tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
מנחם זולאי כתב שחשוב לכנס את פיוטיו משום שהם הערכה זו נבעה בעיקר מראיית פיוטי היוצר שלו כחרזנות רדודה ודלילת תוכן.
עזרא פליישר ראה אותו כאחד מן הפייטנים-החרזנים הבינוניים של התקופה המזרחית המאוחרת, והגדירו "משורר נכבד אך פורה מדי".
עם השנים השתנתה ההערכה המחקרית לפיוטיו.
בתקופה מאוחרת יותר כתב פליישר כי אלסנג'ארי היה "משורר טוב, אבל רמת חיבוריו אינה אחידה", והבחין בין גופי היוצר, שקלושים למדי מבחינת סגנונם ותוכנם, ובין הפיוטים האחרים במערכת, שהם יפים יותר.
עם פרסום הקדושתאות למועדים, הכתובות ברמה גבוהה יותר, כתב פליישר שהן "מן העידית שביצירות פייטנינו".
חוקרים מאוחרים יותר עמדו על כישרונו הלירי הבא לידי ביטוי בכמה מפיוטיו, ועל העובדה שלצד עממיותם, ניתן למצוא בפיוטיו חידושים לא מעטים.
שלמה נרינסקי (1885–1960) היה צלם ישראלי, יליד האימפריה הרוסית.
נרינסקי, בן זאב נראני, נולד בכפר אבאין (אבאיאן), רוסיה, בשנת 1885. בילדותו למד ציור במוסקבה.
בשנת 1904 נסע לפריז, צרפת.
בשנת 1905, בדרכו חזרה לרוסיה, שהה בברלין, גרמניה, שם למד צילום.
בשנת 1906 בקירוב עלה לארץ ישראל והתיישב בירושלים.
שם, פתח את "פוטוגרפיה אחדות" ביחד עם יעקב חוטימסקי.
בתקופת מלחמת העולם הראשונה הוגלה למצרים.
שם עסק בצילום בתחילה באלכסנדריה ואחר כך בקהיר.
בשנת 1932 התיישב בפריז, שם פתח סטודיו לצילום.
בתקופת מלחמת העולם השנייה נכלא במחנות המעצר בדרנסי ובסן דני.
בשנת 1944 שוחרר במסגרת חילופי שבויים.
עם שובו לארץ ישראל השתקע בקיבוץ עין חרוד.
בשנות ה-50 עבר להתגורר בחיפה.
עיקר פרסומו של נרינסקי היה בתחום הצילום.
הוא תיעד את מראות ירושלים וארץ-הקודש שיצאו בשנת 1918 ו-1921 כגלויות בהוצאת האחים ג'מאל.
בנוסף, עסק בציור, עליו חתם בשם "נראני".
נרינסקי נפטר ב-8 בפברואר 1960 ונקבר בבית העלמין חוף הכרמל.
הרב שלמה סדובסקי (תר"מ, 1880 - ו' בחשוון תש"ז, 31 באוקטובר 1946) היה מראשוני תלמידי ישיבת תומכי תמימים בליובאוויטש, ולאחר מכן כיהן כרב ברוצ'סטר שבמחוז מונרו במדינת ניו יורק, ארצות הברית.
נולד לאביו רבי יהודה לייב יעקב מינוביץ'.
היה מראשוני תלמידי ישיבת תומכי תמימים בעיר לובביץ' שברוסיה, ובשנת תרנ"ח (1898) עבר ללמוד ב'תומכי תמימים' שבזמבין, בלארוס.
נשא לאישה את ביתו של הרב שלמה חיים קוטאין, ששימש כשוחט בלובביץ'.
בתחילת המאה ה-20 היגר לארצות הברית ושם מונה לרב בבית הכנסת "אגודת אחים - נוסח האר"י" ברוצ'סטר, והיה חבר בוועד הרבנים בעיר.
כמו כן היה חבר דירקטוריון אגודת חסידי חב"ד בארצות הברית משנת תרפ"ו (1926) ואחר כך היה ב'ועד לערי השדה'.
היה מראשי הפעילים ב"ועד ההצלה של אדמו"ר הריי"צ ממאסרו".
בשנת תש"ג (1943) נמנה עם רבני אמריקה שחתמו על מכתב המחאה של אדמו"ר הריי"צ נגד העברת ילדים חרדים לחינוך חילוני על ידי הסוכנות.
עמד בהתכתבויות הלכתיות עם הרוגצ'ובר.
כמה מהערותיו התורניות נדפסו בקובצי יגדיל תורה והפרדס.
פרפראות לחכמה - חידושים וביאורים על חומש ומדרשי חז"ל על ספר בראשית.
שלמה סמסון (נולד בכ"ה בכסלו ה'תרפ"ד, 2 בדצמבר 1923) הוא ניצול השואה ממקימי קיבוץ שלוחות; כיהן כמזכ"ל בני עקיבא.
נולד בלייפציג שבסקסוניה, למשפחה יהודית לא דתית.
ב-1934 הוריו נאלצו, בעקבות עליית הנאצים לשלטון, לשלוח אותו ללמוד בבית הספר היהודי שהקים בעיר הרב אפרים קרליבך, שם החל לשמור מצוות, ובבר המצווה שלו הוא החל להניח תפילין בקביעות.
הוא הצטרף לפעילות בתנועת ברית חלוצים דתיים בעירו.
לאחר ליל הבדולח נשלח להולנד (שאליה הגיע גם אביו), שם שהה בחוות הכשרה חקלאית בחאודה ולאחר מכן באלדן .
ב-3 באוקטובר 1942, בוקרו של חג שמיני עצרת ה'תש"ג, פרצו לחווה כוחות אס אס וגרשו את כל יושביה למחנה וסטרבורק, לשם הגיעו גם הוריו ואחיו.
האסירים שהגיעו מקבוצת ההכשרה עבדו בעבודות כפייה חקלאיות במחנה, וכך הם ניצלו משילוח לאושוויץ או סוביבור.
בינואר 1944 נשלח למחנה ברגן-בלזן עם קבוצת יהודים שהיו מיועדים ל"החלפה" לאחר שקיבלו סרטיפיקטים מהסוכנות היהודית.
ושהה בבית הילדים של יהושע והני בירנבאום.
בברגן בלזן הוא לקה בטיפוס הבהרות.
הוא נשלח ברכבת שיועדה להגיע לטרזיינשטט, אך שוחררה על ידי הצבא האדום ליד טרביץ שבגרמניה ב-23 באפריל 1945, ולימים כונתה "הרכבת האבודה".
לאחר שחרורו חזר להולנד דרך עיר הולדתו לייפציג.
לאחר המלחמה, משהבין כי לסרטיפיקט שקיבל לא היה עוד ערך, נרשם להעפלה.
קרוב לשנה הוא המתין בדרום צרפת לעלייתו, ובמרץ 1946 עלה ארצה על סיפונה של אוניית המעפילים תל חי, שנתפסה על ידי הבריטים בהתקרבה לחופי הארץ.
הוא נעצר במחנה המעצר בעתלית, ושוחרר לאחר כשבוע ימים.
לאחר שחרורו מן המחנה הצטרף, יחד עם מי שתהיה לימים אשתו, לקבוצת "שלוחות" שישבה אז ב"רמת השומרון" בפרדס חנה, ומספר שנים מאוחר יותר ייסדה בעמק בית שאן את קיבוץ שלוחות, שבו הוא חבר עד היום.
הוא שימש במגוון תפקידים בקיבוץ ובמפעלים המשותפים לקיבוצי האזור, שימש כמנהל אדמיניסטרטיבי בבית הספר האזורי בשדה אליהו, היה חבר ההנהלה הארצית של בני עקיבא, ואף כיהן שתי קדנציות כמזכ"ל התנועה.
היה נשוי לרחל לבית פלקנשטיין (נפטרה ב-2014), חובשת ותופרת במקצועה, ולהם חמישה ילדים.
האמנתי כי אדבר: זכרונות ועדות, בהוצאת ראובן מס, ה'תש"ן, מהדורה שנייה מתוקנת ה'תשע"א.
הספר יצא לאור גם בגרמנית (תרגום של סמסון עצמו) תחת הכותר Zwischen Finsternis und Licht : 50 Jahre nach Bergen-Belsen : Erinnerungen eines Leipziger Juden (בין אור לחושך: 50 שנה לאחר ברגן-בלזן: זכרונות של יהודי לייפציג).
תורגם לאנגלית על ידי שירה טברסקי-קסל תחת הכותר: "Between darkness and light : 60 years after "Kristallnacht (בין חושך לאור: 60 שנה אחרי ליל הבדולח).
דוד מיידנר ז"ל: ילדותו, נעוריו ובית הוריו, תשע"ד (תרגום ועריכה של מכתבים שכתב אביו הצייר לודוויג מיידנר ).
מכתבים מאלדן מוסטרבורק לאמסטרדם התכתבויות בין ורנר אלפלד לרעייתו אלה אלפלד בהיותו בחוות ההכשרה באלדן ובהיותה במחנה וסטרבורק.
מכתבים לאילזה בירנבאום : מוילפ, מאלדן, מוסטרבורק מכתבים שכתב ארנסט קוסמן ("ארקו") בשנים 1940 - 1943 לחברתו (לימים ארוסתו) אילזה בירנבאום, בתקופה שבה שימש מדריך בחוות ההכשרה באלדן, וכחבר בפלוגות העבודה בחוות חקלאיות בוסטרבורק.
הבית האחורי ב- Stadskanaal מאת יאן הוף : סיפורם של קבוצת יהודים שמצאו מחסה בבית משפחת איכרים (הזוג וילם והינדרטיה דרנט), בשנות מלחמת העולם השנייה.
שלמה (מוני) ניניו (נולד ב-14 בפברואר 1951 תל אביב-יפו, ישראל) הוא כדורגלן עבר ישראלי.
שיחק לרוב בעמדת הבלם ולעיתים הקשר, ומזוהה בעיקר עם קבוצת מכבי יפו.
מוני ניניו נולד ביפו לראובן ופאולינה בני יהדות בולגריה אשר עלו מסופיה ב-1949 במהלך העלייה ההמונית.
ראובן ניניו שיחק בבולגריה בקבוצת הכח סופיה ובישראל עבד כנגר.
אחיו של מוני, סמי ניניו שיחק לתקופה קצרה בשורות מכבי יפו.
ב-1960 הצטרף מוני ניניו לקבוצת הילדים של מכבי יפו בתפקיד קשר, ובהמשך כאשר עבר לקבוצת הנוער הציב אותו המאמן בוחוס ג'וג'וסיאן לתפקיד הבלם.
ב-1968 במהלך עונת 1966/1968 בליגה הלאומית העלה אותו המאמן איינשטיין קליש לקבוצה הבוגרת לדרישתו של מאמן נבחרת הנוער בכדורגל עמנואל שפר.
