tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
האחר הוא ישות מספיק דומה אך גם מספיק שונה כדי לערוך איתה השוואה ולאפשר את הגדרת העצמי.
בכל התרבויות, כולל תרבויות המטריארכליות, הגבר הוא סובייקט והאישה היא האחר.
משחר האנושות, נכבלה האישה לשונותה הביולוגית משום שהגבר הוא שהגדיר את המציאות, ולפיכך יצר חברה בדמותו.
ומאחר והמודל הוא גברי, ריכוז הכוח הכלכלי והפוליטי, קביעת אמות המוסר ואת היחס לנשים הוא קבע.
יתרה מזאת, כיוון שהתרבות האנושית היא גברית, הרי גם תפיסתן של הנשים את עצמן הושפעה במידה מכרעת מתפיסתו של הגבר אותן.
בספר זה, בובואר תיארה שלושה סוגים עיקריים של נשים הפועלות בחוסר תום לב: הנרקיסיסטית (La narcissiste) השוללת את חירותה על ידי התייחסותה לעצמה כאובייקט נחשק; המיסטיקנית (La mystique), שמשקיעה את חירותה במוחלט; והאישה המאוהבת (L'amoureuse), שמטילה את זהותה לתוך האובייקט הגברי שלה.
בובואר התייחסה גם למה שכינתה האיש הרציני (L'homme sérieux), שהכפיף את עצמו לסיבה חיצונית כלשהי, שבעטיה אין לו, לתפיסתו, חופש לבחור באפשרות אחרת, ולפיכך הוא, בחוסר תום לב, שולל את חירותו שלו.
בובואר מותחת ביקורת על משנתו של סארטר האומר שלכל אחד יש אפשרות לבחור לעצמו איך לחיות ולפעול.
בובואר טוענת שיש אוכלוסיות שלמות - נשים ומיעוטים - שאין להן אפשרות לבחור איך לחיות.
למשל, באותה התקופה לא כל מקצועות הלימוד היו פתוחים בפני נשים.
הספר עורר הרבה עניין ציבורי עם פרסומו ושנים ארוכות לאחר מכן.
הוא חיזק את מעמדה של סימון דה ובובואר ככותבת מחוננת, פילוסופית מבריקה ועתה גם כהוגה פמיניסטית.
הרומן הידוע ביותר של בובואר הוא "המנדרינים" (1954), שזיכה אותה גם בפרס גונקור.
הספר עוקב אחר חייהם האישיים של חבורה מגובשת של אינטלקטואלים צרפתים מסיום מלחמת העולם השנייה ועד אמצע שנות החמישים.
גם בספר זה, הדמויות המרכזיות מזכירות אנשים מרכזיים בחייה.
למשל אלבר קאמי, סארטר והיא עצמה.
שם הספר מרמז על השאלה שמרחפת בספר - האם מקומם של האינטלקטואלים אחרי מלחמת העולם השנייה דומה למעמדם, חסר ההשפעה, של הביורוקרטים המשכילים של האימפריה הסינית.
בדומה לכתבים אחרים של בובואר, שאלות פמיניסטיות, אקזיסטנציאליסטיות ומוסר אישי, נחקרות באמצעות הדמויות.
ב-1967 החלה בובואר במחקר גדול נוסף על הגיל השלישי.
הספר "הזקנה" פורסם ב-1970 וזכה להצלחה מידית.
בעוד שספרה, "המין השני", התקבל בעוינות מצד קבוצות רבות, "הזקנה" התקבל, בדרך כלל, בחיוב על אף שהוא גם מבקר את הדעות הקדומות של החברה כלפי קבוצה מדוכאת אחרת, לדעתה: הקשישים.
בהקדמה לספר מצהירה בובואר שהיא מבקשת "לשבור את קונספירציית השתיקה בנוגע לזקנה".
הספר בוחן את הפחד מהגיל כתופעה תרבותית.
בובואר בוחנת את הזקנה מהפן הביולוגי, ההיסטורי והסוציולוגי ומוכיחה, כמו ב"מין השני", שגיל מבוגר, כמו זהות מינית, מושפע מתפיסה תרבותית שאינה קשורה בהכרח בקשר ישיר לביולוגיה ופיזיולוגיה.
אונטולוגית זקנים לא נתפסים כפרטים עם חזקות וחולשות אלא כישות אחרת מחוץ להגדרת האנושיות המלאה.
שלא כמו במקרה של נשים, בו החברה לכאורה צריכה להצדיק את היותן של נשים "האחר", המצב של זקנים הוא שהם בלתי נראים בעיני החברה.
החוק, התקשורת ואפילו הזקנים עצמם מגדירים את עצמם כיחידה הומוגנית אחת.
מבחינה כלכלית, זקנים נחשבים כנטל על אלו שעדיין תורמים לכלכלה.
בובואר מאירה את הקשר האובססיבי של קפיטליזם וסוציאליזם עם יצרנות כלכלית כמדד מרכזי לבחינת ערכם של בני אדם, דבר התורם לתפיסת זקנים כאחר אולטימטיבי.
בכתיבתה הפרוזאית ובהגותה בנתה סימון דה בובואר את הרעיון החדשני של מהות הדדית והתגלמות המודעות.
הרקע הפילוסופי עליו התבססה אפשר לה לבחון סוגיות חברתיות מורכבות בכלים אתיים.
בעבודותיה היא מיקדה את תשומת הלב בהשפעת התרבות על התודעה וההבניה של מושג הסוכנות, חופש והדדיות.
בובואר השאירה גוף עבודות חשוב ביותר בתחום האתיקה כשבחנה סוגיות חברתיות שונות בכלים פילוסופיים.
בשנת 2020 הוכרז כי רומן של בובואר שלא פורסם בעבר יפורסם בהוצאת וינטג' (Vintage) בשנת 2021, בתרגום של לורן אלקין (Lauren Elkin).
הרומן נכתב בשנת 1954 ומפרט את הידידות האמיתית "הנלהבת והטרגית" שהייתה לה כילדה צעירה עם אליזבת "זאזה" לקוין (Elisabeth "Zaza" Lacoin), שתוארה על ידי שתי דמויות בשם אנדרה וסילבי.
הרומן נחשב "אינטימי" מכדי שיצא לאור במהלך חייה של בובואר.
בובואר כתבה יומני טיולים פופולריים על התקופה בה טיילה בארצות הברית ובסין ופרסמה מאמרים וסיפורים בדיוניים בקפדנות, במיוחד לכל אורך שנות החמישים והשישים.
היא פרסמה מספר כרכים של סיפורים קצרים, ביניהם "האישה שהושמדה" (La Femme rompue), שכמו כמה מיצירותיה המאוחרות האחרות עוסק בהזדקנות.
בשנת 1980 ראה אור כרך של סיפורים קצרים בשם "כאשר דברים שברוח מקבלים קדימות" (Quand prime le spirituel), שבמרכזם היחסים שהיו לה עם דמויות נשיות שהשפיעו על עיצוב אישיותה בשנים המוקדמות של חייה.
אף שנכתב הרבה לפני הרומן "האורחת", שהתפרסם בשנת 1943, בובואר לא חשבה אז שהסיפורים ראויים לפרסום, וחלפו ארבעים שנה עד שפרסמה אותם.
כתביה של סימון דה בובואר בעברית
מוות קל מאוד, תרגם מיכה פרנקל, כתר, 1983
אשה שבורה, תרגמה מרים טבעון, זמורה ביתן, 1984
דמם של אחרים, תרגמה מרים טבעון, זמורה ביתן, 1985
המין השני - חלק ראשון, העובדות והמיתוסים, תרגמה שרון פרמינגר, בבל, 2001
המין השני - חלק שני, המציאות היומיומית, תרגמה שרון פרמינגר, בבל, 2007
המנדרינים, תרגם צבי ארד, ספרית פועלים, 2001
מוות רך מאד, מצרפתית: מיכה פרנקל, הוצאת כתר, 2008
זיכרונותיה של נערה מחונכת, מצרפתית: ניר רצ'קובסקי, הוצאת כתר, 2010
לקראת מוסר של דו-משמעות, מצרפתית: קרן שמש, הוצאת רסלינג, 2012
אי־הבנה במוסקבה, מצרפתית: ניר רצ'קובסקי, הוצאת אחוזת בית, 2016
סימון וייל הייתה פילוסופית והוגה דתית יהודיה-צרפתייה, פעילה חברתית, מורה לפילוסופיה, ופעילת מחתרת במלחמת העולם השנייה, נמשכה למיסטיקה ולפילוסופיה הנוצרית, להגותו של אפלטון ולהשקפות הבודהיסטיות.
סימון וייל נולדה בפריז ב-1909, אחותו הצעירה של המתמטיקאי אנדרה וייל.
הם נולדו למשפחה ממוצא יהודי וחונכו כאגנוסטים.
וייל הצטיינה מגיל צעיר, ובגיל 12 שלטה היטב ביוונית עתיקה.
היא הגיעה למקום הראשון בכיתתה באקול נורמל סופרייר, לפני סימון דה בובואר, שהגיעה למקום השני.
בשנים 1931-1938 עבדה לסירוגין כמורה לפילוסופיה, הן בשל מצבה הבריאותי הרופף והן בשל פעילותה הפוליטית.
בשנת 1936 הצטרפה לרפובליקנים במלחמת האזרחים בספרד.
כפציפיסטית לא שימשה בתפקיד צבאי, אלא עבדה במשך כשנה בעבודות מפרכות בתעשיית הרכב ובחקלאות, מתוך הזדהות עם מעמד הפועלים ובמטרה להבין את מניעיו.
במהלך עבודתה בספרד נכוותה קשות ועברה להחלמה בפורטוגל.
בתקופת ההחלמה חוותה את חוויותיה המיסטיות הראשונות.
בביקור באסיזי, בשנת 1937, חוותה חוויות מיסטיות נוצריות, אך סירבה לעבור הטבלה, מאחר ובזה לקבלתה של הנצרות את המקרא.
באותו ביקור באסיזי וויל ביקרה בבזיליקת סנטה מריה דיילי אנג'ל.
בקפלה שבה נהג הקדוש פרנציסקוס להתפלל, היא חוותה התחברות משמעותית לנצרות שגרמה לה לדחף שאינו בר כיבוש לכרוע לראשונה ברך מול המזבח ולהתפלל.
במהלך מלחמת העולם השנייה התגוררה זמן מה במרסיי, שם קיבלה הדרכה רוחנית מנזיר דומיניקני.
בשנת 1942 נסעה לארצות הברית, ומשם לבריטניה.
בלונדון הצטרפה לממשלת צרפת החופשית הגולה.
