tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
אך לשר הביטחון עדיין קיימת האפשרות להחליט על דחיית סגירת השדה או שינוי המתווה לסגירתו הכוללת לטובת שימורו כשדה תעופה פעיל על שטח מצומצם יותר (ללא הבסיס הצבאי ועם טרמינל חלופי) בהתאם להחלטה שאושרה בכנסת בתחילת ינואר 2019.
ב-30 ביוני 2019 לאחר דיונים ארוכים, שנמשכו במהלך כל היום לאור התנגדותם של תושבי אילת, ההסתדרות והתאחדות המלונות בישראל לסגירת שדה דב.
ראש הממשלה בנימין נתניהו החליט שנמל התעופה ייסגר ב-1 ביולי והטיסות שבו יועתקו לנמל התעופה בן-גוריון והשטח של שדה דב יעבור לבעלי הקרקעות.
השדה הפסיק את טיסותיו סופית ב-1 ביולי 2019. חברת ארקיע הודיע על פיטורי מאות מעובדיה, אך בלחץ ההסתדרות חזרה בה.
המחנה הצבאי התפנה ב-31 ביולי 2019. ב-1 באוגוסט החלו עבודות לפירוק מסלולי הטיסה וההסעה וכלל מבני השדה.
ב-10 בפברואר 2020 הושלם פינוי השדה.
בסך הכל פונו ונהרסו למעלה מחצי מיליון מ"ר של מבני צבא, משטחי אספלט ומסלול ההמראה באורך 1,741 מטרים.
מגדל הפיקוח הוכרז כמבנה לשימור ונשאר למעשה השריד האחרון של השדה, על פי התכנון המגדל יישאר כשטח ציבורי בשכונת המגורים העתידית גם כאשר תוקם השכונה.
ביוני 2020 פורסם כי מועצת העיר של תל אביב אישרה הקמת שבילי אופניים ומעברים להולכי רגל שיחברו בין השכונות הנמצאות בסמוך לשטח השדה לרצועת החוף העירונית, כמו כן קיימת תוכנית להקמת מגרשי חנייה זמניים במקום עד אשר יחלו עבודות ההקמה של שכונת המגורים.
בשדה היה אולם לנוסעים נכנסים ולנוסעים יוצאים.
טרמינל 2 של השדה שימש לטיסות הנוחתות מחוץ לישראל של עד 30 נוסעים.
בשנת 2003 נבנה במקום מגדל פיקוח חדש (במתחם הצבאי של השדה), שהחליף את המגדל הישן שנבנה כשישים שנה לפני כן.
במגדל החדש 13 עמדות לפקחי טיסה שיכולים להתמודד עם כ-80,000 ההמראות והנחיתות שהתבצעו בשדה מדי שנה, בחודש יוני 2006 (3 שנים לאחר מכן) נחנך מגדל בקרה חדש, המגדל הקודם היה נמוך יחסית (דבר שמאפשר זווית ראייה טובה יותר לפקחי המגדל ולהעלאת רמת הבטיחות בתחום האווירי של השדה).
פיקוח הטיסה בשדה דב בוצע על ידי חיל האוויר ובאחריותו.
בשדה דב היה מסלול טיסה בודד (03/21), ולצידו משטחי חנייה ותדלוק ששימשו את ארקיע וישראייר.
מסלול הסעה הוליך לקצה הדרומי של המסלול.
המסלול בשדה דב אינו שטוח לגמרי, כך שמצד אחד של המסלול לא ניתן לראות מטוס שיעמוד בצד השני.
בעבר כמעט ואירעה התנגשות כשמטוס שהמריא ניצב פנים אל פנים מול מטוס אחר.
חברות תעופה שפעלו בנמל בקביעות
ישראייר – קו לאילת - רמון, לחיפה ולנמל התעופה לרנקה.
ארקיע – קו לאילת - רמון, קו עונתי לנמל התעופה הבינלאומי בלרנקה.
עיט שירותי תעופה ותיירות – קו לשדה התעופה ראש פינה ולנמל התעופה הבינלאומי פאפוס.
איה תעופה – קו למנחת ספיר, מוניות אוויר, מיפוי וניסויי טיסה.
להק שפרירית תעופה – מוניות אוויר.
כים ניר – שירותי תעופה מיוחדים.
תנועת הנוסעים והמטוסים נותרת יציבה לאורך השנים.
להלן נתוני התעבורה בנמל בין השנים 2006–2011:
שדה דב שימש גם כבסיס טיסה של חיל האוויר הישראלי (כנף 15) מקום המדינה עד לסגירתו ב-1 ביולי 2019. לאחר מכן טייסותיו הועברו לבסיס חצור (כנף 4).
הפעילות המבצעית העיקרית של הבסיס התמקדה באיסוף מודיעין ובתובלה, ושימש כבסיס האם של הטייסת הראשונה בחיל האוויר, טייסת התובלה הקלה:
טייסת 100 ("טייסת הגמל המעופף").
הטייסת מפעילה את מטוסי הקינג אייר B-200 ("צופית") והבוננזה A36 ("חופית").
טייסת 125 ("טייסת המסוקים הקלים").
הטייסת הפעילה מסוקי בל 206 ("סייפן" ו"סייפנית") ומוקדם יותר גם מסוקי בל 212 ("אנפה"), עד סגירתה בשנת 2003.
טייסת 249 ("יחידת הכיבוי האווירי").
הטייסת מפעילה מטוסי אייר טרקטור AT-802. הטייסת נפתחה בשנת 2011, כתוצאה מלקחי אסון הכרמל.
הטייסת הייתה במקור חלק מחיל האוויר והועברה ב-2016 לאחריות היחידה האווירית של משטרת ישראל.
טייסת 135 ("טייסת מלכי האוויר").
הטייסת הפעילה עד למועד סגירתה את מטוסי הקינג אייר ("צופית" ו"קוקיה"), והבוננזה A36 ("חופית").
הטייסת נסגרה בסוף שנת 2018 והתאחדה עם טייסת 100.
שדה דב היווה, בנוסף, גם "שער כניסה לחיל האוויר".
בבסיס הייתה יחידת הימ"מ 321 (יחידת מיון ומעבר), יחידה המקבילה באופייה לבקו"ם חיילי, אליה מגיעים חיילים חדשים המתגייסים לחיל.
עם סגירת הבסיס, עברה היחידה אל בח"א 21 בחיפה.
הבסיס זכה בפרס הרמטכ"ל ליחידות מצטיינות לשנת 2004 ולשנת 2017.
כחלק ממהלך סגירתו של שדה דב, הבסיס עבר לבסיס חצור (כנף 4) במהלך שנת 2019.
שם מפקד הכנףתקופת כהונההערותמיכאל (מישה) קנר3.1948–4.1948מפקד הבסיס הראשוןדניאל בוקשטיין4.1948בדרגת סגן
נמל התעופה הבין-לאומי אל-עריש הוא נמל תעופה הממוקם כחמישה ק"מ דרומית לאל-עריש, בסיני שבמצרים.
נמל תעופה זה הוא הקרוב ביותר לרצועת עזה, והפך לנמל התעופה העיקרי של רצועת עזה לאחר שצה"ל הרס את נמל התעופה הבין-לאומי יאסר ערפאת.
הנמל משמש בעיקר פלסטינים מרצועת עזה שטסים לג'דה בדרכם לחג' במכה.
עם התחלת מבצע יואב ב־15 באוקטובר 1948 תקף חיל האוויר הישראלי את שדה התעופה.
בתקיפה השתתפו שלושה מטוסי ספיטפייר מטייסת 101 שבהרצליה ושני מטוסי בופייטר טייסת 103 בבסיס רמת דוד.
השדה הותקף פעם נוספת ב־16 באוקטובר על ידי שלושה B-17 ושני ספיטפייר, התקפה שנקטעה באמצעה עקב הופעת ספיטפייר מצרי.
התקפה נוספת נערכה ב־19 באוקטובר על ידי שלושה B-17, ב־20 באוקטובר על ידי שני ספיטפייר ושלושה B-17, וב־21 באוקטובר על ידי דקוטה ו־3 B-17. על פי הערכת חיל האוויר נהרסו בתקיפות ארבעה מטוסי ספיפייר מצרים ואחרים נפגעו, לצד גרימת נזק למוסך השדה והשבתה זמנית של מסלול ההמראה.
השדה הותקף פעם נוספת על ידי חיל האוויר הישראלי עם פתיחת מבצע חורב ב־22 בדצמבר 1948. שני מטוסי B-17 של טייסת 69 תקפו את השדה, כחלק מפעולת הטעיה שנועדה להסיח את דעת הפיקוד המצרי מהמאמץ העיקרי באזור עוג'ה אל-חפיר.
ב־24 בדצמבר הפציצו שלושה B-17 את השדה, וב־26 בדצמבר הוא הופץ על ידי שני B-17. בשלב זה דווח כי לא נראו מטוסים מצרים בשדה וכי הוא נראה נטוש.
הפצצות נוספות על ידי B-17 בוצעו ב־29 בדצמבר, ב־2 בינואר 1949 וב־5 בינואר.
במאי 1950 אישר הסנאט המצרי תקציב לשם הגדלת שדה התעופה.
במהלך מלחמת סיני בנובמבר 1956 נכבש השדה על ידי חטיבה 27. השדה הוחזר למצרים בינואר 1957 בעקבות נסיגת צה"ל מסיני ומעזה לאחר המלחמה.
השדה שימש את חיל האוויר המצרי ומוספר 259. הבסיס הותקף במהלך מבצע מוקד בתחילת מלחמת ששת הימים ביוני 1967, אך מסלוליו לא ניזוקו ומסוקי ומטוסי תובלה ישראליים הנחיתו בו כוחות שסייעו בטיהורו מהכוחות המצריים.
לאחר המלחמה הושמש הבסיס בידי חיל האוויר הישראלי, בהליך שלקח 18 חודש, והפך לבח"א 5.
נמל התעופה הבין-לאומי איסטנבול סביהה גקצ'ן (בטורקית: Sabiha Gökçen Uluslararası Havaalanı) הוא נמל תעופה השוכן סמוך לחופו הצפון-מזרחי של ים השיש, בצדו האסייתי של מצר הבוספורוס, במרחק של 50 ק"מ מכיכר טקסים במרכזה של איסטנבול בטורקיה.
השדה משתרע על שטח של 6,550 דונם והוא קרוי על שמה של סביהה גקצ'ן, טייסת הקרב הטורקית הראשונה ובתו המאומצת של מוסטפא כמאל אטאטורק.
