tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
שם שחקןשם דמותדאנה איבגיאלהאניה בוקשטייןנטשהאיתמר רוטשילדדן / אסףיניב ביטוןיגאללי גילתקיראןנעמה פרייסמאיהעירית גדרוןיהודיתסבטלנה דמידובמרינהמונא חואיסמיןהווארד ריפראובןענת עצמוןעמליהיונה רוזנקיארינוןרום שרצקייותםבתאל ישראלמלצריתבן דרורישליח
הקרנת הבכורה העולמית של הסרט הייתה ב-21 בנובמבר 2022, בפסטיבל טאלין לקולנוע.
הסרט הוקרן במספר פסטיבלי סרטים, תחילה בפברואר 2023 בפסטיבל הסרטים הבינלאומי ה-38 בסנטה ברברה, לאחר מכן בפסטיבל הסרטים הבינלאומי ה-27 בסופיה וביולי באותה שנה בפסטיבל ירושלים.
במרץ 2024 עלה הסרט לאקרנים בישראל.
התזמורת הפילהרמונית של ה-BBC היא תזמורת סימפונית לאומית של ה-BBC, ואחת מחמש התזמורות הרדיופוניות המנוהלות על ידי ה-BBC.
התזמורת פועלת כחלק מחטיבת "BBC North Group", שמרכזה במתחם עיר המדיה הבריטית שבעיר סלפורד.
אולם הקונצרטים המרכזי של התזמורת הוא אולם ברידג'ווטר הול שבמנצ'סטר.
"תזמורת 2ZY" נוסדה בשנת 1922 עבור תחנת רדיו מקומית במנצ'סטר שנשאה את אותו שם.
התזמורת ביצעה לראשונה בשידור חי כמה מיצירותיהם הידועות של מלחינים אנגלים, ובהן "חלומו של גרונטיוס" ו"וריאציות אניגמה" מאת אדוארד אלגר, וכן סוויטת "כוכבי הלכת" מאת גוסטב הולסט.
התזמורת מומנה בחלקה על ידי חברת השידור הבריטית (British Broadcasting Company – הגוף שקדם ל-BBC), ובשנת 1926 שונה שמה ל"תזמורת האלחוטית הצפונית".
עם הקמת תזמורת רשות השידור הבריטית בלונדון בשנת 1930, קיצצה רשות השידור החדשה את תקציב התזמורות האזוריות שלה.
כתוצאה מכך צומצמה התזמורת הצפונית לתשעה נגנים בלבד, ושמה שונה ל"תזמורת האולפנית הצפונית".
שלוש שנים לאחר מכן חזרה ה-BBC בה מהחלטתה, ושבה להחזיק תזמורת מלאה.
משנת 1934 נקראה התזמורת בשם "התזמורת הצפונית של ה-BBC", וזה נחשב לתחילתה של התזמורת בצורתה המודרנית.
בשנת 1946 מנתה התזמורת 50 נגנים קבועים, וקיימה באותה שנה למעלה מ-70 קונצרטים פומביים, ובהם קונצרטים בצהריים באולם עיריית מנצ'סטר, ביוזמת רשות השידור הבריטית.
התזמורת ערכה חזרות ושידורים מאולם מילטון הול שבדינסגייט, מנצ'סטר.
הופעתה הראשונה בפסטיבל הפרומס התקיימה בשנת 1961, ומאז הופיעה בקביעות באולם הסחר החופשי, אותו חלקה עם תזמורת האלה.
ב־21 בינואר 1967 שונה שמה של התזמורת ל"תזמורת הסימפונית הצפונית של ה-BBC".
בעקבות סכסוך עבודה בשנת 1980, העניקה ה-BBC לתזמורת הצבעת אמון בשנת 1982, הרחיבה את הרכבה, ושינתה את שמה לפילהרמונית של ה-BBC.
יאן פסקל טורטלייה שימש כמנצח הראשי של התזמורת בשנים 1992–2002, והוא נושא בתואר מנצח כבוד.
לאחריו, ג'נאנדראה נוזדה מונה למנצח הראשי בספטמבר 2002, ובאוקטובר 2006 קיבל את התואר מנצח ראשי בפועל; חוזהו הוארך עד שנת 2010. נוזדה סיים את כהונתו בשנת 2011, והוא נושא אף הוא בתואר מנצח כבוד, לצד טורטלייה.
ביולי 2010 הודיעה התזמורת על מינויו של חואנחו מנה למנצחה הראשי הבא, החל מעונת 2011–2012, בחוזה ראשוני לשלוש שנים.
ואסילי סינאיסקי, שכיהן כמנצח אורח ראשי של התזמורת משנת 1996 ועד ינואר 2012, נושא בתואר מנצח אמריטוס.
במרץ 2011 הודיעה התזמורת על מינויו של ג'ון סטורגוורס למנצח האורח הראשי הבא שלה, החל מינואר 2012.
בינואר 2017 הכריזה התזמורת על מינויו של בן גרנון למנצח האורח הראשי הבא, החל מסתיו 2017. במקביל, קיבל ג'ון סטורגוורס את התואר מנצח אורח ראשי בכיר.
מנה סיים את כהונתו כמנצח ראשי בקיץ 2018.
במרץ 2018 ניצח המנצח הישראלי עומר מאיר ולבר לראשונה על התזמורת, ובאוקטובר של אותה שנה מונה למנצחה הראשי הבא, החל מעונת 2019–2020, עם חוזה ראשוני לארבע שנים.
לאחר ביטול שתי הופעותיו המתוכננות בפסטיבל הפרומס בשנת 2022, חדל ולבר מלשמש כמנצח ראשי של התזמורת, ושמו הוסר מרשימותיה בקיץ 2022. באותה שנה סיים גם גרנון את תפקידו כמנצח האורח הראשי של התזמורת.
בנובמבר 2022 הודיעה התזמורת על מינויו של ג'ון סטורגוורס למנצחה הראשי החדש, באופן מיידי.
לודוביק מורלו נושא בתואר "אמן שותף" של התזמורת.
מלחינת הבית של התזמורת היא ג'וליה וולף.
בפברואר 2022 ניצחה אנג'ה ביהלמאייר לראשונה על התזמורת.
לאחר שלוש הופעות נוספות כמנצחת אורחת, הכריזה התזמורת באוגוסט 2024 על מינויה של בילמאייר למנצחת האורחת הראשית הבאה שלה – האישה הראשונה בתולדות התזמורת שמונתה לתפקיד זה.
כהונתה נכנסה לתוקף בספטמבר 2024, בחוזה ראשוני לשלוש עונות.
ביוני 2025 הודיעה התזמורת על הארכת חוזהו של סטורגוורס כמנצח ראשי עד קיץ 2028.
רפובליקת הפיליפינים (בפיליפינית: Repúbliká ng̃ Pilipinas, בטאגאלוג: Republika ng Pilipinas, באנגלית: Republic of the Philippines) ובקיצור הפיליפינים (בפיליפינית ובטאגאלוג: Pilipinas, באנגלית: Philippines) היא מדינת איים המורכבת מ־7,641 איים.
היא שוכנת במערב האוקיינוס השקט, כ־1,000 ק"מ דרומית מזרחית ליבשת אסיה.
נכון לדצמבר 2025, מתגוררים בה כ-117 מיליון בני אדם.
הפיליפינים היא אחת משתי המדינות היחידות במזרח אסיה שבה רוב האוכלוסייה היא קתולית (לצד מזרח טימור), עדות להשפעת הספרדים ששלטו בה מתחילת המאה ה-16 עד לסוף המאה ה-19.
המדינה נקראת על שמו של פליפה השני (בספרדית: Felipe II de España)
שם המדינה הפיליפינים מקורו בתקופה הקולוניאלית הספרדית.
השם ניתן על ידי מגלה הארצות הספרדי רוי לופס דה וייאלובוס בשנת 1543. הוא קרא לאיים "Las Islas Filipinas" – כלומר, "האיים הפיליפיניים", לכבוד הנסיך פליפה השני מספרד, שלימים הפך למלך פליפה השני (Felipe II).
במהלך השנים, השם שהוצמד בתחילה לחלק מהאיים, בעיקר ללייטה ולסאמאר, ובהמשך הורחב לשאר הארכיפלג, עד שהשם "הפיליפינים" הפך לשם המדינה כולה.
בימי קדם ישבו באיים שבטים נגרואידיים נמוכי קומה, שצאצאיהם נקראים "נגריטו".
במאה העשירית, עם בואם של האוסטרונזים שהם רוב האוכלוסייה כיום, הנגריטו נדחקו למרכזי האיים.
במאה ה־9 לספירה הוקמה באיי הפיליפינים ממלכת טונדו – הממלכה הראשונה באיים, ולאחריה ממלכת מנילה (שהפכה מאוחר יותר לבירתה של הפיליפינים).
במאה ה־13 הגיעה השפעת האסלאם לפיליפינים מכיוון בורניאו וחלק קטן מהאוכלוסייה התאסלם.
ב־1521 הגיעו הספרדים אל האיים והכריזו עליהם בעלות.
ב-1543 ניתן להם שמם על ידי מגלה הארצות רוי לופס דה וייאלובוס לכבודו של פליפה נסיך אסטוריאס, שהפך מאוחר יותר למלך ספרד.
הספרדים החלו בכיבוש האיים ב-1565, תחת הנהגתו של מיגל לופס דה לגאספי, שלטו בפיליפינים במשך 333 שנים והשפיעו רבות על תרבותה.
הספרדים המשיכו בשליטתם על האיים עד שהובסו בידי ארצות הברית במלחמת ארצות הברית–ספרד ב־1898. על פי חוזה פריז עברו האיים לשליטתה של ארצות הברית.
ב־1935 הפיליפינים קיבלו שלטון עצמי, אולם במלחמת העולם השנייה נכבשו בידי האימפריה היפנית.
במהלך המלחמה עמד צבא אמריקני־פיליפיני משותף בפיקודו של הגנרל דאגלס מקארתור במצור בחצי האי באטאן ובאי קורחידור.
הגנרל מקארתור שנאלץ לעזוב את האי, לאחר כניעת הכוחות הנצורים, הבטיח לתושבי הפיליפינים כי ישוב (המשפט הלקוני "עוד אשוב" מצוטט עד היום וחקוק באתרים שונים בפיליפינים).
תקופת הכיבוש היפני התאפיינה באכזריות ולוותה בשעבוד פיליפינים רבים.
