tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
פזמון ארוך ומורכב במיוחד הוא "שיר השכונה" של התרנגולים, שהיה שיר השנה ב-1963. פזמונים אלה הם למעשה סיפורים מחורזים ומושרים, שתוכנם קליל, קליט ומבדר.
לסוגת הפזמון העברי אפשר לשייך גם כמה מפזמוני טרם המדינה ופזמוני תש"ח הנודעים, בהם "שיר הג'יפ" או "שיר הפינג'ן" ("הרוח נושבת קרירה"), בניגוד לשירים שאינם בהכרח פזמונים כמו "באב אל-ואד", "דודו" או "הרעות".
בין שיריה של נעמי שמר יש גם פזמונים ("הטיול הגדול", "היי טיריליי", "חפש אותי", "מטריה בשניים" ואחרים) לצד שירים הנושאים אופי רציני ועמוק יותר, כמו "כיבוי אורות", "לילה בחוף אכזיב" ועוד.
פרופ' בעז ערפלי נדרש לשאלת הוראת פזמונים בבית הספר ואמר:
חלק מפיוטי הסליחות נקראו בשם "פזמונים" .
במקור המילה הוצעו מספר אפשרויות:
פזירות ונדיבות בלשון יווני, כי בפיוטים אלו מבקשים מה' נדיבות וותרנות.
"פזם" הוא ראשי תיבות של פיוט זה מהדרין (=מחזרים).
"פזמון" הוא ראשי תיבות של פיוט זה משובח ועושים נגינה.
פזמונאי או תמלילן הוא אדם העוסק בכתיבת שירים או פזמונים.
פזמונאים רבים גם מלחינים את יצירותיהם.
המילה "תמלילן" או "ליריקן" מתייחסת בדרך כלל לאדם שאינו מלחין שירים אך כותב להם טקסט המיועד להלחנה או עבור לחן נתון.
ישנם משוררים בישראל שלצד שיריהם הליריים כתבו גם פזמונים; הבולטים שבהם הם יהונתן גפן, יענקל'ה רוטבליט, נתן אלתרמן, יורם טהרלב, נעמי שמר, אהוד מנור, אבי קורן ועלי מוהר.
הפזמונאות העברית-ישראלית החלה בשאיפה ליצור בארץ ישראל תרבות חדשה של שירי זמר היונקת מן התרבות היהודית העתיקה, אך מאז שנות ה-70 של המאה ה-20 ניכרת בה השפעה של תרבות ארצות הברית.
שירי הזמר שנכתבו עד שנות ה-70 ביטאו תפיסה הרואה בפזמונאות שירה עממית, שיש בה מסר רעיוני.
תופעה זו קשורה בעובדה שהפזמונאות הישראלית גובשה ברובה על ידי הלהקות הצבאיות.
השירים נקראו שירים עבריים או ארץ-ישראליים, והם ביטאו ערכים ציוניים ופטריוטיים כגון בניית הארץ וההגנה עליה.
שינוי ממשי בפזמונאות הישראלית התרחש עם חדירתה של פזמונאות הרוקנרול האנגלו-אמריקנית.
לשון שירי הזמר החדשים הייתה קשובה לעברית המדוברת, ותכניה נלקחו מחיי היום-יום.
אחד הסממנים הבולטים של הפזמונאות החדשה היה השימוש בכלי נגינה חשמליים, שהחליפו את האקורדיון.
עם זאת, גורם מרכזי וייחודי בפזמונאות העברית הוא יחסה אל השירה הלירית, המתבטא בהשפעה שיש לשירי משוררים על כתיבתם של תמלילנים פופולריים.
פזילה (בלועזית: strabismus, סטרביסמוס, מיוונית: στραβισμός, שמשמעו "עיקום", מן στραβός, "מעוקם") היא לקות ראייה, שבה גלגלי העיניים אינם מתמקדים על אותה נקודה במרחב.
כלומר, כאשר עין אחת צופה במטרה, העין השנייה, הפוזלת, צופה בנקודה שונה.
הפזילה נגרמת מחוסר תיאום בפעילות שרירי העין.
אצל רבים מהסובלים מפזילה יש ראיית עומק לקויה או אין ראיית עומק כלל, וזאת כיוון שראיית עומק, או ראייה תלת-ממדית, תלויה בכך שגלגלי העיניים יצפו באותה נקודה.
מעבר לכך, אצל הסובלים מפזילה המוח מקבל מכל עין תמונה שונה, ולכן הפזילה יכולה לגרום לראייה כפולה.
בילדים, כדי להימנע מראייה כפולה, המוח לומד לבצע דיכוי של אחת מהתמונות, אולם דיכוי ממושך של תמונה הבאה מאחת העיניים יכול לגרום להופעת עין עצלה.
פזילה נצפית בשכיחות של 2% עד גיל 3 ו-3% מעליו, בהתפלגות אחידה בין בנים לבנות.
לפזילה יש, כנראה, מרכיב גנטי, והסיכוי לפזילה עולה בילד שלפחות אחד מהוריו סבל מפזילה.
ניתן לחלק את סוגי הפזילה לפי שני ממדים:
פזילה קבועה (בלועזית: comitant) – פזילה בעלת גודל קבוע בכל כיווני המבט.
במקרים רבים מצב זה קשור לעיוורון בעין אחת.
פזילה משתנה (בלועזית: non comitant) – פזילה בעלת גודל המשתנה בזויות מבט שונות.
חלוקה לפי כיוון העין הפוזלת ביחס למרכז
פזילה החוצה – אקזוטרופיה (exotropia) - זוהי פזילה בה אחת העיניים פונה החוצה.
פזילה פנימה – אזוטרופיה (esotropia) - זוהי פזילה פנימה של העיניים הנגרמת עקב מאמץ להתמקד במטרה קרובה.
פזילה מעלה – הייפרטרופיה (hypertropia)- זוהי פזילה אנכית שבה עין אחת סוטה כלפי מעלה בהשוואה לעין השנייה.
פזילה מטה – היפוטרופיה (hypotropia) - היא פזילה אנכית שבה עין אחת סוטה כלפי מטה בהשוואה לעין השנייה.
האבחון נעשה על ידי רופא עיניים, אופטומטריסט או אורתופטיסט באמצעים שונים כגון: תבחין כיסוי בו מכסים את אחת מהעיניים לחלופין.
גודל הפזילה נקבע על ידי מנסרות (פריזמות) המטות את קרני האור לכיוון העין הפוזלת.
הטיפולים לפזילה כוללים התאמת משקפיים, ניתוח פזילה ומנסרה (פריזמה), בהתאם לגורמים לפזילה.
מתן משקפיים יכול לשפר את הראייה בכל עין וכך לחזק את היכולת של שתי העיניים לפעול בתיאום.
כמו כן, אצל כאלה הסובלים מרוחק ראייה, המשקפיים ממתנים את פעולת האקומודציה או כיווץ השריר הפנימי של העין שהיא זאת הגורמת לעיתים לפזילה.
ניתוח פזילה יאפשר לעין להתיישר על ידי קיצור, הארכה או שינוי המיקום של אחד או יותר משרירי העין.
המנסרה (מעין עדשת משקפיים בעובי משתנה) משנה את הזווית בה מגיע האור לעין, ובכך משנה את התמונה הנקלטת.
פעולה זו מדמה שינוי במיקום העין – כלומר הפזילה נשארת בעינה, אך התמונה הנכונה מגיעה למוח בגלל המנסרה.
מחקרים שבהם הוצגו לנבדקים תמונות של אנשים פוזלים ולא פוזלים הראו הטיה שלילית חזקה כלפי פוזלים.
אזוטרופיה נתפסת כמטרידה יותר מאקזוטרופיה והטרוטרופיה ימנית נתפסת כמטרידה יותר מהטרוטרופיה שמאלית.
בני המאיה והאינקה ראו בפזילה את אידיאל היופי; לעומת זאת, הקרימינולוג צ'זארה לומברוזו ראה בפזילה מאפיין של העבריין מלידה.
פַּזִּית יַם-סוּפִית או פזית ים סוף (שם מדעי: Pseudanthias squamipinnis) היא דג ים ממשפחת הדקריים.
הפזיות מצויות במערב האוקיינוס ההודי, לרבות הים האדום (ים סוף, על שמו הן נקראות בעברית), ובאוקיינוס השקט עד למזרח יפן ודרום-מזרח אוסטרליה.
פזיות ים סוף חיות בסביבת אלמוגים בלגונות צלולות, בשוניות קטנות ובמדרונים תלולים בעומק של כ-35 מטרים.
על כן צוללנים באוקיינוס ההודי נתקלים בהן פעמים רבות.
לרוב הן מצויות בלהקות דגים גדולות מעל השונית.
ישנם הבדלים ניכרים בין מיני פזית ים סוף (דו-צורתיות זוויגית):
אורך הנקבה עד 7 סנטימטרים, צבעה כתום-זהוב, ומתחת לעינה יש פס סגול.
אורך הזכר עד 15 סנטימטרים, צבעו סגול פוקסיה, עם סנפיר גבי מוארך, כתם אדום על סנפיר החזה ושולי זנבו מוארכים.
פזית ים הסוף ניזונה בעיקר מפלנקטון.
הדקרן האדום (Cephalopholis miniatus) הוא אחד מטורפיה של פזית ים סוף.
כמו דגים רבים בתת-משפחת הפזיתיים, פזית ים סוף מתאפיינת בדיכוגמיה, כלומר שינוי מין במהלך חיי הפרט.
חוקרים ישראלים, ביניהם דן פופר, נורית פופר ולב פישלזון, חקרו את תהליך שינוי המין של פזית ים סוף במפרץ אילת.
לזכותו של פישלזון נזקף הגילוי שבלהקה של דגי פזית ים סוף לנקבה יש יכולת לשנות את מינה לזכר כאשר הלהקה נותרת ללא זכרים.
הזכר מוביל קבוצה של 5 עד 10 נקבות, אך כאשר הזכר מת אחת הנקבות בקבוצה תעבור שינוי מין, ותתפוס את תפקיד הזכר.
הרבייה מתקיימת בשעת השקיעה, בחודשי דצמבר עד פברואר (בים סוף).
פזטיירוי (מיוונית: πεζέταιροι - בני לוויה רגליים) היו חיילי חיל רגלים נושאי רמחים ששירתו בצבא המקדוני בעת העתיקה.
הם גויסו מקרב בני מקדוניה מקוריים.
כ-9,000 פזטיירוי החלו את המסע, כשהם מאורגנים בשש חטיבות שונות.
לרוב, הפזטיירוי נלחמו יחד, אם כי ידועים מקרים בהם חטיבה מסוימת נשלחה למשימתה ללא שאר החטיבות.
