tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בתחילת 2022 החלו צילומי הסרט ההיסטורי "פיוטר הראשון" אודות פיוטר הגדול.
הקרנת הסרט מתוכננת ל-3 בנובמבר 2022, במלאת 350 שנה להולדת הצאר.
בתחילת 2023 הושלמו צילומי הסרט ההיסטורי "הקיסריות" בבימויו של קראבצ'וק, אודות שלושת הקיסריות הראשונות ששלטו ברוסיה: יליזבטה (בגילומה של יוליה פרסילד), יקטרינה הראשונה ואנה יוהאנובנה.
בשנת 2024 החלו צילומי הסרט "לידתה של אימפריה" על שנות שלטונו של פיוטר הגדול ובייחוד כיצד החל לבנות את עוצמתה הצבאית של האימפריה הרוסית.
מסתורין חג המולד (2000) - יחד עם יורי פטינג
1999 — "רחוב החלונות השבורים" (בשיתוף פעולה עם יורי פטינג)
2002 — "העורב השחור" (בשיתוף פעולה עם איגור מוסקביטין)
2009 — "אדמירל" (הגרסה הטלוויזיונית)
1992 — "אינדונזיה אהובתי" (סרט קצר, ביים עם יורי פטינג)
1994 — ילדים בעולם הרפורמות
2002 — "במאי: מקצוע וגורל" (פרק "סמיון ארונוביץ'.
2002 — "במאי: מקצוע וגורל" (פרק "איליה אברבך.
1993 — "השתקפויות וצללים" (סרט קצר)
1994 — "ילדים בעולם הרפורמות (סרט תעודה)
אנדריי אנדרייביץ' רובליוב הוא שחקן טניס מקצועני רוסי.
רובליוב נולד במוסקבה לאביו אנדריי רובליוב ממוצא אוסטרי, מתאגרף מקצועי לשעבר שהפך למסעדן, ולאמו, מאמנת הטניס מרינה מרנקו, שעבדה במועדון הטניס ספארטק.
אמו עבדה עם מספר שחקנים כגון כאנה קורניקובה, וקיבלה את מדליית המסדר "על הצטיינות למולדת" בשנת 2009.
רובליוב זכה באליפות צרפת הפתוחה לנוער, לאחר שהביס את ג'ום אנתוני מונאר קלאר בגמר.
הוא זכה במדליית ארד ביחידים ובמדליית כסף בזוגות באולימפיאדת הקיץ לנוער 2014 שנערכה בנאנג'ינג.
המאמן שלו היה הבלארוסי סרגיי טראסביץ' שהוחלף על ידי פרננדו ויסנטה מספרד.
הוא גבר על טניסאים מוכשרים כדוגמת פרננדו ורדאסקו, גריגור דימיטרוב ודויד גופין.
הוא זכה בתואר בזוגות בקרמלין קאפ במוסקבה לצד דמיטרי טורסונוב , וגם בפרס היחידים בטורניר קרואטיה הפתוחה ב-2017 באומג.
באליפות ארצות הברית הפתוחה בשנת 2017 העפיל עד לרבע גמר הטורניר, אך הודח על ידי רוג'ר פדרר.
באוגוסט 2019 הצליח להשיב מידה תחת מידה כשהדיח את פדרר בסיבוב השני של טורניר סינסינטי.
נכון לינואר 2024 היה רובליוב מדורג במקום החמישי בעולם בסבב ה-ATP.
דירוג השיא שלו היה במקום החמישי בעולם, ב-13 בספטמבר 2021.
במאי 2024, בטורניר מדריד, ולמרות שהיה חולה במהלך הטורניר, זכה במאסטרס השני בקריירה שלו בתוצאות:- 6:4, 5:7, 5:7 מול הקנדי פליקס אוז'ה-אליאסים.
יש לרובליוב 14 תוארי יחידים ו-4 תארים בזוגות.
אנדריי אלכסנדרוביץ צ'אדוב הוא שחקן קולנוע וטלוויזיה רוסי.
אביו, אלכסנדר צ'אדוב, מת ב-1986, גם הוא וגם אחיו גודלו על ידי אם חד-הורית.
היא גידלה את הילדים, כמו החברים הכי טובים.
האחים אומנם דומים, אבל הם לא תאומים, יש שישה עשר חודשים הבדל ביניהם.
אנדריי ואלכסיי החלו ללמוד במגמת משחק בבית הספר, ולאחר מכן המשיכו לעבוד כשחקנים בתיאטרון העירוני בפרדלקינו בפרברי מוסקבה.
לאחר שסיים את בית הספר, אנדריי נכנס ללימודי משחק בבית הספר למשחק על שם שצ'וקין והועבר לאחר מכן הצטרף לאחיו בבית שצ'פקין לתיאטרון במוסקבה.
בעודו סטודנט, אנדריי עשה את הופעת הבכורה שלו בקולנוע בתפקיד משנה בסרט מפולת (2001) של הבמאי איוון סולובוב.
אנדריי התפרסם אחרי שכיכב בסדרת הטלוויזיה הצוערים, שם הוא שיחק את אחת מהדמויות הראשיות: הבמאי פיוטר טודורובסקי בצעירותו, בסדרה שהופקה על ידי בנו של פיוטר, ואלרי טודורובסקי.
בשנת 2005 אנדריי הופיע עם אחיו אלכס בסרט הדרמה חי.
הם גם הופיעו יחד במגוון סרטים וסדרות טלוויזיה, כגון SLOVE.
היישר בלב וסדרת הטלוויזיה עניין של כבוד.
אנדריי גם היה מעורב בהפקות סרטים מערביות, בעיקר כאלה שצולמו בצרפת ובריטניה כמו הסרט Bigga than Ben.
כאמור לעיל, הוא אחיו הגדול של השחקן אלכסיי צ'אדוב.
במהלך הצילומים לתוכנית הטלוויזיה המרוץ הגדול צ'אדוב פגש את סבטלנה סבטיקובה שהייתה בת זוגו עד שהשניים נפרדו באביב 2010.
אנדריי קוז'ינוב (נולד ב-28 בדצמבר 1979) הוא פוליטיקאי ישראלי שכיהן כחבר הכנסת מטעם מפלגת תל"ם בסיעת יש עתיד – תל"ם.
קודם לכן היה עיתונאי וחוקר בממרי, אשר שימש ככתב הצבאי של ערוץ 9 ושימש כשליח הערוץ לאוקראינה בתקופת הקרבות בחצי האי קרים עם רוסיה.
קוז'ינוב נולד בקאזאן, רוסיה הסובייטית שבברית המועצות דאז.
עלה לישראל בשנת 1997. שירת ביחידת דובר צה"ל, שם שימש כראש דסק התקשורת הרוסית.
הוא בעל תואר ראשון ביחסים בינלאומיים ותואר שני במדעי החברה מהאוניברסיטה העברית.
משמש כחוקר בממרי (המכון לחקר תקשורת המזרח התיכון).
במהלך הבחירות לכנסת ה-23 שימש כדובר "כחול לבן" לציבור הרוסי.
בבחירות אלה נכנס לראשונה לכנסת, כשהוצב במקום 33, במקומו של גדי יברקן שהודח עקב מעבר לליכוד.
במהלך כהונתו בכנסת ה-23 היה חבר בשלוש ועדות: ועדת העלייה, הקליטה והתפוצות, ועדת המדע והטכנולוגיה ובוועדה המשותפת לוועדת העבודה, הרווחה והבריאות וועדת העלייה, הקליטה והתפוצות לדיון בהצעת חוק קליטת חיילים משוחררים.
קוז'ינוב הגיש כ-45 הצעות חוק פרטיות, מהן כ-37 הוסרו טרם הדיון המוקדם ו-8 נדחו לאחר דיון מוקדם.
בנוסף היה שותף להצעה אחת לפיזור הכנסת יחד עם כ-18 חברי כנסת נוספים מהמפלגות יש עתיד – תל"ם ומרצ שעברה בקריאה ראשונה.
קוז'ינוב נשוי ואב לשלושה ומתגורר בפתח תקווה.
אנדריי סרגייביץ' קונצ'לובסקי הוא תסריטאי, מפיק, שחקן קולנוע ובמאי רוסי.
זוכה תואר אמן העם של רוסיה הסובייטית (1980) והחל משנת 2013 נשיא האקדמיה הרוסית לקולנוע.
קונצ'לובסקי זכה פעמיים בפרס אריה הכסף של פסטיבל הסרטים של ונציה (2014, 2016) על סרטיו לילותיו הלבנים של הדוור וגן עדן, זוכה פרס הגרנד פרי של פסטיבל קאן (1979) על סרטו סיביריאדה וזוכה פרס אמי לבידור בפריים טיים (1997) על מיני-סדרה אודיסיאה.
קונצ'לובסקי נולד כאנדריי סרגייביץ' מיכאלקוב במוסקבה, הרפובליקה הסוציאליסטית הפדרטיבית הסובייטית הרוסית, למשפחת מיכאלקוב שלה מורשת אמנותית ואריסטוקרטית בת מאות שנים.
שורשי המשפחה בדוכסות הגדולה של ליטא.
הוא השתמש בשם משפחתו של סבו מצד אמו (קונצ'לובסקי) כשם הבמה.
הוא אחיו של הקולנוען ניקיטה מיכאלקוב ובנו של הסופר סרגיי מיכאלקוב.
לעיתים קרובות מכנים אותו אנדרון, אך כפי שאמר מספר פעמים, אנדרון היה רק שם המחמד בו השתמש סבו ומעולם לא היה שמו הרשמי; הוא מעדיף את השם אנדריי.
הוא למד עשר שנים בקונסרבטוריון של מוסקבה, והתכונן לקריירה של פסנתרן.
אולם בשנת 1960 הוא פגש את אנדריי טרקובסקי וכתב תסריט משותף לסרטו אנדריי רובליוב (1966).
הסרט הראשון שלו באורך מלא, המורה הראשון (1964), התקבל לטובה בברית המועצות והוקרן על ידי פסטיבלי קולנוע רבים בחו"ל.
סרטו השני, סיפורה של אסיה קליאצ'ינה (1967), דוכא על ידי הרשויות הסובייטיות.
כאשר הונפק עשרים שנה לאחר מכן, זה הוכרז כיצירת המופת שלו.
לאחר מכן, קונצ'לובסקי צילם עיבודים לסרט "קן העומק העדין" של איוואן טורגנייב (1969) והדוד וניה של צ'כוב (1970), עם התפקיד הראשי של אינוקנטי סמוקטונובסקי.
בשנת 1970 הוא כתב תסריט לסרט "שיר למנשוק" על חייה של מנשוק ממטובה.
בשנת 1979 היה חבר חבר השופטים בפסטיבל הקולנוע הבינלאומי ה-11 במוסקבה.
