tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בילביה נולד בבאניה לוקה והחל את דרכו ככדורגלן מקצועני בקבוצת בוראץ באניה לוקה, אשר למחלקת הנוער שלה הגיע בשנת 2000. ב-8 בנובמבר 2008 ערך את הופעת הבכורה שלו בליגת העל של בוסניה והרצגובינה, במשחק נגד פוסושיה.
ב-7 במרץ 2009 הבקיע את שער הבכורה שלו במועדון, במשחק נגד אורשיה.
ב-29 בינואר 2010 חתם בילביה על חוזה לארבע עונות בוויבודינה נובי סאד מליגת העל הסרבית.
במהלך תקופתו במועדון, הושאל פעמיים לקבוצתו הקודמת, בוראץ באניה לוקה.
ב-29 באוגוסט 2013 חתם בילביה על חוזה לשתי עונות בסרייבו מליגת העל הבוסנית.
ב-4 ביולי 2015 חתם על חוזה לשתי עונות בספליט מליגת העל הקרואטית.
ב-11 בפברואר 2016 חתם בילביה בזרינסקי מוסטאר מליגת העל הבוסנית בהעברה חופשית.
ב-28 בפברואר הבקיע את שער הבכורה שלו במועדון, במשחק נגד סרייבו.
ב-2 באוגוסט 2017 חתם על חוזה חדש לשתי עונות במועדון.
ב-23 בדצמבר 2018 חתם בילביה בגאנגוון מהליגה של קוריאה הדרומית.
ב-4 בינואר 2019 הצטרף באופן רשמי למועדון.
ב-2 במרץ 2019 ערך את הופעת הבכורה שלו במועדון, בהפסד 2-0 לסנגג'ו סנגמו במסגרת הליגה.
ב-15 במאי הבקיע את שער הבכורה שלו במועדון, בניצחון 2-0 על פאג'ו סיטיזן במסגרת הגביע הדרום קוריאני.
ב-24 בדצמבר 2019 חזר בילביה לזרינסקי מוסטאר מליגת העל הבוסנית וחתם על חוזה לשלוש עונות וחצי.
ב-23 בפברואר 2020, במשחק החזרה שלו, הבקיע שער בניצחון 2-0 על צ'ליק זניצה.
בעונת סיים בילביה כמלך השערים של ליגת העל הבוסנית, עם 17 שערים.
ב-23 באוקטובר 2021, במשחק ליגה נגד סרייבו, הבקיע בילביה את השער ה-76 שלו במועדון, והפך למלך השערים בהיסטוריה של המועדון.
בילביה שיחק בנבחרות הצעירות של בוסניה והרצגובינה.
הוא שימש כקפטן נבחרת בוסניה והרצגובינה עד גיל 21, והוא מלך השערים בהיסטוריה של הנבחרת הצעירה, עם תשעה שערים.
בחודש אוגוסט 2017 קיבל בילביה את זימון הבכורה שלו לנבחרת בוסניה והרצגובינה הבוגרת, לקראת משחקי מוקדמות מונדיאל 2018 נגד נבחרות קפריסין וגיברלטר.
ב-28 בינואר 2018 ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת, בתיקו 0-0 נגד נבחרת ארצות הברית במשחק ידידות.
מלך השערים של ליגת העל של בוסניה והרצגובינה (1): 2020/2021
נמניה ראדויה (בסרבית: Немања Радоја; נולד ב-6 בפברואר 1993) הוא כדורגלן סרבי המשחק בעמדת הקשר המרכזי בקבוצת ספורטינג קנזס סיטי מה-MLS.
ראדויה, שנולד בנובי סאד, גדל בווטרניק השכנה, וסיים את לימודיו במערך הנוער של וויבודינה.
בעקבות אחיו הבכור סטפן, הוא התחיל להתאמן בכדורגל.
ראדויה הועלה לסגל הראשי בקיץ 2011, אך הושאל לאחר מכן לצ'סק צ'לארבו מהליגה השלישית.
הוא חתם על חוזה מקצועי חדש לחמש שנים עם וויבודינה ב-8 במרץ 2012. לאחר מכן הושאל לקבוצת סמנט באוסין מהליגה השלישית.
ראדויה שיחק את משחקו הראשון ככדורגלן מקצועי ב-18 באוגוסט 2012, כשנכנס כמחליף בניצחון חוץ 0–1 נגד ספרטק.
ראדויה הבקיע את שערו המקצועי הראשון ב-17 באפריל 2013, ובישל את בישולו הראשון בקבוצתו בתיקו 1–1 בחצי גמר הגביע הסרבי מול באוגראד (2–1 בסיכום שני המשחקים), ובכך העלה את וויבודינה לגמר.
ראדויה שיחק בקביעות עבור וושה בעונת 2012/13, שיחק 22 משחקים (16 בהרכב הפותח, בסך הכל 1553 דקות משחק) ועזר לקבוצתו לסיים במקום השלישי.
הוא שמר על מקומו בהרכב בעונה שלאחר מכן, שיחק 25 משחקים, וגם נבחר בהרכב הטוב ביותר בליגה בסיום העונה.
באוגוסט 2014, חתם ראדויה על חוזה לחמש שנים עם סלטה ויגו מהלה ליגה.
הוא ערך את הופעת הבכורה שלו במועדון ב-24 באוגוסט, כששיחק את שלוש הדקות האחרונות בניצחון ביתי 1–3 על חטאפה באצטדיון באלאידוס.
ראדויה לא שיחק במהלך כל עונת 2018/2019, לאחר שהביע את רצונו לשחק בפרמייר ליג וסירב לחידוש חוזה עם סלטה.
ב-21 באוגוסט 2019, סיכם ראדויה על חוזה של שלוש שנים עם לבאנטה, גם היא מהליגה הספרדית הבכירה, והגיע כשחקן חופשי.
נמנטוס אנמנסיס (שם מדעי: Nemanthus annamensis) היא מין של שושנות ים.
לשושנת ים זו יש 120 עד 130 זרועות ציד שהזרועות הפנימיות ארוכות יותר מהזרועות החיצוניות ופה עם שני .
לשושנת ים זו יש בסיס בעל צורה משתנה למדי ועמוד נמוך רגל מורחבת ודיסק שקוף.
הצבע של שושנת הים הוא לבן, צהוב או כתום.
משמעות השם אנמנסיס היא על שם היסטורי למרכז וצפון וייטנאם.
שושנת הים תוארה לראשונה ממפרץ טונקין ותפוצתה היא ב.
שושנת ים זו נקראת באנגלית "עוטפת גורגונאים" מפני שהיא נמצאת לעיתים קרובות ליד אלמוגים מסדרת ה.
שושנת הים חיה בסימביוזה עם הסרטן Lauridromia intermedia מהמשפחה Dromiidae שמכונה גם סרטני ספוג בשל הנוהג שלהם לשאת חפצים כמו ספוגים.
לעיתים שושנת הים נמצאת על גבו.
נראה כי הסרטן משתמש בשושנת הים כדי להגן על עצמו מטורפים ולהשתמש בהסוואה.
כמו שאר שושנות הים שושנת ים זו היא טורפת שניזונה מדגים קטנים, חסילונים ורב-זיפיות.
שושנת ים זו משמשת פונדקאי לשטרגל Gastroecus caulleryi.
נמניה ליוביסבלייביץ' (בסרבית: Немања Љубисављевић; נולד ב-26 בנובמבר 1996 בקרושבאץ שברפובליקה הפדרלית של יוגוסלביה) הוא כדורגלן סרבי המשחק בעמדת הבלם בעירוני קריית שמונה.
ליוביסבלייביץ' גדל במחלקת הנוער של טרסטניק PPT, והחל את הקריירה המקצוענית שלו בקבוצה הבוגרת של המועדון במסגרת הליגה הסרבית השלישית.
בשנת 2016 חתם ביגודינה, ממנה הושאל לטבאנה.
בשנת 2017 חתם בראדניצ'קי ניש מליגת העל הסרבית, במדיה ערך הופעת ליגה אחת.
הוא הושאל מהקבוצה לדינמו ורניה מליגת המשנה הסרבית.
בהמשך שיחק בגוריצה ובז'לגיריס וילנה מליגת העל הליטאית.
ב-24 בינואר 2023 חתם בוויבודינה נובי סאד מליגת העל הסרבית.
ב-17 ביולי 2023 חתם במכבי בני ריינה.
ב-11 במאי 2025 חתם לשנתיים בעירוני קריית שמונה.
נמניה יוביץ' (בסרבית: Немања Јовић; נולד ב-8 באוגוסט 2002 בזבורניק שבבוסניה והרצגובינה) הוא כדורגלן סרבי-בוסני המשחק בעמדת קשר הכנף באשטוריל מליגת העל הפורטוגלית ונבחרת סרביה.
יוביץ' גדל במחלקת הנוער של פרטיזן בלגרד.
הוא ערך 74 הופעות ליגה במדי הקבוצה הבוגרת של המועדון במסגרת ליגת העל הסרבית, בהן הבקיע עשרה שערים.
ב-30 באוגוסט 2023 שוחרר מהמועדון.
ב-15 בינואר 2024 חצי שנה לאחר שחרורו מפרטיזן חתם יוביץ' באשטוריל מליגת העל הפורטוגלית.
וב-4 בפברואר 2024 ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה בניצחון 1–0 על אסטרלה דה אמדורה.
ב-7 ביוני 2021 ערך יוביץ' את הופעת הבכורה שלו בנבחרת סרביה, בתיקו 1-1 נגד נבחרת ג'מייקה במשחק ידידות.
נמלת הקליע (שם מדעי: Paraponera clavata) היא מין של נמלה נאוטרופית החיה ביערות הגשם של אמריקה הדרומית.
זוהי נמלה בעלת עוקץ המכיל ארס מייסר ולפי מספר חוקרים נחשבת לחרק הארסי ביותר בעולם.
הנמלה סווגה למדע ב-1775 בידי החוקר הדני יוהאן כריסטיאן פבריציוס והיא המין החי היחיד בסוגה, לאחר הכחדת המין מהמיוקן: Paraponera dieteri.
מקור שמה הוא עקב הכאב שהיא גורמת, המזכיר ירי של קליע.
נמלה זו מגיעה לאורך 18 עד 30 מ"מ ובמראה דומה מעט לצרעה שחורה-אדמונית.
היא בעלת לסתות עבות ביותר לצורך תקיפה או מגננה, נוסף לעוקץ שלהם המכיל ארס רב.
הנמלה באופן כללי היא טורפת של פרוקי רגליים סביבה ולעיתים ניזונה גם מצוף.
