tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
היה זה המתאגרף נוג'ים מאייגון, שזכה במדליית ארד.
אייזק איחורייה הגיע להישג דומה באולימפיאדת מינכן (1972).
בשנות ה-80 החלה ניגריה להגיע להישגים גבוהים יותר.
באולימפיאדת לוס אנג'לס (1984) זכה המתאגרף פיטר קונייגוואצ'י במדליית כסף, ורביעיית השליחים ב-400X4 מטרים הגיעה למקום השלישי.
ארבע שנים אחר כך, באולימפיאדת סיאול (1988), הסתפקה רביעיית השליחים במקום השביעי.
באולימפיאדת ברצלונה (1992) זכתה רביעיית השליחים ב-100X4 מטרים במדליית כסף, ורביעיית השליחות במדליית ארד.
שני מתאגרפים, דייוויד איזונריטיי וריצ'רד איגבינגהו זכו במדליות כסף.
אולימפיאדת אטלנטה (1996) הייתה המוצלחת בתולדותיה של ניגריה, והספורטאים הניגרים זכו ב-6 מדליות, מהן שתי מדליות זהב.
הספורטאית הניגרית הראשונה שזכתה במדליית זהב אולימפית הייתה הקופצת לרוחק צ'יומה אג'ונווה.
במדליה השנייה זכתה נבחרת הכדורגל, לאחר שגברה בחצי הגמר 3-4 על נבחרת ברזיל ובמשחק הגמר ניצחה 2-3 את נבחרת ארגנטינה.
רביעיית השליחות ב-400X4 מטרים זכתה במדליית כסף.
אחת מהשותפות לזכייה, פלילט אוגונקויה, זכתה גם במדליית ארד בריצת 400 מטר.
מארי אוניאלי, שהייתה שותפה לזכייתה של רביעיית השליחות במדליית ארד בברצלונה, זכתה במדליית ארד בריצת 200 מטר.
במדליית ארד נוספת זכה המתאגרף דנקן דוקיווארי.
באולימפיאדת סידני (2000) זכו הספורטאים הניגרים ב-3 מדליות.
נבחרת השליחים ב-400X4 מטר זכתה תחילה במדליית כסף.
בשנת 2004 התברר כי אחד מהשליחים האמריקאים שזכו במדליית הזהב, ג'רום יאנג, שהתחרה רק במקצי המוקדמות ובחצי הגמר נטל חומרים אסורים.
מדליית הזהב ניטלה מהאמריקאים והועברה לניגרים, אך ב-2005 הפך בית הדין לבוררות ספורט את ההחלטה.
בשנת 2008 הודיע אצן אמריקאי אחר, אנטוניו פטיגרו, שנטל חלק במירוץ הגמר, כי אף הוא נטל חומרים אסורים.
חברו לנבחרת, מייקל ג'ונסון, הודיע כי נוכח נסיבות אלה, על האמריקאים להחזיר את המדליות.
הוועד האולימפי הבינלאומי אכן החליט כי האמריקאים ישיבו את המדליות בהן זכו, ובשנת 2012 החליט כי הנבחרות שדורגו אחרי ארצות הברית, ובהן נבחרת ניגריה, יקודמו בדירוג.
בנוסף לכך, זכו במדליות כסף מרימת המשקולות רות אוגבייפו והאתלטית גלורי אלוזי בריצת 100 מטר משוכות.
באולימפיאדת אתונה (2004) ירדו מעט הישגיהם של הניגרים.
נבחרות השליחים ב-100X4 מטרים וב-400X4 מטרים זכו שתיהן במדליות ארד.
באולימפיאדת בייג'ינג (2008) זכתה נבחרת הכדורגל במדליית הכסף, לאחר שהביסה בחצי הגמר את נבחרת בלגיה 1-4 והפסידה במשחק הגמר לנבחרת ארגנטינה 1-0. ויקטור אובינה הבקיע שלושה משעריה של הנבחרת.
אולוביו אדפמי שאז שיחק בישראל היה חלק מהנבחת.
נבחרת השליחות ל-100X4 מטרים זכתה במדליית כסף, ולהישג דומה הגיעה הקופצת לרוחק בלסינג אוקגבארה.
לוחם הטאקוונדו צ'יקה צ'וקוומריג'ה זכה במדליית ארד.
אולימפיאדת לונדון (2012) הייתה הראשונה מזה 24 שנים שבה אף ספורטאי ניגרי לא זכה במדליה.
המשלחת בת 55 הספורטאים הייתה המשלחת הגדולה ביותר פרט למשלחת האוסטרית שלא זכתה במדליה.
עם זאת, מספר ספורטאים ניגרים רשמו הישגים נאים, בעיקר באתלטיקה.
נבחרת השליחות ב-100X4 מטר סיימה במקום הרביעי, טוסין אוקה סיים במקום השביעי בקפיצה משולשת, בלסינג אוקגבארה סיים במקום השמיני בריצת 100 מטר ומואיזט אג'וקה אודומוסו סיים במקום השמיני בריצת 400 מטר משוכות.
מרים המשקולות פליקס אקפו סיים אף הוא במקום השמיני.
באולימפיאדת ריו דה ז'ניירו (2016) זכתה נבחרת הכדורגל במדליית ארד, והיא הייתה המדליה היחידה של המשלחת הניגרית במשחקים.
הנבחרת עשתה זאת לאחר הפסד 2-0 לגרמניה בחצי הגמר וניצחון 2-3 על הונדורס במשחק על המקום השלישי.
אסה ברומה סיימה במקום החמישי בקפיצה לרוחק, נבחרת השליחות ל-100X4 מטר סיימה במקום השמיני המתאגרף אפה אג'גבה טניסאי השולחן קוואדרי ארונה והשחיין אתגר שחרזיני הודחו ברבע הגמר.
נידאא ח'ורי היא משוררת ערבייה-ישראלית ופרופסור חבר במחלקה לספרות עברית באוניברסיטת בן-גוריון בנגב.
נידאא ח'ורי נולדה בכפר פסוטה בגליל העליון, למשפחה שמוצאה מחלב שבסוריה.
בשנים האחרונות עברה לגור בחיפה.
נידאא היא בת שלישית במשפחה בת שני בנים ושתי בנות.
בהיותה בת ארבע עשרה נשלחה ללמוד במנזר הקתולי סנט ג'וזף בנצרת שהיה פנימייה לבנות.
היא התחתנה בגיל שבע עשרה, ילדה בת ושלושה בנים ואז נקטעו לימודיה בבית הספר.
"נידאא" זהו שם העט שלה ומשמעותו בערבית הוא קול קורא.
במשך תשע שנים עבדה בבנק מרכנתיל דיסקונט.
בהיותה בת שלושים וארבע סיימה את עבודתה בבנק והחלה את דרכה האקדמית.
ח'ורי החלה ללמוד פרסום, יחסי ציבור ודוברות באוניברסיטת חיפה (1994) והמשיכה, כעבור שנתיים, ללימודי ניהול תרבות ואומנות והסמכה לניהול מרכזים קהילתיים באוניברסיטת חיפה.
היא בוגרת תואר ראשון בפילוסופיה וספרות השוואתית מאוניברסיטת חיפה ואת התואר שני בחינוך ומדעי ההתנהגות קבלה בשנת 2000 מאוניברסיטת לטביה.
מעבר ללימודיה האקדמיים, ח'ורי למדה יזמות תעשייתית וניהול באוניברסיטת תל אביב (2003).
בוגרת קורס דירקטורים בחברות מאוניברסיטת בן-גוריון בנגב (2007).
עמית גולדנברג, בית אבי חי:
"המשוררת נדאא ח'ורי מהווה את אחד הקולות הצלולים והמעניינים ביותר במבטה על הסכסוך הישראלי-פלסטיני.
ח'ורי, אחת מנושאות הדגל של המאבק הפלסטיני, עברה בשנים האחרונות דרך ארוכה וכיום מביטה על המציאות במבט על מרתק במורכבותו, שמבקש לבטל גבולות המדינה והאדמה ולהתרכז באדם."
בין ספריה "Book of Sins" (ספר החטאים) ראה אור כספר תלת לשוני וזכה בפרס Warwick Prize ב-2013 בתרגום בטסי רוזנברג (2011).
"יבולי שמן ורימונים" (مواسم الزيت والرمان) יצא באיטלקית, 2011
ספרה "בגוף אחר", (2011), מבחר שירים מן השנים 1987–2010, חלקם כתובים עברית במקור וחלקם מתורגמים מן הערבית על ידי פרופ' ששון סומך, דר' חנה עמית כוכבי ופרופ' נעים עריידי.
הספר "נחל יחף", מתורגם לעברית על ידי רוג'ה תבור, 1990.
ספרה הראשון "אכריז לך על שתיקתי" ראה אור ב-1987, ומשך חוקרי ספרות, אשר הצביעו על ייחוד ומורכבות שירתה של ח'ורי.
מאז הספיקה להוציא שמונה ספרים נוספים ביניהם ספרה "טבעות המלח" (خواتم الملح) שראה אור בלבנון בשנת 1998 בהוצאת אל-מואססה אל-ערבייה, ביירות.
ספר נוסף ראה אור במצרים בשנת 2000 "היפה באלילות בוכה" (أجمل الآلهات تبكي) בהוצאת מרכז אל-חדארה, קהיר מצרים.
בנוסף ספרים שיצאו בהוצאות לאור בעכו, נצרת וירושלים וזכו לביקורת ספרותית חיובית, במיוחד ספר "חגורת הרוח" (زنار الريح) הוצאת אבו רחמון, עכו 1990.
השונה בספריה הוא "ספר הפגם" "כתאב אלח'לל" (كتاب الخلل), שגם אותו דחו בתי הוצאה לאור בעולם הערבי בשל אופיו ותכניו.
"ספר הפגם" ראה אור בהוצאת כל-בו ספרים, חיפה 2011. והוא ספר שירה מודרניסטי בתוכנו העוסק במהות התאולוגיה הנוצרית ומביע ערעור על סקרמנט "הנטילה" כטקס קתולי נוצרי מרכזי.
ספר זה ממחיש התפרקות מקור הסמכות, ומוביל רצף של ניגודים מקבילים בתהליך השגת הגאולה.
פרסמה עד היום (2016) תריסר ספרי שירה שיצאו לאור בערבית, עברית, אנגלית ואיטלקית, שלושה מספריה יצאו לאור בעברית.
שירתה תורגמה לשפות: גרמנית, הולנדית, צרפתית, ספרדית, אלבנית, איטלקית, אנגלית ועברית.
ספרה "הכתר המר" (1997) נאסר להפצה על- ידי הצנזורה הירדנית.