סרטו האפי סיביריאדה עם הקרנתו בשנת 1979 זוכה בפרס חבר השופטים בפסטיבל הקולנוע בקאן ואיפשר את מעברו לארצות הברית בשנת 1980.
הגרסאות ההוליוודיות הפופולריות ביותר שלו הן אוהבי מריה (1984), רכבת אל החופש (1985), המבוססת על תסריט של הבמאי היפני אקירה קורוסאווה, ו-טנגו וקאש (1989), בכיכגו וקאשובם של סילבסטר סטאלון וקורט ראסל.
בשנות התשעים חזר קונצ'לובסקי לרוסיה, אם כי הוא הפיק מדי פעם סרטים היסטוריים לטלוויזיה האמריקאית, כמו עיבודו לאודיסיאה (1997) והמחזה שזכה בפרסים, אריה בחורף (2003).
אנדרי רובליוב הוא סרט דרמה היסטורי ביוגרפי סובייטי משנת 1966, בבימויו של אנדריי טרקובסקי, שנכתב יחד עם אנדריי קונצ'לובסקי.
הסרט הוחלף ונערך מחדש מסרט משנת 1966 שכותרתו "הפסיון על פי אנדריי" מאת טרקובסקי שצונזר במהלך העשור הראשון של תקופת ברז'נייב בברית המועצות.
הסרט מבוסס באופן רופף על חייו של אנדריי רובליוב, צייר האייקונים הרוסי מהמאה ה-15. בסרט מופיעים אנטולי סולוניצין, ניקולאי גרינקו, איבן לפיקוב, ניקולאי סרגייב, ניקולאי בורליאייב ואשתו של טרקובסקי אירמה ראוש.
סבבה ימשצ'יקוב, משקם והיסטוריון אמנות רוסי מפורסם, היה יועץ מדעי של הסרט.
אנדריי רובליוב מתרחש ברוסיה במאה ה-15. אף על פי שהסרט מבוסס רק באופן רופף על חייו של אנדריי רובליוב, הוא מבקש לתאר דיוקן ריאליסטי של רוסיה מימי הביניים.
טרקובסקי ביקש ליצור סרט המציג את האמן כ"דמות היסטורית עולמית" ו-"נצרות כאקסיומה של זהותה ההיסטורית של רוסיה" במהלך תקופה סוערת של ההיסטוריה הרוסית, שהובילה בסופו של דבר לרוסיה הצארית.
הנושאים בהם עוסק הסרט, ביניהם דת, חוסר יציבות פוליטית ואמנות תחת משטר מדכא, לא תאמו את תנאי הצנזורה הסובייטית.
עקב כך, הסרט לא הופץ רשמית במדינה שנים לאחר שהושלם, למעט הקרנת יחיד ב-1966 במוסקבה.
גרסה של הסרט הוצגה בפסטיבל קאן ב-1969, שם זכה בפרס FIPRESCI.
בשנת 1971 יצאה בברית המועצות גרסה מצונזרת וחלקית של הסרט.
הסרט קוצר עוד יותר מסיבות מסחריות עם יציאתו בארצות הברית דרך סרטי קולומביה בשנת 1973. כתוצאה מכך, קיימות מספר גרסאות לסרט.
על אף סוגיות צנזורה אלו, אשר טשטשו ועכבו את הסרט במשך שנים רבות לאחר יציאתו לאקרנים, הסרט הוכר במהרה על ידי מבקרים רבים ובמאי קולנוע כיצירה מקורית ומוצלחת במיוחד, במיוחד מאז ששוחזרה גרסתו המקורית.
אנדריי רובליוב נחשב לאחד הסרטים הגדולים בכל הזמנים, ולעיתים קרובות הוא דורג היטב בסקר מבקרי Sight & Sound והן בסקר הבמאים.
אנדריי אולגוביץ' קונדראשוב הוא עיתונאי, מנחה ותסריטאי רוסי.
פרשן פוליטי של VGTRK, מגיש חדשות, סמנכ"ל VGTRK (עד 2023).
נולד ב-30 ביוני 1973 בבירת קזחסטן: אלמטי.
סיים את לימודיו במחלקה לעיתונאות של האוניברסיטה הבינלאומית האקולוגית והפוליטית העצמאית (MNEPU) במוסקבה.
מ-19 באוגוסט 1991 עובד בתוכנית וסטי.
מאז נובמבר 1992 עובד בסגל החברה הרוסית הממשלתית לרדיו וטלוויזיה (VGTRK) ושימש ככתב במרכז אסיה.
מאז 1999 במהדורה המוסקבאית של וסטי.
סיקר את עבודת הדומה הממלכתית של הפדרציה הרוסית והיה חבר בבריכת הקרמלין.
הוא סקר אירועים ב"נקודות חמות" כולל אינגושטיה, צפון אוסטיה, טג'יקיסטן, צ'צ'ניה, הבלקן, אפגניסטן וכן את ההפגנות האלימות בככר המאנז' במוסקבה ביוני 2002.
מאז 2003 משמש בתור הפרשן הפוליטי של מהדורת וסטי ומאז 2005 הנחה את התוכנית.
מפברואר 2007 ועד יולי 2008 הנחה את התוכנית "וסטי השבוע".
הריאיון הקשה ביותר, לדבריו, היה השיחה עם אלכסנדר סולז'ניצין, שהתברר בתור תקשורת האחרונה של הסופר לפני מותו.
מאז ספטמבר 2008 היה אחד המנחים המרכזיים של מהדורת וסטי בשעה 20:00 יחד עם מריה סיטל, מרינה קים, סלימה זריף, טטיאנה רמזובה ופרידה קורבנגאלייבה.
מיוני 2016 עד אוקטובר 2017, הוא הוביל את התוכנית לבד ופעם בשבוע לסירוגין עם ארנסט מאצקיאוויצ'יוס.
ב-28 באוגוסט 2014 נודע כי אנדריי קונדראשוב נכלל ברשימת הסנקציות שהוטלו על עיתונאים רוסים שנאסר עליהם להיכנס לשטחה של אוקראינה.
הרשימה מורכבת מארבעים ותשעה עיתונאים.
במרץ 2015, הוכרז כפרסונה נון גראטה במולדובה ונאסר עליו להיכנס למדינה במשך חמש שנים.
ביולי 2016 מונה למנהל מהדורת וסטי.
מינואר עד מרץ 2018 שימש כמזכיר העיתונות של מטה הבחירות של המועמד לנשיאות רוסיה ולדימיר פוטין.
ב-2 באפריל 2018 נודע כי מונה לסמנכ"ל החברה הממשלתית הרוסית לטלוויזיה ורדיו, כשהוא אחראי לניהול מערך החדשות של החברה.
ביוני 2018 הנחה את תוכנית הקו הישיר עם פוטין יחד עם קיריל קליימיונוב.
הוא נשוי ולו יש בת, אנה (ילידת 2002), שלמדה מוזיקה וניגנה במוסקבה בתחרות נגינת פסנתר ארצית.
תחביביו הם ספרות פוליטית, צילום ותעופה.
הוא זכה במדליה על הישגים למען המולדת דרגה ראשונה, במסדר הידידות ובמדליה על הישגים למען המולדת דרגה שנייה.
אנדריי קונדראשוב ביים וכתב מספר סרטים תיעודיים נודעים כדוגמת:
2011 - "חדשות: עשרים שנה ראשונות" (במלאת 20 שנה למהדורת וסטי)
2012 - "ברזובסקי" (אודות האוליגרך בוריס ברזובסקי)
2014 - "אפגני" (במלאת 25 שנה לנסיגת הכוחות הסובייטים מאפגניסטן)
הדרך למולדת" (על אירועי אביב 2014 בחצי האי קרים)
2016 - "המלחמה על המים" (על בעיית נמחסור במים מתוקים ברוסיה)
2017 - "זמן רוסיה" (אודות "כוח האחדות של העם הרוסי", המוקדש ליום רוסיה)
2018 - "ולאאם" (אודות ההיסטוריה של המנזר האורתודוקסי ולאאם, בהשתתפות ולדימיר פוטין)
2018 - "פוטין" (על תפקידו של ולדימיר פוטין בתולדות רוסיה)
2019 - "מפרש הארגמן" (על ההיסטוריה והמסורות של פסטיבל מפרשי הארגמן השנתי בסנקט פטרבורג)
2020 - "המלחמה על הזיכרון" (על שינוי היחס של האירופאים לפשיזם, תוצאות מלחמת העולם השנייה וזכר הנופלים).
אנדריי ויקטורוביץ' קוטפוב (נולד ב-6 באפריל 1971) הוא חבר מועצת הפדרציה של האספה הפדרלית של הפדרציה הרוסית מטעם סנקט פטרבורג.
חבר הנשיאות של המועצה הכללית של מפלגת רוסיה המאוחדת ויושב ראש הוועדה למדיניות כלכלית של מועצת הפדרציה.
בוגר המכון הפטרבורגי ליחסי חוץ כלכליים והאקדמיה הדיפלומטית של משרד החוץ של רוסיה.
משנת 2009 ועד 2011 ניהל את האזור הסמוך לים בסנקט פטרבורג.
מאז 2012 משמש כחבר במועצת הפדרציה.
במאי 2019 מונה לעמוד בראש הוועדה למדיניות כלכלית של מועצת הפדרציה.
ב-16 ביוני 2020 יצא עם יוזמה חקיקתית לצמצום חגי השנה החדשה בשנת 2021 עקב הפחתה במספר ימי העבודה בשנת 2020 בשל המגפה.
כפי שנאמר בביאור ההסבר להצעת החוק, אמצעי זה מוצג לכאורה "כדי לפצות על מספר ימי החופשה כדי לשמור על הכלכלה".
אנדריי לאונידוביץ' קוסטין הוא בנקאי וכלכלן רוסי, אישיות ציבורית ופוליטית, נשיא ויו"ר ההנהלה של VTB מאז 10 ביוני 2002. בעל כל ארבע דרגות של עיטור ההצטיינות למען המולדת.
לפי קומרסאנט, קוסטין היה אחד מעשרת אנשי העסקים והמנהלים המובילים ברוסיה במונחים של אזכור בתקשורת זרה בסוף 2020.
בשנת 1996, השתתף קוסטין לראשונה בפורום הכלכלי העולמי בדאבוס, באותה תקופה הפלטפורמה העיקרית לתקשורת בין יזמות רוסית לעמיתים זרים.
מאז הוא חבר קבוע בפורום דאבוס.
בשנת 2022, בעקבות הפלישה הרוסית לאוקראינה וקשריו עם נשיא רוסיה ולדימיר פוטין, הטילה עליו בריטניה סנקציות הכוללות הקפאת נכסים ואיסור נסיעה
אנדריי איבנוביץ' פלצ'בסקי (באוקראינית: Андрей Иванович Пальчевский; נולד ב-16 ביולי 1961) הוא איש עסקים, מגיש טלוויזיה ופוליטיקאי אוקראיני (לשעבר רוסי).
