tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
חמאס שיבח את הפיגוע, אך לא לקח עליו אחריות באופן רשמי.
המחבל שביצע את הפיגוע היה ג'מיל זיוד, בן 53, שב"ח שהתגורר במעלה עירון עם אשתו הערבייה-ישראלית.
זיוד החל להתגורר בישראל באופן לא חוקי מספר שנים לפני שביצע את הפיגוע.
הפיגוע בצומת התשבי היה פיגוע דריסה, דקירה וירי, שהתבצע בצומת התשבי ליד יקנעם, ב-24 במרץ 2025 על ידי מחבל ערבי ישראלי.
בפיגוע נרצח משה הורן בן ה-85, וצעיר כבן 18 נפצע באורח קשה.
בבוקרו של 24 במרץ 2025, סמוך לשעה 9:45, המחבל קארם ג'בארין, ערבי ישראלי מוואדי עארה נסע בכביש ליד צומת התשבי, ראה חייל כבן 18 בתחנת אוטובוס, ופגע בו עם רכבו.
לאחר מכן המחבל יצא מהרכב ודקר אותו באמצעות סכין וחטף את נשקו.
בהמשך, המחבל ירה באמצעות הנשק שחטף לעבר רכב שנסע סמוך לצומת התשבי.
כתוצאה מהירי נרצח משה הורן בן ה-85 מקיבוץ הזורע, שישב ליד הנהג.
בהמשך המחבל חוסל בידי כוחות מג"ב ששהו במקום.
הפיגוע בפאהלגם היה פיגוע ירי המוני שאירע ב-22 באפריל 2025. חמושים המזוהים עם ארגון הטרור הפקיסטני חזית ההתנגדות, המקושרת לארגון הטרור לשקאר-א-טייבה, פתחו באש על קבוצת תיירים בעמק באיסראן שבעיירה פאהלגם בג'אמו וקשמיר.
המפגעים הרגו 26 בני אדם ופצעו יותר מ-20 אחרים.
הפיגוע הוא אחד הפיגועים הקטלניים ביותר באזור מאז שינוי המעמד המיוחד של מדינת ג'אמו וקשמיר ב-2019, והוא הוביל לפריצתו של סכסוך מחודש בין הודו לפקיסטן.
בעת חלוקת הודו ב־1947 הייתה המדינה הנסיכותית ג'אמו וקשמיר בעלת רוב מוסלמי אך בראשה עמד שליט הינדואי.
כוחות מוסלמים שפלשו למדינה הביאו לפריצת מלחמת הודו-פקיסטן הראשונה בה נחלק החבל בין הודו לפקיסטן.
שתי המדינות נלחמו על החבל גם במלחמת הודו–פקיסטן השנייה ב־1965, ועימותי גבול פרצו ביניהם מפעם לפעם.
הודו האשימה את פקיסטן כי היא מעניקה חסות לטרור אסלאמי נגדה.
הודו הציבה באופן קבוע כחצי מיליון חיילים בשטח.
ב־2019 הודו ביטלה את המעמד המיוחד של מדינת ג'אמו וקשמיר, וחילקה את המדינה לשתי טריטוריות איחוד – ג'אמו וקשמיר ולדאק.
כחלק מהמהלך בוטל המעמד המיוחד שהוענק לתושבי החבל המקוריים שמנעו מאלה שלא נמנו בין תושביו ב־1947 לקנות קרקע ולהשיג עבודה בחבל.
הפיגוע בוצע על ידי ארבעה עד שישה חמושים והתרחש בסביבות השעה 14:50 בצהריים ב-22 באפריל בעמק באיסראן ליד פאהלגם, נקודת תיירות נידחת.
האזור היה עמוס במבקרים בעקבות מזג האוויר בתקופה.
לדברי הניצולים, חמושים במדים בסגנון צבאי הגיחו מיערות סמוכים ופתחו באש על ההמון.
עדי ראייה ציינו כי רוב הקורבנות היו גברים, כאשר תוקף אחד אמר לכאורה לאישה שחוסים עליה כדי שתוכל "לספר את הזוועות" לראש ממשלת הודו, נרנדרה מודי.
מספר קורבנות נורו מטווח קצר, ובצילומי וידאו מהמקום נראו אנשים מכוסי דם שוכבים על הקרקע ואחרים מתחננים לעזרה.
סרטונים של עדי ראייה תיעדו סצנות של בהלה וקורבנות פצועים שהתחננו לעזרה.
אישה אחת נראתה צורחת לעזרה עבור בעלה, בעוד שאחרות נראו שוכבות ללא תנועה.
26 בני אדם נהרגו, וכ-20 נוספים נפצעו באורח אנוש.
שירותי החירום הגיעו למקום זמן קצר לאחר מכן.
שני קורבנות שנפצעו באורח אנוש נלקחו לבית החולים המחוזי "אנאנטנג" בסביבות השעה 16:30 אחר הצהריים, בעוד שאחרים הועברו למרכזים רפואיים סמוכים.
חלקם הועברו במסוק לבית חולים צבאי בסרינגאר להמשך טיפול.
לפחות 26 אזרחים נהרגו בתקיפה, בהם 23 הודים מאזורים שונים במדינה, מקומי מג'אמו וקשמיר, ושני תיירים, אחד מנפאל ואחד מאיחוד האמירויות הערביות.
שניים מהנפגעים היו קצין בצי ההודי בן 26 ופקיד בלשכת הביון של הודו.
הפיגוע הוא פיגוע הטרור הקטלני ביותר בהודו מאז מתקפת הטרור במומבאי.
: ראש ממשלת הודו נרנדרה מודי קיצר את ביקורו בערב הסעודית ואמר כי האחראים יובאו לדין, תוך שימת דגש על נחישותה של הודו להילחם בטרור.
שר הפנים של הודו, עמית שאה, נסע לסרינגאר כדי להעריך את המצב ולתאם את התגובה הביטחונית לפיגוע.
כוחות הביטחון פתחו במצוד כדי לתפוס את המפגעים, והוקם קו סיוע שיסייע לתיירים שנפגעו.
הפגנות נערכו בחלקים רבים של קשמיר וגינו את המתקפה, כולל מפגינים בעיר ג'אמו שהאשימו את פקיסטן וארגוניה.
: ארגון "חזית ההתנגדות", המקושרת ללשקאר-א-טייבה הפקיסטני, לקחה אחריות על המתקפה.
הקבוצה אמרה כי היא מוחה על ההתיישבות ההודית של למעלה מ-85,000 "זרים" שהובילו ל"שינוי דמוגרפי" באזור.
הארגון מסר גם כי הפיגוע "צריך לשמש קריאת השכמה לא רק לדלהי אלא גם למי שתומכים באסטרטגיות המפוקפקות שלה"
: היועץ הראשי של הממשלה הבנגלית הזמנית, מוחמד יונוס, הביע את תנחומיו העמוקים לקורבנות והדגיש את התנגדותה הנחרצת של בנגלדש לטרור.
: ממשלת איראן הביעה תנחומים לעם ההודי ולממשלת הודו.
: נשיא ארצות הברית דונלד טראמפ תיאר את התקרית כ"מטרידה מאוד" ומסר תנחומים לקורבנות.
ברשתות החברתיות, הוא ציין את תמיכתה של ארצות הברית בהודו, והדגיש כי ארצות הברית עומדת לצד הודו נגד הטרור והביע מחדש את תנחומיו ותמיכתו בקורבנות ובראש הממשלה נרנדרה מודי.
סגן נשיא ארצות הברית, ג'יי.
ואנס, שהיה בביקור בהודו, גינה גם הוא את המתקפה.
: דובר משרד החוץ של סין אמר כי סין מגנה את הפיגוע ומתנגדת לכל צורה של טרור.
הוא מסר תנחומים למשפחות ההרוגים והביע הזדהות עם משפחות כל אלו שנפגעו מהפיגוע.
: שר החוץ גדעון סער וראש הממשלה בנימין נתניהו גינו את הפיגוע והביעו תנחומים לקורבנות ולמשפחות שנפגעו.
: ראש ממשלת איטליה ג'ורג'ה מלוני הביעה צער ותנחומים באמצעות הרשתות החברתיות.
היא הצהירה כי איטליה שולחת את תמיכתה במשפחות שנפגעו, בפצועים, בממשלת הודו ובתושבי הודו.
: בעקבות ההאשמות של השלטונות ההודיים על מעורבותה של פקיסטן במתקפה, שר ההגנה הפקיסטני חוואג'ה אסיף דחה את ההאשמות ואמר כי "לפקיסטן אין קשר לפיגוע.
זה הכול עניין פנימי, יש מהפכות במדינות שונות נגד הודו, לא אחת, לא שתיים, אלא עשרות, מנאגאלנד לקשמיר, בדרום, בצ'האטיסגאר, ומניפור.
בכל האזורים האלו יש מהפכות כנגד הממשלה ההודית".
: נשיא רוסיה ולדימיר פוטין גינה את מתקפת הטרור בקשמיר, וקבע כי "לפשע האכזרי הזה אין הצדקה כלשהי".
הקרמלין הוציא לאחר מכן הצהרה שהדגישה את מחויבותה של רוסיה לשיתוף הפעולה עם הודו במלחמה נגד הטרור על כל צורותיו.
: יורש העצר הסעודי מוחמד בן סלמאן "גינה בחריפות" את מתקפת הטרור בקשמיר.
הוא הדגיש את הסולידריות של סעודיה עם הודו בתקופה זו, וציין את תמיכתה במדינה ובאנשיה.
: ממשלת סרי לנקה גינתה את "מתקפת הטרור הנתעבת" והביעה תנחומים לעם ההודי.
היא גם חזרה על מחויבותה לשלום וביטחון באזור.
: משרד החוץ של איחוד האמירויות פרסם הודעה המגנה בחריפות את המתקפה והביע תנחומים לממשלה ולתושבי הודו.
גם האיחוד האירופי והאו"ם פרסמו הצהרות דומות המגנות את הפיגוע והשלכותיו.
סוכנות החקירות הלאומית פתחה בחקירת הפיגוע ב-23 באפריל.
לאחר חקירה ראשונית, סוכנויות הביטחון פרסמו קלסתרונים של שלושה מהחמושים המעורבים בתקיפה וקבעו כי כולם קשורים ללשקאר-א-טייבה, ולפחות שניים הם זרים.
פיגוע הירי בצומת גוש עציון היה פיגוע ירי ודקירה שהתרחש ב-10 ביולי 2025 בחניון קניון הרים שצמוד לצומת.
בפיגוע נרצח שליו זבולוני, ישראלי בן 22 מקריית ארבע, שעבד כמאבטח באפרת וערך קניות במתחם.
שני המחבלים הפלסטינים, קציני המשטרה הפלסטינית של הרשות הפלסטינית וחמושים בסכינים ואקדחים, הגיעו ברכב גנוב לסניף רמי לוי הצמוד לקניון הרים.
אחד המחבלים ניסה לבצע מסע הרג במרכול, אך נתקל בדלת נעולה.
