tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
נולדה בקיבוץ משמר העמק לד"ר יהודית אכמון, פסיכולוגית קלינית, ואריק אכמון, מנכ"ל ארקיע לשעבר.
נכדתו של חבר הכנסת יעקב חזן.
אחיה למחצה הוא הארכאולוג גדעון שלח.
אכמון בוגרת לימודי תרגום באוניברסיטת תל אביב.
החלה לפרסם מתרגומיה בתחילת שנות ה-90 של המאה ה-20. עיקר תרגומיה בתחום הספרות היפה, פנטזיה ומדע בדיוני.
תרגומיה ראו אור בהוצאות הספרים הישראליות הגדולות, כמו כנרת זמורה ביתן, הוצאת כתר, מודן הוצאה לאור ועם עובד.
טולקין, ההוביט, הוצאת כנרת זמורה ביתן, 2012.
צ'יממנדה נגוזי אדיצ'יה, חצי שמש צהובה, הוצאת מחברות לספרות, 2009.
מארק טוויין, ינקי מקונטיקט בחצר המלך ארתור, הוצאת גרף, 2008.
סוזן קולינס, סדרת משחקי הרעב, הוצאת כנרת זמורה ביתן, 2010.
מרגרט אטווד, עין החתול, הוצאת כנרת זמורה ביתן, 2011.
קרן מקמנוס, אחד מאיתנו הבא בתור, ושאר הסדרה, הוצאת כנרת זמורה-ביתן דביר, 2019.
ניל שוסטרמן, סדרת להב החרמש, הוצאת ידיעות ספרים, 2020.
אלסטון, אמארי ואחוות הלילה, הוצאת כתר, 2022.
הולי ג'קסון, המדריך לרצח לילדות טובות ושאר הסדרה, הוצאת כנרת זמורה-ביתן דביר, 2022.
יעל אנוך (23 בפברואר 1938 - 16 בספטמבר 2018) הייתה ד"ר לסוציולוגיה, חברת הסגל הבכיר הראשונה בתחום הסוציולוגיה באוניברסיטה הפתוחה בין השנים 1981–2006.
יעל אנוך (יוליאנה לבית בלום במקור) (Juliane Blum) נולדה באסן (Essen), צפון-גרמניה, ב-23 בפברואר 1938. אביה דויד בלום, היה חייט שתפר בגדים מבדים ומעורות בבית מלאכה משפחתי.
אמה שרה לבית אדסט (Adest) עבדה עם האב בבית המלאכה.
אחיה הצעיר, ד"ר יעקב (ז'ק) בלום (Jacques Blum) , היה גם הוא בבגרותו דוקטור לסוציולוגיה, וכיהן כמה שנים כראש הקהילה היהודית בדנמרק.
הוריה שהיו במקור מפולין, הגיעו לגרמניה בתור ילדים, אך לא הייתה להם אזרחות גרמנית.
בשנת 1938 שללו הפולנים את האזרחות הפולנית של היהודים שגרו מחוץ לפולין, וכך הפכו ההורים לחסרי אזרחות בגרמניה.
כתוצאה מכך הם גורשו יחד עם יהודים אחרים שהיו בסטטוס דומה לעיירה זבונשי מעבר לגבול הפולני, במסגרת אקציית פולין.
בשנת 1939 השיגו ההורים אשרת תיירות לדנמרק, ועברו לגור שם בשנים הראשונות של המלחמה.
בשנת 1943, במהלך מלחמת העולם השנייה, הוברחה אנוך לבדה מדנמרק לשוודיה באניית דיג.
בהמשך נפגשה שוב עם הוריה בשוודיה, למדה שוודית, והחלה בלימודיה בכיתה א'.
בשנת 1945, לאחר סיום המלחמה, חזרה המשפחה לחיות בדנמרק.
בהיותה בתנועת הנוער היהודית בדנמרק הכירה את צבי (הרברט) אנוך שהיה המדריך שלה בתנועה, ומאוחר יותר, בשנת 1956, הם נישאו.
לאחר סיום בית הספר התיכון בדנמרק למדה אנוך הוראה, ובעלה צבי הכשיר עצמו להיות אגרונום.
אלו שני עיסוקים שנחשבו בעיניהם לנדרשים בישראל, שאליה תכננו לעלות בהתאם לחינוך הציוני שקיבלו.
בני הזוג עלו לארץ מדנמרק בשנת 1963.
בישראל החלה אנוך, לאחר זמן, ללמוד באוניברסיטת ת"א, וסיימה שם תואר ראשון דו-חוגי בסוציולוגיה ובספרות אנגלית, ותארים שני ושלישי בסוציולוגיה.
היא הייתה המוסמכת הראשונה בסוציולוגיה באוניברסיטת ת"א.
נושא עבודת המוסמך שלה היה: "המרצה באוניברסיטה כסטטוס וכתפקיד", 1971. אחר כך, הייתה גם הראשונה שכתבה דוקטורט במחלקה לסוציולוגיה באוניברסיטת ת"א.
נושא עבודת הדוקטורט היה: "שינוי ערכים תוך סוציאליזציה לפרופסיה: החינוך הפרופסיונלי בבית-הספר לעבודה סוציאלית באוניברסיטת תל אביב", 1979. העבודה נכתבה בהדרכת פרופ' רינה שפירא ופרופ' שמעון שפירו.
בשנת 1981, לאחר ששהתה שנה באוניברסיטת קונקטיקט בארצות הברית, הגיעה אנוך לאוניברסיטה הפתוחה, והתמנתה לחברת הסגל-הבכיר הראשונה בתחום הסוציולוגיה.
תחום שהיא השפיעה רבות על הוראתו.
היא פרשה לגמלאות בשנת 2006.
אנוך נפטרה ב-16 בספטמבר 2018, בזמן ששהתה בביתה, זמן קצר לאחר שחזרה מביקור בדנמרק.
היא השאירה שני ילדים: יונת ושמעון.
השפעתה על הוראת הסוציולוגיה באוניברסיטה הפתוחה
כחלוצה, בתחום שהיה אז בראשית דרכו באוניברסיטה הפתוחה, הייתה השפעתה של אנוך מאוד משמעותית על הוראת הסוציולוגיה: היא התוותה את הדרך לספרי לימוד אקדמיים בתחום הסוציולוגיה בשפה העברית באוניברסיטה הפתוחה.
הן יחידות הלימוד שהיא כתבה, והן ספרי-הלימוד שתורגמו מאנגלית ביוזמתה, השפיעו על הוראת הסוציולוגיה בישראל, גם מעבר לגבולות האוניברסיטה הפתוחה.
בתחום זה, נעזרה אנוך בהכשרתה כמורה, ובניסיונה הרב בהוראה והטביעה את חותמה על פיתוח הקורסים הראשונים בתחום:
כתיבת הקורס "מבוא לסוציולוגיה", קורס שבשנים 1984–2013, נלמד באו"פ על ידי עשרות אלפי סטודנטים.
כתיבת הקורס המתקדם: "ריבוד: סוגיות באי-שוויון חברתי".
ייזום התרגום לעברית של ספרו של הסוציולוג הצרפתי ריימון ארון, "ציוני דרך בהגות הסוציולוגית" המסכם את התאוריות הקלאסיות בסוציולוגיה.
ייזום של התרגום לעברית של ספרו של הסוציולוג האמריקני ג'ורג' ריצר, "תאוריות סוציולוגית מודרניות".
ייזום של התרגום לעברית של הקורס "מבוא לחשיבה חברתית", שנכתב במקור באוניברסיטה הפתוחה באנגליה.
כתיבת יחידה 2 בקורס "ישראל בעשור הראשון" שעסקה בעלייה וקליטה בישראל.
ייזום של תרגום הספר של ג'ון ג'.
משוניס, "סוציולוגיה" לצורכי עדכון הקורס מבוא לסוציולוגיה.
ייזום של כתיבת קורסים נוספים בסוציולוגיה על ידי כותבים אחרים.
לדוגמה: קורס שכתבו משה ליסק ונטע האילן על אי השוויון בחברה הישראלית, ספר "מבוא לאנתרופולוגיה" של ויליאם א.
הבילנד שתורגם לעברית והיווה חלק מקורס באותו שם, קורס שכתבה מתת אדר-בוניס בנושא המשפחה - "משפחות בראייה סוציולוגית ואנתרופולוגית", וקורס שנכתב בנושא החברה הקיבוצית בידי צוות של כותבים רבים - "החברה הקיבוצית: שינוי והמשכיות".
בנוסף, היא השפיעה על עיצוב דרכי ההוראה בקורסים בסוציולוגיה, כמו: ייעוץ למרכזי ההוראה, קביעת מבנה הבחינות, גיוס המנחים הראשונים, נסיעות למרכזי הלימוד לקבלת משוב על החומר הנלמד, ועוד.
כחוקרת, פרסמה אנוך במהלך השנים מאמרים בנושאים שונים:
תהליכי ההכשרה של עובדים סוציאליים.
בהתבסס על עבודת הדוקטור שכתבה, פרסמה אנוך 3 מאמרים.
במאמר החשוב ביותר מבין השלושה שפרסמה בנושא זה, השתמשה בתאוריה של "האדם השולי" (Marginal Man Theory) כדי להסביר תהליכי סוציאליזציה של העובדים הסוציאליים במהלך לימודיהם והכשרתם.
במאמר העוסק ביחס של הדנים למיעוטים שחיים בדנמרק, ניסתה אנוך להפריך את הדימוי העצמי הרווח בחברה הדנית כתרבות בעלת סובלנות למיעוטים.
דימוי שהתבסס, בין היתר, על יחסם של הדנים ליהודים במהלך מלחמת העולם השנייה.
אנוך הראתה כי היחס למיעוטים החדשים שהיגרו לדנמרק במחצית השנייה של המאה העשרים נגוע בדעות קדומות.
בשורה של מחקרים שביצעה לבד, ועם עמיתה, זאב סוקר, השוותה אנוך בין קבוצות שונות של סטודנטים הלומדים באוניברסיטה הפתוחה בישראל, בהתייחס למשתנים שונים.
כך למשל, בדקה את השימוש באינטרנט, והוראה מקוונת בקרב קבוצות סטודנטים שונות.
כמו כן, חקרה את השינוי שעובר התחום של "השכלת מבוגרים" לכיוון של השכלה המתמשכת על כל החיים.
אנוך בדקה את התוכן של חבילות טיולים המוצעות לתיירים בשלוש חברות: בריטניה, דנמרק וישראל, והשוותה בין ההדגשים השונים בכל אחת מן התרבויות.
