tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
כתב העת שלו זכה לשבחים בעיתונות המקומית והארצית על התועלת שלו ובעיקר על האיורים והחריטות הצבעוניות של פירות.[2] למרות השבחים, הופי פרסם רק חמישה גיליונות במשך שנתיים (1841–1843) לפני שסיים את הפקתו, מכיוון שהוא היה יקר מדי והוא לא יכול לכסות את עלויותיו באמצעות מינויים.
Hoffy's Orchardist's Companion היה כתב העת האמריקאי הראשון שהוקדש אך ורק לגידול פירות.
בעקבות זאת, החל הופי לעבוד עם ויליאם ד.
ברינקלה, רופא וחובב פירות, על סדרת פרסומים חדשה על פירות צפון אמריקאיים, שפורסמה תחת הכותרת הכללית פומולוג צפון אמריקה.
כרכים בודדים נערכו על ידי ברינקלה (שהיה במשך שנים רבות סגן הנשיא של אגודת הגננות של פילדלפיה).
כל אחד מהם תוכנן להכיל 36 עמודי מידע על סוגי פירות שונים, המצוירים ב-10 לוחות צבע.
האיורים הופקו כליטוגרפיות אבן שצוירו על ידי הופי ונצבעו בהנחייתו.
הפרי מוצג בדרך כלל במבט צד בצבע מלא, לעיתים מלווה בקו מתאר שחור פשוט של פרופיל הפרי.
הופי וברינקלה האמינו כי יש צורך בסדרה זו בגלל "אכזבות חוזרות ובניסיונות לגידול פירות זרים במדינה זו" וגם כדי להקטין את הבלבול הגובר בשמות הפירות הנפוצים.
הסדרה כולה פורסמה בשנת 1860 בכרך בודד בתור הפומלוג הצפון אמריקאי של הופי.
בסוף שנות ה-60 של המאה ה-19 העביר הופי את משפחתו לברוקלין, ניו יורק.
הוא נפטר שם ב-10 במרץ 1872. הוא קבור בבית העלמין גרין-ווד.
אלפרד האטי היה אמן אמריקאי בן המאה ה-20, הנחשב לאחת הדמויות המובילות בתקופת הרנסאנס של צ'ארלסטון.
יצירתו נעה בין ציורי נוף אימפרסיוניסטים לציורים מפורטים והדפסים של החיים בדרום קרוליינה.
הוא היה פעיל בארגוני אמנויות מקומיים, ועזר להקים בית ספר לאמנות ומועדון חרטים.
אלפרד הבר האטי נולד ב-15 בספטמבר 1877 בגרנד הייבן, מישיגן.
כישרונו האמנותי זיכה אותו במלגה כשהיה רק בן 15 ללימודי עיצוב ויטראז' בבית הספר לאמנויות יפות של קנזס סיטי בגלל מצבה הכלכלי של משפחתו, הוא דחה את המלגה ובמקום זאת הלך לעבוד במפעל ויטראז' בקנזס סיטי.
הוא התחתן עם בסי בוריס קראפטון, איתה נולד לו ילד, והם עברו לסנט לואיס, שם הכיר את הצייר לוול בירג' הריסון ב-1907 הוא נסע לוודסטוק, ניו יורק כדי ללמוד ציור עם הריסון.
כדי להרוויח כסף, הוא קיבל עבודה באולפני טיפאני בניו יורק, ונשאר שם עד פרוץ מלחמת העולם הראשונה בזמן שהותו בניו יורק, הוא למד גם אצל ג'ורג' ברידג'מן (רישום חיים) ופרנק דומונד (ציור).
האטי שירת במלחמת העולם הראשונה כאמן שעבד על הסוואה של ספינות.
לאחר מכן, בשנת 1919, הוא ביקר בצ'ארלסטון, דרום קרוליינה.
במשך שארית חייו, הוא חילק את זמנו בין צ'ארלסטון, שם הוא חי במהלך החורף, לבין וודסטוק, שם היה לו בית קיץ בחווה ישנה.
הוא נחשב למייסד של מושבת האמנות וודסטוק .
האטי התבסס לראשונה בוודסטוק כצייר של נופים אימפרסיוניסטים בשמן ובצבעי מים.
לאחר שעבר לצ'ארלסטון, הוא יצר תחריטים והתפרסם בזכות הדפסיו השקטים והמפורטים של נופים מקומיים (במיוחד עצים), סצנות רחוב, מבנים היסטוריים, חיי חווה ותושבים אפרו-אמריקאים.
ההדפסים שלו בדרום קרוליינה זכו במספר פרסים ומדליות.
יחד עם אליס רוונל הוגר סמית', אנה הייוורד טיילור ואליזבת אוניל ורנר, הוא נחשב היום לאחד האמנים המובילים של הרנסאנס של צ'ארלסטון .
האטי הציג את עבודותיו ברחבי הארץ במקומות כמו המכון לאמנות של שיקגו, האקדמיה הלאומית לעיצוב, והאגודה האמריקאית לצבעי מים.
עבודתו מוחזקת על ידי מוזיאון ג'יבס לאמנות מוזיאון המטרופוליטן לאמנות, מוזיאון מחוז לוס אנג'לס לאמנות, מוזיאון מחוז גרינוויל לאמנות, מוזיאון קליבלנד לאמנות, מוזיאון מדינת דרום קרוליינה בקולומביה, ומוזיאונים וספריות נוספים.
האטי לימד מ-1920 עד 1924 באיגוד האמנות של קרולינה.
הוא הפך למנהל המקצועי הראשון של בית הספר לאמנות באגודת קרולינה לאמנות החדשה.
האטי היה פעיל בארגוני אמנות.
ב-1923, הוא עזר לייסד את מועדון האתצ'רס של צ'ארלסטון הוא גם היה חבר באגודת האמנים האמריקאים, אמני הברית של אמריקה, המועדון הלאומי לאמנויות, האגודה האמריקאית לצבעי מים וארגוני אמנות אחרים.
הוא היה האמן האמריקאי הראשון שנבחר אי פעם לחברה הבריטית לאמנויות גרפיות.
האטי מת בוודסטוק ב־27 ביוני 1954.
אלפרד הלאס (במקור עד 1908 פישר, בהונגרית: Halász Alfréd; וינה, 12 באפריל 1889 – בודפשט, 21 באוקטובר 1955) היה פוליטיקאי הונגרי, קומוניסט, יהודי מומר, חבר הוועדה המחוקקת של בודפשט (1926–1942), חבר האספה הלאומית של הונגריה (חבר פרלמנט) בין השנים 1947–1953.
אלפרד פישר נולד במשפחה יהודית כבנם של יוז'ף פישר ושל רוזליה וקסמן (1866–1931).
בסיום לימודיו התיכוניים, הוא היה חניך ב"דפוס גלובוס" (Globus) במשך שלוש שנים משנת 1904 ולאחר מכן קיבל עבודה ב"דפוס הורניאנסקי" (Hornyánszky), שם עבד עד 1916. הלאס התחתן ב-18 ביוני 1910. אשתו הראשונה הייתה פרנציסקה (1891–1910), בתם של יוז'ף צ'סקה ושל צציליה קליין, שמתה חודשים ספורים לאחר החתונתם.
ב-25 בנובמבר 1912, ברובע 5 של בודפשט, הוא נשא את מריה ארז'בט פאציוס, בתם של פרנץ פאציוס ושל קטלין ויסלר.
ב-1917 ובשנה שלאחר מכן עבד בדפוס להנר (Lehner), בין השנים 1919–1920 ב"דפוס מטרופוליטן".
במלחמת העולם הראשונה היה מנהל בית הדפוס של צבא הונגריה.
הלאס הצטרף לתנועת הפועלים ב-1906 ובשנה שלאחר מכן כבר היה מזכיר הארגון המקומי של המפלגה הסוציאל-דמוקרטית ההונגרית (MSZDP) באובודה.
הוא נכלא בגלל תפקיד זה שמילא בתקופת הרפובליקה הסובייטית ההונגרית ולאחר נפילת הרפובליקה תחילה נכלא ולאחר מכן הועמד תחת פיקוח משטרתי.
מ-1923 היה מזכיר הארגון של המפלגה הסוציאל-דמוקרטית ברובע 6 של בודפשט, ונאם קבוע באסיפות עובדים מאורגנות.
מ-1923 היה חבר בוועד הלאומי של ה-MSZDP, בקונגרס ה-24. נבחר לוועד הפועל של הגוף הבוחר של המפלגה, בקונגרס ה-25 של המפלגה העלה הצעת החלטה כאופוזיציה, ביקר בנאומו את האופורטוניזם של הקבוצה הפרלמנטרית הסוציאל-דמוקרטית, וכן הגיש הצעת גינוי נגד הנהגת המפלגה בראשות קארוי פייר.
בטקס הזיכרון לבאצ'ו שומוג'י בשנת 1928, בו הופיעו גם השחקן המפורסם אוסקר אשר והמשוררת ז'ני וארנאי הוא נאם את נאום הזיכרון.
בקונגרס הדפוס שלו בשנת 1926 התקבלה החלטת המחאה שלו נגד הנוהל של הממשלה בטיפול בעיתונות ובאותו קונגרס הוא נבחר לחבר חליף בהנהלה המרכזית של עובדי הדפוס.
משנת 1932 היה נשיא האיגוד המקצועי וכעבור שנתיים היה המזכיר הכללי של איגוד עובדי דפוס והתעשיית הספרים ומשנת 1935 עמד בראש קופת החולים של האיגוד.
ב-1925 הצטרף לוועדה המחוקקת של בודפשט ברשימת הגוש הדמוקרטי, והיה חבר בוועדה במשך 16 שנים.
בשנת 1925 נבחר כחבר גם בוועדה הכלכלית שבעבודתה נטל חלק פעיל, על פי דיווחים בעיתונות של אותו זמן.
הוא נאם בוועדה המחוקקת ב-1925 וב-1926, הציע לבנות את החשמלית מדרך ארנה לרחוב דראבה, ב-1927 הוא ביקש את ההסדרה הסופית של נפליגט (פארק העם, שהוא הפארק השני בגודלו בבודפשט בשטח של 110 דונם), והוא יזם את זכות השאילתא באמצעות שאילתא.
הלאס השתתף בניסוח הצעת המפלגה הסוציאל-דמוקרטית ההונגרית בעניין פקודת דיור.
ב-1929 היה חבר בוועדת התעשייה, ב-1930 היה חבר בוועדת המחלקה לכלכלה עירונית.