הנמל נבנה כנמל תעופה שני המשרת את איסטנבול, במטרה להעניק מענה לעומס הגובר והולך על נמל התעופה הבין-לאומי איסטנבול אטאטורק הסמוך לעיר והממוקם בצדה האירופי.
בניית הנמל החלה בפברואר 1998 בעלות של כ-550 מיליון דולר, והוא החל לפעול בינואר 2001. הטרמינל הבינלאומי הראשון השתרע על שטח של 20,000 מ"ר והיו בו שמונה שערי עלייה למטוס.
טרמינל זה היה מסוגל לטפל בתנועת נוסעים בהיקף של 3 מיליון נוסעים בשנה בלבד.
הטרמינל הפנימי הסמוך לו, העניק מענה לתנועה של חצי מיליון נוסעים בשנה.
עם התגברות העומס בנמל, החלה בשנת 2007 הקמתו של טרמינל חדש המסוגל לטפל בתנועת נוסעים שנתית של 25 מיליון איש, המאחד את התנועה הבינלאומית והפנימית תחת קורת-גג אחת.
נמל התעופה משמש לתנועה בינלאומית ופנימית, ומשרת מספר חברות התעופה טורקיות וכן מספר חברות בינלאומיות.
החברות העיקריות הפועלות בנמל הן טורקיש איירליינס (באמצעות חברת אנאדולוג'ט (AnadoluJet), סאן אקספרס, וחברת התעופה במחיר נמוך פגאסוס איירליינס.
חסרונו העיקרי של נמל התעופה הוא ריחוקו ממרכז העיר והיעדר אמצעי תחבורה מסילתי מהיר המקשר אותו אליה.
מנגד, הנמל מעניק מענה טוב לצרכיהם של תושבי חלקה האסייתי של העיר ולנוסעים הטסים אליו.
בנמל מסלול אספלט בודד באורך 3,000 מטר בכיוון צפון-מזרח דרום-מערב.
ב-2 במאי 2020 נהרגו בנמל התעופה 3 אנשים ו-179 נפצעו, לאחר שמטוס של חברת התעופה פגאסוס איירליינס מסוג בואינג 737-800 החליק ממסלול הנחיתה ונחצה לשניים.
סטטיסטיקת נוסעים בנמל התעופה הבינלאומי איסטנבול סביהה גקצ'ן
נמל התעופה הבינלאומי איזמיר אדנאן מנדרס (בטורקית: İzmir Adnan Menderes Uluslararası Havalimanı) ממוקם במרחק של 18 ק"מ מדרום למרכזה של העיר איזמיר בטורקיה.
נמל התעופה החל לפעול ב-1987 וב-2006 נחנך בו טרמינל בינלאומי חדש שהוקם בסמוך מצפון לטרמינל הישן המשרת כיום טיסות פנים.
בטרמינל הישן 6 שערי עלייה למטוס, הוא משתרע על שטח של 28,500 מ"ר ומסוגל לטפל בתנועה בהיקף של 4 מיליון נוסעים בשנה.
הטרמינל החדש משתרע על פני 107,699 מ"ר, יש בו 9 שערי עלייה למטוסים והוא מסוגל לתת מענה ל-5 מיליון נוסעים בשנה.
באותה שנה טיפל הנמל במטען בהיקף של 50,300 טון.
בנמל שני מסלולי המראה ונחיתה מקבילים באורך של 3,240 מטר וברוחב של 45 מטר, ושטחו הכולל הוא 8.23 קמ"ר.
במרץ 2019 הודיעה טורקיש איירליינס על פתיחת קו בין הנמל לתל אביב, הקו החל לפעול ב-1 ביוני 2019, בתדירות של 4 טיסות שבועיות.
נמל התעופה הבין-לאומי איסטנבול אטאטורק (בטורקית: İstanbul Atatürk Uluslararası Havalimanı) היה נמל תעופה בטורקיה.
הוא נמצא בישליקיי (Yeşilköy), לחופי ים השיש, כ-28 ק"מ ממערב לאיסטנבול (15 ק"מ בקו אווירי).
בשנת 2015 עברו בנמל התעופה יותר מ-61 מיליון נוסעים, ובכך היה הנמל השלישי בגודלו באירופה, אחרי נמל התעופה לונדון הית'רו ונמל התעופה שארל דה גול בפריז.
ממזרח לעיר, בצדו האסיאתי של מצר הבוספורוס פועל מאז שנת 2001 נמל התעופה הבין-לאומי איסטנבול סביהה גקצ'ן.
עד לפתיחת נמל התעופה החדש של איסטנבול באוקטובר 2018 היה נמל התעופה אטאטורק לחשוב ולמרכזי בטורקיה.
באפריל 2019 לאחר השלמת המעבר של כל הטיסות אל נמל התעופה איסטנבול, הנמל הוסב בעיקר לטיסות מטען, וקוד היאט"א שלו – IST – עבר לנמל הגדול.
כל פעילות המטען הועברה גם כן עד 5 בפברואר 2022.
פעילות אווירית בישילקיי החלה עם הקמת בסיס חיל האוויר הראשון של האימפריה העות'מאנית בשנים 1909–1911, ובמקום ממוקמים עד היום האקדמיה של חיל האוויר הטורקי (כיום Hava Harp Okulu) שהחלה לפעול ב-3 ביולי 1912 ומוזיאון חיל האוויר (Hava Kuvvetleri Müzesi).
בשנת 1953 החל הנמל משמש לטיסות אזרחיות בין-לאומיות, ובשנות השבעים נבנה בו טרמינל בשטח של 62,000 מ"ר ובו 108 דלפקי בידוק ותשעה שערי עלייה למטוס.
טרמינל זה, אשר שימש את הטיסות הפנימיות ואת הטיסות הבין-לאומיות, הגיע לקצה גבול הקיבולת שלו בתוך פחות מ-20 שנה, והטיסות הבין-לאומיות הועברו למבנה טרמינל חדש שנבנה מדרום למבנה הקיים.
הטרמינל החדש, המכונה "טרמינל A", השתרע על פני 264,000 מ"ר בארבע קומות.
היו בו 23 שערי עלייה למטוס, 224 דלפקי בידוק, וצמוד לו חניון ליותר מ-7,000 כלי רכב.
הטרמינל הישן, "טרמינל B", שימש לטיסות פנים.
ב-24 ביולי 1985 שונה שמו של הנמל מ"ישילקיי" ל"נמל התעופה הבין-לאומי על שם אטאטורק".
התפתחותו של הנמל נמשכה במאה ה-21 עם פתיחתו של טרמינל המטען, "טרמינל C", בשנת 2001 ועם חיבורו אל קו הרכבת הקלה של איסטנבול בשנת 2003.
הנמל כולו השתרע על שטח של 9,470,554 מ"ר, ובו שלושה מסלולי בטון: שני מסלולים מקבילים בכיוון דרום-צפון באורך של 3,000 מטר וברוחב של 45 מטר כל אחד, ומסלול קצר יותר באורך של 2,300 מטר וברוחב של 60 מטר בכיוון צפון-מזרח - דרום-מערב.
הנמל הופעל מאז שנת 2000 על ידי חברת "טי.איי.ווי.
לתפעול טרמינל איסטנבול" (TAV Istanbul Terminal Operations Co) עבור רשות שדות התעופה הטורקית (DHMİ).
ב-28 ביוני 2016 נרצחו 44 בני אדם ו-239 נפצעו במתקפת טרור בנמל התעופה, עליה אחראי, לפי ראש ממשלת טורקיה, ארגון "המדינה האסלאמית".
מאז שנת 2004 גדלה תנועת הנוסעים בנמל בקצב הנע בין 4% ל-29% לשנה.
נמל התעופה מצטיין בקצב הגדילה המהיר ביותר מבין שלושים נמלי התעופה הגדולים בעולם, ובשנת 2012 הוא דורג במקום ה-20 בעולם וה-6 באירופה מבחינת מספר הנוסעים החולפים דרכו, ובמקום ה-14 בהיקף תנועת הנוסעים הבין-לאומית.
בשנת 2015 עברו בנמל התעופה יותר מ-61 מיליון נוסעים.
נמל התעופה הבין-לאומי איסטנבול סביהה גקצ'ן, השוכן בצדה האסייתי של איסטנבול, מסוגל לטפל ב-25 מיליון נוסעים בשנה.
שדה תעופה שלישי ממוקם בהזרפן (İstanbul Hezarfen Havaalanı), אך הוא מרוחק מאוד מהעיר ואינו מסוגל לתת מענה לטיסות בין-לאומיות.
מסיבה זו הוחלט על הקמתו של נמל תעופה רביעי לאיסטנבול בקמרבורגז (Kemerburgaz), שמצפון לעיר.
בנמל פעלו למעלה מ-80 חברות תעופה (כולל חברות מטען) המפעילות טיסות לכל רחבי טורקיה וליעדים ברחבי העולם.
הנמל שימש כבסיס הפעולה החשוב ביותר של חברת התעופה הלאומית של טורקיה טורקיש איירליינס, ושל חברות התעופה אונור אייר, אטלס ג'ט, פליי אייר ופרי בירד.
היקף תנועת המטען בנמל עמד בשנת 2012 על כמיליון טון.
להלן נתוני תנועת הנוסעים בנמל בין השנים 2002–2012:
נמל התעופה אטאטורק הייתה התחנה האחרונה של קו הרכבת הקלה של איסטנבול שהוביל אל תחנת אקסראי במרכז העיר בתוך 32 דקות.
בדרכה עצרה הרכבת הקלה בתחנת האוטובוסים המרכזית של איסטנבול.
שירות אוטובוסים של חברת הוואש (Havaş) ושל חברת İETT פעל למספר יעדים בעיר, ובכלל זה לכיכר טקסים, למרכז העיר הישנה ולצדה האסיאתי של העיר.
בנוסף לכך פעלו קווי אוטובוס ים מרציף בקירקיי (Bakırköy) הסמוך לנמל, וחיברו בינו לבין מספר רציפים בצדה האסייאתי של איסטנבול.
נמל התעופה דוד הבנאי (בגאורגית: ქუთაისის საერთაშორისო აეროპორტი) הוא נמל תעופה הממוקם כ-14 ק"מ מערבית לעיר כותאיסי ו-10 ק"מ מהעיר סמטרדיה, והוא אחד משלושת נמלי התעופה הבינלאומיים של גאורגיה, הוא קרוי על שם דוד הבנאי.
