tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
עם זאת, מלכתחילה סימן לעצמו מוסוליני כמטרה ראשונית במדיניות הפנים את ייסודו של משטר טוטליטרי, בו יהיה הוא עצמו המנהיג העליון (באיטלקית - "דוצ'ה", Il Duce).
בתחילה שלט על פי צווי חירום של הפרלמנט, שהעניקו לו סמכויות דיקטטוריות למשך שנה, וקידם אט אט את הזיהוי של המדינה עם המפלגה, כאשר הוביל לשילוב "החולצות השחורות" בצבא איטליה.
ביוני 1923 קיבל הפרלמנט האיטלקי חוק, לפיו אוחדה איטליה למחוז בחירה יחיד, והמפלגה שתקבל בבחירות רבע מן הקולות, תקבל שני שלישים מהמושבים בפרלמנט.
חוק זה נכנס לתוקף בבחירות של 6 באפריל 1924. "הברית הלאומית" המורכבת מן הפשיסטים, השמרנים, ואחרים, זכתה ב-64% מן הקולות, לאחר שהפעילה אמצעי טרור והפחדה.
בכך הובטח שלטון הפשיזם לשנים ארוכות.
לאחר בחירות אלו, קם למוסוליני יריב בשם ג'אקומו מאטיאוטי.
מאטיאוטי, סוציאליסט, העז לדרוש את ביטול תוצאות הבחירות בשל אי הסדרים והאלימות שליוו אותן.
דרישה זו הביאה לתסיסה ואי יציבות בממשלתו של מוסוליני.
ב-30 במאי 1924 נשא מאטיאוטי נאום נלהב ברומא נגד השלטון הפשיסטי, וטען כי הבחירות של 1924 היו מעשה הונאה וכי הפשיסטים זכו בהן באמצעות שימוש באלימות ושחיתות.
מכונית ובה כתמי דם השייכים לו אותרה כעבור מספר ימים, וב-18 באוגוסט נמצאה גופתו בקבר רדוד מחוץ לרומא.
הרוצח שהיה איש החולצות השחורות בשם דומיני, טען כי דיווח למוסוליני על ביצוע הרצח.
דומיני נאסר למשך שנתיים, ולאחר מכן המשיך לקבל קצבה ממוסוליני, בתמורה לשתיקתו.
מוסוליני הורה על טיוח, אך עדים רבים קשרו את דומיני אל הרצח.
רצח מטיאוטי הכה גלים, ושלטונו של מוסוליני עמד בסכנה ממשית.
במשך מספר ימים הייתה הממשלה משותקת, ומוסוליני הודה לאחר מכן כי לו קם אדם נחוש דיו להחליפו, היה בכך כדי למוטט את משטרו.
רבים מהסוציאליסטים, הליברלים והמתונים החרימו את מושב הפרלמנט, וקיוו כי בכך יהיה כדי להכריח את המלך לפטר את מוסוליני.
אך על אף הנהגתם של אנשי השמאל בידי אישים כאנטוניו גראמשי ופייטרו נני, והליברלים בידי פייטרו גובטי וג'ובאני אמנדולה, לא הצליח השמאל לנצל את המצב ליצירת מחאה המונית שתערער את יסודות המשטר.
המלך, שחשש מאלימות, השאיר את מוסוליני בתפקידו.
בהתנגדות רצינית יותר נתקל מוסוליני במפלגתו.
הקיצונים והאלימים סברו שמוסוליני היה מתון מדי בתגובתו, אחרים זממו להצטרף אל אנשי השמאל ולהפילו.
ב-3 בינואר 1925 נשא מוסוליני נאום בפני הפרלמנט בו לקח אחריות למעשי האלימות של אנשיו (אם כי לא הזכיר במפורש את מאטיאוטי), והבטיח לדכא את המתנגדים לו.
הוא הסיר כל מראית עין של פרלמנטריזם וייסד דיקטטורה מוחלטת.
לפני שנשא את נאומו הכו אנשי החולצות השחורות את אנשי האופוזיציה, ומנעו את הופעת עיתוני האופוזיציה.
מוסוליני ניבא שברגע בו יראה ההמון כי הוא מחזיק בידו בביטחון בהגה השלטון, יתמוך בו הרוב הדומם שטרם גיבש את דעתו.
מ-1925 דוכאה בכוח כל התנגדות לשלטונו, ופעילות אופוזיציונית נאסרה.
משבר מטיאוטי הביא להפיכת שלטונו של מוסוליני מרפובליקה פשיסטית לדיקטטורה טוטליטרית.
במהלך השנתיים שלאחר סיום משבר מטיאוטי, פירק מוסוליני בהתמדה את כל הסייגים החוקתיים על כוחותיו, ובנה מדינת משטרה.
חוק שהתקבל בדצמבר 1925, שינה את תוארו הרשמי של מוסוליני מ"נשיא מועצת השרים" ל"ראש הממשלה".
הוא לא היה עוד אחראי כלפי הפרלמנט, ורק המלך יכול להסירו מתפקידו.
משטרו של מוסוליני היה ריכוזי, ומעת לעת לקח לידיו באופן אישי את משרדי הממשלה השונים.
לעיתים החזיק בשבעה תיקים בעת ובעונה אחת.
כן היה ראשה של המפלגה הפשיסטית רבת העוצמה, ומפקדם של החולצות השחורות, שהטילו אימה על מתנגדיו בערים ובכפרים.
בשלב מאוחר יותר הקים משטרה חשאית מוסדית - OVRA.
מתנגדי המשטר שלא נמלטו מאיטליה כגון אנטוניו גראמשי הועמדו למשפט, ונשלחו אל הכלא, ולעיתים לגלות באי נידח.
האופוזיציה שעמדה מול מוסוליני הייתה מעטה וחלשה, ובתחילה נהנה משטרו מאהדה עממית של ממש.
עם זאת ב-7 באפריל 1926 נפגע בניסיון התנקשות שבוצע על ידי האירית ויולט גיבסון .
באותה שנה שרד ניסיון התנקשות נוסף שביצע בו, ברומא, אנרכיסט איטלקי בשם ג'ינו לוצטי, וכן ניסיון התנקשות נוסף מידי אנרכיסט אמריקני בשם מייקל שירו (Michael Schirru), שנתפס והוצא להורג בטרם השלים את תוכניותיו.
גם ניסיון התנקשות שבוצע על ידי הנער אנטאו זמבוני לא צלח.
בשנת 1928 הוצאו כל המפלגות האחרות אל מחוץ לחוק, על אף שבפועל הייתה איטליה מדינה חד מפלגתית משנת 1925. באותה שנה בוטלו הבחירות לפרלמנט, ובמקומן נבחרו חברי הפרלמנט על ידי המועצה הפשיסטית העליונה, ואושרו במשאל עם.
המועצה העליונה נוצרה בשנת 1923 כאורגן של המפלגה, אך בשנת 1928 הפכה לגוף החוקתי העליון במדינה.
מוסוליני כונן את "הכלכלה הקורפורטיבית" - המשק אורגן לפי מגזרים, ובכל מגזר שלטו "קורפורציות" - גופים שאיגדו את כל המעסיקים והעובדים בגוף אחד בניגוד לאיגודים מקצועיים בחברה חופשית.
הם קבעו מכסות ייצור, שכר עבודה ומחירים.
הקורפורציות קיבלו הוראות מהמועצה העליונה, מבנה ביורוקרטי מסורבל שאפשר למדינה לשלוט בכלכלה ולכוון אותה.
הוא חיסל את השוק החופשי והיה אמור לשים קץ למאבק בין עובדים ומעסיקים.
מוסוליני הגיע לעמדת כוח על רקע משבר כלכלי וחברתי.
כאשר עמד לבחירות בשנת 1919 היה מצעו שמאלי, וקרוב לסוציאליזם.
עם עלייתו לשלטון, עמד, למעשה, בראש מפלגה שכללה אלמנטים סינדיקליסטים, אלמנטים קורפורטיסטים שהיו למדיניות המוצהרת של מפלגתו, ואלמנטים בריוניים, שכל רצונם היה להמשיך באלימות כנגד הסדר החברתי הקיים.
לכל זאת יש להוסיף את העובדה כי את שלטונו החל מוסוליני ברפובליקה פרלמנטרית בראש מפלגה אחת מני רבות בקואליציה.
בתחילה ניהל את כלכלתה של איטליה שר האוצר הליברלי אלברטו די-סטפני.
מדיניותו הייתה מדיניות קפיטליסטית מתונה, וכללה רפורמות במערכת המס, שעיקרן הפחתת המיסים הישירים והעלאת המיסים העקיפים.
די-סטפני ביטל את תקנות שעת החירום שנותרו מתקופת המלחמה, עודד את החיסכון והפחית את המכסים, וכן ניסה למשוך משקיעים זרים באמצעות הסכמי סחר.
נעשה ניסיון לייצב את התקציב, ולהוריד את הסובסידיות.
חלק חשוב מתוכניתו של די-סטפני היה ייעול המגזר הציבורי, וכלל גם פיטורים של עובדי מדינה.
עד לסיומו של משבר מטיאוטי, בשנת 1925, הצליח די-סטפני לאזן את התקציב ולהשיג הישגים בתחום הצמיחה; זו האחרונה הגיעה בתקופתו ל-5.3% לשנה.
אך לאחר סיומו של משבר מטיאוטי, חש מוסוליני חזק מספיק על מנת לקחת לידיו שליטה רבה יותר בתהליכים הכלכליים.
לטענתו, לא עלה לשלטון רק על מנת "לעסוק במינהל של יום יום".
נטייה זו, בצירוף לחץ חזק של בעלי קרקעות בדרום ומספר תעשיינים מהצפון כנגד ביטול הסובסידיות והסרת מגבלות הסחר, הביא להחלפתו של די-סטפני ברוזן ג'וזפה וולפי, ובלקיחת חלק משמעותי יותר בהחלטות הכלכליות על ידי מוסוליני באופן אישי.
על אף שלא הצליח ליצור מצע כלכלי עקבי, התפתח הפשיזם לשיטה כלכלית ופוליטית ששילבה טוטליטריות, לאומנות, אנטי קומוניזם ואנטי ליברליזם.
המדינה שעוצבה על מנת לשלב את כל מעמדות החברה תחת שיטה קורפורטיסטית שכונתה "הדרך השלישית".
השיטה הקורפורטיסטית, רעיון פשיסטי שהושפע ממסמך כנסייתי של האפיפיור לאו השלושה עשר, ושורשיו בגילדות של בימי הביניים, התיימרה להיות שיפור של רעיונות סינדיקליסטיים וסוציאליסטים מסורתיים.