ב-2009 הופק הסרט "קריאה לשתיקה" (40 דקות) במסגרת פרויקט "בנוף המילים" תיעוד אנשי רוח, בימוי עמרי ליאור ולינדה ניומן.
הסרט מתאר את חייה ואת השקפת עולמה של ח'ורי.
"קריאה לשתיקה" זכה במקום הראשון בפסטיבל הסרטים הבינלאומי "GAFFERS" בסקרמנטו, ארצות הברית.
ב-2011 השירים של נידאא ח'ורי עובדו יחד עם השירים של יפתח בן אהרון להצגת תיאטרון בשם "אעמוד בתחנות", ב"תיאטרון המילה", קיבוץ הרדוף.
ב-2012 הייתה למשוררת הערבייה הראשונה מאז קום המדינה שנכללה בלימודי ספרות החובה בתיכוני בתי ספר יהודיים.
ח'ורי שוקדת כיום על כתיבת שני ספרים, האחד "נשים בצל המאבק" על שירה פלסטינית בישראל.
בשנת 2005 החלה ללמד כמרצה במחלקה לספרות עברית באוניברסיטת בן-גוריון בנגב.
ב-2009 מונתה למרצה בכירה במחלקה לספרות עברית ובתוכנית לניהול וישוב סכסוכים.
ראש ועדת קבלה "לניהול וישוב סכסוכים" במחלקה ל"לימודים כלליים", אוניברסיטת בן-גוריון בנגב, החל מ-2014.
לימדה גם במחלקה ללימודי מזרח תיכון באוניברסיטת בן-גוריון בנגב.
חברת הנהלה במרכז "אליישר" לחקר מורשת יהדות ספרד והמזרח, אוניברסיטת בן-גוריון בנגב, באר שבע החל מ-2011.
ספרות ערבית חדשה, בהיבט השוואתי - בעיקר בין ספרות ערבית פלסטינית וספרות עברית ישראלית, וכן בתחום הקשור למגדר ומזרחיות, נשים ולאומיות מאז קום המדינה.
דרך הקשרים בין ספרות לפסיכולוגיה, ח'ורי בוחנת את מקורות הכתיבה ואת האופן בו יוצרים פלסטינים וישראלים משתמשים במאבק למטרת הגדרה עצמית וקבוצתית.
תפיסת החיים והמאבק בהבחנה בין: תפיסת הקיום המבוססת על פילוסופיה של מקום ומדברת על מושגי קיום וקולקטיב, ותפיסת ההוויה המבוססת על פילוסופיה של זמן ומדברת על מושגי הוויה ואינדיבידואל.
זמן זכרי - זמן נקבי: כאשר הבחנה זו משקפת את הפרדוקס אצל ישראלי החי בתקופה של זמן נקבי אחרי קום המדינה (כבית לאומי) אך התנהגותו תואמת לשפה זכרית.
ואצל הפלסטיני החי בתקופה זכרית (תקופת המאבק למדינה) והתנהגותו תואמת שפה נקבית.
וזה משקף את מעמקי הסכסוך בשני הצדדים.
מודל צירי היצירתיות, ח'ורי פיתחה מודל העוסק בהתפתחות היצירתיות ומשלב חקר ספרות, תרבות ופסיכולוגיה של קבוצות במאבק.
מודל צירי היצירתיות (The Dimensions of Creativity) הוא מודל פסיכו-סוציולוגי המאפשר אבחון וניתוח משולב לרמת התפתחות החברה, היצירה, השפה והזיקה בין מבנה השפה למבנה החברה.
המודל משלב ארבעה מישורים: פסיכולוגיה, יצירתיות, חברה ושפה.
בנוסף לחלוקה ההיסטורית ולחלוקה הגאופוליטית לספרות הפלסטינית, ח'ורי הציעה חלוקה נוספת חדשה והיא החלוקה הלאומית-פוליטית, חלוקה זו נסמכת על המאורע ועל המושג הפוליטי-לאומי, והיא נגזרת ממידת ההשפעה ומהאופן שבו המאורע הפוליטי-לאומי מעצב את המציאות בכלל ואת הספרות בפרט.
בתוכנית לניהול ויישוב סכסוכים - נושא הרב תרבותיות העסיק אותה והניב קורס תחת הכותרת "גישור רב תרבותי בתפישה נרטיבית" הקורס מתנהל במשותף עם המרצה עורך הדין יוני נפתלי.
ייסדה את עמותת "בקאא" (הישרדות) "להתנדבות בחברה הערבית" וניהלה אותה (2011-2003).
כיהנה כחברת ועד מנהל של עמותת "סקולז און ליין" (2008-2003), עמותת "נ.
חנה עמית-כוכבי ואריאל שיטרית, לקסיקון הקשרים לסופרים ישראלים:
"סגנון שיריה מודרניסטי וחושני, והם ניכרים במוזיקליות שלהם.
היא מרבה להשתמש בגוף ראשון יחידה ובכך בוחנת את המורכבויות של נקודת המבט האישית.
כמו כן, היא מרבה לפנות לנמען בגוף שני יחיד, לעיתים בהתרסה בולטת.
שירתה נוטה לחשוף את עולמה הפנימי של הדוברת...
מנגד, רבים משיריה מתמקדים בדיכוי האישה על ידי הגבר ועל ידי החברה והדת...
בכתיבתה משולבים מוטיבים מכתבי הקודש של הנצרות ומטקסי הפולחן הנהוגים בכנסייה.
אלה משמשים אותה הן לתיאור האווירה האינטימית השוררת בטקסים הנוצריים עצמם, והן לביקורת חריפה על עריצות הממסד הדתי...
בנוסף יש בשירתה יסוד ארס-פואטי מודגש, הנובע ממודעותה ומרגישותה הדקות לכוחן של המילים ולעוצמתה של השירה."
1995 - פרס סופר-מורה, משרד החינוך.
2000 - פרס הספרות ליצירה, משרד המדע, התרבות והספורט.
2009 - סרט ביוגרפי "קריאה לשתיקה" בבימויו של עומרי לאור, זכה במקום ראשון בפסטיבל הסרטים הבינלאומי "GAFFERS" ארצות הברית.
2012 - פרס ראש הממשלה לוי אשכול ליצירה לסופרים עברים תשע"ב, משרד המדע התרבות והספורט.
2013 – נידאא ח'ורי בין 12 סופרים בינלאומיים מועמדת לפרס וורוויק לספרות באוניברסיטת וורוויק, אנגליה, על ספרה "ספר החטאים" שראה אור ב-2011 ארצות הברית
1987 - אכריז לך על שתיקתי (أعلن لك صمتي) אבו רחמון, עכו
1989 - צמת הרעם (جديلة الرعد) אל-שרק, שפרעם
1990 - חגורת הרוח (زنار الريح) אבו רחמון, עכו
1990 - נחל יחף, הוצאת אשכולות (מתורגם לעברית) ירושלים
1992 - חגורת הרוח (زنار الريح) מהדורה שנייה, ביירות לבנון
1993 - תרבות היין (ثقافة النبيذ) אל- נהדה, נצרת
1998 - טבעות המלח (خواتم الملح) אל-מואססה אל-ערבייה, ביירות לבנון
2000 - היפה באלילות בוכה (أجمل الآلهات تبكي) מרכז אל-חדארה, קהיר מצרים
2011 - בגוף אחר, הוצאת קשב לשירה (בעברית) תל אביב
2011 - ספר הפגם (كتاب الخلل) הוצאת כל-בו ספרים, חיפה.
"كتاب الخيول" ספר הסוסים, שירה.
"ما بعد الأديان" אחרי הדתות, פוסט-מונותאיזם, פרוזה.
נשים בצל המאבק (نساء في ظل الصراع), מחקר בעברית.
עריכה מדעית: נידאא ח'ורי, לקראת פואטיקה היברידית: הספרות הערבית הפוסט קולוניאלית, המודרניזם המערבי, צאדק מ.
גוהר, מאנגלית: אורן מוקד, השימוש במסורות מודרניסטיות בשירה הערבית : מבט חוצה תרבויות, מכאן י"א, תשע"ב 2012.
ניגונים חסידיים, היא סוגה מוזיקלית השייכת למוזיקה היהודית והדתית.
המונח כולל ניגונים ושירים שהושרו בתנועת החסידות, בה יוחס למוזיקה תפקיד חשוב בעבודת השם.
וכן שירים בסגנון זה שהולחנו כיום, שירים וניגונים אלו מלווים את התפילות ומושרים גם בטישים, התוועדויות, חתונות, סעודות מצווה ומועדים נוספים.
מקורות המוזיקה החסידית מיוחסים למקורות קדומים כמו שירת הלויים בבית המקדש והושפעו גם מהמוזיקה האירופאית.
לפי הקבלה יש קשר בין נגינה לנבואה על פי הכתוב: "וְעַתָּה קְחוּ-לִי מְנַגֵּן וְהָיָה כְּנַגֵּן הַמְנַגֵּן וַתְּהִי עָלָיו יַד-ה'.", האדמו"ר הזקן בעל התניא, מייסד חסידות חב"ד אף הקדיש מאמר שמבאר את הפסוק על פי תורת חב"ד, וכן שאר אדמו"רי חב"ד הקפידו לשבח ולהלל את חשיבות ומעלת הניגונים.
על הניגון החסידי אמר רבי ישראל ממודז'יץ: "אומרים שקרוב עולם הנגינה אצל עולם התשובה, ואני אומר שעולם הנגינה הוא עולם התשובה עצמו".
בחסידות, בייחוד בחצרות החסידיות של ברסלב , ויזניץ, מודז'יץ ובחב"ד, רואים עניין גדול בניגון החסידי.
מספרים על רבי נחמן מברסלב שאת חידושיו היה אומר בניגון והיה אומר שלכל דבר תורה יש ניגון שונה.
גם אדמו"ר הזקן מייסד תנועת חב"ד היה מדבר בניגון.
לשיטת רבי נחמן מברסלב יש קשר ברור בין הסיפור החסידי לבין הניגון החסידי.
הבעש"ט ביקש בעת פטירתו, לשיר את ניגונו של המגיד מזלוטשוב, ואמר שבכל עת שיושר ניגון זה בחבורה, הוא יגרום התעוררות תשובה.
ניגון המיוחס לרבי אלימלך מליז'נסק, מאופיין גם בריקוד מיוחד.
זוגות רוקדים יוצרים שערים בידיהם, כל זוג נכנס בתוך ה"שער" שיוצרים הזוג שממולו ואחר כך פושט את ידיו לגובה ונותן לזוג הנוסף שבא ממולו, להיכנס בתוך ידיו.
