tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
ב־3 ביולי 2014 השיר הגיע למקום הרביעי במצעד הרשמי של גלגלצ, לאחר שדורג במקומות החמישי והשישי בשבועות הקודמים.
השיר אף הגיע למקום ה־31 במצעד העברי השנתי לשנת תשע"ד (2014) של גלגלצ ואתר וואלה!.
שאריאשוב בורן היה משפטן ופוליטיקאי אמריקאי.
הוא ייצג את מסצ'וסטס בבית הנבחרים האמריקני.
בורן נולד ב-14 ביוני 1746 בברנסטבל בפרובינציית מפרץ מסצ'וסטס, ולמד בקולג' הרווארד אותה סיים ב-1764. הוא קיבל תואר במשפטים וחזר לעירו בה עסק במקצוע.
מספר שנים הוא כיהן כשופט.
בשנת 1791 בורן נבחר לבית הנבחרים האמריקני במקום ג'ורג' פרטרידג' ובשנת 1793 נבחר לכהונה נוספת אותה סיים בשנת 1795.
לאחר סיום הכהונה בורן חזר למסצ'וסטס והמשיך בפעילות בתחום המשפטים.
לאחר מספר שנים הוא מונה לשופט מחוזי.
בורן נפטר בבוסטון בשנת 1806.
שארל פייר בודלר היה משורר, מתרגם ומבקר אמנות צרפתי.
נחשב לאחד המשוררים הצרפתים החשובים במאה ה-19.
בודלר נולד בפריז והיה לאחד מהמפורסמים במשוררים המודרניים.
הוא שילב תובנות פילוסופיות בשיריו בחלקם בעלי אופי דקדנטי.
מאהבתו במשך תשע-עשרה שנה הייתה השחקנית והרקדנית ז'אן דובאל , הידועה בתור "אולימפיה" מציורו המפורסם של אדואר מאנה הנושא את אותו שם.
בשנותיו האחרונות נהג ליטול סמים, כאופיום וחשיש, וכן הירבה לשתות אלכוהול.
בודלר נפטר בן 46 משבץ.
שירתו אופיינה בשילוב ביו מסורת השירה למסורת הפרוזה ובחינת מצבו של האדם.
רבות מעבודותיו הושפעו מנטייתו לסינסתזיה (Synaesthesia) - עירוב של החושים, כלומר האפשרות להריח מראות או לראות קולות.
המשורר אנדרה ברטון כינה אותו סוריאליסט.
בודלר תרגם לצרפתית את המשורר האמריקני אדגר אלן פו.
כאשר יצא לאור ספרו "פרחי הרע" בשנת 1857, הסופר, המדפיס והמוציא לאור נתבעו לדין ונמצאו אשמים בפרסום דברי תועבה וכפירה.
"אתה - הקורא הצבוע - כפילי - אחי!" התייחס בודלר לקוראיו, בין דפי הספר.
שישה שירים הושמטו מן היצירה על מנת לאפשר פרסומה.
במחצית השנייה של המאה העשרים זכתה יצירתו של בודלר להערכה מחודשת.
רבות מיצירותיו פורסמו לאחר מותו.
צייר החיים המודרניים, מבחר כתבים אסתטיים, תרגמו מצרפתית מיכה פרנקל ואבי כץ; מבוא - עמינדב דיקמן, ספרית פועלים, בני ברק, 2003.
פרחי הרע, מצרפתית אליהו מייטוס, תל אביב, תשכ"ב 1962.
פרחי הרע, מבחר, תרגם מצרפתית דורי מנור, הקיבוץ המאוחד, תל אביב, תשנ"ז 1997.
פואמות קטנות בפרוזה, תרגם מצרפתית נ' רבן, ספרי דורון, מרחביה, 1948.
הספלין של פריז, שירים קטנים בפרוזה, מצרפתית - דורי מנור, משכל, תל אביב, 1997.
משירי שארל בודלר, מצרפתית - דוד גלעדי, עקד, תל אביב, תש"ן 1989.
המקוללים, משירי שארל בודליר, פול ורלן, ארתור רמבו, הביאם לדפוס יונה דוד, עקד, תל אביב, תשכ"א 1961.
גני-העדן המלאכותיים: על היין, החשיש והאופיום; תרגם מצרפתית והוסיף הערות - דורי מנור, משכל, תל אביב, 2003.
תריסר שירים קטנים בפרוזה; עברית: דוד פרישמן, אורי ניסן גנסין.
עורך הספר: יהודה ויזן, דחק, הוצאת 'עמדה', 2010
שארל-מוריס דה טלֶיראן-פֵּריגוׂר היה דיפלומט צרפתי שייצג את מדינתו נאמנה בין משטרו של לואי ה-16 לבין משטרו של לואי פיליפ, במהלך כל חילופי המשטרים, לרבות בתקופת המהפכה הצרפתית ובתקופת נפוליאון, וקנה שם של אחד הדיפלומטים הגמישים ורבי-ההשפעה ביותר בתולדות אירופה.
היה גם פעמיים שגריר צרפת לממלכה המאוחדת, כמו כן ארבע פעמים שר החוץ של צרפת, סגן נשיא הקונגרס של האימפריה הצרפתית, נציג צרפת בקונגרס של וינה והיה גם ראש ממשלת צרפת.
טליראן נולד למשפחת אצילים בפריז.
שני הוריו מילאו תפקידים בחצר המלוכה.
פציעת ילדות ברגל (המאובחנת על ידי רופאים מודרניים כסממן של תסמונת מרפן, מחלה תורשתית הפוגעת בתפקוד מערכות שונות בגוף) לא איפשרה לו קריירה של איש צבא, כפי שציפו ממנו הוריו.
הוא החל בקריירה בשירות הכנסייה, ולמד בסמינרים שונים לכמרים עד גיל 21. הוא הוסמך ככומר בשנת 1779 בגיל 25. בשנת 1780 מונה לנציג הכנסייה בחצרו של המלך.
ב-1789 מונה טליראן הצעיר לבישוף של העיר אוטן בחבל בורגונדי.
במועצת המעמדות של 1789 ייצג טליראן את הכנסייה, המכונה "המעמד הראשון".
במהלך המהפכה הצרפתית תמך במהפכנים.
הוא סייע בכתיבת הצהרת זכויות האדם והציע את "החוקה האזרחית של הכנסייה", אשר הלאימה את רכוש הכנסייה.
כאשר נודע על כך לאפיפיור פיוס השישי, הוא חדל מלשמש כבישוף.
ב-1792 נשלח טליראן לבריטניה במאמץ למנוע מלחמה, מאמץ אשר נכשל בסופו של דבר.
בשל מוצאו האריסטוקרטי הוצא צו למעצרו בימי שלטון הטרור.
הוא נמלט לארצות הברית בשנת 1794 ושב לפריז רק בשנת 1796. ב-1797 מונה לשר החוץ של צרפת.
דרישתו לדמי שוחד משליחי ארצות הברית שהגיעו לפריז כדי לנהל משא ומתן על היחסים בין המדינות הובילה להתפוצצות פרשת XYZ בארצות הברית והייתה בין הגורמים לפרוץ המלחמה הבלתי רשמית בין ארצות הברית לצרפת בשנת 1798.
בנובמבר 1799 סייע לנפוליאון בהפיכה המכונה "הפיכת ה-18 בברימר", בה הכריז נפוליאון על עצמו כ"קונסול ראשון" וקיבל את השלטון בצרפת.
תחת שלטונו של נפוליאון נותר טליראן בתפקיד שר החוץ, על אף שלעיתים קרובות חלק על מדיניות החוץ של נפוליאון.
אף האפיפיור הסיר את החרם שהוטל על טליראן.
במרץ 1804 היה מעורב בשערוריית חטיפתו והוצאתו להורג של הדוכס מאנייה, אריסטוקרט צרפתי גולה שנחשד כי הוא חותר נגד נפוליאון, נחטף מגרמניה לצרפת, והוצא להורג, מעשה שעורר שערורייה דיפלומטית בינלאומית.
השמועות סיפרו כי טליראן הפעיל בעניין זה את מאדאם ד'אוטלינגר.
במאי 1804 מונה על ידי נפוליאון למשרת "סגן הבוחר" של האימפריה הצרפתית.
בשנה זו רכש טירה למגוריו - "שאטו ואלנסיי".
בשנת 1806 מונה לנסיך בנוונטו (עיירה במחוז קמפניה באיטליה), אך בשנת 1807 התפטר לאור התנגדותו לברית הרוסית-צרפתית.
באותה שנה, התפטר גם מתפקידו כשר החוץ.
הקרע בינו ובין נפוליאון החריף עד לנתק גמור בשנת 1812, עת התקיף נפוליאון את רוסיה.
נאמר כי תככיו המתמידים של טליראן גרמו לנפוליאון לכנותו בפניו "גרב משי ממולא בצואה"; לכך הגיב השר בקרירות: "חבל שאיש כה דגול חונך בצורה כה גרועה".
כאשר הוחלף נפוליאון בלואי ה-18 באפריל 1814, היה טליראן אחד מיוזמי הרסטורציה של בית בורבון, ואף התנגד לחוקה החדשה לפיה מלך לואי.
טליראן היה הנושא ונותן הראשי מטעם צרפת ליד שולחן קונגרס וינה.
מטרותיו של הקונגרס, אשר הרוח החיה בו הייתה המדינאי הארכי-שמרני מטרניך, היו לשמור על הסדר שהיה קיים באירופה ערב המהפכה, ולמנוע נטיות לליברליזם, ולעצמאות של עמים אל מול אימפריות ושליטים שושלתיים.
קונגרס וינה היה תגובת הנגד של אירופה הוותיקה אל מול רעיונות המהפכה הצרפתית לדמוקרטיה, ליברליזם, וזכות ההגדרה העצמית, שבשמם לחמו ומתו מיליוני צרפתים, ובשמם פעל טליראן במשך שנים רבות.
במקביל לקונגרס וינה, ב-30 במאי 1814 חתם טליראן על "הסכם פריז", אשר סיים את המלחמה בין צרפת ובין הקואליציה השישית, המורכבת מבריטניה, רוסיה, אוסטריה, שוודיה ופרוסיה, ולפיו הוגלה נפוליאון לאי אלבה.
גבולותיה של צרפת הוחזרו לגבולות שהיו קיימים בשנת 1792, וצרפת לא נענשה באופן חמור על נסיונותיה לשליטה באירופה בימי נפוליאון, פרט לשלילת הריבונות הצרפתית באיי סיישל, והעברתה לבריטניה.
צעדים נוספים ננקטו בהסכמי קונגרס וינה, כגון תשלום פיצויי מלחמה, והחזקת חילות מצב זרים במבצרים בגבולותיה, תוך תשלום הוצאותיהם, אך בעיקרו של דבר צרפת לא ניזוקה באופן ממשי.
