tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בסוף שנת 1934 הוקם בית ספר שני בשכונת ויז'ה קרספו (Villa Crespo), שבה היה ריכוז היהודים הגדול ביותר בעיר.
הוחלט לקרוא לבתי הספר על שם הסופר שלום עליכם, במלאת 75 שנים להולדתו.
הגידול במספר התלמידים היה מעבר לכוחו הכספי של ארגון צווישא.
בשנת 1936 נערכה שביתת מורים שנמשכה כחצי שנה, בעקבות כישלון הארגון לשלם את שכרם.
את שנת הלימודים 1938 הצליח הארגון לפתוח בבית ספר אחד בלבד.
בעקבות המשבר, הוחלט להתפשר על עקרונות הארגון ולבקש את סיועה של ה"חברה קדישא" המבוססת יותר.
לצורך כך הסכימו להגמיש את תוכנית הלימודים, לכלול בה יותר תכנים דתיים ופחות תכנים סוציאליסטיים, ללמד את חגי ישראל, וכן להשבית את בתי הספר בשבתות ובחגים.
בשנת 1940 הוחל בבנייתו של משכן חדש לבית הספר, במקום בו הוא שוכן עד היום, ברחוב Serrano מס.
341, כתובת שהפכה למושג השגור בפי כל בקהילה היהודית בארגנטינה.
הבניה נערכה על פי הסטנדרט המתקדם ביותר באותה עת, ולשם כך גויסו תרומות רבות מארגונים יהודיים בעולם.
גם העיתונות המקומית התגייסה לתמוך בפרויקט.
טקס הנחת אבן הפינה לבית הספר ב-8 בדצמבר 1940 תואר בהתרגשות רבה בעיתון "די פרעסע": "הרחוב היה מלא, התנועה התקדמה באיטיות ורמקולים היו מפוזרים ברחובות הסמוכים.
הטקס החל בנגינת ההמנון הארגנטיני." יונה קובנסקי אמר בטקס: "כעת אנחנו בונים בית ספר יהודי כדי לחנך ילדים שיהיו יהודים טובים וארגנטינאים טובים, על פי ערכי החופש ותוך הכרה של התרבות וההיסטוריה היהודית."
המבנה החדש נחנך ב-1942. היו בו 19 כיתות, גן ילדים, חדר מורים, מזכירות וספריה - פרטים שהיוו חידוש בבתי ספר יהודיים באותה עת.
הבניין המפואר נודע בשם "קינדר פאלאץ" - ארמון הילדים.
סגל בית הספר מנה כבר 28 מורים, שלימדו 635 תלמידים ב-19 כיתות.
בשיא פעילותו לימדו בו 120 מורים ב-60 כיתות בהן למדו כבר כ-2,000 תלמידים.
כמו כן נכלל בבית הספר גן ילדים, שבשיאו למדו בו 850 ילדים בגיל הרך; בשנות השבעים החל לפעול גנון בבית הספר.
בבית הספר פעלה הוצאה לאור בשם "שול ביבליאטעק" (ספריית בית הספר), שהדפיסה ספרי לימוד, ספרי הדרכה לחגים היהודיים (שנכתבו בידי המורים, ובהתנדבות), ספרות יידיש ועברית, ספרי היסטוריה וידיעת הארץ, מחברות, ואת תוכניות הלימודים של בית הספר.
בשנת 1951 הוקם בית ספר תיכון בקמפוס המרכזי ברחוב סראנו.
לקראת הקמתו, החלו ללמד במסגרת של לימודי ערב ("אוונט-קורסן").
ב-1955 נסעה משלחת ראשונה של מורים מבית הספר להשתלמות במכון גרינברג למורים בירושלים.
השתלמות של מורי בית הספר במכון הפכה לנוהג של קבע, וכן במכון גולד בירושלים.
בשנת 1953 נפתחה בחסות הרשת הקייטנה לילדים "קינדערלאנד" במתחם הידוע כ"חוליו לוין" (גוולנד), שהיה כנראה אחת ממושבות הברון הירש, במרחק 90 ק"מ מעיר הבירה.
בשנת 1962 נפתח במסגרת הרשת בית הספר האינטגרלי "רמת שלום" ב-Ramos Mejia (פרבר של בואנוס איירס).
בית הספר "רמת שלום" היווה שילוב של חינוך ממשלתי בבוקר עם העשרה של תכנים יהודיים אחרי הצהריים.
בבית הספר קמו מגמות למוזיקה, מקהלה ותיאטרון.
בית הספר זכה לביקוריהם של נשיאי מדינת ישראל הצעירה חיים ויצמן וזלמן שזר, שרים (גולדה מאיר, לוי אשכול, משה כרמל), סופרים ואנשי ציבור.
בתי ספר נוספים, השייכים לרשת, הוקמו בשכונות מטדרוס ופלורידה בבואנוס איירס, ובמונטווידאו, אורוגוואי.
רובם של בוגרי בית הספר היגרו לישראל, והשתלבו בענפים מתקדמים של המשק הישראלי, ובעיקר ברפואה, בחינוך, בחקלאות (בעיקר בקיבוצים) וכן בתעשיות הטכנולוגיות ובאקדמיה.
חיים פינקלשטיין, ממייסדי "צווישא" ולימים ראש המחלקה לחינוך ולתרבות בגולה של ההסתדרות הציונית העולמית, הגדיר את המדיניות של המוסד כך: "בית הספר (שלום עליכם) צריך למזג את הלימודים ואת החינוך עם ההשפעה של הבית ושל הסביבה.
במילים אחרות, דרוש לנו בית ספר לא רק לילדים, אלא גם לאימהות ולאבות ולמשפחות.
במקומות בהם השכילו להקים גשר כזה בין בית הספר לבין ההורים, ההצלחה האירה פנים לחינוך.
איני יודע אם הילדים יודעים שם יותר, אך מה שהם יודעים מקבל משמעות אחרת...
אין לסיים את החינוך עם הגיעו של הילד לגיל 17, 18. על החינוך להיות שרשרת רצופה של פעולות חינוכיות ותרבותיות...
גורל החינוך היהודי נתון במידה רבה בידי המורה...
לצערנו, מורים כאלה אין הרבה.
עתודת המורים הוותיקים והאידיאליסטים הולכת ונעלמת, ומועטים הכוחות הצעירים המצטרפים, והסיבה פשוטה: המצב הכלכלי והסטטוס החברתי של המורה היהודי הם נחותים..."
בית הספר שם דגש על פעילות חברתית, תרבותית וציונית; המושג שביטא את מדיניותו היה "ציוניסטישע יידישע וועלטלעכקייט" (חילוניות יהודית ציונית).
באותה תקופה הייתה בארגנטינה מערכת חינוך ציבורית בחינם וברמה גבוהה, וכדי לשרוד היה בית הספר חייב להציב אלטרנטיבה אטרקטיבית לילדי הקהילה, עובדה שדרבנה את המוסד להצטיין ברמתו האקדמית.
בעקבות המעבר ההדרגתי מחינוך סוציאליסטי-כללי לחינוך ציוני ויהודי יותר, הלימודים היו דו-לשוניים, בעברית וביידיש.
דגש חזק הושם על לימוד החגים על רקע מקומות התרחשותם בארץ ישראל, וגם על לימוד הסביבה הכללית בה חיו התלמידים.
כך למשל הוצמדו הלימודים על חג החירות ללימוד על יום השחרור של ארגנטינה, 25 במאי.
תחת השם "יהודים על האדמה" למדו הילדים על חקלאות יהודית ברוסיה, פולין, אמריקה וארץ ישראל.
הופעלו חוגי העשרה, חוגי נוער כגון "ODELI" עוד בשנת 1934, "יוגנט קלובן", "יוגנט געזעלשאפט קינדערלאנד" (בשנות ה-50) תוך מטרה לקרב לחינוך היהודי גם אוכלוסיית נוער מנותקת.
בבית הספר פעלה וממשיכה לפעול תנועת הנוער "דרור-נוף אש", אשר הפכה לחלק אינטגרלי של פעילות בית הספר.
בבית הספר הוקמה מחלקה פסיכופדגוגית אשר עקבה בהתמדה אחר התקדמות הילדים וחיפשה פתרונות לשאלות השונות של העשייה הפדגוגית.
הטיפול בילדים עם בעיות מיוחדות והדרכה למורים ולהורים, עמד בראש דאגתם של המחנכים והיועצים.
ספריה ביידיש ובעברית פעלה כל השנים, עם אלפי ספרי לימוד, ספרות ומחקר.
לאחרונה נוספה ל"שאלעם" (כינויו של בית הספר כיום) ספרייה מצוידת עם כל האלמנטים הטכנולוגים החדישים העומדים לרשות התלמידים, המורים וההורים.
במקביל לספריה פעלה מעבדה שרכזה חומר דידקטי עיוני ואורקולי מגוון ומכוון לצורכי בית הספר והתכנים שנלמדו.
בבית הספר פעלה "אוניברסיטה עממית" בשם "זרובבל".
אולם התיאטרון של בית הספר הפך למשכנו של "התיאטרון העממי היהודי הלאומי" (נאציאנאל יידישער פאלקס טעאטער).
בשנת 2004 התמנה דניאל פילמוס (), פרופסור לסוציולוגיה באוניברסיטת בואנוס איירס ובוגר בית הספר, לשר החינוך של ארגנטינה.
ארכיון יד טבנקין ברמת אפעל עוסק כיום (2017) בתיעוד ההיסטוריה של בית הספר.
בית הספר על יסודי משגב הוא בית ספר על יסודי בזרם הממלכתי הפועל במרכז משגב בסמוך לרקפת ומונה 1900 תלמידים.
בית הספר משגב נוסד ב-1987 בידי מנהלו הראשון דוקטור אלי מנברג.
מנהלו הנוכחי של בית הספר הוא רונן ניר.
בית הספר נחשב למוביל בענף הרובוטיקה והאלקטרוניקה וזכה במספר פרסים בינלאומיים וארציים.
בבית הספר לומדים יישובים מארבע בתי ספר יסודיים:
בית ספר הר גילון: מתוכם כמון, גילון, צורית, טל אל, לבון, הר חלוץ, תובל, פלך, חרשים, מכמנים ומורן.
בית ספר יסודי משגב: מתוכם שורשים, יובלים, יעד, אשחר, לוטם, רקפת, עצמון.