לאחר מכן הרגו את זבולוני בדקירה וחטפו את נשקו.
המחבלים נורו למוות בזירת הפיגוע על ידי חייל ואזרח חמוש.
הפיגוע המשולב בצומת גוש עציון היה פיגוע דריסה ודקירה שהתרחש ב-18 בנובמבר 2025, כארבעה חודשים לאחר פיגוע משולב דומה שבוצע באותו המקום.
בפיגוע נרצח גבר יהודי בן 71 ושלושה יהודים נוספים נפצעו.
שני המחבלים חוסלו על ידי כוחות הביטחון.
בצהרי יום שלישי 18 בנובמבר, בסמוך לשעה 14:00, שני מחבלים, עמראן אל-אטרש מחברון וואליד סבארנה מהעיירה בית אומר הסמוכה לחברון, דהרו עם רכבם אל הטרמפיאדה שבצומת בכוונה לדרוס עוברי אורח ששהו בה.
לאחר מכן יצאו המחבלים מן הרכב כשהם חמושים בסכינים והמשיכו לדקור אזרחים.
בפיגוע נרצח אהרון כהן, תושב קריית ארבע כבן 71, ונפצעו שלושה – אישה בת 55 באורח קשה, גבר כבן 30 ונער בן 15 באורח בינוני, שפונו לבית החולים הדסה עין כרם ושערי צדק שבירושלים.
שני המחבלים נהרגו על ידי כוחות צה"ל מגדוד המילואים 7491 של חטיבת עציון שהגיעו לזירה, ונבדק החשד כי האישה שנפצעה בפיגוע נפגעה מן הירי.
כמו כן, חבלני משמר הגבול ניטרלו שלושה מכלים שאותרו ברכב ונחשדו כמטעני צינור.
צה"ל הטיל כתר על היישובים הערביים הסמוכים לגוש עציון.
ארגון הג'יהאד האיסלאמי לקח אחריות לפיגוע ושיבח את שני המפגעים, חברי הארגון, שביצעו את מתקפת הטרור.
ב-15 בינואר 2026, כחודשיים לאחר הפיגוע, כוחות חטיבת יהודה הרסו את בית המחבל עמראן אל-אטרש בחברון.
הפיגוע בקו 2 היה פיגוע התאבדות באוטובוס בקו 2 בירושלים, שנסע מן הכותל המערבי.
הפיגוע אירע ב-19 באוגוסט 2003 (כ"ב באב ה'תשס"ג), קצת לאחר תחנת האוטובוס שבכיכר זוועהיל, בפינת הרחובות שמואל הנביא ומשה זקס.
בפיצוץ נרצחו 23 אנשים, בהם 7 ילדים, ונפצעו למעלה מ-130. הפיגוע הביא בפועל לסיומה של ההודנה שהוכרזה בסוף יוני 2003.
ב-19 באוגוסט 2003 הגיע לירושלים ראאד מיסק, מחבל מתאבד פלסטיני מתא החמאס של חברון, שם קיבל סיוע מחוליית חמאס של ערבים ממזרח ירושלים שדאגה להסעתו למקום הפיגוע, להסוואתו כחרדי ולחימושו בחגורת הנפץ.
המחבל עלה על קו 2 של אוטובוס אגד בשכונת שמואל הנביא בירושלים, ופוצץ את עצמו באמצע האוטובוס הכפול.
האוטובוס הכפול היה גדוש בנוסעים, ביניהם קבוצת ילדים חרדים, שהיו בדרכם חזרה מן הכותל המערבי.
רוב ההרוגים בפיגוע היו חרדים מירושלים ובני ברק שחזרו באוטובוס מתפילה בכותל.
צעיר ההרוגים היה בן 3 חודשים מניו יורק.
בין ההרוגים היו רב אחד ועובדת זרה מהפיליפינים, וכן אב שנהרג יחד עם בנו, ואם יחד עם בנה.
ארגון החמאס הכריז על אחריותו לפיגוע, שהביא לקיצה של הודנת שלושת החודשים, שהוכרזה בסוף יוני 2003. נשיא ארצות הברית, האיחוד האירופי והאו"ם גינו בחריפות את הפיגוע וקראו לרשות הפלסטינית לעצור את הטרור.
בעקבות ההתקפה פתח צה"ל, בסיוע השב"כ, במצוד נרחב אחרי הנהגת ותשתית החמאס בחברון.
מנהיגי החמאס בעיר נעצרו ונהרגו בזה אחר זה בפשיטות של הימ"מ, חטיבת הנח"ל, שייטת 13 וחיל ההנדסה הקרבית.
חלק נכבד מתשתית החמאס בעיר נמנה עם חמולת קוואסמה, שרבים מחבריה נעצרו או נהרגו (חלקם היו מחבלים מתאבדים).
באוקטובר 2003 נעצרו גם שלושת חברי החוליה הירושלמית.
מעצרם והריגתם של אנשי החמאס בחברון ובירושלים מנעה לדברי השב"כ שלושה פיגועי התאבדות נוספים שהיו אמורים לצאת לפועל בירושלים.
ב-2004 הוצב לוח זיכרון בשכונת בית ישראל ועליו שמות הקורבנות.
באוקטובר 2003 לכדו השב"כ ויחידת הגדעונים של המשטרה ומסתערבי מג"ב שלושה תושבי מזרח ירושלים - נסים זעתרי, מג'די זעתרי ועבדאללה שרבאתי שתכננו את הפיגוע.
ב-17 בינואר 2025 החליטה ממשלת נתניהו השישית לשחררם במסגרת עסקת שחרור החטופים השנייה במלחמת חרבות ברזל.
הפיגוע באוטובוס 32א ליד צומת פת בירושלים היה פיגוע התאבדות שהתרחש ב-18 ביוני 2002 ובו נרצחו 19 בני אדם ונפצעו 74.
את הפיגוע ביצע פעיל החמאס מוחמד אל-ראל, תלמיד השריעה (חוק איסלאמי) באוניברסיטת א-נג'אח שבשכם הידועה כמעוז של אסלאמיזם קיצוני ובפרט של תנועת החמאס.
אל-ראל נסע משכם אל בית לחם, ומשם הוסע לאבו דיס בסיוע האחים רמאדאן ופהמי משאהרה, שניהם תושבי סוואחרה בעלי תעודת זהות ישראלית.
השניים גם סייעו בבחירת מקום הפיגוע ובהסעת אל-ראל לתחנת האוטובוס שנבחרה בשכונה הערבית בית צפאפא בהנחה שבמקום זה לא יזוהה כחשוד.
בשעה 7:50 בבוקר הוא עלה על אוטובוס קו 32א שיצא מגילה ועצר בתחנה.
מיד לאחר שעלה על האוטובוס - שהיה עמוס בקשישים היוצאים לקניות ותלמידים בדרכם לבית ספר - פוצץ אל-ראל את חגורת הנפץ שנשא עליו.
הפיצוץ החזק השמיד את חציו הקדמי של האוטובוס ופיזר רסס מתכת שהיה חלק מהמטען.
מהפיצוץ והרסס נהרגו 19 אנשים וכ-74 נוספים נפצעו, מהם 6 קשה.
רוב ההרוגים היו אנשים זקנים מאוד או נערים צעירים, 17 מהם היו תושבי שכונת גילה.
באוגוסט 2005 נגזרו על האחים משאהרה 20 מאסרי עולם.
בינואר 2025 החליטה ממשלת ישראל השלושים ושבע לשחרר את רמדאן ופהמי משאהרה בעסקת החטופים השנייה במלחמת חרבות ברזל.
למחרת בוצע פיגוע התאבדות נוסף בירושלים: מחבל מתאבד מגדודי חללי אל-אקצא פוצץ את עצמו בגבעה הצרפתית ורצח 7 ישראלים.
בעקבות פיגועים אלה פתח צה"ל במבצע דרך נחושה שכלל כניסה מחודשת לערי יהודה ושומרון וביצוע מאות פשיטות, מעצרים ומארבים על מנת לנקות את תשתית הטרור והמחבלים שנותרו או צצו אחרי מבצע חומת מגן.
הפיגוע בקו 37 הוא פיגוע התאבדות שאירע ב-5 במרץ 2003, באוטובוס קו 37 של אגד, בשדרות מוריה בחיפה, בו נרצחו 17 אנשים, בהם אב ובנו ועוד שמונה תלמידי בית ספר, בידי מחבל מתאבד מהחמאס.
הפיגוע היה אחד מסמלי האינתיפאדה השנייה.
קו 37, שמסלולו מתחיל בתחנה המרכזית הישנה של אגד בבת גלים ומסתיים באוניברסיטת חיפה, אוסף תלמידים משבעה בתי ספר הסמוכים לציר התנועה שלו.
בשעה 14:12 האוטובוס, בו נסעו תלמידים רבים שחזרו מבית הספר לביתם, נעצר בתחנה בשדרות מוריה בסמוך להצטלבות הרחובות שמשון וצפרירים.
נוסעים החלו לעלות אל האוטובוס ואז המחבל, מחמוד עמדאן סלים קוואסמה, סטודנט בן 20 בפוליטכניקום שבחברון, פוצץ עצמו במרכז האוטובוס באמצעות חגורת נפץ במשקל של כ-10 קילוגרם.
הפיצוץ החריב את האוטובוס כליל וגרם לפריצת שרפה בהריסות.
בפיגוע נרצחו 17 אנשים, ובהם אב ובנו, תשעה קטינות וקטינים, שוחר בפנימייה הצבאית לפיקוד ושני חיילי צה"ל.
15 מתוכם נהרגו מיידית, ושניים נוספים נפטרו לאחר מספר ימים.
הפיגוע אירע חרף הצבתם של מאות מאבטחים לתחבורה ציבורית באזור הצפון, בניסיון למנוע פיגועים מסוג זה.
נרצחי הפיגוע נטמנו בחלקה מיוחדת הנשמרת לקורבנות פיגועים בבית הקברות העירוני, ובמקום הפיגוע בשדרות מוריה הוקמה אנדרטה לזכרם.
הפיגוע עורר דיון ציבורי בסוגיות שונות, ובהן סוגיית צירופם של קורבנות הפיגועים לטקסים הרשמיים ביום הזיכרון לחללי מערכות ישראל, ובעקבותיו ייסדו שלושה מאבות הנספים עמותה בשם "ארץ זוכרת יושביה" (פרפרזה על הביטוי "ארץ אוכלת יושביה") המוקדשת למאבק בסוגיה זו.
לאחר הפיגוע התפרסם שמוניר רג'בי, ערבי ישראלי תושב חיפה סייע בתכנון הפיגוע.
הדבר עורר דיון ציבורי ופורסם שבכוונת שר הפנים אלי ישי להסיר את אזרחותו, והרשות הפלסטינית מחתה על כך.
