tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
לאחר קביעת מספר המנדטים המשותף, מחולקים המנדטים ביניהן לפי גודלן היחסי.
משמעותם וחשיבותם של הסכמי העודפים
הסכמי עודפים בין מפלגות נכרתו בישראל עוד בימי הבחירות לאספת הנבחרים.
לקראת הבחירות לאספה המכוננת נקבע שכל מפלגה יכולה לקשור הסכם עודפים עם מפלגה אחת אחרת, אך שמפלגה שלא זכתה בלפחות מנדט אחד לא תוכל ליהנות מעודפים בהתאם להסכם.
בשיטת חלוקת העודפים הישנה, היה יכול להיווצר מצב בו הסכם עודפים דווקא גרם לאחת הרשימות החתומות עליו לאבד מנדט, משום שהעודפים של המפלגה שהספיקו למנדט נוסף הועברו לחתומה השנייה על ההסכם שממילא הייתה מקבלת מנדט בגלל העודפים שהיו לה.
כך אכן קרה בכנסת השביעית, לרשימות היחידות שחתמו על הסכם עודפים.
ככל הנראה, מסיבה זאת רוב הרשימות לא חתמו על הסכמי עודפים.
בשנים אלו היה נהוג שמפלגות חתמו על הסכמי עודפים עם רשימות ערביות שקשורות אליהן.
עם חקיקת חוק בדר-עופר, השתנתה המתכונת של הסכמי העודפים, והסכם עודפים לא יכול לגרום לאבדן מנדט, מכיוון ששיתוף הקולות תמיד יגדיל את הקולות למושב.
השיקולים בבחירה אם לחתום על הסכם עודפים, ועם מי, נוגעים בין השאר למישור הטכני, כדי להגדיל את הסיכוי לקבל מנדט נוסף, ולמישור הפוליטי-הסברתי.
מבחינה טכנית, להסכם עודפים עם מפלגה שלא עברה את אחוז החסימה אין משמעות ועל כן רשימות תעדפנה לחתום על הסכם עודפים עם רשימות בעלות סיכוי גבוה לעבור את אחוז החסימה.
לדוגמה, ב-2003 חתמה שינוי על הסכם עודפים עם מפלגת הירוקים, אשר לא עברה לבסוף את אחוז החסימה, ולכן שינוי קיבלה 15 מנדטים ולא 16. מקרה יותר משמעותי היה כאשר המערך חתם על הסכם עודפים עם ל"ע ולא עם ר"צ לקראת הבחירות לכנסת העשירית.
כיוון של"ע לא עברה את אחוז החסימה, קיבל המערך מנדט אחד פחות.
היה אף מי שטען שאילולא כן, היה שמעון פרס מרכיב את הממשלה במקום מנחם בגין.
שיקול נוסף הוא השיקול המתמטי, על פיו למפלגה כדאי לחתום על הסכם עודפים עם רשימה שייצוגה בכנסת יהיה קטן משלה.
הסיכוי לזכות במנדט הנוסף שנתקבל בעקבות הסכם עודפים הוא יחסי לגודלן של המפלגות החתומות.
באופן מסורתי חותמות מפלגת ש"ס ויהדות התורה הסכם עודפים ביניהם.
אולם במשך תקופה ארוכה, בגלל ההבדל בגודל בין המפלגות הסיכוי של ש"ס ליהנות מהמנדט הנוסף שהתקבל בעקבות הסכם העודפים, היה גדול פי שניים מהסיכוי של יהדות התורה ליהנות מאותו הסכם.
בבחירות לכנסת ה-16 עשתה המפד"ל שימוש בכלל המתמטי, בכורתה הסכם עודפים עם עם אחד.
כך זכתה המפד"ל במנדט שישי.
במישור הפוליטי-הסברתי, נהוג שמפלגות חותמות על הסכמי עודפים עם מפלגות הקרובות אליהן אידאולוגית כדי למנוע מצב בו קולות של מצביעיהן יסייעו בעקיפין למפלגה שאינם מעוניינים בה.
כך, היו שטענו נגד הצבעה למפלגת שינוי בבחירות לכנסת ה-11 מאחר שמפלגת יחד של עזר ויצמן, עמה חתמה הסכם עודפים, עלולה ללכת עם הליכוד.
חשיבות נוספת להסכמי העודפים היא בהסרת חששם של מצביעי מפלגה אשר חתמה על הסכם, שקולם יהיה לבסוף "ללא תועלת" - בכך שנחתם הסכם עודפים, ידעו המצביעים שלכל הפחות, קולם ישמש מפלגה הקרובה בדעותיה לזו שהצביעו לה.
ישנם גם מקרים בהם מפלגות חותמות על הסכם עודפים עם מפלגה אחרת כדי למצב אותן יותר קרוב אל אותה מפלגה.
כך למשל, נטען שישראל בעלייה חתמה על הסכם עודפים עם האיחוד הלאומי כדי למצב את עצמה בימין.
לקראת הבחירות לכנסת ה-19, שברה ראש מפלגת העבודה, שלי יחימוביץ' מסורת רבת שנים של חתימה על הסכם עודפים עם מרצ, בהעדיפה הסכם עם יש עתיד.
לטענת זהבה גלאון ממרצ, הסיבה הייתה רצונה של יחימוביץ לבדל עצמה מהשמאל.
לעומת זאת, לקראת הבחירות לכנסת ה-20 סירבה הרשימה הערבית המאוחדת לחתום על הסכם עם מרצ, בגלל היותה מפלגה ציונית.
יריבות פוליטית בין מפלגות מונעת לעיתים חתימה על הסכם עודפים שאחרת היה מתבקש.
בבחירות לכנסת התשיעית, סרבה אגודת ישראל לרוץ ברשימה משותפת עם פועלי אגודת ישראל.
בעקבות זאת, סירבה פועלי אגודת ישראל לחתום על הסכם עודפים עם אגודת ישראל, דבר שככל הנראה מנע מפועלי אגודת ישראל לקבל מנדט שני.
מפלגות נמנעות במיוחד מלחתום על הסכמי עודפים עם פלג חדש המתמודד בנישה הפוליטית שלהם.
זאת מתוך כוונה שלא לתת לאותה מפלגה חדשה לגיטימציה ובכך, לכאורה לעזור לה לעבור את אחוז החסימה.
בבחירות לכנסת ה-11 בשנת 1984 סירבה המפד"ל לחתום על הסכם עודפים עם מורשה שפרשה ממנה, אך למפרע התברר שהסכם עודפים לא היה מעניק לאף אחת מהן מנדט נוסף.
לעומת זאת, בבחירות לכנסת ה-12 נמנעו מולדת וצומת שהשתתפו לראשונה בבחירות לכנסת, מחתימה על הסכם עודפים, ביניהן או עם מפלגות אחרות כמו התחייה ובכך הפסידו מנדט שלישי לצומת על חשבון מפלגת העבודה.
באופן דומה, חד"ש, מד"ע והרשימה המתקדמת לשלום לא חתמו על הסכם עודפים דבר שמנע מאחת מהן לקבל מנדט נוסף על חשבון מפלגת העבודה.
סירוב לחתום על הסכם עודפים עלול לפגוע במפלגה מבחינה הסברתית.
במקרה של סירוב לחתום על הסכם עודפים, קורה שהמפלגה המסורבת מגנה את המסרבת בתעמולת הבחירות לכנסת על הסירוב, בטענה שהמפלגה הסרבנית פוגעת במחנה האידאולוגי אליו היא משתייכת.
למשל, בבחירות למועצות המקומיות ב-1950 גינתה מפא"י את מפ"ם על שסירבה לחתום עימה על הסכם עודפים.
בשנת 1984, כללו המפד"ל ומורשה את הנושא בתעמולה שלהן, בין השאר במודעה של מתמטיקאי מטעם מורשה שהסביר מדוע חתימה על הסכם עודפים אינה יכולה להזיק.
על-פי רוב, מסייעים הסכמי העודפים בעיקר למפלגות הבינוניות.
המפלגות הגדולות נהנות לרוב מיתרון הגודל, אשר מסייע להן יותר כאשר אין הסכמי עודפים כלל.
למפלגות הקטנות יש בדרך-כלל פחות סיכוי ליהנות ממנדט נוסף שיקבלו הודות להסכם עודפים עם רשימה גדולה יותר.
ברור כי כאשר החוק מאפשר קיומם של הסכמי עודפים, אי שימוש בהם על ידי מפלגה ספציפית תעמיד אותה בנחיתות מול המפלגות האחרות.
לפיכך, רוב המפלגות מנצלות את היכולת לחתום על הסכם עודפים, ומודיעות לוועדת הבחירות המרכזית על הסכמי עודפים שחתמו טרם הבחירות.
למפא"י ולקידמה ועבודה היו מספיק קולות עודפים כדי לקבל מנדט נוסף, גם ללא העודפים של הרשימה עמה היה הסכם עודפים.
אילולא הסכמי העודפים, היו שני המנדטים הולכים לקידמה ופיתוח ולמפא"י.
אולם בגלל הסכמי העודפים, קיבלה שיתוף ואחווה מנדט נוסף.
אילו רק מפא"י וקידמה היו חותמות על הסכם עודפים, היה המנדט השני הולך למק"י, ובכך מפא"י הייתה מפסידה בגלל הסכם העודפים שלה.
הבחירות לכנסת ה-5 אחדות העבודה-מפ"ם המפד"ל-פועלי אגודת ישראלשיתוף ואחווה - קידמה ופיתוח ללא שינוי למפ"ם היה רק עודף מזערי והוא לא נדרש לאחדות העבודה שהיה לה עודף גדול.
למפד"ל היה עודף גדול ולא נדרש לה העודף של פועלי אגודת ישראל.
לקידמה ופיתוח היה עודף מספק גם ללא העודפים של שיתוף ואחווה.
הבחירות לכנסת ה-6 רפ"י-רשימת השלום המערך - קידמה ופיתוח ללא שינוי רשימת השלום לא עברה את אחוז החסימה ולקידמה ופיתוח היו מעט עודפים ביחס.
הבחירות לכנסת ה-7 שיתוף ואחווה - קידמה ופיתוח קידמה ופיתוח הפסידה מנדט בגלל הסכם העודפים שלה לקידמה ופיתוח היו 5,498 קולות עודפים ולשיתוף ואחווה 8,669. שתי המפלגות היו אמורות לקבל מנדט נוסף.
בעקבות זאת הפסידו שינוי והליכוד שהיו זוכים במנדטים אלו.
קדימה והליכוד הן אלה שהפסידו את שני המנדטים הללו.