בבחירות 1930, ברובע 6, הוא הצטרף לבית המחוקקים של המטרופוליטן מטעם ה-MSZDP יחד עם מאנו בוכינגר וינה קיש.
הוא הפך לחבר בשתי ועדות (הוועדה הכלכלית והתעשייתית והכלכלה העירונית) הוא נבחר לוועדה הנשיאותית ב-1932.
בשנת 1938 נבחר לוועדה לתחבורה, הצדקה הציבורית והמדיניות חברתית לכלכלת העיר.
ב-1941 הוא נבחר לוועדות לבריאות הציבור והתברואה, לכלכלה עירונית, לתיירות ולחינוך ציבורי ולוועדת הספא והנופש המרכזית של בודפשט.
ב-1942 נשלל ממנו המנדט החקיקתי (בשל החוק היהודי השני והחוק היהודי השלישי).
בשל כך בשנת 1942, יחד עם אשתו, המירו את דתם מהדת היהודית לדת הרומית-קתולית.
לאחר מלחמת העולם השנייה, הוא שוב היה חבר בהנהגה הסוציאל-דמוקרטית.
ב-15 בפברואר 1945, יחד עם ז'ני וארנאי, ייצגו את המפלגה הסוציאל-דמוקרטית בישיבה שהחליטה על הקמת הוועד הלאומי של בודה, בה השתתפו נציגי כל המפלגות הדמוקרטיות.
באפריל, היה חבר באספה הלאומית כנציג המפלגה הסוציאל-דמוקרטית ובאספה הכללית של הוועד הלאומי של בודפשט.
מועצת האיגודים המקצועיים הזמינה אותו לייצג את האיגודים המקצועיים בוועד הלאומי הלאומי, שבישיבת הייסוד שלו בספטמבר הפך למזכיר הוועד הלאומי.
בדצמבר 1945 הפך לחבר בלשכה של מועצת האיגודים המקצועיים וחבר בוועדת הביקורת.
בשנת 1946 היה חבר במשלחת האיגודים המקצועיים ההונגרים שנסעה למוסקבה.
ב-1947 השתתף ונאם בקונגרס הדפוס הבינלאומי בציריך, שם נבחר לחבר בוועדת המזכירות המורחבת.
ב-1948 היה חבר נשיאות של המועצה הלאומית לאיגודים מקצועיים שהוקמה ויושב ראש בית הדין המרכזי לבוררות.
כמזכ"ל איגוד קופת החולים של עובדי הדפוס נטל חלק בהכנת מיזוג שלושת האיגודים המקצועיים בענף הדפוס ובהקמת האיגוד המקצועי של עובדי הדפוס והנייר.
הוא הפך למנכ"ל קופות החולים והסיוע באיגוד החדש.
לאחר ששתי מפלגות הפועלים בהונגריה איחדו כוחות, הוא הצטרף למפלגת העובדים ההונגרית (MDP).
מ-2 באפריל 1945 היה נציג האספה הלאומית הזמנית ומ-6 בספטמבר היה המזכיר.
מ-4 בנובמבר 1945 הועברה רשימת ה-SZDP בבודפשט רבתי על ידי האספה הלאומית, ומ-31 באוגוסט 1947 על ידי הפרלמנט; מ-15 במאי 1949 היה חבר באספה הלאומית ובפרלמנט ברשימת החזית העממית ההונגרית לעצמאות עד 18 במרץ 1953.
אלפרד גייגר מוזס (1878–1956) היה רב אמריקאי המזוהה עם היהדות הרפורמית ומייסדה של 'יהדות מדעית', תנועה רוחנית יהודית הדומה לתנועת המחשבה החדשה ונחשבת כנותנת שירותים שלא ניתנים בבתי כנסת אחרים.
אלפרד גייגר מוזס נולד ב-23 בספטמבר 1878 לאדולף שהיה רב ולאמה מוזס.
אביו כיהן כרב בכמה קהילות בדרום אמריקה.
מוזס קיבל את הסמכתו לרבנות מהיברו יוניון קולג' בסינסינטי, אוהיו, בשנת 1901. הוא כיהן כרב בקהילה הרפורמית שערי שמיים, בה היה אביו רב בין השנים 1871–1881, במוביל, אלבמה, בין השנים 1901–1940. במהלך כהונתו של מוזס היו בקהילה שש מאות חברים.
בשנת 1916 הוא פרסם את עבודתו מדע יהודי: ריפוי אלוהי ביהדות, אשר ביקש להעלות את המודעות לרוחניות בתפילה יהודית.
מוזס ביקש לשכנע יהודים אמריקאים המחפשים רוחניות בתנועות המדע הנוצרי והמחשבה החדשה, שניתן למצוא רוחניות בתוך היהדות.
עבודתו של מוזס משנת 1916 פורסמה מחדש בשנת 1920 במהדורה מורחבת וכותרתה מדע יהודי: פסיכולוגיה של בריאות, שמחה והצלחה או הפסיכולוגיה השימושית של היהדות'.
מוזס התחתן עם בירדי פלדס בשנת 1915.
אלפרד הולט היה מהנדס בריטי, בעל אוניות וסוחר.
עיקר פרסומו על התכנון והבנייה של אוניית הקיטור המסחרית היעילה הראשונה להפלגות ארוכות, "אגממנון", אשר פילסה את הדרך לאוניית הסוחר המודרנית החוצה אוקיינוסים וימים.
אלפרד הולט היה אחד משישה בנים שנולדו לג'ורג' הולט ולרעייתו אמה.
ב-1866 ייסדו הוא ואחיו, פיליפ הולט, את חברות האוניות Alfred Holt and Company ו-Ocean Steam Ship Company, שהפעילו את מרבית האוניות שבבעלותם.
"אלפרד הולט ושות'" נעשתה לימים Blue Funnel Line .
אחד מאחיו, ג'ורג' הולט , היה סוחר ובעל אוניות מפורסם בליברפול.
אחיו הצעיר, רוברט דארנינג הולט , היה הלורד ראש העיר של ליברפול .
הולט החל את דרכו כמתלמד אצל מהנדס הרכבות הראשי של ליברפול ומנצ'סטר, ולמד מפיו הנדסת מכונות והנדסה אזרחית.
עם סיום תקופת החונכות החל לעסוק בייעוץ הנדסי, ועד מהרה נעשה מעורב בעסקי ספנות.
מנועי הקיטור הדו-דרגתיים היעילים , שכבר השתמשו בהם להנעת קטרים, לא הותקנו עדיין באוניות בשל התנגדות משרד המסחר הבריטי .
שיקולים בטיחותיים הם שהובילו את המשרד להגביל את לחץ דודי הקיטור באוניות סוחר ל-20 ליברות לאינץ' מרובע לערך (140 קילו-פסקל).
לא זו בלבד שהולט הבין את התועלת הרבה של מנועים דו-דרגתיים הפועלים בלחצי קיטור גבוהים להנעת אוניות, היו לו גם את כישורי המשא ומתן להשגת ההסכמה של משרד המסחר.
התוצאה הייתה "קליטור" (Cleator), ספינת-מעבדה לבחינת הרעיונות האלה, שמנועה פעל בלחץ של 60 ליברות לאינץ' מרובע (410 קילו-פסקל).
כעת ניגש הולט לתכנן אוניית קיטור לסחר הימי עם סין.
בנתיב הארוך מבריטניה לסין פעלו רק אוניות מפרשים.
חברת הספנות Peninsular and Oriental Steam Navigation הפעילה אומנם קו נוסעים מבריטניה לסין דרך הים התיכון, אך משום שתעלת סואץ עדיין לא הייתה קיימת, הועברו הנוסעים ומיטלטליהם ביבשה מאלכסנדריה אל העיר סואץ שבצפון ים סוף ומשם המשיכו באונייה אחרת אל סין.
אוניות מפרשים עם מנוע עזר שטו אל סין סביב כף התקווה הטובה, והשתמשו במנועיהן רק כשהרוחות נחלשו.
אוניות המסחר העיקריות בנתיב זה היו הקליפרים שהובילו מטעני תה (Tea clippers), אבל גם אוניות מפרשים מסחריות רגילות.
הדרך בים מלונדון לסין אורכה כ-14,000 מיילים ימיים.
המכשול העיקרי שעמד בפני אוניית הקיטור באותה תקופה היה תצרוכת הפחם העצומה, שנבעה מנצילותו הנמוכה של המנוע.
אוניית סוחר למרחקים ארוכים נדרשה להצטייד במלאי גדול של פחם, שלא הותיר די מקום למטען ולכן ההפלגה הייתה הפסדית.
הולט, שתכנן הן את האונייה הן את המנוע, פתר את הבעיה על ידי הגדלת נצילותו של מנוע הקיטור ושיפור של מבנה האונייה.
המנוע היה דו-דרגתי, נצילותו הגדולה יותר הקטינה את תצרוכת הפחם בשיעור ניכר, ומשום שפעל בלחץ קיטור גבוה, גם ממדיו היו קטנים יותר והתפנה מקום באונייה למטען.
גוף האונייה היה חסכוני לבנייה וקל משקל, וגם הוא תרם כמובן לחיסכון בפחם.
"אגממנון" יכלה לשוט במנועיה מלונדון סביב אפריקה אל סין ולחדש את מלאי הפחם שלה פעם אחת במסע הלוך, במאוריציוס, ופעם נוספת במסע חזור באותו נמל.
האונייה הוכיחה עצמה כהצלחה מסחרית, וזאת עוד לפני שנפתחה תעלת סואץ (1869) אשר קיצרה את הדרך למזרח הרחוק.
הראייה לכך כי עוד לפני שהשלימה "אגממנון" את הפלגת הבכורה שלה כבר הוזמנה בנייתן של שתי אוניות נוספות מסוגה.
עד מהרה אימצו גם חברות ספנות אחרות את החידושים הטכנולוגיים שפיתח הולט.
בתוך שנים אחדות נדחקו הקליפרים ואוניות המפרשים מהנתיב אל סין, וב-1871 כבר נבנו במספנות בקלייד שבסקוטלנד 45 אוניות קיטור למסחר עם סין.
אלפרד גרינוולד היה אופרטה-לבריתן מפורסם.
גרינוולד נולד במשפחה יהודית וגדל בווינה כבנם של יצרן כובעים לא כל-כך מצליח, מוריץ גרינוולד (1845–1900), שעבר מבודפשט, לוינה ושל אמה דונאט.
לאחר שסיים את לימודיו בגימנסיה הריאלית קיבל תחילה עבודה בחנות פרוות, אך עבד גם כניצב וכזמר מלווה בתיאטראות וינאיים ובסוכנות תיאטרון וינה.
