tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
נבון נשוי לסימה ולהם ארבעה ילדים.
הוא גדל במשפחה יהודית חילונית וחזר בתשובה בנעוריו.
אבי־אמו היה קצין בצבא הצרפתי ומרגל במחתרת הצרפתית, וחייו ניצלו בזכות קצין גרמני.
אחותו הגדולה ולרי מרז'ן היא סופרת, אמנית וצלמת צרפתייה.
אחי־אשתו – שמואל הרצפלד , הוא רב אמריקאי אורתודוקסי מודרני.
הכוכב והשבט: היסטוריה דיפלומטית של ישראל, תרגמה מאנגלית: זהבה מרקס, הוצאת מודן, משרד הביטחון ומערכות, 2023.
שמרנות בניחוח צרפתי: מבט להגותו של טוקוויל, השילוח 22 (כסלו תשפ"א, נובמבר 2020), עמ' 119-139.
תיקונים בשיטת הבחירות והממשל (עם אברהם דיסקין), פורום קהלת, דצמבר 2016
עמנואל ז'אן-מישל פרדריק מַקְרוֹן הוא נשיא הרפובליקה החמישית של צרפת.
כנשיא צרפת מכהן מקרון גם כנסיך-שותף של אנדורה.
בגיל 39, הפך לנשיא הצעיר ביותר בתולדות הרפובליקה הצרפתית וראש המדינה הצרפתית הצעיר ביותר מאז נפוליאון בונפרטה.
כבנקאי השקעות לשעבר, היה מקרון סגן מזכיר בארמון האליזה, ושימש כיועץ מיוחד לנשיא פרנסואה הולנד.
הוא מונה לשר הכלכלה בממשלתו של מנואל ואלס בשנת 2014 וקידם רפורמות לטובת המגזר העסקי.
באוגוסט 2016 התפטר מהממשלה על מנת להתמודד בבחירות לנשיאות צרפת.
בבחירות לנשיאות צרפת בשנת 2017 ניצח עם תנועתו "הרפובליקה בתנועה!" את מארין לה פן עם 66.1% מהקולות, וזכה ב-99 מתוך 101 מחוזות.
הוא מינה את אדואר פיליפ לראש ממשלה.
ב-24 באפריל 2022 נבחר לכהונה נוספת לאחר שגבר שוב על לה פן בבחירות, אשר התחזקה בבחירות.
מקרון נולד באמיין, בנם של ז'אן-מישל מקרון, פרופסור לנוירולוגיה באוניברסיטת פיקרדי ז'ול וורן , ופרנסואז מקרון-נוגואה, רופאה.
הוא התחנך ברוב שנותיו בעיר הולדתו, על אף שהוריו שלחו אותו לסיים את שנת לימודיו האחרונה בתיכון היוקרתי על שם אנרי הרביעי בפריז.
הוא סיים תואר ראשון ושני בפילוסופיה באוניברסיטת פריז נאנטר, וכן תואר שני נוסף בענייני ציבור במכון למדע המדינה פריז – לפני שהתכונן לקריירה בכירה בשירות אזרחי בבית הספר הלאומי למנהל (ENA), שבו סיים את לימודיו בהצלחה ב-2004.
מקרון שירת כמפקח (inspector) במשרד הכלכלה הצרפתי בשנים 2004–2008. ב-2007 מונה לאחראי על הגשת דוחות לוועדה המיועדת לשפר את צמיחת הכלכלה בצרפת שבראשה עמד ז'אק אטלי.
לאחר מכן שילם 50,000 אירו כדי לבטל את חוזהו הממשלתי ולעבור לעבוד בשוק הפרטי, שם התבסס כבנקאי השקעות בעמדה יוקרתית בבנק Rothschild & Cie Banque, השייך לחברת "Rothschild & Co" הנשלטת בידי משפחת רוטשילד.
בשנים 2006–2009 היה מקרון חבר במפלגה הסוציאליסטית הצרפתית, ומאז ועד 2016 היה עצמאי ולא חבר מפלגה.
בשנים 2012–2014 היה סגן מזכיר בארמון האליזה, ושימש כיועץ מיוחד לנשיא פרנסואה הולנד.
בין השנים 2014–2016 כיהן כשר הכלכלה, התעשייה ועניינים דיגיטליים בממשלתו הסוציאליסטית של מנואל ואלס, ובתור שר היה אחראי על הרפורמות בשוק העבודה שניסה ממשל הולנד לקדם ב-2016, ללא הצלחה.
הנשיא הולנד ספג הפגנות זועמות מצד איגודי עובדים שמחו על הגמישות שעלולה להינתן בדרך זו למעסיקים, לפטר ולשכור עובדים.
מקרון האמין שזו הדרך להתניע את הכלכלה הקפואה של צרפת, והתפטרותו באוגוסט 2016 מהממשלה אותתה על כך שאינו מאמין שהמפלגה הסוציאליסטית מסוגלת לכך.
מקרון מתואר על ידי חלק מהפרשנים כסוציאל-ליברלי, ואילו על ידי אחרים כסוציאל-דמוקרט.
בעת חברותו במפלגה הסוציאלסטית תמך באגף השמרני במפלגה.
מקרון הסביר כי היה חלק מ"ממשלת השמאל" כיוון שרצה "לשרת את האינטרס הציבורי".
בספרו "Révolution", שפורסם בנובמבר 2016, מקרון מציג את עצמו הן כ"שמאלן" והן כ"ליברל", כי לדידו "בליברליזם אתה מחשיב עצמך כנותן אמון באדם".
מקרון הצהיר כי ברצונו לגשר בין ימין לשמאל בדומה לפרנסואה ביירו וז'אק שבאן-דלמאס.
מקרון הודיע על ריצתו לנשיאות בבחירות 2017 ב-16 בנובמבר 2016, תחת מצע הממזג רעיונות סוציאל-דמוקרטים עם כלכלת שוק חופשי בגישת "הדרך השלישית", בדומה לביל קלינטון, טוני בלייר וגרהארד שרדר.
הדובר המרכזי במפלגה בעד דרך זו היה ראש הממשלה לשעבר מנואל ואלס, שמאוחר יותר תמך במקרון לנשיאות.
מקרון מגדיר עצמו כ"לא שמאל ולא ימין".
מפלגתו החדשה, "הרפובליקה בתנועה!", (!En Marche), דוגלת באיחוד בין שברי החברה הצרפתית, המפולגת בין שמאל לימין.
הוא מגדיר את מפלגתו ככוח הפוליטי הפרו-אירופי היחידי בצרפת, ותומך בשדרוג מעמד צרפת באיחוד האירופי, לצד תמיכה בקליטת אזרחים זרים שייתנו יד בהזנקת הכלכלה.
הוא תומך במאבק בשינוי האקלים ובהסכם פריז, וכן באיזון בין צרכים אקולוגיים ודרישות כלכליות.
עמדותיו של מקרון בנושא ביטחון לאומי ומאבק בטרור ניציות, וכוללות תמיכה בהגדלת תקציב הביטחון ל-2% מהתמ"ג והגדלת מספר השוטרים, ועם זאת הוא תומך בקבלת פליטים מסוריה בדומה למדיניותה של אנגלה מרקל.
הוא תומך בברית נאט"ו ומחזיק בעמדות ניציות גם בנוגע למשטרו של נשיא רוסיה ולדימיר פוטין.
מקרון האשים את ממשלת רוסיה בהתערבות בבחירות הצרפתיות, בדומה להתערבותם בבחירות לנשיאות בארצות הברית ב-2016, על ידי הפצת פייק ניוז ודיסאינפורמציה נגד מקרון דרך רשתות התעמולה של הקרמלין, RT וספוטניק, וכן בניסיון לחדור למחשבי הקמפיין שלו דרך מתקפות סייבר.
ב-5 במאי 2017, דקות לפני חצות ויממה לפני הבחירות, יצא הקמפיין של מקרון באופן רשמי בהאשמה כי מחשביו נפרצו באופן "מתואם ומסיבי", ושהמיילים הגנובים הודלפו.
פירמת סייבר מתמחה הודיעה כי המתקפות הגיעו מקבוצת האקרים המזוהה עם המודיעין הרוסי, כשאותה קבוצה הואשמה גם על ידי קהיליית המודיעין האמריקאי בפריצה למפלגה הדמוקרטית ולגופים פוליטיים נוספים, כחלק מקמפיין מאורגן להתערבות בבחירות בהוראתו של ולדימיר פוטין.
ביחס לישראל תומך מקרון בהמשך המדיניות הצרפתית המסורתית התומכת בשתי מדינות לשני עמים ומתנגדת להתנחלויות, תוך התנגדות להכרה חד-צדדית במדינה פלסטינית ולתנועת החרם על ישראל, "BDS".
ב-23 באפריל 2017 העפיל מקרון לסיבוב השני עם 24% ממניין הקולות (8,657,326 קולות), ובו התמודד מול מארין לה פן מהחזית הלאומית.
ברחבי הקשת הפוליטית, מנהיגי השמאל והימין-מרכז, בהם הנשיא הפורש פרנסואה הולנד, ואף המתמודדים מולו, בנואה אמון ופרנסואה פיון, הביעו תמיכה במקרון נגד לה פן, מלבד מנהיג השמאל הרדיקלי ז'אן לוק מלנשון שאמר שהצבעה ללה-פן תהיה "טעות נוראית" אך לא הביע תמיכה מפורשת.
גם מנהיגים בעולם הביעו בו תמיכה, כולל נשיא ארצות הברית לשעבר ברק אובמה.
בסקרים שנעשו לקראת הסיבוב השני, וכן לאחר העימות בינו ללה פן, רוב הנשאלים תמכו בו.
לבסוף ניצח את הסיבוב השני עם יותר מ-66% מהקולות (20,703,694 קולות), הפער הגדול ביותר ברפובליקה החמישית מאז ניצח ז'אק שיראק את ז'אן-מארי לה פן ב-2002.
ב-24 באפריל 2022 נבחר לנשיאות צרפת עם 58.6% מקולות המצביעים ובפער של 17% מקולות יריבתו לה פן והימין הקיצוני בראשותה שזכה ב-41.4% מהקולות.
בבחירות שהתקיימו ביוני 2022 איבדה רשימתו את הרוב באספה הלאומית אך נשארה הרשימה הגדולה ביותר.
מקרון נאלץ להקים ממשלת מיעוט.
ב-9 ביוני 2024, לאחר תבוסה מוחצת בבחירות לפרלמנט האירופי, פיזר הנשיא מקרון את האספה הלאומית וקרא לערוך בחירות בזק ב-30 ביוני וב-7 ביולי 2024, בעקבות התחזקות הימין הקיצוני בבחירות ביוני 2024. מקרון אמר: "אסור להעמיד פנים שלא קרה דבר", והזהיר כי עליית הימין הקיצוני היא סכנה לצרפת וליבשת כולה.