בשל עקרונותיה המוסריים הבלתי מתפשרים הסתפקה וויל רק במנות המזון שתושבי צרפת קיבלו תחת הכיבוש הנאצי.
בריאותה הרופפת, התזונה הלקויה והמאמץ הפיסי שהשקיעה בפעילותה גבו את מחירם.
בשנת 1943 אובחנה כחולה בשחפת.
יש השערות כי סבלה גם מאנורקסיה והפרעות אכילה אחרות, אך הוריה לא פרסמו את הפרטים על מנת לשמור על פרטיותה.
מצבה הידרדר במהירות, והיא נפטרה ב-24 באוגוסט 1943, בגיל 34, כתוצאה ממחלת השחפת.
רוב כתביה לא משכו תשומת לב בחייה, ומרבית הגותה פורסמה לאחר מותה.
בשנות ה-50-60 של המאה העשרים, רעיונותיה הפילוסופים-דתיים החלו להתפרסם בקרב דוברי האנגלית באירופה ובעולם, והם ממשיכים להיות חלק מעולם המחקר והלימוד באקדמיה בתחומים שונים, כגון חברה, מדיניות, פמיניזם מדע וחינוך.
ב-2018 התקיים בישראל כנס בינלאומי העוסק בהיבטים תאורטיים, השוואתיים והיסטוריים של הגותה וברלוונטיות שלה לחברה ולפוליטיקה של זמננו.
סימון וייל, הכובד והחסד, מבוא: גוסטב תיבון, אחרית דבר: מרסל דיבואה, (תרגום מצרפתית: עוזי בהר), ירושלים: הוצאת כרמל, תשנ"ד 1994
מבחר כתבים חברתיים ופוליטיים, תרגם מצרפתית: שירן בק, עריכה, אחרית דבר והקדמות: אביעד חפץ ודניס שרביט, הוצאת כרמל ואוניברסיטת בר-אילן, 2019
סימון וייל, הערה על ביטולן הכללי של המפלגות הפוליטיות, תרגם מצרפתית: דניאל רוזנברג, ספרי בלימה, 2022.
סימון וייל, חיבוקו הקר של הכוח: חמש מסות על אלימות, מלחמה ושירה, תרגם מצרפתית: דניאל רוזנברג ושירן בק, פתח דבר: מיכאל מנקין, עורך: מיכה דנציגר, ספרי בלימה, 2025.
סימון יאנג היא מנצחת אוסטרלית, נודעת ביותר באופרה.
מכהנת בתפקיד המנצחת הראשית של התזמורת הסימפונית של סידני.
יאנג למדה קומפוזיציה ופסנתר בעיר הולדתה, סידני, והחלה בקריירה האופראית שלה בבית האופרה של סידני בשנת 1981. בראשית הקריירה שלה הייתה אסיסטנטית לג'יימס קונלון באופרה של קלן ולדניאל בארנבוים בברלין ובפסטיבל ביירוית.
מאז ניצחה בבית האופרה המלכותית, קובנט גארדן, באופרה של וינה, באופרה בסטיליה בפריז, במטרופוליטן אופרה בניו יורק ובבתי אופרה אחרים חשובים ועם תזמורות סימפוניות יוקרתיות ברחבי העולם.
משנת 1999 עד 2002 הייתה סימון יאנג מנצחת ראשית של הפילהרמונית של ברגן בנורווגיה, ומשנת 2001 עד 2003 הייתה מנצחת ראשית של האופרה של סידני.
בשנת 2005 התמנתה סימון יאנג במשולב למנהלת כללית של האופרה הממלכתית של המבורג ומנצחת ראשית של התזמורת הפילהרמונית של המבורג.
יאנג קיבלה תוארי דוקטור לשם כבוד מאוניברסיטאות סידני ומלבורן.
בשנת 1986 נבחרה לאשת השנה הצעירה של אוסטרליה .
סימון וייל הייתה פוליטיקאית ועורכת דין יהודיה-צרפתייה, ניצולת השואה.
כיהנה כשרה בממשלות צרפת והייתה נשיאת הפרלמנט האירופי.
בזמן כהונתה כשרת הבריאות וייל קידמה את זכויותיהן של נשים בצרפת וביניהן את הזכות להפלה.
וייל כיהנה גם כנשיאת הקרן לזכר השואה.
וייל נולדה בניס בשם סימון אנני ז'אקוב, בתו של ארכיטקט יהודי.
בשנת 1922 נישא הוא לאיבון שטיינמץ ולזוג היו ארבעה ילדים, סימון הייתה בת הזקונים.
המשפחה עברה להתגורר בחבל קוט ד'אזור.
וייל סיימה את התיכון יומיים לפני מעצרה על ידי הנאצים ב-28 מרץ 1944. במהלך מלחמת העולם השנייה, במרץ 1944, היא גורשה מצרפת עם משפחתה.
יחד עם אמה ואחותה נשלחה וייל לאושוויץ-בירקנאו.
אמה נפטרה כעבור זמן קצר, טרם שחרור המחנה ב-1945. אביה ואחיה נפטרו גם הם בתקופה זו, בעוד וייל ושתיים מאחיותיה ניצלו ונותרו בחיים.
בתום המלחמה שבה לצרפת והחלה בלימודי משפטים ומדע המדינה, במהלכם פגשה באנטון וייל ונישאה לו ב-26 באוקטובר 1946.
בשנים 1974–1979 כיהנה וייל כשרת הבריאות בממשלותיהם של ראשי הממשלה ז'אק שיראק וריימון באר.
במהלך כהונתה נחקקו חוקים המרחיבים את היתר השימוש באמצעי מניעה (1974) ולראשונה, לאחר מאבק פוליטי קשה, ניתן היתר חוקי לביצוע הפלות.
בשנת 1979 נבחרה לכהן בפרלמנט האירופי ומיד לאחר מכן נבחרה לנשיאתו.
כהונתה כנשיאת הפרלמנט האירופי נמשכה עד 1982. וייל הייתה האישה הראשונה בתפקיד והייתה הראשונה לשאת בתפקיד כאישיות נבחרת (על פני מינוי פוליטי כפי שהיה נהוג עד אותה עת).
בשנים 1984–1993 כיהנה פעם נוספת בפרלמנט האירופי ועד 1989 שימשה מנהיגת הגוש הליברלי-דמוקרטי בפרלמנט.
במהלך שנים אלו הייתה יו"ר הוועדה לעניינים משפטיים (1982–1984), חברת הוועדה לאיכות הסביבה, בריאות וצרכנות (1984-1992), חברת הוועדה לנושאים מדיניים (1989 ובשנית בין 1990–1992), חברת הוועדה לענייני חוץ וביטחון ובמסגרתה בוועדת המשנה לזכויות אדם (1992–1993) וממלאת מקום בוועדה למעמד האישה (1989 - 1992).
בין השנים 1989–1993 הייתה וייל חברת המשלחת של הפרלמנט האירופי לאספת הנבחרים המשותפת של נציגי האיחוד האירופי ונציגי מדינות אפריקה, הקריביים והאוקיינוס השקט שחתמו על אמנת לומה.
עד 1992 כיהנה באספה זו כסגנית יו"ר.
בשנים 1993–1995 שבה וייל לכהן בממשלת צרפת בתפקיד שרת הרווחה והבריאות והממונה על הרשויות המקומיות.
משנת 1998 כיהנה וייל כחברה באספה החוקתית של צרפת.
בשנת 2005 לקחה חלק בקמפיין לעידוד יצירת חוקה עבור האיחוד האירופי.
מעורבותה זו הייתה נתונה לביקורת פנימית בצרפת, לאור סתירות שקיימות מתוקף תפקידה באספה החוקתית במדינה ועל אף יציאתה לשבתון במהלך תקופה זו.
משנת 2003 חברת מועצת הקרן לסיוע לקורבנות שהוקמה במסגרת בית הדין הפלילי הבינלאומי.
בנובמבר 2008 נבחרה לחברה באקדמיה הצרפתית, וב-2010 נכנסה לתפקידה, במושב הקרוי על-שם ז'אן ראסין.
בשנת 1979 הוענק לה תואר דוקטור לשם כבוד מטעם אוניברסיטת בר-אילן.
וייל היא כלת פרס קרל הגדול לשנת 1981, כלת פרס נסיך אסטוריאס לשנת 2005 ומשנת 1998 היא נושאת בתואר דיים במסגרת מסדר האימפריה הבריטית.
וייל נפטרה ב-30 ביוני 2017, שבועיים לפני יום הולדתה ה-90. במלאת שנה למותה הועברה לקבורה בפנתיאון של פריז.
וייל היא האישה החמישית שנקברה בפנתיאון.
רחוב על שמה קרוי בעיר נתניה, שהיא העיר התאומה של ניס (מקום הולדתה של וייל)
סימון החמישי דה מונפור (1208 - 4 באוגוסט 1265) היה הרוזן השישי של לסטר, חלוץ הייצוג הפרלמנטרי, בנו של סימון הרביעי דה מונפור, דמות מפתח במסע הצלב האלביגנזי.
מוצאו ממשפחת אצילים צרפתית, הגיע לאנגליה בשנת 1229, כדי לקבל את התואר דוכס לסטר לו היה זכאי.
הוא נהיה מקורב למלך הנרי השלישי ואף נשא את אחותו לאישה.
נוכח מדיניותו הכושלת והבזבזנית של הנרי השלישי הצטרף דה מונפור למאבק הברונים ועמד בראש התובעים לצמצם את סמכויותיו של המלך.
לאחר ניצחונם של הברונים בקרב לואיס היה השלטון נתון להלכה בידי שלושה, אך למעשה שלט דה מונפור לבדו בשמו של המלך.
לפרלמנט שכינס בשנת 1265 הזמין לא רק את נציגי האצולה הקרקעית, אלא גם שני נציגים מכל עיר.
נציגי הערים היו, רובם ככולם, מבני המעמדות הסוחרים.
חבריו למעמד מתחו עליו ביקורת חריפה בשל פעולתו זו, אולם ברבות הימים כונה בזכותה בתואר המכובד "אבי הפרלמנט הבריטי".
ב-4 באוגוסט 1265 נהרג דה מונפור על ידי כוחות הנאמנים למלך, שהנהיג הנסיך אדוארד, לימים אדוארד הראשון.
סימון הרביעי דה מונפור (1165 – 25 ביוני 1218), הארל החמישי של לסטר, האדון של אחוזות מונפור ואמורי, היה מהאצילים הצרפתים שהשתתפו במסע הצלב הרביעי, מראשי מסע הצלב האלביגנזי ואביהם של אמורי דה מונפור וסימון החמישי דה מונפור.
