tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
עד להשלמת פרויקט הבנייה של האולם ב-2003, הסתכמו הוצאות המיזם ב-274 מיליון דולר לערך, כאשר בניית החניון בלבד עלתה 110 מיליון דולר.
שארית עלות ההקמה מומנה באמצעות תרומות פרטיות, מתוכן 84.5 מיליון דולר נתרמו על ידי משפחת דיסני, ו-25 מיליון דולר נתרמו בידי חברת וולט דיסני.
להשוואה, הקמתם של שלושת האולמות האחרים במרכז המוזיקה עלתה 35 מיליון דולר, לפי השערים של שנות ה-60 (כיום בערך 190 מיליון דולר).
לאחר השלמת הבנייה באביב 2003, החליטה התזמורת הפילהרמונית של לוס אנג'לס לדחות את הפתיחה החגיגית עד לסתיו, ובמהלך הקיץ התאמנו התזמורת ומקהלת האמנים של לוס אנג'לס באולם והתרגלו אליו.
עם פתיחת האולם למבקרים, הסכימו המבקרים שדחייתה של פתיחת האולם לציבור הייתה צעד נכון ומשתלם.
במהלך החזרות בקיץ הוזמנו כמה מאות אורחים לנכוח באולם ולצפות בחזרות, ובהם תורמים, חברי דירקטוריון ועיתונאים.
מבקר המוזיקה מארק סווד (Mark Swed) מהלוס אנג'לס טיימס, שצפה בחזרות, תיאר אותן כך:
ההופעות באולם גררו שבחים מצד קהל הצופים ומצד המבצעים.
בראיון ברשת הטלוויזיה PBS אמר אסה-פקה סאלונן, המנהל המוזיקלי של התזמורת הפילהרמונית של לוס אנג'לס, כי "החששות העיקריים שלי נגעו, כמובן, לאקוסטיקה, אבל כעת אני מאוד מרוצה, וכך גם התזמורת", ובראיון אחר אמר, "כולם יכולים להיווכח כעת כיצד התזמורת הפילהרמונית של לוס אנג'לס אמורה להישמע".
התקרה והקירות של האולם מצופים בעץ אשוח דאגלס והרצפה בעץ אלון.
זמן הדעיכה (reverberation time) האופייני של גלי הקול בהיכל הוא 2.2 שניות לערך, באולם ריק, ו-2 שניות באולם מלא.
לאחר שהמבנה היה גמור, בוצעו שינויים בקירות החיצוניים של חדר המייסדים (Founders Room); מרבית קירותיו החיצוניים נבנו מפלדת אל-חלד בגימור בלתי מבריק (מט), אך בבניית חדר המייסדים ואמפיתיאטרון הילדים נעשה שימוש בלוחות מבריקים במיוחד בטקסטורה כשל מראה.
יכולת החזרת האור של משטח הלוחות החיצוניים אף הועצמה בשל צורתם הקערורית של קירות חדר המייסדים.
תושבים שהתגוררו בסביבה הסמוכה סבלו לפיכך מהחזרת אור חזקה, של קרני השמש שהוחזרו מקירות המבנה והתרכזו באזור בתיהם, בעקרון פעולה דומה לזה של מראה פרבולית.
הדבר גרם לטמפטורה בחדרים בבתיהם לעלות לרמות בלתי סבירות, העלה את הוצאות מיזוג האוויר של הדיירים וגרם להתחממות יתר של נקודות מסוימות במדרכות הסמוכות, שהתחממו עד ל-60 מעלות צלזיוס.
לאחר תלונות בעניין מצד דיירים מהסביבה, פנו בעלי המבנה לחברת "גרי פרטנרס" וביקשו שתמציא פתרון למצב.
בעקבות ניתוח ממוחשב לאיתור הלוחות הבעייתיים, הוקהו אלו ב-2005 על ידי ליטוש קל, כדי לבטל את אפקט החזרת האור המוגזמת.
כחלק מעיצוב ההיכל נכלל עוגב קונצרטים רחב-ממדים.
בנייתו הושלמה ב-2004, והוא נחנך ביולי אותה שנה בקונצרט מיוחד בכינוס הלאומי של איגוד העוגבאים האמריקאי (American Guild of Organists).
ההופעה הציבורית הראשונה שבה נעשה בו שימוש התקיימה ב-30 בספטמבר 2004, ברסיטל של העוגבאי פרדריק סוואן, ויומיים לאחר מכן נעשה בו לראשונה שימוש בקונצרט של התזמורת הפילהרמונית, קונצרט משותף עם העוגבאי טוד וילסון (Todd Wilson).
עיצוב מבנה העוגב נעשה בידי האדריכל פרנק גרי, תוך התייעצות עם מנואל רוסלס (Manuel Rosales), מעצב קול ומומחה לעוגבים.
גרי שאף לבנות את העוגב בעיצוב ייחודי ומייחד.
הוא נהג להכין סקיצות ורעיונות לתכנון העוגב ולשולחם לרוסלס, שהעניק לו משוב.
רבים מרעיונותיו הראשונים של גרי היו אוונגרדיים אך בלתי מעשיים: רוסלס אף אמר בריאיון עם טימותי מנגן, כתב "רשימות מחוז אורנג'" (The Orange County Register), כי "יישום של רעיונותיו הראשוניים [של גרי] היה מפיק עוגב עם ביצועים מוזיקליים משונים ביותר.
רק כדי להמחיש את העניין, לפי חלקם הייתה הקונסולה [=מערך הקלידים והדוושות] מצויה בחלקו העליון של הכלי, הפוכה, והצינורות היו בחלקו התחתון.
בעיצוב אחר היו הצינורות פרוסים בשכבות של מערכים כבצורת מאוורר.
ניתן היה ליצור את הצינורות רק מחומרים שאינם מתאימים לצינורות של עוגב.
היו רגעים שבהם חשנו שאנחנו לא מתקדמים לשום מקום.
ככל שהעיצוב הפך יותר ישים מבחינתי, הוא הפך יותר משעמם מבחינתו".
אז חשב גרי על הרעיון של צינורות עץ מעוקלים, "משהו שמזכיר סכר ממערך בולי עץ, שמוטה לצד", לדבריו של רוסלס.
עיצוב זה התברר כישים גם מן הפן המוזיקלי.
את העוגב בנה בונה העוגבים הגרמני קספר גלטר-גוץ (Caspar Glatter-Götz) בליוויו של מנואל רוסלס, שפירט את הנחיותיו בנוגע לצליל ולכיוון הטון.
בתחתית הכלי הוצבה הקונסולה, שבה בחלק ממחלקות החלילים ניתן לנגן באופן מכני ישיר, או להפעיל את הקלידים דרך שסתומי אוויר בצורה מכנית, ושאר החלילים מופעלים בצורה חשמלית; הקונסולה מזכירה במידה מסוימת עוגבים של מוזיקת הבארוק מאזור צפון-גרמניה, ולעוגב אף מחובר מסך טלוויזיה במעגל סגור המוצב בגובה הנגן.
העוגב מצויד גם בקונסולה מופרדת וניידת, שלהזזתה נדרש מאמץ דומה להזזת פסנתר גדול, וניתן לבחור לחבּרה לארבעה שקעים חשמליים שונים שעל הבמה.
בקונסולה זו מערך מדורג ומעוקל של רגיסטרים, בסגנון "אמפיתיאטרון" המזכיר עוגבים צרפתיים מן התקופה הרומנטית, והיא בעלת פרופיל נמוך, כאשר המקלדת נמצאת כולה מעל הקונסולה, על מנת שלא לחסום את שדה הראייה של המנצח.
בקונסולה הנפרדת כל המחלקות מופעלות על ידי מקשי מקלדת חשמליים.
בסך הכול יש בעוגב 72 רגיסטרים, 109 חלילים ו-6,125 צינורות; גודלם של הצינורות נע מכמה סנטימטרים בודדים ועד ל-9.75 מטרים אורך בצינור הארוך ביותר (שפועל בתדר של 16 הרץ).
העוגב ניתן כמתנה למחוז לוס אנג'לס מחברת טויוטה.
אולם הספורט בגין, הוא מתקן לקיום אירועי ספורט בעיר אילת.
אחד הטורנירים הבינלאומיים שאירח האולם היה אליפות אירופה בכדורסל לנערות (עד גיל 16) דרג ב' ב-2009, וב-2017 יארח את אליפות אירופה בכדורסל לנשים צעירות (עד גיל 20) דרג ב' ביחד עם אולם הספורט אלון.
שטח המבנה כולו הוא 2,500 מ"ר כשהאולם המרכזי בנוי על שטח של 1,900 מ"ר ולצידו חדרי ספח המשמשים גם כמחסנים לציוד ספורט, מלתחות ועוד.
את המשטח ניתן לחלק באמצעות מחיצות המשתלשלות מהגג ל-3 מגרשים לאימונים פרטיים.
האולם הכיל 1000 מקומות ב-2 יציעי אורך (880 מושבים קבועים בתצורת כדוריד ועוד כ-120 מושבים הניתנים לניוד המותקנים לצורכי כדורסל תחת היציעים הקבועים).
בנוסף לכך סודרו כמה עשרות מקומות ישיבה מאחורי הסלים שהעלו את מספר המקומות באולם למעל 1,100 צופים.
הקבוצות האילתיות המשחקות במשחקי הבית באולם הספורט הן הפועל אילת בכדורסל, שבעונת 2013/2012 חזרה לשחק בליגת העל בכדורסל ומ.כ.
אילת שמשחקת בליגה הארצית בכדוריד ולה גם קבוצת נשים שמשחקת בליגה הלאומית בכדוריד נשים.
לאחר חזרתה של הפועל אילת לליגת העל בכדורסל מעונת 2013/2012, הוחלט לשדרג את היכל הספורט בגין במערכת כריזה ורמקולים משודרגת בהתאם לנהוג בליגת העל.
במהלך עונת 2015/2016 הוחלט להתקין באולם עוד 390 מקומות ב-2 יציעי רוחב מתקפלים מאחורי הסלים במקום עשרות מקומות הישיבה שסודרו שם קודם לכן.
התקנת היציעים הושלמה בסוף דצמבר 2015 וכעת מספר המקומות באולם במשחקי כדורסל הוא 1,490 מקומות.
באותה העונה נבחר האולם לראשונה לארח את משחק האולסטאר הרשמי של ליגת העל בכדורסל.