לפי תוצאות הסיבוב הראשון בבחירות לאספה, מפלגת הימין הקיצוני של לה פן הייתה צפויה להיות המפלגה הגדולה ביותר ורשימתו של מקרון תהיה רק שלישית בגודלה.
במקום השני הייתה ברית מפלגות השמאל "החזית העממית החדשה", שכללה גם מפלגות שמאל מתון וגם מפלגות שמאל קיצוני.
בתגובה, לקראת הסיבוב השני בבחירות למושבים באספה הלאומית, איחדו מפלגתו של מקרון ואיחוד מפלגות השמאל כוחות במטרה להבטיח שמפלגת הימין הקיצוני של לה פן לא תצליח לעלות לשלטון.
מועמדים מהמרכז ומהשמאל פרשו בקרוב ל-300 מחוזות בחירה בצרפת כדי להבטיח שלמועמד המתון והעדיף יותר, גם אם הוא אינו נמנה עם המחנה שלהם, יהיה את הסיכוי הטוב ביותר לנצח את מועמדי הימין הקיצוני.
לפי התוצאות, ברית מפלגות השמאל הייתה הגדולה ביותר, ברית אנסמבל של מקרון היה השנייה בגודלה, ומפלגתם של לה פן ובעלי בריתה הייתה השלישית בגודלה.
בסיבוב השני של בחירות הבזק, הקואליציה איבדה עשרות מושבים בבית התחתון של הפרלמנט, ומספרי המושבים של כל הבריתות היו רחוקים מהרוב הנדרש.
ב-14 במאי 2017 הושבע לנשיא צרפת השמיני בתולדות הרפובליקה החמישית ולנסיך-שותף של אנדורה לצד ז'ואן אנריק ויווס אי סיסיליה, בישוף אורז'ל, וה-25 במספרו כלל.
הוא מינה כראש ממשלה תחתיו את אדואר פיליפ, חבר מפלגת הרפובליקנים ומתון שהיה מקורב לאלן ז'ופה.
ביוני באותה שנה זכתה מפלגתו של מקרון, הרפובליקה בתנועה!
(!La République en Marche), במסגרת סיעתה בקונגרס, ברוב מוחלט באספה הלאומית בבחירות הפרלמנטריות, עם 308 מושבים מתוך 577, ויצרה ברית משותפת עם מפלגת המרכז בראשות פרנסואה ביירו, מודם (MoDem), המביאה לתנועה 350 מושבים בבית המחוקקים.
ביולי 2017, לאחר סקנדל פוליטי-כלכלי שנגע למינויים לתפקידי ממשל שבוצעו בידי פרנסואה פיון, מקרון תמך בחקיקה של האספה הכללית שאסרה על קיום נפוטיזם בממשל.
החקיקה הייתה השלב הראשון בתוכנית ממשלתית שקידם מקרון להפחתת השחיתות השלטונית בצרפת.
מקרון מקדם עוד מעלייתו לנשיאות מדיניות שנועדה לשפר את יחסי הממשל ואיגודי הפועלים כך שהאחרונים יהיו כמה שיותר אפקטיביים בקידום המדינה לפי המודל של גרמניה ומדינות סקנדינביה.
כמו כן, הוא התנגד לגיוס עובדים זרים בשכר נמוך ממזרח אירופה שיועסקו בצרפת במטרה לשמור על מעמדם הכלכלי-חברתי של העובדים הצרפתים.
ביולי 2017 התפטר ראש מטה הכוחות המזוינים של צרפת, הגנרל פייר דה וילייה, בעקבות עימות פומבי עם מקרון בנוגע לקיצוץ תקציב הביטחון בסך 850 מיליון אירו.
מקרון מינה את הגנרל פרנסואה לקואנטר (François Lecointre) כמחליפו של דה וילייה.
ב-27 בספטמבר 2017 הציגה ממשלת מקרון את תקציבה הראשון, שכלל הפחתה במיסים ובהוצאות ציבוריות, במטרה לעמוד בכללי הגירעון של האיחוד האירופי.
במסגרת התקציב בוטל מס העושר (ISF – Impôt de solidarité sur la fortune) והוחלף במס חדש שחל על נכסי נדל"ן בלבד, בהתאם להבטחת הבחירות של מקרון.
לפני ביטולו, המס הוטל על תושבי צרפת ששוויים הכולל עלה על 1.3 מיליון אירו, בשיעור של עד 1.5%.
בפברואר 2018 הכריז מקרון על תוכנית לפרישה מרצון לעובדי מדינה, במסגרת מאמצי הממשלה לצמצם את מספר המועסקים בשירות הציבורי.
בדצמבר 2019 הודיע מקרון על כוונתו לבטל את מערכת הפנסיה הוותיקה של המאה ה-20 ולהקים במקומה מערכת פנסיה לאומית אחת, שתנוהל על ידי המדינה.
התוכנית עוררה גל מחאות, שכלל שביתות תחבורה ממושכות ונזקים לרכוש ציבורי בפריז.
בינואר 2020 נעתר מקרון לפשרה, והסכים לבצע שינויים בגיל הפרישה במסגרת הרפורמה.
בפברואר 2020 אושרה הרפורמה על ידי הממשלה בצו מנהלי מכוח סעיף 49 של החוקה הצרפתית.
עם זאת, ב-16 במרץ 2020, בעקבות התפרצות מגפת הקורונה, הודיע מקרון על הקפאת החקיקה לקראת סגר כללי בצרפת.
התוכנית ספגה ביקורת והתנגדות עצומה מבית והביאה מאז 5 בדצמבר 2019 למצב של שביתה מתמשכת.
ממשלתו שאפה לחזק את תחום ההייטק במדינה.
לשם כך השיק מקרון את "תחנה F", פרויקט חממה בפריז.
מקרון הקצה לפרויקט כמעט 10 מיליארד יורו בהטבות מס ותמריצים אחרים, כדי לפתות פעילות מחקרית ועסקי בינה מלאכותית.
בנק חדש נוסד כדי לסייע לממן הזנקים.
הוא פעל להגדיל את ההשקעות הפרטיות בתחום זה.
אחת מהיוזמות המרכזיות של מקרון עם תחילת כהונתו כנשיא הייתה רפורמה במערכת יחסי העבודה בצרפת.
מטרת הרפורמה הייתה להרחיק את מערכת יחסי העבודה מן המודל העימותי הקיים ולעבור למערכת גמישה ומבוססת הסכמה, בדומה למודלים הנהוגים בגרמניה ובסקנדינביה.
מקרון הצהיר גם על כוונתו לפעול נגד מה שכינה "השלכה חברתית" (social dumping) – תופעה שבה חברות מעסיקות עובדים זמניים ממדינות מזרח אירופה בשכר נמוך, במסגרת הוראת האיחוד האירופי מ-1996, באופן שפוגע בתנאי ההעסקה של עובדים צרפתים.
הממשלה פרסמה את הצעותיה לשינוי חוקי העבודה (Code du Travail) בצרפת, במסגרת אחת הרפורמות הראשונות של מקרון שנועדו להניע את הכלכלה.
יוזמות אלו נתקלו בהתנגדות מצד חלק מהאיגודים המקצועיים.
האיגוד הגדול ביותר, CFDT, נקט גישה פייסנית והשתתף במשא ומתן עם הממשלה, בעוד שהאיגוד הרדיקלי יותר, CGT, התנגד באופן חריף לרפורמות.
שרת העבודה בממשלתו, מוריאל פֶּנִיקוּ (Muriel Pénicaud), הובילה את המהלך.
האספה הלאומית והסנאט אישרו את ההצעה, ובכך אפשרו לממשלה להקל על חוקי העבודה לאחר משא ומתן עם האיגודים וארגוני המעסיקים.
הרפורמות, שנדונו עם האיגודים, כללו בין היתר הגבלות על פיצויים במקרים של פיטורים לא מוצדקים, והעניקו למעסיקים גמישות רבה יותר בהליכי גיוס ופיטורין ובהגדרת תנאי העבודה.
מקרון חתם על חמש צווים נשיאותיים בנושא ב-22 בספטמבר 2017. באוקטובר אותה שנה פרסמה הממשלה נתונים שלפיהם שיעור האבטלה ירד ב-1.8% – הירידה המשמעותית ביותר מאז שנת 2001.
בינואר 2018, בהתייחסות למצב מבקשי המקלט בצרפת ולמחנה הפליטים "הג'ונגל של קאלה", הצהיר מקרון כי לא יאפשר הקמת מחנה פליטים נוסף בפריז.
הוא הבהיר את מדיניות ממשלתו בנוגע להגירה ומקלט, שכללה האצה של תהליכי בקשת מקלט וגירוש מהגרים לא חוקיים, לצד שיפור תנאי המגורים לפליטים המאושרים.
ביוני 2018 טען מקרון כי אירופה אינה חווה משבר הגירה בהיקף הדומה לזה של 2015, וציין כי מדינות כמו איטליה אינן נתונות עוד ללחץ ההגירה שחוו בעבר.
לדבריו, המשבר באירופה הוא בראש ובראשונה פוליטי ולא דמוגרפי.
בנובמבר 2019 הציגה ממשלתו של מקרון כללים חדשים שנועדו לצמצם את מספר מבקשי המקלט המגיעים לצרפת, במסגרת מאמץ שלטוני ל"נטול מחדש שליטה" על מדיניות ההגירה.
בשנת 2022 עלה מספר הזרים החדשים שהגיעו לצרפת על 320,000 – שיא חדש, כאשר כמעט מחצית מהם הגיעו ממדינות אפריקה.
ביולי 2017 אישר הסנאט הצרפתי בקריאה ראשונה הצעת חוק ביטחון פנימי שנויה במחלוקת, הכוללת חקיקה מחמירה נגד טרור – בהתאם להבטחת הבחירות של מקרון.
ב-3 באוקטובר הצביעה האספה הלאומית בעד החוק ברוב של 415 מול 127, עם 19 נמנעים.
ההצבעה התקיימה יומיים בלבד לאחר פיגוע הדקירה בתחנת הרכבת במרסיי.
שר הפנים ז'ראר קולומב הצהיר כי "צרפת עדיין במצב מלחמה".
ב-18 באוקטובר אישר הסנאט את החוק בקריאה שנייה ברוב של 244 מול 22. באותו יום הודיע מקרון כי מאז תחילת כהונתו סוכלו 13 פיגועים בצרפת.
החוק החדש החליף את מצב החירום שהוכרז בצרפת לאחר מתקפות נובמבר 2015, והקנה תוקף קבוע לכמה מהוראות החירום.
