tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
את הופעת הבכורה שלה בנבחרת נורווגיה ערכה הרלובסן כבר בגיל 16, ומהר מאוד הפכה לאחת משחקניות המפתח של הנבחרת.
בשנת 2005, הייתה הרלובסן לכדורגלנית הצעירה ביותר באליפות אירופה שנערכה באותה שנה באנגליה.
במהלך הטורניר היא כבשה שני שערים - אחד נגד צרפת בשלב הבתים ואחד נגד שוודיה בחצי הגמר.
נורווגיה הגיעה עד לגמר הטורניר, אך שם הפסידה 3-1 לגרמניה.
במהלך הטורניר, נערכו מגעים להעברת הרלובסן לקבוצת ארסנל האנגלית, אך בסופו של דבר, שני הצדדים לא הגיעו לידי הסכמה.
שנתיים לאחר מכן הייתה הרלובסן חלק מסגל הנבחרת שנסע לסין כדי להתחרות בגביע העולם.
היא לא פתחה בשני המשחקים הראשונים בשלב הבתים, אך במשחק השלישי - נגד גאנה, היא נכנסה כמחליפה ואף כבשה את אחד השערים.
ברבע הגמר, במשחק נגד סין אל מול קהל 52,000 איש, היא כבר פתחה בהרכב הראשון ואף כבשה את שער הניצחון שהעלה את נורווגיה לחצי הגמר של הטורניר.
בחצי הגמר כבר נעצרו הנורווגיות, לאחר הפסד 3-0 לגרמניה.
באותה שנה כבשה הרלובסן את שער הניצחון בגמר הגביע הנורווגי, וזכתה לקבל את מדליית הזהב מידיו של האראלד החמישי, מלך נורווגיה.
אל אליפות אירופה שנערכה בפינלנד בשנת 2009 כבר הגיעה הרלובסן ככוכבת הנבחרת.
היא שיחקה בכל חמשת המשחקים של נורווגיה במהלך הטורניר, וכבשה שער אחד.
גם הפעם הגיעה נורווגיה עד לחצי הגמר, שם נעצרה פעם נוספת על ידי הנבחרת הגרמנית (שבסופו של דבר זכתה בטורניר).
הרלובסן כבשה את השער היחיד בהפסד 3-1 לגרמניות.
ב-28 באוקטובר 2009 הודיעה הרלובסן על עזיבת קולבוטן ועל הצטרפותה לקבוצת ליון הצרפתית, ביחד עם חברתה לקבוצה ולנבחרת - כריסטין קולומבו נילסן.
ב-8 בנובמבר 2009, היא ערכה את הופעת הבכורה שלה בקבוצה, כשנכנסה כמחליפה בניצחון 1-6 על ג'וביסי.
שער הבכורה שלה הגיע ב-7 במרץ 2010, במסגרת הגביע הצרפתי.
בהמשך אותה עונה היא זכתה לשחק בגמר ליגת האלופות, בו הפסידה ליון לקבוצת טורבינה פוטסדאם הגרמנית.
לאחר עונה אחת בלבד, עזבה הרלובסן את ליון וחזרה לנורווגיה - לקבוצת קבינר.
ביולי 2011 הודיעה הרלובסן על יציאתה מהארון.
איזבל הוא סרט דרמה אמריקאי משנת 1938 בבימויו של ויליאם ויילר.
בסרט משחקים בטי דייוויס, הנרי פונדה, ג'ורג' ברנט, דונלד קריספ ופיי ביינטר.
הסרט זכה להצלחה כלכלית ולביקורות חיוביות.
הוא היה מועמד לחמישה פרסי אוסקר וזכה בשניים.
ב-2009 נבחר הסרט לשימור בארכיון הסרטים הלאומי של ארצות הברית על ידי ספריית הקונגרס עקב תרומתו לקולנוע.
הסרט מבוסס על מחזה כושל משנת 1933, שבו שיחקה מרים הופקינס בתפקיד ראשי.
ג'פרי לין היה אמור לשחק במקור בסרט בתור פרסטון דילארד, אך מפיקי המחזה שבו השתתף באותה תקופה סירבו לאשר לו להשתתף בסרט, והנרי פונדה קיבל את התפקיד.
בנוסף, אניטה לואיס הייתה אמורה לגלם את בל מאסיי ואדמונד גולדינג היה אמור לביים את הסרט.
תפקיד גילום דמותה של ג'ולי מרסדן הוצע לבטי דייוויס לאחר שלא זכתה בתפקיד סקרלט או'הרה בסרט "חלף עם הרוח" (שניתן לויוויאן לי).
הסרט התעכב במהלך הצילומים עקב צילום מרובה של סצנת הרכיבה של דייוויס ולידת בתו של פונדה, (ג'יין פונדה).
לסרט נעשו מספר אתחולים בכיכובם של דייוויס, ג'ין ארתור ולורטה יאנג.
בטי דייוויס - ג'ולי מרסדן
הנרי פונדה - פרסטון דילארד
ג'ורג' ברנט - באק קנטרל
דונלד קריספ - ד"ר ליווינגסטון
פיי ביינטר - בל מאסיי
מרגרט לינדזי - איימי ברדפורד-דילארד
ריצ'רד קרומוול - טד דילארד
זכייה בפרס אוסקר לשחקנית הטובה ביותר (בטי דייוויס)
זכייה בפרס אוסקר לשחקנית המשנה הטובה ביותר (פיי ביינטר)
מועמדות לפרס אוסקר לפסקול המקורי הטוב ביותר
מועמדות לפרס אוסקר לצילום הטוב ביותר
זכייה בפרס פסטיבל הסרטים של ונציה על תרומה אומנותית (ויליאם ויילר)
מועמדות לפרס פסטיבל הסרטים של ונציה לסרט הטוב ביותר
איזבל דינואר הייתה מושתלת הפנים הראשונה בעולם, לאחר שכלב מסוג לברדור רטריבר השחית את פניה במאי 2005.
דינואר גרה בואלנסיין שבדרום צרפת, והייתה אם לשני ילדים.
איזבל נפגעה מכלבה של דינואר "שלעס את פניה לאחר שהיא התעלפה ממנת יתר של כדורי שינה." בדיווחים שקדמו לניתוח נכתב כי בתה של דינואר אמרה כי הלברדור ניסה להעיר את דינואר לאחר שזו ביצעה ניסיון התאבדות.
בהצהרה שנתנה דינואר ב-6 בפברואר 2006 נאמר:
"...לאחר שבוע קשה במיוחד, רווי בעיות אישיות רבות, לקחתי כמה גלולות כדי לשכוח ...
התעלפתי ונפלתי לרצפה ונחבטתי ברהיט." בתה של דינואר הוסיפה כי הכלב היה להוט להעיר את אימה, אך זו לא התעוררה והכלב נשך ושרט את פניה.
השתלת הפנים החלקית הראשונה בעולם התרחשה ב-27 בנובמבר 2005 על ידי פרופסור ברנרד דאוואושל בעזרת פרופסור ז'אן מישל דוברנרד באמיין, צרפת.
שתל העור הכולל אף ופה נלקח מתורמת שהייתה שרויה במוות מוחי.
מומחים אומרים כי אף על פי שהשתלת קרקפת ואוזן בוצעו כבר בעבר, השתלות פה ואף הן הקשות ביותר.
בדינואר הושתל גם מח עצם כדי למנוע את דחיית השתל.
בדיוק שנה לאחר הניתוח דינואר הצהירה שהיא יכולה לחייך שוב.
דינואר נפטרה ב-22 באפריל 2016 עקב סיבוכים שנגרמו לה על ידי התרופות שקיבלה למניעת דחיית הרקמות המושתלות.
איזבל דה שרייר (צרפתית) או בל ואן זוילן (הולנדית) (, או שם הלידה שלה , 20 באוקטובר 1740 – 27 בדצמבר 1805) הייתה סופרת, משוררת ומחזאית שווייצרית-הולנדית, ונמנתה בין הוגי הנאורות.
כיום היא ידועה בנובלות ובמכתבים שכתבה לאנשים והתפרסמו, אף על פי שכתבה גם מאמרים, לחנים, שירה והצגות.
דה שרייר התעניינה רבות במצב החברתי והפוליטי של תקופתה, ועבודותיה בזמן המהפכה הצרפתית עוררו עניין אצל אקדמאים וסופרים רבים.
איזבל ואן טויל ואן סרוסקרקן נולדה בטירת זוילן במחוז אוטרכט שבהולנד ב-20 באוקטובר 1740 לדידריק יאקוב ואן טויל ואן סרוסקרקן (1707-1776) ולהלנה יאקובה דה ויק (1724-1768).
היא הייתה הילדה הבכורה מבין שבעה ילדים.
הסופר הסקוטי ג'יימס בוזוול, שהיה סטודנט למשפטים באוניברסיטת אוטרכט ואחד ממחזריה של דה שרייר, תיאר את אביה כ"אחד האצילים הוותיקים ביותר בשבעת המחוזות (של הולנד)" ואת אמה כ"גברת אמסטרדמית, בעלת ממון רב".
בעונת החורף היו עוזבים את הטירה שלהם ועוברים לגור בבית חורף בעיר אוטרכט.
בשנים 1746–1753 היא גדלה בשווייץ עם מטפלת דוברת צרפתית, התגוררה בז'נבה וערכה טיולים ברחבי שווייץ וצרפת.
למשך שנה שלמה דיברה אך ורק צרפתית.
לכן כשחזרה מאוחר יותר להולנד, נאלצה ללמוד מחדש את שפת האם שלה, ההולנדית.
הצרפתית תמשיך להיות השפה המועדפת על דה שרייר למשך כל חייה.
חוסר ההשתייכות וההזדהות שלה עם העם והתרבות ההולנדית (לרבות השפה ההולנדית) הם אחד ההסברים לכך שעבודותיה וכתביה לא זכו להצלחה גדולה בארץ מולדתה.
דה שרייר נהנתה מחינוך רחב יותר מבנות גילה באותן השנים, הודות לתפיסות ליברליות של אביה ואמה שנתנו לה ללמוד מקצועות כמו מתמטיקה, פיזיקה וכיוצא בזה.
לפי הידוע כיום, דה שרייר הייתה סטודנטית מוכשרת שהתעניינה במוזיקה ובמיוחד בשירה.
בשנת 1785 החלה ללמוד מוזיקה אצל המלחין ניקולו אנטוניו זינגארלי.
בגיל 14 התאהבה דה שרייר בגבר קתולי פולני, בשם פטר דונהוף, אך הוא לא התעניין בה.
היא עזבה מאוכזבת את אוטרכט ל-18 חודשים.
ככל שהתבגרה התרבו המחזרים שאיזבל דחתה אותם.