לדברי צדיקים, סודות גדולים רמוזים בריקוד זה ובעיקר סוד מידת הענווה.
בחצרות החסידיות קיים שימוש נרחב בניגונים, החל בניגוני שבת המושרים בכל טיש חסידי, עבור דרך ההתוועדויות השונות בהן ממלאת השירה תפקיד מרכזי ועד ניגון ההכנה המושר בחצרות מסוימות כהכנה לשמיעת הדרשה (שיחת התעוררות, שמוע'ס, מאמר אצל חב"ד או תורה) שנושא האדמו"ר או המנהיג.
מקובל בחסידויות שונות כמו בעלז, כי האדמו"ר מבקש לפעמים להלחין ניגון על מילים מסוימות.
חצרות רבות מחזיקות בעל מנגן יחיד או כמה, משמעות התפקיד הוא חסיד מהחצר עם חוש מוזיקלי מפותח המשתמש כמלחין החצר, מומחה בניגוני החצר ונוסחאות הניגונים שלה במסורת החצר, והאיש שמתחיל את הניגונים בטיש או בהתוועדות וכדומה, מהות התפקיד משתנה מחצר לחצר.
יש חצרות שמחזיקות מקהלה (או קאפעלע).
בשמחות החצר, כגון נישואי צאצאי האדמו"ר, ובאירועים מרכזיים, ממלאת המקהלה תפקיד מרכזי.
מקהלות ידועות ומפותחות קיימות בחסידויות: גור, בעלזא, ויז'ניץ, נדבורנה, באבוב, חב"ד, סדיגורה ועוד.
בזרם הפולני מאופיינת הנגינה בלחנים ללא מילים, וזאת הסביר אחד האדמו"רים כך: "בשיר עם מילים, אתה מכוון את הלב לפי המילים של השיר, אבל בניגון כל אחד יכול לכוון על מה שלבו ירצה".
הניגונים הפולניים מאופיינים במקצבם המדויק, ובקשיחות היתר שלהם, לעומת הנגינה הגליציאנית והרוסית.
בחצרות הפולניות, שרים בימים הנוראים, כ-25 ניגונים.
במוצאי שבת סליחות, מושר הפיוט "במוצאי מנוחה", וכמו כן "סלח נא ו"קדיש תתקבל".
בראש השנה שרים: "זכרנו" (שחרית ומוסף), "ובשופר גדול", "אין קצבה", "היה עם פיפיות", "היום תאמצנו", "קדיש תתקבל" (בכל התפילות), "בפי ישרים", "א-ל מלך" ועוד.
ביום הכיפורים מושר הפיוט "כי אנו עמך".
בשאר המועדים מושרים גם כן פיוטים רבים.
בחסידות מודז'יץ מלחין האדמו"ר בעצמו בכל שנה כ-10 ניגונים חדשים לימים נוראים ולחן חדש ל"בצאת ישראל ממצרים" לקראת פסח.
בנוסף מולחן ניגון לכבוד כל שמחה בחצר.
בחסידות גור, עד לשנים האחרונות הושרו הניגונים לראשונה בחג על ידי הקאפעלע (המקהלה), ללא עזרת הקהל.
לאחרונה שינה האדמו"ר גישה זו, ודרש לפרסם את הניגונים בקלטות לפני הימים הנוראים.
לקראת ראש השנה שנת תשס"ט הקצין האדמו"ר את גישתו, וקבע שלבד משני מנגינות, אחת על קדיש תתקבל, ואחת להיום תאמצנו, לא יולחנו כלל ניגונים חדשים, אלא ישירו ניגונים ישנים ומוכרים, זאת כדי שכל הציבור יוכל להשתתף בשירה ולא ישתתף בצורה פסיבית בלבד.
מדי שנה (עד לשנת תשס"ט) הפיקה מקהלת חצר גור שני תקליטים ובהם כ-20 יצירות חדשות, מארשים, ואלסים ואף אופרות.
בחסידות אלכסנדר לאחר פטירתו של המלחין הרב יהודה מקובר בשנת תשע"ד מולחנים ניגונים חדשים על ידי בנו הרב וולף מקובר ונכדו הרב מנחם מנדל רוזנטל, אבל על פי רוב מושרים ניגונים ישנים ומוכרים כדי שכל הציבור יוכל להשתתף בשירה.
בחסידות חב"ד הניגון הוא אחד מיסודות החסידות, אותו מנגנים בהתוועדויות, לפני ואחרי אמירת מאמרי חסידות ובהזדמנויות רבות.
ישנם ניגונים מיוחדים המיוחסים לאדמור"י חב"ד חלק גדול מניגוני חב"ד חוברו בידי גדולי חסידי חב"ד.
הניגון הנעלה ביותר הוא ארבע בבות אותו חיבר רבי שניאור זלמן מליאדי (מייסד חסידות חב"ד ובעל התניא ושולחן ערוך הרב), את הניגון מנגנים בהזדמנויות מיוחדות בלבד, בתאריכים חסידיים ובהם י"ט בכסלו ובמעמד החופה (חצרות חסידיות רבות מנגנים גם ניגון זה בחופה).
בחסידויות מסוימות, ישנה מסורת על ניגונים.
בחב"ד למשל, מושרים עשרת הניגונים המכוונים, שהם ניגונים שהולחנו על ידי אדמו"רי חב"ד, ומושרים רק בזמנים מיוחדים.
בחצר חסידויות בית רופשיץ, מקובל על ניגון מסוים, שהוא הושר בעת קריעת ים סוף.
ברוז'ין ישנה מסורת על הניגון ששר יעקב אבינו כשרעה את צאנו, ובחסידות ביאלא, ידוע הניגון ששרו המלאכים בעת קבלת התורה.
המעבד החסידי רבי דוד מרגליות חשף לאחרונה עשרה ניגונים עתיקים אותם חיברו הבעש"ט ותלמידיו, והוציא אותם לאור באלבום מיוחד בשם "בני היכלא".
הזמר החסידי ליפא שמלצר הוציא לאור קלטת ובה עשרה ניגונים בעלי מסורת בשם "לעילא ולעילא".
יעקב תלמוד - מלחין בחצר חסידות גור בשנים ה'תר"צ - ה'תשכ"ד, הלחין בכל שנה כ-15 ניגונים.
בן-ציון שנקר - ה"בעל מנגן" של חסידות מודז'יץ, הראשון שהקליט שירים חסידיים בצורה מקצועית, בנוסף הלחין בעצמו ניגונים, מהם שהתפרסמו בכל העולם ומושרים כמעט בכל בית, לדוגמה: "אשת חיל", ו"מזמור לדוד".
יעקב פראגר - מלחין החצר בחסידות אלכסנדר בשנים ה'תרמ"ה - ה'תר"ע, התחיל את דרכו בחסידות גוסטנין, לאחר שבאלכסנדר נותרו ללא מלחין "העניק" אותו האדמו"ר רבי יחיאל מאיר מגוסטנין במתנה לידידו האדמו"ר רבי יחיאל מאלכסנדר.
יעקב תלמוד החשיב עצמו כתלמידו של פראגר, ואף אמר ביידיש איך בין א'יענקל תלמיד (על משקל שמו בעגה החסידית).
את מקומו מילא תלמידו געציל זיידא.
יהושע רייזנר - חזן ומלחין בחסידות סדיגורה אצל האדמו"ר הזקן רבי אברהם יעקב.
כונה יהושע סקוורער, ואף בחסידויות שלא אהדו את בית רוז'ין היו שרים את לחניו.
חיים בנט - מחסידות סרט ויז'ניץ שהלחין מאות ניגונים ומהם ניגונים מפורסמים ביותר.
ירמיה דמן - מחסידות בלז.
יצחק אונגר - מויז'ניץ שהלחין מאות ניגונים שנפוצו בכל העולם היהודי.
הרב יצחק גינזבורג - הלחין למעלה מ־500 ניגונים, שרבים מהם נפוצים במגזרים רבים.
ניגֶר איש עבר הירדן (?
- 68 לספירה) היה מצביא יהודי, נציב באדום, ממפקדי הצבא היהודי במרד הגדול.
כרבים ממנהיגי המרד הגדול, כל הידוע על ניגר לקוח מכתבי יוסף בן מתתיהו ואין מקורות נוספים המעידים על חייו.
המקור היחיד בו הוא נזכר, הוא הספר "תולדות מלחמת היהודים ברומאים", שם הוא מתואר כאחד מגדולי גיבורי המלחמה היהודים של זמנו.
מקום הולדתו של ניגר הוא גם מקור כינויו: הוא "היה מילידי ארץ עבר הירדן ונקרא על שמה 'איש עבר הירדן' ".
ההתקפה על גאלוס בדרך בית חורון
בשנת 66 לספירה, עוד בשלב המוקדם של המרד הגדול, לאחר שהמורדים סילקו את חיל המצב הרומאי תחת פלורוס, הנציב ביהודה, ואת צבאו של המלך היהודי אגריפס, יצא הנציב הרומאי בסוריה, קסטיוס גאלוס, לדכא את המרד הספונטני.
כשסיים "לטהר" את הגליל (אוקטובר 66), ירד עם צבאו דרומה לחבל יהודה.
לאחר שעבר בקיסריה, אנטיפטריס ולוד, יצא עם לגיונותיו בדרך בית חורון לכיוון ירושלים וחנה בגבע (או גבעון).
כשראו המוני עולי הרגל העושים את חג הסוכות בירושלים, שהמלחמה מתקרבת לעיר הבירה, תפסו נשק בידם ויצאו לתקוף את המחנה הרומאי, כשהם בוטחים במספרם העצום.
המוני היהודים התנפלו על הרומאים, הבקיעו את ביצורי המחנה שלהם והחל קרב פנים אל פנים.
לאחר הרג רב במחנה הרומאי, נהדף ההמון היהודי על ידי הפרשים הרומאים וחזר לירושלים.
למרות הנסיגה, הייתה הפשיטה ניצחון יהודי.
בקרב נהרגו 515 חיילים רומאים (כ-400 רגלים והשאר פרשים) לעומת 22 חללים יהודים בלבד.
יוסף בן מתתיהו מציין את גיבורי הקרב: "מונבז וקאנדיאוס ויחד עמם גם ניגר איש עבר הירדן וסילס הבבלי".
עם נסיגת היהודים לירושלים, תקף שמעון בר גיורא בעורף הלגיון הרומאי, שעלה בדרך בית חורון לכיוון ירושלים, והצליח להבריח את החיל המאסף ולקחת ממנו שלל.
את שלושת הימים בהם התמהמה לגיונו של גאלוס בגבע, ניצלו היהודים לתפיסת ראשי ההרים במעלה בית חורון לצורך שליטה על הדרך מלוד לירושלים.
