tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
התוכנית מבוססת על הנחה שהעם הפלסטיני הוא תנועת נגד לציונות, ולכן לא ישלים לעולם עם קיומה של מדינת ישראל.
על פי סמוטריץ', אין אפשרות ליישב את השאיפות הלאומיות של היהודים והפלסטינים, והטרור הפלסטיני לא נובע מייאוש, אלא מתקווה להכניע את ישראל.
לפי התוכנית, יפורקו הרשות הפלסטינית והשאיפות הלאומיות הפלסטיניות.
ישראל תחיל ריבונות מלאה ביהודה ושומרון ותעודד התיישבות יהודית נרחבת באזור.
לפלסטינים יוקמו מנהלות מוניציפליות, ללא מאפיינים לאומיים, שלטענתו תואמים את המבנה התרבותי־חמולתי בחברה הפלסטינית.
תינתן להם אפשרות לחיות כתושבי קבע תחת שלטון ישראלי, ללא זכות הצבעה לכנסת, בכך תישמר עליונות יהודית בקבלת ההחלטות במדינת ישראל.
אף על פי כן, טען סמוטריץ' שהפתרון לא יהפוך את ישראל למדינת אפרטהייד, כי היא מעניקה לפלסטינים זכויות דמוקרטיות רבות יותר מאשר הם מקבלים מהרשות הפלסטינית.
התוכנית מציעה שלושה מודלים אפשריים לשיפור הרכיב הדמוקרטי בטווח הארוך: הענקת זכות הצבעה לפרלמנט הירדני; שיתוף בהחלטות אזרחיות ולא לאומיות; ואף אזרחות מלאה, בהתאם לכמות התושבים הערבים שיבקשו זאת, תוך הצהרת נאמנות ושירות צבאי או לאומי.
תושב שלא יהיה מעוניין בכך יקבל סיוע להגר למדינה אחרת.
אלו שינקטו בפעולות טרור יטופלו בידי כוחות הביטחון, כך שייווצרו ייאוש מחזון המדינה הפלסטינית ודעיכה של המוטיבציה לטרור, כפי שלאחר מלחמת העצמאות קיבלו ערביי ישראל את השלטון הישראלי כעובדה מוגמרת.
בכנסת העשרים היה בין חברי הכנסת הפעילים ביותר בהגשת הצעות חוק בנושא דת ומדינה.
פעילותו בתחום דיני האישות כוללת את הצהרתו שמפלגת הבית היהודי היא מפלגה דתית ש"לעולם לא תכיר בנישואים חד מיניים".
הוא הגיש בשנת 2017 יחד עם חברי הכנסת יואב בן צור ומיכאל מלכיאלי מש"ס, הצעת חוק לפיה בעל של אישה שאינה מקיימת פסק דין המחייב אותה לקבל גט לא יצטרך להמתין שלוש שנים לפני שיוכל לבקש אישור לשאת אישה שנייה.
בשנת 2018 הגיש הצעת חוק לפיה המדינה תממן הקפאת ביציות עבור נשים עגונות ומסורבות גט.
מטרתה של הצעת חוק זו הייתה לבטל את אחד ממנופי הלחץ העיקריים של סרבני גט על נשותיהם, אולם "הקואליציה הבין-לאומית למען זכויות העגונה" טענה נגדה שמדובר בהליך שהצלחתו מוטלת בספק, ועלול לעכב באופן משמעותי את מתן הגט.
בשנת 2018 קרא לממשלה להימנע מהרחבת הקריטריונים לזכאות לעלייה מאתיופיה כך שיכללו הורים ואחים של בני קהילת הפלאשמורה, שעל פי ההלכה אינם יהודים, ובנוסף אינם זכאֵי-עלייה מכח חוק השבות.
הוא פנה לפרקליט המדינה לפתוח בחקירה פלילית נגד ארגון "השגחה פרטית", שלטענתו מעודד אנשים להפר את החוק בכך שהקים מערך נישואים אלטרנטיבי לרבנות הראשית.
הוא פעל להשבת הסטטוס קוו בענייני תחבורה ציבורית בשבת על ידי שינוי לוחות הזמנים והמסלולים של קווי אוטובוס שפעלו לאחר כניסת השבת.
בריאיון ביוני 2019 השיב לאסף ליברמן, ששאל אותו האם רצונו שישראל תהיה מדינת הלכה, כי "חוקי התורה עדיפים בהרבה על מדינת ההלכה שיצר כאן אהרון ברק".
כשנשאל האם שאיפתו שיונהגו בישראל כל משפטי התורה, השיב שבעזרת השם, כשעם ישראל ירצה, תתנהל לפי משפט התורה, "כפי שהיה בימי דוד המלך ושלמה המלך, על פי משפט התורה, כמובן, בהתאמה לימים האלה ולאתגרים האלה ולכלכלה הזאת ולאיך שחיה חברה בשנת 2019".
כשנשאל האם יסקלו מחללי שבת, השיב ש"לא סוקלים מחללי שבת כל כך מהר", ואמר שלפי חז"ל, סנהדרין שהייתה מוציאה להורג פעם בשבעים שנה הייתה נחשבת "קטלנית".
סמוטריץ' השווה זאת למדינת ישראל, שהוציאה להורג אדם אחד בשבעים שנותיה, ואמר כי דומה לכך גם עונש המוות במשפט התורה "איננו כה מפחיד".
סמוטריץ' הצהיר כי הוא מאמין בכלכלה חופשית, וכי תפקידה של הממשלה הוא להתערב כמה שפחות בשוק ולתת לכוחותיו לעשות את שלהם.
הוא תומך בהצהרותיו בשיטת השוברים בחינוך, בהורדת מיסים ובאיסור שביתה בשירותים חיוניים.
בנוסף, סמוטריץ' תומך במעבר לתמיכה ישירה בחקלאים על פני חסמים, מכסים ובירוקרטיה המונעים יבוא תוצרת מחו"ל.
עם זאת, לאחר שהתמנה לשר האוצר, פרשנים רבים הביעו אכזבה ממדיניותו, וטענו כי מדיניותו בפועל קרובה יותר לשמאל הכלכלי מאשר לימין הכלכלי.
בראיון איתו בינואר 2026 הודה כי מדיניותו בפועל גלשה לשמאל הכלכלי, אך טען כי עשה זאת בגלל לחצים מצד חברי הממשלה האחרים.
בדצמבר 2015 נשאל על דו"ח העוני השנתי שפורסם, והשיב: "אין ספק שממצאי דו"ח העוני אמורים להילמד בצורה מעמיקה ולהיות חלק מתוכניות עבודה שלנו ככנסת וכממשלה כדי לצמצם את העוני בישראל.
עם זאת, לא צריך לאבד פרופורציות.
אין ספק שעני היום הוא הרבה פחות עני מלפני 20 שנה.
אז נכון שעשירים היום יותר עשירים מפעם אבל גם העניים יותר עשירים מבעבר במונחים מוחלטים.
הפער נשמר והוא כמובן כואב וצריך לטפל בו, אבל לא צריך להלקות את עצמנו על מה שלא מגיע לנו.
אין כאן אף אחד שמת מרעב או מקור ברחובות".
אם ניישם את התורה, נזכה לשפע כלכלי וברכה גדולה.
זו תהיה התפיסה הכלכלית שלי.
אני לא נשאר בגובה שלושים אלף רגל.
כשר אוצר אכנס למאקרו ולמיקרו ולנתונים ולשפה הכי מקצועית בעולם.
אבל שנייה לפני שיורדים למטה – אנחנו יהודים מאמינים".
בהמשך הריאיון הוסיף: "מהסיבה הזו, כאשר באתי ואמרתי שאני רוצה להגדיל את תקציב לימוד התורה, הצגתי שתי סיבות: א' – כי זה חשוב, ומדינת ישראל צריכה להצהיר 'לימוד התורה חשוב לי'.
ב' – זה עובד כלפי שמיא וזה עובד במציאות.
אנחנו מאמינים במה שכתוב בתורה – 'אם בחוקותיי תלכו ונתתי גשמיכם בעיתם' ויהיה שפע כלכלי גדול".
לקראת הבחירות לכנסת העשרים וחמש, הציגו סמוטריץ' וחבר הכנסת שמחה רוטמן את מצע מפלגת הציונות הדתית בנוגע למערכת המשפט הידוע גם בתור תוכנית "חוק וצדק", התכנית כוללת את:
פיצול תפקיד היועץ המשפטי לממשלה ל-3, היועץ המשפטי לממשלה, התובע הכללי ומייצג המדינה בערכאות שיפוטיות.
הקמת גוף ביקורת וחקירה עצמאי על גופי החקירה והתביעה דהיינו: השב"כ, המשטרה ופרקליטות המדינה.
קידום מינויים של פרקליטים בכירים במכרזים חיצוניים
שינוי הרכב הוועדה לבחירת שופטים שיכלול את: נשיא בית המשפט העליון, נשיא בית משפט מחוזי ונשיא בית משפט השלום שימונו על ידי שר המשפטים, 4 נבחרי ציבור מהקואליציה ו-2 נבחרי ציבור מהאופוזיציה.
שימוע ציבורי לשופטי בית המשפט העליון וביטול שיטת הסניוריטי
ביטול עילת הסבירות על החלטות הממשלה, ראש הממשלה והשרים
מחיקת עבירת הפרת האמונים מחוק העונשין
הפיכת לשכת עורכי הדין לוולונטרית
שינוי חוק חסינות חברי הכנסת למצב שהיה לפני 2006 שבו החסינות הוענקה באופן אוטומטי, אלא אם כן החליטה הכנסת להסיר אותה.
תמיכה ב"חוק הצרפתי" שקובע כי ראש הממשלה והשרים לא יחקרו ולא יעמדו לדין במהלך כהונתם, אלא אם כן מדובר בעבירות שיכולות להוות פגיעה חמורה באינטרס הציבורי.
סמוטריץ' תומך ברפורמה המשפטית במערכת המשפט.
למה לקח כל כך הרבה זמן לגייס כוחות?
ערביי ישראל הם אזרחים אבל מה לעשות יש להם הזדהות עם האויב".
ביחס לבעיית הנשק הבלתי-חוקי בציבור הערבי, סבור סמוטריץ ש"אי אפשר להצליח לטפל בתופעה של נשק בלתי חוקי בכלים הרגילים, וחייבים לייצר הגדרה אחרת של המציאות.
יש כאן כפירה בריבונות של המדינה וצריך לומר שמדובר במכת מדינה.
צריכים כאן מנהיגות ולא לשים פלסטרים ולייצר סט כלים אחר לממשלה".
