tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
רוב הנשים בתנ"ך הן אנונימיות וללא שם.
מספר תיאורים בודדים של נשים שונות בתנ"ך, מציגים נשים במגוון תפקידים.
חברות המזרח הקדום תוארו באופן מסורתי כפטריארכליות, והתנ"ך, כמסמך שנכתב על ידי גברים, פורש באופן מסורתי כפטריארכלי בהשקפותיו הכוללות על נשים.
חוקי הנישואין והירושה בתנ"ך מעדיפים גברים, ונשים בתנ"ך מתנהלות תחת חוקים מחמירים בהרבה בהקשר של התנהגות מינית מאשר הגברים.
אישה בתקופת התנ"ך, תמיד הייתה כפופה לחוקים נוקשים אודות טהרתה – הן חוקים טקסיים והן חוקים מוסריים.
הנשים אינן נמצאות בדרך כלל בחזית החיים הציבוריים בתנ"ך, ואילו הנשים שכן הצליחו להתבלט בשמותיהן ובסיפוריהן בתנ"ך, עשו זאת לרוב במקרים יוצאי דופן.
לדוגמה, לעיתים קרובות אותן נשים, מעורבות בהפיכתם של מבני כוח גבריים, במכשיר ספרותי מקראי נפוץ שנקרא "היפוך".
רחב, זונה מיריחו, מתגלית בסיפור כמי שעולה בדרגתה האמונית על יהושע שלא שם מבטחו בהבטחת הניצחון האלוהית ושולח מרגלים, ובאמצעות מעשה תחבולה מצליחה להציל את עורה ואת משפחתה המורחבת, בסתירה לאידיאל החרם שמורה להשמיד את עמי כנען.
אביגיל, אשתו של דוד, אשר הצליחה להניא את דוד המלך מלהרוג את נבל הכרמלי שהיה בעלה באותה העת.
אסתר המלכה, שיחד עם מרדכי היהודי הצליחה להציל את היהודים במלכות שושן ולהניא את אחשוורוש משיתוף פעולה עם המן.
יעל אשת חבר הקיני, שהצליחה להערים על סיסרא ולהורגו בתקיעת יתד בראשו בעת שישן באוהל שלה.
בת פרעה, שלמרות הציווי של אביה למצרים להשליך את התינוקות הזכרים מבני ישראל ליאור, בסופו של דבר גידלה את משה בביתה, ארמון המלך עצמו.
שפרה ופועה, המיילדות, הצליחו באמצעות סרבנות מצפונית ועורמה לסכל את הציווי של פרעה להרוג את ילדיהם הזכרים של בני ישראל בלידתם.
רות ונעמי, המצליחות באמצעות תחבולה להשיג גואל.
תמר, שמצליחה באמצעות עורמה ותחבולה להשתחרר ממצב של עגינות שכפה עליה יהודה.
כל אלו, הן רק כמה דוגמאות לנשים שהצליחו לשנות את אשר עתיד להתרחש.
חלקן פעלו באופן חזיתי נגד הגברים הדומיננטיים שמולן, אך לרוב פועלן היה עקיף, באופן שאיפשר להן לגשר על פערי הכוח.
בנוסף, כמובן, ארבע האמהות מוזכרות בשמותיהן, וכך גם כמה נביאות (מרים, דבורה, חולדה הנביאה, חנה), שופטות (דבורה), גיבורות (רות המואבייה), ומלכות (עתליה, איזבל, ונשות המלך דוד: בת שבע, מרב בת שאול, והפילגש אבישג השונמית).
גם הסיפורים של הגר, שפחתו של אברהם אבינו, וסיפורה של רחב הזונה, מובאים בסיפור התנ"כי, וסיפורים נוספים של נשים נוספות, אך לרוב, הנשים הפשוטות בתנ"ך, הן במידה רבה, אם כי לא לגמרי, בלתי נראות.
רקע היסטורי: נשים, מין וחוק בתרבויות הסובבות
כמעט כל החברות במזרח הקרוב מתקופת הברונזה (3000-1200 לפנה"ס) ומעידן הציר (800 עד 300 לפנה"ס) הוקמו כחברות פטריארכליות.
חברות מזרחיות כמו האכדים, החתים, האשורים והפרסים, דחקו נשים למעמדה נחות וכפוף.
ישנם מעט מאוד יוצאי דופן – מקרה אחד כזה, הוא מהאלף השלישי לפני הספירה, כאשר השומרים העניקו לנשים עמדה כמעט שווה לזו של גברים.
עם זאת, באלף שלאחר מכן (2000 לפני הספירה), גם אצל השומרים, הצטמצמו זכויותיהן ומעמדן של הנשים.
במערב, מעמדן של הנשים המצריות היה גבוה, וזכויותיהן המשפטיות התקרבו לשוויון עם גברים לאורך שלושת אלפי השנים האחרונות לפני הספירה (3000 לפנה"ס והלאה).
כמה נשים במצרים העתיקה, אפילו שלטו כפרעונים.
עם זאת, ההיסטוריונית שרה פומרוי מסבירה שאפילו באותן חברות פטריארכליות עתיקות שבהן אישה כן יכלה להפוך מדי פעם למלכה, מעמדה לא השפיע ולא העצים את הנתינות – כלומר, את הנשים באותה חברה.
חוקרת התקופה הקלאסית בוני מק'לקלן פרסמה במחקריה, שיוון (תרבות שהתהוותה והתבססה בזמן אירועי וכתיבת חלק מספרי התנ"ך המאוחרים) הייתה תרבות פטריארכלית.
התפקידים שציפו מנשים למלא בחברות העתיקות הללו, היו בעיקר תפקידים ביתיים, למעט כמה חברות יוצאי דופן כמו ספרטה, בה הנשים קיבלו אוכל זהה לזה שקיבלו הגברים, והחברה הספרטנית אף אימנה אותן להילחם, באמונה שבצורה זאת הנשים תלדנה ילדים חזקים יותר.
בחברות פטריארכליות, לאורך ההיסטוריה, התקיימו חוקים אשר הסדירו שלושה סוגים של עבירות מיניות הקשורות לנשים: אונס, זנות (שכוללת ניאוף וזנות) וגילוי עריות.
קיימת הומוגניות לקודים הללו לאורך זמן, וחוצה גבולות, מה שמלמד שהיבטי החיים שחוקים אלו נועדו לאכוף, היו במסגרת הנורמות והערכים של אותן אוכלוסיות.
בכל אחת מהחברות העתיקות, העונש על אונס התבטא באופן שונה, גם כתלות בשאלה האם אותו אונס התרחש במקום בו נשמעו (או היו יכולים להישמע) קריאותיה של אישה לעזרה, או שהוא התרחש במקום שבו לא היה ניתן לשמוע את אותה אישה (בדומה לחוק התורה בהקשר של נערה מאורסה, המפורט ב-).
לדוגמה, בחוקיהם של החיתים, היה מוטבע גם גינוי של האישה, אם נאנסה בביתה שלה – וזאת מתוך הנחה שאותו הגבר שאנס, לא היה יכול להיכנס לבית שלה בלא רשותה.
המינוח "זנות", בהתייחס להגדרות באותם ימים, היה מונח רחב למגוון התנהגויות מיניות בלתי הולמות, הכולל גם ניאוף (כלומר, קיום יחסים מיניים מחוץ למסגרת הנישואין) וגם זנות (קיום יחסים מיניים בתשלום, אשר אינם קשורים לשאלה אם האישה נשואה או לא).
לעומת האישה, המוכרת בכל אותם חוקים כנואפת אם ביצעה יחסים מחוץ למסגרת נישואיה, לא מוזכר אדם נואף (במובן של אדם נשוי המקיים יחסים עם מי שאינה אשתו) בשום חוק.
בנוגע לגירושין - בחוקי חמורבי, האישה יכולה להגיש בקשה לגירושין, אך עליה להוכיח את כשירותה המוסרית (בין היתר – היותה אמא לדוגמה, אי זילזול בבעל, ועוד), ובמידה שיוכר כי כשירותה המוסרית פגומה – העונש על בקשת הגירושין שלה הוא הטבעתה במים.
בכל אותם חוקים, שני אנשים (גבר ואישה) אשר לא נשואים העוסקים בקשר מיני, יכולים חוקית להתחתן, אך אם הבעל יאשים מאוחר יותר את אשתו בטענה שהיא לא הייתה בתולה כשנישאו, דינה הוא סקילה למוות.
עד לחוקים ההלכתיים שהובאו בתנ"ך, רוב קובצי החוקים השונים, אפשרו זנות.
חוקרות התקופה הקלאסית, אליסון גלזברוק ומדלן מ.
הנרי טוענות שהעמדות הנוגעות לזנות "חותכות עד לליבת היחס החברתי למגדר ולהבניות חברתיות של מיניות".
נשים רבות במגוון תרבויות עתיקות נאלצו לעסוק בזנות, ורבות מהן אף היו ילדות ומתבגרות.
על פי ההיסטוריון הרודוטוס, בן המאה ה-5 לפני הספירה, הזנות הקדושה של הבבלים הייתה "מנהג מביש" שחייב כל אישה במדינה ללכת למתחם ונוס, ולהיות עם איש זר.
טקסי החניכה של הדוואדסי של נערות לפני גיל ההתבגרות כללו טקס אשר נתן לכמרים את הזכות לקיים יחסי מין עם כל ילדה במקדש.
ביוון, שפחות נדרשו לעבוד בזנות ולא עמדה להן הזכות לסרב.
כאמור לעיל, החוק התנ"כי היה היחיד מבין הקודים הללו שגינה את הזנות.
בחוקי חמורבי, כמו בחוק המקראי בספר ויקרא, העונש על גילוי עריות הוא מוות, אולם, בניגוד לחוק המקראי, אצל חמורבי רמת חומרת העונש תלויה בשאלה האם כבודו של אדם אחר נפגע.
בתנ"ך, בספר בראשית מופיעים מספר מקרי גילוי עריות: לוט ובנותיו, מהם יצאו עמון ומואב, ראובן ובלהה, יהודה ותמר.
גם בספר שמואל ב', ביתו של דוד, תמר, מגיעה למצב בו היא מציעה לאחיה למחצה, אמנון, שיישא אותה לאישה בהסכמת אביהם, כתחליף לאונס שזמם לבצע בה (מה שלא צלח בסוף, ואמנון כן אנס אותה).
בספרי שמות, ויקרא ודברים, מופיעות מצוות רבות האוסרות ומגנות גילוי עריות מכל סוג שהוא: יחסי מין בין קרובי משפחה, יחסי מין בין אישה נשואה וגבר שאינו בעלה, יחסי מין עם בהמות ויחסי מין בין זכרים.
