tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
סלומון קלאס (Salomon Klass; 17 באפריל 1907, הלסינקי, הדוכסות הגדולה של פינלנד (האימפריה הרוסית) – 22 במרץ 1985, סטוקהולם, שוודיה) היה מפקד פלוגה בדרגת סרן בצבא הפיני ואחד משלושת היהודים שסירבו לקבל את עיטור צלב הברזל הגרמני שהוענק להם במלחמת העולם השנייה.
סלומון קלאס נולד ב-1907 בהלסינקי לירחמיאל ובתיה-בריינה קלאס שהיגרו בסביבות שנת 1900 מלטביה.
הוא התנדב לשירות במיליציית "המשמר הלבן" הלאומנית הפינית והגיע בה לתפקיד מפקד פלוגה.
בשל גילויי אנטישמיות נאלץ ב-1933 לעבור מיחידתו.
ב-1935 עלה לארץ ישראל ובה הצטרף לשורות האצ"ל.
ב-1939, עוד לפני פרוץ מלחמת העולם, נקרא לשירות מילואים בארץ הולדתו, וכך נקלע למלחמת החורף נגד ברית המועצות.
במהלך הקרבות פיקד על יחידה שהגנה על אחד האיים בימת לדוגה וספגה אבדות כבדות.
ב-24 בפברואר 1940 נפצע ואיבד את הראייה באחת מעיניו.
למרות נכותו חזר בסתיו אותה שנה לשירות פעיל בהדרכת טירונים.
עם פרוץ מלחמת ההמשך, שבה לקח חלק הצבא הגרמני, מונה קלאס למפקד פלוגה בגדוד חי"ר שהוכפף לפיקוד ארמיית נורווגיה של הוורמאכט.
קלאס, ששלט בגרמנית, בא במגע יומיומי עם חיילים גרמנים ואוסטרים.
למרות יהדותו זכה ליחס הוגן.
בזכרונותיו סיפר קלאס שבביקור פתע של מפקד גרמני נשאל למוצאו לשמע המבטא הגרמני שלו.
קלאס ענה ששפת אימו היא יידיש, והקצין ענה "אין לי שום דבר אישי נגדך כיהודי", הצדיע במועל יד ועזב את האוהל.
ב-1942 נמנה סלומון קלאס עם המומלצים להענקת עיטור צלב הברזל הגרמני (דרגה 2), אך ביקש ממפקדו למחוק את שמו מהרשימה.
תחת זאת הוענק לו עיטור מסדר צלב החירות הפיני (דרגה 3).
שני יהודים נוספים מצבא פינלנד, קצין הרפואה רב-סרן ליאו סקורניק והחובשת דינה פוליאקוף (לימים דינה שטילר, תושבת ישראל), סירבו אף הם לקבל את העיטור הגרמני.
אחרי השחרור מהצבא בתום מלחמת העולם עקר קלאס לשוודיה שם עסק בפרוונות כאביו לפניו.
סלומון קלאס העלה על הכתב את קורותיו במלחמה – "זיכרונות ממלחמת החורף וממלחמת ההמשך 1939–1945" (Minnen från Vinterkriget och Fortsättningskriget 1939–1945).
שלמה הרמן פון מוזנתל היה סופר, מחזאי ומשורר יהודי-גרמני שבילה חלק ניכר מחייו באוסטריה.
הוא נודע גם בזכות ליבריות האופרה שלו.
שמו נכתב לפעמים גם כהרמן סלומון פון מוזנטל, סולומון הרמן מוזנטל או סולומון הרמן פון מוזנטל .
שלמה הרמן מוזנטל הגיע ממשפחת סוחרים יהודית-גרמנית.
אביו, הרץ מוזס אברהם מוזנטל (1782–1850), היה בעל בית מסחר, אדם אדוק ומתון באופיו, אציל בהתנהגותו ובמראהו.
חולשתו הייתה האמון המוגזם שלו באנשים ויחסו הבלתי מעורער בעניינים עסקיים.
לאביו היו שישה ילדים מנישואיו הראשונים.
לאחר מות אשתו הראשונה, האלמן בן ה-35 בחר בנערה בת 21, בטי אמיליה מוזנטל (לבית וייל, 1796-1868, אחותו של הפדגוג מפרנקפורט יעקב וייל, (והפובליציסט חבר המועצה קארל ריטר פון וייל).
אשתו השנייה, אמו של סלומון הרמן, הייתה מוכשרת, אינטלקטואלית ויפה.
היא נישאה לאביו בגלל אופיו האצילי וההבטחה לשגשוג וביטחון כלכלי.
היא לא הבחינה בין ילדיו לבין ילדיה (בנם הראשון היה יוליוס).
כל הילדים זכו בטיפולה המסור וחונכו באופן שווה מבחינה רוחנית ומוסרית.
מוזנטל למד בגימנסיה בעיר הולדתו קאסל ובבית הספר הפוליטכני בקרלסרוהה (כיום שמו: מכון קרלסרוהה לטכנולוגיה) בשנת 1841 נסע לווינה כמורה פרטי.
בשנת 1846 הופק סיפור העם המומחז שלו "מישל ההולנדי" (Der Hollander Michel), וב-1847 הדרמה בת שלוש המערכות שלו "השפחה" (Die Sklavin) זכתה להצלחה, אך לאף אחד ממחזותיו אלה לא הייתה הצלחה מתמשכת.
ב-1849 התקבלה בחום הדרמה הפואטית שלו "ססיליה מאלבאנו" (Cäcilia von Albano) הן על ידי הציבור והן על ידי המבקרים.
לאחר מכן היו לו הזדמנויות בבורגתיאטר, וססיליה הוצגה גם בבודפשט ב-1851. ההפקה הבאה שלו, "דבורה" (Deborah) (בודפשט, 1849; פרסבורג, 1875), תורגמה למספר שפות.
באנגלית התפרסם המחזה תחת השם "לאה, העזובה" (או הנעזבת) (Leah, the Forsaken).
המחזה הועלה לראשונה בתיאטרון המלכותי בברלין ב-1850.
Die lustigen Weiber von Windsor - נשות וינדזור העליזות (אוטו ניקולאי, וינה, 1871)
Die Folkunger (אדמונד קרצ'מר, דרזדן, 1874)
Das goldene Kreuz - צלב הזהב (איגנץ בריל, ברלין, 1875)
Die Königin von Saba - מלכת שבא (אופרה, גולדמארק) (קרל גולדמארק, וינה, 1888)
Die Kinder der Heide - ילדי היידה (אנטון רובינשטיין)
Die Maccabäer - המכבים (אנטון רובינשטיין)
מוזס - משה (אנטון רובינשטיין)
כרך משיריו של מוזנטל ראה אור בווינה ב-1847, ומהדורה מלאה ב-1866. הוא כתב גם רומן, "בתו של יפת" (Jephtha's Tochter), שנכלל ב"אוצר הנובלות הגרמני החדש" (Neuer Deutscher Novellenschatz) מס' 2, מינכן, 1884.
מהדורת אסופה של כתביו, שלגבי סידורם השאיר הוראות, יצאה לאור בשישה כרכים בשטוטגרט ב-1878 עם דיוקנו.
סלומון (שלמה) כהן (נולד ב-1944) הוא ממקימי היישוב מיתר, ראש המועצה המקומית מיתר בין השנים 1998 – 2008 וחבר המועצה מיום הקמת היישוב ועד 2018, במשך 33 שנה.
נולד במרוקו ב-1944 לאליהו ויקוט.
היה חבר הנהלת "אגודת מתיישבי נחל חברון" שייסדה את היישוב מיתר בראשית שנות ה-80, ונשא בה מספר תפקידים בהם מזכיר האגודה.
עם הקמת המועצה הממונה ב-1985 התמנה להיות חבר מועצה.
מאז כיהן כחבר מועצה בראשות הרשימה המקומית של מפלגת העבודה והתמודד מטעמה לתפקיד ראש המועצה בבחירות הראשונות למועצת מיתר בשנת 1993, אך הפסיד בסיבוב השני לאליהו שפירא.
לקראת הבחירות שהתקיימו בשנת 1998 הקים את סיעת "מיתר 1", ונבחר מטעמה לראשות המועצה כשהוא גובר על ראש המועצה המכהן שפירא.
בבחירות שהתקיימו בשנת 2003 נבחר לקדנציה נוספת.
בבחירות שהתקיימו בשנת 2008 הפסיד לאבנר בן-גרא, אך המשיך לכהן כחבר מועצה מטעם מיתר אחת.
התמודד לראשות המועצה גם בבחירות שהתקיימו בשנת 2013 אך לא זכה.
בבחירות שהתקיימו בשנת 2018 לראשונה לא עברה רשימתו את אחוז החסימה.
בשנת 2013 חויב כהן, בצעד חריג שהמליצה ועדה בראשות השופט ורדימוס זיילר, לשלם קנס בסך 7500 שקלים, בגין השקעות כספיות שהשקיעה המועצה בתקופת כהונתו שבוצעו בניגוד לסמכויות והובילו להפסד כספים.
לאחר תום כהונתו כראש מועצה, שימש בין 2009 ל-2014 כמנהל שיווק לאזור הדרום של החברה לאוטומציה.
בשנת 2014 החל לשמש כמנהל שיווק ארצי בחברת מטרופולינט מבית מילגם.
כהן נשוי לסימה, אב לארבעה ילדים וסב לנכדים.
סלומון (שלמה) מאיר פון רוטשילד (9 בספטמבר 1774 – 28 ביולי 1855) היה איל הון ובנקאי יהודי באוסטריה, ומייסד הסניף של בנק רוטשילד בווינה .
יצר קשרים קרובים עם מטרניך, והיה בעל השפעה רבה ביותר באימפריה ההבסבורגית.
יחד עם אחיו היה פעיל גם בתיווך בין מדינות אירופה בימי מהפכת יולי.
היה היהודי הראשון שזכה לאזרחות כבוד באוסטריה; יזם את סלילת מסילת הרכבת הראשונה באימפריה, והשקיע גם בתעשיות ברזל ובספנות.
היה פעיל גם בשתדלנות ובהשגת זכויות עבור עמו.
נולד בפרנקפורט שעל המיין, כילד שלישי למאיר אנשל ולגוטל לבית שנאפר.
פעילותו הבולטת הראשונה בבנק רוטשילד, הייתה בוועידה כלכלית שנערכה באאכן בשנת בה דובר על השגת הלוואה לממשלת צרפת עבור תשלום חובותיה לאחר המלחמות הנפוליאוניות.