בפרסומים אחרים, שנכתבו עם עמיתתה רונית גרוסמן, הן חקרו מאפייני בלוגים של ישראלים שטיילו להודו, ואת האופן שבו הנחות תרבותיות לגבי מגדר וגיל מעצבות את חוויית הטיול.
כמו כן, הן השוו בין מאפייני שיח-הבלוגים שכותבים מטיילים ישראלים, לבין מאפייני שיח-הבלוגים של מטיילים דנים שנסעו לטיול בהודו.
לאחר פרישתה לגמלאות בשנת 2006, תכננה אנוך לכתוב ספר מפרספקטיבה אישית על חוויותיה כילדה יהודייה בדנמרק בזמן מלחמת העולם השנייה.
היא החלה לאסוף חומר ולראיין אנשים בני גילה שהיו ילדים בדנמרק בזמן המלחמה, והועברו לשוודיה הנייטרלית, כדי להצילם.
היא ראיינה נחקרים ואספה חומר, והשתתפה בכמה ימי עיון של חוקרי-שואה, אך החומר לא "הבשיל" אצלה לכלל כתב-יד מוגמר.
כחלק מהתעניינותה המחודשת בשואה, היא גם תרגמה מעברית לדנית את קובץ הסיפורים "למה לא באת לפני המלחמה?" של ליזי דורון (סופרת ישראלית, בת הדור השני לניצולי שואה), שעוסק ביחסים בין בני הדור הראשון לבין בני הדור השני של ניצולי שואה.
יעל אלקנה (נולדה ב-20 בנובמבר 1992) היא שחקנית, זמרת ודוגמנית ישראלית, שהייתה מועמדת לפרס האקדמיה לטלוויזיה.
אלקנה נולדה וגדלה בתל אביב.
בנעוריה, למדה במגמת מוזיקה והיסטוריה בתיכון עמל ליידי דייוויס תל אביב, הייתה חניכה בשבט "הנשיא" של תנועת הצופים ואף שימשה כ"מדריכת חוץ" בשבט צופי יפו.
במקביל, למדה במסלול לרקדנים של מרכז ביכורי העתים ופיתוח קול אצל חיים פנירי.
היא הייתה זמרת בלהקת הנוער "השכנים של צ'יץ'" במסגרתה הופיעה, בין היתר, במחזות הזמר "לא רק בלונדינית" ו"הנוטרדם של פריז".
את שירותה בצה"ל עשתה כמדריכת כושר קרבי בבה"ד 8.
אלקנה היא בוגרת סל"ה - הסטודיו לאמנויות התיאטרון מיסודו של יורם לוינשטיין.
בשנת 2014 גילמה את דקלה בסדרה "מתים לרגע" בערוץ HOT3.
בשנת 2016 שיחקה בסדרת הדרמה "פלאשבק", בערוץ הילדים למנויי HOT, בתור דריה ריבק, נערה שלומיאלית המתאהבת בבריון של בית הספר.
בשנת 2019 גילמה את רומי, מאליפיקית מהעבר של לוק, בעונה השלישית של סדרת הפנטזיה "כדברא", ששודרה בערוצי ניקולידאון ו-TeenNick למנויי yes.
בנוסף השתתפה בסדרת הדרמה התקופתית של יואב גרוס "פאנץ'" ב-yes, בדמות דנה פז.
בשנים 2019–2020 שיחקה בתפקיד הנשי הראשי בסדרה "קיבוצניקים" מבית הוט, בתור רזי שדה.
בשנת 2020 גילמה את שרה בסדרת הדרמה "הטבח", ששודרה ב-Yes.
על תפקיד זה הייתה מועמדת לפרס האקדמיה לטלוויזיה בקטגוריית "השחקנית הראשית הטובה ביותר בסדרת דרמה".
בשנת 2021 שיחקה בעונה השלישית של סדרת הדרמה "להיות איתה" בקשת 12, בתור אביגיל, בת הזוג של עמוס דהרי.
בשנת 2021 גילמה אישה שמאבדת את בן זוגה החייל בפרויקט של ישראל בידור, "שושנים עצובות".
בשנת 2022 גילמה את לינור אברג'יל בסרט הטלוויזיה הביוגרפי "מלכה - סיפורה של לינור אברג'יל" בקשת 12.
השתתפה במופע ה"פסטיגל" בחנוכה 2022, שם גילמה כתבת חדשות המנחה את תוכנית להעצמה נשית.
כמו כן, שיחקה באותה שנה בסדרה הקומית "גדול עלינו" עם שלישיית מה קשור בערוץ זום למנויי HOT.
בשנת 2023, אלקנה זכתה בעונה השלישית של תוכנית המציאות "הזמר במסכה" בקשת 12, כאשר הייתה מחופשת לעכבישה.
בשנת 2024 אלקנה שבה לגלם את דמותה של שרה בעונה השנייה של "הטבח" ב-yes.
בשנת 2025 כיכבה בשתי סדרות: "הראש", ששידורה נדחה מספר פעמים בגלל מלחמת חרבות ברזל, ו"תחריר".
הסדרה "תחריר" עלתה ב-4 בפברואר והיא מתרחשת בקהיר בזמן אירועי האביב הערבי ב-2011. בסדרה אלקנה מגלמת את הרל"שית של השגריר הישראלי, בגילומו של אסי ישראלוף והדמות שלה מוצאת את עצמה מוקפת בהמון זועם ומותקפת.
עלילת התקיפה של הדמות מבוססת על סיפורה האמיתי של עיתונאית אמריקאית שנאנסה באכזריות בקהיר.
ב-2020 השתתפה בהצגות "בין המילים" ו"אינטימיות", וב-2021 ב"לעבור את הקיר", בתיאטרון בית ליסין.
בשנת 2024 מגלמת את יהודית בהצגה חתונה מאוחרת של תיאטרון הבימה ותיאטרון באר־שבע.
בשנת 2022 הנחתה את התשדיר בקשת 12 "כנפיים של קרמבו".
בשנת 2022 השתתפה בסרט קצר שיצר וביים מיכאל אלוני.
באותה שנה גילמה את ללי, הדמות הראשית בסרטה של שי לי עטרי "אור פנס יחיד".
הסרט זכה בפרס הסרט הקצר הטוב ביותר בפסטיבל הקולנוע ירושלים לשנת 2023.
אלקנה היא פרזנטורית של רשת האופנה הישראלית "גולף", של "הבורסה לתכשיטים" (יחד עם בעלה, תומר מחלוף) ושל המותג הצרפתי "שאנל".
ב-2021 נישאה אלקנה לשחקן תומר מחלוף, אותו הכירה בלימודי המשחק.
בשנת 2025, נולדה בתם הבכורה.
הם מתגוררים בשכונת למד שבתל אביב.
בן דודה של אלקנה (מצד אביה), , לוחם מילואים, נהרג ברצועת עזה ב-10 במרץ 2024, במהלך מלחמת חרבות ברזל.
+שנהפרויקטתפקידהערות2014מתים לרגעדקלה2016פלאשבקדריה ריבק2019כדברארומיפאנץ'דנה פזקיבוצניקיםרזי שדה2024–2020הטבחשרה2021להיות איתהאביגיל2022גדול עלינורוני לפין2025הראשילי נוריקתחרירהגר שחם
+שנהפרויקטתפקידבמאי/ יוצרהערות2022ערה?מיכאל אלוניסרט קצראור פנס יחידללישי לי עטריתפקיד ראשי
שנהפרסקטגוריהפרויקטמועמדות2020פרס האקדמיה הישראלית לטלוויזיההשחקנית הראשית הטובה ביותר בסדרת דרמההטבח2022פרסי נבחרי השנה של פרוגישחקנית אהובה בסדרת נוערגדול עלינו
יעל אודם (נולדה ב־22 בנובמבר 1982) היא עיתונאית ואשת טלוויזיה ישראלית.
כתבת חינוך ומגישת חדשות בחברת החדשות ובקשת 12.
נולדה בכפר יהושע, שירתה בצה"ל כמדריכת חי"ר.
בוגרת תואר ראשון בהצטיינות בתקשורת ומנהל עסקים במסלול האקדמי המכללה למינהל.
בשנת 2008 התקבלה לעבודה בחברת החדשות.
בשנים הראשונות עבדה במחלקת ריכוז הכתבים ובין 2011 ל־2013 עבדה גם ככתבת כללית במהדורה המרכזית.
בשנת 2013 מונתה לתפקיד כתבת איכות הסביבה.
בנוסף, אודם שימשה בעבר כמבזקנית חדשות.
בשנת 2015 מונתה אודם לתפקיד כתבת החינוך.
במסגרת עבודתה סיקרה אודם את פעולות הממשלה וועדת החינוך של הכנסת לקיצור ימי החופשה ולביטול תשלומי ההורים.
נשואה לים רגב, אם לארבע בנות ומתגוררת בחדרה.
יעל איזנברג (נולדה ב-8 באפריל 1991) היא זמרת-יוצרת, שחקנית ומשוררת ישראלית.
איזנברג נולדה וגדלה בתל אביב.
היא בוגרת תיכון אלון ברמת השרון 2009. בצבא שירתה כמדריכת חי"ר בחיל הרגלים בצאלים.
בגיל 11 הופיעה לראשונה על המסך בתפקיד ראשי בסדרת הנוער בית משותף בערוץ הילדים, בה גילמה את דמותה של ענת.
באותה שנה השתתפה גם בסרט קצר של ערוץ הילדים, "טיול שנתי", לצידו של טל מוסרי.
בשנת 2005 גילמה את דמותה של זוהר בסדרה "המערכת" בבימויו של ציון רובין.
בשנת 2009 שיחקה את חגית בעונה השלישית של הדרמה היומית האלופה ב-HOT3, לצד יהודה לוי, אלון אבוטבול והילה אלפרט.
עוד באותה שנה גילמה את תמי בסרט "עוד אני הולך" של הבמאי יקי יושע.
בשנת 2010 לוהקה לתפקיד הראשי בסרט הגמר של הבמאית רותי פרי-בר, "שיחות אחרונות".
בשנת 2014 גילמה בתפקיד ראשי את אנה בסרט הגמר של הבמאית ורוניקה ניקול טטלבאום, והשתתפה בסרט עצמאי קצר נוסף של טטלבאום, "וידוי" אשר זכה בפרס הסרט הטוב ביותר בפסטיבל קולנוע דרום.
בשנת 2017 השתתפה בסרט "פוקסטרוט" בבימוי שמוליק מעוז.
בשנת 2019 השתתפה בפרויקט העצמאי של קרן ברגמן ויהונתן עפרת - "בחזקתם".
