tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
מרבית מעשיו בימי חייו היו מנוגדים לרצונו של מלך צרפת, לואי הארבעה עשר.
ניסיונות אלה המשיכו לאחר מותו, במלחמת הירושה הספרדית.
רבים מבני זמנו של ויליאם הסכימו שהוא היה מפקד צבאי גדול.
גם אויביו דיברו עליו בהערכה.
המרקיז דה קווינסי, למשל, כתב שבזכות תובנתו ואומץ ליבו האישי של ויליאם הצליחו בעלות הברית להחזיק מעמד בקרב סנף, והוא גם משבח את הדרך שבה הוביל ויליאם את חייליו בבטחה במהלך הקרבות של סטינקרק ולנדן.
עם זאת, ויליאם הואשם על ידי היסטוריונים צרפתים ובריטים בחוסר סבלנות ופזיזות, ובכך שהתייחס בקלות דעת לחייו ולחיי חייליו.
ההיסטוריון הבריטי ג'ון צ'ילדס מכיר בתכונות הגדולות של ויליאם, אך סבור שהוא לא עמד במשימה כמפקד שדה, בכך שזרק את עצמו לעיתים קרובות לתוך הקרב, לא הייתה לו ראיית הנולד המלאה.
למרות שרובם היו תבוסות, יהיה זה שגוי להטיל את האחריות רק עליו.
הוא עמד מול צבא חזק ואחיד עם צבא קואליציה.
רבים מחיילי הקואליציה לא היו מיומנים וממושמעים כמו החיילים ההולנדים, והיה דרוש זמן לשלבם במערכת ההולנדית.
ויליאם לא ייחס חשיבות רבה לסימני ניצחון מסורתיים.
הוא ראה בעצמו מנצח אם הצליח להגדיל את האבדות של הצרפתים עד כדי כך שתוכניות התקפה צרפתיות נאלצו להתבטל.
הקרבות שנלחם בהם היו כמעט כולם קרבות התשה.
הוא לקח כמובן מאליו שגם בעלות הברית שלו סבלו מנפגעים רבים.
הצבא ההולנדי היה מוכן לכך; ומ-1689, כך הייתה גם אנגליה.
מסדר אורנג' בן ימינו קרוי על שם ויליאם השלישי, וחוגג את ניצחונו בקרב בויין.
תהלוכות אוראנז' באירלנד וסקוטלנד פעמים רבות נושאות תמונה של ויליאם עימם.
לפיכך הצבע הכתום (אורנג') בדרך כלל נחשב כצבע פרוטסטנטי באירלנד.
דגל אירלנד כולל את הצבע כתום, וכן ירוק ולבן, ואמור לסמל את השלום בין הפרוטסטנטים והקתולים באירלנד.
על שמו קרוי מחוז נסאו שבניו יורק, ארצות הברית.
סר וִילְיִאם הֶנְרִי בּרַאג , היה פיזיקאי וכימאי אנגלי, שזכה יחד עם בנו, ויליאם לורנס בראג, בפרס נובל לפיזיקה לשנת 1915 על המחקר שביצעו במבנה הגבישי של החומר באמצעות עקיפה של קרני רנטגן.
בראג היה נשיא החברה המלכותית בשנים 1935–1940.
בראג היה בנם של רוברט ג'ון בראג, קברניט ימי שהפך לאיכר ואשתו מרי ווּד, בתו של איש כמורה.
הוא נולד בווסטווֹרד (Westward), כפר הסמוך לעיירה ויגטון (Wigton), אז במחוז קמברלנד (Cumberland) (כיום במחוז קאמבריה).
אמו מתה כשהיה בן שבע והוא נשלח להתגורר עם שני דודיו מצד אביו שניהלו בית מרקחת וחנות מכולת בעיר השוק מרקט הארבורו (Market Harborough) במחוז לסטרשייר בצפון אנגליה.
הוא חי שם כשהוא כמעט מנותק לחלוטין מחברת ילדים אחרים.
בראג למד בהצטיינות בבית הספר המקומי הוותיק שאחד מדודיו הקים מחדש.
ב-1875 הוא זכה במלגה ללימודים בקולג' המלך ויליאם (King William's College), בית ספר תיכון יוקרתי באי מאן, שהיה אז בית ספר לבנים בלבד.
בתחילה התקשה להסתגל לתנאים החדשים, אך כיוון שהצטיין בלימודים ובספורט מונה בסופו של דבר לתפקיד "נער ראשי" (head boy).
שנת הלימודים האחרונה באי מאן אופיינה בדבקות דתית קיצונית בה הפחידו את התלמידים בסיפורי אימה על אש הגיהנום ועל קללת נצח.
שנה זו עיצבה את יחסו לדת של בראג.
שנים אחר כך נהג בראג לספר כי שנתו האחרונה בקולג' המלך ויליאם הייתה איומה וכי החוויות של תקופה זו גרמו לו להתייחס לספרי הקודש (התנ"ך והברית החדשה) כאל ספרים דוחים שאותם נמנע מלקרוא.
בהרצאה על "מדע ואמונה" אותה נשא בראג בקיימברידג' ב-1941 אמר: "אני בטוח שאני לא היחידי שבצעירותו גרמו הפירוש המילולי של הטקסטים של כתבי הקודש לשנים של פחד וייסורים מרים".
עם זאת יחסו לדת היה אמביוולנטי.
הוא ייחס את ההשפעה הגדולה על סגנון כתיבתו הצלול והמאוזן דווקא לתנ"ך של המלך ג'יימס, ובספרו "עולם הקול" סיכם בראג את דעתו: "מהדת נובעת מטרת האדם, מהמדע מגיעה היכולת להגשימה".
לאחר שזכה במלגה בשנת 1881, למד בראג בטריניטי קולג' שבאוניברסיטת קיימברידג'.
הוא התמקד בלימודי המתמטיקה (אחר־כך הצטער כי בחר להתמחות בנושא אחד בלבד).
בראג היה בודד למדי בקיימברידג' שכן היה עני וחסר קשרים חברתיים.
ביוני 1884 סיים בראג את לימודיו במקום השלישי (המכונה באנגלית, במינוח המיוחד לאוניברסיטת קיימברידג', third Wrangler) בחלק השני של הרמה העליונה של מבחני המתמטיקה היוקרתיים של אוניברסיטת קיימברידג' המכונים טריפוס (Tripos).
בינואר 1885 הוא הגיע למקום הראשון בחלק השלישי (האופציונלי) של מבחני הטריפוס.
בתחילת 1885 הוא החל ללמוד פיזיקה במעבדת קוונדיש שבקיימברידג'.
ב-1885 קיבל בראג מינוי לשמש כ"פרופסור למתמטיקה טהורה ושימושית על שם אלדר, שגם ילמד פיזיקה" באוניברסיטת אדלייד שבעיר אדלייד, בירת אוסטרליה הדרומית.
כשהחל ללמד שם בתחילת 1886, גילה שהוטלה עליו האחריות על כל תחום המתמטיקה והפיזיקה באוניברסיטה, כשלעזרתו עומד אסיסטנט אחד בלבד, למרות שהידע שלו בפיזיקה היה אז מזערי ביותר.
בכל האוניברסיטה למדו אז כמאה סטודנטים בלבד ורק שניים מהם למדו פיזיקה.
בשנותיו הראשונות באוניברסיטה לא עסק בראג במחקר.
במקביל לעבודת ההוראה הוא הצטרף כשוליה לחברה של יצרני מכשירים ולמד להכין מתקנים שונים כדי שיוכל לשפר את ציוד המעבדה הלקוי שברשותו.
ידע זה בייצור מכשירים עתיד היה להיות שימושי מאוד שנים אחר־כך (1912) כשפיתח בראג את ספקטרומטר היינון הקרוי על שמו.
בראג מצא את החברה האוסטרלית פתוחה הרבה יותר מזו האנגלית.
הוא הרבה להתרועע, לשחק טניס וגולף ואף סייע להביא לאוסטרליה הדרומית את משחק הלקרוס.
בראג התארח לעיתים קרובות בביתו של האסטרונום ומנהל הדואר של אוסטרליה הדרומית, סר צ'ארלס טוד (Sir Charles Todd), וב-1 ביוני 1889 נשא לאישה את בתו, גוונדולין (Gwendoline).
עשרה חודשים אחר־כך, ב-31 במרץ 1890, נולד בנם הראשון, ויליאם לורנס בראג.
לזוג בראג נולדו עוד שני ילדים: גוונדולין, שלימים תכתוב את הביוגרפיה של אביה, ורוברט, שנהרג בקרב גליפולי במלחמת העולם הראשונה.
גוונדולין בראג האם הייתה ציירת מוכשרת ובעידודה החל גם בעלה לצייר בצבעי מים.
בראג דגל ברעיון שהאוניברסיטה אמורה לשמש כמקור לידע ושיש להקרין ולהפיץ את הידע לכל סביבותיה, וכמרצה למתמטיקה ופיזיקה דאג לבצע זאת בתחומו.
לשם כך הזמין מורים מאזורי הכפר לשמוע את הרצאותיו חינם.
בשנותיו הראשונות באוניברסיטה הרחיב בראג את ידיעותיו בפיזיקה והתחום קסם לו.
הוא נהג להרצות במסגרת הקורסים לפיזיקה וגם בהרצאות פומביות, כשהוא מחייה את ההרצאות על ידי הדגמות חיות.
תחום האלקטרומגנטיות עניין אותו במיוחד.
באחד הימים בשנת 1895, כשערך ניסוי במתנד הרץ, ביקר אותו ארנסט רתרפורד, שהיה בדרכו מניו זילנד מולדתו לאוניברסיטת קיימברידג'.
הייתה זו התחלה של ידידות חשובה רבת שנים.
שנה אחר־כך, כשלמד בראג על תגליתו של וילהלם רנטגן, גילוי קרני הרנטגן, הוא בנה בעצמו שפופרת ריק והצליח לייצר את הקרינה המדוברת.
כשוויליאם לורנס, בנו בן השש, נפל מתלת אופן ושבר את מרפקו, השתמש בראג בקרני רנטגן לצילום השבר וזה היה צילום הרנטגן הראשון ביבשת אוסטרליה.
אבל יחלפו שנים רבות לפני שבראג יחזור לחקר קרני רנטגן וקרינות מייננות אחרות.
בראג החל לערוך מחקרים משמעותיים בתחום הפיזיקה רק לאחר שעבר את גיל 40. משנת 1903 החל בראג לערוך ניסויים ברדיואקטיביות ולכתוב סדרת מאמרים בנושא.
