tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בנייני המגורים בנויים כמתחמים הכוללים אזורי שינה, אחסון, בישול והכנת כלים.
המבנים האחרים כוללים סאונה, בניין קהילה גדול ושני בניינים לכל הפחות שהיו בשימוש על ידי השאמאנים והמרפאים.
באזור חויה דה סרן נמצאו גם כמה שדות מעובדים וצמחייה נוספת.
הללו כוללים שדות שבהם גדלים צמחי תירס צעירים ובשלים, מטבח עם מגוון עשבים, וגינת אגבה מקסיקנית.
באזור נמצאו גם כמה עצי פירות, כגון גויאבה וקקאו.
אולם, השרידים החשובים ביותר הם שרידי צמחים אחרים.
הטמפרטורה הנמוכה של האפר הרטוב מלומה קלדרה, כמו גם נפילתו המהירה, הבטיחו את שימורו של רוב החומר הצמחי.
ישנה חשיבות גדולה לגילוי שדות המניהוט (יוקה), כיוון שהייתה זו הפעם הראשונה שהתגלה שדה שבו גדל צמח זה באתר ארכאולוגי שבעולם החדש.
למרות שהיוקה נרקבה לפני זמן רב, החוקרים הצליחו לשחזר את מבנה הצמחים באמצעות מילויים באפר.
התברר שהחוואים שתלו את היוקה שעות ספורות בלבד לפני ההתפרצות.
חוּל, על פי המסופר בספר בראשית, היה בנו השני של ארם בן שם בן נח, ואחיו, בני ארם השמי: עוץ, גתר ומש.
על פי הגרסה המופיעה בדברי הימים א' יש האומרים כי לא היה בנו של ארם כי אם אחיו, כלומר, בנו של שם.
במצודת דוד נאמר: "אלו הד' [כלומר: עוץ, חול, גתר ומשך] היו בני ארם ולקצר חשבם בבני שם כי בני בנים הם כבנים".
לפי ההיסטוריון היהודי מהעת העתיקה, יוסף בן מתתיהו, חול הוא אבי ומייסד האומה הארמנית.
במקרא, חֲוִילָה הוא שמם של שניים מצאצאיו של נח.
האחד הוא נכדו של חם מבניו של כוש, והשני הוא צאצאו של שם (חוילה בן יקטן בן ארפכשד).
על שמם של שני צאצאי נח אלה נקראת "ארץ החוילה".
חוילה זו מוזכרת כך: ולאחר מכן כאחד מבניו של כוש: , וכן מזוהה עם אלדד הדני כמקום ישבתם של יהודי חוילה.
חוקרים חלוקים בדעתם היכן זו ממוקמת, סברה אחת ממקמת אותה באזור מזרח סודאן וצפון-מערב אתיופיה על הנילוס הכחול שאותו מזהים עם הפישון, כלומר מזהים אותה עם ארץ כיאנאום המוזכרת בכתבים האקסומים כמקום של אוצרות רבים, כך שלמעשה ארץ זו שוכנת דרומית-מזרחית לממלכת כוש.
סברה נוספת ממקמת אותה באזור חבש עצמו בצפון אתיופיה ואריתריאה וזאת על סמך זיהויו של הפישון עם נהר העטברה-תכזה.
חוכמת ההמונים היא הדעה הקולקטיבית של קבוצת יחידים.
איסוף תשובות של קבוצה גדולה לשאלות הכרוכות באומדן, ידע כללי וחשיבה מרחבית מראה, לעיתים, כי בממוצע מתקבלת תשובה מדויקת יותר מאשר כל תשובה שניתנה על ידי אותם יחידים בקבוצה.
הסבר אינטואיטיבי לתופעה זו הוא ה"רעש" הייחודי ליחיד בקבוצה – לכל אדם דעות אישיות ושיקול דעת פרטני, וכאשר לוקחים את ממוצע התשובות של קבוצת יחידים, מצטמצמת השפעת "רעש" זה.
עקרון חוכמת ההמונים גורס שחוכמתו של ההמון גדולה, בתנאים מסוימים, מחוכמתו של המומחה היחיד.
על פי רעיון זה, שקלול התשובות שתפיק קבוצה גדולה של אנשים, שאינם מתואמים ביניהם, יהיה לעיתים מדויק יותר מהתשובה הטובה והמלומדת שיפיק מומחה עצמאי.
עיקרון זה הודגם באוכלוסיות שונות ובניסויים מתחומי חיים שונים.
התגבשות המונח חוכמת ההמונים בתרבות
ניחוש משקל שור – אנגליה
המדען פרנסיס גלטון מצא, שאם שואלים אנשים רבים שאלה כמותית, הם יכולים להגיע לתשובה קרובה יותר לאמת מאשר תשובתו של מומחה.
בשנת 1906 גלטון נכח בתחרות חוואים שהתרחשה בפלימות', אנגליה.
לקהל הרחב הוצג שור שחוט, ומטרת הקהל הייתה לנחש מהו המשקל המדויק של השור.
המשתתפים רשמו את ניחוש המשקל על פתק ומסרו אותו למנחה.
כ-800 איש השתתפו בתחרות (13 קולות נפסלו), בה האדם שהניחוש שלו יהיה הכי קרוב למשקל השור – ינצח.
לאחר התחרות, גלטון לקח את הכרטיסים המשומשים וביצע ניתוח סטטיסטי שלהם.
ממוצע הניחושים היה הניחוש הקרוב ביותר, אפילו בקרב מומחי הבקר שהשתתפו בתחרות.
גלטון הגה שלושה עקרונות כדי להשתמש ב"חוכמת ההמונים":
לכל משתתף מההמון חייב להיות מקור ידע עצמאי (בלתי-תלוי במקורות הידע של שאר ההמון).
החלטת המשתתף חייבת להיות אישית וללא כל השפעה מן הסובבים אותו.
חייב להיות מנגנון שיוכל לאסוף את כל המידע הבלתי-תלוי מהמשתתפים.
המושג "חוכמת ההמונים", תוך התמקדות בעולם העסקים, תוּאר בהרחבה על ידי העיתונאי האמריקני ג'יימס סורוויקי, בספרו "חוכמת ההמונים", שיצא לאור בשנת 2004.
במרכזו של הספר מתואר מחקר, המסיק כי דווקא קבוצות מגוונות, נטולות היררכיה ושמורכבוֹת מאנשים שלא מכירים זה את זה, ייתנו את התוצאות הטובות ביותר לארגון.
לטענתו, ב-91% מהמקרים, ההמונים מספקים תשובה נכונה לבעיה המוצגת בפניהם, בעוד ששיעור ההצלחה של מומחים בעלי השכלה רלוונטית הוא רק 65%.
על פי סורוויקי, כדי שחוכמת המונים תהיה אפקטיבית בצורה מיטבית, עליה לקיים את כל התנאים הבאים:
מגוון דעות (הטרוגניות) – לכל אדם תהיה דעה אישית ופרספקטיבה שונה.
בזכות קיומו של המגוון, ניתן לקבל חלופות, גם אם טובות פחות, המסייעות בעת קבלת החלטה.
כל עוד יישמר האיזון בין המידע והידע, המשותפים לכלל הקבוצה, לבין ידע פרטי נוסף, שמוחזק באופן אישי על ידי היחידים, נוכל לראות פרספקטיבות שונות, המאפשרות את קיומה של ה"חוכמה".
אי-תלות בין אנשים – קהל חכם הוא קהל מגוון, שמצליח לשמור על עצמאות ואי-תלות בין האנשים.
יש לקחת בחשבון, שחלק מהדעות יהיו מוטות או שיחקו דעות של אנשים אחרים ועם זאת, מצב זה אינו מהווה הפרעה כל עוד ההטיה היא מגוונת.
אגרגציה (צבירה) – קיום מנגנון, האוסף את כל מגוון הדעות בתחום מסוים, ומציג אותו באופן המאפשר קבלת החלטות.
סורוויקי מתייחס לשלושה היבטים של חוכמת המונים:
קוגניציה – חשיבה ועיבוד מידע, שיפוט של השוק, שלטענתו יכול להיות מהיר יותר, אמין יותר ופחות מושפע מפוליטיקה, מאשר דיונים בוועדות מומחים.
קואורדינציה – היכולת לתמרן בגמישות, בתנועה זורמת וללא התנגשויות, בדומה להולכי רגל רבים על מדרכות, שאינם מתנגשים אחד בשני.
שיתוף פעולה – היכולת של קבוצת אנשים ליצור יחסי אמון, ללא מערכת השולטת בהתנהגותם.
בסך הכל חכמת ההמונים נחשבת לשיטה שמחקרים שונים הראו שיש לה היתכנות והיא אכן נמדדת ברוב המקרים, אולם היא אינה חפה מבעיות.
בעיות נפוצות עלולה להיות השפעה על הנשאלים, למשל בניסוח השאלה או באמצעות השפעות חברתיות שיטו את התשובות שלהם באופן סיסטמטי לכיוון מסוים.
יש כמה שיטות שונות ליישם את חכמת ההמונים, למשל, בשיטה הקלאסית, של הצגת השאלה בנפרד ובדיקת הממוצע, דיון קבוצתי או שיטות מתוחכמות המנסות לשאוב רעיונות משוק המניות.
לחלק שיטה יש יתרונות וחסרונות.
כאשר מתבצע דיון עלול משקלן של הטיות חברתיות להיות גבוה יותר.
למשל, כאשר נשאלים בקבוצה נחשפים לדעתם של אחרים, תשובתם תושפע מכך ובמקרים בהם גיוון דעות היה עשוי להביא לממוצע מוצלח, העדר הגיוון יטה את הממוצע לכיוון אחת הגישות שהוצעה.
הסטטיסטיקאי יעקב ריטוב הדגים הוכחה מתמטית לפיה חכמת ההמונים – בגישה הקלאסית לפיה ממוצע התשובות צפוי להיות קרוב מאוד למספר המדויק – אינה בעלת היתכנות מתמטית.
הוא הדגים למשל כיצד ניחוש משקלו של שור יוביל לממוצע מסוים, אולם ניחוש משקלו של שור בריבוע יוביל לממוצע שונה, כך שלא ייתכן ששני הממוצעים יקלעו לתשובה האמיתית, ולפחות אחד מהם אמור להיות שגוי.
בנוסף לסורוויקי, קבוצת חוקרים, ביניהם אניטה וו.
וולי ותומאס מאלון, חקרו מהם המשתנים המשפיעים על מנת המשכל הקבוצתית.