הוא התחיל לכתוב כבר כתלמיד בית ספר, ועד מהרה הפך לבעל טור ומבקר צבעוני ב-Neue Wiener Journal.
הוא גם כתב מערכוני במה קטנים יותר ומחזות חד-מערכתיים לקברטים כמו תיאטרון אינטימי או הרונאכר בסגנון פארסות צרפתיות של שנות ה-90:
כבר ב-1909 כתב את הלברית הראשונה שלו עם יוליוס בראמר לאופרטה הפארודית " אלקטרה" של בלה לאסקי, שהוצגה בקברט פלדרמאוס (Cabaret Fledermaus).
זה הביא לשיתוף פעולה בן עשרים שנה עם בראמר שנשבר רק בסוף שנות ה-20. לאופרטות של פאל אברהם ואוסקר שטראוס, הוא מצא שותף יצירתי בפריץ לוהנר-בדה.
בכמה הזדמנויות כתב לברית ולהיטים יחד עם גוסטב באר ולודוויג הרצר.
במהלך מלחמת העולם הראשונה, הוא שירת כקצין זוטר בצבא האוסטרו-הונגרי.
במהלך השירות כתב טקסטים לשירים פטריוטיים.
ב-1930 הועלתה בתיאטרון האקדמיה (Akademiatheater) הבכורה של הקומדיה שלו Die Prizessin und der Eistänzer שנכתבה יחד עם אלכסנדר אנגל, ובשנת 1936, הצמד היוצר הפיק קומדיה נוספת Der Complex der Frau Dodo.
הוא שיתף פעולה עם הנס וייגל בתרגום האופרטה של פאל אברהם 3:1 לטובת האהבה הבכורה הגרמנית התקיימה בווינה ב-25 במרץ 1937.
לאחר האנשלוס ב-1938 נעצר על ידי הגסטפו בשל מוצאו היהודי.
כששוחרר זמנית, ניצל את ההזדמנות ונמלט לפריז.
מכיוון שהיה מוכר מאוד באמריקה הצפונית ביצירות הבמה המצליחות שלו, הוא הצליח להגר לארצות הברית שנתיים מאוחר יותר עם אשתו מילה לוונשטיין ובנו דרך קזבלנקה וליסבון.
האופרטה שלו Der lachende Ehemann הוצגה כבר בברודוויי ב-1914 תחת השם The Laughing Husband, ועד 1930 הועלו עשר יצירות נוספות, עבורן כתב את הלברית.
ב--6 בספטמבר 1945 הוצגה בתיאטרון המאה החדשה ההצגה Mister Strauss Goes Boston, עם מוזיקה שכתב רוברט שטולץ.
עם זאת, לאחר שתים עשרה הופעות, היצירה הוסרה מהרפרטואר.
גרינוולד לא הצליח לחזור על הצלחותיו לפני המלחמה, גורל שהיה משותף לרוב מלחיני האופרטה.
הלברית האחרונה שלו, שנכתבה עם גוסטב באר לאופרטה אריזונה ליידי של אימרה קלמן, הוצגה בברן רק שנה לאחר מותו, לאחר שבנו של אימרה קלמן, צ'ארלס, השלים את עבודתו הבלתי גמורה של אביו.
אשתו הייתה מילה לוונשטיין, שמתה ב-1953 בפורסט הילס.
בנו, הנרי גרינוולד, היה שגריר ארצות הברית בווינה מ-1987 עד 1990.
1989: Alfred-Grünwald-Park, ברובע מריהילף בווינה
1989: חנוכת לוח הזיכרון שלו על קיר ביתו לשעבר בווינה - אלזרגרונד, קולינגאסה 4. (21 באוקטובר)
אלפרד צ'ארלס ויליאם הרמסוורת', ויקונט נורת'קליף הראשון היה איל עיתונות ומוציא לאור בריטי.
בעליהם של הדיילי מירור והדיילי מייל ואחד הראשונים לקדם את תחום העיתונות הפופולרית להמונים.
הוא נחשב לאחד האנשים המשפיעים ביותר במהלך התקופה האדוארדית.
ה אמר שהוא "הדמות הגדולה ביותר שצעדה אי פעם במורד רחוב פליט".
עם זאת, הוא נחשב גם אנטישמי ואימפריאליסט.
בתחילת המאה ה-20 התגברו הניסיונות לפתח עיתונות פופולרית המיועדת למעמד הפועלים ונוטה להדגיש נושאים סנסציוניים.
הרמסוורת' היה השחקן הגדול והמוביל ביותר בתחום זה.
ידועה אמירתו כי "חדשות זה משהו שמישהו רוצה להדחיק.
ללורד נורת'קליף היה תפקיד רב עוצמה והשפעה במהלך מלחמת העולם הראשונה, במיוחד בביקורת על הממשלה ומינוף של כדי לשנות את הרכבה.
הוא היה מעורב גם בהתנהלות מול בעלי הברית האמריקנים וגם במאבק בתעמולת האויב הגרמני.
חברת שלו העסיקה סופרים כמו ו, וחברת הבת שלה, פרסמה סדרת מגזינים עממית להרחבת ההשכלה ואנציקלופדיות לילדים ולמבוגרים.
מגזין קומיקס שהחל לפרסם בסוף המאה ה-19 הפך אותו למונופול גם בתחום זה, עד שנות השלושים של המאה ה-20.
הרמסוורת' נולד ב, פרבר של העיר דבלין, אירלנד.
הוא בנם של ו הרמסוורת', כאחד מארבעה עשר ילדים, ששלושה מהם מתו בגיל צעיר.
בצעירותו התחנך בבית הספר בלינקולנשייר, אנגליה משנת 1876, ובבית הספר 'הנלי האוס' בקילברן, לונדון משנת 1878. מורה בהנלי האוס עודד אותו לפתוח עיתון פנימי בבית הספר, במה שהיה ניסיונו הראשון בעיתונות.
ב-1880 ביקר לראשונה ב שנוסד על ידי אביו ובו כיהן מאוחר יותר כגזבר.
הוא יזם בעצמו את הקמת העיתון הראשון שלו, , ולאחר מכן נעזר לניהולו גם באחיו הרולד, ויקונט רות'רמר הראשון, שהיה מיומן בעסקים.
להרמסוורת' היה חוש אינטואיטיבי למה שקהל הקוראים רצה לקנות, והוא החל להוציא לאור סדרה של עיתונים ומגזינים זולים אך מוצלחים.
מתוכם, הוא פיתח את חברת ההוצאה לאור של עיתונות הגדולה בעולם, .
הרמסוורת' קנה כמה עיתונים כושלים והפך אותם לקבוצת חדשות רווחית, בעיקר על ידי פנייה לציבור הרחב.
הוא התחיל עם עיתון הלונדוני במהלך 1894, ולאחר מכן מיזג שני עיתונים באדינבורו כדי ליצור עיתון בשם Edinburgh Daily Record.
ב-4 במאי 1896 החל לפרסם את הדיילי מייל בלונדון, עיתון שהפך להצלחה מסחררת ושבר שיאי תפוצה בחייו של הרמסוורת'.
לאחר מכן יצר הרמסוורת' עיתון של יום ראשון, שהיה המוביל בתפוצתו בבריטניה.
הוא גם יזם את מגזין הרמסוורת', תוך שימוש באחד מהעורכים הטובים ביותר בבריטניה, .
במהלך 1903 יזם הרמסוורת' גם את הקמת הדיילי מירור.
ב-1905 הוא רכש את האובזרבר וב-1908 רכש גם את הטיימס.
באותה שנה קנה גם את הסאנדיי טיימס, וחברת הבת שלו החלה לפרסם אנציקלופדיות למבוגרים ולילדים.
בכך הגיעה השפעתו העיתונאית לשיא.
ב-1914 שלט נורת'קליף ב-40% מתפוצת עיתוני הבוקר, 45% מתפוצת עיתוני הערב ו-15% מתפוצת עיתוני יום ראשון בבריטניה.
נורת'קליף הכניס את אחיו הצעירים לאימפריית התקשורת שלו, וכולם הצליחו לשגשג בה: הרולד סידני הרמסוורת', ויקונט רות'רמר הראשון, , וסר .
נורת'קליף ביקר בירושלים בתחילת 1922 במסגרת נסיעתו מסביב לעולם, וערך בה מספר פגישות עם נציגי הקהילות שהשפיעו גם על ראשי הציונות.
הוא נפגש עם יעקב ישראל דה האן שניסה להשפיע עליו לכיוון אנטי-ציוני.
בין השאר, תקפו עיתוניו של נורת'קליף פרויקטים שונים של הציונות.
גם לאיתמר בן-אב"י היה קשר עם נורת'קליף, והוא קיבל ממנו תפקיד עיתונאי.
הרמסוורת' התחתן עם לבית מילנר ב-11 באפריל 1888. לבני הזוג לא היו להם ילדים משותפים.
ללורד נורת'קליף היו ארבעה ילדים מוכרים משתי נשים שונות.
הראשון, אלפרד בנג'מין סמית', נולד כשהרמסוורת' היה בן שבע עשרה, והאם הייתה משרתת בת שש עשרה בבית הוריו.
סמית' מת ב-1930. עד שנת 1900, הרמסוורת' הכיר פילגש אירית בשם קתלין ורוהן, שמעט ידוע עליה מלבד שמה, ולזוג נולדו שני בנים נוספים ובת.
הרמסוורת' התחיל את דרכו בהשגת תוארי אצולה עם התואר ברונט בשנת 1904. בשנת 1905, הועלה למעמד של ברון נורת'קליף, כשברקע היו רינונים כי התואר נרכש מידיו של המלך אדוארד השביעי.
בשנת 1918, הרמסוורת' התקדם לתואר ויקונט נורת'קליף, כאות הערכה עבור שירותו במלחמת העולם הראשונה.
בשנת 1894 מימן הרמסוורת' משלחת לארץ פרנץ יוזף בקוטב הצפוני, מתוך כוונה להגיע עד לקוטב עצמו.
בשנת 1903 יזם הרמסוורת' את , הפרס הבינלאומי הראשון למרוצי סירות מנוע.
באותה שנה, היה נוכח בהדגמה של תעופה אווירית והכריז על האתגר האטלנטי - הראשון שיצליח להטיס מטוס מארצות הברית לאירופה, יזכה ב-10,000 פאונד (כמיליון דולר בערכים של ימינו), הוא חזר והציע את הפרס גם ב-1914, ובסופו של דבר הוא ניתן למנצחים על ידי וינסטון צ'רצ'יל.