מאמצע שנת 1942 עד אמצע שנת 1944 העבירו מקארתור ונימיץ אספקה וציוד לכוחות הגרילה הפיליפינים באמצעות צוללות, על מנת שאלה יוכלו להטריד את היפנים ולהשתלט על האזורים ההרריים ועל הג'ונגל, שהיוו כמחצית משטחו של הארכיפלג.
פיליפינים רבים האמינו כי שחרור מעול הכיבוש היפני יניב חופש ועצמאות, אותה הבטיחה להם ארצות הברית.
בשנים 1945–1946 פלשו האמריקאים שוב לאיים במסגרת המערכה בפיליפינים.
ניצחון אמריקאי הושג לאחר קרבות קשים ועקובים מדם.
הכוחות האמריקאיים עזבו את הפיליפינים ב-4 ביולי 1946, שהוא התאריך שנקבע עוד לפני פרוץ המלחמה, ולא הושפע ממנה.
ב־1946 הפיליפינים הכריזו על עצמאותם.
חמישה נשיאים התחלפו עד עלייתו של פרדיננד מרקוס לכס הנשיאות ב־1966. ב־1972 הוא הכריז על משטר צבאי ופיזר את הפרלמנט.
אולם ההתנגדות למשטרו גברה ב־1983 לאחר שאחד ממתנגדיו – הסנטור לשעבר בניגנו אקינו הבן, נרצח.
העם דרש בחירות מחודשות, וב־1985 נבחרה קורסון אקינו אשת הנרצח לנשיאת הפיליפינים.
מרקוס ניסה לזייף את התוצאות אך לבסוף נמלט מהמדינה ונפטר לאחר שנים לא רבות.
ב-2009 פגעה סופת הטייפון "קסטנה" בפיליפינים, אחת הסופות הקשות ביותר שפגעו בפיליפינים.
כ־300 איש נהרגו ומאות אלפי בני אדם פונו מבתיהם.
ביוני 2010 נבחר בניגנו אקינו (השלישי), בנם של קורסון אקינו ובניגנו אקינו הבן, לתפקיד נשיא הפיליפינים.
בדצמבר 2014 פגע טייפון הגופיט בפיליפינים.
הסופה גרמה לנזק כבד, 19 הרוגים ולמעלה מ-900 פצועים.
במאי 2022, זכה בבחירות בנו של פרדיננד מרקוס, פרדיננד מרקוס ג'וניור.
סגניתו הייתה שרה דוטרטה-קרפיו, בתו של הנשיא היוצא רודריגו דוטרטה.
הפיליפינים היא דמוקרטיה נשיאותית המונהגת על ידי שלטון מרכזי, למעט אוטונומיה מוסלמית בדרום מערב המדינה.
הנשיא הוא ראש המדינה, ראש הממשלה וראש המטה הכללי של הכוחות המזוינים.
הנשיא נבחר אחת לשש שנים בבחירות אישיות, והוא ממנה את הקבינט.
כמו כן, נבחר סגן-נשיא בנפרד, כך שייתכן שהנשיא וסגנו הם ממפלגות שונות.
הקונגרס מורכב משני בתים: הבית העליון, הסנאט, הוא בן 24 נבחרים לתקופה של שש שנים, כאשר הנציגים הם נבחרי כלל הציבור ואינם משתייכים לאזורים גאוגרפיים מסוימים.
בבית התחתון, בית הנבחרים הוא בן 287 מושבים, כשחלק הם נציגי אזורים וחלק הם נציגי מיעוטים, ארגונים והתאחדויות עובדים.
אזרחי הפיליפינים העובדים במדינות אחרות שולחים חלק מהכנסותיהם במט"ח לפיליפינים.
כלכלת הפיליפינים נשענת בנוסף על החקלאות והתעשייה האחראיות לכמחצית מהתוצר הלאומי הגולמי של הפיליפינים.
התעשייה תורמת כ-25 אחוזים מהתוצר הלאומי הגולמי ומעסיקה כ-16 אחוזים מכוח העבודה במשק.
המוצרים העיקריים הם שמן קוקוס, קופרה קוקוס, מוצרי מזון, משקאות, מוצרי נפט, טקסטיל והנעלה.
ישנה תעשיית העץ מיערות הפיליפינים.
החקלאות תורמת כ-25 אחוזים מהתוצר הלאומי הגולמי ומעסיקה כ-45 אחוזים מכוח העבודה במשק.
הגידולים העיקריים הם אורז, תירס, קוקוס, קנה סוכר וטבק.
הפיליפינים היא מדינת איים במערב האוקיינוס השקט המורכבת מ-7,641 איים .
כמעט בכל אחד מהאיים הללו עובר רכס הררי המתנשא לגובה של עד 2,000 מטר או יותר.
הגבוה בהרים הוא אפו, באי מינדנאו (2,954 מטר מעל פני הים).
הארוך בנהרות הוא קגאיאן (505 ק"מ) הנמצא באי לוזון.
הארכיפלג ממוקם על טבעת האש המקיפה את האוקיינוס השקט, בהתאם לכך התפרצויות וולקניות הן דבר שכיח באזור, ומתווספות לשאר פגעי טבע רבים שהמדינה סובלת מהם כגון רעידות אדמה, טייפונים, מונסונים, שיטפונות ומפולות בוץ.
יש גאולוגים שסוברים שהאיים נוצרו בהתפרצויות געשיות, אך הסברה הרווחת בימינו גורסת שבעבר היוו האיים חלק מגשר יבשתי שחיבר בין סין לאוסטרליה דרך אינדונזיה, בורנאו ופפואה גינאה החדשה.
תצורה גאולוגית מעניינת בפיליפינים, נמצאת באי בוהול, העשירי בגודלו בפיליפינים.
באי יש לפחות 1,260 גבעות המתפרשות על שטח של יותר מ-50 קמ"ר.
הן מכוסות בעשב ירוק שהופך לחום-שוקולד בעונה היבשה, ולכן הן מכונות בשם גבעות השוקולד.
הפיליפינים היא אחת המדינות המאוכלסות בעולם, ואוכלוסייתה ב-2024 מונה כ-119 מיליון נפש.
שיעור הפריון עומד על 1.9 צאצאים.
קצב הריבוי הטבעי עומד על 1.6% לשנה וגבוה מאוד ביחס למערב והוא בין הגבוהים באסיה.
האוכלוסייה גדלה פי 11 מאז 1903, גידול מהיר משל שכנותיה (אוכלוסיית אינדונזיה גדלה פי חמישה באותה תקופה).
כשני שלישים מן האוכלוסייה מתגוררים באי לוזון, ולמעלה מ־15 מיליון בעיר הבירה מנילה, שהיא הכרך הצפוף ביותר בעולם.
כ־10 מיליון פיליפינים (עשרה אחוז מהאוכלוסייה) חיים מחוץ לארצם, חלקם כאזרחים וחלקם כתושבים זמניים.
קהילות פיליפיניות מצויות במזרח אסיה, בעיקר במלזיה ויפן, במזרח התיכון, בעיקר בסעודיה, ובמערב, בעיקר בארצות הברית שבה חיים כ־2.9 מיליון תושבים ממוצא פיליפיני.
גם בישראל ישנם כמה רבבות פיליפינים, העובדים בעיקר בתחום הסיעוד.
מרבית התושבים הם צאצאים לקבוצות אוסטרונזיות שהגיעו לאזור בשורת גלי הגירה לפני למעלה מאלף שנה מטאיוואן, וקיימת קרבה גנטית בינם לבין האמי שבטאיוואן.
הם מתחלקים לחמש קבוצות אתנו־לשוניות עיקריות, שהגדולה בהם, הטאגאלוג, נמנית בכ־28.1% מכלל האוכלוסייה.
מספרם של צאצאי האוכלוסייה הילידית של האיים, המכונים "נגריטוס" וכוללים את הקבוצות האתניות אַטי ואָאֵטה, מוערך כיום ב־30,000 איש.
סינים החלו להגר לפיליפינים עוד לפני השלטון הספרדי.
הם מונים כיום כשני אחוזים מן האוכלוסייה, ומהווים את הקבוצה הלא־אוסטרונזית הגדולה ביותר.
מיעוטים נוספים, מסודרים לפי גודלם, הם האמריקנים, יפנים, בריטים, אוסטרלים, אירופים אחרים (בפרט ספרדים), קוריאנים ובני עמים דרום-מזרח אסייתים.
נישואי־תערובת התקיימו במשך השנים בין מהגרים, מקומיים ושליטים קולוניאליים, וחלק ניכר מהאוכלוסייה הם מסטיסים – צאצאים של אוסטרונזים ושל אירופים (בעיקר ספרדים), יפנים או סינים.
ברפובליקת הפיליפינים מדוברות יותר מ־170 שפות , רובן שייכות לקבוצת השפות המלאיו-פולינזיות המערביות .
השפות הרשמית הן טאגאלוג, פיליפינית ואנגלית.
השפה האנגלית ונעשה בה שימוש רב בחינוך, בממשל ובמסחר.
בשנת 1939 החלה ממשלת הפיליפינים לעודד שימוש בשפה הפיליפינית המבוססת על שפת טאגאלוג, כדי לחזק את האחדות הלאומית.
השפה הפיליפינית נלמדת בכל בתי הספר הציבוריים ומשמשת כשפה שנייה של האוכלוסייה הפיליפינית מרובת השפות.
הדת הרווחת בפיליפינים היא הנצרות, ובעיקר הנצרות הקתולית.
על־פי סקר משנת 2020, כ־78.8% מן האוכלוסייה משתייכים לכנסייה הקתולית, עוד כ־6.5% משתייכים לכנסיות פרוטסטנטיות שונות, בעיקר אוונגליסטיות, או לשתי כנסיות פיליפיניות:
הכנסייה האגליפאיאנית כנסייה פיליפינית שהדוקטרינה שלה דומה לדוקטרינה של הכנסייה הקתולית אולם אינה סוגדת לאפיפיור.
כנסיית המשיח הפיליפינית כנסייה פיליפינית שהדוקטרינה שלה דומה לדוקטרינה של הכנסייה הנוצרית האוונגליסטית אולם היא אנטי טריניטריסטית
כ־6.4% מן האוכלוסייה הם מוסלמים סונים, בעיקר במינדנאו ובארכיפלג סולו.
מינדנאו היא מוקד של מתיחות בין המוסלמים לנוצרים ולשלטונות.
עוד כ־8.2% מהאוכלוסייה, בעיקר בקרב קבוצות המיעוט האתניות, משתייכים לדתות מיעוט – בודהיזם, הינדואיזם או אנימיזם, או שהם חסרי דת.
הקהילה היהודית מונה פחות מ־500 איש.
