tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
פארק סונגהווא 1998 (박성화), זמר מחליף, היונג (הגדול ביותר)
ג'ונג יונהו 1999(정윤호), רקדן ראשי, זמר מוביל.
קאנג יוסאנג 1999 (강여상), זמר מוביל, רקדן מוביל,.
סונג מינגי 1999(송민기), ראפר ראשי, רקדן ראשי.
ג'ונג וויונג 1999 (정우영), רקדן ראשי, זמר מוביל,.
מיני-אלבומים בקוריאנית 2018: Treasure EP.1: All to Zero
2021: Season Songs (עם קים ג'ונג-קוק)
פרסשנהקטגוריהעבורתוצאהמקורפרס המוזיקה האמריקאית2025אמן קיי-פופ אהובאייטיזפרס המוזיקה של בילבורד2024אלבום קיי-פופ מובילThe World EP.Fin: Will
אסף לויבל (ידוע בשם הבמה אייטולה) הוא ראפר ומפיק מוזיקלי ישראלי.
אייטולה הוא חלק מהרכב ההיפ הופ הישראלי "אבירי השולחן העגול".
ב-2006 הוציא יחד עם ההרכב את האלבום הראשון שלו, "צלילי הניצחון", אלבום ההיפ הופ הישראלי הראשון אשר הורכב כולו אך ורק מסימפולים.
האלבום מכיל את הלהיט המחתרתי "גולדסטאר וספליף".
ב-2012 הוציאו את האלבום השני שלהם, "על גלגלי הפלדה".
באלבום זה ההרכב משחזר את הראפ הקלאסי של שנות ה-90. לאחר כמה שנים הוציא את אלבומו הראשון כאמן סולו בשם "מאד-איא".
האלבום, שנשא את השם "עבודה", יצא בהפקתו של המפיק הצרפתי מאד סטיב.
ב-2016 הוציא אייטולה יחד עם הראפר והמפיק המוזיקלי מיכאל כהן אלבום בשם "סרנדות FM".
את האלבום הפיק כהן במלואו, ואת הראפ עשה ברובו אייטולה.
ברוכים הבאים לתל אביב (2012)
אייטונס קונקט הוא שירות של אפל בו מפיקים יכולים להשתמש כדי להפיץ מוזיקה, פודקאסטים, סרטים ותוכניות טלוויזיה ללקוחות בחנות iTunes וספרים אלקטרוניים ללקוחות ביישום הספרים של Apple.
מפתחים רשומים יכלו להשתמש ב-iTunes Connect כדי לפרסם אפליקציות בחנות האפליקציות וב-Mac App Store עד יוני 2018, אז אפל השיקה את השירות הייעודי – App Store Connect.
גם iTunes Connect וגם App Store Connect מאפשרים למשתמשים להוסיף מטא-דאטה לפריטים, להגדיר באילו מדינות פריטים יהיו זמינים, להציג דוחות מכירות ולשתף פעולה באותם פרויקטים על ידי הוספת חברי צוות.
אייט חמו היא עיירה קטנה וקומונה כפרית במחוז רחמה שבנפת מרקש-סאפי, במרוקו.
כפי הנראה המקום נקרא על שם שבט ברברי בשם "חמו" וייתכן שעל שמו קרויים היהודים ששם משפחתם הוא "" ו"".
במפקד האוכלוסין של מרוקו בשנת 2004 הקומונה הכילה 7499 אנשים שחיו ב-1116 בתים.
אייזק שלבי (; 11 בדצמבר 1750 – 18 ביולי 1826) היה פוליטיקאי אמריקאי שכיהן כמושלה הראשון והחמישי של קהיליית קנטקי.
בראשית שנותיה של ארצות הברית התגייס שלבי לצבא ולחם במלחמת העצמאות ובמלחמת 1812. בעת כהונתו השנייה כמושל הוענקה לו מדליית הזהב של הקונגרס, על גבורתו והנהגת המיליציה של קנטקי בקרב תיימז.
בזכות חיבתו ל"שיר החירות" משל ג'ון דיקינסון, אימץ שלבי את המוטו הלאומי של קנטקי, "United we stand, divided we fall" ("מאוחדים נעמוד, מופרדים ניפול").
שלבי החל את שירותו הצבאי בקרב על פוינט פלזנט, הקרב הגדול במלחמת לורד דנמור, שם הוצב כסגנה של המיליציה האזרחית.
בחלקה הראשון של המהפכה האמריקנית עמל בשליחת אספקה ל.
בהמשך המלחמה הובילו שלבי וחברו ג'ון סבייר, לימים מושלה הראשון של טנסי, את הניצחון האמריקני על הבריטים בקרב על קינגס מאונטיין, קרוליינה הצפונית.
בזכות שירותו במהפכה צבר מוניטין רב כמודד קרקעות מכובד ומקצועי.
לאחר המלחמה הוא עבר למחוז קנטקי שבקהיליית וירג'יניה.
מתוקף תפקידו בצבא ארצות הברית, רשאי היה שלבי לתבוע זכות על כל קרקע פנויה שמצא.
שלבי נמנה עם האישים המשפיעים ביותר על הפיכתה של קנטקי למדינה עצמאית.
עוז רוחו הצבאי הפך אותו לפופולרי בקרב מקום מגוריו, ובשנת 1792 אישרה הוועדה האלקטורלית של קנטקי את היבחרותו לתפקיד המושל פה אחד.
במרוצת כהונתו הראשונה, הגן על קנטקי מהמתקפות של האינדיאנים, ושכנע את נשיא ארצות הברית ג'ורג' וושינגטון לכונן הסכם סחר חופשי עם העמים הספרדיים בנהר המיסיסיפי.
בתום כהונתו הראשונה כמושל, פרש שלבי מן החיים הציבוריים.
עם זאת, עם פרוץ מלחמת 1812, חזר אל תחום הפוליטיקה.
אזרחים רבים קראו לו לרוץ שוב בבחירות למושלות, ולהוביל את המיליציה האזרחית במלחמה הקרבה.
כתוצאה מכך, נבחר שלבי לתפקיד המושל בשנית ברוב הקולות, ולפי בקשתו של הגנרל ויליאם הנרי הריסון, פיקד על מיליציית קנטקי בקרב מוראביאנטאון.
לאחר המלחמה הוצע לשלבי תפקיד מזכיר המלחמה של ארצות הברית, אולם הוא דחה את ההצעה.
שלבי נולד ב-11 בדצמבר 1750, בעיירה הייגרסטאון שבפרובינציית מרילנד.
שלבי היה בנם השני של אוון ולטיטה שלבי, שהיגרו לארצות הברית מווילס בשנת 1735. שלבי גדל וחונך כפרסביטריאני מן המניין, ואף למד בבתי הספר המקומיים של הכנסייה במושבת הולדתו.
כנער, עבד את אדמת אביו, ולעיתים תכופות אף יצא עמו למדידת קרקעות.
בגיל שמונה עשרה מונה שלבי לסגן שריף מחוז פרדריק .
המשפחה התמקמה בווירג'יניה, שם בנתה בכל כספה את מפעל חייה בתחום החקלאות.
מלחמות האינדיאנים שאירעו ב שיבשו את עבודתו הפורה של אביו כבעל אדמות, והמשפחה הידרדרה אל מעמד הביניים.
בשנת 1765 פרצה שרפה בחוות המשפחה, והיא נקלעה למצוקה כלכלית קשה.
בדצמבר 1770 נאלצה לעבור אל העיר בריסטול, טנסי, שם בנתה את משכנה החדש.
שלבי ואביו עבדו יחדיו את אדמתם החדשה ואת רפת הבקר, שנבנה כחלק ממשכנם.
כחלק מן מלחמות האינדיאנים, מלחמת לורד דנמור הייתה סכסוך צבאי מזוין בין קולוניית וירג'יניה לשבט הילידי באזור, השאונים.
המלחמה נערכה כשבעה חודשים, ונקראה על שם מושל וירג'יניה הראשון ג'ון מורי.
שורשי המלחמה שלובים בהחלטתו של מורי להעביר את ההשאונים אל מרגלות נהר אוהיו.
הדבר עורר את זעמם של השאונים, והם החלו לתקוף את הערים הסמוכות, ולהסלים את יחסיהם עם ממשלת וירג'יניה.
שלבי, שצדד בהחלטתו של מורי, הוזמן על ידי הקולונל ויליאם פרסטון, להילחם כסגן המפקד של מיליציית וירג'יניה.
שלבי הופקד על פלוגת מחוז פינקסטל של אביו, והשתתף בקרב המכריע על פוינט פלזנט ב-10 באוקטובר 1774. חרף סיום המלחמה, הושאר שלבי יחד עם פלוגתו בעיר עד ליולי 1775, כאשר הורה מורי להרוס את הביצורים האמריקנים באזור.
על גבורתו, זכה שלבי לשבחים מפי אזרחי וירג'יניה והממשל האמריקני.
לאחר פירוק המיליציה ונסיגת הכוחות מפוינט פלזנט, החל שלבי לעבוד כמודד עבור חברת טרנסילבניה, חברת מקרקעין שרכשה אדמות רבות משטח קנטקי.
אולם לאחר כמה שנים אחדות לא התרצה משכר עבודתו, וחזר אל משפחתו בווירג'יניה.
בשנה שלאחר מכן, שב לקנטקי על מנת לתבוע זכות על קרקע חדשה.
שלבי תר קרקעות במשך כמה חודשים ללא הצלחה, וביולי 1776 חזר אל משפחתו.
עם חזרתו לווירג'יניה פרצה מלחמת העצמאות של ארצות הברית, והוא מונה על ידי ועדת הביטחון של המדינה לקפטן המיליציה.
בשנת 1777 מינה מושל וירג'יניה פטריק הנרי את שלבי למפקד הלחימה בגבולות המדינה.
הוא שימש תפקיד דומה במערכות של 1778 ו-1779. באמצעות עושרו, רכש אספקה צבאית למסעות הריגול של ג'ון סבייר נגד שבט הצ'יקאמאוגה, עם ילידי שהתנגד להתרחבות הקולוניאלית של האמריקנים.
בשנת 1779 נבחר שלבי לייצג את מחוז וושינגטון בבית הנבחרים של וירג'יניה.
באותה שנה הפקיד המושל תומאס ג'פרסון, לימים נשיא ארצות הברית, את שלבי לליווי המיליציה להקמת קו גבול החוצץ בין וירג'יניה לקרוליינה הצפונית.
זמן קצר לאחר התייצבותו מונה על ידי מושל קרוליינה הצפונית ריצ'רד קאסוול לשופט מחוז סאליבן המושל שבע רצון מעבודתו של שלבי בתחום המשפט, והעלה אותו לדרגת קולונל במיליציית המחוז.
