפח V.
כאשר מולקולת גז מתנגשת בדופן הניצבת לציר ה-x וחוזרת בכיוון הנגדי באותה המהירות (התנגשות אלסטית) השינוי בתנע (המתקף) של המולקולה יהיה:
vx הוא המהירות ההתחלתית של החלקיק בציר ה-x.
החלקיק מתנגש בדופן כל 2l/vx יחידות זמן (l הוא אורך המקצוע של המכל).
אף על פי שבפרק זמן זה החלקיק מתנגש פעם אחת גם בדופן הנגדית (בדרכו חזרה לדופן הראשונה), רק השינוי בתנע על ידי דופן אחת רלוונטי, ולכן התנע של החלקיק משתנה על ידי דופן אחת כל 2l/vx יחידות זמן.
הכוח שמפעיל החלקיק על הדופן בעת השינוי בתנע:
הכוח הכולל הפועל על הדופן:
פעולת הסיכום נעשית על כל מולקולות הגז במכל.
משום שלתיבה שש דפנות, הכוח הכולל שיפעל על דפנות המכל יתקבל מסכימת ביטויי הכוח בכל הצירים.
המכפלה בשתיים מתקבלת מהתחשבות בשתי הדפנות על כל אחד מהצירים.
בהתחשב בכך שמספר החלקיקים N הוא גדול ותנועתם אקראית די הצורך, הכוח הפועל על כל אחת מהדפנות יהיה בקירוב טוב שווה.
הכוח הפועל על דופן אחת הוא:
את הגודל ניתן לסמן ב- - זהו ריבוע ממוצע ה-RMS של המהירות כלל החלקיקים, המסומן גם כ-.
הלחץ (כוח ליחידת שטח) של הגז הוא:
כאשר A הוא שטח הדופן של המכל.
המכפלה Al היא נפח המכל.
כאשר V הוא נפח המכל.
המכפלה Nm היא המסה הכוללת של הגז (מספר החלקיקים כפול מסת כל חלקיק).
מנת המסה בנפח היא צפיפות הגז.
כאשר ρ היא צפיפות הגז.
התוצאה מעניינת וחשובה, משום שהיא מקשרת בין לחץ – תכונה מקרוסקופית של החומר ובין האנרגיה הקינטית הקווית הממוצעת של כל מולקולה (1/2mvrms2) – תכונה מיקרוסקופית של החומר.
מכפלת הלחץ והנפח היא שני שלישים מהאנרגיה הקינטית הכוללת.
ניתן לחשב את מספר ההתנגשויות האטומיות או המולקולריות עם דופן המכל ליחידת שטח, ליחידת זמן.
בהנחה כי מדובר בגז אידיאלי, פיתוח של מניב משוואה של מספר ההתנגשויות הכולל ליחידת זמן ליחידת שטח:
המשוואה העיקרית המקשרת בין לחץ, אנרגיה קינטית ונפח מלמדת כי המכפלה של הלחץ והנפח למול פרופורציונית לאנרגיה הקינטית המולקולרית הממוצעת.
זאת ועוד, ממשוואת הגז האידיאלי () נובע כי מכפלה זו פרופורציונית לטמפרטורה המוחלטת.
מכאן נובע כי אנרגיה קינטית מולקולרית ממוצעת פרופורציונית לטמפרטורה האבסולוטית.
מקדם הפרופורציה למספר דרגות החופש המולקולריות של הגז הוא מחצית מקבוע בולצמן.
לגזים חד אטומיים 3 דרגות חופש.
לגזים דו אטומיים יש 7 דרגות חופש (כאשר בגזים קלים יותר, יש רק 5).
ממוצע הנדסי של מהירויות החלקיקים
מהנוסחה לאנרגיה קינטית נובע כי
V נמדד ב-m/s,ו- T בקלווין.
המסה המולארית נמדדת ב- Kg/mole.
מהתפלגות מקסוול נובע כי המהירות בעלת התוחלת הגבוהה ביותר היא 81.6% מהממוצע ההנדסי של המהירויות.