לרוב היא צדה בלהקות בין הענפים הגבוהים של היער, קרוב לחופת הצמרת.
המזון נלקח עבור המושבה, המלכה והזחלים הגדלים בקן בקרקע היער.
תפוצתה היא בעיקר באמריקה הדרומית ואמריקה המרכזית עד לגובה של 1,500 מטר, אם כי לרוב היא חיה עד לגובה 750 מטרים.
הנמלים עצמן נפגעות מזבובים טפילים ומפטריות טפיליות.
נמלה זו ידועה בעיקר בארסה החזק, שאומנם לרוב איננו גורם לסיכון חיים אך כואב ביותר.
כמו כן היא זכתה במדד שמידט לדירוג כאב מעקיצות, לחרק בעל העקיצה הכואבת ביותר, עם מדד של 4+.
לדברי החוקר שמידט, אשר נעקץ בידי החרקים אותם בדק, הכאב הוא: "כמו ללכת על פחם בוער עם מסמר של שלושה אינץ' מוטבע בעקב שלך".
הארס עצמו מורכב מרעלן עצבי מסוג Poneratoxin, אשר עובר במהירות דרך הסינפסות דרך מערכת העצבים המרכזית, מה שמוביל לעוצמתו שיכולה להימשך בגלים ל-24 שעות כואבות.
בנוסף לכאב הוא יכול לגרום גם ללימפדנופתיה, טכיקרדיה ובצקת מה שיכול לגרור טיפול רפואי.
עם זאת לא נגרמו מקרי מוות מהעקיצה.
נמלים אלה ידועות אצל האינדיאנים משבט המאווה , אשר משתמשים בהם לטקס חניכה לבוגרים, בו אורגים עד 80 נמלים לתוך כפפה, לאחר שאלה איבדו את הכרתם על ידי שאיפת תרופות טבעיות.
אז אורגים אותם לתוך כפפה אותה והחניך לובש אותה עם הנמלים.
כשהן מתעוררות מגרים אותם לתקוף באמצעות עשן את החניך למשך 5 עד 10 דקות, מה שגורם לידיו וזרועותיו להיות משותקים מהארס והוא עשוי לרעוד ללא שליטה במשך ימים.
כדי להשלים את החניכה במלואה, החניך חייב לעבור את המבחן 20 פעמים במהלך מספר חודשים או שנים.
נמניה סְטוֹאִיץ' (בסרבית: Немања Стојић; נולד ב-15 בינואר 1998 בבלגרד שברפובליקה הפדרלית של יוגוסלביה) הוא כדורגלן סרבי המשחק בעמדת הבלם בסוצ'י מליגת העל הרוסית ובנבחרת סרביה.
סטואיץ' גדל במחלקות הנוער של פרטיזן בלגרד וווז'דובאץ.
בחודש יולי 2017 חתם בקבוצת הכוכב האדום בלגרד מליגת העל הסרבית, ממנה הושאל לזלטיבור צ'ייטינה מליגת העל הסרבית, ולגרפיצ'אר בלגרד מהליגות הנמוכות בסרביה.
בהמשך שיחק בקבוצות מטלאץ גורני מילאנובץ ו-TSC באצ'קה טופולה מליגת העל הסרבית, וב-1 ביולי 2024 חתם פעם נוספת בקבוצת הכוכב האדום בלגרד.
ב-26 באוגוסט 2024 חתם לשלוש שנים במכבי תל אביב והתאחד עם מאמנו ז'ארקו לאזטיץ', שאימן אותו קודם לכן ב-TSC באצ'קה טופולה.
ב-1 בספטמבר 2025 חתם לשלוש שנים בסוצ'י מליגת העל הרוסית.
ב-25 בינואר 2023 ערך סטואיץ' את הופעת הבכורה שלו בנבחרת סרביה, בניצחון 1–2 על נבחרת ארצות הברית במשחק ידידות.
נכלל בסגל נבחרת סרביה לטורניר יורו 2024, אך לא שותף בשלושת משחקי הנבחרת בטורניר.
נמניה ראדולוביץ' (בסרבית קירילית: Немања Радуловић; נולד ב-18 באוקטובר 1985), הוא כנר סרבי.
ראדולוביץ' החל ללמוד כינור ב-1992. ב-1996 הוענק לו פרס אוקטובר למוזיקה של העיר בלגרד, ובשנה שלאחר מכן קיבל פרס מיוחד ממשרד החינוך הסרבי, "כישרון 1997".
הוא המשיך את לימודיו המוזיקליים ב-1998 ב־Hochschule für Musik Saar ב- זארבריקן עם יהושע אפשטיין, ובשנת 1999, באוניברסיטה לאמנויות בבלגרד.
בגיל ארבע עשרה הוא עבר לצרפת כדי ללמוד אצל פטריס פונטנרוסה בקונסרבטוריון של פריז .
בשנת 2006, בהתראה קצרה, הוא החליף את מקסים ונגרוב בקונצ'רטו לכינור של בטהובן יחד עם התזמורת הפילהרמונית דה רדיו פראנס ומיונג-וון צ'ונג ב-אולם פלייל.
מאז, הוא הופיע כסולן בינלאומי עם שני ההרכבים הקאמריים שהקים, The Devil's Trills ו-Double Sens.
הוא מופיע בקביעות עם נגנית הנבל מריאל נורדמן והפסנתרניות לור פבר-קאהן, דומיניק פלנקיד וסוזן מאנוף.
ראדלוביץ' קשור קשר הדוק לפסטיבל דה נויט רומנטיקה.
ראדולוביץ' מנגן בכינור משנת 1843 מאת ז'אן-בטיסט ויאלום .
1996 - פרס אוקטובר, העיר בלגרד
1997 – "כישרון השנה", משרד החינוך הסרבי
1998 - מקום חמישי, תחרות הכינור הבינלאומית "רודולפו פרייס ליפייזר"
2001 - זוכה תחרות הכינור סטרדיווריוס, קרמונה, איטליה
2001 - מקום ראשון וזוכה בתחרות הבינלאומית של ג'ורג' אנסקו, פרס מיוחד לפרשנות לסונטת אנסקו השלישית.
2003 - פרס ראשון, תחרות הכינור הבינלאומית של יוסף יואכים, הנובר, גרמניה
2005 - "התגלית הבינלאומית של השנה", המוזיקה הקלאסית של ויקטואר
2014 – "סוליסט אינסטרומנטלי", המוזיקה הקלאסית של ויקטואר
2017 – מסדר הכוכב של קאראדורה
2008 - מנדלסון, קונצרטים לכינור 1 ו-2 (Transart Live)
2010 – בטהובן, סונטות לכינור ופסנתר 5, 7 ו-8, עם סוזן מאנוף, פסנתר (Decca)
2017 - צ'ייקובסקי: קונצ'רטו לכינור - וריאציות רוקוקו (Deutsche Grammophon)
2023 – בטהובן, קונצ'רטו לכינור אופ.
סונטה לכינור מס' 9 "קרויצר"
נמר (שם מדעי: Panthera pardus) הוא מין של יונק טורף-על ממשפחת החתוליים השייך לסוג פנתר והוא מבין הקטנים שבבני סוגו, גדול רק מנמר השלג.
הנמר שוכן בסוואנות, מדבריות, מורדות הרים ויערות שונים לאורך אפריקה ודרומה של אסיה והוא מצוי בסכנת הכחדה.
נמרים נצפו גם בישראל לאורך השנים, אף שכיום לא ברור אם שרדו נמרים בטבע.
התפוצה הרחבה והשוני הרב בין אזורי מחייתו של הנמר גרמו להיווצרות תת-מינים שונים של הנמר.
מרבית תת-המינים חיים באסיה בשל הסביבה המגוונת בה:
נמר ברבארי או נמר אטלסי
גופו של הנמר מכוסה פרווה בגוון צהוב, והוא מנומר בחברבורות מעוגלות וטבעתיות כהות רבות בגבו ומשני צידי גופו.
גוני פרוותו מסווים אותו, וקשה לגלותו כשהוא מסתתר בסבך הצמחייה.
גופו שרירי וזנבו ארוך יחסית לגופו.
לעיתים מופיעים נמרים הידועים כפנתרים שחורים בעלי מלנין כהה לאורך גופם ובמספר מקרים הוא חום כהה בעל חברבורות בולטות.
ממדים אלו תלויים בתת-המינים, שהגדול שבהם הוא נמר הודי שהפרט המתועד הגדול ביותר ממנו הגיע לאורך 262 ס"מ.
הפרט הכבד ביותר שתועד היה נמר אפריקני שמשקלו היה 92 ק"ג.
כמו במרבית הפנתרים הזכרים גדולים יותר מהנקבות.
הנמר בעל תפוצה נרחבת לאורך אפריקה ואסיה והוא שוכן ביערות, ערבות, הרים ושטחים סלעיים.
הוא מטפס היטב על עצים, בעל זינוק וקפיצה מוצלחת ובעל אינסטינקטים מהירים להפליא.
כל אלה עוזרים לו להיות טורף מוצלח ביותר, ההורג את טרפו ביעילות בנשיכה חזקה בעורפו או גולגולתו או שנושכו בגרונו ומחכה שייחנק.
לרוב הנמרים פעילי לילה הצדים לבדם ולא משתפים פעולה, אף לא בין אחים.
הנמר ניזון ממגוון בעלי חיים בגודל שבין חולדה לאיילנד ענק במשקל 900 ק"ג.
הטרף העיקרי שלו כולל פרסתנים בינוניים או פרימטים, אחריהם הוא רודף אף בין העצים.
עם זאת הוא ניזון גם ממכרסמים, זוחלים ואף מדגים ומגוון בכמות קטנה בכמה זרעי צמחים.
הנמר נוטה לגרור את טרפו אל בין העצים הגבוהים כדי שטורפים אחרים כמו אריות, טיגריסים וצבועים לא יחטפו את מזונו.
לנמר בוגר אין טורפים טבעיים למעט האריה והטיגריס אך הוא יכול להיהרג גם בתחרות עם צבועים, כלביים כמו הדהול והזאב, בבונים, פיתוניים, דוביים ותנינים.
טורפים קטנים יותר ייטרפו לעיתים בטריפה תחרותית.
הנמרים הם מינים יחידאים וטריטוריאליים המסמנים את תחום מחייתם בשתן, בגללים, בשאגות ועוד.
הזמנים היחידים בהם נמרים ייראו יחדיו הוא בעונת הרבייה או כשנקבה מטפלת בגוריה, ללא עזרת הזכר.
הנמרים אינם אוכלי אדם טבעיים אך קרו מספר תקיפות נמרים לטריפת אנשים או חיות משק.
