tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
המלחמה זכתה לפופולריות בתרבות הפולנית, בעיקר בשל השפעת הרומן "אבירי הצלב" (1900) מאת הסופר הפולני הנריק סנקביץ', שהובילו לעיבודים רבים כמו סרט (1960) ומשחק וידאו (2002).
המלחמה הקרה הייתה עימות בין הגוש המזרחי, ובראשו ברית המועצות, לבין הגוש המערבי, ובראשו ארצות הברית, אשר התפתח בעיקר החל מתום מלחמת העולם השנייה והסתיים בהתפרקות ברית המועצות.
לא הייתה זו מלחמה "רגילה", כיוון שהיא ניטשה, פעמים רבות, ללא קרבות פתוחים בין הגושים.
לפיכך, נטבע הכינוי "מלחמה קרה" על ידי איל ההון והיועץ הפוליטי האמריקאי ברנרד ברוך.
המאבק היה בין מעצמות על, אשר דגלו בגישות שונות בכל הקשור לכלכלה, פוליטיקה וכדומה – המדינות הקומוניסטיות שבגוש המזרחי לעומת המדינות הקפיטליסטיות, ברמות שונות, בגוש המערבי.
לצד שתי מעצמות העל, ניצבו מדינות שונות אשר תמכו בהן – לצד ארצות הברית ניצבו מספר מדינות ממערב אירופה, ובהן בריטניה, צרפת ועוד מדינות.
העימות בין הגושים לווה בחשדנות הדדית, בפעולות ריגול, בתחרות על כוח, בעוצמה ובאיומים צבאיים.
שורשי המלחמה הקרה נעוצים עוד בתקופה שבין שתי מלחמות העולם (1919–1939).
עליית הבולשביקים לשלטון ב-1917 הטילה פחד על המערב הקפיטליסטי, שכן האידאולוגיה של הקומוניזם איימה לערער את הסדר הפוליטי והחברתי הקיים.
מלחמת האזרחים באימפריה הרוסית בשנים 1917–1920 העמיקה את הקרע, שכן המערב ניסה להתערב לטובת הצבא הלבן (הכוחות האנטי-קומוניסטיים), ומנהיגי הצבא האדום (לנין ותומכיו) לא שכחו זאת.
בנוסף לכך הוקם, בשנת 1919, הקומינטרן, האינטרנציונל השלישי, שעיקר משימתו הייתה להחיש את המהפכה הקומוניסטית בעולם.
הקומינטרן גרם לדאגה רבה במערב בכלל ובארצות הברית בפרט – שם פרצה כבר ב-1919 היסטריה אנטי-קומוניסטית.
האיבה התמתנה בשנות ה-30 של המאה ה-20, וב-1932 נכנסה ברית המועצות לחבר הלאומים, הודות ליוזמתו של שר החוץ הסובייטי ליטבינוב.
התוצאה הייתה שסטלין נדחף בהדרגה לעבר גרמניה, ובאוגוסט 1939, שבוע לפני פרוץ מלחמת העולם השנייה, נחתם הסכם ריבנטרופ–מולוטוב שחילק את פולין ונתן גושפנקה למתקפה גרמנית עליה.
בכך היחסים בין המערב לברית המועצות הגיעו לשפל המדרגה.
נביטת הסכסוך בשלהי מלחמת העולם השנייה
לאורך רוב מלחמת העולם השנייה הייתה הברית בין מדינות המערב וברית המועצות מובטחת בזכות היותה של גרמניה הנאצית אויב משותף, והרצון להיפטר מגרמניה קשר את המדינות.
עם זאת לא שרר אמון רב בין בעלות הברית המערביות לבין הסובייטים בזמן המלחמה, על אף שארצות הברית עזרה לברית המועצות במשלוח כמויות אדירות של כסף, מזון, נשק ואספקה.
פגישות מנהיגי ברית המועצות, בריטניה וארצות הברית במהלך המלחמה לא הועילו רבות לשיפור היחסים.
לקראת סיום המלחמה כאשר נעשה ברור שבעלות הברית עומדות לנצח במלחמה, התעוררה שאלת חלוקת השטחים בין המדינות המנצחות.
כבר בקיץ 1944 חילקו ביניהן ברית המועצות והממלכה המאוחדת את אזורי ההשפעה בבלקן.
כדי למצוא את הפתרון לבעיית חלוקת השטחים נערכה בפברואר 1945 ועידת יאלטה בהשתתפותם של רוזוולט, צ'רצ'יל וסטלין.
הנושא המרכזי היה גבולותיה של פולין – כל הצדדים הגיעו להסכם שגבולותיה הסופיים של פולין והמשטר בה יקבעו סופית בוועידת השלום, אך היה ברור לכל הצדדים שברית המועצות תקבל את רצונה כיוון שהשטחים הנידונים כבר היו בידיה.
כמו כן, סטלין התנה את הצטרפותה של ברית המועצות למלחמה כנגד יפן בתמורה לשטחים באסיה.
במהלך הוועידה הוסכם על ידי הצדדים על הקמת האו"ם וכן הוחלט לחלק את גרמניה לארבעה אזורי כיבוש: צרפתי, בריטי, אמריקני וסובייטי, כשברלין, שהייתה בחלק הסובייטי, חולקה אף היא בין ארבע המעצמות המנצחות.
עוד הוסכם לחסל את כוחה הצבאי של גרמניה, לעקור ממנה את הנאציזם ולהביא את מנהיגיה בפני בית דין בין-לאומי.
נקבע כי הפיצויים שתשלם ייקבעו בוועדה בין-לאומית.
בסופו של דבר, החליטה הוועדה רק בעניינים שהייתה ממילא הסכמה מלאה עליהם, כמו הקמת האו"ם, אך לבעיות גרמניה ופולין לא נמצא פתרון.
בעיות אלו הטרידו את וינסטון צ'רצ'יל לעיתים תכופות, ובעקבותן הורה על צבאו לתכנן את מבצע לא יעלה על הדעת.
בקיץ 1945, לאחר כניעתו של הוורמאכט, שלט הצבא האדום על שטח גדול מהבלקן, פולין, הונגריה, צ'כוסלובקיה, אוסטריה ומזרח גרמניה.
המדינות המערביות חששו מניסיון של ברית המועצות להפוך את המשטר במדינות אלו לקומוניסטי וכדי לפתור חששות אלו התכנסה, באוגוסט 1945, ועידת פוטסדאם בהשתתפותם של הארי טרומן, קלמנט אטלי וסטלין.
שארל דה גול, שליטה של צרפת, לא הוזמן לוועידה וצרפת לא שותפה בדיונים.
בוועידה נתגלעו חילוקי דעות בין שני הגושים הגדולים, ותוצאותיה השפיעו באופן ישיר על המשך העימות בין ארצות הברית לבין ברית המועצות.
סטלין ראה בוועידה את ניצחונו האישי, שכן אושרה נוכחותם של הרוסים במזרח אירופה, גרמניה חולקה בין המעצמות, וגבולה של פולין הוסט מערבה.
כמו כן, דנו בשאלת הפיצויים שעל גרמניה לשלם.
מלחמת העולם השנייה הסתיימה באוגוסט 1945 לאחר כניעת יפן בעקבות הטלת שתי פצצות אטום על הירושימה ועל נגסאקי, בידי ארצות הברית.
עובדה זו הרגיזה את סטלין, מאחר שהיה בה איום עתידי על מאזן הכוחות הבין-גושי לטובת ארצות הברית.
עם תום המלחמה, אירופה הייתה הרוסה, פיזית וכלכלית.
אף מדינה בה לא הייתה במעמד של השפעה רצינית בעולם.
צרפת הייתה עסוקה בהתאוששות מהכיבוש הנאצי הממושך, והממלכה המאוחדת בשיקום עריה, בייחוד לונדון, מהפצצות חיל האוויר הגרמני.
ארצות הברית וברית המועצות נותרו למעשה שתי המעצמות היחידות בעולם.
ארצות הברית, שהלחימה לא התבצעה בשטחה, איבדה מספר מועט יחסית של לוחמים ויצאה ממלחמת העולם השנייה כמעט ללא נזקים, כאשר תפוקת הייצור שלה גדולה מתצרוכתה, וביטחונה מובטח הודות למונופול על הפצצה הגרעינית.
גם ברית המועצות, אף על פי שספגה אבדות רבות של חיילים ואזרחים, וכלכלתה נפגעה קשות, יצאה מהמלחמה מחוזקת מאוד ובעלת צבא שלם וגדול שלא פורק לאחר המלחמה.
היא הגדילה את שטחה על ידי סיפוח הרפובליקות הבלטיות, חלק משטחה של פינלנד, חלק גדול משטחה של פולין, גרמניה ועוד.
שתי מעצמות העל הבינו שבזמן זה, אחרי המלחמה, המדינות הפגועות באירופה נתונות לתהפוכות רבות, ואפשר בנקל להטות את רצונותיהן לכיוון הפוליטי הרצוי.
בין שתי המעצמות החלה תחרות על העליונות והשליטה בעולם.
הארי טרומן, שהיה סגנו של רוזוולט ונתמנה לנשיא לאחר מותו ב-12 באפריל 1945, לא הסתפק בשיתוף פעולה עם הממלכה המאוחדת.
הוא ראה את האיום הסובייטי ואת הצורך לבלום אותו.
ארצות הברית דגלה בדמוקרטיה ובקפיטליזם למדינות אירופה, ועקבה בדאגה אחר מדינות מזרח אירופה ההופכות להיות קומוניסטיות.
טרומן רצה ליצור גוש מדינות פרו-אמריקאי, שיסייע בבלימת הקומוניזם.
ברית המועצות הקומוניסטית, שמאז המהפכה הבולשביקית שאפה להשליט שלטון קומוניסטי בכל רחבי העולם, זיהתה הזדמנות לממש את רצונה.
היא ראתה בדאגה את ההשפעה הקפיטליסטית האמריקאית, והתנגדה לה, משום שהשקפתה הפוכה: שוויון כלכלי, הלאמת הייצור לטובת המדינה, וכל שאר הגורמים המונחים על פי האידאולוגיה המרקסיסטית-סטליניסטית, שיגרמו למהפכה עולמית.
סטלין שאף להעצים את יוקרת המפלגה הקומוניסטית ורצה בהשלטת המפלגה גם בשאר המדינות הפרו-סובייטיות.
ב-1945 השתתפו 50 מדינות בוועידת סן פרנסיסקו, שבה הוחלט רשמית על הקמת "ארגון האומות המאוחדות" (האו"ם).