אחד מהם הוא הביוגרף ג'יימס בוזוול.
היא ראתה בעצמה נעלה ומכובדת, ולא הסכימה להינשא לגברים בעלי דעות קדומות שוביניסטיות.
היא ראתה במוסד הנישואין אמצעי לקבל חופש, אך חיפשה גם נישואים מתוך אהבה.
הם התיישבו בעיר קולומבייר שבנשאטל, שווייץ.
הבית שבו התגוררו השניים נקנה על ידי הסבא של דה שרייר.
הזוג בילה גם זמן רב בז'נבה ובפריז.
דה שרייר התכתבה עם אנשים רבים, כמו מחזרה לשעבר, ג'יימס בוזוול, בעלה, המתורגמן שלה לגרמנית ועוד.
ב-1760 פגשה את דוד-לואי קונסטנט ד'הרמנשז (1722-1785), קצין שווייצרי נשוי הנחשב בחברה השווייצרית ל"דון חואן".
לאחר לבטים רבים, התגבר הצורך של דה שרייר בביטוי עצמי על החשש מהסתבכות עם גבר נשוי, וכעבור שנתיים החלה לנהל איתו התכתבות אינטימית וסודית במהלך 15 שנה.
ההתכתבויות עם קונסטנט ד'הרמנשז היו מהמשמעותיות והמפורסמות של דה שרייר.
הסופר הסקוטי ג'יימס בוזוול פגש אותה לעיתים קרובות באוטרכט ובטסל זואילן בשנים 1763–1764, בהיותו סטודנט למשפטים באוטרכט.
הוא קרא לה זלידה והפך למכותב קבוע שלה גם לאחר שעזב את הולנד.
בוזוול כתב לה כי הוא כבר לא מאוהב בה והיא השיבה לו כי גם היא לא נמשכת אליו יותר.
למרות זאת, פנה בוזוול לאחיה של דה שרייר וביקש ממנו שיציע לאביה שיינשאו.
אביה לא הסכים לנישואין בין השניים והזוג ניתק את הקשר.
היא התכתבה גם עם המתורגמן לגרמנית לודוויג פרדיננד הובר ועם האחיין של קונסטנט ד'הרמנשז, אותו פגשה ב-1786. חילופי מכתבים של דה שרייר עם שני אלה נמשכו עד סוף חייה.
אסטרואיד 9604 בלואנזוילן - נקרא על שמה בשנת 1991.
הסרט "בל ואן זוילן, מאדאם דה שרייר" שיצא בשנת 1993.
היכל על שמה באוניברסיטת אוטרכט.
שרית בורנשטיין, הפילוסופית והפילוסופים - איזבל דה שרייר והוגי הנאורות, הוצאת כרמל, 2019
איזבל וילהמין מארי אברהארט הייתה חוקרת וסופרת משווייץ.
כנערה קיבלה חינוך ביתי מאביה.
פרסמה סיפורים קצרים תחת שם עט גברי.
התעניינה בצפון אפריקה, ונחשבת ככותבת בקיאה בנושא אף על פי שלמדה אותו רק דרך התכתבות.
לאחר הזמנה מהצלם לואי דוד, אברהארט עברה לאלג'יריה במאי 1897. היא התלבשה כגבר, התאסלמה ואימצה את השם סי מחמוד סעדי.
בגלל התנהגותה החריגה הייתה אברהארט מנודה בקרב המתיישבים האירופיים באלג'יריה והממשל הצרפתי.
אברהארט התקבלה למסדר האיסלאמי קאדריה, ולכן הממשל הצרפתי חשד שהיא מרגלת או מסיתה.
היא שרדה ניסיון התנקשות זמן קצר לאחר מכן.
בשנת 1901 הממשל הצרפתי הורה לה לעזוב את אלג'יריה, אבל אישרו לה לחזור בשנה הבאה, אחרי שהתחתנה עם החייל האלג'ירי סלימאן איהנני.
בעקבות חזרתה, אברהארט כתבה עבור עיתון שנערך על ידי ויקטור בארוקאן.
בשנת 1904, בגיל 27, היא נהרגה בשיטפון ב-Aïn Sefra.
בשנת 1906 בארוקאן התחיל לפרסם את יצירותיה, שזכו לשבחי הביקורת.
לאחר מותה היא הפכה לסמל של שחרור מהשלטון הצרפתי, ומספר רחובות נקראו על שמה בביקאר ובאלג'יריה.
חייה היוו השראה למספר יצירות, ביניהן הסרט "איזבל אברהארט" (1991) והאופרה "שיר מתוך סערה: חייה ומותה של איזבל אברהארט" (2012).
איזבל, נסיכת אורליאן , הייתה בתו של הנסיך פיליפ, רוזן פריז ואשתו של הנסיך ז'אן, דוכס גיז.
איזבל נולדה ב-7 במאי 1878 באה, סן-מריטים, צרפת, לפיליפ, רוזן פריז ולמארי איזבל, נסיכת אורליאן, בתם של אנטואן, דוכס מונפנסייה והאינפנטה לואיסה פרננדה, דוכסית מונפנסייה.
בשנת 1883 מת אנרי, רוזן שאמבור, ובעקבות כך ירש אביה את הטענה לכתר צרפת בעיני רוב המלוכנים.
בשנת 1886 נערכה חגיגת הנישואים של אחותה אמלי, נסיכת אורליאן עם קרלוש, מלך פורטוגל בפאר רב, ובעקבות כך גורשה המשפחה מצרפת.
בני המשפחה עברו להתגורר בבריטניה, ולאחר מכן בספרד, אולם לאיזבל היה מותר לבקר בצרפת, משום שלא יכלה לירש את הכתר הצרפתי עקב החוק הסאלי.
איזבל הייתה בחורה יפה והיו לה כמה מחזרים, אולם למרות שהועלתה הצעה לחתנה עם אלברט, נסיך בלגיה, ההצעה לא יצאה אל הפועל, משום שלאופולד השני, מלך הבלגים חשש מתגובות ממשלת צרפת.
ב-30 באוקטובר 1899 התחתנה איזבל עם בן דודה הנסיך ז'אן, דוכס גיז, ממנו נולדו לה 4 ילדים.
בשנת 1909 עברו בני המשפחה ללראצ'ה, מרוקו, אולם לאחר שמרוקו הפכה לפרוטקטורט צרפתי בשנת 1912, נותר ביתם חלק ממרוקו הספרדית, ואילו שדותיהם נהיו חלק ממרוקו הצרפתית.
עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה בשנת 1914 ביקש בעלה ז'אן להילחם לצד הצרפתים, אולם נדחה על ידי צרפת, בלגיה ובריטניה, ומשום כך הצטרף לצלב האדום, ואף קיבל על שירותו את עיטור צלב המלחמה.
לאחר המלחמה חזר ז'אן למרוקו, ובשנת 1924 קיבל את התואר דופן צרפת בעקבות מותו של בן דודו - אחיה פרדינן, דוכס מונפנסייה.
בשנת 1926 מת גם בן דודו - אחיה פיליפ, דוכס אורליאן ללא ילדים, ובעקבות כך הפך בעלה ז'אן לראש בית אורליאן ולתובע לכתר הצרפתי מטעם האורליאניסטים.
בעקבות כך נאסר על בני המשפחה להתגורר בצרפת, ובשל כך הם חיו במרוקו.
בשנת 1940 מת בעלה הנסיך ז'אן, דוכס גיז, ובנה אנרי, רוזן פריז ירש את תאריו.
איזבל שמרה על יחסים טובים עם בני משפחת המלוכה המרוקנית, ומשום כך גם לאחר שהותר לבני המשפחה לחזור לצרפת בשנת 1950, ואף לאחר שמרוקו קיבלה את עצמאותה, המשיכה איזבל לחיות שם עד למותה ב-21 באפריל 1961.
ב-30 באוקטובר 1899 התחתנה איזבל עם הנסיך ז'אן, דוכס גיז, ממנו נולדו לה 4 ילדים:
איזבל, נסיכת אורליאן (1900–1983), התחתנה עם ברונו, רוזן ארקור, ולאחריו התחתנה עם פייר מירא
פרנסואז, נסיכת אורליאן (1888–1964), התחתנה עם כריסטופר, נסיך יוון ודנמרק
אן, נסיכת אורליאן (1906–1986), התחתנה עם הנסיך אמדאו, דוכס אאוסטה
אנרי, רוזן פריז (1908–1999), התחתן עם איזבל, נסיכת אורליאן-ברגנסה
איזבל, נסיכת אורליאן-ברגנסה , הייתה אשתו של אנרי, רוזן פריז, ראש בית אורליאן בין השנים 1940–1999.
איזבל נולדה ב, סן-מריטים בצרפת ב-13 באוגוסט 1911 לפדרו דה אלקנטארה, נסיך גראו-פארה ולאלז'בייטה, רוזנת דוברז'נסקי דה דוברז'ניץ, בתם של יאן, רוזן דוברז'נסקי דה דוברז'ניץ והרוזנת אליזבת קוטולינסקי פון קוטולין.
בשנת 1891 קיבל אביה את התואר "הנסיך הקיסרי של ברזיל", אולם הוא ויתר עליו בשנת 1908 עם נישואיו לאמה, אם כי נשאר עם התואר "נסיך אורליאן-ברגנסה".
לאחר מותם של הורי אמה עברו הוריה להתגורר בבתיהם באיל סן לואי ובבולון-ביאנקור.
בצעירותה ביקרה איזבל את קרוביה באוסטריה, צ'כוסלובקיה ובפולין, ואף טיילה עם אביה בנאפולי, בקונסטנטינופול, ברודוס, בסמירנה, בלבנון, בסוריה, בקהיר, בארץ ישראל ובירושלים.
בשנת 1920 בוטל חוק הגירוש על בני המשפחה הקיסרית בברזיל, ובעקבות כך עברו בני המשפחה להתגורר בפטרופוליס, ברזיל, אולם במהלך המסע לברזיל מת סבה גאסטון, רוזן אה.
ב-8 באפריל 1931 התחתנה איזבל עם אנרי, רוזן פריז בקתדרלת פלרמו, סיציליה, שבה נישאו אבותיהם המשותפים, לואי פיליפ, מלך הצרפתים ומריה אמליה מנאפולי וסיציליה בשנת 1809. במהלך החתונה הפגינו רבים בעד המלוכה, ואף קראו לעברם "יחי המלך" ו"תחי צרפת".
במהלך נישואיהם נולדו להם 11 ילדים, ובשנת 1986 התגרשו השניים.
בשנת 1940 מת חמיה הנסיך ז'אן, דוכס גיז, ובעלה אנרי הפך לראש בית אורליאן.