במפגש השנתי של האגודה האוסטרלאסיינית לקידום המדע (כיום "האגודה האוסטרלית והניו זילנדית לקידום המדע") שנערך בדנידין שבניו זילנד ב-1904, נשא בראג בתוקף תפקידו כאחראי על נושא הפיזיקה באגודה את הנאום "כמה מההתפתחויות האחרונות בתאוריית היינון של גזים".
בנאום הוא דן ביכולת החדירה של חלקיקי אלפא ובטא וקרינת גמא.
נאום זה היה אחר־כך הבסיס לספרו הראשון "מחקרים ברדיואקטיביות" (Studies in Radioactivity) שיצא לאור ב-1912. ב-1904, זמן קצר לאחר שנשא את הנאום, הוא קיבל מעט מלח רדיום ברומיד (RaBr2) שבו יכול היה לערוך ניסיונות.
בדצמבר 1904 התפרסם בביטאון Philosophical Magazine מאמר מפרי עטו "על בליעה של קרינה ועל סיווג הקרינה שמקורה ברדיום" ובאותו גיליון התפרסם המאמר "על עקומות היינון של רדיום" שכתב בראג יחד עם ריצ'רד קלימן (Richard Kleeman).
על סמך ניסיונותיו הגיע בראג למסקנה כי קרינת גמא וקרני רנטגן הם זרם של חלקיקים נטולי מטען חשמלי, מסקנות שהעמידו אותו במרכזה של מחלוקת רבת שנים עם הפיזיקאי האנגלי צ'ארלס גלובר ברקלה שטען כי הם סוג של קרינה אלקטרומגנטית.
בראג נהג לכתוב סיכומים ארוכים של ניסיונותיו לארנסט רתרפורד שהיה אז באוניברסיטת מקגיל במונטריאול שבקנדה.
רתרפורד הציע את מועמדותו של בראג לחברה המלכותית והוא נבחר ב-1907. שנה אחרי שנבחר לחברה המלכותית הגיעה אליו הצעה לקבל את הקתדרה לפיזיקה על שם קוונדיש באוניברסיטת לידס שבאנגליה.
בראג החליט לקבל את ההצעה ובסוף 1908 הוא התפטר ממשרתו באוניברסיטת אדלייד.
בסיכומו של דבר התגורר בראג 23 שנים באוסטרליה.
בתקופה זו הוא הפך ממרצה באוניברסיטה בחיתוליה לחוקר נחשב ובמקביל האוניברסיטה התפתחה.
בסוף התקופה היה מספר הסטודנטים באוניברסיטת אדלייד גדול פי ארבעה ממספרם כשהחל ללמד בה, כשלבראג היה חלק חשוב בהתפתחות בית הספר המעולה למדעים של האוניברסיטה.
למרות שנולד וגדל באנגליה, ולמרות שהמחקר שהביא לו בסופו של דבר את פרס נובל התבצע רק כשחזר לאנגליה, רואים בו האוסטרלים מדען אוסטרלי.
בינואר 1909, לפני שנפרד מאוסטרליה, נשא בראג את הנאום השנתי בכנס "האגודה האוסטרלאסיינית לקידום המדע" שנערך בבריזביין, ובו סיכם את מחקריו בחמש השנים הקודמות והדגיש את חשיבות המחקר המדעי בהתפתחות אוסטרליה.
בראג הגיע לאוניברסיטת לידס ב-1909 והמשיך את מחקריו על רדיואקטיביות.
שנת 1912 הייתה שנת המפנה במחקריו של בראג.
ביוני של אותה שנה דיווח ארנולד זומרפלד מאוניברסיטת מינכן כי שני אסיסטנטים מהאוניברסיטה, ולטר פרידריך (Walter Friedrich) ופאול קְניפּינג (Paul Knipping), הצליחו להדגים עקיפה של קרני רנטגן במעברם דרך גבישים של נחושת גופרתית שמאחוריהם הונחו לוחות צילום.
על הרעיון לניסוי ועל ניסוחו המתמטי היה אחראי פרופסור מקס פון לאואה שזכה שנתיים אחר כך בפרס נובל לפיזיקה בשל תגלית זו.
התגלית גם הוכיחה בצורה חד משמעית כי קרני רנטגן הם סוג של קרינה אלקטרומגנטית.
בקיץ של אותה שנה דנו בראג ובנו, ויליאם לורנס בראג, שסיים שנה קודם לכן את לימודיו במתמטיקה ובפיזיקה בטריניטי קולג' בקיימברידג', בתגלית זו.
בראג האב המציא את הספקטרומטר של קרני רנטגן, שאפשר מדידות מדויקות יותר של קרני הרנטגן והוכיח כי לכל יסוד יש ספקטרום קרני רנטגן אופייני.
לבראג הבן הייתה הארה לגבי השפעת ההשתקפות של קרני הרנטגן ממישורי הגביש בדומה להשתקפות אור ממראה והוא ניסח את חוק בראג הקושר בין תבנית העקיפה לאורך הגל של הקרינה ולמרחק בין מישורי האטומים בגביש.
בראג הבן גם הבין שתבניות העקיפה מאפשרות לאתר את מקומם של האטומים בגביש.
בשנים 1912–1913 עבדו השניים יחד והצליחו למצוא את סידור האטומים במלח בישול (NaCl) ובאשלגן כלוריד (KCl).
ב-1915 הוענק לאב ולבנו במשותף פרס נובל לפיזיקה בשל עבודתם, "על הספקטרומר של קרני רנטגן, הספקטרום של קרני הרנטגן, עקיפה של קרני רנטגן ומבנה הגביש".
בזכייה זו נקבעו שני תקדימים.
זהו המקרה היחיד עד היום (2007) שבו זכו אב ובנו בפרס נובל כלשהו, וכמו כן ויליאם לורנס בראג, שהיה אז בן 25 שנים, הוא הזוכה הצעיר ביותר בפרס נובל.
ספרם המשותף "קרני רנטגן ומבנה הגביש" (X-Rays and Crystal Structure), שיצא לאור באותה שנה, הודפס בחמש מהדורות תוך עשר שנים.
ב-1915 התמנה בראג לפרופסור לפיזיקה על שם קְוואין בקולג' האוניברסיטאי של לונדון (חלק מאוניברסיטת לונדון), אבל החל למלא את התחייבויותיו למוסד רק בתום מלחמת העולם הראשונה.
בתקופת המלחמה הוא עבד במחקר עבור הממשלה, בעיקר בנושא מדידה ואיכון של קולות תת-מימיים במטרה להכין מכשירים לאיתור צוללות.
בתקופה זו שהה באברדור (Aberdour) שעל הנהר פורת (Forth) שבסקוטלנד ובהארוויץ' (Harwich) שבמחוז אסקס וחזר ללונדון בסוף המלחמה כיועץ לאדמירליות.
כפרופסור על שם קוואין הוא המשיך את מחקריו על ניתוח מבנה הגביש.
מ-1923 היה בראג פרופסור לכימיה על שם פולר במכון המלכותי ומנהל "מעבדת המחקר על שם דייווי ופאראדיי".
מעבדה זו נבנתה למעשה מחדש בשנים 1929–1930 והמחקר במעבדה שתחת ניהולו של בראג הניב מאמרים רבים חשובים, בייחוד בחקר המבנה המולקולרי של תרכובות אורגניות.
במסגרת המכון נהג בראג להעביר הרצאות של מדע פופולרי לילדים בתקופת חג המולד.
חלק מ"הרצאות חג המולד" הועלו על הכתב כסדרה של ספרים על מדע פופולרי שנמכרו היטב.
ויליאם הנרי בראג מת בלונדון ב-10 במרץ 1942 כתוצאה מסיבוכים שנגרמו ממחלת לב ממנה סבל בשנותיו האחרונות.
ויליאם הנרי בראג זכה לפרסים ואותות הוקרה רבים בחייו ולאחר מותו:
הוא התקבל כעמית בחברה המלכותית ב-1907, נבחר כסגן נשיא החברה בשנות ה-20 של המאה ה-20, וכיהן כנשיא החברה בשנים 1935–1940.
– מפקד במסדר האימפריה הבריטית וב-1920 קודם לדרגת K.B.E.
– אביר מפקד במסדר האימפריה הבריטית, דרגה שאפשרה להוסיף את התואר סר לשמו.
ב-1931 קיבל את אות מסדר ההצטיינות (Order of Merit) – האות החשוב ביותר שמעניק המונרך של אנגליה על הישגים בתחומים שונים.
מלבד הזכייה בפרס נובל לפיזיקה זכה בראג גם בפרסים הבאים:
מדליית מאטאוצ'י (Medaglia Matteucci) – ניתנת מטעם החברה האיטלקית למדעים להצטיינות בתחום הפיזיקה.
מדליית רמפורד (Rumford Medal) – מדליה דו שנתית הניתנת מטעם החברה המלכותית להצטיינות בתחום האופטיקה.
מדליית קופלי (Copley Medal) – המדליה העיקרית של החברה המלכותית (1930)
בשנת 1932 נתגלה המינרל הראשון בעזרת קריסטלוגרפיה באמצעות קרני רנטגן והוא נקרא בראגיט (Pt,Pd,Ni)S)) לכבודם של ויליאם הנרי בראג וויליאם לורנס בראג.
אולם ההרצאות בקולג' המלך ויליאם שבאי מאן קרוי על שמו.
מאז 1992 מעניק המוסד האוסטרלי לפיזיקה את מדליית בראג עבור הצטיינות בפיזיקה על שמם של ויליאם לורנס בראג וויליאם הנרי בראג לתזה הטובה ביותר בתחום הפיזיקה שהוגשה על ידי דוקטורנט באחת מהאוניברסיטאות של אוסטרליה.
המצב הגבישי (The Crystalline State) – "הרצאת רומנס" אוניברסיטת אוקספורד (1925)
ויליאם הרט היה שחקן קולנוע וטלוויזיה אמריקאי.
הוא זוכה פרס אוסקר לשחקן הטוב ביותר על משחקו בסרט "נשיקת אשת העכביש" (1985), והיה מועמד פעמיים נוספות על הסרטים "ילדים חורגים לאלוהים" (1986) ו"משדרים חדשות" (1987).
ב־2005 היה מועמד בפעם הרביעית, הפעם לפרס אוסקר לשחקן משנה על תפקידו בסרט "היסטוריה של אלימות".
הרט נולד בוושינגטון לקלייר איזבל (לבית מקגיל), שעבדה בטיים אינק.
, ולאלפרד מק'ורד הרט, שעבד במחלקת המדינה.
הוא חי עם אביו בלאהור, במוגדישו ובח'רטום.
