tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
המוזיקה שלה נחשפה לקהל רחב כאשר ב-1993 היא השתתפה סיור באירופה כשהיא מלווה את מייק אולדפילד.
ביצועה לשיר האירי המסורתי "בוני פורטמור" (Bonny Portmore) שהופיע בפסקול הסרט איש הנצח: המכשף משנת 1995 גרם לגידול משמעותי במכירת אלבומיה בין מעריצי סדרת איש הנצח.
ארבעה עשר האלבומים שהוציאה מק'קניט לאור נמכרו במעל ל-14 מיליון עותקים ברחבי העולם.
כל האלבומים של לורינה מק'קניט הופקו בחברת תקליטים שהקימה הזמרת, "קווינלן רוד" (Quinlan Road).
המוזיקה של לורינה מק'קניט משויכת לסגנון המוזיקה הקלטית עם השפעות של העידן החדש, בדומה לזמרת האירית אֶנְיה.
כמו כן, מק'קניט הלחינה את הפואמות של המשוררים אלפרד טניסון (הגבירה משאלוט) ואלפרד נויס, שהעיבוד המוזיקלי של מק'קניט לבלדה "שודד הדרכים" (The Highwayman) שכתב היא היצירה הארוכה ביותר באלבום "ספר הסודות".
ביקורים שערכה מק'קניט בספרד ובמרוקו הוסיפו נופך מזרחי לכתיבתה ובחלק משיריה מוצאים מקצבים ערביים ושימוש בכלים מזרחיים כדוגמת העוד (לדוגמה בשיר "מרקו פולו").
לפני שמק'קניט מחברת מוזיקה היא עוסקת במחקר מעמיק על הנושא המסוים המעצב את הרעיון המרכזי של האלבום.
לפני שחברה את "אלמנטל" ואת "חלומות מקבילים" היא סיירה באירלנד על מנת לקבל השראה מההיסטוריה, הגאוגרפיה והתרבות המקומית.
לאלבום "המסכה והמראה" קדם מחקר בספרד שבו עסקה בלימוד התרבות של גליסיה, האזור הקלטי של ספרד, שיש לו גם היסטוריה ערבית עשירה, ויצרה בסופו של דבר אלבום הכולל אלמנטים מוזיקליים קלטים וערבים.
לפני אלבומה "מוזה עתיקה" (2006) ביצעה מק'קניט מחקר מוזיקלי במונגוליה.
בשנת 1998 טבע ארוסה של מק'קניט, רולנד ריס, יחד אחיו ריצ'רד וחברם גריגורי קוק בתאונת שיט.
טרגדיה אישית זו השפיעה עמוקות על מק'קניט.
היא הקימה את קרן קוק-ריס לבטיחות בימים והקדישה את כל רווחי האלבום הכפול "בהופעה בפריז ובטורונטו" לקרן.
מאז ועד שנת 2006 לא הוציאה הזמרת לאור תקליטים חדשים ומיעטה להופיע.
עיקר עיסוקה בשנים אלה היה בתחום התרומה לקהילה.
בשנת 2004 זכתה מק'קניט באות מסדר קנדה אות הכבוד האזרחי היוקרתי ביותר בקנדה.
בשנת 2004 הופיעה מק'קניט בקונצרט עבור קרן יהודי מנוחין בבריסל, בשנת 2005 בפסטיבל הרוק באדמונטון שבקנדה, ובספטמבר 2006 בארמון אלהמברה בגרנדה שבספרד.
מק'קניט דיברה על רצונה לערוך מחקרים בטורקיה, יוון, סין ומונגוליה.
ובאתר שלה היא צוטטה " אני מצויה כיום בלב שלב המחקר והכתיבה של ההקלטה הבאה שלי.
אני מקווה להיות באולפן בשנה זו בחברתם של מוזיקאים מעולים".
תוצאת המחקר והכתיבה יצאה לאור בנובמבר 2006 באלבום "מוזה עתיקה" שיצא לאור כמעט 10 שנים לאחר אלבומה הקודם.
ב-2008 כתבה מק'קניט את "הם התקרבו אל הפיות" (To The Fairies They Draw Near), שיר מתוך הסרט המונפש טינקרבל שנועד למכירה בווידאו בלבד.
יוצרי הסרט התרשמו מאוד מיכולתה הקולית וביקשו ממנה ללוות את הסרט בקריינות, בקיץ אותה שנה היא הקליטה את האלבום "חלום ליל אמצע החורף", גרסה מורחבת של האלבום " גן של חורף: חמישה שירי העונה" משנת 1995. האלבום יצא לאור ב-28 באוקטובר 2008, אבל לא זכה להצלחה במכירות.
מאז ההוצאה לאור של האלבום "מוזה עתיקה" הרבתה מק'קניט להופיע.
באביב 2007 היא ערכה סיבוב הופעות באירופה ובצפון אמריקה.
בסתיו של אותה שנה היא ערכה מסע נרחב ברחבי ארצות הברית וקנדה.
בקיץ 2008 היא הופיעה שוב באירופה, ובקיץ 2009 הדגש בסיור היה על מדינות שלחופי הים התיכון: יוון, טורקיה, קפריסין, לבנון, הונגריה ואיטליה, סיור שתוצאתו הייתה האלבום הכפול "אודיסיאה ים-תיכונית".
התקליטור הראשון באלבום, "מאיסטנבול לאתונה" (From Istanbul to Athens), כולל עשרה שירים שהוקלטו בסיבוב ההופעות באגן הים התיכון.
התקליטור השני, "עץ הזית והארז" (The Olive and the Cedar), כולל שירים שגונם ים-תיכוני שהוקלטו באולפן בין 1994 ל-2006.
ב-2010 חזרה אל שורשיה הקלטיים כשהוציאה לאור את אלבום האולפן "הרוח המנענעת את השעורה".
לורין ורנקוב מָאזֶל היה מנצח, כנר ומלחין יהודי אמריקאי.
מאזל נולד בשנת 1930 להורים יהודים אמריקאים בניי-סיר-סן, פרוור של פריז בירת צרפת, וגדל בארצות הברית, בעיקר בבית הוריו בשכונת אוקלנד בפיטסבורג.
אביו, לינקולן מאזל (1903–2009) , היה זמר, מורה לפיתוח קול ולפסנתר ושחקן (כיכב בסרט האימה מ-1977 של ג'ורג' א' רומרו "מרטין"); אמו, מריון "מארי" שולמן מאזל (1894–1992), הייתה מנהלת תזמורת הנוער הסימפונית של פיטסבורג במשך 30 שנה.
סבו, יצחק, היה כנר בתזמורת המטרופוליטן אופרה במשך 20 שנה.
מאזל היה ילד פלא; בגיל שבע קיבל את שיעור הניצוח הראשון שלו מוולדימיר בקלייניקוב, ובגיל שמונה ניצח לראשונה על תזמורת.
בגיל שתים-עשרה יצא למסע קונצרטים באמריקה, ובו ניצח על תזמורות חשובות.
את הופעתו הפומבית הראשונה ככנר נתן בגיל חמש-עשרה.
בשנת 1960 היה מאזל לאמריקאי הראשון שניצח בפסטיבל ביירוית.
הוא היה מנצח הדויטשה אופר בברלין מ-1965 עד 1971 ומנצח התזמורת הסימפונית הגרמנית של ברלין מ-1965 עד 1975.
בשנת 1972 נבחר להחליף את גאורג סל כמנהל מוזיקלי של תזמורת קליבלנד.
הוא נתקל בהתנגדות עזה מצד נגני התזמורת, שהרגישו שלא התחשבו בדעתם במשא ומתן; במשאל ניסיוני רק שניים מתוך מאה הנגנים הגדירו את מאזל כבחירה המוצלחת ביותר.
פרשנותו הרגשית העשירה של מאזל הייתה שונה מאוד מגישתו של סל, שהתאפיינה בהקפדה על הדיוק ועל הגדרות חדות בביצוע.
מאזל כיהן במשרה זו עד לעזיבתו בשנת 1982. המבצע המשמעותי ביותר שלו במהלך תקופה זו היה ההקלטה הראשונה המלאה של "פורגי ובס" מאת ג'ורג' גרשווין, שעשתה שימוש בצוות שכולו אפרו-אמריקאי.
לאחר קליבלנד היה מאזל מנצח האופרה של וינה משנת 1982 עד 1984, התזמורת הסימפונית של פיטסבורג משנת 1988 עד 1996, ותזמורת רדיו בוואריה במינכן משנת 1993 עד 1992. בשנת 2002 החליף את קורט מאזור כמנהל מוזיקלי בפילהרמונית של ניו יורק.
לאורך השנים, החל ב-1960, הרבה מאזל לבקר בישראל ולנצח על התזמורת הפילהרמונית הישראלית.
משנת 2012 ועד שנת 2014 היה המנהל המוזיקלי של הפילהרמונית של מינכן.
מאזל היה נשוי שלוש פעמים.
ב-1952 נישא למרים סנדבנק, וממנה היה אב לשתי בנות.
לאחר גירושיהם, נישא ב-1969 לפסנתרנית ישראלה מרגלית , ומנישואים אלה היה אב לבן ובת.
ולאחר גירושיו ממנה, נישא ב-1986 לשחקנית הגרמנייה דיטלינדה טוּרבַּן , והשניים היו הורים לשני בנים ובת.
מאזל נפטר ביולי 2014 בביתו בווירג'יניה מסיבוך של דלקת ריאות.
במותו הותיר את אשתו, ילדיו ונכדיו.
לורימר הפקות הייתה חברת הפקה שהפיקה סדרות טלוויזיה וסרטי קולנוע בין השנים 1969–1993. החברה הייתה אחראית לכמה מהלהיטים הגדולים ביותר בטלוויזיה המסחרית האמריקאית, כמו גם לכמה הצלחות קולנועיות ראויות לציון.
במהלך פעילותה נרכשה החברה על ידי תאגיד האחים וורנר, ולאחר מספר שנות פעילות כחברת בת, הופסקה פעילותה בשנת 1993.
את החברה ייסדו מרוו אדלסון, אירווין מולאסקי ולי ריץ', שקרא לחברה על שם אשתו דאז של אדלסון לורי, וראשי התיבות של שמותיהם מולאסקי, אדלסון, ריץ'.
הלהיט הטלוויזיוני הראשון של לורימר היה סדרת הטלוויזיה "משפחת וולטון" ששודרה ב-1972 לאחר הצלחתו של סרט טלוויזיה בן שעה ב-1971. במהלך שנות ה-70 ידעה החברה מספר רב של הצלחות, כאשר הסדרה המוצלחת ביותר אותה הפיקה הייתה דאלאס, ששודרה לראשונה ב-1978 ומאז שודרה במהלך 14 עונות רצופות.