בשנת 2023 השתתפה בתפקיד הראשי בסרט הביכורים של התסריטאית והבמאית ורוניקה ניקול טטלבאום, "בתים".
איזנברג החלה לנגן בגיטרה קלאסית ולכתוב שירים בגיל 15.
בשנת 2012 החלה להופיע עם שיריה במועדונים "אוזן בר", "לבונטין 7" ו"קפה ביאליק" בתל אביב.
בשנת 2014 ביצעה את השיר "Everything Remindes Me Of Her" באלבום המחווה ליוצר אליוט סמית', "See You In Heaven".
בשנת 2015 הלחינה את שירו של המשורר והסופר יותם ראובני "אחד הילדים", והקליטה אותו לפרויקט המחווה "השעה הכי יפה" בניהול אמנותי של דויד פרל.
באותה שנה הקליטה קולות רקע בשיר "משהו רע" באלבומה של הילה רוח "רופאה במערב".
בשנת 2016 הקליטה שיר באיסלנדית לאלבום המחווה ללהקה האיסלנדית "Sigur Ros", הקליטה דואט עם להקת "Benjamin's Brother" בהפקת אורי וינוקור, ונבחרה להעלות מופע חוצות בפסטיבל הפסנתר במוזיאון תל אביב לאמנות.
באותה השנה יצאה גם לסיבוב הופעות ארוך באיטליה, כנגנית מלווה בהופעותיה של המוזיקאית נומקה.
בשנת 2017 הוציאה איזנברג את אלבום הבכורה "אני יודעת שמדובר בסוף" ובו 12 שירים שכתבה והלחינה בהפקה מוזיקלית של המוזיקאי יונתן לויטל.
שירים מתוכו ("כל אחת", "שם לילד", "קו כאב") זכו להשמעות רבות ברדיו (כאן 88, גלגלצ, רדיו הקצה).
עוד בשנה זו הוזמנה לבצע שיר מקורי, "כל העולם", בהופעה חיה לערוץ היו טיוב Balcony T.V.
בחורף 2017 הוזמנה לפתוח את הופעותיו של המוזיקאי עמיר לב בכל הארץ.
בשנת 2018 איזנברג נבחרה להופיע ברשימת "המוזיקאים הכי טובים ומעניינים היום" של המגזין Time Out.
באותה שנה השתתפה בתפקיד הראשי באופרת הרוק "רובי גע בעולם" שכתבו אלון עדר וזוגתו שני גבאי, בליווי תזמורת המהפכה במשכן לאומנויות הבמה בתל אביב.
איזנברג העלתה מופע משיריה בפסטיבל אינדינגב במצפה גבולות, והקליטה גרסת קאבר לשיר "אלגיה" לאלבום הבונוס (לאלבום "שני לבבות") של המוזיקאית עינב ג'קסון כהן.
בשנת 2019 הוזמנה לכתוב שיר עבור פסטיבל "אאוטליין - איור ומילים בירושלים".
בשנת 2020 החלה איזנברג להקליט אלבום חדש בעברית בהפקת עמרי אמדו (ג'יין בורדו, אורן ברזילי, דניאל רובין).
ב-8 במרץ 2021 יצאו בסינגל כפול השירים "בחורות יפות" ו"במקום מכתב" שכתב מעין אבן.
את השירים הפיקה, הלחינה ושרה בשיתוף פעולה עם המוזיקאית נומקה.
בשנת 2022 הוציאה את אלבומה השני, "כל הלילות הפכו לימים".
ב־12 ביולי שוחרר סינגל ראשון, "כל העולם", מתוך האלבום.
השיר מלווה בקליפ שביים השחקן והיוצר ויטלי פרידלנד, צילם מישה קמינסקי והשתתפה בו השחקנית מילי עשת ואיזנברג עצמה.
הקליפ זכה למענק תמיכה ביצירה מטעם מועצת הפיס לתרבות ולאמנות.
השיר הופיע ברשימת בחירת העורכים של כאן 88 באוגוסט 2021..
איזנברג בוגרת מסלול השירה של בית הספר לכתיבה הליקון, מיסודם של המשוררים אמיר אור ואירית סלע.
בשנת 2019 יצא לאור ספר הביכורים של איזנברג "שיחות עם הילדה", בסדרת השירה החדשה "טקסטורה" של פרדס הוצאה לאור, בעריכתו של המשורר אלון בר.
הספר זכה לביקורות חמות ושירים מתוכו התפרסמו בעיתון הארץ וידיעות אחרונות.
איזנברג הוזמנה לקרוא משיריה בפסטיבל "יערות מנשה" ופסטיבל "משובשת" במועדון "עשן הזמן" בבאר שבע והתארחה בתוכנית הרדיו "מה שכרוך" בכאן תרבות.
שירים נוספים פרי עטה מתפרסמים בכתבי עת ובבמות מקוונות שונות בין היתר ב-הו!, עיתון 77, משובש"ת, "עתר" ומשיב הרוח.
בשנת 2021 הוזמנה להשתתף בפרויקט "יוצאות מהשורה – משוררות ומאיירות מאירות את הרחוב" ביוזמת הוצאת הספרים מקום לשירה עם שירה "(נסעתי לקפה)".
טרם ראה אור זכה הספר בתמיכת קרן רבינוביץ' וקרן קיימת לישראל.
לאחר פרסומו זכה הספר בפרס משרד התרבות להוצאות לאור עבור ספר ביכורים.
בשנת 2025 יצא לאור בהוצאת "פרדס" ספר שיריה השני, "המון המון אושר" בעריכתה של המשוררת ענת זכריה.
בדתות שונות בעולם נהוג לפנות לאל בתפילה ובבקשות שונות, באמונה שהאל יענה לתפילה וימלא את הבקשות.
בספרות התאולוגית נדונה השאלה, האם האל שומע תפילות, ונערכים מחקרים מדעיים המנסים לענות עליה.
הדעה המקובלת היא שאלוהים שומע את התפילות, וכפי שניתן לראות בפסוק: () וכך גם סברו חז"ל ואף הקדישו לכך את מסכת תענית העוסקת בתעניות ותפילות לצורך ירידת גשמים.
הברכה השש-עשרה בתפילת שמונה-עשרה היא ברכת שומע תפילה.
יש מהתנאים שהפחיתו בכוחה של התפילה כך למשל נאמר בגמרא (): .
בראשיתה של הפילוסופיה היהודית החלו להתעסק יותר בשאלה זו, מה שהביאם לדיון זה היה קשיים פילוסופיים במושג התפילה, הפילוסופים המעיטו בהשגחה ובידיעת האל, מה שסותר לתפילה המוכרחת להשגחה, וגדולה מזו, היאך ייתכן שאפשר לשנות את רצונו של האל ולגרום לו לעשות משהו שאינו רוצה?
הוגים יהודיים סיפקו לכך הסברים שונים.
רבי יהודה הלוי סבר שמהות התפילה היא התקרבות אל האל, טיהור הנפש והשתלטות על הכוחות הבהמיים ועל ידי כך האל עונה לתפילות.
דעה נוספת היא דעת רבי אברהם אבן עזרא, לפיה התפילה לא יכולה לשנות את גזירת האל אך מסוגלת לשנות את האדם המתפלל וכך לגרום שהגזירה לא תחול עליו.
יצחק טברסקי הצביע על דברי הרמב"ם אשר כתב שלאחר שבני ישראל במצרים דבריו לא מפורשים על תפילה אך מראים שהאל קשוב לצרות עמו.
יש שהצביעו על מקום נוסף ברמב"ם שבו כותב שההשגחה חלה אל האדם אשר מחשבתו עסוקה באל, ובהמשך דבריו כותב שהתפילה נועדה כדי להרגיל את האדם לעסוק במחשבתו על האל, אברהם סתיו סיכם את מקורות אלו וטען שיחס הרמב"ם לתפילות הוא כתרגול רוחני למחשבה על האל אשר גורמת להשגחה.
חיים קרייסל כתב שלפי הרמב"ם התפילה היא עידוד להתבוננות ולהשגת האמיתות הנשגבות על ידי המשכילים, אך בקרב העם התפילה משמשת כדרך לחזק את האמונה באל ולמעשה זהו מיתוס המיועד להמון.
רבי ניסים ממרסיי ראה בתפילה כלי פסיכולוגי להתמודדות של האדם עם צרות בחייו וכדבריו: עניין נוסף בתפילה לדבריו הוא הכנעת הלב, ריסון התאוות, ולשיפור הקשרים החברתיים אשר מסייעים לאדם להתמודד עם צרותיו.
ראשוני המקובלים בימי הביניים עסקו אף בפילוסופיה וכך יצרו תורה המערבבת קבלה ופילוסופיה, בכתביהם עסקו בשאלה זו במספר מקומות, כך באגרת הקודש כותב מחברה האלמוני, כך רעיון זה הדומה לדברי הפילוסופים הופיע גם בכתבי המקובלים.
המקובל רבי יוסף ג'יקטיליה התייחס במפורש לשאלת הפילוסופים ודחה את השאלה לגמרי, כך:
בדבריו כותב ג'יקטליה שעל ידי שהאדם מגיע לשורש ה"רצון" הוא יכול לבקש ככל העולה על ידו, גם בדבריו מופיע הרעיון של התעלות אישית ושל התחברות לאישיות נבדלת מהאל.
הגישה המקובלת היא גישתו של רבי מאיר אלדבי, בדבריו השתמש ברעיונו של האבן עזרא אך ללא הרעיון של דבקות בשכל הפועל, כלומר התפילה פועלת על ידי חוקיות קבועה של השפעת שפע לכל אדם לפי מדרגתו הרוחנית, התפילה מסייעת לשנות מדרגה זו ולעלות למדרגה גבוהה יותר וממילא לקבל שפע גדול יותר.
כך גם סברו גם בדורות מאוחרים יותר, רמח"ל טען שכך רצון האל לחסר את האדם, ועל ידי תפילתו - ישלים לו צרכו, מתוך הנחה שהאדם אינו זונח את ה'השתדלות' האנושית.
שד"ל סבר שאין האל מאזין לתפילות ואף התפילות לא משנות כלום מגזירותיו של הבורא, לדבריו הפולחן נחוץ לטובת האדם לחינוכו לתיקונו ולנחמתו.
מספר הוגים נוצריים עסקו אף הם בשאלה זו, כך אוריגנס הציב שלוש שאלות: א.
האל יודע את בקשותינו, ב.
האל יודע את העתיד כך שלא יכול להיות שהעתיד יישתנה, ג.
לא ייתכן שתפילת האדם מסוגל לשנות את רצון האל.