לפי הספירה היהודית המסורתית, התנ"ך מורכב מ-24 ספרים אשר נכתבו על ידי סופרים שונים.
השפה העיקרית בה נכתב התנ"ך היא עברית, ובחלק מהספרים ישנם קטעים ואף פרקים שלמים בארמית.
האירועים המתוארים בספרי התנ"ך התרחשו במשך כ-3,300 שנים (החל מבריאת העולם ועד תקופת עזרא ונחמיה - כאשר ספר בראשית לבדו משתרע על פני כ-2,300 שנים מתוך תקופה זו), בעוד כתיבת התנ"ך עצמו, התרחשה לאורך כאלף שנים, תלוי גישות ארכאולוגיות בנוגע לממצאים הקדומים ביותר של התנ"ך.
הטקסטים הקדומים ביותר של התנ"ך, משקפים ציוויליזציה של המזרח הקרוב מתקופת הברונזה המאוחרת, בעוד שהטקסט האחרון שלו, שנחשב על ידי רוב החוקרים כספר דניאל, מגיע מעולם הלניסטי מהמאה השנייה לפני הספירה.
בהשוואה למספר הגברים, רק מעט נשים מוזכרות בתנ"ך בשמן.
המספר המדויק של נשים – עם שם, וללא שם – בתנ"ך, אינו וודאי, וזאת בשל מספר קשיים הכרוכים בחישוב הסכום הכולל.
לדוגמה, התנ"ך משתמש לפעמים בשמות שונים לאותה אישה, ניתן לתרגם שמות בשפות שונות בצורה שונה, ושמות מסוימים יכולים לשמש הן לגברים והן לנשים.
עם זאת, האפשרות שחלק מהשמות הם כפילויות (דהיינו, אותו אדם – זכר או נקבה – עם שני שמות/כינויים שונים), הניבה חישוב מחדש של השמות, ובחישוב זה הגיעו לכ-1,700 שמות של אישים שונים בתנ"ך, מתוכם 137 הן נשים, והיתר גברים.
במחקר נוסף על שמות בתנ"ך, הגיעו החוקרים לסך כולל של 1,426 שמות, כאשר 1,315 שייכים לגברים ורק 111 לנשים.
"למרות הפערים בין החישובים השונים הללו...
הנשים, או שמותיהן של הנשים, מייצגות בין 5.5 ל-8 אחוזים מסך הכולל [= של השמות בתנ"ך], שיקוף מדהים של האופי האנדרוצנטרי של התנ"ך".
מספר הנשים שמדברות ומילותיהן מופיעות בספרי התנ"ך הוא 93, מתוכן 49 אשר נזכרו בשמן.
למעשה - האישה העברית הפשוטה והיומיומית, "לרוב בלתי נראית" בספרי התנ"ך, ואילו הנשים הנראות, הן אלו יוצאות הדופן שעלו לגדולה.
חלק מהנשים הבולטות הללו הן האמהות: שרה, רבקה, רחל ולאה, וגם מרים הנביאה, דבורה השופטת, חולדה הנביאה, אביגיל (שנישאה לדוד), רחב ואסתר.
תופעה נפוצה בתנ"ך, בהקשר של הנשים המתבלטות, היא התפקיד המרכזי שנשים לוקחות בערעור על מבני הכוח הגבריים.
התוצאה היא לרוב תוצאה צודקת יותר ממה שהייתה מתרחשת בנסיבות "רגילות" (דהיינו, במצב בו האישה לא הייתה מערערת על מבנה הכוח הגברי) – דוגמאות בולטות לכך נמצא אצל אסתר, אביגיל אשת דוד, רחב, דבורה, ורחל.
קיימת הסכמה מהותית כבר למעלה ממאה שנים, בקרב מגוון רחב של חוקרים, שהתנ"ך הוא מסמך פטריארכלי בעיקרו מתקופת האבות.
חוקר הברית החדשה בן ויתרינגטון השלישי אומר שזה "הגביל את תפקידיהן ותפקודיהן של נשים לבית, והגביל מאוד את: 1. זכויות הירושה שלהן; 2. בחירת מערכת היחסים שלהן; 3. יכולתן להמשיך בחינוך דתי או שותפות מלאה בבית הכנסת; 4. חופש התנועה שלהן".
בצירוף מקורות אלו יחד, מתהוות סיבות משכנעות לנטישת מודל הפטריארכיה כמודל אשר מתאר בצורה הולמת או מדויקת, את ישראל העתיקה".
מאיירס טוענת להטררכיה על פני פטריארכיה כמונח המתאים לתיאור העמדות הישראליות הקדומות כלפי מגדר.
ההטררכיה, כמודל חברתי, מכירה בכך ש"מבני כוח שונים יכולים להתקיים בו זמנית בכל חברה נתונה, כאשר לכל מבנה יש הסדרים היררכיים משלו העשויים לחתוך זה את זה לרוחב".
מאיירס אומרת שהדומיננטיות הגברית הייתה אמיתית אך לא רציפה, אלא מקוטעת, כאשר בפועל גם לנשים היו את תחומי ההשפעה שלהן.
הנשים היו אחראיות על "פעילויות תחזוקה" הכוללות חיים כלכליים, חברתיים, פוליטיים ודתיים הן במשק הבית הפרטי, והן בקהילה.
בתנ"ך מפורטים עשרים תפקידים שונים, מקצועיים, שנשים מילאו בישראל העתיקה.
מאיירס מתייחסת במחקרה לחוקרת תקווה פריימר-קנסקי, אשר טענה שחוקי ספר דברים היו הוגנים כלפי נשים, למעט בענייני מיניות.
לטענת פריימר-קנסקי, יש עדויות ל"עיוורון מגדרי" בתנ"ך.
התיאור המקראי של תרבות תקופת הברונזה המוקדמת עד לתקופת הציר, מתאר את "מהותן" של נשים, (זוהי התפיסה המטפיזית של התנ"ך על ההוויה והטבע), של הזכר והנקבה כאחד, "בְּצֶלֶם אֱלֹהִים בָּרָא אֹתוֹ זָכָר וּנְקֵבָה בָּרָא אֹתָם" () - כאשר המשמעות היא שאף אחד מהם (הזכר והנקבה) אינו נחות מטבעו.
דיונים בטבען של נשים נעדרים באופן בולט מהתנ"ך.
נרטיבים מקראיים אינם מראים כי לנשים יש באופן אקטיבי מטרות, רצונות או אסטרטגיות שונות או שהן משתמשות בשיטות שונות מאלה שבהן משתמשים גברים שאינם בעלי סמכות.
חוקר בתחום מדעי היהדות, דוד בלומנטל, מסביר כי האסטרטגיות הללו עשו שימוש ב"כוח בלתי פורמלי" שהיה שונה מזה של גברים בעלי סמכות.
אין תכונות אישיות המתוארות כייחודיות לנשים בתנ"ך.
רוב התאולוגים מסכימים שהתנ"ך אינו מתאר את העבד, העניים או הנשים, כשונים מבחינה מטאפיזית (מגברים "רגילים"), באופן שבו הבדילו חברות אחרות מאותן תקופות את העבדים, העניים והנשים.
התאולוגים אוולין סטאג ופרנק סטג אומרים שעשרת הדיברות מכילים היבטים של עדיפות גברית ושל איזון מגדרי כאחד.
בדיבר העשירי, "לא תחמוד", האישה מתוארת בין שלל דוגמאות של דברים ונכסים, ה"שייכים" לאיש שאין לחמוד: בית, אישה, שפחה או שפחה, שור או חמור, ו"כל אשר לרעך" ().
מאידך, הדיבר החמישי, "כבד את אביך ואת אימך", אינו עושה כל הבחנה בכבוד שיש לגלות בין הורה למשנהו - כלומר, לא מעדיף את כבוד האב (הגבר) על כבוד האם (האישה).
התנ"ך מציג לעיתים קרובות נשים כמנצחות, מנהיגות וגיבורות המהוות מודל לחיקוי.
נשים כמו הגר, תמר, מרים, רחב, דבורה ויעל, ואסתר, נמנות עם "מצילות" רבות של ישראל.
פריימר-קנסקי אומרת שהנשים הללו כבשו את האויב "בשכלן ובתעוזתן, היו ייצוגים סמליים של עמן, והצביעו על ישועת ישראל".
בתנ"ך מלבד נשים המוצגות כמנצחות ומשפיעות, ישנן גם נשים המוצגות כקורבנות.
לדוגמה, בספר במדבר (), בני ישראל הורגים את בני מדיין, מלבד 32,000 נשים בתולות המוחזקות כשלל מלחמה ().
פיליס טריבל, ביצירתה המפורסמת "טקסטים של טרור", מביאה ארבעה סיפורי תנ"ך על סבל בישראל העתיקה, שבהם נשים הן הקורבנות.
טריבל מתארת את התנ"ך כ"מראה" המשקפת את בני האדם, ואת חיי האדם, על כל "קדושתם ואימתם".
פריימר-קנסקי אומרת כי מחברי התנ"ך משתמשים בנשים פגיעות באופן סמלי כ"דימויים של ישראל שהיא [גם] קטנה ופגיעה...".
עבור פריימר-קנסקי, "זה לא סיפור מיזוגיני אלא משהו הרבה יותר מורכב שבו היחס לנשים הופך לרמז למוסר הסדר החברתי".
פרופסור ג'יי דייוויד פלינס אומר שהסיפורים הללו נכללים על ידי כותב ספר דברים, כדי להדגים את הרוע של החיים ללא מקדש ריכוזי וסמכות פוליטית אחת.
לנשים היה תפקיד כלשהו בטקסי הדת, כפי שהן מיוצגות בתנ"ך, למרות שהן לא יכלו להיות כוהנות - ומנגד, גם לא כל גבר היה יכול להיות כהן, אלא רק גברים לווים, ממשפחה אחת מצומצמת, משפחתו של אהרון הכהן, יכולים להיות כוהנים.
נשים (כמו גם גברים) נדרשו לעלות לרגל לבית המקדש בירושלים פעם בשנה, ולהקריב את קורבן הפסח (הגברים, נדרשו לעלות לרגל בכל אחד משלושת החגים העיקריים, אם יש באפשרותם).
הן היו עושות זאת גם באירועים מיוחדים בחייהן, כמו מתן קורבן תודה לאחר הלידה.
לפיכך, הן השתתפו ברבים מהתפקידים הדתיים הציבוריים העיקריים שגברים שאינם כהנים יכלו להשתתף בהם, אם כי היו שותפות לעיתים רחוקות יותר, ובקנה מידה קטן יותר, ובאופן כללי בצורה יותר דיסקרטית.
