tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
חיזוק להשערה זאת נמצא בכך ששמות מלכים אלה תואמים למדי לשמות המלכים המופיעים בגנאלוגיה של חמורבי – מלך ממוצא אמורי שמלך בתקופה הבבלית הקדומה בבבל, וזו הייתה כנראה מסורת אמורית קדומה ששני המלכים ייחסו לעצמם.
את שלים־אחום ירש בנו אילושומה.
שְׁלִילִיּוּת קְשׁוּרַת-מָשׁוֹב היא רכיב פוטנציאל קשור-אירוע קוגניטיבי, המעורב בעיבוד תוצאותיה של החלטה או פעולה.
כלומר FRN הוא רכיב הנמדד באמצעות אלקטרואנצפלוגרם (EEG), המייצג חלק מתוך ההתפלגות הפוטנציאלים על הקרקפת המופיע כתגובה לפעילות קוגניטיבית.
רכיב זה מופיע בחלון זמן של מ-250 מילישניות עד 350 מילישניות לאחר משוב המורה על תוצאות מסוימות, או לאחר הגעה של תוצאותיה של פעולה.
הרכיב מגיע לשיא באלקטרודות במרכז הראש, ולכן נהוג לרוב להציג גרף של האלקטרודות Cz או FCz ממכשיר ה-EEG.
לרכיב FRN ישנם בספרות מספר שמות: FRN fERN MFN FN RewP וכן correct related positivity, אך כולם מתייחסים לאותו הדבר.
מקורו של ה-FRN משוערך בפיתול החגורה.
קבוצת חוקרים מגרמניה ושווייץ השתמשו במערך משולב של EEG ו-fMRI.
החוקרים שיערכו את מקורו של ה-FRN ב dACC.
אזור זה ידוע כמעורב בצפייה לתגמול, ובהתאמת הצפייה לנוכח הנתונים המתקבלים על ידי החושים מן העולם.
בפרט הוא מעורב ביצירת אותות המעידים על שגיאה בניבוי התגמול (Reward prediction error, RPE).
כאשר אדם נחשף לגירוי המסמן כי עבור בחירה מסוימת שעשה הוא מקבל תגמול (reward) חיובי או שלילי, מופיע FRN.
כאשר שתי התכונות של התגמול מופיעות מול הנבדק, כלומר הוא יודע האם התגמול הוא חיובי או שלילי ומה גודלו, ה-FRN יושפע בעיקר מהערכיות.
מנגד, כאשר התגמול מפורק, בפעם אחת מוצג האם הוא חיובי או שלילי, ובפעם נוספת מוצג גודלו, אזי ה-FRN יושפע בכל פעם מהתכונה המוצגת.
לפי תאוריית למידת חיזוק הקלאסית לאחר הופעת סיגנל RPE חיובי הערך של פעולה מסוימת עולה, ולאחר RPE שלילי הערך המעודכן יורד.
ישנן עדויות כי FRN דווקא מייצג את הערך המוחלט של RPE, יותר מאשר RPE עם ערכיות.
ה-FRN רגיש להוגנות של הצעות.
הוא שלילי יותר עבור הצעות לא שוויוניות, וניתן לראות בו סמן מוחי לשנאת אי-שוויון.
קבוצת חוקרים מסין ובריטניה חקרו משתתפים ששיחקו גרסה מותאמת של משחק האולטימטום.
בצורתו הקלאסית של משחק זה שני צדדים שאינם מכירים אחד את השני משחקים פעם אחת בלבד.
בגרסה המותאמת של החוקרים בכל צעד מופיעה למציע אפשרות לחלוקת משאבים.
הוא יכול לקבלה ואז על המקבל לבחור אם לקבל את ההצעה וכל אחד ירוויח כסף לפי האפשרות המוצעת, או לסרב לה.
במקרה כזה הן המציע והן המקבל לא ירוויחו כלל.
במחקר מדדו את הפעילות העצבית של המציע מרגע נתינת אפשרות הבחירה.
מראש בנו החוקרים את הניסוי כך שההצעות האפשריות יהיו מוטות לטובת המציע אך בצורה מינורית דיה כך שיתפסו כהוגנות, או מוטות מאוד לטובת המציע כך שיתפסו לא כהוגנות.
כאשר השוו את הפעילות בין שני סוגי ההצעות, ה-FRN היה שלילי יותר כאשר ההצעה לא הייתה הוגנת.
באופן דומה, מחקרים אשר התמקדו במקבל הראו כי כאשר הוא מקבל הצעות שאינן הוגנות, פעילות רכיב ה-FRN יותר שלילית.
אפקט זה גדל כאשר אנשים נוספים צפו במשחק.
במחקר שפורסם בשנת 2011 בדקו את ההשפעה של תחושת פעלנות יוזמת (סוכנות) על ה-FRN.
בניסוי נבדקים ביצעו מטלת מחשב המאפשרת לקבל בונוסים.
נבדקים התבקשו לבחור באחד מבין ארבעה כדורים שהיו מוצגים לפניהם על המסך בצבעים שונים.
עבור לחיצה על כדור הנבדק קיבל או הפסיד סכום כסף קטן.
בתנאי אחד, בו החוקרים גרמו לנבדקים להרגיש ללא פעלנות יוזמת, נאמר לנבדקים כי אין כל חוקיות בין הצבע לבין קבלה או הפסד של כסף.
בתנאי שני, בו החוקרים גרמו לנבדקים להרגיש פעלנות יוזמת, נאמר כי ישנה חוקיות בין צבע הכדור לבין קבלה או הפסד של כסף.
בתנאי עם הפעלנות יוזמת זוהתה פעילות מוגברת של רכיב FRN.
שלילת אזרחות או דנטורליזציה היא ביטול אזרחות של אדם בניגוד לרצונו.
שלילת אזרחות מיושמת לרוב כלפי אנשים המשתייכים למיעוטים אתניים ומתנגדים פוליטיים.
לעיתים היא מהווה עונש על פעולות שנחשבות על ידי המדינה מעשים פליליים, לעיתים קרובות על טעויות בתהליך ההתאזרחות כגון הונאה.
מאז פיגועי 11 בספטמבר, גברה שלילת האזרחות של אנשים שהואשמו בטרור.
כיוון שהזכות לאזרחות מוכרת כזכות אדם במשפט הבינלאומי, שלילת אזרחות נחשבת לעיתים קרובות להפרת זכויות אדם.
בפועל, ייתכן שלא תהיה הבחנה ברורה בין שלילה שלא בהסכמה לבין ויתור על אזרחות.
מקורות מסוימים מבחינים בין דה-נטורליזציה, כהיפוך של תהליך התאזרחות, לשלילת אזרחות (denationalization) באופן כללי יותר.
שלילת אזרחות יכולה להיחשב כצורה חדשה של מנהג ההגליה העתיק, שהשימוש בו פחת בעקבות הקמת בתי הכלא וצמצום השטח הנחשב טרה נוליוס.
הפרקטיקה המודרנית של שלילת אזרחות התפתחה בסוף המאה ה-19 במקביל לפיקוח על ההגירה.
עם צמיחתה של מדינת הרווחה, מדינות רבות אמצו חקיקה ששללה אזרחות של מי שהגרו מהמדינה, כדי להימנע מהצורך לתמוך באזרחים-שבים עניים.
האימפריה הגרמנית ביטלה את אזרחותם של כל המהגרים ששהו בחו"ל במשך עשר שנים כדי להימנע מחזרתם של מהגרים שלא הצליחו להתבסס במדינות אליהן הגרו.
מתאזרחים שחזרו לארץ מוצאם נאלצו לוותר על אזרחותם החדשה כיוון שנחשבו כמי שניתקו את קשריהם עם אותה מדינה.
בדין הקנדי, נוהג זה נמשך עד 1974. הדין הצרפתי אפשר שלילת אזרחות מאז סוף המאה ה-19, אך עד מלחמת העולם הראשונה נעשה בו שימוש רק לעיתים נדירות .
על פי דיני זכויות האדם הבינלאומיים, על מדינות מוטלת החובה לקבל לשטחן את אזרחיהן, אך הן רשאיות לגרש לא-אזרחים.
בכל רחבי העולם המערבי התקבלו חוקים בדבר אזרחות בתחילת המאה ה-20, ביניהם חוק ההתאזרחות משנת 1906 בארצות הברית, חוקים בצרפת ב-1915 ו-1927, וחוק הלאומיות ומעמד זרים בבריטניה ב-1914 ו-1918. מלחמת העולם הראשונה הגבירה את הדרישה לנאמנות של מתאזרחים, והובילה לעלייה בשלילת אזרחות; כמעט כל הצדדים הלוחמים השתמשו בשלילת אזרחות.
במקרים רבים, התנגדות פוליטית (בעיקר תמיכה בקומוניזם) או חשד להזדהות עם מדינת אויב היו הסיבה לשלילת האזרחות, אם כי באופן רשמי היא נעשתה בעיקר על סמך מקום הולדתם של אנשים.
חוקים שאומצו כאמצעי חירום במהלך המלחמה נשארו בתוקף גם אחריה.
תקופת השיא של שלילת האזרחות הייתה משנות ה-20 המוקדמות ועד לסוף מלחמת העולם השנייה בעקבות יצירת מדינות לאום מחדש סביב שתי מלחמות העולם.
ב-1921 הכריזה ברית המועצות על שני מיליון אזרחים לשעבר של האימפריה הרוסית, "גולים לבנים", חסרי אזרחות.
לאחר מלחמת העולם השנייה, שלילת האזרחות כמעט שנעלמה בעולם המערבי, עקב התחזקותם של דיני זכויות האדם.
ניסיונות לשלול באופן המוני את אזרחותם של אמריקאים-יפנים וקנדים-יפנים לאחר המלחמה כשלו עקב פסקי דין של בתי המשפט ושינויים בדעת הקהל.
פסיקה של בית המשפט בצרפת ובארצות הברית הגבילו את סמכות הרשות לשלול אזרחות.
בבריטניה לא נשללה אזרחות כלל בשנים 1973-2002.
פיגועי 11 בספטמבר הביאו לחשש מוגבר מטרור.
ממשלות ניסו לצמצם את המגבלות המשפטיות על אמצעים שנתפסו כהכרחיים כדי להילחם באיום הטרור.
חוקי ההגירה מהווים כלי רב עוצמה להדיר את אלה שנחשבים כאיום על הביטחון הלאומי, אך ניתן היה להפעיל אותם רק נגד לא-אזרחים.
על כן, קודמה הרחבה של שלילת האזרחות.