גם בבחירות לרשויות המקומיות יכולות שתי רשימות לחתום ביניהן הסכם עודפים.
אולם, מכיוון שהמנדטים העודפים מחולקים לרשימות עם כמות הקולות העודפים הגדול ביותר ולא לפי שיטת בדר-עופר, ייתכן מצב שבו אחת הרשימות תפסיד מנדט בגלל הסכם העודפים.
הסכם פונטו פיחו (בספרדית: Pacto Punto Fijo; נקרא על-שם המקום בו נחתם) הוא הסכם בין שלוש מפלגות בוונצואלה: "הפעולה הדמוקרטית", המפלגה "קופאי" החברתית-נוצרית - COPEI), והאיחוד הרפובליקני הדמוקרטי (ונצואלה) (URD).
ההסכם נחתם ב-31 באוקטובר 1958, חודשים מעטים לאחר הדחתו של מרקוס פרס חימנס, ולפני הבחירות של דצמבר אותה שנה.
מטרתו המוצהרת של ההסכם הייתה להשיג יציבות למשטר הדמוקרטי החדש, זאת באמצעות השתתפות של שלוש המפלגות הללו בממשלה בראשות המפלגה המנצחת.
מטרה זאת מתבטאת בנקודות הבאות:
הגנה על חוקתיות, ועל הזכות לשלוט בהסכמה לפי תוצאת הבחירות.
זאת תוך התחשבות צודקת בכל המפלגות החתומות וגורמים אחרים של החברה בהרכבת הממשלה בראשות המפלגה המנצחת.
תוכנית מינימום שלטונית משותפת המוצגת לציבור במערכת הבחירות.
החתימה נערכה במפגש בקראקס בביתו של המנהיג הנוצרי-חברתי רפאל קלדרה, במקום הנקרא פונטו פיחו.
מחוץ להסכם הושארו המפלגה הקומוניסטית של ונצואלה והתנועה לאינטגרציה רפובליקנית (ונצואלה).
החותמים על ההסכם היו רומולו בטנקור, ראול לאוני וגונסאלו באריוס מטעמה של מפלגת הפעולה הדמוקרטית, חוביטו וייאלבה, איגנסיו לואיס ארקאיה ומנואל לופס ריבאס מטעמה של האיחוד הרפובליקני דמוקרטי (URD), רפאל קלדרה, פדרו דל קורל ולורנסו פרנאנדס מטעם מפלגת "קופאי".
בעיני המבקרים הברית בין המפלגות הגדולות הגבילה בסופו של דבר את המערכת הפוליטית של ונצואלה לתחרות בלעדית בין שתי מפלגות:הפעולה הדמוקרטית ו"קופאי".
משמעות הברית הייתה שבלי קשר לאיזו סיעה תנצח בבחירות, תמיד תשותף לשלטון גם המפלגה בשנייה.
מפלגת "האיחוד הרפובליקני הדמוקרטי" של חוביטו וייאלבה, ירדה עם הזמן במשקלה האלקטורלי ובהשפעתה.
בשנת 1962 מפלגת URD נסוגה מן הברית פונטו פיחו כמחאה נגד מדיניות החוץ של הנשיא בטנקור שתמך בסנקציות של ארגון מדינות אמריקה נגד קובה ונגד מה שראה כבתערבות מוגזמת של ארצות הברית במדיניות הפנים הוונצואלית, כמו במקרה ההסכם בטנקור-קנדי לפיו ביטלה ונצואלה שת התוכנית הלאומית למסילות ברזל מימי פרס חימנס.
עקב כך בשנת 1962 הזמין בטנקור את המפלגה הימנית "אינטגרציה הרפובליקנית" להצטרף להסכם.
שיטה זאת שנמשכה בוונצואלה למשך 35 שנה, בין השנים 1959–1994, גרמה לכך שממשלות הקואליציה הסתמכו יותר ויותר על שליטתם במשאבי הנפט של המדינה בהבטחת הנצחת שלטונם תוך פיתוח מערכת רחבה של פטרוניות וקליינטליזם.
סוג השלטון הזה כונה מאוחר יותר "פרטיארכיה", מן המילה "פריטידו" = מפלגה.
מערכת הפטרונות ומונופול שלטונן של מפלגות AD ו-COPEI, התחילה להתנוון בשנות ה-1980 עם נפילת ההכנסות מייצוא הנפט ומשבר כלכלי.
ב-1989 אמצעי הצנע של הנשיא קרלוס אנדרס פרס גרמו להפגנות המוניות הידועות כ"קראקאסו" (Caracazo).
עקב השחיתות והעוני בקרב חלק גדול של הציבור עלה חוסר האמון בלגיטימיות של השיטה השלטונית, שהתבססה על הסכם פונטו חיטו ועל החוקה שהונהגה בשנת 1961.
הנשיא קרלוס אנדרס פרס, מנהיג מפלגת AD, שהנהיג את המדינה בשנים 1974–1979 ושוב ב-1989–1993 הודח על ידי בית המשפט הגבוה של ונצואלה עקב עבירות של מעילה בכספי הציבור, בין היצר לצורך מימון מערכות בחירות של מועמדים מסוימים במדינות לטינו-אמריקאיות אחרות ונידון לעונש מאסר.
הוא חזר זמנית לפוליטיקה בשנת 1998.
בבחירות לנשיאות בשנת 1998 הבטיח המועמד הוגו צ'אווס לשבור את השיטה הישנה ולפתוח את המערכת הפוליטית למפלגות עצמאיות נוספות.
צ'אבס הוקיע את שלטונן של מפלגות AD ו-COPEI כ"אליטיסטי"
הסכם נרצ'ינסק היה ההסכם הראשון שנחתם בין רוסיה לבין סין.
ההסכם נחתם ב-27 באוגוסט 1689 בעיר נרצ'ינסק בין פיודור גולובין (Фёдор Алексеевич Головин), שליחו של הצאר פיוטר הגדול, לבין סונגגוטו, שליחו של קיסר סין קאנגשי.
ההסכם שם קץ לעימות בין רוסיה הצארית לבין האימפריה הסינית שנמשך מ-1683 ועד 1689. הסינים, שחששו מברית בין הרוסים לבין המונגולים המערביים המכונים דְזוּנְגַרִים או כיום קלמיקים, שאיימו על האימפריה הסינית מצפון מערב, הציעו לרוסים הסכמה אי התקפה.
נוסח ההסכם נקבע במשא ומתן שניהלו שליחיו של קאנגשי בסיוע הישועים, ז'אן-פרנסואה ז'רביון (Jean-François Gerbillon) ותומאש פריירה (Thomas Pereira), שפעלו כיועצים וכמתורגמנים.
ההסכם נכתב ברוסית, במנצ'ורית, ובלטינית, אבל יש הבדלים גדולים בין הגרסאות בשפות אלו.
לא נוצרה גרסה רשמית בסינית של ההסכם.
בהסכם הוגדרו הגבולות בין המדינות ותנאי המסחר.
בין השאר, רוסיה איבדה גישה לים יפן ולמצודות בנהר אמור.
במהלך מלחמת האופיום השנייה באמצע המאה ה-19, ניצלה רוסיה את חולשתה של סין ואת הישגי המערב ובתמורה למעורבותה כמתווכת היא קיבלה חזרה את השטחים אותם איבדה במסגרת הסכם נרצ'ינסק בצפון סין במסגרת חוזה אייגון ב-1858 והסכם פקין ב-1860.
הסכם פֶאס הוא הסכם שנחתם ב-30 במרץ 1912 בעיר פאס במרוקו, בין עבד אל חפיד, סולטאן מרוקו, לבין ממשלת צרפת, ובו הוחלט על הפיכתה של מרוקו למדינת חסות צרפתית.
להסכם החסות קדמו שני משברים.
במשבר טנג'יר, שהתרחש בשנת 1905 בעת ביקור הקייזר וילהלם השני בטנג'יר הצהיר הקייזר כי מרוקו מדינה עצמאית, וכי השליטה הצרפתית אינה מקובלת על גרמניה אשר תובעת זכויות קולוניאליות בשטחה של מרוקו.
במשבר המרוקאי השני, בשנת 1911, אף הונחתו כוחות צבא גרמניים בנמל אגאדיר שבחופי מרוקו, צעד שנחווה כמאיים, הן כלפי הקולוניה המרוקאית, והן כלפי המעצמות בריטניה וצרפת.
בתמורה לחתימה על ההסכם ולהכרה במרוקו כמדינת חסות של צרפת, הורחבו והוגדרו גבולותיה של מרוקו, והיא קיבלה את הגנת המעצמה הצרפתית כנגד האיום הגרמני.
בנוסף, הוקפאו, עם חתימת ההסכם, תביעותיה הטריטוריאליות של ספרד כלפי מרוקו, מצפון ומדרום.
הטבח ביהודי פאס בעקבות ההסכם
בעקבות הסכם פאס ניסו מורדים מוסלמים לפגוע בנכסים צרפתיים שונים בעיר ומשנכשלו החלו בסדרת פרעות אנטי-יהודיות בין 17 ל-19 באפריל 1912 (ל' בניסן - ב' באייר התרע"ב), שבוע לאחר חג פסח וחגיגות המימונה.
תוקפו של הסכם פאס פג רק בשנת 1956. הסכם זה, שהתאים לתחילת המאה העשרים, לא התאים לשאיפותיה הבדלניות של מרוקו לאחר תום מלחמת העולם השנייה, כאשר גרמניה פסקה מלהוות איום צבאי.
אולם פירוק הסכם החסות לא היה מקובל על ממשלת צרפת.
במסגרת התנגדותה לפירוק ההסכם, כפתה צרפת על סולטאן מרוקו מוחמד החמישי לצאת מתחומי ארצו לגלות, מאחר שסברה כי הצהרותיו היוו איום מדיני על ההסכם.
רק בשנת 1956, לאחר מאבק מר, קיבלה מרוקו את עצמאותה המדינית, השתחררה מהסכם פאס, והסולטאן מוחמד החמישי שהוגלה קודם לכן על ידי הצרפתים, קיבל את הרשות לחזור למרוקו.
עם שובו שינה את תוארו מ"סולטאן" ל"מלך" והכריז על עצמאות המדינה.
הסכם סֶוְור (בטורקית: Sevr Antlaşması; באנגלית: Treaty of Sèvres; ביוונית: Συνθήκη των Σεβρών; בצרפתית: Traité de Sèvres; בכורדית: Peymana Sêwrê) היה הסכם שלום בין האימפריה העות'מאנית ומדינות ההסכמה במלחמת העולם הראשונה, למעט ארצות הברית, אשר נחתם ביום 10 באוגוסט 1920 בסוור שבצרפת.