בכמה אזורים בהודו ונפאל נמרים נקלעים לקונפליקט גבוה עם אנשים ואף טורפים אנשים ותקיפות נוספות נרשמו ממרכז אסיה, סין ומאפריקה שמדרום לסהרה.
עונת הרבייה של הנמר היא בקיץ.
ההיריון נמשך כשלושה חודשים ובסופו ממליטה הנקבה שניים עד שישה גורים במאורה.
הגורים פוקחים את עיניהם כעבור שבוע.
האם מגדלת אותם עד לגיל שנה וחצי.
הנמרה מקפידה להעביר את הגורים ממקום מסתור אחד למשנהו בתכיפות גבוהה בחודשי חייהם הראשונים כדי לגונן עליהם מטורפים ומנמרים יריבים.
תקופת ההנקה נמשכת כשלושה חודשים, ומעט לאחר מכן מתלווים הגורים אל האם לציד, כשהיא צדה עבורם חיות קטנות, עליהם הם מתרגלים לצוד.
כעבור 15 עד 20 חודשים האם נוטשת ומרחיקה אותם, ואז היא יכולה להתרבות שוב.
הנמרים מגיעים לבגרות מינית בגיל שנתיים.
בארץ ישראל ידוע כי חיו ארבעה תת-מינים של נמרים בטבע:
נמר המדבר: תת-המין הקטן ביותר של הנמר.
משקלו כ-25 ק"ג והוא בדרך כלל בלתי מסוכן לאדם בוגר.
ההערכות הן שנשארו בעולם מתת-מין זה כ-220 פרטים בלבד.
בישראל התפרסם נמר זה ב-1974 כשהתגלה במדבר יהודה.
בישראל היו ידועות שתי אוכלוסיות של נמר זה: אחת במדבר יהודה, שככל הנראה נכחדה, והשנייה בהר הנגב, במכתש רמון ובמישור עבדת אשר ייתכן שכוללת 8–9 פרטים.
נמר המדבר האחרון נצפה בישראל לאחרונה בשנת 2007, ומאז נכחדו כליל הנמרים מהטבע בארץ.
בעשור האחרון לא דווחו או נראו תצפיות של פרטים חיים, סימני טריפה, גללים ועקבות.
נמר אנטולי: מהנמרים הגדולים בעולם.
הוא נראה לאחרונה בנחל בצת שב בשנת 1965 לאחר שזכר מבוגר ניצוד שם.
מאז מתגלים מדי כמה שנים סימני חיים, כמו עקבות ושיירי טרף, בגליל העליון.
כנראה מצוי בגולן הסורי ובדרום לבנון.
ישנם גם הטוענים כי נתקלו בו בהר חרמון.
ניזון בעיקר מטרף חזירי בר ויחמורים.
נמר סִינַי: תת-מין נכחד שהיה מצוי בהרי אילת עד לפני כמה עשרות שנים ונעלם מן האזור בשל ציד פרוע שהיה מקובל אצל בדואים באזור כדי להשתמש בפרוותו.
צבעו צהוב בהיר מאוד, כמעט לבן.
גודלו בינוני בהשוואה לתת-מינים אחרים של נמרים.
ניזון בעיקר מיעלים, מחוגלות, מקוראים, משפני סלע ולעיתים נדירות יותר גם מפגרים.
עד שנות ה-60, היה מצוי תת-מין זה בדרום חצי האי סיני, אך כפי הנראה נכחד גם משם.
אלו היו המקומות היחידים שבהם היה מצוי תת-מין זה.
הוא ככל הנראה נכחד לחלוטין בשנת 1969.
נמר פרסי: נמר שהיה מצוי בעבר בגאון הירדן ומזרח הגולן.
תת-מין זה ככל הנראה נכחד בין שנות ה-70 לשנות ה-90.
בשלב החמור יותר והמסוכן, הוא מכונה בעברית מַק), הוא מוות נרחב של רקמות בגוף כתוצאה מזיהום או חוסר חמצן.
נמקים שכיחים בקצוות הגוף, ובעיקר בגפיים.
זיהום קשה הנגרם על ידי חיידקים
טראומה גופנית (פציעה), עקב הרס כלי דם
קריש דם, החוסם מעבר דם אל הרקמות
נמק עלול להוות סכנת חיים.
תאי הגוף מקבלים באופן שגרתי אותות מתאים סמוכים ברקמה, אותות המעודדים אותם להמשיך במחזור התא ובפעילות המטבולית השוטפת.
כשתאים רבים מתים הם מפסיקים לשלוח אותות לתאים הסמוכים, וכך מתפשט הנמק - לעיתים במהירות רבה.
עד לאחרונה לא ניתן היה לטפל בנמקים.
הפתרון ההכרחי היה (ועדיין, במרבית המקרים) להיפטר מהרקמה הנמקה.
הטריה - קילוף הרקמה הנמקה.
תהליך זה מבוצע בדרך-כלל בנמקים שטחיים על-פני העור
במקרה של זיהום חיידקים, טיפול מסיבי באנטיביוטיקה יכול לשפר את המצב.
שיטות חדשות לטיפול בנמקים מתמקדות בשחזור כירורגי-פלסטי של האיבר הפגוע, ובמיוחד בשחזור כלי הדם שנהרסו.
חיידקים מסוימים, במיוחד מינים מסוימים בסוגים Streptococcus ו-Staphylococcus, המכונים לעיתים "חיידקים טורפים", מסוגלים לגרום לזיהומים נרחבים הגורמים לנמק.
זיהומים אלו ידועים בהתפשטותם המהירה, המגיעה ל-3 ס"מ בשעה.
שיעור התמותה עומד על כ-20%.
כשהזיהום לא מטופל, המוות ודאי (שיעור תמותה של 100%).
נמר אנטולי או נמר הגליל (שם מדעי: Panthera pardus tulliana) הוא תת-מין של הנמר, אשר מקורו באסיה הקטנה המכונה אנטוליה.
בעבר הייתה תפוצתו מהים השחור בצפון ועד הרי יהודה בדרום, אך כיום הוא מצוי בסכנת הכחדה עולמית.
הנמר האנטולי הוא גדול ממדים וגופו שרירי.
נמר אנטולי בוגר שוקל כ-90 קילוגרמים ואורכו כשני מטרים עד שני מטרים וחצי.
תוחלת חייו של הנמר היא כ-20 שנים בטבע, אך בשבי הוא חי זמן רב יותר.
הנמר האנטולי הוא טורף, הניזון מבעלי חיים כמו יעלים, עזים, חזירי בר, יחמורים, איילים וחיות נוספות.
הנמר האנטולי היה נפוץ באסיה הקטנה (טורקיה), ותחום תפוצתו השתרע מקו הגליל בדרום ועד אזור הים השחור בצפון.
מאז הכנסת הנשק החם לאזור המזרח התיכון, שהוביל לציד מוגבר של נמרים, לרבות תת-מין זה, החל הנמר האנטולי להיעלם מרוב שטחי תפוצתו.
כיום נמר זה מוגדר כנכחד בארץ.
הנמר האנטולי נמצא היום בטורקיה, באזרבייג'ן, בארמניה, בעיראק, בטורקמניסטן, באיראן, ובקזחסטן.
הנמר האנטולי הוא אחד מארבעת תת-המינים של הנמר שחיו בישראל והגדול שבהם.
בישראל תפוצתו של הנמר האנטולי התרכזה בגליל, שם ניזון בעיקר מחזירי בר.
במשך השנים התבצעו תצפיות רבות על נמרים בישראל ובהן:
1834 - לאחר רעידת האדמה בצפת (1837) נמרים נכנסו לתוך העיר.
1900 - בעשר השנים הראשונות של המאה ה-20 נורו לפחות כ-5 נמרים בסביבות ירושלים.
1936 - נתפס גור שנקרא טדי בנחל עמוד שליד צפת, לאחר ששוטרים בריטים ירו למוות בנמרה בוגרת שהייתה אימו ושני גורים נוספים של האם הצליחו להימלט.
טדי גודל בגן החיות של תל אביב והגולגולת שלו נמצאת באוסף הגן הזואולוגי של אוניברסיטת תל אביב.
בשנים 2019–2020 הוצגה הגולגולת במוזיאון בית אוסישקין.
1938 - באזור גבול לבנון ניצוד נמר מבוגר על ידי אדם מן היישובים הסמוכים.
1947 - מתחת למשוכת צבר בסביבת הכפר הערבי מיעאר שבגליל המערבי נמצאו גופותיהן של שתי ילדות ערביות בנות שבע שנהרגו על ידי נשיכות בצווארן, לאחר שדווח על נוכחות נמר במחוז.
1957 - עאדל מרעי, רועה מהכפר עכברה, מצא נמר בסביבת הכפר.
הנמר ניצוד על ידי משפחת המוכתר, חלד חליחל, ועורו נמסר לפקולטה למדעי הטבע באוניברסיטת תל אביב.
בפברואר 1962 איתר הרועה נמר נוסף, אך לא לכד אותו.
1965 - עבדאללה קאסם ובנו מהכפר הבדואי ערב אל-עראמשה שעל גבול לבנון פגשו את הנמר בנחל בצת באזור נקודת המפגש עם נחל נמר.
הנמר שהרגיש לכוד בין האב ובנו תקף את האב.
לאחר התגוששות שבה נקטעו 3 מאצבעות ידיו השמאלית (בניסיון למנוע מהנמר לנשוך את צווארו), דקר עבדאללה את הנמר בצווארו.
שוטר מג"ב שהוזעק לנקודה ירה בראשו של הנמר הגוסס והרגו.
לפי הידוע כיום למדע, היה זה הנמר האנטולי האחרון מסוגו שנצפה בארץ ישראל.
מקום מחייתו של הנמר האנטולי היה בהרי הגליל, ברמת הגולן וגבול הלבנון.
עלו טענות שנויות במחלוקת כי נמרים נצפו בעבר גם בגאון הירדן.
מארג המזון בישראל נפגע קשות לאחר הכחדתו של הנמר האנטולי מן הגליל, משום שהוא ויסת את אוכלוסיית החזירים ומנע מהם להגיע למצב של פיצוץ אוכלוסין.
כיום, עם היעלמות הנמרים בצפון הארץ, נעשים ניסיונות לווסת את אוכלוסיית החזירים על ידי ציידים, אם כי לשיטה זו חסרונות רבים.
נמסיס , או רמנוסיה, היא אלת הנקם והשילם במיתולוגיה היוונית.
משמעות שמה הוא "להשיב כגמול", לחלק מזל, במידתיות וללא קביעה ערכית של טוב או רע.⁦
קיימות כמה גרסאות, לא שלמות, באשר למוצאה.
