tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
כאשר מינים אלו מקורם מארץ ישראל, תיקנו להזכיר שבח זה של ארץ ישראל בלשון הברכה, במקום 'ועל הפירות' יש לומר 'ועל פירותיה'.
לאחר שתיית יין הנעשה מגפן, יש לברך ברכה אחת מעין שלוש, שמשום חשיבותו של היין קבעו לו נוסח ברכה בפני עצמו, שלא כשאר משקים שמברכים אחר שתייתם ברכת בורא נפשות.
בפתיחת ברכה זו, אומר "על הגפן ועל פרי הגפן", אבל נחלקו הראשונים אם חותם "על הארץ ועל הפירות" (או על פירותיה - בפירות ארץ ישראל), או שחותם "על הגפן ועל פרי הגפן" (או על פרי גפנה - בפירות ארץ ישראל).
שתי הדעות מובאות בשולחן ערוך.
ברכה צְפירה (15 באפריל 1910 – 1 באפריל 1990) הייתה זמרת פופולרית בארץ ישראל מאז שנות ה-30 וחלוצת הזמר העברי.
שירתה נחשבת אבן דרך ביצירתו של סגנון מוזיקלי ישראלי מקורי, בין השאר בזכות שיתוף הפעולה המשמעותי שלה עם המלחין נחום נרדי.
ברכה צפירה נולדה ב־ו' בניסן תר"ע בכפר התימנים בשילוח, ירושלים, לרב יוסף צפירה ולנעמה לבית עמרני, שניהם יוצאי צנעא בתימן.
אמה נפטרה בלידתה, ואילו אביה – אשר עלה לארץ ישראל ב-1877 והתיישב בשכונת נחלת צבי בירושלים – נפטר מטיפוס כשהייתה בת שלוש.
משך זמן מה התגוררה אצל דודה, ואחר כך נשלחה לבית יתומים בשכונת ימין משה בירושלים, ומשם נדדה בין משפחות אומנה.
משפחות אומנה אלה היו בנות עדות וחברות שונות בירושלים.
כך התוודעה צפירה כבר בילדותה ללחנים ולשירים של מגוון עדות ישראל.
בסביבות 1924 עברה לכפר הנוער מאיר שפיה.
הדסה, רעייתו של מנהל הכפר ומורה שם, עמדה על יכולותיה הקוליות של צפירה.
גם הנרייטה סולד שמעה את שירתה, התרשמה ושלחה אותה לתל אביב, ללמוד דרמה.
בגיל 16 צפירה הצטרפה כזמרת לתיאטרון הארץ ישראלי (התא"י).
בתיאטרון פגשה באמרגן משה ואלין שהפך לאמרגנה וארגן עבורה קונצרטים.
בתל אביב התגוררה בכרם התימנים, שם התחברה מחדש לשורשיה התימניים ויצרה קשרים עם "חבר'ה טראסק", חבורה בוהמית שניסתה לגשר בין תרבות המזרח לתרבות האירופית.
לאחר מכן הופיעה כזמרת בתיאטרון הסאטירי הקומקום שהקים אביגדור המאירי.
המאירי התרשם מזמרתה, וביוזמתו יצאה לברלין ללמוד מוזיקה.
בברלין, בסוף שנות ה-20, למדה צפירה בבית הספר של מקס ריינהרדט והכירה את המלחין נחום נרדי.
הוא הלחין עבורה שירים רבים, והיא חשפה אותו לעולם שירי העם והליטורגיה של עדות ישראל השונות.
במשך עשור הופיעו שניהם בקונצרטים משותפים באירופה, ארצות הברית ואף בארץ ישראל ובמצרים, וצפירה קנתה לה מעמד של כוכבת.
השניים אף נישאו, אך התגרשו לאחר שמונה שנים.
בשנות ה-40 שיתפה צפירה פעולה גם עם מלחינים שעלו לארץ מאירופה, בהם פאול בן-חיים, עדן פרטוש ומרק לברי.
היא חשפה בפניהם את סגנון המוזיקה המזרחי, ובכך תרמה ליצירת סגנון מוזיקלי ישראלי חדש ואף להבאתו אל אולם הקונצרטים.
הסגנון המיוחד של שירתה וגווניה הכיל יסודות של מוזיקה תימנית, ספרדית וערבית.
המבטא הגרוני וחיתוך הצליל הכללי של קולה הקנה לביצועיה מימד של "אותנטיות", "שורשיות" מקומית ו"חושניות" – בעיקר לאוזניים של מי שחונכו על מוזיקה אירופית.
ביצועיה הקנו לשירים בעלי גוון אירופי מובהק ניחוח של מזרחיות.
צפירה הרבתה לשיר את שיריו של חיים נחמן ביאליק, אשר להם הותאמו לחנים מזרחיים, בהם "בין נהר פרת ונהר חידקל", "שיר העבודה והמלאכה" ו"יש לי גן".
עוד משיריה הידועים: "התרגעות", "עלי גבעה", "שתו העדרים", ושירי הילדים "שנה טובה", "לביבות" ("קמח מן השק") ו"מי יבנה בית".
הופיעה בטקס הפתיחה של המכביה השנייה ב-1935. השיר "אלוהים אשאלה" בביצועה היה השיר שפתח את השידורים העבריים של קול ירושלים – הרדיו המנדטורי ב־1936. אלו היו שידורי רדיו הסדירים הראשונים בארץ ישראל.
בספרם של מכס ברוד ופטר גרדנויץ "המוזיקה בישראל מימות קדם עד ימינו אלה" (הוצאת ראובן מס, 1954) כותב ברוד:
ב־1966 זכתה ברכה צפירה בפרס אנגל על תרומה למחקר המוזיקלי בישראל.
צפירה נישאה בשנית לכנר בן עמי זילבר (בנו של הצייר אריה זילבר).
בתה של ברכה צפירה מנישואיה לנחום נרדי היא זמרת האופרה נעמה נרדי, ובנה מנישואיה לבן עמי זילבר הוא הזמר והמלחין אריאל זילבר.
ברכה צפירה נפטרה ב־ו' בניסן תש"ן (1990), בגיל 80. נטמנה בבית העלמין קריית שאול בתל אביב.
בירושלים נקרא רחוב על שמה בשכונת רמת שרת, בנוסף לכך נקראו על שמה רחובות בבאר שבע, עכו, הרצליה וראש העין.
בתל אביב נקראת כיכר על שמה בשכונת בבלי.
הרבנית ברכה קאפח (ה'תרפ"ב, 1922 - כ"ג בכסלו התשע"ד, 26 בנובמבר 2013) הייתה אשת חסד, יזמית, פעילה חברתית ואשת הרב יוסף קאפח.
כלת פרס ישראל לשנת 1999.
ברכה קאפח נולדה בצנעא, בירת תימן ליוסף ולנעמי צדוק.
בגיל 11 נישאה לבן דודה יוסף קאפח, שבבגרותו הפך לרב, והיה מנהיג מרכזי בקרב יהדות תימן וחתן פרס ישראל.
בגיל 14 ילדה את בנם הראשון דוד, ובהמשך גם את נעמי ויחיא.
בשנת 1943 בגיל 21 עלתה עם משפחתה לישראל, במסע ארוך על גבי חמורים לעיר הנמל עדן, במהלכו שָׁכְלָה את בנה הצעיר יחיא.
בהיותה בישראל נולד לה בן נוסף, אריה.
המשפחה התגוררה כמה שנים בתל אביב, ובהמשך עברה לירושלים לשכונת נחלת אחים ובה החלה לבלוט ביזמותה ובמעשי החסד שלה.
היא פתחה מפעל רקמה והעסיקה רוקמות רבות משכבות חלשות.
בהמשך פתחה בגדייה, בה חולקו בגדים יד שנייה בעזרת צוות של מתנדבות.
במסגרת הבגדייה אף התאימה שמלות לכלות לליל כלולותיהן.
במקביל, הקימה את עמותת הצדקה "סגולת נעמי", על שם אמה, ובמשך עשרות שנים ניהלה מפעלי גמילות חסדים שהיוו סעד לאלפי נזקקים בירושלים וסביבתה.
בין היתר ייסדה והייתה מנהלת פרויקט ה"קמחא דפסחא", במסגרתו חולקו, בעזרת הציבור, מצרכי מזון לחג הפסח כגון מצות ויין.
כמו כן פתחה חוגים להעשרת בני הקהילה בתחומים שונים.
ב-1976 יצאה ברכה קאפח עם הפעילה יונה עמיר לסיור בארצות הברית, על מנת להשיג כספים להקמת מרכז למורשת יהודי תימן בירושלים.
הן הוזמנו למוזיאון היודאיקה בשיקגו, שם הציגו תלבושת כלולות תימנית ולאחר מכן השמיעו הרצאות ברחבי ארצות הברית על התרבות, החיים והבית המסורתי אצל יהודי תימן.
בשנת 1992 הוענק לה התואר "יקירת ירושלים".
על פועלה זכתה קאפח ב-26 תעודות הוקרה שונות, וכן בפרס ישראל לשנת תשנ"ט - 1999, על "תרומתה המיוחדת לחברה ולמדינה".
היא ובעלה נבחרו לדמויות המופת של החינוך הממלכתי דתי לשנת תשע"ו.
ד"ר יעל שי כתבה על חייה של קאפח את הספר "וזאת הברכה", המתאר את חייה בתימן, נישואיה, עלייתה לארץ ישראל, פעילויותיה ומפעל גמילות החסדים אותה הקימה.
לאחר מותה של הרבנית ברכה קאפח, הוציאה לאור כלתה, ד"ר אסתר קאפח, את הספר "רבנית וכלה בשליחות המדינה".
הספר מתעד את שליחותן לריו דה ז'ניירו בברזיל לרגל חגיגות יום העצמאות הארבעים למדינת ישראל בשנת 1988, את דמותה של הרבנית דרך סיפורי החסד, את תערוכת התלבושות המסורתיות של מגוון עדות ישראל ואת מופעי הפולקלור שלהן ביחד עם הזמרת עפרה חזה.
עדן נולדה בירושלים (שם נעוריה היה לוצ'ינסקי-אור).
בין מוריה היה יוסף טל.
את אלכסנדר תמיר (וולקוביסקי), הכירה כששניהם היו תלמידי האקדמיה למוסיקה ולמחול בירושלים.
שניהם הרבו להופיע בארץ ובעולם, ולהקליט (בין השאר לחברת דקה, בשנת 1964),
מאז שנת 1955 הופיעה בצמד עם הפסנתרן אלכסנדר תמיר בדואו פסנתר בשם דואו עדן-תמיר.
בין השאר ניגנו בישראל את הנוסח לשני פסנתרים של "פולחן האביב" של סטרווינסקי, באישור המלחין עצמו, וכיהנו כמורים בכירים באקדמיה.