בין סמכויות הרשויות שנקבעו בחוק: חיפושים בבתים ללא צו שיפוטי, הגבלת תנועה של חשודים, סגירת מוסדות דתיים, וחיפושים נרחבים באזורים סביב נמלי תעופה, תחנות רכבת ונמלים בינלאומיים.
החוק ספג ביקורת מארגוני זכויות אדם בטענה לפגיעה בחירויות האזרח, אך זכה לתמיכת רוב הציבור – לפי סקר של לה פיגארו, 57% תמכו בו, אף ש-62% מהנשאלים סברו שהוא פוגע בזכויות הפרט.
בעקבות הביקורת הוכנסו שינויים בחוק, והוראות הענישה המחמירות נקבעו לבחינה מחודשת מדי שנה, עם יעד לפקיעתן עד סוף 2020.
מקרון חתם על החוק ב-30 באוקטובר 2017 והודיע כי החל מ-1 בנובמבר יביא החוק לסיום מצב החירום בצרפת.
בביקורו בקורסיקה בפברואר 2018 עורר מקרון מחלוקת כאשר דחה את דרישת הלאומנים הקורסיקאים להכיר בשפה הקורסיקאית כשפה רשמית, אך הציע לכלול את קורסיקה במפורש בחוקת צרפת.
באותה שנה העלה מקרון יוזמה לרפורמה במעמד הדת המוסלמית בצרפת.
הוא הצהיר כי בכוונתו "לארגן מחדש" את האסלאם במדינה, תוך מטרה לשלבו במסגרת עקרונות החילוניות (laïcité) של הרפובליקה.
לדבריו, "אנחנו עובדים על מבנה האסלאם בצרפת וגם על הדרך להסביר אותו, מה שחשוב ביותר — מטרתי היא לגלות מחדש את לב החילוניות, האפשרות להאמין או לא להאמין, כדי לשמר את הלכידות הלאומית ואת חופש המצפון." מקרון לא חשף פרטים נוספים על התוכנית.
בפגישתו בשנת 2019 עם נציגי הקהילה היהודית בצרפת, ובעקבות גל אירועים אנטישמיים שסחפו את צרפת, טען מקרון כי "אנטי-ציונות היא אנטישמיות מודרנית".
בשנת 2021 לאחר החלטת בית המשפט העליון בפריז לדחות את ערעור משפחתה של שרה חלימי על שחרור רוצחה, התבטא מקרון כנגד החלטת בית המשפט, וקרא לשינוי החוק, שאפשר את שחרורו של הרוצח ללא משפט.
מקרון השתתף לראשונה בפסגת נאט"ו בבריסל במאי 2017, שם נפגש עם נשיא ארצות הברית דונלד טראמפ.
הפגישה זכתה לסיקור נרחב בעקבות לחיצת היד ביניהם שתוארה כ"מאבק כוח".
בספטמבר 2021 נרשמה מתיחות חריפה ביחסים בין צרפת לארצות הברית בעקבות הסכם AUKUS עם אוסטרליה ובריטניה, במסגרתו ביטלה אוסטרליה עסקת צוללות עם צרפת לטובת צוללות גרעיניות אמריקאיות.
צרפת החזירה לראשונה בתולדותיה את שגריריה מארצות הברית ומאוסטרליה.
לאחר שיחת פיוס בין מקרון לנשיא ארצות הברית ג'ו ביידן, הצדדים סיכמו על צמצום המתח, והבית הלבן הודה כי המשבר היה יכול להימנע באמצעות התייעצות מוקדמת.
במאי 2017 נפגש מקרון עם נשיא רוסיה ולדימיר פוטין בארמון ורסאי.
במהלך הפגישה תקף את כלי התקשורת Russia Today ו-Sputnik וכינה אותם "אמצעים של תעמולה שקרית".
מקרון הדגיש את הצורך בשיתוף פעולה בלחימה בדאעש והזהיר כי צרפת תגיב צבאית לשימוש בנשק כימי בסוריה.
באוגוסט 2019, לקראת פסגת ה-G7 בביאריץ, אירח מקרון את פוטין במבצר ברגן והצהיר כי "רוסיה שייכת לאירופה של ערכים".
במהלך ההכנות לפלישה הרוסית לאוקראינה ב-2022 ניסה מקרון לתווך דיפלומטית עם פוטין, וניהל עמו מספר פגישות ושיחות טלפון.
גם לאחר פרוץ המלחמה קרא לשמור על ערוץ דיאלוג פתוח עם רוסיה.
בעקבות מתקפת הנשק הכימי בדומא ב-2018, הורה מקרון על השתתפות צרפתית בתקיפות אוויריות נגד מטרות של משטר אסד, בתיאום עם ארצות הברית ובריטניה.
מקרון תמך בהסכם הגרעין עם איראן גם לאחר פרישת ארצות הברית ממנו.
במהלך פסגת ה-G7 בביאריץ ב-2019 ניסה לקדם מגעים דיפלומטיים עם איראן, והזמין את שר החוץ מוחמד ג'וואד זריף לשיחות בלתי-פורמליות.
בנאום מדיניות החוץ הראשון שלו באוגוסט 2017 קרא מקרון לעמדה בינלאומית תקיפה כלפי צפון קוריאה כדי להביא אותה לשולחן המשא ומתן, על רקע שיגור טילים לעבר יפן.
במרץ 2019 חתם מקרון עם נשיא סין שי ג'ינפינג על 15 הסכמים כלכליים בשווי כולל של 40 מיליארד אירו, שכללו רכישת מטוסי איירבוס, השקעות באנרגיה ירוקה, הסכמי יצוא חקלאיים ושיתופי פעולה בתעשייה הכבדה.
ביולי 2020 קרא מקרון להטיל סנקציות על טורקיה בגין הפרות ריבונות של יוון וקפריסין במזרח הים התיכון וביקר את התערבותה הצבאית בלוב.
לדבריו, "מותר לנו לצפות מטורקיה ליותר מאשר מרוסיה, שכן היא חברה בנאט"ו".
מקרון מתח קו חריף מול הרפובליקה הטורקית עקב שאיפותיה להגדלת ההשפעה במזרח התיכון ובאירופה.
במסגרת מלחמת האזרחים השנייה בלוב, המשמשת מלחמת פרוקסי בין טורקיה ורוסיה, צרפת תחת מקרון מצדדת ברוסיה ותומכת בכוחות "בית הנבחרים" תחת פיקודו של פילדמרשל ח'ליפה חפתר.
במהלך המחצית הראשונה של שנת 2021, המעורבות הטורקית במלחמת האזרחים השנייה בלוב שנעשתה בגלוי שינתה את פני המלחמה והחלישה את כוחות בית הנבחרים שנתמכו בידי צרפת, רוסיה, איחוד האמירויות הערביות ומצרים.
במקביל, צרפת וטורקיה מנהלות מאבק על השפעת המסחר על אלג'יריה בעוד צרפת היא יצואנית המסחר הגדולה ביותר לאלג'יריה אחרי הרפובליקה העממית של סין.
במסגרת משבר הריבונות הטריטוריאלית בשנת 2020 על הים האגאי, בין טורקיה ליוון, צרפת צידדה ביוון ואיימה להתערב מבחינה צבאית נגד טורקיה במקרה של מלחמה.
ביוני 2021 דווח כי מקרון טען שצפון אירלנד "אינה חלק מבריטניה", על רקע מחלוקות עם ראש ממשלת בריטניה בוריס ג'ונסון סביב פרוטוקול צפון אירלנד.
מקרון הכחיש את הדברים וטען כי התייחס להפרדה הגאוגרפית בין בריטניה לאירלנד הצפונית.
ב-2017 גינה מקרון את ממשלת ונצואלה בראשות ניקולאס מדורו כדיקטטורה, וקרא להגברת לחץ בינלאומי עליה.
בפברואר 2020, במהלך ועידת הביטחון במינכן, הציג מקרון חזון לעשור הקרוב לחיזוק האיחוד האירופי באמצעות תקציב גדול יותר, שווקים פיננסיים משולבים, מדיניות ביטחון אפקטיבית והפחתת התלות בנאט"ו ובמיוחד בארצות הברית ובבריטניה.
בנובמבר 2021 חתם מקרון על "אמנת קווירינאלה" עם ראש ממשלת איטליה מריו דראגי, שנועדה לחזק את התיאום בתחומי מדיניות החוץ, הכלכלה, ההגירה והתרבות בין המדינות החברות באיחוד.
כהונתו השנייה כנשיא צרפת (2022–הווה)
אמנם טקס ההשבעה הרשמי של מקרון לתקופת כהונתו השנייה התקיים ב־7 במאי 2022, אך הכהונה השנייה החלה באופן רשמי ב־14 במאי.
מיד לאחר השבעתו, מינה מקרון את אליזבת בורן לראש ממשלת צרפת, האישה השנייה בתולדות המדינה בתפקיד זה.
זמן קצר לאחר פרסום הקבינט החדש, נפתחו שתי שערוריות: האחת, האשמות באונס כלפי שר הסולידריות הנכנס דמיאן אבאד; והשנייה, הביקורת על התנהלות הרשויות במהומות שהתחוללו בגמר ליגת האלופות באצטדיון סטאד דה פראנס.
בבחירות הפרלמנטריות ביוני 2022 איבדה קואליציית המרכז של מקרון את הרוב באספה הלאומית – ונשארה עם 251 מושבים בלבד, 38 מושבים פחות מהרוב הדרוש.
שלושה מבעלי בריתו הבכירים של מקרון – נשיא האספה רישאר פראן, יו"ר סיעת LREM כריסטוף קסטנר ויו"ר סיעת MoDem פטריק מיניולה – נכשלו בבחירות.
שלושה שרים נאלצו להתפטר לאחר שלא נבחרו לפרלמנט.
ניסיונות להרכבת קואליציה רחבה נכשלו, וממשלת בורן המשיכה כממשלת מיעוט.
במרץ 2023, העבירה ממשלת מקרון חוק שמעלה את גיל הפרישה מ־62 ל־64. ההצבעה נעשתה תוך עקיפת הפרלמנט באמצעות סעיף 49.3, מה שהצית הפגנות אלימות ברחבי המדינה.
מקרון קרא ל"100 ימי פיוס", שלא השיגו רגיעה משמעותית.
ב-27 ביוני 2023, פרצו ברחבי צרפת מהומות אחרי תקרית שבה נורה למוות נער שנעצר לבדיקת תנועה בנאנטר, פרבר של פריז, אבל ניסה לברוח עם רכבו ואז נורה מטווח קצר על ידי אחד משני השוטרים שביקשו לבדוק אותו.