לפי ההסכם קיבלו צרפת ובריטניה את השליטה במרבית המזרח התיכון ובחלקים מאסיה הקטנה, ומבחינת שתי המעצמות גם יחד, הן השיגו את כל אשר ייחלו לו ואשר נקבע ביניהן בסוד בהסכם סייקס–פיקו:
צרפת קיבלה מנדט על סוריה ולבנון, וכן את השליטה בדרום אנטוליה.
בריטניה זכתה במנדט בעיראק ובארץ ישראל, וכן בשליטה בחלק קטן מדרום מזרח אנטוליה.
כמו כן קיבלו שתי המדינות חזקה משותפת באיסטנבול, בים מרמרה ובמצרי הבוספורוס והדרדנלים, שהוכרזו כאזור בין-לאומי מפורז.
איטליה זכתה בדרום-מערבה של אנטוליה ובכלל זה גם במרבית חופי הים התיכון, וכן במערבה של אסיה הקטנה למעט איוניה, אך האיטלקים לא היו מסוגלים לבסס את שלטונם באזור.
רודוס והאיים הדודקאנסיים כבר היו בשליטת איטליה מאז 1912.
יוון קיבלה את השליטה באיוניה ובעיר איזמיר באסיה הקטנה, ובמרבית תראקיה המזרחית באירופה.
הרפובליקה הדמוקרטית של ארמניה הוקמה במזרח טורקיה וכללה גם אזורים שבהם לא הייתה אוכלוסייה ארמנית משמעותית, כמו בפונטוס ובטרבזון, אך הצבא האדום פלש אליה ב-1920 ומדינה זו צורפה לברית המועצות.
עוד הוכרז על הקמת אזור כורדי אוטונומי במזרח אנטוליה אך ניסיונותיו לממש את עצמאותו דוכאו על ידי הטורקים.
הוכרה עצמאותה של ממלכה עצמאית בחג'אז אך זו התקיימה זמן קצר ונכללה לבסוף בערב הסעודית.
צבא האימפריה העות'מאנית הוגבל להיקף של 50,000 חיילים ושש ספינות טורפדו, ונאסר עליו לחלוטין להקים חיל אוויר.
הסכמות סוור לא יצאו לפועל בשל דחייתן על ידי התנועה הלאומית הטורקית בראשות מוסטפא כמאל.
התמשכותה של מלחמת העצמאות של טורקיה על כל נספחיה הביאה לבסוף לקביעת עובדות בשטח והצדדים להסכם נפגשו שוב וניסחו את הסכם לוזאן שנחתם ביום 24 ביולי 1923 וביטל את הסכם סוור באופן רשמי, תוך שהוא מכיר בריבונותה של הרפובליקה הטורקית בגבולותיה החדשים.
הסכם על ההסדר הסופי ביחס לגרמניה הידוע אף בכינויו אמנת השתיים פלוס ארבע, הוא הסכם שנחתם במוסקבה ב-12 בספטמבר 1990 בין גרמניה המזרחית וגרמניה המערבית מצד אחד, לבין ארבע המעצמות אשר החזיקו בגרמניה עם תום מלחמת העולם השנייה: ארצות הברית, ברית המועצות, בריטניה וצרפת, מן הצד השני.
ההסכם הוביל לאיחוד גרמניה המזרחית והמערבית.
ב-2 באוגוסט 1945 נחתם הסכם פוטסדאם בסיומה של ועידת פוטסדאם.
בין שאר עקרונות ההסכם הוסכם כיצד תשלוטנה בעלות הברית על גרמניה וכן על קו הגבול החדש בין גרמניה לפולין, שכנתה ממזרח.
נקבע כי עקרונות ההסכם זמניים עד לאותה עת שבה יוחלט על הסדר סופי בהסכם שלום עליו תחתום ממשלת גרמניה, כאשר תקום ממשלה מתאימה להשגת הסדר כזה.
"השאלה הגרמנית" הפכה לשאלת מפתח בשנות המלחמה הקרה, עד לסיומה בשלהי שנות ה-80, אולם הושגה התקדמות מעטה מאוד בהקמת ממשלה גרמנית מאוחדת לצורך חתימת הסדר סופי.
עם נפילת חומת ברלין הביעו ממשלת גרמניה המערבית והמזרחית, כמו גם הציבור הגרמני, רצון ליצור מדינה גרמנית דמוקרטית עצמאית ומאוחדת וכי לצורך הגשמת מטרה זו הם מוכנים לאמץ את עקרונות הסכם פוטסדאם, ככל שהם נוגעים לגרמניה.
משהתמלא תנאי זה נפתחה הדרך למשא ומתן לניסוח ההסדר הסופי בחזון הסכם פוטסדאם.
ההסכם על ההסדר הסופי ביחס לגרמניה נחתם במוסקבה ב-12 בספטמבר 1990 ובכך הוכשרה הדרך לאיחוד גרמניה ב-3 באוקטובר 1990.
על פי תנאי ההסכם הצהירו ארבע המעצמות כי הן מוותרות על כל זכויותיהן לשליטה בחלקים מגרמניה, כולל חלקים מן העיר ברלין.
הצהרה זו הביאה לשליטה מוחלטת של גרמניה המאוחדת על כל שטחה, זאת החל מ-15 במרץ 1991. ההסכם קבע כי על הכוחות הסובייטים לעזוב את תחומה של גרמניה עד לסוף שנת 1994. גרמניה הסכימה להגביל את גודל צבאה ל-370,000 חיילים, מתוכם לכל היותר יהיו 345,000 בצבא היבשה וחיל האוויר.
גרמניה שבה והצהירה על התחייבותה שלא לייצר, או להחזיק, בנשק גרעיני, ביולוגי או כימי, וכי האמנה למניעת הפצת נשק גרעיני תיושם אף לגבי הרפובליקה הפדרלית של גרמניה.
כמו כן הוסכם כי לא יוצבו בשטחה של גרמניה המזרחית לשעבר כוחות צבא זרים, או נשק גרעיני, או נושאות נשק גרעיני והאזור יהפוך לאזור חופשי מנשק גרעיני בדרך קבע.
עוד הוסכם כי גרמניה מאשרת את גבולה המזרחי עם פולין, אשר הוכר כגבול בינלאומי וכן את ההפסדים הטריטוריאליים שספגה משום היותה הצד התוקפן במלחמת העולם השנייה, ובכך ויתרה על כל טענות עתידיות לשטחים מזרחית לקו אודר-נייסה.
גרמניה אף התחייבה לחתום על הסכם נפרד עם ממשלת פולין המאשרר את הכרתה בקו הגבול בין המדינות.
הסכם סטולבובו הוא הסכם שלום שנחתם ב-9 במרץ 1617 בין רוסיה הצארית לבין שוודיה וסיים את מלחמת אינגריה שהחלה בשנת 1610. נציגי ג'יימס הראשון, מלך אנגליה היו המתווכים בין הצדדים.
שיחות השלום החלו עוד בינואר 1616, מיד לאחר סיומה המעשי של הלחימה.
לאחר כחודשיים של משא ומתן, הסתיימו השיחות ללא הסכמה.
יחד עם זאת, היה ברור שאין מקום להמשך הלחימה ולכן כעבור כמעט שנה, התחדשו השיחות בכפר סטולבובו.
השוודים מפנים את כוחותיהם מהעיר נובגורוד וסביבותיה והשטח חוזר לשליטה רוסית.
השטחים לאורך החוף של הים הבלטי, אינגריה ושטחים באזור קרליה הועברו לשליטה שוודית.
הסוחרים מורשים לפתוח בתי מסחר במספר ערים.
אנשי האצולה הרוסית בשטחים שהועברו לשליטה שוודית יכולים לעבור לרוסיה עם כל רכושם.
הרוסים ויתרו על הניסיונות להחזיר לעצמם שליטה בליבוניה.
שוודיה ראתה בנוסח החוזה הצלחה גדולה - שטחים משמעותיים הועברו לשליטתה, היא הצליחה לנתק את רוסיה הצארית מהים הבלטי והגבול בין המדינות עבר בקו הטבעי של האגמים.
למרות התנאים הקשים, גם הממשל הרוסי היה מרוצה מנוסח ההסכם.
העיר נובגורוד וסביבותיה חזרו לרוסיה הצארית.
סיום הלחימה אפשר לצבא להתרכז בלחימה מול האיחוד הפולני-ליטאי.
הגבולות שהוגדרו בחוזה היו בתוקף עד למלחמת הצפון הגדולה שהחלה בשנת 1700.
הסכם נָצוּח פאשה (בפרסית: عهدنامه نصوح پاشا; בטורקית: Nasuh Paşa Antlaşması) הוא הסכם שנחתם ב-20 בנובמבר 1612 בין האימפריה העות'מאנית לאימפריה הספווית לאחר סדרת קרבות ביניהן שנמשכו מ-1603.
ב-1590, על פי הסכם איסטנבול, שנחתם בעקבות מלחמה ארוכה שהתרחשה בשנים 1577-1589 והסתיימה בתבוסה של הצד הפרסי, נאלץ עבאס שאה הראשון של פרס לוותר על צפון-מערב איראן ועבר הקווקז לטובת האימפריה העות'מאנית.
לאחר שפתר בעיות פנימיות, ציפה עבאס שאה הראשון להזדמנות להחזיר את השטחים שאבדו.
ב-1593, כאשר הסולטאן הצעיר אהמט הראשון עלה לשלטון באימפריה העות'מאנית, הרחיב את המלחמה הארוכה עם האימפריה ההבסבורגית, ודיכא את מרידות ג'לאלי באנטוליה.
ב-1603 פתח השאה במלחמה נגד העות'מאנים.
למרות שהעות'מאנים הצליחו להקים קו הגנה נגד כוחות הספווים, שניים מהסרדרים שלהם, צ'יגאלאזדה יוסוף סינאן פאשה וקויוצ'ו מוראט פאשה, מתו בנסיבות טבעיות במחנות החורף בדיארבקיר ב-1605 ו-1611. המצב של חוסר אנשים בניהול המערכה גרם לוזיר הגדול נצוח פאשה לחתום על ההסכם ב-1612.
האימפריה העות'מאנית החזירה לאימפריה הספווית את כל האדמות שהיא קיבלה ב-1590
הגבול בין האימפריות הוחזר להיות גבול שנחתם לפי הסכם שלום באמסיה ב-1555
הספווים הסכימו לשלם מס שנתי בצורת 200 חבילות משי
עולי רגל פרסיים נאלצו לבצע את החג' דרך סוריה ולא דרך עיראק
ההסכם היה הראשון בו האימפריה העות'מאנית ויתרה על שטחים שכבשה קודם לכן.