הצלחתה הכלכלית של לורימר אפשרה לה לרכוש את תאגיד "אלייד ארטיסטס פיקצ'רס קורפוריישן" (Allied Artists Pictures Corporation), חברת הפקה בעלת עבר מפואר, שנקלעה לקשיים כלכליים.
הרכישה כללה את ארכיון החברה, שהפיקה סרטים ידועים כ"קברט" ו"פרפר".
בשנות ה-80 התמחתה לורימר ביצירת קומדיות מצבים לכל המשפחה.
בין היתר הפיקה את הסדרה "צער גידול בנות".
בשנת 1986 התאחדה לורימר עם תאגיד הסינדיקציה הטלוויזיוני "טלפיקצ'רס" (Telepictures), ונקראה מאז "לורימר-טלפיקצ'רס".
באותה שנה רכש התאגיד החדש את חברת MGM מטד טרנר.
ב-1988 שינתה החברה את שמה ל"לורימר טלוויז'ן" (Lorimar Television).
החברה החדשה נרכשה על ידי תאגיד "טיים" שמוזג עם חברת האחים וורנר ליצירת טיים וורנר.
חברת ההפצה של לורימר אוחדה עם חברת ההפצה הטלוויזיונית של וורנר.
בשם "טלפיקצ'רס" נעשה שימוש בתאגידי ההפקה וההפצה של וורנר.
חברת MGM, אולפנה וארכיוני נמכרו לחברת סוני.
לורימר המשיכה בפעילות הפקה עד 1993 ואז אוחדה לתוך חברת "האחים וורנר - טלוויזיה".
הסדרה האחרונה שהופקה תחת השם "לורימר" הייתה "Time Trax", הפקה משותפת אמריקנית אוסטרלית על שוטר הנוסע במכונת זמן.
הרשימה הבאה היא רשימה חלקית של הפקות הטלוויזיה הבולטות של לורימר בשנות פעולתה:
קרובים רחוקים מאוד (Perfect Strangers): 1986–1993.
לורימר לא הסתפקה בהפקה טלוויזיונית, אלא גם הפיקה כעיסוק נוסף מספר סרטי קולנוע, החל מסוף שנות ה-70. רוב הסרטים הופצו על ידי אולפני קולנוע אחרים שרכשו מלורימר את זכויות ההפקה.
בסוף שנות ה-80 הפעילה החברה חברת הפקה והפצה שנקראה "סרטי לורימר" (Lorimar Motion Pictures), ובשנת 1988 ארגנו אותה מחדש בשם "לורימר פילם אנטרטיינמנט" (Lorimar Film Entertainment).
החברה הייתה קשורה בהסכם הפצה עם חברת האחים וורנר.
גם לאחר רכישת לורימר על ידי האחים וורנר המשיכה החברה בהפקת סרטי קולנוע, עד לשנת 1990.
הרשימה הבאה היא רשימה חלקית של סרטים שהפיקה לורימר:
זרע התמרינד (1974) בכיכובם של ג'ולי אנדרוז ועומר שריף
להיות שם (Being There) (1977, הופץ בידי חברת יונייטד ארטיסטס).
את נערי המקהלה (The Choirboys) (1977, בהפצת יוניברסל).
האדומה הגדולה ה-1 (The Big Red One) (1980, הופץ בידי חברת יונייטד ארטיסטס).
הדוור תמיד מצלצל פעמיים (The Postman Always Rings Twice) (1981, הופץ על ידי חברת סרטי פרמאונט).
מהומה בהוליווד (S.O.B.) (1981, הופץ על ידי חברת סרטי פרמאונט)
שיוט (1980, ומופץ על ידי יונייטד ארטיסטס)
קרני (Carny) (1980, ומופץ על ידי יונייטד ארטיסטס)
הספר הלילה (1981, ומופץ על ידי סרטי פרמאונט)
בן כלבה (1981, ומופץ על ידי סרטי פרמאונט)
ויקטורי (Escape to Victory) (1981, ומופץ על ידי פרמאונט)
קצין וג'נטלמן (An Officer and a Gentleman) (1982, הופק בשיתוף פעולה עם חברת פרמאונט, והופץ על ידי פרמאונט).
אזור המלח (The Dead Zone) (1983 הפקה משותפת עם חברת דינו דה לורנטיס, ומופץ על ידי סרטי פרמאונט)
טנק (Tank) (1984, בשיתוף ומופץ על ידי יוניברסל)
לוריין בראקו היא שחקנית אמריקאית.
הייתה מועמדת לארבעה פרסי אמי ולשלושה פרסי גלובוס הזהב על תפקידה כד"ר ג'ניפר מלפי בסדרה "הסופרנוס".
בראקו נולדה בברוקלין שבניו יורק וגדלה בהיקסוויל בלונג איילנד.
אביה סלבטורה הוא איטלקי-אמריקאי ואמה אילין אנגלייה.
הוריה נפגשו במהלך מלחמת העולם השנייה והתחתנו באנדוור בשנת 1946; אילין עלתה עם סלווטורה לארצות הברית כ"כלת מלחמה".
בראקו מדברת אנגלית, צרפתית ואיטלקית באופן שוטף.
בשנת 1974, היא עברה לצרפת, שם עבדה בתור דוגמנית עבור ז'אן-פול גוטייה.
היא חיה שם במשך כעשר שנים.
בזמן שדגמנה, פנה אליה מרק קמולטי והציע לה תפקיד מרכזי בעיבוד הקולנועי של אחד מהמחזות שלו, Duos sur canapé (1979).
בראקו לא דמיינה שיכולה להיות שחקנית, ובתחילה סירבה.
בסופו של דבר היא השתתפה בסרט, אך מצאה את החוויה "משעממת" ואת הופעתה "נוראית".
עם זאת, היא שיחקה תפקידי משנה בשני סרטים צרפתיים נוספים "בשביל הכסף" ובמספר סרטים באיטלקית.
בשנת 1990, קיבלה את מרב פרסומה בשל משחקה בתור קארן היל בסרט הפשע "החבר'ה הטובים" של הבמאי מרטין סקורסזה עליו קיבלה מועמדות לפרס אוסקר לשחקנית המשנה הטובה ביותר ולפרס גלובוס הזהב.
ב-1992, שיחקה בסרט "על כנפי החלום", וב-1995, שיחקה בסרט "מרדף ממוחשב" לצידה של אנג'לינה ג'ולי.
בשנת 1999, החלה לשחק את דמותה של ד"ר ג'ניפר מלפי בסדרת הטלוויזיה "הסופרנוס" שנוצרה על ידי דייוויד צ'ייס והופקה עבור רשת הכבלים HBO.
את תפקיד זה עשתה במשך 6 עונות עד לסיומה של הסדרה בשנת 2007, וקיבלה ארבע מועמדויות לפרס אמי ושלוש מועמדויות לפרס גלובוס הזהב.
בין השנים 2010-2016 שיחקה בראקו בתפקיד משנה בסדרת הדרמה הפלילית של TNT, "ריזולי ואיילס" בתפקיד אנג'לה ריזולי, אמו של ג'יין ריזולי (גולמה על ידי אנג'י הרמון).
היא הופיעה בכל 105 הפרקים של הסדרה במהלך שבע העונות שלה.
החל מ‑2016, בראקו קיבלה תפקיד חוזר בתור טוני בסדרת הקומדיה של רשת שואוטיים, Dice.
בשנים 2017–2018, היא הופיעה שוב במשך חמישה פרקים בתפקיד ראשת העיר מרגרט דאטון בסדרת הדרמה המשטרתית "שוטרים בדם".
בשנת 2020, כיכבה בראקו בסדרת הדוקו-ריאליטי של HGTV בשם "ההרפתקה האיטלקית הגדולה שלי.
הסדרה צולמה בעיירה סמְבּוּקָה די סיצ'יליה ותיעדה את תהליך השיפוץ של בית בן 200 שנה שרכשה ברחוב ויה גוליילמו מרקוני תמורת אירו אחד בלבד.
בשנת 2022, השתתפה בראקו ברימייק של רוברט זמקיס ל"פינוקיו", שבו דיבבה את הדמות סופיה השחף.
בשנת 2023, שיחקה בסרט הבכורה של וואחיד אלקוואסמי, Jacir, בתפקיד מריל – שכנה מכורה לאופיואידים של פליט סורי החי בעוני בממפיס, טנסי.
הנישואים הראשונים היו לדניאל גורארד בין השנים 1979–1982. לזוג בת שחקנית בשם מרגו.
במשך 12 שנה הייתה במערכת יחסים עם הרווי קייטל ולהם בת בשם סטלה (נולדה ב-1985)
בשנת 1994, היא התחתנה עם אדוארד ג'יימס אולמוס והם התגרשו במרץ 2002.
במאי 2007 היא התארחה בתוכנית של אופרה וינפרי כדי לספר איך היא התגברה על בעיית הדיכאון בו הייתה שרויה וכדי לקדם את ספרה החדש On The Couch.
בבעלותה חברת יין העונה לשם "בראקו ווין".
בשנת 2015, הוציאה לאור ספר בשם "במלואו: תוכנית "ניקוי מעשי" כדי לרדת במשקל, להתחדש ולהיות הכי טוב שאתה יכול להיות".
חוק וסדר: כוונה פלילית (2010)
Welcome to Mama's (2022) - סרט טלוויזיה של הולמרק
מועדון הכדורגל לוריאן (בהגייה צרפתית: lɔˈryɑ̃ bʁətaɲ syd), המכונה לוריאן, הוא מועדון כדורגל צרפתי מהעיר לוריאן המשחק בליג 1.
המועדון הוקם ב-2 באפריל 1926 בתור מועדון חובבנים.
בשנות ה-70 נאבק המועדון עם בעיות כלכליות, דבר שהוביל לפשיטת רגל בשנת 1978. במהלך תקופה זו, תחת השם "Club des Supporters du FC Lorient" (האוהדים השתלטו באופן חוקי על הקבוצה כדי לשמור על הקבוצה בחיים).
בשלב זה שיחקה לוריאן בליגת העל האזורית (הליגה השישית בכדורגל הצרפתי).
בתחילת שנות השמונים, ז'ורז' גנום לקח על עצמו את הבעלות על ההמועדון, והחתים את שחקן הקבוצה לשעבר כריסטיאן גורקף למאמן הקבוצה.
תחתיו לוריאן טיפסה במהירות חזרה לצמרת הכדורגל הצרפתי.