הבעלות של נורת'קליף על שורה ארוכה של עיתונים משפיעים הביאה לכך שמאמרי המערכת שלו השפיעו על כלל הציבור באנגליה.
המשמעות היא שבעידן שלפני הרדיו, הטלוויזיה או האינטרנט, נורת'קליף שלט בעיתונות הבריטית "כפי שמעולם לא היה לפני או אחרי כן על ידי אדם אחד".
נורת'קליף הוביל בעיתוניו לפני מלחמת העולם הראשונה קו אנטי גרמני נוקשה, מה שהוביל את העיתון הלונדוני להכריז כי "לצד הקייזר, לורד נורת'קליף עשה יותר מכל אדם חי כדי להביא למלחמה".
עיתוניו דיווחו על בהתלהבות כזו, שהייתה זרז משמעותי לסיים את ממשלתו הליברלית של ראש הממשלה הרברט הנרי אסקווית', מה שאילץ את אסקווית' להקים ממשלת קואליציה רחבה.
העיתונים של נורת'קליף דחפו להגברת החימוש והקמת משרד תחמושת, כשהשר הראשון בתפקיד היה דייוויד לויד ג'ורג', בהמשך עזר נורת'קליף גם לקידומו של ג'ורג' לראשות הממשלה בשנת 1916. לויד ג'ורג' הציע בתמורה לנורת'קליף תפקיד בקבינט שלו, אך נורת'קליף סירב ובמקום זאת מונה לנהל את התעמולה הממשלתית.
עד כדי כך השפיע נורת'קליף על התעמולה האנטי-גרמנית במהלך מלחמת העולם הראשונה, שספינת מלחמה גרמנית נשלחה להפגיז את ביתו, בניסיון להתנקש בחייו.
במקום מגוריו הקודם עדיין אפשר לראות חור של פגז מתוך כבוד לאשתו של הגנן, שנהרגה בפיגוע.
לימים, נמנה גם אדולף היטלר על מעריציו של נורת'קליף (שנחשב אנטישמי ואנטי ציוני) וכתב במיין קאמפף כי "אני עצמי למדתי המון מתעמולת האויב הזאת".
בתחילת המלחמה התנגד נורת'קליף למשלוח חיילים בריטיים ליבשה.
לפי הייסטינגס, הוא זעק בישיבה עם מנהליו הבכירים, "מה הדברים האלה שאני שומע על שיגור חיל משלוח בריטי לצרפת?
חייל אחד לא יצא מהמדינה הזאת...
תכתבו את כל זה בעיתון מחר", אבל לבסוף השתכנע על ידי אנשיו לתמוך במהלך.
בריאותו של לורד נורת'קליף התדרדרה במהלך שנת 1921 בעיקר בגלל זיהום של חיידקי Streptococcus.
גם מצבו הנפשי התדרדר ונסיעה מסביב לעולם לא עזרה לו.
הוא מת מדלקת פנים הלב בביתו בלונדון, ב-14 באוגוסט 1922. הוא השאיר במותו משכורת עבור שלושה חודשי עבודה לכל אחד מששת אלפים עובדיו.
תוארי האצולה של נורת'קליף לא עברו בירושה לאיש.
ברחוב פליט מוצבת אנדרטה לזכרו.
גופתו נקברה בבית הקברות בצפון לונדון.
מאחר שהוא סיפק ספינה למשלחת לקוטב, הנציח אותו רוברט פירי בקריאת קרחון על שמו.
לאורך הקריירה העיתונאית שלו קידם נורת'קליף את הסיוע לתוכנית התיישבות במערב אוסטרליה.
עיירה שנוסדה במיוחד כדי לסייע להתיישבות החדשה נקראה , כהכרה בקידום התוכנית על ידיו.
אלפרד דהודנק (23 באפריל 1822 – 2 בינואר 1882) היה צייר צרפתי בן המאה ה-19, המזוהה עם זרם האוריינטליזם, שהתפרסם בציוריו רבי-הצבע והתיאור של סצנות מחיי היום-יום בדרום ספרד ובצפון אפריקה.
אלפרד דהודנק נולד בפריז בשם אדמה-אלכסי-אלפרד דהודנק (Edmé-Alexis-Alfred Dehodencq).
את לימודיו האמנותיים החל בבית הספר הלאומי הגבוה לאמנויות היפות בפריז, בהנחייתו של הצייר הצרפתי ליאון קונייה.
במהלך מהפכת 1848 נפצע דהודנק בידו הימנית, ולאחר מכן עבר לצייר ביד שמאל.
הוא נשלח להחלמה בספרד, שם שהה כחמש שנים, והושפע עמוקות מיצירותיהם של דייגו ולאסקס ופרנסיסקו דה גויה.
בשנת 1853 עבר למרוקו, בה התגורר במשך כעשור.
תקופה זו נחשבת לשיא יצירתו, ובה צייר את יצירותיו הידועות ביותר, שהציגו את התרבות והחיים המקומיים.
דהודנק היה האמן הזר הראשון שידוע כי חי במרוקו שנים רבות ברציפות.
הוא הרבה לצייר את יהדות מרוקו, ובין יצירותיו הבולטות בנושא זה: "אישה יהודייה עם שפחתה הכושית" (1867) – ציור השמור כיום באוסף מוזיאון ישראל בירושלים, לצד מעל 30 רישומים נוספים שלו.
אף על פי שראה עצמו כ" אחרון הרומנטיקנים", יצירתו נחשבת כחלק מזרם האוריינטליזם באמנות האירופאית של המאה ה-19.
במהלך שנות ה-60 של המאה ה-19 צייר דהודנק מספר גרסאות לציור "הוצאה להורג של יהודייה במרוקו", שתיאר סצנה קשה של רצח פומבי של אישה צעירה שהורשעה בהמרת דתה לאסלאם ולאחר מכן חזרה ליהדות.
אחת מגרסאות הציור הוצגה בסלון של פריז בשנת 1861 תחת השם "Exécution d'une juive, au Maroc".
יש המזהים את ההשראה לציור בסיפורה של סוליקה חגואל, שהוצאה להורג בפאס ב-1834, אך לפי עדות ידידו וביוגרף שלו, גבריאל סייאי (Gabriel Séailles), דהודנק נכח בעצמו בהוצאה להורג בטנג'יר, אותה תיאר ביצירה.
בשנת 1857 נישא למריה אמליה קלדרון בקדיס, ספרד.
נולדו להם חמישה ילדים, מהם שלושה מתו בגיל צעיר.
בנם אדמונד, יליד 1862, נודע כ"מוֹצרט של הציור", לאחר שהציג בסלון של פריז בגיל 11. בגיל 18 פיסל את הפסל שהונח על קבר אביו.
ב-1863, לאחר 15 שנות שהייה מחוץ לצרפת, חזר לפריז עם משפחתו.
בשנת 1870 הוענק לו אות לגיון הכבוד.
ב-2 בינואר 1882, לאחר תקופה ממושכת של מחלה, שם קץ לחייו.
הוא נקבר בבית הקברות מונמארטר בפריז.
"הוצאה להורג של יהודייה במרוקו" (גרסאות שונות, החל מ-1861)
"אשה יהודייה עם שפחתה הכושית" (1867)
דיוקנאות וסצנות יומיומיות של חיי יהודים ומוסלמים במרוקו
דהודנק נחשב לדמות מפתח בהתפתחות האוריינטליזם הצרפתי, ובייחוד בהתמקדותו בתרבות היהודית-מרוקאית – נושא נדיר יחסית בקרב אמני התקופה.
יצירתו נושאת גוון רגשי עז, לעיתים דרמטי, תוך שימוש בצבעוניות נועזת וקומפוזיציות תיאטרליות.
אלפרד יודל היה גנרל-אוברסט בוורמאכט, מהאחראים הראשיים לפשעי המלחמה של הוורמאכט במלחמת העולם השנייה.
הורשע בפשעי מלחמה במשפטי נירנברג והוצא להורג כחלק מההוצאות להורג בנירנברג.
יודל נולד בווירצבורג, גרמניה כבנם הבלתי חוקי של קצין התותחנים אלפרד יודל ותרזה באומגרטלר.
רק לאחר נישואי הוריו ב-1899 קיבל את השם יודל.
הוא חונך כצוער בבית ספר במינכן.
סיים את לימודיו בשנת 1910 והצטרף לצבא כקצין תותחנים.
במלחמת העולם הראשונה שימש כמפקד סוללת תותחים, ושירת בחזית המערבית בין 1914 ל-1916 ואף נפצע פעמיים.
בשנת 1917 שירת שירות קצר בחזית המזרחית לפני שהוחזר למערב כקצין שלישות.
אחרי המלחמה נשאר יודל במסגרת הצבאית, בצבא המקוצץ שהתיר הסכם ורסאי.
יודל נפגש לראשונה עם אדולף היטלר בשנת 1923. הוא קודם באופן רגיל ובשנת 1935 מונה למפקד ההגנה הלאומית באו.ק.וו..
בשנים שלפני מלחמת העולם השנייה מונה לתפקידים מבצעיים שונים, אך מחודש אוגוסט 1939 שימש בתפקיד ראש המבצעים של האו.ק.וו.
(הפיקוד העליון על הכוחות המזוינים).
יודל היה דמות מפתח במבצעים הגרמנים מאז ואילך.
הוא נפצע במהלך קשר העשרים ביולי, והוכיח את נאמנותו המלאה לאדולף היטלר.
יודל היה שותף מלא בתכנון המלחמה התוקפנית כלפי ארצות אירופה, ובפשעי המלחמה שפשע שם הוורמאכט, לרבות היחס ליהודים, ולשבויי מלחמה ואוכלוסייה אזרחית במהלך מסע המלחמה ברוסיה.
יודל היה גם שותף מלא לטעויותיו הצבאיות של היטלר, ובראשן הפקרת הארמייה השישית למצור הסובייטי במהלך קרב סטלינגרד.
אופיינית היא התמונה הבאה משנת 1942 עת רצה היטלר להורות לארמייה השישית שלא לפרוץ את המצור הסובייטי.
הוא זימן אליו את ראש המטה הכללי, הגנרל קורט צייטצלר, את ראש הפיקוד העליון של האו.ק.וו.
קייטל ואת יודל, ופנה אליהם ושאל האם עליו לנטוש את סטלינגרד או לא.
צייטצלר, שהיה איש צבא עצמאי יחסית ומקצועי (ואכן לא החזיק זמן רב בתפקידו) צידד בעמדה שיש לסגת מסטלינגרד, אך קייטל פרץ בקריאה: "מיין פיהרר - עמוד על הוולגה!", ואילו יודל הציע להמתין ולראות מה יהיה המצב בעתיד (דבר השקול להוראה שלא לפרוץ את המצור).
