tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
ב-26 ביוני 2014, בראון הודיע כי הוא מעמיד את עצמו לבחירה בדראפט ה-NBA, שם נבחר בבחירה ה-44 בסיבוב השני על ידי מינסוטה טימברוולבס וכבר בערב הדראפט הועבר בטרייד לברוקלין נטס.
ב-23 ביולי, לאחר שהרשים בראון בליגת הקיץ של ה-NBA במדי ברוקלין, הוא חתם בקבוצה.
כיוון שבחודשיים הראשונים של העונה הוא שותף רק ב-7 משחקים, ב-1 בינואר 2015 הושאל בראון לקבוצת הבת של בוסטון סלטיקס מליגת הפיתוח של ה-NBA, מיין רד קלאוס ובמקביל שיחק בברוקלין.
ב-23 בפברואר, פתח בראון בפעם הראשונה בקריירת ה-NBA שלו, כשהוא שיחק 45 דקות ורשם דאבל דאבל של 10 נקודות ו-11 ריבאונדים בניצחון על דנבר נאגטס 82–110. ב-29 במרץ קלע בראון שיא קריירה של 17 נקודות בניצחון 99–107 על לוס אנג'לס לייקרס.
בעונה הסדירה שותף בראון ב-40 משחקים ופתח ב-29 מהם.
בראון רשם הופעה בודדת בפלייאוף, במהלך משחק 6 בסדרה מול אטלנטה הוקס, סדרה שבה הפסידו ברוקלין 2–4.
ביולי 2015, שיחק בראון פעם נוספת בליגת הקיץ.
בראון איבד את מקומו בחמישייה וזמן המשחק שלו פחת, עד שבינואר הוא החל להתייצב וקלע בדאבל פינגרס 5 פעמים במהלך חודש פברואר.
ב-5 במרץ 2016, קלע בראון שיא קריירה של 23 נקודות בהפסד של ברוקלין 118–132 למינסוטה טימברוולבס.
ב-26 בספטמבר 2016, חתם בראון בקליבלנד קאבלירס, אך ב-20 באוקטובר נחתך מהקבוצה לאחר ששותף ב-6 משחקי קדם עונה.
ב-25 באוקטובר 2016, חתם בראון בחימקי מהליגה הרוסית.
ב-24 בספטמבר 2017, החל בראון להתאמן באוקלהומה סיטי ת'אנדר, אך ב-11 באוקטובר נופה מהסגל.
ב-15 בינואר 2018, חתם בראון ביוסטון רוקטס, על חוזה כפול.
ב-24 ביולי 2018, חתם בראון לעונה בדרושפאקה מהליגה הטורקית והיורוליג.
ב-24 בספטמבר 2019, חזר בראון לאוקלהומה סיטי ת'אנדר.
ב-27 בספטמבר בראון נופה שוב מאוקלהומה והצטרף לקבוצה הבת שלהם, אוקלהומה סיטי בלו.
בראון החמיץ מספר משחקים בנובמבר בעקבות פציעה בקרסול.
ב-10 בינואר 2020, רשם בראון 24 נקודות, 5 ריבאונדים ו-2 אסיסטים בניצחון 97–120 על ראפטורס 905. הוא העמיד ממוצעים של 11.9 נקודות, 3.2 ריבאונדים ו-2.8 אסיסטים למשחק באוקלהומה סיטי בלו.
ב-4 באוגוסט 2020, חתם בראון בהפועל אילת מהליגה הישראלית.
מארש גדוד פרובראז'נסקי היא אחת משירי הלכת הצבאיים הרוסיים המפורסמים ביותר.
גדוד פראובראז'נסקי, שהשיר שימש כהמנונו, היה אחד העתיקים והיוקרתיים ביותר מבין גדודי צבא האימפריה הרוסית.
המארש שימש כהמנון לא רשמי בתקופת האימפריה המוקדמת.
לאחר מהפכת פברואר חדל השימוש במארש.
כיום שיר הלכת משמש לעיתים קרובות ברוסיה המודרנית, במיוחד במצעד השנתי של יום הניצחון לחגיגת הצבעים (דגל רוסיה ודגל הניצחון), במיוחד במצעד יום הניצחון בשנת 2005. עם זאת החל משנת 2010 השיר מלחמה קדושה תופס מקום כשיר מרכזי בטקס המצעד.
לא האמינו כי נעשה שימוש רשמי בברית המועצות, אך הושמעו על ידי להקות צבאיות סובייטיות בקונצרטים ולעיתים נדירות במהלך קטעי אימון של המצעדים.
לפני מלחמת העולם הראשונה שימש המארש כ-Prasentiermarsch בכמה תצורות צבאיות בפרוסיה.
מאז 1964 משמשת כמראש הנחתים המלכותיים על פי גרסה של פרנסיס ויויאן דאן.
לא ידוע מלחין ולא תאריך כתיבת השיר.
אם לשפוט מכותרת ישנה של המארש, "מארש פיוטר הגדול", יש השערות שהלחן נכתב בתקופתו של פיוטר הגדול.
כמה חוקרים אירופיים הציעו מחבר שוודי, אך אין שום הוכחה לכך.
במקורות גרמניים מוזכר שמו של פרדיננד האזה (1788–1851).
האזה אכן עבד ברוסיה במאה ה-19, והוא כתב את המארש השני של גדודי פראובראז'נסקי.
כמה מקורות באנגלית, בהתייחסותם לסידור המארש לנחתים המלכותיים, נותנים בטעות את שמו של המלחין כדונאיובסקי, ויויאן דאן, בעוד העתקים הבריטיים מראשית המאה העשרים של המארש, ייחסו אותו בטעות לארנסט דונובובסקי, שהיה למעשה בעסקי הוצאת תווים, ולא היה מלחין.
כמה מילים ידועות כמשמות בעת ניגון המארש.
מארקוויין מולין הוא פוליטיקאי אמריקאי, המכהן כחבר הסנאט של ארצות הברית מטעם מדינת אוקלהומה.
הוא כיהן כחבר בית הנבחרים של ארצות הברית מטעם מחוז הקונגרס השני של מדינת אוקלהומה, בשנים 2013–2022. מולין, חבר המפלגה הרפובליקנית, מייצג את כל מזרח אוקלהומה.
טרם היבחרו אל הקונגרס של ארצות הברית היה לוחם אמנויות לחימה משולבות.
מולין נולד ב-26 ביולי 1977 בטולסה שבאוקלהומה.
את לימודיו התיכוניים השלים בבית הספר התיכון שבעיר סטילוול באוקלהומה.
הוא למד במכללת עמק מיזורי בשנת 1996, אך נשר מלימודיו.
ב-2010 השלים לימודי תעודה בטכנולוגיית בנייה מהמכון הטכנולוגי של אוניברסיטת המדינה של אוקלהמה.
בגיל 20 השתלט מולין על בית העסק של משפחתו, "מולין אינסטלציה", בשעה שאביו חלה.
הוא גם הבעלים של בתי עסק משפחתיים נוספים.
במשך זמן מה הנחה את "House Talk", תוכנית רדיו לשיפור בתי מגורים המשודרת ברחבי אוקלהומה בתחנת KFAQ שבסיסה בטולסה.
ג'ורג' פאוט, חבר בית הנבחרים המדינתי, סיים במקום השני עם 22%, ועל השניים נכפה סיבוב שני.
בסיבוב שני זה גבר מולין על פאוט ביחס של 43%–57%.
מחוז הקונגרס השני היה מבחינה היסטורית מחוז בחירה קלאסי מסוג "כלב דמוקרטי צהוב", אך במרוצת השנים שמו הרפובליקנים את ידם על העליונה בהתמדה כשהפרוורים של טולסה סופחו לחלקו הצפוני של המחוז.
מסיבה זו היה מולין מועמד מוביל לניצחון בבחירות.
ביום הבחירות הכלליות, שהתקיים במקביל אל הבחירות לנשיאות ארצות הברית 2012, גבר מולין על פרקליט המחוז לשעבר רוב וולאס, עם 57% מקולות הבוחרים.
בכך נעשה לרפובליקני הראשון שייצג את המחוז מאז טום קובורן בשנת 2001, והשני בלבד מאז 1921.
ב-5 בפברואר 2014 הציג מולין הצעת חוק לביטול חוזה ההתאגדות של שבט מיאמי באוקלהומה, לבקשתו של אותו שבט (הצעת חוק "HR 4002"; הקונגרס ה-113 של ארצות הברית).
ההצעה תקבל את בקשת שבט מיאמי באוקלהומה לבטל את חוזה התאגדות שהונפק לה ואושר בידי חבריה ב-1 ביוני 1940. באפריל 2017 נמתחה על מולין ביקורת כאשר הוקלט במהלך אספת בחירות ואמר לבוחריו כי "זה בולשיט שמשלמי המיסים משלמים את משכורתו.
בית המשפט העליון מיאן לדון בתיק על סמך שלטקסס אין זכות עמידה לערער על תוצאות בחירות במדינה אחרת, זאת מכוח פרק 3 לחוקת ארצות הברית.
במהלך ההסתערות על הקפיטול בינואר 2021, מולין, יחד עם חברי הקונגרס טרוי נהלס (לשעבר שריף ויוצא צבא) ופט פאלון (יוצא חיל האוויר של ארצות הברית) מטקסס, סייע למשטרת הקפיטול לבנות מתרסים מאולתרים ולהגן על הכניסות אל מליאת בית הנבחרים מפני הפורעים.
בהמשך פונה ביחד עם רבים מעמיתיו למקום מאובטח, שם מיאן לדרישה לעטות מסכה רפואית, בניגוד לכללי בית הנבחרים.
מולין אמר כי הוא היה עד לירי באשלי באביט, תומכת בטראמפ שהתפרעה בקפיטול ונורתה בידי כוחות המשטרה, ונהרגה מהירי לאחר שטיפסה על מתרס המוביל לעבר מליאת בית הנבחרים.
מולין הביע את דעתו וגרס כי לשוטר שירה בבאביט לא הייתה ברירה אלא לירות, וכי פעולה זו "הצילה את חיי האנשים", כאשר חברי הקונגרס ואנשי הסגל שלהם היו נתונים לסכנה מפני האספסוף הזועם.
משהודיע הסנאטור ג'ים אינהוף בפברואר 2022 על כוונתו להתפטר מתפקידו בינואר 2023, בחירות מיוחדות הוכרזו באוקלהומה ותוארכו לנובמבר אותה שנה.
מולין הכריז כי בכוונתו להתמודד לסנאט של ארצות הברית בבחירות מיוחדות אלה, ובכך על פרישתו מבית הנבחרים.