משחקו הראשון בליגה בשורות יפו היה ב-15 ביוני 1968, הוא שיחק 182 משחקים בשורות מכבי יפו ובהם הבקיע ארבעה שערים.
בעונת 1978/1979 סיים את דרכו בקבוצה ומשחקו האחרון היה ב-26 במאי 1979. בהמשך, עבר לעונה אחת לקבוצת הפועל רמת גן ובה שיחק ב-22 משחקי ליגה.
ב-1968 זומן על ידי המאמן שמואל פרלמן לנבחרת הנערים של ישראל.
ב-1969 נמנה ניניו עם סגל נבחרת הנוער של ישראל אשר ניצחה 0–1 את נבחרת הנוער של ברית המועצות בטורניר קאן שבצרפת, משער של משה שלומוביץ'.
ב-1971 זכה עם נבחרת הנוער בגביע אסיה לנוער בכדורגל לאחר שגברה בגמר על נבחרת קוריאה הדרומית 1–0. בטורניר שנערך בטוקיו הצטיין ניניו, ובמשחק במסגרת שלב הבתים בו גברה ישראל על דרום וייטנאם 5–0, כבש שני שערים.
בהמשך, הוכלל על ידי העיתונות המקומית ב-"11 של הטורניר".
ב-1971 הועלה על ידי המאמן אדמונד שמילוביץ' לשורות הנבחרת הבוגרת.
ניניו רשם 6 הופעות בשורות הנבחרת, משחקו הראשון היה ב-14 בנובמבר 1971 מול אוסטרליה ומשחקו האחרון היה ב-28 במרץ 1972 מול הודו.
עם מינויו של דוד שווייצר למאמן הנבחרת, נופה ניניו מהסגל.
לאחר שירות קצר בחטיבת גולני, הועבר ניניו על ידי מפקדו דוד כהן לפיקוד הצפון.
הוא צורף לסגל נבחרת הכדורגל של הפיקוד אשר זכתה ב-1971 בגמר גביע הרמטכ"ל בכדורגל, לאחר שניצחה את נבחרת גייסות השריון 2-3 משער ניצחון של ניניו בדקה ה-89 לרשתו של בומה ויינברג.
את המשחק שפט משה אשכנזי והגביע הוענק על ידי חיים בר-לב.
לאחר פרישתו עבר ניניו קורס מאמנים במכון וינגייט.
הוא אימן מספר שנים קבוצות ילדים ונוער: מכבי יפו, הפועל צפרירים חולון והפועל בת ים.
מוני ניניו הוא אופטומטריסט, ולאחר פרישתו מאימון פתח חנות אופטיקה בבת ים.
הוא נשוי לוורד, והם הורים לשתי בנות וסבים לנכדים.
נכדו המתגורר בבריטניה שיחק כדורגל בקבוצת "White Star Football Academy", ונכדתו זהר הדדי הייתה אלופת ישראל בג'ודו (ילדים, 2019).
גביע אסיה לנוער בכדורגל: 1971
רבי שלמה ניסן (או: ניססען; Salomon Nissen; 31 בדצמבר 1804 בברסלאו – כ"ז באדר תרל"ב, 1872) היה תלמיד חכם מופלג, חוקר בקי במקורות ישראל ובלשון, דמות צנועה ומופנמת שהתנגד לפרסום חידושיו.
היה דמות רוחנית מרכזית בקרב חכמי ברסלאו, ובהם אברהם גייגר, יום-טוב ליפמן צונץ והיינריך גרץ.
נולד לאביו רבי משה, בברסלאו בראשית המאה ה־19 וחי בה כל ימיו.
למרות שלא החזיק במשרה רבנית רשמית, נחשב לאחד מגדולי החכמים בעירו, והיה אהוב ומכובד בעיני כל יודעיו.
אישיותו שילבה תורה, חכמה, יראת שמיים, עדינות נפש, אהבת אדם וצניעות מופלגת.
היה שקדן עצום בתורה, וכפי שתיארוהו: "אין דבר קטן וגדול בגפ"ת ושו"ת, ירושלמי, ספרי, ספרא ותוספתא, בקדמוניות, מדרשים, ספרי השכלה וחן, אשר לא נגלו לעיניו...
כל רז לא אניס ליה".
ר' שלמה ניסן נודע כמי שהתנגד לפרסום כתביו בשמו, ואף אסר על חבריו ובני שיחו לייחס לו דברים בדפוס.
באחד ממכתביו לידידו פביוס מיזס תיאר כיצד שרף את כתביו:
"כמה הערות מושכלות מסולאות בפז יצאו לאור בדפוס, אשר המנוח הרים דלדם – וחכמת המסכן, ושמו הנעלה לא ייזכר ולא ייפקד...
גודל ענותנותו זו היא הסיבה לבו אחורנית לגנוז כל הכתוב מחידושיו".
הוא תיעד את הכתובות שעל גבי המצבות בבית הקברות היהודי בברסלאו , ופרסם את ממצאיו בכתב העת Deutscher Volkskalender und Jahrbuch לשנת 1856.
במהלך חייו ביקרו בביתו רבים מחכמי הזמן.
בין הידועים שבהם היו אברהם גייגר, שהיה מידידיו, וכן ההיסטוריון פרופ' היינריך גרץ, אשר כונה בפי מיזס: "כתלמיד מובהק כפוף, יושב על שולחנו, מקטין עצמו לפני הגדול ממנו ודורש עמו בכל דבר חדש קטן וגדול".
על אף מעמדו הרם בעיני בני דורו, לא נשא תואר רשמי, והעדיף להישאר "נחבא אל הכלים".
גם על לשונו העידו: "תורת חכם הייתה מקור חייו...
ולשונו תמיד חסד ורצון טוב ואהבת אדם בכלל".
נפטר ב־כ"ז באדר תרל"ב (1872) בעירו ברסלאו ונקבר שם.
אשתו נפטרה כמה שנים אחריו.
השאיר אחריו שני בנים, דוד ולעא ניסן, סוחרים נכבדים בעיר, ובת אחת, תרזה, שנישאה לסוחר שלמה שפיטצער ונדדה עמו לאמריקה בשנת 1856.
הוריש את ספרייתו לבית המדרש לרבנים בברסלאו.
הביולוג פרדיננד כהן היה בן אחותו.
שלמה עמר (נולד ב-24 בנובמבר 1935) הוא חבר הכנסת לשעבר מטעם המערך.
עמר נולד בחיפה ב-1935. ב-1950 התחיל לעבוד בקואופרטיב "אגד", ובמשך השנים מילא תפקידים מנהליים בקואופרטיב, וכן שימש יושב-ראש מזכירות "אגד".
כיהן בכנסת ה-11 מטעם מפלגת יחד והמערך.
לקראת הבחירות לכנסת השתים עשרה, נבחר עמר למקום ה-41 ברשימת המערך לכנסת, ועם זכייתה של הרשימה ב-39 מנדטים לא שב אל המשכן.
ב-1985 ביקש היועץ המשפטי לממשלה, יצחק זמיר מוועדת הכנסת להסיר את חסינותו של עמר, כדי שניתן יהיה להעמידו בגין עבירה על חוק האזנת סתר.
שניים משותפיו של עמר לעבירה זו נשפטו והורשעו.
ב-1983 נקרא שלמה עמר לשירות מילואים בלבנון.
כדי להתחמק מהחובה, סידר עמר עבודה באגד לאלברט אזולאי, והלה דאג לשחרר אותו.
לאחר מכן, כאשר פוטר אזולאי, הוא נקם בעמר על ידי הדלפת הסיפור לעיתונות.
בינואר 1986, בעיצומה של החקירה, זימן רם כספי, עורך הדין שייצג את עמר, את גיבורי הפרשה לפגישה במשרדי עורך הדין יגאל ארנון.
במהלך הפגישה, שכונתה לימים "הפגישה הלילית", ניסה כספי לשכנע את אזולאי שלא להעיד נגד עמר.
פסק הדין בפרשה ניתן ב-1989. עמר, אזולאי, כספי וארנון, ושלושה נאשמים אחרים, הורשעו.
עמר נידון לארבעה חודשי עבודות שירות, כספי לשמונה חודשי מאסר על-תנאי, וארנון נקנס אך זוכה בבית המשפט העליון.
רבי שלמה פפנהיים (או פאפנהיים, רש"פ, 1740 בערך – 2 במרץ 1814) היה תלמיד חכם, דיין, בלשן ומשורר עברי, מן המתונים שבאנשי תנועת ההשכלה, וממבקריה של התנועה הרפורמית בגרמניה.
אין ידיעות רבות על תולדות חייו.
הוא נולד בעיר צילץ (Zülz) שבשלזיה לזליגמאן פפנהיים, ששימש בה דיין.
הוא עצמו היה דיין בעיר ברסלאו עד פטירתו.
ב-1784 הוציא לאור בדיהרנפורט את החלק הראשון של ספרו "יריעות שלמה", העוסק במילים נרדפות.
החלק השלישי של הספר יצא לאור ב-1811, גם הוא בדיהרנפורט, והחלק השני יצא לאור רק ב-1831, אחרי החלק השלישי, על ידי וולף היידנהיים ברדלהיים.
החלק הרביעי נותר בכתב יד.
אגב העיסוק במילים נרדפות נגע רש"פ בעניינים פילוסופיים העוסקים בהגדרות של זמן ומקום.
בשיטתו הפילוסופית הושפע מן הרציונליזם היהודי של ימי הביניים, בפרט מהרמב"ם, מר' חסדאי קרשקש ומר' יוסף אלבו, וכן מהגותם של פילוסופים מודרניים, ובהם ג'ון לוק, לייבניץ וקאנט.
בשיטתו הדקדוקית היה הראשון בעת החדשה שסבר שלא כל השורשים בעברית הם תלת-עיצוריים.
ב-1802 הוציא לאור בברסלאו את החלק הראשון של "חשק שלמה", שנועד להיות מילון עברי מקיף; אך בחלק שיצא לאור נכללו רק האותיות א-ב.
שאר החומר שהכין נותר בכתב יד אצל וולף היידנהיים, עד שפורסם בידי הרב משה צוריאל בשנת תשע"ח.
הוא מצוטט הרבה בפירושו לתורה של ר' יעקב צבי מקלנבורג, "הכתב והקבלה".
רש"פ חיווה דעתו גם בשאלות שהעסיקו את העולם היהודי בתקופתו, והביע השקפות מתונות ושמרניות בפולמוסים שהעלתה תנועת ההשכלה.
בעניין איסור הלנת המת התנגד לדעתו של משה מנדלסון, וכתב בגרמנית מאמרים התומכים באיסור ההלכתי להלין את המת.