בבריטניה שונה החוק ב-2002 כך ששר הפנים יוכל לשלול אזרחות של אנשים ללא צורך בתהליך בדיקה עצמאי לפני שהשלילה נכנסת לתוקף.
לאחר שינוי החוק חלה עלייה במספר שלילות האזרחות.
מדינות נוספות שקידמו חוקים שלילת אזרחות, הרחיבו, החיו מחדש או שקלו אותם מחדש, כוללות את קנדה, צרפת, אוסטריה, גרמניה, נורווגיה, הולנד, אוסטרליה, מצרים ומדינות המפרץ.
אזרחות מקנה זכות כמעט מוחלטת לאדם להיכנס למדינה ולשהות בה.
שלילתה בדרך כלל גורמת לאובדן הזכות, ואנשים שאזרחותם נשללה נאלצים לחזור למדינות מוצאם (אם יש להם אזרחות במדינה אחרת שמחויבת לקבלם), שעמן עשוי להיות להם קשר מועט בלבד.
לכך יש השלכות מרחיקות לכת על חיי המשפחה, חייהם המקצועיים והחברתיים, ורווחתם.
ישנה מחלוקת אם שלילת אזרחות היא, למעשה, סנקציה עונשית, אמצעי ביטחון לאומי שאינו עונש או משהו אחר.
על אף שדעת הרוב היא לראות בשלילת אזרחות עונש, הקרימינולוגית מילנה טריפוביץ' טוענת שדנטורליזציה היא "סנקציה מסוג מיוחד ושונה, המבקשת לשחרר מהגוף המדיני חברים שאינם עומדים בדרישות האזרחות הבסיסיות".
שלילת אזרחות דה פקטו היא אובדן בפועל של ההגנות שמעמד האזרחות מקנה, אף ללא ביטול רשמי.
דוגמה לכך היא צווי הרחקה זמניים שמדינות מסוימות מוציאות על מנת למנוע כניסתם של אזרחיהן, או שלילת דרכון המשמשת לאותה תוצאה.
כך למשל, ב-2021 מאות אזרחים ממדינות שונות באירופה היו "תקועים" במזרח התיכון משום שממשלותיהם סירבו לקבל אותם, על אף שאזרחויותיהם לא בוטלו.
לחלופין, יש מדינות שהתנערו למעשה מאחריות לאזרחיהן המוחזקים במעצר בלתי מוגבל במתקן המעצר בגואנטנמו.
יש מקרים בהן גורמים רשמיים מסרבים בכוונה לתת את התעודות הנדרשות לאנשים הזכאים לאזרחות, כמו דרכון או תעודת לידה, דבר שעלול להיות בעל השלכות דומות כמו שלילת אזרחות.
דוגמאות לכך הן הרפובליקה הדומניקנית, רשויות הממשל בטקסס, ומדינותא שונות באפריקה.
הצידוקים לשלילת אזרחות הם לרוב בנימוקים הרואים באזרחות פריבילגיה הניתנת לביטול בכל עת על ידי הממשל; "אלה שמעשיהם מפגינים חוסר נאמנות מאבדים אזרחות באמצעות פעולות אלה; טרוריסטים אינם ראויים לאזרחות; אזרחות מופחתת כאשר אנשים לא ראויים מחזיקים באזרחות, וערכה מוגבר על ידי שלילתה מאזרחים שאינם ראויים".
ההצדקה לשלילת אזרחות מגיעה מתוך הענקת משקל כבד לשיקולי ביטחון, ובאמונה שהאיומים על הביטחון מגיעים מחוץ לאומה
במדינות שהן דמוקרטיות ליברליות, שלילת האזרחות נדירה, בהשוואה למספר ההתאזרחויות ואף יותר מכך למספר האזרחים.
שלילת אזרחות של קבוצות אתניות שלמות, נעשתה לעיתים קרובות כדי לאפשר מבחינה משפטית את גירושם של אנשים אלה מהמדינה.
לאחר רצח העם הארמני, המשיכה טורקיה את מדיניות ההומוגניזציה האתנית באנטוליה על ידי שלילת אזרחותם של ארמנים, אשורים או סורים, יוונים ויהודים שהיו בחו"ל, ולפעמים אלה שנשארו במדינה.
כל האנשים שטוהרו אתנית במהלך חילופי האוכלוסין בין יוון וטורקיה איבדו את אזרחותם המקורית.
שלילת האזרחות הטורקית של מיעוטים אתניים נעשתה על ידי שורה של גזירות בשנות ה-20 וה-30, ונמשכה לאורך מלחמת העולם השנייה.
בשנת 1943, 92 אחוזים מאלה שאזרחותם נשללה היו יהודים טורקים, רובם תושבי צרפת, מה שהעמיד אותם בסיכון גבוה למעצר, הגליה או רצח במהלך השואה.
הרפובליקה הצ'כוסלובקית השנייה שללה את אזרחותם של יהודים שנמלטו או גורשו מחבל הסודטים, שסופח לגרמניה בשנת 1938. באותה שנה, העבירה פולין, שניסתה לצמצם את אוכלוסייתה היהודית, חוק שביטל את אזרחותם של יהודים פולנים החיים מחוץ למדינה.
"החוק לביטול ההתאזרחות ושלילת הלאום הגרמני" שנחקק בגרמניה ב-1933 אפשר לבטל את כל ההתאזרחויות שחלו לאחר מהפכת נובמבר (1918).
צעד זה שלל את אזרחותם של כ-16,000 "אוסטיודן" שחיו בגרמניה והשאיר אותם חסרי אזרחות.
החוק גם קבע שניתן לשלול את אזרחותם של גרמנים ששהו בחו"ל והתנהגותם שם הפרה את "חובת הנאמנות לאינטרסים הגרמניים".
גם ממי שלא נענו לדרישה לחזור ניתן היה לשלול אזרחות ולהחרים את נכסיהם.
כל יהודי גרמניה איבדו את זכויות האזרחות שלהם בשנת 1935 ואזרחותם של אלו שהיגרו נשללה באופן המוני, לעיתים קרובות כדי להקל על החרמת רכושם.
בשנת 1941, בוטלה אזרחותם של כל המהגרים היהודים והיהודים הגרמנים שגורשו לגטאות נאציים או למחנות ריכוז.
בשטח הכיבוש הנאצי, יהודים שהחזיקו באזרחות במדינה נייטרלית או אחת ממדינות הציר היו מוגנים לעיתים קרובות מפני גירוש ומוות, בעוד שחסרי אזרחות היו בסיכון מוגבר.
צרפת של וישי שללה אזרחות מ-15,000 איש, כולל 6,000 יהודים, כדי "לטהר את הקהילה הלאומית"; 1,000 מהיהודים הללו נרצחו.
חוק שלילת האזרחות של וישי בוטל לאחר תום המלחמה.
גם מיהודים בהונגריה, רומניה, אלג'יריה הצרפתית ואיטליה נשללה אזרחות.
לפחות שמונה מיליון גרמנים גורשו ואיבדו את אזרחותם לאחר מלחמת העולם השנייה.
במהלך הקמת מדינת ישראל ב-1948, מאות אלפי פלסטינים איבדו למעשה את אזרחותם והפכו לפליטים.
בשנת 1949, סרי לנקה ביטלה את אזרחותם של הטמילים ההודיים של סרי לנקה וניסתה לגרש אותם להודו.
תחת האפרטהייד בדרום אפריקה, האזרחות הדרום אפריקאית של מיליוני דרום אפריקאים שחורים בוטלה והם הפכו לאזרחים של מה שנקרא "בנטוסטנים".
יוון עודדה את המקדונים הסלאבים ואת הטורקים היוונים להגר ושללה את אזרחותם אם עשו זאת.
שלילת האזרחות של בני הרוהינגה, קבוצה אתנית במיאנמר, על פי חוק האזרחות של בורמה משנת 1982, הותירה אותם חסרי אזרחות ומוזכרת כמרכיב מכונן של רצח העם של בני הרוהינגה.
ב-1988, עם פרוץ האינתיפאדה הראשונה, הודיעה ממלכת ירדן על ניתוק הזיקה מהשטחים אותם סיפחה ב-24 באפריל 1950 ונכבשו על ידי ישראל במלחמת ששת הימים ב-1967, וביטלה את אזרחותם הירדנית של פלסטינים המתגוררים בשטחים אלה.
מספר מדינות פוסט-קומוניסטיות ביטלו את אזרחותם של מי שלא השתייכו לקבוצה האתנית השלטת במהלך קריסת הגוש המזרחי.
בסלובניה, אנשים אלה ידועים בשם "הנמחקים".
שלילת האזרחות של רוסים אתניים בלטביה ואסטוניה ביטלה את האזרחות של עד שליש מהאוכלוסייה.
החל משנת 2013, נשללה, על פי ההערכות, אזרחותם של כ-200,000 אזרחים דומיניקנים שחורים בני האיטי רטרואקטיבית, בצעד שגרר ביקורת בינלאומית משום שהוא נבע מרצון לצמצם את מספר בני האיטי השחורים במדינה.
בשנת 2019, כמעט 2 מיליון אנשים, המהווים 6 אחוזים מאוכלוסיית אסאם, לא נכללו במרשם האזרחים הלאומי של הודו.
אנשים רבים שזכאים לאזרחות הודית חסרים את המסמכים הדרושים שכן רישום הלידה אינו עקבי והחוק ההודי מטיל את נטל ההוכחה על הפרט להוכיח את אזרחותו.
מוסלמים בנגלים, שרבים מהם אינם יודעים קרוא וכתוב, נמצאים בסיכון הגבוה ביותר לאבד את אזרחותם.
אנשים הנחשבים לא-אזרחים נמצאים בסיכון למעצר ללא הגבלת זמן.
במיוחד בתחילת ובאמצע המאה העשרים, שללה ארצות הברית לעיתים קרובות את אזרחותם של מהגרים שמאלנים, כגון אנרכיסטים וחברי המפלגה הקומוניסטית ארצות הברית.
דוגמה למדיניות זו הייתה שלילת האזרחות של האנרכיסטית אמה גולדמן, שגורשה לפינלנד ומשם לברית המועצות - בקרב קבוצה של למעלה מ-200 "זרים" בשנת 1920.
שלילת אזרחות נעשית לעיתים נגד אנשים המואשמים בטרור או משמשים כלוחמים מטעם מדינה אחרת.
דוגמאות כוללות מספר מתנדבים בינלאומיים במלחמת האזרחים בספרד ואזרחים של כמה מדינות ערביות, בהם אוסאמה בן לאדן, שלחם במלחמה הסובייטית-אפגניסטן.