במחקר "ראיות לפקטור אינטליגנציה קולקטיבית בביצועים של קבוצות אנושיות" זיהו וולי, מאלון ושותפיהם את "גורם c" .
"גורם c" שימש ככלי לחוזי תוצאות המבחנים של קבוצות אנשים שהשתתפו במחקר.
המבחנים כללו משחקי חשיבה, ניהול משא ומתן עם קבוצות אחרות, פתרון חידות ועוד.
מחד גיסא, "גורם c" לא הושפע מלכידות קבוצתית, מוטיבציה או משביעות רצון משאר חברי הקבוצה; מאידך גיסא, נמצאו שלושה משתנים המשפיעים על "גורם c" באופן משמעותי.
שלושת המשתנים המשפיעים על "גורם c":
רגישות חברתית – הקבוצות שזכו להצלחה הרבה והעקבית ביותר בכל סוגי המשימות השונות היו אלה, שחבריהן הקשיבו זה לזה, מבלי לקטוע אנשים במהלך דבריהם, וגילו רגישות להבעות הפנים של זולתם ולשפת הגוף שלהם.
הרגישות החברתית השפיעה על ביצועי הקבוצה יותר מהרכב החברים, מנת המשכל הממוצעת או המצרפית שלהם וכל משתנה אחר.
שוויוניות – המחקר גילה מתאם גבוה בין הצלחה במשימות לבין חלוקה שוויונית של תורות דיבור וזמן התבטאות של חברי הקבוצה.
קבוצות שבהן התבלט מנהיג דומיננטי הפגינו ביצועים ירודים יותר, וככל שהשיחות כללו יותר סבבי דיבור, בהשתתפות יותר חברים, שזכו לתורות דיבור דומים יותר באורכם, כך הקבוצה הראתה תוצאות טובות יותר במשימות השונות.
שיעור הנשים בקבוצה – בין אם הקבוצות מנו שניים, שלושה, ארבעה או חמישה חברים, ככל ששיעור הנשים גדל, האינטליגנציה הקבוצתית עלתה.
ניתן להתייחס למשתנה זה כמשתנה מתווך; זאת מפני שהנשים שהשתתפו בניסוי קיבלו כאינדיבידואל תוצאות גבוהות יותר מגברים ב"רגישות חברתית".
רשת האינטרנט מאפשרת תופעה שונה, בה לא בוחנים את התשובה הקולקטיבית של ההמונים, אלא מנצלים את היכולת להגיע לכמות רבה של אנשים כדי לפתור בעיות בצורה מהירה או יעילה יותר.
מייקל נילסן, בעברו פיזיקאי קוונטי, גייס את תופעת חוכמת ההמונים ויצר את המחקר המדעי האזרחי.
המטרה היא לפתח כלים, שיאפשרו לאנשים לשתף את הידע והרעיונות שלהם, על מנת לפתח את המדע מהר יותר משיעשו זאת המומחים לבדם.
פלטפורמת הווב 2.0 היא זאת שמאפשרת להמונים מכל קצוות העולם להביע את דעתם בתחום מסוים, ועל ידי כך לקדם את המדע.
נילסן מציג את הרעיון באמצעות סיפורו של המתמטיקאי טים גאוורס, שהשתמש בבלוג שלו כדי להעלות בעיות מתמטיות קשות במיוחד והזמין אנשים לנסות ולפתור אותן.
תוך 37 ימים בלבד הבעיות נפתרו במלואן, והשיטה הוכחה כיעילה.
גם חוקרי החלבונים, פרופסור דייוויד בייקר ופרופסור זורן פופוביץ', גייסו את ההמונים לטובת המדע, כאשר פיתחו את המשחק המכונה "Foldit" (קפל אותו).
הם הפיצו את המשחק ברשת, כשהם מעודדים את המשתתפים לשחק בו בחינם, ולהתחרות זה בזה ב"קיפול" חלבונים.
המשחק עזר לפענח את מבנהו של חלבון מורכב במיוחד, הישג שעשוי להוביל לפיתוח תרופות במלחמה כנגד מגפת האיידס.
מבנהו של חלבון זה היה בגדר תעלומה עבור החוקרים בתחום במשך יותר מעשר שנים, אך הגיימרים הצליחו לפתור אותה תוך שלושה שבועות בלבד.
זו היא דוגמה נוספת לדרך בה יכולים אנשים מן השורה לתרום את כוח החישוב של מוחותיהם לטובת המדע.
חוכמת הבייגלה הוא רומן מאת אילן הייטנר שיצא לאור בשנת 1998. על פי הספר הזה, הופק בשנת 2002 הסרט "חוכמת הבייגלה", שאותו ביים והפיק הייטנר.
הייטנר נתקל בקשיים רבים בפרסום הספר, כאשר לא מצא הוצאת ספרים שתהיה מוכנה להוציאו לאור.
לבסוף השקיע כספים והדפיס את הספר עצמאית, בעזרת הוצאת הספרים גוונים.
רק לאחר שמכר 10,000 עותקים, הסכימה הוצאת הספרים "מודן" להפיץ את הספר.
העלילה מתרחשת בסוף שנות ה-90. הספר מביא את קורותיו ומחשבותיו של גולן, צעיר תל אביבי בסוף שנות ה-20 לחייו, ובפרט את סיפור מערכת היחסים שלו עם בחורה בשם דקלה, אותה הוא מכנה "ברבלה".
הספר מתחיל ומסתיים ביום בו נקבר גיא אחיה של דקלה, חייל שנהרג בתאונת אימונים, אך רובו עוסק באירועים שקרו למספר בשנה האחרונה.
חויניקי (בבלארוסית: Хойнікі) היא עיר בדרום מזרח בלארוס קרוב לגבול אוקראינה–בלארוס ולכור הגרעיני בצ'רנוביל.
העיר ממוקמת 105 ק"מ מהעיר הומל ו-58 ק"מ ממאזיר.
היא מהווה תחנה אחרונה של מסילת רכבת שמתפצלת מקו הומל-ברסט ליטובסק.
חויניקי מוזכרת לראשונה בשנת 1504 כעיר מחוז של הדוכסות הגדולה של ליטא.
החל משנת 1793 - תחת שליטת האימפריה הרוסית.
בהתאם לתוצאות המפקד משנת 1906 בעיירה התגוררו 1700 יהודים מסך אוכלוסייה של 2600 תושבים.
בשנת 1919 הפכה לחלק מרוסיה סובייטית.
ב-1927 הועברה לרפובליקה הסובייטית הסוציאליסטית של בלארוס.
מ-25 באוגוסט 1941 עד ל-23 בנובמבר 1943 העיירה הייתה כבושה בידי הצבא הגרמני.
יהודי העיר רוכזו בגטו ונשלחו להשמדה.
ב-10 באוקטובר 1967 היישוב קיבל מעמד עיר.
העיר נפגעה באופן משמעותי מאסון צ'רנוביל.
בשנת 2009 סופח לעיר כפר הנמצא בקרבתה ובעקבות כך אוכלוסיית העיר גדלה באופן משמעותי.
חוטמן חום, קואטי חום או חוטמן לבן פנים (שם מדעי: Nasua narica) הוא מין של חוטמן - חיה הקרובה לדביבון ומאותה משפחה כמוהו, החי ביערות גשם במרכז אמריקה וגם מצפון ומדרום לה.
הוא דומה לקרובו - חוטמן אדום, אך חלל אפו לבן ולא שחור כמו קרובו.
גם צבעו הוא יותר חום, אפור ואף שחור יותר מאשר אדום.
החוטמן נפוץ ואיננו בסכנת הכחדה, אף שהיערות בהם הוא חי נפגעים.
יש לו 4 תת-מינים: N.
nelsoni הוא מין עצמאי החי באי קוסומל.
הזכרים גדולים מהנקבות ויכולים להגיע עד 12 ק"ג.
תפוצה: באמריקה המרכזית ודרום אמריקה הצפונית במקסיקו ואריזונה וגם בצפון אמריקה הדרומית בקולומביה, בעיקר ביערות גשם טרופיים וביערות אחרים ומעט גם בהרים נמוכים, חופים וביצות שונים בהם הם מבקרים.
מזון: הקואטי כמו הראקון הוא אומניבור (אוכל-כל) ויאכל גם מזון מהצומח כמו פירות כמו של הפיקוס וזרעים שונים ומחי - חרקים, נבלות, חולייתנים קטנים, ביצים וגוזלים.
הם לא מפחדים לצוד גם חיות ארסיות כמו הטרנטולה.
אויבים: עופות דורסים, נחשי חנק וחתולים גדולים.
הקואטי עלול לנשוך מה שמאיים עליו או שיברח אל בין העצים.
חוטמן הרים מערבי (שם מדעי: Nasuella olivacea) הוא מין של טורף קטן ממשפחת הראקוניים האנדמי לקצה הצפוני של קולומביה ואקוודור ביערות הרריים בקצוות הרי האנדים בגובה 1,300-4,250 מ', ועל שם הרים אלה העניקו לו את שמו.
בנוסף על כך כנראה חיה קבוצה נוספת בהרים בדרום מערב פרו, אך ייתכן שהם שייכים למין הקרוב אליו לקרוב משפחתו היחיד בטבע - (ולעיתים אחד מתת-מיניו) הוא חוטמן הרים מזרחי החי בשטחים מזרחיים ממנו באותם הרים והוא קטן יותר.
שני המינים האלה (או היחיד על פי כמה מיונים) הם קרובי משפחה רחוקים של החוטמננים ונראים כמוהם אך קטנים ונדירים בהרבה.
ישנם 2 תת-מינים (מובהקים) של החוטמן ההררי המערבי: N.
ההבדל ביניהם הוא בעיקר בגודל ובצבע (הראשון גדול וכהה מעט יותר.
השני קטן ובהיר יותר ועל זנבו פחות טבעות).
אורכם של החוטמנים 20-24 ס"מ ופרוותם חומה כהה עם ראש מעט יותר בהיר.
יש להם חוטם ארוך, ואיתו הם מרחרחים ותרים אחר מזון.
כמו רוב בני המשפחה הם אוכלי כל הניזונים מפירות, ירקות, חרקים, חולייתנים קטנים וביצים.
אין מספיק נתונים אודות מצב השימור של החוטמן בטבע.
חוטמניים (שם מדעי: Macrouridae) היא משפחה של דגי גרם מסדרת הבקלאים החיים בקרקעית האוקיינוס בעומק 200-6,000 מ'.
הם בעלי גוף אפור עד לבן חיוור וחלקם מוזרים מאוד למראה.
עיניהם גדולות וחוטמם בולט ונתן להם את שמם.