ב-2021, לאחר הבחירות לכנסת העשרים וארבע, התנגד סמוטריץ' נחרצות להקמת ממשלה בראשות בנימין נתניהו שתישען על הרשימה הערבית המאוחדת בהנהגת מנסור עבאס.
התנגדותו של סמוטריץ' הכריעה את הוויכוח הפנימי בגוש הימין בשאלה זו בטרם הקמת ממשלת ישראל השלושים ושש.
בין השאר אמר סמוטריץ': "ניסיונות ההלבנה של התנועה האיסלאמית מצד גורמים מסוימים בימין משקפים עיוורון וקוצר רואי מסוכן וחסר אחריות שיביא לאובדן שלטון הימין לעשרות השנים הבאות ולסופה של המדינה היהודית.
הסתמכות של הימין על עבאס תהיה פשע, שיביא אולי לעוד כמה שנות שלטון של נתניהו, אבל מיד אחר כך יעביר את השלטון לשותפות שמאל-ערבים להרבה מאוד שנים ולאסון למדינת ישראל".
ב-2022 קרא להוציא מחוץ לחוק את המפלגות הערביות הקיימות, שלשיטתו תומכות במאבק מזוין נגד מדינת ישראל, על מנת לפתוח "פתח בחברה הערבית ליסוד הנהגה אזרחית אחרת, שמקבלת את האתוס המכונן של מדינת ישראל כמדינה יהודית ושואפת לשפר את חייהם ורווחתם של אזרחי ישראל הערבים במסגרת המדינה היהודית".
באוקטובר 2021 עורר סערה כשבמהלך נאומו בכנסת הגיב לקריאות ביניים מצד חברי הכנסת מהרשימה המשותפת ומרע"ם במילים "אתם פה בטעות – כי בן-גוריון לא גמר את העבודה ולא זרק אתכם ב--48'.
איתכם אין לי שיג ושיח".
סמוטריץ' מתח ביקורת על אמצעים חריפים, בהם עינויים, שנקט השב"כ כלפי עצורים בחשד של מעורבות בהצתת בית משפחת דוואבשה בדומא וכלפי בני קהילתם, ושלל את הגדרת המעשה כפעולת טרור.
הוא כתב: "טרור הוא רק אלימות שמפעיל אויב במסגרת מלחמה נגדנו ורק הוא מצדיק נקיטת צעדים חריפים שמקומם לא יכירם במציאות רגילה.
כל השאר זה פשע חמור, פשע נאלח, פשע לאומני, אבל לא טרור.
בכל השאר מטפלים במגוון הכלים הרחב שמעמיד ההליך הפלילי.
הרצח בדומא, עם כל חומרתו, הוא לא אירוע טרור."
סמוטריץ' התנגד ל'חוק ההדחה', המעניק יכולת לחברי הכנסת להדיח ח"כ מכהן ללא צורך באישור בג"ץ, שמטרתו הייתה להדיח את חברת הכנסת חנין זועבי.
באוקטובר 2016, לאחר דרישת נציגי ארגון בצלם מחברי האו"ם לנקוט בסנקציות נגד ישראל, קרא יו"ר הקואליציה, דוד ביטן, לשלול את אזרחותו של מנכ"ל הארגון, חגי אלעד.
סמוטריץ' התנגד לצעד זה בנימוק שהוא אנטי דמוקרטי.
במרץ 2017 קרא סמוטריץ' לישיבות ולמכינות לעכב את גיוס תלמידיהם לצה"ל במחזור גיוס אחד, על-מנת להפעיל לחץ על הצבא על רקע סוגיית השירות הקרבי המשותף ושילוב נשים בתפקידי לחימה בצה"ל.
על רקע סוגיה זו אמר סמוטריץ' בינואר 2018 כי "בסופו של יום יש מקצועות ותפקידים בחיים שמתאימים לגברים, ויש מקצועות שמתאימים לנשים – כך הקב"ה ברא את העולם, כך טוב לעולם".
סמוטריץ' תומך בהצעת חוק עונש מוות למחבלים ובכך שתחול גם על יהודים.
בדצמבר 2025 ציין: "אם יהיו בוגדים מתוכנו - זה חל גם עליהם".
הפצת תאורית קונספירציה על רצח רבין
בשנת 2022 בנאום במליאת הכנסת ביום רצח רבין, אמר סמוטריץ' בהיותו חבר כנסת, כי שב"כ לא רק נכשל בהגנה על רבין אלא גם השתמש ב"מניפולוציות חסרות אחריות שעד היום לא נחשפו במלואן, כדי לעודד את הרוצח לבצע את זממו".
דבריו עומדים בניגוד לברורים משפטיים שבוצעו בנושא ומצאו כי אבישי רביב לא ייחס ליגאל עמיר כוונה רצינית לרצוח את רבין.
בכירים בשב"כ דחו את הדברים וטענו כי מדובר בהפצת תאורית קשר על רצח רבין.
רבים במערכת הפוליטית גינו את דברי סמוטריץ' כתאוריית קשר שפוגעת בשב"כ.
בהם גלעד קריב, תמר זנדברג, בני גנץ, ואבי דיכטר.
סמוטריץ' טען באותו נאום כי הביקורת הקשה של גורמים בימין כלפי רבין והסכם אוסלו לא קשורה לרצח.
לעומת זאת טען בני גנץ כי מנהיגי ציבור הסיתו וגרמו לאווירת הסתה שתרמה לרצח
ביוני 2025 הודיעו בריטניה, קנדה, אוסטרליה, ניו זילנד ונורווגיה שהטילו עיצומים על סמוטריץ' ועל השר לביטחון לאומי איתמר בן גביר, בנימוק שצעד זה ננקט עקב "הסתה לאלימות נגד פלסטינים".
העיצומים כוללים איסור כניסה למדינות הללו, הקפאת נכסים אם קיימים, ואיסור על מוסדות כלכליים וחברות עסקיות לבצע איתם עסקאות כספיות.
שר החוץ הבריטי דייוויד לאמי תיאר בנאום בפני הפרלמנט את התבטאויותיהם של השרים ביחס לעזה ולפלסטינים כ'מפלצתיות'.
לפני הטלת הסנקציות, פנה סמוטריץ' לבנק ישראל בדרישה להגן על לקוחות בנקים שעלולים להיות מושפעים ממגבלות במדינות שונות ולדאוג לכך שיקבלו שירותים בנקאיים מהבנקים בישראל.
בתגובה, הפיקוח על הבנקים גיבש טיוטת הוראה חדשה הנוגעת למתן שירותים ללקוחות שהוטלו עליהם סנקציות, במטרה להבטיח מתן שירות בנקאי הולם לצד ניהול סיכונים במערכת הפיננסית הגלובלית.
בבנק ישראל ראו במכתב שר האוצר ניסיון פגיעה בסמכויות הבנק המרכזי.
ב-17 ביולי הוגדר כאישיות בלתי רצויה על ידי ממשלת סלובניה בשל הצהרות ופעולות שמנוגדות לערכים הדמוקרטיים של סלובניה ולזכויות אדם ושלום בין-לאומי.
ביולי 2025 החליטה ממשלת הולנד לאסור על כניסתם של השרים סמוטריץ' ואיתמר בן גביר להולנד.
סמוטריץ' נשוי לרויטל, ולהם שבעה ילדים, ונכד אחד.
הם מתגוררים בשכונת גבעת רש"י בהתנחלות קדומים שבמחוז יהודה ושומרון.
הרב בצלאל שטרן (ה'תרע"א, 1911 – כ"א בחשוון ה'תשמ"ט, 1 בנובמבר 1988) היה רב ופוסק הלכה, רבן של כמה קהילות, ראש כולל אברכים ומחבר ספר השו"ת בצל החכמה.
נולד בנייהייזל שבאימפריה האוסטרו-הונגרית (כיום סלובקיה) לרב אברהם שטרן ולגיטל בת הרב יוסף מאיר טיגרמן רבה של נייהייזל.
למד בכמה ישיבות בין היתר בישיבת פרשבורג.
מגיל צעיר הוכר כתלמיד חכם.
נשא את פייגא בתו של הרב צבי קינסטליכר רבה של סעבען (נפטרה בשנת תשנ"ח).
בשנת ה'תרצ"ח בהיותו בן 27 החל להשיב תשובות בהלכה, ואחר כך כיהן כרב בכמה קהילות.
בזמן מלחמת העולם השנייה כיהן כרבה של הרמנשטאט שברומניה.
בשנת 1948 (ה'תש"ח) עבר להונגריה, שם כיהן שנה אחת כרבה של קהילת פאפה, ואחרי כן עבר לרומא, שם פתח ישיבה וסייע בשיקומם הרוחני של פליטי המחנות.
בסוף שנת 1951 (ה'תשי"א) עלה לישראל ולימד בישיבה בירושלים.
בשנת 1954 (ה'תשי"ד) התמנה לרב הקהילה החרדית במלבורן שבאוסטרליה, גם שם הקים ישיבה ופיתח מאוד את כל מוסדות הקהילה.
ומאוחר יותר שימש כנשיא התאחדות הרבנים החרדים באוסטרליה.
בשנת 1968 (ה'תשכ"ח) עבר לאוסטריה והתמנה לרבה של קהילת מחזיקי הדת בווינה.
בשנת ה'תשמ"ב שב לירושלים, שם שימש כראש כולל "אהבת ציון" עד לפטירתו בשנת ה'תשמ"ט.
נקבר בחלקת הרבנים בהר המנוחות.
אחיו הרב מרדכי שטרן היה חתנו של הרב שאול בראך
אחיו הצעיר הרב משה שטרן רבה של דברצן בהונגריה ולאחר מכן מגדולי הפוסקים והמשיבים בארצות הברית.
בנו הרב יצחק אריה שטרן
בנו הרב חיים (תרצ"ט-תשס"ז), לאחר עלייתו של אביו לישראל, התמנה לרב קהילת מחזיקי הדת בווינה עד לפטירתו
בנו ברוך מרדכי, נפטר בשנת תשפ"א
חתנו הרב אברהם יפה שלזינגר, רב קהילת מחזיקי הדת בז'נבה.
חתנו הרב שמחה בונם סופר אב"ד ור"מ פרשבורג.
בנו של הרב אברהם שמואל בנימין סופר בעל "חשב סופר", נפטר בתשע"ז
נכדו הרב אברהם שמואל בנימין סופר אב"ד ור"מ פרשבורג.
אהלך באמיתך - אוצר הלכות ומנהגים בעניין היוצא לדרך
בצלאל לאפין (12 בספטמבר 1856 – 9 בינואר 1939) היה איש עסקים, עסקן ציבור ונדבן.
מראשוני מפעילי שירות דיליז'נסים בין יפו לירושלים.
לאפין נולד בעיר גרודנו ברוסיה הלבנה, י"ב אלול תרט"ז בשנת 1856 למשפחה אמידה מאוד.