כך שימש יודל כעלה תאנה להחלטותיו של היטלר, ותהינה שגויות או נפשעות ככל שתהינה.
פעם אחת בלבד במהלך כל הקריירה שלו התנגד יודל להחלטתו של היטלר.
היה זה כאשר הוחלף מפקד הצבא בקווקז, גנרל-פלדמרשל וילהלם ליסט, ויחד עמו ראש המטה הכללי, הגנרל פרנץ הלדר.
משהביע את התנגדותו, והגן על הקצינים המודחים, סירב היטלר ללחוץ את ידו או לסעוד עמו, ואף שקל להחליפו, אך לבסוף יישרו השנים את ההדורים ונותרו נאמנים זה לזה עד לסוף המלחמה.
היטלר אף מינה את יודל לדרגת גנרל-אוברסט בשנת 1944.
יודל היה בין החותמים על כניעת גרמניה בעיר ריימס ב-7 במאי בשם נשיאה הזמני של גרמניה, גרוס אדמירל קרל דניץ.
לאחר מכן נעצר והועבר למחנה שבויים בפלנסבורג, והועמד למשפט במשפטי נירנברג.
הוא הואשם בקשר לפשעים כנגד השלום, תכנון, ייזום ועריכת מלחמה תוקפנית, פשעי מלחמה ופשעים נגד האנושות.
הוא טען כי אינו אשם "בפני האל, בפני ההיסטוריה, ובפני עמי".
הוא נמצא אשם בכל סעיפי האישום, ונתלה כחלק מההוצאות להורג בנירנברג על אף שביקש כי יוצא להורג באמצעות כיתת יורים.
מילותיו האחרונות היו "אני מצדיע לך, גרמניה נצחית שלי".
גופתו נשרפה בבית קברות אוסטריפרידוף במינכן ואפרו פוזר מעל נהר איזר על מנת לא ליצור מקום עלייה לרגל לנאו נאצים.
ב-1953 טיהר בית משפט מערב גרמני במינכן את שמו וזיכה אותו מכל האישומים נגדו, אולם כעבור מספר חודשים ביטל את הזיכוי כתוצאה מלחץ אמריקאי על ממשלת בוואריה.
אלפרד לורד טניסון היה משורר אנגלי, הנחשב לאחד מגדולי המשוררים האנגלים ולמייצג את התקופה הוויקטוריאנית.
אלפרד טניסון נולד במחוז לינקולנשייר באנגליה, אביו היה כומר קהילה.
האב נושל מירושה בעקבות ריב עם משפחתו, הוא הרבה לשתות והיה במצב נפשי מעורער.
טניסון התחיל לכתוב בגיל צעיר, כבר בגיל 14 כתב מחזה בשם "השטן והגבירה" (The Devil and the Lady).
טניסון ואחיו הגדול כתבו שירה בנעוריהם, ופרסמו ספר בשם "שירים של שני אחים" - אוסף שירים פרי עטם - בשנת 1827.
טניסון למד בטריניטי קולג', הוא המשיך לכתוב שירים גם בקולג' וזכה בפרס עבור שירו "טימבוקטו".
ב-1830 פרסם טניסון את קובץ השירים הראשון שלו.
המבקרים התייחסו אל השירים כסנטימנטליים מדי, אך הם זכו לפופולריות.
בקולג' הצטרף טניסון לאגודת סתרים בשם Cambridge Apostels.
בין שאר החברים באגודה היה ארתור הנרי האלאם, שהפך לחברו הקרוב.
בביקוריו בבית משפחת טניסון הכיר האלאם את אמילי, אחותו של טניסון, והשניים התארסו.
ב-1831, כשמת אביו, היה טניסון אחד האחראים למשפחתו מרובת הילדים.
המשפחה המשיכה להתגורר זמן מה בבית הכומר, ואחר כך עברו למחוז אסקס.
קובץ השירים השני של טניסון הופיע ב-1832 ובו אחדים משיריו הידועים ביותר כמו "הגבירה משאלוט" ו"אוכלי הלוטוס".
ב-1833 היה טניסון המום ומוכה צער ממותו הפתאומי של ארתור האלאם, לאחר שלקה בדימום תוך-גולגולתי בזמו חופשה בווינה.
טניסון פרסם את קובץ השירים הבא ב-1842, ספר זה כלל את השירים "יוליסס" ו"מות ארתור", ועליו זכה לשבחים ולהערכה כמשורר דגול.
ב-1850 פרסם את יצירת המופת שלו "לזכר אה"ה" (In Memoriam A.H.H), לזכר ידידו מנוער האלאם.
זוהי סדרה של שירי אבל, המתארת את שנות היאוש והסָפֵק של טניסון מאז מות חברו.
באותה שנה מונה טניסון למשרת "משורר החצר" אחרי ויליאם וורדסוורת'.
ובאותה שנה נשא לאישה את אמילי סלווד, הוא חיזר אחריה מאז 1836 אך בגלל מצבו הכלכלי הרעוע דחה את נישואיהם.
נולדו להם שני בנים, האלאם, שנקרא על שם חברו ארתור האלאם, וליונל.
טניסון שימש בכהונת משורר החצר עד מותו, וכתב שירים כגון ברכות לאלכסנדרה מדנמרק כשבאה לאנגליה כדי להנשא לאדוארד השביעי, המלך המיועד של בריטניה.
שירים נוספים שכתב בתפקידו זה היו "אודה על מותו של הדוכס מוולינגטון" (Ode on the Death of the Duke of Wellington), ו"אודה לפתיחת התערוכה הבינלאומית" (Ode Sung at the Opening of the International Exhibition).
בשנים 1885-1859 טניסטון הוציא לאור את מחזור השירים "אידיליות המלך", שנים-עשר שירים ארוכים בחרוז לבן המצטרפים יחדו לאפוס העוסק במלך ארתור, אהבתו לגווינביר, ואבירי השולחן העגול.
היצירה מבוססת על אגדות קדומות תוך תפיסת טבע מקורית של המחבר, מתארת את פריחת מלכותו של ארתור ואת התדרדרותה ההדרגתית עקב קלקול מוסרי, ונחשבת גם לאלגוריה על הערכים של החברה הוויקטוריאנית ועל גבריות אידיאלית באיש ממשי.
המלכה ויקטוריה העריצה את עבודתו של טניסון, וב-1884 העניקה לו תואר אצולה, ברון טניסון מאלדוורת' מחוז סאסקס ופרשווטר מהאי וייט.
רבים התאבלו על מותו והוא נקבר בפינת המשוררים במנזר וסטמינסטר.
אחרי מותו ירש את התואר בנו הלם טניסון (לימים המושל הכללי של אוסטרליה), ובשנת 1897 פרסם ביוגרפיה רשמית על אביו.
חנוך ארדן, תרגם מאנגלית ראובן גרוסמן, תל אביב: ספרא, תרצ"ח.
משירי שקספיר וורדסוורת וטניסון, תרגם מאנגלית יהושע כוכב, תל אביב: אופיר, תשכ"ט.
עוד משירי טניסון וברידג'ס, תרגם מאנגלית יהושע כוכב, תל אביב: אופיר, תשמ"ב 1981.
חסד היום שגוַע: מבחר שירים, מאנגלית אליעזרה איג-זקוב, תל אביב: קשב לשירה, תשס"ט 2009.
אל דביר החשכה: מבחר שירים מתוך 'לזכר אה"ה' מאת אלפרד טניסון, נוסח עברי, מבוא וביאורים: צור ארליך, תל אביב: כתב (סדרת רף), תשע"ט 2018.
אוכלי הלוטוס, נוסח עברי: צור ארליך, בתוך 'דחק', כרך יג, 2021. ושוב בספרו של ארליך 'נוסח עברי', תל אביב: דחק, תשפ"ב 2021, בתוספת שירים מתוך הפואמה הדרמטית של טניסון מוד, והסונטה הקראקן.
אלפרד ואלנשטיין (Alfred Wallenstein; 7 באוקטובר 1898, שיקגו – 8 בפברואר 1983, ניו יורק), היה צ'לן ומנצח יהודי אמריקאי.
בגיל 17 הצטרף אל התזמורת הסימפונית של סן פרנסיסקו כצ'לן.
בהמשך ניגן בצ'לו בפילהרמונית של לוס אנג'לס ובתזמורת סימפונית של שיקגו לפני שהיה לצ'לן ראשי בפילהרמונית של ניו יורק בניצוח טוסקניני, בשנת 1929. הוא הרבה להופיע עם תזמורות אלה כסולן.
טוסקניני, שהיה צ'לן בעצמו, יעץ לואלנשטיין להיות למנצח.
הוא ניצח על תזמורת אגן הוליווד ואחר ניצח לעיתים קרובות על קונצרטים משודרים ברדיו.
משנת 1943 עד 1956 היה מנהל מוזיקלי של הפילהרמונית של לוס אנג'לס.
בשנים הבאות לימד בבית ספר ג'וליארד בניו יורק.
אלפרד וִיתְקוֹן (וִיטְקוֹבְסקי; 23 בפברואר 1910 – 20 במאי 1984) היה שופט בית המשפט העליון, מומחה לדיני מיסים.
אלפרד ויתקון נולד בשנת 1910 בברלין בירת גרמניה במשפחה יהודית עשירה, בנם השני של אדולף ויטקובסקי ולינה (רחל) לבית חווס.
למד באוניברסיטאות ברלין, בון ופרייבורג, וממנה קיבל ב-1933 תואר דוקטור למשפטים.
לאחר מכן המשיך להשתלם במידל טמפל שבלונדון והוסמך כבאריסטר.
ב-1935 עלה לארץ ישראל, כמו שני אחיו, והתגורר ברחוב הפלמ"ח בירושלים.
באביב 1936 נישא לגְרֶטָה פיליפסון והיה אב לנעמי געש ולגדעון ויתקון, לימים מנהל ועורך דין, מנכ"ל הסוכנות היהודית ומנכ"ל מינהל מקרקעי ישראל.
עבד כעורך דין במשרד עורכי הדין ש.
הורוביץ ושות', עד שבשנת 1948 מונה לנשיא בית המשפט המחוזי בירושלים.
במאי 1951 מונה לבית המשפט העליון במינוי זמני, וב-1 באוגוסט 1954 מונה לשופט בבית המשפט העליון.
במקביל היה מרצה לדיני מיסים בפקולטה למשפטים באוניברסיטה העברית בירושלים.