לאימפריה הספווית ההסכם נתן יוקרה שבעקבותיה השאה לא הסכים לשלם מס.
בנוסף שני נסיכים גרוזיניים לאחר תקיפה ורצח מושל קרבאך ביקשו מקלט אצל הסולטאן, ובעקבות האירועים, הקרבות בין הצדדים התחדשו ב-1615. ב-1616 כוחות האימפריה הספווית לאחר קרב גוקצ'ה כבשו את טביליסי.
הסכם פונטנבלו היה הסכם חשאי שנחתם בפונטנבלו ב-3 בנובמבר 1762 בין צרפת לספרד וכלל את מסירת שטחי לואיזיאנה הצרפתית שממערב למיסיסיפי לידי ספרד.
צרפת ביקשה למנוע השתלטות מוחלטת של בריטניה על צפון אמריקה, לאחר שהובסה במלחמה נגדה, וההסכם תאם את שאיפותיה לשוב להיות עוצמה קולוניאלית באזור בעתיד.
בקרב בכירי הממשל הספרדי נתגלעו חילוקי דעות בנוגע להסכם, אך לבסוף החליט קרלוס השלישי, מלך ספרד לחתום עליו, בעיקר מסיבות אסטרטגיות.
בין השנים 1754–1763 התחוללה מלחמה בצפון אמריקה, במקביל למלחמת שבע השנים באירופה, בין צרפת לבריטניה.
הקולוניאלים הצרפתים, שמנו כ-75,000 איש, ישבו בעיקר לאורך עמק נהר סנט לורנס וחלקם באקדיה (כיום ניו ברונסוויק וחלקים מנובה סקוטיה).
מעטים חיו בניו אורלינס, בבילוקסי שבמיסיסיפי, במוביל שבאלבמה ובמדינת אילינוי (כיום אילינוי וחלקים קטנים ממדינות מיזורי ואינדיאנה).
הבריטים לעומתם מנו כ-1.5 מיליון איש והשטח שבשליטתם השתרע לאורך החוף המזרחי של היבשת, מנובה סקוטיה וניופאונדלנד בצפון ועד ג'ורג'יה בדרום.
באותו הזמן שלטה ספרד אך ורק על פלורידה.
כשהוכרזה המלחמה בין בריטניה לצרפת ב-1756, נותרה ספרד נייטרלית.
ריקרדו וול (Wall), מזכיר המדינה תחת פרננדו השישי, מלך ספרד, התנגד נמרצות לגורמים פרו-צרפתיים שרצו לראות את ספרד מצטרפת למלחמה לצידה של צרפת.
הבריטים עצמם ניסו לשכנע את ספרד להצטרף למלחמה לצידם, והציעו להעניק להם את השליטה בגיברלטר תמורת סיועם בכיבוש מנורקה, וגם לזאת סירבה מדריד.
אך לאחר מותו של פרננדו השישי ב-1759 ועלייתו לשלטון של אחיו הצעיר קרלוס השלישי החלו הדברים להשתנות.
קרלוס השלישי היה הרבה יותר שאפתן מאשר אחיו המלנכולי, וביסוד מדיניותו עמדה השאיפה לראות את ספרד שורדת כמעצמה קולוניאלית, וכפועל יוצא מכך, ככוח שיש לקחת אותו בחשבון באירופה.
קרלוס השלישי, כמו גם אחיו פרננדו השישי, היו קרובי משפחה של לואי החמישה עשר, מלך צרפת; גם הם וגם לואי החמישה עשר היו ניניו של לואי הארבעה עשר, מלך צרפת, ולמעשה קרלוס השלישי ולואי החמישה עשר היו דודנים מדרגה שנייה.
ב-15 באוגוסט 1761 נחתם "הסכם משפחתי" (Pacte de Famille), הידוע גם כהסכם פריז של 1761, בין קרלוס השלישי ללואי החמישה עשר.
בעיקרו היה זה הסכם הגנה הדדית, דהיינו שבמקרה בו אחד מהצדדים מותקף - על הצד השני לסייע לו, אך הוא כפה סיוע צבאי מינימלי בלבד.
בנוסף, מנע ההסכם חתימת חוזי שלום נפרדים.
ספרד הסכימה לבקשתה של צרפת לתקוף את פורטוגל שאמנם הייתה נייטרלית, אך הייתה בעלת ברית כלכלית חשובה של בריטניה.
צרפת קיוותה שהדבר יוביל להפחתת הלחץ מעליה, שכן עתה הבריטים יידרשו למלחמה בחזית נוספת.
ב-9 במאי פלשה ספרד לפורטוגל וכבשה את העיר אלמידה, ובריטניה הגיבה במשלוח כוח בן 8,000 חיילים לליסבון לסיוע בהדיפת הפולשים.
עתה, לאחר שהוכרז מצב מלחמה בין בריטניה לספרד, יכלה בריטניה לתקוף את הקולוניות הספרדיות.
באוגוסט 1762 כבש כוח בריטי מידי ספרד את הוואנה, בירת קובה, וכן את מערב קובה.
חודש וחצי לאחר מכן כבשו הבריטים את מנילה.
הבריטים כבשו למעשה שתי ערי בירה, הן של איי הודו המערבית הספרדיים והן של איי הודו המזרחית הספרדיים, ומשמעות הדבר הייתה מכה חזקה לספרד ואובדן היוקרה.
ב-9 באוקטובר 1762 שלח לואי ה-15, מלך צרפת, איגרת לקרלוס השלישי, מלך ספרד, ובה הציע לו את מסירתם של שטחי לואיזיאנה הצרפתית שממערב למיסיסיפי יחד עם ניו אורלינס לידי ספרד במטרה ל"המתיק את הגלולה המרה של התבוסה הספרדית וכדי לשכנע אותם שלא להמשיך להיאבק" נגד הבריטים.
שבועיים לאחר מכן הורה ריקארדו וול, ראש השרים של ספרד, לחרונימו גרימלדי (Grimaldi), מי שעתיד להחליף אותו בשנה שלאחר מכן, לקבל את ההצעה הצרפתית.
ב-3 בנובמבר 1762 חתמו שני הצדדים על ההסכם בקומונה הצרפתית פונטנבלו; במקום זה, המרוחק 55.5 ק"מ ממרכזה של פריז, עתיד להיערך בשנה שלאחר מכן המשא ומתן המקדים לחוזה פריז שסיים באופן רשמי את המלחמה בין צרפת לבריטניה.
כשהייתה על סף אובדן המושבות שלה בצפון אמריקה, מצאה צרפת דרך להמתיק את מרירות ההסכם שידעה כי יכפה עליה בצורה כזו או אחרת.
צרפת הבינה כי כאשר היא תיאלץ להעביר את השליטה על שטחי צרפת החדשה לבריטניה, תיוותר ספרד, אשר שלטה על מקסיקו ועל טריטוריה רחבה אך דלילה באוכלוסייה בדרום-מערב אמריקה (פלורידה), כמעצמה האירופאית היחידה שתוכל למנוע הגמוניה קולוניאלית בריטית בצפון אמריקה.
הסכם פונטנבלו היה צעד דיפלומטי מבריק מצידה של צרפת; היא חילקה את הטריטוריה שלה בלואיזיאנה לשני חלקים: השטח שממזרח למיסיסיפי והשטח שממערב אליו.
בנוסף הגדירה צרפת את השטח שכונה "האי של ניו אורלינס" כיחידה נפרדת שלא השתייכה לאף אחת משתי הטריטוריות, על אף שמבחינה גאוגרפית היא הייתה המשך רציף של הטריטוריה שממערב למיסיסיפי.
מאחר שהבריטים גילו עניין רב בעמק נהר האוהיו האמינה צרפת שהיא תיאלץ למסור את השטחים שממזרח למיסיסיפי לידי בריטניה בהסכם העתידי.
את השטחים שממערב למיסיסיפי וכן את ניו אורלינס, לעומת זאת, לגביהן לא גילתה בריטניה עניין מיוחד, שיערו הצרפתים כי יוכלו להעביר לקרובי המשפחה הבורבונים מספרד.
ההסכם הכיל תנאים ששירתו את היעדים ארוכי הטווח של צרפת בדבר ייסוד מחדש של העוצמה הקולוניאלית שלה בצפון אמריקה; על הספרדים נאסר להפקיע או למסור את שטחי לואיזיאנה, ובמשתמע מההסכם היה שאם צרפת תבקש את החזרת השטח, תחויב ספרד להשיב לידיה את הטריטוריות של לואיזיאנה ושל ניו אורלינס.
מבחינתה של צרפת היה הסכם פונטנבלו אמצעי אסטרטגי שימנע מבריטניה להשתלט על הטריטוריה, אך גם יאפשר לה זכות גישה לשם לכשתרצה בכך בעתיד.
בקרב בכירי הממשל ספרדי התעוררו חילוקי דעות לגבי שאלת לואיזיאנה.
ריקרדו וול, ראש השרים (מזכיר המדינה) בעל המוצא האירי, התנגד לחתימה על הסכם פונטנבלו וטען כי לואיזיאנה תהווה מעמסה פיננסית כבידה.
למעשה, גם בשנים בהן הייתה קולוניה צרפתית, הייתה לואיזיאנה מעמסה כלכלית ולאו דווקא מקור רווח; על כך יש להוסיף את העובדה שבלואיזיאנה לא היו אוצרות טבע ידועים שימשכו את ספרד, שהתעשרותה באה לה כתוצאה מניצול אוצרות טבע ובייחוד זהב וכסף ברחבי הקולוניות שלה.
מנגד, שני פוליטיקאים בכירים צידדו בחתימה על ההסכם והאמינו שבסופו של דבר תהיה לואיזיאנה מועילה לספרד; הראשון הוא חרונימו גרימלדי, מי שהיה שגריר ספרד בצרפת בשנים 1761 - 1763 והממונה על המשא ומתן בין המדינות על חתימת "ההסכם המשפחתי".
שגריר בריטניה בספרד באותה העת, ויליאם רוצ'פורד (Rochford), כתב עליו שהוא היה "כלי בידיו של שואזל, שר החוץ הצרפתי, יותר מאשר בידיו של הוד מלכותו הקתולי" [קרלוס השלישי].
השני הוא פאבלו פדרו אברקה דה בוליאה (de Bolea), מי שפיקד על הפלישה לפורטוגל ושעתיד לכהן גם הוא כמזכיר המדינה כשני עשורים לאחר מכן.