שלילת אזרחות על בסיס זה התרחבה במהלך תחילת המאה העשרים ואחת עקב התקפות הטרור המתגברות באירופה והתופעה של אנשים הנוסעים למזרח התיכון כדי להילחם למען ארגון המדינה האסלאמית.
ההצדקות לשלילת האזרחות ומניעת השיבה כוללות ביטחון לאומי והאמונה שהצטרפות לקבוצת טרור היא מעשה של חוסר נאמנות שראוי לשלילת אזרחות.
במדינות מסוימות, שלילת אזרחות יכולה להתרחש רק לאחר הרשעה בפשע הקשור לטרור; בתחומי שיפוט אחרים, הרשעה אינה נדרשת ומעטים האנשים שאזרחותם נשללה לאחר שהורשעו בפשע.
במדינות מסוימות, למשל הולנד, צרפת, בלגיה וגרמניה, ניתן לשלול אזרחות רק אם הפרט הוא בעל אזרחות נוספת, אך בבריטניה ניתן לשלול את אזרחותם של מתאזרחים גם במקרה שיוותרו חסרי אזרחות, אם יש יסוד להניח כי באפשרותם לקבל אזרחות של מדינה אחרת.
בישראל, אושר ב-2023 חוק המאפשר שלילת אזרחות ישראלית ממי שהורשעו בעבירת טרור ומקבלים תגמול מהרשות הפלסטינית.
בספרות האקדמית קיימת מחלוקת האם שלילת אזרחות היא טקטיקה יעילה נגד טרור.
מבקרים טוענים שצעד זה יכול להוביל לדחיקה ולהקצנה נוספת של הפרט המושפע או של הקהילה שלו.
תוצאה נוספת של שלילת אזרחות היא החמרת היחסים עם מדינות צד שלישי הרואות בכך ניסיון לא לגיטימי לייצא סיכוני טרור.
טורקיה סירבה לקבל לוחמים זרים שאזרחותם נשללה על-ידי מדינות אירופה, והצליחה לגרש אירופאים שאזרחותם נשללה בחזרה למדינות המוצא שלהם.
מדינות רבות מתירות דנטורליזציה במקרים בהם התאזרחות נעשתה על סמך מצג שווא.
שלילת אזרחות בגין מצג שווא היא חריג לאיסור על שלילת אזרחות באופן שמותיר את הפרט נטול אזרחות.
נכון לשנת 2014, יותר מתריסר מדינות באיחוד האירופי מאפשרות שלילת אזרחות אם אזרח מתגורר בחו"ל לתקופה ממושכת.
במדינות מסוימות יש שלילה אוטומטית של אזרחות אם אדם מצטרף לשירות צבאי או אזרחי זר או ממלא תפקיד ציבורי במדינה אחרת.
יש מדינות שאוסרות על אזרחיהן להחזיק באזרחות כפולה, ואזרח שלהן שרוכש אזרחות של מדינה אחרת מאבד באופן אוטומטי את אזרחותו בהן.
עד 1918, רוב המדינות שללו את אזרחותן של נשים שנישאו לזרים.
בעשור שלאחר מלחמת העולם הראשונה, שמונה עשרה מדינות חדלו משלילת האזרחות של נשים נשואות אלה.
מדינות מסוימות ממשיכות לעשות לשלול את אזרחותן של נשים הנישאות לזרים, מה שעלול להוביל לחוסר אזרחות.
בספרה מקורות הטוטליטריות , משנת 1951 קישרה הפילוסופית חנה ארנדט קישרה בין לאום ל"זכות לקבל זכויות".
ב-1955, היא טענה כי "לשום מדינה, לא משנה כמה חוקיה דרקוניים, לא צריכה להיות הזכות לשלול אזרחות".
האפשרות של מדינה שמצטרפת לאמנה להסתייג מהאיסור היא מוגבלת יחסית.
נוכח האיסור על יצירת מצב בו אדם נותר מחוסר אזרחות לחלוטין, שלילת אזרחות נעשית בדרך כלל לגבי בעלי אזרחות מרובה.
יוצא דופן הוא החוק הבריטי, שמאז 2014 מתיר שלילת אזרחות בריטית של מי שהתאזרחו בעת שלא הייתה להם כל אזרחות אחרת, אם שר הפנים סבור שהם יכולים לרכוש אזרחות של מדינה אחרת.
מדינות מסוימות מתירות רק שלילת אזרחות של מי שהתאזרחו, ולא של אזרחים מלידה.
שלישון הוא שם לשעבר של תור בעידן הקנוזואיקון.
משך תקופתו: 63.25 מיליוני שנים, מלפני 65 מיליוני שנים עד לפני 1.75 מיליוני שנים.
השלישון אינו מוכר יותר כיחידת זמן רשמית על ידי גוף התקינה לנושא, הוועדה הבינלאומית לסטרטיגרפיה (International Commission on Stratigraphy).
בשלישון נמצאות שתי יחידות זמן ("תת-תור" ביחס למסגרת של תור שלישון).
יחידת הזמן הראשונה-המוקדמת היא פלאוגן, והיחידה השנייה-המאוחרת נאוגן, שלאחריה הסתיים השלישון והחל תור רביעון.
יחידת הפלאוגן מתחלקת לתקופות פלאוקן, אאוקן ואוליגוקן, ויחידת הנאוגן מתחלקת לתקופות מיוקן ופליוקן, מהמוקדם למאוחר.
בשלישון החלו היונקים והעופות להתפרש על בתי גידול ונוצרו צורות חיים שונות, לאחר שהתפתחותם הוגבלה בגלל הזוחלים גדולי הממדים.
שלישיית גשר הירקון הייתה הרכב מוזיקלי שהתקיים בין השנים 1964–1966 בשני הרכבים.
חברי ההרכב הראשון היו אריק איינשטיין, יהורם גאון ובני אמדורסקי.
בתוכניתה השנייה של השלישייה החליף ישראל גוריון את יהורם גאון שעזב.
איינשטיין, אמדורסקי וגאון פעלו במסגרות אחרות קודם להקמת השלישייה.
איינשטיין וגאון היו יוצאי להקת הנח"ל; אמדורסקי היה חבר בצמד "הדודאים" עם ישראל גוריון.
השלושה בחרו בשם גשר הירקון בתל אביב שתמונתו אף הופיעה על עטיפות אלבומיהם: "גשר הירקון היה מקום מפגש לאומנים שיצאו להצגות והופעות, וכיוון שהיינו יוצאים להופעות של השלישייה ולחוד מגשר הירקון, מישהו אמר שנקרא לעצמנו כך".
השלישייה קמה כבר בסוף 1963, וערכה את הופעתה הראשונה במועדון החמאם ביפו בינואר 1964 בערב שהוקדש לפרר ז'אק.
שלישיית גשר הירקון הופיעה בפסטיבל הזמר והפזמון תשכ"ד (1964), שם ביצעו את השיר "אותך".
לאחר מכן הקליטה לרדיו מספר שירים, בהם חידושים לשירי להקת "הצ'יזבטרון" ושתי פרודיות על שירי "הביטלס" - "שייק" מתוך הסרט "דליה והמלחים", ו"למה את לא יוצאת איתי" אשר היה תרגום של חיים חפר לשיר "From Me to You".
הקהל לא קיבל היטב את ההופעות הראשונות של הלהקה, שהורכבו משירי ארץ ישראל נושנים כמו "כנרת שלי".
כדי להציל את התוכנית הציעו מפיקי הלהקה, דן בן אמוץ וחיים חפר, לפנות לפזמונאית נעמי שמר, והיא תרמה לשלישייה שירים שהפכו ללהיטים כמו "לילה בחוף אכזיב", "איילת אהבים" ו"סרנדה לך".
גם חיים חפר תרם ללהקה שירים מצליחים, כמו "אל תעברי לבד ילדה ברחוב" ו"איזה יום יפה".
בשנת 1964 הקליטה השלישייה את האלבום "אהבה ראשונה" והעלתה תוכנית בשם זה בהפקה ועריכה של בן-אמוץ וחפר, עם הפקה מוזיקלית של יצחק גרציאני.
השירים שנכללו באלבום ובמופע היו "לילה בחוף אכזיב", "איילת אהבים", "כשאור דולק בחלונך", "אם רק תבואי בחמש", "אל תעברי לבד ילדה ברחוב" ועוד.
ב-1964 פרש יהורם גאון מההרכב והחליף אותו ישראל גוריון.
ב-1966 הוציאה השלישייה את אלבומה השני, "התוכנית החדשה", בו נכללו השירים "העיר באפור" (אותו כתבה נעמי שמר בעת שהותה בפריז במיוחד לשלישייה), "קרב הראל", "הכל בגלל האהבה" ו"סימן שאתה צעיר".
ברבות השנים סיפר איינשטיין על החילופים בהרכב, כי לכאורה הוא היה הוותיק בהרכב, אך בדיעבד הבין שייתכן ולמעשה מבחינת הקהל נתפס ההרכב כמעין הרחבה של "הדודאים", הרכבם של אמדורסקי וגוריון, וחשש שמא הקהל שאל את עצמו "מי זה הגבוה הזה שמפריע להרכב הדודאים?".
בפסטיבל הזמר באותה שנה זכתה השלישייה במקום השני עם השיר "ריח תפוח ואודם שני", וזמן קצר לאחר מכן התפרקה.
ב-1989 הוציאה חברת התקליט חיפה בשיתוף עם הד ארצי את האוסף "השנים הראשונות" שלמרות שהוא אוסף משותף לאריק איינשטיין ויהורם גאון, הוא כולל בין היתר גם 13 שירים בולטים שבוצעו במסגרת הרכב זה (ונלקחו מהאלבומים של השלישייה).
אהבה ראשונה - 1964; אריק איינשטיין, יהורם גאון ובני אמדורסקי; ישראפון.
התוכנית החדשה - 1966; אריק איינשטיין, בני אמדורסקי וישראל גוריון; ישראפון.
שלושרים על גשר הירקון 1991; חנן יובל, בני אמדורסקי וישראל גוריון.
האוסף - 2001; אריק איינשטיין, בני אמדורסקי, ישראל גוריון ויהורם גאון; מדיה דיירקט.
בהלכות טומאה וטהרה, שלישי לטומאה הוא דרגת הטומאה הקיימת מדין תורה באוכלים ומשקים שהם תרומה או קודש שנטמאו משני לטומאה.
"שלישי לטומאה" מטמא רק קודש להיות רביעי לטומאה.