לאחר שהתגרשו הוריו נישאה אימו להנרי לוס השלישי (בנו של המו"ל הנרי לוס).
בתקופת ילדותו למד הרט בבית ספר מידלסקס .
הוא נרשם לאוניברסיטת טאפטס ולמד פילוסופיה של הדת, אך מאוחר יותר שינה את דעתו ולמד משחק בבית הספר ג'וליארד לצד כריסטופר ריב.
הרט החל לשחק בתיאטרון, בשנים 1977–1989, היה חבר בקבוצת התיאטרון "Circle Repertory Company".
הוא זכה בפרס אובי על הופעת הבכורה שלו שם ב"חיים שלי" של קורין ג'קר, וזכה בפרס עולם התיאטרון לשנת 1978 על הופעותיו ב"חמישי ביולי", "יוליסס" ו"לולו".
בשנת 1977 שיחק במיני־סדרה The Best of Families לצידה של סיגורני ויבר.
שמו עלה לתהילה בתחילת שנות ה־80 שכיכב בסרט "מצבים משתנים" (1980) של הבמאי קן ראסל, המבוסס בחלקו על מחקר שנערך בשנות ה־60 במכלי בידוד תחת השפעת סמים פסיכו-אקטיביים.
ואחר כך שכיכב בתפקיד הראשי בסרט הבלשי" המתרחש במוסקבה, "גורקי פארק", בתפקיד ארקדי רנקו, חוקר משטרה צעיר החוקר מציאת שלוש הגופות המתגלות בפארק גורקי שבמוסקבה.
הרט השתתף בארבעה סרטים של הבמאי והתסריטאי לורנס קסדן: "כחום הגוף" (1981, לצד קתלין טרנר), "החברים של אלכס" (1983), "תייר מזדמן" (1988) ו"אני מת עליך" (1990).
בשנת 1985 כיכב בסרט פורץ הדרך ""נשיקת אשת העכביש (סרט)", כאסיר הומוסקסואל שנשפט לשמונה שנות מאסר בגלל נטייתו המינית, בתקופת הדיקטטורה הצבאית בברזיל.
הסרט הוא עיבוד קולנועי לרומן מאת הסופר הארגנטיני מנואל פויג משנת 1976.
בשנת 1986 כיכב בסרט "ילדים חורגים לאלוהים", שבו גילם מורה בבית ספר לחירשים לצד השחקנית לקוית השמיעה מרלי מטלין.
בשנת 1987 שיחק בתפקיד הראשי בסרט "משדרים חדשות", המתרחש בתחנת טלוויזיה ועוקב אחר יחסי העבודה והידידות בין מפקיה ראשית לשני מגישים.
בשנת 2000 כיכב בסדרת הטלוויזיה "חולית" סדרת מדע בדיוני המבוססת על ספר באותו השם.
בשנת 2004 כיכב בסרט "הפרפר הכחול", סיפורו של ילד חולה סרטן סופני, שרצונו האחרון הוא למצוא את פרפר המורפו הכחול החמקמק.
הרט גילם את האנטומולוג אלן אוסבורן, שלוקח אותו לג'ונגלים של קוסטה ריקה כדי למצוא את הפרפר.
בשנת 2005 כיכב במותחן "היסטוריה של אלימות", שבויים על ידי דייוויד קרוננברג ונכתב על ידי ג'וש אולסון, עיבוד קולנועי של ספר קומיקס באותו השם.
ביוני 2007 ליהקו אותו Marvel Studios לגלם את גנרל תדאוס "ת'נדרבולט" רוס בסרט "הענק הירוק" משנת 2008, לצד אדוארד נורטון, ליב טיילר וטים רות'.
הרט שב לגלם את הדמות גם בסרטים "קפטן אמריקה: מלחמת האזרחים" (2016), "הנוקמים: מלחמת האינסוף" (2018), "הנוקמים: סוף המשחק" (2019) ו"האלמנה השחורה" (2021).
בשנת 2008 שיחק לצד אילת זורר בסרט הפעולה שובר הקופות "שמונה צדדים לאמת", כנשיא ארצות הברית הנחטף במהלך ועידת פסגה בספרד.
בשנת 2011 כיכב לצד איזבלה רוסליני בסרט "פריחה מאוחרת" של הבמאית הצרפתייה ז'ולי גברס, על בני זוג בשנות השישים לחייהם.
בשנת 2016 שיחק בסרט "המרוץ", המבוסס על סיפורו של האצן האמריקאי ג'סי אוונס, שזכה ב-4 מדליות זהב באולימפיאדת ברלין (1936), שהתקיימה בגרמניה הנאצית.
בשנת 2019 שיחק בסרט "המידה הגבוהה האחרונה" לצד סמואל ל.
הרט זכה בפרס אוסקר לשחקן הטוב ביותר על משחקו "נשיקת אשת העכביש" (1985, עם הבמאי הקטור בבנקו), שבו גילם אסיר הומוסקסואל.
הוא היה מועמד שוב כשחקן ראשי בשנתיים הבאות על "ילדים חורגים לאלוהים" (1986) ועל "משדרים חדשות" (1987).
ב־2005 היה מועמד לאוסקר כשחקן משנה על "היסטוריה של אלימות" על תפקיד בן חמש דקות.
הרט היה נשוי לשחקנית מרי בת' הרט משנת 1971 עד 1982.
מרומן שהחל בין הרט לסנדרה ג'נינגס (Sandra Jennings) ב־1981, שבעקבותיו התגרש ממרי בת' הרט, נולדה לו בת.
השניים חיו יחד במדינת קרוליינה הדרומית בלא נישואין, אולם נפרדו מאוחר יותר.
באמצע שנות ה־80 יצא עם השחקנית לקוית השמיעה מרלי מטלין במשך שנה, והם חיו יחד במשך שנתיים.
ב־1986 שיחקו השניים יחד בסרט "ילדים חורגים לאלוהים".
על משחקה בסרט זכתה מטלין בפרס האוסקר לתפקיד הראשי.
בשנת 2009 כתבה מטלין באוטוביוגרפיה שלה ("I'll Scream Later") שחוותה אלימות ושימוש בסמים מצידו של הרט בתקופה שבה חיו יחד.
הרט התנצל על כך בפומבי.
בשנים 1989–1992 היה נשוי להיידי הנדרסון ולזוג שני בנים.
בשנים 1992–1997 חי בזוגיות עם השחקנית הצרפתייה סנדרין בונר , ולשניים נולדה בת.
הרט הלך לעולמו במרץ 2022, מסיבוכים של סרטן הערמונית.
מרגל ראשי: הסיפור של רוברט הנסן (2002) - סרט טלוויזיה
ויליאם הראשון היה מלך סקוטלנד.
ויליאם נולד ב-1142 או 1143 בהנטינגדון, והיה בנם של הנרי מסקוטלנד ועדה דה וארן.
הוא הוכתר למלך ב-24 בדצמבר 1165 בעקבות מותו של אחיו, מלקולם הרביעי ב-9 בדצמבר 1165, ומלך עד מותו.
תקופת מלכותו של ויליאם נמשכה 49 שנים, והייתה השנייה באורכה בהיסטוריה של ממלכת סקוטלנד (לאחר מלכותו של ג'יימס השישי שמלך 57 שנים).
ויליאם, בניגוד לאחיו - מלקולם הרביעי, שהיה חולני ועדין, היה חזק, כריזמטי ועקשן.
ויליאם היה שליט יעיל וחזק, אולם ניסיונותיו הכושלים להשתלט על נורת'מבריה שפכו אור שלילי על תקופת מלכותו.
הכינוי "הארי" מתאר היטב את אופיו ואת שלטונו, אולם מדובר בכינוי מאוחר, ולא נעשה בו שימוש בתקופת מלכותו.
למעשה, הכינוי ניתן לו בשל דגלו - עליו ניצב אריה אדום.
לימים הפך דגל זה לדגל סקוטלנד.
ויליאם ירש את התואר רוזן נורת'מבריה בשנת 1152, אולם נאלץ לוותר על התואר להנרי השני, מלך אנגליה בשנת 1157. אובדן זה הביא למאמציו הרבים, לכל אורך תקופת מלכותו, לזכות מחדש באזור.
ויליאם תמך במרד כנגד הנרי השני, ובשנת 1174 בקרב אלנוויק יצא בעצמו בראש הכוחות כנגד הכוחות האנגליים, ונתפס על ידי צבאו של הנרי השני (שבראשו עמד ראנולף דה גלנוויל.
ויליאם השבוי הועבר לניוקאסל בשלשלאות, ולאחר מכן לנורת'האמפטון, ולפאלייס בנורמנדי שבצרפת, ואילו הנרי שלח צבא לסקוטלנד וכבש אותה.
רק לאחר שוויליאם הסכים להיות וסאל של הנרי, ולשלם לו מיסים על מנת לכסות את עלויות כיבוש סקוטלנד נחתם הסכם פאלייס לפיו שוחרר ויליאם ושב לסקוטלנד.
בהתאם להסכם, בשנת 1175 נשבע ויליאם אמונים להנרי השני בטירת יורק.
הסכם שלום זה נשאר בתוקף למשך חמש עשרה השנים הבאות, עד שריצ'רד הראשון, מלך אנגליה, שהיה זקוק למזומנים על מנת לממן את מסע הצלב השלישי הסכים לבטל את תנאיו (ולוותר על המיסים שסקוטלנד שלמה) בתמורה לתשלום של 10,000 מארקים מכסף.
על פי תנאי הסכם השלום, בחר הנרי השני את כלתו של ויליאם - וכתוצאה מההסכם נשא ויליאם לאישה את ארמנגרד דה בומון, נכדתו של המלך הנרי הראשון.
החתונה נערכה בארמון וודסטוק בשנת 1186. הנדוניה שניתנה לאמרנגרד הייתה טירת אדינבורו.
על פי המסורת ויליאם ייסד את מנזר ארברות'.
ויליאם נפטר בסטרלינג בשנת 1214 ונקבר במנזר ארברות'.
לוויליאם ולארמנגרד דה בומון נולדו ארבעה ילדים:
איזבלה מסקוטלנד (1195–1253), שנישאה לרוג'ר ביגוד, רוזן נורפוק.
ויליאם הנרי פוקס טלבוט היה מדען, בוטנאי, מתמטיקאי, בלשן, מו"ל וצלם אנגלי, הזכור בעיקר כאחד מאבות הצילום, וכממציא תהליך ההדפסה מנגטיב - שיטת הדפסת התצלומים המרכזית במהלך המאה ה-19 והמאה ה-20. בנוסף, פרסם את "עיפרון הטבע", האלבום הראשון אשר היה מלווה כולו בתצלומים.