התאחדות אילת (מבוטא: אַיֶּלֶת) היא התאחדות של ארגוני הספורט שאינם אולימפיים בישראל, וכיום חברים בה כ-30 איגודים.
התאחדות הוקמה ב-1996, והיא הגוף הרשמי במדינת ישראל של הספורט שאינו אולימפי המוכר על ידי מינהל הספורט במשרד התרבות והספורט.
נכון לשנת 2024, נשיא העמותה הוא אריק קפלן ויושב ראש העמותה הוא דייב קפלן (אין קשר משפחתי).
יחד עם הוועד האולימפי בישראל והוועד הפאראלימפי משלימה התאחדות אילת את הספורט המאורגן בישראל.
ההתאחדות עוסקת בספורטאים שאינם אולימפיים, מאמניהם, ומסייעת לאיגודים השונים החברים בהתאחדות.
התאחדות "אילת" מייצגת את האיגודים מול גורמים ממשלתיים ומוסדיים שונים, מטפלת בייצוג משפטי ומתן סיוע משפטי לעמותות וחבריהן, ייצוג במכון הלאומי לספורט - מכון וינגייט, המועצה הלאומית לספורט, מנהלת המלגות הלאומית ועוד.
בנוסף לסיוע במלגות כספיות ובפעולות רפואיות, פארא-רפואיות והעשרה לספורטאיה המצטיינים ואף למאמניהם, מסייעת ההתאחדות גם לאיגודים החברים בה בפעולות מקצועיות, ליווי מקצועי, העשרה ואף בנושאים בירוקרטיים.
בכל סוף שנה, עורכת התאחדות אילת טקס שנתי במהלכו היא מחלקת תמריצים ופרסים לספורטאים שזכו בהישגים בינ"ל וכן בוחרת את ספורטאית וספורטאי השנה, מאמן השנה והספורטאית והספורטאי הצעיר של השנה.
בנוסף, בוחרת את מצטייני האיגודים השונים.
לאירוע זה מגיעים ראשי הספורט המאורגן בישראל וראשי האיגודים החברים בהתאחדות אילת והספורטאים המצטיינים.
ההתאחדות מארגנת מדי שנה אירוע ספורט בעיר אילת, הנקרא "משחקי אילת", שבו נערכות תחרויות בענפי הספורט השונים (וכן מענפים נוספים אורחים) ומוזמנים אליה ספורטאים מרחבי העולם.
בשנת 2006 הקימה התאחדות "אילת" את קרן המלגות לספורטאי "אילת".
פעולה זו הביאה לכך שספורטאים שאינם אולימפיים קיבלו מלגה חודשית על פי תבחינים ברורים, דבר שסייע בידם להמשיך ולהתמקצע ולהגיע להישגים.
בתחילת דרכה נקראה העמותה "איל".
היא הוקמה ב-1987 במטרה לייצג את ענפי הספורט שלא יוצגו עד אז.
לאחר אולימפיאדת אטלנטה (1996), מונתה על ידי סגן שר החינוך, התרבות והספורט ועדה בראשות שופט לבחינת מבנה הספורט בישראל.
המלצותיה כללו הקמת גוף ומסגרת לענפי הספורט התחרותיים הלא אולימפיים.
בעקבות ההמלצות שונה השם מ"איל" ל"אילת".
ההתאחדות היא חברה זמנית ב-International Non-Olympic Committee, ארגון הגג העולמי של הספורט הלא-אולימפי.
בשנת 2005 השתתפה ישראל לראשונה במשחקי העולם שנערכו בדואיסבורג גרמניה, אולם זו הייתה משלחת קטנה, שיצאה ללא הכנות מתאימות.
במשחקי העולם של 2009 בקאושנוג, טאיוואן, שלחה התאחדות אילת משלחת מסודרת ומאורגנת לאחר 4 שנות הכנה.
המשלחת כללה 11 ספורטאים ממספר ענפים: פטאנק, סקי מים, ג'יו ג'טסו, ספורט הריקוד וקראטה.