בשנת 1999 מת אנרי, רוזן פריז, וב-5 ביולי 2003 מתה איזבל בביתה בפריז.
ב-8 באפריל 1931 התחתנה איזבל עם אנרי, רוזן פריז, ממנו נולדו לה 11 ילדים:
איזבל, נסיכת אורליאן (נולדה ב-1932), התחתנה עם פרידריך קרל, רוזן שנבורן-בוקהיים
אנרי, רוזן פריז (1933–2019), התחתן עם מריה תרזה, דוכסית וירטמברג, ולאחריה התחתן עם מיכאלה קוסיניו
הלן, נסיכת אורליאן (נולדה ב-1934), התחתנה עם אברהרד, רוזן לימבורג-שטירום
אן, נסיכת אורליאן (נולדה ב-1938), התחתנה עם קרלוס, דוכס קלבריה
דיאן, נסיכת אורליאן (נולדה ב-1940), התחתנה עם קרל, דוכס וירטמברג
הנסיך מישל, רוזן אברו (נולד ב-1941), התחתן עם באטריס פסקיר דה פרנקליו
הנסיך ז'אק, דוכס אורליאן (נולד ב-1942), התחתן עם גרסנד דה סבראן-פונטב
קלוד, נסיכת אורליאן (נולדה ב-1943), התחתנה עם הנסיך אמדאו, דוכס אאוסטה
ז'אן, נסיכת אורליאן (נולדה ב-1946), התחתנה עם פרנסואה-חאווייר דה סאמבוסי דה סורג
הנסיך תיבו, רוזן לה מרשה (1948–1983), התחתן עם מריון גורדון-אור
דונה איזבל, דוכסית ברגנסה (פורטוגזית: Isabel de Herédia; נולדה ב-22 בנובמבר 1966) היא אשת עסקים פורטוגזית שנישאה לדוארטה פיו, דוכס ברגנסה, הטוען הנוכחי לכס המלוכה הפורטוגלי.
איזבל נולדה ב-22 בנובמבר 1966, בליסבון, לדום ז'ורז'ה דה ארדיה, אדריכל, ולראקל לאונור פיניירו דה קסטרו קורבלו.
מאז הלידה, היא הייתה זכאית לתואר דונה בשל היותה צאצאית של פרנסיסקו קוריה דה ארדיה, רוזן ריביירה בראווה, מהאצולה הפורטוגזית ורפובליקני מפורסם, שהיה מעורב בהתקוממות הרפובליקנית הכושלת של ה-28 בינואר 1908.
דונה איזבל חיה בין פורטוגל המטרופוליטנית לאנגולה הפורטוגזית עד 1975, כאשר אנגולה קיבלה עצמאות.
לאחר מכן עברה משפחתה לסאו פאולו שבברזיל.
שם, היא למדה בקולגיו סאו לואיס, מוסד ישועי.
בשנת 1990 היא קיבלה תואר במנהל עסקים, ולאחר מכן היא עבדה כמנהלת נכסים.
ב-13 במאי 1995 היא התחתנה עם דוארטה פיו, דוכס ברגנסה, במנזר ז'רונימוש.
בטקס נכחו נציגים של בתי מלוכה אירופיים שונים: הנסיך פיליפ, דוכס בראבנט, אנרי, הדוכס הגדול של לוקסמבורג, הנסיכה מרגריטה, דוכסית סוריה, ועוד.
ראשי הפוליטיקה הפורטוגזית העיקריים, כולל נשיא הרפובליקה מריו סוארש, ראש הממשלה אניבל קבאקו סילבה ונשיא האספה אנטוניו ברבוסה דה מלו, נכחו גם הם.
בעקבות נישואיה ולידת בנה הראשון, אפונסו, פרשה איזבל מחייה המקצועיים, והקדישה את עצמה לניהול משפחתה ולחסות של ארגונים שונים.
ב-13 במאי 1995 התחתנה איזבל עם דוארטה פיו, דוכס ברגנסה, ממנו נולדו לה שלושה ילדים:
אפונסו, נסיך ביירה (נולד ב-1996).
האינפנטה מריה פרנסיסקה, דוכסית קוימברה (נולד ב-1997).
האינפנטה דיניש, דוכס פורטו (נולד ב-1999).
סוזן איזבל דאסר הייתה אמנית אנגלית מהתקופה הוויקטוריאנית.
דאסר נולדה בלימינגטון, ווריקשייר, והתחנכה בבית ספר במנזר בסלפורד.
במשך העשור של 1858–1868 התגוררה בפריז, למדה תחילה בבית ספר ואחר כך עבדה כאומנת.
לאחר חורף באיטליה (1869), חזרה לפריז, והייתה נוכחת בזמן מלחמת צרפת–פרוסיה ובקומונה של פריז.
חזרה לאנגליה ב־1871 והחלה ללמוד אמנות בבית הספר לאמנות במנצ'סטר, שם זכתה בפרס המלכה בשנת 1875.
התחילה חברות לכל החיים עם האמנית אנני סווינרטון – שתי הנשים המשיכו בלימודי האמנות ברומא ובפריז בין השנים 1874–1880.
בסביבות שנת 1872, הלורד לייטון כתב הערות על התצפיות שלו בשיטות הציור שלה וביקר את תמונותיה במהלך שהות באי קאפרי.
בשנים 1877–1880 הייתה שוב בפריז ולמדה באקדמיה ז'וליאן.
דאסר נקשרה באטלייה של ז'וליאן בשתי הזדמנויות: 1878–1879 כאשר השלימה ציור שחור לבן דיוקן "נערה צעירה בכובע סאטן", בבעלות אוסף אנדרה דל דביו, פריז; מאוחר יותר היא השלימה מספר יצירות שאפשרו לה להציג בסלון בפריז.
לאורך הקריירה שלה העריצו וביקשו את דיוקניה באיטליה, אנגליה ופריז.
לאחר שגרה תקופה מסוימת בלונדון, חזרה למנצ'סטר בשנת 1883 ושיתפה סטודיו עם האמנית מרי פלורנס מונקהאוס.
לאחר הרבה קמפיינים של דאסר ומונקהאוס בשנת 1897, נעשתה חברה במועצה של אמניות במנצ'סטר, ומונקהאוס מונתה למבקרת.
בתערוכת היובל המלכותית, מנצ'סטר 1887, הציגו את עבודותיה ועזרה לפורד מדוקס בראון בעיטור כיפת התערוכה.
עם אנני סוויננרטון הקימה את האגודה של פמיניסטיות במנצ'סטר בשנת 1876; דאסר כיהנה גם כנשיאת הארגון.
במשך עשור (1885–1895), הייתה חברת הוועד המנהל של האגודה הזאת במנצ'סטר.
דיוקנה של דקרה של העורכת הפמיניסטית לידיה בקר היא אחת העבודות הידועות ביותר שלה.
איזבל בולאי היא זמרת קנדית-צרפתייה, שידועה בעיקר בזכות להיטה "Parle-moi" שנחשב לאחד מהשירים הצרפתיים המצליחים בשנות האלפיים.
איזבל בולאי היא ילידת סנט-פליסיט שבקוויבק, שם הוריה היו בעלים של מסעדה.
לאחר מכן, עברה בולאי לעיר מטאנה הסמוכה בתחילת גיל ההתבגרות שלה ולמדה ספרות ב-Cegep Limoilou.
בשנת 1988 חבריה רשמו אותה, ללא ידיעתה, לתחרות שירה במטאנה, שם הכירה את חוזליטו מישו, שלימים הפך לסוכנה.
בשנת 1990, במהלך פסטיבל השירים Petite-Vallée, היא זכתה בפרס על הביצוע שלה ל"Les gens de mon pays" (ז'יל ויניאולט).
אלבום הבכורה שלה Fallait pas, יצא לאור בשנת 1996 ולא זכה להצלחה.
למרות הכישלון שלו, היא החליטה להוציא אלבום נוסף שנתיים לאחר מכן, États d'amour.
האלבום זכה להצלחה בינלאומית תוך שאיגוד תעשיית ההקלטות הקנדי אישר שמכירותיו במדינה עומדות על למעלה מ-100,000 עותקים.
בהמשך, הכריז איגוד תעשיית ההקלטות הצרפתי כי האלבום נמכר בלמעלה מ-100,000 עותקים במדינה גם כן.
האלבום הגיע למקום ה-60 במצעד האלבומים של צרפת.
בשנת 2000, הוציאה את אלבום ההופעה המצליח Scènes d'amour, שהגיע בשיאו למקום התשיעי במצעד האלבומים של קנדה.
באותה השנה, הוציאה את האלבום Mieux qu'ici-bas, שהפך לאלבום הפריצה הבינלאומי שלה.
האלבום הגיע למקום הרביעי במצעד האלבומים שבוולוניה, למקום הרביעי בקנדה, למקום השישי בצרפת, ולמקום ה-65 בשווייץ.
האלבום נמכר בלמעלה ממיליון עותקים בצרפת ונחשב לאחד מהאלבומים הצרפתיים הנמכרים ביותר בכל הזמנים.
האלבום זכה להצלחה כה גדולה, עד שדורג במצעדים השנתיים שפורסמו משנת 2000 ועד שנת 2002. הסינגל הראשון מתוכו "Parle-moi", נחשב לאחד מהשירים הצרפתיים המצליחים ביותר בכל הזמנים, תוך שהוא הגיע למקום הראשון במצעד השירים שבוולוניה.
הוא נמכר בלמעלה מ-468,000 עותקים בצרפת.
בשנת 2002, הוציאה את Ses plus belles histoires, שזכה להצלחה בעיקר בקנדה.
אלבום הופעה נוסף Au moment d'être à vous, יצא לאור בשנת 2002 והפך לאחד מאלבומי ההופעות הצרפתיים הנמכרים ביותר בכל הזמנים.
האלבום דורג במצעדים השנתיים והשבועיים של צרפת ומדינות נוספות.
בשנת 2004, הוציאה את אלבומה Tout un jour, שזכה להצלחה בינלאומית גם כן.
בשנת 2005, יצא אלבום ההופעה Du temps pour toi, שנמכר בלמעלה מ-59,079 עותקים בצרפת בשנת 2005 בלבד.
שנתיים לאחר מכן, הוציאה את אלבומה המצליח De retour à la source, שנמכר בלמעלה מ-100,000 עותקים בקנדה בלבד.
שנה לאחר מכן, הוציאה אלבום נוסף Nos Lendemains, שזכה להצלחה בקנדה וצרפת.
בשנת 2009, הוציאה את האלבום Chansons pour les mois d'hiver, שנמכר בלמעלה מ-40,000 עותקים בקנדה.