"S7 איירליינס" - מוסקבה (נמל התעופה דומודדובו)
"אורל איירליינס" - מוסקבה (נמל התעופה דומודדובו)
"ג'ורג'יאן איירווייז" - טביליסי, מוסקבה (נמל התעופה הבינלאומי ונוקובו), תל אביב (נמל התעופה בן-גוריון, בטיסת "צ'ארטר" מטעם החברה)
"ויז אייר" - קטוביץ (נמל התעופה קטוביצה-פיז'וביצה, 30 ק"מ מקטוביץ), ורשה (נמל התעופה ורשה פרדריק שופן), וילנה, בודפשט (החל מ-30 בספטמבר 2014)
"ויז אייר יוקריין" (החטיבה האוקראינית של "ויז אייר") - קייב, דונצק, חרקוב
נמל התעופה דונג הוי (בווייטנאמית: Cảng hàng không Đồng Hới או Sân bay Đồng Hới) הוא נמל תעופה בכפר לוק נינה, 6 ק"מ מצפון לעיר דונג הוי, שהיא בירת מחוז קואנג בינה ב, כ-500 ק"מ דרום-מזרח מהאנוי דרך כבישים.
מסלול ההמראה נבנה תחילה ללא בטון על ידי גורמים צרפתיים בשנות ה-30 של המאה ה-20 כדי לסייע במלחמת הודו-סין הראשונה.
לוחמי צפון וייטנאם שיפרו את המסלול כדי להיעזר בו כבסיס במלחמת וייטנאם.
ב-30 באוגוסט 2004 החלו עבודות לשחזור נמל התעופה, ואלו יועדו להסתיים ב-2006, אבל בפועל לא נפתח נמל התעופה עד 2008. ב-18 מאי 2008 נפתח נמל התעופה לטיסה הראשונה מנמל התעופה נוי באי בהאנוי.
נמל התעופה הבין־לאומי אדיס אבבה בולה הוא נמל תעופה השוכן ברובע בולה, כ־8 ק"מ דרומית־מזרחית למרכז העיר אדיס אבבה, בירת אתיופיה, ומשמש כנמל הבית של חברת התעופה האתיופית אתיופיאן איירליינס ומשכנו של משרדה הראשי.
הנמל הוא שער הכניסה האווירי המרכזי של המדינה, הוא אחד מנמלי התעופה המרכזיים והחשובים ביותר ביבשת אפריקה, ונחשב למרכז הקישור האווירי (Hub) הבולט ביותר באפריקה שמדרום לסהרה ויוצאות ממנו טיסות לכל רחבי אתיופיה ואפריקה, למספר יעדים באירופה ובאסיה וכן לוושינגטון בירת ארצות הברית.
הנמל שהוקם בשנת 1961, נקרא תחילה על-שמו של היילה סילאסי, ושופץ לראשונה בשנת 1971. בחודש מאי 2003 נחנך מבנה הטרמינל החדש (טרמינל 2), ובד בבד הושלמה סלילת מסלול הטיסה השני (מסלול 07R/25L) במקביל ומדרום לקודמו.
הנמל מסוגל כיום לקלוט טיסות המבוצעות במטוסי איירבוס A380. עוד הסתיימה הקמתו של מגדל פיקוח חדש וחידוש שירותי כיבוי האש, ועלות השיפוצים הכוללת הגיעה ל-130 מיליון דולר.
מבנה הטרמינל החדש שבו שבעה שערי עלייה למטוס, חמישה מהם באמצעות גשרים, משרת כיום את התעבורה הבינלאומית; בעוד שהמבנה הישן (טרמינל 1) שבו ארבעה שערים מטפל בקווי הפנים ובמספר טיסות בינלאומית ליעדים אזוריים.
בשל מיקומו הגאוגרפי האסטרטגי של הנמל בצומת שבין אפריקה, אירופה, המזרח התיכון ואסיה, הוא משמש נקודת מעבר מרכזית לטיסות בין־יבשתיות ובין־אזוריות, וכן כצומת קישור עיקרי לטיסות פנים־אפריקאיות.
לנמל תפקיד מרכזי בחיבור בין מדינות אפריקה שלהן קישוריות אווירית מוגבלת, והוא מהווה שער תעופתי עיקרי עבור נוסעים, מטען ופעילות הומניטרית ברחבי היבשת.
נמל התעופה מדורג דרך קבע בין נמלי התעופה העמוסים ביותר באפריקה מבחינת תנועת נוסעים ותנועת מטען.
מעבר לפעילות האזרחית, הוא ממלא תפקיד חשוב גם בהובלת סיוע הומניטרי, תרופות, וציוד חירום, ומשמש מרכז לוגיסטי עיקרי לפעילות בינלאומית באפריקה.
מעמדו של הנמל מתחזק גם בשל חשיבותה של אדיס אבבה כמרכז דיפלומטי, ובה מושב האיחוד האפריקאי ומוסדות בין־לאומיים רבים.עוד שוכנים בנמל משרדיה של רשות התעופה האזרחית של אתיופיה.
השיפוצים המקיפים הביאו בתוך ארבע שנים להכפלת תנועת הנוסעים בנמל שעמדה בשנת 2004 על 1.6 מיליון נוסעים, והנמל הפך לצומת אווירי חשוב בתנועת הנוסעים האווירית אל אפריקה ובתוכה.
בשנת 2010 עברו בנמל 3,780,928 נוסעים, והוא ניצב במקום ה-11 בהיקף תנועת הנוסעים ביבשת ובמקום השישי באפריקה שמדרום למדבר סהרה.
קיבולתו המרבית עומדת כיום על 6 עד 7 מיליון נוסעים בשנה, בהשוואה לחצי מיליון עד שנת 2003. בשנת 2009 עברו בנמל 1,420,997 טונות של מטען, והוא החמישי בהיקף תנועת המטען באפריקה.
נמל התעופה האם תרזה (באלבנית: Aeroporti Nënë Tereza) הוא נמל התעופה של טירנה ונמל התעופה הבינלאומי המרכזי באלבניה.
בשנת 2001 שונה שמו של נמל התעופה, והוא נקרא על שם האם תרזה, נזירה אלבנית שפעלה למען נזקקים בהודו וזכתה בפרס נובל לשלום לשנת 1979.
נמל התעופה הוקם בין השנים 1957-1955 17 ק"מ צפונית-מערבית לטירנה, בסמוך לכפר רינאס, ובתחילה נקרא נמל התעופה רינאס.
בשנות פעילותו הראשונות פעלו בו חמש חברות תעופה בלבד, כולן מהגוש המזרחי (אארופלוט, JAT איירווייז, מאלב, טארום ואינטרפלוג), ומדי יום נחתו או המריאו ממנו לא יותר משתי טיסות.
ככל שהעמיק בידודה הבינלאומי של אלבניה, הצטמצם מספר הטיסות אף יותר.
לאחר נפילת השלטון הקומוניסטי במדינה ופתיחת שעריה בראשית שנות התשעים, גבר השימוש בו והתעורר הצורך בשדרוגו.
לשם כך הוקמה חברה בבעלותן של חברת הבנייה הגרמנית הוכטיף (47%), חברת ההשקעות הגרמנית DEG (31.7%) וקרן ההשקעות האמריקנית Albanian-American Enterprise Fund (21.3%).
החברה, Tirana International Airport Shpk (TIA), מפעילה את נמל התעופה בשיטת BOT מאז 2005, לתקופה של עשרים שנה.
מאז הושקעו למעלה מ 70 מיליון אירו בפיתוח והרחבת שדה התעופה.
באפריל 2016 חתמו ממשלת אלבניה ו - TIA על תיקון להסכם הזיכיון והאריכו את תוקפו עד לשנת 2027.
תנועת הנוסעים בנמל התעופה גדלה בהתמדה.
נכון לשנת 2015, פועלות בנמל התעופה 17 חברות תעופה המפעילות טיסות סדירות ליעדים שונים באירופה, כשהיעדים המרכזיים ביניהם הם מילאנו, לונדון, איסטנבול ורומא.
הגידול במספר הנוסעים דרך נמל התעופה ממשיך, כאשר בשנת 2024 חצה מספר הטסים דרך נמל התעופה את רף ה-10 מיליון נוסעים בשנה.
נמל התעופה הבין-לאומי אל דוֹראדוֹ (בספרדית: Aeropuerto Internacional El Dorado) הוא נמל התעופה הראשי והגדול ביותר של קולומביה.
הוא ממוקם כ-15 ק"מ ממרכז עיר הבירה בוגוטה, בין השכונות פונטיבון ואנגטיבה, והוא תופס שטח קרוב ל-6900 דונם.
כמו כן הוא נמל התעופה העמוס ביותר באמריקה הלטינית מבחינת היקף המטען המשונע דרכו, והשני מבחינת מספר הנוסעים החולפים בו בשנה, לאחר נמל התעופה הבינלאומי של מקסיקו סיטי.
בניית נמל התעופה החלה בשנת 1955 והסתיימה בשנת 1959. בשנת 1981 בנתה חברת התעופה אוויאנקה את טרמינל פואנטה אאריאו עבור טיסות הפנים שלה.
בשנת 1998 נפתח המסלול טיסה השני של נמל התעופה למרות התנגדויות מצד תושבי שכונת פונטיבון.
בשנת 2007 החל חידושו מהיסוד של נמל התעופה.
מנמל התעופה יוצאות טיסות פנימיות ובינלאומיות ליותר מ-50 יעדים באמריקה ובאירופה.
נמל התעופה הוא בסיס הפעולה המרכזי של חברת התעופה הלאומית של קולומביה, אוויאנקה ושל רוב חברות התעופה הקולומביאניות.
נמל התעופה קיבל את שמו הנוכחי בשנת 1959 על שם האגדת עם הידועה של "אל דוראדו", לפיה כשכבשו הספרדים את אמריקה חיפשו לשווא את עיר הזהב "אל דוראדו" שבה האמינו שהדרכים עשויות מזהב.
העיר בוגוטה והמדינה בכללותה קשורה באופן ישיר לאותה אגדה זאת מכוון שקרוב אליה נמצא האגם של גואטביטה שהוא המקום בו מאמינים שהייתה האגדה.
בנמל התעופה הבינלאומי אל דוראדו ישנם שני טרמינלים:
טרמינל אל דוראדו (טרמינל 1) - מחולק לשני אזורים:
אזור לטיסות פנים של כל חברות התעופה חוץ מאוויאנקה
אזור לטיסות בינלאומית של כל חברות התעופה
טרמינל פואנטה אאריאו (טרמינל 2) - טרמינל בלעדי לכל טיסות הפנים של אוויאנקה
נמל התעופה הבין-יבשתי ג'ורג' בוש הוא נמל תעופה בין-לאומי בעיר יוסטון שבמדינת טקסס, ארצות הברית.
הוא משרת את כל מטרופולין יוסטון, האזור המטרופוליני החמישי בגודלו בארצות הברית.