בוועידה השתתף סלומון כנציג בנק רוטשילד ובניו, בעזרת גיסתו אדלהייד שנישאה לאחיו קרל זמן קצר לפני כן, יצר סלומון קשר עם פרידריך פון גנץ מזכירו האישי של קנצלר אוסטריה, מטרניך, שנזקק לעזרה כספית אותה העניק לו סלומון.
במהלך ועידה זו - סלומון ואחיו קרל הצליחו להוציא הבטחה מגנץ להשפיע על מטרניך לתמוך במתן זכויות שוות ליהודים.
ידידותו של פון גנץ עם משפחת רוטשילד נמשכה עד מותו, פון גנץ עזר לבני המשפחה ליצור קשרים והעביר להם ידיעות חשובות.
תמורת זאת קיבל מתנות רבות והלוואות, ובסוף חייו אף קיבל משכורת שנתית של 10,000 פלורינים.
מטרניך ניהל עם בית רוטשילד משא ומתן ארוך ומוסבך בעניין קבלת הלוואה גדולה, וההסדרים המסובכים להלוואה זו דרשו נוכחות של אחד מבני המשפחה בווינה.
בשנת 1820 היגר סלומון לאוסטריה על מנת לייצג את בנק רוטשילד בהלוואה זו.
סלומון נבחר לתפקיד זה מבין כל אחיו בעיקר בזכות כישוריו הדיפלומטיים בהם הצטיין בתוך בני המשפחה.
לפי מקורות נוספים, עליית האנטישמיות בגרמניה, ובייחוד פרעות ההפ הפ שפרצו בפרנקפורט ב-1819, הוסיפו גם הם משקל לעזיבתם של סלומון ואחיו קרל את גרמניה.
בשל היותו יהודי, נמנעה מסלומון אפשרות רכישת נדל"ן בעיר.
בתחילה התגורר בשכירות במלון "רומישר קייזר" (הקיסר הרומאי), שהיה המלון המפואר ביותר בווינה, ובהמשך אף שכר את כל המלון.
רק ב-9 בפברואר 1843, לאחר פניות חוזרות ונשנות לשלטונות בהן ביקש היתר לקניית נדל"ן, היה סלומון ליהודי הראשון שקיבל אזרחות כבוד של וינה , לאחר מאות שנה של רדיפות והגבלות כלפי יהודי אוסטריה.
הוא קנה את כל המלון ואת הבית הסמוך אליו, שיפץ אותו, והפך אותו לביתו.
ב-1846 הוא רכש גם את אחוזת שילרסדורף () הממוקמת על גבעה המשקיפה על עמק עם שדות המשתרע עד נהר האודר, שילרסדורף , מוראביה (כ-3.5 ק"מ מזרחית-דרומית לאודר שבמערב צ'כיה).
המשפחה הרחיבה ופיתחה את האחוזה.
ב-1939 הוחרמה הטירה מהמשפחה ושימשה כבית חולים שדה.
ב-1945 הולאמה האחוזה מידי המשפחה על ידי צ'כוסלובקיה הקומוניסטית.
בהמשך היא שימשה כמוסד חינוכי.
סלומון יצר קשרים הדוקים עם קלמנס ונצל פון מטרניך.
על פי המסופר, הוא ליווה את מטרניך בכל הקונגרסים הבינלאומיים אליהם נסע, ואחיו של סלומון שימשו שם כצירים בלתי רשמיים של האימפריה האוסטרית.
מתוקף מעמדו הגיע לידיו מידע מודיעיני רב, והוא ניצל זאת למנף מכך רווחים כספיים.
בין השנים 1822–1825 הוא הלווה למטנריך סכום של מיליון וחצי פלורינים, ובוועידה שנערכה בוורונה בשנת 1822 הוא גם שילם למטרניך את דמי שהותו בבית המלון בעיר בסך של למעלה מ-16,000 לירות איטלקיות.
בזכות יחסים אלו הצליח לעכב את תשלומי הפנסיה של אחד מבעלי חובו של אחיו ג'יימס - קצין בדרגת מרשל בצבא, עד להסדרת החוב.
באותה ועידה גם נחתם החוזה על ההלוואה הראשונה של משפחת רוטשילד לממשלה הרוסית על סך 6,000,000 לירות, בזכות תיווכו של פון גנץ, עליה קיבל סלומון את "אות ההצטיינות של ולדימיר".
בשנה ההיא גם פנתה אליו לטיציה רמולינו, אמו של נפוליאון בונפרטה, בבקשה שישתדל אצל מטרניך להעניק לה רשות להיפגש עם בנה ז'וזף.
ניהל גם את ענייני הכספים של מריה לואיזה, אשתו לשעבר של נפוליאון, אחרי מות בעלה השני בשנת 1829.
ב-1830, עם פרוץ מהפכת יולי בצרפת, תיווך סלומון בין מלך צרפת החדש לואי פיליפ, שנחשב לדמוקרטי יחסית, לבין מטרניך השמרן, שראה בהפיכה הצרפתית ערעור הסדר הקיים.
סלומון תרם רבות, יחד עם אחיו ג'יימס, למניעת מלחמה שהייתה עלולה לפרוץ באותה העת.
בד בבד באותה תקופה של מתיחות בין המעצמות באירופה, הלווה סלומון לממשלת אוסטריה סכום של 36,000,000 פלורינים לצורך התחמשות.
באותה שנה, עם פרוץ מגפת הכולרה, עזב סלומון את וינה לתקופה, בחלקה התגורר בפריז אצל אחיו ג'יימס.
עושרו של סלומון היה עצום; הוא רכש נכסים נרחבים והשקיע באמנות ועתיקות.
עם פרוץ אביב העמים בשנת 1848 באזורים שבשליטת בית הבסבורג, נשמעו קולות הסתה רבים נגד סלומון ומשפחת רוטשילד בכלל, על אף שהוא תרם תרומות משמעותיות למטרות פילנתרופיות.
כהוקרה על שירותיו למען האימפריה, הועלה סלומון בשנת 1816 לדרגת אצולה על ידי הקיסר פרנץ הראשון, והוא נמנה עם האצולה האוסטרית.
יחד עמו זכו בתואר כל חמשת האחים לבית רוטשילד (אם כי האח נתן דחה את קבלת התואר).
בשנת 1822 זכה שוב לכבוד זה יחד עם אחיו כאשר הקיסר העניק לו את התואר פרייהר - ברון.
הסניף הווינאי של בנק רוטשילד בניהולו של סלומון, זכה להצלחה רבה ומילא תפקיד אינטגרלי בהתפתחותה של הכלכלה באוסטריה.
עם הזמן הפך למממן המוביל של האימפריה ההבסבורגית, וסיפק סכום כולל של 200 מיליון גולדן באשראי.
אחר שנתן מאיר רוטשילד נוכח - באיחור - בהצלחת רכבות הקיטור באנגליה, רכבות הקיטור הראשונות בעולם, מיהר לאחיו שבמדינות אחרות באירופה, והמליץ להם על השקעה בתחום.
בעקבות זאת פנה סלומון להקים חברת רכבות.
הוא פנה לפרנץ השני, קיסר האימפריה הרומית הקדושה, אך סורב עקב חששו של הקיסר מהמודרניזציה.
בשנת 1835, מיד לאחר מותו של פרנץ הוא פנה לפרדיננד הראשון, קיסר אוסטריה, בתיווך של מטרניך והרוזן קולווארט , וקיבל ממנו את האישור הנדרש.
באותה השנה הוא ייסד את חברת רכבות הקיטור הראשונה באימפריה האוסטרית, והראשונה ביבשת אירופה (לאחר רכבת ליברפול ומנצ'סטר באנגליה) - "הרכבת הצפונית – הקיסר פרדיננד" (KFNB) , אותה קרא על שם פרדיננד הראשון, קיסר אוסטריה.
החברה בנתה רשת של מסילות רכבת, והפעילה קווים בין ערים רבות ברחבי אוסטריה, בוהמיה ומוראביה, בהן: דויטש-ואגרם , רובע פלורידסדורף שבווינה, לונדבורג , ברנו, פרראו , אולומואוץ, ליפניק על הבצ'ווה, אוסטרבה, אודרברג, ועוד מסלולים משניים רבים.
הקו העיקרי שלה היה "הרכבת הצפונית" שהוביל מווינה לצפון מוראביה ושלזיה האוסטרית.
נקודת המוצא של הרכבות הייתה בתחנת הרכבת נורדבנהוף שבווינה , ברובע "לאופולדשטאדט" בווינה.
התחנה נפתחה בשנת 1838, והייתה תחנת הרכבת הגדולה והחשובה של ממלכת הבסבורג.
בשנת 1907 הלאימה האימפריה האוסטרו-הונגרית את החברה מידי משפחת רוטשילד.
חברת הרכבות החזיקה גם במכרה פחם רבים, וכן במפעלים אחרים בתעשייה באזור אוסטרבה.
אלו נותרו בידי החברה גם לאחר הלאמת רשת הרכבות שלה, עד 1945.
תחנת נורדבנהוף שבווינה נפגעה קשות בימי מלחמת העולם השנייה, ולאחריה היא הופעלה רק כתחנת הובלה לרכבות משא.
רכבות הנוסעים הועברו ל-Nordwestbahnhof , ומתחילת שנות ה-60 של המאה ה-20 לכיכר פראטרסטרן , לתחנת הרכבת פראטרסטרן בווינה , שהתפתחה לאחד ממרכזי התחבורה החשובים בעיר.
בניין תחנת נורדבנהוף נהרס בשנת 1965. במקום התחנה, מאז שנות ה-90, נבנה רובע חדש: נרדבאנוויארטל .
בשנת 2016 נקראה כיכר ברובע על שם משפחת רוטשילד, ובייחוד על שם סלומון: Rothschildplatz (רוטשילדפלאץ ), בצומת הרחובות ברונו-מארק-אליי / יעקב-לינד-שטראסה.
במשך למעלה מעשור בו התעניין סלומון בחברת "ויטקוביץ תעשיות ברזל" , אחת מהחברות החשובות ביותר בתעשייה הכבדה של מוראביה במאות ה-19 וה-20, שהשתמשה בטכנולוגיה מודרנית.
החברה החזיקה גם מפעלי זיקוק, מכרות פחם, ייצור ברזל גולמי ופלדה, וכן הנדסת מכונות.
סלומון התעניין בה במיוחד בגלל מכרות הפחם שלה.
חברת הרכבות שלו, "הרכבת הצפונית – הקיסר פרדיננד", צרכה פחם רב להפעלת רכבות הקיטור, והוא לא רצה להיות תלוי במשלוחי הפחם מבריטניה.
בשנת 1852 החלה בניית פיר כרייה תחת בית החרושת של המפעל, שהפחם שנכרה ממנו שימש להפעלת הרכבות.