יהודים התיישבו באיים החל מהמאה ה־16. כיום יש באיים הפיליפינים קהילה יהודית קטנה בת כ-200 משפחות שהיגרו מארצות הברית, בריטניה, קנדה, צרפת, ארגנטינה וישראל.
רובם אנשי עסקים אשר גרים בבירת האי מנילה מסיבות עסקיות.
רק מעטים מיהודי האי הם בני משפחות מדורות קודמים.
הפילוסופיה הרביעית הוא הכינוי שהעניק יוסף בן מתתיהו (והמקובל כיום) לאסכולה של כת יהודית, שהתקיימה לצד שְלוש הכיתות המוכרות של תקופת בית שני: הצדוקים, הפרושים והאיסיים; כת זו נוסדה בידי יהודה בן חזקיה הקנאי הגלילי בשנת 6 לספירה.
הקבוצה ראתה בחתירה לחרות מדינית חזות הכל, והאמינה בחתירה לכך בכל מחיר.
בדומה לפרושים, היא העניקה לחרות המדינית ערך דתי אך בניגוד אליהם, שאפה לכך גם במחיר סיכון גדול של העם.
היא האמינה אך ורק במנהיגותו של אלוהים עד כדי מוכנות לסבול כל עינוי, עד מוות, ובלבד שלא תאלץ להכיר באדנותו/סמכותו העליונה של מנהיג בשר-ודם.
כניעה לקיסר הרומי נתפשה אצלם כעבירה דתית חמורה; הם האמינו כי מלכות האל בוא-תבוא, בהתערבות האדם.
מתוקף קנאותה גיבשו לעצמם אנשי הקבוצה את דרכי הפעולה הבאות: קידוש המרד ברומאים, מוכנות למסירת נפשם על מימוש המטרה ונכונות לאכוף את העיקרון על כל אחד אחר כדי לצרפו אליהם.
רעיונות הפילוסופיה הרביעית שימשו מסד רעיוני לקנאי המרד הגדול, ובפרט לסיקריים.
בין המאפיינים המרכזיים של המרד הגדול היה היעדר מנהיג אחד, מוסכם ומקובל על כל המורדים, וזאת בהשוואה למרד החשמונאים שקדם לו, ולמרד בר-כוכבא שאירע אחריו.
אופיו של המרד השתנה ממקום למקום, ובחלוף הזמן, וכן לפי תפיסת עולמם של מנהיגי המורדים.
נמצאו בקבוצה כוהנים, ממשלת המרד המתונה, יוסף בן מתתיהו, יוחנן מגוש חלב, שמעון בר גיורא, אלעזר בן יאיר, מנחם בן יהודה ועוד, וביניהם נמנו פרושים, קנאים, סיקריים ועוד – כמסגרות קבוצתיות-כיתתיות גדולות יותר.
הקבוצות הקיצוניות מכונות בפי יוסף בן-מתתיהו (ההיסטוריון היחיד שתיעד את המרד ממקור ראשון) בכינויים שונים: "קנאים" ("זאלוטאי" ביוונית), "סיקריים" ("סיקאריאוי" ביוונית) ו"שודדים" ("לאסטוי" ביוונית).
החוקרים חלוקים ביניהם באשר למאפיינים המיוחדים של כל אחת מכתות-המישנה, ויש הטוענים לחיבור מכליל של כל הקבוצות הללו גם יחד.
בהקשר לקבוצות אלה, מציג יוסף בן מתתיהו את כת "הפילוסופיה הרביעית", ששימשה אולי כאורים-ותומים, כמסד הרעיוני לכל הקבוצות הקיצוניות המרדניות:
בהאשמה חמורה וכבדה זו מפי יוסף בן מתתיהו, ממנהיגי המתונים במרד הגדול, יש הכללה והפרזה, אך יש בה גם כדי להציג את הסכנות לכאורה במסריה של "הפילוסופיה הרביעית".
"הפילוסופיה הרביעית" קמה והייתה לכת, לקבוצה אמונית-אידאולוגית, בשנת 6 לספירה (לדברי יוסף בן מתתיהו), כפועל-יוצא ממהלך רומי פרובינקיאלי לאחר פטירת בני הורדוס המלך, אז ניסו הרומאים לקיים מיפקד אדמות לצורך הטלת מס, מה שהביא להתמרמרות רבה בציבור היהודי.
מייסד הכת היה יהודה הגלילי, בנו של חזקיה איש הגליל.
חזקיה אביו עמד בראש חבורה מרדנית שפעלה בגליל, בדומה לקבוצות מרדניות אחרות, ונהגה להציק ולהטריד את הורדוס, כשהיה בראשית דרכו מושל הגליל מטעם הרומאים.
הורדוס לכד את חזקיה, "ראש השודדים אשר פשט בגדוד רב על המקומות הסמוכים בסוריה", והמית אותו.
ייתכן שלמעשה חבורה זו, וחבורות כמותה, היוו את הבסיס לכת הפילוסופיה הרביעית, בניגוד לדברי יוסף בן מתתיהו.
בנו של חזקיה, יהודה הגלילי, שהתחנך על ברכי המרדנות, ההתנגדות לשלטון הרומי, הקנאות הדתית ולא פחות מזה המשיחיות והמלכותיות, ניצל את המיפקד הרומי הפרובינקיאלי בשנת 6 לספירה, שתכליתו הייתה שמאות קרקע ונכסים למטרות מיסוי ("קנסוס" – census בלטינית), כדי לקרוא למרידה ברומאים.
יהודה טען כי המיזם הרומי מסמל את ראשית השעבוד היהודי, לכן אין לשתף פעולה עם הרומאים ולעשות מעשה, וכלשון יוסף בן מתתיהו: "הם (יהודה, הנקרא שם "איש הגולן", ועמו צדוק הפרושי) אמרו, ששומה (הקנסוס) זו אינה מביאה לשום דבר אלא לעבדות גלויה, וקראו לעם להילחם על חירותו".
בכל מקרה היה הקנסוס הרומי, שסימל את ראשית הפיכת יהודה לפרובינקיה רומית (הגם שמסופחת לסוריה), אות וסימן ליהודה לרכז סביבו חבורת מתנגדים ולמרוד ברומאים.
באמירה אחרונה זו הבדיל עצמו יהודה משאר הקבוצות המרדניות בכך שהכריז על התנגדות לכל צורה של שלטון בני אדם, ורמז, כפי שנראה בהמשך, על השאיפה להשליט מלכות שמים, מלכות האל, על הארץ.
יוסף בן מתתיהו מכנה את הכת בשם "פילוסופיה", "אסכולה" או רעיון ("אידיה אייראסיס" – רעיון עצמי), כדי להציגה, חרף הסתייגותו ממעשי אנשיה, כאידאולוגיה וכחוכמה לעיני קוראיו היוונים והרומים.
היא קרויה "הרביעית", לצד שְלוש הכיתות הידועות – פרושים, צדוקים ואיסיים (כת מדבר יהודה), כאשר פעם הוא מקדים אותה לשלוש האחרות, ופעם מאחר אותה, בהערה שיש דמיון בינה לבין כת הפרושים.
"מנהיגה של הכת הפילוסופית הרביעית" – מדווח יוסף בן מתתיהו – "נעשה יהודה הגלילי.
בכל שאר הדברים (הכת) מסכימה לדעתם של הפרושים, אולם אהבת החירות שאין לנצחה מצויה באנשי (הכת הזאת), והם חושבים את האלוהים לבדו למנהיגם ולריבונם.
נקל להם לקבל על עצמם כל מיני מיתות משונות ומעשי נקמה בקרוביהם ובידידיהם (ובלבד) שלא לכנות שום אדם בשם אדון".
יש להניח, אם כי אין לכך הוכחות מוצקות, כי לנגד עיניהם של חברי הכת הנידונה ניצבו דמויותיהם של שלושה אישים קנאים בהיסטוריה היהודית שקדמו להם: הראשון – פנחס בן אלעזר ששחט את זמרי בן סלוא, מי שביקש לסגוד לבעל-פעור במדבר; פנחס נחשב לאבי-אבות הקנאים.
השני – אליהו, אשר שחט את כוהני הבעל בהר הכרמל וניהל מסע של התנגדות למלכות אחאב ואיזבל וצידד בשלטון האל.
השלישי – מתתיהו החשמונאי, אשר שחט את היהודי המתיוון בבואו להקריב לאלוהות הפגאנית-הלנית במודיעים; מתתיהו נהג, ואף התבטא בצורה גלויה, בתמיכה במעשה פנחס וב"מי-לה'-אלי!".
ציטוט זה מתאר את מה שקרה ארבעים שנה מאוחר יותר, אז הוצאו שניים מבני יהודה הגלילי, יעקב ושמעון, להורג – בהוראת הנציב טיבריוס יוליוס אלכסנדר – על שום חלקם בהתססה אנטי-רומית.
עשרים שנה אחר-כך, עם פרוץ המרד הגדול ברומאים בשנת 66 לספירה, מדווח יוסף בן מתתיהו כי קבוצת "הפילוסופיה הרביעית" נטלה מקום בולט במרידה.
יוסף בן מתתיהו טורח להדגיש את הקשר והגשר על פני אותם שישים שנה, כשמול גזירותיו ומדיניותו האכזרית של הנציב הרומי האחרון, גסיוס פלורוס, הניפו יורשי-יורשיהם של מניחי היסוד ל"פילוסופיה הרביעית" את נס המרד "בטירוף דעתם" (כך בלשונו).
שם פתח בחוזק יד את בית הנשק אשר למלך הורדוס, והוציא משם את כל כלי הנשק וחילק אותם לעם הארץ ולשודדים אחרים ושם אותם לנושאי כליו.
ובראשם בא בשערי ירושלים והתייצב בראש המורדים לנהל את המצור".
אין לדעת האם הדמיון בין פעולות האב והבן מקורו בסיפור מסגרת מיתולוגי, או שמא פעל כאן חיקוי ואולי נסיבות האירועים הכתיבו מהלך דומה.
בכל מקרה שני המנהיגים המורדים ביקשו לממש את תורתם – "הפילוסופיה הרביעית" – בדרך של פעילות מרדנית נגד הרומאים.
מנחם הזדרז להגיע לירושלים כדי להנהיג את קבוצות המורדים שהתארגנו בעיר ולהפיץ בקרבם את תורת החירות ושלטון האל – בכל.
שובו של מנחם לירושלים לווה בהדרת מלכות, כזו שיש בה כדי להציגו, על-פי פרשנות תורת הכת, כנציגו של האל עלי אדמות.