סגן ראשון לשר משפחה, נוער וספורט של אוקראינה (2010).
מאז 2020, הוא מנהיג מפלגת הניצחון של פלצ'בסקי ומועמד לתפקיד ראש עיריית קייב.
ב-1995 היה חבר ב"מפלגת חובבי הבירה" הרוסית.
פלצ'בסקי נולד ב-16 ביולי 1961 בקייב.
סבו ממוצא אוקראיני, גיבור העמל הסוציאליסטי של ברית המועצות, סבתא יהודייה ושני אחיה של סבתא הם גיבורי ברית המועצות.
פלצ'בסקי למד בבית ספר מס' 51 בעיר קייב, כיום הליציאום ליחסים בינלאומיים מס' 51. הוא סיים את לימודיו במכון הצבאי של משרד ההגנה של ברית המועצות במוסקבה.
בשנים 1983–1991 שירת בכוחות המזוינים של ברית המועצות, במיוחד, כמתורגמן בלאוס.
בסך הכל הוא דובר ארבע שפות זרות.
ב-1995 התמודד לדומא הממלכתית של רוסיה ברשימות של אגודת הבחירות "מפלגת חובבי הבירה".
פלצ'בסקי היה מספר 3 ברשימה, והמפלגה תפסה בסופו של דבר את המקום ה-21, עם 0.62% מהקולות.
לאחר שעזב את הצבא, עסק בפרויקטים עסקיים רבים בארצות הברית וברוסיה.
באמצע שנות ה-2000 הוא מכר את העסק שלו ברוסיה ועבר לאוקראינה.
אנדריי קודראבץ (בבלארוסית: Андрэй Кудравец; נולד ב-2 בספטמבר 2003 בבוריסוב שבבלארוס) הוא כדורגלן בלארוסי המשחק בעמדת השוער בקבוצת דינמו מוסקבה.
קודראבץ גדל במחלקות הנוער של באטה בוריסוב.
בשנת 2020 החל לשחק בקבוצה הבוגרת של המועדון במסגרת ליגת העל הבלארוסית.
ב-17 בנובמבר 2022 ערך קודראבץ את הופעת הבכורה שלו בנבחרת בלארוס, בניצחון 0–1 על נבחרת סוריה במשחק ידידות.
אנדריי אנדרייביץ' קליינמיכל היה גנרל רוסי ממוצא לטבי אשר שימש כמפקד קורפוס הצוערים ה-2 (בית ספר צבאי בסנט פטרבורג) בין 1784–1815. כמו כן שימש לתקופה קצרה כמנהל מחלקת הפיקוח של משרד ההגנה.
קליינמיכל נולד בריגה ב-1757. שמו המקורי היה אנדריאס קליינמיכאלס.
ב-1775 הוא התגייס לצבא האימפריה הרוסית ושרת ברגימנט המוסקטרים של קייב.
ב-1784 הוא הוצב במפקדת קורפוס הצוערים ה-2 - בית ספר צבאי יוקרתי בסנט פטרבורג.
ב-1789 הוא הועבר לשרת כשלישו של הגנרל אלכסיי מליסינו.
ב-1790 הוא חזר לשרת בבית הספר.
ב-1797 הוא הועלה לדרגת פולקובניק.
ב-1799 הוא מונה למנהל בית הספר והועלה לדרגת גנרל-מאיור.
ב-1800 מונה ולריאן זובוב למפקד בית הספר, וקליינמיכל הפך לסגנו.
במקביל, הוא הועלה לדרגת גנרל לוטננט בפועל, מינויו של זובוב היה מחווה רשמית ותו לא.
קליינמיכל המשיך לנהל את בית הספר, ולאחר מותו של זובוב ב-1804, הוא חזר לתפקידו הרשמי כמפקד.
ב-1812 הוא עזב באופן זמני את תפקידו כמפקד בית הספר ופיקד על כוחות במהלך הפלישה הצרפתית לרוסיה.
ב-13 בדצמבר 1814 הוא מונה למנהל מחלקת הפיקוח של משרד ההגנה.
ביוני 1815, בעקבות חזרתו של נפוליאון מגלותו באי אלבה, נשלח קליינמיכל לוורשה כמפקד ארמיית המילואים ה-2. הוא לא החזיק בתפקיד זמן רב.
ב-5 בספטמבר 1815 הוא נפטר ליד ביאליסטוק.
אנדריי אלכסייביץ' רבקוב (בבלארוסית: Андрэй Аляксеевіч Раўкоў; ברוסית: Андре́й Алексе́евич Равко́в; נולד ב-25 ביוני 1967) הוא איש צבא ופוליטיקאי בלארוסי ששירת כשר ההגנה של בלארוס בשנים 2014 - 2020. מנובמבר 2020 משמש כשגריר בלארוס באזרבייג'ן.
רבקוב נולד בכפר רביאקי שבמחוז משנה ביישינקוביץ ברפובליקה הסובייטית הסוציאליסטית הבלארוסית.
הוא למד בפמינייה צבאית במינסק.
לאחר סיומה ב-1984 למד בבית הספר לקצינים במוסקבה וסיים אותו ב-1988. שימש כמפקד מחלקה וסגן מפקד פלוגה בצבא הסובייטי.
לאחר נפילת ברית המועצות התגייס לצבא החדש של רפובליקת בלארוס.
שירת כמפקד גדוד חיל רגלים וכמפקד בסיס של מחסני חירום.
בשנת 2004 הועלה לדרגת קולונל ונשלח ללימודים באקדמיה צבאית של המטה הכללי הרוסי.
לאחר שובו - מונה למפקד חטיבת צנחנים.
בשנים 2006 -2011 שירת כראש אגף מבצעים בפיקוד המבצעי הצפון-מערבי.
ב-2011 הועלה לדרגת גנרל-מיור ומונה למפקד הפיקוד המבצעי הצפון-מערבי.
ב-2014 מינה אותו הנשיא אלכסנדר לוקשנקו לתפקיד שר ההגנה
בתפקידו כשר ההגנה פעל לצמצום מספר האישורים לדחיית השירות ולצמצום כמות הפטורים משירות צבאי שניתנו לסטודנטים.
טען, כי בשל ירידת הילודה בבלארוס נוצר מחסור בגברים בגיל הגיוס, מה שמחייב לגייס את כולם, ללא יוצא מן הכלל.
בהמלצתו העביר פרלמנט של בלארוס שורה של חוקים, אשר צמצמו למינימום את מספר הבקשות המאושרות לדחיית השירות או לפטור משירות צבאי לסטודנטים להשכלה גבוהה.
בינואר 2020 עזב את תפקיד שר ההגנה ומונה למזכיר הכללי של מועצת הביטחון של בלארוס.
מילא את התפקיד עד לספטמבר 2020. בנובמבר 2020 מונה לשגריר בלארוס באזרבייג'ן.
בנובמבר 2020 הטיל האיחוד האירופי סנקציות אישיות על רבקוב.
במקביל, הוטלו עליו סנקציות על ידי בריטניה, קנדה ושווייץ.
אנדריי קרפטי הוא מדען מחשבים קנדי שעבד כמנהל הבינה המלאכותית והטייס האוטומטי בטסלה.
הוא עבד גם ב־OpenAI והיה חלק משמעותי מפריצת הדרך בהמצאת ChatGPT, שם התמחה בלמידה עמוקה וראייה ממוחשבת.
קרפטי נולד בברטיסלבה, צ'כוסלובקיה (כיום סלובקיה) ועבר עם משפחתו לטורונטו כשהיה בן 15. הוא השלים את התואר הראשון שלו במדעי המחשב ובפיזיקה באוניברסיטת טורונטו ב-2009 ואת התואר השני שלו באוניברסיטת קולומביה הבריטית ב-2011.
הוא קיבל תואר דוקטור מאוניברסיטת סטנפורד בשנת 2016, תוך התמקדות בשילוב בין עיבוד שפה טבעית וראייה ממוחשבת, על ידי שימוש במודלי LLM ומודלי למידה עמוקה המתאימים למשימה זו.
הוא חיבר והיה המרצה הראשי של קורס הלמידה העמוקה הראשון בסטנפורד, CS 231n: Convolutional Neural Networks for Visual Recognition בהנחיית אנדרו אנג.
הקורס הפך לקלאסיקה בעולם מדעי הנתונים כמו כן הוא הפך לאחת הכיתות הגדולות ביותר בסטנפורד, וגדלה מ-150 תלמידים ב-2015 ל-750 ב-2017
הוא חבר מייסד של קבוצת המחקר של הבינה המלאכותית OpenAI, שם היה מדען מחקר מ-2015 עד 2017. ביוני 2017 הוא הפך למנהל הבינה המלאכותית של טסלה ועבד ישירות תחת אילון מאסק.
הוא נבחר לאחד מהחדשנים מתחת לגיל 35 של MIT Technology Review לשנת 2020. לאחר שלקח שבתון של מספר חודשים מטסלה, הוא הודיע שהוא עוזב את החברה ביולי 2022. החל מפברואר 2023, הוא עושה סרטוני YouTube על איך ליצור רשתות עצביות מלאכותיות.
ב-9 בפברואר 2023 דווח כי הודיע שהוא חוזר ל-OpenAI.
אך שנה לאחר מכן ב-13 בפברואר 2024, אנדריי עזב את OpenAI בשנית.
אנדריי אולכסייוביץ' פרוצנקו (באוקראינית: Андрій Олексійович Проценко; נולד ב-20 במאי 1988) הוא אתלט אוקראיני, זוכה מדליית ארד באליפות עולם (יוג'ין 2022), סגן אלוף עולם באולם (סופוט 2014), סגן אלוף אירופה (ציריך 2014) ופעמיים סגן אלוף אירופה באולם (גלאזגו 2019 ואיסטנבול 2023) בקפיצה לגובה.
פרוצנקו נולד וגדל בחרסון שברפובליקה הסובייטית הסוציאליסטית האוקראינית, ברית המועצות.
באליפות אירופה עד גיל 20 שנערכה ביולי בהנגלו שבהולנד זכה במדליית כסף בקפיצה לגובה בשיא אישי חדש של 2.21 מטר.
באליפות אירופה עד גיל 23 שנערכה ביולי בקובנה שבליטא זכה במדליית ארד בקפיצה לגובה בתוצאה של 2.24 מטר.
באליפות העולם שנערכה באוגוסט בברלין שבגרמניה סיים במקום 25 בקפיצה לגובה בתוצאה של 2.20 מטר.
באליפות העולם שנערכה באוגוסט-ספטמבר בדאיגו שבקוריאה הדרומית סיים במקום 27 בקפיצה לגובה בתוצאה של 2.21 מטר.
באליפות העולם באולם שנערכה במרץ באיסטנבול שבטורקיה סיים במקום 15 בקפיצה לגובה בתוצאה של 2.22 מטר.