אולם הקריסטל של באקו (באזרית: Bakı Kristal Zalı) הוא אולם כנסים השוכן לחופי הים הכספי בעיר באקו, בירת אזרבייג'ן.
האולם ממוקם על חצי אי קטן מדרום למרכז העיר, בצמוד לכיכר הדגל הלאומי.
הקמת המבנה החלה בחודש אוגוסט 2011 על מנת שיארח את תחרות אירוויזיון 2012, והיא הסתיימה ב-16 באפריל 2012, זמן קצר לפני האירוע.
באולם התקיימו תחרויות האגרוף, הטאקוונדו, הכדורעף, הסיף והקראטה במשחקים האירופיים בשנת 2015, ולצורך כך פוצל לשלושה אולמות קטנים יותר שהכילו 6,000 (כדורעף), 3,400 (אגרוף) ו-2,000 (סיף, קראטה וטאקוונדו) צופים.
בשנת 2016 נערכה באולם אולימפיאדת השחמט.
ב-21 ביולי 2019, נערך באולם טקס הפתיחה של משחקי הקיץ של הפסטיבל האולימפי האירופי לנוער שהעיר באקו נבחרה לארח.
אולם הבדים (בפלמית: Lakenhal או Lakenhalle) של איפר, בלגיה, היה אחד המבנים המסחריים הגדולים ביותר שנבנו בימי הביניים.
האולם נבנה בסגנון גותי מוקדם, ושימש כשוק העיקרי וכמחסן לתעשיית הבדים המשגשגת של העיר הפלמית.
בניית המבנה המקורי החלה עם הקמת מגדל הפעמונים בשנת 1200 ונמשכה יותר ממאה שנים.
האגף המזרחי החל להיבנות ב-1260, והאגף המערבי החל להיבנות ב-1286, המבנה הושלם בשנת 1304. הבניין נחרב כמעט לחלוטין לאחר הפצצה ארטילרית על איפר במלחמת העולם הראשונה.
בין השנים 1933 ל-1967, האולם שוחזר למצבו לפני המלחמה.
עם אורך של 125 מטר ומגדל פעמונים בגובה 70 מטר, אולם הבדים משחזר את החשיבות והעושר של עיר מסחר מימי הביניים.
סמוך לאולם נמצאת הקתדרלה של מרטין הקדוש, שגם היא ספגה נזקים כבדים במהלך המלחמה ושוחזרה.
אולם הבדים נבנה בלב העיר, על גדתה המזרחית של תעלת איפרלה, יובל של הנהר אֵיזר הנשפך לים הצפוני, על מנת לאפשר לספינות מסחר להתקרב למקום ולטעון ולפרוק סחורה.
אורך האולם הוא 125 מטר.
המבנה היה בן שתי קומות, ונבנה כמלבן המקיף חצר פנימית, ששימשה שוק למוצרי הטקסטיל.
בדרומו של המבנה נקבעו 48 דלתות יציאה אל כיכר השוק, שהייתה סמוכה לאולם הבדים.
בקומה הראשונה היו אולמות בעלי תקרת לבנים קמורה, ששימשו למסחר ולאחסון הטקסטיל.
הקומה השנייה הורכבה מאולמות רבים, חלקם מפוארים מאוד, וקורתה בקורות עץ ענקיות.
האולמות בקומה זו שימשו את הסוחרים לאחסון, סעודות, פגישות של חברי גילדות הסוחרים, וחברי מועצת העיר.
חזית אולם הבדים נבנתה משלוש שורות של קשתות מחודדות זו על גבי זו שסוגרות על חלונות וגומחות.
לפני מלחמת העולם הראשונה ניצבו בהן פסלים של אישים היסטוריים, דוכסים ודוכסיות של פלנדריה.
בארבע פינות המתחם נבנו צריחים מחודדים בסגנון גותי.
במאה השבע עשרה נבנה אגף חדש לאורך צלעו הדרומית של המבנה הישן.
אגף זה נבנה בין 1619 ל-1622 בסגנון הרנסאנס.
גם באגף זה שתי קומות, הבנויות על גבי עמודים מקושתים, היוצרים ארקדה רחבה לאורך הבניין.
האגף החדש משמש כיום את עיריית איפר.
מגדל הפעמונים בעל ארבעה צריחים ומגדל מרכזי מכיל קריון בעל 49 פעמונים.
המגדל מהווה חלק מאולם הבד, ומגיע ל-70 מטרים.
ממוט היוצא מעל למגדל ניצב דרקון המשקיף על העיר.
את אבן פינתו ירה בלדווין הראשון מקונסטנטינופול בשנת 1201. המגדל נבנה על מנת לשמש כמגדל שמירה עבור אנשי העיר ורכושם.
המגדל מציע מבט מורחב על סביבתו והוצב בו צופה שצפה אל מחוץ לעיר במשך 24 שעות ביממה, על מנת להבחין באויבים הקרבים ובאים לעיר.
הוא צפה גם אל העיר פנימה, על מנת לאתר שרפות בהקדם האפשרי.
במגדל היו שלוש קומות, ולעיתים שימשה הקומה הראשונה כבית הכלא העירוני.
שאר הקומות שימשו כארכיון, נשקייה, אולמות פגישות ועוד.
בתחתית המגדל מוביל מעבר מקומר מן הרחוב אל החצר הפנימית, בה הייתה כיכר השוק.
בזמנים פחות נאורים, חתולים, שבתקופה ההיא היו קשורים למאגיה שחורה, הושלכו מהמגדל מסיבה שטרם הובנה עד היום.
ב-1999 הכריז אונסק"ו על אולם הבד ומגדל הפעמונים אתר מורשת עולמית עם שאר מגדלי הפעמונים של בלגיה וצרפת.
בעבר ניתן היה להגיע אל אולם הבדים באמצעות סירה דרך מעבר המים איפרלה (Ieperlee), אך כיום מעבר זה כוסה.
האולמות המרווחים בקומת הקרקע, שם נמכרו בדים וצמר, משמשים כיום כאולם תצוגה; בקומה השנייה, ששימשה בעבר כמחסן, שוכן כיום מוזיאון שדות פלנדריה, המוקדש להיסטוריה של מלחמת העולם הראשונה.
אולם הקונכייה הוא היכל ספורט רב תכליתי הממוקם בבאר שבע ומונה 3,000 מקומות ישיבה.
ההיכל משמש כאולמה הביתי של קבוצת הכדורסל של הפועל באר שבע.
הוא הוקם במסגרת קריית ספורט חדשה הכוללת גם את אצטדיון טרנר.
אולם הקונכייה פתח את שעריו בדצמבר 2013 במופעים של הפסטיגל, וב-25 בפברואר 2014 הוא נחנך על ידי רוביק דנילוביץ', ראש העיר של באר שבע, שמואל פרנקל, יו"ר מנהלת הליגה, ואיציק לארי, יו"ר ווינר, לפני משחק האולסטאר המסורתי של ליגת העל.
אולם הקונכייה תוכנן על ידי האדריכל גדעון פובזנר.
ההיכל כולל 5,000 מ"ר בנוי והוקם בהשקעה של כ-50 מיליון ש"ח, כשחלק מהמימון בסיוע מפעל הפיס.
ההיכל נבנה באמצעות החברה הכלכלית לפיתוח באר שבע ונוהל על ידי חברת "כיוונים".
החל מינואר 2021, במהלך התפרצות מגפת הקורונה בישראל, שימש ההיכל לפרקים כמתחם חיסונים נגד COVID-19 של שירותי בריאות כללית.
אולם הספורט הדר יוסף הוא היכל ספורט בן 1,400 מקומות השוכן בתל אביב-יפו ונמצא בבעלות משותפות של עיריית תל אביב-יפו והוועד האולימפי בישראל כחלק מקומפלקס מרכז הספורט הלאומי תל אביב.
ההיכל נבנה בשנת 1995, ונחנך במסגרת משחק במוקדמות אליפות אירופה בכדורסל, בו נוצחה נבחרת ישראל על ידי נבחרת בוסניה.
עד שנת 2014 שימש באופן קבוע כאולם הביתי של קבוצת מכבי תל אביב בכדוריד, שעברה באותה שנה לאולם התיכונט.
באולם יציע מרכזי אחד (המחולק לשני מפלסים), ומעט שורות צפייה מאחורי הסלים.
ספסלי הקבוצות נמצאים מול היציע.
לקראת עונת 2013/14 הותקנו בהיכל שערים אלקטרוניים, ונוספה אליו כניסה מיוחדת לאוהדים האורחים.
האולם הוא חלק מבניין הרב לספורט בקומפלקס מרכז הספורט הלאומי תל אביב, אך יש לו כניסה נפרדת לקהל.
מעליו נמצאים משרדי מכון פיזיותרפיה ומתקן "החוויה האולימפית", והוא ממוקם בשכנות לאולמות הג'ודו, התעמלות המכשירים, ההתעמלות האמנותית ומשרדי האיגודים השונים שבקומפלקס.
במהלך עונת 2007/08 החליט הוועד המנהל של קבוצת הכדורסל של הפועל תל אביב להעביר את משחקיה לאולם הדר יוסף, וזו אירחה בו ברציפות עד שעלתה לליגת העל בשנת 2012. העירייה אף הציעה להרחיב את האולם ל-3,000 מקומות עבורה, אך ההצעה נדחתה על ידי הוועד האולימפי.
עם חזרתה של הפועל תל אביב לליגת העל, עזבה הקבוצה את האולם לטובת בית מכבי שבראשון לציון, אך חזרה אליו בעונת 2013/14; וזאת עד שהושלמה הקמתו של היכל קבוצת שלמה שנבנה להפועל תל אביב במתחם הדרייב אין ונפתח בתחילת נובמבר 2014.
ב-8 ספטמבר 2014 הודיעה הפועל תל אביב על הקמת קבוצת הכדוריד של הפועל תל אביב שתשחק ב מעונת 2015/2014 שחלק ממשחקיה יתקיימו באולם הספורט הדר יוסף.
בדצמבר 2015 בוצע באולם שיפוץ קל בשווי 1.2 מיליון שקלים שכלל את החלפת הפרקט באולם וכן התקנת יציע מתקפל המכיל 435 מקומות בחלקו התחתון של היציע המרכזי במקום היציעים המתניידים שקדמו לו.
בנובמבר 2025 הפועל תל אביב (כדורסל נשים) החלה לארח את משחקיה באולם.
אולם הקונצרטים של סטוקהולם (בשוודית: Konserthuset Stockholm) הוא הבניין המרכזי למופעי מוזיקה בסטוקהולם, שוודיה.
