tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
החלום של רד הוא הסרט הקצר השני שיצר אולפן האנימציה הממוחשבת, פיקסאר, בעקבות סרטו משנת 1986, לוקסו ג'וניור.
לסרט הקצר הבא של החברה, שהיה אמור להיות מוצג בכנס SIGGRAPH בשנת 1987, רצה אדווין קאטמול שהצוות של פיקסאר יעשה סרט באנימציה ממוחשבת ב-Pixar Image Computer.
לאסיטר החל לפתח את הסיפור על ליצן קרקס שעומד בבמה על ידי חד אופן משלו, ואילו ויליאם ריבס ואיבן פיסקה אוסטבי עבדו במקבל על הרעיות שלהם, אוסטבי רצה להנפיש אופניים וריבס עבד על יצירת תפאורה גשומה בעיר.
בסופו של דבר השלושה שילבו את הרעיונות שלהם, דבר שהביא להתפתחות הסרט.
הרעיון של חנות האופניים לתפאורה נוצר בהשארת אוסטבי, חובב אופניים ומתכנת גרפיקה בפיקסאר, שעבד על יצירת תמונות סטילס מורכבות של חנות אופניים.
לאסיטר, ריבס ואוסטבי רצו לנסות ולהעניק לסרט מראה "אפל ומצוברח" מובהק בכך שהוא יתקיים בסביבה עירונית גשומה.
זמן קצר לאחר השלמת הסרט, ביקרו האנימטורים פרנק תומאס ואולי ג'ונסטון, שניים מתשעת האנימטורים המקוריים של וולט דיסני המכונים "תשעת הזקנים", באולפנים וצפו בסרט.
לאחר הצפייה תומאס לחץ את ידו של לאסיטר ואמר לו "ג'ון, עשית את זה".
הסרט פורסם לראשונה בוועידת SIGGRAPH השנתית באנהיים ב-10 ביולי 1987, שם זכה להתלהבות מצד משתתפיה.
בשנת 1996 הסרט יצא לווידאו במסגרת "Tiny Toy Stories", בנוסף הוא הופץ באוסף הסרטים הקצרים של פיקסאר, חלק 1 בשנת 2007.
החלון הוא סרט מתח אפל קולנוע אמריקאי משנת 1949 המבוסס על הסיפור "הילד צעק רצח" (1947) של קורנל וולריץ' שכתב ספרים וסיפורי מתח רבים שהופקו אחר כך לסרטי קולנוע כמו חלון אחורי של אלפרד היצ'קוק.
את הסרט ביים הבמאי והצלם טד טצלאף שנודע בצילום הסרט הנודעת גם הוא של היצ'קוק.
הצילומים החלו בנובמבר 1947 והסרט הושלם ב-1948 אך הווארד יוז שהיה באותה תקופה הבעלים של RKO חשב שהסרט גרוע ושבובי דריסקול אינו שחקן ולכן עיכב את הפצתו עד ל-1949. להפתעתו הסרט היה להיט שעזר ל-RKO לצאת מהמשבר בו הייתה.
בתפקיד הראשי מופיע הילד בובי דריסקול שהופעתו בסרט הזה הקנתה לו פרס אוסקר לנוער
טומי וודרי (בובי דריסקול) הוא ילד בן שמונה שגר עם אביו אד (ארתור קנדי) ואמו מרי (ברברה הייל) בדירה קטנה בפרבר של ניו יורק.
טומי הוא בעל דמיון מפותח, "נלחם" נגד פושעים ואינדיאנים ומנצח אותם.
הוא מספר לחבריו כי לאביו יש חווה בטקסס והם עומדים לעבור לשם, דבר שמביא אנשים המתעניינים בדירה להוריו ההמומים היודעים שמקור השמועה הוא טומי.
הם נוזפים בטומי והוא מבטיח להפסיק לשקר.
קומה מעליהם גרים מר קלרסון (פול סטיוארט) ואשתו (רות רומן).
בליל קיץ חם טומי מקבל רשות לישון בחוץ מעבר לחלון על מדרגות החירום.
שנתו נודדת והוא מציץ לדירת משפחת קלרסון.
גב' קלרסון מקבלת בדירה "לקוח".
היא מנסה לגנוב מכיסו של ימאי שיכור כסף.
הימאי מתעורר ותוקף אותה ומר קלרסון חש לעזרתה ובעזרת מספריים שהיא מביאה, הוא דוקר ורוצח אותו.
טומי רואה כל זאת, מעיר את אמו ומספר לה אך היא אינה מאמינה לו ואומרת שיש לו סיוטי לילה.
למחרת הולך טומי לתחנת המשטרה ומספר על הרצח אך השוטרים לא מאמינים לו.
הם שולחים בלש שילווה אותו לביתו.
הבלש נכנס לדירת קלרסון במסווה של איש אחזקה, בודק את הדירה אך לא מוצא בה דבר חשוד.
מרי וודרי לוקחת את טומי למשפחת קלרסון ומבקשת שייתנצל על מה שאמר נגדם.
טומי מתנצל אבל לא אומר על מה והקלרסונים חושדים שהוא יודע על הרצח.
מרי מקבלת מברק שאחיה חולה ומבקש שתבוא אליו.
טומי בטוח שהמברק מזויף על ידי קלרסון אך הם מתקשרים בטלפון ציבורי ומתברר שאכן המברק אמיתי.
בלילה, טומי נשאר לבד, האמא אצל אחיה ואבא בעבודה.
קלרסון ואשתו מחליטים שזה הזמן לחסל את טומי.
קלרסון חודר לדירה ותופס את טומי.
הם מובילים אותו החוצה אך הוא מצליח להשתחרר.
לאחר מרדף הם תופסים אותו ומכניסים אותו למונית.
טומי צורח אך הם מסבירים לנהג ולשוטר מזדמן כי זה ילד בעייתי והם מחזירים אותו הביתה.
קלרסון מוציא את טומי למדרגות החירום ומנסה לדחוף אותו כדי שזה ייראה כתאונה אך אשתו מונעת ממנו.
טומי מתעשת ובורח לבניין סמוך שמועמד להריסה, קלרסון רודף אחריו בחושך עם פנס בידו.
בינתיים מגיע למקום האבא ולא מוצא את טומי.
השוטר במקום מציע לו לנסוע לבית האח.
טומי רואה את אביו נכנס למונית וזועק לעזרה אך אביו לא שומע.
לפתע נתקל טומי בגופת הימאי הנרצח וצועק.
קלרסון רודף אחריו אך המדרגות קורסות וקלרסון יכול להתקרב רק על גבי קורה עבה.
טומי מזיז את הקורה וקלרסון צונח ונהרג.
הצעקות מזעיקות את הדיירים והשוטרים שמחלצים את בובי על ידי קפיצה מגובה אל משטח אלסטי.
טומי כעת הוא גיבור ואביו אומר כי כעת יצביעו עליו ויאמרו "זה האבא של טומי וודרי".
החלום האפשרי הוא אלבום האולפן השביעי של הזמרת-יוצרת הישראלית דנה אינטרנשיונל.
האלבום יצא לאור ב-11 בנובמבר 2002, בהוצאת חברות התקליטים דנה מיוזיק ו-IMP רקורדס.
מתוך האלבום יצאו שבעה סינגלים: "סיפור קצר", "תחלום", "תגיד לי, מי?", "מכת חום (איי לה דיר לה דה דה)", "החלום האפשרי", "בסוף יהיה טוב..." ו"עד היום".
שיר הנושא של האלבום עורר עניין ציבורי מסוים, בשל העובדה שהולחן על ידי אריאל זילבר, ששנתיים קודם לכן התבטא בחריפות נגד הקהילה הגאה.
האלבום זכה להצלחה בישראל, כאשר נמכר בלמעלה מ-16,000 עותקים בסך הכול.
במהלך שנת 2002, פורסם כי דנה תוציא מיני-אלבום שיכלול שירים חדשים ועיבודים מיוחדים לשירים שכבר הוקלטו.
לבסוף, הוחלט כי היא תוציא את האלבום.
החלטה זו הובילה לכך שהאלבום לא זכה לתודעה ציבורית, ועל כן זכה להצלחה מינורית בהשוואה לאלבומים נוספים של אינטרנשיונל.
בתוכנית "פסקול העשור" אשר שודרה לכבוד סיום העשור הראשון של המאה ה-21, דיברה אינטרנשיונל על האלבום.
בדצמבר 2010 פורסם ריאיון של הזמרת ניקה שעסק בהמשך הקריירה שלה ובכמיהתה לבצע שירים מסוגות שאינן מאפיינות את להיטיה.
במהלך הריאיון, העיר גיא ארליך: .
"תגיד לי, מי?" מעוצב כ"תגיד לי מי?".
"בסוף יהיה טוב..." מעוצב כ"יהיה טוב" (רצועה 6).
"בסוף יהיה טוב..." מעוצב כ"בסוף יהיה טוב" (רצועה 12).
אזורתאריך יציאהפורמטחברת תקליטיםמקורכלל העולם11 בנובמבר 2002הזרמת מוזיקה • הורדה דיגיטלית • קלטת שמע • תקליטורדנה • IMP
הַחַלּוֹן הַסְּגַלְגַּל או חַלּוֹן הַפְּרוֹזְדּוֹר החלון הסגלגל הוא קרום המכסה את הפתח של האוזן הפנימית מכיוון האוזן התיכונה, אשר מהווה את מקום המפגש בין האוזן התיכונה לאוזן הפנימית.
תנודות גלי הקול, אשר הן בעצם שינויים מחזוריים בזמן בלחץ האוויר, פוגעות בעור התוף ומועברות דרך שלוש עצמות האוזן התיכונה אל האוזן הפנימית.
העצם האחרונה בשלשה, עצם הארכובה, מעבירה לוחצת במחזוריות של גלי הקול על החלון הסגלגל ומזיזה באמצעות כך את הנוזל בתוך שבלול האוזן.
לחיצות עצם הסדן מפעילות לחץ הגבוה פי עשרה מלחץ האוויר אשר פגע בעור התוף.
החלום הגאורגי – גאורגיה הדמוקרטית (בגאורגית ქართული ოცნება – დემოკრატიული საქართველო; כְּאַרְתּוּלִי אוֹצְנֶּבָּה - דֵּמוֹקְרַטִיוּלִי סָכָּרְתְּוֵולוֹ) היא מפלגת מרכז גאורגית המשמשת כמפלגת השלטון בגאורגיה.
המפלגה הוקמה ב-19 באפריל 2012 על ידי איש העסקים המיליארדר והפוליטיקאי בידזינה איוואנישווילי.