לאחר שנתיים של הפסקה, הוציאה את האלבום Les grands espaces, שנמכר גם הוא בלמעלה מ-40,000 עותקים בקנדה.
לאחר שלוש שנים ללא הוצאת אלבום, הוציאה בולאי בשנת 2014 את Merci Serge Reggiani, שזכה להצלחה בשלל מדינות כמו קנדה, ולוניה ושווייץ.
בשנת 2017, הוציאה את En vérité, ששחזר את הצלחת קודמיו.
בשנת 2019, הוציאה את אלבום חג המולד En attendant Noël, שזכה להצלחה רבה בקנדה כאשר דורג במקום החמישי במצעד האלבומים של המדינה.
2000: פרס פליקס: אלבום הפופ של השנה (Scènes d'amour)
2001: פרס פליקס: אלבום הפופ של השנה (Mieux qu'ici-bas)
2001: פרסי ג'ונו: מועמדות ל"אמנית הנשית הטובה ביותר" ושתי מועמדויות ל"אלבום הפרנקופוני הנמכר ביותר" (Mieux qu'ici bas, Scènes d'Amour)
2005, 2008: פרס פליקס: האמן מקוויבק המצליח ביותר מחוץ לקוויבק
2008: פרס ג'ונו: מועמדות ל"אלבום השנה הפרנקופוני" (De retour à la source)
2012: אבירת המסדר הלאומי של קוויבק
2012: אבירת המסדר של פליאד
איזבל ברטון (Isabel Burton; 20 במרץ 1831 – 22 במרץ 1896), רעייתו של חוקר הארצות והסופר הנודע ריצ'רד פרנסיס ברטון, הייתה נוסעת וסופרת אנגליה.
איזבל אַרוּנדֶל נולדה בלונדון, אנגליה, למשפחה קתולית מיוחסת (Arundell of Wardour) והתחנכה במוסד קתולי.
אחרי שלא עלה בידה לשרת כאחות רחמניה בשורותיה של פלורנס נייטינגייל במלחמת קרים, הקימה והנהיגה קבוצת תמיכה שדאגה למשפחות חיילים קתולים שנותרו ללא מחיה.
ב-1850 עקרה משפחתה לבולון-סור-מר בצרפת ושם פגשה בבעלה לעתיד – ריצ'רד פרנסיס ברטון, המזרחן, חוקר הארצות, ההרפתקן, הסופר והדיפלומט.
נישואיהם של ארונדל וברטון נִדחו בגלל התנגדות משפחתה והתקיימו ב-1861 אחרי שברטון הסכים לטקס בכנסייה קתולית והבטיח לגדֵל את ילדיהם כקתולים.
בשנים הראשונות לנישואיהם כיהן ברטון כקונסול אנגליה בפרננדו פו המשוונית, אבל תנאי החיים באזור לא התאימו לאישה אירופית בת תקופתה.
איזבל חברה אליו ב-1865, כשמוּנה לקונסול בסנטוס בברזיל, ואחרי כן ב-1689–1871 כששירת בדמשק, וסיירה במקומות שונים בארצות אלה.
ב-1873 התמנה ברטון לקונסול בטריאסטה (אז באוסטרו-הונגריה) ושם התגוררו עד למותו ב-1890. איזבל חזרה לאנגליה, ונפטרה בלונדון ב-1896.
איזבל ברטון נחשבה למי שחיה בצל בעלה הדגול, אולם היא מילאה תפקיד מהותי בעבודתו: טיפלה בסידורי נסיעותיו, טיפחה קשרים שבזכותם זכה בתפקידים בשירות החוץ, סייעה בעריכת כתביו ודאגה להוצאתם לאור.
ר"פ ברטון מצדו עודד אותה בכתיבת ספריה.
ב-1875 פרסמה את ספרה "חיים בסוריה ובארץ ישראל: פרקים מיומני הפרטי", וב-1879 – את "ערב, מצרים, הודו: תיאור מסע".
הספרים נשענו על חוויותיה מהתקופה שבה שהתה בלבנט.
חיבורהּ החשוב ביותר הוא הביוגרפיה של ריצ'רד פרנסיס ברטון שנכתבה אחרי מותו ופורסמה ב-1894.
איזבל ברטון ערכה חלק מחיבוריו של בעלה ומהתרגומים שיצר, בהם האפוס של לואיש דה קמואש, "הלוזיאדות" , שתורגם מפורטוגזית ב-1880, וכן לקט האגדות ההודיות עתיקות היומין "ויקראם והערפד".
עם זאת לא הייתה לה יד בתרגום הקאמה סוטרה של ברטון מ-1883, ומחשש לשמו הטוב הבעירה מיד אחרי מותו את רוב יומניו וכמה מכתבי היד שלו, בהם תרגום מחודש של "הגן המבושם" .
איזבל ברטון נתנה את שמהּ למהדורה מקוצצת עד מאוד של "סיפורי אלף לילה ולילה", שבעלה תרגם מערבית, גרסה מטוהרת מתיאורים של יחסי מין לסוגיהם, תיאורים שנתפשו באמות המידה של המוסר הוויקטוריאני כדבר תועבה.
בשנותיה האחרונות הפיקה מחדש כמה מספריו משכבר, ובהם "השליחות לגְלֶלֶה, מלך דהומיי", מ-1864, ו"תיאור עלייה לרגל לאל-מדינה ולמכה" מ-1874.
למרות מחלתה הקשה השלימה ב-1893, כארבע שנים אחרי פטירתו של ברטון, את כתיבת הביוגרפיה שלו, "חייו של קפטן סר רי'צרד פ' ברטון".
בשנים שאחרי כן עמלה על האוטוביוגרפיה שלה – "אהבתה של איזבל, ליידי ברטון: סיפור חייה", שהושלמה ונערכה בידי הסופר ויליאם הנרי וילקינס וראתה אור ב-1897, אחרי מותה.
וילקינס ערך ופרסם אחרי מותה גם את החיבור "מחזה הפסיון [של ישו] באובר-אמרגאו", שהתבסס על פרקי יומנה מ-1880.
איזבל ברטון נפטרה בלונדון ב-22 במרץ 1896 ונקברה לצד בעלה באחוזת קבר דמוית אוהל מסעות בחצר הכנסייה הקתולית במורטלייק שברובע ריצ'מונד שעל התמזה.
מצבת הקבר, שהוקמה ב-1891, שופצה ב-1975 והיא מוגדרת כבניין רשום.
על שמהּ נקרא מין של סנאי חבל – Funisciurus isabella , וזאת לכבודו של בעלה, ריצ'רד פרנסיס ברטון, ששימש כקונסול אנגליה בפרננדו פו (גינאה המשוונית) בשנים 1861–1865.
איזבל ברטון גולמה על ידי השחקנית פיונה שו בסרט "הרי הירח" מ-1990, המספר על מסעם של ריצ'רד פרנסיס ברטון וג'ון הנינג ספיק בשנים 1857–1858 ללב אפריקה לגילוי מקורות הנילוס.
השחקנית ברברה לי-האנט גילמה אותה בסדרת ה-BBC מ-1971 "החיפוש אחרי מקורות הנילוס" .
איזבל אלדר (נולדה ב-30 בנובמבר 1976) היא דוגמנית ישראלית.
אלדר נולדה בכרמיאל ואחיה הצעיר הוא השחקן גיא אדלר.
היא החלה את קריירת הדוגמנות עוד ב-1977 (כשהייתה בת שנה), בגיל מאוחר יותר אותרה איזבל על ידי הסוכנות "יולי מודלס" מה שהוביל אותה להשתתפות בתחרות נערת השנה של "מעריב לנוער".
לאורך השנים אלדר הובילה קמפיינים רבים, ביניהם עבור "פלפל", טורקיז, ראמפיג וסקאל ובעת הריונה עבור מותגי אופנת הריון.
בין השאר צולמה על ידי הצלם דייוויד לה-שאפל וכן צולמה בצילום שערורייתי יחד עם בן זוגה אורן סימנטוב ואחיה גיא.
ב-2004 הופיעה בקמפיין של "דלתא" בשווי של חצי מיליון דולר.
ב-2005 השתתפה בקמפיין לחברת "פקטורי 54" שהופץ בעיתונות היומית ובמגזינים.
ב-2009 הובילה ביחד עם בן זוגה את קמפיין הקיץ של רשת "אופטיקנה".
היא נשואה לדוגמן אורן סימנטוב והם הורים לשלושה.
איזבל מאי (דיאנה) טווידל , הייתה ציירת אוסטרלית.
היא הייתה חברה באגודת נשים ציירות ופסליות במלבורן.
טווידל נולדה לאיזבל מאי האנטר ב־26 בנובמבר 1875 בניו סאות' ויילס.
בשנים 1894 עד 1897 למדה בבית הספר בגלריה הלאומית במלבורן.
שם היא פגשה את האמנית עדה מאי פלנטה.
לאחר לימודיה החלה להציג בחברת האמנים הוויקטוריאנית.
בשנת 1904 התחתנה עם ג'וזף ת'ורנטון טווידל, איש עסקים ופילנתרופ אוסטרלי.
[3] בני הזוג טיילו ברחבי אירופה והתגוררו בלונדון שבאנגליה בשנת 1921. טווידל ביקרה בסקנדינביה ובאוקיינוס השקט (איי שלמה, גינאה החדשה ויפן).
ציוריה מטיולים אלה הוצגו בלונדון.
לטווידל היה עניין באמנות פוסט-אימפרסיוניסטית, בעיקר בגלל יצירתם של ארנולד שור וויליאם פרטר.
נראה שהיא השפיעה על אמנים נוספים: סיביל קרייג, פגי קרומבי ועל ג'סי מקינטוש.
היא הייתה חברה בקבוצות אמנותיות רבות במלבורן - קבוצת האמנות העכשווית, החברה לאמנות מודרנית, אגודת מלבורן של נשים ציירות ופסליות, והמועדון לאמנות נשים.
ציוריה מוצגים באוספים של מוזיאון האמנות שפרטון, הגלריה הלאומית של ויקטוריה, והגלריה לאמנות של ניו סאות' ויילס.
היא נפטרה ב־9 ביולי 1945 במלבורן.
טווידל פלייס בקנברה נקרא לכבודה.
איזבל מוויזאו (בפורטוגזית: Isabel de Viseu; 1459–1521) הייתה אשתו של פרננדו השני, דוכס ברגנסה.
היא הייתה חברה בבית אביש ואחר כך, בבית ברגנסה.
איזבל נולדה בשנת 1459, לפרננדו, דוכס ויזאו וביאטריש מפורטוגל, דוכסית ויזאו והייתה אחותם של מנואל הראשון, מלך פורטוגל, ולאונור מוויזאו.