סימון היה בנו של סימון השלישי ממונפור ונכדו, מצד אביו, של אמורי השלישי ממונפור, סינישאל של צרפת ומצד אימו היה בנה של אמיסיה דה בומון, הבת של רוברט דה בומון, הארל השלישי של לסטר.
הוא נשא לאישה את אליס דה מונמורנסי, הבת של בושאר הרביעי ממונמורנסי ואחותו של מתיו השני ממונמורנסי, שכונה "הגדול" והיה עתיד להיות שליש-המלך (קונטאבל) של צרפת.
סימון הצטרף למתגייסים הצרפתים למסע הצלב הרביעי ויצא יחד איתם לדרך.
הדוג'ה של ונציה, אנריקו דאנדולו, הציע לצלבנים לתפוס את העיר שהייתה אזד ההונגרית וכעת קרואטית, זארה, אולם סימון דה מונפור התנגד לכך ולא השתתף בכיבוש.
בהמשך המסע, כשאלכסיס הרביעי, קיסר האימפריה הביזנטית בשותפות עם אביו, איסאק השני, ביקש את עזרת הצלבנים, כדי להדיח את אביו, נפרד דה מונפור מהצבא הצלבני העיקרי וביקש את רשות מלך הונגריה למעבר שלו ושל האבירים הצרפתים שהצטרפו אליו, דרך הונגריה לכיוון ארץ ישראל.
הם הפליגו דרך הים התיכון ונחתו ביפו, שם הצטרף דה מונפור למלך ירושלים, אמלריך השני.
מלך ירושלים ניהל משא ומתן להפוגה עם הסולטאן אל מאליק אל-אדין סייף א-דין ובינתיים דה מונפור הוביל פעולת עונשין נגד טבריה.
מלך ירושלים התרשם מהפעולה, לכן נתן את רשותו לנישואי אחיו של סימון דה מונפור, גי, עם משפחת האצולה איבלין מיבנה.
לאחר שהצלבנים כבשו את קונסטנטינופול דה מונפור הבין שהם כבר לא יגיעו לארץ ישראל ושב לאירופה.
לאחר שדודו, רוברט הרביעי מת ללא בן יורש, תבע סימון דה מונפור את ירושתו את התואר של רוזן לסטר, אך ג'ון, מלך אנגליה החרים את אחוזותיהם של האצילים הצרפתים באנגליה, כדי לפצות את עצמו על אובדן אחוזות האצילים האנגלים בצרפת.
סימון דה מונפור נענה לקריאת האפיפיור אינוקנטיוס השלישי והצטרף למסע הצלב האלביגנזי.
לאחר טבח בזייה וכיבוש קרקסון, מנהיגי הצלבנים שלא היו מעוניינים בקרקעות הבעייתיות של האזור, הרוזן של נוור והרוזן סן פול, שבו בסתיו לאחוזותיהם הצפוניות.
סימון דה מונפור, שפעל בצד הצלבנים, ביקש לעצמו את השלטון על קרקסון, אלבי, בזייה ואזור ראזס, נבחר לוויקונט החדש של מחוזות אלה ובדצמבר 1209 הכיר בו הכס הקדוש כווסל ישיר של האפיפיור.
הערים אלבי, קסטלנודארי, קאסטרוס, פאנג'אוס, לימו, לומבר, מונרֵיאל נפלו בסתיו של אותה שנה.
עוד במהלך 1209 תקפו סימון דה מונפור והדוכס הבורגונדי את לאסטור המצויה צפונית לקרקסון.
בלאסטור נתן השליט המקומי, פייר רוג'ה דה קברט (וסל של טרנקבל) מקלט להרבה קתרים נמלטים.
המקום היה מבוצר מאוד ואפשר למגינים להדוף את ההתקפות.
במהלך גיחה של הנצורים שבו אלה את סגנו של מונפור, בוּשאר דה מארלי, שהיה גם בן דודו.
הוא הטיל מומים במאה משבויו ושלח אותם אל פייר רוג'ה דה קברט ללאסטור.
בתחילת אוגוסט מונפור הטיל מצור על טרם, שאדונה היה קתרי מסור.
פייר רוג'ה דה קברט ערך פשיטות על הצרים, גרם נזקים לכלי המצור ובאחת ההתקפות חיסל את המשמר העורפי של מונפור והטיל מומים בשבויים, בנקמה על מעשי מונפור בשבויי בראם.
בינואר 1211 ארנו אמורי האשים בכפירה כמה מראשי הציבור של טולוז וכשרמון השישי, רוזן טולוז סירב לנקוט באמצעים נגדם נידה אותו מחדש.
רמון, שקיבל עידוד מגיסו, פרו השני, מלך אראגון, ניסה לארגן קואליציה נגדית עם שכניו, רוזן דה פואה וקומנז'.
עם הגעת מחזור חדש של צלבנים מצפון צרפת הכוח של מונפור הפך למאיים יותר על פייר רוג'ה דה קברט המבוצר בלאסטור, לכן הסכים האחרון לשחרר את בוּשאר דה מארלי ומסר את כניעת מבצרו בתמורה לקרקעות באזור בזייה.
במאי התקיף מונפור את לה וור, מבצרו של אֶמרי דה מונרֵיאל שמרד נגד מונפור.
במהלך המערכה על לה וור ניסו הרוזנים של דה פואה ושל קומנז' לתקוף קבוצת גרמנים שהגיעו במטרה לחבור לצלבנים.
פרו השני, מלך אראגון, שהיה גיסו של רמון השישי מבית טולוז, היה גם האדון הפאודלי של רבים מאצילי חבל לנגדוק שנחלותיהם נכבשו על ידי סימון דה מונפור, כולל רמון רוג'ה טרנקבל.
הוויעוד לא יצא לפועל וב-21 בינואר 1213 החליט פרו השני לקבל תחת חסותו את הרוזנים מבית טולוז, לה פואה, קומינז' והוויקונט מביארן.
לדה מונפור ולבן בריתו, הוויקונט מ-Corbeil, היו כ-900 פרשים ו-700 קשתים בין מגיני החומות.
ההתקפה נהדפה וגיחה מהירה של הפרשים הצלבנים המיומנים, שהתפצלו לשלושה ראשי חץ בהנהגתם של Guillaume des Barres, בוּשאר דה מארלי ודה מונפור עצמו, הפתיעה את צבאו של פרו השני שנאלץ להשתתף בתגרה שלא התכונן לה.
שני פרשים צלבנים, אלן דה רוּאֶה ו-Florent de Ville החליטו לצאת ולהתקיף את מלך אראגון.
בנו בן השש של פרו השני, מי שעתיד להיות חיימה הראשון, מלך אראגון, "הכובש", נשבה על ידי דה מונפור, אך האפיפיור אסר על דה מונפור לנצל עובדה זו והוא נאלץ לשלוח את הילד, עם ליווי מתאים, לממלכתו.
מבצר דום נעזב לפני הגעתו של דה מונפור וגם מבצר מונפור (על אף הדמיון בשם אין למבצר קשר ידוע עם דה מונפור) שנעזב כאשר דה מונפור התקרב אליו.
בולת ההכרזה על ועידת לטראנו הרביעית, שהתכנסה בארמון לטרן הרומאי, פורסמה ב-19 באפריל 1213 (שנתיים לפני הכינוס) עם הכותרת Vineam Domini Sabaoth.
אל הכינוס הגיעו גם הרוזנים רמון השישי, רמון רוג'ה דה פואה שלמדו זכות על עצמם וגי דה מונפור שטען לזכויות אחיו, סימון דה מונפור הרביעי.
על פי החלטות הוועידה, סימון דה מונפור הוכרז רוזן של טולוז, בנוסף לתוארי ויקונט ודוכס של חבלים אחרים, כמו כן בנוסף לתואר שנלקח מהרוזן רמון השישי, איבד הלז לטובת סימון דה מונפור את כל האדמות שדה מונפור כבש מידיו.
החלטה נוספת קבעה שבנו של רמון השישי, רמון השביעי, מקבל את התואר ויקונט פרובאנס וחבל פרובנס יוחזק בנאמנות עבורו עד הגיעו לגיל בגרות.
את המרידות נגד הרוזן (הטרי) סימון דה מונפור הרביעי התחיל ברנאר דה קאסנאק ששב אל ארמון קסטלנו והרג את חיל המצב שהשאיר שם דה מונפור.
בין נחלותיו של רמון השישי הייתה גם בוקר, ששכנה בפרובאנס, אך למרות זאת השתלט עליה סימון הרביעי דה מונפור והעמיד שם חיל מצב בראשותו של Lambert de Thury.
באפריל 1216 נחת המרקיז רמון השביעי, בנו של רמון השישי, שהגיע לגיל בגרות, במרסיי ולקח לידיו את השלטון על פרובנס.
דה מונפור נכשל בהתקפותיו על הצרים ולבסוף נאלץ לשאת ולתת איתם על כניעת המבצר, בתאי שיינתן לנצורים לצאת.
לאחר זאת יצא למאבק בביגור וספג מפלה נוספת בסוף 1216, בלורד שבהרי הפירינאים.
בתחילת 1217 יצא סימון דה מונפור למערכה נגד הרוזן דה פואה ובמהלך חודשי פברואר–מרץ כבש את מוֹנגרֶנייה והמשיך הלאה.
אמורי דה מונפור המשיך במערכה, אך בהצלחה פחותה בהרבה.
סימון זְלוֹטְנִיקוב הוא מחזאי, במאי ותסריטאי קולנוע ישראלי (סובייטי לשעבר) שכותב בשפה הרוסית, המייסד והמנהל האמנותי של תיאטרון "תיבת נח".
נמנה עם הידועים שבמחזאים הרוסיים בני זמננו.
זלוטניקוב נולד בסמרקנד שבברית המועצות.
מסוף שנות ה-70 כתב זלוטניקוב מחזות רבים ברוסית, ואלו הוצגו ברחבי העולם ותורגמו לשפות רבות (עברית, אנגלית, גרמנית, צרפתית, יפנית, ספרדית, שוודית, פולנית ועוד).
בין המדינות שבהן הועלו מחזותיו: שוודיה, שווייץ, ארצות הברית, פולין, מקסיקו, גרמניה, יפן, צרפת, נורווגיה ודנמרק.
בישראל הקים זלוטניקוב את תיאטרון "תיבת נח", והוא משמש היום כמנהלו האמנותי של התיאטרון.
תיאטרון "הבימה" העלה תרגום לאחד ממחזותיו המפורסמים ביותר, "גבר בא אל אישה".