היא הייתה המפלגה המובילה בקואליציה הפוליטית "החלום הגאורגי" שניצחה בבחירות לפרלמנט ב-2012, ושולטת במדינה מאז.
שנת בחירותמועמדסיבוב ראשוןסיבוב שנימספר מכלל הקולותאחוז מכלל הקולותמספר מכלל הקולותאחוז מכלל הקולות2013גיורגי מרגוולשווילי1,012,56962.12 (1)2018סלומה זוראבישווילי615,57238.64 (1)1,147,68759.52 (1)
שםתחילת כהונהסוף כהונהגיורגי מרגוולשווילי17 בנובמבר 201316 בדצמבר 2018סלומה זוראבישווילי16 בדצמבר 2018מכהנת
שםתחילת כהונהסוף כהונהבידזינה איוואנישווילי25 באוקטובר 201220 בנובמבר 2013איראקלי ר'אריבאשווילי20 בנובמבר 201330 בדצמבר 2015גיורגי קוויריקשווילי30 בדצמבר 201513 ביוני 2018ממוקה בחטדזה20 ביוני 20182 בספטמבר 2019גיאורגי גאחאריה8 בספטמבר 201918 בפברואר 2021איראקלי ר'אריבאשווילי18 בפברואר 202129 בינואר 2024איראקלי קובאחידזה29 בינואר 2024מכהן
החיפושית הכחולה או חיימה רייס (Jaime Reyes) הוא דמות בדיונית של גיבור-על המופיעה בחוברות הקומיקס של חברת DC קומיקס האמריקאית.
הדמות נוצרה על ידי קית' גיפן, ג'ון רוג'רס וקולי האמנר, והופיעה לראשונה בחוברת Infinite Crisis #3 שפורסמה בפברואר 2006.
חיימה רייס הוא השלישי לשאת את השם "החיפושית הכחולה", אך הוא שונה מהותית משני קודמיו.
החיפושית הכחולה המקורי, דן גארט (פורסם לראשונה בשנת 1939 בחברת Fox Comics שנסגרה) היה שוטר שקיבל כוחות על לאחר שקיבל את "ויטמין 2X".
גרסה חדשה של הדמות הוצגה ב-1964 (תחת חוברת של חברת "קרלטון קומיקס", אף היא כבר לא קיימת), שם הוצג גארט כארכאולוג שקיבל כוחות מיסטיים מחרפושית מצרית.
טד קורד, החיפושית הכחולה השנייה (הוצג לראשונה בחוברת של צ'רלטון מ-1966 ולאחר מכן המשיך גם ל-DC קומיקס), היה סטודנט של גארט שהמשיך את מורשתו כלוחם צדק במסכה, אך ללא כוחות על.
בשנת 2006 הוצג לראשונה חיימה רייס, החיפושית הכחולה השלישית.
בחוברות אלו התברר שהחרפושית היא ממקור חייזרי.
זמן קצר לאחר מותו של קורד, החרפושית מתחברת לרייס ומספקת לו שריון חייזרי.
רייס, נער צעיר, מתחבר לחבריו של קורד ועם חברו הטוב ביותר בוסטר גולד, מצטרף לטיטאנים הצעירים ולליגת הצדק.
שולו מרידואניה מגלם את הדמות בסרט בכיכובו כחלק מהיקום הקולנועי של DC.
רייס הפך לגלגולה השלישי של החיפושית הכחולה בחוברת מספר 5 בסאגת "המשבר האינסופי" (מרץ 2006).
סדרת החוברות "החיפושית הכחולה" בכיכובו, שהיוותה את הכרך השביעי בגלגולי פרסום החוברת, החלה להתפרסם כחודשיים לאחר מכן (מאי 2006).
כותבי הסדרה הראשונים היו קית' גריפין וג'ון רוג'רס, וקולי האמנר צייר.
גיפן עזב לפני צאת הגיליון העשירי ורוג'רס הפך לכותב היחיד, כשאליו הצטרף הצייר רפאל אלבקרקי.
רוג'רס עזב אחרי הגיליון ה-25 במטרה להתמקד בבימוי "העוקץ" אותה גם יצר.
לאחר מספר גיליונות ללא כותב קבוע הפכה ליילה סטארג'ס (אז עדיין בשמה הקודם מת'יו סטארג'ס) לכותבת הראשית של הסדרה, החל מהגיליון ה-29. בפברואר 2009, בגיליון ה-36, הוחלט על ביטול הסדרה.
דן דידיו, העורך, הסביר את הביטול במכירות נמוכות ומסר שהסדרה "החיפושית הכחולה" החלה עם ציפיות גבוהות מאוד, אך איבדה קהל לאורך הזמן.
ביוני 2009 חזרה הדמות ככוכבת משנה בחוברות "בוסטר גולד" הפופולריות יותר.
הסדרה חזרה לכרך שמיני במסגרת "ה-52 החדשים", החל מספטמבר 2011, והתפרסמה עד ינואר 2013 (סך הכול 17 חוברות).
בספטמבר 2016 החל להתפרסם הכרך התשיעי של הסדרה במסגרת אירועי "הלידה מחדש" של יקום DC.
סדרה זו מתפרסמת עד היום.
חיימה מתגורר באל פאסו שבמדינת טקסס עם אביו, אמו ואחותו הקטנה.
אביו הוא בעליו של מוסך.
חיימה מציע לסייע לאביו במוסך, אך אביו מסרב מאחר שהוא סבור שחיימה צריך ללמוד ולהנות מילדותו ככל שניתן.
לחיימה תחושת אחריות גדולה בכל הקשור למשפחתו וחבריו, אך הוא מתלונן על כך שהוא צריך לפתור את בעיותיהם.
חיימה שואב כוח ואומץ מתמיכת משפחתו, ורוצה עבורם את הטוב ביותר.
החרפושית מחוברת לעמוד השדרה של חיימה, והיא מחזיקה במספר כוחות אותם היא מפעילה כשהיא מעוניינת בכך.
הפעלת הכוחות גורמת לזרמי חשמל כחולים היוצאים מהמחושים.
בתחילה לא הייתה לחיימה שליטה על כוחותיה של החרפושית, אך עם הזמן הוא החל להשיג שליטה מסוימת בכוחותיה.
כשחיימה נמצא בסכנה החרפושית מופעלת, יוצאת אל מחוץ לעמוד השדרה של חיימה ויוצרת סביב גופו חליפת שריון מתוחכמת, חזקה ועמידה מספיק על מנת לאפשר לחיימה חזרה בטוחה מהחלל לאטמוספירת כדור הארץ.
כשהסכנה חולפת החרפושית מבטלת את חליפת השריון וחוזרת למקומה על עמוד השדרה של חיימה, מה שגורם לחיימה לכאבים עצומים.
החיפושית השובבה הוא סרט קומדיה אמריקאי משנת 1968 בבימויו של רוברט סטיבנסון, עם דין ג'ונס ודייוויד טומלינסון בתפקידים הראשיים.
לימים הסרט פורסם בישראל גם בשם "החיפושית המשתוללת".
גיבורת העלילה היא מכונית פולקסווגן חיפושית בשם "הרבי" בעלת תכונות האנשה המדגימה תכונות אנושיות כמו כעס, נקמה והיעלבות.
זה הראשון מתוך שישה סרטים על "הרבי" בהפקתם של אולפני דיסני - "החיפושית דוהרת שוב" (1974), "החיפושית במונטה קרלו" (1977), "החיפושית משתוללת" (1980), "חיפושית האהבה" (סרט טלוויזיה,1997), החיפושית בהילוך גבוה (2005).
ומיני סדרה בת חמישה פרקים ששודרה ב1982.
לאורך הסרט יש מאבק בלתי פוסק בין סוחר המכוניות הנכלולי פיטר ת'ורונדייק המוצג כאדם רע, נגד נהג המרוצים ג'ים הנוהג במכונית פשוטה וכמו בסרטי וולט דיסני, הטוב מנצח.
צילומי החוץ נעשו בסן פרנסיסקו.
ג'ים דאגלס (דין ג'ונס) הוא נהג מרוצים מתוסכל שמפסיד לאחרונה בכל התחרויות.
הוא משתתף בתחרות דמולישן דרבי ומפסיד כשממכוניתו כמעט לא נשאר דבר.
ג'ים מתגורר בבניין הצופה אל מפרץ סן פרנסיסקו עם ידידו טנסי שטיינמץ (באדי האקט) שיוצר פסלי מתכת ממכוניות הרוסות.
ג'ים המתוסכל נכנס לתצוגה של רכבי יוקרה ונתקבל בכבוד על ידי בעל העסק פיליפ ת'ורונדייק (דייוויד טומלינסון) שמקבל אותו בתחילה בכבוד אך יחסו משתנה כשג'ים מודיע שהוא מחפש מכונית זולה.
לתצוגה נכנסת פולקסווגן חיפושית ללא נהג ות'ורנדייק פוקד לסלקה מהמקום.
ג'ים מנסה לנהוג בה אבל להרבי יש רצונות משלה - קופצת ומתפרעת ללא שליטה של הנהג.
ג'ים נפרד ממזכירתו היפה של ת'ורונדייק קרול בנט (מישל לי) שמוצאת חן בעיניו ומגיע לביתו אך החיפושית עוקבת אחריו ומגיעה לשם.
טנסי מתאהב בה וקורא לה "הרבי" ומתייחס אליה כבן אנוש.
ת'ורונדייק מאיים עליו במשפט וג'ים קונה את הרבי בתשלומים ומציע לת'ורונדייק להשתתף במרוץ מכוניות שאם יזכה בה, יהיה הרבי שלו.
ת'ורונדייק מסכים והם מתחרים וג'ים ו"הרבי" הפשוט מנצח את ת'ורונדייק עם המכונית המשוכללת שלו.
ג'ים ממשיך לנצח את ת'ורונדייק בתחרויות שונות ות'ורנדייק מחליט לעשות לזה סוף.
הוא מבקר את טנסי, מתכבד בקפה וקצפת ושופך זאת למכל של החיפושית הרבי.
בתחרות כמובן נעצרת החיפושית ות'ורונדייק מנצח.
ג'ים לא מאמין ב"הרבי" ובשארית כספו רוכש למבורגיני 400 GT אך החיפושית הרבי נעלבת, חובטת בלמבורגיני והורסת אותה.
ג'ים וטנסי משקמים את החיפושית וקרול מתפטרת מת'ורונדייק ומצטרפת אליהם.
ת'ורונדייק ממנה את האברשו (ג'ון פלין) לסגנו.