קרלוס השלישי החליט לבסוף לחתום על ההסכם ממספר סיבות: ראשית, לואיזיאנה תהיה הפיצוי על אובדן פלורידה.
שנית, עדיף שספרד תשלוט על השטח מאשר שבריטניה תשתלט עליו.
שלישית, לואיזיאנה תחצוץ בין העוצמה הקולוניאלית ההולכת וגדילה של בריטניה לאורך החוף האטלנטי לבין מושבותיה בספרד החדשה.
ולבסוף, כעת תוכל ספרד לחסל את תופעת ההברחות בין לואיזיאנה למושבות הספרדיות.
בריטניה, שניצחונה במלחמת הצרפתים והאינדיאנים היה ללא עוררין, יכלה להתנגד להסכם פונטנבלו.
אך במקום זאת היא הסכימה לו במהלך חוזה פריז.
הסיבה לכך בראש ובראשונה נעוצה בעובדת סילוקה של צרפת מצפון אמריקה, ובכך שספרד לא היוותה איום ממשי על בריטניה.
על כך יש להוסיף את העובדה שגם בריטניה ראתה בלואיזיאנה מעמסה כלכלית, וכן את הקושי שבשליטה על קבוצות אתניות ממוצא אירופי (צרפתים וגרמנים).
בריטניה האמינה שספרד תתייחס לתופעת ההברחות בלואיזיאנה, בייחוד בינה לבין הקולוניות הבריטיות, בחומרה יתירה מאשר צרפת, וקיוותה כי היא תילחם בה ביעילות.
על פי חוזה פריז, הועברו שטחי לואיזיאנה הצרפתית שממזרח למיסיסיפי לידי בריטניה.
הסכם פונטנבלו נותר בחשאיותו אפילו במהלך המשא ומתן על חוזה פריז.
רק באוקטובר 1764 קיבל ז'אן-ז'אק בלז ד'אבדי (d'Abbadie), מושל לואיזיאנה הצרפתית, הודעה רשמית מממשלת צרפת על מסירת השטח לספרד.
ספרד נתקלה בקשיים רבים בייסוד קולוניה בלואיזיאנה, שכן התושבים המקומיים היו בלתי מרוצים מהעברת השטח לידי ספרד ועוינותם כלפיה הלכה וגדלה, וצלחה במשימה זו רק ב-1769.
שטחי לואיזיאנה הספרדית הושבו לצרפת כחלק מחוזה סן אילדפונסו השלישי בשנת 1800, לאחר ניצחונה במלחמה על הפירנאים כנגד ספרד ופורטוגל, אך ספרד המשיכה למשול בפועל על הטריטוריה.
ב-1803 החליטה צרפת למכור את לואיזיאנה לארצות הברית תמורת 50 מיליון פרנקים צרפתיים (11,250,000 דולרים) בנוסף למחיקת חוב קודם בסך של 18 מיליון פרנקים צרפתיים (3,750,000 דולרים).
ביחסי עובד-מעביד, הסכם עבודה אישי (נקרא גם חוזה עבודה אישי או הסכם תעסוקה) הוא חוזה המסדיר את הזכויות והחובות בין העובד לבין המעסיק.
מקור ההסכם במשפט הרומי (שם ההסכם בלטינית היה locatio conductio operarum) ובמערכות יחסים שהיו נהוגות בין אדונים למשרתים במאה ה-19.
בדרך כלל הסכם העבודה מתאר מערכת יחסים של תלות כלכלית וכפיפות חברתית.
סר אוטו קאהן-פרוינד, שהיה מומחה לדיני עבודה, כתב: "היחס בין מעסיק לבין עובד הוא בדרך כלל יחס של בעל ממון כלפי אדם חסר כוח.
במהותו הוא אקט של כניעה וכפיפות, המוסתרים במילים יפות הקרויות "הסכם עבודה", יציר כפיו של המוח המשפטי.
המטרה העיקרית של דיני העבודה הייתה ותמיד תהיה צמצום כוח המיקוח."
הסכם העבודה האישי מיועד לשכירים, המועסקים על ידי מעסיק, בניגוד לעצמאים, המועסקים על ידי עצמם.
הסכם זה קובע את תקופת העבודה (תאריך תחילתה, ולעיתים גם תאריך סיומה) ואת תנאי העבודה, כגון שעות העבודה, השכר וכו'.
בנוסף לתנאים הנקבעים במפורש בהסכם האישי, מושפעות זכויות עובדים ממקורות חיצוניים להסכם זה, ובהם דיני העבודה, צווי הרחבה, הסכמים קיבוציים ועוד.
בנושאים שונים, כדוגמת שכר מינימום, חופשה, דמי מחלה, חופשת לידה, פיטורים ופיצויי פיטורים קובעים מקורות חיצוניים אלה תנאי מינימום, שבדרך כלל העובד אינו יכול לוותר עליהם.
במקרים מסוימים נחתם הסכם עבודה בין עובד למעסיק, אולם העבודה מתבצעת עבור מזמין שירות, שאינו זה שחתם על ההסכם.
במקרה זה, המעסיק הוא קבלן כוח אדם או קבלן שירות, והעובד נקרא "עובד קבלן".
מזמין השירות קרוי גם "מעסיק בפועל", וחלות עליו חובות מסוימות לשמירה על זכויותיו של עובד הקבלן.
פילוסופים בעלי השקפה אנרכו-סינדיקליסטית רואים בהסכמי עבודה סוג של עבדות, המונע מהעובד השכיר את זכותו להגדרה עצמית.
קרול פייטמן, למשל, כתבה: "הסכמי עבודה מאפשרים "לקנות" בני אדם, ולהתייחס אליהם כאל רכוש.
כפועל יוצא מכך, ההסכם בין הצדדים דומה לרכישת נכס.
אולם נשאלת השאלה כיצד ניתן לחלץ את הנכס מהאדם, משימה שאיננה אפשרית.
עבודה פיזית, יכולת שכלית או שירותים שמוענקים על ידי אדם, כל אלה אינם נכס הניתן לחלוקה.
בניגוד לנכס, לא ניתן להפריד ביניהם לבין האדם המבצע אותם."
בישראל לא קיים חוק מיוחד להסדרת חוזה עבודה אישי (הצעות חוק בעניין זה לא אושרו).
חוזה עבודה בכתב נדרש רק במקרים מיוחדים:
בחוק העסקת עובדים על ידי קבלני כוח אדם חלה חובה זו על קבלן כוח אדם שתנאי העבודה אצלו אינם מוסדרים בהסכם קיבוצי.
בחוק עובדים זרים חלה חובה זו על מעסיקו של עובד זר, ועל החוזה להיכתב בשפה המובנת לעובד.
חוק הודעה לעובד ולמועמד לעבודה (תנאי עבודה והליכי מיון וקבלה לעבודה) מחייב את המעסיק למסור לעובד חדש, תוך 30 יום מתחילת עבודתו, הודעה בכתב המפרטת את תנאי העבודה: תיאור התפקיד, המשכורת הכוללת, תנאים סוציאליים, אורך יום העבודה או אורך שבוע העבודה, ועוד.
הודעה זו אינה חוזה עבודה, אבל יש בה להשלים את החסר בפרט במצב שבו אין חוזה בכתב.
במקום עבודה שבו מרבית תנאי העבודה נקבעים בהסכם קיבוצי, חוזה העבודה האישי מצומצם, ועוסק בעיקר בשיבוצו של העובד במסגרת שיצר ההסכם הקיבוצי - קביעת תפקידו של העובד ודרגתו, תוספות אישיות שניתנות לעובד וכו'.
לעיתים קובע ההסכם הקיבוצי איסור על קביעת תנאי עבודה בחוזים אישיים או להגביל את מספר בעלי חוזים כאלה.
כאשר ההסכם הקיבוצי מתיר קביעת תנאי עבודה בחוזים אישיים, הוא יכול להוציא את בעלי החוזים האישיים מתחולת ההסכם הקיבוצי לגמרי, ואז החוזים האישיים יכתיבו את תנאי העבודה של החותמים עליהם.
לחלופין, ההסכם הקיבוצי יכול להשאיר את בעלי החוזים האישיים כפופים גם אל הזכויות הקבועות בהסכם הקיבוצי.
הסכם פויניקי היה הסכם שלום אשר נחתם בעיר פויניקי שביוון בשנת 205 לפנה"ס.
ההסכם סיים את המלחמה המוקדונית הראשונה בין הרפובליקה הרומית למוקדון.
בשנת 214 לפנה"ס, לאחר שנחשפה האמנה המוקדונית-קרתגית, הכריזה הרפובליקה הרומית מלחמה על פיליפוס החמישי, מלך מוקדון.
המלחמה נמשכה 9 שנים כשהיא מתנדנדת ללא הכרעה.
הרומאים לא יכלו להילחם בכל כוחם, כיוון שהיו שקועים במלחמה הפונית השנייה נגד קרתגו.
לפיכך הם שכנעו את הליגה האיטולית וערי מדינה יווניות נוספות להילחם כנגד המוקדונים.
עם זאת בהדרגה הבינו האיטולים שהם אינם מרוויחים מהמלחמה דבר, ולפיכך בסוף שנת 204 לפנה"ס חתמו על הסכם שלום נפרד עם פיליפוס.
במקביל, הצליח פיליפוס להוציא מהמלחמה גם את פרגמון על ידי כך ששיסה בה את ביתיניה.
בלית ברירה נע סמפרוניוס צפונה והטיל מצור על העיר דימאלי.
פיליפוס מצדו, ניסה את כוחו כנגד אפולוניה, והשחית את שדותיה.
סמפרוניוס נטש את המצור והחל נע אל אפולוניה במטרה לצאת לקרב מול פיליפוס.
אולם בינתיים הצליחו מתווכים מערי מדינה יווניות בהנהגת אפירוס אשר הפסידו מהמלחמה, לשכנע את פיליפוס וסמפרוניוס לחתום על הסכם שלום.
ההסכם נחתם בעיר פויניקי שבאפירוס, וכונה לפיכך הסכם פויניקי.
חתמו עליו הרפובליקה הרומית, פרגמון, ספרטה, מסניה, אליס, האילירים, איליון ואתונה.
ייתכן עם זאת, ששתי האחרונות לא חתמו מעולם על ההסכם והוספו בידי כותבי היסטוריה רומאיים לצורכי תעמולה.
מהצד השני, חתמו על ההסכם מוקדון, הליגה האכאית, ביתיניה, אפירוס, תסליה, בויאוטיה, אקרנאניה ואפירוס.