בנו אנסלם ירש אותו לאחר מותו, והחל משנת 1870 הוא החל לצמצם את בעלותו בעסק.
ב-1873 התאחדה החברה יחד עם חברה אחרת, והרוטשילדים החזיקו בבעלות של 51% לעומת 49% בהם החזיק סיטונאי הפחם היהודי וילהלם ריטר פון גוטמן.
אחר עליית המפלגה הנאצית לשלטון הופקעה החברה מידיהם באופן מוחלט, כחלק מהאריזציה הנאצית.
בשנת 1839 ארגן מונופול אירופי לכספית, כדי שלא להיות תלוי במשלוח הפחם מבריטניה.
סלומון ייבא גם סיגרים קובניים.
עם הקמת "אוסטרייכיישר לויד" , חברת הספנות האוסטרו-הונגרית הגדולה ביותר, רכש בה סלומון אחוזי מניות משמעותיים, ובזכותו נמנעה התמוטטותה של החברה בעזרת הלוואה של 500,000 גולדן , ובעזרת הכנסתה של ממשלת אוסטריה כשותפה בחברה.
בנק "קרדיט אנסטלט" שהיה "חברת בת של בנק רוטשילד" באוסטריה, נחשב לבנק רוטשילד עד שנת 1931. בעקבות המשבר הפיננסי בארצות הברית, נמכר רובו לממשלת אוסטריה.
קיומו של בית רוטשילד באוסטריה פסק עם האנשלוס ב-1938.
סלומון ניצל את קשריו ההדוקים עם קנצלר אוסטריה קלמנס ונצל פון מטרניך גם בעבור עזרה לאחיו היהודים.
את פעילותו למען השגת זכויות אזרח שוות ליהודים החל עוד בוועידת אאכן שנערכה בשנת 1817, במהלכה השפיע על פרידריך פון גנץ, מזכירו האישי של מטרניך, לתמוך במתן זכויות שוות ליהודים.
מאוחר יותר יצר סלומון קשר אישי וקרוב עם הקנצלר.
הודות למכתבו של סלומון אליו בינואר 1837, הוא כינס ועדה שתדון בשאלת היהודים, שהחליטה כי .
הוועדה התירה לכל יהודי לרכוש בית אחד לאחר קבלת רישיון מיוחד מהקיסר.
חורבת רבי יהודה החסיד עמדה בחורבנה במשך כ-100 שנים, מיום שנהרסה על ידי נושים מוסלמים, בח' בחשוון ה'תפ"א (נובמבר 1720), אחר שהיהודים האשכנזים של ירושלים לא עמדו ביעד הפירעון.
בראשית המאה ה-19 נעשו מספר ניסיונות של תלמידי הגר"א לבנות מחדש את החורבה, אך אלו לא צלחו.
גם אחר שהושגו האישורים לכך מידי השלטון העות'מאני, לא הניחו צאצאי הנושים את בניית בית הכנסת.
עם כיבוש ארץ ישראל בידי מוחמד עלי, שליט מצרים נוצר חלון הזדמנות חדש לפרושים.
הם עתרו למוחמד עלי שיתיר להם את בנייתו המחודשת של בית הכנסת החורבה, אך הוא העדיף שלא לסטות מהמסורת המוסלמית רבת השנים שאסרה את בניית בתי הכנסת בעיר, וכפי שנקבע בתנאי עומר.
רעידת האדמה בארץ ישראל במאי 1834 (ה'תקצ"ד), שנזקיה הורגשו בעיקר בצפת אך גם בירושלים, הביאה בעקבותיה היתר שיפוץ ותיקון לבתי כנסת קיימים ליהודים הספרדיים שבירושלים.
היתר זה הביא תקווה בלב היהודים האשכנזים שציפו כי יותר להם לבנות מחדש את החורבה.
שלמה זלמן צורף, ממחדשי היישוב האשכנזי בירושלים, נסע למצרים לפעול בעניין, וב-23 ביוני 1836, הוא השיג ממוחמד עלי את הפירמאן המיוחל, בתמיכת הקונסולים האוסטרים והרוסים באלכסנדריה.
צורף השפיע על הקונסול האוסטרי ועל מוחמד עלי באמצעות שמו של סלומון רוטשילד מווינה.
מוחמד עלי קיווה כי על ידי מתן רשותו לבנות מחדש את החורבה, רוטשילד ייטה ליצור עמו קשרים כלכליים ופוליטיים, שיועילו לתמיכה פוליטית בעבורו באוסטריה ובצרפת.
למעשה הפירמאן לא התיר בניית בית כנסת גדול, אלא רק השמטת החוב האשכנזי למוסלמים ובניית דירות במקום.
רק שנה לאחר מכן, בראשית ה'תקצ"ז (1837) הוענק הפירמאן שהתיר את בנייתו מחדש של בית הכנסת החורבה.
עיכובים שונים, ובעיקר כספיים דחו עוד את הבנייה, ולבסוף היא החלה רק כעבור שני עשורים, בי"ז בניסן ה'תרי"ז (1857).
במרץ 1840, שלחו ראשי הקהילה היהודית בקונסטנטינופול מכתב לרוטשילד, שיפעיל את השפעתו להצלת יהודי דמשק ורודוס, מעלילות הדם שאירעו בהן בתקופה זו.
בזכות התערבותו שיגר קנצלר אוסטריה מטרניך ב-10 באפריל, מכתב אל ברתולומאוס פון שטירמר - שגריר האימפריה ההבסבורגית בקונסטנטינופול ואל אנטון פון לורין (Anton Ritter von laurin) - קונסול באלכסנדריה, בנוגע לשתי עלילות הדם בדמשק וברודוס.
בדבריו כתב מטרניך כי "ההאשמה שנוצרים נרצחים לשם איזה חג פסח הצמא לדם היא מטבעה אבסורד...".
גם כאשר רצו להחזיר במדינת האפיפיור את ההגבלה על מגורי יהודים מחוץ לגטו, התערב מטרניך בזכות השתדלותו של סלומון וביטל את ההגבלה המתוכננת.
סלומון גם ביקש ממטרניך להתערב גם לטובת יהודי פררה ב-1838 מפני הגבלות חדשות.
בזכות פעילותו של סלומון, גם ביטל הדוכס של מודנה את מס הגולגולת שהוטל על היהודים והגבלות חדשות שהוטלו עליהם.
באפריל 1844 ביקר סלומון בעיר פרשבורג, לשם הוזמן כדי לבנות מסילת רכבת בהונגריה.
ביקורו התקיים ברוב טקס והוא התקבל בעיר בכבוד נדיר שעורר רגשות אנטישמיים בפרשבורג.
בהתייחס לפעולות האנטישמיות של תושבי פרשבורג הגויים כלפי היהודים, סיפר סלומון בקבלת הפנים שנערכה לו, כי "פרופסור אחד כאשר נזקק לצאת מהאולם בעיצומה של הרצאתו, אמר לתלמידיו אני אמנם יוצא, אך אני משאיר כאן את מעילי שיספר לי בדיוק מה אירע כאן בהיעדרי", כרמז להתנהגותם האנטישמית
בתו בטי (1805–1886) נישאה לדודה ג'יימס מאיר רוטשילד בשנת 1824. כנדוניה העניק לה אביה מיליון וחצי פרנקים.
סלומון סוזה הוא אמן רחוב ישראלי יליד אנגליה המוכר בעיקר בשל עבודות הגרפיטי בספריי שלו המציגות פורטרטים של דמויות עכשוויות והיסטוריות על תריסי הבאסטות בשוק מחנה יהודה בירושלים, אשר היו חלק מהפיכת השוק לאטרקציה בשעות הערב.
נולד בלונדון וגדל בשכונת האקני אימו קרן סוזה-כהן היא ציירת, אחת משלוש בנותיו של הצייר הפורטוגזי-בריטי (בעל השורשים ההודיים) פרנסיס ניוטון סוזה, ושל השחקנית הצ'כית היהודיה ליזולט קריסטיאן (לבית כהן).
סוזה החל לצייר על קירות בגיל 14, כשהוא בעיקר מלמד את עצמו.
את הפרויקט החל ב-2015 בהשפעת חברו לישיבה ברל האן, שהושפע בעצמו מסרט על אמן הגרפיטי בנקסי ומהאמן הקוריאני-אמריקני דייוויד צ'ו.
נכון ליולי 2018, צייר סוזה על כ-150 מתוך כ-360 תריסי הבאסטות שבשוק.
כל ציור עליו עבד לקח כשעתיים עד ארבע שעות להשלמתו, ועל פי רוב השלים כשלושה ציורים בלילה.
בין הדמויות אותן צייר בשוק: יוסי בנאי, מנחם בגין, דוד בן-גוריון, אלברט איינשטיין, מהאטמה גנדי, זאב ז'בוטינסקי, מאיר לנסקי, בוב מארלי, מתיסיהו, גולדה מאיר, משה מונטיפיורי, דונה גרציה נשיא, דניאל פרל, יונתן פולארד, נעמי שמר, סטיבן ספילברג, חנה סנש, הנרייטה סאלד וברכה צפירה.
ציוריו כוללים גם דיוקנאות רבנים, בהם מרדכי אליהו, אברהם יהושע השל, יצחק כדורי, הרמב"ם, שניאור זלמן מליאדי ועובדיה יוסף.
ציורים אחרים כוללים דמויות ערביות כמו לוסי אהריש, פעיל השלום שייח' פאריד אל-ג'עברי מחברון, וחסיד אומות העולם התוניסאי סי עלי סקעת.
תמה נוספת בציוריו הם דמויות וסצנות תנכיות דוגמת משה, שלמה וימי הבריאה.
הציורים אחרים הם של בעלי הבאסטות עצמם, או של סביהם, לפי בקשה אישית.
יצירותיו המצוירות על התריסים נחשפות בשעות הלילה בשעה שהשוק נסגר ועל כן הפכו את השוק למוקד לסיורים ליליים ולסיורים בשבתות.
סוזה הוזמן בשנת 2019 על ידי Vivek Menezes, אוצר הפרויקטים המיוחדים של פסטיבל Serendipity Arts בגואה, הודו לפרויקט אמנות המזכיר את עבודותיו במחנה יהודה.
סוזה יצר ציורי קיר של פורטרטים של דמויות בולטות מגואה, בעבר ובהווה.
בינואר 2020, קבוצת הכדורגל צ'לסי חשפה ציור קיר של סולומון סוזה על הקיר החיצוני של היציע המערבי באצטדיון סטמפורד ברידג'.