המבנה עוצב על ידי האדריכל איוואר טנגבום , שתוכניתו נבחרה לאחר תחרות, והוא נחנך ב-1926. הצייר היהודי-שוודי איסאק גרינוולד הופקד על עבודות העיטור הנרחבות באולם המשני שאף נקרא על שמו – Grünewaldsalen.
הבניין הוא ביתה של התזמורת הפילהרמונית המלכותית של סטוקהולם.
באולמו הראשי מתקיימים טקסי הענקת פרסי נובל (למעט פרס נובל לשלום) ופרס פולר למוזיקה.
האצטדיון הלאומי יויוגי (ביפנית: 国立代々木競技場 הוא אולם ספורט הממוקם בפארק יויוגי שבטוקיו, בירת יפן.
לאולם יש שני מגרשים מגרש אחד שמכיל 13,291 מקומות ומגרש שני שמכיל 3,202. האולם תוכנן על ידי קנזו טנגה.
האולם אירח את משחקי הכדורסל באולימפיאדת טוקיו.
בנוסף לכך אירח האולם את אליפות העולם בכדורעף 2006, 2010. האולם צפוי לארח את משחקי הכדוריד בטוקיו (2020).
אולם הספורט נחלת יהודה ע"ש ספי ריבלין הוא אולם ספורט שהוקם בשכונת נחלת יהודה בראשון לציון.
האולם משמש כאולם הביתי של הפועל ראשון לציון בכדוריד.
האולם תוכנן על ידי האדריכל יוסי נחמני ממשרד האדריכלים מילוסלבסקי, כחלק מהקומפלקס "מרכז הספורט 360" הכולל, אולם ספורט, בריכת שחייה מחוממת חצי אולימפית, חדר כושר, אמפיפארק קטן עם 800 מקומות, חדרי חוגים וקפיטריה, בשטח כולל של כ-6500 מ"ר.
הקומפלקס נבנה בעלות של כ-48 מיליון ש"ח ונפתח ב-2016. האולם מכיל 600 מקומות ישיבה ביציע אחד, והוא כולל תשתית לשידור משחקים בטלוויזיה.
האולם יכול לשמש גם לכדוריד וגם לכדורסל.
ב-2016 הפועל ראשון לציון עברה לשחק באולם, המשחק הראשון באולם החדש היה נגד מ.כ חולון ונגמר בהפסד של הפועל ראשון 22:23.
בינואר 2018 הכריזה עיריית ראשון לציון כי מרכז הספורט ייקרא ע"ש הבדרן המנוח ספי ריבלין שנולד וחי במושב נחלת יהודה שהפך לשכונה בראשון לציון.
אולם גריג הוא אולם קונצרטים בן 1,500 מקומות ישיבה הממוקם בעיר ברגן שבנורווגיה.
האולם נקרא על שם המלחין יליד העיר אדוורד גריג, המקום משמש כמקום מושבה של הפילהרמונית של ברגן, בנייתו של הבניין המעוצב בארכיטקטורה מודרנית החלה ב-1967 והסתיימה ב-1978.
באולם נערכים מדי שנה קונצרטים, מופעי בלט ואופרה, בנוסף הוא משמש גם כמרכז כנסים ותערוכות, המקום מארח סמינרים, הרצאות וקונגרסים בינלאומיים, האולם אירח את אירוויזיון 1986 ואת האירוויזיון למוזיקאים צעירים 2000 וכמו כן מדי שנה מארח את תחרות להקות כלי הנשיפה הנורווגית (Norwegian Brass Band Championship competition).
אולם הבדים של קרקוב (בפולנית: Sukiennice, "סוּקְייֶניצה") הוא מבנה בעיר קרקוב שבאזור פולין קטן, המתוארכת לרנסאנס הפולני והוא אחד מסמליה המוכרים ביותר של העיר.
האולם הוא המבנה המרכזי בכיכר המרכזית של קרקוב שבעיר העתיקה של קרקוב (שהוכרזה על ידי אונסק"ו אתר מורשת עולמית ב-1978).
המבנה הוקם באמצע המאה ה-14, בתקופת שלטונו של קז'ימייז' השלישי מלך פולין, כמבנה גותי במקום דוכני השוק שהיו קיימים במקום מהמאה ה-13 ושימש לסחר בדים.
המקום נשרף כליל ב-1555, ונבנה מחדש בין 1556 ל-1560 בסגנון רנסאנס על ידי ג'ובאני איל מוסקה (Giovani il Mosca) מפדובה.
הוא שימש אז כמרכז מרכזי של סחר בינלאומי.
סוחרים נודדים נפגשו בו כדי לדון בעסקים ובסחר חליפין.
בתור הזהב של פולין במאה ה-15, היה האולם מקור למגוון של סחורות יבוא אקזוטיות מהמזרח - תבלינים, משי, עור ושעווה - בעוד שקרקוב עצמה ייצאה טקסטיל, עופרת ומלח בישול ממכרות המלח בווייליצ'קה.
סמוך לאולם הבדים התקיימו עד המאה ה-19 שני מבנים קשורים אליו "בית השקילה הגדול" (Wielka Waga Miejska) ו"בית השקילה הקטן" (Mała Waga Miejska).
אולמות בדים אחרים דומים היו קיימים בערים אחרות בפולין, כדוגמת ורוצלב ופוזנן, כמו גם בערים אחרות באירופה דוגמת אולם הבדים של איפר בבלגיה, בבראונשוויג ובלייפציג בגרמניה, שבהן המבנה מכונה גוונדהאוס (Gewandhaus) (המקור לשם תזמורת הגוונדהאוס של לייפציג) ובלידס באנגליה (st White Cloth Hall1).
קרקוב הייתה עיר הבירה של פולין, והיא הייתה בין הערים הגדולות ביותר באירופה כבר לפני שהחלה תקופת הרנסאנס.
עם זאת, החלה הידרדרות במצבה עם מעבר הבירה לוורשה בסוף המאה ה-16. דעיכתה של העיר הואצה בשל מלחמות ופוליטיקה שהובילו לחלוקת פולין בסוף המאה ה-18. עד השיפוץ האדריכלי שהוצע לאולם הבגדים בשנת 1870 תחת השלטון האוסטרי, חלק גדול ממרכז העיר ההיסטורי היה במצב רעוע.
שינוי במצב הפוליטי והכלכלי של מלכות גליציה ולודומריה ב-1860 הביא לתחייה מחודשת של העיר בשל האספה המחוקקת החדשה (סיים, בגרמנית Landtag von Galizien und Lodomerien, בפולנית Sejm krajowy).
ב-1877 החל שיפוץ אולם הבדים על פי עיצובו של טומאש פרילינסקי (Tomasz Pryliński) ובפיקוח של ראש העיר מיקולאי זיבלקייביץ' (Mikołaj Zyblikiewicz), יושב ראש האספה המחוקקת, והוא נחנך ב-3 באוקטובר 1879. השיפוץ, שכלל את הוספת הקשתות בחזית המבנה, היה אחד ההישגים הבולטים של תקופה זו.
האולם אירח אורחים מכובדים רבים במשך מאות שנים, ועדיין משמש לארח מלכים ונכבדים, כדוגמת צ'ארלס, נסיך ויילס ואקיהיטו, קיסר יפן, שהתקבלו באולם ב-2002. בעבר התקיימו כאן נשפים, בעיקר לאחר שהנסיך יוזף פוניאטובסקי שחרר את העיר לתקופה קצרה מהשלטון האוסטרי ב-1809. מעבר לערכו ההיסטורי והתרבותי, המבנה עדיין משמש כמרכז מסחר.
כשקומת הכניסה משמשת ברציפות למסחר ובה דוכני מזכרות ובתי קפה, ובקומת העליונה שוכן מוזיאון הסוקייניצה.
מוזיאון הסוקייניצה, רשמית "גלריה של אמנות פולנית מהמאה ה-19 בסוקייניצה" (Galeria Sztuki Polskiej XIX wieku w Sukiennicach), השוכן בקומה העליונה של אולם הבדים הוא שלוחה של המוזיאון הלאומי של קרקוב.
הוא כולל את התצוגה הקבועה הגדולה ביותר של ציורים ופסלים פולניים מהמאה ה-19, בארבעה אולמות גדולים המסודרים לפי התקופה ההיסטורית והנושאים המוצגים המקיפים את כל התקופה האמנותית.
המוזיאון שודרג ב-2010 ונוספו לו אמצעים טכניים חדישים, מחסנים, אזורי שירות כמו גם פריסה משופרת של התצוגה על פי נושאים.
הגלריה של אמנות פולנית מהמאה ה-19 הייתה מקום תרבותי מרכזי מהרגע שבו נפתחה ב-7 באוקטובר 1879. בגלריה מוצגים פורטרטים וסצנות של קרבות משלהי סגנון הבארוק, סגנון הרוקוקו והסגנון הקלאסי של המאה ה-18 שנעשו בידי אמנים פולניים ואחרים מהתקופה שקדמה לתקופה הרומנטית.
האמנות של פולין המחולקת שנציגה הידוע ביותר הוא הציור של יאן מטייקו המכונה "מחווה פרוסית" (Hołd pruski), המתאר את אלברכט, דוכס פרוסיה נשבע אמונים לזיגמונט הראשון, מלך פולין בכיכר המרכזית של קרקוב.
ציורים נוספים כולל סצנות מיתולוגיות ותנ"כיות כדוגמת לפידי נרון (Pochodnie Nerona) מאת הנריק שמירדזקי (Henryk Siemiradzki).
האמנות של נציגים מתנועת פולין הצעירה (Młoda Polska) מתחילת המאה ה-20 מיוצגת על ידי עבודות של יאצק מלצ'בסקי (Jacek Malczewski) ויוזף חלמונסקי (Józef Chełmoński), אימפרסיוניסטים בולטים דוגמת יוזף פנקייביץ' (Józef Pankiewicz) ולאון ויצ'לקובסקי (Leon Wyczółkowski).
ציורים של וויצ'ך גרסון (Wojciech Gerson) ויוליאן פאלאט (Julian Fałat), כמו גם הציור הגדול והשנוי במחלוקת טירוף הצהלות (Szał uniesień) מאת ולדיסלב פודקובינסקי (Władysław Podkowiński).
אולם הקונצרטים טיבולי (בדנית: Tivolis Koncertsal) הוא אולם קונצרטים בעל קיבולת של 1,660 מושבים בגני טיבולי בקופנהגן, דנמרק.