לפי אחת הגרסאות, היא בתם של זאוס ואננקה.
גרסה אחרת מציגה אותה כבת של ניקס, וגרסה שלישית, שבה היא מופיעה כ"רמנוסיה" (האלה של העיר רמנוס באטיקה), מציגה אותה כבתו של אוקיינוס.
על פי המיתולוגיה, השליך זאוס את נמסיס מהאולימפוס לאחר שנפל קורבן לאחת ממזימותיה.
נמסיס מתוארת כנושאת פרגול, חרב ורסן, ולעיתים אוחזת שעון חול ביד שמאל.
יש תיאורים שבהם היא נוהגת במרכבה הרתומה לגריפונים.
בין סמני ההיכר שבהם היא מאופיינית נמנים גם מוט מדידה (מקל ספירה) ומאזניים, לסמן את מהותה כאלה המענישה על פשעים לפי מידתם.
נמסיס מופיעה רבות כעיוורת, או עם כיסוי על עיניה, לסמל העדר משוא פנים.
נמסיס הטילה את קללתה על מי שזכה בברכות רבות מדי והענישה על יהירות ועל התנשאות.
היא הענישה את נרקיסוס היפהפה והשחצן על שזלזל באהבתה של אכו ושבר את לבה.
נמסיס פיתתה אותו להגיע לבריכה, שם ראה את דמותו משתקפת במים, התאהב בבבואתו ולא היה יכול להתיק את מבטו ממנה, עד שמת.
הרעיון של אלת הנקמה שימש השראה לאמנים בתחומים שונים - ציירים, פסלים, מחזאים וסופרים.
בנוסף יש עוגת שוקולד צרפתית בשם "נמסיס" שהפכה להיות חלק מהמטבח הבינ"ל.
המילה "נמסיס" בשפה האנגלית (Nemesis) מתארת נקמה, ומיוחסת אף ליריב מושבע ונקמני של דמות כלשהי.
כך, לדוגמה, מוגדר לקס לות'ר כ"נמסיס" של סופרמן.
סופרים רבים קראו לספרם "נמסיס":
ספר מתח מאת אגאתה כריסטי שיצא לאור בשנת 1971.
"נמסיס", ספר מדע בדיוני מאת אייזק אסימוב שיצא לאור בשנת 1989 (יצא לאור בעברית בהוצאת כתר, בתרגומו של עמנואל לוטם).
ספר מתח מאת יו נסבו שיצא לאור בשנת 2002 (יצא לאור בעברית בהוצאת בבל, בתרגומה של דנה כספי).
ספר על פי סדרת הטלוויזיה "אנג'ל", שיצא לאור בארצות הברית בשנת 2004.
רומן היסטורי מאת לינדזי דייוויס שיצא לאור בשנת 2010
רומן מאת פיליפ רות שיצא לאור בשנת 2010 (יצא לאור בעברית בהוצאת זמורה ביתן, בתרגומו של אמיר צוקרמן).
ההיסטוריון הבריטי איאן קרשו קרא לחלק השני בביוגרפיה של אדולף היטלר "נמסיס" (החלק הראשון נקרא אף הוא במונח מהמיתולוגיה היוונית: "היבריס").
"נמסיס רפואי", ספר ביקורתי על נזקי הרפואה המערבית המודרנית, מאת איוון איליץ'.
"נמסיס", ספר מתח מאת גרג הורביץ מסדרת האיש משומקם
דמותה של נמסיס הופיעה בסדרת הטלוויזיה "הרקולס: המסעות המופלאים", ששודרה ב-1995–1999.
דמותה הוזכרה גם בסדרה "כפולה" בשנת 2018.
הדמות "נמסיס" הופיעה במספר משחקי מחשב:
במשחק ההישרדות-אימה Resident Evil 3:Nemesis נמסיס משמש כאנטגוניסט הראשי.
נמסיס הוא 'נשק ביו אורגני', מפלצת שתוכנתה לחסל את , דמותו של השחקן.
במשחק הסימולציה Black & White נמסיס משמש כאנטגוניסט הראשי.
נמסיס הוא אל שרוצה להשתלט על העולם.
מטרתו של השחקן, שמגלם גם הוא אל, היא להביס אותו.
במשחק הרשת Smite, משחק אשר סובב אלים משלל פנתאונים שונים, נמסיס מופיעה כדמות לבחירת השחקן.
נמר אמור (שם מדעי: Panthera pardus orientalis או Panthera pardus amurensis) הוא תת-המין הצפוני ביותר מבין תת-המינים החיים של הנמר.
נמר אמור מוכר גם בשמות נמר המזרח הרחוק או נמר סיבירי.
אזור תפוצת נמר אמור משתרע מהרי סיחוטה-אלין שבמזרח הרחוק הרוסי ועד להרים הצפוניים של חצי האי הקוריאני, באזור הנהר אמור.
סכנת ההכחדה המרחפת מעל נמר אמור חמורה למדי: אוכלוסייתו העולמית של המין מוערכת ב-25–34 פרטים בלבד, ואילו בעבר הוגדרה אוכלוסייה של כ-90 פרטים בבר, כניתנת לשיקום.
290 פרטים בשבי נמצאים בגני חיות באירופה, ברוסיה ובארצות הברית.
הרס אזור המחיה הטבעי ותעשיית הפרוות הם מהסיבות להידלדלות אוכלוסיית נמרי אמור בטבע.
כתוצאה מכך מסווג נמר האמור כאחד מבין החתולים הנדירים ביותר.
בטבע נמר אמור חי בין 15 ל-20 שנים, ואילו בשבי הוא יכול לחיות מעל 20 שנים.
נמר אמור נתון בסכנת הכחדה חמורה ובשל כך הוא גם הנדיר ביותר מבין החתולים הגדולים.
פרוותו של נמר האמור היא העבותה ביותר מבין פרוות הנמרים.
צבעה קרם חיוור (בעיקר בחורף).
עוביה הוא כ־2.5 סנטימטרים בקיץ ו־7.5 ס"מ בחודשי החורף הקרים.
משקל הזכרים נע בין 35 ל-48 ק"ג, אולם במקרים חריגים פרטים גדולים עשויים להגיע למשקל של 60 עד 75 ק"ג.
הנקבות קטנות יותר מהזכרים ושוקלות בין 24 ל-43 ק"ג.
נמר אמור יכול להגיע לאורך 3 מטרים.
נמר אמור בעל רגליים פרוותיות וגדולות המשמשות לו כ"נעלי שלג", בדומה לנמר השלג.
אזור תפוצתו של נמר האמור חופף את אזור התפוצה של הטיגריס הסיבירי, אולם בשונה מתת-מינים אחרים, נמר האמור אינו מושפע באופן ניכר מהקרבה לטיגריסים.
כאשר נמצא בקרבתם של טיגריסים, הוא נוטה להימנע מציד או מסימון טריטוריות, וזאת כדי להימנע מתחרות על המזון ומסיכון צאצאיו.
כמו כל הנמרים, נמר האמור הוא צייד זריז וסתגלן.
הוא ניזון מאיילים שונים כגון אייל סיבירי ואייל סיקה, מארנבות, גוראלי אמור, בונים ומכרסמים קטנים הנקרים בדרכו.
נמר האמור הוא בעל חיים מתבודד ופעיל בשעות הלילה.
עונת הרבייה של נמר האמור מתרחשת בין סוף האביב לתחילת הקיץ, כאשר משך ההריון הוא כ־12 שבועות.
הגורים נשארים עם אמם במשך שנתיים, עד אשר הם נעשים עצמאים באופן מלא.
הן נמר האמור והן הטיגריס הסיבירי נפגעו אנושות מידי האדם.
שטחי המחיה המשותפים שלהם נהרסו, וציד מוגבר בשל פרוותם היפה פגע בהם אנושות.
בשונה מהטיגריס הסיבירי, שקיבל תשומת לב רבה יחסית בערוצי התקשורת העולמיים ואף אוכלוסייתו השתקמה, נמר האמור כמעט ולא זכה לתשומת לב כזו ובשל כך מודעות השמירה עליו נמוכה לעומת "בן דודו" הטיגריס.
באזור מחייתו הרוסי תוכנן לבנות צינור נפט, שאילו היה נבנה עלול היה לפגוע באופן קשה באוכלוסייה בצד הרוסי, ואולם תוכניות הבנייה שונו בעקבות לחץ מצד ארגוני השמירה על בעלי החיים.
ב-20 באפריל 2007 התגלתה גופה של נקבה ממין זה, שניצודה בתחומי מקלט לחיות בר ברוסיה.
על פי הערכות, נותרו בטבע כשש נקבות וכ-25 זכרים.
נמר ברברי או נמר אטלסי (שם מדעי: Panthera pardus panthera) הוא תת-המין במין נמר אשר תפוצתו היא בהרי האטלס שבצפון אפריקה.
תת-המין הדומה לו ביותר הוא הנמר אפריקאי המאכלס את שאר אזורי יבשת אפריקה.
תת-מין זה נראה מוצק ביחס לשאר תת-המינים של הנמר.
אזור תפוצתו השלגי והקר של הנמר הברברי אילצו אותו להתכסות בפרווה עבותה מאוד שמשמשת לו כמקור בידוד מפני השלג הקר בהרי האטלס.
פרוותו העבותה של הנמר הברברי ביחס לתת המין האפריקאי של הנמר מבדילה אותו ממנו וכך ניתן להבדיל בין שני תת-המינים.
בהסתמך על מספר מקורות, הנמר הברברי סיגל לעצמו את התכונה של הגמל ורבים מבין בעלי החיים המדבריים והיא יכולתו לא לשתות מים כמעט חודש.
כמו נמרים אחרים הנמר הברברי מסוגל לצוד אנטילופה אשר משקלה גדול ממשקלו פי שניים.
תזונתו של הנמר הברברי מגוונת מאוד, הנמר הברברי אוכל יונקים גדולים כמו אנטילופות שונות החיות באזור תפוצתו, מכרסמים, קופים ואף חרקים.
הנמר הברברי ניזון בעיקר מקוף המקוק הברברי, והוא האויב היחיד כיום של אייל ברבארי.
שאלת קיומו של הנמר הברברי בטבע היא אחת התעלומות בתחום הזואולוגיה בצפון אפריקה.
בעוד שתת-המין לא הוכרז רשמית כנכחד לחלוטין, ההערכה הרווחת בקרב מומחי האיגוד הבינלאומי לשימור טבע היא שהוא על סף הכחדה מוחלטת, ואולי אף נעלם כבר מרוב אזורי תפוצתו ההיסטוריים.
