tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
חלק ניכר מההפסדים נגרם על ידי הפלנטריום.
עיריית וינה כיסתה שוב ושוב את הגירעונות באמצעות סובסידיות נדיבות.
בספטמבר 1974, המערכת שונתה מטרימסטרים לסמסטרים, שינוי שנותר בתוקף עד היום.
מאז שנות ה-80, הציעה אורניה קורסים בבוקר ובצהריים בנוסף לשיעורי הערב שלה.
הסניפים כוללים את אולם הספורט רדצקישטראסה ואת בניין המשרדים הפדרלי רדצקישטראסה, אולם הספורט האקדמי בכיכר בטהובן, אולם הספורט קונדמנגאסה ומרכז התקשורת ÖGB ברחוב רטהאוס.
בשנת 1982, מרכז הקהילה לאופולדשטאדט בפראטרשטרן נפתח כסניף.
בשנים 1983–1984, בהסכמה עם משרד המונומנטים הפדרלי, שוחזרה חזית האורניה בניהולו של האדריכל פיטר פליקן והושבה למצבה טרם מלחמת העולם השנייה.
העלויות הסתכמו ב-2.36 מיליון שילינג, מתוכם 1.25מיליונים סופקו על ידי עיריית וינה ומיליון על ידי איגוד חינוך המבוגרים הווינאי ביוזמת ראש העיר הלמוט זילק הותקנו זרקורים; מצפה הכוכבים אורניה מואר בלילה מאז סתיו 1992, למעט במהלך סיורים מודרכים.
בנובמבר 1998 הושק פרויקט "אוניברסיטה פוגשת את הציבור", במסגרתו מרצים פרופסורים מאוניברסיטת וינה במרכזי חינוך מבוגרים.
מטרת יוזמה זו היא להנגיש לציבור הרחב ממצאים מדעיים עדכניים, כמו גם מגמות ונקודות מבט במחקר.
משנת 2014 ואילך, הפרויקט המשיך תחת השם "מדע" בניהולו של ורנר גרובר וכיום הוא מושך אליו למעלה מ-10,000 מבקרים בשנה.
מ-21 ביוני 2000 עבר הבניין שיפוץ יסודי בניהולו של האדריכל דימיטריס מניקאס והוא צויד בטכנולוגיה חדישה במטרה:
שחזור וחשיפת המבנה המרכזי על ידי מקס פביאני והסרת השינויים שבוצעו בתקופה שלאחר המלחמה ובשנות ה-60,
עיצוב מחדש של ההרחבה כמבנה קל משקל עשוי זכוכית ופלדה,
הקמת בית קפה סגור מזכוכית עם נוף לתעלת הדנובה ומרפסת קיץ, אשר תוכנן כבר על ידי מקס פביאני בשנת 1911 אך לא יושם
הרחבת הגג כך שתכלול חדר רב-תכליתי
חלק מהאלמנטים הדקורטיביים על גג האורניה, שהוסרו בתקופה שבין המלחמות, שוחזרו או פורשו מחדש בהזדמנות זו: האובליסקים מופיעים כמעט בעיצובם המקורי, ואילו במקום הגלובוס המצופה זהב במקור יש כעת כדור לבן זוהר על בסיס מרובע.
ב-7 במאי 2003 נפתח קולנוע אורניה מחדש, ובית הקפה החדש אורניה נפתח בקיץ 2003. הפתיחה החגיגית של הבניין המשופץ התקיימה ב-29 בספטמבר 2003.
מאז 2019, בבניין אורניה שוכן חדר זיכרון המוקדש לקינדר-טרנספורט, שאורגן על ידי לוחמת ההתנגדות ההולנדית ועובדת הסיוע ההומניטארי חרטראודה וייסמילר-מאייר.
מדצמבר 1938 ועד פרוץ המלחמה בשנת 1939, היא הצליחה להביא בסך הכול 10,000 ילדים יהודים למקום מבטחים באנגליה לאחר משא ומתן ישיר בווינה עם אדולף אייכמן.
מצפה הכוכבים אורניה בווינה נבנה כמצפה כוכבים ציבורי בשיתוף עם מכון החינוך למבוגרים אניה בין השנים 1909 ו-1910, מה שהופך אותו למצפה הכוכבים הציבורי הוותיק ביותר באוסטריה.
המצפה נבנה שלושה שבועות לפני הפתיחה הרשמית של אורניה במטרה כדי לצפות במעבר של שביט האלי, שהגיע לבהירותו הגבוהה ביותר באותה תקופה.
המכשיר העיקרי של המצפה היה מקרן רפרקטור צייס.
בעיקר לצורכי חינוך ציבורי, היו שלושה טלסקופים נוספים ("מחפשי שביטים") קטנים יותר.
ולמטרות מדעיות, היה קיים טלסקופ תנועה.
מכיוון שמספר המבקרים היה גבוה מאוד, אורניה רכשה גם טלסקופ פלסל
ניהול המצפה החליף ידיים במהירות, בין היתר עקב מחלה והמלחמה.
רק אוסוולד תומאס (1915–1922) הצליח להנהיג את מצפה הכוכבים אורניה למשך תקופה ממושכת; הוא פעל בהצלחה להפצת האסטרונומיה.
בנובמבר 1944, מצפה הכוכבים וטלסקופ צייס שבו נהרסו כמעט לחלוטין.
בשנת 1956, עיריית וינה בנתה אותו מחדש הוא נחנך מחדש 1956 באופן טקסי בהנהגתה של האסטרונומית מריה ווהנל.
כחלק משיפוץ מקיף של אורניה בווינה בין השנים 2000 ל-2003, גם המצפה לחלוטין.
כיפה חדשה נבנתה במקום בית המרידיאן הישן.
לבסוף, בשנת 2005, הוא הצליח לחדש את פעילותו עם מגוון רחב של תוכניות, הרצאות אסטרונומיות רבות, תצפיות שמש ואירועים מיוחדים.
ב-1 באוקטובר 1891, רכבות המדינה הקיסריות והמלכותיות הנהיגו את שעון מרכז אירופה (CET).
השעה הנכונה נשלחה באמצעות טלגרף ממצפה הכוכבים של אוניברסיטת וינה לתחנות הרכבת בעוד שהציבור הרחב המשיך להסתמך על שעוני הכנסייה.
ב-1 במאי 1910, שעון מרכז אירופה (CET) הונהג כשעות הזמנים הרשמיות בווינה.
באותה שנה, מצפה הכוכבים אורניה בווינה נטל על עצמו את המשימה להבטיח את קביעת הזמן, שימור הזמן והפצת הזמן בווינה.
מכשיר מדויק ביותר למעקב הותקן כדי לקבוע את הזמן.
מכשיר זה תיעד את מעבר המרידיאן של כוכבים קבועים לשברירי שנייה, ובכך חישב את זמן הכוכבים הנוכחי.
לאחר מכן ניתן היה להמיר זאת לשעון מרכז אירופה (CET).
המדידות נערכו בערך כל חמישה עד שישה לילות.
מערכת שעונים ייעודית, שהוקמה ב"אולם הפיזיקה" בקומה השלישית, הייתה אחראית על שמירת הזמן בין המדידות באורניה.
מרכזה היה "שעון המאסטר", שעון מטוטלת מדויק שהמטוטלת שלו נעה בוואקום בתוך גליל זכוכית.
דחפי השעון נקלטו אלקטרומכנית ללא מגע ושלטו על מספר שעוני בתוך הבניין וכן על השעון הציבורי על הקיר החיצוני של הבניין.
השעון החיצוני שופר בשנת 1923 על ידי חברת Satori באמצעות מטוטלת קוורץ.
לאחר משא ומתן עם מועצת העיר, הוסדר כי השעון יואר בלילה על חשבון עיריית וינה.
בתחילה, השעה שודרה רק דרך השעון שעל הקיר הדרומי של בניין אורניה.
בשנת 1911 הותקן תותח איתות שבנה לאופולד אולריך.
התותח, שנשלט על ידי השעון הראשי, ירה ירייה מדי יום בדיוק בשעה 12 בצהריים, בה יכלו הווינאים להשתמש כדי לכוון את שעוניהם.
משנת 1913 ואילך, שודרה השעה גם בטלפון בשם "זמן אורניה", כאשר השעה צוינה על ידי פעימות שניות וצלילי איתות.
בשנת 1928 הופסקה ירי התותח ובמקום זאת הותקן כדור זמן, שנורה בשעה 12.
שעון אורניה הציבורי נהרס בנובמבר 1944. שעון חדש נבנה על ידי חברת סאטורי כבר בשנת 1946, והוא עודנו ממוקם בבניין.
מאחר שהשעון הראשי נהרס ולא נבנה מחדש, שירות הזמן השתמש באותות רדיו ממשדר הגלים הארוכים הבריטי ראגבי למדידת הזמן; כל השעונים הרשמיים באוסטריה כוונו אז לשעה זו.
עקב תחרות מצד אותות זמן ברדיו ובטלוויזיה, שירות הזמן של אורניה הופסק בשנת 1952; מאז, השעה הרשמית באוסטריה מסופקת על ידי הלשכה הפדרלית למטרולוגיה ומדידות.
שעון אורניה התקלקל אך שוחזר בשנים 2009–2010. מאז 1983, הוא מקבל את אותות הזמן שלו כשעון הנשלט על ידי רדיו.
בשנת 2000 פרש הרמן מוקה לגמלאות.
מצפה הכוכבים והפלנטריום של אורניה נוהלו לאחר מכן על ידי פיטר האביזון, האסטרונום והפיזיקאי שכיהן במשך זמן רב כמנהל מצפה הכוכבים קופנר.
בפברואר 2013, הפיזיקאי ורנר גרובר נכנס לתפקידו כמנהל המוסד החינוכי האסטרונומי של העיר וינה (מצפי הכוכבים של וינה).
כבר בשנת 1898 הוקרנו באורניה סרטים למטרות חינוכיות ותרבותיות.
ב-4 בפברואר 1921, הקרינה האורניה את סרטה התיעודי הראשון באורך מלא ("סרט תרבות"), בניגוד לסרטים הבידוריים הבלעדית שהוקרנו עד לאותה נקודה.
העניין הציבורי היה עצום ועלה עם הקרנת הסרט "משלחת הקוטב הדרומי של סר ארנסט שקלטון", הצליחה האורניה להשיג את קטעי הסרט המקוריים של משלחתו של שקלטון.
קולנוע אורניה הפך למוסד המוביל במרכז אירופה לסרטי תרבות ול"קולנוע לדוגמה של אוסטריה", תוך שהוא מהווה אלטרנטיבה ל"זבל ולקיטש" של סרטים מסחריים.