בסן פרנסיסקו מתפרעת ההחפושית, הורסת חנות של הסיני טאנג הו (בנסון פוג) ומנסה להתאבד מגשר הזהב אבל ג'ים מצליח להציל אותה.
טאנג הו דורש פיצויים אך לג'ים אין כסף.
טנסי שהיה שש שנים במנזר בטיבט ויודע סינית, משכנע אותו שיוותר על הפיצויים ויאפשר לג'ים להתחרות במרוץ הגדול "רודיאו" בהרי סיירה נבדה (ארצות הברית), מעמק יוסמיטי לוירג'יניה סיטי ובחזרה במשך יומיים.
ת'ורונדייק מחבל בדרכים שונות בחיפושית.
ובסיום היום הראשון, הוא מנצח וצוהל.
הו המיואש מתכוון למכור את החיפושית לת'ורונדייק שמתכוון לרסק אותה אך החיפושית מתחילה לרדוף אחריו והוא בורח.
הו מסכים לתת לה ניסיון נוסף ביום השני.
למרות כל החבלות שיצר ת'ורונדייק הם מנצחים.
החיפושית נבקעת בסוף המרוץ, חלק אחד בו נמצא טנסי מגיע ראשון, ת'ורונדייק מגיע שני וג'ים וקרול מגיעים שלישי.
כעת הו הוא מנהל עסק המכוניות ות'ורונדייק והברשו עובדים אצלו.
ג'ים וקרול נישאים והחיפושית הרבי מסיעה אותם לירח דבש למקום שהיא בחרה...
שם השחקן/יתשם הדמותהערותדין ג'ונסג'ים דאגלסנהג מרוציםדייוויד טומלינסוןפיטר ת'ורונדייקסוחר מכוניותמישל ליקרול בנטבאדי האקטטנסי שטיינמץחבר של ג'יםבנסון פונגטאנג הוסוחרג'ו פליןהאברשועוזר של ת'ורונדייק
החיפושית דוהרת שוב הוא סרט קומדיה אמריקאי משנת 1974 בבימויו של רוברט סטיבנסון, עם קינן ווין, הלן הייז, סטפני פאוארס וקן בארי בתפקידים הראשיים.
זה השני בסדרת הקומדיות על חיפושית המרוץ "הרבי" שיש לה תכונות אופי אנושיות עצמאיות של אהבה, כעס ועזרה במלחמה נגד אנשים רעים.
קינן ווין משחק בתור האיש העשיר והרשע אלונזו הוק, אותה דמות שגילם בסרט "הפרופסור המפוזר" ב-1961.
הלן הייז הייתה מועמדת לפרס גלובוס הזהב לשחקנית הטובה ביותר - סרט קומדיה או מוזיקלי.
אלונזו הוק (קינן ווין) הוא אייל נדל"ן ובעל חברה קבלנית ענקית.
הוא הורס בתים ובונה במקומם מגדלי מגורים ברחבי סן פרנסיסקו.
כעת הוא עומד לבנות שני מגדלי מגורים ענקיים – "הוק פלאזה".
מה שמעכב את הבנייה וגורם לו נזק של 8,000 דולר ביום הוא בית מגורים שהיה בעבר תחנת כיבוי אש ובו גרה אלמנת לוחם אש קשישה בשם מיס שטיינמץ (הלן הייז).
שטיינמץ היא דודתו של טנסי (מ"החיפושית השובבה") שכבר לא גר שם והשאיר לה את החיפושית "הרבי" החביבה שמשרתת אותה בנסיעותיה בעיר.
ניקול האריס (סטפני פאוארס) היא דיילת אוויר יפהפייה שגרה זמנית עם שטיינמץ לאחר שפונתה מדירתה על ידי הוק.
וילובי ויטפילד (קן בארי), הוא עורך דין ואחיינו של הוק שממנה אותו כנציגו למשא ומתן עם שטיינמץ.
לעומת הוק השתלטן והעריץ, וילובי הוא אנושי ורך.
הוא מגיע לבית שטיינמץ שמקבלת אותו יפה אך ניקול סוטרת לו כששומעת מה מטרתו.
היא מכירה לו את הרבי שלוקח אותם לתחרות דמולישן דרבי ומנצח בה.
וילובי לוקח את ניקול לסעודה ברציף הדייגים של סן פרנסיסקו אבל כשהוא מגלה לה שהוא אחיינו של הוק, היא זורקת אותו מהמסעדה למים.
הוק ממשיך להציק לקשישה ומחרים את חפציה אבל בעזרת הרבי ניקול ווילובי הם מוחזרים לה.
הוק מזמין דחפור להרוס את הבית אבל וילובי מתקשר למפעיל בקולו של הוק ומכוון אותו לביתו של הוק שמתעשת רק לאחר שקיר ביתו נהרס.
הוק מתקשר לשטיינמץ ומכריז על הפסקת אש אבל באותו זמן מגייס דחפורים להריסה.
הוא מסתובב בעיר ומגייס מאות מכוניות חיפושיות פולקסוואגן שעוצרות את הדחפורים.
באותו זמן מפעילים שטיינמץ וידידה גלדסטון (ג'ון מקינטייר) זרנוק מים אדיר שמבריח את המפעילים ואת הוק.
הוא נעצר על ידי שוטרים ומספר להם על מאות החיפושיות והם חושבים כי יצא מדעתו.
סוף טוב - וילובי וניקול מתחתנים בבית והרבי מסיע אותם לירח דבש.
שם השחקן/יתשם הדמותהערותקינן וויןאלונזו הוקאיל נדל"ןהלן הייזמיס שטיינמץסטפני פאוארסניקולשכנה של מיס שטיינמץקן באריוילובי ויטפילדאחיינו של הוקג'ון מקינטיירמר גלדסטוןידיד של מיס שטיינמץ
"החלום האפשרי" הוא סינגל שהוקלט על ידי הזמרת-יוצרת הישראלית דנה אינטרנשיונל.
את השיר הוציאה לאור בנובמבר 2002 חברות התקליטים דנה מיוזיק ו-IMP רקורדס כסינגל החמישי מתוך אלבום האולפן השביעי שלה, החלום האפשרי (2002).
"החלום האפשרי" נכתב במקור ב-1999 עבור להקת איתי מלבנון, להקת נוער המורכבת מתושבי ישראל ומאנשי דרום לבנון.
עפר גביש, מקים הקבוצה, סיפר בפברואר 2014 כי הם עבדו במועדון לחיילים בסמוך לגבול ישראל–לבנון על יד המושב מתת בו גר באותה העת אריאל זילבר.
"החלום האפשרי" הוא שיר רגוע, שעושה אנלוגיה בין חלומותיהם של בעלי חיים ושל בני אדם.
החלום הראשי הוא שכולם יחיו יחד בשלום, "לבנים ושחורים, ערבים ויהודים".
בחלק מן השיר נשמעות קריאות "Wa-aul lu e, wa-aul lu a" המוכרות מהלהיט "סעידה סולטנה".
בשנת 2010 הקליט מתי כספי את השיר ללחן משלו תחת השם "מותר האדם", שנכלל באלבומו, נפש תאומה (2010).
אזורתאריך יציאהפורמטחברת תקליטיםמקורכלל העולםנובמבר 2002תקליטורדנה • IMP
החלון הפתוח הוא סיפור קצר בן שלושה עמודים שכתב בשנת 1914 הסופר הבריטי סאקי, שם העט של הקטור יו מונרו.
הסיפור הוא סאטירה על החברה הבריטית בתחילת המאה ה-20, ועוסק באדם חרדתי המבקר בבית זר ונקלע למפגש בלתי צפוי.
פרמטון נטל, ג'נטלמן אנגלי, נשלח לאזור הכפרי באנגליה כדי להרגיע את עצביו.
אחותו, שלפי הסיפור חושבת שכדאי לו להתרועע בזמן שהוא שם, על מנת שלא ישקע במרה שחורה, מסרה לו מכתבי היכרות לבתים שכנים, שאותם הכירה במהלך שהותה שם לפני ארבע שנים.
פרמטון הולך לבקר את גברת ספלטון.
בזמן שהוא ממתין שהיא תרד, מארחת אותו אחייניתה השנונה, ורה בת החמש עשרה.
ורה אומרת לו שהחלון הצרפתי בסלון נשאר פתוח, אף על פי שהחודש הוא אוקטובר, משום שגברת ספלטון מאמינה שבעלה ושני אחיה, שטבעו בביצה לפני שלוש שנים כשיצאו לציד, יחזרו יום אחד.
כשגברת ספלטון יורדת, היא מדברת על בעלה ואחיה, ואיך הם עומדים לחזור מהציד בקרוב.
פרמטון, מתוך אמונה שהיא מטורללת, מנסה להסיח את דעתה בהסבר על מצבו הבריאותי.
גברת ספלטון מציינת שבעלה ואחיה מגיעים, והוא מעיף אוהד מבט לעבר ורה, אבל היא לוטשת מבט בחלון, מבועתת.
הוא פונה המום ורואה את שלושתם מתקדמים באיטיות לכיוון החלון עם כלב ספנייל מאחוריהם.
בהיותו בטוח שהוא רואה רוחות, הוא קם ונס בבהלה מהבית.
גברת ספלטון לא יכולה להבין מדוע הוא ברח.
בבואם של בעלה ואחיה, היא מספרת להם על האיש המוזר שזה עתה עזב.
האחיינית מסבירה שפרמטון ברח בגלל הספנייל: הוא מפחד מכלבים מאז שנלכד על ידי להקת כלבים משוטטים בהודו ונאלץ לבלות לילה בקבר שזה עתה נכרה, עם יצורים נוהמים ומזים קצף מפיהם ממש מעליו.
הסיפור מסיים במשפט על ורה: "סיפורי בדים מניה וביה היו המומחיות שלה".
לפי מישל פ' אוסה, פרמטון שרוי בחרדה, אינו מסוגל להתנהל בנורמה החברתית המצופה מהמבקש חסד מאדם זר, ומבולבל מספיק כדי להשתגע בכל רגע.
המילים frenzied (משתולל), frazzled (מבולבל) ו-frumpy (מטורף) הן תפאורה למילה "פרמטון" (Framton).
על מצבו ניתן ללמוד כשהוא מהרהר, לפי הסיפור, איך להחמיא לאחיינית בלי לזלזל בדודתה, אחרי שאמרה לו שייאלץ לשהות במחיצתה עד שדודתה תגיע.
סאקי עשה שימוש גם במילה אגוז (nut) כשם תואר המתאר את פרמטון כאדם העומד להשתגע.