אוריגנס הסביר, שרצונו החופשי של האדם מונע על ידי הנטיות הקיימות בתוכו והן קיימות מאז ומעולם וידועות לאל מבראשית, וממילא כשהאדם מתפלל האל כבר ידע את מהלך הדברים, וסידר את המציאות בהתאם לכך, רעיון דומה מובא גם בכתבי מייסטר אקהרט.
תומאס אקווינס הציב שאלות אחרות: א.
האל יודע הכל ואין צורך בתפילה שידע למה אנו זקוקים, ב.
דעתו של האל אינה נתונה לשינוי וממילא אין צורך בתפילה שעניינה שינוי דעת האל, ג.
יהיה נדיב יותר מצד האל למלא את משאלותינו ללא צורך בבקשה.
ראשיתו של מחקר התפילה היה ב-1872 אצל פרנסיס גולטון ששם לב שהעם מתפלל בכנסייה לשלומה של משפחת המלוכה, ואם כן משפחת המלוכה אמורה להיות יותר בריאה משאר העם.
כשבדק את הדבר לא מצא שום הבדל סטטיסטי בין משפחת המלוכה לשאר העם.
לתוצאה דומה הגיע כשהתפלל על חלקות אדמה מסוימות ונמצא שלא היה הבדל בין חלקות אלו לאחרות.
מטרת המחקר היא לבדוק האם קיומה של תפילה שינה את המצב הבריאותי של החולים כפי שהוא מוגדר במדדים שונים כגון, טיפול בטיפול נמרץ, ימי אשפוז בבית החולים וכדומה.
במחקרים קלינים עם סמיות כפולה החוקרים והנחקרים כאחד אינם יודעים מי מהנחקרים משתייך לקבוצת הניסוי (שבה מחולל המדען שינוי יזום ומשמעותי) ומי לקבוצת הביקורת (שבה המדען לא עורך שינוי).
במחקרי תפילה בנוסף על כך אין על החולה לדעת על המתפלל ולא על המתפלל לדעת על שם החולה.
החולה לא יודע על המתפלל שכן ייתכן שעובדה זו תשפיע על מצבו הבריאותי, והמתפלל לא יודע על החולה שכן ייתכן שייבחר חולה בעל סיכויים גבוהים יותר לרפואה.
תנאי נוסף והכרחי הוא שהקצאת הנבדקים לקבוצות תהיה אקראית, ושהנבדקים בקבוצת הניסוי יהיו בעלי מאפיינים דומים לאלה בקבוצת הביקורת.
מהימנות המחקר מושפעת גם מגודל המדגם, כלומר ממספר הנבדקים בכל אחת מהקבוצות.
היו שטענו שגם במקרה והניסוי הצליח והחולים הבריאו עדין לא תהיה הוכחה לכך לקיומו של האל זאת מפני שייתכן לדוגמה שכוחות מהמתפלל עוברים לחולה וכך הוא נרפא.
אבל יש ששללו טענה זו וסבורים כי היא אינה נכונה.
מיכאל אברהם הסביר את הדבר באמצעות משל: אדם ההולך באנטארקטיקה ופוגש שם אדם מטוקיו הדבר אינו אמור להפתיע יותר מאשר שייפגוש שם אדם מפריז, אך אם לפני שהאדם יצא לאנטארקטיקה הוא הצהיר שיפגוש שם אדם מטוקיו, זה מוכיח על יכולת הניבוי שלו.
אף כי מבחינה סטטיסטית האפשרויות שיפגוש אדם מפריז או אדם מטוקיו שקולות, אולם הניבוי המוקדם של האירוע מסיט את המשקל הסטטיסטי.
וכך בנידון זה: לפני הניסוי יש ניבוי שהתפילה מועילה.
כנגד לה נצבת העמדה שתפילה אינה מועילה.
במקרה שהמחקר הוכיח שהתפילה הועילה, יש אישוש ברור לתזה הדתית.
כחמישה מיליון דולר מושקעים בשנה על מחקרים הבודקים את יעילות התפילה.
המחקר הגדול ביותר היה מחקר שנערך במימונה של קרן טמפלטון, בהובלתו של הרברט בנסון .
במחקר השתתפו כאלף שמונה מאות חולים בשישה בתי חולים.
החוקרים חלקו את החולים לשלוש קבוצות: הקבוצה הראשונה קיבלה תפילות ולא ידעה על כך, הקבוצה השנייה לא קיבלה תפילות ולא ידעה על כך, הקבוצה השלישית קיבלה תפילות וידעה על כך.
בכדי לשמור על החסיון הרפואי של החולים ניתן למתפללים רק השם הפרטי והאות הראשונה של שם המשפחה של החולים.
תוצאות המחקר לא מצאו הבדל בין הקבוצה שהתפללו עליה וזו שלא, אך בקרב נבדקי הקבוצה שהתפללו עליה והם ידעו על כך נצפו יותר סיבוכים רפואיים.
ההסבר שניתן לממצא זה היה שקבוצה זו חששה שהסיבה שמתפללים עליהם נובעת ממצבם החמור מה שגרם לתופעה פסיכולוגית שהרעה את מצבם – אפקט הנוצבו.
מחקרים מבוקרים איכותיים עם הקצאה אקראית, סמיות כפולה ומספר גדול של נבדקים אינם נפוצים.
סקירת קוקרן משנת 2009 שכללה 10 מחקרים עם 7,646 נבדקים לא מצאה עדות ליעילות של תפילה על תמותה, מצב קליני כללי, אשפוז חוזר בטיפול נמרץ, או חזרה לאשפוז בבית החולים.
במטא-אנליזה שנערכה בשנת 2006 וכללה 14 מחקרים מבוקרים לא נמצא אפקט של תפילה.
סקירה שיטתית ומטא-אנליזה מ-2007 של 17 מחקרי תפילה עם 3,713 נבדקים העלתה כי בעשרה מהם לא היו הבדלים בין קבוצת הניסוי לקבוצת הביקורת ובשבעה נמצא שיפור בעל "אפקט קטן, אך עם מובהקות סטטיסטית" בקבוצה שעבורה התפללו.
עם זאת, בשלושת המחקרים האיכותיים ביותר בסקירה לא נמצא אפקט.
יהודה שינפלד ועמיתיו סיכמו ב-2002 תוצאות של שבעה מחקרים אחרים, בבחינה של תוצאות המחקרים ניתן לראות שכל המחקרים שחקרו בסמיות כפולה נמצאה יעילות ואילו בשאר שלקו בביצוע המתודה המדעית לא נרשמה יעילות.
מספר חוקרים הראו שיש בתפילה יעילות כאפקט פלצבו.
יעל ארקין (נולדה ב-27 בנובמבר 1965) היא פעילה למען זכויות בעלי חיים ומנכ"לית עמותת "תנו לחיות לחיות" מאז שנת 2010. במרוצת השנים קידמה ויצרה עשרות פרויקטים למען מטרה זו.
ארקין מקדמת בארץ את פרויקט עקר-חסן-החזר לכלבים ופועלת רבות ב, בעזרת צוותים מקצועיים, לקידום חוקים שנושאם רווחתם של בעלי החיים.
ארקין נולדה לרות ואליעזר ארקין, ילידי הארץ.
סבה וסבתה מצד אביה עלו מפולין והקימו בישראל מפעל הטקסטיל א.
המפעל נוהל על ידי אביה ובהמשך על ידה ועל ידי אחותה.
ילדותה עברה בגבעתיים, ובמהלך מלחמת יום הכיפורים עברה עם משפחתה לרמת אביב, שם גדלה וסיימה את לימודיה בתיכון אליאנס.
יעל היא אחות אמצעית לענת מרש ואילון ארקין.
בגיל 12 הפכה יעל לצמחונית לאחר שנחשפה בטיול שנתי לשחיטת תרנגולת בשוק בעכו.
בשנת 2010, בעקבות מינויה לתפקיד מנכ"לית "תנו לחיות לחיות" והחשיפה לתנאי בעלי החיים בתעשיית המזון, עברה ללטבעונות מתוך מחויבות אידאולוגית.
פעילות בעמותת תנו לחיות לחיות
את דרכה בעמותת "תנו לחיות לחיות" החלה בשנת 1991, כחברת ועד בהתנדבות.
בשנת 1998 פעלה למען הקמת מרפאות וטרינריות מסובסדות על ידי המדינה ברחבי הארץ.
במרוצת השנים הוקמו שלוש מרפאות חברתיות, המעניקות טיפולים זולים ומקלט לבעלי חיים חסרי בית.
שלוש המרפאות ממוקמות בכפר רות (בעיקר עבור עיקורים וסירוסים), ברמת גן ובאשקלון.
בשנת 2010 מונתה למנכ"לית העמותה.
משנת 2017 הפעילה יוזמה חדשה בשם "עקר-חסן-החזר" עבור כלבים משוטטים.
מטרת הפרויקט היא לצמצם את אוכלוסיית הכלבים המשוטטים, ולעצירת הריגתם.
הסבב הראשון בוצע בשיתוף עם צבא ההגנה לישראל, ובו עוקרו וסורסו כלבים מחמישה בסיסים צבאיים שונים.
לאחר פניות מתושבי העוטף ניהלה ארקין קמפיין לגיוס תרומות לעיקור ולסירוס 1,000 חתולים באזור.
בתגובה לירידה במספר האימוצים, יזמה ארקין פרויקט "אומנה לחיים", המעניק תמיכה למשפחות שאימצו בעלי חיים מבוגרים, נכים או חולים, תוך סבסוד מלא של טיפוליהם הרפואיים.
ב-22 באפריל 2025 זכתה ארקין בפרס מפעל חיים מטעם הארגון למען רווחת בעלי החיים , על פעילותה ארוכת השנים למען בעלי החיים.
חוק להסדרת הפיקוח על כלבים (תיקון מס' 5), התשע"ז 2017-צמצום התרבות
תקנות צער בעלי חיים (הגנה על בעלי חיים) (גידול תרנגולות מטילות והחזקתן בלולים לצרכים חקלאיים), תשפ"ב-2022
תקנות להגנת חיית הבר (תיקון), התשפ"א - 2020 (איסור סחר בפרוות)
הצעת חוק להסדרת הפיקוח על כלבים (תיקון – כלבי הפקר), תשפ"א-2021
הצעת חוק לתיקון חוק צער בעלי חיים (הגנה על בעלי חיים) (תיקון – הגבלת קשירת כלבים) התשפ"א–2021
הצעת חוק צער בעלי חיים (הגנה על בעלי חיים) (תיקון – איחוד סמכויות), התשפ"ג–2023
הצעת חוק צער בעלי חיים (הגנה על בעלי חיים) (תיקון - איסור שימוש באביזרים חשמליים), התשפ"ד-2024
טיוטת תקנות להגנת חיית הבר (הוראת שעה), התשפ"ב-2021 (איסור ציד ספורטיבי)
הצעת חוק להגנת חיית הבר (תיקון - הרעלות), התשפ"ג-2022
הצעת חוק להסדרת הפיקוח על כלבים (תיקון – חובת עיקור של כלבות), התשפ"ב-2022
הצעת חוק צער בעלי חיים (הגנה על בעלי חיים) (תיקון - איסור ביצוע פעולות השחתה וריסון בבהמות), התשפ"ב-2022
הצעת חוק צער בעלי חיים (הגנה על בעלי חיים) (תיקון – ענישה מזערית), התשפ"א–2020
יעל אילת ון-אסן (נולדה ב-5 בינואר 1960) היא חוקרת ואוצרת בתחומי הממשק שבין אמנות, עיצוב, מדע וטכנולוגיה ומוזיאולוגיה.
