tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
המפלגה מרבה למתוח ביקורת על "הממסד", הכולל, לשיטתה, את כל המפלגות האחרות ובכלל זה מפלגות הימין, ואת העיתונות.
את ארבע המפלגות העיקריות של צרפת מכנה לה פן "כנופיית הארבעה".
ברטוריקה של המפלגה, "הממסד" בוגד בצרפת ומונע ממנה את בשורת החזית הלאומית, ויתר מפלגות הימין אינן ימין אמיתי, כי אם תואמות השמאל הסוציאל-קומוניסטי.
החזית הלאומית ניצחה בבחירות מוניציפליות במספר מועצות מקומיות בצרפת, במיוחד באזורים מוכי אבטלה וכאלה ששוררת בהם מתיחות בין צרפתים למהגרים.
ברשויות המקומיות שכבשה הגבילה את שרותי הרווחה למהגרים ואת תקציבים לפעילות תרבותית שהיא מכנה "לא-צרפתית" או "אנטי-משפחתית".
בין היתר קוצצו תקציבים למזון כשר לתלמידים יהודים ומוסלמים בבתי ספר.
במקביל, הוגדלו תקציבי שיטור ואכיפת חוק.
בבחירות לנשיאות צרפת ב-2002 הפתיע לה פן את צרפת והעולם כאשר בסיבוב הראשון הגיע למקום השני בין מתמודדים רבים, בפיגור קטן אחרי הנשיא המכהן ז'אק שיראק, ולפני המועמד הסוציאליסטי ליונל ז'וספן.
בסיבוב השני של הבחירות גבר שיראק על לה פן ברוב מוחץ, בעיקר בזכות תמיכת יריביו המושבעים מן השמאל, שהצביעו עבורו כהצבעה נגד לה פן יותר מאשר כתמיכה בו.
למרות ההפסד, התקרבותה חסרת התקדים של החזית הלאומית לשלב המכריע של הבחירות בצרפת נסכה בה עידוד רב, וגרמה דאגה כבדה ליתר הכוחות הפוליטיים בצרפת, מימין ומשמאל.
דאגה הובעה בנושא גם מחוץ לגבולות צרפת, באיחוד האירופי ובארצות הברית.
באזורים רבים מגיע כוחה למעל 30% - המפלגה הגדולה ביותר.
עובדה זו, תאורטית, יכולה הייתה להעניק לימין ניצחון בבחירות באותו אזור על פי השיטה האזורית הנהוגה בצרפת.
אולם, בשל תדמיתה הקיצונית נרתעים פוליטיקאים ממפלגות ימין אחרות משיתוף פעולה אלקטורלי עם החזית הלאומית, רתיעה שתוצאתה פיצול כוחות במחנה הימין, אשר לא אחת מעניק את הניצחון לנציג השמאל גם כאשר אין לו רוב מוחלט.
על כן, רבים במחנה הימין בצרפת מותחים ביקורת חריפה על התנועה ורואים בה "בעלת בריתו האובייקטיבית של השמאל".
בבחירות לנשיאות צרפת באפריל 2007 לא הצליח לה פן לחזור על הישגו בבחירות 2002, ולא צבר די קולות בסיבוב הבחירות הראשון כדי להיות בין המתמודדים בסיבוב השני.
האיחוד האפריקאי הוא ממשיכו של ארגון אחדות אפריקה.
הארגון נבנה במודל של האיחוד האירופי (אולם בפועל השפעתו היא בדומה לחבר העמים הבריטי).
האיחוד הוא ארגון התנדבותי של המדינות האפריקאיות השונות, ומטרותיו העיקריות הן לקדם דמוקרטיה, זכויות האדם ופיתוח בכל יבשת אפריקה, בעיקר על ידי הגברת השקעות החוץ דרך תוכניות ההשקעות של הארגון.
בארגון 55 חברות – 54 מדינות מוכרות ביבשת אפריקה (ארבע מתוכן מושעות מהארגון), ובנוסף סהרה המערבית, אשר אינה מוכרת כמדינה.
מטה הארגון נמצא באדיס אבבה.
מדינות האיחוד פועלות בהדרגה למיסוד של מטבע משותף (המכונה "אפרו") עד סוף שנת 2025, במטרה ליצור גוש כלכלי חזק, בדומה לגוש האירו.
היסודות ההיסטוריים של האיחוד האפריקאי מקורם בקונגרס הראשון של מדינות אפריקה לעצמאות, שנערך באקרה, גאנה, בין ה-15 ל-22 באפריל 1958. הוועידה נועדה להכריז על יום אפריקה, אירוע שנתי לציון תנועת השחרור האפריקאי מהקולוניאליזם.
אחר כך, ב-25 במאי 1963, הוקם ארגון אחדות אפריקה במטרה לקדם את האחדות והסולידריות של מדינות אפריקה ולשמש קול קולקטיבי ליבשת כולה.
הארגון שם דגש גם על סילוק הקולוניאליזם משטחו ויצירת קהילה ליברלית שתעזור לתנועות עצמאיות באפריקה.
אולם בפועל עשה הארגון מעט כדי להגן על הזכויות והחירויות של אזרחי אפריקה מפני המנהיגים הפוליטיים שלהם, ולעיתים קרובות כינו אותו "מועדון הדיקטטורים".
הרעיון של יצירת האיחוד האפריקאי התחדש באמצע שנות ה-90 של המאה ה-20 בהולתו של מועמר אל-קדאפי, מנהיג לוב.
ב-9 בספטמבר 1999 הוציאו ראשי מדינות אפריקה הכרזה משותפת, "הצהרת סירת" (על שם העיר סירת בלוב, שם נערך המפגש) בדבר רצונם להקים ארגון חדש בשם האיחוד האפריקאי על בסיס ארגון אחדות אפריקה.
בעקבות ההצהרה נערכו פסגות בלומה (טוגו) בשנת 2000. ובהמשך, בפסגה לוסקה (זמביה), ביולי 2001, התקבל "חוק יסוד האיחוד האפריקאי", ואומצה התוכנית להקמת האיחוד האפריקאי.
האיחוד החדש התבסס ברובו על מודל האיחוד האירופאי ביבשת אירופה, השכנה מצפון, אולם ישנם הבדלים משמעותיים רבים בין שני האיחודים.
האיחוד האפריקאי החל לפעול בדרבן (דרום אפריקה) ב-9 ביולי 2002 על ידי היושב ראש הראשון שלו תאבו מבקי הדרום אפריקאי.
המושב השני של האספה היה במפוטו ב-2003, והמושב השלישי באדיס אבבה ב-6 ביולי 2004. בכל מושב נבחר יושב ראש לכהונה של שנה.
ב-19 בינואר 2007 הוקם על ידי מועצת השלום והביטחון של האיחוד האפריקאי AMISOM כוח של האיחוד האפריקאי לשמירת השלום בסומליה עם מנדט ראשוני של שישה חודשים.
ב-21 בפברואר 2007 אישרה מועצת הביטחון של האו"ם את המנדט של המשימה.
אחרי ארבע שנים ועם קרוב ל-10,000 חיילים, הוכרז שכוח האיחוד האפריקאי בסומליה הצליח במשימה של השגת רגיעה בעיר הבירה מוגדישו.
אולם בספטמבר 2015 כבש ארגון א־שבאב בסיס צבאי של האיחוד האפריקאי בסומליה.
בדצמבר 2008 שליט לוב, קדאפי, נבחר ליושב הראש של האיחוד האפריקאי במקום נשיא טנזניה ג'קאיה קיקווט
קדאפי הצהיר כי הוא מבקש לקדם את חזונו ליצור את "ארצות הברית של אפריקה", למרות התנגדותן של מדינות רבות באיחוד.
ב-29 ביולי 2015 ברק אובמה היה נשיא ארצות הברית הראשון אי פעם שנשא דברים מול כנס האיחוד האפריקאי באדיס אבבה.
בנאומו הוא עודד את העולם להגביר את הקשרים הכלכליים באמצעות השקעות וסחר עם היבשת, ושיבח את ההתקדמות שנעשתה בחינוך, בתשתיות ובכלכלה.
אבל גם מתח ביקורת על חוסר דמוקרטיה ומנהיגים שמסרבים לפרוש, אפליה נגד מיעוטים (כולל להט"בים, קבוצות דתיות ואתניות) ושחיתות.
הוא הציע שקידום דמוקרטיזציה וסחר חופשי, יגבירו משמעותית את איכות החיים של האפריקאים.
בשנת 2016 הושק על ידי הארגון מרכזי אפריקה לבקרת מחלות ומניעתן.
בשנת 2017 החל לפעול אפריפול.
בשנת 2017, החל האיחוד האפריקאי בהקמת סוכנות חלל אפריקאית משותפת.
ב-1 בינואר 2021 הכריז הארגון על אזור סחר חופשי בין כל מדינות אפריקה (על ההכרזה חתומות כל מדינות היבשת למעט אריתריאה), אולם בעקבות מחסור מהותי בתשתיות הנדרשות ליישם מדיניות סחר חופשי, משמעות ההכרזה היא בעיקר בתחילת שיתוף פעולה לקראת קיום אזור הסחר בפועל בעתיד.
האיחוד האפריקאי מאגד את כל מדינות אפריקה.
מרוקו פרשה מארגון אחדות אפריקה בשנת 1985, בתקופה שהאיחוד האפריקאי עדיין לא היה קיים.
הסיבה לפרישה הייתה צירוף סהרה המערבית כחברה בארגון בשנת 1982 – למרות טענת מרוקו לבעלות על סהרה המערבית, ולכן, כשהאיחוד החדש הוקם ב-2002, מרוקו נשארה בחוץ.
בשנת 2017, מרוקו חזרה לאיחוד.
ישראל קיבלה מעמד של משקיפה באיחוד זמן קצר אחרי הקמתו, אך הושעתה עקב לחצים מצד שליט לוב באותה תקופה, מועמר קדאפי.
ביולי 2016 ראש ממשלת ישראל בנימין נתניהו ונשיא קניה אוהורו קניאטה שוחחו על החזרת ישראל כמשקיפה באיחוד, וגם גאנה וטוגו הביעו תמיכה ברעיון.
ביולי 2021 הוחזר לישראל מעמד מדינה משקיפה בארגון.
מדינות ערביות החברות באיחוד ביקרו בחריפות את הצעד, וגם דרום אפריקה, אריתריאה, ניז'ר, ניגריה, וזימבבואה התנגדו לו.
בפברואר 2022 הוחלט להקים ועדה שתדון בעניין.
בשנת 2018, האיחוד האפריקאי אימץ הסכם לתנועה חופשית, שעוצב בדומה לאמנת שנגן.