פזצט"א – ראשי תיבות צה"ליים שפירושם: פול, זחל, צפה, טווח, אש, ומטרתם להציג את הצעדים שעל רובאי לנקוט בעת היתקלות באויב.
ראשי התיבות משמשים כעזר זיכרון לזכירת הפעולות וסדרן:
פול: מעבר ממצב עמידה למצב שכיבה, כדי לצמצם את חשיפת הגוף לירי האויב.
זחל: זחילה לעמדה המיטבית הקרובה ביותר, כמו כן שתספק מחסה ותאפשר תצפית.
צפה: בחינת האזור, לשם איתור מקור הירי.
טווח: אומדן המרחק למטרה וכיוון כלי הירי.
בעבר היו ראשי התיבות אפזצט"א - הא' הראשונה נפתחה אף היא (כמו האחרונה) ל"אש".
עם שינוי תורת הלחימה, נשמטה הא' הראשונה, והחייל מצווה להגן על עצמו לפני שהוא משיב אש.
בלשון היומיומית של החיילים בצה"ל הפך הביטוי פזצט"א לתיאור השלב בו החייל מפיל עצמו במהירות לקרקע בזמן התקלות.
פח'ר א-דין אל-מעני השני היה אציל דרוזי ששלט במחצית הדרומית של לבנון ובצפונה של ארץ ישראל בסוף המאה ה-16 וברבע הראשון של המאה ה-17.
פח'ר א-דין היה נכדו של פח'ר א-דין הראשון, אמיר ממשפחת הנכבדת ושליט הרי השוף במרכז לבנון של ימינו.
בסוף המאה ה-16 היה פח'ר א-דין למושל הרי השוף וזכה לתמיכה מקומית של דרוזים ושל מרונים ולאישורה של הממשלה העות'מאנית.
הוא הרחיב את שטח שליטתו והשתלט על הרי הלבנון והגליל העליון.
בתחילת המאה ה-17 קשר קשרים עם תושביו הדרוזים של הר הבשן וב-1610 השתלט על הגליל התחתון.
לאחר מכן המשיך וכבש גם את עמק יזרעאל וצבאו הגיע עד בית שאן וג'נין בדרום.
צעדיו אלה גרמו לו להסתכסך עם שליטיהם המקומיים של השומרון והשרון, והשער הנשגב באיסטנבול צידד באחרונים בשל חששו מכוחו המתגבר של פח'ר א-דין.
ב-1613 נאלץ פח'ר א-דין להימלט מפני הסולטאן העות'מאני, והוא עזב את ארץ ישראל והפליג אל בני מדיצ'י שליטי פירנצה שהיו בעלי בריתו ושם התקבל בכבוד על ידי קוזימו השני, הדוכס הגדול של טוסקנה.
פח'ר א-דין ניסה לגייס לצידו שליטים איטלקים תוך שהוא מבטיח להם אחיזה בחופים המזרחיים של הים התיכון, וביקר בין היתר בנאפולי, במסינה ובפלרמו, כמו גם במלטה.
מאמציו לא נשאו פרי והוא שב ללבנון ב-1618. עם זאת, תוך שנים ספורות השתלט מחדש על כל השטחים שהיו ברשותו ב-1613, והסולטאן נאלץ להכיר בשלטונו מחלב בצפון ועד גבול מצרים בדרום.
בפועל, הייתה לפח'ר א-דין אחיזה של ממש רק בשטח שבין קו ביירות–ענג'ר בצפון וקו חיפה–בית שאן בדרום.
בשנים אלה ביצר פח'ר א-דין את ביירות, את צידון, את עכו ואת צפת, וכן את דיר אל-קמר מדרום לביירות, ובה קבע את בירתו כבר ב-1590. לבסוף פקעה סבלנותו של מורט הרביעי, פח'ר א-דין הובס בשנת 1633 בקרב ליד חאצביא ושלטונו בא לקצו.
הוא התחבא מפני הצבא העות'מאני במערה בג'זין, ולאחר שהם לא הצליחו לחדור פנימה, הם מילאו אותה עשן והוא נאלץ לצאת ולהיכנע.
כעבור כמה חודשים הוא הוצא להורג יחד עם בני משפחתו באיסטנבול, ב-13 באפריל 1635.
פח'ר א-דין העניק לפרנציסקנים את פסגת התבור ואת השטח שסביב מערת הבשורה בנצרת, לאות הערכה לבית מדיצ'י שאירח אותו בגלותו בפירנצה, ובבוא העת הפרנציסקנים הקימו שם את כנסיית ההשתנות ואת כנסיית הבשורה, בהתאמה.
ככל הנראה, פח'ר א-דין בנה את מבצר בני מען בהר ארבל.
גם מצודת פח'ר א-דין שמעל העיר תדמור מיוחסת לו.
פזצטא הוא אלבום אוסף מאת משפחת תאקט שנמכר בפריסה ארצית החל משנת 2009.
השיר "הלוואי", השיר הרשמי של שירותרום 2008, בביצוע קובי שמעוני (סאבלימינל) וסיוון בהנם נבחר להיות שיר הנושא של האלבום.
הבחירה בסאבלימינל כמפיק אלבום, באה לאחר סקר שערכה האגודה למען החייל והראה שכ-80% מהחיילים מעדיפים את סאבלימינל והוא הזמר הפופולרי בקרב חיילי צה"ל.
פַזְעָה ( בערבית فَزْعَة - "אזעקה - אנשים שנזעקים לעזרת אדם אחר").
בהקשר של העימות היהודי ערבי, המושג שימש לתיאור אזעקת לוחמים בלתי סדירים מכפרי הסביבה לצורך פעולה צבאית.
הלוחמים היו מביאים איתם את נשקם האישי מביתם ולאחר סיום הקרב היו חוזרים לביתם.
פעולה זו אפשרה גיוס מהיר וקל של אנשים ונשק, במגבלות של צמידות מקום הקרב לריכוז אוכלוסייה, אי יכולת לניהול קרב ממושך מאוד או קרב במקום מרוחק, רמת מיומנות נמוכה של הלוחמים, ורמת ארגון נמוכה של הלחימה.
הפזעה היא תופעה מסורתית עתיקת יומין, המונעת מכוח נאמנות למשפחה, לחמולה ולשבט, ממניעים דתיים, לאומיים, ומתאוות שלל.
במלחמת העצמאות היו מספר אירועי פזעה של ערביי ארץ ישראל בפיקודם של מפקדים מקומיים, כמו קרב ג' בשבט, ההתקפה על מחלקת הל"ה וההתקפה על הקסטל (במסגרת קרב הקסטל) במטרה לחלץ את גופתו של עבד אל-קאדר אל-חוסייני.
פזית (שם מדעי: Pseudanthias) הוא סוג של דג ים ממשפחת הדקריים.
הסוג נפוץ בימי האזור ההודי-פסיפי, הכולל את ים סוף, האוקיינוס ההודי ומזרח ומרכז האוקיינוס השקט.
הסוג קיבל את שמו עקב צבעם הכתום והאדום הבוהק של מספר מינים מהסוג ובעיקר המין פזית ים סוף הבולטים על רקע מימי השונית.
אלו דגים קטנים הקרובים לדקרים הטורפים.
הם שוחים מעל האלמוגים ומלקטים זואופלנקטון ודגיגים החולפים לידם.
רבים מההם נעים בקבוצות גדולות.
כמו שאר הדקריים, הם דיכוגמיים והנקבות יכולות להפוך לזכרים בבגרותם.
מספר מינים מהסוג עברו לסוג Anthias.
עדיין זהו הסוג הגדול ביותר בתת-משפחת הפזיתיים (Anthiadinae).
פח'ר א-דין א-ראזי היה תאולוג ופילוסוף פרסי-מוסלמי שיצר בערבית.
הוא ידוע בעולם המוסלמי במיוחד בזכות ספר הפרשנות הגדול שלו על הקוראן, המכונה "תפסיר אל-כביר" (تفسیر الکبیر; "הפרשנות הגדולה"), אך ידוע עוד על יותר מ-100 כתבים נוספים שחיבר, העוסקים בנושאים כגון לוגיקה, אתיקה, מדעים ופילוסופיה.
פח'ר א-דין א-ראזי נולד בעיר ריי שבצפון-מרכז איראן.
הוא למד תחילה תחת אביו, ולאחר מכן נסע ללימודים בעיר מרב ובהמשך בעיר מראגה, שם היה תלמיד של אחד מתלמידי אל-ע'זאלי.
כישוריו הרטוריים בוויכוחים גרמו לו לצבור אויבים רבים, ולעבור באופן תכוף מעיר לעיר.
הוא התחיל ימיו בעוני אך בהמשך נכנס תחת חסותם של פטרונים עשירים.
הוא לימד תלמידים משלו בעיר מולדתו ריי ולאחר מכן עמד בראש מדרסה בעיר הראת, שם נפטר בשנת 1209. הוא נחשב לאחד מגדולי המלומדים המוסלמים של התקופה.
א-ראזי השתייך לאסכולה המשפטית (מד'הב) השאפעית ולאסכולה התיאולגית האשערית.
עם זאת, בשאלות כגון רצון חופשי הוא הביע לעיתים עמדות עצמאיות המזכירות יותר את עמדותיה של האסכולה המעתזילית.
הוא נחשב למי שהושפע רבות מהפילוסוף היהודי שהתאסלם באחרית ימיו אבו אל-ברכאת אל-בגדאדי, וכמוהו ביקר כמה מעמדותיו של אבן סינא בענייני פילוסופיה ותאולוגיה.
נסיר א-דין א-טוסי בספר פרשנותו על "כתאב אל-אשאראת" של אבן סינא מקדיש את מרב מאמציו להפרכת הביקורת של א-ראזי.
פח'ה-צ'אס הוא שמו של משחק צ'רקסי מסורתי.
פח'ה-צ'אס הוא משחק בו נעשה שימוש במקל העשוי מעץ שאורכו כ-30 ס"מ.
מספר המשתתפים הוא בין שניים לעשרה משתתפים.
כל שחקן מחזיק בשני מקלות.
המשחק משוחק מחוץ לבית בשטח בוצי.
המשתתף הראשון נקבע על ידי הגרלה.
המשתתף אוחז במקל בשתי ידיים ומנסה לתקוע כמה שיותר עמוק בבוץ, המשתתף השני אוחז במקל בשתי ידיים ומנסה לפגוע ולהפיל את מקלו של אויבו.
שטח המשחק חייב להיות פתוח כדי שאנשים לא ייפגעו (רדיוס של 5 מטר).