בית ספר הר שכניה: מתוכם שכניה, קורנית, יודפת, אבטליון, מנוף, יחד, הררית, ומצפה אביב.
בית ספר נוף גליל: מתוכם אמירים, כפר חנניה, חזון, שפר, טפחות, כפר שמאי, פרוד, שזור.
בקיץ 2015 מועצה אזורית משגב החליטה על פיצול על יסודי משגב לשלושה בתי ספר, עומר (בית ספר לחינוך מיוחד), אסיף (בית ספר מתחדש) וקציר (בית ספר צומח) משיקולים פדגוגיים הנגזרים מגודלו של בית הספר וגידולו
בבית הספר מתקיימת ספריה הנועדת לשימוש במחשבים וספרים לצורכי למידה.
אשכול הפיס מיועד ללימודי מדעים, אומנות והרצאות.
אולם הספורט משמש את תלמידי בית הספר ואת חוגי המועצה.
המבנים הציבוריים משמשים את שלושת בתי הספר.
לאור גידול מתמיד בכמות התלמידים בקמפוס והערכות לקויה של הרשות, קיים מחסור מתמיד בכיתות לימוד בבית הספר.
בית הספר תיכון מקיף בית ג'ן (שם רשמי: בית ספר חט"ב מקיף בית ג'ן ע"ש גאלב מנצור ז"ל) הוא בית ספר תיכון מקיף (ממלכתי על יסודי), שש שנתי (כיתות ז'-י"ב) בבית ג'ן.
זה בית הספר התיכון היחידי בבית ג'ן.
"בית הספר תיכון מקיף בית ג'ן" הוקם בשנת 1980 (12 כיתות).
בשנת 2000 נבחר עלי סלאלחה, מורה למדעים במקצועו, לנהל את בית הספר "בית הספר תיכון מקיף בית ג'ן".
עם כניסתו לתפקיד ויחד עם צוות המורים הציבו לעצמם למטרה להפוך את בית הספר "לבית הספר הטוב בעולם".
ראשית הרפורמה הייתה בקליטת כלל תלמידי הכפר ללימודים בבית הספר, ופיקוח למניעת העתקות.
על אף התנגדויות שונות של סגל, תלמידים והורים, בתוך קצת יותר מעשור הגיע מקיף בית ג'ן לראש דירוג הזכאות לבגרות על אף הדירוג הסוציו-אקונומי של הכפר ועל אף ריחוקו של הכפר ממרכז הארץ.
סלאלחה כיהן קרוב ל-20 שנה כמנהל בית הספר בבית ג'ן.
בשנת 2016 למדו בבית הספר 1,252 תלמידים (ממוצע 31.8 תלמידים בכיתה).
אחוז הזכאות לבגרות עמד על 99.5%.
אחוז התלמידים המצטיינים עמד על 7.1%.
אחוז התלמידים הניגשים ל-5 יחידות במתמטיקה עמד על 13.3%.
אחוז התלמידים הניגשים ל-5 יחידות באנגלית עמד על 32.7%
מקצועות מוגברים (5 יח"ל, נכון לשנת 2016)
בית הספר שמוניס למחקר ביו-רפואי וחקר הסרטן הוא בית ספר מחקרי המשתייך לפקולטה למדעי החיים באוניברסיטת תל אביב, והוא מאגד את החוקרים העוסקים בפיתוח תרופות חדשות ואמצעי טיפול מתקדמים לסרטן ולמחלות אחרות, בהן מגפת הקורונה.
בית הספר הוקם באוגוסט 2020 על בסיס תרומת הזוג ולד וסנה שמוניס.
בית הספר מהווה קורת גג לחוקרים ותיקים וצעירים כאחד, והוא איחוד של שתי מחלקות בפקולטה למדעי החיים - המחלקה לאימונולוגיה ולחקר התא, והמחלקה למיקרוביולוגיה ולביוטכנולוגיה.
הקמת בית הספר היא חלק מחזונו של נשיא אוניברסיטת תל אביב, פרופ' אריאל פורת, לארגן את האוניברסיטה במתכונת של בתי ספר, שהם היחידות המרכיבות פקולטות.
מסגרת בית הספר מאפשרת יצירת קשרים אינטר-דיסציפלינריים בין חוקרים המגיעים מתחומי מחקר שונים.
כיום, בית הספר מכשיר תלמידים לתארים מתקדמים ובהם תלמידים בתר-דוקטוריים מחוץ לישראל.
בעתיד מתוכננת הענקתו של פרס חדש, אף הוא על שם הזוג שמוניס, למחקר מצטיין בתחומי הביו-רפואה וחקר הסרטן.
בראש בית הספר עומדת פרופ' ענת הרשקוביץ, מיקרוביולוגית מולקולרית.
בית הספר ראשידיה או "אל-ראשידיה בית ספר תיכון לנערים" הוא בית ספר תיכון עירוני הממוקם במזרח ירושלים, ליד שער הפרחים צמוד למוזיאון רוקפלר.
בבית הספר לומדים כ-800 תלמידים ויש לו צוות של כ-40 מורים.
בית הספר מורכב מ-3 מבנים מרכזיים הכוללים 20 כיתות, ספרייה, מעבדה ומגרש כדורגל.
בית הספר הוקם בסוף התקופה העות'מאנית בארץ ישראל כמוסד ממשלתי, במהירות רבה קנה לו שם של בית ספר תיכון מעולה אשר נודע לתהילה ברחבי המזרח התיכון, בין השאר בשל ההישגים של תלמידיו באוניברסיטאות שבהן למדו.
במקביל נבנה בית ספר עומריה לבנות ברחוב ויה דולורוזה בעיר העתיקה, שגם קיבל שם של בית ספר בעל רמה גבוהה.
עם תחילת המנדט הבריטי עבר בית הספר לניהולה של ממשלת המנדט, ותוכנית הלימודים קיבלה גוון בריטי, כולל הקמת שבט של ארגון צופי פלסטין, ופעילות ספורט שבה שיתפו פעולה גם עם בתי ספר יהודים במערב ירושלים.
בעקבות מלחמת ששת הימים, ביוני 1967, החילה ממשלת ישראל את החוק הישראלי על מזרח ירושלים לפי צו בהתאם לסעיף 11ב של פקודת סדרי השלטון והמשפט.
החלת החוק הייתה בתוקף על כל בתי הספר הממשלתיים במזרח ירושלים, הם אולצו ללמוד לפי התכנית הישראלית, הנהוגה בבתי הספר הערביים בישראל, כולל לימודי שפה עברית וספרות עברית.
כלומר, מסיימי בתי הספר אולצו לגשת לבחינות הבגרות במתכונת הישראלית (ולא המתכונת הירדנית שהייתה נהוגה עד אז), שלא הוכרה על ידי מוסדות ואוניברסיטאות בארצות ערב.
כתוצאה מכך עברו רוב התלמידים לבתי ספר פרטיים וכנסייתיים אחרים, שבהם הלימודים עדיין התנהלו לפי התכנית של משרד החינוך הירדני.
בשנת הלימודים שהחלה בספטמבר 1968 היו בבית הספר רק 12 תלמידים, לעומת 687 שנה קודם.
במאי 1970 הודיע ראש העירייה טדי קולק, כי בתי הספר העירוניים במזרח ירושלים יוכלו להוסיף שעות לימוד של תוכנית לימודים ערבית, כדי שהתלמידים יוכלו להמשיך בלימודיהם האקדמאיים באוניברסיטאות ערביות, אם ירצו בכך.
והוסיף כי הוא מקווה כי במרוצת הזמן יחלו התלמידים הערבים בני מזרח ירושלים, להמשיך את לימודיהם באוניברסיטאות הישראליות.
למרות זאת המשיכו הקשיים ביישום התוכנית, מאחר שהיה מחסור בספרי לימוד ובמורים המכירים את תוכנית הלימודים הישראלית.
בשנת 1972 הוחלט להקים ועדה בראשות מתי פלד, כדי לבחון ולהמליץ על תוכנית לימודים.
הוועדה המליצה לייצר תוכנית ממוזגת שבה יכלו התלמידים לגשת גם לבחינות הבגרות הישראלית, וגם לירדנית.
אך גם תוכנית זו נכשלה שוב בגלל מחסור במורים וחוסר היענות, והיא פגעה ביכולת של התלמידים ללמוד באוניברסיטאות במדינות ערב.
בשנת 1976 הוחלט לאפשר לבית הספר ראשידיה, ובתי ספר תיכון ערבים אחרים במזרח ירושלים, ללמוד לפי התוכנית הירדנית, ורק לכפות קיום שיעורים בעברית ושיעורי אזרחות.
טדי קולק הסביר את המהלך בעובדה שרוב התלמידים במזרח ירושלים עזבו ללמוד בבתי ספר פרטיים שחלקם היו במקומות מרוחקים, ושהתוכנית החדשה תאפשר להם ללמוד סמוך לביתם, תוך פיקוח מסוים של העירייה ומשרד החינוך.
בשנות ה-2000, בעקבות הגידול באוכלוסיית מזרח ירושלים, גדל מספר התלמידים בבית הספר באופן ניכר.
כ-800 תלמידים לומדים בבית הספר, אך הוא סובל ממצוקת תקציב.
בית הסתרים הוא כינוי בהלכה למקומות בגוף האדם או בכלי שהם נסתרים ואינם נראים בהתבוננות מבחוץ.
דיני בית הסתרים שייכים להלכות חציצה לחייבי טבילה במקווה כגון לאשה נידה שנטהרת.
בכלל בית הסתרים הן תוך האוזן והאף והפה.
טומאת מגע עוברת רק כאשר ישנו מגע במקום גלוי בדבר המטמא עם מקום גלוי בדבר הנטמא.
אבל כאשר הנגיעה הייתה במקום נסתר - 'בית הסתרים', כגון בגוף האדם - כמו למשל במקום ביאה, אינו מטמא, (אם כי התורה גזרה שביאה מטמאת למרות שאין בה טומאת מגע).
אמנם דין זה אינו מוסכם על הכל, והוא נתון במחלוקת תנאים, האם אכן טומאת בית הסתרים מטמאה במגע או לא.
במשנה הובא מקרה של בגד שיש בו שלושה על שלושה טפחים שנטמא טומאת מדרס (שטמא דרך עליו), וכעת הבגד נחצה לשתיים.