היא חברת סגל בכיר בפקולטה לעיצוב במכון הטכנולוגי בחולון וכמו כן מרצה בתוכנית לתואר שני בפקולטה לאומנויות באוניברסיטת תל אביב.
יעל אילת ון אסן נולדה וגדלה בירושלים ולמדה בתיכון ליד האוניברסיטה.
היא בוגרת המחלקה לאמנות בבצלאל.
בעלת תואר שני (בהצטיינות) ודוקטורט מאוניברסיטת תל אביב.
את לימודי הפוסט דוקטורט היא עשתה בבית הספר לאמנויות של האוניברסיטה העברית בירושלים במרכז המחקר "דעת המקום" שפעל במסגרת תוכנית מרכזי המצוינות I-CORE.
יעל אילת ון אסן הייתה מהראשונים בארץ שעסקו במחקר בתחום התרבות הדיגיטלית.
היא ערכה את האנתולוגיה הראשונה בתחום זה שיצאה לאור בשפה העברית עוד בשנת 2002. (תרבות דיגיטלית - וירטואליות, חברה ומידע, הוצאת קו אדום של הקיבוץ המאוחד).
והקימה בראשית שנות ה-90 את המחלקה הראשונה בארץ לניו-מדיה שנוסדה במקביל למחלקות הראשונות שפעלו בתחום בעולם.
בעבודתה האוצרותית היא מתמקדת בממשק שבין אמנות, עיצוב, מדע וטכנולוגיה.
בין התערוכות אותן אצרה: IL(L) Machine בפסטיבל ארס אלקטרוניקה בלינץ שבאוסטריה (2013) ואת תערוכת הביתן הישראלי, LifeObject, בביאנלה לאדריכלות בוונציה (2016) שעסקה בקשר שבין אדריכלות וביולוגיה.
מחקריה עוסקים במגוון נושאים הקשורים לתרבות דיגיטלית ולזיקה שבין אמנות, מדע וטכנולוגיה.
נושא מרכזי במחקריה הוא השפעת הטכנולוגיות הדיגיטליות על מושג המוזיאון, לאחרונה היא בוחנת את המשמעויות של השימוש הפוטנציאלי בבינה מלאכותית בהיבטים שונים של הפעילות המוזיאלית.
כמו כן היא עוסקת בתחומים נוספים בניהם: משמעות הדימוי העידן הפוסט-צילום, השפעת השימוש בבינה מלאכותית על תחום העיצוב, ביטויים של תפיסות פוסט וטרנס הומניסטיות באמנות עכשווית, יחסי אדם-מכונה וביטויים באמנות והיבטים אתיים של שימושים אפשריים בבינה מלאכותית במערכות מבוססות חוסן.
הספר, תרבות דיגיטלית - וירטואליות, חברה ומידע (2002) אותו ערכה, מתמקד בהשלכות התרבותיות העמוקות הכרוכות בהטמעת הטכנולוגיות הדיגיטליות בחיינו.
הספר עוסק במגוון נושאים העומדים במרכזו של השיח הדיגיטלי, ומציע תשתית תאורטית לדיון בנושא זה שעוצמתו מהפכנית ומחוללת שינויים רבים בכל תחומי חיינו.
השאלה העומדת לדיון בספר היא, באילו תחומים יש לטכנולוגיה הדיגיטלית משמעות של "מהפכה" במרחב התרבותי, כאשר מושגים מסוימים מאבדים מתקפותם ומוחלפים באחרים, ובאילו היא מסמנת רק שינוי של העברת דגשים והרחבת מושגים.
(מתוך האתר הוצאת הקיבוץ המאוחד)
ספרה לחשוב מוזיאונים מחדש (2016, הוצאת הקיבוץ המאוחד) בוחן את השינויים שעוברים מוזיאונים ומציע לראות ברבים מהם ביטוי לתמורות פרדיגמטיות שמקורן בטכנולוגיות החדשות ובהתאמתם של המוזיאונים לקהלי היעד שלהם.
הניתוח המוצע בספר מתבסס על חקר תולדות האמנות והתרבות המוזיאלית, על תיאוריות ניו-מדיה ועל גישות ביקורתיות במדעי החברה ומדעי הרוח.
מתוך אלה מתגלה המוזיאון העכשווי בארץ ובעולם כמרחב היברידי, שבו הממשי והווירטואלי מתלכדים לבלי הפרד.
(מתוך אתר הוצאת הקיבוץ המאוחד)
הספר אותו ערכה עבור התערוכה של הביתן הישראלי בביאנלה לאדריכלות בוונציה (2016) LifeObject Merging Biology and Architecture, בהוצאת Strenthal, עוסק בהיבטים שונים הקשורים לחשיבה במושגים מתחומי הביולוגיה בהקשרים אדריכליים.
הספר בוחן אפשרויות שונות להגדרת היחסים שבין האדם לסביבתו כפי שהיא באה לידי ביטוי באמצעות הדיסציפלינה האדריכלית.
הספר כולל טקסטים תאורטיים המתייחסים לשאלה זו בהקשרים גלובליים ומקומיים ומתייחס לפרויקטים השונים שהוצגו במסגרת התערוכה.
2015 - 2015- חברת סגל בכיר בפקולטה בתוכנית לתואר שני בפקולטה לעיצוב במכון הטכנולוגי חולון.
2013 - מרצה באוניברסיטת ת"א, הפקולטה לאמנויות במסגרת התוכנית הבין-תחומית לתואר שני.
2011 - אוצרת הגלריה המחקרית של המכון הטכנולוגי חולון.
2011 - מרצה בפקולטה לעיצוב במכון הטכנולוגי חולון בלימודי התואר השני.
2008-2012 - מנהלת אקדמית של התכנית הבינלאומית לאוצרות של בית הספר לאמנות בשיתוף המרכז לאמנות עכשווית בקלישר.
2008-2012 - ראש החוג לאמנות, בית הספר לאמנויות, סמינר הקיבוצים.
2005-2007 - מרצה באוניברסיטת תל אביב, הפקולטה לאמנויות במסגרת התוכנית הרב תחומית.
1992-2005 - מקימה ומנהלת את המחלקה למדיה דיגיטלית בבית הספר לאומנות בקמרה אובסקורה.
2025- כותבת הספר בשיתופ עם ד"ר גלית ולנר, שילוב בינה מלאכותית במצבי חירום, הוצאת מכון ואן ליר.
2016 - מחברת הספר "לחשוב מוזיאונים מחדש".
(מאמר, הוצאה: המוזיאון הפתוח לצילום תל חי)
2013 - עורכת שותפה לקטלוג של תערוכה "הקרטוגרפיה של הבלתי נראה".
(הוצאה: גלריה מחקרית של המכון הטכנולוגי חולון)
2013 - עורכת שותפה לקטלוג של תערוכה "העם הסורי יודע את דרכו".
2002 - מחברת הספר "תרבות דיגיטלית - וירטואליות, חברה ומידע".
2018-2019 - Life Object, מוזיאון הטבע ע"ש שטיינהרדט, אוניברסיטת תל אביב.
2017 - Algorithmic Objects (id)ea.code, גלריה מחקרית של המכון הטכנולוגי חולון.
2017 - "ניאוברטליזם" של איתן ברטל, בית הנסן, ירושלים.
2017 - "מרחבים שבירים, זהויות רבודות", גלריה של האוניברסיטה הפתוחה, רעננה.
2016 - "אמנות, מדע וטכנולוגיה: מבט ישראלי", מוזיאון לאמנות עכשווית אררטה, סנקט פטרבורג, רוסיה.
2016 - "פנטומים: מסע בעקבות שרידי דיקטטורות" של דנה אריאלי, בית האמנים, תל אביב.
2015 - "הקראפט החדש", גלריה מחקרית של המכון הטכנולוגי חולון.
2014-2015 - "ביו-דיזיין: היברידים עיצוביים", גלריה מחקרית של המכון הטכנולוגי חולון.
2014 - "אמנות, מדע וטכנולוגיה: מבט ישראלי", קייב, אוקראינה.
2014 - "Not yet, Already - אדריכלות ואנימציה", גלריה מחקרית של המכון הטכנולוגי חולון.
2014 - FILE:\HOME, גלריה מחקרית של המכון הטכנולוגי חולון.
2013 - "הקרטוגרפיה של הבלתי נראה", גלריה מחקרית של המכון הטכנולוגי חולון.
2013 - "העם הסורי יודע את דרכו", גלריה מחקרית של המכון הטכנולוגי חולון.
2013 - IL(L) Machine, פסטיבל ארס אלקטרוניקה, אוסטריה.
2012 - "בועז טל: הומאז'", גלריה מחקרית של המכון הטכנולוגי חולון.
יעל ארליכמן (נולדה בדצמבר 1954) היא פסלת ישראלית.
יעל ארליכמן נולדה בשנת 1954 בקיבוץ גבעת ברנר, לנחמה ופנחס (פיני) ויינשטיין.
אביה היה מפקד בפלמ"ח, מפקד גדוד בצה"ל ומנהל מפעל "רימון" בקיבוץ.
כשהייתה בת 3, עזבה משפחתה את הקיבוץ ועברה להתגורר באפקה.
ארליכמן למדה בבית הספר היסודי אלחריזי בתל ברוך, והמורה שלה לציור הייתה הציירת אסתר פרץ-ארד.
ארליכמן מציינת את השפעתה האמנותית עליה מאז ועד היום.
היא למדה בבית הספר התיכון בגבעת ברנר, ובצבא שירתה בחיל הקשר בשארם א-שייח'.
יעל נישאה ליעקב ארליכמן בשנת 1981, ויש לה שלוש בנות ושני נכדים.