בירושלים הפך מנחם למנהיג זמני של המרידה ופיקד על ניהול המצור על ארמון המלך הורדוס, שם התבצרו חיילי אגריפס השני והרומאים.
חבורתו של מנחם השליטה בעיר טרור ואלימות – כך למשל חיסלו את חנניה, הכהן הגדול לשעבר, ואת אחיו חזקיה.
כמיטב המסורת של "ריב האחים" קרא אלעזר, בנו של חנניה הכהן, תיגר על מנחם וסיעתו הקיצונית.
לטענתו של אלעזר שגו כל אלה שהלכו בעקבות מנחם בן יהודה הגלילי, בכך שהחליפו עריץ (הנציב הרומי) בעריץ (מנחם).
שתי הסיעות התנגשו ביניהן ובמהלך העימות האלים נהרג מנחם כשהוא לבוש בגדי מלכות.
לאחר מות מנחם חברו חלק מחסידיו לסיקריקים שבהנהגת אלעזר בן יאיר (שהיה, על פי אחת המסורות, יוצא חלציו של יהודה הגלילי) והתבצרו במצדה.
מידת השפעת חברי "הכת הרביעית" על הסיקריקים במצדה עשויה להתבהר משבודקים את נאומיו המרגשים של אלעזר בן יאיר ערב פרשיית ההתאבדות במרומי המצדה.
בפתח נאומו הראשון, ובבואו לשכנע את הציבור לשלוח יד בנפשו, אמר אלעזר את הדברים הבאים: בהמשך הבליט אלעזר בן יאיר את מעורבות האל בכל מעשי הבריאה, לטוב ולרע מבחינת המתבונן.
כלומר, בדמיון מפליא לעקרונות "הפילוסופיה הרביעית" – שלטון האל, אהבת החירות, הנכונות לשאת סבל ועינויים וקידוש המרדנות ברומאים – הציג אלעזר בן יאיר את ליבת האידאולוגיה הסיקרית, ולפחות את משנתו האישית הסדורה.
סאגת ההתאבדות, עשויה להתחבר לדבריו של יוסף בן מתתיהו, כי אנשי "הפילוסופיה הרביעית" היו נכונים להתייסר קשות למען אמונתם, ובכלל זה למסור נפשם על מימוש מטרותיהם.
וכך הציע אלעזר בן יאיר לנוכחים: "על-כן תמותנה-נא נשינו בטרם נטמאו, ימותו-נא בנינו בטרם טעמו טעם עבדות".
בנאומו השני, שהוא הרבה יותר פילוסופי-הגותי, ומתקשר עם "הפילוסופיה הרביעית", דיבר אלעזר בן יאיר בשבחי המוות בנסיבות מסוימות: "השעה מצווה עלינו ודורשת ממנו לשאת את המוות בלב נכון, כי רצון אלוהים הוא, ולא נוכל להימלט מן הגזירה"; וכן: "הן למוות נולדנו ולמות הולדנו את צאצאינו".
קידוש המוות הוא חוליה חשובה המחברת בין חוליות שרשרת "הפילוסופיה הרביעית".
הפילהרקסם של מיקי הוא סרט תלת־ממדי המוקרן בממלכת הקסם שבדיסניוורלד בפלורידה וכן בדיסנילנד הונג קונג.
אורך המופע 12 דקות והוא כולל סרט תלת־ממדי, ריחות, ומים שמותזים על הקהל.
בסרט משתתפות דמויות רבות של סרטי ההנפשה של דיסני.
מסך הסרט הוא מסך הסרט התלת־ממדי הגדול בעולם - שרוחבו 46 מטרים.
מתקן זה ייחודי בכך שבהקמתו חברו יחד שתי חברות בת של חברת וולט דיסני - אולפני ההנפשה של וולט דיסני ווולט דיסני אימג'ינירינג (חבירה מעין זו נעשתה גם בהקמת המתקן פנטזמיק!).
על פי עלילת הסרט, מיקי מאוס מנצח על התזמורת שלו - הפילהרקסם - בבית האופרה של ממלכת הקסם.
לפני שהמופע מתחיל, דונלד דאק חובש את כובע הקסמים של מיקי (הכובע המופיע בסרט "פנטסיה"), והקסמים מתחילים להשתולל.
דונלד עובר דרך סצנות מהסרטים "בת הים הקטנה", "אלאדין", "פיטר פן", "מלך האריות", "היפה והחיה" ו"קוקו" (החל משנת 2021).
לבסוף מיקי מגיע ומציל את המצב, אולם בפיצוץ שמתרחש דונלד עף מעל הקהל ונתקע בקיר מאחורי הקהל (בשלב זה מדובר בבובת אודיו אנימטרוניק).
ממלכת הקסם: 3 באוקטובר 2003
דיסנילנד הונג קונג: 12 בספטמבר 2005 (עם פתיחת הפארק)
מתכננים: וולט דיסני אימאג'ינירינג, אולפני ההנפשה של וולט דיסני
גודל מסך ההקרנה: 46 מטרים
הפילוג בקיבוץ המאוחד היה משבר שפקד את התנועה הקיבוצית בתחילת שנות ה-50 של המאה ה-20, וגרם לפיצול בין תומכי מפא"י (מפלגת פועלי ארץ ישראל) לתומכי מפ"ם (מפלגת הפועלים המאוחדת).
על רקע הפילוג עזבו תומכי מפא"י את הקיבוץ המאוחד והקימו את תנועת איחוד הקיבוצים שהתמזגה לאחר כמה חודשים עם חבר הקבוצות והקיבוצים.
מאז הקמתו שררה מתיחות על דרכו של הקיבוץ המאוחד, שהוגדר כחלק אינטגרלי מהתנועה הציונית כולה והסתדרות העובדים, ותושביו לא חויבו להשתייכות מפלגתית כלשהי, מכיוון שרק בדרך זו ניתן היה לבנות יישובים גדולים הפתוחים לקליטה.
לאחר קום המדינה ולאור החרפת המלחמה הקרה בעולם, שהטילה באותה עת את צילה על ישראל, ממשלת ישראל קיימה מדיניות של אי-הזדהות.
עם החרפת המלחמה הקרה, זנחה הממשלה את מדיניותה והביעה תמיכה בגוש המערבי על ידי משלוח תרופות לדרום קוריאה.
הדבר השפיע על התנועה הקיבוצית כולה, בעיקר בקיבוצים שבהם התגוררו תומכי מפא"י ותומכי מפ"ם.
רק בית העלמין וקבוצת הכדורסל נותרו משותפים.
קיבוץ עין חרוד קדם ל"קיבוץ המאוחד" וכונה גם "מולדת הקיבוץ".
על אדמתו נבנו בניינים ומוסדות מרכזיים של הקיבוץ המאוחד.
המאבק המרכזי בקיבוץ זה התמקד בחינוך בני המשק וחברות הנוער.
בית הספר נוהל על ידי מפא"י אך המחנכים היו תומכי מפ"ם.
על רקע זה פרץ ביולי 1949 ויכוח אשר הוביל לאספת משק.
בדצמבר של אותה שנה הגיע לקיבוץ גרעין של 60 עולים צעירים ממצרים שהודרך על ידי שני מדריכים, כאשר האחד תומך מפא"י והשני תומך מפ"ם.
ניסיונותיהם של המדריכים לכבוש את לבבות הנערים ולגייסם לדרכם הפוליטית חילקו את הגרעין לשתי קבוצות מתנגחות, והגרעין פולג.
כתוצאה מכך הוסכם כי חברות הנוער יודרכו מכאן והלאה על ידי מדריכים התומכים במפלגה אחת בלבד.
בקיץ של שנת 1950, עקב החרפת הסכסוך בקיבוץ, חולק התקציב לפי מפלגות בהתאם ליחס הכוחות במשק.
כל חבר הצהיר על זהותו המפלגתית וקיבל עיתון לפי השקפתו הפוליטית, חברי מפא"י קראו את העיתון "דבר" וחברי מפ"ם קראו את העיתון "על המשמר".
בהמשך התנהלה מחלוקת סביב הבחירות למזכירות של עין חרוד, וחברי הקיבוץ תומכי מפא"י חדלו לשלוח דמי חבר לקיבוץ המאוחד, דבר אשר הביא עמו תחושה שהפילוג בפתח.
חברי מפ"ם, שהיו מיעוט, סירבו לעזוב את אדמת הקיבוץ וליצור קיבוץ חדש.
כארבע שנים נאבקו שני הפלגים על הזכות להישאר על אדמת המשק.
רק בשנת 1955 קם היישוב של תומכי מפא"י על "גבעת קומי", ונקרא "עין חרוד איחוד".
תומכי מפ"ם נשארו על אדמת עין חרוד ושינו את השם ל"עין חרוד מאוחד".
בנייני הציבור נשארו משותפים לשני הקיבוצים והיוו קו מפריד בין הקיבוצים.
ההחלטה על הפילוג והקמת "איחוד הקיבוצים"
במועצת הקיבוץ בנען שהתקיימה בין התאריכים 18 עד 19 בחודש מאי 1951, דובר על החזרת האחדות לאשדות יעקב.
בהצבעה שנערכה עזבו חברי מפא"י את המועצה.
עם פרישתם יצאה הודעה ברדיו על הקמת "קיבוץ ארצי ציוני-סוציאליסטי", כשהכוונה לאיחוד הקיבוצים.
בין 1 ל-2 ביוני התכנסה מועצה של המתפלגים מהקיבוץ המאוחד והוקם "איחוד הקיבוצים", על יסוד הקיבוצים שפרשו בשלמותם מהקיבוץ המאוחד.
במשקים שהתפלגו אשר בהם פער הכוחות לא עלה על 20%, החלוקה התבצעה לפי הסכם שלפיו נקודת ההתיישבות הוותיקה נותרה בידי הרוב והרכוש חולק לפי רישומי האוכלוסייה של ראשית 1950 על מנת למנוע עימותים.
דוד בן-גוריון כתב ביומנו: "אני חושב שהפילוג בקיבוץ (יהיה) לאסון הגדול ביותר שקרה לתנועתנו".
שלושת המשקים: אשדות יעקב, עין חרוד וגבעת חיים התחלקו על פי הגדרות של "איחוד" "ומאוחד".
המתפלגים מגבעת השלושה הקימו קיבוץ חדש בשם עינת.
המתפלגים מגבת הקימו את קיבוץ יפעת, ביחד עם קבוצת השרון.
חברי מפא"י ממשאבי שדה עברו לחצרים, חברי מפ"ם מבית העמק עברו לקיבוץ אייל וממעגן עברו חברי מפ"ם לבית אורן.