המחזה תורגם מחדש ועלה שוב ב-2010 בבימויו של זלוטניקוב עצמו בתיאטרון "תיבת נח".
תיאטרון באר שבע העלה את מחזהו "הזקן שעזב את זקנתו".
מחזות נודעים נוספים של זלוטניקוב הם "הנבחרת", "שני פודלים" ו"ולס של בודדים".
מחזהו "מוטנטים" הופק בשנת 1993 לסרט טלוויזיה בפולין, שזכה במקום הראשון בפסטיבל לסרטי טלוויזיה בוורשה.
ב-2007 כתב זלוטניקוב גם רומן - "הסתלבטות".
מחזותיו ממשיכים לעלות בבימות התיאטראות ברוסיה.
"טריפטיך לשניים" (1980) (מורכב משלושה מחזות קצרים: "שני פודלים", "האצן והיוגיסטית", "אינטליגנטים")
"התרופה המופלאה נגד העצב" (1999)
סימון מיניולה הוא כדורגלן בלגי המשחק בעמדת השוער בקבוצת קלאב ברוז'.
מיניולה החל את דרכו במחלקת הנוער של סנט טרוידן בעיר הולדתו, ובשנת 2006 עלה לקבוצה הבוגרת של המועדון, ושימש כשוער הראשון בגיל 18. בעונת נבחר לכדורגלן השנה בבלגיה.
ב-17 ביוני 2010 חתם בקבוצה האנגלית סנדרלנד מהפרמייר ליג, ששילמה עבורו 2 מיליון ליש"ט.
ב-15 באוגוסט 2010 ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה, במשחק מול ברמינגהאם סיטי שהסתיים בתיקו 2-2. ב-29 באוקטובר 2011 נפצע במשחק נגד אסטון וילה כאשר התנגש בשחקן הקבוצה היריבה אמיל הסקי וגרם לשבר בגופו.
בעונת השתתף בכל משחקי העונה, והרבה לשמור על רשת נקייה.
ב-25 ביוני 2013 חתם מיניולה לחמש שנים בליברפול, ששילמה עבורו 9 מיליון ליש"ט.
ב-13 ביולי 2013 ערך את הופעת הבכורה שלו בליברפול, בניצחון 4–0 על פרסטון נורת' אנד במשחק ידידות.
ב-17 באוגוסט ערך את הופעת הבכורה שלו בליברפול במסגרת הפרמייר ליג, בניצחון 1–0 על סטוק סיטי.
לאחר מכן רשם שני משחקים עם רשת נקייה נגד אסטון וילה ומנצ'סטר יונייטד.
שבועיים לאחר מכן, לראשונה בקבוצה נכנע לשער נגד סוונסי סיטי.
בעונתו הראשונה בקבוצה התמודדה הקבוצה על האליפות עד למחזור האחרון, ובסופו של דבר סיימה במקום השני.
בעונת 2015/2016 בליגה האירופית, על אף חוסר ההצלחה בליגה, העפילו ליברפול ומיניולה עד לגמר.
מיניולה עמד בשערה של ליברפול בהפסד 1–3 לסביליה במשחק הגמר.
ב-4 באוגוסט 2019 חתם מיניולה לחמש שנים בקלאב ברוז' עבור 6.4 מיליון ליש"ט.
סימון מדינת מוצא על גבי מוצרים שונים נעשה במשך שנים רבות כדרך לקדם מכירות של מוצרים.
במדינות שונות יש חוקים המחייבים סימון מדינת מוצא של מוצרים בנימוק שהדבר נדרש על מנת לאפשר לצרכן לבצע החלטה מושכלת לגבי הרכישה.
עם זאת ישנם המבקרים חוקים אלו וטוענים שהם מטילים עלויות גבוהות על המשווקים, ללא תועלת מהותית לצרכנים.
סימון מדינת מוצא נדרש גם במדינות מסוימות, בגלל הבדלי מיסוי בהתאם למדינת המקור.
מחקר רב נעשה לגבי השפעת סימון מדינת מוצא על העדפות צרכנים, החל בשנת 1965. המחקר מצא העדפות של צרכנים לגבי מוצרים מסוימים ממדינות מוצא מסוימות אך הובעו דעות שונות לגבי היקף ההשפעה.
מקרה ראשון של חיוב סימון מדינת מוצא אירע לאחר מלחמת העולם הראשונה, כאשר גרמניה חויבה לסמן את מוצריה המיוצאים כמיוצרים בגרמניה, כצעד עונשין.
בארצות הברית הוכנסה חובת סימון מדינת מוצא בשנת 1937, עבור מוצרים רבים.
בעקבות הקביעה של ארגון הסחר העולמי, שונו הדרישות כדי לדרוש סימון של המדינות בהן נולדו, גודלו ונשחטו, בהמות מהן יוצר בשר, ובכך לספק לצרכן מידע מפורט יותר המצדיק את העלות הנוספת של הסימון.
בהחלטה עוקבת שנתנה באוקטובר 2014 קבע ארגון הסחר העולמי שגם דרישות אלו אינן מקובלות עליה.
התומכים בסימון מדינת היעד של מוצרים טוענים שמדובר על מידע חשוב לצרכנים.
לעומת זאת, מחקרים שצוטטו בידי ארגון הסחר העולמי טוענים שהדינמיקה של חיוב סימון מדינת מוצא דומה לדינמיקה של קביעת מכסים.
באזורי סחר שונים נקבעו כללים שונים לגבי היקף הייצור הנדרש במדינה מסוימת כדי שהיא תחשב למדינת המוצא.
דיונים רבים התנהלו בארגון הסחר העולמי בניסיון לקבוע כללים אחדים לקביעת מדינת המקור.
בתקופה שקדמה לכניסת רומניה למלחמת העולם השנייה ובמהלך המלחמה, באזורים שונים אולצו היהודים לסמן את עצמם באמצעות טלאי צהוב כיהודים וגם לסמן את עסקיהם בהתאם.
נציגי יהדות רומניה ובראשם וילהלם פילדרמן ואלכסנדר שפרן, פעלו לביטול רוע הגזירה וזכו בהצלחה חלקית.
בעבר הרחוק היו בנסיכויות הרומניות תקנות שחייבו את היהודים לנורמות לבוש מיוחדות.
בטרנסילבניה, הנסיך גאבור בתלן ציין בכתב הזכויות שנתן ליהודים את חיובם ללבוש את הבגד שלהם.
בהמשך נאסר על היהודים ללבוש מדי צבא הונגרים.
בנסיכות מולדובה נאסר על היהודים לעטות טורבן טורקי ובנסיכות ולאכיה חויבו לבגדים בצבע שחור או סגול.
בתקופה המודרנית יותר התהפכו היוצרות והיו ניסיונות לחייב את היהודים להימנע מלבוש מיוחד ולהתלבש ככל יתר המקומיים.
גרמניה הנאצית חידשה את מנהג סימון היהודים, תחילה סימון העסקים היהודים ובהמשך הסימן המזהה, טלאי צהוב על בגדי היהודים.
חיקוי לחקיקה הגרמנית נעשה בארצות שהיו בנות ברית של גרמניה הנאצית ובהתאם גם ברומניה.
ביום 3 ביולי 1941 הוצא צו שחייב את כל 13,500 יהודי גאלאץ לשאת על בגדיהם טלאי צהוב הכולל מגן דוד.
למחרת הוציא ראש משטרת בקאו צו שחייב את 13,038 יהודי בקאו לשאת את הסימון על הצד השמאלי של החזה.
בהודעות צוין שמי שימצא ללא הטלאי יעצר על ידי הצבא או המשטרה.
גם בחושי ניתנה הוראה דומה.
וילהלם פילדרמן ומתתיאס קרפ הוציאו תזכיר מחאה נגד הצעדים האלה ב-15 ביולי ובו הטענות שאמצעים אלה לא מבוססים על אף חוק, פוגעים ביכולת התנועה של היהודים, ביכולתם להשיג מזון ולהתייצב בפני השלטונות.
ב-2 באוגוסט השיג פילדרמן ראיון בנושא זה אצל שר הפנים ושב אליו עם תזכיר ב-5 באוגוסט.
ב-7 באוגוסט הודיע תת-שר הפנים, פופסקו, לפילדרמן, שלמרות המחאות הסימון יורחב לכל רחבי הארץ ואכן, באותו יום החובה הוטלה גם על יהודי יאשי שהיו ברובם ניצולי פרעות יאשי, ב-10 באוגוסט הורחבה לרדאוץ, ב-14 באוגוסט לבוטושאן.
ב-4 בספטמבר ממפקדת משטרת בוקרשט הודיעו לפילדרמן שהסימון יתחיל גם ביהודי בוקרשט ובתגובה פנה פילדרמן למחרת אל יון אנטונסקו בתזכיר נגד פעולה זו.
פילדרמן יחד עם אלכסנדר שפרן פנו גם לפטריארך האורתודוקסי בטענה שענידת המגן דוד היא השפלה של סמל דתי שמקודש גם לנוצרים.
על פי החלטה של יון אנטונסקו מיום 12 ביולי 1941 חויבו היהודים המגויסים לעבודות כפייה לשאת על הזרוע השמאלית סרט צהוב עם מגן דוד ומספר מרכז הגיוס והמספר האישי של היהודי .
ב-8 בספטמבר השיג פילדרמן ראיון עם יון אנטונסקו בנושא הטלאי הצהוב.
לאחר שיחה קצרה הורה יון אנטונסקו למיכאי אנטונסקו, שנכח בשיחה, לתת הוראה לבטל את הטלאי הצהוב בכל הארץ.
ולמחרת אנטונסקו דיווח על הוראתו גם למועצת השרים.
למרות ההוראה, נשיאת הטלאי הצהוב לא בוטלה באזור צ'רנוביץ ובטרנסניסטריה.
גם בתוך הרגאט היו חריגות, ב-12 בספטמבר 1941 הוטלה חובת הסימון על 350 יהודי העיר פיטשט.
ב-26 בפברואר 1943, גנרל קורנליו קאלוטאנו (Corneliu Caloteanu), המושל הצבאי של בוקובינה, הוציא פקודה מס' 15, שחייבה את יהודי בוקובינה לשאת טלאי צהוב.
שוחררו מחובה זו יהודים שהתנצרו, נשים יהודיות הנשואות לנוצרים ונשים יהודיות שילדו ילדים לנוצרים, גם אם התגרשו.
העיתון בשפה הגרמנית Bukarester Tageblatt, שהיה ביטאון השגרירות הגרמנית ברומניה והעיתון הרומני Porunca Vremii (צו הזמן) המשיכו להטיף במהלך כל תקופת המלחמה למען הטלת חובת סימון היהודים.