במשטרה טענו תחילה כי השוטר ירה בו כיוון שהרכב לכאורה עמד לדרוס אותו, אבל תיעוד שהופץ אחר-כך ברשתות החברתיות הפריך את הטענה הזו והראה ששני השוטרים עמדו לצד הרכב, וכי השוטר פתח באש בעת שהנער החל לנסוע קדימה, ולא לעברו.
המהומות שפרצו בעקבות האירוע כללו התפרעויות אלימות, ביזה והצתה, על רקע טענות ארוכות-שנים לאלימות משטרתית מופרזת, שמופנית בעיקר כלפי שחורים וצרפתים ממוצא ערבי ומוסלמי, כמו גם תלונות על גזענות כלפי אוכלוסיות הללו, שמתמודדות עם עוני.
מקרון הורה על פריסת 45,000 שוטרים וליווי משפטי מואץ שכלל החמרת ענישה.
תוך ימים נעצרו מעל 2,000 איש.
ב־20 ביולי 2023 ערך מקרון רה־ארגון ממשלתי עם תום תקופת ה"פיוס", שכללה את הדחת שרי החינוך והסולידריות.
בינואר 2024, לאחר המשבר סביב חוק ההגירה, ביקש מקרון מראש הממשלה בורן להתפטר.
הוא מינה במקומה את שר החינוך גבריאל אטאל – שהפך לראש הממשלה הצעיר ביותר בתולדות צרפת.
ממשלת אטאל נחשבת לימנית ביותר מאז תחילת כהונת מקרון, עם רוב מיניסטרים שמקורם במפלגת המרכז־ימין לשעבר UMP/LR.
על רקע האטה בצמיחה ואי־עמידה ביעדי הגירעון לשנת 2023, חשפה ממשלת מקרון בפברואר 2024 קיצוצים מיידיים של 10 מיליארד אירו.
במרץ 2024 כינס מקרון "פגישת חירום" כדי לדון בעתיד הפיסקלי של צרפת, נוכח הסיכון להורדת דירוג אשראי.
ב־2023 ניסתה ממשלת מקרון להעביר חוק מקיף להגירה ולמקלט מדיני, שנועד לצמצם הגנה על מהגרים בלתי חוקיים אך גם להקל בהסדרת מעמדם.
הצעת החוק נדחתה בפרלמנט בדצמבר 2023 – תבוסה שגרמה למשבר פוליטי נרחב.
הממשלה הגישה את החוק לוועדה פרלמנטרית משותפת, שם הושג הסכם עם הסנאט שבשליטת הימין, והחוק עבר בבדצמבר בתמיכת סיעות הימין והשמאל הקיצוני.
שר הבריאות אורליאן רוסו התפטר במחאה על אישור החוק.
ב-19 בדצמבר 2023 העביר מקרון בתמיכת מפלגת הימין, הרפובליקנים, וכן מפלגת הימין הרדיקלי, האיחוד הלאומי, רפורמה משמעותית המקשיחה את עמדותיה של צרפת בנושאי הגירה ומהגרים.
בין השינויים שאומצו: תיקבע מכסת הגירה שנתית על־ידי הפרלמנט, זכויות סוציאליות כמו סיוע בשכר דירה או קצבאות ילדים ומשפחה יינתנו רק אחרי חמש שנים של מגורים בצרפת, בעלי אזרחות כפולה שיבצעו פשעים יאבדו את האזרחות הצרפתית שלהם, ויגורשו בקלות יחסית.
בנוסף, יהיה קשה יותר לצאצאים של מי שנכנסו כמהגרים לא-חוקיים לקבל אזרחות צרפתית, שהות במדינה ללא אישור תושבות תהפוך מחדש לעבירה פלילית הנושאת קנס ועוד.
מקרון, שלא היה לממשלתו רוב בפרלמנט, גייס את תמיכת האופוזיציה מימין ברפורמה, שנתפסה כנוקשה מדי בקרב חלק מחברי מפלגתו, ושר הבריאות אורליאן רוסו אף התפטר במחאה על כך.
ב־4 באוקטובר 2023, לרגל 65 שנה לחוקת צרפת, הציג מקרון יוזמות לתיקון חוקתי: הרחבת אפשרויות משאלי עם, עיגון הזכות להפלות והגנה על אקלים, ומתן אוטונומיה מסוימת לקורסיקה וקלדוניה החדשה.
ב־4 במרץ 2024 אישר הפרלמנט הצרפתי תיקון חוקתי המעגן את הזכות להפלות כחירות מוגנת – הרפורמה החוקתית הראשונה מאז 2008 והראשונה מאז כניסת מקרון לתפקיד.
ב־1 באוגוסט 2023 חתם מקרון על חוק רב־שנתי לתכנון צבאי (Loi de programmation militaire) שנועד להגדיל את תקציב הביטחון ב־40% ולהעמידו על 413 מיליארד אירו בין השנים 2024–2030.
במאי 2024, שינתה האספה הלאומית בצרפת את כללי ההצבעה בקלדוניה החדשה שמטרתה לשנות את התנאים הקיימים המונעים עד חמישית מהאוכלוסייה להצביע בבחירות מחוזיות.
אישור החוק הוביל למהומות אלימות קשות ביותר אשר הביאו למותם של שמונה.: שדה התעופה הושבת, בתי ספר נסגרו, מכוניות הוצתו ומפגינים פתחו באש לעבר כוחות הביטחון.
ב-22 במאי, הגיע מקרון לביקור בזק במקום.
ב-12 ביולי 2025 הכריזה צרפת על הסכם עם קלדוניה החדשה, לפיו הטריטוריה שמעבר לים תישאר צרפתית אך תוכרז כמדינה חדשה.
על פי העסקה, "מדינת קלדוניה החדשה" תעוגן בחוקת צרפת, ומדינות אחרות יוכלו להכיר בה כמדינה נפרדת.
במסגרת ההסכם גובשה גם תוכנית להתאוששות כלכלית, הכוללת שיקום תעשיית הניקל - אחד ממקורות ההכנסה העיקריים של האיים.
הפרלמנט הצרפתי צפוי לדון בהסכם עד סוף השנה, ואם יאושר, הוא יובא למשאל עם בקלדוניה החדשה ב-2026.
הבחירות המוקדמות של 2024 ומשבר המשילות
בסיבוב הראשון קיבלה קואליציית המרכז של מקרון 20.04% מהקולות בלבד, והגיעה למקום השלישי אחרי RN (33.15%) והברית השמאלית NFP – "החזית החדשה" (27.99%).
תוצאה זו נחשבת לגרועה ביותר למפלגת שלטון מאז ראשית הרפובליקה הצרפתית השלישית ב־1870.
בסיבוב השני התקבלה שוב תוצאה של "פרלמנט תלוי" (hung parliament).
בניגוד לתחזיות, ברית השמאל NFP זכתה במספר המושבים הרב ביותר, אך נותרה ללא רוב של ממש, כאשר חסרו לה כ־90–100 מושבים להקמת ממשלה לבדה.
קואליציית מקרון איבדה 86 מושבים ואת מעמדה כסיעה הגדולה ביותר, בעוד שמפלגת RN, למרות תוצאה נמוכה מהתחזיות, הפכה למפלגה הבודדת הגדולה ביותר באספה החדשה.
בליל הבחירות, לאחר פרסום מדגמי היציאה, הודיע ראש הממשלה גבריאל אטאל על כוונתו להתפטר.
אולם למחרת סירב מקרון לקבל את ההתפטרות וביקש מאטאל להמשיך בתפקידו עד לכינון ממשלה חדשה.
בהמשך סירב מקרון למנות את מועמדת NFP, לוסי קסטה, לראשות הממשלה.
לאחר סבב התייעצויות עם ראשי המפלגות, מינה מקרון ב־5 בספטמבר את הפוליטיקאי השמרן מישל ברנייה לראש ממשלה והטיל עליו להקים "ממשלת אחדות".
בדצמבר 2024 השתמש ראש הממשלה ברנייה בסעיף 49.3 של החוקה כדי להעביר את תקציב הביטוח הלאומי לשנת 2025 ללא הצבעה באספה.
בתגובה, ב־4 בדצמבר, עברה הצעת אי־אמון שהוגשה נגדו – מה שהביא להפלת ממשלתו.
זו הייתה הפעם הראשונה מאז 1962 שממשלה בצרפת הופלה על ידי הפרלמנט.
למחרת, ב־5 בדצמבר, נשא מקרון נאום לאומה, שבו קיבל את התפטרות ברנייה אך הצהיר כי בכוונתו להמשיך לכהן כנשיא עד תום כהונתו.
הוא האשים ב"קריסת המשילות" את שיתוף הפעולה בין השמאל הקיצוני לימין הקיצוני.
ב-8 בספטמבר 2025, שנה לאחר הבחירות לפרלמנט, ראש הממשלה פרנסואה ביירו, יזם הצבעת אמון כדי לדחוף את האופוזיציה לתמוך בקיצוצים.
ההצבעה הפכה להיות הצבעת אי אמון וביירו הודח.
בהצבעה הצביעו בעד הדחתו 364 מחוקקים, וכ-194 גיבו את ביירו.
ב-9 בספטמבר 2025, יממה לאחר שממשלת ביירו נפלה, הודיע מקרון כי סבסטיאן לקורנו, שר הכוחות המזוינים ימונה להיות ראש הממשלה הבא.
ב-6 באוקטובר 2025, לקורנו הגיש את התפטרותו פחות מיממה לאחר שהציג את ממשלתו.
ההתפטרות נבעה מלחצים פוליטיים חריפים ומפרלמנט מפוצל וחסר רוב.
לאחר כן, מקרון מינה את לקורנו לתפקיד בפעם השנייה.
במהלך המשבר האוקראיני-רוסי, צרפת שיחקה תפקיד משמעותי במאמצים הדיפלומטיים לתווך בין הצדדים, וכן תמכה בסנקציות נגד רוסיה.
צרפת סיפקה סיוע לאוקראינה בשל הפלישה הרוסית לאוקראינה.
מקרון הציע להקים את הקהילה הפוליטית האירופית – פורום חדש שנוצר בתגובה לפלישה הרוסית לאוקראינה כדי להציע רשת אירופית רחבה ומכילה יותר.
הפורום כולל גם מדינות שאינן חברות האיחוד האירופי.
יחסי צרפת–רוסיה נותרו מתוחים בכל הנוגע למלחמה באוקראינה, היכן שצרפת וגרמניה נוקטות בתמיכה באוקראינה במטרה למנוע מעליית ההשפעה הרוסית על מזרח אירופה.
