tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
המשיך לכתוב את תשובותיו עד לזמן פטירתו.
קברו מצוי בבית הקברות היהודי בפראג-ז'יז'קוב.
בשיטתו ההלכתית לא היסס להביע את דעתו, והעמיד כמה הקלות הלכתיות כנגד דעת רבנים אחרים, למשל בהיתר גילוח בחול המועד בתנאים מסוימים, ובהכשרת משקה המעד שנעשה עם קרום שלפוחית האוויר של דג חידקן ענק (Huso Huso) האסור לאכילה.
בפרשת הגט מקליווא, שהסעירה את העולם הרבני ב-1767, היה בצד המכשירים את הגט.
הוא התנגד לרוחות החדשות שהחלו להלך בעולם היהודי בתקופתו: תנועת החסידות ותנועת ההשכלה.
הוא התנגד למנהג השל"ה והחסידים באמירת "לשם ייחוד" לפני קיום המצוות מאחר שאינו שווה לכל נפש.
על מנת להעצים את דעתו בנידון התבטא באופן חריף, וקרא עליהם את הפסוק "ישרים דרכי ה', צדיקים ילכו בם וחסידים ייכשלו בם" (בפסוק המקורי: "ופושעים ייכשלו בם").
יש הטוענים שאין כוונתו לחסידי אוקראינה ופולין, אלא לקבוצה של ההולכים בדרכי הקבלה על פי שיטת השל"ה שכונו "חסידי השל"ה".
אם כי התנגד נחרצות לעיסוק פומבי והמוני בקבלה, מכל מקום, עסק בה כפי שכתב בנו ב"דברי ידידות" שאביו ידע את כל כתבי האר"י.
אמנם בדרשותיו התבטא נגד תורת הקבלה וספר הזוהר ועל כך שעסק בה בגיל צעיר אמר "בריך דשיזבן" (מארמית: ברוך שניצלתי), הוא התנגד לתרגום התורה של משה מנדלסון אבל סירב להוציא חרם על ה"ביאור".
הוא גם יצא נגד החוברת "דברי שלום ואמת" של נפתלי הרץ וייזל שבה קרא וייזל לשינוי מקיף בחינוך היהודי.
ספרו המפורסם ביותר הוא הספר נודע ביהודה, שהוא אחד מספרי השו"ת החשובים מאותו דור.
חלקו הראשון של הספר (מהדורא קמא) הודפס לראשונה בפראג בשנת תקל"ו (1776).
מאז הודפס הספר במהדורות רבות עם הערות והוספות שונות.
רבי אלעזר פלקלס, מחבר ספר שאלות ותשובות תשובה מאהבה.
רבי אברהם דנציג, מחבר ספר חיי אדם.
רבי בצלאל רנשבורג, פרשן התלמוד.
רבי דוד דייטש מחבר ספר אהל דוד.
רבי יעקב קופל אלטנקונשטט המכונה ר' יעקב חריף.
יוסף פרידלנדר – רב בדוכסות וסטפאליה ותומך ב
אהרן חורין, רב משכילי וממבשרי התנועה הרפורמית
בנו יעקבקה (יעקב) נשא את בתו של רבי איציקל המבורגר, רבם של קהילות אה"ו.
בנו השני, רבי שמואל, היה, כאמור, ממשיך דרכו של אביו ברבנות פראג.
בנו הצעיר ישראל, מו"ל מאנשי ההשכלה בפראג בעשור האחרון של המאה ה-18 אביו של רבי אלעזר לנדא.
בתו, פריידא נישאה לרבי יוסף מפוזנא בן רבי משה פנחס לנדא.
בתו, רחל מרים נישאה בזיווג ראשון ליוסף זלמן [בן רבי מאיר] פרעשבורג מווינה, מחבר ספר מנחת עני.
לאחר שהתגרשה ממנו נישאה בשנית לרבי אהרן בער וועלא מעיר פראג.
בתו עלקא נישאה לרבי יום טוב וועלא מפראג.
(נזכר בספר צל"ח סוף מסכת פסחים).
בתו, מירל נישאה ליעקב סג"ל לנדא מבראד.
בן רבי חיים סגל אב"ד פודקאמין.
בתו, יראת (או יארית) נישאה לאחד ממשפחת חיים סג"ל הנ"ל.
עוד על צאצאיו ראו בהערה.
נודע ביהודה - שו"ת - ספרו הידוע ביותר, הקרוי על שם אביו.
ציון לנפש חיה (צל"ח) - סדרת חידושים על הש"ס שחידש בעת לימודו עם תלמידיו.
את שם הספר קבע על שם אמו חיה.
מראה יחזקאל - הגהות על הש"ס
דגול מרבבה - הגהות על השולחן ערוך
אהבת ציון - דרשות בהלכה
דורש לציון - דרשות בהלכה
דרושי הצל"ח - דרשות באגדה
דרוש הספד - על מותה של הקיסרית מריה תרזה.
דרוש הספד - על מותו של הקיסר לעאפאלד.
חוקי האישות ע"פ דת משה והתלמוד – על פי בקשת הקיסר האוסטרי, בגרמנית.
תורגם לעברית ונדפס במונקאטש, בסביבות תרס"ג.
יחזקאל לזרוב (נולד ב-8 בפברואר 1974) הוא במאי תיאטרון וקולנוע, שחקן, מחזאי, תסריטאי ומדבב ישראלי.
ראש בית הספר לאמנויות הבמה בסמינר הקיבוצים.
לזרוב גדל בתל אביב במשפחה יהודית מסורתית בעלת שורשים בבוכרה ובבולגריה.
מגיל שמונה רקד והופיע כרקדן סטפס במחזות זמר, תוכניות טלוויזיה, ובפסטיגל 85. בצעירותו היה חבר בלהקת "נעורי גבעתיים", ולאחר שסיים את לימודיו בתיכון "תלמה ילין" היה חבר בלהקת חיל האוויר.
בשנת 1993 הצטרף ל"להקת מחול בת-שבע", בה רקד במשך ארבע שנים והשתתף ביצירות אנאפאזה, פרפטום, קיר, זינה ויאג.
בשנת 1997 גילם את ארז בעונה הראשונה של סדרת הדרמה "פלורנטין" בבימויו של איתן פוקס, וגילם את גיל במשך שתי עונות בסדרה "אישה באפור" (1997-1999).
בשנים 2000–2002 גילם את חמי עלזה בסדרה הקומית "שמש" לצד צביקה הדר וגלית גיאת, ובסרטי הטלוויזיה "שלושה כוכבים" (1997), ו"משחק האמת והשקר" (2005).
בשנת 2007 גילם את הרב אהרון ברמן בסדרת הדרמה "מרחק נגיעה" ששודרה בערוץ 2, רשת.
ב-2008 גילם את יאיר פרציק בסדרה שביימו ערן קולירין ואריק רוטשטיין "חמישה גברים וחתונה", ואת גדעון בעונה השלישית של סדרת הטלוויזיה "אמא'לה".
ב-2009 השתתף בסדרה של איתן ענר ורוני גרובר "שירות חדרים".
בשנת 2012 שיחק את יהונתן, חבר של אנה, בסדרה הדרמה הקומית "אננדה" ששודרה בערוץ HOT3 ובאותה שנה שיחק גם את נפתלי בסדרת הדרמה "יחפים".
ב-2013 שיחק בסרט הטלוויזיה "דבר על מקום הימצאם".
ב-2015 שב לשחק בסדרה "אננדה" בעונתה השנייה.
מנובמבר 2015 החל להצטלם בתפקיד ראשי בסדרת מתח של yes בשם "מלאך של אמא" שעלתה ביוני 2016 ובאותה שנה הצטלם גם לסדרת הדרמה תאג"ד.
בשנת 2016 שיחק בשתי סדרות טלוויזיה רוסיות, האחת היא הגרסה הרוסית ל"המנטליסט" בה הוא גילם את התפקיד הראשי והשנייה היא עיבוד טלוויזיוני רוסי של סיפור חייה של מאטה הארי.
בשנת 2023 גילם את התפקיד הראשי בסדרה "אבירם כץ" ששודרה בערוץ כאן 11.
פריצתו הגדולה לתודעת הקהל הייתה בשנת 1997, כשכיכב בסרט "אהבה אסורה" (הדיבוק), לצד איילת זורר ומשה איבגי.
ב-2012 שיחק בשלושה סרטי קולנוע ישראלים: גילם את רוני, מדריך סדנת הכתיבה, בסרט של שמי זרחין "העולם מצחיק", גילם את סמי, בעל בוגדני ומהמר כפייתי בסרט "רסיסי אהבה" של נסים נוטריקה ואת ד"ר מרקובסקי בסרטה של דינה צבי-ריקליס "ברקיע החמישי".
ב-2015 שיחק בתפקיד הראשי בסרטה של וידי בילו "סוף עידן התמימות", וגילם את אמנון פולק בסרט "הגננת" של הבמאי נדב לפיד.
ב-2018 שיחק בסרטו של יהונתן אינדורסקי "דרייבר", וב"קריאה לחלומות" של רן סלוין.
ב-2009 כתב וביים סרט קצר בשם "לשביה" שהוצג בהצלחה בעולם.
ב-2025 לוהק לגלם את גוסטב ליסט בסרט הרוסי "קרב המנועים", דרמת ספורט תקופתית על יצירת מותג הרכב "Russo-Balt", בשנת 1909. באותה שנה שיחק בתפקיד ראשי בסרט "שפה זרה".
משחק: "היפה והחיה", המשכן לאמנויות הבמה ת"א, 2025.
משחק: "פרסיליה מלכת המדבר", הבימה, 2025.
בימוי ועיצוב במה: "אורפיאו ואאורידיצ'ה", האופרה הישראלית, 2024.
יזם, מנהל אמנותי, מעבד ובמאי: מיצ'ה פיגה - "האדם המיותר" - עיבוד שיצר לזרוב לספרו של איוון גונצ'רוב - "אובלומוב".
ההצגה עלתה בהיכל התרבות, בינואר 2022 - כמיזם תרבות רב תחומי חדש, בשיתוף יו הפקות / מיצ'ה פיגה / והיכל התרבות.
ב-2023 יצאה ההצגה להצגות בפסטיבלים בקוסובו ושנחאי.
מחזה, בימוי ועיצוב במה: "בכל שעה עגולה", תיאטרון גשר, 2021
עיבוד, בימוי ועיצוב במה: "לוליטה ז'אן ד'ארק, תיאטרון גשר 2019
בימוי, עיבוד, עיצוב במה ותנועה: "אבות ובנים" מאת איוון טורגנייב, תיאטרון גשר, 2018
בימוי, עיבוד, עיצוב במה ותנועה: "תמונתו של דוריאן גריי" מאת אוסקר ויילד, 2017.