שלושה נוספים ממתכנני הפיגוע ומפעיליו, מעאד אבו שרח, מג'די עמרו ופאדי ג'ועבה נלכדו ונדונו למאסר עולם, אך ארבעתם שוחררו באוקטובר 2011 במסגרת עסקת שליט
הנרצחים בפיגוע מונצחים באנדרטה שהוקמה בשדרות מוריה בחיפה.
האנדרטה הוקמה במקום הפיגוע, היא בנויה מחומה בגובה 3 מטר בנויה מאבנים מסותתות בחומה 17 חריצים המסמלים את 17 הנרצחים.
על הקיר מותקן לוח מתכת עם שמות הנרצחים בפיגוע.
זכרו של , יליד צפת, מונצח החל מ-2004 בכיכר הסמוכה לתחנה המרכזית שבעיר הקרויה מאז "כיכר דניאל".
דרך הכיכר הזו עוברת מדי שנה בל"ג בעומר התהלוכה השנתית של ספר התורה מבית עבו שבעיר העתיקה למירון, תהלוכה שבה נהג הרוש להשתתף, בנוסף היה שחקן כדורסל בקבוצת הנוער של מ.ס.
צפת, שכיום הקבוצה הבוגרת קרויה על שמו מועדון ספורט דניאל-צפת.
בנוסף אסף צור יליד העיר נשר מונצח החל משנת 2022, גם באנדרטה לחללי נשר במערכות ישראל.
הפיגוע נגד הצירות הסובייטית בתל אביב התרחש ב-9 בפברואר 1953. בחצר הצירות הונחה פצצה במשקל 15 ק"ג, שכתוצאה מהתפוצצותה הבניין נפגע קשות, וארבעה מהאנשים העובדים בו נפצעו.
היחסים בין מדינת ישראל לברית המועצות ומדינות הגוש הקומוניסטי החלו להיות מתוחים עוד בתחילת שנות ה-50. ב-1952 נעצרו בצ'כוסלובקיה יהודים (בהם מרדכי אורן, ישראלי פעיל מפ"ם), שהואשמו בריגול וחתרנות לטובת ארצות הברית והועמדו למשפט ראווה פוליטי, "משפטי פראג".
בברית המועצות נעצרו רופאים יהודיים והועמדו בינואר 1953 למשפטי ראווה בעלי נופך אנטישמי, "משפט הרופאים".
ב-1952 הקימו מספר יוצאי לח"י, בהם יעקב חרותי ושמעון בכר, את קבוצת המחתרת "מלכות ישראל" שנודעה לימים בתור "מחתרת צריפין".
מטרת הקבוצה הייתה להתנקם בשלטונות ברית המועצות וצ'כוסלובקיה על רדיפת היהודים במדינות אלו; ואף לפעול נגד חיילי הלגיון הירדני בירושלים.
מספר פעולות מחאה התקיימו על רקע משפטי פראג ומוסקבה.
בין היתר, קיימו ב-4 בדצמבר 1952 פעילי ימין (בהם ישראל אלדד ואב"א אחימאיר) משפט דמה לברית המועצות ב"בית העם" בתל אביב.
ב-23 בנובמבר 1952 הושלכה אבן לתוך משרדו של הנציג הצ'כוסלובקי בתל אביב.
ב-4 בדצמבר הושלכה פצצה תוצרת בית על מוסך הנציגות הצ'כוסלובקית וב-10 בדצמבר היה ניסיון להצית מכונית הקשורה לצירות הסובייטית.
בנוסף, משרד החוץ החליט על צעדי מחאה דיפלומטיים, במסגרתם הנחה מנכ"ל המשרד ולטר איתן את שליחי ישראל להחרים הזמנות מנציגי צ'כוסלובקיה (ושלא להזמינם לאירועים רשמיים).
בלא לפגוע בכללי הטקס והנימוס הבסיסיים, על נציגי ישראל להימנע משיחה עם נציגי צ'כוסלובקיה.
בשעות הערב המאוחרות של 9 בפברואר 1953 חדרו פעילים של מחתרת צריפין לשטח הצירות הסובייטית בשדרות רוטשילד בלב העיר תל אביב לאחר חיתוך הגדר האחורית של המתחם, בעוד משמר משטרתי מפטרל בחזית בניין הצירות.
בחצר הצירות הונחה פצצה במשקל 15 ק"ג, שהתפוצצה בשעה 22:35. הבניין נפגע קשות, וארבעה נפצעו, בהם קלאודיה ירשובה, אשת הציר פבל ירשוב שנפצעה קלות והנהג של הצירות שנפצע קשה מרסיסים בבטנו.
מהדף הפיצוץ נשברו גם חלונות מעון השגריר השווייצרי, שהיה בקרבת הצירות הסובייטית.
ממשלת ישראל מיהרה לפרסם הודעת גינוי למעשה, שבה נאמר כי הפצצה פגעה "לא רק בנציגות דיפלומטית זרה אלא גם בנפש המדינה עצמה.
ייעשו כל המאמצים כדי לגלות את הפושעים וכאשר יתגלו יובאו לדין ויבואו על עונשם.
הממשלה מביעה לציר ברית המועצות ולעובדי הצירות, ובפרט לאלה הנמצאים עתה בטיפול רפואי את צערה העמוק ואת דאבון ליבה".
אולם לאחר יממה הודיע הציר ירשוב כי לדעתו ההתנקשות היא תוצאה של התעמולה האנטי-סובייטית שמקורה בממשלת ישראל.
ב-11 בפברואר בשעת לילה הזעיק אליו שר החוץ הסובייטי אנדריי וישינסקי את ציר ישראל במוסקבה שמואל אלישיב ומסר לידיו איגרת המודיעה על ניתוק היחסים הדיפלומטיים בין ברית המועצות לישראל והמכנה את התנצלותה של ממשלת ישראל כ"משחק רמייה".
השר אמר לשגריר כי הפיצוץ הוכיח שבישראל אין תנאים מינימליים לקיום נציגות דיפלומטית סובייטית.
הציר נדרש לעזוב מיד את מוסקבה.
ציר ישראל ואנשי הצירות עזבו את מוסקבה במקביל ליציאתם של הציר ירשוב ואנשי הצירות את תל אביב.
היחסים הדיפלומטיים חודשו שנית ביולי 1953, אך נותקו סופית לאחר 1967. ניתוק היחסים התקבל בחשש כבד בישראל, הן למעמדה הבינלאומי, והן לגורל יהודי ברית המועצות.
דוד בן-גוריון אמר כי קיבל את ההודעה על ניתוק היחסים בתדהמה ובחשש; זלמן ארן אמר כי השמיים מעולם לא היו מעוננים יותר מאז הקמת מדינת ישראל; וכי ברית המועצות הטילה "פצצה דיפלומטית" על מדינת ישראל.
שר החוץ, משה שרת, הנחה את הדיפלומטים הישראלים בחו"ל להקפיד להעביר את המסרים, לפיהם ניתוק היחסים לא היווה פגיעה אנושה בישראל; ובנוסף לא גרם לתלות ישראלית בארצות הברית, או להעלאת מעמדן של המדינות הערביות במישור הבינלאומי.
שירותי הביטחון ראו בפעילות "מלכות ישראל" גורם שערער את יציבות המשטר בישראל.
ביוני 1953 הצליחו לחשוף את פעילי הארגון ולעצור כ-16 מהם, ו"מלכות ישראל" הוכרזה כארגון טרור מתוקף פקודת מניעת טרור.
העצורים הועמדו לדין בבית דין צבאי (שהיה במחנה צריפין, ולפיכך כונתה הקבוצה גם "מחתרת צריפין").
זוהי הפעם היחידה בתולדות מדינת ישראל, שבה הועמדו לדין אזרחים יהודים בבית דין צבאי בהקשר זה.
על החשודים הגן שמואל תמיר.
הם לא הורשעו בעוון הפגיעה בצירות הסובייטית, אלא בעבירות אחרות: בכר נידון ל-12 שנות מאסר, חרותי לעשר שנים ויחזקאל מזרחי לחמש שנים.
יוסף מנקס לא הורשע מהיעדר ראיות נגדו.
לאחר כשנתיים מאסר, בהמלצת שר המשפטים פנחס רוזן, הוענקה חנינה לכל אסירי המחתרת.
הפיגוע בציר המתפללים אירע בליל שבת פרשת ויצא, י"א בכסלו ה'תשס"ג, 15 בנובמבר 2002, סמוך לציר המתפללים בחברון.
הפיגוע התרחש בתוך סמטה צרה מדרום לציר המתפללים, המשמש כחלק מהדרך מקריית ארבע למערת המכפלה ובאזור ה"שער הדרומי" (השער לקריית ארבע) במקביל.
במהלך הקרב עם שלושת המחבלים נהרגו 12 ישראלים - 3 לוחמי חטיבת הנח"ל, 5 שוטרי משמר הגבול, שלושה אנשי כיתת הכוננות של קריית ארבע, ומפקד החטיבה המרחבית, אלוף-משנה דרור וינברג.
חוסלו גם שלושת המחבלים, חברי הג'יהאד האסלאמי הפלסטיני.
בשנים שלאחר הפיגוע היו שכינו את המקום בשם "סמטת המוות", "סמטת הגיבורים" או "סמטת הגבורה".
פינוי הכוחות היה בניגוד לדעתו של וינברג, שהעריך שהפינוי יפגע קשות ביכולת המבצעית של צה"ל.
אחד המחבלים מיקם את עצמו מול ה'שער הדרומי', שער היציאה מקריית ארבע לחברון.
שני המחבלים הנותרים מיקמו את עצמם בקצה הקרוב לציר המתפללים של סמטת הגבורה.
לפי הערכות תחקיר האירוע המחבל ששהה סמוך לשער אמור היה להיכנס לתוככי קריית ארבע במטרה לבצע בה פיגוע ושני המחבלים הנותרים אמורים היו להוות הסחת דעת.
4 חיילי חטיבת הנח"ל בפטרול, בליווי ג'יפים של משמר הגבול היו בכיוון היציאה מסמטת הגבורה לאחר פטרול שם.
עוד 2 חיילי נח"ל שהו על עמדת תצפית באזור.
עוד מספר חיילי צה"ל בעמדת ה'שער הדרומי'.
האירוע החל בשעה 18:55, לאחר שתפילת ליל שבת הסתיימה במערת המכפלה, המתפללים חזרו לביתם בקריית ארבע דרך 'ציר המתפללים', והכוחות החלו בסיור פטרול האחרון.
המחבלים החלו לירות במקביל משני האזורים: באזור השער הדרומי לעבר כוחות צה"ל בעמדה ובאזור סמטת הגבורה לעבר הכוחות היוצאים מהפטרול בסמטה.
כתוצאה מהירי 2 חיילי נח"ל בסמטה נפצעו.
2 חיילי הנח"ל האחרים החלו לירות לעבר המחבלים ששהו בסמטה וג'יפ מג"ב נכנס כדי לחלץ את הפצועים ויצא חזרה החוצה כיוון שלא הצליח במשימתו.
בעקבות הירי באזור השער הדרומי 2 חברי כיתת הכוננות קראו לכוחות נוספים לבוא למקום והחלו להשיב אש.