השימוש המוקדם ביותר במילה nutt נעשה ב-1785 בביטוי "to be nutts upon" (להיות מטורף) ומ-1846 נעשה שימוש בביטוי "off one's nut" (לצאת מהדעת).
שתי המילים מסתכמות במילה nutcase (משוגע).
לפי בן וג'סטין ב-, שמה של ורה הוא "אמת" (veritas) בלטינית, והתנהגותה התמימה הופכת את סיפוריה למשכנעים עוד יותר.
גברת ספלטון, דודתה של ורה ואדונית הבית, מודעת במידת מה לנטיית ורה לספר סיפורים, אך איננה מצליחה לזהות את המתיחה שביצעה אחייניתה במר נטל התמים.
גברת ספלטון כמעט הגיעה לאמת, כשהעירה בסיפור לאחר יציאתו החפוזה של מר נטל, שהאורח שלה נראה כאילו ראה רוח רפאים.
לפי ד"ר אוליבר טירל מאוניברסיטת לאפבורו, ניתן לנתח את הסיפור כפרשנות למשהו נוסף מלבד נערות מתבגרות שקרניות.
הסיפור מעלה שאלות המעידות על התחושות של הסופרים המודרניסטים שהיו פעילים כמה שנים אחרי סאקי, בתקופה המיידית שלאחר מלחמת העולם הראשונה.
לפי ג'יימס ג'ויס (1922, יוליסס) ווירג'יניה וולף (1922, חדרו של יעקב) אין אמת מוחלטת או מציאות מוחלטת, כי הכל עובר דרך חוויה אנושית אישית.
לפרמטון יש רק את המילה של ורה כדי לדעת איך להתנהל מול בעלה ואחיה של גברת ספלטון.
לגברת ספלטון, שלא מודעת לכך שאחייניתה טוותה לאורח שלהם רשת של שקרים, יש תפיסה אחרת לגביו.
היא מאמינה שהוא גבר מוזר שהגיב בהגזמה למראה קרוביה הגברים.
ורה, המאסטר הבדיוני, היא היחידה שמכירה את שני הצדדים, ויכולה לשחק בשתי הדמויות.
השקר של ורה ב"חלון הפתוח" על שלושה בני משפחה אחת, כולם גברים, היוצאים יחד למסע ירי, לא חוזרים, ומשאירים את הדמויות הנשיות בבית להתאבל עליהן, מתאר את מה שאירע מאוחר יותר, כשמאות אלפי אנגלים יצאו להילחם במלחמת העולם הראשונה ולא חזרו לעולם.
בסיפור הבדוי של ורה, מצאו שלושת הגברים את סופם בבוץ טובעני, וגופותיהם לא נמצאו, כפי שקרה בחזית המערבית במלחמת העולם הראשונה.
סאקי עצמו היה אחד הקורבנות, ונהרג בצרפת כשנורה על ידי צלף גרמני בקרב על אנקר בנובמבר 1916.
ב-1960 וב-1962 עובד "החלון הפתוח" על ידי ג'ון אלן בתקליט אריך נגן "סיפורי רפאים לצעירים" מאת אלפרד היצ'קוק.
עיבוד קולנועי של "החלון הפתוח" היה פרק בסדרת הטלוויזיה הבריטית בשנת 1984. אותו סיפור עובד גם בהודו כפרק בשם "דלת פתוחה" (בהינדית "אק חולה הואה דרוואזה"), שבויים על ידי שיאם בנגל בסדרת הטלוויזיה האנתולוגית ההודית בשנת 1986.
באתר "ספרות אמריקאית" נבחר "החלון הפתוח" כסיפור הקצר באתר ב-8 במאי 2016.
החלון הרביעי הוא סרט תיעודי על חיי הסופר עמוס עוז, בבימויו של יאיר קדר משנת 2021 כסרט ה-15 בסדרת הָעִבְרִים.
הסרט אף זכה לביקורות באתר וואלה, סרוגים ואתר Time Out.
הסרט הופק על ידי יאיר קדר ויצא בסיוע הקרן החדשה לקולנוע וטלוויזיה, The Other Israel Film Festival, כתאגיד השידור הישראלי, מפעל הפיס, קרן וייל בלוך ושירות הסרטים הישראלי.
הסרט עלה גם ליוטיוב וזכה למעל 52,000 צפיות.
2022 - זוכה מקום ראשון בתחרות הסרט התיעודי, פסטיבל הקולנוע בודן, שוודיה.
2022 - פרס ראשון לסרט תעודה בפסטיבל AFA לסרטי תרבות
2021 - פרס ראשון לסרט תעודה באורך מלא בפסטיבל הסרטים הבינלאומי במומבאי
2021 - ציון לשבח מטעם פרס וייל בלוך על חברה משותפת בישראל
החלון הפתוח או חלון פתוח, קוליור הוא ציור מאת האמן אנרי מאטיס, הנחשב לאיקון של המודרניזם המוקדם.
היצירה הקטנה אך עזה הזו נחשבת לאחת מהעבודות החשובות הראשונות של זרם הפוביזם – אסכולה חדשה שהתפתחה בסביבות 1904 וכללה אמנים כאנדרה דרן, מוריס ולאמנק וז'ורז' בראק.
ציורי הפוביזם מאופיינים בפלטת צבעים רוויה, לא מעורבבת, ובמשיכות מכחול רחבות.
על אף תחושת הספונטניות שמשרים הציורים, הם מבטאים עיבוד מחושב של טכניקות הפוסט-אימפרסיוניזם והנאו-אימפרסיוניזם.
הציור מציין את ראשיתו של הסגנון החדש ביצירתו של מאטיס.
הציור נוצר בעיירת הנופש קוליור, שעל חוף הים התיכון בצרפת, לשם נסע מאטיס בקיץ 1905 יחד עם דרן.
הציור הוצג בסלון הסתיו של 1905, תערוכה פורצת דרך שבה נתקלו מאטיס ושאר ציירי הפוביזם בביקורתיות חריפה ובזלזול מצד הציבור.
הכינוי "פוב" (חיה פראית) נטבע על ידי מבקר האמנות לואי ווקסל בביקורת עיתונאית על התערוכה.
ווקסל, שביקר את מאטיס על אובדן הלכידות הצורנית ביצירתו, תיאר אותו עם זאת כ"אחד מהציירים המחוננים ביותר של זמננו".
השימוש במונח "פוב", שהופיע פעמיים בביקורתו, היה דו-משמעי – הוא התייחס הן לציירים באולם VII של הסלון והן לקהל שהתעלם מעבודותיהם.
עד מהרה כינתה העיתונות את אולם VII בשם cage aux fauves (כלוב חיות הפרא), ובשנת 1906 הפך הכינוי לתיאור רווח של מאטיס, דרן וחבריהם.
למרות יופיו הלירי של "חלון פתוח", היצירה מורכבת מבחינה אופטית ותפיסתית, ובאופן שיטתי מדכאת ייצוג ריאליסטי לטובת עיסוק ציורי מופשט יותר.
בתקופה זו כתב דרן כי אפילו הצללים בקוליור הם "עולם שלם של בהירות וזוהר".
מאטיס שואף למקסימום עוצמת צבע, תוך ויתור כמעט מוחלט על קיארוסקורו – המשחק בין אור לצל היוצר אשליה של נפח ועומק.
הקיר הפנימי המקיף את החלון מחולק לשטחים רחבים של ירוק-כחול וארגמן, ניגוד הנגזר מהקוטביות שבין אדום לירוק בגלגל הצבעים – ניגוד שחוזר גם בעציצים שבתחתית התמונה.
הציור מציג מגוון רחב של משיחות מכחול, ממשיכות מעודנות וממוזגות ועד לטאצ'ים קצרים וחדים.
כל אזור ביצירה – פנים החדר, החלון, המרפסת והנוף – מתואר באמצעות טכניקת מכחול שונה, והתוצאה היא שטח ציורי אחיד אך רוטט בריתמוס משתנה.
קומפוזיציית היצירה היא מבנה של מסגרות בתוך מסגרות: הקיר מקיף את החלון, החלון ממסגר את הרקע, והמרפסת גוזרת חלק מהנוף.
ההשוואה בין ציור לחלון היא מוטיב מקובל בתיאוריה של האמנות מאז תקופת הרנסאנס.
מאטיס הופך את ההשוואה לנושא מרכזי בציור שהייצוג בו חמקמק, ובכך הופך את חלון פתוח, קוליור לסמל של מגמה חדשה באמנות המודרנית – מגמה שבה הציור נעשה עצמאי יותר מן המציאות אותה הוא מתאר.
דימוי החלון הפתוח יהפוך בהמשך למוטיב חוזר ביצירתו של מאטיס.
היצירה נמכרה בתחילה על ידי גלריה דרו (Galerie Druet, פריז).
בשנת 1906 הייתה בבעלות פיטר ואן דר ולדה, לה האבר, ולאחר מכן, בין השנים 1915–1918, ככל הנראה הועברה לחותנו, הגנרל רקן, פריז.
בשנת 1949 הייתה באוסף פרטי בפריז; בהמשך נרכשה במשותף על ידי גלריית קארסטיירס וגלריית סידני ג'ניס, שתיהן בניו יורק.
ב-6 באוגוסט 1952 נמכרה לג'ון היי ויטני ורעייתו, ניו יורק.
בשנת 1998 נתרמה לגלריה הלאומית לאמנות בוושינגטון די.
החלבנית מבורדו (בספרדית: La lechera de Burdeos) היא ציור שמן על בד, שהושלם בין השנים 1825 ל-1827, ונחשב בדרך כלל ליצירתו של האמן הספרדי פרנסיסקו דה גויה.
הציור נחשב לאחת מיצירותיו האחרונות של גויה, ככל הנראה הושלם שנה לפני מותו, והוא נמנה עם יצירות המופת של פועלו.
בניגוד לאופיים הקודר של רבים מציוריו המאוחרים, "החלבנית מבורדו" מצטיינת ברכות, צבעוניות בהירה ואווירה רגועה, המצביעה על שלב אישי ואמנותי שונה לקראת סוף חייו.
למרות שהציור זוכה להערכה רבה ונחשב ליצירת מופת בקרב מבקרים והקהל הרחב, הובעו ספקות מצד היסטוריוני אמנות באשר לשאלה האם אכן מדובר ביצירה מקורית של גויה.
אם הציור אכן אותנטי, סביר שמדובר בדיוקן של רוסאריו וייס , או, ככל הנראה, של אמה - לאוקדיה וייס, שטיפלה בגויה בשנותיו האחרונות.
לאוקדיה הייתה לצידו בגלותו בבורדו, שם בחר להתגורר בקרב ידידים בעלי השקפות ליברליות.