מטרתו של המשתתף הראשון זה להכניס את המקל כמה שיותר עמוק בבוץ על מנת שהמשתתף השני לא יוכל לפגוע ולהפיל את מקלו.
פזית נוני (נולדה ב-21 באוקטובר 1965) היא זמרת, שחקנית, אמנית ויוצרת ישראלית.
נוני נולדה וגדלה באילת כבת שלישית מבין ארבעה אחים ואחיות.
אביה, עזרא נוני, היה דודנה של השחקנית גאולה נוני.
הייתה פעילה בלהקת בית הנוער של אילת, בהדרכתם של ג'קי אדרי ודודו נתן.
בהיותה בת חמש עשרה נפטרה אימה, מזל נוני, ומיד אחר כך עברה ללוס אנג'לס ביחד עם אביה (נפטר ב-2001) ואחותה הקטנה.
בעת מגוריה בארצות הברית למדה משחק וכשמלאו לה שמונה עשרה היא שבה לישראל.
בצבא שירתה בלהקת הנח"ל, ביחד עם אמיר פייס ודפנה דקל, ושם הייתה סולנית השיר "דרישת שלום" ואחת מסולני השירים "לאחד החיילים", "שיר הסלנג" ועוד.
בלהקת הנח"ל הכירה את בעלה לעתיד, עידן זילברשטיין.
במהלך השירות למדה סטפס אצל מנחם עיני.
הקימה ביחד עם זילברשטיין, גיל שטראוס ושמיל פרנקל את הרכב הרוק "נע לשבט", בו שרה; הייתה סולנית "שחור", להקת ג'אז פיוז'ן, בה היו חברים מאיר ישראל, עמוס עדני, אבי אנדריאן ומיכה מיכאלי, עמם הופיעה בפסטיבל ערד ושרה עם "עוזי והסגנונות" בהרכב ההתחדשות שלהם.
היא עסקה גם בדיבוב, עברה קורס משחק מול מצלמה אצל רות דייכס והגישה פינה למשפחה בתוכנית הבוקר "איזה יופי" של קרין מגריזו.
שיחקה בתיאטרון הבובות "בובנוע" של זלמן אקרמן ולמדה ממנו את רזי היצירה של בובות המריונטות.
למדה בובנאות (בובות כפפה) במשך שנתיים אצל מריה גורביץ', (שם יצרה את כל הבובות המופיעות בDVD שהוציאה, נשיבוק).
בשנת 1998 פתחה את "בובה בר", תיאטרון לילדים, נוער ומבוגרים, בו היא בנתה מריונטות איתן היא מופיעה, וכן הופיעה עם התיאטרון בהולנד.
בתיאטרון מתקיימות הצגות יחיד של תיאטרון סיפור, הצגות ילדים ומופעים למבוגרים, חלקם בסיוע חברת "תרבות לישראל".
הפקות נוספות בהן לקחה נוני חלק במהלך השנים: קלטות הילדים 'אצבעות' של הבמאית והמפיקה מיכל פיק חמו עם דני בסן ואפרת רייטן, ובקלטת 'פי פט וטו' (בימוי והפקה מיכל פיק חמו) עם עירית ענבי, עופר בלום, ויוסי חמו (בשנה-האזרחית 1994).
הנחתה את תוכניות הרדיו "נשיבוק לחנוכה" ו"נשיבוק לט"ו בשבט" ברדיו קול הים האדום.
ב-2005 נוני הוציאה את הדיסק "אבאלו".
באלבום שירים מקוריים אותם נוני כתבה והלחינה והוא מיועד לגילאי שנתיים ומעלה.
ב-2011 הוציאה את אלבום הבכורה "לתחנה הבאה", אותו כתבו והלחינו נוני וזילברשטיין.
האלבום משלב פולק, רוק, בלוז ופופ גיטרות אקוסטי.
באותה שנה יצא הסינגל "כל אחד מחפש", מילים, לחן, עיבוד והפקה מוזיקלית: עידן זילברשטין, שירה: אורי גוטליב ופזית נוני.
ב-2014 שיחקה בסרט קצר בבימוי יבגני בלינוב, על המעקה - On the ledge, שם כתבה גם את שיר הנושא seek for the light.
ב-2016 שיחקה תפקיד ראשי בהצגה - 'אם תתקרבי', עם שמעון סיאני.
ב-2014 הוציאה ספר ילדים 'הדובי ואני בעולם הדמיון' בהוצאת "ספר אישי", בו קורא הספר הוא גיבור הסיפור.
ב-2017 הוציאה ספר ילדים שני, 'מאיה רוצה להיות תינוקת' בהוצאת צבעונים.
ב-2016 שרה ושיחקה בהצגה 'אצל עליזה בחצר', בתיאטרון נוצר, עם השחקניות: שפרה מילשטין, יעל ברנפלד, בהט קלצ'י.
ב-2017 שיחקה בהצגה "הזמיר והקיסר - מופע קירקס תיאטרלי לכל המשפחה" מאת ערן בוהם, בבימויו של בועז דבי, עם מוזיקה שהלחין בועז ברקת, בתיאטרון נוצר; בה שיחקו גם ערן בוהם, רוני כלב, דניאל כהן וערן לביא.
ב-2018 הציגה את הצגת היחיד "מחפשת" בתמונע, בה היא שרה ומשחקת; זילברשטין חיבר את המחזה והלחין את המוזיקה ושפרה מילשטיין ביימה.
ב-2020 הוציאה את הסינגל "יהיה לנו טוב", אותו כתבה והלחינה.
לאחרונה הלחינה ושרה בהפקה נסיונית (במסגרת האגודה לאומנות גלובלית) את שירה האחרון של חנה סנש "בחשכה".
נוני נשואה לעידן זילברשטיין, במאי, כותב מחזות, מלחין ומעבד ולהם שני ילדים.
סדרה סוגה חברה/ערוץ במאי תפקיד שנה בית משפט (בפרק "רחם להשכיר") סדרת טלוויזיה המון הפקות רונית ויס ברקוביץ אם פונדקאית 2001 תוכנית מרכזית של פורים כבלים מת"ב הנחיה 1992
הצגה מחזאי במאי תיאטרון שנה הנסיכה והירח, החתול במגפיים, דירה להשכיר, תיאטרון סיפור, נשיבוק לקטנטנים, מופע סיפור - משחקי נשיבוק, מופעי במה פתוחה בובות ענק פזית נוני פזית נוני תיאטרון בובה בר 1998 ואילך נפלאות הקרקס נתן אלתרמן ישראל גוריון תיאטרון אורנה פורת 1990 קיר השלום תיאטרון הנפש
קלטות ווידאו ודיסק שמע לילדים
אבאלו – דיסק שמע לגילאי 2–6
נשיבוק - כתיבה, הלחנה, שירה ומשחק.
דיסק שמע לגילאי 2–6. ואחריו DVD בהוצאת הד ארצי (NMC)
אצבעות - קלטת ווידאו (בימוי מיכל פיק חמו) בהשתתפות אפרת רייטן, פזית נוני, שרי בז'יז'ינסקי ודני בסן.
לחנים: ליאורה שלזינגר ונועם אטלס
פיט פט טו - קלטת ווידאו (בימוי מיכל פיק חמו) שבה מופיעים גם עירית ענבי, עופר בלום, ויוסי חמו.
משיריה וסיפוריה של חיה שנהב (1994)
'הדובי ואני בעולם הדמיון' - בהוצאת 'ספר אישי' - 2014
מאיה רוצה להיות תינוקת (Maya wants to be a baby) - בהוצאת 'אמזון' בעברית ובאנגלית - 2016; הוצאת צבעונים - 2017.
"פזמון לַיָקינתון" (לעיתים נכתב "יקינטון"; במקור בכתיב חסר: "יקִנתון"; ידוע גם בשורתו הראשונה: "לילה לילה מסתכלת הלבנה") הוא שיר ילדים עברי שכתבה לאה גולדברג והלחינה רבקה גְּוִילי.
גולדברג כתבה את השיר בתל אביב בראשית שנת 1940 לכבוד ט"ו בשבט ת"ש.
זהו שיר לירי-סיפורי שמוקדו הוא פריחתו של צמח יקינתון קטן בגינה.
הצמח זוכה לדאגתה של הלבנה ובעקבות זאת לגשם שממטירים העננים על האדמה; הוא מגיב בשמחה ובפריחה, ובנה, הנוכח בפריחתו, ישיר לכבודו את הפזמון, ושמחה תשרור בגינה.
הלחן לשיר, אף שהוא קצר, בונה מהלך מורכב שלם.
הוצע שהקשר הקרוב בין שתי היוצרות בא לידי ביטוי בתיאום הזורם שבין מילות השיר למנגינתו.
הפזמון הושר לראשונה ב"קול ירושלים" בפי הזמרת מרים סגל – שעבורה הולחן השיר – וזמן קצר לאחר מכן, ב-22 בפברואר 1940, ראה אור לראשונה, מעל דפי השבועון "דבר לילדים", שעבורו חיברה גולדברג את השיר.
בהמשך נכלל השיר בספר שירי הילדים של גולדברג "מה עושות האיילות" (ספרית פועלים – 'אנקורים', 1949), ומאז ועד ימינו הוא נדפס פעמים רבות, בלוויית איוריהם של אמנים שונים, וזכה לעיבודים ולעשרות ביצועים.
הפזמון, שהוא משירי הילדים הידועים ביותר של גולדברג, כמו גם לחנהּ הידוע ביותר של גוילי, היה לשיר ערש פופולרי ולאחד משירי הילדים המוכרים והאהובים בישראל, והוא נחשב לנכס צאן ברזל של הזמר העברי.
הפזמון, על המילים והלחן, נוצר מתוך הכרח, בעקבות אילוצים חיצוניים.
בחודש ינואר 1940 הכינה הזמרת מרים סגל תוכנית זמרה עבור רדיו "קול ירושלים", שבה הייתה עתידה לשיר בליוויה של הפסנתרנית רבקה גוילי.
זמן קצר לפני מועד הקלטת התוכנית, בבוקר ההקלטה (על פי גרסה אחרת: יום לפני כן), התבקשה הזמרת לכלול בה שיר אביב על פרח, משום שהשידור עתיד היה להיערך בט"ו בשבט.
שתי המוזיקאיות התקשו למצוא שיר מתאים, ועל כן מיהרה גוילי לבית חברתה המשוררת לאה גולדברג, שהתגוררה לא הרחק ממנה בצפון תל אביב, ברחוב ארנון.
גולדברג, שכיהנה אז כסגנית עורך "דבר לילדים" ונדרשה באופן מתמיד לספק חומרים לַשבועון, כתבה כדרך קבע שירים לילדים שהתפרסמו בו, ובהם גם שירים לחגים.