בתחרות זו השתתפו כ־4,000 ספורטאים מרחבי העולם.
במשחקים אלו זכו הספורטאיות מרגלית אוסי וגלי שריקי שחקניות הפטנק שייצגו את ישראל במדליית ארד.
בשנת 2013 נערכו משחקי העולם בעיר קאלי שבקולומביה.
12 ספורטאים יצגו את ישראל במשחקים בענפי הספורט: פטנק, סקי מים, ג'יו ג'טסו, ספורט הריקוד, קראטה, התעמלות אמנותית וצניחה חופשית.
בתחרות השתתפו כ־3,700 ספורטאים מ־130 מדינות.
הספורטאי רועי פאריינטה זכה במדליית ארד בענף הג'יו ג'יטסו, ו-2 זוגות הרקדנים – נטלי דריקר ובן זוגה פריס פרנצ'סקו (בריקודים לטיניים) ואולגה צ'ופילוב ובן זוגה שימריאל דוידוב (בריקוד סטנדרט) העפילו עד לשלב חצאי הגמר בתחרות.
המתעמלת טורי פילנובסקי העפילה ל־3 תחרויות גמר בענף ההתעמלות אמנותית במקצועות הכדור, האלה והחישוק.
בשנים 2013–2014, זכתה נילי בלאק באליפות העולם באגרוף תאילנדי.
בשנת 2015 זכתה באליפות העולם בקיקבוקס, בשנת 2016 זכתה באליפות אירופה באגרוף תאילנדי ובשנת 2017 זכתה במדליית זהב הן באליפות העולם והן באליפות אירופה בנוסף למדליית ארד במשחקי העולם.
ביולי 2017 נערכו משחקי העולם בעיר וורוצלאב בפולין.
17 ספורטאיות וספורטאים ייצגו את ישראל במשחקים בענפי הספורט: סקי מים, ג'יו ג'טסו, אגרוף תאילנדי, ספורט הריקוד, קיק-בוקס, אקרובטיקה והתעמלות אמנותית.
המשלחת חזרה עם 7 מדליות ובהן: 6 מדליות ארד: נילי בלאק – אגרוף תאילנדי, איתי גרשון – קיקבוקס, אביתר פפרני – ג'יו ג'יטסו, רביעיית האקרובטיקה וכן גיא פירר – סקי מים (וייקבורד סירות) ולינוי אשרם – התעמלות אמנותית (חישוק).
בנוסף זכתה לינוי במדליית כסף (אלות).
הרקדנים ג'ניה ליבמן וז'ניה סובורוב העפילו לחצי הגמר.
בראש המשלחת עמד אריק קפלן והמנהל שלה היה יואל גולדינג, אליה הצטרפו אליה יוסי שרעבי מנכ"ל משרד הספורט ועופר בוסתן, ראש מינהל הספורט.
ביולי 2022, לאחר דחייה של שנה בעקבות מגפת הקורונה, נערכו משחקי העולם ה-11 בברמינגהאם שבאלבמה, ארצות הברית.
51 ספורטאים וספורטאיות ייצגו את ישראל בענפי הספורט: סקי מים, ספורט הריקוד, התעמלות אמנותית, אקרובטיקה, ג'יו ג'יטסו, טיפוס, קיק-בוקס, או-שו, אגרוף תאילנדי ולקרוס (נבחרת נשים וגברים).
בסיום המשחקים ישראל דורגה במקום ה-11 בטבלת המדליות עם 14 מדליות, מהן 7 מדליות זהב (ג'יו ג'יטסו, קיק בוקס והתעמלות), 3 כסף (אגרוף תאילנדי, ג'יו ג'יטסו, התעמלות) ו-4 ארד (אקרובטיקה וג'יו ג'יטסו).
בראש המשלחת עמד אריק קפלן, המנהל המקצועי יניב אשכנזי והמנהל הלוגיסטי יואל גולדינג.
בין השנים 2004 ל־2019 זכו ספורטאי ישראל ב־1,109 מדליות בינלאומיות (יותר מכל ספורטאים אחרים בישראל).