בינתיים, ניסיונו של אגריפס לפייס את המורדים ולשכנעם לפרוק את נשקם נכשל.
שני שליחיו הותקפו באכזריות ולאחר שאחד מהם נרצח, התעורר זעם העם על המורדים.
כשראה קסטיוס גאלוס את תחילתן של המלחמות הפנימיות בין היהודים בירושלים, ניצל את ההזדמנות כדי לתקוף את העיר.
לאחר 5 ימים בהם לא הצליח לפרוץ את החומה הצפונית של הר הבית, נואש פתאום גאלוס מהמצור ונסוג בחזרה למחנה שהקים בקרבת ירושלים.
הנסיגה הפתאומית העירה במורדים תעוזה מחודשת והם החלו לרדוף אחרי הרומאים המבוהלים ולזנב בהם עד רדת החשכה, אז "הספיקו הרומאים להימלט אל בית-חורון".
הנסיגה הרומאית מירושלים סיפקה לרבים מנכבדי היהודים את ההזדמנות לעזוב את העיר, אותה דימה יוסף בן מתתיהו "לאניה טובעת בים".
אבל לא כל שכבת האצולה נטשה את ירושלים.
כשחזרו הרודפים לעיר, משכו אליהם, בין אם מרצון או בכח, את אלה שעד אז התנגדו למלחמה.
הם התאספו איתם ביחד בהר-הבית והקימו את ממשלת המרד.
מושלים צבאיים מונו לפקד על חבלי הארץ השונים, כאשר על חבל אדום מונו יהושע בן צפא ואלעזר בן חנניה, ממשפחות כהנים גדולים.
מושלי אדום החדשים מטעם הממשלה הלאומית "הוצנחו" על ניגר, שהיה בעצמו "ראש אדום בימים ההם" ומעתה נאלץ לסור למרותם.
שמעון בר גיורא, לעומתו, שגם הוא לא מונה לתפקיד צבאי בכיר על ידי הממשלה הלאומית, נדחק לידי הקנאים הקיצוניים והצטרף אל הסיקריים המתבצרים במצדה, משם ערך פשיטות על בתי העשירים בחבל אדום.
כשהתגברו מקרי השוד והרצח, הגיבו מושלי אדום בהקמת צבא מקומי ושמירה על הכפרים.
המכה הגדולה שהונחתה על קסטיוס גאלוס הפילה אימה על הקיסר נירון, שבחר באספסינוס, גנרל עטור ניצחונות בבריטניה, לפקד על דיכוי המרד ביהודה.
אספסינוס, בעזרת בנו, טיטוס, אסף "את כל צבאות הרומאים אשר בסוריה", יחד עם הלגיונות ה-5 וה-10, וחילות העזר של מלכי האזור, כדי לכבוש את ארץ יהודה (67 לספירה).
אבל תבוסתו של גאלוס, מאידך, גם הגבירה את תאוות הניצחון בקרב המורדים, שהחליטו להרחיב את ההתקפה לאזורים נוספים בארץ, הרחק מירושלים.
העיר שנבחרה להיות המטרה הראשונה היא אשקלון, ש"איבת עולם הייתה בינה ובין היהודים".
יוסף בן מתתיהו מציין את שמותיהם של שלושת מפקדי הפעולה: "שרי-חיל ואנשי-מעלה בגבורתם וחכמתם, והם ניגר איש עבר הירדן וסילס הבבלי ויחד איתם יוחנן האסי" (מפקד מחוז תמנה, לוד, יפו ואמאוס).
אשקלון הייתה אמנם עיר מבוצרת, אבל נתונה להגנת גדוד חי"ר אחד בלבד ויחידת פרשים (500 או 120 רוכבים), תחת פיקודו של אנטוניוס.
היהודים הגיעו בסערה לשערי העיר, אך אנטוניוס, שכבר ידע על ההתקפה המתוכננת, לא נבהל מכמות האנשים או מעוצמת התלהבותם, ויצא אליהם עם הפרשים שלו.
הרומאים עמדו בהתקפה והצליחו להדוף את המטפסים על חומת העיר.
למרות היתרון המספרי והמוראלי של היהודים, הקרב הפך מיד לכישלון.
היהודים הפגינו נחיתות צבאית, כאשר המון רגלי של "אנשים צפופים בלי סדר" ללא ניסיון קרבי, הסתער עם כל הבא ליד, מתוך זעם ולא מתוך תכנון מוקדם, על "אנשי צבא מזוינים מכף רגל ועד ראש", "גיבורי חיל מלומדי מלחמה" בצבא מסודר, חיילים מקצועיים על סוסים, המצייתים לפקודות.
השורות הראשונות של המערך התוקף התמוטטו מול הרוכבים הרומאים ונלחצו אחורה אל השורות האחוריות "וחרב איש הייתה באחיו".
הקרב מול חומת אשקלון הסתיים בבריחת היהודים לכל עבר, כשהשטח המישורי מעניק יתרון לרוכבים הרומאים.
הרומאים השיגו את הנמלטים, אגפו אותם והרגו בהם בעזרת רומחים ללא קושי.
הלוחמים היהודים, שהתבישו "ממנוסתם המהירה", עוד ניסו להשיב מלחמה וקיוו להפוך את תוצאת הקרב, אבל הניצחון הרומאי היה בלתי נמנע.
הקרב הסתיים רק בלילה כשלרומאים פצועים מעטים בלבד.
בין החללים הרבים בצד היהודי, היו גם שני המפקדים, יוחנן וסילס.
המפקד השלישי, ניגר, נשאר בחיים ומצא מקלט יחד עם המוני הפצועים בעיירה האדומית שעלית (או שעלים.
למרות התבוסה הכואבת, לא עבר זמן רב והיהודים יצאו להתקפה נוספת על אשקלון, הפעם במספר גדול יותר של אנשים, אבל עם אותם חסרונות צבאיים.
אנטוניוס הציב להם מארב בדרכם לעיר ושוב הסב להם חללים רבים.
כמו בהתקפה הראשונה, גם הפעם בין ניצולי הקרב היה ניגר, "אשר הפליא להראות את גבורתו בעת מנוסתו".
היהודים הנמלטים וניגר בתוכם מצאו מקלט במבצר בכפר בשם בלצדק.
חייליו של אנטוניוס ויתרו על הניסיון לכבוש אותו וכדי לודא את הריגתו של ניגר, הציתו אש בחומת המבצר.
כשראה ניגר את המבצר נשרף סביבו, קפץ לתוך מערה עמוקה בחלקה האחורי של המצודה ונקבר תחת ההריסות.
כשראו החיילים שהאש עלתה מתוך המגדל, שבו לאשקלון בשמחת ניצחון על מותו של "שר-הצבא הגדול מכל היהודים בגבורתו".
כעבור 3 ימים, בזמן החיפושים אחר עצמותיו כדי להביאן לקבורה, שמעו המחפשים את קולו של ניגר בוקע מן המערה.
חזרתו בשלום של ניגר נראתה ליהודים השמחים מעין אות אלוהי, שהאיש הזה "נועד להוציא ולהביא את צבאותיהם במלחמה העתידה".
מלחמת אחים ורצח פוליטי בירושלים
בניגוד לתקווה המשיחית שהתיישבה בלב היהודים, מכונת המלחמה הרומאית לא נעצרה ולאחר שסיים את מלאכת כיבוש הגליל (בסוף שנת 67), פנה טיטוס לירושלים.
בתקופת ה"המתנה" למצור הרומאי על ירושלים, התרחב הפילוג בעם בין רוב תושבי העיר, שתמכו בהנהגה הלאומית המתונה, לבין הקנאים הקיצוניים, שהאשימו את האליטות בבגידה.
מלחמת אחים פרצה והקנאים נאלצו להתבצר בעזרה הפנימית של הר הבית, כשהממשלה הלאומית מונעת מהם לצאת.
הקנאים הזעיקו לעזרתם את האדומים, "עם פריץ ואוהב מדנים, המחכה תמיד לעת מהומה ושמח לכל מהפכה", כשהם מאשימים את הממשלה בבגידה במרד וכניעה לרומאים.
כשחברו האדומים לקנאים בירושלים, הם פצחו במסע עונשין נגד המנהיגים המתונים והמשפחות העשירות.
כשהבינו האדומים שהולכו שולל על ידי הקנאים, הם עזבו את ירושלים, מה שלא מנע מהקנאים להמשיך במסע חיסול שכבת ההנהגה הלאומית (שנת 68).
לא נשארה מפלגה שלא העלילו עליה כדי לחסלה.
"הם לא הבדילו בין אשמה גדולה ובין קטנה, ורק עונש אחד גזרו על החייבים – הוא עונש המוות".
לאחר מספר רציחות פוליטיות של ראשי הממשלה הלאומית, חנן בן חנן, יהושע בן גמלא ויוסף בן גוריון, גם תורו של ניגר הגיע.
הקנאים "סחבו אותו ברחובות העיר" תוך שהוא זועק ומראה את פצעי המלחמה שעל גופו, המעידים על כך ש"הפליא גבורה במלחמותיו עם הרומאים".
כאשר הוצא משערי העיר, הבין ניגר שלא יוכל להינצל מהלינץ' והחל להתחנן לרוצחיו שיקברו את גופתו לאחר מותו.
אבל הם הודיעו לו שאפילו את החסד הזה לא יקבל והוציאו אותו להורג.
לפני מותו, ניגר עוד הספיק לקלל את רוצחיו ולנבא את סופם: ש"יבואו הרומאים וינקמו מהם את דמו", שיסבלו ממוות ורעב, וירצחו זה את זה.
יוסף בן מתתיהו טוען, שמותו של ניגר הסיר את חששם של הקנאים "פן יבוא איש לשים קץ לשלטונם", אך יחד עם זאת, שקללתו של ניגר את הקנאים נתגשמה, כאשר "כעבור זמן קצר קמו מריבות ביניהם וכל איש טעם את טעם שגעון חברו".
דמותו של ניגר נזכרת בספרו של הווארד פאסט, "ברניקה החשמונאית".
ניגר הוא בין כארבע מאות הקרואים בקבלת פנים שעורכת ברניקי לחברי הסנהדרין הגדולה.
הוא מלווה בקבלת הפנים את הכהן הגדול ומכונה בספר "נשיא המלחמה המוזר של היהודים הנוודים בארץ גלעד ובמדבר חסר־הנתיבות שממזרח לגלעד".
ניגריה השתתפה לראשונה ב בברצלונה (1992), ומאז משתתפת במשחקים דרך קבע.
במשחקי החורף לא נטלה ניגריה חלק מעולם.