בבחירות הכלליות גבר על יריבתו, חברת הקונגרס לשעבר קנדרה הורן, ונבחר לסנאט האמריקאי.
ב-3 בינואר 2023 הושבע לתפקידו בסנאט.
מארש הקולונל בוגי הוא מארש בריטי שהולחן בשנת 1914 על ידי לוטננט פ.
ריקטס היה מנצח להקת הצבא הבריטי ולימים הפך למנהל המוזיקה של חיל הנחתים המלכותי בפלימות'.
מכיוון שבאותו זמן לא עודדו אנשים בשירות צבאי לנהל חיים מקצועיים מחוץ לצבא, פרסם מנצח הלהקה של הצבא הבריטי פ.
ריקטס את "קולונל בוגי" ואת חיבוריו האחרים בשם הבדוי קנט ג'יי.
על פיו, המנגינה נוצרה בהשראת קצין צבאי בריטי "שהעדיף לשרוק במינור שלישוני יורד" במקום לצעוק "קדימה!" כששיחק גולף.
ריקטס שימר את השריקה הזו באינטרול היורד שמתחיל כל שורה במנגינה.
המארש היה רב מכר שנמכר במיליוני עותקים, והוקלט פעמים רבות.
בתחילת מלחמת העולם השנייה, מארש הקולונל בוגי הפך לחלק מאורח החיים הבריטי כאשר המנגינה שולבה בשיר הפופולרי: "להיטלר יש רק ביצה אחת".
המארש שימש גם כמנגינת צעדה עבור הגדודים העשירי וה-50 של חיל המשלוח הקנדי.
כמו כן, המארש משמש כצעדה של גדוד הקלגרי המלכותי של הכוחות הקנדיים (RCAC).
משנת 1943 ועד קליטתו לצבא הסדיר בשנת 1978, המארש גם שימש כלחן לשיר של חיל הנשים של צבא ארצות הברית.
בשנת 1951, במהלך כנס המחשוב הראשון שהתקיים באוסטרליה, "מארש הקולונל בוגי" היה המנגינה הראשונה שהשמיע מחשב על אדמת אוסטרליה.
המנגינה הושמעה על ידי CSIRAC, מחשב שפותח על ידי ארגון המחקר והתעשייה של הקהייליה.
בסרט משנת 1961, "מלכודת ההורים", החניכות במחנה קיץ לבנות שורקות את מארש הקולונל בוגי בזמן שהן צועדות דרך המחנה.
אזכור לסצנה מהסרט "הגשר על הנהר קוואי".
בפרסומות לבירה ומשקאות אלכוהוליים אחרים בגרמניה מנגנים את המארש ברקע באופן רצוף מאז שנות ה-70. עקב השימוש הרב, המוזיקה הפכה לזמריר קלאסי.
בין השנים 1970 ו-1984 שימש המארש כבסיס לקמפיינים פרסומיים של חברת Getty Oil Corporation.
בסרט "מועדון ארוחת הבוקר" משנת 1985, הדמויות הראשיות שורקות את המנגינה בספריית בית הספר בעת שהן בעונש ריתוק בשבת, כאשר המנהל ורנון (בגילומו של פול גליסון) נכנס לחדר.
המארש נוגן גם בסרטים "מלכודת ההורים", "תקלה מופלאה" ו"שיגעון בחלל".
בבריטניה, המארש הקולונל בוגי הוא עדיין (נכון ל-2019) אחד השירים הנפוצים ביותר שמנגנים מכוניות גלידה.
בשנת 2019 שימש המארש הקולונל בוגי בסדרת הטלוויזיה "האיש במצודה הרמה", בפרק 8 של עונה 4.
בסרט "הגשר על הנהר קוואי" משנת 1957 מנוגן מארש הקולונל בוגי יחד עם מארש הנהר קוואי, שנכתב לסרט על ידי המלחין האנגלי מלקולם ארנולד.
בגלל הסרט מארש הקולונל בוגי נקרא לעיתים בטעות מארש הנהר קוואי.
בורמן השתמש במארש במותחן הריגול ההינדי משנת 1967 "גנב תכשיטים".
מארש הנהר קוואי הוא מארש שהלחין מלקולם ארנולד בשנת 1957. המארש נכתב כמארש תנועה ל"מארש הקולונל בוגי", שנשרק על ידי החיילים הנכנסים למחנה השבויים בסרט "הגשר על הנהר קוואי" ושוב לקראת סוף הסרט כאשר הגשר נחנך רשמית.
המנגינה מופיעה שוב (ללא "מארש הקולונל בוגי") מספר פעמים בסרט וחוזרת על עצמה בסיום.
שתי המנגינות הוקלטו יחד על ידי מיטש מילר כ"מארש הנהר קוואי - קולונל בוגי".
בשל כך, "מארש הקולונל בוגי", שהיה מוכר לפני כן וזכה לעוד פרסום רב נוסף בעקבות הסרט זוכה לעיתים קרובות לכינוי השגוי, "מארש הנהר קוואי".
תקליט המארש יצא לאור בהוצאת שפירו, ברנשטיין ושות' בעיבוד פסנתר מאת רוברט סי הרינג.
המוזיקה גם מהווה חלק מסוויטת הקונצרטים התזמורתית העשויה מתוספי הסרט מאת כריסטופר פאלמר בהוצאת Novello & Co.
מַארֶקְס מֶיֶירִיס הוא כדורסלן לטבי המשחק בעמדת הפאוור פורוורד בקלוז'-נאפוקה.
מייריס החל את הקריירה בלייפאיה, קבוצת עיר הולדתו, ולאחר מכן עבר לספרד.
בשנת 2013 נסע לארצות הברית וניסה להיבחר בדראפט 2013 ב-NBA, אך לא נבחר ושב לספרד.
מייריס אף שיחק בנבחרת לטביה באליפות אירופה בכדורסל 2011, 2013 ו-2015.
ב-15 ביולי 2014 עבר לוואף ריגה הלטבית, וסייע לה לזכות באליפות בתום העונה, כשהוא זוכה בתואר ה-MVP של הפלייאוף.
ב-2016 זכה בתואר "שחקן ההגנה של העונה".
לאחר תקופה קצרה באלאן שאלון הצרפתית שב לוואף ריגה, זכה עימה באליפות ב-2017, כשהוא זוכה שוב בתואר ה-MVP של הפלייאוף.
ב-2019 זכה עם הקבוצה באליפות שלישית.
ב-13 באוגוסט 2019 עבר לפארמה פרם הרוסית.
ב-9 במרץ 2022 עבר לסקאבוליני פזארו האיטלקית בשל פרוץ המלחמה באוקראינה.
ב-3 באוגוסט 2022 חתם בהפועל ירושלים, איתה זכה בגביע המדינה בכדורסל 2022/2023.
מארש ראקוצי (בהונגרית: Rákóczi-induló), המכונה לעיתים "מארש הונגרי" היה אחד מהמנוני המדינה הבלתי רשמיים של הונגריה לפני שפרנץ קלצ'יי כתב את ההמנון ההונגרי.
סביר להניח שהוא הולחן על ידי ניקולאוס שול ב-1820. המנגינה שימשה מאוחר יותר ביצירות מפורסמות רבות, בעיקר: ב"הקללה של פאוסט" (הקטור ברליוז) וברפסודיה ההונגרית מס' 15 (פרנץ ליסט).
מקורו של "מארש ראקוצי" הוא ב"שיר ראקוצי" (בהונגרית: Rákóczi-nóta), לחן שהופיע לראשונה באמצע המאה ה-17 עם מילים שונות.
המילים הידועות הראשונות של השיר הזה הן שיר של קורוצים שהיה קינה שקבל על חוסר המזל של המדיארים ועל הדיכוי ההבסבורגי וקרא בחזרה לנסיך פרנץ ראקוצי השני, שהיה מנהיג המרד ההונגרי (מלחמת העצמאות של ראקוצי) בין 1703 לבין 1711, כדי להציל את אנשיו.
על אף שהמסורת מספרת שגרסה זו הייתה השיר האהוב על פרנץ ראקוצי השני וכנר החצר שלו, מיהאי בארנה, היה תאורטית המלחין של השיר, חוקרים נוטים להסכים ביניהם שהשיר הולחן הרבה אחרי, בסביבות 1730 על ידי מלחין אנונימי אחד או יותר.
גרסה זו הייתה פופולרית מאוד במאה ה-18 והפכה לשיר עם יותר מ-20 גרסאות שהושר גם לאחר מהפכת 1848 בהונגריה.
השיר נתן השראה למשוררים שנדור פטפי, פרנץ קלצ'יי וקלמן טאלי.
הגרסה האינסטרומנטלית, המכונה "מארש ראקוצי", הופיעה כמעט 100 שנים מאוחר יותר, בעשורים הראשונים של המאה ה-19. המלחין של גרסה זו נותר לוט בערפל; עם זאת, היה זה המנצח הצבאי ניקולאוס שול שפרסם לראשונה יצירות משלו בשם זה ב-1819 או ב-1820 וככל הנראה יצר את הצורה המולחנת הידועה כיום של השיר.
הוא היה המנצח של הרגימנט ה-32 של צבא מלוכת הבסבורג שהורכב בעיקר מהונגרים תחת פיקודו בתקופה זו של הנסיך ההונגרי מבית אסטרהאזי ניקולאוס השני, אסטרהאזי .
הוא בוודאי הושפע מהכנר הצועני יאנוש ביהרי שעל פי הדיווחים ניגן גרסאות אינסטרומנטליות של השיר בין 1809 לבין 1820.
בשנת 1846, הקטור ברליוז הגיע לפשט-בודה (בודפשט של היום) כדי לערוך שני קונצרטים על מנת להפוך את יצירותיו לפופולריות בהונגריה.
לאירוע זה, כפי שהיה רגיל בתקופתו, הלחין כמה קטעים ללחנים הונגריים כדי לזכות בחסדי הקהל.
אחד הקטעים הללו היה עיבוד של "מארש ראקוצי" שהפך מיד לחביב הקהל, כפי שציין ברליוז בזיכרונותיו:
בכמה שינויים, הוא כלל את החיבור הזה מאוחר יותר גם ביצירתו לארבעה קולות סולו, מקהלה מלאה בת שבעה, מקהלת ילדים גדולה ותזמורת "הקללה של פאוסט" , וגרסה זו היא הגרסה הידועה ביותר עד היום.
בין השנים 1823–1871 כתב פרנץ ליסט מספר עיבודים, כולל הרפסודיה ההונגרית מס' 15 שלו, המבוסס על הנושא.
הפסנתרן ולדימיר הורוביץ הלחין וריאציה על "מארש ראקוצי" עם אלמנטים של גרסת ליסט וברליוז כאחד, המרחיבה מאוד את הגבורה וההברקה של יצירת ליסט.