במשך השנים למדה יעל בשני בתי ספר לאומנות ואף התמחתה אצל פסלים ידועים.
המדרשה לאמנות - תולדות האמנות ורישום
סטודיו אסתר פרץ-ארד - ציור ורישום
סטודיו מרים חורי-גוטהולץ - פיסול
ואדים קופטויבסקי - ציור בשמן
בתחילת דרכה האמנותית עסקה יעל בציור, אך בעשרים שנה האחרונות היא מקדישה את זמנה לפיסול.
פסלי הברונזה של יעל הם ברובם דמויות של אנשים.
יעל נותנת שמות לפסליה כמו - איזבל, שרלוט ועוד, וביחסה זה היא מגדילה את הקסם של הפסלים המואנשים שהיא יוצרת.
יעל יוצקת את פסליה בבית יציקה "אש יציקות" ומעורבת בשלבי היציקה השונים.
בסיום התהליך היא משייפת ומלטשת כל פסל בנפרד, וכך גם כשמדובר בסדרה של פסלים, הרי שמראה ההבעה הסופי של כל פסל שונה מעט משל האחר.
מאז שנת 2000 מוצגות עבודותיה של יעל בתערוכות שונות בארץ ובמדינות נוספות, ביניהן ארצות הברית, הולנד ואיטליה.
עבודותיה נמכרות לאוספי אמנות ולחברות עסקיות ומוצגות בחללים ציבוריים, בגני תעשייה ובבתים פרטיים.
בשנת 2011 הוזמנו מיעל שני פסלי חוץ גדולים מאוד.
האחד, "שורשים" - מוצב בגנים הבוטניים של אוניברסיטת תל אביב, והאחר, "נולדו בדרך", מוצב במלון בראשית הצופה אל מכתש רמון.
בשנת 2016 הוצב פסלה "הזורע" בקיבוץ מעברות.
אורית לוטרינגר, אוצרת ומבקרת אמנות, כותבת כי פסליה של יעל מלאי חיים ומשקפים את חדוות היצירה של האמנית.
ורדה שטיינלאוף, אוצרת לאמנות במוזיאון תל אביב, מוצאת ביצירתה של יעל ארליכמן קבלת האחר על שונותו, ואף רואה בדמויות של פסליה "מפגש עם עבר מוכר, אך לא לגמרי מזוהה".
בדצמבר 2009 הוזמנה יעל להציג את פסליה בביאנלה לאמנות עכשווית בפירנצה, איטליה, שם זכתה בפרס הנשיא ע"ש לורנצו דה מדיצ'י.
יעל (ילי) נתיב (נולדה ב-24 בספטמבר 1958) היא סוציולוגית וחוקרת מחול ישראלי עכשווי וחינוך למחול בישראל מנקודת מבט תרבותית, מגדרית ופמיניסטית.
מרצה בכירה בבית הספר לחברה ואומנויות במכללת אונו, במרכז האקדמי לוינסקי-וינגייט, וחברה בסגל המרצים של לימודי אומנות מקוונים באוניברסיטת רטגרס בניו ג'רזי.
משנת 2017 היא מכהנת כיו"ר עמותת הכוריאוגרפים בישראל.
יעל (ילי) נתיב (פלדמן) נולדה וגדלה בשכונת רחביה, ירושלים ביום כיפור י' בתשרי תשי"ט, בבית החולים משגב לדך לאתי (אסתר) הורן (אז פלדמן, לבית פרנקו) ואיתן פלדמן.
מגיל 7 חיה עם אמה ובן זוגה גד הורן בנו של רפאל (רודולף) הורן ממייסדי "טבע".
סבה מצד אמה הוא אברהם פרנקו שימש כמזכיר העיר ירושלים בזמן הבריטים.
סבה מצד אביה הוא זאב פלדמן, שהיה מפקד ההגנה בירושלים והמפקח הראשון על החינוך הגופני במשרד החינוך.
בת זוגו אסתר (אסתיליין) פלדמן הייתה מורה לחינוך גופני בבית הספר היסודי גימנסיה רחביה שנים רבות ומורה להתעמלות לנשים.
כילדה, נוכחה יעל בשיעורי ההתעמלות של סבתה, בסטודיו שהיה תחת לביתה ברחוב בלפור בירושלים.
נתיב החלה בקונסרבטוריון למוזיקה ומחול ע"ש רובין (אז ברח' סמולנסקי).
בין מורותיה היו חסיה לוי-אגרון, תמרה מיילניק ובתיה כהן.
בשנת 1978 למדה לימודי הוראת תנועה ומחול במכון לתנועה וחינוך גופני, במחזור הראשון בסמינר הקיבוצים בתל אביב, בהנהלת דר' נעמי בהט-רצון.
בין מוריה היו תרצה שפנאוף-מני, יהודה לבנה, רחלי נול-כהנא ותרצה ספיר אצלן למדה תנועה על בסיס כתב התנועה אשכול-וכמן, ואצל נעמי בהט-רצון וצופיה נהרין, למדה קומפוזיציה וכוריאוגרפיה.
עוד בטרם סיימה את לימודיה ב-1981 החלה ללמד מחול מודרני ויצירה בסטודיו למחול של חסיה לוי-אגרון.
בשנים הבאות לימדה מחול בבתי ספר, ובסטודיו למחול.
בשנת 1983 החלה ללמד במכינה למסלול לתנועה ומחול שנפתחה בסמינר הקיבוצים ובמקומות נוספים.
בין השנים 1997–2019 לימדה במגמת המחול בתיכון מוסינזון בהוד השרון.
בשנת 1985 הקימה בשותפות עם עדי חן דגני את קבוצת המחול העצמאית "המימד הרביעי".
קבוצת המחול התפרקה עם נסיעתה של נתיב לאירופה לתקופה של ארבע שנים.
ב-1987 בזמן שהותה עם משפחתה בבריסל, בלגיה סיימה תואר ראשון במחול באוניברסיטת סורבון בפריז.
בין מוריה היו סוזן הולצר Suzon Holzer ופול בורסייה Paul Bourcier.
בשנת 1992 נרשמה ללימודי תואר שני באוניברסיטת המדינה של סן פרנסיסקו .
שמשה כעוזרת הוראה לפרופ' סוזן וויפ Susan Whipp עימה עבדה מספר שנים כמנהלת חזרות במסגרת להקת מחול אמבאז'י Embaje Dance Company, עבורה גם יצרה עבודת מחול.
עם סיום לימודיה החלה ללמד באוניברסיטה מחול מודרני, תנועה ויצירה.
את לימודי הדוקטורט עשתה במגמה לסוציולוגיה של החינוך בבית הספר לחינוך באוניברסיטה העברית בירושלים בהנחייתן של פרופ' עדנה לומסקי-פדר ופרופ' תמר אלאור.
היא הגישה את עבודת הדוקטורט בשנת 2010 בנושא: קהילה מסדר שני: גוף, אתיקה ומגדר במגמות מחול בבתי ספר תיכונים בישראל.
יעל היא מרצה במכללה האקדמית לחברה ואמנויות ASA.
היא לימדה במוסדות שונות: במגמה לסוציולוגיה של החינוך בבית הספר לחינוך באוניברסיטה העברית, בתוכנית לאמנות בקהילה במכללת שנקר, במכללת לוינסקי, ובבית הספר לחברה ואמנויות במכללה האקדמית אונו.
בשנת 2015 השתתפה בצוות השופטים של פרסי אמנויות ומדעים.
פעילותה המקצועית מתרכזת בעיקר במחקר הוראה ופעילות ציבורית בוועדות מקצועיות של משרד החינוך, משרד התרבות והספורט ומשרד החוץ בנושאי מחול וחינוך למחול.
היא חברה בוועדת מקצוע המחול במשרד החינוך ומשנת 2017 משמשת כיו"ר עמותת הכוריאוגרפים.
תחומי ההוראה והכתיבה שלה נוגעים בחינוך לאמנויות, סוציולוגיה של הגוף, המופע, המחול והאמנויות; חברה ישראלית ותרבות; וחינוך למחול.
יעל מרצה וכותבת בקביעות על מחול ומחול בישראל בהיבטים חברתיים ופוליטיים במסגרות ופורומים מגוונים בארץ ובחו"ל.
נתיב חוקרת מחול עכשווי בישראל וחינוך למחול בישראל.
מחקרה האחרון עוסק ברקדנים מקצועיים מזדקנים, המופיעים על הבמה ובחוויית הגוף הרוקד המתבגר.
מרצה בקביעות על מחול בהיבטים חברתיים ופוליטיים במסגרות ופורומים מגוונים בארץ ובחו"ל.
נתיב שימשה כמרצה אורחת במחלקה למחול באוניברסיטת קליפורניה בברקלי.
שם לימדה קורס בשם פרספקטיבות אינטרסקציונליות על מחול עכשווי בישראל.
בעקבות הצלחת הקורס הוזמנה לשוב בשנה האקדמית 2025-2024.
לאחר טבח שבעה באוקטובר, בוטלה הזמנתה לשנת הוראה נוספת בשל אזרחותה הישראלית.
היא הגישה תביעה נגד אוניברסיטת קליפורניה בברקלי בטענה לאפליה על רקע לאום.
לדבריה, בקשתה לשוב וללמד בקמפוס נדחתה רק משום שהיא ישראלית, בניגוד למדיניות האוניברסיטה ובניגוד לחוקי מדינת קליפורניה.
החלטת האוניברסיטה עוררה הדים בקרב בוגרים וידידים ושלל תלונות הוגשו להנהלה.
בעקבות הליך בדיקה של האוניברסיטה, פרסמה יחידת מניעת ההטרדות והאפליה של האוניברסיטה דוח בן 45 עמודים, בו נקבע כי הטענה של ד"ר נתיב שאפליה הופעלה נגדה על בסיס המוצא הלאומי שלה הוכחה במאזן הסתברויות.
למרות זאת בקשותיה לקבל התנצלות, הזמנה מחודשת ללמד וכן מהלכים שיבטיחו טיפול אמיתי באווירה הקשה בקמפוס, נותרו ללא מענה ולפיכך הגישה את התביעה.
יעל הקימה את קבוצת המחול העצמאית "המימד הרביעי" בשותפות, במסגרתה אף יצרה ורקדה.
הקבוצה הופיעה עם המחול בתיאטרון החאן הירושלמי, במוזיאון תל אביב לאמנות, באמפיתיאטרון וואהל שבפארק הירקון וביישובים אחרים ברחבי הארץ.