מהם: 84 מדליות מזהב, 78 כסף ו־101 ארד – באליפויות עולם.
באליפויות אירופה זכו ספורטאי "אילת": 145 מדליות מזהב, 128 מכסף ו־ 159 מארד.
האיגוד הישראלי לקידום ספורט ביליארד
בנוסף, גם מקצוע האקרובטיקה (שייך לאיגוד ההתעמלות) וחלק מענף הקשתות (מקצוע הקומפאונד) שהם מקצועות שאינם אולימפיים והלוקחים חלק ממשחקי העולם פעילים ונתמכים על ידי התאחדות אילת.
ועד אוקראינה הוא התאחדות הארגונים והקהילות היהודיות של אוקראינה (באוקראינית: Асоціація єврейських організацій та общин України) היה ארגון יהודי באוקראינה.
הוקם ב-1991 ומשרדיו שוכנים בקייב הבירה.
נכון לשנת 2015 בראש הארגון עומד יוסף זיסלס.
הארגון חבר בקונגרס הלאומים האוקראיני, אך מאז הוא כמעט ואינו מתפקד.
הוועד הוקם ב-14 בינואר 1991 והוא מכיל 265 ארגונים מ-94 ערים באוקראינה, כמו גם 63 קהילות יהודיות, 56 קהילות עירוניות, 15 ארגונים חברתיים, 17 בתי ספר יהודיים, 55 ארגוני תרבות, 10 ארגונים אזוריים לסיוע לעצורי גטו ומחנות ריכוז, 19 ארגוני נוער ו-5 ארגונים החברים בוועד.
התאחדות הארגונים והקהילות היהודיות של אוקראינה חברה בארגונים הבאים:
התאחדות הארגונים והקהילות היהודיות של חבר המדינות העצמאיות
הארגון גם נחשב לאחד ממייסדי הארגונים הבאים:
הקונגרס העולמי של היהודים הדוברי-רוסית
מטרתו העיקרית של הארגון הוא חיזוק הארגונים היהודיים והקהילות היהודיות באוקראינה והידוק הקשרים והיחסים בין הקהילות היהודיות של אוקראינה.
הארגון מסייע לעלייה האוקראינית לישראל, תומך מבחינה כספית בארגונים יהודיים שונים, מסייע בפיתוח מרכזי תרבות יהודיים, בניית בתי ספר ובתי כנסת.
הארגון גם נחשב למובילי המאבק נגד האנטישמיות באוקראינה.
הארגון נחשב גם למייצג יהודי אוקראינה בקרב ארגונים ממשלתיים באוקראינה.
מאז 1991 הארגון מנפיק גם אתר ועיתון בשם "חדשות", שכשמו כן, מפיץ ידיעות חדשותיות על הקהילה היהודית האוקראינית.
התאחדות האדריכלים ובוני ערים בישראל (לשעבר עמותת אדריכלים מאוחדים בישראל) היא אחד הגופים המייצגים של אדריכלי ישראל.
העמותה חברה בלשכת המהנדסים והאדריכלים בישראל ומייצגת במסגרת הלשכה את מקצוע האדריכלות.
בראש העמותה עומדת כיום האדריכלית אורנה אנג'ל.
העמותה הוקמה בשנת 1998 על ידי קבוצה של אדריכלים ובראשם האדריכל יצחק ליפובצקי ליר שכיהן באותו זמן כיו"ר אגודת האדריכלים בלשכת המהנדסים.
הקבוצה החליטה לפרוש מלשכת המהנדסים והאדריכלים ולהקים עמותת אדריכלים עצמאית.
מקום משכנה של העמותה הוא בבית האדריכל' ברחוב המגדלור 15 ביפו העתיקה.
חברות בעמותה כרוכה בתשלום דמי חבר.
רוב חברי העמותה הם אדריכלים ותיקים.
תחרויות אדריכלים - העמותה שותפה לארגון ויזום תחרויות ביחד עם קרנות שונות ורשויות מקומיות.