גולדברג העתיקה עבור גוילי את השיר, וזו למדה את מילותיו בדרכה הקצרה חזרה לביתה שברחוב בן-יהודה, מהלך בלוקים אחדים.
לימים סיפרה כי השיר "מצא חן בעיני.
[...] כל הדרך למדתי את המילים, כמובן [...] וכבר כשהגעתי הביתה כבר שרתי את השיר.
כנראה הוא היה טמון במילים של לאה.
השם "יקינתון", שלא היה מוכר לה, צלצל באוזניה כשם ממקור סיני או יפני (אם כי למעשה מקור השם ביוונית עתיקה - Ὑάκινθος), ולכן היא הלחינה את השיר בסולם פֶּנטָטוֹני (סולם מוזיקלי המורכב מחמישה צלילים באוקטבה), האופייני למוזיקה מהמזרח הרחוק (ואולם הוא קיים גם במוזיקה יוונית מסורתית).
היא לימדה את מרים סגל לשיר את הפזמון, ובאותו יום (או ביום המחרת) נסעו שתיהן לירושלים לשירות השידור והקליטו את התוכנית.
השיר – בלוויית תווי לחנה של גוילי ותמונה של פרח היקינתון – נדפס לראשונה מספר שבועות לאחר מכן בשבועון "דבר לילדים" ב-22 בפברואר 1940 (שנה ח', גיליון 20).
ב-1949 נכלל השיר בספר שירי הילדים של גולדברג "מה עושות האיילות", שראה אור במסגרת 'אנקורים', הספרייה לילדים של הוצאת ספריית פועלים, שגולדברג הייתה המייסדת והעורכת שלה.
השירים בספר, ובכללם "פזמון ליקינתון", לוּו באיוריו של הצייר אריה נבון, שעבד בשיתוף פעולה עם גולדברג במשך שנים, החל ב"דבר לילדים" בשנות ה-30, ואייר רבים מספריה.
בהמשך נדפס השיר שוב בקובצי שירתה לילדים וכן באנתולוגיות ישראליות של שירי ילדים.
מאוחר יותר שימש שם השיר ככותרתם של שני קובצי שירה לילדים של גולדברג (1986, 2011).
אלבום שיריה של רבקה גוילי, שיצא באחרית ימיה, נקרא על שם השיר, "יקינתון" (1997).
חוקרת ספרות הילדים לאה חובב מונה את "פזמון ליקינתון" בין כעשרה שירי זֶמֶר המצויים בין שירי הילדים של גולדברג, ומסבירה:
"שיר זמר" הוא השיר הלירי לילדים, שבו מובע רגש השמחה באופן מודגש, מתוך רצון לפרוק זאת בזמר ובריקוד, ויש בו קלילות תימאטית ומֶטרית כאחד.
תת-ז'אנר זה יש בו מיסודות שיר-העם והפזמון, שמי שמחבר אותם מתכוון על הרוב לצרף להם מנגינה כדי שיושרו בציבור.
מטרה זו נותנת אותותיה במבנה הפרוסודי של שיר הזמר, הן במשקל הקבוע והן ברֶפרן המצוי ברוב השירים הללו...
[אשר] מאפשר לקהל השר להצטרף לזמרה בקטעים החוזרים, שאותם הוא קולט טוב יותר.
זה תפקידו גם בשיר הזמר לילדים, בצד החזרה עצמה החביבה עליהם.
[...] תת-ז'אנר זה הולם במהותו את הילד, והוא רווח בשירת הילדים.
מוקד השיר, כנרמז בכותרתו, הוא צמח היקינתון.
השיר, הרווּי האנשה, פותח בסַפּרוֹ על הלבָנָה (הירח), המסתכלת מדי לילה בפרחים שהנצו בגינה הקטנה, ובפרט בניצני היקינתון.
על רקע זה, פונה הלבנה לעננים (בית ב') ואומרת להם שיעניקו טיפות מים לגנים, כדי שהיקינתון יפרח.
בבית ג' אמנם מגיע הגשם: הוא מצלצל בחלונה של הדוברת ושר לפרח היקינתון שבגינה, וזה עונה לו בשמחה.
בבית הרביעי והאחרון מכריזה הדוברת כי "מָחָר נֵצֵא כֻּלָּנוּ אֶל הַגַּן"; בגן יראו את הפרח הלבן – שפרח בזכות הגשם העליז שהמטירו העננים לבקשת הלבנה – "וְלִכְבוֹד הַיָּקִינְתוֹן / בְּנִי יָשִׁיר אֶת הַפִּזְמוֹן / וְשִׂמְחָה גְּדוֹלָה מְאֹד תִּהְיֶה בַּגַּן".
עלילת השיר מביעה אפוא השגחה של הגדול על הקטן, המתבטאת בסיוע לקטן לממש את הפוטנציאל הטמון בו ולפרוח.
כבשירי ילדים נוספים של גולדברג, הירח – גרם שמים, לכאורה רחוק אבל קרוב – נמצא בזיקה לישות קטנה מתחום הצומח והחי ומעולמו של הילד (בשיר "מה עושות האיילות", לדוגמה: "מי שומר על חלומן המתוק?
/ הוא מביט אל תוך הגן בבת צחוק / ואומר לכוס ותן: נום ושתוק!").
הלבנה, המשגיחה בלילה על האדמה, מקדישה מדי לילה תשומת לב מיוחדת לצמח היקינתון שבגינה הקטנה.
היא אומרת לחבריה לשמים, העננים, לספק ממימיהם לצמח כדי שיפרח.
הגשם מגיע, מרווה את הצמח השמח לקראתו, והניצן הופך לבסוף לפרח מרשים, שהכול חוזים בו והילד בשיר שר פזמון לכבודו.
המשוררת מאיה בז'רנו הבחינה כי "הלבנה, המשפיעה חסד מאורה על פרח היקינתון [...] היא רכה ואימהית מעל הפרח הרך, [...] ואור הלבנה דומה לדאגה והאהבה האינטימית שמרעיפה אם על ילדהּ".
בלבנה – גולדברג בחרה בשמו הנקבי של הירח – שליטת שמי הלילה, העגולה, הפורשׂת חסותה על הצמח הצעיר, נקל לראות את דמות האם הגדולה; העננים, שמינם זכר והם מרעיפים על הקרקע את נוזל החיים, הם היסוד השמימי הזכרי שלצידה.
סיפור האינטראקציה בין הנשיות השמימית והגבריות השמימית, המובילה להרוויית אדמת העולם, הוא ייצוג של מיתוס הפריון: הזדווגותם של היסוד הנקבי והיסוד הזכרי יוצרת טיפה, המחוללת את פריחת הפרח שבגן.
ואם כן, שירם ושמחתם של בני האדם למראה הפרח שפרח, כלומר התגובה הרגשית והיצירתית לנוכח תוצאת פעולותיהם של הכוחות השמימיים, הם הדהוד של פולחן הפריון (פרשנות זו מתיישבת יפה עם הבחירה בפרח היקינתון, ועל כך ראו להלן).
ומהזווית האינדיבידואלית, של נמעני השיר, יוצא אפוא שהצמח הצעיר, המקביל לילד רך, נהנה מטיפוחם של שני "הורים"; הפרח שהוא מצמיח הופק בעזרת דאגתה של הלבנה והסיוע החומרי שקיבל מן העננים.
בחציו הראשון של השיר ההתרחשות כולה היא בעולם הטבע; רק בבית ג' מופיע לראשונה הדובר, האנושי, שבבית האחרון מתברר כי הוא האֵם.
זמן ההווה של השיר הוא הלילה, והעתיד הוא יום המחרת.
הלילה נמשך לאורך שלושת בתיו הראשונים, הקודמים לפריחת הפרח.
המוזיקאית והמחנכת צפירה יונתן הציעה שלפני שמפציע היום, קיים "חשש סמוי שאולי לא ייפתח הפרח ועלעליו יישארו סגורים" (וראו בהקשר זה על הריאליה שבה מעוגן השיר, להלן) – "אבל הכל בא על מקומו עם אור היום.
הפרח נפתח, וגם הלב נפתח ושר"; ההתרחשות מסתיימת בסוף טוב.
השיר בנוי מארבעה בתים זהֵי אורך ומשקל: בתים מחומשים (בני חמישה טורים ) במשקל טרוכי עם 11–11–7–7–11 הברות.
החריזה תואמת את המשקל (א–א–ב–ב–א; והמילה האחרונה בטור הראשון חוזרת תמיד בסוף הטור האחרון).
ישנן חזרות בראש כל בית ובסופו, היוצרות מסגרת לבית ומבליטות את אחדותו.
בשיר מבנה סימטרי נוסף, היוצר רֶפְרֵן של מילה אחת: בכל טור שלישי שבכל בית חוזר שם הפרח, "היקינתון", ובטור שלאחריו חוזר החֶרֶז -on: "הקטֹן" / "בששון" / "הפזמון"; באופן זה מודגש הרעיון המרכזי בשיר.
חזרה נוספת היא על השורש פר"ח, המופיע בכל אחד מבתי השיר.
בבית האחרון מתברר כי הפרח חולק את צבעו עם הלבנה.
הצבע הוא ראיה נוספת לקשר שבין הצמח, מוקד השיר, לבין הלבנה, שהניעה את ההתרחשות בשיר; ובנוסף, הוא כורך את הבית האחרון של השיר בתחילתו (הלבנה הופיעה בשורה הראשונה).
מן הבחינה התימאטית בולטים בשירי הזמר של לאה גולדברג שני נושאים: השמחה והשירה.
השמחה המובעת והפורצת בשיר היא שמחת הכלל, והדובר בתת-ז'אנר זה [=שירי הזמר של גולדברג] הוא על-פי-רוב ה"אני" הקיבוצי, ה"אנחנו", שלא כבז'אנר הלירי-הווידויי שבו הדובר הוא היחיד.
[...] נושא השירה והזמר [כלול] במפורש בשיר עצמו, אם בהדגשת דרך לידת מלות השיר אצל היחיד [...] או יצירת השיר על ידי הציבור.
[...] כן בא הדבר לידי ביטוי באוצר המלים שבשירים, בחזרה על מילים נרדפות.
ואמנם, שני הבתים האחרונים, מעת שמגיע הגשם, משופעים בביטויים המתייחסים לשמחה ולמוזיקה: הגשם "צִלְצֵל" בחלון, "שָׁר נִגּוּן עָלִיז" לפרח (שָׁר–נִגּוּן, שורשים נרדפים), שענה "בְּשִׁמְחָה וּבְשָׂשׂוֹן" (גם כאן מילים נרדפות).