מקום מושבו של האו"ם נקבע בניו יורק, והוא שימש, במשך שנים רבות, זירת מאבק בין שני הגושים.
ארצות הברית וברית המועצות ניצלו תכופות את זכות הווטו שלהן כדי לבטל החלטות הנוגדות את האינטרסים שלהן.
בהצבעות באו"ם גייסו שני הגושים את שאר מדינות העולם לצידם.
הרחבת הקרע בין הגושים על רקע כלכלי ופוליטי
מדינות אירופה, שנזקקו לסיוע כספי נרחב לשיקומן, היוו קרקע נוחה להרחבת השפעתן של שתי המעצמות הגדולות, וכל אחת יצאה עם תוכנית כלכלית שתאפשר לה להגביר את אחיזתה באירופה, שחולקה למזרח, בחסות ברית המועצות ולמערב, בחסות ארצות הברית.
רבים בארצות-הברית קראו לחזור למדיניות הבדלנית שבה דגלה עד המלחמה, דבר שהוביל את וינסטון צ'רצ'יל, שכבר הודח מתפקיד ראש ממשלת בריטניה, לבקר בארצות הברית ב-1946 ולשאת נאום שבו הדגיש את העוינות הרוסית כלפי המערב.
צ'רצ'יל אמר כי קיים מסך של ברזל המפריד בין המזרח למערב, שמאחוריו מתפתחת מעצמה רוסית קומוניסטית המאיימת על מדינות המערב.
מסך הברזל חצה את אירופה מפולין בצפון ועד לאיטליה בים התיכון, להוציא את יוגוסלביה, שהייתה אמנם קומוניסטית, אך לא הייתה שייכת לגוש הקומוניסטי.
המסר בנאום צ'רצ'יל היה לאחד את השורות במערב ולהביא לשיתוף פעולה בין הממלכה המאוחדת לארצות הברית מול הסכנה הסובייטית.
טרומן הושפע מצ'רצ'יל ומג'ורג' מרשל, שר החוץ האמריקאי והקשיח את יחסו לברית המועצות.
ב-1946 החלה מלחמת האזרחים ביוון.
טרומן שחשש כי המהפכנים הקומוניסטים בתמיכתה של ברית המועצות ישתלטו על המדינה נאם בפני הקונגרס.
בנאומו במרץ 1947, שנחשב לבסיס של "דוקטרינת טרומן", טען כי ארצות הברית חייבת לפעול כדי לבלום את התפשטות הקומוניזם ולכן ביקש מהקונגרס שיעזור ליוון וגם לטורקיה על ידי תמיכה כספית כדי להילחם במהפכנים הקומוניסטים.
דוקטרינת טרומן שהתפתחה לתאוריית הדומינו בשנות החמישים, הייתה נתונה למחלוקת קשה – מצד אחד היו כאלה שדגלו בה ואף הפנו אותה כלפי פנים, כלומר נקיטת יד קשה כלפי אמריקאי שנחשד בקומוניזם, מה שמכונה מקארתיזם ומצד שני היו שראו בה ביטוי למניעים כלכליים-מסחריים של ארצות הברית.
בעקבות נאומו של טרומן התפתחה מגמה בארצות הברית לבלום את הקומוניזם מחוץ לברית המועצות.
שר החוץ ג'ורג' מרשל הכין באותה שנה תוכנית כלכלית לשיקום אירופה.
לתוכנית זו אמורה הייתה להיות משמעות כלכלית בלבד, אך בפועל יעדה היה לעצור את התפשטות הקומוניזם באירופה.
לפי התוכנית הייתה מוכנה ארצות הברית להזרים מיליארדי דולרים לכל מדינה אירופית אשר תרצה לייצב את משטרה – גם אם היא תחת שלטון דיקטטורי, לדוגמה גם ספרד הפשיסטית נכללה בתוכנית זו.
מקובל היה להניח שרוב הדמוקרטיות נפלו בגלל חוסר יציבות כלכלית ולכן הסיק מרשל שעל ידי הזרמת כספים רבים לתוך אירופה אפשר יהיה למנוע את התפשטות הקומוניזם.
התוכנית החזיקה מעמד ארבע שנים ובעקבותיה התפתח שוק אירופי משותף.
ברית המועצות ראתה בחומרה את דוקטרינת טרומן וטענה שארצות הברית גורמת לתלות בה ולכן היא אימפריאליסטית.
זו הייתה טענתה הרשמית של ברית המועצות אך למעשה התנגדה בשל העובדה שהקומוניזם מתפשט ביתר קלות כאשר מעמד הפועלים מדוכא, וזה קורה רק במדינות בהן אין בסיס כלכלי מוצק.
בתגובה היא הקימה את הקומינפורם, היורש לקומינטרן הישן, ארגון קומוניסטי בין-לאומי, שמטרתו הייתה ליצור שיתוף פעולה בין המפלגות הקומוניסטיות של מדינות אירופה ומיתון השפעת ההתפשטות האמריקנית.
מרכזו היה בבלגרד שביוגוסלביה ובוועידתו השתתפו מפלגות קומוניסטיות רבות מאירופה.
מסוף המלחמה ניסתה ברית המועצות להגביר את השפעתה במדינות ששחררה מהכיבוש הגרמני.
היא העדיפה לא להפיל את השלטון הדמוקרטי או החצי-דמוקרטי שעלה בארצות מזרח אירופה לאחר המלחמה, אלא לתמוך במפלגות הקומוניסטיות בכל מדינה, שנאבקו להגיע לשלטון כשאר המפלגות הבורגניות.
בהדרגה, בין השנים 1945–1948, הצליחו המפלגות הקומוניסטיות להתבסס, כשהן נהנות מתמיכת הקרמלין.
המפלגות הקומוניסטיות השתתפו בשלטון באופן דמוקרטי, ללא אלימות או שימוש בכוח, ונהנו מתמיכת תושבים רבים.
אך ברגע שהגיעו לידי לקיחת חלק בממשלה, החלו הקומוניסטים, בהשראת הקרמלין, לדחוק החוצה את שאר המפלגות, אפילו תוך שימוש בכוח.
אופן השתלטות זה, שלא לווה בהתנגדויות או זעזועים משמעותיים, כונה לימים "שיטת הסלאמי".
עד שנת 1949 השתלטה ברית המועצות על שש מדינות מזרח אירופה: פולין, מזרח גרמניה, צ'כוסלובקיה, הונגריה, רומניה ובולגריה.
ברית המועצות כפתה את החוקה הסובייטית על שש מדינות אלה, הן נשלטו על ידי שלטון טוטליטרי על פי השיטה הקומוניסטית וכלכלתן עוצבה בדגם הכלכלה הסובייטית.
בנוסף נאסר עליהן לקשור קשרים כלכליים עם מדינות המערב הקפיטליסטיות והן נדרשו לסחור רק עם ברית המועצות.
ברית המועצות ניצלה את אוצרות הטבע של המדינות הללו ובאמצעות ההסכמים הללו גם את המסחר והתעשייה.
גם בתחומי החינוך והתרבות שלטה ברית המועצות.
התעמולה התרבותית של מדינות מזרח אירופה הייתה כולה קומוניסטית-סוציאליסטית, שכן הקרמלין לא הרשה לפתח תרבות מערבית קפיטליסטית "מושחתת".
תנועות הנוער עוצבו ברוח הסובייטית ועל העיתונות המזרח-אירופית הוטלה צנזורה חמורה.
המענה לתוכנית מרשל ניתן ב-1949 בייסוד ה"קומיקון" – ארגון כלכלי של מדינות מזרח אירופה, שנועד לדאוג לצורכיהן הכלכליים והמסחריים.
יוגוסלביה פרשה מחבר מדינות מזרח אירופה, ומשום כך לא נכללה בקומיקון.
אלבניה לעומתה, הצטרפה לקומיקון שנה מאוחר יותר.
המדינות החברות בקומיקון היו תלויות יותר ויותר בברית המועצות, שדאגה בראש ובראשונה לאינטרסים הכלכליים של עצמה.
הביטוי החריף ביותר להתנגשות בין שתי המעצמות היה בגרמניה.
בסוף מלחמת העולם השנייה, דרך הטיפול בגרמניה הפכה למחלוקת עיקרית בין בעלות הברית לברית המועצות.
שני הצבאות הגיעו לברלין הבירה כך שלא הייתה ברירה אלא לחלק את גרמניה ואת ברלין.
הן חולקו בוועידת פוטסדאם בין ברית המועצות, בריטניה, ארצות הברית וצרפת – שקיבלה שתי מובלעות מהשטח שבבעלות המעצמות המערביות.
מתיחות רבה שררה בין המעצמות והיא הגיעה לשיא כאשר ברית המועצות הטילה סגר יבשתי על ברלין המערבית.
בתגובה החלה רכבת אווירית מהמערב לברלין הנצורה במשך קרוב לשנה עד שלבסוף התקפלה ברית המועצות ושחררה את הסגר.
הפתרון שנמצא בשנת 1949 היה חלוקת גרמניה לשתי מדינות – גרמניה המערבית הייתה הראשונה שקמה בשם "הרפובליקה הפדרלית הגרמנית" ובירתה בון.
היא הוקמה כמדינה דמוקרטית – נשיא שנבחר למשך חמש שנים ושיטה פרלמנטרית רב-מפלגתית בשני בתי-פרלמנט.
עם זאת ריבונותה הייתה מוגבלת – לארצות הברית הייתה בה השפעה מכרעת במיוחד בשל נוכחות צבאית נרחבת ברחבי המדינה.
בשנות החמישים השתחררה גרמניה המערבית מהשפעה זו והפכה למדינה ככל המדינות.
גרמניה המזרחית הוקמה בחסות ברית המועצות ונקראה הרפובליקה הדמוקרטית הגרמנית, אף על פי שלא הייתה דמוקרטית, ובירתה ברלין.
הייתה זו מדינה קומוניסטית ברוח סובייטי – משטר חד-מפלגתי של המפלגה הקומוניסטית המכוונת ממוסקבה.
בתחילת המחצית השנייה של המאה, מסך הברזל הדמיוני שחצץ בין המזרח למערב קיבל משנה תוקף בדמות חומת ברלין שנבנתה בין חלקי העיר.
בשנת 1949 הוכנה בארצות הברית תוכנית למבצע הטלה.
ב-1957, ביוזמת צרפת, חתמו שש מדינות מערב אירופה על הסכם כלכלי, שלפיו הוסרו המכסים ביניהן ויוסד השוק המשותף.