בתקופת הממשלה הלגיונרית דאגו הלגיונרים לארגן חרם על חנויות היהודים באמצעות אילוץ היהודים לתלות בחזית החנויות שלטים בהם כתוב prăvălie jidovească (חנות יהודונית) ולעיתים אפילו הציבו שומרים מזוינים, שמנעו את הכניסה לחנויות, כפי שנעשה בבוזאו.
על פי חוק הרופאים, סעיפים 45 ו-53 חויבו הרופאים היהודים לשאת סיכה עליה יהיה כתוב ברומנית "רופא יהודי" וזה יצוין גם על הקליניקה שלהם, על המרשמים שיכתבו ועל פרסומיהם.
בכל החבלים, שנכבשו במלחמה, חויבו היהודים לשאת טלאי צהוב עד שגורשו לטרנסניסטריה והמשיכו לשאת אותו גם בטרנסניסטריה.
בגטו צ'רנוביץ נישא הטלאי הצהוב עד 26 בינואר 1944, כשבוטלה החובה.
גורמים שונים פעלו לחידוש חובת נשיאת הטלאי הצהוב על ידי היהודים ועמדו לחדש זאת בתחילת מאי 1944 לגבי כל היהודים, שלא בודדו בגטאות.
הטיפול בנושא התעכב ולבסוף הפיכת 23 באוגוסט 1944 שמה קץ למשטר הפשיסטי.
כדי להצביע על בתי היהודים לקראת פרעות, נהגו לסמן את בתי הנוצרים וכך ידעו הפורעים איפה יש יהודים.
לקראת פרעות דורוחוי, ב-30 ביוני חיילים, משתי החטיבות שהוצבו באזור, עברו מבית לבית והזהירו את התושבים הרומנים מפני ה"נקמה" שעומדת להיעשות ביהודים.
הנוצרים הציבו בחלונותיהם איקונינים או שציירו על בתיהם צלבים כדי לסמנם כך שלא ייפגעו על ידי הפורעים ביהודים.
סימון ווּאֶה היה צייר ורשם הידוע בעיקר כמי שהביא את ציור הבארוק מאיטליה לצרפת.
ווּאֶה נולד בפריז ב-1590. אביו היה צייר בשם לורן וואה (Laurent Vouet) וסביר להניח שסימון רכש אצלו את יסודות הציור.
בגיל צעיר עבר להתגורר באנגליה, והיה חלק מפמליית הברון מסנסי, השגריר הצרפתי בקונסטנטינופול.
באנגליה הוכר כילד מחונן וצייר דיוקנאות.
ישנן עדויות שצייר דיוקנאות ברמה גבוהה כבר בגיל 14 (ציור של גברת).
ידוע שסימון וואה ביקר בקונסטנטינופול (איסטנבול) בהזמנת השגריר הצרפתי ב-1611–1612 לפני שעבר להתגורר באיטליה.
וואה פעל באיטליה בשנים 1613–1627. תחילה הגיע לוונציה, וממנה עבר לאחר כשנה לרומא, בה היה עיקר פועלו.
הוא כיהן כנשיא האקדמיה של סן לוקא ברומא, והיה הזר הראשון שהוזמן לקשט את בזיליקת פטרוס הקדוש ברומא.
בנוסף, באותה תקופה יצא מרומא למספר מסעות עבודה קצרים אשר הניבו יצירות בעלות חשיבות רבה.
ב-1612 הגיע לוונציה, עירם של האמנים הידועים בליני, טיציאן, ורונזה וטינטורטו, יוצרי האסכולה הוונציאנית.
אלו היו ביחסי תחרות מרה מחד, והשפעה הדדית ניכרת מאידך.
וואה הושפע מטיציאן ובליני, מהצבע והפרספקטיבה ביצירות של ורונזה.
השפעתו המכרעת של טינטורטו על וואה ניכרת בעבודותיו "הסעודה האחרונה" (1615), "מגדת העתידות" (1618), "הלידה" (1620), ו"הצליבה" (1622, מוצגת בגנואה).
ההשפעה ניכרת אף יותר ביצירות "הפיתויים של פרנסיס הקדוש" (1624) ו-"Crucifixion" משנת 1636–1627 (מוצגת בליון, צרפת).
בשנת 1613, וואה היה ברומא, (חוץ מהזמן הקצר בו שהה בג'נובה) בה עבד עבור משפחת דוריה בשנים 1621–1622. הוא חי ופעל רוב זמנו ברומא עד שחזר לצרפת ב-1627. ככל הנראה וואה ביקר לזמן קצר במילאנו, פיאצ'נזה, פארמה, בולוניה ופירנצה.
בשנת 1617 וואה החל לקבל מלגה ממלך צרפת ושנה לאחר מכן גם קצבה מלכותית.
עד לשנת 1620 וואה ביסס את עצמו כראש הקהילה הצרפתית ברומא; הוא זכה להכרה כצייר וערך עבודותיו עלה מאוד.
גדולי האספנים של איטליה היו רוכשים את עבודותיו: משפחת ברבריני, פאולו ג'ורדנו, אורסיני קאסיטנו דל פוזו, ווינצנזו ג'יוסטיניאני.
עבודותיו נמצאות כיום באוספים החשובים ביותר בעולם.
בשנת 1620 יצא לעבוד בנאפולי באותה שנה הוא פגש את מי שהיה לאחד מתלמידיו הידועים, ולנטין דה בולון (1591–1632).
ב-1621 צייר בג'נובה (1621–1622) את ה"צליבה" (Crucifixion), שיסודות הציור הוונציאני ניכרים בה ובמיוחד ההשפעה של טינטורטו, עבור כנסיית הקדוש אמברוג'יו (Sant' Ambrogio, Genoa).
בשנת 1624 הוא זכה וואה להכרה משמעותית כאשר הוזמן לעמוד בראש האקדמיה של סן לוקא ברומא.
המוניטין שלו הגיעו לשיא כאשר הוועדה של בזיליקת פטרוס הקדוש בותיקאן הזמינה ממנו עבודה - הוא האמן הלא איטלקי היחיד שזכה בכבוד זה.
לרוע המזל נותרו רק סקיצות מקוטעות מעבודה זו.
וואה תכנן ועיצב את הקפלה החמישית משמאל בכנסיית סן לורנצו בלוצינה, שבכיכר סאן לורנצו, במרכז רומא (Piazza San Lorenzo ליד רח' הקורסו), כאן יצר שני ציורים על חיי פרנצ'סקו הקדוש מאסיסי.
בשנת 1626 וואה התחתן ברומא.
ובשנת 1627 שוב יצא למסעות, הפעם למודנה ובולוניה, ולפני שעזב את איטליה שב וביקר בוונציה.
בין עבודותיו החשובות מתקופת רומא
"הלידה של הבתולה" (1614) (the birth of the Virgin Mary) שנמצאת בכנסיית סנט פרנצסקו ריפה (רובע טרסורסה) (The church of San Francesco d'Assisi a Ripa Grande), "מגדת העתידות" (1618) (Fortune Teller) מוצגת בגלריה הלאומית של קנדה באוטווה.
ציור זה זכה להעתקות רבות במשך השנים.
עבודות נוספות הן "בני הזוג הלא מתאימים (ואניטס)" 1621 - (The ill-matched couple (Vanitas, מוצגת במוזאון הלאומי בוורשה; "הצליבה" (Crucifixion 1621-2) עבור כנסיית סנט.
אמברוג'יו שהוזכרה לעיל, בגנואה (זו למעשה עבודת הכנה לעבודה שיצר בפריז בשם זה).
"ברית המילה" ו"הפיתויים של פרנסיס הקדוש" (Temptation of St.
בשנת 1627 קיבל וואה ממלך צרפת לואי ה-13 הצעה מפתיעה - לשוב לארצו ולהיות הצייר הראשי של המלך.
המלך טען שצרפת חסרה ידע בתחום אמנות הציור החדש וביקש מוואה לבוא לפריז, כדי לתרום מכישרונותיו.
לא עוד בארוק איטלקי, "אמרו מעתה ציור צרפתי עכשווי", אמר סימון וואה, והוסיף כי "בתקופתנו אמנות הציור פותחת דרכים להתנהלות אצילית ויופי שטרם נראו".
מספרים שהמחירים שגבה עבור עבודותיו היו הגבוהים ביותר באותם זמנים.
במקביל לעבודתו כצייר וואה הדריך אומנים צעירים, ובהם אסטאש לה סואר, ניקולא מיניאר, פייר מיניאר, אנדרה לה נוטר ושארל לה ברן.
הקרדינל רישלייה שהחל לבנות את הפאלה רויאל בשנת 1629 הצטרף למזמינים מתמונותיו ובשנת 1632 החל וואה לעבוד גם עבור רישלייה שהיה אחד האנשים החזקים והמשפיעים בצרפת.
באותה שנה (1632) החל הצעיר המוכשר אֶסְטָאש לה סואר לרכוש השכלה בציור הגבוה אצלו, מה שהביא בסופו של תהליך למה שמכנים כיום אמנות צרפתית והבארוק הצרפתי.
השילוב בין ההשפעה האיטלקית לחידושים של וואה הודגם היטב ביצירתו החדשה: "תצוגה בבית המקדש" (Presentation in the Temple - 1640-41 Musée du Louvre, Paris) המוצגת בלובר, פריז.
באותה שנה יצר וואה גם את האלגוריה- La Richess שגם היא מוצגת בלובר, אבל מתכתבת עם Doni Madonna של מיכלאנג'לו (מוצגת באופיצי, פירנצה) ויש הרואים בה המשך של ציורי התקרה שלו (בוותיקן, רומא), או אף גרסה משלו לציורי הקיר שבקפלה הסיסטינית.
הישגיו הרבים של וואה לא הביאו לו שלווה.
בשנת 1640 ניקולא פוסן הגיע לפריז בהזמנת רישלייה, כדי לפקח על העבודה האמנותית שנעשתה בארמון הלובר - מה שעורר את קנאתו של וואה.
הקריירה של פוסן רב הכישרון איימה להאפיל על הקריירה של וואה, מה שהביא להערת המלך: הנה וואה, לכוד היטב ("There's Vouet nicely trapped").
פוסן צייר תמונות אחדות בהזמנת רישלייה וחזר לרומא ב-1643. סימון וואה נשם לרווחה אך לא לזמן רב.
מות פטרוניו - המלך לואי ה-13 נפטר ב-1643 ורישלייה הלך לעולמו שנה קודם לכן, הקשה על התקדמותו בתחום האמנות.
יצירתו בצרפת בהחלט הגיעה לשיאים, גם הודות לחדשנות שלו.