בנמל התעופה, הממוקם כ-37 ק"מ צפונית למרכז יוסטון, בין שני נתיבי תחבורה חשובים, מבוצעות טיסות פנים-ארציות ובין-לאומיות ליעדים בצפון ודרום אמריקה, אירופה, אסיה והמזרח התיכון.
השדה קרוי מאז 1997 על שמו של ג'ורג' הרברט ווקר בוש, הנשיא ה-41 של ארצות הברית.
בשנת 2011 שירת השדה 40,187,442 נוסעים והפך לשדה התעופה העשירי העמוס ביותר בצפון אמריקה.
ב-2006 הוא הוכר כשדה התעופה הכי צומח ומתפתח בין כעשרה שדות תעופה שונים חשובים בארצות הברית, לפי משרד התחבורה האמריקאי.
נמל התעופה הבין-יבשתי הוא נמל הבית הראשי של חברת יונייטד איירליינס האמריקאית, שמעבירה דרך השדה כ-16.6 מיליון נוסעים בכל שנה, עם ממוצע מוערך של כ-45,413 נוסעים מדי יום.
כיום משמש השדה כיעד פעולה חשוב עבור חברת התעופה ספיריט איירליינס ובעבר שירת את קונטיננטל איירליינס, עד שזו התמזגה עם יונייטד בשנת 2011.
נמל התעופה הבינלאומי אוסלו גרדרמואן (בנורווגית: Oslo lufthavn Gardermoen) הוא נמל התעופה הגדול בנורווגיה, והשני בגודלו במדינות סקנדינביה.
נמל התעופה משמש גם כבסיסן של החברות סקנדינביאן איירליינס, נורוויג'ן אייר שאטל, ו-Wideroe.
בשנת 2014 עברו דרך נמל התעופה יותר מ-24 מיליון, הנמל נמצא במקום ה-21 ברשימת שדות התעופה העמוסים באירופה, ומועסקים בו כ-13,000 איש.
במלחמת העולם השנייה, בנו הלופטוואפה במקום שדה תעופה, מוסך, ושני מסלולים.
לאחר המלחמה חיל האוויר הנורווגי הפך את השדה לבסיסו הראשי, והוצבו בו שלוש טייסות קרב.
בשנות החמישים שימש השדה בעיקר כתחלופה לנמל התעופה אוסלו Fornebu, וכשדה תעופה מקומי לתעופה כללית.
בתחילת שנות השישים השתמשה SAS בנמל לטיסות שבוצעו במטוסי קרוול, מכיוון שמסלול הנחיתה בנמל התעופה אוסלו Fornebu היה קצר מידי למטוסי סילון.
בשנת 1972 בשל מגבלות בקיבולת נמל התעופה Fornebu, הורו הרשויות להעביר את טיסות השכר לנמל התעופה גרדרמואן.
עם זאת, החברות SAS ו-Braathens הורשו להמשיך להפעיל את טיסות השכר שלהם בנמל התעופה Fornebu, כדי שלא יצטרכו לפעול משני בסיסים.
ההאנגר לשעבר שופץ והפך למבנה הטרמינל.
בשנת 1983 גם החברות SAS ו-Braathens העבירו את טיסות השכר שלהם לנמל.
מספר הנוסעים בשנה זו גדל ל-750.000.
בשנת 1985 התנועה בנמל התעופה אוסלו Fornebu גדלה כל כך והפרלמנט הנורווגי התבקש למצוא נמל חלופי, ובשנת 1988 הוחלט להעביר את כל הטיסות הבינלאומיות לנמל גרדרמואן, משנות התשעים הורחב הנמל בצורה משמעותית.
נמל התעופה נמצא במרחק של 50 קילומטר ממרכז העיר אוסלו.
כביש האגרה Oppland, כביש E6 של הכביש האירופי, וכביש 35, מחברים את נמל התעופה לאוסלו.
מספר קווי רכבת עוצרים בנמל.
שירותי מוניות ואוטובוסים נפוצים גם הם בשדה התעופה.
בנמל פועלות שש חברות תעופה נורווגיות ו-30 חברות תעופה זרות הטסות לאירופה, צפון אמריקה, אפריקה, ואסיה.
חברת התעופה נורוויג'ן אייר שאטל מפעילה 2 טיסות שבועיות בין הנמל לתל אביב.
| שם = נמל התעופה הבינלאומי או.
| כיתוב = צילום אווירי של נמל התעופה
| ICAO = '' FAOR| סוג השדה = ציבורי
| עיר סמוכה = יוהנסבורג, דרום אפריקה
| מסלול 1: סוג מסלול = אספלט
| מסלול 2: סוג מסלול = אספלט
טאמבו הוא נמל התעופה הבינלאומי של יוהנסבורג ע"ש אוליבר טאמבו.
הנמל משמש כנמל הבית של מספר חברות תעופה דרום אפריקאיות ובהן: סאות' אפריקן איירווייז, מנגו וקולולה.
בנמל התעופה פועלים שני טרמינלים, טרמינל A המשמש לטיסות פנים וטרמינל B המשמש לטיסות בינלאומיות.
מספר חברות תעופה העבירו את כל דלפקי הבידוק לטיסות הפנים ולטיסות החוץ לטרמינל B.
אל על מפעילה לנמל מספר טיסות שבועיות מנמל התעופה בן-גוריון.
הטיסות מבוצעות במטוסי בואינג 787.
נמל התעופה גדנסק לך ולנסה (בפולנית: Port Lotniczy Gdańsk im.
Lecha Wałęsy) הוא נמל תעופה בינלאומי בפרובינציה פומרניה שבצפון פולין, בסמוך לערים גדנסק וגדיניה.
נמל התעופה נפתח בשנת 1974. הוא הוקם על מנת להחליף נמל תעופה אשר שכן בשטח העירוני של גדנסק.
מספר הנוסעים העוברים דרך נמל התעופה היה נמוך במהלך רוב שנותיו, אך מראשית שנות האלפיים החל לעלות בתלילות.
מחצית מאלו היו נוסעים בטיסות בינלאומיות.
בשנת 2004 נקרא נמל התעופה על שמו של לך ולנסה, נשיא פולין לשעבר, אשר החל את דרכו הציבורית כמנהיג פועלים במספנת גדנסק.
הלוגו של הנמל כולל את האות W כפי שהיא נכתבת בכתב ידו של ולנסה.
כיום עוברות דרך הנמל טיסות פנימיות כמו גם טיסות בינלאומיות מרחבי אירופה ובפרט ארצות סקנדינביה, גרמניה ובריטניה.
הוא משמש כבסיס פעולה מרכזי של החברות יורולוט וויז אייר.
ב-5 באוגוסט 1981 השתלט בנמל התעופה חוטף על מטוס חברת לוט בטיסת פנים שנועדה לצאת לקטוביץ.
כוחות ביטחון פולניים הסתערו על המטוס ועצרו את החוטף ללא נפגעים.
הנמל ממוקם בקרבת "שלוש הערים" שלחוף הים הבלטי - גדנסק, גדיניה וסופוט (מרחקו מהן 12 קילומטרים, 23 קילומטרים ו-10 קילומטרים, בהתאמה).
הוא שוכן בגובה של 149 מטרים מעל פני הים.
בנמל התעופה קיים מסלול טיסה יחיד בכיוון דרום מזרח-צפון מערב (מסלול 11/29), באורך של 2,800 מטרים.
בנמל שני בנייני טרמינל, הממוקמים מצפון למסלול הטיסה ובמקביל לו: טרמינל 1 החדש נפתח בשנת 1997; טרמינל 2 נפתח ב-6 באפריל 2012, לקראת משחקי יורו 2012 שנערכו בפולין ובאוקראינה.
קו רכבת מחבר בין נמל התעופה לבין גדנסק וגדיניה.
נמל התעופה דבלין (באירית: Aerfort Bhaile Átha Cliath, באנגלית: Dublin Airport) הוא נמל תעופה בין-לאומי המשמש את אזור דבלין בירת אירלנד.
הנמל ממוקם כעשרה קילומטרים צפונית לדבלין, סמוך לעיר סוורדס שבמחוז פינגל.
בשנת 2019 עברו בנמל התעופה כ-32.9 מיליון נוסעים ב-226,181 תנועות מטוסים, נתון המציב אותו כנמל התעופה העמוס באירלנד ובאי האירי בכלל.
נמל התעופה משמש בעיקר יעדים קצרים ובינוניים, וכן מספר יעדים בין-יבשתיים, בעיקר למזרח התיכון ואמריקה הצפונית.
הנמל משמש כבסיס פעולה מרכזי לחברת הדגל האירית אייר לינגוס, לחברת התעופה הזולה הגדולה באירופה, ריאנאייר, ולמספר חברות אזוריות.
בשנת 1936 הקימה ממשלת אירלנד את חברת התעופה אייר לינגוס, שהחלה להפעיל טיסות משדה התעופה הצבאי קייסמנט.
בשנת 1937 החלו בבניית הנמל החדש באזור שנקרא קולינסטאון, ששימש כבסיס לחיל האוויר הבריטי במלחמת העולם הראשונה.
עד לסוף שנת 1939 נבנו משטחי דשא לנחיתה, וכן כבישים פנימיים, חניונים, ומערכת תאורה חשמלית.
טיסת הבכורה יצאה ב-19 בינואר 1940 לליברפול, אנגליה.
בשנת 1940 החלו בבניית בית הנתיבות בנמל, ובתחילת 1941 הוא נפתח לציבור.
המבנה תוכנן על ידי האדריכל דזמונד פיצג'רלד, אחיו של גארט פיצג'רלד שהיה פעמיים הטישך.
עיצוב המבנה הושפע ממראה גשרי האוניות של אותה התקופה, והוא כיום מבנה לשימור.
עם פרוץ מלחמת העולם השנייה, הופסקו מרבית הטיסות לשדה התעופה.
הקו היחיד שפעל בשנות המלחמה היה הקו לליברפול של איר לינגוס, לתקופה קצרה הופעלו גם טיסות לשדה התעופה ברטון הסמוך למנצ'סטר.
בשנת 1947 הושלמה בנייתם של שלושה מסלולים מבטון.
בשנות החמישים הורחב הנמל, כדי להתמודד עם הגידול המתמיד.
חברות תעופה חדשות החלו לפקוד את הנמל, בהם בריטיש איירווייז, סבנה ו-BKS.
בשנת 1958 הושק קו טרנס-אטלנטי ראשון דרך שאנון.
בשנות השישים פקדו את הנמל באופן קבוע מטוסי סילון כבואינג 707, בואינג 737, BAC-11 והוקר סידלי טריידנט.