לדעת רבי מאיר הבגד ממשיך להיות טמא טומאת מגע מדרס מכיוון שבזמן שהבגד היה שלם נגע כל חלק בחבירו ונטמא, אך לדעת רבי יוסי נגיעה זו הייתה בבית הסתרים, מאחר שמקום הנגיעה נסתר.
האמורא רבינא מחדש, שאוכל המחובר לאוכל אחר, נטמא על ידי נגיעתו לאוכל.
לפי הסברו של רבינא, חיבור חלקי האוכל זה לזה הוא חיבור חלוש, ואין חיבורו נחשב לחיבור, לכן יש להחשיב כל חלק מהאוכל בנפרד, כך שחלק מהאוכל שנגע בחלק אחר, מטמא.
בחז"ל למדו דין זה מהפסוק , ממה שהוזכר בפסוק "ידיו" אנו למדים שרק דבר שהוא גילוי כידיו מטמא במגע ולא בית הסתרים.
ושאר הטומאות למדים מטומאת מגע.
להלכה נפסק כדעת רבי יוסי שטומאת בית הסתרים אינה מטמאה וכך כתב הרמב"ם
גם לעניין טומאת היסט, כאשר הנגיעה הייתה דרך 'בית הסתרים' היא אינה מטמאה.
ולכך אם זב, שמטמא בדרך כלל בטומאת היסט, אוחז קנה במקום בית הסתרים כגון בבית השחי, ומסית עם הקנה, הוא אינו מטמא בכך, וכך הם דברי הרמב"ם בספר משנה תורה:
בתלמוד למדו מהפסוקים כי אישה שפלטה שכבת זרע, נטמאת בכך: .
מכאן נראה לכאורה, כי דינה של הפולטת שווה לדם נידה, שאינו נטמא מדין טומאת מגע שאינו קיים על ידי נגיעה במקום "בית הסתרים" הנחשב כחלק הפנימי של הגוף, אלא מדין ראייה הדומה לראית דם נידה.
בית הסתרים אף על פי שאין צריך שיכנסו שם המים, צריך שיהיה ראוי לביאת מים מדין 'כל הראוי לבילה - אין בילה מעכבת בו'.
כלומר, שבאופן תאורטי אם היו נכנסים לשם מים, צריך שהמים יגעו בכל מקום בדיוק כשם שצריך שהמים יגיעו לכל מקום בגוף האדם בצד החיצוני הגלוי.
ולכן, אם יש חציצה הדבוקה לגוף בתוך בית הסתרים, כגון חציצה בין השיניים, (באופן שבדרך כלל מקפיד עליה להסירה), אף על פי שלא צריך שיגיעו המים לשיניים, ואע"פ שבאמת לא נכנסו לשם המים, צריך לחזור ולטבול.
בראשונים נחלקו בטעם הדבר שצריך ראוי לביאת מים:
יש שכתבו שהוא מדין דאורייתא, מהפסוק וְרָחַץ בַּמַּיִם אֶת כָּל בְּשָׂרוֹ (ויקרא טו טז), מיותרה של המילה 'כל' - שבא לרבות בית סתרים שיהיה לפחות ראוי לביאת מים.
ויש שכתבו שהוא דין דרבנן בלבד.
לדעת רבינו תם, בטבילת נידה בלבד התירו 'ראוי לביאת מים', אבל בטילה לאכילת טהרות צריך ביאת מים ממש.
למעשה לבית הסתרים יש דין קל יותר, ולכן בדיעבד אם טבל בלי לוודא קודם לכן שאין חציצה בבית הסתרים ולאחר מכן נזכר ובדק ולא מצא חציצה, אינו צריך לחזור ולטבול, בשונה משאר הגוף.
יש מהראשונים שכתבו שלעניין טבילת כלים בית הסתרים אינו צריך להיות אפילו ראוי לביאת מים, ואפילו יש שם חציצה - עלתה לו טבילה.
ויש שכתבו שכלים דינם כאדם.
בית הספר תל נורדאו הוא בית הספר היסודי הראשון בעיר תל אביב.
בית הספר נוסד בשנת 1926 ופועל עד היום.
בית הספר ממוקם בדרום שכונת "הצפון הישן", ובלב שכונת תל נורדאו.
בין השאר, למדו בבית הספר תרצה אתר, אורי זוהר, יגאל מוסינזון.
בשנים 1922–1923, לאחר שהוקמו שכונות נורדיה ותל נורדוי, בעירייה שקלו לענות על הצורך להקים בית ספר לילדי המתיישבים.
בית הספר הוקם על מגרש של שלושה וחצי דונם בתוך חולות העיר.
בניין בית הספר תוכנן על ידי דב הרשקוביץ, אדריכל העיר השני.
לתפקיד מנהל בית הספר התמנה חיים אליעזר דובניקוב, מורה שעלה לארץ מפולין.
בשנת 1926 נערך טקס חניכת בית הספר אליו הוזמנו אנשי כל העיר.
בשנת הלימודים הראשונה היו בבית הספר שתים-עשרה כיתות ובהן 526 תלמידים.
דובניקוב כמנהל בית הספר עד שנרצח בפרעות תרפ"ט.
אותו החליף מורה בית הספר יצחק פלר.
לאחר כמה שנים בית הספר גדל, והיה צורך להגדילו.
הוצע להרחיבו או לבנות לו קומה 3. אך רק בשנת 1934, הוקם בניין חדש ברחוב מנדלי.
עד אז היו התלמידים מתארחים בבתים של תושבי השכונה ששימשו להם ככיתה שנייה.
בשנת 1934, נענתה העירייה להרחיב את שטח בית הספר.
נבנה בניין תלת-קומתי חדש, מגרש כדורסל, מגרש כדורגל ואולם ספורט.
שטח בית הספר הורחב, ונוספה לו חצר רחבת ידיים.
כשנה לאחר שנבנה הבניין החדש, ערכו ניסיון בעירייה לחלק את בית הספר לשניים.
הבניין הישן היה תל נורדאו א' בהנהלת יצחק פלר והבניין החדש היה תל נורדאו ב' בהנהלת אברהם יצחק גולני.
לאחר כשנה, הנהלת תל נורדאו ב' הגישה בקשה לחלק את חצר בית הספר עם גדר, אך אדריכל העיר התנגד לכך.
באותו זמן, הבינה העירייה כי ניסיון חלוקה זה לא צלח, וכי בנוסף, לא עמד המנהל גולני בציפיות החינוכיות ופוטר.
רופא בית הספר (תל נורדאו ב'), ד"ר שאול טשרנחובסקי כתב כך:
בשנת 1936 חגג בית הספר עשור לקיומו בטקס רב משתתפים, בו העלו כיתות ו' הבוגרים מחזה תנכ"י על פרשת אחאב המלך ונבות היזרעאלי.
על הטקס ניצח מנהל בית הספר המאוחד, יצחק פלר, אשר כיהן כמנהל במשך 25 שנה, עד שיצא לגמלאות בשנת 1956. אותו החליף סגן מנהל בית הספר אברהם אלוני, אשר כיהן בחגיגות היובל לבית הספר.
בין הפעילויות השונות שנתקיימו בין כותלי בית הספר בשנות מלחמת העולם השנייה לאחר שעות הלימודים, היו בין היתר אימונים של "גדוד החברות" של ארגון "ההגנה" (יחידה זו הפכה לימים לחיל הנשים בצה"ל).
במהלך השנים נוספו לבית הספר ספרייה, שני חדרי מלאכה לבנים ולבנות, חדר טבע וחדר מוזיקה.
במסגרת פיתוח חיי חברה הוקמו: "משמר ביטחון" למניעת תאונות דרכים; "אגודת הבריאות" לשמירת הניקיון והסדר בחצר בית הספר, בראשותה ובהדרכתה של אחות בית הספר; חוג לטבע; חוג דרמאטי ומקהלה.
בפרקי זמן שונים היה לבית הספר תל נורדוי גם עיתון בשם: בסת"ן (ראשי תיבות של שם בית הספר) שיצא מעת לעת, שיקף את חיי הילדים, את הווי בית הספר ושימש כלי ביטוי לכושר היצירה של התלמידים.
בשנת הלימודים תשי"ג קיבלו תלמידי בית הספר תל נורדוי ממשרד החינוך והתרבות את מספר הפרסים הגדול ביותר מבין בתי הספר הממלכתיים על הישגיהם בלימודי היהדות.
לפי כתבה מ-1965, 73 מתלמידי בית הספר נפלו במערכות ישראל.
קיר לזכרם מוצב בכניסה לבניין הגדול.
בנוסף, נערך טקס קהילתי גדול ביום הזיכרון עליו ממונה שכבת ו'.
בשנת 2022 נוסף בניין תלת-קומתי חדש לבית הספר, בו כיתות לימוד, חדר מלאכה, חדר רדיו ואולם ספורט חדש.
הוא תוכנן על ידי מילבאואר אדריכלים.
הבניין מחובר ישירות לבניין הישן במדרגות מתכת לבנות.
החל משנת 2022, פועלת בבית הספר תוכנית ייחודית לו הנקראת "על כל אלה".
את התוכנית יזמו מנהלת בית הספר לשעבר יעל אדלשטיין וסגל מורי בית הספר, בסיוע הסגנית הפדגוגית, בת קול נבו-כהן.
התוכנית בונה למידת עברית דרך יוצרי התרבות הישראלית.
בכל שנה לומדים התלמידים על שני אמנים ישראלים ודרכם רוכשים את המיומנויות הנדרשות על פי תוכנית הלימודים.
+רשימת האמנים:כיתהמחצית א'מחצית ב'הערותא'נעמי שמרתרצה אתרב'עוזי חיטמןיהונתן גפןג'לאה גולדברגאריק איינשטייןהילדים מבקרים בבית לאה גולדברג.ד'יענקל'ה רוטבליטיהורם טהרלבה'קובי אוזמנשה קדישמןו'נחום גוטמןנתן אלתרמןהילדים מבקרים במהלך השנה במוזיאון נחום גוטמן.
בנוסף ללמידה השונה, גם תעודות סיום המחציות שונות מבבתי ספר אחרים.
בתעודה בנוסף להערכה של המורים, גם התלמידים מעריכים את עצמם לפי נושאים במקצועות.
בנוסף, התלמידים מציבים לעצמם יעדים למידתיים, חברתיים או רגשיים למחצית או לשנה הבאה.