מילות הפזמון כאילו נולדו אצל היחיד – הבן – ש"יָשִׁיר אֶת הַפִּזְמוֹן" (כלומר, הפזמון בעצם מתייחס לעצמו); והשמחה, "שִׂמְחָה גְּדוֹלָה מְאֹד" הממלאת את הגן, היא שמחת הכלל.
מבחינה היסטורית-סגנונית, השיר מצוי בתפר שבין שתי תקופות בכתיבת שירי הערש של גולדברג: במעברהּ מכתיבת שירי ערש אמנותיים, בלתי-קונוונציונליים (במחצית השנייה של שנות ה-30), לשירים במתכונת קונוונציונלית של שיר ערש עממי טיפוסי (שנות ה-40 וה-50).
על פי חובב, "בתקופה הראשונה ניכר הגישוש אחר הז'אנר.
לאה גולדברג יוצרת סיטואציה של שיר ערש, אך על פי רוב הדובר אינו האֵם, וחסרה הפנייה הישירה האופיינית אל התינוק הנרדם".
ב"פזמון ליקינתון" הדוברת היא אמנם האם, אך היא אינה פונה ישירות לבנה.
כמו כן, הסיטואציה המרכזית בו אינה של הרדמה ושינה.
שיר ילדים לירי וסיפורי זה, הנעדר מגמות חינוכיות-חברתיות-לאומיות, בולט על רקע שירי ילדים עבריים אחרים שנכתבו ביישוב באותה תקופה, בהם גם שירים משל גולדברג (זאת, אף שעיון מעמיק יותר עשוי לגלות בשיר יסוד סמלי המתייחס למיתוס הציוני; ראו להלן).
היקינתון נושא עשוי לרמוז (על דרך האלוזיה) למיתוס היווני הידוע של יקינתון (יקינתוס), אהובו של האל אפולו שנהרג, ואפולו האבל יצר מדמו את פרח היקינתון.
מותו של יקינתון הצעיר ותחייתו בדמות צמח (כמו סיפוריהם של אלים ואלים למחצה אחרים, כאדוניס) מסמלים את מות השדות ותחייתם בשנה שלאחר מכן; במיוחד מתאים הסמל לגֶאופיט כמו יקינתון, שמדי שנה מתים כל החלקים העל-קרקעיים שלו.
הבחירה בפרח זה הולמת מבחינה זו את השיר, שנושאו הוא צמיחה.
חוקר הספרות אריאל הירשפלד הציע כי שם הפרח שימש את גולדברג לארוג בתוך השיר את תמצית המיתוס הציוני: תחייה, פריחה מתוך מצב של מוות.
כשיקול משני, הוא מציע כי "ללאה גולדברג חסר פרח שיתחרז עם "קטון", ה"קטון" הזה הוא עיקרו של השיר.
הוא הבונה את תחושת ה"עבר" של הגן.
הוא כה חשוב, עד כי הוא מטה אליו את כל תכונות הפרח."
נוסף על המטען המיתי שבשם הפרח, גם לתולדות הצמח שבו עוסק השיר, היקינתון התרבותי (צֶמח בין צמחֶיה של גינת פרחים), נודעת משמעות סמלית בהקשר זה, שכן ניתן לראות בצמח התגלמות של המיתוס הציוני בעולם הבוטניקה.
הציונות סיפרה את סיפורו של העם היהודי, שנולד בארץ ישראל, נדד ממנה והתפצל לתפוצות הנבדלות זו מזו בלשונותיהן ומנהגיהן, ולבסוף שב בצורתו החדשה לארצו ומבקש שוב לפרוח בה.
באנלוגיה לכך, מין היקינתון המקורי, יקינתון מזרחי, מקורו בלֶבַנט; בראשית העת החדשה הוא הובא לאירופה, שם תורבת והתפצל לזנים רבים, שונים זה מזה בצבעם ובצורתם; וכאן לבסוף הוא מוחזר, בצורתו המחודשת, לבית גידולו המקורי בתקווה שייקלט בו ויפרח.
נושא השיר – פרח המבקש לפרוח בארץ חדשה – נסמך על חוויית החיים של המשוררת.
אך בנוסף, תיאור הגינה ובה היקינתון נטוע ככל הנראה בהתנסותה היומיומית של המשוררת בתקופת חיבורו של השיר.
יותר מחצי מאה לאחר פרסום השיר סיפרו תאנה פייבל ואריה אוריאל – הלא הם אריה ותאנה מקומה ב' בספרה של גולדברג "ידידַי מרחוב ארנון", שכילדים, בסוף שנות ה-30, התגוררו בקומה שמעל המשוררת ברחוב ארנון 15 והיו מיודדים עִמהּ – על היקינתון שראתה המשוררת בגינה שמול דירתה האחורית.
הילדה שבָּגרה, תאנה פייבל, סיפרה בשנות ה-90 כי "בצד של החצר שלנו, לאורך שביל הכניסה, היא ראתה את היקינתון, שעליו כתבה את השיר".
שנים לאחר מכן סיפר אחיה הצעיר, אריה אוריאל, כי סבו וסבתו גרו בקומת הקרקע באותו בניין, מול דירתן של לאה גולדברג ואִמהּ.
בין גינותיהן של שתי הדירות הייתה חלקת חצר, שבהיותו בכיתה א' טיפח בה ערוגה קטנה.
בגינה הקטנה, מתחת למעקה מרפסת הדירה של סבו וסבתו, שתל בין היתר יקינתון בעל פרחים לבנים שמצא יום אחד בעציץ ברחוב.
צמח פורח זה היה המרכיב הבולט באותה גינה קטנה, שאליה השקיפו חלונות דירתה של גולדברג.
במאמר שפרסם ב-2014 אמר אוריאל כי "כשהמשוררת השקיפה מחלונה – ראתה את הגינה ["בְּגַנֵּנוּ הַקָּטֹן"] ואת הפרח היפה.
[...] וכך בעָמדהּ ליד חלונה, כתבה את השיר".
בהזדמנות אחרת, בראיון שנערך עמו ב-2004, סיפר: "לאה הבחינה בכך שאני שותל את היקינטון בגינתה, ולמחרת הערב הזמינה אותי לקרוא את 'שיר היקינטון' בפעם הראשונה".
עלילת השיר מבוססת גם מבחינה בוטנית.
צבעו הלבן של הפרח שבשיר מעיד על כך שמדובר ביקינתון תרבותי (המין המקורי, יקינתון מזרחי, צבעו תכול עד כחול עז).
כמו כן, רצונה של הלבנה לסייע לפרח שיפרח אמנם מוצדק, שכן היקינתון התרבותי, שתורבת באקלים האירופי הקר יותר, אינו מותאם לאקלים בארץ ישראל, ועל כן פריחתו בארץ דלה ואף יש שהוא אינו פורח כלל.
הלחן המקורי כתוב ברובו בסולם פֶּנטָטוֹני (סולם מוזיקלי המורכב מחמישה צלילים באוקטבה); עם זאת, בפסוקים השני והשלישי (בבית הראשון במילים "הנצו", "בציצֵי"), הלחן חורג מעט מהמסגרת החמש-צלילית ומכניס צליל שישי - הדרגה הרביעית בסולם דיאטוני.
עם השנים נפוצה גרסה מעט שונה של הלחן, שלא על דעת המלחינה, שבה גם הפסוק השני הוא פנטטוני במלואו.
הוראות הביצוע קובעות ביצוע "מהיר ועליז".
הלחן תואם את מבנה השיר: לכל בית מלודיה זהה, המורכבת מחמישה פסוקים מוזיקליים, בהתאם לטורי השיר (3–3–2–2–3 תיבות).
אין ביניהם הפסקות (בחלק מהעיבודים מוארך משך הצליל האחרון בשני הפסוקים הראשונים), אך הפסוק הרביעי מסתיים בריטֶנוּטוֹ (האטה בקצב) בפרמטה לקראת הפסוק המסכם, והבית כולו מסתיים בפרמטה נוספת.
מבחינה סגנונית, ניתן לסווג את הלחן כמרכז-אירופי, כמרבית המוזיקה שחוברה באותה תקופה ביישוב.
הלחן עדין באופיו, קליט ונוח לזכירה, כיאה לשיר ילדים (גם העובדה שהוא זהה בכל הבתים עושה את השיר קל ונוח לקליטתם של ילדים רכים, ומתאימה אותו לשמש כשיר ערש).
עם זאת, אריאל הירשפלד עמד על כך שהיצירה הקצרה, בת 13 התיבות, היא בעצם מבנה קומפקטי מורכב המזכיר בצורתו סונאטה בזעיר אנפין: נושא, מעבר, פיתוח ורֶפּריזה (חזרה).
מבנה זה מקביל למהלכו של הבית בשירה של גולדברג, שיש בו המשך (טור 2) וסופו מחזורי (טור 5).
לדבריו, המלודיה שנועדה לטור הראשון (בבית א': "לילה לילה מסתכלת הלבנה") היא "סגורה ושלווה לחלוטין; היא נפתחת ונסגרת בצליל היסודי של הסולם וקובעת אותו היטב בתודעה":
הפסוק המוזיקלי השני ("בפרחים אשר הנצו בגינה") מתחיל בחזרה על מהלך הפתיחה, אך לאחר ארבעה צלילים הוא משתנה ובמקום להמשיך לרדת אל הטוניקה הוא עולה ומגיע אל הדומיננטה (הדרגה בעלת המתח הרב ביותר בסולם):
הפסוקים השלישי והרביעי ("בציצי היקינתון / בגננו הקטון") מציגים חומר מלודי חדש, דמוי מחול, שהוא פיתוח של מוטיב זעיר מהפסוק הראשון (מהלך המילה "הלבנה"):
היצירה מסתיימת במהלך שהוא בעיקרו חזרה על הפסוק הראשון – במקביל לחזרה הטקסטואלית בשיר על הטור הראשון ("לילה לילה מסתכלת הלבנה"); אך המלודיה פותחת בצליל הדומיננטה הנמוך, ולפי הירשפלד, "מתחברת אל מה שקדם לה (ה"פיתוח") ונובעת ממנו".
אין לי ספק כי הילדים (ומבוגרים שלא איבדו את היכולת להביט בדברים זעירים), חשים היטב כי זהו עולם שלם בזעיר-אנפין.
עולם שלם החג סביב תודעת-האני של ילד.
מלאכת הבנייה שלו היא מרהיבה: היא בונה בפרק זמן של שלושים שניות מהלך שלם של התפתחות ושיבה; בנייה של "מצב" שלם וסגור, יציאה ממנו, תנועה מהירה והשתנות, עצירה ובסוף – "תיקון" שלם.