חוקרת התנ"ך, כריסטין רוי יודר אומרת שבספר משלי, התכונה האלוהית של חוכמת הקודש מוצגת כנקבה.
היא מציינת ש"מצד אחד" התייחסות כזו מרוממת נשים, ו"מצד שני" האישה ה"זרה" המופיעה גם בספר משלי, "מנציחה את הסטריאוטיפ של האישה כטובה כולה או כרעה כולה".
בחברות אגרריות מסורתיות, תפקידה של האישה ברווחה הכלכלית של משק הבית היה תפקיד חיוני.
לישראל העתיקה לא הייתה כלכלת שוק מפותחת במשך רוב תקופת הברזל, ולכן תפקידה של אישה בייצור סחורות היה חיוני להישרדות.מאיירס אומרת כי "נשים היו אחראיות במידה רבה על הכנת מזון, ייצור בגדים ועיצוב כלים ומכלים ביתיים שונים (כלי שחיקה, כלי אבן וכלי קרמיקה, סלים, כלי אריגה וכלי תפירה).
המשימות הללו דרשו לא רק זמן רב ויכולת פיזית, אלא גם היו מתוחכמות מבחינה טכנולוגית...
כפי שציין האנתרופולוג ג'ק גודי, מכיוון שנשים יכלו להפוך את חומר הגלם של האוכל למבושל, ולייצר מצרכים חיוניים אחרים, הן נתפסו כבעלות יכולת לעשות פלאים".
חוקרת התלמוד יהודית האופטמן אומרת כי דיני נישואין ומשפחה בתנ"ך העדיפו גברים על פני נשים.
לדוגמה, בעל יכול להתגרש מאישה אם יבחר בכך, אך אישה לא תוכל להתגרש מבעל ללא הסכמתו.
החוק ההלכתי אף קבע שאישה לא יכולה לנדור נדר מחייב, ללא הסכמת הסמכות הגברית שלה בעת הנדר (אב/בעל).
דוגמה נוספת היא הפרקטיקה של ייבום החלה רק על אלמנות של בעלים שנפטרו נטולי ילדים, ולא על אלמנים של נשים שנפטרו נטולות ילדים.
אם הייבם המיועד, או האישה עצמה, לא מסכימים להתחתן, מתקיים במקום טקס אחר הנקרא חליצה: בטקס זה, האלמנה מורידה את הנעל של גיסה, יורקת לפניו ומכריזה, "ככה ייעשה לאיש אשר לא יבנה את בית אחיו" ().
לחוקים הנוגעים לאובדן בתולי נשים אין מקבילה גברית.
נשים בתקופת המקרא היו תלויות בגברים מבחינה כלכלית.
לנשים הייתה הזכות להחזיק ברכוש במשותף עם בעליהן, למעט במקרה הנדיר של ירושה של קרקע מאב שלא הוליד בנים (שאז הנחלה הייתה ברשותן ולא ברשות הבעל).
הבדלים אלו ואחרים מבוססי-מגדר שנמצאו בתורה מעידים על כך שנשים נתפסו ככפופות לגברים.
עם זאת, הבדלים אלו גם מעידים על כך שהחברה המקראית ראתה בהמשכיות, רכוש ואחדות משפחה חשובים יותר מכל אדם ספציפי.
הפילוסוף מיכאל ברגר אומר שהמשפחה הכפרית הייתה עמוד השדרה של החברה המקראית.
הנשים במשפחה ביצעו משימות חשובות כמו אלה של גברים, ניהלו את משק הבית שלהן והיו שוות לגברים בחיי היומיום, אבל למרות זאת, את כל ההחלטות הציבוריות קיבלו הגברים.
לגברים היו חובות ספציפיות שהם נדרשו לבצע עבור נשותיהם, כולל אספקת בגדים, מזון ויחסי מין.
החיים בישראל העתיקה היו "קשים" - כולם היו "בעלים קטנים" ונאלצו לעבוד קשה כדי לשרוד.
אחוז גדול מהילדים מתו מוקדם, ואלו ששרדו, למדו לחלוק את הנטל והאחריות של חיי המשפחה כשהם גדלו.
הסביבה דרשה מבנה סמכותי קפדני: לא היה צריך רק לכבד את ההורים אלא לא לערער עליהם כלל.
כבוד למתים היה חובה, והגבולות המיניים נמתחו בנוקשות.
שמירה על הבתולים הייתה דרישה מוחלטת, וניאוף היה החמור ביותר בפשעים, ואפילו חשד לניאוף היה מוביל למשפט.
אישה הייתה תמיד בסמכותו של גבר: אביה, אחיה, בעלה, ומאחר שלא ירשה את בעלה או את אביה, בסופו של דבר הייתה גם תחת סמכותו של בנה הבכור אשר היה היורש הראשון של אביו-בעלה.
הזונה בתנ"ך, היא אישה שאינה בסמכותו של גבר.
היא עשויה להיות זונה בתשלום, אבל לא בהכרח (כלומר, עצם קיום התשלום אינו מה שמגדיר את היותה של האישה זונה).
בתנ"ך, מתן הכינוי "זונה" לאישה או לילדה שהייתה תחת חסות גבר כלשהו, נחשב כעלבון חמור לה ולמשפחתה.
הזונה מוצגת כחסרת הגנה, מה שהופך כל זונה לפגיעה וזמינה לגברים אחרים.
היעדר גבר ספציפי ששולט בה פירושו שהיא הייתה חופשית לפעול בדרכים שנשים אחרות לא היו.
לפי דוד בלומנטל, התנ"ך מתאר את הזונה כ"מסוכנת, מפחידה ומאיימת על ידי חירותה, ועם זאת מושכת ומפתה בו זמנית".
חירותה מוכרת על ידי החוק המקראי ופעילותה המינית אינה נתונה תחת ענישה הלכתית.
הזונה היא המקור למין חוץ-מוסדי, ועל כן היא נתפסת כאיום על הפטריארכיה ועל המבנה המשפחתי שהיא תומכת בו.
עם הזמן, המונח "זונה" הוחל על אישה נשואה שניאפה, ומשמעות זו של המושג שימשה כמטאפורה לכך שהעם היהודי בוגד באלוהיו, במיוחד בספרים הושע ויחזקאל, שבהם תיאורי המעשים והעונשים המיניים הם אכזריים וציוריים כאחד.
רשימת הנשים המוזכרות בשמן בתנ"ך
בטבלה זו, מופיעות כל הנשים בתנ"ך המוזכרות בשמן (ישנן מספר קטן של חריגות אשר מופיעות בטבלה ושמן לא מופיע בתנ"ך - הן מופיעות בטבלה בשל מרכזיות סיפורן, ומופיעות בתוך סוגריים).
הטבלה מסודרת לפי ספרי התנ"ך וסדר הנשים הוא לפי סדר הופעתן.
לצד כל שם, בהערת שוליים, הפסוק הראשון בו היא מופיעה בשמה.
ישנם מספר שמות אשר פרשני וחוקרי התנ"ך, מייחסים ככפילות - דהיינו, אישה אחת שנקראה ככל הנראה בשני שמות (או יותר) - נתון זה מצוין בעזרת * סמוך לשמן של אותן נשים.
בטבלה יש 127 שמות של נשים, חלקם שמות כפולים לאותה אישה, ושני שמות הם שמות של נשים מתוך משל של אלוהים ליחזקאל, כלומר, נשים שלא התקיימו במציאות.
!מספר הנשים המוזכרות בשמן באותו ספר:
!שם הנשים לפי סדר הופעתן בכתוב
|חוה, עדה, צילה, נעמה, שרי (שרה)*, מילכה, יסכה*, הגר*, רבקה, ראומה, קטורה*, יהודית*, בשמת*, מחלת*, רחל, לאה, זלפה, בלהה, דינה, דבורה, עדה*, אהליבמה*, בשמת, תמנע, מהיטבאל, (בת שוע), תמר, אסנת, שרח
|לפי המפרשים, יסכה היא שרי (שרה), וקטורה היא הגר.
|המיילדות העבריות: שפרה ופועה*, (בת פרעה*), ציפורה, יוכבד*, אלישבע, מרים*
|לפי המדרשים - שפרה ופועה הן יוכבד ומרים.
בת פרעה לא מוזכרת בשמה, אך בדברי הימים מוזכרת בת פרעה בשם בתיה - ופרשנים מייחסים את בתיה לאותה בת פרעה שהצילה את משה מהיאור.
|כזבי, בנות צלפחד: מחלה, נעה, חגלה, מלכה, ותרצה
|החומש היחיד שאינו מכיל שם של אף אישה (שלא הוזכרה קודם לכן).
|דבורה, יעל, (האישה במגדל בתבץ), (בת יפתח), (אשת מנוח*), דלילה, (הפלגש של האיש הלוי)
|בספר שופטים מספר נשים שתפקידם בסיפורים בהן הן מופיעות מכריע, אך שמן לא מוזכר - ולכן הוזכרו בטבלה זו בכל זאת.
כך האישה מתבץ, שהמעשה שלה הפסיק את שלטונו של אבימלך, בת יפתח שמה שאירע לה בשל נדרו של אביה הוא חריג בסיפור המקראי, אשת מנוח אשר תפקידה בהולדת שמשון, ובהפיכתו לנזיר, משמעותי, והפילגש של האיש הלוי, שמה שאירע לה הוביל למלחמת שבטים בישראל וכמעט להשמדתו של שבט בנימין.
|חנה, פנינה, מרב, מיכל*, אחינועם (אשת שאול), אביגיל, אחינועם (אשת דוד), (בעלת האוב מעין דור), מעכה, חגית, אביטל, עגלה*, רצפה, בת שבע, תמר (בת דוד, אחות אבשלום), תמר (בת אבשלום)*, אביגל, (האישה החכמה מאבל בית מעכה)
|שתי נשים מופיעות כאן על אף היותן עלומות שם, בשל תפקידן בסיפור המקראי - בעלת האוב, שהעלתה לשאול באוב את שמואל, והאישה החכמה מאבל בית מעכה, בשל העובדה שמנעה טבח בעיר שלמה, בכך שמסרה ליואב בן צרויה את ראשו של שבע בן בכרי שהסתתר בעיר.
|אבישג, טפת, בשמת, תחפניס, צרועה, נעמה, מעכה (בת אבישלום)*, איזבל, (האישה האלמנה מהעיר צרפת), עזובה, (האישה השונמית), עתליהו (עתליה), יהושבע, צביה, יהועדן, יכליהו, ירושא, אבי, חפצי-בה, משולמת, ידידה, חולדה, חמוטל, זבודה, נחושתא
|האלמנה מצרפת והאישה השונמית מוזכרות כאן על אף שלא מוזכר שמן, בשל תפקידן הייחודי בסיפור המקראי - תמכו פיזית וכלכלית באליהו ובאלישע, וילדיהן זכו לקום לתחייה בעקבות תפילותיהם של אליהו ואלישע.
|**שני השמות הן של נשים שלא חיו, אלא מתוארות במשל שאלוהים נותן ליחזקאל.
|בנות איוב: ימימה, קציעה, קרן הפוך
|בתרגום השבעים בחז"ל ופרשנות ימי הביניים נטען שמדובר בגבר
|צרויה, עזובה אשה*, יריעות*, אפרת*, עזובה*, אביה, עטרה, אביהיל (אשת אבישור), אחלי**, עיפה, מעכה (פילגש כלב), שלומית (בת זרובבל), הצללפוני*, חלאה, נערה, ביתיה*, מעכה (אשת מכיר), המולכת, שארה, שועא, בערא, חודש, מעכה (אשת יעיאל אבי גבעון), מחלת (אשת רחבעם), אביהיל (אשת רחבעם), מיכיהו*, שמעת, שמרית
|צרויה מוזכרת כבר בספר שמואל אך משם לא ברור שהיא בת ולא בן, ורק בדברי הימים מבואר היותה אחות דוד (ולא אח), ולכן מופיעה כאן.