אל המשחקים בברצלונה בשנת 1992 שלחה ניגריה משלחת בת שישה ספורטאים, גברים בלבד, שהתחרו במקצועות האתלטיקה, הרמת הכוח וטניס שולחן.
במשלחת בלט האצן אדוייה אדג'יבולה שקטף שתי מדליות זהב פאראלימפיות במרוץ ל-100 ו-200 מטרים (קטגוריה TS4).
בתחרות ל-100 מטרים עשה זאת אדג'יבולה כשקבע שיא עולם של 10.72 שניות, ובתחרות ל-200 מטר קבע שיא עולם של 22.18 שניות בשלב חצי הגמר, אותו שבר שנית בשלב הגמר והעמידו על 21.83 שניות.
בשתי קטגוריות התחרות הללו, זכה אדג'יבולה במדליות הזהב גם ב.
ספורטאי ניגרי בולט נוסף הוא האצן אדקונדו אדסודג'י שזכה בשלוש מדליות זהב פאראלימפיות ב במירוץ ל-100, 200 ו-400 מטר (קטגוריה T12).
אדסודג'י עשה זאת תוך שהוא קובע שיא פאראלימפי בשלב המוקדמות של המירוץ ל-100 מטר עם 10.77 שניות ושיא עולם של 10.75 שניות בגמר התחרות, קובע שיא עולם נוסף בשלב המוקדמות של המירוץ ל-200 מטר עם 21.77 שניות, ושני שיאים פאראלימפים במירוץ ל-400 מטר.
נידָא תוניס היא מפלגה פוליטית חילונית בתוניסיה, שנוסדה על ידי ראש הממשלה לשעבר אל-באג'י א-סבסי (Beji Caid el Sebsi) בבחירות שלאחר ההפיכה של 2011. המפלגה מגדירה את עצמה "מפלגה מודרניסטית".
בבחירות הכלליות בתוניסיה 2014 זכתה המפלגה ברוב קולות וקיבלה 85 מושבים מתוך 217 מושבים, יותר מושבים מאשר המפלגה המוסלמית הגדולה אֶנ-נַהְדָה (Ennahda).
ניגמטילה טולקינוביץ' יולדאשב (באוזבקית: Nig'matilla To'lqinovich Yo'ldoshev; נולד בטשקנט ב-5 בנובמבר 1962) הוא מדינאי אוזבקי, שכיהן כנשיאה בפועל של אוזבקיסטן מות אסלאם קרימוב ב-2 בספטמבר 2016 עד 8 בספטמבר 2016.
סנאטור ויושב ראש הסנאט האוזבקי מ-22 בינואר 2015.
השתלם בפקולטה למשפטים של אוניברסיטת טשקנט ועבד במשרד התביעה הכללית באוזבקיסטן משנת 1987.
בשנת 1999 מונה לעמוד בראש מחלקת החקירות הראשית של משרד התובע הכללי, ובשנת 2000 היה אחראי לפיקוח על ביטחון הפנים.
בשנים 2003-2006 מונה ליועץ הנשיאותי לענייני תיאום בין זרועות הביטחון, ובשנים 2006-2008 עמד בראש המחלקה למאבק בפשעי מס במשרד התובע הכללי.
עד 2011 כיהן כסגן התובע הכללי האוזבקי, ולאחר מכן מונה לתפקיד שר המשפטים, תפקיד שמילא עד ינואר 2015 עת נבחר לעמוד בראש הסנאט האוזבקי.
בהתאם לסעיף 96 בחוקה האוזבקית, עקב מות נשיא אוזבקיסטן אסלאם קרימוב הוא הפך לממלא מקום נשיא אוזבקיסטן.
"נִיגּוּנִים" הוא שיר עברי מאת פניה ברגשטיין שנכתב ב-1944 ופורסם באותה שנה ב"דבר הפועלת".
השיר בנוי מארבעה בתים ומשולב בחריזה מסורגת.
הרקע לכתיבת השיר היה הידיעה על אובדן משפחתה בשואה, לצד רצונה לקיים טקס הדלקת נרות שבת בגן הילדים.
יוזמה זו עוררה ביקורת מצד חבריה החילונים בקיבוץ גבת, ובתגובה לביקורת כתבה את השיר.
ביצירתה הביעה את הקשר הנפשי העמוק למורשת הוריה ואת הזיכרונות שמהם אינה רוצה או מסוגלת להיפרד – זיכרונות המעניקים לה כוח "מעל לחשכת התהום".
השיר הולחן על ידי דוד זהבי והושר בפי כמה מבצעים: נחמה הנדל, שלישיית המעפיל, עירית סנדנר, הגבעטרון, דודו זכאי, יהודית רביץ ויעקב רביץ (באלבום "יהודית ויעקב, שירים מהבית"), מרגלית צנעני, רונית אופיר, אסנת פז, ניגון ירושלמי ואביאל סולטן יחד עם שירה שוורץ.
ניגוני בעלז הם ניגונים חסידיים שהולחנו על ידי מלחינים מחסידות בעלז, רבים מתוכם הפכו ללהיטים ברחבי הציבור החרדי והדתי.
השירים מבוצעים בסדרת תקליטים תחת השם "ניגוני חסידי בעלזא".
לפני השואה לא הייתה השירה נהוגה בחסידות בעלז שבגליציה, הטישים היו מיועדים בעיקרם לסעודת האדמו"ר ולאמירת דברי תורה, גם התאספויות החסידים כללו בעיקר דברי תורה בעניין עבודת ה' וסיפורי צדיקים ולא שירים.
בחגים ובמועדים שמרו בחסידות על מסורת קבועה של כ-35 ניגונים מיוחדים, חלקם ניגונים עתיקים שהתקבלו מבית המגיד ממזריטש, המגיד מקוזניץ' והחוזה מלובלין ועוד, שהושרו מתוך קפידה מיוחדת.
בין היתר בתפילות הימים הנוראים, בהקפות בשמחת תורה, שירת מזמור קיט בתהילים בהדלקת נרות חנוכה, ועוד.
במוצאי יום הכיפורים ובשבועות התקיימו 'טישים' מיוחדים בהם היו האדמו"רים שרים ניגון בקול לפני כל הציבור, במוצאי יום הכיפורים ניגון "המבדיל" ובשבועות ניגון "ובאו כולם" מתוך הזמר "יום שבתון".
בהקפה השביעית בשמחת תורה היה מושר בחסידות ניגון חסידי עתיק שמקורו בחצרות בית צ'רנוביל, שהותאם אחר כך למילים הבה נגילה על ידי המלחין הציוני אברהם צבי אידלסון.
לאחר תחילת השימוש החילוני בשיר, הורה האדמו"ר השלישי בשושלת, רבי ישכר דב רוקח, להפסיק לשיר את הניגון.
במוצאי שמחת תורה תשע"ד אמר האדמו"ר הנוכחי, רבי ישכר דוב רוקח, לחסידיו כי ניתן לחזור לשיר ניגון זה "משום שהציונים כבר שכחו מזמן מניגון זה, וכבר מצאו להם ניגונים אחרים" כלשונו.
לאחר הכתרתו של רבי ישכר דב רוקח לאדמו"ר, בשנת תשכ"ו, החל לעודד שירה בטישים ובהתאספויות חסידים.
בשנת תשל"ב הקים רבי ישכר דוב את מקהלת חסידי בעלז, ששרה בטישים, באירועי ובשמחות החסידות.
בתחילת דרכה שרה המקהלה ניגונים של חסידויות אחרות, כמו חסידות מודז'יץ, חסידות ויז'ניץ וחסידות רופשיץ, במקביל החל רבי ישכר דב לעודד חסידים בעלי חוש מוזיקלי להלחין ניגונים חדשים, ביניהם הרב יוסף צבי ברייער, הרב ירמיה דמן, הרב שלמה קאליש הרב שלמה יעקב פריד ועוד.
מדי שנה מולחנים עשרות ניגונים לימים נוראים ולכבוד שמחות בחצר החסידות, ניגונים הכוללים בדרך כלל גם מילים.
בשנים האחרונות מעודד האדמו"ר הלחנת ניגונים חדשים רבים, לפעמים אף מצביע האדמו"ר על פסוקים מסוימים או קטעי תפילות ומבקש להלחין עליהם שיר.
ניגוני בעלז כוללים אלפי שירים שהולחנו משך השנים על ידי מלחיני החסידות.
סגנון הניגונים רחב וכולל ניגוני שמחה, ניגוני מרש וניגונים רגועים ושקטים, כאשר גם הניגונים השמחים מתאפיינים ברצינות השזורה בהם.
הניגונים ניתן לשמיעה בקו הנייעס של החסידות - "קול בעלזא".
מקהלת בעלז כיום מונה כ-20 אברכים וכן מקהלת ילדים ומנוצחת על ידי אלטר מאיר קאליש (אחיו של המלחין שלמה קאליש והזמר דודי קאליש).
האדמו"ר, רבי ישכר דוב רוקח.
אחדים מלחניו התפרסמו כלהיטים בעולם החרדי והדתי ("יהי החודש", "וחסד ה'", ועוד).
גם בנו של האדמו"ר, רבי אהרן מרדכי, ונכדו ר' אלימלך נתן נטע הלחינו מספר ניגונים.
גם הנכד ר' דוד מלחין שירים המושרים בתפילה.
הרב יוסף צבי ברייער, ראש ישיבת בעלז בבית חלקיה ("יה אכסוף", ברכת המזון לתשב"ר, ועוד).
רבים מלחניו הם יצירות מורכבות וארוכות
הרב ירמיה דמן, משגיח בישיבת בעלז בטלזסטון ("סימן טוב ומזל טוב")
הרב שלמה קליש, משגיח בישיבת נדבורנה ("תהא השעה הזאת", "פתח שערי שמים", "כי אורך ימים")
הרב פנחס פרידמן, ראש הכוללים של החסידות והחברותא של האדמו"ר
אליהו אייזנבך ("וידעו", "חסדי ה'")
אליעזר קאליש (בנו של הרב שלמה, "כי אתה הוא מלך", "הקשיבה", "כתר", "אשרי מי שגדול בתורה")
פנחס ברייער (בנו של הרב יוסף צבי), מחנך ("השבעתי", "הנני בידך")
שלמה יעקב פריד, מראשי מקהלת בעלז
דודי קאליש (אחיו של הרב שלמה), משמש גם כמעבד ומנצח על תזמורות באירועים עולם החסידי
משה קאליש (בנו של מנצח המקהלה אלטר מאיר, "שימני כחותם")
בשנת תשל"ח יצא האלבום הראשון של החסידות, בקלטת שמע תחת הכותרת "ניגוני חסידי בעלזא".