וואה התפתח והתקדם לאורך כל חייו, והיה לצייר המשפיע ביותר בצרפת.
עם זאת, רבות מהעבודות שלו לא שרדו עד ימינו.
ציורים דתיים שהכין עבור מזבחי כנסיות נלקחו על ידי נפוליון שחשק בתפארתן, ואחרות אבדו, אם כי חלקן הועברו למוזיאונים.
הרב ד"ר סימון (שמעון) דנקוביץ , ומ-1883 כרב בעיר סטראקוניצה .
ב-1885 עם הגיעו לגיל 80, התפטר הרב הראשי ליהודי בולגריה גבריאל אלמושנינו.
לאחר מספר חודשים אישר שר החוץ והדתות קונסטנטין סטואילוב את בקשת נציגי הקהילות היהודיות למינוי רב מחוץ לבולגריה.
ב-1887 התקיימו הבחירות הראשונות לוועדי הקהילות בבולגריה וההנהגה הנבחרת הטילה על אברהם דויצ'ון לוי לעמוד בראש ועדת איתור רב ראשי ליהודי בולגריה.
חברי ועדת האיתור נועדו עם הרב דנקוביץ, הציעו לו את התפקיד והוא נעתר.
במקביל למשא ומתן עם ראשי יהדות בולגריה, בראשית 1889 הגיש הרב את מועמדותו לתפקיד מטיף בית כנסת ההיכל בלבוב.
בינואר 1889 נערך הכינוס השלישי של ועדי הקהילות אשר בחר ברב דנקוביץ לתפקיד הרב הראשי.
בפברואר 1889 אישר שר החוץ והדתות דימיטר גרקוב את הקמת הקונסיסטוריה היהודית והנהלתה הורכבה משלושה חברים ובכלל זה הרב דנקוביץ.
בתקופת כהונתו של הרב דנקוביץ אירעו מספר תקריות אנטישמיות ובכלל זה עלילת דם.
בעקבות התקריות הוציא לאור הרב דנקוביץ את ספרו "היהודים והדם" ובו הוא מפריך את המיתוס האנטישמי.
ב-1890 הוזמן הרב ללבוב לבחינת מועמדותו לתפקיד שם, הוא נסע לעיר ודרש מספר דרשות, אך נמלך בדעתו לגבי התפקיד, הסיר את מועמדותו ונותר לכהן כרב הראשי של נסיכות בולגריה.
בספטמבר 1891 הוזמן הרב דנקוביץ לפתיחת מושב האספה הלאומית הבולגרית.
שר החוץ והדתות דימיטר גרקוב התעמת עם הרב דנקוביץ, ולאחר ויכוח אשר גלש לטונים גבוהים הורה לרב לשבת במקום שהוקצה לו.
למחרת תבע השר גרקוב מראשי הקונסיסטוריה לפטר לאלתר את הרב דנקוביץ.
ניסיונות פשרה לא הועילו והרב נאלץ לעזוב את תפקידו ואת בולגריה.
ב-1891 התמנה הרב דנקוביץ למנהל בית הספר של הקהילה היהודית בטרנופול ולמטיף בבית הכנסת הפרוגרסיבי שבעיר.
שנה מאוחר עזב את טרנופול.
בין השנים בשנים 1895–1898 כיהן שוב כמטיף ומנהל בית הספר היסודי (ארבע-שנתי) של הקהילה היהודית בטרנופול.
ב-1898 פרש מתפקידיו בשל בריאות לקויה, בעיקר סבל מהתחרשות הדרגתית.
סימון דנקוביץ נהרג בתאונת כרכרה בווינה ב-1910 ונקבר בחלקה היהודית בבית הקברות המרכזי בווינה, לצד רעייתו מארי (Marie, מרים) לבית שרמסר, שנפטרה שבועיים לפני כן ובנו פיליפ (Philipp; 1898-1877), שהיה פקיד בנק.
סימון לאודר היא כדורגלנית עבר גרמנייה ששיחקה בעמדת החלוץ.
ב-2003 היא התחילה את הקריירה הבוגרת שלה בקבוצה הגרמנית באיירן מינכן מהבונדסליגה לנשים.
ב-2004 עברה לאודר לדואיסבורג ושם היא שיחקה עד שנת 2012, אז עברה לפרנקפורט.
ב-2007 היא ערכה את הופעת הבכורה בנבחרת הלאומית נגד נבחרת דנמרק ובמשחק נגד נבחרת צ'כיה היא הבקיעה את השער הראשון שלה במדים הלאומיים.
בגמר מונדיאל 2007 במצב של יתרון 1-0 לנבחרת גרמניה על נבחרת ברזיל, עלתה לאודר לכדור קרן והבקיעה בנגיחה שער שקבע את תוצאת הסיום, 2-0.
סימון ואן דר מיר (; 24 בנובמבר 1925, האג, הולנד – 4 במרץ 2011, ז'נבה, שווייץ) היה פיזיקאי הולנדי, אשר עבד במאיץ החלקיקים ב-CERN שבשווייץ.
זכה בשנת 1984, במשותף עם קרלו רוביה, בפרס נובל לפיזיקה על גילוי בוזוני W ו-Z.
סימון ואן דר מיר נולד ב-1925 בעיר האג שבהולנד, בנם השלישי מתוך ארבעה של פיטר ואן דר מיר, מורה, ושל יאצקה כרונפלד.
ואן דר מיר התחנך בראשית שנות ה-40 בגימנסיה של האג, ולאחר שסיים את לימודיו עבר ללימודי מדעי הרוח בגימנסיה במשך שנתיים.
ב-1945, לאחר תום מלחמת העולם השנייה, נפתחו כל האוניברסיטאות בהולנד לאחר שהיו סגורות בתקופת הכיבוש הנאצי, וואן דר מיר החל ללמוד פיזיקה טכנית באוניברסיטה של הטכנולוגיה בדלפט, ורכש תואר שני בהנדסה ב-1952. ב-1956 החל ואן דר מיר לעבוד במרכז לחקר החלקיקים CERN שבז'נבה, שם השתקע עד מותו ב-2011.
ואן דר מיר פגש את אשתו, קתרינה מ.
קופמן, במהלך חופשת סקי בשווייץ ב-1966, והשניים התחתנו זמן קצר לאחר מכן.
סימון ואן דר מיר נפטר ב-4 במרץ 2011 בז'נבה.
בתחילת דרכו של ואן דר מיר במעבדות CERN, עבודתו התמקדה בעיצוב טכני של חלקיקים יסודיים במאיץ הפרוטונים שב-CERN ובספקי הכוח שלהם.
קשריו עם פיזיקאים מומחים עוררו אצל ואן דר מיר עניין בפיזיקה של החלקיקים.
ב-1965 התנסה לראשונה במחקר פיזיקלי, כאשר בדק כחלק מצוות חריגות במומנט המגנטי של החלקיק מיואון.
למרות חיבורו החדש למחקר האקדמי, חזר ואן דר מיר לעסוק בהיבטים טכניים בשנים 1969–1976, כאשר הפעם עבודתו התמקדה בסוגים חדשניים לאותה התקופה של ספקי כוח מגנטיים.
ב-1976, לאחר שסיים את עבודתו בתחום המגנטים החדשניים, הצטרף ואן דר מיר לצוות חוקרים, ויחד איתם שכלל את תהליך הקירור של ספקי הכוח והפך אותו למהיר יותר מבעבר.
ואן דר מיר המציא לשם כך טכניקה לקירור סטוכסטי (טכניקת קירור הנעשה באמצעות אלומה של אנטי-פרוטונים) בה השתמשו הפיזיקאים במאיצי החלקיקים מאז.
הטכניקה שפיתח של ואן דר מיר תרמה לשכלול מאיץ החלקיקים, והובילה לגילוי המשמעותי ביותר שלו: הצפייה הראשונה בבוזוני Z ו-W.
בוזונים אלו הם חלקיקים יסודיים, אשר נושאים את הכוח הגרעיני החלש, אחד מארבעת כוחות היסוד של הטבע.
החל מ-1982 ביצע ואן דר מיר, במשותף עם הפיזיקאי קרלו רוביה, סדרת ניסויים במאיץ החלקיקים של CERN, אשר מטרתם הייתה לגלות חלקיקים אלו.
בתחילת שנת 1983 הצליחו ואן דר מיר ורוביה לצפות, לראשונה בהיסטוריה, בבוזון W, ומספר חודשים מאוחר יותר השניים הצליחו לצפות לראשונה גם בבוזון Z.
תגלית זו הייתה אישוש נוסף למודל הסטנדרטי של פיזיקת החלקיקים, לפיו כוחות היסוד של פיזיקת החלקיקים מועברים ממקום למקום על ידי בוזונים.
הודות לגילוי בוזוני Z ו-W, זכה ואן דר מיר במשותף עם רוביה בפרס נובל לפיזיקה בשנת 1984.
לאחר זכייתו בפרס נובל המשיך ואן דר מיר לעבוד ב-CERN עד שיצא לגמלאות ב-1990.
סימון אשלי מנואל היא שחיינית אמריקאית, האלופה האולימפית (ריו דה ז'ניירו 2016), פעמיים ברציפות אלופת העולם (בודפשט 2017 וקוואנגג'ו 2019) ושיאנית אמריקה במשחה ל-100 מטר חופשי.
היא אלופת עולם (קוואנגג'ו 2019) במשחה ל-50 מטר חופשי.
היא זכתה ב-17 מדליות באליפויות העולם, מהן 11 מדליות זהב ומדורגת במקום השני בכל הזמנים בצבירת מדליות זהב, אחרי קייטי לדקי מארצות הברית (15 מדליות זהב).
מנואל שותפה ל-4 שיאי עולם (2019), במשחה שליחות 4x100 מטר מעורב, במשחה שליחים 4x100 מטר חופשי משולב, במשחה שליחים 4x100 מטר מעורב משולב ובמשחה שליחות 4x100 מטר מעורב (בריכת 25 מטר).
מנואל היא האישה האפרו-אמריקאית הראשונה שזכתה במדליית זהב בשחייה לארצות הברית.
מנואל נולדה בשוגר לנד, טקסס.
היא החלה לשחות בגיל 5 בעקבות שני אחיה הבוגרים.
היא התאמנה בהדרתה של אליסון ביבי עד גיל 17. כיום היא לומדת ומתאמנת באוניברסיטת סטנפורד בהדרכת גרג מיהן.
באליפות העולם שנערכה בברצלונה, ספרד בשנת 2013 זכתה מנואל במדליית זהב במשחה שליחות 4x100 מטר חופשי לאחר ששחתה בשלב המוקדמות.