עם שובו של נפוליאון לצרפת בשנת 1815, באירוע המכונה "מאה הימים", ותבוסתו לאחר מכן, חל מפנה לרעה בהישגיו של טליראן.
אומנם מיד לאחר תבוסת נפוליאון בקרב ווטרלו מונה טליראן, ב-9 ביולי 1815, לראש ממשלת צרפת, אך לואי ה-18, ששב ותפס את כס המלוכה, תיעב אותו באופן אישי ופעל להצר את צעדיו.
הסכם השלום שהשיג עתה טליראן היה גרוע בהרבה.
טליראן פרש בספטמבר אותה שנה, אם בעקבות ההסכם או תחת לחץ ממתנגדיו בתוך צרפת.
לאחר מכן צפה מן הצד במתרחש בתור "מדינאי בכיר".
בימי מלכותו של לואי פיליפ היה שגריר בבריטניה בין 1830 ל-1834. בשנת 1838 מת, ונקבר בטירתו בוואלנסיי.
בימינו משמש השם "טליראן" כמושג המתאר דיפלומט בעל יוזמה וכישרון רב.
בתורת המספרים, מספר a נקרא שארית ריבועית מודולו מספר אם קיים פתרון שלם למשוואה המודולרית .
זהו מושג קלאסי, שנחקר על ידי מתמטיקאים מן המאה ה-17 ואילך.
אם ראשוני, אז למעט השארית 0, יש בדיוק שאריות ריבועיות ו- שאריות שאינן ריבועיות.
לדוגמה, השאריות הריבועיות מודולו 11 הן 1,3,4,5,9, בעוד כי 2,6,7,8,10 אינן שאריות ריבועיות.
בזכות הפיזור האקראי-לכאורה של השאריות, יש למושג זה שימושים רבים בתחומים שונים של הקומבינטוריקה, וגם מחוץ למתמטיקה.
כדי להכריע האם הוא שארית ריבועית מודולו , יש לפרק את לגורמים ראשוניים, .
ממשפט השאריות הסיני נובע שמספר הוא שארית ריבועית מודולו אם ורק אם הוא שארית ריבועית מודולו כל אחד מן הגורמים הזרים שלו (החזקות ).
כאשר ראשוני אי-זוגי ו- זר ל-, אזי הוא שארית ריבועית מודולו חזקות של אם ורק אם הוא שארית ריבועית מודולו עצמו.
עבור חזקות של 2, מספר אי זוגי הוא שארית ריבועית מודולו חזקות גבוהות של 2 אם ורק אם הוא שארית ריבועית מודולו 8. לדוגמה, 5 הוא שארית ריבועית מודולו 2 או 4, אבל לא מודולו 8. לגבי הבעיה החישובית של מציאת השורש כאשר הוא שארית ריבועית, ראו הוצאת שורש ריבועי.
את הבעיה של זיהוי שאריות ריבועיות מודולו ראשוני, מקודדים בסימן לז'נדר.
הסימן מוגדר לפי אם זר ל- והוא שארית ריבועית, אם אינו שארית ריבועית, ו- אם מתחלק ב-.
סימן יעקובי מוגדר באופן כללי יותר, גם כאשר p אינו ראשוני, אבל הקשר שלו לשאריות ריבועיות פחות מיידי.
מצד שני את סימן יעקובי קל יחסית לחשב, בעזרת משפט ההדדיות הריבועית.
אם ראשוני אי-זוגי ו־, אזי:
ניתן להוכיח את התכונה הזו על ידי חישוב פשוט בחבורה הכפלית של השדה הסופי , או לחלופין בחבורת אוילר של :
אם אז לפי משפט לגראנז', מכיוון שסדרה של חבורת אוילר הוא p-1. בכך הוכחנו שאם אגף ימין שווה ל-1, אז כך גם אגף שמאל.
מצד שני, לכל מספר שונה מאפס בשדה שיש לו שורש ריבועי, יש בדיוק שניים.
זה מוכיח שיש שאריות ריבועיות, אבל למשוואה לא יכולים להיות יותר מ- שורשים, כיוון ש- הוא שדה; מכאן שכל השורשים הם שאריות ריבועיות.
כדי לסיים את ההוכחה מספיק להבחין ש- כמקודם, ולכן אגף שמאל שווה תמיד לפלוס או מינוס 1; מכאן שהוא שווה למינוס 1 עבור השאריות שאינן ריבועיות.
בפרט, מהנוסחה הזו נובעת תוצאה חשובה לגבי הריבועיות של 1-:
כלומר, 1- הוא שארית ריבועית מודולו p אם , ואינו שארית ריבועית כאשר .
מתוצאה זו נובע (בעזרת שיטת הנסיגה האינסופית שפיתח אוילר) שניתן להציג כל מספר ראשוני מן הסוג הראשון, כסכום של שני ריבועים (למשל, ).
עובדה זו קובעת את הפירוק לראשוניים בחוג השלמים של גאוס, והיא מדגימה את הקשר בין שאריות ריבועיות, תבניות ריבועיות בינארית, ופירוק לראשוניים בחוג שלמים של שדה מספרים ריבועי.
אם p ראשוני אי זוגי ו- a, b שלמים כלשהם, אז .
תכונה זו מסייעת לחישוב סימן לז'נדר באמצעות משפט ההדדיות הריבועית, שכן היא מאפשרת לפרק את המספר שבודקים את סימן לז'נדר שלו לגורמים ראשוניים.
למעשה, זוהי תוצאה ישירה של הנוסחה הראשונה, כיוון שאם a,b אינם שניהם זרים ל-p התוצאה מיידית (שני האגפים שווים ל-0), ואחרת:
קיבלנו שקילות מודולו p של שני האגפים, ומכיוון ששניהם יכולים לקבל רק את הערך 1 או מינוס 1, מתקיים שוויון ממש.
שארל-פרנסואה דוביני היה צייר צרפתי.
שארל-פרנסואה דוביני נולד בפריז למשפחת ציירים.
הוא למד את אמנות הציור מאביו, הצייר אדמונד פרנסואה דוביני, ומדודו פייר דוביני שהיה צייר מינאטורות.
בילדותו נשלח על ידי משפחתו לחיות בכפר ולמנדואה, שעל גדות הנהר אואַז מצפון מערב לפריז.
הוא שהה שם שנים מספר ואהבתו לטבע השאירה עליו את רישומה במשך כל ימי חייו.
ב-1831–1832 עבד במוזיאון הלובר בפריז והעתיק את ציוריהם של יאקוב ואן רויסדאל ושל ניקולא פוסן.
ב-1836 נסע לאיטליה, וביקר ברומא, פירנצה, פיזה וג'נובה.
ב-1838 החל להציג את תמונותיו בתערוכה בפריז.
ב-1843 התגורר בכפר ברביזון שבפאתי יער פונטנבלו (על שמו קרויה אסכולת ברביזון), והחל לצייר בחיק הטבע.
ב-1852 פגש בצייר ז'אן-בטיסט קאמי קורו, ושניהם נסעו לצייר יחדיו ברחבי צרפת ושווייץ.
ב-1857 החל דוביני לצייר את מראות הנהר אואַז בסביבות הכפר אובר סור אואז, שליד כפר ילדותו ולמנדואה.
ציורים אלה נעשו מעל סיפון סירתו שאותה הפך לסטודיו.
מכאן ואילך חל שינוי בסגנון ציורו, וסגנון זה הותקף על ידי מבקרי האמנות כ- "התרשמות" (Impression).
אף על פי כן, ציוריו זכו להערכה רבה, וב-1859 הוענק לו אות לגיון הכבוד.
ב-1865 נתמנה לחבר השופטים של התערוכה בפריז.
בתפקידו זה תמך בהצגת תמונותיהם של חבריו הצעירים קאמי פיסארו, קלוד מונה, אלפרד סיסלי ואדגר דגה.
דוביני נפטר בפריז ב-1878, ועל פי צוואתו נקבר ליד ידידו קאמי קורו בבית העלמין פר לשז שבפריז.
נקודת המפגש של הנהרות סן ואואַז (1868)
שארל-אוגוסטן דה קוּלוֹן , פיזיקאי צרפתי בן המאה ה-18. היה הראשון שחקר כמותית את הכוח הפועל בין גופים טעונים במטען חשמלי.
דה קולון נולד למשפחה אמידה, בעיירה אנגולם שבצרפת.
בגיל ההתבגרות משפחתו עברה לגור בפריז.
זמן קצר לאחר מכן איבדה המשפחה את הונה, הוריו נפרדו והוא עבר לגור עם אביו במונפלייה.
בגיל 24, התקבל דה קולון לאקדמיה הצבאית אֶקוּל דוּ גֶ'נְיֵיה (École royale du génie de Mézières), וסיים את לימודיו שם כעבור שנתיים עם תואר מהנדס ודרגת סגן.
בשנת 1764 הוא נשלח לשרת כמהנדס צבאי באי מַרְטִינִיק שבאיי הודו המערבית.
שם היה אחראי על בניית מצודה חדשה שתגן על האי והאזור, מצודת בּוֹרְבּוֹן.
אחרי שירות של תשע שנים דה קולון נאלץ לחזור לצרפת, בשל בעיות בריאות.
בשובו לצרפת, המשיך את שירותו הצבאי ונשלח דה קולון לבושיין.
במקביל, החל לעסוק במכניקה, במחקר בחיכוך ולבסוף בחקר מטענים חשמליים.
דה קולון החל לכתוב עבודות חשובות על מכניקה שימושית ובשנת 1773, הציג את עבודתו הראשונה בפני Académie des Sciences בפריז.
בשנת 1777 המציא מכשיר למדידת כוח הדחייה בין שני מטענים חשמליים בעלי סימן זהה (חיובי או שלילי).
מכשיר המדידה נקרא Torsion Balance (מאזן הכיפוף).
בשנת 1779 נשלח דה קולון לעיר רושפור (Rochefort) כדי לשתף פעולה עם המרקיז דה מונטלמבר בהקמת מבצר העשוי כולו מעץ ליד Île-d'Aix.
במהלך תקופתו ברושפור המשיך דה קולון את מחקריו בנושא מכניקה, והשתמש במספנות ברושפור כמעבדות לניסוייו.
כפי שציין בעצמו, כיוון חשיבתו הושפע ישירות מחוק המשיכה העולמי של ניוטון, שנתגלה יותר ממאה שנים לפניו.
קולון ניסה לבדוק אם קיים חוק דומה המתאר אינטראקציית משיכה או דחייה בין מטענים חשמליים.