מפקד כוח הפטרול של הנח"ל פקד על 2 חיילי הנח"ל שהיו בעמדת התצפית לרדת, מכיוון שהתוקפים ירו לעבר העמדה ואחד מהחיילים היה חובש.
מאחר שהאזור היה חשוך, השניים לא הצליחו למצוא את דרכם ובמקום זה חברו לכוחות מחוץ לסמטה.
רפ"ק , קצין מג"ב, שמע את היריות ונסע במהירות עם ג'יפ לאזור הסמטה.
עם כניסתו לסמטה פתח את דלת רכבו.
ההערכה היא שהוא ניסה להכניס פנימה את הפצועים אך אחד המחבלים הרג אותו ואת נהגו.
הג'יפ נותר עם פנסים דולקים, תוך שהוא מסנוור את הנכנסים לסמטה.
אחרי מספר דקות גם אחד הפצועים נפטר.
קמב"ץ הגדוד של מג"ב שהיה מפקד הגזרה באותו סוף השבוע נכנס עם הקשר שלו לסמטה.
ביניהם למחבלים נערכו חילופי אש עד שנפצע הקשר.
הקמב"ץ פינה את הקשר מחוץ לסמטה לאמבולנס ולאחר זמן קצר חזר לסמטה להמשיך בקרב.
כעבור מספר דקות מת הקשר מפצעיו.
בשעה 19:15, אל"ם דרור וינברג שמע את היריות וניסה להגיע בדרך המהירה ביותר, אך גילה שהיא חסומה.
הוא הקיף את קריית ארבע והגיע לאזור הפיגוע.
בזמן זה המחבלים הפסיקו לירות וארבו לחיילי צה"ל שיכנסו לסמטה.
וינברג ארגן כוח של שלושה ג'יפים ונכנס לתוך הסמטה.
הוא ירד מהג'יפ ופסע לעבר הג'יפ הפגוע של רפ"ק סמיח סוידאן.
בשלב זה נורה לעברו כדור והוא נפגע, הוא דיווח לקשר שלו שהוא נפצע והקשר פינה אותו אל מחוץ לסמטה שם הוא מת מפצעיו.
במקביל לקרב בסמטה התפתח קרב באזור ה'שער הדרומי'.
קב"ט קריית ארבע וכוח המילואים שאייש את המחסום הרגו את המחבל ששהה שם.
הקב"ט ארגן כוח של חברי כיתת הכוננות, רץ לעבר הסמטה והגיע לשם ב-19:40. הכוח נכנס לתוך הסמטה בליווי ג'יפ.
בואניש זיהה מחבל מימין וצעק לחבריו שהמחבל מימינם בינתיים הופיע המחבל השני משמאל ופתח באש.
בנקודה זו החובש מהנח"ל איגור דרוביצקי שהיה בעמדת התצפית שמע את היריות ורץ לתוך הסמטה כדי לעזור בקרב ולהגיש עזרה לפצועים, הוא הספיק לחלץ שניים מהפצועים החוצה מן הסימטה, אך כשנכנס בפעם השלישית הוא נורה בראשו ומת במקום.
בתקרית זו נהרג יחד עם שני חברי כיתת כוננות של קריית ארבע וחברון, אלכס צביטמן ואלכסנדר דוכן, שפעלו לחלץ פצועים מהסמטה, מפקד כיתת הכוננות הקב"ט יצחק בואניש, ועוד 2 חיילי מג"ב.
השעה 19:50 והיו 11 חיילים וחברי כיתת כוננות הרוגים ומחבל אחד שנהרג.
אליהו ליבמן, קב"ט היישוב היהודי בחברון, נכנס לסמטה עם ג'יפ 451 כדי להשיג מידע על המתרחש בזירה.
אחד מהמחבלים פתח באש על הג'יפ, אך הוא לא נפגע והצליח לצאת מהסמטה ולהעביר את המידע שהשיג.
בשעה 19:50 הגיעו מפקדי צה"ל לאזור ונכנסו בנגמ"שים לסמטה.
הם יצאו ממנה בזריזות כיוון שהמחבלים ירו ללא הרף לעברם.
בשעה 20:15 הפסיקו המחבלים לירות.
הכוח נכנס שוב לסמטה וירה לעבר המחבלים וחילץ את מי שהיה שם (כולל המתים).
בשעה 21:30 סגן דני כהן, סגן מפקד פלוגה בגדוד 931 של חטיבת הנח"ל נכנס לסמטה עם נגמ"שים.
סגן מפקד פלוגה של הגדוד זיהה אחד מהמחבלים וניסה לירות לעברו, ומכיוון שלא הצליח הוא יצא מכיפת המפקד בנגמ"ש וכך נורה על ידי מחבל ונפצע קשה.
הוא פונה במסוק לטיפול רפואי ומת מפצעיו בבית החולים.
הוא ההרוג ה-12 והאחרון בפיגוע.
כעבור זמן מה יצא סא"ל ערן ניב מפקד גדוד 931 של חטיבת הנח"ל ביחד עם מפקד מג"ב חברון, 2 לוחמי דובדבן שבאו מהיישוב, מפקד גדוד 101 של חטיבת הצנחנים (שתפס את הגזרה קודם לכן והגיע לעזור) מ-2 כיוונים שונים לעבר המחבלים, לאחר קרב הם הרגו את 2 המחבלים ששהו בסמטה.
יותר מאוחר מצאו את גופת המחבל השלישי על יד "השער הדרומי".
השעה הייתה 23:00 כאשר הקרב הסתיים.
14 אנשים נפצעו ו-12 חיילים וחברי כיתת הכוננות של קריית ארבע וחברון נהרגו.
כל המחבלים שהשתתפו בפיגוע נהרגו.
בעקבות הפיגוע תוכנית "יהודה תחילה" שהעבירה את השליטה על חברון לרשות הפלסטינית התמוטטה וצה"ל חזר לשלוט בשטח העיר חברון.
האזרחים חללי הפיגוע, לוחמי כיתת הכוננות, הוכרו על ידי שר הביטחון שאול מופז כחללי צה"ל, למרות שלא נהרגו במהלך שירותם הצבאי.
הרמטכ"ל העניק את אות ההערכה מטעם הרמטכ"ל (לאחר מותם) ליצחק בואניש, אלכס דוכן ואלכס צביטמן, חברי כיתת הכוננות של קריית ארבע וכן לאליהו ליבמן, קצין הביטחון של היישוב היהודי בחברון.
במקום בו אירע הקרב הוקם "מאחז הגיבורים" שבתחילה כלל מספר מצומצם של מבנים ארעיים ומספר אוהלים ששוכנו על ידי בני נוער ומשפחות שביקשו להקים שכונה לזכר הנופלים במקום.
לאחר 30 יום פונה מאחז הגיבורים.
מאז מתקיימים במקום באופן לא קבוע שיעורי תורה וכן מנייני תפילה.
ב-30 בדצמבר יצאו ארבעה שוטרי משמר הגבול למסע נקם בחברון.
בזה אחר זה הם העלו לג'יפ שלהם פלסטינים והכו אותם.
אחד הקורבנות, עומראן אבו חמדיה, בן 17, הושלך מן הג'יפ תוך כדי נסיעה, אל מותו.
הארבעה הורשעו ונגזרו עליהם 4.5 עד 8.5 שנות מאסר בפועל.
מספר חודשים לאחר הפיגוע ילדה אלמנתו של דרור ויינברג בן שנקרא של שמו, דרור נחמיה.
הפיגוע בקו 12 היה פיגוע טרור שהתרחש ב־2 ביוני 1978 (כ"ו באייר תשל"ח) בשכונת בית וגן בירושלים.
הפיגוע בוצע בידי פת"ח, נרצחו בו חמשה ילדים ובני נוער ישראלים, ואזרח אמריקאי אחד, ונפצעו 23.
בצהרי יום שישי 2 ביוני 1978 עשה אוטובוס אגד בקו 12 את דרכו ברחובות ירושלים, לכיוון שכונת בית וגן.
בהגיע האוטובוס לשכונת בית וגן התפוצץ מטען חבלה שהניח מחבל על מדף התיקים מעל ראשי הנוסעים.
באירוע נרצחו שישה נוסעים ונפצעו 19.
לזכר הרוגי הפיגוע הוקם ארגון חסד "חי"ל - חסד יד לשישה".
בנוסף לפיגוע זה, אירעו בשנים הסמוכות לו עוד 2 פיגועי מטען חבלה בקו 12 בהם היו פצועים בלבד, ואירוע נוסף בו זוהה ונוטרל מטען חבלה ללא פגע.
קו 12 עצמו בוטל בשנת 1980, ומספרו נשמר ולא ניתן לקו אחר עד סביב שנת 2000, אז ניתן מספר הקו לקו נסיעה בדרום העיר, בקו זה אירע פיגוע בשנת 2016.
הפיגוע בקו 19 היה פיגוע התאבדות שביצע שוטר פלסטיני, איש גדודי חללי אל-אקצא, ב-29 בינואר 2004 באוטובוס אגד קו 19, שנסע בשכונת רחביה בירושלים.
11 בני אדם נרצחו בפיגוע ו-44 נפצעו, מהם 10 באורח קשה.
ברגעי הפיגוע עצמם, נפגש שר הביטחון שאול מופז עם השליחים האמריקאים בעניין עסקת השבויים שהתקיימה באותה עת בין ישראל לחזבאללה.
בישראל היו מוכנים לגל טרור בשל ההחלטה על קיום עסקת השבויים הזו.
ב-29 בינואר 2004, מעט לפני השעה 9:00 בבוקר, התפוצץ מחבל מתאבד פלסטיני באוטובוס אגד קו 19, שנסע מבית החולים הדסה עין כרם לבית החולים הדסה הר הצופים שבירושלים.
הפיצוץ אירע בעת שעבר האוטובוס בדרך עזה, בפינת ארלוזורוב, בשכונת רחביה שבעיר.
11 בני אדם, שבע נשים וארבעה גברים, נרצחו בפיגוע ו-44 נפצעו, בהם 10 במצב קשה.
המחבל זוהה כעלי ג'עארה, איש גדודי חללי אל-אקצא בן 24 מבית לחם, שהועסק כשוטר במשטרה הפלסטינית.
ג'עארה השאיר אחריו מכתב בו אמר כי ביצע את הפיגוע למען האל ובתגובה לאירוע בשכונת זייתון בדרום עזה יום לפני כן בו נהרגו תשעה פלסטינים.
ביום למחרת הפיגוע הרסו כוחות צה"ל את בית המחבל ועצרו חמישה פלסטינים.
ב-10 באוקטובר 2025 פורסם כי חילמי עבד אל כרים מוחמד המאש מארגן הפיגוע צפוי להשתחרר כחלק מהסכם חמאס–ישראל לסיום מלחמת חרבות ברזל.
בשל דרישת חמאס הוא הוסר מהרשימה בעבור מחבל אחר.