אביו ר' משה פישל הכהן ממשפחת לאפין (לפין) מליטא, ולאמו שרה פראדל, בת הרב ר' אברהם גרשון חרלפ, אחי הרב הגאון ר' אליעזר חרלפ ממזריטש.
והוא בן דודו מדרגה שנייה של ראש קהילת קובנה, הד"ר אבא לפין.
עלה לארץ ישראל עם הוריו בתרכ"ג - 1873. התיישב בירושלים ולמד בישיבת עץ חיים בירושלים.
כבר ב־1882 הקים שירות עגלות סדיר בין ירושלים ויפו, במקום נסיעה ברכיבה על פרדות וחמורים, שהייתה נהוגה אז, בטרם התפתחה התחבורה הציבורית בארץ ישראל.
הוא התפרנס גם ממסחר ומקבלנות בנייה.
היה פעיל במוסדות צדקה, תמך בתלמידי חכמים ותרם כסף רב לבית החולים ביקור חולים בירושלים (שימש גבאי ראשי שלו), ולבניית בית הכנסת הגדול בית יעקב השוכן בחורבת רבי יהודה החסיד.
בחצרו שבעיר העתיקה, שקבלה את השם, חצר ר' פישל נגיד, הוא מסר את הבית העליון לשימוש בית כנסת, ושם גם למדו בני ישיבת "דגל תורה", ואחרי כן נוסדה שם ישיבת תורת חיים.
לאפין ייסד חברה לגמילות חסדים בשם "מעוז לדל", בנוסף ייסד את "קרן לאפין" למתן בסכומים גדולים לנזקקים.
לאחר שעבר להתגורר ביפו בשנת 1889, הוא ניהל עסק ליבוא ויצוא ביפו בשם "ליברכט את לפין".
בשנת 1895 הוא הקים ביחד עם חבריו תלמוד תורה "שערי תורה".
הוא פעל למען בית החולים שערי ציון שהיה בית החולים היהודי הראשון ביפו.
עיקר עשייתו הציבורית נודעה במהלך מלחמת העולם הראשונה.
היה ממייסדי ישיבת היכל התלמוד ומגבאיה.
היה פעיל בעסקי הציבור ובחיי הדת בתל אביב הקטנה.
בתרל"ב נשא לאשה את מרת צירל בת ר' מיכל רבינו (אלול תרי"ד - כסלו ת"ש)..
חתנו הוא התעשיין ואיש הציבור אהרן חיות.
נפטר בי"ח טבת, תרצ"ט ונטמן בהר הזיתים.
בדצמבר 1942 הופנתה הצעה להחלפת שם רחוב התבור בשמו של לאפין אל ראש העירייה ישראל רוקח, ובשנת 1943 החליט ראש עיריית תל אביב לקרוא על שמו רחוב ומקביל לרחוב התבור בשכונת כרם ישראל.
הנימוקים לקריאת הרחוב על שמו, מאחר שהיה בין מייסדי העיר ובוניה והקים בה מוסדות ציבור, חסד וצדקה רבים.
מוקירי זכרו של לאפין באותה עת מחו כנגד ההחלטה וראו בקריאת הרחוב הצדדי עלבון, בטענה שמן הראוי היה להנציחו ברחוב מרכזי יותר.
בצלאל שטרן (בכתיב מיושן: שטערן; י"ג בסיוון תקנ"ח, 28 במאי 1798, טרנופול – י"ב באב תרי"ג, 16 באוגוסט 1853, אודסה) היה מורה ומחנך, מנהלו של בית הספר העברי הראשון באודסה, שפעל בהצלחה רבה במהלך 48 שנים.
הפלגים החרדים התנגדו למעשיו, אך בקרב המשכילים והשלטון המקומי זכה שטרן לשם של מחנך ומנהל מעולה, ותרם רבות לשגשוגו של בית הספר.
לא ידועים פרטים רבים על תולדות חייו של בצלאל שטרן.
קווים כלליים לדמותו ניתן למצוא בהספד שכתב עליו אליהו מרדכי ורבל, שלימד גם הוא באותו בית הספר.
בצלאל בן קלמן שטרן נולד בטרנופול שבגליציה בי"ג בסיוון תקנ"ח (28 במאי 1798).
בילדותו קיבל חינוך תורני, כרוב הבנים בתקופתו, אך בנערותו הצטרף כתלמיד לבית הספר העברי שהקים בטרנופול המשכיל יוסף פרל, ושם הצטיין בלימודיו.
לאחר סיום לימודיו הרשמיים השלים שטרן את השכלתו הכללית כאוטודידקט, ובשנת תקע"ח (1818), והוא בן 20 בלבד, חזר אל בית הספר כמורה.
לאחר שיצא שמו לתהילה בשטח החינוך וההשכלה, הוזמן בשנת 1828 לנהל את בית הספר העברי הראשון בעיר אודסה שבנובורוסיה , בדרום-מערב רוסיה (כיום באוקראינה), שמנהלו הראשון נפטר זמן קצר לאחר ייסודו.
שטרן נאות להצעה ועבר עם משפחתו מגליציה לאודסה, שם ניהל את בית הספר בהצלחה גדולה, עד כי הגיעו מאות תלמידים להירשם למוסד.
ההצלחה דחפה אותו לייסד בשנת 1837 בית ספר דומה בקישינב, והוא קיבל לכך את ברכתו של הנסיך ווֹרוֹנצוֹב , בא-כוחו (נָמֶסטניק) של הצאר בבסרביה ושר פלך נובורוסיה.
בתקופתו הוקמו גם בית ספר לנערות באודסה ובית תלמוד תורה לבני דלת העם – שגם הם היו תחת השגחתו.
מעשיו ושמו של בצלאל שטרן הגיעו אל הצאר ניקולאי הראשון, והוא זכה לתואר אזרח כבוד ולזכות ישיבה חופשית במדינה.
בשנת 1843 הוזמן שטרן להיות היועץ לענייני חינוך והקהילה היהודית במועצת השלטון בסנקט פטרבורג.
הייתה זו כנראה ועידת הרבנים שכונסה על ידי שר ההשכלה, סרגיי אובארוב, והעוזר היהודי שלו מקס ליליינטל.
בצלאל שטרן מאודסה ייצג את משכילי רוסיה החדשה.
שליטתו בשפות עזרה מאוד לפעילותו עבור הקהילה היהודית מבית ומחוץ.
באודסה עצמה היה לו מקום של כבוד בין נכבדי העיר והיה לו חלק לא רק בהקמת בית הכנסת הגדול במקום, אלא גם בהטפותיו לגיבוש בין כל הפלגים המקומיים, כדי שיוכלו להתפלל באחווה בבית הקדוש.
בשנת 1851 נפטרה אשתו של שטרן, ובריאותו לקתה.
בצלאל שטרן נפטר בשנת ה-55 לחייו, בי"ב באב, תרי"ג.
אליעזר ורבל מציין את הופעתו המרשימה של שטרן, צחות לשונו, בקיאותו בשפות, השכלתו הרחבה ועמידתו בפרץ בפני ביטול התורה בידי המשכילים.
אך תרומתו הגדולה ביותר הייתה הקדשת כל זמנו ומרצו לעניין החינוך וההשכלה של ילדי בית הספר.
סטיבן זיפרשטיין גורס שבצלאל שטרן היה מחשובי המחנכים היהודים שפעלו והשפיעו על יהדות רוסיה כולה.
בית הספר העברי הראשון באודסה
אברהם בר גוטלובר פרסם בספרו "זכרונות ומסעות" את מכתבו המלא של ורבל, שבו הוא פורש, על פי בקשת גוטלובר, את תולדות בית הספר העברי והמשכילי הראשון שפעל באודסה עשרות בשנים תחת הנהלתו של בצלאל שטרן.
אליבא דוורבל, התושבים באודסה התפלגו לשתי קבוצות: "הרוסים", שהגיעו ראשונים כפליטים מרוסיה ומפולין - אותם הוא מכנה "כת החסידים החשוכים" וה"הברודיים" שהגיעו מגליציה, ובעיקר מהעיר ברודי, שהיו לדבריו יראי אלוהים, אך בעלי השכלה וידע.
הברודיים לא צדדו בשיטת החינוך של הרוסים ושכרו מורים פרטיים לרוב, עד שקמה קבוצה מחשובי העדה ועשיריה והחליטה לייסד בית ספר לנערים, כדי "לחנכם על פי דרכם לתורה ולחכמה, למוסר ודרך ארץ".
הממשלה הרוסית נתנה את אישורה לרעיון הקמת בית הספר, אבל קבוצת "הרוסים", שחששה מההשפעה המשכילית של ה"ברודיים" על הילדים מצד אחד ומאיבוד פרנסת המלמדים הרבים מצד שני - הביעה את מחאתה החריפה, ואף התלוננו בפני הממשלה הרוסית.
אלא שזו האחרונה דווקא צידדה בהשכלה ודחתה את מחאתם.
בשנת 1826 הוקם בית הספר תחת הנהלתו של אפרים זיטנפלד מסנט פטרסבורג.
"איש חכם, גדול ונבון דעת, גדול בתורה, ירא אלוהים ושומר אמונים".
שלוש כיתות היו בחדריו המרווחים של המוסד.
בכל כיתה ישבו הילדים שנתיים, כי לא היה מבחר מספק מורים מוכשרים, מסביר ורבל.
המקצועות שנלמדו היו ידיעת הטבע, ידיעת הארץ, היסטוריה, חשבון, לשון עברית, לשון וספרות גרמנית, לשון וספרות רוסית, תלמוד וכתיבה תמה.
תלמידי בית הספר היו כל כך מרוצים, עד שהצטרפו אליהם מדי פעם גם תלמידי ישיבה, והחסידים מהקבוצה הרוסית "חרקו שן", אך בלית ברירה התרגלו לקיומו של בית הספר.
גם נציגים מהשלטון ומהעיתונות הגיעו להתרשם מבית הספר.
אלא שלאחר כשנה ומחצה נפטר זיטנפלד, ואז פנתה הקהילה לבצלאל שטרן, שהיה כבר מורה בטרנופול.
"איש חמודות אשר מלאו אלוהים רוח חכמה ויתרון הכשר דעת" מגדיר אותו ורבל.
בצלאל שטרן מנהל בית הספר
בצלאל שטרן הגיע לאודסה עם משפחתו בשעת 1828, והחל בתפקידו כמנהל בית הספר.
ורבל מתאר אותו כאדם ששמו יצא לתהילה בין חכמי אשכנז.
בנוסף לכך הוא משבח את אופיו ואת הופעתו הגבוהה והמרשימה.