ראשית דרכו ותחילת מחקרו המדעי
ויליאם היה בנם היחיד של ויליאם דבנפורט טלבוט (William Davenport Talbot) ואליזבט פוקס סטרנג'וויס (Elisabeth Fox Strangways).
הוא גדל בבית האחוזה המשפחתי בלקוק אבי (Lacock Abbey) שבדרום-מערב אנגליה.
אביו נפטר כשהיה בן חמש, אך הונה של משפחתו אפשר לו לרכוש השכלה מצוינת.
הוא נכנס לטריניטי קולג' (Trinity College) שבקיימברידג' בשנת 1817, וזכה ב-1820 בפרס "פורסון" בלימודים קלאסיים.
כבר בתקופה מוקדמת החל טלבוט במחקר באופטיקה.
טלבוט היה מיודד עם מדענים רבים, ובהם שניים שהיה להם תפקיד חשוב בהמצאת הצילום: סר ג'ון הרשל, שפגש את טלבוט ב-1824, והשפיע עליו לפנות למחקרים בתחום האור והאופטיקה; והאנציקלופדיסט הסקוטי סר דייוויד ברוסטר, שפרסם מאמרים מדעיים של טלבוט בעיתונו, ולאחר המצאת הצילום עזר לו להפיץ ולמצוא תומכים להמצאתו בסקוטלנד.
רעיון המצאת הצילום עלה במוחו של טלבוט בשנת 1833, בעת ששהה בחופשה ליד אגם קומו באיטליה, וניסה ללא הצלחה לצייר את הנוף:
טלבוט נזכר אז בניסויים כושלים אחרים בציור, אותם ערך כעשור קודם לכן בעזרת קמרה אובסקורה:
תחילת הניסויים עם חומרים רגישים לאור, 1834
טלבוט החל את ניסוייו בסביבות 1834 בלקוק אבי, שם עמדו לרשותו ספרייה איכותית ומטבח שבו יכול היה להיעזר לצורך הניסויים הכימיים.
בתקופה שבין המחשבה הראשונה על הצילום ליד אגם קומו באוקטובר 1833 ובין תחילת הניסויים הממשיים, למד טלבוט את הנושא וחיפש דרכים ליישם את רעיונותיו.
הוא ידע שמלחי כסף רגישים מאוד לאור והחל לעבוד איתם.
הוא מצא שמבין כל תרכובות הכסף, כסף כלורי הוא הרגיש ביותר.
ואולם, כסף כלורי אינו מסיס במים, ולכן לא ניתן היה לצפות עמו נייר.
טלבוט פתר בעיה זו בעזרת מלח בישול; הוא טבל נייר כתיבה רגיל והספיגו בתמיסת מלח חלשה.
לאחר שיובש, הבריש טלבוט את הנייר בכסף חנקתי, שניתן היה להמסה אך לא היה רגיש מספיק לאור.
כשהכסף החנקתי בא במגע עם המלח שבסיבי הנייר, התרחשה תגובה כימית שגרמה להיווצרות שביבים זעירים של כסף כלורי.
את התהליך ניתן היה לעשות בתאורה עמומה אך לא באור שמש ישיר.
לאחר הייבוש היה הנייר מוכן לשימוש.
הנייר שייצר טלבוט שימש ליצירת הדפסי שמש ישירים, כלומר, תהליך הרישום נסמך כולו על אור השמש, ללא תהליך פיתוח נוסף לאחר החשיפה לאור (אף שנדרשו תהליכי שימור כימיים לאחר החשיפה), והדימוי נגלה לעין במהלך החשיפה.
באזורים שנחשפו לאור השמש הפך הכסף הכלורי לחלקיקי כסף מתכתי בגוונים כהים; אי לכך, המקומות שהוארו התכהו, ומכאן שנוצר דימוי נגטיבי.
את הניירות חשף טלבוט לאור כשעליהם הונח אובייקט כלשהו, לרוב בעל שקיפות משתנה, כגון דוגמיות בוטניות (עלים וכדומה), שהוצמדו אל הנייר באמצעות זכוכית שהונחה על גבי שניהם.
בעת החשיפה, במקומות שבהם האובייקט לא חסם את האור, הושחר הנייר לחלוטין; השטחים השקופים למחצה הותירו על הנייר גוני אפור משתנים; האזורים האטומים באובייקט חסמו לחלוטין את האור והותירו את הנייר לבן.
משך החשיפה הנדרש ליצירת האפקט נע בין עשר דקות לחצי שעה.
את הדימוי שנוצר על הנייר ניתן היה לראות לאור נרות בלבד.
אור חזק יותר גרם להתכהות הכסף הכלורי שלא נחשף, כך שהתמונה כולה הושחרה והתפוגגה.
ברשימותיו מ-1835 כינה טלבוט את התהליך "סִיאֵגְרָפִיה" (Sciagraphy, רישום צללים), אך מעולם לא עשה שימוש פומבי במונח.
ניסוייו של טלבוט דמו מאוד לאלו שערך תומאס וג'ווד כארבעים שנה לפניו עם מלחי כסף; כמו טלבוט, גם וג'ווד יצר תשלילים (תמונות נגטיביות) של אובייקטים אותם הניח על גבי עורות שהוטבלו בתרכובות-כסף, אך מעולם לא מצא דרך לייצב את הדימוי ולנטרל את רגישותם של מלחי הכסף שלא נחשפו לאור.
אי לכך, כל תמונותיו הושחרו כליל עם הזמן ונעלמו.
טלבוט, שטען כי לא הכיר את ניסוייו של וג'ווד באותה תקופה, גילה בסתיו 1834 את השלב הבא - תגלית מקורית שהייתה מכרעת להתפתחות תהליך הצילום שלו; לאחר ניסויים עם חומרים רבים מצא שביכולתו לייצב את הדימויים ולהחליש מאוד את המשך השחרתם באור בעזרת שטיפה באשלגן יודי (potassium iodide).
זמן קצר לאחר מכן גילה שאת אותה תוצאה ניתן להשיג בעזרת שטיפה בתמיסת מי מלח רגילה.
שיטתו של טלבוט הפכה את הליד הכסף שנותר בנייר לרכיב פחות רגיש באופן יחסי, כלומר הקשתה על יוני הכסף להפוך לכסף נייטרלי, אך לא ניקתה אותו ממנו לגמרי.
אי לכך, הופיעו כתמים בשלבים מאוחרים יותר על הנייר, ולעיתים הוא התכהה עם הזמן.
שטיפה במים ניקתה מהנייר את כל השיירים, והדימוי נותר מקובע ולא רגיש לאור כלל.
תמיסה זו משמשת עד היום כמקבע (fixer) בהדפסות ופיתוחים אנלוגיים של סרטי שחור-לבן.
בסביבות פברואר 1835 הבין טלבוט את עקרון הנגטיב-פוזיטיב; כיום ידוע כי חוקרים שונים, כגון סמואל מורס, שערכו ניסויים דומים בחומרים רגישים לאור, התייאשו ונטשו את מאמציהם כשראו שהדימוי שמתקבל מהופך מבחינת גווניו (היינו, דימוי נגטיבי).
טלבוט התברך בכושר המצאה שגרם לו להפוך מגרעה זו כביכול, לטובתו.
הוא הבין שמבחינה כימית-פיזיקלית אין הבדל בין הנגטיב לפוזיטיב, שכן הפוזיטיב הוא למעשה נגטיב של הנגטיב; על ידי הצמדת הנייר עם הדימוי הנגטיבי לנייר חדש הרגיש לאור וחשיפתם לאור, מתקבל הדפס פוזיטיבי.
המונחים "פוזיטיב" ו"נגטיב" לא הומצאו על ידי טלבוט, שלא ידע בדיוק כיצד לכנות את השלבים השונים (הוא כינה אותם "התהליך הראשון" ו"התהליך השני", או "העתקה מחדש", או "דימוי מהופך"), אלא על ידי ידידו סר ג'ון הרשל, ששאל מונחים אלו כאנלוגיה מתחום החשמל.
הרשל הוא גם זה שהגה את השם האנגלי לצילום, "photography" (רישום אור), משום שחשב שהשם של טלבוט, "רישומים פוטוגניים", אינו גמיש ומדויק דיו.
ככל הנראה לא הדפיס טלבוט אף אחת מתמונות הקמרה אובסקורה שייצר עד אפריל 1839. התצלום הפוזיטיבי הישן ביותר שנשמר מעבודתו של פוקס טלבוט הוא הדפס מ-1839 של נגטיב שנוצר ב-1835, המראה חלון בבית האחוזה שלו.
באותה תקופה הוא כתב להרשל: "גיליתי שתמונות הקמרה מועברות יפה מאוד, ולתוצאה אפקט רמברנדטי בסך הכל"
אף על פי שהגיע להישגים מרשימים, שאף טלבוט להמשיך ולשכלל את המצאתו טרם פרסומה, ורק משפחתו הכירה את התמונות שיצר.
במהלך השנה העוקבת היה טלבוט טרוד מאוד במחקרים אופטיים ומתמטיים, ונותר לו זמן מועט לעיסוק בצילום.
רק בנובמבר 1838 התפנה לניסויים מחודשים בצילום, ותכנן לכתוב מאמר עליהם עבור החברה המלכותית.
התזמון שלו התברר כגרוע במיוחד, שכן ב-7 בינואר 1839 הכריז בפריז פרנסואה אראגו כי לואי ז'אק מנדה דאגר המציא שיטה ללכידת הדימויים שנוצרים בגב הקמרה אובסקורה (תהליך הדאגרוטיפ).
אראגו לא מסר פרטים טכניים, וטלבוט לא יכול היה לדעת אם תהליך הצילום של דאגר דומה לזה שלו ואם לאו.
כך או כך, לאור ההכרזה מיהר לסיים את מאמרו.
ב-25 בינואר אותה שנה הציג מייקל פאראדיי בפני החברה המלכותית כמה מתמונותיו של טלבוט, שצולמו עוד ב-1835. ב-31 בינואר הקריא טלבוט את מאמרו בפני החברה המלכותית ובמהלך פברואר פרסם את פרטי תהליך הצילום שלו.
טלבוט כתב אל אראגו שגם בידיו תהליך לקיבוע התמונות שנוצרות בגב הקמרה אובסקורה ואראגו הזמינו לפריז, יחד עם מדענים נוספים, כדי לצפות בדימויי המתכת שיצר דאגר.