במרוקו, האוכלוסייה האחרונה שסומנה בוודאות חיה בהרי האטלס הגבוה, אך לא היו דיווחים מאושרים על תצפיות של פרטים חיים כבר עשורים רבים.
התיעוד הרשמי האחרון של נמר שניצוד במרוקו היה בשנת 1984, ואומדנים מאותה תקופה העריכו כי נותרו בטבע רק 5–10 פרטים.
מאז, למרות שמועות של מקומיים על "נמרים" שנראו באזורים נידחים, אין לכך הוכחות כמו צילומים או ממצאי DNA.
באלג'יריה המצב דומה, אם כי בשנת 2005 נמצאו עדויות גללים שאומתו גנטית כשייכות לנמר באזור הרי אהגר בדרום המדינה.
עם זאת, מדובר ככל הנראה בפרטים בודדים ונודדים ולא באוכלוסייה מבוססת.
רוב המומחים סבורים כי אם נותרו נמרים ברברים, מדובר בפרטים בודדים ומבודדים ביותר באזורים הנידחים והבלתי נגישים ביותר של הרי האטלס או במדבר סהרה האלג'יראי, מה שהופך את הישרדות המין בטווח הארוך לכמעט בלתי אפשרית.
נמר אפריקאי (שם מדעי: Panthera pardus pardus) הוא תת-המין הנפוץ ביותר של הנמר המצוי כשמו לאורך אפריקה שמדרום לסהרה במגוון בתי גידול ולעיתים נדירות אף בצפון אפריקה.
הנמר הוא אחד מחמשת הגדולים, בעלי החיים העיקריים הפופולרים לציד באפריקה.
גודלו ומשקלו של הנמר האפריקאי הזכר רב יותר מאלו של הנקבה, אורך גופו בממוצע שני מטרים ומשקל גופו כ 60 עד 70 ק"ג (ובמקסימום כ-90 ק"ג).
גוני פרוותו נעים בין חום אדמומי ועד לצהוב כהה והוא משתנה לפי סביבת מחייתו אך מנומר בנקודות שחורות.
תזונתו של הנמר האפריקאי מגוונת וכוללת מינים שונים של טרף בין חיפושיות זבל עד גודל של איילנד ענק, כשהוא ניזון בעיקר מפרסתנים כמו אנטילופות, צעירי זברות וחזיר יבלות, מכרסמים, שפניים, ארנבות, כמה זוחלים ועופות.
נמרים כבדים יכולים לטרוף גם צעירי ג'ירף ותאו אפריקני.
הנמר לעיתים מתבסס על מספר פרימטים והוא חזק מספיק לטרוף גורילה, מה שקורה במספר מקרים.
כמו כן נמרים יטרפו טורפים קטנים יותר כמו תנים, שועלים ואף תניני יאור צעירים מחוץ למים.
הנמר פעיל בעיקר בזריחה והשקיעה או במשך הלילה, ולעיתים גם בשעות היום.
הוא צד לבדו ממארב מוסווה, לרוב בין ענפים או שיחים והוא מסוגל לזנק למרחק של 6 מטרים ולגובה של 3 מטרים אחרי טרפו.
לרוב הוא הורג את טרפו בכך שהוא תופס את גרונו של הטרף ונושך אותו בעזרת שיניו החדות, כאשר הוא מנצל את עוצמת נשיכתו החזקה.
הנמר מקבלים נוזלים משתייה אך גם מהטרף אותו הוא צד.
נמרים גם לעיתים אוכלים ירקות וסוקולנטים כדי לקבל נוזלים.
לאחר שנמר הורג את טרפו הוא מעלה אותו במעלה עץ לאכילתו בבטחה, הרחק מחומסנים כמו אריות וצבועים.
תפוצתו של הנמר היא באפריקה שמדרום לסהרה, לרוב בסוואנות וערבות עשב, אך גם בין ההרים, במדבריות מסוימים וביערות גשם טרופיים כמו באגן הקונגו.
נמרים יכולים גם להתאים עצמם לסביבות חדשות במהירות, אך יצטרכו מרחב מחיה גדול מספיק ובו מספיק טרף.
נמסיס הוא כוכב היפותטי מסוג ננס אדום או ננס חום שהתאוריה בדבר קיומו הועלתה בניסיון להסביר את התופעה המחזורית של הכחדות ביולוגיות שזוהתה בתיעוד הגאולוגי.
על פי נאס"א, התאוריה נבדקה והופרכה, ולכן גם אם קיים כוכב שטרם נתגלה החג סביב השמש במרחק של 50,000 עד 100,000 יחידות אסטרונומיות, הרי שהוא אינו הגורם להכחדות ההמוניות.
הטענה בדבר ההתרחשות המחזורית של הכחדות המוניות
בשנת 1984 פורסם מאמר על ידי חוקרי המאובנים דייוויד רופ וג'ק ספקוספי (Raup and Sepkoski), ובו טענו השניים שגילו מחזוריות בקצב ההכחדות ההמוניות שהתחוללו במהלך 250 מיליון השנים האחרונות באמצעות שימוש בצורות שונות של ניתוח סדרות זמן.
הצמד התמקד בעיקר בהיקף ההכחדה שתועד במאובנים ממשפחת בעלי-החוליות הימיים, חסרי-החוליות והפרוטוזואונים, ותיעדו 12 אירועי הכחדה שהתרחשו במהלך התקופה הנתונה.
הם קבעו כי פער הזמן הממוצע בין כל אירוע הכחדה עמד על 26 מיליון שנים.
בזמנו, שניים מתוך אירועי ההכחדה המזוהים (קרטיקון-שלישון ואאוקן) התרחשו בסמוך לאירועי פגיעה גדולים.
למרות שרופ וספקוספי לא גילו מה גורם למחזוריות זאת להתקיים הם שיערו כי מדובר בגורם מהחלל החיצון.
את האתגר למציאת מנגנון לתופעה לקחו על עצמם במהירות מספר צוותי אסטרונומים.
שני צוותי אסטרונומים, וויטמאיר וג'קסון, ודביס, הוט ומולר, פרסמו באופן עצמאי באותה מהדורה של כתב העת המדעי "Nature" היפותזות זהות שנועדו להסביר את תאוריית מחזוריות ההכחדה של רופ וספקוספי.
היפותזות אלו הציעו כי ייתכן ולשמש יש כוכב-לויה שטרם נתגלה החג סביבה במסלול מאוד אליפטי המפריע באופן מחזורי לכוכבי השביט שנמצאים בעננת אורט ובכך גורם לגידול במספר כוכבי השביט הנכנסים למערכת השמש הפנימית ולגידול באירועי ההתנגשויות בכדור הארץ.
היפותזה זו נודעה כהיפותזת נמסיס, על שם אלת הנקמה במיתולוגיה היוונית (או בדימוי מודרני יותר, כהיפותזת כוכב המוות).
אם כוכב זה אכן קיים, טבעו המדויק עדיין אינו ידוע.
מולר סבור כי מדובר בננס אדום עם בהירות של בין 7 ל-12, בעוד שדניאל פ.
ג'קסון מניחים כי מדובר בננס חום.
אם נמסיס אכן קיים, אפשר והוא יאותר על ידי סריקות חלל המתוכננות Pan-STARRS או LSST, או על ידי פרויקטים עתידיים דומים.
אם נמסיס הוא ננס חום, כפי שטוענים ד"ר דן וויטמאיר ואלברט א.
ג'קסון, אז משימת טלסקופ החלל WISE אמורה למצוא אותו בקלות.
בשנת 2011 הודיעה נאס"א כי "ניתוח מדעי עדכני אינו תומך עוד ברעיון שהכחדות על פני כדור הארץ מתרחשות במרווחי זמן קבועים וחוזרים על עצמם, ולפיכך, אין עוד צורך בהשערת הנמסיס." כמובן שעדיין ייתכן שכוכב או עצם אחר אכן מלווה את השמש במסלול האליפטי המשוער, אלא שהוא טרם התגלה.
כדי להבדיל בין אובייקט זה ל"נמסיס" הקטלני, אסטרונומים בחרו בשמה של אחותה המיטיבה של נמסיס, "טיכה", אלת המזל.
נמק העצם (למחלה מספר שמות בלעז: osteonecrosis, aseptic (bone) necrosis, ischemic necrosis of bone ו-avascular necrosis המוכר בראשי התיבות AVN) הוא הפרעה באספקת דם לעצם, הגורמת למוות של רקמת העצם, המוביל להרס של העצם.
בארצות הברית לבדה כ-20,000 חולים חדשים בשנה.
הגורם העיקרי לנמק העצם הוא טראומה גופנית והוא יכול לגרום לכאב ולהרס מפרקים או הפרעה בתפקודם.
בשלבים מוקדמים של נמק העצם ניתן להאט או למנוע את התקדמות המחלה בעזרת ניתוחים אך בשלבים מתקדמים של המחלה הפתרון היחיד הוא החלפת מפרק.
נמק עצם נגרם מהפרעה בזרימת דם.
במרבית מקרי נמק העצם נוצרת ההפרעה במהלך טראומה כגון שבר או פריקה הפוגעת בכלי הדם של העצם.
אולם חלק ניכר מהמקרים אינו טראומטי.
הסיבה הנפוצה ביותר לנמק עצם טראומטי היא שבר עם תזוזה של ראש עצם הירך (subcapital).
בברכיים שכיח נמק של העלי (condyle) של עצם הירך או של השוקה בעקבות שבר של דלדול עצם.
לנמק עצם שאינו טראומטי יש גורמים רבים, בהם מחלת דקומפרסיה, נזק מקרינה, כימותרפיה, עישון, ביספוספנטים, מחלת גושה ועוד.
הגורמים השכיחים ביותר הם שימוש ממושך בקורטיקוסטרואידים ושתייה מרובה של אלכוהול.
עדיין, כחמישית ממקרי נמק העצם שאינו טראומטי נגרמים ממקור לא ידוע (אידיופטי).
במקרים לא טראומטיים מופרעת זרימת הדם על ידי לחץ חיצוני על כלי הדם או על ידי תסחיף או פקיק.
ללא אספקת דם, מתים תאי העצם ומח העצם.
תהליך החלמה עשוי להחליף את העצם הנמקית ברקמה חדשה, אך לרוב, ובעיקר כאשר הנגעים גדולים והעצם נושאת במשקל הגוף (כגון עצמות הגפה התחתונה), נכשל תהליך הריפוי והעצם קורסת.
לעיתים קיים נמק עצם ללא תסמינים במשך שבועות, עד שהרס העצם נותן אותותיו במפרקים.