ציור הקיר הוא חלק ממסע הפרסום של צ'לסי "אומרים לא לאנטישמיות" במימון בעל המועדון רומן אברמוביץ'.
הציור מנציח את דמויותיהם של הכדורגלנים יוליוס הירש וארפד וייס, שנרצחו במחנה הריכוז אושוויץ, ורון ג'ונס, שבוי מלחמה בריטי במלחמת העולם השנייה שכונה 'השוער של אושוויץ'.
ביולי 2021, הפעיל הציוני רודי רוכמן ושני ישראלים נוספים העניקו ספר תורה, עם כריכה בעיצובו של סולומון סוזה, לקהילת יהודי האיגבו בניגריה רגע לפני ששלושת הישראלים נעצרו על ידי המשטרה הניגרית.
נשוי לאיילת פינקלשטיין מאז פברואר 2021. אחותו מרים סוזה היא יוצרת קולנוע.
סלומה אם סי היא זמרת ראפ, פעילה מחאתית, אנטי-מיליטריסטית ופמיניסטית איראנית, והאישה הראשונה שייצרה את סגנון מוזיקת הראפ באיראן.
היא מעבירה סדנת מוזיקה באזור סיאטל במדינת וושינגטון.
הסדנה הוקמה במיוחד עבור בני נוער של מהגרים ופליטים בשם "היפ הופ ללא גבולות" והיא יוזמה המתמקדת במתן מיומנויות יצירתיות לחקור ולבטא נושאים הקשורים לשייכות, זהות ושפה.
סלומה אם סי נולדה בטהראן לאם סופרת ואב עיתונאי שעבד באירנ"א (Islamic Republic News Agency, סוכנות החדשות הרשמית של הרפובליקה האסלאמית של איראן).
מצד האב, המשפחה היא ממוצא אזרי, ואביה מהעיר אורמיה שנמצאת במחוז מערב אזרבייג'ן שבאיראן.
רוב ילדותה שהתה באזרבייג'ן וטורקיה בשל עבודתו העיתונאית של האב, ונהגה לצפות בסדרות טורקיות.
בגיל 10, תוך כדי הצפייה בסדרות הטורקיות, נתקלה בהרכב היפ-הופ טורקי-גרמני בשם Cartel ולאחר מכן נחשפה להיפ-הופ האמריקאי אז החלה אהבתה לז'אנר.
לסלומה תואר ראשון בעיצוב מאוניברסיטת טהראן, ותואר שני מאוניברסיטת טוהוקו ביפן.
בגיל 25 (2010) עזבה את איראן ועברה ללמוד ביפן, כאשר קיבלה מלגה מאוניברסיטת טוהוקו (Tohoku University of Arts and Design) לאומנויות ועיצוב.
באוניברסיטת טוהוקו למדה הדפס ובאותה עת המשיכה ליצור מוזיקה.
בשנת 2016 היגרה לארצות הברית בעקבות עבודתו של בעלה.
בארצות הברית היא מעורבת באופן פעיל ביוזמות אמנותיות.
חלק משיריה מבקרים את השלטון האיראני, והיא הצליחה לחמוק מזעם הממשל באיראן.
היא מעדיפה את ביטחונה וביטחון משפחתה ולכן מסתירה את שמה האמיתי ומשתמשת בשמה הבדוי – סלומה.
לדבריה, אימצה את השם בהשראת המחזה, שלומית, של אוסקר ויילד: "בתוכי הייתה הילדה הביישנית שרצתה להתחבא, ומורדת – ילדה כועסת שרצתה לצרוח, וזו הייתה סלומה".
בראיון שנתנה לאתר פרסי נימקה את בחירת השם בהשראת הסופרת מלו אנדריאס-סלומה, שהשפיעה עליה.
מסעה של סלומה לעולם ההיפ-הופ החל בילדותה.
היא התחילה בכתיבת שירה וביצוע השירים מול קהל דמיוני באמצעות אגרופה שהפכה אותו למיקרופון מאולתר.
הרגע המרכזי המכונן אשר הוביל לכניסתה הרשמית ולהפיכתה לראפרית התרחש עת פגשה את אחד הראפרים המוכרים באיראן – היצ'כס.
הוא הכניס אותה לאולפן שלו וצרף אותה כזמרת להשתתף בשיר שלו באביב 2003.
כראפרית שנולדה וגדלה באיראן, היא מכירה בכך שהיא אולי האישה האיראנית הראשונה שנכנסה לאולפן, במדינה אשר סגנון מוזיקת הראפ מוגדר כלא חוקי.בעוד שהיא התמודדה עם התגובה הראשונית של קהל ההיפ-הופ לזמרת ראפ, היא מדגישה שהאתגרים שניצבו בפניה לא היו בלעדיים למגדר שלה.
בינואר 2004 הקליטה את השיר הראשון שלה Hajv בסטודיו שבביתה.
את הכסף עבור קניית הציוד לסטודיו הרוויחה ממתן שיעורים באנגלית.
סלומה מודעת לכך שאומני הראפ באיראן מנגנים במחתרת אף על פי שחלקם היו רוצים להיות חלק מהמיינסטרים, אך גם אם ראפ היה מוגדר כחוקי באיראן היא הייתה נשארת במחתרת.
היא מגדירה את המוזיקה שלה כ"ראפ מודע" (Conscious rap), "אתה מודע לסביבה החברתית והפוליטית שלך, אתה מודע למה הפוליטיקאים רוצים ומנסים לעשות ואתה מנסה לגרום לאנשים מסביבך להיות גם מודעים לכך".
סלומה הושפעה ממוזיקאים אשר אינם קשורים לז'אנר, כמו הפינק פלויד, Dream Theater, סטיבן וילסון וכן מאלבומי ההיפ הופ, "Miseducation" של לורן היל ו-Labor Days" של אייסופ רוק.
השיר שלה "Drunk Shah, Drunk Elder" מתרכז במאבק למען חופש וצדק באיראן, ובשיר היא משווה בין שלטון האייתולות לשלטון האוטוקרטי של השאה.
בשיר "Don't Muddy the Waters" היא מדברת על תחושותיה אחרי ניצחון הבחירות של מחמוד אחמדינז'אד נשיא איראן בשנת 2009 אחרי האשמות בזיוף הבחירות.
סלומה חוותה את רעידת האדמה והצונאמי ביפן בשנת 2011, מכיוון שבאותה עת היא חיה בסנדאי, עיר הנמל באי הונשו, אשר חוותה את הנזק הקשה ביותר באסון זה, ואת תחושותיה היא מבטאת בשיר "Aquaphobia".
השיר "Grown Green on this Land" מדבר על ההפגנות באיראן בשנת 2009 כאשר נודעו תוצאות הבחירות.
היא אומרת "אנחנו צריכים להיות מאוחדים, יש לנו מטרה משותפת", בשיר קיימת ביקורת נגד המשטר, והקריאה לאיחוד היא נגד התערבותן של מדינות אחרות בהפגנות העממיות ולא נגד הממשלה האיראנית.
בשנת 2023 הוציאה שיר בשם "Glory", בהשראת תנועת המחאה שקמו באיראן בשנת 2022 בשל מותה של מהסא אמיני, שנהרגה בעת מעצר משטרתי.
שם השיר לקוח מהספר Glory של NoViolet Bulawayo, ספר המדבר על ההפיכה בזימבבואה ונכתב בשנת 2017 בהשראת הספר "חוות החיות" של ג'ורג אורוול.
סלומה הושפעה רבות מהפילוסוף והמשורר הפרסי עומר ח'יאם, והאלבומים שלה כמו "Excerpts from Unhappy Consciousness" ו- "I Officially Exist" עוסקים בתחום הפילוסופיה אשר נהנתה לקרוא בנעוריה.
סלומה היא אחת מאומניות הגרפיטי הראשונות באיראן.
בשנת 2020, ייסדה את "שבעה אקלימים", פרויקט אמנות ומורשת עממי המציג את המגוון התרבותי והלשוני של סצנת ההיפ הופ האיראנית.
היא פעילה פמיניסטית וחברתית אך למרות זאת, בראיון שהעניקה לעיתון הגרדיאן הבריטי, היא טוענת כי הסיפורים המוגזמים המספרים על הדיכוי, רק מעבירים מסר למערב ונותנים לו תירוצים לכבוש ולשלוט במדינות כמו איראן.
בנוסף לכך היא מדגישה, שסבלה יותר מהאהבה מאשר מהפוליטיקה.
היא חברת בוועדה המייעצת על איראן בארגון האנטי-מלחמתי האמריקאי Code Pink.
היא מתנגדת נחרצות להתפשטות והתערבות אמריקאית במדינות זרות וגם יוצאת נגד ההוצאות הצבאיות המופרזות, והסנקציות הכלכליות על איראן בטענה שזה לא עובד והסקנציות פוגעות באזרחים ולא בממשלה".
סלומה אמ סי מתגוררת עם בעלה ובנם בסיאטל לשם היגרה בשנת 2016.
סלומה פאולו אפונסו אפונסו (בפורטוגזית: Salomé Paulo Afonso Afonso; נולדה ב-19 בנובמבר 1997) היא אתלטית פורטוגזית, סגנית אלופת אירופה באולם (אפלדורן 2025) בריצת 1500 מטר.
באולימפיאדת טוקיו שנערכה באוגוסט סיימה במקום 37 בריצת 1500 מטר בתוצאה של 4:10.80 דקות.
באליפות אירופה באולם שנערכה באיסטנבול שבטורקיה במרץ סיימה במקום 13 בריצת 1500 מטר בתוצאה של 4:16.59 דקות.
באליפות העולם שנערכה בבודפשט שבהונגריה באוגוסט סיימה במקום 37 בריצת 1500 מטר בתוצאה של 4:06.55 דקות.
באליפות העולם באולם שנערכה בגלאזגו שבממלכה המאוחדת במרץ סיימה במקום שמיני בריצת 1500 מטר בשיא אישי חדש של 4:06.18 דקות.
באליפות אירופה שנערכה ברומא שבאיטליה ביוני סיימה במקום שמיני בריצת 1500 מטר בתוצאה של 4:06.80 דקות.
באולימפיאדת פריז שנערכה באוגוסט סיימה במקום 16 בריצת 1500 מטר בשיא אישי חדש של 3:59.96 דקות.
באליפות אירופה באולם שנערכה באפלדורן שבהולנד במרץ זכתה במדליית כסף בריצת 1500 מטר בתוצאה של 4:07.66 דקות, אחרי אגתה גיימו מצרפת (4:07.23 דקות) ולפני רבי וולקוט-נולאן מההמלכה המאוחדת (4:08.45 דקות).