באליפות אירופה שנערכה ביוני בהלסינקי שבפינלנד סיים במקום 13 בקפיצה לגובה בתוצאה של 2.23 מטר.
באולימפיאדת לונדון שנערכה באוגוסט סיים במקום שמיני בקפיצה לגובה בתוצאה של 2.25 מטר.
באוניברסיאדת קאזאן שנערכה ביולי זכה במדליית כסף בקפיצה לגובה בשיא אישי חדש של 2.31 מטר.
באליפות העולם שנערכה באוגוסט במוסקבה שברוסיה סיים במקום 23 בקפיצה לגובה בתוצאה של 2.22 מטר.
באליפות העולם באולם שנערכה במרץ בסופוט שבפולין זכה במדליית כסף בשיא אישי חדש של 2.36 מטר, אחרי מועתז עיסא ברשם מקטר (2.38 מטר) ולפני אריק קינרד מארצות הברית (2.34 מטר).
באליפות אירופה שנערכה באוגוסט בציריך שבשווייץ זכה במדליית כסף בשיא אישי חדש של 2.33 מטר, אחרי בן ארצו בודן בונדרנקו (2.35 מטר) ולפני איוואן אוחוב מרוסיה (2.30 מטר).
באליפות אירופה בעולם שנערכה במרץ בפראג שבצ'כיה סיים במקום שישי בקפיצה לגובה בתוצאה של 2.28 מטר.
באליפות העולם שנערכה באוגוסט בבייג'ינג שברפובליקה העממית של סין סיים במקום 17 בקפיצה לגובה בתוצאה של 2.29 מטר.
באליפות העולם שנערכה במרץ בפורטלנד שבאורגון, ארצות הברית, סיים במקום שביעי בקפיצה לגובה בתוצאה של 2.29 מטר.
באליפות אירופה שנערכה ביולי באמסטרדם שבהולנד סיים במקום תשיעי בקפיצה לגובה בתוצאה של 2.24 מטר.
באולימפיאדת ריו דה ז'ניירו שנערכה באוגוסט סיים במקום רביעי בקפיצה לגובה בתוצאה של 2.33 מטר.
באליפות העולם שנערכה באוגוסט בלונדון שבממלכה המאוחדת סיים במקום 13 בקפיצה לגובה בתוצאה של 2.29 מטר.
באליפות אירופה שנערכה באוגוסט בברלין שבגרמניה סיים במקום חמישי בקפיצה לגובה בתוצאה של 2.24 מטר.
באליפות אירופה באולם שנערכה במרץ בגלאזגו שבממלכה המאוחדת זכה במדליית כסף בקפיצה לגובה בתוצאה של 2.26 מטר, יחד עם קונסטאדינוס בניוטיס מיוון, ואחרי ג'אנמרקו טאמברי מאיטליה (2.32 מטר).
באולימפיאדת טוקיו שנערכה ביולי-אוגוסט סיים במקום 14 בקפיצה לגובה בתוצאה של 2.25 מטר.
באליפות העולם שנערכה ביולי ביוג'ין שבאורגון, ארצות הברית, זכה במדליית ארד בקפיצה לגובה בתוצאה של 2.33 מטר, אחרי מועתז עיסא ברשם (2.37 מטר) ווו סאנג-הייוק מקוריאה הדרומית (2.35 מטר).
באליפות אירופה שנערכה באוגוסט במינכן שגרמניה זכה במדליית ארד בקפיצה לגובה בתוצאה של 2.27 מטר, אחרי ג'אנמרקו טאמברי (2.30 מטר) וטוביאס פוטיה מגרמניה (2.27 מטר).
באליפות אירופה באולם שנערכה במרץ באיסטנבול שבטורקיה זכה במדליית כסף בקפיצה לגובה בתוצאה של 2.29 מטר, אחרי דווה אמלס מהולנד (2.31 מטר) ולפני תומא קרמואה מבלגיה (2.29 מטר).
באליפות העולם שנערכה באוגוסט בבודפשט שבהונגריה סיים במקום 12 בקפיצה לגובה בתוצאה של 2.25 מטר.
באליפות העולם באולם שנערכה במרץ בגלאזגו שבממלכה המאוחדת סיים במקום 11 בקפיצה לגובה בתוצאה של 2.15 מטר.
אנדריי פלורין ראציו (ברומנית: Andrei Florin Rațiu; נולד ב-20 ביוני 1998) הוא כדורגלן רומני המשחק בעמדת המגן הימני בראיו ואייקאנו ובנבחרת רומניה.
ראציו נולד באיוד שברומניה ובגיל 6 עבר עם משפחתו להתגורר באראגון, ספרד.
הוא התחיל לשחק בקבוצת כדורגל מקומית ממנה עבר לאנדורה ובגיל 12 הצטרף לוויאריאל.
בקיץ הצטרף לויאריאל ג' וכעבור שנתיים לקבוצת המילואים.
ב-4 באוגוסט 2020 הושאל לדן האג מליגת העל ההולנדית במדיה רשם 12 הופעות.
ב-29 בינואר 2021 חזר לוויאריאל, אך לא רשם במדיה דקות משחק.
ב-4 באוגוסט 2021 חתם לשלוש שנים בווסקה מהליגה הספרדית השנייה.
ב-21 במאי 2022 הבקיע את שערו הראשון במדיה קבוצה בוגרת בניצחון 2-3 נגד ריאל סוסיאדד ב'.
ב-26 באוגוסט 2023 חתם לחמש שנים בראיו ואיקאנו מהלה ליגה.
ב-1 בנובמבר הוא ערך את הופעת הבכורה שלובקבוצה בניצחון 6–0 נגד אתלטיקו לוגונס במסגרת גביע המלך הספרדי.
ארבעה ימים לאחר מכן ערך את הופעת הבכורה שלו בליגה בתיקו 0-0 נגד ריאל מדריד.
ב-2 בספטמבר 2021 ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת רומניה בניצחון 0-2 נגד במסגרת מוקדמות מונדיאל 2022. ב-26 בספטמבר 2022 הבקיע את שער הבכורה שלו בנבחרת בהפסד 4-1 ל.
אנדריי ולדימירוביץ' קוזירב הוא מדינאי רוסי, שהיה הראשון לשמש כשר החוץ של הפדרציה הרוסית (1990–1996), שימש כחבר פרלמנט ב.
לאחר עזיבתו את הפוליטיקה פנה לעסקים.
מאז 2012 חי במיאמי, ארצות הברית, מבקר בקביעות את מדיניותו של ולדימיר פוטין ובאפריל 2025 הוכרז על ידי משרד המשפטים של רוסיה כ"סוכן זר" ואישיות בלתי רצויה במדינה.
הוא נולד ב-27 במרץ 1951 בבריסל (בלגיה), למשפחתו של מהנדס המשרד לסחר חוץ של ברית המועצות], ששהה בבלגיה עם משפחתו בנסיעת עסקים.
שניים מדודיו של קוזירב היו קולונלים בצבא הסובייטי.
בשנים 1968–1969 עבד כמתקין הרכבה במפעל לבניית מכונות בקומונאר שבפרברי מוסקבה.
ב-1974 סיים את לימודיו שם עם תואר ביחסים בין-לאומיים.
במשך תקופה מסוימת שהה בניו יורק במסגרת עבודת המשלחת הסובייטית ל.
ב-11 באוקטובר 1990, לפי הצעתו של יושב ראש מועצת השרים איוואן סילאייב, הוא מונה לשר החוץ של רוסיה והיה למעשה לשר החוץ הראשון של הפדרציה הרוסית.
הוא מונה מחדש ב-25 ביולי 1991 וב-23 בדצמבר 1992 אושרר שוב עם הקמת ממשלת הפדרציה הרוסית.
ב-14 בנובמבר 1991 בוריס ילצין אשרר את מינויו שוב.
בדצמבר 1991 השתתף בהכנת הסכמי בלובז' על פירוק ברית המועצות והקמת חבר המדינות, בספטמבר 1993, הוא אישר את הצו של הנשיא ילצין לפיזור קונגרס צירי העם והסובייט העליון של רוסיה.
ב-20 באוקטובר 1993, בצו נשיאותי, הוא מונה לחבר במועצת הביטחון של רוסיה.
בשנים 1991–1995 הוא קבע את מסלול מדיניות החוץ של רוסיה.
ליווה את הנשיא ילצין בביקוריו בארצות הברית בפברואר 1992 (שם חתם על ההצהרה בדבר כינון יחסים חדשים) וביוני אותה שנה, כאשר אומצה אמנת השותפות הרוסית-אמריקאית.
בינואר 1993, בהשתתפותו, נחתמה אמנת START II; בהסכמתה ובסיועה של ארצות הברית, רוסיה נותרה המעצמה הגרעינית היחידה מבין רפובליקות חבר המדינות לשעבר.
לאחר בחירתו של ביל קלינטון לנשיא ארצות הברית, פגישות הפסגה נמשכו בוונקובר (3–4 באפריל 1993) ובמוסקבה (12–15 בינואר, 10 במאי 1994).
ב-1994 הוא חתם על מסמך שותפות לשלום עם ברית נאט"ו ופיתח באופן פעיל את קשריה של רוסיה עם הארגון האירופי לביטחון.
בשנים 1993, 1994 ו-1995 השתתף במושבים של מועצת ים ברנץ ושם דגש על כינון יחסים עם דרום מזרח אסיה במסגרת ASEAN.
בתקופתו, ממשלת רוסיה סמכה על סיוע מערבי בביצוע רפורמות והתאכזבה ממה שקיבלה בתמורה: ב-1992, קרן המטבע הבין-לאומית סיפקה רק מיליארד דולר, זאת בהשוואה להזרמות כספים שמדינות המערב העבירו למדינות כמו פולין.
שר החוץ האמריקני לשעבר, ג'יימס בייקר, כינה את ההתייחסויות של קוזירב לעובדה שהממשל האמריקני ב-1991 הקדיש יותר מדי תשומת לב ליחסים עם ברית המועצות וגורבצ'וב, ולא עם רוסיה וילצין והדבר מנע לכאורה את יצירת "תוכנית מרשל" לרוסיה, הצדקה עצמית.
"תוכנית מרשל הייתה בלתי אפשרית לחלוטין באותה תקופה.
החברה האמריקאית לא יכלה לתמוך בו, לא אז ולא מאוחר יותר.
היה קשה מאוד מבחינה פוליטית להצדיק סיוע כלכלי לרוסיה, בה נלחמנו במשך 40 שנה", טען בייקר.
לבסוף, ב-9 בינואר 1996, הוא התפטר מתפקידו כשר החוץ של רוסיה, בעקבות בחירתו לחבר ב, בעקבות תוצאות הבחירות הפרלמנטריות ברוסיה 1995.