הפיגוע בקו 20 היה פיגוע התאבדות שאירע ביום ב', 24 ביולי 1995 (כ"ו בתמוז תשנ"ה), בו התפוצץ מחבל מתאבד פלסטיני באוטובוס של חברת דן קו 20, ברחוב אבא הלל 5 ליד מתחם הבורסה ברמת גן.
קו 20 התחיל את מסלולו במסוף עתידים, עבר דרך השכונות רמת החייל ושיכון דן בתל אביב, בדרכו למסוף כרמלית.
המסלול עובר בין היתר דרך קניון איילון (שם עלה המחבל על האוטובוס), דרך אבא הלל, רחוב ארלוזורוב ורחוב דיזנגוף.
כמאה מטרים לפני שהאוטובוס הגיע לצומת עלית (כיום סמוך לבית הראל שהיה אז בבנייה) בסמוך לשעה 08:35 בבוקר, אירע הפיצוץ.
המטען שנשא המחבל על גופו הכיל 15 ק"ג TNT ומסמרים שהוכנסו לתוך צינור מתכת.
אחרי 9 בבוקר הגיעה שיחת טלפון למשרד סוכנות הידיעות האמריקאית במזרח ירושלים בה נלקחה אחריות לפיגוע.
המתקשר התפאר בכך שנער מהחמאס מתלמידי יחיא עיאש ביצע את הפיגוע.
הפיגוע תוכנן על ידי עבד אל-מג'יד דודין, ראש הזרוע הצבאית של חמאס בדרום הר חברון.
דודין, שהיה אחראי גם הפיגוע בקו 26 היה כלוא בידי כוחות הביטחון הפלסטינים ביריחו משך כמה שנים עד פרוץ האינתיפאדה השנייה, אז שוחרר וחזר להיות ממפקדי הזרוע הצבאית של חמאס.
בסוף שנות התשעים הרס צה"ל את ביתו.
הוא עצמו נהרג על ידי לוחמי ימ"מ 14 שנים מאוחר יותר ליד הכפר דיר אל עסל א-תחתא.
המחבל המתאבד היה לביב אנוור עזאם מהכפר קריות (נפת שכם).
ב-5 במרץ 1996 נאטמה הדירה בה התגורר המחבל וב-21 במרץ נהרסה באמצעות דחפור.
הפיגוע בקו 12 הוא פיגוע התאבדות שאירע ב-18 באפריל 2016 באוטובוס אגד קו 12 ברחוב משה ברעם בירושלים.
מעוצמת הפיצוץ התלקח מנוע האוטובוס ודליקה פרצה והגיעה אף לאוטובוס שעמד בסמוך ולכלי רכב נוספים.
20 בני אדם נפצעו בפיגוע, בהם אחת באורח קשה.
החל מספטמבר 2015 החלה הסלמה בתקריות האלימות ובפיגועי הטרור במסגרת הסכסוך הישראלי-פלסטיני.
בינואר 2016 החלה ירידה הדרגתית במספר הפיגועים, וביהודה ושומרון ירד מספרם משיא של 44 פיגועים באוקטובר 2015 ל-10 פיגועים במרץ 2016.
ב-18 באפריל 2016 פוצץ מחבל מתאבד מטען חבלה בחלקו האחורי של אוטובוס אגד קו 12 ברחוב משה ברעם בכניסה לשכונת תלפיות בירושלים, בסמוך לצומת פת.
כתוצאה מהפיצוץ נפגע מנוע האוטובוס והתלקח.
מהדליקה נפגעו גם אוטובוס נוסף שעמד בסמוך וכלי רכב.
20 בני אדם נפצעו בפיגוע, בהם ילדה בת 16 במצב קשה, שבעה בינוני, והיתר באורח קל.
המחבל נפצע באורח אנוש ומת מפצעיו יומיים לאחר מכן ב-20 באפריל בבית החולים.
לאחר הפיגוע החל להתעורר חשד שהפיצוץ נגרם מכשל טכני, אך חשד זה נשלל בין היתר בגלל הימצאות של רסס הכולל ברגים ואומים בגוף הפצועים, דבר האופייני לפיגועי תופת קודמים.
חמאס נטל אחריות לפיגוע ואמר כי פעיל הארגון, עבדול חמיד אבו סרור, בן 19 ממחנה פליטים עאידה בית לחם, הוא שביצע את הפיגוע, בשליחות סניף החמאס בבית לחם.
ב-21 באפריל הותר לפרסום שנעצרו חברי החוליה החשודים במעורבות בפיגוע.
ב-29 במאי הותר לפרסום שחברי החוליה תכננו פיגועים נוספים, ושהמחבל המתאבד הכין צוואה וצולם לפני ביצוע הפיגוע.
דובר חמאס בעזה שיבח את המחבל ואמר "אנו מברכים על הפיגוע בירושלים ומחשיבים אותו כתגובה טבעית לפשעיה של ישראל ובמיוחד כתגובה להוצאות להורג בשטח ולטינוף של מסגד אל-אקצא".
מסגדים בעזה ברכו על הפעולה בהכרזות ברמקולים שלהם.
חוסאם בדראן דובר חמאס בקטר אמר כי "פיגוע זה מראה כי עמנו לא נטש את דרך ההתנגדות".
הג'יהאד האיסלאמי הפלסטיני בירך על הפיגוע והדגיש בהודעתו כי זה אישור לכך שהאינתיפאדה נמשכת.
ראש ממשלת ישראל בנימין נתניהו אמר "נאתר מי הכין את מטען החבלה הזה, אנחנו נגיע למשלחים ונגיע למי שעומד מאחוריהם.
נבוא חשבון עם הטרוריסטים הללו.
אנחנו מצויים במאבק מתמשך נגד הטרור, טרור של סכינים, טרור של ירי, טרור של מטענים, של טילים וגם טרור של מנהרות".
הפיגוע בקו 20 היה פיגוע התאבדות ב-21 בנובמבר 2002 באוטובוס אגד קו 20 בשכונת קריית מנחם בירושלים.
11 נהרגו ויותר מ-50 נפצעו.
ב-21 בנובמבר 2002 בשעה 7 בבוקר, מחבל מתאבד פלסטיני לבוש בחגורת נפץ של 5 קילוגרם של חומר נפץ ורסס, עלה לאוטובוס אגד קו 20 ברחוב מקסיקו בשכונת קריית מנחם בירושלים.
המחבל פוצץ את עצמו באוטובוס הצפוף לפני שהגיע לתחנה הבאה.
11 בני אדם נהרגו מעוצמת הפיצוץ ויותר מחמישים נפצעו.
חמאס נטל אחריות לפיגוע התאבדות ואמר שהוא בוצע על ידי נאאל אבו הלאייל, בן 23 מהכפר אל-ח'דר שבגזרת בית לחם.
ארבעה מהקורבנות היו ילדים שהיו בדרכם לבית הספר.
אביו של המחבל אמר שהוא מרוצה מבנו והוסיף "הדת שלנו אומרת שאנחנו גאים בו עד יום תחיית המתים." חברי המחבל אמרו שהוא תמך בארגון הג'יהאד האסלאמי הפלסטיני.
בסניף עזרא קמ"ן נהוג לבצע "שבת הודיה" בשבוע שחל בו הפיגוע.
שבת הודיה נקראת על שם הודיה אסרף שנרצחה בפיגוע והייתה חניכה בסניף קמ"ן והשבת מתקיימת לזכרה.
לאחר הפיגוע החליטו להקים אנדרטה לזכר הפיגוע הטרור סמוך לתחנת האוטובוס מקסיקו סולד.
הפיגוע בקו 14א היה פיגוע התאבדות שהתרחש ב-22 בפברואר 2004 באוטובוס אגד קו 14א בירושלים.
בפיגוע נהרגו שמונה אנשים ויותר משישים נפצעו.
ארגון הטרור גדודי חללי אל-אקצא נטל אחריות לפיגוע.
ב-22 בפברואר 2004, בשעת שיא בבוקר, עלה מחבל מתאבד פלסטיני באזור התעשייה תלפיות בירושלים לאוטובוס אגד קו 14א שנסע במרכז ירושלים.
המחבל נשא מטען חבלה שהוטמן בתוך תרמיל הגדוש ברסס על מנת למקסם את הפגיעה.
המחבל חיכה שהאוטובוס יתמלא בנוסעים.
בשעה 8:30 בבוקר, כשהאוטובוס עבר בגן הפעמון בקצה עמק רפאים, הרחוב הראשי במושבה הגרמנית, הוא פוצץ את מטען הנפץ.
שמונה נוסעים נהרגו בפיגוע, ויותר משישים נפצעו.
11 מהנפגעים היו ילדים שהיו בדרכם לבית הספר.
אנשי הזרוע הצבאית של הפת"ח, גדודי חללי אל אקצה, קיבלו אחריות לפיגוע, והודיעו שהמחבל הוא מוחמד זעול, בן 23 מהכפר חוסאן, הסמוך לבית לחם.
לאחר הפיגוע פורסמה קלטת של המחבל המתאבד, בה טען שביצע את הפיגוע כנקמה "על הטבח שמבצעת ישראל בפלסטינים".
הפיגוע בקו 14א היה פיגוע התאבדות שאירע ב-11 ביוני 2003 באוטובוס אגד קו 14א בירושלים.
בפיגוע נרצחו 17 בני אדם, ונפצעו יותר ממאה.
חמאס נטל על עצמו אחריות לפיגוע.
ב-11 ביוני 2003, בשעה 17:30, עלה מחבל מתאבד מחופש לחרדי לאוטובוס אגד קו 14א בתחנה בשוק מחנה יהודה ברחוב יפו.
כשהאוטובוס עבר בכיכר הדוידקה, פוצץ המחבל מטען חבלה שהכיל כמות גדולה של רסס על מנת למקסם את הפגיעה.
17 בני אדם נרצחו בפיגוע ויותר ממאה נפצעו.
כמה עשרות מהם היו עוברי אורח.
השייח' אחמד יאסין אמר לסוכנות רויטרס שהפיגוע התבצע כנקמה על ניסיון להתנקש בבכיר החמאס עבד אל-עזיז א-רנתיסי.
מקורות פלסטינים מסרו שהמחבל הוא עבד אל מועטי שבאנה, איש חמאס מתל רומיידה שבחברון.
תביעות הוגשו נגד הבנק הערבי, בנק נטווסט ובנק קרדי ליונה בכך שסייעו כספית לחמאס.
זמן קצר לאחר הפיגוע הפציצו מסוקים ישראלים רכב נוסע במזרח עזה בו היו 2 בכירים בזרוע הצבאית של חמאס.
כל ששת הנוסעים שהיו ברכב נהרגו.
דוברו של ראש ממשלת ישראל אריאל שרון אמר שהפיגוע מראה שהפלסטינים לא נקטו בסנקציות נגד החמושים.
יושב ראש הרשות הפלסטינית יאסר ערפאת גינה את הפיגוע וקרא לערבים ולישראלים להפסיק את האלימות.