הפרלמנט הפאן-אפריקאי - גוף מחוקק של האיחוד האפריקאי שהוקם במרץ 2004. בתחילה מקום מושבו של הפרלמנט הפאן-אפריקאי היה באדיס אבבה אך לאחר מכן הועבר למידראנד שבדרום אפריקה.
עצרת האיחוד האפריקאי - האספה מורכבת מראשי מדינות וראשי ממשלות של מדינות האיחוד האפריקאי.
הוא מעביר בהדרגה חלק מסמכויות קבלת ההחלטות שלה לפרלמנט הפאן-אפריקאי.
נציבות האיחוד האפריקאי - מורכבת מעשרה נציבים וצוות תומך ומרכזה באדיס אבבה, אתיופיה.
באופן דומה ל, היא אחראית על הניהול והתיאום של הפעילויות והפגישות של האיחוד האפריקאי.
בית המשפט לצדק של האיחוד האפריקאי - החוק המכונן קובע כי בית משפט לצדק יפסוק במחלוקות על פרשנות של אמנות האיחוד האפריקאי.
פרוטוקול להקמת בית משפט זה אומץ בשנת 2003 ונכנס לתוקף בשנת 2009. עם זאת, הוא הוחלף על ידי פרוטוקול שיצר בית דין אפריקאי לצדק וזכויות אדם, אשר יכלול את בית המשפט האפריקאי שהוקם כבר לבני אדם וזכויות אדם ולזכויות עמים.
המועצה המבצעת - מורכבת משרי ממשלות המדינות החברות.
מועצת הביטחון והשלום- הוקמה בשנת 2004, וחברים בה חמישה עשר חברים שנבחרים על בסיס אזורי על ידי האספה.
המועצה הכלכלית חברתית ותרבותית- אורגן מייעץ המורכב מנציגים מקצועיים ואזרחיים, בדומה לוועדה הכלכלית והחברתית האירופית.
"האיחוד הלאומי-מפד"ל" הייתה רשימה משותפת של רשימת האיחוד הלאומי ומפלגת המפד"ל לכנסת ה-17. רוב חברי הרשימה מזוהים עם הציונות הדתית ועם מחנה הימין.
היסודות האידאולוגיים של הרשימה כוללים: תמיכה בארץ ישראל השלמה, מלחמה בטרור, חינוך לערכים, חיזוק צביונה היהודי של מדינת ישראל, מאבק בפער החברתי, מלחמה בשחיתות ותמיכה בהתנחלויות.
את הרשימה הרכיבו המפלגות מולדת, מפד"ל, תקומה ואח"י.
הרשימה הוקמה ב-8 בפברואר 2006 ויוצגה בכנסת ה-17 על ידי 9 חברי כנסת.
ב-2008, סמוך לתחילת הבחירות לכנסת השמונה עשרה, הפכה הרשימה למפלגה אחת בשם הבית היהודי, אך תוך זמן קצר פרשו ממנה מפלגות מולדת, תקומה והתקווה שרצו ביחד ברשימת האיחוד הלאומי.
האידאולוגיה של האיחוד הלאומי-מפד"ל היא שילוב של אידאולוגיות המפלגות המרכיבות את המפלגה.
כ-3 מתוך 4 המפלגות ברשימה באו מחיק הציונות הדתית ומצען בהתאם.
להרחבה בנושא אנא עיינו בערכי כל אחת מהמפלגות.
מפלגת תקומה שמה דגש על ארץ ישראל השלמה, תמיכה בהתיישבות ודאגה למפוני גוש קטיף וצפון השומרון.
מפלגת ציונות דתית לאומית מתחדשת שמה דגש על חיזוק הציונות הדתית, תמיכה בהתיישבות, מניעת "מלחמת אחים", קירוב לבבות ומלחמה בשחיתות השלטונית.
מפלגת מולדת שמה דגש על מלחמה בטרור, מאבק בשמאל הקיצוני ובשחיתות השלטונית.
אף שהיא עדיין תומכת ב"טרנספר בהסכמה", זה לא יהיה נושא מרכזי בבחירות אלה או בקמפיין של הרשימה.
המפד"ל שמה דגש על צביונה היהודי של מדינת ישראל, חיזוק החינוך, תמיכה במוסדות הציונות הדתית ומאבק בפער החברתי.
מצע רשימת האיחוד הלאומי-מפד"ל נפתח בסיסמה "ארץ ישראל לעם ישראל על פי תורת ישראל".
האיחוד הלאומי-מפד"ל תומכת בארץ ישראל השלמה, מתנגדת למדינה פלסטינית ממערב לירדן ומתנגדת לנסיגות, בין אם חד-צדדיות או בהסכם.
הרשימה מתנגדת לכל פעולה של פינוי התנחלויות, והתנגדה לתוכנית ההתנתקות ולתוכנית ההתכנסות, אותן היא רואה כתוכניות אכזריות אשר פוגעות במתנחלים (רובם אנשי הציונות הדתית), וכן משדרות כניעה ולכן פוגעות בביטחון ישראל ומעודדות טרור.
כרשימה שרובה דתית, האיחוד הלאומי-מפד"ל שמה לעצמה להיאבק על הזהות היהודית של מדינת ישראל בדרכי נועם.
בין השאר שמה הרשימה דגש על ערכים יהודים כבסיס מכונן, שמירת דמות השבת ושיקום שירותי הדת בישראל.
פן זה בא לביטוי גם בתחום החינוך כאשר המפלגה תומכת בחיזוק החינוך הממלכתי-דתי והוספת שיעורי יהדות ומסורת לחינוך הממלכתי.
המפלגה תומכת ביום לימודים ארוך, חיזוק מעמד המורה וביטול תשלומי הורים במערכת חינוך חובה.
מבחינה חברתית-כלכלית מאמינה האיחוד הלאומי-מפד"ל ש"כלכלה בריאה היא אמצעי לקיומה של חברה מתוקנת המושתתת על עקרונות מוסר, צדק חברתי ומניעת ניצולו של הזולת" ולכן תומכת בחקיקה למען השכבות החלשות ומציגה קבלות של עשייה.
בתחום החברתי הרשימה תומכת בקצבאות למשפחות מרובות ילדים, בסיוע לדיור, במלחמה באבטלה ובהנהגת מס הכנסה שלילי והגדלת שכר המינימום.
בתחום הכלכלי הרשימה תומכת במדינת רווחה עם משק חופשי תוך סיוע ממשלתי לתעשיות ההיי-טק, החקלאות והתיירות.
מטרתה המוצהרת של רשימת האיחוד הלאומי-מפד"ל היא להיות רשימת הימין החזקה והגדולה בכנסת, ובכך להחליף את הליכוד שלטענתם פשט את הרגל והוכיח שאי-אפשר לסמוך עליו שידבוק בעמדות ימניות.
המטרות לטווח הקרוב הן סיכול הקמת ממשלה בראשות מפלגת קדימה ומניעת התנתקויות נוספות.
בתור סיעת אופוזיציה, מטרתה להוביל את המאבק בכנסת ובציבור כנגד פינויי יישובים נוספים ונסיגה מחבלי מולדת.
בפרט, היא שמה לעצמה מטרה לסכל את תוכנית ההתכנסות של אולמרט ולהפיל את הממשלה.
כמו כן, שמה לעצמה המפלגה לקדם את שיקום מפוני גוש קטיף וצפון השומרון ולחוקק חוק שיתקן את העוול של חוק פינוי-פיצוי ויבטיח להם פיצויים הולמים ופיצוי על עוגמת הנפש.
בנוסף מתכוונת הסיעה לפעול למען הגברת המלחמה בטרור, חיזוק הזהות היהודית של מדינת ישראל ודאגה לחלשים באמצעות חקיקה.
כבר כשהוחלט על הקדמת הבחירות אחרי אוקטובר 2005 וביצוע תוכנית ההתנתקות, החלו מגעים בין האיחוד הלאומי למפד"ל על ריצה משותפת בבחירות לכנסת השבע עשרה.
המטרה הייתה לחזק את כוחן של שתי המפלגות וליצור גוש ימין חזק בכנסת.
ברם, כמה גורמים העיבו על המגעים: התחרות בין שתי המפלגות על אותו קהל יעד, התחושה של האיחוד הלאומי שהמפד"ל היו פשרנים מידי ביחסם לתוכנית ההתנתקות, התחושה של המפד"ל שהאיחוד הלאומי מרוכזת מידי רק במישור המדיני והמשקעים האישיים שנותרו בין זבולון אורלב לאפי איתם, מאז שהאחרון פרש מהמפד"ל.
המגעים התנהלו במשך מספר חודשים ולמרות מספר "פיצוצים" שדווחו בכלי התקשורת הם מעולם לא נקטעו.
בין השאר הוצע להציב רבנים ואנשי רוח המזוהים עם הימין בראש הרשימה, כאשר ההצעה הקונקרטית ביותר הייתה לרב מרדכי אלון, אחיו של בנימין אלון וראש ישיבת הכותל, שסירב ומאחר ורצה לשמור על ממלכתיות ולא להפוך לאישיות פוליטית.
בין השאר הועלו שמות כגון זה של פרופסור ישראל אומן אך הם נותרו בגדר רעיונות בלבד.
ב-21 בנובמבר 2005 פרש ראש הממשלה אריאל שרון ממפלגת הליכוד והקים את מפלגת קדימה - מפלגת מרכז שאיחדה פורשי ליכוד, עבודה ומפלגות אחרות תחת מנהיגותו של שרון.
הרשימה, שגייסה מספר רב של אנשי ציבור לתמוך, וכן ח"כים ממפלגות אחרות, נהפכה ל"מלכת הסקרים" עם מספר חזוי של כ-40 מנדטים (בממוצע).
ישראל ביתנו והאיחוד הלאומי, שרצו בנפרד, זכו כל אחת ל-6–10 מנדטים בסקרים.
המפד"ל, לעומת זאת, הדרדרה ל-3 מנדטים בלבד (על סף אחוז החסימה).
"מפץ פוליטי" זה ולחץ רב מצד אנשי ציבור ורבנים בציבור הדתי-לאומי והימין, גרמו להאצה של המגעים ולמאמץ ניכר מצד שתי המפלגות להתפשר.
כאשר קרב המועד הסופי להגשת הרשימות, נכנסו המגעים למרתון שבסופו הושגו פשרה והסכם ריצה משותפת.
ב-י' שבט ה'תשס"ו (8 בפברואר 2006) - יום לפני המועד האחרון להגשת הרשימות לכנסת השבע עשרה - סיכמו האיחוד הלאומי והמפד"ל על ריצה משותפת לכנסת.
ההסכם אושר ברוב גדול במרכז המפד"ל.