טלבוט סירב, אך ביקש מידידו ג'ון הרשל לבחון את התמונות בעודו בפריז:
כאשר ראה הרשל את תצלומיו של דאגר הוא דיווח חזרה אל טלבוט כי: "לא יהיה זה מוגזם לקרוא להם פלאיים".
הדאגרוטיפ, כתב הרשל, "עולה על כל מה שיכולתי לדמיין בגבולות הציפיות הסבירות...כל דרגות האור והצל מופיעים ברכות ובעדינות שמותירים כל ציור הרחק מאחור"
עם פרסום תהליך הצילום בצרפת גבר הלחץ על טלבוט ליצור יותר דימויי קמרה אובסקורה, והוא פיתח שיטות מתוחכמות יותר ליצירת ניירות הצילום.
השלב החשוב ביותר היה החלפת הכסף הכלורי בכסף ברומידי.
החומר החדש היה רגיש פי עשרה לאור, אך היה קשה יותר להכנה.
דאגר זכה לכבוד עם חשיפת המצאתו, אך לאחר פרסום התהליך תפקידו בהתפתחות הצילום היה קטן.
טלבוט, לעומת זאת, המשיך במאמציו וניסה לבחון את הפוטנציאל של הצילום הן עבור המדע והן עבור האמנות.
בפברואר 1841 חשף טלבוט לציבור תהליך חדש, אותו כינה "רישום קלוטייפ (פוטוגני)" (Calotype [Photogenic] Drawing), אך תוך זמן קצר קיצר את השם המסורבל ל"קלוטייפ" בלבד, שם שמקורו במילה היוונית καλό, "יופי".
לא ברור מתי החל טלבוט להשתמש בתהליך זה.
הוא מופיע בכתביו לראשונה ב-30 בינואר 1840, אך את התהליך גילה ככל הנראה לפני כן.
ידידיו של הממציא החלו לכנות את התהליך "טלבוטייפ", הן כמחווה לטלבוט, והן משום שלא כולם הכירו את מקורו היווני של השם.
בשונה מתהליך הרישום הפוטוגני, שהיה המצאה של טלבוט, הקלוטייפ היה בעיקרו גילוי; בשלהי ספטמבר 1840, במהלך ניסויים שונים שערך, הבחין טלבוט בהתנהגות לא רגילה של ניירות הצילום שלו.
הוא גילה שציפוי של הניירות בתערובת של כסף חנקתי וחומצה גאלית (Gallic acid) הופך אותם לרגישים מאוד לאור, גם אם לא אחידים ולא יציבים.
על ניירות אלו הוטבעו דימויים ברורים כבר לאחר חשיפה של חמש דקות בגב הקמרה ביום מעונן.
בעקבות תצפיות אלו הגיע ב-23 בספטמבר לפריצת הדרך הגדולה שלו; עד אותו יום, אור השמש גרם לדימויים להופיע ישירות על גבי הנייר.
כעת גילה שחשיפה קצרה בקמרה, בת מחצית הדקה, מספיקה כדי לרשום דימוי לא נראה - דמות סמויה - אותה ניתן לחשוף באמצעים כימיים מאוחר יותר.
עקרון הדמות הסמויה הוא אחד מבסיסי תהליך הצילום.
טלבוט גילה, ראשית, שאם הוא מותיר את הנייר החשוף בחדר חשוך למספר דקות, הדימוי מופיע על גבי הנייר באופן ספונטני.
כמו כן גילה שתמונות על ניירות שדהו לפני זמן רב ניתנים לשחזור אם טובלים את הנייר הדהוי בחומצה גאלית.
בתוך שבוע לערך הבין טלבוט את מרכיבי ההליך; תמיסת החומצה הגאלית פעלה כמפתח; החשיפה הקצרה לאור יצרה שינוי בלתי נראה לעין במבנה החומר הרגיש לאור ו"לכדה אנרגיה" במקומות שבהם פגע האור, שאפשרה לפתח את אותם אזורים בשלב מאוחר יותר ולהפוך בהם את מלחי הכסף לכסף מתכתי, כך שהדימוי נגלה לעין.
אף על פי שאחרים שינו את תהליך הצילום מאוחר יותר, הנוסחה הבסיסית שפרסם טלבוט עבור הקלוטייפ הייתה הליבה של כולם, ועד היום היא העיקרון הבסיסי של תהליך הצילום וההדפסה האנלוגיים.
טלבוט הבריש צד אחד של גיליון נייר איכותי בתמיסת כסף חנקתי, ואז ייבש את הנייר.
הנייר הונח, במצב לח או יבש, בתמיסת אשלגן יודי למשך שתיים-שלוש דקות, אחר כך הוטבל שוב במים ואז יובש שוב.
טלבוט כינה נייר זה "נייר יודי" (iodized paper), וניתן היה לשמור אותו באפלה למשך מספר חודשים, לפני שהוכן סופית לצילום.
שלב ההכנה הסופי בוצע סמוך לצילום, אז עורבבו יחדיו שתי תמיסות טריות.
האחת הייתה של כסף חנקתי (תמיסה א') והשנייה של חומצה גאלית (תמיסה ב').
התערובת המשולבת של תמיסות א' ו-ב' התיישנה במהירות.
טלבוט כינה אותה "תמיסת גאלו-ניטראט הכסף" (gallo-nitrate of silver).
לאור נרות, צד אחד של הנייר היודי הוברש בתמיסה המשולבת, ולאחר כמחצית הדקה נשטף במים.
נייר הקלוטייפ היה כעת מוכן לשימוש - הן במצבו הלח והן כשהוא מיובש.
לאחר החשיפה נשטף הנייר בתמיסת מפתח כדי לחשוף את הדמות הסמויה.
על פי רוב המפתח הורכב מאותה תמיסת גאלו-ניטראט הכסף שבה השתמש לציפוי הנייר.
באוגוסט 1841 הודיע טלבוט על המצאת ה"קלוטייפ".
הליך הקלוטייפ נבדל מהתהליך שפיתח דאגר לא רק באפשרות להדפסה של מספר עותקים כל תצלום, אלה גם בניידות רבה יותר של התצלומים ובאפשרות לרטש פרטים מסוימים בהם.
עם זאת, תהליך הצילום היה ארוך יותר, והתצלומים המופקים נטו לדהות.
בפברואר באותה שנה רשם טלבוט פטנט על המצאתו.
בתחילה דרש סכום של עשרים לירות שטרלינג על זיכיון להשתמש בהמצאתו, אולם מאוחר יותר הוריד סכום זה לארבע לירות שטרלינג.
בנוסף ויתר טלבוט על התשלום עבור אלו שביקשו לעסוק בצילום בשיטה זו כחובבים.
עבור זיכיון מסחרי ביקש טלבוט סכום של 300 לירות שטרלינג.
דרישה זו עוררה תרעומת בקרב חוגים בחברה הבריטית, בייחוד לאחר שנת 1851 שבה נודע על המצאת תהליך הקולודיון (Collodion) בידי פרדריך סקוט ארצ'ר (Frederick Scott Archer).
טלבוט הכריז כי מי שישתמש בתהליך זה יצטרך לשלם על זיכיון גם עבור הקלוטייפ.
הד לתרעומת זו ניתן למצוא בדברי הלעג שהטיח מנהל סטודיו לצילום בממציא, כשהכריז כי טלבוט מנסה לשמור לעצמו "מונופול מלא על קרני השמש".
טלבוט הלך והסתבך בתביעות משפטיות נגד מי שהפר לדעתו את זכויות הפטנט שלו.
באוגוסט 1852 פרסם עיתון "הטיימס" מכתב מאת ויליאם פרסונס (William Parsons, 3rd Earl of Rosse), נשיא "החברה המלכותית", וצ'ארלס לוק איסטליק (Charles Lock Eastlake), נשיא "האקדמיה המלכותית לאמנויות" (Royal Academy), ובו קראו לטלבוט לחשוף את הפטנט שלו, אשר נתפס כמכשול לפיתוח הצילום.
בתגובה הסכים טלבוט לחלק רישיונות חופשיים לחובבים, והוריד את התשלום לצלמי פורטרטים מקצועיים ל-100 לירות שטרלינג לשנה הראשונה לרכישת הזיכיון.
בשנת 1854 הגיש טלבוט בקשה להארכת תוקף הפטנט על המצאתו ל-14 שנה.
בין יוני 1844 ל-1846 פרסם טלבוט סדרה של שישה אלבומי צילום שנקראו "עפרון הטבע", והיו מהספרים הראשונים שאוירו בתצלומים ממשיים, ולא בהעתקי תחריט שלהם.
מאחר שתהליך הקלוטייפ ייצר נגטיב, ממנו ניתן היה להכין העתקים פוזיטיביים רבים, הדפסים ממשיים הודבקו לדפי הספר.
"עפרון הטבע" הדגים את רוחב מחקרו של טלבוט על יישומי הצילום; מתיאור מגוון של דוגמיות ביולוגיות, עבור דרך אדריכלות, צילום פסלים והכנת רפרודוקציות של רישומים והדפסים.
לכל תצלום נלווה טקסט הסברי.
כך, למשל, ביטא את שאיפותיו האמנותיות מהמדיום, כשכתב על תצלום של מטאטא שעון על דלת פתוחה שהוא "שואב את סמכותו מבתי הספר ההולנדיים לאמנות, בבחירה לייצג נושא מחיי היום יום".
אך לא רק ייעוד אמנותי ייחס טלבוט לצילום; על תצלום של "פרטי חרסינה" רשם: "אם גנב יגנוב את האוצרות - והעדות האילמת של התמונה תובא לפניו - הרי תהה זו ראיה נאצלת ביותר".
טלבוט, טוען מבקר התרבות והאמן אלן סקולה, הכיר כבר בשלב המוקדם ביותר של הצילום, בפוטנציאל האינסטרומנטלי החדש של ההמצאה, היותה "עדות אילמת", כלומר, על אף שהתמונה שותקת, היא יכולה להשתיק את התירוצים והסיפורים של הגנב-הפושע.
טלבוט הניח בפסקה זו בסיס לטענה על אמת חוקית חדשה: "רק הצילום יכול להתחיל לדרוש סטטוס חוקי כמסמך ויזואלי שמאשר בעלות".
לצד תצלום אחר, של ספרים בספרייה, כתב טלבוט הערה מעניינת, נבואית כמעט, שייעדה למדיום יכולות לצפות עמוק יותר לתוך המציאות ולהתבונן בסודות הטבע, אך בה בעת חזתה מראש פיתוחים מאוחרים כמצלמות לילה ומעקב חשאי:
טלבוט היה פעיל גם בפוליטיקה, והיה רפורמטור מתון שתמך בדרך כלל בשרי המפלגה הוויגית.