כשהחל את עבודתו בבית הספר נשא שטרן נאום בגרמנית משובחת בפני נציגי השלטון והקהילה, בו הוא הציג את מטרותיו ודרכו החינוכית.
תחילה הזכיר את הצאר ירום הודו, ובירך אותו ואת ביתו.
אחר פנה לתלמידים ודיבר אליהם כאל ילדיו.
"בית הספר הוא דבר חדש בעדתנו", הוא הסביר להם, "ותפקידו להרבות את החכמה בקרב התלמידים כפי שהטיף כותב ספר "משלי".
ומ"פרקי אבות" הוא ציטט את האימרה: "אין בור ירא חטא ולא עם הארץ חסיד".
שטרן הדגיש את חשיבותם של שני עקרונות בקרב התלמידים: ההשכלה והעם, הן כיהודים, והן כתושבי האימפריה הרוסית.
הנאום נשא חן בעיני כל הצדדים.
שטרן, כותב שמואל פיינר, הטיף לנאמנות לשלטון הרוסי ולאידיאל חינוכי של יהודים משכילים.
שטרן הוסיף למערכת הלימוד של בית הספר את לימודי הצרפתית, ארגן ספרייה גדולה, ואחר שהמורה לתלמוד פרש, הוא הוסיף לחומר הלימודים ספרים מרחיבי דעת בתחום כדי להרגיל את התלמידים ללשון חכמים.
בית הספר זכה להצלחה גדולה תחת הנהלתו של שטרן ומספר התלמידים עלה למאות.
עתה היו במוסד שש כיתות שנלמדו במהלך שש שנים.
כאשר באו מבקרים חשובים לאודסה, לקח אותם המושל להציג את בית הספר, ואת התרשמותם החיובית מאוד הם רשמו בספר הכבוד.
בשנת תקצ"ו קיבל שטרן את תוארו כאזרח כבוד.
שטרן גם היה ממונה על בית הספר לבנות, שהקימו נגידי העיר, ובו לימדו בשלוש כיתות לשון עברית, רוסית וגרמנית, ידיעת הכתב והחשבון, וגם מקצועות כמו תפירה, רקמה וכדומה.
בשנת תקצ"ז קיבל שטרן את רשותו של הנסיך וורונצוב, מושל פלך נובורוסיה , להקים בית ספר דומה בקישינב שבבסרביה.
לאחר פטירתו של שר ההשכלה, אובארוב, מונה שר חדש, שהחליט בשנת 1852 לחלק את בית הספר לשניים, ותקוותו של שטרן להיות המפקח האחראי של כל בתי הספר היהודיים ברוסיה נכזבה, מאחר שמונו שני משגיחים רוסיים לעניין.
שטרן נפטר שנה לאחר מכן.
לדברי ורבל, המשגיחים הרוסיים לא הצליחו להחזיר את תפארתו של בית הספר, ובשנת 1874 נסגר בית הספר לאחר 48 שנות פעילות.
אברהם בר גוטלובר מסכם את התרשמותו מבית הספר באודסה וממנהלו:
בצלאל שנייד (נולד בשנת 1977) הוא קצין בצה"ל בדרגת אלוף-משנה, שבתפקידו האחרון בצה"ל שירת כמפקד מחוז צפון בפיקוד העורף.
קודם לכן שימש מפקד חטיבת הבקעה, מפקד עוצבת השרון, קצין אג"ם של עוצבת האש ומפקד גדוד 932. כיום משמש שנייד כמפקד מגמת קורס קצינים לוחמים במילואים (קק"צ דולב).
שנייד גדל ביישוב נצר חזני שבגוש קטיף.
התגייס לצה"ל בשנת 1996, והתנדב ליחידת שלדג.
לאחר מסלול הכשרה שירת כלוחם ביחידה.
לאחר קורס קציני חי"ר שב ליחידת שלדג ומונה למפקד צוות לוחמים.
בהמשך שירת במספר תפקידי פיקוד ביחידה.
לאחר מכן עבר לחטיבת הנח"ל, שם שימש במספר תפקידי פיקוד, ובהם, מפקד מחזור בבא"ח נח"ל.
שנייד מתגורר בקיבוץ כפר עציון, נשוי לגליה ואב לשישה.
בעל תואר ראשון בהנדסה ותעשייה וניהול ממכללת עזריאלי, ותואר שני בלימודי המזרח התיכון מאוניברסיטת חיפה.
אחיו הוא תא"ל במילואים משה שנייד.
בצלאל זריצקי (21 במרץ 1907 – 8 ביולי 2002) היה מחנך בישראל, מייסד בית הספר להנדסאים ע"ש יוסף ורבקה מאירהוף באוניברסיטת תל אביב ומנהלו הראשון (1962 – 1977).
בצלאל זריצקי נולד בפריז, לאסתר (מבית קויפמן) ילידת חומסק, ומשה זריצקי מקוברין, שניהם נתיני האימפריה הרוסית.
כעבור כשנה הגיע עם הוריו לבית סבתו חנה בקוברין, שם למד בחדר מתוקן של אפרים פולונסקי.
בצלאל סיים לימודיו בגימנסיה פולנית עם תעודת בגרות.
למד הנדסה (1930 – 1933) בגרנובל, צרפת, ובתום לימודיו עלה ארצה והתחתן עם ידידתו מילדות, המחנכת רחל פולונסקי.
בתם האדריכלית ארנונה אקסלרוד נולדה בקיבוץ רמת הכובש (2019-1935), ובנם פרופסור אמריטוס אריה זריצקי (ע"ש דודו אריה פולונסקי) נולד בתל אביב (1942).
אימו ואחותו (שירלי קנטור) היגרו לארצות הברית.
אביו ו-4 מ-7 דודיו ודודותיו נספו בשואה.
שניים (שבתאי זריצקי וצילה לבונסקי) עלו ארצה וניצלו, ואחד (אוסקר זריצקי) ניצל בארצות הברית וב-1981 זכה בפרס וולף במתמטיקה.
בראשית דרכו בארץ היה בצלאל מובטל, גר בקרית חיים כשעבד בבית יציקה בחיפה קרמנר, ואחר כך במפעל וולקן של סולל בונה.
עבר לתל אביב ב-1937, בעקבות העסקתו בבניית תחנת הכוח רדינג.
בנערותו היה בצלאל ראש קן בתנועת הנוער הציונית השומר הצעיר.
לאחר שעבר קורסים בארגון ההגנה בשיח' אבריק ובשפיה, שימש כמפקד מחלקה ומאוחר יותר כמדריך במחתרת להפעלת כלי נשק שהגיעו ללא הנחיות שימוש.
השתתף בכיבוש לוד במלחמת העצמאות.
את רוב חייו הבוגרים הקדיש לחינוך תוך הוראת מתמטיקה ופיזיקה בתל אביב.
הוא ייסד וניהל (1946 – 1960) את בית הספר תיכון ערב לנערים עובדים של הסתדרות העובדים, (רח' לסל, ת"א).
גולת הכותרת של מפעלו החינוכי היה ייסוד בית הספר לטכנאים והנדסאים ע"ש יוסף ורבקה מאירהוף של אוניברסיטת תל אביב (1962) וניהולו במשך 15 שנים עד הגיעו לגיל 70. לאחר פרישתו השתתף בוועד המנהל של בית הספר במשך 20 שנים נוספות.
בצלאל (בוצי) מכליס (נולד ב־1963) הוא נשיא ומנכ"ל אלביט מערכות משנת 2013.
בצלאל מכליס נולד ברמת גן ב־1963. שירת בצה"ל כקצין בחיל התותחנים, ובמהלך שירות המילואים הועלה לדרגת אלוף-משנה.
בין השאר פיקד על עוצבת התבור.
למד הנדסת מכונות, ומדעי המחשב בטכניון ותואר שני במנהל עסקים באוניברסיטת ת"א.
לאחר לימודי תואר שני, ב־1991, הצטרף לאלביט מערכות וכיהן בה בתפקידי ניהול בחטיבת התקשוב והיבשה של החברה.
מאז 2004 כיהן כמנכ"ל חטיבת היבשה והתקשוב וכסגן נשיא מטה החברה.
ב־2013 החליף את יוסי אקרמן כנשיא ומנכ"ל אלביט והוביל במהלך השנים שינויים מבניים שהגדילו את מחזור המכירות של החברה השנתי למעל 5 מיליארד דולר ואת צבר ההזמנות של כ-15 מיליארד דולר ב־2022. במהלך כהונתו עברה אלביט מערכות שינויים מבניים מהותיים.
בשנת 2015 רוכזה פעילות הסייבר, של החברה במסגרת חברת הבת "סייברביט", אליה צורפה בהמשך חטיבת הסייבר של נייס מערכות שרכשה אלביט מערכות תמורת 120 מיליון דולר.
בשנת 2018 הוביל מכליס את רכישת תעש מערכות (לשעבר התעשייה הצבאית) תמורת 1.8 מיליארד ש"ח.
בשנת 2019 הוביל את רכישת חטיבת ראיית הלילה של חברת "האריס" האמריקאית תמורת 350 מיליון דולר.
בשנת 2020 הוביל את רכישת ספרטון האמריקאית, העוסקת בלוחמה בצוללות, תמורת 380 מיליון דולר, וכן את רכישת חברת רוקאר המפתחת מערכות ניווט והנחיה לדיוק רקטות ופצצות, פועלת מהר חוצבים בירושלים, ומעסיקה 122 עובדים.
בין השינויים המרכזיים בתקופת כהונתו בחברה היו הפיצול של חטיבת היבשה והתקשו"ב ב־2018, והרחבת הפעילות הבינלאומית בבריטניה, גרמניה ואוסטרליה.
בעקבות הסכמי אברהם, מוסדו קשרי החברה גם עם איחוד נסיכויות ערב.
מכליס משמש גם כדירקטור בחברות בנות של "אלביט מערכות": אל-אופ, אלביט מערכות יבשה, אלישרא ותעש מערכות.
בצלאל יעקב דבליצקי (Dwelaitzky; כ"ז בכסלו תרל"ג, דצמבר 1872 – ה' בשבט תשכ"ג, 30 בינואר 1963) היה תעשיין ישראלי, מייסד ובעל מפעל השוקולד צ.
נולד בזאגר שבליטא, בנם של מנחם מנדל ודבורה דבליצקי.
בצעירותו התגורר בבויסק שבלטביה, והיה מקורב לרב העיר הרב אברהם יצחק קוק.
בעיר ניהל בית מרקחת ובית מסחר לתרופות.
לאחר מכן עבר להתגורר במוסקבה והתעשר מעסקיו.
לבסוף התיישב בריגה וניהל מפעל לצבעים שסניפיו הסתעפו בליטא ואסטוניה.
ביקר בארץ ישראל כמה פעמים.