מלבד הרכב הרשימה, סוכמו גם העקרונות הבאים:
מלבד נושאי ארץ ישראל השלמה והמלחמה בטרור, תניף המפלגה את דגל החינוך היהודי, הערכים המסורתיים, צביונה היהודי של מדינת ישראל ומאבק בפער החברתי.
בראש הרשימה יוצבו ראשי 4 המפלגות החברות בה: מולדת, מפד"ל, תקומה וציונות דתית לאומית מתחדשת.
על אף שבנימין אלון הוא מספר 1 ברשימה, אם הרשימה תיכנס לממשלה עתידית, אורלב הוא זה שיקבל את התפקיד הראשון והבכיר יותר.
המפד"ל לא תפרוש מהרשימה המשותפת לפני מרץ 2008.
מחלוקות (כגון כניסה לקואליציה או רצונה של המפד"ל לפרוש לפני הזמן הנקוב) יועברו לבירורה של ועדת פשרה בראשות השופט העליון בדימוס צבי טל, ובהשתתפות השופט בדימוס דוד פרנקל, והרבנים אברהם צוקרמן, שבתי סבתו ויעקב אריאל.
ב-9 בפברואר הכריזו שתי המפלגות על האיחוד במסיבת עיתונאים.
השם שנבחר לרשימה הוא האיחוד הלאומי-מפד"ל והסימן שלהם בפתקי ההצבעה יהיה "טב" שילוב האות ט של מולדת עם האות ב של המפד"ל ונקרא כ"טוב" (עם חולם).
מאוחר יותר נוסף לשם הרשימה גם המשפט "רשימה יהודית לאומית מאוחדת" שהופיע גם בפתקי ההצבעה.
ב-21 בפברואר השיקה את המפלגה את קמפיין הבחירות שלה.
במסיבת העיתונאים דיברו הרב בני אלון, זבולון אורלב ואפי איתם על מטרות המפלגה.
אלון אמר ש"ימין שאיננו יהודי בשורשיו פשט את הרגל" ואילו איתם הסביר שמטרת הרשימה היא להנהיג את מחנה הימין בכנסת.
אורלב הוסיף שהרשימה רוצה להוות בית לימין ולציונות הדתית, ומטרה היא להיות הסיעה השלישית בגודלה בכנסת.
"יוצאים מהמילכוד - ימין חדש עולה"
"מאמינים במדינה - מחליפים ממשלה".
"יחד יהיה טֹב" (אותיות פתק ההצבעה שלהם).
כחלק ממסע הבחירות, ארגנה הרשימה מספר מבצעי "פנים אל פנים" בהם פעילים וח"כים של האיחוד-הלאומי-מפד"ל מבקרים ביישובים (כל פעם יישוב אחר), פוקדים בתי אב ומדברים עם התושבים, ומנסים לשכנע אותם להצביע לרשימה.
הח"כים אפי איתם ואריה אלדד פעילים רבות במפגשים.
השניים גם ערכו ביחד סיור בברים של תל אביב וכן סיור בשוק מחנה יהודה יחד עם הרב בני אלון, הרב יצחק לוי וח"כ אורי יהודה אריאל.
ב-12 במרץ 2006 הודיע מטה מאבק הנכים על התגייסותו לתמיכה באיחוד הלאומי-מפד"ל וקרא לציבור הנכים להצביע עבורם כדי להכניס את ח"כ שאול יהלום לעוד קדנציה בכנסת.
התמיכה באה לאות הוקרה על פעילותם ארוכת השנים של יהלום וח"כ זבולון אורלב למען הנכים.
המפלגה זכתה לתמיכתם של מספר נכבד של רבנים חשובים, ביניהם הרב אברהם שפירא, הרב אברהם צוקרמן, הרב יגאל קמינצקי (רבה של גוש קטיף), הרב זלמן מלמד, הרב שלמה אבינר, הרב שבתי סבתו והרב אליקים לבנון.
הרב שפירא ברך על איחוד הרשימה וקרא לתלמידיו לפעול למען חיזוקה בכנסת.
ב-28 במרץ 2006 בתום הבחירות התברר כי האיחוד לא הועיל למפלגות ומספר המצביעים למפלגה המשיך לרדת.
מכיוון שגם מרזל וקליינר ירדו ממעל 36,000 קולות בשנת 2003 לכ-27,000 קולות בבחירות 2006, ואחוזי ההצבעה בקלפיות הציונות הדתית הייתה גבוהה (כ-90% לעומת ממוצע ארצי של 63%), מסתבר שהירידה בתמיכה באיחוד של המפד"ל והאיחוד הלאומי לא נבעה מאיבוד קולות לכיוון יותר ימני.
הירידה במספר הקולות התבטאה בירידה מעשרה מנדטים לתשעה מנדטים בלבד, מה שהותיר את חברי הכנסת גילה פינקלשטיין ושאול יהלום מהמפד"ל שהיו ממוקמים במקומות 10 ו-11 בהתאמה ברשימה מחוץ לכנסת.
התקווה שהאיחוד יסייע להגדיל את כוחן של המפלגות, במיוחד לאחר תוכנית ההתנתקות ופינוי עמונה, נגוזה.
ראשי המפלגה הביעו אכזבה רבה מהתוצאות והאשימו את ברוך מרזל ומיכאל קליינר, שהובילו רשימות ימין שלא עברו את אחוז החסימה בכך שגזלו מהם מנדט פוטנציאלי.
לקראת הבחירות לכנסת השמונה עשרה הוחלט על איחוד של כל המפלגות שהיו חברות באיחוד לאומי-מפד"ל למפלגה אחת, בשם "הבית היהודי".
חברי הכנסת אריה אלדד ואפי איתם העדיפו שלא להצטרף לאיחוד לאחר שדרישתם למפקד ופריימריס לבחירת חברי הכנסת לא נענתה ולאור הדומיננטיות הדתית של המפלגה המאוחדת.
אריה אלדד עבר לתנועת התקווה ואילו אפי איתם הודיע שיתמודד על מקום ברשימת הליכוד ומאוחר יותר התאחדה מפלגת ציונות דתית לאומית מתחדשת עם הליכוד.
ב-25 בדצמבר הודיע גם ח"כ אורי אריאל כי הוא פורש מ"הבית היהודי" על מנת להקים מחדש את "האיחוד הלאומי" שבראשו יעמוד יעקב כץ (כצל'ה).
חברי כנסת הערות 9 מנדטים:
מפד"ל: זבולון אורלב, ניסן סלומינסקי, אליהו גבאי
מולדת: בנימין אלון, אריה אלדד
אח"י: אפי איתם, יצחק לוימועמדים בולטים ברשימה שלא נכנסו לכנסת: גילה פינקלשטיין, שאול יהלום (רשימת מועמדים מלאה ראו כאן).
ב-3 בדצמבר 2008 לקראת הבחירות לכנסת ה-18 שינתה הסיעה את שמה ל"הבית היהודי מיסודם של המפד"ל והאיחוד הלאומי".
ב-23 בדצמבר התפלגה הסיעה החדשה ל-3 סיעות נפרדות: האיחוד הלאומי, הבית היהודי ואח"י.
האיחוד החקלאי היא תנועה מיישבת שמאגדת יישובים חקלאיים.
היא הוקמה בראשית שנות ה-60 של המאה ה-20 כתוצאה מאיחוד של המועצה החקלאית של הכפרים השיתופיים עם ארגון המושבים של העובד הציוני.
מקורה של התנועה המיישבת בעולי העלייה החמישית בתחילת שנות ה-30 של המאה ה-20. בשנת 1978 הוקמה תנועת נוער בשם זה, היא אחת מ-12 תנועות הנוער שהוכרו בישראל בעשור השני של המאה ה-21. מזכ"ל התנועה המיישבת הנוכחי הוא דודו קוכמן ומזכ"לית תנועת הנוער המכהנת היא נטע סיזל.
האיחוד החקלאי דגל בחופש בחירה של יישוביו לגבי אופיים וכלל בתוכו יישובים שהתנהלו כמושבים עם ערבות הדדית רבה אולי אף יותר מהנהוג בתנועת המושבים, לצד כפרים בהם לא הייתה כמעט כל ערבות הדדית, כמו ביישובי התאחדות האיכרים.
דוגמה לעיקרון זה ניתן לראות בהתנגדות האיחוד החקלאי ב-1965 להחלת הצעת חוק האיגוד השיתופי (שכונתה "חוק המושבים") על יישוביו, כדי למנוע פגיעה באוטונומיה שלהם.
המושב הראשון בתנועה: בית יצחק-שער חפר
האיחוד החקלאי הוקם באוקטובר 1960 כאיחוד של 19 מושבי העובד הציוני עם כ-40 יישובי המעמד הבינוני שהיו מאוגדים במועצה החקלאית.
אולם באפריל 1962 נטשו אנשי העובד הציוני את האיחוד.
במרץ 1963 קיימה התנועה את ועידתה הראשונה.
באותה עת נכללו בה 48 יישובים שהקיפו כ-3,500 משקים חקלאיים שבהם כ-15,000 תושבים.
בשנת 1964, יישובי האיחוד כללו:
15 יישובי המעמד הבינוני שנוסדו לפני קום המדינה (גן השומרון, בית ינאי, בית יצחק-שער חפר, רמות השבים, נהריה, כפר נטר, שדה ורבורג, כפר שמריהו, רמת הדר, חרב לאת, בצרה, חבצלת השרון)
15 יישובי המעמד הבינוני שנוסדו לאחר קום המדינה (בין השאר: אודים, חמישה מיישובי מועצה אזורית גדרות, בוסתן הגליל, גנות, גבעת שפירא)
4 הרחבות של מושבות הגליל (אילניה, מנחמיה, יסוד המעלה, מגדל)
5 יישובים חדשים שהוקמו בנגב (זוהר, עומר)
5 יישובים בפרוזדור ירושלים (כפר בן נון, כסלון, שואבה)
בראשית שנות ה-70 הקים האיחוד שני יישובים בבקעת הירדן ושני יישובים בערבה.
הנוער של האיחוד החקלאי היא תנועת נוער בלתי-מפלגתית שהוקמה כתנועת בת של האיחוד החקלאי.
הדגש בתנועת הנוער הוא החינוך לערכים, מחנאות, אהבת ארץ ישראל וציונות.
התנועה החלה את פעילותה בשנת 1978, כמסגרת חינוך בלתי פורמלית.
האיחוד הדמוקרטי-אתיופי היא מפלגה אתיופית, שידועה כמפלגה הוותיקה ביותר שהתנגדה לחונטה הצבאית האתיופית ששלטה באתיופיה בשנים 1974–1997. המפלגה ידועה באתיופיה בשמות אידו וטארנפית.