השיטה העניקה את הכוח לגופים שאמורים היו לייצג את כלל האינטרסים של המגזר אותו ייצגו.
לכל מקצוע או ענף במשק הוכר ארגון אחד יציג, וקיומו של כל ארגון אחר נאסר.
כך, ציפו, תשרת כל קורפורציה את המגזר הכלכלי כולו, במקום לדאוג לאינטרסים של מעמד צר.
בפועל, הייתה זו אך דרך לבטל את זכות האיגוד המקצועי.
צעדים אלו הושלמו עד שנת 1926, בחקיקה שמנעה את השביתה וחייבה בוררות כדרך לפתרון סכסוכי עבודה.
עם זאת, המדיניות בפועל הייתה מנוגדת אף למדיניות הקורפורטיסטית המוצהרת, שכן עדיין התקיימו קורפורציות נפרדות ורבות כוח של המעסיקים.
המעסיקים היו מיוצגים על ידי ארגוניהם הישנים ועל ידי מנהיגות מנוסה, והרפורמות אך חיזקו את ארגוניהם הקיימים.
ארגוני העובדים, כך נראה, שימשו להשתקת העובדים ולשמירת השקט.
הממשלה שלטה במבנה הקורפורציות הן בצורה ישירה והן עקיפה.
כך, למשל, היה חלק משמעותי מהמנגנון מעין בוררות חובה, בה היו נציגים לכל המעמדות.
על פי "חוק פיטורי עובדי המדינה" שהתקבל בינואר 1926 יכלה הממשלה לפטר כל שופט "המעמיד עצמו במצב שאינו תואם את הנטייה הכללית של הממשלה".
חקיקה זו הפכה את מוסד בוררות החובה, שהוא אבן יסוד בשיטה הקורפורטיסטית, לחותמת גומי של הממשלה.
אחת התוצאות הניכרות של מדיניות זו הייתה ירידה ניכרת בשכר העבודה באיטליה.
משבר נוסף אירע ב-1926, כאשר תנאים כלכליים בינלאומיים הביאו לפיחות הלירה האיטלקית.
משבר זה הביא להתערבותו של מוסוליני בשערי המטבע ולפיקוח כפוי על המחירים במשק האיטלקי.
התערבות זו קיבלה את הכינוי התעמולתי "הקרב על הלירה".
במשך העשור שלאחר 1926 היה המשק האיטלקי שרוי בהקפאה מלאכותית של שערי המטבע והמחירים, הקפאה שהביאה לירידה בייצור, לירידה בשכר ולאבטלה.
גוף ממשלתי בשם "Comitati Intersindicali" פיקח על המחירים, אלא שהוא היה יעיל יותר באכיפת שכר נמוך לעובדים מאשר בשמירה על הרמה הממשלתית של המחירים.
השמירה על רמה מלאכותית של שער המטבע נראתה בעיני הכלכלנים של התקופה כנטל על הכלכלה האיטלקית וכפגיעה ביצואנים ובתעשיינים.
נטען כי גם לאחר שהובהר כי מדובר בטעות סירב מוסוליני לחזור בו ממדיניות זו, שכן יוקרתו האישית עמדה למבחן.
השפל הגדול הגיע לשיא השפעתו על איטליה בתחילת שנות ה-30 של המאה ה-20. על אף שמוסוליני ראה את חשיבתו הכלכלית כדרך מחשבה מקורית, שונה מהסוציאליזם ומהקפיטליזם, הוא נגרר להתערבות כלכלית מאסיבית במשק ככל שהעמיק המשבר.
מוסדות ממשלתיים רכשו בנקים וחברות שאיבדו את הונן במהלך המשבר הכלכלי, ובשנת 1933 הייתה איטליה המדינה בעלת הסקטור התעשייתי הציבורי הגדול באירופה.
הגוף העיקרי, "Instituto per la Ricostruzione Industriale" (המוסד לשיקום התעשייה - IRI), היה מבנה מוזר שנוצר לצורכי השעה.
הוא היה חסר סמכות להתערב ישירות בהנהלת המפעלים שרכש, אך עובדי המפעלים היו לעובדי מדינה.
מבנה זה היה למבנה כלכלי ייחודי לאיטליה הפאשיסטית.
עוד מאמצע שנות ה-20 החל מוסוליני במדיניות שנועדה להביא את איטליה למצב של אוטרקיה, מדינה המספקת את צורכי עצמה, במיוחד בשטח הדגן.
"הקרב על הדגן" עליו הכריז מוסוליני כלל הכשרת אדמות חקלאיות לגידול דגנים והגדלת המיסים על ייבוא דגנים.
מוסוליני שאף להרחיק את האיטלקים מהערים וליישבם בכפר, מטרה ארוכת טווח שלהשגתה הושקעו משאבים רבים.
ההתפתחויות הבינלאומיות בשנות השלושים, יחד עם הניסיונות להתרחבות טריטוריאליות שהפכו מלחמה עולמית לאפשרית, הביאו לעידוד המדיניות האוטארקית.
מטרה זו הייתה רחוקה מהשגה; היא דרשה השקעה בזבזנית של משאבים ביצירת תעשיות חדשות, והפיכת חלקים שונים ובלתי קשורים של המשק האיטלקי לתלויים זה בזה.
הדבר אך הוסיף לקיפאון המשקי.
כך, למשל, תעשיות המזון נאלצו להיות תלויות בתעשיות האריזה, שנצטוו, בתורן, לרכוש אך ורק חומרי גלם שיוצרו באיטליה.
בחזונו ראה מוסוליני את קידום הכלכלה באמצעות פרויקטים ציבוריים גדולים ויוזמות ממשלתיות, מתוך תקווה שכך יצליח להיאבק בשפל ובמיתון ולמנוע אבטלה.
כך יצר פרויקטים ציבוריים גדולים.
אחד הגדולים שבהם, שהחל ב-1928 וכונה "הקרב על האדמה", היה ייבושו של חבל ביצות שומם הקרוי ביצות פונטינו, הכשרתו לחקלאות ויישובו במשפחות חקלאיות מאזורים אחרים של איטליה.
הערכת מדיניותו הכלכלית של מוסוליני
התעמולה הפאשיסטית הציגה את מוסוליני ככלכלן דגול, ומוסוליני עצמו טען כי למד כלכלה מפיו של וילפרדו פארטו.
בפועל, מרגע עלייתו לשלטון לא הייתה הסכמה בין הגורמים השונים במפלגה הפשיסטית ובמשק האיטלקי באשר למטרות המדיניות והיעדים הכלכליים, ואף באשר לטבעו של המשטר עצמו.
ואולם, הכלכלה האיטלקית צמחה במידה ניכרת תחת שלטונו, ושוק העבודה הגיע לשקט וליציבות.
כדיקטטור של איטליה, ייחס מוסוליני חשיבות עליונה למנגנון התעמולה, שנועד הן להשיג את ציותם המלא של נתיניו והן להשיג לעצמו יוקרה מחוץ לאיטליה.
מוסוליני הקים שני מוסדות רשמיים, מוסד העיתונות ומוסד התעמולה, שאוחדו בשנת 1934 ל"תת מזכירות המדינה לעיתונות ותעמולה".
בשנת 1937 הפכו הללו ל"מיניסטריון לתרבות העם".
תפקידם של מוסדות אלו היה פיקוח הדוק על כלי התקשורת.
עברו העיתונאי של מוסוליני הקנה לו מיומנות רבה בהפעלת כלי התעמולה של המדינה המודרנית בתקופתו: העיתונות, הרדיו והקולנוע.
כל אלו הועמדו תחת פיקוח מתמיד וייצרו את האשליה שהפשיזם היה הדוקטרינה המובילה של המאה ה-20 ומוסוליני עצמו האישיות המרכזית בעולם.
המורים נצטוו ללמד בבתי הספר שלדוצ'ה יש לציית תמיד, והעיתונות, עליה שלט אחיו ארנלדו מוסוליני, הייתה מלאה בשבחים.
כעיתונאי בעצמו, ידע מוסוליני את ערכה של השליטה בעיתונות והקדיש זמן ומאמץ רבים לשליטה בכלי התקשורת.
מוסוליני ידע היטב את אומנות השליטה בהמון.
במיוחד זכורים נאומיו לקהל המונים שהיה מתאסף ליד משרדו, אליהם היה נואם מן המרפסת שליד המשרד.
בשנת 1928 הוא פרסם ספר My Autobiography, שלמעשה נכתבה על ידי ריצ'רד וושבורן צ'יילד כסופר צללים.
מוסוליני טיפח את פולחן האישיות שלו לדרגה המקבילה לזו של סטלין או היטלר בני זמנו.
אישים כאקילה סטראצ'ה, מזכיר המפלגה הפשיסטית בשנות ה-30, טרחו על טיפוח המיתוס של ה"דוצ'ה": הם הנהיגו את מערכת התעמולה ותזמרו את עצרות ההמונים.
כן הנהיגו הללו שורת מנהגים כגון הצדעה במועל יד בפתיחת נאומיו, חתימה על מכתבים אישיים בפיסקה "יחי הדוצ'ה" וכיוצא בזה.
ב-1929 נחתמו ההסכמים הלטרניים עם קריית הוותיקן, לאחר שנים בהן היו המדינה האיטלקית והוותיקן נתונות במחלוקת (מאז כבשו חיילים איטלקים את רומא בשנת 1870).
עיקרו של ההסכם היה הכרה הדדית: המדינה האיטלקית הכירה בעצמאות הוותיקן, ואילו הוותיקן הכיר בממשלה הפשיסטית ונתן לה הכשר.
בהיות רוב האיטלקים קתולים, מדובר היה בהישג של המשטר הפשיסטי, שנועד להבטיח יציבות ואורך ימים למשטר.
מוסוליני עצמו הוטבל ב-1927 לדת הקתולית, אף על פי שבעבר החזיק בעמדות אנטי דתיות קנאיות.
הוא לא היה לקתולי אדוק ולא קיים בפומבי את מצוות הדת.
עם זאת, מחווה זו, הסכמתו עם הוותיקן, כמו גם הגישה האנטי קומוניסטית בה נקט, הביאו לתמיכתם של הקתולים בו.
לאחר שבוטלה השיטה הפרלמנטרית באיטליה הלכה למעשה, נכתבו החוקים מחדש.
כל המורים בבתי הספר ובאוניברסיטאות היו צריכים להישבע להגן על המשטר הפשיסטי.
עורכי העיתונים נבחרו אישית בידי מוסוליני עצמו, ועיתונאי שלא קיבל אישור לא יכול היה לעסוק במקצועו.