משאר הקיבוצים הייתה עזיבת המיעוט לקיבוצים אחרים (למשל מעין גב לגינוסר, מכפר סאלד לגבעת חיים איחוד, מגבעת ברנר לנצר סרני; לקיבוץ הגושרים הגיעו חברים מאיילת השחר, מכפר גלעדי, מנווה אור ומיד חנה).
הקיבוצים הפורשים הקימו באופן זמני מסגרת בשם איחוד הקיבוצים וכעבור מספר חודשים התאחדו עם חבר הקבוצות והקימו את התנועה הקיבוצית הנפרדת: "איחוד הקבוצות והקיבוצים".
חברים שעברו ממשקי האיחוד למשקי הקיבוץ המאוחד:
חברים ילדים מתל יוסף לבית השיטה 107 84 מיפתח להגוברים (גדות של היום) 35 12 מעין גב לגינוסר 90 85 מאיילת השחר להגושרים 34 31 מכפר גלעדי להגושרים 11 8 סה"כ 274 חברים 223 ילדים
חברים שעברו ממשקי הקיבוץ המאוחד למשקי איחוד הקיבוצים והקבוצות:
הפינגווינים ממדגסקר היא סדרת טלוויזיה המהווה ספין אוף לסדרת סרטי "מדגסקר".
הסדרה שודרה החל מדצמבר 2008. בסוף 2010, הסדרה הייתה הפופולרית ביותר בערוץ ניקלודיאון לאחר בובספוג מכנסמרובע.
במרץ 2011 פורסם כי חברת דרימוורקס עובדת על סרט שנקרא גם הוא באותו שם.
הסרט יצא לאקרנים ב-26 בנובמבר 2014. בדצמבר 2014 ג'ון דימאג'יו הכריז כי הפקת הסדרה הפסיקה.
הסדרה שודרה עד דצמבר 2015.
הפינגווינים מהסרט "מדגסקר" מגיעים לגן החיות של ניו יורק בסנטרל פארק.
במהלך הסדרה משתתפות בעלילה חיות רבות מגן החיות אך הבולטות מכולן הן חבורת הלמורים – המלך ג'וליאן, מוריס ומורט.
הסדרה מספרת על החבורה של הפינגווינים, שמתפקדת תחת משטרו הצבאי של המפקד סקיפר.
בעל הדרגה הגבוהה ביותר, עם עבר צבאי רב, אשף אמנויות לחימה פרנואיד, בעל דעות קדומות על יונקים.
סקיפר גורש מדנמרק משום שהופלל על ידי הפפין הנס "האיום", אך בפרק 78 פורץ לקונסוליה הדנית ומשמיד את הראיות נגדו.
לא נותן אמון בהמצאותיו של קובלסקי.
קובלסקי – אחראי על הצד השכלי והטכני של החבורה.
נוהג להציע לסקיפר אפשרויות, וחכם יחסית לשאר בני החבורה.
רוב ההמצאות שלו מובילות לאסונות, אבל חלק מהן עובדות כמו שצריך.
מקנא בדוקטור חור-בו בשל הטכנולוגיה היקרה שלו.
בעל הדרגה הנמוכה ביותר בחבורה.
נבחן כל הזמן על ידי סקיפר להעלאת דרגה אך לא מצליח.
פרייבט הוא נחמד ואף מעט ילדותי.
בעל לב זהב, תמים ותמיד נגד אלימות, היפוכו המוחלט של סקיפר.
טוען כי באק רוקגאט משוגע.
הראשון בחבורה שגילה שהסנאי האדום לא מעשיה.
בעל כוח המבוסס על 131% חמידות הנקרא חמידות-על שקיבל בפרק 48, ושגורם לכל מי שהביט בו להתעלף מחמידות.
ריקו – אחראי הנשק של החבורה שיכול להקיא כמעט כל דבר, כגון פצצות, פנסים, כלי עבודה, צ'יפס ועוד.
ריקו לא מדבר הרבה ומתקשר בעזרת גניחות וקולות מעט משוגעים.
מרבה לפתור את בעיותיו באלימות ופיצוצים.
מנפרדי וג'ונסון – הפינגווינים מהצוות הקודם של סקיפר אשר נותרו מאחור באמצע קרב כלשהו, הם מופיעים לראשונה בפרק "הפינגווין שאהב אותי" בתוך תא סגור באמצע הים פצועים וחבולים.
נייג'ל – דודו המשונה של פרייבט: היה בעצם מרגל שעקב אחר הסנאי האדום.
חושב שרכרוכיותו של פרייבט היא הסוואה.
באק רוקגאט – האליל של סקיפר, עובד יחד עם נייג'ל נגד הסנאי האדום.
הסנאי האדום הפנט אותו נגד הפינגווינים.
מרלין – לוטרה מצויה אשר הגיעה מדרום קליפורניה, חברתם של הפינגווינים.
בעלת פוביה מיוחדת (שנגרמה מכך שבילתה את כל חייה בשבי) שגורמת לה להשתגע בכל פעם בה היא מחוץ לגן החיות, אך בפרק 66 נרפאת.
באדה ובינג – גורילות זכרים ושותפים לכלוב, אלימים וטיפשים מאוד.
מייסון – שימפנזה והבוס של פיל, בסדרה הוא לא מדבר הרבה בכל הפרקים, בעל אובססיה משונה לניקיון.
פיל – שימפנזה, עוזרו האילם של מייסון.
מדבר עם מייסון בשפת סימנים, והיחיד שיודע איך לקרוא.
הוא בעל אובססיה ללכלוך ותמיד מבלגן.
רוג'ר – תנין ידידותי המסרב להשתמש בכוח וחבר של הפינגווינים.
בהתחלה גר בביוב, אבל במהלך הסדרה עבר לגור בגן החיות.
אוהב לשיר ולספר דברים שקרו לו וחלומו לשיר בברודוויי.
ברט – ברט הוא פיל החי בגן החיות עם אובססיה לבוטנים.
רוי – רוי הוא קרנף החי בגן החיות.
עצבני בדרך כלל ומכונה על ידי סקיפר "חד חוטם".
שונא את המלך ג'וליאן מפני שמגדיר אותו כטיפש.
ג'ואי – קנגורו עצבני החי בגן החיות.
יש לו כדור חוף וכל פעם שהוא רואה את הפינגווינים, הוא בועט בהם או בכל יצור אחר שנכנס לשטח שלו.
תמיד מדבר על עצמו בגוף שלישי.
לאנרד – קואלה פחדן החי בגן החיות.
הוא וג'ואי מנסים להתחבר רבות אך אינם מצליחים.
בארי – צפרדע ארסית, אשר יכולה במגע לשתק מישהו לזמן ממושך.
מקס – חתול רחוב שניסה לאכול את הפינגווינים, אבל לאחר שנכשל הם נהפכו לחברים.
סקיפר קורא לו "חתול ירח" אף על פי שקוראים לו מקס.
דוריס – דולפינה בה קובלסקי מאוהב כבר זמן רב.
מופיעה בפרק 79, בו מתגלה כי היא אחותו של דוקטור חור-בו, ובסופו נהפכת לחברה של קובלסקי.
פרד – סנאי טיפש הגר בפארק שמחוץ לגן החיות.
אליס השומרת – השומרת של גן החיות וגם יריבתם של החיות.
עקשנית, בעלת גישה שלילית וחושדת כמעט בכל דבר מוזר שהפינגווינים עשו אותו.
תאומי וזוביוס – צמד תאומים מתוחכמים ועשירים, אשר אוהבים להתעלל בחיות.
באחד הפרקים התאומים חטפו את סקיפר וג'וליאן, אך הפינגווינים והלמורים הצליחו לחלץ אותם.
החליטו להפסיק להתעלל בחיות, ולהתעלל בבני אדם פחות עשירים מהם במקום.
בריק וססיל – ציידים פיראטים הגונבים דגים מאנטארקטיקה.
ארבעת הפינגווינים הסגירו אותם למשטרה.
בפרק אחר ניסו לגנוב דגי שן פטגונים אך הפינגווינים עצרו בעדם.
דוקטור חור-בו /פרנסיס/פליפי – דולפין מרושע, בעל מין טלסקופ ממושקף מברזל על עינו והוא רוכב על מעין סגווי.
אוהב להציג את ההמצאות שלו באמצעות קול רם מדומה של קריין.
בעונה השנייה, עובר לחיות בגן החיות סיבל, לאחר שסקיפר מוחק את זכרונו.
בפרק "הפינגווין שאהב אותי" חזר אליו הזיכרון ואף התגלה כי הוא פרנסיס, אחיה האבוד של דוריס.
יריבו המושבע של סקיפר אשר בגללו סקיפר אינו יכול לחזור לדנמרק.
מגיע לגן החיות בפעם הראשונה בתקווה להשתלט על מפקדת הפינגווינים, ולהפוך לו את מפקדת הפינגווינים לביתו.
הפעם השנייה בה הופיע הייתה כאשר הפינגווינים נסעו בטעות להובוקן.
הפעם השלישית בה הופיע הייתה כאשר איחד כוחות עם דוקטור חור-בו.
בפעם הרביעית בה מופיע, מנסה האנס להשמיד את הפינגווינים באמצעות קרן-מקפיאה.
בפעם החמישית בה הופיע ניסה לבזוז את מעבדת הנשק של הפינגווינים.
הסנאי האדום – סנאי דומה לפרד.
היריב המושבע של ארגון המרגלים מבריטניה.
נחשב למעשייה בקרב הפינגווינים, וידוע במשפטו "רטייה מטופשת" בגלל הרטייה שיש על עינו.
בפעם הראשונה שהופיע חטף את נייג'ל, ריקו, סקיפר וקובלסקי, בפעם השנייה הוא הפנט את רוקגאט, ובפעם השלישית חטף את ג'וליאן ופרד כדי לסחוט מהם את אוצר עץ האלון.
מלך העכברושים – עכברוש שרירי וענק, כנראה מניסוי שנערך עליו.
קובלסקי טוען שנהפך בגלל הניסוי לסוג של מוטציה.
המלך של עכברושי הביוב ויריבם של הפינגווינים.
בפעם הראשונה סאביו טורף את פרייבט (מחופש לקוף), מרלין והלמורים באופן זמני אך ברט בסוף מנצח אותו.
הפינגווינים שולחים אותו לגן החיות בהובוקן, ולכן הוא מנסה לנקום.
בפעם השנייה סאביו חוזר לנקום אך מנוצח על ידי ג'וליאן וחמאה.