בעקבות המהפכה האתיופית, שהפילה את שלטון הקיסר היילה סלאסי בספטמבר 1974, עלתה לשלטון החונטה הצבאית שהייתה אחראית למהפכה והחלה להנהיג במדינה שלטון סוציאליסטי חילוני, פעולות אלו קוממו את האצילים ובעלי האמצעים באתיופיה שהתקוממו כנגד שינוי המדיניות כמו כן הרגיזה מדיניותה הפייסנית של הממשלה כלפי תנועות העצמאות באריתריאה את הצבא.
על רקע זה קם "האיחוד".
הארגון הוקם על ידי הראס התגרי ונינו של הקיסר יוהנס הרביעי, מנגשה סיום.
באיחוד הדמוקרטי-אתיופי היו חברים מקבוצות שונות באוכלוסייה, כגון בעלי קרקעות שהתנגדו להלאמת אדמותיהם, תומכי מלוכה, קציני צבא בכירים שהסתייגו מההפיכה כנגד הקיסר ואישים שמרניים שהתנגדו לאידאולוגיה הקומוניסטית.
מאמצע 1976 ועד 1977 הפעיל הארגון תחנת רדיו ששידרה מסודאן לאתיופיה על מנת לעורר את תושבי אתיופיה להתקוממות כנגד החונטה הצבאית.
הארגון שיגר קמפיינים צבאיים בבאגמדיר אשר כמעט כבשו את גונדר.
אף על פי שעקרונות דמוקרטיים בוטאו על ידי המפלגה וקידמו מונרכיה חוקתית, המצע הפוליטי של הארגון לא היה ברור ובגלל חילוקי הדעות הפוליטיים הוא החל להתפרק, נוצר מתח בין התגרים שהקימו את הארגון לבין הלא-תגרים שהיו חלק מהארגון.
האיחוד הדמוקרטי-אתיופי החל לדעוך צבאית כאשר ארגוני הגרילה וויאנה והיחאפה החלו להילחם כנגדו במחוז בגמדיר, זאת בנוסף ל"טרור האדום" שהופעל נגדו.
בשנת 1978 התפרקה הנהגת הארגון בעיקר בשל כישלונותיה הצבאיים, אך היא זכתה לתמיכה בפזורה האתיופית במיוחד באירופה ובסודאן.
לאחר הפלת משטר הדרג על ידי ארגון האיחדג, גיבשה המפלגה את עצמה מחדש באדיס אבבה ומאוחר יותר התאחדה עם המפלגה הדמוקרטית האתיופית, ושניהם יחד יצרו את מפלגת האיחוד הדמוקרטי אתיופי.
לאחר מכן התמזגה מפלגה זו עם קבוצות נוספות ויחד הם ייצרו את המפלגה כוחות האיחוד הדמוקרטי-אתיופי, אחת ממפלגות האופוזיציה הגדולות באתיופיה.
האיחוד הכלכלי האירואסייתי הוא ארגון כלכלי בינלאומי שמיועד לייצר גבולות מכס משותפים בין המדינות החברות בו, ולעודד שיתופי פעולה כלכליים בין המדינות החברות.
הארגון הוקם לראשונה בשנת 2001 בשם הקהילה הכלכלית האירואסייתית (רוסית: ЕврАзЭС, Евразийское экономическое сообщество) ובשנת 2014 פורק והוקם מחדש בשמו הנוכחי.
ב-10 באוקטובר 2000 חבר המדינות העצמאיות הגיעו להסכם הקמת הקהילה הכלכלית האירואסייתית שמטרתו לייצר שוק חופשי משותף ולהתמודד עם אתגרי הגלובליזציה ולייעל את שיתוף הפעולה בין המדינות.
ב-2004 רוסיה הצטרפה לקהילה הכלכלית המרכז אסייתית על מנת לחזק את נוכחותה במרכז אסיה.
עד מהרה מוסקבה הציעה לפרק את הקהילה הכלכלית של מרכז אסיה ולאחדה אל תוך ארגון הקהילה הכלכלית האירואסייתית.
בשנת 2005 אוזבקיסטן הביעה התעניינות ושאר המדינות הצטרפו לתמיכה בהצעה.
ב-25 בינואר 2006 שני הארגונים הללו התמזגו רשמית.
ב-16 באוקטובר 2008 אוזבקיסטן פרשה מהארגון.
ב-1 ביולי 2010 הוקם איחוד המכס בין רוסיה, בלארוס וקזחסטן.
המדינות אישרו הקמת מרחב כלכלי משותף בינואר 2012.
במאי 2014 בפגישת חברי המועצה העליונה של הקהילה הכלכלית האירואסייתית, שנערכה באסטנה, נשיאי רוסיה קזחסטן ובלארוס חתמו על חוזה הקמת האיחוד הכלכלי האירואסייתי.
מדי שנה מתחלפת נשיאות האיחוד ונבחרת מדינה חדשה.
שנהמדינהראש המדינהאירועים עיקריים2015אלכסנדר לוקשנקוכניסת קירגיזסטן לאיחוד2016נורסולטן נזרבייבהסכם אזור סחר חופשי עם וייטנאם נכנס לתוקף2017אלמזבק אטאמבייב2018ולדימיר פוטיןסין ואיראן חתמו על הסכם הסחר החופשי2019ניקול פשיניאן
האיחוד הדמוקרטי והסוציאליסטי של הרזיסטנס (בצרפתית - "Union démocratique et socialiste de la Résistance" ובראשי תיבות - UDSR) הייתה מפלגת מרכז-שמאל צרפתית שפעלה בתקופת הרפובליקה הצרפתית הרביעית בין 1947 ל-1958 והייתה מבין מייסדות האינטרנציונל הליברלי בשנת 1947.
המפלגה נוסדה ב-1945 בידי אנשי הרזיסטנס הלא קומוניסטים, ששאפו לאחד את כל חברי הרזיסטנס שאינם קומוניסטים למסגרת אחת.
יזמה זו כשלה שכן עלייתם וארגונם מחדש של גופים מפלגתיים אחרים, המפלגה הסוציאליסטית הצרפתית והמפלגות הגוליסטיות, משכו חברים רבים ברזיסטנס.
המפלגה התגבשה לבסוף כמפלגת מרכז-שמאל קטנה בעלת נטיות ליברליות, בהנהגת איש צרפת החופשית, רנה פלוון.
בתחילת ימי הרפובליקה הרביעית שלטה ברפובליקה ברית בין הסוציאליסטים, הקומוניסטים, והמפלגה הרפובליקנית הפופולרית בעלת הנטיות הקתוליות (MRP).
ה-UDSR הייתה באופוזיציה למפלגות אלו, ורק לאחר שברית זו נשברה, עם עזיבת הקומוניסטים את ממשלתו של פול רמדיה נטלה המפלגה חלק בברית המפלגות שכונתה "הכוח השלישי" והתיימרה לייצג את הכוח ברפובליקה הרביעית שאינו קומוניסט או אינו גוליסט.
ב-1956 השתתפה המפלגה בקואליציה הרחבה "החזית הרפובליקנית" שהקים פייר מנדס פראנס, שזכתה בבחירות.
שנתיים לאחר מכן התפלגה המפלגה, כאשר מיטראן התנגד לשובו של דה גול לעמדת השלטון במהלך משבר מאי 1958, ופלוון והשמרנים תמכו בדה גול.
המפלגה שרדה עד שנת 1964 ואז התאחדה עם המפלגה החדשה שהקים מיטראן "ועד המוסדות הרפובליקנים" (CIR) שבסופו של דבר התאחדה עם המפלגה הסוציאליסטית הצרפתית.
האיחוד הדמוקרטי הפלסטיני היא מפלגה פלסטינית קטנה הפעילה באש"ף וברשות הפלסטינית.
פיד"א הוקמה בשנת 1990 על ידי פיצול מה"החזית הדמוקרטית לשחרור פלסטין"' תוך שהוא סוחף אחריו את רוב תשתיות "החזית הדמוקרטית" בגדה המערבית.
פיד"א נקטה עמדה מתונה יותר מעמדת "החזית הדמוקרטית" (בראשות בראשותו של נאיף חוואתמה ששלט בה מדמשק) ביחס לסכסוך הישראלי-פלסטיני, וניסה לסמן עצמו כחלופה שמאלית - סוציאל-דמוקרטית בפוליטיקה הפלסטינית.
תנועת הנוער של פיד"א קרויה "ברית נוער העצמאות" והיא חברה בתנועת הפאלקון (בה חברות גם התנועות הישראליות הנוער העובד והלומד והשומר הצעיר).
בנוסף לתנועה ישנו ארגון עובדים וארגון נשים.
לפיד"א, להבדיל מ"החזית הדמוקרטית" וארגונים אחרים - אין זרוע צבאית.
הסיסמה של פיד"א היא "חופש, עצמאות, שיבה, דמוקרטיה וסוציאליזם".
היא מציגה את עצמה כמתקדמת, כחילונית וכמפלגה סוציאל-דמוקרטית המשתמשת באוצר המילים המרקסיסטי.
פיד"א דוגלת בפתרון "שתי מדינות לשני עמים" על בסיס גבולות 1967, ועם מזרח ירושלים כבירתה של המדינה הפלסטינית העצמאית.
בשנת 2002 חתם ממדוח נופל, מנהיג בולט בפיד"א, על עצומה להפסקת פיגועי ההתאבדות.
המפלגה קיימה שתי ועידות לאומיות, הראשונה ביריחו בשנת 1995 והשנייה בשנת 2000.
פיד"א הוקמה על ידי יאסר עבד רבו, פעיל שלום פלסטיני מראשי יוזמת ז'נבה.
עבד רבו ייצג את המפלגה בתחילה בוועד המנהל של אש"ף, ושימש כיועץ ליאסר ערפאת.
בשנת 2002 הוא פרש מן המפלגה לאור מחלוקות פנימיות.
זהירה כמאל, פעילת זכויות נשים פלסטינית נבחרה בבחירות פנימיות להחליף אותו כשרה בממשלת הרשות הפלסטינית, אולם עבד רבו סירב לפנות את מקומו ובגיבויו של ערפאת המשיך לתפקד בקבינט כעצמאי.
סאלח ראאפת (Saleh Ra'fat) החליף אותו בתפקיד המזכיר הכללי של מפלגת פיד"א, וזהירה כאמל נותרה במפלגה אך מחוץ לממשלה.
מנהיגים בולטים נוספים בפיד"א הם עזמי אש-שוואבי (Azmi ash-Shu'aybi) וממדוח נופל (Mamduh Nofal).