מרבית אלבומי החסידות הופקו על ידי יוסף משה כהנא, ורבים מהם עובדו על ידי מונה רוזנבלום.
רבים מהאלבומים מופקים לרגל שמחות ואירועים בחצר החסידות.
רשימת ניגוני הרב מנחם מנדל שניאורסון היא סדרה בת ארבעה עשר ניגונים אותם לימד רבי מנחם מנדל שניאורסון מחב"ד לובביץ' בין השנים תשי"ד (1954) – תשל"ד (1973) לקהל חסידיו.
מרבית הניגונים נלמדו מפי הרבי במהלך שמחת תורה.
בחלקם הקדים לפני לימוד הניגון את הרקע והמקור שלהם.
חלק גדול מהניגונים הפכו לידועים גם מחוץ לחב"ד.
חלק מהם אף עובדו ובוצעו בביצועים חדשים בתקליטורים של מקהלת חסידי חב"ד - ניח"ח, על ידי הזמר אברהם פריד ובאלבומים לחיים טיש - חב"ד, צמאה ועוד.
אבי פיאמנטה הוציא את כל הניגונים באלבום ייחודי "ניגוני הרבי".
רְאֵה עֲמִידָתֵנוּ דַּלִּים וְרֵיקִים: -סליחות של ליל יום הכיפורים, מחבר המילים: יוסי בן יוסיקצ"ג - 193האדרת והאמונהשמחת תורה תשל"דהמנון צרפת (מלחין: רוז'ה דה ליל) ראו האדרת והאמונה -האדרת והאמונה ק"ד - 104הוא אלוקינושמחת תורה תשכ"דר' יחיאל הלפריןהוּא אֱלֹקֵינוּ.
-והיא שעמדה מהגדה של פסחק"צ - 190כי אנו עמך 1שמחת תורה תשי"זלחן חסידי ישןכִּי אָנוּ עַמֶּךָ וְאַתָּה אֱלֹקֵינוּ.
-תפילות העמידה של יום הכיפוריםקצ"ד - 194כי אנו עמך 2שמחת תורה תשכ"דאחד מזקני החסידיםכִּי אָנוּ עַמֶּךָ וְאַתָּה אֱלֹקֵינוּ.
-תפילות העמידה של יום הכיפוריםרמ"ד - 244סטאוו יא פיטושמחת תורה תשכ"גלחן עממי אוקראיניסטאוו יא פיטו אוּ פיאטניצו, אוּ פיאטניצו (בפעם השניה; סובאטו אוּ סובאטו) פראפאוו יא, יא פראפאוו סוואיו טעליצו (בפעם השניה; ראבאטו)טרעבא טרעבא זנאטי יאק גוליאטי, טרעבא טרעבא זנאטי יאק ברעכאטי.
חשבון צדק נצטרך לתת ויהיה עלינו להצטדק בפני הפריץ,הבה איפוא נשתה ונשתה וגם נבלה.
ה' העונה לשבורי לב, עננו.המילים מסליחות, המנגינה מסבו של הרבי הרב מאיר שלמה ינובסקירמ"ז - 247שאמילשמחת תורה תשי"טהאימאם שאמיל ללא מילים - ללא מיליםש"ב - 302
ניגריה משתתפת במשחקים האולימפיים לנוער מאז היווסדם באולימפיאדת הנוער סינגפור (2010).
לאורך השנים צברו ספורטאי הנוער הניגרים שמונה מדליות, מהן שלוש מדליות זהב.
המשלחת הראשונה של ניגריה למשחקים האולימפיים לנוער הייתה לאולימפיאדת הנוער סינגפור הייתה המשלחת הגדולה ביותר שניגריה שלחה עד כה.
המשלחת הגיעה להישגים בענף האתלטיקה עם זכייה בשתי מדליות זהב בריצת 100 מטר וריצת 200 מטר נערות, מדליית ארד בריצת 400 מטר נערות והעפלה לגמרים בריצת 200 מטר נערים והדיפת כדור ברזל נערות.
המשלחת הגיעה להישג גם בענף ההרמת משקולות עם זכייה במדליית ארז בקטגוריית נערות עד 58 ק"ג.
המשלחת הגיעה להישגים נאים גם בענפים היאבקות וטניס שולחן ולמקומות האחרונים בענפים אגרוף ובדמינטון.
המשלחת לאולימפיאדת הנוער נאנג'ינג מנתה 12 ספורטאים שהיו עתידים להתחרות בשלושה ענפי ספורט: אתלטיקה, היאבקות וכדורעף חופים.
אולם ב-13 באוגוסט 2014 המשלחת פרשה מהמשחקים לאור לחץ שהופעל עליה מהרשויות ב במטרה למנוע מהגעת נגיף האבולה למדינתם בעקבות התפרצות האבולה במערב אפריקה.
נידאל מאליק חסן הוא חייל בצבא ארצות הברית לשעבר, בן למשפחה פלסטינית, שהורשע ברצח של 13 חיילים ופציעה של עוד 32 בני אדם בפיגוע הירי בפורט הוד בנובמבר 2009.
חסן נולד במדינת ארלינגטון, וירג'יניה במרכז הרפואי ורג'יניה להורים פלסטינים שהיגרו לארצות הברית מאל-בירה שבגדה המערבית.
חסן גדל כמוסלמי יחד עם שני אחיו הקטנים, ולמד בתיכון וייפילד בארלינגטון.
אחרי שמשפחתו עברה לרואנוק ב-1985, חסן המשיך את לימודי התיכון שלו בתיכון על שם ויליאם פלמינג ברואנוק, ויג'יניה.
חסן סיים את לימודיו התיכוניים ב-1988. הוא ואחיו עזרו להוריהם בניהול מסעדה ברונקו.
אביהם נפטר ב-1998 ואימם ב-2001. בבגרותם, אחד האחים המשיך להתגורר בווירג'יניה ואילו השני עבר לירושלים.
חסן הצטרף לשורות צבא ארצות הברית מיד לאחר סיום לימודיו התיכוניים ב-1988 כחלק ממסלול העתודה האקדמאית.
הוא למד לימודים גבוהים במשך 8 שנים בהיותו חייל רשום.
חסן סיים את לימודיו בוירג'יניה טק ב-1997 עם תואר ראשון בביוכימיה.
בעזרת התואר, התקבל חסן ללימודי הרפואה ב-Uniformed Services University of the Health Sciences, והשלים את לימודי הרפואה ב-2003. לאחר מכן, סיים חסן את התמחותו בפסיכיאטריה במרכז הרפואי הצבאי על שם ולטר ריד, שם קיבל ייעוץ והושם תחת פיקוח.
חסן השלים לימודי תואר שני ברפואה ציבורית, והתמחה בתחום של אסונות ופסיכיאטריה מונעת במרכז לסטרס טראומטי ב־USU, וסיים התמחות זו ב-2009. במאי 2009, חסן קוּדם מדרגת קפטן (סרן) למייג'ור (רב-סרן).
לפני שעבר לפורט הוד ביולי 2009, המפקחים עליו בבית הספר לרפואה העידו על תפקודו האישי הלקוי.
במהלך שש שנותיו כמתמחה במרכז רפואה צבאי, קולגות וממונים הביעו חששות על ביצועיו, יחסו ותגובותיו.
חרף חששות אלה, מפקדו הקודם בצבא בן פיליפס, תיאר את ביצועיו המקצועיים כ"מצוינים", כפי שעלה בחקירה הנגדית במשפט של חסן.
חסן לא היה נשוי ותואר כמי שהיה ממודר חברתית, לחוץ בעבודה עם חיילים אחרים, וטרוד מזוועות המלחמה אשר פירטו בפניו.
הקולגות שלו תיארו את עמדותיו כאנטי-אמריקאיות.
הוא קיים קשר באמצעות דואר אלקטרוני עם האימאם אנוואר אל-עוולקי, מחבל עולמי שהוכרז באופן מיוחד, אולם אלה נקשרו למחקר שביצע כחלק מעבודתו המקצועית, ולא היה בהן קשירת קשר מסוכנת.
ב-5 בנובמבר 2009 חסן פתח באש מנשקו האישי במגורי חיילים בבסיס, הרג 13 חיילים ופצע 30 נוספים.
הוא נפגע מירי אנשי המשטרה הצבאית במחנה, נעצר והואשם ב-13 מקרי רצח.
ב-28 באוגוסט 2013 המליץ חבר מושבעים בבית משפט צבאי על עונש מוות.
יומיים לפני הטבח, אשר התבצע כחודש לפני סיום הצבתו באפגניסטן, חסן מסר את מרבית מטלטליו לשכן.
ה-FBI, מחלקת ההגנה של ארצות הברית, והסנאט ערכו חקירות נפרדות לאירוע הטבח.
מחלקת ההגנה קטלגה את האירועים כ"אלימות בעבודה", לפני הרשעתו של חסן בבית המשפט הצבאי.
הסנאט הוציא דו"ח המתאר את אירוע הירי בתור "מתקפת הטרור האיומה ביותר על אדמת ארצות הברית מאז ה-11 בספטמבר 2001".
החלטת התביעה הצבאית שלא להאשים את חסן בפעילות טרור הייתה מושא לביקורת.
חסן הודה בירי במשפט צבאי באוגוסט 2013. חבר מושבעים שמנה 13 קצינים הרשיע אותו ב-13 סעיפי רצח בכוונת תחילה, 32 ניסיונות רצח והמליץ פה אחד שהוא יגורש מן הצבא ולגזור את דינו למיתה.
לאחר הרשעתו וגזירת דינו, חסן הושם במתקן כליאה.
לפי קריס הוג, דובר המתקן הצבאי בפורט הוד, חסן נושל מדרגותיו ופוטר משירות בצבא ארצות הברית.
בספטמבר 2013 דווח במספר רשתות תקשורת שזקנו של חסן גולח בכפייה.
הרשויות הצדיקו את מעשיהן בכך שחסן עודנו כפוף לסדרי שלטון צבאיים, אף שפוטר מהצבא, הוסר מדרגותיו ונשלל שכרו.
חרף ההגבלות הצבאיות, חסן החל מגדל זקן לאחר הירי, כשהוא נשען על אמונה דתית.
אף שאין בנמצא פרסום של הגילוח הכפוי, רשויות הצבא אישרו שסרטון שמתעד את המעשים קיים, והכל בהתאם לפקודות הצבא.
בתגובה, עורך דינו של חסן תכנן לתבוע את הצבא על הפרה של אמונות דתיות.
לשיטת עורך דינו, ועדה רשמית מטעם הצבא אישרה לחסן לעטות את זקנו במהלך המשפט, וייחס למעשי הצבא מניע נקמני.