בביקוריו רכש קרקעות ופרדסים בתל אביב, רמת גן, חדרה וחיפה.
בשנת 1933 עלה עם בנו לישיבת קבע בארץ והתיישב בתל אביב.
אשתו ובתו עלו כעבור שלוש שנים.
בארץ היה ממייסדי וראשי בית הכנסת הגר"א בתל אביב, היה ממקורבי הרב יוסף צבי הלוי ותמך כלכלית בישיבת "כנסת הרבנים" בעיר בראשות הרב שמעון אמוראי.
בנה מתחם בתים בהדר הכרמל בחיפה.
יסד וניהל את מפעל "פלאניל" לצבעים.
בשנת 1954 ייסד את המפעל לשוקולד "צ.ד." ברמת-גן (ראשי תיבות של שמו: צלאל דבליצקי).
בארץ התיידד עם הסופר חיים נחמן ביאליק, ובעקבות המלצתו תמך כספית במשך שנים בלימודיו התורניים של הנער שלמה גורן.
מאשתו הראשונה, רוחמה, נולדו לו שישה ילדים, מאשתו השנייה, דבורה, נולדו לו שני בנים ובת.
דבליצקי נפטר בשנת 1963 ונקבר בבית הקברות קריית שאול בתל אביב.
בנו הרב שריה דבליצקי פרסם לזכרו את הספר "זיכרון בצלאל", הכולל חידושים ופסקים בהלכות אבלות.
"בצלמו" ארגון זכויות אדם ברוח יהודית הוא עמותת ימין, המוכרת בשם המקוצר "בצלמו", ובשנותיה הראשונות נקראה "מוסרי ארגון זכויות אדם יהודי".
באתר הארגון הוא מכונה "ארגון זכויות אדם ברוח יהודית" ונכתב כי הוא "פועל לשמירה על זכויות האדם, להפסקה של עוולות שמתבצעות כנגד בני אדם בכלל ויהודים בפרט".
על פי אתר העמותה, יו"ר העמותה הוא יהודה פואה ומנכ"ל העמותה הוא שי גליק.
הארגון פועל נגד תופעות אשר לטענתו הן "הסתרה וטיוח" של פיגועי טרור, נגד בג"ץ אשר פוסק, לדבריו, לרעת מתנחלים, חרדים והעם היהודי, ונגד ארגוני זכויות אדם אשר לטענת הארגון "מפיצים שנאה, נותנים גב למחבלים ופוגעים בחיילי צה"ל".
הארגון פועל למען זכויותיהן של אוכלוסיות שלתפיסתו אינן זוכות למענה: חרדים, מתנחלים, מזרחים ותושבי הפריפריה ובלשונו: "למנוע הסתה נגד חרדים, מתנחלים, מזרחים, תושבי הפריפריה".
לדעת הארגון "זכויות אדם זה להיאבק בהסתה של השמאל הקיצוני, בתנועת החרם העולמית על ישראל, בהגנה על קהילות יהודיות מאנטישמיות ושנאה".
כחלק מפעילותו הארגון גם פועל נגד תופעת האנטישמיות, האלימות במשפחה בחברה הערבית, תנועת החרם העולמית על ישראל ופעל גם לבטל ההדלקה המסורתית בהילולת רבי שמעון בר יוחאי של אליעזר ברלנד שהורשע בשורת עבירות מין.
ארגון "בצלמו" הוקם ב-2012 בתגובה למיצג תערוכת הגוף שהוצגה במתחם התחנה ביפו והציגה גופות מנותחות של אנשים שתרמו את גופם למדע.
הארגון הוקם על מנת להוביל תנועת המחאה נגד התערוכה בשל סיבות ערכיות והלכתיות, יזם הפגנות נגדה וגייס את תמיכתם של רבנים ואישי ציבור בעתירה שהוגשה לבג"ץ על ידי גורמים אחרים בדרישה להורות על סגירת התערוכה.
פעילי הארגון המשיכו להפגין נגד התערוכה עד לסגירתה בפועל.
בשנת 2016 הסדירו אנשי הארגון את פעילות "בצלמו" באופן רשמי והקימו עמותה בשם מוסרי ארגון זכויות אדם יהודי שתחתיה הארגון פועל באופן רשמי.
העמותה לא נרשמה תחת השם "בצלמו" שנפסל בשל הדמיון לעמותת בצלם, אך בהמשך שונה שמה לשם הנוכחי, "בצלמו" ארגון זכויות אדם ברוח יהודית.
מחזור הכספים של העמותה בשנת 2022 היה 7,445,478 ש"ח מתרומות בישראל.
בנוסף להפעלת "בצלמו" עוסקת העמותה גם במבצעי התרמה למימון מאחזים בשטחי יהודה ושומרון.
בראש ארגון "בצלמו" עומדים יהודה אליהו פואה ושי גליק.
אך לפי רישומי העמותה במשרד המשפטים, יהודה פואה הוא מנכ"ל העמותה ולגליק אין תפקיד רשמי בעמותה.
בין התורמים לארגון נמצא פורום קהלת.
הארגון תומך ופועל ליישום מדיניות הריסת בתי מחבלים, מספק ייצוג משפטי למשפחות נרצחי פיגועים ופונה בשמן לרשויות.
הארגון דרש למנות שופטים "שאינם מתנגדים להריסת בתי מחבלים".
הארגון פועל נגד מוסדות או אישים שלדעתו הביעו "עידוד לטרור" או פגיעה בחיילי צה"ל ולמניעת הקרנות של סרטים המציגים נקודת מבט פלסטינית או ביקורתית כלפי ישראל.
ב-2015 פעל שי גליק נגד יצירות אמנות שהביעו ביקורת על הכיבוש הישראלי כמו למשל כנגד הקרנת הסרט "רעד בעזה", נגד תיאטרון צוותא, נגד ההצגה "הזמן המקביל" ושלילת תקציבים מתיאטרון אל-מידאן בחיפה ונגד ההצגה "יחזקאל" בתיאטרון החאן.
ב-2016 החל הארגון לפעול נגד גלריה ברבור בירושלים.
הארגון פעל לסגירתה של גלריה ברבור לאחר שזו אירחה את ארגון "שוברים שתיקה".
ב-2018 דיווח משרד האוצר שמתוך 98 פניות לעצור תקציבים בעילת "חוק הנכבה", 60 הוגשו על ידי גליק במסגרת תפקידו.
ב-2018 ניסה הארגון לשלול תקציבים מתיאטרון תמונע בעקבות הצגת יחיד על סיפור חייה של המשוררת דארין טאטור בטענה שטאטור הורשעה בהסתה לאלימות ובתמיכה בארגון טרור.
ב-2021 ניסה הארגון למנוע את הופעתה של טאטור בערב הקראת שירים באוניברסיטת חיפה.
הארגון היה בין הגורמים לסגירתו של תיאטרון אל-מידאן בחיפה מכיוון שנתן במה להצגה "הזמן המקביל" שלדעת הארגון הציגה מחבל באור חיובי.
ב-2017 ניסה הארגון לשלול את תקציבו של התיאטרון הערבי-עברי ביפו, אלסראיא, לאחר שהועלתה בו ההצגה
הארגון ניסה להביא להסרתו מאתר תאגיד השידור הישראלי של הסרט "גבול הכאב" של כאן 11 (לעמוד הסרט ב"כאן דוקו").
ב-2019 פעל הארגון נגד זכיית הסרט "לאה צמל, עורכת דין" בפרס "דוקאביב" ונגד מפעל הפיס המעניק את הפרס.
הארגון לקח חלק בהתנגדות למינויה של עו"ד לאה צמל ליו"ר ועדת בתי דין צבאיים בלשכת עורכי הדין, משום שהיא מייצגת נאשמים בטרור.
במסגרת כך פעל לביטול הקרנת הסרט "לאה צמל, עורכת דין" בעיר מעלות.
ב-2020 פעל הארגון נגד ההצגה "אסירי הכיבוש" ונגד תיאטרון תמונע שבו היא הוצגה.
בשנים 2022–2023 פעל הארגון נגד הכנס "גבולות בתרבות הפלסטינית" בבית הגפן בחיפה, נגד הקרנת הסרט "פארחה והתיאטרון הערבי-עברי ביפו שבו הוא הוקרן ונגד הקרנת סרטים תיעודיים שתיארו את מצבם של הפלסטינים בשטחים ("H2: מעבדת השליטה ו"שני ילדים ביום")
ב-2022 ניסה הארגון למנוע את הקרנת הסרט הירדני "פארחה" בהתיאטרון הערבי-עברי ביפו (אלסראיא) ופעל בניסיון לשלול ממנו תקציבים
ב-2023 ניסה הארגון למנוע את הקרנת הסרט "שני ילדים ביום" בסינמטק הרצליה, בסינמטק חולון ובסינמטק ירושלים ופעל לשלול ממנו תקציבים.
בשנים 2022–2023 פעל הארגון נגד הקרנת הסרט "חברון: מעבדת השליטה" בפרדס חנה (ובמקומות אחרים) בטענה של פגיעה בחיילי צה"ל.
הארגון פעל לביטול אירועים של ארגוני חברה אזרחית העוסקים במאבק בכיבוש הישראלי בשטחי יהודה ושומרון כמו שוברים שתיקה, אמנסטי, לוחמים לשלום, שתיל, בצלם, יש גבול ומקימת ארגון הנשים "לא מצייתות".
ב-2017 פעל הארגון להפסקת פעילותו של "פורום דו קיום בנגב" שכלל, לטענת הארגון, הסתה נגד מדינת ישראל.
בשנים 2022–2023 פעל הארגון לביטול אירועים של פורום המשפחות השכולות הישראלי-פלסטיני.
ב-2023 ביקש הארגון לבטל אירוע עם עמותת רופאים לזכויות אדם בפקולטה לרפואה באוניברסיטת תל אביב בנושא גזענות ושוויון.
הארגון פעל לפתיחת חקירות כנגד חברי הכנסת הערבים בשל התבטאויות שלדעתו מעודדות טרור ואלימות ואף מתרגם מערבית את דבריהם.
במרץ 2020 הגיש הארגון תלונה ללשכת האתיקה של ההסתדרות הרפואית בישראל כנגד הפסיכיאטר יורם יובל, שבראיון למעריב אמר כי "ליצמן התייחס למגפת הקורונה ששוטפת את העולם ואמר 'משיח צדקנו יגאל אותנו לפני פסח תש"פ'.
בתור פסיכיאטר אשפזתי אנשים על פחות מזה", בכתב התלונה נכתב כי הפרופסור גרם ל"פגיעה ברגשות מיליוני מאמינים וכן ניצול לרעה של מעמדו והצגת דעותיו האישיות כאילו הם רפואיות ופגיעה בקהילה הרפואית בישראל",בעקבות התלונה יובל פרסם את התנצלותו.