אישורים אלו הוצאו בחשאי, כך שהציבור לא ידע על השליטה בעיתונות, ומוסוליני התגאה ב"עיתונות החופשית" במדינתו.
המדינה הפשיסטית האיטלקית לא הגיעה לשיאים של אי האנושיות אליה הגיעה המדינה הנאצית בגרמניה, אך בהחלט נעשה מאמץ משמעותי להפוך את איטליה למדינה בעלת משטר טוטליטרי.
כל המפלגות פרט למפלגה הפשיסטית בוטלו ב-1926, הוקמו מושבות עונשין למתנגדים פוליטיים, וחודש עונש המוות.
העדרה של עיתונות חופשית, יחד עם קיומה של משטרה חשאית פעילה ועם פולחן מנהיגות, היו מסממניה של איטליה בשנים אלו.
במדיניות החוץ עבר מוסוליני מהרטוריקה האנטי אימפריאליסטית, שאפיינה את תקופתו כסוציאליסט, לתוקפנות לאומנית בוטה.
דוגמה מוקדמת לכך היא כיבוש האי קורפו בשנת 1923 בשל רצח גנרל איטלקי בשם טליני, שהיה חבר בוועדה ליישוב סכסוך גבולות באי בין יוון ואלבניה.
מוסוליני שלח אל האי כוחות צבא וכבש אותו במבצע בו היו הרוגים אזרחים, אך בלחץ מדינות המערב נאלץ להסיג את כוחותיו לאחר חודש.
מיד לאחר מכן הצליח בהקמת ממשלת בובות באלבניה ובביסוס המשטר הקולוניאלי האיטלקי בלוב, בה הייתה מעורבות איטלקית גוברת מאז שנת 1912. היה זה חלומו להחזיר את תהילת האימפריה הרומית, ולהפוך שוב את הים התיכון ל-"Mare Nostrum" (הים שלנו).
לאיטליה היו שאיפות לכבוש את אתיופיה מזה זמן מה.
במלחמת אתיופיה-איטליה הראשונה בשנת 1896 הצליחה אתיופיה להביס את איטליה, אך מוסוליני חשק לנקום באתיופים ובמדינתם העצמאית ששכנה בין שתי מושבות איטלקיות, סומליה ואריתריאה.
בתקופתו, הייתה הפלישה לאתיופיה מימוש המדיניות האימפריאליסטית הפשיסטית, ולוותה במעשי זוועה ובפשעי מלחמה כגון שימוש בנשק כימי ומעשי טבח באוכלוסייה האזרחית.
בדצמבר 1934 הביאה תקרית גבול למתיחות בין הצדדים.
מוסוליני ניצל שעת כושר בינלאומית, בה הייתה צרפת זקוקה לתמיכתו ובה נחשף חבר הלאומים בחולשתו: באוקטובר 1935, לאחר שכל ניסיונות הפיוס נכשלו, הורה מוסוליני על הפלישה.
הכוחות האיטלקים המתקדמים באתיופיה היו תחת פיקודו של המרשל אמיליו דה בונו ומדצמבר 1935 תחת פיקודו של פייטרו באדוליו.
הללו השתמשו במגוון של כלי נשק, פצצות ורימונים הטעונים בגז חרדל, הן נגד האוכלוסייה האזרחית והן כנגד הלוחמים מולם.
על אף שניסו להסתיר עובדה זו, נחשפה זו האחרונה על ידי עיתונאים, משקיפים זרים ואנשי הצלב האדום.
מוסוליני הורה על יחס קשה לאזרחים ועל רצח שבויי מלחמה.
בשטחים שנכבשו הוקמו מחנות לעבודת כפייה, בהם בני ערובה ושבויים נרצחו וגופותיהם עברו התעללות.
באפריל 1936 נכבשה אדיס אבבה והקיסר היילה סלאסי יצא לגלות כדי לשכנע את האו"ם להטיל על איטליה סנקציות.
מוסוליני הכריז על המלך ויטוריו אמנואלה השלישי כ"קיסר אתיופיה".
שטחי אריתריאה, סומליה ואתיופיה אוחדו לטריטוריה בשם "מזרח אפריקה האיטלקית".
מוסוליני ראה כי עלה בידו להתגרות בחבר הלאומים שדרש את אישורו בטרם תצא מדינה למלחמה כנגד מדינה אחרת.
הוא הצליח לבצע פלישה מזוינת לשטחה של מדינה עצמאית אחרת, לבצע שם פשעי מלחמה ולהקים שם משטר של כיבוש, כל זאת מבלי לגרור ענישה או פעולה נמרצת של בריטניה או צרפת.
נראה כי מעצמות המערב מפולגות וחלשות מכדי למנוע צעדים תוקפניים וחד צדדיים, לקח שנקלט היטב הן ברומא והן בברלין.
ב-1936 עשה היטלר צעד חשוב בהתקדמות לקראת מלחמת עולם, כאשר הכניס כוחות צבא לחבל הריין בניגוד למחויבויותיה הבינלאומיות של גרמניה.
עמדת מעצמות המערב שישבו בחיבוק ידיים כאשר תקף מוסוליני את אתיופיה, הייתה תמריץ לצעד התקפי זה, שהיה אבן דרך חשובה בהידרדרות המצב הבינלאומי לקראת המלחמה.
הדרך אל מלחמת העולם השנייה
בתחילה היה יחסו של מוסוליני לאדולף היטלר מתנשא ואפילו פטרוני: הוא החשיב את עצמו כ"זקן הדיקטטורים" ואת היטלר כלא יותר מאשר חקיין תימהוני.
לכן, בוועידת סטרזה שהתקיימה בשנת 1935 ניסה ליצור עם הממלכה המאוחדת וצרפת ברית כנגד היטלר על מנת לשמור על קיומה העצמאי של אוסטריה, זאת לאחר שהנאצים תמכו בהפיכה פרו-נאצית באוסטריה, פוטש יולי.
לאחר מכן הבין שהבריטים והצרפתים אינם תומכים ברעיונו לפלוש לאתיופיה ובמקביל, שלאיטליה ולגרמניה אינטרסים משותפים: שתיהן מעוניינות בערעור היציבות והסדר הקיים באירופה, כך שיתאפשר להקים אימפריות קולוניאליות.
היחסים בין שני המשטרים, המשטר הנאצי והמשטר הפשיסטי, התהדקו בהדרגה.
מוסוליני התערב באופן בולט גם במלחמת האזרחים בספרד, בשליחת עזרה משמעותית לכוחותיו של פרנסיסקו פרנקו.
מעורבות זו ביטלה את האפשרות להידוק היחסים עם אנגליה וצרפת והותירה בפניו אפשרות יחידה: לתמוך בגרמניה במשברים הבינלאומיים של שנות השלושים.
תמיכה זו גרמה, בסופו של דבר, לכך שלא פעל כנגד ה"אנשלוס", סיפוח אוסטריה לגרמניה וזאת על אף התנגדות פנימית חזקה לעניין.
עוד בנובמבר 1936 טבע מוסוליני את המונח "מעצמות הציר", כאשר התייחס לברית ידידות בין איטליה וגרמניה שנחתמה ב-25 באוקטובר 1936. במשבר חבל הסודטים ב-1938 נטל מוסוליני חלק בוועידת מינכן, שבה נעשה ניסיון לפייס את היטלר ולמנוע מלחמה באירופה.
היה זה שיא השפעתו במדיניות החוץ: הוא הופיע כמדינאי תקיף ומאיים, ועם זאת ותיק ומנוסה.
בדצמבר אותה שנה פרשה איטליה בהנהגתו מחבר הלאומים.
במאי 1939 נחתמה "ברית הפלדה", בהסכם צבאי לכל דבר ועניין, שגיבש את יחסי הכוחות באירופה לקראת המלחמה המתקרבת.
לקראת פרוץ המלחמה חשף מוסוליני את תוכניותיו.
הוא הכריז על כוונתו לספח את מלטה, קורסיקה ותוניסיה.
הוא דיבר על יצירת "אימפריה רומית חדשה" שתשתרע מלוב עד ארץ ישראל, וממצרים עד קניה.
בבוקר 7 באפריל 1939 פלש לאלבניה וסיפח אותה לאחר מערכה צבאית קצרה.
נראה כי גם מלחמה זו הייתה מעבר לכוחות צבאו.
הצבא נחשף כבלתי מוכן למלחמה מודרנית, ומוסוליני החליט שלא להצטרף, לעת עתה, לגרמנים במלחמתם, ולהכריז על מדיניות של "אי לוחמה" עד שיתברר ידו של מי היא על העליונה.
גורמי מפתח במשטרו של מוסוליני ובצבאו, כגון המרשל פייטרו באדוליו התנגדו לכניסה למלחמה לצידה של גרמניה, וידעו כי צבאה של איטליה אינו ערוך להשתתפות ולניצחון במלחמת עולם.
במכתב שנשלח אל היטלר, ב-25 באוגוסט 1939, ערב הפלישה לפולין, הודיע מוסוליני כי הצבא האיטלקי אינו מוכן למלחמה, ולא יהיה מוכן לכך לפני שנת 1942. בימים האחרונים שלפני המלחמה עשה מוסוליני מאמצים כ"מתווך" על מנת למנוע את המשבר הדיפלומטי שהוביל לפלישה לפולין.
מאמצים אלו נכשלו, בין היתר בשל כך שמשבר זה היה מלאכותי, והיטלר היה נחוש בדעתו לפתוח במלחמה.
לאחר הפלישה הגרמנית לצרפת, במאי 1940 ובשעה שכוחותיה של צרפת הושמדו כמעט כליל בצפון, וחיל המשלוח הבריטי פונה, במבצע דינמו, אל בריטניה עצמה, החליט מוסוליני להצטרף אל הצד המנצח, ולהתקיף את צרפת שעמדה על סף התבוסה.
וינסטון צ'רצ'יל בספרו הביוגרפי על מלחמת העולם השנייה, מעריך כי הייתה זו שגיאתו הגדולה של מוסוליני.
הכרזת המלחמה התמהמהה עד הרגע האחרון, אל מול התנגדות גוברת של רבים מבכירי הפשיזם, ואנשי הצבא, ובהם המרשל פייטרו באדוליו.
שסברו כי הצבא האיטלקי אינו מוכן.
אך מוסוליני סבר כי בספטמבר, לכל המאוחר, תסתיים המלחמה, וכי את מקומו בשולחן המשא ומתן יקנה בכמה אלפי הרוגים.
ב-10 ביוני 1940, הכריז מוסוליני על המלחמה בנאום שנשא כמנהגו, ממרפסת הפלאצו די ונציה, וטען כי "העולם עדי כי איטליה עשתה כל דבר אפשרי מבחינה אנושית על מנת להימנע מהמלחמה, אך לשווא".