גם בלה בארטוק, יוהנס ברהמס, יוהאן שטראוס הבן, זולטאן קודאי ופרנץ ארקל שילבו את המנגינה בחלק מהיצירות שלהם.
כיום המנגינה נשמעת בדרך כלל כמוזיקה בלבד, ללא המילים.
גרסת ברליוז הפכה לבחירה מוזיקלית עממית פופולרית בהונגריה, במיוחד לחתונות.
המארש מנוגן היום בחגיגות ממלכתיות וצבאיות והוא מארש המצעד הרשמי היום של צבא הונגריה.
המנגינה שימשה במשך עשרות שנים כאות הבוקר של רדיו קושוט בתחילת השידור היומי.
המארש נתן את שמו לסרט עלילתי אוסטרי-הונגרי משנת 1933 - מארש ראקוצי - בכיכובם של גוסטב פרליך (שגם ביים), קמילה הורן, לאופולד קרמר ואחרים.
המארש מופיע גם בדרמה ההיסטורית הצרפתית La Grande Vadrouille.
מאשה וייזל (1955, חיפה – 11 באפריל 2015, חיפה) הייתה סופרת, פסלת וציירת ישראלית.
תערוכות בולטות: בשנת 1985 עלתה תערוכת היחיד שלה "טלאים ותכריכים" במוזיאון בית לוחמי הגטאות.
כן הציגה בתערוכת "שקוף" בגלריית עקד (1992), ובתערוכת היחיד "כביש החוף" בגלריית תירוש (1993).
בשנת 1990 נכללה בספר "אמני דור כור-ההיתוך בישראל: ציירים ופסלים ישראליים – היום: לכסיקון ביוגרפי" (הוצאת עקד).
בשנים 1999–2007 יצרה וייזל ופיתחה את תוכנת המחשב "לדעת לראות", אנציקלופדיה וירטואלית לתולדות האמנות.
וייזל ייצגה את ישראל בפרויקט אמנותי בינלאומי בקטלוניה בשנת 2011. הציגה מיצב ענק שכלל צילום, פיסול ווידאו-ארט בתערוכה בלורנס דל פנדאס ובגלריית "פספרטו" בברצלונה.
"לחדר שלי ארבע פינות" (1982, סִפרִיַּת פועלים): ספר לגיל הרך המאויר על ידי הסופרת בבובות עשויות פימו.
הספר מתאר את חדרה של חמוטל הקטנה, שקרויה על שם בתה הבכורה של הסופרת.
"מכתבים למרתה" (1995, עם עובד): מגולל את סיפוריהן של שתי נשים: מרתה ריניצקי, חוקרת תרבויות עתיקות שחיה בוורשה בזמן מלחמת העולם השנייה וחנה רז, צלמת צעירה תושבת חיפה המדמיינת את מרתה כדודתה המתה וכותבת לה מכתבים.
כפי העולה מעלילת הספר, לא ברור מי כותב את לקסיקון תור הזהב והאם מרתה ריניצקי קיימת או פרי דמיונה של חנה רז בלבד.
"טלאים" (1996, הוצאת גוונים): רומן רחב יריעה העוקב אחר חייהם של מספר דמויות בחיפה במשך כ-70 שנה, ביניהם מהדי, מורה ערבי שאיבד את משפחתו בבריחה הגדולה ב-48 והופך לזקן תמהוני בעל כוחות מיוחדים החי בגליל ושרה, שהזמן שלה עצר כשהייתה בת 30 ומאז היא תופרת שמיכות טלאים.
כמו כן עוקב הספר אחר גלגוליהם של שבתי צבי ונתן העזתי.
מאשאפ, בוטלג או באסטרד-פופ הוא סוגה מוזיקלית שנוצרת משילוב של מספר יצירות מוזיקליות שונות לכדי יצירה מוזיקלית חדשה אחת.
בעוד ששילוב יצירות שונות ביצירה חדשה קיים החל מראשית המוזיקה המוקלטת, אלבומי מחרוזות להיטים היו פופולריים בשנות השבעים ושילוב דגימות במוזיקה הוא יסוד חשוב של מוזיקת ההיפ-הופ והמוזיקה האלקטרונית, המאש-אפ התפתח לז'אנר בפני עצמו רק בתחילת שנות האלפיים.
הז'אנר נכנס לתודעת המיינסטרים כאשר דיינג'ר מאוס הציג לעולם את האלבום האפור שלו - שילוב בין האלבום הלבן של הביטלס והאלבום השחור של ג'יי-זי.
מהז'אנר מתפתחים תתי-ז'אנר וסגנונות רבים.
הז'אנר, ששם דגש על מקוריות ומעוף ואינו דורש ציוד הקלטה אלא רק תוכנות עריכה הזמינות לכל, מזמין כל חובבן לנסות לערבל את שיריו האהובים ולהעלותם לרשת האינטרנט.
אלמנט נוסף בז'אנר הוא בחירת שמות הקטעים כאשר לרוב יהיה ניסיון לחבר או להלחים את כותרות הקטעים המקוריים לידי כותרת חדשה שתיתן משמעות נוספת לשם.
מאת'ר לאב בון הייתה להקת רוק שפעלה בין השנים 1988 ל-1990, והייתה חלק מסצנת הגראנג' של סיאטל.
הלהקה נוצרה משתי להקות שונות, גרין ריבר של ג'ף אמנט וסטון גוסארד, ומאלפנקשן של אנדרו ווד הסולן.
עוד שני חברים היו גרג גילמור וברוס פרוות'ר.
הלהקה הוציאה בסך-הכל מיני-אלבום אחד בשם Shine, את האלבום Apple ואת האוסף הכפול Mother Love Bone.
המוזיקה של מאת'ר לאב בון הייתה קשוחה ורוקיסטית יותר מלהקות הגלאם מטאל שפרחו באותה תקופה.
מותו של הסולן אנדרו ווד, מעט לפני יציאת אלבום הבכורה של הלהקה, גרם לפירוקה, למרות שבדיעבד האלבום זכה להצלחה מסחרית די גדולה.
הלהקה הייתה לדעת חלק מהמבקרים יותר להקת הארד רוק מלהקת גראנג', נחשבת גם לאחד ממייסדות ז'אנר המטאל האלטרנטיבי.
הלהקה למעשה החלה להתקיים ב-1987 על ידי חברי להקת גרין ריבר לשעבר: ג'ף אמנט וסטון גוסארד, סולן להקת מאלפנקשן לשעבר אנדרו ווד.
בתחילה נקראה הלהקה "Lords of the Wasteland" והייתה להקת קאברים לשירים קיימים ביחד עם המתופף ריגן האגר שהיה גם חבר לשעבר במאלפנקשן.
בתחילת 1988 הצטרף ברוס פיירוות'ר ללהקה והיא החליפה את האגר במתופף לשעבר של הלהקות "Ten Minute Warning" ו"Skin Yard", גרג גילמור - ושינתה את שמה ל"Mother Love Bone" שהוקמה רשמית.
ההרכב שהוקם זה עתה, החל להקליט דמויים ולהופיע באזור סיאטל, ועד לסוף 1988 נחשבה לאחת הלהקות המבטיחות בסצנת הרוק של סיאטל.
אישיותו הצבעונית, הבגדים המוחצנים והמילים הייחודיות של הסולן ווד, עזרו ללהקה למשוך תשומת לב הקהל בסיאטל.
בנובמבר 1988 על חוזה הקלטות עם הלייבל "PolyGram" (בתת הלייבל "Polydor/Stardog") והקליטה את מיני-אלבום הבכורה של הלהקה "Shine".
כחלק מהחוזה התחייבה פוליגרם ליצור את הלייבל תחת השם "Stardog Records" ולהדפיס אותו על גבי האריזה, באופן בלעדי עבור הלהקה.
במרץ 1989 יצא המיני אלבום "Shine", והייתה אחת הלהקות הראשונות בסצנת סיאטל שחתמה על חוזה הקלטות עם חברה גדולה והוציאה אלבום שכזה.
האלבום נמכר בקצב משביע רצון, והעניין סביב הלהקה גבר עד לאמצע 1989.
בסוף 1989 הלהקה חזרה לאולפן ההקלטות והחלה להקליט את אלבום הבכורה שלה, "Apple", ולמרות קשיים בהתחלה, ההקלטות היו לפי ציר הזמן שנקבע, והאלבום תוכנן להיות משוחרר במרץ 1990.
מספר ימים לפני שחרורו הצפוי של האלבום, הסולן אנדרו ווד, לו הייתה היסטוריית שימוש בסמים קשים, אושפז במצב של מוות מוחי כתוצאה ממנת יתר של הרואין.
לאחר יומיים של אשפוז בבית החולים, תחת תמיכה של מכשירים רפואיים על מנת לאפשר לחבריו ובני משפחתו להיפרד ממנו, נפטר ווד, מה שהביא לסיום דרכה המעשית של הלהקה.
שחרור האלבום שנדחה עקב מותו של ווד, שוחרר לבסוף ב-19 ביולי 1990.
לאחר מותו של ווד, חלק מחברי ההרכב שנותרו, גוסארד ואמנט, התחילו לעבוד עם מאט קמרון וכריס קורנל מסאונדגארדן על שני שירים שקורנל כתב לאנדרו ווד, שהיה חברו הטוב.
התפתחות שהביאה בסופו של דבר לאלבום שלם שיצא ב־1991 תחת השם טמפל אוף דה דוג (Temple of The Dog), על שם אחד מהשירים שכתב אנדרו ווד.
ההצלחה הגדולה של טמפל אוף דה דוג העלתה לכותרות את מאת'ר לאב בון והולידה אלבום כפול ששמו כשם הלהקה ("Mother Love Bone") ומכיל את השירים שיצאו ב "Shine" ו־"Apple".
באפריל 2011, קווין ווד (אחיו של אנדרו ווד), שיתף פעולה עם להקת ההארד רוק "Lace Weeper" להקליט את השיר הכי מפורסם ופופולרי של הלהקה "Crown of Thorns", לציון השנה ה-21 למותו של אנדרו.
הסינגל שוחרר בלייבל "Wammybox Records".
ב-14 באפריל 2010, ארבעת חברי הלהקה שנותרו חיים ממאתר לאב בון, התאחדו בפעם הראשונה מזה 20 שנה (ביחד עם מכר מוזיקאי מסיאטל שון סמית' ששימש כסולן במקומו של ווד לערב זה), כחלק ממופע שנקרא "Brad and Friends" בסיאטל.
ב-5 במאי 2018 התאחדו החברים שוב וביצעו 14 שירים, כחלק מאירוע שהתקיים בתיאטרון ה"סיאטל נפטון".