במסגרת ההסכם, נאלץ פיליפוס להסתלק מבריתו עם קרתגו, ובתמורה להמשיך ולשלוט באיליריה ואף קיבל באופן זמני את אטינטניה (Atintania).
הרומאים לעומת זאת סיפחו את דימאלי, ברגולום (Bargullum) ואאוגניום (Eugenium).
ההסכם שרד שלוש שנים בלבד בטרם הפרו אותו הרומאים בפותחם במלחמה המוקדונית השנייה בשנת 200 לפנה"ס.
הסכם סאזונוב-דיאמנדי (ברומנית: Acordul Sazonov-Diamandy), הידוע גם בשם "ההסכם הרומני-רוסי הסודי של שנת 1914" (ברומנית: Acordul secret româno-rus din 1914), היה הסכם סודי שנחתם בין ממשלת ממלכת רומניה וממשלתה של האימפריה הרוסית.
עיקרו בא לידי ביטוי בהבטחת תמיכתה של האימפריה הרוסית ברומניה ובטענותיה הטריטוריאליות, במסגרת מלחמת העולם הראשונה.
ההסכם נערך ונחתם בתאריכים 18 בספטמבר 1914, וב-1 באוקטובר באותה השנה בין הדיפלומט הרומני קונסטנטין דיאמנדי, ושר החוץ של האימפריה הרוסית, סרגיי סאזונוב.
ההסכם היה ההסכם הבינלאומי הראשון שהכיר ב"זכותה של רומניה להתאחד עם השטחים באוסטריה-הונגריה בהם שוכנים רומנים" במועד "בו תמצא זאת לנכון".
בעניין שטחה של בוקובינה, הוחלט שהשטח יעבור לשליטת רומניה או רוסיה בהתבסס על הרוב הלאומי באזור.
רומניה התחייבה לשמור על "נייטרליות תומכת" ביחס לרוסיה, עד לזמן בו האימפריה הרוסית תחליט להיכנס למלחמה, ואילו רוסיה מצידה התחייבה להביא את תנאי ההסכם להכרה צרפתית ובריטית.
הצדדים אף התחייבו לשמירה על סודיות מלאה בנוגע לקיומו ותוכנו של ההסכם.
סרגיי סאזונוב, שר החוץ הרוסי, שחתם על ההסכם, הסביר במכתבים סודיים שנאלץ לעשות זאת כדי למנוע את הצטרפות רומניה לצד מדינות המרכז, אך בסוף המלחמה יערכו וינתחו את המצב מחדש ולא בהכרח יכבדו את ההתחייבויות.
הסכם פונטנבלו (1814) היה הסכם שנחתם בפונטנבלו, צרפת, ב-11 באפריל 1814, בין נפוליאון בונפרטה לבין נציגים מיופי כוח ממדינות המעצמות אשר לחמו נגדו במסגרת המלחמות הנפוליאוניות – האימפריה האוסטרית, האימפריה הרוסית ופרוסיה, לפיו יוגלה נפוליאון לאי אלבה.
ההסכם אושר על ידי נפוליאון ב-13 באפריל, וסיים את תקופת שלטונו כשליט צרפת.
לאחר שנפוליאון התפטר, כוחות הקואליציה השישית החזירו את שושלת בית בורבון לשלוט בצרפת תחת לואי השמונה עשר, מלך צרפת, במה שנקרא הרסטורציה הבורבונית.
הסכם סוגאולי הוא הסכם אשר נחתם בין חברת הודו המזרחית הבריטית לבין נפאל ב-2 בדצמבר 1815 ואושר ב-4 במרץ 1816 בעקבות המלחמה האנגלו-נפאלית (1814–1816), ואשר הגדיר את תוואי הגבול הנוכחי של נפאל.
מצד נפאל חתם ראג' גורו גאראג' מישרה בסיוע צ'נדרה שקר אופדהיאיה, ומצד החברה חתם לוטננט קולונל, פאריס ברודשה.
חלק משטח נפאל אשר נשלט על ידה יועבר להודו הבריטית
תוענק אפשרות לבריטים לגייס לוחמי גורקה לשירות צבאי בצבא בריטניה
כמו כן נמנעה מנפאל הזכות להעסקת אמריקאים ואירופאים בכל שורותיה (כמה מפקדים מצבא צרפת הוכשרו על מנת להכשיר לוחמים בצבא נפאל).
בעקבות ההסכם איבדה נפאל חלק ניכר משטחה, לרבות כל שטחי נפאל אשר נכבשו במלחמותיו של המלך במהלך 25 השנים שקדמו להסכם, כמו ממלכת סיקים במזרח וממלכות קומאון וגרוואל במערב.
חלק מאדמות טראי בדרום נפאל הוחזרו לנפאל ב-1816 וב-1860, כהוקרה למאמציהם ולנועזותם בדיכוי המרד ההודי הגדול ב-1857.
הנציגים הבריטים בקטמנדו היו המערביים הראשונים שהורשו להתגורר בנפאל בתקופה שלאחר שושלת מאלה אשר שלטה בנפאל עד 1779 (כמה משלחות מיסיונריות גורשו על ידי אנשי הגורקה לאחר שכבשו את נפאל באמצע שנות ה-80 של המאה ה-19).
הנציג הבריטי הראשון היה אדווארד גרדנר, שמושבו הוקם צפונית לקטמנדו.
אזור זה נקרא כיום "לָזִימְפָּט", המהווה שדרה מסחרית בו שוכנות מספר שגרירויות וקונסוליות כגון שגרירות הודו ושגרירות בריטניה (וכמו כן שגרירות ישראל).
הסכם סוגאולי הוחלף בדצמבר 1923, כאשר בריטניה ונפאל חתמו על הסכם ידידות נוסף.
בשנת 1950 נחתם הסכם נפרד בין הודו (3 שנים לאחר עצמאותה) לנפאל אשר כונן יחסים דיפלומטיים בין שתי המדינות.
הסכם סחר (או אמנת סחר; באנגלית: Trade Agreement) הוא הסכם (אמנה), שנחתם בין שתי מדינות או יותר שעוסק בסחר, מיסוי, מכסים והשקעות המתנהלים דרך קבע כחלק ממסחר בין צדדים.
לרוב מקובל לחתום על הסכמים שמתמקדים בענפים מסוימים או הסכמים לכינון אזור סחר חופשי.
מטרת הסכמים אלו היא להסדיר ולהוריד מכסים, מכסות וחסמים אחרים שפוגעים בסוגי המסחר שנדונו בהסכם.
הסכמי סחר מנסחים את מה שהוסכם בין הצדדים, וקובעים הסדרים לאכיפתם.
הסכמים אלו עשויים לצמצם מקרים של אי־הבנה, לבנות אמון הדדי, ולהעלות את הסבירות לשיתוף פעולה ארוך טווח.
ארגונים בינלאומיים שונים כמו קרן המטבע הבינלאומית יכולים לעודד חתימה על הסכמי סחר על ידי פיקוח במקרים של הפרת ההסכם.
לעיתים אף מתעורר צורך במעקב מצד סוכנויות בינלאומיות נוספות, שיאתרו חסמים נוספים שעלולים לפגוע בקידום המסחר בין המדינות.
הסכמי סחר הם לרוב נושא למחלוקות פוליטיות, מאחר שמטרתם לשנות את מבנה הכלכלה הקיימת, ולהגדיל את התלות ההדדית בין שותפי הסחר.
ישנם גורמים בארגונים שונים כמו פסקל לאמי, יושב ראש לשעבר של ארגון הסחר העולמי, שהביע חשש מכך שהסכמי סחר גורמים ל"אי קוהרנטיות, בלבול, עלייה מעריכית בהוצאות לעסקים, חוסר יכולת חיזוי ואפילו חוסר הוגנות ביחסי סחר.
עמדתו של ארגון הסחר העולמי בכללותו היא שהסכמי סחר מקומיים ואזוריים תורמים במידת מה לכלכלה, אך עדיף להתמקד בהסכמים גלובליים כמו ב"סיבוב דוחא."
התנגדות נוספת להסכמי סחר נשמעת מצד תנועות התומכות באנטי-גלובליזציה, אם כי ישנן קבוצות בתוך תנועות אלו שסבורות שהסכמים כאלו יכולים למתן את הנזק הגדול יותר שנגרם מהגלובליזציה בכללותה.
ישנם שלושה סוגים של הסכמי סחר.
הוא הסכם חד צדדי, מצב בו מדינה מעוניינת באכיפת מגבלות מסוימות אך מדינות אחרות מסרבות להטילן, לדוגמה במקרה בו מדינה מעלה את המכסים על הייבוא.
מצב זה לא מתרחש לעיתים קרובות, מאחר שהוא עלול לפגוע במדינה שמקיימת אותו.
סוג אחר של הסכמי סחר הוא הסכמים בילטרליים (דו צדדי), שמוסכמים על שני צדדים שיכולים להיות מדינות, איחודים כלכליים או כל דבר אחר.
שתי המדינות מורידות את החסמים במטרה לסייע לעסקים שיוכלו לסחור בקלות רבה יותר בין שני הצדדים.
הסכמים אלו לרוב סובבים סביב תעשיות מקומיות; בדרך כלל מדובר בתעשיות המזון, רכב והדלק.
הסכם סחר שנחתם בין יותר משני צדדים מוגדר כרב צדדי.
הסכמים אלו הם בדרך כלל גם המסובכים ביותר, וככל שעולה מספר המדינות כך הוא מסתבך.
עם זאת, לאחר שנחתם הסכם מסוג זה, הוא חזק מאוד, וככל שהתוצר המקומי הגולמי של החתומים עולה, כך גם גדלה ההשפעה על יחסי מסחר אחרים ברחבי העולם.
הסכם הסחר הרב צדדי הגדול ביותר הסכם ארצות הברית–מקסיקו–קנדה שהביא לכינון אזור סחר חופשי בצפון אמריקה.
חלק מההסכמים הם של מדינות שכנות, ואילו האחרים אינם בהכרח של מדינות שכנות.
ברוב המקרים היתרונות וההתחייבויות של הסכמי סחר חלים רק על החתומים עליהם.
במסגרת ארגון הסחר העולמי, הטבות סחר שמעניקות מדינות חברות חלות גם על כל יתר המדינות החברות לפי עקרון המדינה המועדפת.
עם זאת, הסכמים שנחתמו מחוץ לארגון הסחר העולמי חלים רק על החתומים עליהם.
לפי הארגון חלה חובה להודיע גם על הסכמים שנחתמו בלעדיו, וכן חלה חובה שבהסכם תתקיים הדדיות כוללת (כלומר ההטבות צריכות לחול באופן דומה על שני הצדדים).