נשיא ארצות הברית ג'ורג' בוש גינה את הפיגוע וקרא לכל העמים לנתק סיוע כספי לטרוריסטים ו"לבודד אלה ששונאים עד כדי כך שהם מוכנים להרוג".
חלק ממשפחות ההרוגים האשימו את הממשלה והמדיניות שלה.
הדס בן אליהו כתבה לשר הביטחון שאול מופז:
ברחוב יפו 95 נקבעה טבלת הנצחה ל-17 נרצחי הפיגוע.
בשירו Road To Peace מהאלבום Orphans: Brawlers, Bawlers & Bastards מתאר טום וייטס את מאורעות הפיגוע ותוצאותיו.
הפיגוע בקו 26 היה פיגוע התאבדות שאירע ב-21 באוגוסט 1995 באוטובוס קו 26 בשכונת רמת אשכול בירושלים.
5 נהרגו ויותר ממאה נפצעו.
ב-21 באוגוסט 1995, בשעה 7:57, פוצץ עצמו מחבל מתאבד באוטובוס אגד בקו 26 שיצא משכונת רמת שרת.
כשעבר האוטובוס בשדרות לוי אשכול ליד בית הספר רנה קסין בשכונת רמת אשכול בירושלים אירע פיצוץ בחלקו האחורי של האוטובוס, בדיוק כאשר אוטובוס אחר, בקו 9, עקף את האוטובוס בקו 26, מיד לאחר שחלפו האוטובוסים על פני צומת קרל נטר לכיוון מזרח.
בכמה הודעות, חלקן סותרות זו את זו, נטלו גדודי עז א-דין אל-קסאם את האחריות לפיגוע.
גורמי ביטחון ישראלים העריכו כי מאחורי הפיגוע עמד "המהנדס" יחיא עיאש.
הפיגוע תוכנן על ידי עבד אל-מג'יד דודין, ראש הזרוע הצבאית של חמאס בדרום הר חברון, זה גייס את סופיאן צביח, המחבל המתאבד.
דודין, שהיה אחראי גם לפיגוע בקו 20 ברמת גן היה כלוא בידי כוחות הביטחון הפלסטינים ביריחו משך כמה שנים עד פרוץ האינתיפאדה השנייה, אז שוחרר וחזר להיות ממפקדי הזרוע הצבאית של חמאס.
הפיגוע בקו 16 היה פיגוע התאבדות שאירע ב-2 בדצמבר 2001 באוטובוס אגד קו 16 בחיפה.
15 אזרחים נהרגו ו-40 אזרחים נפצעו.
הג'יהאד האסלאמי הפלסטיני וחמאס נטלו אחריות לפיגועים.
ביום ראשון, 2 בדצמבר 2001, מעט אחרי השעה 12 בצהריים, עלה מחבל פלסטיני לאוטובוס אגד קו 16 בחיפה, שנסע משכונת נווה שאנן לשכונת הדר הכרמל.
מיד לאחר שהמחבל שילם לנהג, כשהאוטובוס עבר בדרך יד לבנים, פוצץ המחבל מטען חבלה שהכיל כ-10 ק"ג חומר נפץ ורסס, שהוטמן מתחת לבגדיו.
15 אזרחים נהרגו, שניים נפצעו באורח אנוש, שישה באורח קשה, ו-30 במצב קל עד בינוני.
ארגון הטרור חמאס נטל אחריות על הפיגוע, ופרסם בכרוז של התנועה את זהותו של המחבל, מאהר הבישי, שרברב פלסטיני משכם.
ארגון הטרור חמאס נטל אחריות על הפיגוע וציין שהמחבל הוא מאהר הבישי, בן 25 מאזור שכם, אשר היה פעיל בגדודי עז א-דין אל-קסאם, הזרוע הצבאית של חמאס.
הפיגוע בקו 165 הוא פיגוע ירי שבוצע בקו 165 של אגד על ידי חייל צה"ל עדן נתן-זאדה ב-4 באוגוסט 2005 בשפרעם.
בפיגוע הטרור נרצחו 4 בני אדם ובסיומו נרצח נתן-זאדה בלינץ' על ידי ההמון לאחר שנתפס.
נתן-זאדה נולד וגדל בראשון לציון.
טרם גיוסו לצה"ל, סירב פעמיים להתגייס לשירות חובה בעקבות התנגדותו לתוכנית ההתנתקות, והושם במעצר.
גויס לצה"ל ב-3 בינואר באותה שנה, ונשלח לבצע טירונות במחנה ניצנים.
במהלך שירותו סירב להשתתף בהקמת מחנה רעים, כחלק מההכנות להתנתקות.
ב-14 ביוני עזב את בסיסו וערק יחד עם נשקו האישי.
בשער הכניסה לבסיס הותיר נתן-זאדה מכתב: .
הוא הוסיף במכתבו גם את המילים , וסיים את המכתב במילים: .
למרות חיפושים חוזרים ונשנים של המשטרה הצבאית בבית הוריו בראשון לציון, לא נמצא נתן-זאדה מכיוון שעבר להתגורר בכפר תפוח שבשומרון.
משפחתו טענה כי התריעה בפני הצבא כי הוא מחזיק בנשק ונעדר משירות אך הצבא החל לפעול רק לאחר 45 ימים כאשר הוגדר כעריק ולא כנפקד משירות.
כרמלה מנשה תיארה שאימו של זאדה פנתה לשורה של גורמים רשמיים בבקשה לעצור את בנה שברח עם נשק, משום שהיא חוששת שיתרחש אסון.
ב-4 באוגוסט 2005 בשעה 17:05 עלה זאדה לבוש במדי צה"ל על אוטובוס אגד קו 165 (שפרעם דרך קריית אתא) בתחנת היציאה של הקו, תחנת מרכזית המפרץ בחיפה.
כאשר נכנס האוטובוס בשעה 18:03 אל רחוב שייח' אמין טריף, המוכר כשכונת הדרוזים בשפרעם, ירה זאדה בנהג האוטובוס מישל בחוס מטווח קצר והרגו.
מיד לאחר מכן איבד האוטובוס שליטה והתדרדר עד שנעצר בהמשך הרחוב.
זאדה החל לירות לפנים האוטובוס ופגע בשבעה נוסעים נוספים, שלושה מהם: האחיות הזאר ודינא תורקי ונאדר חאיק נהרגו במקום וארבעה נוספים נפצעו.
בהמשך ירה זאדה לכל עבר ופצע עוד תשעה בני אדם, לאחר מספר דקות ואחרי שאזלה התחמושת בנשקו הצליחו נוסעי האוטובוס יחד עם קב"ט שפרעם, ג'מאל עליאן, ושוטר נוסף להשתלט על זאדה ולאזוק אותו.
לאחר הפיגוע החלו מהומות ענק, וצוותי ההצלה לא הצליחו להגיע לזירה ולחלץ את הפצועים ואת ההרוגים.
כ-30 שוטרים שהיו בזירה ניסו למנוע מאלפי המתפרעים להיכנס אל האוטובוס, אך מספר מתפרעים חדרו אל האוטובוס, פצעו תשעה שוטרים, תקפו את זאדה האזוק וגרמו למותו.
רק לאחר מותו הצליחו כוחות המשטרה לחלץ את גופתו מן הזירה בעזרת רכב שטח משטרתי.
לאחר מותו, שר הביטחון שאול מופז הודיע שהוא לא יאפשר קבורה של זאדה בבית עלמין צבאי "מאחר שהוא לא ראוי להיקבר במקום כזה".
גורמים במשרד הביטחון קיימו שיחות עם המשפחה והצליחו לשכנעם לוותר על קבורה צבאית, והוחלט שהוא ייקבר בבית עלמין אזרחי בראשון לציון.
תושבי האזור עתרו לבג"ץ בדרישה למנוע את הקבורה באזור, בשל חשש שקברו ישמש מוקד עלייה לרגל לגורמים קיצוניים.
אלוף פיקוד מרכז הודיע שלא יאפשר לקבור את זאדה ביהודה ושומרון, ואף הודיע שאם יעשה ניסיון כזה הוא יציב מחסומים שיעצרו את הלוויה, אולם ראש העיר ראשון לציון הכריז שהוא איננו חייב לאפשר קבורה בעיר, כיוון שמקום מגוריו הרשמי של זאדה בעת הפיגוע היה כפר תפוח.
מנגד, מזכירות כפר תפוח התנגדה לבקשה, משום שלטענתה הוא לא היה תושב המקום.
לבסוף, הלוויה התקיימה בראשון לציון, ושם נקבר נתן-זאדה.
לאחר הפיגוע הראו צילומים מהזירה כי זאדה היה בחיים בסיום האירוע וכי הוא נהרג בידי מתפרעים ולא במהלך האירוע.
עם היוודע הדבר פתחה המשטרה בחקירה שבמהלכה נעצרו 12 מתושבי שפרעם ובחודש יוני 2009 הגישה הפרקליטות כתבי אישום נגד שבעה חשודים ושחררה חמישה.
השבעה הואשמו בהשתתפות בהתפרעות, בתקיפת שוטרים ובתקיפתו של נתן-זאדה.
סעיפי האישום נגדם שנקבעו היו ניסיון לרצח, תקיפת שוטר בנסיבות מחמירות, הפרעה לשוטר במילוי תפקידו והתפרעות שסופה נזק.
שישה מהם נשלחו למאסר בפועל ואחד לשמונה חודשי מאסר על תנאי.
כל הנאשמים זוכו מאישום בעבירת רצח אך הורשעו בעבירות שונות.
מוניר זקוט, בן 27, הורשע בתקיפת שוטר בנסיבות מחמירות, ונשפט לשמונה חודשי מאסר על תנאי.
נעמאן בחוס, בן 37, הורשע בניסיון הריגה, בתקיפת שוטר בנסיבות מחמירות ובהפרעה לשוטר בעת מילוי תפקידו, ונשפט ל-24 חודשי מאסר בפועל.
ארקאן כורבאג', בן 27, הורשע בחבלה בכוונה מחמירה ובתקיפת שוטר, ונשפט ל-11 חודשי מאסר בפועל.
באסל קדרי, בן 35, הורשע בניסיון הריגה ובתקיפת שוטר, ונשפט ל-24 חודשי מאסר בפועל.
באסל חטיב, בן 29, הורשע בניסיון הריגה ובתקיפת שוטר, ונשפט ל-20 חודשי מאסר בפועל.
פאדי נסראללה, בן 40, הורשע בחבלה בכוונה מחמירה ובתקיפת שוטר בנסיבות מחמירות, ונשפט ל-18 חודשי מאסר בפועל.
ג'מיל ספורי, בן 49, הורשע בניסיון הריגה ובתקיפת שוטר בנסיבות מחמירות, ונשפט ל-24 חודשי מאסר בפועל.
הפיגוע בקו 189 היה פיגוע משולב שהתרחש ב-12 בדצמבר 2001 בכניסה ליישוב עמנואל, וכלל פיגוע תופת ופיגוע ירי לעבר אוטובוס נוסעים.