בימוי, עריכה ועיצוב במה: "תשוקה לפנות ערב", תסריטים קצרים אילמים מאת חנוך לוין, 2016
בימוי ועיצוב במה: "אליס" (בהשראת ספרי לואיס קרול) מאת רועי חן, תיאטרון גשר 2015
עיבוד ובימוי ועיצוב במה: "נופל מחוץ לזמן" על פי ספרו של דויד גרוסמן, תיאטרון גשר 2014
בימוי ועיצוב במה: "פריחת ההדרים" מאת יהושע סובול, תיאטרון תמונע, פרס הפרינג' על שפת במה.
מחזה בימוי ועיצוב במה: "איגלו", הועלתה בבכורה בפסטיבל ישראל, תורגם לפולנית, פסטיבל פראג זוכה פרס הפרינג' על בימוי 2014.
בימוי: "סטמפניו" בימוי משותף - עדנה מזי"א, תיאטרון הקאמרי 2012.
מחזה, בימוי ועיצוב במה: "Radio heaven" מחזה 2007, סמינר הקיבוצים
מחזה, בימוי ועיצוב במה: "חזי" מונודרמה 2006, תיאטרון גשר.
תסריט ובימוי: "שלג" סרט קצר, 25 דק', נתמך על ידי קרן גשר.
תסריט ובימוי: "חוף ללא מציל" סרט קצר, פסטיבל מנהיים, פסטיבל חיפה 2013
תסריט ובימוי: "לשביה" סרט קצר 2010 ,פסטיבל: מנהטן, ברצלונה, חיפה,
לזרוב יזם, ניהל אמנותית, עיבד וביים מיזם תרבות חדש - "האדם המיותר", בשיתוף יו הפקות, מיצ'ה פיגה והיכל התרבות.
משמעות המילה "מיצ'ה פיגה" בצוענית היא חצי תאנה, ושם הסוס איתו עבדה פינה באוש.
זהו מיזם תרבות חדש ביוזמתו וניהולו האמנותי של לזרוב, המזמין את הקהל לחוות את עומקו של תהליך יצירה תיאטרונית ולצלול אל עולמות ההשראה, השאלות וההקשרים התרבותיים מהם נוצרת הצגה.
לזרוב משמש מנהל אמנותי ומייסד שותף בהקמת בית ספר חט"ב ותיכון לחשיבה יצירתית ויזמות "סטודיו אנקורי" בשנת 2014, וכן יזם שותף ומנהל אמנותי ב-AZA13, חלל אמנות ביפו המציג תערוכות רב-תחומיות.
כן שימש מנהל אמנותי ב"בוידעם", פסטיבל אמנות במרכז ביכורי העיתים בתל אביב, ב-"Conflict in motion" תערוכת ווידאו דאנס, "אינטימדאנס" 2004 בתיאטרון תמונע.
כצלם סטילס השתתף ב תערוכות קבוצתיות בגלריית הקיבוץ, בית האמנים בירושלים, גלריית טבי דרזדנר וגלריית Makor ניו-יורק.
בחנוכה 1999 שיחק במחזמר "הקוסם 2000" בתפקיד קשקש הדחליל.
בשנים 2001–2006, לאחר שכבר שיחק באופן מקצועי, נסע לזרוב לעבור סדנאות תיאטרון ב"אקטורס סנטר" שבלונדון, אנגליה.
ב-2002 זכה בפרס התיאטרון – השחקן המבטיח על תפקידו במחזה "אופרה בגרוש".
בשנים 2007–2015 שיחק בתיאטרון הקאמרי במחזות "זה הים הגדול" (דדי בראון – חנן), "היה או לא היה" (עמרי ניצן - אלכסנדר פן), "ינטל" (משה קפטן – אביגדור),"האריסטוקרטים" (עמרי ניצן – רודי), "סטמפניו" (עדנה מזי"א, יחזקאל לזרוב – סטמפניו) ו"שורת המקהלה" (צדי צרפתי – זאק).
בשנים 2001–2015 שימש וריאוגרף הבית תיאטרון גשר ותיאטרון הקאמרי.
בין העבודות: "הדיבוק", "הנפש הטובה מסצואן", "סטמפניו", "סוף טוב", "יונה והנער", "ינטל", "היה או לא היה", "זה הים הגדול", "וריאציות לתיאטרון ותזמורת", "בשני קולות", "נשואי פיגרו", "אופרה בגרוש", "העבד" ועוד.
ברוב ההצגות בהן משחק לזרוב, יצר הוא גם את הכוריאוגרפיה.
לזרוב זכה בשלושה פרסי התיאטרון בקטגוריית כוריאוגרף השנה.
באוגוסט 2018 הופיע בברודוויי בתפקיד טוביה החולב במחזמר "כנר על הגג".
הוא הצטרף למסע הופעות של המחזמר בעשרות ערים ברחבי ארצות הברית וסיים את המסע ב-2022 אחרי יותר מ-600 הצגות.
בשנת 2024 גילם את מייקל במחזה "שישיה שיעורי ריקוד בשישה שבועות" בתיאטרון הבימה.
בשנת 2025 מגלם את ברנדרט במחזמר "פריסליה מלכת המדבר" בתיאטרון הבימה, ואת החיה והנסיך במחזמר "היפה והחיה" במשכן לאמנויות הבמה בתל אביב.
ב-2005 דיבב את הלורד וולדמורט בסרטי הארי פוטר (החל מהסרט הרביעי, "הארי פוטר וגביע האש" במקום מיכה מורים שדיבב אותו בסרט הראשון).
ב-2006 דיבב את רודי בסרט "חיים בזרם", את פילמור בסרט "מכוניות" (חוץ ממכוניות 2 שדובב בשנת 2011) ואת אוטיס בסרט "בלאגן בחווה".
ב-2007 דיבב את לינגוויני בסרט "רטטוי", את קן בסרט "כוורת בסרט" ואת קפטן הוק בסרט השני והשלישי של "שרק".
ב-2008 דיבב את כרמי כנען בסרטו של ארי פולמן "ואלס עם באשיר", ואת הבמאי בסרט "בולט".
ב-2009 דיבב את פלינט לוקווד בסרט "גשם של פלאפל" וב-2010 דיבב שלוש דמויות ראשיות במגה-מוח ועוד.
בשנת 2013 שב לדובב את פלינט בסרט "גשם של פלאפל 2".
לזרוב היה נשוי לאלין שטרן, השניים הורים לשלוש בנות.
יחזקאל ירדני (נולד ב-1931) הוא אמן ופסל ישראלי, יליד ארגנטינה.
ירדני עלה לישראל בשנת 1951 והיה ממייסדיו של קיבוץ אור הנר.
בשנת 1956 למד בסמינר אורנים והיה למורה לציור.
במקביל הוא למד פיסול אצל דב פייגין ויחיאל שמי.
בשנת 1957 הוצגה עבודה שלו בתערוכה של אמנים צעירים בבית האמנים תל אביב.
יצירה נוספת שלו הוצגה באותו מקום בתערוכה שנפתחה בתחילת 1960.
בשנת 1960 עבר ירדני ללונדון, בה למד שנתיים בבית הספר ע"ש סנט מרטין, ואחר כך עבר להורות באותו בית ספר.
בהמשך למד בלונדון אצל אנטוני קארו ועבד במשך שנתיים כעוזרו של הנרי מור.
בשנת 1971 שב לישראל ולימד בפקולטה לאדריכלות ב"טכניון".
הוא לימד גם באקדמיה לאמנות "בצלאל", במכון לאמנות ב"מכללת אורנים", ובשנקר - בית ספר גבוה להנדסה ולעיצוב.
ירדני זכה בפרסים רבים, בהם פרס שר החינוך והתרבות (1987), ועבודותיו הוצגו ב-35 תערוכות יחיד וב-50 תערוכות קבוצתיות בישראל ובעולם.
הוא עיצב תפאורות וייצג את ישראל בביאנלות ואירועים אמנותיים בעולם.
בשנת 2011 יצא הספר "כיוונים" מאת שירלי משולם על יצירותיו בשנים 1955–2010.
יחזקאל ניסנוב (1886 – 23 בפברואר 1911) היה ממקימי הארגונים בר גיורא (1907) והשומר (1909), מחלוצי העלייה השנייה.
נולד בשנת 1886 לשושנה ושמעון, יהודים הרריים בעיר טמיר-חאן-שורה בדאגסטן שבצפון הקווקז.
גדל במשפחה דלת אמצעים ולכן נאלץ לצאת לעבודה כבר בילדותו.
בגיל שלוש-עשרה יצא לבאקו בירת אזרבייג'ן במטרה ללמוד את מקצוע התפירה אצל חייט יהודי.
בהשפעת חבריו, פועלים במקצועם, הצטרף למפלגה הסוציאל-דמוקרטית הרוסית.
מאוחר יותר, כשעמד על כך שאין עתיד ליהודים בגולה, עבר לאגודת פועלים יהודית – "פועלי ציון" והיה ער לאירועים שהתרחשו בארץ ישראל.
אחרי מסע-תלאות של שנה, ב-1906, עלה לארץ ישראל יחד עם חברו צבי בקר.
הוא הגיע לחיפה ומשם צעד ברגל לזכרון יעקב.
השתתף באספת הייסוד של הארגון "בר גיורא" ושל "השומר" – והיה פעיל מרכזי בארגון.
ב-1908 נשא לאישה את רבקה ולאחר הנישואין עבר הזוג לגליל ושם עסקו בעבודת אדמה, בשמירה וגם ברכישת קרקעות.
כשנקנתה אדמת פולה (הקואופרציה מרחביה) נשלחו לשם לסייע בעבודה ובשמירה.
ביום 23 בפברואר 1911 יצאו יחזקאל וצבי נדב ממרחביה בעגלה ליבנאל לחלק נשק במושבות הגליל.
בדרך בין מרחביה לבית-גן נרצח יחזקאל בקרב-אקדחים עם כנופיה ערבית שהתקיפה אותם ממארב.
הוא הובא לקבורה ביבנאל ומשם הועברו עצמותיו לבית הקברות של חללי "השומר" בכפר גלעדי.
שבוע לאחר שנרצח נולדה בתו ואלמנתו רבקה קראה לה על שמו יחזקאליה.
רעייתו רבקה (1889–1940) נקברה אף היא באותו בית קברות.
בדברים לזכרו נאמר בין השאר: "שתקן מטבעו היה, ממעט בדיבורים ומצניע לכת.
בשמירה העברית ראה חזות הכול ובפשטותו וצניעותו השיג את אשר אחרים לא השיגו בחריפות מוח ובוויכוחי סרק.
הנשק וזקיפות הקומה היו בשבילו, בן קווקז, דברים מובנים מאליהם.
כמה כוחות נפש שכנו באדם זה, כמה עדינות ושקט.
כה חביב היה על כולנו".
שני אחיו של יחזקאל הצטרפו אף הם לארגון השומר: צבי ניסנוב ויהודה ניסנוב.
