tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
חלק מהאבנים כוללות עיגול בחלק העליון ופגיון וחגורה מסוגננים בחלק התחתון, מה שהוביל כמה חוקרים, כמו , להעלות השערה שהאבנים יכולות לייצג גוף אנושי רוחני, במיוחד זה של דמות בולטת כמו לוחם או מנהיג.
תאוריה זו מתחזקת על ידי העובדה שהאבנים כולן שונות מאוד בבנייה ובדימויים, מה שיכול להיות משום שכל אבן מספרת סיפור ייחודי לאדם שהיא מייצגת.
בשנת 2006, פרויקט אבן האייל (Deer Stone Project) של מכון הסמית'סוניאן ו החל לתעד את האבנים בצורה דיגיטלית בעזרת סריקה תלת־ממדית בלייזר.
ארבעה אזורים במונגוליה הכוללים מקבצים של אבני אייל נוספו כאתר מורשת עולמית לרשימת אתרי המורשת העולמית של אונסק"ו ב-2023 כדלהלן:
סידורישםשם באותיות לטיניותקואורדינטות שטח בדונם שטח אזור החיץ בדונםתיאור 1 עמק חואיד תמיר Khoid Tamir valley 92,566.4244,200.8באתר ובאזור החיץ יש 93 אבני אייל, 375 חירגסור (מתחם קבורה), 278 קברים, 177 מבני אבן וכ-3,000 פטרוגליפים.
אבני האייל משתרעים לאורך רצועה בת 50 קילומטרים וברובן מהסגנון המונגולי הקלאסי, וחלקן נצבעו באוכרה.
2 ג'רגלאנטין אם Jargalantyn Am 1,00049,649.8באתר ובאזור החיץ יש 34 אבני אייל, 73 חירגסור (מתחם קבורה), 22 קברים ו-14 מבני אבן.
זהו מתחם גדול המורכב מ-26 מונומנטים של אבני אייל ומונומנטים נלווים.
ניתן לתאר את האתר כמתחם המנחות הגדול ביותר של תקופת הברונזה במונגוליה.
3 אורטיין בולאג Urtyn Bulag 3,641.452,291.2באתר ובאזור החיץ יש 74 אבני אייל, 12 חירגסור (מתחם קבורה), 26 קברים ו-8 מבני אבן.
זהו אזור של מונונמטים עם כמה חירגסור גדולים, אבני אייל וקברים.
נקודת הציון הבולטת ביותר של האתר היא החירגסורים הגדולים עם אלפי מבני הקרבה.
החירגסור הגדול ביותר הוא בגודל 388x410 מטרים, והתל המרכזי בקוטר 26 מטרים ובגובה 4.9 מטרים.
4 אואושיגיין אובור Uushigiin Övör 472.527,328.7באתר ובאזור החיץ יש 34 אבני אייל מהסגנון המונגולי ומהסגנון האירואסייתי, 154 חירגסור (מתחם קבורה), 250 קברים ו-67 מבני אבן.
תיארוך פחמן-14 של עצמות סוסים קבורות באתר העלו שהאתר פעל מ-1312 ועד 810 לפנה"ס והוא נחשב למייצג הטוב ביותר של מסורת הקבורה והפולחן של הנוודים הקדומים.
אבן החכמים, המכונה גם אבן הפילוסופים או אבן המכשפים , היא חומר שעל פי אמונת האלכימאים מסוגל להפוך מתכות זולות לזהב.
לעיתים נקשרה האבן גם ליכולת להישאר צעירים ולחיי נצח.
במשך תקופה ארוכה הייתה האבן "הגביע הקדוש" של האלכימיה המערבית.
האלכימאים סברו כי אכן קיים חומר כזה בטבע, והוא כונה "אבן הפילוסופים" משום הקשר שהיה בינו ובין התאוריות על החומר שהעלו הפילוסופים, ובפרט אריסטו והפילוסופים הערבים שקיבלו את תורת היסודות שלו (כדוגמת אל ראזי).
האמונה כי מתכות "נחותות" יכולות להשתפר ולהפוך זהב עמדה ביסודה של האלכימיה מראשיתה בתקופה ההלניסטית.
עם זאת, בעת העתיקה נתפס המעבר ממתכת פשוטה לזהב כ"צמיחה" וכהשתנות של החומר עצמו (מימוש פוטנציאל הקיים ממילא בחומר), ומשום כך – ללא צורך בחומר מבחוץ.
האלכימאי ההלניסטי ניסה לאפשר לחומר הנחות להשיל מעליו את תכונותיו על ידי שרפה ו"השחרה", ולהצמיח בו אחר כך תכונות "זהביות".
שורשי רעיון אבן החכמים באלכימיה הסינית והערבית: האלכימאים הסינים ניסו לפתח תרופות מבוססות-זהב, שיעניקו חיי נצח ונעורי נצח.
הערבים, אשר שילבו את ה"אלכימיה הרפואית" הסינית בתורת היסודות האריסטוטלית שירשו מהעולם ההלניסטי, פיתחו את רעיון ה"אלכסיר" – שממנו צמחה לימים "אבן החכמים".
האלכימאים הערבים ראו בכל המתכות שילובים שונים של כספית וגפרית, כך שניתן לעבור ממתכת אחת לשנייה על ידי שנוי היחס בין הכספית והגפרית.
ה"אלקסיר" אמור היה לאפשר "ארגון מחדש" של הכספית והגפרית, כלומר לסייע לתהליך האלכימי שנתפס לא כמעשה מיסטי אלא כטכנולוגיה המבוססת על הכרת היסודות המרכיבים את החומר.
במאות ה-12 וה-13 תורגמו כתבי אלכימאים ערביים ללטינית, ועימם יובא לאירופה מושג ה"אלקסיר".
רעיון אבן החכמים – יסוד טבעי או חומר המיוצר מכספית, מגפרית וממלח, אשר תואר בדרך כלל כאבקה אדומה ולפעמים כנוזל אדום או לבן שעצם מגעו בחומר דיו להפכו לזהב – גובש במאות ה-14 וה-15 באירופה בשיאה של ה"אלכימיה המיסטית".
בתקופה זו הושגה התקדמות מועטה מאוד בשיטות העבודה ובהכרת החומרים, והתהליכים המתוארים בספרי האלכימיה הערבית וההלניסטית פורשו באופן אלגורי ומיסטי; חיפוש אבן החכמים הפך לעיקר עיסוקם של האלכימאים בתקופה זו.
האגדה הידועה ביותר על הצלחה בייצור זהב היא סיפורו של ניקולא פלאמל, שעליו סופר כי הצליח לפענח את סודה של האבן ולהפוך שלוש פעמים כספית לזהב טהור.
פאראצלסוס מתאר את האבן ב"קתכיזם האלכימי" שלו כחומר המגלם את המהות הפנימית של החומר, ומאפשר לחומר לצמוח ולהפוך למושלם יותר.
בתוך החומר ה"נחות" אותו מבקש האלכימאי לשפר טמון "זרע" המורכב מ"לחות" כלומר כספית ו"חום" כלומר גפרית כאשר שאר החומר הוא מעטפת המגינה על הגרעין הפנימי.
אבן החכמים מאפשרת לזרע שבתוך החומר לממש את פוטנציאל הזהב שבו.
שלל השמות והתכונות הנקשרות לאבן החכמים הובילו לספקולציות לאורך שנים בדבר מרכיביה.
אפשרויות אקסוטריות, כלומר ממשיות, כללו מתכות, צמחים, סלעים ותרכובות כימיות, וכמו כן גם מוצרים גופניים כגון שיער, שתן וביצים.
יוסטוס פון ליביג קבע ש "היה הכרחי לבדוק ולערוך תצפיות...
אלכימאים חשבו פעם שמרכיב חשוב ביצירת האבן היה יסוד מיתולוגי בשם "קארמוט" (carmot).
אלכימאים הרמטיים אזוטריים דוחים עבודה על חומרים פיזיים, ובמקום זה מכוונים את חיפושיהם לאבן החכמים פנימה.
זאת אומרת "הם לא מתעניינים בכלל בדברים ממשיים אלה משתמשים בשפה האלכימאית כדי לבטא אמונות ושאיפות דתיות, פילוסופיות או מיסטיות".
פרשנויות חדשות ממשיכות להיות מוצעות, גם דרך גישות פיזיות וכימיות וגם דרך גישות אזוטריות.
הטרנספורמציה שמבוצעת בתיווך האבן מתפרשת גם כתהליך פסיכולוגי.
אידריס שאה מקדיש פרק בספרו הסופים לניתוח מפורט של המשמעות הסמלית של עבודה אלכימאית עם אבן החכמים.
ניתוחו מבוסס בחלקו על ניתוח לשוני של אחד המונחים לאבן (Azoth) בשפה הערבית, כמו גם המילים בערבית לגופרית, מלח וכספית.
אבן החכמים מופיעה ביצירותיהם של מספר סופרים:
ניקולס פלאמל והאבן מופיעים בספר הראשון בסדרת "הארי פוטר" מאת ג'יי קיי רולינג, "הארי פוטר ואבן החכמים".
ניקולס פלאמל והאבן מופיעים בכל הסדרה "הסודות של ניקולס פלמל בן האלמוות".
ב"פאוסט" של גתה מתואר ניסיון להכין את האבן כתרופה למגפה.
ב"סיפורי קנטרברי" של ג'פרי צ'וסר מובא סיפורו של משרת הכומר המתאר ניסיונות כושלים להכין את אבן החכמים.
בספר "האלכימאי" של פאולו קואלו.
בסדרות האנימה והמאנגה "אלכימאי המתכת"(ו"אלכימאי המתכת אחוות האחים") שמספרות על אחים אלכימאים שמנסים למצוא את אבן החכמים אשר תאפשר להם לעבור על חוקי האלכימיה ולקבל את גופם בחזרה.
בסדרת "39 רמזים" מוזכרת האבן גם כן.
בסדרת הטלוויזיה "הפלאש" בעונה 3 מופיעה האבן, כשהנבל סאביטר משתמש בה כדי לצאת מהכלא שהיה תקוע בו.
בסדרה "ערי הזהב הנסתרות" האבן מופיעה בעונה 4 ומהווה חלק משמעותי מסיפור העלילה
אבו עבדאללה מוחמד אבן בטוטה, או בקיצור המקובל אִבֶּן בַּטּוּטָה (24 בפברואר 1304 – 1369) היה נוסע וחוקר מרוקני–ברברי מוסלמי, שערך מסעות לכל אורך המזרח התיכון, בחלקים גדולים של אפריקה, מרכז אסיה הודו וסין.