באותו יום עצמו נאלצה הממשלה הצרפתית לעזוב את פריז ולעקור לבורדו מחשש הצבאות הגרמנים המתקרבים.
הישגי הצבא האיטלקי אל מול שרידי הצבא הצרפתי, היו עלובים ביותר, והצבא הפולש השיג התקדמות מועטה ביותר לפני כניעת צרפת לגרמניה.
איטליה ספגה כ-4,000 אבדות, אל מול כ-200 הרוגים מהצד הצרפתי.
ב-13 ביוני הפגיז חיל הים הצרפתי מטרות במפרץ ג'נובה וגרם לנזק רב למתקני נפט שהיו מצויים שם.
מוסוליני לא זכה לרווח הטריטוריאלי לו ציפה, ולא היה מיוצג במעמד הכניעה הצרפתי ביער קומפיין, אך איבד את יכולת התמרון שהייתה לו, והיה עתה מחויב לניצחון גרמני במלחמה.
ב-3 באוגוסט 1940 תקפו כוחות איטלקים את סומליה הבריטית משטח סומליה האיטלקית.
לאחר הצלחות ראשוניות נעצרו הכוחות.
ב-13 בספטמבר 1940 תקפו כוחות איטלקים את מצרים שהייתה בשליטת הבריטים.
לאחר התקדמות מועטה במשך שלושה ימים, נעצרו הכוחות התוקפים.
כוח אווירי איטלקי נשלח לבלגיה הכבושה בידי הגרמנים על מנת להשתתף בקרב על בריטניה, אך הוכה באופן קשה, ושב לאיטליה לאחר שספג אבדות.
ב-28 באוקטובר 1940 הכריז מוסוליני מלחמה על יוון, בניסיון לקדם מדיניות עצמאית, וללא תיאום עם היטלר.
לאחר הצלחות ראשוניות נהדפו האיטלקים על ידי הצבא היווני, ועמדו על סף תבוסה.
מוסוליני נאלץ לקרוא לעזרתו של היטלר, אשר שלח כוחות שהכניעו את היוונים תוך זמן קצר.
על אף סדרת כישלונות זו, הרחיב מוסוליני את השתתפותה של איטליה במלחמה בשנת 1941. בפברואר 1941 הכו הבריטים באיטלקים במבצע מצפן, שהביא לאובדן שטח ניכר בלוב ובצפון אפריקה, ובשבי הבריטים נפלו עשרות אלפי איטלקים.
ביוני 1941, בעקבות מבצע ברברוסה, הפלישה הגרמנית לברית המועצות הכריז מוסוליני מלחמה אף על ברית המועצות, ושלח ארמייה איטלקית למלחמה שם.
בדצמבר 1941, בעקבות המתקפה על פרל הארבור הכריז מלחמה אף על ארצות הברית (באותו היום, הכריזה גם גרמניה מלחמה נגד ארצות הברית).
יש המייחסים אחריות של ממש לתבוסת הגרמנים בקרב סטלינגרד, לעובדה כי חלק מן היחידות במקומות בהן פרצו הרוסים על מנת לכתר את הארמייה השישית היו יחידות איטלקיות בכשירות נמוכה ואימון ירוד.
הקרבות היו מעבר לכוחותיה של איטליה.
הצבא סבל ממחסור בתחמושת ובאספקה, ביגוד, דלק וכלי רכב הוקצבו במשורה.
ההדחה, המאסר, והשחרור על ידי סקורצני
ביולי 1943 היה מצבו של מוסוליני קשה.
נראה כי איבד את הקשר עם המציאות, כאשר סירב להצעתו של ראש המטה הכללי החדש, אמברוזיו, להסיג את הכוחות האיטלקים מן הבלקנים על מנת לנסות ולהגן על איטליה.
מזה חודשים היו אישים שונים עומדים בקשר על מנת לנסות ולהדיחו.
המלך ויטוריו אמנואלה השלישי עמד במגעים עם המרשל פייטרו באדוליו.
ציר נוסף, בתוך המועצה הפשיסטית העליונה כלל את שרי החוץ לשעבר גליאצו צ'אנו ודינו גראנדי.
צ'אנו היה חתנו של מוסוליני, ואחד מהמקורבים והנאמנים לו ביותר.
ב-17 ביולי הוטלו בשמי איטליה עלונים, עליהם היו חתומים צ'רצ'יל ורוזוולט, שהזהירו מפני הפלישה הקרבה, וקראו להדחתו של מוסוליני ולכניעה ללא תנאי.
ב-19 ביולי הופצצה רומא מן האוויר.
ב-24 ביולי כינס גראנדי את המועצה הפשיסטית העליונה.
בישיבה מרתונית שנמשכה תשע שעות, והסתיימה רק בשעות הלילה המוקדמות של 25 ביולי, העלה גראנדי את ההצעה להדיח את מוסוליני, וזו התקבלה ברוב של 19 בעד, 7 נגד ונמנע אחד.
מוסוליני הנרעש ביקש מיד ריאיון עם המלך.
משהגיע לראיון, הסביר לו המלך כי מנוי וגמור עמו להחליפו במרשל פייטרו באדוליו.
המלך הבהיר לו כי הוא "האיש השנוא ביותר באיטליה", וכי עליו לשים אותו במעצר "להגנתו האישית".
הדחתו של מוסוליני פתחה את הדרך לכניעתה ללא תנאי של איטליה.
ב-3 בספטמבר 1943 נחתם הסכם שביתת נשק עם בעלות הברית, ובאותו היום החלה פלישת בעלות הברית לאיטליה.
הגרמנים הגיבו בכיבושה של צפון איטליה ומרכזה.
לאחר מספר שבועות לחימה התייצב המצב כאשר הגרמנים החזיקו בצפון איטליה, ואילו בעלות הברית בדרומה.
מוסוליני נחשב על ידי שוביו כקלף מיקוח, והוסתר במקומות שונים.
כאשר הוסתר במלון על פסגת הר במרומי האפנינים, שוחרר בפעולת קומנדו על ידי הגרמנים, בפיקודו של אוטו סקורצני.
הרפובליקה של סאלו, שקיעה ומוות
כחודשיים לאחר הדחתו, עמד שוב מוסוליני בראש "ממשלה איטלקית".
בחסות הגרמנים הוקמה בשטחים שלא סופחו על ידי הגרמנים מצפון, ושלא נכבשו על ידי בעלות הברית בדרום, ממשלת בובות בראשות מוסוליני, שמרכזה שכן בעיירה סאלו על שפת אגם גארדה באזור לומברדיה.
עם זאת עדיין שמר בידו מספיק כוח על מנת לשפוט את מי שפעל להדיחו, בסדרת משפטים שכונו "משפטי ורונה" ולהוציא להורג את המקורבים לו ביותר בעבר, ביניהם חתנו, גליאצו צ'אנו ואת מפקד הצבא לשעבר, שצעד לצידו במצעד על רומא, אמיליו דה בונו.
מוסוליני הקים את המפלגה הרפובליקנית הפשיסטית ומינה את אלסנדרו פאבוליני למזכיר המפלגה.
בשטחי הרפובליקה השתוללה מלחמת אזרחים בעת שמיליציות הנאמנות לרפובליקה ניסו לדכא מרידה פרטיזנית רחבת היקף כנגד מוסוליני וכנגד הכיבוש הגרמני.
מוסוליני עצמו היה בתקופה של שקיעה מנטלית ופיזית.
את רוב זמנו בילה בכתיבת זיכרונותיו, שפורסמו לאחר המלחמה בכותרת "עלייתי ונפילתי".
ב-27 באפריל 1945 הבין מוסוליני כי עליו להימלט.
הוא ניסה להימלט לשווייץ, כשעימו מספר מבכירי שלטונו, וכן פילגשו, קלארה פטצ'י.
הם נתפסו על ידי פרטיזנים בעיירה דונגו על שפת אגם קומו, ובילו את הלילה במעצר בכפר בשם מצגרה.
בניטו מוסוליני נלכד על ידי חברי תנועת התנגדות איטלקית פרטיזנית והוצא להורג ביום שבת (28 באפריל 1945) סביב שעה 4:00 לפנות בוקר בכפר בשם ג'ולינו (Giulino) בצפון איטליה, במרחק קילומטרים בודדים מגבול שווייץ.
מוסוליני הועמד עם פניו לקיר, לצד המאהבת שלו קלרה פטצ'י, ונורה למוות בתת־מקלע.
הכדורים פילחו את ראשו ופגעו בכתפו השמאלית.
גופתו הוסעה לעיר מילנו, הושלכה על מדרכה בסמוך לכיכר לורטו ולתחנת הרכבת הראשית וההמון החל לדרוך על הגווייה, להתעלל בה, לרסק את הגולגולת ולרמוס את פניו.
לאחר כמה שעות גופתו נשטפה מדם, זוהמה ושתן ונתלתה מהרגליים מגג תחנת דלק למשך כיממה.
כשהגיעו כוחות הצבא האמריקני לזירה נלקחה הגופה לחדר מתים של בית חולים קרוב ותועדה על ידי צוותי צילום, נקברה בקבר לא מסומן במילאנו, שממנו הוצא הארון ונעלם באפריל 1946. לאחר מספר ימים עצרה המשטרה 11 נאו-פשיסטים בחשד שהם אחראים לגנבת הגווייה באוגוסט 1946 ונשמרה במנזר בסביבות מילאנו.
בשנת 1957, כשראש ממשלת איטליה היה זקוק לתמיכת הימין הפשיסטי הועברה גופתו של מוסוליני לקבורה בכפר מולדתו פרדאפיו.
לתקופה קצרה שוב נגנבה על ידי נאו-פשיסטים, אך הושבה לפרדאפיו, שם הפך הקבר לאתר עלייה לרגל לאוהדיו.
מוסוליני היה נשוי לרקלה מוסוליני לבית גאודי, שהייתה אחותו החורגת מנישואיו השניים של אביו לאימה, (או בזוגיות בלבד, תלוי במקור).
בתם הבכורה אדה נולדה בשנת 1910. הזוג התחתן בשנת 1915 לאחר מכן נולדו להם שלושה בנים ובת זקונים.
בשנת 1914, שנה לפני נישואיו לרקלה, נישא מוסוליני לקוסמטיקאית רפואית בשם אידה דאלסר במילאנו, ואף היה לו ממנה בן, בניטו אלבינו מוסוליני, בו סירב להכיר.