בשנת 1780, כששמע על תבוסות הכוחות האמריקנים בקרב על צ'ארלסטון, שב שלבי לקנטקי וחזר לעבודתו כמודד.
בעקבות בקשתו של הגנרל צ'ארלס מקדואל, עזב לקרוליינה הצפונית להילחם נגד הבריטים.
במטרה לעורר פחד בלב הצבא הבריטי טרם הגעתו לזירת הקרב, הזהיר שלבי את המפקדים הבריטים כי לצדו מיליציה ענפה שתהרוס את מבצריהם, אולם סירבו הם להיכנע.
כאשר הגיע לאזור ראה המפקד הבריטי את גודל המיליציה האמריקנית והחליט להיכנע.
שלבי הצטרף ליחידת הפרטיזנים תחת המייג'ור אלייז'ה קלארק, שנרדפה רבות על ידי המייג'ור גנרל הבריטי פטריק פרגוסון.
ב-8 באוגוסט 1780 לקטו אנשיו של שלבי מספר אפרסקים ממטע מקומי, והבחינו בחיילים בריטים אוכלים ארוחת צהריים בקרבתם.
קלארק הורה לסגניו להכין את הלוחמים לקרב, ולפלוש אל הגדוד הבריטי.
מבחינה אסטרטגית, כיוון שהוסתרו תחת עצי האפרסק הגבוהים, היה לאמריקאים את יתרון ההפתעה.
אולם עד מהרה התחזקו הבריטים, ואף הצליחו לבלום את מתקפת הפתע של קלארק וחייליו.
דפוס זה המשיך כמה שעות, עד לניצחונם של האמריקנים.
עייפים ומרוצים מתוצאות הקרב נסוגו חייליו של קלארק אל גבעה סמוכה הרחק מהבריטים.
עם רדת החשכה חזרו לבתיהם.
לאחר הקרב הובאה לשלבי ולקלארק הידיעה כי על גדות נהר האנורי נבנה מחנה צבאי חדש של האינדיאנים בחסות הצבא הבריטי.
יחידתו של שלבי, שמנתה כ-200 נפשות, רכבה כל הלילה עד שהגיעה למקום עם עלות השחר ב-18 באוגוסט 1780. המרגלים העריכו כי גודלו של המחנה דומה לגודל היחידה, אולם לבסוף התגלה כי הפלוגה הבריטית מנתה כ-500 קלגסים.
אנשיו של שלבי אבדו את אלמנט ההפתעה, והיו עייפים מכדי לסור משדה הקרב.
בהוראתו, בנה הכוח האמריקני במשך חצי שעה חומת ביצור עד לגובה החזה.
עשרים וחמישה פרשים בריטים התקרבו לחומה ופגעו בקלגסים האמריקנים.
בזכות הביצור שנבנה, לא נפגעו חיילים רבים, ואף הצליח הכוח האמריקני להכות כמה מבחירי הפרשים ולהימלט מהמקום.
הקרב על קינגס מאונטיין היה סכסוך צבאי בין המיליציות הפטריוטיות, שחרף היותם בריטים תמכו בכוחות האמריקנים, לבין הלויאליסטים.
הקרב החל ב-7 באוקטובר 1780, כ-14 קילומטרים דרום מהעיירה קינגס מאונטיין, קרוליינה הצפונית.
הקרב הסתיים בניצחונם של הפטריוטים.
לאחר ניצחונם בקרב על מוסגרוב מיל החליטו שלבי וקלארק לא לרדוף אחר הבריטים שנמלטו משדה הקרב ולנוציאם להורג.
במקום זאת, צעדו השניים יחד עם המיליציה לכיוון המבצר הבריטי בניינטי סיקס, קרוליינה הדרומית, כדי לאתר את פטריק פרגוסון.
משיצאו למסע, נודעה לשלבי על תבוסתו של הגנרל הורשיו גייטס בקרב קמדן.
בתמיכתו של צ'ארלס קורנווליס הצליח פרגוסון לחזק את הפלוגה הבריטית ולהדביק את פער המרחק בינו לבין שלבי.
כתוצאה מכך, נאלץ שלבי לסור מעל הרי האפלאצ'ים לקרוליינה הצפונית, שם מצא יחד עם המיליציה מקלט ביער.
עם תחושת ביטחון גבוהה מהיחזקותו הצבאית שלח פרגוסון אל הרי האפלאצ'ים מרגל, שהודיע לשלבי על כוונתם לפלוש לכפר האמריקני הסמוך.
הוא וג'ון סווייר סירבו להכיר בניצחון הבריטים, ותכננו פשיטה נוספת על בסיסם.
אליהם הצטרפו כ-560 איש ממחוזות וושינגטון, בורק ורטרפורד, שהכפילו את מספר הקלגסים במיליציה.
ב-25 בספטמבר 1780, בשעות הבוקר המוקדמות יצאו הכוחות אל בסיס הבריטים.
למחרת הספיקו לחצות את הרי בלו רידג'.
כשהגיעו לנקודת מפגש שנקבעה מראש על ידי החלוץ בנג'מין קליבלנד, הצטרפו אל המיליציה כ-350 קלגסים ממחוזות וילקס וסורי.
הכוח המשולב רדף אחר פרגוסון עד לקינגס מאונטיין, שם התבצר עם רדת הלילה.
הקרב החל ב-7 באוקטובר 1780. שלבי הורה לקלגסיו להתחבא מאחורי עצי היער, ולירות ללא הרף וללא הבחנה מוקדמת במטרה.
מהסתכלות ולמידת הטקטיקות הצבאיות של האינדיאנים, כינה שלבי את טכניקה זו "משחק אינדיאני".
פרגוסון ציווה לדריכת כידוני הרובה של חייליו, והם החלו במטח ירי נגד הכוחות האמריקנים.
עם זאת, תושבי המחוזות הסמוכים לשדה הקרב הצטרפו ללחימה, וצלחו בידם להחליש את כוחות הבריטים.
פרגוסון נהרג בעת ניסיון נסיגתו מההר, כשהוא פצוע בשתי זרועותיו ובפלח העליון של גולגולתו.
כשראו את מפקדם מת, הניפו חייליו דגל לבן, המסמל את כניעתם.
הקרב על קינגס מאונטיין היה נקודת שיאו של שלבי בקריירה הצבאית שלו.
בחזור משדה הקרב, זכה לכינוי "Old Kings Mountain" מרבים מאזרחי וירג'יניה.
המחוקק של קרוליינה הצפונית שלח מכתב הוקרה לשלבי ולסווייר.
הוא שב לאחוזתו של מקדואל בבוקר 10 באוקטובר, ושם נפרד מעמיתיו לקרב ויצא לקרוליינה הדרומית.
בהגעתו הצטרף לגנרל דניאל מורגן, ויעץ לו לפלוש אל העיירה פורט תשעים ושש, שנודעה בנקודת אספקת נשק בריטי לשבט צ'רוקי.
מורגן נשמע לעצת שלבי, וכך גם הגנרל הורשיו גייטס, המפקד העליון של הכוחות הקולוניאליים באזור.
בהבטחה שהתוכנית תתבצע, שב שלבי אל ביתו לגיוס המונים לקראת הפלישה.
הוא חזר לקרוליינה הדרומית באביב, יחד עם 300 קלגסים מיומנים שגייס.
בדרכו לעיירה, הותקף מורגן על ידי בנסטר טרלטון, שהצליח להדוף את החיילים החדשים בחחיל האמריקני.
לאחר הקרב, חזר שלבי לביתו בווירג'יניה.
עם שובו הביתה ניהל יחד עם אביו משא ומתן בין המתיישבים האמריקנים לשבט הצ'יקמוגה.
באוקטובר 1781 הוביל לצד סבייר 600 חיילים, שהצטרפו ללחימה בקרוליינה הדרומית בפיקודו של המייג'ור גנרל נתנאל גרין, נגד צ'ארלס קורנווליס, שישב בעיר צ'ארלסטון.
זמן קצר לאחר שהגיעו אל מחנה גרין הובס קורנווילס ב, והשניים נאלצו להתלוות לגנרל פרנסיס מריון בנהר הפידי.
בהוראתו, כבשו שלבי וסגנו, חזקיהו מחם, את המבצר הבריטי בפייר ב-27 בנובמבר.
במרוצת השנים כיהן שלבי כחבר בבית הנבחרים של קרוליינה הצפונית.
בדצמבר לקח שלבי הפסקה מהקריירה הצבאית שלו, וב-1782 נבחר שוב לבית הנבחרים.
בתחילת 1783, בהוראת משרד המקרקעין של קרוליינה הצפונית, החל למדוד קרקעות למרגלות נהר קמברלנד.
שלבי חזר למחוז קנטקי באפריל 1783, שם השתכן בעיר בונסבורו .
ב-19 באפריל נישא לסוזנה הארט; לזוג נולדו אחד עשר ילדים.
בתם הבכורה שרה, נישאה לדוקטור אפרים מקדואל, ובתם הצעירה לטיטיה, התחתנה עם מזכיר המדינה של קנטקי צ'ארלס סטיוארט טוד.
ב-1 בנובמבר אותה השנה עברה המשפחה למחוז לינקולן , ותבעה זכות על קרקעות שהוענקו לשלבי על שירותו הצבאי.
בשנת 1784, לצד פוליטיקאים נוספים, החל שלבי לפעול למען עצמאותה של קנטקי והיפרדותה משלטונות וירג'יניה.
שלבי ניהל שלושה כינוסים מתוך עשרה, בהם קראו תושבי קנטקי לעצמאותה וכינון חוקה חדשה למדינה.
בעת הכינוסים הללו התנגד להצבת סטטוס קוו בין המתיישבים האמריקנים לילידים בהרים.
בשנת 1791 כיהן שלבי כחבר בוועדת המלחמה במחוז קנטקי יחד עם צ'ארלס סקוט ובנג'מין לוגן.
בשנת 1792 מונה לחבר בוועדה שהואמנה על כינון חוקת קנטקי הראשונה.
על פי חוקת קנטקי הואמנה הוועדה האלקטורלית המדינית על בחירת המושל והסנאטורים שייצגו את המדינה ב.
על אף שאין תימוכין להתעניינותו של שלבי בתפקיד המושל, הוא נבחר פה אחד על ידי הוועדה ב-17 במאי 1791. השבעתו לתפקיד נערכה ב-4 ביוני 1792, יום הכרתה של קנטקי כאחת ממדינות ארצות הברית.
עמדותיו של שלבי זוהו עם המפלגה הדמוקרטית-רפובליקנית.
את חלקה הגדול של כהונתו הראשונה העביר בקידום חוקי יסוד המדינה, הקמת אגודות צבאיות ומיליציות מחוזיות וכינון מדרג מיסים מוסדר.