במהלך שלושים שנה גמא כ-120,000 ק"מ ובזכותם נחשב בעיני רבים כנוסע החשוב בכל הזמנים.
לאחר מסעו האחרון הוא פרסם את תיאור מסעותיו, כולל תיאור של החיים בארצות השונות שבהן ביקר, וזהו אחד המקורות החשובים לידע הקיים כיום על ההיסטוריה של מקומות אלה באותה התקופה, ולעיתים – המקור היחיד.
אבן בטוטה נולד בשנת 1304 בטנג'יר שבמרוקו.
הוא למד את הקוראן, משפט דתי וספרות, ובגיל 21 כבר היה בקיא באסלאם.
תחילת מסעותיו הייתה בהחלטתו לעלות לרגל למכה כדי לקיים את מצוות החג'.
היותו איש דת והמוניטין שרכש לעצמו תוך כדי המסעות אפשרו לו לממן את המשך המסעות.
הוא עלה למכה בדרך היבשה: תחילה הגיע לירושלים והמשיך בדרכו לסוריה.
בדמשק למד נימוסים בינלאומיים שעתידים היו לאפשר לו להתקבל בחצרות המלוכה.
משם נסע דרך מדבר ערב והגיע למכה, שם השלים את הידע שלו על הדת והחוק האסלאמי.
ממכה יצא למסעו הבא לעיראק, עבר במקומות הקדושים לאסלאם השיעי וענף אחר של האסלאם: הסופיות, שלא הכיר עד אז.
יצא להפלגה ימית באוקיינוס ההודי ובאפריקה עסק בסחר מוצרים מהמזרח הרחוק.
שליט הודי שהתאסלם הזמין אותו להיות מורה הוראה בחצרו.
הוא נסע להודו דרך אסיה הקטנה ומשם הגיע לצפון הודו, דרך אפגניסטן של היום.
מהודו המשיך במסעותיו לאיי הדרום, המשיך לסומטרה והגיע לסין.
כאשר חזר לביתו בטנג'יר, יצא למסע אחרון במרוקו, בסודאן ובספרד המוסלמית.
את שארית חייו הקדיש לסיפור קורותיו לתלמידיו, ואלה העלו את תיאוריו על הכתב.
אין עדויות שלפיהן ניהל אבן בטוטה רישום של קורותיו במהלך מסעותיו.
ב-1354 הורה לו הסולטאן של פס להכתיב את קורותיו מזיכרונו למשורר החצר "לטובת משפחתו וכל מי שימצא עניין בכך": לספר על המקומות שעבר בהם, על המנהיגים שפגש ועל מורי הוראה מוסלמים שלימדו אותו.
מניחים כי בספרו "תֻחפת אלנזאר" ("מתנה למסתכלים") יש הגזמות רבות וכי כלל בספר גם מידע ששמע מאחרים.
למרות זאת נחשב הספר לקלאסי בעולם התרבות האסלאמי.
שנת מותו המדויקת של אבן בטוטה אינה ידועה, ונראה כי הייתה בין 1368 ל-1377. המוות השחור, שממנו הצליח לחמוק פעמים רבות, השיג אותו לבסוף בפאס.
בני דורו לא ייחסו חשיבות לספרו והוא נשכח למשך מאות שנים.
במאה ה-19 גילו מזרחנים אירופים את הספר מחדש באלג'יריה ותרגמו אותו לכמה שפות אירופיות.
אז התבררה חשיבותו כמקור מידע על האזורים הרבים המתוארים בו.
אבו בטוטה נסע מרחק רב יותר ממרקו פולו, ממגלן, מקולומבוס או מכל מגלה ארצות ידוע לפני הופעת הרכבות.
המוניטין של אבן בטוטה בעולם המוסלמי הוא ניכר.
על שמו נקראו אמצעי תחבורה, רחובות ואפילו חנויות לממכר מזון מהיר.
אחד הרחובות במזרח ירושלים נקרא על שמו, וב-2005 נקרא על שמו מרכז קניות בדובאי, הגדול ביותר במזרח התיכון.
ב-1325, בגיל 21, החליט לעלות לרגל לערים הקדושות מכה ואל-מדינה שבחצי האי ערב.
מסע זה הוביל למסעות נוספים אל ארצות אליהן הגיעה דת האסלאם.
ב-14 ביוני 1325 יצא אבן בטוטה למסעו הראשון למכה.
הוא החל את מסעו מטנג'יר לעבר קהיר שבמצרים, ברכיבה על חמור.
בדרכו לאורך חוף הים התיכון הגיע לתלם סן שבאלג'יריה, שם הצטרף לשיירת סוחרים ועולי רגל, ואיתם המשיך לאלג'יר ולעיר העתיקה קונסטנטין.
הוא הגיע לתוניס, בירת תוניסיה, ולאחר לימודים במדרסה בעיר היה למנהיגה הרוחני של שיירת עולי רגל בת אלפי אנשים שעשתה דרכה למכה.
דרך טריפולי שבלוב הגיע לאלכסנדריה שבמצרים, אזור שהיה אז תחת שלטון הממלוכים ונחשב בטוח למעבר.
אורך מסלולו לאורך חוף הים התיכון היה כ-4,200 ק"מ.
ממצרים תכנן להגיע למכה בדרך הים, שנחשבה לנוחה ביותר.
הוא הפליג על הנילוס לדרום מצרים, והמשיך לעיר הנמל אידאד (aydhad) שבסודאן, לחוף ים סוף, בכוונה להפליג למכה.
אולם בשל מרד שפרץ בעיר נאלץ לשנות כיוון ולשוב במורד הנילוס לקהיר.
הוא פנה לעבר חצי האי סיני, הגיע לעזה, לחברון, ולבסוף לירושלים.
את ירושלים שבשליטת הממלוכים מצא כעיר קטנה, ובה 10,000 תושבים.
הוא ציין את פועלם של השליטים הממלוכים מהשושלת הבחרית שבנו בעיר מדרסות, ביקר בכיפת הסלע ונמלא התפעלות מיפי המסגד ומהאדריכלות שלו.
מירושלים המשיך צפונה, עבר את עכו וצור וצפה במצודות.
הארץ הייתה הרוסה לאחר מאה שנות כיבוש צלבנים ומלחמות צבאות האסלאם.
את דרכו המשיך בנסיעה דרך טריטוריה ממלוכית, שהדרכים בה היו בטוחות יחסית, וכך הגיע לדמשק, שהייתה צומת מסחרי חשוב בין מצרים, איראן, אסיה הקטנה והארצות לחוף הים השחור.
אבן בטוטה מתאר את העיר בתקופה הממלוכית כ"כלבו" ענק של סחורות.
אוכלוסיית העיר הייתה כ-100,000 תושבים, והיא עוררה רושם רב על המבקרים בה.
אבן בטוטה תיאר את המסגד האומיי שבנה וליד הראשון כ"מסגד הגדול בעולם, מושלם מבחינה אדריכלית ובולט ביופיו".
בסיום הרמדאן המשיך אבן בטוטה בשיירת עולי הרגל, בדרך היבשה למכה.
הוא היה חסר אמצעים, וקיבל גמל כתרומה.
חלקו הראשון של המסע היה מדמשק לאל-מדינה, מרחק כ-1,350 ק"מ.
הוא נמשך בין שישה לשמונה שבועות, ורבים מעולי הרגל מתו בדרך מקשיי המסע.
אבן בטוטה הגיע לאל-מדינה, והמשיך למכה ב-1326. במכה מילא את מצוות החג' וזכה בתואר "חג' ".
אורכו הכולל של המסע הראשון למכה היה כ-9,300 ק"מ – דגלים 1–3.
בנובמבר 1326 יצא אבן בטוטה למסע חדש לעיראק ולאיראן.
הוא יצא ממכה לאיראן בשיירה של פקיד פרסי, שבשל החום נעה במדבר ערב גם בלילה, לאור לפידים.
הם הגיעו לבצרה שבשפך הפרת, והמשיכו לערים הקדושות לשיעים, שם פגש לראשונה מוסלמים אחרים: פרסים שיעים, שאת תפילותיהם לא הכיר.
אבן בטוטה ביקר בנג'ף, המקודשת לשיעים.
העיר, כ-160 ק"מ דרומית לבגדאד, התפרסמה כאתר הקבורה של עלי בן אבי טאלב, מקים השיעה והאימאם הראשון, וכונתה ה"עיר מסביב לקבר".
מנג'ף המשיך אבן בטוטה לבגדאד, שבעברה הייתה עיר מפוארת ומפורסמת ביותר בעולם הערבי, אלא שהוא הגיע אליה כשבעים שנה לאחר הכיבוש המונגולי ב-1258, שזרע הרג וחורבן בכל עיראק.
באיראן עבר אבן בטוטה באספהאן ובשיראז והמשיך צפונה לטבריז, בירת פרובינציית מזרח אזרבייג'ן שעל דרך המשי.
במסע זה נחשף להשפעת הסופיות, שבה עתיד היה לגלות עניין מאוחר יותר.
הוא חזר למכה דרך איראן.
אבן בטוטה שהה במכה בשנים 1327–1330 ואז יצא למסעו הבא, האחרון לדבריו, הפעם למזרח אפריקה, דרך ים סוף והאוקיינוס ההודי, אל החוף המזרחי של אפריקה ומשם בחזרה מדרום אל חצי האי ערב.
הוא הפליג מג'דה שלחוף ים סוף בספינה לעבר תימן, שם ביקר בערי חוף ובכפרים קטנים.
תחנתו הראשונה בתימן הייתה צנעא, משם המשיך לפנים המדינה, לתעיז, עיר הבירה.
הוא הגיע לעדן, ולאחר שהחליט כי יעסוק במסחר ימי הפליג לג'יבוטי, בחוף המזרחי של אפריקה.
הוא ביקר במומבסה ובמוגדישו (היום בסומליה), והגיע לאיים פאמפה וזנזיבר.
זנזיבר שימשה הנמל הגדול ומרכז סחר העבדים שהגיעו מרחבי יבשת אפריקה.
מזנזיבר המשיך לקילווה (היום בטנזניה) – הנקודה הדרומית ביותר בחוף מזרח אפריקה שאליה הגיע.
אבן בטוטה תיאר את קילווה כ"עיר בעלת רמת חיים גבוהה, מרכז לסחר בזהב.
לתושבים יש ארמונות, מזונם בכלי פורצלן מסין, לובשים בגדי משי וחדרי הרחצה והנוחיות שלהם בתוך הבית." סולטאן קילווה נחשב עשיר במיוחד.
במסגרת עסקיו הוא עסק במסחר עבדים: קבע את שיטת איסופם, מכירתם והצעתם כמתנות.