מדצמבר 1993 עד ינואר 2000 היה חבר הדומה הממלכתית של האספה הפדרלית של הפדרציה הרוסית כשנבחר מטעם מחוז מורמנסק מגוש המפלגות "הבחירה של רוסיה", שהורכב ממפלגות ימין ליברליות, ביוזמת יגור גאידר.
במרץ 1994, הוא היה חבר בקבוצת היוזמה ליצירת מפלגת הבחירה הדמוקרטית של רוסיה.
עד 11 בדצמבר 1994 היה חבר בסיעת "הבחירה של רוסיה", ולאחר מכן היה לעצמאי.
שימש כחבר בוועדה לעניינים בין-לאומיים וחבר בוועדת המשנה לשיתוף פעולה תרבותי, מדעי והומניטרי בין-לאומי.
בהמשך היה חבר ועדת התקציבים, המיסים, הבנקים והפיננסים (עד 1997) וחבר הוועדה לענייני הצפון.
בינואר 1998, הוא נבחר כחבר בדירקטוריון התאגיד האמריקאי ICN Pharmaceuticals ומאז ינואר 2000 שימש כסגן נשיא תאגיד התרופות הבין-לאומי ICN ומנכ"ל התאגיד למזרח אירופה.
מ-2007 עד 2012 הוא היה יו"ר מועצת המנהלים של חברת Investtorgbank.
ב-2012 היגר למיאמי והחלל לבקר בקביעות את מדיניות ממשלתו של ולדימיר פוטין.
ב-11 באפריל 2025, משרד המשפטים הרוסי כלל אותו במרשם "הסוכנים הזרים" ולמעשה הוגדר כמי שבגד במולדתו.
נשוי בפעם השלישית לילנה (ילידת 1968, מוסקבה), שהכירה את קוזירב ב-1993, כשהייתה מזכירה במשרד החוץ הרוסי; כעת היא עקרת בית.
מנישואים אלה יש להם בן, אנדריי (יליד 1997).
מנישואיו הראשונים, יש לקוזירב בת בשם נטליה, שלמדה בארצות הברית ומתגוררת שם.
אנדריי מיקולאיוביץ' שבצ'נקו (אוקראינית: Андрій Миколайович Шевченко; נולד ב־29 בספטמבר 1976) הוא מנהל ספורטיבי אוקראיני, המכהן כנשיא התאחדות הכדורגל האוקראינית מאז ינואר 2024.
בעברו היה מאמן כדורגל וכדורגלן, ששיחק בעמדת החלוץ.
הוא זכה בתואר כדור הזהב לשנת 2004 ונכלל על ידי פלה ברשימת 125 שחקני הכדורגל החיים הטובים בעולם.
הוא השני ברשימת המבקיעים של מילאן ומלך השערים של נבחרת אוקראינה.
שבצ'נקו מונה כמאמן נבחרת אוקראינה בכדורגל ביולי 2016, לאחר כישלון הנבחרת האוקראינית ביורו 2016 ושימש כמאמן עד יולי 2021, בזמן זה הוביל את הנבחרת לרבע גמר יורו 2020.
שבצ'נקו נולד בדווירקיבשינה, כפר קטן במחוז קייב.
שבצ'נקו היה בן 9 בלבד כאשר התרחש אסון צ'רנוביל, וכפרו הושפע מהקרינה שנגרמה מכיוון ששכן לא הרחק מהעיר צ'רנוביל.
משפחתו, כמו משפחות רבות אחרות באזור, נטשה את המקום ועברה להתגורר במקום אחר.
בילדותו היה מתאגרף והתחרה בליגת הילדים, אולם הוא החליט לעזוב את התחום בגיל צעיר ולעבור לשחק כדורגל.
שבצ'נקו נכשל במבחן הכדרור כאשר ניסה להתקבל לבית ספר יוקרתי לכדורגל בקייב, אולם זמן מה לאחר מכן הוא צד את עינו של סקאוט של המועדון דינמו קייב כאשר הרשים בטורניר נוער מקומי, והוחתם בקבוצת הנוער.
בקבוצה הפך שבצ'נקו להצלחה כבירה ונחשב לשחקנה הטוב ביותר במחלקה הצעירה.
הפריצה הראשונה הגדולה שלו הייתה בטורניר איאן ראש המתקיים בוויילס לנוער עד גיל 14. הוא סיים כמלך השערים בטורניר.
איאן ראש בעצמו הביא לו את נעליו שלו כפרס על הזכייה בטורניר כמלך השערים.
בגיל 17, בעונת 1992/1993 היה שבצ'נקו מלך השערים של קבוצת המילואים של דינמו קייב, עם 12 שערים, וערך באוקטובר 1994 את הופעת הבכורה שלו בקבוצה הבוגרת של המועדון.
כבר לאחר מספר חודשים קידם אותו ולרי לובנובסקי, מאמנה ושחקנה האגדי של האלופה האוקראינית, לקבוצה הבכירה של דינמו קייב, והוא אף צורף לנבחרת האולימפית של אוקראינה.
בעונת קודם לקבוצת הבוגרים של דינמו קייב, ובשנים הבאות הוביל אותה להישגים חסרי תקדים והראה יכולת פנומנלית בכיבוש שערים.
בשנת 1997 הגיעה דינמו קייב עד לרבע גמר ליגת האלופות.
בשלב הבתים כבש שלושער במחצית הראשונה מול ברצלונה באחד המשחקים הגדולים ביותר בקריירה שלו והוביל את קייב לניצחון באצטדיונה הביתי של ברצלונה, קאמפ נואו, 0:4. ברבע הגמר פגש את יובנטוס, שהדיחה את דינמו קייב והגיעה עד לגמר, בו הפסידה לריאל מדריד.
העונה העוקבת הייתה אף היא מוצלחת עבורו, כאשר 11 השערים שהבקיע סייעו לאלופת אוקראינה להעפיל עד לחצי הגמר ליגת האלופות.
ברבע הגמר הדיחה הקבוצה, בעזרת שלושה שערים שלו, את ריאל מדריד.
דינמו קייב עלתה לחצי הגמר, שם כבש שבצ'נקו צמד במשחק הראשון מול באיירן מינכן, במשחק אשר הסתיים בתוצאה 3-3. במשחק הגומלין ניצחה באיירן והעפילה לגמר, בו הפסידה למנצ'סטר יונייטד.
בשתי העונות האלו פרץ לתודעה העולמית ביחד עם חברו להתקפה, סרהי רברוב.
בשנת 1999 חתם שבצ'נקו במועדון הפאר האיטלקי מילאן.
עבור העברתו שילמה הקבוצה לדינמו קייב 25 מיליון דולר.
המעבר לצ'לסי, ההשאלה למילאן ופרישתו
בשנת 2006 רכשה צ'לסי את שבצ'נקו תמורת 30 מיליון ליש"ט שהעבירה למילאן.
שבצ'נקו נימק את המעבר ברצונו שילדיו יגדלו בסביבה שלומדים בה אנגלית, לכן עבר להתגורר באנגליה.
עונתו הראשונה () בצ'לסי הייתה לא יציבה.
שבצ'נקו התקשה לשחזר את יכולתו ממילאן.
הוא סיים אותה עם 14 שערים בכל המסגרות.
עונתו השנייה (עונת ) בקבוצה החלה אף היא ברגל שמאל והוא מצא עצמו במשחקים רבים על הספסל.
גם חילופי המאמנים בחודש ספטמבר, כאשר ז'וזה מוריניו פוטר ואת מקומו תפס המאמן הישראלי אברהם גרנט, לא הביאו עימם שינוי עבור שבצ'נקו.
מפני שלא הצליח לבסס את מעמדו בצ'לסי, הושאל שבצ'נקו למילאן באוגוסט 2008. בתום העונה במילאן ובעקבות מעברו של מאמן מילאן, קרלו אנצ'לוטי, לצ'לסי, חזר שבצ'נקו גם הוא לצ'לסי, והספיק לשחק במשחקי האימון של הקבוצה בקיץ.
עם זאת, לקראת סיום חלון ההעברות הוא חזר לקבוצת נעוריו, דינמו קייב.
ביולי 2012 הודיע שבצ'נקו על פרישתו מכדורגל.
בספטמבר 2013 השתתף שבצ'נקו, שהיה חובב גולף, לראשונה בטורניר גולף בעיר חארקוב שבאוקראינה.
בפברואר 2016, מונה לעוזר מאמן ב.
במדי נבחרת אוקראינה רשומות לזכות שבצ'נקו 101 הופעות ו-45 שערים.
הוא הוביל את אוקראינה בפעם הראשונה בתולדותיה למונדיאל 2006 בגרמניה, ובמונדיאל עצמו אוקראינה הגיעה לרבע הגמר שם הפסידה 0–3 לאיטליה.
הוא מלך השערים בכל הזמנים במדי נבחרת אוקראינה.
ביולי 2016, מונה שבצ'נקו למשרת מאמן נבחרת אוקראינה בכדורגל, זאת לאחר הדחתה המוקדמת של הנבחרת האוקראינית בשלב הבתים של יורו 2016.
ב-7 בנובמבר 2021 מונה למאמנה של גנואה מהסרייה א.
כבר ב-15 בינואר 2022 פוטר שבצ'נקו מתפקידו לאחר שגנואה ניצחה משחק אחד והפסיד שבעה בחודשיים בהן היה בתפקיד.
בינואר 2024 נבחר לנשיא התאחדות הכדורגל האוקראינית.
החלוץ המצטיין בליגת האלופות (1): 1999
השחקן הזר המצטיין בליגה האיטלקית (1): 2000
כדורגלן השנה באוקראינה (1): 1997
מלך השערים של הליגה האוקראינית (1): 1998/99
עיטור מסדר ההצטיינות של אוקראינה (קיבל את כל שלוש הדרגות של העיטור)
חבר בהיכל התהילה של הכדורגל האיטלקי
רויאל ספורטינג קלוב אנדרלכט (Royal Sporting Club Anderlecht או בקיצור RSC Anderlecht) הידוע גם בקיצור כאנדרלכט הוא מועדון כדורגל בלגי ששייך רשמית לבירת בלגיה, בריסל שם הוא ממוקם בפרוור אנדרלכט, שעל שמו הוא קרוי.
המועדון משחק בליגת העל הבלגית, והוא המועדון המצליח ביותר בבלגיה כאשר הוא מחזיק בשיא האליפויות בבלגיה (34), בשיא של 5 אליפויות ברצף בין השנים 1963–1968, וגם במספר רב של גביעים מקומיים אחרים.
הוא הוקם בשנת 1908, והאצטדיון הראשון בו שיחקה הקבוצה נקרא "סטאד אמיל ורסה" שהוקם בשנת 1917. בעונת 1921/1922 שיחק לראשונה בליגה הבכירה בבלגיה, ובעונת 1946/1947 זכתה באליפות הראשונה שלה.