הם שוחים בצמוד לקרקעית האוקיינוס ומחפשים טרף קטן.
הם ניזונים מחסילונים וסרטנים, תמנונים ודיונונים ומדגים שונים בעיקר מסדרת הפנסאים.
חוה (חַוי) שפרה טוקר (נולדה ב-1976) היא שופטת בית משפט השלום בירושלים, הראשונה בין הנשים החרדיות בישראל שמונתה לשופטת.
נולדה בלונדון לדבורה בת הרב שרגא פלונצ'ק, ראש ישיבת עץ חיים - וילרייק ליד אנטוורפן ולרב יוסף רפאל וואלף ממקורביו של הרב אלעזר מנחם מן שך.
בילדותה עלו הוריה לישראל והיא גדלה ולמדה בבני ברק.
לאחר השלמת לימודיה בסמינר וולף ובסמינר החדש, למדה משפטים: השלימה לימודי תואר ראשון במרכז אקדמי למשפט ולעסקים ותואר שני באוניברסיטה העברית.
החלה את עבודתה בשנת 2003 כסטודנטית, לאחר מכן כמתמחה בבית משפט השלום (תעבורה) ובהמשך שימשה כעוזרת משפטית בבית המשפט המחוזי בירושלים עד לשנת 2011. בשנת 2011 הצטרפה לשורות פרקליטות המדינה, ועבדה בה עד 2018.
בפברואר 2018 נבחרה בידי הוועדה לבחירת שופטים בראשות שרת המשפטים איילת שקד, לכהן כשופטת בבית משפט השלום בירושלים, והייתה לאישה החרדית הראשונה בישראל המתמנית לשיפוט.
טוקר נכנסה לתפקידה ב-27 במרץ 2018.
במאי 2024, הורתה טוקר לשחרר ממעצר עובד בבית החולים שערי צדק שפעילי ימין טענו כי הצטלם עם כלי נשק, שכן נעצר בלי שהוצא נגדו צו.
בחודש דצמבר 2024 הורתה על שחרורו בתנאים של חשוד בהסתה שנשא שלט ובו תפילה שאלוהים יהרוג את היועצת המשפטית לממשלה.
טוקר קבעה שמניף השלט ישוחרר ויצטרך להתייצב לחקירה לפי דרישה, ואסרה עליו להניף שלטים במרחב הציבורי למשך חודשיים.
בהמשך החלטתה ציינה טוקר כי יש חשד שיש אכיפה בררנית כלפי החשוד.
בחודש מאי 2025 שחררה השופטת בעל אלים שהכה את אשתו עד לאובדן הכרה בתנאי צו הרחקה בלבד.
נשואה ליחזקאל טוקר, עורך דין וטוען רבני, בנו של הרב נחמן טוקר מראשי ישיבת חברון כנסת ישראל.
הזוג התגורר תחילה בשכונת הר נוף בירושלים, אחר כך במשך כמה שנים ביישוב הר אדר בשליחות תורנית מטעם ארגון "איילת השחר".
משם חזרו לירושלים לשכונת הגבעה הצרפתית.
חוטמנוניים (שם מדעי: Aulopidae) היא משפחת דגים ימיים מהסדרה דגי-לטאים.
דגים אלה מצויים במי חופים טרופיים וסובטרופיים במרבית האוקיינוסים.
עם זאת חלקם צוללים מעל ל-1,000 מטר.
דגים אלה אינם טובים למאכל, אך נידוגים בידי אנשים עניים או למטרת פיתיון לדגים אחרים.
הם קרובי משפחתם של הלטנוניים ודומים להם במראם.
אורכם מגיע לאורך 60 סנטימטרים, והם בעלי סנפירים רחבים המזכירים זרועות, גוף מוארך בעל קשקשים צבעוניים וסנפיר גבי היוצר רצועה גבוהה עד לזנב.
פיהם גדול ובעל שפתיים בולטות בדומה לשפתיהם של כמה מיני דקרים ועיניהם מצויות בקדמת הראש.
מחוז משנה חויניקי (בבלארוסית: Хойніцкі раён) הוא אחד מ-21 מחוזות משנה המרכיבים את מחוז הומל בבלארוס.
מרכזו המנהלי היא העיר חויניקי.
בתקופת עריכת מפקד האוכלוסין של בלארוס (2009) , מנתה אוכלוסיית מחוז המשנה חויניקי 22,412 בני אדם.
ההרכב האתני של האוכלוסייה במחוז היה: 92.28% בלארוסים, 5.23% רוסים ו-1.49 אוקראינים.
חוי (חוה) דרייפוס (בן-ששון) (נולדה בשנת 1972) היא פרופסור להיסטוריה באוניברסיטת תל אביב וראש המרכז לחקר השואה בפולין ביד ושם.
דרייפוס מתמחה בתולדות השואה בפולין במלחמת העולם השנייה, מחקריה עוסקים במגוון היבטים של חיי היום יום בשואה ובכללם היחסים בין יהודים לפולנים, חיי הדת בשואה והקיום היהודי לנוכח גירושים והשמדה.
בוגרת בית ספר תיכון פלך בירושלים.
סיימה תואר ראשון בהצטיינות בפסיכולוגיה והיסטוריה באוניברסיטה העברית בירושלים.
בעלת תואר דוקטורט מהאוניברסיטה העברית בירושלים, בנושא "פולין ופולנים בעיני יהודי פולין במלחמת העולם השנייה (1939-1944)" (2005).
דרייפוס היא היסטוריונית המתמחה בתקופת השואה במזרח אירופה ובהיסטוריה הפולנית של המאה ה-20 בחוג להיסטוריה של עם ישראל באוניברסיטת תל אביב.
בשנת 2006 הוענקה לדרייפוס "מלגת תוכנית מנדל" (Mandel Scholars Program) מטעם "מרכז מנדל סכוליון" בית ספר ג'ק, ג'וזף ומורטון מנדל ללימודים מתקדמים במדעי הרוח באוניברסיטה העברית בירושלים.
משנת 2010 עומדת בראש המרכז לחקר תולדות השואה בפולין במכון הבינלאומי לחקר השואה של יד ושם.
משנת 2016 מרכזת ומרצה דרייפוס במסגרת תוכנית "תיכון אקדמי מקוון בנושא "השואה".
בקורסים אילו למדו 34,300 תלמידי תיכון מתוכם סיימו בהצלחה 8,920 תלמידים".
דרייפוס הייתה חברה במועצה האקדמית של ועדת אות המציל היהודי, אות המוענק ליהודים שהצילו יהודים אחרים בשואה תוך סיכון חייהם.
נכון למאי 2018, הוענק האות ליותר מ-200 יהודים.
האות מוענק על ידי המרכז העולמי של בני ברית והוועדה להוקרת גבורתם של המצילים היהודים בשואה (JRJ).
ב-11 בנובמבר 2019 הוענק לדרייפוס במכון ון ליר בירושלים "פרס שזר לחקר תולדות ישראל" לספרה: "גטו ורשה – הסוף" מטעם מרכז זלמן שזר ומשרד החינוך.
"אנו יהודי פולין ?" (היחסים בין יהודים לפולנים בתקופת השואה מן ההיבט היהודי) הוצאת יד ושם, 2009
היחסים בין יהודים ופולנים בתקופת השואה מן ההיבט היהודי" (2010).
קופל פיז'יץ ומירה (פיז'יץ) פלינט, "העוד יוותר מי שיבכה: יומן וכתבים של משפחה מגטו ורשה".
סווק אוקונובסקי, "פגישה בסמארה: יומנו של מסתתר יהודי בוורשה".
"הרב יוסף גוז'יק" (בעריכה בשיתוף עם הגב' אסתר פרבשטין).
"יומנו של הרמן קרוק" (בעריכה).
"אלו, שעל עזרתם הייתה לנו הזכות לסמוך" – ההיבט היהודי של יחסי יהודים-פולנים בראשית מלחמת העולם השנייה, גלעד – לתולדות יהודי פולין ותרבותם, כרך כא, תשס"ח (עמ' 49–76).
"מפקדת הארגון היהודי הלוחם (אי"ל) במרד גטו ורשה - עיון מחודש", ציון תשע"ד, עמ' 53–92.
פרייס, ימי דמדומים: דפים עלומים מיומנו של אברהם לוין, גטו ורשה, מאי – יולי 1942, יד ושם: קובץ מחקרים, כרך לג, תשס"ה (עמ' 5–46).
נוצרים בגטו: קהילת "כל הקדושים", קהילת "לידת מריה הקדושה" ויהודי גטו ורשה, יד ושם: קובץ מחקרים, כרך לא, תשס"ג (עמ' 117–133).
"כצאן אשר אין לו רועה"?
– רבנים ומעמדם בשואה, בתוך: אסף ידידיה, נתן כהן ואסתר פרבשטין: זיכרון בספר – קורות השואה במבואות לספרות הרבנית, ירושלים, הוצאת הספרים מס, תשס"ח (עמ' 143–167).
"כעת ורשה היהודית עושה רושם של בית קברות" החיים בגטו ורשה במהלך "הגירוש הגדול", דפים לחקר השואה, מאסף יח (תשס"ד), עמ' 103–124
"אני חי בחלום בלהות מחריד, סיוטי מלחמה וחלומות משאלה בתקופת השואה", בתוך: רחל אליאור, יורם בילו, יאיר זקוביץ ואביגדור שנאן (עורכים), כחלום יעוף וכדיבוק יאחז: על חלומות ודיבוקים בישראל ובעמים, ירושלים תשע"ג, עמ' 189–214
"השאול עלה אל פני האדמה" יומנה של אלמונית ממרד גטו ורשה, יד ושם: קובץ מחקרים, כרך לו, 2, 2008, עמ' 13–37
"חיינו תלויים על קורי עכביש": יומנה של צציליה רומניצקי וכתיבה יהודית במחבוא, ילקוט מורשת, כרך 88, תשע"א, עמ' 127–151
"עמנואל רינגלבלום – האדם וכתביו: מהגירוש הגדול למרד הגטו", בתוך ישראל גוטמן (עורך), עמנואל רינגלבלום, האדם וההיסטוריון, ירושלים תשס"ו, עמ' 168–187
"חול לבן" היא טרילוגיית רומנים גרפים מסוגת הפנטזיה, שנכתבה על ידי הסופר ברנדון סנדרסון וריק הוסקין, עם ציורים מאת ג'וליוס גופז ופריץ קאסאס.
החלק הראשון של הטרילוגיה, "White Sand Volume I", פורסם ב־28 ביוני 2016. החלק השני פורסם ב-20 בפברואר 2018. החלק השלישי והאחרון פורסם ב-18 בספטמבר 2019.