הן פעלו תוך שיתוף פעולה בענייני מסחר, תעשייה וחקלאות.
בעקבות מדינות אלו הצטרפו במשך השנים מדינות נוספות.
"השוק המשותף" ("הקהילה הכלכלית האירופית") היה להצלחה כלכלית של מדינות אירופה, והעניק להן עוצמה כלכלית מחודשת, אף כי גברה התלות בארצות הברית.
ברית המועצות ראתה ב"שוק המשותף" גוף כלכלי מאיים ומסוכן למדינות הגוש המזרחי.
השוק המשותף, שמטרתו גיבוש כלכלי מהווה את היסוד לאיחוד האירופי שמטרתו גיבוש פוליטי.
פרשת ברלין לא ירדה מעל הפרק, והסיכויים למצוא לה פתרון היו מעטים.
ברלין המערבית המשיכה לשגשג, והייתה כ"עצם בגרון" למשטר הסובייטי.
הדבר השפיע על מזרח גרמניה, שכלכלתה הייתה ירודה.
באוקטובר 1958 איים ניקיטה חרושצ'וב, שליט ברית המועצות, להחריף את בעיית ברלין בשל הפער בין השגשוג הכלכלי במערב העיר למצוקה הקשה במזרח העיר ומשום שאלפי פליטים ערקו ממזרח העיר למערבה.
היה חשש שתיווצר שוב בעיה פיננסית, ושהמצור על ברלין יחודש.
ב-1959 ביקר סגן נשיא ארצות הברית ריצ'רד ניקסון בברית המועצות וניהל עם חרושצ'וב ויכוח על יתרונות השיטה הקפיטליסטית על הקומוניסטית, ויכוח זה, שזכה לכינוי ויכוח המטבח, צולם ושודר אחר כך בשתי המדינות.
באותה שנה ביקר חרושצ'וב בארצות הברית ונפגש עם הנשיא אייזנהאואר בקמפ דייוויד.
שני המנהיגים החליטו לכנס ועידת פסגה באביב הבא, בניסיון למצוא פשרה.
ועידת הפסגה התפוצצה בגלל פרשת מטוס הריגול "U-2".
במאי 1960 הפיל טיל סובייטי מטוס ריגול אמריקני שטס מעל ברית המועצות.
אייזנהאואר הודה בטעותם של האמריקנים, ולקח אחריות אישית לפרשה בהסבירו כי ביטחון ארצות הברית הצדיק את שליחת מטוס הריגול.
כאשר נערכה ועידת הפסגה בפריז, קרא חרושצ'וב לאייזנהאואר לבטל את טיסות מטוס הריגול "U-2" שנמשכו כבר שלוש שנים.
אייזנהאואר סירב, וחרושצ'וב עזב בזעם את הוועידה.
בסוף שנות הארבעים היה כבר ברור שאירופה מחולקת ל"מזרח" הנתמך בידי ברית המועצות ול"מערב" הנתמך בידי ארצות הברית.
עם זאת המלחמה התנהלה בעיקר במישור הכלכלי ללא עימותים צבאיים.
מכאן ואילך ניסו המעצמות לחזק את השפעתן באירופה ולחדור לאזורים אחרים בעולם.
כל מעצמה כרתה ברית צבאית עם מדינות אירופה הקשורות אליה.
כבר בסוף 1947 כרתו צרפת והממלכה המאוחדת ברית שכוונה בעיקר נגד גרמניה, ונקראה אמנת דנקרק.
באפריל 1949 מדינות מערב אירופה – צרפת, הממלכה המאוחדת, בלגיה, הולנד, לוקסמבורג, איטליה, פורטוגל, נורווגיה, דנמרק ואיסלנד וצפון אמריקה – קנדה וארצות הברית, הקימו יחדיו את נאט"ו, הברית הצפון אטלנטית שנועדה להגן על אירופה.
מאוחר יותר הצטרפו לברית גם מדינות מהמזרח הרחוק שייסדו ברית משנה בשם "סיאטו" להגנה על שטחן.
ברית נאט"ו חייבה סיוע צבאי הדדי בשעת מצוקה, אם תותקף אחת מהחברות בה.
כריתת ברית זו הגבירה את המתיחות עם ברית המועצות, שראתה בה איום ישיר עליה משום שארצות הברית הייתה הכוח המרכזי בברית, עם נוכחות צבאית באירופה – היא הציבה כוחות צבא והקימה בסיסים באירופה, מפקדי נאט"ו היו אמריקנים ועיקר המימון היה משם.
ברית ורשה הוקמה כתשובה לברית נאט"ו ב-1955. נכללו בה, לצד ברית המועצות הדומיננטית, מדינות מזרח אירופה: פולין, מזרח גרמניה, אלבניה, הונגריה, בולגריה ורומניה.
לברית ורשה הייתה עוצמה צבאית אדירה של כ-300 דיוויזיות, עוצמה רבה יותר מזו של ברית נאט"ו.
מעבר לכך ששת הצבאות של מדינות מזרח אירופה נשלטו על ידי ברית המועצות – אורגנו על פי הדגם הסובייטי, הפיקוד היה סובייטי, הנשק סופק על ידי ברית המועצות ונערכו תמרונים משותפים עם הצבא האדום – הכול במטרה להגביר את עוצמת ברית המועצות ובעלות בריתה.
ב-1955 ייסדו ג'ווהרלל נהרו, יוסיפ ברוז טיטו וגמאל עבד אל נאצר את ארגון המדינות הבלתי-מזדהות, שחבריו ביקשו לא להזדהות עם אף אחד מן הגושים הגדולים; בעקבות חלוקה זו של מדינות העולם נטבע הביטוי "העולם השלישי".
ב-1955 נחתמה "ברית בגדאד" שחברותיה היו: פקיסטן, טורקיה, איראן ועיראק.
בשנות החמישים והשישים פרצו מספר מלחמות מחוץ לאירופה.
היו אלה סכסוכים מקומיים שבהם כל מעצמה לקחה צד ובכך הפכה את המאבק לבין-גושי.
ב-1950 פלשה קוריאה הצפונית לשכנתה קוריאה הדרומית.
הצבא הצפון קוריאני חצה את קו הרוחב 38 וכבש את עיר הבירה של קוריאה הדרומית, סיאול.
המתקפה נעשתה בעידודו של סטלין, שרצה בהתפשטות הקומוניזם ולא האמין כי ארצות הברית תרחיק עד קוריאה ותתערב.
הנשיא טרומן, שחשש מהמשך התפשטות הקומוניזם לעבר יפן, שיגר צבא לקוריאה הדרומית, שהדף את הצפון קוריאנים.
כוחות אמריקניים חצו שוב את קו הרוחב 38, כבשו את עיר הבירה של קוריאה הצפונית פיונגיאנג, והגיעו עד סמוך לגבול הרפובליקה העממית של סין.
הסינים התערבו במלחמה ושיגרו צבא גדול, שהדף את האמריקנים דרומה מעבר לקו הרוחב 38. הסינים כבשו את עיר הבירה סיאול, אולם האמריקנים ריכזו כוחות וכבשו בחזרה את סיאול, עד שהדפו את הסינים לקו הרוחב 38 ושם נעצרו.
מלחמת קוריאה חידדה את המשכה של המלחמה הקרה מחוץ לאירופה.
המלחמה הגבירה את העוינות והמתח הבין-גושי.
זו הייתה אמנם "מלחמה חמה", אך נחשבה למלחמה קרה מאחר שלא התפתחה למלחמה כלל עולמית.
המלחמה העמיקה את הקרע בין המעצמות, ועוררה גל של אנטי-קומוניזם בארצות הברית.
ג'ון פוסטר דאלס, שר החוץ האמריקני תחת נשיאותו של אייזנהאואר, היה מן האויבים המושבעים של הקומוניזם, ונקט מדיניות עוינת כלפי ברית המועצות יותר מכל אחד מקודמיו.
מדיניותו הייתה "הליכה על פי תהום" – כלומר, ארצות הברית החליטה לבלום את הקומוניזם עד כדי הסתכנות במלחמה אך החל מ-1949 הייתה ברית המועצות מצוידת אף היא בנשק גרעיני וארצות הברית נמנעה מעימות ישיר עימה.
בעוד ארצות הברית מיקדה את מאמציה בחזית המזרח, דאגה ברית המועצות לשכנותיה האירופיות.
מדינות מזרח אירופה הוכפפו ברמה זו או אחרת לשלטון הסובייטי.
מבחינה פוליטית לא הותר לשום מדינה במזרח אירופה לפתח מדיניות עצמאית, בוודאי לא פרו-מערבית.
הונגריה ניסתה ב–1956 להקים ממשל עצמאי לא קומוניסטי, אך הטנקים הרוסים נכנסו לבודפשט והרסו אותה, תוך רצח של אלפי אזרחים הונגרים.
ארצות הברית עמדה חסרת אונים, אך השנאה לסובייטים במערב הלכה וגברה.
הונגריה למדה את הלקח, ועד אירועי סתיו העמים בשנת 1989 שלט בה משטר קומוניסטי.
ההתערבות הסובייטית בהונגריה מעידה על נחישותה של ברית המועצות לשמור את הגוש המזרחי תחת השפעתה.
מנהיג ברית המועצות, חרושצ'וב, המשיך בדרכי קודמו סטלין בעימות מול המערב.
חרושצ'וב נקט יד קשה עם מדינות הגוש הקומוניסטי, משום שחשש מהיחלשות הקו הקומוניסטי והתפרקות הגוש.
גם צ'כוסלובקיה בראשות דובצ'ק, מזכיר המפלגה הקומוניסטית, ניסתה ב–1968 ללכת בעקבות הונגריה גם אם ביתר זהירות, אך האביב של פראג לא ארך זמן רב, והפלישה הסובייטית לצ'כוסלובקיה מנעה הקמת ממשל פרו-מערבי.
המדיניות הקשה מול מדינות הגוש הקומוניסטי קיבלה משנה תוקף עם פרסום דוקטרינת ברז'נייב שקבעה במפורש כי כל איום פנימי או חיצוני על הסוציאליזם מהווה סכנה לביטחון המדינה הסוציאליסטית כולה ולכן המדינות הקומוניסטיות יתערבו וידכאו איומים אלה.
וייטנאם הייתה עד למלחמת העולם השנייה חלק מקולוניה צרפתית בשם הודו-סין ובשנת 1946 הכירה בה צרפת כריבונות תחת חסותה, אך הווייטמין בראשות הו צ'י מין התמרדו ופתחו במלחמת הודו-סין שהסתיימה ב-1954 ובמהלכה הובס צבא צרפת.