עם עלייתה של היהדות הרפורמית וכתגובה לתיקונים בדת שהציע דוד פרידלנדר חיבר ב-1813 מאמר ובו קבע כי שינויים בדת ובחינוך צריכים להיעשות רק על ידי הרבנים, וכי אין לזנוח את העברית לטובת השפות האירופיות כגון הגרמנית.
הוא חיבר גם ביאור לפיוט "כי הנה כחומר" ומאמר על מצוות תפילין.
רש"פ התפרסם אצל אנשי תנועת ההשכלה בעיקר בגלל חיבורו "אגדת ארבע כוסות".
הוא חיבר ספר זה לאחר אסונות אישיים כבדים שפקדו אותו, ובהם מתו אשתו ושלושת בניו, בהשפעת המשורר האנגלי אדוארד יאנג, שחיבר לאחר אסון דומה את שירו Night Thoughts.
"אגדת ארבע כוסות" עוסקת בהתמודדות עם הגורל האנושי ברוח המשלבת רציונליזם ורומנטיקה, והיא עוברת מ"כוס התרעלה" אל "כוס התנחומים", משם ל"כוס ביד אדוני" ולבסוף ל"כוס ישועות".
היא כתובה בפרוזה מליצית גבוהה ועשירה מאוד, ולכן נחשבה למופת ספרותי לאנשי ההשכלה.
החיבור נדפס לראשונה בברלין, 1790, ואחר כך בעוד שלוש עשרה מהדורות לאורך המאה ה-19, מה שמעיד על ההערכה הרבה שזכה לה.
בסוף ימיו שקע בלימוד תורה ומסר את כל אוסף הספרים שלו בענייני בלשנות לבלשן וחוקר המסורה וולף היידנהיים.
הוא כתב על כך לרגל חידוש הופעת "המאסף" בעריכת שלום הכהן: .
הרב שלמה בן הרב ישועה עדני (ה'שכ"ז, 1567 בצנעא, תימן - בסביבות שנת 1640 בחברון, ארץ ישראל), מגדולי מפרשי המשנה.
אביו, הרב ישועה שהיה הרב של העיר צנעא, החליט בשנת ה'של"א לעלות עם משפחתו לארץ ישראל.
בדרך מתה אמו של שלמה, וזמן קצר לאחר עלותו לארץ מתו שאר אחיו.
תחילה התיישבו בצפת, מצבם הכלכלי היה קשה ורק לאחר שתלמידי חכמים התוודעו לתורתו של הרב ישועה הוטב במעט מצבם.
לאחר מכן עברו לירושלים, שם נפטר הרב ישועה בשנת ה'שמ"ב בהיות בנו שלמה בן 15 שנה.
במשך שנתיים וחצי חי ללא בית.
הרב משה חאמי שהבחין בעדני, הסכים לאמצו ולדאוג לכלכלתו.
הוא כלכל אותו בביתו במשך 5 שנים עד שהשיאו (בשנת ה'שמ"ט או ה'ש"ן).
גם לאחר נישואיו המשיך לתמוך בו בהיות הרב עדני שקוד על התורה.
הרב עדני הנציח את החסד שעשה איתו הרב חאמי בהקדמה לספרו מלאכת שלמה.
בהיותו בירושלים זכה ללמוד לפני גדולי הרבנים, ובפרט לפני הרב חיים ויטל והרב בצלאל אשכנזי.
אחר כך, בסביבות שנת ה'ש"ס, עבר להתגורר בחברון, פרנסתו הייתה תמיד דחוקה, ואסונות קשים עברו עליו, ומתו לו 11 ילדיו במגפות.
הוא נפטר בחברון לאחר שנת ה'ת' ונקבר בבית העלמין העתיק בחברון.
את הספר מלאכת שלמה על ששה סדרי משנה כתב במשך שלושים שנה בחברון, החל משנת 1589, כאשר היה בן 22. תשומת לב רבה הקדיש גם לבירור נוסח המשנה וניקודה, וכך יש חשיבות רבה לנוסחאותיו.
פעמים רבות הוא חוסך דפים רבים של פלפולים הבנויים על טעויות.[מקור?] בחיבורו ניכרת בקיאות בשני התלמודים, במפרשים ובפוסקים, והוא רגיל לדון בדבריהם עד לפסיקת ההלכה.
בפרט ניכרת חיבתו לרמב"ם, שאותו הוא מכנה בתואר "גדול הפוסקים".
בפירושו מובאות גם הגהות רבות מהרב יהוסף אשכנזי.
הספר נדפס לראשונה בווילנה בשנים תרפ"ד-תרפ"ט מתוך כתב יד וארשא כתב יד המחבר.
בהדפסה זו הושמטו קטעים רבים כיוון שהמחבר מעתיק את דברי התוספות יום טוב ולדעתם אין צורך שיודפסו שניהם על גיליון אחד.
בנוסף הושמטו ציונים שציין המחבר לתלמוד ולרמב"ם בטענה שגם זה מיותר.
בהמשך נדפסו מהדורות שהחזירו קטעים אלו או חלקם.
ספר נוסף שחיבר נקרא בשם "בנין שלמה לחכמת בצלאל" ובו העתיק הגהות וחידושים מרבו רבי בצלאל אשכנזי לסדר קדשים מהתלמוד בבלי, ועל פיו נדפסו בגיליון התלמוד בדפוס וילנה ההגהות המכונות "שיטה מקובצת", שיוחסו בטעות לרבו, הרב אשכנזי.
ספר נוסף בשם "דברי אמת" שהוא הגהות למקרא.
החיבור אבד אולם החיד"א השתמש בו.
רבי שלמה בן אברהם בן פַּרחוֹן, מילונאי יליד 'מצודת בני חמאד' שבאלג'יריה שהיגר לאיטליה, והיה ממפיצי תורת הלשון הספרדית באיטליה במאה ה-12, בן דורו של רבנו תם, ומחבר 'מחברת הערוך'.
שם משפחתו יחיד במינו, אך מכך שהוא כותב בצמוד לשם משפחתו "הידוע" נראה שהיה מוכר בשם זה.
בן פרחון נולד לפי דבריו במצודת בני חמאד.
לימים היגר לסלרנו שבדרום איטליה, ושם השלים את מילון המקרא שלו, מחברת הערוך.
לא ידוע תאריך לידתו או תאריך פטירתו, אך לפי דבריו בסיום ספרו הוא מעיד שסיים את ספר הדקדוק שלו בשנת 1161 בעיר סלרנו שעל שפת הים (בדרום איטליה).
באין מסמכים או תאריכים, יש מלומדים שהתעמקו וסוברים כי פרחון נולד בקלעת איוּבּ, היא בימינו קלטיוד (Calatayud) אשר בחבל אראגון, ספרד.
מכאן הכתוב על הוצאת 'מחברת הערוך' ועוד, ר' שלמה בן פרחון ממלכת אראגון, ובכתבים בלועזית Abraham Salomon Ibn Parḥon Aragonensis.
בן פרחון התפרסם בעיקר על ידי ספרו 'הערוך'.
על אף שהמחבר עצמו כינהו 'הערוך', הספר נקרא בפי כל "מחברת הערוך" כדי להבדילו מספר הערוך שחיבר רבי נתן מרומי, אף על פי ש"מחברת" הוא שם הניתן לכל אוסף כתבים.
הספר מקיף את הלקסיקוגרפיה העברית של ימי הביניים לאחר רבי יונה אבן ג'נאח, והוא גם מודיע בהקדמתו כי שאב מספרי יונה אבן ג'נאח ויהודה חיוג' וספר השרשים הוא הבסיס שעליו הוא ייסד את מילונו.
בספרו הוא מזכיר את מילוניהם של מנחם בן סרוק ורבי נתן מרומי בן יחיאל.
ב-1170 טען רבי יהודה אבן תיבון ש"הערוך" אינו אלא פלגיאט של מילון אבן ג'נאח; אך טענה זו אינה צודקת, הואיל ובימי הביניים מקובל היה יחס ליברלי לגבי השימוש בספרי אחרים.
בנוסף לכך, מכיל ספרו של פרחון חומר מקורי, בין היתר חומר בעל עניין היסטורי-ספרותי והלכתי, וכן פירושים מקוריים לקטעים מקראיים.
עיקר חשיבותו של ספרו בהיותו כתוב עברית – עבור היהודים שישבו בעולם הנוצרי – ומביא להם את הישגי הבלשנות העברית שהושפעה מהבלשנים הערביים בספרד.
זוהי גם מטרתו המוצהרת של פרחון, ובכך הלך בעקבות מורו אבן עזרא.
הספר זכה לתפוצה רבה בשל בהירותו, רהיטותו וסגנונו המלוטש.
את החיבור העתיק והוציא לאור זלמן בן גוטליב בן כוכב טוב בשנת תר"ד (1844).
בעמוד האחרון של הספר כותב המעתיק:
ולסיום מוסיף מעתיק הספר בשמו של מ"א גינזבורג: .
שלמה פיינגולד (1865 – 16 באוגוסט 1935) היה יזם, מוציא לאור ועיתונאי שפעל בארץ ישראל בסוף המאה ה-19 ובעשורים הראשונים של המאה ה-20. פיינגולד, שנולד כיהודי ואף למד בישיבת וולוז'ין, התקרב לכת "בני ישראל הבריטים" (British Israelites), ובשל כך נודע ברבים כמומר, אף כי ספק אם המיר את דתו.
בשל אמונותיו הדתיות, ובשל אורח חייו ומנהגיו יוצאי הדופן, נתקל פיינגולד ביחס שלילי של היהודים בני דורו, ואף הונצח בספרו של ש"י עגנון "תמול שלשום" בכינוי "המשומד".
לצד זאת היה פיינגולד יזם רב תושייה, שהותיר אחריו מבנים יוצאי דופן בירושלים, בתל אביב, בטבריה ובעפולה.
שלמה פיינגולד נולד בשנת 1865 בעיירה דרצ'ין שב (כיום בבלארוס) לדוד בן יוסף פיינגולד ולפייגה בת נח חיים, הרב בשצ'וצ'ין, במשפחה יהודית שומרת מצוות בת שבעה ילדים.
אביו נולד אף הוא בדרצ'ין בשנת 1844 והיה סוחר אמיד.
למד בישיבת וולוז'ין ואף הוסמך לרבנות.
בהיותו כבן עשרים יצא לאנגליה, ושם התקרב לכת בני ישראל הבריטים.
עיקר אמונת הכת הוא כי הבריטים בני ימינו הם צאצאי בני ישראל המקראיים, ובמיוחד עשרת השבטים האבודים.
הכת היא נוצרית בעיקרה, אך עיקר עיסוקם הדתי של חבריה הוא מציאת אסמכתאות למוצא העברי של הבריטים בפילולוגיה, בארכאולוגיה ובפירוש לפסוקים שונים בתנ"ך.