תערוכות - הגלריה בבית האדריכל פועלת במשכנה של עמותת האדריכלים והיא בין הגלריות הבודדות בישראל המתמקדות בהצגת אדריכלות ותופעות אדריכליות במבט ייצוגי ובמבט ביקורתי.
השתלמויות וכנסים – העמותה מארגנת ושותפה בארגון כנסים שונים בתחום התכנון והבניה.
פרסומי העמותה - ביטאון העמותה 'פרספקטיבה' בהוצאת עמותת האדריכלים מהווה ביטאון מקצועי.
סיורי 'ארכיתור' - סדרת סיורים בדגש אדריכלי תכנוני, הסיורים מועברים בעיקר על ידי אדריכלים על בניינים וסוגיות תכנוניות.
אות יקיר העמותה – במסגרת יום האדריכל, מוענק בכל שנה אות יקיר העמותה לאנשים שנבחרו על שום הצטיינותם בתחומים שונים, בין הזוכים ניתן למצוא אדריכלים משפיעים כגון: אדריכל זאב דרוקמן, אדריכל מיכאל טרנר, אדריכל חיים דותן, אדריכל שמואל מסטצ'קין, אדריכל נחום זולוטוב, אדריכלית גבריאלה נוסבאום.
פרסים – העמותה מעניקה ושותפה לפרסים שונים בתחום האדריכלות, פרס עזריאלי לפרויקט גמר מצטיין בשיתוף עם קרן עזריאלי, פרס אטיאס לאדריכלים צעירים.
בנוסף שותף יו"ר העמותה להענקת פרס רכטר כחלק מחבר הנאמנים.
התאוריה של הכול הוא סרט ביוגרפי-רומנטי, בבימויו של ג'יימס מארש.
הסרט מגולל את סיפור נישואיהם של ג'יין ויילד (Jane Wilde, בגילומה של פליסיטי ג'ונס) וסטיבן הוקינג (בגילומו של אדי רדמיין), אסטרופיזיקאי ותאורטיקן אנגלי ופרופסור באוניברסיטת קיימברידג', שהתפרסם בעיקר בזכות ספרו "קיצור תולדות הזמן", ספר מדע פופולרי, המתאר את התפתחות היקום למן המפץ הגדול.
הסרט יצא בשנת 2014 והוא מבוסס על הספר "מסע אל האינסוף: חיי עם סטיבן" של ג'יין הוקינג, גרושתו של סטיבן הוקינג.
הסרט נקרא על שם ספרו של סטיבן הוקינג "התאוריה של הכול", שקיבץ שבע הרצאות שלו העוסקות ב"תאוריה של הכול": החל במפץ הגדול דרך חורים שחורים וכלה בתורת המיתרים.
הסרט הוצג לראשונה בפסטיבל הסרטים הבינלאומי בטורונטו.
הסרט היה מועמד למספר פרסים (פרס גלובוס הזהב, פרס גילדת שחקני המסך וכדומה) וזכה במספר פרסים.
אדי רדמיין זכה עבור משחקו בסרט בפרס אוסקר לשחקן הטוב ביותר.
הסרט מתאר את פגישתם של ג'יין וסטיבן הוקינג בזמן לימודיו באוניברסיטת קיימברידג', דרך גילוי מחלתו, נישואיהם, לידת ילדיהם ובמיוחד, התמודדות הוקינג, אשתו ומשפחתו במחלת ניוון השרירים (ALS) שבה לקה, וששיתקה את פעולות השרירים שלו.
כל זאת, במקביל לעליית מעמדו בקהילייה המדעית ועד לזכייתו בפרסום ובתהילה.
את אשתו השנייה של הוקינג, איליין מייסון, מגלמת השחקנית מקסין פיק.
התאחדות בולאי ישראל היא עמותה, ששמה לה למטרה לטפח ולקדם את הבולאות בישראל.
"איגוד הפדרציות הפילטליות בארץ ישראל", שצורף בהמשך לאיגוד הבינלאומי לבולאות, הוקם בתל אביב ב-11 באפריל 1945. זאת בעקבות תערוכת הבולים ארצית "פילא 1945" שאורגנה על ידי בולאי תל אביב.