במהלך כהונתו התעורר החשש להסלמה ביחסיהם של אזרחי קנטקי עם העמים הילדים באזור.
על אף שרבים מאזרחי קנטקי התגוששו עם האינדיאנים בחשאיות מצפון לנהר אוהיו, הורה שלבי למזכיר המלחמה של קנטקי הנרי נוקס שלא לבצע פעולות צבאיות ורסוס הילדים.
מחמת התקנות הפדרליות החדשות הוגבל שירות המיליציה האזרחית לשלושים ימים, דבר שהקשה במערך ההגנה המדיני.
במקביל לחשש כי האינדיאנים מקבלים סיוע צבאי מהבריטים, הצליח שלבי להגן על מקומות מרכזיים בקנטקי.
עם זאת, נותר מרבית שטחה של קנטקי ללא הגנה צבאית.
בבקשה לעזרה פנה שלבי לנשיא ארצות הברית ג'ורג' וושינגטון.
וושינגטון נענה לבקשתו של שלבי, ומינה את אנתוני ויין לדחוק את האינדיאנים מצפון-מערב קנטקי.
במאי 1793 הגיע ויין לפורט וושינגטון (לימים העיר סינסינטי, אוהיו).
מכיוון שנציגים פדרליים ניסו באותה העת לחתום על סטטוס קוו עמם, נמנע ויין לנקוט פעולה צבאית מידית ורסוס האינדיאנים.
במטרה להגדיל את מיליציית המחוז קרא ויין לגיוס המוני של כאלף תושבים.
אולם רבים מהם לא נענו לקריאה, ושלבי נאלץ להשתתף בקמפיין הגיוס.
עם בואם של החיילים, חל שינוי קיצוני במזג האוויר באזור, והם חזרו לבתיהם עד לבוא האביב.
בתחילת 1794, לאחר חורף רווי מתקפות אינדיאניות על ערי קנטקי שגבו את חייהם של רבים וביניהם אחיו הצעיר של שלבי אוון השלישי, הדפה יחידת המיליציה המדינית את כוחות האינדיאנים מהערים.
באביב, כוח המתנדבים שגייס ויין גדל ב-600 קלגסים נוספים, והם הוכשרו בחיפזון בפורט גרינוול.
באוגוסט 1794 ניצחו ויין ושלבי במערכה מכרעת בעיר מיומי ורסוס האינדיאנים.
בעקבות המערכה נחתם סטטוס קוו בין שני צדי המלחמה, החוצץ בין גבולות קנטקי לילידים.
שלבי אכף הסכם זה, חרף אי-הסכמתו בהסדרת חלק מגבולות המדינה.
דאגה נוספת שמילאה את חללי בניין ממשלת קנטקי היא סגירתו של נהר המיסיסיפי לסחורות אמריקניות על ידי האימפריה הספרדית.
מבחינה אסטרטגית, מילא הנהר תפקיד מפתח בהעברת סחורות אמריקניות ליבשת כולה, שכן למרגלותיו שוכן הנמל הראשי של ניו אורלינס.
בנוסף, בסמוך לנהר עבדו חקלאים רבים בייצור טבק, קמח וקנבוס.
ממשלתו של שלבי כשלה במשא ומתן עם הספרדים, ומצבו הפוליטי של הנהר נשאר על כנו עד לשנת 1802 עם רכישת לואיזיאנה.
רבים מאזרחי קנטקי מתחו ביקורת על מאבקו של שלבי כנגד הספרדים, אף שכמה מהם הצהירו כי אין בכוונתם לתמוך בו בבחירות הקרובות למושלות.
בעוד תושבי קנטקי בזו לבריטים ולספרדים, הייתה להם זיקה חזקה לצרפתים.
הם העריצו את הממשלה הרפובליקנית שקמה בעדן המהפכה הצרפתית, וזכרו את הסיוע הצרפתי למורדים האמריקאים במהלך מלחמת העצמאות של ארצות הברית.
כשהשגריר הצרפתי אדמון-שארל ז'נה, שנודע בשם "האזרח ז'נה", הגיע לארצות הברית באפריל 1793 - המצביא ג'ורג' רוג'רס קלארק כבר חשב על גיבוש מסע צבאי לכיבוש אדמות ספרדיות במערב ארצות הברית.
מקורבו של ז'נה, אנדרה מישו, נשלח לקנטקי כדי להעריך את תמיכתם של תושבי קנטקי בתכוניותיו הצבאיות של קלארק.
בפגישה רשמית עם המושל שלבי, מישו בחן זאת באמצעות מברקי המלצה מאת מזכיר המדינה תומאס ג'פרסון והסנאטור ג'ון בראון.
ג'פרסון מען מכתב נפרד לשלבי בו הזהיר אותו מפני סיוע לתוכניות הצרפתיות, והודיע לו כי מתנהל משא ומתן חשאי עם הספרדים בנוגע לסחר בנהר מיסיסיפי.
כשנשלח המכתב ב-29 באוגוסט 1793, תכנן ג'פרסון להגיע לשלבי טרם בואו של מישו, אולם מכתבו של ג'פרסון בושש להגיע אל שלבי עד לאוקטובר 1793. ב-13 בספטמבר אותה שנה נועדו שלבי ומישו, אך אין הוכחה לכך ששלבי נעתר למישו והסכים לסייע לצרפתים.
בתגובתו למכתב המתעכב של ג'פרסון, הבטיח שלבי לג'פרסון כי "תושבי קנטקי חשים כי יש להם מחויבות כללית לממשל הפדרלי כך שאין הם יתנו יד ליוזמה כלשהי שתזיק לארצות הברית".
בנובמבר קיבל שלבי מכתב חשאי מאחד ממצבת סגניו של ז'נה, שראל דלפאו.
במכתבו, עתר למידע אודות המסע הצבאי ורסוס הספרדים, ואף שאל את הנמען האם קיבל הוראה מהממשל האמריקני לעצור אישים צרפתים הקשורים למסע.
שלושה ימים אחר כך הגיב שלבי למכתב, ומסר לדלפאו את אזהרתו של ג'פרסון מפני הסיוע הצרפתי.
על אף שאין הוכחה לכך, שלבי צדד בתוכנותיו של ז'נה, לשלוח סיוע צבאי לצרפתים בלחימה באירופה.
ג'פרסון הרגיש כי מחובתו להזהיר את שלבי בשנית, ומען לו מברק חדש, הפעם עם ציון מלא של שמות הסוכנים הצרפתים שחשודים במעילה בחוקת ארצות הברית.
במכתבו, עודד ג'פרסון למעצרם ואף לסקילתם באבנים.
בתגובתו, הציע שלבי לג'פרסון שלא להתערב בעניינים המדיניים של קנטקי, ואף הביע את סלידתו האישית מהחלטתו.
ארתור קלייר, מושל אוהיו הראשון, זימן את שלבי לשיחה, שם התנגד בתוקף לשיתוף הפעולה עם ז'נה.
במרץ 1794, בתגובה לשלבי, נקט הקונגרס האמריקאי העניק לממשלת קנטקי סמכויות נוספות במקרה של פלישה צרפתית לאזור.
יורשו של ג'פרסון, אדמונד רנדולף, בקש משלבי לידע אותו בהתפתחות העוצמה הצרפתית באזור, וכתב לו כי ז'נה מבוקש על ידי המשטר הצרפתי מזה זמן מה.
כעבור חודשיים של דיווחים, הפסיקו סוכניו של ז'נה את פעילותם בקנטקי, והמשבר הפוטנציאלי בטיב יחסי ארצות הברית–צרפת נמנע.
בשנת 1795 חתם הנשיא וושינגטון על הסכם עם הממשל הספרדי, שפתח את נתיבי נהר המיסיסיפי לסחורות אמריקאיות.
לאחר שהתמודד בהצלחה עם האתגרים במרוצת כהונתו, עזב שלבי את תפקיד המושל.
חוקת קנטקי מנעה ממושל לכהן שתי קדנציות רצופות.
בשנת 1796, בעדן השבעתו של ג'יימס גררד לתפקיד המושל, עבר שלבי לאחוזת מחוז לינקולן.
במשך 15 השנים הבאות עבד את חוותו ואדמותיו.
שלבי נבחר למועצה האלקטורלית המדינית שש פעמים ברציפות, והשפיע על תוצאות הבחירות למושלות.
בבחירות למושלות של 1812 הוכתר גבריאל סלוטר, לימים מושל קנטקי השביעי, למועמד הפוטנציאלי לזכייה.
עם זאת, הסלמת היחסים בין האימפריה הצרפתית, ארצות הברית והאימפריה הבריטית איימה לפריצת מלחמה עתידית בין שלוש המעצמות.
כשהסיכוי התגבר הועלה שמו של שלבי לתפקיד המושל.
סלוטר, שהתגורר בסמוך לשלבי, ביקר אותו ווידא כי אין ברצונו לרוץ שוב לתפקיד.
שלבי ציין בפניו כי אלמלא יפרוץ משבר חירום לאומי, הוא לא יתמודד במסע הבחירות.
מרוצה מתשובה זו החל סלוטר בקמפיין הבחירות שלו.
במרוצת תקופת הבחירות הסלימו היחסים עם המעצמות האירופיות, וב-18 ביוני 1812 הכריזה ארצות הברית מלחמה על הממלכה המאוחדת, מלחמת 1812. תחושת הפחד ששררה ברחובות קנטקי הביאה את אזרחיה לעודד את שלבי להתמודד שוב לתפקיד.
חודש אחר כך נרשמה מועמדותו של שלבי אצל רשם הבחירות.
בעת קמפיין הבחירות מתחו יריביו הפוליטיים, ובראשם המפרי משרל, ביקורת ורסוס שלבי על תגובתו למכתב השני של ג'פרסון בנוגע לפרשת האזרח ז'נה, ואף הטילו ספק בנאמנותו לארצות הברית.
שלבי חפה על עצמו כשטען כי תגובתו נועדה להסב את תשומת ליבה של ממשלת המדינה למשבר במערב המדינה, וציין כי ההסכם שנחתם על ידי וושינגטון עם הספרדים הוא עדות לכך.
במהלך החודש האחרון טרם מועד הבחירות הוטחו כלפי שלבי השמצות מטעם מתנגדיו; על רחובות קנטקי רוסס המונח "אבא שלבי הזקן" – כינוי גנאי לגילו של שלבי בעת הבחירות (62), ובעיתון ידוע-שם במדינה פרסם מידע ממקור אנונימי הוכיח לכאורה כי שלבי נסוג בקרב על קינגס מאונטיין, ולניצחונו אין אחיזה במציאות.
ידיעה זו לא הניבה את הרעש הדרוש כדי לחבל במסעו של שלבי לתפקיד המושל.