כמו כן לאנדרלכט עבר עשיר בהופעות באירופה כאשר זכתה בגביע אירופה למחזיקות גביע פעמיים בשנים 1976 ו-1978, בגביע אופ"א לעונת 1982/1983, ובגביע הסופר קאפ האירופי בשנים 1976, 1978.
בשנת 1983 נבנה אצטדיונה מחדש.
תכולת האצטדיון, 22,500 מקומות ישיבה.
המועדון משחק בצבעים סגול ולבן.
למועדון יריבות היסטורית מקומית עם המועדונים הבלגים קלאב ברוז' וסטנדרד לייז'.
הקבוצה הוקמה בשם "Sporting Club Anderlechtois" ב-27 במאי 1908 על ידי קבוצת אוהדי כדורגל בבית-קפה בפרבר, "קפה קונקורדיה", הממוקם ברחוב מרכזי בפרבר אנדרלכט בבריסל.
במשחקה הראשון ניצחה הקבוצה את קבוצת אינסטיטוט סיינט ג'ורג' 8–11. היא הצטרפה לראשונה לליגה הרשמית תחת ההתאחדות הבלגית בעונת 1909/1910, והתחילה בליגה הנמוכה ביותר, הליגה השלישית המחוזית בבלגיה.
בסיום עונת 1912/1913 עלתה לליגה השנייה.
בעונה הבאה הליגה הוקפאה עקב מלחמת העולם הראשונה, וחזרה לפעילות רק בעונת 1919/1920. פופולריות הקבוצה עלתה בשנים אלו ובשנת 1917 היא עברה לאצטדיון חדש בפארק אסטריד, שנקרא סטאד אמיל ורסה, על שם מנהל הקבוצה הראשון, התעשיין אמיל ורסה.
בסיום עונת 1920/1921 אנדרלכט עלתה לליגה הבלגית הבכירה, בפעם הראשונה בהיסטוריה שלה.
ב-14 העונות הבאות התנדנדה אנדרלכט בין הליגה הראשונה לשנייה, כאשר ירדה ארבע פעמים (ב-1923, 1926, 1928 ו-1931), ועלתה ארבע פעמים (ב-1924, 1927, 1929, 1935), ובפי יריבותיה רויאל אוניון סן-ז'ילואז ודרינג קלאב בריסל כונתה בכינוי המלגלג "מועדון עלייה" ("Lift Club").
מאז עלייתה בשנת 1935 ועד היום, נשארה אנדרלכט בליגה הבכירה.
עם החתמת ג'ף מרמאנס החלוץ מטובנטיה ב-1942 תמורת סכום שיא לאותה תקופה של 125 אלף פרנקים בלגים, הפכה לאט אנדרלכט לקבוצה המתמודדת בחלק העליון של הטבלה, ובעונת 1946/1947 זכתה באליפות הראשונה שלה (מאז ועד עונת 2019/2020 לא סיימה אנדרלכט מחוץ לשישייה הראשונה בליגה הבכירה).
הצלחתה בליגה המשיכה בשנות ה-50 עם זכייה של בשישה תארים (מתוכם שלושה ברצף) בין העונות 1949/1950 ועד 1955/195, וב-2 נוספות בעונות 1958/1959 ו-1961/1962. בשנות ה-60 המאוחרות יותר תחת הדרכתם של פייר סינבאלדי ואנדראס ברס זכה המועדון ב-5 אליפויות רצופות (מ-1963/1964 ועד 1967/1968), מה שנשאר עד היום לשיא אליפויות רצופות בבלגיה.
בעונת 1982/1983 מונה כוכב העבר של הקבוצה ואן הימסט למאמן, והיא זכתה בגביע אופ"א לעונה זו אחרי שניצחה את בנפיקה ליסבון הפורטוגלית 1–2 בסיכום שני משחקים, כמו כן שופץ אצטדיונה הישן ושמו שונה ל"אצטדיון קונסטנט ונדן סטוק" על שם יושב ראש המועדון.
בליגה סיימה הקבוצה רק במקום השני, אחרי סטנדרט ליאז'.
בעונת 1983/1984 הגיע לגמר גביע אופ"א פעם נוספת אך הפעם הפסידה לטוטנהאם הוטספר בגמר.
במהלך שלבי הנוקאאוט ניצחה את נוטינגהאם פורסט, כשהמשחק הסתיים בתוצאה 2–3 אחרי הארכה, אחרי שהקבוצה קיבלה פנדל מפוקפק מהשופט, שהתברר לאחר מכן כמעשה שוחד של הקבוצה ששילמה לו 27 אלף פאונד על מנת שיעזור לה לעבור לשלב הגמר.
אחרי 3 עונות ברציפות שסיימה כסגנית, הסגולים-לבנים זכו באליפות ה-18 שלה בעונת 1984/1985, 11 נקודות מעל הסגנית קלאב ברוז'.
בעונת 1985/1986 זכתה הקבוצה פעם נוספת באליפות, אך הפעם רק לאחר פלייאוף אליפות שכלל צמד משחקים נגד ברוז'.
בהמשך זכתה הקבוצה באליפות ה-20 שלה במחזור האחרון של עונת 1986/1987, לאחריה איבדה שחקנים משמעותיים כמו פרנקי ורקוטרן, אנזו שיפו, וחואן לוצאנו.
קבוצה מוחלשת זו סיימה רק במקום הרביעי בעונת 1987/1988 בהדרכת המאמן ריימונד גואתאלס, אך כן הצליחה לזכות בגביע הבלגי בפעם השישית, אחרי ניצחון 0–2 בגמר על סטנדרט ליאז'.
כמו כן זכתה בגביע עונה אחת לאחר מכן עם ניצחון זהה של 0–2 על סטנדרט פעם נוספת, אך סיימה רק במקום השני בליגה ולא הצליחה לזכות שוב באליפות.
בשנות ה-90, הגיעה אנדרלכט לגמר אירופי נוסף של גביע אירופה למחזיקות גביע, אך הפסידה לסמפדוריה 2-0 אחרי הארכה.
בהמשך לא הצליחה לשחזר את הצלחתה האירופית והגיעה רק עד לרבע גמר גביע אופ"א בעונות 1990/1991 ו-1996/1997. בעשור זה זכתה הקבוצה ב-4 אליפויות נוספות, ובגביע אחד.
בשנות ה-2000 זכתה אנדרלכט ב-5 אליפויות נוספות, והגיעה למניין של 29 אליפויות ב-2007, ובנוסף זכתה בגביע מקומי אחד ב-2008.
בתחילת שנות ה-2010, בעונת 2009/2010 זכתה אנדרלכט באליפות ה-30 שלה, ובעונת 2011/2012, עשתה הענקית הבלגית שיא בכך שסיימה בפעם הראשונה בהיסטוריה בתור קבוצה בלגית וגם הקבוצה היחידה עד כה בליגה האירופית שסיימה עם מקסימום הנקודות בבית אירופי כשניצחה את כל המשחקים שלה נגד היריבות לוקומוטיב מוסקבה, שטורם גראץ וא.א.ק.
באותה עונה זכתה אנדרלכט באליפות ה-31 שלה, וב-2012 הוסיפה עוד גביע סופר קאפ הבלגי, העשירים בהיסטוריה שלה.
בשתי העונות הבאות שחזרה את הצלחתה המקומית וזכתה באליפות ה-32 וה-33 שלה ובגביעי הסופר קאפ ה-11 וה-12 שלה.
בעונת 2016/2017 זכתה אנדרלכט פעם נוספת באליפות ה-34 שלה והגדילה את השיא, והוסיפה תואר סופר קאפ מקומי עם הזכייה ה-13 בתואר.
בעונות 2017/2018 ו-2018/2019 לא הצליחה לשחזר את הצלחתה וסיימה במקום השני והרביעי בליגה ונכשלה במפעל הגביע המקומי.
בשנת 2019 שונה שם המגרש הביתי שלה ל"אצטדיון לוטו פארק" מטעמים מסחריים.
עונת 2019/2020 סומנה כעונה הרעה ביותר של אנדרלכט מאז זכייתה באליפות הראשונה, כאשר סיימה במקום השמיני בליגה ולא הצליחה להשיג אפילו כרטיס למפעלים האירופיים, והוא הנמוך ביותר שלה מאז 1947 (לראשונה סיימה מחוץ לשישייה הראשונה בליגה הבכירה).
אנדרייאן גריגורייביץ' ניקולאייב היה טייס סובייטי, בן לעם הצ'ובאשי, שהתפרסם כקוסמונאוט השלישי.
אנדרייאן ניקולאייב נולד בכפר שוֹרשֶלי Шоршелы (בצ'ובאשית: שורשל Шуршăл) שברפובליקה האוטונומית הצ'ובאשית כאחד מששת ילדיה של משפחת איכרים.
לאחר סיום בית הספר התחיל לימודי רפואה בבית הספר לאחיות אך עזב כדי להרשם לפי דוגמת אחיו איוואן, שהיה יערן, לבית הספר לתעשיית היערות בעיר מרינסקי–פוסאד (סנטרבארי).
בהמשך נסע לעבוד כטכנאי יערן בקרליה הרחוקה בין השנים 1947–1950. כשגויס לצבא הסובייטי התקבל ליחידת נ.
ולאחר מכן בין אוגוסט 1951 -1954 לבית הספר הצבאי של חיל האוויר בעיר פרונזה שם סיים כקצין טיס.
מאוחר יותר למד באקדמיה להנדסה אווירית ע"ש ניקולאי ז'וקובסקי במוסקבה אותה סיים בשנת 1968. בין השנים 1955 – 1960 שירת ביחידות שונות של חיל האוויר באזור מוסקבה.
במרץ 1960 נבחר לקבוצה הראשונה של טייסי חלל במסגרת תוכנית החלל הסובייטית.
הצטיין בעת האימונים בכוח הסיבולת האדיר שהפגין וכונה משום כך "איש הברזל".
לקח חלק פעיל בשני פרויקטים עיקריים של טיסה בחלל: ווסטוק 3, ומאוחר יותר סויוז 9. היה לטייס הראשון שבילה יותר מיממה בחלל.
ב-11 – 14 באוגוסט 1962 נשלח לחלל בחללית ווסטוק 3 ושהה שם במשך 95 שעות תוך ביצוע 64 הקפות מסביב לכדור הארץ.
זאת הייתה גם טיסת החלל הראשונה שממנה שודרו תמונות בטלוויזיה.
יום אחריו נשלחה גם החללית ווסטוק 4, מאוישת על ידי הקוסמונאוט פאבל פופוביץ'.
ימים אחדים אחרי חזרתם לארץ שניהם קיימו מסיבת עיתונאים מפורסמת שבה השתתפו חמשת אלפים עיתונאים.
החל משנת 1966 התחיל להתאמן במסגרת התוכנית לטיסה לירח.