בשנת 1971 הזמינה אייר לינגוס שני מטוסים רחבי גוף מדגם בואינג 747. המטוס הראשון שנמסר בחודש מרץ, ביצע מטס חגיגי מעל רחוב או'קונל ביום פטריק הקדוש.
עד לסוף העשור היו בצי אייר לינגוס שלושה מטוסים מדגם זה.
כדי להתמודד עם גודל המטוס, נפתחה בשנת 1972 זרוע חדשה המסוגלת להכיל כחמשה מיליון נוסעים בשנה.
הצמיחה בשדה התעופה בשנות השבעים, לה ציפו בעקבות ההשקעות הרבות בשדה התעופה ובאייר לינגוס, לא התממשה.
בשנת 1983 פתחה אייר לינגוס את "אייר לינגוס קומיוטר", שקהל היעד שלה היו אוכלוסיית היוממים, אשר הפעילה טיסות יומיות קבועות לשדות תעופה קטנים באירלנד ובבריטניה.
טיסות אלו הופעלו באמצעות מטוסי טורבו-פרופ, מתוצרת סאאב ופוקר.
מרבית קווים אלו הושבתו עקב פיתוח רשת הכבישים המהירים באירלנד.
התחרות העזה שהתפתחה בשוק הטיסות במדינה, בעיקר בקו דבלין-לונדון, הביא לכך שבשנת 1989 עברו בנמל התעופה כ-5.1 מיליון נוסעים.
באותה השנה, נפתחו מסלול חדש שאורכו 2,640 מטרים, ומרכז בקרת תעבורה אווירית.
בשנות התשעים המשיך הנמל להתרחב במהירות, השלוחה הראשונה לבניין הטרמינל הישן, הוארכה משמעותית.
כן נבנתה שלוחת B החדשה, שצוידה בגשרי עלייה למטוס.
קומת הקרקע של הטרמינל הישן הוחזרה לפעילות על מנת שיוכלו להפעיל ממנו שערי יציאה נוספים.
שלוחה D שבנייתה הושלמה בשנת 2007, משמשת כאזור עלייה למטוס ייעודי לחברות הזולות.
בשלוחה זו 14 שערי יציאה, ואין גשרי עלייה למטוס.
בעקבות הצלחת תוכנית "סלטיק טייגר", חווה נמל צמיחה משמעותי בשנות התשעים והאלפיים.
צמיחה זו התרחשה בעקבות אנשי העסקים הרבים אשר פקדו את המדינה, יחד עם הגידול בתיירות הפנימית, והעלייה החדה במספר היוצאים לחופשות מחוץ למדינה.
בחודש ינואר 2006, עברו לראשונה מספר האירים היוצאים לחופשות בחו"ל, את מספר התיירים הנכנסים למדינה.
אירים רבים נוסעים למכירות סוף השבוע שאחרי חג המולד בניו יורק.
ביקוש נוסף לטיסות מגיע מצידם של אירים אשר רכשו נכסים להשקעה בדרום אירופה ובשווקים המתעוררים שבמזרח אירופה.
כמו כן, מהגרי העבודה, בעיקר ממדינות מזרח אירופה, הביאו לפתיחתם של מספר קווים חדשים.
אירלנד היא אחת משלוש מדינות שפתחו את גבולותיהן באופן חופשי בפני מהגרים מעשר המדינות שהצטרפו לאיחוד האירופי בשנת 2004. מאז, עברו ממדינות אלו לאירלנד למעלה ממאה אלף איש.
בשנים 2009 ו-2010 חווה הנמל ירידה משמעותית במספר הנוסעים, אך משנת 2011 מספרם נמצא במגמת עלייה.
בשנת 1993 נחתם הסכם הובלה אווירית, בין ארצות הברית לאירלנד.
ההסכם אפשר לחברות התעופה להפעיל טיסות טרנס-אטלנטיות ישירות מדבלין ליעדים בארצות הברית, ללא צורך בחניית ביניים בשאנון.
ההסכם נועד להבטיח את האינטרסים של נמל התעופה שאנון הממוקם בחוף המערבי, ששימש בעבר בעיקר כתחנת תדלוק בטיסות בין אירופה לצפון אמריקה.
כניסתם לשירות של המטוסים המודרניים בעלי קיבולת דלק רבה יותר, הפכה אותו למיותר, והוא חווה קיטון משמעותי.
במסגרת ההסכם, נדרשו חברות התעופה על כל טיסה ישירה בין דבלין לארצות הברית, להפעיל טיסה שתעצור לחניית ביניים בשאנון.
שקיעה נוספת במעמדו של שדה התעופה בשאנון התרחשה בנובמבר 2006, כשאושרו יותר טיסות לדבלין.
בשנת 2007 אושר הסכם שמיים פתוחים בין ארצות הברית והאיחוד האירופי, והדרישה לעצירת ביניים הוסרה לחלוטין.
הדבר גרם לגידול עצום בטיסות בין דבלין לארצות הברית, ואייר לינגוס לבדה הפעילה טיסות ישירות מדבלין ל-16 יעדים בארצות הברית.
טרמינל 1 נפתח בשנת 1972, הוא תוכנן בתחילה להכיל חמישה מיליון נוסעים בשנה.
על פי התוכנית המקורית, היה אמור להיבנות זרוע נוספת ובה שערי עליה למטוס, אולם תוכנית זו לא יצאה אל הפועל.
מסיבות אבטחה הופסק השימוש בחניון שהיה בקומה העליונה, ושטחו הפך למשרדים.
בתחילת שנות התשעים שופץ הטרמינל, ובשנת 1999 נפתחה זרוע B.
בשנת 2007 נפתחה זרוע D המשמשת את חברות התעופה הזולות.
מטרמינל 1 יוצאות מרבית הטיסות הקצרות, למעט אלו המפעילה אייר לינגוס.
חברות התעופה אייר קנדה ואייר טראנסט הקנדיות, הן מפעילות הטיסות הארוכות היחידות בטרמינל.
בניית הטרמינל החלה באוקטובר 2007, והוא נחנך ב-19 בנובמבר 2010. שטח בית הנתיבות כ-75,000 מ"ר, ובו 19 שערי עלייה למטוס.
הטרמינל מסוגל להכיל 15 מיליון נוסעים בשנה, וכך להעלות את הקיבולת הכללית של שדה התעופה ל-35 מיליון נוסעים בשנה.
הטרמינל כולל זרוע אחת ארוכה (E), ומתוכננת הרחבה לזרוע נוספת (F) מדרום לה.
עלות בניית הטרמינל הסתכמה בכ-600 מיליון אירו, נתון שעורר ביקורת רבה עקב ההאטה הכלכלית במדינה בשנים אלו.
מרבית חברות התעופה המפעילות טיסות ארוכות פועלות מבית הנתיבות, חברת התעופה אייר לינגוס מפעילה מטרמינל זה אף את טיסותיה הקצרות.
בטרמינל זה קיימת עמדת גבול של ארצות הברית (פריקלירנס), המאפשרת לעוברים בה כניסה מהירה בשדות היעד.
ל-DAA, מפעילת הנמל, תוכניות התרחבות שאפתניות, במסגרתה נוספו בשנים האחרונות יעדים חדשים בצפון אמריקה ובמזרח התיכון.
כמרבית שדות התעופה בעולם, הושפעו גם הטיסות הטרנס-אטלנטיות מהנמל מפיגועי 11 בספטמבר.
בשנת 2005 השיקה חברת התעופה מבחריין, גאלף אייר, קו סדיר בין המדינות.
בשנת 2006 החלה אייר לינגוס להפעיל קו סדיר לדובאי.
למרות רווחיותו, בוטל הקו לבחריין ביוני 2007, כחלק מארגון מחדש של גאלף אייר, מהלך זה נוצל על ידי איתיחאד איירווייז שהשיקה קו לאבו דאבי ביולי אותה השנה.
אייר לינגוס הפסיקה את טיסותיה לדובאי במרץ 2008.
במאי 2011 החלה US איירווייז להפעיל טיסות לשארלוט שבקרוליינה הצפונית.
בינואר 2012 החלה אמירטס להפעיל טיסות לדובאי בתדירות יומית.
ביוני 2012 החלה יונייטד איירליינס להפעיל טיסה יומית לוושינגטון-דאלס.
ביוני 2013 החלה אמריקן איירליינס להפעיל טיסות ל־JFK, בנוסף לקו העונתי שלה משיקגו-או'הייר.
טיסות אלו מופעלות בתדירות יומית בחודשי הקיץ, וארבע פעמים בשבוע בחודשי החורף.
בין החודשים יוני לספטמבר מפעילה יונייטד איירליינס שתי טיסות יומיות מניוארק-ליברטי לדבלין.
באפריל 2014 החלה אייר לינגוס להפעיל טיסות סדירות לסן פרנסיסקו ולטורונטו-פירסון.
בספטמבר 2014 תגברה אמירטס את הקו לדובאי בטיסה יומית נוספת, וכן שודרגו המטוסים בקו לבואינג 777-300ER.
איתיחאד איירווייז הוסיפה גם היא מספר טיסות.
אל הנמל מגיע הכביש המהיר M-1.
נמל התעופה הבין־לאומי אוסטין-ברגסטרום הוא נמל התעופה הבין־לאומי הגדול ביותר והעמוס ביותר במרכז טקסס.
נמל התעופה שוכן בעיר אוסטין, מדינת טקסס.
עם כמות של 10,718,854 נוסעים מתחילת שנת 2014, הנמל הוא נמל התעופה העמוס השלושים ושישה בארצות הברית.
נמל התעופה הבין־לאומי אוסטין-ברגסטרום משתרע על שטח של 17.17 קילומטרים רבועים בדרום-מזרח אוסטין, שמונה קילומטרים ממרכז העיר.
בנמל התעופה הבין־לאומי אוסטין-ברגסטרום, נכון לעכשיו, יש מעל 150 יציאות יומיות ל-47 יעדים בארצות הברית, קנדה, מקסיקו, ובבריטניה, עם שירות עונתי לגרמניה החל מקיץ 2016.
חברות תעופהיעדי טיסהטרמינלאארומקסיקואארומקסיקומקסיקו סיטי אייר קנדה אקספרסטורונטו-פירסון אליג'אנט אייראורלנדו-סנפורד, לאס וגאס, ממפיס, סינסינטי אלסקה איירליינססיאטל-טקומה, פורטלנד אמריקן איירליינסדאלאס-פורט וורת', לוס אנג'לס, מיאמי, ניו יורק-ג'ון פ.
קנדי, פיניקס, שארלוט, שיקגו-או'הייר אמריקן איגל איירליינספיניקס
עונתי: לוס אנג'לס, שארלוט באז איירווייזברנסון (מיזורי) בריטיש איירווייזלונדון-הית'רו ג'ט בלו איירווייזאורלנדו, בוסטון, לונג ביץ' (קליפורניה), ניו יורק-ג'ון פ.