בשנת 1921, הוא הגן באופן חוקי על השם "אורניה" ועל הסימן המסחרי "Uraniafilm".
בשנת 1927, היה באורניה ארכיון של סרטים חינוכיים ותרבותיים שהשתרע על פני 350,000 מטרים.
האורניה שימשה בסופו של דבר כמודל להקמת "Ring Deutscher Kulturfilmbühnen" (איגוד במות הקולנוע התרבותי הגרמני).
ב-8 ביוני 1928, נערכה באורניה הקרנת בכורה לסרט הקולי הראשון באוסטריה; הטכנולוגיה התבססה על תהליך קול אופטי שפותח על ידי חברת Tri-Ergon.
בעוד שסרטי הקול הראשונים היו סרטים קצרים, סרט הקול הראשון באורך מלא, "Städten deutscher Arbeit und Kultur" (אתרי עבודה ותרבות גרמנית), הוקרן בספטמבר 1928. הסרט הקצר "Hans Moser als Wiener Dienstmann" (הנס מוזר בתור פורטר וינאי) הוקרן כפתיחה.
ככל שמספר חברי אורניה ירד עקב השפל הגדול והאבטלה ההמונית, הפך הקולנוע למקור ההכנסה החשוב ביותר שלו.
במהלך שיפוץ הבניין בשנת 1935 הותקנו שני מקרני סרטים חדשים.
בעזרת ציוד טכני זה ומבחר הסרטים שלו, החזיקה אורניה במונופול כלל-אירופי בתחום סרטי התרבות עד 1938.
קולנוע אורניה המשיך לשגשג גם לאחר המלחמה.
סרטים דוקומנטריים הוקרנו כבעבר, כאשר סרטים של ברנהרד גזימק, הנס האס ותור היירדאל היו פופולריים במיוחד.
עם זאת, מכיוון שסרטים דוקומנטריים מעטים יחסית הופקו בתקופה שלאחר המלחמה, הוקרנו באורניה גם סרטים עלילתיים, בתנאי שהיו באיכות טובה מאוד.
הילדה הנאק הייתה מנהלת התוכנית בתקופה זו; לאחר מותה ב-1979, נקרא על שמה הילדה-הנאק-גאסה.
בשנת 1955, אורניה הייתה שותפה להקמת ארכיון הסרטים האוסטרי בלקסנבורג.
בשנת 1983, אורניה סגרה את מחלקת הסרטים התרבותיים שלה ותרמה את סרטיה לארכיון הסרטים.
בשנת 1960 שופץ האולם האמצעי לחלוטין על ידי האדריכל אוטו נידרמוזר, ובשנת 1961 שופץ האולם הגדול, בו הותקן גם מסך הקרנה של CinemaScope.
כתוצאה מהתחרות מצד הטלוויזיה, ירד מספר הצופים בבתי הקולנוע בחדות.
בעוד שבשנת 1956 נמכרו 47.5 מיליון כרטיסים בבתי הקולנוע הווינאיים, מספר זה ירד ל-7.2 מיליון בלבד עד 1975. בשנת 1983, קולנוע אורניה הושכר לחברת Jupiter & Concorde Kinobetriebsgesellschaft (לימים Lichtspieltheater Betriebsgesellschaft); החוזה עדיין בתוקף כיום.
לאחר מכן, האולם הראשי קיבל מושבים חדשים ונוחים יותר, מה שהפחית את קיבולתו מ-587 ל-387. השוכר מחויב להמשיך ולהקרין רק סרטים באיכות גבוהה.
בניין אורניה, ששופץ באופן נרחב בין השנים 2000 ו-2003, מופעל על ידי חברת Wiener VHS GesmbH מטעם עיריית וינה.
בנוסף לכיתות לימוד ואולמות הרצאות רבים, מרכז החינוך למבוגרים אורניה בווינה כולל גם חללי אירועים ומצפה כוכבים.
הקולנוע, תיאטרון הבובות והמסעדה מושכרים.
עם מינויה של דוריס זמצר למנהלת בשנת 2019, הפך האורניה ל"בית לנשים".
נושאים חברתיים ופוליטיים הקשורים לנשים עברו למרכז התוכנית.
גם ההרצאות במדעי הרוח הורחבו ופותחו.
ה"נורדיאלה", פסטיבל סרטי הנשים "נשים בפסגה", ואירועי דיון רבים השלימו את התוכנית.
תחומי הנושא שהוצעו היו: פוליטיקה, חברה ותרבות / שפות / בריאות ופעילות גופנית (כולל שיעורי בישול) / אמנות, יצירתיות ומלאכת יד.
אורניתומימיים (שם מדעי: Ornithomimidae) היא משפחה של דינוזאורים מקבוצת הקלורוזאורים.
האורניתומימים היו דמויי יען ושכנו בלאוראסיה (היום צפון אמריקה, אסיה ואירופה).
הם היו קלי תנועה בשל רגליהם האחוריות הארוכות.
הגפיים הקדמיות שימשו להם לאחיזה.
צווארם היה ארוך וראשם קטן.
חסרו להם כל השיניים, ובמקומן היה להם מקור קרני.
הם כנראה היו אומניבורים (אוכלי-כל) שניזונו מחולייתנים קטנים, פרוקי-רגליים, ביצים וצמחים.
שרידי עקבות של מין מהמשפחה, כנראה או סטרותיומימוס או של אלפרוזאורוס (Elaphrosaurus) שבעבר זוהה כאורניתומימיי, נמצאו בבית זית.
אורניתופודה (שם מדעי: Ornithopoda) היא אינפרא-סדרה של דינוזאורים בעלי אגן דמוי עוף.
האורניתופודים היו קבוצה גדולה של דינוזאורים צמחונים.
פרוש השם אורניתופוד הוא "בעל רגל עוף".
שם זה ניתן לקבוצה מפני שחלק מהאורניתופודים הקטנים יותר הותירו טביעות רגליים הדומות לאלה של עופות.
האורניתופודים היו דינוזאורים קטנים עד גדולים (באורך של 1–15 מטר) שהלכו רוב הזמן על רגליהם האחוריות.
הם היו שכיחים במשך המזוזואיקון ונמנו על אוכלי הצמחים המצליחים ביותר.
האורניתופודים התקיימו לאורך כל עידן הדינוזאורים.
חלק מהדינוזאורים הקדומים ביותר היו אורניתופודים שחיו בחלקה הדרומי של אפריקה לפני כ-215 מיליון שנים.
הם היו הראשונים בקבוצה בעלי אגן דמוי עוף.
סוגים שונים של אורניתופודים התקיימו עד לפני כ-66 מיליון שנה, אז נכחדו כל הדינוזאורים והזוחלים הגדולים.
משפחת האיגואנודונטיה הייתה משפחה של אורניתופודים שהתקיימה לפני 140 עד 65 מיליון שנים.
רובם חיו באירופה ובצפון אמריקה, אך היו כמה שחיו באפריקה ובאוסטרליה.
הם הגיעו לאורך של חמישה עד עשרה מטרים.
ההיפסילופודוניים היו אורניתופודים קטנים או בינוניים.
הם התהלכו על רגליהם האחוריות, והשתמשו בקדמיות כדי לאחוז בצמחייה בעוד הם תולשים ענפים ועלים.
סוגים רבים של היפסילופודונים התקיימו בכול רחבי כדור הארץ.
האורניתופודים המפותחים והגדולים ביותר היו ההדרוזאוריים, שלצד כרבולות שונות ומגוונות על ראשם, אופיינו בסוללות דנטליות מתקדמות - מערכים של מאות שיניים - שבאמצעותן הם לעסו את המזון.
אורסולה קרובר לה גווין הייתה סופרת אמריקאית, אשר כתבה בעיקר מדע בדיוני ופנטזיה, אך גם שירה, נובלות, ספרי ילדים ומאמרים, וכן תרגמה ספרים רבים לאנגלית.
ידועה בכתיבתה הפמיניסטית, האנרכיסטית ובעלת המאפיינים הטאואיסטים.
נחשבת לאחת מטובי סופרי הפנטזיה והמדע הבדיוני בעולם וזכתה במספר פרסי הוגו, וכן בפרסי נבולה, לוקוס, וגנדלף.
ב-2003 הייתה הסופר ה-20 (והסופרת הראשונה) שזכה בפרס ה"גרנד מאסטר" (הקרוי החל מ-2002 פרס דיימון נייט), פרס מפעל חיים, המחולק החל מ-1975 לסופר מדע בדיוני אחד, פעם בשנה או שנתיים, לצדו של טקס חלוקת פרס נבולה.
אורסולה לה גווין הייתה בתם של האנתרופולוגים אלפרד קרובר ותיאודורה קרובר, לצד שלושה אחים גדולים.
הוריה עודדו את ילדיהם לקריאה, וחשפו אותם לקבוצת חבריהם שכללה ילידים אמריקאים רבים וכן את הפיזיקאי רוברט אופנהיימר שדמותו השפיעה עליה בין היתר בכתיבת הספר 'המנושל' מאוחר יותר.
בגיל 9 כתבה את סיפור הפנטזיה הראשון שלה, ובגיל 11 הגישה סיפור מדע בדיוני (שלא התקבל) לכתב העת אסטאונדינג סיינס פיקשון.
את תקופת שנת הלימודים האקדמית נהגה המשפחה לבלות בברקלי, ובקיצים נסעו לקישמיש בעמק נאפה שם נהגו לנפוש קבוצה של מדענים, כותבים וסטודנטים שהיו חבריהם של ההורים.
היא פיתחה עניין בביולוגיה ובשירה.
לה גווין למדה בתיכון ברקלי, ולאחר מכן סיימה B.A.
בספרות הרנסאנס הצרפתית והאיטלקית ממכללת רדקליף של אוניברסיטת הרווארד ב-1951, ותואר שני באותו תחום מאוניברסיטת קולומביה ב-1952. לה גווין המשיכה ללימודי דוקטורט וקיבלה מלגה ללמוד בצרפת ב-1953 - 1954.
את בעלה, ההיסטוריון צ'ארלס לה גווין, הכירה על סיפון הספינה 'קווין מרי', במסעה לצרפת ב-1953. כשנה לאחר מכן נישאו, ולה גווין החליטה שלא לסיים את הדוקטורט שלה, בעוד השניים שבו לארצות הברית על מנת שצ'ארלס יוכל לעשות דוקטורט באוניברסיטת אמורי.
בתקופה זו עבדה כמזכירה וכמורה לצרפתית ברמה אקדמית.