הכת הייתה מקובלת מאוד בסוף המאה ה-19.
בלונדון נישא פיינגולד בשנת 1888 לצעירה נוצרייה יתומה בשם אליזבת קולוויל (Elizabeth Colville) שאומצה בידי מרגרט אליס פלמר (Margaret Palmer 1944-1845).
מרגרט פלמר, שהייתה אשת ציבור עשירה בשנות הארבעים לחייה, נקשרה לפיינגולד ומימנה בכספה את מפעלי הבנייה והתרבות שלו.
בשנים 1891–1895 שהו פיינגולד, קולוויל ופלמר בפריז, שם הוציא פיינגולד לאור ביטאון רב-לשוני ברוח ערכי כת בני ישראל הבריטים, בשם "האמת" - La Vérité.
בחורף שנת 1896-1895 עלו השלושה לארץ ישראל.
בירושלים הפך פיינגולד לסוחר עשיר, וקנה לו שם בקהילה היהודית.
רבים התייחסו אליו בחשדנות, הן בשל דעותיו הדתיות, והן בשל מערכת היחסים המיוחדת שבה היה נשוי לאליזבת שלא הופיעה בציבור, אך את עסקיו ניהל בלווייתה הגלויה של פלמר, אישה לא נשואה שגרה עמו ועם אשתו.
החשד הברור היה כי המדובר במיסיונר.
ניסיונות שונים לרכוש את לב הקהילה כגון פתיחת חדר לימוד ספרדי, שותפות בהקמת בית מושב הזקנים והזקנות הספרדי או חלוקת מצות לעניים בפסח נתקלו בעוינות ובחשדנות.
קבוצת צעירים בשם "בני ישראל" אף התארגנה לפעילות נגד המיסיון וניפצה באחד הלילות ביוני 1896 את חלונות ביתו.
למרות מאמציו לא הוענק לו רישיון להוצאת עיתונו, "האמת".
ש"י עגנון מתאר, בספרו "תמול שלשום" את המשומד (הוא פיינגולד) במילים אלו:
בשנת 1900 העלה פיינגולד את אחיו יצחק אייזיק לארץ ישראל על מנת שיסייע לו בניהול עסקיו.
מאוחר יותר העלה פיינגולד גם את שאר משפחתו: האחים יחיאל דב וולקוביסקי-פיינגולד, ונח פיינגולד והאחיות רבקה פיינגולד, סולקה טרופ ושרה סגלוביץ.
בשנת 1898 בנה פיינגולד בניין בירושלים, ברחוב יפו, בסמוך לשכונת נחלת שבעה, על שטח שרכש מן הפטריארכיה הארמנית.
סמוך לסיום בניין הבית העלה פיינגולד לירושלים את אביו, דוד, ושיכן אותו בנחלת שבעה הסמוכה.
הבית היה מבנה בן שלוש קומות, ועל פי התיאור ב"פלסטיין פוסט", בכל קומה היו שלושה עשר חדרים, כמספר שבטי ישראל, עשוי בצורת האות L, ובו חצר פנימית שבה היה גן ורדים.
על שער הבניין נחרטו הכתובת "שמע ישראל" ומגן דוד, ועל אבן בולטת מאבני הבית נחרט הפסוק "על חומותיך ירושלים הפקדתי שומרים".
הבית שימש למגורים ולמסחר, והיה למרכז כלכלי משגשג.
בקומתו השנייה של הבית פעל הראינוע הראשון בארץ ישראל שנפתח בשנת 1912. החל משנת 1909 פעל במקום בית הדפוס "המצפה" שהדפיס רבים מעיתוני התקופה, ובהם עיתוניו של אליעזר בן-יהודה.
לבניין יצא שם רע, והוא נקרא "בית המשומד".
ש"י עגנון כותב בספרו תמול שלשום כי מאחר שיראי ה' נמנעו לדור אצל מומר, הושכרו הדירות בזול, ושכר הדירה לא נדרש שנה מראש, כמקובל בירושלים.
עגנון שיכן ב"בית המשומד" את גיבור "תמול שלשום", יצחק קומר, איש העלייה השנייה שהפך לחרדי ירושלמי.
וכך מתאר עגנון את הבית:
בשנת 1921 נרכש הבית על ידי נוצרייה אמריקאית עשירה, בת לכת המדע הנוצרי בשם ויניפרד ווטרס גטלינג, ונודע כ"בית גטלינג".
חלק מן הבניין הושכר למוסדות ההסתדרות, וחלק שימש את הגב' גטלינג להוצאת עיתון בשם "ירושלים החדשה" (New Jerusalem), שבו פירטה את עקרונות הכת.
העיתון יצא לתקופה קצרה בשנים 1922–1923 אך לא זכה להצלחה.
בשנות השלושים הורתה לפתע גטלינג להסיר את הקומה השלישית מן הבניין.
על פי גרסה אחת ציוו עליה ישויות בחלומה להסיר את הקומה, ועל פי גרסה אחרת, הדבר נעשה כדי לחסוך בארנונה.
בשנת 1937 עזבה הגב' גטלינג את ארץ ישראל ושבה לארצות הברית, והבניין נמכר ליזמים יהודים בשם יצחק פרץ ואברהם חסידוף.
מאז עבר הבניין גלגולים רבים, ובשנות ה-90 כאשר התפתח ענף התיירות והמסעדנות בנחלת שבעה הפכה "חצר פיינגולד" לאזור של מסעדות ובתי קפה.
"בית פיינגולד" או "בית גטלינג" היה אך גולת הכותרת לפעילות נדל"נית נמרצת ורבת היקף של פיינגולד בתחילת המאה ה-20. פיינגולד רכש ומכר מקרקעין רבים, ובין מפעלי הבנייה שיזם נמצא בית האבות הספרדי ברחוב יפו שנבנה בשנת 1906.
בשנת 1909 התקשר פיינגולד בחוזה עם איתמר בן-אב"י להוצאת העיתון "הצבי" שנקלע לקשיים.
על פי ההסכם היה פיינגולד לבעלים, אך לעורך, בן אב"י, נותר החופש העיתונאי.
בגיליונו הראשון של "הצבי" החדש, שיצא בספטמבר 1909 (כ"ג באלול אתתמ"א לחורבן, בלשון העיתון), הופיע "העורך היחיד והאחראי: בן אב"י" ו"המו"ל ומנהל העסק: ש.
העיתון פרסם לקוראיו את ההסכם שבין פיינגולד ובין בן אב"י, שעליו באו כעדים גם הגב' פלמר, ונכבדים ירושלמיים כשלמה עמאר וחיים ולירו.
בן אב"י סיכם עבור הקוראים את עיקרי ההתקשרות החדשה:
ההסדר הביא לעיתון תנופה כלכלית, שנבעה בעיקרה מפרסומות לחנויות בבעלות פיינגולד, ומהדפסת העיתון בבית הדפוס "מצפה" שבבעלות פיינגולד.
בכל גיליון, בעמוד האחורי הופיעו פרסומות לעסקים שונים של פיינגולד - מיטות אנגליות, קורות ברזל, או פנקסים גדולים וקטנים, את כולם היה אפשר לקנות "בתנאים נוחים מאוד" אצל ה' שלמה פיינגולד במשרד "הצבי".
שותפותו של בן אב"י עם "המשומד" גררה ביקורת רבה.
אישים כקדיש יהודה סילמן לעגו לשותפות, וטענו כי יש בה משום בגידה בערכי העם היהודי.
לאחר חצי שנה התפרקה השותפות, ובאמצע פברואר יצא לאור הגיליון האחרון של "הצבי" בו שימש פיינגולד כמו"ל.
יש הסבורים, כאיש העלייה השנייה, דוד סמילנסקי כי הדבר נבע מהתערבותו של פיינגולד בתכני העיתון.
בן אב"י, לעומת זאת, הכחיש כי לפיינגולד הייתה יד בעריכת העיתון, והסביר את הפסקת השותפות בתקרית בין הקונסול הרוסי ובין צעירים יהודים, בעקבותיה דרש הקונסול הרוסי לסלק את משרדי העיתון מבית פיינגולד, ופיינגולד, בהיותו נתין רוסי, נאלץ לציית לו.
פיינגולד, מצדו, טען כי משפחת בן יהודה "השתרגו עליו כעלוקה ומצצו את לשדו ודמו", ובשל סחטנותם נאלץ להפסיק את השותפות.
ב-25 בפברואר 1910, כשלושה ימים לאחר סגירתו של "הצבי", החלה משפחת בן יהודה להוציא לאור את עיתונה החדש, "האור", בעריכתו של אליעזר בן-יהודה, תוך שהוא מבטיח לקוראיו כי "עוד לפני הפסח יהיה 'האור' אותו העיתון היומי הגדול והחפשי שירושלים דורשת זה כמה.
האור לא יהיה תלוי בשום איש ובשום מוסד..." .
פיינגולד, בשמו העברי - "שלמה יפה זהב", תקף את המשפחה ואת עיתונה בעיתון "החרות".
בשנת 1910 החל פיינגולד להוציא עיתון בשם "האמת", ברוח העיתון שהוציא בעבר בפריז.
העיתון יצא בתחילה באנגלית ולאחר מכן בצרפתית ולבסוף גם בעברית.
העיתון זכה להתקפות חמורות בעיתונות בת זמנו.
יצחק יעקב ילין, עורך העיתון החרדי "מוריה" תקף את העיתון במילים קשות, ורמז כי המוציא לאור האמיתי הוא איתמר בן-אב"י, יריבו של ילין, אשר השכיר את שירותיו ל"מיסיונרים" בעד בצע כסף.
העיתון, שאת מרבית הכתבות בו כתב פיינגולד בכינוי "כתם פז" (שהוא עברות מקורב של "פיינגולד") או "קהלת" יצא ברציפות עד 1914 ולאחר מכן המשיך לצאת באלכסנדריה כאשר פיינגולד עבר לשם במלחמת העולם הראשונה.
בשנת 1904 הקים פיינגולד על שפת הים צפונית ליפו, בשכונת מנשייה, מספר בתים להשכרה ובית מלון בשם "בלה ויסטה" (יפה נוף) .
פיינגולד היה הראשון שניסה לנצל את הפוטנציאל התיירותי של חוף הים באזור, וזאת כמה שנים לפני הקמת תל אביב.
רק ב-1922 החלו פרנסי העיר תל אביב לנסות ולחבר את העיר אל הים.
הבתים שבנה פיינגולד במקום נקראו "בתי פיינגולד", וכללו גם בית מרחץ וחדרי נופש לתיירים שהגיעו למקום.
פיינגולד ופלמר בילו מעתה חלק מזמנם בתל אביב.
יש האומרים כי הדמות העומדת בדד בתצלום המפורסם של אברהם סוסקין, המתעד את הגרלת המגרשים לאחוזת בית היא פיינגולד, הצועק למתכנסים "משוגעים - אין שם מים".