באותו זמן אורגנה תחרות לעיצוב בולים חדשים שבסופו של דבר לא הונפקו.
להתאחדות בולאי ישראל שיתוף פעולה הדוק עם השירות הבולאי, והיא זוכה לתמיכת חברת דואר ישראל.
במישור המקומי, התאחדות בולאי ישראל משתתפת בתהליכי תכנון ועיצוב הבולים החדשים של ישראל, לוקחת חלק בהנפקת בולים מיוחדים, מפיקה מגזין בולאי רבעוני בשם "שׂבֶל", מקיימת חוגי נוער בבתי הספר ומתחזקת ספרייה בולאית.
ההתאחדות תומכת ומסייעת לאגודות בולאיות מקומיות ומקצועיות, מעבירה הרצאות נושא, מקיימת יריד בולים חודשי וכנס שנתי.
במישור הבינלאומי, התאחדות בולאי ישראל מארגנת תערוכות בולים בינלאומיות, מעודדת את השתתפותם של בולאים ישראלים בתערוכות בחוץ לארץ ומייצגת את ישראל בוועדות מקצועיות בינלאומיות.
התאחדות ההוקי קרח האוקראינית היא הארגון המנהל את ההוקי קרח באוקראינה ומייצגת את האינטרסים האוקראיניים בתחום ההוקי בפני פדרציית ההוקי קרח הבינלאומית.
התאחדות ההוקי קרח האוקראינית הוקמה לראשונה כהתאחדות ההוקי קרח של אוקראינה הסובייטית כבר בשנת 1963 אך לא פעלה באופן עצמאי והייתה כפופה לפדרציית ההוקי הסובייטית.
ב-20 בפברואר 1992 ההתאחדות הפכה להתאחדות עצמאית והייתה להתאחדות ההוקי קרח של אוקראינה העצמאית.
ההתאחדות מנהלת את כל ליגות ההוקי קרח באוקראינה, כולל:
ליגת ההוקי קרח המקצוענית של אוקראינה
גביע התאחדות ההוקי קרח האוקראינית
בנוסף גם מנהלת את תחרויות ההוקי קרח לנשים וכו' ואת נבחרת אוקראינה בהוקי קרח ובאחריותה גם לארגן את כל התחרויות הבינלאומיות שנערכות באוקראינה בתחום ההוקי קרח.
גופי הניהול של ההתאחדות כוללים את הקונגרס, מועצת ההתאחדות והוועדה המבצעת.
גוף הבכיר בהתאחדות הוא קונגרס ההתאחדות המתכנס אחת לארבע שנים.
נשיא ההתאחדות נבחר בהצבעה חשאית בקרב חברי הקונגרס.
תקופת כהונה נשיא 28 בפברואר 1992 - נובמבר 1997 אנטולי חורוזוב נובמבר 1997 - 8 בדצמבר 2006 אלכסנדר אומלצ'נקו 8 בדצמבר 2006 - מכהן אנטולי ברזווין
התאוריה המוניטרית המודרנית (MMT - Modern Monetary Theory) היא תאוריה מקרו-כלכלית שעוררה עניין ותשומת לב בשנות ההתאוששות מהמשבר הכלכלי הגלובאלי ב-2008. התאוריה שמה דגש על ההבדל בין מדינות שאינן מנפיקות מטבע משלהן (כדוגמת מדינות גוש האירו) לבין מדינות שמנפיקות מטבע משלהן.
לפי השקפת ה-MMT, מדינות המנפיקות מטבע משלהן אינן מוגבלות בידי גירעונות תקציביים.
כלכלני MMT מדגישים שאינם קוראים להנפקת כסף בלתי מוגבלת.
הם מודעים לכך שמדינות מוגבלות בידי המשאבים המוגבלים של המשק שלהן.
הם צופים שבמצב שבו כמות הכסף שהונפק חורגת מהרצוי תופיע אינפלציה גבוהה.