לפיד"א ייצוג במועצה הלאומית הפלסטינית - הפרלמנט הגולה של אש"ף עם 21 מושבים.
נציגיה נבחרו כחלק מן "החזית הדמוקרטית לשחרור פלסטין" או לכהן כנציגים של סניפי אש"ף שונים בבחירות הקודמות למועצה שהתקיימו ב-1988 (מאז לא נתקיימו בחירות חדשות).
פיד"א לקחה חלק בבחירות למועצת המחוקקים של הרשות הפלסטינית ב-1996, ובגיבוי הפת"ח זכו למושב אחד שאויש על ידי עזמי אש-שווייבי.
אש-שווייבי נאבק לבקרה פרלמנטרית גבוהה יותר על הרשות המבצעת ולשקיפות גבוהה יותר ברשות הפלסטינית.
בבחירות לרשות המחוקקת הפלסטינית בינואר 2006 למועצה פיד"א רצה במשותף עם החזית הדמוקרטית לשחרור פלסטין ועם מפלגת העם הפלסטינית הם קבלו 2.8% מקולות הבוחרים וזכו בשני מושבים מתוך 132 של המועצה.
האיחוד הדתי הבלתי-מפלגתי הייתה רשימה שהתמודדה בבחירות לאספת הנבחרים הרביעית בשנת 1944. האיחוד הורכב בעיקר מאנשים המקורבים לאגודת ישראל אשר התנגדו לקו של פרישה מכנסת ישראל ובקשו להשתתף בבחירות לאספת הנבחרים, אך לא רצו לחבור למזרחי הציונית.
לקראת הבחירות לאספת הנבחרים הרביעית הוקמה רשימת האיחוד הדתי הבלתי מפלגתי שטענה שיש צורך למנוע השתלטות המפלגות החילוניות על כנסת ישראל ועל כן יש צורך ברשימה בלתי מפלגתית שתוציא את היהודים הדתיים הבלתי-מפלגתיים מאדישותם.
במיוחד ציינו ראשי האיחוד את הצורך להאבק עבור החינוך הדתי והתמיכה של כנסת ישראל בחינוך זה.
בתעמולתם כתבו אנשי האיחוד שהם: "אנשים בלתי תלויים במובן חומרי ...
הם לא יוכרחו לתת יד למפירי ברית התורה".
בראש הרשימה עמד הרב מרדכי שמואל קרול מכפר חסידים.
אנשי המזרחי יצאו כנגד רשימת האיחוד בה ראו מתחרה קרובה ומיותרת, וקראו לאנשיה להאבק על טוהר המידות מבפנים.
בבחירות ב-1 באוגוסט 1944 קבלו נציגי האיחוד שלושה מנדטים.
נוסף על הרב קרול נבחרו לאספת הנבחרים פנחס רפופורט ואפרים זלמן שחור.
לאחר פטירת הרב קרול בשנת 1945 הצטרף לאספה עו"ד נפתלי קירש.
בין ראשי האיחוד היו ישראל ליבר, הבעלים של בית חרושת ליבר ואברהם יהודה גולדראט.
בין התומכים באיחוד היה הרב ראובן כץ, רבה של פתח תקווה.
בשנת 1945 יצאו אנשי האיחוד בהכרזה על הקמת קרן מאוחדת לחינוך תורני.
בשנים 1945-1946 התמודד האיחוד בבחירות מקומיות ביישובים שונים, בין השאר בהרצליה ומגדיאל.
בשנת 1947 התמודד האיחוד ברמת גן ברשימה משותפת עם המזרחי ופועלי אגודת ישראל.
באפריל 1948 השתתף נציג האיחוד בסימפוזיון על איחוד הרשימות הדתיות.
לקראת הבחירות לאספה המכוננת האיחוד יצא אל הפועל ב.
האיחוד האירופי הייתה קבוצת מחתרת אנטי נאצית שפעלה ברחבי גרמניה ובעיקר בברלין החל משנת 1939 ועד תום שלטונה של המפלגה הנאצית בגרמניה באביב 1945. בשיא פעילותה מנתה הקבוצה כחמישים חברים גרמניים ומספר חברים בני לאומים אחרים.
הם סייעו למתנגדי המשטר הנאצי, לעובדי כפייה, לאסירי המלחמה וליהודים נרדפים.
רוב חברי הקבוצה נתפסו וחלקם הוצאו להורג.
אחת מפעילות הקבוצה הייתה גלינה רומנובה, רופאה שגורשה לגרמניה כדי לטפל בעובדי כפייה הייתה בקשר עם גרוסקורט.
לאחר שנעצר היא וחבריה המשיכו בפעילות הקבוצה.
היא נתפסה והוצאה להורג בכלא פלצנזה.
חברי הקבוצה יצרו קשר עם שבויי מלחמה ועם עובדי כפייה באזור ברלין, הפיצו עלונים אנטי נאציים וסיפקו מזון ליהודים וכן מסמכים מזויפים כדי לאפשר להם לחיות בזהות שאולה של בני הגזע הארי.
חלקם הסתייעו בקשרים עם אישים בכירים בממשל הנאצי, כגון קשריו של האבמן עם הרמן גרינג או קשריו של גאורג גרוסקורט עם רודולף הס, שהיה מטופלו האישי, או וילהלם קפלר שהיה מהבנקאים שמימנו את המפלגה הנאצית בראשית דרכה.
בקשריהם אלה השתמשו חברי הקבוצה כדי להשיג דחייה או פטור מגיוס, וכך שיפרו את פעולת הקבוצה.
הם לא האמינו שהם-עצמם יכולים להפיל את המשטר הנאצי, אך האמינו שהוא יתמוטט בסופו של דבר וביקשו ליצור חלופה שלטונית לעת שבה יקרה הדבר.
בין חברי הקבוצה היו עובדי כפייה מאוקראינה, צרפת וצ'כוסלובקיה.
הגסטפו גילה את פעולות הקבוצה, ובתחילת ספטמבר 1943 עצר את רוב חבריה, בהם בני הזוג גרוסקורט ורנץ', רוברט האבמן והרברט ריכטר.
שניים מהעצורים נהרגו בעת חקירותיהם במעצר.
חבר הקבוצה פאול האצ'ק מצ'כוסלובקיה נורה במאי 1944 ואשתו ובתו הוצאו להורג בדצמבר 1944.
כל היהודים שאותם ניסו חברי הקבוצה להציל נספו בשואה חוץ מאחת: אליזבת פון שבן הוסתרה משנת 1943 על ידי בני הזוג גרוסקורט ורנץ' לתקופות של מספר חודשים.
לבסוף נתפסה וגורשה לאושוויץ אך שרדה את מאסרה שם.
לאחר המלחמה הולל ופואר סיפורה של הקבוצה על ידי מפלגת האיחוד הסוציאליסטי של גרמניה בגרמניה המזרחית, כדוגמה להתנגדות קומוניסטית לנאציזם.
עם זאת, לאחר שנות החמישים החלו ותיקי הקבוצה להביע התנגדות למגמות הרודנות במזרח גרמניה ועל כן החל סיפורם להיות מוצנע.
בשנת 1963 פוטר האבמן ממשרתו באוניברסיטה עקב התנגדותו למשטר.
כמו כן, במערב גרמניה לאחר המלחמה לא קיבלו השורדים מבין חברי הקבוצה פיצויים למרות חוקי ההשבה הגרמניים , חוקים שקיבלה מערב גרמניה בשנות החמישים ושנועדו לפצות את קורבנות הנאצים.
כמו כן, לא קיבלו חברי "האיחוד האירופי" פיצויים על רצח בני משפחותיהם ועל החרמת רכושם, והתקשו בקבלת הפנסיות שהגיעו להם.
בשנת 2005 הכיר יד ושם בבני הזוג גרוסקורט ורנץ' וכן בהרברט ריכטר בתור חסיד אומות העולם.
האיחוד הדמוקרטי של ההונגרים ברומניה (ברומנית: Uniunea Democrată Maghiară din România, בהונגרית: Romániai Magyar Demokrata Szövetség) היא מפלגה פוליטית ברומניה המייצגת את המיעוט ההונגרי במדינה.
למפלגה יש ייצוג בפרלמנט מאז שנת 1990, והיא אף הייתה שותפה זוטרה בכמה ממשלות מאז שנת 1996.
המפלגה נוסדה ב-25 בדצמבר 1989, מיד לאחר קריסתה של הרפובליקה הסוציאליסטית של רומניה במהפכה הרומנית, על מנת לייצג את האינטרסים של הציבור ההונגרי במדינה.
בשנותיה הראשונות, ה-UDMR השיג תוצאות עקביות בבחירות ובתחילה פעלה באופוזיציה.
בשנת 1996 פעלה בממשלתו של ויקטור צ'ורביה.
בשנים 2014 -2020 פעלה המפלגה באופוזיציה וחזרה לממשלה החל משנת 2020.
המפלגה מחולקת ל-22 מרחבים, המכסים את כל טרנסילבניה (באזור זה ההונגרים הם כ-18% מהאוכלוסייה) וסיבתה וכן את הבירה בוקרשט.
המפלגה מאגדת בתוכה פורומים אידאולוגיים שונים- סוציאליסטים וליברליים כאחד.
בנוסף על כך, המפלגה משלבת בתוכה גם ארגונים מן המגזר השלישי ואיגודים מקצועיים.
המפלגה תומכת במתן אוטונומיה תרבותית וטריטוריאלית למיעוט ההונגרי.
המפלגה תומכת בשימור ופיתוח התרבות ההונגרית ושפתה, וייצוג האינטרסים של הציבור ההונגרי אל מול השלטון הרומני.
הזכויות הקולקטיביות של ההונגרים כקבוצת מיעוט נחשבות למטרה עליונה, ולכן המפלגה מוכנה לשבת בממשלות המונהגות על ידי כל צד מהמתרס הפוליטי.
המפלגה תומכת במתן אוטונומיה לשלטון המקומי, על מנת לחזק את האוטונומיה ההונגרית במדינה.
על המפלגה נמתחה ביקורת על חוסר דוקטרינה ספציפית לכאורה.
הטענה התומכת בקיום המפלגה במתכונתה הנוכחית היא כי אם היא תתפצל לפלגים אידאולוגיים, שום פלג לא יצליח לעבור לבדו את אחוז החסימה העומד על 5%.
ישנם קולות מהמיעוט ההונגרי הטוענים כי המפלגה פשרנית ומתונה מדי.
קולות אלו הובילו להקמת מפלגות מיעוט הונגריות נוספות.
אך למרות זאת, ה-UDMR היא עדיין המפלגה המרכזית בציבור זה.