בנוגע לנשי ובנות כלב יש מחלוקת פרשנית לגבי נשותיו ובנותיו, עזובה אשה, יריעות, אפרת ועזובה, ועל כן מסומנות בכוכבית.
אחלי היא ככל הנראה הבת של ששן, אך ייתכן שמדובר בבן - יש סתירה בכתובים, עם מחלוקת פרשנים.
ביתיה לפי הפרשנים היא בת פרעה שגידלה את משה.
הצללפוני לפי חלק מהפרשנים היא אשת מנוח, אם שמשון.
מיכיהו - ייתכן שהיא מעכה בת אבישלום, לפי חלק מהפרשנים.
סיפורה של חוה מתחיל בבראשית, פרק ב'.
חוה התפתתה מדברי הנחש על אכילת פרי עץ הדעת, על אף שידעה שאלוהים אסר עליה ועל אדם לאכול מעץ זה.
היא אכלה, ואז שכנעה גם את אדם, שכנראה לא שאל ולא התווכח, ואכל גם הוא מפרי העץ - מעשה זה הוא החטא הקדמון, החטא הראשון של בני האנוש.
העיניים של אדם וחווה נפקחו, במובן של יכולת להבין את המצב שלהם, והם הבינו שהם עירומים, ולכן עשו לעצמם כיסויים מעלי תאנה.
כשאלוהים הגיע לגן, הם התחבאו, אך אלוהים ידע שמשהו לא בסדר ועימת אותם עם מה שעשו.
שניהם ניסו להעביר את האשמה מהם הלאה, אבל בסופו של דבר נשאו באחריות למעשיהם, וכל אחד מהם קיבל את הקללה המיוחדת לו/ה, וגם הנחש קיבל קללה משלו.
לאחר מכן אלוהים החליט שמקומם של אדם וחוה לא עוד בגן עדן, והם גורשו יחדיו מהגן ().
לפי חוקרת המזרח הקרוב, קרול מאיירס, "אולי יותר מכל חלק אחר בתנ"ך, [סיפורה של חוה] השפיע על תפיסות מערביות של מגדר וזהות".
לינדזי אומרת ש"האישה קיבלה חלק גדול יותר של אחריות על 'החטא הקדמון'...
בריאתה של חוה מצלעו של אדם, שנייה בסדר הבריאה, יחד עם "קללת האלוהים" בגירוש מגן עדן, משמשת כסיפור מסגרת להצדקת העליונות הגברית".
טריבל ופריימר-קנסקי מוצאות שסיפור חוה בבראשית אינו מרמז על נחיתות של חוה מאדם: המילה "עזר" (מהצירוף "עזר כנגדו") מתייחסת ל"מורה דרך" בתנ"ך ולא ל"עוזר", ומילה זו משמשת לעיתים קרובות ליחס של אלוהים כלפי ישראל (לא יחס דו צדדי, כלומר זה לא נכון בהקשר של היחס של ישראל כלפי אלוהים).
טריבל מציינת שבמיתולוגיה, הדבר האחרון שנברא הוא באופן מסורתי שיאה של הבריאה.
עובדה זו נרמזת בבראשית, פרק א', שבו האדם נברא אחרי כל יתר הבריאה - מלבד חוה.
עם זאת, חוקר הברית החדשה קרייג בלומברג אומר שיהודים קדומים אולי ראו את סדר הבריאה במונחים של חוקי הבכורה (הן בכתביהם והן בתרבויות הסובבות) ופרשו את אדם שנברא תחילה כסימן של זכות יתר.
אברהם הוא דמות חשובה בתנ"ך, אך "סיפורו מסתובב סביב שתי נשים".
שרה הייתה אשתו של אברהם והגר הייתה שפחתה האישית של שרה שהפכה לפילגשו של אברהם.
היא לא ילדה ילדים למרות הבטחה מפורשת של אלוהים לאברהם כי יהיו להם ילדים.
שרה היא הראשונה מבין הנשים העקרות שהוצגו במקרא, ונושא העקרות נשאר נוכח לאורך כל ספר בראשית (, , ).
לאחר ששרה מבינה כי אינה מצליחה ללדת, היא מחליטה לתת את שפחתה הגר לאברהם כפילגש, כדי שיהיה לו זרע.
אברהם מקיים יחסים עם הגר והיא נכנסת להריון.
שרה מקווה לבנות את משפחתה באמצעות הגר, אך הגר "החלה לזלזל בגבירה שלה", מה שמביא את שרה להתעלל בהגר, אשר נמלטה אל המדבר.
במדבר מלאך אלוהים דיבר עם הגר, ושלח אותה חזרה הביתה, שם לבסוף היא ילדה לאברהם את ישמעאל, אשר כונה לפני לידתו על ידי המלאך: "פֶּרֶא אָדָם--יָדוֹ בַכֹּל, וְיַד כֹּל בּוֹ" ().
כאשר ישמעאל הגיע לגיל 13, אברהם קיבל הוראה מאת אלוהים לבצע ברית מילה, ואברהם מל את עצמו ואת כל הזכרים מבני ביתו, לרבות ישמעאל.
בהמשך הסיפור המקראי, שרה שמעה את הבטחתו של אלוהים לאברהם ששרה תלד לו ילד, והיא לא האמינה בכך ().
שרה הרתה וילדה בן אשר קראו לו יצחק, כשהיה אברהם בן מאה.
כאשר יצחק היה בן שמונה ימים, אברהם מל גם אותו (ובכך יצחק הוא הנימול הראשון אשר נימול בגיל שמונה ימים, אשר הוא הגיל בו ההלכה מצווה לימול).
לטענת פריימר-קנסקי: "הסיפור הזה מאיר היטב את היחסים בין נשים בפטריארכיה".
היא מוסיפה כי זה מדגים את הבעיות הקשורות למגדר המצטלב עם החסרונות של המעמד: "לשרה יש את הכוח.
מעשיה חוקיים ולא חומלים, אך המניעים שלה ברורים: היא פגיעה, מה שמוביל אותה להיות חסרת חמלה בנוגע לנחיתות החברתית שלה".
בספר בראשית (), מסופר כי לוט ושתי בנותיו מתגוררים בסדום עם משפחתם, ומגיעים אליהם שני מלאכים בדמות אורחים, עקב החלטתו של אלוהים להחריב את סדום ועמורה, כאשר הוא שולח את המלאכים להציל את לוט ומשפחתו.
כאשר אנשי העיר מגלים כי לוט מארח אורחים מבחוץ, המון רב מתאסף ליד ביתו, ולוט מציע להם את בנותיו כדי להגן על האורחים, אך המלאכים מתערבים ומסנוורים את כל ההמון, ומבהירים ללוט שעליו להוציא את כל משפחתו כעת מסדום לפני שהיא נהרסת.
ללוט גם בנות נשואות והוא מנסה לשכנע את חתניו לצאת איתן ויחד איתו מהעיר, אך החתנים מסרבים, ובסופו של דבר לוט יוצא מהעיר רק עם שתי בנותיו הרווקות, ועם אשתו.
לוט מקבל הבטחה מהמלאכים ומאלוהים שיוכלו ללכת אל מצער, עיר הקרובה לסדום, ושהיא לא תהרס.
סדום נהרסת, ובעת המנוסה, על אף שהמלאכים הורו להם לא להביט אחורה, אשת לוט מביטה אחורה, רואה את ההרס ונהפכת לנציב מלח עקב הפרת ההוראה.
לוט ובנותיו ממשיכים במנוסה והולכים לגור במערה בהרים.
מכיוון שאין בסביבה גברים מלבד לוט, והבנות סבורות כי כל העולם נחרב ובלי צאצאים העולם עלול להיחרב, בנותיו של לוט מחליטות להשקות אותו יין ולשכרו, כדי לגרום לו לשכב איתן ולהכניס אותן להריון שלא ביודעין.
לכל אחד מהן נולד בן אחד מאביהן, לגדולה יותר נולד מואב, ולצעירה נולד בן עמי.
אסנת היא אשתו של יוסף ואם בניו, מנשה ואפרים (וילדים נוספים הנולדים לאחר מכן, ומיוחסים בנחלות בישראל, לאחיהם הבוגרים מנשה ואפרים).
בספר בראשית, היא מיוחסת כבתו של פוטי פרע כהן און, ולפי מדרשי חז"ל ותרגום פסאודו-יונתן, פוטי-פרע הוא אותו פוטיפר שיוסף נכנס לבית הסוהר בשל העובדה שאשת פוטיפר העלילה עליו שניסה לפתות אותה.
המדרשים בנוסף מייחסים את מוצאה המקורי של אסנת, להיותה ביתה של דינה, אחותו (מאב) של יוסף, מהאונס ששכם אנס אותה, ואסנת גודלה במצרים אצל פוטיפר ואשתו שהיו חשוכי ילדים.
פרעה מלך מצרים הוא זה ש"משדך" את אסנת ליוסף לאחר שהוא מעלה לגדולה את יוסף עקב פתרון החלומות שלו והצעתו שסייעה להציל את מצרים מרעב גדול.
בספר בראשית תמר היא כלתו של יהודה.
היא הייתה נשואה לבנו הבכור של יהודה ער, אך ער היה רע בעיני אלוהים והוא הרגו, ותמר נותרה ללא ילדים.