במקרה כזה, לפי גישת MMT, הממשלה תוכל להתמודד עם האינפלציה על ידי שינוי ספר התקציב - באמצעות הקטנת הוצאות או העלאת מיסים.
בניגוד לגישה המוניטריסטית הרגילה, MMT אינה מייחסת חשיבות רבה להעלאות ריבית כדרך להדביר אינפלציה.
יש שרואים אותה כגרסה של תורתו הכלכלית של הכלכלן היהודי-אמריקני אבא לרנר .
MMT שנויה במחלוקת, ומתנהל דיון פעיל וסוער בתועלת התאורטית שלה, ביעילות של מרשמי המדיניות שלה ובסיכונים שהיא מעלה.
אין בין תומכי התאוריה הסכמה מוחלטת לגבי מאפייני התאוריה המדויקים, אבל בלב התאוריה עומדת התפיסה שחוב לאומי וגירעונות תקציביים אינם דבר רע עבור מדינה שמנפיקה מטבע משלה.
העקרונות העיקריים של MMT הם שממשלה שמנפיקה את הכסף שלה:
יכולה לשלם עבור סחורות, שירותים ונכסים פיננסיים ללא צורך בגביית כסף בצורה של מיסים או הנפקת חובות לפני רכישות כאלה
לא ניתן לכפות עליה פשיטת רגל בגין חוב הנקוב במטבע שלה עצמו
מוגבלת רק על ידי אינפלציה, שעלולה להאיץ ברגע שהמשאבים האמיתיים (עובדים, מכונות ומשאבי טבע) של המשק הם בשימוש מלא
יכולה לשלוט באינפלציה שמבוססת על ביקושים גבוהים מדי על ידי מיסוי או הפחתת תקציבים, וכך להוציא עודף כסף מהמחזור (אם כי ייתכן שהרצון הפוליטי לעשות זאת לא יהיה קיים)
אינה צריכה להנפיק איגרות חוב ממשלתיות ואינה צריכה לחשוש מעליית הריבית עליהן.
עקרונות אלה מאתגרים את השקפת כלכלני המיינסטרים כי הוצאות הממשלה ממומנות על ידי מיסים והנפקת חובות.
ארבעת עקרונות ה-MMT הראשונים אינם סותרים למעשה את הבנת המיינסטרים, אלא מדגישים אלמנטים שגם כלכלני מיינסטרים מודעים להם ולעיתים מציינים בפירוש.
מבחינה זו יש הרואים ברוב עקרונות ה-MMT רק ניסוח מחדש של עקרונות ידועים היטב בכלכלה הקיינסיאנית.
לדוגמה, כפי שאמר יו"ר הפד לשעבר, אלן גרינשפן, "ארצות הברית יכולה לשלם כל חוב שיש לה כי אנחנו תמיד יכולים להדפיס כסף כדי לעשות זאת.
אז יש הסתברות אפס לפשיטת רגל." עם זאת, כלכלני MMT לא מסכימים עם כלכלני המיינסטרים לגבי העיקרון החמישי - האופן שבו גירעונות ממשלתיים קשורים לשיעורי הריבית.
גאורג פרידריך קנאפ טען כבר ב-1905 כי "כסף הוא בריה של חוק" ולא סחורה.
קנאפ הנגיד את תאוריית הכסף שלו עם גישת תקן הזהב שלפיה הערך של יחידת מטבע תלוי בכמות המתכת היקרה שהיא מכילה או שניתן לקבל אותה תמורתה.
הוא טען כי המדינה יכולה ליצור כסף נייר ולהפוך אותו לבעל ערך בשל נכונותה לקבלו כתשלום למיסים, קנסות וחשבונות.
אלפרד מיטשל אינס כתב ב-1914 כי כסף בעצם נועד לאפשר לאדם לפדות את חובות המס שלו.
עד שנת 1947, אז אבא לרנר כתב את מאמרו כסף כבריית המדינה, כלכלנים זנחו את הרעיון כי שווי הכסף קשור קשר הדוק לזהב.