רביעי לטומאה לא מטמא שום דבר להיות "חמישי לטומאה" למעט מי אפר פרה אדומה.
לפי רבי יוסי שלישי לטומאה נלמד מהפסוק הבא:
מכאן אנו למדים, שכל בשר קודש הנוגע בשני לטומאה הנקרא "טמא", נטמא גם הוא ונהפך ל"שלישי לטומאה".
אבל הוא לא יטמא דבר אחר לעשותו רביעי לטומאה שכן הוא עצמו אינו נקרא טמא.
ומנין אנו יודעים רביעי לטומאה?
על כך יש קל וחומר: ומה מחוסר כפורים, - שמותר בתרומה פסול בקודש, שלישי לטומאה, שפסול בתרומה אינו דין שיעשה רביעי בקודש?!
קל וחומר זה, אינו מסוגי הקל וחומר הרגילים, האומרים שכל מה שישנו ב"קל" ישנו ב"חומר".
שכן בקל וחומר ישנן שתי סברות: האחת היא, שכל מה שישנו בקל ישנו בחומר, והשני הוא שעל החומר להיות לכל הפחות בדרגה אחת יותר מה"קל".
על כך ישנו כלל אחר, האומר "דיו לבא מן הדין להיות כנידון", שאין ללמוד מהקל וחומר, שיהיה דין ה"חומר" יותר מדין ה"קל".
אם כי, ישנה מחלוקת בכללי ה"קל וחומר", מה יהיה באופן שהסברא הראשונה, שכל מה שיש בקל ישנו ב"חומר", אינו מלמד אותנו מאומה שכן את הדין שניתן ללמוד מה"קל וחומר", אנו יודעים ממקור אחר, כמו פסוק מפורש, למשל.
באופן כזה ישנה מחלוקת האם אז ניתן ללמוד מה"קל וחומר" את הדין הנלמד מהסברא השנייה שעל החומר להיות בדרגה אחת יותר מה"קל", ומסקנת הגמרא היא שאז אומרים את הדין הנלמד מהסברא השנייה, ולא מגבילים אותו בטענה "דיו לבא מן הדין להיות כנידון".
מכיוון שכך, סובר רבי יוסי, שמכיוון שדין טומאת שלישי לטומאה, אינו זקוק לקל וחומר שהרי יש עליו פסוק, יש ללמוד מהקל וחומר שיש גם דין "רביעי לטומאה".
לפי רבי עקיבא שלישי לטומאה נלמד מהפסוקים הבאים:
שיטת רבי עקיבא היא, ששני עושה שלישי גם בחולין.
רבי עקיבא דורש את האמור בפסוק "יִטְמָא" למשמעות האחרת, המשתמעת מתוך אותה המילה עצמה רק בנקודות אחרות - "יְטַמֵא", כלומר המשקה שבתוכו מטמא אוכל אחר טומאת אוכלין.
מכאן אנו למדים, שגם בשר קודש הנוגע בשלישי לטומאה הנקרא "טמא", נטמא גם הוא וממילא נהפך ל"רביעי לטומאה".
אבל הוא לא יטמא דבר אחר לעשותו חמישי לטומאה שכן הוא עצמו אינו נקרא טמא.
רבי עקיבא אינו סבור שהקל וחומר של רבי יוסי נכון, מטעמיו שלו.
שלישיית בלוויל , הידוע גם בכינויו "בלוויל רנדוו" , הוא סרט הנפשה בלגי-צרפתי-קנדי מאת סילוון קומה.
את הסרט דיבבו מישל קושטה, ז'אן קלוד דונדה, מישל רובין ומוניק וייגאס.
הוא היה מועמד לפרס אוסקר על שיר מקורי, שיר הנושא של הסרט, "Belleville Rendez-Vous" ששר מתיו שדיד, וכן לפרס אוסקר בקטגוריית סרט ההנפשה הטוב ביותר.
הסרט זכה בפרס סזאר על הפסקול שלו, ובפרס לומייר ובפרס ג'יני לסרט הטוב ביותר.
בתחילת הסרט מוצגת פרודיה מונפשת בסגנון שנות ה-30 של המאה ה-20, המציגה שלישייה של זמרות: ויולט, בלנש ורוז (לפי צבעיו של דגל צרפת: כחול, לבן ואדום).
לאחר מכן הסרט מתמקד במאדאם סוזה, אישה מבוגרת המגדלת את נכדה צ'מפיון, שהתייתם בילדותו.
כדי לעודד את צ'מפיון לאחר מות הוריו, סוזה מנסה לפתות אותו במתנות (כלב קטן, רכבת צעצוע), אולם מצליחה לשמח אותו רק כאשר היא קונה לו זוג אופניים, אחרי שהיא מגלה את הערצתו לרוכבי אופניים.
לאחר שנים של רכיבה ואימונים שנערכים בהדרכתה, צ'מפיון מתחרה בטור דה פרנס.
תוך כדי המרוץ הוא ושני רוכבים נוספים נחטפים לעיר הדמיונית בלוויל, הדומה לניו יורק בשנות ה-50 של המאה ה-20, ולה מאפיינים של מונטריאול ושל פריז (אף שמדברים בה רק צרפתית).
הסבתא רודפת אחרי האונייה שחטפה את צ'מפיון בסירת דוושות ששכרה, ומגיעה לעיר הזרה.
שם היא מאבדת את עקבותיו ונשארת ללא פרוטה.
החוטפים הם חברי מאפיה, המהמרים על הרוכבים בתחרויות אופניים שנערכות במרתף של מועדון יין צרפתי.
הסבתא פוגשת את שלישיית בלוויל, כעת בזקנתן, ובעזרתן ובעזרת הכלב המשפחתי ברונו מצליחה לחלץ את נכדה רגע לפני שהורגים אותו, ואף להרוג את חברי המאפיה.
הסרט הוא סרט סאטירי המתאר את החברה הצרפתית כחברה של גברים עצלנים ופחדנים שבהם שולטות נשים שמנות, ואת החברה האמריקאית כחברה של מאפיונרים גדולים ושל נשים הסובלות מהשמנת יתר.
הסרט חסר מלל, למעט תיאורו של הטור דה פרנס ונאום שנושא שארל דה גול ומוקרן באחד הקטעים.
הכותב, סילוון קומה, התוודה שהסדרה הקומית האנגלית "המלון של פולטי" השפיעה על עלילת הסרט (דמות המלצר במסעדה שבסרט היא דמותו של בזיל פולטי).
כמו כן ניכרת השפעה מצד סרטיו של הבמאי הצרפתי ז'אק טאטי.
שלישיית איסטומין-שטרן-רוז הייתה שלישיית פסנתר אמריקאית של הפסנתרן יוג'ין איסטומין, הכנר אייזק שטרן והצ'לן ליאונרד רוז, שפעלה בשנים 1961–1984.
הופעת הבכורה של השלישייה הייתה בספטמבר 1961 בפסטיבל המוזיקה הבינלאומי הראשון בישראל (הפסטיבל שנקרא לימים "פסטיבל ישראל").
השלישייה ערכה הקלטות רבות, בעיקר מיצירות בטהובן, ברהמס ושוברט והופיעה עם תזמורות מן הידועות בעולם, בעיקר תזמורת פילדלפיה, בניצוח יוג'ין אורמנדי.
בשנת 1971 זכתה שלישיית איסטומין-שטרן-רוז בפרס הגראמי על הקלטת מחזור השלישיות המלא של בטהובן.
שלישיית גרה-נו-לי היא קיצור שמם של שלושה כדורגלנים שוודים: גונאר גרן (גרה), גונאר נורדאהל (נו) ונילס לידהולם (לי).
שחקנים אלו היו שלישיית חלוצים שבלטו בכדורגל האיטלקי בתקופה בה שיחקו יחדיו במדי מילאן בשנות ה-50 של המאה ה-20.
השלושה הובילו את נבחרת שוודיה לזכות במדליית הזהב באולימפיאדת לונדון ב-1948. הישגם הגדול ביותר במועדונם האיטלקי היה הזכייה באליפות הסרייה א' בשנת 1951. כמו כן, לידהולם ונורדהאל זכו בתואר שוב ב-1955, ולידהולם לבדו זכה בתואר שוב ב-1957 וב-1959, אחרי שגם גרן וגם נורדהאל כבר עזבו את המועדון.
מתוך השלישייה, גונאר נורדהאל היה המצליח ביותר, כאשר היה מלך השערים בסרייה א' 5 פעמים, והוא עודנו נמצא במקום השלישי ברשימת מלכי השערים בסרייה א' באיטליה בכל הזמנים ומלך השערים של מילאן בכל הזמנים.
שליקה היא שיטת בישול בחום: המזון אותו מבקשים לבשל מושם על פי רוב במים, בציר או ביין ומונח על הכיריים באש קטנה.
שליקה מתאימה במיוחד למזון עדין מרקם כביצים, בשר עוף, דגים ופירות, הנוטה להתפרק בשיטות בישול בהן משתמשים באש חמה יותר או בשמן.
ביצים שלוקות נעשות לרוב במים, דג ביין לבן, עוף בציר ופירות ביין אדום.
ניתן להשתמש גם במיצי פירות ובחלב לשליקות שונות.
בשליקה משתמר טעם המזון, ועל כן אין להרבות בזמן השליקה ובטמפרטורת השליקה.
נוזל השליקה שמשמש את מסעדות השף מכונה court bouillon ומשמש לשיטות בישול נוספות, מרכיביו הם: חומצה (יין, מיץ לימון), מרכיב ארומטי: "בוקה גרני" (Bouquet Garni- צרור צמחי תבלין טריים הקשור בחוט), נוזל השליקה המרכזי ו"מירפואה" (mire poix- תערובת ירקות ארומטיים החתוכים בגסות).
שלישיית התאומים הייתה שלישיית בידור ישראלית שפעלה במחצית השנייה של שנות ה-60 של המאה ה-20. ההרכב כלל את חנן גולדבלט, פופיק ארנון ואושיק לוי (שהצטרף כעובד שכיר).
סגנונה של השלישייה היה קרוב לסגנון הבידורי הקל שהתפתח באותן שנים, וניכר בתוכניות של הלהקות הצבאיות, התרנגולים והגשש החיוור.
הופעות הלהקה נבנו על המתכון הבידורי שכלל שילוב של מערכונים ושירים.
שלישיית התאומים הוקמה בעקבות סירובו של חנן גולדבלט, יוצא להקת התרנגולים, להיות הגשש הרביעי.
במקום זאת הקים יחד עם ארנון ולוי את השלישייה המקבילה וקראו לעצמם "שלישיית התאומים".