ויתקון היה מומחה מובהק לדיני מיסים, וספרו "דיני מיסים", שיצא לאור בארבע מהדורות, נחשב לספר יסוד בנושא בישראל.
במבוא לספר זה נתן מענה לשאלה שמטרידה רבים:
פסק דין נודע שלו עוסק בזכותה של דמוקרטיה להתגונן מפני הקמים נגדה:
כשופט בית המשפט העליון ישב ויתקון בהרכב הערעור במשפטו של אדולף אייכמן, כיהן כיו"ר ועדת הבחירות המרכזית לקראת הבחירות לכנסת השביעית, ובשנת 1972 מונה ליו"ר ועדת חקירה ממלכתית לעניין חברת "נתיבי נפט".
כמו כן הוא עמד בראש הוועדה לעניין מעצרים מנהליים, הוועדה לבדיקת סעיפי חוק לשון הרע, הוועדה לעניין הפיצויים מגרמניה והוועדה לתכנון שטרי כסף ומעות בבנק ישראל.
בשנת 1980 זכה בפרס צלטנר.
באותה שנה, בהגיעו לגיל פרישה, פרש מבית המשפט העליון.
נפטר ב-20 במאי 1984. ב-1988 ראה אור קובץ מאמרים ורשימות פרי עטו.
על שמו רחובות בירושלים ובבאר שבע.
אחיו הגדול של ויתקון, ד"ר ארווין (משה) ויטקובסקי (ויתקון), היה כלכלן, כיהן כנספח הכלכלי הראשון בשגרירות ישראל בוושינגטון (1949–1951) ולאחר מכן היה מנכ"ל בנק אגוד לישראל.
בתו הצעירה של ארווין הייתה רעיה הַרְניק, סופרת ילדים, משוררת ופעילת חברה ישראלית, אלמנתו של המוזיקאי ועורך הרדיו מאיר הרניק ואמו של רב-סרן גוני הרניק, שנפל בקרב על הבופור בתחילתו של מבצע שלום הגליל.
דיני מיסים רשימות לפי הרצאותיו של א' ויתקון; בעריכת מיכאל רעואל, ירושלים: מפעל השכפול [האוניברסיטה העברית], תשי"ד 1954.
משפט וחברה, תל אביב: דביר (דביר לעם), תשט"ז 1955.
מבוא לדיני המיסים: מסי הכנסה, עזבון ושבח, ירושלים ותל אביב: שוקן, תשי"ז.
(3 כרכים; מהדורה ב מורחבת ומתוקנת, ב-4 כרכים: תשכ"ב; מהדורה ג מורחבת ומתוקנת, בהשתתפות יעקב נאמן: תשכ"ו; מהדורה ד מורחבת ומתוקנת: תשכ"ט.)
פוליטיקה ומשפט: הרצאה שנייה בסדרת ההרצאות השנתיות לזכרו של הנשיא הראשון של בית המשפט העליון הד"ר משה זמורה ז"ל: דברים שנאמרו ביום י' באדר ב' תשכ"כ, ירושלים: האוניברסיטה העברית בירושלים, תשכ"ה.
משפט ושיפוט: קובץ מאמרים ורשימות, ירושלים: שוקן, תשמ"ח 1988.
סוגיות פוליטיות בבית המשפט, דבר, 23 במאי 1980
מי זכאי לפנות לבג"ץ, דבר, 24 בספטמבר 1980
החוק, ההלכה והתודעה היהודית, דבר, 19 באוקטובר 1981
בית המשפט העליון בלי משה לנדוי, דבר, 30 באפריל 1982
ועדות חקירה וחופש הביטוי, דבר, 5 באוקטובר 1982
זכר ליציאת גרמניה (מדוע לא ראו היהודים את הכתובת על הקיר), דבר, 11 בפברואר 1983
גם פושעים נהנים מחוק הגנת הפרטיות, 27 במאי 1983
בשכל בריא ובלב חם (עם פרישתו של יצחק כהן מבית המשפט העליון), דבר, 11 בנובמבר 1983
ברכה לבטלה (כללי האתיקה של הכנסת אינם אלא כסות עיניים), דבר, 16 דצמבר 1983
טומטיס היה מומחה בעל שם עולמי ברפואת אף, אוזן וגרון ובתרפיית דיבור, וממציא צרפתי.
טומטיס קיבל תואר דוקטור לרפואה מבית הספר לרפואה של פריז.
תורת הרפואה החלופית שלו בנושא שמיעה והקשבה ידועה בשם "שיטת טומטיס" או "אודיו-פסיכו-פונולוגיה" (APP).
שיטת טומטיס החלה כניסיון לעזור לזמרים מקצועיים בעיר הולדתו ניס, בהתבסס על הנחתו, ששמיעה תועה היא הגורם היסודי למגוון מחלות.
מבחן ההקשבה שלו ובהמשך תרפיית האוזן האלקטרונית שפיתח נועדו להקל ולפתור בעיות אלה.
אלפרד טומטיס גדל במשפחה מוזיקלית בצרפת.
אביו היה זמר אופרה והוא עשה חלק גדול משנות ילדותו במסעות עמו ובצפייה בהופעותיו באופרה מן הקלעים.
עם זאת, כבר בקטנותו החליטו הוריו שאיננו מתאים לבמה.
הוא בחר אפוא בלימודי רפואה והתמחה ברפואת אף אוזן גרון.
זמן קצר לאחר שהחל לעבוד כרופא, התחיל אביו להפנות אליו עמיתים מן האופרה שסבלו מבעיות קול.
טומטיס עמד עד מהרה על אי-התאמתם של טיפולים מסורתיים, אבל בו בזמן נוכח גם לדעת כמה מצומצם המחקר בתחום הקול עצמו.
הוא ניסח את התאוריה, לפיה רבות מבעיות הקול הן לאמיתו של דבר בעיות שמיעה.
התאוריה שלו, כי "הקול איננו מפיק מה שהאוזן אינה שומעת" היא סימן ההיכר של מחקרו ושל שיטתו.
הוא גילה, שקולותיהם של זמרי אופרה פגעו בשרירי האוזן התיכונה שלהם עצמם.
עם שמיעה פגומה, כפו הזמרים על קולותיהם להפיק קולות במשלבים, שלא יכלו עוד לשמוע.
בניסיון לאמן מחדש את מטופליו, פיתח טומטיס את "האוזן האלקטרונית", מתקן העושה שימוש בשער אלקטרוני, מתמרים של הולכת עצם ומסנני צליל להעצמת תדרי השמע העליונים החסרים.
המטרה היא לחזק את שרירי האוזן התיכונה כדי להגביר את רגישות המאזין לתדרים החסרים.
טומטיס החל לטפל במספר בעיות אחרות באותן שיטות, בהן בעיות קריאה, דיסלקסיה, דיכאון, סכיזופרניה חמורה ואפילו אוטיזם.
הוא מצא ראיה לכך, שרבות מן הבעיות האלה נובעות מכשל בתקשורת, הנוגע לקשב ולאוזן.
הוא גילה, שהעובר שומע ברחם ומושפע מקול אמו, המגיע אליו מסונן לתדר נמוך בלבד.
טומטיס טען, בניגוד לדעות עמיתיו בראשית שנות ה-50, שהאוזן מתחילה להתפתח בשבוע העשירי להריון והתפתחות השמיעה נשלמת באמצע החודש החמישי להריון.
התאוריה של טומטיס קבעה, שהמידע המגיע מאוזן העובר מגרה ומנחה את התפתחות המוח.
הוא גרס, שמספר רב של בעיות תקשורת שמיעתיות ראשיתן בהריון, כשהעובר איננו מגיב כראוי לקול האם.
עוד גרס, שכל הגוף מעורב בהפקת הדיבור והשפה.
טומטיס יצר מתקן אלקטרוני, שחיקה את הקולות שהעובר שומע ברחם באמצעות סינון צלילים לתדר נמוך.
התוצאה דמתה לקולות ערבה אפריקאית בשעת בין ערביים.
באמצעות מתקן זה טיפל טומטיס בילדים שסבלו מלקויות למידה ומהפרעות רגשיות קשות, על ידי ניסיון ל"החזרתם" למצב קדם-לידה והבאתם ל"לידה מחדש".
לדעת טומטיס, קריאה, גם ללא קול, היא פעילות של האוזן.
הוא המליץ של קריאה בקול, לא רק לילדים ועל ידם, אלא גם על ידי מבוגרים, 30 דקות ביום.
טענתו הייתה, שקריאה בקול לא זו בלבד שהיא מגרה את המוח אלא שהיא גם דרך הלימוד הטובה ביותר.
השיטה השנויה ביותר במחלוקת שלו מנסה להביא ילדים אוטיסטיים להכרת קול אמם ולתגובה לו.
האוזן האלקטרונית, כך טען, יכולה לחקות את צליל קולה של האם כפי שהוא נשמע ברחם, ולהוביל את הילד בהדרגה לקבלת קולה האמיתי, הלא-מסונן, ולהגבה לו.
הוא דיווח, ששיטתו הביאה לעיתים קרובות לתוצאות מפתיעות, כשילדים בכו משמחה כאשר הכירו את קול אמם בפעם הראשונה.
ברבות מן הסוגיות השונות שבהן עסק, האמין טומטיס כי בעיות רבות של לקויות למידה, דיסלקסיה, סכיזופרניה ודיכאון, הן תוצאה של טראומה, שנגרמה עקב נתק ביחסים ותקשורת פגומה.
הוא מצא, שטיפול בתחלואים אלה מחייב שיתוף פעולה של ההורים ואפילו הסבים.
באוטוביוגרפיה שלו, טומטיס מספר על רבות מן המריבות שהיו לו עם הממסד הרפואי, הן בצרפת והן בקנדה, שם עבד בהמשך חייו.
בסופו של דבר פרש מן הקהילה הרפואית השמרנית, כשהגיע למסקנה, שנוהלי הטיפול שלו חורגים מטווח ההשגה של הריפוי הנגדי הנורמטיבי.
את התחום החדש שלו כינה "אודיו-פסיכו-פונולוגיה".
תגליתו של טומטיס, שנתקלה תחילה בלעג אך הוכחה כנכונה בהמשך, הייתה כי הקול יכול לשחזר רק מה שהאוזן יכולה לשמוע.
תגלית אחרת הייתה, שאנשים מפיקים קולות בהשפעת סביבתם.
שוכני מדבר, למשל, מסתפקים בכלי יחיד, כמו תוף, ואילו שוכני יערות יוצרים מוזיקה פוליפונית, המחקה את שפעת הצלילים והרחשים האופפים אותם.