לסיפור זה אין כל הוכחה, ורבים הסיכויים כי הוא בדוי, אך עם השנים הפך הסיפור ל"אמת ספרותית" ומופיע, למשל, בספר הסיפורים הקצרים על תל אביב, "האור והקסם" שכתב רוביק רוזנטל.
נכסיו של פיינגולד בתל אביב נוהלו על ידי אחיו הצעיר של פיינגולד, אייזיק.
מלון "בלה ויסטה" היה מן המפוארים בארץ.
בימי מלחמת העולם הראשונה החרימו הטורקים את המלון והפכו אותו לבית מעצר, ששימש לכליאת נתינים זרים עד לגירושם.
בשנת 1919 יזם בניית שלושה בתים במפגש הרחובות ליליינבלום ונחלת בנימין: בית מרגרט אליס פלמר, בית הטירה שבנה לעצמו, ובית הדואר והטלגרף.
בסמוך הקים פיינגולד מלון בשם "זוסמנוביץ" (ברחוב לילנבלום 39).
הבניינים, שכללו אלמנטים עיצוביים מיוחדים ככיפות וכפסלי אריות תוכננו על ידי האדריכל יצחק שוורץ (שן-צור).
במחצית השנייה של שנות העשרים, רכש פיינגולד גם בית בנוי לשם השכרה ברחוב בלפור 33.
אייזיק, אחיו, נרצח במאורעות תרפ"ט בעת שיצא בראש קבוצה לחלץ יהודים במצוקה באזור תל כביר.
בשנת 1930 הוקם דואר מרכזי חדש ברחוב אלנבי 132 והדואר עבר לשם.
באותה שנה נקלע פיינגולד לקשיים כלכליים והוכרז כפושט רגל.
כל ארבעת נכסיו בתל אביב הוצעו למכירה פומבית ונהרסו לאחר מכן.
מבנה בית הדואר נרכש על ידי בנק אשראי, נהרס, ובמקומו הוקם בשנים 1936–1937 מבנה חדש, המשמש כיום את בנק ישראל.
ניסיון מסוג זה נערך על ידי סוכן קונסולרי בריטי בעזה בשם אלכסנדר קנזביץ, שחבר ליהודי נוסף תושב עזה בשם דוד עמוס.
השניים נתקלו באין ספור בעיות, וניסו לקבל חסות של מעצמה אזורית למפעלם.
בשנת 1912 פנו השניים למרגרט פלמר, ולסלים איוב, קונסול כללי של פרס בירושלים ובנקאי עשיר, בהצעה להשקיע סכום גדול בקניית האדמות.
פלמר התייעצה עם הקונסוליה הבריטית בירושלים בדבר ההשקעה.
לו הייתה מסכימה ומצטרפת אל המפעל, הרי שאזרחותה הבריטית הייתה מסייעת מאוד בתוכנית שכללה ייסוד חברה בקהיר והקמת סניף בירושלים.
הבריטים התייחסו לעניין בחשדנות, ונציג קונסולרי בשם מקגרגור עשה כל שביכולתו כדי למנוע מפלמר להצטרף אל העִסקה.
במכתביו הוא מתאר את היחסים בין פלמר ופיינגולד במילים אלו:
מקגרגור הצליח, בסופו של דבר, לשכנע את פלמר לסגת מהעסקה, אך קנזביץ, שכבר השקיע בעניין הון רב ומספר שנות עבודה, היה נחוש בדעתו.
קנזביץ רשם במצרים "חברה אנגלית מצרית" שרכשה אדמות ברפיח, אך העניין הסתיים במפח נפש עקב פגם בזכויות הבעלות של הקרקעות שרכש קנזביץ, ופעולותיהם של הבריטים, שלא רצו לראות התיישבות יהודית במקום.
שמועות על השקעתם של פיינגולד ופלמר באל עריש המשיכו להתפשט.
ב-13 בנובמבר 1912 פרסם "האור", עיתונו של בן יהודה, ידיעה בזו הלשון:
בשנת 1929 ביצעה חברת אפ"ק בדיקה על מנת לברר את זכויות הבעלות בקרקע שרכש קנזביץ.
נמצא כי קנזביץ, עמוס ואיוב מכרו לאפ"ק קרקע, אך זכות בעלותם בקרקע לא הייתה ודאית.
מכל מקום, הוברר כי לפלמר ולפיינגולד לא הייתה כל יד בדבר.
עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה נאלץ פיינגולד, שהיה נתין רוסי, לעקור לאלכסנדריה, שם פתח מכבסה, והמשיך בהוצאה לאור של עיתונו "האמת".
בשנת 1915 מתה אשתו אליזבת.
במרץ 1919 שבו פיינגולד ופלמר לירושלים.
הוא שב ופנה לעסקאות נדל"ן, ואף ניסה להקים מושבה של יהודים ובני כת בני ישראל הבריטים באזור הג'יפטליק, אך תוכנית זו כשלה.
בשנת 1925 הוקמה העיר עפולה.
האדריכל ריכרד קאופמן שתכנן את עפולה לבקשת קהילת ציון אמריקאית, תכנן אף את השדרה המרכזית בעיר, שנקראה לימים שדרות ארלוזורוב.
פיינגולד סבר כי לעפולה יש פוטנציאל מסחרי, ובאוקטובר 1925 הניח את אבן הפינה לבניין המסחרי העיקרי בעיר, ומסר כי בדעתו להקים אף מבני מגורים, בניין דואר ומשטרה, ובית ספר.
בסופו של דבר הוקם רק מבנה מסחרי בשם "בית פיינגולד" - מבנה בן שתי קומות, בצורת האות L, שמאחוריו חצר סגורה, וחזיתו פונה אל שדרה של דקלי וושינגטוניה חסונה.
בקומה השנייה של בית פיינגולד הוקם ראינוע.
מאוחר יותר פעל כקולנוע בשם "קולנוע אביב", שפעל בימי המנדט ובימי ראשית המדינה.
באמצע שנות ה-60 נפתח הקולנוע מחדש בשם "נווה אור" ופעל בשם זה עד לסוף שנות ה-70. עד שנות ה-60 שכנה גם מרפאת קופת חולים הכללית באגף אחר של הקומה השנייה.
קולנוע "נווה אור" חדל מלפעול, ובית פיינגולד היה שרוי בעזובה.
בתחילת העשור הראשון של המאה ה-21 החלה עיריית עפולה בפרויקט לחידוש פני השדרה, במסגרתו עבר בית פיינגולד שיפוץ ושחזור.
השדרה המחודשת נחנכה על ידי ראש העיר יצחק מירון בשנת 2005. נכון לשנת 2018, ממוקמות מספר חנויות בקומת הקרקע של בית פיינגולד, וקומתו העליונה נטושה ברובה.
מפעל הבנייה הגדול האחרון של פיינגולד היה בטבריה.
באמצע שנות העשרים החליט להשתקע בטבריה, ובנה בשכונת "קריית שמואל" מלון גדול ומפואר, "מלון אלישבע", על שם אשתו המנוחה.
המלון היה מהמפוארים בארץ ומעוטר בכיפה, ובנייתו ארכה שלוש שנים.
ב-1 בפברואר 1929 נחנך המלון בנוכחות הנציב העליון, סר ג'ון צ'נסלור ונשיא בית המשפט העליון, מייקל מקדונל.
בעת חנוכת הבית הופיע פיינגולד בציבור עם אשתו השנייה, יהודית שמחה שנדל, יהודייה אנגליה ילידת 1881, בת הרב הרמן שנדל, רב קהילת רמסגייט באנגליה.
פיינגולד, יהודית ומרגרט פלמר, התגוררו שלושתם במלון.
המלון, שהוקם בפינת הרחובות אחד העם וביאליק שימש גם כראינוע, והיה מוקד משיכה לכל תושבי עמק הירדן והגליל התחתון.
פיינגולד כשל בניהול המלון, ובשנת 1930 הודיעו פיינגולד ופלמר על פשיטת רגל, אך המשיכו להתגורר במלון ולנהל אותו עבור אחרים.
בתחילת 1931 הוצעו למכירה פומבית נכסיהם של פיינגולד ופלמר שכללו בניינים בתל אביב, יפו, טבריה, עפולה, בית לא גמור ברמת גן ומגרשים בירושלים, בטבריה וברמלה.
שלמה פיינגולד נפטר בי"ז באב תרצ"ה, 1935, ונטמן בבית העלמין היהודי בטבריה.
בספטמבר 1935 חילק בית הדין הרבני בטבריה את עזבונו בין מרגרט פלמר, יהודית פיינגולד, ויורשים נוספים - יוסף משה ויידברג, יוסף סגלוביץ' וד"ר עבריאן.
כפי הנראה מדובר בקרובי משפחה ובאחיינים.
מרגרט פלמר בילתה את שנותיה האחרונות במושבה הגרמנית בירושלים, ומתה ב-9 בינואר 1944, בת 99. נטמנה בבית הקברות הטמפלרי בעמק רפאים.
יהודית פיינגולד המשיכה לחיות חיי עוני, והתפרנסה מדוכן משקאות שעמד בחצר המלון, עד מותה בשנת 1953. נטמנה בבית העלמין היהודי בטבריה.
מלון "אליזבת" עמד בשיממונו שנים רבות.
עד 1948 שכנו בו קצינים בריטים, ולאחר עזיבת הבריטים את הארץ, ננטש.
בשנות השישים הוקם מחדש בשם "מלון גינוסר" והופעל בו קולנוע בשם "קולנוע אליזבת".
גם אלו לא החזיקו מעמד, והמקום עמד נטוש במשך שנים רבות.
באוגוסט 2001 נשרף המלון, והכיפה התמוטטה.
לאחר השריפה יזמה המועצה לשימור אתרים ועיריית טבריה את שיפוץ המלון, והמלון שופץ על ידי חברה בשם "יהודה פרחי".
כיום עומד המלון ללא שימוש.
המבנה המשופץ שופץ ללא הכיפה.
במקום שוררת עזובה, ומתגוררים שם פולשים.
פעילותו של פיינגולד הותירה אחריה מספר בניינים מפוארים, העומדים אף כיום במרכזי הערים ירושלים, תל אביב, עפולה וטבריה.
בשנים חשובות למפעל הציוני שימש פיינגולד ככוח משקיע ויוזם, והביא פרנסה ליהודי הארץ, ופיתוח לעריה.
קשריו עם כת בני ישראל הבריטים, ופרשת יחסיו הלא ברורים עם מרגרט פלמר ושתי נשותיו, אליזבת ויהודית, הותירו לו מוניטין מפוקפק במקצת.