בעזרת ניסויים רבים שערך, הגיע (בשנת 1784) לחוק הדומה מאוד לחוק המשיכה העולמי, אך לא זהה לו.
החוק קרוי על שמו חוק קולון.
חוק המטענים של קולון קבע כי מטענים חשמליים בעלי סימן זהה מפעילים כוח דחייה אחד על השני ואילו מטענים בעלי סימן חשמלי לא זהה מפעילים כוח משיכה.
עוצמת הכוח המופעל הוא ביחס הפוך לריבוע המרחק בין המטענים וניתנת לחישוב לפי הנוסחה:
הוא גודל הכוח הפועל בקו ישר בין המטענים.
הוא יחס קבוע, המכונה קבוע קולון.
כמו כן: , כאשר נקרא קבוע דיאלקטריות הריק.
על שמו קרויה יחידת מידה למטען חשמלי – "קולון" אשר סימונה [c].
עם פרוץ המהפכה בשנת 1789, הוא התפטר מהמינוי שהיה לו, ופרש לאחוזה קטנה שהחזיק בבלואה.
שארל מארי ז'רום ויקטור נפוליאון בונפרטה או נפוליאון השביעי (נולד ב-19 באוקטובר 1950) הוא פוליטיקאי צרפתי הטוען להיותו ראש בית המלוכה הצרפתי בקשר דם מצד דודו מדרגה רביעית, נפוליאון בונפרטה הראשון.
שארל בונפרטה נולד ב-19 באוקטובר 1950 בבולון-ביאנקור, ללואי, נסיך נפוליאון (נפוליאון השישי) ולאליקס דה פורסטה, בתם של אלבריק, רוזן דה פורסטה וז'נבייב פרדט.
משפחתה היו אצילים בלומברדיה של המאה ה-13, הם הפכו לרוזנים ב-1330 והיו מקורבים לבית דוריה ששלט בג'נובה באותה עת.
בתחילת המאה ה-16, התיישבה המשפחה בפרובאנס שבצרפת, שם רכשו עשרים ושניים מנורים, ב-1651 קיבלו בני המשפחה תואר מרקיז.
בזמן הרסטורציה, הייתה המשפחה נאמנה לבית בורבון ולאנרי החמישי בפרט.
שארל נולד בבולון-סיר-סן שבצרפת יחד עם אחותו התאומה קתרין.
את רוב נעוריהם בילו השניים בבית המשפחה, ה"וילה פרנז'ן" (Villa Prangins), שנמצאת בקנטון וו שבשווייץ, סמוך לאגם ז'נבה.
בנוסף לקתרין, יש לו עוד שני אחים: לורן (נולדה ב-1952) וז'רום (נולד ב-1957).
כיום אחיותיו נשואות ואילו אחיו רווק.
ב-19 בדצמבר 1978 נישא שארל נפוליאון לבת דודתו מדרגה שנייה באטריצ'ה, נסיכת בורבון-שתי הסיציליות, בתו של פרדיננדו, דוכס קסטרו והטוען לכתר ממלכת שתי הסיציליות.
אף על פי ששניהם באים ממשפחות ששלטו בעבר בצרפת, שתי המשפחות, בורבון ובונפרטה, הן יריבות מרות מבחינה היסטורית ומובילות תנועות מלוכניות מנוגדות.
הזוג נישא בחתונה אזרחית בפריז, למרות ששתי המשפחות הן קתוליות, ונולדו להם שני ילדים.
נפוליאון התגרש מביאטריס ב-2 במאי 1989. ב-28 בספטמבר 1996 נישא בשנית, הפעם לז'ין-פרנסואה וליקיוני, ממנה כבר הייתה לו בת כשנישאו.
בשנת 1998 אימצו הזוג ילדה ממוצא וייטנאמי וקראו לה אן נפוליאון.
בשנת 2000 התמודד בבחירות לראשות עיריית אז'קסיו (Ajaccio) שבקורסיקה, מקום מושבו ההיסטורי של בית בונפרטה.
כתוצאה מהבחירות, הפך לחבר בעיריית אז'קסיו ובשנת 2004 הפך לממלא מקום ראש העיר.
בבחירות המחוזיות שנערכו בצרפת בשנת 2007, התמודד בונפרטה במחוז סן-אה-מארן.
בשנת 2008 נכשל בהתמודדותו על ראשות עיריית נמור (Nemours).
הוא עבד בתור בנקאי, יועץ פיננסי וסוכן נדל"ן.
ב-19 בדצמבר 1978 התחתן שארל עם באטריצ'ה, נסיכת בורבון-שתי הסיציליות, בתם של פרדיננדו, דוכס קסטרו ושנטאל דה שברון-וילט, ונולדו להם שני ילדים:
ב-28 בספטמבר 1996 התחתן שארל עם ז'ין-פרנסואה וליקיוני, ממנה כבר הייתה לו בת כשנישאו, סופי קתרין (נולדה ב-18 באפריל 1992).
שארל נפוליאון פרסם מספר ספרים ומאמרים, ביניהם:
שארל-אוגוסטן סנט-בֶּב היה סופר ומבקר ספרות צרפתי.
נולד בעיר בולון-סור-מר במחוז פה-דה-קאלה שבצפון צרפת.
הצטיין בלימודים בתיכון בפריז, וזכה בפרס ראשון בתחרות הלאומית בלטינית בתחום השירה לשנת 1823. בסתיו של אותה שנה התחיל ללמוד רפואה.
התקבל לעבודה מעשית בבית חולים בשנה האחרונה ללימודי הרפואה, אך זנח אותם בסופו של דבר ב-1827 כדי להתמסר לספרות.
כבר בגיל 20 פרסם מאמרים בעיתון "גלוב".
אחרי שכתב ביקורת חיובית על יצירותיו של ויקטור הוגו, התיידד עמו, השתתף בחוג הספרותי של שארל נודייה, ואף ניהל פרשיית אהבים עם אשתו של הוגו שקטעה את הידידות בינו לבין הוגו.
היות שהרומנים שכתב לא זכו להצלחה בציבור, התרכז בביקורת הספרות הצרפתית והרבה לפרסם מאמרים בכתבי עת.
יצירתו העיקרית של סנט-בֶּב היא "פור רויאל" (Port Royal) - היסטוריה של מנזר פור רויאל דה שאן משנת ייסודו ב-1204 ועד הריסתו ב-1710 בפקודת המלך לואי הארבעה עשר (חמישה כרכים 1840–1859).
נבחר לאקדמיה הצרפתית ב-1845. בימי מהפכות אביב העמים של שנת 1848 שהה בעיר לייז' שבבלגיה והרצה שם על "שאטובריאן והחוג הספרותי שלו".
ב-1849 שב לפריז והחל לפרסם סדרת מאמרים בשם "שיחות יום שני".
הקיסר לואי נפוליאון מינה אותו לפרופסור לשירה לטינית בקולז' דה פראנס.
הוא שימש כחבר הסנט הצרפתי מ-1865 עד מותו ב-1869.
שארל אזנבור 22 במאי 1924 – 1 באוקטובר 2018) היה זמר, מלחין, שחקן ופזמונאי צרפתי.
אזנבור נולד וגדל בפריז, צרפת, להורים אמנים שהיגרו מארמניה, ניצולי רצח העם הארמני.
אחותו הגדולה, אאידה, נולדה בינואר 1923 בסלוניקי, שם התגוררו הוריו לפני המעבר לצרפת.
אמו, קנאר באגדאסריאן, נמלטה מסמירנוף, ואביו, מישה אזנבוריאן, שנולד באחלציחה שבגיאורגיה, נמלט אף הוא והיה הניצול היחיד במשפחתו.
בני הזוג ביקשו להגר לארצות הברית, ולאחר שסורבו השתקעו בפריז.
המשפחה ניהלה מסעדה ארמנית קטנה ברחוב rue de la Huchette, שהייתה מקום מפגש למוזיקאים ולשחקנים עד שנות השפל.
במהלך הכיבוש הגרמני של צרפת במלחמת העולם השנייה, הסתירה המשפחה "מספר יהודים שנרדפו על ידי הנאצים, ושארל ואחותו אאידה היו מעורבים בפעולות הצלה".
עבודתם זכתה להכרה בהצהרה שפרסם בשנת 2017 על ידי ראובן ריבלין, שכיהן אז כנשיא מדינת ישראל.
באותה שנה קיבלו שארל ואאידה את פרס ראול ולנברג על פעילותם בזמן המלחמה.
בנימוקים נכתב: "משפחת אזנבור הייתה קשורה קשר הדוק לקבוצת ההתנגדות מיסאק מנוכיאן, ובמסגרת זו הם הציעו מקלט לארמנים, יהודים ואחרים בדירתם בפריז, תוך סיכון חייהם".
מגיל צעיר הכיר את עולם התיאטרון בזכות הוריו האמנים.
הוא התחיל להופיע בגיל 9. פריצתו הגדולה הייתה כאשר אדית פיאף שמעה אותו שר וארגנה לו סיבוב הופעות איתה בצרפת ובארצות הברית.
הוא זכה לכינוי "פרנק סינטרה הצרפתי", ורוב שיריו עסקו באהבה.
בשנות ה-70 זכה אזנבור להצלחה בממלכה המאוחדת בזכות שירו "She" שהגיע למקום הראשון במצעדים.
בסך הכול מכר אזנבור למעלה מ-100 מיליון מתקליטיו ברחבי העולם, והופיע בכ-60 סרטים.
בשנת 2011 קיבל את פרס סקופוס היוקרתי, המוענק מטעם אגודת הידידים של האוניברסיטה העברית בירושלים.
אזנבור המשיך להופיע גם בגיל מתקדם.
הוא הופיע בישראל ב-23 בנובמבר 2013 בהיכל הספורט ביד אליהו בתל אביב.
ב-15 במרץ 2014 הופיע פעם שנייה ביד אליהו, ויום לפני כן ערך טקס בר-מצווה לנכדו היהודי בכותל המערבי בירושלים.
ב-28 באוקטובר 2017 חזר והופיע בהיכל מנורה מבטחים.
אזנבור היה אמור להגיע להופעה נוספת בישראל בחודש יוני 2019, במסגרת סיבוב הופעות עולמי שהיה אמור לחגוג את יום הולדתו ה-95, אך ב-1 באוקטובר 2018, הלך לעולמו והוא בן 94.
בשנת 2024, לרגל 100 שנה להולדתו, יצא לאקרנים הסרט מסייה אזנאבור בגילומו של טאהר רחים.
הסרט מתאר את חייו של אזנבור כנער וכזמר בוגר השר שירים בשפות רבות: איטלקית, ספרדית, אנגלית, עברית ויידיש.