עדן הייתה גם מנהלת הקונסרבטוריון שליד האקדמיה וייסדה את אגודת שופן בישראל.
בשנת 1968 ייסדה יחד עם אלכסנדר תמיר את "מרכז טארג למוזיקה" בשכונת עין כרם בירושלים.
לאחר מותה שונה שם המרכז למרכז עדן-תמיר למוזיקה.
עדן המשיכה לנגן ולהופיע עד ימיה האחרונים, על אף בעיות בריאות.
עברה אירוע מוחי בשעת חזרה לקונצרט מרכז טארג.
ומאז הייתה שרויה בחוסר הכרה עד מותה.
בהלכה, בְּרָכָה לְבַטָּלָה היא ברכה הנאמרת כאשר אין חיוב או צורך לומר אותה.
לפי ההלכה אסור לברך ברכה לבטלה.
ומכאן שהאיסור נובע מכך שהאדם אומר את שם ה' ללא צורך, ויש בכך משום פגיעה בכבוד ה'.
יש הסוברים כי דברי הגמרא הם כפשוטם, ואיסור זה הוא מהתורה אולם לפי מפרשים אחרים אין איסור מן התורה בברכה לבטלה, שכן האדם אינו אומר את שם ה' סתם, אלא כדי לברך את ה'.
לדעתם, איסור ברכה לבטלה הוא איסור מדרבנן, והפסוק שהביאה הגמרא כמקור לאיסור זה - אינו אלא אסמכתא.
אדם שבירך בטעות ברכה לבטלה, יש לו לומר מיד לאחר הברכה 'ברוך שם כבוד מלכותו לעולם ועד' כפי שכותב הרמב"ם:
מקורו של הרמב"ם הוא בדברי התלמוד הירושלמי, שם הוזכר לראשונה שיש לומר 'ברוך שם', במקרה שבירך ברכה לבטלה.
האשכנזים ההולכים אחרי פסק הרמ"א נהגו לומר זאת לאחר הנחת תפילין של ראש מחשש שמא ברכו ברכה זו לבטלה.
מחמת חשש איסור ברכה לבטלה, יש שנהגו שקודם בדיקת חמץ מפזרים בבית פירורים, מחשש שמא בשעת הבדיקה לא ימצא כלל חמץ, ויתברר שברך ברכה לבטלה, ויש שהתנגדו למנהג שמא ישכחו היכן שמו את הפירורים.
בהשאלה משמש הביטוי "ברכה לבטלה" לציון מאמץ שנעשה לריק, ללא שיש בו תועלת או סיכוי להצלחה.
ברכה מעין שבע הוא שמה של תפילה שאומר שליח הציבור כחזרת הש"ץ בליל שבת.
תוכן הברכה הוא קיצור ותמצית של התפילה הנאמרת בשבת הנקראת 'תפילת שבע' על שם שבע הברכות שבה, ומכאן שמה 'ברכה מעין שבע'.
ברכה מעין שבע נזכרת בתלמוד הבבלי רק כבדרך אגב ב.
בירושלמי מופיעה הברכה כמנהג הנהוג בבבל במקום שאין בו יין לקידוש.
על פי הנאמר בתלמוד הבבלי שם, אין סיבה מהותית לברכה זו, שהרי חזרת הש"ץ אינה נוהגת בתפילת ערבית, וברכה זו היא תקנה שטעמה הוא "משום סכנה".
המפרשים הסבירו טעם זה כמיועד להאריך את התפילה כדי למנוע סכנה מהמתפללים שנשארים אחרונים בבית הכנסת, בזמן שמקום בית הכנסת היה מחוץ לשטח המיושב (על מי שלא מחכה למתפללים האחרונים נאמר "טורפים לו תפילתו בפניו").
למשל, רש"י בפירושו למסכת שבת שם מסביר:
הרמב"ם נותן הסבר דומה ב:
אולם הגר"א (בביאורו לשולחן ערוך או"ח רסח, יג) מצטט מהגאונים שתפילה זו נועדה לאפשר למאחרים לצאת ידי חובת תפילת העמידה על ידי החזן מבלי שיצטרכו לומר את העמידה המלאה בעצמם.
וכך המאחרים היו מצמצמים את הפער ויכלו לעזוב את מקום התפילה יחד עם שאר המתפללים.
כאמור, בתלמוד הירושלמי טעם זה אינו נזכר, ועל פי המובא שם מטרתה של הברכה היא אחרת לגמרי – להוות תחליף לקידוש עבור אנשים שאין להם יין: .
ברכה מעין שבע פותחת בדומה לשאר תפלות שמונה עשרה: "בא"י או"א א-להי אברהם א-להי יצחק וא-להי יעקב, הא-ל הגדול הגבור הנורא, א-ל עליון, קונה שמים וארץ".
ההמשך "קונה שמים וארץ" הוא כנראה נוסח ארצישראלי קדום שהיה נוסח הקבוע בכל התפלות.
לאחריו יש קטע הכולל את שבע הברכות שבתפילת שבע בקצרה:
"מגן אבות" כנגד ברכת אבות ("מגן אברהם").
"מחיה מתים" כנגד ברכת גבורות ("מחיה המתים")
"האל הקדוש" כנגד ברכת קדושת השם ("האל הקדוש")
"המניח לעמו" כנגד ברכת קדושת היום ("רצה במנוחתנו")
"לפניו נעבוד" כנגד ברכת העבודה
"ונודה לשמו" כנגד ברכת הודאה
"מעין הברכות", "אדון השלום" כנגד ברכת השלום.
ואחריו אומרים "או"א רצה במנוחתנו" כבכל תפילות שבת עד לחתימה "בא"י מקדש השבת".
השולחן ערוך פסק שמי ששמע ברכה זו משליח ציבור יצא ידי חובתו, וכמה אחרונים מפקפקים בזה.
ברוב קהילות האשכנזים נהוג שהקהל אומר יחד עם החזן חלק מהברכה (החל מ'מגן אבות' ועד 'זכר למעשה בראשית'), ויש מקפידים שהש"ץ יחזור על 'מגן אבות' אחרי שהקהל אמרוהו.
בלילי יום טוב גם כן היה ראוי לומר ברכה זו, אך מאחר שלא תקנו חז"ל כן אין מברכים.
היות שברכה זו תוקנה כלפי שבת, אין בה אזכור למועדים אחרים, אף אם חל ראש חודש או יום טוב במקביל לשבת.
בשבת שובה אומרים 'המלך הקדוש' במקום 'האל הקדוש', בדומה לשינוי בתפילה הנוהג בכל עשרת ימי תשובה.
תקנה זו בתוקפה גם כיום, אף על פי שבתי הכנסת נמצאים בשטח המיושב, ואף כשאין מי שאיחר לבוא.
אך בשל הסיבות לתיקונה, היא נאמרת דווקא במניין במקום קבוע, ולא ביחידות או במניין מזדמן.
אולם, יש שכתבו שמנהג ירושלים לאומרה גם במנין מזדמן וכן ראוי לנהוג בכל מקום.
יש מנהגים שונים אם לאומרה בליל א' דפסח שחל בשבת, וברוב הקהילות נוהגים שלא לאומרה.
בקהילות אשכנזיות שונות, וכן במוזיקת הכליזמר נפוץ השימוש בשטייגר "מגן אבות", המכונה כך על שם הנעימה ששימשה לניגון התפילה בבתי הכנסת.
בשבתות מיוחדות, נהגו באשכנז בימי הביניים להוסיף פיוטים בברכה זו.
שריד למנהג זה נשאר בקצת קהילות עד היום כאשר שבועות חל בשבת.
מגן אבות - לחן של חסידות קרלין וסטולין.
מגן אבות - מוטי שטיינמץ באלבום עתיק יומין לחן של המגיד מקוז'ניץ.
כלת פרס ראש הממשלה לסופרים עבריים לשנת ה'תש"ע.
ברכה סרי נולדה בצנעא שבתימן למשפחה דתית, אחת משבעה ילדים.
אביה משה (מוסא) היה בעל חנות, מתלמידיו של הרב יחיא קאפח, מנהיג הזרם הדרדעי.
משפחתה של אמה חמאמה ובראשם אביה יהודה סרי חיו כבר בארץ ישראל, לאחר שעלו בשנת 1932. עלתה לישראל עם משפחתה בהיותה בת עשר, והם התיישבו בשכונת התימנים שעל יד קריית אתא.
בשנת 1963 החלה ללמוד באוניברסיטה העברית בירושלים וקיבלה שם תואר ראשון בלשון ובלשנות ותואר שני בלשון עברית ובלשנות שמית.
נישאה לצעיר אמריקאי בשם פתחיה מנקס, ילדה בן ובת, וכעבור שלוש שנים התגרשה.
בין השנים 1989–1997 חייתה בברקלי שבקליפורניה.
כתיבתה של סרי סובבת סביב מספר תחנות מרכזיות, בהן: יהדות, מזרחיות, פמיניזם ושמאל פוליטי.
את ראשית עיסוקה האמנותי והספרותי החלה סרי בכתיבת סיפור קצר בשם "קריעה" שהתפרסם בשנת 1980 בכתב העת "נגה" תחת שם העט "פועה מרי-דור".
סיפור זה עובד למחזה על ידי אמיר אוריין (1987) וזכה לשבחים רבים.
עם זאת, סיפור זה הקים על סרי רבים ובודד אותה מהקהל אליו פנתה והקהילה התימנית והמזרחית החרימה אותה.
כתיבתה של סרי שזורה במוטיבים פוליטיים המשלבים בין עמדה פוליטית שמאלית ומזרחיות.
פרסמה את הספר "שבעים שירי שוטטות" שם הראתה סוג אחר של פואטיות, כתיבה בסגנון דור הביט ששילבה מסורות תימניות, פמיניזם, ואמירה של אישה מזרחית מסוג אחר - אישה שמגדירה את העולם הנשי בחברה שלה ואל מול החברה כולה ולא מתפשרת.
היא עברה לכתוב ולחבר את המאבק החברתי והצורך בהגדרתו אל מול הבזבוז וחוסר המוסר של כוחות הכיבוש.
בנושאים אלו המשיכה עם ציר הכתיבה הפמיניסטית והראתה בספרה "פרה אדומה" את ההקשרים בין פטריארכליות ופטרונות של השמאל.
לצד כתיבתה, הקימה סרי הוצאת ספרים משלה, הוצאת האור הגנוז, לאחר שנדחתה על ידי הוצאות השירה המרכזיות.
בספריה ניתן לראות עיצוב חדשני עם רעיונות שמאתגרים את עיצוב ספרי השירה.