מאשה לובלסקי (נולדה ב-25 בדצמבר 1936) היא לשעבר מזכ"ל נעמת וחברת הכנסת מטעם העבודה.
לובלסקי נולדה בהרצליה ובסיום לימודיה התיכוניים הוכשרה בהוראה.
17 שנים עסקה בתחום ההוראה והחינוך, במהלכן נבחרה ליו"ר מחוז חיפה בהסתדרות המורים וניהלה את בית ספר גאולים בקריית ביאליק.
בשנת 1973 חזרה להתגורר במרכז הארץ והחלה לעבוד כראש מחלקה בנעמת.
בשנת 1992 נבחרה לכנסת ה-13 מטעם מפלגת העבודה.
בתחילה שימשה כחברה בוועדת הפנים והגנת הסביבה, ועדת החוץ והביטחון, וועדת העלייה והקליטה ובהמשך מונתה לתפקיד סגנית שר המסחר והתעשייה מיכה חריש.
לקראת הבחירות לכנסת ה-14 שובצה במקום לא ריאלי, התמודדה לתפקיד מנכ"לית המועצה הישראלית לצרכנות.
מינויה אושר במהלך תקופת הבחירות וגרר ביקורת גדולה מצד חוגים פוליטיים.
לאחר הבחירות בוטל המינוי על ידי השר הנכנס, נתן שרנסקי.
בשנים 1996–1999 שימשה יועצת לנושא מעמד האישה עבור השר אביגדור קהלני במשרד לביטחון פנים.
בשנת 1999 הצטרפה לאשת העסקים וחברת הכנסת לשעבר, פנינה רוזנבלום, והתמודדה עמה בבחירות לכנסת ה-15 כמספר 3 ברשימתה העצמאית "פנינה רוזנבלום".
הרשימה לא זכתה להיכנס לכנסת ולובלסקי פרשה מהחיים הפוליטיים.
עם פרישתה, החלה לעסוק בתחום זכויות הגמלאים.
היא משמשת כיום יו"ר מרחב השרון בהסתדרות הגמלאים.
משמשת גם כדירקטורית בחברת אוצר התיישבות היהודים וכחברת ההנהלה הציונית העולמית של הסוכנות היהודית.
היא גם משמשת כנשיאת קרן המלגות של ויצו.
בבחירות לכנסת ה-24 שובצה במקום סמלי ברשימת מפלגת העבודה בראשות מרב מיכאלי.
בבחירות לכנסת העשרים וחמש הוצבה במקום ה-113 הסמלי ברשימת העבודה לכנסת.
מריה (מאשה) ברוסקינה הייתה לוחמת יהודייה במחתרת האנטי-נאצית שפעלה בעיר מינסק שבברית המועצות במלחמת העולם השנייה.
מאשה ברוסקינה נולדה למשפחה יהודית בעיר מינסק ב-1924. בשנת 1941, ימים ספורים לפני פלישת גרמניה לברית המועצות, היא סיימה את בית הספר התיכון.
בסוף יוני 1941, כאשר הגרמנים כבשו את מינסק, נכלאה מאשה ומשפחתה, יחד עם שאר יהודי העיר, בגטו.
מאשה הצליחה לברוח מהגטו אל הצד הארי של העיר, שם הצטרפה בזהות בדויה למחתרת האנטי-נאצית שהתארגנה בעיר לאחר הכיבוש.
לפי הנחיית מפקד המחתרת, היא התחילה לעבוד כסייעת בבית החולים לשבויי מלחמה סובייטים במינסק.
במהלך עבודתה הבריחה לתוך בית החולים בגדים אזרחיים ותעודות מזויפות, אשר היו אמורים לאפשר לשבויים, כאשר יחלימו, לברוח מבית החולים אל היערות ושם להצטרף ליחידות הפרטיזנים.
בתחילת אוקטובר 1941 ניסתה קבוצה גדולה של שבויי מלחמה להימלט מבית החולים.
הבריחה נכשלה, חלק מהשבויים נהרגו, ואלו שנשבו עונו קשות.
אחד מהם הסגיר את מאשה.
ב-14 באוקטובר 1941 היא נעצרה עם עוד שני חברי המחתרת על ידי הגסטאפו.
היא הוכתה ועונתה לאחר שנתפסה, אך רוחה לא נשברה.
היא הצליחה להגניב פתק לאמה מהכלא, בו כתבה כי הדבר היחיד שמדאיג אותה זה הצער שהיא גורמת לה.
היא גם ביקשה ממנה להביא לה בגדים נקיים, כיוון שהיא רוצה להיות לבושה בצורה הולמת כאשר יוציאו אותה להורג.
ב-26 באוקטובר 1941 הוצאו להורג בתלייה מאשה ברוסקינה ושני חבריה למחתרת מינסק - קיריל טרוס וולדימיר שרבצביץ'.
הם הובלו בתהלוכה ברחובות מינסק כשמאשה, ידיה כבולות, נושאת על חזה שלט בו נכתב בגרמנית וברוסית: "אנחנו פרטיזנים וירינו בכוחות גרמניים".
ההוצאה להורג בוצעה בשער מפעל לייצור שמרים על ידי חיילים גרמנים ומשתפי הפעולה הליטאים.
כל מהלך ההוצאה להורג צולם בידי צלם גרמני.
במשפטי נירנברג לאחר המלחמה היו תמונות אלה חלק מחומר הראיות של התביעה נגד פושעי המלחמה הנאצים.
תמונת ההוצאה להורג של מאשה ברוסקינה ושני לוחמי המחתרת הופיעה בספרים רבים שיצאו לאור בברית המועצות אודות מלחמת העולם השנייה.
העתק התמונה נמצא גם במוזיאון המלחמה במינסק.
תחילה לא היו ידועים שמות שלושת לוחמי המחתרת שמופיעים בתמונה, ונעשה מאמץ לזהותם.
הגברים, קיריל טרוס וולדימיר שרבצביץ', זוהו מהר יחסית, אך שמה של הבחורה בתמונה נותר בגדר תעלומה עד סוף שנות ה-60, בעיקר משום שמרבית קרובי משפחתה וחבריה של מאשה נרצחו בגטו מינסק.
רק בסוף שנות ה-60 הצליחו לזהותה.
זכרה של מאשה לא הונצח בברית המועצות.
בבלארוס מעשה הגבורה שלה זכה להכרה רק בשנת 2008, כאשר במקום בו הוצאה להורג הוצב לוח זיכרון לה ולשני חבריה למחתרת.
בישראל הוצב פסל לזכרה בכפר הירוק.
הפסל נבנה מכספי התרומות של יוצאי ברית המועצות החיים בישראל.
בשנת 2007 נחנך רחוב הקרוי על שמה בשכונת פסגת זאב בירושלים.
מאשה קאלקו הייתה משוררת יהודייה-גרמנייה, שזכתה להצלחה רבה בגרמניה בשנות ה-30 של המאה ה-20.
קאלקו נולדה בשם מלכה גולדה אָָאוּפֶן בעיירה כשאנוב שבגליציה, אז חלק מן האימפריה האוסטרו-הונגרית.
אביה, פישל אנגל, היה יהודי מרוסיה, ואימה, רוזאליה חיה רייזל אאופן, יהודייה ממוצא אוסטרי.
הוריה חיו יחד ללא נישואים.
עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה עברה האם ושתי בנותיה, מחשש לפוגרומים, לפרנקפורט שבגרמניה.
שנתיים לאחר מכן עברה המשפחה למארבורג ובשנת 1918 למרכז ברלין.
בשנת 1922 נישאו הוריה ואביה אימץ אותה.
בשנת 1925 התקבלה מאשה לעבודה כשוליה במשרד הסיוע לעובדים של ארגון יהודי גרמניה ובמקביל למדה פסיכולוגיה ופילוסופיה באוניברסיטת הומבולדט.
ביולי 1928 נישאה מאשה לשאול אהרן קאלקו, מורה לעברית ופילולוג, והחליפה את שם משפחתה לשם שילווה אותה כל חייה.
החל מ-1929 פרסמה שירים קצרים ושנונים על חיי האדם הפשוט בעיתונים יומיים בברלין, בהם "פוסישה צייטונג" ו"ברלינר טאגסבלאט".
השירים זכו להצלחה ולביקורות חיוביות מצד דמויות כמו תומאס מאן והרמן הסה, וקאלקו השתלבה בחבורה הספרותית שהתגבשה סביב ה בברלין (שכללה גם את אריך קסטנר, אלזה לסקר-שילר ו).
בינואר 1933 ראה אור בהוצאת "רובולט" ספר שיריה הראשון של קאלקו, Das Lyrische Stenogrammheft (מחברת הסטנוגרמות הלירית).
הספר זכה להצלחה עצומה והמהדורה הראשונה אזלה במהירות.
למרות שהספר הוכרז כמנוגד לאידאולוגיה הנאצית, והועלה באש במסגרת שריפת הספרים במאי 1933, פרסמה ההוצאה ב-1935 מהדורה שנייה של הספר, לצד ספר שיריה השני של קאלקו, Das kleine Lesebuch für Große (ספר הקריאה הקטן לגדולים).
בשנת 1936 ילדה מאשה קאלקו את בנה היחיד, אביתר אלכסנדר מיכאל (שמו הפרטי הוחלף ל'סטיבן' כשהמשפחה עקרה לארצות הברית).
האב היה נחמיה-, מוזיקאי, מנצח וחוקר מוזיקה יהודית, שקאלקו ניהלה עימו רומן באותה תקופה.
נחמיה וינאבר היה בחור ישיבה שנשבה בקסמה של המוזיקה.
עוד בסוף שנות העשרים ליווה את "הבימה" בראשית מסעותיה באירופה עלה אחר כך לארץ וניהל כאן את מקהלתה.
חזר לברלין ונתמנה למנהל מקהלה באחד מבתי הכנסת בעיר.
כאשר פגש בזמרים יהודים רבים שנושלו מעבודתם בבתי האופרה בגרמניה -קיבץ סביבו כשלושים זמרים והקים את מקהלת "הניגון" איתה הופיע ברחבי אירופה (עיתון "דבר" 4.4.1934).
בינואר 1938 התגרשה קאלקו מבעלה המורה (אך שמרה את שמו, שבו התפרסמה לראשונה) ושישה ימים אחר-כך נישאה לחמיו וינאבר, אהבת חייה ואבי בנה.
עם התגברות הקשיים העומדים בפני היהודים בגרמניה היגרו וינאבר וקאלקו בספטמבר 1938 לארצות הברית.