אזנבור התחתן שלוש פעמים: עם מישלין רוג'ל (1946), אוולין פלאסי (1954) ועם אשתו האחרונה, אולה טורסל (1966).
יש לו חמישה ילדים: סדה אזנבור, פטריק, קטיה, מישה וניקול.
לאורך הקריירה שלו ידוע שאזנבור השתמש הרבה בהומור עצמי, בעיקר לגבי גובהו, שהיה 160 ס"מ.
באפריל 2018, מעט לפני יום הולדתו ה-94, אזנבור הובהל לבית חולים בסנט פטרבורג אחרי שנפצע בגבו באימון לקראת קונצרט בעיר.
ההופעה נדחתה ולבסוף בוטלה, שכן אזנבור נפטר כמה חודשים לאחר מכן.
ב-12 במאי באותה שנה, אזנבור שבר את זרועו בשני מקומות לאחר נפילה בביתו בכפר מוריאס.
כל הופעותיו שנקבעו עד יוני 2018 בוטלו וכשהתברר שנדרש תהליך החלמה ארוך יותר בוטלו גם ההופעות שלו שתוכננו עד אוגוסט.
ב-28 בספטמבר 2018, שלושה ימים לפני מותו, אזנבור התראיין לתוכנית טלוויזיה צרפתית ואמר שהוא עדיין בכאבים בעקבות הנפילה.
ב-1 באוקטובר 2018, אזנבור נמצא מת באמבט בביתו בכפר מוריאס, כשהיה בן 94. בדו"ח הפתולוגי נקבע שאזנבור נפטר כתוצאה מדום לב שהוחמר על ידי בצקת ריאות חריפה.
ב-6 באוקטובר התקיים טקס המיסה לזכרו בקתדרלת סנט ג'ון הבפטיסט בפריז, בראשות הקתוליקוס קרקין השני.
אזנבור נקבר בחלקה משפחתית בבית העלמין מונפור-לאמורי בצפון צרפת.
כאשר נשאל בוב דילן מי מהמוזיקאים האהובים עליו, אמר: "אני מאוד אוהב את שארל אזנבור.
ראיתי אותו בשנות השישים בקרנגי הול, והוא פשוט פוצץ לי את המוח."
סטינג אמר על אזנבור: "בשבילו, אזנבור הוא אייקון.
לא רק כסולן, אלא גם כשחקן, כאישיות, וכאמן מוביל בז'אנר השאנסון." אזנבור זכה להערכה רבה מאמנים רבים בז'אנרים שונים, בין היתר מפרנק סינטרה, סלין דיון, אדית פיאף ולייזה מינלי, עמם הופיע והקליט.
מינלי אמרה עליו: "הוא שינה לי את החיים לגמרי."
באוגוסט 2017, כשהיה בן 93, הוא קיבל כוכב בשדרת הכוכבים של הוליווד.
אזנבור נחשב לאחד הארמנים המפורסמים בדורו ואייקון מרכזי בתרבות הפופ של המאה ה-20.
אזנבור השפיע על תרבות הפופ בכל העולם, ושמו גם שימש השראה לשם הבדוי של הדמות Char Aznable בסדרת האנימה היפנית Mobile Suit Gundam משנת 1979, שזכתה לפופולריות גדולה, והפכה לאייקון תרבותי ביפן במשך עשרות שנים.
מבקר המוזיקה סטיבן הולדן תיאר את אזנבור כ"אלוהות הפופ הצרפתית".
שירו "Parce que tu crois" שימש בסיס לסימפול על ידי הראפר והמפיק המוזיקלי ד"ר דרה לשיר "What's the Difference" (בהשתתפות אמינם ואקזיביט) שיצא במסגרת 2001 (אלבום).
באולימפיאדת בייג'ינג (2022) נייתן צ'ן, ספורטאי החלקה אמנותית אמריקאי, החליק לצלילי "La Bohème" של אזנבור.
בקטע ששודר ב-1978 בקומדיה של Morecambe & Wise, וייז, כחלק ממשחק הניחושים "מה ארן כתב", מבצע צירוף מילים בסגנון לשון נופל על לשון על בסיס שמו של אזנבור וקורא לו באנגלית "Charles as Navour".
בשנת 2024 יצא הסרט מסייה אזנבור המבוסס על חייו של אזנבור, בו מגלם השחקן טאהר רחים את אזנבור.
כמה משיריו תורגמו או קיבלו נוסח עברי.
אחד הבולטים שבהם הוא "Au printemps tu reviendras" מ-1965, שתורגם על ידי אבי קורן ב-1968 בשם "באביב את תשובי חזרה" ובוצע על ידי צוות הווי הנח"ל עם הסולנים אופירה גלוסקא וליאור עמירן, ולאחר מכן גם על ידי להקת הנח"ל.
בשנת 1978 יצא אבי טולדנו במופע "לה בוהם" משיריו של אזנבור בגרסאות עבריות שכתבו יוצרים שונים כגון דודו טופז, אהוד מנור, נעמי שמר, דן אלמגור ואחרים.
שירו "She" תורגם על ידי אהוד מנור ובוצע על ידי מתי כספי באלבומו "את האשה שלי" בשנת 2005. בנוסף, השיר "Comme ils disent" (המספר במקור הצרפתי על הומו בארון שמופיע בלילות כמלכת דראג) בוצע כפינאלה במופע הדראג "פאות קדושות" בשם "מהו גבר בשבילכם", ולאחר מכן במיני-סדרה "תמיד אותו חלום".
השיר בוצע גם בשם "מה תגידו", על ידי איתי טיראן בשנת 2002 בערב שנסונים "תחת שמי פריז" בבית הספר למשחק בית צבי.
לשיר גרסה עברית נוספת בשם "כך הם קוראים לי" שבוצעה על ידי יוסי בנאי.
שירים מוכרים אחרים שהלחין ותורגמו לעברית כוללים את "כל הדרך חזרה" של הדודאים (במקור Sur Le Chemin Du Retour), "סימון" של חוה אלברשטיין (במקור Olga), "בוא עכשיו" של להקת פיקוד הצפון (במקור Ce n'est pas un adieu) ו"פחות עצוב בשמש" של תומר ישעיהו (במקור Emmenez moi) שחודש ב-2021.
שארל-מארי וידור (בשם מלא בצרפתית: Charles-Marie Jean Albert Widor; 21 בפברואר 1844 – 12 במרץ 1937) היה נגן עוגב, מלחין ומורה צרפתי.
וידור נולד בליון, צרפת למשפחה של בוני עוגבים והחל ללמוד מוזיקה אצל אביו, שהיה נגן עוגב בעצמו.
בונה העוגבים הצרפתי, אריסטיד קאבאיה-קול, שהשיב לקדמותה את אמנות בניית העוגבים, היה ידיד של משפחת וידור והסדיר לנגן העוגב הצעיר והמוכשר לימודים בבריסל, אצל ז'אק למן בתחום הטכניקה ואצל פרנסואה-ז'וזף פטי, מנהל הקונסרבטואר של בריסל בתחום הקומפוזיציה.
בשנת 1870, בתמיכתם המשותפת של קאבאיה-קול, שארל גונו וקאמי סן-סנס התמנה וידור לנגן עוגב בכנסיית סן-סולפיס בפריז, המשרה החשובה ביותר לנגן עוגב צרפתי.
העוגב בסן-סולפיס היה יצירת מופת של קאבאיה-קול; סגולותיו המרשימות של הכלי נתנו השראה לווידור, שנשאר במשרתו בסן-סולפיס במשך 64 שנים, עד סוף 1933. ב-1934 החליף אותו תלמידו לשעבר, מרסל דופרה.
לפני כן, בשנת 1890, החליף וידור את סזר פרנק כפרופסור לעוגב בקונסרבטואר של פריז, ובשנת 1896 הוסיף גם הוראת קומפוזיציה לתפקידיו במוסד.
הקטע המוכר ביותר של וידור לעוגב הוא הפרק האחרון, "טוקטה", מתוך הסימפוניה החמישית לעוגב, שנהוג לנגנו בעת יציאת הכמרים בטקסי חתונה ואפילו בסיום מיסת חצות של חג המולד בבזיליקת פטרוס הקדוש אשר בוותיקן ברומא.
כשנגן עוגב שומע אזכור ל"וידור", הוא יודע מיד, שהדובר מתכוון לטוקטה מן הסימפוניה החמישית.
וידור היה מרוצה מן המוניטין העולמיים שהקטע היחיד הזה הקנה לו, אבל לא שבע נחת מן המהירות שבה נהגו נגני עוגב אחרים לבצע אותו.
וידור עצמו ניגן את הטוקטה במתינות מכוונת להשגת שליטה רבה יותר בביטוי.
וידור הקליט את הקטע, יחד עם "הסימפוניה הגותית" שלו, בסן סולפיס בשנתו השמונים ושמונה.
כמה מן הסטודנטים של וידור בפריז היו למלחינים מפורסמים בזכות עצמם.
הידועים ביניהם הם דריוס מיו (שהשפיע מאוד בהמשך דרכו על פסנתרן הג'אז דייב ברובק, מרסל דיפרה, אלברט שווייצר, דימיטריה קוקלין ואדגר וארז.
וידור עצמו כתב מוזיקה לכלים ולהרכבים שונים (כמה משיריו לקול ופסנתר ראויים לציון מיוחד) וחיבר ארבע אופרות ובלט אחד, אבל רק יצירות העוגב שלו עודן מנוגנות כיום בקביעות.
וידור לא גילה עניין בפריצת דרכים חדשות באמצעות מתיחת הטונאליות עד קצה גבולה, כרבים מעמיתיו.
עם זאת, המוזיקה שלו איננה חסרת מקוריות או משמימה.
רובה אפקטיבי ביותר לעוגב באופן ההולם ביותר את דרך הביטוי של הכלי, אבל אין בה כמעט
במהלך הקריירה שלו חזר וידור וערך שוב ושוב את המוזיקה המוקדמת שלו, אפילו לאחר הוצאתה לאור.
הביוגרף שלו, ג'ון ניר, מדווח "בסופו של דבר נתגלה, כי בתקופה של כשישים שנה יצאו לאור כמה מן הסימפוניות שלו בלא פחות משמונה מהדורות שונות."
יצירותיו של וידור לעוגב כוללות: עשר סימפוניות, "סוויטה לטינית", "שלושה קטעים חדשים" ושישה עיבודים ליצירות של באך תחת הכותרת "זיכרון לבאך" (1925).
הסימפוניות שלו הן תרומתו המשמעותית ביותר לרפרטואר העוגב.
לכאורה, מעשה חריג הוא לייחס את המונח "סימפוניה" ליצירה, שנכתבה לכלי אחד ואולם וידור היה חלוץ החייאת המוזיקה הצרפתית לעוגב, ששקעה לנקודת שפל במאה ה-18. כוח מניע עיקרי בתחייה זו היה אריסטיד קאבאיה-קול, שהציג עוגב חדש, "סימפוני" בסגנונו.