בתם הראשונה אליזבת נולדה ב-1957 במוסקו, איידהו, שם לימד צ'ארלס.
ב-1958 עברו בני הזוג לפורטלנד, אורגון, שם נולדה בתם השנייה קרולין (1959) ושם השתקעו, עקב מינויו של צ'ארלס כפרופסור להיסטוריה באוניברסיטת פורטלנד סטייט.
ב-1964 נולד בנה השלישי, תיאודור.
לה גווין נפטרה ב-22 בינואר 2018 בביתה בפורטלנד, אורגון, לאחר מספר חודשי מחלה.
בין 1951 ל-1961 כתבה חמישה רומנים שנדחו על ידי מוציאים לאור, שסברו שאינם נגישים.
באותה תקופה כתבה גם שירה.
את סיפוריה הראשונים לא כתבה בסוגת הפנטזיה, אך עלילתם התרחשה במדינה דמיונית בשם אורסיניה.
בחיפוש אחר דרכים לבטא את הנושאים שהעסיקו אותה, היא חזרה לעניין שהיה לה בילדותה במדע בדיוני.
בתחילת שנות ה-60 עבודותיה החלו להתפרסם.
אחד מסיפוריה האורסיאניים פורסם בקיץ 1961 בגיליון של ה-'Western Humanities Review' ושלושה סיפורים נוספים הופיעו ב-1962 ו-1963 בירחון 'Fantastic Stories of Imagination' שנערך על ידי סייל גולדשמיט, אשר ערך גם את המגזין 'Amazing Stories' אשר פרסם שני סיפורים נוספים שלה, כולל אחד ממחזור המדע הבדיוני 'הייני'.
ב-1964 פרסמה את סיפורה הקצר 'מילה של התרה' (The Word of Unbinding), שהיה הראשון בסדרת הפנטזיה 'ארץ ים', הכוללת שישה ספרים ושמונה סיפורים קצרים.
שלושת הספרים הראשונים בסדרה: הקוסם מארץ ים (1968), הקברים של אטואן (1970) והחוף הרחוק ביותר (1972) מכונים לעיתים 'טרילוגיית ארץ ים'.
מאוחר יותר כתבה את ספרי ההמשך לסדרה - טהאנו, הרוח האחרת והקובץ 'הסיפורים מארץ ים'.
לה גווין זכתה להכרה רחבה עבור הרומן שלה 'צד שמאל של חושך', אשר זכה בפרס הוגו ובפרס נבולה ב-1970. עלילתו של הספר מתרחשת בעולם שתושביו הם חסרי מין, מלבד בתקופת הייחום, בה הם עשויים להיות זכר או נקבה.
ספרה 'המנושל', המתרחש בחברה דמיונית אנרכיסטית, זיכה אותה בפרס הוגו ובפרס נבולה, והפך אותה לסופרת הראשונה שזכתה בשני הפרסים בגין שני ספרים.
בשנים מאוחרות יותר התנסתה לה גווין גם בקולנוע.
ספרה "Lathe of Heaven" עובד לסרט ב-1979. ב-1985 שיתפה פעולה עם מלחין האוונגרד דוד בדפורד בכתיבת הלברית לאופרת-החלל שלו 'ריגל 9'.
ב-1984 נטלה חלק לצד קן קסי, בריאן בות' וויליאם סטפורד בהקמת מכון אורגון לאמנות הספרות, המוכר כיום בתור מכון אמנות הספרות בפורטלנד.
לה גווין שאבה השראה משאמניזם, טאואיזם, ומספרות צרפתית, איטלקית, רוסית ואנגלית.
היא הושפעה מסופרי פנטזיה דוגמת ג'.ר.ר.
טולקין, ומסופרי מדע בדיוני כגון פיליפ ק.
את "שר הטבעות" של טולקין קראה באמצע שנות ה-50, והוא השפיע על כתיבתה - שכמוהו, מתאפיינת בפיתוח מפורט ורחב של עולמות הפנטזיה והעולם הבדיוני שלה, ובכללם היסטוריה, גאוגרפיה, שפה ואלמנטים נוספים המקנים להם מלאות ו'אמינות' רבה יותר.
עם זאת, כאחת ששיטתו של טולקין השפיעה על צורת כתיבתה, היא האמינה כי לפנטזיה ולמדע הבדיוני גם תפקיד בהובלת שינויים חברתיים.
לה גווין הושפעה גם מכותבים כגון ורגיליוס, וכותבים והוגי דעות אנרכיסטים דוגמת לב טולסטוי, ופיוטר קרופוטקין, כתיבה נשית ופמיניסטית דוגמת האחיות ברונטה ווירג'יניה וולף, ספרות ילדים, וכן מספרות מיתולוגיה וספרים מתרבות המזרח הרחוק דוגמת דאו דה ג'ינג.
כשנשאלה על מקורות השראתה, השיבה:
קראתי את כל הפנטזיות המפורסמות, עליסה בארץ הפלאות, הרוח בערבי הנחל, ואת קיפלינג.
אני מעריצה את ספר הג'ונגל לקיפלינג.
כשהתבגרתי גיליתי את לורד דונסני.
הוא פתח בפני עולם שלם - העולם של פנטזיה טהורה.
ואז אחי ואני נשאבנו למדע הבדיוני כשהייתי בת 11 או 12. אסימוב המוקדם, דברים כאלו.
אבל לא הייתה לזה השפעה גדולה עלי.
לא עד שחזרתי למדע הבדיוני וגילי את סטרג'ן - אבל בייחוד קורדוויינר סמית.
קראתי את הסיפור 'שדרות אלפה רלפה' וזה גרם לי להיות, 'וואו!
הדבר הזה יפהפה, וכל כך משונה' ורציתי לעשות משהו כזה."
לה גווין רתמה את הגמישות שמאפשרת הספרות הספקולטיבית, המדע הבדיוני והפנטזיה, על מנת לבחון היבטים סוציולוגיים, פסיכולוגיים, אנתרופולוגיים, מגדריים וזהותניים בתרבות ובמבנים חברתיים.
רעיונות סביבתיים, פמיניסטיים ואנרכיסטיים הופיעו אף הם כנושאים חוזרים בעבודתייה.
לה גווין עסקה בסוגיות של מגדר וגזע מתוך מודעות וזווית ראייה שהושפעה מניתוחים חברתיים של נושא הזהות והחברה.
מרבית הדמויות שלה הן דמויות כהות-עור, בחירה שעשתה על מנת לבטא את העובדה שמרבית בני האדם אינם לבנים.
ספריה עושים פעמים רבות שימוש בתרבויות של אנשים-חוצנים על מנת לבחון תצורות של מבנים חברתיים ואת השפעתם על האינדיבידואל.
הנושא החוזר בספריה של מפגש בין תרבותי, וודאי הושפע גם מכך שגדלה בבית של אנתרופולוגים ונחשפה לסיפורו של אישי, יליד אמריקאי שהוגדר בתקופתו כאינדיאני הפראי האחרון ומפגשו עם תרבות העולם הלבן.
אביה היה חבר הנהלה במוזיאון האנתרופולוגיה של האוניברסיטה בה הועסק אישי כעוזר מחקר, וכאובייקט מחקר.
אמה כתבה על כך ספר, אישי בין שני עולמות.
אלמנטים דומים לכך באים לידי ביטוי ברבים מסיפוריה.
לה גווין הרבתה להתעסק בהיבטים שונים של חיי היום יום והשפעתם על יחידים ביחסם לעולם הפיזי וזה לזה.
כך לדוגמה השפעת ניהול משק הבית וטיפול בבעלי החיים בחווה, הוא נושא מרכזי שחקרה בספרה 'טהנו'.
היא הרבתה לעשות שימוש גם בנושאים הלקוחים מתוך הפסיכולוגיה היונגיאנית, לדוגמה בספרה 'הקוסם מארץ ים'.
מחזור הספרים הייניים (בעולם המכונה Hain) שלה עוסק בשורה של ציוויליזציות בכוכבים שונים רחוקים ומבודדים, בעלי קשר רופף זה לזה, והיא שימשה אותה כבמה מרכזית לבחינת מפגשים בין תרבותיים.
לה גווין הרבתה לפתח בספריה רעיונות אנרכיסטיים, אותם קשרה לאמונתה הטאואיסטית, כשהיא מבקשת להציג אפשרויות חברתיות אוטופיסטיות, החורגות גם מהדמוקרטיה המוכרת כיום בעולם המערבי.
רעיונות אלו פיתחה במיוחד בדמות החברה האנרכיסטית בספרה 'המנושל'.
לצד זאת מתחה ביקורת רבה על תצורות שונות של שליטה, דיכוי וטוטליטריזם.
נושא חוזר נוסף בכתיבתה הוא הנושא הסביבתי, והאחריות של החברה האנושית על העולם בו היא חיה, בין היתר תוך הצבת חלק מהעלילות בכוכבים דלי משאבים, ואף כאלו שהפכו עניים כתוצאה מתרבויות שניצלו אותם עד תום.
החוף הרחוק ביותר, 1972 (זוכה פרס הספר הלאומי)
טהאנו: הספר האחרון של ארץ ים, 1990 (פרס נבולה)
"מילת ההפרדה", 1975 (בשנים עשר כיווני הרוח)
"חוקי השמות", 1975 (בשנים עשר כיווני הרוח)
"שפירית" (בכרך השני של הקובץ אגדות, בעריכת רוברט סילברברג; וכן ב-אגדות מארץ ים)
ההופכים את עורפם לאומלאס, תרגום עמנואל לוטם
מעבר לעלטה, 1969 (הוגו ונבולה) יצא מחדש בעברית, כצד שמאל של חושך בתרגום עמנואל לוטם בהוצאת ינשוף
המנושל, 1974 (הוגו ונבולה) יצא מחדש בעברית, כבידיים ריקות בתרגום עמנואל לוטם בהוצאת ינשוף
"בדידות", 1994, (זוכה פרס נבולה; פורסם ב-The Birthday of the World)
The Lathe of Heaven, 1971 (הוסרט כשני סרטי קולנוע, ב-1980 וב-2002), זוכה פרס לוקוס, ומועמד לפרסים הוגו ונבולה, ' ,תורגם ויצא ב-1980 על ידי הוצאת כתר בשם "מכונת החלומות"
לאויניה, 2008, זוכה פרס לוקוס
שנים עשר כיווני הרוח, 1975
אורסולה מלבין (Ursula Malbin; 12 באפריל 1917 – 3 ביוני 2020) הייתה פסלת ישראלית.
מלבין נולדה בברלין, בירת הקיסרות הגרמנית למשפחה של רופאים.