שירתה הפכה לאינטרטקסטואלית במודעות עצמית גבוהה.
בכל ספר היא משלבת טקסטים מהתנ"ך שמדברים על עולם האישה תוך הסבת המבט למצבה של האישה המזרחית שלא ויתרה על המסורת.
שירתה מביאה חיבור של יהדות, רוחניות עם התרסה והגדרה עצמית.
היא משלבת כתיבה חברתית בדומה לכתיבתה של הפעילה החברתית והמשוררת ד"ר ויקי שירן.
היא אף אורגת לתוך שירתה את הכתיבה על תמות מהיהדות כמו כתיבתה של המשוררת חביבה פדיה.
יצירתה אינה מסתגרת במגדל השן ולא נכנסת לגטאות יהודיים או חברתיים אלא יוצרת שירה אינטרדיסציפלינרית, פוסטמודרניסטית ופמיניסטית.
ברכה סרי נכללה באנתולוגיה של השירה המזרחית - מאה שנים, מאה יוצרים: אסופת יצירות עבריות של יוצרים מן המזרח במאה ה-20 (בעריכת סמי שלום שטרית, הוצאת בימת קדם לספרות, כרך א', 1998).
בשנת 2009, יצא לאור הסרט "המלכה חנטרישה", הסרט עסק בכתיבתה של סרי והשתתף בתחרות רוח החופש בפסטיבל הקולנוע ירושלים בו זכה בסרט התיעודי הטוב ובפרס על שם ויקי שירן בפסטיבל הבינלאומי לסרטי נשים ברחובות.
הסרט הוקרן בערוץ 10 וערוץ 2.
שבעים שירי שוטטות, ירושלים: הוצאה עצמית, 1983.
פרה אדומה, תל אביב: הוצאת ברירות, 1990.
קידושין (ספר הברית והחסד - חלק א'), ירושלים: הוצאת האור הגנוז, 2000.
נורית: שיעורים בתורת העבודה (ספרי הברית והחסד - חלק ב'), ירושלים: הוצאת האור הגנוז, 2001.
הספר עוסק בנשים: דמויות של נשים שהשפיעו על המחברת, ביוגרפיות נשיות, ציטוטים, נשים בתנ"ך ופסוקים מ"אשת חיל".
בספר שילוב בין אמונה יהודית ופמיניזם מודרני.
כותרת המשנה של הספר "שיעורים בתורת העבודה" מצביעה על כך שהספר מהווה מדריך רוחני למבקשי דרך, גברים ונשים כאחד.
תפילות ושתיקות (ספרי הברית והחסד - חלק ג'), ירושלים: הוצאת האור הגנוז, 2002.
עדנה: חניה ומסע בחמישים שערים, ירושלים: הוצאת האור הגנוז, 2005.
בינה, ירושלים: הוצאת האור הגנוז, 2006.
בת יין, ירושלים: הוצאת האור הגנוז, 2007.
יקום פורקן התש"ע, ירושלים: הוצאת האור הגנוז, 2011.
1998 – פרס לאמנים עולים מצטיינים ממשרד הקליטה
1999 – פרס מענק השתתפות בהוצאת הספר "קידושין" מקרן עמוס
2005 – פרס מענק השתתפות בהוצאת הספר "בינה" מקרן עמוס
2009 – פרס ראש הממשלה לסופרים עבריים לשנת תש"ע
ברכה אחרונה היא כינוי לאחת משלוש הברכות שתיקנו חז"ל לברך לאחר אכילה או שתייה.
קיימים שלושה סוגי ברכות אחרונות:
ברכת המזון – ברכה הנאמרת לאחר סעודת פת (לחם).
ברכת מעין שלוש – ברכה הנאמרת לאחר אכילת מאכל מחמשת מיני דגן, בתנאי שהברכה שנאמרה קודם אכילתו אינה ברכת המוציא, וכן היא נאמרת על יין ועל פירות משבעת המינים.
בורא נפשות – ברכה הנאמרת לאחר אכילת שאר המאכלים, וכן לאחר שתית משקאות שאינם יין.
"ברכת המזון" פוטרת מלברך את שאר הברכות על המאכלים שנאכלו בסעודה, בתנאי שבאותה סעודה נאכל גם לחם.
ברכת "מעין שלוש" על פירות משבעת המינים פוטרת את ברכת "בורא נפשות" על שאר פירות, אך לא את 'בורא נפשות שלאחר אכילת שאר מאכלים או לאחר שתיית משקאות.
השיעור המינימלי לחיוב ברכה אחרונה
שיעור האוכל המינימלי המחייב ב'ברכה אחרונה' הוא שיעור כזית בזמן של כדי אכילת פרס.
במשקאות השיעור המינימלי הוא בשתיית משקה בשיעור רביעית.
בליל הסדר נאמרות שתי ברכות אחרונות: בתום הארוחה (הנכללת בפרק של סימן "שולחן עורך"), הראשונה היא 'ברכת המזון' (בפרק "ברך"), אך כיוון שלאחר מכן שותים כוס שלישית וכוס רביעית מארבע כוסות, נאמרת ברכת מעין שלוש על היין (בסוף פרק "הלל").
ברכה אחרונה על דברים שאינם מאכל
בגמרא במסכת ברכות נאמר שאין לברך ברכה אחרונה על דברים שאינם מאכל.
כך נפסקה הלכה כדעה שאין ברכה אחרונה על מצוות, ולא כדעת בני מערבא שברכו לאחר חליצת התפילין את ברכת לשמור חוקיו, וכן אין לברך ברכה אחרונה על ריח.
בהלכה, ברכה ראשונה היא קבוצת ברכות הנהנין הנאמרות לפני אכילת כל אוכל, בכל כמות, למעט מאכל שאינו ראוי למאכל אדם.
על פי המסורת, הברכה היא נטילת רשות מבורא העולם בטרם נאכל מן המאכל, מאחר שכל העולם שייך לו.
"כל הנהנה מן העולם הזה בלא ברכה – מעל".
תבנית הברכה היא: "ברוך אתה אדני אלוהינו מלך העולם..." וכאן בא המשך הברכה הספציפית.
על פי ההלכה, הברכה הראשונה על המאכל נקבעת על פי מוצאו של האוכל:
על לחמים שונים העשויים מחמשת מיני דגן, מברכים "המוציא לחם מן הארץ".
ברכת המוציא לחם מן הארץ פוטרת את כל המאכלים שייאכלו בתוך הסעודה, כיוון שהם באים "ללפת את הפת" – הם מהווים את עיקר הסעודה, עד לברכת המזון.
יוצאים מן הכלל הם יין, שעליו מברכים גם בתוך הסעודה, (חוץ משבת וסעודה שמברכים על היין בהתחלה ומתכוונים מן הסתם לשתות עוד בסעודה) ולפתן או מנה אחרונה, שעליהם מברכים לחוד בשל העובדה שאינם מהווים עיקר הסעודה.
על מוצרים שאינם לחם והם עשויים מחמשת מיני דגן, מברכים "בורא מיני מזונות".
ליין ישנו מעמד מיוחד ביהדות, ונקבעה לו ברכה מיוחדת – "בורא פרי הגפן".
על פירות הגדלים על העץ מברכים "בורא פרי העץ".
על ירקות או פרות הגדלים על שיח חד שנתי מברכים "בורא פרי האדמה".
על דבר שאין גידולו מן הארץ, מברכים "שהכל נהיה בדברו".
גם על דבר שעבר עיבוד עד שלא ניכר ממה הוא עשוי, מברכים "שהכל".
דוגמה למוצר כזה היא נוגט אגוזים וטחינה.
הסדר הבסיסי – מג"ע א"ש
במקרה שאדם רוצה לאכול מספר מאכלים, אולם אינו נוטל ידיו בתחילת הסעודה, ההלכה קובעת על איזה מאכל יברך תחילה, ועל מה יברך אחר כך.
סדר הקדימה הבסיסי הוא מזונות, גפן, עץ, אדמה, שהכל.
כלומר, תחילה יש לברך על מוצר שברכתו "בורא מיני מזונות", אחר כך על מוצר שברכתו "בורא פרי הגפן", אחר כך על מוצר שברכתו "בורא פרי העץ", ואז "בורא פרי האדמה" ו"שהכל נהיה בדברו".
סימנו של סדר זה מסומן בהלכה בראשי התיבות שלו – מג"ע א"ש.
ולעניין היין שקודם לפירות שבעה, אין זה אלא למנהג האשכנזים כפי שכתב הרמ"א (או"ח סי' ריא סעיף ד), אבל למנהג הספרדים, כתב הב"י שאין עניין להקדים היין לפירות שבעה, ובשו"ע (או"ח סי' ריא סעיף ד) השמיט דין זה.
ומ"מ מהיות טוב יש להקדים היין לפירות שבעה.
ושם בסעיף ג הביא דעת בה"ג (מובא בברכות פרק ו) בשם יש אומרים שברכת "העץ" קודמת לברכת "האדמה".
ועל כן טוב לחוש לדעת בה"ג ולהקדים עץ לאדמה אף על פי שאין זה מעיקר הדין.
נמצא שדין מג"ע א"ש אינו מוכרח ומעיקר הדין אפשר לשנות סדר הברכות כנ"ל.
אם מעוניינים לאכול כמה פירות – כולל פירות שברכתן בורא פרי האדמה, ישנו סדר הלכתי הקובע על איזה פרי יש לברך.
הסדר הוא: שבעה, חביב, שלם, העץ.
כלומר: פרי משבעת המינים עדיף על הפירות האחרים.
אחר כך פרי שחביב עליו – קודם לשאר הפירות.
לפי שיטות מסוימות פרי חביב קודם לשבעת המינים, ואפילו פרי חביב שברכתו "בורא פרי האדמה" קודם לפרי שברכתו "בורא פרי העץ" – על אף סדר מג"ע א"ש.
לאחר מכן עדיף פרי שלם על פני פרי חצוי, ואחר כך עדיף פרי שברכתו "בורא פרי העץ" על פרי שברכתו "בורא פרי האדמה".
אם ישנו יותר מפרי אחד משבעת המינים, הסדר בין פירות אלו נקבע על פי הפסוק בו הם מוזכרים בתורה: "ארץ חיטה ושעורה גפן תאנה ורימון ארץ זית שמן ודבש" ().
ככל שהפרי מוזכר קרוב יותר למילה ארץ, שמופיעה בפסוק פעמיים, כך הוא קודם.
לדוגמה, אם מונחים לפנינו תמר (דבש) וענבים, התמר קודם משום שהוא יותר קרוב למילה "ארץ" השנייה המופיעה בפסוק.
התאנה אף היא קודמת לרימון מאחר שהיא מופיעה לפניו בפסוק.