על פי הקוד הדתי, בנו השני של יהודה, אונן, היה צריך להתחתן ולקיים יחסי מין עם תמר ולהביא עימה ילד שיקרא על שם אחיו המת, אך כשאונן שכב איתה, הוא "שפך את זרעו על האדמה" במקום לתת לה ילד שיהיה קרוי על שם אחיו המת.
בשל מעשהו זה כעס עליו אלוהים ולכן גם אונן מת.
אבל כששלה גדל, היא לא ניתנה לו להיות אשתו.
יום אחד יהודה נוסע לעיר תמנה, לבקר את העובדים שלו שגזזו את צאנו.
לאחר מכן כאשר יהודה חוזר למקומו הוא שולח גדי עיזים להביא לזונה (קדשה בלשון המקרא) ושתשיב לו את העירבון, אך אנשי המקום אומרים שלא הייתה שם זונה.
שלושה חודשים לאחר מכן, כאשר התגלה ליהודה שתמר בהריון, היא הואשמה בזנות, והוא ציווה לשרוף אותה.
בהמשך ילדה תמר ליהודה תאומים, את פרץ ואת זרח - לימים, מצאצאיו של פרץ, היה דוד המלך.
ספר יהושע מספר את סיפורה של רחב הזונה, תושבת יריחו, אשר אירחה בביתה שני מרגלים אשר יהושע שלח כדי להתכונן להתקפה על העיר.
מלך יריחו ידע שהמרגלים נמצאים בביתה, ושלח אליה חיילים כדי ללכוד אותם, רחב בחרה להסתיר אותם בעליית הגג אצלה, ואף שלחה את החיילים בכיוון שגוי, כאשר בדתה סיפור לפיו אותם אנשים כבר יצאו מהעיר.
לאחר שהחיילים הסתלקו, סיפרה רחב למרגלים שהיא וגם כל יתר יושבי העיר יודעים על הניסים שאלוהים עשה לעם ישראל, וכל תושבי יריחו מפחדים מפניהם.
רחב ביקשה מהמרגלים שתמורת החסד שעשתה עימם בהסתירה אותם מפני המלך וחייליו, יישבעו לה שכאשר יכבשו עם ישראל את העיר, יצילו אותה ואת כל בני ביתה.
ואכן לפי הסיפור המקראי כך היה ובעת כיבוש יריחו, ניצלו רחב ומשפחתה לפני שהעיר נכבשה כליל ונשרפה (, ).
דבורה הנביאה ויעל אשת חבר הקיני
ספר שופטים מספר את סיפורה של דבורה, כנביאה, שופטת, ואשת לפידות.
היא התבססה באזור הר אפרים, בין "רמה" בבנימין ובית אל בארץ אפרים ().
הסיפור המקראי מתאר את עם ישראל כמי שדוכאו על ידי יבין, מלך כנען, במשך עשרים שנה.
דבורה שלחה מסר נבואי לברק בן אבינעם, והורתה לו להקים צבא ולהילחם ביבין ובצבאו בראשות סיסרא שר הצבא, אך ברק מסרב לעשות זאת בלעדיה.
דבורה מכריזה שבשל סירובו, לא הוא יזכה לנצח את סיסרא עצמו אלא אישה תעשה זאת ().
מתנהל קרב (בהנהגת ברק) בסביבות הר תבור, וסיסרא וצבאו, מובסים ().
סיסרא זימן את כל אנשיו ו-900 מרכבות ברזל, אך הוא עצמו לבסוף נמלט ברגל, אל האוהל של יעל אשת חבר הקיני, כי היה שלום בין יבין מלך חצור למשפחת חבר הקיני.
סיסרא ביקש מיעל מים, אך יעל נתנה לו לשתות דווקא חלב, וכיסתה אותו בשמיכה, וכאשר הוא נרדם, מותש מהקרב ומהחלב ששתה, הרימה יעל יתד מהאוהל ופטיש (מקבת), ותקעה את היתד לתוך רקתו של סיסרא והרגה אותו.
כאשר הגיע ברק לאזור האוהל שלה, הזמינה אותו יעל לבוא ולראות את סיסרא המת ().
סיפורה של בתו של יפתח בספר שופטים מתחיל בסיפורו המקראי ארכיטיפי של גיבור.
יפתח הוא בנה של אישה זונה, וככזה הוא פגיע וחשוף לביקורת קהילתית.
יפתח גר בבית אביו, אך כאשר אביו מת, אחיו למחצה דוחים אותו בשל זהות אימו.
לדברי פריימר-קנסקי, "זה לא היה בסדר.
במזרח הקדום ניתן היה לשכור פרוצות כרחם פונדקאיות וגם כאובייקט מיני.
חוקים וחוזים הסדירו את היחסים בין ילדה של זונה כזו לבין ילדיה של האישה הראשונה...
לא ניתן היה לנשל אותו בירושה.
ליפתח נגרם עוול, אבל אין לו ברירה, הוא חייב לעזוב את הבית" פריימר-קנסקי אומרת שהמחבר מניח שקורא הסיפור המקראי, מכיר את המציאות ואת העובדות הנ"ל, ידע שנעשה עוול ליפתח ויהיה אוהד כלפיו.
על אף דחייתם של אחיו והנידוי אותו הוא חווה, יפתח יוצא לעולם ועושה לו שם של לוחם אדיר - גיבור ישראל.
לימים, האיום של בני עמון (האויבים של ישראל באותה תקופת זמן) מתגבר, והאחים של יפתח מודים בפניו בעוולותיהם, במטרה לזכות בהגנתו ובסיוע שלו נגד בני עמון.
פריימר-קנסקי אומרת שתגובתו של יפתח חושפת כישורי משא ומתן ואדיקות דתית עמוקה.
לאחר הסכמתם של אחיו לתנאיו, יפתח מנסה – בניגוד למקובל אצל השופטים האחרים בספר שופטים - לנהל משא ומתן לשלום עם בני עמון, כולל התייחסות היסטורית לעובדה שכאשר בני ישראל עמדו להיכנס לארץ, בחרו לא להילחם בבני עמון.
המשא ומתן נכשל כאשר מלך בני עמון לא מקבל את הדברים.
לאחר שיפתח מנצח במלחמה וחוזר לביתו, הוא מגלה שאותו היוצא מפתח ביתו אשר התחייב להקריב לה', היא הבת שלו עצמה.
תגובתו של יפתח מבטאת את הזוועה ואת תחושת הטרגדיה שלו בשלושה ביטויים מרכזיים של אבל, תבוסה מוחלטת ותוכחה, וגוער גם בה וגם בעצמו על שאירע, ומתייחס לעובדה שלא יוכל להפר את נדרו.
בתו של יפתח מגיבה לנאומו והיא הופכת לגיבורה האמיתית של הסיפור הזה.
שני גיבורי הסיפור האלו הונעו מכוונות טובות, אך למרות הכל, הטרגדיה התרחשה.
פריימר-קנסקי מסכמת: "הגיבורה הפגיעה מוקרבת, ושמו של הגיבור נעלם".
היא מוסיפה כי מחבר ספר שופטים ידע שאנשים באותה תקופה אכן מקריבים את ילדיהם, ואילו הוא (המחבר), התנגד לפרקטיקה זו, ו"האימה היא הסיבה האמיתית שהסיפור הזה נמצא בספר שופטים".
כמה חוקרים ופרשנים, פירשו את הסיפור הזה כך שבתו של יפתח לא הוקרבה בפועל, אלא נשמרה בבידוד במקום מרוחק בהרים (כלומר – לא נישאה מעולם, ולא באה במגע עם אנשים אחרים, ובכך למעשה "הוקדשה לאלוהים").
סיפורו של שמשון, מסופר ב - .
שמשון פוגש את דלילה (ובהמשך, את מותו עקב נישואיהם ובגידתה בו) ב.
שמשון היה נזיר מבטן, כלומר, הוריו גידלו אותו כנזיר עוד לפני שנולד, עקב מפגש של מלאך אלוהים עם מנוח ואשתו, הוריו של שמשון, אך סיפורו המקראי מצביע על כך שחוץ מנדרי הנזירות, שמשון הרבה להפר את חוקי הדת (לרבות נישואים לנוכריות).
שיערו הארוך היה רק אחד מהייצוגים הסמליים של יחסיו המיוחדים עם אלוהים, והיה הסמל האחרון שהוסר משמשון (בעל כורחו) לקראת מותו.
נתן מקדונלד מסביר כי ניתן לראות בסיפור גופת האריה עם יערת הדבש, והחידה בעקבותיה, ובחגיגת חתונתו של שמשון עם אישה פלישתית, את הצעדים הראשוניים של שמשון, שהובילו לסופו, כמי שאהב להתחתן ולקיים יחסים עם נשים נוכריות מהעמים אשר הקיפו את ישראל ושיעבדו אותם לאורך השנים.
לקראת סוף תקופתו כשופט וכגיבור ישראל, שמשון התאהב באישה בנחל שורק ששמה דלילה.
שליטי פלשתים מנצלים את התאהבותו של שמשון בדלילה, והולכים אליה עם הצעה
כעת כשדלילה הבינה שהוא אמר את האמת, הבגידה שלה הושלמה, ותפיסתו של שמשון בידי הפלשתים אכן הגיעה כאשר דלילה סיפרה את שמשון בשנתו.
שמשון הובא אל בית האסורים בעזה, והועבד כטוחן, כאשר בימים האלו שיערו מתחיל לצמוח שוב.
כאשר שליטי פלישיתים נאספו לזבוח לעבודה הזרה שלהם, דגון, הם מביאים את שמשון ש"יצחק" בפניהם, ומציבים אותו בין עמודי הבניין.
שמשון נושא תפילה לאלוהים שיעזור לו לנקום בפלישיתים, והצליח למוטט את העמודים ואת כל הבניין בו שהו באותה עת (בתוך הבניין ועל גגו) כ-3000 פלשתים, ונהרג יחד איתם.
דעה אחרת מצביעה בעקבות מספר רמזים כי דלילה לא הייתה פלשתית, אלא כנענית ואולי אף הייתה ישראלית שבגדה בשמשון עבור בצע כסף.
נחל ועמק שורק היה שטח של שבט דן, שעליו השתלטו פלשתים, כך שהאוכלוסייה שם הייתה מעורבת.
הפלשתים הציעו לדלילה סכום כסף עצום כדי לבגוד בשמשון.
דלילה משתמשת בסחטנות רגשית ובאהבתו האמיתית של שמשון אליה כדי לבגוד בו.