הטבות שמוענקות רק לצד אחד מורשות רק במקרים חריגים וזמניים.
הסכם סנט קלייר סור אפט נחתם בין רולו (Rollo; סביבות 860 – 932), או בשמו הנוצרי, רוברט, ובין מלך פרנקיה המערבית, שארל התם.
הסכם זה נועד לעצור את כיבושיו ופשיטותיו של רולו באזור.
בתמורה לשקט אזורי, קיבל רולו את העיר רואן והשטחים שבין נהר האפט לרצועת החוף הצפונית של נורמנדי.
לשמו של רולו יוצמד מרגע זה ועד עולם השם נורמנדי (איש הצפון).
יש הטוענים שכחלק מההסכם, הוטבל רולו, שהיה ויקינגי, לנצרות.
ההסכם נחתם על גדות הנהר אפט ועל כן גם שמו.
להסכם זה משקל מכריע לעתידה של פרנקיה, שכן, בגין הסכם זה, נמנעו הוויקינגים לפשוט לחבל ארץ זה, מתוך כבוד לרולו ובעיקר בזכות שיתוף הפעולה לה זכו הוויקינגים מצד רולו בכיבושים באזורים האנגליים, וסקס ומרסיה.
את אנגליה כולה, יכבוש לבסוף נינו של רולו ויליאם הכובש.
הסכם סרביה–קוסובו או הסכם וושינגטון הוא הסכם לנרמול היחסים הכלכליים בין סרביה לבין קוסובו בתיווך ארצות הברית, שנחתם ב-4 בספטמבר 2020 בבית הלבן.
ב-4 באוקטובר 2019, מינה נשיא ארצות הברית דונלד טראמפ את השגריר ריצ'רד גרנל כניצגו לשיחות השלום בין סרביה לקוסובו, ולאחר כמה חודשים של שיחות הסכימו המדינות לחדש את הטיסות בין הבירות שלהן.
הסכם זה בא לאחר שנים רבות של סכסוך בין המדינות שהחל במלחמת קוסובו אך למרות ההסכם החלקי שהושג, פורסם כי סרביה ממשיכה להתנגד להכרה רשמית בקוסובו.
קדמו להסכם זה הסכמים שנחתמו בשנים 2013 ו-2015.
על פי תנאי ההסכמים שנחתמו, סרביה השעתה את מאמציה לעודד מדינות אחרות לא להכיר בקוסובו או לבטל את ההכרה לתקופה של שנה, ובתמורה לכך קוסובו לא תגיש בקשה לחברות חדשה בארגונים בין-לאומיים באותה תקופה.
שום דבר בהסכם לא מונע ממדינות אחרות להכיר בעצמאותה של קוסובו בתקופה זו, וגם ההסכם אינו מונע מקוסובו לחפש הכרה כזו באופן פעיל.
בנוסף, כל מדינה תכיר בתעודות המזהות של המדינה השנייה.
הן גם התחייבו לזיהוי שרידים ממלחמת קוסובו ושיקום פליטי המלחמה.
קוסובו וסרביה הסכימו לערוך בדיקת היתכנות משותפת לבחינת אפשרויות שונות להקמת קו הרכבת בין בלגרד-פרישטינה עם נמל ים ב.
כמו כן, שתי המדינות הסכימו להקמת מספר קווי רכבת בהם בין היתר, קו הרכבת ניש-פרישטינה וקו הרכבת מרדארה-פרישטינה.
בנוסף, הם הסכימו כי בכפר מרדארה יהיה נקודת מעבר בין המדינות.
שתי המדינות הסכימו גם לבדוק על שיתוף פעולה בין שתי המדינות עם מחלקת האנרגיה של ארצות הברית על אגם גזיבודה.
כחלק מההסכם הסכימו סרביה וקוסובו להצטרף לאזור הבלקן הפתוח.
כמו כן, שתי המדינות הסכימו לעבוד עם בנק הייצוא–ייבוא של ארצות הברית ועם תאגיד הפיננסים הבין-לאומי האמריקני לפיתוח ולמימון פרויקטים ועסקים.
ארצות הברית הבטיחה לשתי המדינות הלוואות שהובטחו על ידי ממשלת ארצות הברית למימון ולפיתוח התשתית האסטרטגית.
שתי המדינות הסכימו כי יסירו ציוד מרשת 5G במדינות שניתן על ידי "ספקים לא אמינים", והן יאסרו על ספקים כאלו מלהציע בעתיד.
נציגים משתי המדינות אישרו כי הדבר מיוחס לוואווי.
שתי המדינות התחייבו להגן ולקדם את חופש הדת, כולל תקשורת בין-דתית מחודשת, הגנה על אתרים דתיים ויישום החלטות בית המשפט בנוגע ל, והמשך השבת רכוש יהודי שלא הוחזר מתקופת השואה.
ההסכם מכיל גם הוראות הן לסרביה והן לקוסובו להכיר בחזבאללה כארגון טרור, ולתמוך בהפחתת הפללת ההומוסקסואליות ברחבי העולם.
סרביה הסכימה להעביר את השגרירות שלה בתל אביב לירושלים עד יולי 2021 וישראל וקוסובו הסכימו להכיר זאת בזאת.
קוסובו הודיעה כי היא תקים את השגרירות שלה בירושלים.
בעוד קוסובו פתחה את שגרירותה בירושלים, סרביה טרם העבירה את שגרירותה לירושלים.
: הנשיא דונלד טראמפ כתב: והוסיף .
: שר החוץ של רוסיה, סרגיי לברוב אמר כי מדינתו מברכת על ההסכם ומאמינה כי הוא צעד בדרך להסדר כולל בין המדינות.
: ראש ממשלת ישראל, בנימין נתניהו פרסם הודעה בה בירך על ההסכם וכתב כי ההסכם הוא הישג במאמצים להרחבת היחסים הדיפלומטיים של ישראל וכן להכרת העולם בירושלים כבירת ישראל, גם שר החוץ, גבי אשכנזי, אמר כי הוא "קורא למדינות נוספות ללכת בדרכן ולהעביר את שגרירויותיהן לירושלים בירת ישראל".
: נשיא סרביה, אלכסנדר ווצ'יץ' אמר כי ההסכם "הוא צעד ענק קדימה".
: נשיא צ'כיה, מילוש זמאן, בירך על ההסכם ואת סרביה ואמר כי הוא "צריך להוות השראה לצ'כיה".
בנוסף לכך, הודיע דוברו כי הוא תומך זמן רב בהעברת שגרירות ארצו לירושלים.
: ראש ממשלת קוסובו, עבדולה הוטי אמר כי ההסכם הוא "רגע נהדר עבור קוסובו והאזור".
גם שר החוץ של קוסובו, פטריט סלימי, צייץ בטוויטר: "מזל טוב!
ראש הממשלה הישראלי אישר כי יכיר בקוסובו כמדינה עצמאית ויכונן עמה יחסים בילטרליים, בעקבות הסכם הנורמליזציה עם סרביה".
: ב-7 בספטמבר 2020, בבריסל, אישרו נשיא סרביה, אלכסנדר ווצ'יץ' וראש ממשלת קוסובו עבדולה הוטי את עדיפותם העליונה בכל הנוגע לשילוב באיחוד האירופי והמשך העבודה על הדיאלוג הקשור לאיחוד האירופי בין בלגרד לפריסטינה, המהווה מרכיב מרכזי בדרכם לאיחוד האירופי.
המסמכים שניהלו לאחרונה משא ומתן בוושינגטון, המבוססים על התחייבויות קודמות הקשורות לדיאלוג, יכולים לתרום תרומה שימושית להשגת הסכם מקיף ומחייב מבחינה משפטית לנורמליזציה של היחסים.
במקביל, הודיע האיחוד על התנגדותו לפתיחת שגרירויות בירושלים, כפי שהתחייבו סרביה וקוסובו בהסכם.
: מזכ"ל הליגה הערבית, אחמד אבו אל-רייט גינה את ההסכם ואמר: .
: מזכ"ל אש"ף, סאיב עריקאת הגיב להסכם ואמר: .
השגריר הפלסטיני בסרביה, מוחמד נבהאן, הגיב ואמר כי: .
: טורקיה הביעה חשש מההחלטה של סרביה להעביר את שגרירותה בישראל לירושלים ותיארה אותה כ"הפרה ברורה של החוק הבינלאומי".
טורקיה גם ביקשה מקוסובו שלא להקים את שגרירות קוסובו בישראל בירושלים.
הסכם סחר חופשי (FTA) הוא הסכם על פי החוק הבינלאומי, שמטרתו להקים אזור סחר חופשי בין מדינות שחתמו על שיתוף פעולה בהסכם.
החוזה בדרך כלל מצמצם מכסים והגבלות כלכליות על מנת לעודד סחר בינלאומי.
הסכמים כאלה לרוב "כוללים סעיפים על הקלות בסחר וקביעת כללים בתחומים כמו השקעות, קניין רוחני, רכש ממשלתי, סטנדרטים טכניים ונושאים סניטריים ופיטוסניטריים".
ההסכם הכללי על מכסים וסחר משנת 1994 הגדיר במקור הסכמי סחר חופשי כאלו הכוללים בסחורות בלבד.
הסכם שמטרתו דומה (כלומר לשחרר של סחר השירותים) נקרא על פי סעיף V כ"הסכם אינטגרציה כלכלי ".
בפועל, המונח נמצא כיום בשימוש נרחב בתחומי מדע המדינה, הדיפלומטיה והכלכלה על מנת להתייחס להסכמים המכסים לא רק סחורות אלא גם שירותים ואפילו השקעות.
הוראות סביבתיות הפכו נפוצות יותר ויותר בהסכמי השקעות בינלאומיים, כמו הסכמי הסחר החופשיים.
ה-OED מתעד את השימוש בביטוי "הסכם סחר חופשי" בהתייחס למושבות האוסטרליות כבר משנת 1877.
לישראל ישנם הסכמי סחר חופשי עם מדינות האיחוד האירופי, ארצות הברית, איגוד הסחר החופשי האירופי, טורקיה, מקסיקו, ירדן, מצרים ומדינות מרקוסור.
במאי 2021 דווח כי ישראל וקוריאה הדרומית יחתמו על הסכם סחר חפשי.
ב-1 באפריל 2022, חתמו ישראל ואיחוד האמירויות הערביות על הסכם סחר חופשי.
הסכם סודיות הוא חוזה או חלק מחוזה שבו התחייבות של אחד או יותר מהצדדים לשמור על סודיות מידע המגיע אליו במסגרת הקשר בין הצדדים.