קנדי, פורט לודרדייל דלתא איירליינסאטלנטה, לוס אנג'לס, מיניאפוליס-סיינט פול, סולט לייק סיטי
עונתי: ממפיס, סן חוסה דל קאבו, פורטלנד, קנקון פרונטיר איירליינסאטלנטה, דנוור, לאס וגאס, שיקגו-או'הייר קונדורעונתי: פרנקפורט
בשיתוף עם תוכנית „אמנות במקומות ציבוריים" של העיר אוסטין, נמל התעופה מציג יצירות אמנות רבות.
בטרמינל בארברה ג'ורדן, יש בימה אשר מארח הופעות מוזיקה חיה.
נמל התעופה הבין־לאומי אינדירה גאנדי הוא נמל תעופה בין־לאומי הממוקם בניו דלהי בירת הודו.
נמל התעופה שוכן כ-16 ק"מ ממרכז העיר ניו דלהי.
הנמל שנקרא על שם ראש ממשלת הודו לשעבר אינדירה גנדי הוא נמל התעופה העמוס ביותר בהודו מבחינת כמות נוסעים, מאז שנת 2009. ב-2014 עברו בנמל תעופה 39.7 מיליון נוסעים ובכך היה לנמל ה-12 העמוס באסיה.
+חברות תעופהיעדיםאייר אינדיהלונדון-היתר'ו, תל אביב, מדריד, טוקיו, סידני, ניוראק, מלבורן, וינה, הונג קונג, מומבאי, רומא, פריז, דובאי, ניו יורק, קופנהגן, סן פרנסיסקו, סינגפור, וושינגטון, קאבול, ריאד, פרנקפורט, סיאול, שאנגחאי, בנגקוק, דוחה, קטמנדואינדיגואיסטנבול, אבו דאבי, גואה, קואלה לומפור, קטיף, דאקה,צ'יינה איירליינסטאיפיילופטהנזהמינכן, פרנקפורט
נמל התעופה הבינלאומי אליניקון היה נמל התעופה של העיר אתונה, בירת יוון, במשך כשישים שנה, עד לסגירתו בשנת 2001.
נמל התעופה נפתח ב-1938 כשבעה קילומטרים מדרום למרכזה של אתונה.
בהמשך נקרא על שם הכפר אליניקו שלידו שכן.
במהלך הכיבוש הגרמני של יוון במלחמת העולם השנייה השתמש החיל האוויר הגרמני בשדה.
לאחר המלחמה התירה ממשלת יוון לחיל האוויר של ארצות הברית להשתמש בו, ונוכחות זו נמשכה עד לשנת 1991.
פאתו המערבית של נמל התעופה גבלה בחוף הים.
הוא שימש בבסיס פעולה מרכזי של חברת אולימפיק איירליינס היוונית.
היו בו שני טרמינלים: הטרמינל המערבי שירת את חברת אולימפיק והטרמינל המזרחי, שתוכנן על ידי האדריכל אירו סארינן, שירת את יתר החברות שפעלו בנמל.
הנמל נסגר בחודש מרץ 2001, עם הפעלת נמל התעופה החדש של אתונה, שהוקם ממזרח לעיר.
ערב סגירתו עברו בנמל כ-13.5 מיליון נוסעים מדי שנה והוא שירת 57 חברות תעופה שונות.
לאחר סגירת הנמל הועבר ניהול המתחם לידי חברת Hellinikon SA.
בחלק משטח המתחם הוקמו מתקני ספורט לצורך אירועי אולימפיאדת אתונה.
גם אחד ממוסכי המטוסים בנמל הוסב למטרה זו.
בשנת 2005 נערכה תחרות מתכננים בינלאומית להסבת שטח הנמל לפארק מטרופוליטני.
תוכנית זו טרם מומשה, בין השאר משום ששלטונות יוון שוקלים לפתח את הנמל במקום זאת לאזור מסחרי.
בשנת 2011 נפתח במבנה הטרמינל המערבי מוזיאון של חברת אולימפיק איירליינס.
אוספו כולל גם שלושה מטוסים שחנו בנמל מאז שנסגר.
במהלך משבר ההגירה באירופה השתכנו במבני הנמל הסגור מהגרים ופליטים מאפגניסטן, פקיסטן, איראן, מרוקו וממדינות אחרות.
מספר תאונות אוויריות התרחשו בנמל ובסביבתו במהלך שנות פעילותו.
בחמורה שבהן התרסק ב-8 בדצמבר 1969 מטוס של חברת אולימפיק איירליינס (מטוס DC-6 בטיסה 954 מכרתים) לתוך הר במהלך גישה לנחיתה בנמל.
כל 90 יושבי המטוס נספו.
ב-26 בדצמבר 1968 ירו מחבלים בנמל התעופה לעבר מטוס של חברת אל על שהתכונן להמריא מהנמל.
אדם אחד נהרג ואחרת נפצעה קשה.
ב-27 ביוני 1976 נחטפה טיסה 139 של אייר פראנס מתל אביב לפריז על ידי מחבלים שעלו עליה במהלך חניית ביניים בנמל.
המטוס החטוף נחת באנטבה שבאוגנדה, חלק מנוסעיו שוחררו על ידי המחבלים.
מרבית האחרים, ישראלים, שוחררו על ידי צה"ל במבצע יונתן ב-4 ביולי.
ב-23 בנובמבר 1985 נחטף מטוס של חברת איג'יפטאייר שהמריא מהנמל אל קהיר שבמצרים והונחת באי מלטה.
פעולת קומנדו מצרית להשתלטות על המטוס במלטה ב-25 בנובמבר הסתיימה במותם של רוב נוסעי המטוס.
נמל התעופה הבינלאומי אודסה (באוקראינית: Міжнародний аеропорт Одеса) הוא נמל תעופה בינלאומי הממוקם כ-7 ק"מ דרומית מערבית למרכז העיר אודסה, אוקראינה.
שטח שדה התעופה הבינלאומי אודסה הוא 570 דונם.
שירות הטכני של שדה התעופה מבוסס על 2,800 מטר מרובע באזור יש 4 מקומות חניה לספק שירות טכני ל-4 מטוסים בו זמנית.
המסלולים של נמל התעופה משמשים גם את חיל האוויר האוקראיני.
בחודש מאי 2007 בשדה התעופה נערכו עבודות הבנייה הכוללות הארכת המסלול הראשי.
הנמל הושבת בתחילת שנת 2022 במלחמת רוסיה-אוקראינה כאשר חיל האוויר הרוסי הפציץ את הנמל וגרם להשבתתו.
נכון ל-2025 המלחמה באוקראינה נמשכת והנמל אינו פעיל.
יוקריין אינטרנשיונל איירליינס מבצעת 5 טיסות שבועיות לנמל התעופה בן-גוריון וממנו.
החל מה-26 ביוני 2017 חברת סאן דור מבצעת 2 טיסות שבועיות בקו זה במטוסים של אל על.
החל מה-9 ביולי 2017 חברת יאנאייר מבצעת טיסות עונתיות בקו זה.
החל מה-15 ביולי 2019 תחל חברת ישראייר לבצע 2 טיסות שבועיות עונתיות בקו זה.
בעבר החברות אל על ואארוסוויט קיימו טיסות בקו זה.
נמל התעופה הבין-לאומי של אורלנדו הוא נמל תעופה גדול הממוקם שישה קילומטרים דרומית־מזרחית לאורלנדו, פלורידה בארצות הברית.
נמל התעופה הוא השני בעומס שלו בפלורידה וה-14 בגודל תעבורת הנוסעים בארצות הברית.
הנמל שימש בראשיתו כבסיס צבאי ולאחר מכן הפך לנמל תעופה אזרחי.
בתוך נמל התעופה קיים בית מלון.
בפברואר 2019 הודיעה אל על על הפעלת קו עונתי שבועי בין הנמל לתל אביב שהחל ב-2 ביולי 2019 וימשיך עד 20 באוגוסט 2019, ומופעל במטוסי הבואינג 200–777 והבואינג 787.
| לונדון גטוויק, מנצ'סטר (UK)עונתי: בלפסט, גלאזגו
| מונטריאול–טרודו, אוטווה, טורונטו–פירסוןעונתי: הליפקס
| קלגרי, הליפקס, סנט ג'ונס, טורונטו–פירסוןעונתי: שארלוטטאון, אדמונטון, המילטון (ON), קיצ'נר–ווטרלו, לונדון (ON), מונקטון, מונטריאול–טרודו, אוטווה, רג'ינה, ונקובר, ויניפג
נמל התעופה הבין-לאומי אל אלטו הוא נמל התעופה הבינלאומי הממוקם במרכז העיר של אל אלטו, בוליביה, הממוקם דרום-מערבית ללה פאס בגובה של 4,061.5 מטר (13,325 רגל), הוא נמל התעופה הבין-לאומי הגבוה בעולם ונמל התעופה ה-5 בגובהו בעולם.
שדה התעופה פעיל מאז המחצית הראשונה של המאה ה-20, אך שופץ רק בסוף שנות ה-60 אשר המסלולים הוארכו ונבנה טרמינל חדש.
שדה התעופה החדש נחנך בשנת 1965.
בגלל מיקומו הגבוה של השדה הוא משמש גם לניסויי טיסות על ידי חברות כמו בואינג ואיירבוס שבוחנות בו טיסה ונחיתה בגובה רב.
בשדה נבחנו מטוסי הבואינג 787 והאיירבוס A350.
מנמל התעופה פועלות חברות כמו BOA, אמזונאס, LATAM, אויאנקה ועוד.
נמל התעופה הבין-לאומי אופה הוא נמל תעופה השוכן דרומית לעיר אופה, בירת רפובליקת בשקורטוסטן שברוסיה.
לאחרונה לשם נמל התעופה התווספה תוספת "על שם מוסטאי כרים".
ב-11 במאי 1924 נפתח האנגר המטוסים הראשון בנמל התעופה, על יד הכפר גלומילינו.
ב-1956 נבנה בנמל התעופה מרכז תחזוקה טכני למטוסי יאקובלב יאק-12.
בין 1959 ל-1962 עבר הנמל שיפוץ משמעותי במסגרתו הורחב ונבנו מלון, מרכז להובלת סחורות ומבנה לאחסון דלק.
בנוסף נבנה מסלול טיסה חדש כמו גם ציוד טכני שאפשר נחיתה בתנאי מזג אוויר קשים יותר.
ב-1964 נבנה טרמינל חדש בעל קיבולת של 400 נוסעים בשעה.