הוא שימש חבר פרלמנט בין השנים 1832 ו-1835, וגם החזיק במשרת שריף וילטשייר ב-1840. בין עיסוקיו המחקריים הקדיש זמן רב גם לארכאולוגיה, ופרסם את הספר "הרמס, או מחקרים קלאסיים ועתיקים" (Hermes, or Classical and Antiquarian Researches 1838-39).
טלבוט היה אחד הראשונים שפענחו, יחד עם סר הנרי רולינסון וד"ר אדוארד הינקס, את כתב היתדות של נינוה.
הוא גם היה מחברו של הספר "אטימולוגיות אנגליות" (English Etymologies 1846).
טלבוט נפטר בכפר ליקוק אבי שבווילטשייר, ונטמן בחצר כנסיית הכפר.
ויליאם הנרי ברטלט היה צייר אמן תחריטים אנגלי.
ויליאם הנרי ברטלט נולד בשכונת קנטיש טאון ברובע קמדן בלונדון.
החל משנות השלושים של המאה ה-19 ערך ברטלט מסעות שונים בחבל הבלקן, במזרח התיכון וארצות הברית.
מסעו הראשון לארצות הברית נערך בשנת 1835, שם יצר תחריטים של בניינים ונופים של צפון המדינה, אותם מכר בהמשכים למאגר מנויים בין השנים 1837–1839. התחריטים יצאו גם בדפוס בליווי הקדמה מאת הסופר נתניאל פרקר ויליס תחת השם "נופים אמריקאים" החל משנת 1840. תחריטים דומים עם נופי קנדה נוצרו בשנת 1842.
ברטלט ביקר בארץ ישראל פעמיים וכתב מספר ספרים על מסעיו לארץ ועל המקומות הקדושים לנצרות.
בשנותיו האחרונות פרסם ספרי תמונות על ארץ ישראל, מלווים בהסברים.
לאחר ביקורו הראשון בירושלים בקיץ 1842, הוציא בלונדון את הספר "סיורים בירושלים, בעיר ובסביבתה" (Walks about the City and Environs of Jerusalem) לאחר מסעו השני לירושלים ביוני 1853 כתב את הספר "ביקור מחודש בירושלים" (Jerusalem Revisited), שיצא לאור בלונדון ב-1855, לאחר מותו.
לכתיבת הספר השני נעזר בקונסול האנגלי בירושלים ג'יימס פין ורעייתו.
ברטלט נפטר בשנת 1854 בעת שובו ממסע במזרח הקרוב על סיפון ספינה צרפתית ליד חופי מלטה.
יצירתו של ברטלט הייתה פופולרית מאוד בתקופתו.
התחריטים שיצר הועתקו על ידי אמנים שונים.
בסביבות שנת 1856, לדוגמה, כשנתיים לאחר מותו, הופיעו העתקים מתחריטיו בספר "ההיסטוריה של ארצות הברית של צפון אמריקה" .
ברטלט הצהיר בספרו "סירת הנילוס" (1849) כי הוא שואף ליצור "התרשמות חיה ממקומות ממשיים".
בני דורו התייחסו לציוריו כאל מקור מידע מהימן.
עם זאת, ציורי הנופים שלו השתייכו למסורות רומנטיות וריאליסטיות, שבלטו במיוחד בתיאור המזרח הקרוב בגישה אוריינטליסטית.
ויליאם הנרי ואנדרבילט הראשון היה איש עסקים אמריקאי, יורשו של אבי משפחת ואנדרבילט, קורנליוס ואנדרבילט.
עם מות אביו, ב-1877 ירש ואנדרבילט כ-100 מיליון דולר.
עד מותו, תשע שנים מאוחר יותר, הגדיל ואנדרבילט את הונו ל-194 מיליון דולר והיה האיש העשיר בעולם.
ואנדרבילט, שנולד בניו בראונסוויק, ניו ג'רזי, היה ילדו הרביעי של קורנליוס ואנדרבילט ובנו הראשון (שנולד לאחר שלוש אחיותיו).
ואנדרבילט האב טיפח את בנו מגיל צעיר והכניס אותו לעמדות ניהול בחברות הרכבת שלו.
בגיל 41 היה ואנדרבילט נשיא חברת הרכבת של סטטן איילנד ובהמשך נשיא חברת הרכבת המרכזית של ניו יורק וחברת רכבת נהר הדסון.
ב-1887 היה לנשיא חברות הרכבת של דרום ימת מישיגן (טולדו (אוהיו) - שיקגו - קליבלנד - בפאלו - ניו יורק) ומרכז מישיגן ודרום קנדה (דטרויט - אן ארבור ודרום אונטריו).
ב-1880 הקים ואנדרבילט את הכפר ואנדרבילט, מישיגן (בצפון-מערב ימת מישיגן), עבור עובדיו.
בזירה הפוליטית, היה ואנדרבילט דמות שנויה במחלוקת.
כנשאל מדוע הוא מבטל קו רכבת שלא היה רווחי השיב: "הרכבות לא מנוהלות לטובתו של הציבור היקר, הן מנוהלות לטובת משקיעים המחזיקים במניות ואנשים שהשקיעו מהונם ומכספם ומצפים לקבל אחוז הוגן על השקעתם זו." (נאמר בריאיון ל-Chicago Daily News ב-9 באוקטובר 1882).
מתנגדיו ראו בו כמייצגם של "הברונים השודדים", כינוי גנאי לעשירים מונופוליסטים באותה תקופה.
ואנדרבילט נישא למריה לואיזה קיסם (Maria Louisa Kissam ;(1821 – 1896).
לזוג נולדו שמונה ילדים, ארבע בנות וארבעה בנים.
את זמנם חילקו בין האחוזה הכפרית המשפחתית בסטטן איילנד לביתם המפואר בשדרה החמישית בניו יורק.
ואנדרבילט תרם כאחוז מהונו עבור המטרופוליטן אופרה, אוניברסיטת ואנדרבילט ובית הספר לרפואה של אוניברסיטת קולומביה.
למוזיאון המטרופוליטן לאמנות תרם כספים וכן אוסף ציורים חשוב.
ויליאם הראשון "ארוך החרב", דוכס נורמנדי היה דוכס נורמנדי משנת 927 עד מותו בשנת 942. ויליאם הראשון היה הדוכס השני של נורמנדיה, ושלט בה ממות אביו, רולו מנורמנדיה, ועד להירצחו בשנת 942 בידי ארנולף הראשון, רוזן פלנדריה.
אחרי מותו ירש אותו בנו, רישאר הראשון.
בזמנו עדיין לא נעשה שימוש בתואר "דוכס", אשר יוחס לשליטי נורמנדיה באופן רטרואקטיבי.
ויליאם עצמו השתמש בתואר "רוזן".
ויליאם הנרי ודינגטון (William Henry Waddington), 11 בדצמבר 1826 - 13 בינואר 1896, היה ארכאולוג, דיפלומט ומדינאי צרפתי.
וילאם הנרי ודינגטון נולד במחוז אר ולואר, בצרפת, כבנו של אנגלי עשיר שהתאזרח בצרפת ואם סקוטית, אן לבית צ'ישולם,.
לאחר לימודים בפריז נשלח ודינגטון ללמוד בבית הספר "רוגבי", באנגליה והמשיך לטריניטי קולג' (קיימברידג'), שם הצטיין בלימודיו וגם במרוצי חתירה.
הוא שב לפריז ונשא לאישה את הסופרת האמריקאית מרי אלסופ קינג.
לזוג היה בן אחד, פראנסיס ריצ'רד.
ודינגטון הקדיש את עצמו למחקר ארכאולוגי ולשם כך נסע לאסיה הקטנה, ליוון ולסוריה ואת חוויותיו כתב בשני ספרי זכרונות.
מ-1870 היה פעיל בפוליטיקה הצרפתית, ב-1871 נבחר לפרלמנט הצרפתי, בשנת 1873 היה שר החינוך של צרפת ובפעם נוספת שר חינוך בשנים 1876-1877. בין השנים 1877-1879 היה שר חוץ ונציג צרפת בקונגרס ברלין וב-1879 הגיע למשרת ראש ממשלת צרפת והחזיק בה מ-5 בפברואר עד 28 בדצמבר.
ב-1883 הסכים להתמנות שגריר בלונדון ושימש בתפקיד זה עד 1893.
ויליאם הרופ (בשם מלא באנגלית: William Caldwell Harrop; 19 בפברואר 1929 - 6 ביוני 2025) היה דיפלומט אמריקאי שכיהן כשגריר ארצות הברית בגינאה, קניה, איי סיישל, קונגו-קינשאסה וישראל.
הרופ שירת במחלקת המדינה של ארצות הברית במשך 39 שנים.
הרופ נולד בבולטימור שבמרילנד ב-19 בפברואר 1929. כשהיה בן 10 עברה משפחתו לעיר ניו ברנונסוויק בניו ג'רזי שם עבד אביו כרופא חוקר בחברת התרופות סקוויב.
את לימודי התיכון עשה הרופ בפנימיית דירפילד אקדמי שבמסצ'וסטס.
בשנת 1950 סיים לימודי תואר ראשון באוניברסיטת הרווארד.
לאחר סיום לימודיו חיפש ללא הצלחה משרת עורך בעיתונים שונים ובהזמנת מנהל הפנימיה בה למד כנער שב ללמד בדירפילד אקדמי למשך כחמישה חודשים בטרם התגייס והצטרף למארינס, שם שירת בתקופת מלחמת קוריאה.
בשנת 1952, לאחר ששב לארצות הברית ניגש הרופ לבחינות שירות החוץ של ארצות הברית ועבר אותן בהצלחה.
באותה התקופה עדיין התעניין בעיתונות ובזכות מלגת חייל משוחרר סיים לימודי תואר שני בעיתונות בבית הספר לעיתונות של אוניברסיטת מיזורי.
עם סיום לימודיו קיבל משרה בשירות החוץ האמריקאי ונשלח לפלרמו.
משרתו הראשונה של הרופ הייתה בקונסוליה האמריקאית בפלרמו, איטליה, שם עבד משנת 1954 ועד לאוקטובר 1955 עת הועבר לשגרירות ארצות הברית ברומא בתפקיד עוזר לנספח הכלכלי.
בסתיו 1958 שב לוושינגטון די.
כדי לעבוד במחלקת כוח אדם של מחלקת המדינה.
בשנת 1961 עבר לעבוד בלשכת יחסי אירופה במחלקת המדינה ובשנת 1962 הועבר ללשכת יחסי אפריקה, שם מונה לאחראי ליחסים הכלכליים של ארצות הברית ב בתקופת קיומה של מדינת קטנגה.
