tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
ברכה על בתי עבודה זרה - ברכת "שנתן אורך אפיים לעוברי רצונו" מברכים כאשר רואים פסל או חפץ אחר המשמש לעבודה זרה.
משמעות הברכה היא שבח לקדוש ברוך הוא על הסובלנות בה הוא נוהג כלפי הכופרים בו.
לעומת זאת, כאשר רואה אדם מקום ממנו נעקרה עבודה זרה מברך "שעקר עבודה זרה מהמקום הזה/מארצנו (בארץ ישראל)" ומוסיף כי "כשם שעקרת אותה מהמקום הזה כן תעקור אותה מכל המקומות והשב לב עובדיהם לעובדך".
ברכת אשר יצר אתכם בדין - בעת ראיית קברי יהודים מברכים ברכה זו, אשר ניסוחה משתנה בין מנהגי נוסח ספרד ונוסח אשכנז.
תכלית הברכה היא צידוק דינו של הקדוש ברוך הוא.
ברכת מציב גבול אלמנה - ברכה זו נתקנה עבור הרואה בתי ישראל ביישובם.
הנסיבות בהן מברכים ברכה זו שנויות במחלוקת בין הפוסקים.
ברכת שחלק מחכמתו ליראיו - על ראיית חכם מחכמי ישראל מברכים "שחלק מחכמתו ליראיו" ולדעת רוב הפוסקים ברכה זו נוהגת גם היום כאשר רואים תלמיד חכם מופלג.
ברכת שנתן מחכמתו לבשר ודם - נתקנה על ראיית חכם מחכמי אומות העולם ,ובנוסף גם שומר על שבע מצוות בני נח.
ברכת המלכים - על ראיית מלכי ישראל מברכים "שחלק מכבודו ליראיו" ועל מלכי אומות העולם מברכים "שנתן מכבודו לבשר ודם".
ברכה זו אינה תלויה במידת צדקתו של המלך.
כיום נוהגת ברכה זו רק על מנהיגי ארצות אבל לא על מלכים ייצוגיים במונרכיות דמוקרטיות.
ברכת חכם הרזים - ברכה זו נאמרת כאשר אדם בארץ ישראל רואה שישים ריבוא (600,000) אנשים מישראל מכונסים במקום אחד.
ברכת שככה לו בעולמו - ברכה זו נאמרת כאשר אדם רואה לראשונה יופי יוצא דופן של צמחים, בעלי חיים או בני אדם.
ברכת משנה הבריות - ברכה זו נאמרת למראה אדם ובו פגם חמור מלידה (היעדר גפיים, תאומים סיאמיים, ננס וכו').
בעבר נהגו לברך גם על מראה אדם שחור, ג'ינג'י וכו'.
נוסף על בני אדם, מברכים ברכה זו גם למראה קוף ופיל.
ברכת האילנות - הברכה "שלא חיסר בעולמו (דבר) כלום, וברא בו בריות טובות ואילנות טובות (טובים) ונאות, (כדי) להנות בהן בני אדם" נאמרת אחת לשנה, בחודש ניסן, למראה שני עצי פרי מלבלבים.
ברכיאל הוא מלאך במסורת היהודית ובמסורת הנוצרית.
בספר הרזים מופיע ברכיאל כאחד המלאכים שעומדים על המעלה השלישית ברקיע השני וגם על המעלה השמינית באותו הרקיע.
במסורת הנוצרית האורתודוקסית ברכיאל הוא אחד משבעת המלאכים הראשיים (Archangels).
הוא המלאך הממונה על הברכה האלוהית וזה שעומד בראש מסדר המלאכים השומרים.
ברכיאל מוזכר בספר חנוך ג'.
הוא מתואר שם כמלאך-נסיך העומד בראש צבא עצום של קרוב לחצי מיליון מלאכים הכפופים לו.
במקומות אחרים הוא מוזכר כמלאך האחראי על הברק והרעם.
ברכיאל מוזכר בספר הדמונולוגיה הנוצרי מהמאה ה-17 מפתח שלמה, המבוסס על מקורות מיסטיים קבליים ומוסלמים.
במקורות יהודיים מסוימים הוא מוזכר כאחד המלאכים הנופלים או בני האלוהים שחטאו.
במקורות אחרים (נוצריים) הוא מופיע כראש המלאכים השומרים אך ניתן להתפלל אליו ישירות במקום למלאכים השומרים על מנת לזכות בחסדיהם.
ברכי יוסף הוא פירוש לשולחן ערוך מאת הרב חיים יוסף דוד אזולאי, המכונה "החיד"א".
הספר ברכי יוסף, הוא אחד מהחיבורים היחידים שנכתבו על כל ארבעת חלקיו של השולחן ערוך, וכרבים משאר הפירושים על השולחן ערוך הוא נחשב לאחד מנושאי כליו.
בספר מביא החיד"א כתבי יד נדירים של רבנים שונים ומוסיף תשובות לשאלות שלא נענו על ידי השולחן ערוך.
הספר הוא ליקוט דבריהם של רבנים אשר דבריהם לא הודפסו קודם לכן והחיד"א מצא את כתביהם במהלך מסעותיו.
הספר מחולק לשני כרכים ומסודר במתכונת של השולחן ערוך.
פוסקים אחרונים רבים מסתמכים על ספר זה ועל ההוראות המובאות בו, והוא מצוטט לעיתים קרובות.
הספר נדפס לראשונה בחיי המחבר בליוורנו בשנת ה'תקל"ד (חלק א) ובשנת ה'תקל"ו (חלק ב).
מאז נדפס פעמים רבות כשבחלק מהמהדורות הוספה של הערות והגהות שונות:
מהדורת הרב דוד אביטן בתוספת הערות, מראה מקומות ומפתחות, ג"כ, ירושלים, ה'תשס"א.
מהדורת מכון זכרון אהרן בתוספת הערות, מראה מקומות, ומפתחות.
דברי מרן בשולחן ערוך בפנים הספר, ד"כ, ירושלים ה'תשע"ט.
מהדורת מכון המאור, בעריכת הרב דניאל ביטון, מפוסק ומחולק לקטעים, בתוספת ציונים לשאר ספרי המחבר, ו"כ, ירושלים, ה'תשע"ט.
ברכידקטיליה הוא מונח רפואי, המבטא מום בו אדם סובל מאצבעות קצרות בכף היד.
הסימפטום העיקרי הוא אצבעות, בהונות, או שתיהן קצרות מהרגיל.
התסמונת היא במנגנון הורשה אוטוזומלי דומיננטי, בו מופתה המוטציה הגורמת למום זה לכרומוזום מספר 12.
ישנה חלוקה למספר סוגים המבטאים מצבים קליניים שונים של התסמונת .
ככלל תסמונת זו מופיעה כחלק בתסמונות קשות כמו תסמונת דאון, תסמונת קושינג, תסמונת רובינשטיין-טאבי וכו'.
ברוב גדול של המקרים של brachydactyly, אין צורך בטיפול.
במקרים נדירים, brachydactyly עשוי להיות חמור מספיק כדי להציג בעיות בפונקציונליות.
ייתכן קושי לתפוס דברים או ללכת בדרך רגילה.
במקרים אלה, פיזיותרפיה יכולה לעזור.
פיזיותרפיה יכולה לשפר את טווח התנועה ולשפר הן את הכוח והן את הפונקציונליות של האזורים המושפעים.
במקרים קיצוניים ונדירים מאוד, ניתן להשתמש בניתוח לטיפול בברכידקטיקה.
ברכות הריח הן קבוצת ברכות השייכות לברכות הנהנין, שתיקנו חז"ל לברך קודם שאדם מריח ריח טוב, בדומה לברכה ראשונה שקודם האכילה.
למרות שההנאה מהריח היא הנאה רוחנית, בכל זאת תקנו חז"ל לברך על הנאה זו, בתלמוד למדו כן מהפסוק , ודרשו חכמים: .
בניגוד לאכילה, על ברכת הריח לא תיקנו חז"ל לברך ברכה אחרונה, מכיוון שלאחר שמפסיקים להריח התענוג מסתלק ולא נשאר ממנו כלום.
בחז"ל נזכרו מספר תנאים הנדרשים על מנת לברך את ברכת הריח:
ריח שנועד להנאה מריחו הטוב, כגון: גינה עם צמחים שמפיצים ריח טוב, ברגע שיעבור ליד גינה זו ויהנה מריחה צריך לברך; עובר ליד חנות שמוכרת דברים שנועדו להפיץ ריח טוב, כגון סבונים וריח טוב נודף מהחנות, כל העובר ונהנה מהריח חייב לברך אף אם אינו קונה.
ריח מדברים שיש להם ריח טוב, אך זה לא ייעודם, ולכן כל מי שמריח את ריחם הטוב כל זמן שלא עשה מעשה כדי להריח אינו רשאי לברך, לדוגמה: פרי שעומד לאכילה ואינו עומד לריח, אינו יכול לברך על הנאתו מהריח.
אך מכל מקום אם נוטלו בידו בפירש על מנת להריחו - נעשה על ידי זה כאילו עומד להריח, ומברך.
אך ריח שנעשה על מנת להעביר ריח רע אינו מברך עליו אף אם נטלו על מנת להריח.
אדם שעובר ליד פרדס שריחו טוב לא מברך, כיוון שתכלית הפרדס היא לגדל פירות ולא לשם הריח, אך אם יתקרב להריח את הפרחים כיוון שעשה מעשה שהעניק לריח חשיבות, כבר אינו טפל וחובה לברך על ההנאה מהריח.
נוסח הברכה שתיקנו חז"ל לברך על הריח, תלוי בהתאם לחפץ שמפיץ את הריח, והוא כולל חמישה מיני סוגי ריחות:
על דברים ריחניים שאינם מין עשב או עץ מברכים ברכה זו: ברכה זו משמשת גם כברכה כללית על ברכות הריח ולכן אם אינו יודע את סוג הדבר שמריח או שבטעות בירך ברכה זו במקום הברכה הראויה – יצא בדיעבד.
אם הדבר הריחני הוא ממין המוגדר בהלכה כעץ, (דבר שאינו תמיד תואם את ההגדרה המדעית) לדוגמה הדס מברך .
ברכה זו מברך גם על שמן זית כאשר לא עירבו בו דבר אחר אלא מדיף את ריחו הטבעי.
אם הדבר הריחני הוא מדבר המוגדר כשיח או עשב ברכתו היא .
אם הדבר הריחני הוא פרי הראוי לאכילה בפני עצמו או בתערובת הברכה על ריחו היא .
ברכה זו מברכים רק כאשר מתחילה נטל לידו את הפרי כדי להריח בו.