בשנת 1966 יצאה הלהקה בתוכניתה הראשונה, "הערב יוצאים", אותה ביים יוסי בנאי.
בעקבות התוכנית הוציאה הלהקה תקליט שכלל את "אנחנו לא רקדנים" של דוד אבידן בלחן של סשה ארגוב ושירים באווירה שאנסוניירית.
התוכנית הביאה שניים מהלהיטים הגדולים של התקופה שתורגמו מצרפתית, "שלגיה" על ידי נעמי שמר (תרגום של שיר צרפתי בשם Les souliers של גי ביאר) ו"זה לא נורא" על ידי דוד אבידן ללחן של חואן סולאנו פֶּדְרֶרוֹ (הגרסה העברית לשיר El Porompompero ).
התוכנית כללה גם גרסה עברית לשיר "Hit the Road Jack", שאותו תרגם אבידן כ-"הסתלקי רות".
כל העיבודים המוזיקליים בתוכנית היו של אלכס וייס.
בשנת 1966 שיחקו השלושה בסרטו של ישראל בקר, שני קוני למל, בכיכובו של מייק בורשטיין.
בשנת 1969 יצאה השלישייה בתוכניתה השנייה, "רבותיי פצצה", שגם אותה ביים יוסי בנאי.
על העיבודים המוזיקליים הופקד יאיר רוזנבלום, שגם הלחין לשלישייה את להיטה "אני אוהב אותך" שכתב יורם טהרלב.
שלום חנוך הלחין את "ניסע לים" למילים שכתב מאיר אריאל.
לתוכנית זו כתבה נעמי שמר מילים לשיר "הכל חינם", וכן כתב לה אריק איינשטיין מילים לשני להיטים גדולים שהתפרסמו באותם ימים, "קול ששון וקול שמחה" (לחן של הלהיט "Suddenly You Love Me" של להקת הטרמלוס), וכן "חוזרים הביתה" (לחן של וודי גאת'רי ללהיט "This Land Is Your Land").
את המערכונים בתוכנית כתבו נסים אלוני, יוסי בנאי ועמוס קינן.
באותה שנה השתתפה השלישייה בתוכנית טלוויזיה שהוקדשה לנחיתה על הירח, ובה שר פופיק ארנון את להיט הסולו "בלדה בין כוכבים".
השלישייה התפרקה לאחר שכל אחד מחבריה מצא בת-זוג קבועה והתמקד במקביל להופעות בקריירה עצמאית; ארנון שיחק במחזמר "קזבלן", גולדבלט נסע לארצות הברית, אושיק לוי עבד על תקליט סולו.
במהלך מלחמת יום הכיפורים הופיעה השלישייה בכ-400 הופעות בפני חיילים, כאשר בהמשך חברו אליהם גם מתי כספי, אילנה רובינא והזמר היהודי-קנדי לאונרד כהן.
לאחר הפירוק ולרגל הקלטת קליפ ללהיטים של הלהקה השתתף בהרכב גבי עמרני במקום פופיק ארנון שחזר בתשובה, אך הרכב זה לא הוסיף להופיע.
מערכונים שביצעה הלהקה זכו גם הם לפרסום, בהם "איפה החתן" ו"אדון בר אדון" שנכתבו על ידי יוסי בנאי (בשני מהם בנאי אף השתתף).
שלישיית בוזאר היא שלישיית פסנתר ידועת שם.
הופעת הבכורה של ההרכב הייתה ב-13 ביולי 1955 בפסטיבל המוזיקה ברקשייר, הידוע כיום כמרכז המוזיקה טנגלווד.
הקונצרט האחרון שלהם היה בלוצרן, שווייץ ב-6 בספטמבר 2008.
במשך יובל שנים זכתה השלישייה להערכה רבה על הופעותיה, הן באולמות הקונצרטים והן בהקלטות.
שלישיית בוזאר הקליטה את כל רפרטואר שלישיות הפסנתר התקני.
בשנת 2005 חגגה השלישייה את שנת היובל להיווסדה בהוצאת שני תקליטורים מיוחדים, הראשון מכיל את תקליטיה הפופולריים ביותר בשנות הקלטותיה הארוכות (בחברת פיליפס) והשני הוא אוסף יובל של מוזיקה חדשה (בחברת ורנר).
במהלך קיומה הממושך, ליכד את השלישייה החבר המייסד, הפסנתרן מנחם פרסלר.
חברי השלישייה המקוריים בעת הקמתה בשנת 1955 היו:
מאז השתנה הרכבם מספר פעמים ונוספו לו:
שָׁלִישׁ (בלועזית: אדיוטנט) הוא תפקיד צבאי, שפירושו אחד משניים:
קצין המסייע בידו של בעל דרגה (או אף בעל תפקיד שאינו צבאי כנשיא) הבכיר ממנו;
קצין או חייל העוסק בענייני שלישות – מנהלה, ארגון ופיקוח על כוח האדם ביחידה מסוימת או בצבא בכללותו.
מקור המילה בתנ"ך, שם היא משמשת במשמעות של קצין או מפקד, כבפסוקים , .
יוסף בן מתתיהו הבין את המילה כמתארת את "שר הגדוד השלישי", וכך הסביר בספרו קדמוניות היהודים את הפסוק (מלכים ב' ט', כ"ה).
בצה"ל השימוש במילה שליש היא על פי רוב במשמעות של קצין כח אדם יחידתי, אך שייך גם בהקשר של קצינים שונים של חיל השלישות (היום חיל משאבי האנוש).
בכל יחידה בצה"ל יש גורם האחראי על ענייני כח אדם ביחידה.
ברוב היחידות ממלא את התפקיד קצין שעבר הכשרה של חיל השלישות.
כמו בשאר הצבא, גם תחום זה מנוהל בצורה היררכית, כך שעל כל קצין שלישות ממונה קצין שלישות האחראי על מסגרת רחבה יותר.
כך בחטיבות הלוחמות לכל גדוד יש שליש גדודי, העובד בקשר ובכפיפות עם השליש החטיבתי, ובדומה השליש החטיבתי בקשר דומה עם שליש האוגדה.
השליש אחראי על המחלקות ביחידה העוסקות בכח אדם: מחלקת כח אדם, מחלקת תנאי שירות, מחלקת דת-רבנות-כשרות, מחלקת חינוך ומחלקת משמעת.
תחומי שלישות המטופלים רבות על ידי שליש יחידה: טיפול באנשי קבע, טיפול בשיבוצים ומעברים, טיפול בענייני כספים ביחידה, עיסוק בחריגים מסוגים שונים: נפקדים, חסרי שיבוץ, בעיות אי התאמה לשירות וכדומה.
כאשר השליש היחידתי נמצא בחופשה או בתפקיד מחוץ ליחידה, ממלאים את מקומו קצינים או נגדים מהמחלקות השונות שתחת פיקודו.
על פי רוב יש ביחידה איש קבע המשמש כנגד משאבי אנוש ונקרא גם פק"ר- פקיד רישומת.
הפק"ר עוסק בתחומים הקרובים לתחומי העיסוק של השליש ועל כן משמש כממלא מקומו ברוב המקרים.
מכיוון שנגדים ממעטים להיות בבסיסים בסופי שבוע (אינם סוגרים שבת בעגה צה"לית) הנציגים לענייני שלישות בזמנים אלו הם קציני וחיילי מחלקות השלישות.
כך למשל, קצינת ת"ש, או מש"קית שלישות, תהיה אחראית לענייני שלישות במהלך סופי שבוע בהם נעדר השליש מהיחידה.
תפקידי קצונה נוספים בחיל השלישות
שלישיית הוֹפָּל'ה היא להקת בידור בסגנון "הגשש החיוור" המורכבת משלושה קומיקאים חרדים שחזרו בתשובה.
הופל'ה מציגים מצבים בחברה החילונית ו/או החרדית בצורה קומית ברוח היהדות, וחלק מההצגות יצא על גבי דיסקים לצפייה.
הלהקה הוקמה ב-1997 על ידי שלושה שחקני תיאטרון לשעבר: עופר הלוי, יוסף סיקוראל ושלמה צים שהכירו בלימודיהם בבית צבי.
בתחילה, שם הלהקה היה הופה הולה והוא נבחר מהשיר "הופה הולה" (פרודיה על השיר של "הבטלנים") אותו הם מבצעים בהצגה "לא כל העולם במה", אך עקב זכויות היוצרים על שם זה נאלצו השלישייה לשנות את שם הלהקה ולקרוא לה "הופל'ה".
ב-2005 התפרקה השלישייה ובסוכות 2009 התאחדו מחדש.
הלהקה חברה גם בארגון "אמנים משמחי לב" היוצר תרבות יהודית (הצגות, שירים וכדומה).
עופר הלוי למד משחק בבית הספר למשחק בית צבי.
באפריל 1995 העלה בפסטיבל תיאטרונטו את הצגת היחיד "כאן מעבר לכביש".
ב-1993 שיחק לצד משה איבגי, אבי יפה וגבי עמרני במחזה "התוכים של יחזקאל" מאת גורן אגמון שעלה בפסטיבל עכו.
בשנת 1995 גילם את בבר בסרטו של שבי גביזון "חולה אהבה בשיכון ג'".
השתתף בתפקיד אורח בסדרה "הפוך".
ב-1997 השתתף בסרט הטלוויזיה "עיניים שלי" שכתב יואב כ"ץ וביים אורי רוזנקווס, מתוך התשיעולוגייה "סיפורים קצרים על אהבה" לצד שירילי דשא ואברהם ומיכה סלקטר.
ב-2009 השתתף בסרטו של חיים חזין "מעשה מביטחון" לצד משה לוי, משה אדלר ומוטי בן ישי.
ב-2012 כתב ושיחק בהצגת היחיד בבימויו של עופר הלוי "שפוי!" בפסטיבל תיאטרונטו.
ב-2023 השתתף לצד בנו אברהם חיים בתוכנית "המאסטרו" של קול חי מיוזיק.
מתגורר במאה שערים ומתפרנס משירה וניגון רחוב בשדרת אלרוב ממילא בירושלים.
למד בבית צבי, ובמהלך לימודיו שם החזיר את אביתר לזר בתשובה.
מדריך מוסמך לטאי צ'י מטעם המרכז הישראלי לטאי צ'י.
מדריך מוסמך להוראת אמנות הלחימה על ידי מכון וינגייט.
מורה לשיטת פלדנקרייז ומורה לשיטת פאולה.
מורה למשחק בתורת החיים - בית הספר לקולנוע יהודי.