אבן בטוטה חזר לחצי האי ערב והגיע לעומאן.
לאורך חופי דרום חצי האי צפה בציד כרישים.
הוא התעניין גם בשווקים, ראה בסחורות מהודו ומהמזרח הרחוק ובכך התכונן למסעו הבא.
הוא הגיע למצר הורמוז, חזר לתימן ועבר דרך פסגותיה הגבוהות, בגובה של 3,000 מטר.
הוא עבר במדבריות וחזר למכה.
הסולטאן של דלהי, מוחמד אבן טוגלאק (محمد بن تغلق – Mohammed ibn Tughluq), הציע לאבן בטוטה להיות המומחה לאסלאם בארצו, והבטיח לתגמל אותו בנדיבות.
אבן בטוטה החליט לצאת להודו בדרך היבשה.
הוא נסע לאסיה הקטנה (כיום בטורקיה) ותיאר כיצד נראתה במאה ה-14. תיאורו את החיים בה לפני השלטון העות'מאני הוא מקור ייחודי למידע על האזור ועל אורח החיים של תושביו.
הוא ציפה למצוא שם שיירת סוחרים טורקים, שאיתם תכנן להגיע להודו.
בסוריה הפליג באוניה לעיר הנמל אלניה, באסיה הקטנה.
הצוות הנוצרי התייחס אל המוסלמים בכבוד רב והסיע את אבן בטוטה בחינם.
הוא סבר כי הסיבה לכך היא שהנוצרים באסיה הקטנה הם בחסות המוסלמים.
הוא הגיע לאלניה, ששימשה מרכז לשיווק עצים לנמלי מצרים וסוריה.
עבור אבן בטוטה האזור שאליו הגיע היה מופלא.
הוא תיאר את תושבי האזור כמארחים טובים וציין כי בכל עיר דואגים לו ה"אחים" המוסלמים לקורת גג ולאירוח מלא.
משם המשיך לאנטליה, שבה גרה כל עדה בתחום משלה.
הנוצרים גרים ברבע מהעיר, מסתגרים מאחורי חומה, ששעריה ננעלים לתפילה כל ליל שישי.
ליוונים וליהודים יש רבעים דומים.
כאשר הגיע לעיר "דניזלי", התרשם מהאירוח של התושבים.
בסיוריו זכה לקבל מתנות רבות אבל החשובים מכל עבורו היו מכתבי המלצה שיעזרו לו במסעו להודו.
תשומת לב מיוחדת מקדיש אבן בטוטה לנשים.
הוא מבחין בין הנשים הטורקיות, שהציבור רוחש להן כבוד רב, לבין הנשים היווניות, המשמשות יצאניות ונחשבות לסחורה.
בנובמבר 1331 יצא אבן בטוטה להמשך מסעו, עם שלושה מלווים – שני עבדים ושפחה, ועם סוסים רבים ומתנות שקיבל מהמושל ושאר מארחיו.
הוא יצא לכיוון הים השחור והגיע לעיר "בירגי", באזור איזמיר.
אבן בטוטה המשיך לבורסה ומשם לעיר הנמל סינופ, לחוף הים השחור.
בסינופ המתין ארבעים יום עד שהחלו לנשב רוחות לכיוון צפון, ואז הפליג בספינה קטנה לעיר קרים, בחצי האי קרים, שם המתין לשיירה שתוביל אותו באסיה המרכזית לאורדת הזהב, בדרך הודו.
מקרים ירד מזרחה לחוף הים והגיע לעיר הנמל העתיקה קאפה (היום פאודוסיה).
העיר נודעה בפעילות המסחרית בה, וכשהגיע אליה אבן בטוטה היו בה סוחרים רבים מארצות רבות, רובם נוצרים.
בעיר לא היו כמעט מוסלמים.
בקרים מצא אבן בטוטה שיירה גדולה שנסעה צפונה והצטרף אליה.
בשיירה נסע גם אוזבג חאן (Ozbeg the Khan) של אורדת הזהב עם נשותיו בדרך לח'ליפה מבגדאד ואבן בטוטה החליט להצטרף לשיירתו המאובטחת של החאן.
הם נסעו מזרחה, עברו ליד הים הכספי והגיעו לדלתה של הוולגה ועד אסטרחן.
בשיירה הייתה גם אשתו ההרה של החאן המוסלמי.
אבן בטוטה הציע לחאן כי ילווה אותה חזרה לבית אביה בקונסטנטינופול.
החאן הסכים, ואבן בטוטה פנה דרומה, הגיע לים השחור והמשיך מערבה עד שהגיע לקונסטנטינופול ב-1332. סך הכל מרחק של 3,400 ק"מ (הלוך ושוב).
בקונסטנטינופול, מרכז הנצרות באותה עת, מצא כי הנוצרים והמוסלמים חיים זה לצד זה בסובלנות.
כנסיית איה סופיה ההדורה ניצבה במרכז העיר.
הנוצרים אפשרו למוסלמים להקים מסגד ראשון בעיר.
תושבי העיר הנוצרים עסקו במסחר והיו נתינים של ערי אירופה ובני חסותן.
אבן בטוטה מתאר את בוא השיירה של הנסיכה לעיר: "5,000 רוכבים, 500 חיילים, משרתים אישיים רבים, 200 שפחות, 400 כרכרות, 2,000 סוסים, 500 גמלים ושוורים רבים.
האוכלוסייה בדרך נדרשה לספק לשיירה את כל מחסורה.
זמן הנסיעה היה 75 יום.
אחי הנסיכה קידמו את פני הבאים עם 10,000 פרשים חמושים.
אבן בטוטה שם לב שהנסיכה שתתה יין וטעמה בשר חזיר, למרות האיסור על כך באסלאם, והבין מכך שהנסיכה נשארה נוצרייה על אף שנישאה למוסלמי.
מאחר שבמסעותיו הקודמים רכש מושגים בפוליטיקה, סבר כי הנישואין בין החאן המוסלמי לבין הנשים הנוצריות, כולל בתו של הקיסר הביזנטי, הם בעיקרם משיקולים מדיניים.
לאחר חודש בעיר ליווה הקיסר את אבן בטוטה עד ליציאה מהעיר ונתן לו מתנות.
אבן בטוטה יצא לדרך אל אסטרחן עם המלווים שבאו עמו.
בדרך עבר על פני ערבות יבשות וקרות, מסעו היה בחורף והוא סבל מקור למרות לבושו החם.
המים בדרך היו קפואים ולא ניתן היה להתרחץ.
הוא הגיע לאסטרחן והמשיך צפונה כדי להיפגש עם החאן, והגיע לסאריי באטו, שהייתה בירת אורדת הזהב.
קיימת דעה כי המשיך במסעו צפונה עד למעלה נהר הוולגה, לנהר קאמה אל "בולגרי" (bulgary).
לאחר מכן המשיך להודו, יעדו המקורי.
במשך חמישה חודשים עבר באזורים שהיו בשליטת האימפריה המונגולית, אלימות הכיבוש של הפולשים בלטה לאורך כל המסע.
כאשר הגיע לבוכרה גילה כי המסגדים, בתי הספר והשווקים נחרבו ובעיר לא נותרו אנשים משכילים.
היישובים המוסלמיים שגילו התנגדות לפלישה נהרסו כליל.
הוא יצא מתחום השליטה של אורדת הזהב ובא לאסיה התיכונה, תחום השליטה של צ'אגאטאי חאן (Khan de Chagatay), מצאצאי ג'ינגיס חאן.
הייתה זו ארץ של רועי צאן ולא של מסחר ותרבות.
החאן תרמאשירין (Tarmashirin Khan) היה השליט המונגולי הראשון שקבע כי האסלאם יהיה דת המדינה.
אבן בטוטה המתין חודשיים בסמרקנד עד לסוף החורף הקשה.
בינתיים נעזר השליט בהכרת הדת של אבן בטוטה, כדי ללמוד את חובותיו הדתיות.
הוא זכה לקבל ממנו אמצעים להמשך מסעו: שני גמלים, מעיל עבה ו-700 דינר והמשיך בדרך המשי לבלק (Balk), עבר את הרי הינדו-כוש בתנאים קשים במיוחד והגיע לקאבול שבאפגניסטן של היום.
בינתיים נודע לו כי השליט שלמד את ממנו את דת האסלאם חזר בו, וקצינים אנטי-מוסלמים החלו להנהיג את צבאו.
הוא הזדרז לצאת מהאזור כדי לא ליפול קורבן לסכסוכים פנימיים.
הוא חצה את נהר האינדוס והגיע ליעדו דלהי.
הוא עבר ארבעה חודשים קשים: המעבר בהרים גרם לו לאפיסת כוחות.
הודו של אותם הימים הייתה בחלקה תחת השפעת האסלאם.
במאה ה-11 הכריזו המושלים הטורקים של אפגניסטן "מלחמת קודש" נגד האוכלוסייה ההינדית.
הגל הראשון של "חיילי האל" הרסו את מקדשי ההינדים.
מאוחר יותר הרשו המושלים המוסלמים להודים לעבוד את אלוהיהם אך דרשו מהם לשלם מיסים כבדים.
ההודים המשיכו להתאסלם בגלל היתרונות במיסוי ובקידום החברתי, אך בפועל נשארו הינדים.
הסולטאן החליט לשכור עובדי ציבור, אנשי חינוך ושופטים מארצות מוסלמיות כדי להפוך את ההודים למוסלמים, וכך הגיעו להודו עיראקים, פרסים ואחרים, עד כדי כך שהפרסית הפכה להיות השפה הרשמית.
לפקידות המוסלמית הבכירה ניתנו תנאים מושכים כדי שיתבססו בהודו ויעשו את מלאכתם נאמנה.
אבן בטוטה הגיע לעיר הבירה דלהי כאשר היא נראתה כמדבר.
היה זה זמן קצר לאחר חידוש היישוב בעיר.
מוחמד אבן טוגלאק החליט להגביר את השליטה בדרום החצי-אי, בנה עיר בירה חדשה, 1,500 ק"מ דרומה מדלהי, וקרא לה בשם "דאולאטאבאד" (Daulatabad) (כיום במהאראשטרה).
הוא ציווה על פקידי הממשל ועל כל אוכלוסיית דלהי לעבור לעיר החדשה, אך רבים מתושבי העיר מתו מקשיי הדרך.
בעיר החדשה נוצר מחסור במים וכעבור שנתיים נאלץ טוגלאק להסכים להחזרת התושבים לדלהי.
להודו היו אז שתי ערי בירה: הראשית, דלהי בצפון והמשנית, דאולאטאבאד בדרום – במטרה להדק את השליטה על הטריטוריות בדרום בהודו.