בית הספר סלואן לניהול במכון הטכנולוגי של מסצ'וסטס (ממותג כ-MIT סלואן או סלואן) הוא בית הספר לניהול של המכון הטכנולוגי של מסצ'וסטס, אוניברסיטה פרטית בקיימברידג', מסצ'וסטס.
בית הספר סלואן מציע תוכניות לתואר ראשון, שני ודוקטורט, כמו גם תוכניות חינוך למנהלים.
תוכניות התואר שלה הן מהסלקטיביות ביותר בעולם.
רעיונות משפיעים רבים בניהול ובפיננסים נהגו בבית הספר, בהם מודל בלאק ושולס, השערת ההילוך המקרי, המודל הבינומי לתימחור אופציות ותחום דינמיקת המערכת.
בין חברי הסגל מספר רב של חתני פרס נובל בכלכלה וזוכים במדליית ג'ון בייטס קלארק.
בית הספר החל את דרכו בשנת 1914 כתוכנית הלימודים במינהל ההנדסה ("קורס 15") במחלקה לכלכלה וסטטיסטיקה של MIT.
היקף ועומק של התכנית גדלו עם ההתקדמות בתיאוריה ובפרקטיקה של הניהול.
תוכנית המציעה תואר שני בניהול הוקמה ב-1925. התוכנית הראשונה בעולם לחינוך באמצע הקריירה - תוכנית Sloan Fellows - נוצרה ב-1931 בחסות אלפרד פ.
סלואן, בעצמו בוגר MIT משנת 1895, שהיה המנכ"ל של ג'נרל מוטורס וזוכה לתואר יוצר התאגיד המודרני.
סלואן הקים את בית הספר לניהול תעשייתי של MIT בשנת 1952 במטרה לחנך את "המנהל האידיאלי".
בשנת 1964 שונה שמו של בית הספר לכבודו של סלואן כבית הספר לניהול על שם אלפרד פ.
בעשורים הבאים, בית הספר גדל עד כדי כך שבשנת 2000, הניהול הפך למגמה השנייה בגודלה לתואר ראשון ב-MIT.
בשנת 2005 נפתחה מגמה לתואר ראשון בניהול ל-100 סטודנטים מדי שנה.
בשנת 2014, בית הספר חגג 100 שנות חינוך לניהול ב-MIT.
תוכנית הלימודים מתמקדת בלמידה פעילה, הדורשת מהסטודנטים ליישם את הידע שנלמד בכיתה על סיטואציות עסקיות מהעולם האמיתי.
הקורסים מועברים בשיטת לימוד מבוססת תרחישים (case method), הרצאות, עבודות צוות ו-"מעבדות למידה פעילה" (Action Learning Labs) יישומיות.
הרמה האקדמית של הקורסים נחשבת לתובענית ביותר בסטנדרטים של בתי ספר למנהל עסקים, עם דגש גדול יותר על חשיבה אנליטית וניתוח כמותי מאשר ברוב התוכניות האחרות.
הסמסטר הראשון, המכונה גם הליבה, נחשב לרוב לסמסטר הקשה ביותר.
צינוי הקורסים ניתנים בסולם MIT הסטנדרטי בן חמש נקודות (עם אותיות).
בתוכניות לתארים מתקדמים שלה, כל סמסטר עם ממוצע פחות מ-4.0 ('B') יביא לכך שהתלמיד לא יורשה לסיים את לימודיו.
בניגוד לרוב בתי הספר לעסקים, MIT סלואן לא מציעה שום הצטיינות אקדמית בסיום הלימודים, בהתאם לנוהג בכל MIT.
הפילוסופיה מאחורי זה היא שה'כבוד' הוא בלהיות בוגר MIT.
MIT סלואן משתפת פעולה באופן הדוק עם חלקים אחרים של MIT, בפרט בית הספר להנדסה, בית הספר למדעים והמחלקה לכלכלה.
תוכנית מיוחדת לתואר משותף עם בית הספר להנדסה היא תוכנית Leaders for Global Operations (LGO), שבה התלמידים משלימים במקביל תואר MBA ותואר שני במדעים בהנדסה.
תוכנית לימודים משותפת נוספת המיועדת לסטודנטים בעלי ניסיון רב יותר בתעשייה (ממוצע של 8 עד 10 שנים) היא תוכנית עיצוב וניהול מערכות (SDM), שבה סטודנטים משלימים תואר שני למדעים בהנדסה וניהול.
בעוד שעמיתי סלואן מתמקדים בעיקר בקורסי ניהול, עמיתי LGO ו-SDM משלימים תערובת שווה יחסית של קורסי הנדסה וניהול.
MIT משתפת פעולה באופן נרחב גם עם אוניברסיטת הרווארד, וסטודנטים בכל מוסד נוהגים לעיתים קרובות ללמוד לתארים מקבילים במוסד האחר.
סטודנטים ב-MIT סלואן יכולים להירשם בחופשיות לקורסים בבית הספר למנהל עסקים של הרווארד, ולהפך - מדובר בבתי הספר המובילים לניהול עסקים היחידים שיש להם הסכם כזה.
כתוצאה מכך, נוצרו קורסים רבים בכל מוסד שמושכים באופן קבוע סטודנטים שנרשמו צולב.
בית הספר סלואן של MIT ובית הספר קנדי למדיניות ציבורית מציעים תוכנית לימודים כפולה רשמית.
יצירתיות וחדשנות הן עקרונות מרכזיים בבית הספר.
מסלול ה-MBA ביזמות וחדשנות כולל מעבדות למידה יישומית שמחברות סטודנטים עם חברות כדי ללמוד כיצד לפתור בעיות מורכבות הקשורות לטכנולוגיות מתעוררות.
מעבדות למידה יישומית אלה כוללות: מעבדת יזמות, צוותי חדשנות ו-"מעבדת ניהול מערכות בר קיימא".
מעבדת היזמות הגלובלית ו-"מעבדת אספקת הבריאות הגלובלית" שולחות סטודנטים לתואר שני לעבוד באתר עם סטארטאפים בחלקים שונים של העולם.
מרכז Martin Trust ליזמות ב-MIT, אחד ממרכזי היזמות הבודדים של בתי ספר למנהל עסקים בעולם המתמקד בהייטק, מציע פעילויות יזמות רבות וחונכות לאורך כל השנה.
תחרות היזמות השנתית MIT $100K היא אחת מתחרויות תוכניות העסקיות הגדולות בעולם, שעזרה להקים למעלה מ-130 חברות בשווי שוק של למעלה מ-15 מיליארד דולר.
בשנת 2016, תוכנית ה-MBA של בית הספר דורגה במקום השני בעולם עבור השפעה חברתית וסביבתית על ידי מגזין Corporate Knights.
סטודנטים ובוגרי בית הספר סלואן מכנים את עצמם בחיבה "סלואוניס" (Sloanies).
תרבות בית הספר סלואן דומה לתרבות הכללית של MIT, אך גם ייחודית לה.
הסטודנטים לתואר שני מגיעים מיותר מ-60 מדינות בכל שנה.
מעט יותר מחצי מהם מצפון אמריקה, ו-60% מחזיקים באזרחות אמריקאית.
התואר הראשון הנפוץ ביותר בקרב סטודנטים לתואר שני הוא הנדסה.
אירוע שבועי המתקיים עבור תלמידי ה-MBA הוא ה-"C-Function" שמשמעותה "פונקציה תרבותית" או "פונקציית צריכה".
התלמידים יכולים ליהנות ממופעי בידור שארגנו קבוצות תרבותיות או מועדונים ספציפיים בקמפוס, כמו גם מסיבות עם נושאים שאינם תרבותיים.
קבוצות של בוגרי MIT סלואן ברחבי העולם מארגנות אירועים דומים עבור חברי המועדון שלהם.
סטודנטים ב-MIT סלואן מנהלים למעלה מ-70 מועדונים פעילים.
כמה מהמועדונים הפופולריים ביותר הם מועדון הנשים בניהול סלואן; מועדון היזמות והחדשנות; מועדון העיצוב; מועדון הפיננסים; מועדון הייעוץ הניהולי; מועדון הבידור, המדיה והספורט; מועדון ההון סיכון והפרייבט אקוויטי; מועדון ניהול המוצר; ומועדון הטכנולוגיה.
מועדון העסקים של סלואן הוא המועדון העסקי הרשמי לתואר ראשון לכל תלמידי MIT.
במהלך שנת הלימודים מאורגנים מספר כנסים מקצועיים ואקדמיים על ידי בית הספר או בשיתוף עם בית הספר.
הכנס שזוכה להדים הנרחבים ביותר הוא כנס MIT Sloan Sports Analytics, .
הכנס מפגיש מנהלים, שחקנים ומאמנים מלמעלה מ-80 קבוצות ספורט מקצועיות יחד עם עיתונאים, חוקרים ותלמידים מלמעלה מ-170 בתי ספר שונים, עם התמקדות באנליזה של תחום הספורט.
כמו בשאר המכון, לסטודנטים של MIT סלואן מוקצה פרק זמן ממושך בין הסמסטרים השמור לפעילויות מיוחדות.
במהלך חודש ינואר אין שיעורים רשמיים בבית הספר; במקום זאת, הם מוחלפים במה שמכונה תקופת הפעילות העצמאית (IAP) .
במהלך IAP, התלמידים עוסקים בפעילויות שיהיה מאתגר להשתתף בהן לצד שיעורים רגילים, לרוב כולל תוכניות טיולים בינלאומיות.
בנוסף, לתוכנית ה-MBA יש חופשה נוספת וקצרה יותר, הנקראת "תקופת החדשנות של סלואן" (SIP), שמטרתה התמקדות בפעילויות מנהיגות חווייתית אינטנסיבית מחוץ לכיתה.
בין החברות המגייסות את מרבית את בוגרי ה-MBA של בית הספר, אפל, גוגל, גולדמן זאקס, מקינזי אנד קומפני, נייקי ואמזון.
לבית הספר יש למעלה מ-20,000 בוגרים ברחבי העולם ב-90 מדינות, עם יותר מ-20% שהם נשיאים או מנכ"לים.
מאז הקמתו, בית הספר נקט ביוזמות שונות לשיפור כלכלות אזוריות ולעיצוב עתיד עסקי גלובלי באופן חיובי.
בשנות השישים, בית הספר מילא תפקיד מוביל בהקמת מכון הניהול ההודי הראשון.