בשנת 1983 זכתה הקבוצה באליפות הליגה החמישית, בעונה לאחריה זכתה בליגה הרביעית, ולאחר מכן גם בליגה השלישית.
גורקף עזב את המועדון לאחר עונתו הראשונה בליגת המשנה לאחר שנשרה לליגה השלישית פעם נוספת, בו שיחקה ב-5 השנים שלאחר מכן.
ב-1990 המועדון פשט את הרגל פעם נוספת, אך בכל זאת הורשה להישאר בליגה השלישית.
בשנת 1991 חזר גורקף למועדון לאחר כמעט עשור ויחד איתו חזרה הקבוצה לליגת המשנה.
לאחר 2 עונות בליגת המשנה הצליחה הקבוצה לעלות לליג 1 לראשונה בתולדות המועדון.
לאחר עונה אחת נשרה הקבוצה חזרה לליגת המשנה לאחר שסיימה במקום ה-16. לאחר שתי עונות בליגה השנייה, חזרה הקבוצה לליגה הראשונה.
בעונת 2001/2022 זכתה הקבוצה בגביע הצרפתי לאחר ניצחון 0–1 על בסטיה.
בנוסף הגיעה גם לגמר גביע הליגה הצרפתי, שם הפסידה 0–2 לבורדו.
בליגה סיימה הקבוצה במקום ה-16. לאור הזכייה בגביע, השתתפה הקבוצה בעונת 2002/2003 בגביע אופ"א אך הודחה בסיבוב הראשון על ידי דניזליספור הטורקית בהשתתופתה הראשונה אי פעם במפעל אירופי.
בעונת 2005/2006 סיימה הקבוצה במקום השלישי בליגה הצרפתית השנייה ושבה לליגה הבכירה.
בעונת 2006/2007 סיימה הקבוצה במקום ה-14 בליגה ועונה לאחר מכן במקום העשירי.
את עונת 2008/2009 סיימה הקבוצה גם היא במקום העשירי ועונה לאחר מכן במקום השביעי.
בסוף עונת 2016/2017 ירדה לוריאן לליגה הצרפתית השנייה וחזרה לליגה הראשונה בסוף עונת 2019/2020.
בסוף עונת 2023/2024 ירדה לליגה השנייה, ולאחר עונה אחת שבה לליגה הבכירה לאחר שזכתה באליפות ליגת המשנה.
היא אלופה אולימפית בעלת 4 מדליות מהן 2 זהב ושיאנית עולם.
היא קבעה 23 שיאי עולם והחזיקה בכל שיאי העולם בסגנון חופשי בו זמנית מ-100 מטר ועד 800 מטר במחצית שנות ה-50. הייתה השחיינית הראשונה בהיסטוריה ששחתה 400 מטר חופשי מתחת ל-5 דקות.
קראפ נולדה בסידני, ניו סאות' ויילס.
במשחקי האימפריה הבריטית וחבר העמים שנערכו בוונקובר קנדה בשנת 1954 זכתה קראפ בשתי מדליות זהב במשחה ל-110 יארד חופשי (1:05.8 דקות) ובמשחה ל-440 יארד חופשי (5:11.4 דקות) ובמדליית ארד במשחה שליחות 3x110 יארד מעורב (3:55.6 דקות)
בתחרות שחייה שנערכה ב-14 בינואר 1956 קבעה קראפ את שיאה העולמי הראשון, במשחה ל-800 מטר חופשי בתוצאה של 10:30.9 דקות, שיפור משמעותי לשיא העולם של ולריה ג'נגה מהונגריה (10:42.4 דקות), שיא זה החזיק מעמד שנה וחודש.
חמישה ימים לאחר מכן, במבחנים האוסטרלים לאולימפיאדה במלבורן היא שיפרה את שיאה העולמי במשחה ל-100 מטר חופשי והעמידה אותו על 1:02.4 דקות.
באולימפיאדת מלבורן (1956) זכתה קראפ ב-3 מדליות, 2 זהב ו-1 כסף.
במשחקי האימפריה הבריטית וחבר העמים שנערכו בקארדיף ווילס בשנת 1958 זכתה קראפ ב-3 מדליות אחת מכל סוג.
באולימפיאדת רומא (1960) זכתה קראפ במדליית כסף במשחה שליחות 4x100 מטר חופשי בתוצאה של 4:11.3 דקות, אחרי ארצות הברית שקבעה שיא עולם חדש של 4:08.9 דקות ולפני גרמניה (4:19.7 דקות).
בסך הכל קבעה קראפ 23 שיאי עולם חדשים.
בשנת 1972 זכתה קראפ להכלל בהיכל התהילה הבינלאומי של השחייה.
לוריין מארי בויל היא שחיינית ניו זילנדית, אלופת עולם בבריכת 25 מטר (איסטנבול 2012) במשחה ל-800 מטר ושיאנית עולם בבריכת 25 מטר במשחה ל-1500 מטר.
היא בוגרת אוניברסיטת ברקלי בקליפורניה.
במשחקי חבר העמים שנערכו במלבורן, אוסטרליה בשנת 2006 זכתה בויל במדליית ארד במשחה שליחות 4x200 מטר חופשי (8:02.20 דקות).
נוסף לכך, היא סיימה במקום שמיני במשחה ל-200 מטר חופשי בתוצאה של 2:00.90 דקות.
בויל השתתפה באולימפיאדת בייג'ינג (2008) במשחה שליחות 4x200 מטר חופשי וכשחיינית שנייה היא קבעה ב"זינוק שליחות" תוצאה של 1:58.01 דקות, אך השחיינית השלישית פסלה וכך גם קבוצתה.
במשחקי חבר העמים שנערכו בדלהי, הודו בשנת 2010 היא זכתה במדליית כסף במשחה שליחות 4x200 מטר חופשי (7:57.46 דקות).
נוסף לכך, היא סיימה במקום חמישי במשחה ל-400 מטר חופשי בתוצאה של 4:09.45 דקות ובמקום שביעי במשחה ל-200 מטר חופשי בתוצאה של 1:58.96 דקות.
באוניברסיאדת שנג'ן (2011) שנערכה בשנג'ן, סין בשנת 2011 זכתה בויל ב-5 מדליות, מהן 2 זהב, 2 כסף ו-1 ארד.
באולימפיאדת לונדון (2012) סיימה בויל במקום רביעי במשחה ל-800 מטר חופשי בשיא ניו זילנד חדש של 8:22.72 דקות.
כבר בשלב המוקדמות היא קבעה שיא ניו זילנד חדש של 8:25.91 דקות.
נוסף לכך, היא סיימה במקום שמיני במשחה ל-400 מטר חופשי בתוצאה של 4:06.25 דקות.
בשלב המוקדמות היא קבעה שיא ניו זילנד חדש של 4:03.63 דקות ועלתה מהמקום הרביעי למשחה הגמר.
באליפות העולם בשחייה (בריכת 25 מטר) שנערכה באיסטנבול שבטורקיה בדצמבר 2012 זכתה בויל בשתי מדליות, זהב וארד.
מדליית זהב במשחה ל-800 מטר חופשי בתוצאה של 8:08.62 דקות, לפני לוטה פריס מדנמרק (8:10.99 דקות) וקלואה סוטון מארצות הברית (8:15.53 דקות).
תוך כדי המשחה היא קבעה תוצאה של 4:01.85 דקות ב-400 מטר.
יממה לאחר מכן, ביום הולדתה, היא זכתה במדליית ארד במשחה ל-400 מטר חופשי בתוצאה של 4:01.24 דקות, אחרי מלני קוסטה מספרד (4:01.18 דקות) וקלואה סוטון (4:01.20 דקות).
נוסף לכך, היא סיימה במקום שמיני במשחה ל-200 מטר חופשי בתוצאה של 1:57.27 דקות, בשלב המוקדמות היא קבעה שיא אישי חדש של 1:55.40 דקות ועלתה מהמקום הרביעי.
שלוש מדליות ארד באליפות העולם
בתחרות שנערכה בבריכת 25 מטר בוולינגטון, ניו זילנד באוגוסט 2014 קבעה בויל במשחה ל-1500 מטר חופשי שיא עולם חדש של 15:22.68 דקות, שיפור לשיא העולם בן ה-8 חודשים של מיריה בלמונטה מספרד (15:26.95 דקות).
שיא זה החזיק מעמד 4 חודשים ונשבר על ידי בלמונטה (15:19.71 דקות).
נוסף לכך, היא סיימה במקום חמישי במשחה ל-400 מטר חופשי בתוצאה של 4:04.38 דקות.
לוֹרִיאֵל היא חברת קוסמטיקה ויופי צרפתית, והיא הגדולה בעולם בתחום זה.
ההנהלה הראשית של החברה שוכנת בקלישי, פרבר של פריז, במחוז רמות הסן בצרפת.
החברה מפתחת ומשווקת מגוון מוצרי קוסמטיקה וטיפוח אישי, בהם מוצרי טיפוח וצביעת שיער, טיפוח העור, מוצרי איפור, מוצרי הגנה על העור מפני השמש, בשמים ועוד.
החברה מובילה במחקר ופיתוח בתחום הדרמטולוגיה, הנדסת רקמות והתרופות, והיא מחזיקה בכמות הפטנטים מהגבוהות ביותר בארצות הברית בתחום הננוטכנולוגיה.
לוריאל היא חברה ציבורית שמניותיה נסחרות בבורסת Euronext וכלולות במדד CAC 40.
החברה נוסדה על ידי הכימאי הצרפתי הצעיר אז'ן שילר (Eugène Schueller), שפיתח ב-1907 תכשיר לצביעת שיער בשם "אוריאל" ("Auréale").
הוא ייצר את מוצריו בעצמו ומכר אותם לספרים פריזאים.
הוא רשם את החברה ב-1909 תחת השם "Société Française de Teintures Inoffensives pour Cheveux" ("החברה הצרפתית לצביעת שיער בטוחה"), ששונה בהמשך ל"לוריאל".
החברה הרחיבה את עיסוקיה עם הזמן מצביעת שיער בלבד למגוון תחומי טיפוח אישי וקוסמטיקה.
החברה משווקת כ-500 מותגים ואלפי מוצרים שונים במגוון תחומי הקוסמטיקה.
מוצריה נמכרים במספרות, בתי מרקחת, סופרמרקטים ורשתות שיווק בכל רחבי העולם.
ממותגי החברה: לוריאל פרופשיונל, לוריאל פריז, קרסטט, קרסטין, גרנייה, מייבלין, וישי ועוד.
העיקרון המנחה של החברה מיום הקמתה היה מחקר ופיתוח בתחום היופי.