בשנת 1963 נשלח הרופ לבריסל כדי לשמש ממלא מקום היועץ הכלכלי בשגרירות.
בשנת 1966 שימש כפקיד בכיר בקונסוליה האמריקאית בלובומבאשי שברפובליקה הדמוקרטית של קונגו.
בשנת 1968, בעת שהיה בשנת שבתון, למד בבית הספר ליחסים בינלאומיים על שם וודרו וילסון באוניברסיטת פרינסטון.
לאחר לימודיו שב למחלקת המדינה בוושינגטון, ובשנים 1969–1971 שימש מנהל היחסים האזוריים עם אפריקה בלשכת מחקר מודיעיני של מחלקת המדינה ואחר כך כעוזר המזכיר לענייני מודיעין ומחקר.
בשנים 1972–1973 היה חבר במועצת תכנון המחקר, עד שעזב למשרת סגן שגריר ארצות הברית בקנברה, אוסטרליה, שם עבד עד לשנת 1975.
ב-29 במאי 1975 מונה לשגריר ארצות הברית בקונאקרי, גינאה, תפקיד בו החזיק עד 15 ביולי 1977. עם סיום כהונתו שב לארצות הברית ועבד בלשכת יחסי אפריקה של מחלקת המדינה כסגן עוזר המזכיר לענייני אפריקה.
בשנת 1980 התמנה לשגריר ארצות הברית בקניה ושימש בתפקיד זה עד 1983. באותה העת אף שימש כשגריר ארצות הברית באיי סיישל.
לאחר סיום תפקידו שב לוושינגטון ושימש כמפקח כללי של שירות החוץ ומחלקת המדינה עד לשנת 1986. בתקופת כהונתו הכניס שינויים רבים בעבודת שירות המדינה בכל הנוגע לחקירות מעשי שחיתות והטרדה מינית.
בשנת 1988 מונה לשגריר ארצות הברית בקונגו-קינשאסה ועבד שם עד לשנת 1991. עם תום כהונתו בקונגו מונה לשגריר ארצות הברית בישראל והחליף את ויליאם בראון.
הוא נכנס לתפקידו ב-21 בינואר 1992 ושימש שגריר עד 7 במאי 1993.
הרופ היה חבר במכון וושינגטון ליחסי חוץ ומנהל האקדמיה האמריקאית לדיפלומטיה.
הוא עמד בראש מועצת המנהלים של מוזיאון יחסי החוץ של ארצות הברית, שפעלה להקמת מוזיאון הדיפלומטיה האמריקאי.
בשנת 2015 קיבל פרס על מפעל חיים עבור תרומתו לדיפלומטיה האמריקאית מאגודת שירות החוץ האמריקאי.
ביולי 2015 הרופ היה אחד מחמישה שגרירים לשעבר בישראל אשר קראו לקונגרס האמריקאי לאשר את הסכם המעצמות על תוכנית הגרעין האיראנית.
ויליאם הנרי הריסון מוריס הבן היה לוטננט גנרל בצבא ארצות הברית אשר פיקד על כוחות שריון במלחמת העולם השנייה.
מוריס נולד ב-22 במרץ 1890 בעיר אושן גרוב שבמדינת ניו ג'רזי, ארצות הברית.
לאחר שסיים את לימודיו, נרשם ב-1907 ללימודים באקדמיה הצבאית של ארצות הברית (וסט פוינט).
הוא סיים את לימודיו ביוני 1911, והוצב כלוטננט משני ברגימנט הרגלים ה-19 אשר בסיסו היה בפיליפינים.
בין 1912–1914 שרת ברגימנט הרגלים ה-15 אשר הוצב בטיינג'ין שבסין.
בין 1914–1916 שרת בטקסס, ובין היתר היה קצין הכשרת מילואים ומאמן כדורסל וכן הקים משפחה עם אידה מרגריט דאונינג.
ב-1917 מונה לקצין המודיעין של רגימנט הרגלים ה-9. ב-15 במאי 1917 הוא הועלה לדרגת קפטן, ולאחר הצטרפותה של ארצות הברית למלחמת העולם הראשונה קודם לדרגת מייג'ור.
ביולי 1918 נשלח לחזית המערבית כמפקד הגדוד ה-1 ברגימנט הרגלים ה-360. הרגימנט שלו היה חלק מהדיוויזיה ה-90 של חיל המשלוח האמריקני בפיקודו של ג'ון פרשינג.
הוא פיקד על הגדוד שלו במהלך קרב סן מייל ומתקפת מז-ארגון, ונפצע ב-1 בנובמבר 1918, רק עשרה ימים לפני תום מעשי האיבה ב-11 בנובמבר.
על חלקו במהלך המלחמה קיבל את צלב השירות המצוין - העיטור השני בחשיבותו של הכוחות המזוינים של ארצות הברית, וכן את לב הארגמן.
לאחר סיום המלחמה, הגדוד שלו נותר בגרמניה כחלק מכוח הכיבוש האמריקני שם.
לאחר חזרתו לארצות הברית שימש כראש מטה הקורפוס ה-9. עד 1937 למד במכללות שונות ומילא תפקידי ניהול ומטה.
ב-1937 מונה למפקד הגדוד ה-2 שברגימנט הרגלים ה-66 אשר הוצב בפורט בנינג, ג'ורג'יה.
בין 1938–1940 הוצב במטה הכללי, ולקראת סוף שנת 1940 מונה למפקד רגימנט השריון ה-66.
ב-9 באוקטובר של אותה שנה הפך הקורפוס שלו לקורפוס מוטס, ושמו שונה ל"קורפוס המוטס ה-18".
ביולי 1944, בעקבות בקשה ששלח לג'ורג' מרשל, הוא הועבר לפקד על דיוויזיית השריון ה-10 ("טייגר").
ב-23 בספטמבר של אותה שנה, נשלחה הדיוויזיה שלו לחזית המערבית ונכנסה לצרפת דרך נמל שרבורג, ולאחר חודש אימונים נשלחה לחזית כחלק מהארמייה השלישית של ג'ורג' פטון.
הדיוויזיה שלו השתתפה בכיבוש מארס לה-טור ומץ מידי הגרמנים, ובפריצת קו זיגפריד.
ב-18 בדצמבר 1944 נכנס צוות קרב מהדיוויזיה שלו לבסטון שבבלגיה, וחייליו היו לחיילים האמריקנים הראשונים שנכנסו אל העיר.
בשל תפקודו המעולה בקרב הוא מונה למפקד הקורפוס ה-6, אשר היה חלק מהארמייה השביעית של אלכסנדר פאץ', אשר הייתה בתורה חלק מקבוצת הארמיות השישית של ג'ייקוב דיוורס.
במסגרת זו השתתף בחציית הריין ב-24 במרץ 1945, ובפלישת בעלות הברית המערביות לגרמניה.
חייליו הגיעו למעבר ברנר בגבול שווייץ ופגשו שם את כוחות הארמייה החמישית של מארק קלארק שהבקיעו מאיטליה.
הוא פיקד על הקורפוס ה-6 עד סיום המלחמה.
לאחר סיום המלחמה שרת מוריס במשרד המלחמה בין 1945–1948, וב-1949 מונה למפקד פיקוד הגנת הקריביים של ארצות הברית, והועלה לדרגת לוטננט גנרל (שלושה כוכבים).
בתפקיד זה הוא נותר עד פרישתו מהצבא ב-1952. הוא נפטר בוושינגטון די.
ב-30 במרץ 1971 שמונה ימים לאחר יום הולדתו ה-81. הוא נקבר בבית הקברות הלאומי ארלינגטון בווירג'יניה (מדור 5 קבר 47).
ויליאם הרטסטון (נולד ב-12 באוגוסט 1947 בלונדון, בירת אנגליה) הוא שחמטאי ועיתונאי יהודי-בריטי.
הוא פרש משחמט תחרותי בשנת 1987 ומאז ידוע כמחבר ספרי שחמט, מציג תוכניות שחמט בטלוויזיה ועיתונאי.
הוא למד מתמטיקה באוניברסיטת קיימברידג', התחיל דוקטורט אך לא השלים אותו.
בשנים 1973 ו-1975 הוא זכה באליפות בריטניה.
בשנת 1976 הוא ניצח בתחרות בינלאומית בסרייבו.
דרגת אמן בינלאומי הוענקה לו בשנת 1973.
בשנות ה-70 של המאה ה-20 הוא התחיל לפרשן שחמט ב-BBC.
הוא כתב ספרי שחמט וכתב בדיילי אקספרס.
בשנות ה-80 של המאה ה-20 הוא עסק בפסיכולוגיה תעשייתית.
הרטסטון היה בעלה הראשון של רב-אמן לנשים יאנה בלין.
בשנים 1966–1978 השתתף הרטסטון ב-6 אולימפיאדות שחמט:
ויליאם הרט היה צייר נוף אמריקאי יליד סקוטלנד, והשתייך לאסכולת נהר הדסון.
אחיו הצעיר, ג'יימס מקדוגל הרט, ואחותו הקטנה ג'ולי הרט בירס, היו גם הם אמנים.
הוא למד אצל ז'ול-ג'וזף לפבר.
ויליאם הרט נולד בפייזלי, שבסקוטלנד ובשנת 1831 היגר לארצות הברית עם משפחתו, והתיישב באולבני, שבניו יורק.
הוא הוכשר לציור דקורטיבי באולבני, ניו יורק.
הוא התאמן גם כצייר דיוקנאות, ככל הנראה לאחר 1834. הוא סייר במדינות המערב התיכון, בעיקר במישיגן, בשלהי שנות השלושים של המאה ה-19 וחיפש עבודות בציור דיוקנאות, ולא הצליח למצוא.
הוא הציג את עבודתו הראשונה באקדמיה הלאומית לעיצוב בשנת 1848, וחזר לאלבני לצמיתות בשנת 1849.
בסוף 1849 שוכנע על ידי ד"ר אורמסבי לנסוע לאירופה ללמוד ציור נוף.
הוא צייר בעיקר בסקוטלנד עד 1852, לאחר מכן חזר לאולבני, ניו יורק, ואז בשנת 1853, עבר לעיר ניו יורק.
כשהוא חזר לאמריקה, הרט העביר את האנרגיה שלו לציור נוף.
כמו רוב אמני הנוף האמריקניים הגדולים באותה תקופה, הרט התיישב בעיר ניו יורק, שם פתח סטודיו ברחוב העשירי בשנת 1858. בשנת 1865 נבחר לנשיא האקדמיה לעיצוב ברוקלין.