– תגובתו של אחד מתומכיו של שלבי לידיעה בעיתון.
ככל שמערכת הבחירות התקרבה למועדה, התמלא שלבי בביטחון, והחל בהכנות הדרושות להשבעתו.
הוא ניבא ניצחון של כ-10,000. לאחר ספירת הקולות, הוכרז שלבי כזוכה לתפקיד המושל עם 17,000 קולות.
כשנשבע לתפקיד הפך למושל הראשון שכיהן שתי קדנציות לא רצופות.
את חלקה הראשון של תקופת כהונתו העביר בהכנות למלחמה הצפויה עם מעצמות אירופה.
יומיים קדם להשבעתו, נפגש שלבי עם צ'ארלס סקוט, המושל הקודם של קנטקי, בבית הנבחרים המדיני, כדי למנות את ויליאם הנרי הריסון למייג'ור גנרל של מיליציית המדינה.
הדבר נעשה לא כדין, שכן על פי חוקת המדינה, מפקד המיליציה חייב להיוולד באדמת קנטקי.
הריסון, שכבר פיקד על המיליציות אל אינדיאנה ואילינוי, גייס קלגסים בניו פורט, בטרפ יציאתו ללחימה בפורט ויין.
שלבי ראה בטוב את הפעילות הצבאי של הריסון, והפעיל לחץ על נשיא ארצות הברית ג'יימס מדיסון למנותו למפקד הכוחות הצבאיים של צפון-מערב המדינה.
מדיסון נענה לבקשתו של שלבי, והדיח את ג'יימס וינצ'סטר מהתפקיד.
במטרה להגדילה, שלבי תיקן את חוקי המיליציה, ונתן זכות לכל זכר בגילאי 18–45 לשרת בה (שרי המדינה הודרו מהתיקון).
שבעת אלפים מתנדבים התגייסו למאבק, ושלבי עודד את נשותיהם לתפור פריטי לחימה לקלגסים.
לאחר הקרב על פרנצ'טאון, שגבה את חייהם של מאות חיילי קנטקי, התערער ביטחונם של שלבי ושל הריסון.
במרץ 1813 ביקש הריסון תגבורת צבאית המונה כ-1,200 מתנדבים ללחימה בפורט מייגס.
שלבי שלח את הקלגסים המבוקשים, הכוללים את בנו הבכור ג'יימס, תחת הגנרל גרין קליי.
בהגיעם לשדה הקרב, פעלו החיילים לשחרור העיר מהמצור הבריטי–אינדיאני שהוטל עליה.
כוחו של קליי צלח במשימה זו, אולם איבד חיילים רבים, שנלכדו ונטבחו על ידי האינדיאנים.
דיווחים ראשוניים הכניסו את ג'יימס, בנו של שלבי, במניין ההרוגים, אך מאוחר יותר התגלה כי נלכד על ידי האינדיאנים ושוחרר בעסקת חילופי שבויים.
ב-30 ביוני 1813 שבו חייליו של הריסון בבקשה נוספת לגיוס מתנדבים.
אולם הפעם דרשו כי שלבי יפקד עליהם.
שלבי גייס כוח של 3,500 חיילים, כפול מהמספר שביקש הריסון.
ג'ון קריטנדן, מושל קנטקי ה-17, מונה לשלישו האישי של שלבי בלחימה.
כעת, הוביל האלוף שלבי את המתנדבים להצטרף להריסון במערכה שהסתיימה בניצחון אמריקני בקרב תיימז בקנדה.
בחלוף המלחמה שלח הריסון למזכיר המלחמה ג'ון ארמסטרונג את דו"ח המלחמה, שם ציין לטובה את גבורתו הצבאית של שלבי.
בשנת 1817, בשלהי כהונתו, הוענקה לשלבי מדליית הזהב של הקונגרס על שירותו במלחמה.
חבריו של שלבי עודדו אותו להתמודד לתפקיד סגן נשיא ארצות הברית, אך זה דחה את ההצעות.
כהונתו השנייה של שלבי הסתיימה ב-1816. הנשיא ג'יימס מונרו הציע לו את תפקיד מזכיר המלחמה של ארצות הברית, אך הוא נאלץ לסרב בשל גילו.
באותה השנה הסכים לכהן כנשיא ארגון התנ"ך החדש בארצות הברית.
שלבי נחשב לאישים החשובים ביותר בבניין הכנסייה פרסביטריאנית.
בשנת 1818 ליווה את אנדרו ג'קסון בקניית חבל הארץ "ג'קסון".
בנוסף, כיהן שלבי כנשיאה הראשון של החברה החקלאית בקנטקי, וכיושב ראש מועצת הנאמנים הראשונה של מכללת סנטר.
בשנת 1820 שותקו רגלו וזרועו הימנית.
הוא נפטר ב-18 ביולי 1826, בביתו, לאחר שלקה בשבץ מוחי.
בצוואתו, הוריש שלבי את כל רכושו ועבדיו לצאצאיו.
גופתו נטמנה בחצר האחורית של אחוזתו.
בשנת 1827 הוקמה מעל קברו אנדרטה לזכרו.
בשנת 1952 הפך קברו של שלבי לאחד מאתריה ההיסטוריים של קנטקי.
במרוצת השנים הוקמו תשעה מחוזות, אחת עשרה ערים ושלושה בסיסים צבאיים על שמו.
אייזק קרגטן הוא שחקן קנדי, המוכר מתפקידו בתור הסוכן אוטיס בסדרת הילדים "Odd Squad" (2016–2019), בעבורו זכה בפרס אמי לבידור בשעות היום לשחקן מצטיין בתוכנית ילדים.
קרגטן נולד ביישוב הקהילתי קלדוניה, אונטריו, קנדה, הבן האמצעי מתוך שלושה ילדים; יש לו אח גדול ואחות קטנה, האטי קרגטן (אנ'), שחקנית ומדבבת שהופיעה ודיבבה בסדרות טלוויזיה רבות בהן "סנופי בחלל: החיפוש אחר חיים" ו"אבי האטצ'ר".
קרגטן התגלה בתחרות ריקוד כאשר שופט בתחרות הציע לקרגטן סוכן.
הוא החל את קריירת המשחק שלו ב-2015 כשהופיע בפרק של הסדרה "רוקי בלו".
מאוחר יותר הופיע קרגטן בתור הסוכן אוטיס לצד אנה קאת'קארט כסוכנת אולימפיה בסדרה הקומית החינוכית "Odd Squad" ששודרה בערוץ PBS.
הוא שיחזר את תפקידו כסוכן אוטיס בסרט הקולנוע "Odd Squad: The Movie".
ביולי 2021, פורסם שקרגטן לוהק לתפקיד בסרט הקולנוע "הנערה הכי בת-מזל בעולם".
שנה סרטתפקיד הערות 2016Total Frat Movie בילי הצעיר 2019Breakthrough ג'וש 2020מלחמה עם סבא סטיבפעם בלש, תמיד בלש בילי2022הנערה הכי בת-מזל בעולםליאם רוס
שנה כותרתתפקיד הערות 2015 רוקי בלו ילד היפ הופ פרק: "Letting Go" 2016 Odd Squad: The Movieהסוכן אוטיס סרט טלוויזיה של PBS Kids 2016–2017 OddTubeסדרת רשת; 5 פרקים 2016–2019Odd Squad תפקיד ראשי (עונה 2); 35 פרקים2017L.M.
Montgomery's Anne of Green Gables: Fire & Dewמודי ספורגיאוןסרט טלוויזיה של YTV 2018Odd Squad: World Turned Oddהסוכן אוטיס סרט טלוויזיה של PBS Kidsחטופה בריאן מילס הצעיר פרק: "Quarry"2024הסודות של אמיליפיט
שנה פרס קטגוריהעבודהתוצאה סימוכין 2017 פרסי אמי בשעות היום שחקן מצטיין בתוכנית ילדים, טרום-בית ספר או משפחהOdd Squad 2019 Youth Media Alliance מבצע נוער מצטיין rowspan="2" פרס המסך הקנדי ההופעה הטובה ביותר בתוכנית או סדרה לילדים או לנוער
אייטנה בונמטי קונקה (בקטלאנית: Aitana Bonmatí Conca; נולדה ב-18 בינואר 1998) היא שחקנית כדורגל ספרדייה (קטלונית) המשחקת בעמדת הקשר בקבוצת ברצלונה.
בונמטי זכתה עם נבחרתה בגביע העולם בכדורגל נשים ועם ברצלונה 3 פעמים בליגת האלופות, 5 פעמים באליפות ספרד, 6 פעמים בגביע המלכה.
כמו כן זכתה בתארים אישים רבים נוספים.
בשנת 2023 זכתה בפרס כדורגלנית השנה של אופ"א, כדורגלנית השנה של פיפ"א ובפרס כדור הזהב לנשים.
בשנת 2024 זכתה בפרס אשת השנה בספורט של לאוריוס והייתה לכדורגלנית הראשונה שזוכה בתואר.
בשנת 2024 זכתה בפרס כדור הזהב לנשים.
בשנת 2025 זכתה בפרס כדור הזהב לנשים והפכה לשחקנית הראשונה שזוכה בפרס 3 פעמים ברציפות.
בונמטי נולדה בסנט פרה דה ריבס, בקטלוניה, והחלה לשחק כדורגל בגיל 7 במועדון המקומי לבנים סי די ריבס.
בגיל 14 לאור החוקים בספרד כשלא יכלה לשחק עוד עם בנים, חתמה בקבוצת הנשים של ברצלונה בלה מאסיה (אקדמיית הכדורגל של ברצלונה).
בונמטי ערכה את הופעת הבכורה בקבוצה הבוגרת ב-18 ביוני 2016 במשחק הגביע מול ריאל סוסיאדד ואף בישלה שער במהלך המשחק.
עונת 2018–2019 נחשבת לעונת הפריצה שלה, במהלכה היא שחקה באופן סדיר בקבוצה במשחקיה בליגה.
במהלך העונה אף שחקה בגמר ליגת האלופות הראשון שלה בהפסד 1–4 לליון.
ב-2019 חתמה על הארכת חוזה בברצלונה עד 2022 למרות התעניינות מבאיירן מינכן.
ב-2020 נבחרה כשחקנית השנה הקטלונית וכן זכתה בגביע המלכה עם ברצלונה לאחר שכבשה שער במהלך הגמר ונבחרה למצטיינת במשחק.
ב-16 במאי 2021 השתתפה בגמר ליגת האלופות השני שלה בקריירה מול קבוצת צ'לסי האנגלית, במהלך המשחק היא כבשה את השער השלישי בדקה ה-21 מבישול של אלכסיה פוטאייס.