ב-1920 החברה העסיקה שלושה כימאים, ומספרם עלה ל-100 ב-1950. כיום מועסקים בחברה כ-2000 כימאים.
לחברה שישה מרכזי מחקר ופיתוח ברחבי העולם: אולניי ושווילי הסמוכים לפריז; קלארק שבניו ג'רזי, ארצות הברית; קווסאקי הסמוכה לטוקיו, יפן; שאנגחאי שבסין; ומומבאי, הודו.
בשנת 1988, רכשה לוריאל את חברת "הלנה רובינשטיין"
ב-1993 התמודדה החברה מול הפגנות מחאה רבות של אקטיביסטים למען זכויות בעלי חיים ברחבי העולם, שמחו כנגד ניסויים בבעלי חיים שביצעה במסגרת מחקריה.
הבעלות על החברה השתנתה עם השנים, ונכון ל-2010 היא נחלקת בעיקר בין משפחת בטנקור (30.9%; ליליאן בטנקור בתו היחידה של מייסד החברה שילר, שכיהנה כמנהלת חיצונית לחברה עד 2011 ונפטרה בספטמבר 2017), חברת נסטלה (29.7%), ומניות ציבוריות (36.8%).
לאורך השנים רכשה החברה מגוון חברות בתחום עיסוקה, בהן חברת התרופות "Synthélabo" (1973; לאחר מספר מיזוגים של חברה זו עם חברות אחרות, מחזיקה כיום לוריאל בכ-10% ממניות חברת התרופות השלישית בגודלה בעולם, "Sanofi-Aventis"), וחברת הטיפוח "The Body Shop" (2006).
סלוגן הפרסומות הידוע של החברה היה בעשורים האחרונים "L'Oréal - Because I'm worth it" (לוריאל - כי אני ראוי/ה לכך), וניסוחו שונה מעט עם השנים ל-"Because you're worth it" או "Because we're worth it".
ב-2022, השיקה קבוצת לוריאל את החזון החדש שלה: Create the beauty that moves the world, במטרה להציע לכל אחת ואחד בעולם את הטוב ביותר בתחום הביוטי: מבחינת איכות, בטיחות, אמינות ואחריות כדי למלא את צורכיהם ורצונותיהם המגוונים בתחום היופי.
מ-1998 מעניקה לוריאל את הפרס היוקרתי "פרס לוריאל-אונסק"ו לנשים במדע" על תרומה יוצאת דופן של מדעניות למדע, פרס שנועד לעידוד מדעניות.
בפרס זוכות מדי שנה חמש נשים, מחמש יבשות העולם.
עד כה זכו בפרס גם מספר מדעניות ישראליות, בהן זוכת פרס נובל לכימיה עדה יונת (2008).
קיימות, אחריות תאגידית והשפעה חברתית
קבוצת לוריאל נחשבת כמובילה בענף הקוסמטיקה, בתחום הממשל התאגידי וההתנהלות האתית, על ידי סוכנויות הדירוג המובילות בעולם ברציפות.
בישראל דורגה לוריאל בדירוג פלטינה +, הגבוה ביותר, במדד מעלה ESG (2025), שנה רביעית ברציפות ובדירוג העליון במדד מעלה לגיוון והכללה.
החברה מקפידה על איכות ובטיחות המוצרים, הטמעה של תרבות ארגונית המקדמת גיוון והכלה, העסקה הוגנת ותנאי עבודה הולמים (גם במפעלי הספקים), פיתוח והעשרת עובדים, ושרשרת אספקה אחראית.
כן, מקפידה לוריאל על ניהול קפדני של טביעת הרגל הסביבתית שלה וזוכה להכרה נרחבת כאחת מהחברות בנות הקיימא ביותר בעולם בתחום הקוסמטיקה.
בהלימה עם האסטרטגיה העולמית, הגדירה לוריאל ישראל את המשימה החברתית שלה, בתחום של קידום והעצמה של נשים ופועלת בשני צירים מקבילים: הראשון, הקמת מרכזי טיפוח התנדבותיים לנשים במצבי פגיעות.
עד כה הוקמו 3 מרכזים – בשיבא, אוהל שרה ובמרכז הרפואי לוינשטיין.
בשנת 2024 השיקה את המיזם ההתנדבותי "ביוטי בדרכים עם לוריאל ישראל" בשיתוף ארגון לתת שבו יוצאים מתנדבים ומתנדבות מהחברה להעניק טיפולי ביוטי ללא עלות לנשים המתמודדות עם מצבי סיכון שונים.
השני, תמיכה בארגונים חברתיים המקדמים נשים במצבי פגיעות – עד כה קרן לוריאל למען נשים תמכה ב-10 ארגונים ישראליים בשווי של למעלה מ-3.5 מלש"ח.
בנוסף במישור החברתי, פועלת לוריאל ישראל באמצעות יצירת שיתופי פעולה אסטרטגיים ארוכי טווח עם ארגונים חברתיים וציבוריים מתמחים בעולמות התוכן הללו.
בין היתר, מפעילה פרויקטים לקידום הנגישות התעסוקתית למקצועות היופי, הפעלת תוכנית התנדבות עובדים שנתית במסגרתה לכל עובד עומדת הזכות להשקיע שלושה ימי עבודה בשנה על חשבון החברה בפעילות התנדבותית לבחירתו, במסגרת המשימה החברתית שלקחה על עצמה.
לוריאל הציבה את ערכי המחקר והחדשנות בראש סדר העדיפויות האסטרטגי.
ב-2021 העסיקה החברה כ-4,100 מדענים מדיסציפלינות מדעיות שונות במערך המחקר והפיתוח העולמי שלה, הפרוש על פני 21 מרכזי מחקר בכל העולם.
ב-2021 עמדו השקעות החברה במחקר ופיתוח על 985 מיליון אירו.
מדי שנה, רושמת לוריאל מאות פטנטים, ובשנת 2022, נרשמו 497 פטנטים לפיתוח מוצרים הנותנים מענה לצרכים ולציפיות הצרכנים.
החברה מובילה את שוק הקוסמטיקה והביוטי העולמי בעולמות החדשנות המוצרית.
בנוסף, לוריאל שמה לה למטרה להוביל את תעשיית הביוטי-טק – איתור ויישום טכנולוגיות לתעשיית היופי – ומשקיעה משאבים רבים בנושא, למשל באמצעות הפעלת חממה טכנולוגית והנגשת פתרונות טכנולוגיים המאפשרים פרסונליזציה של מוצרי החברה לפי צורכי ומאפייני הוצרכנים.
בישראל, מאתרת לוריאל באופן קבוע טכנולוגיות ישראליות שמתאימות להשתלב בשרשרת הערך העסקית של החברה.
חדירת הנאצים לצמרת החברה, וכניעתה לחרם הערבי
אז'ן שילר, מייסד החברה, היה אוהד הנאצים.
הוא גם היה חבר ב"לה קגול", תנועה פשיסטית ואנטי-קומוניסטית צרפתית שהשתמשה באלימות כדי לקדם את מטרותיה.
שילר תמך כספית ב"לה קגול" וכמה פגישות של "לה קגול" אף נערכו במטה לוריאל.
חלק מהפעילויות הפליליות שביצע ארגון "לה קגול" כללה: הברחת נשק, התנקשות בשר לשעבר והפצצת שישה בתי כנסת.
לאחר תום מלחמת העולם השנייה מצאו פושעים נאצים רבים מפלט בחברת לוריאל.
אז'ן שילר שכר את ז'אק קורז (Jacques Corrèze), פושע מלחמה נאצי שנשפט בצרפת, בהיעדרו, לתקופת מאסר ממושכת, לתפקיד יושב ראש שלוחת לוריאל בארצות הברית.
כן התברר שרבים מנציגי לוריאל בספרד ובאמריקה הלטינית היו פושעים נאצים נמלטים.
אנדרה בטנקור חתנו של שילר, בעלה של בתו היחידה - ליליאן, וסגן יו"ר לוריאל, היה אף הוא בעל עבר נאצי, בטנקור כתב 60 מאמרים עבור עיתון תעמולה נאצי אנטישמי - La Terre Française, שיצא לאור בימי מלחמת העולם השנייה במימון ישיר של משרד התעמולה הנאצי בברלין.
לאחר שעובדה זו נחשפה, טען בטנקור כי "הורעל" על ידי משטר וישי ואמר, "הבעתי שוב ושוב את חרטתי עליהם בפומבי ותמיד אתחנן בפני הקהילה היהודית שתסלח לי עבור כתיבתם".
עברם הנאצי של בכירי לוריאל נחשף בעקבות חקירה שיזם ז'אן פרידמן, בעל מניות וחבר דירקטוריון של "פאראוויז'ן" (Paravision), חברת בת של לוריאל, אשר פוטר, תוך זיוף פרוטוקולים מישיבות הנהלת החברה, ככניעה לחרם הערבי
בעבר נהגה החברה לבדוק חלק מתוצרתה על ידי ניסויים בבעלי חיים בתהליך הייצור.
עם הזמן אחוז המוצרים שבדקה בניסויים בבעלי חיים ירד בהדרגה.
בשנת 1989 הפסיקה החברה מיוזמתה ניסויים על המוצרים המוגמרים אך המשיכה לנסות את חומרי הגלם.
רק ב הודיעה החברה כי היא פועלת כדי להפסיק לגמרי את השימוש במרכיבים שנוסו על בעלי חיים אך היא כפופה לאילוצים חוקיים המחייבים אותה לבדוק חלק מחומרי הגלם.
בשנת 2013, חדלה לוריאל גם מבדיקת מרכיבים על בעלי חיים.
בנוסף, החברה מחזיקה ביותר מ-1200 בתי מרקחת בצרפת ומרכזי ספא ברחבי אירופה.
לוריאל ישראל היא חברת בת של קונצרן הקוסמטיקה L'Oréal S.A העולמית.
החברה מתמחה בייבוא, ייצוא, הפצה ושיווק של 22 מותגים בינלאומיים בישראל, ביניהם: לוריאל פריז, גרנייה, מייבלין ניו יורק, NYX PM, אסי, לנקום, ג'ורג'יו ארמני, איב סן לורן, ראלף לורן, פראדה, מוגלר, אזארו, קשארל, ולנטינו, דיזל, קיל'ס, וישי, לה רוש פוזה, סרווה, קרסטס, לוריאל פרופסיונל ומטריקס.
בשנת 2022, הסתכם מחזור המכירות של החברה בישראל בכ-600 מלש"ח.
לוריאל ישראל נרכשה על ידי לוריאל העולמית בין השנים 1994–1999 וכיום, 96.5% מהמניות הן בבעלות לוריאל העולמית ו-3.5% בבעלות משקיע פרטי, גד פרופר.