יוזמות אחרות כוללות את פרויקט החינוך הניהולי MIT-סין, תוכנית העמיתים הבינלאומית לסגל ושותפויות עם בית הספר לניהול IESE בספרד, אוניברסיטת סנגקיונקואן בדרום קוריאה, אוניברסידת נובה דה ליסבואה בפורטוגל, בית הספר לניהול מוסקבה סקולקובו ברוסיה ואוניברסיטת צ'ינגחווה בסין.
בשנת 2014, בית הספר השיק את תוכנית ההאצה ליזמות אזורית של MIT (REAP), שמביאה מנהיגים מאזורים מתפתחים ל-MIT לשנתיים על מנת לשפר את כלכלותיהם.
בשנת 2015, MIT עבדה בשיתוף פעולה עם הבנק המרכזי של מלזיה להקמת בית הספר לעסקים של אסיה בקואלה לומפור, מלזיה.
בית העלמין היהודי ביפו, הידוע גם בכינוי "בית-הקברות עג'אמי", הוא בית עלמין יהודי השוכן ליד המפגש בין רחוב יהודה מרגוזה לרחוב יהודה הימית בשכונת עג'מי ביפו, ובצמוד מדרום לשכונת המגורים גבעת אנדרומדה.
בית העלמין משתרע על פני שטח של כ-7,500 מ"ר, צורתו אליפטית והוא מחולק לעשרה אגפים.
במקום כאלפיים קברים אך קיימות מצבות רק מעל כ-805 מהם, וייתכן שהיתר אבדו בעת גירוש תל אביב.
עוד נקברו בבית העלמין גווילי ספרי תורה שהובאו מן הגולה ונשרפו בדליקה שפרצה במחסני הסוכנות היהודית בנמל יפו.
למן העת החדשה המאוחרת ועד אמצע המאה ה-19 נהגו היהודים להוביל לרוב את מתיהם לקבורה בהר הזיתים בירושלים ולאחר מכן בפתח תקווה.
כמו כן חלק מהנפטרים נקברו בבית הקברות משותף למוסלמים ויהודים שמעבר לחפיר חומת יפו.
לבסוף נכנעו בני הקהילה לקשיים ולעוגמת הנפש הכרוכים במנהג, מה עוד שהחל משנות ה-30 של המאה ה-19 כבר התקיימה קהילה יהודית ביפו.
בשנת 1834, בהנהגתו של רב הקהילה יהודה מרגוזה, רכשו חלקת שדה בעיר שנועדה לשמש כבית עלמין.
בין הסיבות שבגינן לא נקברו יהודים בבית קברות מסודר בעיר יפו מציינים כי אלו אשר החמירו להגיע מהניכר בחייהם או לאחר מותם כדי להיקבר בארץ ישראל, השתדלו להיקבר בירושלים או באחת מארבע ערי הקודש בעוד שמעמדה של יפו בהקשרים פנים הלכתיים בנוגע לקדושת הארץ הוא שנוי במחלוקת.
והיו לכך סיבות טכניות נוספות הן מצד השלטונות והן מצד הנהגת היישוב היהודי עד לאותה תקופה.
הקבורה במקום החלה בשנת 1839, ומועד זה נחשב לראשיתה של החברה קדישא בעיר.
קבורת מתים במקום נמשכה באופן רשמי עד שנת 1920, אך הלכה למעשה היה המקום בשימוש עד שנת 1928. רק ב-1902 פסקה הקבורה במקום באופן זמני בשל מגפת כולרה שפרצה בעיר.
השלטונות העות'מאנים אסרו על קבורת המתים בבית העלמין ששכן באזר בנוי, ותחת זאת הקצו שטח חולי מצפון לעיר, שהיה לימים לבית הקברות טרומפלדור.
הקבר הידוע ביותר במקום הוא של הרב יהודה מרגוזה שנפטר ב-1879. מאוחר יותר נקרא הרחוב הסמוך על שמו.
הנקבר האחרון בבית הקברות היה ד"ר ישעיהו-שי גור, מנהל השירותים הווטרינריים של מדינת ישראל, בנו של המילונאי העברי יהודה גור (גרזובסקי) וחתנו של טוביה זיסקינד מילר, מראשי עסקני התאחדות האיכרים.
פנחס גרייבסקי אסף ופרסם את רשימת 805 הנפטרים הידועים בבית העלמין, ועל רשימה זו כתב משה דוד גאון:
בין האישים הקבורים במקום נמנים רבים ממייסדי יפו ודמויות בולטות נוספות בהן:
רבי יהודה הלוי מרגוזה - ממחדשי היישוב היהודי ביפו, מראשוני הפרדסנים, רבם ופטרונם של יהודי יפו החל מ-1840, אשר יזם את הקמת בית הקברות.
משה יעקב בלטנר - ממייסדי היישוב היהודי ביפו
חכם יוסף שמחון - המורה הראשון לעברית בבית הספר של כי"ח ביפו.
הרב נסים יעקב סוריזון שהיה רב בקהילת יפו בראשית שנות השלושים של המאה ה-19.
מאיר מטלון שהגיע עם אביו אהרון מטלון בשנת 1817.
יעקב הלוי שהיה אחראי על אספקת המזון לצבאו של איברהים פחה.
הרב יוסף רפאל בן נון רב העדה הספרדית ביפו.
אהרון עזריאל מגדולי חכמי הקבלה הספרדים בירושלים.
הרב אלעזר חזן - רבה של מרקש.
ישראל שמחון - הממונה על הפרדס של משה מונטיפיורי
הרבנית שושנה עוזיאל, אשת הראשון לציון הרב בן-ציון מאיר חי עוזיאל.
ד"ר שמעון פרנקל - הרופא העברי הראשון.
רבים מפועלי מושבות העלייה הראשונה שחלו ונפטרו בבית החולים ביפו נטמנו בבית הקברות, חלקם ללא מצבה.
בתחילת מלחמת העולם הראשונה המשטר העות'מאני גזר פינוי על בית הקברות לטובת בניית רחוב וגן.
בני יפו והמושבות לקחו את עצמות מתיהם וקברום מחדש במושבותיהם, כמו מאיר בלקינד, מראשוני המורים לעברית בגולה ואביו של מייסד תנועת הביל"ויים ישראל בלקינד, נקבר כאן בשנת 1898 ולאחר גזרת השלטונות, הועברו עצמותיו לראשון לציון.
בשנת 2011 נערך מבצע מיפוי ושימור המצבות וחידוש הכתוביות שעל גביהן, על ידי החברה-קדישא תל אביב יפו וישיבת "שירת משה" ביפו.
עם זאת, הקברים האלמונים נשארו למדרס לרגלי העוברים.
בית העיתונאים על שם סוקולוב בתל אביב-יפו או בשמו המקוצר "בית סוקולוב", הוא מרכז אגודת העיתונאים בתל אביב המשמש לפעילות העיתונות בישראל בשגרה ובמיוחד בתקופות המצריכות סיקור תקשורתי נרחב דוגמת מלחמות ופרשיות מסעירות.
המבנה משמש גם כאולם כנסים וכגלריה לתערוכות אמנות זמניות.
הבניין, שנבנה בשנת 1957, שוכן ברחוב קפלן 4, בין בית יכין לבית הסופר ובקרבת בית הסוכנות היהודית.
מבנה נוסף ששכן בחלקו האחורי שימש את חטיבת דובר צה"ל במשך למעלה מיובל שנים, והכניסה אליו הייתה דרך רחוב איתמר בן אב"י 9.
אגודת העיתונאים שכנה בשנים הראשונות להקמתה בשנת 1939 במשרד בשדרות רוטשילד 27, אולם במהרה זה היה צר מהכילה.
בין התורמים היו יהודים מהקהילה במצרים ובאמריקה הדרומית.
בשנת 1948 התקיימה תחרות אדריכלית לתכנון המבנה, בו זכו בני הזוג שולמית נדלר ומיכאל נדלר.
בינואר 1953, התקבלה התרומה המכרעת שאפשרה את הקמת המבנה הגיעה מקרן התרבות אמריקה-ישראל, וב-30 בספטמבר 1953 נערך טקס חגיגי להנחת אבן הפינה.
בינואר 1954 החלה בניית המבנה.
עוד קודם להשלמת הבניין, ביוני 1956, נערך טקס בו נקרא האולם המרכזי על שם אדוארד נורמן, שהיה נשיא קרן התרבות אמריקה-ישראל ונפטר שנה קודם.
במאי 1958 נחתם הסכם על הקמת אגף חדש בן 4 קומות, עבור משרדי לשכת העיתונות הממשלתית בתל אביב, הצנזורה הצבאית לשכת הקשר לעיתונות שליד המטה הכללי.
האגף הנוסף נחנך בינואר 1961.
באוגוסט 1984 אירע תקרית אלימה בבית סוקולוב, במהלך מסיבת עיתונאים של חברי המועצה המקומית אום אל-פחם שהתקיימה לאחר ההתפרעות של אנשי תנועת כך בעיר.
פעילי "כך" פרצו לבניין ותקפו את הנוכחים ופרצו בצעקות "לגרש את הערבים".
בפברואר 1987 הודיעה אגודת העיתונאים כי נאלצה למכור את המגרש שעליו עומד הבניין, לאחר שקיבלה הודעה כי עליה לשלם מס רכוש של 130 אלף שקל, ולקופת האגודה לא היה כסף לתשלום מיסים אלה.
היא הגיעה להסכם עם קבלן על כסקת קומבינציה לפיה יבנה מגדל משרדים על שטח הגינה ובתרמה תקבל האגודה 40% ממנו.
עסקה זו לא יצאה לפעול לבסוף.
בקיץ 2010 נחנך בבית סוקולוב מרכז תקשורת חדשני על שם דב יודקובסקי, שתרם כ-1.5 מיליון שקל להקמתו.
המבנה נמצא על קרקע בבעלות רשות מקרקעי ישראל, ולאגודה זכויות חכירה לכ–50 שנה.
הוא בנוי על מגרש של 3.7 דונם.
בשנת 1998, חוזה החכירה של הקרקע מול מינהל מקרקעי ישראל פקע לאחר 50 שנה.
אגודת העיתונאים לא חידשה את החוזה ולא שילמה דמי חכירה, ומאז ישבה בבניין בסטטוס של "מחזיקים ללא חוזה".
האגודה צברה חוב למינהל שתפח לעשרות מיליוני שקלים.
ב-2014, יצאה אגודת העיתונאים במכרז למכירת זכויות הבנייה במתחם.