שאול קאלקו (בעלה הראשון) עלה לארץ ישראל, שינה שמו לברקלי והקים משפחה חדשה (אחד מילדיו הוא השופט הירושלמי יחזקאל ברקלי) ברקלי עסק בחינוך, והוציא מספר ספרים.
משך שנים ניהל את בית הספר התיכון "בית חינוך לילדי עובדים" שבטלביה, ירושלים.
בארצות הברית השתקעה המשפחה בניו יורק.
וינאבר הקים כאן את "מקהלת וינאבר" שהופיעה באופן קבוע ב"קרנג'י הול" וב"טאון הול".
הוציא תקליטים וכתב מאמרים על המוזיקה היהודית ובמיוחד על החסידית.
מאחר שהאנגלית לא הייתה שגורה בפיו התלוותה אליו מאשה כמתורגמנית ועוזרת.
למרות הישגיו הרבים הייתה משכורתו של וינאבר כמנצח זעומה, ומאשה נאלצה לסייע לפרנסת המשפחה בכתיבת סיסמאות פרסומת.
בשנת 1940 ניסה וינאבר את כוחו בכתיבת מוזיקה לסרטים בהוליווד, אולם לא מצא מספיק עבודה והמשפחה נאלצה לשוב לניו יורק.
ב-1944 קיבלה המשפחה אזרחות אמריקנית, וב-1952 החל וינאבר לעבוד כיועץ מוזיקלי במחלקת התרבות של ארגון ציוני אמריקה ועסק במחקרים בתחום המוזיקה היהודית.
וינאבר שקד כל העת על מחקר נרחב בשם "אנתולוגיה למוזיקה יהודית".
בשנת 1952 ביקר בארץ ולאחר שהדריך את מקהלת "קול ציון לגולה" הופיע עימה בקונצרטים ברחבי הארץ.
הפרידה מגרמניה ומהשפה הגרמנית הייתה קשה מאוד לקאלקו, והיא כתבה שירים רבים על תחושת הגלות ועל הגעגועים למולדת.
אחדים מהשירים התפרסמו ב-1939 בכתב-עת יהודי-גרמני לסופרים גולים בשם Aufbau.
ב-1945 ראה אור בהוצאת שֶנהוֹף בקיימברידג', מסצ'וסטס ספר שיריה השלישי Verse für Zeitgenossen ('שירים לבני זמננו').
הספר, שהתפרסם בגרמנית, לא זכה להתייחסות מצד חוגים ספרותיים בארצות הברית.
לאחר המלחמה לא שבה קאלקו לגרמניה, אולם קהל הקוראים והעורכים לא שכח אותה, וב-1956 יצאו שני ספריה הראשונים במהדורה חדשה בהוצאת רוֹבוֹלט, שכרכה את השניים בספר אחד.
שנתיים אחר-כך ראה אור בגרמניה באותה הוצאה הספר Verse für Zeitgenossen, שהתפרסם קודם לכן בארצות הברית.
הספרים זכו לפופולריות רבה וב-1960 נבחרה קאלקו לקבל את היוקרתי, אולם סירבה לקבלו משום שבוועדת הפרס היה חבר קצין אס.אס לשעבר, המשורר והמסאי .
בשנת 1960 עלו חמיו וינאבר ומאשה קאלקו לישראל והשתקעו בירושלים, על מנת שווינאבר ישלים את עבודת-חייו - אנתולוגיה מלאה של המוזיקה החסידית המבוצעת בבתי הכנסת.
וינאבר טייל ברחבי הארץ ואסף דוגמאות למחקריו, ואילו קאלקו נותרה בודדה.
היא לא הצליחה ללמוד את השפה העברית ולא זכתה להכרה בישראל, דווקא בתקופה שבגרמניה התפרסמו וזכו להצלחה שני ספרים נוספים, Verse in Dur und Moll ('שירים במז'ור ובמינור', 1967) ו-Das himmelgraue Poesiealbum der Mascha Kaléko ("אלבום השירים התכול של מאשה קאלקו", 1968).
באותה תקופה הייתה קאלקו נוסעת מדי קיץ לאירופה, שם קראה משיריה בפני קהל נלהב.
בישראל, לעומת זאת, לא זכתה להכרה כלל; ערב הקריאה הראשון שבו הייתה אמורה להשתתף תוכנן לתחילת 1975, בחסות שגרירות גרמניה, אולם הפך לערב זיכרון כי קאלקו נפטרה בינואר אותה שנה.
בשנת 1968 נפטר במפתיע בניו יורק סטיבן, בנה של מאשה קאלקו, שהיה מוזיקאי מוכשר שנחל הצלחה בברודוויי.
חמש שנים אחר-כך, ב-1973, נפטר גם חמיו וינאבר, וקאלקו נותרה לבדה בירושלים.
דווקא אז, מתוך כאב-הלב הכפול על מותם של יקיריה, כתבה קאלקו מספר רב של שירים, שרובם ראו אור רק לאחר מותה.
היא גם תכננה לשוב לברלין לאחר שנים רבות, והחלה בהכנות למעבר ולמכירת הדירה בירושלים.
אולם, בטרם הספיקה לממש את תוכניותיה, חלתה והלכה לעולמה בציריך, בינואר 1975. היא נטמנה בבית העלמין היהודי בציריך.
קאלקו הותירה אחריה שירים רבים שלא התפרסמו, ואלה ראו אור במספר רב של אוספים שהתפרסמו לאחר מותה.
שירתה של מאשה קאלקו זכו לפופולריות רבה בגרמניה כבר בתחילת דרכה.
היא כתבה 'שירי עיתונים', שתיארו בחדות ובפרוטרוט את חיי היום יום של "האדם הפשוט" בברלין של שנות ה-30. בטקסטים אלה השתלבו המורשת ההומוריסטית של ברלין והאירוניה המהולה-בעצב של יהודי המזרח ונעשה שימוש נרחב בשפה ישירה ויום יומית.
השירים זכו לביקורות אוהדות מצד דמויות כמו תומאס מאן והרמן הסה; ביקורת אחת אף הכתירה אותה כגרסה הנשית של אריך קסטנר.
ספרה הראשון של קאלקו, Das lyrische Stenogrammheft היה לאחד מספרי השירה הנמכרים ביותר גרמניה.
לפי עלון PEN, נמכרו יותר ממאה אלף עותקים של הספר עד כה, והוא ניצב במקום השני בטבלת המכירות של ספרי שירה בגרמניה בכל הזמנים, אחרי קובץ שירים של גתה.
הספר זכה לאהדה גם בחוגים מקצועיים; הפילוסוף מרטין היידגר, למשל, כתב כי "מחברת הסטנוגרמות שלה {של קאלקו} מראה שהיא יודעת מה שלרוב נודע רק לאדם רק במותו."
אחדים משיריה של מאשה קאלקו הולחנו, הן בגרמנית והן בתרגום לאנגלית.
כמה מהם מבוצעים בקביעות בידי זמרות קברטים כמו והמלחין-סקסופוניסט .
ספרי שירה שראו אור במהלך חייה
2004), (הוצאה מחודשת של שני הספרים בקובץ אחד)
ספרי ילדים שראו אור במהלך חייה
ספרים ואוספים שראו אור לאחר מותה
מילא תפקידים של "שר הסוסים" (főlovászmester - פה-לובאס-משטר; תואר אצולה בממלכת הונגריה) (1293-1296), פלטין (נאדור =nádor) (1296-1297 ו-1301-1310) ואחראי על האוצר (טארנוקמשטר-tárnokmester).
הצליח לשמור על השטחים שבשליטתו אף אחרי תבוסתו בקרב רוזגון על ידי המלך קארוי רוברט ב-15 ביוני 1312. במאה ה-19 הפך לסמל למאבק אמיץ לעצמאות בספרות ההונגרית והסלובקית כאחד.
מאתה צ'אק היה בנו של הפאלאטין פטר, מבני משפחת צ'אק, שמקורה באזור אסטרגום בצפון הונגריה.
בסביבות 1283 יחד עם עוד אח, ירש את אדמות אביו - בקומארום ובסניץ, כיום סניצה בסלובקיה.
בערך באותה תקופה זכה לרשת גם שטחים שבבעלות דודיו.
בסביבות נאגי-טאפולצ'אן, (כיום טופולצ'אני בסלובקיה), חרושו (כיום חרושובו בסלובקיה) וטטה.
אביו פטר הרחיב לא מעט את תחום שליטתו מסביב לאחוזותיו, אבל אחרי מותו, נאלצו בניו להתמודד עם יריבים כמו משפחת קסגי (Kőszegi) שחיזקו את אחיזתם באזורים פוז'ון (Pozsony) (ברטיסלאבה של היום) ושופרון.
בשנת 1291 מאתה צ'אק השתתף במסע הצבאי של המלך אנדראש השלישי נגד האוסטרים.
בשנת 1292 כשמיקלוש קסגי מרד במלך והשתלט על פוז'ון ודטרקה (Detrekő) (כיום פלאבץ', בסלובקיה), התערב מאתה וכבש מחדש את המבצרים בשם המלך.
מאז הדנובה הפכה לגבול בין תחומי השליטה של המשפחות צ'אק וקסגי.
המלך הביע את אסירות תודתו כלפיו ומינה אותו למרשל ולרוזן של פוז'ון-ברטיסלאבה.
ב-28 באוקטובר 1293 מאתה צ'אק הוציא צ'ארטר שבו הבטיח את כיבוד חירויותיהם של תושבי ברטיסלאבה, כפי שאושרו בעבר על ידי המלך אנדראש.
בתקופה זו החל מאתה צ'אק להרחיב את תחום שיפוטו מעבר לשטחים שקיבל במתנה מהמלך אלא בדרכי כוח.
בשנת 1296 קנה את האחוזה ורשקה (Vöröskő) (טירת צ'רבני קאמן של היום, בסלובקיה) ולפי תעודות בנות זמנו היה מדובר במכירה כפויה.
בערך באותה שנה השתלט גם על אדמות הארכי-אבאציה פאנונהאלמה (Pannonhalma) מצפון לדנובה, ואף על אדמות שהשתייכו לברטיסלאבה.
בסוף 1296 רכז את טירת טרנצ'ין (כיום בסלובקיה) ובהמשך אימץ את שמה.
בנסיבות אלה היחסים עם המלך התערערו.
התמנה לפאלאטין אך כעבור שנה המלך הדיח אותו מתפקיד זה.
אחד מיריביו של צ'אק שגרם לו נזקים קיבל חנינה מידי המלך.
אנדראש השלישי מצא לנכון להעניק בסופו של דבר את הרוזנות של ברטיסלאבה לאשתו המלכה.