ביוני 2015 התמנה אלי שגיב למנכ"ל החברה בישראל.
לוריאל ישראל מעסיקה כ-300 עובדים, מתוכם כ–60% נשים, ב-2 אתרים: מטה החברה בנתניה ומרכז הפצה ולוגיסטיקה בקיסריה.
בעקבות הסרת החרם הערבי על חברות הסוחרות עם ישראל, החליטה לוריאל, ב-1995, להקים חברת בת בישראל.
הפעילויות בישראל כוללת ניהול המותגים של הקבוצה ושיווק בישראל, הפצה ניהול לוגיסטי ומפעל שייצר לא רק עבור השוק הישראלי, אלא גם עבור השוק האירופי ואזור הים התיכון (יוון, טורקיה, וכו,).
לפני הקמת חברת הבת בישראל שווקו מוצרי החברה בישראל על ידי יבואנים ומפיצים שונים, אך היא נמנעה לפעול ישירות בישראל בגלוי.
עם זאת ב-1990 מינתה את חברת "קוסמורל" מנתניה כיבואן רשמי.
כניעת החברה לחרם הערבי נחשפה על ידי ז'אן פרידמן, הוא תבע את החברה, אך משך את התביעה לאחר שנשיא צרפת פרנסואה מיטראן הבטיח לחוקק חוק שיאסור על חברות בצרפת להיכנע לחרם הערבי.
החוק אכן חוקק ב-1991, אך החברה, בניגוד להבטחה לפרידמן לא הסירה את החרם מיד, אלא רק לאחר ועידת קזבלנקה ב-1994, בה הוסר החרם בפועל.
בשנת 1999 השיקה החברה בישראל את מותג האיפור האמריקני "מייבלין".
בשנת 2004 השיקה החברה את רשת מספרות תחת המותג "קרסטס", מספרות מורשות המקבלות זיכיון בלעדי להשתמש בצומרי המותג.
בשנת 2010 החליטה החברה להפסיק את שיווק המותג "הלנה רובינשטיין" בישראל עקב ירידה במכירות.
בשנת 2013 נכנסה החברה לתחום הקמעונאות, שהשיקה סניף ראשון של רשת הטיפוח והיופי קיל'ס (Kiehl's}, בקניון רמת אביב, בהמשך נפתחו עוד מספר חנויות של המותג.
בין השנים 2009-2005 כיהנה סו נבי כנשיאה עולמית של לוריאל.
בלוריאל ישראל ארבע חטיבות עסקיות ושירותים משותפים, הפועלים ממטה החברה בנתניה, בנוסף למרכז לוגיסטי בקיסריה.
חטיבת מוצרי הצריכה עם מוצרי קוסמטיקה וטואלטיקה, באמצעות המותגים לוריאל פריז, מייבלין ניו יורק, גרנייה, NYX PM ואסי.
חטיבת מוצרי היוקרה עם מותגי קוסמטיקה, בישום ומותגי מעצבי על מובילים: לנקום, איב סן לורן, קיל'ס, ג'ורג'יו ארמני, קשארל, פראדה, מוגלר, אזארו, ראלף לורן, דיזל.
חטיבת מוצרי הדרמוקוסמטיקה, משווקת את המותגים וישי, לה רוש-פוזה וסרווה.
חטיבת המוצרים המקצועיים משווקת למספרות את המותגים לוריאל פרופסיונל, קרסטס ומטריקס.
המרכז הלוגיסטי בקיסריה מאפשר ניהול של שרשרת האספקה ובקרת מלאי.
מפעל הייצור של החברה במגדל העמק נחנך במקור בפברואר 1962, כמפעל ייצור של חברת הלנה רובינשטיין.
המפעל הורחב בשנת 1967, והפך שנה אחר כך גם למרכז שיווק והפצה אזורי.
בשנת 1982 רכשה משפחת פרופר (מבעלי חברת "אסם"), עם שותפים נוספים, 75% ממניות המפעל.
במאי 1994 רכשה לוריאל 30% מחברת "אינטרביוטי".
ב-1996 הגדילה "לוריאל" את חלקה ל-74% וגד פרופר, מבעלי המפעל, מונה ליו"ר חברת "לוריאל ישראל", שמרכזת את כל פעילות התאגיד בישראל.
בתחילת שנות ה-2000 עבר המפעל לייצר את מוצרי המותג "גרנייה" (GARNIER) והמותג "נטורל סי ביוטי" (מוצרים המבוססים על מינרלים ובוץ מים המלח), שרובם יוצאו לרחבי העולם, ויצרו הכנסות של עשרות מיליוני דולרים מדי שנה.
בתחילת 2022, לאחר 60 שנות פעילות, מפעל "לוריאל" במגדל העמק נסגר.
לורין שנט ויליאמס היא אצנית אמריקאית וספורטאית בובסלי, היא האלופה האולימפית בריצת שליחות 4x100 מטר (לונדון 2012), אלופת העולם בריצת 100 מטר (הלסינקי 2005) ובריצת שליחות 4x100 מטר (הלסינקי 2005 ואוסקה 2007) ובעלת מדליית כסף במזחלת זוגית לנשים מאולימפיאדת סוצ'י (2014).
ויליאמס היא אחת משישה אתלטים מכל העולם ובכל הזמנים, שזכו במדליה הן באולימפיאדה והן באולימפיאדת החורף וכן היא האישה האמריקאית הראשונה והיחידה עד כה שזכתה להישג זה.
ויליאמס נולדה ברוצ'סטר, פנסילבניה להורים ממוצא טרינידדי.
היא סיימה את לימודיה באוניברסיטת מיאמי בשנת 2004.
באליפות העולם באתלטיקה לנוער שנערכה בקינגסטון ג'מייקה ביולי 2002 זכתה ויליאמס בשתי מדליות, זהב וכסף.
מדליית זהב, בריצת 100 מטר בשיא אישי חדש של 11.33 שניות ומדליית כסף בריצת שליחות 4x100 מטר בתוצאה של 43.66 שניות.
במשחקים הפאן אמריקאיים שנערכו בסנטו דומינגו הרפובליקה הדומיניקנית באוגוסט 2003 זכתה ויליאמס במדליית זהב בריצת 100 מטר בתוצאה של 11.12 שניות.
באולימפיאדת אתונה (2004) זכתה ויליאמס במדליית כסף בריצת 100 מטר בתוצאה של 10.96 שניות, אחרי יוליה נסטיארנקה מבלארוס (10.93 שניות) ולפני ורוניקה קמפבל-בראון מג'מייקה (10.97 שניות).
באליפות העולם שנערכה באוסקה, יפן בשנת 2007 זכתה ויליאמס בשתי מדליות, זהב וכסף.
באולימפיאדת בייג'ינג (2008) סיימה ויליאמס במקום רביעי בתוצאה של 11.03 שניות ובריצת שליחות 4x100 מטר הרביעייה האמריקאית פסלה לאחר שהפילה את המקל.
שבוע לפני אליפות העולם שנערכה בברלין, גרמניה בשנת 2009 קבעה ויליאמס בריצת שליחות 4x100 מטר ביחד עם אליסון פליקס, מונה לי וכרמליטה ג'טר את התוצאה הטובה ביותר ב-12 השנים האחרונות ואת התוצאה השמינית בטיבה בכל הזמנים באותה העת (41.58 שניות).
באליפות עצמה היא סיימה במקום חמישי בריצת 100 מטר בתוצאה של 11.01 שניות.
בריצת שליחות 4x100 מטר הרביעייה האמריקאית פסלה לאחר שהפילה את המקל.
באולימפיאדת לונדון (2012) זכתה ויליאמס במדליית זהב לאחר שהשתתפה בריצת שליחות 4x100 מטר בשלב המוקדמות והרביעייה האמריקאית זכתה במדליית זהב וקבעה שיא עולם חדש של 40.82 שניות.
לוריין היא עיר במחוז לוריין אשר בצפון-מזרח מדינת אוהיו שבארצות הברית.
העיר שוכנת על גדות ימת אירי, כ-30 קילומטרים מערבית לקליבלנד.
העיר משתרעת על שטח של כ-62.52 קילומטרים רבועים, מתוכם 61.31 קמ"ר שטחים יבשתיים ו-1.22 קמ"ר שטחי מים.
לוריין אליזבת' דאונס היא דוגמנית ניו זילנדית, מיס תבל לשנת 1983.
דאונס נולדה באוקלנד שבניו זילנד למשפחה בת ארבע בנות.
היא החלה לעבוד כדוגמנית מקצועית וב-1983 נבחרה למיס ניו זילנד, ובתחרות מיס תבל זכתה במקום הראשון, כשגברה על שאר המתמודדות בניקוד בתחרות.
ב-2006 זכתה בגרסה הניו זילנדית של "רוקדים עם כוכבים".
ב-1986 נישאה לשחקן הרוגבי מוראיי מקסטד ונולדו לה בן ובת.
ב-2009 נישאה בשנית לשחקן הקריקט מרטין קרואו.
הזוג נותר יחד עד למותו של קרואו מלימפומה ב-2016.
רובינסון היא קצינה בדימוס בדרגת גנרל בחיל האוויר של ארצות הברית.
בתפקידה האחרון שירתה כמפקדת פיקוד צפון של ארצות הברית ומפקדת פיקוד הגנת האוויר והחלל של צפון אמריקה, בכך הייתה הקצינה הבכירה ביותר מבחינת תפקיד בתולדות ארצות הברית.
רובינסון נולדה בטקסס הבכורה מחמישה ילדים של טיש וג'ורג' הווארד.
אביה היה טייס קרב וקולונל בחיל האוויר של ארצות הברית ובעקבותיו נדדה משפחתה ורובינסון גדלה בין השאר בצרפת, באנגליה, איידהו, קרוליינה הדרומית, וירג'יניה וניו המפשייר.
היא סיימה תואר ראשון באנגלית מאוניברסיטת ניו המפשייר, במהלך הלימודים הצטרפה לתוכנית הכשרת הקצונה של חיל האוויר האמריקאי וקיבלה דרגות קצונה במאי 1981. ב-1986 מונתה למדריכת הפעלת מערכות נשק בבית הספר לטייסי קרב בבסיס נליס, תפקיד אשר גרם לה לרצות בפיתוח הקריירה הצבאית.
היא הוכשרה כבקרית אוויר, שירתה כאשת צוות אוויר המפעילה מערכות שליטה ובקרה במטוסי E-8 ומטוסי בואינג E-3 סנטרי וצברה לאורך הקריירה הצבאית שלה למעלה מ-900 שעות טיסה.