טיב הקשר בין גויה ללאוקדיה אינו ידוע בוודאות, בשל היעדר תיעוד ישיר.
מקורות מסוימים מתארים אותה כאחות סיעודית או כאשת משק בית, אך אחרים סבורים שהייתה גם בת זוגו — אולי המאהבת שלו — בשנות חייו האחרונות.
לאחר מותו של גויה, הוריש את הציור לבנו האחרון, חאבייר (נולד ב-1784).
קשיים כלכליים שפקדו את חאבייר כשנה לאחר מכן אילצו אותו למכור את היצירה לחואן באוטיסטה דה מוגירו, קרוב משפחה רחוק.
צאצאיו של מוגירו תרמו את הציור למוזיאון הפראדו בשנת 1946, ומאז הוא מוצג שם ונחשב לאחד הפריטים האהובים בגלריה – למרות הספקות המתמשכים באשר למקוריותו.
למרות ההערכה הרחבה מצד היסטוריוני אמנות והקהל הרחב, החלבנית מבורדו היא אחת היצירות של גויה שנדונה לעיתים רחוקות יחסית.
ייתכן שהסיבה לכך היא תחושת ענווה טכנית או נושאית, שכן היא אינה נתפסת כשאפתנית או עוצמתית כמו רבות מיצירותיו הידועות יותר.
רוסריו וייס הפכה מאוחר יותר לציירת, ולעיתים נטען כי ייתכן שהיא זו שציירה את החלבנית מבורדו.
עם זאת, בהשוואה לעבודותיה האחרות — שרובן נחשבות לבעלות אופי חובבני יחסית, כמו אלו השמורות באקדמיה המלכותית סן פרננדו — הסברה הזו נחשבת לבלתי סבירה במידה רבה.
קיימת גם טענה לפיה רוסאריו הייתה בתו הבלתי חוקית של גויה, אך טענה זו אינה מגובה בראיות ממשיות.
ההנחה הזו נחלשת עוד יותר לאור העובדה שבאותה תקופה לאוקדיה וייס עדיין התגוררה עם בעלה, מה שהופך את האפשרות לקשר אינטימי בינה לבין גויה לבלתי סבירה מבחינה היסטורית.
למרות שאינה אחת מיצירותיו המפורסמות ביותר, "החלבנית מבורדו" נחשבת למופת טכני ולבין היצירות המעודנות והמרשימות ביותר של גויה.
הציור מציג צעירה עטופה בשאל בהיר, שלפי עדות היסטורית במכתב ששלח לאנדרו פרננדס דה מוראטין לחואן אנטוניו מלון, היה ככל הנראה רכישה אישית של גויה עצמו.
הדמות משדרת שלווה, רוך ופשטות, המשתקפים בטיפול הרגיש באור, בצבע ובמרקם.
זוהי גם יצירתו האחרונה של גויה המתארת אישה – פורטרט נשי שסוגר את חייו האמנותיים, ומתאפיין בנימה אינטימית ושקטה, שונה בתכלית מהביקורתיות והאימה שאפיינו את רבות מיצירותיו המאוחרות.
החלבנית מבורדו פורשה לעיתים כאודה לנעורים מפי אדם זקן המתמודד עם דעיכת גופו ובריאותו.
האווירה הבהירה והרגועה של היצירה מהווה ניגוד חד לטון האפל והמטריד של "הציורים השחורים", עד כדי כך שיש שטענו שגויה כלל אינו היוצר שלה – אם כי טענה זו כמעט ואינה זוכה לתמיכה ממשית בקרב חוקרים.
עם זאת, משיכות המכחול, השליטה באור, והשימוש העדין בצבעים – כל אלה מעידים על רמה גבוהה של מיומנות טכנית, תואמים לסגנונו המאוחר של גויה, ומחזקים את הסבירות שמדובר ביצירה אותנטית החותמת את חייו האמנותיים של אחד מגדולי הציירים בספרד.
בשנותיו האחרונות בבורדו, יצר גויה מספר ציורים ורישומים המתארים את חיי היומיום של אנשים פשוטים.
חלק מיצירות אלה, ובהן גם החלבנית מבורדו, פורשו כביטוי לאמונה מחודשת באנושות – מעין תקווה שקטה לנוכח התערערות הגוף והעולם שסביבו.
הפורטרט מתאר אישה צעירה, ככל הנראה חולבת או איכרה, היושבת בהרהור כשראשה נוטה מעט כלפי מטה.
שערה מכוסה חלקית במטפחת, שאל עוטף את כתפיה, וסינר מונח על ברכיה.
בצד שמאל התחתון של הציור מופיע כלי חלב - כד או קנקן - המצביע על עיסוקה היומיומי.
הרקע מטושטש ונמס לצבעים מעורבבים של שמים, ופרשנויות מסוימות טוענות כי תנוחת האישה מרמזת שהיא יושבת על גב פרד, אם כי הפרד אינו נראה, וכך גם לא ידיה - מה שמותיר מקום לדמיון ולריחוף בין מציאות לפשטות אידילית.
החלוקה הוא מונח שנטבע בתקופת היישוב הישן, המתייחס לחלוקת כספי המגביות שנוהלו בארצות הגולה במטרת איסוף כסף לשם תמיכה בתלמידי-חכמים ובעניים בארץ ישראל.
נוהל זה של חלוקה ננהג למען עניי הארץ בעיקר אך בתפיסה האשכנזית של החלוקה ניתן לכולם.
מנהג איסוף כספים בגולה למען עניי ארץ ישראל הוא עתיק יומין, ונקרא הסכם יששכר וזבולון.
מנהג זה היה קיים כבר בתקופת המשנה והתלמוד, ובצורות שונות, קיים עד היום הזה.
מאז ומתמיד נחשבו היושבים בארץ ישראל בעיני יהודי הגולה כשליחים המקיימים את מצוות יישוב ארץ ישראל.
היות שיהודי ארץ ישראל מייצגים את כלל העם היהודי וישיבתם בארץ תורמת לקירוב הגאולה, הרי שעל יהודי הגולה חלה החובה לתמוך בהם ולדאוג לצרכיהם.
הכספים שגויסו היו מיועדים בראש ובראשונה לתלמידי-חכמים עניים, שהקדישו את חייהם לתפילה וללימוד תורה, אך למעשה היוו את מטה לחמם של קהילות שלמות.
יהודי ארץ ישראל התפללו על התורמים.
עם עליית קרנה של בבל כמרכז תורה, חלה ירידה ניכרת של התמיכה הכספית בארץ ישראל.
עם חידוש היישוב היהודי בארץ ישראל בימי הביניים, שהחל עם עלייתו של הרמב"ן לארץ ב-1267, התחדשה אף החלוקה.
הצורך בחלוקה גבר היות שחלק גדול מהעולים לישראל היו מבוגרים וקשישים וכן בגלל מיסים כבדים שהוטלו על היהודים על ידי השולטים המוסלמים.
המגבית בארצות הגולה בוצעה על ידי שליחים מיוחדים שנקראו בשם "שלוח" או "שד"ר" (שלוח דרבנן).
התנאים של ימי הביניים גרמו שהכסף התעכב שנים עד הגיעו לישראל או שנשדד או נגנב בדרך.
דבר זה, יחד עם העובדה שהקהילה פטרה תלמידי חכמים מתשלום מיסים, גרמה להגדלת החובות של הקהילה שנאלצה להגדיל את עול המיסים המוטלים על שאר הציבור היהודי (שלא הוגדרו כתלמידי חכמים).
בעקבות כך,גברו המתח והסכסוכים בקרב הקהילה היהודית בארץ הקודש ואילץ אותם להגביר יותר ויותר את זרם שליחת השד"רים לחו"ל.
מחלוקת נוספת נוצרה בין הקהילה הספרדית והאשכנזית בירושלים בנושא חלוקת כספי החלוקה ביניהם.
כתוצאה מכך עזבה רוב הקהילה האשכנזית את ירושלים, בתחילת המאה ה-17 ועקרה לטבריה, צפת וחברון.
מאז הוזרמו כספי החלוקה ל-"ארבע ערי הקודש" - ירושלים, טבריה, צפת וחברון.
איסוף הכספים השתכלל והוסדר במאה ה-17, כאשר נערכו מגביות מוסדרות והחלוקה הוגדרה על ידי רבני הארץ כחובה המוטלת על יהדות הגולה ולא כנדבה או מתת-חסד.
רבנים אחרים כינו את איסוף הכספים כ"דמי פדיון שבויים" שנועדו להציל את הקהילה היהודית מהעול הכבד של המיסים שהוטלו עליו על ידי השלטון העות'מאני.
אחת השיטות הנפוצות לאיסוף כספים הייתה באמצעות התקנת "קופת רבי מאיר בעל הנס" בבתי הכנסת, ואף בבתים.
הכספים שנתרמו ונגבו הועברו לארץ ישראל ככל שנאספו.
המונח "החלוקה" נטבע בסוף המאה ה-18. היישוב היהודי בארץ היה מחולק ל"כוללים" - קבוצות שנתגבשו לפי ארצות מוצא, ועסקו בגיוס תרומות בין יהודי ארץ המוצא.
הכספים שנאספו חולקו בין חברי הכולל, ומכאן השם "כספי החלוקה".
בתחילת המאה ה-18 התיישבו שוב יהודים אשכנזים בירושלים עקב עליית פלג מתלמידיו של רבי יהודה חסיד לארץ.
עקב סכסוכים כספיים עם הקהילה הספרדית גם יהודים אלו נאלצו לעזוב את ירושלים בהשאירם חובות כבדים.
הקהילה האשכנזית בירושלים קמה מחדש רק כעבור 100 שנה, בסוף שנת 1815, על-ידי הפרושים בהנהגתו של רבי מנחם מנדל משקלוב מתלמידי הגאון מווילנה.
בשנת 1809 הוקם באמסטרדם "ועד הפקידים והאמרכלים" כדי לרכז ולתאם את גיוס הכספים וחלוקתם בין הכוללים השונים בצורה מוסדרת יותר.
עד תחילת העליות הציוניות בסוף המאה ה-19 היה רובו ככולו של היישוב בארץ ישראל ("היישוב הישן") סמוך אל שולחן כספי החלוקה, ותלוי בהם לחלוטין לקיומו.
במשך רוב המאה ה-19 עסקו רבני ה"ישוב הישן" הספרדי והאשכנזי (המחולק ל"חסידים" ו"מתנגדים") בהפצת שד"ריהם על אזורי השפעה באירופה וצפון אפריקה (ומאוחר יותר גם באמריקה) ובהתקנת תקנות לגבי חלוקת אזורי ההשפעה.