אך אם נטלו אך ורק כדי לאכלו ואגב כך גם נהנה מריחו אינו מברך.
על ריחו של שמן אפרסמון מברכים .
בסיבת הדבר שתקנו על שמן זה ברכה מיוחדת נחלקו הראשונים.
יש המפרשים משום מעלתו של השמן קבעו לו ברכה מיוחדת, ויש המפרשים משום שאין ריחו מעצמו אלא נקלט בתוכו ומחמת פחיתותו קבעו לו ברכה מיוחדת.
ישנן דעות שאף אם שמו בשמים בשמן עד שקלט ריחם וסיננום, יברך על השמן ברכה זו.
להלכה פסק השולחן ערוך שכדאי לא להריח שמן כזה כדי שלא להכניס עצמו לספק.
אם מריח לחם חם המדיף ריחו הטוב, יש דעות שמברך .
ויש חולקים שאין לברך משום שאין זה ריח חשוב, ולכן אין להריח בו.
ריח הנעשה להפיג סרחון (לדוגמה של מת או בית הכסא).
ריח הנקלט בכלים (שאינו נחשב ריח עם מקור).
בשמים של עבודה זרה ושל מסיבת גויים.
ריח של אתרוג המיוחד לנטילה בחג הסוכות בארבעת המינים נחלקו הדעות אם מברכים עליו לכן אין להריח בו בשבעת ימי החג..
ברכות השבח הן ברכות שתקנו חז"ל לאדם לברך את ה' על תופעות ואירועים שונים, כי "כל מה שברא לא בראו אלא לכבודו, לצורך האדם ותועלתו".
בין הברכות הללו מציינת ההלכה היהודית את ברכות השבח או ברכות ההודאה, שהן ברכות שיש לברך לאחר אירועים משמחים או מעציבים.
הנחת היסוד לתקנה זו היא, שאלוהים משגיח ומנחה את חיי האדם על כל פרטיהם.
יתר על כך, ה' צריך להיות נוכח ומצוי בחייו של אדם מישראל, ועל ידי כלל הברכות האדם מנכיח אותו בתודעתו.
מטרת התקנה היא, כדברי רמב"ם: "לזכור את הבורא תמיד וליראה ממנו".
שלשה הם סוגי ברכות השבח (או ההודאה):
ברכת "הגומל" – היא ברכת שבח שחייב לברך מי שהיה בחשש סכנה, וניצל ממנה.
הברכה היא: "ברוך אתה ה' אלוהינו מלך העולם הגומל לחייבים טובות שגמלני כל טוב".
ופירושה: "אפילו לאותם שהם חייבים, דהיינו שהם רשעים...
-עם כל זה, גומל להם טובות.
וגם אני כאחד מהם -שאף על פי שאיני הגון, גמלני כל טוב".
הברכה נסמכת על הפסוק החוזר במזמור תהילים: "יודו לה' חסדו ונפלאותיו לבני אדם".
ברכת "הטוב והמטיב" – היא ברכה אותה מברכים על אירוע משמח שיש לאדם שותפים בטובה זו.
הברכה היא: "ברוך אתה ה' אלוהינו מלך העולם הטוב והמטיב".
ופירושה: ברוך ה' שעשה לי את הטוב והטיב בכך גם לאחרים.
כאשר הטובה היא לאדם הפרטי, ואין לו שותפים, מברכים ברכת שהחיינו, בנוסח: "ברוך אתה...
שהחיינו וקיימנו והגיענו לזמן הזה", במקום ברכת "הטוב והמטיב".
ברכת "דיין האמת" – היא ברכה הנאמרת על שמיעת בשורה רעה.
הברכה היא: "ברוך אתה ה' אלוהנו מלך העולם דיין האמת".
ופירושה: מבורך הוא ה' שכל המאורעות, גם הקשים, הם על פי הדין והצדק האלוהי.
אמרו חכמים על הברכות השונות הללו: "חייב אדם לברך על הרעה כשם שהוא מברך על הטובה, שנאמר (דברים ו, ה): 'ואהבת את ה' אלהיך בכל לבבך ובכל נפשך ובכל מאדך' ".
וכך פירש רמב"ם: "וחייב אדם לברך על הרעה בטוב נפש, כדרך שמברך על הטובה בשמחה..., ובכלל אהבה היתירה שנצטוינו בה שאפילו בעת שייצר לו יודה וישבח בשמחה".
והטעם לכך הוא, "לפי שהרבה דברים נחשבין לרע בתחילתם -וסופם מביאים טובה גדולה, והרבה דברים נחשבים בראשיתם טוב -ויהיה בסופם רע מאד.
ולכן אין ראוי לנבון להצטער בבוא צרה גדולה וגזירה הרת סכנה, לפי שאינו יודע התכלית.
וגם אל יתפתה וישמח שמחה רבה כשתגיעהו טובה לפי מחשבתו, לפי שאינו יודע התכלית"
עוד הורו חז"ל בברכות השבח: "מברך על הרעה מעין הטובה, ועל הטובה מעין הרעה".
פירוש ההוראה הוא, שאדם מברך על פי מה שאירע לו בהווה.
כלומר, אם באה לו טובה, אף שבעתיד עלולה להפוך לרעתו -מברך "הטוב והמטיב", ולהפך: אם באה לו רעה, אף שבעתיד עשויה להיהפך לטובתו -מברך "דיין האמת".
הטעם הוא "לפי שאותו הסוף אפשרי, ודיו לאפשרי היותו אפשר".
כלומר, ייתכן שהעתיד יתרחש כצפוי, אך ייתכן גם שלא יבוא..
ברכיוזאוריים (שם מדעי: Brachiosauridae) היא משפחה של דינוזאורים זאורופודים מהענף מקרונריה.
הברכיוזאוריים ("לטאות זרוע") היו דינוזאורים גבוהים וכבדים, בהם הרגליים הקדמיות גדולות יותר מהאחוריות.
ראשיהם היו דמויי קופסה ובעלי נחיריים גדולים.
במשפחה זו נמצא הברכיוזאורוס (26 מטר, 28-43 טון) ששנים נחשב לזאורופוד הגדול ביותר הידוע משרידים שלמים והיה נפוץ בארצות הברית.
הגדול במשפחה זו הוא הזאורופוסידון (30-34 מטר, 50-60 טון) שהתנשא לגובה של 17 מטרים.
הברכיוזאוריים חיו בתור היורה ובקרטיקון תחתון בתקופת זמן שהשתרעה בין 157 ל-100 מיליון שנה לפני זמננו.
הם חיו באמריקה הצפונית, אפריקה וייתכן שגם באסיה.
כמו שאר בני האינפרא-סדרה, הם היו אוכלי צמחים ונעו על כל ארבע רגליהם.
בשונה משאר הזאורופודים, רגליהם הקדמיות היו גדולות יותר מרגליהם האחוריות, דבר שהעניק להם את שמם "לטאות זרוע".
צוואריהם היו ארוכים וככל הנראה היו זקופים כלפי מעלה, דבר שאפשר להם להגיע לצמרות העצים וגבוה יותר מזאורופודים אחרים.
ראשיהם היו מרובעים יחסית, ונחירי אפיהם היו גדולים.
שיניהם היו בצורת כפית וחזקות יותר משיני זאורופודים פרימיטיביים יותר וכן משיני הדיפלודוקיים (האחרונים היו נפוצים מאוד בתור היורה) ויכלו לטפל בצמחייה קשה יותר.
רבי ברכיה טייטלבוים (ה'תרכ"ה - י"ב בניסן ה'תרע"ז) היה רב של אחת מקהילות אוהעל בשאטוראליאויהיי וכיהן כאדמו"ר ומשפיע חסידי בגליציה.
נולד להינדא הלברשטאם (בת הרב דוד הלברשטאם) ולרב משה יוסף טייטלבוים שכיהן ברבנות אוהעל וברבנות זבורוב וסטרופקוב, נכדו של הרב יקותיאל יהודה טייטלבוים (ייטב לב).
עם פטירת הרב משה יוסף בכ"ד בטבת ה'תרנ"ז, נדרש הרב ברכיה לחזור לעיר אוהעל כדי למלא את מקום אביו ברבנות, ברבות השנים חזר לעיר מגוריו, בלאז'וב.
בשנת ה'תרנ"ז חזר בשנית לעיר אוהעל.
את משכורתו מרבנות אוהעל העביר הרב ברכיה לצורכי אמו, הרבנית הינדא.
בשנת ה'תרע"ב נוצרה מחלוקת על דרכי פסיקות הרבנים, בין האדמו"ר ממונקאטש לבין הרב ברכיה שכיהן אז כאדמו"ר.
חמו של הרב ברכיה, הרב צבי אלימלך שפירא מבלאזוב פסק כי פסיקתה של משפחת טייטלבוים נכונה וזאת על ידי הסתמכות מפסיקותיו הקודמות של הרב יקותיאל יהודה טייטלבוים.
בעת מלחמת העולם הראשונה ברח הרב ברכיה טייטלבוים לעיר בודפשט, בירת הונגריה.
בכ"א אדר ה'תרע"ז הוא נפטר בה והובא לקבורות בסיגעט.
נישא לאלטע מלכה שפירא, בת הרב צבי אלימלך שפירא מבלאז'וב.
יהודה טייטלבוים רב ביובורניק, נישא לבת הרב נפתלי צבי הלברשטאם (נרצח בשואה ה'תש"ב)
דוד טייטלבוים רב בפרמישלה, נישא לבת הרב נפתלי הורוביץ (נרצח בשואה ה'תש"ב)
ברכה שפירא (נולדה ב-22 במרץ 1963 בתל אביב) היא פרופסור מן המניין בחוג להנדסת מערכות מידע באוניברסיטת בן-גוריון והייתה ראש המחלקה להנדסת תוכנה משנת 2011 עד 2017 וחברה בוועדה לתכנון ולתקצוב.
שפירא נולדה בישראל ומתגוררת בבאר שבע.
היא סיימה את התואר הראשון במוזיקולוגיה ומדעי המחשב באוניברסיטת בר-אילן בשנת 1986. באותה עת, חשבה שתהיה פסנתרנית ומדעי המחשב למדה על-מנת להתפרנס.
עם סיום התואר הראשון עבדה כמתכנתת, בין היתר, בחברת "טלרד" כמתכנתת מערכות ובמקביל כתחביב למדה לתואר שני.
את התואר השני במדעי המחשב סיימה באוניברסיטה העברית בשנת 1994. לאחר כמה שנים בתעשייה, בשנת 1995, עם תחילת הדוקטורט, החליטה לחזור לאקדמיה היות שהמחקר נגע ללבה יותר מאשר העבודה בתעשייה.