בפיגוע נרצחו עשרה ישראלים ונפצעו עשרות.
ב־12 בדצמבר עשה אוטובוס קו 189 של חברת דן את דרכו מבני ברק לעמנואל.
בכביש המחבר בין רבבה ליישוב, כ־500 מטרים לפני שער הכניסה ליישוב, הציבה חוליה בת שלושה מחבלים שני מטעני צד, והתמקמה על הצוק הסמוך.
סמוך לשעה 18:00, כשעצר האוטובוס, הפעילו המחבלים את המטענים כאשר האוטובוס היה סמוך אליהם.
האוטובוס, שלא היה ממוגן ירי, נפגע כתוצאה מפיצוץ המטען ומכדורי המתכת והמסמרים ששולבו בו, ונוסעים רבים שהיו בו נפגעו גם הם.
מייד לאחר הפיצוץ החלו המחבלים לפתוח בירי לעבר האוטובוס ולעבר מכוניות נוספות שנסעו בכביש, אך נהג האוטובוס המשיך בנסיעה עד לכניסה ליישוב.
כתוצאה מהירי התהפכו שלוש מכוניות, בהן ג'יפ של מג"ב, והנוסעים בהן נפגעו.
הירי נמשך אף בעת הגעת כוחות ההצלה, והטיפול בפצועים ופינוים היו בחלקם תחת אש.
בשלב זה נמלטו שניים מהמחבלים, ומחבל שלישי נשאר במקום והמשיך לירות.
בשלב מסוים ירד המחבל אל הכביש וירה ממנו.
ג'יפ של שוטרי משמר הגבול דרס אותו ולאחר מכן חיסל אותו באמצעות ירי בראשו וגופו.
לאחר חיסולו התגלו על גופו אפוד קרב, רובה M16, אקדח ותחמושת.
בערוץ אל-מנאר של חזבאללה, שודרה לקיחת אחריות על ידי הזרוע הצבאית של חמאס – גדודי עז א-דין אל-קסאם.
מנגד, בשיחת טלפון אנונימית לסוכנות הידיעות רויטרס, קיבלו גדודי חללי אל-אקצא אחריות על הפיגוע ואמרו כי "פעולה זו היא תגובה להריגות שבוצעו לאחרונה על ידי הישראלים בגדה המערבית וברצועת עזה".
נשיא ארצות הברית ג'ורג' ווקר בוש גינה בחריפות את הפיגוע.
עוד הוסיף ואמר וקבע כי ערפאת טרם ביצע את התחייבויותיו, וטרם עצר את ראשי הארגונים.
בנוסף תמך בוש בתגובה ישראלית כמעשה של הגנה עצמית.
הפיגוע בקו 189 הוא פיגוע משולב שהתרחש ב־16 ביולי 2002 בכניסה ליישוב עמנואל, וכלל פיגוע תופת ופיגוע ירי לעבר אוטובוס נוסעים.
בפיגוע נרצחו שבעה ישראלים ונפצעו כ־20. נוסף על הנרצחים, פג שיולד לפצועה בפיגוע מת למחרת הפיגוע.
ב־16 ביולי עשה אוטובוס קו 189 של חברת דן את דרכו מבני ברק לעמנואל.
בסביבות השעה 14:50, הגיעה חוליה בת שלושה או ארבעה מחבלים לבושים במדי צה"ל וחמושים ברובי M16 כ־200 מטרים לפני שער הכניסה ליישוב והציבה מטען חבלה.
זמן קצר לאחר מכן הגיע האוטובוס סמוך למטען, ואז הפעילו המחבלים את המטען.
האוטובוס, שהיה ממוגן ירי, ספג פגיעה בחלקו האחורי, וחלק מהתקרה קרס.
דלתות האוטובוס ננעלו כתוצאה מהפיצוץ, והנוסעים לא יכלו להימלט.
בשלב זה המחבלים החלו לירות לעבר יושבי האוטובוס והשליכו רימוני יד.
הקליעים חצו בקלות את השמשות הממוגנות שנפגעו בפיצוץ.
במקביל ירו המחבלים לעבר מכוניות נוספות שהיו בכביש, וכתוצאה מהירי התהפכו מספר מכוניות ונפגעו הנוסעים בהן.
כוחות הביטחון שהגיעו למקום ניהלו עם המחבלים קרב יריות, אולם לאחר מספר דקות המחבלים הצליחו לברוח דרך אחת הגבעות.
לאחר הפיגוע, גורמי ביטחון העריכו כי המחבלים הם החוליה שביצעה את הפיגוע שאירע באותו מקום, כשמונה חודשים קודם לכן.
חמישה ארגונים נטלו אחריות לאירוע: חמאס, הג'יהאד האסלאמי הפלסטיני, החזית העממית לשחרור פלסטין, פת"ח והחזית הדמוקרטית לשחרור פלסטין – ככל הנראה מחשש לפגיעה בארגון האחראי.
הרשות הפלסטינית גינתה את הפיגוע באומרה "הרשות מגנה את הפגיעה באזרחים חפים מפשע, ישראלים או פלסטינים".
מועצת יש"ע קראה לאחר הפיגוע לממשלה להמשיך במבצע דרך נחושה ולהרחיבו לכפרים נוספים באזור, בקריאתה אמרה כי "יש להמשיך בלחץ על רשות הטרור של ערפאת.
הפיגוע הוכיח ששיטת ההתמגנות מוגבלת, והפתרון הוא התקפה רצופה ורחבה נגד תשתית הטרור".
הפיגוע בקו 361 לאילת היה פיגוע טרור שבוצע על ידי חוליית פדאיון ביום חמישי, ה-16 באוגוסט 1956 באוטובוס אגד שנסע מתל אביב לאילת, באזור הערבה.
את הפיגוע ביצעה חוליית מסתננים פלסטינים שחדרה לישראל משטח ירדן וארבה לאוטובוס ולרכב צה"ל שליווה אותו.
בפיגוע נהרגו ארבעה ישראלים ונפצעו תשעה נוספים.
בשנות ה 50 של המאה ה 20 אירעו חדירות רבות של מסתננים פלסטינים משטח ירדן לשטח ישראל, שחלקן כללו פיגועים נגד יישובים, כלי רכב ודרכי תחבורה.
קו האוטובוס מתל אביב לאילת, שעבר באזורים מבודדים בערבה, נחשב יעד פגיע במיוחד ונע לעיתים בליווי צבאי.
ביום חמישי, 16 באוגוסט 1956, חדרה חוליית מסתננים פלסטינים משטח ירדן לישראל והגיעה לאזור באר מנוחה שבערבה.
חברי החוליה התמקמו במארב לצד הדרך והמתינו לאוטובוס אגד מספר 361, שעשה את דרכו מתל אביב לאילת ולצידו נסע רכב ליווי של צה"ל.
בסביבות השעה 11:30–12:00 פתחו המחבלים בירי לעבר האוטובוס ורכב הליווי.
במהלך ההתקפה נהרגו ארבעה ישראלים: שלושה חיילי צה"ל ואזרחית ישראלית.
בנוסף נפצעו תשעה נוסעים וחיילים.
על פי חלק מהדיווחים, במהלך ההסתערות נפגעו אחדים מהנוסעים גם בתקיפה פיזית.
לאחר חילופי אש נסוגו התוקפים חזרה לשטח ירדן.
הפיגוע בקדומים היה פיגוע התאבדות שאירע ב-30 במרץ 2006 בקרבת ההתיישבות קדומים שבשומרון.
בפיגוע נרצחו ארבעה אזרחים ישראלים.
הארגון גדודי חללי אלאקצא נטל אחריות לפיגוע.
ביום חמישי, 30 במרץ 2006, בסביבות השעה 21:35, אספו בני הזוג הלנה ורפי הלוי, שנסעו במכוניתם מפתח תקווה לקדומים, שלושה טרמפיסטים בצומת קרני שומרון: שקד לסקר שחזר מחוג קפוארה, רעות פלדמן, ששירתה כבת-שירות בקדומים ועוד מחבל ערבי שהיה לבוש בגדים שחורים וקוצים בשיער.
כעבור עשר דקות של נסיעה, בכניסה לקדומים, בשעה 21:45, פוצץ המחבל את חומר הנפץ שעל גופו.
בתגובה לפיגוע מטוסי קרב ישראליים הרסו מספר מטרות בצפון רצועת עזה אשר, לטענת צה"ל, שימשו את ארגוני הטרור הפלסטינים לשיגור רקטות לעבר ישראל.
מפעילו של המחבל, אנס עלאן, נתפס ונשפט למספר מאסרי עולם, אולם ב-2025 שוחרר מהכלא במסגרת הסכם חמאס–ישראל השלישי במלחמת חרבות ברזל.
הפיגוע בקו 361 בצומת מירון היה פיגוע ההתאבדות שאירע ב-4 באוגוסט 2002, באוטובוס קו 361 של אגד, כאשר האוטובוס עצר בתחנת האוטובוס בצומת מירון אשר בקרבת צפת.
בפיגוע נרצחו 9 אנשים ו-47 נפצעו.
ארגון החמאס נטל אחריות לפיגוע.
שני ערבים ישראלים, שסייעו למחבל, הורשעו ברצח ונידונו למאסרי עולם.
ביום ראשון 4 באוגוסט 2002 בשעה 7:15 בבוקר יצא אוטובוס אגד מספר 361 ממרכזית המפרץ בחיפה לכיוון צפת.
דרך הקריות, עכו, מג'ד אל כרום, וראמה.
המחבל המתאבד עלה על האוטובוס באזור כרמיאל.
בסביבות השעה 8:45 בבוקר, כשהאוטובוס עצר בתחנת האוטובוס בצומת מירון, המחבל המתאבד, אשר היה בחלק האחורי של האוטובוס, פוצץ את מטען הנפץ שהוסתר מתחת לבגדיו.
הפיצוץ, שאירע בעת שכ־50 נוסעים היו על האוטובוס, גרם לנזק כבד.
שלושה חיילים ושישה אזרחים, ביניהם שתי עובדות זרות מהפיליפינים, נרצחו בפיצוץ.
47 נוסעים נפצעו, 17 מהם באורח קשה.
בין ההרוגים היה עומרי גולדין, סולן להקת הפוסי של לוסי.
זמן קצר לפני הפיצוץ הזהיר המחבל נוסעת ערבייה ישראלית שכדאי שתרד מן האוטובוס כי "עומד לקרות משהו רע".
הנוסעת וחברתה ירדו מן האוטובוס, ולא ניסו להזהיר את נוסעיו או נוסע שעלה בתחנה שבה ירדו, וסופו שנהרג.
הנוסעת הואשמה באי־מניעת פשע, אך זוכתה לאחר שלא הוכח שידעה בדיוק מה עומד להתרחש.
המחבל המתאבד היה ג'יהאד חמאדה מג'נין.