"הט (ע)יות" ריקוד בארבעה פרקים (1985) מאת עדי חן דגני
"הר הקסמים" (1985) מאת עדי חן דגני ושרונה פלורסהיים
"כחיית השדה" שחזור בווידאו מאת יעל ברש (1981)
"חיות מחול" - פודקאסט/הסכת על מחול עכשווי בישראל
יעל יזמה, מפיקה ומגישה ביחד עם איריס לנה את הפודקאסט/הסכת חיות מחול העוסק במחול העכשווי בישראל.
הפודקאסט מבוסס מחקר ומציע מבט רחב על היבטים מגוונים במחול בישראל כגון זהות ישראלית, ישראליות, מגדר, אתניות, תהליכי יצירה כוריאוגרפים, מבנים ומוסדות בשדה המחול הישראלי ופסטיבלי מחול.
זהו הפודקאסט/הסכת היחיד בנושא מחול בארץ.
(2016) "סדקים של חירות": גוף, מגדר ואידאולוגיה בחינוך לריקוד בישראל – שתי אתנוגרפיות", תל אביב: הוצאת הקיבוץ המאוחד.
סדקים של חירות: גוף מגדר ואידאולוגיה בחינוך לריקוד בישראל – שתי אתנוגרפיות.
"אני עצמי גוף": מתיחת גבולות הגוף פעולה חברתית בקרב תלמידות מחול, מחווה לאייריס מריון יאנג.
בתוך מ' קומם, ע' לחובר וע' פלד (עורכות), נערות וגופן: מדברות, נוכחות, נסתרות (110-86).
אימון לאמון: פעולות אלתור בריקוד במגמות מחול בקרב נערות בבתי ספר תיכוניים בישראל.
סוציולוגיה ישראלית כתב עת לחקר החברה בישראל, י"ג(2), 372-353.
יעל ארליך מורג (נולדה ב-16 בנובמבר 1958) היא בובנאית, במאית תיאטרון וציירת ישראלית, מייסדת ומנהלת "בית 9" בחיפה.
נולדה בשם יעל ניצן ב-1958 וגדלה בראשון לציון.
אביה הוא מאיר ניצן, לימים ראש עיריית ראשון לציון, ואמה היא נעמי ניצן לבית שניידר.
אחותה, דורית ניצן, היא רופאה בכירה בארגון הבריאות העולמי, המתגוררת בקופנהגן.
בסוף שנות ה-80 עברה להתגורר עם בעלה הראשון במצפה חרשים שבגליל ועבדה כמורה לספרות, ואז החלה ליצור בובות תיאטרון לילדיה וכמתנות לחברים.
בעידוד בעלה השני נסעה לפראג ללמוד לגלף בובות מעץ, למדה בימוי ומשחק במכללת אורנים ותואר שני בדרמתרפיה באוניברסיטת לסלי.
לדבריה, הלימודים אפשרו לה להעמיק את ההצגות וליצור בובות והצגות בשיתוף ילדים עם הפרעות נפשיות.
לאחר שלימדה בובנאות במכללת הגליל המערבי הקימה ארליך מורג בשנת 2005 את "בית 9" בחיפה, שם היא מלמדת קורסים בהכשרת בובנאים, וגילוף ופיסול בעץ.
קבוצת התיאטרון של בית 9 מעלה מדי שנה הפקות תיאטרון בבימויה של ארליך מורג.
לצד עבודתה בתחום התיאטרון ארליך-מורג גם מציירת בצבעי מים ומעבירה סדנאות בתחום.
ב-2015 השתתפה בתערוכה "הייתי פעם ילד", וב-2021 הציגה תערוכה של ציוריה בבית אמני ראשון לציון.
פרח המדבר – סיפור מאבקם של שבטי המדבר הנודדים בבימויו של אשלי טוביאס (2003)
מסכות מסכסכות – הצגה במסגרת תערוכת מסכות יפניות במוזיאון טיקוטין (2007)
אור ראשון – הצגת יחיד במסגרת פסטיבל תיאטרון הבובות בחולון 2009
אנשים קטנים – הצגה של סנדרה נזרוב ובביצועה (2014)
ילד עוגיה – הצגה של חן מיליונר ובביצועה (2014)
עיראקלה – הצגה של עירית שלו ובביצועה (2014)
דוד הקטן והסוד הגדול – הצגה של הדס האוזמן-אגמון בהשראת הסיפור "סודו של דוד הקטן" מאת דוד ל.
חד ושתיים – עיבוד מקורי של רינה פינצ'ובר והדס צדיק לאגדת היפהפייה הנרדמת (2017)
סבא כוכבים – הצגה בהשראת השיר עץ הכוכבים (2019)
קסם הנייר – עיבוד של טליה פרל ל"הקוסם מארץ עוץ" (2020)
שווה זהב – הצגה של סמדר עשת בהשתתפות הקהל (2021)
בלשים ביער – מופע תיאטרון בובות בחיק הטבע של השחקנית חן מיליונר, שבו הצופים הילדים לוקחים חלק בפתרון תעלומה בלשית (2022)
– הצגה של שרון אלפרט בהשראת הסיפור "שום דבר" מאת מיריק שניר (2022)
הייתה נשואה לאורי ארליך, אביהם של שלושת ילדיה, ולטוביה מורג שהלך לעולמו ב-2010.
בנה הוא הדי ג'יי אודי ארליך, ששותף גם הוא במיזם "בית 9".
יעל אשכנזי (נולדה ב-17 בנובמבר 1976), היא מאמנת שחייה ישראלית.
מאמנת ראשית במכבי ראשון לציון כעשרים שנה.
הובילה אותה לזכייה בתואר סגנית אלופת ישראל (קיץ 2023) ואלופת הנוער (קיץ 2023 וחורף 2024).
אימנה בצוות המאמנים של נבחרות ישראל באליפות אירופה בבריכת 25 מטר (נתניה 2015) ונבחרת ישראל באליפות העולם לנוער (נתניה 2023).
אשכנזי נולדה וגדלה ברחובות, בת אמצעית מבין 3 אחיות.
החלה לשחות במרכז וייסגל בגיל 4, בגלל מחלה של ניוון שרירים עם סיכוי קטן לחיות.
לאחר שליחת ביופסיה לארצות הברית התברר שמדובר במחלת דרמטומיוזיטיס ולא ניוון שרירים.
היא טופלה כחצי שנה בסטרואידים.
בשנים 1984–1987 התגוררה עם משפחתה במונטווידאו, אורוגוואי בשל עבודתם של הוריה, שעבדו כמורים ונשלחו מטעם משרד החינוך.
שם זכתה באליפות אורוגוואי בשחייה לילדות.
עם חזרתה לארץ התאמנה במכבי ראשון לציון בהדרכתם של נלו בילדרמן ושושי בילדרמן בתו.
מגיל צעיר הצטיינה בשחייה וזכתה באליפות ישראל לגילאים השונים וקבעה שיאי גילאים.
באליפות אירופה לנוער שנערכה בסקוטלנד ב-1992 סיימה במקום תשיעי במשחה ל-100 מטר גב.
אותה שנה השתתפה במשחקי מכבי שנערכו באורוגוואי.
היא התאמנה עד שהתגייסה לצבא.
בתפקיד האחרון שימשה כמ"פ טירוניות בנח"ל.
בשנת 2003 סיימה תואר ראשון בשיקום נכים ותעודת הוראה בחינוך גופני במכללת וינגייט.
תוך כדי לימודיה החלה לעבוד כמאמנת שחייה משנת 2003 במכבי וייסגל וכמאמנת שחייה בכירה משנת 2004 במכבי ראשון לציון.
משנת 2008 בעלת תואר שני במדעי ההתנהגות במכללת וינגייט.
משנת 2022 בוגרת קורס בפסיכולוגיה של הספורט.
באליפות אירופה (בריכת 25 מטר) שנערכה בישראל בשנת 2015 עבדה בצוות המאמנים של הנבחרת הלאומית.
בשנת 2020 הקימה ומאמנת את Team Elite, המורכבת מ-12 שחיינים המובילים של קבוצתה הזוכים לתנאי אימון משופרים.
בשנת 2023 אימנה את נבחרת ישראל באליפות העולם לנוער.
אותה שנה הובילה את קבוצתה לסגנות אליפות ישראל (מקום ראשון בין הנשים) ואלופת הנוער.
בפברואר 2024 הובילה את הקבוצה לזכייה נוספת באליפות הנוער ולמקום שני לבוגרות.
בין השחיינים הבולטים שאימנה אשכנזי, נמנים אלופי ישראל בשחייה: תום מיניס ותומר שוסטר שייצגו את ישראל באליפות אירופה (בלגרד 2024), קרן אייזברוך, אליסה משקוביץ וניק רוזנברג חבר נבחרת ישראל.
רבי יעיש קריספין (ה'תר"ל - ט"ז בטבת תרצ"ט) היה רב הכפר איית איוב וסביבתו (מרוקו) פרשן, מקובל ומחבר ספרים.
נולד בסביבות תר"ל למשה ולרחל - מיילדת ומרפאה עממית בכפר בשם אולאד חסאן ליד תיזנית.
בצעירותו למד אצל קרוב משפחתו רבי יעיש קריספין הראשון ואצל רבי ימין ארוואח.
התגורר בכפר איית איוב השוכן בעמק איית בוגמז , בביתו שכנה ישיבה של 25 בחורים הישיבה כללה לינה וארוחות בשונה מהמקובל בזמנו, תלמידיו כיהנו כרבנים באזורו.
נפטר בט"ז טבת תרצ"ט (1939), ונקבר בכפר באהמו.
השאיר אחריו שלוש בנות ושלושה בנים.
חתנו הוא רבי יצחק ביטון שכיהן כרב אחריו באיית איוב.
לאחר שהרב ביטון עזב את המקום בנו של רבי יעיש - רבי ישראל קריספין שימש כרב האזור.
בנו הוא רבי עמינדב קריספין רב העיר קריית ביאליק.
נכדו, בנו של הרב יצחק ביטון הוא הרב שמעון ביטון רבה של בית שמש.
הרב קריספין כתב ספרים רבים, בחייו האו פרסם ביאור לפרקי אבות ולהגדה של פסח, לאחר פטירתו נכדו הרב עמינדב קריספין הוציא לאור את שאר כתביו.
סגנון כתיבתו הוא בעיקר דרושי אך גם קבלי ועוד.
על ספריו קיבל הסכמות מהרב חיים רפאל עטייא, הרב שמעון ועקנין, הרב רפאל אנקווה, הרב חיים יקותיאל בירדוגו, ועוד רבים.
ענף שושן, ביאור לפרקי אבות, קזבלנקה תרצ"ה.