סבה וסבתה מצד אמה היו ז'ואאו, מושל פורטוגל ואיזבל מברסלוש.
סבה וסבתה מצד אביה היו דוארטה, מלך פורטוגל ולאונור מאראגון, מלכת פורטוגל.
בת דודתה של איזבל הייתה איזבלה הראשונה, מלכת קסטיליה, אשתו של פרננדו השני, מלך אראגון ואמה של המלכה האנגלית, קתרין מאראגון.
גם בגיל צעיר, יוחנן השני מפורטוגל לא היה פופולרי בקרב בני גיל הממלכה שכן הוא היה חסין מהשפעה חיצונית ונראה שהוא מתעב תככים.
האצילים (כולל במיוחד בעלה של איזבלה, הדוכס מברגנסה) פחדו ממדיניותו העתידית כמלך.
לאחר שעלה לשלטון בשנת 1481, נקט ז'ואאו השני שורה של צעדים בכדי לצמצם את הכוח הנרחב של האצילים ולרכז את הכוח בעצמו.
מיד החלו האצילים לתכנן את צעדיהם; אולם ז'ואאו השני לא עשה דבר מלבד להתבונן.
מכתבי תלונה ותחנוני התערבות הוחלפו בין הדוכס מברגנסה לאיזבלה הראשונה, מלכת קסטיליה.
בשנת 1483 יורטה התכתבות זו על ידי מרגלים מלכותיים.
בית ברגנסה הוצא מחוץ לחוק, אדמותיהם הוחרמו ובעלה של איזבל הוצא להורג באבורה.
בשנה שלאחר מכן אחיה של איזבל נרצח על ידי המלך ז'ואאו עצמו מכיוון שהיו ידיעות על מזימה חדשה שכללו גם את בת דודסתה השנייה של איזבל וגיסו של אביה.
משפחתה של איזבל הרגישה בטוחה מכיוון שאחותה לאונור הייתה נשואה לז'ואאו השני, אך הם כלל לא היו בטוחים.
רבים מבני משפחתה של איזבל אחרים נרצחו, כולל אחיה הבכור דיוגו, דוכס ויזאו.
בשנת 1495 נפטר ז'ואאו השני ללא יורש לגיטימי ואחיה של איזבל עלה לשלון כמנואל הראשון, מלך פורטוגל.
בהתחלה, אחותה לאונור מונתה ליורשת העצר, אולם מכיוון שלא היו לה ילדים, התפקיד הועבר לידי איזבל, אשר העבירה אותו לבנה הבכור ז'יימה, שהיה יורש העצר בין השנים 1495–1498, כאשר בנו של מנואל מיגל דה פאס, נסיך פורטוגל נולד.
איזבל נפטרה בשנת 1521 במנזר ליסבון של אם האלוהים, אחיה נפטר בהמשך השנה, אחותה לאונור נפטרה 4 שנים לאחר מכן.
מתוך ארבעת ילדיה ז'יימה ודיניש הגיעו לבגרות.
איזבל התחתנה עם פרננדו השני, דוכס ברגנסה, נישואים שבסופו של דבר יסתיימו בטרגדיה.
אלה היו נישואיו השניים של פרננדו, לאחר מות אשתו הראשונה, לאונור דה מנסס, ממנה לא היו לו ילדים.
לאיזבל ופרננדו נולדו שבעה ילדים:
ז'יימה, דוכס ברגנסה הרביעי (1479 - 20 בספטמבר 1532), החליף את אביו כדוכס ברגנסה.
דיניש מברגנסה, רוזן למוש (1481 - 9 במאי 1516), בנה הצעיר ששרד ואב קדמון של ז'ואאו הרביעי, מלך פורטוגל.
מרגרידה דה ברגנסה (מתה ביוני 1483).
איזבל הרלה היא שחיינית עבר גרמניה.
היא השתתפה בתחרויות בשחייה במים פתוחים וזכתה באליפויות העולם בתחרויות קבוצתיות.
איזבל הרלה נולדה בבאד זאולגאו.
היא זכתה באליפות גרמניה בשחייה מספר פעמים.
עם זאת, היא לא הצליחה להעפיל לתחרויות באליפות העולם בשחייה, ולכן עברה להתחרות בשחייה במים פתוחים.
בשנת 2011 באליפות העולם בשנגחאי יחד עם תומאס לורץ ויאן וולפגארטן, היא זכתה במדליית ארד בתחרות הקבוצתית לחמישה קילומטרים עם תוצאה 57:44.2 דקות אחרי ארצות הברית (57:00.6 דקות) ואוסטרליה (57:01.8 דקות).
בשנת 2013 באליפות העולם בברצלונה, היא זכתה בזהב בתחרות הקבוצתית יחד עם תומאס לורץ וכריסטיאן רייכרט עם תוצאה 52:54.9. בשחייה אישית ל-5 ק"מ היא הייתה חמישית.
באליפות העולם בקאזאן 2015, היא זכתה בזהב בתחרות הקבוצתית יחד עם רוב מופלס וכריסטיאן רייכרט עם תוצאה 55:14.4.
באליפות אירופה 2014 היא ניצחה בשחייה ל-5 ק"מ במסלול הרגאטה ברלין-גרונאו ב-57:55.7 דקות לפני שרון ון רוונדאל ההולנדית (58:29.9 דקות) והספרדייה מיריה בלמונטה (58:41.4 דקות).
באולימפיאדת ריו דה ז'ניירו הרלה השתתפה בתחרות ל-10 ק"מ במים פתוחים וסיימה במקום השישי.
איזבל מיי היא שחקנית אמריקאית, הידועה מתפקיד בתור ורוניקה דאנקן בסדרה מבית CBS, "שלדון הצעיר" (2018–2020) ומתפקידה הראשי בתור קייטי קופר בסיטקום של נטפליקס, "אלכסה וקייטי" (2018–2020).
בין השנים 2018–2020 שיחקה מיי בתפקיד ראשי בסדרת הסיטקום של נטפליקס, "אלכסה וקייטי".
בשנת 2018 החלה לשחק גם בתפקיד חוזר בתור ורוניקה דאנקן בסדרת הטלוויזיה "שלדון הצעיר".
בשנת 2020 שיחקה בתפקיד הראשי בסרט "'Run Hide Fight".
הסרט הוצג בבכורה עולמית בפסטיבל הסרטים של ונציה ב-10 בספטמבר 2020. .
בשנת 2021, מיי השתתפה בתור המספרת והגיבורה של סדרת הטלוויזיה "1883", בה היא מגלמת את אלזה דאטון, בתם בת ה-17 והילדה הבכורה של ג'יימס ומרגרט דאטון.
תחילת המשלחת מתרחשת ביום הולדתה שכן חלפו שמונה עשרה שנים מאז סיום המלחמה בין המדינות.
והיא גם הדמות המספרת של הסדרה "1923" שעלתה שנה לאחר מכן.
בשנת 2022, מיי הופיעה בתפקיד משנה בסרט הקומדיה הרומנטית "אני רוצה אותך חזרה" (אנ') מבית אמזון פריים וידאו.
בספטמבר 2022 לוהקה מיי לתפקיד ראשי לצד קייסי אפלק בסרט המותחן העצמאי "The Smack".
באוקטובר 2024, מיי לוהקה לקומדיה הרומנטית "Love Language" בבימוי וכתיבה של ג'ואי פאוור.
שנהסרטתפקיד הערות 2018Age of Summer נערה נעדרת 2019Let's Scare Julie טיילור 2021Run Hide Fight זואי האל 2022אני רוצה אותך חזרה (אנ') לייטוןThe Moon & Back לידיה גילברט2026צעקה 7בתה של סידני פרסקוטTBAMr.
שנה סדרהתפקיד הערות 2018–2020 אלכסה וקייטי קייטי קופר תפקיד ראשי (4 עונות), 43 פרקים שלדון הצעיר ורוניקה דאנקן 9 פרקים 2021–2022 1883 אלזה דאטון תפקיד ראשי; 10 פרקים 2022–הווה 1923 קריינית; 8 פרקים2023אדוני האווירמרג'ורי "מארג'" ספנסרפרק: "Part One"
איזבל מארי גוזה היא שחיינית גרמנייה, זוכת מדליית ארד אולימפית (פריז 2024) במשחה ל-1500 מטר חופשי, סגנית אלופת העולם (דוחה 2024) במשחה ל-800 מטר חופשי, זוכת שתי מדליות ארד באליפות העולם (דוחה 2024) במשחים ל-400 מטר חופשי ול-1500 מטר חופשי ואלופת אירופה (רומא 2022) במשחה ל-400 מטר חופשי.
נוסף לכך, היא סיימה במקום שישי במשחה שליחות 4x200 מטר חופשי בתוצאה של 7:53.89 דקות, כשחיינית ראשונה היא קבעה תוצאה של 1:58.63 דקות.
באליפות אירופה שנערכה ברומא, איטליה באוגוסט היא זכתה ב-3 מדליות, אחת מכל סוג.
באליפות העולם שנערכה בדוחה, קטר בפברואר היא זכתה ב-3 מדליות, 1 כסף ו-2 ארד.
מדליית כסף במשחה ל-800 מטר חופשי בשיא אישי חדש של 8:17.53 דקות, אחרי סימונה קואדרלה מאיטליה ולפני אריקה פיירוות'ר מניו זילנד (8:22.26 דקות).
באולימפיאדת פריז שנערכה בסוף יולי תחילת אוגוסט היא זכתה במדליית ארד במשחה ל-1500 מטר חופשי בשיא לאומי חדש של 15:41.16 דקות, אחרי קייטי לדקי מארצות הברית שקבעה שיא אולימפי חדש של 15:30.02 דקות ואנסטסיה קירפיצ'ניקובה מצרפת שאף היא קבעה שיא לאומי חדש של 15:40.35 דקות.
נוסף לכך, היא סיימה פעמיים במקום חמישי במשחה ל-400 מטר חופשי בשיא לאומי חדש של 4:02.14 דקות ובמשחה ל-800 מטר חופשי בתוצאה של 8:17.82 דקות ובמקום עשירי במשחה שליחות 4x200 מטר חופשי בתוצאה של 7:55.57 דקות, כשחיינית ראשונה היא קבעה תוצאה של 1:58.63 דקות.
איזבל ורת היא רוכבת סוסים גרמנייה, אחת הספורטאיות המצליחות ביותר בתולדות המשחקים האולימפיים, שמונה פעמים אלופה אולימפית ברכיבה אמנותית.
איזבל ורת למדה משפטים בריינברג מ-1989 ולאחר מכן עבדה כעורכת דין.