סנדרסון מתכנן לפרסם את "חול לבן" בגרסת רומן ב-דצמבר 2025. בספר האורקנום נחשף חלק א' מופיע תחילתו של הסיפור בגרסת רומן.
הרומנים הגרפיים מתרחשים ביקום הקוסמיר בו מתרחשים גם ספרים נוספים של סנדרסון.
הסדרה מתרחשת בעולם מדברי המכונה טאלדיין שלתושביו הכוח להשתמש בקסם כדי לשלוט בתנועת החול.
שם איש צעיר בשם קנטון מתאמן כדי להפוך לאדון חול.
בעקבות התקפת פתע בה נהרגים רבים מאדוני החול ואביו, על קנטון לקחת אחריות על מסדר אדוני החול ולגלות מי בגד בהם.
בכרך 2, קנטון מנסה לנהל משא ומתן עם שליטי "dayside" תוך כדי שמתנקשים מנסים להרוג אותו.
הוא יוצר ברית עם קריס, שהיא מה- "darkside" של העולם והיא מנסה להבין את הקסם של אדוני החול.
בכרך 3, קנטון מנסה לשמור על אדוני החול ביחד.
קנטון מגלה את האמת מאחורי המארב שהרג את אביו ואת מרבית אדוני החול.
הכרך הראשון בסדרה פורסם ביוני 2016 והגיע למקום השני ברומן הגרפי "ניו יורק טיימס".
בפרסי הדרקון לשנת 2018 זכה הכרך הראשון בפרס הגרפי הטוב ביותר.
חוּכָא וְאִטְלוּלָא (לפי הערוך: חוכא וטלולא) הוא ביטוי תלמודי, שמופיע גם בספרות ההלכה ופירושו "צחוק וליצנות".
הביטוי מופיע בתלמוד פעם אחת בלבד, בהסבר של רבא לגבי דין ביטול רשות.
הוא טען שיש ביטול מחצר לחצר, ומצד שני אין מבטלין וחוזרין ומבטלין.:
כלומר, "שלא יהיו דברי חכמים כחוכא ואטלולא".
על פי רש"י, פירוש המילה "חוכא" היא "שחוק" או "צחוק", וכיום מרבים לתרגם מילה זו ל"לעג".
מקור המילה היא בשורש חו"ך, שמקורו בעברית, וממנו המילה "חיוך".
מקור המילה "אטלולא" היא בשורש טל"ל, שמשמעו "לשחק" או "להשתעשע".
רש"י מפרש מילה זו כ"ליצנות", ולפעמים מתרגמים אותה ל"קלס" או "לעג".
לפי גרסת הערוך, צריך לומר "חוכא וטלולא", ולעיתים כותבים כך את הביטוי.
יש המשנים את הביטוי ל"חוכא והתלולה", ויש הכותבים "חוכא ואיטלולי".
שני אנשים שהלכו בשני שבילים שונים, אשר אחד טהור והשני טמא, והגיעו יחד לבית דין, שניהם טמאים.
התוספות מסביר כי הטעם הוא מפני שאם אחד יהיה טהור והשני טמא, יראה הדבר כחוכא ואטלולא.
חוטפריט רוּמֵרָאטוּ (בהולנדית: Godfried Roemeratoe; נולד ב-19 באוגוסט 1999 באוסט-סוברח שבהולנד) הוא כדורגלן הולנדי המשחק בעמדת הקשר האחורי בקבוצת ואלבייק.
רומראטו גדל במחלקת הנוער של טוונטה.
ב-21 בדצמבר 2018 ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה הבוגרת של המועדון, כשנכנס כמחליף בדקה ה-90 בניצחון 0–2 על נאק ברדה במסגרת המחזור ה-19 בליגת המשנה ההולנדית לעונת .
הוא ערך שלוש הופעות ליגה במדי המועדון בעונה זו, בה העפיל המועדון לליגת העל ההולנדית.
ב-3 באוגוסט 2019 ערך רומראטו את הופעת הבכורה שלו בליגת העל ההולנדית, בתיקו 1-1 נגד פ.ס.וו.
איינדהובן במסגרת המחזור הראשון לעונת 2019/2020. הוא ערך 45 הופעות בליגת העל ההולנדית בשתי עונותיו עם המועדון, ובסך הכל ערך 48 הופעות ליגה במדי המועדון.
ב-23 באוגוסט 2021 הושאל רומראטו למשך עונה אחת לווילם II מליגת העל ההולנדית.
ב-28 באוגוסט הוא ערך את הופעת הבכורה שלו במועדון, בניצחון 0–1 על זוולה במסגרת המחזור השלישי בליגה לעונת 2021/2022. ב-10 בדצמבר הוא הבקיע את שערו היחיד במועדון, שער הבכורה שלו בקריירה, בהפסד 1–3 לקמבור במסגרת המחזור ה-16 באותה עונה.
הוא ערך 21 הופעות ליגה במדי וילם II במהלך תקופת ההשאלה.
ב-26 ביוני 2022 חתם רומראטו על חוזה לשנתיים בקבוצת הפועל תל אביב.
חוטף הכלבים הוא סרט הנפשה קצר אמריקאי משנת 1934 שהופק על ידי וולט דיסני הפקות והופץ על ידי יונייטד ארטיסטס.
בסרט מככבים מיקי מאוס ודונלד דאק בתור שוטרים שרודפים אחרי פיט רגל-עץ לאחר שהוא חטף את כלבת המחמד של מיני מאוס, פיפי.
הסרט בוים על ידי דייוויד הנד וכולל את דיבובם של קלרנס נאש כמיקי ודונלד, פינטו קולביג כפיט ומלווין ג'יי גיבי כפיפי.
זו הייתה הפעם הראשונה והיחידה שמיקי דובב על ידי נאש; וולט דיסני היה באירופה באותה תקופה ולא היה זמין להקליט את השורות שלו עבור מיקי, לכן נאש לקח את התפקיד.
זהו הסרט הקצר ה-70 בסדרת סרטי "מיקי מאוס" שיצאו לאקרנים והשמיני באותה השנה.
הסרט היה סרטו השלישי של דונלד והיה סיפור ההרפתקאות הראשון שהציג את מיקי ודונלד יחדיו.
זה היה הסרט שחור-לבן השני מבין שלושה בלבד שהציגו את דונלד דאק (השניים האחרים היו ה"ההתרמה לבית היתומים" ו"תחנת השירות של מיקי").
מכיוון שצבע כפות רגליו של דונלד אינו מופיע בשחור-לבן, רגליו היו שחורות בסרטים הללו.
העלילה מוצגת תחילה דרך כותרות בעיתונים לפיהם פיפי, כלבת המחמד של מיני מאוס, נחטפה, יחד עם תיאורו של החשוד, פיט רגל-עץ.
שידור רדיו המפרט את מכונית המילוט של החשוד נשמע על ידי השוטר מיקי מאוס ועוזרו דונלד דאק.
מיד צמד השוטרים רואים את פיט חולף על פניהם במכונית והם מתחילים לרדוף אחריו, מיקי נוהג באופנוע ודונלד יושב בסירה ליד.
למרות תרגילי ההתחמקות של פיט הוא לא מצליח להימלט ממיקי ודונלד, ובסופו של דבר הם עוקבים אחריו למחבוא שלו במנסרה נטושה.
בפנים, פיט כובל את פיפי לקיר ותופס תת-מקלע.
מיקי ודונלד הולכים בעקבותיו לתוך המנסרה ועוצרים אותו באיומי אקדח.
הרצף הבא מלא בצחקיקים ובדיחות שונות המציגות את שני אנשי החוק פועלים באופן לא יעיל וחסר כישורים, אך בכל שלב הם איכשהו מצליחים להקדים את פיט, אך לא ללכוד אותו.
לבסוף, בזמן שמיקי ודונלד עומדים על בול עץ, פיט מפעיל מסור עגול הממוקם כך לחתוך את הבול.
מיקי ודונלד רצים קדימה כדי לחמוק מהלהב, אבל בסופו של דבר הבול עץ מסתיים ולהב המסור מתנער ומסתובב ללא שליטה.
הלהב מתגלה איום עבור כל שלוש הדמויות, אך לבסוף רגל-העץ של פיט נתקעת בחור המרכזי של הלהב מה שגורם לו לעצור.
מיקי ודונלד כובלים את פיט באמצעות מחוך, ויחד הם צועדים איתו לכלא בליווי האינסטרומנטלי של "The Girl I Left Behind" כשלצידם פיפי, החופשייה כעת, נובחת לעברו בכעס.
מיקי מאוס – קלרנס נאש
פיפי הפיקנזית – מלווין ג'יי גיבי
The Subtle Art of Not Giving a F*ck: A Counterintuitive Approach to Living a Good Life (בעברית : "חוכמת האדישות" גישה בלתי צפויה להצלחה בחיים) הוא ספר עיון משנת 2016 של הבלוגר והסופר האמריקאי מארק מנסון.
הספר מציג את אמונתו של מנסון שמאבקי החיים נותנים משמעות.
ועוד הוא טוען שספרי עזרה עצמית טיפוסיים המציעים חיוביות חסרת משמעות שאינה מעשית ואינה מועילה, ובכך גורמת לבעיות שאנשים רבים מתמודדים איתם.
הספר היה ברשימת רבי-המכר של הניו יורק טיימס.
הספר יצא לאור ב-13 בספטמבר 2016. פורסם בישראל ב־2019 תחת הוצאת "אור עם" ותורגם על ידי בן-ציון הרמן.
הספר הוא תגובה לתעשיית העזרה העצמית ולמה שמנסון ראה כתרבות של חיוביות חסרת תכלית שאינה מעשית או מועילה לרוב האנשים.
מנסון משתמש רבות מהחוויות האישיות שלו כדי להמחיש כיצד התמודדויות החיים נותנות להם לעיתים קרובות יותר משמעות, וזו, לטענתו, גישה טובה יותר מאשר לנסות כל הזמן להיות מאושר.
גישתו וסגנון הכתיבה של מנסון זכו לביקורת מצד מתנגדיו, כספר המשתמש ב"אמת בוטה" ו"שפה לא נקיה" כדי להמחיש את רעיונותיו.
הפרק הראשון, אל תנסה, נקרא על שם הפילוסופיה של צ'ארלס בוקובסקי, ששימש השראה מרכזית לספר.
מנסון טוען בספרו שאנשים צריכים לחפש משמעות דרך מה שהם מוצאים כחשוב ולעסוק רק בערכים שהם יכולים לשלוט בהם.