המשחק נגמר בניצחון 0–4 ובזכייה של ברצלונה בגביע.
בונמטי זכתה בתואר השחקנית המצטיינת במשחק הגמר.
ב-3 ביוני 2023 השתתפה בגמר ליגת האלופות הרביעי שלה בקריירה במשחק בו ניצחה ברצלונה את וולפסבורג הגרמנית 3-2 לאחר שהייתה בפיגור 0–2 במחצית.
בונמטי בשלה את שער השיוון לפטרי.
ב-17 באוקטובר 2023 פורסם בעיתונות שבונמטי היא הזוכה בכדור הזהב לנשים לשנת 2023 לאחר שזכתה הן בליגת האלופות והן בגביע העולם בכדורגל נשים באותה שנה.
בעונת 2023-24 כבשה בונמטי שערים מכריעים, הן בחצי גמר ליגת האלופות מול קבוצת צ'לסי האנגלית, והן בניצחון בגמר מול קבוצת ליון הצרפתית, בדרך לזכייה ב-4 תארים קבוצתיים באותה עונה.
ב- 16 בספטמבר 2024 חתמה בונמטי על הארכת חוזה בקבוצת ברצלונה עד 2028 - בונמטי תקבל כמיליון יורו לעונה ובכך הפכה למשתכרת הגבוהה בענף .
ב- 28 באוקטובר 2024 זכתה בפרס כדור הזהב לנשים לשנת 2024
ב- 22 בספטמבר 2025 זכתה בפעם השלישית בכדור הזהב לנשים לשנת 2025.
ב- נובמבר 2025 שברה בונמטי את הרגל במהלך אימון של נבחרת ספרד ונאלצה לעבור ניתוח כשהיא צפויה להיעדר כ-5 חודשים מהמגרשים.
ב- 16 בדצמבר 2025 זכתה בפעם השלישית ברציפות בתואר שחקנית השנה של פיפ"א.
בונמטי זומנה לסגל נבחרת ספרד בכדורגל נשים עד גיל 17. ב-2015 השתתפה באליפות אירופה לנשים עד גיל 17 וזכתה.
בנובמבר 2017 ערכה את הופעת הבכורה שלה בנבחרת הבוגרת כשנכנסה כמחליפה במוקדמות גביע העולם לנשים 2019 נגד אוסטריה.
באפריל 2019 כבשה את שער הבכורה בנבחרת במשחק ידידות מול אנגליה.
בונמטי זומנה לסגל הנבחרת באליפות אירופה בכדורגל נשים 2022 וכבשה שער בניצחון 1–4 על פינלנד, הנבחרת הודחה ברבע הגמר לזוכה אנגליה.
בונמטי זומנה לסגל הנבחרת לגביע העולם בכדורגל נשים 2023 בו זכתה נבחרתה, היא כבשה שער בשלב הבתים בניצחון מול קוסטה ריקה וכבשה צמד בשלב שמינית הגמר בניצחון 1–5 על נבחרת שווייץ.
בונמטי זומנה לסגל נבחרת ספר לאליפות אירופה בכדורגל נשים 2025 אך נעדרה מהמשחקים הראשונים בשל דלקת כרום המוח.
במהלך שלבי ההכרעה של הטורניר, שותפה בונמטי במהלכם בשלה שער בשלב רבע הגמר נגד המאחרת שווייץ, כבשה את שער הניצחון במהלך מרהיב בחצי הגמר מול גרמניה אך החמיצה פנדל מכריע בדו-קרב בעיטות מהעונשין בגמר בו הפסידה נבחרתה לאנגליה.
למרות כל זאת עדיין נבחרה בונמטי לשחקנית המצטייינת של הטורניר.
המודלים לחיקוי של אייטנה הם צ'אבי ואיינייסטה.
בונמטי לומדת לתואר בפעילות גופנית ומדעי הספורט באוניברסיטת רמון לול כהכנה לסיום קריירת הכדורגל שלה.
במרץ 2022 יצא לאור ספר אוטוביוגרפי שלה שנכתב ביחד עם העיתונאי כריסטיאן מרטין שכלל הקדמה מצ'אבי.
ב-2024 השתתפה בסרט התיעודי של נטפליקס "זה נגמר" על פרשת רוביאלס.
נבחרת ספרד בכדורגל נשים עד גיל 19
אליפות אירופה בכדורגל נשים עד גיל 19: 2017
נבחרת ספרד בכדורגל נשים עד גיל 17
אליפות אירופה בכדורגל נשים עד גיל 17: 2015
שחקנית הטורניר בגביע העולם בכדורגל לנשים : 2023
נבחרת הטורניר של אליפות אירופה בכדורגל נשים 2022
השחקנית המצטיינת בגמר ליגת האלופות לנשים: 2020/21 2023/24
אייזק פרסלי הוא שחקן אמריקאי.
ידוע בעיקר בזכות גילום דמותו של אית'ן דיאז בסדרה "הארלי באמצע" (2016–2018) של ערוץ דיסני.
פוקס נולד בלוס אנג'לס, קליפורניה למשפחה נוצרית, אביו ממוצא קובני ואמו ממוצא איטלקי, אלבני ויווני.
הוא רוכב על סוסים מאז גיל ארבע, וזכה במספר מדליות בתחרויות שונות.
בנוסף, הוא פרסם שיר ביוטיוב בשם "Cowboys are Real Men", שעוסק ברכיבה על סוסים.
בשנת 2011, החלה קריירת המשחק שלו, כאשר הופיע בסרט הקומדיה "Brooklyn Brothers Beat the Best" .
בשנים 2016–2018, פרסלי שיחק את אית'ן דיאז כתפקיד ראשי בסדרת הטלוויזיה "הארלי באמצע" של ערוץ דיסני במשך שלוש עונות.
+שנהסרטתפקידהערות2011The Brooklyn Brothers Beat the Bestבראדלי2020One Nation Under Godדייוויד גוטיירזיובי יציל את האלוויןילד-פרנקנשטיין2026הרועטרוורסרט אימה שעתיד לצאת בקרוב
אייכאך היא עיירה ובירת המחוז אייכאך-פרידברג שבבוואריה, גרמניה, העיירה ממוקמת צפון-מזרחית לעיר אאוגסבורג.
העיירה מונה כ-20 אלף תושבים.
העיירה נמצאת בקרבת הכביש המהיר A8, שמחבר בין מינכן ושטוטגרט.
בקרבת העיירה עובר נהר בשם פאר (Paar).
בשנת 1909 הוקם בעיירה בית כלא לנשים, ובשנת 1967 התאבדה שם פושעת המלחמה הנאצית אילזה קוך, הנודעה בכינויה "המכשפה מבוכנוואלד".
העיירה אייכאך נמצאת בין הערים מינכן, אאוגסבורג ואינגולשטאדט, על ידי נהר בשם פאר (Paar).
העיירה של אייכאך מורכבת מכפרים רבים ועוד חלקי קהילה קטנים:
הכוונה ביישוב בודד הוא ישוב המכיל מספר בתים ספורים.
בטבלה למטה מובאים נתונים על הכפרים המרכיבים את העיירה אייכאך:
(נכון ל-31 בדצמבר 2021שנת הצטרפות
בשנת 1634, במהלך מלחמת שלושים השנים ולאחר מצור ממושך, נשרפה העיירה אייכאך כולה.
בשנת 1704 במהלך מלחמת הירושה הספרדית עברו חיילין אנגלים ספרדים והולנדים רבים במקום, והארמון הדוכסי נהרס.
משנת 1796 עברו כוחות צרפתים ואוסטרים רבים דרך העיירה, שסבלה רבות ממעברים של צבאות בה עקב מיקומה האסטרטגי, ובסך הכל בין השנים 1796 עד 1809 היו צריכים תושבי העיירה לארח 18,699 קצינים ו-194,086 חיילים.
עד המאה ה-19 הייתה שייכת העיירה למחוז של מינכן.
מחוז אייכאך הוקם בשנת 1862, וברפורמה שנערכה בשנת 1972 הפכה העיירה לחלק ממחוז בשם "מזרח אאוגסבורג" שכלל גם את העיירה פרידברג ועוד כמה יישובים אזוריים.
מחוז זה היה שייך למחוז של שוואביה.
ובהמשך בשנת 1973 שונה שמו למחוז "אייכאך-פרידברג".
מועצת העיירה מורכבת מראש העיירה ומ-30 חברי מועצה.
בטבלה למטה מוצגות תוצאות שלושת הבחירות המקומיות האחרונות:
ראש העירייה הנוכחי הוא קלאוס הברמן (ממפלגת הSPD) שמכהן בתפקיד מאז 1996. בבחירות האחרונות לראשות העירייה של שנת 2020, זכה הברמן ב-63 אחוזים מן הקולות ונכנס לכהונה חמישית.
בלאזון הסמל: "בכסף, עץ אלון ירוק מושרש עם חמישה עלים ושישה בלוטים זהובים".
פירוש שם העיירה הוא "יישוב ליד יער האלונים".
המקור הכי עתיק של הסמל הוא מחותם משנת 1315, שכלל בתוכו את עץ האלון.
צבעי הסמל נמצאים בשימוש מאז שנת 1560, והסמל קיים בגרסתו הנוכחית מאז שנת 1949.
וינצנץ מילר (1894-1961), גנרל בוורמאכט במהלך מלחמת העולם השנייה וראש המטה הכללי הראשון של צבא העם הלאומי.
באולימפיאדת טוקיו שנערכה ביולי זכה במדליית ארד במשחה שליחים 4x100 מטר מעורב משולב, לאחר ששחה בשלב המוקדמות של המשחה.
בנוסף, סיים במקום 12 במשחה ל-100 מטר גב בשיא אישי חדש של 53.43 שניות.
באליפות העולם שנערכה ביוני בבודפשט שבהונגריה זכה במדליית כסף במשחה שליחים 4x100 מטר מעורב משולב, לאחר ששחה בשלב המוקדמות של המשחה.
כמו כן, סיים במקום שמיני במשחה ל-50 מטר גב בתוצאה של 24.76 שניות, ובמקום 12 במשחה ל-200 מטר גב בתוצאה של 53.55 שניות.
במשחה שליחים 4x100 מטר מעורב סיים במקום רביעי בתוצאה של 3:31.81 דקות.
אלוף עולם ושיאן עולם בבריכת 25 מטר
באליפות העולם בבריכת 25 מטר שנערכה בדצמבר במלבורן שבאוסטרליה זכה בחמש מדליות: שתי מדליות זהב, מדליית כסף אחת ושתי מדליות ארד.
במדליות זהב זכה במשחה שליחים 4x50 מטר חופשי בשיא אוקיאניה חדש של 1:23.44 דקות, ובמשחה שליחים 4x100 מטר מעורב בשיא עולם חדש של 3:18.98 דקות.