בין השנים 2001-2004 הועסקה ברשת בתי הכלבו קרשטדט ובשנת 2004 פתחה אורווה ובית ספר משלה.
במקביל פתחה עסק לכל האביזרים הדרושים להחזקת סוסים ולרכיבה וזכתה להצלחה בשוק בהפצת אביזרים כאלה.
היא משתתפה ברציפות בספורט רכיבת הסוסים הגרמני מאז 1989. שמונה פעמים הייתה אלופת גרמניה ברכיבה אמנותית, ארבע פעמים מדליית כסף ושלוש פעמים מדליית ארד.
כרוכבת הצליחה גם באליפות אירופה, וזכתה 13 פעמים במדליות זהב.
באליפות העולם זכתה בשלוש מדליות זהב קבוצתיות וארבע פעמים אישיות.
איזבל סופיה לרוסה , הידועה בשמה הפרטי איזבל לרוסה, היא זמרת-יוצרת, במאית וידאו קליפים ומפיקה מוזיקלית אמריקאית-קובנית.
לרוסה נולדה בארצות הברית, אנאפוליס לאם קובנית ואב אמריקאי.
לרוסה האזינה למוזיקה בתדירות רבה עוד בצעירותה.
היא הלכה למועדוני ג'אז עם אביה, שם ניגן בסקסופון, אחיה ניגן בגיטרה, והיא שרה לצדם.
ב-8 בספטמבר 2021, הוציאה לרוסה את סינגל הבכורה שלה "".
היא הוציאה את הסינגלים הבאים "Closer" ו-"Gameboy" בשנת 2021. ב-26 בינואר 2022, הוציאה את הסינגל "Therapy".
בחודש לאחר מכן הוציאה את הסינגל "Haunted", שהיה הסינגל המוביל מתוך מיני-אלבום הבכורה שלה, I'm Watching You.
השיר יצא לאור לצד הווידאו קליפ הראשון שלה, ששימש כחלק ראשון בסדרת שלושה חלקים שיחד יוצרים סרט קצר.
הסינגל השני, "Help", יצא לאור ב-15 באפריל 2022. המיני-אלבום יצא לאור ב-24 ביוני 2022, לצד סרט קצר שנכתב ובוים על ידי לרוסה עצמה.
ב-26 באוגוסט 2022, הוציאה את הסינגל "Heartbeat".
לרוסה גם כתבה שלושה שירים מתוך המיני-אלבום של חבר נוסף בחברת התקליטים שלה – ארי עבדול, Fallen Angel.
ב-28 באוקטובר 2022, הוציאה את הסינגל "I'm Yours", שהפך לשיר הפריצה שלה לאחר שהפך ויראלי בטיקטוק.
"I'm Yours" יצא לאור לצד גרסה מהירה של השיר.
ב-13 בספטמבר 2023 היא הוציאה את השיר "Older".
ב-13 בדצמבר הוכרז שהיא תשמש כמופע הפתיחה של סיבוב ההופעות Young Forever Tour של הזמרת נסה בארט.
ב-24 במרץ 2023, לרוסה הוציאה את המיני-אלבום השני שלה, You Fear the God That Loves You.
ב-29 במרץ 2024, היא הוציאה את הסינגל "Favorite".
לרוסה מעורבת מאוד בהיבטים חזותיים של הקריירה שלה.
היא כתבה את השירים שלה וביימה כל קליפ עבור מיני-אלבום הבכורה שלה, I'm Watching You.
הקליפ של "I'm Yours" נכתב וביים על ידי לרוסה.
המוזיקה שלה תוארה ככזו המתמקדת בפופ אלטרנטיבי, פופ אפל, ואלקטרופופ.
איזבל גויון (בצרפתית Isabelle Guyon; נולדה ב-15 באוגוסט 1961) ילידת צרפת, חוקרת בתחום למידת מכונה וידועה בעבודותיה בתחומי מכונות וקטורים תומכים, רשתות עצביות מלאכותיות וביואינפורמטיקה.
גויון היא פרופסורית מן המניין באוניברסיטת פריז-סקליי, ודירקטורית, מדענית חוקרת במעבדות google DeepMind מאז אוקטובר 2022.
היא נחשבת לחלוצה בתחום למידת מכונה בעקבות תרומתה למכונות וקטורים תומכים ביחד עם ולדימיר ואפניק וברנהרד בוסר.
לאחר שסיימה את לימודיה בבית הספר הצרפתי להנדסה ESPCI Paris ב-1985, הצטרפה לקבוצתו של ז'רארד דרייפוס באוניברסיטת פייר ומארי קירי כדי לעשות דוקטורט בנושא ארכיטקטורות והדרכה של רשתות עצביות.
גויון הגנה על התזה שלה ב-1988 והתקבלה לעבודה בשנה שלאחריה במעבדות בל, תחילה כפוסט דוקטורנטית, ולאחר מכן כראש קבוצה.
היא עבדה במעבדות בל במשך שש שנים, שם חקרה מספר תחומים, מרשתות עצביות ועד לזיהוי תבניות ותאוריה של למידה חישובית, עם יישום לזיהוי כתב יד.
היא שיתפה פעולה עם יאן לקון, לאון בוטאו, ולדימיר ופניק, קורינה קורטס, יהושע בנג'יו, פטריס סימארד, ופגשה את בעלה לעתיד, ברנהרד בוסר.
בשנת 1996 עזבה גויון את מעבדות בל וגידלה את ילדיה בברקלי, קליפורניה.
בברקלי, היא הקימה חברת ייעוץ ללמידת מכונה, Clopinet.
היא החלה להתעניין ביישומים רפואיים, והשתמשה בעבודותיה הקודמות כדי לסווג את הגנים האחראים לסוגים שונים של סרטן.
מאז 2003, ארגנה גויון תחרויות אתגר רבות במדעי הנתונים, על מנת לעורר מחקר בתחום זה.
בשנת 2011 הקימה את ChaLearn, עמותה ללא מטרות רווח, שמטרתה ליצור אתגרי למידת מכונה בינלאומיים הפתוחים לכולם, היא משמשת נשיאה-מייסדת של העמותה (מאז 2011)..
ומשנת 2015 היא מנהלת-קהילה (Community Lead) של פלטפורמת CodaLab Competitions מטעם אוניברסיטת פריז-סקליי.
בשנת 2016, חזרה גויון לצרפת כדי לקבל מינוי כפרופסורית בקתדרת Big Data המשותפת לאוניברסיטת פריז-סקליי ו-INRIA.
גויון שירתה כראש התוכנית של הכנס NeurIPS 2016 וכיו"ר הכללי של NeurIPS ב-2017. ושימשה כעורכת משנה עבור Journal of Machine Learning Research וכעורכת של סדרת הספרים שנקראת Series: Challenges in Machine Learning.
היא חברה במעבדה האירופית ללמידה ומערכות חכמות.
גויון היא דירקטורית, מדענית חוקרת במעבדות google DeepMind מאז אוקטובר 2022.
בשנת 2024 נבחרה גויון לחברה ב-Académie des Technologies , האקדמיה הצרפתית לטכנולוגיה – ציון דרך המקביל לאקדמיה הלאומית להנדסה בארה"ב.
גויון עבדה בכמה תתי תחומים של למידת מכונה, כולל רשתות עצביות, מכונות וקטורים תומכים, בחירת תכונות ויישומים של למידת מכונה לביולוגיה.
בין תרומותיה הבולטות, גויון המציאה ב-1992 את מכונות וקטורים תומכים (SVM) יחד עם ברנהרד בוסר וולדימיר ופניק.
SVM הוא אלגוריתם למידה מונחית, בדומה לאלגורתמים ללמידת רשת עצבית מלאכותית או עץ החלטה, שהפך במהרה לטכניקה קלאסית בלמידת מכונה.
SVMs תרמו במיוחד לפופולריות של שיטות ליבה (kernel methods).
במהלך שנותיה במעבדות בל, גויון לקחה חלק בפרויקטים רבים שכללו רשתות עצביות.
בפרט, היא כתבה כמה מהמאמרים הראשונים על השימוש ברשת עצבית לזיהוי כתב יד באמצעות מסד הנתונים של MNIST.
היא גם ממציאה שותפה של הרשתות העצביות הסיאמיות, ארכיטקטורת רשת עצבית המשמשת ללימוד קווי דמיון, עם יישומים לזיהוי חתימה, פנים או אובייקט.
גויון פרסמה מאמרים רבים העוסקים בישומים של בינה מלאכותית בביולוגיה.
בפרט הציגה שימוש במכונות וקטורים תומכים לזיהוי סרטן באמצעות גנים.
באמצעות ארגון ChaLearn שאינו למטרות רווח, גויון ארגנה וניהלה אתגרים הפתוחים לכולם על מנת לפתור בעיות פתוחות בלמידת מכונה בתחומים מגוונים כמו ראייה ממוחשבת, מדעי המוח, פיזיקת חלקיקים, בחירת תכונות, סיבתיות ולמידת מכונה אוטומטית.
רוב האתגרים שאורגנו על ידי ChaLearn הובילו לפרסומים.
גויון נשואה לברנהרד בוסר, פרופסור באוניברסיטת ברקלי, קליפורניה.
יש לה תאומים ובת אחת, שלושתם סיימו תואר מדעי.
לגויון יש שלוש אזרחויות: צרפתית מלידה, שווייצרית מנישואים ואמריקאית באמצעות התאזרחות.
עמיתת איגוד המידע הרפואי האמריקאי (2011)
בשנת 2020 קיבלה גויון את פרס BBVA Foundation Frontiers of Knowledge עבור עבודתה בלמידת מכונה (יחד עם ברנהרד שולקופף ולדימיר ופניק).
בשנת 2023 זכתה (עם עמיתיה) בפרס המאמר המצטיין בכנס IEEE e-Science על עבודה חדשנית באופטימיזציית היפר-פרמטרים מבוזרת
Bernhard Boser, Isabelle Guyon and Vladmir Vapnik, אלגוריתם הדרכה למסווג שוליים אופטימלי, הליכים של הסדנה השנתית החמישית בנושא תאוריית למידה חישובית, 1992, doi:10.1145/130385.130401
ג'יין ברומלי, איזבל גויון, יאן לקון, אדוארד סאקינגר ורופק שאה, אימות חתימה באמצעות רשת עצבית "סיאמית" של עיכוב זמן, Advances in Neural Information Processing Systems, 1994.
איזבל גויון ואנדרה אליסיף, מבוא לבחירת משתנים ותכונות, Journal of Machine Learning Research, 2003.