בפעם השלישית ג'וליאן מחזיר את סאביו לגן החיות כדי שיאכל פוסה ובסוף הפוסה מנצח את סאביו.
השוטר X – עובד עירייה שרירי וקשוח שניסה לתפוס את מקס, לאחר שנכשל פעמיים הפך למדביר.
באחד הפרקים האחרים הוא מופיע בתור שומר גן החיות X כאשר הפינגווינים שולחים את אליס לחופשה.
בעונה השנייה בתור סוחר הדגים X.
יריב כמעט בלתי מנוצח של הפינגווינים.
המלך ג'וליאן – למור זנב-טבעת והמלך היהיר והשחצן של הלמורים, מלא שמחה וחיים ומאמין ב"רוחות השמיים".
אוהב לענות את מוריס ותמיד בועט במורט.
מכונה על ידי סקיפר כ"זנב-טבעת".
ב-2014 יצאה סדרת ספין אוף בשם "ג'וליאן המלך" המתארת את חייו כמנהיגם של הלמורים במדגסקר.
מוריס – איי איי שחור.
מכונה על ידי סקיפר כ"עיניים עצובות".
אוהב את ג'וליאן רק בגלל רגליו.
Blowhole החזרה של נקמתו של דוקטור חור-בו 9 בספטמבר 201161356236-אGut Instinctתחושת בטן 10 באוקטובר 201136-בI Know Why the Caged Bird Goes Insaneהציפור קוקו6337Operation: Antarcticaמבצע אנטארקטיקה16 בינואר 20126438-אNighty Night Ninjaנינג'ה לילית27 במאי 201238-בSiege the Dayמצור יומי17 ביוני 20126539-אThe Big Moveהנדידה הגדולה 16 בינואר 201239-בEndangerous Speciesזנים בסכנת הכחדה
אסף קורמן – ריקו הפינגווין\פרד
חיים זנאתי – המלך ג'וליאן השלושה-עשר
שמחה ברבירו – מורט הלמור, ברט, השוטר איקס, דמויות שונות
עדי קוזלובסקי – מרלין (עונה 1)
מיכל רשף – מרלין (עונה 2)
מונה מור – מרלין (עונה 3)
יהויכין פרידלנדר – מייסון השימפנזה
הדר שחף – אליס\דמויות שונות
יורם יוספסברג – מלך העכברושים, באדה, מקס, דמויות שונות
מולי שולמן – רוג'ר, בינג, דוקטור חור-בו, הנס, הנער מטקסס, דמויות שונות
ליאת הר לב – דמויות שונות
בתחילת פברואר 2016 החלו בישראל שידורי הסדרה ג'וליאן המלך, המבוססת על עלילותיהם של הלמורים לפני תקופת הסרט מדגסקר.
הפיליפינים משתתפת במשחקים האולימפיים מאז אולימפיאדת פריז (1924).
היא נעדרה מהם מאז רק פעם אחת, כשהצטרפה לחרם שהובילה ארצות הברית על אולימפיאדת מוסקבה (1980) במחאה על הפלישה הסובייטית לאפגניסטן.
כן השתתפה בארבע אולימפיאדות חורף מאז אולימפיאדת סאפורו (1972).
לאורך השנים צברו הספורטאים הפיליפינים 16 מדליות, מהן שלוש מדליות זהב.
שמונה מהמדליות הושגו באגרוף והיתר באתלטיקה, בשחייה, בהרמת משקולות ובהתעמלות מכשירים.
באולימפיאדת פריז ייצג את הפיליפינים אתלט בודד, שלא צלח את שלבי המוקדמות בתחרויות בהן השתתף.
באולימפיאדת אמסטרדם (1928) היה השחיין טאופילו אילדפונסו לספורטאי הפיליפיני הראשון שזוכה במדליה אולימפית, לאחר שזכה במדליית ארד במשחה ל-200 מטר חזה.
אולימפיאדת לוס אנג'לס (1932) הייתה מוצלחת מאוד עבור המשלחת הפיליפינית - שלושה מספורטאיה זכו במדליות ארד: אידלפונסו ששחזר את הישגו מאמסטרדם, הקופץ לגובה סימאון טוריביו והמתאגרף חוסה ויאנואבה (בקטגוריית המשקל של עד 54 ק"ג).
באולימפיאדת ברלין (1936) זכה אתלט נוסף במדליית ארד, מיגל וייט, בריצת 400 מטר משוכות.
נבחרת הכדורסל הודחה בידי נבחרת ארצות הברית בשלב רבע הגמר, וסיימה במקום החמישי לאחר שגברה 23–32 על אורוגוואי.
במשחקים שנערכו לאחר מלחמת העולם השנייה בלטה במיוחד נבחרת הכדורסל, שסיימה במקום ה-12 באולימפיאדת לונדון (1948), במקום ה-11 באולימפיאדת הלסינקי (1952), במקום השביעי באולימפיאדת מלבורן (1956) ובמקום ה-11 באולימפיאדת רומא (1960).
המתאגרף אנתוני ויאנואבה זכה במדליית כסף באולימפיאדת טוקיו (1964), בקטגוריית המשקל של עד 57 ק"ג.
הייתה זו המדליה האולימפית הראשונה בה זוכה ספורטאי פיליפיני מזה 28 שנים, והראשונה שאינה מדליית ארד.
24 שנים חלפו עד שמתאגרף פיליפיני נוסף זכה במדליה אולימפית, לאופולדו סראנטס, שזכה במדליית ארד בקטגוריית המשקל של עד 48 ק"ג באולימפיאדת סיאול (1988).
באולימפיאדת ברצלונה (1992) זכה גם רואל ולאסקו במדליית ארד באותה הקטגוריה.
באולימפיאדת אטלנטה (1996) זכה אחיו הצעיר של ולאסקו, מנסואטו, במדליית הכסף בקטגוריית משקל זו.
מתאגרף נוסף, אליאס רקאידו, הודח בשלב רבע הגמר.
בארבע האולימפיאדות הראשונות של המאה ה-21 לא הצליחו ספורטאים פיליפינים לזכות במדליות.
לוחמת הטאקוונדו מארי אנטואנט ריברו הייתה קרובה לעשות זאת באולימפיאדת אתונה (2004), אך הודחה בשלב חצי הגמר.
באולימפיאדת ריו דה ז'ניירו (2016) זכתה מרימת המשקולות הידילין דיאז במדליית כסף, שהייתה המדליה האולימפית הראשונה של הפיליפינים מזה 20 שנה.
הפילוג בין הנצרות ליהדות החל בתוך הקהילה היהודית נוצרית (הנצרנים) עוד בדור הראשון של שנים-עשר השליחים והתעצם במהלך המאות הראשונות לספירה עד ששתי הקהילות נפרדו לגמרי במאה ה-4. זה היה תהליך איטי שהיה כרוך בהתפשרות על קיום מצוות מצד היהודים הנוצרים לטובת קליטה קלה של גויים אל תוך הקהילה.
בסיכומו של תהליך נוצרה דת חדשה: הנצרות, ואילו הקהילות היהודיות-נוצריות נעלמו.
נקודת מפנה בקשר בין היהודים הנוצרים לבין הנוצרים הגויים הייתה במועצה האפוסטולית בירושלים, שהתכנסה בשנת 50 לערך והחליטה שגויים מתנצרים לא יהיו מחויבים לשמור על רוב חוקי התורה, לרבות הכללים בנוגע למילה של זכרים.
עם זאת, המועצה שמרה על האיסורים על אכילת דם, בשר המכיל דם ובשר של בעלי חיים שלא הומתו כראוי, ועל ניאוף ועבודה זרה.
המועצה מוזכרת במעשי השליחים פרק טו.
ההסתייגות הראשונה של יהודים מהכת הנוצרית החדשה מוזכרת בברית החדשה, , שם מסופר כי כאשר ישו נשא את דרשת לחם החיים, ואמר כי יוושע רק מי שיאכל את בשרו של ישו וישתה את דמו, פרשו רוב הנוכחים מהקהל ונותרו רק שנים-עשר השליחים.
פטרוס, שהיה בעצמו יהודי, רצה לצרף אל האמונה החדשה גם גויים שלא מקפידים על מצוות היהדות.
כאשר היה בבית שמעון הבורסקאי, חלם את חזון החיות:
מחלום זה הסיק כי אין צורך בשמירת הכשרות וכך היה יכול לנצר את קורנליוס, שר המאה מהגדוד הרומאי בקיסריה ואת אנשיו.
שאר השליחים התרעמו על כך שאכל בחברת לא-יהודים: אולם פטרוס סיפר להם את שחלם והוסיף: והם השתכנעו
כך נפתח הפתח לשנות את הגישה באנטיוכיה, במקום לפעול בקרב היהודים בלבד פעלו לצרף לקהילה גם גויים .
היה זה באנטיוכיה שתלמידי ישו כינו עצמם לראשונה "משיחיים" ("כריסטיאנים", ביוונית: Χριστιανοί).
בחג השבועות, אותו עדיין חגגה הקהילה היהודית נוצרית יחד עם שאר היהודים, התכנסו תלמידי ישו, ועל פי המסופר במעשי השליחים נשמע רעש מהשמיים, הדומה לקולה של רוח סערה.
לשונות אש ירדו מהשמים ונחתו על כל אחד מהשליחים, הם התמלאו ברוח קודש והטיפו בלשונותיהם של עולי הרגל שהגיעו מארצות שונות.
לשונות אותם לא ידעו לפני כן.
האירוע נחשב כאירוע מכונן ומסופר בספר מעשי השליחים פעמיים: פעם ב ופעם ב.
על פי המסופר נוספו לקהילת היהודים-נוצרים באותו יום 3,000 מאמינים חדשים מקרב היהודים.
פאולוס, יהודי במוצאו אף הוא, הרחיק את קבוצות המתנצרים מהזרם היהודי המרכזי, דבר שבא לביטוי במשפט שאמר: איגרת יעקב מייצגת מחשבה שהגיעה דרך היהודים נוצרים על חשיבות קיום המצוות.
אבן הנגף האחרונה בדרך לספח קבוצות גדולות של אנשים הייתה ברית המילה.
סוגיה זו העסיקה את הקהילה היהודית-נוצרית, גרמה חיכוכים רבים ולמעשה פיצלה את הכת הנוצרית לשניים, לכנסיית הנימולים, Ecclesia ex circumcisione, ולכנסיית הגויים, Ecclesia ex gentibus (שלא נימולו).
אחת הסיבות למרכזיותה של סוגיה זו היא העובדה שמילה היא סימן זיהוי הניתן לבדיקה ואימות מיידיים.