בשנת 1939 נמלטה לז'נבה שבשווייץ ובה למדה באקדמיה לאמנות והחלה את דרכה האמנותית.
במהלך לימודיה פגשה את הפסל הנרי פיקוט (או פאגוט) ונישאה לו.
הנרי הפך במהרה לפסל מפורסם ומצליח ולאט לאט הצליחה גם אורסולה לזכות בהכרה למרות היותה אישה במקצוע גברי.
בתחילת דרכה חתמה על פסליה בשם משפחתה בלבד, וזאת כדי שיקשה לזהות שמדובר בפסלת.
מלבין הגיעה לראשונה לישראל ב-1964 כתיירת, ובשנת 1967 החליטה לרכוש בית מגורים בעין הוד.
מאז היא חילקה את זמנה בין בתיה - זה שליד ז'נבה וזה שבעין הוד.
גם דרכה האמנותית הייתה מחולקת.
בעין הוד היא קיבלה השראה ותכננה את הסקיצות לפסלים ואילו את היציקה עצמה היא ביצעה בשווייץ.
רוב פסליה היו דמויות, הן של נשים הן של ילדים והן של גברים, ועליהם זכתה בפרסים שונים שהחשוב שבהם הוא פרס האקדמיה הצרפתית לאמנות.
אחרי שיצקה מספר פסלים והעמידה אותם בחצר ביתה בעין הוד, הפך המקום לאתר ביקור.
כשראתה זאת ומתוך רצון להציג את עבודותיה בפני הציבור הרחב הגתה את רעיון הקמת גן פסלים.
את גן הפסלים בחיפה (הנמצא בשדרות הציונות 114) בנתה מכספה ותרמה לו את כל 29 הפסלים המוצבים בו, ואחרי שאחד הפסלים העשוי מ-200 ק"ג ברונזה נגנב, תרמה פסל חליפי.
נפטרה בשווייץ ב-3 ביוני 2020.
אורסו איפאטו (באיטלקית: Orso Ipato, בלטינית: אורסוס - Ursus; נרצח ב-737) היה הדוג'ה של ונציה בין השנים 726 ועד 737, והדוג'ה השלישי אשר נשא בתפקיד זה.
אורסו איפאטו הוא הראשון מבין הדוג'ים אשר קיים תיעוד בן תקופתו לשלטונו.
איפאטו נבחר על ידי האצילים הוונציאנים והיה הראשון אשר נשא את התואר "דוקס" (דוכס) - תואר אשר לימים בוונטית הפך ל"דוג'ה".
הקיסר הביזנטי לאו השלישי העניק לו את התואר היפאטוס (ὕπατος) - ומכאן שמו "איפאטו".
אורסו נרצח ביוזמת אוטיכיוס, שליט רוונה.
לאחר מותו שלט בוונציה זמן קצר דומניקו לאוני, המגיסטר מיליטום של ונציה, ולאחר תקופת אינטרגום זו נבחר לתפקיד הדוג'ה בנו של אורסו - תאודאטו איפאטו.
אורסו פרטיצ'יפאציו הראשון (באיטלקית: Orso I Participazio; מת בשנת 881) היה הדוכס ה-14 של העיר ונציה.
אורסו כיהן כדוג'ה בין שנת 864 ועד פטירתו.
אורסו נבחר בבחירות לאחר הרצחו של קודמו פייטרו טראדוניקו.
אורסו הורה על תפיסת הרוצחים, הרשיע אותם והוציא אותם להרוג בכריתת ראשם.
במהלך כהונתו המשיך אורסו בפעולותיו של טראדוניקו להגנה על הסחר של העיר - נאבק בשוד הימי, ובפושטים הסלאבים או המוסלמים אשר תקפו את ספינות הסוחר הוונציאניות.
אורסו העניק לקיסר האימפריה הביזנטית בסיליוס הראשון במתנה פעמון עבור בזיליקת האגיה סופיה.
לאחר מותו עלה לשלטון בנו, ג'ובאני פרטיצ'יפאציו השני.
אורסו פרטיצ'יפאציו השני (באיטלקית: Orso II Participazio) היה הדוכס ה-18 של ונציה.
אורסו כיהן כדוג'ה בין השנים 912–932.
אורסו נבחר לתפקיד לאחר מותו של קודמו.
ככל הנראה לא היה אורסו בן למשפחת האצולה פרטיצ'יפאציו, אשר רבים מבניה היו דוג'ים של העיר.
לאחר בחירתו הוא שלח את בנו פייטרו לקונסטנטינופוליס בירת האימפריה הביזנטית על מנת לחזק את קשריה של ונציה עם האימפריה.
בתקופת כהונתו, ועל אף השוד הימי שנפץ בים האדריאטי והקשה על המסחר הוונציאני, לא יצא אורסו כנגד השודדים.
אורסו הקים בעיר וונציה את המטבעה הראשונה.
בשנת 932 פרש מכהנותו למנזר פליצ'ה הקדוש באמיאנה, ובו נקבר.
אורסולה אנדרס היא שחקנית שווייצרית שהייתה סמל מין מרכזי בשנות השישים.
היא ידועה בשל תפקידה כנערת בונד האני ריידר בסרט "ד"ר נו", שעליו זכתה בפרס גלובוס הזהב, וכווספר לינד בפרודיית ג'יימס בונד "קזינו רויאל" משנת 1967.
אורסולה אנדרס נולדה באוסטרמונדיגן, בקנטון ברן שבשווייץ, בתם של אנה, שווייצרית ורולף אנדרס, דיפלומט גרמני שגורש משווייץ מסיבות פוליטיות.
אביה נעלם במהלך מלחמת העולם השנייה.
לאנדרס ארבע אחיות ואח אחד.
היא מדברת באופן שוטף אנגלית, צרפתית, איטלקית, ביחד עם שפת האם שלה - גרמנית (גרמנית שווייצרית).
אנדרס הצעירה החלה את הקריירה שלה כדוגמנית אמנותית ברומא, דבר שהוביל אותה לתפקידיה הראשונים בתעשיית הסרטים האיטלקית.
אנדרס זכתה לתהילה בעקבות גילום דמותה של האני ריידר, צוללנית שולת קונכיות ומושא תשוקתו של ג'יימס בונד בסרט "ד"ר נו" (1962), סרט בונד הראשון.
בסצנה מפורסמת ביותר היא יוצאת מהים הקריבי בביקיני לבן.
הסצנה הפכה את אנדרס ל"התגלמות" של נערת בונד.
"כניסתי בסרט לובשת ביקיני בחוף היפה ההוא הפכה אותי לידועה בכל העולם כ"נערת בונד", היא אומרת, והביקיני מ"הרגע הקלאסי בקולנוע ובהיסטוריה של סרטי בונד" נמכר עבור 35,000 פאונד במכירה פומבית ב-2001.
ב-2003, בסקר שערך ערוץ 4 בבריטניה, נבחרה כניסתה בסרט "ד"ר נו" כמספר אחת ב"מאה הרגעים הסקסיים ביותר".
ב-2007 דירגה תוכנית אוסטרלית את כניסתה ב"ד"ר נו" במקום השני ברשימת הרגעים הסקסיים ביותר בקולנוע.
אנדרס זכתה בפרס גלובוס הזהב לכוכבת חדשה באותה שנה עבור הופעתה בסרט "ד"ר נו".
ניקי ון דר זיל דיבבה את קולה (עקב מבטאה הגרמני הכבד, דובבו המפיקים את דמותה), ואילו את הקליפסו המפורסם שרה דיאנה קאפלנד Diana Coupland.
ב-1965 היא דגמנה בעירום עבור הפלייבוי והשתתפה בסרט "מה חדש, חתלתולה?".
אנדרס כיכבה לצידו של אלביס פרסלי בסרט "עליצות באקפולקו" (1963), לצידו של פרנק סינטרה בסרט "4 לטקסס" (1963), לצידו של מרצ'לו מסטרויאני ב-"The 10th Victim" (1965) ובתפקיד הרוזנת ב-"המקס הכחול" (1966).
היא הופיעה גם ב"קזינו רויאל", סרט הסאטירה על סרטי בונד בשנת 1966 בתפקיד וספר לינד, מרגלת שמשכנעת את אוולין טרמבל, שאותו מגלם פיטר סלרס, להוציא לפועל משימה.
מכיוון שיש לה מבטא כבד, קולה דובב ב"ד"ר נו", אבל בסרט "קזינו רויאל" שומעים את קולה האמיתי.
היא שיחקה בסרט "התנגשות הטיטאנים", בו כיכבה לצידו של הארי האמלין.
ב-1995 בחר המגזין אמפייר באנדרס כאחת מ"מאה הכוכבים הסקסיים בהיסטוריה של הקולנוע".
אנדרס נישאה לשחקן והבמאי ג'ון דרק ב-1957. הנישואים הסתיימו בגירושים ב-1966. היא יצאה עם רבים מהשחקנים המובילים בהוליווד שלצידם שיחקה, ובהם מרלון ברנדו וג'יימס דין.
ב-1980 נולד לה בן, דימיטרי, מהשחקן האמריקני הארי המלין, ששיחק לצידה בסרט "התנגשות הטיטאנים".
הם היו נשואים בשנים 1982-1978. בנוסף לכך הייתה לאורסולה אנדרס מערכת יחסים עם ז'אן-פול בלמונדו בשנים 1965-1972.
ב-18 במאי 2006, בעת הפתיחה הרשמית של הקונסוליה השווייצרית בסקוטלנד, חגגה אורסולה אנדרס את יום הולדתה השבעים על סיפונה של היאכטה המלכותית "בריטניה" באדינבורו, בנוכחות קהל ידוענים בינלאומי.
אורנלה מוטי (במקור: Francesca Romana Rivell; באיטלקית: Ornella Muti; נולדה ב-9 במרץ 1955) היא שחקנית איטלקייה.
אורנלה מוטי נולדה ברומא כפרנצ'סקה רומאנה ריבלי לאב נפוליטני ואם אסטונית ממוצא רוסי, הורי אימה ברחו במהפכה מסנקט פטרסבורג שברוסיה.
יש לה אחות מבוגרת ממנה, קלאודיה, שנולדה ב-1951.
מוטי דגמנה בנעוריה והופיעה לראשונה בסרט "La moglie più bella" ב-1970 בתפקיד של פרנקה ויולה, היא שיחקה בסרט "הנערה האחרונה", 1976 עם השחקן ז'ראר דפארדיה כששניהם הופיעו בעירום מלא עם סצנות מין נועזות.