בוועידת ז'נבה עם סיום המלחמה הוחלט לחלק באופן זמני את וייטנאם לשתי מדינות.
מדינה קומוניסטית בראשות הווייטמין בצפון וייטנאם ומדינה אנטי קומוניסטית בדרום.
בעתיד היו אמורות להיערך בחירות להנהגת המדינה המאוחדת, אך אלה לא נערכו, והחלה בווייטנאם מלחמת אזרחים במעורבות ברית המועצות וסין בצד הצפון וארצות הברית בצד הדרום.
משנת 1965 נגררה ארצות הברית למלחמה ישירה מול צפון וייטנאם, מלחמה שגבתה קורבנות רבים והסתיימה ב-1975 בתבוסת ארצות הברית ובאיחודה של וייטנאם תחת שלטון קומוניסטי.
למלחמה היו מתנגדים רבים בתוך ארצות הברית, והיא היוותה טראומה תודעתית שגרמה לכך שבמשך שנים רבות לאחריה נמנעה ארצות הברית מלהתערב במלחמות.
הרקע למשבר הטילים בקובה החל עוד בשנת 1959 כשפידל קסטרו הדיח את פולחנסיו בטיסטה מהשלטון, הקים משטר קומוניסטי והחל במגעים עם ברית המועצות.
ארצות הברית הגיבה בחריפות וניתקה כל קשר דיפלומטי עם קובה ואף ניסתה להפיל את השלטון ב-1961 (הפלישה למפרץ החזירים) אך נכשלה.
בסוף שנת 1962 החלו הרוסים לבנות אתרי שיגור טילים בקובה.
האמריקאים שגילו זאת באוקטובר תבעו את הסרתם המיידית ופתחו במצור ימי על קובה.
המשבר הסתיים כאשר נחתם הסכם בין ניקיטה חרושצ'וב, נשיא ברית המועצות וג'ון פיצג'רלד קנדי, נשיא ארצות הברית לפיו ברית המועצות תסיר את אתרי הטילים מקובה ובתמורה האמריקאים יפנו בסיסי טילים משלהם בטורקיה ויתחייבו לא לפלוש לקובה.
המשבר נחשב לשיאה של המלחמה הקרה שבו כמעט החלה מלחמה גרעינית בין שתי המעצמות, אך בעקבותיו החלה הפשרה ביחסים ביניהן.
במאי 1960 הפילה רוסיה מטוס ריגול אמריקאי (מדגם לוקהיד U-2) שטס מעל שמי המדינה.
הטייס, פרנסיס גארי פאוורס, הצליח לצנוח אך נתפס בידי הרוסים ונידון לשנות מאסר רבות.
האירוע גרם למשבר ביחסי ארצות הברית ורוסיה, ונשיא ארצות הברית ביטל את ביקורו ברוסיה שנקבע קודם לכן.
הקמת מדינת ישראל ומלחמת העצמאות שפרצה בעקבותיה הכניסו את המזרח התיכון לתקופה של מאבקים ממושכים.
תמיכתה של ארצות הברית בישראל גרמה להקמת משטרים אנטי מערביים במצרים ובסוריה.
ארצות הברית בתגובה חיזקה את מעורבותה באזור ואת יחסיה עם ישראל, איראן, ירדן וערב הסעודית כאשר מנגד ברית המועצות הידקה את קשריה עם מצרים, עיראק של סדאם חוסיין ובהמשך גם עם סוריה וסיפקה להן נשק.
היחסים בין מצרים וברית המועצות הסתיימו ב-1972 כאשר אנואר סאדאת גירש את היועצים הסובייטיים מארצו ומ-1979 ברית המועצות הפנתה את משאביה כלפי אפגניסטן והזניחה את עיראק וסוריה.
ארצות הברית המשיכה להיות מעורבת במזרח התיכון ואף הפכה לגורם משמעותי במגעי השלום בין המדינות השונות באזור.
בעקבות נפילת משטרו של היילה סלאסי באתיופיה, ניצלה סומליה את המצב הזה לכיבוש אזור אוגדן בטענה שהוא חלק מסומליה הגדולה.
במלחמה זו, ברית המועצות תמכה באופן אקטיבי באתיופיה.
העזרה הצבאית הסובייטית לאתיופיה, הייתה השנייה בגודלה אחרי העזרה לסוריה במשך מלחמת יום הכיפורים.
כמה מהמדינות הקומוניסטיות האחרות שהציעו לאתיופיה עזרה היו קוריאה הצפונית ומזרח גרמניה שאימנו חיילים אתיופים ועזרו מבחינה לוגיסטית, קובה ודרום תימן ששלחו כ-20,000 חיילים לאזור.
הפיצול הסיני-סובייטי גרם לסין לתמוך בסומליה.
רומניה תחת הנהגתו של ניקולאה צ'אושסקו תמכה גם היא בסומליה.
המלחמה הסתיימה בניצחון של אתיופיה ובני בריתה כאשר הצבא הסומלי הסיג את כל כוחותיו חזרה לגבול.
המהפכה האיראנית ב-1979 עוררה גל מרידות אסלאמיות באפגניסטן.
ברית המועצות שחששה מתהליך זה החלה לייעץ לשלטון האפגני הקומוניסטי ולשלוח לו נשק ובדצמבר 1979 אף פלשה לאפגניסטן במטרה לחזק את השלטון.
בעקבות הפלישה החלו האמריקאים לסייע למורדים המוסלמים במלחמתם וכעבור 10 שנים לאחר שספגו אבדות רבות והפסדים כלכליים עצומים נסוגו כל החיילים הרוסים מאפגניסטן.
השלטון האפגני נפל ב-1992 וכעבור זמן קצר עלו הטליבאן לשלטון.
לאחר סיום משבר הטילים בקובה שהיה קרוב מאוד להסתיים במלחמה גרעינית הפשירו היחסים בין שתי המעצמות והמתיחות ביניהן נחלשה.
הסיבות לתהליך זה, הנקרא דטאנט נבעו מאי רצונן של המעצמות להיגרר למלחמה גרעינית אבל גם מסיבות כלכליות ופוליטיות.
נשיא ברית המועצות ליאוניד ברז'נייב הגיע למסקנה שמירוץ החימוש הבלתי פוסק הוא נטל כלכלי בלתי נסבל על מדינתו וכמו כן קיווה שהפשרת היחסים תאפשר סחר בין הגוש המזרחי לגוש המערבי.
מבחינה פוליטית הסובייטים חששו מברית אפשרית בין הסינים לאמריקאים והיו כאלה שסברו כי מדיניות פחות תוקפנית שלהם תגרום למערב אירופה להתרחק מהאמריקאים.
גם האמריקאים מצאו עצמם במצב כלכלי רעוע לאחר שמלחמת וייטנאם רוקנה את נכסיהם וכמו כן הנשיא לינדון ג'ונסון קיווה להרחיב את מדיניות הרווחה של ארצות הברית על חשבון הוצאות מלחמה.
שיפור היחסים בין האמריקאים לסינים גרם להם לראות את הקומוניזם באור פחות שלילי.
ההפשרה ביחסים התבטאה בחתימת חוזים והסכמים בין המעצמות בתחום הגבלת הנשק הגרעיני ואיסור ניסויים גרעיניים ועריכת סבבי שיחות בנושא, הרחבת הסחר בין המעצמות ששיאו במשלוחי דגן מהמערב לברית המועצות והתקנת קו טלפון אדום בין שני הנשיאים.
תקופת ההפשרה אמנם שיפרה את היחסים בין שתי המעצמות אך לא מנעה את המשך הלחימה בווייטנאם ואת העוינות במזרח התיכון כשכל מעצמה תומכת במדינות אחרות.
המלחמה הקרה השנייה היא תקופת ההסלמה המחודשת במלחמה הקרה שהחלה עם פלישת ברית המועצות לאפגניסטן.
הפלישה הביאה להקפאת היחסים בין ברית המועצות לארצות הברית שסייעה למורדים המוסלמים וכמו כן הביאה להחרמת אולימפיאדת מוסקבה על ידי מדינות המערב ב-1980 ובעקבותיה החרמת אולימפיאדת לוס אנג'לס על ידי מדינות המזרח כעבור 4 שנים.
רונלד רייגן ומרגרט תאצ'ר הובילו קו מערבי נוקשה כשמולם התייצב ליאוניד ברז'נייב בימיו האחרונים, שבהם היה נחוש יותר מבעבר.
מדינות נאט"ו הסכימו להמשיך את השיחות להגבלת הנשק הגרעיני (סאל"ט) אך אלה נדונו לכישלון ובעקבות זאת פרסו כוחות נאט"ו טילים גרעיניים ברחבי מערב אירופה על אף התנגדות נחרצת של דעת הקהל האירופאית.
תקופה זו הסתיימה ב-1985 עם עלייתו לשלטון של מיכאיל גורבצ'וב שלבסוף אף הסיג את צבאו מאפגניסטן.
כמו כן הטילים שנאט"ו הציבה באירופה הוסרו לבסוף ב-1988.
בשנת 1985 עלה לשלטון בברית המועצות מיכאיל גורבצ'וב.
בעקבות מצבה הקשה של הכלכלה הסובייטית, שנבע בעיקר מריבוי תעשיות לא יעילות והעדפה של ייצור כמותי על פני איכותי וכן מניסיון להדביק מבחינה צבאית את ארצות הברית, ערך גורבצ'וב מספר רפורמות כלכליות ומדיניות – גלאסנוסט ופרסטרויקה.
הרפורמות לא עזרו להבריא את הכלכלה הסובייטית ומצבה הלך והתדרדר.
במקביל נקלע המשטר הסובייטי לקשיים בעקבות גורמים אחרים – הסתבכות המלחמה באפגניסטן, שבה תמכה ארצות הברית במורדים וכן אסון צ'רנוביל, שגרם לקשיים רבים באוקראינה ובסביבתה.
החל משנת 1989 החלו המשטרים הקומוניסטיים בארצות מזרח אירופה להתפורר.
מצב זה נוצר בשל הפער הכלכלי הגדול שנוצר בינם לבין שכנותיהם המערביות ובעיקר בשל התרופפות הפיקוח הסובייטי על המשטר.
תהליך זה היה מהיר והסתיים בשנת 1990 עם איחוד גרמניה.
בכל המדינות פרט לרומניה לא לווה התהליך בשפיכות דמים ואילו ברומניה היה התהליך בצורה של הפיכה כנגד המשטר.