מקרון קידם הקמת כוח התערבות צבאי אירופי שיוכל לסייע למדינה לשמור על האינטרסים שלה באזור הסאהל באפריקה ובאזורים אחרים.
ממשלו של מקרון חווה נסיגה חדה בהשפעת צרפת במערב אפריקה.
בין 2022 ל־2024, שורת מדינות סאהל – בהן מאלי, בורקינה פאסו וניז'ר – ניתקו את קשריהן הביטחוניים עם פריז, גירשו את החיילים הצרפתים מתחומן, ובחלקן אף הקימו קואליציות ביטחוניות חלופיות בתמיכת רוסיה.
בכך הגיע לסיומו הלכה למעשה מבצע ברקאן (Opération Barkhane), שהיה המערך הצבאי המרכזי של צרפת נגד הטרור באזור מאז 2014.
בפברואר 2023 אירח מקרון בפריז את ראש ממשלת אתיופיה אבי אחמד, בניסיון לשקם את היחסים בין שתי המדינות לאחר מלחמת תיגראי.
ביוני אותה שנה אירח מקרון ועידת פסגה בינלאומית למימון אקלימי ולרפורמה בסדר הכלכלי העולמי, שם קרא למחיקת חובות מדינות עניות והעדפת מענקי סיוע על פני הלוואות.
מקרון גילה לאורך כהונתו מעורבות פעילה בעמדות הנוגעות לישראל, יהדות צרפת והסכסוך הישראלי-פלסטיני.
הוא גינה בחריפות גילויי אנטישמיות בצרפת, והתנצל פומבית בשם המדינה על שיתוף הפעולה של ממשלת וישי עם הנאצים במלחמת העולם השנייה.
ב-2020 השתתף ב"פורום השואה העולמי החמישי" בירושלים ובמהלכו התעמת עם אנשי ביטחון ישראלים בכנסיית סנטה אנה, אך התנצל לאחר מכן.
בנוסף, הביע התנגדות נחרצת לתוכנית הגרעין האיראנית.
מקרון תומך בקידום פתרון מדיני בין ישראל לפלסטינים.
לפי דיווח בעיתון "לה מונד", מקרון הביע חשש מפני הרפורמה המשפטית של ממשלת נתניהו, והזהיר שיישומה יוביל לניתוק ישראל מערכי הדמוקרטיה.
באוקטובר 2023, מעט לאחר טבח שבעה באוקטובר, ביקר בישראל והביע תמיכה במדינה בעקבות מתקפת חמאס.
הוא קרא להקמת קואליציה בינלאומית למאבק בטרור והזהיר את חזבאללה שלא להצטרף ללחימה, תוך הדגשה על שמירה על החוק וההומניות.
במהלך התמרון הקרקעי בעזה התראיין ל-BBC וקרא להפסקת אש בעזה, טען שישראל חייבת "להפסיק להרוג נשים ותינוקות", ואמר שאין הצדקה להפצצות.
עם זאת, למחרת שוחח עם נשיא המדינה יצחק הרצוג, הבהיר שלא התכוון לייחס לישראל כוונה לפגוע באזרחים חפים מפשע, וחזר על תמיכתו בזכותה של ישראל להגנה עצמית.
בפברואר 2024 נשא נאום רשמי בטקס זיכרון לצרפתים שנפגעו באירועי 7 באוקטובר אשר התקיים ברחבת האינווליד.
בהמשך, במאי 2024, בשל התנגדותו למבצע ברפיח, נמנעה השתתפות חברות ביטחוניות ישראליות בתערוכת הנשק "יורוסאטורי".
באוקטובר 2024, עם תחילת התמרון הקרקעי בלבנון, קרא לאמברגו נשק על ישראל.
במהלך 2025 הגביר מקרון את ביקורתו על מדיניות ישראל בעזה, קרא לפתרון מדיני, לעידוד הכרה במדינה פלסטינית כ"חובה מוסרית והכרח מדיני" וקרא למדינות אירופה להקשיח את עמדתן כלפי ישראל.
דבריו עוררו גינוי מצד ממשלת ישראל.
צרפת דחפה להכרה במדינה פלסטינית במסגרת ועידה שתוכננה ליוני 2025, אך זו נדחתה בעקבות לחץ אמריקאי ומבצע "עם כלביא".
ביוני 2025, כתגובה למבצע עם כלביא קרא לריסון, אך הביע תמיכה בזכותה של ישראל להגנה עצמית.
כשבוע לאחר מכן כינה את המתקפה האמריקאית על מתקני הגרעין באיראן כמתקפות חסרות בסיס חוקי.
יוזמה זו הובילה לגל הכרה בינלאומי נרחב: בספטמבר 2025, עם פתיחת העצרת הכללית ה-80, הודיעו מדינות רבות ובהן בריטניה, קנדה, אוסטרליה וצרפת על הכרה רשמית במדינה פלסטינית, בעוד בלגיה הצטרפה למהלך ברמה ההצהרתית, תוך התניה בשחרור החטופים וסיום שלטון חמאס.
במרץ 2023 יצא מקרון לביקור ממלכתי בן שלושה ימים בסין, בליווי נשיאת הנציבות האירופית אורסולה פון דר ליין.
במהלך הביקור, שנערך בשיא המתיחות בין סין לארצות הברית סביב סוגיית טאיוואן, נפגש מקרון עם נשיא סין ומזכ"ל המפלגה הקומוניסטית הסינית, שי ג'ינפינג, וקיים שיחות בנושאים כלכליים, ביטחוניים ודיפלומטיים.
לאחר הביקור, הצהיר מקרון כי על אירופה "להימנע מלהיגרר למשברים שאינם שלה" וכי עליה "לפתח אוטונומיה אסטרטגית" – ביטוי החוזר בנאומיו ומבטא את תפיסתו שלפיה אירופה צריכה לשאוף להיות "המעצמה השלישית" לצד ארצות הברית וסין.
מקרון הדגיש במיוחד את הצורך שלא להיסחף לעימות פוטנציאלי בין סין לארצות הברית סביב טאיוואן, וטען כי "השאלה הגדולה עבור אירופה היא האם יש לה עניין בהאצת המשבר בטאיוואן.
מקרון גם קרא להפחתת התלות האירופית בדולר האמריקאי ולקידום תעשיות ביטחוניות עצמאיות ביבשת.
בעקבות דבריו פרצה סערה תקשורתית ודיפלומטית – במיוחד בקרב בעלי ברית של צרפת במזרח אסיה ובקרב מדינות מזרח אירופה.
במאי 2023, במהלך נאום שנשא בהאג, פירט מקרון את חזונו למדיניות חוץ אירופית עצמאית, כולל מדיניות מובהקת כלפי סין.
הוא חזר על עמדתו שיש להתמקד בבניית כוח כלכלי, תעשייתי וביטחוני עצמאי של האיחוד האירופי.
במקביל, מקרון ניסה לשמר את מערכת היחסים האסטרטגית עם הודו, שהתחזקה עוד בתקופת נשיאותו הראשונה.
בינואר 2024 הגיע לניו דלהי כאורח הכבוד ביום הרפובליקה של הודו, והצהיר כי צרפת והודו מהוות "שותפות עוגן" באזור האינדו-פסיפי.
הוא הדגיש את החשיבות של יציבות ימית חופשית באזור נוכח התחזקות סין בדרום מזרח אסיה.
במסגרת שיתוף הפעולה הביטחוני, נחתמו עסקאות להרחבת השימוש במטוסי קרב מדגם רפאל ולפיתוח טילים ומערכות הגנה מתקדמות.
בנושאי האוקיינוס השקט ומזרח אסיה, צרפת – המחזיקה בטריטוריות כמו קלדוניה החדשה ופולינזיה הצרפתית – ביקשה, לפי חזונו של מקרון, לחזק את נוכחותה באזור ולהציג אלטרנטיבה אירופית לגורמי ההשפעה הסיניים.
בכהונתו השנייה של מקרון המשיכה מתיחות מתמשכת לשיתוף פעולה מחודש.
ביוני 2022, במהלך מתיחות סביב יישום פרוטוקול צפון אירלנד, דווח כי מקרון אמר ש"צפון אירלנד אינה חלק מבריטניה" – אמירה שעוררה ביקורת חריפה בלונדון.
מקרון הכחיש את הדיווח והבהיר שהתכוון להיבט הגאוגרפי בלבד, אך הפרשה העמיקה את הקרע המדיני עם ראש הממשלה דאז, בוריס ג'ונסון.
שיפור ניכר חל לאחר כניסתו של רישי סונאק לראשות הממשלה, עם קיום פסגה צרפתית־בריטית בפריז במרץ 2023 – הראשונה מאז 2018. בפסגה סיכמו מקרון וסונאק על חיזוק שיתוף הפעולה בתחומי ההגירה הבלתי חוקית בתעלת למאנש, הביטחון האנרגטי והסיוע לאוקראינה.
בריטניה התחייבה לתקצב אמצעים לפיקוח ימי בחופי נורמנדי, ומקרון הדגיש את המחויבות ליחסים מיוחדים עם בריטניה גם מחוץ למסגרת האיחוד האירופי.
מקרון השתתף בלוויית המלכה אליזבת השנייה בספטמבר 2022 ובטקס ההכתרה של המלך צ'ארלס השלישי במאי 2023, כראש המדינה הזר הבכיר ביותר בטקסים.
נוכחותו נתפסה כאות לפיוס ושיקום היחסים בין המדינות.
לאחר ניצחונו של קיר סטארמר בבחירות 2024 ומינויו לראש ממשלת בריטניה, המשיך הדיאלוג בין המדינות להתהדק.
ביולי 2025 השתתפו מקרון וסטארמר בפסגה משותפת באוקראינה לצד מנהיגי גרמניה ופולין.
מקרון הדגיש את תפקידה של בריטניה כשותפה ביטחונית קרובה וכעמוד תווך בתמיכה באוקראינה ובביטחון האירופי.
הוא גם קרא לשילוב כוחות עם בריטניה בהתמודדות עם משברים גלובליים מחוץ למסגרת האיחוד האירופי.
בתוך כשנה וחצי בלבד מהיבחרו לנשיא, צנחה הפופולריות של מקרון בקרב העם הצרפתי (שהייתה כ-60% עם היכנסו לתפקיד) לשפל של כ-30% בלבד.
רבים ממתנגדיו של מקרון מתחו עליו ביקורת וכינו אותו "יהיר", "מנותק" ו"מתנשא".
ברשתות החברתיות דבקו בו הכינויים "הוד מלכותו מקרון", "מקרון הראשון" ו"הנשיא של העשירים".