כאשר עלה לשלטון, רדף את אידה דאלסר ואת בנם המשותף, והביא לאשפוזם בכפייה במוסדות פסיכיאטריים, ואף למותה של אידה ב-1937 ורציחתו של בניטו אלבינו ב-26 באוגוסט 1942. את העיתון "איל פופולו ד'איטליה" הקים מוסוליני בכספה של אידה.
במהלך נישואיו ידע מוסוליני פרשיות אהבה שונות.
היהודיה מרגריטה צרפתי הייתה מאהבת שלו במשך שנים רבות.
היא כתבה את הביוגרפיה הרשמית הראשונה שלו ב-1925, הייתה פעילה בניסוח והפצת התעמולה שלו וכתבה מאמרים עבורו.
החל מתחילת שנות השלושים גילתה צרפתי שמוסוליני מתרחק ממנה וללטוש עיניים אל נשים אחרות, צעירות ממנה, היא נעשתה שתלטנית ויומרנית מדי לטעמו, והשמינה.
והוא הרחיק אותה מכל השפעה.
עם החלת חוקי הגזע באיטליה בשנת 1938, הבינה שלמרות שהתנצרה עליה לעזוב, ונמלטה לשווייץ.
היא לקחה אתה שתי מזוודות בהם 1,272 מכתבים שכתב לה מוסוליני כמעין "תעודת ביטוח".
אחר כך עברה לארגנטינה, חילקה במשך מספר שנים את זמנה בין ארגנטינה לאורוגוואי.
ילדיה שנותרו באיטליה שרדו את המלחמה, אך אחותה וגיסה נספו בדרכם לאושוויץ.
היא חזרה לגור באיטליה ב-1947. מ-1932 ניהל מוסוליני מערכת יחסים עם אישה נשואה בשם קלרה פטצ'י, שהפכה לגלויה לקראת סיום שלטונו.
פטצ'י הייתה עמו בנסיעתו האחרונה, במהלכה נלכדו על ידי פרטיזנים איטלקים בניסיון הימלטות לשווייץ, נורו שניהם וגופותיהם הושחתו.
ב-2011 פורסם בעיתונות באיטליה טענה (על פי מכתב שכתב בנו) שלמוסוליני היה גם רומן עם מארי ז'וזה, מלכת איטליה.
ב-1992 נבחרה לפרלמנט מטעם המפלגה הנאו-פשיסטית באזור הבחירה שלה, נאפולי.
החל מ-2004 היא חברת הפרלמנט האירופי מטעם מפלגת הימין הרדיקלי "עם החופש".
בניגוד לאדולף היטלר, לא החל מוסוליני את דרכו הפוליטית כאנטישמי.
יהודים היו בין מייסדי המפלגה הפשיסטית, ובין המשתתפים במצעד על רומא.
פילגשו של מוסוליני במשך שנים רבות, מרגריטה צרפתי הייתה יהודייה, כמו גם המהפכנית הקומוניסטית אנג'ליקה בלאבנוב שהייתה בעלת השפעה על מוסוליני בתחילת דרכו, ומוסוליני אף התבטא כי בלעדיה היה נותר מורה כפרי.
עם עלייתו לשלטון היו שהביעו חששות מפני השלטון החדש, ועל מנת להרגיע את היהודים, קיבל מוסוליני לראיון את רבה של רומא, אנג'לו סצ'רדוטי, בנובמבר 1923. עד לשנות ה-30, התאפיינה גישתו של מוסוליני אל היהודים במשפט "בעיית היהודים אינה קיימת באיטליה".
למעשה, במשך כל שנות ה-20 של המאה ה-20 לא היו יהודי איטליה קורבן לרדיפות, והיחס אליהם היה כאל כל אזרח.
מוסוליני הכריז בפומבי כי הוא מתנגד לאנטישמיות ולגזענות, ואף התקין חוקים ותקנות לטובת היהודים, כגון הקמת "איחוד הקהילות היהודיות" בשנת 1931, שהעניק תמיכה ממלכתית רשמית לגופים יהודיים שעד אז פעלו באופן פרטי.
מוסוליני אפשר פעולתם של גופים ציונים באיטליה, בשנת 1924 התקיים בליבורנו כנס ההקמה של ארגון ציוני איטליה.
יחסם של היהודים למוסוליני לא היה שלילי, והיו שראו בו אף דוגמה ומופת.
אב"א אחימאיר לא נרתע מלכנות את עצמו "פשיסטן" ב-1928, אך בהמשך חזר בו מהגדרה זו.
אין ספק שמוסוליני ראה בברכה חיזורים מסוג זה, שכן ראה את ארץ ישראל כחלק מקיסרותו העתידית, וניסה לערער את שלטונם של הבריטים שם, כשם שניסה לערערו במקומות אחרים.
עם התקרבותו של מוסוליני להיטלר, בשנת 1933, הורע יחסו ליהודים.
החלו מסעות תעמולה אנטישמיים בעיתונות.
באפריל 1933 ובינואר 1934 נועד פעמיים עם נשיא ההסתדרות הציונית, חיים ויצמן, שניסה לגייסו להקלת מצוקת היהודים בגרמניה.
מוסוליני אמר לו: "אתם זקוקים למדינה יהודית".
ב-1938 קיבלה המועצה הפשיסטית העליונה את חוקי הגזע, וסימנה בכך כי מוסוליני יישר קו עם מדיניותו האנטישמית של היטלר.
כל עוד שמר מוסוליני על שלטונו העצמאי, לא גורשו יהודי איטליה להשמדה למזרח, אך משאיבד את עצמאותו, והפך לשליט ממשלת הבובות של הרפובליקה של סאלו, החלה רדיפת יהודים ושילוחם להשמדה במזרח.
ברדיפה זו השתתפו אנשי הרפובליקה של סאלו, פקידים, שוטרים, אנשי ממשל ואנשי "הבריגדות השחורות", בהם עיתונאי אנטישמי ידוע בשם ג'ובאני פרציוזי, אותו מינה מוסוליני כ"אחראי על הגזע" ברפובליקה.
בשואת יהודי איטליה נספו כ-7,900 נפשות (כולל אחותה וגיסה של מרגריטה צרפתי), ואחריותו האישית של מוסוליני לשיתוף הפעולה והסיוע בהשמדת היהודים היא רבה.
על כך כתב הסופר דניס מקסמית:
איטליה, שהתייצבה ב-1940 לצידה של גרמניה הנאצית, תקפה מן האוויר את תושבי העיר תל אביב ב-9 בספטמבר 1940 כחלק ממלחמת העולם השנייה.
הפצצת חיל האוויר האיטלקי על תל אביב גרמה לכ-130 הרוגים.
סינפה ערד הרביעי היה הקיסר בין 1294 – 1295 הוכתר בשם "סינפה אסגד".
בניו של הקיסר יאגבה ציון כל אחד מהם שלט כשנה באתיופיה.
היסטוריונים מתווכחים מה בדיוק המצב הפוליטי בזמן זה.
חלק טוענים שיאגבה ציון לא יכול היה להחליט על יורש ולכן בניו כיהנו שנה כל אחד, אך חלק גורסים שהמצב היה שונה מכיוון שכל אחד מהבנים טען לעצמו את הכתר והיה מצב של בלבול ואנרכיה באימפריה ולכן הקיסרים התחלפו כמעט כל שנה.
בתקופה זו החל גם השימוש בבית סוהר באמבה גישן על ידי ג'ין אסגד לקרובי משפחה בעיתיים של הקיסר, כאשר הוא הוכרח לאסור את אחיו המסוכן סבא אסגד, באותו הזמן הוא כלא שלושה מבניו ומאחיו באמבה גישן.
לא ידוע במדיוק מתי הסתיימה תקופה זו שבסיומה עלה לכס הקיסרות וודאם ערד.
הגבס הוא חומר בניין שימושי מאוד המקובל בבנייה המודרנית.
השימוש בגבס שימושי בעיקר בעיצוב פנים ונקרא גם בנייה קלה ועל אף זמינותו והאפשרויות הגלומות בו הוא אינו משמש לבנייה של מבנים שלמים או כחלק משלד של מבנה - לכן בנייה מגבס תמיד נתמכת על ידי מבנה גדול יותר העשוי בטון, פלדה או לבנים.
הגבס כחומר גלם לבנייה מגיע בצורה של לוחות גבס הנחתכים לכדי הצורה הרצויה ומחוברים אל המבנה בעזרת פרופילי פח העשויים פלדה מגולוונת.
מסלולי המתכת מחוברים אל קירות בטון או לבנים, לתקרה או לרכיבים שלדיים אחרים במבנה בעזרת ברגים ודיבלים ואליהם מוברגים באופן פשוט ברגים קטנים החודרים דרך שני החומרים הרכים יחסית (כדי למקם את הברגים באופן מדויק על הגבס אל מול הניצבים, משתמשים פעמים רבות בצ'וק ליין).
באופן זה, ניתן לקבל קירות, תקרות, מדפים או צורות בנויות נוספות בעבודה פשוטה יחסית ובמשקל קטן מאוד.
על גבי הגבס נמרח מֶרֶק המחליק את החיבורים בין לוחות הגבס, בעיקר אלה המחוברים בזווית ומעלים את הברגים שראשם נשאר חשוף בצידו החיצוני של לוח הגבס.
הפשטות בבנייה היא באפשרות המהירה יחסית להקים את קונסטרוקציית הפח אותה ניתן לחתוך בעזרת מספרי פח וחיבור לוחות הגבס אותם ניתן לנסר בפשטות ואף לחתוך בעזרת סכין.
בבנייה של משטחי גבס גדולים נדרש חיזוק של מסלול פח לאורך המשטח בכל 60 ס"מ ובצורות מורכבות נדרש מסלול בכל זווית ובכל חיבור בין שני משטחים.
הבנייה בגבס היא מהירה, מדויקת מאוד, קלה לביצוע וקלה במשקל, ומאפשרת פיתוחים של צורות שלא ניתן לבצע בשום שיטת בנייה אחרת למעט נגרות או ייצור תעשייתי מיוחד.
אולם, לשיטה מספר חסרונות לעומת בנייה בבלוקים או בלבנים.
אחד מחסרונותיו של הגבס הוא היותו של מבנה גבס חלש באופן יחסי לחומרים האחרים.
קיר גבס לדוגמה, אינו מסוגל לשאת משקל של ארונות קיר או של חיפוי שיש - על מנת לתלות על גביו משקל גדול כגון ארונות תלויים או טלוויזיה יש צורך בחיזוקים מיוחדים למבנה המתכת.
חיסרון בולט נוסף הוא אי עמידותו בפני מים.
מגע ממושך בין גבס ומים גורם לו להתנפח ולהתעוות.
בשל כך, לא ניתן להשתמש בבנייה מגבס במקומות החשופים לגשם וכן יש צורך להרחיקו ממקומות בעלי סיכוי למגע ישיר עם מים.