ברכה פֶּלִאי (20 בדצמבר 1892, סְטארוֹביץ', פלך קייב, רוסיה – 22 בפברואר 1986, בגבעתיים) הייתה מו"לית ישראלית, מייסדת הוצאת הספרים מסדה והמנהלת שלה במשך עשרות שנים.
פלאי נולדה בשם בְּרוֹנְיָה קוּצְנוֹק לשמואל קוצנוק ושרה לבית רביצב בכפר סְטארוֹביץ' , מצפון-מערב לקייב שבאימפריה הרוסית (כיום באוקראינה), הבת הבכורה מתוך שבעה ילדים, ביניהם אפרים (קוצנוק) קינן.
אביה היה סוחר עץ אמיד, שסיפק עץ לקרונות הצבא הצארי, ואמה הייתה בעלת חנות המכולת בכפר.
בילדותה הקשיבה לשיעורי תורה, תלמוד ועברית שקיבלו אחיה ממורה פרטי.
בגיל 6 זכתה למורה פרטי משלה שלימד אותה לקרוא יידיש, עברית ורוסית.
ב-1905 החלה ללמוד בגימנסיה בקייב, אולם נאלצה, עקב פרעות, לשוב לכפר.
היא המשיכה בלימודיה ב-1907, וסיימה אותם בהצלחה שלוש שנים לאחר מכן.
בהמשך סיימה בית ספר גבוה למסחר בקייב.
פלאי יצאה עם אמה החולה בשחפת לטיפולים בסן רמו ובטירול, אולם מצבה של האם החמיר והיא נפטרה.
כאשר פרצה מלחמת העולם הראשונה שהתה פלאי בסטארוביץ', לשם הגיע מאיר פיליפובצקי (1894–1958) כמורה לילדים היהודים.
השניים התאהבו ונישאו באוקטובר 1914, למרות התנגדות משפחתה.
הבן אלכסנדר נולד בשנת 1915.
באותה השנה ייסדה וניהלה גימנסיה יהודית לבנים בעיר מאלין (Малин), צפונית לז'יטומיר.
המהפכה הבולשביקית גרמה לבריחת יהודים רבים לעיר, ולבית ספרה נרשמו 400 תלמידים.
התקדמות הכוחות הבולשביקים אילצה את המשפחה להימלט מן העיר חזרה לכפר, וכיוון ששניהם נחשבו קפיטליסטים (מאיר הקים בעיר מפעל לשקים) לא יכלו לחזור בעקבות ניצחון הבולשביקים.
באחת מן הנסיעות של מאיר, שבהן הוביל סוכר לאודסה, הוא פגש במנחם אוסישקין, שהציע לו לעלות לארץ ישראל על סיפון האנייה "רוסלאן" שהייתה יוצאת משם ליפו.
אובדן מקור ההכנסה, מלחמת האזרחים וחינוכו הציוני של מאיר גרמו למשפחה לעזוב את אוקראינה והם עלו לארץ ישראל דרך קהיר ביולי 1921 בלא שידעו דבר על תנאי המחיה בארץ אז.
המשפחה התיישבה בעיר הצעירה תל אביב והתערתה בחוג החברתי והספרותי המתפתח של העיר.
ברוניה עברתה את שמה לברכה, ובשנת 1922 נולדה בתה שרה.
באוגוסט אותה שנה פתחה ברכה ספרייה ציבורית בשם "אחיעבר" בשני חדרים מושכרים בשדרות רוטשילד.
המיזם התאפשר בעזרת הלוואה בסך 30 לירות שלקחה מאחד הבנקים.
משלוח הספרים הראשון (בעברית, רוסית וגרמנית) הוזמן בברלין.
לאחר זמן מה שינתה הספרייה את שמה ל"מוריה" והחלה לשמש לזמן מה כיבואנית ומפיצה של ספרים בתחומי המדע, החקלאות וההנדסה לחנויות הספרים המעטות שהתקיימו אז בארץ ישראל.
הוצאת הספרים דביר הייתה שותפה במוריה.
ב-1923 ארגנה פלאי תערוכה של ספרים עבריים שהודפסו ביישוב, בעקבות פנייה של גדוד מגיני השפה, שהוקם באותה שנה ופעל לביסוס וחיזוק השפה העברית ביישוב.
כבר בשנת 1924 הפכה מוריה למקום המפגש המרכזי לחוג הספרותי ולאנשי הרוח של תל אביב.
בנוסף, הפכה הספרייה לאחד מן המשווקים הסיטונאים הראשיים של ספרים מיובאים ומקומיים ביישוב.
פלאי הנהיגה את שיטת המכירה ב"תשלומים" ופתחה סניפים נוספים של "מוריה" בירושלים, חיפה, פתח תקווה וטבריה.
בשנת 1926 יזמה את שוק הספרים הראשון, שהתקיים בשדרות רוטשילד.
היריד נמשך יום אחד ובמהלכו נמכרו הספרים בהנחה של 25 אחוז.
עם השנים התפתח האירוע והפך לשבוע הספר העברי.
המשבר הכלכלי העולמי של 1929 הביא עמו מיתון, ירידה חדה במכירות ובתשלומים ומוריה מצאה את עצמה, כחברות רבות ביישוב, על סף פשיטת רגל.
על מנת להציל את העסק המשפחתי החליטה ברכה להמשיך את שיווק הספרים ובמקביל לנסות ולמכור את הספרים שנותרו במלאי.
מאיר, בעלה, נכנס כשותף לחברת "הפלס" שעסקה בנדל"ן, בנייה, ביטוח ומוצרי קוסמטיקה.
בשנת 1930 החלה את פעילות הוצאת הספרים "מסדה" בביתה.
ב-1932 ייסדה את ההוצאה רשמית ברחוב הרצל בתל אביב והקימה את דפוס פלאי, שבו הודפסו ספרי ההוצאה.
המיזם הראשון שהפיקה ההוצאה היה "האנציקלופדיה הכללית" בעריכת פרופ' יוסף קלאוזנר.
מיזמים נוספים מרובי-כרכים היו תנ"ך בפירוש ש"ל גורדון, היסטוריה של המוזיקה באירופה, האנציקלופדיה לפסיכולוגיה, "אנציקלופדיה מסדה" בחמישה כרכים, אנציקלופדיה תרבות, אנציקלופדיה תרבות ועולם התרבות שתורגמו במקור מאיטלקית (הוצאת פאברי) ואנציקלופדיה לנוער "אביב".
פלאי שיתפה פעולה גופים נוספים, הבולט שבהם היה מוסד ביאליק.
במסגרת שיתוף פעולה זה הופקו "מלחמות היהודים" של יוספוס פלביוס, וכן סדרת ספרי אמנות הציור בצבע, שכללה כרכים על רפאל, מיכלאנג'לו ולאונרדו דה וינצ'י.
בשנת 1944 עזב מאיר את "הפלס" שב למסדה וניהל את תחום ההפצה בחברה.
בניהולה, זכתה ההוצאה להצלחה כלכלית, רכשה נכסי מקרקעין ונמנתה עם הוצאות הספרים המובילות בארץ.
גולת הכותרת של מסדה היה מיזם האנציקלופדיה העברית, שבנה, אלכסנדר פלאי, יסד והיה מנהל המערכת שלה עד שנות ה-80 של המאה ה-20.
ברכה פלאי פרשה מניהול מסדה לאחר יום הולדתה ה-90 וחילקה את מסדה לשניים: הוצאת "מסדה" - המחלקה העברית, שנוהלה על ידי נכדה יואב ברש, ו"מסדה פרס", שכללה את האנציקלופדיה העברית והמחלקה האנגלית והייתה בידי בנה אלכסנדר.
בשנת 1979 הוענק לה התואר יקירת העיר תל אביב.
בשנת 1984 פרסמה פלאי את האוטוביוגרפיה שלה, "חיים של ברכה".
ברכה פלאי נפטרה ב-1986 ונקברה בבית העלמין קריית שאול לצד בעלה, שנפטר ב-1958.
לברכה ומאיר נולדו שני ילדים:
הותיר אחריו שני ילדים מנישואיו הראשונים.
לשניים נולדו שלושה ילדים: הבן יואב, והבנות רותי ויעל.
ברכה פלאי, חיים של ברכה, גבעתיים: מסדה, 1984.
ברכה (ברברה) פוּלד (26 בדצמבר 1927, ברלין – 24 במרץ 1946, תל אביב) הייתה לוחמת ומפקדת בפלמ"ח, שנהרגה בליל וינגייט מאש הצבא הבריטי.
מותהּ הפך לסמל במאבק תנועת המרי העברי נגד שלטון המנדט וגזירות הספר הלבן, בעניין הגבלת העלייה של יהודים לארץ ישראל.
בשל כך, נקראה על שמהּ אוניית המעפילים "ברכה פולד".
ברברה (בארבל) פוּלד נולדה בברלין, בת שנייה למשפחה מתבוללת ואמידה.
אביה, לותר פולד, היה קצין בחיל התותחנים הגרמני, במלחמת העולם הראשונה.
לבתו קרא ברברה על שם ברברה הקדושה, הקדושה הפטרונית של הארטילריה.
ברברה הייתה ממשפחת הפרופ' גאורג צונדק.
היא למדה לקרוא בעצמה, מתוך מחברותיה של אחותהּ הגדולה הנלורה (ילידת 1924).
הנלורה למדה בבית ספר גרמני, ובארבל למדה בבית ספר יהודי לפי החלטת אמה לוטה.
עם עליית הנאצים לשלטון ב-1933 החלה המשפחה לסבול מהתנכלויות אנטישמיות.
המשפחה החליטה לשלוח את הנלורה לאחיה של לוטה בניו ג'רזי.
לוטה התלוותה להנלורה לארצות הברית, וחזרה דרך לונדון.
"ליל הבדולח" (9 בנובמבר 1938) גרם לאביה של פולד לאבד את אמונו בגרמניה, וכתוצאה מכך שלח יד בנפשו.
לברברה סיפרו שהוא נפטר בבית חולים מהתקף לב.
באותהּ עת הייתה לוטה, האם, בלונדון בדרכה חזרה לגרמניה.
בעזרת ידיד משפחה הוברחה ברברה ללונדון.
לוטה השיגה לעצמה סרטיפיקט, ועלתה לארץ ישראל.
ברברה נשארה באנגליה, והחלה ללמוד בפנימייה ליד לונדון.
כעבור חודשים אחדים עלתה לארץ לבדה, והתאחדה עם אמה.
הן התגוררו בתל אביב, וברברה החלה ללמוד בגימנסיה "בלפור", ושינתה את שמה לברכה.
תוך זמן קצר שלטה פולד בשפה העברית אולם המשיכה לדבר גרמנית עם אמה, סבתה ובני משפחת צונדק.