הלחץ האטמוספירי על האוזן הפנימית של שוכני הרים משפיע על צלילי קולם, העשירים בטונים יסודיים ובתדרים גבוהים.
אחת הבעיות הפוגעת ביכולת הקשב ועיבוד נתוני השמע, היא דומיננטיות של האוזן השמאלית, בניגוד לזו של האוזן הימנית, שהיא השלטת אצל רוב האוכלוסייה.
כאשר המידע נקלט באוזן הימנית, הוא עובר אל האונה השמאלית, האחראית לעיבוד שפה ודיבור.
לעומת זאת, מידע הנקלט באוזן השמאלית נקלט באונה הימנית, וכתוצאה מכך נגרם עיכוב קל בעיבודו, המחייב מאמץ קשב וריכוז גדול יותר..
הטיפול במרכזי טומטיס כולל אימון הקשבה באמצעות גירוי צלילי דרך אוזניות ונמשך בסדרות של מספר שבועות כל אחת, כשעתיים לכל טיפול, פעמים אחדות בשבוע, עם הפסקות של שבועות אחדים בין סדרה לסדרה.
בסך הכול מקיף טיפול כזה בין 50 ל-75 שעות, במשך חודשים אחדים.
הטיפול נועד לשפר את יכולת הקשב והריכוז, וכתוצאה מכך את כושר הלימוד ואת איכות החיים של המטופל.
מרכזי טומטיס לריפוי בצלילים פועלים ברחבי העולם ומשנת 2002 גם בישראל.
המרכזים מטפלים בעיקר בילדים, אך גם בבוגרים, הסובלים מלקויות למידה שונות, עיכוב בהתפתחות, בעיות קשב וריכוז ובעיות התנהגות.
בביקורת על שיטתו של טומטיס, כתבה הפסיכולוגית ד"ר ג'ין מרקר בספרה Alternative Psychotherapies, כי שיטת הטיפול אינה שיטה קונבנציונלית מכיוון שאינה נתמכת על ידי מחקרים מדעיים.
לטענתה טומטיס ודומיו כגון גיא בררד הצרפתי, לא העמידו את שיטתם למחקר מדעי תקף ועיקר הפרסום בציבור בא בעקבות ספר שנכתב על ידי אמא לילד ששוכנעה שבנה נרפא לחלוטין מאוטיזם בעקבות טיפוליו של בררד.
סקירת המחקרים המדעיים שכן בוצעו עד עתה סוכמה במאמר שנכתב על ידי ד"ר יאן גריטסן, אותו ביקרה ד"ר מרקר בספרה.
טומטיס התאים את הטכניקות שלו להתמקדות בהפרעות שונות, בהן בעיות עיבוד שמע, דיסלקסיה, לקויות למידה, הפרעת קשב, ריכוז והיפראקטיביות, אוטיזם, עיבוד חושי וקשיים בכישורים מוטוריים.
עוד נטען, שהטכניקות שלו עוזרות למאבק בדיכאון קליני אצל מבוגרים, מחישות לימוד שפות זרות, מפתחות כישורי תקשורת טובים יותר ומשפרות הן יצירתיות והן ביצועים בעבודה.
נאמר כי מספר נגנים, זמרים ושחקנים סיפרו שהשיטה עזרה להם ללטש את כישוריהם הטונאליים וההרמוניים.
"שיטת טומטיס" עושה שימוש בהקלטות של מוצרט ושירה גרגוריאנית כמו גם בהקלטות של אם המטופל.
אין לבלבל בין השימוש שעושה טומטיס במוצרט עם מה שמכונה אפקט מוצרט, שהסופר וחוקר המוזיקה האמריקאי דון קמפבל נתן לו פרסום רב בספרו בשם זה.
אף כי טומטיס הוא שטבע את המונח, שיטתו איננה מתייחסת ישירות לטענות, שהקשבה למוצרט מעלה את האינטליגנציה.
טומטיס כתב ארבעה-עשר ספרים ויותר מאלפיים מאמרים.
אלפרד וצלר (בסלובקית: Alfréd Wetzler; 10 במאי 1918 - 8 בפברואר 1988), אשר מאוחר יותר כתב תחת השם יוסף לאניק, היה יהודי סלובקי ואחד מהמעטים עליהם ידוע כי הצליחו לברוח ממחנה ההשמדה אושוויץ במהלך השואה.
וצלר נולד בטרנבה למשפחת פועלים יהודית.
הוא נעצר בגין חבלה ב-1941 ונכלא לארבעה חודשים בברטיסלאבה.
לאחר מכן נשלח למחנה הריכוז סרד, ממנו נשלח ב-13 באפריל 1942 לאושוויץ-בירקנאו.
שם שימש כמוביל גופות ונשלח לקבוצת עבודה שעסקה בעבודות עפר מחוץ למחנה.
בערב פסח, 7 באפריל 1944, נכנסו וצלר וחברו רודולף ורבה (אסיר מספר 44070) למקום מסתור, שהיה למעשה חלל בערימת עצים.
ורבה ווצלר נכנסו לחלל כששני אסירים פולנים סוגרים מעליהם את מקום המסתור בקורות עצים.
ורבה הניח בחריצים שבין קורות העץ טבק רוסי שנטבל בנפט, פתרון נגד כלבי הגישוש של הנאצים בהם נעזרו בחיפושיהם אחר הנמלטים.
ורבה וחברו ידעו כי הנאצים מחפשים את הנעדרים כשלושה ימים בתחום המחנה, ולאחר מכן מעבירים את האחריות לרשויות שמחוץ למחנה, ואכן לאחר שלושה ימים, ב-10 באפריל, יצאו השניים ממקום מחבואם בשעות הערב ונמלטו אל החופש.
כעבור שבועיים של נדודים הגיעו השניים לעיירה הסלובקית ז'ילינה (Zillina).
וצלר נודע בזכות "דו"ח ורבה-וצלר" (מוכר גם כ"דו"ח אושוויץ") שחיברו השניים אודות המתרחש במחנה.
הדו"ח מונה כ-32 עמודים, והיה המסמך המפורט הראשון אודות אושוויץ אשר הגיע לידי בעלות הברית והוכתר כאמין.
הדו"ח נכלל גם ב"הפרוטוקולים של אושוויץ".
בשנת 1945 פרסם בקושיצה תחת שם העט "יוסף לאניק" את קורותיו במחנה תחת השם "אושוויץ, בית קברות לארבעה מיליון אנשים".
בשנת 1964 פרסם תחת אותו שם עט תיאור ספרותי בשם "מה טחו עיניו של דנטה מראות".
אלפרד וצלר נפטר בברטיסלבה בשנת 1988, שם הוא גם קבור.
אלפרד ורנר (גרמנית: Alfred Werner; 12 בדצמבר 1866 במילוז, אלזס - 15 בנובמבר 1919) היה כימאי שווייצרי, חתן פרס נובל לכימיה לשנת 1913, "על עבודתו על קשרי האטומים במולקולות", במיוחד על הצעת תצורה אוקטהדרלית לקומפלקסי מתכות מעבר.
ורנר פיתח את הבסיס לכימית קואורדינציה מודרנית.
כמו כן, גילה את החומר הקסול.
רוב חייו החזיק במשרת פרופסור לכימיה באוניברסיטת ציריך שבשווייץ (משרה אותה קיבל בגיל 29 בלבד).
ב-1893 ורנר הראה כי מספר האטומים המקושרים לאטום מרכזי, "מספר הקואורדינציה", הוא לעיתים קרובות ארבעה, או שישה, ומגיע לעיתים רחוקות יותר עד שמונה.
בעקבות גישה זו, הציע ב-1904 ריכרד אבג (Abegg) את הכלל הידוע כיום ככלל אבג, לפיו ההפרש בין הערכיות החיובית ביותר לשלילית ביותר של יסוד הוא בדרך כלל שמונה.
כלל זה שימש מאוחר יותר את גילברט נ.
לואיס, כאשר הציע, בשנת 1916, את כלל האוקטט בתאורית האטום הקובייתי (cubical atom) שלו.
אלפרד לותר וֶגֶנֶר (גרמנית: Alfred Lothar Wegener; 1 בנובמבר 1880, ברלין – 2 או 3 בנובמבר 1930, גרינלנד) היה מדען גרמני רב-תחומי שהתפרסם בזכות התאוריה שפיתח על נדידת היבשות.
וגנר למד פיזיקה, אסטרונומיה ומטאורולוגיה בברלין, היידלברג ואינסברוק, וקיבל תואר דוקטור Ph.D באסטרונומיה מאוניברסיטת הומבולדט בשנת 1905. לאחר לימודיו התעניין בחקר המטאורולוגיה והקלימטולוגיה.
וגנר – שנשא לאישה את בתו של המטאורולוג והקלימטולוג המפורסם ולדימיר קפן – היה מחלוצי השימוש בבלונים לצורך מעקב אחר תנועות מאסות של אוויר.
הרצאותיו רוכזו בספר "התרמודינמיקה של האטמוספירה" (Thermodynamik der Atmosphäre), שהפך לספר לימוד סטנדרטי למטאורולוגיה.
וגנר השתתף בכמה משלחות לגרינלנד על מנת לחקור את תנועת האוויר הקוטבי, במטרה לבחון את המחלוקת על תאוריית קיומו של זרם הסילון.
במסעו האחרון, בנובמבר 1930, נעלמו אלפרד וגנר ושותפו ראסמוס וילומסן (Rasmus Villumsen).
גופתו של וגנר נמצאה ב-12 במאי 1931, ולפי הסברה נגרם מותו מדום לב בשל מאמץ יתר.
תוך כדי חיפוש בספרייה של אוניברסיטת מרבורג, שם לימד ב-1911, וגנר שם לב להופעת מאובנים זהים בשכבות גאולוגיות המופרדות על ידי אוקיינוסים.
ההסבר המקובל בזמנו היה קיומם של גשרים יבשתיים קדומים בין היבשות, באמצעותם עברו בעלי חיים וצמחייה בין יבשות שמקומן קבוע.
וגנר לא השתכנע מהסבר זה, והאמין כי היבשות עצמן נפרדו מיבשת-על ענקית ונסחפו הרחק זו מזו לפני 225 מיליון שנה.
בתאוריית נדידת היבשות שלו נשען וגנר על ראיות תומכות: מאובנים, אקלים ותוואי קרקע דוגמת שרשרות הרים באפריקה ובאמריקה הדרומית, שדות פחם באירופה שתאמו שדות דומים באמריקה הצפונית ובזואוגאוגרפיה ובביוגאוגרפיה של אלפרד וולאס.