בשנת 2007 הצטרפה מפלגת UDMR למפלגת העם האירופית, בעלת הגוון הפוליטי מרכז - ימין.
האיחוד הכל-אוקראיני "מולדת" (באוקראינית: - בטקיבשצ'ינה) היא מפלגה פוליטית באוקראינה, בראשות יוליה טימושנקו.
המפלגה חברה בראדה (הפרלמנט של אוקראינה) מאז שיוליה טימושנקו הקימה את הסיעה הפרלמנטרית שלה במרץ 1999. מאז 2008, המפלגה שותפה עם מפלגת העם האירופית לאחר נובמבר 2011 כשנאסר על המפלגות ליטול חלק בגושים פוליטיים של מפלגות לפרלמנט, המפלגה הפכה לכוח מרכזי בפוליטיקה האוקראינית כסיעה עצמאית.
יוליה טימושנקו הפכה לאסירה פוליטית לאחר שוויקטור ינוקוביץ', נשיא אוקראינה דאז, הביא לכליאתה מ-5 באוגוסט 2011 ועד 22 בפברואר 2014. לאחר מהפכת 2014 בית המשפט העליון של אוקראינה ובית המשפט האירופי לזכויות האדם פסקו שיש לשחררה בהיעדר אישום פלילי.
(2002-2006) המפלגה הרפובליקנית של אוקראינה (מיזוג זמני עם "האספה")
2005-2007 (באופן זמני) מפלגת הדמוקרטים החופשיים
2013 רפורמות וסדר והחזית למען שינוי
האיחוד הכלכלי של לוגנסק היא תנועה חברתית ברפובליקה העממית של לוגנסק, המונה 14,000 איש.
ב-7 באוקטובר 2014 התקיימה האספה המכוננת של האיחוד הכלכלי של לוגנסק.
המפלגה נוסדה על ידי היזמים של לוגנסק.
אנשי עסקים ונציגים של תעשיית הרפובליקה העממית של לוגנסק הפכו לחברים בה.
תוכניות הארגון כוללות שיקום כלכלי של הרפובליקה העממית של לוגנסק לאחר המלחמה.
בבחירות הכלליות של 2014 ייצגו את התנועה שלושת החברים הראשונים ברשימת הבחירות - מנהיג האיגוד המקצועי אולג אקימוב, הכורה יורי פאהוליוק, החקלאי יורי מורוזוב ויו"ר התנועה, מנהלת מפעל עיבוד הלחם זינאידה נאדיון.
האיחוד הכלכלי של לוהנסק פעלה בבחירות הכלליות עם המוטו "עושר בכל בית".
מטרת התוכנית הכלכלית של המפלגה היא "ליצור מודל כלכלי חזק ברפובליקה העממית של לוגנסק העצמאית ולהחיות את הפוטנציאל התעשייתי, הייצור והחקלאי שלה".
מנהיג הרשימה של התנועה החברתית אולג אקימוב אמר: "רק כלכלה מפותחת תאפשר ל-LPR להמשיך בפיתוחה כמדינה חזקה ועצמאית ולנהל מדיניות עצמאית המבוססת על האינטרסים הלאומיים שלה".
על פי תוצאות הבחירות, נבחרו 15 חברי האיחוד הכלכלי של לוגנסק - נציגי המתחם התעשייתי והעסקים של אזור לוגנסק, שהפכו לסגני מועצת העם של הרפובליקה העממית של לוגנסק.
ב-30 במאי 2015, נפתחה בלוגנסק קבלת הקהל הראשונה של האיחוד הכלכלי של לוגנסק בפדרציה של האיגודים המקצועיים של הרפובליקה העממית של לוגנסק.
התוכנית הפוליטית של האיחוד הכלכלי של לוגנסק מורכבת ממספר נקודות:
שילוב כלכלת לוגנסק במרחב הכלכלי של הפדרציה הרוסית ואיגוד המכס.
פיתוח, אישור ויישום של תוכניות יעד רפובליקניות לתמיכה ופיתוח של עסקים בינוניים וקטנים בשיתוף עם משרדים רלוונטיים וגופים ממלכתיים אחרים.
משיכה של הון ציבורי ופרטי לצורך ארגון שותפות חברתית המבוססת על אינטראקציה בין מבנים עסקיים ורשויות ציבוריות.
נגד שחיתות ובעד צמצום רשימת ההליכים הבירוקרטיים.
לפעול למשיכת השקעות זרות לאזור הן מהפדרציה הרוסית ומדינות החברות בחבר המדינות והן ממדינות אירופה והמדינות החברות באיחוד האירופי.
מינוי מועמדים מהתנועה הציבורית "האיחוד הכלכלי של לוגנסק" לסגני מועצת העם של הרפובליקה העממית של לוגנסק וכן למועצות מקומיות.
יישום טכנולוגיות חדשניות וחסכון באנרגיה בתעשיית האזור.
פיתוח שיתוף פעולה תעשייתי וייצור פנים-רפובליקני.
יישום ופיתוח של הפוטנציאל האגרו-תעשייתי של הרפובליקה העממית של לוגנסק.
שיקום ומודרניזציה של מגזר כריית הפחם שיפור תנאי העבודה לכורים, ופיתוח אמצעים להגברת יצוא הפחם.
את תפקיד יו"ר התנועה הציבורית "האיחוד הכלכלי של לוגנסק" ממלאת זינאידה נדיון, שהיא סגנית מועצת העם של הרפובליקה העממית של לוגנסק וחברה בוועדה לענייני תקציבים ופיננסים, השקעות ומיסים.
מדיניות, כלכלה, מסחר ויחסי חוץ, פיתוח עסקים קטנים ובינוניים.
ילדים שמחים: ארגון חסות עסקית על גני ילדים, בתי ספר, בתי חולים, בתי יתומים ופנימיות.
תחיית אזור לוהנסק : תחיית המפעלים התעשייתיים הבעייתיים ביותר של הרפובליקה העממית של לוגנסק בתנאי המצור הכלכלי של אוקראינה, שעבורם מתקיימים שולחנות עגולים וכיתות אמן אחת לחודש.
Made in LPR: פיתוח מותגים של יצרנים הפועלים בשטח הרפובליקה העממית של לוגנסק, קיום ירידים מחוץ לאתר כדי להרחיב את האטרקטיביות של מוצרים המיוצרים ברפובליקה בתחומי המזון, התעשיות הקלות והעיבוד, והמתחם האגרו-תעשייתי.
נקודת מבט: פיתוח תחרויות לתמיכה ביוזמות של יזמים צעירים של הרפובליקה.
אור ירוק: תמיכה לעסקים קטנים ובינוניים של הרפובליקה העממית של לוגנסק.
האיחוד הברזילאי (בפורטוגזית: União Brasil) היא מפלגה פוליטית ליברלית-שמרנית בברזיל.
המפלגה נוסדה ב-6 באוקטובר 2021 ממיזוג בין הדמוקרטים למפלגה הסוציאל-ליברלית.
היא המפלגה הגדולה ביותר בברזיל.
המפלגה מפוצלת בדרך כלל בהתנגדות לז'איר בולסונארו ולרוב היא מתנגדת למדיניותו של לואיז אינסיו דה סילבה.
בשנת 2022 דווח כי המפלגה מנהלת מגעים עם הפרוגרסיסטים ליצירת הגוש הגדול ביותר בקונגרס, והקמת מפלגה שיכולה להכתיב את המדיניות הנשיאותית.
המפלגה יצרה בריתות עם המפלגה הליברלית של בולסונארו, כמו בבחירות למשרת מושל צ'ארה ב-2022 , ועם מפלגת הפועלים, כמו עם פרננדו חדד בבחירות למשרת מושל סאו פאולו ב-2022 .
בשנת 2017 נחקק תיקון חוקתי 97, שקבע סעיף לפיו למפלגות הפוליטיות הברזילאיות יש גישה חופשית לרדיו ולטלוויזיה בקמפיינים בחירות, כמו גם לקרנות פדרליות.
כמו כן, התיקון אסר על הקמת קואליציות פוליטיות להתמודדות בבחירות.
מטרת התיקון הייתה לצמצם את מספר המפלגות הפוליטיות בברזיל.
בהתחייבות לניסיונה למנות מועמד לנשיאות בבחירות הכלליות בברזיל 2022, המפלגה מינתה את סוראיה תרוניקה , עורך דין וסנאטור ממאטו גראסו דו סול, כמועמד לנשיאות שלהם ואת מרקוס סינטרה , כלכלן וסגן פדרלי של סאו פאולו, בתור מועמד לסגן נשיא.
כמו קודמיו, איחוד ברזיל ממוקם בימין בספקטרום הפוליטי.
מדען המדינה ויניציוס ויירה מתאר את המיזוג כגרסה ברזילאית של מפלגות ליברליות, כשהיא מתמקדת בניצול של ציבור הבוחרים הימני שהתאכזב מהנשיא ז'איר בולסונארו.
סגן נשיא PSL, ג'וניור בוצלה, הציב את המפלגה החדשה כחלק מהקוטב הדמוקרטי וששואף להימנע מקיטוב פוליטי בין לואיז אינסיו דה סילבה וז'איר בולסונארו, וקבע שתומכי בולסונארו הרדיקליים יצטרכו לעזוב את המפלגה.
ערכה של הדמוקרטיה כמערכת פוליטית המבוססת על סובלנות, ריבוי, כבוד ודיאלוג.
ערכה של המדינה כערובה לזכויות החברתיות הבסיסיות של האוכלוסייה.
ערך החירות כתנאי לחיפוש הגשמה פרטנית.
ערך המשפחה כעמוד התווך של האדם ובסיס החברה.
האיחוד הבין-לאומי לפיזיקה תאורטית ויישומית (ראשי תיבות באנגלית: IUPAP) הוא ארגון חוץ-ממשלתי בין-לאומי אשר משימתו היא לסייע בפיתוח עולמי של ענף הפיזיקה, לטפח שיתוף פעולה בין-לאומי בפיזיקה ולסייע ביישום של הפיזיקה למען פתרון בעיות המדאיגות את האנושות.
הארגון הוקם ב-1922, והאסיפה הכללית הראשונה שלו נערכה ב-1923 בפריז.
ארגון ה-IUPAP מבצע את משימתו על ידי מתן חסות למפגשים בין-לאומיים; טיפוח התקשורת ופרסומים; עידוד מחקר וחינוך; עידוד תנועה חופשית של מדענים; קידום הסכמים בין-לאומיים על שימוש בסמלים, יחידות, מינוח וסטנדרטים; ושיתוף פעולה עם ארגונים אחרים בבעיות בתחום החקר.
הארגון חבר במועצת המדע הבין-לאומית.