מאמצע המאה ה-19 החלוקה הפכה לממוסדת מאוד אך גם נוצרו בעיות חדשות.
חלק מהכסף שנאסף על ידי קופות צדקה (ולא השד"רים) באירופה שימש גם לעזרה לקהילות היהודיות המקומיות, בעת הצורך.
דבר זה גרם שרבני ירושלים תיקנו תקנה שכל הנוגע בכספי "מעות ארץ הקודש" למטרות אחרות, מתחייב בדיני נפשות.
רבני היישוב הישן גם רדפו את תנועת חובבי ציון ורבניה על גיוס כספים למען ההתיישבות בארץ ולא למטרות רבני הכוללים.
עקב אי סדרים בחלוקת הכספים, הוקמה באמסטרדם חברה שבראשה עמדו אנשי כספים יהודים שהכניסו סדר, רישום וחלוקה צודקת יותר בתהליך החלוקה.
בעקבות הכמות המצומצמת של כספי החלוקה אף נחתם איסור עלייה לארץ ישראל על ידי רבנים שונים לעולים מחוסרי יכולת כלכלית (מלבד תלמידי חכמים זקנים), מחשש שהעולים יהפכו לעול על קופת החלוקה.
אנשי דור ההשכלה בגולה התנגדו נחרצות לשיטה זו של תמיכה ביושבי ארץ ישראל, בטענה שהיא מעודדת חיי תלות לא יצרניים ומפרידה בין קהילות ישראל.
לשיטתם, מוטב היה לעודד עיסוק בפרנסות מכובדות כגון מלאכה וחקלאות.
משה מונטיפיורי עסק רבות בניסיונות להקמת מפעלים להבראת כלכלתו של היישוב, וחברת כל ישראל חברים (כי"ח) יסדה את מקוה ישראל ברוח זו.
גם בתוך היישוב קם דור צעיר, אלעזר רוקח מן הבולטים שבהם, שניסה לשנות כיוון ואורחות חיים לעבר עצמאות כלכלית המבוססת על יגיע כפיים, וכך נוסדו ראש פינה (בשמה דאז גיא אוני) ופתח תקווה.
גם במספר שכונות יהודיות שהחלו נבנות מחוץ לחומות ירושלים החל משנות ה-70 של המאה ה-19 הונהגו עקרונות דומים.
לגישה זו הצטרפו גם רבים מאנשי העליות הציוניות בסוף המאה ה-19 ותחילת המאה ה-20, אשר ראו בשיטה של כספי החלוקה אנטי-תזה לאידיאה החלוצית שלהם של יישוב ארץ ישראל על יסודות כלכליים בריאים.
מסוף המאה ה-19 ואילך, הלכה וירדה מאוד חשיבותה של החלוקה והיא המשיכה להתקיים רק בקרב קהילה קטנה אנטי-ציונית, רובה בירושלים.
במקביל מתקיימות מגביות בחו"ל למען תושבי הארץ על ידי הסוכנות היהודית ובדינרים של ארגון הבונדס.
החלוץ הצעיר הייתה תנועת נוער של "החלוץ" בפולין.
תחילתו הייתה בנפות הספר, כגון: וילנה, ביאליסטוק, ווהלין, פולסיה.
בשנת 1924 הוקמה הלשכה הראשית של התנועה ליד מרכז "החלוץ" בוורשה.
הגורם להקמת החלוץ הצעיר הייתה התגברות העלייה לארץ ישראל בזמן העלייה הרביעית.
סניפי החלוץ החלו להתרוקן והיה צורך לדאוג לכוח עבודה, כדי לקיים את הסניפים.
גובשה ההכרה שיש צורך לחנך חלוצים מבין הצעירים שאינם כשרים עדיין לעליה ואשר יכלו להיות בסניפים מספר שנים, כך שניתן יהיה לשקוד על התפתחותם והכשרתם הרוחנית.
תנועת "השומר הצעיר" הייתה מועמדת להיות תנועת הנוער של החלוץ, אך אי הסכמה אידאולוגית בין ראשי תנועת "השומר הצעיר" להנהגת החלוץ מנעו זאת.
"השומר הצעיר" לא הטיל על חבריו חובת הגשמה.
למנהיגי החלוץ הצעיר לא הספיקה הצופיות הקלאסית והחינוך הפוליטי הקלאסי כפי שהתפתחו באירופה במפלגות הסוציאליסטיות והקומוניסטיות, הם שאפו לראות את בוגריהם מגיעים לארץ ישראל ומתנסים בחיי קיבוץ והגשמה.
המניעים האידיאיים חזקו את הזיקה של אבות "החלוץ הצעיר" לתנועת הפועלים הארצישראלית, ובייחוד ל"קיבוץ המאוחד".
עם הקמתו של "הקיבוץ המאוחד" בשנת 1927 התחזקו הקשרים בין שליחיו והחלוץ הפולני.
יצחק טבנקין וחבריו הטביעו את חותמם על החלוץ הצעיר.
במצע האידאולוגי של התנועה נקבע כי "נשואות עינינו לתנועת שחרור הלאומי והסוציאלי בארץ ישראל".
עיקרי התנועה, כפי שנקבעו במחנות, בסמינרים, בימי עיון ובוועידות, היו:
יחסי אדם וצורת חברה קיבוצית
במהלך שנות קיומה בשנים 1924–1939 הקיפה התנועה כעשרת אלפים חברים.
בשנת 1938 התאחדה התנועה עם "פרייהייט" - תנועת הנוער של "פועלי ציון", ליצירת התנועה המאוחדת "דרור" שבה אוגדו 20,000 חברים.
כמאה אלף חברי החלוץ הצעיר עלו לארץ ישראל במהלך שנות פעילותה עד מלחמת העולם השנייה.
במהלך השואה היו חבריה הגורם המרכזי במרד הגטאות שבפולין.
תנועת החלוץ הצעיר התקיימה גם בקהילה היהודית בעדן, תימן.
דגל התנועה שמור בבית הקהילה שבתל אביב.
החלטה 1559 של מועצת הביטחון של האומות המאוחדות היא החלטה של מועצת הביטחון של האו"ם שהתקבלה ב־2 בספטמבר 2004 וקראה לכיבוד העצמאות והריבונות של לבנון, סיום הנוכחות הצבאית הסורית במדינה, ופירוק המיליציות הפעילות בה – ובראשן חזבאללה.
את ההחלטה יזמו ארצות הברית וצרפת.
לצרפת מסורת ארוכה של מעורבות בלבנון, שכללה גם שלטון מנדטורי בה.
ארצות הברית גילתה עניין בעקבות הקונפליקט שהתפתח בינה לבין סוריה לאור תפישת ממשל בוש את המשטר בסוריה כאנטי-דמוקרטי ומושחת, ובשל מעורבותה העקיפה של סוריה בנעשה בעיראק (על ידי אי מניעת מעברם של טרוריסטים דרך גבולה המזרחי), והידוק יחסיה עם איראן.
שיתוף הפעולה בין צרפת לארצות הברית לגבי נושא הנוגע למזרח התיכון סימל שיפור משמעותי ביחסים בין המדינות, שהתערערו עקב אי-ההסכמה על הפלישה לעיראק בשנת 2003.
ההחלטה עצמה לא הזכירה מפורשות לא את סוריה ולא את חזבאללה ולא את הפלסטינים.
אולם היא התייחסה אליהם במרומז:
קריאה לכיבוד ריבונותה של לבנון, עצמאותה, וסמכותה הבלעדית של ממשלת לבנון בכל רחבי המדינה.
קריאה לכל הכוחות הזרים שנותרו בלבנון לסגת מהמדינה.
קריאה לפירוק כל המיליציות הלבנוניות והלא-לבנוניות.
הפרשנות המקובלת היא כי "הכוחות הזרים" מתייחס לסוריה, המיליציות הלבנוניות לחזבאללה ו"והלא-לבנוניות" לפלסטינים.
בהצבעה במועצת הביטחון תשע מדינות הצביעו בעד: אנגולה, בנין, צ'ילה, צרפת, גרמניה, רומניה, ספרד, הממלכה המאוחדת, וארצות הברית.
שש מדינות נמנעו: אלג'יריה, ברזיל, הרפובליקה העממית של סין, פקיסטן, הפיליפינים ורוסיה.
סוריה עשתה מאמצים מעטים לציית להחלטה, עד לרצח רפיק אל-חרירי, ראש הממשלה לשעבר של לבנון, ב־14 בפברואר 2005. בעקבות הרצח, הלחץ הבין-לאומי על סוריה לסגת מלבנון גבר, והפגנות ענק שזכו לכינוי "מהפכת הארזים" נערכו בכל רחבי לבנון.
ב־3 במרץ 2005 הודיע נשיא סוריה, בשאר אל-אסד, שבכוונתו "להחזיר את הכוחות הביתה".
הנסיגה, בהיקף של כ־14,000 חיילים, הושלמה בתוך כשבעה שבועות.
ב־26 באפריל 2005, לאחר 29 שנות נוכחות סורית בלבנון (שהחלה בכניסת כוח ההרתעה הערבי ללבנון ב-1976 בתקופת מלחמת האזרחים במדינה), עזב החייל הסורי האחרון את אדמת לבנון.
לאחר השמדת חומר רגיש או החזרתו לסוריה, הועברו כל בסיסי הצבא והמודיעין הסוריים לידי ממשלת לבנון.
לאחר מכן נותרה ממשלת לבנון המפרה היחידה של ההחלטה, כשהיא עומדת בסירובה לפרק מנשקם את הארגונים הפרו־סוריים, ובהם חזבאללה.
ב־12 ביולי 2006, לאחר שחזבאללה חטף שני חיילים ישראלים תוך כדי שיגור רקטות לעבר צפון ישראל, והחלה מלחמת לבנון השנייה – קראה ממשלת ישראל ליישם את החלטת האו"ם מיידית, כתנאי בסיסי להפסקת אש באזור.
החלוץ היה כתב עת עברי משכילי בעריכת יהושע השל שור (יה"ש), שיצא לאור בהפסקות בשנים 1852–1889.
בכתב העת הופיעו מאמרים פובליציסטיים ומחקריים בתחום חכמת ישראל, שמגמתם ביקורת חריפה על התלמוד, ההלכה והרבנים.
כותרת המשנה של כתב העת הייתה "החלוץ העובר לפני עם ישראל למלחמת הדת והתושיה", ובשער בגרמנית הופיעה הכותרת "Wissenschaftliche Abhandlungen über Jüdische Geschichte, Literatur, und Alterthumskunde" ("מאסף מדעי על היסטוריה, ספרות וידיעת העבר של היהדות").