ערכים (כגון פופולריות) שאינם בשליטתו של אדם הם, לפי הספר, 'ערכים רעים'.
יתר על כן, אנשים צריכים לשאוף להחליף את הערכים הבלתי נשלטים הללו בדברים שיש להם את היכולת לשנות כגון, יושר או טוב לב.
מנסון מזהיר עוד מלטעון ודאות לגבי ידע שהוא מחוץ לתפיסת האדם, במיוחד במקרה של ניסיון להשאיר מורשת.
ניתן למצוא משמעות, טוען מנסון, כאשר אדם מבקש להנות מהרגע ולהעריך את העובדה שאנחנו בני תמותה והמוות הוא בלתי נמנע, והתודעה שהמוות הוא בלתי נמנע תגרם לנו להתרכז על מה שבאמת חשוב בחיים .
The Subtle Art of Not Giving a F*ck יצא לאקרנים כסרט דוקומנטרי בשנת 2023 כשמנסון עצמו קריין את הסרט.
את הסרט ביים ניית'ן פרייס והפיקו טום בלאקוול ומת'יו מטקאלף.
סרטי יוניברסל ששימשה כמפיצת הסרט.
חול שחור הוא חול שצבעו שחור.
אחד מסוגי החול השחור הוא תערובת כבדה, מבריקה, מגנטית בחלקה, של חולות עדינים המכילים בדרך כלל מינרלים כגון מגנטיט.
סוג אחר של חול שחור, שנמצא בחופים ליד הר געש, מורכב משברי בזלת זעירים.
חולות שחורים משמשים כורים ומחפשי זהב כסימן לנוכחות של מרבצי סחף.
פעילויות כריית סחף (Placer mining) מפיקות ריכוז (קונצנטרט) שמורכב בעיקר מחול שחור.
ריכוזים של חול שחור מכילים לעיתים ערכים נוספים מעבר למתכות יקרות: יסודות נדירים, תוריום, טיטניום, טונגסטן, זירקוניום ואחרים נוטים להיפרד במהלך תהליכים געשיים למערכת מינרלים משותפת, אשר לאחר בלייה וסחיפה הופכת לחולות שחורים.
מספר אבני חן, כגון נופך, טופז, אודם, ספיר ויהלום נמצאות בסחף.
דוגמה לחוף חול שחור לא וולקני היא בלנגקאווי שבמלזיה.
כאשר לבה נוגעת במים, היא מתקררת במהירות ומתנפצת לרסיסים קטנים ולפסולת בגדלים שונים.
חלק גדול מהפסולת קטן מספיק כדי להיחשב לחול.
זרימת לבה גדולה הנכנסת לאוקיינוס עשויה לייצר מספיק שברי בזלת כדי לבנות חוף חול שחור חדש כמעט בן לילה.
חופי ה"חול השחור" המפורסמים של הוואי, כמו Punaluʻu Beach ו־Kehena Beach, נוצרו כמעט באופן מיידי על ידי אינטראקציה פתאומית בין לבה חמה ומי ים.
מכיוון שחוף חול שחור נוצר על ידי זרימת לבה באירוע חד פעמי, הם נוטים להיות קיימים זמן קצר למדי מכיוון שהחולות אינם מתחדשים אם זרמים או סופות שוטפים חול למים עמוקים יותר.
מסיבה זו, מדינת הוואי הפכה את זה לבלתי חוקי להסיר חול שחור מחופיה.
שלא כמו בחופי חול לבן וירוק, הליכה יחפה על חול שחור עלולה לגרום לכוויות, מכיוון שהחול השחור סופג יותר קרינת שמש.
חופים של חול שחור קיימים במקומות שונים:
Playa El Bolullo, ליד פוארטו דה לה קרוז
פלאיה ז'ארדין, פוארטו דה לה קרוז
פלאיה לאס גביוטס ליד סנטה קרוז
חוף החול השחור, החוף האבוד, קליפורניה
פלאיה נגרה, פוארטו וייחו, לימון
פוארטו דה סן חוסה, מונטריקו, צ'מפריקו, פוארטו קצאל
מונטסראט (רוב החופים למעט חוף רנדוו)
מרטיניק (רוב החופים הצפון מזרחיים וחוף אנס נואר)
קוקולנדיה, חוף פלנקה, מחוז סן קריסטובל
נהר קלדן, מדינת צ'ין ומדינת ראקין, מיאנמר
אייזק הייל ביץ' פארק (פוהויקי)
Kaimū (נהרס על ידי זרימת לבה בשנת 1990, כעת נוצר חוף חול שחור חדש)
חוף החול השחור הונוקלאני וחוף החול השחור של וואיאנאפנאפה בפארק הלאומי של וואיאנאפנאפה
ניו זילנד (רשימה מצפון לדרום)
"חוכמת האושר" הוא סרט תיעודי משנת 2024 בבימויים של פיליפ דלקיס וברברה מילר, ובו מככב הדלאי לאמה ה-14. הסרט בוחן נושאים של שלווה פנימית, חמלה והתמודדות עם אתגרי המאה ה-21, ומציג פרספקטיבה אינטימית על תורתו של הדלאי לאמה.
הסרט, שהופק במשותף על ידי שווייץ וארצות הברית, הוקרן בבכורה בפסטיבל הסרטים של ציריך ב-8 באוקטובר 2024 באירוע גאלה פרמיירה והופץ ברחבי העולם במספר מדינות.
הסרט זכה בפרסי קולנוע למען שלום (2025) בקטגוריית "יונת קולנוע למען שלום" עבור הסרט התיעודי המוערך ביותר של השנה.
הסרט מתעד את טנזין גיאטסו, הדלאי לאמה ה-14, המתקרב ליום הולדתו ה-90, מדבר ישירות לצופים על הנושאים שבהם עסק כל חייו: השגת אושר ושלום בעולם המתמודד עם אי שקט עולמי, משברים סביבתיים ומתחים פוליטיים.
הסרט מדבר ישירות אל הצופה, ומציע בתובנות מעשיות להתמודדות עם אתגרי המאה ה-21. בכך נוצר דיאלוג אינטימי המעניק תחושה של שיחה אישית על חיפוש השלווה והאושר הפנימי לכל אדם.
בתום מסע של כמעט תשעה עשורים, שנפתח עוד בילדותו בגיל ארבע, הדלאי לאמה מצליח לאזן בין חוכמת הבודהיזם הטיבטי למסרים עדכניים ורלוונטיים של חברה עולמית הנאבקת מול אתגרי האלימות, המלחמות והמשבר הסביבתי.
מי שהיה חתן פרס נובל הראשון שקרא לשמירה על הפלנטה, מזכיר שהיכולת לבנות עולם טוב יותר כבר מצויה בכל אדם.
הסרט משלב הרהורים אישיים, קטעי ארכיון של טנזין גיאטסו משנותיו המוקדמות, וקטעי ויז'ואל קולנועיים, ומדגיש חמלה ומיינדפולנס כערכים אוניברסליים.
הדלאי לאמה מתייחס לסוגיות עכשוויות, ודוגל בשינוי פנימי כבסיס להרמוניה עולמית.
ריצ'רד גיר, שמשמש כאחד המפיקים בפועל אמר על הסרט: "חוויה קולנועית מדיטטיבית, בה הקהל מתקרב לקדושתו מאי פעם."
את הסרט ביימו יוצרי הסרטים השווייצרים פיליפ דלקיס וברברה מילר.
ריצ'רד גיר ואורן מוברמן שימשו כמפיקים בפועל.
המוזיקה הולחנה על ידי אריאל מרקס.
תהליך ההפקה ארך שש שנים וכלל איסוף קטעי ארכיון נדירים של הדלאי לאמה, החל ממינויו למנהיג הרוחני של טיבט בגיל ארבע.
הסרט הוקרן בבכורה בפסטיבל הסרטים ה-20 של ציריך ב-8 באוקטובר 2024, ולאחר מכן בפסטיבל הסרטים ה-60 של סולותרנר בשווייץ (ינואר 2025), ובפסטיבל הסרטים ה-78 של לוקרנו ב-14 באוגוסט 2025, בפנורמה סוויס.
מחוץ לשווייץ הוא הוקרן בפסטיבל "סרטים מהדרום" באוסלו (נובמבר 2024), ובפסטיבל הסרטים הבינלאומי של דהרמסאלה (2024), מקום הממשלה הטיבטית הגולה.
הסרט זמין גם בפלטפורמות סטרימינג כמו נטפליקס ופריים וידאו.
בישראל הסרט מוקרן בקולנוע ומופץ על ידי קולנוע חדש בע"מ.
חול קרייש (נכתב גם הולקרייש, הולי קרייאש ועוד) הוא טקס שנערך לפי מנהג אשכנז לאחר לידת תינוק, ובו נהגו להכריז את שמו החדש של התינוק.
הטקס נערך הן לבנים הן לבנות, בהבדלים מסוימים.
בעוד במהלך ברית המילה (לבנים) נהוג להכריז את שמו העברי של התינוק ('שם קודש'), בחול קרייש הוכרז 'שם החול', כלומר שמו בלשון המדוברת (בדרך כלל יידיש מערבית).
לבנות בדרך כלל ניתן שם אחד בלבד.
המונח "חולקרייש" כשלעצמו אינו בעל משמעות בעברית או בשפה אחרת שדוברה בידי היהודים, ועל כן כבר בסוף ימי הביניים נוצר צורך להציע ביאור למשמעותו ולמקורו.
ההסבר המקובל בספרות המסורתית, שנזכר לראשונה בידי מהר"ם מינץ במאה ה-15, הוא ש"חול" נובע מן המילה העברית 'חול', ו"קרייש" מבוסס על מילה גרמנית עתיקה שפירושה צעקה.
יחד, משמעות השם היא "צעקת חול", משום שנוהגים לצעוק את שם החול הניתן לילד.
מספר חוקרים העלו את ההשערה ששמו של הטקס מרמז על קשר קדום ל'פראו הולה' , דמות מן הפולקלור הגרמאני הקדם-נוצרי, שעל פי מסורות ימי-ביניימיות לוקחת אליה תינוקות שמתו.
רמזים ראשונים לקיומו של המנהג מצויים כבר במאה ה-12 או ה-13, במחזור ויטרי ובספר חסידים.
במחזור ויטרי נזכר מנהג לאסוף עשרה אנשים, להניח חומש על עריסת התינוק ולברך אותו בפסוקי ברכה ובאיחולים שיזכה לגדול בתורה.