במהלך השנים פותחו פתרונות שמטרתם לענות על הצורך להשתמש בגבס במקומות חשופים למים.
פתרונות אלה נשענים בדרך כלל על בסיס צמנטים וחומרים אקריליים אחרים.
הם דומים ללוחות הגבס מבחינת המראה החיצוני אך אינם מבוססים על גבס.
לוחות אלה, כדוגמת האקווה פאנל מתוצרת אורבונד אן הצמנט בורד, מסוגלים לעמוד בתנאי חוץ קשים - לרבות במגע ישיר עם מים, הם הרבה יותר חזקים מלוחות גבס רגילים וקשים יותר לעיבוד ולחיתוך.
לוחות הגבס הם משטחים העשויים שכבת נייר דקה ומעליה טיח גבס - הרכב חצי-מימי של סידן גופרתי (CaSO4.½ H2O).
באופן זה נוצק משטח קשיח המשמש כחומר הגלם לבנייה בגבס.
עובי הלוח הסטנדרטי הוא 12 מ"מ אך קיימים גם לוחות דקים יותר המשמשים בעיקר לבנייה של משטחים עגולים אותם ניתן לכופף מבלי שישברו.
קיימים שלושה סוגים בסיסיים של קירות גבס המשמשים לבנייה השכיחה.
ניתן אף להבדיל ביניהם לפי צבע הנייר שבגב המשטח:
לוח גבס רגיל - בצבע בז'.
לוח גבס בצבע ורוד - העמיד בפני אש.
לוח גבס ירוק - העמיד בפני רטיבות.
יעיל כנגד לחות בלבד, ומשמש לחדרי אמבטיה או מטבחים.
גבס זה אינו עמיד בפני מים בכמות גדולה כגון מי גשם הפוגעים בקיר חיצוני.
בין הסוגים הנוספים של לוחות גבס ניתן למנות:
לוח גבס כחול - לוח בעל חוזק משופר לנגיפה, צבע פני הלוח כחול, צבע גב הלוח כחול אפור.
לוחות אלו משמשים בעיקר בחדרים רטובים וכקירות מעטפת חוץ.
לוח גבס משולב סיבי זכוכית (לוח FIRE-BOARD) - לעמידות גבוהה במיוחד באש.
לוח גבס משולב פוליסטירן מוקצף (קלקר) - לוח בעל בידוד תרמי משופר.
לוח גבס מבוסס בריום סולפט - להגנה מפני קרינת רנטגן (X-Ray).
מקור הגבס התעשייתי הוא במחצב סולפטי רך בעל הנוסחה הכימית CaSO4·2H2O .
לאחר חציבתו הגבס נגרס לחצץ, מנופה ומועבר למפעלים לעיבוד תעשייתי.
כחלק מהעיבוד במפעל הגבס נטחן בתהליך רציף תוך כדי חשיפה לטמפ' גבוהה.
במהלך החימום נפלטים 75% מהמים בתוך המחצב.
אבקת הגבס הנוצרת מעורבת עם תוספים נוספים בהתאם ליעוד הסופי והתערובת הנוצרת נוצקת על גבי נייר קרטון.
בישראל הגבס מיוצר על ידי שני יצרנים עיקריים: טמבור גבס בע"מ ואורבונד תעשיות גבס ומוצריו בע"מ.
השימוש הנפוץ ביותר של הגבס הוא לבניית קירות ותקרות מונמכות.
קיר גבס בנוי משני לוחות גבס מקבילים הניצבים לרצפה ונתמכים ומחוברים זה לזה בעזרת ניצבי פח.
קירות גבס נבנים בדרך כלל מלוחות בעובי מינימלי של 7 מ"מ.
חלל הקיר נשאר לרוב ריק או שהוא ממולא בצמר סלעים לטובת בידוד תרמי ובידוד אקוסטי.
בבניית קירות גבס נשמר רווח של כסנטימטר בין הרצפה והלוח על מנת שמים המשמשים לשטיפה לא יספגו בו, וחלקו התחתון של הקיר מחופה בעזרת פאנל מחומר אחר (כגון קרמיקה, שיש או עץ).
תקרת גבס היא אלמנט אדריכלי נפוץ מאוד המאפשר הנמכה של התקרה הרגילה הבנויה ויצירת חלל שירות ביניהן.
התקרה נתלית לרוב מהבטון המחזיק אותה ומנמיכה את גובה החלל במידה הרצויה.
בתוך חלל זה ניתן להכיל מערכות בניין שונות שחלקן אף מחייבות שימוש בתקרה תלויה כגון מערכת מיזוג אוויר.
בתוך התקרה גם ניתן להשקיע גופי תאורה שנראים מלמטה מיושרים עם מישור הגבס וכן מערכות כגון חשמל, תקשורת, הגברה (רמקולים) ועוד.
לרוב, נדרשת גם בנייה של לוחות פריקים אותם ניתן להסיר בקלות מהתקרה כדי לגשת אל המערכות לצורך תחזוקה.
קלות הבנייה בגבס מאפשרת יצירה של צורות תקרה שונות בעלי חשיבות אדריכלית.
לדוגמה, אלמנטים נפוצים מאוד של עיצוב פנים כוללים קרניז גבס צמוד לתקרה ובו תאורה הפונה כלפי מעלה הנראית כפס אור בתקרה היוצר אווירה מסוימת בחלל.
זו, יכולה להשתלב באופן יעיל עם מערכות מיזוג אוויר, כיבוי אש או חשמל הנדרשות לבניין מבחינה פונקציונלית.
בעזרת משחק תלת־ממדי בלוחות גבס ניתן ליצור נישות, מדפים ואלמנטים דקורטיביים הנראים כחלק מהבינוי הבסיסי שכן כולם מטוייחים יחד ונראים כמקשה אחת.
נישות המשולבות בקירות גבס הן אלמנט שימושי מאוד ועשויות לכלול בעצמן גופי תאורה פנימיים וחשמל בדומה לקיר או תקרת גבס.
בעיצוב הפנים המודרני, קיימת גישה של ציפוי כל קירות הבלוקים או הבטון בלוחות גבס, בעיקר במקומות בהם לא קיימת מצוקה של שטח.
השיטה נהוגה בדרך כלל במגדלי מגורים ומשרדים המיועדים למכירה או השכרה לגופים רבים אשר סביר להניח כי כל אחד מהם יתכנן ויעצב את הפנים בהתאם לצרכיו.
בשיטה זו ניתן בקלות לבצע שינויים במערך החשמל והתאורה של החלל, המאפשר דינמיות רבה במבנה החלל.
במקומות מסוימים מצופה גם התקרה בגבס עם מרווח מינימלי של מסלול פח בין לוח הגבס ותקרת הבטון.
כמו כן, ישנם לוחות גבס חדישים בעלי יכולת ספיגת רעשים מוגברת.
בניטו וילגאס (בספרדית: Benito Higinio Villegas; 11 בינואר 1877 – 27 באפריל 1952) היה שחמטאי ארגנטינאי.
וילגאס היה האלוף הראשון של מועדון השחמט של ארגנטינה בבואנוס איירס בשנים 1906-1907. לאחר מלחמת העולם הראשונה זכה וילגאס באליפות ארגנטינה בשנת 1922. בשנים 1921, 1923 ו-1931 הגיע למקום השני.
בשנת 1923 ניצח וילגאס בדו-קרב את מולינה קרנצה 6.5-1.5. בשנת 1924 הגיע וילגאס למקום השלישי (ניצח: ריכרד רטי), על תוצאה זו חזר גם בשנת 1928 (ניצח: ישעיהו פלצ'י).
וילגאס המשיך להשתתף באליפות ארגנטינה עד שנת 1943.
וילגאס השתתף מספר פעמים באליפות השחמט של דרום אמריקה.
בשנת 1921/22 חלק מקום שני-רביעי בתחרות שהתקיימה במונטבידיאו (ניצח: רוברטו גראו).
בשנת 1925 חלק מקום שישי בתחרות שהתקיימה במונטבידיאו ניצח: לואיס פאלאו).
בשנת 1928 הגיע וילגאס למקום השביעי בתחרות מר דל פלטה (ניצח: רוברטו גראו) .
בשנת 1931 הגיע וילגאס למקום ה-11 בתחרות בואנוס איירס (ניצח: קרלוס מדרנה).
בתחרות מר דל פלטה בשנת 1934 הגיע וילגאס למקום העשירי (ניצח: אהרון שוורצמן) , בתחרות בואנוס איירס 1934/5 חלק וילגאס מקום 11-12 (ניצח: לואיס פיאציני), וחלק מקום 13-14 בתחרות מר דל פלטה 1936 (ניצח: ישעיהו פלצ'י).
במהלך מלחמת העולם השנייה שיחק וילגאס בתחרויות בינלאומיות במר דל פלטה.
חלק מקום 8 בשנת 1942 (ניצח: מיגל ניידורף), הגיע למקום ה-14 בשנת 1943 (ניצח: גדעון סטולברג) והגיע למקום ה-16 בשנת 1944 (ניצחו: הרמן פילניק ומיגל ניידורף).
בשנת 1944 הגיע למקום ה-17 בתחרות לה פלטה (ניצח: מיגל ניידורף).
בניטואיט הוא מינרל ציקלוסיליקטי - (סיליקט במבנה בצורת טבעת) נדיר בגוון כחול של בריום, וטיטניום.
נוסחת המבנה הכימי של הבניטואיט היא .
המבנה של המינרל הוא של טבעת המורכבת מ-3 קבוצות של ארבעונים.
הבניטואיט שייך למערכת הגבישית ההקסגונלית, חבורת סימטריות מרחבית , והוא אחד המינרלים הנדירים המתגבשים בחבורת הסימטריות הנקודתית ה"דיטריגונלית דיפירמידלית " .
הבניטואיט שייך אומנם למערכת הגבישית ההקסגונלית (כלומר המשושה), אבל צורתם החיצונית של הגבישים שלו היא דווקא משולשת.
הבניטואיט מופיע בטבע בדרך כלל כגרגירים.
צורת הגבישים משושים פחוסים המסתיימים בפירמידה בשני הקצוות באורך של עד שישה סנטימטרים.
תופעת גבישים תאומים קיימת במינרל, ובמקרים מסוימים, כאשר הגבישים באותו גודל נוצרת צורת מגן דוד.
אין לבניטואיט פצילות בשום כיוון, והוא נשבר בצורה דמוית קונכייה.
הקשיות של המינרל בינונית-גבוה, 6.5-6 בסולם מוס, ומשקלו הסגולי 3.6 גרם לסמ"ק.