הרב יחזקאל (חצקל) לוינשטיין (תרמ"ה – י"ח באדר ה'תשל"ד; 1885 – מרץ 1974) היה מבעלי המוסר הבולטים במאה ה-20, שימש כמשגיח הרוחני של ישיבות מיר, לומז'ה-פתח תקווה וישיבת פוניבז'.
בגיל חמש התייתם מאמו, ובגיל בר מצווה התחיל לעבוד לפרנסתו.
מסופר, כי לאחר עבודה של שבוע שלם (כמוכר פרחים), נגנבה כל משכורתו ביום ששי בבית המרחץ הוורשאי, ועובדה זו עוררה אותו להקדיש את חייו ללימוד תורה ומוסר, ולא לבלות את ימיו ברכישת עולם שיכולים ליטלו ממנו.
הוא נסע לישיבת ראדין, בראשותו של הרב ישראל מאיר הכהן (ה"חפץ חיים").
כמו כן, היה תלמידם של הרב ירוחם ליבוביץ, הרב נחום זאב זיו (בנו של הסבא מקלם) ושל הרב צבי הירש ברוידא.
שימש כר"מ בישיבה הקטנה שעל ידי ישיבת קלם ואחר כך כמשגיח רוחני בישיבות קלצק ומיר (בין היתר בתקופת שהותה בשאנגחאי).
בין השנים 7–1935 שהה בארץ ישראל ושימש כמשגיח בישיבת פתח תקווה, בראשותו של הרב ראובן כץ.
לאחר פטירת רבו רבי ירוחם ליבוביץ משגיח ישיבת מיר, שב הרב לוינשטיין לפולין למלא את מקום רבו בתפקיד החינוכי.
אחד מתלמידיו בתקופת פתח תקווה מספר: .
עם פרוץ מלחמת העולם השנייה נמלט עם ישיבת מיר לווילנה, שהייתה לזמן קצר תחת שלטון הליטאים.
משם עבר עם הישיבה לקיידאן, ומשם נסע עם התלמידים מזרחה לקובה ולשנגחאי באמצעות 'ויזות קוראסו' המפורסמות.
פעילות הבריחה, כמו גם יוזמות דומות שהעלה ראש הישיבה הרב אליעזר יהודה פינקל לא נעשו על דעתו של הרב לוישטיין, שצידד בקו פאסיבי יותר.
בזמן שהייתו בשנגחאי התגלעו חילוקי דעות בינו לבין תלמידיה המבוגרים של הישיבה בענייני הנהגה שונים, ובאותן שנים התבלט כמנהיגה של הישיבה, כשמכתביהם של עסקני וגדולי הדור בשאלות שונות, כשאלת קו התאריך בהלכה, מופנות אליו.
לאחר כן עמד בראש תלמידי ישיבת מיר בארצות הברית, ושם הסתופפו בצילו קבוצה גדולה של לומדי מוסר, שחלק מהם עלה איתו יחד לארץ ישראל.
לאחר עלייתו לארץ ישראל בשנת תש"ט המשיך בתפקידו בישיבת מיר בירושלים.
בשנת תשי"ד עבר לשמש כמשגיח של ישיבת פוניבז' בבני ברק.
הרב שך הכירו כבר מתקופת כהונתם ביחד בישיבת קלצק.
כאשר עמד הרב לוינשטיין בראשות תלמידי ישיבת מיר בארצות הברית התייעץ עם הרב שך על המשך דרכו, והוא המריצו לעלות ארצה (המכתב נדפס באור יחזקאל - מכתבים).
הרב שך אמר לתלמידי הישיבה: "אל תחשבו שלפני מלחמת העולם היו הרבה אנשים כמותו, כבר אז באותו דור דעה, היה המשגיח מן היחידים!".
בהספדו עליו בשעת ההלויה, אמר ש"המשגיח הוא העובד ה' הכי גדול שראיתי מימי".
נפטר בביתו בגבעת ישיבת פוניבז', בי"ח באדר תשל"ד.
גישתו המוסרית מפורסמת בעיקר במקום המרכזי המוענק ליראת העונש, ובשל תפיסת האמונה בחוש השוללת עיסוק פילוסופי ומאמצת את האמונה הפשוטה, שהפכה לסממן היכר של החברה החרדית.
בפטירתו הספידו תלמידו הרב שלמה ולבה ואמר כי נפטר אחרון יוצאי מצרים.
שיחותיו ואגרותיו לוקטו על ידי חתנו, הרב ראובן יהושע גינזבורג, בסדרת ספרים בשם אור יחזקאל.
אחרי פטירתו המשיכו במפעל ההוצאה לאור בניו של הרב ראובן גינזבורג.
וכן חמישה כרכים משיחותיו בשם "אור יחזקאל" שיצאו לאור על ידי נכדו הרב דניאל גינזבורג.
כמו כן יצאו לאור שלושה כרכים של שיחותיו מתקופת ישיבת מיר בשאנגחאי בשם ממזרח שמש, שנכתבו על ידי תלמידו רבי משה בנימין ברנשטיין.
שיחות מוקלטות שלו נמצאות בישיבת פוניבז', בפורמט של תקליטים, והן מושמעות בה מעת לעת.
חתנו הרב אפרים מרדכי גינזבורג - כיהן בראשות ישיבת מיר בארצות הברית
חתנו הרב ראובן יהושע גינזבורג - (אחיו של חתנו הראשון אפרים מרדכי) כיהן כמשגיח בישיבת בית מאיר, ואחרי חמיו כיהן כמשגיח בישיבת פוניבז'.
בנו, הרב אליעזר גינזבורג, היה משגיח בישיבת פוניבז' עד לפטירתו באלול תשע"ז.
בנו, הרב דניאל גינזבורג, ר"מ בישיבת בית מאיר בבני ברק.
בנו הרב שלמה גינזבורג ר"מ בישיבת הרי יהודה במושב בית מאיר.
בתו, הינדה נשואה לרב יגאל רוזן ראש ישיבת אור ישראל.
בתו דינה נשואה לרב מתיתהו מינצר
בנו, יוסף חיים (יוסל'ה), היה גר בביתו של המשגיח ר' חצ'קל שבישבת פונביז' עד לפטירתו.
הרב גדליה אייזמן, משגיח ישיבת קול תורה - מתקופת קלצק.
הרב שלמה וולבה, מגדולי המשגיחים בדור האחרון - מתקופת ישיבת מיר בליטא.
הרב ברוך רוזנברג, ראש ישיבת סלבודקה בבני ברק וחבר מועצת גדולי התורה - מתקופת ווילנא ושאנגחאי.
הרב משה בנימין ברנשטיין, משגיח בישיבת פוניבז' לצעירים.
הוציא לאור את שיחות הרב לוינשטיין מתקופת שאנגחאי בספר "ממזרח שמש".
הרב יצחק ירוחם בורודיאנסקי, חתנו של הרב שלמה זלמן אוירבך, משגיח ישיבת קול תורה.
הרב דן סגל, משגיח ומשפיע רוחני - מתקופת פוניבז'.
הרב שלמה ליב ברעוודה, מגיד מישרים ופרשן תורת הגר"א - מתקופת מיר בארצות הברית.
הרב נחום אבא גרוסברד, משגיח בישיבת פוניבז' - מתקופת ווילנא ושאנגחאי.
הרב שמואל בירנבוים, ראש ישיבת מיר בארצות הברית - מתקופת מיר בליטא.
הרב שמואל אוירבך, מנהיג הפלג הירושלמי וראש ישיבת מעלות התורה - מתקופת ירושלים.
הרב נחום פרצוביץ, ראש ישיבת מיר בירושלים - מתקופת שאנגחאי.
הרב שמואל מרקוביץ, ראש ישיבת פוניבז' - מתקופת בני ברק.
הרב אשר ליכטשטיין, ראש ישיבת קמניץ - מתקופת שאנגחאי וירושלים.
הרב פסח שטיין, ראש ישיבת טלז - מתקופת שאנגחאי וארצות הברית.
הרב אברהם יצחק הכהן קוק, ראש ישיבת מאור התלמוד וחבר מועצת גדולי התורה - מתקופת פוניבז'.
הרב נחום רגוזניצקי, ראש ישיבת מאורות התורה.
הרב דוד הקשר, מראשי ישיבת קול תורה - מתקופת פוניבז'.
הרב שלמה בורשטין, ראש "ישיבת הרב קוק" במונטווידאו, מייסד וראש הישיבה הראשון של ישיבת בני עקיבא "בית שמואל" בחדרה.
העלה על הכתב את שיחות המשגיח מתקופת שאנגחאי.
הרב יואל שוורץ - רב בירושלים ומחבר ספרים רבים
הרב יחזקאל יעקבסון (נולד ב-23 במאי 1955 בירושלים) הוא רב דתי לאומי.
עמד בראש ישיבת ההסדר שעלבים, ומרצה במכללת שעלבים לנשים בירושלים.
נולד בשכונת בית וגן בירושלים.
אחי סבו הוא המחנך וחוקר המקרא יששכר יעקבסון.
בצעירותו למד בישיבת "קול תורה" בירושלים, והיה מתלמידי הרב שלמה זלמן אוירבך, לאחר מכן עבר לישיבת ההסדר שעלבים ושירת בצה"ל במסגרת ה"הסדר" כמפקד טנק בחיל השריון.
לאחר שירותו הצבאי השלים תואר ראשון בחינוך.
שיעורי העיון שהוא מעביר נכתבים בסגנון "מן המקורות אל ההלכה למעשה", והוא מרבה לצטט מדברי הרמב"ם.
בשנת תשס"ג (2003) מונה לראש ישיבה של ישיבת ההסדר שעלבים, וכיהן בתפקיד זה עד פרישתו לקראת שנת הלימודים תשע"ז (2016), אז הודיע כי יקדיש את עיקר זמנו לכתיבה תורנית.
בניו הם הרב אליסף יעקבסון, ר"מ בישיבת מצפה יריחו, הרב יהודה יעקבסון, ר"מ בישיבת אבינועם באביתר והרב אליהו יעקבסון ר"מ בישיבה התיכונית בגבעת שמואל.
גיסו הוא הרב הלל פלסר איש חינוך ישראלי, מייסד תלמוד תורה מורשה – ראשון תלמודי התורה הציוניים.
בן דודו הוא הרב יחיאל יעקבסון – מחנך חרדי, העוסק בהדרכה חינוכית.
אהבתי תורתך – שיחות לפרשת השבוע
אשיחה – שיחות על פרשות השבוע מבית מדרשה של ישיבת ההסדר שעלבים, במשותף עם הרב אריה הנדלר
הרב יחזקאל עזרא בן רחמים (כונה גם היע"ר; 25 באפריל 1876, בגדאד – 3 בפברואר 1908, ירושלים) היה רב ומקובל בבגדאד ובסוף ימיו בירושלים.
חיבר ספר הלכה בשם "עצי היער" וספר חידושים על הש"ס בשם "כנסת יחזקאל".
נולד בבגדאד לאביו מולא רחמים, והיה אחיו הגדול של הראשון לציון הרב יצחק נסים.