במהלך שנות פעילותה השתמשה בשקיריאן איירליינס בנמל התעופה כנמל בסיס שלה.
ב-2007 עבר הטרמינל שיפוץ מקיף והורחב בשטחו ביותר מפי שניים.
נמל התעופה הבין-לאומי אוריו אל סריו (באיטלקית: Aeroporto di Bergamo-Orio al Serio), ידוע באופן רשמי בשם נמל התעופה הבין-לאומי איל קאראווג'ו, הוא נמל התעופה השלישי בגודלו באיטליה.
הנמל ממוקם בשטח המוניציפלי של היישוב אוריו אל סריו, 3.7 קילומטרים דרומית-מזרחית לעיר ברגמו ו-45 קילומטר צפונית-מזרחית למילאנו, שבה ממוקמים נמל התעופה מלפנסה ונמל התעופה לינאטה.
המרחק לנמל לינאטה כ-50 ק"מ ולנמל מלפנסה כ-95 ק"מ.
המרחק לנמל התעופה ורונה-וילפרנקה מסתכם בכ-107 ק"מ.
בשנת 2017 חלפו באוריו דל סריו כ-11 מיליון נוסעים.
הנמל משמש גם לטיסות פנים ארציות.
בסמוך לנמל התעופה, מדרום לו, נמצא מרכז הקניות אוריו סנטר, אחד ממרכזי הקניות הגדולים באיטליה.
הנמל נקרא בפי חברות תעופה שונות בשם מילאנו/ברגמו אף שגם מילאנו וגם ברגמו אינן חלק מן השם הרשמי של נמל התעופה.
נמל התעופה מנוהל על ידי SACBO, חברה אשר מוחזקת חלקית על ידי חברת SEA(Aeroporti di Milano) המפעילה את נמלי התעופה מלפנסה ולינאטה שבמילאנו.
נמל התעופה נקרא משנת 2011 על שם מיכלאנג'לו מריסי דה קאראווג'ו, צייר בארוק אשר גדל כילד בקאראווג'ו שבנפת ברגמו.
נמל התעופה משרת 24 חברות תעופה.
חברת התעופה ריינאייר משתמשת בנמל התעופה כבסיס של החברה, והוא נחשב לבסיסה הגדול ביותר של החברה באירופה.
נמל התעופה מקושר לכביש המהיר A4 (מילאנו-ונציה).
קיים שירות של אוטובוסים מנמל התעופה ליעדים רבים בהם מילאנו, ארצו, ברשיה, בולוניה, ורונה, טורינו, מונצה ופארמה.
תחנת הרכבת הקרובה נמצאת בברגמו, כ-5 קילומטרים מנמל התעופה.
שירות אוטובוסים מוביל מנמל התעופה לתחנת הרכבת.
נמל התעופה דלמאן (בטורקית: Dalaman Havalimanı) הוא נמל תעופה בינלאומי הממוקם בדרום מערב טורקיה.
הוא אחד משלושה נמלי התעופה המשרתים את אתרי התיירות לאורך הריביירה הטורקית שלחופי הים התיכון (האחרים הם נמלי התעופה אנטליה ומילאס-בודרום).
הנמל נפתח ב-1981 כחמישה קילומטרים מדרום לעיר דלמאן, סמוך לחוף הים.
תחילה שימש כמנחת ובשנת 1989 שודרג לנמל תעופה.
מצוי בו מסלול טיסה יחיד שכיוונו הכללי הוא צפון-דרום.
בנייני הנמל ממוקמים ממערב למסלול הטיסה.
בשנת 2003 הוגשה על ידי קבוצת YDA בקשה לניהול נמל התעופה על פי מודל BOT.
הקבוצה זכתה במכרז להקמה והפעלה של מסוף התעופה הבינלאומי בנמל, והיא מפעילה אותו מאז 2006.
הטרמינל הישן משרת טיסות פנים ארציות.
הטרמינל החדש, ששטחו כ-95 אלף מטר ובו ארבעה מפלסים, משרת טיסות ליעדים בינלאומיים.
יש בו 60 עמדות בידוק ו-12 שערי עלייה למטוס, ששמונה מהם מצוידים בגשרי עלייה למטוס.
במקביל להקמת הטרמינל החדש גם הוספו לנמל רחבות חנייה עד לקיבולת מקסימלית של 35 מטוסים.
בנמל מקומות חניה ל-550 כלי רכב.
בשנת 2016 החלה הקמת בניין טרמינל שלישי בנמל.
הנמל משרת למעלה מ-40 חברות תעופה, רבות מהן חברות שכר וחברות תעופה זולה.
אלו מפעילות קווי תעופה בין הנמל לבין יעדים בטורקיה, בצפון מערב אירופה, במרכז אירופה, במזרח אירופה ובסקנדינביה (כולל יעדים רבים במיוחד ברוסיה, בריטניה וגרמניה) וכן קווים אל אזרבייג'ן, לבנון וישראל.
נמל התעופה הבין-לאומי העסקי "אוסטאפייבו" הוא נמל תעופה בין-לאומי עסקי מסוג "B", שנמצא במרחק 14 קילומטרים מדרום לכביש הטבעת של מוסקבה, במחוז האדמיניסטרטיבי של מוסקבה החדשה.
נמל התעופה נמצא בבעלות חברת גזפרום אוויה, חטיבת התעופה של גזפרום.
הנמל שופץ ונפתח לטיסות אזרחיות בשנת 2000 במקום בסיס אוויר צבאי לשעבר.
אוסטאפייבו כולל טרמינל זכוכית מודרני חדש המתאים בעיקר לחברות תעופה עסקיות.
שדה התעופה שייך למשרד ההגנה הרוסי ומופעל במשותף עם גזפרום אוויה.
זהו ביתם של חברת גזפרום אוויה וחברת המטען Shar ink.
המטפל המורשה היחיד הוא חברת Aviapartner LLC.
שדה התעופה נפתח לטיסות בינלאומיות בשנת 2007 ועומד בסטנדרטים המודרניים של ארגון בטיחות ושירותים של טיסות בינלאומיות ופנימיות.
אוסטאפייבו מופעל כשדה תעופה בינלאומי עסקי, המוכן לספק שירותים בנושאי טיפול בשירותי קרקע למטוסים, חניה, תדלוק, קייטרינג, העברה ואירוח לצוות, סיוע במכס, מתן מידע אווירונאטי ותמיכה ארגונית, כולל ניווט ותמיכה למטוסים זרים שטסים בפדרציה הרוסית.
בשטחו של אוסטאפייבו ממוקמים מרכזי תחזוקה מוסמכים עבור מטוסי עסקים (מאושרים על ידי Dassault Aviation) ומסוק EC-120B Colibri.
במתחם שדה התעופה 26 חניוני מטוסים פתוחים, 12 מהם נמצאים במרחק הליכה מהטרמינל.
ישנם שני מתחמי האנגר מחוממים לארבעה מטוסים.
המקומות בהאנגרים מצוידים בכל הציוד הנדרש, כולל סורגי גרירה זמינים.
ניתן לקבל שירותים בנושא ניקוי מטוסים ומסוף הנוסעים של שדה התעופה יכול לטפל בעד 70 נוסעים לשעה בקווים טיסות פנים ו-40 נוסעים לשעה בטיסות בינלאומיות.
כדי להקל על התקשורת התחבורתית עם מוסקבה, שיפוץ כביש הגישה נמצא בעיצומו.
בשנת 1803 באחוזת אוסטאפייבו, שהייתה אז שייכת לנסיך א.
ויאזמסקי), נחת בלון אוויר של הרוסיה הראשונה שטסה, הנסיכה פ.
לאחר מכן, הבלון המפורסם הוחזק באחוזת אוסטאפייבו במשך זמן רב.
במחצית השנייה של שנות הארבעים שדה התעופה אוסטאפייבו כבר היה בשימוש כשדה תעופה: מכאן ביצעו מטוסים Li-2 טיסות סדירות של דואר ומטען לערים שונות בברית המועצות.
נמל התעופה הבין-לאומי אירקוטסק הוא נמל תעופה בינלאומי בפאתי העיר אירקוטסק, בקרבת אגם בייקאל שבסיביר, רוסיה.
נמל התעופה נפתח ב-24 ביוני 1925 כאשר שישה מטוסים נחתו בנמל התעופה במסגרת קו מוסקבה-אירקוטסק-אולן בטור-בייג'ינג.
באוגוסט 1932 הופעל קו משדה התעופה למוגוצ'ה שבמחוז צ'יטה.
ב-30 בדצמבר 1954 בהתאם לצו ממשלת ברית המועצות מס' 2412–1153 קיבל נמל התעופה מעמד של נמל תעופה בין-לאומי.
ב-14 באוקטובר 2008 הושלמה הארכת מסלול ההמראה ב-400 מטר.
נמל התעופה הבין-לאומי דברצן (בהונגרית: Debreceni nemzetközi repülőtér) הוא נמל התעופה הנמצא בעיר דברצן שבהונגריה, הוא ממוקם כ-5 ק"מ דרומית מערבית למרכז העיר וניתן להגיע ממנו בקלות לרומניה ולאוקראינה.
בנמל קיים טרמינל אחד ומסלול יחיד מבטון.
חברת וויז אייר מפעילה קו לנמל התעופה הבין-לאומי בן-גוריון שלוש פעמים בשבוע.
נמל התעופה דאלאס לאב הוא נמל תעופה השוכן בתוך תחומי העיר דאלאס במדינת טקסס שבארצות הברית.
עד שנת 1974, עת נפתח נמל התעופה הבינלאומי דאלאס/פורט וורת', הוא שימש כנמל תעופה בינלאומי וכנמל העיקרי של העיר.
מאז הוא משרת בעיקר טיסות פנים.
הנמל משמש כבסיס פעולה מרכזי של חברת סאות'ווסט איירליינס.
נמל התעופה נוסד בשנת 1917, כאחד מעשרות שדות תעופה קטנים שהקים שירות האוויר של צבא ארצות הברית לאחר כניסתה למלחמת העולם הראשונה.
הוא נקרא על שמו של הטייס מוס לאב (Moss L.
Love), אחד מחלליו הראשונים של השירות.
לאחר המלחמה נמכר השדה לעיריית דאלאס והחל לשמש לתעופה אזרחית.
במלחמת העולם השנייה שימש שוב את חילות האוויר של הצבא.
בשנים שלאחר המלחמה התפתחה פעילות אווירית אזרחית נרחבת בנמל, שהביאה לצמיחתו.
בשנת 1973 כבר פעלו בטרמינלים שבו 70 שערי עלייה למטוס.
ב-22 בנובמבר 1963 הגיע לנמל נשיא ארצות הברית ג'ון פיצג'רלד קנדי בדרכו לביקור בדאלאס.