סֶר סַלוֹמוֹן (שׁלֹמֹה או דייגו) דֶה-מֶדִינָה (1650 בקירוב, בורדו - 15 בספטמבר 1730, אמסטרדם) היה סוחר, בין היתר בנשק, קבלן צבאי של ויליאם השלישי, מלך אנגליה והיהודי האנגלי הראשון שזכה לתואר אבירות.
נולד למשפחה ממגורשי ספרד בבורדו בסביבות 1650, וזמן קצר לאחר שנולד, ב-1656, נדדה משפחתו לאמסטרדם.
נישא לאסתר ד'אזבדו, והיה לסוחר, שנסע רבות ללונדון לרגל עסקיו, ובשנת 1672 נדד עם משפחתו ללונדון.
עסק במעיקר בסחר בדים וכותנה, בין היתר סיפק ממרכולתו למשפחת המלוכה ולמקורבים לה.
היה לאחד מעשירי לונדון, ולבכיר בקהילה היהודית-ספרדית בעיר, אשר לבניית בית הכנסת שלה, בית הכנסת בוויס-מרקס, תרם בנדיבות.
ייסד שירות מידעים יעיל בין לונדון לשדה הקרב, והלווה כספים לממלכה, בין היתר לשם מימון הוצאות מלחמה.
כאות הוקרה על תרומתו, ב-23 ביוני 1700 הוענק לדה-מדינה תואר אבירות בידי וויליאם השלישי, והיה היהודי היחיד אי פעם לקבל תואר זה, עד 1837, אז זכה בו משה מונטיפיורי.ב-1702 עזב את אנגליה ושב להולנד, תוך שהוא מותיר את משפחתו לטפל בעסקיו בממלכה.
מת באמסטרדם ב-15 בספטמבר 1730. רוב צאצאיו התנצרו.
סָלוֹנִיקִי היא העיר השנייה בגודלה ביוון ואחת מערי הנמל החשובות בה.
היא ממוקמת במחוז מרכז מקדוניה ונקראת באופן לא רשמי "בירת מקדוניה היוונית".
העיר מונה 317,778 תושבים נכון לשנת 2022, ומהווה מרכז תעשייתי ומסחרי.
כלכלתה מתבססת בעיקר על הנמל, תעשיות נפט, פלדה, טקסטיל וכן תעשיות חקלאיות.
המבנים מהתקופה הנוצרית המוקדמת והביזנטית הוכרו על ידי אונסק"ו כאתרי מורשת עולמית.
האיחוד האירופי בחר בסלוניקי להיות "בירת התרבות של אירופה" לשנת 1997.
עד השואה התקיימה בסלוניקי הקהילה היהודית הגדולה ביותר מקהילות יהדות יוון.
רוב היהודים בה היו ממוצא ספרדי.
סלוניקי נוסדה בשנת 316 לפנה"ס על ידי קסאנדרוס מלך מוקדון, שקבע בה את בירת הממלכה.
בתחום העיר החדשה סלוניקי נכללה העיר תרמה שהוקמה בסוף המאה ה-7 לפנה"ס.
סלוניקי נקראה על שם תסלוניקה , אשתו של קסאנדרוס ואחותו של אלכסנדר הגדול.
תסלוניקה קיבלה את שמה מאביה, פיליפוס השני, שחזר מניצחון על הפוֹקים בקרב בתסליה (אחד מקרבות מלחמת הקודש השלישית), לכן קרא לה בשם המורכב מהמילה תסליה והמילה "ניקה" (ניצחון).
במהרה הייתה סלוניקי לנמל החשוב ביותר במוקדון.
בשנת 168 לפנה"ס, לאחר ניצחון הרפובליקה הרומית במלחמה המוקדונית השלישית פירקה רומא את ממלכת מוקדון לארבע יחידות מדיניות נפרדות שהיו מדינות גרורות של רומא.
סלוניקי הייתה לבירת אחת מהן.
ב-146 לפנה"ס לאחר המלחמה המוקדונית הרביעית, הפכה רומא את מקדוניה לפרובינקיה שסלוניקי הייתה בירתה.
באותו זמן החלו הרומאים בסלילת ויה אגנטיה, הדרך הרומית הראשית מרומא למזרח.
הדרך, שעברה בסלוניקי, הפכה אותה לצומת תחבורה ומסחר חשובה.
עדות ראשונה על קהילה יהודית בסלוניקי מופיעה בברית החדשה: שם מסופר על ביקורו של פאולוס המיוחס לעשור השישי של המאה הראשונה.
באותה תקופה נוצרה קהילה נוצרית בסלוניקי.
השליח פאולוס אף כתב שתי איגרות אל הסלוניקאים.
מאותה תקופה התקיימה קהילה נוצרית בעיר.
בתחילת המאה הרביעית קבע הקיסר גלריוס את סלוניקי כמקום מושבו העיקרי ובנה בה מתחם קיסרי.
בשנת 390 הורה הקיסר תאודוסיוס הגדול על טבח בתושבי העיר (לפי דיווח של בן התקופה נטבחו 7000 בני אדם) כעונש על רצח המפקד הרומי של העיר.
האחים הקדושים קירילוס ומתודיוס שלהם מיוחסת יצירת האלפבית הקירילי נולדו בסלוניקי בסוף המאה התשיעית.
בעקבות מסע הצלב הרביעי, בשנים 1204 עד 1224, הייתה סלוניקי לבירת ממלכת סלוניקי הלטינית.
הממלכה הייתה גם פרובינציה כנסייתית קתולית וכנסיית האגיה סופיה קיבלה מעמד של קתדרלה, מעמד שנשאר לה גם לאחר חזרת העיר לנצרות האורתודוקסית.
בעקבות גירוש הלטינים על ידי נסיכות אפירוס ב-1224, החלה תקופת אי יציבות ארוכה שבה עברה סלוניקי מיד ליד.
תקופה זו הסתיימה ב-1430 עם כיבוש העיר על ידי הסולטאן העות'מאני מוראט השני, תושבי סלוניקי לא הסכימו להיכנע לכוחות הסולטאן ולכן אחרי הכיבוש הרגו העות'מאנים חלק מהגברים ושיעבדו חלק גדול מהנותרים.
העיר נשארה בשלטון עות'מאני קרוב ל-500 שנה, עד 1912. זו הייתה תקופת שגשוג, שגשוג לו תרמו רבות פליטים יהודים שהגיעו מכל רחבי אירופה הנוצרית ובעיקר היהודים שהגיעו מספרד אחרי 1492.
במפקד שנערך בשנת 1478 וסקר את האוכלוסייה משלמת המיסים, נמנו קרוב ל-60% יוונים אורתודוקסים ומעל 40% מוסלמים, ללא יהודים כלל.
מפקד 1519, לעומת זאת, מצא רוב יהודי באוכלוסייה, פחות מרבע יוונים ופחות מרבע מוסלמים.
בשנת 1876 התרחש רצח הקונסולים בסלוניקי שגרם למשבר ביחסים של האימפריה העות'מאנית עם אירופה.
בתחילת המאה ה-20 הייתה סלוניקי אחד ממרכזי הטורקים הצעירים ובשנים 1907–1908 אף ישב בה המטה הראשי של התנועה.
שבין חבריו היה גם אטאטורק, מנהיגה לעתיד של טורקיה, שהיה יליד העיר.
השלטון העות'מאני בסלוניקי הסתיים בסוף 1912, עם הכיבוש היווני במהלך מלחמת הבלקן הראשונה.
בעת השתלטות היוונים על העיר הייתה אוכלוסייתה מחולקת בצורה פחות או יותר שווה בין יהודים, מוסלמים ונוצרים.
היהודים שלטו על כלכלת העיר, היו רוב האוכלוסייה במרכז העיר ואף היו רוב בין עובדי הנמל כולל הסוורים.
לפיכך בשבת הנמל היה מושבת והסחר במרכז העיר היה מושבת אף הוא.
בשנת 1917 החריבה שרפה גדולה חלקים גדולים מהעיר.
לאחר מלחמת יוון–טורקיה, בוצעו חילופי אוכלוסין בין המדינות.
הטורקים המוסלמים בסלוניקי עזבו ובמקומם באו פליטים יוונים רבים שהעיקו על כלכלת העיר.
במלחמת העולם השנייה הושמדה קהילת יהודי סלוניקי.
העיר שהייתה רב-לאומית ודתית הפכה לעיר נוצרית בעיקרה.
סלוניקי היא עיר הנמל הראשית ביוון ומרכז מסחרי ותעשייתי.
בעיר מייצרים בעיקר: שמן, פלדה, מוצרים פטרו-כימיים, טקסטיל, מכונות, קמח, מלט, תרופות ומשקאות אלכוהוליים.
בנוסף, העיר משמשת כמרכז הובלה ראשי לכל דרום-מזרח אירופה.
אחוז ניכר מן העובדים בעיר מועסקים בעסקים קטנים ובינוניים ובמגזר השירותים.
בשנת 1972 הוקמו בעיר מפעלי תעשיית הרכב היוונית.
בשנת 1988 החלו שידורים של הערוץ המקומי של תאגיד השידור היווני.
ערוץ זה עד היום מתמקד בכיסוי נושאים שקשורים עם צפון יוון.
סלוניקי ממוקמת כ-303 קילומטרים צפונית לאתונה.
היא העיר השנייה בגודלה של יוון, וכן אחד הנמלים העיקריים של יוון מאחר שהוא משרת את המסחר בין האזור הים-תיכוני לאזור הבלקן.
לעיר יש גם נמל תעופה, נמל התעופה הבין-לאומי סלוניקי מקדוניה.
האזור העירוני של העיר משתרע על פני 30 קילומטרים רבועים, מאוריוקסטרו בצפון ועד תרמי בדרום, לכיוון חצי האי כלקידיקי.
בצפון העיר מצוי , על גבעת קדרינוס.
סלוניקי שוכנת על חוף המפרץ התרמאי, בקצה הצפון-מזרחי של הים האגאי.
היא גובלת בהר צ'ורטיאטיס מדרום-מזרח.
בצד המערבי של העיר זורמים 4 נחלים נשפכים למפרץ התרמאי :Loudias, Aliakmonas,Axios Gallikos.
קרבתה לרכסי הרים מרשימים, גבעות וקווי שבר, במיוחד לכיוון דרום-מזרח, הפכה את העיר למועדת לפעילות גאולוגית.
רעידות אדמה משמעותיות נרשמו בה בשנים 1759, 1902, 1978 ו-1995. העיר העתיקה, אנו פולי, בנויה על גבעת קדרינוס.
העיר החדשה מגיעה עד הנמל, עם טיילת מרוצפת לאורך החוף.