כפי שנכתב על ידי המו"לים של ספרו, עוד מצעירותו היה שקדן וחכם, ובגיל צעיר התכתב עם חכמי הדור בשו"תים וחידושי תורה.
הרב חיים חזקיהו מדיני בספרו "שדי חמד" מכתיר את הרב יחזקאל עזרא, שהיה אז בן 15, בתארים נכבדים.
גם הרב רחמים נסים יצחק פלאג'י, בספרו "יפה ללב", מכנה את הרב יחזקאל עזרא "ארי שבחבורה" ו"אספקלריה המאירה".
בין הרבנים שהכירוהו והעריכוהו ניתן למנות גם את הרב יוסף חיים מבגדאד, הרב אברהם ביג'אג'ו, הרב בן ציון אברהם קואינקה והרב יוסף חיים זוננפלד.
בשנת 1904 עלה הרב יחזקאל עזרא לארץ ישראל יחד עם הרבנים יעקב חיים סופר וצדקה חוצין.
עם בואם פקדו את המקומות הקדושים, והשתטחו על קברי צדיקים.
הם בקרו אצל חכמי ארץ ישראל, ביניהם רבי חיים חזקיהו מדיני ורבי אליהו מני.
את רשמיו מהפגישה עם רבי אליהו מני העלה על הכתב, ושלחם ל"בן איש חי" שבעצמו היה תלמידו של רבי אליהו מני.
הרב יחזקאל עזרא השתקע בירושלים ולא יצא ממנה עד יום מותו, בה הקדיש את כל זמנו ללימוד עצמי ולימוד תלמידים, בין השאר בישיבת שושנים לדוד.
הרב עזרא עטיה שהיה לאחר מכן ראש ישיבת פורת יוסף, היה תלמידו וראה בו את רבו המובהק.
בירושלים שם דגש מיוחד על לימודי חכמת הקבלה אותם למד אצל רבו המקובל רבי חיים שאול הכהן דוויק.
הרב יחזקאל עזרא היה אדם חולני וסבל בחייו ייסורים.
עוד בחיי הוריו, נפטר, והוא בן 32 בלבד.
הוא נקבר בחלקת החסידים שבהר הזיתים, והוספד על ידי רבני ירושלים, בכללם הראשון לציון רבי אליהו משה פאניז'יל.
חכם יחזקאל עזרא רחמים חיבר כמה וכמה חיבורים בכל מקצועות התורה, אך עיזבונו הספרותי לא נשמר כראוי, וחלק נכבד ממנו הלך לאיבוד עת שנפטר, ואישים שונים לקחו את חיבוריו מביתו.
החומר שנשאר הודפס בעזרתם של אחיו הגאונים רבי אברהם חיים ורבי יצחק נסים, וכן רבי צדקה חוצין.
הערות על פירושי רבי יהונתן הכהן מלוניל, על מסכתות שבת, ר"ה, יומא וסוכה.
החלקים שלא אבדו נדפסו בש"ס "אל המקורות", הוצאת פרדס, מסכת סוכה.
עצי היע"ר אספת דינים ושקלא וטריא בלשונות הפוסקים על כל שולחן ערוך אורח חיים, וכן על חלקים מיורה דעה, אבן העזר וחושן משפט.
הללי נפשי פירוש על ספר תהילים בדרך פרד"ס (הכתב יד עדיין קיים בעזבונו של הרב יצחק נסים).
כנסת יחזקאל קונטרס הערות והשגות על מחברים, ספרים וליקוטים שונים, בהלכה ובאגדה.
פירוש על הגדה של פסח בדרך פרד"ס.
הגהות וחידושים על מסכתות הש"ס.
קונטרס כללי הש"ס, הפוסקים ושו"תים קצרים.
הערות וביאורים לספר "זבחי צדק" מאת רבי עבדאללה סומך.
כנסת יחזקאל ספר שהוצא לאור לאחר פטירתו, וכולל קטעים נבחרים מחיבוריו המצוינים לעיל.
אביו, יצחק לופבן היה עורך השבועון "הפועל הצעיר" ואיש מפא"י.
במלחמת העצמאות לחם חזי לופבן בשורות חטיבת הנגב.
במהלך שירותו בפלמ"ח תרגם את השיר הרוסי "היה זה נטשה בליל" ("סטלינגרד").
עם שחרורו משירות חובה התקבל למערכת העיתון "במחנה".
לאחר מכן עבד בגלי צה"ל ובעיתון "מעריב" כעורך.
באוגוסט 1956 היה לעורכו בפועל של השבועון "רימון", שמומן על ידי השב"כ והתיימר להיות מתחרה לשבועון המצליח "העולם הזה".
במערכת העיתון הכיר את הסופר שלמה טנאי, שהיה עורכו הראשי ואת הכותבים דוד אבידן, אהד זמורה, יעקב אגמון ואריה אבנרי.
בקשר לעבודתו בשבועון אמר לופבן:
במקביל כתב סיפורי ילדים בעיתוני הארץ שלנו ודבר לילדים בשמו, בשם העט "זאב חצות" ובשם "עידו סתר".
במהלך שנות השישים חיבר, בשם העט "עידו סתר", שורה של ספרי הרפתקאות לילדים, שזכו לביקורות קטלניות מצד מבקרי הספרות על האלימות הרבה שבהם, הגזענות הבוטה כלפי ערבים וסינים ועלילתם הדלה.
בין ספרים אלה, שיצאו בהוצאת טברסקי, נמנית סדרת "עוז יעוז" אודות הרפתקאותיהם של איש השירות החשאי עוז יעוז ושל הנער רפי סרדין הלוחמים נגד אויבי המדינה (בהם, פרט למפקדי מחבלים וגנרלים ממדינות ערב, חוזרת דמותו של הגנרל סונג, הוא מאו דזה-דונג).
בין השאר עסק לופבן בתחום של תיאורית קונספירציה על רצח קנדי.
הסוכן הישראלי הנועז עוז יעוז מציל את העולם, הוא אמנם לא מצליח למנוע את רצח קנדי אך מיידע את האמריקאים על הנסיבות האמיתיות ומונע מהם להאשים את הסובייטים, והוא כן מצליח למנוע את רצח חרושצ'וב וזוכה על כך לתודתו של ראש הק.ג.ב..
הגנרל סונג הסיני זועם על הסוכן הישראלי שקלקל את תוכניותיו ושולח לישראל מתנקש סיני, "קואן הקטלן" כדי למצוא את עוז יעוז ולהרוג אותו, ולמאבק הזה מוקדשים הספרים האחרונים בסדרה.
בתגובה לביקורת שהוטחה בו אמר לופבן:
סדרה אחרת התמקדה בדמותו של התוכי תוכידס, המתגורר בביתה של משפחה ישראלית ומסתכסך עם שכניו.
הסדרה נולדה כאשר ביקר לופבן אצל המאייר אריה מוסקוביץ' (מ.
אריה) ושמע תוכי מקלל מדירת שכנו.
לופבן ומוסקוביץ' יצרו סדרה בת שמונה ספרים, אשר נקטלה אף היא על ידי הממסד.
בין שאר סגולותיו מצטיין תוכי זה בחיבור שירים קצרים.
כך למשל כשהוא מחליט להרוס כביש (בעקבות ויכוח עם השוטר ששון חלפלפי) הוא שר במהלך העבודה את השיר הבא:
וגם כששומר בנמל התעופה דב הוז מחליק לשלולית במהלך רדיפתו אחריו הוא מחבר שיר:
הי שומר עכשיו תדע נא
אבל לא כל כך פיקח
בנוסף עסק גם בפזמונאות ובין היתר כתב את השיר "ביקשתי אש" שביצעה במקור אילנה רובינא ושחודש בתקליטה השני של מירי מסיקה, "שלום לאמונות".
איש יוצא אל אחיו: שליחותו של גיורא יוספטל אל היהודים, עם עובד, תשכ"ח, 1967
לוי אשכול, (עם יצחק ערמון), עם עובד, תשכ"ה
כולם רוצים להיות גדולים: שירים וסיפורים לילדים (ערך יחד עם שלמה טנאי), 1970
עוז יעוז נגד תניני פרעה
עוז יעוז נגד רוצחי קנדי
עוז יעוז נגד החבלן המרקד
עוז יעוז נגד השליח הסיני
עוז יעוז נגד קואן הקטלן
עוז יעוז נגד סאלים חאג'ידא
חבורת המרובע הכחול ופרשת הפורץ הענק
הרב יהושע יחזקאל סופר (נולד בי' באלול תש"ז, 26 באוגוסט 1947) הוא מרצה חסיד חב"ד; היה רב הקמפוס באוניברסיטת בן-גוריון בשנים 1976–1993.
נולד במחנה עקורים בגרמניה, לשבתאי ולטויבע סופר, ניצולי השואה.
בבחרותו למד בישיבות פוניבז' ובריסק.
במהלך לימודו בישיבת בריסק, התוודע לחסידות חב"ד והחל ללמוד חסידות בחשאי.
בשנת תשכ"ה התגלה הדבר, והוא נאלץ לעזוב את הישיבה הליטאית לטובת ישיבת תומכי תמימים המרכזית בכפר חב"ד.
בניסן תשכ"ז נסע ללמוד במשך כשנה בישיבת תומכי תמימים ליובאוויטש המרכזית – 770 בניו יורק.
בשנת תשכ"ט נישא לשרה, בתם של רחל והנגן החסידי שניאור זלמן לוין מכפר חב"ד.
הוא החל להרצות בשנת 1970 בתיכונים בארץ, עד שהתמנה ב-1976 בהשפעת פרופסור ירמיהו ברנובר שהיה חבר בסנט של האוניברסיטה בבאר שבע, לכהן כרב הקמפוס, תפקיד אותו נשא כ־16 שנה.
בראשית שנות התשעים, תמך בזיהויו ופרסומו של הרבי מלובביץ' כמשיח.
לאחר פטירת האחרון בשנת 1994, פרסם את החוברת "יתבררו ויתלבנו" שבה טען כי התברר שהרבי אינו המשיח.
הוא חזר והדגיש עמדה זו בספרו "במאי קמיפלגי" (2012).
שיטה זו נחשבת חריגה גם בקרב הזרם המתון בחב"ד.
מוסר שיעורים בספרי חסידות ובפירוש רש"י לתורה, ומשמש כמרצה במכללת בית רבקה שבכפר חב"ד ב'.
ספרו "לדעת להאמין" מבוסס על מאות הרצאות שלו, שיצאו גם בדיסקים.
הרב סופר אב לשמונה ילדים, מתגורר בשכונת רמות שבירושלים.
הרב יחזקאל סרנא (כונה: ר' חצקל; כ"ח בשבט תר"נ, 18 בפברואר 1890 - ו' באלול תשכ"ט, 20 באוגוסט 1969) היה ראש ישיבת חברון כנסת ישראל וחבר מועצת גדולי התורה.