אף גיבור תנ"ך עברי לא הובס מעולם על ידי אישה ישראלית (אם כי ישנם בתנ"ך שהובסו בידי נשים ישראליות, אך הם - בניגוד לשמשון - לא הוגדרו בסיפור התנ"כי כגיבורים אלא כנבלים - דוגמת אבימלך, ושבע בן בכרי).
שמשון לא חשד, אולי בגלל שהוא לא יכל לחשוב על אישה כמסוכנת, אבל דלילה נחושה, נועזת ומסוכנת מאוד.
כל צבא פלשתים לא הצליח להפיל אותו, אך דלילה כן עשתה זאת, אם כי שמשון עצמו הוא זה שבמעשיו אפשר לה לעשות זאת.
הסיפור המקראי מופיע ב - .
פילגשו של האיש הלוי בספר שופטים היא "פגיעה, שכן היא רק אישה קטנה, פילגש".הפילגש היא אחת מהנשים חסרות השם בתנ"ך, אך המעשה שאירע לה הוא מעשה מכונן בתולדות הקשר בין השבטים השונים ומלחמות האחים בתוך עם ישראל.
פריימר-קנסקי אומרת שהסיפור הזה הוא גם דוגמה למעמד שמצטלב בין מגדר וכוח: כשהיא לא מרוצה מהקשר שלה עם האיש הלוי, היא בורחת לבית אביה, רק כדי שאביה ימסור אותה שוב לאותו האיש הלוי.
האיש הלוי ופילגשתו נוסעים לעיירה בשטח נחלת שבט בנימין, בשם "גבעה", שבה הם פגיעים כי הם נוסעים לבד ללא המשפחה המורחבת המסוגלת לתמוך בהם ולחלץ אותם במקרה הצורך.
זרים תוקפים אותם, וכדי להגן על האיש הלוי, המארח שלו מציע את בתו לאספסוף, וגם האיש הלוי שולח אליהם את פילגשתו שיעשו לה כטוב בעיניהם.
טריבל אומרת "הסיפור גורם לנו להבין שבאותם ימים לגברים היו סמכויות שליטה אולטימטיביות על הנשים שלהם".
פריימר-קנסקי אומרת שהסצנה דומה לסצנה בסיפור סדום ועמורה כאשר לוט שלח את בנותיו לאספסוף, אבל בעוד בספר בראשית המלאכים (אורחיו של לוט) מצילים אותן, בספר שופטים לעומת זאת "אלוהים כבר לא נמצא".
בבוקר כאשר האיש הלוי יוצא מפתח הבית, הוא מגלה על מפתן הדלת את הפילגש, מתה, ומבין כי הפילגש נאנסה עד מוות.
האיש הלוי מקבל החלטה לבתר את גופתה של הפילגש, ושולח את חלקי גופתה אל כל יתר שבטי ישראל, ומשתמש באירוע הטרגי כדי לעורר את כל שבטי ישראל נגד שבט בנימין.
מלחמת אזרחים מתחוללת עקב כך בין השבטים, ומובילה בסיומה כמעט לחיסול כל שבט בנימין, כולל נדר שקיבלו השבטים לא לתת מבנותיהם לבני שבט בנימין.
לאחר הפיוס בין השבטים ומתוך רצון להחיות מחדש את שבט בנימין, ושיוכלו להתחתן עם בנות שבטים אחרים על אף הנדר, מגיעים השבטים למספר החלטות:
הם נלחמים באנשי יבש גלעד שלא השתתפו במלחמה נגד בנימין, ולוקחים משם 400 בתולות ונותנים אותן לאנשי בנימין שיתחתנו איתן.
השבטים אומרים לבני בנימין שבאזור שילה הבנות יוצאות בחג מסוים (התאריך לא ננקב בסיפור המקראי עצמו, אך מקובל בקרב הפרשנים לשייכו לט"ו באב) לחולל בכרמים, והם מצווים את בני בנימין לארוב בכרמים ולחטוף לעצמם אישה ולהתחתן איתה, ובכך ישקמו את השבט.
פריימר-קנסקי אומרת על כך, "אימה באה אחרי אימה".
המספר המקראי חותם את הסיפור - ולמעשה, את כל ספר שופטים עצמו, שסיפור זה הוא הסיפור החותם שלו - בקביעה "בַּיָּמִים הָהֵם אֵין מֶלֶךְ בְּיִשְׂרָאֵל אִישׁ הַיָּשָׁר בְּעֵינָיו יַעֲשֶׂה" ().
שקיעתה של ישראל באה לידי ביטוי באלימות כלפי נשים המתקיימת כאשר השלטון נכשל, ומתרחשת טלטלה חברתית.
חנה היא אחת משתי נשותיו של אלקנה.
השנייה, פנינה, ילדה את ילדיו של אלקנה, אך חנה נותרה חשוכת ילדים.
למרות זאת, אלקנה העדיף את חנה.
לדברי ליליאן קליין, תיאור מקראי זה מדגיש את מעמדן של הנשים: חנה היא אומנם "האישה העיקרית", אך פנינה היא זאת שהצליחה להביא לאלקנה ילדים לעולם.
מעמדה של חנה כאישה ראשית ועקרותה מזכירים את שרה ורבקה בבראשית י"ז ובבראשית כ"ה בהתאמה.
קליין מציעה שאלקנה לקח את פנינה כאישה שנייה בגלל עקרותה של חנה.
מדי שנה אלקנה עלה לרגל למשכן שילה, והקריב שם קרבן, ונתן לפנינה ולילדיה מנה, ולחנה הוא נתן מנה כפולה "כִּי אֶת חַנָּה אָהֵב וַיהוָה סָגַר רַחְמָהּ" ().
יום אחד כאשר עלו לרגל, כעסה חנה על פנינה ועל עקרותה שלה עצמה, וסירבה לאכול.
אלקנה ניסה לפייס אותה באומרו שהוא טוב לה מעשרה בנים, אך חנה לא התנחמה בזאת.
לאחר שאכלה ושתתה, נכנסה למשכן והתפללה בבכי לאלוהים, אך לא אמרה בקול את התפילה ורק הניעה את השפתיים לדברי ליליאן קליין, הערך של נשים מוגבר באופן מופגן על ידי היכולת שלהן להביא ילדים.
הסיפור המקראי לוקח את הכאב שלה וממקם אותו בכישלון האישי שלה ואז מוציא אותו החוצה בהקשר קהילתי.
הייאוש המובע בנדרה של חנה, מצביע על כך שעצם הבאת ילד זכר ייתן לה מעמד בקהילה שלה.
עלי הכהן שהיה הכהן הגדול באותה עת, וישב בפתח המשכן, ראה את חנה וחשב בטעות שהיא שיכורה בשל העובדה שרק הניעה את שפתיה בלי להוציא קול, ועל כן גער בה שהיא שיכורה.
היא ענתה לעלי שהיא לא שיכורה אלא אשה קשת רוח, ושהתפללה לאלוהים.
עלי שילח אותה לשלום ובירך אותה שאלוהים ייתן לה את ששאלה.
שמואל אכן נשאר בבית עלי במשכן שילה ושירת אותו, ולימים נהפך לנביא, ולמושח המלכים שאול ודוד.
בעלת האוב מעין דור היא אישה שמזעיקה את רוחו של שמואל הנביא, לפי דרישתו של שאול מלך ישראל הראשון.
שאול, מבקש סיוע מאלוהים בבחירת דרך פעולה נגד הכוחות הנאספים למלחמה של הפלשתים.
הוא לא מקבל תשובה דרך חלומות, הנביאים או דרך האורים ותומים.
לאחר שגירש (או דאג להוציא להורג) את כל המכשפות והקוסמים מישראל, שאול מחפש בכל זאת בעלת אוב תוך כדי שהוא מתחפש, כדי שבעלת האוב לא תגלה את זהותו האמיתית.
חיפושו מוביל אותו לבעלת האוב מעין דור, שטוענת שהיא יכולה לראות את רוחו של הנביא המנוח שמואל עולה באוב.
קולה של רוחו של הנביא מפחיד תחילה את בעלת האוב, אשר הבינה ברגע זה שמי שהגיע אליה הוא שאול המלך.
לאחר שדמותו של שמואל עלתה, דמותו התלוננה על עצם ההעלאה באוב, ואז שמואל גוער בשאול על כך שהוא לא מציית לאלוהים, ושמואל אף מנבא את נפילתו של שאול.
הרוח חוזרת על הנבואה של שמואל לפני מותו, ומוסיפה ששאול ימות עם כל צבאו בקרב למחרת.
שאול מבוהל, ולמרות ששאול מתואר כאויב של המכשפות ובעלות האוב, בעלת האוב מעין דור מנחמת את שאול כשהיא רואה את מצוקתו ומתעקשת להאכיל אותו לפני שהוא עוזב.
ואכן כפי שאמרה רוחו של שמואל, למחרת, צבאו של שאול מובס, ושאול מתאבד על חרבו.
אביגיל הייתה אשתו של נבל הכרמלי, אדם עשיר, שסירב לסייע במעט אוכל לדוד ולאנשיו, שסייעו לו בשמירה על צאנו.
אביגיל, מבינה שכעסו של דוד מסכן את כל בני הבית, ומחליטה לפעול מיד.
היא מגיעה אל דוד עם מתנות והתנצלות ותחינה שלא יפגע בנבל, ודוד נעתר לבקשתה ומתפייס.
פרימר-קנסקי מתארת את מעשיה כ"רטוריקה מבריקה", כאשר אביגיל משכנעת את דוד לא להרוג אף אחד.
לאחר שהיא שבה אל הבית שלה ואל המשתה שנבל עורך, היא מגלה לו שנתנה מרכושו לדוד.
נבל, המתואר כנהנתן וכקמצן מופלג, נפגע אישית ממעשיה ומתואר ש"ליבו מת בקרבו", והוא נפטר מאוחר יותר.
לאחר שדוד שומע על כך שנבל נפטר, הוא שולח אליה שליחים עם הצעה להתחתן איתו, והיא אכן מסכימה והופכת להיות אחת מנשותיו.
פריימר-קנסקי אומרת ש"שוב אישה נחושה בדעתה משפיעה הרבה מעבר לגבולות הפטריארכיה, מה שמראה לשנשים התנ"כיות היה מה שהאנתרופולוגיה מכנה כוח לא פורמלי".
סיפורה של בת שבע התרחש בזמן מלכות דוד - בת שבע היא אישה שהייתה נשואה לאוריה החיתי - חייל שיצא לקרב - שדוד המלך הבחין בה בזמן שהותו בגג ארמונו, בזמן שהיא התרחצה.