תואר הדוקטורט הוענק לה בשנת 1999 מאוניברסיטת בן-גוריון אשר בנגב, בהנחייתו של פרופסור פרץ שובל.
את הפוסט-דוקטורט עשתה באוניברסיטת ראטגרס בארצות הברית בקבוצת המחקר של פרופסור בתחום של מערכות פרסונליזציה.
בשנת 2023 נבחרה על ידי ראשי האוניברסיטאות לכהן כנציגת האוניברסיטאות בות"ת.
מתגוררת בבאר שבע, נשואה לאביגדור ואם לחמישה ילדים.
המחקר של שפירא בדוקטורט עסק במודל לאפיון אוטומטי של קבוצות משתמשים לצורך סינון חכם של דואר אלקטרוני.
בהמשך השתתפה שפירא במחקר שזיהה באופן אוטומטי קבוצות משתמשים ברשת, ובפרט קבוצות של טרוריסטים, על-פי התנהגות הגלישה שלהם.
שפירא פיתחה יחד עם פרופסור יובל אלוביץ שיטה להגנה על משתמשים מפני מעקב אחר התנהגותם ברשת.
לשפירא עבודות אקדמיות נוספות בתחום אבטחת סייבר, כריית מידע, פרטיות, פרסונליזציה ומערכות לומדות.
למשל, בתחום הפרסונליזציה עוסקת שפירא, בין היתר, עם פרופילים של משתמשים עבור האדם היחידני או עבור קבוצה של משתמשים ככלי לשיפור אפקטיביות ויעילות של מערכות ועל ידי כך שביעות הרצון של המשתמשים גדלה.
הכלול במחקריה הם אלגוריתמים לשיפור התאמה אישית של שירותי חדשות.
שפירא, בעבר ובהווה, משמשת כחברת ועדה של כנסים רבים ובהם, ECIS 2014 , IEEE CBI .
בנוסף, שפירא משמשת כמבקרת עבור כתבי עת והכלול בהם, ACM TIST , JASIST .
כמו כן, שפירא משמשת כחברה באיגודים מדעיים ומקצועיים, כגון, ACM או IEEE.
תחומי המחקר של שפירא עוסקים בפרסונליזציה, אבטחת סייבר, , מנועי חיפוש והקשר בין אחזור מידע למערכות לומדות.
שפירא השתתפה בכתיבת מעל 100 מאמרים שהתפרסמו בכנסים ובכתבי עת בתחום מערכות מידע ומאמריה צוטטו למעלה מ-1,800 פעמים.
2005 - בפרס המאמר הטוב ביותר בנושא שיפור הפרטיות של לקוחות בעת חיפוש של מוצרים ושירותים באינטרנט יחד עם שותפיה פרופ' יובל אלוביץ' וד"ר חנן גלזר.
2009 - פרס על הצטיינות במחקרה מטעם הקרן של Marc Rich לחינוך, תרבות ורווחה.
2011 - בפרס המאמר הטוב ביותר בתחום מערכות מידע של JAIS עם שני שותפיה עופר ארזי וננדי קומר.
רבי ברכיה מניקולא היה רב ותלמיד חכם אנגלי מבעלי התוספות.
לפי ססיל רות, אף כי רבים מחיבוריו של רבי ברכיה אבדו, ניתן לקבוע לאור אזכורים רבים את חשיבותו כאחד מגדולי חכמי יהדות אנגליה בימי הביניים.
רבי ברכיה נולד לרבי משה מלונדריש ואנטרה שהיו מהמשפחות הנכבדות בקרב יהודי אנגליה של ימי הביניים, רבים מבני משפחתו החזיקו בעמדות מפתח בקהילה גם בדור שלאחריו, עד גירוש יהודי אנגליה בשנת 1290. מוצא המשפחה, בניגוד לרוב המשפחות היהודיות באנגליה בתקופתה, היה מחבל הריינוס ולא מצרפת.
רבי משה בן רבי יום טוב מלונדריש, אביו של רבי ברכיה, היה איש עסקים מלומד ומשכיל ומחבר ספרים.
היה אחד משישה אחים, ואחיו הגדול היה רבי אליהו מנחם מלונדריש.
הוא התיישב בלינקולן שנקראה בימי הביניים לעיתים קרובות בשם ניקול, ולכן הוא מכונה במקורות בדרך כלל "רבי ברכיה מניקולא".
נשא לאשה את בתו של איש כספים מנכבדי הקהילה היהודית בלינקולן בשם יוסף בן אהרן.
ב-1255 נעצר יחד עם למעלה מתשעים יהודים אחרים בפרשה החמורה ביותר בתולדות יהודי לינקולן, עלילת הדם בדבר מותו של הילד יו מלינקולן .
שמונה עשר יהודים נתלו ולאחר משפט ממושך, נוקה רבי ברכיה מאשמה ורכושו המוחרם הושב לחזקתו.
פסקי הלכה משלו מצוטטים בספר המרדכי למסכת ברכות ובספר שלטי הגיבורים למסכת עבודה זרה.
מצאצאיו ידועים בנים בשם שלמה, חיים (Hagin או Vives) ומנחם (Manser), ובת בשם בילאסט (אולי רחל).
ברכטסגאדן היא עיר שוק הממוקמת למרגלות הרי האלפים במדינת בוואריה, דרום-מזרח גרמניה.
ככל הנראה, מקורו של השם בעיוות מלטינית של שם בגרמנית עילית עתיקה -parach, אשר פירושו המקורי היה "מסתור שחת", ואשר שובש במשך הזמן תוך הוספת הסיומת -gadem שפירושה חדר אחד, והשומר בעקיפין על המשמעות המקורית.
בשם העיירה נחבאת גם אטימולוגיה עממית המתקשרת לדמותה של אישה נערצת מטקסי וידוי דתיים בשם Perchta, או Berchta.
ממצאים ארכאולוגיים ספורים מסביבת העיר מעידים על התיישבות של ציידים ודייגים באזור כבר לפני כ-4,000 שנה, בתקופה הנאוליתית.
שם העיר נזכר לראשונה בשנת 1102 בהקשר לאוצרות המלח החבויים באדמתה.
במשך השנים התבססה והתרחבה כלכלת העיר באמצעות הפקת המלח במכרות המצויים בשטחה.
תחילתה של הפקה מסחרית במכרות מתוארכת לשנת 1517.
העיר שמרה על עצמאותה כנסיכות בתקופת שלטון האימפריה הרומית הקדושה ועד לשנת 1803 שבה הועברה לשליטת אוסטריה כחלק מתהליך חלוקה מחדש של שטחי האימפריה המתפוררת בין נסיכויות גרמניה.
בתקופת המלחמות הנפוליאוניות הועברה השליטה על ברכטסגאדן מיד ליד מספר פעמים.
בשנת 1810 עברה לשליטת נסיכות בוואריה והאזור הפך לחביב על בני המשפחה המלכותית.
בני משפחת ויטלסבאך הרבו לבקר באגם המלכים ולנהל באזור מסעות ציד.
עם השנים החל פיתוח תיירותי באזור שראשיתו עם הגעתם של ציירים שהתרשמו עמוקות מעוצמתו הפראית של הטבע לגדתו הצפונית של אגם המלכים.
בשנת 1877 נפתח המלון המסחרי הראשון פנסיון מוריץ, על גבעות אוברזלצברג (Obersalzberg) שמעל העיירה.
אדולף היטלר נהג לנפוש באזור ברכטסגאדן כבר משנות ה-20. הוא רכש לעצמו בית באזור אוברזלצברג המשקיף על העיר, שיפץ והרחיב אותו במהלך השנים הבאות ואף בנה במקום בית תה אישי ששימש אותו ואת חבריו.
שאר חברי ההנהגה הנאצית שהחלו לבקר באזור רכשו לעצמם גם הם נכסים ששימשו אותם כבתי נופש.
כתוצאה מתהליך זה, התרחבו ברכטסגאדן והיישובים הסובבים אותה כאשר הפכו למעשה לבסיס תמיכה לוגיסטי לשירותים השונים אשר נדרשו להנהגה הנאצית.
בין היתר נבנו תחנת רכבת ומשרד דואר חדשים.
לקראת סוף מלחמת העולם השנייה חששו בעלות הברית מיסודו של "מבצר אחרון" נאצי באזור שיתנגד לכיבוש עד המוות, ושיגרו מן האוויר הפצצות כבדות על העיר ברכטסגאדן וסביבתה.
בימים האחרונים של מלחמת העולם השנייה נכבש האזור על ידי כוחות אמריקנים אשר הפכו אותו לשטח צבאי לשימושי נופש של הכוחות, ורק בשנת 1995 הועברה השליטה הרשמית באזור לידי ממשלת בוואריה.
בשנת 1972 אוחדו מספר מועצות מקומיות בסביבת העיר והפכו לחלק מברכטסגאדן עצמה.
בשנת 1978 הוכרז הפארק הלאומי ברכטסגאדן והפך את האזור למוקד משיכה תיירותי המשמר ערכי טבע רבים במצבם הטבעי.
כל המבנים שהיו בבעלות ראשי המשטר מן התקופה הנאצית נהרסו ושרידיהם סולקו.
מבנים אחרים ששימשו אותם שופצו ובחלקם בוצע שימור למטרות תיירות ותצוגה, בעיקר באזור אוברזלצברג.
ברכטסגאדן והיישובים הסובבים אותה משמשים כיעד תיירותי לחובבי היסטוריה וטבע, ורב התושבים מתפרנסים מענפי התיירות והקשורים אליה הן בקיץ והן בחורף.
בעיר לא מתקיימת תעשייה יצרנית מכל סוג שהוא, אך מכרה המלח עדיין פעיל ונחשב למעסיק היחיד הגדול בעיר.
ברכה שאינה צריכה הוא כינוי לאיסור לפעול במכוון ליצור מצב בו יש לברך ברכה שהיה ניתן שלא לברכה.
דוגמה לכך היא אדם שבירך על מאכל מסוים והתכוון בפירוש שלא לפטור מאכל אחר שברכתו שווה, ומחמת כן נתחייב לברך שנית.
דוגמה נוספת היא אדם שבכוונה בירך ברכה אחרונה כדי שיזדקק לברך שוב ברכות על המזון שאוכל.
בחז"ל, שימש הביטוי במשמעות "ברכה לבטלה", אולם בימינו מוענקת משמעות שונה לכל אחד מן הביטויים.
ההסבר הניתן להלכה הוא שהברכה יקרה ומקודשת ביהדות, כאשר נאמרת לצורך מטרתה להוסיף ברכה בעולם, אך כשהיא נאמרת שלא לצורך, היא נעשית דבר קל שאין מכירים בערכו ופוגעת במעמד הברכות כולן.