איזבל גויון, ג'ייסון ווסטון, סטיבן ברנהיל ולדימיר ואפניק, בחירת גנים לסיווג סרטן באמצעות מכונות וקטור תמיכה, למידת מכונה, מפרסמים אקדמיים Kluwer, 2002, doi:10.1023/A:1012487302797
איזבלה הראשונה (בספרדית: Isabel I de Castilla; 22 באפריל 1451 – 26 בנובמבר 1504), המכונה גם איזבלה הקתולית (בספרדית: Isabel la Católica), הייתה מלכת קסטיליה מ-1474 ועד מותה ב-26 בנובמבר 1504. איזבלה נישאה לפרננדו השני, מלך אראגון, ובכך איחדה את שתי הממלכות.
איחוד זה היה הבסיס להקמתה של ספרד המודרנית.
איזבלה הראשונה מקסטיליה ופרננדו השני מאראגון נודעו כמלכים הראשונים שכונו "מלכת ספרד" ו"מלך ספרד", בהתאמה.
האירועים המרכזיים במהלך שלטונה היו: השלמת הרקונקיסטה: כיבוש ממלכת גרנדה המוסלמית והשלמת איחוד חצי האי האיברי תחת שלטון נוצרי.
צו אלהמברה: גירוש המוני של יהודים מספרד בשנת 1492. הקמת האינקוויזיציה הספרדית: בית דין מיוחד שנועד לדכא כפירה ואפיקורסות.
מימון מסעו של כריסטופר קולומבוס אשר הוביל לגילוי יבשת אמריקה בשנת 1492 והקמת האימפריה הספרדית.
איזבלה נולדה ב-22 באפריל 1451 לחואן השני, מלך קסטיליה ואיזבלה מפורטוגל, מלכת קסטיליה, בתם של ז'ואאו, מושל פורטוגל ואיזבל מבארסלוש.
לאחר מות אביה, חואן השני, בשנת 1454, ירש אחיה הגדול אנריקה הרביעי את המלוכה וגירש את איזבלה ושאר קרוביו מהממלכה.
עם התקרבותה של ז'ואנה מפורטוגל, רעייתו של אנריקה ללידת בתה חואנה, הורה המלך על העברתם של איזבלה ואחיה אלפונסו לחצר המלוכה בסגוביה.
צעד זה נועד להבטיח פיקוח הדוק על הנסיכים הצעירים ולסיים את חינוכם תחת עינו הפקוחה של המלך.
היא קיבלה השכלה בסיסית שכללה לימודי קריאה, כתיבה, חשבון, היסטוריה ודקדוק.
בנוסף, היא למדה מוזיקה, ריקוד ורקמה, שהיו נחשבות לחיוניות לחינוך של נסיכה.
השכלתה הדתית קיבלה מקום של כבוד, והיא חונכה על עקרונות הנצרות הקתולית.
בהיותה בת שבע-עשרה ביקשו אצילים למרוד במלך אנריקה ולמנות אותה למלכה במקומו, אך היא סירבה והכירה במלכותו של אחיה.
בתמורה, הוכרה איזבלה על ידיו כיורשתו.
נישואיה של איזבלה מקסטיליה ופרננדו מאראגון היו תוצאה של משא ומתן דיפלומטי סודי שנערך בין חואן השני, מלך אראגון, לאיזבלה עצמה.
הנישואים בין איזבלה ופרננדו נערכו ב-19 באוקטובר 1469. עם נישואיה לפרננדו השני, מלך אראגון, הפכה איזבלה למלכת הממלכה המאוחדת של קסטיליה ואראגון.
הנישואים היו הבסיס לאיחוד של ספרד, שהושלם באופן רשמי בשנת 1492 עם כיבוש גרנדה.
איזבלה ובעלה קיבלו יחד את התואר "המלכים הקתוליים" מידי האפיפיור אלכסנדר השישי.
איזבלה הייתה אישה נמוכת קומה אך בעלת מבנה גוף חזק ויציב.
עורה תואר כבהיר מאוד ושיערה תואר כצבע שנע בין גוון בלונדיני-תות לגוון ערמוני.
מקורות שונים מתארים את שיערה של איזבלה כזהוב או בלונדיני.
תיאורים אלו נתמכים לעיתים בדיוקנאות תקופתיים המציגים אותה עם שיער בהיר.
יתרה מכך, קיימים גם דיוקנאות המציגים את איזבלה כברונטית.
דיוקנאות ישנים מהמאות ה-15 וה-16, סובלים לעיתים קרובות משינויים כימיים בפיגמנטים המשמשים לציור השיער.
תופעה זו עלולה לגרום לשינוי בצבע המקורי של השיער, כך ששיער שצויר במקור כבהיר עלול להיראות כיום כהה יותר.
פסל של איזבלה בקתדרלת גרנדה, מציג אותה כשחורת שיער.
עם מות אנריקה הרביעי מלך קסטיליה בדצמבר 1474, הוכתרה איזבלה ליורשתו.
בתו של אנריקה הרביעי, חואנה שהייתה נשואה למלך פורטוגל טענה גם היא לכתר, בתמיכת אצילי אקסטרמדורה ומלך פורטוגל.
איזבלה הצליחה לגבור על חואנה והוכתרה למלכת קסטיליה.
עם עליית איזבלה הראשונה לכס המלכות של קסטיליה מצאה את הממלכה שרויה במצב של ייאוש עמוק.
שלטונו של אנריקה הרביעי, הותיר את הממלכה חלשה, מפולגת וחסרת יציבות.
הצעדים הנחושים שנקטה איזבלה כדי לשקם את קסטיליה הובילו לכך שהיסטוריונים בני זמנה תיארו אותה כאישה נוקשה וקפדנית, המעדיפה את הצדק על פני הרחמים.
תדמית זו ניצבה בניגוד לתדמיתו של בעלה, פרננדו שנחשב למנהיג סלחן יותר.
אחת הפעולות המשמעותיות הראשונות שנקטה איזבלה לאחר עלייתה לשלטון הייתה הקמת כוח המשטרה בשנת 1476. צעד זה סימן נקודת מפנה משמעותית במאמציה לשקם את הממלכה ולשלוט בה ביעילות.
ביקור איזבלה הראשונה באקסטרמדורה ואנדלוסיה בשנת 1477 היה בעל חשיבות רבה בהקשר להטמעת הרפורמה המשטרתית שהחלה.
בתחילת שלטונה הייתה ממלכת קסטיליה שרויה במצב כלכלי קשה ביותר.
שלטונו הבזבזני של אנריקה הרביעי, הותיר את האוצר הממלכתי ריק וחובות עצומים.
אחד הגורמים המרכזיים להידרדרות הכלכלית היה ניכור נרחב של אחוזות מלכותיות.
במועצה המלכותית שהתקיימה בשנת 1480, זיהתה במדויק את חומרת המצב.
החלטתו לחדש את האדמות והשכירות המנוכרות הייתה צעד הכרחי לשיקום הכספים הממלכתיים.
ההחלטה זכתה לתמיכה נרחבת מצד האצילים, שראו בכך הזדמנות לחזק את מעמדם ולהבטיח את עתידם הכלכלי.
ההחלטה להטיל על הארכיבישוף של טולדו את האחריות לחקירה לגבי החזקה של אחוזות ודמי שכירות שנרכשו בתקופת שלטונו של אנריקה משקפת את הדילמה בה עמדה איזבלה.
מצד אחד, היה לחץ ציבורי, בייחוד מצד האצולה לבצע רפורמה יסודית ולהחזיר את האדמות שנלקחו בצורה לא חוקית.
מצד שני, איזבלה הבינה את הסיכונים הפוליטיים הכרוכים בצעד כה דרסטי.
בעקבות החקירה המקיפה שנערכה בהוראת איזבלה, נאלצו רבים מהאצילים לשלם סכומי כסף ניכרים עבור האחוזות והשכירות שרכשו באופן לא חוקי.
ההכנסות המשמעותיות שהגיעו לאוצר המלכותי סייעו לשקם את מצבו הכלכלי הקשה של הכתר אחד התנאים המרכזיים שהציבה איזבלה במהלך הרפורמה היה שלא תהיה ביטול של מתנות שניתנו לכנסיות, לבתי חולים או לעניים.
בעיית הייצור של המטבעות הייתה בעיה נוספת שתרמה להידרדרות המצב הכלכלי בקסטיליה בתקופת שלטונו של אנריקה הרביעי.
הגדלת מספר המטבעות באופן דרסטי, מחמש ל-150, גרמה להצפה של השוק במטבעות.
כדי להתמודד עם מצב זה, נקטה איזבלה צעדים דרסטיים לשיקום מערכת המטבעות.
במהלך השנה הראשונה לשלטונה היא הקימה מונופול מלכותי על ייצור מטבעות.
צעד זה אפשר לה להטיל סדר על תהליך הייצור ולהבטיח את איכות המטבעות.
בניגוד למגמה הרווחת בקרב שליטים באותה התקופה, איזבלה ופרננדו לא ביקשו לחולל מהפכה מנהלית באמצעות הקמת מוסדות חדשים.
במקום זאת, הם בחרו בגישה שמרנית יותר והתמקדו בייעול ושימור המערכת המנהלית שכבר הייתה קיימת בממלכותיהם.
מרכז הכובד של הממשל בקסטיליה, בתקופת שלטונם של איזבלה ופרננדו, היה בית המלוכה.
המלך והמלכה, יחד עם החצר המלוכה שסבבה אותם, היו הכוח המניע והמקור לסמכות בכל רחבי הממלכה.
בשנות ה-70 של המאה ה-15, המשרדים הבכירים בממשלה היו למעשה תארים מכובדים שהוענקו באופן בלעדי לאצולה.
תפקידים אלה היו כרוכים בסטטוס חברתי גבוה והעניקו לבעליהם השפעה פוליטית ניכרת, אך בפועל, האחריות המנהלית היום-יומית הייתה מועטה.
במקביל, תפקידים בעלי אופי מזכירותי יותר, שהיו כרוכים בעבודה אדמיניסטרטיבית שוטפת, הועברו בדרך כלל לבכירי הכנסייה.
אנשי דת אלה, שהיו בעלי השכלה גבוהה וניסיון בניהול, היו אחראים על ניהול המשרדים, טיפול בפניות הציבור, ותיעוד ההחלטות הממשלתיות.
המועצה המלכותית הייתה הגוף המייעץ המרכזי לשליטי קסטיליה, ובפרט לאיזבלה ופרננדו.
היא שימשה כזרוע הביצועית של המלך והמלכה, והייתה בעלת סמכות רחבה לפתור מגוון רחב של סוגיות.
המועצה המלכותית לא שימשה רק כגוף מייעץ ומנהל, אלא גם כבית הדין העליון של הממלכה.
אחד השינויים המשמעותיים ביותר שהביאה איזבלה למערכת הממשל בקסטיליה היה ההסתמכות הגוברת על מנהלים מקצועיים.