במקום ניתן יהיה להקים מגדל של 17 קומות שבו ייבנו 95 דירות, שטחי מסחר ומשרדים.
באפריל 2015 זכתה במכרז, תמורת 172 מיליון שקל, קרן ריאליטי (67%) וחברת הביטוח הפניקס (33%).
באפריל 2021, אחרי שנים של מאבקים משפטיים ומחלוקות על הזכויות בקרקע, אישרה הוועדה המקומית לתכנון ולבנייה את התוכנית לשימור המבנה ובניית מגדל של 19 קומות לצידו.
"בית סוקולוב" ימשיך לשמש את אגודת העיתונאים, לצד גלריה ואולמות כנסים, שמאחוריו יוקם מגדל חדש, שיכלול משרדים, שטחי מסחר, דירות קטנות ומלון.
לצורך מימוש הפרויקט הוועדה המקומית אישרה ניוד זכויות ממבנה לשימור ברחוב רמב"ם 15.
בית העיתונאים היה עד מהרה למרכז הפעילות של העיתונות בישראל ושימש כמוקד למסיבות עיתונאים ומקום קבוע לביצוע ראיונות שעד אז הצריכו את העיתונאים להתרוצץ ברחבי ישראל על מנת לקיימם.
בנוסף על כך בית העיתונאים מקיים סימפוזיונים בנושאים שונים, כגון עיתונות, ספרות, אמנות, תיאטרון, כלכלה וכדומה.
לצורך ההכנסה השוטפת ותחזוקת המבנה מתקיימים בבית גם אירועים וכנסים סגורים בתשלום.
בית העירייה האדום הוא המבנה שבו שוכנת עיריית ברלין.
הוא שוכן ברחוב העירייה (Rathausstraße, לשעבר רחוב המלך - Königstraße), פינת רחוב היהודים, שברובע מיטה ליד כיכר אלכסנדר.
בבניין נמצאים משרדיהם של ראש עיריית ברלין ושל מועצת העיר, המשמשים גם כמושל והסנאט של המדינה הפדרלית של ברלין.
שמו של הבניין הוענק לו בשל הלבנים האדומות שממנו הוא בנוי.
על בניית הבניין בין השנים 1861–1869 היה מופקד האדריכל הרמן פרידריך וֶזֶמן, שזכה בתחרות בינלאומית לעיצובו ב-1858. תוכניתו של וזמן הושפעה מסגנון הרנסאנס האיטלקי, בייחוד זה של פררה ובולוניה, שבהם נעשה שימוש נרחב בלבנים אדומות.
תוכנית הבניין נעשתה על פי הדגם של בית העירייה הישן של טורון בפרוסיה המערבית (פולין של ימינו), בעוד הארכיטקטורה של המגדל מזכירה את המגדל של קתדרלת לאן, בצרפת.
הבניין תופס שטח של בלוק שלם, שעד לבנייתו עמדו עליו בניינים מימי הביניים.
ב-1879 נוספה לקומה הראשונה במבנה סדרה של 36 תבליטים המתארים אישים ואירועים מההיסטוריה של ברלין וברנדנבורג מהמאה ה-12 ועד 1871, שיצרו האומנים לודוויג ברודוולף, אלכסנדר קלנדרלי, אוטו גייאר ורודולף שווייניץ.
המבנה נפגע קשות בהפצצות בעלות הברית במלחמת העולם השנייה ונבנה מחדש על פי התוכניות המקוריות בין השנים 1951–1956. בתקופה זו שימש בניין העירייה החדש (Neues Stadthaus), שלא נפגע במלחמה, כבניין העירייה של כל חלקי ברלין, ומשנת 1948 ואילך כבניין העירייה של מזרח ברלין.
לאחר שהושלמה בנייתו מחדש חזר בית העירייה האדום לשמש כעירייה של החלק הסובייטי של העיר, בעוד החלק המערבי של העיר נוהל מבית עיריית שנברג (שמכניסתה נשא נשיא ארצות הברית ג'ון פ' קנדי ב-1963 את נאומו "אני ברלינאי", שהדגיש את תמיכת ארצות הברית בגרמניה המערבית).
ב-1958 נוספו לרחבת הכניסה של הבניין פסלים המתארים את אנשי ברלין בונים מחדש את עירם, שפיסל פריץ קרמר.
ב-1 באוקטובר 1991, בעקבות איחוד גרמניה, עבר הבניין לשמש רשמית כממשל של ברלין המאוחדת.
בית העלמין הדרום, הידוע גם בשמות בית העלמין חולון ובית העלמין בת ים, הוא בית עלמין בדרום-מזרח העיר בת ים, בגבול עם חולון וראשון לציון.
בית העלמין הדרום שוכן סמוך למחלף קוממיות בנתיבי איילון בדרום העיר בת ים ובגבול עם חולון וצפונית-מזרחית לשכונת נווה חוף בראשון לציון.
ליד בית העלמין שוכן האצטדיון העירוני של בת ים ומסוף אוטובוסים.
תחילה השתרע בית העלמין על שטח של 500 דונם, ומאוחר יותר הורחב בעוד 300 דונם.
בבית העלמין פועל גם בית קברות צבאי.
בית העלמין הוקם בשנת תשכ"ד (1964), לאחר שהשטח בבית הקברות נחלת יצחק ובית עלמין טרומפלדור החל לאזול.
ראש עיריית בת ים, דוד בן ארי, התנגד להקמתו, משום שהעדיף שימושים אחרים לשטח שנלקח למטרה זו.
בית העלמין יועד להיות בית עלמין האזורי הראשי של תל אביב, וכך היה במשך 15 שנים, עד לפתיחתו של בית העלמין ירקון.
הוא תוכנן על ידי האדריכל ר"מ מאיר.
את טקס הפתיחה ערך הרב הראשי של תל אביב איסר יהודה אונטרמן, בז' באדר תשכ"ד.
בחודש אייר של אותה שנה נטמן בבית העלמין הנפטר הראשון.
למרות היותו בתחום שיפוטה של בת ים, רבים מכנים אותו "בית העלמין חולון", וזאת מפני שעם פתיחתו הכניסה היחידה אליו הייתה מהשער המזרחי, מכיווּן חולון.
רק לאחר מספר שנים נבנה השער הצפוני מכיווּן בת ים, שעם בנייתם של נתיבי איילון הפך לשער המרכזי.
כמו ברוב בתי העלמין הגדולים בישראל, גם בבית העלמין הדרום ישנן מצבות רבות לזכרן של קהילות שנספו בשואה, ומתחת לחלקן אפר של הנספים.
בבית העלמין קבורים כ-200,000 נפטרים, והוא מוגדר על ידי המוסד לביטוח לאומי כ"בית עלמין סגור".
בבית העלמין מצויה חלקה להורים שכולים, חלקה לילדים וחלקות לקבוצות אוכלוסייה ייחודיות נוספות.
בית העירייה החדש הוא בית עירייה בכיכר המריאנפלאץ שבמרכז העיר מינכן, גרמניה.
בבניין נמצאים מועצת העיר, משרדי ראש העיר וכן חלק מהאדמיניסטרציה.
בשנת 1874 הועברו הרשויות מבית העירייה הישן לבניין החדש.
הבניין נבנה בין השנים 1867–1908 בסגנון בנייה נאו-גותי.
הבניין מכסה שטח של 9,158 מ"ר ומכיל 400 חדרים.
החזית המרכזית מופנית לכיוון הכיכר ואילו החזית האחורית צמודה לפארק קטן.
המרתף מאוכלס ברובו במסעדה בשם "Ratskeller".
בקומת הקרקע נמצאת תחנת מידע גדולה לתיירים וכן שטחים המושכרים לחנויות.
בקומה הראשונה ישנה מרפסת גדולה הפונה לכיוון הכיכר ונערכים בה פסטיבלים גדולים כמו אליפויות כדורגל או קונצרטים בזמן שוק חג המולד.
המגדל המרכזי בה מגיע לגובה של 85 מטר ופתוח למבקרים באמצעות מעלית.
בראש המגדל נמצא ה-Rathaus-Glockenspiel שכולל מספר הצגות יומיות ומהווה אטרקציה תיירותית.
בהפצצות בעלות הברית על גרמניה במהלך מלחמת העולם השנייה ניזוק המבנה ושוחזר בשנים שלאחר מכן.
בית העירייה החדש של הנובר הוא בית העירייה של העיר הנובר שבמדינת סקסוניה התחתונה שבגרמניה.
הבניין נבנה במשך 12 שנים בתקופתו של וילהלם השני, ונפתח לציבור ב-20 ביולי 1913. זהו בניין מפואר דמוי טירה הבנוי בסגנון אקלקטי.
הוא שוכן בקצה הדרומי של העיר הפנימית, מחוץ למרכז ההיסטורי של העיר.
עלות בניית הבניין הייתה 10 מיליון מרק.
האדריכלים של הבניין, הרמן אגרט וגוסטב הלמהובר, הקימו אותו מ-6,026 אריחי אשור.
הרחבה שלפני הבניין נקראת כיכר טראם כהוקרה לזכרו של מנכ"ל העיר באותה תקופה, היינריך טראם.
מעת פתיחתו החליף הבניין את בניין העירייה הישן, ארמון ונגנהיים (Wangenheimpalais).
בתקופת מלחמת העולם השנייה, ניזוק הבניין קשות מהפצצות בעלות הברית.
לאחר המלחמה, בשנת 1946, הוכרזה הקמתה המחודשת של מדינת סקסוניה התחתונה בבניין.
גובה כיפתו של הבניין, עם מרפסת התצפית שבה מתנשאים לגובה של כמעט 100 מטרים.
המעלית בבניין היא ייחודית ואין דומה לה באירופה, ייחודה נובע מכך שמסלולה הוא מקושת, כלומר פרבולי.
המעלית מתוארת לעיתים קרובות, באופן שגוי, כמעלית משופעת, ומרבים להשוותה למעליות במגדל אייפל, שלמעשה נוסעות באלכסון, ללא שינוי בנטייתן במהלך הנסיעה.
המעלית מטפסת בפיר המעלית בזווית של 17°, עד לחלקה העליון של הכיפה.
ביום בהיר ניתן לראות מנקודה זו את הרי הארץ.
המעלית הוקמה בשנת 1913. עקב מזג האוויר, המעלית המקורית יצאה מכלל שימוש במהלך החצי הקר של השנה.