עוגב תקופת הבארוק והתקופה הקלאסית נועד להפיק צליל בהיר ויבש, המתאים לביצוע כתיבה קונטרפונקטית.
העוגבים של קאבאיה-קול ניחנו בצליל חמים בהרבה, אידיאלי לנגינת סגנון הכתיבה ההומופוני, ששלט עכשיו בכיפה, והיו מצוידים במגוון עצום של שסתומים, שהרחיבו את גוון הצליל של הכלי.
סגנון חדש זה, של עוגב בעל קשת קולות תזמורתית בפירוש, עודד מלחינים לכתוב מוזיקה בהיקף סימפוני אמיתי.
מגמה זו לא הייתה מוגבלת לצרפת ומצאה ביטוי גם בגרמניה, בעוגבים שבנה אברהרדט פרידריך ואלקר וביצירותיהם של פרנץ ליסט, יוליוס רויבקה ומקס רגר.
את הסימפוניות של וידור אפשר לחלק לשלוש קבוצות.
ארבע הראשונות מרכיבות את אופוס 13 (1872) ונכון יותר להגדירן "סוויטות" (וידור עצמו קרא להן "קבצים").
הן מייצגות את סגנונו המוקדם של וידור.
בהמשך הכניס בהן שינויים, מהם מקיפים למדי.
הסימפוניות המוקדמות מציגות גיוון רב בכתיבה, אבל אין הן משתוות, לא כפרקים נבדלים ולא כסימפוניות בשלמותן, ליצירותיו המאוחרות.
בסימפוניה החמישית חמישה פרקים והיא מסתיימת בטוקטה המפורסמת.
פרק הפתיחה של הסימפוניה השישית גם הוא מפורסם מאוד.
הסימפוניות השביעית והשמינית, אם כי אינן מוכרות כל כך, מכילות כמה רגעים מרשימים ומרגשים, ארוכות הרבה יותר משאר הסימפוניות של וידור ומכילות את מלוא טווח המצלולים, שהעוגב של קאבאיה-קול בסן סולפיס מסוגל להם.
את הסימפוניה התשיעית, "הגותית" (אופוס 70 משנת 1895) והעשירית, "הרומאית" (אופוס 73 משנת 1900), מאפיינת התבוננות פנימית, הרבה מעבר לקודמותיהן.
שתיהן משתמשות בחומר תימאטי מן הקנטוס פלאנוס.
סימפוניות אלה אמורות לייצג את פסגת התפתחותו של וידור כמלחין, אך הן אינן מפורסמות כמו החמישית והשישית.
את הסימפוניה הגותית הקדיש וידור לעוגב שבכנסיית סנט אואן הגותית ברואן.
שארל-מארי וידור כתב בשנת 1907 דברי פתיחה לספרו של תלמידו, אלברט שווייצר, "באך - חיים של מוזיקה".
בפתיחה זו הוא מספר, כיצד פתר לו שווייצר האלזסי בשנת 1899 סוגיות שונות, שהטרידו אותו במוזיקה של באך, כשהביא לפניו את הטקסטים המתאימים בצרפתית.
הוא מוסיף ומתאר את הקשר, שעליו עמד בשנים הבאות, בין המוזיקה של באך לתרבות הצרפתית ואת מקומו ומעמדו של באך הגרמני בעיני הצרפתים.
(אלברט שווייצר, "באך, חיים של מוזיקה", עמ' 17)
תאריכים משוערים של חיבור/הוצאה לאור מובאים בסוגריים, יחד עם שם המו"ל המקורי, אם ידוע.
סימפוניה ראשונה לעוגב, אופוס 13 מס' 1 (1872, האמל)
סימפוניה שלישית לעוגב, אופוס 13 מס' 3 (1872, האמל)
סימפוניה רביעית לעוגב, אופוס 13 מס' 4 (1872, האמל)
מארש אמריקאי (עיבוד של מרסל דיפרה: מס' 22 מתוך 12 "עלי אלבום" אופוס 31, האמל)
סימפוניה חמישית לעוגב, אופוס 42 מס' 1 (1887, האמל)
סימפוניה שביעית לעוגב, אופוס 42 מס' 3 (1887, האמל)
סימפוניה שמינית לעוגב, אופוס 42 מס' 4 (1887, האמל)
מארש כלולות אופוס 64 (1892) (עיבוד מ"הרוזן מאבריל".
סימפוניה תשיעית לעוגב, "גותית", אופוס 70 (1895, שוט)
סימפוניה עשירית לעוגב, רומאית", אופוס 73 (1900, האמל)
סוויטה לטינית אופוס 86 (1927, דוראן)
שלושה קטעים חדשים אופוס 87 (1934, דוראן)
"מראות באלט" אופוס 4 (האמל)
"ל'אוריינטאלה" - סקרצו אופוס 8
3 ואלסים אופוס 11 (האמל)
פרלוד, אנדנטה ופינאלה אופוס 17
6 ואלסים אופייניים אופוס 26 (1877, האמל)
וריאציות על נושא מקורי לפסנתר אופוס 29 (1867, האמל)
"הרוזן מאוטון" אופוס 42 מס' 1 (1904, האמל) עיבוד של הפרק השני מן הסימפוניה השלישית לעוגב)
טוקטה אופוס 42 מס' 1 (עיבוד של הפרק החמישי מן הסימפוניה החמישית לעוגב) (האמל)
סוויטה פולונז אופוס 51 (1885, האמל)
"קרנבל", 12 קטעים לפסנתר, אופוס 61
סוויטה אקוסז אופוס 78 (1905, ג'וזף ויליאמס)
"הסירה" (פנטזיה איטלקית) (1877, דוראן)
"לה קוריקולו" (פנטזיה איטלקית) (1877, דוראן)
סרנדה אופוס 10 לשני פסנתרים (בעריכת פרן) (האמל)
סימפוניה ראשונה אופוס 16 - דואו פסנתר (דוראן)
טוקטה אופוס 42 מס' 1 - שני פסנתרים (בעריכת איזידור פיליפ) עיבוד של הפרק החמישי מתוך הסימפוניה החמישית לעוגב מס' 5) (שירמר)
סימפוניה שנייה אופוס 54 - דואו פסנתרים (דוראן)
פנטזיה אופוס 62 - שני פסנתרים (דוראן)
"הרוזן מאבריל" אופוס 64 - דואו פסנתר (שוט)
6 דואטים אופוס 3 - פסנתר והרמוניום (1867 - רנייה-קאנו/רנו)
חמישיית פסנתר אופוס 77 (1890, האמל)
סרנדה אופוס 10 (1883, האמל) - פסנתר, חליל, כינור, צ'לו והרמוניום
סרנדה אופוס 10 - כינור, צ'לו ופסנתר (האמל)
סרנדה אופוס 10 - כינור ופסנתר (עיבוד בורדה) (האמל)
סרנדה אופוס 10 - צ'לו ופסנתר (עיבוד דלסאר) (האמל)
ואלס אופוס 11 מס' 1 - כינור ופסנתר (האמל)
ואלס אימפרומפטו אופוס 15 מס' 6 - כינור ופסנתר (האמל)
שלישיית פסנתר אופוס 19 - פסנתר, כינור וצ'לו (1875, האמל)
סוויטה אופוס 21 מס' 1 עד 3 - פסנתר וכינור (האמל)
3 קטעים אופוס 21 - צ'לו ופסנתר (האמל)
ואלס אופוס 26 מס' 6 - פסנתר וכינור (האמל)
סוויטה אופוס 34 - חליל ופסנתר (1898) הויגל)
טוקטה אופוס 42 מס' 1 (עיבוד של הפרק החמישי מתוך הסימפוניה החמישית לעוגב) (האמל)
סונאטה אופוס 50 - כינור ופסנתר (האמל)
קאוואטינה אופוס 57 - כינור ופסנתר
רביעיית פסנתר אופוס 66 - כינור, ויולה, צ'לו ופסנתר 1891, דוראן)
חמישיית פסנתר אופוס 68 - 2 כינורות, ויולה, צ'לו ופסנתר (1896, דוראן)
מבוא ורונדו אופוס 72 - קלרינט ופסנתר (1898, לדוק)
סוויטה אופוס 76 - כינור ופסנתר (האמל)
סונאטה אופוס 80 - צ'לו ופסנתר (הויגל)
Salvum fac populum tuum אופוס 84 - 3 חצוצרות, 3 טרומבונים, תוף ועוגב (הויגל)
הומורסקה - כינור, צ'לו ופסנתר (1890)
סוויטה פלורנטינית - חליל או כינור ופסנתר (1920)
סימפוניה ראשונה אופוס 16 (1870, דוראן) - תזמורת
קונצ'רטו לפסנתר מס' 11 אופוס 39 (1876, האמל) - תזמורת ופסנתר סולו
קונצ'רטו לצ'לו אופוס 41 (1882, האמל) - תזמורת וצ'לו סולו
סימפוניה לעוגב ותזמורת אופוס 42 (1882, הוצאת A-R) - תזמורת ועוגב סולו
מזמור חילוני אופוס 49 - סופרן סולו, מקהלה ותזמורת
סימפוניה שנייה אופוס 54 (1886, הויגל) - תזמורת
"אדון אמברוז" אופוס 56 (האמל) - תזמורת
"ליל ולפורגיס" - פואמה סימפונית אופוס 60 (1887, האמל) - מקהלה ותזמורת
פנטזיה אופוס 62 (1889, דוראן) - פסנתר ותזמורת
"הרוזן מאבריל" אופוס 64 (הויגל) - תזמורת
סימפוניה שלישיתצ אופוס 69 (1894, שוט) - עוגב ותזמורת
כוראל ווריאציות אופוס 74 (1900, לדוק) - נבל ותזמורת
קונצ'רטו לפסנתר מס' 2 אופוס 77 (1906, הויגל) - פסנתר ותזמורת
סינפוניה סאקרה אופוס 81 (1908, או8טו יונה) - עוגב ותזמורת
סימפוניה עתיקה אופוס 83 (1911, הו8יגל) - סולנים, מקהלה, עוגב ותזמורת
אוברטורה ספרדית (1897, הויגל) - תזמורת
או סאלוטאריס אופוס 8 (האמל) - קונטראלטו או בריטון ועוגב
טנטום ארגו אופוס 18 מס' 1 (האמל) - מקהלת בריטון, מקהלה מעורבת ועוגב
רג'ינה קקלי אופוס 18 מס' 2 (האמל) מקהלת בריטו, מקהלה מעורבת ועוגב
קוואם דילקטה טאברנאקולה טוא אופוס 23 מס' 1 (1876, האמל) - מקהלת בריטון, מקהלה מעורבת, עוגב מקהלה ועוגב גדול
"אתה פטרוס" אופוס 23 מס' 2 (1876, האמל) - מקהלת בריטון, מקהלה מעורבת, עוגב מקהלה ועוגב גדול
"סוטרקסיט א מורטואיס" (Sacerdos et pontifex) אופוס 23 מס' 3 (1876, האמל) - מקהלה מעורבת, עוגב מקהלה ועוגב גדול
"אווה מריה" אופוס 24 (האמל) - מצו סופרן, נבל ועוגב
3 קטעי מקהלה אופוס 25 (האמל) - מקהלה מעורבת
3 מלודיות אופוס 28 - קול ופסנתר
2 דואטים אופוס 30 - סופרן, קונרטאלטו ופסנתר
3 מלודיות איטלקיות אופוס 32 (האמל) - קול ופסנתר
3 מלודיות איטלקיות אופוס 35 (האמל) - קול ופסנתר
מיסה אופוס 36 (1890, האמל) - מקהלת בריטון, מקהלה מעורבת, עוגב מקהלה ועוגב גדול
6 מלודיות אופוס 37 (האמל) - קול ופסנתר
2 דואטים אופוס 40 (האמל) - סופרן, קונטראלטו ופסנתר
6 מלודיות אופוס 43 (האמל) - קול ופסנתר
6 מלודיות אופוס 47 (האמל) - קול ופסנתר
6 מלודיות אופוס 53 - קול ופסנתר
"אווה מריה" אופוס 59 - קול ועוגב
"או סאלוטריס" אופוס 63 - קול, כינור או צ'לו ועוגב
Mon bras pressait (האמל) - סופרן ופסנתר
"הרהורים" (האמל) - מצו סופרן ופסנתר
(סקולה קנטורום) - מקהלה מעורבת ועוגב
תהילים קי"ב (1879) - מקהלת בריטון, מקהלה מעורבת, עוגב מקהלה, עוגב גדול ותזמורת
"הרוזן מאבריל" (1885) - מוזיקה למחזה
"מר אמברוז": דרמה לירית בארבע מערכות וחמש תמונות של פרנסואה קופה ואוגוסט דורשן (נוסח לפסנתר בהוצאת הויגל, 1886) - אופרה
שארל-ולנטן אלקאן היה מלחין צרפתי-יהודי פורה וחדשן, ואחד הפסנתרנים המובילים בתקופתו.