בתחילה דרשו מכל המצטרפים לכת היהודית נוצרית לעבור ברית מילה, כפי שנדרשו לכך כל המצטרפים ליהדות:
אולם פאולוס וברנבא, יהודים במוצאם, הבינו כי החשש הגברי מחיתוך בסכין של איבר המין יפחיד את המיועדים להצטרף עד כי לא יסכימו לעבור את הטקס ולא יצטרפו לכת, ולכן פעלו לפטור אותם מעריכת ברית מילה ובמקום זאת להסתפק בהתרחקות מטומאות האלילים.
אחרי ויכוח פנימי הוחלט כי אלוהים טיהר את לבבם של המצטרפים לקהילה על ידי האמונה ואין צורך שיעברו ברית מילה:
הנימוק לכך מתבסס על הפסוק שקדם למעשה המילה, ואם כן מספיק להאמין באל:
הנושא לא עבר ללא התנגדות, ואחרי שהוחלט כי אין צורך במילה, קיבל פאולוס קבוצת מצטרפים שלא עברו מילה אולם הקהל בבית המקדש התנגד למעשה ורק התערבות חיילים רומיים הפסיקה את המהומה.
גם השליחים חילקו בינם לבין עצמם את השליחות, כפי שכתב פאולוס
חברי כנסיית הנימולים (מאמיני תורת משה וישו) המשיכו להקפיד על מצוות הדת, ובמשך מספר שנים עמדו בראש קהילות הנוצרים בארץ ישראל יהודים-נוצרים (יעקב אחי ישו הבישוף של ירושלים ואחריו אחיו שמעון, בימי הקיסר דומיטיאנוס היו נכדיו של יהודה אחי-ישו ראשי הקהילות בגליל).
כת האביונים התפתחה כנראה מתוך כנסיית הנימולים.
חברי הכת שמרו על המילה, על השבת ועל כל המצוות החשובות שביהדות במקביל לאמונתם בישו.
המילה נאסרה בגזירות אדריאנוס (איסור סירוס וברית מילה בשנת 120 לערך).
הנצרות שלא דרשה מילת גברים יכלה לצרף אליה מצטרפים חדשים ללא מגבלות.
פאולוס, באיגרת אל הקורינתים קבע כי גברים לא חייבים לכסות את ראשם בזמן התפילה (דבר שהיה נהוג בקרב חלק מפולחנים פגאניים):
העברת יום המנוחה ליום ראשון
כל עוד היו רוב הנוצרים יהודים, היה "יום האלוהים" (יום התפילה הנוצרי) מצוין בשבת, ורק במאה השנייה לספירה, כאשר המתנצרים מקרב האוכלוסייה האלילית באימפריה הרומית הפכו לרוב, עברו ההתכנסות והתפילה ליום ראשון.
העדות הראשונה למעבר יום התפילה הנוצרי משבת לראשון היא בכתביו של איגנטיוס מאנטיוכיה (תלמידו של יוחנן כותב הבשורה) מתחילת המאה השנייה (שנת 110), אשר מנומקת בתחייתו של המשיח ובשאיפה להיבדל מהיהודים שלא קיבלו את בשורתו של ישו:
ייתכן כי שמו של היום המזוהה עם השמש (dies Solis בלטינית) התאים ל"יום אלוהים" יותר מיום שבת, שמזוהה בתרבות הרומית עם האל סטורנוס - שסירס את אביו אוראנוס ואכל את בניו.
יום ראשון היה גם יומו של מיתרה וייתכן שעל מנת לחבב את הדת החדשה על מאמיני מיתרה העבירו את יום המנוחה ליום שהיה קדוש עבורם ומוכר כיומו של האל.
ב-321 הוציא הקיסר קונסטנטינוס צו ובו נדרשו העירונים לסגור את עסקיהם ולהפסיק מלאכתם ביום הנכבד של השמש, venerabili die solis, הוא יום ראשון.
צו זה עדיין לא חל באותו שלב על הכפריים, שנדרשו להמשיך בעבודות החקלאות גם בימי ראשון.
הלוח הליטורגי הנוצרי נקבע כך שחגים משמעותיים כמו פסחא לא נחגגים באותו תאריך בו נחוג חג הפסח.
קביעת תאריך שונה גרמה לנתק בין החג לבין מועדי העלייה לרגל וגרמה לתחושת קונפליקט.
היהדות הממוסדת הייתה בין אלו שדחקו את המשיחיים החוצה, הן את הנימולים והן את הבלתי-נימולים.
וזאת בין היתר על ידי ברכת המינים שהתווספה ל-תפילת שמונה עשרה בתקופתו של רבן גמליאל הזקן.
ברכה זו סימלה את הנתק בין היהדות לנצרות בדורות הראשונים להופעת הנצרות, יחד עם עוד תקנות שנועדו לכך, כמו ביטול אמירת "עשרת הדברים" יחד עם קריאת שמע וכמו האיסור לעמוד בזמן קריאתם בתורה.
יש עדויות על כך שגם אחרי הכנסת ברכת המינים לתפילה, יהודים-נוצרים השתתפו בתפילות.
למשל בדיאלוג עם טריפון היהודי, בפנריון של אפיפניוס
בתחילת המאה ה-4 קונסטנטינוס הטיל עונש מוות בשריפה על יהודים התוקפים או רודפים מומרים.
חוק זה מופיע גם בקודקס תאודוסיאנוס (16:8:1) וגם בקודקס יוסטיניאנוס (1:9:3).
החוק אומר שאם יהודי יתקוף באבנים או בדרך אחרת של תוקפנות מישהו שעזב את היהדות לטובת עבודת האל (dei cultum, הכוונה לנצרות שהפכה לדת המדינה באותה תקופה), אותו יהודי יוצא להורג בשריפה יחד עם שותפיו.
כיהודים לא יכלו היהודים-הנוצרים לקבל את האמונה הכריסטולוגית באלוהותו של ישו.
להשקפתם ישו לא החשיב את עצמו כמשיח ולא כאל, אלא ראה עצמו כסוג של נביא.
נוצרים שהגיעו מהשקפת העולם היהודית ראו הפרה של עשרת הדיברות בקבלת האינקרנציה על ידי הממסד הנוצרי ועבירה על הדיבר "לֹא יִהְיֶה לְךָ אֱלֹהִים אֲחֵרִים עַל פָּנָי".
שלילת הרעיון של ישו כאלוהי בעצמו נמצאת גם בברית החדשה,
חורבן המקדש (בתשעה באב שבשנת 70) השפיע בצורה שונה על תת-הקבוצות של היהודים-נוצרים.
מיעוט, בעיקר רוב הנימולים ראו בחורבן הבית אסון דתי ולאומי.
אולם רוב היהודים-נוצרים לא ראו בכך אסון וראו בחורבן הזדמנות ליצירת מקדש רוחני חדש וכן
גזירות אדריאנוס אסרו בין היתר על המילה והעבירו שליטה בערים מההנהגה היהודית להנהגה נכרית, עם ירידת כוחה של ההנהגה היהודית והיהודית-נוצרית, עלתה כוחה של ההנהגה ההלניסטית, הלא יהודית גם בקהילות המשיחיות.
אחת ההשלכות של מרד בר כוכבא הייתה התדלדלות אזורים נרחבים בארץ ישראל מאוכלוסייה יהודית, לחלק מהמקומות היגרו נכרים ובחלק מהמקומות קמו קהילות נוצרים ממוצא פגני.
כל אלו החלישו את כוחם של היהודים נוצרים והעבירו את ההגמוניה לידי הנוצרים הבלתי נימולים.
על פי אוסביוס, אחרי המרד נאסרה כניסתם של יהודים ונימולים לאיליה קפיטולינה, העיר הייתה מקום מושבו של פטריארך ירושלים, אחת המשרות החשובות אותה עת בקהילה הנוצרית.
העובדה שרק לא נימולים יכלו להיכנס לעיר, כלומר הרחוקים יותר מהיהדות, גרמה לכך שמשרות כהונה חשובות התמלאו על ידי הלא-נימולים.
היהודים נוצרים, שהמשיכו בקו שאותו נקטו היהודים המשיחיים הראשונים, המשיכו לדבוק בחוקי התורה (ובהם על חוקי הטהרה) וכדי לא לחלל שבת שמרו הן את יום ראשון והן את יום השבת.
לדבקותם בחוקי התורה יש ביטוי בבשורה על פי-מתי שם נאמר מפי ישו
היהודים הנוצרים ניסו להגיע לפשרה ופיוס עם הנוצרים הגויים מחד ועם ההנהגה היהודית מאידך, במקביל גם ההנהגה היהודית ניסתה למצוא דרכים לא להרחיק לגמרי את היהודים-נוצרים וכך למשל, בתלמוד הבבלי (), בדיון על סדר התעניות שהתענו אנשי המשמר בבית המקדש השני, כתוב: .
יש מי שהסיק מדברי רבי יוחנן שהחלטה לא לקבוע ימי תענית בימי ראשון נועדה על מנת שלא ייגרם לנוצרים היהודים קונפליקט בין התענית לבין היום הקדוש.
אומנם, הפירוש המקובל לדברים אלו בספרות הרבנית הוא הפוך בתכלית, ועיקרו שלא לערוך תפילות מיוחדות וטקסים ביום ראשון על מנת שלא להידמות לנוצרים.
עד המאה הרביעית הייתה היהדות דת מותרת ברומא ואילו הנצרות דת אסורה.
במצב דברים זה היה נוח לקהילות נוצריות לטשטש את הבידול בינן לבין קהילות היהודים ולהציג עצמם כיהודים משיחיים.
ברגע שהנצרות הפכה לדת מותרת, ועוד יותר כאשר הפכה לדת המדינה היה לנוצרים אינטרס הפוך – להדגיש את השוני וההבדל וזה היה השלב בו נפער הפער הסופי בין היהדות לנצרות ודעכה הקהילה היהודית-נוצרית.
התבדלות נוצרים שאינם ממוצא יהודי
ככל שחלף הזמן הרכב האוכלוסייה בתוך הנצרות הקדומה השתנה, כך שצאצאי היהודים הפכו למיעוט וכך התגברו הקולות בקהילה הנוצרית שקראו להינתקות ולשלילת היהדות.
כבר מרקיון במאה ה-2, כפר בברית הישנה ובכל המוטיבים היהודיים שהשתרשו בנצרות.
לטענת מרקיון, הייתה גם השפעה חריפה של מקורות יהודיים על הכתבים הנוצריים, ולכן המייצגים הטהורים ביותר של תורתו של ישו היו רק חלק מהברית החדשה: הבשורה על-פי לוקאס (אותה ערך מחדש) ועשר האגרות הראשונות של פאולוס.