גם קודמו לתפקיד, הנשיא פרנסואה הולנד, שתמך במקרון במהלך סיבוב הבחירות השני, מתח עליו ביקורת עקיפה והזהיר ש"אצילים צרפתים כבר איבדו את ראשם בגיליוטינה".
מקרון אף ספג ביקורת מבית, כאשר שר הפנים בממשלתו, ז'ראר קולומב, שתמך בו במהלך הבחירות, צוטט בתקשורת כאומר: "מעט מאוד מאיתנו יכולים עדיין לדבר עם מקרון".
באוקטובר 2018 דווח כי קולומב התפטר עקב חילוקי דעות עם מקרון.
בסוף 2018 החלה מחאת האפודים הצהובים, המכוונת בעיקר נגד עליית מחירי הדלק ויוקר המחיה בצרפת, כאשר בין היתר המוחים קוראים לנשיא מקרון להתפטר.
מקרון נשוי לבריז'יט טרונייה (Brigitte Trogneux), מורתו לתיאטרון מבית הספר התיכון, המבוגרת ממנו ב-24 שנים.
הזוג נפגש לראשונה כשמקרון היה בן 15, אך הם הכריזו על עצמם רשמית כזוג רק כשלמקרון מלאו 18. הם נישאו בשנת 2007. למקרון אין ילדים ביולוגיים, והוא אב חורג לשלושת ילדיה של בריז'יט מנישואיה הקודמים וכן סב חורג לשבעת נכדיה.
עמנואל הרנאן ממאנה (בספרדית: Emanuel Hernán Mammana; נולד ב-10 בפברואר 1996) הוא כדורגלן ארגנטינאי, שמשחק כבלם בולס סארספילד מליגת העל הארגנטינאית.
עמנואל גדל ללא הורים, אמו נפטרה כשהוא היה בן 6 ואת אביו איבד בגיל 15. מגיל 8 הוא משחק כדורגל והיה חלק מקבוצת ריבר פלייט.
הוא שיחק לראשונה במדי הקבוצה הבוגרת במסגרת גביע ארגנטינה במשחק נגד רוסאריו סנטראל ב-9 באוקטובר 2014, אך הופיע רק בשני משחקי ליגה בעונת הבכורה שלו ואת השער היחיד בשורות הקבוצה הבקיע ב-14 במרץ 2016 נגד קולון.
עם זאת, בגמר גביע סודאמריקנה בעונת הבכורה שלו (2014) הוא פתח כשחקן הרכב.
עם ריבר זכה באליפות אחת (פינאל 2014), בקופה קמפאונאטו (בשני אלה - כשחקן בסגל), בגביע סודאמריקנה (2014), בגביע רקופה סודאמריקנה (2015), בגביע ליברטדורס (2015) ובגביע סורוגה בנק (2015).
ב-7 ביולי 2016 הוחתם באולימפיק ליון מליגת העל הצרפתית בכדורגל תמורת 7.5 מיליון יורו וגם בשורותיה הבקיע שער אחד בלבד.
המגן המרכזי הרשים בשל יכולתו להתמודד בצורה נקייה עם הכדור ולפתח התקפות בסגנון לאונרדו בונוצ'י.
הוא היה מגן חזק עם פוטנציאל גדול, ונראה שהעברה זו תאפשר לזניט לסגור את עמדת המגן המרכזי לשנים הבאות ובעתיד אפילו להרוויח עליו 16 מיליון יורו ממכירתו למועדון צמרת.
מנצ'יני, שאימן אז את זניט, האמין מיד בארגנטינאי והחל להציבו יחד עם איוואנוביץ'.
זה יצא טוב: הסרבי היה אחראי לבלום מימין ולספק רשת ביטחון לשוער, הארגנטינאי היה אחראי על הזזת הכדור קדימה.
אלא שבאפריל 2018 קרע את הרצועה הצולבת והושבת ממשחק פעיל למשך 3 חודשים.
הוא חזר למגרש ב-26 בספטמבר 2018, לשחק נגד וולגר אסטרחן במסגרת משחק הגביע הרוסי.
למרות הבעיות במרכז ההגנה, סמאק לא מיהר להחזיר את עמנואל לסגל, ואחרי 0:2 מצסק"א הוא הושיב אותו על הספסל לתקופה ארוכה.
בספטמבר 2019 קיבל ממאנה פציעה חוזרת ברצועה הצולבת, חזר לטיפולים והפעם הושבת ממשחק למשך 8 חודשים.
הוא חזר למגרשים ב-22 ביולי 2020 למשחק המחזור ה-30 של עונת 2019/2020 נגד רוסטוב ובאוגוסט 2020 הוא נשלח להשאלה לסוצ'י.
כאן זכה הארגנטינאי למקום קבוע בהרכב, יכולתו להתחיל התקפה הוערכו היטב, אבל אחרי הפציעות החוזרות, הוא חסר את הלחץ על הכדור וחסר את הנוקשות הנדרשת למרכז השדה.
לאחר פגרת החורף, ממאנה חווה כל הזמן כאבי ברכיים - מה שהוביל לניתוח באפריל 2021 שהשבית אותו שוב ממשחק פעיל לכמה חודשים.
בקיץ 2021 חזר ממאנה לזניט מההשאלה, אך סמאק לא מצא לו מקום בהרכב.
במקום לטוס עם שחקני זניט למחנה האימונים באוסטריה, עמנואל ממאנה נשלח לקבוצת המילואים זניט-2, אך בשל הפציעה לא שיחק במדיה במשחקי הליגה הלאומית השנייה ובהמשך הושאל לעונה נוספת למועדון סוצ'י.
בינואר 2022 שילם פיצויים לזניט על מנת להשתחרר מחוזהו וחזר למולדתו.
בינואר 2022 חתם במועדון בו גדל, ריבר פלייט.
ממאנה שיחק את משחקו הבינלאומי הראשון עם הנבחרת הבוגרת ב-7 ביוני 2014 בניצחון 0–2 על סלובניה כשהחליף את חאבייר מסצ'ראנו בדקה ה-77. היה זה עוד טרם שיחק משחק רשמי במדי הקבוצה הבוגרת של ריבר פלייט.
ליגת העל הארגנטינאית: פינאל 2014, 2023
אליפות אמריקה הדרומית בכדורגל עד גיל 20: 2015
עמונאל נחשון (נולד ב-1961 בפריז, צרפת) הוא דיפלומט ישראלי, שכיהן כסמנכ"ל משרד החוץ לענייני דיפלומטיה ציבורית, כדובר משרד החוץ וכשגריר ישראל בבלגיה ובלוקסמבורג.
ב-1992, בתום לימודיו, הצטרף למשרד החוץ הישראלי.
בין השנים 1994 ועד 1996 כיהן כמזכיר שני בשגרירות ישראל בקראקס שבוונצואלה.
בהמשך היה נחשון אחראי ליחסי ישראל עם הפרלמנט האירופי כחלק מהמשלחת הישראלית למוסדות האיחוד האירופי בבריסל.
ב-1999 מונה ליועץ במחלקת מערב אירופה במשרד החוץ.
בין השנים 2000–2002 שימש כסגן דובר משרד החוץ.
בין השנים 2002–2006 שימש כציר של שגרירות ישראל באנקרה, טורקיה.
ב-2006 מונה לראש מחלקת דיפלומטיה ומשפט אזרחי במשרד החוץ.
החל מאוגוסט 2009 שימש כציר המדיני בשגרירות ישראל בברלין וכסגן השגריר.
עמד בראש השגרירות בין נובמבר 2011 למרץ 2012, בהיעדרו של שגריר קבוע, עד למינויו של יעקב הדס לתפקיד, אז חזר לשמש כסגן השגריר.
מונה לדובר משרד החוץ באוגוסט 2014, כשהחליף בתפקיד את יגאל פלמור .
בספטמבר 2019 מונה רשמית לשגריר ישראל בבלגיה ושגריר לא-תושב בלוקסמבורג, וסיים את כהונתו ב-2022. במרץ 2022 הוחלט למנותו לסמנ"כל משרד החוץ לענייני דיפלומטיה ציבורית והוא החל את כהונתו ביוני באותה שנה.
ביולי 2024 ברקע מלחמת חרבות ברזל הודיע על פרישה מתפקידו מטעמי מצפון לאחר 32 שנות שירות.
הוא הסביר את סיבת פרישתו בכך שנקלע לפער בין תפיסת עולמו האישית לבין חובתו כעובד מדינה.
דובר חמש שפות: עברית, אנגלית, צרפתית, גרמנית וספרדית.
נשוי למיכל פילוסוף, דיפלומטית ישראלית ועובדת משרד החוץ.
עמנואל סבידנבורג (בשוודית: Emanuel Swedenborg; 29 בינואר 1688 בסטוקהולם, שוודיה – 29 במרץ 1772 בלונדון, בריטניה) היה איש אשכולות שוודי: מהנדס מכרות, אסטרונום, פיזיולוג של המח ואיש דת נוצרי.
נחשב לאבי המינרלוגיה- תורת המינרלים ולאבי חקר המח.
למרות הישגיו המדעיים הרבים, התפרסם בעיקר לאחר שחווה לטענתו חלומות וחזיונות שהגיעו מאלוהים, אשר הובילו אותו לכתיבת סדרה של ספרי דת, המפורסם שבהם "גן עדן וגיהנום" שחובר ב-1758.
סוודנבורג נולד בסטוקהולם ב-29 ינואר 1688, כבנו של הכומר לותרני והפרופסור לתאולוגיה, יספר סוודברג, שמונה מאוחר יותר לבישוף של סקארה, ואשתו שרה בהם.
ב-1709, בגיל 21, סיים את לימודיו באוניברסיטת אופסלה ולאחר מכן החל לתור ברחבי אירופה.
הרחיב את לימודיו האקדמיים בנושאים שונים במהלך שהותו באנגליה ובהולנד.
בשנת 1715 פרסם כתב עת, "דדלוס היפרבורוס", שהוקדש לחקירה מדעית.
כתב את החיבור במטרה לעורר את הפיתוח והמחקר בשוודיה, בה האמין שקיים חוסר מידע ביחס למדינות אירופאיות אחרות.
המאמרים כיסו מגוון רחב של נושאים שונים, וחלק מהמצאותיו השונות, לרבות מכונית מעופפת, צוללת, משאבת ואקום, מערכת נעילת מים, נשק אוטומטי וכלי נגינה אוניברסליים.
בעקבות פרסום המאמר מונה לפקיד שומה בקולג' המלכותי למכרות בסטוקהולם על ידי צ'ארלס השנים עשר, מלך שוודיה.
ב-1719 הוענק לו תואר אצולה ושינה שמו לסוודנבורג.
בנוסף ל"דדלוס" פרסם 3 ספרים נוספים ועסק כמהנדס על מספר המצאות מכניות ופרויקטים צבאיים.