כשהגיע אבן בטוטה לדלהי הוא היה חסר פרוטה.
היה עליו להופיע בפני השליט עם מתנות.
הוא עשה עסקה עם אחד הסוחרים בעיר: הסוחר נתן לו מתנות עבור הסולטאן ובתמורה הבטיח לו אבן בטוטה את המתנות שיקבל מהסולטאן, בשווי שעלה בהרבה על שווי המתנות המקוריות.
אבן בטוטה זכה לקבל תמורה הולמת לשירותו הדתי בתור שופט והועסק כמומחה לחוקה האסלאמית.
במרוצת הזמן היה לשופט עליון.
אבן בטוטה מספר כי לטוגלאק היה עניין רב בהטבעת מטבעות.
מלבד יציקת מטבעות הזהב בגדלים שונים – לנוחיות הסוחרים – הוא הנהיג בהודו לראשונה שימוש באסימונים ממתכות זולות כאמצעי תשלום.
הוא חיקה בכך את הסינים.
הוא דרש כי את הזהב ואת הכסף יפקידו באוצר הסולטאן ובמקומו ישתמשו התושבים באסימוני נחושת ופליז.
החיים בצל הסולטאן העריץ היו מסוכנים.
איש דת מוסלמי ניסה לארגן קשר נגד הסולטאן, ושמו של אבן בטוטה היה ברשימות המוסלמי.
הוא נעצר אך שוחרר לאחר שהתפלל 33,000 שורות בספרי התפילה, במשך חמישה ימים.
הוא ביקש מהסולטאן לעלות לרגל למכה, אך הסולטאן, שהעריך את הכושר הדיפלומטי, ידיעת האסלאם והניסיון המשפטי של אבן בטוטה, החליט, בתום שמונה שנות שירותו בהודו, לשלוח אותו להיות שגריר בסין.
מחוסר ברירה יצא אבן בטוטה לדרך לסין, יחד עם חמישה-עשר שליחים סינים עם מתנות לקיסר השושלת הסינית.
הוא ירד לדרום הודו, דרך דאולאטאבאד.
בדרך תקפו אותו מורדים אך הוא גבר עליהם למרות הנחיתות המספרית, אם כי הפסיד את מטען המתנות שהיו ברשותו עבור השליט הסיני.
בדאולאטאבאד, עיר הבירה השנייה של הסולטאן, המתין והצטייד במתנות חדשות עבור קיסר סין, והמשיך בדרכו לעיר החוף "קומבי".
כאן המתינו לו שלוש אוניות, שבהן אחסן את המתנות.
אונייה רביעית כללה שכירי חרב מאפריקה להגנה על המשלחת משודדי ים באוקיינוס ההודי ומאוחר יותר במצר מלאקה.
הוא המשיך לגנדר (Gandhar) ולקליקוט (Calicut).
בקליקוט המתין שלושה חודשים לרוחות המונסון המתאימות, שעימן יפליגו מזרחה לסין.
כאשר נוצרה הזדמנות הם יצאו להפלגה, אבל האוניות התרסקו בחוף הקרוב, "חוף מלבר".
אבן בטוטה חזר צפונה לנמל "הונבר" (Honavar) וממנו תכנן את המשך מסעו.
הוא החליט לא לחזור להודו.
תוכניתו להגיע לסין ולהיות בה שגריר, לעת עתה, ירדה מעל הפרק.
מטען המתנות לשליטי סין אבד בים.
המשמר שיאבטח אותו משודדי הים – התפזר, וצוות המלווים הסיניים שבאו לקבל את פניו חזרו כלעומת שבאו.
הוא החליט לא לחזור להודו והפליג לדרום האוקיינוס ההודי: האיים המלדיביים וציילון.
חשיבות האיים הייתה בשני מוצרים: הסיבים מעצי הקוקוס, המשמשים לאריגת חבלים ושליית צדפות וקונכיות מהים, ששימשו כאמצעי תשלום במלזיה ובמקומות אחדים באפריקה.
אבן בטוטה ידע כי תושבי האיים התאסלמו רק לאחרונה, וצפה כי יזדקקו למומחה לאסלאם.
הוא התקבל במאלה, בירת האיים המלדיביים.
המדינה, שזה עתה קיבלה על עצמה את האסלאם, כיבדה אותו במשרת שופט עליון.
העניקו לו זהב, פנינים ושפחות צעירות.
ביקשו ודרשו ממנו כי יישאר זמן רב, ואבן בטוטה נאלץ להסכים.
הוא רכש את אמון התושבים כשהצליח להביא להפסקת המנהג להקריב מדי חודש בתולה לשד.
הצלחתו בגירוש השד גרמה לכך שהשליטה כיבדה אותו בנישואין עם ארבע נשים (לא יותר – כמנהג האסלאם), מהמשפחות המכובדות באי, כולל ממשפחת המלוכה.
אבן בטוטה חי שנתיים באי.
פעילות פוליטית החלה להוות חלק מעיסוקיו שהרי תככים הוא למד בחצרות השליטים.
הוא פיתח שאיפה להיות הסולטאן במקום.
הסולטאן גילה זאת והוא נמלט לאי השכן, ציילון.
בציילון (כיום סרי לנקה) קיבל את אישור השליט ועלה במדרגות לפסגת הר אדם הראשון (Sri Pada).
על ההר יש סימנים של טביעת כף רגל.
המוסלמים טוענים שהייתה זו רגלו של ה"אדם הראשון".
אבן בטוטה נשאר על ההר שלושה ימים ורכש את אהדת המאמינים בני שתי הדתות.
הוא המשיך בספינה לנמל "הונבר" (Honavar) המוכר לו, בחוף המערבי של הודו.
הספינה נטרפה בחוף "קורומנדל" (Coromandel Coast).
שם נשדד אבן בטוטה על ידי שודדי ים.
הוא חזר לציילון ולאיים המלדיביים.
שליטי האי סיפקו לו ספינה והוא החליט להגשים שוב את החלום ונסע לסין, בהפלגה דרך מפרץ בנגל ליד חופי הארצות אסאם (Assam) ובנגל והגיע לעיר הנמל צ'יטגונג (Chittagong), כיום עיר הנמל החשובה של בנגלדש, ומשם המשיך לאי סומטרה.
אבן בטוטה שב מהאי לנמל צ'יטגונג, שם הופתע ממה שראה בעיר המוסלמית: "גיהנום מלא כל טוב.
הכול בזיל הזול – בעיקר העבדים".
חבר שלו קנה עבד צעיר בתמורה לשני דינר – מחיר כיכר לחם.
אבן בטוטה החליט להפליג לצפון בנגל בנהר "מגמה" (Meghma), לעיר "סילט" (Sylhet).
שם פגש בהודי קדוש (Babadjis) בן 150 שנה.
האיש ציפה לבואו של אורח מאפריקה.
הוא שהה שם שלושה ימים וקיבל ממנו עצות למהלכיו בעתיד.
בחלק האחרון של המסע באיי "האוקיינוס ההודי", הגיע אבן בטוטה למה שיכונה בשם דרך הבשמים, העוברת מסין ליבשת אירופה דרך חופי הודו סין, וייטנאם, אינדונזיה ומפרץ בנגל.
אורך המסלול באיי "האוקיינוס ההודי" – כ-13,000 ק"מ.
השלטון בסין היה בידי שושלת יואן, צאצאי ג'ינגיס חאן והמונגולים.
על אף שלא אהדו את המוסלמים, קידמו אותם בברכה, במטרה לעודד את המסחר עם אסיה ואירופה.
הזרים בסין התיישבו בעיקר בדרום המדינה, סמוך לחוף הים.
המוסלמים הגיעו לסין, בין השאר לאור קריאת מוחמד: "ללכת ולחפש השכלה אפילו עד סין".
גם שליטי מלזיה עודדו את ההתיישבות המוסלמית בסין, כי ראו במסחר עם סין יתרונות כלכליים.
הקהילות הזרות נהנו מאוטונומיה שיפוטית והסכסוכים ביניהן יושבו על ידי ההנהגה המקומית – אצל המוסלמים: השייח'ים והקאדים.
הקהילות המוסלמיות שהתבססו חיפשו קאדים, מורי הוראה ולבלברים (כי לא ידעו לכתוב ערבית).
המוסלמים האירופים ומעט נוצרים שהגיעו לסין הועסקו בתפקידי שירותים: גביית מיסים, אדריכלות ושירותים ציבוריים.
בדרך כלל הם גרו בשכונות נפרדות, עם שווקים, בתי חולים ובתי תפילה.
חלקם עסקו בסחר עם סוחרים שפעלו בנמלים באיראן, בים האדום ובאוקיינוס ההודי.
באיי סומטרה התארח אבן בטוטה אצל נסיך האי, שהמיר את דתו לאסלאם רק במאה ה-13 והיה נלהב מהדת החדשה.
הנסיך נתן לאבן בטוטה את הג'ונקה האישית שלו, וזה יצא למסע לסין, שבו עבר את מצר מלאקה, נתיב השיט העיקרי בין האוקיינוס ההודי והאוקיינוס השקט.
אחרי הפלגה של 40 יום הגיע לסין.
הוא נחת בנמל צְ'וֵ'אנְג'וֹאוּ (Quanzhou) בפרובינציית פוג'יין.
הקאדי, השייח' והסוחרים קיבלו את פני אבן בטוטה בשערי העיר בטקס מפואר ומושל העיר הכריז עליו כאורחו.
הוא המשיך לפוּג'וֹאוּ (Fuzhou), שם פגש סוחר עשיר מאוד שהכיר עוד בהודו, שדאג לכל מחסורו והקצה שני משרתים לשירותו האישי של אבן בטוטה.
תוכניתו של אבן בטוטה הייתה להיות קאדי בסין או סוחר במוצרים היקרים: תבלינים, משי ופורצלן.
אבל הוא לא הספיק להגיע לכך, כפי שנראה בהמשך.
בסיורו בסין מתאר אבן בטוטה את ביקורת הגבולות והמכס, וכי התשלומים בשווקים נעשים בשטרות מנייר וכי לא ניתן לרכוש סחורה בדינרים.
הוא מספר שכאשר רוצים השלטונות לחפש מישהו, הם מפיצים את ציורו.
אבן בטוטה מתאר את סין כמדינה הבטוחה ביותר בעולם: בתשעה חודשי סיור לא נתקל אפילו באירוע אחד, למרות שהיה ברשותו רכוש בעל ערך.
על הסינים הוא מספר כי אינם מפזרים את כספם על מזון ובגדים.
הם עוסקים במסחר ובראש מעייניהם צבירת ממון וזהב.