הוא הביא אותה אליו וקיים איתה יחסים, והיא נכנסה בעקבות כך להריון.
בעקבות מעשהו של דוד, הגיע אליו נתן הנביא ונושא את משל כבשת הרש, כתוכחה.
דוד הכיר בתוכחתו של נתן, והכה על חטאו, אך בכל זאת, הילד הראשון שלו ושל בת שבע נפטר, כעונש אלוהי.
למרות זאת, בהמשך נולד לבת שבע ילד נוסף מדוד, והוא שלמה, לימים יורשו של אביו דוד ובונה בית המקדש הראשון.
בספר מלכים, כאשר דוד הזדקן, יש לבת שבע תפקיד משמעותי בעליית שלמה לכס המלכות, כאשר היא יחד עם נתן הנביא, שכנעו את דוד לתת לשלמה לעלות על כס המלכות במקום לאח (מאם אחרת) המבוגר ממנו.
סיפורה של תמר הוא יחידה ספרותית המורכבת משבעה חלקים.
לדברי פריימר-קנסקי, הסיפור "זכה לתשומת לב רבה כיצירה ספרותית מעולה, וכמה מהם התרכזו בהסבר האומנות הכרוכה בכך".
סיפור זה המופיע ב מתמקד בשלושה מילדי דוד המלך, אמנון, אבשלום ואחותו היפה תמר.
מיד לאחר הסבר רצונו של אמנון, המספר משתמש במונח אחות כדי להבהיר שתמר היא לא רק אחותו של אבשלום אלא היא גם אחותו של אמנון מאת אם אחרת.
לדברי טריבל, המספר המקראי "מדגיש את הקשרים המשפחתיים כי אינטימיות כזו מחמירה את הטרגדיה הקרובה".
אמנון היה מלא תאווה לתמר, עד כדי כך שנעשה חולה, אך הוא לא הצליח לחשוב על לעשות לה משהו.
לאמנון היה חבר טוב, בן דודו יונדב בן שמעה, אשר מתואר במקרא כ"איש חכם מאוד".
כאשר יונדב הצליח להבין מאמנון את תשוקתו להיות עם תמר, הוא תכנן תוכנית לסייע לאמנון.
תוכניתו של יונדב לסייע לאמנון התמקדה בשלב הראשון באביו (ואביה של תמר) דוד המלך, ויונדב אמר לאמנון להתחזות כחולה.
אמנון העמיד פנים שהוא חולה ודוד בא לראותו.
כשלב שני בתוכנית, אמנון ביקש מדוד שתמר אחותו תכין לו אוכל לעיניו, ותאכיל אותו בשל מחלתו.
דוד קרא לתמר והיא אכן מגיעה להכין לאמנון את האוכל.
בשלב הבא, לאחר שהכינה לו את האוכל, אמנון הוציא את כל המשרתים וביקש ממנה שתביא את האוכל לחדרו ותאכיל אותו, ותמר נענתה לו.
בשלב זה אמנון הגשים את תכלית התוכנית של יונדב:
ניסיונה למנוע ממנו כעת "להפטר" ממנה בטענה שזה יהיה עוול גדול יותר מהאונס הראשוני, לא הצליח, ואמנון קרא למשרתו והורה לו להוציא אותה מעליו.
תמר התאבלה וזעקה, וישבה "שוממה" בבית אחיה אבשלום.
דוד המלך כעס על מה שאמנון עשה, אבל לא עשה דבר כדי לנקום את אונס בתו או כדי להעניש את בנו אמנון.
לטענת פריימר קנסקי: "הקורא של הסיפור שמצפה שהמדינה תספק הגנה לפגיעים רואה כעת שהמדינה לא מצליחה לשלוט".
אבשלום התמלא שנאה, ומאז לא דיבר כלל עם אמנון, וכעבור שנתיים הרג את אמנון כנקמה על מעשהו, ובאותה עת גם מרד באביו דוד ובהמשך נהרג בידי יואב בן צרויה.
איזבל מתוארת ב כמלכה שהייתה בתו של אתבעל מלך צידון, ואשתו של אחאב מלך ישראל.
על פי ספר מלכים, איזבל הסיתה את בעלה המלך אחאב לנטוש את פולחן ה', ולעודד במקומו את הפולחן לאלוהויות בעל ואשרה.
איזבל רדפה את נביאי ה', ובדתה עדויות לחילול השם נגד בעל כרם תמים, בשם נבות היזרעאלי, שסירב למכור את הכרם שלו למלך אחאב, מה שגרם למותו של נבות, וכך איזבל "העניקה" את הכרם לאחאב.
על מעשה זה יצא אליהו הנביא בתוכחה לאחאב וטבע את דבר הנבואה והביטוי המפורסם "הרצחת וגם ירשת".
עתליה מוזכרת במקרא הן כבתו של עמרי מלך ישראל והן כבת בנו אחאב; יש הרואים אותה כבת עמרי ומבארים שנקראה על שם אחאב כיוון שהוא השיאה וכדומה, ואחרים פירשו שהייתה בת אחאב ונקראה על שם עמרי שהיה סבה (ו"בני בנים הרי הם כבנים") ומייסד השושלת.
סיפורה מסופר ב וכן ב - .
לפי מקורות אלו, עתליה נישאה ליהורם (מלך יהודה).
לאחר מותו של בעלה, עלה אחזיהו בנה של עתליה לכס המלוכה ביהודה, אך הוא מלך שנה בלבד לפני שנהרג בידי יהוא שביצע הפיכה כנגד כל בית אחאב.
כאשר בנה אחזיה נהרג, עתליה השתלטה על כס המלכות ושלטה כמלכת יהודה במשך שש שנים - עתליה היא המלכה היחידה ששלטה בממלכת יהודה בכל תקופת התנ"ך, והשליטה היחיה אי פעם ביהודה שלא הייתה מבית דוד.
בניסיון לבסס את מעמדה, עתליה הורתה להרוג את כל בית המלוכה של יהודה, אך ללא ידיעתה הצליחה יהושבע, אחותו של אחזיה, לחלץ מ"טיהור בית המלוכה" את אחד מנכדיה של עתליה, בשם יהואש, שהיה רק בן שנה, והחביאה אותו ב"בית המיטות", שהוא העלייה שמעל לקודש הקודשים בבית המקדש.
כך, יהואש גודל בסתר על ידי בעלה של יהושבע יהוידע, שהיה הכהן הגדול באותה העת.
לאחר שש שנים של גידול הילד בסתר, חשף יהוידע את קיומו והכריז עליו כמלך.
עתליה ראתה זאת כבגידה, אך מרד מוצלח אורגן לטובתו של הילד-המלך, ועתליה נהרגה בפתח הארמון שלה.
על כן, יהואש עלה למלוכה בגיל שבע - הגיל הצעיר ביותר לעלייה לשלטון מבין כל מלכי יהודה וישראל בתקופת התנ"ך.
אלישע קרא שוב לאישה השונמית, ואמר לה שבשנה הבאה יהיה לה בן.
ואכן כך היה, הבן נולד שנה לאחר מכן, אך כעבור מספר שנים כאשר גדל, והנער יצא אל אביו בשדה, הוא הרגיש לא טוב, והאב ציווה להשיבו הביתה אל אימו, שם הנער שכב על אימו ומת.
השונמית הניחה את גופת הילד על מיטתו של אלישע והלכה למצוא אותו, כאשר היא הסתירה לבינתיים מבעלה את הסיבה ולא גילתה לו שהילד היחיד שלהם נפטר זה עתה.
לאחר מכן, לאור תחינותיה של השונמית, אלישע הלך אף הוא אל ביתה, שם הסתגר עם הילד השוכב מת במיטתו בעלית הקיר, התפלל וביצע ריטואל של הישכבות על הילד, שוב ושוב עד שגופו התחמם, והנער חזר לחיים.
סיפור זה הוא הסיפור השני של תחיית המתים המוזכר בתנ"ך בכלל ובספר מלכים בפרט, כאשר הסיפור הראשון התרחש בסיפור די מקביל אצל רבו של אלישע, אליהו הנביא, ובנה המת של האישה מצרפת שכמו האישה השונמית, תמכה כלכלית בזמנה באליהו.
חוקר המקרא בורק לונג אומר ש"האישה הגדולה" של שונם המופיעה בספר מלכים מכירה ומכבדת את עמדתו של הנביא אלישע אך היא גם "נחושה בהנעת ועיצוב אירועים".
על פי פריימר-קנסקי, סיפור זה מדגים כיצד מגדר מצטלב עם המעמד בתיאור המקרא את ישראל העתיקה.
סיפורה של השונמית מתרחש בקרב עניים כפריים, ועל רקע זה של עוני קיצוני, השונמית עשירה, מה שמאפשר לה להיות עם יותר תעוזה מאשר נשים עניות או לפעמים אפילו גברים עניים.
השונמית במצב כלכלי טוב מספיק שהיא מסוגלת לתת חסות לאלישע, והיא עצמאית מספיק, כך שהיא מוכנה להתעמת עם הנביא במרדף אחר רווחת ביתה.
חולדה היא אחת משבע הנביאות שהיו לישראל.
סיפורה מופיע ב, ומעיד על כך שנשים היו נביאות בישראל של ימי התנ"ך, גם אם לא יכלו להיות כוהנות.
בסיפור המקראי, יאשיהו המלך ערך תיקון (בדק בית) של בית המקדש, וכאשר הכהן הגדול חלקיהו מצא במהלך בדק הבית ספר תורה שאבד, הוא מסר אותו לשפן, סופר המלך, שקרא אותו, ואז העביר אותו למלך יאשיהו, וקרא בפניו מספר התורה.
הם הלכו אל חולדה הנביאה אשת שלום, אשר משיבה:
הטקסט אינו מעיר או מתייחס שונה לעובדה שהנביאה היא אישה, אלא רק מעיד שהם החזירו את תשובתה למלך: "וַיָּשִׁבוּ אֶת הַמֶּלֶךְ דָּבָר" () ובכך, הסיפור המקראי הזה מוכיח שאין שום דבר חריג בנביאה, לא מבחינת המספר המקראי, ולא מבחינת האנשים אשר פנו אליה כזאת אשר אצלה "דורשים את אלוהים".
רות היא הדמות הראשית של מגילת רות.
רות אינה ישראלית במקור אלא מגיעה ממואב.
רות התחתנה עם איש ישראלי – מחלון, בנם של נעמי ואלימלך אשר ירדו עם ילדיהם מארץ ישראל למואב עקב הרעב שהיה באותם ימים בישראל.
גם בעלה מחלון וגם חמה אלימלך נפטרים (וגם כליון, בעלה של ערפה), ובתחילה גם רות וגם ערפה, מחליטות לחזור עם נעמי לישראל.