היה אחראי למעבר הישיבה מסלובודקה לחברון (1925) ובהמשך לאחר מאורעות תרפ"ט לירושלים (1929).
נולד בכ"ח בשבט תר"נ (1890) בהרדוק שבפלך מינסק, רוסיה.
סבו, הרב שרגא פייבל סרנא היה רב העיירה, ואביו הרב יעקב חיים סרנא שימש בה כשוחט וכדרשן.
אמו איידל הייתה בת למשפחת חסידי גור.
את חינוכו הראשון קיבל בבית אביו ובתלמוד תורה בהורודוק.
בגיל 11 נשלח לישיבת "אור החיים" בסלובודקה, וכעבור שנה עבר לישיבתו של הרב זלמן סנדר כהנא שפירא במאלטש.
בהמשך למד בישיבת כנסת בית יצחק בסלובודקה אצל רבי חיים רבינוביץ עמו עבר ללמוד בישיבת טלז.
ב-1906 נסגרה הישיבה זמנית בעקבות פולמוס המוסר והוא חזר לישיבה במאלטש שבראשה עמד באותה תקופה רבי שמעון שקופ.
כעבור שנה שב לסלובודקה והצטרף לישיבת כנסת ישראל שם פגש ברבי נתן צבי פינקל, ה"סבא מסלובודקה", והפך לתלמידו המובהק.
לימים תיאר את השפעתו של 'הסבא' על עיצוב דמותו הרוחנית: "הכל ממנו ובלעדו הייתי כעיוור וכחרש, ורק על ידו זכיתי שנפקחו מעט עיני ונפתחו מעט אוזני.
וגם כל דרך הלימוד והעיון בהלכות אלו אך ממנו הוא כרב מובהק".
עד שנת 1914 למד ברציפות בישיבת סלובודקה, להוציא מספר חודשים בהם נשלח על ידי ה"סבא" לישיבת טלז כדי לסייע בהחדרת שיטת המוסר לישיבה.
בעקבות מלחמת העולם הראשונה גלה עם שאר תלמידי הישיבה למינסק.
בעקבות שימוש בתעודות מזויפות במטרה למנוע את גיוסו לצבא הרוסי הוא נתפס ונכלא.
הוא הצליח להימלט מהכלא וברח לעיירה סמילוביץ' שבה השתכנו באותה עת החפץ חיים ותלמידיו מישיבת ראדין.
עקב נסיבות המלחמה נאלצו תלמידי ישיבת סלובודקה לברוח ממינסק, אך הוא העדיף להישאר עם תלמידי ישיבת ראדין.
במהלך תקופה זו יצר קשרים קרובים עם החפץ חיים ועם ראש הישיבה הרב נפתלי טרופ.
ב-1917 נקרא לחזור לישיבת סלובודקה ששכנה אז בקרמנצ'וג, וכעבור שנתיים נישא לפעשא מרים בתו של ראש הישיבה הרב משה מרדכי אפשטיין.
לאחר סיום המלחמה הצליחו ראשי הישיבה ותלמידיהם לעזוב את רוסיה ולחזור לסלובודקה שהשתייכה אז לליטא.
בשנת תרפ"ד (1924) בעקבות הצו המחייב את גיוס תלמידי הישיבה, התקבלה ההחלטה להעביר את הישיבה לארץ ישראל והרב סרנא נשלח כדי לבחור מקום מתאים לישיבה ולתאם את הקמתה שם.
לאחר בחינת אפשרויות שונות הוא בחר את העיר חברון.
באלול תרפ"ה הגיעו עשרת התלמידים הראשונים לחברון, ובהמשך החורף הצטרפו אליהם עוד כ-150 תלמידים.
בכך הפכה ישיבת חברון לישיבה הליטאית הראשונה שעברה לארץ ישראל והייתה הראשונה להחדיר בארץ את מושגי הלימוד הליטאי ואת עקרונות תנועת המוסר.
באותה שנה הגיעו לחברון גם הרב אפשטיין וה"סבא".
עם זאת, הרב סרנא נטל תפקיד משמעותי בהנהגת הישיבה במתן שיעורים ובקביעת סדרי הישיבה.
בעקבות פטירתו של ה"סבא" בשנת תרפ"ז התחיל לתת גם שיעורי מוסר.
בעקבות מאורעות תרפ"ט בהם נרצחו 24 מתלמידי הישיבה, היה אחראי למעבר הישיבה לשכונת גאולה בירושלים, כאשר הוא משמש כראש הישיבה בפועל ודואג לכל הצרכים הרוחניים והכלכליים של הישיבה.
על אותה תקופה כתב לידידו רבי יצחק אייזיק שר: "גדול כים שברנו.
אמנם גם ברוגז רחם זכר, כי רק רגע באפו וגם באותו רגע לחיים רצונו, ומה רבו רחמיו כי אחרי חורבן נורא כזה זכינו ברוך ה' כי הישיבה קמה לתחייה".
בעקבות המצוקה הכספית של הישיבה נסע ב-1931 לאמריקה כדי לאסוף כספים לטובת הישיבה.
לאחר פטירת הרב אפשטיין בשנת תרצ"ד (1934) התמנה למלא את מקומו באופן רשמי, כשעימו משמשים כראשי ישיבה שני גיסיו הרב אהרן כהן והרב משה חברוני.
לאחר מלחמת העולם השנייה היה שותף בפעולות שונות לרווחת הפליטים.
ב-1952 נסע לשויץ בשל בעיות בריאותיות.
הרב סרנא היה פעיל מאוד בתנועת אגודת ישראל ואף שימש כחבר במועצת גדולי התורה של התנועה החל משנת 1954.
לאחר מלחמת ששת הימים פנה הרב סרנא בבקשה למשה דיין לחזור לחברון, אך משה דיין דחה את הבקשה.
בשנותיו האחרונות החל בתהליך של העברת הישיבה לגבעת מרדכי, אולם הוא לא הספיק להשלים את תוכניותיו.
הרב יחזקאל סרנא נפטר ביום ו' באלול תשכ"ט 1969 ונטמן בהר הזיתים לצד חותנו.
לאחר פטירתו המשיך לעסוק גיסו הרב חברוני בהעתקת הישיבה למבניה החדשים בשכונת גבעת מרדכי.
בשנת תשל"ה (1975), עברה הישיבה למשכנה החדש, בראשות בנו של הרב סרנא, הרב חיים סרנא וחתנו רבי אברהם פרבשטיין, יחד עם הרב שמחה זיסל ברוידא והרב הלל זקס.
הרחוב שבו נמצאת הישיבה בגבעת מרדכי נקרא על שמו.
כמו כן, יש רחוב בבאר שבע הנקרא על שמו.
רבים מתלמידיו שימשו כראשי ישיבות, רבנים ודיינים.
הרב סרנא היה ממנהיגי הציבור החרדי בשנות הקמת המדינה, מראשי ועד הישיבות בארץ ישראל והחינוך העצמאי.
היה חבר מועצת גדולי התורה, השתתף בכנסייה הגדולה הרביעית והחמישית, והיה פעיל במהלכים הציבוריים והפוליטיים של חברי הכנסת של אגודת ישראל.
על פי עדות ידידו הרצי"ה קוק, בשנים האחרונות לחייו לא נתן לומר תחנון בישיבתו ביום העצמאות, אולם "לא התקבלו הדברים על דעת תלמידי ישיבתו".
הרב סרנא כתלמידו של הסבא מסלובודקה הדגיש גם הוא את "גדלות האדם" כשיטה חינוכית.
על פי שיטה זו אין להציב בפני החניך את שפלותו כלפי הבורא, אלא יש להדגיש בפניו את חשיבותו של האדם שנבחר לשרת ולעשות את רצון הבורא.
לדעת הרב סרנא, בדור הזה אין להשתית את עבודת ה' על יראה ועל פחד מהעונש, אלא על אהבה ושמחה שנובעות מהכרת חסדי ה' וטובו.
דליות יחזקאל, (חלק א, חלק ב', חלק ג', חלק ד', חלק ה באתר hebrewbooks) הוצאת מוסד השכל, ירושלים תשל"ח, מאמרי מוסר
דליות יחזקאל, על התורה והנביאים, באתר hebrewbooks
בית יחזקאל על הש"ס (חלק ראשון, חלק שני) והרמב"ם, באתר hebrewbooks
עיונים לספר מסילת ישרים, באתר hebrewbooks
מהדורה מיוחדת של ספר הכוזרי שבה מחולקים דברי הספר לפי נושאים
מהדורה מיוחדת של אור ישראל החדש לר' ישראל מסלנט בו מסודר התוכן לפי נושאים
לאחר פטירתו הוציא לאור תלמידו הרב נפתלי קרביץ ספר זיכרון לזכרו בשם אחר האסף, ובו תולדות חייו מאת דב כץ, קובץ מאיגרותיו ומאמריו בעניינים שונים, דברי תורה מגנזיו, מאמר לזכרו מבנו רבי חיים סרנא, ודברי תורה לזכרו מרבני ותלמידי הישיבה.
יחזקאל סומך (1927 - 13 באפריל 2008) היה קצין בדרגת תת-אלוף בצה"ל, כיהן כסגן מפקד חיל האוויר במלחמת ההתשה.
סומך נולד ב-1927 לאסתר ויעקב, בעיראק ועלה לארץ ישראל ב-1935. באוגוסט 1948, בתחילת שירותו בצה"ל, נשלח סומך עם קבוצה של חניכים לבית הספר לטיסה אליקא באורבה שבאיטליה.
בפברואר 1950 צורפו חניכי הקורס לחניכים ששבו מקורס טיס בצ'כוסלובקיה לקורס טיס מס' 1 של חיל האוויר.
לאחר הקורס שירת בבסיס רמת דוד כטייס קרב.
ב-1951 שימש מדריך בקורס מדריכי טיסה ופיקד על שלב ראשוני בבית הספר לטיסה.
בספטמבר 1955 מונה למפקד טייסת 110 שהייתה הטייסת האחרונה בחיל האוויר שעדיין הטיסה מטוסי קרב מוסקיטו.
הטייסת הודממה במאי 1956, אך חודש לאחר מכן נקרא סומך להכניס אותה מחדש לכוננות לקראת מבצע קדש.
במלחמת סיני פיקד על הטייסת שהשתתפה בגיחות רבות בחזית.
בלילה הראשון של הלחימה יצא בעצמו לגיחת סיור, בה עשתה הטייסת את טבילת האש שלה במלחמה כאשר הפציץ שיירה של צבא מצרים בסיני.
במהלך המלחמה הוביל סומך מבנה של רביעיית מטוסים להפצצת שארם א-שייח'.
לאחר המלחמה קלטה הטייסת בפיקודו את מטוסי הווטור הראשונים בחיל האוויר ועברה לעידן מטוסי הסילון.
במרץ 1960 מונה סומך למפקד בית הספר לטיסה ומילא תפקיד זה עד יולי 1962. ב-1964 מונה למפקד בסיס רמת דוד.