בשנים 2002–2004 פיקדה על להק בקרה אווירית בכנף בקרה אווירית 552, ושימשה סגנית כנף המשלוח 405 של חיל האוויר במהלך מלחמת עיראק.
בשנים 2004–2005 פיקדה על כנף הדרכה 17 בבסיס גודפלו בטקסס, בשנים 2007–2008 פיקדה על כנף בקרה אווירית 552 המפעילה מטוסי בואינג E-3 סנטרי, היא הייתה בכך לאישה הראשונה והלא טייסת הראשונה למלא תפקיד זה.
לאחר מכן מילאה מספר תפקידי מטה בפנטגון תחת מזכיר חיל האוויר של ארצות הברית.
בשנים 2012–2013 שירתה כסגנית הכוח האווירי של פיקוד מרכז של ארצות הברית, בשנים 2013–2014 שימשה סגנית פיקוד הקרב של חיל האוויר.
באוקטובר 2014 קודמה לדרגת גנרל ומונתה למפקדת כוחות האוויר של ארצות הברית בגזרת האוקיינוס השקט.
היא הייתה בכך האישה הראשונה לפקד על מפקדה מרכזית בחיל האוויר.
במאי 2016 מונתה למפקדת פיקוד צפון של ארצות הברית ובמקביל למפקדת פיקוד הגנת האוויר והחלל של צפון אמריקה.
היא האישה הראשונה שפיקדה על פיקוד במחלקת ההגנה והקצינה הבכירה ביותר בתולדות הכוחות המזוינים של ארצות הברית.
היא נבחרה לרשימת הטיים 100 של האישים המשפיעים ביותר בעולם לשנת 2016. במאי 2018 סיימה את תקופת כהונתה ופרשה מהשירות הצבאי.
לאחר פרישתה מכהנת כעמיתה בכירה באוניברסיטה לביטחון לאומי.
רובינסון נשואה לדייוויד, טייס קרב וקצין בדימוס בחיל האוויר בדרגת מייג'ור גנרל ולזוג שלושה ילדים.
בתה החורגת שירתה כקצינה בחיל האוויר ונפטרה לאחר פציעה בתאונת טיסה.
היא בעלת תואר שני בחינוך ובמנהיגות מאוניברסיטת המדינה בטרוי שבאלבמה, בעלת תואר שני בלימודי ביטחון לאומי ואסטרטגיה ממכללת המלחמה של הצי ותואר ראשון באנגלית מאוניברסיטת ניו המפשייר.
לוריין ויויאן הנסברי הייתה סופרת ומחזאית אפרו-אמריקאית לסבית.
היא הייתה האישה השחורה הראשונה לכתוב מחזה שבוצע בברודוויי.
העבודה המוכרת ביותר שלה היא "צימוק בשמש", המתאר את חייהם של שחורים אמריקאים בשיקגו, בתקופת ההפרדה הגזעית.
משפחתה של הנסברי עצמה נאבקה בהפרדה גזעית על פי חוק, והתעמתה אל מול רישום בטאבו שמנע מהם בעלות על ביתם בהגבלת גזע, במקרה משפטי שבסופו של דבר הגיע עד בית המשפט העליון במקרה הנסברי נגד לי.
הכותרת של המחזה נלקחה מתוך השיר "הארלם" מאת לנגסטון יוז: "מה קורה לחלום שנדחה?
האם הוא מתייבש כמו צימוק בשמש?"
אחרי שעברה לניו-יורק, הנסברי עבדה בעיתון הפאן-אפריקניסטי "חירות", שם עבדה מול אינטלקטואלים מובילים של זמנה, לדוגמת פול רובסון וויליאם א.
בתקופה זו עבודתה התמקדה במאבקי שחרור באפריקה והשפעתם על העולם.
הנסברי עצמה הייתה לסבית, וחופש מיני הוא נושא חשוב בכמה מן העבודות שלה.
היא נפטרה מסרטן בגיל 34. הנסברי היא מקור ההשראה של השיר של נינה סימון "להיות צעיר, מוכשר ושחור".
לוריין הנסברי הייתה הצעירה מבין ארבעת ילדיהם של קארל אוגוסטוס הנסברי, מתווך נדל"ן מצליח אשר גם רץ כרפובליקני לקונגרס, ללא הצלחה; ונני לואיז (לבית פרי), מורה בבית הספר.
ב-1938, אביה קנה בית באזור וושינגטון פארק בצד הדרומי של שיקגו, דבר שהעלה את חמתם של השכנים הלבנים.
השכנים פתחו במאבק משפטי לסלק את משפחת הנסברי מהשכונה, והמקרה הגיע עד בית המשפט העליון, כאשר החלטתם בתיק הנסברי נגד לי הייתה שהגבלות גזעיות ברישום מקרקעין ניתנות לערעור, אך אינן פסולות מיסודן.
הנסברי כתבה על תקופה זו, כיצד כילדה בת שמונה ראתה את אמה מפטרלת חמושה בבית ובחצר, אל מול המוני שכנים לבנים שהיו מתקבצים בפתח הבית, צועקים ססמאות גזעניות ואיומים, ואף תוקפים את יושבי הבית באבנים ולבנים.
קארל נפטר בשנת 1946, כאשר לוריין הייתה בת חמש עשרה.
משפחת הנסברי הייתה משפחה מובילה בקהילה השחורה.
הוריה וקרוביה נתנו ידם לפוליטיקה, אקדמיה ותרבות.
הנסברי למדה באוניברסיטת ויסקונסין–מדיסון, שם היא נמשכה מיד לפעילות פוליטית, ואחד מהפרויקטים הראשונים שלה היה ייסוד מעונות מעורבים גזעית.
היא התנדבה במסע הבחירות לנשיאות של הנרי וולאס ב-1948, למרות התנגדותה של אמה.
בקיץ 1949 היא למדה אמנות באוניברסיטת גוודלחארה שבמקסיקו.
בשנת 1950 עזבה את מדיסון כדי להמשיך בקריירה כסופרת בניו יורק, שם למדה בניו סקול.
היא עברה לגור בהארלם ב-1951 ונהייתה פעילה במאבקים שחורים, כגון המאבק נגד פינויים מדירות.
בשנת 1951, היא הצטרפה לצוות העיתון השחור "חירות", שנערך על ידי לואיס אי ברנהם ופורסם על ידי פול רובסון.
היא הייתה עובדת בין היתר עם ויליאם א.
דו בויז, שמשרדו היה באותו הבניין, ועם פעילים פאן-אפריקניים אחרים.
בעיתון, היא שימשה כ"פקידת מינויים, פקידת קבלה, כתבנית ועוזרת עריכה" בנוסף לכתיבת ידיעות חדשותיות ומאמרי מערכת.
בנוסף למאבקים המקומיים שהייתה פעילה בהם, כמו התנועה לזכויות האזרח, היא גם תרמה למאבקים בינלאומיים נגד הקולוניאליזם והאימפריאליזם.
הנסברי כתבה בתמיכה למרד מאו מאו בקניה, והעבירה ביקורת נוקבת על העיתונות המרכזית בשל הסיקור המוטה שלה.
לעיתים קרובות, הנסברי הייתה מסבירה את המאבקים הגלובליים האלו במושגים של מאבקיהן של הנשים שבהם לשוויון.
היא התעניינה במיוחד במצב של נשים במצרים, "ערש התרבות האסלאמית, שם נשים הובילו את אחד המאבקים החשובים ביותר בעולם עבור השוויון של מגדרן."
ב-1952, הנסברי השתתפה בוועידת השלום במונטווידאו, אורוגוואי, במקום פול רובסון, אשר נשללה ממנו הזכות לצאת מתחומי ארצות הברית על ידי מחלקת המדינה.
ב-20 ביוני 1953, נישאה הנסברי לרוברט נמירוף, מו"ל, משורר ופעיל פוליטי יהודי.
השניים עברו לגור בגריניץ' וילג', השכונה בה התרחשו אירועי המחזה שלה The Sign in Sidney Brustein's Window.
כששיר שכתב נמירוף היה ללהיט, זה איפשר להנסברי להתחיל לכתוב במשרה מלאה.
בלילה לפני החתונה שלהם ב-1953, הנסברי ונמירוף השתתפו במחאה נגד ההוצאה להורג של יוליוס ואתל רוזנברג בניו יורק.
הנסברי לא הזדהתה כלפי חוץ בשלב זה כלסבית, אך מכתביה ועבודות ששמרה בסוד מתקופה זו מאשרים את היותה לסבית.
היא הייתה פעילה למען זכויות להט"ב, וכתבה על פמיניזם ועל הומופוביה.
היא הייתה חברה בבנותיה של ביליטיס ותרמה חומר למגזין הארגון, "הסולם", ב-1957 עליו חתמה בראשי התיבות שלה, "LHN." היא נפרדה מבעלה בשלב זה, אך הם המשיכו לעבוד ביחד.
בתקופה זו כתבה את צימוק בשמש, אשר הושלם בשנת 1957.
צימוק בשמש, אשר פתח ב-11 במרץ 1959, היה המחזה הראשון שנכתב על ידי אישה אפרו-אמריקנית שהוצג בברודוויי.
הנסברי בת ה-29 גם הייתה למחזאית האמריקאית הצעירה ביותר, והאישה החמישית לקבל את פרס מבקרי התיאטרון עבור המחזה הטוב ביותר.
במהלך השנתיים הבאות, צימוק בשמש תורגם ל-35 שפות, ועלה לבמות בכל רחבי העולם.
הנסברי כתבה שני תסריטים על בסיס המחזה, ושניהם נדחו כשנויים מידי במחלוקת על ידי סרטי קולומביה.
אחר כך, ב-1960, רשת NBC הזמינה ממנה תסריט לתוכנית טלוויזיה על עבדות, והנסברי כתבה את The Drinking Gourd.
גם תסריט זה נדחה, אף על פי שהרשת אמרה שהוא "מעולה".
באותה שנה, אובחנה הנסברי עם סרטן הלבלב.
היא עברה שני ניתוחים, ב-24 ביוני ו-2 באוגוסט.
בשנת 1963, הנסברי השתתפה בפגישה עם התובע הכללי רוברט קנדי, שאורגנה על ידי ג'יימס בולדווין.
ב-10 במרץ 1964, הנסברי ונמירוף התגרשו רשמית, ועדיין המשיכו לעבוד יחד.
לגבי הטקטיקות, הנסברי הייתה סבורה שהשחורים "חייבים לשקול כל אמצעי למאבק: חוקי, לא חוקי, פסיבי, אקטיבי, אלים ולא אלים....