בשנת 1919 הוקמה מועצת המחקר הבין-לאומית (IRC) "בעיקר באמצעות נציגי האקדמיה הלאומית למדעים והחברה המלכותית, כדי לתאם מאמצים בין-לאומיים בענפי המדעים השונים, שתחת חסותם ניתן להקים אגודות בין-לאומיות או איגודים".
בהתאם לעיקרון זה, האספה הכללית של ה-IRC התכנסה ב-1922 בבריסל, וכמה פיזיקאים שהשתתפו בה החליטו שהקמת איחוד לפיזיקה היא הכרחית.
13 מדינות (בלגיה, קנדה, דנמרק, צרפת, הולנד, האימפריה היפנית, נורווגיה, פולין, ספרד, שווייץ, בריטניה, ארצות הברית ואיחוד דרום אפריקה) הודיעו באופן מיידי על הצטרפותן לאיחוד החדש.
הוקמה מועצה מבצעת שהתחייבה להכין את כללי הארגון, תקנותיו ופעילויותיו, וכך נולד האיחוד הבין-לאומי לפיזיקה תאורטית ויישומית.
האיחוד מנוהל על ידי האספה הכללית שלו, המתכנסת אחת לשלוש שנים.
המועצה היא הגוף המבצע העליון של הארגון, והיא מפקחת על פעילויותיהן של 19 הוועדות הבין-לאומיות המתמחות בתחומים השונים ושל ארבע הוועדות המסופחות.
המועצה מתכנסת בדרך כלל פעם או פעמיים בשנה.
האיחוד מורכב מחברים המייצגים קהילות פיזיקה שונות.
נכון לשנת 2024 ישנם 60 חברים ב-IUPAP.
החברים מיוצגים על ידי ועדות קישור.
חברי המועצה והוועדות נבחרים על ידי האספה הכללית.
בנוסף הקים הארגון מספר קבוצות עבודה, בין היתר נשים בפיזיקה (WG5), כדי לספק סקירה כללית של תחומים חשובים של שיתוף פעולה בין-לאומי בפיזיקה.
בכל שנה, הארגון תומך בכ-30 כנסים בין-לאומיים ומעניק מענקים לרובם.
ניתן להגיש בקשות לחסות דרך אתר האינטרנט של IUPAP.
הכנסים הממומנים מתחלקים לארבע קטגוריות:
כנסים כלליים – סוג A
כנסים אלו מספקים סקירה רחבה של תחום שלם (בדרך כלל תחום עניין של ועדה), ומתרחשים בדרך כלל במרווחים של שנתיים או שלוש, בהתאם להתקדמות בתחום.
בכנסים אלה צפויה נוכחות בטווח של 750–1,000 אנשים.
כנסים אקטואליים – סוג B
כנסים אלו מתרכזים בתתי-תחומים רחבים (למשל ספקטרוסקופיה גרעינית, מנגנוני תגובה גרעינית, הם תת-תחומים אפשריים בתחום הפיזיקה הגרעינית).
הם בדרך כלל ייקבעו בשנים שבין הוועידות הכלליות מסוג A המקבילות.
צפויה נוכחות בטווח של 300–600 אנשים.
כנסים מיוחדים – סוג C
כנסים אלו מתרכזים בנושאים יותר מיוחדים מאשר במקרה של כנסים מסוג B.
צפויה נוכחות בטווח של 50–200 אנשים.
סדנאות במדינות מתפתחות – סוג D
כנסים אלו מתרכזים במתן מענה לצרכים של אזור מתפתח.
בניגוד לכנסים מסוג A, B ו-C, הם לא צריכים להיות בין-לאומיים באמת, אלא צריכים לערב מדינות שכנות, והם צריכים לתת מענה לצרכים של האזור.
כנס אחד מסוג D יאושר בכל שנה.
יש להגיש את כל הבקשות לכנסים מסוג D לוועדה לפיתוח הפיזיקה.
ועדות ה-IUPAP נותנות חסות לפרסים שונים למדענים, כגון:
פרס המדען הצעיר של ה-IUPAP, שאושר ואומץ באספה הכללית שנת 2005 עבור כל הוועדות.
שמו של הפרס שונה לפרס המדען בתחילת הקריירה באספה הכללית שנת 2021.
מדליית SUNAMCO, המוענקת על ידי הוועדה לסמלים, יחידות, מינוח, מסות אטומיות וקבועים יסודיים.
מדליית בולצמן, על שם לודוויג בולצמן, המוענקת על ידי הוועדה לפיזיקה סטטיסטית.
הפרס על שם פריץ לונדון , המוענק על ידי הוועדה לפיזיקה של טמפרטורות נמוכות.
פרס המאמר הטוב ביותר לסופר צעיר, שהוקם על ידי הוועדה למוליכים למחצה, ובחסות תעשיות המוליכים למחצה בארצות הברית, יפן ואירופה.
פרס ICM במגנטיות, שהוקם על ידי הוועדה למגנטיות.
מדליית קנדי ריד עבור תרומות יוצאות דופן לשיפור הפיזיקה במדינות מתפתחות.
מדליית ICPE, בחסות הוועדה לחינוך פיזיקה.
פרס ICO, מוענק על ידי הוועדה לאופטיקה.
פרס ICO על שם גלילאו גליליי, מוענק על ידי הוועדה לאופטיקה.
IUPAP נוסדה על ידי 13 מדינות בשנת 1922. מאז הצטרפו חברים חדשים רבים לאיחוד וכיום חברות באיחוד 56 מדינות.
נשיא IUPAP הוא ראש המועצה המבצעת.
נשיאי IUPAP נבחרים על ידי האספה הכללית.
במהלך בחירת המועצה המבצעת, נבחר הנשיא העתידי גם לתפקיד הנשיא המיועד.
כך בכל מועצה מבצעת הנשיא המיועד הנוכחי יחליף את הנשיא המכהן.
להלן רשימת נשיאי IUPAP מאז הקמתה ב-1922.
ארגון ה-IUPAP, שתפקידה לסייע בפיתוח עולמי של הפיזיקה, הגן לאורך ההיסטוריה על העמדה לפיה אין למנוע ממדען להשתתף בכנסים או אירועים על בסיס לאום או השתייכות.
זמן קצר לאחר הפלישה הרוסית לאוקראינה בפברואר 2022, הארגון פרסם הצהרה נגד המתקפה הצבאית, עם הדגשה על כך שהוא דוגל בהמשך שיתוף הפעולה המדעי הבין-לאומי.
כדי להקל על סנקציות בעולם המדע וכדי לקדם עקרונות ומדיניות לשיתוף פעולה מדעי בין-לאומי, הארגון מציע לפיזיקאים, כולל סטודנטים, מכל מדינה ברחבי העולם, אשר חשים מודרים מחילופים אקדמיים על בסיס אך ורק השתייכותם או ארץ מוצאם, להגיש בקשה להשתמש ב-IUPAP כשיוך שלהם.
האיחוד הדמוקרטי הבין-לאומי הוא ברית בין-לאומית של מפלגות פוליטיות מהמרכז-ימין.
ה-IDU מורכב מ-84 חברים מלאים ושותפים מ-65 מדינות.
בראשה עומד סטיבן הרפר, ראש ממשלת קנדה לשעבר.
יש לו שני ארגונים בין-לאומיים קשורים (האיחוד הבין-לאומי הצעיר הדמוקרטי ואיגוד הדמוקרטיה הבין-לאומית לנשים) ושישה ארגונים אזוריים קשורים ("איחוד המפלגות של אמריקה הלטינית", "האיחוד הדמוקרטי באסיה פסיפיק", "האיחוד הדמוקרטי הקאריבי", "האיחוד הדמוקרטי של אפריקה", מפלגת העם האירופית ו"השמרנים האירופיים ומפלגת הרפורמים").
בין המפלגות החברות בברית נמצא מפלגת הליכוד הישראלית.
האיחוד הדמוקרטי לשילוב (במקדונית: Демократска унија за интеграција) היא המפלגה הפוליטית הגדולה ביותר של בני המיעוט האלבני במקדוניה הצפונית והשלישית בגודלה במדינה.
המפלגה הוקמה מיד לאחר העימות המזוין של 2001 בין צבא השחרור הלאומי לכוחות הביטחון של מקדוניה.
מאז הקמתה עומד בראש המפלגה מייסד צבא השחרור הלאומי, עלי אחמתי.
המפלגה נוסדה ב-5 ביוני 2002 על ידי מנהיג צבא השחרור הלאומי לשעבר, עלי אחמתי, אשר משמש כנשיאה מאז היווסדה.
בבחירות הפרלמנטריות ב-2002, המפלגה זכתה ב-12.1% מהקולות (כ-70% מקולות המצביעים האלבנים) וב-16 מתוך 120 המושבים בפרלמנט, בהשוואה ל-7 מושבים של המפלגה הדמוקרטית של האלבנים ו-2 מושבים של מפלגת השגשוג הדמוקרטית.
בשנים 2002–2006 הייתה המפלגה חלק מהקואליציה השלטת "יחד למען מקדוניה" לצד האיחוד הסוציאל-דמוקרטי של מקדוניה (SDSM) והמפלגה הדמוקרטית הליברלית.
בבחירות לפרלמנט ב-2006, המפלגה הקימה קואליציה עם מפלגת השגשוג הדמוקרטית והליגה הדמוקרטית של הבוסניאקים.
קואליציה זו קיבלה 12.2% מהקולות ו-16 מושבים בפרלמנט.
אף על פי שהמפלגה זכתה במספר המושבים הגבוה ביותר מבין המפלגות האלבניות (13 מושבים), שותפיה לשעבר בקואליציה הפסידו בבחירות, והמפלגה לא הוזמנה לממשלה החדשה על ידי ראש הממשלה הנבחר ניקולה גרואבסקי.
במקומה, צורפה לממשלה המפלגה הדמוקרטית של האלבנים, שהייתה השנייה בגודלה בקרב המפלגות האלבניות.
עם זאת, לאחר הבחירות המוקדמות של 2008, המפלגה חזרה לממשלה במסגרת קואליציה עם מפלגת VMRO-DPMNE של גרואבסקי.
בבחירות הפרלמנטריות ב-2011, זכתה המפלגה ב-10.2% מסך הקולות, וקיבלה 15 מושבים – ירידה של שלושה מושבים לעומת הבחירות הקודמות.
לאחר בחירות אלו, הצטרפה לממשלה במסגרת קואליציה עם האיחוד הסוציאל-דמוקרטי של מקדוניה (SDSM).
במהלך קמפיין הבחירות לבחירות 2020, הציבה המפלגה תנאי להשתתפותה בקואליציה – מועמד לתפקיד ראש הממשלה שיהיה ממוצא אלבני.