יוגוסלביה התפרקה כתוצאה מהתפוררות המשטר, דבר שהביא לפרישת מרבית המדינות בפדרציה ולתחילת מלחמה שנמשכה בהפסקות כעשור.
החל משנת 1988 החלה ברית המועצות להתפורר, דבר שהתבטא תחילה במלחמה על נגורנו קרבאך בין ארמניה ואזרבייג'ן.
היחלשות ברית המועצות צוינה בין השאר בתמיכתה בארצות הברית במלחמת המפרץ בראשית 1991. באמצע שנת 1991 נערכו בחירות ברוסיה, שבהן זכה בוריס ילצין.
בחירות אלו ציינו את תחילת ההתפרקות הסופית של המדינה.
ההפיכה הצבאית שאירעה באוגוסט 1991 ונועדה למנוע את התמשכות התהליך הוכשלה על ידי כוחות הרפובליקה הרוסית.
לאחר שהובהר כי המדינות הבלטיות נחושות לפרוש מברית המועצות, הוחלט על הקמת חבר המדינות העצמאיות תחתיה בסוף דצמבר 1991 אולם בפועל התפרקותה הסופית אירעה באמצע דצמבר.
המעצמות התחרו ביניהן לא רק בכוח צבאי אלא גם בתחומי המדע והטכנולוגיה.
מדעניהן ומהנדסיהן עבדו יומם וליל לפיתוח טכנולוגיות חדשות ומחקר תגליות מדעיות כדי להגביר את יוקרתן כלפי פנים וחוץ וכדי לחזק את העוצמה הביטחונית.
באוגוסט 1949 פוצצה ברית המועצות התקן גרעיני, אך שמרה על כך בסוד, כדי לא לגרום לארצות הברית להיערך עם אמצעי נגד.
תוך מספר ימים ארצות הברית גילתה את דבר הניסוי ולאחר כחודש הנשיא הארי טרומן יצא בהודעה לתקשורת.
גילוי ההישג של ברית המועצות היווה הפתעה כי לפי ההערכות אז, ברית המועצות הייתה אמורה להגיע להישג זה בשנת 1953. ואכן, הסיבה שברית המועצות השיגה במהירות התקדמות כה גדולה הייתה ריגול בפרויקט מנהטן.
את אופן גילוי דבר הניסוי ארצות הברית ניסתה לשמור בסוד, אך גם על כך נודע הדבר לסובייטים באמצעות מרגלים.
בנובמבר 1952 ביצעה ארצות הברית ניסוי היתכנות בפצצת מימן ולאחר הצלחת הניסוי החלה לתכנן את התאמתו לנשיאה על ידי מטוס.
באוגוסט 1953 ברית המועצות ביצעה ניסוי במתקן גרעיני שטענה באותו זמן כי היה פצצת מימן אך למעשה רק ב-1955 עשתה ניסוי בפצצת מימן של ממש.
באוקטובר 1961 ברית המועצות עשתה ניסוי שבו פוצצה את ההתקן הגרעיני העוצמתי בהיסטוריה, וככזה היה בעיקר לצורכי תעמולה.
באוקטובר 1957 שיגרה ברית המועצות לחלל את ה"ספוטניק" הראשון, ובכך החל "המירוץ לחלל", שהיווה תחרות בין המעצמות על השליטה הטכנולוגית.
בתחילתה לרוסים היה בתחרות יתרון ברור על האמריקנים והם אף שיגרו את החללית המאוישת הראשונה ובה יורי גגארין.
הצלחת הרוסים דרבנה את האמריקנים להתחיל אף הם לשלוח חלליות אל החלל, ואכן תוך שנים מעטות סגרה ארצות הברית את הפער, פיתחה טכנולוגיות מתקדמות וייסדה את תוכנית אפולו שהגיעה לשיאה ב-1969 עם הגעת החללית אפולו 11 לירח.
"המרוץ לחלל" העמיק את הפער והאיבה בין שתי מעצמות העל אך בד בבד תרם רבות לפיתוח המצאות שונות, כגון מעבורות החלל.
משנת 1975 החל שיתוף פעולה מדעי בין המעצמות, שהחל במבצע אפולו-סויוז.
התחרות הטכנולוגית הביאה גם לפיתוח אמצעי מלחמה מתקדמים ובראשם טילים בליסטיים שיכולים לשאת עליהם ראש נפץ גרעיני וכן צוללות גרעיניות המונעות בכוח גרעיני ויכולות לשגר טילים כאלה.
מסעה של הצוללת נאוטילוס מתחת לכיפת הקרח של הקוטב הצפוני ב-1958 הייתה מרכיב מבצעי ותעמולתי בתחרות זו.
משמעות הימצאות כלי נשק אלה הייתה שלכל אחת מהמעצמות יש עוצמה המסוגלת להשמיד את המעצמה השנייה ולמעשה מלחמה גרעינית ביניהן תגרום קרוב לוודאי להשמדת שתיהן.
הפחד משואה גרעינית (אומניסייד) יצר מאזן אימה ומנע מהמעצמות להילחם ביניהן כך שבאופן אירוני דווקא ההתחמשות המואצת של שני הצדדים הובילה לבסוף להפשרת היחסים.
החשש מפני נשק גרעיני ארוך טווח הביא את ארצות הברית לפתח את יוזמת ההגנה האסטרטגית, פרויקט יומרני של רונלד רייגן שנועד לנטרל את האיום הגרעיני על ארצות הברית על ידי שימוש בלוויינים ליירוט טילים בליסטיים באמצעות קרני לייזר.
מתנגדי התוכנית טענו שהוא תוביל לפיתוח אמצעי לחימה מתוחכמים יותר.
התוכנית לא יצאה לבסוף לפועל וירדה מהפרק לחלוטין בתקופת כהונתו של ביל קלינטון כנשיא ארצות הברית.
בשנת 1969 נפתח סבב שיחות בין המעצמות במטרה להגביל את הנשק האסטרטגי, שיחות אלה שנקראו סאל"ט הובילו לשני הסכמים.
הראשון בהם נחתם ב-1972 בקרמלין במוסקבה והשני שנחתם ב-1979 בווינה לא אושר בקונגרס כתגובה לפלישת ברית המועצות לאפגניסטן.
עם זאת הסכמים אלה הובילו להסכמים נוספים לפיקוח והגבלת נשק.
לוח אירועים שנה אירועים באיטליה אירועים בחצי האי האיברי אירועים בזירות נוספות קונסולים ברומא 219 לפנה"ס התקוממות הבויים (boii) והאינסוברים (insubri) פרשת סגונטום, העילה לפרוץ המלחמה
המצור על סגונטום (הסתיים בשנת 218 לפנה"ס) משלחת רומית לקרתגו לוקיוס אמיליוס פאולוס
מרקוס ליוויוס סלינטור 218 לפנה"ס נובמבר קרב טיקינוס
חורף קרב טרביה סתיו קרב קיסה אביב מסע חניבעל לאיטליה מתחיל
קרב ליליבאיום פובליוס קורנליוס סקיפיו
טיבריוס סמפרוניוס לונגוס 217 לפנה"ס 21 ביוני קרב טראסימנוס
קרב גרוניום קרב הנהר היברוס יצירת מגע ראשון בין חניבעל לפיליפוס החמישי, מלך מוקדון גנאיוס סרוויליוס גמינוס
מרקוס אטיליוס רגולוס (קונסול סופקטוס – ממלא מקום לאחר מותו של פלמיניוס בקרב טראסימינוס)
פאביוס מאקסימוס (דיקטטור; מונה לאור ההפסדים בקרבות)
מרקוס מינוקיוס רופוס (מפקד הפרשים; תוארו של סגן הדיקטטור) 216 לפנה"ס אוגוסט קרב קאנאי
תחילת עריקת בעלות הברית של רומא בדרום חצי האי האפניני לקרתגו
קרב קאסילינום הראשון משלחת דיפלומטית ממוקדון לחניבעל לאחר ניצחון בקאנאי גאיוס טרנטיוס וארו
לוקיוס אמיליוס פאולוס (נהרג בקאנאי) 215 לפנה"ס קרב נולה השני
קרב קאסילינום הראשון קרב דרטוסה מותו של הירון השני טיראן סירקוסאי מעלה לשלטון את הסיעה התומכת בקרתגו ופותח את הלחימה בזירה הסיציליאנית
קרב קורנוס בסרדיניה מסיים את הפשיטה הקרתגית הראשונה על האי
חתימת ברית בין קרתגו ומוקדון
קרב קומאי מרקוס קלאודיוס מרקלוס
פאביוס מקסימוס (ממלא מקום במקום מרקלוס שנשלח לסיציליה) 214 לפנה"ס קרב נולה השלישי
תחילת המצור על קאפואה פרוץ המלחמה המוקדונית הראשונה
שלהי הקיץ פיליפוס החמישי מטיל מצור על אפולוניה
תחילת המצור על סירקוסאי פאביוס מאקסימוס
טיבריוס סמפרוניוס גרקכוס 213 לפנה"ס אפרי (Apri) חוזרת לברית עם רומא לאחר תבוסה בידי פאביוס מאקסימוס המשך מצור על סירקוסאי פאביוס מאקסימוס
מרקוס קלאודיוס מרקלוס 212 לפנה"ס קרב טראנטום הראשון
קרב בנבנטום השני מצור סירקוסאי מסתיים בניצחון רומאי מכריע
הרומאים יוצרים קשר עם הליגה האיטולית קווינטוס פולוויוס פלאקוס
אפיוס קלאודיוס פולכר 211 לפנה"ס קרב קאפואה השני מסיים את המצור על קאפואה בניצחון רומאי קרב באיטיס מסיים את הנוכחות הרומאית באיבריה סיום המלחמה בסיציליה בניצחון רומאי
כריתת ברית רשמית בין רומא לליגה האיטולית גנאיוס פולוויוס קנטומיליוס מאקסימוס
פולביוס סולפיקיוס גלבה מאקסימוס 210 לפנה"ס קרב הרדוניה השני
קרב נומיסטרו סקיפיוס אפריקנוס מגיע לאיבריה פשיטות רומיות על אפריקה
פשיטות קרתגיות על סרדיניה מרקוס קלאודיוס מרקלוס
מרקוס ואלריוס לאיווינוס 209 לפנה"ס קרב קנוסיום
קרב טראנטום השני קרב קרתגו החדשה קרב לאמיה הראשון
קרב לאמיה השני פאביוס מאקסימוס
קווינטוס פולוויוס פלאקוס 208 לפנה"ס קרב באיקולה פשיטה רומית ופרגמית משותפת על האי לסבוס גאיוס קלאודיוס נרו
מרקוס ליוויס סלינטור 207 לפנה"ס קרב גרומנטום
קרב מטאורוס קרב מנטינאה מרקוס קלאודיוס מרקלוס
טיטוס קווינקטוס קריספינוס 206 לפנה"ס קרב איליפה
מרד סורקו – הצבא הרומי פורק את עול הפיקוד בספרד
קרב קרטאיה פיצול במחנה הנומידי – מסיניסה עורק לרומאים בעוד סיפאקס מחזק את קשריו עם קרתגו לוקיוס ויטוריוס פילון
קווינטוס קאיקולוס מטלוס 205 לפנה"ס התקפה קרתגית נואשת על קרתגו החדשה סיום המלחמה המוקדונית הראשונה סקיפיו אפריקנוס
פובליוס ליקיניוס קראסוס דיבס 204 לפנה"ס סקיפיו הודף התקפה קרתגית על לוקרי
מגפה במחנהו של חניבעל מרקוס קורנליוס קאטאגוס
פובליוס סמפרוניוס טוביטיאנוס 203 לפנה"ס קרב עמק הפו קרב אוטיקה
קרב קירטה גנאיוס סרוויליוס קאיפיו
גאיוס סרוויליוס גמינוס 202 לפנה"ס קרב זאמה
שלום קרתגו סיום המלחמה מרקוס סרוויליוס פולקס גמינוס
המלחמה הפונית השנייה הייתה מלחמה שהתנהלה בין הרפובליקה הרומית לקרתגו המושבה הפיניקית ("פּוּנים" בלשון הרומאים) בשנים 218–201 לפנה"ס, והיא הקשה מבין שלוש המלחמות הפוניות בין רומא לקרתגו.