נוסף לכך, היא סיימה במקום שביעי במשחה ל-50 מטר חופשי בתוצאה של 24.80 שניות.
באליפות הפאן פסיפיק בשחייה שנערכה בגולד קוסט, קווינסלנד אוסטרליה בשנת 2014 זכתה מנואל ב-3 מדליות, 2 כסף ו-1 ארד.
מדליות כסף, במשחה שליחות 4x100 מטר חופשי וכשחיינית ראשונה היא קבעה שיא אישי חדש של 53.25 שניות ובמשחה שליחות 4x100 מטר מעורב.
מדליית ארד, במשחה ל-100 מטר חופשי בתוצאה של 53.71 שניות, אחרי האחיות קמפבל מאוסטרליה, קייט (52.72 שניות) וברונטה (53.45 שניות).
באליפות העולם שנערכה בקאזאן בשנת 2015 זכתה מנואל בשתי מדליות, זהב וארד.
מדליית זהב, במשחה שליחות 4x100 מטר חופשי משולב ביחד עם ראיין לוכטה, נייתן אדריאן ומליסה פרנקלין בשיא עולם חדש של 3:23.05 דקות (הנוכחי - 2016), לפני הולנד שקבעה שיא אירופה חדש של 3:23.10 דקות וקנדה (3:23.59 דקות).
מדליית ארד, במשחה שליחות 4x100 מטר חופשי בתוצאה של 3:34.61 דקות, אחרי אוסטרליה שקבעה שיא אליפות חדש של 3:31.48 דקות והולנד (3:33.67 דקות).
כשחיינית אחרונה היא קבעה ב"זינוק שליחות" תוצאה של 53.09 שניות.
נוסף לכך, היא סיימה במקום שישי במשחה ל-100 מטר חופשי בתוצאה של 53.93 שניות, במקום שמיני במשחה ל-50 מטר חופשי בתוצאה של 24.57 שניות, בשלב חצי הגמר היא קבעה שיא אישי חדש של 24.47 שניות ועלתה מהמקום השישי ובמקום רביעי במשחה שליחות 4x100 מטר מעורב בתוצאה של 3:56.76 דקות
באולימפיאדת ריו דה ז'ניירו (2016) זכתה מנואל ב-4 מדליות, 2 זהב ו-2 כסף.
מדליות זהב, בצוותא עם פני אולקסיאק מקנדה, במשחה יוקרתי ל-100 מטר חופשי בשיא אמריקה ושיא אולימפי חדש של 52.70 שניות, לפני שרה שסטרם משוודיה (52.99 שניות).
בשלב חצי הגמר היא קבעה שיא אישי חדש של 53.11 שניות ועלתה מהמקום השלישי ובמשחה שליחות 4x100 מטר מעורב בתוצאה של 3:53.13 דקות, לפני אוסטרליה (3:55.00 דקות) ודנמרק שקבעה שיא אירופה חדש של 3:55.01 דקות.
כשחיינית אחרונה היא קבעה ב"זינוק שליחות" תוצאה של 52.43 שניות.
כשחיינית ראשונה היא קבעה תוצאה של 53.36 שניות.
באליפות העולם שנערכה בבודפשט ביולי 2017 זכתה מנואל ב-6 מדליות, 5 זהב ו-1 ארד וקבעה 3 שיאי עולם חדשים.
מדליית ארד, במשחה ל-50 מטר חופשי בשיא אמריקה חדש של 23.97 שניות, אחרי שרה שסטרם (23.69 שניות) וראנומי קרומווידג'ויו מהולנד (23.85 שניות).
באליפות הפאן פסיפיק בשחייה שנערכה בטוקיו, יפן באוגוסט 2018 זכתה מנואל ב-5 מדליות, 4 כסף ו-1 ארד.
מדליות כסף, במשחה ל-50 מטר חופשי (24.22 שניות), במשחה ל-100 מטר חופשי (52.66 שניות), במשחה שליחות 4x100 מטר חופשי ובמשחה שליחות 4x100 מטר מעורב.
מדליית ארד במשחה שליחות 4x100 מטר מעורב משולב.
באליפות העולם שנערכה בקוואנגג'ו, דרום קוריאה ביולי 2019 זכתה מנואל ב-7 מדליות, 4 זהב ו-3 כסף, יותר מכל שחיינית אחרת באליפות.
לקראת אולימפיאדת טוקיו (2020) נכנסה מנואל ל"אימון יתר" שפגע בה באופן פיזי ונפשי ולכן היא כשלה במבחנים האמריקאים שנערכו באומהה, נברסקה ביוני 2021 להתברג במשחה ל-100 מטר חופשי, בו היא האלופה האולימפית ואלופת העולם.
לעומת זאת במשחה ל-50 מטר חופשי היא ניצחה במבחנים בתוצאה של 24.29 שניות.
במשחקים האולימפיים עצמם היא זכתה במדליית ארד במשחה שליחות 4x100 מטר חופשי בתוצאה של 3:32.81 דקות, אחרי אוסטרליה שקבעה שיא עולם חדש של 3:29.69 דקות וקנדה (3:32.78 דקות).
כשחיינית רביעית היא קבעה ב"זינוק שליחות" תוצאה של 52.96 שניות.
נוסף לכך, היא סיימה במקום 11 במשחה ל-50 מטר חופשי בתוצאה של 24.63 שניות ולא הצליחה להגן על תאריה.
נוסף לכך, היא סיימה במקום 18 במשחה ל-50 מטר חופשי בתוצאה של 24.87 שניות.
סימון טרודה הוא כדורגלן עבר גרמני ששיחק בעמדת החלוץ.
טרודה היה 4 פעמים מלך השערים של הבונדסליגה השנייה בארבע קבוצות שונות, ונכון לאוגוסט 2024 הוא מלך השערים של הבונדסליגה השנייה בכל הזמנים.
בעונת 2006/07 סיים כמלך השערים של הבונדסליגה המערבית עד גיל 19, כאשר הבקיע 21 שערים.
בשנת 2007 החל לשחק בבוגרים של דיסבורג, כשהוא משתלב בעיקר בקבוצת המילואים.
את הופעת הבכורה בקבוצה הבכירה של דיסבורג ערך טרודה בספטמבר 2008 במשחק מול אינגולשטאדט 04 במסגרת הבונדסליגה השנייה.
בינואר 2009 האריך טרודה את חוזהו בדיסבורג עד סוף עונת 2009/10, ומיד יצא להשאלה לחצי עונה בפורטונה דיסלדורף מהליגה הגרמנית השלישית, בה ערך שמונה הופעות והבקיע שער אחד.
בקיץ 2009 נמכר טרודה לפ.צ.
קלן, גם שם שיחק בעיקר בקבוצת המילואים והצטיין.
בעונת 2010/11 ערך חמש הופעות בקבוצה הבכירה של פ.צ.
בקיץ 2011 הושאל טרודה לעונה אחת לאוניון ברלין מהבונדסליגה השנייה.
בעונה זו, 2011/12, הצטיין טרודה והבקיע שמונה שערי ליגה, ובאפריל 2012 עבר לאוניון ברלין באופן קבוע.
טרודה המשיך להצטיין באוניון ברלין בעונת 2012/13, בה הבקיע עשרה שערים, אך בעונת 2013/14 הבקיע חמישה שערים בלבד.
בקיץ 2014 נמכר טרודה לבוכום מהבונדסליגה השנייה.
בעונת 2014/15 הבקיע טרודה 16 שערי ליגה עבור בוכום, והיה רחוק שער אחד בלבד ממלך השערים של הליגה, רואן הנינגס מקרלסרוהה, שהבקיע 17 שערים.
בוכום סיימה עונה זו במקום ה-11. את עונת 2015/16 פתחו טרודה ובוכום היטב, אך הקבוצה נחלשה בחצי השני של העונה וסיימה רק חמישית.
עם זאת, הייתה זו עונת שיא אישית של טרודה, שהבקיע 25 שערי ליגה וסיים כמלך השערים.
בקיץ 2016 נמכר טרודה מבוכום לשטוטגרט, היורדת הטרייה מהבונדסליגה, שחיפשה להתחזק על מנת לשוב במהרה לבונדסליגה, בעיקר לנוכח עזיבתו של החלוץ הצעיר טימו ורנר לר.ב.
בעונת 2016/17 טרודה שחזר את הישגו מהעונה הקודמת בבוכום, וסיים שוב כמלך השערים עם 25 הבקעות, והפעם סיים עם הקבוצה במקום הראשון, והעפיל עמה לבונדסליגה.
בתום העונה הוארך חוזהו של טרודה בשטוטגרט בשתי עונות נוספות.
טרודה פתח את עונת 2017/18 בשטוטגרט, אך לא הצליח להביא את יכולותיו מהבונדסליגה השנייה אל הבונדסליגה, ולאחר חצי עונה, בה הבקיע שני שערים בלבד, נמכר לפ.צ.
קלן תמורת שני מיליון אירו.
קלן, במחזור ה-18 של עונת 2017/18 בבונדסליגה, בה צברה קלן שש נקודות בלבד בסיבוב הראשון, הבקיע טרודה שער ניצחון בדקה ה-90 במשחק בו קלן ניצחה 1–2 את בורוסיה מנשנגלדבך.
במשחקו השני בקבוצה, הבקיע טרודה צמד בניצחון 0–2 על המבורג, ועד סוף העונה הבקיע עוד שני שערי ליגה, אך לא הצליח להושיע את פ.צ.
קלן מירידה אל הבונדסליגה השנייה, על אף סיבוב שני מוצלח יותר.
טרודה נשאר בקלן גם לאחר ירידת הליגה, ופתח היטב את עונת 2018/19, כשלאחר 14 מחזורים היה עם 19 שערי ליגה, כשקבוצתו במקום השני.
את העונה סיים טרודה עם 28 הבקעות, ובפעם השלישית הוכתר כמלך השערים של הבונדסליגה השנייה, בשלוש קבוצות שונות.
טרודה וקלן סיימו את עונת 2018/19 במקום הראשון והעפילו לבונדסליגה.
ב-20 באוגוסט 2020 חתם טרודה בהמבורג מהבונדסליגה השנייה לעונה אחת.
טרודה הבקיע 24 שערים במהלך עונת 2020/21, אך לא הצליח להעפיל עם המבורג לבונדסליגה.
לאחר עונה אחת בהמבורג, חתם טרודה לעונה אחת, עם אופציה לעונה נוספת, בשורות שאלקה 04, היורדת הטרייה מהבונדסליגה.