איסור זה נלמד כחלק מאיסור ברכה לבטלה אך מוגדר כקל יותר, ועל כן במקרים מסוימים ניתן יהיה להקל בדין זה למשל כשרוצה אדם לברך ברכות כדי להשלים למאה ברכות (בתנאים מסוימים), וכן במקרה שישנו ספק בהלכה, האם ישנו חיוב ברכה, יכול לגרום להתחייב בברכה להינצל מהספק.
מקור דין זה הוא מדברי התלמוד שאמרו שבזמן שכהן גדול היה קורא לפני העם ביום כיפור הוא היה קורא בחומש ויקרא בפרשת 'אחרי מות', ו"אך בעשור" שבפרשת אמור.
את מה שהיה קורא "ובעשור לחודש השביעי" מחומש הפקודים - חומש במדבר, הוא היה קורא בעל פה.
בטעם הדבר שאינו מביא ספר תורה אחר וקורא, תירצו שם: .
הרב ברכיה (ברנאט) שיק (בהונגרית: Schück Bernát; קרצג, א' בכסלו ה'תרל"ג, 1 בדצמבר 1872 – טימישוארה, כ"ג בתשרי ה'תש"ב, 14 באוקטובר 1941) היה רב, סופר ותאולוג הונגרי.
ברכיה-ברנאט שיק היה בנם של הרב הראשי של נפת קרצג (מחוז בקש בדרום הונגריה), שלמה צבי שיק (1844–1916) ושל רוזה רוזנפלד.
הוא למד בישיבת פרשבורג (אז חלק מממלכת הונגריה, היום בסלובקיה), ובהמשך למד פילוסופיה ושפות מזרחיות באוניברסיטאות בבוואריה.
בצעירותו הוא תרגם מאמרים מגרמנית ופרסם מאמרים עצמאיים בעיתונים בהונגריה.
הוא שירת כרב ראשי של בית הכנסת יוספין בקהילה היהודית האורתודוקסית בעיר טימישוארה (אז חלק מממלכת הונגריה, היום ברומניה).
הוא היה חבר בוועד הפועל של האיגוד הלאומי היהודי שנוסד בדצמבר 1918 בטימישוארה.
כמה ממחקריו וספריו ראו אור.
הוא כתב את ההיסטוריה של התנועה הלאומית היהודית.
עם הכנסת קטעים עבריים הוא פרסם את ספרו "האמונה והמדינה" בשנת 1904 בטימישוארה בהונגרית ובגרמנית.
בעבודה זו ניתח ודן במקומה ובתפקידה של הדת במדינה המודרנית.
בנוסף, הדפיס בשנת תרע"ב את הקונטרס 'להצדיק צדיק', שנועד להגן על אביו מפני האשמות בכפירה, שהופנו כלפיו מצד רבנים שונים.
נפטר בטימישוארה בכ"ג בתשרי ה'תש"ב, ובנו מאיר ירש את תפקידו כרב הקהילה האורתודוקסית בטימישוארה.
ב-14 בנובמבר 1898 נישא לשרה זינגר בווארפלוטה.
בנו מאיר מילא את מקומו בטימישוארה לאחר פטירתו, ולאחר מלחמת העולם השנייה היגר לארצות הברית וכיהן כרב במספר קהילות בה.
ברכיוטרכלופן (שם מדעי: Brachytrachelopan; משמעות השם: "הפאן קצר הצוואר") הוא סוג של דינוזאור ממשפחת הדיקראוזאוריים שהתקיים בתור היורה לפני 160 עד 150 מיליון שנה.
המאובנים שלו התגלו בארגנטינה במחוז צ'ובוט בגבעה של אבן חול שבעבר הייתה נהר.
נמצאו מספר חלקי שלדים לא מושלמים שהכילו בעיקר חוליות צוואר, צלעות וחלקים מעצמות הירך והרגליים.
דינוזאור זה היה קרוב לאמרגזאורוס והיה קדום יותר.
הוא הגיע לאורך מוערך של 10 מטרים והיה בעל הצוואר הקצר ביותר של זאורופוד, קצר ב-40% מהצוואר של קרוביו למשפחה.
נראה שעמוד השדרה היה בעל נטייה קדמית באמצע צוואר הרחם והיה מפותל קדימה, נוסף על זיזים אחוריים מעט מכופפים שמנעו מהצוואר להתארך.
הדינוזאור כנראה הותאם לאכילה של עלי שיחים ועצים נמוכים, לא יותר גבוהים ממטר עד 2 מטרים.
ייתכן שהדבר נגרם עקב מיעוט אורניתופודים באמריקה הדרומית לאחר היפרדות גונדוונה מלאוראסיה.
היעדרם הפנה חלק מהזאורופודים להתמחות במזון נמוך כאבולוציה מקבילה.
ברכיהו ליפשיץ (נולד ב-7 באוגוסט 1947, כ"א באב תש"ז) הוא פרופסור אמריטוס בפקולטה למשפטים של האוניברסיטה העברית בירושלים, דקאן הפקולטה לשעבר.
למשפט עברי לשנת 2011 ופרסים נוספים.
ב-1965 החל ללמוד בישיבת ההסדר כרם ביבנה, ושרת בנח"ל במסגרת ההסדר.
לאחר סיום השירות בצה"ל החל ללמוד תואר ראשון במשפטים באוניברסיטה העברית בירושלים, אותו סיים ב-1974 בהצטיינות, לאחר סיום התואר התמחה בעריכת דין בבית המשפט העליון אצל השופט יצחק קיסטר, ובפרקליטות מחוז ירושלים, אצל עו"ד מיכה קירש.
לאחר מכן סיים בהצטיינות תואר שני בתלמוד (1977) ותואר דוקטור במשפטים (1979), באוניברסיטה העברית בירושלים.
עבודת הדוקטור נקראה "קם ליה בדרבה מיניה - אין אדם מת ומשלם", ונעשתה בהדרכת פרופ' מנחם אלון.
בשנת 1979 הצטרף, בדרגת מרצה, לסגל הפקולטה למשפטים של האוניברסיטה העברית.
בשנת 1983 מונה למרצה בכיר, בשנת 1989 מונה לפרופסור חבר, ובשנת 1996 מונה לפרופסור מן המניין.
בשנים 1991–1993 כיהן כסגן הדיקן של הפקולטה למשפטים, ובשנים 1994–1996 היה דיקן הפקולטה.
בשנים 2001–2004 היה ראש המכון לחקר המשפט העברי.
שימש עורך ראשי של כתבי העת שנתון המשפט העברי ו-Jewish Law Annual.
היה חבר הדירקטוריון של מוסד ביאליק, חבר בוועדה להצעת חוקה מטעם המכון לאסטרטגיה ציונית ומשנת 2007 גם חבר המועצה האקדמית של הקונגרס העולמי למדעי היהדות.
בשנים 1997–2007 לימד גם במכללת רמת גן למשפטים, ומשנת 2007 לימד גם במכללת שערי משפט.
הביע תמיכה עקרונית ברפורמה המשפטית של יריב לוין.
אסמכתא – חיוב וקניין במשפט העברי, הוצאת מאגנס וספריית המשפט העברי, ירושלים תשמ"ח.
עובד וקבלן - בין קניין לבין התחייבות, המכון למחקרי חקיקה ולמשפט השוואתי על שם הארי ומיכאל סאקר, הפקולטה למשפטים, 1993.
משפט ופעולה, לקסיקון למונחי חיוב וקניין (ומשמעותו של הפועל העברי), מוסד ביאליק והמכון לחקר המשפט העברי, תשס"ב.
מדרש שמואל, מהדורה מדעית ופירוש, מכון שכטר, ירושלים תשס"ט.
החיוב ושעבודי הנכסים - בין קניין לבין בטוחה, המכון למחקרי חקיקה והמכון למשפט עברי, הפקולטה למשפטים, האוניברסיטה העברית, ירושלים תשע"ח.
ההלכה – על דעת המקום או על דעת הקהל, מוסד ביאליק, ירושלים תשע"ט.
פירוש לחוק הערבות תשכ"ז-1965, מכון הארי סאקר, הפקולטה למשפטים בירושלים, הוצאת נבו, תשפ"א.
מתנות שקיומן לאחר מיתה – המכון למחקרי חקיקה, הפקולטה למשפטים בירושלים, ירושלים תשפ"ב.
סוגיות "חסורי מחסרא" בתלמוד הבבלי, יד הרב נסים, ירושלים תשפ"ג (404 עמ')
המאבק על המשפט – שיפוט ומשפט בתקופת המשנה והתלמוד בארץ-ישראל, בשיפוט בהוצאה לאור (כ- 300 עמ')
פירוש לפרק שלישי בבבלי כתובות – בשיפוט.
רבי ברכיה הלוי היה רב ופייטן בפרובנס במאה ה-12, אחיו הצעיר של רבי זרחיה הלוי (בעל המאור).
ר' ברכיה הלוי נולד בסביבות שנת 1130 לרבי יצחק הלוי, מתלמידי החכמים בגירונה, שהיגר לפרובנס והתיישב בנרבונה.
אחיו הגדול היה רבי זרחיה הלוי (הרז"ה) בעל ספר המאור, שמזכיר אותו בספרו ספר המאור הגדול ואף הקדיש לו כמה משיריו.
מצויות בידינו התכתבויות של שני האחים, ובהן גם שאלות ששאל רבי ברכיה את אחיו הגדול.
לא ידוע לנו רבות על קורות חייו, אך ככל הנראה הוא לא ישב בלוניל אלא בנרבונה.
תא שמע מעריך כי עם שובו של הרז"ה לגירונה היה שם אחיו.
ידועים לנו מספר פיוטים שחיבר.
ידועים שמותיהם של שנים מבניו: האחד, רבי יהודה בן ברכיה (ריב"ב), מחבר שיטת ריב"ב - פירוש על הלכות הרי"ף, המבוסס הרבה על תורת דודו בעל המאור.
בן נוסף הוא רבי יצחק בן ברכיה, פייטן.
לעיתים החליפו בינו ובין בן דודו רבי יצחק בן זרחיה.
חיבר קדושתא לשבת פרה שהשתמרה במחזורי נוסח קטלוניה.
הקדושתא מופיעה בחלק מכתבי היד של נוסח פרובנס, שכנראה מייצגים את מנהג לנגדוק, אך בכתבי יד אחרים, וכן במנהג פרובנס הנדפס, מופיעה קדושתא אחרת.