הזמר-יוצר אריק ברמן באלבום "אוי הלב הפתי והמגוחך" חיבר שיר בשם "לא סיפור פשוט" (השיר מוכר יותר בשם "רסן נידל חסן" או "רב-סרן נידל חסן"), העוקב אחר הרקע לטבח שביצע נידל חסן, החל מהרקע הביוגרפי ועד להתדרדרות האישית שנסתיימה בטבח.
"ניגונה של השכונה" הוא שיר שכתב והלחין עוזי חיטמן ויצא לאור בשנת 1976.
חיטמן כתב את השיר בעודו משרת בצה"ל.
השיר הוא הסתכלות נוסטלגית על ילדותו, ועל שכונת "גבעת נפוליאון" בה הוא גר.
השיר הוקלט לראשונה על ידי להקת "הפופולים" בה היה חבר חיטמן, ונכלל באלבומה שיצא ביולי 1976. שנתיים לאחר מכן הוקלט השיר על ידי יזהר כהן ונכלל באלבומו "להיטים" (1978).
אמנים נוספים שהקליטו את השיר היו עדנה לב, שלומי שבת במסגרת האלבום "עבודה עברית: שרים עוזי חיטמן", אבנר גדסי וליאור פרחי.
ניגון שלוש תנועות (או: ג' תנועות; נקרא גם: הניגון המשולש) הוא ניגון חב"די שחיבורו מיוחס להבעל שם טוב, המגיד ממזריטש ורבי שניאור זלמן מלאדי, אשר כל אחד מהם חיבר חלק אחר של הניגון.
הניגון מוגדר כ"ניגון דבקות", ומשתייך לסוגה "ניגונים מכוונים".
הניגון הוא ללא מילים ומורכב משלוש תנועות.
לפי מסורת חב"ד את החלק הראשון חיבר הבעל שם טוב, את החלק השני חיבר המגיד ממזריטש והוסיף על החלק הראשון וניגן את שניהם יחדיו, ואת החלק השלישי חיבר רבי שניאור זלמן מלאדי והוסיף על החלקים הקודמים וניגן את שלושתם יחד.
שלוש התנועות בניגון הן דומות, אך שונות אחת מהשנייה, ובכל תנועה יש עליה לטונים גבוהים יותר.
בספר הניגונים חב"ד הניגון מופיע בשתי גרסאות, גרסה אחת מופיעה בחלק הראשון שנדפס בשנת תש"ט (1949), ניגון מספר כ' (20), גרסה זו מוכרת יותר.
וגרסה שנייה עם כמה שינויים אך מדויקת יותר, הגרסה מופיעה בחלק השני של ספר הניגונים שנדפס בשנת תשי"ז (1957), ניגון מספר קפ"ב (182), גרסה זו פחות מוכרת.
בשנת תשט"ו מופיע תווי הניגון בספר 'הניגון והריקוד בחסידות' מאת מאיר שמעון גשורי.
לגבי התנועה הראשונה של הניגון, לפי הרבי מלובביץ' זו תנועת הניגון היחידה הידועה לנו שחיבר הבעל שם טוב בעצמו.
הניגון נחשב אחד מ"עשרת הניגונים המכוונים" שחיבר רבי שניאור זלמן מלאדי.
בחסידות חב"ד הניגון הוא הראשון מניגוני האדמורי"ם אותם נוהגים לנגן בזמנים מיוחדים.
לפי לב לייבמן לניגון יש דימוי מסוים לניגון אחר של רבי שניאור זלמן מליאדי הנקרא "ניגון דבקות חב"ד לתפילות ראש השנה" ().
אצל הרבי מלובביץ' ניגנו רבות ניגון זה בהתוועדויותיו וכן בזמנים מיוחדים כגון בראש השנה.
הניגון בוצע גם על ידי ישראל אדלסון עם כנר וחלילן, וכן על ידי אלי מרקוס.
גרסאות כיסוי: ב־2007 הופיע באלבום עצם הנשמה בביצוע של יאיר כלב, ב־2013 הופיע באלבום יפה כלבנה בביצוע של אביתר בנאי, ב־2015 באלבום צמאה 2 בביצוע של דניאל זמיר.
ב־2015 עמיר בניון הוציא גרסת כיסוי וואקלית של הניגון, וקרא לזה "ניגון הבעל שם טוב".
נידאל שלאעטה (בערבית: نضال شلاعطة; נולד ב-8 בדצמבר 1974 הוא כדורגלן עבר ערבי-ישראלי ששיחק בעמדת המגן הימני.
שלאעטה התחיל את הקריירה שלו בהפועל סכנין ובגיל 24 הצטרף לבני סכנין מהליגה הארצית.
שלאעטה היה שותף לעלייה של המועדון לליגת העל בסיום עונת 2002/2003 וכעבור שנה לזכייה ההיסטורית שלה בגביע המדינה.
בקיץ חתם במכבי כפר כנא מהליגה הארצית וכעבור שנה חתם בעירוני קריית אתא עמה עלה לליגה הלאומית בסיום העונה.
בשנת פרש מכדורגל בגיל 36.
ניגון רוֹסטוֹב (ביידיש: דער ראָסטאווער ניגון; בספר הניגונים הוא כונה גם: דעם רבינ'ס ניגון, ובעברית: ניגונו של הרבי; נקרא בעבר דער סלאוויאנסעקר ניגון) הוא ניגון חב"ד ללא מילים, אשר היה חביב על רבי שלום דובער שניאורסון (הרש"ב), בתקופת שהותו בעיר רוסטוב על הדון שברוסיה, ומכאן שמו.
מכונה גם ניגון הכנה עקב הנוהג בקרב חסידי חב"ד לנגנו לפני שרבי מנחם מנדל שניאורסון היה אומר מאמר חסידות.
בין השנים ה'תרע"ו עד ה'תר"פ, בעקבות מלחמת העולם הראשונה, שהה רבי שלום דובער שניאורסון (הרש"ב), האדמו"ר החמישי בשושלת חסידות חב"ד-לובביץ', בעיר רוסטוב על הדון שבדרום מערב רוסיה.
בתקופה זו נהג לנגן את הניגון בשבתות, חגי ישראל וביומא דפגרא, ומכאן שמו.
ביומנו של חסיד חב"ד יעקב יוסף רסקין מתואר כי בקיץ ה'תרע"ח (1918) שהה שלום דובער שניאורסון בעיר סלאביאנסק-על-קובאן שבדרום מערב רוסיה ועל כן נקרא אז הניגון בשם "דער סלאוויאנסעקר ניגון", לפני שהומר לשם "דער ראָסטאווער ניגון".
כמו כן צוין כי נוסח הניגון הגיע משמואל גוראריה, חסידו של הרש"ב.
תווי הניגון הובאו בספר הניגונים - חב"ד כניגון מספר מ"ד (44).
וכן בתור ניגון מספר 74 במחברת ניגוני חב"ד של מ.ש.
גשורי, שם הוא מתואר כ"ניגון קרליני בלבוש חב"די".
עורך ספר הניגונים, המוזיקאי שמואל זלמנוב, כתב כי הניגון מביא את שומעיו לידי חשבון נפש וגעגועים ל"אלוהות".
הניגון מכונה גם בתור ניגון הכנה, בעקבות הנוהג שהשתרש בקרב חסידי חב"ד לנגן את הניגון לפני שרבי מנחם מנדל שניאורסון היה אומר מאמר חסידות, ולעיתים אף לפני ניגון ארבע בבות של רבי שניאור זלמן מלאדי, במקום "ניגון הכנה לארבע בבות" הרגיל.
בתחילת שנות ה-60 של המאה ה-20 הופיע השיר באלבום "ניגוני חב"ד 2" של ניח"ח.
בשנת 1998 הופיע באלבום הסולו, "ניגון הבעש"ט", של המוזיקאי אברהם פריד, בשנת 2006 הופיע באלבום "פסנתר עם נשמה" של זלמן גולדשטיין וירון גרשובסקי, וב־2010 הופיע באלבום "עצם הנשמה 1" של הזמר הישראלי יאיר כלב.
בנובמבר 2021 בוצע על ידי הזמר מוטי שטיינמץ, ובינואר 2023 בוצע על ידי המוזיקאי נאור כרמי ואחיה כהן אלורו.
ניגוני מוֹדְזִ'יץ הם ניגוניה של חסידות מודז'יץ, שהולחנו ברובם על ידי אדמו"רי החצר שהעניקו משקל רב למוזיקה חסידית; התפרסמו באיכותם ובמקוריותם, והקנו לחצר תהילה.
רוב הניגונים הולחנו על ידי אדמו"רי החסידות, ובעיקר על ידי רבי ישראל טאוב ובנו רבי שאול ידידיה (שני האדמורים הראשונים), אך היו גם חסידים שנטלו חלק בהלחנה.
המפורסמים שבהם הם עזריאל דוד פסטג שהלחין את ניגון אני מאמין שהיה לניגון המודז'יצאי המפורסם ביותר, ובן ציון שנקר שהלחין ניגונים רבים.
ניגוני מודז'יץ התפשטו בעיקר ביהדות החרדית והדתית, אך הובעה הערכה כלפיהם גם בעולם המוזיקה הקלאסית.
גם כיום, עוסק האדמו"ר הנוכחי הרב חיים שאול טאוב בהלחנה.
בתורת החסידות הוקנה מקום של כבוד לעולם המוזיקה הגורם לשמחה והתעוררות בעבודת ה'; מראשיתה של תנועת החסידות הלחינו רבים מצדיקיה ניגונים שונים, ועסקו בשירה ובזמרה.
רבים מניגונים אלו הועברו על ידי החסידים מדור לדור.
לרוב מתאפיינים ניגונים אלו בסגנונם הפשוט והלבבי בדומה למוזיקה שהייתה נפוצה בכפרי אוקראינה, ניגונים קצרים למדי, ללא תנועות מסובכות.
בבית קוזמיר שנוסד על ידי רבי יחזקאל מקוזמיר תפסה הנגינה מקום של כבוד, ובמיוחד הצטיין בהלחנה ובשירה בנו רבי שמואל אליהו מזוואלין; רבי שמואל אליהו היה מלחין מוכשר, וחונן בקול נעים וערב.
עוד בימי אביו, נהג לעבור לפני התיבה ותפילתו נחשבה למיוחדת במינה.
את כוחו הגדול של רבי שמואל אליהו בנגינה, תיאר מאיר שמעון גשורי חוקר הנגינה החסידית:
רבי שמואל אליהו היה הראשון בבית קוזמיר שהתייחס לנגינה החסידית ברצינות רבה וייחס לה משמעותית דתית עליונה ובשלב מסוים בחייו אף פסק מלשיר ולשמש כחזן מפני האחריות הרבה המוטלת על כתפי המשורר.