ב-2012 גילם חסיד במשתה פורים בסרט "למלא את החלל" שכתבה וביימה רמה בורשטין.
ב-2022 שיחק בקליפ לשיר "Baruch Hashem It's Shabbos" של יעקב שוואקי.
מתגורר בתל אביב, ומשתייך לקהילתו של הרב מרדכי אוירבך.
המערכונים יצאו לאור בהוצאת חברת גרינטק:
בנוסף לשלישייה משתתפים בהצגה אביתר לזר, שמואל אשכנזי ויהודה שוקרון (כיום שדרן רדיו ב"קול ברמה").
שלישיית אדלר היא שלישייה ישראלית של נגני מפוחית פה, שנוסדה בשנת 1963 ועודנה פעילה בגלגולים ושינויי הרכב.
חיים אדלר, תושב טבריה, היה נגן מפוחית פה מילדותו.
בשנת 1960 נתקל בחנות כלי מוזיקה במפוחיות גדולות ומיוחדות – מפוחית בס ומפוחית אקורדים.
אדלר קנה את המפוחיות והביאן הביתה, לבניו דני ודרור.
השניים יצרו דואו שהחל להופיע בשנת 1962; דני ניגן במפוחית כרומטית ואחיו הצעיר דרור ליווה אותו במפוחית אקורדים, שהנגינה בה הייתה קלה בשבילו לאחר שניגן באקורדיון.
ההופעה הראשונה של דואו המפוחיות התקיימה במועדון התיאטרון בחיפה.
לאחר חודשים אחדים של הופעה בדואו, היה ברור לשניים שהאנסמבל זקוק לנגן בס.
שלישיית אדלר – האנסמבל הראשון, 1963–1975
דני ודרור אדלר מצאו את פרץ נאדל, נגן מפוחית בס, מוזיקולוג ובוגר אוניברסיטת בר-אילן, ובשנת 1963 ייסדו את שלישיית אדלר.
דני היה נגן מפוחית סופרן ודרור ניגן במפוחית אקורדים.
בראשית דרכה ניגנה השלישייה קטעי מוזיקה קלאסית קלה, בהם "מחול החרבות" של אראם חאצ'טוריאן, שהיה לנעימת הנושא באלבומה הראשון.
השלישייה הופיעה ברחבי ישראל בתוכנית מלהיטייה בלוויית קטעי קישור בידוריים.
בשנת 1970 הקליטה את השיר "רחל של הכנרת" עם יפה ירקוני לאלבומה "כל היונים".
בהקלטותיהם הרבות השתמשו חברי השלישייה בטכניקות שונות, כגון הקלטה כפולה של שתי מפוחיות, אפקט עוד באמצעות נקישה על גיטרה ועוד.
בביצועים בשילוב חליל היה החלילן אביהם של דרור ודני אדלר.
בשנת 1975 פרש פרץ נאדל מן האנסמבל ואת מקומו תפס יעקב קול, חברם של דני ודרור, שניגן עד אז בסקסופון בתזמורות שונות.
בשנת 1980 פנה דני רונן אל דרור אדלר בבקשה ללמד אותו לנגן במפוחית כרומטית.
דרור סירב תחילה, אך רונן לא ויתר ובסופו של דבר נעתר דרור לבקשתו ומצא בצעיר נגן מוכשר ביותר, שלמד תוך שנה לנגן את כל הרפרטואר של שלישיית אדלר.
לאחר פרישתו של דרור אדלר ב-1982, הצטרף דני רונן לאנסמבל.
בהרכב זה הוציאה השלישייה אלבום בשם "צ'לנג'", שכלל את "מחול החרבות" בעיבוד חדש.
האלבום הופץ גם במדינות אחרות.
האנסבל השלישי כלל את דני רונן, דרור אדלר ויעקב קול.
האנסמבל הרביעי כלל את דרור אדלר, מיכל אדלר ויעקב קול.
כיום שלישיית אדלר החדשה מורכבת ממיכל אדלר (מפוחית סולו), אליעז מייל (מפוחית אקורדים) ואבנר אלפרוביץ' (מפוחית בס).
דני אדלר ופרץ נאדל הקימו את "שלישיית הרמוניקה".
בשנת 1988 הקליטו אלבום ראשון של מוזיקת נשמה יהודית בשם "צימוקים ושקדים".
אלבום ראשון – נעימות קלאסיות קלות, בעיבוד לשלוש מפוחיות.
"מחול החרבות" של אראם חאצ'טוריאן היה נעימת הנושא של אלבום זה.
אלבום שני – "צלילים משלנו", נעימות של פזמונים ישראלים מוכרים.
אלבום שלישי – "זרקור על שלישיית אדלר" – כלל שילוב של סגנונות שונים, קטעים קלאסיים כגון "בכיאנאס ברזיליארס מס' 5" של וילה לובוס, "מחול האש" של מנואל דה פאיה וקטע מן הקונצ'רטו מס' 21 לפסנתר של מוצרט, לצד נעימות מתוך סרטים.
ברוך לדרר עיבד את הקטעים בקרבה רבה ככל האפשר למקור.
אלבום רביעי – "בתנועה מתמדת", יצירות קלאסיות שונות.
1980 – אלבום בחברת CBS, שירים עבריים פופולריים.
1988 – "צימוקים ושקדים", מוזיקת נשמה יהודית, אלבום ראשון של שלישיית הרמוניקה לאחר הפירוד.
השלישייה מספר 2 במי במול מז'ור לפסנתר, כינור וצ'לו, דויטש 929 היא אחת מהיצירות האחרונות של פרנץ שוברט והיא מתוארכת לנובמבר 1827. היצירה פורסמה כאופוס 100 בסוף 1828, זמן קצר לפני מותו של שוברט ובוצעה לראשונה במסיבה פרטית בינואר 1828 שנערכה לכבוד אירוסיו של חברו של שוברט, יוזף פון שפאון.
היצירה משמשת כפסקול במגוון סרטים, בהם בארי לינדון, כוננות מיידית, המורה לפסנתר והמכונאי (2011).
שליצי , ייתכן שנולד בשם סיימון מץ (Simon Metz), ושמו הרשמי שליצי סורטיס (Schlitze Surtees), היה אמן אמריקאי שהופיע במופעי שוליים ושחקן לפרקים, שזכור בעיקר בשל תפקידו בסרט "פריקס" משנת 1932 ובשל הקריירה הארוכה שלו כאמן במופעי שוליים, בין היתר בקרקס בארנום את ביילי.
הוא הופיע במופעי מוזרויות (Freak shows) כ"ראש סיכה" (pinhead), כלומר בעל ראש מעוות וקטן במיוחד באופן יחסי לגוף.
תאריך הלידה של שליצי, מקום לידתו והשם שבו נולד אינם ידועים; בתעודת מותו ועל מצבת הקבר שלו מצוין שנולד ב-10 בספטמבר 1901 ברובע הברונקס, ניו יורק, אולם ישנה אפשרות גם כי נולד ב-1892. בנוסף, ישנם מקורות הטוענים שהוא נולד בסנטה פה, ניו מקסיקו.
ישנם גם הטוענים כי נולד ביוקטן שבמקסיקו, אך טענות אלו שגויות והן נובעות מהצגתו לעיתים כ"אחרון האצטקים", כחלק מסיפור בדיוני שבו הוצג במופעים.
שליצי נולד עם מיקרוצפליה, הפרעה התפתחותית שבעקבותיה היקף גולגולתו ומוחו היו קטנים במידה ניכרת מהממוצע, קומתו הייתה נמוכה (גובהו היה 1.22 מ'), וכן הוא סבל מקוצר ראייה ומפיגור שכלי בינוני עד קשה.
נאמר עליו שרמתו הקוגניטיבית הייתה כשל ילד בן שלוש: הוא לא יכול היה לדאוג לצרכיו בכוחות עצמו וידע רק להגות מילים בעלות הברה אחת ולנסח משפטים פשוטים מאוד.
אולם הוא היה מסוגל לבצע פעולות פשוטות וסבורים כי הבין את מרבית הדברים שנאמרו לו.
כמו כן, זמן התגובה שלו היה מהיר במיוחד והייתה לו יכולת חיקוי מפותחת.
אלו שהכירו אותו תיארוהו כאדם מעורר חיבה, מלא חיים וחברותי.
לפי המקובל בעסקי מופעי השוליים באותה תקופה, יש להניח ששליצי נמסר או נמכר למופע שוליים על ידי הוריו (שעליהם לא ידועים פרטים).
לרוב מי שהיו אחראים עליו היו מעסיקיו, לפעמים לפי חוק ולפעמים היה זה מכורח המציאות.
זהות האחראים עליו השתנתה עם מעבריו ממופע למופע.
בעסקי מופעי השוליים כונו אנשים הסובלים ממיקרוצפליה בשמות "ראשי סיכה" או "החוליות החסרות", ושליצי כונה בכינויי במה כגון "אחרון האצטקים", "נערה קופיפה" או "מהו דבר זה?", או שצוות לאמנים אחרים במופע שסבלו ממיקרוצפליה.
כך למשל צוות שליצי לאישה בשם אתליה שסבלה ממיקרוצפליה, והם הוצגו יחד בשם "אורורה ונטליה, האחיות האצטקיות".
ציוות זה הוביל לטענות שאתליה אכן הייתה אחותו של שליצי, אך טענות אלו אינן מבוססות.
לעיתים קרובות היה שליצי לבוש בשמלה והוצג כנקבה או שלא הוצגה זהותו המינית, כדי להוסיף עוד רובד מסתורין למראהו החריג.
אלו שהכירו אותו פנו אליו לעיתים בלשון זכר ולעיתים בלשון נקבה.
מרבית המקורות אף טוענים כי הבחירה להלבישו בשמלה קשורה גם בהפרעה בשלפוחית השתן ממנה סבל, מכיוון ששליצי נאלץ ללבוש חיתולים והטיפול בו היה קל יותר בלבוש זה.
אולם טענה זו שנויה במחלוקת, מכיוון שבמרבית התמונות של שליצי ניתן להבחין שלבש גם מכנסיים מתחת לשמלה, ולפי כמה ממכריו הוא לא סבל מהפרעה בשלפוחית השתן עד לגיל מבוגר.
שליצי זכה להצלחה גדולה בעסקי מופעי השוליים, ובמהלך שנות ה-20 וה-30 הועסק בכמה מהקרקסים הבולטים של התקופה, כמו קרקס האחים רינגלינג וברנום את ביילי, קרקס קלייד ביטי, קרקס טום מיקס, Crafts 20 Big Shows ו-Foley & Burke Carnival.