הוא יזם את הקמתה מחדש של טייסת 107 כטייסת מטוסי אוראגן.
במלחמת ששת הימים פעלו בכנף בפיקודו שלוש טייסות קרב: טייסת 109, טייסת 110 וטייסת 117, וטייסת נוספת, טייסת 107, הייתה תחת אחריותן המנהלית.
סומך השתתף בעצמו בגיחות מבצעיות במלחמה, בהם תקיפת שדה התעופה דמייר בסוריה ושדה התעופה H-3 בעיראק.
לאחר המלחמה, ביולי 1967, סיים את תפקידו ויצא ללימודים.
במרץ 1969 מונה לראש מחלקת אוויר במפקדת חיל האוויר, תפקיד שהיה למעשה סגן מפקד החיל, ושירת בתפקיד זה במהלך מלחמת ההתשה בה מילא חיל האוויר תפקיד מרכזי.
ב-1971 הוחלף על ידי בני פלד ויצא ללימודים, ומשלא מונה למפקד החיל השתחרר משירות הקבע.
אחרי מלחמת יום הכיפורים עמד בראש ועדה לבדיקת תפקוד חיל האוויר בחזית הצפון.
ב-1978 היה חבר בצוות הבדיקה (יחד עם יונה אפרת ושבתאי לוי) אשר נתמנה לבדוק את תפקוד צה"ל בפיגוע כביש החוף.
לאחר שחרורו מצה"ל עבד כטייס אזרחי בחברת אל על, וב-1976 מונה לסמנכ"ל המבצעים של החברה אך לאחר מספר חודשים נאלץ להתפטר, בשל התנגדות ועד העובדים בחברה שבתפקיד ניהולי זה ישמש טייס פעיל והוא חזר לעבוד כטייס מהשורה.
ב-1984 מונה שוב לסמנכ"ל המבצעים של החברה ושימש בתפקיד זה עד לפרישתו לגמלאות ב-1987.
יחזקאל סומך נפטר באפריל 2008 ונטמן בבית העלמין מורשה ברמת השרון.
כיהן כרבן של אונסדורף וטרנטשין.
נולד בליפטא-סנט-מיקלוש (כיום בסלובקיה) לרבי יוסף, צאצא לשל"ה.
בבחרותו למד אצל רבי שמואל קעלין, ה"מחצית השקל" בבוסקוביצה שבמוראביה.
באותה תקופה התיידד ולמד עם ה"חתם סופר" שבא לבוסקוביץ' יחד עם רבו רבי נתן אדלר שהתקבל לרב העיר.
בנוסף למד עם הרב חיים דייטשמן (לימים אב בית דין קעלין) ועם הרב סיני סימאנדל ("ר' סיני למדן", לימים ראב"ד מיקלוש).
נישא לשיינדל, בת הרב יצחק פריד-חיות, ראש הקהל באונסדורף וצאצא של רבי יצחק חיות.
לאחר נישואיו עסק במסחר, אך לא הצליח.
בשנת תקע"ח, לאחר שנפטר הרב יקותיאל זאב (ר' זלמן וואלף) רב העיר ומחוז ציפסן ומחבר "עמק המלך", מונה לממלא מקומו כרב והחל לכהן גם כראש ישיבה.
בני העיר התמסרו לפרנסו ואת ישיבתו.
בשנת תקפ"ד נקרא לכהן ברבנות טרנטשין על מקום גיסו ר' אהרן סג"ל שפיץ שעבר לכהן בהאליטש.
לאחר תקופה קצרה סבל מרעדה, והוא שלח את בנו ר' יוסף שמואל שיקבל היתר הוראה מהחתם סופר.
בנו החל לכהן כדומ"צ ובהמשך כראב"ד.
בשנת תקצ"ח נפטר ממחלה ממושכת.
הספידוהו ידידו החתם סופר ואחיינו הרב אברהם שאג.
החתם סופר התבטא עליו שהוא ראוי לשבת בסנהדרין.
הוא השאיר חיבורים רבים, אך רובם נשרפו בשריפה שפרצה באונסדורף.
הרב אברהם זינגר רבה של ווארפלאטא (נכדו של בנו ר' יוסף שמואל) הדפיס את הספר "תורת יחזקאל" על הש"ס והשולחן ערוך.
בין תלמידיו ר' מאיר פערלס לימים רבה של קרולי, רבי דב בער וישניץ מטרנטשין ורבי נתן צבי בלומגרונד רבה של בלשוב (בנו של רבי דב בער וחתנו של חתנו ר' מרדכי שפיץ).
אחיו היה הרב אברהם, רבה של רסנביץ.
יחזקאל (אסקיאל) סקוורר (בספרדית: Ezequiel Skverer; נולד ב-24 בפברואר 1989 בבאיה בלנקה) הוא כדורסלן עבר ישראלי-ארגנטיני גובהו 1.80 מ',אשר שיחק בעמדת הגארד.
סקוורר נולד בבאיה בלנקה שבארגנטינה, ועלה לישראל עם משפחתו בגיל 4. המשפחה התגוררה בכרמיאל, במנרה, ולבסוף בכמון שבמועצה האזורית משגב, שם החל לשחק כדורסל.
בגיל 15 עבר לקבוצת הנוער של עירוני נהריה, ואחר כך למכבי תל אביב.
עמה זכה באליפות ובגביע לנוער.
בעונת הצטרף לקבוצה הבוגרת של מכבי תל אביב, אך היה ל"נער פוסטר", ולא זכה לדקות משחק.
הבקעה מהליגה הלאומית, ועלה עמה לליגת העל.
הקבוצה ירדה חזרה לליגה הלאומית לאחר עונה אחת בלבד, וסקוורר המשיך לשחק בשורותיה גם אז.
בעונות הבאות, בהן שיחקה בליגה הלאומית, היה לשחקן משמעותי יותר בקבוצה, ובעונת נבחר לשחקן ההגנה של הליגה הלאומית.
עם שובה לליגת העל, בעונת , ייעדה אותו הבקעה לשמש כמחליפו של שמוליק ברנר, אך לאחר שהאחרון נפצע היה סקוורר לשחקן חמישייה והשתתף במשחק האולסטאר של הליגה.
בתום העונה נבחר על ידי מנהלת הליגה לתגלית העונה.
עם התפרקותה של הקבוצה בסיום העונה, עבר להפועל אילת, אחרי עונה אחת עבר להפועל חולון, ובעונת הצטרף להפועל תל אביב.
עונה לאחר מכן הצטרף להפועל גלבוע גליל ובמהלך עונת 2016/17 שותף שוב במשחק האולסטאר של הליגה.
במרץ 2018 עבר פציעה חמורה כאשר במהלך משחק נגד הפועל ירושלים נתקל בג'רום דייסון ולא שב לשחק עד תום עונת 2017/18. עונה לאחר מכן שותף סקורר בעשרה משחקים בלבד בשל פציעות.
בעונת 2019/20 עבר להפועל עפולה מהליגה הלאומית ולא הרבה לשחק, בסיום עונה זו החליט לפרוש מכדורסל בעקבות הפציעה.
סקוורר שיחק במדי נבחרת הנוער של ישראל שסיימה במקום ה-11 באליפות אירופה לנוער בכדורסל שנערכה במדריד ב-2007, אך מיעט לשחק בטורניר.
ב-2009 שיחק במדי נבחרת העתודה באליפות אירופה בכדורסל עד גיל 20 שנערכה ברודוס.
במהלך הטורניר מסר בממוצע 3.7 אסיסטים במשחק, ודורג במקום השישי בין מוסרי האסיסטים בטורניר כולו.
כן רשם נתון של 1.7 חטיפות בממוצע למשחק, שדירגו אותו במקום העשירי.
הנבחרת סיימה את הטורניר במקום ה-15, וירדה לדרג ב'.
רבי יחזקאל טאוב מקוזמיר (ה'תקל"ב, 1771/1772 – י"ז בשבט ה'תרט"ז, 24 בינואר 1856) היה אדמו"ר פולני בדור החמישי-שישי לתנועת החסידות.
סבו של מייסד חסידות מודז'יץ רבי ישראל טאוב.
נולד בפלונסק שבפולין לרבי צבי הירש טאוב.
כבר בילדותו התברך בכישרונות מיוחדים.
בצעירותו נסע לחצרותיהם של רבי יעקב יצחק הורוביץ החוזה מלובלין, המגיד מקוז'ניץ ורבי יעקב יצחק ה"יהודי הקדוש" מפשיסחא.
החוזה מלובלין אמר עליו ש"יש לו צורת אברהם אבינו".
לאחר הסתלקותם היה לחסידו המובהק של רבי שמואל מקארוב.
כשנפטר רבי שמואל, היה לחסידו של רבי יצחק מוונגרוב תלמידו של רבי שמואל מקארוב, שנפטר כשנה לאחר פטירת רבו.
רבי שמואל ורבי יצחק הועידו את רבי יחזקאל להיות ממשיכם.
לאחר פטירת רבי יצחק מוונגרוב, נסע רבי יחזקאל מספר פעמים לרבי שמחה בונם מפשיסחה.
הוא התגורר בפלונסק ולמחייתו התפרנס מחנות לצורכי סנדלרות.
ראשי הקהל ראו את עיסוקו בחסידות באופן שלילי, והוא נאלץ לעבור לשנה שבמחוז ראדום.
התחיל לכהן כאדמו"ר בשנת תקפ"ז ועבר לקוזמיר שם נודע לבעל רוח הקודש.
חסידיו של רבי יחזקאל נאמדו באלפים.
הנהגתו הייתה עממית, ולא בסגנון חצרות בית פשיסחה.
הוא החל את מורשת הנגינה בחסידות קוזמיר, שהתפתחה בדורות המאוחרים בין צאצאיו.
בין חסידיו היו גם גדולים בתורה ובחסידות ובהם: רבי יוסף ברוך ה"יהודי הטוב" מניישטאט, רבי שלמה מראדומסק, רבי עמנואל מפשדבורז', רבי נתן דוד משידלובצא, רבי חיים אלעזר וואקס, רבי ישראל יצחק מרדושיץ, רבי יעקב מויאדמה, רבי ישראל מאיר הכהן מרבני ורשה ורבי נתן שפיגלגלס מוורשה, מחבר ספר מאורות נתן.
רבי יחזקאל נפטר בי"ז בשבט ה'תרט"ז בגיל 84.
קברו נכרה בבית הקברות הישן בקוזמיר בתוך חדר הטהרה, מחוסר מקום קבורה בבית קברות זה ומתוך רצונו להיקבר דווקא בבית הקברות הישן.
במהלך השואה חייבו הנאצים את היהודים לעקור את כל המצבות, ומאז מקום קבורת האדמו"ר לא נודע.
בשנת תשע"ג (2013) ביקר הרב חיים שאול טאוב, האדמו"ר ממודז'יץ ודור שישי לרבי יחזקאל, בעיירת קוזמיר.