ב-1741, בהיותו בן 53, החל לראות "חזיונות משיח" מיסטיים והגיע לתובנה שעליו לפתוח בקריירה חדשה בה "ישרת את אלוהים".
עד סוף ימיו עסק בלימוד התנ"ך ופרסום יצירות שעסקו ב"משמעות הנסתרת" של התנ"ך.
סוודנבורג האמין כי נשמות לא נשלחות ישירות לגן עדן או לגיהנום אחרי המוות, אלא עוברות תהליך זיקוק ובירור, במהלכו טבען המוסרי נחשף בשלמות והופך לעובדה בלתי נמנעת.
לאחר מכן, הנשמות הטובות הולכות לגן עדן והרעות לגיהנום, מתוך בחירה חופשית; נשמה חוטאת יכולה עקרונית ללכת לגן עדן, אבל מרגע שהתוודעה לטבעה האמיתי, היא לא רוצה בכך.
ע"פ מודל זה החוטא לא רק מביא את עצמו לגיהנום, הוא יכול לעזוב אם רק יבין מה עשה לא נכון וישנה את דרכיו, אך הוא לא יעשה זאת לעולם, כי אם היה מסוגל להשתנות הוא לא היה בגיהנום מלכתחילה.
נטען כי תאוריית הערפילית העוסקת באופן היווצרות מערכת השמש, שהציע ב-1775 עמנואל קאנט, מבוססת על רעיון ראשוני של סוודנבורג שהוצע ב-1734, אשר ייתכן ומבוססת על תאוריה של רנה דקארט.
עמנואל מנדל באומגרטן (ביידיש: מנחם בוימגארטען; כ"ח בטבת ה'תקפ"ח, 15 בינואר 1828, קרמזיר, מוראביה – 1908, וינה) היה סופר, משורר, עיתונאי ואיש ציבור עברי-אוסטרי.
עמנואל מנחם (מנדל) באומגרטן נולד בקרמזיר (Kremsier; כיום, בצ'כיה) למשה (מהרים) ולפעסל.
קיבל חינוך תורני בישיבות שונות לצד חינוך כללי שרכש באופן פרטי.
ב-1848 הגיע לוינה, שם עסק במסחר.
בד בבד השתתף בשיעורי כלכלה באוניברסיטה והיה מעורב פעיל בתחומי הספרות והעיתונות היהודיים והגרמניים.
עקב פעולותיו הציבוריות והספרותיות הרבות, נבחר בשנת 1861 לכהן במועצת העיר ובכך הפך לאחד מהיהודים הראשונים באוסטריה ששימש בתפקיד זה, ואף זכה לתעודת כבוד מהקיסר פרנץ יוזף הראשון על טיפולו בפצועים של מלחמת אוסטריה-פרוסיה ופעולותיו לטובת הכלל.
שנים רבות שימש כחבר ועד הקהילה בווינה, ואף היה אחד ממייסדי בית המדרש לרבנים וחברת אליאנס של וינה.
באומגרטן פעל רבות לטובת הפליטים שהגיעו לאוסטריה מרוסיה ומרומניה ותמך בהקמת בתי ספר ליהדות גליציה.
עמנואל באומגרטן היה העורך של העיתון הכלכלי-מדיני Der Fortschritt ("ההתקדמות").
בגיל 18 הוציא את ספרו: "רות - מליצה מספרת קורות אלימלך ומשפחתו בארבעה שירים" (העברית).
בשנת 1854 תרגם באומגרטן לגרמנית את הספר "חובות הלבבות" של בחיי אבן יוסף אבן פקודה.
באומגרטן הסתמך בעבודה זו על תרגומו העברי של יהודה אבן תיבון.
בשנים 1865–1866 ערך בשיתוף עם אייזיק הירש וייס את הירחון המדעי "בית המדרש", שממנו יצאו ארבע חוברות בלבד.
כמו כן, כתב והדפיס מספר שירים ופרסומים בנושאים שונים הקשורים לענייני היהודים כמו התלמוד ועלילות דם.
הסופר והפובליציסט ראובן בריינין מתאר את דרך כתיבתו כך:
בשנת 1895 הוציא לאור את כתב היד של הספר "מגילת סדרים" של אברהם ברודא בן הרב מרדכי לייפניק, על האירועים שהתרחשו טרם גירוש היהודים מאויסא (אוסזי) אשר במדינת מוראביה (כיום חבל ארץ בצ'כיה).
באומגרטן מצא את כתב היד בעזבונו של אחד מבני העיר, והוציא את הספר לאור בצירוף מבוא שכתב.
בנוסף, הוציא בשנת 1896 את ספרו של ישראל פרנקל, "ישועות ישראל" לתולדות ישראל במוראביה, בתוספת מבוא והערות.
עמנואל סולומון (1800 – 3 באוקטובר 1873; באנגלית: Emanuel Solomon) היה איש עסקים ופוליטיקאי יהודי-אוסטרלי בימיה הראשונים של מושבת דרום אוסטרליה .
עמנואל נולד בלונדון למשפחה יהודית.
הוא ואחיו וייבן סולומון (1802 - 21 ביוני 1860) הועברו לסידני, שהייתה מושבת עונשין, בעוון גנבה.
הם הגיעו ב־1 במאי 1818 על סיפונה של "ליידי קסטלריג" .
הוא הגיע לדרום אוסטרליה בשנת 1837 והיה ממקימי הקהילה העברית באדלייד.
הוא הקים את "תיאטרון המלכה" באדלייד עם אחיו וייבן וכן עם מעורבות לא קבועה של האחיין יהודה מוס סולומון (1818–1880), אביו של וייבן לואי סולומון.
בשנת 1848 רכשו הוא ומתיו סמית' אדמות בשטח של כ-344 דונם במפרץ ספנסר וחילקו אותן כעיירה שכונתה פורט פירי.
התפתחות מעטה התרחשה באתר ובסוף שנות ה-60 של המאה ה-19 היו רק שלושה מבנים על שפת הנהר.
לאחר מכן הוא נמדד מחדש ונבנה עליו הפרבר סולומונטאון של פורט פירי, המכונה בדרך כלל "סולי".
סולומון שמר חלקת אדמה לבית כנסת, שמעולם לא הוקם על ידי היהודים המעטים בפורט פירי.
סעיף בצוואתו הותיר אותו כפנוי לבנייה לכל שימוש שהוא, והוא נלקח על ידי "הכנסייה הנוצרית התנ"כית".
בנובמבר 1862 הוא נבחר, לצד ג'יימס קראב ורקו, כנציגה של אדלייד המערבית באספה המחוקקת של דרום אוסטרליה.
הוא התפטר בשנת 1865. בשנת 1867 הוא נבחר למועצה המחוקקת ופרש בספטמבר 1871 .
סולומון מונצח ביצירותיה של הנזירה מרי מק'קילופ , עמה היה מיודד ואף סיפק לה משענת כלכלית.
בנובמבר 1871 נתן בית לאחיות סנט ג'וזף שפונו מהמנזר שלהם וכן נשא בהוצאות שכר הדירה שלהן.
בדצמבר 1871 הוא אירח קבלת פנים עבור 500 ממתיישביה הראשונים של דרום אוסטרליה לרגל חגיגות 35 שנה להקמת המושבה.
הצלם הנרי ג'ונס צילם אותם.
הוא הציג לסולומון צילום מורכב גדול, ובשנת 1910 נרכש אחד נוסף על ידי האחים באומן, אשר נתרם לספרייה הציבורית והוצגת במבואת הכניסה.
הוא התחתן עם מרי אן וילסון ב־6 בנובמבר 1826. ב־12 באפריל 1844 התחתן עם ססיליה אדלייד סמית' (24 ביולי 1852) שמתה בסידני; באותה שנה התחתן בפעם השלישית, לקתרין אברהמס (1819 - 2 ביולי 1901).
אליזבת דורתה סולומון (1839 - 16 בפברואר 1914) התחתנה עם בן דודה סמואל ישראל מאיירס ב־24 בנובמבר 1858. (היא הייתה המוקד של תיק בית משפט נגד טאונסנד דורייאה, בין היתר, בנוגע לקונספירציה לכאורה לחלוף למלבורן עם ג'ון הולטהאוס פירס בשנת 1855).
רוזטה סולומון (24 בדצמבר 1901) התחתנה עם ג'ואל מוס ב־5 ביולי 1865, התגוררה ב"ווסטווד", גליבה פוינט, ניו סאות' ויילס.
ג'וליה סולומון ( 1844–1881) התחתנה עם ויקטור וולס בראון ב־24 בינואר 1864. היא נפטרה בדרווין.
קתרין לאה סולומון (1848 - 4 ביולי 1897) התחתנה עם לואיס ויקטורסן מקלייר ב־27 במאי 1874 בבית מגוריה של ג'וליה סולומון, רחוב בוסטון, צפון אדלייד.
אחיו הבכור מוס סולומון (1796 - 3 בפברואר 1849) היה אביו של יהודה מוס סולומון וסבו של וייבן לואיס סולומון.
עמנואל מתיאס הוא כדורגלן טוגולזי, המשחק בעמדת המגן הימני וכקשר אחורי לסירוגין.
מתיאס התחיל את הקריירה שלו בקבוצת BCC ליונס ובגיל 18 הצטרף לאטואל פילאנטה.
בגיל 19, הצטרף לקבוצת אספראנסה דה תוניס מליגת העל התוניסאית, בה שיחק שנתיים ולאחר מכן הושאל לגאפסה.
ב-18 ביוני 2009 חתם מתיאס בהפועל פתח תקווה מליגת העל.
ב-2 באוגוסט, ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה בתיקו 1-1 נגד הפועל באר שבע.
בינואר , מתיאס חתם בהארטלנד מליגת העל הניגרית.
בהמשך הקריירה, שיחק בממלודי סאנדאונס, זאסקו, פלאטינום סטארס ולוסקה דינמוס.
ב-27 במרץ 2005 ערך מתיאס את הופעת הבכורה שלו בנבחרת טוגו בניצחון 1–2 נגד .
יומיים לאחר מכן, כבש את שער הבכורה שלו בנבחרת בניצחון 0–1 נגד .
מתיאס השתתף עם הנבחרת בגביע אפריקה לאומות 2006.
הרב עמנואל (ב"ר יהושע) סְירִירוֹ (ה'תס"ה 1704 - ה'תצ"ט 1738) היה רב, מקובל, איש הגות ומחבר ספרים, מחכמי העיר פאס.
נולד בשנת ה'תס"ה בעיר פאס שבמרוקו, לאביו רבי יהושע, נצר למשפחת סירירו אשר היגרה לצפון אפריקה מקסטיליה, בזמן גירוש ספרד, וכדור שביעי לרבי שאול בעל התעודה.