התערבותו במלחמות בין הטוענים לכתר
למרות ההדחה מאתה המשיך לקרוא לעצמו פאלאטין גם אחרי שנת 1297. הצליח להכניע את האציל אנדראש מגימש ולהתרחב גם לאורך הנהר ז'יטווה (בסלובאקית - ז'יטאווה).
המלך אנדראש, שהתחיל לראות בו אויב, כרת ברית עם מלך בוהמיה, וצלב השני, ככל הנראה נגדו.
בשנת 1299 מאתה צ'אק עמד בהצלחה מול התקפה של צבאו של אנדראש השלישי כאשר חיילי המלך הצליחו לכבוש בחזרה רק את הרוזנות ברטיסלאבה.
בינתיים נכנס מאתה למו"ם עם נציגי המלך של נאפולי, קרלו השני והבטיח כי יתמוך בתביעת נכדו, הנער קרלו רוברטו, למלכות בהונגריה.
עם זאת בקיץ 1300 ביקר עדיין בחצרו של אנדראש השלישי.
כשאנדראש נפטר ב-14 בינואר 1301 פרץ מאבק על כס המלכות והונגריה נכנסה לתקופה אנרכית של אינטרגנום.
בעקבות מות אחיו, שהיה חשוך ילדים, ירש מאתה צ'אק את אחוזותיו.
די מהר עזב את מחנהו של קרלו רוברטו והצטרף לתומכי מועמדות הנסיך הצ'כי, (נער גם הוא) וצלב.
ב-27 באוגוסט 1301 נכח בהכתרתו של זה כמלך הונגריה בסקשפהרוואר.
המלך החדש אישר לו בעלות על המחוזות טרנצ'ין וניטרה.
מאתה הפך בדרך זו לבעל חוקי על רבות מהטירות והאחוזות המלכותיות בהונגריה וסלובקיה.
הצליח לכבוש גם את אדמות משפחת באלאשה ועוד כמה טירות במחוזות נוגראד והונט.
בשנת 1303 מאתה צ'אק החליט לעזוב את מחנהו של וצלב, שהוחזר לבסוף על ידי אביו לצ'כיה באוגוסט 1304, וכרת ברית עם רודולף השלישי של אוסטריה נגד הצ'כים.
בחודשים ספטמבר-אוקטובר 1304 השתתף יחד עם האוסטרים ועם כוחותיו של קרלו רוברטו במלחמה נגד בוהמיה.
אחרי שהמלך וצלב השני נפטר בשנת 1305 בנו וצלב ירש אותו תחת השם וצלב השלישי ויתר על כתר הונגריה לטובת טוען חדש לכתר, אוטו השלישי, דוכס בוואריה.
הפעם צ'אק חבר לצבאו של קרלו רוברטו נגד המלך הבווארי.
ב-1307 גם אוטו הודח מכס הונגריה כשנלקח לשבי על ידי הווייוד מטרנסילבניה, לאסלו קאן.
כך בשלו התנאים להכתרה מחודשת של קרלו רוברטו, בהונגרית קאורי רוברט, כמלך הונגריה, בפני אספת אצילים שהתכנסה ב-10 באוקטובר 1307. מאתה צ'אק, לאסלו קאן, ואיוואן והנריק קסגי נעדרו מהמעמד.
ב-1308 האפיפיור קלמס השביעי שלח להונגריה שליח, הקרדינל ג'נטיליס דה מונטפיורי, שפגש את צ'אק במנזר הפאוליני ביישוב קקש (10 בנובמבר 1307) והצליח לשכנעו להסכים לשלטון המלך קארוי רוברט.
מאתה צ'אק לא נסע בעצמו לאספה שכינס המלך החדש בפשט, אך נציג שליח משלו.
זמן קצר לאחר מכן קאורי רוברט חידש את מינויו לפאלאטין של הממלכה.
גם בטקס ההכתרה הסופי של המלך בסקשפהרוואר ב-27 באוגוסט 1309 לא השתתף.
ב-1310 המלך העניק לו את התפקיד של אחראי על האוצר.
למרות זאת המשיך לא לציית למלך ולהרחיב בכוח את גבולות אחוזותיו.
אחרי שכבש עוד שורה של מצודות בצפון הממלכה הסתער לכיוון בודה ושדד יישובים בסביבות העיר.
ביולי 1131 הקרדינל ג'נטיליס הטיל עליו חרם.
אך לא הסכים לחרם, העסיק כמרים משלו בשרותו ואף העז לשדוד אחוזות שבבעלות הארכיבישופות של אסטרגום.
כשאזרחי קושיצה (קאשה) הרגו ב-5 בספטמבר 1311 את אמאדה אבא, האוליגרך ששלט בצפון-מזרח הארץ, מאתה כרת ברית עם בניו נגד המלך קאורי רוברט.
לוחמיו הצליחו לשחרר את מצודת שארוש (כיום שאריש בסלובקיה) מהמצור על ידי כוחות המלך ופנו לאחר מכן אל עבר קושיצה.
ב-16 ביוני 1312 הם התעמתו עם צבא המלך בקרב רוזגון ונחלו בו תבוסה כואבת.
בעקבות קרב זה קאורוי רוברט כבש את כל השטחים שבשליטת בניו של אמדה אבא.
למרות שמאתה צ'אק שמר את מחוזותיו הכיבוש של האזורים השכנים על ידי צבא המלך מנע את התפשטותו.
בשנת 1314 ניסה לשווא המלך לכבוש את "מחוזותיו" של מאתה צ'אק.
האוליגרך הנועז כבש בינתיים כמה מבצרים גם ב"ביצה של מורביה" והתגרה במלך צ'כיה, יאן מלוקסמבורג.
במאי 1315 במבצע תגמול, פלש המלך הצ'כי אל תחום משפחת צ'אק וניצחו את מאתה על יד המבצר הוליץ', מבלי שיוכלו לכובשו.
בו זמנית גם המלך קארוי רוברט פלש בתוך אחוזותיו של צ'אק וכבש את וישגארד.
כשכמה מאנשיו מרדו בו בשנת 1316, צ'אק כבש את מבצרם ביוקה (Jókő, כיום דוברה וודה Dobrá Voda) וגרם למנוסתם מחוץ לאזור שבשליטתו.
גם בשנה הבאה, 1317, לא תשו כוחותיו של צ'אק והוא פלש לאחוזות הבישוף של ניטרה ואף שדד את מושבו.
שוב הוטל חרם עליו ועל אנשיו, הפעם על ידי אותו בישוף.
גם המלך קארוי רוברט לא הירפה מהתקפותיו וכבש את היישובים שירוק ופילק (פילאקובו) שהיו שייכים למאתה.
אבל צ'אק המשיך לשלוט בתחום "ממלכתו" הקטנה עד יום מותו.
מה שנקרא ה"מחוזות" של צ'אק קרמו עור וגידים לפני הקרב ברוזגון והגיעו לשיא התפשטותם בסביבות שנת 1311. הם כללו 14 רוזנויות (קומיטאטים) וכחמישים טירות ומצודות.
צ'אק דחה את הקריאות לסדר של המלך ולא היה מוכן להחזיר שטחים שהשתלט עליהם לבעלים שקיבלו ערבויות מהמלך.
למרות שכמה מבעלי האחוזות המקומיים לא הסכימו לקבל את חסותו, במוקדם או במאוחר נאלצו לוותר עליהן.
אחרי מותו של מאתה צ'אק, מפני שבנו מת ונכדיו היו עדיין קטינים, השליטה ב"מחוזותיו" עבר לידי בן דודו, הרוזן אישטוואן שטרנברג.
אולם שטרנברג לא הצליח לעמוד מול התקפותיו של קארוי רוברט ותוך חודשים אחדים כולם נכבשו על ידי המלך.
מאשה גֶסֶן היא עיתונאי, סופרת ומתרגםת אמריקאי, ופעיל לזכויות להט"ב.
החל מ־2020 גסן מזדהה כא־בינארי ובכינוי הגוף "they".
היא נולד למשפחה יהודית במוסקבה בשנת 1967. אימה הייתה מתרגמת ומבקרת ספרות ואביו מדען מחשב.
בשנת 1981 היגרה עם משפחתה לארצות הברית במסגרת התכנית ליישוב פליטים.
בשנת 1996 שב לרוסיה לעבוד בעיתונאות.
ב־2013 בעקבות התגברות ההומופוביה ברוסיה וחוקים המגבילים זכויות להט"ב חזרה גסן לארצות הברית.
גסן כותב בעיקר באנגלית אך גם ברוסית.
בנוסף לכתיבת מספר ספרי עיון, מאמרים של גסן הופיעו בעיתונים וכתבי עת כמו הניו יורק טיימס, The New York Review of Books, הוושינגטון פוסט, הלוס אנג'לס טיימס, ניו ריפבליק, ניו סטייטסמן, גרנטה, סלייט, ואניטי פייר, הארפרז, הניו יורקר ו־U.S.
מ־2017 גסן חלק מסגל הכותבים של הניו יורקר.
היא מבקר חריפה של משטרו של ולדימיר פוטין ופעילה למען זכויות להט"בים.
בספטמבר 2012 בהיותו עורךת ראשית של המגזין הוותיק ביותר ברוסיה – מגזין הטבע ווקרוג סווטה – סירב גסן לשלוח כתב לסקור אירוע למען שמירת הטבע של החברה הגאוגרפית הרוסית בהשתתפות פוטין, בנימוק שמדובר בניצול פוליטי של פעילות למען איכות הסביבה.
בעקבות זאת פוטרה גסן מתפקידו.
לאחר מכן הזמין אותה פוטין לפגישה יחד עם מו"ל המגזין והציע לה לחזור לעבודתה, גסן סירב להצעה.
באותו חודש גסן מונתה למנהל השירות הרוסי של רדיו אירופה החופשית, תחנת רדיו במימון ממשלת ארצות הברית המשדרת מפראג.
זמן קצר לאחר שהוכרז המינוי פוטרו יותר מ-40 אנשי צוות הרדיו.
התחנה גם איבדה את רישיון השידור שלה ברוסיה.
ב־2013 לאחר שחזרה לארצות הברית לימדה בבארד קולג' , באמהרסט קולג' ובאוניברסיטת העיר ניו יורק.
הוא גם עבדה כמתרגםת עבור סדרת הטלוויזיה האמריקאים.
באוגוסט 2023 פתחה רוסיה תיק פלילי נגד גסן באשמת הפצת "מידע כוזב" על פעולות הצבא הרוסי באוקראינה לאחר שדןה בזוועות בעיר בוצ'ה שבאוקראינה במהלך ראיון עם העיתונאי הרוסי יורי דוד.
בדצמבר 2023 דווח כי גסן מופיעה ברשימת המבוקשים המקוונת של משרד הפנים הרוסי.