עם השנים נוצר רושם כי בשנים שבהן גר עם מרגרט ויהודית במלון בטבריה, היה נשוי לשתיהן כאחת, והדבר אף מופיע כעובדה בספרים וכתבות שפורסמו אודותיו, המבלבלים בין אליזבט ובין מרגרט.
כפי הנראה מוניטין אלו הביאו לכך שמעולם לא הונצח, ופועלו לא זכה להכרה רשמית כלשהי מטעם מדינת ישראל או התנועה הציונית.
על מצבתו בבית העלמין היהודי בטבריה, נכתבו המילים הבאות, שישנם רבים, ביניהם איתמר בן-אב"י הסבורים כי הן משקפות את פועלו: "חלוץ נאמן לארץ ישראל וליושביה".
שלמה פּינֶס (Pines; 5 באוגוסט 1908 – 9 בינואר 1990) היה חוקר פילוסופיה יהודית וכללית, פרופסור לפילוסופיה יהודית, קבלה ופילוסופיה באוניברסיטה העברית בירושלים, חתן פרס ישראל למדעי הרוח לשנת תשכ"ח (1968).
פינס נולד בקיץ 1908 בפריז, שבה שהתה משפחתו במסגרת לימודי הדוקטורט של אביו.
האב, מאיר פינס, היה ממייסדי מפלגת הפועלים הציונית-סוציאליסטית (ס"ס) ומנהיגיה, ושימש מטעמה ציר לקונגרס הציוני השביעי.
בין קרובי משפחתו מצוי יחיאל מיכל פינס.
בהיותו בן תשעה חודשים שבו הוריו לרוסיה והתגוררו בריגה ולאחר מכן בעיר הנמל ארכנגלסק, שבה התגוררו עד מעברם לאנגליה בשנת 1919. בשנת 1921 השתקעו בגרמניה.
פינס סיים את לימודיו ולמד גם יוונית וערבית, ובשנת 1925 החל בלימודי פילוסופיה וערבית באוניברסיטת היידלברג.
בשנת לימודיו הראשונה ביקר לראשונה בארץ ישראל.
בשנת 1926 עבר ללמוד באוניברסיטת ז'נבה ולמד בלשנות וספרות צרפתית.
כעבור שנת לימודים אחת עבר שוב ולמד באוניברסיטת ברלין, בה סיים את לימודיו בשנת 1934 בתואר דוקטור.
בשנים אלו הוא למד פילוסופיה, ערבית, פרסית, טורקית וסנסקריט.
עבודת הדוקטורט של פינס עסקה בנושא "תרומות לתורת האטומים האיסלאמית" (Beiträge zur islamischen atomenlehre) (ב-1997 ראתה אור מהדורה מעודכנת של המחקר בתרגום לאנגלית).
בשנת 1932 חזר פינס לפריז.
בשנים 1937–1939 הרצה במכון להיסטוריה של המדעים והטכנולוגיה והחל בכתיבת מאמרים, בהם הראשון בסדרת מאמריו על אבו אל-ברכאת אל-בגדאדי.
בתקופה זו פגש את פאני רירחובסקי, סטודנטית לפילוסופיה, ונישא לה.
בשנת 1940 הם עלו לארץ ישראל עם בנם הבכור.
בתקופת מלחמת העולם השנייה עבד פינס במשרד הצנזורה האימפריאלית.
לאחר קום המדינה הועסק במחלקה למזרח התיכון של משרד החוץ, והתמחה בענייני פרס של שושלת פהלווי.
בשנת 1952 עזב את המשרד והתמנה למרצה באוניברסיטה העברית בירושלים בחוג לפילוסופיה יהודית וקבלה וכן בחוג לפילוסופיה.
בשנות עבודתו האקדמית הוא קודם לדרג פרופסור מן המניין (1961) ופרש כפרופסור אמריטוס (1977).
בין השנים 1952–1988 פרסם פינס 158 פרסומים מדעיים, בהם ערכים בתחום פילוסופיה יוונית עבור האנציקלופדיה העברית.
מרבית מחקריו עסקו בטקסטים פילוסופיים ומדעיים מימי הביניים תוך התמקדות בהגותם של אבן סינא, רמב"ם, חסדאי קרשקש ואחרים.
פינס התפרסם במיוחד בזכות התרגום האנגלי שלו ל"מורה הנבוכים" לרמב"ם – תרגום שפורסם ביחד עם הקדמה מדעית ארוכה על המקורות הפילוסופיים של הספר, הכוללת הקדמה מאת ידידו הפילוסוף ליאו שטראוס על 'כיצד לקרוא את מורה הנבוכים'.
בשנות השישים החלו מחקריו להתפרס לטקסטים דתיים וסנסקריטיים ותקופת התמחותו הורחבה להוגים מהרנסאנס והעת החדשה, דוגמת ברוך שפינוזה, ניטשה ואחרים.
ידיעותיו בשפות רבות תרמו להרחבת היקף עבודתו, אשר עסקה בכתבי פילוסופיה, מדע ודת שנכתבו במשך מאות ואלפי שנים.
בשנת 1960 נבחר פינס כחבר האקדמיה הלאומית הישראלית למדעים, ובשנת 1968 זכה בפרס ישראל למדעי הרוח על מפעל חייו.
בשנת תשל"ה-1975 זכה בפרס רוטשילד על עבודתו בתחומי מדעי היהדות והפילוסופיה הערבית והערבית-יהודית.
ב-1984 זכה בפרס ביאליק לחכמת ישראל על מפעל חייו במחקר הפילוסופיה היהודית.
מספר רב של מאמריו של פינס הועלו לדף על שמו ב-Academia.edu שהופעל על ידי "העמותה לזכרו של שלמה פינס".
תולדות הפילוסופיה היהודית: רשימות לפי הרצאות ש' פינס, 2 כרכים, ירושלים: מפעל השכפול, תשכ"ד–תשכ"ה.
(התוכן: חלק א: מפילון עד הרמב"ם; ערך: י[שראל] אגרא; חלק ב: מהרמב"ם עד שפינוזה; ערכה: א[ביבה] ברושי)
הסכולאסטיקה שאחרי תומאס אקווינאס ומשנתם של חסדאי קרשקש ושל קודמיו: דברי האקדמיה הלאומית הישראלית למדעים; כרך א, חוברת 11 (תשכ"ו).
הכינוי האיראני לנוצרים ויראי ה': דברי האקדמיה הלאומית הישראלית למדעים, כרך ב, חוברת 7 (תשכ"ו).
היהודים הנוצרים במאות הראשונות של הנצרות, ירושלים: (דפוס מרכז), תשכ"ט.
בין מחשבת ישראל למחשבת העמים: מחקרים בתולדות הפילוסופיה היהודית, ירושלים: מוסד ביאליק, תשל"ז 1977.
אריסטו, הנספחות למסות על הטבע: (מטאפ'יסיקה), ספרים ז–ט; תרגום והערות מאת חנה וחיים רוזן; עריכה פילוסופית בשיתוף עם שלמה פינס, ירושלים: הוצאת ספרים ע"ש י"ל מאגנס ('ספרי מופת פילוסופיים', לה), תשכ"ז.
שלמה פינס (עורך), ספר זכרון ליעקב פרידמן ז"ל: קובץ מחקרים; הביא לדפוס: דוד רוזנטל, ירושלים: המכון למדעי היהדות – האוניברסיטה העברית, תשל"ד.
Прат, ירושלים: Библиотека Алия, 1984. (רוסית: גרשם שלום, זרמים עיקריים במיסטיקה היהודית)
שלמה פַּפִּירְבְּלַט (נולד ב-3 בספטמבר 1955 בתל אביב) הוא עיתונאי, סופר ומבקר יין ישראלי, מרצה בבית הספר לתקשורת של המסלול האקדמי המכללה למינהל, ומנהל הקרן לסרטים קצרים של התאחדות ענף הקולנוע.
משנת 2010 מתגורר בקוסטה ריקה ומשמש כתב "הארץ" לאמריקה הלטינית.
שלמה פפירבלט נולד למרדכי ולסימה, אח לצביקה.
אביו, שהלך לעולמו בגיל 99, כונה "מבריח הקרפיונים" של מחנה אושוויץ ולאחר עלייתו לישראל עבד בידיעות אחרונות.
הוא פרסם את זכרונותיו בספר שראה אור ב-1996.
שלמה פפירבלט פרש בשנת 2007 מהעיתון "ידיעות אחרונות", אחרי 30 שנה כחבר מערכת בתפקידים שונים, בין השאר היה עורך המוסף "7 לילות", עורך חדשות, כתב העיתון בפריז, רכז כתבים, ועורך חדשות החוץ ובין כותבי מאמרי המערכת של העיתון.
הוא היה הראשון בעיתונו לכתוב מדור ביקורת קבוע בנושאי יין וליווה מקרוב את מהפכת היין בישראל בשנים האחרונות, כמו כן כתב רבות בתחום הקולנוע, כאשר בין השאר היה שליח קבוע לפסטיבל קאן במשך יותר מעשור.
עם פרישתו מידיעות אחרונות, עבר לכתוב טורים שבועיים בעיתון "כלכליסט", בנושאים בינלאומיים ובנושאי יין ואלכוהול.
בנו ליאור הוא עורך הרשתות החברתיות של קבוצת הארץ.
עולם היין (2002), הספר החריף (2003), עולם הבירה (2004) - הטרילוגיה היחידה בעברית המקיפה את כל עולם האלכוהול.
ראתה אור בהוצאת אריה ניר.
טוסקנה הקסומה (2005, הוצאת אריה ניר, יחד עם אביבה לורי).
אוכל קדימה אוכל (2007, הוצאת אריה ניר, יחד עם אורן נהרי).
הרב שלמה יהונתן יהודה פישר (כ"ט בשבט תרצ"ב, 6 בפברואר 1932 – י"ד בכסלו ה'תשפ"ב, 18 בנובמבר 2021) היה רב ישראלי והוגה דעות חרדי שכיהן כראש ישיבת איתרי, דיין ואב בית דין בבית הדין הרבני בירושלים.
זוכה פרס הרב קוק לספרות תורנית לשנת תשמ"ח, ופרס ירושלים לספרות תורנית על ספרו "דרשות בית ישי" לשנת ה'תשס"א.
נולד בירושלים לדבורה ולאהרן פישר.
סבו, הרב שלמה פישר, כיהן כרבה של אלבה יוליה שברומניה.
אביו נמנה עם אנשי הפרושים בירושלים.
לאחר פטירתו נפוצו שמועות שלפיהן ירה במנהיג ההמון הערבי שבא לפרוע ביהודים במהלך מאורעות תרפ"ט, אולם יש המפקפקים באמינות שמועות אלה.
עם לידתו נקרא "יהונתן יהודה", אך לאחר מספר חודשים נפטר סבו, הרב שלמה פישר, ועל שמו נוסף לו השם "שלמה".
הרב פישר התייתם מאב בילדותו.