בתיאור זה לא נזכר שהטקס משמש גם לקריאת שם התינוק, אולם ביתר הפרטים הוא דומה למדי ל'חול קרייש'.
בספר חסידים כבר נזכר במפורש שמניחים התינוק בעריסה עם חומש בזמן שקוראים את שמו: .
תיאורים מפורטים של הטקס, בצורתו המקובלת, כתבו רבי משה מינץ במאה ה-15 ור' יוזפא שמש במאה ה-17.
חולדה היא סוג של יונק, ממשפחת העכבריים בסדרת המכרסמים.
לחולדות חוש ריח מפותח ושמיעה מפותחת.
הן ידועות בכושר הישרדות יוצא דופן.
נמצאה, למשל, חולדה חיה בטמפרטורה של מינוס 30 מעלות.
גם הקשרים החברתיים של החולדות והאינטליגנציה שלהן מסייעים בשרידותן – חולדות מסוגלות למצוא את דרכן במבוך ולקשר בין אירועים כמו אכילת מזון מורעל ומות חבריהן.
החולדות הן מן היונקים הנפוצים ביותר וישנם מינים וזנים רבים של חולדות.
החולדות הגיעו, עם האדם, לכמעט כל פיסת יבשה ואי נידח בעולם.
כיום החולדות נפוצות בכל היבשות מלבד אנטארקטיקה והן נמצאות בעיקר באזורים עירוניים.
מרבית זני החולדות נתפשים בידי האדם כמזיקים לאדם וכמכחידי מינים של חיות בר.
אולם, החולדות משמשות גם לניסויים מדעיים וכחיות מחמד.
חולדות מעבדה הן זן מתורבת, לרוב רגוע יותר, של חולדות הרחוב והן מוכרות כחולדות מחמד.
מיני החולדות הנפוצים בישראל הם חולדה מצויה (Rattus rattus) וחולדת חוף (Rattus norvegicus).
על אף שמה, אין קשר בין החולדה Rattus norvegicus לנורווגיה, השם נוצר ככל הנראה בטעות במאה ה-17 על ידי ג'ון ברקנהוט (John Berkenhout) שהאמין שהחולדות הגיעו לאנגליה באוניות.
למעשה המקור האמיתי של החולדות הוא ככל הנראה אסיה.
בין המאות ה-13 וה-17 סייעו ככל הנראה החולדות בהפצת מגפת הדבר (המגפה השחורה) באירופה.
מחלה זו מועברת לבני אדם על ידי עקיצת פרעושים הנגועים בחיידק.
חוקרים סבורים שקרבה יתרה בין החולדות לבני האדם היא שגרמה להתפרצות המחלה.
החולדה נזכרת פעמים רבות במקורות חכמים.
במקומות אחדים החולדה מחליפה את החולד המקראי, ברשימת 'שמונת השרצים' המטמאים.
היא מתוארת כחיה המשתכנת 'בעיקרי הבתים', וניזונה מלחם, מבעלי חיים קטנים כעכברים, ומנבלות.
על פי הגישה הרווחת בתרגומים העתיקים והמפרשים, משמעות השמות "חולד" ו"חולדה" זהה והם מתייחסים למין אחד או כמה מיני טורפים קטנים ממשפחת הסמוריים (Mustelide), ובמיוחד עם החמוס (Mustela).
זיהוי זה מתאים למרבית תיאורי החולדה בספרות חכמים, אולם החולדה נזכרת במשנה בפסחים כניזונה מלחם ועלולה לגרור חמץ ממקום למקום, ועל כן שם היא אינה החמוס, שאינו ניזון מלחם.
זיהוי אחר מן העת החדשה המתאים אף לתיאור החולדה בפסחים הוא עם בעל-החיים הנקרא בלשוננו חולדה (Rattus).
החולדה 'אוכלת-כל' וניזונה מזירעונים, ירק, בעלי-חיים קטנים ואף מלחם.
נטיית החולדות לאגור את עודפי המזון במחבואים בטריטוריה שלהן, מבהירה את החשש במשנה שמא תגרור החולדה חמץ ממקום למקום.
חולד ארץ ישראלי הוא שמם העממי של ארבעה מיני מכרסמים מהחוג חולד (Spalax) שבמשפחת החולדיים, החיים במחילות מתחת לפני האדמה ומצויים בישראל.
הזואולוג ישראל אהרוני מפרש את שמו: נקרא כך "מפני שמחליד את הקרקע ומעלה עפר תחוח".
הוא נקרא גם אישות (אֵשות), על שהותו כל ימי חייו באפלה כמו באישון לילה.
המינים נחקרו מבחינה טקסונומית לראשונה ב-1898 על ידי אלפרד נרינג, שאסף דגימות חולדים באזור יפו.
בנוסף לישראל תפוצתם היא בלוב, בסוריה, בירדן, בלבנון, במצרים, בעיראק ובאזור אנטוליה שבטורקיה.
מרבית המחקרים על המין נעשו בישראל ובטורקיה.
בישראל החולדים נפוצים מצפון הארץ ומרכזה עד לשטחי הנגב שבהם כמות המשקעים קטנה מ-100 מ"מ בשנה.
הם מצויים בכל סוגי הקרקעות הניתנות לחפירה, למעט חולות נודדים, באזורים שמגובה פני הים עד 2,200 מטר מעל פני הים.
על פי מחקר שנעשה במכון לאבולוציה שבאוניברסיטת חיפה בסוף 2005, נמצאו עדויות גנטיות חזקות להימצאותם של ארבעה מינים בארץ ישראל:
בנוסף ייתכן שקיים בישראל גם המין חולד מזרח-תיכוני (Spalax ehrenbergi).
מחקרים קודמים סברו כי קיימים הבדלים בין המינים ה"צפוניים" (golani-galili) לבין המינים ה"דרומיים" (carmeli-judaei).
החולד התפתח באזור אנטוליה-אסיה הקטנה לפני 25–40 מיליון שנים, התפשט לארץ ישראל בתקופת הפליסטוקן והתבסס בצפון הארץ שהייתה בעלת אקלים דומה לאזור התפוצה המקורי.
אולם חדירה לאזורים הדרומיים הייתה כרוכה בשינויים התנהגותיים רבים והתאמה לטמפרטורה גבוהה יותר וללחות תת-קרקעית ועל קרקעית נמוכה יותר.
נמצא כי המינים הדרומיים "צעירים" גנטית מהמינים הצפוניים.
המחקר הגנטי חשף כי מספר הכרומוזומים של הפריטים משתנה מאזור גאוגרפי אחד למשנהו: חולד גלילי (2n = 52), חולד גולני (2n = 54), חולד כרמלי (2n = 58), חולד יהודה (2n = 60), מה שהביא להכרה הוודאית כי מדובר במינים נפרדים.
לחוקרים התחוור כי השינוי האקלימי החד בין אזורי הארץ עם הרצון והאפשרות הטבעית לריבוי, הובילו להסתגלות אבולוציונית ולספציאציה של מיני החולד שמתבטאת בשינויים התנהגותיים ופיזיולוגיים.
החולד טריטוריאלי ביותר וחי ביחידות, במערכת מחילות תת-קרקעית שאותה הוא חופר בעצמו.
שטחה הממוצע של המערכת כ-340 מטרים רבועים, והיא מורכבת ממחילות שקוטרן 5–10 ס"מ ומחדרים גדולים יותר המשמשים לאגירת מזון, מקום לעשיית צרכים וחדר שינה מרווח המרופד בקש.
המערכת סגורה וחסרת יציאה אל פני הקרקע, תלוליות העפר מעל הקרקע משמשות לסילוק העפר, ונסתמות ברגע שהן רחוקות מחפירת החולד.
מערכת המחילות חשוכה ומאופיינת בטמפרטורה ולחות קבועים, ובשינויים קיצוניים בהרכב הגזים בעיתות גשם.
חדר שנהרס או מתלכלך נסתם על ידי החולד ואחר נבנה במקומו.
החולד פעיל במהלך היום, ובשעות הראשונות של הלילה.
גוף החולד מותאם באופן מעורר התפעלות לאורח חייו.
גופו גלילי, מוארך ומכוסה בפרווה קצרה וצפופה.
הוא נטול זנב ואיברים בולטים אחרים כאפרכסות אוזניים.
העיניים שקועות תחת עור הגולגולת ומכוסות בקרום דק, אך החולד מסוגל להבחין בין אור לחושך.
החולד מצויד בשיניים תחתונות ארוכות הבולטות מהפה, שבעזרתן הוא מפורר את האדמה ומרחיב את מחילתו.
בעזרת גפיו הקדמיות והאחוריות הוא מסלק את העפר לאחוריו, אז מסתובב ובעזרת ראשו השטוח דוחף אותו אל מחוץ למחילה.
החלק העליון של ראשו משמש גם להידוק דפנות המחילה, כדי שלא יתמוטטו עליו בזמן תנועתו בתוכה.
החולד צמחוני וניזון בעיקר מפקעות, שורשים ובצלים שאותם הוא מוצא בשעת החפירה.
הוא חומס גם מזון שמעל הקרקע, על ידי חפירה סביבו ומשיכתו בשלמות אל מתחת לאדמה.
את מרבית מזונו הוא אוגר בתקופת החורף, כאשר האדמה רכה ונוחה לחפירה, וכדי להימנע מאיבוד נוזלים ומחפירה באדמה היבשה של הקיץ.
החולד פוגע בחקלאות ובגינות הירק, לכן יש כאלה הרואים בו כמזיק וחלק מהחקלאים נוטים לגרש אותו.
לאחר הגשמים הראשונים בונות הנקבות את תילי ההמלטה המתנשאים לעיתים לגובה של 15 סנטימטר מעל פני הקרקע.
תילי ההמלטה נבנים באדמות כבדות בלבד, ומוקפים מערכת מחילות פשוטה.
תא ההמלטה עצמו נמצא מתחת לאדמה.
בעונת הרבייה פוקדים הזכרים את תאי ההמלטה בתדירות גוברת והולכת, תוך השמעת קולות חיזור המורכבים משריקות ולחישות.
הנקבה בוחרת את הזכר שעימו תזדווג כ-60 פעמים רצופות, במשך שעה וחצי.
ההיריון נמשך כארבעה שבועות (על סמך המלטות בשבי בלבד).
הנקבה ממליטה 3–5 ולדות עירומים, המתכסים בשיער בגיל שבועיים.
הם נגמלים מחלב אימם לאחר חודש וחצי לערך מהיוולדם, ומוכנים לעזוב את תילי אימם ולחפש טריטוריה עצמאית שאותה יחפרו בעצמם כבר בגיל שלושה חודשים.