בדצמבר 2019 דרש הארגון את התפטרותו של לזר קפלון, סגן ראש העיר חיפה, בעקבות התבטאויותיו כנגד הציבור הדתי והחרדי, אך עתירתם נדחתה.
ב-2020 הגיש הארגון תלונה לפרקליטות המדינה נגד ח"כ איימן עודה.
ב-2021 הגיש הארגון תלונה ליועמ"ש לממשלה נגד ח"כ היבה יזבק וכן ביקש לפסול את אבתיסאם מראענה מלהתמודד ברשימת העבודה בבחירות לכנסת.
ב-2023 יזם הארגון קמפיין למשלוח תלונות על ידי הציבור נגד ח"כ עופר כסיף וכן הגיש בעצמו תלונה לוועדת האתיקה נגד אותו ח"כ.
ב-2025, לקראת יום הזיכרון לחללי מערכות ישראל, פרסם הארגון כרזה כנגד הקרנה ברעננה של טקס זיכרון משותף ליהודים וערבים, בו נאמר בין השאר "לא ניתן להם לטמא את העיר" וקריאה להגיע למקום בזמן ההקרנה, ואכן, מאות אנשים הגיעו למקום הטקס, מנעו גישה למקום מאנשים שרצו להגיע להקרנה, ותקפו את משתתפיו.
ארגון בצלמו היה רק חלק מהמסיתים, וארגונים ואנשים אחרים קראו גם הם לפעולה כנגד ההקרנה.
הארגון מגיש תלונות רבות כנגד אנשי תקשורת:
ב-2016 הגיש גליק תלונה לנציב פניות הציבור בגלי צה"ל נגד המגיש רזי ברקאי.
ב-2019 הגיש הארגון תלונה כנגד רינה מצליח שכינתה את בוחרי הליכוד "עדר עיוור" ותלונה ל"נציב פניות הציבור" נגד תוכנית הסאטירה ארץ נהדרת על חיקוי הרב עובדיה יוסף.
ב-2020 הגיש הארגון תלונה דומה כנגד הפרשן מוטי גילת שטען כי "מאות אלפי ממצביעי הליכוד הם עבריינים".
במהלך התפרצות נגיף הקורונה בישראל בשנת 2020 דרש הארגון לאסור על גורמי התקשורת להציג תמונות חרדים ברקע דיווחים על מחלת הקורונה.
ב-2020 הגיש הארגון תלונה לנציב תלונות הציבור ברשות השנייה לטלוויזיה ולרדיו כנגד תוכנית הסאטירה ארץ נהדרת בה הוצגה דמותו של הרב חיים קניבסקי.
ב-2021 הגיש הארגון תלונה למועצת העיתונות נגד העיתונאי אילן לוקאץ'.
ב-2022 הגיש הארגון מספר תלונות נגד עיתונאים:
תלונה למועצת העיתונות נגד העיתונאי ישראל פריי.
תלונה לנציב פניות הציבור בגלי צה"ל נגד הדס שטייף.
תלונה לנציב תלונות הציבור ברשות השנייה נגד המגיש אייל ברקוביץ.
תלונה לנציב פניות הציבור של הרשות השנייה נגד אביעד גליקמן.
תביעה כספית נגד מאיר שלו ו"ידיעות אחרונות".
תלונה נגד "אולפן שישי" לאחר שידור כתבה בשבת עם שמחה רוטמן בניגוד לרצונו.
התלונה התקבלה ובאולפן שישי התנצלו.
תלונה נגד העיתונאי רביב דרוקר מחדשות 13.
דרישה לפיטורי השדרנים רמי יונס ואמל עוראבי מערוץ כאן 11 בערבית.
פעילות נגד סממנים להט"ביים במרחב הציבורי
הארגון פועל נגד השימוש במונחים "הורה 1 והורה 2", נגד השימוש בשפה א-מגדרית ונגד הנפת דגלי גאווה או שימוש בצבעי הדגל על ידי משרדים ממשלתיים וגופים רשמיים.
העמותה שימשה לסליקת תרומות בקמפיינים למימון המונים נגד מה שהם מכנים "כפייה להט"בית".
הארגון הוביל את המאבק למען הנגשת מערת המכפלה לנכים באמצעות בניית מעלית במקום, שהוביל לתחילת ביצוע ההנגשה ב-10 באוגוסט 2021. בעקבות פעילות הארגון הונגשה מערת המכפלה והמעלית נפתחה לשימוש במאי 2023. כך גם פעל להנגשה לנכים של חופי הרחצה, כולל הנגשת חופים נפרדים ב-9 רשויות.
ביולי 2010 נענתה עיריית ראשון לציון לדרישה והנגישה את החופים הנפרדים שבשטחה.
הארגון הגיש דרישה להנגיש את מבנה המועצה הדתית וכן חוף ים בהרצליה
הארגון לקח חלק בניסוח הצעת החוק של חברת הכנסת קטי שיטרית במסגרתה תחויב הנגשה בכלל קווי התחבורה הציבורית הבין עירונית.
הארגון פעל בין היתר להנגשת מערת אליהו הנביא בחיפה.
הארגון מקדם רחצה בהפרדה מגדרית בחלק מחופי ישראל ובאתרי טבע.
פעילות למען עצירים מנהליים יהודים
במרץ 2024, במהלך מלחמת חרבות ברזל, נתלו ברחבי ישראל שלטים בעיצוב זהה לשלטים הקוראים להחזרת החטופים בעזה ובהם הכיתוב "Bring Danino Back Home".
השלטים השוו בין העציר המנהלי תושב המאחז קומי-אורי אריאל דנינו לבין החטופים בעזה.
תחקיר של תוכנית הצינור חשף כי גיוס הכספים לשלטים הללו נעשה על ידי "בצלמו".
הארגון הגיש מספר תלונות במח"ש כנגד אלימות שוטרים כנגד המגזר החרדי, בין השאר כנגד שוטרים שהכו נערים עם מוגבלות ודרשו להעביר קורס ייעודי לשוטרים כיצד לפעול מול אנשים עם מוגבלות.
הארגון פעל והגיש תלונה למח"ש בעת מעצר יוסף פליישמן קשיש ממאה שערים שהופקר אחרי שנעצר וכמעט איבד את חייו.
הארגון מייצג את הזוג החרדי שנפגעו ממכתזית.
ב-2020 התלונן הארגון על השופט מני מזוז בטענה ששפט תחת ניגוד עניינים.
הארגון הגיש תלונה נגד הנשיאה חיות שדנה בתיק מתווה הכותל בניגוד עניינים והתלונה התקבלה אך מנגד נדחתה תלונת הארגון נגד חיות בנוגע לפסק הדין שניתן לח"כ אדלשטיין על מינוי מחליפו.
ב-2023 פורסם שהארגון דרש מנציב התלונות על השופטים לאסור על שופטים להשתתף בכנסים העוסקים בזכויות אדם בטענה שהכנסים פוליטיים.
ב-2025 גרם הארגון לפסילתו העצמית של השופט אברהם רובין מדיון בעתירה של פורום המשפחות השכולות נגד שר החינוך יואב קיש, שאסר על בתי ספר לארח מפגשים עם אנשי הארגון הישראלי-פלסטיני, אך ההחלטה בוטלה על ידי נשיא בית המשפט העליון יצחק עמית.
ב-2020 פנו מהארגון לנשיא הפרלמנט בפורטוגל, שם עלתה הצעת חוק שקראה למנוע את זכויות יהודים לקבל אזרחות פורטוגלית, לטענתו ממניעים אנטישמיים.
ב-2022 פרסם איש התקשורת ינון מגל קמפיין מימון המונים למימון הגנתו של בנימין נתניהו במשפטו.
הכספים נסלקו לטובת "עמותת מוסרי", הפועלת בשם ארגון "בצלמו", ומאז ממתינים לאישור העברתם לנתניהו.
התורמים קיבלו קבלה המקנה זיכוי ממס הכנסה.
בינואר 2022 פנתה רשות המסים לעמותה, לאחר שזו התרימה עבור מימון ההגנה במשפט נתניהו תוך מתן קבלות שלא כדין, לכאורה, לזיכוי ממס לפי סעיף 46 עבור תרומות לקמפיין, והודיעה כי לא יינתנו החזרי מס לתורמים.
בנובמבר 2022 תבע הארגון מבית החולים הדסה את פיטוריו של הרופא ד"ר אחמד מחאג'נה בטענה שנתן עוגה לפצוע שהיה עצור בחשד לפיגוע דקירה, שיבח אותו וכינה אותו "שהיד".
בפניית בצלמו להנהלת בית החולים נכתב כי "נדאג שאותו תומך טרור לא יזכה לעולם לקבל את רישיון הרופא הנכסף, ותופסק באופן מיידי התמחותו בבית חולים הדסה".
על סמך פנייה זו השעתה הנהלת הדסה את הרופא והחלה בהליך פיטורין.
בחודש דצמבר אותה שנה, משהתברר כי הדיווח על פעולת הרופא היה שקרי, חזר בו ארגון "בצלמו" מהתביעה לפיטורי הרופא, וקרא להשיבו לתפקידו.
בינואר 2023 הוא שב לעבודה סדירה בבית החולים.
התנגדות לארגון "רופאים לזכויות אדם"
בשנת 2019 ארגון בצלמו הביע מחאה על מעורבתם של ארגון "רופאים לזכויות אדם" בתוכנית ההכשרה של סטודנטים לרפואה, ואמרו: "'רופאים לזכויות אדם' איננו ארגון רפואי אלא פוליטי שמטרתו להיאבק ב'כיבוש'.
כך הוא מגדיר את עצמו.
בנוסף הארגון השתתף בעבר בכנסים של אירועי חרם ונשיאת הארגון קוראת לחרם על ישראל.
אנחנו דורשים ביטול ההרצאות הללו ולכל הפחות לפטור סטודנטים מכניסת חובה אליהם".
בדצמבר 2022 שלח "בצלמו" מכתב לפקולטה לרפואה באוניברסיטת תל אביב ודרש לבטל את השתתפותו של ארגון "רופאים לזכויות אדם" בכנס של הפקולטה.
פעילות למען יועץ ראש הממשלה יונתן אוריך במסגרת פרשת הקשר הקטרי
במאי 2025 נפתח במעורבות הארגון קמפיין מימון המונים כדי לגייס כסף לטובת ההוצאות המשפטיות של יונתן אוריך, יועץ ראש הממשלה בנימין נתניהו, במסגרת פרשת הקשר בין לשכת נתניהו לממשלת קטר.
הסליקה והקבלות של הקמפיין נעשו באמצעות ארגון בצלמו.