בהקדמה לספריו הודה לרב יחיאל מתתיהו דייוויס, שגידל אותו ואת אחיו במסירות רבה.
הוא למד בישיבת מיר שבירושלים, והיה מתלמידיו של ראש הישיבה הרב אליעזר יהודה פינקל.
לאחר נישואיו שימש כדיין בבית הדין הרבני האזורי בירושלים, שם ישב בהרכב אחד עם הרב זלמן נחמיה גולדברג, עמו קיים קשרי ידידות קרובים.
תקופה מסוימת כיהן כראש ישיבה בישיבתו של הרב משה הירש, ולאחר מכן בישיבת ויז'ניץ (נדחי ישראל).
בהמשך שימש כר"מ בישיבת הנגב בין השנים תשכ"ה-תשל"א.
באֶלול תשל"א (1971) מינה אותו הרב מרדכי אליפנט, מייסד ישיבת איתרי, לר"מ בישיבה, ובהמשך למנהלה הרוחני ולראש הישיבה.
בשנת 2000 פרש מתפקידו כדיין, והקדיש את עיקר זמנו לישיבה.
לצד הנהגתו התורנית למד בחברותות רבות במשך רוב שעות היממה, הן עם תלמידי הישיבה והן עם תלמידי חכמים מרחבי ירושלים.
נפטר בי"ד בכסלו ה'תשפ"ב (18 בנובמבר 2021), ונטמן בהר הזיתים בירושלים.
דרכו הייתה מבוססת על בירור של מושגי יסוד, על בקיאות רחבה ועל ביקורתיות.
זיהה עצמו כתלמיד מובהק למשנתו התלמודית של הרב אברהם ישעיהו קרליץ.
הוא גם המליץ על עיון מרובה בספרי האחרונים.
הוא הרבה לעסוק בספרי בעל קצות החושן הנודע ביהודה ורבי עקיבא איגר, ואף מסר בביתו שיעור שבועי בספריהם.
הוא היה בקיא בפילוסופיה היהודית, וההדיר את ספרו של רבי חסדאי קרשקש, "אור השם".
דרכו באגדה דומה לדרכו בהלכה.
בדרשותיו הוא ליבן את משמעותם של רעיונות יסוד תוך שימוש במקורות מגוונים, לרבות תורת הקבלה, אותה למד מפי הרב מרדכי שרעבי, ובתורת החסידות בהשראתם עשה שימוש רב בתורת הרמז (ראשי תיבות, סופי תיבות וגימטריאות).
בדרשותיו ניכרו ידיעותיו בפילוסופיה, בתולדות עם ישראל ובהיסטוריה כללית.
הרב פישר התבטא על סגנונו זה, שהוא על פי דרך הדרש שבתורה.
יצא נגד הרב שלמה אבינר, על רקע הקלות במראות דם נידה שפסק לנשים, וכתב על אודותיו "הרשע אבינר מכשיל בנות ישראל באיסורי כריתות" וקרא לנדותו.
בשנת 1953 נשא לאישה את לאה (נפטרה בב' בטבת ה'תשע"ז), בת הרב אליעזר דוד ברנד, מחברי מערכת אוצר הפוסקים ומראשי מפעל הש"ס.
הרב מאיר - רב בישיבת גאון יעקב.
חיה - נשואה לרב חיים קוק, ראש ישיבת תורת רפאל בירושלים.
חנה קהת - מייסדת ארגון קולך, נשואה לרב ד"ר ברוך קהת, ר"מ בישיבת מחניים.
אחיו: הרב ישראל יעקב - ראב"ד העדה החרדית בירושלים, הרב אליעזר משה - רב שכונת כנסת ישראל, והרב מאיר צבי - מו"ץ בשכונת הר נוף.
בין גיסיו: הרב לייב מינצברג והרב שלום חיים פרוש.
הרב רפאל שמואלביץ, שהיה מראשי ישיבת מיר.
הרב אריאב עוזר, שמונה לצדו כראש ישיבת איתרי.
הרב משה צדקה, ראש ישיבת פורת יוסף.
הרב יצחק יוסף, הראשון לציון והרב הראשי לישראל.
הרב משה שיינברגר, רב קהילת קהל עדת ירושלים, בביתר עילית.
הרב משה מרדכי פרבשטין ראב"ד ירושלים.
גם בעלי רקע תורני מועט השתתפו בשיעוריו ופנו אליו בשאלות הלכתיות.
אף על פי שאורח חייו של הרב פישר חרדי, באו לשיעוריו גם דתיים לאומיים והוא נתן שיעורים בישיבות דתיות-לאומיות.
ואף השתתף בחגיגת יום ירושלים ה'תש"ן בישיבת מרכז הרב ונשא דברים על חשיבותה של ירושלים, אלו נדפסו בהמשך בספרו "בית ישי".
בית ישי - דרשות על התורה, ירושלים, ה'תשס"ד.
בית ישי - חידושים וביאורי סוגיות, ירושלים, ה'תשס"ה
פירוש "אהלי שם" על כתבי הגר"א בענייני סדר המזלות ותורת הקבלה, בתוך הספר "ליקוטי הגר"א"
כמו כן ההדיר את הספרים הבאים:
ספר "אור השם" של רבי חסדאי קרשקש
"ביאור הגר"א לסיפרא דצניעותא" (מהדורה שונה מהדפוס הרגיל)
"ביאור הגר"א על תורת כהנים"
"קובץ ביאורים" ו"קובץ שמועות" (בתוך: קובץ שיעורים חלק ב') משיעורי הרב אלחנן וסרמן (תחת הכינוי ישי"ש)
"מתת מלך" מהרב יחיאל מתתיהו דייוויס
"נחלת יצחק" מהרב יצחק (זיידל) סמיאטיצקי
"נתיבות המוסר" מהרב אברהם שמואל פינקל, לבקשת רבו הרב אליעזר יהודה פינקל
החל משנת ה'תשע"ח מוציאים תלמידיו מדי שנה את הקובץ "אהל לאה" ובו דברי תורתו, לרגל יום הזיכרון לפטירת אשתו.
שלמה סְקוּלְסקי (22 בספטמבר 1911 – 3 ביולי 1982) היה מחנך, סופר, משורר, מתרגם, פובליציסט ועורך ישראלי, שהיה מזוהה עם תנועת בית"ר ועם המחתרות.
ב-1941 הגיע מהעיר וילנה בירת ליטא הסובייטית לארץ ישראל באופן בלתי-ליגאלי.
ב-1944 נעצר בידי הבריטים, לאחר שהיה חבר בפלוגות ההגנה של בית"ר בראש פינה.
היה עצור במחנה המעצר בלטרון במשך שנתיים.
בשירו "ראש פינה", כתב על שלמה בן-יוסף, עולה הגרדום הראשון:
לאחר קום המדינה עבד כעורך בידיעות אחרונות לילדים, ובמדורי הספרות של העיתונים "חרות", "המשקיף" ו"היום".
לימד ספרות בתיכון עירוני א' בתל אביב ובתיכון עירוני י"א.
תרגם לעברית ספרים רבים, ובהם "היידי בת ההרים" מאת יוהנה ספירי, שנתיים באי בודד לז'ול ורן, ו"הלב" לדה אמיצ'יס.
את השיר "מן המחתרת", עיבד גיל אלדמע.
חתם על חלק מיצירותיו בפסבדונימים, כגון: "הדוד הטוב", "בן ישראל הדני", ש"ס, שלמה, ש., שמעוני, רינה טל, בן ישראל הדני, ש.
היה גיסו של חבר הכנסת יוחנן בדר.
אשירה לך, תל אביב: אלומה של סונטות, הוצאת חוג ידידים, תל אביב, תש"ז.
שלמה סקולסקי (עורך), מבחר הסיפור הרוסי, הוצאת שלח, 1952
שלמה פלץ (נולד ב-6 במרץ 1949) הוא כדורגלן עבר ומאמן כדורגל ישראלי לשעבר.
נודע בעיקר כחלוץ קבוצת מכבי רמת עמידר.
פלץ נולד בהיידנהיים שבגרמניה, ועלה לארץ עם משפחתו באונייה "נגבה" במאי 1949. כבר בצעירותו שיחק בכדורגל.
בין השנים 1978-1965 שיחק כחלוץ במכבי רמת עמידר.
בשנים 1975-76 שיחק במדי הקבוצה כשעלתה לליגה הלאומית בכדורגל, בעת שזו הייתה הליגה הבכירה.
בשנים אלו שיחק גם כחלוץ בנבחרת הנערים ואחר-כך בנבחרת הנוער של ישראל.
במהלך הופעותיו בנבחרת השתתף בטורנירים רבים בעולם, בהם טורנירים בטהראן, שאנגחאי, בנגקוק, הונג קונג וסיאול.
לאחר פרישתו ממשחק פעיל, סיים קורס מאמנים במכון וינגייט.
בשנת 1982 אימן את הפועל גבעת שמואל במשך שלוש שנים, ובשנתו הראשונה שם כמאמן עלה עם הקבוצה לליגה גבוהה יותר.
בשנת 1985 אימן את מכבי השקמה.
ב-1986 פרש מאימון, ופתח עסק בתחום אביזרי רכב.
שלמה פלץ נשוי ולו שלושה ילדים.
שלמה ענבר (בורשטיין) (נולד ב-1 בינואר 1929) הוא אלוף לשעבר בצה"ל.
כיהן כמפקד יחידה 848 (כיום 8200), קצין קשר ואלקטרוניקה ראשי וראש יחידת המחקר והפיתוח במשרד הביטחון.
ענבר נולד בתל אביב בנם של יהודית ויששכר בורשטיין, אחיו הצעיר הוא יחיאל בורשטיין.
גדל בנתניה, היה מראשוני הלומדים בגן הילדים ובבית הספר ביאליק המקומי.
היה חבר בארגון ההגנה, שירת כקצין איתות, בנובמבר 1947 נשלח לקורס קציני קשר ובמלחמת העצמאות היה קצין קשר של גדוד 133 בחטיבת אלכסנדרוני ואחראי לקשר של נפת אשר (אזור עמק חפר והשרון הדרומי).
לאחר המלחמה הועבר למפקדת קצין קשר ראשי.
שימש כקצין קשר של חטיבה 10, סגן קצין טלפוניה ארצי, הקים את ענף הקשר הקווי בבה"ד 7, פיקד על בסיס אחסנה של החיל ושימש קצין תכנון והדרכה.
במבצע קדש לחם בחצי האי סיני כסגן קצין קשר של אוגדה 38.
לאחר המלחמה נשלח לארצות הברית וסיים בהצטיינות קורס קציני קשר מתקדם של הצבא האמריקאי.
עם שובו עבר קורסי שריון, וב-1958 התמנה לקצין קשר של גיסות השריון.