הם חייבים להציק, להתווכח, לעתור, לתרום כסף למאבקים בבתי המשפט, לשבות, לחסום, להחרים, לשיר מזמורים, להתפלל על המדרגות - ולירות מחלונות בתיהם כאשר הגזענים באים אל תוך הקהילות שלהם."
באספת דיבייט ביוני 15 1964, הנסברי ביקרה ליברלים לבנים שמתנגדים לאי-ציות אזרחי, והביעה את הצורך "לעודד את הליברל הלבן להפסיק להיות ליברל ולהיות לרדיקל אמריקאי." במקביל, היא אמרה, "כמה מהאנשים הראשונים שמתו עד כה במאבק זה היו גברים לבנים".
היא גם כתבה בעבודותיה על דיכוי נשים, ובמיוחד על הדיכוי הכפול של נשים שחורות - שחוות גם סקסיזם וגם גזענות - והזהירה שמי שמדוכה פעמיים עלולה להיות מיליטנטית כפליים.
הנסברי הייתה מזועזעת מההפצצות הגרעיניות בהירושימה ונגסאקי, והביעה משאלה לעתיד שבו: "אף אחד לא נלחם.
אנחנו נפטרים מכל הפצצות הקטנות—ומהפצצות הגדולות." היא כן האמינה בזכותם של אנשים להגן על עצמם בכוח נגד מדכאיהם.
ה-FBI החל מעקב אחר הנסברי כאשר היא התכוננה לוועידת השלום במונטווידאו.
בוושינגטון הבירה, הבולשת חיפשה בתיקיית הדרכון שלה, במאמץ "להשיג כל חומר רקע עליה, כל מידע מפליל הכלול בתיק, וכן תצלום ותיאור מדויק", ואילו סוכנים במילווקי ושיקגו חקרו את הרקע האישי שלה.
מאוחר יותר, הבולשת גם כתבה דו"ח ביקורת על "צימוק בשמש" בו מודגשים האספקטים הפאן-אפריקניסטים כמסוכנים.
הנסברי נפטרה מסרטן הלבלב ב-12 בינואר 1965, בגיל 34. ג'יימס בולדווין היה סבור כי "זה כלל לא מופרך לחשוד כי הדברים שהיא ראתה תרמו למתח שהרג אותה, מכיוון שהמאמץ אשר לוריין הקדישה היה יותר מאשר מספיק כדי להרוג אדם."
ההלוויה התקיימה בהארלם ב-15 בינואר 1965. פול רובסון והפעיל ג'יימס פורמן נתנו את ההספדים.
איש הדת שביצע את הטקס, יוג'ין קלנדר, הקריא הודעות מבולדווין וממרטין לותר קינג, אשר כתב: "היכולת היצירתית שלה והבנתה המעמיקה בנושאים החברתיים העומדים בפני העולם היום יהיו להשראה לדורות שטרם נולדו." היא קבורה בבית העלמין של הכנסייה אסבורי יונייטד בקרוטון-און-הדסון, ניו יורק.
בעלה לשעבר של הנסברי, רוברט נמירוף, היה למוציא לפועל על פי צוואתה למספר כתבי יד לא גמורים.
היא השאירה מאחור רומן לא גמור, ומספר מחזות נוספים, כולל The Drinking Gourd ו-What Use Are Flowers?, במגוון רחב של נושאים, מעבדות ועד עתיד פוסט-אפוקליפטי.
אלוהים כתב את זה דרכי." בהקדמה מוקלטת לשיר, סימון סיפרה על הקושי לאבד חברה כה קרובה ואמנית מוכשרת.
ב-1999 הנסברי הוכנסה להיכל התהילה הלהט"בי בשיקגו, וב-2013 הוספה ל-"Legacy Walk" בשיקגו, מיצג ציבורי לכבוד אנשים והיסטוריה להט"בית.
ב-2002 נכללה הנסברי ברשימת "100 הסופרים האפרו-אמריקאים הגדולים" של חוקר הספרות מולפי קטה אסאנטה.
תיאטרון לוריין הנסברי בסן פרנסיסקו, אשר נקרא על שמה, מתמחה במחזות של אמנים אפרו-אמריקאים.
מספר בתי ספר נקראים על שמה, וכן בניינים בקמפוסים.
ביום השנה השמונים להולדתה, שודרה תוכנית לזכרה ברדיו BBC.
לוריאן היא עיר נמל בחבל ברטאן שבצרפת.
בעיר, אשר נוסדה בסוף המאה ה-17, מתגוררים כ-60,000 תושבים.
במלחמת העולם השנייה מוקמו בעיר פיקוד הצוללות הגרמני ובסיס הצוללות בלוריאן, והיא נהרסה כמעט לחלוטין בהפצצות בעלות הברית.
העיר נמצאת בחופו הדרומי של חצי האי ברטאן, במקום בו מתחברים הנהרות סקורף (Scorff) ובלאווה (Blavet), וממוקמת 503 ק"מ מדרום מערב לפריז.
האקלים בלוריאן הוא אוקייני ממוזג.
החורפים מתונים יחסית (4°C עד 10°C) וכמוהם הקייצים (13°C עד 23°C).
כך, הקרה בחורף נדירה, ולעומת זאת, רק לעיתים נדירות הטמפרטורה בקיץ עולה מעל 30°C.
ממוצע המשקעים השנתי הוא כ-950 מ"מ ואלה מתפזרים באופן אחיד למדי בין חודשי השנה.
בשנת 1666 מלך צרפת לואי ה-14 העניק לחברת הודו המזרחית הצרפתית (Compagnie Française pour le Commerce des Indes Orientales), אשר נוסדה שנתיים קודם לכן, שטח אדמה נרחב באזור פור-לואי (Port-Louis).
דני לנגלואה (Langlois), אחד ממנהלי החברה, קנה שטח אדמה במקום בשם ל'אונקלו (l'Enclot), בו מתחברים הנהרות סקורף ובלאווה, וסלל שם מישור משופע בו ניתן להוריד ספינות למים, או להעלותן ליבשה.
בשנים הראשונות המתקן שבמקום שימש כמתקן עזר משני למתקני הנמל בפור-לואי, בה גם היו מחסני ומשרדי החברה.
המצב השתנה בעת מלחמת הולנד–צרפת (1678-1672), כאשר התברר כי נמל לה-הבר חשוף מדי לאויב, והחברה העתיקה חלק מן התשתיות שלה בלה-הבר: מחסנים, משרדים, סדנאות וכדומה, אל האזור בו התפתחה בעתיד העיר לוריאן.
זו האחרונה שאבה את שמה משם החברה (l'Orient=המזרח, מנקודת ראות אירופית).
בשנת 1690 הקים הצי הצרפתי בסיס במקום, וגם פריבטירים מצאו במקום מקלט מדי פעם.
גידול והתפתחות בתחילת המאה ה-18
בתחילת המאה ה-18 העיירה התרחבה, עת קבע בה איש העסקים הסקוטי ג'ון לו את בסיסו.
גם כאשר עסקיו של לו התגלו כבועה כלכלית, ההתרחבות לא פסקה, לא מעט בשל סחר עבדים בו נטל נמלה חלק.
בנוסף, בשנת 1732 העבירה החברה את מרכזה הניהולי מננט ללוריאן.
מעשה זה, כשלעצמו, לווה בפעילות ערה של בנייה, פיננסים ומסחר.
כך, ב-1738 מנתה העיר - אשר קיבלה מעמד זה באותה שנה - כ-14,000 תושבים, רחובותיה היו סלולים, והיא התאפיינה בבנייני מידות.
ב-1744 העיר הוקפה חומה, וזמן קצר אחר כך עמדו העיר וביצוריה בהצלחה במבחן קרבות.
במהלך מלחמת הירושה האוסטרית לחמו בריטניה וצרפת זו בזו, ומלחמה זו התפשטה גם לנחלות של אותן מעצמות ברחבי העולם.
הבריטים תכננו התקפה על לוריאן, בין היתר כיוון ששימשה כעורק אספקה חשוב לבסיסים הצרפתיים במזרח הרחוק.
ההתקפה תוכננה בהיעדר מידע מודיעיני על העיר וביצוריה, ואף בהיעדר מידע אודות ברטאן בכללה.
כ-4,500 חיילים בריטים עלו על האוניות בפלימות' והגיעו אל מול חופי ברטאן ב-29 בספטמבר 1746. הנחיתה, בשפך הנהר לייטה (Laïta) ממערב לעיר, ובמרחק של 26 ק"מ ממנה, בוצעה באיטיות, ונערכה רק ב-1 באוקטובר, מה שאפשר לצרפתים להתכונן ולתגבורות להגיע.
הכוחות צעדו עד לוריאן, לנוכח התנגדות של כוחות צרפתיים קלים, והגיעו אליה ביום המחרת, ה-2 באוקטובר.
ב-3 באוקטובר נמסרה לצרפתים דרישה להיכנע, אשר את תנאיה הצרפתים דחו, אם כי לא דחו עקרונית את הרעיון.
ב-4 באוקטובר עלו, אם כך, השיחות על שירטון, ולפיכך הבריטים החלו לקרב ארטילריה לטווח ירייה מן העיר.
זו פתחה בהפגזה ב-6 לחודש, אלא שהנזק היה קטן מן הצפוי, ובינתיים סבלו הבריטים, הצרים על העיר בתנאי מחיה קשים, חולשה, עייפות ומחלות, אשר נגסו בכוחו של הצבא התוקף.
כאשר נראה היה כי תנופת ההתקפה אבדה, החליטו הבריטים לסגת ולעלות חזרה על אוניותיהם.
ב-10 באוקטובר עזבו אחרוני החיילים הבריטים.
מאמצע המאה ה-18 עד מלחמת העולם השנייה
בהמשך המאה ה-18 המשיכה העיר להתפתח, אם כי סגירת החברה ב-1769 הביאה למשבר זמני.
לעומת זאת, מלחמת העצמאות של ארצות הברית, בה השתתפה צרפת לצד המדינה החדשה, והסחר עמה לאחר קבלת העצמאות, סימנו מגמה חיובית לעיר.
המהפכה הצרפתית והמלחמות הנפוליאוניות, שנלווה אליהן הסגר ימי, פגעו קשות בעיר בסוף המאה ה-18 ובתחילת המאה ה-19. לאחר מכן, עם חידוש המלוכה, החלה התאוששות וב-1825 נבנה בלוריאן מבדוק יבש.
זאת נעשה יחד עם בניית מתקני נמל אחרים, בד בבד עם תעשיית בניית אוניות, ופיתוח כללי של העיר.