הקמפיין עלה באתר גיבצ'אק עם יעד של 400 אלף שקל, אך לא הצליח להגיע ליעדו.
בדיקה של זמן ישראל העלתה כי עמותת "מוסרי" מעסיקה את בנות משפחתם של גליק ושל פואה, אך קשר זה לא דווח לרשם העמותות במשרד המשפטים.
רשם העמותות הודיע שיפתח בבדיקה מחודשת ויבחן מחדש את "אישור הניהול התקין" שניתן לעמותה.
לפי פסק דין עליו דיווח זמן ישראל, עמותת בצלמו, המציגה עצמה לעיתים כ"עמותת מוסרי", נשענה לכאורה על גורמי ימין אחרים בבואה לאסוף כספים עבור קמפיינים, לכאורה בניגוד להוראות חוק העמותות, ותרמה בעקיפין להספמה לא חוקית דרך הטלפון ואחר כך חמקה מאחריות.
כמו כן, נתגלו פערים ברישום העמותה.
המחזור הכספי השנתי של הארגון עמד ב-2023 על כ-9.7 מיליון שקל.
הארגון גייס כ-4 מיליון שקל למימון הוצאות המשפט של ראש הממשלה בנימין נתניהו, אך הכספים נותרו מוקפאים עקב בעיות חוקיות.
כמו כן, הארגון משמש כ"צינור" להעברת תרומות למאחזים לא חוקיים ולארגונים אנטי-להט"ב, תוך מתן זיכוי ממס לתורמים.
בעקבות תלונות שמתן הזיכוי ממס אינו חוקי, פתחה רשות המיסים בבירור התלונות, וכצעד ראשון קיצרה את תוקף האישור שניתן ל"בצלמו" לסוף 2025.
בפברואר 2026 חויבו עמותת "מוסרי" ושי גליק לפצות את פעיל זכויות האדם הפלסטיני עיסא עמרו ב-15,000 ש"ח, על שכינו אותו "מחבל".
הארגון מתמודד עם ביקורת מצד חוקרים, משפטנים וארגוני זכויות אדם, הטוענים כי למרות הצגתו כארגון זכויות אדם, פעילותו מתאפיינת בצנזורה, השתקה ופגיעה בחופש הביטוי.
ביולי 2021 פנתה "שלום עכשיו" למשטרה בנוגע למבצעי ההתרמה של "מוסרי" (לימים "בצלמו") למאחזים לא חוקיים, ודרשה לפתוח בחקירה נגדה ולחלט את הכספים שכבר גויסו.
ב-2023 הגיש ארגון "הבלוק הדמוקרטי" שתי תלונות רשמיות על התנהלות "בצלמו", האחת לרשמת העמותות והאחרת לרשות המסים.
הרב בצלאל פנחסי (נולד ב-1950) הוא ראש ישיבות ברכת אפרים בבני ברק, מראשי ארגון מרביצי תורה וממקימי רשימת קד.
נולד באיראן לאברהם ושפרה פנחסי.
מקור המשפחה בבוכרה, משם הם היגרו לאפגניסטן ולאחר מכן לתקופה קצרה לאיראן שם נולד הרב פנחסי ובשנת 1952 עלו לישראל.
בצעירותו למד בישיבת פוניבז' לצעירים אצל הרב אהרן לייב שטיינמן והרב מיכל יהודה לפקוביץ'.
בישיבה גדולה המשיך בישיבת פוניבז' והיה מקורב לראש הישיבה הרב אלעזר מנחם מן שך.
כמו כן למד תקופה בישיבת גרודנא באשדוד אצל הרב דב צבי קרלנשטיין.
לאחר נישואיו למד בכולל בית דוד בבני ברק בראשות הרב צבי שינקר.
לאחר מכן תקופה קצרה למד בכולל ברמת השרון עד שנקרא על ידי הרב שך להקים ישיבה ספרדית לצעירים.
בשנת ה'תשמ"ד הקים את ישיבת ברכת אפרים לצעירים ברחוב הרב הירש בבני ברק כשבמעמד הפתיחה השתתף הרב שך.
לאחר מספר שנים עברה הישיבה למשכנה כיום ברחוב סורוצקין בעיר.
בשנת תשמ"ז הקים את הישיבה הגדולה ברחוב צפת בבני ברק.
הישיבה מונה כיום מאות בחורים ובקיץ תשפ"א עקב חוסר מקום עברה הישיבה למשכנה החדש ברחוב בן זומא.
בישיבותיו נהוגה שיטת הלימוד הליטאית ולדבריו היא מראשוני הישיבות הספרדיות בסגנון זה.
הרב פנחסי נחשב לאחד מראשי ארגון מרביצי תורה.
לקראת הבחירות לרשויות המקומיות שנערכו ב-28 באוקטובר 2003 בבני ברק הקים יחד עם הרב יהודה עדס את רשימת קד שזכתה להצלחה בבחירות.
בבחירות הבאות שנערכו ב-11 באוקטובר 2008 לאחר משא ומתן עם ראשי מפלגת דגל התורה הודיעו ראשי המפלגה על שילובם בתנועת דגל התורה.
במערכת הבחירות באוקטובר 2018 שוב התנו נציגי ק"ד את ריצתם עם מפלגת דגל התורה בשיבוצם במקומות ריאליים ולאחר משא ומתן הודיעו על ריצה משותפת.
לרב פנחסי תשעה אחים, אחיו הבכור הוא רפאל פנחסי, ממייסדי תנועת ש"ס ושר לשעבר בממשלות ישראל.
אחים נוספים הם הרב ישראל פנחסי - כיהן כראש כולל האר"י בבני ברק וכרב הקהילה הבוכרית (נפטר בשנת ה'תשפ"א) והרב לוי פנחסי ראש ישיבת אור אברהם.
בצלאל טביב (נולד ב-1937) הוא איש ציבור שכיהן כראש המועצה המקומית ערד בין 1989 ל-1995, וכראש העירייה הראשון מ-1995 ועד 2003.
נולד בראשון לציון ב-1937 לאברהם טביב שעלה ארצה מתימן בתקופת העלייה השנייה (לימים חבר הכנסת הראשונה), ולכדייה.
נמנה עם מייסדי ערד, והיה מזכיר מועצת הפועלים בערד למשך ארבע קדנציות.
בשנת 1967 נבחר למועצת ערד מטעם המערך.
בבחירות לרשויות המקומיות שנערכו ב-1973 נבחר שנית למועצה
, והיה לסגנו וממלא מקומו של ראש המועצה אברהם בייגה שוחט למשך שלוש קדנציות.
כמו כן היה ביחד עם בייגה שוחט נציג של ערד במרכז מפלגת העבודה.
לאחר ששוחט נבחר לכנסת, נבחר לראש רשימת המערך בערד, ובבחירות לרשויות המקומיות בשנת 1989 נבחר מטעמה לראשות המועצה.
ב-1995 הוכרזה ערד כעיר, וטביב היה לראש העירייה הראשון.
הוא כיהן בתפקידו עד שנת 2003. במקביל, שימש סגן יו"ר מרכז השלטון המקומי וחבר המועצה הארצית לתכנון ובנייה.
לאחר פרישתו, מכהן כחבר הנהלה בגופים שונים ומתנדב בעמותות שונות מקומיות שונות בערד כמו "קרן דבורה מאיר לקידום חברתי וחינוכי בערד" ו"חלום של כל ילד", וכן היה פעיל בעמותת "אמנות לעם".
במהלך מלחמת לבנון השנייה, ריכז את הסיוע מטעם מרכז השלטון המקומי ליישובי הצפון.
בזמן מבצע עופרת יצוקה ריכז את הסיוע לעיר אופקים מטעם משרד הפנים ומרכז השלטון המקומי.
היה נשוי למרגלית לבית תם (נפטרה ב-1996) ואב לחמישה.
בנו משה נפטר בשנת 2021.
בצלאל פלג , היה פרופסור למתמטיקה במכון איינשטיין למתמטיקה באוניברסיטה העברית בירושלים.
הוא בעל תואר שני מ-1961, ותואר דוקטור מ-1964, שניהם מהאוניברסיטה העברית.
את התיזה בדוקטורט בנושא 'על ערכות מיקוח של משחקים שיתופיים', כתב בהנחיית ישראל אומן (לימים זוכה פרס נובל לכלכלה).
הוא החל לעבוד באוניברסיטה העברית בירושלים ב-1962, תחילה כעוזר וב-1963 כמדריך.
בשנת 1964 הצטרף כאיש סגל, כמרצה.
במהלך השנים התקדם, ב-1969 למרצה בכיר ב-1971 לפרופסור חבר וב-1976 לפרופסור מן המניין.
בנוסף היה פרופסור חבר במחלקה לכלכלה בשנים 1975-1972. הוא פרש מהאוניברסיטה כפרופסור אמריטוס.
ב-1982 (ממרץ עד יוני) היה פרופסור במחלקה במחלקה לכלכלה באוניברסיטת חיפה.
במהלך השנים היה פרופסור אורח ופרופסור מחקר אורח באוניברסיטאות שונות בעולם, ובהם: מחלקות לכלכלה באוניברסיטת סטנפורד, אוניברסיטת קורנל, אוניברסיטת מאסטריכט בהולנד, אוניברסיטת וירג'יניה והמכון הפוליטכני של ווסטר.
כמו כן היה פרופסור אורח באוניברסיטת קופנהגן במחלקה למדעי הנתונים וסטטיסטיקה ובמחלקה לכלכלה.
הוא פרסם כ-200 מחקרים, בחלקם מספר הציטוטים הוא מעל אלף.
סך הכול מחקריו צוטטו מעל שבעת אלפים חמש מאות פעמים.
בחלק ממחקריו שיתף פעולה עם חוקרים מהמובילים בעולם בתחומם, ביניהם ישראל אומן, שאפלי, מנחם יערי ומיכאל משלר.
לצד מחקריו היה עורך וחבר מערכת בכתבי עת אקדמיים: עורך משנה בכתב העת אקונומטריקה, חבר ועדת העורכים בכתבי העת לכלכלה מתמטית, לתורת המשחקים, תיאוריה כלכלית ומשחקים, בחירה חברתית ורווחה והתנהגות כלכלית.
הוא העמיד דורות של חוקרים, הנחה סטודנטים לדוקטורט: איל וינטר, יצחק זילכה, רון הולצמן, משה ירום ועזרא עיני.
נכון ליולי 2025, פלג נכלל ברשימת 5% המחברים הבולטים על פי IDEAS/RePEc, וזאת על סמך 25 מדדים המתייחסים בין היתר למספר מחקרים והשפעתם.
פלג היה עמית החברה האקונומטרית (1977), וחבר באגודה לקידום התיאוריה הכלכלית (2013).