גם בארץ ישראל הצטיינה בלימודים והשתלבה בחברה.
היא הייתה חברה בתנועת "הצופים" ובתנועת "הבונים".
כמו רבים מחבריה הצטרפה לארגון "ההגנה", ושירתה כקשרית.
לאחר סיום לימודיה בתיכון, בקיץ 1944 הצטרפה לפלמ"ח, ושרתה בפלוגה ח', ששהתה בקיבוץ קריית ענבים.
זאת על אף שבאזני חבריה הביעה את רצונהּ לצאת לארצות הברית ללמוד רפואה עם סיום הלימודים.
בקיבוץ הכירה את , והשניים התאהבו.
פלאי נתפס על ידי הבריטים בדרכו לבית הערבה נושא נשק שלא ברישיון, ונידון לשבע שנות מאסר.
בזמן מאסרו התקיים בינו ובין ברכה קשר מכתבים וביקורים בבית הסוהר, במגרש הרוסים בירושלים.
פלאי נהרג שנתיים אחריה בקרב הקסטל בתש"ח.
בתקופת מאסרו של פלאי, יצאה ברכה לקורס מ"כים בג'וערה, הייתה בין הנשים היחידות בקורס וסיימה כמצטיינת הקורס.
לאחר סיום הקורס הועברה לפלוגה ה' של הפלמ"ח, בקיבוץ משמר השרון.
בליל 24 במרץ 1946, השתתפה כמפקדת חוליה ב"ליל וינגייט" – מבצע משולב של פלמ"ח וחי"ש.
המבצע נועד להפגין נוכחות בתל אביב, לשבש את פעילות הצבא הבריטי ולאפשר להוריד את מעפילי הספינה "אורד וינגייט", בחוף תל אביב.
חברי החוליה של ברכה התבצרו בבית ברחוב מרמורק.
משוריין בריטי שסייר סביב שרונה ("הקריה") הבחין בפעילות החשודה באזור, וכשהתקרב פתחה עליו באש חוליית ההגנה בפיקודה של ברכה.
כוח בריטי מן המחנה הסמוך נזעק לעזרת המשוריין.
בחילופי האש נורתה ברכה פולד ממקלע הברן של המשוריין.
היא נפצעה אנושות, ונלקחה על ידי הבריטים לחקירה במשטרת יפו, רק לאחר החקירה נלקחה לבית החולים הממשלתי, בו נפטרה מפצעיה לאחר זמן קצר.
גרסאות מסוימות טוענות כי ברכה פולד נורתה לאחר שנכנעה.
פולד הובאה למנוחות למחרת, בחלקת ה"הגנה" של בית הקברות נחלת יצחק.
הלווייתה הפכה להפגנת מחאה ענקית נגד מדיניות הבריטים להגבלת העלייה לארץ ישראל.
כדי למנוע עריכת "לוויה ברוב-עם", ניסתה המשטרה הבריטית לקבור אותה בחשאי.
אולם כשנודע הדבר במטה "ההגנה", הופצה השמועה בין תושבי תל אביב וקהל של אלפים כבר נאסף בבית העלמין, עוד בטרם הגיע הארון עם גופתה, בלווית אנשי המשטרה ומשפחתה.
ברכה פולד הייתה לוחמת הפלמ"ח הראשונה שנהרגה בארץ ישראל (קדמו לה לוחמות היישוב חנה סנש וחביבה רייק שצנחו באירופה ב-1944).
העיתונות בארץ פרסמה ידיעות נרחבות על אירועי אותו לילה וביטאון ההגנה "החומה" פרסם כרוז מיוחד לזכרה, דבר לא נפוץ באותה תקופה.
המוסד לעלייה ב' קרא על שמה אניית מעפילים: ברכה פולד.
כאשר נתפסה כתב נתן אלתרמן שיר לזכרה במסגרת הטור השביעי ובו בין היתר השורות:
כמו כן, הקדיש לה אלתרמן מחזור שירים בספרו "עיר היונה".
תושבי הרחוב הסמוך למקום נפילתהּ החליטו על דעת עצמם לקרוא לרחובם על שמהּ, והפצירו בעיריית תל אביב-יפו לקבל את שינוי השם כרשמי.
באוקטובר 1950 החליטה העירייה לקרוא לרחוב על שמהּ.
באזור התקרית, בפינת הרחובות אבן גבירול, מרמורק וחיים לסקוב, הוצב עמוד זיכרון לזכר ברכה פולד ולאירועים ב"ליל וינגייט".
העמוד הוחלף בלוחית זיכרון בפינת הרחובות ברכה פולד ואבן גבירול.
ב-1958 יסדה משפחתה את "האוסף לזכרה של ברכה פולד" בספרייה הלאומית בירושלים.
אף שלא תיארה עצמה ככזו, הפכה דמותה לדמות ה"צברית הפמיניסטית", כנס בנושא זה נערך לזכרה ב-14 במרץ 2005 במסגרת אירועי יום האישה הבינלאומי בבית אריאלה בתל אביב.
בקריית אונו הוקמה ב-1947 שכונה בשם "גבעת ברכה", המנציחה את זכרה של ברכה פולד.
השכונה אוכלסה בעולים חדשים ממזרח אירופה, רובם מעפילים משוחררי מחנות המעצר בקפריסין.
חלק מן המתיישבים בשכונה עלו לארץ באוניית המעפילים על שם ברכה פולד, ולכן באחת מאסיפות השכונה הראשונות הוחלט לקבוע את שם השכונה על שמה.
בקריית אתא ובחיפה נקראו רחובות על שמה.
ברכה אופיר-תום (נולדה ב-25 במרץ 1939) שימשה כשופטת בבית המשפט המחוזי בתל אביב בשנים 2009-1995.
נולדה בשטחי המנדט הבריטי, סיימה לימודיה בבית ספר תיכון חורב בירושלים ב-1957. ב-1958 קיבלה הסמכה להוראה ממשרד החינוך, לימדה ספרות, אנגלית והיסטוריה.
בשנת 1972 סיימה לימודי משפטים באוניברסיטת תל אביב.
התמחתה אצל שרה סירוטה בפרקליטות מחוז מרכז.
בין השנים 1974 ל-1983 עבדה כיועצת משפטית בבית המכס וב-1983 הצטרפה לפרקליטות מחוז תל אביב, ועסקה בתיקי מס הכנסה וניירות ערך.
באוגוסט 1989 מונתה לשופטת בבית משפט השלום בתל אביב.
באוגוסט 1995 מונתה לשופטת בבית המשפט המחוזי בתל אביב, וביוני שנת 2006 מונתה לסגנית נשיא בית משפט זה.
כשופטת בבית המשפט המחוזי עסקה במשפטים בולטים רבים בתחום הפלילי, ובהם משפטו של מו"ל "מעריב", עופר נמרודי, משפטו החוזר של הפדופיל אדריאן שוורץ, משפטו של אסי אבוטבול, ומשפטו של השר לשעבר אברהם הירשזון.
בגזר דינו של אברהם הירשזון ציינה: "המסר החייב לצאת מבית המשפט בנסיבות עבריינות של אנשי ציבור צריך שיהיה חד ובהיר, ויודיע לכולי עלמא, כי גם איש ציבור רם דרג, המנצל לרעה את מעמדו ואת האמון שניתן בו, צפוי לגינוי והוקעה, לצד עונש מהותי שאיננו שונה מעונשו של עבריין מן השורה".
בשנת 2009, עם הגיעה לגיל 70, פרשה לגמלאות.
בראיון שנתנה לאחר פרישתה אמרה:
"החיים בבית המשפט כשופט הם לא קלים, הם קשים מאוד, הרבה הרבה מחשבות, ואתה מקווה תמיד שצדקת ושזה הנכון, אבל אלוהים יודע, את הביטחון המלא אין לי אף פעם.
קשה לשקול, כשעומד אדם על הפרק...מלאכה קשה מאוד".
ברכה קול היא מוזיקאית קלאסית, זמרת אופרה בתפקיד מצו סופרן, נגנית חליליות, פסנתרנית, מדריכת דיקציה לשחקנים ומגישת טלוויזיה ישראלית.
את הקריירה המוזיקלית שלה החלה בנגינה בחלילית, ולמדה אצל גרשון פרנסקי.
החלה להופיע בגיל 10, ובגיל 13 הופיעה כסולנית עם התזמורת הפילהרמונית הישראלית בניצוחו של זובין מהטה.
בגיל 15 נסעה להשתלם בקונסרבטוריון אוטרכט בהולנד אצל נגנית החליליות מריון פר ברוכן.
את לימודיה לתואר "אמן" בחליליות סיימה אחרי שנתיים.
עם שובה לארץ בגיל 17, החלה ללמוד בבית הספר הגבוה למוזיקה ע"ש בוכמן-מהטה (האקדמיה למוסיקה) באוניברסיטת תל אביב במסלול דו-חוגי: פסנתר בהדרכתה של פרופסור פנינה זלצמן וכן במסלול ללימודי קומפוזיציה.
בהמשך שירתה בצה"ל במסגרת השירות למוזיקאים מצטיינים.
בגיל 20 החלה קול ללמוד זמרה בבית הספר למוזיקה ע"ש בוכמן-מהטה, בהדרכתה של פרופ' תמר רחום, והשלימה תואר "אמן" גם בתחום זה.
עם תום לימודיה המשיכה להשתלם בניו יורק, אצל זמרת המצו-סופרן מיניון דאן, ובפריז ומילאנו אצל מדריך הזמרים רוברט קטלסון.
במהלך לימודיה זכתה במלגות הצטיינות מטעם האקדמיה למוזיקה, וכן במלגות הצטיינות מטעם "קרן התרבות אמריקה ישראל" ו"המכון הישראלי לאמנות הזמרה".
קול מופיעה בקונצרטים, רסיטלים והפקות אופרה בארץ ובעולם, ברפרטואר ממוזיקה עתיקה עד למוזיקה בת זמננו.
קול שרה כסולנית עם התזמורת הפילהרמונית הישראלית, תזמורת "סנטה צ'צ'יליה" (רומא), תזמורת האופרה של פירנצה, התזמורת הסימפונית של נוקסוויל (ארצות הברית), הרכב הורטוס מוזיקוס (אסטוניה), התזמורת הקאמרית היוונית, הקאמרית של ליטא ועם תזמורות בישראל.
ביצוע הבכורה הישראלי בו השתתפה ל"רקוייאם עברי" (צייזל), עם התזמורת הפילהרמונית הישראלית בניצוח זובין מהטה, הוקלט ויצא לאור לכבוד חגיגות היובל של התזמורת.
קול מקדישה חלק ניכר מעבודתה לביצוע מוזיקה ישראלית קלאסית מקורית ומוזיקה יהודית אמנותית.