בבניין קיים גרם מדרגות ספירלי, שמוביל מהיציאה מהמעלית אל קומת התצפית.
מעל 90,000 איש ביקרו במגדל בשנת 2005. מעלית חדשה, במקום המקורית הותקנה בחורף שנת 2007/8. בקומת הכניסה ישנם ארבעה מודלים של העיר, המיטיבים לתאר את התפתחות העיר לאורך השנים.
בית העירייה החדש הוא בית עירייה בכיכר הארמון שבמרכז העיר ויסבאדן, מדינת הסן שבגרמניה.
בשנת 1887 הועברו הרשויות מבית העירייה הישן לבניין החדש.
הבניין נבנה בין השנים 1883–1887 בסגנון נאו-רנסאנס על ידי גאורג האובריסר, שבנה בסגנון הנאו-גותי את בית העירייה החדש של מינכן ואת בית העירייה על שם הקדוש יוהאן בזארבריקן.
את רוב שטחו של המרתף מאכלסת מסעדה בשם "Ratskeller".
בית העירייה הישן של האג שבהולנד הוא מבנה בסגנון אדריכלות הרנסאנס.
הממוקם בסמוך לכנסיית ג'יימס הקדוש.
המבנה שימש בעבר כמושבה של ממשלת העיר, עד שהוחלף על ידי בית העירייה הנוכחי (בית עיריית האג).
בית העירייה, שהקמתו הסתיימה בשנת 1565, מכיל בתוכו גלריית ציורים היסטוריים.
בתקופתו, נחשב המבנה למרשים מאוד וגדול.
המבנה נפגע במהלך המהפכה הפרוטסטנטית, אך שוחזר והורחב בשנת 1882.
בית העלמין שערי צדק הוא בית קברות יהודי קטן הממוקם מערבית לבניין שערי צדק הישן, בין רחוב יפו לשדרות שז"ר בירושלים.
עד מלחמת העצמאות היה בית הקברות בהר הזיתים בית הקברות העיקרי של יהודי ירושלים.
עם פרוץ המלחמה, הפכה התנועה העברית להר הזיתים למסוכנת בשל מעבר הדרך בשכונות ערביות.
עד סוף חודש פברואר 1948 התנהלה קבורה חפוזה מספר פעמים בשבוע בליווי בריטי, אולם לאחר מכן שוב לא התאפשרה התנועה להר הזיתים.
על-מנת לפתור את מצוקת הקבורה, הוקצו בירושלים בתי קברות שהוגדרו כזמניים, כלומר עד שניתן יהיה לחדש את הקבורה בהר הזיתים או בבית קברות ראוי.
לחברה קדישא העיקרית של ירושלים, "קהילת ירושלים", הוקצו מספר שטחים שהוגדרו זמניים ברחבי העיר המערבית.
הגדול שבהם היה בית הקברות סנהדריה, בו קברו עד בוקר ה-19 במאי 1948 כאשר השטח הפך למסוכן עקב ירי מן הצד הערבי.
החל מיום 24 במאי 1948 החלה הקבורה בבית העלמין שייח' באדר, בשטח שאותר בתחום המחצבה הנטושה של שייח' באדר.
לשאר שתים עשרה חברות הקדישא העדתיות שפעלו בירושלים עד הפסקת הקבורה בהר הזיתים לא היו שטחי קבורה והם שבתו מפעולה עד לתחילת הקבורה בהר המנוחות.
למרות חוסר הרישיון החליטה "חברה קדישא הראשית והכללית" (פרושים), שקודם לפרוץ המלחמה הייתה הגדולה והפעילה מבין החברות קדישא בירושלים, לפתוח חלקת קבורה חדשה בשטח קטן שהוקצה לה בשולי חצר בית החולים "שערי צדק".
החל מקיץ 1948 ועד קיץ 1951 נטמנו בחלקה זו כמה עשרות נפטרים, רובם יהודים חרדים שמתו מוות טבעי.
חלק מהקבורים במקום הועברו לבתי קברות אחרים, אולם עד ימינו נשארו מספר קברים במקום.
מאז אין במקום קבורה מסודרת, אם כי מעת לעת נטמנו בחלקה נפטרים נוספים.
במרץ 2003, לאחר פטירתו של רבי ישראל משה דושינסקי גאב"ד העדה החרדית, נרכש שטח בית העלמין על ידי חסידות דושינסקי, ובית העלמין הוכר על ידי המשרד לשירותי דת.
רחוב קטן על שמו של ד"ר משה וולך נמצא בסמוך אל בית הקברות.
בבית העלמין קבורים בין השאר:
ד"ר משה וולך, מייסד בית החולים
הרב יוסף צבי דושינסקי, גאב"ד העדה החרדית בירושלים
בנו, הרב ישראל משה דושינסקי, גאב"ד העדה החרדית בירושלים
הרב יחיאל מיכל שלזינגר, ראש ישיבת קול תורה
הרב ירוחם פישל יהושע ברנשטיין, רב עדת החסידים בירושלים, וראש ישיבת חיי עולם
הראטהאוס הווינאי הוא בניין העירייה של וינה, הממוקם בראטהאוספלאץ (כיכר בית העירייה) ברובע הראשון של העיר, אינרה שטאדט.
הבניין נבנה מ-1872 עד 1883 בסגנון הנאו־גותיקה על פי תוכניות הבניה של פרידריך פון שמידט.
בבניין זה ממוקם משרדו של ראש עיריית וינה כמו גם משרדי מועצת העיר והלנדטאג הווינאי.
באמצע המאה ה-19, שטח המשרדים של עיריית וינה הישנה, שנבנו בהוראת פרידריך "ההוגן", דוכס אוסטריה, בשנת 1316, נהיו קטנים מדי לצורכי העירייה.
עם התחלת עבודות הבניה של שדרת הרינגשטראסה, החלה תחרות על בניית בניין עירייה חדש, תחרות בה ניצח הארכיטקט הגרמני פרידריך פון שמידט.
ראש העיר דאז, קאייטאן פלדר דרש שבניין העירייה החדש יוקם על השדרה בה הוקמו סימולטנית מבנים מרכזיים אחרים באותה תקופה (ביניהם בניין האופרה של וינה, בניין הפרלמנט האוסטרי, הבורגתיאטר ובניין אוניברסיטת וינה).
עלות הבניה הייתה כ-14 מיליון גולדן אוסטרו-הונגרים (המטבע שהיה בשימוש בשטחי האימפריה של בית הבסבורג בין השנים 1754-1892).
עלויות הבניה כוסו על ידי עיריית וינה והאימפריה האוסטרו-הונגרית לאחר דיונים ארוכים בנושא.
בניין העירייה הישן משמש למרכז התיעוד של ההתנגדות האוסטרית.
הבניין נבנה על בסיס מודל גותי בדומה לבית עיריית בריסל.
חמישה מגדלים נבנו, ביניהם המגדל המרכזי בגובה של 98 מטרים.
ב-21 באוקטובר 1882, פסל "איש העירייה" (Rathausmann) הונח על כנו בראש המגדל המרכזי והפך להיות אחד מסמלי העיר.
המבנה עצמו מתפרש על שטח של 19,592 מטרים רבועים ומסודר סביב שבע חצרות פנימיות.
סך כל שטח הקומפלקס הוא 113,000 מטר רבוע המשתרעים על שש קומות, שני מרתפים וסך של 1575 חדרים.
הבניין ברובו נבנה תוך שימוש באבן-גיר שהובאה מהרי הליית'ה, רכס הרים לא גדול הממוקם בין מדינת אוסטריה תחתית לבורגנלנד.
מול הבניין שוכנת כיכר הרטהאוס, המשמשת אטרקציה תיירותית ועירונית לאורך כל השנה - בחודשי החורף המוקדמים (עד סוף חודש דצמבר) מוקם בכיכר אחד משוקי חג-המולד הגדולים והידועים באירופה ובעולם בו מבקרים מאות אלפים.
בחודשים שלאחר מכן נבנה בכיכר משטח החלקה על קרח הנקרא Wiener Eistraum (בתרגום מילולי לעברית: חלום הקרח הווינאי) בשטח של יותר מ-7000 מטרים רבועים.
בחודשי הקיץ מתקיימים במקום פסטיבלים והקרנות סרטים המוניות.
ב-27 בספטמבר 2012, החלו עבודות שיפוץ תחת פרויקט המוערך בשווי של 35 מיליון יורו.
הפרויקט אמור להסתיים עד שנת 2023 ויבוצע ב-11 שלבים ויתפרש על שטח של 40,000 מטרים רבועים.
בית העירייה הישן ברחוב רוטשילד 22 -28 בראשון לציון היה בעברו בית פקידות אשר נבנה במימון הברון רוטשילד בשנת 1888, ושימש כמקום מגורים למנהלי היקב הראשון במושבה ראשון לציון וכבית הרופא האזורי.
בית העירייה הישן ממוקם באזור המדרחוב של ראשון לציון, והוא דוגמה לשחזור ושימור של מבנה מן הימים הראשונים של המושבה.
בחודש מאי 2023 נפתח במקום מלון רפאל האוס – המלון הראשון והיחיד בראשון לציון.
בית הפקידות השני - בית העירייה
בעבר, בית העירייה שימש כמשכן הגנן הראשי והרופא האזורי, שהתגוררו עם בני משפחותיהם בקומת הקרקע ובקומה העליונה (בהתאמה), וכונה גם בית הרופאים.
הדמות הבולטת שגרה במבנה זה בתקופת העלייה הראשונה (מסוף 1888 ועד 1900) היה הרופא אהרן מזי"א, יליד רוסיה שלמד והשתלם בברלין, בציריך ובפריז, ומשם נשלח על ידי הברון לנהל את בית החולים בראשון לציון.
בנוסף לכך, קו הטלפון שנמתח מבית הפקידות ליקב היה הקשר הטלפוני הראשון בארץ.
בתקופת העלייה השנייה התגוררו במקום פקידי היקב, ובתקופת המנדט שכנו בבניין שהורחב משרדי המועצה והוועד החקלאי.
בשנת 1948 נמכר הבניין על ידי פיק"א (חברה להתיישבות יהודית בארץ ישראל שהוקמה על ידי הברון רוטשילד) למועצה המקומית ראשון לציון, ושימש כמטה הראשי של הרשות המקומית.
באמצע שנות השמונים של המאה ה-20 נוספו למבנה אגף צפוני גדול וחצר מרכזית בינו לבין הבניין הישן, שעבר פעולות שיקום ושחזור.