במהלך הביקור התברר מקום קברו המדויק, הנמצא בלב מגרש משחקים בחצר בית הספר מקומי.
האדמו"ר מינה את בנו, שלמה צבי הירש טאוב, לקחת אחריות על החזרת חלקת הקבר לידי המשפחה וכעת מתנהל מאבק משפטי בין החסידות ובין הרשויות הפולניות, בייצוג הארגון J-nerations.
נישא לבתו של ר' משה מדוואהרט
בנו רבי שמואל אליהו מזוואלין, אביו של רבי ישראל טאוב ממודז'יץ
בנו רבי דוד צבי מניישטאט
נכדו רבי יעקב טאוב האדמו"ר מיבלונה, אביו של רבי יחזקאל טאוב
בנו רבי אפרים כיהן כאדמו"ר בשעננה ואחר כך בקוזמיר, חתנו של רבי נתן דוד משידלובצא.
חתנו הרב משה דוד הכהן רבה של קאלושין
רבי יחזקאל חיבר את הספר נחמד מזהב.
הספר יצא לאור על ידי חתנו הרב משה דוד עם ביאור "עפרות זהב" וכן ביאורים מרבי שמואל יעקב קופל הכהן רב"ד איוואנגרד, פיטרקוב תרס"ט.
ספר נוסף עם ליקוט מדברי תורתו בפרט מספרו של נכדו רבי ישראל ממודז'יץ, בשם תורת יחזקאל, יצא על ידי הרב יהושע קורנבליט, ירושלים תשל"ג.
ספר מאמר יחזקאל, שני כרכים ובו ליקוט של כל דברי תורתו שהיו פזורים באלפי מקומות.
כרך א: על התורה, נ"ך, מועדים וזמנים, ש"ס, וכן לפי ערכים מסודרים בעניינים שונים בעבודת ה', ומפתחות מפורטים.
יצא לאור על ידי הרב אליעזר עמנואל הורוויץ, ירושלים תשס"ח.
הרב יחזקאל משה פישמן-ליפשיץ (ראש חודש אדר ה'תקנ"ו, 1796 - ד' בטבת ה'תרל"ה, 12 בדצמבר 1874) היה רב יליד בוהמיה, כיהן כאב"ד מישקולץ ורוזנות בורשוד במשך ארבעים שנה.
נולד בבוהמיה לרב אברהם ליפשיץ, תלמיד הנודע ביהודה שכיהן כרב המחוזות טאבור ובודויס והתגורר בעיירה נויהויז בה ניהל את ישיבתו.
הוא היה בן זקונים לאביו, ולמעשה לאחר פטירת אחיו הגדול נתן דוד בצעירותו, נותר בן יחיד לאביו.
בשל כך השאיר אותו אביו לצדו והוא למד מפיו, לימודי קודש והשכלה כללית בדגש על הנהלת חשבונות כדי שיוכל לפרנס את עצמו בעתיד.
לאחר שנישא בגיל 17 לחנה בתו של סוחר צמר בשם פייש ברגר, החל ללמוד בישיבתו של רבי אלעזר לעוו מחבר "שמן רוקח", ובמקביל החל לעסוק במסחר זעיר.
הוא נסמך לרבנות בידי בית הדין הגדול של קהילת פראג.
המלחמות הנפוליאוניות באירופה, זמן קצר לאחר נישואיו, גרמו לפיחות בערך הכסף ולירידת כסף הנדוניה שלו לטמיון.
במקביל פקד אותו אסון נוסף: אביו הרב התעוור לעת זקנה, ויתר על משרתו הרבנית ולא הסכים להצעת הקהילה להמשיך לכהן בה במצבו או להעביר את משרתו בירושה לבנו.
הוא הצהיר כי לתפיסתו הרבנות אינה מקור פרנסה ולכן אין להעבירה בירושה, כשלמועמד אין את הניסיון הדרוש לנהל את ענייני הרבנות במחוזות גדולים.
לדעתו, על כל רב לעבור את מסלול הרבנות המקובל באותם ימים לפי הסדר: מרבנות עיירה קטנה והלאה.
בהתאם לתפיסותיו אלו הרשה לבנו לקבל רבנות רק בעיירה קטנה בשם מיסקביץ, הוא עצמו עבר להתגורר בבית בנו בשל מצבו הרפואי וכדי לפקח על החלטותיו ההלכתיות במסגרת תפקידו הרבני.
לאחר ארבע וחצי שנות רבנות במיסקביץ, עבר בחודש אלול ה'תקפ"א (1821) לכהן כרבה של קהילת שאפה במוראביה, לצורך קבלת המשרה נבחן ונסמך שוב לרבנות בידי רבי מרדכי בנט מניקלשבורג.
בשאפה נהנה הרב פישמן משלווה יחסית, הקהילה המקומית הייתה אמידה ותמכה בו בנדיבות ואף אפשרה לו החזקת ישיבה גדולה ותלמוד תורה.
אביו שהתגורר אצלו גם בשאפה, דחק בו לחפש משרת רבנות בהונגריה, שהתנאים הפרימיטיביים בה אפשרו ניהול אורח חיים מסורתי ביתר קלות, אך שאיפתו לא התממשה בחייו.
האב נפטר בסוף תשרי ה'תק"ץ (סתיו 1829), ובנו המשיך בכהונתו עוד חמש שנים.
בסך הכל התגורר הרב פישמן בעיירה חמש עשרה שנים, בהם נולדו לו חמישה בנים וחמש בנות.
במקביל לעבודתו הרבנית, שימש גם כמוהל ופנקס המוהל שלו הכולל גם מזכרונותיו בתקופת כתיבתו (תקפ"ב-תרכ"ו) השתמר ונמצא בספריית ספריית אוניברסיטת בר-אילן.
בסוף שנת ה'תקצ"ה נקרתה לו ההזדמנות לעבור להונגריה.
הקהילות שם העדיפו רבנים ממוראביה על פני יוצאי פולין, וכשהתפנתה רבנות מישקולץ שחלשה על רוזנות בורשוד, נשלח אליו "כתב רבנות" לפי המלצת החת"ם סופר.
הוא נטה לקבל את ההצעה, ולאחר שהסדיר את ענייניו במוראביה, יצא לאחר פורים ה'תקצ"ו להונגריה.
הוא התקבל במישקולץ בטקס חגיגי בכ"ח באדר ב' תקצ"ו, 17 במרץ 1836, וכיהן בה קרוב לארבעים שנים עד פטירתו.
אשתו נפטרה בכ"ה בשבט תרט"ז, זמן קצר לאחר שהשיאו את אחרון ילדיהם.
מישקולץ שכנה על ספה של אונטרלנד, ולא מעט מהרבנים באזור נהגו בפומבי בגינוני ומנהגי תנועת החסידות.
פישמן נהג בפרהסיא לפי דרכי אשכנז המקובלות, והליכות פרטיות שאימץ לעצמו, כמו הנחת תפילין דרבנו תם, קיים רק בביתו.
מסיבה זו כמעט ולא יצר קשרים עם עמיתיו בסביבה, שבעיניהם נתפש כבא מן החוץ.
בשאלות הלכתיות שהתקשה להגיע בהן להכרעה, נהג לפנות לחת"ם סופר, ואחרי פטירתו הפנה אותן למהר"ם א"ש מאונגוור ולרב יהודה אסאד.
הוא היה מסורתי דיו כדי להימנות על האורתודוקסים, אך כשביקשו הפרנסים לבנות ב-1863 בית כנסת גדול לפי מנהג וינה החליט להתפשר עמם.
הוא הודיע שלא יתנגד אלא להפרות של דינים מפורשים בשולחן ערוך, וכך הצליח למנוע הקמת מחיצה שאפשרה לראות את הנשים ועוד.
מהלכו זה עורר עליו את חמתו של הרב חיים סופר, אב"ד סעמפעטער שהיה כפוף לו לכאורה.
הוא הדפיס את הקונטרס "דבר שלום ואמת" (תרכ"ד) כדי להגן על עמדתו.
משפחתו נקשרה במקרים דומים: בנו, אפרים פייש, היה זה שנשכר כדרשן ועוזר-לרב בפרשבורג תחת האב"ד כתב סופר, שרצה קודם בעזריאל הילדסהיימר למשרה.
הוא נשא את דרשותיו בגרמנית עבור הקהל הנאור יותר, דבר שנאסר בפירוש בצוואת החת"ס ("לא ידרוש בלשון לאומים כי לא יאריך ימים") ועורר למחאה קשה את הרב הלל ליכטנשטיין, מנהיג הקנאים.
חתנו של פישמן, מרדכי עמרם הירש, היה אחד המתונים ביותר במחנה האורתודוקסי.
הוא הוציא חוות דעת שתקנות מיכאלוביץ, שחיברו אוהדי ליכטנשטיין כדי למנוע את הסחיפה לאימוץ ארחות חדשים בבתי-הכנסת, אינן מחייבות.
לימים מחה על הקרע ביהדות הונגריה.
בקיץ תרל"ד, 1874, חלה ולראשונה מזה שישים שנות כהונתו ברבנות, ביטל את דרשת שבת שובה.
במשך החורף התדרדרה בריאותו עוד, ובליל ד' בטבת ה'תרל"ה, 12 בדצמבר 1874, לאחר חצות נפטר בשנתו.
הלווייתו התקיימה למחרת (ה' בטבת) והוא נקבר במישקולץ.
בניו היו הרבנים שמעון צבי ושרגא פייש פישמן, וחתניו היו הרבנים אויסטרליץ ומרדכי עמרם הירש.
רבי יחזקאל ליבשיץ (לעיתים: ליבשיטץ; ה'תרכ"ב, 1862 או ה'תרכ"ד, 1864 – י"ג באדר ב' ה'תרצ"ב, 21 במרץ 1932) היה רב פולני-ליטאי, רבן של כמה ערים בליטא ובפולין.
נודע על שם ספרו "המדרש והמעשה".
נולד בראסיין לרב הלל ליבשיץ, בילדותו התפרסם כעילוי ושקדן, כנראה למד בתלמוד תורה בקלם, ובגיל 19 נישא לרחל בתו של מוכר הספרים הביאליסטוקאי יצחק אייזיק פעֶשעֶס.
בתרמ"ז התמנה לרב ביורבורג ואחריה כיהן כרב בבויסק שבקורלנד.
עם עזיבתו את בויסק, התמנה תחתיו רבה של זיימל, הרב אברהם יצחק הכהן קוק.
בשנת 1902 היה מועמד לכהונת רב העיר ורשה לאחר פטירת ראש המו"צים הרב שמואל זנוויל קלפפיש, הוא יכול היה לכהן במקביל גם כ"רב מטעם" בשל שליטתו בשפה והשכלתו הכללית.
ואולם מינויו נבלם בידי חסידים ואדוקים שחששו שיביא עמו מודרנה, ובידי בעלי עניין אחרים.