חשד לנמק עצם מתעורר במקרי טראומה שנמק עצם הוא סיבוך מוכר שלהם או במקרים של כאבים ממושכים המוחמרים בנשיאת משקל ובפעילות ומוקלים במנוחה, במיוחד כאשר סיפור החולה כולל גורם סיכון לנמק עצם.
דימות תהודה מגנטית (MRI) נחשב למדד בעל הרגישות והסגוליות הגבוהות ביותר לנמק העצם.
צילום רנטגן עשוי לזהות סימנים המעידים על המחלה, אך רגישותו נמוכה בשלביה הראשונים.
הטיפול המניעתי הטוב ביותר לנמק עצם לא טראומטי הוא צמצום בשימוש בקורטיקוסטרואידים ובצריכת אלכוהול.
טיפולים שמרניים אפשריים הם הורדת עומס ממפרקים נושאי משקל (בסיוע עזרי הליכה או סדים) ותרופות לשיכוך כאב ודלקת, יש שמשתמשים בביספוספנטים להאטת קצב הרס העצם (שנעשה על ידי אוסטאוקלסטים).
קיימות ראיות חלשות ליעילותם של טיפולי פיזיותרפיה הכוללים שימוש במכשיר גלים קצרים (SW) ובמכשיר על-שמע (US).
טיפולים שמרניים משמשים יותר לטיפול בנמק עצם של הברך או של הכתף.
מגוון ניתוחים יכולים לטפל בנמק העצם ושכיחים בטיפול בנמק העצם של ראש הירך.
ניתוחים המעודדים החלמה יעילים יותר בשלב הקודם להתמוטטות העצם.
בניתוח "דה-קומפרסיה" של העצם מסירים חלקים מהעצם הנמקית כדי להפחית את הלחץ על כלי הדם וכדי לעודד תהליך החלמה.
ל"דה-קומפרסיה" 65-80 אחוזי הצלחה, הגדולה יותר במקרים של נגעים קטנים ובמקרים שנערכו בטרם התמוטטות העצם.
ניתוחים נוספים כוללים השתלת פיסות עצם בתוך העצם הנמקית, פעמים עם אספקת דם משל עצמן.
הידע לגבי תוצאות ניתוחים אלו אינו מבוסס.
לאחר הרס נרחב של ראש עצם הירך, הטיפול הרצוי הוא החלפת מפרק מלאה של הירך.
לניתוח תוצאות טובות או מעולות ב-95 אחוזים מהמנותחים להחלפת מפרק מלאה של הירך או של הברך, אלא שאורך החיים של המפרק המלאכותי מוגבל (נכון ל-2019 ההערכה היא 25 שנה) ולכן אין הוא מתאים לחולים צעירים.
ניתוח חדשני אפשרי הוא השתלת מתכות על ראש הירך ובמרחשת ליצירת מפרק של מתכת-על-מתכת.
נמק חריף של האבוביות (ATN - Acute tubular necrosis) הוא מצב בו יש נמק (מוות) של תאים באבוביות הכליה, האחראי להעביר את השתן אל השופכן תוך כדי ספיגה מחדש של מים ומומסים אחרים.
תאי אבובית מחדשים את עצמם באופן סדיר ולכן אם מוסר גורם הנמק אז סיכויי ההתאוששות של הכליה גבוהים.
נמק חריף של האבוביות הוא אחד הגורמים הנפוצים ביותר לאי ספיקת כליות חריפה.
המצאות גלילים של תאי אפיתל בצבע "חום בוץ" בשתן הוא ממצא אבחנתי מובהק לנמק חריף של האבוביות.
נמק חריף של האבוביות מסווג לאיסכמי ולטוקסי.
המצב הטוקסי נובע מחשיפה של תאי האבובית לחומר רעיל לכליות (נפרוטוקסי).
המצב האיסכמי נובע מחוסר אספקת חמצן לתאי האבובית.
תאי האבובית רגישים במיוחד לחוסר חמצן עקב המטבוליזם הגבוה שלהם.
נמק חריף של האבוביות נחשב כגורם לאי ספיקת כליות חריפה ממקור כלייתי (בניגוד לגורמים לפני או אחרי הכליה).
האבחנה נעשית על פי ממצא של FeNA > 3 (הפרשת נתרן גבוהה בשתן) והמצאות גלילים חומים בבדיקת שתן.
בהיסטופתולוגיה (ביופסיה מן הכליה תחת מיקרוסקופ) ניתן לראות נמק מקומי של תאי האפיתל באבוביות הכליה יחד עם אובדן או קרע מקומי של ממברנת הבסיס.
נמר, דרקון (בסינית: 卧虎藏龙) הוא סרט קולנוע אפי דובר מנדרינית בהפקה משותפת של טאיוון, סין וארצות הברית, שבוים על ידי אנג לי בשנת 2000. הסרט זכה לשבחים ולפרסים רבים בעולם, ואף זכה לפרס האוסקר בקטגוריית הסרט הזר הטוב ביותר.
בשנת 2016 יצא סרט המשך "נמר דרקון: חרב הגורל" שהופץ בנטפליקס.
העלילה מתרחשת בסין בזמן שושלת צ'ינג, במאה ה-18. לי מו באי הוא לוחם וודאנג אגדי החוזר לביתו.
הוא פוגש את ידידתו הטובה שו ליאן, ומספר לה שהחליט לפרוש מלימודי הוודאנג, ולהחזיר את חרבו המפורסמת, "חרב הגורל הירוקה", למורה שלו.
שו ליאן לוקחת על עצמה את המשימה ונוסעת להחזיר את החרב.
היא מביאה את החרב למורה, ופוגשת בביתו את הנערה הצעירה ג'ן, העומדת להתחתן בניגוד לרצונה עם איש עשיר, ואת האומנת המבוגרת שלה.
באותו לילה נגנבת החרב על ידי לוחם וודאנג אלמוני.
לי מו באי מגיע גם הוא לבית המורה, ומגלה שמי שגנב את החרב היא ג'ן, שהיא למעשה תלמידת וודאנג מוכשרת ופורעת חוק.
האומנת שלה היא למעשה "שועלת הירקן", לוחמת ופושעת ידועה לשמצה שהרגה בעבר את מורהו של לי מו באי.
עוד מתגלה שג'ן מאוהבת בשודד הדרכים המונגולי המפורסם "הענן השחור", שהתקיף בעבר את שיירת דרכים שנסעה בה, וגנב לה את המסרק.
לאחר שרדפה אחריו למערה שלו התאהבה בו, אך חזרה לחייה הרגילים ולחתונה המיועדת.
כעת, "שועלת הירקן" מנסה לשכנע את ג'ן להרוג את לי מו באי כנקמה על התנהגותו אליה בעבר, לי מו באי מנסה לשכנע אותה לחזור למוטב, ו"הענן השחור" מופיע לפתע ומבקש שתהיה איתו.
ג'ן בורחת ולי מו באי ושו ליאן הולכים בעקבותיה.
בסוף הסרט מצליח לי מו באי לשכנע את ג'ן להתנגד ל"שועלת הירקן", אך משלם על כך בחייו, לאחר שהתוודה בפני שו ליאן שהוא למעשה אהב אותה כל השנים.
ג'ן ו"הענן השחור" מתאחדים במנזר הוודאנג של לי מו באי.
צ'או יון-פאט - לי מו באי
מישל יאו - שו ליאן
ג'אנג צ'ן - לו "הענן השחור"
צ'נג פיי-פיי - "שועלת הירקן"
נמס בגשם הוא סרט עלילתי ישראלי העוסק בהורות לילדה טרנסג'נדרית (אשר נולדה בגוף זכרי), שעוברת בהמשך ניתוח לשינוי מין.
את הסרט כתבה בילי בן משה וביים בן זוגה דורון ערן, השניים החליטו על צילומו של הסרט בעקבות הרצח בברנוער בתל אביב בשנת 2009.
שם הסרט הוא כשמו של השיר נמס בגשם, המתאר התייחסות של דחייה קשה כלפי נוער להט"בי.
אישה מגוללת את סיפור עזיבתה והיעלמותה של בתה הטרנסג'נדרית מהבית (אותה היא מכירה בתור "בנה"), בפני חוקר פרטי.
היא מעלה את תהיותיה על מהי הורות טובה.
הסיפור נקטע לפרקים, להצגת האירועים שהובילו לעזיבתו של "הבן", אסף שפירא.
אסף, נערה מתבגרת, רבה עם אביה, שלמה, בטרם יציאה לבילוי.
האב מתעקש לראות את תוכן תרמילה, ולאחר שנתקל בסירוב, הוא פוגע ביצירותיה ובציוריה ומשליכן ברחבי החדר.
מאחורי אחד הציורים מתגלים בגדי נשים מוסתרים.
הנערה בורחת עם חבריה לבילוי, בעוד הוריה מגלים בגדים נוספים בבית ומתלבטים כיצד להתמודד עם הגילוי.
האב מחליט לא להכניס את "בנו" הביתה, בשובו מהבילוי ולתת לה לחזור רק בחלוף מספר ימים, כשתבין שאין לה ברירה אלא "להתיישר" ולחיות על פי מינה הביולוגי.
האם, גליה, חוששת שהדבר יוביל לעזיבתו של "הבן", לעד ובסערת הוויכוח היא נוטשת את הבית, באותו ערב.
בשובה מהבילוי, אסף נותרת מחוץ לדלת בגשם זלעפות, תוך שהיא זועקת לאמה שתפתח, בעוד אביה יושב במטבח, שומע את הזעקות ולא משיב.
מסיפורה של גליה עולה שהאב, שחלה בסרטן זמן קצר לאחר עזיבת בתו, נמצא על ערש דווי.
היא מבקשת מהחוקר לאתר את מי שהיא מכירה בתור הבן שמעולם לא שב הביתה, ושלפי דברי אחד מחבריו עזב לאוסטרליה - ולספר לו על מצבו של אביו.
החוקר מאתר את שימי, חבר הילדות, במועדון גייז תל אביבי בו נערכות הופעות דראג, וזה מגלה לו שהמופיעה על הבמה היא אסף, שעברה ניתוח לשינוי מין ועתה היא נושאת את השם אנה.
החוקר משוחח לאחר ההופעה עם אנה, שמסרבת לסלוח להוריה, ומספר לה על מצבו של אביה.
לאם מספר החוקר כי איתר את בנה ושהוא חי בתל אביב, אך הוא סבור שיש לתת לו זמן לעכל את הידיעה, והיה ואסף לא ייצור קשר בעצמו, תוכל האם לשוב וליזום את המפגש.
למחרת מגיעה אנה לבית החולים בו שוהה שלמה ומציגה את עצמה כאחות פרטית מטעם חברת הביטוח.