המלחמה הפונית השנייה הייתה אחת מהמלחמות הגדולות והמכריעות בתולדות הרפובליקה הרומית בפרט, והעולם העתיק באגן הים התיכון בכלל, שכן היא הפכה את רומא למעצמה בינלאומית רבת השפעה.
בתחילת המלחמה פלש המצביא הפוני חניבעל לאיטליה דרך הרי האלפים, והביס את הרומאים במספר קרבות.
הוא הצליח לערער את נאמנותן של ערים איטלקיות וסיציליאניות לרומא, ואף לכרות ברית עם מוקדון.
אבל בהמשך המלחמה, על ידי האסטרטגיה הפביאנית החזירה רומא לעצמה את השטחים שאיבדה, ואף כבשה את השטחים הקרתגיים בספרד, ואת מרבית השטחים בצפון אפריקה.
בסיומה של מלחמה זו הובסה קרתגו בהנהגתו של חניבעל על ידי הרומאים בהנהגת פובליוס קורנליוס סקיפיו אפריקנוס, בקרב זאמה, ונאלצה להיכנע לרומאים בתנאים קשים ביותר.
המלחמה הפונית השנייה הייתה אחד מהשלבים העיקריים בהפיכתה של רומא לאימפריה הגדולה ביותר לחופי הים התיכון בעת העתיקה.
הסיבות לפרוץ המלחמה נעוצות במלחמה הפונית הראשונה, שבה הפסידה קרתגו לרומא שטחים רבים (סיציליה, סרדיניה, וקורסיקה) ונאלצה לשלם לה קנס גדול (3,200 טאלנטים).
כתוצאה מהקנסות הכבדים לא יכלה קרתגו להרשות לעצמה לשלם שכר לשכירי החרב שלה והם התמרדו.
במהלך מרד השכירים סיפחה רומא גם את האי סרדיניה שהיה בשליטה קרתגית עד אז, דבר שעורר התמרמרות קשה בקרתגו, אך היא לא העזה להכריז מלחמה נגד רומא.
קרתגו נכנסה למשבר כלכלי גדול ובנוסף הוכתה על ידי השכירים המתמרדים מספר פעמים.
קרתגו מינתה את חמלקרת ברקה לדכא את מרד השכירים, והוא אכן הצליח והביס אותם.
חמלקרת היה אחד משני ראשי הסיעות הפוליטיות העיקריות בקרתגו.
סיעתו טענה שהמלחמה נגד רומא נגמרה טרם זמנה ויש להתכונן למלחמה נוספת נגד רומא, כאשר קרתגו תהיה מוכנה לכך.
הסיעה השנייה, בראשותו של חנו הגדול, דגלה בפיתוח האינטרסים של קרתגו בצפון אפריקה בלבד, כדי לא להיכנס למלחמה נוספת נגד רומא המתעצמת.
לאחר מרד השכירים שבו הצטיין עלתה קרנם של חמלקרת וסיעתו וחמלקרת התמנה לשליט יחיד על כל הצבא.
חמלקרת פלש לחצי האי האיברי (היספניה, כיום ספרד), העשיר במרבצי כסף, כדי לייצב את מצבה הכלכלי והצבאי של מדינתו.
הוא הרחיב וחיזק את השליטה הקרתגית בספרד, הקים את העיר קרטחנה (קרתגו החדשה) בדרום מזרח ספרד וגייס שכירים מהשבטים המקומיים, ובכך שיקם את הצבא והכלכלה של קרתגו במהירות רבה.
נלווה אליו בנו הגדול חניבעל, שצבר שם את הניסיון הצבאי הראשון שלו.
כאשר נהרג חמלקרת בשנת 229 לפנה"ס, קיבל חתנו עזרובעל את הפיקוד על צבא קרתגו בספרד, והוא המשיך להשתלט על ספרד אבל בעיקר בדרכים דיפלומטיות ולא בדרכים צבאיות.
הוא חתם על הסכם עם משלחת רומאית שנשלחה אליו, לפיו קרתגו לא תחצה את נהר האברו צפונה כדי לתקוף את רומא.
על רומא הוטלה הגבלה דומה.
בשנת 221 לפנה"ס נרצח עזרובעל, וחניבעל בן חמלקרת קיבל את הפיקוד על הצבא.
לאחר שהביס חניבעל בקרב נהר הטחו קואליציה של שבטים ספרדים, הפכו הקרתגים לשליטים הבלתי מעורערים של דרום ספרד.
בשנת 219 לפנה"ס הטיל חניבעל מצור על סגונטום (כיום סגונטו בספרד), בעלת בריתה של רומא.
המצור על סגונטום קיבל את השם פרשת סגונטום, וזו הייתה העילה לפרוץ המלחמה.
רומא הייתה עסוקה באותה עת במלחמה האילירית השנייה, ולכן לא יכלה להתפנות לעזרת סגונטום.
אמנם הרומאים שלחו משלחות לחניבעל ולסנאט בקרתגו, בדרישה להפסיק את הלחימה, אך אלו לא הועילו, וחניבעל כבש את סגונטום.
כתוצאה מכך הכריזה רומא מלחמה על קרתגו.
השירות בצבא הרומי נחשב זכות וחובה של כל אזרח רומאי.
באותה תקופה היה מקובל שרק אזרחים בעלי רכוש מינימלי זכאים לשרת בצבא.
היו לכך שתי סיבות: הראשונה, שבאותה תקופה היה מקובל שהחיילים רוכשים בעצמם את כלי הנשק, המזון והלבוש.
והשנייה הייתה אמונה מקובלת שרק אזרחים שכבר יש להם רכוש יכולים לשרת באמת את המדינה.
גיוס חובה הונהג רק לעיתים נדירות, אולם במהלך המלחמה הוא הופעל מספר פעמים בלית ברירה.
החיילים חולקו ליחידה צבאית שנקראה לגיון.
כל לגיון כלל 3,000 רגלים כבדים מעולים שנקראו לגיונרים, וכן 1,200 קלי נשק.
מדי שנה גויסו 4 לגיונות ובנוסף על כך גויסו חיילים מקרב הערים בעלות הברית הלטיניות והאיטלקיות, כאשר הגיוס מהערים השתנה בהתאם לכוח האדם שלהן וצרכיה של רומא.
בעלות הברית תרמו חילות עזר שהורכבו מחיילים מאיכות משתנה, בהתאם לאזור שממנו גויסו, ומספר חיילי בעלות הברית היה דומה למספר הרומאים ולעיתים אף עלה עליו.
חילות העזר היו מגוונים הרבה יותר מהלגיונות, והם השלימו את יכולות הלגיונות בעזרת מיומנויות מקומיות שנשאו אנשיהם: חלקם היו לוחמי הרים מעולים, אחרים היו קשתים טובים, וכן הלאה.
בנוסף לכך, תרמו בעלות הברית את החלק הגדול והאיכותי יותר של חיל הפרשים בצבא הרומי.
בניגוד לקרתגו, ברפובליקה הרומית לא הייתה הפרדה בין הדרג הפוליטי לפיקוד הצבאי.
ראשי המדינה (הקונסולים) היו ראשי הצבא בפועל בשדה הקרב.
כל שנה נבחרו שני קונסולים, וכל אחד מהם קיבל פרובינקיה מסוימת עם מינויו.
הקונסול היה מקבל כוחות צבא לפי הצורך, בהתאם למיקום הפרובינקיה.
צבא קונסולרי תקני כלל שני לגיונות רומאים וכוחות בעלות הברית, בסך הכול כ-20,000 רגלים וכ-2,000 פרשים.
אם המצב דרש זאת, ניתן היה להכפיל את הכוח העומד לרשות הקונסול.
לעיתים נדירות, התייצבו שני הקונסולים לקרב אחד בכוחות משולבים.
אם שני הקונסולים היו נוכחים, היה הפיקוד נתון לאחד מהם לפי הטלת גורל יומית, או שהתחלף מדי יום: בימים הזוגיים פיקד אחד הקונסולים ובימים האי-זוגיים חברו.
הלגיון כלל ארבעה סוגי חיילים: וליטים, האסטאטים, פרינקיפים וטריאריים.
הווליטים הגיעו לרוב מהשכבות העניות יותר, והיו צעירים יותר מרוב החיילים בצבא הרומי.
הם חומשו בחרב קצרה שנקראה גלאדיוס, ומספר כידוני הטלה לשימוש חד פעמי.
המיגון שלהם היה דל בהרבה משל רוב החיילים, ועל כן הם היו ניידים למדי.
ההאסטאטים היו מוגנים טוב יותר מהווליטים.
הם חומשו, כמו הווליטים, בגלאדיוס, וצוידו גם בהאסטה - חנית כבדה שנועדה לדקירה.
הפרינקיפים היו מורכבים מאנשים אמידים יותר.