בנוסף, הירשפלד דימה לראות במלודיה מרכיבים המתכתבים עם תמות מהטקסט של הבית הראשון.
העיתונאית רות מגד, בעקבות ניתוחו של הירשפלד, הציעה לראות בלחן בכללותו היבט סמלי נוסף, הקושר אותו למוקדו של השיר – פריחת היקינתון.
מהלך המלודיה, לדעתה, אנלוגי לאופן שבו פורח היקינתון.
היקינתון, בן למשפחת האספרגיים , פורח כמו קרובו החצב: התפרחת מתחילה בתחתיתו של עמוד התפרחת ופורחת כלפי מעלה בדורים (אשכולות), כשכל דור פורח לאחר שנובל הדור שתחתיו.
לדעת מגד, המלודיה הסגורה תואמת את פריחתו של דור אחד; הפתיחה והסגירה באותו צליל מבטאים את פריחת הדור הראשון, והחזרה שבפסוק הבא, המובילה לדומיננטה, מבטאת את המחזוריות ואת שינוי המקום – פריחת הדור הבא על עמוד התפרחת.
על פי פרשנות זו ישנו אפוא ממד נוסף של הרמוניה בין הטקסט והלחן.
הפזמון בראי יצירתן של גולדברג וגוילי
כאמור, הוצע שהתיאום הזורם שבין מילות השיר למנגינתו הוא תולדה של הקשר הקרוב בין שתי היוצרות.
גוילי העידה לימים על גולדברג כי "היה לה טעם טוב מאוד במוזיקה.
וזה היה משהו שמשך אותי אליה מאוד".
וכמו "פזמון ליקינתון", שעל הלחן שלו אמרה ש"הוא היה טמון במילים של לאה", כך אמרה על כל שיריה של גולדברג שהלחינה: "כל השירים, אני תמיד אמרתי: לאה, את כתבת אותם".
ראשית היכרותן של לאה גולדברג ורבקה גוילי הייתה חודשים ספורים לפני חיבור הפזמון.
ב-13 בספטמבר 1939, ערב ראש השנה ת"ש, הגיעו שתיהן בגפן לקונצרט שנערך בבית ההבראה בית דניאל שבזכרון יעקב, ושם שוכנו בחדר משותף.
גולדברג כתבה ביומנה על החרדה הרגילה שתקפה אותה עם הנסיעה וההגעה לסיטואציה חדשה, וציינה בפרט את הפתעתה כשגילתה שעליה לחלוק חדר עם אישה זרה.
אך ההיכרות עלתה יפה – כפי שהעיד בעלה של גוילי, אלכסנדר ברוידא: "במשך יום תמים לא החליפו ביניהן השתיים מילה, אך בסופו של דבר נסתבר להן כי שתיהן פטפטניות גדולות וחברותן נתהדקה והלכה".
ואמנם בתוך זמן קצר הפכו השתיים לחברות אינטימיות.
גוילי וגולדברג היו כבנות אותו גיל (בעת היכרותן בנות 29 ו-28, בהתאמה).
שתי הנשים קיבלו חינוך מרכז-אירופי ועלו לארץ ישראל בעלייה החמישית בשנות ה-30 בהפרש של 5 שנים זו מזו.
בין השתיים היו אמנם גם פערים לא מעטים.
בעת היכרותן הייתה המוזיקאית נשואה ואם לפעוט, בעוד המשוררת נותרה רווקה וחשׂוכת-ילדים עד מותה והתגוררה עם אמהּ.
כמו כן, אף שגוילי הייתה בעלת רקע תרבותי-מוזיקלי עשיר, גולדברג עלתה עליה בהשכלתה וברמתה האינטלקטואלית, והיא השתלבה בחוגים הספרותיים ובחיי הבוהמה של תל אביב.
שתי היוצרות ניסו, כל אחת לבדה ושתיהן יחד, ליצור שירת ילדים בארצן החדשה.
לדעת אריאל הירשפלד, "הרואה את שיריהן המשותפים מבחין כי החיבור ביניהן היה עמוק הרבה יותר מן האתגר המשותף, המודע: שתיהן בונות בשירים הללו חיבור הזוי ומחודש עם עולם ילדותן במרכז אירופה".
את חוויית היסוד של 'הכאב של שתי המולדות' ביטאה גולדברג לימים בשירה המפורסם 'אורן' (1955): "אולי רק צִפֳּרי-מסע יודעות – / כשהן תלויות בין ארץ ושמים – / את זה הכאב של שתי המולדות.
// אִתכם אני נשתלתי פעמַיִם, / אִתכם אני צמחתי, אֳרנים, / ושָרשַי בשני נופים שונים.".
שירי לאה גולדברג פתחו לפני רבקה גוילי פתח, אפשרות תקפה ומשכנעת, ליצור משהו הקשור בתמציתו של עולם ילדותה, ולהקימו לתחייה שאינה תלושה מן המקום והזמן.
ההישג שבשירים הללו ואיכותם המוזרה, שהפכו אותם מקץ שני דורות לשירים אמנותיים לכל דבר, לא יובנו, אם לא תובן הטראומה שביסודם.
השירים הללו אינם שירי ילדים רגילים.
הם אינם צירוף פשוט של מנגינה עליזה, ריקודית ונוחה לזכירה, למלים פשוטות ומתנגנות.
מלאכת המחשבת של שיר היקינתון היא רק אחד הסימנים המורים על כך ששירים אלה הם שירים של מבוגרים הבונים דרכם מבט חדש ומורכב על ילדותם.
בולטת עוד יותר היא איכותן היוצאת דופן של המנגינות, המתנדנדות תדיר בין מצבי-רוח לא מוגדרים.
הספר "יקינתון: סיפור על חברות ושיר"
בשנת 2015 ראה אור בהוצאת כנרת הספר "יקינתון: סיפור על חברות ושיר", שכתבה סופרת הילדים שהם סמיט ואיירה רוני פחימה, בעריכת יעל גובר ובעיצובו של דקל בוברוב.
הספר מביא את סיפורי חייהן, היכרותן וחברותן של המשוררת והמוזיקאית, שגולת הכותרת היצירתית שלו הייתה השיר "פזמון ליקינתון".
הפזמון הפופולרי, שביצוע הבכורה שלו נערך כאמור בפי מרים סגל עם חיבורו, זכה לגרסאות רבות לאורך השנים.
השיר כתוב בלשון ציורית מאוד; הוא רווי האנשה ומופיעים בו דימויים רבים – הלבנה, הפרחים ובהם היקינתון, הגינה, העננים, הגשם, החלון והילד; ויש בו התרחשויות רבות – אינטראקציה בין הלבנה לפרחים שבגינה, בין הלבנה לעננים, בין הגשם לחלון וליקינתון, סערה חורפית, יציאה לגינה, שירת הילד והשמחה שתשרור בגן.
כל אלה זימנו אפשרויות רבות למאייריו של השיר (שחלקם יצרו ספרים מאוירים ורובם ספרי תמונות (פיקצ'רבוק ).
כל מרכיבי העלילה מוצגים באיור אחד: הלבנה, טיפות הגשם ופריחת היקינתון.
לדברי האוצרת עדי שלח, "בספרי השירה המוקדמים שאייר אריה נבון הופיעו איורים קטנים שתפסו מרחב מצומצם ביחס לטקסט.
לחלק מן השירים לא נלוו איורים כלל, אחרים הודפסו עם איור יחיד [...] נבון התמודד עם המגבלות באמצעות דימויים הלוכדים את מהות השיר ומפרשים אותו, תוך מיצוי מכלול האפשרויות הגלומות בקו – רציף וקל, מקוטע או שבור, בהתאם לנושא המתואר".
תמי בצלאלי (בספר שירים שאוהבים; ערכה: אסתר סופר, ירושלים: כתר ('כתר-לי'), 1977) – בתחתית האיור הצבעוני דשא עם פרחים זעירים שממנו צומח יקינתון שגובהו כחצי מהדף כולו, בבסיסו ארבעה עלים מוארכים והוא נושא שמונה פרחים גדולים בצבע לבן עם גוני תכול.
הלבנה מאירה ממעל, בוהקהּ בשמי הלילה מבוטא במעגלים מתרחבים בצבעים לבן, תכלת ואפור.
לצידה, למעלה, ענן קטן, ומן השמים נושרות טיפות של גשם, רובן בסביבתו של היקינתון.
דוש (בספר 100 שירים ראשונים, כרך א: אנתולוגיה של שירים לגיל הרך; בחרו וערכו: דניאלה גרדוש, תלמה אליגון, תל אביב: כנרת, תשמ"א 1990) – באיור, המשלב צבעי לבן, שחור וסגול, מוצג היקינתון הלבן גדל ומעליו שני עננים מחייכים ולבנה המשוחחת עמם.
אבנר כץ (בספר לאה גולדברג, החלום הוא ציָּר גדול: מבחר שירים לילדים, בני ברק: ספרית פועלים, תשנ"ח 1998) – באיור הצבעוני, שמוקדש לו עמוד ממול לעמוד של השיר, מתוארים פרחי היקינתון זוהרים באור יקרות על רקע לילי כהה.
לדברי חוקרת ספרות הילדים יעל דר, איוריו של כץ, כמו שיריה של גולדברג שכונסו בספר, משלבים גם חומרים שאינם ילדיים במובהק.
"איוריו משחקים על הקו הדק שבין איור לציור.
מצד אחד יש באיורים התייחסות ישירה לשיר המאויר [...] ומצד שני רוב הציורים עומדים בפני עצמם כיחידה עצמאית, ושואבים מטכניקות של אמנות גבוהה.
כץ לא דבק בטכניקה אחת.
יש בספר איורים כתמיים מאוד, יש ציורים עם קונטורים וקווים בעיפרון ששואבים מעולם הרישום, הצבעוניות משתנה – וכל זה קורא לדפדוף ועיון מעמיק גם בצד חסר המלים של הדף".
הספר זכה בפרס מוזיאון ישראל לאיור ספר ילדים על שם בן-יצחק.
בתיה קולטון (בספר שרשרת זהב: שירי מופת לילדים – מביאליק ועד יהונתן גפן; בחרה וערכה: נירה הראל, תל אביב: אחוזת בית, תשס"ז 2007) – לדברי האוצרת עדי שלח, "בתיה קולטון הופכת את שיר הטבע הקטן להילולה קטנה לאור ירח, שבה שותפים דמויות מהאגדות, בעלי חיים וילדים".
המאייר שחר קובר מסכים כי "משיר ערש נוגה, הפכה קולטון את "פזמון ליקינתון" למסיבה אחת גדולה.