באמצע שנות ה-90 של המאה ה-19 הוזמן לכהן כרב ואב בית דין בפלוצק, בשל יתרונו ביכולתו לשמש גם כרב דתי וגם כרב מטעם הממשלה.
הוא הגיע לפלוצק, אך בשנת תרס"ג (1903), התברר ש"הרב מטעם" שלפניו שעזב את משרתו מפאת מעצרו עקב הלשנה, זוכה בדינו וחזר למשרתו, הוא סירב לכהן כרב למחצה והשעה את עצמו מהרבנות.
בשנה שאחריה התקיימו בחירות מחדש למשרת הרב מטעם והרב ליבשיץ זכה בהן ונכנס לתפקידו.
לרגל השנה האזרחית 1904, קיבל מדליית זהב מטעם הצאר ועליה הכתובת הרוסית: "בעד החריצות".
משנת ה'תרס"ו, 1906, ועד סוף ימיו כיהן כרבה של קאליש ונבחר לשמש כיושב ראש אגודת הרבנים בפולין.
בתקופת כהונתו בקאליש הוצעו לו משרות רבנות הערים לודז' וקובנה.
הצעת הרבנות בלודז' באה ביוזמת מקורביו אך הם לא הצליחו לגבש לה רוב בקרב הגוף הבוחר, ומהצעת הרבנות בקובנה נרתע הרב ליבשיץ עצמו שכבר הגיע לעשות את השבת הראשונה שלו כרב בקובנה, לאחר שהבין שיש המתנגדים לכהונתו בעיר.
בראשית תקופת מלחמת העולם הראשונה שהה מחוץ לארצו, וכשחזר ב-1916 נרתם לפעילות הציבורית לשיקום העיר בדגש על סיוע לתושבים היהודים ששרדו בה.
עם כינון הרפובליקה הפולנית השנייה הוקמו בערי פולין מועצות עירוניות, והוא נבחר למועצת העיר קאליש.
במכתבו לרב אברהם יצחק הכהן קוק משנת 1925 הוא דן בהצעת רבנות אפשרית בארצות הברית או בארץ ישראל, אולי בחיפה.
ב-1926 נסע לארצות הברית להזמנת ועד עזרת תורה ואגודת הרבנים להשתתף בוועידה השנתית ה-24 של האגודה בפאר רוקאוויי, במסגרת ביקורו זה, סייר בקהילות אחדות ובהן בפילדלפיה.
ב-1929 השתתף כציר יהדות פולין באספה המכוננת של הסוכנות היהודית בציריך.
בשנת ה'תר"ץ 1930 פרסם קריאה ליהודי קאליש להעדיף את אתרוגי ארץ ישראל על פני אתרוגי קורפו.
הוא ציין את מכתביו בעיתונות בעת פולמוס אתרוגי קורפו בהם טען שמלבד החשש שמדובר באתרוגים מורכבים, יש להעדיף את אתרוגי ארץ ישראל כדי לסייע לפרנסת החקלאים היהודים.
כן הזכיר את העובדה שרבה הקודם של קאליש, הרב חיים אלעזר וקס, לחם כנגד אתרוגי קורפו ולמען אתרוגי ארץ ישראל.
בחנוכה ה'תרצ"ב ערכה הקהילה היהודית בקאליש מסיבה לכבוד חצי יובל לכהונתו ברבנות העיר, זמן קצר לאחר מכן בתענית אסתר, י"ג באדר ב', 21 במרץ 1932 נפטר הרב ליבשיץ.
בקבורתו נחנך בית הקברות החדש בקאליש.
לפי צוואתו אמור היה בנו הרב אליעזר ליבשיץ לכהן אחריו כרבה של קהילת קאליש, אך הקהילה העדיפה למנות את הרב מנחם מנדל אלתר מפביאניץ, והמינוי התעכב עד שנת תרצ"ח בשל סירובו של הרב אלטר לבוא לקאליש עד שהקהילה תמלא את התחייבויותיה כלפי משפחת הרב ליבשיץ ובנו.
שני אחיו כיהנו אף הם ברבנות: רבי אליעזר ליבשיץ בזדונסקה וולה, ורבי יעקב ליבשיץ בקונין.
נכדתו של אליעזר היא כלת פרס נובל לכימיה פרופ' עדה יונת.
יחזקאל מרגלית (נולד ב-9 באפריל 1974; י"ז בניסן ה'תשל"ד) הוא פרופסור למשפטים, המשמש פרופסור חבר במכללה האקדמית נתניה.
מרגלית מתמחה בדיני משפחה, משפט עברי, ביו-אתיקה ודיני חוזים.
בשנת 2022 הוציא לאור את הספר "יחסי הורים וילדים – בין דיני משפחה לבין דיני חוזים" ובשנת 2023 הוציא לאור את הספר "קביעת הורות משפטית בהסכמה בישראל", שניהם בהוצאת נבו.
פרופ' מרגלית למד במדרשית נעם ובמספר ישיבות ביניהן ישיבת הר עציון.
בעל תואר ראשון במשפטים בהצטיינות ותואר שני במשפטים בהצטיינות יתירה במסגרת המסלול הישיר לתואר שני באוניברסיטת בר-אילן.
במסגרת זו כתב בשנת 2006 עבודת תזה בנושא "'ועונתה לא יגרע': על הסדרה צבורית ופרטית של יחסי אישות בין בני זוג".
את התואר השלישי השלים בשנת 2011 בעקבות כתיבת עבודת דוקטורט בנושא "קביעת הורות משפטית בהסכמה", גם כן מאוניברסיטת בר-אילן.
במקביל, בתחילת שנותפיים התמחה בטרום התמחות במחלקה הבינלאומית במשרד עורכי הדין גורניצקי ושות' ואת ההתמחות שם עשה בהנחיית עו"ד דפנה טלגם (גורניצקי).
בשנים אלו הוא הוסמך כרב מטעם הרבנות הראשית לישראל.
עבד מספר שנים במרכז למשפט רפואי, ביו אתיקה ומדיניות בריאות בקריה האקדמית ובמסגרת זו שימוש כעורך משנה של כתב העת "משפט רפואי וביו-אתיקה" וכן עבד במכון גרטנר לחקר אפידמיולוגיה ומדיניות בריאות בביה"ח תל-השומר.
התארח כחוקר אורחברסיטת מנצ'סטר בשנת 2010 ואת הפוסט דוקטורט עשהברסיטת ניו יורק (.N.Y.U) ,שם שימש כחוקר אורח במהלך השנים 2011–2012. עם שובו ארצה החל ללמד באוניברסיטת תל אביב ובהמשך גם באוניברסיטת בר-אילן וכן במספר רב של פקולטות ובתי ספר למשפטים בארץ.
ביוני 2022 מונה לפרופסור חבר במכללה האקדמית נתניה.
יחזקאל מרגלית נשוי לחגית ולהם ארבעה ילדים, הם מתגוררים בפתח תקווה.
פרופ' מרגלית מתמקד בעיקר בחקר הממשק שבין דיני החוזים ודיני המשפחה במישור היחסים הזוגיים ובמישור יחסי הורים וילדים הן בהיבט האזרחי והן בהיבט ההלכתי.
במסגרת זו כתב ארבעה ספרים - שנים מהם באנגלית ושנים מהם בעברית.
מחקריו מצוטטים במאות מאמרים לועזיים מחוץ לישראל וכן בעשרות מאמרים ופסקי דין בישראל.
הציר המרכזי של עבודתו עוסק בהסדרה אזרחית של יחסי הורים וילדים בעיקר בכל הקשור לקביעת ההורות המשפטית בהסכמה.
ספרו הראשון בעברית בשם יחסי הורים וילדים – בין דיני משפחה לדיני חוזים עתיד להתפרסם בכל יום בהוצאת הפקולטה למשפטיםברסיטת בר-אילן.
המחקר עוסק בבחינת היישום האפשרי של דיני החוזים על יחסי הורים וילדים על רצף החיים החל מהלידה, דרך חיי הנישואים ופקיעתם מחמת גירושי ההורים ועד שימוש בזרעו של נפטר והסדרת קביעת ההורות המשפטית לצורכי הירושה.
הספר השני המעדכן ומשדרג את עבודת הדוקטורט שלו בשם קביעת הורות משפטית בהסכמה אמור להתפרסם בהוצאת הספרים של נבו בשנת 2023.
קו מצמצם זה ניתן למצוא בששת פסיקות ביהמ"ש העליון בנושא החל משלהי שנת 2016.
מציאת פתרון לבעיית סרבנות הגט
מטרת הספר הייתה לבחון האם ועד כמה ניתן להסכים על סיום חיי הנישואים בלא צורך במתן הגט ההלכתי בכדי להתגבר על בעיית סרבנות הגט.
בין מאמריו הבולטים בתחום ניתן למצוא את הבאים: Bargaining in the Shadow of Get Refusal: How Modern Contract Doctrines Can Alleviate This Problem; ""חופש חוזים" בדיני המשפחה – בין תלמוד בבלי ובין תלמוד ירושלמי" ועוד.
במקביל בשנה זו, פרסם מאמר נוסף הקורא להצרת עשיית השימוש בזרעו של נפטר - "עלייתו, שחיקתו ועלייתו המחודשת של רצונו ה"משוער" של הנפטר לעשיית שימוש בזרעו לאחר מותו?".
לאחרונה, עסק במעמד המוסרי-משפטי של הביציות המופרות והיכולת להסדיר בחוזה מה יעלה בגורלן במקרה של פירוד בני הזוג ולמצער במצב של חוסר הסכמה ביניהם – From (Moral) Status (Of the Frozen Embryo) To (Relational) Contract and Back Again to (Relational Moral) Status..
יחזקאל ישראל (1927 - 2 בספטמבר 2015) היה כדורגלן ישראלי, ששיחק בקבוצת בית"ר ירושלים בשנות ה-40 וה-50 ויזם נדל"ן, ממייסדי חברת הנדל"ן "האחים ישראל".
ישראל נולד בירושלים למשפחה מסורתית בת ארבעה ילדים.
בצעירותו היה חבר האצ"ל ולחם במלחמת העצמאות.
בשנת 1942, כשקבוצת בית"ר ירושלים חידשה את פעילותה לאחר חמש שנות הפסקה, הצטרף לקבוצה יחד עם אשר ברנבלום ואהרון חסון.
לאחר הקמת המדינה וחזרת הליגה לפעילות, שיחק בקבוצה בתפקיד החלוץ והמקשר הימני וניחן ביכולת כדרור גבוהה.
בשנותיו האחרונות בכדורגל חיפש מקצוע חלופי והגיע לחברת החשמל, אך משהתבקש לעבור למדי היריבה העירונית הפועל ירושלים סירב ופוטר מעבודתו.
בשתי עונותיו המתועדות בבית"ר ירושלים (החל מ-1954) שותף יחזקאל ישראל ב-37 משחקים והבקיע 16 שערים.