היא שיחקה בעיקר בסרטים איטלקיים והופעת הבכורה שלה בסרט מחוץ לגבולות איטליה הייתה כנסיכה אורה בסרט הבריטי "פלאש גורדון" משנת 1980. היא הופיעה בסרטים אמריקאיים כמו "Oscar" (1991) ו-"Once Upon a Crime" (1992).
היא ידועה בעיקר לצרפתים בשל הופעתה בפרסומת הטלוויזיה לפסטה "ג'ובאני פנזאני פאסטה".
בשנת 1993 השתתפה בסרט הספרדי "El Amante Bilingüe" של הבמאי ויסנטה ארנדה.
ב-1994 מוטי נבחרה ל"שחקנית היפה ביותר בתבל" בסקר קוראים עולמי של המגזין Class.
בשנת 2004 שיחקה בסרטה של אסיה ארג'נטו "דפיקות לב", בתפקיד הסבתא.
באותה שנה השתתפה בסרט הקומדיה הספרדי "Di que sí" בכיכובה של פאס וגה.
ב-2008 השיקה מוטי קו תכשיטים משלה.
היא פתחה חנויות בפריז, מילאנו, רומא, ריגה, מוסקבה ואלמה אטה.
מוטי הייתה נשואה פעמיים, לאלסיו אוראנו (עמיתה לסרט La moglie più bella, בשנים 1981-1975) ולפדריקו פאקינטי (1996-1988).
מאז 1998 מוטי חיה ביחד עם סטפאנו פיקולו, מנתח פלסטי.
אורסולה האובנר (נולדה ב־22 בדצמבר 1945) היא פוליטיקאית אוסטרית במפלגת הברית למען עתיד אוסטריה (BZÖ), לשעבר חלק ממפלגת החירות האוסטרית (FPO).
אורלוסה נולדה בבאד גויזרן, אוסטריה עילית, ועשתה את בחינות הבגרות שלה בבאד אישל בשנת 1963. אורסולה היא מורה לשעבר, ופוליטיקאית מקומית.
אחיה הצעיר הוא ירג היידר אשר היה ראש מפלגת החירות האוסטרית.
אורסולה הצטרפה אל אחיה ירג היידר כאשר החליט לפרוש ממפלגת החירות האוסטרית (FPO) וליצור את הברית למען עתיד אוסטריה (BZÖ).
עם הזמן עלתה הצלחתה בזירה הפוליטית, והיא מונתה כחברת ממשלה (Staatssekretärin) בפברואר 2003, בתפקיד סגנית השר לעניינים חברתיים.
ביוני 2004, מונתה, בלחץ אחיה, לראש מפלגת החירות האוסטרית.
בעקבות הדחתו של הרברט האפט, יושב ראש המפלגה, היא מונתה במקומו לשר פדרלי בנושאי הרווחה בינואר 2005. עם זאת תקופתה כראש המפלגה נחשבת לכישלון.
ב-2006 הצטרפה למפלגת "הברית למען עתיד אוסטריה", שהתפצלה ממפכת "החירות".
שימשה חברת הפרלמנט מטעם המפלגה עד 2013. לאחר שמפלגת "הברית למען עתיד אוסטריה" לא עברה את אוחז החסימה.
אורסולה נשואה עם שתי בנות.
אורסולה פון רידינגסווארד היא פסלת אמריקאית ממוצא אוקראיני - פולני, הידועה בפסלי העץ הענקים שהיא יוצרת ומוצבים בפארקים רבים ברחבי ארצות הברית, בנוסף למוזיאונים ותצוגות אחרות.
יצירותיה כלולות בתערוכה הקבועה של מעל 30 מוזיאונים ברחבי העולם, לרבות מוזיאון המטרופוליטן לאמנות, מוזיאון ברוקלין, מוזיאון ויטני לאמנות אמריקאית, מיקרוסופט, בלומברג ועוד.
פון רידינגסווארד זכתה בפרסים רבים בגין יצירותיה.
בין השאר היא קיבלה פעמיים מענק מהסוכנות הפדרלית האמריקאית לעידוד האמנות (NEA), זכתה במלגת גוגנהיים ובמדליית סקוהגן לפיסול וכן קיבלה שלוש פעמים פרס מטעם הסניף האמריקאי של האגודה הבינלאומית של מבקרי האמנות.
פון רידינגסווארד היא אחת מ-250 החברים באגודת הכבוד האמריקאית - The American Academy of Arts and Letters.
אביה של פון רידינגסווארד, איגנץ קרולישצ'ין היה חוטב עצים אוקראיני, שהיגר לפולין, ונישא שם לאשה פולניה.
ב-1938 ברחה המשפחה מפולין לגרמניה, שם הפך האב למעין איכר-עבד, עד לתום מלחמת העולם השנייה.
פון רידינגסווארד הייתה החמישית משבעת ילדיהם של בני הזוג קרולישצ'ין והיא עברה עם משפחתה, את כל ילדותה, מלידתה ב-1942, ועד גיל 8, במחנות פליטים ועקורים בגרמניה.
בדצמבר 1950 היגרה המשפחה לארצות הברית והשתקעה בעיירה פליינויל, קונטיקט, שם הצליחו ההורים לפרנס את המשפחה הגדולה רק במאמצים כבירים.
שני ההורים עבדו כל השבוע, כאשר האב עובד שתי משמרות ביום, כפועל בבית חרושת ועוד מוסיף לעבוד גם כגנן בסופי השבוע.
בגיל 18 החלה פון רידינגסווארד ללמוד באוניברסיטת ניו המפשייר, שם פגשה את בעלה הראשון, מילטון פון רידינגסווארד, סטודנט לקדם רפואה.
עמו היא עברה תוך זמן קצר לפלורידה, שבדרום, לשם התקבל הבעל ללימודים בבית הספר לרפואה.
היא עצמה החלה ללמוד באוניברסיטת מיאמי, ציור, וקיבלה שם תואר ראשון וב-1965 תואר שני - MA.
עם סיום הלימודים עברו בני הזוג לברקלי, קליפורניה, שם עשה הבעל את התמחותו בעוד פון רידינגסווארד מלמדת כמורה לאמנות בבית ספר תיכון ומפרנסת אותו ואת בתם אורסולה אן.
משסיים הבעל את ההתמחות נפרדו דרכיהם.
פון רידינגסווארד חזרה לתקופה קצרה הביתה, לקונטיקט, שם היא גרה בדירה בבית דירות שהצליחו הוריה לרכוש תודות לעבודתם הקשה, אבל ב-1973 היא עברה לניו יורק, יחד עם בתה ובכך החלה בדרכה האמנותית.
היא התקבלה ללימודים באוניברסיטת קולומביה וב-1975 סיימה תואר שני נוסף, באמנות - MFA.
באותה שנה היא גם קיימה את תערוכת היחיד הראשונה שלה, בתוך האוניברסיטה, ובנוסף לכך גם קיבלה באותה שנה את מלגת תוכנית פולברייט, דבר שאיפשר לה להתמסר לפיסול ללא בעיות פרנסה.
החל מ-1975 ועד היום פון רידינגסווארד מפסלת בעץ - קורות עצי ארז.
ב-1982 התקבלה פון רידינגסווארד כמרצה בבית הספר לאמנות של אוניברסיטת ייל, החלה ללמד שם ופגשה את מי שעתיד היה להפוך לחתן פרס נובל לפיזיולוגיה או לרפואה לשנת 2000, פול גרינגרד, יהודי אמריקאי.
גם לגרינגרד היו אלה נישואין שניים ויש לו שני בנים מנישואיו הראשונים - האחד הוא כיום ד"ר למתמטיקה וסגן נשיא IBM והשני לסלי גרינגרד, רופא וד"ר למחשבים (שני התארים מאוניברסיטת ייל, 1987), חבר האקדמיה הלאומית למדעים (ארצות הברית), פרופסור ומרצה למתמטיקה ומדעי המחשב באוניברסיטת ניו יורק.
פון רידינגסווארד לימדה באוניברסיטת ייל במשך שש שנים וב-1988 חזרה לניו יורק ומאז היא עוסקת בפיסול בלבד.
ב-1991 היא קיבלה תואר דוקטור לשם כבוד מהקולג' לאמנות של מרילנד, בבולטימור.
אורסולה ברנז היא יושבת ראש ומנכ"ל של חברת זירוקס.
אורסולה היא האפרו-אמריקנית האשה הראשונה המשמשת כראש של חברה מן ה-Fortune 500. בשנת 2009 הוצבה ברנז במקום ה-14 ברשימת 100 הנשים החזקות בעולם של מגזין פורבס.
אורסולה ברנז נולדה בשנת 1958 בפרויקט דיור בניו יורק לאם חד הורית.
שני הוריה היו מהגרים מפנמה.
היא למדה בבית ספר תיכון קתולי ולאחר מכן למדה לתואר ראשון בהנדסת מכונות במכון הפוליטכני של ברוקלין (היום חלק מאוניברסיטת ניו יורק) ולתואר שני בהנדסת מכונות באוניברסיטת קולומביה.
בשנת 1980 החלה ברנז לעבוד בחברת זירוקס כמתמחה, ובשנת 1981, לאחר שסיימה את התואר השני שלה, הצטרפה כעובדת מן המניין ועבדה בתפקידים שונים בפיתוח ותכנון מוצר.
בינואר 1990 התמנתה ברנז לעוזרת של ווילנד היקס, שהיה מנהל בכיר בחברה.
שנה מאוחר יותר היא נתמנתה לעוזרת ליושב ראש החברה דאז, פול אלרי, ובשנת 1999 נתמנתה לראש חטיבת הייצור הגלובלי בזירוקס.
בשנת 2000 נתמנתה לסגן בכיר ליו"ר החברה וביולי 2009 נתמנתה למנכ"ל זירוקס.
ובשנת 2010 נתמנתה ליושב ראש זירוקס ובכך הייתה לאפרו אמריקאית האישה הראשונה שנתמנתה ליושבת ראש אחת החברות הגדולות.
אורסולה ברנז התחתנה בשנת 1990 עם לויד בין, שעבד גם הוא בזירוקס, לזוג נולדו שני ילדים והם מתגוררים בניו יורק.
אוּרְסוּלָה גרטרוד פון דר לַיֶין היא פוליטיקאית גרמנייה המכהנת כנשיאת הנציבות האירופית מ-1 בדצמבר 2019. פון דר ליין היא האישה היחידה שכיהנה בתפקיד זה.
פון דר ליין היא רופאה במקצועה.
מנובמבר 2009 הייתה שרת העבודה והרווחה בממשלתה השנייה של אנגלה מרקל.