אלקאן נולד למשפחה יהודית בפריז.
אביו היה הבעלים של בית ספר למוזיקה ברובע היהודי המארה בעיר וכל ששת ילדיו עסקו במוזיקה באופן מקצועי.
שארל-ולנטן אלקאן החל ללמוד נגינה על פסנתר ועוגב בקונסרבטוריון בפריז בגיל 6. מגיל 7 הופיע וזכה בפרסים.
בגיל 14 פורסמה היצירה הראשונה שכתב.
בגיל 25 צבר מעמד כווירטואוז בנגינה והלחנה וכמורה מפורסם למוזיקה.
הוא קשר יחסי ידידות טובים עם מוזיקאים ועם אמנים בולטים בתקופתו, בהם אז'ן דלקרואה, פרנץ ליסט ופרדריק שופן.
כמו כן התרועע בחוגים ספרותיים עם ויקטור הוגו ועם ז'ורז' סאנד.
עם זאת, הוא פרש בהדרגה מבמת הקונצרטים לאחר 1848, וחי חיי פרישות בפריז במשך 30 שנה.
בשנים אלה התמסר במיוחד להלחנה.
ב-1873 חזר לבמה והופיע בקונצרטים מיצירותיו ומיצירות אביו.
אלקאן השקיע בלימוד עברית וכן יוונית, וממכתב שכתב לחברו עולה שהוא תרגם את כל התנ"ך ואת הברית החדשה לצרפתית.
באשר למותו נודעו מספר גרסאות.
הידועה בהן הייתה כי הוא מת כשניסה להוריד כרך של ספר תלמוד ממדף גבוה וארון הספרים נפל עליו.
עם זאת, במחקר של יו מק'דונלד הופרכה אגדה זו, על פי מכתב של השוערת בביתו, המספר כי נמצא מת במטבח.
הגרסה המקובלת כיום לפי מכתב זה היא כי הוא נאחז במתלה מעילים כבד, אך זה נפל עליו.
אלקאן נשכח במידה רבה לאחר מותו, אך לאורך השנים, ובעיקר מאמצע המאה העשרים, יצירתו הולכת ונעשית מושמעת ומוכרת יותר, הודות לנגנים מובילים שהקליטו את יצירותיו והשמיעו אותן בקונצרטים.
אלקאן ידוע בעיקר בכתיבת יצירות וירטואוזיות לפסנתר, המציבות דרישות מופלגות בתחום עצמאות האצבעות והצבת רף גבוה לתפקיד יד שמאל.
יצירתו "משתה אזופ" נחשבת לאחת מיצירות הפסנתר הקשות ביותר ברפרטואר.
לפרלוד אופוס 31 מס' 8 ("שיר המטורפת על החוף" - La Chanson de la folle au bord de la mer) נכתבו מילים על ידי טורי איימוס שאף ביצעה אותו (שירה ופסנתר) במסגרת תקליטה Night of Hunters מ-2011, תחת שם השיר Shattering Sea.
הפסנתרן היהודי-אמריקאי ריימונד לוונטל היה הראשון שגאל את אלקאן מאלמוניותו ולקח על עצמו את הקלטת כל יצירותיו בין השנים 1970 - 1980.
עוד ביצעו מיצירותיו הפסנתרנים בוזוני ואגון פטרי.
בעקבותיו הלכו פסנתרנים נוספים, וכיום הביצועים נפוצים בתחרויות פסנתר, כולל בתחרות רובינשטיין בארץ .
מסדר אבירי האמנויות של פריז
חזן בבית הכנסת הראשי של פריז.
שארל, רוזן ולואה , מייסד בית ולואה, אחיו של פיליפ הרביעי ואביו של פיליפ השישי, מלכי צרפת.
שארל נולד ב-12 במרץ 1270, והיה בנם הצעיר של פיליפ השלישי, מלך צרפת ושל איזבלה מאראגון.
האפיפיור מרינוס הרביעי שהכריז על מסע צלב נגד אראגון הכיר בשארל כמלך אראגון ב-1284, כחלק מתגובתו לתוכניות של פדרו השלישי, מלך אראגון לכבוש את סיציליה.
שארל קיבל את התואר רוזן ולואה (קרפי-אן-ולואה בחבל פיקרדיה שבצפון צרפת) ב-1285. חמש שנים לאחר מכן, ב-1290 קיבל את התואר רוזן אנז'ו ומיין באמצעות נישואים למרגריט - בתו של שארל השני, מלך נאפולי.
האפיפיור ניקולאוס הרביעי תמך בנישואים הללו.
שארל פיקד על הצבא הצרפתי בשנת 1297, כאשר הוא משרת את אחיו - פיליפ הרביעי.
אשתו נפטרה בשנת 1299, ובשנת 1302 הוא נשא לאישה את קתרינה מקורטניי שהייתה נכדתו של בולדווין השני מקורטניי (אחרון שליטי האימפריה הלטינית).
שארל נשלח על ידי האפיפיור בוניפקיוס השמיני למערכה נגד פדריקו השני, מלך סיציליה.
המערכה הסתיימה לאחר החתימה על שלום קאלטאבולטה בשנת 1302.
למרות התנגדותו החריפה, שארל לא הצליח למנוע את העלאתו על המוקד של ז'אק דה מוליי ראש מסדר הטמפלרים על ידי אחיו - פיליפ הרביעי.
שארל שאף לעלות על כס המלכות לאחר מותו הפתאומי של המלך ואחיינו לואי העשירי ב-1316, אך לא הצליח למנוע מאחיינו פיליפ החמישי לרשת את הכתר.
לאחר מותו של פיליפ ב-1322 שארל לא נחשב למועמד רציני לרשת את הכתר, ובמקומו הוכתר למלך צרפת אחיינו שארל הרביעי.
ב-1324 שארל פיקד בהצלחה על הצבא של המלך במלחמה שנועדה לשחרר את גסקוניה ופלנדריה משלטונו של אדוארד השני.
הצבא בפיקודו של שארל הצליח לכבוש מספר ערים, והיה אחד מהגורמים שזירזו את חתימת הסכם השלום בין המלך שארל הרביעי לבין איזבל, אשתו של אדוארד.
שארל מת בנוז'אן (כיום חבל סאנטר-עמק הלואר), וב-1328 ירש בנו פיליפ את הכתר הצרפתי והיה לראשון מבין מלכי בית ולואה.
בשנת 1290 התחתן שארל עם מרגריט, רוזנת אנז'ו, בתם של קרלו השני, מלך נאפולי ומריה מהונגריה, מלכת נאפולי, ממנה נולדו לו 6 ילדים:
איזבל מוולואה (1292–1309), התחתנה עם ז'אן השלישי, דוכס ברטאן
ז'אן מוולואה, רוזנת אנו (1294–1342), התחתנה עם וילם הראשון, רוזן אנו
מרגריט מוולואה, רוזנת בלואה (1294–1342), התחתנה עם גי הראשון, רוזן בלואה
בשנת 1302 התחתן שארל עם קתרינה מקורטניי, בתם של פיליפ מקורטניי ובאטריצה מסיציליה, ממנה נולדו לו 4 ילדים:
קתרין השנייה ולואה, נסיכת אכאה (1303–1346), התחתנה עם פיליפ הראשון, נסיך טאראנטו
ז'אן מוולואה, רוזנת בומון (1304–1363), התחתנה עם רובר השלישי, רוזן ארטואה
בשנת 1308 התחתן שארל עם מאוט משאטיון, בתם של גאי השלישי, רוזן שאטיון ומארי מברטאן, רוזנת סן-פול, ממנה נולדו לו 4 ילדים:
מארי מוולואה, דוכסית קלבריה (1309–1332), התחתנה עם קרלו, דוכס קלבריה
איזבל מוולואה, דוכסית בורבון (1313–1383), התחתנה עם פייר הראשון, דוכס בורבון
בלאנש מוולואה (1317–1348), התחתנה עם קרל הרביעי, קיסר האימפריה הרומית הקדושה
שארל-יוברט איטאנדז'ה הוא שוער כדורגל עבר צרפתי.
שארל זומן לנבחרת הצרפתית בכדורגל עד גיל 21, והתפרסם בזכות טקטיקת הבלבול שהוא נוקט כלפי שחקנים הבועטים לעברו פנדלים.