הפרסום הרחב לנגינה המודז'יצאית נגרם בזכותו של הנכד רבי ישראל טאוב שהקים את חצרו בעיירה מודז'יץ.
רבי ישראל נודע כמלחין בחסד עליון שחלק גדול מעולמו סבב סביב המוזיקה, הוא נהג לשבת מדי לילה לפני עלות השחר לעסוק בנגינה ולהלחין שירים חדשים.
רבי ישראל הפך את הנגינה לחלק מעבודת ה'.
בספרו "דברי ישראל" כתב על הפסוק שאמר יעקב לבניו בשעה שירדו למצרים: .
מפורסם הוא גם המשפט שאמר: .
לעומת אביו וסבו, רכש רבי ישראל היכרות בסיסית עם עולם המוזיקה המקצועי והכיר מעט את תווי הנגינה אותם למד מתוך הספר "למנצח בנגינות" שחיבר החזן צבי ניסן גולומב מווילנה.
הוא אף קישר בדרוש חסידי את שבעת התווים לשבעת ימי בראשית ושבעת כוכבי הלכת.
ייחודיותו של רבי ישראל הייתה בסגנון ההלחנה שלו שלראשונה הביאה לעולם החסידות ניגונים בעלי משקל וקצב, על פי כללי המוזיקה.
חלקם ארוכים ומסובכים בסגנון קלאסי, הדורשים דיוק רב בביצועם.
הוא היה בעל קול טנור חזק, וסלסול שנחשב יפה.
רבי ישראל היה דייקן, והקפיד מאוד על כל זיוף.
חלק גדול מניגוניו אבדו במהלך השואה וכיום מוכרים כ-100 מניגוניו.
לצד אדמו"ריה שעסקו בשירה ובהלחנה, התייחדה מודז'יץ גם במספרם של המנגנים והמלחינים מבין החסידים.
הבולטים שבהם: יודל קופמן, יענקל רדומר, יחזקאל טארלר ועזריאל דוד פסטג, שהלחינו ופעלו בתיאום עם אדמו"רי השושלת.
בנו וממלא מקומו של רבי ישראל – רבי שאול ידידיה אלעזר אף הוא הצטיין בהלחנה ובביצוע ניגוניו, ומכל רחבי פולין החסידית נהרו לשמוע את שירתו, הוא נהג להלחין שירים בכל עת מצוא, כמו לפני הימים הנוראים לקראתם היה מלחין באופן קבוע כ-10 ניגונים ויותר.
משערים כי הלחין בין 1,500-2,000 ניגונים, חלקם פשוטים וחלקם מסובכים ומורכבים.
הוא כתב חמישה ניגונים כל כך מסובכים שהתייחסו אליהם כאל אופרות.
האופרה ה-4 חוברה בהפלגתו לארצות הברית ולכן כונתה "אופרת הים".
בן ציון שנקר, מגדולי מבצעי ניגוני מודז'יץ סיפר כי הצליח לבצע את הניגון ללא טעות רק פעם אחת.
לחצרו של רבי שאול ידידיה נהרו חסידים ומעריצים רבים מקרב יהדות פולין שבאו לשמוע את דברי תורתו וליהנות מיצירותיו המוזיקליות, בפרט בימים הנוראים שבהם היה עובר לפני התיבה.
בין המבקרים רבות בבית מדרשו היו גם חוקר הנגינה החסידית מאיר שמעון גשורי, שלום אש, משה יוסטמאן והלל צייטלין ואף מומחים גויים למוזיקה.
רבי נתן שפיגלגלס מראשי הישיבות המפורסמים בפולין אף הוא היה מגיע בקביעות לימים הנוראים.
רבי שאול ידידיה ניחן בקול טנור עוצמתי, ונודע ביפי זמרתו, החסידים כינוהו גם "פסנתר חי".
שירתו נחשבה לנפלאה, ורבים מכל רחבי פולין באו להאזין לו ולזמרתו.
בימיו התפרסמו ניגוני מודז'יץ מחוץ לחצר החסידות, והתפשטו גם מחוץ לעולם הדתי, ומחוץ לפולין.
בשנת תרפ"ב הודפסו שניים מלחניו בספר מוזיקה שהוציא לאור החזן אליהו הירשן בוורשה – פרסומת שגררה ביקורת מצד בני משפחת האדמו"רים וסופרים דתיים, על שימוש בלתי ראוי בניגונים דתיים קדושים.
בשנת תש"א, עם חורבן יהדות פולין, והגירתו של רבי שאול ידידיה לארצות הברית, החלו בחסידות מודז'יץ להדפיס באופן רשמי תווי נגינה לניגוני הרבי בקובצי "תפארת ישראל" שהוציאו לאור.
תקופת רבי שמואל אליהו ואחריו
ממלא מקומו של רבי שאול ידידיה היה בנו רבי שמואל אליהו שהלחין מאות ניגונים; את ניגונו הראשון הלחין בביקורו הראשון בארץ ישראל עם אביו, והאב נהג לשיר אותו בעת בריחתו מהנאצים.
סגנון השירה וההלחנה שלו דמה בתחילה לזה של אביו, אך הוא השתנה מאוחר יותר והתאפיין במקצבים פשוטים ואיטיים יותר.
כמה משיריו ידועים בציבור אך לא מוכרים כלחניו.
נהג לעבור לפני התיבה בכל תפילות הימים הנוראים וכן במועדים ולבצע את ניגוניו החדשים.
ניגונים אחרים חוברו לכבוד אירועים שונים, כגון שמחות משפחתיות, או ניגון "הודו לה'" שחובר לאחר ביקורו הראשון בכותל המערבי לאחר מלחמת ששת הימים.
לאחר פטירתו יצא לאור הספר "מור מבשמים" ובו תווים של יצירותיו, וביום פטירתו נוהגים חסידי מודזיץ לשיר את לחניו.
בנו רבי ישראל דן המשיך את מסורת בית מודז'יץ, והלחין מאות ניגונים, שחלקם התפרסמו מחוץ לגבולות חסידות מודז'יץ, ומושרים בקהילות רבות בישראל.
בנו הרב חיים שאול – האדמו"ר הנוכחי, אף הוא כאבותיו מלחין ניגונים.
במשך למעלה ממאה שנה הולחנו כ-4,000 ניגונים על ידי אדמו"רי החסידות.
בשנים האחרונות הוקם המכון לתיעוד ושימור ניגוני מודז'יץ בראשות עורך דין דוד זעירא.
המכון מתעד ומשמר את הניגונים והוציא לאור מספר אלבומים מוזיקלי.
בשנת 2010 הקים אברהם יעקב טיילור את אתר המכון ובו תוכני אודיו, וידאו וטקסט על ניגונים רבים.
ישנם שני ניגונים בשם זה שהלחין רבי ישראל: האחד קצר יחסית המוכר בשם "אזכרה הקטן", והשני ארוך ומפורסם יותר המוכר בשם "אזכרה הגדול", אותו הלחין רבי ישראל כאשר חלה בסוכרת, ובשנת תרע"ג נאלץ לנסוע לברלין כדי לערוך ניתוח לכריתת רגלו, על מנת למנוע הרעלת דם.
רבי ישראל ביקש מהרופאים שלא ירדימו אותו בשעת הניתוח, אף שייסוריו גברו.
כשהביט דרך החלון וראה את ברלין ביופיה ותפארתה, לא הרהר בכאבו הפיזי, אלא על ירושלים המצויה במצב בזוי ושפל, וחיבר ניגון על המילים: "אזכרה אלהים ואהמיה בראותי כל עיר על תילה בנויה" מתוך התפילה.
לניגון 32 בבות (בתים), הוא נחשב לאחד הניגונים המורכבים והמסובכים במוזיקה החסידית, ומלחינים קלאסיים מרחבי העולם שיבחו את הניגון על יופיו ומורכבותו.
את הניגון שרים במודז'יץ רק פעם בשנה, בטיש המתקיים ביום הפטירה שלו.
ניגון זה הלחין רבי ישראל בתקופת מלחמת העולם הראשונה, במהלכה חויבו כל תושבי ערי המבצר של פולין לעבור לעיירות אחרות כדי שעריהם ישמשו כבסיס לצבא.
גם רבי ישראל נאלץ לעזוב את מודז'יץ שבסמוך לה שכן מבצר רוסי גדול ועבר לעיר ראדום.
בדרכו לראדום ובהגיעו לשם ראה יהודים רבים מחוסרי בית נודדים בדרכים ומחפשים קורת גג לראשם.
בעקבות זאת חיבר את "הניגון למחוסרי בית".
הניגון חובר על פרק התהילים "מזמור לדוד ה' רועי לא אחסר", ששיקף את מחשבתו של היהודי הנודד באותה תקופה.
המיוחד בניגון הוא שכל אחד מחלקיו מתחיל באיטיות, כעין מנגינת עצבות וייאוש, ומסתיים במנגינה מהירה של תקווה שנועדה להעביר מסר של תקוה וסוף טוב.
לפי בן-ציון שנקר, חסיד מודזיץ', זהו סיפורו של הניגון: כאשר נשלחו פסטג ובני משפחתו בשנת תש"ב (1942) אל מחנה ההשמדה טרבלינקה, דחוסים אל תוך קרונות משא ללא אוויר ומים, החל לשיר בשארית כוחותיו את "אני מאמין" בלחן זה.
רבים מנוסעי הקרון הצטרפו אליו, ופסטג הכריז כי מי שיינצל ויעביר את הניגון לרבי ממודז'יץ השוהה באמריקה, יזכה בחצי מחלקו בעולם הבא.
אחד היהודים שהצליח להינצל ולברוח לשווייץ רשם את תווי הניגון וסיפורו, ושלחם לרבי ממודז'יץ בניו יורק, ככל הנראה מבלי לציין את שם החזן.
בהקדמה שצורפה לתווי הניגון במאסף "רשומות" כבר בשנת תש"ו (1946) אף נכתב כי את הניגון "שרו אלפים ורבבות בורשה ולובלין, בלודז' וביאליסטוק, ובשורה זו יצאה נשמתם".
בעקבות זאת פקפקו חוקרים אחדים באמינות הסיפור, אם כי גם הם אינם מערערים על ערכו כאגדה מכוננת, בייחוד בחסידות מודז'יץ, שבה ניתן דגש מיוחד לנגינה ככלי עיקרי בעבודת ה'.
ניגונים הוא שמו של האלבום השלישי של הזמרת יובל דיין, שיצא בשנת 2024 בחברת התקליטים הליקון ארומה מיוזיק.