ב-1346 סיים שהות של שנה בסין.
מאחר שפרצה הפיכה, נמלט משם.
בגיל 45, לאחר 24 שנים של מסעות, החליט אבן בטוטה לשוב לביתו.
הנסיעה חזרה ארכה שלוש שנים: 1346–1349, ובמהלכה הגיע פעמיים למכה.
המסלול חזרה היה כדלקמן: אבן בטוטה הפליג מעיר הנמל הסינית הָאנְגְג'וֹאוּ (hangzhou), ירד דרומה דרך ים סין הדרומי הגיע למצר מלאקה, חלף על פני איי סומטרה והגיע לעיר המוכרת לו בהודו – קליקוט (Calicut).
הוא חצה את האוקיינוס ההודי ונחת בחוף עומאן, עבר את מצר הורמוז ונחת בעיראק.
משם המשיך את מסעו ביבשה: בגדאד, דמשק, עזה, קהיר ושוב חצה את הים האדום ועלה לרגל למכה.
מאלכסנדריה שט בספינה לתוניס, לספרד, לסרדיניה וממנה למרוקו, שם שב לביתו בטנג'יר.
חלקו הראשון של המסע חזרה היה נוח, אם כי ארוך.
הוא שהה זמן מה בסומטרה בברכת מושל העיר, המשיך להודו ומשם לחצי האי ערב, ועלה לרגל למכה, בפעם הרביעית.
הוא חפץ לראות את בגדאד מתאוששת מהנזקים שגרמו המונגולים לפני 11 שנה.
הוא המשיך בחציית המדבר הסורי והגיע לחלב, בצפון סוריה.
בחורף 1348 גילה כי המוות השחור הגיע גם לעולם הערבי.
לפי ספרו, אומדן המתים מהמגפה בדמשק היה 2,400 איש מדי יום, והחיים והמסחר בעיר שותקו.
לראשונה הוא מזכיר את קיומם של היהודים, שהתפללו, כמו הנוצרים, לסיום המגפה.
בדמשק התבשר כי בנו, שאותו לא הכיר מעולם, נפטר לפני 12 שנה, ואביו בין המתים מזה 15 שנים.
הוא החליט להזדרז במסעו הביתה.
בעזה המתין לשיירה למצרים וגילה כי רוב תושבי העיר מתו במגפה ואין מי שיוביל את השיירה.
בסופו של דבר הגיע לקהיר, שנאמר לו כי המגפה הפילה בה 21,000 חללים ביום.
הוא ירד דרומה לים סוף והגיע למכה, בפעם החמישית.
הוא שהה בה חודשים אחדים עד שתסתיים המגפה, וחזר עם שיירת עולי רגל למצרים.
בקהיר הביאו מאבקים של הסולטאן ה"בונה" א-נאסר מוחמד בן קלאוון (Sultan builder An-Nasir Muhammad ibn Qalawun) לכך שארגון העיר ירד לטמיון.
אבן בטוטה נסע לנמל אלכסנדריה ומצא ספינה לתוניס.
הוא מצא כי העיר תחת מצור של הברברים וארצות המגרב במשבר.
שליט המגרב המרכזי, אבו אל-חסן (Abu Al-Hassan), החליט לפלוש לספרד כדי להדוף את הנוצרים, אך נחל מפלה ב-30 אוקטובר 1340. אחרי המפלה רצה אבן בטוטה להפליג לסרדיניה אך גילה כי עומדים לדרוש עבורו "כופר", לכן חזר לטאנאס (Tenes) במרוקו, ומשם נסע ביבשה לפאס.
משם חזר לטנג'יר וגילה כי גם אימו חלתה במוות השחור בהיעדרו, ומתה.
בשתי ארצות עם אוכלוסייה מוסלמית עדיין לא ביקר אבן בטוטה: בממלכת גרנדה, השארית של ספרד המורית, ובאימפריית מאלי ומערב סודאן.
תיאורו את אזור מדבר סהרה הוא מקור חשוב להכרת יבשת אפריקה בימי הביניים.
ב-1349 החליט אבן בטוטה כי מולדתו מרוקו תסייע למוסלמים באנדלוסיה בהגנה מול מתקפת הנוצרים.
הוא הגיע לספרד עם כמה מתנדבים.
הצדדים הלוחמים היו מותשים מהמוות השחור.
עד מהרה סיים את מה שהוא כינה מלחמת הקודש, הג'יהאד.
הוא המשיך למאלגה וביקר בבתי מלאכה לקדרות מוזהבות, מהידועים בעולם באותה עת.
הוא המשיך לגרנדה וביקר בארמון ובגנים של אלהמברה, שם מצא קהילת דרווישים סופים ופגש את אבן ג'וזיי (Ibn Juzayy), סופר, משורר והיסטוריון, שעתיד היה לכתוב את זיכרונות אבן בטוטה בתום מסעותיו.
בדרכו חזרה עבר שורה של מצודות ערביות והתפעל מעוצמת מצודת דאקואן (Dhakwan).
ב-1350 חזר אבן בטוטה למרוקו והגיע למרקש.
המוות השחור והקמת הבירה החדשה פאס גרמו לעזיבת התושבים ומרקש הפכה ל"עיר רפאים".
רק מסגד כותוביה (Kutubia – הסופרים) נשאר שלם.
הסולטאן תכנן הקמת אוניברסיטה דתית בעיר (Koranic).
אבן בטוטה סבר כי ימצא בה את מקומו אך הסולטאן שלח אותו למסע של 2,000 ק"מ לאימפריה המוסלמית במאלי, דרומית למדבר סהרה.
כשהיה אבן בטוטה במצרים פגש ב"שפע הזהב" שהשאיר אחריו מנסא מוסא, מלך מאלי כשעבר בקהיר בדרכו למכה בזמן ביצוע החג'.
הוא למד כי העם במאלי התאסלם רק בדור הקודם.
מלך מאלי בנה מסגדים לרוב והיה זקוק לשופטים ומורי הוראה.
אבן בטוטה תכנן כי בעתיד ימצא שם את מקומו.
בסתיו 1351 יצא אבן בטוטה לדרך.
עבר את הרי האטלס עד "טאפילאלט" (Tafilalt) והמתין לחורף, אז עוברות השיירות את נתיב הסחר חוצה סהרה – 2,000 ק"מ של מדבר.
הוא הגיע לטאגהזה (Taghaza) שבצפון מאלי, עיר שבה עסקו עבדים בחציבת גושי מלח ממכרות.
המסחר פרח בנתיב חוצה סהרה.
עיקרו היה הובלת זהב מהדרום אל הצפון (ההערכה הייתה כי 60% מתפוקת הזהב באה מאפריקה התיכונה).
לצפון הובילו גם עבדים שנמכרו כמשרתים אישיים, אגוזי קולה (Kola nut), צדפות כאמצעי תשלום, עורות ומלח.
לדרום הובילו כותנה, מוצרי טקסטיל, חיטה, מוצרים ממתכת וסוסים לצורכי הממלכה.
אבן בטוטה העיד על התפתחות המסחר הבינלאומי, שכלל דגים מיובשים מהאיים המלדיביים – 9,000 ק"מ משם.
הוא חנה ימים אחדים בנווה המדבר טיסאראללה (Tisarahla).
שם שכרו מורה דרך משבט "מוספה" (Mussafa).
כדי להבטיח את נאמנות מורי הדרך, נהגו לשכור אחדים לכל שיירה והתשלום בוצע רק כאשר שיירה מכיוון אחד פגשה את השיירה מהכיוון הנגדי.
אבן בטוטה מתאר את הסביבה שבה רק חולות.
רק כאשר נראתה שיירה ממול, ניתן היה לאשר כי לא סטו מהמסלול.
בוולאטה (Walata) קידמו את השיירות במים ובמזון.
הלכות המשפחה באזור היו זרות לאבן בטוטה.
הילדים נקראו על שם האם וזהות האב לא תמיד הייתה ידועה.
המוסד המשפחתי היה בראשות האם.
הוא הופתע כאשר בא לביתו של הקאדי ומצא נערה צעירה יפהפייה מלווה את הקאדי, שהסביר לו כי היא ה"שותפה" החדשה שלו "נכון לעכשיו".
אבן בטוטה המשיך לאורך נהר הניז'ר, שסבר בטעות כי הוא חלקו הצפוני של הנילוס.
הוא הגיע אל הבירה מאלי ותיאר את הפאר של חצר המלוכה: גדודי חיילים מוצבים בכניסה לארמון ובדרך המובילה אליו.
אבן בטוטה התקבל במתנות רבות מזהב וכסף וראה לראשונה היפופוטם.
הוא הגיע עד טימבוקטו ומשם חזר לעירו פאס.
נתיבו חזרה היה מיושב יותר, נמצאו בו יישובים של ברברים, וכעבור 70 יום הגיע לביתו החדש.
אבן גיר היא סלע משקע המורכבת מהמינרל קלציט (סידן פחמתי).
המקור העיקרי של סידן פחמתי הוא בשלדי בעלי חיים ימיים –
אורגניזמים אלו מפרישים חומרים ליצירת קונכיות ששוקעים בקרקעית האוקיינוסים כרירית.
סידן פחמתי נוסף מגיע מהמים הרווים במשקעי מערות תת-ימיות.
צורה נוספת של סלעי גיר מורכבת מאואוליטים (סלעי גיר אואוליטים) שניתן להבחין בהם לפי מראם המחוספס.
סלעי גיר מרכיבים בערך עשרה אחוזים מסך כל סלעי המשקע בכדור הארץ.
אין להתבלבל בין אבן גיר ובין גיר.
האחרון הוא מינרל שונה – סידן גופרתי – המופיע גם בצורת גבס.
אבן גיר בצורתה הטהורה היא בצבע ירוק ביצה או כמעט חום, בארץ ובנגב לרוב היא בצבע לבן או צהוב.
בשל מזהמים כמו טיט, חול, חומרים אורגניים, תחמוצת ברזל וחומרים אחרים, ניתן למצוא גם סלעי גיר בצבעים שונים, בעיקר על משטחים שנשחקו.
אבן גיר יכולה להיות גבישית, קלסטית, גרגרית או צפופה, בהתאם לאופן בו נוצרה.
גבישי קוורץ, דולומיט או בריט יכולים ליצור קווים בסלע.
שכיח למצוא גושי חלמיש (צור) בסלעי גיר.
רצועות של סלעי גיר מבצבצות מהקרקע בתצורות הרריות או באיים.
דוגמאות לכך ניתן לראות בערוץ ורדון בצרפת; מפרץ מאלהם בצפון יורקשייר שבאנגליה; והפארק הלאומי מפרץ הא לונג בווייטנאם.