כעבור 3 שנים ב-1 – 19 ביוני 1970 טס שנית בחלל כחבר בצוות של סויוז 9 יחד עם ויטאלי סבסטיאנוב.
בהזדמנות זו נשאר בחלל 18 יום, באותם הימים שיא להישארות בתנאי חוסר כבידה.
אחרי הנחיתה לכדור הארץ סבל מתשישות עם קושי בהליכה.
מצב זה של קושי להסתגל בחזרה לתנאי כדור הארץ כונה "אפקט ניקולאייב".
מניעת אפקט זה הפכה ליעד חשוב בתוכניות הבאות לאיוש תחנות חלל.
ניקולאייב התחתן במוסקבה ב-3 בנובמבר 1963 עם הקוסמונאוטית הראשונה ולנטינה טרשקובה, אותה הכיר תוך כדי האימונים לטיסות.
הובלטה מעורבותו, ברוח הזמן, של מנהיג המפלגה ניקיטה חרושצ'וב בארגון החתונה ובתעמולה סביבה.
.אחרי החתונה שכונתה "החתונה הקוסמית", קיבל הזוג הטרי מפתחות לדירת פאר בפרוספקט קוטוזובסקי היוקרתי.
בשנת 1964 נולדה לזוג בת בשם ילנה, לימים רופאה.
חיי הנישואין לא עלו יפה אך הזוג נפרד רשמית רק בשנת 1982.
ניקולאייב מילא תפקידים בכירים בתוכנית החלל הסובייטית – בין השנים 1963–1968 ניהל את יחידת טייסי החלל ובין 1968 לספטמבר 1992 היה סגן מנהל המרכז לאימוני הקוסמונאוטים ע"ש יורי גגארין (משנת 1974 סגן - מנהל ראשון).
ב-22 בינואר 1969 בעת נסיעה לטקס לכבוד הקוסמונאוטים בקרמלין, ירה קצין בשם ויקטור איליין 16 כדורים משני אקדחים ברכב שבו נמצאו ניקולאייב, אשתו ולנטינה, והעמיתיו הקוסמונאוטים אלכסיי לאונוב וגאורגי ברגובוי.
המתנקש חשב שירה ברכבו של ליאוניד ברז'נייב, המנהיג של המפלגה הקומוניסטית הסובייטית.
נהג הרכב נהרג בעוד היושבים האחרים ניצלו.
ניקולאייב עצמו נפצע קל מאוד בגבו.
בשנת 1970 ניקולאייב טס לחלל בפעם השנייה כמפקד חללית סויוז 9. הצוות שהה בחלל 17 ימים ונחת בהצלחה.
לאחר סיום הטיסה אדריאנוב התלונן על השלכות בריאותיות שלקח זמן עד שהלשכות שהות ארוכה יחסית בחלל נעלמו.
היה חבר בסובייט העליון של ברית המועצות בקדנציות ב-6 עד 11. כמו כן בין השנים 1990– 1993 נבחר ניקולאייב לחבר בפרלמנט הסובייטי החדש - קונגרס נבחרי העם של ברית המועצות שהפך ב-1991 לקונגרס נבחרי העם של הפדרציה הרוסית.
ניקולאייב הגיע לדרגת גנרל מיור, קיבל פעמיים את התואר גיבור ברית המועצות וכמו כן הוענקו לו העיטורים "לנין" ו"הכוכב האדום".
כמו כן קיבל עיטורים גבוהים ביותר של מונגוליה, בולגריה ווייטנאם ומדליות של ארצות נוספות.
היה אזרח כבוד של הרפובליקה הצ'ובשית.
כמו כן מכתש על הירח נקרא ניקולאייב לכבודו.
ניקולאייב קיבל בין השאר את הפרס ע"ש דניאל ופלורנס גוגנהיים ואת פרס לנין בשנת 1981. כמו כן היה חבר באקדמיה הבינלאומית לאסטרונאוטיקה.
בשנת 1999 כשמלאו לו 70 יוצר מותג חדש של וודקה על שמו.
הוא נפטר ב-3 ביולי 2004 מהתקף לב בזמן שהנחה אירוע ספורטיבי בעיר צ'בוקסרי, בירת מולדתו, צ'ובשיה.
מיוזמת נשיא צ'ובשיה, ניקולאי פיודורוב, הקוסמונאוט, אחד האישים הבולטים של העם הצ'ובאשי, נקבר בטקס ממלכתי בכפרו שורשלי.
זאת בניגוד לרצון בתו היחידה, ילנה מיורובה, תושבת מוסקבה, שביקשה שייטמן ב"עיירת הכוכבים" של הקוסמונאוטים בבירת רוסיה.
ב-25 ביוני 2005 נחנך על קברו של ניקולאייב קפלה בעלת גובה של 16 מ', בטקס ממלכתי ודתי נוצרי אותודוכסי.
בשנת 2001 נחנך בכפר גם מוזיאון טיסות החלל המהווה בימינו חלק מקופמלקס הכולל את הקפלה, את "דרך הקוסמונאוטים", בית הוריו של ניקולאייב ופארק ציבורי שנקרא על שמו.
אנדריאן ניקולאייב כתב שני ספרים, "חוזרים למסלול", ו"הקוסמוס – דרך אינסופית".
אנדרניק אסקנדריאן (בארמנית: Անդրանիկ Իսքանտարեան; נולד ב-31 בדצמבר 1951) הוא כדורגלן איראני-אמריקאי ממוצא ארמני.
אסקנדריאן שיחק במונדיאל 1978 במדי נבחרת איראן.
זמן קצר לאחר מכן, בתחילת עונת 1979, עבר לשחק בקבוצה המובילה בארצות הברית באותה תקופה, ניו יורק קוסמוס.
בשנת 1984, עבר אסקנדריאן לניו יורק אקספרס מליגת ה-MISL, שבה שיחק במשך כמה שנים.
אסקנדריאן קיבל אזרחות אמריקאית ב-1984. בנו, אלקו, היה כדורגלן מקצועני אף הוא.
אנדרס אינייסטה לוחאן (ספרדית: Andrés Iniesta Luján; נולד ב-11 במאי 1984) הוא כדורגלן עבר ספרדי ששיחק בעמדת הקשר המרכזי.
אינייסטה בילה את מרבית שנות הקריירה שלו בקבוצת ברצלונה, ואף שימש כקפטן הקבוצה במשך שלוש עונות.
אינייסטה הגיע לאקדמיה דרך בית הספר "לה מאסיה".
הוא ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה הבוגרת בשנת 2002, בגיל 18. בעונת הפך לשחקן קבוע בהרכב של פרנק רייקארד.
אינייסטה היה חלק בלתי נפרד מהזכייה ההיסטורית בשישה תארים בשנת .
אינייסטה שיחק בנבחרות ספרד עד גיל 16, 19 ו-21, לפני שהחל לשחק בנבחרת ספרד הבוגרת ב-.
אינייסטה זומן לסגל הנבחרת למונדיאל 2006, אך שיחק משחק אחד בלבד.
הוא עזר לספרד להעפיל ליורו 2008, והיה חלק חשוב מאוד בזכייה שלהם בטורניר, ואף היה חלק מהנבחרת שבחרה אופ"א כמצטייני הטורניר.
אינייסטה היה שחקן מפתח בנבחרת ספרד במונדיאל 2010, ואף הבקיע את שער הניצחון של נבחרתו בטורניר, נגד , בהארכת הזמן בדקה ה-116, שבסופו של דבר בזכותו זכתה נבחרתו בגביע הנחשק ובתואר היוקרתי.
הוא נבחר לאיש המשחק ולחלק מנבחרת האולסטאר של הטורניר.
הוא גם נבחר לאיש המשחק בשני משחקים אחרים ששיחק באותו הטורניר.
אינייסטה מכונה לעיתים "המהנדס" ו"האדריכל" בשל יכולתו לייצר מצבי הבקעה בעזרת מסירות וצורת המשחק היצירתית שלו.
במהלך הקריירה זכה בתארים רבים, ובהם ארבעה טורנירי ליגת האלופות, שמונה אליפויות ספרד, יורו 2008, מונדיאל 2010 ויורו 2012, שבו נבחר על ידי אופ"א לשחקן המצטיין של הטורניר.
אינייסטה הוא השחקן היחיד בהיסטוריה של הכדורגל שזכה בתואר הכדורגלן המצטיין בגמר מונדיאל, בגמר יורו, ובגמר ליגת האלופות.
נבחר לקשר התקפי בהרכב השלישי של הרכב כל הזמנים.
אינייסטה נולד בכפר קטן בשם פואנטלביה, שממוקם במחוז אלבסטה שבקהילה האוטונומית קסטיליה-לה מנצ'ה.
בעת ששיחק בטורניר עם קבוצת הנוער של אלבסטה בעיר ברונט משך אינייסטה את תשומת הלב של סקאוטים רבים של מועדוני כדורגל בספרד.
הוריו של אינייסטה הכירו את אנריקה אוריזאולה, שהיה מאמן קבוצת הילדים של ברצלונה, והוא שכנע אותם לנסוע ולהתרשם מאקדמיית הכדורגל של ברצלונה.
אינייסטה נסע יחד עם הוריו לברצלונה וביקר בלה מאסיה.
הנסיעה שכנעה את הוריו לרשום אותו ללימודים באקדמיה.
אינייסטה אמר:"לקחתי מאוד קשה את הפרידה מההורים שלי וההישארות לבד בברצלונה.
אינייסטה החל לשחק באקדמיית הכדורגל של ברצלונה בגיל 12. בעונת זכה עם ברצלונה עד גיל 15 בגביע נייקי, שם תפקד בקפטן והבקיע את שער הניצחון בדקה האחרונה של המשחק.
אינייסטה נבחר לשחקן המצטיין של הטורניר.
הגביע הוענק על ידי אחד מהשחקנים שאינייסטה הכי העריץ, אחד מכוכבי הקבוצה ומאמנו של אינייסטה בעתיד, פפ גווארדיולה.
גווארדיולה נתן לאינייסטה הצעיר תמונה שלו חתומה על ידו, ובערך באותו הזמן, גווארדיולה אמר לצ'אבי: "אתה תחליף אותי, אבל הוא (אינייסטה) יחליף את שנינו".
כמאמן, גווארדיולה הגשים את התחזית שלו, כאשר זכה עם צ'אבי ואינייסטה בטרבל בעונת .
בגיל 16 הפך אינייסטה לשחקן מפתח בהרכב של ברצלונה אתלטיק.
ב-29 באוקטובר 2002 ערך אינייסטה את הופעת הבכורה שלו בקבוצה הבוגרת תחת המאמן לואי ואן חאל בניצחון 0:1 של ברצלונה על הקבוצה הבלגית קלאב ברוז' במסגרת ליגת האלופות.