הוא היה נשוי ולבני הזוג נולדו שלושה ילדים.
הוא נפטר ב-2019, ונקבר בהר המנוחות בירושלים.
בצלאל בן אריה יהודה ליב הלוי מז'ולקוב, המכונה גם בצלאל ז'ולקובר, היה רב פולני שחי ופעל בז'ולקוב במחצית השנייה של המאה ה-18. ידוע בעיקר בזכות ספרו "בשם בצלאל", פירוש על מסכת אבות.
ספרו "בשם בצלאל" על מסכת אבות נדפס בחייו בפרנקפורט על האודר בשנת ה'תקל"א.
חידושי תורה בשמו נדפסו גם כן בספר "אמרי בינה" (ספר המכיל חידושים מגדולי הדור) ובספר "אמרי נועם".
בשנת ה'תצ"ב סידר והביא לדפוס הספר "אור יקרות", ובראש הספר הוסיף קצת פלפולים משלו.
רבי בצלאל גם כן הוציא לאור את תלמוד ירושלמי על שלוש בבות עם פירוש רבי אליהו מפולדא בפרנקפורט על האודר בשנת ה'תק"ב.
סבו מצד אמו היה הגביר רבי חנוך, פרנס בז'ולקוב.
רבי חנוך היה חתנו של יהודי החצר של יאן סובייסקי מלך פולין יעקב בצלאל בן נתן.
דודו (חתן סבו רבי חנוך) היה רבי בנימין זאב וולף אב"ד שיניאווה, מחבר ספר "אור יקרות".
רבי בצלאל נשא לאשה את בתו של הגביר רבי אברהם אבלי מלובלין, פרנס ועד ארבע ארצות, בנו של רבי ישראל איסרל אב"ד קאליש ונכדו של רבי משה בן יצחק בונמש.
שרה, אשת רבי צבי הירש, מגיד בוואדיסלאב, מחבר הספרים "עשרה למאות" ו"ארץ צבי".
שבע, אמו של רבי אברהם שבס מקרקוב, חותנו של רבי שאול כ"ץ מגיד בקרקוב.
בצלאל שולזינגר (מכונה גם בצלאל אודיסר; ה'תקל"ט, 1779 – כ"ד באדר ה'תרל"ג, 22 במרץ 1873) היה חזן, מלחין בולט ואחד ממניחי היסוד לחזנות האשכנזית האמנותית.
נודע בכינויו "חזן החזנים", והשפעתו ניכרה על דורות של חזנים, בהם רבים מגדולי החזנים של המאה ה־19.
מעט מאוד ידוע אודות מקום הולדתו ומשפחתו, נולד כנראה בגליציה או בפודוליה בסביבות 1779. לפי אגדה חסידית, בצעירותו למד ש"ס ופוסקים מתוך כוונה להיות שוחט.
כשבא להיבחן אצל האדמו"ר רבי יעקב יצחק הורוביץ ה"חוזה מלובלין", שהיה דר אז בלנצוט, אמר לו הצדיק: "גרונך יהיה חד וחלק יותר מחלפיך" – ומאז פנה לדרך החזנות.
בשנת 1826 כבר נודע כחזן מפורסם, ומיד לאחר מכן נתמנה לחזן ראשי בבית הכנסת הגדול שבאודסה .
הוא כיהן בתפקידו עד לערך שנות 1858–1860, ואחריו כיהן תלמידו יהושע אברס וזכה למעמד מרכזי בקרב יהודי העיר.
האדמו"ר רבי משה צבי מסאווראן ראה בו "חזן שאין דוגמתו בישראל", והעריך במיוחד את יכולתו להטעים כל פסוק בתפילה לפי תוכנו, עד שהשומעים חשו כי המילים מתגשמות לנגד עיניהם.
בסביבות 1870 עלה לארץ ישראל כשהוא כבר למעלה מתשעים.
הוא התיישב בירושלים, קבע את דירתו ומקום תפלתו בחצר בית הכנסת לעדת כולל ווהלין ושימש שם כחזן ובבתי הכנסת השונים בעיר.
על פי עדות מרדכי הכהן, ראה בחזנותו מצווה ולא קיבל עליה שכר:
בשבת נחמו בשנת 1872, בחנוכת בית הכנסת תפארת ישראל, שר עם מקהלתו את יצירתו לתהילים פ"ד ("מה ידידות משכנותיך"), שנה אחת בלבד לפני פטירתו.
הוא נפטר בירושלים בגיל 94, ונקבר בהר הזיתים.
מקום קברו המדויק לא אותר.
שולזינגר לא למד תווים ולא ידע הרמוניה, אולם נודע ביכולת אלתור נדירה.
סגנונו התאפיין ב"פשטות, לבביות וחן", ונחשב בעיני חוקרים ל"זמרת הרגש".
הוא ידע להתאים את מנגינתו לתוכן הפסוק: כשהיה שר "משפיל גאים ומגביה שפלים" – חשו השומעים שהפסוק מתגשם לנגד עיניהם.
חוקר המוזיקה חיים הריס תיארו כ"גאון האמיתי של הזמרה הישראלית העתיקה".
פנחס מינקובסקי ראה בו את "האחרון לנגינה העתיקה המסורתית".
עבודה למוסף יום כיפור – נחשבת לשיר השירים של חזנותו.
אתה נותן יד – על פי המסורת, שירו האחרון, שניגן לתלמידיו טרם עלייתו לארץ ישראל.
לחנים שונים לקטעי תפילה ופיוטים: "כי כשמך", "אתה הבדלת", "ועל אנשי השרון".
בקרב קהילות חסידיות, ר' בצלאל מוכר במיוחד בזכות הלחנתו הידועה לקטע "אזי בשלישי" מתוך הקדושתא של רבי שמעון בן יצחק לחג השבועות.
הניגון זכה לתפוצה רחבה באוקראינה, ובהמשך גם בגליציה בחסידות באבוב ובחסידות ויז'ניץ, שם נתקבל בהתלהבות ונשמר במסורת.
מסופר כי הצדיק מלנצוט ניבא את עתידו כחזן עוד בצעירותו.
בירושלים התפרסם גם בחידודיו ובבדיחותיו, ששולבו תמיד בלימוד תורה וחכמה.
שולזינגר העמיד תלמידים רבים, שחלקם היו לימים חזנים מפורסמים:
לחניו התפשטו ברחבי רוסיה ופולין, ונעשו יסוד ללחנים של חזנים בדורות שלאחריו, ובהם שלמה זולצר, ניסי בלזר ואחרים.
חזני מזרח אירופה במחצית הראשונה של המאה ה־19 ראו בו "חזן החזנים".
הוא נחשב לאב־הטיפוס של החזן האמנותי, המשלב השראה פנימית עם יצירה מוזיקלית.
לחניו התפשטו במהירות והפכו לנחלת הכלל, עד כי קשה כיום להבחין בין המקור לבין עיבודי תלמידיו.
חוקרים מציינים כי החזנות האמנותית המודרנית, משלמה זולצר ועד משה קוסוביצקי, נבנתה על יסודות שהניח.
ש"י עגנון מביא בהרומן שלו תמול שלשום, וחוקר הספרות אברהם הולץ מגלה שמדובר בבצלאל שולזינגר.
בק אופיס , ברוב החברות, הוא החלק המטפל במשימות קיום החברה עצמה.
דוגמאות לכך יכולות להיות מחלקות טכנולוגיית המידע (הדואגות לכך שהטלפונים והמחשבים יעבדו), הנהלת חשבונות ומשאבי אנוש.
בבנקאות, משמעות המונח היא המקום שבו פועלות מערכות העיבוד המטפלות בניהול החשבונות, סליקה וכדומה.
מקורו של המונח נובע מצורת המבנים של החברות הראשונות, שבהן היה משרד קדמי (Front Office), שהכיל את אנשי המכירות וצוותים אחרים העוסקים בקבלת קהל, ומשרד אחורי (Back Office), שבו היו יושבים אלו שמייצרים או מפתחים את המוצרים, ואנשי ההנהלה, אשר לא נראו על ידי הלקוחות.
בקאופיס יהיה ממוקם לעיתים קרובות במטה החברה, ופעמים רבות באזורים או מדינות בהם שכר העבודה ודמי השכירות הם יחסית נמוכים.
חברות רבות מבצעות את משימות הבקאופיס באמצעות חברת מיקור חוץ הנמצאת באזורים או מדינות כאלו, על מנת להפחית עלויות.
בק דייוויד הנסן הידוע יותר בשמו הפרטי בק, הוא מוזיקאי, זמר-יוצר ומפיק מוזיקלי אמריקאי-יהודי.
נולד בשם בק דייוויד קמפבל (Bek David Campbell) בלוס אנג'לס, קליפורניה שבארצות הברית לאב נוצרי ולאם יהודייה.
אמו, ביבה הנסן, עבדה כמנהלת מוזיקלית, זמרת ושחקנית.
אביו, דייוויד קמפבל, מלחין, מעבד ומנצח.
בק ציין שכשגדל "חגג חגים יהודיים", ושהוא מחשיב עצמו כיהודי.
אביו עבד, בין השאר, עם אוונסנס, גרין דיי ואירוסמית' ואף שיתף פעולה עם בק בכמה משיריו.
סבו של בק הוא אל הנסן, אמן קולאז ויז'ואלי (מזרם הפלוקסוס).
לאחר שהוריו של בק התגרשו, הוא אימץ את שם משפחתה של אמו ומאז הוא ידוע כבק הנסן.
בק הושפע מאוד כנער מהמוזיקה שמסביבו והחל בגיל מוקדם מאוד לנגן בגיטרה אקוסטית.
כשהיה בן 16, הוא נשר מבית הספר התיכון ונסע לניו יורק.
שם, כשהיה בשנות העשרים המוקדמות שלו, החל להיות פעיל בזרם האנטי פולק, זרם אשר משלב בין הסאונד של הפולק האמריקאי של שנות ה-60 לאסתטיקת הפאנק.
בתחילת שנות ה-90 החליט בק לחזור ללוס אנג'לס.
בק עבד במגוון של עבודות זמניות תוך כדי שהוא מנסה להופיע במועדוני לוס אנג'לס, לפעמים היה מתגנב לבמה ומנגן כמה שירים בזמן שהלהקה שהייתה אמורה להופיע, הרכיבה את הציוד שלה על הבמה.
פריצת הדרך המסחרית של בק קרתה כאשר הוא הוציא לאור את הסינגל "Loser" ב־1993. הסינגל זכה להצלחה מפתיעה ברדיו בארצות הברית.
בעקבות זאת, חברות התקליטים הגדולות החלו לרדוף אחרי בק.
לבסוף החליט לחתום בחברת התקליטים "גפן".