בשנת 1928 ערך שליצי את הופעת הבכורה שלו בקולנוע, בסרט The Sideshow ("מופע השוליים"), סרט דרמה שהתרחש בקרקס, שבו כיכבו אמני מופעי שוליים שונים.
ב-1932 השתתף שליצי בפרויקט הידוע ביותר שלו כשחקן, בסרט האימה האיקוני "פריקס" בבימויו של טוד בראונינג.
בדומה לסרט The Sideshow, "פריקס" התרחש בקרקס והשתתפו בו מגוון אמנים של מופעי שוליים, ובהם התאומות הסיאמיות ויולט ודייזי הילטון והנסיך רנדיאן, "הזחל האנושי".
בסרט הופיעו שני "ראשי סיכה" נוספים, "זיפ וזופ", ובמהלך הסרט שליצי מופיע בסצנת דיאלוג עם השחקן וולאס פורד, אם כי לא ניתן להבין בה את דבריו.
צוות השחקנים של "פריקס" הוביל למחלוקת רבתי לאחר שיצא לאקרנים, והסרט היה עם צאתו כישלון כלכלי חרוץ.
בנוסף, הסרט היה אסור להקרנה במשך שלושים שנה בבריטניה ובראונינג התקשה למצוא עבודה לאחר צאתו.
שליצי הופיע לאחר מכן בתפקידים קטנים בכמה סרטים.
בסרט הניצול Tomorrow's Children (1934), הוא קיבל קרדיט לביצוע תפקיד קצר כפושע הלוקה בשכלו שעובר עיקור כפוי.
כמו כן ישנם מקורות שמייחסים לו הופעה בסרט Island of Lost Souls ("אי הנשמות האבודות"; 1932), בתפקיד קצר בן כמה שניות.
אולם ישנם ספקות בשאלה האם השחקן שהופיע בשני סרטים אלו הוא אכן שליצי או שחקן הדומה לו.
ב-1935, בעת שהופיע שליצי בקרקס טום מיקס, אימץ אותו ג'ורג' סורטיס, מאלף שימפנזות שנמנה אף הוא עם צוות אמני הקרקס, והפך לאפוטרופוס החוקי שלו.
ב-1941 הופיע שליצי בהופעתו האחרונה בקולנוע בתפקיד "הנסיכה ביבי", אמנית מופעי שוליים, בסרט Meet Boston Blackie.
תחת השגחתו של סורטיס המשיך שליצי להופיע בעסקי מופעי השוליים, עד למותו של סורטיס בשנת 1965. לאחר מותו העבירה בתו של סורטיס, שלא הייתה מעורבת בעסקי השעשועים, את שליצי לבית החולים המחוזי של לוס אנג'לס.
שליצי היה מאושפז בבית החולים במשך תקופה מסוימת עד שזיהה אותו בולע הסכינים ביל אונקס, שעבד בבית החולים בימי חוסר הפעילות של הקרקס.
לפי אונקס, נראה היה ששליצי חש געגועים עמוקים לימי מופעי השוליים, והעובדה שנותר מחוץ לעסקי השעשועים גרמה לו עצב רב.
הנהלת בית החולים החליטה שהטיפול הטוב ביותר בשליצי יהיה להחזירו לעסקי השעשועים תחת חסותו של מנהל המופעים סם אלכסנדר, מעסיקו של אונקס.
בסוף ימיו התגורר שליצי בלוס אנג'לס, והופיע לעיתים במופעי שוליים מקומיים ובינלאומיים (פעמים רבות הופיע בהוואי ובלונדון, והופעתו הגדולה האחרונה הייתה במסגרת קרקס דובריץ' הבינלאומי ב-1968 בלוס אנג'לס ספורטס ארנה).
שליצי אף היה אמן רחוב בולט בהוליווד, שברחובותיה אף מכרו האפוטרופוסים שלו מזכרות הקשורות בו.
ב-24 בספטמבר 1971 נפטר שליצי, בגיל 70, מדלקת ריאות.
בתעודת המוות שלו נכתב שמו כ"שליצי סורטיס" ותאריך הלידה שצוין היה 1901.
שליצי נקבר תחילה בקבר לא מסומן בבית הקברות קווין אוף הבן ברולנד הייטס, קליפורניה.
ב-2009 אחד ממעריציו אסף מגבית תרומות כדי לסמן את קברו.
בשנות ה-60 "פריקס" התגלה מחדש, הוקרן במשך תקופה ארוכה כאחד מסרטי הקרנות החצות הראשונים ואומץ כסרט פולחן.
בעקבות הסרט נחשף הציבור הרחב לשליצי, שהיה לאחת מהדמויות הזכורות בסרט.
תדמיתו האיקונית של שליצי היתרגמה למגוון מוצרים, לרבות מסכות, כובעים, חולצות, שעונים, כפפות ובובות.
כמו כן, שליצי אוזכר כמקור השראה לקומיקס "זיפי ראש הסיכה" (Zippy the Pinhead) מאת ביל גריפית.
בעונה השנייה של הסדרה "אימה אמריקאית" נוצרה דמות של גמדה בשם פפר, שמבוססת באופן ויזואלי על דמותו של שליצי.
שלישיית המעפיל הייתה להקת זמר עברי שהורכבה משלושה חברי קיבוץ המעפיל: עירית סנדנר, אהוד שחם ודן שרון.
השלושה הופיעו יחדיו בין השנים 1965 ל-1990 והקליטו שלושה אלבומים.
ההרכב המקורי של השלישייה כלל את סנדנר, שחם וגדי אלון.
השלושה נהגו לשיר ולהופיע בפני חברי הקיבוץ כתחביב.
ב-1965 הקליטו השלושה תקליטון ראשון, בעיבודו של אריה לבנון, שכלל בין היתר גם שיר שכתבה בת הקיבוץ רונית אופיר.
במקביל, הקליטה סנדנר תקליטון סולו, והשתתפה בהפקות שונות כזמרת עצמאית.
ב-1970 השתתפה השלישייה בפסטיבל הזמר והפזמון, בו ביצעה את השיר "שמלת כלולות", שאף שלא זכה בפסטיבל, זכה להצלחה בעקבותיו.
כן השתתפו באותה שנה בפסטיבל הזמר החסידי עם השיר "ולירושלים עירך".
ב-1971 וב-1974 נטלו חלק במופע "ניחוחי חציר", שכלל יצירות של בני ההתיישבות העובדת.
ב-1971 ביצעו את השיר "ונזכה ונחיה" וב-1974 את השירים "בין אדם לאדם" שכתב והלחין שייקה פייקוב ו"ליל גליל".
בשנת 1975 יצא האלבום הראשון של השלישייה באורך מלא, "אהבת ערב", שכלל הן שירים חדשים כ"אהבת ערב" ו"אניטה", הן גרסאות כיסוי לשירים כ"אלעד ירד אל הירדן", שכתב והלחין אברהם זיגמן, ו"חופים הם לפעמים", שכתב נתן יונתן והלחין נחום היימן.
בשנת 1978 הקליטה את אלבומה השני "שירים לאורך הדרך", שאף הוא שילב בין שירים חדשים, בהם "כשאומרים לי שמש" (שכתבה רחל שפירא והלחין מוני אמריליו), "היה הייתה עלמה", "מותו של הקיץ" ועוד, וגרסאות כיסוי: "לפנות ערב", "פירות חמישה עשר" ("שלג על עירי") ואחרים.
אופי דומה נשא האלבום השלישי, "הלילה הוא שירים" (1984), שכלל חידושים ל"הכניסיני תחת כנפך" ו"בית הערבה" לצד שירים חדשים כ"מזמור לדוד" ו"הנך יפה רעייתי".
ב-1990 התפרק ההרכב, וב-1998 יצא אלבום אוסף ממיטב שיריו, "שלישיית המעפיל - המבחר".
השלישייה לקלרינט, פסנתר וצ'לו (אופוס 114) היא אחת מארבע יצירות לקלרינט אשר הולחנו על ידי יוהנס ברהמס לקראת סוף חייו, לצד שתי הסונטות לקלרינט ופסנתר (אופוס 120) וכן חמישיית הקלרינט (אופוס 115) .היצירה הזו היא אחת היצירות המעטות הכוללות קלרינט, צ'לו ופסנתר אשר נכנסה לרפרטואר.
אוביוס מנדיקזסקי, ידידו של ברהמס, כתב על היצירה "זה כאילו שכלי הנגינה היו באהבה אחד עם השני".
ברהמס קיבל השראה ליצירה מנגן הקלרינט ריצ'רד מולפלד.
בנובמבר 1891, מולפלד השתתף בביצועים הפרטיים הראשונים, מיינינגן, עם רוברט האוסמן על צ'לו ופסנתר של ברהמס.
בחודש שלאחר מכן הם ניצחו על הבכורה הציבורית בברלין.
שלישיית ג'אז (בלעז: Jazz Trio) היא הרכב מוזיקלי של שלושה נגני ג'אז.
כמו הרכבי שלישייה מוזיקליים בתחומים אחרים, רווח במיוחד המונח טְרִיּוֹ (מאיטלקית: Trio) כדי לתאר הרכבים מסוג זה, ורבות משלישיות הג'אז כוללות את המלה "טריו" בשמן.
פעמים רבות השלישיות נקראות על שם הנגן המוביל אותן.
הסוג הנפוץ ביותר בשלישיות הג'אז הוא הרכב של פסנתר-קונטרבס-תופים.
הרכב זה מכונה בג'אז "שלישיית פסנתר".
לרוב הפסנתרן הוא הנגן המוביל את ההרכב.
דוגמאות מפורסמות להרכבים כאלו כוללות את הרכבי השלישייה של ביל אוונס, וינס גאראלדי, צ'יק קוריאה ונוספים.
דוגמאות בולטות להרכבים כאלו בג'אז העכשווי, הנקראים על שם הפסנתרן, הן הרכבי השלישייה של אסביורן סבנסון ושל בראד מלדאו.
במקרים נדירים יותר, ההרכב מובל על ידי הבסיסט או המתופף.
דוגמה בולטת להרכב כזה המובל על ידי הבסיסט היא הטריו של אבישי כהן.
שלשות כאלה והרכבים דומים עשויים להוות את חטיבת הקצב כשהם עומדים בבסיסם של הרכבים מורחבים.
סוג אחר של שלישיות ג'אז הוא הרכב של פסנתר-קונטרבס-גיטרה.
הרכב כזה הוקם על ידי נט קינג קול בשנת 1937, ויושם על ידי נגנים נוספים כמו ארט טייטום, אחמד ג'מאל, אוסקר פיטרסון ווינס גאראלדי (רובם הקימו לאחר מכן שלישיות פסנתר).