מטיפים נוצרים מאוחרים מעט יותר, כבישוף יוחנן כריסוסטומוס נשאו דרשות בהן קראו לנוצרים לא להשתתף בחגים היהודיים, לא להגיע לבית הכנסת ולא להיות מושפעים מהיהדות.
במקביל לפיצול היהודי-נוצרי, חלו במהלך המאות הראשונה והשנייה פילוגים ופיצולים בנצרות המוקדמת, בהם המונטניזם, מרקיוניזם והולנטיניזם.
הפינגווין הוא דמות בדיונית של נבל-על המופיע בחוברות הקומיקס באטמן ביקום DC קומיקס.
הדמות הופיעה לראשונה בחוברת Detective Comics #58 מדצמבר 1941 והיא נוצרה על ידי הכותב ביל פינגר והמאייר בוב קיין.
הפינגווין הוא אחד מאויביו הוותיקים והעיקשים ביותר של באטמן.
הפינגווין הוא האלטר אגו של אוסוולד צ'סטרפילד קובלפוט השלישי, אדם נמוך קומה ועב כרס, שנודע בשל חיבתו לציפורים ולמטריות המשוכללות שברשותו, שלעיתים משמשות ככלי נשק.
קובלפוט הוא מאפיונר וגנב, שמחשיב את עצמו ל"ג'נטלמן הפשע".
מועדון הלילה שלו, "הקרחון", משמש כיסוי לפעילות עבריינית וכמקור מידע לפעילות העולם התחתון לבאטמן.
לדבריו של קיין, הדמות קיבלה השראה ממותג לשעבר של חברת הסיגריות קול, שהיה פינגווין עם כובע ומקל הליכה.
לדבריו של פינגר, מראהו המחויט של קובלפוט הוא כשל פינגווין קיסרי.
דמותו של הפינגווין מדורגת במקום 51 ברשימת מאה נבלי-העל הגדולים של כל הזמנים, לפי אתר IGN.
את דמותו גילם בסדרת הקאמפ של שנות ה-60 השחקן ברג'ס מרדית' ובסרט הלייב אקשן "באטמן חוזר" השחקן דני דה ויטו.
את דמותו הצעירה של הפינגווין בסדרת הטלוויזיה "גותהאם" מגלם השחקן רובין לורד טיילור.
את דמותו בסרט הלייב אקשן "באטמן" ובמיני-סדרה "הפינגווין" מגלם השחקן קולין פארל.
הפיליפינים השתתפה לראשונה ב בסיאול (1988), נעדרה משתי אולימפיאדות הנכים הבאות, ומאז המשחקים הפאראלימפיים סידני (2000) משתתפת במשחקים דרך קבע.
במשחקי החורף לא נטלה הפיליפינים חלק מעולם.
במדליה הפאראלימפית הראשונה בתולדות המשלחת, זכתה אדלין דומפונג בתחרות הרמת הכוח (לנשים עד 82.5 ק"ג), כשקטפה את מדליית הארד בסידני (2000), לאחר שהרימה משקל של 110 קילוגרמים, ונכנעה לשיא עולם של אמה בראון הגרמנייה שהרימה 132.5 ק"ג.
הפינגווינים ממדגסקר הוא סרט ריגול קומי בהנפשה ממוחשבת משנת 2014. זהו סרט ספין אוף של זיכיון "מדגסקר" מבית אולפני דרימוורקס.
הסרט עלה לאקרנים ב-26 בנובמבר 2014 בארצות הברית ובישראל הסרט יצא בדיבוב לעברית וגם בתלת-ממד ב-11 בדצמבר 2014.
הסרט קיבל ביקורות חיוביות, היה לשובר קופות והכניס 373 מיליון דולר בעולם.
סצנת הפתיחה של הסרט מתרחשת באנטארקטיקה, שם שלושה פינגווינים צעירים - סקיפר, קובלסקי וריקו - מצילים ביצת פינגווין מידיהם של כלבי ים רעבים, ולאחר שהפינגווינים והביצה נתקעים על קרחון המרוחק מהיבשת, מהביצה בוקע פינגווין - פרייבט.
יחד, ארבעת הפינגווינים מכריזים על עצמם כמשפחה ומבטיחים כי בעתיד הם ייסחפו להרפתקאות שאף פינגווין מעולם לא חווה.
עלילת הסרט מוצגת כהמשך ישיר לאירועי הסרט מדגסקר 3: מקרקסים את אירופה ומתרחשת בדיוק 10 שנים לאחר אירועי סצנת הפתיחה.
הפינגווינים יוצאים מהקרקס לחגוג לפרייבט את יום הולדתו העשירי ולפרוץ לפורט נוקס, אחד מבנייני הכספת השמורים בעולם ונכנסים לחדר שבו מאוחסנות כמויות עצומות של זהב, אך הם מתקדמים לעבר מכונת החטיפים הנמצאת בקצה החדר כדי להשיג לפרייבט את חטיף הגבינה האהוב עליו שכבר לא מיוצר.
למרות זאת, פרייבט מרגיש שלעומת סקיפר, מנהיג הקבוצה, קובלסקי, המוח של הקבוצה וריקו, אחראי הנשק של הקבוצה, הוא לא מוערך מספיק בקבוצה ונחשב רק לפנים החמודות של הקבוצה.
לפתע, מכונת החטיפים שבכספת מתגלה כתכסיס אשר שימש לחטיפת הפינגווינים ולהטסתם לבסיס הממוקם בתוך צוללת הנמצאת בוונציה.
הפינגווינים מגלים כי מאחורי החטיפה עומד תמנון מרושע בשם דייב, המתחזה לדוקטור תמנוניוס מי-מלח (בגרסה המקורית אוקטביוס בראון), ומסתבר כי הוא מכיר את הפינגווינים מעברו.
דייב מספר לפינגווינים כי בעבר גר בגן החיות שבסנטרל פארק ונחשב לאטרקציה המרכזית שלו, עד שהפינגווינים תפסו את מקומו והוא נשלח לגני חיות אחרים ברחבי העולם, אך בכל פעם מחדש נאלץ לעזוב לאחר שפינגווינים גונבים לו את ההצגה, ולכן הוא מעוניין לנקום בכל הפינגווינים אשר הרסו את חייו.
לאחר שריקו בולע את אוסף כדורי השלג של דייב ומכל בו נמצא נוזל ירוק, הפינגווינים מצליחים לברוח מהצוללת, אך דייב שולח אחריהם את עוזריו התמנונים.
הפינגווינים מוטסים לבסיס אגודת רוח הצפון, אשר ממוקם בתוך קרחון, ומגלים כי חברי האגודה מחפשים את דייב כבר זמן רב.
מתברר כי הנוזל הירוק המכונה "סרום המדוזה" מצוי בידי דייב בכמות עצומה.
בנוסף מתגלה כי דייב החל לחטוף פינגווינים מגני חיות ברחבי העולם.
חברי אגודת רוח הצפון מאמינים כי הפינגווינים לא יוכלו לעזור להם במשימתם לתפוס את דייב, ומנסים להיפטר מהם על ידי הרדמתם והעלאתם לטיסה למדגסקר.
הפינגווינים מתעוררים בזמן הטיסה, ומחליטים לקפוץ מהמטוס במטרה להציל את הפינגווינים החטופים בעצמם.
הפינגווינים עושים את דרכם לשאנגחאי, אך חושבים בטעות כי הגיעו לדבלין שבאירלנד, ושם הם מגלים כי דייב כבר הצליח לחטוף פינגווינים נוספים מגני חיות של ערים רבות ברחבי העולם, ביניהן פריז, אמסטרדם וריו דה ז'ניירו.
בנוסף, הפינגווינים מגלים כי כל כדור שלג באוסף של דייב, שריקו בלע, מייצג עיר אליה דייב מתכנן להגיע כדי לחטוף ממנה פינגווינים, וכי היעד הבא שלו הוא שנגחאי.
בינתיים, באטרקציית "עולם המים" של שנגחאי מתרחש מופע ימי מיוחד המבוצע על ידי חבורת פינגוויניות.
דייב, מגיע מחופש לאמודאי במטרה לחטוף את הפינגוויניות.
בזמן שפרייבט נשלח לבצע פעולת הסחה ומצטרף בטעות לחבורת הפינגוויניות במופע, הפינגווינים תופסים את דייב, אך הוא מצליח לברוח ולחטוף את הפינגוויניות שבאקווריום, כולל את פרייבט.
שלושת הפינגווינים הנותרים מנסים להתחרות באגודת רוח הצפון במטרה להציל את פרייבט, אך הם משמידים בשוגג את המטוס היקר של אגודת רוח הצפון ודייב מצליח לחמוק.
הפינגווינים ואגודת רוח הצפון מגלים כי דייב חטף את פרייבט ואת שאר הפינגווינים לאי בודד, בו דייב מתכנן להשתמש בסרום המדוזה כדי להפוך את כל הפינגווינים שחטף למפלצות, כדי שירגישו איך זה להיות שנואים ולא פופולריים, כפי שדייב מרגיש.
הפינגווינים ואגודת רוח הצפון מגיעים לאי, וסקיפר ומסווג רבים ביניהם מי מהם ינהיג את תוכנית ההצלה של הפינגווינים החטופים.
סקיפר מבין כי הוא לא יכול להנהיג את שני הצוותים ונותן למסווג את ההזדמנות לעשות זאת.
אגודת רוח הצפון מתקיפים את הצוללת של דייב בעוד הפינגווינים משמשים כפעולת הסחה לשומרים של דייב.
כל אחד מהצוותים נכשל ומבין כי הצוות השני נכשל גם הוא, וכי כעת כולם כלואים בצוללת של דייב.
דייב מתכנן להדגים בפניהם את עוצמת הסרום בכך שיירה אותו מקרן לייזר ענקית על פרייבט, שמצליח לברוח באופן מפתיע.
בזמן שפרייבט מציל את חברי אגודת רוח הצפון, דייב, שמאמין כי עוצמת הירי של הקרן הרגה את פרייבט מרכז את כל הפינגווינים הכלואים (וביניהם גם סקיפר, קובלסקי וריקו) במקום אחד ומנווט את הצוללת לכיוון העיר ניו יורק.
פרייבט, שמתכנן להציל את הפינגווינים, המום לגלות כי חברי אגודת רוח הצפון החליטו לשוב לבסיס שלהם כדי להצטייד לפני שיתמודדו בשנית מול דייב, ומחליט להציל את כולם לבדו.