היוזמה להוצאת כתב העת הייתה של שור ושל ידידו הסאטיריקן יצחק ארטר.
ארטר כתב את "תולדות החלוץ", מאמר פרוגרמטי שהסביר את הצורך בכתב העת, אך נפטר מספר חודשים לפני שיצא לאור הגיליון הראשון, ושור לקח על עצמו את השלמת המאמר ואת עריכת כתב העת.
פרסומים קודמים של משכילי גליציה נגעו בבעיות חברתיות רק לעיתים רחוקות והתמקדו בחכמת ישראל; כמו כן, נקטו לרוב בעמדה זהירה וביקרו בחריפות את הקבלה והחסידות, אך נמנעו מהתנגשות עם ההנהגה הרבנית.
בניגוד להם, 'החלוץ' עסק בריש גלי בחליי החברה היהודית, כמו עוני ונחשלות, תקף את הרבנים כבורים שונאי קדמה ועסק בבחינה ביקורתית מאוד של הספרות ההלכתית.
שור נזף ברבנים על כך שהם מסרבים לאשר עוד היתרים שונים לעקוף את איסורי השבת, דבר שפגע ביכולת הפרנסה של הציבור, והצהיר על הצורך .
הוא כתב כי ההתרופפות הניכרת בשמירת מצוות מעידה כי גם היהודים הפשוטים אינם נאמנים עוד לדת, וכי יש לחדשה אם רוצים שתשרוד.
בגיליון הבכורה פרסם גם סקירה על המסורה, אחד המאמרים הראשונים בעברית שעסקו בחקר המקרא, תחום שהעיסוק בו בקרב יהודים היה בעיקר בגרמניה ובשפה הגרמנית וטרם הגיע למזרח או נכתב בעברית.
בכרכים הראשונים השתתפו כמה מידידיו של שור ומשותפיו להשקפת עולמו, ובהם אברהם קרוכמל, יצחק שמואל רג'יו ומשה שטיינשניידר, אך בכרכים האחרונים כתב שור לבדו את כל התוכן.
"החלוץ" היה הקיצוני שבכותבי הביקורת נגד האורתודוקסיה, נגד רבנים בני הזמן ואף נגד משכילים מתונים (כגון שי"ר, זכריה פרנקל ור' צבי הירש חיות).
רבים מן המשכילים הסתייגו ממנו ואף נכתבו כמה חיבורי ביקורת חריפים נגדו, שעליהם השיב שור בחריפות לא פחותה.
ואולם "החלוץ" השפיע על הדור הבא של הפועלים לתיקונים בדת במזרח אירופה, ובראשם יהודה ליב גורדון ומשה ליב ליליינבלום.
כתב העת יצא לאור כשנתון, אך בהפסקות רבות:
מהדורת צילום של "החלוץ" עם מפתחות יצאה לאור ב-1972 בירושלים.
בשם "החלוץ" נקראו גם כמה כתבי עת של תנועת "החלוץ".
החלוץ הוא סרט ראינוע אבוד שצולם במצלמת 35 מ"מ Full Frame בשחור-לבן.
הסרט צולם בארץ ישראל בשנת 1927 על ידי חברת "מולדת".
זה היה ניסיון ראשון להפקת סרט באורך מלא, אחרי שורה של הצעות, רעיונות והפקות קצרות של דוקודרמות וסרטי פרסומת על ידי "הקינו סטודיו מולדת".
הבמאי, התסריטאי והשחקן הראשי היה אלכסנדר פן.
גיבור הסרט הוא דוד שטרן, יהודי יליד אוקראינה שעולה לארץ ישראל מתוך אידיאלים ציוניים.
בארץ ישראל שטרן נתקל במציאות הקשה של אבטלה ומחסור שפוגמים באמונתו באידיאל הציוני והוא מחליט לחזור הביתה לברית המועצות, הן בשל התנאים החומריים והן בשל בקשתה של אמו הקשישה.
אולם, ממש לפני העזיבה הוא נפגש עם חבר שנוזף בו על חולשת האופי שהוא מגלה, וזה, יחד עם שיחותיו עם כמה מוותיקי עולי ביל"ו, גורמים לו להתחרט על החלטתו לרדת מן הארץ והוא קורע את דרכונו.
מפיק הסרט היה ירושלים סגל והצלם נתן אקסלרוד.
צילומי הסרט החלו באוקטובר 1927 ברחובות ותל אביב.
צילום סצנה ברחוב הרצל בה שטרן נראה בלבוש בלוי סחבות ומתמוטט מחמת רעב עוררה את תגובת העוברים והשבים שלא הבינו שמדובר בצילומי סרט וניסו לעזור לפן.
כאשר הועמדו על טעותם וגילו שמדובר בסרט הזעיקו את המשטרה שהחרימה את הצילומים.
בכתבה שהתפרסמה בעיתון "דבר" נטען שמדובר בתעמולה אנטי ארץ ישראלית שממומנת מחו"ל וכל מטרתה ליצור מקסם שווא של תנאי מצוקה גדולים ששוררים בארץ ישראל.
במכתב למערכת "דבר" השיב פן על טענות אלו וטען שמדובר רק בקטע שהוא חלק מסרט שמתאר סיפור ציוני של חלוץ והוא בעל מוטיבים שמטרתם לעשות דווקא תעמולה לארץ ישראל ולרעיון הציוני.
אולם, הנזק כבר נעשה והפרסום הרע לסרט הִקשה על סגל להשיג מימון להמשך הצילומים.
כמו כן, בין הצוות המקצועי של הסרט פרצו ריבים – הבמאי פן והצלם אקסלרוד לא הסכימו על מבנה סצנות הסיום, סגל כעס על אקסלרוד בגלל מה שחשב לחוסר מקצועיות שלו.
בספר האוטוביוגרפי ירושלים בתל אביב טען ירושלים סגל כי כיוון שעיקר הסרט צולם ברחובות, הוא לא צפה בהתקדמותו משום שהיה עסוק בעבודתו כמתרגם.
משהתפנה והגיע יום אחד לאתר הצילומים, התברר לו כי הצוות, שהיה צריך לצלם את בת האיכר בה מתאהב החלוץ רוכבת על סוסה אצילה, וצילם אותה במקום זאת על סוסת עבודה בהריון מתקדם.
חוסר הרצינות שראה הרתיח אותו והוא החליט להפסיק את הצילומים.
בסופו של דבר הוסרטו רק 25 דקות מהסרט והוא מעולם לא יצא לאור או הוקרן על גבי המסך הגדול.
התשליל של הסרט עלה באש בדליקה שהייתה במשרדו של סגל ב-1965.
במוטיב של "ירידה מהארץ בגלל יאוש מהמצב" השתמשו בסרטים רבים, למשל, "זאת היא הארץ" של ברוך אגדתי מ-1935.
החלטה 1583 של מועצת הביטחון של האו"ם היא החלטה של מועצת הביטחון של האו"ם שהתקבלה במועצת הביטחון של האומות המאוחדות ב-28 בינואר 2005, והיא עוסקת בהארכת המנדט של יוניפי"ל לשמירת השלום בגבול ישראל–לבנון בשישה חודשים, עד 31 ביולי 2005.
ההחלטה מבוססת על החלטות 425, 426 ו-1553 של מועצת הביטחון של האו"ם והתקבלה פה אחד על ידי 15 המדינות החברות במועצת הביטחון.
ההחלטה קראה ללבנון וישראל שלא להפר את ריבונות המדינה השכנה באוויר, בים וביבשה.
ההחלטה קראה ללבנון לפרק את המליציות שבדרום לבנון ולהשליט שם את מרותה.
ההחלטה קראה לשתי המדינות לאפשר חופש תנועה ליוניפי"ל וליוניפי"ל לדווח על כל הפרה של ההחלטה על ידי אחד הצדדים.
ההחלטה משבחת את יוניפי"ל על פועלה לפינוי שדות מוקשים וקוראת לכל הצדדים לספק מפות עדכניות של מיקומי שדות המוקשים.
החלטה מספר 1325 של מועצת הביטחון של האו"ם היא החלטה של מועצת הביטחון של האו"ם מיום 31 באוקטובר 2000, מצהירה על המחויבות של מועצת הביטחון של האו"ם להגן על נשים ולהבטיח את ייצוגן בתהליכי שלום ובפוליטיקה הבינלאומית.
החלטה זו שנתקבלה לאחר שנים רבות של מאבק, הצהירה על הצורך של קובעי מדיניות ושל המשפט הבינלאומי להסתכל על חוויותיהן של נשים ונערות החיות באזורי לחימה וסכסוכים אלימים מתוך נקודת מבט מגדרית ומתוך הכרה בהשפעה הייחודית הקיימת על נשים, נערות (וילדים) במצבים אלה.
את ההחלטה יזמה שרת החוץ של נמיביה בעת שכיהנה כיו"ר מועצת הביטחון של האו"ם, לאחר עבודת לובי של ארגוני נשים, שבראשם יוניפם (UNIFEM).
הסוגיה הראשונה היא ההשפעה של סכסוכים אלימים ומלחמות על נשים (ועל ילדים).
היא נשענת על ההכרה בכך שנשים (וילדים) הן הקרבנות העיקריים של מלחמות בתקופתנו, הנערכות לרוב בעורף האוכלוסייה ולכן הן חשופות יותר לפגיעות כגון: אונס, אלימות במשפחה, מניעת שירותים ייחודיים, היעדר השפעה פוליטית, עוני, זנות, סחר בנשים ומחלות מין.
על כן ההחלטה תובעת הגנה מוגברת על נשים בעת סכסוך אלים ולאחריו.
באופן זה ההחלטה מציגה את החשיבות שבבחינת סכסוכים צבאיים בפרספקטיבה מגדרית.
הסוגיה השנייה היא שיתוף נשים בפתרון סכסוכים ובתהליכי שלום.
ההחלטה מדגישה את החשיבות שבשילוב נשים ביצירת הסכמים לסיום אלימות ובחיפוש אחר פתרונות צודקים ומתאימים להשגת הסכמי שלום.
בדרישה לייצוג של נשים בניסיונות להשכין שלום ובשילוב נקודת המבט של נשים בנושאים אלה, ביקשו מנסחי ההחלטה לשבור את מחסום המגדר הקיים בפעולות למען השלום.
הסוגיה השלישית, קוראת להטמיע נקודת השקפה מגדרית בכל פעילויות האו"ם ומוסדותיו הנוגעות לאזורי סכסוך, כולל בקרב כוחות שמירת השלום.