וגנר שם לב שמאובני זוחלים כמו מזוזאורוס וליסטרוזאורוס נמצאו במקומות המופרדים היום על ידי אוקיינוסים.
מאחר שאף אחד מבעלי חיים אלה לא היה מסוגל לשחות מרחק כה גדול, הסיק וגנר שהם חיו פעם על יבשת אחת שנפרדה.
וגנר פרסם בפומבי את תאוריית נדידת היבשות בכנס של החברה הגרמנית לגאולוגיה ב-6 בינואר 1912.
בשנת 1915 התפרסם ספרו "מקור היבשות והאוקיינוסים" בו כלל את רעיון קיומה של יבשת על גדולה, ובמהדורות מאוחרות יותר אף העניק לה שם: פנגיאה.
בשלב זה כבר נתמך בראיות ממספר תחומי ידע לחיזוק טענותיו.
מהדורות מורחבות בשנות ה-20 של המאה ה-20 הציגו עוד ועוד ראיות נצברות.
המהדורה האחרונה, שפורסמה זמן קצר לפני מותו, חשפה את התגלית החשובה שככל שאוקיינוסים רדודים יותר, הם צעירים יותר מבחינה גאולוגית.
תאוריית נדידת היבשות של וגנר נשענה על הטענה כי כוחות צנטריפוגליים הניעו את היבשות הכבדות לכיוון קו המשווה.
הוא סבר שהאינרציה מן התנועה הצנטריפוגלית ביחד עם דחף הגאות ביבשות (שנגרם על ידי משיכה כבידתית של השמש והירח), מסבירים את התרחקותן של היבשות זו מזו.
בסופו של דבר, ועל אף הישענותו על ראיות מדעיות, התבררה טענה זו של וגנר כשגויה.
בעבודתו הציג וגנר כמות גדולה של ראיות נסיבתיות התומכות בתאוריית נדידת היבשות, אך לא הצליח להציג מכניזם משכנע.
לפיכך, בעוד רעיונותיו משכו כמה תומכים כמו אלכסנדר די-טואה (Alexander Du Toit) מדרום אפריקה וארתור הולמס (Arthur Holmes) מאנגליה, זכתה ההשערה שלו ליחס ספקני.
ב-1924 התפרסמה בארצות הברית מהדורה מקומית של ספרו, וזו התקבלה בקרירות כה רבה עד כי "האגודה האמריקנית לגאולוגים של נפט" (American Association of Petroleum Geologists) ארגנה סימפוזיון מיוחד להתנגדות לתאוריה שלו.
מתנגדיה אף טענו, בעקבות הגאולוג הגרמני פרנץ קוסמט (Franz Kossmat), כי קרום כדור הארץ באוקיינוסים היה פשוט מוצק מכדי שהיבשות יוכלו "לחתור בו".
במהלך שנות ה-30 נדחתה עבודתו הגאולוגית של וגנר על ידי הקהילה המדעית הבינלאומית, ונותרה באפלה במשך יותר מ-30 שנה.
בשנות ה-50 וה-60 של המאה ה-20 חלו כמה התפתחויות חשובות בגאולוגיה, ובפרט:
גילוי התפשטות קרקעית הים באמצעות רכסים מרכז-אוקייניים
גילוי אזור בניוף - תחום מוקד רעידת אדמה המלווה אזור הפחתה, שהתגלה על ידי הסייסמולוגים הוגו בניוף וקיואו ודאצ'י
התפתחויות אלה הובילו לתחייה מהירה של תאוריית נדידת היבשות ותולדתה המיידית – טקטוניקת הלוחות.
כתוצאה מכך הוכר אלפרד וגנר כאב המייסד של אחת מן המהפכות המדעיות החשובות במאה ה-20.
ההכרה בחשיבות תרומתו של אלפרד וגנר קיבלה ביטוי נרחב:
מכון אלפרד וגנר למחקר קטבים וימים (Alfred Wegener Institute for Polar and Marine Research) שהוקם בעיר ברמהאפן בגרמניה בשנת 1980 לכבוד יובל המאה להולדתו של וגנר.
מדליית וגנר שמעניק המכון הנ"ל.
מכתשי וגנר, הן על הירח והן על מאדים.
חצי האי וגנר ליד אומאנאק בגרינלנד, בו מצא וגנר את מותו.
אלפרד ז'ארי היה מחזאי, סופר ומשורר צרפתי.
מוכר בעיקר בזכות מחזהו המלך אובו (1896), המוזכר כמבשר של תנועות הדאדא, הסוריאליזם והפוטוריזם של שנות ה־20 וה־30, וכן של תיאטרון האבסורד בשנות ה־50 וה־60. הוא גם טבע את המונח הפילוסופי-סאטירי ''פאטאפיזיקה'.
אלפרד ז'ארי, שהיה ממוצא ברטוני מצד אמו, נולד למשפחת סוחרים בעיר לאוואל (כיום במחוז מאיין שבחבל פיי דה לה לואר בצפון מערב צרפת).
הוא היה תלמיד מצטיין בבית הספר התיכון בעיר רן (שבחבל ברטאן), וכבר בגיל שלוש עשרה החל לכתוב קומדיות בחרוזים ובפרוזה.
בגיל חמש עשרה כתב מחזה שדמותו המרכזית הייתה זו של אבר, המורה לפיזיקה בבית ספר התיכון של רן, שגילם בעיני התלמידים את מה שמגוחך בעולם.
מחזה זה הפך אחר כך למחזהו המפורסם ביותר של אלפרד ז'ארי "המלך אובו".
כשהיה בן שבע עשרה, קיבל תעודת בגרות ועבר להתגורר בפריז, שם התכונן לבחינות הכניסה לאקול נורמל סופרייר.
הוא לא התקבל ללמוד שם, אבל בין 1891 ו-1892 היה תלמידו של אנרי ברגסון בבית הספר התיכון 'אנרי הרביעי' שבעיר.
הוא זכה לתשומת לב בשל הפואמות שכתב, ואוסף של יצירותיו פורסם ב-1893. באותה שנה מתו שני הוריו והשאירו לו ירושה קטנה שאותה בזבז במהרה.
ב־1894 גויס לצבא אך שוחרר מסיבות רפואיות, התנסות שבאה על ביטויה בנובלה "ימים ולילות" (1897).
הוא שב לפריז והקדיש את זמנו לכתיבה ולבילוי בחברת ידידיו שהעריכו את שנינותו הרבה.
בין 1894 ו-1895 הוציא לאור יחד עם רמי דה גורמון רבעון לאמנות שבו הופיעו ציורים עתיקים וחדשים לצד מאמרים בענייני אמנות ופילוסופיה.
בתקופה זו תנועת הסימבוליזם הייתה במלוא תנופתה, ובהשפעתה כתב את המחזה "קיסר אנטיכריסט" (1895).
ז'ארי פגש באלפרד וואלט, שהיה עורך כתב העת "מרקור דה פראנס", ובאשתו ראשילד והציג בביתם את המחזה "המלך אובו" (Ubu Roi).
ב-10 בדצמבר 1896 הוצג המחזה בתיאטרון דה ל'אוור בפריז, בבימויו של אורליאן לינייה-פו, ועורר ויכוחים נלהבים בין תומכים לבין מתנגדים.
המלך אובו משמש כדימוי של האדם המודרני על כל תכונותיו השליליות, ובעיקר של הבורגני בן תקופתו של ז'ארי: שמן, גס, מכוער, זולל וסובא, טיפש, אכזר ופחדן.
תומכיו של ז'ארי היו בעיקר המחברים והאמנים הצעירים בפריז שראו בו את גיבורם.
לעומת זאת, החוגים השמרניים התייחסו אליו ואל מחזותיו בשאט נפש.
אלפרד ז'ארי, שהיה בן עשרים ושלוש בלבד, התפרסם בציבור והמשיך להציג את מחזותיו בעיר.
אך בשנותיו האחרונות הזדהה בהתנהגותו עם המלך אובו על מנת להדגיש את המגוחך שבחיים המודרניים.
הוא התגורר בבקתה סמוך לנהר, כאשר ברשותו אופניים, אקדח ושיכר, וקרא בעיקר את רבלה.
ההומור אפשר לו לחיות באופן חופשי לחלוטין כאשר הוא משחק את תפקיד המלך אובו לא רק במחזה אלא גם בחייו.
הוא הזניח את בריאותו והתמכר לשתייה.
גיום אפולינר, מקס ז'אקוב וסופרים אחרים ביקרו אותו בבקתתו.
סחוט, רצוץ, חולה ונרדף על ידי נושיו, אלפרד ז'ארי נכנע לבסוף למחלת השחפת בה חלה קודם לכן.
מחלתו החמירה בגלל צריכת אלכוהול וסמים, והוא מת בפריז ב-1907 כתוצאה מסיבוכים של המחלה.
אחרי מותו, פבלו פיקאסו, שהוקסם מדמותו, רכש לעצמו אקדח וחגר אותו בצאתו לבלות בפריז, רכש רבים מכתבי ידו ושרטט את דיוקנו.
במשך חייו הקצרים הספיק אלפרד ז'ארי לכתוב יותר משלושים יצירות ובהם מחזות, נובלות ושירים.
הוא תרם גם לכתבי עת רבים ובהם ל"מרקור דה פראנס".
יצירתו מציגה בצורת סאטירה חריפה את המגוחך שבטבע האדם.
אלפרד ז'ארי נחשב לאחד ממבשרי הסוריאליזם ותיאטרון האבסורד.
קיסר אנטיכריסט (1895) - המציג את פרא אובו ואת הסימבוליות מאחורי הדמות.
המלך אובו (1896, גרסה מעודכנת של המקור מ-1888) - המתאר את שאיפותיו של פרא אובו.
אלפרד ז'ארי, אובו המלך, תרגם והוסיף מבוא והערות: ד"ר דוד זינדר, הוצאת אור עם, תשמ"ז 1987.
אלפרד ז'ארי, המלך אובו: מחזה בחמש מערכות (שלושים ושלוש תמונות), עברית – עמוס קינן, תל אביב, מרכז ישראלי לדרמה, תשל"ו .
אלפרד טרסקי , נולד כאלפרד טייטלבוים, היה מתמטיקאי, לוגיקן ופילוסוף אמריקאי ממוצא יהודי-פולני.
השתלם במתמטיקה בבית הספר למתמטיקה ופילוסופיה בוורשה, היגר לארצות הברית ב-1939, ועסק בהוראה ובמחקר באוניברסיטת קליפורניה בברקלי למן שנת 1942 ועד יום מותו.