נקרא על שם רבינו עמנואל (ב"ר מנחם) סירירו.
למד בישיבת רבי יהודה בן עטר, לצד חברו רבי שמואל בן זקן, ושניהם חברו ספר חידושים על מסכת בבא קמא, כשהם מזכירים זה את זה בכתביהם.
הספר יצא לאור במרוקו, בשנת ה'תצ"ג.
מגיל צעיר כבר נחשב לעילוי, ובגיל ארבע עשרה וחצי כבר החל לחבר את ספרו על הגדה של פסח.
מלבד עיסוקו בתלמוד ובהלכה, הרב סרירו הרבה לעסוק בהגות יהודית, במוסר ובחכמת הקבלה.
הרב סירירו נודע בכתיבתו הנאה והמליצית, וחיבר קרוב למאתיים פיוטים, שירים וקינות, אותם ריכז בספרו "שפת אמת", כשאת חלקם חיבר "כלאחר יד" כלשונו.
רבים מהם הועתקו על ידי חכמי דורו והדורות שלאחריו, ונקבעו בקובצי קינות ופיוטים ששמשו את חזני העיר.
בהקדמה לספרו 'שפת אמת' הוא כותב: הרב סירירו נפטר בדמי ימיו, ברעב שהיה בשנים ה'תצ"ח - ה'תצ"ט, והוא כבן 34 שנים בלבד.
תורי זהב - פירוש על הגדה של פסח, יצא לאור במהדורה מחודשת בשנת ה'תשע"ח, על ידי המכון למצוות התלויות בארץ
פוקח עיוורים - קיצור וביאור ספר חובת הלבבות עם הקדמה והוספות (נ"י 2290).
שפת אמת - קרוב למאתיים פיוטים וקינות, כתב יד (ברלין 2872).
דרושים - ביאור פרקי דרבי אליעזר, חידושי פסוקים ועוד (נ"י 6217)
דרך חיים - פי' על משלי, תוכחות מוסר, מקומו לא ידוע (מוזכר בספריו)
עמנואל סמדיה הוא כדורגלן מסיירה לאון המשחק בעמדת קשר הכנף בקבוצת הרטפורד אתלטיק מה-USL צ'מפיונשיפ ובנבחרת סיירה לאון.
סמדיה החל את הקריירה המקצוענית שלו בקאלון מליגת העל של סיירה לאון.
בחודש ינואר 2021 חתם בהפועל אום אל-פחם מהליגה הלאומית.
ב-28 ביולי 2022 חתם בהפועל ראשון לציון.
ב-28 בנובמבר 2023 חתם בהרטפורד אתלטיק ה-USL צ'מפיונשיפ.
ב-13 באוקטובר 2020 ערך סמדיה את הופעת הבכורה שלו בנבחרת סיירה לאון, בהפסד 0–1 לנבחרת ניז'ר במשחק ידידות.
עמנואל סלר היה פוליטיקאי אמריקאי מניו יורק, שכיהן בבית הנבחרים של ארצות הברית במשך כמעט 50 שנה, ממרץ 1923 עד ינואר 1973. סלר היה מעורב במיוחד בסוגיות הקשורות למערכת המשפט וההגירה.
בנוסף פעל למען הציונות ומדינת ישראל במשך שנים רבות.
סלר היה חבר המפלגה הדמוקרטית ותמך מאוד בסיוע לפליטים יהודים שנמלטו מאירופה במהלך מלחמת העולם השנייה.
כיו"ר ועדת המשפט של בית הנבחרים בשנים 1949–1973 (פרט לשנתיים), הוא הוביל את חקיקת חוקי זכויות האזרח העיקריים של התקופה.
מחוז הבחירה שלו היה בברוקלין וקווינס.
בתחילת שנות ה-70 של המאה ה-20 התנגד סלר לתיקון שוויון זכויות הנשים.
הוא הובס בפריימריז של 1972 על ידי אליזבת הולצמן, והפך לנציג הבכיר ביותר אי פעם שהפסיד בפריימריז.
סלר נולד בברוקלין, בנם של ג'וזפין (לבית מולר) והנרי ה.
כל הסבים והסבתות שלו היגרו מגרמניה.
סבו וסבתו מצד אביו וסבתו מצד אמו היו יהודים; סבו מצד אמו היה קתולי.
הוא היה בוגר בית הספר התיכון לבנים בברוקלין, קולומביה קולג', אוניברסיטת קולומביה ובית הספר למשפטים של קולומביה, סלר התקבל ללשכת עורכי הדין של ניו יורק ב-1912.
סלר עבד כעורך דין לפני שנכנס לפוליטיקה, ובשנת 1922 הפך לחבר המפלגה הדמוקרטית הראשון שנבחר אי פעם לשרת במחוז שלו.
סלר נשא את נאומו החשוב הראשון שלו במהלך הדיונים על חוק ההגירה של ג'ונסון-ריד משנת 1924. שלוש שנים קודם לכן, הקונגרס הטיל מכסה שהגבילה את ההגירה, וקבעה שמכל מדינה יורשו להגר לארצות הברית רק 3% מסך בני אותו לאום שישבו בארצות הברית ב-1910, עם מגבלת קבלה שנתית של 356,000 מהגרים.
מערכת מוצא לאומית זו נבנתה כדי לשמר את הזהות האתנית והדתית של ארצות הברית, על ידי צמצום ההגירה ממזרח ודרום אירופה, ובכך למנוע הגירה של יהודים וקתולים רבים, בין היתר.
סלר התנגד נחרצות לחוק ג'ונסון-ריד, ובמשך ארבעת העשורים הבאים התבטא בנחרצות בעד ביטול מכסות המוצא הלאומיות כבסיס להגבלת הגירה.
ביולי 1939, מכתב של סלר למזכיר המדינה של ארצות הברית קורדל הול סייע להניע תהליך ממושך ביותר של 45 שנים, שהוביל לבסוף ב-1984, שלוש שנים לאחר מותו של סלר, ליחסים דיפלומטיים מלאים ורשמיים בין ארצות הברית והכס הקדוש.
בשנות ה-40 של המאה ה-20, סלר התנגד לתומכי הבדלנות בארצות הברית והן לממשל פרנקלין דלאנו רוזוולט, ופעל שארצות הברית תרפה את חוקי ההגירה שלה, על בסיס חירום, כדי להציל את הנמלטים מהשואה.
ב-1943 הוא כינה את מדיניות ההגירה של הנשיא רוזוולט "קרה ואכזרית".
בשנת 1950, הוא היה נותן החסות הראשי של בית הנבחרים לחקיקה לחיזוק חוק ההגבלים העסקיים של קלייטון משנת 1914; הצעת החוק, שנכתבה עם הסנאטור מטנסי, אסטס קיפובר, הפכה לחוק סלר-קיפובר, שסגר פרצות רגולטוריות מרכזיות, והסמיך את הממשלה למנוע מיזוגים ורכישות אנכיים של קונגלומרטים שעלולים להגביל את התחרות.
בתחילת שנות ה-50 של המאה ה-20, הסנאטור הרפובליקני ג'וזף מקארתי תקף את הפטריוטיות של סלר.
בוועידה הלאומית הדמוקרטית של 1952, נשא סלר נאום שבו הגיב לסנאטור.
מקארתי, ואמר:"במכוון ובמחושב, המקארתיזם הציב לעצמו את המשימה לערער את אמונת האנשים בממשלתם.
הוא התחייב לזרוע חשד בכל מקום, להעמיד חבר מול חבר ואח מול אח.
הוא עוסק בכפייה ובהפחדה, קושר ידיים של אזרחים ופקידים בחשש מההכפשה".
בינואר 1965 הציע סלר בבית הנבחרים את התיקון ה-25 לחוקת ארצות הברית, המבהיר הוראה מעורפלת של החוקה לגבי הירושה לנשיאות.
כמו כן, בשנת 1965, הוא הציע ופעל להעביר את חוק הארט-סלר, אשר ביטל את המוצא הלאומי כשיקול להגירה.
זה היה רגע השיא במאבקו שנמשך 41 שנים של סלר להתגבר על הגבלה על ההגירה לארצות הברית על בסיס מוצא לאומי.
חוק בקרת הנשק של ארצות הברית משנת 1968 התפתח ישירות ממהלך שיזם.
ביוני 1972, סלר (אז החבר הבכיר ביותר בבית הנבחרים) הפסיד במפתיע את הפריימריז הדמוקרטי לדמוקרטית קצת יותר ליברלית, עורכת הדין אליזבת הולצמן, שהשיגה ניצחון של 635 קולות על סלר, בהתבסס בעיקר על ההחלטה של סלר לתנגד לתיקון שוויון הזכויות.
באותה תקופה, סלר היה חבר הקונגרס הבכיר ביותר אי פעם שהודח בפריימריז.
אף על פי שסלר רץ כמועמד המפלגה הליברלית של ניו יורק בבחירות, הוא החליט שלא לעשות קמפיין משמעותי.
זה אפשר להולצמן לנצח בבחירות הכלליות באותו נובמבר עם 66% מהקולות, לעומת 23% ליריבה הרפובליקנית.
בשנותיו האחרונות, סלר נשאר עסוק, הוא הרצה על הגירה ועל אינספור נושאים אחרים שהעסיקו את חצי המאה שלו בשירות הציבור.
במהלך פרשת ווטרגייט, בשנים 1973–1974, הוא היה אורח תדיר בתוכניות טלוויזיה ורדיו.
אלמלא ההפסד שלו בבחירות כמה חודשים לפני כן, סלר, ולא פיטר רודינו מניו ג'רזי, היה מנהל את השימועים.
סלר היה ביחסים טובים עם ריצ'רד ניקסון ובחלק המוקדם של הדיונים הצביע על כך שהוא היה נוקט בעמדה פחות יריבה מרודינו.
ב-1978, זמן קצר לאחר יום הולדתו ה-90, הוא העניק ראיון שבו הרהר על חייו ועל הנשיאים שהכיר, מוורן הרדינג, ג'רלד פורד, קנדי, ג'ונסון ועד ניקסון.
עמנואל סלר נפטר בברוקלין מולדתו בגיל 92.
וגם בדצמבר סלר פעל למען היהודים, הציונות ומדינת ישראל במשך שנים רבות וביקר בישראל פעמים רבות.
הוא הקים ועמד בראש חוג ידידי מגן דוד אדום בארצות הברית, שהוקם ב-1940, ועסק באספת ציוד ותרומות לארגון.
ב-1973 חגג את יום־הולדתו ה-85 בחנוכת בית מד"א בחיפה.