ההחלטה תורגמה למספר ניכר של שפות, ואומצה על ידי תנועות פמיניסטיות ברחבי העולם.
בעקבות החלטה זו, גיבשו 23 מדינות ברחבי העולם, בהן ארצות הברית, בוסניה, ליבריה, בריטניה, ספרד, נורווגיה והפיליפינים, תוכניות פעולה לאומיות (National Action Plans) להטמעת עקרונות החלטה 1325.
החלטה 1325 היא המסמך הרשמי הראשון של מועצת הביטחון שדרש מהצדדים המעורבים בסכסוכים אלימים לכבד זכויות נשים ולתמוך בשיתוף וייצוג נשים בתהליכי משא ומתן לשלום ובפתרון סכסוכים.
זאת הפעם הראשונה בה המשפט הבינלאומי מביע תמיכה רשמית בשילוב קבוצות אזרחיות, ובייחוד נשים, בהליכי שלום וביישום הסכמי שלום.
מדינת ישראל הייתה המדינה הראשונה בקרב חברות האו"ם אשר הטמיעה בחוק חלק מעקרונות החלטה 1325. על אף שבשנת 2014 התקבלה החלטת ממשלה המחייבת ניסוח של תוכנית פעולה לאומית לשוויון מגדרי ברוח החלטה 1325, טרם נערכה בישראל תוכנית שכזו.
מסמך שהוגש לוועדה לקידום מעמד האישה, מציג את החלטה 1325 של מועצת הביטחון של האו"ם בדבר נשים, שלום וביטחון ואת הפרשנות שנתנו להחלטה מומחים וגופים שונים.
כמו כן, המסמך בוחן צעדים שנקטו מדינות וארגונים ממשלתיים ולא-ממשלתיים ליישום ההחלטה.
לבסוף המסמך מביא שתי דוגמאות למעורבותם של ארגוני נשים בתהליכי שלום שהתנהלו בשנים האחרונות בצפון אירלנד ובמערב אפריקה.
בתקופה זו פעל ארגון "אשה לאשה" ליישומה של החלטה 1325 בהקשר של הסכסוך הישראלי-פלסטיני.
בישיבה שנערכה במשרדי קרן היינריך בל בתל אביב בשנת 2004 עם נציגות ארגוני נשים, פעילות חברתיות וחברות הכנסת יולי תמיר ואתי לבני הועלו דעות והשגות של המשתתפות בהקשר לחקיקה.
בישיבה זאת, הועלתה לראשונה התפיסה בדבר חשיבות עקרון המגוון בחקיקה על ידי שלומית אהרוני ליר.
דבר שהוביל בסופו של דבר להיותה של ישראל המדינה הראשונה שבה אומץ החוק מתוך התייחסות להכללתן של נשים ממגזרים שונים בחברה בהליכי משא-ומתן ובמפגשים פורמליים ובלתי-פורמליים בין ישראלים לפלסטינים.
הארגון העביר למרכז מחקר ומידע של הכנסת מידע ומסמכים לצורך גיבוש המלצות לקידום יישומה של החלטה 1325 בישראל.
הצעת החוק קודמה על ידי יולי תמיר שגייסה לצורך כך חברות כנסת נוספות ואף פעלה להקמת אתר לקידום החקיקה בנושא בשיתוף עם ד"ר ליר שבנתה את הקמפיין וקידמה את הנושא.
בשנת 2014 הוקמה בישראל תנועת "נשים עושות שלום" שלדבריה פועלת ברוח החלטה 1325.
תיקון חוק שיווי זכויות האישה
הדבר התאפשר באמצעותן של חברות הכנסת יולי תמיר ואתי לבני שהובילו את הצעת החוק וארגון "אישה לאישה", מרכז פמיניסטי חיפה.
בדברי ההסבר לחוק כפי שמופיעים בהצעות חוק - הכנסת 78, ח' באייר התשס"ה, 17 במאי 2005 המתייחסים לחשיבות ייצוג הולם לנשים בצוותים לעיצוב מדיניות לאומית: "הצעת חוק שיווי זכויות האישה (תיקון מס' 4) (ייצוג הולם בעיצוב מדיניות לאומית), התשס"ה- 2005, המתפרסמת בזה, באה לתת ביטוי לערכיה השוויוניים של מדינת ישראל.
הנשים מהוות רוב באוכלוסייה הישראלית ועליהן ליטול חלק בהכרעות בנושאים הקשורים למדיניות לאומית, ובדרכים לפתרון הסכסוכים המדיניים שמדינת ישראל נתונה בהם".
על אף החוק החשוב המציאות לימדה כי הממשלה לא יישמה את החוק.
לאור זאת, החל משנת 2007 פועלת עמותת איתך-מעכי משפטניות למען צדק חברתי ליישום החוק.
העמותה פועלת ליישומו בין היתר על ידי הגשת עתירות לבג"ץ כנגד הרכבי ועדות וצוותים אשר אין בהם ביטוי הולם לנשים ממגוון קבוצות האוכלוסייה.
כך למשל הוגש בג"ץ 2475/09 עמותת איתך ואח' נ' שר הפנים וזאת בשל העדר נשים בוועדה לבחינת איחוד ערים רמלה ולוד.
עתירות נוספות אשר הובילו ליישום החוק ביתר שאת: בג"ץ 5660/10 עמותת איתך ואח' נ' ראש הממשלה בעניין הוועדה לבחינת אירועי המשט בראשות השופט טירקל וכן בג"ץ 5980/11 אשר הוגש כנגד ראש הממשלה בהיעדר ייצוג לנשים ממגוון קבוצות האוכלוסייה בוועדת טרכטנברג אשר הוקמה לאור מחאת הקיץ.
בשנים 2012–2015 פעלה קואליציה של ארגוני נשים לקידום תוכנית פעולה אזרחית ליישום עקרונות החלטה 1325 בישראל.
החלטה 138 של מועצת הביטחון של האו"ם הייתה החלטה של מועצת הביטחון של האו"ם שנתקבלה במועצת הביטחון של האו"ם ב-23 ביוני 1960 בעקבות תלונתה של ארגנטינה נגד ישראל בשל הפרת ריבונותה על ידי לכידתו של הפושע הנאצי אדולף אייכמן בבירתה בואנוס איירס.
בהחלטתה קבעה המועצה כי ריבונותה של ארגנטינה הופרה במעשה (אך לא ציינה במפורש כי ישראל היא זו שהפרה) וכי הוא נוגד גם את עקרונות מגילת האומות המאוחדות וכי מעשים כאלו עשויים לסכן את השלום והביטחון בעולם.
כמו כן מוזכרים בהחלטה מעשיו הנפשעים של אדולף אייכמן והצורך להעמידו לדין.
בסיכום ההחלטה מביעה המועצה את תקוותה כי "יחסי הידידות המסורתיים בין ארגנטינה לישראל ילכו וישתפרו".
נוסח ההחלטה הייתה פשרה שהציג נציג ארצות הברית במועצה לאחר שנציגי ארגנטינה דרשו נוסח חריף יותר שיכלול דרישה להשבת אייכמן למשפט בארגנטינה.
בסופו של דבר קיבלו נציגי ארגנטינה את נוסח הפשרה, וההחלטה התקבלה ללא התנגדות ועברה בתמיכתן של 8 מדינות.
ישראל טענה שאף שהפעולה אולי הפרה את ריבונותה של ארגנטינה, היא עצמה לא אחראית לכך כיוון שהמעשה נעשה על ידי אנשים פרטיים.
נוסף על כך היא טענה שאופי הפשעים של אייכמן הצדיקו את ביצוע המעשה מבחינה מוסרית וכי היא כבר הביעה את צערה בפני ארגנטינה על "ההפרה הבודדת", כלשון שרת החוץ גולדה מאיר בישיבת המועצה.
ישראל טענה עוד כי זהו עניין שבינה לבין ארגנטינה ולא עניין למועצה לעסוק בו כיוון שלא לכידתו של אייכמן מסכנת את השלום והביטחון הבין לאומיים אלא פעולותיו של אייכמן.
החלוקה המנהלתית של מדינת ויסקונסין שונה במעט מן החלוקה השגרתית של שאר מדינות ארצות הברית.
כמו בכל שאר המדינות, המדינה מחולקת למחוזות.
שלא כמו בשאר המדינות, המדינה מתחלקת אף לתתי-חלוקות שונות, שלא בהכרח חופפות אלו לאלו, כאשר לכל חלוקה יש שימוש אחר, בהיבטים שונים של החוק, מערכת האכיפה, המיסים ועוד.
המחוז היא יחידת החלוקה הבסיסית במדינה, כאשר המדינה נחלקת ל-72 מחוזות בסך הכל.
לכל מחוז יש מושב מחוז, בדרך כלל בעיר הגדולה או ביישוב הגדול שבמחוז, בו מרוכזים משרדי הממשלה הנוגעים למחזז.
לכל מחוז ישנו ועד לוגיסטי הנבחר אחת לשנתיים (למעט מחוז מילווקי הבוחר בנציגיו אחת לארבע שנים).
בנוסף, לכל מחוז יש נציג מבצע, הנבחר או ממונה (תלוי במחוז).
בנוסף, נבחרים שאר נציגי הציבור, בדרך כלל אחת לארבע שנים.
אחריות המחוזות לרוב היא על השירות הסוציאלי, הכשרת עובדים וטיפול בקשישים.
כמו כן, הטיפול בקרקעות הציבוריות, אכיפת החוק ותחזוקת הכבישים אף הם ברשות המחוז, בתיאום עם הרשויות.
בוויסקונסין, כל עיר מהווה ישות אוטונומית ביחס למחוזות בה היא שוכנת, וחוקיה חלים על שטחה.
כמו כן לעיר נבחרי ציבור משלה, וחוקי הבחירה שונים.
בנוסף לזה, לעיר מילווקי יש זכויות נוספות מיוחדות שאין לאף עיר במדינה.
לעיר יש זכות לקביעת מרבית החוקים, בכל ענייניה ביחס לחוקי המדינה (לעומת החוקים הפדרליים, כמובן).
כך, שמערכות אכיפת החוק, המיסים ומערכת המשפט של כל עיר נפרדות כמעט לחלוטין משל שאר המדינה.
בתוך חלוקה זו, ישנן ארבע דרגות:
דרג א' - בעלת 150,000 תושבים ומעלה (רק מילווקי עומדת בהגדרה זו)
ניתן לחרוג מהגדרות אלו, ובכל אופן, כל שינוי בדרג העיר מחייב אישור המושל והנפקת מנשר מטעם ראש העיר.