המינרל מסיס בחומצה הידרופלואורית, אך אינו מסיס בחומצת מלח או בחומצה גופרתית.
למינרל יש שבירה כפולה חזקה אפילו מיהלום.
מקדמי השבירה של הבניטואיט הם: nε=1.802-1.804, ו-nω =1.756- 1.757. גבישי הבניטואיט שקופים עד שקופים למחצה, וצבעם בדרך כלל כחול ספיר (כנראה בשל זיהומים בקטיוני ברזל), אך גם סגול, ורוד, לבן צהבהב או חסר צבע.
לעיתים קרובות המינרל מכיל שני צבעים.
הבניטואיט ניחן בדיכרואיזם (עד כמה משתנה צבע המינרל בהתאם לזווית בה מסתכלים בו) בולט.
הוא נראה חסר צבע מזווית אחת, וסגול, כחול כהה או כחול ירקרק מזווית שנייה.
הגוון הכחול אינו מושפע מחימום או מהקרנה רדיואקטיבית.
לעומת זאת החלק חסר הצבע הופך לכתום בחימום.
כמעט כל הדגימות של המינרל פולטות קרינה פלואורסצנטית בגוון כחול בהיר בקרינת על סגול באורכי גל קצרים.
חלק מהדגימות פולטות קרינה פלואורסצנטית בגוון אדום בקרינת על סגול באורכי גל ארוכים.
את המינרל גילה לראשונה ג'יימס קאוץ' (James M.
Couch) בשנת 1907, בשעה שחיפש עבור רודריק דאלס (Roderick W.
Dallas ) מרבצי נחושת, כקילומטר וחצי דרומית לפסגת סנטה ריטה (Santa Rita) בנפת ניו אידריה (New Idria District) בקצה הדרומי של מחוז סן בניטו (San Benito) במדינת קליפורניה שבארצות הברית.
בשל הצבע הכחול הוא הניח כי גילה מרבץ של ספיר, והוא סיפר על התגלית לאנשים נוספים.
בסופו של דבר נשלחו דוגמאות מהמינרל לאוניברסיטת קליפורניה בברקלי ושם ביצע ג'ורג' לאודרבק (George Louderback), פרופסור לגאולוגיה, אנליזה למינרל וגילה כי מדובר במינרל חדש.
הוא קרא לו "בניטואיט", "משום שנתגלה סמוך למקורות של הנחל סן בניטו במחוז סן בניטו".
יחד עם הבניטואיט זיהה לאודרבק שני מינרלים נוספים: ז'ואקיניט ומינרל אותו כינה "קרלוסיט", אך הסתבר שהקרלוסיט היה בעצם נפטוניט, מינרל שנתגלה קודם לכן בגרינלנד, אם כי איכות הנפטוניט שנתגלה בסן בניטו עלתה על המינרל שנתגלה במקומות אחרים.
המינרל נתגלה מאז במספר מועט של מקומות אחרים, ורק בקליפורניה הוא מצוי באיכות של אבן חן.
ב-1 באוקטובר 1985 חתם מושל קליפורניה על הצו המכריז על הבניטואיט כאבן חן מדינתית של מדינת קליפורניה.
השימוש העיקרי בבניטואיט הוא כמינרל לאספנים.
האספנים רוכשים את המינרל בעיקר בשל צבעו הדומה לספיר, אבל גם בשל הקרינה פלואורסצנטית בגוון כחול שהוא פולט בקרינת על סגול.
בקליפורניה מצוי המינרל שצבעו כחול יחד עם המינרל נתרוליט שצבעו לבן, המינרל ז'ואקוניט שצבעו חום והמינרל נפטוניט שצבעו שחור ושילוב הצבעים הפך את מקבץ המינרלים למבוקש.
במקרים רבים הבניטואיט שקוע בתוך הנתרוליט ויש צורך להמיס את הנתרוליט באמצעות חומצת מלח תחילה.
הקשיות של הבניטואיט מאפשרת גם שימוש כאבן חן אם כי כמות החומר באיכות של אבן חן מועטה ומצויה כאמור בקליפורניה בלבד.
הבניטואיט נוצר בהתמרה מטאסומטית של סרפנטיניט.
התמיסות ההידרותרמיות שגרמו להתמרה הכילו ריכוז גבוה יחסית של כמה יסודות נדירים כדוגמת בריום, טיטניום, פלואור, צזיום, ניוביום, וליתיום.
התהליך שגרם ליצירת תמיסות אלו אינו ברור עדיין.
בקליפורניה מצוי הבניטואיט בעורקים של נתרוליט החותרים בשיסט של גלאוקופן הירוק אפרפר כשהוא בין שכבות של סרפנטין, שגילו מוערך ב-160 מיליון שנים, כאשר הבניטואיט נוצר לפני 12 מיליון שנים.
ביפן מצוי הבניטואיט בדייק הבנוי ממגנזיו-ריבקיט-קוורץ-פלוגופיט-אלביט החותך בסרפנטיניט.
הבניטואיט הוא מינרל נדיר מאוד.
בניחוח חדש הוא ספרו השני של הרב זאב שרון שיצא בהוצאת ספריית בית אל.
הספר מספר על בחור חרדי שמתגייס לצה"ל.
הסיפור נפתח במלחמת ששת הימים.
אברהם, גיבור הסיפור, הוא ילד קטן היוצא עם סבתו לרחוב לחלק לצנחנים עוגיות.
הוא נתקל בחייל המילואים החילוני גיורא, האומר לו שהוא דומה לבתו הקטנה, שאליה הוא מתגעגע.
גיורא מבקש מאברהם לשלוח למשפחתו מכתב שלא הספיק לשלוח ואברהם מסכים.
לאחר מספר שנים אברהם מחליט, בניגוד לדרך החרדית שעליה התחנך, להתגייס לצה"ל ולהתנדב לחטיבת הצנחנים.
אביו מנתק עמו את הקשר.
כדי להתקבל לצנחנים אברהם משקיע מאמצים רבים, אך אף מפקד לא רצה לקבל אותו למחלקה שלו, מלבד גדי, מפקד מחלקה.
אברהם משובץ בגדוד 202 ועובר הכשרה כלוחם.
מפקדו גדי תומך בו מאוד.
הוא אינו מקובל בקרב חבריו עקב אורח חייו החרדי.
הוא נוהג לצטט פסוקים וללמוד גמרא בזמנו הפנוי.
במהלך פעילות מבצעית בגבול הצפון, נתקל מארב בפיקוד סמל המחלקה במחבלים ואברהם מצטיין בקרב.
חברו הטוב ביותר של אברהם, כפיר, מזמין אותו לקיבוץ בשבתות שבהן הנסיעה הארוכה לירושלים עלולה לגרום לו לחלל את השבת.
כפיר מכיר לאברהם את בת דודתו לילך.
הם מתקרבים זה לזה ואברהם מציגה בפני משפחתו.
בהמשך מגלה אברהם שאביה של לילך הוא לא אחר מאשר הצנחן גיורא שביקש ממנו בילדותו לשלוח את המכתב, ונהרג לאחר מכן במלחמה.
הקשר בין לילך ואברהם מתהדק.
מהרמזים בספר ניתן שהם מקיימים יחסי אישות.
אברהם מתקשה להשלים עם החטא והוא מחליט, בכאב גדול, לנתק את הקשר.
לאחר זמן מה פורצת מלחמת לבנון הראשונה, במהלכה נהרג גדי בקרב עם מחבלים ואברהם נפצע.
לאחר שהשתחרר מבית החולים הוא מבקש את סליחתה של לילך.
בניטו סטפנלי (באיטלקית: Benito Stefanelli; ) היה שחקן קולנוע איטלקי.
סטפנלי מוכר בעיקר בשל התפקידים ששיחק במערבוני הספגטי בבימויו של סרג'ו לאונה: "בעבור חופן דולרים" (1964) "הצלפים" (1965) ו"הטוב, הרע והמכוער" (1966).
הוא הופיע גם בסרטו של לאונה "היו זמנים במערב" ב-1968.
במהלך הקריירה שלו הופיע סטפנלי בעשרות מערבונים במיוחד בין השנים 1960–1970. בנוסף לתפקידו בטרילוגיה של לאונה שימש סטפנלי גם כמתורגמן של קלינט איסטווד במהלך צילום הטרילוגיה, בשל בקיאותו בשפה האנגלית.
בניטו גארוצו (באיטלקית; Benito Garozzo ; נולד ב-5 בספטמבר 1927) הוא שחקן ברידג' איטלקי שנחשב לאחד מגדולי השחקנים בכל הזמנים.
גארוצו זכה ב-13 אליפויות עולם לקבוצות ביחד עם חבריו לקבוצה הכחולה שייצגה את איטליה ונחשבת קבוצת הברידג' הטובה ביותר בכל הזמנים.
שותפו בקבוצה זו בחלק מאליפויות העולם היה פייטרו פורקה, וביתר האליפויות ג'ורג'ו בלאדונה.
גארוצו הוא יוצר שיטת ההכרזה הקלאב הכחול (באנגלית Blue Club bidding system) ופיתח גרסה מתקדמת של שיטת ההכרזה Precision הנקראת Super Precision.
גארוצו נחשב לשחקן ההגנה הטוב ביותר בכל הזמנים ובשל כך זכה לכינוי il sottomarino (הצוללת) כאלגוריה על יכולתו לראות מידע מוסתר כפי שצוללת מסוגלת לראות מתחת למים.
הזוגות בלאדונה-גארוצו וגארוצו-פורקה נחשבו כזוגות בין החזקים ביותר בתולדות הברידג'.
על פי מאמר משנת 1997 ב-Time Magazine, הזוג גארוצו-פורקה כנראה הזוג החזק ביותר בהיסטוריה של הברידג'.
גארוצו השתתף בפסטיבל ברידג' בינלאומי בישראל בשנת 1966.
גארוצו נולד באלכסנדריה שבמצרים והתגורר בנאפולי.
בצעירותו התאמן בענפי ספורט רבים כמו כדורגל, כדורסל, כדורעף, טניס ופינג פונג.
בשנת 1975 היה חבר בקבוצת הברידג' לאנצ'יה שערכה מסע משחקים ברחבי ארצות-הברית.
כמו כן, עד שפרש לגמלאות, היה בעל חנות תכשיטים.
גראוצו גרוש ואב לבן ובת.
במשך למעלה משלושה עשורים, בת זוגו לחיים ולברידג' הייתה Lea Dupont, עד לפטירתה בשנת 2012. החל משנת 1987 מתגורר בפאלם ביץ' בפלורידה שבארצות הברית.
בינואר 1994 קיבל אזרחות אמריקאית בנוסף לאזרחותו האיטלקית.