הדרישה נדחתה על ידי SDSM ו-VMRO-DPMNE, אך ב-18 באוגוסט הגיעו SDSM והמפלגה להסכם קואליציוני, שכלל פשרה בנושא מועמדות ראש הממשלה האלבני.
ביום איכות הסביבה העולמי בשנת 2021, הכריז יו"ר המפלגה עלי אחמתי כי המפלגה תשקיע יותר בתחומי סביבתנות, בהשראת פעילותה של גרטה טונברג.
ב-28 בינואר 2024, נבחר טלאט ג'אפרי ממפלגת האיחוד הדמוקרטי לאינטגרציה לכהן כראש ממשלת המעבר של מקדוניה הצפונית, בהתאם להסכם פרז'ינו, במסגרתו הממשלה הזמנית מכהנת 100 ימים לפני הבחירות הפרלמנטריות שנקבעו ל-8 במאי.
האיחוד הכללי של הנשים הפלסטיניות (GUPW) הוא הנציג הרשמי של הנשים הפלסטיניות בארגון לשחרור פלסטין.
הוועד המנהל של ה-GUPW מורכב מכמה חברים, כולל הנשיאה, המייסדת השותפה אנתסאר אל-וזיר.
ה-GUPW הוקם ב-1965 כגוף בתוך אש"ף, במטרה לתת תפקיד פעיל לנשים בתחומים החברתיים, הכלכליים והפוליטיים של השטחים הפלסטיניים.
ה-GUPW דוגל בממשלה דמוקרטית ובמדינה פלסטינית ריבונית ככלים שיאפשרו השגת זכויות חברתיות ופוליטיות לנשים.
הארגון הקים סניפים במספר מדינות במזרח התיכון ובאירופה כדי לגייס סיוע כספי ולייצר שיתופי פעולה.
בין הארגונים שקדמו ל-GUPW היה (AWU), שנוסד ב-1929 בירושלים.
ה-AWU הכיר בחשיבותם של מרכזי חינוך לפוליטיזציה של נשים וארגן באופן פעיל סטודנטיות משכם ומירושלים, מכיוון שלסטודנטים ממעמד הביניים היו המשאבים להתארגן ולהשתתף בפעולות פוליטיות.
פעילות AWU עסקו בפעילות חברתית, ובמקביל, קראו לשביתה כללית והשתתפו בהפגנות במחאה נגד המנדט הבריטי ונגד מדינת ישראל.
התאחדות הנשים הערביות שינתה את שמה לאיחוד הנשים הערביות הפלסטיניות ב-1944. בסופו של דבר האיחוד הפך לאיחוד הכללי של הנשים הפלסטיניות לפני הקמתו הרשמית ב-1965. הקמת ה-GUPW נעזרה באיגודים כלליים אחרים שאורגנו תחת מטריית אש"ף, למשל האיגוד הכללי של סטודנטים פלסטינים (GUPS) שנתן ל-GUPW גישה למשאבי הארגון ולמשרדיו.
ה-GUPW הוקם רשמית לאחר פגישה שזומנה על ידי מנהיגת ה-AWU זליכה שיהאבי בפברואר 1965 כדי לדון באיחוד הקבוצות המפוצלות של הנשים הפלסטיניות.
אחת הקבוצות שתרמו להקמת ה-GUPW הייתה משלחת הנשים העזתית בראשות .
ועדות ונציגויות הוקמו וה-GUPW הוכר כארגון היחיד והרשמי של נשים תחת אש"ף ביוני 1965.
האיחוד הכללי של הנשים הפלסטיניות (GUPW) הוקם כגוף של אש"ף בשנת 1965 במטרה לייצג נשים פלסטיניות באש"ף.
מאז הקמתו, ה-GUPW שם דגש על השתתפותן הפעילה של נשים פלסטיניות באימוני נשק ובלוחמת גרילה.
הפעילות של ה-GUPW נסובה גם סביב עבודת צדקה, שהובילה את ה-GUPW לפתוח ולהפעיל יותר מ-90 מרכזי נשים במחנות פליטים.
בתחילת שנות ה-90 עבר ה-GUPW להתמקד בתמיכה משפטית בנשים פלסטיניות, שכן הקמת מדינה פלסטינית נראתה קרובה יותר למימוש.
פעילות זו לבשה צורה של הכללת הפסקת האפליה המגדרית בחקיקה במסמכים משפטיים קודמים שלא התייחסו קודם לכן לחששותיהן של נשים פלסטיניות בהיבטים של אי שוויון מגדרי.
בעקבות פעילותו בהכשרת נשים בשימוש בנשק ומעורבותו הפוליטית, וכמו גם העובדה שהארגון מציב את היעדים הפלסטיניים לפני קידום יעדים מגדריים ושוויוניים, נמתחה על הארגון (ועל שורה ארוכה של ארגוני נשים פלסטיניים דומים) ביקורת בטענה שמאבקן של הנשים הפלסטיניות לשוויון נדחק לשוליים.
ב-1990 קיבלה מזכירות האיחוד בתוניס פניות שהביעו התנגדות למכירת תעודות זהות פלסטיניות על ידי אש"ף.
התעודה פירטה מידע על גיל, מין, עיסוק, מצב משפחתי ודת.
על פי חוק המשפחה האסלאמי, סעיף המצב המשפחתי אפשר לאדם לרשום עד ארבע נשים כנשותיו.
המזכירות וחברי האיגוד סברו כי חלוקת התעודה פוגעת בשוויון.
בעקבות ההתנגדות, הופסקה חלוקת תעודת הזהות.
ב-1994, הוועדה הטכנית לענייני נשים (WATC) ניהלה דיונים עם ה-GUPW על ניסוח אמנה פמיניסטית פלסטינית, שאומצה מאוחר יותר ב-8 בפברואר באותה שנה.
באמנה, ה-GUPW וה-WATC תומכים בחברה דמוקרטית הבנויה על בסיס שוויון מגדרי והזדמנויות, וכמו גם ביטול האפליה המגדרית.
במאמץ לעודד נשים להשתתף בבחירות המקומיות שנערכו ב-2016, שידר הארגון תוכניות טלוויזיה, תלה כרזות ושלטי חוצות וחילק עלונים.
ב-10 באוקטובר 2020, ה-GUPW, יחד עם קבוצות אקטיביסטיות אחרות, הקימו את פרויקט "החוקה שלי כוללת אותי", במטרה לבצע שינויים בחוקה הפלסטינית שיקדמו שוויון בין גברים לנשים.
אחד השינויים כלל חקיקה המאפשרת לנשים פלסטיניות לשמור על אזרחותן כאשר הן נישאות ללא-פלסטיני, ומאפשרת להן להעניק לילדיהן אזרחות פלסטינית ללא קשר למקום הולדתם.
בנובמבר 2022, ה-GUPW שיתף פעולה עם UN Women Palestine ביום הפתוח השנתי שלהם בנושא נשים, שלום וביטחון (WPS).
הנושא של היום הפתוח לשנת 2022 היה "מה נשים פלסטיניות רוצות: חזון ממוקד נשים למדינה עצמאית בת-קיימא".
חברות מארגונים פמיניסטיים ביהודה ושומרון ונציגות מרחבי העולם התארגנו לצד נציגי האו"ם ומוסדות בינלאומיים כדי לדון בהשפעות מצבה של הרשות הפלסטינית על נשים ונערות באזור.
זליכה שיהאבי – מייסדת שותפה, 1965
אנתסאר אל-וזיר (אום ג'יהאד) – מייסדת שותפה, נשיאה
סמירה אבו ע'זאלה – לשעבר ראש סניף GUPW במצרים
שאדיה חילו – חברה לשעבר בסניף GUPW בלבנון
חנא סיאם – חברה לשעבר במועצה המנהלית של ה-GUPW מטעם הפת"ח
מנהאל אום – חברה לשעבר במועצה המנהלית של GUPW
החל משנות ה-70 של המאה ה-20, ה-GUPW הקים סניפים במדינות שונות כדי להשיג תמיכה של תנועות נשים ברחבי העולם.
הסניפים הבולטים כוללים את אלג'יריה, מצרים, עיראק, ירדן, כווית, לבנון ושוודיה.
לפני הקמתו של הארגון לשחרור פלסטין ב-1964, היו קיימים במצרים כמה ארגונים פלסטיניים.
ב-1962 הוקמה ליגת הנשים הפלסטיניות, ובהמשך היא הוסבה לסניף המצרי של ה-GUPW.
סניף GUPW כווית מממן סדרה של שיעורים, הזמינים אך ורק לנשים, כאמצעי להגדיל את סיכוייהן להשתלב בתעסוקה.
ההיצע הסטנדרטי הוא שיעורי תפירה והקלדה, עם זאת, ניתן גם לקבל שיעורי אוריינות, סריגה ואנגלית.
הסניף הירדני של GUPW הוקם כתוצאה מחוקת ה-GUPW, שקבעה כי יש להקים את מטה האיחוד במדינה המארחת את המשרד הראשי של אש"ף.
הנוכחות של מטה GUPW הוכרה על ידי ממשלת ירדן, אולם היא לא הכירה רשמית בסניף, בשל היעדר רישיון.
ב-1966 נסגר המשרד של אש"ף במדינה על ידי המשטר הירדני, מה שהוביל לסגירת משרדי האיחוד, והוא העביר את פעילותו למחתרת.
ביירות שימשה כמפקדה של ה-GUPW ב-1973. סניף GUPW לבנון תמך באוכלוסיות פליטים מקומיות, המתגוררות במחנה בורג' אל-בראג'נה, באמצעות תרומות כספיות שגויסו על ידי הקהילה הפלסטינית בגרמניה.
מפלגת האיחוד הדמוקרטי הקרואטי (בקרואטית: Hrvatska demokratska zajednica) היא מפלגת מרכז-ימין שמרנית בקרואטיה, המשמשת כיום כמפלגת השלטון בקרואטיה מאז 2016, ואחת משתי המפלגות המרכזיות במדינה, לצד המפלגה הסוציאל-דמוקרטית של קרואטיה.
המפלגה הוקמה ב-17 ביוני 1989, זמן קצר לפני נפילת המשטר הקומוניסטי בקרואטיה, בהיותה עדיין חלק מיוגוסלביה, ובתחילתם של תהליכי הדמוקרטיזציה במדינה.
לאחר הקמתה הרשמית בינואר 1990, הקומוניסטים בממסד היוגוסלבי הגוסס כינו את המפלגה "המפלגה בעלת השאיפות המסוכנות", ייתכן עקב כוונתה להכרזת עצמאות מיוגוסלביה ולקיחת השליטה במדינה.