שכונת אנו פולי (Ano Poli) היא האזור העתיק ביותר של סלוניקי.
משמעות השם היא "העיר העליונה".
היא שוכנת על גבעת קדרינוס המיוערת וזו השכונה היחידה שלא נפגעה בשריפה הגדולה, בשנת 1917. מאנו פולי נשקף נוף העיר והמפרץ התרמאי.
מעבר למפרץ ניתן לראות את הר אולימפוס, הנמצא במרחק 150 קילומטרים.
בתוך השכונה נשמרו המאפיינים הישנים של סמטאות צרות ומרוצפות, בתים בעלי גינות, חזיתות צבעוניות ומרפסות עץ.
הבתים בעלי 2–3 קומות, בעלי אלמנטים אדריכליים מקדונים ועות'מאנים.
בימינו (2025) השכונה מאוכלסת בעיקר על ידי אמנים, אך אחרי אירועי 1922 פליטים יווניים רבים התיישבו בה .
ראשית ההתיישבות במקום זה הייתה לפני כ-2300 שנה, אך התקופות המשמעותיות ביותר היו התקופה הביזנטית והתקופה העות'מאנית.
באנו פולי ניתן לראות קטע של 4 קילומטרים של החומה בעלת המגדלים המלבניים, אשר הוקמה בתקופה הביזנטית, בערך בשנת 390 לספירה, ולתוכה הוטמעו חלקים מחומה קודמת, מהמאה השלישית.
בשנת 1355, בתקופת שלטון הקיסרית , נפתח שער בחלק הצפוני של החומה והוא נקרא על שמה.
בתוך החומה ניתן לראות שילוב מקטעים אשר מקורם במבנים רומאיים של האגורה.
הם כנראה שימשו לתיקונים לאחר רעידות האדמה, בשנים 620-630. במחצית הראשונה של המאה ה-15 החומה חוזקה, כנגד האיום העות'מאני.
אולם העות'מאנים כבשו את סלוניקי, בשנת 1430. הם בנו את מגדל טריגוניו, המגדל המרשים ביותר בחומה.
הוא שימש כמגדל שמירה וכמקום אחסון.
בשנת 1988 החומה הוכרזה על ידי אונסק"ו כאתר מורשת עולמית, בשל היותה מייצגת את האדריכלות הביזנטית.
במרומי השכונה בנויה , בת כ-1000 שנה.
היא נבנתה בתקופה הביזנטית ושוקמה על ידי השלטונות העות'מאנים, אחרי כיבוש העיר.
המצודה הייתה מקום מושבו של השליט הצבאי של העיר וגם של 300 מחייליו.
במאה ה-19 המצודה הוסבה לבית כלא לאסירים פוליטיים.
במאה ה-20 הוחזקו במצודה/כלא אסירים פוליטיים בתקופת השלטון הנאצי, במלחמת האזרחים ובתקופת משטר הקולונלים.
הכלא פונה סופית ב-1989 ואז התחיל השיקום המבני והמחקר הארכאולוגי במקום.
קשת גלריוס והרוטונדה - אתר מורשת עולמית
כנסיית האגיוס דמטריוס - אתר מורשת עולמית
כנסיית האגיה סופיה - אתר מורשת עולמית
החמאם הטורקי – ביי חמאם
בסלוניקי, שנקראה בפי היהודים שׂאלוניקי או שׂלוניקא, התקיימה במשך מאות שנים קהילה יהודית גדולה.
לאחר גירוש ספרד הגיעו אל סלוניקי עשרות אלפי יהודים, שהשתקעו בה והפכו אותה למרכז היהודי ספרדי המפואר והגדול ביותר.
בימי שבת העיר שבתה כמעט כולה, כולל הנמל, בשל הרוב היהודי.
במאה ה-19 וה-20 פיתחו היהודים את התעשייה והבנקאות במקום.
באפריל 1941 נכבשה סלוניקי על ידי גרמניה הנאצית.
שישים וחמישה אלף היהודים שבה עברו השפלות והתעללויות.
בפברואר 1942 החלו המשלוחים היהודיים לאושוויץ.
בנוסף, נשלחו למחנה ברגן-בלזן יהודים בעלי אזרחות ספרדית או פורטוגזית, וכן יהודים שהנאצים החשיבו כ"מיוחסים".
מהקהילה הגדולה המפוארת והמבוססת כמעט שלא נותר שריד.
96% מיהודי קהילת סלוניקי באותה עת, כחמישים אלף קרבנות, שמתוכם רבים היו ילדים, נספו בשואה.
הקהילה שנותרה היא קהילה קטנה ומזדקנת.
עיריית סלוניקי קבעה את יום ה-27 בינואר כיום זיכרון לשואת יהודי הקהילה.
בנוסף, בכיכר מרכזית בעיר הוצבה אנדרטה לזכר 50,000 הקרבנות.
סלון מזל היה מקום מפגש של פעילי שמאל ושמאל רדיקלי.
הסלון הוקם ב־2001 ברחוב מונטיפיורי בתל אביב, במקום בו הייתה קודם לכן מספרה בשם "סלון מזל", ומכאן בא שמו.
לאחר מספר חודשים מיקומו הועתק לסמטה אלמונית, במרץ 2008 הוא עבר לדרך סלמה שבפלורנטין, ובינואר 2010 עבר לרחוב יצחק שדה שם שהה עד אביב 2012 אך נסגר בשל חוב כספי לעיריית תל אביב.
המקום תפקד כ"Infoshop" - מרכז להפצת מידע ומפגש קהילתי בנושאים כמו איכות הסביבה, זכויות נשים, מיניות ומגדר, זכויות בעלי חיים, הכיבוש, ציונות ואנטי ציונות, חברה אזרחית וסרבנות, גלובליזציה, אנרכיזם, מזרחיות, קוד פתוח, תוכנה חופשית ועוד.
במקום היו ספריית השאלה, חנות ספרים (בעיקר לספרי עיון), וכן נהגו למכור דיסקים, פנזינים, עלוני מידע, סטיקרים וכדומה.
המשותף לכל אלו היה העיסוק בנושאים שהוזכרו, כשלעיתים קרובות נקודת המבט שלהם הייתה אנרכיסטית-פמיניסטית-אקולוגית.
במקום ניתן היה למצוא ספרים ופרסומים אשר נגישותם נמוכה.
תפקוד אחר הוא כמרכז קהילתי ששמש כבמה ציבורית ומקום מפגש לפעילים בתחומים השונים שנזכרו להלן ואשר התקשו להפגש או להשמיע את קולם במקומות אחרים, או ליוזמות חברתיות חדשות.
כך לדוגמה, אחד המפגשים הראשונים של ויקיפדיה העברית, כאשר מספר המשתתפים בה היה קטן, נערך בסלון מזל.
דוגמאות אחרות הן שימוש במקום כגלריה להצגת עבודות אמנות של מהגרי עבודה, או מקום מפגש ללימוד ערבית מדוברת.
כל הפעילויות במקום הייתה ללא תשלום, כאשר המשתתפים התבקשו להשאיר סכום סמלי כפי יכולתם.
המקום מומן מתרומות, ונוהל על פי עקרונות אנרכיסטיים, כאשר אין הנהלה רשמית וכל ההחלטות נקבעות בצורה דמוקרטית, על ידי המתנדבים הקבועים במקום.
בצמוד לסלון פעל עד לאחרונה בית קפה טבעוני, אשר הופעל גם הוא על ידי מתנדבים.
אחד ממייסדי סלון מזל הוא רוני ערמון.
ב־2004 הוקמה בחיפה "המרקחה", במקום "בית מרקחת פבזנר", מוסד דומה לסלון מזל.
בשנת 2005 נפתח בירושלים מוסד דומה בשם "דַיְלָה", שאינו פעיל כיום.
אך נגזרת של פרויקט הבר הטבעוני עוד פועלת כיום במסגרת בשם "זנגביל - מרכז קהילתי לצמחונות", או המהטמה-בר, שמשמש גם הוא כספרייה ואינפו שופ בנושאי זכויות בעלי חיים וסביבה.
בשנת 2005 הקימו קבוצה של פעילים מהסלון את פרויקט מחנה הקיץ האלטרנטיבי – מחנה בן כמה ימים, המיועד לבני נוער מכל הארץ, שמטרתו ליצור שיח ולעורר את המחשבה בנושאים הבוערים במציאות, להעצים את המשתתפות בו, ועל ידי כך לעודד אקטיביזם.
שלמה בן עזריה מן האדומים, הידוע בשמו באיטלקית סלאמונה רוסי (Salamone Rossi; בסביבות ה'ש"ל, 1570 – בסביבות ה'ש"צ, 1630) היה כנר ומלחין יהודי נתין דוכסות מנטובה שבאיטליה.
פעל בתקופת המעבר שבין שלהי הרנסאנס לבארוק המוקדם באיטליה.
בצעירותו, יצא לרוסי שם של כנר מוכשר.
הוא נשכר כנגן חצר במנטובה ורשומות של פעילויותיו ככנר שרדו שם.
באותן רשומות נזכרת אחותו, מדאמה אירופה, ששימשה גם היא כמוזיקאית וזמרת.
רוסי שירת בחצר מנטובה, לבקשת הדוכסית איזבלה ד'אסטה גונזגה, משנת 1587 עד 1628, והופיע בפני המשפחה המלכותית ואורחיה רמי המעלה.
המלחינים רוסי, מונטוורדי, ג'ובאני בטיסטה בואונמנטה, גסטולדי, ז'אק דה ורט ולודוביקו גרוסי דה ויאדאנה כתבו ונגנו, בין השאר, מוזיקה אופנתית לארוחות חגיגיות, למשתאות חתונה, להפקות תיאטרון ולטקסי תפילה.
יצירתו הראשונה, שיצאה לאור בשנת 1589, הייתה קובץ של 19 קנצונטות, חיבורים קצרים וריקודיים לשלושה קולות, לטקסטים קלילים ועגבניים.
רוסי הצליח יפה גם בחיבור מדריגלים רציניים יותר, שבהם שילב את שירת הפייטנים הדגולים של תקופתו (כגון גואריני, מרינו, רינאלדי וצ'ליאנו) עם נעימותיו.
בתחום המוזיקה האינסטרומנטלית היה רוסי חדשן ונועז.
הוא היה אחד המלחינים הראשונים שיישמו במוזיקה אינסטרומנטלית את עקרונות השיר המונודי, שבו מלודיה אחת חולשת על תפקידי ליווי משניים.
הסונאטות שלו, בין הראשונות בספרות המוזיקה, תרמו להתפתחות טכניקה אידיומטית ווירטואוזית בכינור.