נעמי מנסה לשכנע אותן לעזוב אותה, וערפה מוותרת וחוזרת, אך רות מחליטה לדבוק בנעמי לטוב ולרע.
שתיהן הולכות יחד לבית לחם, שם זוכה רות לאהבתו של בועז בזכות חריצותה וצניעותה, ומסירותה לחמותה נעמי.
רות היא הסבתא רבתא של דוד המלך (בנם של רות ובועז הוא עובד, בנו הוא ישי, וישי הוא אביו של דוד).
אסתר מתוארת במגילת אסתר כמלכתו היהודייה של המלך הפרסי אחשוורוש.
אחשוורוש מחפש אישה חדשה לאחר שמלכתו, ושתי, מסרבת לציית לו, ואסתר נבחרת בשל יופייה.
היועץ הראשי של המלך, המן, מרגיש מושפל מידיו של בן דודה והאפוטרופוס של אסתר, מרדכי, והוגה עקב כך תוכנית השמדה לכלל היהודים בכל הממלכה, ומקבל את האישור מהמלך להרוג את כל יהודי הממלכה.
לאחר בקשת מרדכי, אסתר מסכלת את התוכנית, וזוכה באישור מהמלך ליהודים להרוג את אויביהם, וכך הם עושים.
סיפורה הוא הבסיס המסורתי לחג פורים, שנחגג בתאריך הנקוב בסיפור שבו אמורה הייתה להיכנס פקודת המן לתוקף, שהוא אותו יום שבו יהודים הורגים את אויביהם לאחר שהתוכנית מתהפכת.
ישנן מאות דוגמאות של נשים מהתנ"ך כדמויות בציור, פיסול, אופרה וקולנוע.
מבחינה היסטורית, עיבודים אמנותיים נוטים לשקף את ההשקפות המשתנות על נשים מתוך החברה העכשווית (בזמן היצירה), יותר מאשר שיקוף של התיאור המקראי שמזכיר אותן.
דמותה של חוה היא נושא נפוץ באמנות ובתרבות.
היסטוריון האמנות מתי מאייר, אומר שהשקפות החברה על נשים ניתנות לצפייה בעיבודים השונים של חוה באמנות במשך מאות שנים.
נשים אמיצות ומנצחות, כמו יעל, אסתר ויהודית, היו דמויות "מוסריות" פופולריות בימי הביניים.
הרנסאנס, לעומת זאת, העדיף את העירום הנשי החושני עד המאה השמונה-עשרה, ואת ה"פאם פאטאל", כמו דלילה, מהמאה התשע-עשרה ואילך.
דוגמאות אלו לאורך ציר הזמן, מדגימות כיצד התנ"ך והאמנות גם יחד, מעצבים ומשקפים את השקפותיהן של נשים.
סיפורה של המלכה עתליה היווה השראה לאחת הטרגדיות הגדולות ביותר של המחזאי הצרפתי ז'אן רסין, .
המחזה הופיעה בעברית בתרגומו של אליהו מיטוס (1950).
דוגמאות של נשים מקראיות באופרות כוללות את סיפורם של שמשון ודלילה מאת קאמי סן-סאנס - זאת אחת היצירות שמגדירות את האופרה הצרפתית - ואת רות, אופרה שהלחין לנוקס ברקלי והועלתה לראשונה בלונדון ב-1956.
גאורג פרידריך הנדל חיבר סדרה של אורטוריות דרמטיות באנגלית על נושאים תנ"כיים.
13 נשים זכו בפרס נובל לפיזיולוגיה או רפואה (5.6% מתוך 230 שהוענקו),
5 נשים זכו בפרס נובל לפיזיקה (1.8% מתוך 224 שהוענקו),
3 נשים זכו בפרס נובל למדעי הכלכלה (2.17% מתוך 92 שהוענקו).
האישה הראשונה שזכתה בפרס נובל הייתה מארי קירי, שזכתה בפרס נובל לפיזיקה בשנת 1903 במשותף עם בעלה, פייר קירי והנרי בקרל.
קירי היא גם האדם הראשון והאישה היחידה שזכתה במספר פרסי נובל: בשנת 1911, היא זכתה בפרס נובל לכימיה.
בתה של קירי, אירן ג'וליוט-קירי, זכתה בפרס נובל בכימיה בשנת 1935, והשתיים הן הזוג אם-בת היחיד שזכו בפרסי נובל.
האב פייר ובתו איירן קירי הם הזוג אב-בת היחיד שזכו בפרסי נובל.
לשם ההשוואה, עד היום זכו 6 זוגות אב-בן בפרסי נובל.
בשנת 2009 הוענק הפרס למספר הגדול ביותר של נשים, עד כה: 5 פרסי נובל.
בלאק וג'ורג' הרברט היצ'ינגס) 6 1995 כריסטיאנה ניסליין-פולהרד 20 אוקטובר 1942 מגדבורג "על הגילויים שלהם בנושא: שליטה גנטית של התפתחות עוברית מוקדמת."(במשותף עם: אדוארד ב.
סן דייגו, קליפורניה "על הגילויים שלהם בנוגע למבנה קליפת הגרעין."(במשותף עם: יוג'ין ויגנר ויוהנס הנס דניאל הנסן) 3 2018 דונה סטריקלנד 27 מאי 1959 אונטריו "על שיטתם להפקת פולסים אופטיים קצרים במיוחד, בעוצמה גבוהה".
7 ג'ניפר דאודנה 19 פברואר 1964 וושינגטון די.
10 2004 אלפרידה ילינק 20 אוקטובר 1946, מירצצושלאג, שטיריה, "על זרימת הקולות והקולות הנגדיים המוזיקליים שלה, ברומנים ובמחזות, שחושפים בלהט לשוני יוצא דופן, את האבסורד שבקלישאות החברה ואת כוחן המשעבד".
11 2007 דוריס לסינג 22 אוקטובר 1919, כרמאנשאה, 17 נובמבר 2013 לונדון "החוויה הנשית, שבעזרת ספקנות, אש וכוח חזון העמיד לבדיקה ציוויליזציה מפוצלת." 12 2009 הרטה מילר 17 אוגוסט 1953, Nițchidorf, "מתארת השירה במרוכזת ובכנות הפרוזה את נופם של המנושלים".
12 2004 ואנגרי מאטאיי 1 אפריל 1940, 25 ספטמבר 2011, ניירובי "על תרומתה לפיתוח בר קיימא, דמוקרטיה ושלום".
נשים דעתן קלה הוא ביטוי תלמודי שנאמר ביחס לנשים.
במשך הדורות עמד ביטוי זה ביסוד ויכוח על יחס חז"ל לנשים, יש מי שראו בביטוי זה משום זילזול באישה, אך אחרים שללו יחס זה, ויש שאף סברו שיש בכך משום מעלה בנשים.
הביטוי מופיע בתלמוד בבלי בשני מקומות:
במסכת שבת הוזכר הביטוי על ידי רבי שמעון בן יוחאי כהסבר לכך שלא גילה לאשתו את מקום מחבואו כשברח מפני הרומאים, מחשש שאשתו לא תעמוד בפני העינויים ותגלה את מקום המסתור:
במסכת קידושין, מופיע הביטוי פעם נוספת, בשם 'תנא דבי אליהו', כהסבר לדברי המשנה האוסרת לאיש להתייחד אפילו עם כמה נשים, בניגוד לאישה שמותר לה להתייחד עם כמה גברים ובביאור הדבר נאמר: רש"י פירש כי .
דין זה אף נפסק בשולחן ערוך, אמנם נחלקו האם הוא נאמר גם כשישנם שלוש נשים או רק בשתי נשים בלבד.
על פי פשוטו, וכפי שעלה מההקשר הנזכר במסכת שבת, הביטוי 'נשים דעתן קלה', נאמר ביחס לכך שכוחן של נשים לעמוד מפני לחצים וייסורים הוא מועט, ולכך חשש רבי שמעון בר יוחאי שמא תגלה אשתו את מקום מוחבאו אף שיודעת היא שבכך תחרוץ את גורלו למיתה.
יש שכתבו בפירוש הביטוי, שהכוונה שדעתן של הנשים היא קלה - להזזה, וגם לאחר שהסכימו בדעתן לדבר מה, ניתן יותר בקלות לשכנע אותה לשנות את עמדתה, בניגוד לגברים שלאחר שהחליטו קשה יותר לשנות את דעתם.
כך גם כותב אברהם וינרוט בספרו פמינזים ויהדות:
יש מי שהעיר שלכאורה ביטוי זה סותר ביטוי אחר של חז"ל שמייחס חשיבות להבנתה ודעתה של האישה.
במסכת נדה סובר רבי כי האישה מחויבת במצוות בגיל 12, בניגוד לגברים שזמן חיובם הוא בגיל 13, בביאור ההבדל, אומר רב חסדא שהדבר נלמד מהפסוק .
כבר בראשונים העירו על סתירה זו, וביאור באופנים שונים:
בריטב"א כתב לבאר בקצרה .
היינו שאף שדעתן קלה, אבל היא ממהרת לקבל דעת זו קודם שמקבלים הגברים את דעתן.
במהר"ל כתב שבענייני העולם ובדברים השייכים לעסקי הבית, אכן דעת האישה מרובה יותר, אך בעניינים שכליים, דעתה קלה מדעת האיש.
הסבר נוסף מופיע בספר עיון יעקב על העין יעקב, לדעתו הפסוק ממנו למדו חז"ל שבינה יתירה ניתנה באישה נאמר קודם חטא עץ הדעת, אך לאחר החטא כמאמר חז"ל 'אין אדם חוטא עד שנכנס בו רוח שטות', נלחקה ממנה בינה יתירה זו, ונתקללה ב'והוא ימשול בך'.
ולכך גם היום קודם שיש בהם יצר הרע הן מקדימות להגיע לדעת, אך לאחר שמגיעות לדעת נפסקת מהן הבינה יתירה.
רבי ברוך הלוי אפשטיין בספרו תורה תמימה מיישב באריכות סתירה זו:
במסכת עבודה זרה, מובא שהתנא רבי מאיר היגר לבבל, ועל פי אחד הטעמים בתלמוד הדבר אירע מחמת 'מעשה דברוריה' - אשתו של התנא רבי מאיר.
אמנם בתלמוד לא מפורט מה הוא אותו מעשה שאירע עם ברוריה אשתו.
אך רש"י בפירושו לתלמוד מרחיב אודות סיפר המעשה: ברוריה אשתו של רבי מאיר ליגלגה על דברי חז"ל שנשים דעתן קלה.