טרוורטין הוא סוג של סלע גיר שנוצר לאורך ערוצי נחלים, בעיקר במקומות בהם יש מפלים ומעיינות קרים או חמים.
סידן פחמתי מצטבר במקומות שבהם המים מתאדים ומשאירים אחריהם תמיסה רוויה במיוחד של מרכיבי קלציט.
טופוגרפית, קרסט ומערות נוצרים לעיתים קרובות באזורים המורכבים בעיקר מאבן גיר.
אבן גיר היא ביוגנית ומורכבת משלדם של יצורים ימיים, בעיקר שוכני קרקעית, ששלדם מכיל ארגוניט או קלציט.
ארגוניט הוא מינרל שזהה בהרכבו לקלציט, אך אינו יציב ועם הזמן הוא הופך לקלציט בתהליך כימי.
משקעי אבן גיר צעירים מכילים לעיתים ארגוניט שטרם השתנה לקלציט.
האבן נוצרת בתנאים של ים רדוד שהופך לבוצה, ומתאדה תוך כדי גיבוש הקלציט לאבן גיר.
אבן גיר משמשת לבנייה, תשתית כבישים, עיצוב נוף וייצור מלט.
אבן גיר פופולרית במיוחד באדריכלות ובהנדסאות, ומבנים ידועים רבים, בעיקר בצפון אמריקה ובאירופה נבנו מחומר זה.
אבן גיר היא נפוצה למדי לכרייה וקל לסתת אותה ללבנים או עיצובים מורכבים יותר.
היא גם עמידה למדי לפגעי מזג האוויר והשנים.
עם זאת, אבן גיר היא חומר כבד למדי, ולא פרקטי לבנות ממנה מבנים גבוהים; גם מחירה לא זול.
אבן הגיר הייתה פופולרית במיוחד בסוף המאה ה-19 ותחילת המאה ה-20. תחנות רכבת, בנקים, ומבנים אחרים מאותה תקופה נבנו מאבן גיר.
גיר שימש גם לבניית החזית של מספר גורדי שחקים, אולם רק ביריעות דקות ולא בלבנים גדולות.
בארצות הברית נכרית רוב אבן הגיר לבנייה במדינת אינדיאנה.
אף על פי שאבן גיר המשמשת לבנייה עמידה באקלים לח, היא פגיעה לחומציות, ולכן גשם חומצי מהווה בעיה במקומות בהם היה שימוש רב בה, והוא שוחק את הפרטים בפסלים ויצירות אומנות אחרות העשויות מאבן גיר וחשופות לפגעי הסביבה.
בניגוד לשם המטעה, ה"גיר" אשר משמש לכתיבה על לוחות בית הספר הוא למעשה סידן גופרתי (CaSO4).
תכונות אבן הגיר והזיהוי בשטח
את אבן הגיר קל מאוד לזהות בשטח מכמה סיבות:
הסלע בנוי מקלציט, שבמגע עם חומצה מלחית, הוא תוסס.
הסלע אינו נחרץ בציפורן, אך נחרץ בכלי ברזל, מכיוון שדרגת הקושי שלו לרוב היא 3 בסולם מוס, בעוד שדרגת הקושי של ציפורן היא 2.5 בסולם מוס, ושל ברזל 5.5.
הסלע אינו עיסתי במגע עם מים, זאת מכיוון שאינו מכיל חרסית.
לעיתים ניתן להבחין במאובנים של בעלי חיים ימיים, כגון צדפות, שבלולים, אלמוגים וקיפודי ים.
הסלע בדרך כלל בצבע לבן אפור, לעיתים צהבהב, חום, אדום ואף שחור.
אבן גיר ורודה מאסיזי המכונה בשם: pietra rosa di Assisi משמשת כסמל למבני הפרנציסקנים ברחבי העולם.
היא נחצבת בהר מונטה סובסיו, ליד העיר.
האבן נוצרה ממשקעים גירניים, אשר המסו בתוכם חומרים בצבע חום.
התצורה הגאולוגית של האבן, כמו סלעי המשקע אחרים, נוצרה בתקופה בה הרי האפנינים היו מכוסים במי ים.
צבע האבנים נע מלבן-אפרפר עד לוורוד עמוק.
לאבנים אלה שימוש רב בבניית הבתים בערים אסיזי וספלו.
באזור זה מרבית הבתים בנויים מאבנים מסוג זה.
מחצבות רבות באזור עוסקות בחציבת אבנים אלה המהוות מקור פרנסה חשוב.
הסלע הנפוץ ביותר על פני השטח בישראל הוא הגיר, וניתן לראותו כמעט בכל רחבי הארץ.
מחשופים גדולים של גיר נמצאים בהרי יהודה ושומרון ובנגב בו מופקת אבן "ערד".
עקב כמות הגיר הנמצא בארץ ישראל, בתים רבים מאוד צופו וגם מצופים כיום בלבנים מגיר, בעיקר ליופי.
ירושלים לדוגמה, היא עיר שמחייבת ציפוי בתים בגיר.
אבן הולדת (מאנגלית: birthstone) היא אבן חן או אבני חן המסמלות את חודש הלידה בלוח הגרגוריאני הניתנות כמתנה כשהן משובצות בתכשיט.
מנהג זה מקובל בעיקר בארצות הברית ואומץ גם באוסטרליה ובתאילנד.
גם בישראל ניתן לפגוש אותו בחנויות תכשיטים.
המנהג לענוד אבני חן כאמצעי מיסטי שנועד להעניק מזל ובריאות הוא כנראה עתיק.
כך למשל נטען כי באירופה נהגו לענוד אבני חן על פי חודש הלידה החל מהמאה ה-15, אם כי לצורפים שונים היו רשימות שונות של אבני חן על פי החודש, וכי קיימות גם רשימות אחרות עתיקות יותר, מטיבט או ממסורת האיור ודה ההודית.
חלק מהטענות בדבר המזל שמביאות 12 אבני החן משתמשות בסיפור המקראי על 12 אבני החושן.
המנהג צבר תאוצה בשל תכסיס שיווקי של איגוד התכשיטנים הלאומי של ארצות הברית (American national association of jewelers).
האיגוד ניצל את המסורת וקבע ב-1912 טבלה שתשמש כתקן מודרני בנושא אבני ההולדת.
טבלה מודרנית זו מצויה בשימוש נרחב בארצות הברית.
לכל חודש נקבעה אבן החן המתאימה לו (בדרך כלל אבני החן היקרות ביותר).
למעט חודש יוני, שנקבע כי אבן ההולדת שלו היא פנינה, שאר אבני החן הן מינרלים.
על מנת להרחיב את שוק הקונים נקבעה לכל חודש בנוסף לאבן הראשית גם אבן או אבנים אלטרנטיביות זולות יותר.
אבן הזיכרון לחייל האוסטרלי, ברייאן טמפלר ברטון, מרגימנט הפרשים האוסטרלים הקלים השישי, שנהרג ב-3 בדצמבר 1917, היא אבן זיכרון שנמצאה במהלך שנות השבעים בגבול קריית אונו - פתח תקווה.
החייל נהרג במסגרת הקרב על קו שתי העוג'ות, אשר עבר בקרבת מקום.
עיריית קריית אונו הודיעה כי המצבה המקורית נהרסה.
העירייה ביצעה שיחזור של המצבה.
המצבה המשוחזרת נמצאת בגינה קטנה ליד תחנת הדלק פז ברחוב לוי אשכול.
לא ברור מתי הוצבה אבן הזיכרון ועל ידי מי.
בתחילת שנות השבעים, מטיילי החברה להגנת הטבע ברמת גן, ששוטטו בין הפרדסים על גבול קריית אונו - פתח תקווה, גילו לפתע אבן גדולה בצד הדרך.
מרכזם, יהושע הדר, מצא עליה כתובת באנגלית:
משמעות השורה האחרונה מבחינה מילולית (כפי שתרגם צבי אילן) היא "יהי האל מחסה לנפטר", ובתרגום חופשי זהו ציטוט המילים "מתחת זרועות עולם" מ.
ואכן בבית הקברות הצבאי הבריטי נמצא קברו.
על הקבר כתוב: בריאן היה בן 28, בנם של צ'ארלס ואנני ברטון מניו סאות' ויילס.
מקומה המקורי של אבן הזיכרון היה בדרך כורכר שהובילה מיפו לראש העין.
ניתן היה לזהות את מקומה באמצעות איתור חורשת אקליפטוסים ליד צומת הדרכים לוי אשכול ובר-אילן בקרית אונו.
עם הבנייה החדשה נעלמה האבן.
עיריית קריית אונו שחזרה את אבן הזיכרון והניחה אותה בגינה קטנה ליד תחנת הדלק ברחוב לוי אשכול.
בט"ו בשבט תשע"ז (פברואר 2017) הוצב לוח זיכרון לבריאן טמפלר ברטון ליד עץ ברכיכיטון צפצפתי עתיק בגני תקווה סמוך למקום בו נמצאה אבן הזיכרון המקורית שנעלמה.
אגף ההנצחה בקנברה, באמצעות שגרירות אוסטרליה בישראל, מסרה על בריאן טמפלר ברטון את הפרטים הבאים:.
מקור נוסף הוא מוזיאון "זיכרון המלחמות האוסטרלי" (Australian War Memorial).
נולד בוולינגטון (ניו סאוס וולס) לצ'ארלס המפדן ברטון ולאני ברטון.
בעת חיולו, מקצועו היה רועה צאן.
נאנימה היא מקום מגוריו, חווה גדולה בבעלות אביו.
החווה הוקמה במקורה על ידי בן דודו של משה מונטיפיורי.
יצא עם סוסתו לקרב גליפולי שבטורקיה.
השתתף בקרב רומני, חזר לאוסטרליה ויצא שוב למצרים לקראת המערכה לכיבוש סיני וארץ ישראל.
נהרג בקרב כידונים בפשיטה על עמדות של הצבא העות'מאני במקום בו הייתה מצויה המצבה.
יומן היחידה, המצוי במוזיאון המלחמה בקנברה, מוסר על הקרב את הפרטים הבאים:
ביום הראשון ללחימה הייתה יחידת הפרשים בגבעה הרמה ביותר באזור - נקודת גובה 84 מטר מעל פני הים.
הנקודה נקראה בשם "גבעת קוזלובסקי" והיום נטוע עליה "גן העלייה השנייה" בגבעתיים.
הטורקים שהיו באזור צלפו באוסטרלים ואלו נסוגו לאזור הכפר הערבי לשעבר "סלמה", היום בעיבורי רמת גן ותל אביב בקרבת מחלף מסובים ליד רמת אפעל היום.