הם היו מוגנים היטב וציודם כלל, בנוסף לגלאדיוס והחנית, גם מגן גדול.
הטריאריים היו החיילים המבוגרים ביותר ובעלי האמצעים הרבים ביותר, ובהתאם לכך גם היו מוגנים בצורה הטובה ביותר.
סד"כ הצבא הרומאי במלחמה הפונית השנייה שנה לגיונות חדשים מספר לגיונות כולל סה"כ הערות218 לפנה"ס6627,000217 לפנה"ס51150,000המספרים ירדו לאחר קרב טראסימנוס.216 לפנה"ס21365,000לדעת החוקר פיטר ברונט.
רוב החוקרים מגדילים את המספרים עד 16 לגיונות ו-85,000 חיילים.
בראשית ימיו של הצבא הרומי, הייתה טקטיקת הקרב הרומאית מבוססת על הפלנקס היווני.
הרומאים למדו במהרה את חולשותיו של הפלנקס - חוסר גמישות, הקושי להיערך בקרקע לא שטוחה והקושי להתגונן כאשר הפלנקס מותקף מהאגפים.
חולשות אלו הודגמו כאשר הצבא הרומי נאלץ להילחם בשבטים גאלים בהרי צפון איטליה.
התורה החדשה שיושמה במהלך המלחמות נגד הסמניטים ומלחמת פירוס, הייתה מבוססת על יחידה צבאית חדשה שנקראה מאניפולוס.
המאניפולוס הורכב מקבוצה הומוגנית של חיילים רגלים, בת 60 או 120 חיילים (כתלות בסוג החיילים).
בכל מאניפולוס היו שני קצינים בדרגת שר מאה, מפקד וסגן.
מאניפולוס בן 120 חיילים, נערכו לקרב בשש שורות בנות עשרים חיילים כל אחת.
במאניפולוס של 60 חיילים, נערכו הלוחמים בשלוש שורות, כך שאורך המאניפולים היה זהה.
כל מאניפולוס כלל שלושה סוגי חיילים.
על האגפים הגנו 10 להקות בנות 30 פרשים כל אחת.
בכל להקה היו שלושה דקוריונים מלפנים, שאחד מהם פיקד על הלהקה כולה, ושלושה אופטיונים מאחור.
בתחילת הקרב, נערך הלגיון כאשר בחזיתו שורת וליטים רציפה, ומאחוריה שלושה דרגים של רגלים כבדים, שכל אחד מהם כלל עשרה מאניפולים, העומדים זה לצד זה עם רווחים ביניהם.
המאניפולים של הדרג השני והשלישי של הלגיון הוצבו מאחורי הרווחים במערך המאניפולים של הדרג שלפניהם, ויצרו תבנית של לוח שחמט.
כאשר הגיע הלגיון לטווח מגע, נפתח הקרב: בתחילת הקרב הטילו הווליטים את כידוניהם, לאחר מכן הם נסוגו בין הרווחים של המאניפולים, והמשיכו להילחם בחרב.
לדעת חלק מהחוקרים, לאחר הטלת הכידונים נסוגו הווליטים לאגפים.
אחרי שהווליטים הטילו את כידוניהם, הטילו ההאסטאטים את חניתותיהם, ולאחר מכן נלחמו בחרבות.
הפרינקיפים נלחמו מאחורי ההאסטאטים, ויכלו גם כן להטיל את כידוניהם מעל ראשי הלוחמים בקו הקדמי.
הטריאריים נשארו מאחור והצטרפו לקרב רק במידת הצורך.
לאחר הקרב, ערכו הרומאים בדרך כלל מרדף, שסייע להגדיל את אבדות הצד השני.
חיל הפרשים הרומי היווה באופן מסורתי זרוע משנית ולא מפותחת בקרב הצבא הרומי, והוא גויס לרוב מקרב בעלות הברית.
חולשה זו של הפרשים נחשפה היטב במהלך המלחמה, שכן כאשר התמוטטו הפרשים שהגנו על האגפים בידי פרשי העילית של חניבעל, התברר שהמאניפולוס אינו גמיש דיו, והמאניפולים בקו השני והשלישי לא הצליחו לרוב לבצע תפנית מהירה מספיק כדי להתגונן.
הפיקוד העליון על הצבא נמסר לפוליטיקאי, לרוב בעל מאגיסטרטורה של פראיטור או קונסול או פרומגיסטראט (פרופראיטור ופרוקנוסול בהתאמה).
לכן, פעמים רבות המצביא העליון היה חסר ניסיון פיקודי משמעותי, אם כי שירת בצבא במסגרת גיוס חובה.
המצביא היה מאבד את האימפריום עם תום תקופת כהונתו.
אף על פי שניסיון פיקודי לא היה תנאי הכרחי, פעמים רבות היו מגיסטראטים רומאים בכירים בעלי ניסיון צבאי ניכר.
בדרך כלל הכהונה הייתה מוגבלת לשנה אחת (בתקופת היותו פראיטור או קונסול) ולשנה אחת נוספת במסגרת תפקיד של פרוקונסול, אך לעיתים הוארך המינוי לכמה שנים.
הפרוקונסולים שהיו למעשה קונסולים או פראיטורים לשעבר, מונו על פי "החלטת הסנאט" ולא על-פי חוק מיוחד, ולכן, כמו פעולות אחרות של הסנאט הרומי, היו ניתנות לביטול על ידי אסיפות העם.
במהלך המלחמה נעשה צעד חריג במסגרתו מונה "דיקטטור" שהקונסולים הוכפפו לו כאשר לצד הדיקטטור היה "מגיסטר אקוויטום" (תרגום מילולי: "אדון הסוסים", תרגום חופשי: "מפקד הפרשים"), ששימש למעשה כסגן הדיקטטור וייעץ לו.
על הלגיון פיקדו במשותף שישה טריבונים צבאיים, שמונו בידי אספת העם, נדרשו לוותק צבאי של חמש שנים לפחות, וכיהנו למשך חודשיים.
הטריבונים שימשו בעיקר בתפקידי מטה, שימשו כעוזרי הקונסול, והיו אחראים על המשמעת בלגיון, לפעמים הם שימשו גם כמפקדים ישירים של חלקים מלגיון, מיחידות בסדר גודל קוהורטה ומעלה.
הלגיון חולק לקנטוריות, שכללו לרוב בין 100 ל-80 חיילים.
על כל קנטוריה פיקד "קנטוריון" (שר מאה).
בתחומי אחריותו של הקנטוריון היו ענייני השגרה של החיילים: לאמן אותם לקרב, ולוודא שהם שומרים על הציוד שלהם במצב תקין ומקפידים על משמעת.
לקנטוריון הייתה סמכות שיפוט על חייליו במקרים של עברות פעוטות והוא יכול היה להטיל עונשים גופניים.
על הפרשים פיקדו ה"דקוריונים", שכל אחד מהם פיקד על "טורמה" (להקה) בת 30 פרשים.
שרשרת הפיקוד המסודרת אפשרה מקצועיות רבה וביצוע יעיל של הפקודות שניתנו על ידי הפיקוד הגבוה.
יתרה מכך, הקצונה המקצועית בדמותם של הקנטוריונים אפשרה לגייס לגיונות חדשים ולאמנם תוך כדי המלחמה ובכך לדאוג להזרמה מתמדת של כוח אדם איכותי לצבא שהתדלדל בקרבות.
עם זאת, מקרה יוצא דופן היה קרב סילארוס, שבו פיקד על הצבא הרומאי מרקוס קנטיניוס פנולה, שלא החזיק בשום תפקיד רשמי והוביל צבא של מתנדבים.
הקצינים הרומאיים הבכירים שהשתתפו במערכה (לפי סדר כניסתם למערכה) שם המצביא תעתיק לטיני קרבות בהם לקח חלק ביוגרפיה מקוצרתפובליוס קורנליוס סקיפיוPublius Cornelius Scipio קרב טיקינוס
הזירה האיברית במלחמה הפונית השנייהבן לאחת המשפחות החזקות ביותר ברומא.
נשלח להיאבק בחניבעל בהיספניה, אולם כשראה שזה האחרון חצה את האלפים, מיהר להתייצב נגדו.
הובס בקרב טיקינוס ונשלח להיספניה שם מצא את מותו.
אביו של פובליוס קורנליוס סקיפיו אפריקנוס.טיבריוס סמפרוניוס לונגוסTiberius Sempronius Longus קרב טרביה
קרבות קטנים בלוקאניהשימש כקונסול יחד עם סקיפיו.
מונה למפקד הכוח שהיה אמור לתקוף את אפריקה, אולם לאחר קרב טיקינוס נקרא לחזור חזרה לאיטליה.
הובס בידי חניבעל בקרב טרביה ומאז מילא תפקיד שולי למדי במלחמה.גאיוס פלאמיניוס נפוסGaius Flaminius Nepos קרב טראסימנוסנבחר לקונסול יחד עם סרוויליוס.
לאחר קרבות טיקינוס וטרביה נפל למלכודת מתוחכמת שטמן לו חניבעל ונהרג בקרב טראסימנוס.פאביוס מאקסימוסFabius Maximus קרבות השהיה שונים
המצור על טראנטוםידוע בכינוי "קונקטטור" ("המתמהמה").
לאחר קרב טראסימנוס מונה לדיקטטור ויעץ להילחם בחניבעל בשיטה שמאוחר יותר נקראה על שמו "האסטרטגיה הפביאנית".
שיטה זו דגלה בהימנעות מקרבות גדולים ופעולת אדמה חרוכה.
כיהן כקונסול חמש פעמים ופיקד גם על הכוחות שלכדו מחדש את קאסילינום וטראנטום.
התנגד לסקיפיו אפריקנוס שניסה להעביר את המלחמה מאיטליה לאפריקה.
מת עוד לפני קרב זאמה.מרקוס מינוקיוס רופוסMarcus Minucius Rufus קרבות השהיה שונים
קרב קאנאיהיה מתנגד חריף לפאביוס מאקסימוס.
מונה למגיסטר אקוויטום ומאוחר יותר ל-"דיקטטור עמית".
פיקד על הכוחות הרומאיים בקרב גרוניום, נהרג בקרב קאנאי.גאיוס טרנטיוס וארוGaius Terentius Varro קרב קאנאיבן למשפחה פשוטה, נבחר כקונסול לשנת 216 לפנה"ס ודחק בסנאט לצאת לקרב מכריע נגד חניבעל.