הבגרות המינית מגיעה בגיל שנה, אולם סיכויי ההישרדות של החולדים הצעירים הם נמוכים.
בשבי מסוגל החולד לחיות עד 21 שנים.
החולד תוקפני ביותר כלפי בני מינו, בעיקר מחוץ לעונת הרבייה.
פגישה בין פרטים תסתיים לרוב בפציעות ולעיתים אף במוות.
השאלה המסקרנת שדנו בה חוקרים רבים, הייתה כיצד שני חולדים הנמצאים במערכת מחילות נפרדת מתקשרים אחד עם השני?
איך מועברים המסרים שמדובר באויב פוטנציאלי או לחלופין בבן זוג פוטנציאלי?
איך נוצרים מפגשים יצרניים ונמנעים מפגשים מיותרים?
כל זאת, לאור העובדה שחושי השמיעה והריח של החולד אומנם מפותחים ביותר, אך אינם שימושיים למרחקים ארוכים.
החולד נוהג להקיש בחלק הקדמי העליון של ראשו על דפנות המערה, 1–12 הקשות מהירות הנמשכות 0.06–0.31 שניות.
הקשות אלו יוצרות תנודות העוברות באדמה, במהירות רבה ולמרחק רב, עם הפחתה מעטה בעוצמת התנודות.
כך, כנראה, מתקשרים החולדים ביניהם – ללא מגע וללא ראייה.
התנהגות שתועדה באמצעות משדרי רדיו שהוצמדו לחולדים, היא שהמין מפטרל במחילתו, ובהגיעו לנקודות אסטרטגיות הקרובות למחילת חולד אחר, הוא מתחיל ב"הקשות הראש", זהו סימן מובהק להיותו מאוים.
מחקר נוסף הראה את חשיבות התקשורת ללא מגע.
בניסוי שנערך הפגישו שני פרטים שלא מאותו מין, לאחר שהיו במחילות נפרדות ותקשרו ביניהם באמצעות "הקשות ראש" במשך שלושה חודשים.
התוצאה הראתה ירידה ניכרת באגרסיביות הפרטים ונכונותם להזדווג, להבדיל מחולדים שהופגשו לאחר ימים אחדים או שלא הייתה ביניהם אף אינטראקציה תקשורתית, והניסוי הסתיים במאבקים ובפציעות.
ב-2001 גילה צוות חוקרים כי לחולד צורת ניווט ייחודית ביותר בתוך האדמה.
הוא משלב בין שתי שיטות ניווט ידועות ומוכרות אצל בעלי חיים אחרים, אולם החולד הוא היחיד שמשלב ביניהן ובעשותו כך חוסך לעצמו אנרגיה רבה:
למרחקים קצרים הוא משתמש בניווט עיוור (Dead reckoning) – משמע מציאת הדרך בחשכה, על ידי רישום תנועת הגוף (מפרקים ושרירים) במרחב (מהירות תנועה וכיוון).
שיטה זו ידועה בשגיאותיה ומשיגה תוצאות טובות עד לעשרה מטרים בלבד.
למרחקים ארוכים הוא מסתמך על היכרותו את השדות המגנטיים התת-קרקעיים (גאו-מגנטיים).
החולד אינו משתמש ביכולת קריאתו את השדה המגנטי בכל עת, מאחר שהדבר דורש ממנו פעילות עצבית מוגברת ומשאבים אנרגטיים רבים.
על כן הוא משתמש בשיטה זו רק בשעת הצורך.
בנוסף קולט החולד גם גלים סייסמיים – גלים הנוצרים בעקבות רעידות אדמה ונרשמים בסייסמוגרף.
יש הטוענים כי "הקשות הראש" שהוזכרו לעיל, פועלות על עיקרון זה, ובדומה לעטלפים השולחים גלי אקולוקציה ומתחמקים ממכשולים, כך באמצעות ההקשות שולח החולד גלי קול בתוך האדמה לאותה מטרה.
החולד גורם נזקים הן בשטחים חקלאיים והן בגינות נוי.
קיימות שיטות שונות להתמודדות עם המפגע:
הדברה: ישנם רעלים שמשמשים לקטילת החולד, בדרך כלל בשילוב עם פתיון.
פתרון זה גורם נזקים סביבתיים משניים: בעלי חיים המשתמשים במנהרות החולד לאחר מותו, כמו גם טורפים ואוכלי נבלות שניזונים מגופת חולד שהורעל נפגעים.
הרחקה בשימוש בדחלילים פשוטים: בשיטה זו נועצים לעומק חצי מטר עד מטר מוט מתכת או עץ באדמה בסמוך למנהרות החולד, ועל המוט מניחים פחית, כך שהרוח תגרום לפחית להקיש במוט.
יעילותה של שיטה זו נמוכה, ויש להשתמש בדחלילים רבים יחסית.
על אף היעילות הנמוכה שיטה זו זולה וקלה ביותר למימוש.
הרחקה על ידי אקונומיקה: בשיטה זו מטפטפים כ-10–20 סמ"ק של אקונומיקה לכל פתח של מנהרות החולד, או שתוחבים לכל פתח סמרטוט טבול בחומר.
יעילות השיטה בינונית, ועל פי רוב החולד ינטוש את מערכת המנהרות לאחר שבועיים או שלושה של הטיפול, אך הוא עשוי לפתוח מערכת מנהרות חדשה ממש בסמוך.
הרחקה על ידי "דחליל" אולטרא סוני: בשיטה זו משתמשים במוצרים מסחריים המפיק דפקים שמתפרשים על ידי החולד כהימצאות חולדים רבים אחרים באזור.
לרוב ינטוש החולד את הסביבה הרועשת תוך שבוע או שבועיים.
השמדה או לכידה על ידי מלכודות ייעודיות, כאלו הזהות לאלו שמשמשות להדברת חפרפרות במדינות אחרות.
המלכודת מונחת על פתח המאורה, לאחר שנחשף פתחה וסולקה ממנה תלולית העפר.
החולד ממהר לסגור פתחים חשופים שכאלו ונלכד על נקלה.
חולד מוזכר בתנ"ך כאחד משמונה שרצי האדמה שנבלתם מטמאה במגע, אך משערים כי החולד המקראי הוא בעצם החולדה.
על פי הפרשנות התלמודית לתנ"ך, ואחריה פרשנות ימי הביניים ובראשם רש"י החולד המקראי זוהה כסמור שנדחק מארץ ישראל על ידי הדלק.
אם כי רש"י פירש שחלד הוא "מושטילא" ועל פי אחד הפירושים על רש"י זה בעצם קיפוד.
בסוף הרשימה מוזכר מין שגם מופיע בשמו ברשימת שרצי העוף: .
ההסבר של רש"י לכפילות של התנשמת הוא שמדובר במין שמופיע עם כנפיים וגם בלי – עטלף וחלד (או חפרפרת).
לעומת זאת החולד של ימינו נקרא במשנה "אישות" – מלשון איש קטן על פי פסוקים בתהלים ובאיוב, ובמסכת שקלים, שבה דנים בהכנות לקראת האביב, מוסבר איך להכין מלכודת לחיה זו – מכיוון שנחשב מזיק ליבול.
ישנו מדרש הקושר את האישות לחולדים.
מקור השם חולד – כמו גם שמה של החולדה (המופיעה לרוב בתלמוד) – בשורש ח-ל-ד שמשמעותו אדמה או הצבע החום, צבע האדמה: והוא גם צבע החלודה מאותו השורש.
על החולד (ה"אשת") נאמר באותו מדרש: "שלשה בריות משונות משאר בריות: האישות ונחש וצפרדע.
האישות – אלמלא רואה אור, אין כל בריה יכולין לעמוד לפניו!" – כלומר למרות עוורונו הוא גורם לנזק עצום, ואילו היה יכול גם לראות, אין לתאר את הנזק שהיה עושה.
החולד, הנקרא "ח'לונד" בערבית, נזכר בשתי אגדות עם של הערבים בגרסאות שונות.
באגדה אחת נשאל מה היה עושה לו היה רואה, ותשובתו היא שהיה מחבר ים לים.
ענו לו: אם כך, עדיף שתישאר עיוור כי להציף את העולם אתה מבקש.
באגדה השנייה באות החיות להתלונן אצל שלמה המלך על מגרעותיהן, ולאחר שהתלונן החולד על עיוורונו הציע לו המלך לבוא לארמונו עם יתר החיות.
השכם בבוקר החל החולד לחפור מנהרה והגיע לפני כל החיות.
שאל אותו שלמה המלך: מה היית עושה לו היו לך עיניים?
והשאיר אותו עיוור לכל חייו.
חקר חסינותו של החולד בפני מחלת הסרטן
החולד העיוור (הארץ ישראלי) והחולד העירום (Heterocephalus glaber), הקרוב אליו, הם שני בעלי חיים שמשך חייהם ידוע כארוך מהמקובל אצל מכרסמים בגודלם וגם תופעות ההזדקנות ה"רגילות" נדירות אצלם.
החולד העירום – עד 31 שנים.
מחקרים שונים הראו כי שני חולדים מאריכי חיים אלה הם בנוסף לכך, גם חסינים בפני סרטן.
החולד העירום נלחם בסרטן בדרך דומה לדרכו של האדם למשל, על ידי התאבדות מתוכננת של תאים סרטניים (אפופטוזה).
המנגנון הלוחם בסרטן אצל החולד העיוור (הארץ ישראלי) הוא ככל הנראה מנגנון שונה לחלוטין, הקרוי נקרוזה, פיצוץ עצמי של תאים שהפכו לסרטניים.
נקרוזה היא מנגנון שבדרך כלל, אצל שאר בעלי החיים, איננו מנגנון מתוכנן, אולם במקרה של החולד העיוור, הוא מתוכנן ומסתבר שהוא אף מוצלח ביותר, בהדיפתה של מחלת הסרטן.
נבדקו תאים פיברובלסטים של שני מיני חולד ארץ ישראלי – Spalax judaei ו-Spalax golani, ובשניהם נמצא כי משהתרבתה אוכלוסיית התאים וגדלה צפיפותם, במצב המדמה סרטן, החלו התאים להפריש אינטרפרון B, ולהתפוצץ.
המחקר באשר לגורם לאותה הפרשת אינטרפרון וכיצד הוא פועל רק על תאים ספציפיים ולא על אחרים, נמשך.
במחקר אחר טופלו חולדים, חולדות ועכברים, במקביל, בחומרים מסרטנים.