בעבר שיחק איטנדז'ה בניס, אך לא הותיר אחריו רושם בולט.
בשנת 2007 נרכש כרטיס השחקן שלו על ידי ליברפול ומשמש כשוער מחליף לחוסה מנואל ריינה.
באפריל 2009 הושעה איטאנדז'ה מקבוצתו ל-14 יום לאחר שצולם צוחק בטקס לציון 20 שנה לאסון הילסבורו.
בעקבות התקרית הוחלט להשאילו לקוואלה מיוון.
בשנת 2011 תחם בקבוצת אטרומיטוס היוונית.
בשנת 2013 תחם בקבוצת פאוק סלוניקי והושאל לקבוצת קוניאספור הטורקית.
שארל אדואר גיום היה פיזיקאי צרפתי-שווייצרי אשר זכה בפרס נובל לפיזיקה בשנת 1920, בהוקרה על תרומתו למדידות מדויקות בפיזיקה על ידי גילוי אנומליות בסגסוגות פלדת ניקל.
ידוע בזכות גילויו את סגסוגות פלדת הניקל, להן קרא אינבר ואלינבר .
גיום נולד בעיר פלורייה שבשווייץ, למשפחה שנמלטה ללונדון מצרפת בתקופת המהפכה, ולאחר מכן התיישבה בשווייץ.
את חינוכו המוקדם עשה בנשאטל ולאחר מכן החל ללמוד במכון הטכנולוגי של ציריך, שם סיים את הדוקטורט.
הוא שירת זמן קצר כקצין בצבא בטרם הצטרף ללשכה הבינלאומית למידות ולמשקלות, שם החל לעבוד כעוזר ב-1883. בשנת 1902 מונה למנהל זוטר.
מ-1915 ועד לפרישתו ב-1936 שימש כמנהל המוסד.
גיום נישא ב-1888 ונולדו לו שלושה ילדים.
בזמן שירותו הצבאי הקצר בחיל התותחנים, למד גיום מכניקה ובליסטיקה, אך מחקריו הראשונים בלשכה הבינלאומית למידות ולמשקלות היו בתחום התרמומטריה.
הוא ביצע ניסויים חשובים בתיקונים לתרמומטרים מבוססי כספית והיה זה שכייל במדויק את מדי הטמפרטורה בהם נעשה שימוש בלשכה.
כן עסק במחקרים על ההתרחבות התרמית של התקנים עבור אורך ועסק בקביעת התקנים וההגדרות החדשות שנעשו ב-1889 ליחידות המטר (כמרחק בין שני פסים על מוט העשוי מסגסוגת של פלטינה ואירידיום) והקילוגרם (מסתו של מוט העשוי מסגסוגת של פלטינה ואירידיום).
מחקריו של גיום על סגסוגות ניקל-ברזל הובילו למחקר שיטתי של סדרה שלמה של סגסוגות וגילוי האינבר, האלינבר וסגסוגות נוספות, בהן נעשה שימוש נרחב לבניית מכשירים למטרות מדידה בתחום הגאודזיה, אסטרונומיה (שעונים) וכרונומטרים.
הוא כתב מאמרים רבים שפורסמו על ידי הלשכה.
גיום עבד עם כריסטיאן בירקלנד במצפה הכוכבים בפריז, שם ביצע מספר ניסויים במדידות תרמוסטטיות והיה לראשון שקבע את הטמפרטורה של החלל החיצון.
גיום זכה באות לגיון הכבוד ותואר דוקטור של כבוד מהאוניברסיטאות בז'נבה , פריז ונשאטל .
כיהן כנשיא החברה הצרפתית לפיזיקה .
שארל נולד בז'ואנוויל (שבצפון חבל בורגון) לקלוד, דוכס גיז ולאשתו אנטואנט דה בורבון.
אחיו הבכור היה פרנסואה, דוכס גיז ואחותו, מארי דה גיז שנישאה לג'יימס החמישי, מלך סקוטלנד, הייתה אמה של מרי סטיוארט.
ב-1538, בהיותו בן ארבע עשרה שנה בלבד, התמנה לארכיבישוף של ריימס.
ב-27 ביולי 1547, יום אחד בלבד אחרי שהכתיר את אנרי השני למלך צרפת בקתדרלה של ריימס, התמנה לחשמן לורן.
יחד עם אחיו פרנסואה, דוכס גיז, שימש כיועצו הראשי של המלך.
כאחד ממנהיגי בית גיז הקתולי, היה אויבם המושבע של הפרוטסטנטים והתנגד לוויתורים של קטרינה דה מדיצ'י שנועדו לפייסם.
ב-10 ביולי 1559 מת אנרי השני ובנו פרנסואה, שהיה ילד חולני, עלה על כס המלוכה בשם פרנסואה השני.
מאורע זה היה ניצחון גדול בעבור בית גיז ושארל, חשמן לורן השתלט על ענייני הכספים של הממלכה.
הוא נחשב לאחד האחראים למלחמות הדת בצרפת בין קתולים לבין הוגנוטים, וכמי שניסה להחדיר את האינקוויזיציה לצרפת.
ב-1563 אחרי רצח אחיו, פרנסואה דוכס גיז, הפך שארל חשמן לורן לראש בית גיז ולמנהיג הקתולים שלחמו נגד ההוגנוטים, והאשים את מנהיגם גאספאר דה קוליני השני ברצח אחיו.
ב-1569 ניהל משא ומתן שהביא לנישואיו של שארל התשיעי, מלך צרפת לאליזבט מאוסטריה.
ב-1570 ניסה לבקש את ידה של מרגריט דה ולואה, בתה של קטרינה דה מדיצ'י, אך ללא הצלחה.
ב-1572 התנגד לנישואיו של אנרי מלך נווארה (אנרי הרביעי, מלך צרפת לעתיד) למרגריט דה ולואה - נישואים שנועדו להשכין שלום בין הצדדים הלוחמים - וניסה לשכנע את האפיפיור גרגוריוס השלושה עשר שלא לתת את הסכמתו לנישואים אלה.
בהיותו ברומא, משנודע לו על טבח ליל ברתולומאוס הקדוש (שהחל ב-24 באוגוסט 1572) הביע את שמחתו וניסה לשוב לפריז כדי לתפוס שוב את מקומו במועצת המלך שארל התשיעי, אולם קטרינה דה מדיצ'י הודיעה לו כי איננו רצוי בחצר המלכות.
שארל, חשמן לורן מת באביניון ב-1574.
שארל לאון קלמאן אֶנצִיזֶ'ה היה גנרל צרפתי במלחמת העולם השנייה.
אנציז'ה נולד בלסנוון, ברטאן ב-25 ביוני 1880. הוא למד באקדמיה הצבאית סן-סיר, וב-1900 הצטרף לחיל הרגלים של המושבות.
במהלך מלחמת העולם הראשונה שירת בזירת המזרח התיכון כראש המטה לחיל המשלוח של מעצמות ההסכמה.
ב-1918 השתתף בתכנון המערכה במקדוניה בה תקפו כוחותיו של הגנרל לואי פראנשה ד'אספרה את הכוחות הבולגרים והגרמנים בבלקן, והובילו לחתימת הסכם שביתת הנשק במודרוס עם האימפריה העות'מאנית באוקטובר 1918.
ב-1933 מונה אנציז'ה למפקד כוחות הצבא הצרפתי במזרח התיכון.
הוא השתתף במשא ומתן שהוביל למסירת הפרובינציה של אלכסנדרטה מסוריה (אז בשליטת צרפת) לטורקיה.
ב-1938 צורף למועצת המלחמה העליונה של צרפת.
לקראת המערכה על צרפת במלחמת העולם השנייה ב-1940 מונה אנציז'ה למפקד הארמייה הצרפתית השנייה, שהייתה חלק מקבוצת הארמיות הראשונה, שלחמה באזור שלא היה מוגן על ידי קו מאז'ינו דרומית לגבול עם בלגיה.
הארמייה השנייה, שהייתה מוצבת במגננה ליד סדאן, ספגה את עיקר המתקפה הגרמנית וקרסה, תוך שהיא מאפשרת את המבקע מסדאן ועד תעלת למאנש, שהיווה את עיקר התוכנית הגרמנית, והביא לכיתור מבחר הצבא הצרפתי וחיל המשלוח הבריטי על אדמת בלגיה.
לאחר נסיגת הבריטים מדנקרק במבצע דינמו פיקד אנציז'ה על קבוצת ארמיות מרכז, שהייתה חלק מ"תוכנית וגאן" שנועדה לעצור את הגרמנים מלכבוש את צרפת.
גם קבוצת ארמיות זו הוכתה על ידי הגרמנים הפולשים בחבל שמפאן, לקראת התמוטטותו הסופית של הצבא הצרפתי.
ב-10 ביוני 1940 נדבר שארל דה גול, שמונה לסגן שר ההגנה, עם פול רנו, ראש הממשלה, כי אנציז'ה יחליף את וגאן בתפקיד מפקד הצבא, על מנת שימשיך את המלחמה ממושבות צרפת באפריקה.
דה גול נפגש עם אנציז'ה בעמדת הפיקוד של קבוצת הארמיות בארסיס-סיר-אוב, והודיע לו על כך, אך בסופו של דבר נרתע רנו מלהורות על החילופין.
לאחר התמוטטות הצבא הצרפתי, נשלח אנציז'ה על ידי ראש הממשלה הצרפתי המרשל אנרי פיליפ פטן לדון על תנאי שביתת הנשק עם הגרמנים והאיטלקים.
חתימתו של אנציז'ה באה על מסמך הכניעה הצרפתי שנחתם בקרון רכבת ביער קומפיין סמוך לקומפיין, מצפון-מזרח לפריז, ב-22 ביוני 1940.
לאחר שביתת הנשק היה אנציז'ה לשר המלחמה של צרפת של וישי ובספטמבר 1941 למפקד כוחות היבשה של צרפת של וישי.
חתימתו של אנציז'ה, לצד חתימתם של אחרים, באה על החוקים האנטישמיים מאוקטובר 1940, המכונים "חוק מעמד היהודים", שהיוו שלב חשוב בדרך להשמדת יהודי צרפת בשואה.
אנציז'ה נהרג בתאונת מטוס בנובמבר 1941, עת חזר מביקור בן שלושה שבועות במושבות צרפת באפריקה.
שארל-ויקטור מוֹגֶן מינרלוג וקריסטלוגרף צרפתי.
מוגן נחשב כאבי המחקר הצרפתי של קריסטלוגרפיה באמצעות קרני רנטגן.
יחד עם הקריסטלוגרף הגרמני קרל הרמן (Carl Hermann) הוא המציא שיטת סימון תקנית בינלאומית לחבורות סימטריות מרחביות הידועה כסימון הרמן-מוגן או "הסימון הבינלאומי".