שתיים למעשה – מסיבת לילה בה גמדים חוגגים סביב ניצני היקינתון, והירח, לבוש כותונת לילה צופה בהם ממעל.
[...] האיור מתפקד בו בזמן ברמת המידע וברמה הפרשנית, הוא גם דקורטיווי וגם קלסי.
[...] ריבוי הפרטים בונה עולם שלם מסביב לשיר ומצליח להעשיר אותו ובכך להאריך את זמן ההתבוננות של הקורא המסתכל".
אורית ברגמן (בספר חלומות שמורים: הספר השלם לשירי ערש עבריים; בחר וערך: אביב מסינגר, אור יהודה: כנרת, 2008) – לדברי קובר, עבודתה של ברגמן "מוסיפה הומור לשיר על-ידי האנשת הירח בעזרת כובע מצחיק, הבית הקטן והמוזר ממנו מציץ הילד אל עבר הירח, פרחי היקינתון המצוירים להפליא".
כריסטינה קדמון (בספר לאה גולדברג, מדוע הילד צחק בחלום: שירי ערש, בני ברק: ספרית פועלים, 2010; ספר מקרטון קשיח לפעוטות) – האיור הוא סדרה של ארבע כפולות עמודים.
אף שבשיר מתואר פרח אחד, קדמון ממקמת אותו בין פרחים רבים.
לדברי שלח, האיור מציג "דימוי של אדמה ירוקה כמעין רחם המכיל מגוון פרחים כגון נרקיסים ורקפות.
ביניהן ניצן היקינתון כמעט סמוי מן העין, אך נפתח בהדרגה עד לפריחתו המלאה בכפולה האחרונה על הרקע הכתום.
השיר הופך למעין מטפורה ליחיד הנפתח ומגלה את יופיו המיוחד בין רבים".
עפרה עמית (בספר לאה גולדברג, פזמון ליקינתון; לִקטה וערכה: יעל גובר, אור יהודה: כנרת, זמורה ביתן, דביר, תשע"א 2011) – האיור מציג דימוי מינימליסטי המתמקד בילד האוחז בדובון ומשקיף החוצה מהחלון על היקינתון, שתפרחתו עפה לה ברוח.
כביתר האיורים בספר, בולט השימוש בעיפרון על חשבון עבודת הצבע: צבועים (בצבע חזק) רק פרחי היקינתון, הדובון ולחייו של הילד.
האיור, מינימלי, מאופק ונוגה, עומד בניגוד לשיר מלא ההתרחשות.
מוטיבים מהשיר, באיורה של רוני פחימה, הופיעו בספר יקינתון: סיפור על חברות ושיר (אור יהודה: כנרת, תשע"ה 2015), שכתבה שהם סמיט וערכה יעל גובר.
בשנת 2011 נערכה במוזיאון חיפה לאמנות תערוכה שאצרה עדי שלח, שבה בין היתר הוצע מבט השוואתי אל מבחר סגנונות איור לאותן יצירות, בהן "פזמון ליקינתון".
ילדות ישראלית" הפיק סרטון הנפשה לשיר, מעשה ידי נילי אבני.
חוקר ספרות הילדים העברית אוריאל אופק גורס כי "כמעט כל שירי הילדים של לאה גולדברג מצטיינים בסגולות מלודיות מובהקות ובמגוון של חריזה וקצב", ומונה את השיר עם שיריה של גולדברג שבשל כך "היו כמעט לשירי-עם".
לפי המשוררת וחוקרת הספרות חמוטל בר-יוסף, השיר היה לשיר מושר אהוב לאורך שנים.
משוררת הילדים שלומית כהן-אסיף קבעה כי השיר "הוא שיר הערש האולטימטיבי [...] היום כל זמר שמכבד את עצמו וכל מקהלה יודעים ש"פזמון ליקינתון" נוגע בנצח"; והוסיפה, על דרך הגזמה, כי "אפילו הפרח [היקינתון עצמו] מכיר כבר את השיר ומאוהב בו".
גילי איזיקוביץ כתבה ב"הארץ" כי זהו שיר קאנוני, "שנדמה שאין דרך לגדול בארץ מבלי להכיר אותו".
לדברי חוקר הזמר העברי נתן שחר, השיר הוא בין שירי הערש הבודדים מאותה תקופה אשר "נחשבים עד היום [העשור הראשון של שנות ה-2000] כחלק מנכסי צאן הברזל של הזמר העברי".
ואמנם, בסקר שערכו ב-2007 "מעריב" ואתר nrg הגיע השיר למקום השלישי ברשימת שירי הילדים הישראליים.
חוקר הספרות אריאל הירשפלד מנה את השיר בין היצירות הישראליות אשר "קורצו מן האבן הקשה של הכנות, של הבדידות השלמה של אהבה אמיתית ושל אמנות אמיתית":
[...] עד היום אני חושב שלמנגינה הזאת יש יופי עילאי [...] במשך השנים למדתי שלא הייתי יחיד, לא בדורי ולא בדורות שלפני ואחרי.
רבים מאוד (ובהם מוסיקאים רבים, לאו דווקא אשכנזים) אמרו לי ששיר היקינתון היה השיר היפה ביותר של ילדותם.
ויש הטוענים כי זהו שיר הערש היפה ביותר שנכתב כאן, או פשוט – שזהו השיר היפה ביותר שנכתב כאן.
[...] משהו במִלותיה ובאישיותה של לאה גולדברג הפיק ממנה משהו נדיר ויחיד במינו במוסיקה של השיר הישראלי.
משהו שקשה להגדירו, אבל הוא הדבר שהפך את השירים האלה, ובמיוחד את שיר היקינתון, לאידיאת היופי של הילדים שגדלו כאן.
פזיק הוא דמות מהספר "הנסיכה הקסומה" מאת ויליאם גולדמן.
פזיק עוד מגיל צעיר היה ענק, מסופר כי כבר בגן היה צריך להתגלח וכי תוך ימים ספורים היה צריך להחליף נעליים שנתפרו למידתו.
למרות גודלו, כשהיה ילד היה קורבן לבריונות.
ילדים בגן ובית הספר שלו התעללו בו מכיוון שלמרות גודלו, פחד להחזיר.
לאחר שחוזר מוכה מהגן הוריו מחליטים ללמד אותו להגן על עצמו ולאחר שכנוע רב נותן לאביו אגרוף בודד שמעלף אותו.
מופתעים מחוזקו הוריו מוציאים אותו מבית הספר ומלמדים אותו אגרוף.
בגיל תשע נאבק בקרב הראשון שלו מול אלוף האגרוף של עיירה, פזיק שלא רוצה להילחם עולה בקושי לזירה, ושם סופג מכות קשות עד שלבסוף לופת את אלוף האגרוף ולצליל קריאות בוז של הקהל מצליח לנצח אותו.
פזיק והוריו התחילו לנדוד ברחבי העולם, מתחרים בתחרויות אגרוף, אך פזיק שכבר נהפך לעצום מתקשה למצוא יריבים שלא מפחדים ממנו, והקהל לרוב בז לו שכן בגלל גודלו הוא נראה כאילו מתעלל ביריביו.
לכן פיזיק מתחיל להתאבק בקבוצות שם הוא זוכה לאהדה וכבוד.
לאחר מות הוריו קשה לו יותר ויותר למצוא מטרה או קבוצות להילחם בהם, ולכן שוזיני מציע לו לעבוד עבורות פזיק רואה בכך הזדמנות למצוא בית חדש בקרב חברים, ונענה להזמנתו.
לאחר מות ויזיני, פזיק מוצא את ויזיני מת ומתחיל לחפש את איניגו.
לאחר ימים של חיפושים מחליט פזיק להתגייס למשמר הבריונים (אשר תפקידם לגרש את הפושעים) כי אין לו כסף.
כשפושע אחד לא מסכים ללכת, פזיק בא לעזור לכולם לנצח אותו.
הוא שם לב שהפושע הוא איניגו השיכור.
פזיק מטפל באיניגו כמה ימים עד שהוא מבריא, ואיניגו מספר לפזיק שהם צריכים לפרוץ לטירה כדי לנקום את נקמת אביו.
לאחר מכן, הם לוקחים מביבר המוות את וסטלי ומרפאים אותו אצל מקס בעל הנס.
הם פורצים לארמון, איניגו נלחם מול רוגן והורג אותו, ווסטלי מציל את בטארקאפ ובאותה עת, פזיק מכין סוסים לצורך מנוסתם.
בסרטו של רוב ריינר פזיק לבוש במגפיים כהים, מכנסיים שחורים, וחולצת חקי.
פח'ר א-דין בן יוסף הוא כדורגלן תוניסאי המשחק בעמדת הקיצוני באל-מסרי.
בן יוסף התחיל את הקריירה שלו במחלקת הנוער של ספקסיין.
ב-4 במרץ 2012 ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה הבוגרת בתיקו 2-2 נגד לה מארסה.
ב-20 במאי הבקיע את שער הבכורה שלו בניצחון 1-3 נגד זארזיס.
ב-5 בינואר 2015 הושאל למץ מליגת העל הצרפתית.
ב-18 באפריל ערך את הופעת הבכורה שלו בליגה נגד לאנס.
בקיץ סיים בן יוסף את תקופת ההשאלה שלו במץ וחתם באספראנסה דה תוניס.
בינואר חתם באל-איתיפאק מליגת העל הסעודית.
בינואר , בן יוסף חתם באיסמאעילי מליגת העל המצרית.
ב-14 בנובמבר 2012 ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת תוניסיה במשחק ידידות נגד .
ב-30 בדצמבר הבקיע את שער הבכורה שלו בנבחרת במשחק נגד .
בן יוסף השתתף עם הנבחרת בגביע אפריקה לאומות 2013 ומונדיאל 2018, בו אף הבקיע בניצחון 1-2 נגד .
פזית כהן (נולדה ב-1967) היא דוגמנית ישראלית.
כהן נולדה בחולון ובילדותה למדה בקורס דוגמנות אצל חניתה צנטנר.
היא השתתפה בתחרות מלכת היופי 1984, שם נבחרה לתואר "מלכת החן", בתחרות מיס אינטרנשיונל עלתה לשלב חצי הגמר.
באותה שנה גם הוזמנה לשפוט בתחרות מלכת היופי של ראש העין.
ב-1985 הופיעה בתצוגת אופנה של פולגת במלון הילטון.
ב-1986 כיכבה בקמפיין בגדי הים של גדעון אוברזון, דבר שעורר סקנדל מאחר שהופיעה בצילום נועז, כורעת על ארבע, שנחשב למתירני ואף גרם למהומות באוכלוסייה החרדית.