בממשלתה הראשונה של אנגלה מרקל (2005–2009), שהייתה ממשלת אחדות לאומית, הייתה השרה לענייני המשפחה, האזרחים הוותיקים, הנשים והנוער.
בדצמבר 2013 מונתה לתפקיד שרת ההגנה – האישה הראשונה שכיהנה בתפקיד זה.
פון דר ליין היא בתו של ארנסט אלברכט, פוליטיקאי בכיר במפלגה הנוצרית-דמוקרטית הגרמנית ופקיד בנציבות האירופית.
היא נולדה בבלגיה, שם שהה אביה במסגרת עבודתו בנציבות האירופית.
היא החלה ללמוד כלכלה באוניברסיטת גטינגן, אוניברסיטת מינסטר ובית הספר לכלכלה של לונדון, אך עברה ללימודי רפואה, ואת לימודיה לתואר דוקטור לרפואה סיימה ב-1991, ועבדה עד 1992 כרופאה במרפאת נשים בבית הספר לרפואה באוניברסיטת הנובר.
עד 1996 עברה עם בעלה לקליפורניה, שם היה חבר סגל באוניברסיטת סטנפורד.
בשנים 1998–2002 הייתה פון דר ליין חברת סגל במחלקה לאפידמיולוגיה בבית הספר לרפואה באוניברסיטת הנובר.
בשנת 2001 קיבלה תואר שני בתחום בריאות הציבור.
בשנת 2023 פון דר ליין קיבלה תואר דוקטור לשם כבוד מאוניברסיטת בן-גוריון בנגב.
פון דר ליין הצטרפה למפלגה הנוצרית-דמוקרטית ב-1990 והפכה לפוליטיקאית פעילה ב-1999. היא נכנסה לפוליטיקה המקומית ב-2001 באזור הנובר ונבחרה לבית המחוקקים של סקסוניה התחתונה ב-2003. היא הייתה שרה בקבינט של סקסוניה התחתונה, בממשלתו של כריסטיאן וולף, והייתה אחראית על נושאי רווחה, נשים, משפחה ובריאות.
ב-2005 מונתה לתפקיד השרה לענייני משפחה, אזרחים ותיקים, נשים ונוער בממשלתה של אנגלה מרקל.
היא נבחרה לבונדסטאג ב-2009 והחליפה את פרנץ יוזף יונג כשרת העבודה והרווחה.
ב-2019 פרשה מתפקידה כשרת ההגנה לטובת הכנותיה לתפקיד החדש כנשיאת הנציבות האירופית בבריסל.
ביולי 2024, פון דר ליין נבחרה לכהונה שנייה.
בשנת 2020 הופיעה ברשימה השנתית של מגזין טיים, טיים 100.
פון דר ליין פעלה בניגוד לעמדת האגף השמרני במפלגתה ופעלה לחקיקת החוק לקידום מעמד הילד (Kinderförderungsgesetz) במסגרתו הועברו 4.3 מיליארד אירו לשם יצירת מוסדות רווחה לילדים בגרמניה.
כמו כן קידמה פון דר ליין חקיקה שאפשרה חופשת לידה של חודשיים לאבות (Vätermonate).
פון דר ליין יזמה חסימה בחוק של פורנוגרפיית ילדים באינטרנט על ידי ספקי שירותי אינטרנט שהצטוו לחסום רשימת אתרים שסיפקה המשטרה הפלילית הגרמנית.
נמתחה עליה ביקורת בטענה שבכך היא מאפשרת צנזורה על האינטרנט.
על פעילותה זו זכתה לכינוי "צנזורסולה" (Zensursula) – הלחם של שמה הפרטי "אורסולה" והמילה "צנזור".
פעילותה בתחום זה הביאה לעלייתה של מפלגת הפיראטים של גרמניה.
פון דר ליין הניעה חרם על אלבומה של להקת רמשטיין, "אהבה נועדה לכל" (Liebe ist für alle da) שכלל מסרים מיניים ואלימים בוטים, ולדירוגו של האלבום כפוגעני עבור בני נוער על ידי "המחלקה הפדרלית הגרמנית לפיקוח על מדיה הפוגעת בנוער" (Bundesprüfstelle für jugendgefährdende Medien).
פון דר ליין נשואה להייקו פון דר ליין, פרופסור לרפואה .
אורסולה היא דמות בדיונית והנבל העיקרי בסרט "בת הים הקטנה" של חברת וולט דיסני משנת 1989.
אורסולה מבוססת על דמותה של מכשפת הים בסיפור "בת הים הקטנה" מאת הנס כריסטיאן אנדרסן, ויצרו אותה האנימטורים רון קלמנטס וג'ון מוסקר.
בסיפור המקורי מכשפת הים הייתה דמות נייטרלית, אך היא נהפכה בעיבוד של דיסני לנבל העיקרי ומגלמת תפקיד גדול ומשמעותי יותר בסיפור הכולל.
באנגלית דובבה אורסולה על ידי השחקנית פאט קרול, שגם דיבבה את אחותה מורגנה בסרט ההמשך, ובדיבוב העברי על ידי השחקנית והזמרת רחל אטאס.
בסרט "היורשים 2" גילמה את דמותה וופי גולדברג.
השחקנית מליסה מקארתי מגלמת את דמותה של אורסולה בסרט "בת הים הקטנה", רימייק לייב אקשן לסרט המצויר המקורי.
ב-2010 עלה בישראל המחזמר "בת הים הקטנה" ומיקי קם גילמה בו את דמותה.
עיצוב דמותה של אורסולה מבוסס על הדראג קווין האמריקאית דיוויין.
תסריט הסרט נכתב במקור עבור השחקנית ביאטריס ארתור שמוכרת בזכות גילום דמותה של דורותי זבורנק בסדרה "בנות הזהב" אף היא בבעלות דיסני.
לאחר שארתור דחתה את התפקיד, שחקניות כמו ג'ואן קולינס, ננסי מרשאן, ננסי וילסון, רוזאן בר, שרלוט ריי, ואיליין סטריץ' היו מועמדות לתפקיד.
סטריץ' לוהקה בסופו של דבר כאורסולה, אך בעקבות עימות בינה לבין המלחין הווארד אשמן בדבר הסגנון המוזיקלי של הסרט היא הוחלפה על ידי קרול.
אוֹרֶנְסֶה (בספרדית: Orense; בגליסית ובאופן רשמי בספרדית: Ourense, נהגה: "אוֹאוּרֶנְסֶה") היא בירת מחוז אורנסה בגליסיה שבספרד.
העיר נמצאת בדרום-מזרח גליסיה, על גדות נהר מיניו.
העיר היא השלישית בגודל אוכלוסייתה בגליסיה, אחרי ויגו ולה קורוניה.
מקור העיר הוא בהתיישבות רומאית בעלת אותו שם ששכנה באזור המעיינות החמים בורגס בקרבת העיר.
אחת התאוריות למקור של השם היא שהוא נובע מהצירוף הלטיני aquae urente (מילולית: "מים צורבים"), המתייחס למעיינות.
האזור בו אורנסה נמצאת היה אחד האזורים הקלים ביותר למעבר בנהר המיניו והרומאים הקימו בו גשר שקיים עד היום.
הדבר העלה את חשיבותה של אורנסה גם לאחר שהרומאים ירדו מגדולתם והיא הייתה מרכז מסחרי חשוב במשך ימי הביניים.
לאחר התקופה הרומית האזור עבר לשליטת הסואבים ולאחריהם לידי הוויזיגותים.
במאות ה-10 וה-11 העיר סבלה מהתקפות של נורמנים וערבים.
אחרי כן היא התחילה להשתקם באופן איטי.
בסוף המאה ה-12 הבישוף של אורנסה הורה לבנות את מבצר קסטלו רמירו כדי להגן על העיר ולפקח על יציאת וכניסת הסחורות, אך הוא נהרס בפקודת המלכים הקתוליים ב-1486 כדי למעט בעוצמה של אורנסה.
בתחילת המאה ה-19 אורנסה הייתה עיירה קטנה יחסית.
המצב השתנה עם הפיכתה לבירת מחוז אורנסה שהוקם ב-1833, והעיר המשיכה לגדול לאחר שקושרה במסילת רכבת לוויגו.
לאחר מלחמת האזרחים שהסתיימה ב-1937 החלה הגירה גדולה לעיר שתרמה להפיכתה לאחת הערים החשובות בגליסיה.
אחד ממוקדי התיירות באורנסה הם המעיינות החמים הנובעים בעיר ובסביבותיה.
שפיעת המעיינות בעיר היא מן הגבוהות באירופה.
באורנסה מספר אתרים לטבילה במי המעיינות, הפועלים בכל עונות השנה, תחת כיפת השמיים ובמבנים סגורים, חלקם פתוחים לציבור הרחב ללא תשלום כניסה.
אחד האתרים המרכזיים אס בורגס (As Burgas) נמצא במרכז העיר העתיקה, באתר שבו נמצאו שרידי בריכה מתקופת האימפריה הרומית.
לאורך נהר המיניו, החוצה את העיר, קיימים ארבע אתרים נוספים ובהם בריכות מי מעיינות חמים.
כלכלת אורנסה מסתמכת בעיקר על מגזר השירותים.
במידה מועטה יותר יש הסתמכות גם על תעשייה ובנייה.
בעיר נמצא קמפוס של אוניברסיטת ויגו.
מתחנת הרכבת בעיר יוצא קו AVE מהיר למדריד דרך סמורה אשר נחנך בדצמבר 2021. מהעיר יוצאים אף קווי רכבת אזוריים לוויגו, לסנטיאגו דה קומפוסטלה ומשם לא-קורוניה וכן ללוגו דרך מונפורטה דה למוס.
אורנש הוא כפר בקנטון אפנצל אוסר-רודן שבשווייץ.
בשנת 831 לספירה מוזכר לראשונה חלק מאורנש הידוע כ-Färchen.
ב-1344 נמכר הכפר לרוזן גרמני, אך מאוחר יותר נרכשו אדמות הכפר על ידי מנזר סנט גאלן.
לאחר הקרבות בווגלינזג ב-1403 ובשטוס ב-1405, השיגו השטחים הללו את עצמאותם כחלק מאפנצל.
ב-1417 נבנתה הכנסייה ומועד זה נחשב כהקמתו הרשמית של אורנש.
ב-1641 נחרב הכפר בשריפה קשה.
שטחו של אורנש הוא 48.3 קמ"ר.
מתוכם 53.9 משמשים לחקלאות, 41.1% הם שטחים מיוערים, 3.4% הם שטחים מיושבים ו-1.7% הם שטחי נהרות קרחונים והרים.