4 זכיות באליפות צפון אמריקה: לזוגות גברים ב-1971, לקבוצות בשיטה השווייצרית ב-1984, לקבוצות סניורים בשיטת נוק-אאוט ב-1995, לקבוצות סניורים בשיטה השווייצרית ב-2009
2 זכיות בליגה של האיחוד האירופי: תחרות פתוחה לזוגות ב-1973, קבוצות מעורבות ב-1983
זכייה באליפות הפתוחה לזוגות בשנת 1956
זכייה באליפות לקבוצות מעורבות ב-1983
נכתב ב-1970 ביחד עם פורקה ועם אנצו מינגוני.
The Blue Club נכתב ביחד עם לאון יאלוז.
הגרסה באנגלית עובדה על ידי טרנס ריס על בסיס הגרסה בצרפתית
בניחוש חוקר היא סדרת טלוויזיה אמריקאית בז'אנר קומדיית־דרמה בלשית, שנוצרה על ידי סטיב פרנקס עבור רשת USA Network.
בסדרה מככב ג'יימס רודיי בתפקיד שון ספנסר, יועץ צעיר לענייני פשיעה עבור משטרת סנטה ברברה, אשר כישורי התצפית המוגברים שלו וזיכרון צילומי מרשים מאפשרים לו לשכנע אנשים שהוא פותר תיקים באמצעות יכולות על־חושיות.
עוד משתתף בסדרה דולה היל בתפקיד חברו הטוב והאינטליגנטי של שון ושותפו בעל כורחו, ברטון "גאס" גאסטר.
הסדרה עלתה לראשונה ב־7 ביולי 2006, ושודרה במשך שמונה עונות.
פרק הסיום של הסדרה שודר ב־26 במרץ 2014. בישראל, הסדרה שודרה בערוץ yes Stars Action.
שון ספנסר הוא צעיר שניחן בכישורי תצפית והבחנה יוצאי דופן ובזיכרון צילומי, תכונות שירש מאמו ואשר אביו, הנרי ספנסר, בלש לשעבר במשטרת סנטה ברברה, לימד אותו לנצל ולחדד.
שון פועל כיועץ לענייני פשיעה עבור משטרת סנטה ברברה, ומתיימר להיות מדיום הפותר תעלומות רצח באמצעות יכולות על־חושיות, בעוד שבפועל הוא נסמך על כישורי ההבחנה שלו.
לצדו פועלים שותפו, ברטון "גאס" גאסטר, וכן בלשי המשטרה קרלטון "לאסי" לאסיטר (טימותי אומונדסון), וג'ולייט "ג'ולס" אוהרה (מגי לוסון), תחת פיקוחה של מפקדת התחנה, קארן ויק (קירסטן נלסון).
קורבין ברנסן מופיע בתפקיד אביו של שון, הנרי ספנסר.
שון מתפרסם לראשונה כ"מדיום" כאשר, לאחר שהוא מוסר למשטרה עשרות טיפים על פשעים שדווחו בחדשות ואשר מסייעים לסגור תיקים, המשטרה מתחילה לחשוד במקור הידע שלו.
היא משערת שידע כזה יכול להגיע רק מ"מקור פנימי", ואינה מוכנה להאמין שמדובר פשוט בכישורי התבוננות מחודדים.
כדי להימנע ממאסר, שון משתמש בכישורים הללו כדי לשכנע את המשטרה שהוא בעל כוחות על־חושיים; עם זאת, מפקדת המשטרה הזמנית קארן ויק מזהירה אותו שאם יתברר ש"כוחותיו" מזויפים, הוא יועמד לדין.
משלא נותרה לו ברירה אלא להמשיך בהצגה, ולאחר שהוכיח את עצמו כעזר יעיל בפתרון פשעים, הוא מקים סוכנות בילוש על־חושית בשם Psych והופך ליועץ חיצוני של המשטרה.
העמדת הפנים שהוא בעל כוחות על־חושיים מאפשרת לו להתנהג באופן מוזר וקומי, כשהוא הופך רמזים אמיתיים ל"תחושות בטן" ולחזיונות מעולמות אחרים.
הוא נהנה להקניט את חברו משכבר הימים, ברטון גאסטר (גאס), על תחומי העניין האקלקטיים שלו, בעודם נוסעים ברחבי העיר במכונית טויוטה אקו כחולה המכונה "האוכמנייה" ופותרים פשעים.
הבלש הראשי קרלטון לאסיטר, המכונה בחיבה "לאסי" בידי שון וגאס, מתחיל בשקט לכבד את כישורי פתרון הפשעים של שון למרות ספקותיו לגבי יכולותיו העל־חושיות; לאסיטר מתוסכל תדיר מכך ששון מאריך חקירות ומתרגז מהתעלולים שלו.
לעומת זאת, הבלשית הזוטרה ג'ולייט "ג'ולס" אוהרה ומפקדת המשטרה קארן ויק עוינות הרבה פחות.
אוהרה אף מביעה אמון ביכולותיו של שון, בעוד ויק שומרת על עמימות בנושא, ובדרך כלל מוכנות לתת לשון חופש פעולה כדי לפתור תיקים.
יחסיהם של הנרי ושון מורכבים, אך למרות זאת הנרי מסייע לשון במקרים שונים.
רוב הפרקים בעונות הראשונות נפתחים ב"פתיחה קרה" בדמות פלאשבק לילדותם של שון וגאס.
הפלאשבקים כוללים בדרך כלל שיעור שמלמד אותם הנרי ספנסר הצעיר יותר (אביו של שון), המעוניין שבנו ילך בעקבותיו ויהפוך לאיש אכיפת חוק.
לשיעורים אלה יש לעיתים קרובות תפקיד בשיא העלילה של הפרק.
בילדותו לימד הנרי את שון לחדד את כישורי ההתבוננות וההסקה שלו, לעיתים באמצעות משחקים ואתגרים שנועדו לבחון אותו.
כל פלאשבק גם קובע את נושא הפרק.
הסדרה ידועה בשל שלל בדיחות חוזרות, ובהן הכינויים המופרכים ששון ממציא לגאס, ה"אננס החבוי" שמופיע בכל פרק, והשתתפותם של כמעט כל חברי הקאסט הראשי של הסרט משנת 1985 The Breakfast Club (למעט אמיליו אסטבז).
שון ספנסר (ג'יימס רודיי) – יועץ עצמאי במשטרת סנטה ברברה אשר מתיימר להיות מדיום.
ניחן בכישורי תצפית והבחנה גבוהים ובזיכרון צילומי כשהוא משתמש בהם ב-"חזיונותיו".
הוא מסרב לקחת שום דבר ברצינות, אם כי התבגר לאט לאורך כל עונות הסדרה.
שון ספנסר הצעיר (עונות 1–5: ליאם ג'יימס; עונות 5–6: סקיילר ג'יסונדו) – שון ספנסר בילדותו.
מוצג בעיקר בתחילת פרקים בפלאשבק ביחד עם גאס הצעיר, בנושא המתקשר לתעלומת רצח שיפתרו באותו פרק.
ברטון "גאס" גאסטר (דולה היל) – החבר הטוב ביותר והשותף העסקי של שון בעסקי המדיום.
בנוסף לכך הוא מוכר תרופות.
שלא כמו שון, הוא לוקח את עבודתו ברצינות רבה, מנסה לפעול בצורה מקצועית אך נראה מגוחך.
הוא מתפרסם בכינויים רבים שניתנו לו על ידי שון, כולל "ראש הקסם", "ראש לבנדר", וכדומה.
ברטון "גאס" גאסטר הצעיר (עונה 1: אייזאה בראון; עונות 2–6: קרלוס מקאלרס השני) – ברטון גאסטר בילדותו.
מוצג בעיקר בתחילת פרקים בפלאשבק ביחד עם שון הצעיר.
קרלטון "לאסי" לאסיטר (טימותי אומונדסון) – הבלש הראשי של משטרת סנטה ברברה.
הוא ספקן לגבי היכולות המקצועיות של שון, וכועס מאוד על התנהגותו הילדותית והלא אחראית של שון.
מנסה בכל פעם להדיח אותו מתפקידו אם כי מדי פעם הוא נעזר בכישוריהם של שון וגאס במקרים היותר קשים שלו.
ג'ולייט "ג'ולס" אוהרה (מגי לוסון) – בלשית זוטרת ושותפתו של לאסיטר במשטרת סנטה ברברה.
בתחילת העונה הראשונה הייתה שוטרת במקור במיאמי והצטרפה בהמשך העונה למשטרת סנטה ברברה.
במהלך הסדרה היא ושון במתח מיני מתמיד.
קרן ויק (קירסטן נלסון) – מפקדת תחנת המשטרה של סנטה ברברה.
היא קשוחה אבל הוגנת, מסרבת בדרך כלל לשכור את שון וגאס כיועצים במקרים, אך כמעט תמיד נכנעת ומבקשת לעזרתם ומכבדת את עזרתו של שון אך בתקיפות, כאשר הוא דוחף את גבולות החוק או סבלנותה.
הנרי ספנסר (קורבין ברנסן) – אביו של שון.
היה בעברו בלש, סמל ומפקד התחנה במשטרת סנטה ברברה.
עצבני וכעסן כלפי הסובבים אותו ובעיקר אל שון וגאס.
במקרים רבים עוזר לשון בפתירתם אך מדי פעם חושש לעזור.
בעונה הרביעית הוא מועסק מחדש בתור המנהל המקצועי של היועצים בתחנה, כולל את שון וגאס.
באז מק'נאב (סייג' ברוקלבנק) – שוטר צעיר ותמים אשר עוזר תמיד בלא-יודעין לשון וגאס בפתירת תעלומות הרצח.
ד"ר וודרו (וודי) סטרוד (קורט פולר) – הפתולוג של תחנת משטרת סנטה ברברה.
אדם בגיל העמידה, חייכן, קריפי ונוהג להגיד דברים שמטרידים את סובביו.
ידיד של שון וגאס ועוזר להם פעמים רבות.
מדלן ספנסר (סיביל שפרד) – פסיכולוגית העובדת עם משטרת סיאטל ולעיתים עם משטרת סנטה ברברה.
אמו של שון ספנסר וגרושתו של הנרי ספנסר.
בדומה לשון גם היא בעלת זיכרון צילומי.
פלישיה גאסטר (ויני ראשד) – אמו של ברטון גאסטר ואשתו של ביל גאסטר.
ויליאם "ביל" גאסטר (עונה 2: ארני הדסון; עונות 4–6: קית' דייוויד) – אביו של ברטון גאסטר ובעלה של פלישיה גאסטר.