בית העירייה היהודית בפראג (בצ'כית: Židovská radnice) נבנה בסמוך לבית הכנסת העתיק אלטנוישול ברובע היהודי יוזפוב בפראג בשנת 1586.
המבנה, האופייני לאדריכלות מתקופת הרנסאנס, נבנה בתמיכתו של ראש קהילת יהודי פראג מרדכי מייזל.
חזית הבניין הבנויה בסגנון רוקוקו, עוצבה במאה ה-18.
הבניין ידוע בשל שני שעוניו, האחד עם ספרות רומיות המותקן במגדל שעון, והשני, שעון נמוך יותר עם אותיות עבריות המייצגות מספרים, אשר מחוגיו נעים נגד כיוון השעון, בדומה לאופן קריאת האותיות העבריות.
מייזל בנה בסמוך לבית העירייה גם את בית הכנסת הגבוה , שאכן שימש לימים בעיקר כמקום תפילה לפקידי הקהילה ובית הדין, שמקום מושבם היה בבית העירייה.
בשיפוץ שנערך במאה ה-18, אוחדו שני הבניינים לבניין אחד.
כיום, שוכנים בבניין משרדי הקהילה היהודית פראג, וכן משרדי הפדרציה של הקהילות היהודיות בצ'כיה.
זהו גם מקום מושבו של הרב של פראג (נכון ל-2022, הרב דוד פטר).
פועלת בבניין גם מסעדה וחנות למוצרי מזון כשרים.
בית העלמין היהודי של העיר יאשי (ברומנית: Cimitirul evreiesc din Iași), בירת נסיכות מולדובה, ולאחר איחוד הנסיכויות הרומניות ברומניה בירת חבל מולדובה והעיר השנייה בגודלה ברומניה, ידוע על קיומם של לפחות שני בתי עלמין יהודים במהלך הזמן.
ההיסטוריון החובב יעקב פסנתיר איתר ביאשי מצבות של יהודים המתוארכות לשנים 1467 ו-1549, אולם מניחים שהיו יהודים במקום גם לפני כן.
ההיסטוריון הרב ד"ר אברהם מאיר הלוי התפלמס עם נתון זה וטען שהמצבות היהודיות הישנות ביותר ביאשי מתוארכות לשנת 1648, אך משערים שהוא לא מצא את בית העלמין היהודי הישן ביותר, משום שזה נהרס מפגעי השנים.
מרבית יהודי יאשי של אותה תקופה היו יהודים ספרדים, נתינים עות'מאניים, לכן בסוף המאה ה-16, כשהשליט ארון וודה הרג את הטורקים (בדומה למעשיו של מיכאי האמיץ בבוקרשט) הוא הרג גם את יהודי המקום המזוהים עם הטורקים.
בית העלמין היהודי, שהתקיים בשכונת צ'יורקי טטראש (Ciurchi Tătărași) התמלא, לכן היהודים חנכו ב-1881 בית עלמין חדש יותר בשכונת פקוראר (Păcurari).
בדצמבר 1909, ביאשי, מנהל הפרפקטורה אסר על הקברנים היהודים לבצע את מלאכתם בבית העלמין היהודי.
ההנמקה הייתה שבית העלמין נמצא מחוץ לתחומי העיר, לכן נחשב לשטח חקלאי וליהודים אסור לעבוד בחקלאות...
קיצו של בית העלמין הישן
את בית העלמין הישן, שהשתרע על פני חמישה הקטרים והיה מוקף חומה בגובה שלושה מטרים, הרסו בתקופת שלטונו של יון אנטונסקו והיהודים אולצו להוציא משם את עצמות הנקברים ולעבירם לבית העלמין האחר.
השטח נועד לבניית שיכוני פועלים, כדי לפתור את מצוקת המגורים, שנבעה מתנועת פליטים ומהצפות אחד הנחלים.
החשש של הרומנים ממגורים על הקברים הכשיל את התוכנית, על חלק משטח בית העלמין, שפונה, נבנו בניני מגורים ועל היתרה הוקם פארק Tătărași עם מתקני שעשועים ושולחנות שחמט.
ב-7 באוגוסט 1943 אישר ראש עיריית יאשי את הריסת חומת בית העלמין הישן והמלאכה הוטלה על 200 מגויסים קדם-צבאים.
היהודים הוזמנו להוציא את שרידי מתיהם מבית העלמים ולהעביר אותם משם ורבים עשו זאת והעבירו את השרידים לקברים משותפים בבית העלמין החדש, אך היו גם מתים, שלא היה להם דואג.
המצבות נופצו ושימשו לריצוף דרכים וייצוב קרקעות נסחפות.
לניפוץ המצבות הופעלו מגויסים קדם צבאים ועובדים נוספים, אך בעקבות התערבות מנהיגים כנסייתיים הוחלט להרחיק מעבודה זו את הנוצרים ולהטילה על מאה יהודים כעבודת כפייה.
על היהודים הוטלה מכסה של חמישה קברים ביום ומי שלא עמד בכך היה צפוי לעונשים גופניים.
כמה מאות מצבות נפדו בכסף, כדי להעבירן לבית העלמין האחר.
הרב הראשי של רומניה באותה תקופה סיפר על כך שפנה לשר הדתות, ראדו בודישטאנו, ושאל אותו היכן יקברו היהודים את מתיהם וזה השיב לו, שיזרקו אותם לדנובה.
בתחילת 2016 החליטה עיריית יאשי להכיר בעבר ובמקום הוצב שילוט בצורת מצבה המודיע ברומנית ובעברית על כך שבמקום הזה היה בעבר בית העלמין היהודי הראשון בארצות הרומניות.
קורבנות רצח יהודי סקולן, שנמצאו בשנת 1945 בשלושה בורות הריגה ובשנת 2010 בבור הריגה נוסף, נחפרו, הוצאו ונקברו בקברים משותפים בבית העלמין של יאשי.
מעל קברים אלה הוצבו מצבות המספרות את סיפורם של נרצחי סקולן.
בית העירייה באובר הוא ציור של וינסנט ואן גוך שנוצר באמצע יולי, 1890. הוא מבוסס על הנוף שנשקף לאמן כשיצא לרחוב מהאוברז' ראבו, אכסניה שם שהה.
לצד ציורים אחרים מתקופת הזמן הקצרה באובר-סור-אואיז, כגון "הכנסייה באובר" וציורים של בתים עם גגי סכך, נראה כי ציור זה מזכיר סצנות מהנופים הצפוניים של ילדותו ונעוריו של ואן גוך.
בית העלמין דבלינג נמצא ברובע ה-19 של וינה.
בית העלמין בדבלינג היה קיים עוד ב.
לאור מצוקת מקום, בשנת 1880 הוחלט על הקמת בית העלמין במיקום חדש.
בהתאם לתכנון המקורי היעד היה כ-30 אלף מקומות ובית העלמין נפתח ב-10 ביוני 1885.
בית העלמין היה פתוח לכל הדתות.
החלקה היהודית נפתחה ב-1888 וחלקה מוסלמית נפתחה בשנת 1894 והיא הייתה מיועדת לחיילים של צבא האימפריה האוסטרו-הונגרית מבוסניה.
בתחילת המאה ה-20 הוגדל שטח בית העלמין ופיתוח זה כלל גם הגדלת של החלקה היהודית.
בשנת 1917 המקום בבית העלמין נגמר.
רק בשנת 1920, בעקבות שחרור מקומות פנויים בחלקה המוסלמית, קבורה במקום חודשה לכמה שנים.
בין האנשים הנטמנים במקום נמנים: בנימין זאב הרצל (עד להעברת גופתו לירושלים בשנת 1949), לורנץ בהלר, אוטו סקורצני, לודוויג מינקוס, וילהלם מיקלס.
במקום קיים חדר מתים וניתן לקיים טקס שריפת גווייה.
בית העלמין הארמני הוא בית קברות הממוקם ברובע פרסננסקי שבמוסקבה.
בית הקברות הארמני הוא סניף של בית העלמין וגנקובסקויה, וממוקם מולו.
אנשים מפורסמים הקבורים בבית העלמין
בית העלמין דונסקויה החדש הוא נקרופוליס, הממוקם בדרום־מערב מוסקבה.
בית העלמין דונסקויה החדש נמצא סמוך למנזר דונסקוי.
אין להתבלבל עם בית העלמין דונסקויה הישן, שנמצא במנזר דונסקוי עצמו.
לבתי העלמין כניסות שונות ושעות עבודה שונים.
בית העלמין באיקובה (באוקראינית: Байкове кладовище) הוא בית קברות בקייב, מהעתיקים והיוקרתיים בעיר.
בית העלמין נפתח בשנת 1834 וכלל חלקות נפרדות לקבורה של קתולים ולותרנים.
בהמשך של אותה שנה נפתחה חלקה שלישית לקבורה של
בשנות ה-80 של המאה ה-19 שטח בית העלמין הורחב.
בחלק הישן קיימות מספר קריפטות לקבורה שמפחתית.
קריפטות אלו נוצלו בתקופת מלחמת העולם השנייה להסתרת אנשים.
בתקופה הסובייטית בעקבות היוקרה של בית העלמין בוצע גם קבורה של יהודים בולטים דוגמת דוד פרדמן
בשנת 1975 נבנה מתקן לשרפת גווייה ומשנת 1983 פועל קולומבריום.
בית העלמין בנהלל הוא בית העלמין של מושב נהלל שבעמק יזרעאל.
מאז פתיחתו בשנות ה-20 של המאה ה-20 נקברו בו רבים מבני המושב, ביניהם מייסדי המושב, בני משפחת דיין, מספר חברי הכנסת, אילן רמון ובנו אסף, מאיר שלו, יהונתן גפן ועוד.
בית העלמין נפתח על תל שמרון, בסמוך לבית העלמין של תמרת.
הראשונה שנקברה בו הייתה אימו של אחד ממייסדי המושב, שבחרו לקבור אותה בגבעה כקילומטר וחצי מצפון-מזרח למושב.
בית העלמין דנילובסקויה הוא אחד מבתי הקברות הגדולים במוסקבה.
ממוקם ברובע דונסקוי במחוז הדרומי של העיר.
נוסד ב-1771 והשטח הכולל הוא 35 דונם.
בית העלמין בוגוסלובסקויה הוא בית קברות, הממוקם בנפת קלינין, בסנקט פטרבורג.