גובהו של הכפר הוא 838 מ' מעל פני הים, הנקודה הנמוכה ביותר היא במורבך, 722 מ' והנקודה הגבוהה ביותר היא בפטרזלפ, 1,590 מ'.
נכון לשנת 2014 עמדה אוכלוסיית אורנש על 2,230 תושבים.
אורניתוסקלידה (שם מדעי: Ornithoscelida) הוא ענף (קבוצה פילוגנטית) של דינוזאורים שכוללת את תת-הסדרה תרופודה ואת סדרת אורניתיסקיה (בעלי אגן דמוי עוף).
ההגדרה הפילוגנטית של ענף זה היא כל צאצאציו של האב הקדמון הצעיר ביותר שכולל גם את הטריצרטופס (Triceratops horridus) וגם את דרור הבית (Passer domesticus).
קבוצה זו הוגדרה במקור על ידי תומאס הנרי האקסלי במאה ה-19 אך מהר מאוד בוטלה, עקב החלוקה הקלאסית.
ב-2017 הוצעה הקבוצה מחדש על ידי קבוצת פלאונטולוגים במתכונת שונה.
השם אורניתוסקלידה נטבע לראשונה על ידי תומאס הנרי האקסלי ב-1867 כדי לאגד דינוזאורים מסוימים ששילבו מאפיינים של עופות וזוחלים, והיו "בין לבין".
נורמן, מתיו בארון ופול בארט מאמר ב-Nature ובו קראו תיגר על החלוקה הקלאסית.
בניתוח פילוגנטי קלדיסטי שערכו הם מצאו שהתרופודים קרובים יותר לבעלי אגן דמוי עוף מאשר לדמויי זאורופודים.
כמסקנה מכך הם החליטו על ארגון מחדש של העץ הפילוגנטי של הדינוזאורים: תת-הסדרה תרופודה הוצאה מסדרת בעלי אגן דמוי לטאה שכעת כללה רק את ההררזאוריים ודמויי זאורופודים.
התרופודה הוכללה בענף חדש, שלו הם קראו אורניתוסקלידה, שכללה לצידם את בעלי אגן דמוי עוף.
הם החיו את השם שטבע האקסלי לענף זה.
לפי הצעתם, כך נראית הקלדוגרמה - "עץ המשפחה הפילוגנטי" - החדשה של הדינוזאורים.
מאחר שהפרסום חדש ועדכני, הצעה זו טרם התקבלה כקונצנזוס מדעי בקהילה הפלאונטולוגית.
מאחר שיש פער עצום במאובני דינוזאורים בעלי אגן דמוי עוף בסיסיים מתקופת סוף הטריאס, ממצאים חדשים יכולים לשנות את החלוקה המוצעת ולאשש או להפריך את קיומה של קבוצה פילוגנטית זו.
אורסולה האוולס הייתה שחקנית אנגלייה שהופיעה בסרטי קולנוע ובטלוויזיה.
היא בתו של המלחין הרברט האוולס.
היא התחנכה בבית הספר לבנות סיינט פול, שם עבד אביה.
הופעת הבכורה של האוולס על הבמה היה בשנת 1939 במחזה "Bird in Hand" מאת ג'ון דרינקווטר שהוצג בדנדי.
ב-1942 עברה לאוקספורד, ואחרי שלוש שנים הופיעה לראשונה לונדון בתיאטרון אמבסי בסוויס קוטג'.
היא החלה להופיע בסרטי קולנוע אחרי מספר שנים ששיחקה בווסט אנד, וזמן קצר בברודוויי שם הופיעה ב-1951 במחזה "Springtime for Henry".
ב-1983 אחרי מותו של אביה הקימה האוולס את "אגודת הרברט האוולס", וקידמה את פרסום יצירותיו.
היא מימנה הקלטות של יצירותיו ותמכה בהוצאה לאור וקידום מוזיקה כנסייתית.
האוולס הייתה נשואה לשחקן והתסריטאי אנתוני פליסיר מ-1968 עד למותו בשנת 1988.
אורסולה מרסיוס פרנקלין הייתה מטלורגית, פיזיקאית, סופרת, ומחנכת קנדית ממוצא יהודי גרמני, שלימדה באוניברסיטת טורונטו למשך יותר מ-40 שנה.
היא כתבה ודיברה בהרחבה על חוסר התוחלת של מלחמה ועל הקשר בין שלום לבין צדק חברתי.
פרנקלין זכתה בפרסים רבים, כולל מדליית השלום על שם פירסון עבור עבודה לקידום זכויות אדם, ומדליית סר ג'ון ויליאם דוסון.
ב-2012, הכניסו אותה להיכל התהילה למדע והנדסה של קנדה.
בטורונטו יש בית ספר תיכון הקרוי על שמה, אקדמיית אורסולה פרנקלין.
פרנקלין ידועה בעיקר בשל הכתבים הפוליטיים והחברתיים שלה על השפעות הטכנולוגיה.
להשקפתה, טכנולוגיה היא הרבה יותר מאשר מכונות, גאדג'טים או משדרים אלקטרוניים, אלא הטכנולוגיה היא מערכת מקיפה הכוללת שיטות, נהלים, ארגון, ו"יותר מכל, צורת חשיבה".
היא הבחינה בין טכנולוגיות "הוליסטיות", שהן בשימוש על ידי אומנים או עובדי מלאכה, לבין טכנולוגיות "מנחות", הקשורות לחלק מתוך מערכת ייצור רחבה יותר.
טכנולוגיות הוליסטיות מאפשרות לאומנים לשלוט בעבודה שלהם מההתחלה ועד הסוף, ואילו טכנולוגיות מנחות מארגנות את העבודה ברצף של שלבים הדורשים פיקוח על ידי מנהלים.
פרנקלין טענה כי הדומיננטיות של הטכנולוגיות המנחות בחברה המודרנית אינה מעודדת חשיבה ביקורתית ומקדמת "תרבות של ציות".
אורסולה מריה מרסיוס נולדה במינכן, גרמניה ב-16 בספטמבר 1921. אמה הייתה היסטוריונית אומנות יהודייה, ואביה היה אתנוגרף, ממשפחה גרמנית פרוטסטנטית.
בגלל הנאצים, הוריה ניסו לשלוח אותה לבית ספר בבריטניה, אך הבריטים סירבו להנפיק ויזת סטודנט למי שמתחת לגיל 18. אורסולה למדה כימיה ופיזיקה באוניברסיטת ברלין, עד שהיא גורשה על ידי הנאצים.
ההורים שלה נכלאו במחנות ריכוז, בעוד פרנקלין עצמה נשלחה אל מחנה עבודות כפייה.
המשפחה שרדה את השואה והתאחדה בברלין לאחר המלחמה.
פרנקלין החליטה ללמוד מדע, כי בתקופת לימודיה הוראת ההיסטוריה הייתה מצונזרת.
"אני זוכרת הנאה חתרנית ממש", היא אמרה למראיינת שנים רבות לאחר מכן, "שאין שום מילה של סמכות, שיכולה לשנות גם את חוקי הפיזיקה או ההתנהגות של המתמטיקה."
ב-1948 קיבלה פרנקלין את הדוקטורט בפיזיקה ניסיונית מהאוניברסיטה הטכנית של ברלין.
היא החלה לחפש הזדמנויות לעזוב את גרמניה לאחר שהבינה שאין שם מקום למי שביסודה נגד מיליטריזם ודיכוי.
פרנקלין עברה לקנדה לאחר שהוצעה לה מלגת פוסט דוקטורט ליידי דייוויס באוניברסיטת טורונטו ב-1949. לאחר מכן היא עבדה למשך 15 שנים (מ-1952 עד 1967), קודם כעמיתת מחקר ואז כמדענית מחקר בכירה בקרן מחקר אונטריו.
ב-1967, פרנקלין הפכה לחוקרת ולפרופסור חבר במחלקה למטלורגיה וחומרים בפקולטה להנדסה של אוניברסיטת טורונטו, שם היא הייתה מומחית למטלורגיה ולמדע החומרים.
היא לפרופסורה מלאה בשנת 1973, וזכתה לתואר "פרופסור אוניברסיטה", בשנת 1984, האישה הראשונה לקבל את הכבוד הגבוה ביותר של האוניברסיטה.
היא מונתה לפרופסור אמריטה ב-1987, תואר ששמרה עד מותה.
היא שימשה כמנהלת תוכנית לימודי המוזיאון של האוניברסיטה.
פרנקלין הייתה חלוצה בתחום הארכאומטריה (archaeometry), אשר משתמש בטכניקות ניתוח חומרים מודרניים לשם ניתוח ארכאולוגי.
היא עבדה על תארוך של חפצים פרהיסטוריים העשויים ברונזה, נחושת וקרמיקה.
בתחילת שנות ה-60 של המאה ה-20 פרנקלין הייתה אחת ממספר מדענים שהשתתפו בסקר שיני החלב, פרויקט שנוסד על ידי אריק ולואיז רייס יחד עם מדענים אחרים, כדי לחקור רמות סטרונציום-90 - איזוטופ רדיואקטיבי שמצוי בנשורת מניסויי נשק גרעיני - בשיניים של ילדים.
מחקר זה תרם להפסקת ניסויים אטמוספיריים בנשק גרעיני.
פרנקלין פרסמה יותר ממאה מאמרים מדעיים ותרמה רבות לספרים על מבנה ומאפייני מתכות וסגסוגות, וכן על היסטוריית המדע וההשפעת הטכנולוגיה על החברה.
אורסולה הגי היא סופרת אמריקאית ילידת גרמניה.
הגי נולדה בשם אורסולה קוך בשנת 1946 בדיסלדורף, גרמניה, עיר שחוותה הרס גדול מהפצצות במהלך מלחמת העולם השנייה.
התפיסה שה בעת שגדל ה שם הייתה שהמלחמה היא נושא שעדיף להימנע ממנה בשיחה, למרות הראיות לקיומה בכל פינה; ושנושא השואה הוא טאבו במיוחד.
לחוויה זו הייתה השפעה גדולה על כתיבתה וכן על רגשותיה לגבי זהותה הגרמנית.
היא עזבה את מערב גרמניה ב-1964, בגיל 18. היא עברה לגור בארצות הברית בשנת 1965, שם נישאה (כך אמצה את השם הגי) ב-1967 ואף הפכה לאזרחית באותה השנה.
ב-1979, היא סיימה את לימודיה לתואר ראשון ושני באוניברסיטת ניו המפשייר.