שארל-ויקטור מוגן, בנו של אופה, נולד בפרובן (Provins) שבחבל איל-דה-פראנס שבצרפת ב-1878. הוא למד תחילה באקול נורמל דה סן-קלו (École Normale de Saint-Cloud).
הוא סיים בהצטיינות והמשיך במעבדה לכימיה אורגנית באקול נורמל סופרייר, שם הגיש את התזה שלו.
מוגן גילה את הקריסטלוגרפיה ב-1905 דרך שיעוריו של פייר קירי על הסימטריה בתופעות פיזיקליות.
מוגן התמנה לעוזרו של פרדריק ואלרן (Frédéric Wallerant) בסורבון, הוא עסק בחקר גבישים נוזליים.
לאחר ששימש כפרופסור למינרלוגיה בבורדו ונאנסי הוא החליף את ואלרן בתפקיד האחראי על הקתדרה של מינרלוגיה בפקולטה למדעים בסורבון.
מוגן שימש בתפקידו עד 1948, עת הוחלף על ידי ז'אן ויאר (Jean Wyart).
בכל תקופתו בסורבון הוא התמקד במחקר גבישים בעזרת קריסטלוגרפיה באמצעות קרני רנטגן, בייחוד בחקר גבישי הנציצים.
ב-1931 העלה מוגן הצעה לשיטת סימון לסמן את כל 230 החבורות הסימטריות המרחביות.
הקריסטלוגרף הגרמני קרל הרמן שכלל את ההצעה, וההצעה המתוקנת קיבלה את השם סימון הרמן-מוגן והתקבלה בסופו של דבר כתקן של האיגוד הבינלאומי לקריסטלוגרפיה.
כקריסטלוגרף הבולט ביותר בצרפת הוזמן מוגן להשתתף בתהליך הקמת האיגוד ב-1946.
ב-1 במרץ 1937 נבחר מוגן כעמית של האקדמיה הצרפתית למדעים בתחום המינרלוגיה.
שארל אלבר גובאט היה עורך דין ומדינאי שווייצרי, חתן פרס נובל לשלום לשנת 1902, במשותף עם השווייצרי אלי דוקומון.
גובאט נולד בעיר טרמלה בשווייץ, בן לכומר פרוטסטנטי ואחיינו של סמואל גובאט, מיסיונר אשר שימש כבישוף של ירושלים.
בצעירותו זכה גובאט לחינוך נרחב ולמד בין השאר באוניברסיטאות של בזל, פריז וברן.
לאחר שהשלים דוקטורט במשפטים באוניברסיטת היידלברג ב-1867, עסק גובאט בעריכת דין בברן וכמו כן שימש כמרצה למשפטים.
משרדו של גובאט הפך במהרה לאחד המובילים במדינה וההכרה לה זכה הובילה אותו לפתח קריירה פוליטית.
ב-1882 מונה למפקח על החינוך בקנטון ברן ובתפקידו זה יישם מספר רפורמות חשובות.
ב-1890 נבחר לשמש חבר במועצה הלאומית של שווייץ והחל להיות מעורב בארגונים בינלאומיים לקידום השלום.
ב-1891 גובאט מונה למזכיר הכללי של 'לשכת השלום הבינלאומית בשווייץ' וב-1902 זכה בפרס נובל לשלום במשותף עם מנהל הארגון, אלי דוקומון.
לאחר מותו של דוקומון, ב-1906, לקח גובאט על עצמו את ניהול הלשכה, שזכתה בפרס נובל לשלום ב-1910.
שארל בואייה , היה שחקן קולנוע צרפתי, מועמד ל-4 פרסי אוסקר בקטגוריית פרס אוסקר לשחקן הטוב ביותר על הופעותיו בסרטים " כיבוש", "אלג'יריה", "אורות הגז" ו"פאני".
שארל בואייה נולד בקומונה פיז'אק שבחבל מידי-פירנה, צרפת, כבנם של אוגוסטין לואיז דוראן ומוריס בואייה.
בגיל אחת עשרה צפה בהצגת התיאטרון "שמשון" בה הופיע השחקן המפורסם לוסיאן גיטרי.
הופעה זאת השפיע מאוד על החלטתו ללמוד משחק.
בשנת 1914, עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה הגיעו לבתי החולים בעיר הולדתו חיילים פצועים רבים ובואייה הופיע בפניהם כדי לבדרם.
לאחר קבלת תעודת הבגרות בשנת 1919 נסע לפריז ונרשם ללימודים בסורבון.
הופעתו הראשונה על במת התיאטרון הייתה הצלחה בלתי צפויה שהפכה אותו לכוכב תיאטרון בין לילה.
הוא התמקד בתיאטרון במשך מספר שנים, אך עם הופעת הסרט המדבר, החליט להקדיש את כל זמנו לקולנוע.
המגע הראשון שלו עם הקולנוע היה בתקופת לימודיו, כאשר צפה בהכנת הסרט "עבודה" על פי הרומן האוטופי-חברתי של אמיל זולה.
התחיל להופיע בסרטים אילמים כבר בשנת 1920 בתפקידי משנה שלא הסבו לו נחת.
הצלחתו בתחום הקולנוע התחילה עם כניסת הסרט המדבר בזכות קולו העמוק והשפות הרבות שהיו שגורות בפיו: בנוסף לצרפתית ואנגלית דיבר גם ספרדית, איטלקית וגרמנית.
בואייה התגלה לראשונה בקומדיה "אישה אדומת שיער" לצידה של כוכבת הקולנוע ג'ין הארלו.
ב-1934 זכה להכרת הקהל בצרפת לאחר שכיכב בתפקיד הראשי בסרטו של הבמאי האוסטרי המוערך פריץ לאנג "ליליום".
בהמשך דרכו בשנות ה-30 זכה להופיע בסרטים לצד כוכבות קולנוע מובילות: עם מרלן דיטריך בדרמה "הגן של אלה" בתפקיד הכומר בוריס אנדרובסקי; עם קתרין הפבורן בדרמה "שבר הלבבות"; עם קלודט קולבר בסרטים "עולמות פרטיים" ו" טוברייך"; ועם דניאל דארייה בדרמה היסטורית בשם "מאיירלינג", בתור רודולף נסיך אוסטריה.
ב-1938 בואייה היה מועמד לפרס אוסקר לשחקן הטוב ביותר על הופעתו כנפוליאון בונפרטה בדרמה ההיסטורית "כיבוש", כשהוא מככב לצידה של כוכבת הקולנוע השוודית הנערצת באותן שנים - גרטה גרבו.
בשנה שלאחר מכן היה מועמד לפרס פעם נוספת על הופעתו בדרמת הפשע הרומנטית "אלג'יריה" בה גילם את הגנב המפורסם פפה לה מוקו הבורח לצרפת לאחר שוד גדול שביצע באלג'יריה.
ב-1939 הופיע לצידה של השחקנית המצליחה איירין דאן בדרמה הקומית של לאו מקארי "סיפור של אהבה" ("Love Affair"), וכן בדרמה "כשהמחר מגיע".
בטקס האוסקר של 1943 זכה בואייה בפרס הוקרה מיוחד על פועלו מהאקדמיה.
באותה שנה הופיע גם בדרמה "הנימפה הקבועה" בתפקיד המלחין לואיס דוד, לצידה של השחקנית זוכת האוסקר ג'ואן פונטיין.
ב-1944 היה מועמד בפעם השלישית בחייו ל"פרס האוסקר לשחקן הטוב ביותר" על הופעתו במותחן של ג'ורג' קיוקור: "אורות הגז".
בסרט זה שיחק בתפקיד ג'ורג'י אנטון, לצידה של הכוכבת השוודית אינגריד ברגמן, איתה שיחק גם ארבע שנים לאחר מכן בסרט "שער הניצחון".
ב-1952 היה מועמד לראשונה בקריירה הארוכה שלו לפרס גלובוס הזהב על תפקידו בדרמה "הזמן המאושר" בתור ג'קו, אביו של הילד רוברו "ביבי" בונרד; בנוסף, הוא זכה באותה שנה גם בפרס טוני מיוחד על תפקידו במחזה "דון ז'ואן בגיהנום" מאת ג'ורג' ברנר שו .
ב-1953 הופיע בדרמה הצרפתית של מקס אופולס "העגילים של מאדאם דה..." בתפקיד הגנרל אנדרה.
ב-1956 היה מועמד לפרס אמי על הופעתו בסדרה הקומית המצליחה "Four Star Playhouse".
באותה שנה שיחק גם בסרט המפורסם "מסביב לעולם בשמונים יום", על פי ספרו של ז'ול ורן.
ב-1958 הופיע בסרט המלחמה התקופתי של אנתוני קווין "הפיראט".
ב-1961 היה מועמד בפעם הרביעית לפרס האוסקר על תפקידו בדרמה "פאני".
ב-1962 שיחק בדרמת המלחמה של וינסנט מינלי "ארבעת פרשי האפוקליפסה".
ב-1963 היה מועמד לפרס טוני על הופעתו במחזה הקומי "לורד פונגו".
ב-1964 השתתף בשמונה פרקים של סדרת הפעולה המוערכת "הקשוחים".
ב-1966 כיכב בדרמת המלחמה של רנה קלמנט ע"פ תסריטם של פרנסיס פורד קופולה וגור וידאל "האם פריז בוערת?" ובקומדיית הפשע של ויליאם ויילר "איך לגנוב מיליון".
ב-1967 שיחק בקומדיה "יחפים בפארק", לצידם של רוברט רדפורד וג'יין פונדה, ובסרט הלא רשמי מסדרת סרטי ג'יימס בונד "קאזינו רויאל".
ב-1974 זכה בפרס השחקן הטוב ביותר בפסטיבל קאן על הופעתו בסרטו של אלן רנה "סטביסקי" בתפקיד הברון ראול, חברו האריסטוקרט של הפושע אלכסנדר סטביסקי (ז'אן-פול בלמונדו) .
את הפרס חלק עם ג'ק ניקולסון שזכה בו על הופעתו בסרט "הפרט האחרון".
ב-1976 הופיע בפעם האחרונה כשחקן בפנטזיה המוזיקלית של וינסנט מינלי - "עניין של זמן".
ב-1934 נישא לשחקנית האנגלייה פטרישיה פטרסון; הם היו נשואים במשך 44 שנה עד לפטירתה של פטרסון.
בנו, מייקל צ'ארלס בואייה, התאבד בגיל 21 כאשר שיחק ב"רולטה רוסית", לאחר פרידה מחברתו.
לבואייה שני כוכבים על שמו בשדרת הכוכבים של הוליווד.