בחג המוזיקה הישראלית 2015, ביצעה ברכה קול בביצוע בכורה את אופרת היחיד "איוב" לקול סולו ואלקטרוניקה אשר הוקדשה לברכה קול על ידי המלחין זוכה פרס ישראל, (אריה שפירא) הקונצרט הוקדש לזכרו של המלחין, והועבר בשידור ישיר ברדיו בקול המוסיקה.
ברכה ביצעה את תפקיד הזמרת הסולנית בביצוע הבכורה הישראלי ליצירתו של סר פיטר מקסוול-דייוויס, Miss Donnithorne's Maggot יצירת תיאטרון-מוזיקלי לזמרת מצו-סופרן ואנסמבל, עם אנסמבל המאה ה-21 בניצוחו של יובל צורן.
בשנת 2019 ביצעה בבכורה עולמית, קונצ'רטו לחליליות ותזמורת מאת אהרון חרל"פ, עם הקאמרטה הישראלית ירושלים בניצוחו של מאסטרו פול גודווין (בריטניה).
הקונצרטים התקיימו במוזיאון תל אביב לאמנות, בתיאטרון ירושלים ובמרכז אלמא לאמנויות בזכרון יעקב.
שידור ישיר של הקונצרט הועבר בתחנת הרדיו כאן קול המוסיקה.
היצירה הוקדשה על ידי המלחין לזכרו של המוזיקאי גרשון פרנסקי, ז"ל, שהיה המורה לחליליות של ברכה קול.
המלחין שילב ביצירה ציטוט של משפט מהשיר הידוע אותו כתב והלחין גרשון פרנסקי: "ילדה עם צמות".
ברכה השתתפה בביצוע התקליטור Talmis play Talmi, עם המלחין והמנצח יואב תלמי והחלילנית אראלה תלמי.
התקליטור פורסם בארצות הברית בהוצאת Centaur Records.
ב-2014 יצא לאור התקליטור "מנגינת סתיו קטנה - משירי לייבו לוין" שירים אמנותיים ביידיש בביצוע ברכה קול והפסנתרן עמית דולברג.
התקליטור פורסם לציון 100 שנים להולדת המלחין, בהפקת ובהוצאת מכון למוסיקה ישראלית.
בשנת 2016 יצא לאור התקליטור של היצירה "דהרמה" מאת גיל שוחט המשלבת מספר סגנונות מוזיקליים, בו מבצעת ברכה קול את תפקיד זמרת המצו-סופרן.
בשנת 2017 יצא לאור התקליטור RAW מיצירותיו של המלחין אריה שפירא, בביצוע אנסמבל מיתר, ובו מבצעת ברכה את תפקיד הזמרת הסולנית ביצירה "אנטיגונה" לזמרת מצו-סופרן, אנסמבל ואלקטרוניקה.
היצירה כתובה ביוונית עתיקה, וכוללת את נאום אנטיגונה במדויק, מהמחזה של סופוקלס.
בשנת 2019 יצא לאור דיסק בו השתתפה ברכה קול בתפקיד מוזיקלי כפול - זמרת ונגנית חליליות.
הדיסק כולל כורלים ושירי קודש מיצירותיו של י.ס.באך בעיבוד לרביעיית חליליות של המלחין הנס לויטוס.
בשנת 2020 התפרסם האלבום הדיגיטלי "דואט יפואי" - מיצירות המלחין ונגן הגיטרה אריאל לזרוס וכן עיבודים לשירי לדינו, בו השתתפה ברכה קול בנגינה בחליליות וביצעה יצירה שהוקדשה לה על ידי המלחין.
בשנת 2021 הוזמנה להקליט (בשירה ובנגינה בחלילית) את הפסקול לסרט "זהרה", בהשראת חייה של הטייסת זהרה לביטוב.
הסרט של היוצרות האמניות הרב-תחומיות מירב הימן ואילת כרמי, המוזיקה מאת המלחין יובל שי-אל, למילים של השיר "ציפייה" מאת רחל המשוררת.
הקרנת הבכורה של הסרט התקיימה בחודש מאי 2021.
ברכה קול מרבה בשיתופי פעולה עם אנסמבלים ואמנים מתחומי האמנות השונים:
עם אנסמבל מיתר המתמחה בביצוע מוזיקה בת זמננו, בניהולו האמנותי של הפסנתרן עמית דולברג, עימם ביצעה בין היתר את היצירות: "פיירו הסהרורי" (ארנולד שנברג) בניצוח יובל צורן; "אלזה" (יוסף טל); "שבעת פשעי האהבה" (ז'ורז' אפרגיס); Aria (ג'ון קייג') ; "אנטיגונה" (אריק שפירא); ו"ארבעה שירים למילים של דליה רביקוביץ" (רון וידברג).
עם אנסמבל הלדינו "מאנדלוסיה עד סלוניקי" בניהולו האמנותי של המוזיקאי יאיר דלאל ובדואו עם הגיטריסט עודד שוב, עמו היא מופיעה בתוכניות: "בואי אהבה מתוקה" ו"קסם ספרדי".
בשנת 2015, עלה לראשונה מופע התיאטרון המוזיקלי אשר ברכה קול שותפה לכתיבתו "עונג", עם השחקנית אסתי זקהיים והמוזיקאי שי בן-יעקב.
המופע הוצג במסגרת אנסמבל אספמיה בניהולה האמנותי של דליה שימקו.
המופע עלה בין היתר: ב"פסטיבל אישה" בחולון, בבית ציוני אמריקה, ובתיאטרון מוב בת"א.
ברכה קול היא נגנית החלילית בהקלטה המקורית של השיר "גן המשחקים" מאת דני רובס באלבום בדרך אל האושר, ונגנית החלילית בשיר "זווית של פרוור" בפרויקט השירים שרוני ידידיה הלחין למילים של נתן אלתרמן.
בשנת 2013 נכנסה לתחום התקשורת.
החל מספטמבר 2013 מתארחת קול בתוכנית רדיו שונות בקול המוסיקה, אותן היא עורכת ומגישה.
ברכה קול היא המנחה של תוכנית הטלוויזיה "תצאו בחוץ" - מגזין לענייני תרבות ואמנות בהפקת מרכז התקשורת של העיר רחובות, וכן חברה בצוות ההפקה של התוכנית.
ב-2016 ערוץ הטלוויזיה של העיר רחובות "רחובוטיוי", הפיק את הסרט הדוקומנטרי "התברכה בקול", על חייה ועבודתה של ברכה קול.
הקרנת הבכורה של הסרט התקיימה בנובמבר 2016.
החל מאוקטובר 2017, ברכה קול היא העורכת והמפיקה של סדרת הקונצרטים הקאמריים "קאמרי במרכז החדש" המתקיימת בקונסרבטוריון רמת גן.
ברכה קול עוסקת גם בהוראת זמרה וחליליות.
היא מלמדת מוזיקה בקונסרבטוריון רמת גן, שם היא מדריכה הרכבים קאמריים, מלמדת שיעורים פרטניים, מנצחת על תזמורת חליליות רב-דורית, מנהלת מוזיקלית ומדריכה קולית של מקהלת נשים וכן מפיקה, עורכת ומנחה את קונצרטי התלמידים.
ברכה קול עוסקת גם בהדרכת דיקציה והדרכה קולית לשחקני תיאטרון.
ברכה קול מלמדת פיתוח קול, מוזיקה ודיקציה בבית הספר הגבוה למשחק ואמנויות הבמה והמסך "הדרך" - בניהולו של איל כהן ובייעוץ האמנותי של רות דייכס.
בתקופת משבר הקורונה באפריל 2020, הוזמנה ברכה ללמד שיעורי מוזיקה ונגינה בחלילית במסגרת מערכת השידורים הלאומית בהוראה מקוונת, מטעם משרד החינוך ומט"ח.
ברכה פולד הייתה אוניית מעפילים שארגנה "ההגנה".
נקראה על שם ברכה פולד מפקדת בפלמ"ח שנהרגה מאש בריטית בליל וינגייט.
נבנתה בשנת 1918 כאוניית משא עשוית ברזל וממונעת, בעלת שלושה תרנים ומפרשים, במספנת הרלינגן (Harlingen) בגרמניה.
בעלת מנוע דיזל תוצאת חברת הומבולט (Humbolt) בגרמניה ותפוסה של 500 טון.
הייתה בבעלות חברה איטלקית בשם Campagnia Ggenovese di Armamento, ונמל הבית שלה היה ג'נובה.
נרכשה על ידי אנשי המוסד לעלייה ב' עדה סרני ויהודה ארזי בנמל ג'נובה באיטליה בפברואר 1946.
הפליגה בפעם הראשונה כאניית מעפילים בשם אליהו גולומב, לקראת הפלגת העפלה נוספת, הוסב שמה ל"ברכה פולד" על שם חברת הפלמ"ח ברכה פולד, שנהרגה מאש כוחות בריטיים בקרב ברחובות תל אביב בליל וינגייט.
לקראת הפלגה, כדי להסוות את זהותה, נוסרו שני התרנים הצדדיים והושאר התורן האמצעי, כמו כן הוכנו דרגשי שינה נוספים.
מפקד האונייה היה מנחם כהן איש הפלי"ם (שהיה לימים מפקדה הראשון של המשחתת אח"י אילת ק – 40), ולצדו שלום דוליצקי איש הפלי"ם גם הוא, והגדעונים היו עובד שדה וחיים גולדיס.
לרשותם עמד מכשיר קשר שהוכן במעבדת "ההגנה".
צוות הימאים כלל רב חובל, שלושה מלחים ורב מלחים וטבח, כולם איטלקים.
העמסת המעפילים התבצעה בחשאי בנמל מולה דה בארי ליד מטפונטו (Metaponto), איטליה.
המעפילים, כ-806 נפשות, היו ניצולי מחנות ריכוז ומחנות השמדה וחניכי תנועות הנוער.
הם נאספו במחנות ב מג'נטה (Magenta) – מערבית למילנו, ומטפונטו – דרומית – מערבית לטראנטו, איטליה.
הוסעו בכלי רכב אל נמל ההעמסה, והועלו לאונייה על ידי סירות.
לאחר עלייתם לסיפון התארגנו בקבוצות לפי השתייכותם התנועתית.
האונייה יצאה לים ב-9 באוקטובר 1946. תחילה הפליגה ליעד שנקבע – ארבעה מיל דרומית למולודיזרי.
שם נפגשה עם האונייה "אלברטינה" שהעבירה אליה 180 מעפילים נוספים.
אחר כך המשיכה לאורך החוף עד כרתים, דרומית לרודוס, כף אנמור (החוף הדרומי של טורקיה).