בעונת 2021/22 טרודה סייע לשאלקה להעפיל בחזרה לבונדסליגה, כשהוא מבקיע 30 שערי ליגה ומסיים בפעם הרביעית בקריירה שלו כמלך השערים של הבונדסליגה השנייה, וגם הופך למלך השערים של ליגה זו בכל הזמנים.
בעונת 2022/23 טרודה הבקיע חמישה שערי ליגה בלבד בבונדסליגה, ונשר עם קבוצתו בחזרה לליגה השנייה.
בתחילת עונת 2023/24 מונה טרודה כקפטן הקבוצה.
באותה עונה הבקיע טרודה חמישה שערי ליגה, ולא הצליח להעפיל עם שאלקה בחזרה לבונדסליגה.
בסיום אותה עונה, פרש טרודה ממשחק פעיל.
סימון דוידסון (נולד ב-14 במאי 1970) הוא חבר הכנסת מטעם מפלגת "יש עתיד" וסגן יו"ר הכנסת.
קודם לכן, כיהן כיושב ראש איגוד השחייה בישראל ובעברו היה מורה ומחנך, שחיין מצטיין ומאמן שחייה בכיר.
דוידסון נולד בווילנה שבליטא הסובייטית, בנם של ארנס, רופא מרדים, ושל פולינה, רופאת ילדים.
ב-1972 עלתה המשפחה לישראל והתגוררה בצפת ולאחר מכן התיישבה בנתניה, שם גדל.
ב-1977 החל לשחות במועדון השחייה הפועל נתניה בהדרכת שמריהו נאבל.
כשחיין הוא זכה במדליות רבות באליפויות ישראל לנוער.
ב-1988 התגייס לחיל האוויר ושירת בטייסת 101 כחמש של מטוסי F-16. לאחר השחרור, עבד כמדריך שחייה ולאחר מכן כמאמן הנבחרת הצעירה בהפועל נתניה.
ב-1994 החל את לימודיו בחינוך ב.
ב-1996 החל לעבוד כמאמן בקבוצת השחייה של בני הרצליה, תחילה כמאמן הנבחרת הצעירה וב-1997 קיבל לידיו את תפקיד הניהול המקצועי והמאמן הראשי של בני הרצליה.
בין השנים 2000–2006, אימן את נבחרות ישראל מגילאי קדטים עד גילאי בוגרים, כשב-2005 היה המאמן הראשי של נבחרת ישראל ל.
תחת ניהולו זכתה קבוצת בני הרצליה בתואר אלופת הנוער ואלופת הנשים לבוגרות.
בין שחייניו הבולטים נמנים ערן זוסמן, קרן זיבנר, מונה מירון, סיגל סימסולו ורותם פלד.
בשנת 2006 פרש מאימון שחייה ועבר לעסקים.
הוא הקים את מועדון הספורט "קולג'ים" בנתניה.
בשנת 1992 הקים דוידסון בית ספר לשחייה פרטי בבריכת אביחיל בשם "דולפין".
בשנת 2006 הקים גוף שחייה תחרותי בשם הפועל דולפין נתניה שמהר מאוד הפך לאחד מגופי השחייה הגדולים והמובילים בישראל.
בשנת 2012 זכה מועדון השחייה הפועל דולפין נתניה בתואר אלוף המדינה לבוגרים ולנוער.
בשנת 2012 נבחר דוידסון לוועד המנהל של איגוד השחייה.
בין השנים 2012–2016 היה דמות מובילה בהנהגת איגוד השחייה, וביוני 2016 נבחר לשמש יושב ראש איגוד השחייה.
מספטמבר אותה שנה, החל לכהן כחבר בהנהלת הוועד האולימפי בישראל.
הוא פרש מהתפקידים הללו לאחר כניסתו לכנסת ב־2021.
לקראת הבחירות לכנסת העשרים וארבע הוצב דוידסון במקום ה-22 ברשימת יש עתיד לכנסת, ולא נכנס לכנסת לאחר שהמפלגה זכתה בבחירות ב-17 מנדטים.
לאחר התפטרות סגן שר החוץ עידן רול באמצעות החוק הנורווגי, הוא הושבע לכנסת ביולי 2021. כיהן כחבר בוועדת החינוך, התרבות והספורט, וועדת החוקה, חוק ומשפט של הכנסת.
לקראת הבחירות לכנסת העשרים וחמש הוצב במקום ה-23 ברשימת יש עתיד לכנסת, ונבחר לכנסת בשנית לאחר שהמפלגה זכתה ב-24 מנדטים.
בכנסת ה-25 עומד בראשות ועדת המשנה לספורט הישראלי.
ב-5 במרץ 2025 החל לכהן כסגן יו"ר הכנסת.
דוידסון נשוי לנורית ולהם שלוש בנות.
הוא מתגורר ברמת פולג בנתניה.
סימון טת'ם הוא מפתח תוכנה בריטי ובוגר בוגר מכללת קיימברידג'.
בחודש אוקטובר, 1996, שחרר את הגרסה הראשונה (0.90) של Netwide Assembler.
בשנת 1999, החל בהפצה של תוכנת פוטי (PuTTY) המשמשת כמסוף להתחברות באמצעות פרוטוקולי Secure Shell ו-Telnet.
סימון זכטר היה תאורטיקאי מוזיקה, מורה, נגן עוגב, מנצח ומלחין.
הוא היה אחד המלחינים הפורים ביותר מאז ומעולם, אף כי המוזיקה נשכחה ברובה וכיום זוכרים אותו בעיקר כמורה קפדן למוזיקה, שהנודע בתלמידיו היה אנטון ברוקנר.
קרל כריסטיאן מילר ליקט וערך את Die richtige Folge der Grundharmonien של סימון זכטר, "הסדר הנכון של הרמוניות יסודיות: מסה על בסים יסודיים, והיפוכיהם וחלופותיהם" (א.
זכטר נולד בפרימבורק, ממלכת בוהמיה, אז חלק מן הקיסרות האוסטרית, ועבר לווינה בשנת 1804, שם תפס את מקומו של יאן וצלב וורישק כנגן העוגב של החצר הקיסרית בשנת 1824. ב-1810 התחיל ללמד פסנתר ופיתוח קול באקדמיה לסטודנטים עיוורים.
ב-1828 נתן לפרנץ שוברט החולה שיעור אחד בקונטרפונקט.
בשנת 1851 התמנה זכטר לפרופסור להלחנה בקונסרבטוריון של וינה.
מממשיכו בקונסרבטוריון היה אנטון ברוקנר, תלמידו לשעבר, ששיטות ההוראה שלו התבססו על אלה של זכטר.
בין תלמידיו של זכטר היו אנרי וייטאן, פרנץ לכנר ואדוארד מרקסן (שלימד את יוהנס ברהמס פסנתר וקונטרפונקט.
שיטות ההוראה של זכטר היו מחמירות וקפדניות.
לדוגמה, הוא אסר על ברוקנר לכתוב יצירות מקוריות בזמן שלמד אצלו קונטרפונקט.
החוקר רוברט סימפסון סבור, ש"זכטר הוציא שלא מדעת מן הכוח אל הפועל את המקוריות של ברוקנר בכך, שעמד על דיכויה עד שמן הנמנע היה עוד להכיל אותה." זכטר לימד את ברוקנר באמצעות הדואר מ-1855 עד 1861 וראה בברוקנר את תלמידו המסור ביותר.
לסיום לימודיו של ברוקנר, חיבר זכטר פוגה, שהקדיש לתלמידו.
בחיבורו בן שלושת הכרכים על עקרונות ההלחנה, "Die Grundsätze der musikalischen Komposition", כתב זכטר עבודה ראשונית, שהשפיעה על תאורטיקאים רבים שבאו אחריו.
זכטר שאב את רעיונותיו מן התאוריות של ז'אן-פיליפ ראמו על הבס היסודי, הדיאטוני תמיד גם כאשר הרובד העליון מצטיין בכרומטיות; היסטוריונים של תאוריית המוזיקה רואים קשר מובהק בין זכטר לבין התפיסה הווינאית של תאוריית הבס היסודי.
זכטר היה גם מלחין, ובתור שכזה הוא זכור בעיקר כמי שחיבר כ-5,000 פוגות (הוא השתדל לכתוב לפחות פוגה אחת ביום), אבל הוא כתב גם מיסות ואורטוריות.
סימון דה פוס (בהולנדית: Simon de Vos; 20 באוקטובר 1603 – 15 באוקטובר 1676) היה צייר ואספן אמנות פלמי.
הוא החל את הקריירה שלו ביצירת תמונות בפורמט קטן של סצנות ז'אנר, בפרט של "חבורות עליזות" בסגנון של קאראווג'ו.
בהמשך עבר לציור היסטורי ועבד על פורמטים גדולים יותר בסגנון הבארוק הפלמי שהושפע על ידי רובנס ואן דייק.
סימון דה פוס נולד באנטוורפן כבנם של יצרני קוביות משחק - הרמן דה פוס ואליזבת ואן אופן.
בגיל 12 החל דה פוס את לימודי האמנות בשנת 1615 אצל צייר הדיוקנאות הנודע קורנליס דה פוס (ללא קשר משפחתי).
עם סיום הכשרתו בשנת 1620, הוא הפך בגיל 17 למאסטר בגילדת לוקאס הקדוש באנטוורפן.
קיים חוסר ודאות לגבי פעילותו של דה פוס לאחר שהפך למאסטר.
ייתכן שנשאר באנטוורפן, שם אולי עבד בבית המלאכה של פיטר פול רובנס.
לחלופין ייתכן שהוא נסע לארצות אחרות.
היצירות המוקדמות שלו מרמזות, שייתכן והיה ברומא.
זאת מתוך הדמיון לציורי הז'אנר של קבוצת הציירים ההולנדים והפלמיים הפעילים ברומא המכונה הבמבוצ'אנטי.
השפעתו של הצייר הגרמני יוהאן ליס, שפעל ברומא בשנות ה -20 של המאה ה-17, הובחנה בציוריו של דה פוס ועשויה להיות מוסברת גם על ידי מגוריו ברומא.
בנוסף, על סמך הייחוס לדה פוס בקומפוזיציה משנת 1626 המכונה "התכנסות מעשנים ושתיינים", ההערכה היא שדה פוס התגורר באקס-אן-פרובאנס בצרפת באמצע 1620.
דה פוס כנראה חזר לעיר הולדתו בשנת 1626 שכן באותה שנה התחתן עם קתרין ואן אוטרכט, אחותו של צייר דומם באנטוורפן אדריאן ואן אוטרכט.
הוא עבד באנטוורפן רוב חייו.
ידוע שהוא סיפק עבודות אמנות לסוחרי האמנות באנטוורפן.