בכתיבת הקדושתא, הלך בדרך פייטני ספרד הקלאסיים, ושילב בתוכה לאחר פיוטי ה"מגן", ה"מחיה" וה"משלש" פזמונים הכתובים בסגנון ספרדי.
ישראל דוידזון מונה 8 פיוטים ממנו: אודה אתכם, אשמתי ואשמו, בוחן לבות, בנים בלבב, ברבות עתים, ברום גלגל, המן על, שובו שובבים.
עוד 5 פיוטים מר' ברכיה פרסם אברהם יצחק כ"ץ: אל נערץ מסוד קדושים, בניהם רחם כמאז, בנים מבית עבדים, בסוד אלהים אין לחקור, יום לך רעיוני ננהים.
נוסף להם פיוט אזהרות שחיבר לשבת קודם חג הסוכות.
ברכידקטילי סוג D , מכונה לעיתים אגודל קצר/אגודל פטישי, היא תכונה גנטית המוכרת קלינית על ידי אגודל קצר ועגול יחסית עם בסיס ציפורניים רחב יותר.
הפלנקס המרוחק של האגודלים הפגועים הוא כשני שלישים מאורך האגודלים באורך מלא.
זהו הסוג הנפוץ ביותר של ברכידקטיליה, או קוצר אצבעות, המשפיע על כ-2-3% מהאוכלוסייה, והוא קשור לגן HOXD13, הממוקם על כרומוזום 2q 31.1.
Brachydactyly type D הוא מצב שלד המציג "איחוי חלקי או סגירה מוקדמת של האפיפיזה עם הפאלנקס המרוחק של האגודל", לפי Goodman et alia (1965).
JK Breithenbecher (1923) מצא שהפלנגות המרוחקות של אגודלים קצרים היו במחצית מאורך האגודלים באורך מלא, בעוד ש-RM Stecher (1957) טען שזה בערך שני שלישים.
המצב יכול להיות חד צדדי (משפיע על אגודל אחד) או דו צדדי (משפיע על שניהם).
תכונה גנטית, ברכידקטית מסוג D, מציגה דומיננטיות אוטוזומלית ומתפתחת או עוברת בדרך כלל ללא תלות בתכונות תורשתיות אחרות.
המצב קשור לגן HOXD13, שהוא מרכזי בהיווצרות וצמיחה דיגיטלית.
מחקרים שונים אחרים תמכו בדפוס אוטוזומלי דומיננטי עם חדירה מופחתת.
מחקר מדעי שנערך בישראל בשנת 1965 מצא כי ל-3.05% מערביי ישראל היו אגודל קצר אחד או שניים, לעומת 1.57% בקרב יהודים אשכנזים וגם לא אשכנזים.
עם זאת, מכיוון שאנשי הניסוי הערבים של הסקר גויסו בעיקר מקומץ של חמולות גדולות וקרובות המתגוררות בכפר מסוים, יש לשקול את האחוז האמור "בהסתייגות מסוימת", לפי גודמן ואחרים.
מקרים של אגודלים קצרים נמצאו גם במזרח נפאל עבור אנשים המשתייכים לקהילת הג'ירל, ממחקרים אפידמיולוגיים שונים.
חלק מהמחקרים כללו צילום רנטגן של ידיים ופרקי כף היד כדי לבחון את מבנה השלד שלהם.
בעברית אנחנו קוראים לזה בדרך כלל פשוט אגודל קצר או אגודל פטישי.
"האגודה למען אנשים עם אגודל מצחיק".
בְּרֵכִיָּה (שם מדעי: Anas platyrhynchos) היא מין של ברווז שכיח מסדרת האווזאים.
הוא נפוץ באזורים רבים בעולם, לרבות בישראל והוא אביו של ברווז הבית.
תפוצת מין זה רחבה ביותר וחולשת על כל היבשות, בעיקר בהמיספירה הצפונית, באירופה, אפריקה, אסיה, וכן באוסטרליה, ניו זילנד ובאיים רבים.
אזור המחיה כמעט תמיד בקרבת אדמות פוריות או מקורות מים, מאחר שהמין ניזון מחסרי חוליות רבים השוכנים במים או באדמות אלו.
בישראל הברכייה חולפת וחורפת במספרים גדולים.
על פי נתוני מפקד עופות המים של רשות הטבע והגנים, מספר הפרטים החולפים בארץ נע בין 10,000 ל-20,000. הם נצפים במקווי מים בכל אזורי הארץ.
עם זאת, יש תופעה של פרטים בודדים הנשארים בעונת הקיץ ומקננים בצפון הארץ ובמרכזה, בעיקר לאורך החוף ושפלת יהודה.
תופעה זו נמצאת במגמת גידול: מזוגות מקננים בודדים בשנות השישים עד למאות רבות כיום (2020).
ייתכן שחלק מגידול זה נובע מהכלאות של ברכיות עם ברווזי בית שהתפראו.
בשל תפוצתה הרחבה של הברכייה, מבנה גופה הפך לתיאור מבנה גופם של כל הברווזים.
למין מקור שטוח ורחב ובעל שיניים דקות.
אורכו כ-58 ס"מ ומשקלו בערך ק"ג אחד.
לזכר ראש בצבע ירוק, על הצוואר קולר לבן והחזה חום.
הכנפיים והבטן לבנות-אפורות, קצה הזנב שחור.
לשני המינים רגליים כתומות ונוצות כחולות מבריקות במרכז הבטן הנתחמות בפס לבן ופס שחור, מוסתרות מתחת לכנף, אלו מהווים מאפיין בולט בזיהוי המין בשעת תעופה.
מהירות תעופת הברכייה מגיעה לשמונים קמ"ש.
לאחר עונת הרבייה מתאספות הברכיות בלהקות ונודדות דרומה מהאזורים הצפוניים אל האזורים החמים יותר, שם מצוי המזון בשפע.
הן ממתינות שם עד לתחילת עונת הרבייה ואז נודדות בחזרה לכיוון צפון.
אולם, פרטים רבים נשארים באזורים הצפוניים גם כאשר מורגש מחסור במזון ובמחסה ומקימים אוכלוסיות קבועות שאינן נודדות.
קול הברווז המוכר לנו, שייך לנקבת הברכייה.
לקול זה עוצמה רבה והוא נשמע למרחק.
הנקבה משמיעה קול זה כאשר היא מעוניינת למשוך לקרבתה זכרים.
עונת הרבייה של הברכייה היא באביב.
לאחר החיזור בונה הברכייה קן וזוג הברכיות אינו נפרד עד ההזדווגות.
דגירת הברכייה על ביציה אורכת כ-28 יום.
שעות אחדות לאחר שבקעו, הולכים האפרוחים אחרי אימם אל המים.
אפרוחי הברכייה אינם מואכלים על ידי אימם אלא מלקטים מזון בעצמם.
הברכייה ניזונה ממגוון רחב של מזון, כולל סוגי צמחייה שונים, חרקים, סרטנים, דגים, רכיכות ותולעים.
מרבית המזון ניצוד מתוך המים.
לעיתים רחוקות, אוכלת הברכייה מזון מתוך אזורים חקלאיים וממשק האדם, על פי רוב זרעים ויבולים שונים.
בשל תפוצתו הרבה, הותר ציד מבוקר של המין במדינות רבות באסיה.
מסביב לציד זה צמחה תעשייה גדולה התורמת לכלכלת האדם.
כספים רבים מציד זה נאספים על ידי ארגוני טבע ומתועלים לשמירה על אוכלוסיות של המין הנמצאים באזורי סיכון, בגלל דלדול בשטחי מחיה המתואמים למין.
נצפית מגמה של הסתגלות המין לסביבתו של האדם, והרחבת מקום החיות אף לאזורים סמי-אורבניים.
אחד מתת-מיניו הוא ברווז הבית, שבוית על ידי האדם.
ברכת אֲשֶׁר יָצַר היא ברכה הנאמרת, על פי ההלכה, לאחר כל התפנות לעשיית צרכים (הפרשת צואה או נתינת שתן).
ברכה זו משולבת גם בברכות השחר הנאמרות בבוקר עם קומו של האדם.
סדר הברכה, על פרטיה ודקדוקיה נלמדים מדברי חז"ל המצוינים ב.
בברכה האדם מודה לה' על כך שנקביו תקינים והוא מסוגל להתפנות בכבוד דרך אמצעים מחוכמים שהבורא התקין בגופו של האדם ('אשר יצר את האדם בחכמה').
יש מפרשים שהחכמה מתבטאת בכך שה' ברא את מזונותיו של אדם קודם שברא את האדם עצמו.
ויש מפרשים שהחכמה מתבטאת בכך שרוחו של האדם לא יוצאת ממנו למרות שיש בגופו נקבים רבים.
הברכה כוללת הודאה על כך שה' ברא את האדם , כלומר האיברים הפתוחים כגון הפה לא נסתמים, ולהפך - האיברים הסתומים כמו הלב והריאה אינם ניקבים, ואם המצב היה שונה - האדם לא היה יכול להתקיים.
הברכה נחתמת בכך שה' הוא , שכן אם הפסולת הייתה נשארת בגוף האדם ומתעפשת היא הייתה מזיקה לו וגורמת לו לחלות.
כמו כן נאמר בחתימת הברכה שה' .
וניתנו כמה פירושים מהו הפלא האמור:
רש"י ותוספות פירשו שהפלא הוא שבגוף האדם יש הרבה נקבים ובכל זאת רוחו לא יוצאת מהם.
רבי דוד אבודרהם הסביר שהפלא הוא שגוף האדם יודע להבדיל בין החלק המזין שבמזון לבין הפסולת ולהפריד ביניהם.
הרמ"א הסביר שהפלא הוא שהנשמה קשורה בגוף הגשמי.
יש מן הראשונים שכתבו שמברכים ברכה בבוקר כחלק מברכות השחר אפילו אם לא עשה צרכיו, וכך פסק הרמ"א.
יתירה מזאת, לדעה אחת בראשונים מברכים ברכה זו רק בבוקר ואין מברכים אותה שוב במשך היום.
אך רבים חולקים וסוברים שהברכה היא על עשיית צרכים, ואף בבוקר אין לברך אותה אלא אם כן עשה צרכיו, וכך פסק השולחן ערוך.
הראשונים נחלקו אם ברכה זו נאמרת רק אחרי הפרשת צואה או גם אחרי הטלת שתן, ולהלכה נפסק בשולחן ערוך שיש לברך בכל מקרה.
פסק נוסף של השולחן ערוך הוא שהעושה צרכיו בפעמיים נפרדות ולא בירך אשר יצר על הפעם הראשונה – עליו לברך את הברכה פעמיים ברציפות.