במדליית כסף זכה במשחה ל-50 מטר גב בתוצאה של 22.73 שניות, לאחר שבשלב חצי הגמר של המשחה קבע שיא עולם לנוער חדש ושיא אוקיאניה חדש של 22.52 שניות.
כבר בשלב המוקדמות של המשחה קבע שיא אוקיאניה חדש של 22.79 שניות.
במדליות ארד זכה במשחה שליחים 4x50 מטר מעורב בשיא אוקיאניה חדש של 1:30.81 דקות, ובמשחה ל-100 מטר גב בתוצאה של 49.52 שניות.
באליפות העולם שנערכה ביולי בפוקואוקה שביפן סיים במקום רביעי במשחה ל-50 מטר חופשי בתוצאה של 21.70 שניות, במקום תשיעי במשחה ל-50 מטר גב בתוצאה של 24.86 שניות, ובמקום 17 במשחה ל-100 מטר גב בתוצאה של 53.95 שניות.
באליפות העולם שנערכה בפברואר בדוחה שבקטר זכה במדליית זהב במשחה ל-50 מטר גב בתוצאה של 24.13 שניות, לפני האלוף היוצא האנטר ארמסטרונג מארצות הברית (24.33 שניות) וקסאוורי מאסיוק מפולין (24.44 שניות), בשלב חצי הגמר של המשחה ל-50 מטר גב קבע שיא אוקיאניה חדש של 24.12 שניות.
נוסף לכך, סיים במקום רביעי במשחה ל-50 מטר פרפר בשיא אישי חדש של 23.12 שניות.
באולימפיאדת פריז סיים במקום שישי במשחה שליחים 4x100 מעורב בתוצאה של 3:31.86 דקות.
במשחה ל-100 מטר גב סיים במקום 21 בתוצאה של 54.21 שניות.
באליפות העולם בבריכת 25 מטר שנערכה בדצמבר בבודפשט שבהונגריה זכה קופר במדליית כסף במשחה ל-50 מטר גב בשיא אוקיאניה חדש של 22.49 שניות, אחרי מירון ליפינצב (22.47 שניות) ולפני שיין ראיין מאירלנד (22.56 שניות).
במשחה שליחים 4x50 מעורב משולב סיים רביעי בשיא אוקיאניה חדש של 1:36.78 דקות.
במשחה ל-100 מטר גב סיים שביעי בתוצאה של 49.60 שניות.
במשחה ל-50 מטר חופשי סיים במקום 12 בתוצאה של 20.88 שניות.
במשחה ל-50 מטר פרפר סיים במקום 21 בתוצאה של 22.66 שניות.
באליפות העולם שנערכה בסינגפור בספטמבר סיים קופר במקום שביעי במשחה ל-50 מטר גב בתוצאה של 24.61 שניות.
אייזק סויר היה צייר ומחנך אמריקאי יליד רוסיה.
עבודת האמנות שלו תיארה לעיתים קרובות אנשים ממעמד הפועלים בניו יורק.
נולד בשם יצחק שוער, הרביעי מבין שישה ילדים; אחיו התאומים הגדולים מוזס סויר ורפאל סויר היו גם הם ציירים.
אביהם, אברהם שוער, היה חוקר עברית, סופר ומורה, גידל את ששת ילדיו בסביבה אינטלקטואלית שבה הושם דגש רב על עיסוקים אקדמיים ואמנותיים.
בן דודם היה הצייר והמטאורולוג יהושע זלמן הולנד .
בשל הקשיים הרבים של האוכלוסייה היהודית באימפריה הרוסית, משפחת סויר נאלצה להגר בשנת 1912 לארצות הברית, שם התיישבה בסופו של דבר בברונקס .
שם המשפחה השתנה משוער לסויר במהלך ההגירה.
אייזק סויר למד באקדמיה הלאומית לעיצוב, קופר יוניון, והמשיך ללמוד בפריז ובמדריד.
סויר צייר דיוקנאות של חברים וקרובי משפחה, וסצנות מחיי מעמד הפועלים.
הוא לימד שיעורים בפרויקט האמנות הפדרלי.
עבודתו של סויר "סוכנות התעסוקה" (1937) חושפת את המציאות החברתית של שנות השפל הגדול.
הוא הציג דמות של אישה שחורה ושלושה גברים לבנים שמחכים לראיון עבודה.
במהלך מלחמת העולם השנייה, עבד סויר במפעל למטוסים בבפאלו, ניו יורק.
סויר היה מחנך לאמנות במספר מוסדות.
מ-1941 עד 1947 לימד בבית הספר לאמנות אולברייט באוניברסיטת באפלו; ומ-1947 עד 1971 בבית הספר לאמנות במוזיאון ברוקלין.
בנוסף לימד במכון לאמנות של באפלו, בית הספר לאמנות ניאגרה פולס, (1968), ליגת הסטודנטים לאמנות של ניו יורק (1969).
סויר מת מהתקף לב בבית החולים לנוקס היל ב-8 ביולי 1981, בגיל 79; הוא התגורר במנהטן באותה עת.
כמה מיצירותיו נמצאות באוספים של מוזיאונים ציבוריים, כגון מוזיאון ויטני לאמנות אמריקאית, מוזיאון ברוקלין, גלריית אולברייט-נוקס לאמנות, באפלו, ניו יורק ומוזיאון דאלאס לאמנות.
אייזק אוסה'ס שמידט הוא כדורגלן שווייצרי המשחק בעמדת המגן בורדר ברמן מהבונדסליגה, בהשאלה מלידס יונייטד, ובנבחרת שווייץ.
ב-14 ביוני 2019 חתם על החוזה המקצועי הראשון שלו בלוזאן.
הוא ערך את הופעת הבכורה שלו בליגת העל השווייצרית בהפסד 0–1 לסנט גאלן ב-13 בדצמבר 2020.
ביוני 2021 חתם על חוזה לשנתיים בקבוצת ליגת העל השווייצרית, סנט גאלן.
ב-30 באוגוסט 2024 חתם בלידס יונייטד מליגת המשנה האנגלית על חוזה לארבע שנים עבור סכום של 2.5 מיליון אירו.
ב-21 בספטמבר ערך הופעת בכורה כשנכנס כמחליף במקומו של וילפריד ניונטו בדקות הסיום בניצחון 0–2 על קארדיף סיטי.
במהלך העונה לא זכה לדקות משחק רבות ובכל משחקי הליגה בהם השתתף נכנס כמחליף, אם כי פתח בהרכב בשני משחקים במסגרת הגביע האנגלי.
ב-28 באוגוסט 2025 הושאל לורדר ברמן.
שמידט נולד בשווייץ לאב גרמני שווייצרי ולאם ניגרית.
שמידט הוא שחקן נבחרת שווייץ הצעירה עד גיל 19, ושיחק עבור שווייץ ב-2019.
אייזק סקסס אג'יי הוא כדורגלן ניגרי המשחק בעמדת החלוץ בנבחרת ניגריה.
סקסס נולד בבנין סיטי שבניגריה וגדל במחלקת הנוער של BJ פאונדיישן.
הוא שיחק בקבוצות הבוגרות של גרנדה ומאלגה מלה ליגה, ווטפורד מהפרמייר ליג ואודינזה מהסרייה א'.
ב-27 באוגוסט 2024 שוחרר מאודינזה.
ב-19 באוקטובר 2024 חתם באל-וסל מליגת העל של איחוד האמירויות הערביות.
ב-23 במרץ 2017 ערך סקסס את הופעת הבכורה שלו בנבחרת ניגריה, בתיקו 1-1 נגד נבחרת סנגל במשחק ידידות.
אייזק קול פאוול הוא שחקן וזמר אמריקאי.
הוא גילם את התפקיד של דניאל בבכורה המחודשת של המחזמר "פעם אחת באי הזה".
בהמשך לכך, לוהק לתפקידו של טוני בבכורה המחודשת של "סיפור הפרברים" ב-2020.
בין השנים 2020–2022 השתתף בסדרה "אימה אמריקאית" ("דאבל פיצ'ר" ו"ניו יורק").
פאוול גדל בגרינסבורו, קרוליינה הצפונית, והוא הצעיר מבין שלושה ילדים שנולדו לוויל וטרי פאוול – שלוש פעמים אלוף העולם בקרוספיט.
אחותו, ג'סיקה פאוול, היא מאמנת אישית מוסמכת בסטודיו הכושר של אביהם ומופיעה ב-My Big Fat Fabulous Life של TLC כמאמנת הכושר של ויטני.
פאוול החל לשחק בחטיבת הביניים בתיאטרון הקהילתי של גרינסבורו.
הוא למד באקדמיה של פיליפ ג'יי ויבר, בית ספר תיכון לאמנויות הבמה, לפני שעבר לתוכנית פנימייה בבית הספר לאמנויות של אוניברסיטת קרוליינה הצפונית (UNCSA) במהלך השנה האחרונה שלו בתיכון.
הוא סיים את לימודיו ב-UNCSA עם תואר במשחק במאי 2017.
פאוול הומוסקסואל מוצהר, והוא יצא מהארון בגיל 16. בשנת 2016, פאוול פגש את השחקן, וסלי טיילור, כאשר זה ביקר בבית הספר לאמנויות באוניברסיטת קרוליינה הצפונית, שם פאוול השתתף בתוכנית התיאטרון של בית הספר.
לאחר מכן השניים החלו במערכת יחסים ב-2017 והתארסו במאי 2019. השניים סיימו את מערכת היחסים שלהם ב-2021.
שנהשםדמותהערותסרטים2015Just a Bodyהכומר דייבסרט קצר2019XaveMePleaseאקסבייר2021אוון הנסן היקררייס2022Susie Searchesריי גרסיה2023Cat Personקלייחיים שלמיםגאיילד שלנוסולו2026The Momentטלוויזיה2018Broadway.com #LiveatFiveפרק אחדמרפי בראוןג'ק2018–2019Indoor Boysלוגן6 פרקים2021אהבה מודרנית וינהפרק אחדאימה אמריקאית: דאבל פיצ'רטרוי לורד4 פרקים2022אימה אמריקאית: ניו יורקתיאו גרייבס7 פרקים2024הפרנצ'ייז (אנ')ברייסוןתפקיד ראשי; 8 פרקים
אייטורו היא עיר באונדו השוכנת בחוף הדרום מזרחי של ניגריה כ-160 ממזרח ללאגוס.
היישוב הוקם בשנת 1947 על ידי קבוצת דייגים נוצרים אשר ביקשו להקים יישוב קומונלי.