באוגוסט 2023 הודיעה קרן היינריך בל על זכיית גסן בפרס חנה ארנדט למחשבה פוליטית.
בדצמבר, ימים לפני מתן הפרס, הודיע הקרן כי הוא חוזרת בה לאחר פרסום מאמר של גסן על מלחמת חרבות ברזל ב"ניו יורקר" ב-9 בדצמבר.
במאמר נכתב כי תרבות הזיכרון של גרמניה בנוגע לשואה משמשת "מכשיר פוליטי המופעל בציניות" על ידי מפלגת אלטרנטיבה לגרמניה כדי לפגוע במהגרים מוסלמים.
גסן גינה את הזוועות שביצע חמאס בפיגוע ב־7 באוקטובר, אך גם מתחה ביקורת על ההפצצות הישראליות על רצועת עזה, שלדעתו היו הרסניות ביותר, וניתנות להשוואה לגטו מזרח אירופה ש"חוסל" על ידי הנאצים.
אף על פי כן הפרס הוענק לגסן בטקס מצומצם.
ב־2013 נישא גסן לדריה אורשקינה.
היא הורה לשלושה ילדים – בנו הבכור שנולד ב־1997 ברוסיה ואומץ על ידיה בשנת 2000 מבית יתומים לילדים שנולדו לאימהות נשאיות HIV, ובת ובן נוספים שילד מתרומת זרע.
גסן התגלתה כנשא של מוטציית BRCA ועברה מסטקטומיה ב־2005. החל מ־2020 גסן מזדהה כא־בינארי ובכינוי הגוף "they".
תורגם לעברית בשם: מאשה גסן,"אסתר ורוזיה כיצד שרדו שתי הסבתות שלי את שנות המלחמה של היטלר ואת שנות השלום של סטלין" מילים הוצאה לאור, 2007
תורגם לעברית בשם: מאשה גסן, חידת פרלמן, ספרי עליית הגג, 2012.
תורגם לעברית בשם: מאשה גסן, פוטין: האיש ללא פנים, על ידי מיכל קירזנר אפלבום, בהוצאת ידיעות ספרים, ספרי עליית הגג, 2012.
מאשאדו די-אסיס (בפורטוגזית: Joaquim Maria Machado de Assis; 21 ביוני 1839 – 29 בספטמבר 1908) היה סופר, משורר, מחזאי ואינטלקטואל ברזילאי.
הוא נחשב בעיני רבים גדול סופרי ברזיל במאה ה-19 ובכיר אנשי הרוח שלה.
הוא היה ממייסדי האקדמיה הברזילאית לשפה וספרות בברזיל בשנת 1897, וכיהן כנשיאה הראשון עד מותו ב-1908. בימי חייו לא זכה הסופר לפופולריות מחוץ לארצו, אך לאחר מותו ובמהלך המאה ה-20 תורגמו ספריו לשפות רבות ובהן עברית, והם נושא למחקרים רבים.
מאשאדו די-אסיס נולד בריו דה ז'ניירו לאב מולאטי שהיה צבע ובנם של עבדים משוחררים, ולאם לבנה שבמקצועה הייתה כובסת.
הבית בו נולד הסופר היה בבעלות דונה מריה חוסה אשר הייתה אלמנת סנאטור ברזילאי והיא העניקה חסות והגנה למשפחת די-אסיס.
בשנת 1849 מתה אם המשפחה, והאב והבן עזבו את ביתם ואת נותנת החסות שלהם.
ב-1854 נישא אביו של מאשאדו בשנית למריה אינס דה סילבה שהייתה מולאטית ברזילאית.
אמו החורגת היא זו שלימדה את מאשאדו קרוא וכתוב, ואופה אשר גר בשכנות הוא אשר הקנה למאשאדו את יסודות השפה הצרפתית.
במשך חייו שלט מאשאדו, מלבד בפורטוגזית ובצרפתית, גם באנגלית, גרמנית ויוונית.
השליטה בשפות אלו חשפה אותו למגוון תרבויות וצורות כתיבה אשר העשירו את יצירתו.
בהיותו בן 15 החל מאשאדו ללמוד בבית ספר שהיה מיועד לבנות בלבד, גם זאת בהשפעת אמו החורגת שעבדה שם.
בשנת 1855 התפרסם לראשונה שיר פרי עטו של מאשאדו בעיתון הברזילאי Marmota Fluminense וזאת בזכותו של פרנסיסקו דה פאולה, שהיה מולאטי בעל חנות ספרים ועיתונים אשר התיידד עם מאשאדו והבחין בכישרונותיו.
בשנת 1856 החל לעבוד מאשאדו כשוליה של טיפוגרף בעיתון Imprensa Oficial ושם התוודע אל הסופר הברזילאי מנואל אנטוניו דה אלמיידה שעודדו לפתח עוד יותר כישרונותיו הספרותיים.
החל מ-1858 עבד במספר עיתונים במקביל, כמגיה וככותב.
בתקופה זו הוא התיידד עם הסופר והפוליטיקאי הברזילאי חוסה דה אלנסר, ובזכותו הכיר את התרבות האנגלית ונחשף בין היתר ליצירותיהם של ויליאם שייקספיר, ג'ונתן סוויפט, לורד ביירון אשר השפיעו על יצירתו.
החל משנות השישים של המאה ה-19 החל מאשאדו גם לכתוב מחזות, בנוסף לשירים שהחל לכתוב עוד בהיותו בן 15. ב-1864 מת אביו של מאשאדו, והוא הקדיש את ספר שיריו הראשון Crisálidas לזכרו.
החל משנות השבעים של המאה ה-19 הפך מאשאדו גם לסופר בזכות ספריו סיפורים על ריו (1870), היד והכפפה (1874), זיכרונותיו של מת (1881).
מאשאדו התנגד לעבדות במשך כל חייו, אך לא הביע את דעתו בנושא למרות שהיה צאצא לעבדים משוחררים, וגם לא הדגיש את עובדת היותו מולאטי.
בשנת 1868 נישא הסופר לאישה לבנה פורטוגזית בשם אוגסטה חוויאר דה נוביוס.
מבחינה פוליטית, למרות שרוב חבריו השתייכו למחנה הליברלי בברזיל, השתדל הסופר לא להביע את עמדותיו הפוליטיות בפומבי.
הוא זכה להכרה ולסיוע מהקיסר דום פדרו השני אשר גם העניק לו תואר אבירות.
גם אנשי הרוח והאינטלקטואלים של ברזיל ראו בו דמות מופת, ואין מחלוקת על כך שהיה בכיר אנשי הרוח של ברזיל.
מאשאדו סבל ממחלת האפילפסיה והתקפי המחלה גברו במיוחד לאחר מות ידידו, הסופר והפוליטיקאי חוזה דה אלנסר.
בשנת 1904 מתה רעייתו האהובה של מאשאדו, וכעבור ארבע שנים, בשנת 1908, מת מאשאדו עצמו.
בימיו האחרונים ניכרו עליו ביתר שאת המאפיינים שליוו אותו ואת יצירתו במשך כל חייו - בדידות ומלנכוליה.
זיכרונותיו של מת, הוצאת הקיבוץ המאוחד, סימן קריאה, מפורטוגזית: מרים טבעון, 1987
רופא הנפש, הספריה החדשה, מפורטוגזית: מרים טבעון, 1987
דון קסמורו: אדון סר וזעף, הוצאת גוונים, מפורטוגזית: דלית להב-דורסט, 1997
אדם מהולל, ספרית פועלים, מפורטוגזית: אביתר אורן, 2024
מועדון הכדורגל מאת'רוול הוא מועדון כדורגל סקוטי מקצועני מהעיר מאת'רוול שבצפון מחוז לנרקשייר שנוסד ב-1886. המועדון משחק בליגת העל הסקוטית והוא אחת משבע הקבוצות שנשארו בה מאז יסודה ב-1998 (לפני כן ירד ב-1985).
מאז 1896 הקבוצה משחקת ב"אצטדיון פיר פארק" שבעיר מאת'רוול, אשר מכיל 13,742 מקומות ישיבה.
היריבות העיקריות של הקבוצה מאז ומעולם הן הקבוצות המילטון אקדימקל ואיירדריוניאנס המקומיות.
המשחקים ביניהן נקראים "הדרבי של לנרקשייר".
המועדון זכה סך הכל ב-4 תארים לאומיים מקומיים: בליגת העל הסקוטית לעונת 1931/1932, בגביע הסקוטי בעונות 1951/1952 ו-1990/1991 ובגביע הליגה הסקוטית לעונת 1950/1951.
סיבוב רביעי פלייאוף (2): ,
מאתוס היה לובי אשר הנהיג את מרד השכירים בקרתגו בין 240-238 לפנה"ס.
הוצא להורג לאחר דיכוי המרד.
מאתוס היה לובי ששרת כשכיר חרב בצבא קרתגו, במהלך המלחמה הפונית הראשונה.
אולם לאחר קרב אייגוסה הסתיימה המלחמה בהפסד קרתגי, המנוצחים נאלצו לשלם פיצויי מלחמה בסך 3,200 כיכרות.
עקב כך היה האוצר הקרתגי מרוקן, ולא היה באפשרות קרתגו לשלם את השכר לשכירי החרב שלחמו בצבאה.
המפקדים הקרתגיים רצו להעביר את השכירים לאפריקה בקבוצות קטנות, כדי שיהיה קל יותר לשלם להם את המגיע להם.
אולם מועצת הזקנים קיוותה שאם ירוכזו השכירים במקום אחד, יהיה קל יותר לשכנע אותם לוותר על התשלום.
על כן קובצו כל השכירים בעיר סיקה, ונשלח אליהם חנו למשא ומתן.
הייתה זו טעות לשלוח אל השכירים את חנו שהיה זר להם, במקום את חמלקרת ברקה שאותו הכירו והעריצו.
המשא ומתן נכשל, והשכירים איימו לעלות על קרתגו אם לא ישולם להם שכרם במלואו.
הקרתגים נבהלו ושלחו את גיסקו למשא ומתן במקום חנו.
גיסקו הצליח יותר מקודמו, והצליח להגיע להסכם עם החיילים.
אולם מאתוס חשד שהקרתגים למעשה מתכננים לחכות עד שהשכירים יקבלו את שכרם ויתפזרו ואז להיפטר מהם.
שותף לדעתו זו היה ספנדיוס עבד קמפני נמלט שחשש שיוסגר לאדוניו הרומאי.
בעזרת טרור והסתה הצליחו השניים להפוך למנהיגים הלא רשמיים של השכירים.
גיסקו הרגיש בדבר, ופעם העליב את החיילים הלובים כשהודיע להם שיבקשו את שכרם ממאתוס.