הבניין, בתכנונם של האדריכלים פריץ שלגל והנס האנסן, נבנה בין 1954 ל-1956. האולם משמש הן לנגינת מוזיקה קלאסית, בביצוע התזמורת הסימפונית של טיבולי או מבצעים אורחים, והן למחזות זמר ומופעים ואירועים שונים.
האולם שימש לאירוח מופעי פופ ורוק.
בין האמנים הנודעים שהופיעו בו הגרייטפול דד, אייק וטינה טרנר, אלטון ג'ון, פרוקול הארום, "סאגה", אוריה היפ, ואחרים.
כיום הוא משמש בעיקר למוזיקה קלאסית.
אירוויזיון 1964 שודר מאולם זה.
אולם הקונצרטים הראשון בגני טיבולי נפתח ב-1843. הוא הורחב ב-1873 וכיום הוא הבניין הידוע כ"אולם הזכוכית" בגני טיבולי.
הנס כריסטיאן לומבייה היה מנהל מוזיקלי ומנצח ראשי מ-1843 עד 1872. הוא הלחין קרוב ל-700 יצירות לתזמורת, בעיקר ריקודי פולקה, ואלס וגאלופ.
אולם קונצרטים חדש נבנה ב"סגנון מורי" בשנת 1902. את הבניין תכננו קנוד ארנה פטרסן וריצ'רד ברגמן.
ביוני 1944, בזמן הכיבוש הנאצי בדנמרק, אירע פיצוץ בטיבולי שגרם לנזקים קשים ולשריפתו המוחלטת של אולם הקונצרטים במקום (ששוקם רק ב-1956).
העיתונות שהייתה בשליטת הנאצים האשימה את המחתרת הדנית בפיצוץ, אולם לאמיתו של דבר הפיצוץ בוצע בידי קבוצה של נאצים דניים כנקמה על פגיעה של המחתרת הדנית במפעל חיוני לגרמנים.
האולם נבנה מחדש בעיצוב מודרניסטי של פריץ שלגל והנס האנסן.
בשנת 2005 עבר הבניין שיפוץ יסודי והרחבה, שכללו את שיחזור הסגנון הקלאסי של האולם הראשי משנות ה-50', כולל תוכנית הצבעים האופיינית של אדום, כחול, צהוב וירוק, בד בבד עם שכלול והרחבה של המתקנים לבאי האולם.
עד 2009, היה משכנה הקבוע של התזמורת באולם הקונצרטים טיבולי.
מאז, שוכנת הפילהרמונית של קופנהגן במה שהיה בעבר אולם הקונצרטים של הרדיו הדני, ועכשיו הוא אולם הקונצרטים של האקדמיה הדנית המלכותית למוזיקה.
בעונת הקיץ, כשגני טיבולי פתוחים, התזמורת ממשיכה להופיע באולם הקונצרטים טיבולי, בשם "התזמורת הסימפונית של טיבולי".
אולם הפילהרמונית של ברלין הוא אולם קונצרטים בברלין שבגרמניה, ומשכנה של הפילהרמונית של ברלין.
אולם הפילהרמונית שוכנת בקצה הדרומי של טירגארטן וממערב לחומת ברלין לשעבר.
אולם הפילהרמונית נמצא ברחוב הרברט פון קאראיין, על שם המנצח הראשי שכיהן בתזמורת.
הבניין מהווה חלק ממתחם מוסדות התרבות התרבותי הסמוך לכיכר פוטסדאם.
אולם הפילהרמונית מורכב משני אולמות, האולם הגדול עם 2,440 מושבים והיכל המוזיקה הקאמרית עם 1,180 מושבים.
אף על פי שהוגה יחד, האולם הקטן יותר נפתח בשנות ה-80, כעשרים שנה לאחר הבניין הראשי.
הנס שארון תכנן את הבניין, אשר נבנה במהלך השנים 1960–1963. הוא נפתח ב-15 באוקטובר 1963 עם הרברט פון קאראיין שניצח על הסימפוניה התשיעית של בטהובן.
הוא נבנה כדי להחליף את אולם הפילהרמונית הישן, שנהרס על ידי מפציצים בריטיים ב-30 בינואר 1944, יום השנה ה-11 להפיכתו של היטלר לקנצלר.
האולם הוא בניין יחיד, א-סימטרי ואוהלי, כאשר אולם הקונצרטים הראשי בצורת מחומש.
גובה שורות המושבים גדל באופן לא סדיר עם המרחק מהבמה.
הבמה נמצאת במרכז האולם, מוקפת במקומות ישיבה מכל עבר.
פסנתרן הג'אז דייב רובק והרביעייה שלו הקליטו שלוש הופעות חיות באולם; "דייב רובק בברלין" (1964), "חי בפילהרמונית של ברלין" (1970), ו"אנחנו כולנו ביחד שוב בפעם הראשונה" (1973).
ההופעה החיה של מיילס דייוויס באולם משנת 1969 שוחררה גם ב-DVD.
לרבע מהגג נגרם נזק ניכר כאשר הכבאים חתכו פתחים כדי להגיע ללהבות שמתחת לגג.
פנים האולם ספג נזקי מים.
כבאים הגבילו את הנזק באמצעות קצף.
הגורם לשריפה יוחס לעבודות ריתוך, ולא נגרם נזק חמור לא למבנה ולא לפנים המבנה.
ההופעות התחדשו, כמתוכנן, ב-1 ביוני 2008 עם קונצרט של התזמורת הסימפונית של סן פרנסיסקו.
אולם הקונצרטים של בית הכנסת הישן בחרבין (בסינית: 哈尔滨老会堂音乐厅) הוא אולם קונצרטים בחרבין, מחוז חיילונגג'יאנג, סין, ובעבר בית הכנסת הישן של חרבין מ-1909 עד 1963. עם שיפוצו בשנת 2014, הוא נפתח מחדש כאולם קונצרטים מרכזי בעיר.
בעיר חרבין התגוררו אלפי יהודים.
מספר הפזורה היהודית שחיו בחרבין היה למעלה מ-20,000 בשנות ה-20, מה שהפך את חרבין למרכז המשותף הגדול ביותר ליהודים במזרח הרחוק.
ב-15 בינואר 1909, האולם נפתח כבית הכנסת הכללי של חרבין (), האתר הדתי היהודי העיקרי בעיר.
חטיבת הביניים היהודית לשעבר, הייתה צמודה לבית הכנסת, המקום עדיין שמור היטב והוסב לבית ספר למוזיקה.
ביוני 1931 נהרס הבניין בשריפה גדולה ושופץ.
אברהם קאופמן, אז מנהיג קהילת יהודי חרבין, עבד בבית הכנסת בין השנים 1919-1945.
בשנת 2013, יותר ממיליארד יואן סיני, שהם מעל ל-13 מיליון דולר, הוצאו על ידי עיריית חרבין, על שיפוץ הבניין והסבתו לאולם מוזיקה.
האולם נפתח מחדש בשנת 2014.
דן בן כנען, ראש המרכז למחקר ישראל־סין באוניברסיטת חיילונגג'יאנג, המתגורר בחרבין, היה אחראי על נושא השחזור.
בן־כנען חוקר את ההיסטוריה של הקהילה היהודית בעיר, וכן יועץ בנושא לממשלת המחוז.
כוונת הארכיטקטים הסינים הייתה, לשחזר במדויק את מבנה בית הכנסת כפי שהיה בעבר, אולם לא היה ניתן להשיג את תוכניות הבניה המקוריות.
לצורך השחזור הם נעזרו בתמונות נדירות, שנמצאו אצל בני משפחותיהם של יוצאי חרבין.
במאי 2013, הבניין הוגדר כבניין ארצי מוגן.
סדרות קונצרטים מתקיימות באולם, לאורך כל השנה.
חנות ספרים נוסטלגית נמצאת בקומה השלישית של האולם.
אולם הרוקחים הוא מונומנט רשום ברחוב בלאק פריארס ליין, לונדון.
זהו המטה של האגודה הנכבדה של רוקחים לונדון (Worshipful Society of Apothecaries of London), אחת מחברות הרוקחות של הסיטי של לונדון.
זוהי אחת מחברות הרוקחות הגדולות ביותר ובה למעלה מ-1,600 חברים בשנת 2012. היא מדורגת במקום ה-58 בחשיבותה העולמית.
הבניין היה במקור חלק מהמנזר הדומיניקני של בלאק פריארס (Fryars, נזירים באגודה שהיא חלק ממסדר המנדיקנטים), ונקרא בית קובהאם (Cobham) לפני שנרכש על ידי האגודה בשנת 1632.
הבניין המקורי נהרס בשרפה הגדולה של לונדון בשנת 1666, אם כי חלק ניכר מהמבנים מהמאה ה-13 נותרו, כולל מבנה בגובה 9 מטרים שהוא חלק מהקירות, המשולב כיום בקצה הצפוני של חצר האולם.
אולם חדש נבנה באותו אתר ובו חדרים, והושלם בשנת 1672 בתכנונו של אדוארד ג'רמן (Jerman); באותה תקופה הוקם "אולם מפואר" לייצור תרופות בקנה מידה גדול ראשון אי פעם.
מאז ועד 1922, ייצרה החברה מוצרים רפואיים ותרופות באולם שלה, ומכרה חלק ממוצריה בחנות קמעונאית שפנתה אל ווטר ליין (כיום בלאקפריירס ליין).
חלק ניכר מהתרופות נועדו ללקוחות החברה, שכללו את הצי, הצבא, חברת הודו המזרחית הבריטית ומושבות הכתר.
תוכנית שיקום ובנייה (חיצונית) נרחבת בוצעה בשנות ה-1780. האולם עבר שיפוץ נוסף בשנות ה-80, אך מראהו השתנה מעט מאז סוף המאה ה-18 מבחינה חיצונית ומאז סוף המאה ה-17 מבחינה פנימית.
אולם הרוקחים הוא אולם הרוקחים העתיק ביותר בלונדון, עם אלמנטים משמעותיים מהמאה ה-13. המבנה והסידור של הקומה הראשונה של האולם הגדול, אולם בית המשפט ואולם הקבלה (Parlour) שנותרו כפי שנבנו מחדש בין השנים 1668 ו-1670.
אולם הנשפים של הבית הלבן הוא מבנה מתוכנן שיוקם כחלק מהרחבת האגף המזרחי של הבית הלבן בווושינגטון די.