בניגוד למצב הקודם, שבו תפקידי המפתח הוחזקו בידי האצולה, איזבלה החלה להעניק תפקידים אלה לאנשים שהגיעו מהבורגנות או מהאצולה הנחותה.
בכך שהאצולה נדרשה לבחור באופן פעיל אם היא תומכת במדיניות המלכה, איזבלה יכלה לזהות את הנאמנים לה ואת המתנגדים.
איזבלה הבינה כי לצד חיזוק המערכת הממלכתית והמועצה, חיוני גם לבנות קשר אישי עם נתיניה.
בניגוד למנהגים שהיו נהוגים קודם לכן, איזבלה ופרננדו יזמו מערכת יחסים ישירה עם העם.
לאחר מאות שנים של מאבקים בין הממלכות הנוצריות והאמירות המוסלמית באיבריה, נותרה רק ממלכת גרנדה כנקודה האחרונה בשליטת המוסלמים שנשלטה בידיהם מאז אמצע המאה ה-13. הנקודה שנחשבת בדרך כלל לתחילתה של המלחמה הסופית על גרנדה היא פברואר 1482, כאשר איזבלה ופרננדו הגיעו למדינה דל קמפו, אזור אסטרטגי בקרבת גרנדה.
בעוד שהמלכים הקתולים, הציגו חזית מאוחדת ונחושה בכיבוש גרנדה, המצב הפוליטי בגרנדה היה שונה בתכלית.
חוסר אחדות פנימי, מאבקי כוח בין השליטים השונים והיעדר אסטרטגיה צבאית ברורה, היוו גורמים מכריעים שהחלישו את ההתנגדות המוסלמית.
לאחר שנים של מאבקים ומצורים חלקיים, החל המצור המכריע על גרנדה בחורף 1491. כוחותיה המאוחדים של קסטיליה ואראגון, בפיקודו של איזבלה ופרדננדו, הטילו מצור הדוק על העיר.
לאחר כמעט שנה של מצור, ב-2 בינואר 1492, נכנעה גרנדה.
בכך הסתיים שלטון המוסלמים באיבריה ונכבשה הממלכה האחרונה שלהם בחצי האי.
אחד הסמלים הבולטים של הכיבוש היה הפיכת המסגד הגדול של גרנדה לכנסייה.
לאחר כיבוש גרנדה נחתם הסכם בין המלכים הקתולים, לבין המוסלמים והיהודים שנותרו בעיר.
הסכם זה הבטיח, לכאורה, חופש דת וחיים תחת שלטון נוצרי.
המוסלמים והיהודים הורשו לשמור על רכושם, מנהגיהם ודתם.
שלושה חודשים בלבד לאחר הכיבוש באפריל אותה שנה, חתמה המלכה איזבלה על הסכמים עם כריסטופר קולומבוס.
הסכמים אלו סיפקו לקולומבוס את החסות המלכותית והמשאבים הנחוצים למימון מסעו.
ההחלטה על התפשטות ספרד באמצעות מסעות קולומבוס לשם ביסוס האימפריה הספרדית כמעצמה פוליטית ולשם הפצת הקתוליות.
עם כיבוש גרנדה והשלמת הרקונקיסטה רצו המלכים הקתולים, לבסס את אחדותה הדתית והלאומית של ספרד.
כלי מרכזי להשגת מטרה זו היה הקמת האינקוויזיציה הספרדית בשנת 1478. אף על פי שגם איזבלה תמכה באחדות דתית, היא התנגדה בתחילה לנקיטת צעדים קשים נגד היהודים, מכיוון שהם תרמו רבות לכלכלת ספרד.
ב-31 במרץ 1492 הוצא צו אלהמברה לגירוש היהודים.
לאחר ויכוחים ומאבקים פנימיים, נכנעו איזבלה ופרננדו ללחצים הכנסייתיים והלאומניים.
ב-31 במרץ 1492, נחתם צו אלהמברה, שהורה על גירושם של כל היהודים מספרד תוך ארבעה חודשים.
צו האלהמברה הטיל מגבלות קשות על היהודים שגורשו.
היהודים קיבלו ארבעה חודשים, עד סוף יולי, לעזוב את ספרד.
עם זאת, הם נאסרו מלקחת איתם מטבעות זהב או כסף, תכשיטים, נשק, סוסים או כל נכס אחר בעל ערך.
מאות רבות מיהודי ספרד בחרו שלא לעזוב את המדינה.
חלקם התנצרו באופן כפוי, תוך שהם ממשיכים לקיים את מצוות היהדות בסתר.
קבוצה זו חיה תחת חשד מתמיד מצד האינקוויזיציה הספרדית.
איזבלה פרשה רשמית מכל ענייני הממשל ב-14 בספטמבר 1504, עקב מחלתה המתמשכת.
היא נפטרה חודשים ספורים לאחר מכן, ב-26 בנובמבר באותה שנה, בארמון המלוכה במדינה דל קמפו.
בתה חואנה הראשונה, מלכת קסטיליה עלתה לשלטון במקומה.
ב-1974 הוכרה איזבלה כ"משרתת האל" על ידי הכנסייה הרומית-קתולית.
איזבלה שמרה על אורח חיים סגפני ומאופק, ורוחה הדתית הייתה ההשפעה הגדולה ביותר על חייה.
בני זמנה של איזבלה תיארו אותה כך:
גונסאלו פרננדס דה אוביידו אי ולדס: "לראות אותה מדברת היה דבר אלוהי."
אנדרס ברנאלדס: היא הייתה "חזקה מאוד, נבונה מאוד, חכמה, ישרה מאוד, צנועה, אדוקה, דיסקרטית, דוברת אמת, ברורה, ללא מרמה.
מי יוכל למנות את המעלות של המלכה הקתולית והשמחה הזו, הראויה תמיד לשבח."
הרננדו דל פולגר: "היא נטתה מאוד לצדק, עד כדי כך שנאמר עליה שהיא נוהגת יותר בדרך הקפדנות מאשר ברחמים, והיא עשתה כן כדי לתקן את השחיתות החמורה של הפשעים שמצאה בממלכה כאשר ירשה את הכתר."
לוסיו מרינאו סיקולו: "[האביר המלכותי אלווארו יאנייס דה לוגו] נידון לעריפת ראש, למרות שהציע ארבעים אלף דוקטים לבית המשפט עבור המלחמה נגד המורים כדי שכספים אלה יצילו את חייו.
הנושא הובא בפני המלכה, והיו שהציעו לחון אותו, כי הכסף למלחמה עדיף ממותו של האיש ההוא, וכי הוד מלכותה צריכה לקבל את ההצעה.
פרננדו, בצוואתו, הצהיר כי "היא הייתה מופת בכל מעשי הסגולה ויראת שמיים."
הנזיר פראי פרנסיסקו חימנס דה סיסנרוס, מוודה המלכה והאינקוויזיטור הראשי, שיבח "את טוהר לבה, את רוחה הגדולה ואת נשמתה האדירה".
לפרננדו ואיזבלה נולדו שבעה ילדים, מתוכם הגיעו חמישה לבגרות:
איזבלה מאראגון, מלכת פורטוגל (1470–1498), התחתנה עם אפונסו, נסיך פורטוגל, ולאחר מכן התחתנה עם מנואל הראשון, מלך פורטוגל
חואן, נסיך אסטוריאס (1478–1497), התחתן עם מרגרטה מהבסבורג, בתו של מקסימיליאן הראשון, קיסר האימפריה הרומית הקדושה
חואנה הראשונה, מלכת קסטיליה (1479–1555), התחתנה עם פליפה הראשון, מלך קסטיליה, והייתה אמו של קרל החמישי, קיסר האימפריה הרומית הקדושה
מריה מאראגון, מלכת פורטוגל (1482–1517), התחתנה עם מנואל הראשון, מלך פורטוגל
קתרין מאראגון (1485–1536), התחתנה עם ארתור, נסיך ויילס, ולאחר מכן התחתנה עם הנרי השמיני, מלך אנגליה
בזכות כוחם הרב כשליטים בממלכה משותפת, נישאו בנותיהם למספר שושלות אירופיות ובכך הניחו את הבסיס לירושה העצומה של נכדם, קרלוס הראשון.
דמותה של איזבלה מוצגת בסרט "המעיין" משנת 2006, בבימויו של דארן ארונופסקי.
היא מגולמת על ידי רייצ'ל וייס, והעלילה מתארת את המלכה שולחת קונקיסטאדור למסע חיפוש של עץ החיים באזור השייך לבני המאיה.
דמותה היא הדמות הראשית בסדרה "איזבל" (Isabel) בהפקת הטלוויזיה הספרדית (TVE), הסדרה שודרה במשך שלוש עונות, במהלך השנים 2012–2014. הסדרה מתמקדת בחייה של איזבל, מהמאבק על הכתר דרך המלחמה בממלכת גרנדה ועד למסעותיו של קולומבוס לעולם החדש.
האינפנטה איזבלה קלרה אאוחניה מספרד (ספרדית: Isabel Clara Eugenia de Austria; הולנדית: Isabella Clara Eugenia van Spanje; 12 באוגוסט 1566 - 1 בדצמבר 1633) הייתה נסיכה ספרדייה ששימשה יחד עם בעלה, אלברכט השביעי, ארכידוכס אוסטריה, כשליטת (סטאדהאודר) של ארצות השפלה של בית ההבסבורג מ-1621 ועד מותה.
איזבלה נולדה בסגוביה ב-12 באוגוסט 1566, כבתו של פליפה השני, מלך ספרד ואשתו השלישית, אליזבת דה ולואה, נסיכת צרפת.
סבה וסבתה מצד אביה היו הקיסר קרל החמישי ואיזבלה, נסיכת פורטוגל.
מצד אמה, היו סבה וסבתה אנרי השני, מלך צרפת וקטרינה דה מדיצ'י.
אחותה קתרינה מיקאלה, נסיכת ספרד נולדה בשנת 1567 והאם נפטרה בדיוק שנה לאחר מכן במהלך הלידה של בן שנפטר אף הוא.
איזבלה ואחותה גדלו בחצר המלוכה תחת השגחתה של המינקת מאריה דה מסה.
פליפה השני נישא לאחר מות אשתו לאחייניתו, אנה, שהייתה בתו של הקיסר מקסימיליאן השני.
בין האם החורגת לבנותיה נרקם קשר חם ואמיץ.
גם יחסיה עם האב היו הדוקים ביותר, שלא כמו יחסיו עם בנו מנישואיו הראשונים, יורש העצר קרלוס.
ב-1 בדצמבר 1633 מתה איזבלה בבריסל.