משם סביב לכף אנדריאס, בקצה הצפון מזרחי של קפריסין, ודרומה במקביל לחוף הסורי והלבנוני.
הצוות הזר חזר עם "אלברטינה" לאיטליה.
ליד האי ספינצ'ה (Sapientza) פרצה סערה עזה, המנוע התקלקל אך לבסוף תוקן.
קבוצת מעפילים פרצה לסיפון וניסתה להפנות את הספינה לחוף סמוך כדי להינצל.
במהלך ההפלגה התקלקל המנוע שמונה פעמים.
התקלות הרבות עוררו חששות רבים אצל המעפילים.
לקראת התקרבותה לחופי הארץ, תודרכו המעפילים, להתנגד לכוחות הבריטים באופן סביל, כאשר יתפסו את האונייה.
"ברכה פולד" התגלתה תחילה על ידי מטוס בריטי, ואחר כך הצטרפו ללוותה שתי משחתות.
ב-20 באוקטובר, הבריטים עלו על הסיפון והשתלטו על הספינה בלב ים.
ב-22 באוקטובר הביאו אותה לנמל חיפה.
ושם היה עימות אלים כשנעשו ניסיונות להוריד את המעפילים ממנה.
האונייה נגררה לנמל על ידי אונייה אחרת, כי המנוע של "ברכה פולד" פסק מלפעול.
המלווים אנשי הפלי"ם קבלו הוראה להסתתר בסליק שהוכן באונייה, או להתערבב בין המעפילים.
מנחם כהן הסתתר ואחר כך חולץ, ושלום דוליצקי גורש עם המעפילים למחנות המעצר בקפריסין.
הבריטים גררו וקשרו את האונייה לשובר הגלים בחיפה והייתה אחת מ"צי הצללים".
לאחר עזיבת הבריטים עברה לרשות החברה "אניות וספינות" כ–א/מ 28.
בעקבות אדישות היישוב לאירועים האלימים שהתחוללו בנמל חיפה, בעת גירוש המעפילים לקפריסין, והתערבבות הפעילים והמחלצים עם המעפילים שגורשו יחד אתם, כתב המשורר נתן אלתרמן בטורו השבועי את השיר ברכה פולד:
אלתרמן הקדיש לזכרה מחזור שירים בספרו "עיר היונה".
ד"ר ברכה זיסר (נולדה ב-23 באפריל 1958, ג' באייר תשי"ח) היא מייסדת ומנהלת מאגר מח העצם המרכזי בישראל ובית ההחלמה "אורנית" לילדים חולי סרטן מטעם ארגון עזר מציון.
כלת פרס רפפורט לנשים פורצות דרך לשנת 2021.
האם, פרחיה גור, ואביה, עקיבא גור, היה בנו של מייסד העיר יצחק גרשטנקורן וסגן ראש עיריית בני ברק.
למדה בבית הספר הממלכתי-דתי מוהליבר ובתיכון הדתי העירוני בעיר.
הייתה מדריכה ומרכזת בסניף בני עקיבא המקומי.
שירתה בשירות לאומי במסגרתו טיפלה במשפחות אסירים ובנוער במצוקה ברמלה והתגוררה בקיבוץ שעלבים.
בוגרת תואר ראשון במדעי החיים באוניברסיטת תל אביב.
עבדה במשך שנתיים במעבדות בבית החולים בילינסון.
לאחר מכן השלימה תואר שני ותואר שלישי בסיעוד עם התמקדות באונקולוגיה.
עבדה כאחות אחראית במחלקה הפנימית בבית החולים בילינסון.
בשנות ה-90 הקימה עם בעלה מוטי זיסר ובשיתוף ארגון עזר מציון, את בית ההחלמה "אורנית" לילדים ונוער חולי סרטן בפתח תקווה.
כעבור כמה שנים הקימו את המאגר הלאומי לתורמי מח עצם של עזר מציון.
ייסדה עם בעלה את "קרן ברכה ומוטי זיסר", התורמת למטרות צדקה והחזקת תורה.
השניים תרמו לשיפוץ גן העיר הסמוך לעיריית בני ברק והוא נקרא "גן עקיבא" לזכרו של אביה.
בשנת תשס"א (2001) הדליקה משואה ביום העצמאות.
זיסר הייתה חברה בוועדת סל התרופות לשנת 2009.
בשנת 2010 נבחרה זיסר בראש עשרים הנשים המשפיעות בציבור הדתי-לאומי.
בשנת 2021 קיבלה זיסר את פרס רפפורט לנשים פורצות דרך בקטגוריה מפעל חיים.
בשנת 1977 נישאה למוטי זיסר.
במשך עשרות שנים התגוררה בבני ברק וכיום מתגוררת בשכונת בת גנים בפתח תקווה.
בתה הבכורה, רחל, היא במאית קולנוע, בנה, דוד, השתלב בעסקי החברה המשפחתית.
ברכה רוזנפלד (נולדה ב-15 באוקטובר 1946 בגרמניה), היא משוררת, מבקרת ספרות, מתרגמת, עורכת ופובליציסטית ישראלית.
רוזנפלד נולדה בשם ברכה בר-אל.
בת בכורה להורים ניצולי שואה במחנה מעבר בקרבת העיר מינכן, גרמניה.
אמה היא הציירת, הפסלת והסופרת לנה פיינבורג-ליליינהיים.
בשנת 1958 עלתה לישראל מפולין עם הוריה ואחיה והתגוררה בבת ים.
השלימה את לימודיה בתיכון חשמונאים בבת ים ובהמשך באוניברסיטת תל אביב, שם השלימה תואר ראשון בספרות עברית ובפילוסופיה כללית ולמדה עריכה עיתונאית וספרותית מטעם האוניברסיטה הפתוחה.
את שיריה הראשונים כתבה בשנות העשרה של חייה בפולנית.
בעברית פרסמה לראשונה בשמה הקודם, ברכה בר-אל, בשנת 1975 ב"על המשמר".
בהמשך, שיריה, רשימות ביקורת ותרגומי השירה והפרוזה שלה מרוסית, מאנגלית ובעיקר מפולנית, פורסמו ב"מעריב", "על המשמר", "דבר", "הארץ ספרים", "מאזניים", "עתון 77", "עכשיו", "דימוי", "פסיפס", "אפיריון", "נתיב", "רוח אחרת", "מהות", "הליקון", "ביטאון שירה", ו"אנתולוגיה מקוונת לשירה עברית".
בנוסף, שיריה התפרסמו גם באנתולוגיות בישראל ובפולין ותורגמו לאנגלית, פולנית, רומנית ואלבנית.
משנת 1998 חברה באגודת הסופרים העברים במדינת ישראל וב-2002 כיהנה כיושבת ראש האגודה.
רוזנפלד נמנית עם מייסדי תנועת משוררים לימין ישראל, תנועה המוגדרת כלאומית־ציונית שמטרת העל שלה היא השבת הלגיטימציה לכתיבת שירה ציונית.
רוזנפלד עורכת ספרי שירה ופרוזה ומנחה סדנאות לכתיבה יוצרת.
ערכה והנחתה אירועי ספרות רבים בבית הסופר ובבית מאניה ביאליק, בתל אביב.
נשואה ואם לשני בנים ומתגוררת בבת ים.
הייתי נערה של אש, הייתי נערה של מים (ספרית הפועלים, 1994)
אחר כך הייתי בראשית (ספרא, 2010)
ספרה של רוזנפלד, "אחר כך הייתי בראשית" זיכה אותה בפרס איגוד סופרי ישראל (אס"י).
כמו כן, זכתה במלגות ומענקים מקרן עמו"ס, מ"יד ושם" ומקרן יהושע רבינוביץ לאמנויות תל אביב.
ברכה חַבָּס-הכהן (20 בינואר 1900, כ' בשבט תר"ס – 31 ביולי 1968, ו' באב תשכ"ט) הייתה עיתונאית, עורכת, סופרת ואשת חינוך ישראלית.
חברת מערכת דבר, ממייסדי עיתון הילדים דבר לילדים, מראשוני הוצאת הספרים עם עובד.
מחברת הביוגרפיה הראשונה של דוד בן-גוריון.
עיתונאית השטח הראשונה בתקופת היישוב היהודי בארץ ישראל.
ברכה חבס נולדה בכ' בשבט תר"ס, 20 בינואר 1900, בעיירה אליטא שעל גדות נהר הניימן, בפלך סובאלק שבצפון-מערב האימפריה הרוסית (כיום בליטא), השישית משבעת ילדיהם של נחמה דבורה לבית שלזינגר וישראל חבס, נצר למשפחת לומדים, בעל עסק למכירת עורות ומעסקני הציונות הדתית בארץ ישראל.
אחיה הצעיר נחמן היה לימים מחלוצי תעשיית העורות בארץ.
המשפחה הגיעה לארץ ישראל בשנת 1907, בימי העלייה השנייה.
ההורים התכוונו להעניק לילדים חינוך חרדי בשילוב עבודת האדמה, אך התקשו למצוא מסגרת מתאימה.
האב הקים שבועון חרדי בשם "עיתון היסוד", שאותו כתב וערך עד מותו, ונהג ללמד את בנות המשפחה שיעורים בפרקי אבות, בספר הכוזרי ובחובות הלבבות, אך הן בחרו להתרחק מאורח החיים החרדי.
המשפחה התגוררה במושבה פתח תקווה ובחיפה, שם למדה בבית הספר אליאנס ואחר כך עברו לתל אביב, בה למדה בבית הספר העממי לבנות בנווה צדק.
כשאחותה הבכורה רצתה ללמוד במחזור הראשון בבית המדרש למורות התנגד האב, אך לבסוף השתכנע.
הכרעה זו סללה גם את דרכה ללמוד הוראה והיא למדה בסמינר לוינסקי שבנווה צדק, שם למדה עד 1921. עם מוריה נמנה יוסף חיים ברנר, אותו העריצה.
בשנת 1919, במהלך לימודיה, הצטרפה לתנועת אחדות העבודה.
שנה לאחר סיום לימודיה בסמינר נסעה ללייפציג שבגרמניה ולמדה חינוך ופסיכולוגיה באוניברסיטה שלה.
ב-1933 נסעה לווינה בירת אוסטריה להשתלמות פדגוגית.
בשנת הלימודים האחרונה בסמינר לוינסקי החלה ללמד נערים עובדים במועדון נווה שלום, שהיה כבית לילדי השכונה.
עם הסמכתה להוראה (1921) לימדה ילדות ונערות מטעם ועדת התרבות של תנועת העבודה.
בעבודתה החינוכית התרכזה בשכבות החלשות של יפו ותל אביב, אוכלוסייה שהעסיקה אותה גם בכתיבתה.