כך מגיעה אנה מדי יום ומטפלת באביה, תוך כדי שהיא מתוודעת אליו מחדש.
שיחותיהם עוסקות ביחסיו של שלמה עם אביו, במשפחתו ובתפיסתו את החיים כגורל או כנתיב של בחירות.
איציק, דודהּ של אנה, מגיע מחו"ל לבקר את אחיו החולה ומחזר אחרי אנה, שדוחה את חיזוריו הנמרצים והבוטים.
באחד מהמפגשים האקראיים בבית החולים עם אמה, היא מביטה בעיניה של אנה ומזהה לתדהמתה כי מדובר ב"בנה".
היא שבה לחוקר ודורשת לראות את בתה.
האם והחוקר מגיעים למועדון, וגליה צופה באנה שרה על הבמה.
בשובה הביתה נכנסת האם לחדר הנטוש של בתה וזורעת בו הרס, תוך כדי מירור בבכי לאיציק.
בלילה מגיע איציק לביתה של אנה ותוקף אותה פיזית ומינית, תוך כדי שהוא מאשים אותה במצב של אביה, דורש ממנה שלא להתקרב עוד לאביה ושתשוב להיות אסף, עד שלבסוף היא מצליחה לסלקו.
למחרת שבה אנה לבית החולים כשהאם והדוד מנסים להחליפה בטיפול ולהרחיקה מאביה.
גליה נפגשת עם אנה מספר פעמים נוספות ומתחילה בתהליך קבלה של בתה כאישה.
תחילה היא באה למקום עבודתה של אנה בבקשה שלא תחשוף בפני שלמה את האמת, ושם היא עדה לגילויי טרנספוביה כלפי בתה.
בפעם השנייה היא מגיעה לביתה של אנה, שם היא מבקשת להכיר אותה מחדש וזוכה לשמוע כיצד חוותה בתה, את הנטישה ואת ילדותה.
שלמה מבקש מאנה לצאת עמה מבית החולים ולצפות בשקיעה.
הם יושבים על ספסל, שם שואל שלמה את אנה האם היא מאושרת והאם טוב לה, ובכך רומז כי הוא יודע שמדובר בבתו האובדת.
בסיום נראית המשפחה בניחום אבלים על האב, במהלכו עו"ד שמטפל בענייני הירושה, אומר לגליה כי שלמה דאג להסדיר את הנושא מראש, וכי הוא שינה לפני שלוש שנים את צוואתו כך שתכלול גם את אנה.
כך מגלה גליה לראשונה ששלמה ידע את האמת על אנה.
ברקע נראית אנה כשהיא שבה לראשונה מאז עזיבתה את הבית לחדרה, שם היא מוצאת חפצים ותכשיטים שהחביאה בילדותה, אחר כך נשכבת בתנוחת עובר במיטתה וגליה באה ושוכבת לצידה, במה שנראה כתחילתו של פיוס משפחתי.
פרס אהוב הקהל בפסטיבל הסרטים היהודי של בוסטון, 2012.
פרס הקהל לסרט הסיפורי הטוב ביותר בפסטיבל סרטי הלהט"ב ImageOut רוצ'סטר, אוקטובר 2012.
פרס אהוב הקהל בשלום אירופה IFF, צרפת 2012.
פרס הסרט הטוב בפסטיבל הסרטים הישראלי Au fil(m) du temps- IMAJ, בלגיה 2011.
פרס מיוחד להופעה פורצת דרך לחן יאני על תפקידה ב"נמס בגשם" מטעם הפסטיבל הבינלאומי לקולנוע גאה.
חן יאני הייתה מועמדת לפרס אופיר לשנת 2011 לשחקנית הראשית הטובה ביותר.
הסרט הוקרן בפסטיבלי קולנוע יוקרתיים ברחבי העולם כדוגמת: מונטריאול, מונפלייה, טורינו ועשרות פסטיבלים נוספים.
כמו כן, פתח את "פסטיבל הקולנוע הגאה" ב-2011 ואת פסטיבל הקולנוע הבינלאומי בשטרסבורג.
חן יאני - אסף שפירא/אנה
לימור גולדשטיין - גליה שפירא, אמו של אסף/אנה
עמי ויינברג - שלמה שפירא, אביו של אסף/אנה
אייל רוזלס - איתן, החוקר הפרטי
עודד לאופולד - איציק, הדוד של אנה
שי קדימי - שימי, חבר ילדות של אנה, מתקשה ביציאה מהארון למול אמא שלו
חנן סוויסה - מוטי, חבר ילדות נוסף של אנה, בן זוגו של שימי
שושה גורן - אמא של שימי, משמשת כאם בפועל לשלושת החברים
יונתן ברק - עוזרו של החוקר הפרטי
ארנון צדוק - חיים, שותף עסקי של שלמה
נמסיס הוא רומן מדע בדיוני של הסופר היהודי-אמריקאי ממוצא רוסי, אייזק אסימוב.
הספר יצא לאור שלוש שנים לפני מותו של אסימוב, ב-1989.
עלילת הספר קשורה באופן רופף לעלילות ספרים אחרים של אסימוב הנוגעים להיסטוריה של העתיד, אם כי הסופר מציין בהקדמה לספר כי הוא עומד בפני עצמו ואינו חלק מסדרות אחרות שכתב, אך הוא שומר לעצמו את הזכות לקשר אותו לסדרות אלו בעתיד.
רעיונות שונים המופיעים בספר, כגון אינטליגנציה חייזרית פלנטארית וחלק מהמנועים המשמשים בו, הופיעו גם בספרים אחרים של המחבר.
עלילת הספר מתמקדת ברוטור, מושבה אנושית המונה כ-60,000 תושבים, הממוקמת בתחנת חלל שהייתה הראשונה לפתח את המנוע העל-ממדי המאפשר תנועה במהירות הקרובה למהירות האור, ולפיכך הייתה הראשונה לעזוב את מערכת השמש.
הרוטוריאנים עזבו למערכת חדשה אותה גילו באמצעות גשושה רחוקה שאותה פיתחו והמונעת בעזרת המנוע העל-ממדי.
רוטור נמצא במסלול סביב אריתרו, ירחו של מגאס, ענק גזי שסובב שמש אדומה הקרויה נמסיס.
לאריתרו אטמוספירה המאפשרת קיום חיים, אך הרוטוריאנים אינם מתיישבים בו בשל מגפה הגורמת לאלו הנחשפים לאטמוספירה של הכוכב לאבד את שפיות דעתם.
במהלך הספר מתברר כי חיידקים על פניו של הלוויין מהווים מוח כוורת בעל תודעה קולקטיבית (בדומה לגאיה מסדרת המוסד) המסוגל ליצור קשר טלפתי עם בני אנוש, אך בתוך כך גורם להם נזק מוחי בלתי הפיך.
מרלנה פישר, גיבורת הספר, היא הראשונה שמצליחה ליצור קשר עם התודעה הקולקטיבית של הכוכב מבלי להיפגע, וזאת בשל מבנה מוחה הייחודי.
שלטונות כדור הארץ מגלים את יעדם של הרוטוריאנים ובתוך כך כי נמסיס נמצאת במסלול התנגשות עם מערכת השמש ועתידה לשנות את מסלולו של כדור הארץ דבר שיביא לקץ החיים על פניו.
מתברר כי עובדה זו הייתה ידועה לפיט יאנוס, מנהיג רוטור, וכי יבגניה אינסיניה פישר, אימה של מרלנה, הייתה זו שגילתה זאת.
יאנוס החליט לשמור את המידע חסוי על מנת שלא לגלות לכדור הארץ את יעדו של רוטור.
הגילוי מביא את שלטונות כדור הארץ להאיץ את המחקר בהינע על-אורי ולפתח לבסוף מנוע שמאפשר טיסה במהירות גבוהה ממהירות האור.
החללית העל אורית הראשונה נשלחת לנמסיס, כשעל סיפונה גם אביה הביולוגי של מרלנה, סוכן ביון מטעם כדור הארץ, שניהל בעבר מערכת יחסים עם אימה של מרלנה במטרה לגלות מידע על רוטור.
במהלך מסעה של החללית לכיוון נמסיס מתגלה כי במהירות גבוהה ממהירות האור מתהפכת השפעת כוח המשיכה.
גילוי זה מאפשר להציל את כדור הארץ מהגורל המיועד לו.
את הספר מרכיבים שלושה קווי עלילה, המתפצלים ומתאחדים זה עם זה.
האחד מתרחש בעבר של הסיפור ומתאר את המאורעות שהובילו למסעו של רוטור אל מחוץ למערכת השמש.
קו עלילה זה מתמקד ביבגניה אינסיניה פישר, אז חוקרת צעירה ברוטור, בבעלה, קרייל פישר ובפיט יאנוס, שליטו הנבחר של רוטור.
קו העלילה השני מתרחש בהווה של הסיפור.
הוא מתמקד במרלנה פישר, בתם של יבגניה וקרייל, וקורותיה על רוטור ולאחר מכן על אדמת אריתרו.
קו העלילה השלישי מתפצל מהראשון, ומתאר את קורותיו של אביה של מרלנה, קרייל פישר, על כדור הארץ לאחר צאתו של רוטור אל מחוץ למערכת השמש, ומתמקד באירועים שהובילו ליצירת החללית על-אורית.
נמסיה (שם מדעי: Nemesia, לעיתים מאוית בעברית "נמזיה") היא סוג במשפחת הלועניתיים, הכולל מינים חד שנתיים, רב שנתיים ושיחים פורחים.
המינים השונים מגודלים לעיתים למטרות גינון ונוי.
קיימים עשרות מינים, ומתוכם עשרות זנים מתורבתים שפותחו על מנת להיות פרחי ערוגות.
הפרחים של מיני הנמסיה בעלי שני חלקים (שפתיים): החלק העליון ארבע-אונתי, והתחתון דו-אונתי.
הפרחים בעלי ניחוח, וצבעם משתנה בהתאם למין ולזן המתורבת.
הפרחים המתורבתים יכולים להגיע בכל גוון - צהוב, אדום, סגול, לילך, לבן, כחול ושילוב של מספר גוונים בפרח אחד.
הצמח משגשג בשמש וחום, ורגיש ליובש.
"נמס בגשם" הוא שיר שכתב יעקב גלעד והלחין וביצע יהודה פוליקר.
השיר נכלל באלבומו של פוליקר, "הילד שבך", שיצא לאור בשנת 1995.
השיר מתאר יחסי משפחה קשים, בעקבותיהם נוטש נער את בית הוריו ועובר לחיות ברחוב.
מוטיב הגשם מלווה את השיר לכל אורכו.