מתכנן הפיגוע, בכיר גדודי עז א-דין אל-קסאם מאזן פוקהא, נלכד בכפר טובאס יומיים לאחר הפיגוע.
הוא נידון למאסר עולם, שוחרר בעסקת שליט ונהרג ב-2017 מירי מתנקש בעזה.
סייעו לביצוע המעשה מספר ערבים אזרחי ישראל, תושבי בענה, ממשפחת בכרי.
שני הסייענים העיקריים, יאסין ואברהים בכרי הכירו את חמאדה כשביצע עבודות חשמל בבענה מספר שנים קודם לאירוע.
חמאדה יצר קשר עם איברהים בכרי וסיפר לו על כוונתו לבצע פיגוע.
אברהים ויאסין בכרי דאגו לו למקום לינה בבענה, הסיעו אותו לתחנת האוטובוס והנחו אותו כיצד להתנהג ולאיזה קו אוטובוס לעלות.
השניים הורשעו ברצח, בסיוע לאויב בשעת לחימה ובעבירות נוספות ונידונו לתשעה מאסרי עולם ועוד 30 שנה.
ארבעה בני משפחה נוספים הורשעו בכך שהלינו את המחבל, בידיעה שהוא שוהה לא חוקי (אך מבלי שידעו על כוונתיו), וכן בשיבוש ראיות.
בכפר בענה נערכים מדי שנה אירועי תמיכה באברהים וביאסין בכרי בקריאה לשחרורם.
מפלגת בל"ד תומכת באירועים אלה, ונציגיה נאמו בהם.
הפיגוע בקו 142 בתל אביב היה פיגוע שבוצע ב-21 בנובמבר 2012 על אוטובוס נוסעים צפוף בעת שנסע במרכז תל אביב.
הפיגוע בוצע על ידי ערבי ישראלי, שפוצץ את מטען החבלה מרחוק באמצעות מטען אותו הוא הסתיר באוטובוס מבעוד מועד.
בפיגוע נפצעו 28 אזרחים, בהם שלושה במצב אנוש.
הפיגוע בוצע ביום השמיני והאחרון של מבצע עמוד ענן, שעות ספורות לפני שהושגה הפסקת האש.
בהודעת החמאס נאמר כי הפיגוע בוצע בתגובה להריגת משפחת אל-דאלו בעזה.
זה היה פיגוע רב הנפגעים הראשון בתל אביב מאז הפיגוע בדוכן השווארמה "ראש העיר" ב-2006 בו נרצחו 11 אנשים ו-70 נפצעו.
בסביבות השעה 12:00 בצהריים הופעל מטען נפץ באוטובוס נוסעים צפוף בלב רובע העסקים של תל אביב.
הפיגוע בוצע בקו 142 של חברת דן בעת שהאוטובוס עבר ברחוב שאול המלך.
המטען הכיל כמות גדולה של רסיסי מתכת שנועדו לגרום לכמות נפגעים מרבית.
בפיגוע נפצעו לפחות 28 בני אדם, ביניהם שלושה אנשים שנפצעו במצב אנוש.
יומיים לאחר הפיגוע, בעקבות מבצע משותף של השב"כ, משטרת ישראל, וצה"ל, נעצר מוחמד מפרג'י בן ה-18 מטייבה, פלסטיני יליד יהודה ושומרון, שהגיע במקור מהעיירה הפלסטינית בית ליקיא וקיבל אזרחות ישראלית במסגרת תהליך איחוד משפחות.
מפרג'י הודה בביצוע הפיגוע ובהכנת המטען, בבחירת יעד הפיגוע, וברכישת הטלפון הנייד שבאמצעותו הוא הפעיל מרחוק את המטען.
לטענת גורמי הביטחון הישראליים מפרג'י היה חבר בתא טרור פלסטיני מבית ליקיא שביהודה ושומרון ואשר מסועף לחמאס ולג'יהאד האסלאמי.
מנהיג ארגון החמאס ח'אלד משעל דחה באופן חד-משמעי את הטענה שלחמאס יש קשר כלשהו עם הפיגוע.
על פי המסמכים שהוגשו לבית המשפט, החשודים בביצוע הפיגוע כוללים גם את אחמד סלאח אחמד מוסא בן ה-25 מבית ליקיא, פואד רבאח שוכרי אתסי בן ה-27 מבית ליקיא, מוחמד מחפוד סעיד דמרה בן ה-25 מכפר מזרה אשר בקרבת רמאללה.
במסמכים שהוגשו לבית המשפט צוין כי מוסא היה ראש תא הטרור.
לדברי החוקרים מפרג'י חזר ליהודה ושומרון על מנת ללמוד באוניברסיטת ביר זית, ובחודשיים שקדמו לפיגוע הוא התגורר בבית דודו אשר בבית ליקיא, למד בביר זית ונסע בתדירות לישראל על מנת לעבוד בסניף מקדונלד'ס אשר בקניון שבמודיעין-מכבים-רעות, בסמוך לגבול בין ישראל ליהודה ושומרון.
לדברי גורמים ישראליים, במהלך היום השישי למבצע עמוד ענן בעת שמפרג'י היה בחנות המכולת בבעלות מוסא הוא הביע את רצונו להילחם לצד ארגון החמאס.
מוסא ביקש ממנו לחזור מאוחר יותר כדי להמשיך ולדון בעניין.
כשחזר ביקש ממנו מוסא לשים שקית באוטובוס ישראלי מבלי שנוסעיו ישימו לב על מנת לבדוק אם הוא מוכן לקחת חלק בפיגוע.
מפרג'י השלים בהצלחה את המבחן ובעקבות כך השניים החלו לתכנן את הפיגוע.
מוסא הכין פצצה שיכולה להתפוצץ באמצעות טלפון סלולרי והסתיר אותה בשקית בגדים, ולאחר מכן לקח את מפרג'י למחסום חרבאטה, שם חצה את ישראל על מנת להיפגש עם המנהל של סניף מקדונלד'ס בו הוא עבד.
בעת שהמנהל הסיע אותו למקום העבודה, מפרג'י שיקר למנהל העבודה כאשר טען שקיבל שיחת טלפון ונודע לו שאמו חולה וכי עליו לחזור אליה.
לאחר שעזב את המכונית עלה על קו 142 לתל אביב, כאשר הוא נושא עימו את מטען הנפץ אותו הוא החביא מתחת למושב.
כשהאוטובוס הגיע לנקודת היעד המתוכננת, יצא מפרג'י מהאוטובוס והתקשר למוסא על מנת לומר לו שהפצצה מוכנה, ומיד לאחר מכן מוסא פוצץ את הפצצה באמצעות הטלפון הסלולרי שלו.
לאחר מכן מפרג'י הלך לתחנת הרכבת תל אביב – סבידור מרכז, עלה על הרכבת למודיעין, ונכנס לסניף מקדונלד'ס בו הוא עבד על מנת להתחיל את משמרת אחר הצהריים.
הוא נעצר ארבע וחצי שעות לאחר הפיגוע.
ב-19 בדצמבר 2012 מוחמד מפרג'י הואשם בבית המשפט המחוזי בתל אביב בניסיון לרצח, בסיוע לאויב בזמן מלחמה ובקשירת קשר לביצוע פשע.
בדצמבר 2013 מפרג'י הגיע להסדר טיעון עם התובעים, במסגרתו הסכם הטיעון הודה באשמה בניסיון לרצוח ולסייע לאויב, ובתמורה הוחלט שהוא יקבל עונש שלא יהיה גדול מ-25 מאסר.
ב-22 באוקטובר 2013 הודיע השב"כ כי מוחמד אסי, איש הג'יהאד האיסלאמי, חוסל בקרב אש בבלעין עם כוחות צה"ל שבאו לעצור אותו בחשד למעורבותו בפיגוע.
הפיגוע בציר כיסופים (2002) היה פיגוע ירי ורצח שבוצע בידי מחבל פלסטיני בציר כיסופים ב-18 בפברואר 2002 (ז' באדר ה'תשס"ב).
בפיגוע נרצחה עו"ד אהובה אמרגי, תושבת היישוב גני טל בגוש קטיף, נהרגו שני חיילי צה"ל, סרן , תושב קריית אתא וסמ"ר , תושב קריית ארבע, ונפצעו שלושה נוספים.
הפיגוע בוצע בציר כיסופים, כביש הגישה היחיד אל יישובי גוש קטיף, כשני קילומטרים מערבה למעבר כיסופים.
כחודשיים קודם לפיגוע, באוקטובר 2001, מעט מערבה למקום הפיגוע וסמוך לצומת גוש קטיף, נרצחה בפיגוע ירי נוסף אתי פחימה, תושבת היישוב נצר חזני בגוש קטיף, ואזרחים נוספים נפצעו.
מפקד חטיבת גבעתי אלוף-משנה עימאד פארס חיסל את המחבל, אשר זחל מאות מטרים בשטח פתוח אל הכביש.
בהמשך אותה שנה, באוקטובר 2002, נרצח במקום הרב יצחק עראמה, רבו של היישוב נצר חזני.
במאי 2004 בוצע סמוך למקום פיגוע קטלני נוסף – רצח טלי חטואל ובנותיה.
בערב יום שני ה-18 בפברואר 2002 (ז' באדר ה'תשס"ב), סמוך לשעה 18:45 בערב, הגיע המחבל מוחמד אל-קסיר, תושב רפיח (בן 19), מדיר אל-בלח אל ציר כיסופים, תוך שהוא נעזר בחסות הבתים הסמוכים לציר.
הוא רץ, הגיע סמוך מאוד לכביש, כשני קילומטרים ממערב למעבר כיסופים, ונשכב לידו.
תצפית צה"ל הבחינה במפגע, אולם קודם שהספיקו כוחות צה"ל להגיע אל המקום, עברה בו מכונית אזרחית בה שבה לביתה עו"ד אהובה אמרגי (בת 31), נשואה ואם לשניים, תושבת היישוב גני טל בגוש קטיף.
המחבל נעמד, ופתח באש מטווח קרוב לעבר המכונית.
אהובה אמרגי נפצעה אנושות ומותה נקבע במקום זמן קצר לאחר מכן.
אחריה עבר במקום משה ספירשטין, תושב נוה דקלים ונכה צה"ל (איבד את ידו ועינו במלחמת יום הכיפורים).
המחבל פתח לעברו באש, ופצע את ספירשטין בידו הנותרת.
ספירשטיין ניסה לדרוס את המחבל, ללא הצלחה.
למקום הוקפצו כוחות צה"ל, בראשם חפ"ק הפלוגה המסייעת של גדוד רותם.
מפקד הפלוגה, סרן מור יהודה אלרז (בן 25), וחייליו יצאו מתוך הג'יפ הצבאי והסתערו על המחבל בחשכה.
המחבל פתח עליהם בירי ויידה לעברם רימוני יד.
אלרז פצע את המפגע, אולם הוא והקשר שלו, סמ"ר (בן 21), נפצעו אנושות במהלך הקרב.
הם פונו לבית החולים סורוקה בבאר שבע ושם נקבע מותם.