על הקמת האולם הוכרז רשמית ב־31 ביולי 2025, והוא צפוי להשתרע על שטח של כ־90,000 רגל רבועה (כ־8,360 מ"ר) ולכלול קיבולת של כ־650 מושבים.
העבודות צפויות להתחיל בספטמבר 2025 ולהסתיים לפני שנת 2029.
נכון לשנת 2025, אירועים רשמיים בבית הלבן נערכים באולם המזרחי (East Room), שמכיל עד 200 מושבים, או באוהלים ייעודיים המוקמים על מדשאות הבית הלבן לצורך סעודות ממלכתיות.
הנשיא דונלד טראמפ תיאר את השימוש באוהלים כ"מחזה שאינו נאה לעין".
הרעיון להקים אולם נשפים בבית הלבן עלה כבר בתקופת כהונתו הראשונה של הנשיא ברק אובמה: לפחות משנת 2010, בהיותו אזרח פרטי, שוחח טראמפ עם היועץ הבכיר דייוויד אקסלרוד והביע רצון להקים אולם נשפים בשטח הבית הלבן.
בשנת 2016, במהלך כהונתו השנייה של אובמה, הציע טראמפ – אז מועמד לנשיאות – לממן את הבנייה מכיסו בעלות של 100 מיליון דולר, אך הצעתו נדחתה.
עם הכרזת הפרויקט ב-2025, מסרה דוברת הבית הלבן קרוליין לוויט כי האולם המתוכנן הוא "הכרחי ומהודר", וכי יושלם עד לסיום כהונתו של טראמפ בינואר 2029.
הנשיא דונלד טראמפ החליט בדצמבר 2025 להחליף את משרד האדריכלים ובחר במשרד של שלום ברנס
עלותו המשוערת של פרויקט הקמת אולם הנשפים נאמדת בכ־200 מיליון דולר, ומיועדת להתממן על ידי הנשיא דונלד טראמפ ותרומות פרטיות מגורמים שזהותם טרם נחשפה.
הבנייה צפויה להתחיל בספטמבר 2025 ולהסתיים לפני תום כהונתו של טראמפ בשנת 2029. במקביל להקמת אולם הנשפים, צפוי גם האגף המזרחי של הבית הלבן לעבור תהליך "מודרניזציה".
על פי דיווח של BBC News, העיצוב הפנימי המוצע של האולם צפוי להיות מפואר, ולכלול נברשות ועמודים מעוטרים.
מבקרי הפרויקט טענו כי סגנון העיצוב ראוותני ומנותק מהמציאות, ותואם את קו השיפוצים רחבי ההיקף שטראמפ הוביל בבית הלבן בעבר, בהם שולבו אלמנטים מוזהבים.
בכתבה שפורסמה באתר The Hill נמתחה ביקורת על עיתוי השיפוץ, שנעשה על רקע דו"חות תעסוקה חלשים וחששות מפני השפעת מדיניות המכסים של טראמפ על הכלכלה האמריקאית.
מומחים שצוטטו בכתבת הניו יורק טיימס תיארו את לוח הזמנים המוצע להשלמת הבנייה עד 2029 כ"אופטימי", והביעו ספק אם העבודות יעמדו בסטנדרטים של שימור היסטורי.
יודגש כי הבית הלבן מוחרג מחוק שימור האתרים ההיסטוריים הלאומי משנת 1966 (National Historic Preservation Act), ולכן אינו מחויב לחקיקה מחייבת בנושא.
תחת זאת, הוא פועל בהתאם להמלצות לא-מחייבות שמגבש ועד שימור הבית הלבן (Committee for the Preservation of the White House).
אוּלָן בָּטוֹר (במונגולית: Улаанбаатар/ – אולאנבאטר) היא בירת מונגוליה והעיר הגדולה ביותר בה.
העיר מחולקת לתשע נפות ובשנת 2021 אוכלוסייתה נאמדה ביותר ממיליון וחצי תושבים.
אולן בטור נוסדה ב-1639 כעיירה בודהיסטית בשם אורגה (במונגולית: Өргөө אורגו, "ארמון").
בשנות ה-60 של המאה ה-19 שגשגה העיר, בעקבות הימצאותה על דרך המסחר בתה בין סין לרוסיה.
לאחר הכרזתה של מונגוליה על היותה אוטונומיה ב-1911, הפכה העיר לבירת הרפובליקה החדשה ושמה שונה לאולן בטור (בתרגום מילולי ממונגולית – גיבור אדום), לכבודו של הגיבור הלאומי המונגולי דמדין סוחבאטאר.
פסלו של סוחבאטאר, ששחרר את מונגוליה מהשלטון הסיני ושירת בצבא האדום, ניצב בכיכר על שמו במרכז העיר.
העיר שוכנת בצפון-מרכז המדינה על גדות הנהר טול בגובה 1,350 מטרים מעל פני הים.
בשל מאפייני המיקום שלה בעומק פנים-הארץ, אולן בטור היא עיר-הבירה הקרה ביותר על פני כדור הארץ.
האקלים בעיר מסווג כאקלים צחיח למחצה קר.
כמות המשקעים בעיר היא 267 מילימטרים לשנה, והטמפרטורה הממוצעת בה היא 0.4- מעלות צלזיוס, כאשר בחורף (נובמבר–מרץ) הן כמעט תמיד מתחת ל־0 מעלות צלזיוס ובחודשים החמים הן לרוב בין 10 ל־20 מעלות צלזיוס.
המשקעים יורדים בעיקר בין אפריל לאוקטובר.
במקרי קיצון עלולות להימדד טמפרטורות של מעל 35 מעלות צלזיוס או 35- מעלות צלזיוס.
באולן בטור נמצאת האוניברסיטה הלאומית של מונגוליה, שהיא האוניברסיטה הוותיקה, הגדולה והמקיפה ביותר במדינה.
בנוסף, נמצאות בעיר מספר אוניברסיטאות נוספות, שחלקן החלו את דרכן כפקולטות באוניברסיטה הלאומית של מונגוליה.
נמל התעופה הבין-לאומי בויאנט אוכאה ממוקם במרחק 18 קילומטרים דרומית מערבית לעיר.
חברות התעופה העיקריות המגיעות לשדה התעופה הן חברת התעופה המונגולית, קוריאן אייר ואייר צ'יינה.
אולן בטור מקושרת לערי מונגוליה באמצעות רשת כבישים, רובם דרכים כבושות, וכמו כן באמצעות רכבות לתשתית הרכבות הסינית ולרכבת הטרנס סיבירית.
כיכר סוחבאטר ובניין הפרלמנט – לבה של העיר, וסביבה רוב מבני הציבור והמוזיאונים.
בחזית בניין הפרלמנט מוצגים פסליהם של ג'ינגיס חאן ויורשיו, ובתוכו מוזיאון להיסטוריה של המדינה המציג את סמליה לאורך ההיסטוריה.
המוזיאון הלאומי להיסטוריה – מציג את ההיסטוריה והתרבויות השונות של תושבי מונגוליה החל מתקופת האבן ומכיל ממצאים ארכאולוגיים רבים.
מוזיאון הטבע – מציג את הגאוגרפיה, צמחייה ובעלי חיים של מונגוליה.
בעל אוסף נרחב של עצמות דינוזאורים שהתגלו במדבר גובי.
מנזר גנדן (גנדנטגצ'ינלן) – נוסד ב-1840 ונחשב למנזר החשוב ביותר במדינה.
בעבר היה אחד המרכזים הבודהיסטיים החשובים באסיה.
הגלריה לאמנות על שם זנבזר.
ארמון החורף של בוגד חאן – היחיד ששרד מבין ארבעת ארמונותיו של החאן המונגולי האחרון.
מקדש צויג'ין לאם – אחד המקדשים הבודהיסטיים היחידים ששרדו את הרדיפות הקומוניסטיות ב-1930 בידי הורלוגין צ'ויבלסאן.
שימש לאחר מכן כמפקדת הקומוניסטים בעיר.
שוק נרן טול המכונה גם השוק השחור.
פסל ג'ינגיס חאן הרכוב – נוסד ב-2008 בקרבת אולאן באטר ובתוכו מוזיאון להיסטוריה של האימפריה המונגולית.
מנזר מנזושיר – נוסד ב-1733 בקרבת אולן בטור.
כעיר בירה והעיר הגדולה ביותר, זו העיר עם מרב מועדוני הספורט במדינה ולעיר נציגות בכל אחת מליגות הספורט במדינה.
תיאטרון, פירוש השם מיוונית "מקום להסתכלות", ולכן לאולם התיאטרון, למקום הפיסי, חשיבות מכרעת והשפעה גדולה על ההצגה.
גודל האולם משפיע על המשחק, הסגנון, התפאורה ועוד.
תקרה: בעיות אקוסטיקה, תאורה, אווירה ועוד.
היערכות הקהל והשחקנים (במה) בחלל האולם.
הבמה היא המקום שעליו מציגים שחקני התיאטרון את המחזה.
לארגון מקום ההצגה יש חמש צורות יסוד:
תיאטרון הפרוסניום (או פרוסקניון) (המבנה הסגור): הבמה מופרדת מהאולם בקיר שבו פתח הבמה, שהוא הפרוסצניום, כך שההצגה כולה נתונה כאילו במסגרת, בה צופה הקהל היושב מולה, באולם התיאטרון.
לצופה קשר מינימלי עם צופים אחרים – ההצגה היא חוויה פרטית (אינדיבידואלית לכל צופה).
זוהי במה המתאימה לניסיון של יצירת אשליה של מציאות (ריאליזם, נטורליזם).
זוהי הצורה הקונבנציונלית והנפוצה להצגות תיאטרון.
במת זירה: הבמה במרכז, והקהל מקיף אותה, במעגל או בריבוע.
השחקן חייב להתייחס לקהל הסובבו מכל העברים, הקשר בין השחקנים לקהל הוא דיפוזי, לכל הכיוונים בבת אחת.
בדרך כלל במות זירה הן קטנות ולכן הקשר בין הקהל לשחקנים הוא אינטימי וקרוב.
אולם כזה דורש השקעה כלכלית נמוכה (הוא קל לארגון, לאלתור תפאורה מצומצמת וכדומה, אבל מאחר שהוא בדרך כלל קטן, גם ההכנסות קטנות, וכך בתיאטרון מקצועי זוהי במה יקרה לתפעול).
הכניסות של השחקנים גלויות לעיני הקהל ונמשכות זמן רב.
במה פורצת: הקהל יושב בשלושה צידיה של הבמה.