ביום מותו של בריאן נערכה פשיטה על העמדות הטורקיות דרומה מפתח תקווה.
בקרב הכידונים נהרגו 20 חיילים טורקים ומהצד האוסטרלי הקצין אוואן טות' (Lt.
הוא נקבר במקום, הוצבה מצבה והקיפו אותה בגדר ברזל.
לאחר העברתו לבית הקברות הצבאי ברמלה, צלב העץ שהיה במקום הועבר לחלקת הקברים המשפחתית בחוות נאנימה.
אבן גוֹלֵל היא שיטה לחסימת מערות-קבורה ופתחים צרים אחרים.
מטרתה של האבן היא מניעת חדירתם של בעלי חיים ומבקרים לא רצויים אל תוך מערכת הקבורה.
בארץ ישראל, בקבורה מתקופת בית ראשון נפוצות אבני גולל רבועות המותאמות כ"פקק" לפתח מערכת הקבר החצובה בסלע.
גם כאשר אבן הגולל אינה קיימת בשטח ניתן לזהות שהמערה נאטמה באבן לפי סיתות שפת פתח המערה.
מערות מסוג זה ניתן לראות במורדות כפר השילוח, מול עיר דוד.
בקבורה מתקופת בית שני ניתן למצוא אבני גולל עגולות הנעות על-גבי מסילה ואוטמות את הפתח.
האבן הייתה גדולה וכבדה, כך שעל מנת להזיזה ממקומה נדרש מאמץ משותף של כמה אנשים, דבר שיועד להקשות על שודדים ונוודים.
קברים עם אבני גולל כאלה ניתן לראות בחורבת מדרס, במערת קבורה שמורה ב"כביש ג'וערה" (6954), ליד הצטלבותו עם כביש 66 ובקברי המלכים בירושלים.
נפוצות אגדות אודות מנגנונים מיוחדים לגלילת אבני הגולל הכבדות, אולם לא נמצאו כל ממצאים המעידים על מנגנונים כאלה.פרט לחסימה פיזית מפני כניסת מזיקים, מטרה נוספת של אבן הגולל היא מניעת יציאת הטומאה.
ה מלמדת שעצמים שונים יכולים לשמש כגולל לקבר על-מנת למנוע את יציאת הטומאה, אולם אבן אינה מקבלת טומאה ובכך יתרונה בנושא זה .
שימוש באבני גולל לצורכי ביטחון
עדות לשימוש באבני גולל לצורכי ביטחון ניתן למצוא בתקופה הרומית בארץ ישראל.
בעת מרד בר כוכבא שימשו אבני גולל לסתימת מערכות המסתור של המורדים.באתרי חפירה רבים בישראל, בעיקר באתרים באזור ההר מהתקופה הביזנטית בארץ ישראל, התגלו אבני גולל גדולות ומסילות לגלגולן בפתחי בנייני ציבור (כגון בתי כנסת).
חצר המבנה הייתה מוקפת בחומה יציבה ובעלת פתח יחיד וצר יחסית, במפתן הפתח הותקנה מסילה ובצדי הפתח עוצבו מגרעות בחומה ובהן הייתה נתונה אבן גולל.
הדבר אפשר את סגירת המקום באופן בטוח כאשר אינו בשימוש, דבר שאפשר אחסון דברי ערך בתוכו.
פתיחת האבן יכולה הייתה להעשות רק במשותף, דבר שמנע חדירה למקום על ידי בודד.
הדבר אפשר גם יצירת מקום כינוס בטוח לאוכלוסיית היישוב, כאשר האזרחים יכלו להימלט אל בית הציבור ולסגור עצמם בתוכו כדי להתבצר מפני אויבים.
בהשאלה - חתימת דבר מה באופן סופי, קבורתו של הדבר: "בהתחלה עוד ניסה לחפש את שפרה, אך כמנהג אנשים צעירים נואש והניח אבן גולל כבדה על זכרונה וחזר לחייו." (מתוך הסיפור "שפרה" מאת הגולש יועזר, התפרסם באתר קולמוס-נט ).
נסתם עליו הגוֹלֵל, לאמור - מת ונקבר באופן סופי ואבן הגולל נסגרה על-פי המערה (לפי בבלי, שבת, דף קנ"ב ע"ב:"כל שאומרים בפני המת יודע עד שיסתם הגולל").
בהשאלה - כל דבר שמת ונקבר באופן סופי.
למשל: "הדרישה היא שהמתווך יהיה הגורם היעיל.
לפיכך, לא תמיד די ביצירת הקשר הראשוני בין הצדדים, בפרט כאשר ישנה מעורבות של גורמים נוספים אשר סייעו לחדש את הקשר העסקי שכביכול נסתם עליו הגולל".
אבן גבירול, אדומי השפתות הוא אלבום של ברי סחרוף ורע מוכיח, בו הם מבצעים שירים שנכתבו על ידי ר' שלמה אבן גבירול.
האלבום נוצר בעקבות הופעה מיוחדת שקיימו סחרוף ומוכיח בפסטיבל העוד בשנת 2007, בו הם ניגנו משירי אבן גבירול.
התגובות למופע הובילו להמשך שיתוף הפעולה בנושא ולהוצאת האלבום.
סחרוף ומוכיח הלחינו יחד את כל שירי האלבום, פרט ל"שער פתח דודי" בעל הלחן העממי ול"שלום לך דודי" שהלחין מוחמד וואהבי.
על העיבודים וההפקה המוזיקלית היה אחראי מוכיח.
לאלבום צורפה חוברת הכוללת את מילות השירים והסבר על תוכנו של כל שיר שנכתב על ידי הפרופסור חביבה פדיה.
בהקלטת האלבום השתתפו נגנים רבים ביניהם חן צימבליסטה, זוהר פרסקו, נאור כרמי ושי צברי ונעשה שימוש רב בכלי הקשה ונשיפה.
השיר "מה לך יחידה" הגיע למקום ה-27 במצעד הפזמונים השנתי של רשת ג'.
אבן גבול היא אבן המוצבת בגבול בין שתי מדינות או טריטוריות, שנועדה להוות סמן פיזי למיקום הגבול ביניהן.
אבנים כאלו מוצבות במספר נקודות לאורך הגבול, במיוחד בנקודות בולטות ובעלות משמעות לאורכו.
בימינו מקובל כי הגבול עובר במתיחת קו ישר ודמיוני בין האבנים, אך בעבר הוצבו אבנים כאשר קו הגבול ביניהן עבר בדרך אחרת.
הנחת האבנים בשטח נועדה למנוע מחלוקות ביחס לקו הגבול, והיא מתבצעת בדרך כלל לפני הקמת גדר שלמה בקו הגבול, או במקומות אשר בהם האופי הטופוגרפי של השטח אינו מאפשר הצבת גדר.
אבני הגבול מקוטלגות בדרך כלל על ידי מספרים ו/או אותיות, על מנת ליצור שפה משותפת בשטח.
המרחקים בין אבני הגבול הם לעיתים קבועים ולעיתים קשורים באופיו הטופוגרפי של הגבול (תבליט) או תכסית.
מרחקים אלו נעים בין עשרות מטרים ועד עשרות קילומטרים.
אבני גבול משמשות בסימון גבול בין-לאומי בין מדינות, גבולות מנהליים בתוך המדינה וגם בגבולות בין קרקעות בבעלות פרטית.
השימוש באבני גבול החל בעבר כאשר אלו שימשו כסמנים בין שטחים חקלאיים, על מנת לא להעביר גדר ביניהן.
בגבול ישראל–מצרים הוצבו 91 אבני גבול לאחר נסיגת צה"ל מסיני.
האבנים היו מונחות מרפיח בצפון ועד טאבה בדרום, וסייעו להבנת תוואי הגבול במקומות בהם לא הייתה גדר, או שלא הייתה ברורה, בשל קו הגבול הישר יחסית, שאינו מתחשב בתבליט בשטח.
אבני הגבול היו קיימות בגבול המקורי מ-1906 אך חלקן נסחפו או כוסו.
אבני הגבול החדשות הוצבו לראשונה ב-1982 על ידי צוות משותף של ישראל ומצרים שסימן את הגבול היבשתי בדצמבר 1981. על האבנים חקוקים מספרים מ-1 ברפיח ועד 91 בטאבה.
עם השנים הוקמה גדר לאורך כל הגבול.
ב-29 בדצמבר 1988 לאור הסכמות חדשות בין ישראל ומצרים נשלח מסוק יסעור למקם מחדש את אבן גבול מספר 51 ואבן גבול 52. בעת הנחת האבן, התרסק מסוק היסעור.
הקברניט, סרן מרדכי שרון, נהרג.
שלושת אנשי הצוות האחרים – טייס המשנה, המכונאי המוטס ועוזרו – נפצעו.
בגבול ישראל–לבנון ובגבול נפת רמת הגולן – נפות צפת וכנרת במשותף, שהיה בעבר הגבול בין ארץ ישראל המנדטורית שנשלטה על ידי בריטניה לבין צרפת ששלטה על סוריה (בגבולותיה מלפני מלחמת ששת הימים אשר כללו את רמת הגולן) ולבנון, היו קיימות 71 אבני גבול, שלרובן לא נותר זכר.
בגבול ישראל–ירדן קיימות כ-130 אבני גבול.
אבנים אלו הוצבו לאחר הסכם השלום בין ישראל לירדן בשנת 1994.
אֶבֶן הַזֹּחֶלֶת הוא שמו של אתר הסמוך לעין רוגל בסביבות ירושלים בתקופת המקרא.
ישנם חוקרים הטוענים שאבן הזוחלת הייתה אבן מקודשת לפולחן הנחש שהיה נהוג בתקופה הכנענית.
בספר מלכים מסופר על זבח בקר וצאן שערך אדוניהו באתר כאשר הומלך למלך.
רש"י, אשר חי בימי הביניים בצרפת, פירש ש"אבן הזוחלת" היא: "אבן גדולה שהיו הבחורים מנסין בה את כחם להזיזה ולגררה לשון מים זוחלין זוחלי עפר.
תרגום יונתן תרגם "אבן סכותא שעומדין עליה וצופין למרחוק".
"מצודת ציון" פירש שאבן הזוחלת נקראת כך בגלל שמים היו זוחלים סמוך לה.
וכך כתב גם הפרשן רד"ק.
במאה ה-19, החוקרים הבריטים קיצ'נר וקונדר הציעו לזהות את אבן הזוחלת בצוק עליו שוכן הכפר סילוואן, הקרוי בשפת בני הכפר בשם זחווילה.