הן ניצבות בחצי הדרך בין המרקמים ההומוגניים של הקנצונה האינסטרומנטלית של שלהי הרנסאנס לטריו סונאטה של תקופת הבארוק.
חלק מהסונטות הן סדרות של וריאציות בדרגת קושי הולכת וגוברת, וחלקן מבוסס על נושאים פופולריים מהתקופה כמו באס "רוג'רו", "ברגמסקה" "רומנסקה" ועוד.
רוסי פרסם גם קובץ של מוזיקה ליטורגית יהודית בשם "השירים אשר לשלמה" בשנת 1622. שירים אלה נכתבו במסורת הרנסאנס והמדריגל עם מילים מהמקורות היהודיים המושרות בעברית.
יצירות אלה היו מנותקות כמעט לחלוטין ממסורת הפיוט היהודי.
הייתה זו התפתחות חסרת תקדים במוזיקה של בית הכנסת, מאחר שעד תקופתו לא התפרסמה מוזיקה פוליפונית שנועדה לבתי כנסת.
תוכן הספר לפי הסדר המקורי, במספר קולות הולך וגדל:
2. שיר המעלות אשרי כל ירא ה' (תהלים קכ"ח)
4. מזמור לאסף, אלהים נצב בעדת-אל (תהלים פ"ב)
5. למנצח על השמינית מזמור (תהלים י"ב)
6. אלה מועדי ה' (ויקרא כ"ג פסוק ד')
9. למנצח בנגינות מזמור שיר (תהלים ס"ז)
10. על נהרות בבל (תהלים קל"ז)
11. הללויה הללי נפשי את ה' (תהלים קמ"ו)
12. שיר המעלות אשרי כל ירא ה' (תהלים קכ"ח)
13. למנצח על הגתית מזמור לדוד (תהלים ח')
14. מזמור לתודה (תהלים ק')
17. שיר המעלות בשוב ה' (תהלים קכ"ו)
18. שיר למעלות אשא עיני (תהלים קכ"ב)
20. שיר המעלות אשרי כל ירא ה' (תהלים קכ"ח)
21. שיר המעלות לדוד, לולא ה' (תהלים קכ"ד)
22. אודך כי עניתני (תהלים קי"ח פסוקים כ"א-כ"ד)
23. ברוך הבא בשם ה' (תהלים קי"ח פסוקים כ"ו-כ"ט)
24. מזמור לדוד, הבו לה' בני אלים (תהלים כ"ט)
30. הללויה, אשרי איש ירא את ה' (תהלים קי"ב)
31. הללויה, אודה לה' (תהלים קי"א)
32. מזמור שיר ליום השבת (תהלים צ"ב)
רוסי נפטר, קרוב לוודאי, או בעת פלישת הצבא האוסטרי, שהרס את הגטו היהודי במנטובה, או במגפה שפרצה לאחר מכן והמיתה רבים.
סַלוֹנְצוּקוֹר (בהונגרית: Szaloncukor; מילולית, סוכריות סלון), הוא שמן של סוכריות בהן מקשטים ההונגרים את עצי חג המולד.
לקראת כל חג מולד, נוהגים ההונגרים הנוצרים לקנות כקילו וחצי של סוכריות (מדי חג מולד נקנים לפחות 6,500 טון סוכריות), המשמשות לקישוט עצי האשוח כעצי חג המולד.
הסוכריות הן כדוריות שוקולד הממולאות במגוון טעמים, ובהם מרציפן, קוקוס, ג'לי פירות, ערמונים וקקאו.
הסוכריות עטופות בעטיפות נוצצות וצבעוניות המאוירות במלאכים, ונתלות על העצים בעזרת ווי מתכת קטנים.
מקורו של מנהג תליית סוכריות הסלון הוא בראשית המאה ה-19, עת נשות החברה הגבוהה באימפריה האוסטרו-הונגרית הכינו את סוכריות הסלון מקרמל, עטפו אותן בעטיפות משי וקישטו בהן את עץ חג המולד, שהוצב בסלון (ומכאן בא שמן של הסוכריות).
לאורך השנים התפשט המנהג, והחל משנות ה-60 של המאה ה-20 החלו לצפות את הסוכריות בשוקולד.
כיום, מרבית המקיימים מנהג זה אינם מכינים את סוכריות הסלון בעצמם, אלא קונים אותן בחנויות.
מנהג זה משמש כבסיס למשחקי חג מסורתיים, בהם מנסים ילדי המשפחה "לגנוב" את הסוכריות מן העצים בלי שיבחינו בכך המבוגרים.
סלון ספרותי הוא מונח תרבותי-היסטורי המתייחס להתכנסות של אינטלקטואלים, בעיקר סביב נשות חברה משפיעות, לדיון מפרה בנושאים ספרותיים ופילוסופיים.
סלונים מסוג זה שגשגו בתקופת ההשכלה (במאות ה-17 וה-18) בצרפת ובגרמניה.
מקור המונח "סלון" במילה האיטלקית "sala", אשר מציינת אולם הארחה באחוזות איטלקיות.
בצרפת מופיעה המילה לראשונה בשנת 1664. גם קודם לכן התקיימו פגישות בעלות תוכן ספרותי, פילוסופי או פוליטי, אשר נקראו על שם החדר בו התקיימו, למשל "קבינט".
עד סוף המאה ה-17 התקיימו פגישות כאלו לעיתים קרובות בחדר השינה, כאשר המארחת נסובה על מיטתה וחבריה יושבים סביבה על כיסאות או שרפרפים.
לסלונים הספרותיים קדמו תופעות של פטרונות של סופרים, משוררים, הוגי דעות ואמנים בחצרות האצולה.
אנשי הרוח נתמכו כלכלית על ידי האצילים, באופן שונה ממגמת הסלונים בתקופת ההשכלה.
באיטליה של המאה ה-16, ניצוצות של יצירתיות בלטו בחצרותיהן של פטרוניות האמנות, נשים חזקות בתקופתן כמו איזבלה ד'אסטה.
בצרפת של אותה תקופה, היו אלו בנות חצר המלוכה (כמו מרגריט מנווארה, מארי דה מדיצ'י, או מרגריט דה ולואה), שפיתחו חוגים ספרותיים ואמנותיים סביבן.
מלחמות הדת בצרפת בתקופת שושלת ולואה, החלישו במידה ניכרת את כוחן של חצרות בית המלוכה לטובת חוגים תרבותיים פרטיים.
קתרין דה ראמבוייה הקימה את הסלון הספרותי הראשון בצרפת, מתוך מיאוס ברוח ההוללות של חצר המלוכה.
היא הקפידה על חוקים נוקשים של "אבירות" בסלון שלה ועל גינוני חצר.
הסלון, "אוטל דה ראמבוייה", פעל עד מותה ב-1659. חברי סלונים באותה תקופה לעיתים התייחסו לעצמם בביטוי "אזרחים ברפובליקת המכתבים".
שרה קופיו סולם, משוררת וסופרת יהודייה שחיה בגטו היהודי בוונציה ניהלה סלון ספרותי בתחילת המאה ה-17 ובו התארחו יהודים ונוצרים.
בגרמניה החלו להופיע סלונים ספרותיים במאה ה-18, וגם שם הקפידו המשתתפים הבורגנים על חיקוי גינוני חצר של בית המלוכה.
בתקופה הרומנטית המוקדמת בלטו סלונים כגון אלה של קרולינה שלינג ושל רחל ורנהגן.
בתקופת הבידרמאייר מילאו סלונים כאלה תפקיד חשוב בשיח האינטלקטואלי, שלא היה קיים בזירה הציבורית.
כך, סביב פרנץ שוברט בווינה התפתחו ה"שוברטיאדות" - הצגת היצירה בסלון פרטי והוצאתה לאור רק לאחר קבלת משוב.
בבריטניה החלו להופיע סלונים ספרותיים במהלך המאה ה-18. המקרה הבולט הוא התהוותו של מעגל הבלוסטוקינג, סביב נשים אינטלקטואליות בולטות, כמו אליזבת מונטגיו, שאירחו אנשי רוח ויצירה בבתיהן.
ייחודו של מעגל הבלוסטוקינג הוא בנוכחותן הבולטת של נשים אינטלקטואליות ששאפו ליצור ולפרסם מסות, תרגומים ורומנים בעצמן.
ברטה צוקרקנדל שהייתה מבקרת אמנות ועיתונאית יהודיה-אוסטרית, הייתה בעלת ההסלון התרבותי שנקרא על שמה והחשוב ביותר בווינה ממפנה המאה העשרים ועד האנשלוס.
המארחות בסלונים הספרותיים היו נשות חברה אשר סביבן התרכז חוג ספרותי ואינטלקטואלי.
התגובות לנשים אלו לא היו תמיד אוהדות.
עם זאת, בחברות שבהן מרבית האפשרויות לרכוש השכלה היו חסומות בפני נשים, מילאו הסלונים תפקיד חשוב ביצירת זהות והענקת השכלה והעצמה לנשים שהשתתפו בהם.
המחקר בנושא הסלונים מתמקד בשתי סוגיות עיקריות: היחס בין הסלונים לבין המרחב הציבורי ותפקידן של נשים בפיתוח תרבות הסלונים הספרותיים.
סלופי ג'וז הוא בר ברחוב דובל מס' 201 בקי וסט, במדינת פלורידה שבארצות הברית.
הבר רשום כאתר היסטורי במרשם האתרים ההיסטוריים של ארצות הברית.
לבר יש שני סניפים נוספים, האחד בפורט לודרדייל והשני בטרז'ר איילנד שבפלורידה.
הבר נוסד ב-5 בדצמבר 1933 והפך לאחד הברים המפורסמים ביותר ברחוב דובל, בין היתר בזכות נוכחותם של ארנסט המינגוויי והבנה ג'ו בבר.
בעת הקמתו, היה הבר ממוקם באתר אחר - ברחוב גרין מספר 428. בעת הקמתו נקרא הבר בשם אחר, ואת השם "סלופי ג'וז" בחר המינגוויי - על שם מועדון לילה בהוואנה - בו מכרו גלידה ומאכלי ים, אולם בשל החום הרב בקובה נמסה הגלידה.
המועדון בהוואנה נקרא על שם בעליו - חוזה (ג'ו) גרסיה ריו, ועל שם הגלידה הנמסה.
הבר עבר למיקומו הנוכחי בשל סכסוך הנוגע שכר הדירה עם המשכירים של השטח ברחוב גרין.
לפני המעבר, פנה המינגוויי לבעלים של הבר ויעץ לו לקחת עמו את כל הרכוש שבשטח, לרבות המשתנות בשירותים.