היא התגרשה בשנת 1984. באותה שנה, היא הצטרפה לסגל אוניברסיטת מזרח וושינגטון, ליד ספוקן, וושינגטון, שם מונתה כפרופסור לכתיבה יוצרת וספרות.
העלילות של שני הספרים הראשונים של הגי התרחשו בארצות הברית.
בספרה השלישי, Floating in My Mother's Palm, העלילה מתרחשת בעיר הגרמנית הבדיונית "בורגדורף", ובו היא חוקרת את רגשותיה המעורבים כלפי מורשתה הגרמנית.
היא השתמשה במיקום זה בעוד שלושה ספרים נוספים, כולל רב המכר "אבנים מן הנהר", אשר נבחר למועדון הספר של אופרה וינפרי ב-1997. אחרי שהגי הופיעה בתוכנית האירוח אופרה וינפרי ב-8 באפריל, המו"ל הוציא עוד 3 מיליון עותקים כדי לעמוד בביקוש.
לאחר מכן הגי עברה מספוקיין לניו יורק.
הגי זכתה עבור כתיבתה בפרסים רבים, ביניהם מלגת הקרן הלאומית לאמנויות וחמישה פרסי PEN לסיפורת.
היא זכתה בפרס מטעם אגודת מוכרי הספרים של צפון-המערב הפסיפי (PNBA) ב-1991, ופעמיים נמנתה ברשימת הספרים הבולטים של הניו יורק טיימס.
בנוסף לכתיבתה היוצרת, הגי כתבה ביקורת ספרים עבור הניו יורק טיימס, לוס אנג'לס טיימס, וכן הוושינגטון פוסט.
היא חברה בסגל של התוכנית לתואר שני בחוג לספרות באוניברסיטת המדינה סטוני ברוק בניו יורק.
אבנים מן הנהר, הוצאת מודן, 1999. תרגום: עדי גינצבורג-הירש.
החלום על אמה בלאו, הוצאת מודן, 2004. תרגום: מיכל רון.
אורניתומימוס (שם מדעי: Ornithomimus; מילולית: "מחקה עוף") הוא סוג של דינוזאור מקבוצת התרופודה שחי בתור הקרטיקון, לפני 66–76 מיליון שנה.
הוא נמצא בחפירות ברחבי קנדה וארצות הברית ודמה במראהו לסתרותיומימוס.
האורניתומימוס השתייך למשפחת האורניתומימיים שדמו במראם ליענים והיו מהירים מאוד.
מעריכים כי האורניתומימוס הגיע לגובה 3.8 מטרים ולמשקל 170 קילוגרם.
היה לו צוואר ארוך עם ראש קטן חסר שיניים, רגליים גדולות שנועדו לריצה ובהן שלושה טפרים וזנב ארוך.
ייתכן שהם גם כוסו בנוצות לראווה או לבידוד.
דינוזאורים אלה נעו בעדרים וחיפשו מזון על הקרקע.
הם היו אוכלי כל שניזונו ממגוון פירות, עלים, חרקים, ביצים וחולייתנים קטנים.
ייתכן שעם עיניו הגדולות היה מסוגל לראות בחשיכה.
האורניתומימוס נראה בסדרה "פארק פרהיסטורי" של נייג'ל מארוון, שם מובאים מספר פרטים לפארק על ידי נייג'ל.
האורניתומימוס נראה גם בסדרות "כוכב פרהיסטורי" ו"כשהדינוזאורים שוטטו באמריקה".
בנוסף הוא מופיע גם בסרטים "טי-רקס: בחזרה לקרטיקון" ו"העמק של גואנגי".
האורניתומימוס מופיע גם במשחקי המחשב "Jurassic Park: Operation Genesis", "Jurassic World: Alive" ו"פארק היורה 3: בניית פארק".
}}אורניתופסיס''' (שם מדעי: Ornithopsis; משמעות שמו: "דמוי-עוף") הוא סוג של דינוזאור זאורופודי שחי באנגליה בקרטיקון התחתון שלפני 125 מיליון שנה.
מאובני היצור נמצאו ב-1870 ונחקרו בידי החוקר הבריטי הארי גובייר סיילי.
בסוג נמצא מין אחד (O.
eucamerotus) נחשב כיום לטקסון מוטל בספק.
מינים נוספים ששויכו לסוג זה משויכים כיום לסוג צטיוזאורוס שחי בתקופה אחרת.
היצור שהתגלה נחשב בידי החוקר סיילי ליצור מקשר בין עופות לפטרוזאורים ודינוזאורים.
החוקר ריצ'רד אוון, בן תקופתו שלל את הרעיון.
במקום הוא איחד את השלד עם רבע שלד של איגואנודון ויצר את הסוג בותריוספונדילוס שכיום נחשב ללא רלוונטי.
מאובנים אחרים הוא החשיב לחלק מהסוג Chondrosteosaurus''.
ב-1887 סברו כמה חוקרים שמבנה החוליות שלהם דומה מאוד לחוליות של צטיוזאורוס ושל צטיוזאוריסקוס וסיווגו אותם בשם זה.
בהמשך הם הופרדו לסוג עצמאי.
יצור זה שנותרו ממנו רק החוליות משוער שהגיע לאורך 15 עד 20 מטר.
העצמות שלו דקות מאוד יחסית בצורה שמזכירה עופות, אך אין לו קשר לעופות.
אורניתוסוכוס (שם מדעי: Ornithosuchus; מילולית: "עוף תנין") הוא סוג של זוחל גדול אוכל בשר מקבוצת הארכוזאורים, שדמה במראהו לתנין יבשתי גדול.
הוא חי לפני 228-235 מיליון שנה בתור הטריאס שבעידן המזוזואיקון, ומאובניו נתגלו בתצורות אבני החול של לוסימאות' (Lossiemouth Sandstone Formation) שבסקוטלנד, באזור בו נמצאו מיני ארכוזאורים קרובים.
יצור אוכל בשר זה היה קרוב יותר לתנינאים מאשר לדינוזאורים והוא נע על ארבע רגליים, אך היה יכול להזדקף כדי לרוץ במהירות.
האורניתוסוכוס הגיע לאורך ארבעה מטרים, והיה בעל גולגולת באורך 45 ס"מ ולסת גדולה שהזכירה את זו של הדינוזאורים התרופודים.
במראהו דמה לפרסטוסוכוס שחי באמריקה הדרומית באותו הזמן.
בדומה לתנינים, היה לאורניתוסוכוס רכס קשקשים מעל גבו, ובדומה לעופות היה בעל חמש אצבעות ברגליו, מה שככל הנראה סייע לו במהלך ריצה.
האורניתוסוכוס היה טורף-העל באזורי חיותו וניזון מזוחלים אחרים, כגון הרינצ'וזאורים, דמויי דינוזאורים, כגון הסלטופוס, ומטורפים קטנים יותר.
אורניתורה (שם מדעי: Ornithurae) היא קבוצה פוליפילטית של עופות קמאים, ממנה התפתחו העופות בתראים, אשר כוללת את האב הקדמון המשותף של האיכתיאורניס, ההספראורניסאים, הלימנאביס ושל כל העופות בתראים וצאצאיהם (העופות המודרניים).
הג'אנסוס (Gansus Yumenensis) ממחוז גאנסו בסין ידוע כמין העוף הראשון והעתיק ביותר בקבוצה זו אשר מתוארך יותר ל-120 מיליון שנה לפני זמננו.
קבוצה זו נתנה לז'אק להיות בתוך מרת הגדרה אשר מבוססת עליה: "עופות מודרניים ואף גם כן כל המינים האחרים כמו האיכתיאורניס וההספראורניס קרובים יותר לעופות קיימים מאשר בכלל לארכיאופטריקס".
הם כללו אף את העופות המודרניים (אשר בו הם הוגדרו כ"קבוצת הכתר של העופות מודרניים") ומינים של עופות קדומים מקבוצה זו כמו האיכתיאורניס, ההספראורניסאים והאפסארוויס (Apsaravis) כלולים בקבוצת האורניתורה עצמה.
סוג לימנאביס (Limenavis) - נכחד
סוג קינורניס (Qinornis) - נכחד
סוג ג'אנסוס (Gansus) - נכחד
סוג טינגמיאטורניס (Tingmiatornis) - נכחד
סוג איכתיאורניס (Ichthyornis) - נכחד
סדרה הספראורניסאים (Hesperornithes) - נכחדה
אורסאווס המכונה לעיתים דוב השחר (שם מדעי: Ursavus) הוא סוג נכחד של דוב קדום, שחי במהלך המיוקן של אמריקה הצפונית ואירואסיה לפני 23 עד 5.3 מיליון שנה.
הוא הוגדר בשנת 1887 וכלל מינים רבים.
דוב זה היה הפרימיטיבי והקדום מכל הדובים שאינם נתונים במחלוקת, והיה בעל זנב והוא השתייך לתת-משפחה אורסוויים, לצידו של הבאלוסיה.
דוב זה היה קטן בהרבה מרוב הדובים והשתנה מגודל של חתול עד לגודל של זאב.
המינים הגדולים הגיעו לאורך 1.3 מטר ולמשקל של 60 קילוגרם.
הלסתות שלו דמו במראם ללסתות של ראקון או של פנדה אדומה ובעליהם היה אוכל-כול או היפוקרניבור.
מבנה הכפות בעלות הטפרים הגדולים והזנב העבה אולי התאימו לטיפוס על עצים.
דוב זה התקיים בתחילת דרכו באסיה, ואולי גם במזרח אירופה, כשממצאים רבים יותר הגיעו במזרח אירופה יותר ממערב אירופה, כך שהוא נדד מזרחה עד לברינגיה ומשם עבר לאמריקה הצפונית לפני 20 מיליון שנה.
דב זה לצד קרובו לתת-משפחה היה כנראה אביהם של דובים מפותחים ממנו כמו האגריותריום ובני תת-משפחת הטרמרקטיים, אך גם הדובים האמיתיים.
אורסולה האפה-קריי הייתה שחיינית גרמנייה, אלופה אולימפית (מלבורן 1956) ואלופת אירופה (טורינו 1954) במשחה ל-200 מטר חזה וכל זאת כשהיא אמא לשני ילדים.
היא החלה לשחות בגיל 4. בתקופת מלחמת העולם השנייה היא שרתה בשרות העבודה לנשים ובחיל העזר לנשים.
בתום המלחמה גורשה משפחתה מביתה והם ברחו לחלק המערבי של גרמניה, שם התיישבו אמה ושתי אחיותיה הקטנות בקיל, שלזוויג-הולשטיין.
בשנת 1950 היא נישאה למאמן השחייה שלה, הנץ גונטר ועברה איתו לדורטמונד.