גם ללא הסכם סודיות מתקיימת מחויבות כזו במקרים של חיסיון רופא-מטופל, חיסיון עורך דין-לקוח ועוד, והדרישה להסכם סודיות עולה בהיעדר מחויבות כזו מכוח דין או מנהג או מרצון להדגישה ולהרחיב את גבולותיה.
זהו חוזה המחייב את הצדדים לא לחשוף מידע הכלול בהסכם.
הוא יוצר קשר סודי בין הצדדים, בעיקר כדי להגן על מידע סודי וקנייני או סודות מסחריים.
בכך, ההסכם מגן על מידע עסקי שאינו פומבי.
כמו כל חוזים, הסכם סודיות לא יכול להתקיים אם הפעילויות החוזיות הן בלתי חוקיות.
הסכם סודיות נפוץ במיוחד כאשר שתי חברות, פרטים או ישויות אחרות (כגון שותפויות, אגודות וכו') שוקלות לעסוק בעסקים וצריכות להבין את התהליכים המשמשים בכל עסק כדי להעריך את הקשר העסקי הפוטנציאלי.
ההסכם יכול להיות "הדדי", כלומר שני הצדדים מוגבלים בשימוש בחומרים שניתנו, או שהוא יכול להגביל את השימוש בחומר על ידי צד אחד בלבד.
עובד יכול להיות נדרש לחתום על הסכם סודיות או הסכם דומה עם מעסיק, להגנה על סודות מסחריים.
למעשה, חלק מהסכמי עבודה כוללים סעיף המגביל את שימושו והפצתו של מידע סודי בבעלות החברה על ידי העובדים.
במחלוקות משפטיות שנפתרות בפשרה, הצדדים לעיתים קרובות חותמים על הסכם סודיות הנוגע לתנאי הפשרה.
לעיתים, עובדים שפוטרו לאחר שהעלו תלונות על פרקטיקות בלתי מקובלות, או על אפליה והטרדה כלפיהם, עשויים לקבל פיצויים תמורת חתימה על הסכם סודיות האוסר עליהם לחשוף את האירועים שהועלו בתלונות מה שמכונה דמי שתיקה.
תנאים כאלה בהסכם סודיות עשויים שלא להיות ניתנים לאכיפה משפטית, אף על פי שהם עשויים להרתיע את העובד הלשעבר לשתיקה.
הסכם סודיות דו-צדדי (לעיתים נקרא גם הסכם סודיות הדדי או חד-כיווני) מערב שני צדדים, שבו שני הצדדים מתכננים לחשוף אחד לשני מידע שכל אחד מהם מתכוון להגן עליו מפני חשיפה נוספת.
סוג זה של הסכם סודיות נפוץ בקרב עסקים השוקלים שיתוף פעולה מסוים כמו מיזוג חברות.
כאשר מוצג הסכם סודיות חד-צדדי, יש צדדים שעשויים לדרוש הסכם דו-צדדי, אף על פי שהם מצפים שרק אחד מהצדדים יחשוף מידע במסגרת ההסכם.
גישה זו נועדה לעודד את מכין ההסכם לעשות את הוראותיו "הוגנות ומאוזנות" יותר, על ידי יצירת האפשרות שהצד המקבל יכול להפוך להיות הצד המפרסם או להפך, תרחיש שאינו כל כך לא שכיח.
הסכם סודיות רב-צדדי מערב שלושה צדדים או יותר, כאשר לפחות אחד מהצדדים מתכוון לחשוף מידע לשאר הצדדים ודורש שהמידע יישמר בסוד מפני חשיפה נוספת.
סוג זה של הסכם מבטל את הצורך בהסכמי סודיות חד-צדדיים או דו-צדדיים נפרדים בין שני צדדים בלבד.
לדוגמה, הסכם סודיות רב מסדרוני אחד שנחתם על ידי שלושה צדדים, שכל אחד מהם מתכוון לחשוף מידע לשני הצדדים האחרים, יכול להחליף שלושה הסכמי סודיות דו-צדדיים נפרדים בין הצד הראשון לשני, השני לשלישי, והשלישי לראשון.
הסכם סודיות רב-צדדי יכול להיות מועיל מאחר שהצדדים המעורבים מבצעים בדיקה, חתימה, ויישום של הסכם אחד בלבד.
יתרון זה עשוי להיות מונע על ידי משא ומתן מורכב יותר שעשוי להיות דרוש כדי שהצדדים המעורבים יגיעו להסכמה אחידה על הסכם רב-צדדי.
הסכם סחר נגד זיוף הוא אמנה רב-לאומית בתחום הקניין הרוחני שנועדה לקבוע סטנדרטים מחמירים לאכיפת זכויות קניין רוחני ברחבי העולם.
ההסכם התגבש ביוזמת ארצות הברית ויפן באמצע שנות ה-2000, כמענה לגידול בסחר הבינלאומי במוצרים מזויפים ובתוכן פיראטי כגון סרטים או תוכנות.
מטרתו המוצהרת הייתה לחזק את מסגרת האכיפה של זכויות יוצרים, סימני מסחר ופטנטים מעבר למנגנונים הקיימים בארגון הסחר העולמי (WTO) ובהסכם ה-TRIPS, שלטענת יוזמיו לא סיפקו מענה מספק לתופעת הזיופים הגוברת.
ההסכם נחתם לראשונה באוקטובר 2011, אך בעקבות ביקורת ציבורית ופרלמנטרית נרחבת נמנע אשרורו ברוב המדינות, והוא לא נכנס לתוקף נכון לשנת 2023.
קבוצות תעשייתיות עם אינטרסים בזכויות יוצרים, סימנים מסחריים וסוגים אחרים של קניין רוחני אמרו כי ACTA היא "תגובה לגידול בסחר העולמי של מוצרים מזויפים ויצירות המוגנות בזכויות יוצרים פיראטיות".
לארגונים כמו איגוד הסרטים של אמריקה ואיגוד סימני המסחר הבינלאומי הייתה השפעה משמעותית על סדר היום של ACTA.
מנגד ארגונים המייצגים אזרחים ואינטרסים לא-ממשלתיים טענו ש-ACTA עלולה להפר זכויות יסוד כולל חופש הביטוי והפרטיות.
ACTA ספגה ביקורת גם על ידי ארגון רופאים ללא גבולות על כך שהיא מסכנת את הגישה לתרופות במדינות מתפתחות.
אופיו של המשא ומתן ספג ביקורת על הסודיות והמידור של ארגונים לא-ממשלתיים, מדינות מתפתחות ואת הציבור הרחב מתהליך המשא ומתן של ההסכם, והוא תואר כהלבנת מדיניות על ידי מבקרים, כולל קרן החזית האלקטרונית ואיגוד צרכני הבידור.
הרעיון לגיבוש ACTA עלה בשנת 2006 ביוזמת ארצות הברית ויפן, במטרה לייצר כלי חדש למאבק בזיופים ובפיראטיות מסחרית ברחבי העולם.
בשנה שלאחר מכן התקיימו שיחות מקדימות בהשתתפות קנדה, האיחוד האירופי, יפן, שווייץ וארצות הברית, שהובילו להכרזה באוקטובר 2007 על פתיחה רשמית של משא ומתן לגיבוש ההסכם.
המשא ומתן נערך בשנים 2008–2010 בסדרה של מפגשים ודיאלוגים בין-ממשלתיים, מחוץ למסגרות הרב-לאומיות הרגילות של WTO ו-WIPO, דבר שעורר ביקורת על היעדר שקיפות.
רק בשנת 2010, לאחר דליפות חוזרות של טיוטות ההסכם, פורסם לראשונה טקסט רשמי של ACTA לעיון הציבור והמחוקקים.
באותה שנה (2010) הסתיימו הדיונים הטכניים על ההסכם, ובמאי 2011 פורסם הנוסח הסופי המוסכם בין הצדדים.
לצד ארצות הברית, יפן והאיחוד האירופי, השתתפו במשא ומתן גם אוסטרליה, קנדה, קוריאה הדרומית, מקסיקו, מרוקו, ניו זילנד, סינגפור ושווייץ.
העובדה שהמשא ומתן התנהל בדלתיים סגורות, מחוץ למוסדות בינלאומיים קיימים, ספגה ביקורת מארגוני זכויות דיגיטליות ומצד גורמים בפרלמנט האירופי שראו בכך עקיפת מנגנוני פיקוח דמוקרטיים.
יוזמי ACTA הציגו אותו כצעד חיוני בהתמודדות עם הפצתם הנרחבת של מוצרים מזויפים ותוכן פיראטי בעולם.
ההסכם נועד לחזק את אכיפת זכויות הקניין הרוחני ברמה גלובלית, בטענה שהתופעה גורמת לפגיעה בכלכלה העולמית, להסבת הפסדים כבדים לבעלי זכויות ולחברות לגיטימיות, ואף משמשת לעיתים למימון פשע מאורגן ומהווה סכנה לציבור.
מטרות ההסכם כללו קביעת סטנדרטים מחייבים להגנה על זכויות יוצרים וסימני מסחר, הגברת שיתוף הפעולה הבינלאומי בין רשויות אכיפה, וחיזוק יכולתן של רשויות המכס והמשטרה להילחם בזיופים באופן יעיל יותר.
תומכי ACTA – ובהם ממשלות המדינות היוזמות ותעשיות המדיה והתרופות - טענו כי ההסכם חיוני להגנה על חדשנות, יצירתיות ובריאות הציבור.
בין היתר נטען כי יישום ההסכם יסייע בשמירת מקומות עבודה בתעשיות התוכן והמותגים המושפעות מגניבת קניין רוחני, ויגן על צרכנים מפני סיכונים הנובעים ממוצרים מזויפים (כגון תרופות גנריות או חלקי חילוף לא בטיחותיים).
ההסכם הוגדר כ"פריצת דרך" ו"סטנדרט הזהב" החדש בתחום אכיפת הקניין הרוחני על-ידי נציגי ארצות הברית והאיחוד האירופי, שראו בו שיפור בהשוואה למצב הקיים תחת הסכמי TRIPS.
עם זאת, כבר במהלך ניסוחו עלו תהיות לגבי האיזון בין ההגנה על זכויות בעלי קניין רוחני לבין שמירה על זכויות משתמשים, פרטיות הציבור ותחרות חופשית.
סוגיות אלו הפכו מרכזיות בדיון הציבורי סביב חשיבות ACTA לאחר פרסום פרטיו, ונדונו בהמשך בהרחבה.
ההסכם נפתח לחתימה רשמית ב-1 במאי 2011, ובאוקטובר 2011 נערך טקס החתימה הראשון בטוקיו.