במאה ה-20 הציעו חוקרים לזהותה במספר אתרים בסביבות ירושלים; האחת, באבן גדולה בכפר השילוח הקרויה זחוילת; השנייה, באבן גדולה הנמצאת ליד עין רוגל.
אבן בוץ היא סלע משקע דק גרגיר המורכב בעיקר מגרגירי טין ומגרגירי חרסית שמקורם מבוץ ומסלעי חרסית.
אין הסכמה כללית על ההגדרה של סלע כאבן בוץ, ויש המכלילים בה סלעי משקע דקי גרגיר אחרים דוגמת אבן טין, חרסית (Claystone) וחוואר תחת הכותרת "סלע בוץ".
ההגדרה הנפוצה לאבן בוץ היא סלע משקע קלאסטי.
הבנוי מלפחות חמישים אחוז של כמות זהה של גרגירי טין וחרסית.
גרגירי חרסית, או גם פליטים, מוגדרים כגרגרים שגודלם קטן מ-1/256 מ"מ (0.002 מ"מ) על פי סולם ונטוורת או מעל ל-8 על פי סולם פי (φ).
גודל זה לא מאפשר לראות את הגרגירים בעין בלתי מזוינת, אלא במיקרוסקופ בלבד.
הגדרה אחרת דורשת שלפחות שליש מהסלע יהיה מגרגירי טין ושליש מגרגירי חרסית.
ארגיליט (Argillite) הוא סוג מיוחד של אבן בוץ.
תהליך ההיווצרות של אבן הבוץ מתחילה בשקיעה של משקעים דוגמת חרסית, טין ובוץ על קרקעית אגמים, קרקעית הים או באזורי גאות.
הצטברות מתמשכת של משקעים מפעילה לחץ על המשקעים בתחתית שגורם לסילוק הנוזלים ולהתמצקות המשקעים.
65% מכלל סלעי המשקע על פני כדור הארץ עשויים מאבן בוץ.
אבן בוץ הוא סלע רך (לעיתים קשה) ופריך, חלק למגע, שצבעו משתנה: שחור, לבן, חום, אפור, אדום, ירוק וכחול.
הרכב המינרלים באבן הבוץ משתנה והוא מכיל בדרך כלל מינרלי חרסית יחד עם קוורץ, פצלת השדה (אורתוקלז ופלגיוקלז) ומינרלים מקבוצת הנציצים (ביוטיט, כלוריט, מוסקוביט).
לעיתים יש בסלע תחמוצות ברזל ואז הוא מקבל גוון אדמדם או כתום, לעיתים גונו שחור בשל תכולת פחמן או פיריט.
אבני בוץ שונים בצורה משמעותית מאבני חול בשל הנקבוביות הקטנות יותר שלהם והנטייה שלהם להכיל כמות משמעותית של חרסית.
טעות מקובלת היא לזהות אבן בוץ כפצלים, אבל אין באבן בוץ את תכונת הפצילות והלוחות הדקים הנוצרים ממנה האופייניים לפצלים.
הסיבה להיעדר שכבות או הפצילות באבן הבוץ היא ככל הנראה בשל המרקם המקורי או שאורגניזמים מתחפרים הפריעו לתהליך השיכוב בטרם הוא עבר הסתלעות.
כתלות בנסיבות היווצרותו יכולים להופיע באבן בוץ סדקים כמו שמופיעים במשקע חרסית חשוף לשמש.
לא ניתן להשתמש באבן בוץ לבנייה בשל רכותה, אבל כמה שבטי אינדיאנים השתמשו באבני בוץ לגילוף ותכשיטים, שימושים שלרכותה של האבן היה דווקא יתרון.
בני האנסאזי הקדומים השתמשו בארגיליט בגוונים של טורקיז וכתום לתכשיטים.
בני ההאידה (Haida) מקולומביה הבריטית ידועים בגילוף מארגיליט מיוחד בצבע שחור המצוי במקום אחד בלבד באי גרהאם.
אבן גילוח היא חומר אנטיספטי שמטרתו עצירת דימומים מחתכים בעור שנגרמו עקב גילוח.
לאבן הגילוח צורת ריבוע או עיפרון, והיא לרוב עשויה חומר כימי המונע דימום - לרוב, תרכובות אלום כגון אלומיניום גופרתי (סולפט אלומיניום) או אלום אשלגני וכן דו־תחמוצת הטיטניום.
השימוש באבני גילוח היה נפוץ במאה ה-19 ובמחצית הראשונה של המאה ה-20, ואבן הגילוח הייתה חלק בלתי נפרד מערכות הגילוח.
עם התפתחות סכיני הגילוח נוספו לסכינים הגנות מפני חתכים, המקלים על הגילוח ומונעים חתכים, והשימוש באבני הגילוח פחת.
אבן גיר קאיבאב היא תצורה גאולוגית של סלעי משקע קשים יוצרת מדרון וצוקים בגוון אדמדם עד לבן שמנת משלהי הפרם התחתון (לפני 255–270 מיליון שנים), שהורבדה בים רדוד.
התצורה נחשפת בארבע ממדינות ארצות הברית: במזרח מרכז נבדה, בצפון אריזונה, בדרום מזרח קליפורניה ובדרום יוטה, כחלק מהאזורים הפיזיוגרפיים של רמת קולורדו ופרובינציית אגן ורכס בארצות הברית.
תצורה זו יוצרת את שכבת הסלע העליונה בשתי הגדות של הגרנד קניון.
יחידת סלע זו מכונה גם "תצורת קאיבאב" בנבדה, אריזונה ויוטה.
בהרי ביג מריה (Big Maria Mountains) בדרום מזרח קליפורניה עברה תצורת אבן גיר קאיבאב התמרה בדרגה גבוהה ובאזור זה היא מכונה "שיש קאיבאב".
השם נקבע על ידי הגאולוג האמריקני נלסון דרטון (Nelson Horatio Darton; 1948-1865) ב-1910 על שם רמת קאיבאב, השוכנת מצפון לגרנד קניון במחוז קוקונינו באריזונה.
מקור שם הרמה בשפת בני הפאיוט ופירושו "הר שוכב".
השם התקבע כאשר חוקר הארצות ג'ון וסלי פאוול, שכינה לראשונה מקומות רבים לאורך הגרנד קניון, שמע כינוי זה מהם.
במאמר שבו הגדיר דרטון את אבן גיר קאיבאב הוא לא קבע מיקום מייצג לתצורה.
דרטון גם הגדיר את אבן גיר קאיבאב כתצורה העליונה ב"חבורת אוברי" (Aubrey Group), יחידה סטרטיגרפית שקיומה בוטל אחר-כך.
ב-1921 בחנו הגאולוגים הארווי בסלר (Harvey Bassler; 1950-1883) וג'ון ריסייד (John Bernard Reeside; 1958-1889) מחדש את העבודה של דרטון והגדירו את פרט האריסברג (Harrisburg Member) של תצורת אבן גיר קאיבאב.
במונוגרפיה "הסביבה וההיסטוריה של תצורת טורוויפ ותצורות קאיבאב של צפון אריזונה ודרום יוטה" שכתב הגאולוג אדווין מקיי (Edwin Dinwiddie McKee; 1984-1908) הוא פיצל את "אבן גיר קאיבאב" כפי שהגדיר אותה דרטון לשתי התצורות המוכרות נכון לעשור השני של המאה ה-21, "אבן גיר קאיבאב" ו"תצורת טורוויפ".
מקיי גם בחן מחדש את חלקה התחתון של תצורת אבן גיר קאיבאב וחילק אותה באופן בלתי רשמי לשלושה פרטים (בסדר עולה): אלפא, ביתא וגמא.
מאוחר יותר, בשנות ה-70 של המאה ה-20, נבחן מחדש חלקה העליון של התצורה ונקבעו השטחים שבהם נחשפת התצורה לאוויר.
כמו כן, נעשו ניסיונות, שנכשלו, לקדם את התצורה למעמד של חבורה ולחלק אותה לכמה תצורות.
ב-1982 שינה וורן המילטון (Warren Bell Hamilton) את שם התצורה ל"שיש קאיבאב" (Kaibab Marble) וקבע את גבולותיה בקליפורניה.
ב-1991 חילקו הגאולוגים ג'יימס סוראוף (James E.
Sorauf) וג'ורג' בילינגסלי (George H.
Billingsley) את אבן גיר קאיבאב מלמטה כלפי מעלה לשני פרטים: פרט פוסיל מאונטין (Fossil Mountain Member) (פרט חדש) ופרט האריסברג.
השניים קבעו שהשכבה אותה כינה מקיי כפרט אלפא (השכבה העילית) היא פרט האריסברג והשכבה אותה כינה פרט ביתא (השכבה האמצעית) היא פרט פוסיל מאונטיין.
הפרט קרוי על שם הר פוסיל שבגדה הדרומית של הגרנד קניון בסמוך לשביל בס.
פרט גמא של מקיי נקבע כחלק מפרט פוסיל מאונטיין.
במחקר נוסף שביצעו אנדרסון (Anderson) והינצה (Hintze) ב-1993 נקבעו מחדש הגבולות הגאוגרפיים של תצורת אבן גיר קאיבאב.
מחקרים פלאונטולוגיים מוקדמים של תצורת אבן גיר קאיבאב קבעו בוודאות את גיל התצורה על סמך שפע המאובנים הכלולים בה ובתצורת טורוויפ שמתחתיה.
תצורת אבן גיר קאיבאב היא מקבץ של סוגים מגוונים של סלעי משקע.
היא מורכבת מסלעי משקע סיליקטיים וקרבונטיים בשכבות מתחלפות לסירוגין (interbedded) ומאוצבעות (interfingering) בצורה מורכבת.
בנוסף, שינויים משמעותיים שהתחללו לאחר שלב הדיאגנזה יצרו הרכב מגוון עוד יותר באמצעות התמרת אבן הגיר לדולומיט וצירור של אבן הגיר תוך יצירת צור.
התצורה מורכבת משני הפרטים הבאים (למעלה למטה):
פרט הריסברג (Harrisburg Member) – יוצר את הצוקים העליונים ביותר ואת המדפים הנסוגים לאורך שתי הגדות של הגרנד קניון.
הפרט מורכב ממקבץ של גבס, דולומיט, אבן חול, אבן חול אדומה, צור ומעט אבן גיר.
הגוון הכללי של הפרט הוא אפור-אדמדם ואפור-חום.
הפרט מחולק בחלוקה בלתי רשמית (מלמעלה כלפי מטה) למדרון עילי, צוק תיכון ומדרון תחתון.
הגוון של המדרון העליון הוא אדמדם אפור והוא מורכב מגבס, אבן חול, אבן טין ואבן גיר בגוון אפור-צהבהב עשירה במאובנים.