ביוזמתו גויס אחד הצבאות הרומאיים הגדולים ביותר אי פעם, הצבא כולו הושמד בקרב קאנאי.לוקיוס אמיליוס פאולוסLucius Aemilius Paullus קרב קאנאימצביא מבריק אך חסר ביטחון עצמי.
שימש כקונסול יחד עם וארו ותמך בגישתו של פאביוס מאקסימוס להימנע מקרב.
נכשל בניסיונותיו למנוע את שואת קאנאי ונהרג בקרב.מרקוס קלאודיוס מרקלוסMarcus Claudius Marcellus קרבות נולה
הזירה הסיציליאנית במלחמה הפונית השנייה
קרב נומיסטרוכונה "חרבה של רומא".
היה אחד המצביאים הרומאיים המוכשרים ביותר במערכה זו.
הדף את התקפתו של חניבעל על נולה, ולאחר מכן נשלח לסיציליה ולחם נגד הערים הנאמנות לחניבעל ובמיוחד נגד סירקוסאי.
לאחר מכן חזר לאיטליה ונאבק בחניבעל במספר קרבות, עד שחניבעל ארב לו והרג אותו.טיבריוס סמפרוניוס גרקכוסTiberius Sempronius Gracchus המצור על קאפואה
קרבות נוספיםמפקד רומאי מוכשר ששימש כקונסול מספר פעמים.
נהרג במהלך המצור על קאפואה כאשר ניסה למנוע מחניבעל להגיש סיוע לעיר הנצורה.מרקוס קנטיניוס פנולהMarcus Centenius Penula קרב סילארוסלא החזיק בתפקיד רשמי כלשהו, אולם התפרסם כאשר הוביל צבא מתנדבים נגד חניבעל.
צבאו הושמד בקרב סילארוס.גאיוס קלאודיוס נרוGaius Claudius Nero קרב גרומנטום
קרב מטאורוסנבחר כקונסול בשנת 207 לפנה"ס וקיבל ידיעה שעזרובעל ברקה חצה את האלפים ומנסה להתחבר לכוח של אחיו.
הפר את הוראות הסנאט ובא לסייע לסלינטור לעצור אותו, השניים הביסו את עזרובעל בקרב מטאורוס.
אולם נרו נענש מאוחר יותר על שפעל בניגוד להוראות הסנאט.מרקוס ליוויוס סלינטורMarcus Livius Salinator קרב מטאורוסנבחר כקונסול בשנת 207 לפנה"ס ויחד עם נרו הביס את עזרובעל בקרב מטאורוס.
מרבית החיילים בצבא קרתגו היו שכירי חרב זרים, ורק הקצונה וחלק מחיל הפרשים היו קרתגים.
הקרתגים גייסו לרוב ללא הבחנה את כל אלו שביקשו להתגייס לצבאם.
אחד הדברים ההופכים את חניבעל לאחד המצביאים הגדולים בהיסטוריה, היא העובדה שהוא הצליח להשתלט על ערב רב זה ולהופכו לצבא מלוכד, ולא ידוע על מרידות בצבאו.
היחידות בצבא קרתגו הופרדו לרוב לפי מוצאם, וחומשו לרוב בנשק שהביאו עמם מארצותיהם, אם כי יש רמזים לכך שאת הסוסים סיפקו הקרתגים.
בהמשך חימש חניבעל את חייליו בנשק שנלקח שלל מהרומאים.
בתחילת המסע כלל מרבית הצבא חיילים מהיספניה, הארץ שבה חניבעל גדל והתחנך, ולפיכך בטח בהם לרוב יותר מאשר החיילים האחרים.
חיילים אלה התחלקו לשלוש קבוצות עיקריות: קלטים, איברים, ובני תערובת שנקראו קלטיברים.
הקלטים היו גבוהי קומה לרוב, והתחמשו בחרבות פלקטה ארוכות ומעוקלות מעט.
האיברים חומשו גם הם בחרבות אלו, והוסיפו להן גם כידוני הטלה.
האיברים הרגליים נפרשו במבנה אחיד בצמוד אחד לשני.
הפרשים ההיספנים היו מעולים, אם כי לרוב פחות ממושמעים.
מרכיבים חשובים נוספים בצבא הקרתגי היו הקלעים הבליארים, וכן חיילים לובים קלים, שהצטיידו בכידוני הטלה, חרבות קצרות ומגנים קלים.
יחידות לוביות אחרות תפקדו כחי"ר הכבד בצבא חניבעל, וחומשו בתחילה בדומה להופליט היווני, ומאוחר יותר אימצו את החימוש הרומי.
בהמשך שולבו גאלים רבים בצבא.
הללו היו חמושים בחרב ארוכה שנועדה בעיקר לשיסוף, וכן מגן גדול.
אחד המרכיבים החשובים ביותר בצבאו של חניבעל היו הפרשים בני נומידיה, שנודעו כפרשים איכותיים במיוחד.
הם רכבו על סוסים ללא רסן או אוכף ולרוב השליכו כידוני הטלה תוך כדי דהירה.
הם נעזרו גם בחרבות קצרות ומגן קל.
הם לא הוגנו בשריון וחלקם עטו עורות של בעלי חיים כגון נמרים.
כמו כן, נעזר חניבעל בפרשים בני תערובת שנודעו בשם לובי-פיניקים.
הללו היו בני תערובת קרתגים-ברברים ונודעו כפרשים טובים מהקרתגים המקוריים.
הם היו חמושים במגנים עגולים וחניתות.
חניבעל הביא עמו לאיטליה כ-50 פילי מלחמה.
במהלך המסע מתו רובם, ועד קרב טרביה שרדו רק מעטים מהם.
הקרתגים השתמשו לרוב בפילים מזן פיל צפון אפריקני.
פילים אלו היו קטנים יותר מהפילים האסייתיים, אם כי אוזניהם היו גדולות יותר וגבם קעור.
גובהם היה 2.5 מטר והם היו כנועים ונוחים לאילוף.
משקלם היה כמעט 6 טון, והם נשאו על גבם מגדל שבתוכו ישבו שניים או שלושה אנשים, שהיו בעיקר קשתים או מטילי כידונים.
מלבד זאת, היה גם נהג שכיוון את הפיל.
במקרה שהפיל איבד שליטה, נהגו הקרתגים לתקוע גרזן או אזמל בין עיניו.
לעיתים נדירות השתמשו הקרתגים גם בפילים אסייתיים גדולים יותר אך קשים לשליטה.
בדומה לרומא, גם בני קרתגו בחרו את מנהיגיהם, אך אלו נשארו בקרתגו ולא יצאו למערכות.
הפיקוד היה נתון בידיו של מצביא שקיבל רק הוראות כלליות ביותר מקרתגו, והיה חופשי, למעשה, לפעול בכל דרך שימצא לנכון.
במלחמה זו היה הפיקוד העליון בזירה האפנינית ובהמשך גם בזירה האפריקנית בידי חניבעל.
בזירה האיברית נשלטה גם כן בידי בני משפחת ברקה.
במהלך רוב המלחמה פיקדו על הכוחות הקרתגיים בזירה אחיו של חניבעל עזרובעל ומאגו, אולם בהמשך הצטרף אליהם גם עזרובעל בן גיסקו.
מרבית המפקדים בצבא הקרתגי היו פונים, אולם קצינים אחרים כגון מהרבעל היו נומידים.
הקצינים הקרתגיים שהשתתפו במערכה שם המצביא תעתיק לטיני קרבות בהם לקח חלק ביוגרפיה מקוצרתחניבעלHannibal מרבית הקרבותאחד המצביאים המוכשרים והמבריקים ביותר בהיסטוריה.
פיקד על הצבא כולו והשתתף במרבית הקרבות.מאגוMago קרב טרביה
מספר קרבות בצפון איטליהאחיו הצעיר של חניבעל.
לאחר קרב קאנאי חזר לקרתגו בניסיון להשיג תמיכה נוספת, נכשל במשימתו זו ונשלח להיספניה.
חזר לאיטליה ונאחז בחופים של צפון הארץ.
עזב יחד עם אחיו אולם נהרג בים בדרך חזרה לאפריקה.מהרבעלMaharbal המצור על סגונטום
קרב קאסילינום (216 לפנה"ס)קצין ממוצא נומידי, שפיקד על חיל הפרשים בצבא חניבעל.
נודע כאחד המפקדים היותר נועזים והפחות ממושמעים של חניבעל, אם כי חניבעל הפקיד בידיו לעיתים קרובות משימות קריטיות ביותר.
גורלו אינו ידוע.חנוHanno קרב נהר הרון
קרב המישורים הגדוליםאחיינו של חניבעל, בנו של שופט.
נזכר לראשונה בקרב נהר הרון.
היה אחד הגנרלים המוכשרים ביותר של חניבעל, והלה הפקיד בידיו משימות רבות.
לא ברור מתי, חזר לאפריקה והשתתף בקרב המישורים הגדולים.
גורלו אינו ידוע.עזרובעלHasdrubal קרב אגר פלרנוס
קרב קאנאימפקד חלק מחיל הפרשים והממונה על האספקה.
נעלם מהדיווחים לאחר קרב קאנאי.בומילקרBomilcar הזירה הימית במלחמה הפונית השנייהאדמירל קרתגי, אין לבלבל בינו לבין שופט בעל אותו שם.
היה אחראי על התקשורת בין חניבעל לאפריקה, ומספר פעמים הנחית עבור חניבעל תגבורות רעננות.עזרובעל ברקהHasdrubal הזירה האיברית במלחמה הפונית השנייה
לחם ברומאים על השליטה בספרד, ולבסוף חצה את האלפים כדי לסייע לאחיו באיטליה אולם הובס ונהרג בקרב מטאורוס.חניבעל מונומאכוסHannibal מסע חניבעל לאיטליה
חציית הרי האלפים בידי חניבעלאין לבלבל בינו לבין מפקדו הדגול.
נודע לשמצה כאחד הגנרלים האכזריים ביותר של חניבעל.קרתאלוCarthalo קרב קאנאי
המצור על טראנטוםאין לבלבל בינו לבין קרתאלו.
פיקד על יחידת פרשים במהלך קרב קאנאי, ולאחר מכן נשלח בידי חניבעל כדי להציע לרומאים הסכם שלום.
נכשל במשימתו, ושימש כמושל טראנטום.
נהרג כאשר הרומאים השתלטו מחדש על עיר זו.חמלקרתHamilcar קרב מטאורוס
קרבות מאסף לאחר הפינויקצין בצבאו של עזרובעל ברקה.
לאחר הכניעה המשיך לנהל את המאבק ברומאים עד שנת 197 לפנה"ס.