דומה למבנה "הזירה" אך ללא חסרונותיה – יש לה רקע ותפאורה, הכניסות והיציאות של השחקנים מהתפאורה שברקע.
שימוש במספר צורות, לחלופין בהצגה אחת מולטיפוקוס: סביב לצופה התרחשויות ואפקטים מיוחדים ושונים, הוא בוחר במה לצפות ובמה להתמקד והוא זה שמחבר לכלל משמעות.
החומרים המוגשים לו מתחומים ומסוגים שונים כמו: הצגה של שחקנים, סרטים, שקופיות, ריקוד, מוזיקה ומשחקי תאורה.
אולם תיאטרון מופעל במודלים אחדים:
משכן מפיק: אולם התיאטרון משמש תיאטרון יחיד באופן קבוע.
בית הבימה הוא דוגמה למשכן מפיק, בהיותו המשכן הקבוע של תיאטרון "הבימה".
משכן מקבל (מכונה גם "מרכז לאומנויות הבמה"): אולם תיאטרון שאינו מפיק רפרטואר משלו, אך במקום זאת מקבל חבורות תיאטרון מסיירות, בדרך כלל לתקופה קצרה, כגון שלושה ימים או שבוע.
החבורה הנכנסת יכולה לקבל נתח ממכירות הכרטיסים או תשלום מינימום מובטח.
תיאטראות וסט אנד בלונדון ותיאטראות ברודוויי בניו יורק הם משכנות מקבלים, כיוון שהמקום מספק אך ורק מתקנים למופע הנכנס, אף שההפקה יכולה להישאר למשך שנים רבות.
מודל מעורב: אולם התיאטרון הוא משכנו הקבוע של תיאטרון מסוים, ובנוסף מארח לעיתים חבורות תיאטרון אחרות.
האולמקים היו אומה קדומה שהתקיימה במרכז אמריקה בתקופה הטרום קולומביאנית, מסביבות 1500 לפנה"ס עד לשנת 400 לפנה"ס.
האולמקים חיו באזור השפלה הטרופית של דרום-מרכז מקסיקו, בעיקר באזורים שמהווים היום את מדינת וראקרוס ומדינת טבסקו במצר היבשה טהואנטפק (Tehuantepec).
השפעתם התרבותית הייתה נרחבת יותר, ויצירות אמנות של האולמקים נמצאו אפילו באל סלוודור.
כנראה היו האולמקים אלה שהמציאו את הטלאצ'טלי, משחקי הכדור הקדומים באמריקה המרכזית, הנפוצים בתרבויות שונות של האזור, ושימשו למטרות בידור ודת – ניתן לקבוע בוודאות שהם הראשונים שתיעדו משחקים כאלה.
פירוש השם אולמקים בשפתם של האצטקים, הוא "אנשי הגומי".
היה זה השם השגור בפי האצטקים לאנשים שחיו באזור זה בזמן קדום יותר, בתקופת שלטון האצטקים.
תרבויות אמריקאיות קדומות, מהתרבות האולמקית ועד לתרבות האצטקית, סחטו שרף גומי מעץ בשם Castilla elastica שהוא עץ המפיק גומי המצוי באזור.
המיץ של הגפן המקומי Ipomoea alba עורבב עם שרף הגומי לייצור גומי כבר לפני 3,600 שנה.
המילה אולמק (Olmec) מיוחסת גם לכדורי הגומי שהם השתמשו בהם במשחק הכדור הקדום שלהם.
חוקרים מודרניים ייחסו את השם אולמק להריסות הגלויות ויצירות אמנות באזור זה, קודם שידעו שממצאים אלו היו נטושים למעלה מאלף שנים לפני זמנם של האנשים שהאצטקים כינו בשם אולמקים.
לא ידוע מהו השם שבו האולמקים כינו את עצמם; בתיאורים של תרבויות אמריקאיות קדומות מכנים את האולמקים בשם טאמואנצ'ן (Tamoanchan).
אזור המחיה המרכזי של האולמקים מאופיין בשפלות ביצתיות המופרדות על ידי רכסים מתונים והרי געש.
הרי טוקסטלה (Tuxtla) נמצאים בצפון, ביחד עם מפרץ קאמפץ' (Campeche).
האולמקים בנו ערים ומקדשי קבע במספר אזורים, בהם סן לורנסו (San Lorenzo), טנוצ'טיטלאן (Tenochtitlan), לה ונטה (La Venta), טרס זאפוטס (Tres Zapotes), לגונה דה לוס קרוס (Laguna de Los Cerros), ולה מוחארה (La Mojarra).
השפעתם ניכרה מעבר למרכז הטריטוריה שלהם: החל מצ'אלקאטזינגו (Chalcatzingo), עד למערב האזורים ההררים של מקסיקו, ועד ללזאפה (Lzapa), שנמצאה לחופי האוקיינוס השקט (כיום חלק מגואטמלה).
יצירות האולמקיות נמצאו לאורך בכל אמריקה הלטינית בתקופה זו.
תרבותם של האולמקים צמחה באזור סן לורנסו טאנוצ'טיטלאן (San Lorenzo Tenochtitlan), שבה החלו להופיע מאפיינים אולמקיים ייחודים בסביבות המאה ה-16 לפנה"ס.
האדמה הפורייה באזור זה עם קרקעות סחף, שעודדה תפוקה של תירס.
תנאי סביבה אלו דומים לאלה של מרכזי תרבויות קדומות אחרות: מסופוטמיה ועמק הנילוס.
ריכוז האוכלוסייה הצפוף בסן לורנסו עודד את עלייתם של מעמדות חזקים שהבטיחו לבסוף את שליטת האולמקים באזור, וסיפקו את הבסיס החברתי שהוביל ליצירת פרטי האמנות היוקרתיים המתוחכמים והסמליים שהגדירו את תרבות האולמקים.
חומרים שנמצאו בסן לורנסו ומקורם בוודאות ממקומות רחוקים, רומזים על כך שלאליטת האולמקים הייתה גישה לרשת מסחר נרחבת במרכז אמריקה.
נראה שהגנו על המסחר על ידי מערכת צבאית כלשהי.
אתרים כמו טיאופאנטאקואנטילן מראים שהאולמקים חיו גם באזור גווארו.
לא ידוע בוודאות מה קרה לתרבות זו.
מרכזם העיקרי, סן לורנסו, היה כמעט נטוש בשנת 900 לפנה"ס, ולה ונטה נהפכה לעיר הבירה.
נראה ששינויים במזג האוויר הם שגרמו למעבר זה, וגם מספר נהרות ששינו את מסלול זרימתם.
עם זאת, ישנן עדויות המעידות על פלישה והרס האזור של האולמקים בזמן זה.
בסביבות שנת 400 לפנה"ס, גם לה ונטה נחרבה, אם כי החשיבות של מערכת הטקסים המורכבת שלהם כנראה המשיכה להתקיים אחר תרבות ומדינת האולמקים.
כמה מאות שנים לאחר שהם נטשו את הערים העיקריות שלהם, הגיעו תרבויות אחרות כדי לרשת את מקומם ולהתבסס באדמותיהם – הבולטת בהן היא תרבות בני המאיה ממזרח, הזאפוטק מדרום-מערב, ותרבות הטיאוטיהואקאן ממערב.
הדת האולמקית לא מתועדת בשום מסמך שניתן להשוות אותו למסמכים שנמצאו על המיתולוגיה של בני המאיה, ולכן כל הצגה של המיתולוגיה האולמקית מסתמכות על פרשנויות שניתנו לפסלים וליצירות האמנות והשוואות עם מיתולוגיות קדם-אמריקאיות אחרות.
האמנות האולמקית מראה שאלילים כמו "הנחש בעל הנוצות" ו"רוח הגשם" כבר היו קיימים במקדש האלים של אמריקה הקדומה בימי האולמקים.
הדת של האולמקים פיתחה את כל המוטיבים העיקריים שנמצאו בתרבויות הבת שלהם: עיסוק רב במתמטיקה ולוחות שנה, והתמקדות רוחנית במוות על ידי הקרבת קורבנות אדם.
בנוסף ההסדרים הפוליטיים של ממלכות בעלות היררכיה נוקשה הופיעו כמעט בכל תרבות מקסיקנית ומרכז אמריקאית שבאה אחריהם.
ישנה הסכמה כללית שהאולמקים דיברו בשפה השייכת למשפחת השפות Mixe-Zoquean, אף על פי שהעדות לכך היא מוגבלת.
ייתכן שהאולמקים היו הראשונים באמריקה המרכזית שפיתחו שיטת כתב, אבל לא נמצאו עדויות לכך.
בימינו, ישנו ויכוח האם סדרת סמלים שנמצאה בשנת 2002 ותוארכה כשייכת לשנת 650 לפנה"ס שייכת לכתב האולמקי, ובכך קדמה לכתב של שבט הזאפוטק (Zapotec) משנת 500 לפנה"ס.
ישנו כתב נוסף הידוע בשם אפי-אולמק (פירוש השם אפי-אולמק הוא "לאחר האולמקים"), ויש שמשערים שהאפי-אולמק מייצג כתב מעבר, בין שיטת הכתב הלא ידועה של האולמקים לזו של בני המאיה, אך אין ודאות בכך.
אחרוני האולמקים כבר החלו להשתמש בספרה אפס, מספר מאות לפני תלמי (כנראה במאה הרביעית שלפני הספירה).
לימים, הייתה הספרה אפס לחלק אינטגרלי מספירת בני המאיה.
צורות האמנות של האולמקים מאופיינות בפיסול מונומנטלי ובתגליפים קטנים ומרהיבים.
רוב האמנות האולמקית מעוצבת בסגנון מיוחד ומשתמשת באיקונוגרפיה כדי לשקף את המשמעות הדתית של יצירות האמנות.
עם זאת, ישנן גם יצירות אמנות אולמקיות שמחקות את הטבע, ומציגות תיאור מדויק של אנטומיית גוף האדם, המשתוות כנראה רק ליצירות האמנות הקלאסיות של תקופת בני המאיה.
מוטיבים נפוצים ביצירות הם פיות הפונים כלפי מטה וחריצים באזורי העיניים, שאת שניהם ניתן לראות במצגות של לוחמים המחופשים ליגוארים.
פסלונים של האולמקים נמצאו בשפע באתרים הנמצאים לאורך תקופת התפתחותם.
בנוסף לנושאים הקשורים לבני אדם, האומנים האולמקים היו מומחים ביצירת גילומים של בעלי חיים.