סוג נוסף של שלישיות ג'אז הוא הרכב של אורגן-גיטרה-תופים, ומכונה "שלישיית אורגן".
כמו שלישיות הפסנתר, ההרכב לרוב מובל על ידי נגן האורגן אך קיימים גם מקרים אחרים.
האורגן הוא לרוב אורגן האמונד, הגיטרה היא לרוב גיטרה חשמלית, ולעיתים סקסופון מחליף את הגיטרה, או מצטרף להרכב שמורחב כך לרביעייה (בלעז: קוורטט).
האורגן משלים את תפקיד הבס, על ידי הצלילים הנמוכים במקלדת או על ידי דוושות הבס.
נגני האורגן מילט הרת' ווילד ביל דייוויס נחשבים לחלוצים בתחום זה ערב שנות החמישים, והרכב השלישייה של ג'ימי סמית הוא דוגמה ידועה.
בין נגני האורגן הבולטים מבין הרבים שפעלו במסגרת הרכב כזה נכללים ריצ'רד הולמס, אנתוני מונקו, ובג'אז העכשווי ג'ואי דה-פרנצ'סקו.
מלבד שלושת הסוגים לעיל הנפוצים בג'אז, קיימים סוגי הרכבים נוספים של שלישיות ג'אז שאינם רווחים.
בשנת 1935 נגן הקלרינט בני גודמן הקליט אלבום בהרכב קלרינט-פסנתר-תופים.
בשנת 1948 נגן הויברפון רד נורבו הוביל הרכב של ויברפון-קונטרבס-גיטרה.
בשנת 1949 הפסנתרן סאן רה ניגן בהרכב פסנתר-סקסופון-כינור.
בשנת 1957 נגן הסקסופון סאני רולינס הקליט עם הרכב של סקסופון-קונטרבס-תופים ובכך החליף בסקסופון את הפסנתר בסוג הנפוץ של שלישיית פסנתר בג'אז.
הרכב כזה יושם מאוחר יותר גם על ידי נגני הסקסופון אורנט קולמן, אלברט איילר ופיטר ברוצמן מראשית תקופת הג'אז החופשי, ועל ידי סקסופוניסטים כמו וולטר סמית' השלישי וג'ושוע רדמן משנות האלפיים ואילך.
רדמן ערך ניסויים בפורמט השלישייה, כאשר הקליט לעיתים עם שני מתופפים או שני בסיסטים.
בשנת 1958 נגן הקלרינט והסקסופון ג'ימי ג'ופרה הוביל הרכב של קלרינט/סקסופון-גיטרה-טרומבון.
בשנות השישים נגן הסקסופון אנתוני בראקסטון הוביל הרכב של סקסופון-כינור-חצוצרה.
שלישיות ג'אז ידועות בג'אז העכשווי
השלישייה לפסנתר מספר 2 במי מינור של דמיטרי שוסטקוביץ', אופוס 67 להרכב של כינור, צ'לו ופסנתר, נכתבה בשנת 1944, בשיאה של מלחמת העולם השנייה.
הפרמיירה של היצירה התקיימה בלנינגרד בנובמבר 1944.
אורכה הממוצע של השלישייה עומד על כ-27 דקות.
שוסטקוביץ' כתב במהלך חייו שתי שלישיות לפסנתר.
הראשונה, מורכבת מפרק בודד, נכתבה בשנת 1923 כששוסטקוביץ' היה סטודנט בן 17 והיוותה חלק מעבודתו האקדמית.
השלישייה השנייה לעומתה, מורכבת מארבעה פרקים, נכתבה בהיות שוסטקוביץ' בן 38 וממצה את מרב כישרונו וגיוונו המוזיקלי.
בדומה לצ'ייקובסקי ורחמנינוב, שלישייה אלגית זו נכתבה לזכרו של חברו הטוב של שוסטקוביץ', איבן סולרטינסקי, מוזיקולוג מבריק ואיש אשכולות רוסי, אשר מת בפתאומיות מהתקף לב בגיל 41.
אמנם שלישייה זו הוקדשה לחברו הטוב של שוסטקוביץ', אך המלחין הושפע מאוד גם מהילך התקופה.
אנדנטה - מודראטו (andante- moderato) - הפרק פותח בקטע צ'לו מאתגר, המנוגן על צליליו הגבוהים של הכלי, אליו מתווספת נגינת כינור במנעד הנמוך של הכלי ולבסוף מצורף הפסנתר גם הוא במנעדו הנמוך.
הפרק מתפתח למקצב מודראטו מהיר יותר במבנה של פוגה ומסתיים כסונאטה.
הפרק דורש שליטה טכנית גבוהה מהנגנים.
אלגרו קון בריו (allegro con brio) - סקרצו פראי הנע בין סולמות מתגלגלים למוטיבים דיסוננטיים אשר לא פוסקים עד לסיומו של הפרק.
לרגו (largo) - הפסנתר מנגן אקורדים ומשמש כרקע לכינור והצ'לו, המחליפים ביניהם מלודיות קודרות ואיטיות, ועוברים ללא הפסקה לפרק האחרון.
אלגרטו (allegretto) - "ריקוד המוות" פותח בנגינת סטקאטו, עם מוטיבים יהודיים מובהקים ואזכורים לפרקים הקודמים.
הפרק מסתיים באקורד מי מז'ור מעונה אשר בקושי נשמע.
זוהי יצירתו הראשונה של שוסטקוביץ' בה הוא שוזר מוטיבים יהודיים, אשר מאוחר יותר יכללו ביצירות נוספות של המלחין, כמו הרביעייה מספר 8 בדו מינור.
שלישיית אסביורן סוונסון (בשוודית: Esbjörn Svensson Trio) היא הרכב ג'אז שוודי שהוקם בשנת 1993 על ידי אסביורן סוונסון.
ההרכב כלל את אסביורן סוונסון (פסנתר), דן ברגלונד (באס) ומגנוס אוסטרום (תופים).
על ידי סגנון שמשלב אלמנטים של ג'אז קונבנציונלי, אפקטים אלקטרונים, רוק, פופ ומוזיקה קלאסית הצליח ההרכב לעשות את כל הדרך מעיירה קטנה בשוודיה לשוק הקשה ביותר ל ג'אז מיובא, השוק האמריקאי.
השלישייה שילבה בין החדווה של תלוניוס מונק, הדרמה של יוהאן סבאסטיאן באך ואנרגיית הרוק המתקדם של אמרסון לייק ופאלמר בתחילת דרכם.
השלישייה שהושפעה בין היתר מ רדיוהד הצליחה להנגיש את המוזיקה שלה לחובבי פופ ורוק תוך שמירה על הגרעין הקשה של מאזיני הג'אז.
הפרסום של האלבום From Gagarin's Point of View בשנת 1999 בלייבל הגרמני ACT הביא לפריצה הראשונה של ההרכב אל מחוץ לגבולות סקנדינביה.
מה שהתחיל, כביצועים של גרסאות כיסוי למוזיקה של אחרים, התחלף בחומר מקורי שהקנה להרכב פרסי גראמי שוודים, מקום ראשון בתחרות הג'אז הבינלאומית הבריטית של 2003 ופרס מטעם Jazzman magazin.
ההרכב הצליח, לשנות את הציפיות של מאזינים שחשבו שהם יודעים מהו ג'אז, לנפץ את הגבולות בין הזאנרים של המוזיקה ולהראות שמוזיקה מאולתרת יכולה להיות אינטליגנטית, מעניינת ומספקת כמו ענפי מוזיקה פופולרית אחרים.
אסביורן סוונסון נהרג בתאונת צלילה ב-14 ביוני 2008 כשהוא בן 44 במותו.
השלישייה לפסנתר מספר 1 בסי מז'ור, אופ.
8 מאת יוהאנס ברהמס להרכב של צ'לו, כינור ופסנתר הושלמה בינואר 1854, כאשר המלחין היה בן 26, ופורסמה בנובמבר של אותה השנה.
הופעת הבכורה של היצירה הייתה ב-13 באוקטובר בעיר דנציג.
ברהמס שכתב את היצירה בקיץ 1889, תוך כדי הוספת שינויים רבים, ואף התייחס ליצירה כשלישייה הרביעית שלו לפסנתר.
גרסה חדשה זו הופיעה לראשונה ב-10 בינואר 1890 בבודפשט ופורסמה בינואר 1891. היצירה כתובה לפסנתר, כינור וצ'לו, והיא היצירה היחידה של ברהמס שקיימת היום בשתי גרסאות שונות, אם כי על פי רוב, כיום היא מנוגנת בגרסה המחודשת.
ליצירה שתי גרסאות שונות, בכל אחת ארבעה פרקים:
סי מז'ור ב-4/4, אלה ברווה בגרסה המחודשת
הפרק הראשון בנוי בצורת סונטה.
הוא מתחיל עם נושא המנוגן על ידי הצ'לו מהפסנתר.
בגרסה המחודשת, ברהמס ביצע שינויים קטנים מאוד ב-80 התיבות הראשונות, חוץ מהשמטת חלק מקטעי הכינור.
סי מינור ב-3/4, טריו וסיום
הסקרצו בסי מינור משלב פסאז'ים עדינים עם התפרצויות בפורטיסימו.
האווירה החיונית של הפרק הראשון חוזרת בחלק הטריו בפרק זה בסולם סי מז'ור.
השינויים היחידים שברהמס ביצע בגרסה המחודשת הם הכפלה של המנגינה בחלק הטריו עבור הצ'לו, ועבודה מחדש על הקודה.
הפרק הזה, שחוזר לסולם סי מז'ור, מתחיל בנושא אקורדי רחב עם הפסנתר שמאוזן על ידי מנגינה של הצ'לו בסולם סול דיאז מינור.
בגרסה המקורית, ברהמס השתמש בנושא שני אחר, ציטוט מהיצירה Schwanengesang של שוברט.
- וקטע אלגרו נכלל לקראת סוף הפרק.
בחזרה לסי מינור, הנושא של פרק זה כרומטי ועם טונאליות מעורפלת.
זהו ככל הנראה הפרק שברהמס שינה בצורה המשמעותית ביותר בגרסה המחודשת, עם החלפה של נושא עיקרי לצ'לו בפה דיאז מז'ור בעלת דמיון ליצירה של בטהובן, בנושא נמרץ של הפסנתר ברה מז'ור (בתיבה 64).
לבסוף, הפרק מסתיים באופן נסער בסי מינור.