כל החולדות והעכברים חלו כצפוי בסרטן, אך לא כל החולדים, אף כי חלקם סבלו מגידולים שפירים.
בדיקת עמידותם של תאי בני אדם חולי תסמונת לרון, שגם הם הוכחו כעמידים כמעט לחלוטין בפני סרטן (ראה הורמון גדילה והזדקנות), הראתה אף היא כי מקור העמידות הזו דומה – גם שם, התאים הפגועים מתאבדים בטרם הפכו לסרטניים ובמותם הם מגינים על הגוף כולו מפני המחלה.
חולד (שם מדעי: Spalax) הוא סוג של מכרסם ממשפחת החולדיים החיים באדמה.
החולדים מצויים ברחבי אפריקה, המזרח התיכון ודרום אירופה.
אלו יצורים אפורים ועיוורים בעלי לסתות ומלתעות גדולות ואיתן הם חופרים באדמה.
הם כמעט ולא נראים אך אפשר לזהות אותם על פי התילים המורמים שהם מייצרים.
הם צמחוניים וניזונים ממגוון צמחים ושורשים מתחת לאדמה.
החפירות שלהם גורמות נזק כבד לצמחייה ולאדמה ולכן הם נרדפים בידי חקלאים.
חולד עיוור קזחסטני (Spalax uralensis)
חולדה (חֻלְדָּה) הוא קיבוץ בשפלה במועצה אזורית גזר, הסמוך ליער חולדה.
סמוך ליער זה נסללה דרך בורמה שפתחה את הדרך לירושלים שהייתה תחת מצור בזמן מלחמת העצמאות.
הקיבוץ הוקם כקבוצה בשנת 1930 על ידי תנועת גורדוניה.
הקיבוץ צמוד לצידו הצפוני של כביש 411. מצידו המזרחי של הקיבוץ נמצאים יער חולדה וקיבוץ משמר דוד.
כ- 2 קילומטר ממערב לקיבוץ נמצא כביש 6. כ-2.5 קילומטר מצפון לחולדה נמצא מושב פדיה.
מקור השם חולדה מהכפר הערבי בעל אותו שם אשר שכן מזרחית לקיבוץ (היום נמצא שם היישוב משמר דוד).
יש המייחסים את השם לחולדה הנביאה ויש הקושרים אותו להיסטוריון וחוקר חלוצי בן המאה ה-14 – אבן חלדון.
ב-1906 הוקמה סמוך לכפר הערבי ח'ולדה חווה ומשק חקלאי מגוון של ההסתדרות הציונית להכשרת העולים ארצה לעבודת האדמה ולהתיישבות.
בהמשך ניטע יער חולדה על ידי קק"ל, והיה ליער עצי סרק הראשון בארץ ישראל שניטע על ידי הקק"ל.
במקום הייתה חצר מבוצרת ומדרומה בית בן שתי קומות (הידוע כיום כ"בית הרצל").
החווה בחולדה, ביחד עם החווה בבן שמן, נחשבו בציבור הפועלים הארצישראלי לבית יוצר למשק חקלאי, עבודה עברית, וראשית הווי פועלי עברי עצמאי.
באוגוסט 1929 פרצו בארץ מאורעות תרפ"ט; ולאחר טבח חברון (תרפ"ט), התקפות על יישובים ופינוי כפר אוריה, הותקפה גם חוות חולדה.
הנשים והילדים פונו מבעוד מועד ובמקום נשארו 16 בחורים, שתי נשים ושני ילדים.
אחד מאנשי המקום הגיע למפקדת "ההגנה" בתל אביב וביקש עזרה.
הוחלט לשלוח למקום את יעקב אברמסון איש "השומר" לשעבר, ואת אפרים צ'יזיק.
בחולדה היה ארגז נשק ממשלתי ובו מספר רימונים, רובים אנגלים, ו-12 רובים קנדים.
אברמסון וצ'יזיק הורו להתחיל לאלתר בחפירת שוחות, מילוי שקי חול וניקוי כלי הנשק.
וכן, הדריכו השניים את אנשי החווה בשימוש בנשק.
מספר התוקפים הגיע למאות ועימהם באו נשיהם, חמוריהם וגמליהם לשאת את הביזה והשלל.
הערבים הקיפו את מתחם המשק והחלו לפרוץ אליו.
אפרים צ'יזיק פקד לסגת לבית האבן בזחילה.
הוא ניהל בעצמו את פעולת הנסיגה מהחצר לבית בלוותו את האנשים.
בחצות הגיע כוח בריטי ודרש להפסיק את האש, משסירבו הערבים להפסיק את ההתקפה פתחו עליהם הבריטים באש ביחד עם המגינים.
רק ב-31 באוגוסט 1929 חזרו לחולדה כמה מהמגינים ביחד עם בני משפחתו של אפרים והביאו את גופתו החרוכה לקבורה באדמת חולדה.
החווה עמדה בשיממונה כשנה, ולאחר מכן נשלחה קבוצה מתנועת הנוער "גורדוניה" למקום ועסקה בניקוי, בשיפוץ ושמירת הקיים.
במשך 15 שנים לאחר תרפ"ט, סופר שצ'יזיק היה מפקד ההגנה על חולדה, על מנת שלא לעורר את הבריטים לחפש את המפקד אברמסון בין הניצולים.
סיפורם של אפרים צ'יזיק ואחותו שרה הונצח באנדרטה "עבודה והגנה" שיצרה הפסלת בתיה לישנסקי.
האנדרטה הוצבה על קברו של אפרים צ'יזיק בחולדה ב-1937.
בסתיו 1931 עברה למקום קבוצת "גורדוניה" א' מחדרה והקימה את קיבוץ חולדה בסיוע כספי של ארגון אבוקה.
בשנת 1937 הוחלט במשותף על ידי מוסדות היישוב וחברי הקיבוץ לעבור מהיער למקום הנוכחי, כקילומטר מערבית ליער ובטקס חגיגי הונח אבן פינה ליישוב החדש.
בשנת 1938 החלו החברים לעבור למה שכונה "הנקודה החדשה", היא חולדה של היום.
במלחמת העצמאות הייתה חולדה הנקודה המזרחית ביותר אשר היה לה קשר גאוגרפי ישיר עם היישוב ומוסדותיו וכך הפכה לתחנת התארגנות ויציאה של שיירות וכוחות לירושלים הנצורה.
עם קום המדינה היוותה יעד להתקפות מטוסי האויב אשר נמשכו כ-8 ימים רצופים, עלו בחייהם של שני חברים, נזק רב לרכוש והביאו ליציאת הנשים והילדים לגלות בתל אביב למשך כ-3 חודשים.
חולדה הייתה הקצה המערבי של "דרך בורמה" וממנה נמתח קו השילוח שהוביל מים לירושלים לאחר הסרת המצור במלחמת העצמאות.
בשנות ה-50 של המאה ה-20 הייתה פרנסת הקיבוץ על החקלאות ובנוסף היו בה בית בד שנקרא "זיתניה" ומכון לניקוי זרעים.
שני המפעלים היו פעילים כל אחד כמחצית השנה.
החל מ-2022 מתקיימת בקיבוץ פעילות של תנועת הנוער העובד והלומד.
בשנת 2013 הושלמה בניית שכונת "ההרחבה" בחולדה שהיא הרחבה של הקיבוץ.
ב-2017 הושלמה שכונת הבנים ובשנים האחרונות החלה בניית שכונת לוטם.
עם קליטת המשפחות בהרחבה מתחילה לפעול בקיבוץ קהילה משותפת לחברי הקיבוץ וההרחבה, סך הכול היום (2021) בחולדה כ-320 בתי אב.
באוגוסט 2013 נערכו בחירות ראשונות לוועד הקהילה המשותפת.
הוועד, המורכב מ-4 חברי קיבוץ ו-3 חברי הרחבה, החל את פעילותו לניהול הקהילה ביישוב.
האישים הבאים קשורים לקיבוץ חולדה:
יזהר - סופר עברי בולט, מחנך וחבר הכנסת, חתן פרס ישראל לספרות יפה וחתן פרס א.מ.ת לספרות.
יזהר נולד לזאב ומרים סמילנסקי בשנת 1916 בחווה הניסיונית בחולדה, שם שהו הוריו במשך מספר שנים,
עמוס עוז - סופר ואינטלקטואל ישראלי, פרופסור לספרות באוניברסיטת בן-גוריון בנגב.
עוז קבור בבית הקברות של הקיבוץ.
עוז עזב בגיל 14 וחצי את ביתו בירושלים והצטרף לקיבוץ חולדה, בו חי בשנים 1954–1985.
פניה עוז-זלצברגר - סופרת והיסטוריונית ישראלית.
נולדה בקיבוץ חולדה, בת בכורה לסופר עמוס עוז ולנילי.
גליה עוז - סופרת ילדים ונוער, תסריטאית ובמאית סרטים תיעודיים ישראלית.
זוכת פרס ראש הממשלה לסופרים עבריים לשנת 2012. נולדה בקיבוץ חולדה.
היא בתם של נילי ועמוס עוז.
דניאל עוז - משורר, עורך ספרותי ומוזיקאי ישראלי.
נולד בקיבוץ חולדה והוא בנם של נילי והסופר עמוס עוז, ואחיהן הצעיר של פניה עוז-זלצברגר וגליה עוז.
רון חולדאי - ראש עיריית תל אביב-יפו.
קודם לכן שירת כטייס קרב וכמפקד בחיל האוויר הישראלי.
לאחר סיום שירותו בצה"ל שימש כמנהל הגימנסיה העברית "הרצליה".
נולד, גדל והתחנך בקיבוץ חולדה.
משפחתו הייתה המשפחה המאמצת של עמוס עוז.
פנחס לבון - מנהיג פועלים ופוליטיקאי ישראלי, חבר הכנסת ושר בממשלת ישראל.
בשנת 1929 עלה לארץ ישראל, הצטרף לקבוצה שהקימה את חולדה.
פנחס לבון נפטר בשנת 1976 והובא למנוחות בקיבוץ חולדה.
נאוה ארד - הייתה חברת הכנסת מטעם מפלגת העבודה.
אברהם בלבן - חוקר ספרות, סופר, משורר ופרופסור אמריטוס לספרות עברית חדשה באוניברסיטת פלורידה.
אמציה חן - "פצי" - קצין צה"ל בדימוס בדרגת תת-אלוף ומפקד אוגדת מילואים לשעבר.
חגי כהן - קצין צה"ל במילואים בדרגת תת-אלוף, פיקד על חטיבה 460 במלחמת לבנון הראשונה ועל עוצבת המפץ.