כלי חרס נוצרים בתנורים שיכולים להפיק טמפרטורה שעולה על 900 מעלות צלזיוס.
פירמידות שבנו האולמקים בלה-ונטה מתוארכות למאה ה-8 לפנה"ס.
הפירמידה הגדולה של לה-ונטה הייתה הגדולה ביותר במרכז אמריקה בתקופה זו.
עד היום, אחרי 2,500 שנים של שחיקה, היא מתנשאת לגובה של 34 מטרים (112 רגלים) מעל לקרקע.
נראה שהאמנות האולמקית הידועה ביותר הם הפסלים הענקיים שלהם בצורות ראשים שחובשים קסדות.
מפני שאין מקור פרה-קולומביאני המסביר אותם, פסלים מרהיבים אלו היו הנושא להרבה ספקולציות.
אם מתחשבים בייחודיות של כל פסל, נראה שהפסלים הללו הם דיוקנים של שחקני כדור מפורסמים או מלכים שלובשים את בגדי המשחק.
נכון להיום נתגלו 17 פסלי ענק בדמות ראשים השייכים לאולמקים.
עשרה פסלים נמצאו בסן לורנסו, ארבעה בלה ונטה, שניים בטרס זאפוטס, ופסל אחד בראנצ'ו לה קורבטה שליד טרס זאפוטס.
טווח גודלם של הראשים משתנה מאלו שנמצאים בראנצ'ו לה קורבטה וגובהם 3.4 מטרים עד ל-1.47 מטרים בפסלים שנמצאים בטראס זאפוטס.
ישנם מקורות שרומזים על כך שהפסל הגדול ביותר שוקל 40 טונות, אף על פי שרוב הדיווחים מעריכים שהראשים הגדולים ביותר שוקלים 20 טונות.
הראשים גולפו מגושים בודדים או מאבנים גדולות שהן התוצר של התפרצות געשית, שנחצבו בהרי טוקסטלה.
סביר שראשים אלו נישאו על רפסודות מהמחצבה בללאנו דל גיקארו עד ליעדן הסופי.
כדי להגיע ללה ונטה, מרחק של כ-80 קילומטר, היו הרפסודות צריכות לעבור דרך הגלים הרוגשים של מפרץ קאמפאץ'.
בהסתמך על Grove, האלמנטים הייחודים בכובע יכולים להיות מזוהים בכיסויי הראש של דמויות אדם בפסלים אחרים הנמצאים באזור מפרץ החוף, הרומזים על כך שאלו הם סמלים אישיים או קבוצתיים.
כמה מהראשים, ואנדרטאות רבות אחדות, הושחתו בדרכים שונות, נקברו ונחשפו, הוצבו במקומות חדשים או נקברו מחדש.
לא ידוע אם הפעולות האלו היו חלק מפולחן דתי או שהם תוצאה של סכסוך או סכסוכים.
בחודש מרץ 2005, צוות של ארכאולוגים השתמש בניתוח המבוסס על נייטרונים, כדי להשוות בין 1,000 יצירות אמנות מקרמיקה בסגנון אולמקי עם 275 דוגמיות כדי לגלות את מקורם.
הם מצאו ש"האולמקים ארזו וייצאו את האמונה שלהם ברחבי האזור בצורה של צורות ועיצובים קרמיים ייחודים, שנהפכו במהירות לחותמת-איכות של מעמד האליטה באזורים שונים של מקסיקו העתיקה".
בתגובה, באוגוסט שנת 2005 נערך מחקר נוסף, שהתבסס על פטרוגרפיה ובו נמצא כי: "החלפות של כלי חרס בין מרכזי השפלה ומרכזי האזורים ההררים היו הדדיים, או דו-כיווניים.
חמש מהדוגמיות שנתגלו בסן לורנסו היו "באופן שאינו משתמע לשתי פנים" מווחאקה.
על פי הארכאולוגים שערכו את המחקר, הדבר "סותר טענות קודמות שאזור המפרץ היה המקור היחידי לקדרות באמריקה הקדומה".
הגנו על התוצאות של קבוצת המחקר הראשונה בחודש מרץ 2006 בשתי כתבות במגזין "עתיקות אמריקה הלטינית".
מפני שהמדגם של הקבוצה הראשונה גדול בהרבה מהקבוצה השנייה (ניתוח כולל של 1,600 חומרים וטיט לעומת ניתוח של 20 חתיכות כלי חרס של המחקר שני), המחברים של המגזין "עתיקות אמריקה הלטינית" טענו שהמחקר שהתבסס של על פטרוגרפיה לא יכול לעלות על המחקר הראשון.
היו חוקרים שהצביעו על השפתיים הבשרניות והאף הרחב הניכרים בפסלי האולמקים כעדות לכך שמוצא האולמקים הוא ממערב אפריקה, אבל טענה זו נפסלה על ידי מרבית החוקרים שציינו כי זו מסמלת את האמונה ב"אדם-יגואר" (חצי אדם וחצי חתול) שהייתה נפוצה באמונות הקדם אמריקאיות.
לטענתם, שפתיים מלאות ואפים קטנים ורחבים הם חזות נפוצה בקרב תרבויות קדם-אמריקאיות ועמים טרופיים באופן כללי.
כמה מחברי המורמונים טענו שייתכן שהאולמקים מוזכרים בספר מורמון בגלל קווי הדמיון לארכאולוגיה האולמקית.
עם זאת, הספר של המורמונים מציין דברים שאינם ידועים כחלק מהתרבות האולמקית, כמו השימוש בברזל, במשי ובפילים.
ספקולציה זו אינה נתמכת על ידי אף קבוצה מלומדת בתחום של אמריקה הקדומה.
אולן-אודה היא עיר בדרום סיביר, רוסיה, על גדות נהר אודה, הנשפך לימת באיקל.
בשנת 2024 מנתה אוכלוסיית העיר 435,751 תושבים.
היא בירת רפובליקת בוריאטיה ומתגוררים בה תושבים ממוצא רוסי, בוריאטי, אוקראיני, טטרי, מונגולי וגם יהודים.
הרוסים מהווים כ-60% מכלל תושבי העיר.
העיר נוסדה על ידי הקוזאקים המתקדמים לעבר סיביר ב-1666 ונקראה בשם אודינסקויה.
ב-1678 הייתה העיר כבר ידועה כבסיס חשוב של הקוזקים על הדרך לסיביר.
ב-1775 נהייתה לעיר, שמה שונה לורחניאודינסק וגם קיבלה סמל לפי פקודתה של יקטרינה השנייה, קיסרית רוסיה.
בסמל העיר מופיעה קרן השפע, מטה של מרקוריוס, כסמל למסחר, וחיה סיבירית בשם באבר.
החל מ-1923 העיר משמשת כבירת הרפובליקה האוטונומית הבוריאט-מונגולית, ב-1934 שם העיר שונה לשמה הנוכחי.
מ-1958 בירת הרפובליקה האוטונומית הבוריאטית.
מ-1991 בירת רפובליקת בוריאטיה בפדרציה הרוסית, הנהנית ממעמד אוטונומי.
אולן-אודה נמצאת 5,640 ק"מ ממזרח למוסקבה וכ-100 ק"מ מדרום-מזרח לימת באיקל.
העיר שוכנת כ-600 מטר מעל פני הים למרגלות רכסי הרי חמאר-דבאן ואולן-בורגס, סמוך למפגש הנהרות נהר סלנגה ואחד ממקורותיו נהר אודה, החוצה את העיר.
נהר סלנגה הזורם באולן-אודה נשפך אל אגם בייקל ומספק כמחצית מכמות המים הנשפכים אל האגם.
בשנה זורמים מן הנהר לאגם כ-30 מיליארד מטר מעוקב מים שלהם השפעה מכרעת על מידת המליחות של מי האגם.
הנהר הוא מקור דגה חשוב באזור.
סמוך לאולן-אודה, בואגז'אנובו (Vagzhanovo) נמצא ככל הידוע בסיס הציוד הצבאי הגדול ביותר של צבא רוסיה.
טרם פרוץ מלחמת אוקראינה–רוסיה אוכסנו במקום, תחת כיפת השמיים, כ-3,840 כלי רכב משוריינים.
מאז פרוץ המלחמה נלקחו מן הבסיס למעלה מ-40 אחוז מכלי הרכב.
אולן-אודה היא תחנה על מסילת הרכבת הטרנס-סיבירית בין אירקוטסק לצ'יטה.
במקום מפגש מסילות שבין המסילה הטרנס-מונגולית המתחילה באולן-אודה וממשיכה דרומה דרך מונגוליה לבייג'ינג, סין.
בעיר חולף גם מקטע M55 של הכביש המהיר בייקל (חלק מן הכביש המהיר הטרנס-סיבירי), שהוא הכביש הראשי לוולדיווסטוק.
את העיר משרת שדה התעופה אולן-אודה וכן שדה קטן יותר, אולן-אודה ווסטוצ'ני.
תחבורה פנים-עירונית כולל רשת קווי חשמלית, קווי אוטובוס ומוניות שירות.
לאולן-אודה שלוש עשרה ערים תאומות:
אולֶמפּ (אולימפיה) דה גוז' הייתה מחזאית ועיתונאית צרפתייה, שכתביה הפמיניסטיים הגיעו לקהל רחב.
דה גוז' תמכה בדמוקרטיה, ובזמן המהפכה הצרפתית דרשה מתן אותן זכויות לנשות צרפת, כפי שדרשו הגברים הצרפתים לעצמם.
ב"הצהרת זכויות הנשים והאזרחיות", שניסחה דה גוז' ב-1791, היא יצאה כנגד נוהגי הפטריארכיה הגברית ונגד עצם הרעיון של אי השוויון בין גברים ונשים.
בתקופת שלטון הטרור היא הוצאה להורג בגיליוטינה בשל מה שהוגדר כ"שמרנותה וקרבתה לז'ירונדינים".
נולדה כמארי גוז' למשפחה מהמעמד הבינוני בעיר מונטובאן שבמחוז טארן וגארון בדרום מערב צרפת.
אביה היה קצב ואמהּ כובסת.
גוז' האמינה שהיא בתו הבלתי-חוקית של ז'אן ז'אק לפרנק, המרקיז מפומפיניאן, שדחה את הטענה משהועלתה בפניו.
בהיותה בת 17 אולצה גוז' להינשא ללואי-איב אוברי, טבח מפריז.
בספרה האוטוביוגרפי למחצה "Mémoire de Madame de Valmont contre la famille de Flaucourt" כתבה: "הושאתי לאדם שלא אהבתי, ושלא היה עשיר או מיוחס.