בעונת רשם אינייסטה עשר הופעות ליגה, חמש מהן בהרכב הפותח ושער אחד עם ברצלונה הבוגרת, שהגיעה עד למקום השני בליגה הספרדית.
בעונת השתתף אינייסטה ב-37 מתוך 38 משחקי ליגה, יותר מכל שחקן בקבוצה באותה עונה, אך 25 מהם היו כמחליף.
באותה עונה שבסופהּ זכתה ברצלונה בליגה הספרדית הבקיע אינייסטה 2 שערים.
עונת הייתה עונה טובה לאינייסטה.
כאשר אדמילסון נפצע, תפס אינייסטה את מקומו בהרכב הפותח.
מאוחר יותר גם צ'אבי נפצע, ואינייסטה קיבל את המושכות.
אינייסטה שיחק בהרכב הפותח ברוב המשחקים והראה יכולת גבוהה מאוד.
העונה שלאחריה היוותה המשך מגמת העלייה ביכולתו של אינייסטה.
הוא תפס את מקומו של אדמילסון בהרכב, למרות כשירותו, והיה חבר בשלישייה שנקראה "המהנדסים", יחד עם דקו וצ'אבי.
בליגת האלופות באותה עונה ערך 11 הופעות, הכוללות החלפה של אדמילסון במחצית בגמר ליגת האלופות נגד ארסנל.
תרומתו הרבה של אינייסטה לברצלונה באותה עונה גרפה שבחים רבים מצד מאמנו, פרנק רייקארד.
בעונת זכה אינייסטה לתשואות רבות על נכונותו לשחק בכל עמדה בהרכב של ברצלונה.
ב-22 באוגוסט 2006 הרים אינייסטה את גביע ז'ואן גאמפר כקפטן הקבוצה, לאחר ניצחונה של קבוצתו 4:0 על באיירן מינכן הגרמנית.
הוא שיחק לראשונה כקיצוני שמאלי בשני משחקי ליגת האלופות נגד לבסקי סופיה כאשר מצא את הרשת פעמיים במשחקים אלו.
על אף שבאותה עונה שיחק תחת המאמן פרנק רייקארד, וזאת נחשבת לעונה לא מוצלחת עבור קבוצתו, עד היום זאת נחשבת לאחת מהעונות הטובות בקריירה שלו.
עם עזיבתו של לודוביק ז'ולי בפגרת הקיץ של 2007, אינייסטה עבר ממספר חולצה 24 למספר 8 – המספר המועדף עליו.
ב-19 ביולי 2007 דיווח העיתון הספרדי "מארקה" כי אינייסטה צפוי לעבור ליריבה המושבעת של ברצלונה, ריאל מדריד, שהייתה מוכנה לשלם עבורו כ-60 מיליון אירו, שהיה סעיף השחרור שלו.
אינייסטה מיהר להכחיש את השמועות ואמר:"אמרו לי את זה ואני מאוד מופתע שאני לא יכול לעשות כלום בקשר לזה.
אני רוצה להישאר כאן (בברצלונה).
כשאני אומר שאני רוצה לפרוש כאן אז אני אומר את זה מכל הלב ובאמת מתכוון לזה.
הכוונות שלי הן מעל הכל".
ב-25 בינואר 2008 הוארך חוזהו בברצלונה עד 2014, וסעיף השחרור שלו נעמד על כ-150 מיליון דולר.
לפי מגזין הכדורגל הספרדי "דון בלון", אינייסטה היה ממקום במקום החמישי כשחקן הספרדי הטוב ביותר בליגה הספרדית בעונת ובמקום הרביעי בעונת במערכת הדירוג השנתית של המגזין.
הוא גם ממוקם במקום ה-9 יחד עם דוד וייה עם 37 קולות כל אחד בבחירת כדורגלן השנה בעולם בשנת 2008. באותה שנה היו בעשיריה הראשונה עוד 3 מחבריו לקבוצה: ליונל מסי, סמואל אטו וצ'אבי.
בחודש ספטמבר 2008, לאחר עזיבתו של רונאלדיניו למילאן, שהיה קפטן המשנה של הקבוצה, סגל הקבוצה החליט על קפטנים חדשים לקבוצה.
קרלס פויול נשאר הקפטן הראשון, צ'אבי הפך לקפטן השני, ויקטור ואלדס הפך לקפטן השלישי ואינייסטה נבחר לקפטן הרביעי.
כך, הפכו כל הקפטנים של ברצלונה לתוצרים של מחלקת הנוער.
באמצע חודש נובמבר באותה שנה, נפצע אינייסטה וסבל מפציעה ברגל והיה צפוי לחזור כ-6 שבועות לאחר הפציעה.
אולם, הוא לא רצה לחזור בכושר חלקי, ולבסוף חזר לשחק רק ב-3 בינואר 2009, כחודשיים אחרי הפציעה, כאשר נכנס כמחליף בדקה ה-65 במשחק נגד מיורקה, וכבר אחרי 10 דקות כבש אינייסטה שער מכריע והשלים קאמבק בקאמפ נואו.
הופעותיו באותה עונה קיבלו שבחים רבים.
אינייסטה קיבל תשואות רבות מצד הצוות המקצועי של ברצלונה וגם מצד מאמנים ושחקנים בקבוצות נגדן שיחק אינייסטה.
ב-7 בינואר ענד אינייסטה לראשונה את סרט הקפטן, במשחק שמינית גמר גביע המלך נגד אתלטיקו מדריד, בו קבוצתו ניצחה 1–3.
ב-5 בפברואר אותה שנה ערך אינייסטה את הופעתו ה-250 במדי ברצלונה במשחק במסגרת גביע המלך מול מיורקה.
אינייסטה נפצע שוב במשחק מול מאלגה, אך חזר למגרשים במשחק הראשון של רבע גמר ליגת האלופות בניצחון הגדול של קבוצתו - 4:0 מול באיירן מינכן.
חברו של אינייסטה לקבוצה באותו הזמן, סמואל אטו, אמר על אינייסטה:"הוא השחקן הטוב ביותר בעולם, כל פעם שהוא על המגרש הוא יוצר מופע".
ב-6 במאי 2009 כבש אינייסטה בדקה ה-93 את שער השיווין של ברצלונה נגד צ'לסי בחצי גמר ליגת האלופות, שער שהעלה את קבוצתו לגמר לאחר 0:0 במשחק הבית ו-1:1 במשחק החוץ.
ביומן שהוא פרסם בסוף העונה, "Un Any Al Paradis", הוא כתב:"אני לא מחובר לבעיטה הזאת מבחוץ, מקצה הנעל שלי, אלא מבפנים.
הבעיטה הזאת הייתה בכל הכוח, מכל הלב".
שער זה שלח את ברצלונה למשחק גמר ליגת האלופות נגד מנצ'סטר יונייטד, אשר נערך בסטאדיו אולימפיקו שברומא.
לפני הגמר, מאמן מנצ'סטר יונייטד, אלכס פרגוסון אמר:"אני לא אובססיבי עם מסי, אינייסטה הוא הסכנה, הוא פנטסטי, הוא עושה את עבודת הצוות בדרך של מסירות, התנועה שלו והיכולת ליצור מרחב לא תיאמן...
הוא כל כך חשוב עבור ברצלונה".
למרות הפציעה בירך אינייסטה שיחק והיה בעל השפעה רבה במשחק.
הוא בישל את השער הראשון לסמואל אטו ולבסוף ברצלונה ניצחה 2:0 וזכתה בפעם השלישית בתולדותיה בליגת האלופות ואינייסטה זכה בפעם השנייה בחיו בתואר.
אחרי המשחק, ווין רוני תיאר את אינייסטה כשחקן הטוב בעולם.
מגזין הכדורגל הספרדי "דון בלון" דירג את אינייסטה כשחקן הספרדי הטוב ביותר בליגה הספרדית בעונת .
הוא גם דורג כקשר ההתקפי הטוב ביותר בליגה הספרדית באותה עונה.
בשנת דורג אינייסטה במקום הרביעי בכדור הזהב, במקום הרביעי בכדורגלן השנה בעולם והוא גם נכנס לנבחרת השנה באירופה.
בעונה זו אינייסטה היה אחד השחקנים שגרפו הכי הרבה שבחים באירופה, ובאותה עונה זכה בטרבל – בליגת האלופות, בלה ליגה ובגביע המלך.
בעונה שלאחר מכן השלים אינייסטה 6 תארים קבוצתיים בשנה אחת, כאשר זכה גם בסופר קאפ הספרדי, בסופר קאפ האירופי ובאליפות העולם לקבוצות.
ב-29 בנובמבר 2009 האריך אינייסטה את חוזהו בברצלונה עד 2015, כאשר סעיף השחרור שלו נעמד על 150 מיליון דולר, ומאוחר יותר עלה ל-200 מיליון דולר.
אינייסטה הבקיע את שערו הראשון בעונה זו בניצחון 0–4 על ראסינג סאנטנדר.
עונת השתבשה במידה רבה על ידי פציעות חוזרות ונשנות.
הוא החמיץ את אימוני ההכנה לעונה, בגלל קרע שהיה לו בירך.
באותה עונה הוא פתח בהרכב רק ב-20 משחקים.
אינייסטה לא המשיך את יכולתו מהעונה הקודמת, בעיקר כיוון ששיחק בגמר ליגת האלופות, ובגלל זה הפציעה שלו החמירה.
למרות זאת, ברצלונה שוב זכתה בליגה הספרדית עם תוצאת שיא - 99 נקודות.
העונה של אינייסטה הסתיימה כחודשיים לפני סוף העונה, בעקבות פציעה חמורה בשוק במהלך אימון.
לאחר שקיבל מנוחה ארוכה ממאמן נבחרת ספרד ויסנטה דל בוסקה אחרי המונדיאל, ב-9 באוגוסט 2010 חזר אינייסטה לברצלונה למשחקי טרום העונה.
במשחק הדרבי נגד אספניול, זכה אינייסטה למחיאות כפיים סוערות מצד אוהדי אספניול וברצלונה כיוון שלאחר שער הניצחון במונדיאל, חשף אינייסטה חולצה עם כיתוב למען דניאל חארקה, שחקן אספניול שנפטר במהלך מחנה אימונים של הקבוצה.
ברצלונה ניצחה 5:1 במשחק זה.
בריאיון עם אתר ברצלונה סיפר אינייסטה:"עשיתי את זה משום שחשתי שזה נכנס לי מאוד עמוק.
זה הראה לכולם שמה שחשוב זה לא הקבוצה או הצבעים, אלא להיות אדם טוב.
אני מאוד שמח כי זה היה הרגע החשוב ביותר בקריירה שלי".
באותו ראיון גם נשאל אינייסטה לגבי הפציעות שלא נתנו לו מנוח המשך כל העונה שעברה, והוא ענה:"זה היה קשה, אבל אני אתחיל עם רצון יותר מתמיד".