הבעלים נתן את אחת המשתנות במתנה להמינגווי "אשר שפך לתוכה את מיטב כספו", והמינגווי הציב את המשתנה בחצר ביתו כשוקת שתייה לחתוליו.
הבר אוזכר בסרטו של אורסון ולס "האזרח קיין".
מאז שנת 1981, מדי שנה, נערכת בבר תחרות הכפילים של המינגוויי.
ב-1 בנובמבר 2006 נרשם הבר במרשם הלאומי של מקומות היסטוריים.
סלופי ג'ו הוא שמו של כריך פופולרי מהמטבח האמריקאי הכולל לחמניית המבורגר ובתוכה בשר טחון (לרוב בשר בקר או בשר חזיר), בצל מטוגן, רוטב עגבניות מתוק או קטשופ ותבלינים.
קיימת גרסה צמחונית של הכריך המכילה סויה במקום בשר טחון.
גרסה המכילה בשר הודו טחון במקום בקר או חזיר נקראת "סלופי טום" (Sloppy Tom).
המאכל נקרא בשם זה בשל העובדה שהבשר הטחון נוטה ליפול אל מחוץ לכריך, דבר היוצר מראה מרושל .
השם "ג'ו" אינו מתייחס לאדם כלשהו, אלא מדובר בסתם שם טיפוסי.
קיימים מתכונים למאכל שנכתבו החל משנות ה-30 וה-40 של המאה ה-20.
סלוס היא שמורת ציד בדרום טנזניה.
השמורה הראשונה באזור הוכרזה בידי הממשל הקולוניאלי הגרמני ב-1905. ארבע שמורות נוספות הוכרזו ב-1912, וב-1922 הן אוחדו תחת השם סלוס, על שם מגלה הארצות האנגלי פרדריק סלוס.
שטח השמורה הורחב מספר פעמים בהתאם לנדידת עדרי הפילים.
ב-1982 הכריז אונסק"ו על השמורה כאתר מורשת עולמית.
חרף ההכרזה, עמדה השמורה בסכנה במהלך שנות ה-80, עקב כוונות להקים סכר על נהר הרופיג'י ועקב גילוי נפט בסמוך, ואולם עד מהרה התברר כי הסכר אינו יעיל כלכלית, וכמויות הנפט דלות, ועל כן שני הפרויקטים נזנחו.
שטחה של השמורה כ-45,000 קמ"ר, המהווים כ-5% משטחה של טנזניה, היא השנייה בגודלה באפריקה ואחת הגדולות בעולם.
השמורה כוללת הן אזורים מיוערים (כ-75%) והן סוואנה (כ-17%), ובסך הכל גדלים בה כ-2,000 מיני צמחים.
מדי שנה יורדים בחלקה המזרחי כ-750 מ"מ גשם, ובחלקה המערבי כ-1,250 מ"מ.
עם בעלי החיים הנפוצים בשמורה נמנים פילים, היפופוטמים, זאבים טלואים, תנינים, נמרים, ברדלסים, בובאל ליכטנשטיין, אנטילופות סוס שחורות ועדרי תאו אפריקני וכן יש בה קרנפים צרי-שפה, המצויים בסכנת הכחדה.
נהר הרופיג'י חוצה את השמורה, ורק 10% ממנה, צפונית לנהר פתוח לתיירים.
מרבית התיירים מבקרים בה בטיולי ספארי, באמצעות ג'יפים, טיולים רגליים או שיט בנהר.
חרף גודלה והמגוון הרחב של בעלי חיים המצויים בה, היא אינה מתוירת כשמורות אחרות בטנזניה דוגמת נגורונגורו או סרנגטי (בשנת 2003 ביקרו בה כ-6,000 תיירים, בהשוואה לכ-90 אלף בסרנגטי).
זאת, בשל בידודה ובשל הימצאם של זבובי צה צה בתחומה.
בשטח השמורה מנחת מטוסים, המשמש תיירים המגיעים מדאר א-סלאם, זנזיבר וארושה, וכן מספר אתרי קמפינג ובית מלון.
בעונה הגשומה, הדרכים לשמורה בלתי עבירות, וניתן להגיע אליה רק בדרך האוויר.
90 האחוזים שאינם פתוחים לתיירים הם אזור שבו הציד מותר.
הציד טעון קבלת רישיון מהנהלת השמורה, תמורת תשלום.
ככלל, הנהלת השמורה מתירה ציד של פילים, תאואים, אריות ונמרים, ואוסרת על ציד ג'ירפים, שמספרם בדרום השמורה נמוך יחסית.
כ-90% מהכנסות השמורה מגיעות מרישיונות הציד, ורק כ-10% מגיעות מתיירות.
כמחצית מההכנסות מועברות לממשלת טנזניה.
לפיכך, ובהיעדר סובסידיה ממשלתית, אין להנהלת השמורה אינטרס לצמצם את מספר רישיונות הציד הניתנים מדי שנה.
מלבד מינהלת השמורה, אתרי הקמפינג ובתי המלון, אין בשמורה יישובי קבע.
האזור היה מיושב מעט בראשית המאה ה-19, אך כבר ב-1858, כשריצ'רד פרנסיס ברטון וג'ון הנינג ספיק עברו באזור בדרכם לאגם ויקטוריה הם תיארו אותו כשומם מיושבים.
כפרים שסבבו את האזור בו הוכרזה מאוחר יותר השמורה פונו מיושביהם במהלך מרד המאג'י מאג'י בין 1905 ל-1907.
סְלוֹנִים (בבלארוסית: Сло́нім; ברוסית: Сло́ним; בפולנית: Słonim; בכתיב יידי: סלאָנים) היא עיר במחוז משנה סלונים, במחוז גרודנו שבבלארוס.
העיר נמצאת בצומת הנהרות שצ'ארה ואיסה, 143 ק"מ מדרום-מזרח לעיר גרודנו.
סלונים נזכרת לראשונה בכתובים בשנת 1252 כ-"אוּסְלוֹנִים", ושלוש שנים מאוחר יותר כ-"וְסְלוֹנִים".
בעיר סלונים התקיימה עד השואה קהילה יהודית ותיקה וגדולה.
באמצע המאה ה-19 כיהן כרב העיר הרב יהושע יצחק שפירא, שכונה "ר' אייזל חריף", והשתייך למחנה המתנגדים, ובד בבד התבססה בעיר חצר חסידית הקרויה על שם העיר – חסידות סלונים.
בין מלחמות העולם נמנו בעיר כ-16,000 יהודים, כמחצית מתושביה, והתקיימה בה פעילות של המפלגות הציוניות, של אגודת ישראל ושל הבונד, תוך פעילות של מספר בתי ספר עבריים, והוצאה לאור של עיתונים יהודיים.
הפעילות הציבורית היהודית בעיר נאסרה עם כיבושה בידי הסובייטים בספטמבר 1939. בתקופה הסובייטית הגיעו לעיר אלפי פליטים יהודים ממערב פולין, ומספר יהודיה הגיע לכ-22,000.
ב-26 ביוני 1941, במהלך מבצע ברברוסה, נכבשה העיר בידי הגרמנים, ואלו החלו מיד בביצוע מעשי שוד ורצח בקרב יהודיה.
בתחילת יולי הוטלו על יהודי העיר גזירות שונות, ובהן חובת ענידת טלאי צהוב והחרמת רכוש.
ב-24 ביולי 1941 רצחו הגרמנים כ-1,250 גברים ונערים יהודים מהעיר ביער הסמוך לכפר פייטרלוויצ'ה, ובהם רב הקהילה יהודה פיין.
לאחר מכן הוקם בעיר יודנרט, אשר נצטווה להעביר לשלטונות תשלומי כופר, ובמקרה אחד הוצאו להורג עשרה מחברי היודנרט ובני משפחותיהם.
בסוף אוגוסט 1941 רוכזו יהודי העיר בגטו שהוקם בה, בו נרצחו מעת לעת מאות יהודים.
ב-14 בנובמבר 1941 שולחו קרוב ל-10,000 מיהודי הגטו שבעיר בסמוך לכפר צ'פיילוב ונרצחו בו בבורות ירי.
בדצמבר 1941 צומצם שטח הגטו שבעיר, והוא הוקף בגדר תיל.
עם הבאת יהודים נוספים לגטו, הגיע מספר יושביו לכ-15,000 איש, ומאות מיושביו הועברו למחנות עבודה.
בתקופה זו פעלה בגטו קבוצת מחתרת יהודית, אשר אגרה נשק.
מה-29 ביוני ועד ה-15 ביולי 1942 נערכה בגטו שבעיר אקציה המונית, בה פשטו עליו שוטרים מקומיים וליטאים, תוך הצתת בתים על יושביהם.
בין 8,000 ל-10,000 מיהודי הגטו נלקחו לאתר פייטרלוויצ'ה, ונרצחו בו.
במהלך האקציה הצליחו להימלט מהגטו שתי קבוצות של חמושים יהודים, אשר חברו לפרטיזנים ביערות הסביבה.
כ-1,000 יהודים שנותרו בגטו שבעיר לאחר האקציה הגדולה נרצחו עד דצמבר 1942.
בכפר ליד סלונים פעל אדם שטארק שהוכר כחסיד אומות העולם וגם כקדוש נוצרי.
סלון (בצורה פחות נפוצה בעברית ישראלית: טרקלין) הוא החדר הראשי והגדול בבית מגורים ובו מתנהלים חיי הפנאי והחברה של דרי הבית.
הסלון משמש גם לאירוח והוא החדר המוצג בפני המבקרים.
הסלון המודרני כולל לרוב רהיטי ישיבה (כיסאות, ספות, כורסאות) ומערכת בידור ביתית (טלוויזיה, מערכת סטריאו, קונסולת משחקים).
בסלון מוצגים גם פריטי עיצוב, חפצי נוי, יצירות אמנות ומזכרות אישיות, המשמשים את בני הבית על מנת להציג תדמית מסוימת לאורחיהם ובאי ביתם.
במאה ה-19 באירופה, עם התחזקות הבורגנות ובהשפעת סגנון ה"" התבסס מעמדו של הסלון כחדר בעל משמעות אסתטית המעידה על תרבותיות הבית ונטבע המושג תרבות הדיור, או "וונקולטור" , המשקף היטב את האסתטיקה של הבית והסלון בפרט.
מקור המילה סלון בשפה הצרפתית, ומשמעותו האטימולוגית הוא חדר גדול (ואכן נקרא בעברית בעבר "החדר הגדול").
בעשורים האחרונים משתמשים בעברית גם במונחים חדר מגורים, חדר דיור וחדר אירוח בהשפעת השפה האנגלית (living room).