כך, ב-1825 קמה בעיר תעשיית שימורי דגים, וב-1845 קם העיר מפעל לייצור גז לצורכי אנרגיה, למשל.
ב-1861 הורחב המבדוק היבש והוחל בהקמת מבדוק שני.
בנוסף, לוריאן חוברה לרשת הרכבות של צרפת ב-1865. כך, אוכלוסיית העיר הוכפלה, בקירוב במהלך המאה ה-19, מ-20,000 בקירוב, ל-40,000 בקירוב.
מאז ועד למלחמת העולם השנייה לא השתנה מספר התושבים באופן ניכר.
בתום המערכה על צרפת, אשר הסתיימה בניצחון הגרמנים, נותר חלק מצרפת תחת שלטון בובות צרפתי בפיקוח גרמני (ממשלת וישי), אשר כלל את חלקיה הדרומיים מזרחיים של הארץ.
הגרמנים השתמשו בלוריאן כבסיס חשוב של הקריגסמרינה ובין היתר, הקימו בה את בסיס הצוללות בלוריאן, כמו גם את מטה פיקוד הצוללות.
בשנים 1944-1943 ניסו בעלות הברית להוציא מכלל פעולה את בסיס הצוללות, לשווא.
גם העיר עצמה הופצצה, וכ-4,000 טון פצצות נפלו עליה במהלך אותן הפצצות, ואלו הרסו את העיר כמעט לחלוטין.
בעלות הברית הקדימו להפצצות הטלת כרוזים מן האוויר, המייעצים לתושבים להימלט, ואלה הקטינו את האבדות האזרחיות.
לאחר הפלישה לנורמנדי נותק חיל המצב הגרמני בלוריאן, אולם סירב להיכנע, כשם שנהגו הגרמנים בנמלים אחרים בחוף האטלנטי של צרפת, כמו לה רושל וסן-נאזר.
במצב זה, בסיס הצוללות המנותק היה משותק למעשה, וכיוון שכך, הסתפקו בעלות הברית בעצם הניתוק, דילגו על העיר, והגרמנים נכנעו רק ב-10 במאי 1945, יומיים לאחר תום המלחמה באירופה.
לוריאן שוקמה מהריסותיה לאחר המלחמה.
בעת השיקום נעשה שימוש נרחב בצריפי עץ שהותקנו מראש להרכבה מהירה, ואלה, בתהליך של מספר עשרות שנים, הוחלפו בהדרגה במבני קבע.
ב-1967 נבנה בסמוך לעיר סכר, וזה הפך את נהר הטר (Ter) לאגם.
העיר גדלה בהשוואה למצבה לפני המלחמה, ומספר תושביה עלה ל-60,000 בערך.
לוריאן (כדורגל) משחקת מאז שנת 2006 ועד ימינו (2017) בליגת העל הצרפתית.
הערים התאומות של לוריאן הן:
לוריין לוצוף-אברמסון , היא אתלטית יהודייה-אמריקאית ילידי דרום אפריקה בעבר, אלופת המכביה השביעית (1965) בריצות 100 מטר, 200 מטר ו-400 מטר.
לוצוף נולדה וגדלה למשפחת מהגרים יהודים ממזרח אירופה בעיירה קטנה שבפרובינציה מדינת אורנג' החופשית.
אמה ילידת יוהנסבורג ואביה היגר עם משפחתו בשנת 1921 לדרום אפריקה מלודזה, לטביה וגידל בקר בחווה.
בתחרויות האתלטיקה של המכביה השישית שנערכו בספטמבר 1961 זכתה לוצוף בשתי מדליות, כסף וארד.
מדליית כסף, בריצת 100 מטר בתוצאה של 12.3 שניות, אחרי דבורה טרנר מבריטניה (12.1 שניות) ולפני מדלין ברגמן מאוסטרליה (12.4 שניות) ומדליית ארד בריצת 200 מטר בתוצאה של 25.9 שניות, אחרי מדלין ברגמן שקבעה שיא מכביה חדש של 25.1 שניות ודבורה טרנר (25.9 שניות).
ב-1962 קראה העצרת הכללית של האומות המאוחדות להחרים את דרום אפריקה בשל משטר האפרטהייד שהונהג בה.
הוועד האולימפי הבינלאומי אסר על דרום אפריקה להשתתף במשחקים האולימפיים ובכך נמנעה ממנה ההשתתפות באולימפיאדה, החלטה שהיא תמכה בה.
על אף שניבחרה למשלחת האמריקאית למכביה השמינית היא לא השתתפה בה מאחר שהייתה בהריון.
לוצוף חזרה להשתתף בתחרויות האתלטיקה של המכביה התשיעית שנערכו ביולי 1973 הפעם כנציגת ארצות הברית וזכתה בשתי מדליות, כסף וארד.
מדליית כסף, בריצת 200 מטר בתוצאה של 26.03 שניות, אחרי אלה קציר מישראל (25.77 שניות) ולפני ג'נין קפלן מרודזיה (26.51 שניות) ומדליית ארד, בריצת 100 מטר בתוצאה של 12.59 שניות, אחרי אסתר שחמורוב שקבעה שיא מכביה חדש של 11.75 שניות ואלה קציר (12.26 שניות), שתיהן מישראל.
במכביה הכירה לוצוף את השחיין האמריקאי ריצ'רד אברמסון.
שלוש שנים לאחר מכן היא נישאה לו ביוהנסבורג.
בעקבות נישואיה עזבה את משפחתה בדרום אפריקה ועברה להתגורר בארצות הברית.
אברמסון היה נשיא מכון וושינגטון למדיניות המזרח התיכון.
בשנת 1968 זכתה לוצוף בתואר אתלטית השנה בדרום אפריקה.
לוריין אשבורן היא שחקנית תיאטרון, קולנוע וטלוויזיה אנגלייה.
אשבורן נולדה בעיר מנצ'סטר שבלנקשייר.
ב-2004 הייתה הקריינית בתוכנית "Happy Birthday BBC Two".
על הבמה הופיעה אשבורן בקביעות בתיאטרון רויאל אקסצ'נג' במנצ'סטר.
בין התפקידים שגילמה היו קייט הרדקאסל במחזה "She Stoops to Conquer" ובדמות אמיליה במחזה "אותלו".
במחזות אלה שיחקה לצדו של בעלה אנדי סירקיס.
ב-22 ביולי 2002 התחתנה אשבורן עם השחקן אנדי סירקיס.
המשפחה מתגוררת בקראוץ' אנד בלונדון.
שנה שם שם באנגלית תפקיד הערות 1988 London's Burning סו סדרת טלוויזיה (פרק אחד) קולות רחוקים דוממים Distant Voices, Still Lives מייסי 1989 Resurrected ריבה Boon ג'ודי בפרק "Big Game Hunt" 1991 Rich Tea and Sympathy קארן רודג' סדרת טלוויזיה 1993 Mr.
מיס קייט הרדקאסל, "She Stoops to Conquer" מאת אוליבר גולדסמית' בתיאטרון רויאל אקסצ'נג', מנצ'סטר (1990)
"She's in Your Hands" מאת ז'ורז' פדו בתיאטרון רויאל אקסצ'נג', מנצ'סטר (1990)
ג'ין, "Your Home in the West", מאת רוד וודן בתיאטרון רויאל אקסצ'נג', מנצ'סטר (1991)
קריסטל, "Doctor Heart" בתיאטרון רויאל אקסצ'נג', מנצ'סטר (1991)
רודה נאן, "The Odd Women" מאת מייקל מייר בתיאטרון רויאל אקסצ'נג', מנצ'סטר (1992)
גרושנקה, "האחים קרמזוב" בתיאטרון רויאל אקסצ'נג', מנצ'סטר (1993)
"המטבח" מאת ארנולד וסקר בתיאטרון רויאל קורט, לונדון (1994)
ויו, במחזה "Babies" מאת ג'ונתון הארווי בתיאטרון רויאל קורט, לונדון (1994)
יוקסטנה, "הנשים הפיניקיות" מאת אוריפידס עבור הלהקה השייקספירית המלכותית (1995)
מיס הויידן, "The Relapse" מאת ג'ון ואנברו עבור הלהקה השייקספירית המלכותית (1995)
מיי, "מתים מאהבה" מאת סם שפרד בתיאטרון דונמאר ורהאוס, לונדון (1996)
אמיליה, "אותלו" בתיאטרון רויאל אקסצ'נג', מנצ'סטר (2002)
אולגה, "שלוש אחיות" מאת אנטון צ'כוב בתיאטרון הלאומי, לונדון (2003)
הדודה דן, "Aunt Dan and Lemon" מאת וולאס שאון בתיאטרון רויאל קורט, לונדון (2009)
שנהפרסקטגוריהפרויקטתוצאהמקור2021פרס גילדת שחקני המסךביצוע יוצא מן הכלל של אנסמבל בסדרת דרמהברידג'רטון2024פרס אוליבייההשחקנית הטובה ביותר בתפקיד משנהTill the Stars Come Down
לורי קשת (שם מדעי: Trichoglossus moluccanus) הוא תוכי ממשפחת הדרראים משבט הלוריים.
מקורו של לורי הקשת הוא באוסטרליה, ביערות הגשם לאורך החוף המזרחי, מצפון קווינסלנד עד לאוסטרליה הדרומית.
שמו באנגלית מבטא את הצבעוניות שלו (Rainbow Lorikeet).
לורי קשת הוא תוכי חברתי החי בלהקות.
הפרטים בלהקה משתפים פעולה לצורך מציאת מזון, בניית קנים והגנה.
תוחלת חייו של הלורי בטבע היא כ-20 שנה אך, בשבי קצת פחות.
משקלו של לורי הקשת נע בין 80–160 גרם, ואורכו בין 25–30 סנטימטרים.
לורי קשת מתאפיין בארבעה צבעים בוהקים: ראשו ובטנו התחתונה בצבע כחול, חזהו ומקורו אדומים וצווארו צהוב-ירקרק בהיר.
בחיבור עם החלק האחורי (גב, כנפיים וזנב) הופך לירוק, המשתלב עם כתמים צהובים לכיוון הבטן התחתונה והזנב.
הזוויגים דומים אך בדרך כלל ניתן להבחין בין הזכר, שצבעיו בוהקים, לבין הנקבה, שצבעיה דהויים במקצת, יחסית לזכר.
בשונה משאר סוגי התוכים, הלורי אלרגי לגרעינים ואכילה שלהם עלולה לקצר את חייו לכן בטבע הלורי ניזון מנקטר פירות, חרקים אקליפטוס, מברשת בקבוק, גרווילאה (סוג של עץ)