ב-1986 השתתפה בתחרות הדוגמנות הבינלאומית דוגמנית העל העולמית.
ב-1988 הופיעה בתצוגת אופנה שנערכה בבניין כלבו שלום בתל אביב.
ב-1989 נסעה לניו יורק שם החלה בקריירת דוגמנות.
היא הצטלמה, בין היתר, לקמפיין קוסמטיקה ומוצרי רחצה ונחשבה לבעלת מראה אקזוטי.
פזל-אללה זאהדי (בפרסית: فضلالله زاهدی, תעתיק מדויק: פָצ'ל-אַלְלָה זְאַהָדִי; 17 במאי 1892 – 2 בספטמבר 1963) היה לוטננט גנרל בכוחות המזוינים של איראן וראש ממשלת איראן בין השנים 1953–1955, לאחר ההפיכה באיראן של שנת 1953, שהונהגה בידי מוחמד רזא שאה פהלווי נגד מוחמד מוסאדק.
שירותו של פזל-אללה בבריגדת הקוזאקים הפרסית קישרה אותו עם רזא שאה פהלווי ויורשו, שליטי שושלת פהלווי האיראנית.
לאחר שסיים את כהונתו כראש הממשלה, פזל-אללה שימש כשגריר איראן באומות המאוחדות.
זאהדי נולד בעיר המדאן, בתקופת השושלת הקאג'ארית, בשנת 1892. למשפחתו היה מעמד גבוה בפוליטיקה המדינית בחצר המלוכה של נאסר א-דין שאה קאג'אר וזאהדי החל מוקדם בקריירה צבאית.
הוא סיים את לימודיו באקדמיה הצבאית האיראנית בשנת 1916. הוא הצטרף לבריגדת הקוזאקים הפרסית (תחת פיקוד צבא האימפריה הרוסית) ובגיל 25 – בתפקיד מפקד בריגדה – זכה לפרסום כאשר הכניע מרד כורדי במערב איראן, מרד שנערך במסגרת פעילויות של בדלנות כורדית באיראן.
שלוש שנים מאוחר יותר זאהדי דיכא תנועת אוטונומיה ערבית בראשות השייח' חזאל ח'אן, בח'וזסתאן.
הפעולה נערכה תחת פיקודו ובתמיכתו של שר המלחמה ומפקד הצבא בפועל, רזא ח'אן.
בשנת 1925, זמן קצר לאחר הכנעת המרד בח'וזסתאן, הכריז רזא ח'אן על עצמו כשאה החדש של איראן וייסד שושלת חדשה, שושלת פהלווי.
רזא ח'אן, שנקרא עתה בשמו המלוכני רזא שאה פהלווי, מינה את זאהדי למושל צבאי במחוזות ח'וזסתאן ואספהאן, תפקיד שמילא עד ספטמבר 1942, כאשר הפלישה הבריטית-סובייטית לאיראן הביאה לפיטורו מתפקידו.
שלטונות הצבא הבריטי חשדו בזאהדי כי הוא תומך בגרמניה הנאצית, והוא הוגלה מאיראן והוחזק במעצר על ידי הבריטים.
הוא הורשה לשוב לאיראן בשנת 1945, עם סיומה של מלחמת העולם השנייה.
בנובמבר 1949 מונה למושל הצבאי ומפקד המשטרה בטהראן.
באותה תקופה הוא גם היה חבר בסנאט החדש שנוצר בהוראת מוחמד רזא שאה פהלווי (בנו ויורשו של רזא ח'אן).
לאחר רצח ראש הממשלה חאג' עלי רזמארא בשנת 1951, זאהדי מונה לשר הפנים בקבינט של ראש הממשלה החדש, חוסיין עלא, והוא המשיך לשמש באותו תפקיד גם בקבינט הראשון של ראש הממשלה החדש מוחמד מוסאדק.
עקב אי הסכמה עם מדיניותו של מוסאדק, זאהדי התפטר בדצמבר 1951 ובאוקטובר 1952 הואשם על ידי ראש הממשלה בתכנון הפיכה.
במאי 1953 מצא זאהדי מקלט במג'לס (פרלמנט), שם הגן עליו יושב ראש הפרלמנט, אייתוללה אבו אל-קאסים קשאני.
לאחר שקשאני איבד את תפקידו ביולי 1953, עזב זאהדי לזמן קצר את איראן.
מאבק הכוחות המחריף בין מוסאדק ומוחמד רזא שאה פהלווי, כמו גם פלגים שונים במג'לס הגיע לשיאו ב-16 באוגוסט 1953, כאשר השאה ברח מאיראן.
אולם לפני צאתו מינה השאה – בלחץ נציגי סוכנות הביון המרכזית של ארצות הברית – את זאהדי כראש ממשלה במקומו של מוסאדק.
ב-19 באוגוסט הכוחות שהונהגו על ידי זאהדי התארגנו ביחד עם הנסיכה אשרף פהלווי והוציאו לפועל את ההפיכה באיראן, הם הפילו את ממשלתו של מוסאדק, קיבלו על עצמם כוח וסמכות מדינית וקראו לשאה לשוב ארצה.
בליל 19 באוגוסט נעצר מוסאדק ומוחמד רזא שאה שב לאיראן.
השאה, שחשש כי זאהדי הפופולרי עלול להוות איום על עמדתו שלו, העביר את זאהדי מתפקידו בשנת 1955, ושלח אותו לשמש כשגריר באו"ם במטה האירופי של הארגון בז'נבה.
זאהדי שירת בתפקיד זה עד לפטירתו בשנת 1963. הוא נקבר בחלוקת משפחתו בבית קברות בריי.
בפסיכולוגיה, פזיזות היא התעלמות או אדישות כלפי סכנות פוטנציאליות או מהשלכות המעשים של האדם על אחרים.
פזיזות מתקיימת כאשר האדם חזה את האפשרות שהתוצאה תיגרם ופעל כפי שפעל אם מתוך יחס של אדישות לגבי אפשרות זו ואם בתקווה – כגון, במקרה של אדם הנוהג במכונית במהירות גבוהה במקום שבו מתהלכים אנשים רבים - שלא תבוא כל תוצאה מזיקה ממעשיו.
על פי אריסטו, היעדר אומץ מניב פחדנות, ואילו עודף אומץ יוצר פזיזות.
פזיזות נקשרת להפרעת אישיות אנטיסוציאלית ופסיכופתיה.
הכוח המניע מאחורי הפזיזות עשוי להיות צורך להתגרות בגורל – ניסיון של האדם לחזק תחושה של אומניפוטנטיות או של פריבלגיות מיוחדות.
מניעים נוספים עשויים להיות בגלל אובדן תחושת החרדה, הכחשה של תחושת החרדה, או כניסיון לפצות על כך יתר על המידה.
פזורה היא אוכלוסייה המפוזרת על פני אזורים אשר שונים מארץ המוצא שלה.
המונח משמש לרוב כאשר מתייחסים לקהילת אנשים אשר מזדהה עם מיקום גאוגרפי מסוים בעולם על אף שהם גרים במיקום אחר בעולם.
על פי דו"ח של האו"ם לשנת 2019, הפזורה ההודית היא הפזורה הגדולה בעולם, והיא כוללת 17.5 מיליון בני אדם.
הפזורה השנייה בגודלה בעולם היא הפזורה המקסיקנית אשר כוללת 11.8 מיליון בני אדם.
הפזורה השלישית בגודלה בעולם היא הפזורה הסינית, אשר כוללת 10.7 מיליון בני אדם.
פזית ירון מינקובסקי (נולדה ב-1969) היא שחקנית וקומיקאית ישראלית.
שיחקה בתיאטרון בית ליסין, באר שבע והקאמרי.
פזית ירון מינקובסקי נולדה בכפר סבא בשנת 1969 לזוג הורים בעלי משרד חקירות.
בוגרת תיכון כצנלסון כפר סבא.
בוגרת בית הספר לאומנויות הבמה בית צבי.
סיימה בהצטיינות לימודי ניהול אומנות ותרבות באונ' תל אביב (להב).
כיום נשואה למעצב האופנה ירון מינקובסקי, ואם לארבעה ילדים.
זכתה בפרס התיאטרון - שחקנית משנה הטובה ביותר.
זכתה בצל"ש פרס השחקנית בפסטיבל הצגות הילדים חיפה.
ב-1997 החלה את הקריירה שיחקה בסרט מוש, של ארז תדמור, שזכה בפרסים רבים.
באותה שנה שיחקה בסרט הדרמה 'אישה מרציפן' של איתן גרין עם יעקב כהן ודורית לב ארי.
ב-1999 שיחקה בסדרה "אגוז" אותה הפיק הערוץ הראשון אודות ספינת המעפילים אגוז.
בשנת 2000 שיחקה בפינה קומית קבועה את הדמות המוכרת 'נינט' בתוכנית שישי 'בטברנה עם יוני רועה' במשך 3 שנים.
ב-2002 שיחקה בסדרה בנות בראון מאת עירית לינור יחד עם ירדן בר כוכבא.
ב-2003 החלה לעבוד עם יובל שם טוב.
שיחקה בסרטי הילדים של יובל המבולבל, בהם שיחקה את אמו של יובל, ואת דודה סימה.
ב - 2008 שיחקה את 'סילביה' השכנה בסרט 'הכתובה' מאת אפרים קישון, בבימויו של מנחם גולן.
ב - 2012 שיחקה בסרט "6 פעמים" בבימויו של יונתן גורפינקל.
ב- 2013 שיחקה מספר דמויות בסדרה 'חבורת מיכל הקטנה'.
ב-2015 שיחקה בסדרה 'יורם החכם בממלכת המספרים' את הדמות המוכרת לפת המכשפת, לצד ציפי שביט, דקלה הדר ודן קיזלר.
ובין היתר שיחקה תפקידים בסדרות - פקידת גרר, ופקידת ביטוח לאומי המזוהה עם מטבע הלשון "שלום ושלום" בקומדיית המצבים החיים זה לא הכול.
גברת סובול ב'גרי מנדלבאום בלש פרטי', רוית ברזילי, מורה למשחק מול ביטוח לאומי בצומת מילר, גברת מושיוף בסדרה 'החברים של נאור', ועוד.
ב-1997, עם סיום הלימודים האקדמאיים בבית צבי, נכנסה לשחק בתיאטרון בית ליסין בניהולה של ציפי פינס, הצגה הרולד ומוד עם ליה קניג ודודו ניב.
באותה שנה, נכנסה לתיאטרון ארצי לנוער בניהולו של סמי לוי, בתפקיד גברת שקדי בהצגה צו פינוי בבימויו של אלי דור חיים.