קנדי נרצח בדאלאס פחות משעה לאחר נחיתתו בנמל.
בהמשך היום הועלה ארונו של הנשיא המת על המטוס הנשיאותי שחנה בנמל.
לפני שהמריא המטוס מהנמל בדרכו חזרה לוושינגטון די.
הושבע על סיפונו סגן הנשיא לינדון ג'ונסון לנשיא החדש.
לאחר פתיחת נמל התעופה דאלאס/פורט וורת' ירדה קרנו של הנמל כבסיס לטיסות בינלאומיות, אך הוא עדיין משמש כנמל תעופה חשוב לטיסות פנים.
בשנים 1936–2000 אירעו בנמל ובסביבתו 19 תאונות מטוסים אזרחיים, שבהן נספו 53 בני אדם.
בתאונה החמורה ביותר, ב-29 בנובמבר 1949, סטה מטוס דאגלס DC-6 של חברת אמריקן איירליינס מהמסלול במהלך נחיתה, התנגש במבנים בנמל ועלה באש.
28 מיושבי המטוס נספו, 18 ניצלו.
במרכז נמל התעופה ממוקם טרמינל הנוסעים היחיד שבו, אשר החליף את הטרמינלים הרבים שנבנו בו לאורך השנים.
בטרמינל זה 20 שערי עלייה למטוס.
משני עברי הטרמינל ולאורך שטח הנמל משתרעים שני מסלולי הטיסה המקבילים שלו.
לאחר פתיחת נמל התעופה דאלאס-פורט וורת' הופעלה חקיקה פדרלית במטרה למנוע תחרות כלפיו מצד נמל התעופה לאב.
כתוצאה מכך החברה העיקרית הפעילה בנמל (מטיסה יותר מ-90% מהנוסעים העוברים בו) היא סאות'ווסט איירליינס, אשר השכילה לעקוף את המגבלות המשפטיות.
מלבדה פועלות בנמל חברות תעופה בודדות.
סאות'ווסט מפעילה מהנמל טיסות לעשרות יעדים בכל רחבי ארצות הברית וכן לפנמה סיטי וליעדים מעטים בקנדה.
נמל התעופה הבינלאומי של אוקלנד הוא נמל תעופה בינלאומי הממוקם באוקלנד, קליפורניה, ארצות הברית, 16 ק"מ דרומית למרכז העיר הממוקם באזור מפרץ סן פרנסיסקו.
הנמל הוא בבעלות נמל אוקלנד, ויש ממנו טיסות פנימיות לערים ברחבי ארצות הברית וטיסות בינלאומיות למקסיקו ואזורים נוספים בעולם.
נמל התעופה משתרע על פני 2,600 דונם.
העיר אוקלנד בחנה בניית נמל תעופה החל משנת 1925, והנמל הלאומי של העיר נפתח ב-1927. מסלול ההמראה באורך 7,020 רגל (2,140 מ') היה הארוך ביותר בעולם באותה תקופה, והוא נבנה תוך 21 ימים בלבד.
נמל התעופה אוקלנד היה נקודת המוצא של כמה טיסות היסטוריות, כולל הטיסה ההיסטורית של צ'ארלס קינגספורד סמית', הטיסה לאוסטרליה ב-1928, והטיסה של אמיליה ארהארט.
ארהארט עזבה את נמל התעופה, שם שהחלה את המסע שלה, בכוונה לחזור לשם לאחר שהקיפה את העולם כולו.
Boeing Air Transport (קודמתה של יונייטד איירליינס) החלה בטיסות סדירות לאוקלנד בדצמבר 1927. אליה הצטרפה טראנס וורלד איירליינס בשנת 1932. בשנת 1929 פתחה בואינג את בית הספר לאווירונאוטיקה של בואינג, שהתרחב במהירות ב-1939 במסגרת התוכנית להכשרת טייסים אזרחיים.
אלפי טייסים ומכונאים הוכשרו לפני שהמתקן הוחלף למרכז ההדרכה של יונייטד איירליינס ב-1945.
בשנת 1943 הכוחות המזוינים של ארצות הברית השתלטו באופן זמני על נמל התעופה של אוקלנד ופתחו את תחנת האוויר הצי אוקלנד.
לאחר המלחמה, חברות התעופה חזרו לאוקלנד.
ווסטרן איירליינס החלה בטיסות בשנת 1946, ואחריה הגיעו אמריקן איירליינס, פסיפיק סאות'ווסט איירליינס Transocean Air Lines, ו-World Airways.
טרמינל Jet Age הראשון של שדה התעופה (כיום טרמינל 1) תוכנן על ידי ג'ון קארל וארנקה, ונפתח בשנת 1962.
במהלך מלחמת וייטנאם, וורלד איירווייס הסיעה אלפי אנשי צבא דרך אוקלנד לבסיסים שלהם בדרום מזרח אסיה.
לאחר המלחמה התנועה בנמל אוקלנד ירדה, אך הסרת הרגולציה של חברות התעופה גרמה לכמה חברות בעלות תעריפים נמוכים להתחיל בטיסות מהנמל.
עלייה זו הביאה לבניית טרמינל שני בעלות של כ-16.3 מיליון דולר, טרמינל 2.
פדקס אקספרס פתחה בסיס מטענים בנמל אוקלנד ב-1988, שהוא כיום אחד ממסופי ההובלה האווירית העמוסים ביותר בארצות הברית.
בשנות ה-90 פתחה סאות'ווסט איירליינס בסיס צוות באוקלנד, והרחיבה את טיסותיה במטרה להפוך למובילת הנוסעים של נמל התעופה.
לנמל התעופה יש מתקני הגעה בינלאומיים, כולל פקידי מכס והגנה על גבולות ארצות הברית.
בשנות ה-90 נרשמה עלייה של חברות זולות המשרתות את הנמל.
יונייטד איירליינס פינתה את מרכז התחזוקה של אוקלנד בשטח של 300,000 מ"ר במאי 2003 והעבירה אותו לנמל התעופה הבינלאומי של סן פרנסיסקו (SFO).
נמל התעופה הבינלאומי של אוקלנד החל בפרויקט הרחבה ושיפוץ בעלות של 300 מיליון דולר ב-2004, כולל הוספת חמישה שערים בטרמינל 2. המתחם החדש נפתח חלקית בסתיו 2006, ובמלואו באביב 2007. כחלק מתוכנית זו, שופצו גם כבישי שדה תעופה ומגרשי חניה עד סוף 2008.
בשנת 2009 העבירה אליג'אנט אייר את הפעילות מנמל התעופה הבינלאומי של סן פרנסיסקו לנמל התעופה של אוקלנד.
בשנת 2009, לנמל אוקלנד היה את אחוז ההגעה בזמן של טיסות הגבוה ביותר מבין 40 שדות התעופה העמוסים ביותר בצפון אמריקה.
בשנת 2011 חזרה ספיריט איירליינס לאוקלנד לאחר מספר שנים של היעדרות, ובסופו של דבר הטיסה יחד שבעה קווים כל השנה ועונתיים עד קיץ 2017. בשנת 2014, נורוויג'ן אייר שאטל הכריזה על שתי טיסות ראשונות כל השנה לשדה התעופה בסטוקהולם ואוסלו, תוך שימוש במטוסי בואינג 8–787.
במאי 2015 החלה בניית התוכנית Moving Modern של נמל התעופה הבינלאומי באוקלנד בעלות שיפוץ של 100 מיליון דולר של מתחם טרמינל 1. הפרויקט כלל שיפורים אדריכליים במבנים מרכזיים, החלפה ושדרוג תשתיות ושיפור סביבת הנוסעים.
בשנת 2016 הכריזה נורוויג'ן אייר שאטל על טיסות המקשרות את אוקלנד עם לונדון החל מאביב 2017. בריטיש איירווייז הגיבה עם שירות משלהם ללונדון, כאשר שתי חברות התעופה מספקות שירות לנמל התעופה לונדון גטוויק.
בשנת 2017 הודיעה נורוויג'ן אייר שאטל על טיסות המקשרות את אוקלנד עם קופנהגן על בסיס עונתי החל מ-28 במרץ, ועם ברצלונה מ-7 ביוני.
Level, חברה חדשה בבעלות IAG, הגיבה עם שירות לברצלונה משלהם, והחלה בטיסות שהופעלו תחילה על ידי איבריה.
חודשים לאחר מכן, נורוויג'ן אייר שאטל הודיעה על השקת טיסות ללא עצירות בין אוקלנד לנמל התעופה לאונרדו דה וינצ'י-פיומיצ'ינו, וביולי אותה השנה הודיעה שתשיק טיסות לנמל התעופה שארל דה גול ב-10 באפריל 2018.
בין אמצע 2018 לתחילת 2020 קווים רבים הפסיקו לפעול בנמל.
בריטיש אירוויז סיימה את השירות באוקטובר 2018. Level העבירה את פעילותה לנמל התעופה הבינלאומי של סן פרנסיסקו, וכך גם נורוויג'ן אייר שאטל ביטלה כל שבעת הנתיבים שלה המשרתים את אוקלנד.
ג'ט בלו איירווייז הפסיקה את פילותה בנמל באפריל 2020 ואילו אמריקן איירליינס הפסיקה בתחילת יוני 2020, ועוד.
ב-27 באפריל 1943, צי ארצות הברית DC-3 דקוטה, התרסק בגבעות ליד מסלול הגולף לייק צ'בוט, כ-4 מיילים מזרחית לאוקלנד.
שמונה מתוך 10 הנוסעים נהרגו.
ב-18 בינואר 1944, מטוס דאגלס C-47 דקוטה של חילות האוויר של צבא ארצות הברית, ניסה לחזור לנמל התעופה העירוני באוקלנד בגלל כשל במנוע מספר 1. הוא נתקע והתנגש בבית.
ב-13 בפברואר 1945, מטוס DC-3 דקוטה של הצי האמריקאי התרסק במפרץ קילומטר אחד מתחנת האוויר הצי אוקלנד 13 דקות לאחר ההמראה עקב כשל במנוע.
ב-20 בינואר 1947, צי ארצות הברית, דאגלס DC-4 פגע בסוללה בעת גישה מונחית מכ"ם לנמל התעופה אוקלנד.
שרפה פרצה, ו-20 מתוך 21 הנוסעים יצאו בשלום, ואחד מת.
ב-24 באוגוסט 1951, טיסה 615 של יונייטד איירליינס, עם מטוס מסוג דגלס DC-6B פגע בשטח הררי 15 מיילים דרומית מזרחית לנמל.
כל ששת אנשי הצוות ו-44 הנוסעים מתו.