אחרונים רבים נחלקו על פסק זה, ולכן כתבו שראוי לברך מיד כשמסיים לעשות את צרכיו ולא להתמהמה.
זמן ברכת אשר יצר לדעת רוב הפוסקים הוא שיעור פרסה (72 דקות) לאחר עשיית הצרכים, ולאחר מכן לא ניתן לברך.
נוסח הברכה דומה אך אינו זהה בעדות ישראל השונות.
התלמוד הבבלי מביא מחלוקת באשר לחתימת הברכה (כלומר מה אומרים בסוף הברכה לאחר המילים "ברוך אתה ה'" [בשורה 8 בנוסח לעיל]).
האמורא רב סובר שצריך לחתום "רופא חולים".
שמואל חולק עליו בטיעון שלא כל מי שהתחייב לברך את הברכה היה חולה לפיכך לדעתו יש לחתום "רופא כל בשר".
רב ששת אומר "מפליא לעשות".
רב פפא, כשיטתו גם ביחס לברכות אחרות, סובר "הלכך נמרנהו לתרוייהו" (תרגום: לפיכך נאמר את שניהם) כלומר "רופא כל בשר ומפליא לעשות", וכך נפסק להלכה.
נוסח הברכה עצמה מובא כבר בתלמוד, אך כמו במקומות רבים אחרים לא ניתן לדעת מהו הנוסח המדויק של התלמוד, שכן דרכם של מעתיקי כתבי היד התלמודיים הייתה לשנות את נוסח התפילות והברכות כפי הנהוג לומר במקומם (נכון הדבר גם ביחס לסידורים מתקופת הגאונים כדוגמת סדר רב עמרם גאון).
המונח "אשר יצר" משמש כלשון נקייה לציון עשיית צרכים.
כך למשל ביידיש "אַשר יצר פּאַפּיר" הוא כינוי לנייר טואלט.
בְּרָכִיסטוֹכְרוֹן הוא עקומה העונה לבעיה הבאה: בהינתן נקודות a ו-b, כאשר a איננה מתחת ל-b, יש למצוא את צורתו של התיל שחרוז המחליק לארכו ללא חיכוך יגיע מ-a ל-b בזמן הקצר ביותר.
תנועת החרוז מושפעת רק מכוח כבידה קבוע (ללא חיכוך).
המילה "ברכיסטוכרון" היא הלחם שמקורו ביוונית (βράχιστος χρόνος, "בְּרָכיסטוֹס כְרונוֹס"), ומשמעותו "הזמן הקצר ביותר".
אף כי המרחק הקצר ביותר בין a ל-b הוא הקו הישר המחבר ביניהן, תנועה בקו ישר אינה מנצלת ביעילות את האנרגיה הפוטנציאלית של החרוז לצורך הגברת המהירות שלו.
כלומר במדרון שאיננו תלול לוקח זמן לחרוז לצבור תאוצה, ולכן דרך זו איננה המהירה ביותר.
האינטואיציה הפיזיקלית מובילה לכן למסקנה שצורת התיל צריכה להיות קמורה כלפי מטה.
פתרון הבעיה באמצעות חשבון וריאציות מראה שהצורה המבוקשת היא ציקלואידה.
תרגום השאלה למונחים של חשבון וריאציות מצריך למצוא פונקציונל שמקבל את הפונקציה של המסלול, ולאחר מכן באמצעות משוואת אוילר-לגראנז' למצוא את המסלול המינימלי.
תחילה נמצא את שהוא הפונקציונל שתלוי במסלול שנציג על ידי הפונקציה .
נחשב את המהירות בעזרת שימור אנרגיה.
לאחר שמצאנו את הפונקציונל נבצע עליו את משוואת אוילר-לגראנג'.
נפתור עבור לגראנז'יאן זה את משוואת אוילר-לגראנג'
בגלל ש- ניתן להשתמש בזהות יותר פשוטה של משוואת אוילר-לגראנג' הנקראת זהות בלטראמי:
נציב את לזהות בלטראמי ונקבל: ( קבוע)
נפשט את המשוואה ונקבל: (כאשר קבוע וערכו הוא )
ניתן לפתור אותה דרך שימוש בהפרדת משתנים:
נפתור אינטגרל זה על ידי שיטת ההצבה.
בעזרת הצבה זאת פתרון האינטגרל הוא:
וערך ה הוא: (לפי ההצבה)
משוואות אלה מייצגות עקומה שצורתה היא ציקלואידה.
הכללות: תנועת רכבת תת-קרקעית הנופלת בהשפעת הכבידה
לבעיית הברכיסטוכרון קיימת הכללה מעניינת, הדורשת לדעת מהי המנהרה התת-קרקעית המחברת בין שתי ערים על כדור הארץ אשר רכבת המחליקה (ללא חיכוך) לאורכה תגיע מעיר המוצא לעיר היעד בזמן הקצר ביותר.
בשונה מבעיית הברכיסוטכרון הקלאסית, כאן הן גודל שדה הכבידה והן כיוונו משתנה לאורך מסלול הרכבת.
באופן מפתיע, גם בפתרון בעיה זו המסלול המתקבל שייך למשפחת העקומות הציקלואידיות - המסלול הוא עקומה הנקראת היפוציקלואיד, עקומה המתוארת על ידי נקודה קבועה על מעגל קטן אשר מתגלגל ללא החלקה לאורכו של מעגל גדול יותר, מן הצד הפנימי שלו.
בעיית הברכיסטוכרון הקלאסית מתקבלת מבעיה מוכללת זאת בגבול שבו המרחק בין שתי הערים (שנחשבות לנקודתיות) קטן מאוד בהשוואה לרדיוס כדור הארץ.
הנחת הבעיה היא שלכדור הארץ יש צפיפות אחידה, כך שתאוצת הכובד משתנה באופן ליניארי מאפס במרכזו ל- במרחק , כאשר הוא רדיוס כדור הארץ.
תאוצת הכובד תלויה לפיכך במרחק באופן הבא:
והפוטנציאל המקושר לנפילה בתוך שדה הכבידה הפנימי של כדור הארץ מתקבל מאינטגרציה והוא:
לפיכך מהירות הרכבת כתלות ב-r תהיה:
מעתה ואילך, נעבוד במערכת קואורדינטות פולריות שראשיתה במרכז כדור הארץ, ונבטא את זמן התנועה של הרכבת בתלות במשוואת המסלול בקואורדינטות פולריות, .
עבור r נתון, נסמן את זווית המשיק למסלול באותה נקודה ביחס למשיק למעגל שרדיוסו r (ומרכזו במרכז כדור הארץ) ב-.
ניעזר בקשר , וכך נקבל:
ולפיכך זמן התנועה הכולל של הרכבת בין שתי הערים הוא:
כאשר הוא המרחק הזוויתי בין שתי הערים, השווה לזווית המרכזית המתאימה של המעגל הגדול המחבר בין הערים.
גם כאן, בדומה לבעיית הברכיסטוכרון הקלאסית, פונקציונל הזמן אינו תלוי מפורשות ב-, ולכן ניתן להפעיל את זהות בלטרמי הנגזרת ממשוואות אוילר-לגראנז' עבור מקרה זה.
פתרון המשוואה הדיפרנציאלית המתקבלת, שאינו מתואר כאן, מניב עקומה היפוציקלואידית.
ניסיון לפתור את הבעיה נעשה כבר בשנת 1638 על ידי גלילאו גליליי, אך הוא שגה וטען כי הפתרון הוא קשת של מעגל.
הבעיה הוצגה בשנית על ידי המתמטיקאי יוהאן ברנולי בגיליון יוני 1696 של כתב העת Acta Eruditorum, וכשנה לאחר מכן פורסמו פתרונות שונים של חמישה מתמטיקאים: יוהאן ברנולי עצמו, אחיו יאקוב ברנולי, אייזק ניוטון, גוטפריד לייבניץ והמרקיז דה לופיטל.
ניוטון פתר את הבעיה בתוך לילה אחד בלבד, ושלח את פתרונו בעילום שם לברנולי.
האגדה מספרת כי ברנולי העיר על הפתרון "מן העקבות מזהים את האריה".
בפתרונו השתמש יוהאן ברנולי בניתוח בעיית הטאוטוכרון, שנפתרה על ידי כריסטיאן הויגנס בשנת 1659. אחיו יאקוב, שהיה איתו בתחרות מתמדת, ניסח את בעיית הברכיסטוכרון בגרסה שונה ומורכבת יותר, ופתרונו לבעיה זו הביא אותו לפתח שיטות אנליטיות חדשות.
שיטות אלה לוטשו מאוחר יותר על ידי לאונרד אוילר והפכו למה שנקרא "חשבון וריאציות".
ברכת בורא נפשות היא ברכה אחרונה הנאמרת לאחר אכילת רוב סוגי המזון, למעט מוצרי חמשת מיני דגן, כגון לחם, עוגות, ודייסה), יין, ופירות שנשתבחה בהן הארץ, שאחריהם נאמרת ברכת המזון או ברכת מעין שלוש.
לדעת חלק מהפרשנים, בתקופת התלמוד הבבלי הייתה ברכה זו נאמרת רק אחרי בשר וביצה, שהם מאכלים שמקורם בנפש, אולם אחרי שאר מיני המאכל לא היו מברכים כלל ברכה אחרונה.
כך גם מובן הביטוי המובא בתלמוד על ברכה זו, מברך "ולא כלום" המלמד שלא היו מברכים ברכה זו.
גם בתלמוד הירושלמי נזכרת הברכה רק על אכילת "מיני נפשות", כלומר מוצרים שמקורם מן החי.
ברכה זו הובאה לראשונה במשנה: - כוונת רבי טרפון היא לברך לפני שתיית המים 'בורא נפשות'; דעה זו לא נפסקה להלכה.
בעוד בברכתו של רבי טרפון ה'נפשות' הם בני האדם השותים, בברכות של רבי ה'נפשות' הם המאכלים מן החי.
בתלמוד הבבלי, כדי ליצור ברכה שתתאים להיות ברכה אחרונה לאחר כל המאכלים כולם, הורכבו שתי הנוסחאות הללו זו על גבי זו ונוצר הנוסח המוכר "בורא נפשות רבות וחסרונן על כל מה שברא...".
לפי השיטה שברכת 'נפשות' היא ברכה כללית, יש לברך ברכת 'נפשות' אחרי אכילת עוגה כזו.
ברם, יש חולקים וסוברים שברכת 'נפשות', בניגוד לברכת 'שהכל', אינה פוטרת כלל ברכות אחרונות אחרות, לפיכך: במצב של ספק אין לברך ברכה אחרונה בכלל.