הוקרבתי ללא סיבה אשר יכלה לפצות על הדחייה שחשתי כלפי אותו אדם".
אוברי מת כשנתיים לאחר הנישואים, כמה חודשים לאחר שנולד לה תינוק ממנו.
בשנת 1770 עברה גוז' לגור בפריז יחד עם בנה פייר, כשהיא מאמצת לעצמה את השם "אולמפּ דה גוז'".
דה גוז' הייתה בעלת השכלה ממוצעת יחסית לבנות דורה.
היא ידעה לקרוא היטב, אך לקתה בכתיבה, כמו הרבה אירופאים בתקופתה.
היא חיה עם מספר גברים שתמכו בה כלכלית, והייתה לאשת חברה מבוקשת בסלונים בפריז.
היא שאפה להתערות באליטה ולהיפטר ממבטאה הפרובינציאלי.
בסלונים הספרותיים והפילוסופיים של פריז פגשה סופרים ופוליטיקאים רבים, והושפעה בין השאר מרעיונותיהם של אונורה מירבו וקונדורסה וכן מהגותו של ז'אן-ז'אק רוסו .
דה גוז' האמינה בשוויון מוחלט בין כל בני האדם, בחלוקת הון צודקת ובסיוע לחלשים.
היא בקשה לחלוק את דעותיה עם הציבור, ולשם כך הקימה תיאטרון חובבים, פרסמה יצירות שונות והגישה מחזות לתאטרונים ממוסדים.
בשנת 1784 החלה לכתוב מסות, מאמרים, ומחזות המעידים על מודעות חברתית עמוקה.
בשנה זו כתבה גם מחזה בשם "זאמור ומירזה - עבדות השחורים" המביע התנגדות לעבדות, אשר פורסם גם בכותרת "L'Esclavage des Nègres" (עבדות השחורים).
בשל היותה אישה, ובשל נושאו השנוי במחלוקת של המחזה, לא פורסם המחזה עד לשנת 1789 והועלה על הבמה רק ב-1792, כאשר המהפכה הצרפתית הביאה לשינוי חברתי שאיפשר זאת.
במקביל למאבקה להעלות את המחזה על הבמה, כתבה דה גוז' מאמרים בנושאים הקשורים במגדר - כמו הזכות לגירושים והזכות לקיים יחסי מין מחוץ למסגרת הנישואים.
כשפרצה המהפכה קיבלה אותה דה גוז' בברכה, אך עד מהרה התפכחה, והבינה כי ה"אחווה" (fraternité) לה הטיפו המהפכנים היא אחווה גברית, וכי זכויות האדם אינן כוללות את זכויות האישה.
ב-1791 הצטרפה לאגודת "ידידי האמת" (המוכרת יותר בשם "החוג החברתי" - Cercle Social), שבין היתר הטיפה למתן זכויות חוקיות ופוליטיות שוות לנשים.
האגודה נפגשה בביתה של סופי דה קונדורסה.
כאן הביעה לראשונה את המימרה המפורסמת "האישה היא בעלת הזכות לעלות לגרדום; עליה לקבל גם את הזכות לעלות לדוכן הנואמים".
בשנת 1791, לאחר קבלת החוקה הצרפתית, הייתה דה גוז' מודאגת מכך שהחוקה אינה מקנה לנשים את זכות הבחירה, אינה משווה את מעמד הנשים לזה של הגברים במסגרת מוסד הנישואים, אינה מעניקה להן את הזכות להתגרש, ואינה מעניקה לנשים את זכות הקניין.
מכיוון שכך, חיברה מסמך שלדעתה הוא מסמך משלים לחוקה, בו תינתנה לנשים כל הזכויות המגיעות להן.
המסמך "הצהרת זכויות האישה והאזרחית" נפתח במבוא בו היא דורשת הסבר מדוע משועבדות הנשים ומוגדרות כבנות המין הנחות.
לאחר פיסקת הפתיחה היא מנסחת את הצהרת זכויות האישה והאזרחית, ומבקשת שזו תתקבל על ידי האספה המחוקקת במושבה הבא.
את הדרישה לשוויון הזכויות מבססת גוז' על בסיס שוויון הנשים לגברים, שכן שני המינים שייכים למין האנושי, ומסוגלים לאותן מחשבות.
גוז' מהללת גם את השוני בין הנשים לגברים, את יופיין של הנשים ואת האומץ שלהן במעשה הלידה.
ההצהרה עצמה מנוסחת באותו אופן עצמו בו מנוסחת הצהרת זכויות האדם והאזרח, אך דה גוז' שינתה כל מקום בו מופיעה המילה "אדם" ל"גבר ואישה"; כמו כן הדגישה גוז' במילה "במיוחד" את "הזכות להתנגד לדיכוי".
דה גוז' הוסיפה עוד כמה זכויות נוספות: זכות האישה לתת לילדה את שם המשפחה של אביו אף אם אינם נשואים, זכות הפיכת הגירושים להליך חוקי, ולבסוף זכותן של הנשים לבעלות על רכוש - שינוי בחקיקה האזרחית שיאפשר לנשים לקבל החלטות באופן עצמאי.
בדברי הסיום של ההצהרה קראה דה גוז' לנשים להתעורר ולגלות כי הן אכן זכאיות לזכויות המופיעות בהצהרה.
היא קובעת כי התבונה היא לצדן, וכי אל להן לסבול עוד את המצב בו יתרונות המהפכה מגיעים לגברים בלבד, מצב הנשען על מוסריות מיושנת, לפיה האישה נחותה מן הגבר.
ההצהרה מסתיימת ב"אמנה חברתית בין הגברים לנשים", המושפעת מספרו של ז'אן-ז'אק רוסו, "האמנה החברתית".
האמנה קוראת לשיתוף פעולה קהילתי, ולחלוקה שווה של הרכוש בין הבעל לאישה: הרכוש יהיה שייך לשניהם, וכן לילדיהם.
במקרה של גירושין יש לחלק את המקרקעין שווה בשווה.
גוז' קראה לעשירים לאמץ את ילדי העניים, ולהביא כך לחלוקה צודקת יותר של רכוש הקהילה.
כן קראה להגנת החוק על אלמנות ונשים צעירות מפני גברים המבטיחים להן הבטחות שווא.
ההצהרה מעולם לא התקבלה על ידי גוף רשמי בצרפת, ונושא זכויות הנשים לא זכה לתשומת הלב הראויה לו, על אף חלקן הרב של הנשים במהפכה, במיוחד ב"מצעד על ורסאי".
זכות ההצבעה לנשים התקבלה בצרפת רק מאה וחמישים שנה ויותר לאחר כתיבת הצהרתה של דה גוז', עם קבלת החוקה שכוננה את הרפובליקה הצרפתית הרביעית בשנת 1946.
דה גוז' הייתה מעורבת בכל עניין בו ראתה אי צדק.
היא התנגדה להוצאתו להורג של המלך לואי ה-16, הן בשל התנגדותה העקרונית לעונש מוות, והן מכיוון שהעדיפה מלך כנוע בעל סמכויות מוגבלות על פני האפשרויות של הקמת מלוכה גולה שתשאף לשוב לשלטון.
כאשר נכזבו שאיפותיה אלו, היא הפכה מתלהמת יותר בכתיבתה.
ב-2 ביוני 1793 היעקובינים אסרו את הז'ירונדינים, שהיו בעלי בריתה הפוליטיים, ורבים מהם נשלחו לגיליוטינה.
באותם ימים פרסמה מאמר בשם "שלוש קלפיות, או בריאות המדינה, מאת משקיף אווירי" (Les trois urnes, ou le salut de la Patrie, par un voyageur aérien).
במאמר היא דרשה משאל עם שיבחר בין שלוש צורות ממשל: רפובליקה אחת בלתי ניתנת לחלוקה, פדרציה, או מלוכה חוקתית.
מאמר זה הביא למאסרה, בגלל האפשרות השלישית שנכללה בו – החזרת השלטון המלוכני.
על פי חוקי שלטון הטרור, קריאה להחזרת השלטון המלוכני נחשבה לעברה חמורה.
היא שהתה בכלא שלושה חודשים, וניסתה להגן על עצמה ללא עורך דין.
היא פרסמה באמצעות חבריה שני טקסטים, בהם סיפרה על החקירות שעברה, וגינתה את שלטון הטרור.
דה גוז' נדונה למוות ב-2 בנובמבר 1793 והוצאה להורג למחרת בעריפת ראשה בגיליוטינה .
גוז' היא דמות אהודה בצרפת, במיוחד בקרב התנועה הפמיניסטית.
שלא כחלוצה אחרת של הפמיניזם, בת זמנה, מרי וולסטונקראפט, כתביה של דה גוז' - הרדיקליים בהרבה - זכו במהלך השנים לתשומת לב מועטה יחסית.
לאחר מלחמת העולם השנייה התעורר העניין בה, והעיסוק בדמותה ובכתביה הלך וגבר.
ב-1981 פרסם ההיסטוריון אוליבייה בלאן ביוגרפיה ראשונה של דה גוז', שנסמכה על מקורות בני תקופתה.
ב-1989, במלאת מאתיים שנה למהפכה הצרפתית, גבר מאוד העיסוק בדמותה.
הכְּתבים שלה נקראו, הועלו על הבמה ונערכו מחדש.
דה גוז' היא נושא הרומן "אולמפ" ("אולימפיה") מאת הסופרת הצרפתייה ז'נבייב שובל (Genevieve Chauvel), כמו גם של ביוגרפיות רבות ויצירות אומנות פלסטית.
על שמה של דה גוז' נקראים תיאטראות, בתי ספר, בתי חולים, דרכים וכבישים במקומות רבים בכל צרפת, במיוחד בעיר הולדתה מונטובאן.
ב-6 במרץ 2004 נקראה על שמה כיכר ברובע השלישי של פריז.
במעמד קריאת הכיכר על שמה נכחה סגנית ראש עיריית פריז, אן אידלגו, והוקראו קטעים נבחרים מהצהרת זכויות האישה והאזרחית.
במהלך השנים עלו דרישות לקבורתה מחדש של דה גוז' בפנתיאון.
שרידיה של דה גוז', כשרידי קורבנות אחרים של שלטון הטרור, נקברו בקברי אחים, אך הדבר לא מנע בעבר קבורה סמלית של גדולי האומה בצרפת שנפלו קורבן לשלטון הטרור, כקונדורסה.