הקבוצה שהקימה את היישוב התגבשה בשנות ה-20 של המאה ה-20 מקרב שבטי אילאג'י, דוברי יורובה נוצרים מזרם האלדורה אשר הטיפו להפסקת עבודת האלילים וביקשה לשנות את אורחות החיים של חבריה ולהיבדל מאורח החיים המסורתי בסביבה, קראו תחילה 'שרפים וכרובים'.
בשנות ה-40 של המאה ה-20 שינו את שם הקבוצה ל'עדת השליחים הקדושים', והאמינו כי למנהיגי הקהילה ישנה יכולת נבואית.
בין חברי הקבוצה בלטו בין היתר פיליפ איראיתן, סולומון דימיהן ולילה זכיאוס.
הקבוצה עסקה בפעילות מיסיונרית וגייסה אליה תומכים נוספים.
רבים מהמצטרפים לקבוצה עזבו את משפחתם, והקבוצה סבלה מהתנכלות מצד סביבתה.
בתחילת 1944 כינסו אספה גדולה במטרה להניח את היסודות הארגוניים שלהם, אולם אספתם פוזרה באלימות על ידי ראשי השבטים.
מנהיגי הקבוצה נידונו על ידי בין הדין של השבט בעקבות האספה לעונשי מאסר של שנתיים וחצי ולקנסות כבדים, וסירותיהם נגנבו.
השלטון הבריטי לא נטה להתערב בסכסוך.
גם ילדי הקבוצה הוצאו ממסגרות הלימודים.
בינואר 1947 החלו בבניית הכפר השיתופי באזור שנחשב שומם וביצתי.
שכניהם חסמו את תעלת המים המובילה ליישוב, וחברי הקהילה נאלצו להתקין לעצמם נתיב חלופי, עבודה שלקחה כשנה שלמה במהלכה עבדו במשמרות - כל פעם 200 חברים שעבדו במשך עשרה ימים.
מקור ההכנסה העיקרי של הקהילה היה דיג בים ובבריכות דגים.
סירות הדייג היו רכוש משותף של הקהילה.
הקהילה ייצרה לעצמה את רוב בגדיה באמצעות בית אריגה וכן הפעילה בית חרושת לסבון, סנדלרייה, פחחיה ונגריה.
הקהילה אף החזיקה מספר גנרטורים אשר סיפקו לה חשמל, והייתה הכפר השני במדינה שהיה מצויד בחשמל ומואר בלילות.
נשים עבדו במרבית המלאכות למעט בדיג, וגברים עבדו אף הם במכבסת הקהילה.
הקהילה אף הקימה חדר אוכל משותף, וחילקה מזון לארוחות קטנות בבתי המשפחות לאורך היום וכן הקימה בית ספר ומערכת גני ילדים.
בני הנוער למדו עד גיל 14, כשהחל מגיל 12 החלו לעבוד חצי יום.
לבוגרים יותר, ישנו גם בית ספר ערב, וחברי הקהילה היו יודעי קרוא וכתוב.
עד שנת 1955 כשנחקק חוק חינוך חובה בניגריה, נשאה הקהילה בהוצאות החינוך לבדה.
כשלוש שנים לאחר הקמתו מנה מספר חברי הקומונה כאלפיים.
הקהילה התנגדה למסורת של הריגת ילדים תאומים בלידתם שהייתה קיימת באזורה.
הקהילה התנגדה לתשלום מוהר בגין נישואין, בטענה כי מדובר בסחר עבדים - גורם נוסף לקונפליקט בינם לבין שכניהם, אשר נפטר בסופו של דבר בפשרה באשר לגובה המוהר המשולם על ידי הקהילה במקרה של נישואין עם נשים מחוץ לקהילה.
הקהילה לא אסרה על נישואים פוליגמיים, אך על פי עדות חבריה, נוהג זה פחת בה.
חברי הקהילה נמנעו מאחזקת כסף פרטי.
נשות הקהילה לבשו בגדים שאינם נבדלים בהרבה מאלו של הגברים.
חברי הקהילה, גברים ונשים, גזזו את שיער ראשם, ונמנעו מעישון ומאלכוהול.
בהנהגת הקהילה, ניצבה סמכות רוחנית המכונה 'אובה', שעל פי אמונתם שורה עליו רוח הנבואה.
עד תחילת שנות ה-80 חיו ביישוב כ-3,000 איש, עם זאת התפתחות היוזמה הפרטית ערערה את אורח החיים ביישוב והביאה לזניחת המבנה הקומונלי שלו.
העיירה מתמודדת מאז תחילת שנות ה-2000 עם עליית פני הים המציפה חלקים ניכרים משטחה ומביאה להמלחת מקורות המים שלה - דבר שגרר עזיבה של אלפי אנשים.
אייטור פארדס קסאמיצ'אנה (בספרדית: Aitor Paredes Casamichana; נולד ב-29 באפריל 2000 בבילבאו שבספרד) הוא כדורגלן ספרדי המשחק בעמדת הבלם בקבוצת אתלטיק בילבאו מלה ליגה ובנבחרת ספרד.
פארדס נולד בבילבאו שבספרד, וגדל במחלקות הנוער של אטורקיסון ואתלטיק בילבאו.
בשנת 2018 החל לשחק בקבוצות המילואים של אתלטיק בילבאו.
ב-26 במאי 2021 חידש פארדס את חוזהו במועדון עד לשנת 2025, וב-29 באוגוסט 2022 ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה הראשונה של המועדון, בניצחון 4-0 על קדיס במסגרת המחזור השלישי בלה ליגה לעונת 2022/2023.
פארדס שיחק בנבחרות הצעירות של ספרד.
ב-17 במרץ 2023 זומן לראשונה לסגל נבחרת ספרד עד גיל 21 על-ידי המאמן סנטי דניה.
ב-2 ביוני זומן לסגל נבחרת ספרד עד גיל 21 על-מנת לקחת חלק באליפות אירופה עד גיל 21 לשנת 2023. הוא שיחק בחמישה משחקים בטורניר, כולל בהפסד לנבחרת אנגליה עד גיל 21 בגמר הטורניר.
ב-18 בנובמבר 2024 ערך פארדס את הופעת הבכורה שלו בנבחרת ספרד, בניצחון 3-2 על נבחרת שווייץ במסגרת ליגת האומות 2024/2025.
אייזק סמית' היה רופא וחבר בית הנבחרים של ארצות הברית מניו ג'רזי.
הוא היה נשיא האגודה הרפואית של ניו ג'רזי, ושופט עמית של בית המשפט העליון של ניו ג'רזי.
סמית' נולד בשנת 1740 בטרנטון, פרובינציית ניו ג'רזי, סיים את לימודיו בפרינסטון קולג' ב-1755, היה מורה במוסד זה מ-1755 עד 1758. הוא למד רפואה והחל לעבוד כרופא בטרנטון.
בשנת 1768 הוא נבחר לאגודת הפילוסופיה האמריקאית.
הוא היה קולונל במיליציה של מחוז הנטרדון בשנים 1776 ו-1777, ושירת עם לוטננט קולונל אייברהם האנט.
הוא נבחר כפדרליסט לקונגרס הרביעי, וכיהן מ-4 במרץ 1795 עד 3 במרץ 1797.
אייטור רוּיבַּאל גרסיה (בספרדית: Aitor Ruibal García; נולד ב-22 במרץ 1996) הוא כדורגלן ספרדי המשחק בעמדות המגן הימני והקיצוני הימני בקבוצת ריאל בטיס מהלה ליגה.
רויבאל נולד בעיירה סייאנט שבמחוז ברצלונה, וערך את הופעת הבכורה שלו במדי הקבוצה הבוגרת של מנססה בעונת 2012/2013, בליגות האזוריות בספרד.
בשנת 2013 עבר לקבוצת הנוער של קורנייה.
רויבאל שיחק בשלושה משחקים בקבוצה הבוגרת של קורנייה במהלך עונת 2014/2015, הראשון שבהם היה ב-21 בדצמבר 2014, בהפסד ביתי 1–0 לאלקויאנו.
ב-22 בדצמבר 2015, חתם רויבאל על חוזה לשנה וחצי בריאל בטיס מהלה ליגה, וקיבל מקום בהרכב בקבוצת המילואים.
הוא ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה הבוגרת ובלה ליגה ב-10 בדצמבר 2017, כשהוא נכנס כמחליף במקומו של פביאן רואיס בהפסד ביתי 1–0 לאתלטיקו מדריד.
ב-10 במאי 2018, הושאל רויבאל לקבוצת קרטחנה מהליגה הספרדית השלישית עד 30 ביוני.
ב-13 ביולי, עבר לראיו מחדאונדה, גם בהשאלה.
ב-4 ביולי 2019, חתם רויבאל על חוזה חדש לשלוש שנים בריאל בטיס, והושאל ללגנס לשנה אחת.
שער החודש בלה ליגה: דצמבר 2023
אייזק סטיבנסון היה איש עסקים אמריקאי, פוליטיקאי חבר המפלגה הרפובליקנית ומחלוצי ויסקונסין.
הוא ייצג את ויסקונסין כחבר הסנאט של ארצות הברית בשנים 1907–1915, וכיהן גם שלוש קדנציות בבית הנבחרים של ארצות הברית (1883–1889).
סטיבנסון היה תומך כלכלי חשוב של מנהיג התנועה הפרוגרסיבית בוויסקונסין, רוברט לה פולט, כאשר התמודד לראשונה למשרת המושל.
קודם לכן, שירת שתי קדנציות באספת המדינה של ויסקונסין, כנציג המחוזות שמרכיבים כיום את מחוזות מרינט, אוקונתו ושאונו.
הוא היה מעסיק גדול ונדבן בולט במחוז מרינט בראשיתו, ומקומות רבים במחוז נקראים על שמו – בהם העיירה סטיבנסון, ויסקונסין, וכן הספרייה הציבורית סטיבנסון בעיר מרינט.
אחיו הצעיר, סמואל מריט סטיבנסון, היה חבר בית הנבחרים מטעם מישיגן.
סטיבנסון נולד ב-18 ביוני 1829 בקהילה יורקטון, סמוך לפרדריקטון שבקולוניית ניו ברנזוויק (כיום בקנדה, אך אז מושבה בריטית).
הוריו היו אייזק סטיבנסון האב (1791–1874), חקלאי וחוטב עצים יליד אירלנד ממוצא סקוטי־אירי, ואליזבת (ווטסון) סטיבנסון (1793–1838), שנולדה בלונדון.
סטיבנסון עבד במסחר בעץ במזרח ארצות הברית, בעיקר במיין, בקרבת קנדה.
בשנת 1845 עבר לטריטוריית ויסקונסין, תחילה כמנהל נכסי יערות עבור בעלי קרקעות נעדרים, ובהמשך נכנס לעסקי העץ בעצמו.