הרב עמינדב קריספין (עורך), פרח שושנה ביאור לחמשה חומשי תורה, , , , ,
רנה ותודה ביאור לתהילים, מכון עמינדב, קריית אונו, תשנ"ה
משה עמאר (עורך), סידור לימודי ה', קריית ביאליק תש"ס
יעל אוורבוך וֶוסט היא כדורגלנית עבר, אשר הייתה המנהלת של איגוד השחקניות הלאומי של ליגת הכדורגל לנשים והיא המנהלת הנוכחית של קבוצת הכדורגל גות'אם.
במהלך הקריירה שלה כקשרית באוניברסיטת צפון קרוליינה בצ'אפל היל, אוורבוך נבחרה לשחקנית השנה הלאומית על ידי אתרי הספורט "כדורגל באז" והן על ידי Top Drawer Soccer .
אוורבוך נבחרה בסיבוב הראשון של דראפט ה-WPS 2009 (הייתה רביעית ברשימה) על ידי קבוצת מדינת הבית שלה, Sky Blue FC.
מאוחר יותר היא שיחקה בקבוצה השוודית-Koparbergs/Göteborg FC שבליגת העל השוודית, ובליגת האלופות לנשים של UEFA ועשתה קדנציה קצרה בקבוצת רוסיאנקה מהעיר חימקי שברוסיה.
הייתה פעמיים אלופת ליגת העל לנשים בארצות הברית לעת ההיא WPS עם Sky Blue FC ווסטרן ניו יורק פלאש.
אברבוך שיחקה עבור ארצות הברית בכל הרמות של נבחרות הנוער וייצגה את נבחרת ארצות הברית בכדורגל הנשים בין השנים 2007 ל-2013.
אוורבוך נולדה בעיר ניו יורק.
היא בתם של גלוריה אוורבוך ופול פרידמן.
שמה האמצעי הוא שם המשפחה של אביה ושם משפחתה הוא שם הנעורים של אמהּ.
אברבוך גדלה במונטקלייר, ניו ג'רזי, שם למדה בתיכון מונטקלייר , וסיימה את לימודיה ב-2005. יעל זכתה במעמד של אות הוקרה בכל ארבע השנים בתיכון.
היא לא שיחקה כדורגל בתיכון, במקום זאת התרכזה בכדורגל מועדונים.
בהיותה סטודנטית בשנה ב', היא זכתה בתואר שחקנית השנה בתחומה על ידי איגוד מאמני הכדורגל האמריקאי NSCAA All-American ועל ידי איגוד שחקני הכדורגל הצעירים האמריקאי USYSA All-American כצעירה ובוגרת.
היא זכתה גם בתואר "המצעד כל-אמריקאי" .
במהלך הקריירה שלה כקשרית באוניברסיטת צפון קרולינה בצ'אפל היל, אברבוך קבעה שיא של 105 הופעות רצופות.
היא הייתה פעמיים קפטנית הקבוצה ונבחרה לנבחרת הראשונה בוועידת החוף האטלנטי, אחד הכנסים התחרותיים ביותר במדינה לקולג'ים ואוניברסיטאות.
היא עזרה לקבוצה לזכות בשני תוארי גביע של התאחדות ספורט הקולג'ים הלאומית NCAA לנשים בשנים 2006 וב-2008. ב-2006 וב-2007, היא זכתה במעמד של חברה בנבחרת הראשונה של NSCAA All-America.
בשנת 2008, היא נבחרה לנבחרת השנייה של NSCAA All-America וזכתה בתואר ספורטאי השנה של NSCAA ופרס NCAA VIII.
כסטודנטית טרייה ב-2005, אברבוך פתחה בכל 25 המשחקים.
היא הבקיעה שלושה מתוך ארבעת השערים שלה בבעיטות ישירות, כמומחית לבעיטה חופשית ובעיטות קרן של הקבוצה.
היא נבחרה לקבוצות כדורגל אמריקה ו-Soccer Buzz הראשונה ב-All-America, לאחר שלזכותה נזקפו 7 בישולים ו-4 שערים בעונתה הראשונה ב-"Tar Heels".
היא גם זכתה בתואר פרס השנה של אזור הכדורגל Buzz דרום מזרח ונבחרה לנבחרת השנייה של אזור הדרום מזרח ונבחרת הטירונים של אזור דרום מזרח.
אברבוך הוכרה על ידי ה-ACC .
כשחקן כל הטורנירים האקדמיים וכחברה ב-ACC All-Freshmen Team.
היא נבחרה לנבחרת הטורנירים של דיוק אדידס קלאסית וכן ל-ACC Honor Roll 2005–06.
ב-2006, אברבוך היה הכובשת השנייה של קרולינה והובילה את הקבוצה עם 7 שערים מנצחים.
היא נבחרה לשחקנית השנה הלאומית הן על ידי Soccer Buzz והן על ידי Top Drawer Soccer, והייתה פיינליסטית הן בפרס הרמן של מועדון האתלטים של מיזורי והן בפרס הונדה לכדורגל .
היא קבעה שיא NCAA לשער המהיר ביותר שהובקע במשחק, כאשר הבקיעה תוך 4 שניות מתחילת המשחק ביֶיל, בבעיטה ישירה ממרכז השדה, כדי להתחיל את המשחק.
אברבוך סייעה בשני שערים נגד UCLA בחצי גמר ה-NCAA, ונבחרה לשחקנית ההתקפה של השנה של ACC, שחקנית השנה בדרום מזרח של Soccer Buzz, All-ACC הקבוצה הראשונה ו-All-ACC אקדמי שנה שנייה ברציפות.
היא גם זכתה לשיבוץ על ידי ESPN The Magazine של קבוצת כדורגל הנשים האקדמית השלישית All-America.
במהלך שנתה הצעירה ב-2007, אוורבוך הופיעה ופתחה בכל משחק עבור האוניברסיטה.
כבשה 6 שערים ושישה "בישולים" לעונה.
היא נבחרה לספורטאית השנה של ACC בכדורגל נשים, ונבחרה לנבחרת של All-ACC, ולנבחרת הראשונה של טורניר All-ACC.
הייתה גם הפיינליסטית לשחקנית השנה ב-Soccer Buzz ובחצי הגמר של גביע הרמן של מועדון האתלטים של מיזורי.
היא הצטרפה לשלוש קבוצות All-America של הנבחרת הראשונה כפי שנקראו על ידי מאמני ה-NSCAA, Soccer America ו-Soccer Buzz, והייתה מועמדת לגמר פרס שחקנית השנה של Umbro/Soccer News.
אברבוך גם נבחר ב-Soccer Buzz ו-NSCAA בנבחרת הראשונה של כל אזור דרום מזרח, כמו גם ב-Jewish Sports Review All America.
היא שיחקה עבור ארצות הברית U-23 בשנת 2008, והייתה קפטן הקבוצה לתואר הגביע הנורדי בשוודיה.
אוורבוך זכתה בשני משחקי הנבחרת הבוגרת הראשונים שלה ב-2007, כשעלתה מהספסל בשני משחקים בטורניר ארבע האומות בסין, ושיחקה נגד אנגליה וסין.
ב--2009 היא נקראה לפתוח במרכז השדה נגד גרמניה בניצחון 0–1 של ארצות הברית באוקטובר באאוגסבורג, המשחק היחיד שלה באותה שנה.
בשנת 2010, היא שיחקה ב-10 משחקים, כשהיא פתחה בחמישה וכבשה שער אחד.
השער הראשון של אוורבוך עבור נבחרת ארצות הברית בכדורגל התרחש במהלך משחק מוקדמות גביע הזהב לנשים של CONCACAF 2010 נגד קוסטה ריקה ב-1 בנובמבר 2010, בקנקון, מקסיקו.
היא שיחקה בשלושה משחקים במהלך משחקי מוקדמות גביע העולם בכדורגל נשים.
לאחר פיטוריה של אליס להואה, מנכ"לית גות'אם ב-9 ביולי 2021 אוורבוך מונתה כמנכ"ל הזמני של המועדון.
ב-7 בדצמבר 2021, גות'אם קבעה את מינויה קבוע.
אוורבוך פיקחה מאז על כהונתו של המאמן סקוט פרקינסון , החל משכירתו ב-31 באוגוסט 2021, והסיום ההדדי של חוזהו ב-11 באוגוסט 2022.
בנוסף, הייתה המנהלת של איגוד השחקניות הלאומי של ליגת הכדורגל לנשים .
בשנת 2016 ייסדה אוורבוך את Techne Futbol, אפליקציית אימון כדורגל, המספקת תוכנית אימונים אישית לשחקני כדורגל.
יעל, דבורה וברק (בהולנדית: Jael, Deborah en Barak) הוא ציור של הצייר ההולנדי סלומון דה בריי , אשר פעל במאה ה-17. היצירה מתארת את הסיפור המקראי מתוך ספר שופטים, פרק ד', שבו דבורה הנביאה, ברק בן אבינעם ויעל אשת חבר הקיני ממלאים תפקידים מרכזיים במלחמה נגד הכנענים.
בציור נראות שלוש הדמויות המרכזיות: דבורה, במרכז, מתוארת כאישה מבוגרת עם פנים חרושות קמטים, המסמלות את ניסיונה ואת האחריות הרבה שנשאה כמנהיגה בתקופת הלחימה.
ברק, משוריין ולבוש כמצביא, מוצב בצד ימין של היצירה, מייצג את הצד הלוחם שבסיפור.
יעל, הניצבת משמאל, אוחזת בפטיש וביתד ברזל – הסמלים למעשה ההריגה של סיסרא, כפי שמתואר בטקסט המקראי.
הציור מציג גם את הבעות הפנים של הדמויות בדרך שמרמזת על אופיין: דבורה נראית קשוחה ומלאת סמכות, ברק נראה צעיר ולא בטוח, ויעל מציגה מבט נחוש וקר.
המבט בעיניה משדר תחושת גורל לגבי מעשיה.
הציור מתאר רגעים משמעותיים במאבק בין בני ישראל לכנענים, כאשר דבורה משכנעת את ברק להוביל צבא מול הכנענים, ומנבאת שהניצחון הסופי לא יגיע מידי גבר, אלא אישה – נבואה שמתגשמת כאשר יעל מחסלת את סיסרא בשנתו על ידי נעיצת יתד ברקתו.
הפרשנות האמנותית מציגה את המתח בין הדמויות בצורה ברורה: ברק נראה חייל צעיר שמתלבט אם לקבל את מרותה של דבורה, ויעל כבר מחזיקה בכלי הרצח בידה, מוכנה למלא את ייעודה.
בנוסף, ההצבה של הדמויות משמאל לימין יוצרת תחושת תנועה והתפתחות של הסיפור מהנבואה עד למימושה.