ב-1962 יצא ללימודי הנדסת אלקטרוניקה בטכניון, וב-1966 מונה לסגן קצין קשר ראשי, תפקיד בו שימש במלחמת ששת הימים.
לאחר המלחמה עמד ענבר בראש יחידה לאיסוף שלל שפעלה בחצי האי סיני.
ענבר מונה לצוות בראשותו של אלוף אברהם אדן שעסק בפיתוח קו בר-לב והקים את רשת הקשר של המעוזים.
בשנת 1969 התמנה לראש מחלקת ארגון ובקרה של אגף האפסנאות ולאחר מכן עבר לאגף המודיעין ועמד בראש יחידה 848 (לימים יחידה 8200).
בתקופתו בפיקוד הוגדלו משמעותית תקציבי היחידה, וגויסו לשורותיה מהנדסים רבים וכוח אדם איכותי נוסף.
באוגוסט 1972 חזר לחיל הקשר והתמנה לקצין קשר ראשי, תפקיד בו כיהן בתקופת מלחמת יום הכיפורים.
על פי עדותו, לפני המלחמה העריך כי זו תפרוץ על סמך סקירות ששמע במטכ"ל וקשר עם פקודו לשעבר יואל בן-פורת, שפיקד על יחידה 848 ועל כן הכין את החיל, כולל אימונים, גיוס מילואים והכנת תשתית קשר חלופית לשעת חירום.
בסיום תפקידו ב-1975 התכוון להשתחרר ולעבור לעבוד כמנכ"ל הדואר, אך הרמטכ"ל מוטה גור ושר הביטחון שמעון פרס החליטו לקדמו לדרגת אלוף ולמנותו לראש יחידת המחקר והפיתוח במשרד הביטחון.
הוא היה נציג מערכת הביטחון בהדרכה ובקידום הצבא האיראני בתקופת השאה פהלווי, כולל אסטרטגיה שדגלה בפיתוח טילים מתקדמים.
ב-1977 מונה לנספח צה"ל בוושינגטון ובקנדה.
על שירותו עוטר ב-1980 באות לגיון ההצטיינות.
לאחר שחרורו עבד בשיקום קיבוצים, בין השאר של כפר בלום ומשמר דוד.
שימש כיועץ בתחומי הטכנולוגיה והתקשורת בחברות שונות בהן פלאפון ולמבקר המדינה, בין השאר כיהן כדירקטור, יועץ אסטרטגי ויועץ לצורך היערכות לבאג 2000 בחברת בזק.
משמש כנשיא העמותה להנצחת חללי חיל הקשר והתקשוב, כיהן כחבר בקורטוריון ובוועד המנהל של הטכניון.
ענבר בוגר תואר ראשון במשפטים (1957) מבית הספר הגבוה למשפט וכלכלה ותואר ראשון בהנדסת חשמל בפקולטה להנדסת חשמל בטכניון (1965).
ד"ר יעקב בעל-שם, קשרים לך, ירושלים במלחמת השחרור, (מבוא: אלוף (מיל).
שלמה ענבר), הוצאת העמותה להנצחת חללי חיל הקשר והתקשוב, 2013.
שלמה ערמן (28 בינואר 1953 – 8 באוקטובר 1973) היה חייל צה"ל שעוטר בעיטור הגבורה, העיטור הגבוה ביותר שניתן בצה"ל, על לחימתו במלחמת יום הכיפורים.
הועלה לדרגת סגן-משנה לאחר מותו.
שלמה ערמן נולד בחיפה לאסתר ואברהם ולו אחות ושני אחים נוספים.
הוא למד שנה בבית-הספר היסודי "אפגני", ואחר-כך בבית-הספר "קישון".
את לימודי התיכון עשה בבית הספר הריאלי, והיה פעיל בתנועת הצופים.
ארבעה ימים לאחר סיום בחינות הבגרות התגייס לשירות סדיר בצה"ל.
ערמן גויס לצה"ל בתחילת אוגוסט 1971 והוצב בחיל השריון.
לאחר הטירונות השלים קורסים שונים למקצועות השריון, נשלח לקורס מפקדי טנקים, והוצב בגדוד 9 של חטיבה 14 בסיני.
שבועיים לפני מלחמת יום הכיפורים נשלחה המחלקה שבה שירת למתחם "אורקל" של קו בר-לב, המתחם הצפוני ביותר של צה"ל בקו התעלה, שכלל שלושה מעוזים.
אזור מעוז אורקל היה שטח קשה לתנועה המוקף בביצות טובעניות, והגישה אליו הייתה דרך ציר האורך שצמוד לתעלת סואץ או דרך כבישי פלסטיק שסללו אנשי חיל ההנדסה.
עם פרוץ המלחמה, ב-6 באוקטובר 1973, ספג המעוז אש כבדה של ארטילריה מצרית ממערב וממזרח.
מפקד המחלקה, , פקד על שלושת הטנקים של המעוז לנוע לכיוון עמדות האש המסומנות, אולם נפגע מרסיסים בראשו, איבד את הכרתו, ולאחר זמן מה מת מפצעיו.
שלמה ערמן, סמל המחלקה, נטל את הפיקוד, ארגן את הכוח ופתח בירי לעבר העמדה המצרית בה רוכזו חיילים מצריים נושאי נשק נ"ט, טנקים ותותחים.
הכוח ניהל קרב ממושך כנגד המצרים, תוך שערמן מתדרך כל העת בקור רוח את אנשיו ומשבחם על פגיעותיהם.
בינתיים הותקף המעוז על ידי חיילי חי"ר מצרים ושידר קריאות נואשות לעזרה.
שלמה ערמן החליט כי שני טנקים יחזרו למעוז להילחם במצרים וטנק נוסף יחפה מאחור בעמדת אש.
ערמן חזר אל חצר המעוז ומשם ניהל קרב אש נגד מאות אנשי חיל רגלים מצריים ונגד חוליות שריון מצרי.
בינתיים הלכה ואזלה התחמושת, ותגבורת לא נראתה באופק.
ערמן החליט לחסוך בתחמושת, ובמשך הלילה ניהלו קרב מטווחים קצרים נגד אנשי חיל הרגלים.
לאחר חצות, התקלקל תותח הטנק, וערמן עבר לטנק אחר.
עם עלות השחר פקד להיכנס אל עמדות מסתור ולהעביר אליו את כל הפגזים שנותרו בטנקים האחרים.
ביום השני למלחמה, הפגיז ערמן את מוצב אורקל ג', כדי לנסות ולעצור את התקפת החי"ר המצרית, אולם אחר הצהריים נכבש המוצב ורוב חייליו נהרגו או נשבו.
עקב האירועים, התגבשה החלטה לעזוב את המעוז כששני טנקים וזחל"ם מחלצים את אנשי המעוז שנותרו.
הפריצה מהמעוז בוצעה כאשר ערמן נע בטנק הראשון, אחריו הזחל"ם והטנק השני במאסף.
המגמה הייתה להגיע אל ציר "זגוגית" שיוביל אותם לכביש בלוזה.
ליד שער המעוז הצליחו שלושת הכלים להיחלץ ממארב והמשיכו לנוע, בלב שטח בשליטה מצרית, אל עבר ציר "נדר".
לאחר פגיעת טיל בזחל"ם וחסימת דרכו של הטנק המאסף, ביקש ערמן אישור לעצור ולחלץ את האנשים שבזחל"ם, אולם נענה בשלילה, ונאלץ לנטוש את שני הכלים.
תוך זמן קצר נפגע גם הטנק האחרון מטיל נ"ט.
ערמן ואנשי הצוות נחלצו מהטנק והמשיכו בנסיגה רגלית לעבר תעוז "יורם", שהיה מרוחק כ-17 ק"מ ממיקומם.
המסע המפרך בביצות ארך כשמונה שעות, ובמהלכו נשא עמו ערמן חייל פצוע מחיילי התצפית.
ערמן ופקודיו הגיעו סמוך לטנקים של אנשי מילואים מגדוד שריון 113 תחת פיקודו של אסף יגורי, שגויסו בבוקר יום הכיפורים, שעות ספורות לפני פרוץ המלחמה.
אנשי הגדוד, שהותקפו קודם לכן על ידי מארב הקומנדו המצרי ברומני, חשדו שמדובר באנשי קומנדו מצריים.
אף שערכו הליך זיהוי שבו הוכח להם שמדובר בחיילים ישראלים (החיילים נתנו שמות קוד ופרטים על החיים בארץ), ירו חיילי גדוד 113 פגז לעבר ערמן ופקודיו, שממנו נהרגו ערמן ושניים מהנחלצים, בעוד שניים אחרים, לוי ורוסקיס, ניצלו.
לאחר שעלה ספק אצל אנשי הגדוד אם אכן מדובר בכוח קומנדו מצרי, הוזעקה עזרה לטיפול בנפגעים, אולם זו נאלצה לקבוע את מותם.
על פועלו במלחמת יום הכיפורים קיבל ערמן את עיטור הגבורה, העיטור הגבוה ביותר שניתן בצה"ל.
דבר מותו של ערמן נודע להוריו רק בתום שלושה שבועות, משום ששמו נרשם בטעות כהרמן במקום ערמן.
ראש עיריית חיפה, אלוף (במיל.) עמרם מצנע הקים אתר זיכרון לזכרו בגן, הנושא את שמו, ברחוב טבנקין בעיר, ליד בית הוריו.
רבי שלמה פּולְיַצֶ'ק (נכתב גם פוליאצ'ק; כונה העילוי ממייצ'ט; א' באדר ה'תרל"ז - כ"א בתמוז ה'תרפ"ח, 14 בפברואר 1877 – 8 ביולי 1928) היה למדן ליטאי שהתפרסם כגאון הלכה, ראש ישיבות לידא ורבנו יצחק אלחנן.
נולד בכפר סיניציניץ הסמוך לעיירה מייצ'ט (בפולנית: Mołczadź) שבפלך גרודנה של האימפריה הרוסית.
יהודי הכפר השתייכו בפועל לקהילת יהודי מייצ'ט, ומכאן כינויו.
אביו של פוליצ'ק חכר את סניף הדואר ואת בית המרזח של הכפר.
כבן שלוש היה שומע את בני המשפחה לומדים מקרא, וידע להשיב על שאלות המלמד.
כבן שלוש וחצי ידע לקרוא.
הוא החל בלימודיו בתלמוד תורה בעיירה בגיל חמש עם תלמידים גדולים ממנו בשנים.
כבן שש למד גמרא בחדר בעיירה מייצ'ט, ולאחר מכן בתלמוד תורה בעיר נובהרדוק.
בגיל שמונה שלחו אביו ללמוד בישיבת סלונים, בה היה למצטיין שבתלמידיה.
כבן עשר למד בעצמו, בלי עזרת רב ומורה, גפ"ת בהבנה יתירה.