הרט היה חבר מן המניין באקדמיה הלאומית בשנת 1858 והמשיך להציג שם את ציוריו בקביעות באמצע שנות ה-70. הוא גם הציג באיגוד האמנות בברוקלין ובתערוכות מרכזיות ברחבי הארץ.
הרט היה חבר באגודה האמריקאית לצבעי מים, והיה נשיאה בשנים 1870 - 1873. הומר דודג' מרטין היה בין תלמידיו.
סגנון הנוף הבוגר שלו התאים לסגנון של אסכולת נהר ההדסון, כשהוא מדגיש אור ואווירה, במיוחד תיאור אור שמש זוויתי וצל בחזית.
עבודות מאוחרות יותר מעידות כי העדיף לשלב בציוריו פרות רועות.
הבקר היה מוטיב פופולרי בסגנון אסכולת נהר הדסון, וכמעט כל אמן כלל אותן לפחות בחלק מהנופים שצייר, כסמלים שכיחים של מערכת היחסים ההרמונית של האדם עם הטבע.
כמה אמנים, כולל ויליאם וג'יימס הרט יחד עם תומאס ביגלו קרייג, יצרו התמחות בדיוקנאות של פרות.
בציורים אלה, שהיו פופולריים מאוד בקרב אספנים אמריקאים של סוף המאה ה-19, היו בדרך כלל כמה ראשי בקר רועים או מושקים בחזית הציור או במרחק בינוני, והנוף ממלא תפקיד תומך בהן כתפאורה סתמית.
הרט היה ידוע גם בזכות תחריטים יוצאי דופן שלו.
בשנת 1883 קיימה מחלקת האמנות במכון היצרנים והמכונאות של ניו אינגלנד בבוסטון תערוכה חשובה של אמנות אמריקאית.
קטלוג התערוכה התרכז ברובו ברישומים ותחריטים אמריקאים של 731 יצירות אמנות מקוריות.
תחריטו האייקוני של ויליאם הרט, "נוף נפונוק, מחוז אלסטר, ניו יורק", הוצג לראשונה בתערוכה זו והוא מופיע בקטלוג במספר 362. עבודת שמן על בד משנת 1883, גם היא של אותו נוף נפונוק, נמצאת באוסף מוזיאון המטרופוליטן לאמנות - תרומה ישירה של בתו של הרט, ג'סי הרט ווייט.
בשנת 1885, צייר הרט את "הנוף השקט" שנמצא כעת במוזיאון האמנות האמריקני בסמית'סוניאן, וושינגטון די.
הרט נפטר במאונט ורנון, ניו יורק, ב־17 ביוני 1894. הוא נקבר בבית העלמין גרין-ווד בברוקלין, שבניו יורק.
בתו ג'סי הרט ווייט הייתה אמו של סופר הילדים המפורסם, א.
ויליאם הרטמן וודין היה תעשיין אמריקאי.
הוא כיהן כמזכיר האוצר של ארצות הברית בממשלו של הנשיא פרנקלין דלאנו רוזוולט.
ויליאם הרטמן וודין נולד בברוויק, פנסילבניה.
משפחתו הייתה מבעלי חברת ייצור קרונות רכבת "ג'קסון וודין" .
אביו, קלמואל ריקטס "קלמנט" וודין, היה נשיא החברה, וסבו, שגם הוא נקרא ויליאם הרטמן וודין, היה שותף בחברה.
ב-1890 סיים וודין את לימודיו בבית הספר למכרות של אוניברסיטת קולומביה.
בהנהלתו הפכה חברת ג'קסון וודין להיות חברת בניית קרונות הרכבת הגדולה ביותר במזרח ארצות הברית, והייתה לאחת מ-13 החברות שהתמזגו ב-1899 ל"חברה האמריקאית לקרונות ובית יציקה" (ACF).
הוא המשיך לעבוד ב-ACF זמן מה לאחר המיזוג וב-1916 היה לנשיא החברה.
בשנים 1927–1932 הוא היה חבר הדירקטוריון של הסניף הניו יורקי של הפדרל ריזרב.
וודין היה רפובליקני בהשקפתו הפוליטית אך תרם רבות למערכת הבחירות של המועמד הדמוקרטי פרנקלין דלאנו רוזוולט בבחירות לנשיאות של 1932. במרץ 1933 מינה אותו רוזוולט כמזכיר האוצר של ארצות הברית.
בשל בריאותו הרופפת כיהן במקומו כמזכיר בפועל במשך כמה שבועות במהלך אותה שנה דין אצ'יסון, סגנו.
וודין היה מעורב בהחלטות החשובות של ממשל רוזוולט החדש בנוגע למאבק בשפל הגדול.
במרץ 1933 כאשר הושבע רוזוולט כנשיא, היו דלתות הבנקים בכל רחבי ארצות הברית סגורות בשל הפאניקה שגרמה למפקידי הכספים לדרוש באופן מיידי את פדיון פיקדונותיהם.
וודין היה המוביל בהכרזת הממשל על "פגרת הבנקים" שבמסגרתה נסגרו כל הבנקים בארצות הברית עד לבדיקה שתוכל לבחון איזה מהם יציב מספיק כדי להיפתח מחדש.
כאשר ניתנו האישורים לפתיחה, שב האמון של ציבור המפקידים ורובם לא משכו את פיקדונותיהם.
מהלך זה קדם ליצירת ביטוח הפיקדונות והקמת התאגיד הפדרלי לביטוח פיקדונות עם העברתו של חוק גלאס-סטיגל.
וודין גם ניהל את פרישת ממשל רוזוולט מהוועידה המוניטרית הבינלאומית בלונדון וההחלטה להוציא את ארצות הברית אל מחוץ לתקן הזהב הבינלאומי שם.
בעת כהונתו כמזכיר האוצר החל הממשל את תהליך קבלת ההחלטות שבסופו של דבר הוביל להחלטה לרכוש את הזהב שהיה בידיים פרטיות בארצות הברית (למעט הזהב שהיה בשימוש רופאי השיניים ויצרני התכשיטים) ולאחר מכן להעלות את שער הזהב כלפי הדולר.
תת-מזכיר האוצר דין אצ'יסון התנגד לשתי ההחלטות של הנשיא רוזוולט ובנובמבר 1933 הוא התפטר.
וודין היה אספן מטבעות נלהב, וכאשר נרכשו מטבעות הזהב מהידיים הפרטיות, הוא ווידא שתרשם בחוק הסתייגות בנוגע למטבעות "נדירים או מיוחדים".
ב-31 בדצמבר 1933 התפטר וודין מתפקידו.
ב-1889 נשא וודין לאישה את אנני ג'סופ.
לשניים נולדו שלוש בנות ובן אחד והם חיו בניו יורק.
נינו הוא המתמטיקאי ויליאם יו וודין.
תחת השם ויל וודין, הוא שיתף פעולה עם סופר הילדים ג'וני גרול, והלחין את המוזיקה עבור הספר "רגדי אן" שיצא לאור ב-1930 ועל שמו נקראה הדמות בסדרת ספרים זו של גרול, "וודן וילי הקטן".
ב-1933 הלחין וודין מארש לכבודו של הנשיא רוזוולט.
ויליאם וודין נפטר בניו יורק ב-3 במאי 1934. הוא נטמן בבית הקברות פיין גרוב, ליד עיר הולדתו ברוויק.
ויליאם הנרי הריסון מילר היה עורך דין ופוליטיקאי אמריקאי, שכיהן כתובע הכללי של ארצות הברית בממשלו של הנשיא בנג'מין הריסון.
ויליאם מילר נולד בעיירה אוגוסטה שבמדינת ניו יורק.
ב-1861 הוא סיים את לימודיו בקולג' המילטון.
בעת לימודיו שם הוא היה חבר באחוות דלתא-אפסילון.
הוא למד משפטים במשרדו של נשיא בית המשפט העליון של ארצות הברית מוריסון וייט וב-1865 התקבל ללשכת עורכי הדין בפרו, אינדיאנה.
מילר עסק בעריכת דין במשך זמן קצר בעיר זו וכן היה בוחן של בתי הספר של המחוז.
בשנים 1884–1885 הוא שימש כנשיא לשכת עורכי הדין של אינדיאנפוליס.
במשך שנים רבות, ובמיוחד במהלך הבחירות לנשיאות של 1888, הוא היה יועץ הסתרים של בנג'מין הריסון.
ב-1889, לאחר שנבחר לנשיאות, מינה הריסון את מילר כתובע הכללי של ארצות הברית.
בתפקיד זה הוא כיהן עד לתום נשיאותו של הריסון ב-1893.
ויליאם הנרי הריסון מילר נפטר באינדיאנפוליס ב-25 במאי 1917 ונטמן בבית הקברות קראון היל שבעיר.
ויליאם הנרי ג'ונסון היה צייר אמריקאי.
נולד בדרום קרוליינה, הפך לסטודנט באקדמיה הלאומית לעיצוב בניו יורק.
מאוחר יותר חי ועבד בצרפת, שם נחשף למודרניזם.
סגנונו של ג'ונסון התפתח מריאליזם לאקספרסיוניזם לסגנון עממי רב עוצמה.
ויליאם הנרי ג'ונסון נולד ב-18 במרץ 1901 בדרום קרוליינה להנרי ג'ונסון ואליס סמוט.
הוא למד בבית הספר הציבורי הראשון בפלורנס עיר מולדתו.
הוא עבר לניו יורק בגיל 17 ועבד במגוון עבודות, חסך מספיק כסף כדי לשלם עבור שיעורים באקדמיה הלאומית לעיצוב היוקרתית.
הוא למד במכינה עם צ'ארלס לואיס הינטון, ולאחר מכן למד אצל צ'ארלס קורטני קארן וג'ורג' וילובי מינארד, שכולם הדגישו את נושא הדיוקנאות הקלאסיים.
החל משנת 1923 עבד ג'ונסון עם הצייר צ'ארלס ובסטר הות'ורן, שהדגיש את חשיבות הצבע בציור.
ג'ון למד אצל הות'ורן בבית הספר לאמנות בקייפ קוד בקווינסטאון, מסצ'וסטס במהלך הקיץ, ושילם עבור שכר הלימוד, האוכל והלינה שלו על ידי עבודה כאיש תחזוקה כללי בבית הספר.
באקדמיה הלאומית לעיצוב, והגיש בקשה למלגת נסיעה של פוליצר בשנתו האחרונה.
כאשר הוענק לתלמיד אחר הפרס, גייס הות'ורן כמעט 1000 דולר כדי לאפשר לג'ונסון לצאת לאירופה ללמוד.