בנוסח הברכה שבתלמוד הבבלי לא נזכרה בברכה זו חתימה, כלומר, אין מסיימים בסופה "ברוך אתה ה'".
לעומת זאת, בתלמוד הירושלמי, כאשר מצוטט נוסח הברכה, הוא מופיע עם החתימה .
הראשונים נחלקו כיצד יש לנהוג: הרמב"ם, הרשב"א ורבנו ירוחם סברו שאין לחתום, וכן נהגו בספרד, ואילו רב סעדיה גאון, חכמי אשכנז והרא"ש סברו שיש לחתום, וכך נהגו בצרפת ובאשכנז.
יש שהציעו פשרה – לומר בסוף הברכה "ברוך חי העולמים", מבלי להזכיר את שם ה'.
פשרה זו אומצה בידי רבי יוסף קארו, ובעקבותיו הפכה למנהג הרווח במרבית העדות עד היום.
בעל הטור מפרש בספרו כי הברכה מתייחסת לכל מה שנברא בעולם שאינו חיוני לחיי האדם, להבדיל מלחם למשל, שזכה לברכה מיוחדת בשל חיוניותו, ברכת המזון.
על כן אנו מזכירים את מציאות המזון החיוני, ומודים גם על בריאת מזון שאינו חיוני לחיינו.
ברכת אבות היא הברכה הראשונה בתפילת העמידה.
היא הראשונה מבין שלוש ברכות השבח שבתחילת התפילה.
הברכה עוסקת בשבחו של האל ובתאריו.
שמה של הברכה נובע מפתיחתה בנושא שלושת האבות.
אין הבדל רב בנוסח הברכה בין המנהגים השונים, אך קיימים מספר שינויים קטנים כדלהלן:
בנוסח הספרדים, בנוסח ספרד ובנוסח פרובאנס אומרים "קונה הכל" ולא "וקונה הכל".
בנוסח תימן בלדי אומרים "זוכר חסדי אבות" (ללא וא"ו במילה זוכר), ואין אומרים "למען שמו באהבה".
וכן אומרים "רחמן" בחילוף המילה "עוזר" כך:"מלך רחמן מושיע ומגן".
בנוסח איטליה מוסיפים את המילה "גואל" בקטע "מלך גואל עוזר ומושיע ומגן".
בנוסח רומניא אמרו "וקונה את הכל" במקום "וקונה הכל", ואומרים "מלך רחמן א-ל חי גואל עוזר ומושע ומגן" במקום "מלך עוזר ומושיע ומגן".
בסידור רב סעדיה גאון כתוב "ומביא גואל לזרעם אחריהם מלך מושיע ומגן ברוך אתה ה' מגן אברהם".
בעשרת ימי תשובה מוסיפים בין השורה "למען שמו באהבה", לבין השורה "מלך עוזר ומושיע" תוספת המתאימה לימים אלו.
לדעת רוב הראשונים, וכך נפסק להלכה, מתפלל שטעה ולא אמר תוספת זו בעשרת ימי תשובה אינו צריך לחזור ולאומרה, אלא ממשיך בתפילתו כרגיל:
נוסח אשכנז ונוסח ספרד, וכן בנוסח רומניא:
בנוסח הספרדים ישנם מספר מנהגים, המקובל כיום ברוב הקהילות:
בנוסח בלדי וכן אצל הספרדים במערב אירופה מקובל כיום לומר: וכן זה הנוסח באבודרהם.
אבודרהם מביא שנהגו בזמנו לסיים בימים נוראים "אל חי ומגן, ברוך אתה ה' מגן אברהם" בלי החתימה "מלך עוזר ומושיע ומגן", והוא מתנגד למנהג.
בסדר רב עמרם גאון מובא מנהג להוסיף בכל שבת בנוסח הברכה את המשפט "ורצה והנחיל לבניהם שבתות למנוחה למען שמו באהבה", אך הראשונים הכריעו שאין לומר תוספת זו.
שינויים בנוסח הברכה בתנועות הלא-אורתודוקסיות
ברכת האבות היא הברכה היחידה בתפילת העמידה אשר פותחת במילים "ברוך אתה ה'", המילים המציינות פתיחה של ברכה.
הדבר נובע מההלכה על-פיה ברצף ברכות, המכונה בהלכה "ברכה הסמוכה לחברתה", כפי שמתקיים בתפילת העמידה, רק הברכה הראשונה (במקרה זה ברכת אבות), נפתחת ב"ברוך".
מצב כזה מתקיים גם במקומות נוספים, כגון ברכת המזון.
נהוג להשתחוות (או במונח המדויק יותר "לכרוע") בתחילת ברכת אבות ובסופה.
פעולה זו נעשית הן במילים "ברוך אתה ה'" הפותחות את הברכה, והן במילים אלו בסיומה.
בשל היותה הברכה הראשונה, על המתפלל להתכוון בברכת אבות כדי לצאת ידי חובת תפילה.
זאת בניגוד לשאר הברכות, בהן הכוונה אינה מעכבת.
על פי הרמב"ם, על המתפלל לחזור על תפילתו אם לא כיוון בברכה זו.
ברם, לדעת רוב הפוסקים אין לחזור בשל העדר כוונה, כי קרוב לוודאי שהמתפלל לא יתכוון גם בפעם השנייה.
לאחר הפתיחה, הברכה פותחת בתיאורו של ה' כאלוהי האבות – אברהם, יצחק, ויעקב – ובתיאורו במילים "האל, הגדול, הגיבור, הנורא".
השורות הראשונות של הברכה מבוססות על שני פסוקים בתורה המביאים את דברי משה:
בהמשך, הברכה מבוססת חלקית על דבריו של אברהם ():
כל הברכה נאמרת בלשון תיאורית, המתארת את גדולתו ומעשיו של האל, ולא בלשון בקשה, דבר המתאים לסיווגה כ"ברכת שבח".
הברכה מתאימה לתורת שלילת התארים, הגורסת שאין לייחס לאלהים תארים, מלבד תיאור מעשיו ותיאורי שלילה.
ניתן להבחין כי אכן, מרבית התארים מתייחסים למעשיו של ה', ולא לתכונותיו העצמיות.
לדוגמה, התואר "גומל חסדים טובים", לא מתייחס לתכונה של ה', אלא למעשה שהוא עושה – הוא גומל חסדים.
בתלמוד, מובא סיפור על אדם ששימש חזן לפני רבי חנינא, שהפריז בתארים חיוביים בברכת אבות ואמר "האל הגדול הגבור והנורא והאדיר והעזוז והיראוי החזק והאמיץ והודאי והנכבד", ועל כך ננזף על ידי ר' חנינא.
ר' חנינא אמר כי התארים "הגדול הגיבור והנורא", אותם אנו בכל זאת מזכירים, נאמרים משתי סיבות: ראשית, הדברים נאמרו בתורה מפורשות, בספר דברים כפי שהוזכר לעיל; ושנית אנשי הכנסת הגדולה, תיקנו שיש לאמרם בתפילה.
הרמב"ם מוסיף כי אנשי הכנסת הגדולה היו נביאים, ונבואתם היא שהקנתה להם את הזכות לשלב תארים אלו בתפילה.
בִּרְכַּת אֵרוּסִין, בהלכה היהודית, היא ברכה שמברכים בשעת הקידושין המכונים גם "אירוסין", שהם השלב הראשון מתוך שניים במיסוד הנישואים, (קידושין וחופה).
בזמן המשנה והתלמוד מעשה הקידושין היה בנפרד ממעשה הנישואין - החופה, וביניהם הייתה שהות גדולה של כשנה.
בתקופה זו אסור לזוג לקיים יחסי אישות קודם שברכו "ברכת חתנים" ("שבע ברכות"), כפי מאמר חז"ל: .
מאז שנוהגים לקיים את הקידושין תחת החופה, מברכים ברכה זאת בחלקה הראשון של החופה.
כאמור, בתקופת המשנה והתלמוד נהוג לערוך טקס אירוסין בו החתן מקדש את הכלה, בנפרד מטקס הנישואין, שבו היו החתן והכלה מתייחדין.
על פי ההלכה נאסר על החתן להתייחד עם הכלה כל זמן שלא נעשה טקס הנישואין הכולל את ברכות הנישואין.
אולם, ביהודה נהגו זוגות מאורסים להתייחד בין האירוסין לנישואין, ולכן תיקנו שיברכו כבר בשעת האירוסין את ברכות הנישואין (=ברכות אלו נקראות בתלמוד 'ברכות חתנים'), על מנת שלא יבוא עליה קודם ברכות הנישואין.
אך בגליל, ומאוחר יותר בכל מקום, לא היו מתייחדים עד לשעת החופה (בה היו מתייחדים), ורק אז היו מברכים את ברכת הנישואין.
בשעת האירוסין, ברכו את ברכת האירוסין, העוסקת באיסור של הכלה על החתן אחרי הקידושין ולפני החופה, כלומר בתקופת האירוסין.
ההיתר אחרי הברכה, מורכב משני השלבים גם יחד, הקידושין והחופה, שכן לפי ההלכה לא ניתן להינשא בלא קידושין.
בימי הביניים החל להתפשט המנהג לאחד את הקידושין והנישואין ולקיימם באירוע אחד, וכך מקובל היום.
נוסח הברכה מובא בתלמוד בבלי:
בתלמוד שם מובאות שתי דעות על סיום הברכה, דעה אחת כוללת את החתימה: "בָּרוּךְ אַתָּה ה' מְקַדֵּשׁ יִשְׂרָאֵל", ודעה אחרת שמסיימים את הברכה ללא חתימה.
בהלכה, הברכה מובאת עם החתימה, והנוסח המקובל היום מוסיף "עַל יְדֵי חֻפָּה וְקִדּוּשִׁין", למעט יהודי תימן שחותמים "בָּרוּךְ אַתָּה ה' מְקַדֵּשׁ יִשְׂרָאֵל".
ברכה זו נאמרת על כוס יין "כוס של ברכה".
ישנם הבדלי גרסאות בנוסח התלמוד בחלק הזה: יש שגורסים "וצונו על העריות", וכך נוהגים קהילות אשכנז ועדות המזרח.
ויש שגרסתם היא "והבדילנו מן העריות", וכך גרס הרמב"ם ובעקבותיו יוצאי תימן.
מדברי חכמים (מדרבנן), אסור לחתן לקיים יחסי אישות עם הכלה בלא "ברכת חתנים".
המילה "אסר" נסובה על "ה' אלוהינו" שבתחילת הברכה, אף על פי שהוא לא אסר בתורה את הארוסות, כשם שמברכים על הדלקת נרות חנוכה: "וציוונו להדליק", שכן ציווה לציית לדברי החכמים, כך ניתן לומר "ואסר לנו את הארוסות".