השיר בנוי כבלדה בת ארבעה בתים.
הבית הראשון, נפתח במילים "גשם יורד בחוץ, הוא לבד וקר לו".
הבית מתאר נער המתקשר מטלפון ציבורי ברחוב, אך הוריו אינם מרימים את השפופרת.
בסוף הבית מוסברת הסיבה לנוכחותו של הנער מחוץ לבית, בגשם, ומתוארת שיחה שהתקיימה עמו:
הבית השני נפתח במילים "גשם בחוץ ממשיך עוד לרדת".
הוא מתאר את מצבו של הנער בימים אלה - כשהוא ישן על ספסל בגן ציבורי, ונראה כי הוא מוכרז כנעדר.
בסוף הבית מבוארת השתלשלות בריחתו מהבית, כאשר בהמשך לשיחתו האחרונה עם הוריו, הוא עוזב את הבית כנער דחוי המבייש את הוריו, ומשאיר מעטפה ובה המילים:
הבית השלישי בשיר, נפתח במילים "נמס בגשם, עף ברוח".
המושג "נמס" מתאר תכונה של חומר, אשר עקב שינויים בסביבה אינו יכול עוד להישאר במצב הקבוע שבו היה קודם, והוא עובר בהדרגה פירוק לחלקיקים ושינוי צורני, עד שכבר אינו חומר מוצק.
גשם אינו אמור להמיס בני אדם.
לכן, מהווה ביטוי זה תיאור קיצוני למצבו של הנער, שאינו עומד עוד במצב, והוא הולך ו"נמס", ומשתנה, בעוד הגשם, או המצב הקשה, ממשיך.
בית זה קצר יותר מהבתים האחרים בשיר, ומשמש כפזמון חוזר.
הבית מסתיים במילים העשויות להעיד גם על אובדן אמונה:
הבית הרביעי לא נפתח בתיאור הגשם, אלא במילים "השעה כבר מאוחרת".
תיאור זה, המתאים גם מילולית לשעת הערב, עשוי לרמז גם על סוף הסיפור, ואולי על סופו הקָרֵב של הנער.
בתחילת הבית הרביעי מתוארת ההתנהלות בבית ההורים: האם סיימה להתקלח ועטופה במגבת, האב הזמין סרט וידאו וארוחה, ואף נרדם מול "ערוץ המשפחה" בטלוויזיה.
לכאורה תיאור של משפחה נורמטיבית.
בניגוד לתיאור משפחתי זה, ממשיך השיר לתאר את סופו הטרגי של הנער:
בסדרה הדוקומנטרית המהפכה הגאה הודה גלעד כי הושפע מאוד מהשיר Smalltown Boy של ההרכב ברונסקי ביט, שיצא בשנת 1984. בשירו של גלעד מופיעות רבות מהתמות שנמצאות בשיר האנגלי, ביניהן: נער הבורח מהבית על רקע נטייתו המינית, מוצא עצמו נטוש בגשם ומתאמץ לא לבכות.
בשנת 2013 פורסם במסגרת סדרת הטלוויזיה "משפחות", פרי יצירתם של תומר וברק היימן ששודרה בערוץ 8, הסיפור האישי של סער מעוז, הומו יליד הקיבוץ הדתי שדה אליהו.
סיפורו כולל את יחסיו המורכבים עם משפחתו ואת היותו נשא של נגיף ה-HIV.
במסגרת הסדרה תוארה ההיכרות האישית של גלעד עם מעוז.
בסדרה מתגלה כי סיפורו של מעוז דומה במידה מסוימת לסיפור הנער עליו כתוב השיר, וכי חלק מהמשפטים בשיר, למשל המשפט: "אחד כמוני לא יגור פה / עדיף לגור במלונה" הן מילותיו של מעוז עצמו בעת שעזב את ביתו.
בריאיון בשנת 2021 אמר גלעד כי כתב את השיר על עצמו ועל יחסיו עם הוריו ולא על זהותו המינית: "אני שמח שאנשים הבינו את זה גם ככה (כשיר על זהות מינית), אבל לא על זה כתבתי את השיר.
כתבתי "עוף מוזר" הייתי עוף מוזר להורי.
לא הייתי הילד שהם פיללו אליו.
אנחנו יודעים על הרבה נערים שמצאו את עצמם מחוץ לבית כי ההורים סילקו אותם, או שהם לא רצו להישאר כי בבית היה סבל נורא.
לצד קרבה גדולה, ביני לבין הורי היו המון עימותים.
זה לא היה קשור לזהות המינית".
השיר יצא בסוף שנת 1995 במסגרת הוצאת אלבומו השישי, אלבום כפול, של יהודה פוליקר "הילד שבך".
בניגוד לשירים אחרים שהלחין יהודה פוליקר, מבוצעים כל בתי השיר, פרט לבית השלישי, כדקלום.
הבית השלישי מושר על ידי יהודה פליקר, אך דקלום השיר נעשה על ידי המשורר יעקב גלעד עצמו, שפרט לשיר זה לא נהג להקליט עצמו בביצוע שירים.
אף שהזהות המינית אינה מוזכרת בו במפורש, והשיר מהווה ביטוי לכל נער הנוטש את בית הוריו בהיותו "עוף מוזר", הפך לאחד המייצגים של התופעה שבה הורים דוחים את ילדם עקב נטייתו המינית השונה.
ככזה, הוא צוטט בתיאורי מקרים דומים ובכתבות על הנושא.
בתחילת שנות ה-2000 הומחז השיר והפך למחזמר, על ידי להקת "הכוכבים של איגי", קבוצת התיאטרון של ארגון הנוער הגאה, שבו תואר נער הומו הנזרק מבית הוריו.
בפיגוע הרצח בברנוער באוגוסט 2009, אירע מקרה דומה בעת שבני הנוער הפצועים, שחבריהם נרצחו, נדרשו להתמודד במקביל לפציעה גם עם חרדה מתגובת הוריהם וחבריהם לכיתה שלא ידעו על נטייתם המינית.
חששם של חלק מהנערים היה מוצדק לאור תגובה קשה של חלק מההורים ובני המשפחות, שסירבו להגיע בשלב הראשוני לסעוד את מיטת בנם, או לאפשר את חזרתו לבית הוריו.
המראות הקשים הביאו בהמשך גם ליצירת הסרט "נמס בגשם", שנקרא אף הוא על שם השיר.
בשיר ניתן למצוא ייצוגים שונים, הן תרבותיים והן טכנולוגיים, לשנות ה-90 של המאה ה-20 שבהן נכתב.
על רקע העובדה כי השיר מצוטט ומוזכר מאז, לעיתים קרובות תוך התייחסות להומופוביה או לנוער עזוב, נושאים שהם אקטואליים גם כיום, בולט הפער בתחומים אחרים, בהם חל שינוי רב.
הנער בשיר מדבר ב"טלפון ציבורי", דרך התקשורת בתקופה בה השימוש בטלפונים סלולריים היה יקר מאוד ופחות שכיח.
הוא שומע את קולה של אימו ב"מזכירה אלקטרונית".
שם זה נזנח לימים, כיוון שאינו תקין פוליטית, והמכשיר כונה "משיבון".
לימים הפכה טכנולוגיית תא קולי לחלק מובנה מהרשת, והשימוש במכשיר הפיזי משיבון הפך לנדיר.
אזכור נוסף של התקופה יש בציון התוכנית "פופוליטיקה", מראשונות תוכניות ה"טוק שאו" הפוליטי בעברית בארץ, שהייתה בעלת רייטינג גבוה.
הנער מתואר בשיר שהוא ישן ב"גן הציבורי על הספסל מעל הים", והכוונה לגן העצמאות בתל אביב.
הנער בשיר משאיר מעטפה על השולחן בחדר ובה מכתב שכתב להוריו.
בשנות התשעים, כשהטלפונים הסלולריים היו בתחילת דרכם, שליחת מסרוני SMS עלתה כסף, ואילו אפליקציות לשליחת הודעות, כגון ווטסאפ לא היו קיימות כלל, מאחר שמכשיר הטלפון החכם (סמרטפון) עוד לא הומצא.
בהתאם לכך, באותה תקופה הייתה השארת מכתב, דרך תקשורת זמינה ומקובלת.
בהמשך השיר מוזכר כי האב הזמין "וידאו".
מכשירי וידאו היו הדרך העיקרית לצפייה בסרטים בבית.
המכשיר הפך לפופולרי מאוד בתחילת שנות ה-80 והמשיך להצליח עד סוף שנות ה-90. השימוש במכשיר הווידאו הלך והצטמצם מתחילת המאה ה-21, עקב המעבר לטכנולוגיות חלופיות בכלל, ובפרט DVD.
לצד זאת מוזכר "ערוץ המשפחה", הידוע גם כערוץ 3 של שידורי הכבלים, שנחשבו לפופולריים וגם היו למונופול בשידורי טלוויזיה רב-ערוצית בישראל.
זאת עד סוף שנות ה-90, אז עלתה לאוויר חברת הלוויין יס.
על רקע הייצוג התרבותי והטכנולוגי של שנות התשעים בשיר, ניכר הפער בין התחום הטכנולוגי, שעבר שינוי רב ומשמעותי, לבין היחס השלילי כלפי השונה, וההומופוביה בפרט, הקיים גם כיום במקרים רבים.
נמר היה מטוס קרב שפותח בתעשייה האווירית לישראל בשלהי שנות ה-80 ותחילת שנות ה-90 כגרסה מודרנית של מטוס הכפיר לשוק הייצוא.
על אף שהמטוס נבנה והגיע לאב טיפוס שהוטס, לא היו לו קונים והפיתוח הופסק.
מערכות האוויוניקה היו אמורות לנצל את העבודה שנעשתה במסגרת פרויקט הלביא שבוטל, כולל תא טייס "קריסטל" מתקדם ומערכת מכ"ם מתקדמת.
בשנת 1991 פורסם בעיתונות המקצועית שהתעשייה האווירית מפתחת דגם ייצוא של הכפיר שכונה "נמר", המצויד במנוע סנקמה אטאר 9K-50 או GE-Volvo F-404, עקב הגבלות אמריקאיות על מכירת מנועי J79 של חברת ג'נרל אלקטריק.
האב-טיפוס הראשון טס לראשונה ב-21 במרץ 1991, אך הפרסומים לגבי המטוס היו על מטוס מיראז' שבו התקנו מערכות של הלביא.
לפי הפרסומים הודיעה התעשייה האווירית כי תתחיל בייצור סדרתי לאחר שיתקבלו 80 הזמנות, ובעקבות חוסר התעניינות בחילות אוויר זרים פיתוח הדגם בוטל.