ב־1858 השתקע בעיר מרינט, שם הרחיב בהתמדה את עסקיו, במיוחד בתקופת מלחמת האזרחים.
על אף שספג הפסדים כבדים בשריפת פשטיגו בשנת 1871, הצליח להתאושש והפך לאחד מעשירי אזור האגמים הגדולים.
היו בבעלותו נכסי נדל"ן במרינט, גרין ביי, מילווקי, שיקגו המתפתחת, ואזורים נוספים, וכן שטחים נרחבים של יערות אורן בצפון ויסקונסין ובמישיגן.
סטיבנסון הצטרף למפלגה הרפובליקנית, שהייתה פופולרית בקרב בני מעמדו בצפון.
עושרו וכוחו הכלכלי הפכו אותו לדמות מרכזית בפוליטיקה המקומית והמדינתית.
הוא נבחר למספר תפקידים ציבוריים – בהם מפקח עיירה, יו"ר מועצת המחוז ושופט שלום.
ב־1866 וב־1868 נבחר לאספת המדינה של ויסקונסין.
בשנת 1882 נבחר לבית הנבחרים של ארצות הברית לקונגרס ה-48, ולאחר מכן נבחר שוב לשני קונגרסים נוספים (1883–1889), כנציג מחוז הקונגרס התשיעי של ויסקונסין.
לאחר מכן לא ביקש להיבחר מחדש.
ב־1899 ניסה להתמודד על מושב הסנאט דרך בחירת בית המחוקקים המדינתי (כך נעשתה הבחירה אז), אך נכשל.
בשנת 1900 העניק סטיבנסון את תמיכתו ואת הונו הרב לרוברט לה פולט במסע הבחירות המוצלח שלו למשרת מושל ויסקונסין.
במשך שנים היה יועץ בולט לסיעת הפרוגרסיבים במפלגה הרפובליקנית ותרם ביד רחבה לקמפיינים שלה.
ב־1901 הקים את העיתון Milwaukee Free Press, שנועד לשמש שופר לפרוגרסיבים ולהתחרות בעיתון Milwaukee Sentinel שבשליטת היריבים ה"נאמנים".
ב־1907 נבחר כחבר הסנאט של ארצות הברית לאחר התפטרותו של הסנאטור ג'ון קויט ספונר.
בשנת 1908 התמודד שוב בפריימריז הרפובליקניים – למרות התנגדות לה פולט – וזכה, בין היתר בזכות כוחו הפוליטי והשימוש הנרחב בהונו האישי.
הוא כיהן בסנאט עד 1915, לאחר שחלק מבחירותיו נחקרו בחשד לזיופים אך לבסוף אושרו.
סטיבנסון נחשב לסנאטור המבוגר ביותר שנבחר לראשונה אי פעם, כשהיה בן 77.
מתנה לנשיא – "הפרה הנשיאותית"
בשנת 1909 רכש סטיבנסון פרת הולשטיין מובחרת כמתנה לנשיא ארצות הברית ויליאם הווארד טאפט.
הפרה, שנקראה פולין ויין, הפכה לחיית המחמד הנשיאותית האחרונה מגזע זה, וחיה על מדשאת הבית הלבן.
לאחר סיום כהונתו בסנאט פרסם סטיבנסון ב־1915 את זיכרונותיו, בשם Recollections of a Long Life.
הוא פרש לביתו במרינט, שם חי עד מותו ב־15 במרץ 1918.
על שמו נקראו פארק, רחוב וספרייה ציבורית במרינט, וכן העיירה סיבפנסון, ויסקונסין.
אחיו הצעיר סמואל מריט סטיבנסון שירת גם הוא כחבר קונגרס, מטעם מישיגן.
אייטור פרננדס אבריסקטה (בספרדית: Aitor Fernández Abarisketa, נולד ב-3 במאי 1991) הוא כדורגלן ספרדי המשחק בעמדת השוער באוססונה מהלה ליגה.
פרננדס הצטרף למחלקת הנוער של אתלטיק בילבאו בשנת 2003, ושיחק בקבוצות הבת שלה בסקוניה ואתלטיק בילבאו ב' בטרם הושאל לברקלדו ב-2012. ב-2013 הוא שוחרר מבילבאו וחתם בויאריאל ב'.
ב-2016 עבר לנומנסיה מהליגה הספרדית השנייה וב-2018 חתם על חוזה לארבע שנים בלבאנטה מהליגה הבכירה.
ב-2 ביולי 2022 חתם באוססונה.
ב-30 במאי 2019 ערך פרננדס את הופעת הבכורה שלו בנבחרת חבל הבסקים הלא רשמית, בתיקו 0–0 מול פנמה.
אייזיק סמואלס פניבאקר היה פוליטיקאי אמריקאי, אשר כיהן כחבר בית הנבחרים של ארצות הברית, כחבר הסנאט של ארצות הברית מטעם וירג'יניה, וכשופט פדרלי בבית המשפט המחוזי הפדרלי למחוז המערבי של וירג'יניה.
פניבאקר נולד ב-3 בספטמבר 1805 בפיין פורג', סמוך לעיירה ניומרקט במחוז שננדואה, וירג'יניה.
הוא למד בבית ספר מקומי ולאחר מכן בבית הספר למשפטים בוינצ'סטר.
הוא הוסמך לעריכת דין והחל לעסוק בפרקטיקה פרטית בהריסונבורג, מחוז רוקהינגהאם, וירג'יניה, עד שנת 1837.
פניבאקר נבחר מטעם מחוז הקונגרס ה-16 של וירג'יניה לבית הנבחרים של ארצות הברית בקונגרס ה-25, וכיהן מ-4 במרץ 1837 ועד 3 במרץ 1839.
הוא דחה שני מינויים חשובים שהוצעו לו על ידי הנשיא מרטין ואן ביורן: תפקיד התובע הכללי של ארצות הברית וחברות בבית המשפט העליון של וירג'יניה.
ב-23 באפריל 1839 קיבל פניבאקר מינוי זמני מהנשיא מרטין ואן ביורן לכהן כשופט בבית המשפט המחוזי הפדרלי למחוז המערבי של וירג'יניה, במקומו של השופט אלכסנדר קולדוול.
ואן ביורן הגיש את מועמדותו הרשמית ב-23 בינואר 1840. הסנאט אישר את המינוי ב-17 בפברואר 1840, והוא קיבל את כתב המינוי באותו יום.
כהונתו הסתיימה ב-6 בדצמבר 1845 בעקבות התפטרותו.
פניבאקר נבחר לסנאט של ארצות הברית מטעם וירג'יניה, כדי למלא את המושב שהתפנה בעקבות אי-בחירה מצד האספה הכללית של וירג'יניה לתקופת הכהונה שהחלה ב-4 במרץ 1845. הוא כיהן מ-3 בדצמבר 1845 ועד מותו.
בקונגרס ה-29 שימש כיושב-ראש ועדת התביעות.
פניבאקר מת ב-12 בינואר 1847 בוושינגטון די.
סי., ונקבר בבית העלמין וודביין שבהריסונבורג.
הנשיא ג'יימס פולק מינה את פניבאקר כחבר ב'מועצת הנאמנים' הראשונה של מוסד הסמית'סוניאן.
בין חברי המועצה היו סגן הנשיא ג'ורג' דאלאס, נשיא בית המשפט העליון רוג'ר טוני, ראש עיריית וושינגטון ויליאם וינסטון סיטון, הסנאטור סידני בריז, חברי בית הנבחרים , ו, וכן רופוס צ'ואט, ריצ'רד ראש, ד"ר בנג'מין ראש, ויליאם קמפבל פרסטון, אלכסנדר דאלאס באך וג'וזף גילברט טוטן, בין רבים נוספים.
המועצה התכנסה לראשונה בספטמבר 1846.
פניבאקר היה בן דודו של , שכיהן אף הוא כחבר בית הנבחרים של ארצות הברית מטעם וירג'יניה.
אייזק קולס היה בעל מטעים, קצין מיליציה ופוליטיקאי אמריקאי מווירג'יניה.
קולס נולד ב-2 במרץ 1747 בעיר ריצ'מונד שבמושבת וירג'יניה, למרי וינסטון (לבית).
אביו, ג'ון קולס, היגר מאניסקורתי שבאירלנד, עסק במסחר תחילה במחוז הנובר ולאחר מכן עבר למחוז הנריקו, שם סייע ביישוב ריצ'מונד באזור מפלי נהר ג'יימס.
הוא שירת כקולונל במיליציה המקומית, עסק בספקולציות קרקעיות בדרום ובמערב, וסייע בייסוד כנסיית סנט ג'ונס ההיסטורית.
סבו מצד אמו, אייזק וינסטון, שעל שמו נקראו קולס וקרובי משפחה נוספים, היה תושב מחוז הנובר.
עם זאת, ג'ון קולס נפטר חודשים אחדים לאחר לידת בנו.
האח הבכור, ג'ון קולס, ירש אדמות במחוז אלבמארל.
אייזק ואחיו האמצעי וולטר ירשו, בהגיעם לגיל החוקי, אדמות לאורך נהר סטאונטון, באזור שהיה אז מחוז ברונסוויק ולימים הפך למחוז הליפקס.
אייזק קיבל חינוך התואם למעמדו החברתי, לרבות לימודים במכללת ויליאם ומרי שבוויליאמסבורג.
בשנת 1771 נישא לאליזבת לייטפוט, בתו של ויליאם לייטפוט, שכיהן קדנציה אחת כחבר בית הנבחרים ממחוז צ'ארלס סיטי.
לפני מותה כעבור כעשור, ילדה שלושה ילדים, אך רק אחד שרד עד לבגרות – אייזק קולס הבן (1777–1814), אשר ירש לזמן קצר את אדמות אביו במחוז הליפקס וכיהן גם כחבר בית הצירים של וירג'יניה.
בינואר 1790, במהלך כהונתו בקונגרס בניו יורק, פגש קולס האלמן את קתרין תומפסון.
אחותה, אן תומפסון (1767–1848), נישאה לאלברידג' גרי ממסצ'וסטס, מחותמי הכרזת העצמאות ומי שכיהן בין היתר כמושל מסצ'וסטס, חבר קונגרס וסגן נשיא ארצות הברית.
לקתרין תומפסון קולס ואייזק קולס נולדו מספר ילדים.
בנם הבכור, , היה לימים חבר קונגרס ובעל מטעים.
במהלך מלחמת העצמאות של ארצות הברית הצטרף קולס למיליציה של וירג'יניה ושירת כקולונל במחוז הליפקס.
עם הגיעו לגיל 21 וקבלת הירושה, הפך קולס לבעל מטעים במחוז הליפקס.
הוא בנה אחוזה שכינה "Springwood" בסמוך ליוסטון ולמעבורת קולס על נהר סטאונטון.