הלשון "והתיר לנו את הנשואות על ידי חופה וקידושין" בעייתית, שכן היא מקדימה את החופה לקידושין, בעוד שמבחינה כרונולוגית הקידושין קודמים, ולא ניתן לקיים חופה לשם נישואין לפני הקידושין.
מספר דרכים הוצעו לפתרון שאלה זו:
הכוונה על ידי חופה, וקידושין שקדמו לחופה.
יש לגרוס "על ידי קידושין וחופה".
הגרסה המקורית הייתה "על ידי חופה בקידושין", כלומר על ידי חופה שאחר קידושין, אלא שהדייקנים הגו את האות ב' רפה (ללא דגש) מפני שהיא סמוכה להברה פתוחה וטעו הסופרים וכתבו "וקידושין" באות ו'.
כן גם הנוסח בשולחן ערוך, וכך מנהג הספרדים.
אפשר להיכנס לחופה לפני הקידושין כשם שנהוג היום.
ההדגשה "הנשואות לנו" אינה במקור, והיא מובאת כתוספת שהוסיף רבינו תם.
הרמב"ם כותב שהחתן המקדש מברך את הברכה, ואם שלח שליח לקדש, השליח מברך.
המנהג האשכנזי היה שאדם אחר מברך ולא המקדש עצמו (כדי לא לבייש את החתן אם לא יודע לקרוא).
היום נהוג ש"מסדר הקידושין" מברך את הברכה.
יש הנוהגים להזמין קרוב משפחה לברך את הברכה.
קיימת מחלוקת בין הראשונים האם צריך מניין של עשרה כדי לברך ברכת אירוסין.
השולחן ערוך מכריע שלכתחילה צריך עשרה.
בתלמוד אין מקור לכך שיש לברך ברכה זו על כוס יין, אך "נהגו העם להסדיר ברכה זו על כוס של יין או של שכר" (רמב"ם).
אך מכיוון שאינו אלא מנהג, אין היין מעכב, ואם אין יין מברכים ללא יין.
כשמברכים על יין, מברכים קודם על היין: "בורא פרי הגפן", ולאחר מכן את ברכת האירוסין.
לדעת הרמב"ם ברכת האירוסין היא ברכת המצוות, ולפיכך לדעתו יש לברך את הברכה קודם הקידושין, כדין כל ברכת המצוות שצריך לברך אותם "עובר לעשייתן", כלומר סמוך לפני קיום המצווה.
לעומת זאת, המנהג האשכנזי היה לברך ברכת אירוסין לאחר הקידושין.
יש מסבירים שאי אפשר להקדים את הברכה לקידושין, שכן הקידושין תלויים בהסכמת האישה, ואי אפשר לברך לפני שקידש והסכימה האישה.
יש תולים מנהג זה בכך שבאשכנז המקדש לא היה מברך, ולכן יש לברך לאחר הקידושין.
בעל ההגהות מיימוניות כתב: .
כלומר, ברוב הקהילות האשכנזיות הבחינו בין מקרים בהם האירוסין והנישואין התקיימו באותו מעמד, שאז ברכו לפני הקידושין, ואילו כאשר קידשו בנפרד מהנישואין, היו מברכים לאחר הקידושין.
לעומת זאת, הובא מנהג אשכנזי שאף כאשר האירוסין והנישואין היו בנפרד ברכו את ברכת האירוסין בשעת הנישואין.
יש שאינם רואים ברכה זו כברכת המצוות אלא כברכת השבח, ומסבירים בזה את הנוסח הארוך של הברכה, בשונה משאר ברכת המצוות אשר מופיע בהם רק הנוסח "אשר קדשנו במצוותיו וציוונו על מצווה פלונית".
כך גם מוסברת העובדה שנהוג לברכה לאחר המצווה וכן דעת ר' יחיאל מפריז שהנהיג שהחתן יברך לפני הקידושין: "לקדש את האישה", שהיא מצוות הברכות של הקידושין לדעתו, וכן שנהוג לכבדה מישהו אחר ולא את החתן, עושה המצווה.
כשמברכים לפני הקידושין ומברכים על היין, יש לשתות את היין לפני הקידושין כדי לא להפסיק בין ברכת "בורא פרי הגפן" שנאמרה לפני ברכת האירוסין לשתייה.
המנהג היום הוא לברך לפני הקידושין.
ברכת בורא מיני מזונות (נקראת לעיתים בקיצור: "מזונות") היא אחת מברכות הנהנין, אותה מברכים על מאפה (שאינו לחם לסוגיו) או תבשיל העשוי מחמשת מיני דגן (חיטה, שעורה, כוסמין, שיפון ושיבולת-שועל), שמזינים את האדם, וכן על תבשיל ומאפה מאורז.
האוכל 'פת הבאה בכיסנין' מברך עליה 'מזונות' בתנאי שלא קובע עליה סעודה.
הברכה האחרונה על מיני מזונות (למעט אורז) היא ברכה אחת מעין שלוש – "על המחיה".
בתלמוד הבבלי, רב ושמואל קבעו:
מתוך הכלל הראשון קבעו הפוסקים, שחמשת מיני דגן "חשובים" בגלל היותם מזינים את האדם.
ולכן גם אם הדגן הוא רק חלק קטן במאכל (מיעוט), הוא נחשב לעיקר ולא לטפל (בתנאי שבא להטעים את המאכל, אך אם מטרתו היא לדבק או להסמיך וכדומה, הוא טפל), ובגלל זה מברכים עליו בורא מיני מזונות.
אורז ודוחן, הם מקרה חריג לדעת חכמים בכך שברכתו הראשונה היא "בורא מיני מזונות" וברכתו האחרונה היא "בורא נפשות".
קרמבו – הקרמבו מורכב משלושה חלקים: עוגייה, קצפת ושוקולד.
ברכתם של הקצפת והשוקולד היא שהכל נהיה בדברו, וברכתה של העוגייה היא בורא מיני מזונות.
אין הכרעה הלכתית האם העוגייה היא העיקר והקצפת והשוקולד טפלים אליה, או שהקצפת והשוקולד הם העיקר והעוגייה טפלה.
פריכיות אורז ופצפוצי אורז – ההלכה היא, שעל אורז שהתבשל או מאפה מקמח אורז מברכים מזונות, ואילו על אורז שנאכל חי מברכים "בורא פרי האדמה".
פריכיות אורז ופצפוצי אורז נעשים על ידי חימום האורז עד להתפחתו, ולכן נחלקו הפוסקים מה לברך עליהם.
מספר מצומצם של פוסקים נקטו שיש לברך עליהם "בורא מיני מזונות", אך לפי רוב הפוסקים מברכים עליהם "בורא פרי האדמה" או "שהכל".
ברכת בורא פרי הגפן היא אחת מברכות הנהנין החשובות, ונתקנה קודם שתיית יין.
הברכה שיש לברך לאחר שתיית היין בשיעור רביעית היא ברכה אחת מעין שלוש.
המקור לברכה זו הוא מהמשנה במסכת ברכות:
אף שעל פירות האילן תיקנו לברך ברכת בורא פרי העץ שונה הוא היין שאף שיוצא מהגפן תקנו עליו ברכה מיוחדת.
בתלמוד הועלו טעמים שונים לשינוי זה:
מעלת היין ש"השתנה מברייתו" - דעה זו הופרכה מברכת השמן שאף על פי ש"השתנה מברייתו" לא תקנו לו ברכה מיוחדת.
מעלת היין "זן את הגוף" - דעה זו הופרכה ממשנה שמבואר בה שכל המאכלים הם "זנים את הגוף" חוץ ממים ומלח.
מעלת היין שנותן תחושת שובע - אפשרות זו נפסקה להלכה.
בתלמוד מוסבר, שהיין נתן תחושת שובע רק כאשר שותים ממנו מעט, אולם כאשר שותים ממנו הרבה הוא רק מגדיל את התיאבון, מעלה זו של היין נוספת על מעלתו של הלחם שרק "סעיד" אך לא משמח.
לפי מסקנה זו, כאשר הפסוק אומר "ויין ישמח לבב אנוש ולחם לבב אנוש יסעד"(ציטוט זה הוא קיצור של הפסוק המקראי המופיע בתלמוד בעניין זה) הכוונה היא שהלחם רק סועד אך היין גם משמח וגם סועד.
לדעת רב חייא ברכת הגפן על היין פוטרת את שאר כל המשקין שברכתן שהכול נהיה בדברו, אך לא ניתן להיפטר מחיובה על ידי ברכה אחרת, וכך סבורים רוב הפוסקים.
אך יש שלא פסקו את דינו להלכה.
באחרונים נחלקו לעניין ברכת 'הגפן' על מיץ ענבים, יש שכתבו שמאחר שאינו חשוב כל כך כיין, אינו פוטר שאר משקים, ויש שכתבו שאין חילוק בדבר.
הסתפקו חכמי התלמוד, מה דינו של יין כאשר קובעים עליו סעודה כאשר הוא העיקר (בדומה ללחם).
לכאורה, לפי האמור שהיין גם סעיד וגם משמח, ניתן לקבוע עליו סעודה.
רב נחמן בר יצחק רצה לומר כך, אך רבא קבע כי לכאורה בטלה דעתו אצל כל אדם, אלא אם כן יבוא אליהו ויאמר אחרת.
יש שכתבו להגות את המילה פרי, כשהאות פ' רפויה בלא דגש, על פי כללי הניקוד בג"ד כפ"ת אינו מקבל מקבל דגש כאשר הוא בראש מילה, לאחר אותיות אהו"י.
לדעת החולקים יש לבטא את האות פ' עם דגש או משום שיש הפסקה במילה בורא, ובמקרה זה לא נאמר הכלל.או משום שבלשון חז"ל נהוג להדגיש את אותיות בג"ד כפ"ת גם לאחר אותיות אהו"י, כך נמצא למשל בכ"י קאופמן ועוד, וכך מסורת ההגיה בכל העדות (מכה בּפּטיש וכדומה).
נוסח הברכה לפי מנהג האשכנזים, התימנים, חלק מיוצאי תוניס, גאורגיה, הספרדים במערב אירופה, טורקיה, הוא בורא פרי הַגָּפֶן, האות ג' בקמץ, אך מנהג רוב הספרדים לומר בורא פרי הַגֶּפֶן כשהאות ג' בסגול.
האמירה בקמץ היא מאחר שהמילה "הגפן" הוא בסוף הברכה, ועל כן, על פי כללי דקדוק לשון המקרא והניקוד הטברני, היא צורת הפסק, המחליפה את הסגול בקמץ.