הסיפור הראשון שכתבה תיאר את פעילותו של בית הילדים ביפו, מוסד שבו עבדה שהיה בית למשפחות נזקקות וסייע לילדיהן בלימודים, ופורסם בחוברת "התחלה" (1921) בהוצאת ועדת התרבות של אחדות העבודה.
היא נמנתה עם הצוות המייסד של בית הספר הראשון של הנוער העובד והלומד בתל אביב.
כמו כן כתבה ופיתחה תוכניות לימודים.
בשנת 1924 לימדה בבית הספר בכנרת ועבדה כלולנית במשק פועלות בנחלת יהודה.
הקימה עם ברל כצנלסון את מרכז הנוער של ההסתדרות והייתה אחראית על כתיבת החומרים ההסברתיים והספרותיים והוצאתם לאור.
מספר חודשים לאחר שנסעה ללמוד בווינה נקראה לוורשה בירת פולין לסייע בהוצאה לאור של חוברות קריאה לנוער ועיתונים מטעם תנועת החלוץ.
רשימותיה הראשונות של חבס התפרסמו בכתב העת הספרותי "הדים" שבעריכת יעקב רבינוביץ ואשר ברש.
עם היווסדו של "דבר", ביטאון ההסתדרות הכללית, ביוני 1925, הייתה חבס חברת המערכת שלו.
בתיווכו של מייסד העיתון ועורכו ברל כצנלסון יצרה קשר עם ראשי היישוב, בהם דוד בן-גוריון, משה שרתוק, זלמן שזר, רחל כצנלסון-שזר, גולדה מאיר, דוד רמז, משה בילינסון ואברהם הרצפלד.
בשנת 1935 ערכה את המוסף "דבר לעולה".
פרסמה כתבות רבות בנושאים שונים, בהם השוליים החברתיים ביישוב העברי, כיבוש העבודה, הקמת יישובים יהודיים חדשים, הקונגרסים הציוניים, ההעפלה, הבריגדה, הפלמ"ח וההגנה.
ב-1931 חברה ליצחק יציב, ויחד עם הצייר נחום גוטמן נמנתה עם מייסדי העיתון "דבר לילדים", שבו כתבה טורים וסיפורים קצרים.
לאחר מותה סיפר אוריאל אופק: .
סיקור המרד הערבי הגדול לעיתון "דבר" קידם משמעותית את הקריירה העיתונאית שלה, והיא הייתה לכתבת הצבאית הראשונה של העיתונות העברית בארץ.
סיקרה את הקמת יישובי חומה ומגדל וגדר הצפון ושלחה דיווחים מגבולות לבנון וסוריה.
אלה תועדו בספרה "מאורעות תרצ"ו".
במהלך מלחמת העולם השנייה סיירה בארץ ובשכנותיה, ראיינה ניצולי השואה ופרסמה את רשימותיה גם בספרים.
במקביל המשיכה לכתוב ל"דבר לילדים" והשתתפה בהכנת מוספים חדשים של העיתון, בהם "דבר השבוע" ו"דבר לגולה".
בשנת 1946 סיקרה את הקונגרס הציוני בבזל ומשם המשיכה כדי לדווח על המתרחש במחנות העקורים באיטליה.
ספריה הרבים מתארים את תולדות ההתיישבות העובדת, פועלם של מנהיגי היישוב, החלוצים, מפעל ההעפלה, ימי המדינה שבדרך ודמות היהודי החדש.
במקביל לתפקידיה העיתונאיים השתלבה בהוצאת הספרים עם עובד כעורכת ספרי הילדים והנוער.
מתוך ארבע ה"ספריות" בהוצאה, הייתה חבס אחראית ל"שחרות" (לנוער) ול"לילד".
כעולה בעלייה השנייה וכעיתונאית, זכתה להערכה מצד דוד בן-גוריון, שנהג לזמנה לדיונים שעסקו בעיצוב הזהות הישראלית ובתקשורת.
הצליחה לקבל את הסכמתו של בן-גוריון לכתיבת הביוגרפיה שלו.
בתום שעות של ראיונות פרסמה קובץ מאמרים שהפך לביוגרפיה בשם "האחד בדורו".
חיי משפחה ופעילות ציבורית נוספת
בשנות ה-30 נישאה חבס ליוסף בֶּרְצֶ'נְקוֹ, אחיו של ישראל גלילי, והשניים התגרשו כעבור מספר שנים.
בשנת 1945 נישאה לדוד הכהן, ממנהיגי היישוב ולימים חבר הכנסת, מדינאי ודיפלומט, לאחר שהתאלמן מחברתה הטובה רות הכהן, והתקבלה בברכה על ידי שלושת ילדיו.
זמן לא רב אחרי שנישאו נעצר דוד הכהן ב למשך ארבעה חודשים, והיא טיפלה בילדיו.
בשנת 1947 סיקרה את הוועידה הכול-אסייתית בניו דלהי, שאליה הוזמנה משלחת של היישוב בראשות הוגו ברגמן שכללה גם את הכהן.
בוועידה פגשו את מהטמה גנדי.
בעקבות נסיעה זו יצא לאור ספרם המשותף "עשרים יום בהודו".
באותה שנה ראה אור "ספר העלייה השנייה" בעריכתה.
עם קבלתה של מדינת ישראל כחברה באומות המאוחדות, נסעה עם הכהן לארצות הברית והמשיכה משם את עבודתה העיתונאית.
בשנת 1951 סיקרה את ישיבת האו"ם בפריז.
בשנת 1953, כשמונה הכהן לתפקיד שגריר ישראל בבורמה, יצאו לשליחות בת שנתיים, שבמהלכה, לצד עבודתה העיתונאית ומעמדה כאשת השגריר, הקימה מסגרת ללימוד עברית בעבור מאה משפחות יהודיות מקומיות.
במסגרת השהייה בבורמה נמנו עם המשלחת הישראלית הראשונה לסין העממית וביקרו ביפן.
לאחר ביקוריה בתאילנד והונג קונג שלחה כתבות בנושא לדבר השבוע.
כיהנה כחברה במועצה הציבורית של קול ישראל, במועצת בית ברל, במועצה הציבורית של קרן התרבות אמריקה-ישראל, במזכירות בית הדין העליון של מפא"י ובמועצה הציבורית לתרבות ואמנות.
בנוסף, עזרה לעולים חדשים להשתלב בשוק העבודה, ביניהם לסופרת והעיתונאית רות בונדי ולמחזאי היידי דוד פינסקי.
נפטרה בישראל ב-31 ביולי 1968 בעקבות מחלה קשה.
היא נטמנה בבנימינה, באחוזת משפחת הכהן.
בשנת 1972 נקרא רחוב על שמה בעיר חיפה.
על שמה רחוב בבאר שבע.
ילדי עמל, ורשה: הוצאת משרד החלוץ העולמי ומשרד החלוץ בפולין, 1933.
גיבורים קטנים, תל אביב: הוצאת המרכז לנוער של הסתדרות העובדים בארץ ישראל, 1933.
הארבעה מכנרת, תל אביב: הוצאת המרכז לנוער של הסתדרות העובדים בארץ ישראל, 1935.
מאורעות תרצ"ו, תל אביב: הוצאת דבר, 1937.
אלכסנדר זייד - פרשת חייו, תל אביב: הוצאת המרכז לנוער של הסתדרות העובדים בארץ ישראל, 1938.
חומה ומגדל: ההתיישבות החדשה בשנת המצור, תל אביב: הוצאת המרכז לנוער של הסתדרות העובדים בארץ ישראל, 1939.
מקרוב: אדם ונוף בארץ, תל אביב: הוצאת המרכז לנוער של הסתדרות העובדים, 1940.
קורות מעפיל צעיר, תל אביב: הוצאת עם עובד, 1942.
מכתבים מן הגטאות, תל אביב: הוצאת עם עובד, 1943.
אחים קרובים נדחים, תל אביב: עם עובד (מן המוקד), תש"ג.
ילדים מוצלים, איור: לאה גרונדיג, תל אביב: הוצאת עם עובד, 1945.
שנים עשר פליטים, תל אביב: הוצאת עם עובד, 1943.
ברל כצנלסון – מורה לעמו, תל אביב: ההסתדרות הכללית של העובדים העברים בארץ ישראל – הוועד הפועל – המרכז לתרבות ולחינוך – המחלקה להסברה, 1964.
הדרכים האבלות, תל אביב: הוצאת עם עובד, תל אביב, 1946.
עשרים יום בהודו, תל אביב: הוצאת עם עובד, 1947.
עולמות רחוקים, תל אביב: הוצאות עם עובד, 1957.
ביאליק בכתה בית, תל אביב: הוצאת הקיבוץ המאוחד, 1958.
פורצי השערים ממזרח ומים, תל אביב: הוצאת מערכות, 1960.
הנרייטה סולד: חייה ואישיותה, תל אביב: הוצאת מסדה, 1960.
בדרכי אפריקה, תל אביב: הוצאת יבנה, 1964.
בנות חיל: ספר אי-טי-אס, תל אביב: הוצאת עם עובד, 1964.
דוד בן-גוריון: חייו ופועלו, ירושלים: הוצאת משרד החינוך והתרבות, 1967.
חיים שטורמן האיש וקורות חייו, הוצאת ההתיישבות הכללית של העובדים בארץ ישראל.
חייו ומותו של יופ וסטרוויל, הוצאת ההסתדרות הכללית של העובדים בארץ-ישראל.
הגודרים בצפון, תל אביב: הוצאת המרכז לנוער של הסתדרות העובדים בארץ ישראל, 1939.
ספר עליית הנוער, ירושלים: המשרד המרכזי ליישוב יהודי גרמניה בא"י, הלשכה לעליית הנוער ליד הסוכנות היהודית לארץ-ישראל, 1940.
ספר העלייה השנייה, תל אביב: הוצאת עם עובד, 1947.
כתבי משה בילינסון, תל אביב: הוצאת דבר, 1949.
הספינה שנצחה : קורות "יציאת אירופה תש"ז" (רשמה וערכה: ברכה חבס).
אהרן שר : ילקוט דברים עליו ומשלו, תל אביב: עם עובד, 1952.
ילקוט יום-טוב: לשבת, לחגים ולימי-זיכרון, תל אביב: הוצאת עם עובד, 1953.
אחת הראשונות: חיי חנה צ'יזיק, תל אביב: הוצאת עם עובד, 1954.
דבורה דיין, באושר וביגון, תל אביב: הוצאת מועצת הפועלים, ועדת התרבות, 1957.
פגודת הזהב, תל אביב: הוצאת מסדה, 1959.
אורו הגנוז: חייו ומותו של יופ וסטרוויל, תל אביב: ההסתדרות הכללית של העובדים בארץ ישראל- מרכז לתרבות ולחינוך, 1964.