הלובים נעלבו והחלו לבזוז את כספם של השליחים הקרתגים.
מאתוס וספנדיוס שרצו לנצל את ההתלהבות, הלהיבו את השכירים והשביעו אותם להילחם יחד עמם בקרתגו.
את גיסקו ואנשיו השליכו למאסר.
המרד התלקח במהירות, מרבית ערי אפריקה שהיו משועבדות לקרתגים הצטרפו בהתלהבות למרד, וסיפקו למאתוס כסף ואספקה.
רק הערים אוטיקה, והיפקארה, שמרו על נאמנותם לקרתגו.
כעונש יצא ספנדיוס לצור על אוטיקה, ומאתוס על היפקארה.
הקרתגים מינו את חנו כמפקד, אולם הוא נכשל והפסיד את היפקארה למאתוס ואת אוטיקה לספנדיוס.
הקרתגים מיהרו והחליפו אותו בחמלקרת ברקה.
חמלקרת הוכיח שההחלפה הייתה מוצלחת, הוא הביס את ספנדיוס בקרב מקאר, ולאחר מכן ערקו 2,000 נומידיים ממחנה השכירים תחת הנהגתו של נארוואס אל מחנהו של חמלקרת.
בינתיים החלו מאתוס וספנדיוס לצור על קרתגו עצמה.
אולם חמלקרת ונארוואס ניתקו את כל דרכי האספקה שלהם, וגרמו להם מחסור כבד.
בלית ברירה עזבו ספנדיוס, אוטאריטוס, וזארזאס את המצור.
אולם חמלקרת טמן להם מלכודת והשמיד את הכוח שלהם בקרב משור.
אוטאריטוס וזארזאס נהרגו, ספנדיוס נלקח בשבי.
חמלקרת ונארוואס יצאו להחזיר לשליטה את הערים המורדות.
וחמלקרת הפקיד את המשימה של הסרת המצור בידי חניבעל.
זה האחרון צלב את ספנדיוס לעיני חייליו של מאתוס, וזאת כדי להחליש את רוחם.
אולם חניבעל נהג ביהירות וברשלנות, מאתוס שם ליבו לכך וערך גיחה על מחנהו.
הוא הרג את מרבית חייליו, ובזז את ציודו.
הוא הוריד את גופתו של ספנדיוס מהצלב וצלב עליו את חניבעל.
חמלקרת הגיע למקום באיחור, אולם מששמע על כך איחד את כוחותיו עם אלו של חנו.
מאתוס ספג כמה כישלונות בקרבות ליד לפטיס מגנה, והחליט להגיע לקרב סופי.
בקרב הפסיד מאתוס לחנו וחמלקרת, ונפל בשבי.
הוא הוצג לראווה בתהלוכת ניצחון שנערכה בקרתגו.
ובני העיר "נקמו את נקמתם במאתוס בכל דרך של עינויים".
מאתוס התפרסם במיוחד בשל הרומן ההיסטורי של גוסטב פלובר "שלמבו" בספר, מאתוס מתאהב בגיבורת הסיפור, בתו של חמלקרת.
מאשל מונטנו הוא זמר סוקה טרינידדי.
מונטנו נולד בקרנג' שבצפון טרינידד וגדל בסיפריה שבדרום האי.
הוא התפרסם כזמר כבר בגיל 7. ב-1984 הקים, יחד עם אחיו הבכור וכמה משכניהם את להקת Pranasonic Express, שהחליפה את שמה ל-Xtatik ב-1989. במשך השנים התחלפו כמה מחבריה, אך מונטנו נשאר הסולן והדמות הבולטת בה.
במקביל לפעילותו בלהקה, פיתח גם קריירה עצמאית.
ב-1984, והוא בן 9 בלבד, הופיע במדיסון סקוור גארדן בניו יורק.
את אלבומו הראשון, "Too Young To Soca", הקליט ב-1985. ב-1986 השתתף בתוכנית הטלוויזיה האמריקנית "Star Search", בהנחייתו של אד מקמהון.
ב-1987 זכה במקום השני בפסטיבל כותבי השירים הלאומי של טרינידד וטובגו עם שירו "Dream Girl", וגם היה לטרינידדי הראשון שזוכה במקום הראשון בפסטיבל השירים הקריבי בברבדוס, ולאדם הצעיר ביותר שזוכה בתחרות זו.
ב-1997 נבחר שירו "Big Truck" ל-"Carnival Road March" - השיר שלצליליו צועדים המתחרים בקרנבל בהגיעם לנקודות השיפוט.
בשנת 2011 זכה מונטנו לראשונה בתחרות מלך הסוקה הבינלאומי, הנערכת בסמוך לקרנבל, עם שירו "Advantage".
זכייה זו הייתה הראשונה מבין חמש זכיות רצופות בתואר.
בכולן היה השיר עמו זכה ל-Carnival Road March, למעט ב-2013, אז ביצע את השיר "Float", וחלק בתואר מלך הסוקה עם סופרבלו הוותיק.
Going for Gold (2012) (עם אמנים נוספים)
מאשה קלינובה (נולדה ב-18 בנובמבר 1968, אודסה) היא שחמטאית ישראלית-אוקראינית בדרגת אמן בינלאומי, חברת נבחרת ישראל לנשים בשחמט, פעמיים אלופת ישראל לנשים (1992 ו-2010).
השיגה את הדרגה רב-אמן לנשים בשנת 1996, ובשנת 2002 את הדרגה אמן בינלאומי (דרגה המוענקת לגברים ולנשים, ובכירה יותר מדרגת רב-אמן לנשים).
החל מ-2012 שפטה באליפויות נוער בינלאומיות ובשנת 2014 קיבלה תואר של שופט בינלאומי מטעם פיד"ה.
בנוסף, היא בעלת דרגת מאמן פיד"ה.
ייצגה את ישראל 12 פעמים באולימפיאדות השחמט.
חברה בארגון מקצועני השחמט (ACP).
לאחר שנים רבות בהן התגוררה בישראל היגרה חזרה לעיר הולדתה אודסה.
1992 – זכתה באליפות ישראל לנשים.
2010 – זכתה בשנית באליפות ישראל לנשים.
2013 – באליפות אירופה לנשים שהתקיימה בוורשה, ניצחה נבחרת ישראל את אלופת העולם רוסיה, בתוצאה 1.5-2.5. קלינובה השיגה את הניצחון היחיד לישראל בדו-קרב עם המתחרות הרוסיות, כאשר גברה על השחמטאית מספר 2 של רוסיה.
2024 – זכתה באליפות העולם לוותיקים, בקטגוריית הנשים בגילאי 50 ומעלה.
קלינובה ייצגה את ישראל, במסגרת נבחרת הנשים, ב-14 אולימפיאדות שחמט.
כמו כן השתתפה בשתי אולימפיאדות השחמט המקוונות ב-2020 וב-2021, שהתקיימו במתכונת זו בשל הגבלות מגפת הקורונה.
מאשל סדניו הוא אתלט מטרינידד וטובגו, המתחרה בריצת 400 מטר.
סדניו היה אלוף העולם לנוער במירוץ זה בשנת 2014.
הישגיו הראשונים של סדניו בזירה הבינלאומית היו באליפות מרכז אמריקה והקריביים באתלטיקה לנוער, שנערכה בסנטו דומינגו ב-2010. סדניו זכה בתחרות זו בשתי מדליות כסף, בריצת 400 מטר ובמרוץ השליחים ל-400X4 מטר.
בשנת 2011 סיים במקום הרביעי באליפות העולם באתלטיקה לנוער שנערכה בליל, וכן זכה במדליית כסף באליפות אמריקה באתלטיקה לנוער במירוץ השליחים ל-400X4 מטר.
באליפות העולם באתלטיקה לנוער שנערכה ב-2012 בברצלונה סיים במקום החמישי.
בשנת 2013 רשם סדניו הישגים ראשונים גם בתחרויות לבוגרים.
הוא זכה במדליית הזהב עם נבחרת השליחים הטרינידדית באליפות מרכז אמריקה והקריביים באתלטיקה שנערכה במורליה, ובריצת 400 מטר סיים במקום רביעי, עם שיא אישי חדש (46.89 שניות).
באליפות העולם לנוער שנערכה ביוג'ין ב-2014 זכה במדליית הזהב עם שיא אישי חדש - 45.13 שניות.
בתחרות שנערכה בג'ורג' טאון ב-16 במאי 2015 קבע סדניו שיא אישי חדש - 44.36 שניות.
במשחקים הפאן-אמריקאיים שנערכו בהמשך השנה בטורונטו זכה במדליית כסף, וכן זכה במדליית הזהב עם נבחרת השליחים הטרינידדים ל-400X4 מטרים.
באליפות העולם שנערכה בבייג'ינג סיים במקום השביעי, וזכה במדליית כסף עם נבחרת השליחים, שקבעה שיא לאומי חדש - 2:58.20 דקות.
מארת צ'אקו (שם מדעי: Dolichotis salinicola) היא מין של מכרסם ממשפחת הקבייתיים וקרובתה של המארה הפטגונית הגדולה והמפורסמת יותר ממנה.
מארה זו חיה בערבות הקוצניות בחבל גראן צ'אקו ומכאן שמה.
הם נפוצות בטבע בארגנטינה, פרגוואי ובוליביה.
הם חיים בערבות ביום ובלילה נחים במאורות באדמה.
מארת צ'אקו קטנה מקרובתה והיא מגיעה לאורך 40–50 ס"מ ולמשקל של עד 4 ק"ג בממוצע.
האוזניים קטנות ובולטות הרבה פחות והיא פחות רצה ויותר מתחפרת מקרובתה.
בשאר הדברים היא מזכירה מאוד את קרובתה.
כמו הקביה הפטגונית הם אוכלי צמחים הניזונים מצמחי הפמפס והם חיים בקבוצות קטנות בערך 4–5 פרטים ששומרים ומזהירים מטורפים.
הם קרובי המשפחה של הקפיבארה והקביה ואינם קרובות לארנבות כמו שהם נראים.
לעומת המארה הפטוגנית, מארה זו איננה נמצאת בסכנת הכחדה.
מאתוש בֶּרוֹ (בסלובקית: Matúš Bero; נולד ב-6 בספטמבר 1995 באילאבה שבסלובקיה) הוא כדורגלן סלובקי המשחק בעמדת הקשר בקבוצת בוכום ובנבחרת סלובקיה.
ברו גדל במחלקת הנוער של א.ס.
ב-21 ביולי 2013 ערך ברו את הופעת הבכורה שלו במועדון, כששיחק 90 דקות בהפסד 1–2 לספרטק טרנבה במסגרת המחזור השני בליגה.