tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
חניבעל הצליח להנחיל לכוחות הרומים מספר תבוסות קשות ולזמן מה עורר חשש ממשי לעתיד רומא.
למרות זאת, מדיניות ההתשה שניהל נגדו פאביוס מאקסימוס החלישו את יכולתו לתמוך בצבא הגדול שלו הרחק ממקורות האספקה שלו, והביאה בסופו של דבר לתבוסת חניבעל על ידי המצביא הרומי סקיפיו אפריקנוס, ולחתימת הסכם כניעה מחמיר שהטיל הגבלות קשות על צבא קרתחדשת ואסר עליה לצאת למלחמה ללא רשות הסנאט של רומא.
למרות ניצחונם במלחמה הפונית השנייה, הרומאים המשיכו לחשוש מפני כוחה של קרתחדשת, ולראות בה סכנה שיש להדביר.
ידוע ביותר הסנאטור הרומי מרקוס פורקיוס קאטו קנסוריוס ("קאטו הזקן"), שסיים כל נאום שנשא בסנאט, ללא קשר לתוכנו, במילים "מלבד זאת אני סבור שיש להרוס את קרתגו".
לאחר שקרתחדשת הפרה את הסכם הכניעה שלה כאשר פתחה במלחמת מגן נגד נומידיה, ללא אישור מהסנאט הרומי, הדבר הווה עילה לפריצת מלחמה נוספת – המלחמה הפונית השלישית, שנמשכה בין השנים 149 לפנה"ס ל־146 לפנה"ס, והביאה לחורבנה המוחלט של העיר.
על אף קריסת האימפריה, התרבות הפיניקית נותרה בחלק ממחוזותיה עד למאות הראשונות לספירה.
דת הקרתגיים הייתה מבוססת בעיקרה על המסורות הכנעניות המקוריות של בני צור, והם שמרו על פולחנם של אלים כבעל, מלקרת ועשתרת.
אלי העיר המרכזיים, שמקורם בכנען, היו תנת ובעל חמן.
הקרתגיים נהגו להקים לאליהם מצבות נדר רבות.
קרתגו הייתה רפובליקה אוליגרכית כשבראש המדינה עומדים שני שופטים הכפופים למועצת הזקנים.
כעקרון הקרתגים הסתפקו בשליטה באוטיקה, נומידיה וחלק מסיציליה (בערך 20%), ולא הרבו במסעי מלחמה גדולים עד המלחמה הפונית הראשונה.
עיקר דאגתם הייתה להבטיח את מערב הים התיכון מפני שודדי הים על מנת לשמור על סחרם המפותח.
הם שמרו על מונופול יבוא הבדיל מהאיים הבריטיים ולכן סמוך לעמודי מלקרת/הרקלס (כיום גיברלטר) תמיד פטרלו ספינות משמר.
עיקר הפעילות הכלכלית הייתה בענפים הבאים:
צבא קרתגו הורכב בעיקר משכירי חרב, ויחידות מבעלות בריתה של קרתגו.
הכוחות הזרים סיפקו בעיקר חיל פרשים כבד וקל, וכוחות רגלים בעלי סגנונות לחימה רבים.
בני קרתגו הרכיבו את הקצונה ואת הצי.
הפיקוד העליון על הצבא הוחזק בידי שופטים או מלכים, ומהמאה ה־3 לפנה"ס נמסר למצביאים מקצועיים שקיבלו הוראות ישירות מהסנאט בקרתגו.
ידועים גם מקרים בהם פיקדו על הצבא מצביאים שכירים.
חיל הפרשים הקרתגי היה חזק יחסית לרוב חילות הפרשים של שכניהם.
חלקו היה קרתגי אך חלק הארי שבו היה שכיר מקרב הנומידים, ומאוחר יותר (בימי חניבעל) שולבו בו גם כוחות גאליים ואיברים.
נוסף לפרשים, הצבא כלל מרכבות לוביות שנרתמו לארבעה סוסים, אך השימוש בהן פסק במאה ה־3 לפנה"ס, ובמקומן הוקם חיל פילי מלחמה גדול.
הצי היה גדול וחזק מאוד ובדרך כלל נוהל בצורה טובה.
היה זה החיל העיקרי של קרתגו, והופקד על שמירת המדינה מפני פלישה, בדרך כלל בהצלחה מרובה.
מספר ספינות המלחמה היה עצום יחסית (בערך 500–1000).
לשם השוואה, לאתונה, הנחשבת מעצמה ימית היו "רק" 300 ספינות.
בסיס הצי היה בנמל צבאי גדול בקרתגו, שנבנה בצורה מעגלית כשבמרכזו אי מלאכותי עם לשכת מפקד הצי.
עוצמת הצי ומספר ספינותיו נשמרו בסוד.
הצי כלל את כל סוגי האוניות של התקופה.
הדגם העיקרי שבו השתמש הצי הקרתגי השתנה עם השנים.
תחילה היו אלה הדו־טוריות ולאחר מכן התלת־טוריות (טרירמה).
במאה ה־3 לפנה"ס הוכנסה לשירות ספינה גדולה יותר – חמש חתרית (קווינקוורמה).
המדובר בספינה בעלת שלוש שורות משוטים אחת מעל השנייה, כשבשורה העליונה והאמצעית תופסים שני חותרים כל משוט ובשורה התחתונה חותר אחד למשוט.
הפונים (השם שהרומאים נתנו לבני קרתגו) שלטו בכל האגן המערבי של הים התיכון עד סוף המאה ה־3 לפנה"ס, והפסידו את הבכורה לרומא במלחמה הפונית השנייה.
במסגרת תנאי הכניעה הנוקשים שלאחר המלחמה (הסכם שכונה שלום קרתגו) פורק צי המלחמה הקרתגי למעט עשר ספינות.
על ציי התקופה ראו בערך התפתחות ספינות המלחמה.
סרט דוקומנטרי מהממלכה המאוחדת "Carthage: The Roman Holocaust" (קרתגו: השואה הרומית) שבוים על ידי ג'וזף מקסוול והוגש על ידי ההיסטוריון ד"ר ריצ'רד מילס מנסה להציג את זווית הראייה הקרתגינית.
אימפריום (לטינית: imperium) הוא מושג ששימש ברומא העתיקה לציון הסמכות, העוצמה והרשות לצווֹת שהוענקו לשליטי המדינה בתקופת המלוכה הרומית, הרפובליקה הרומית, והקיסרות הרומית המוקדמת.
מובן אחר של המונח היה בהקשר של שליטה בשטח.
המונח "אימפריום רומנום" (Imperium Romanum) משמעו שטח שבשליטת האימפריה הרומית, כשהכוונה היא לכל חלק בעולם בו שלטה רומא.
המונח המודרני של אימפריה התפתח ממובן זה.
מקור המונח הוא בתקופת המלוכה הרומית, כאשר המלך הרומי היה בעל שררה שכונתה אימפריום במדינה.
לאחר מותו של המלך, יורשו היה צריך לקבל אישור מחודש לאימפריום מאספת הקוריות.
יחד עם זו האישור היה כנראה רשמי בלבד.
לאחר שקיבל המלך החדש את האימפריום מידי העם הוא קיבל למעשה את הסמכות לשלוט במדינה ובעם כראות עיניו.
בין שלטון מלך למלך היה קיים מלך זמני, אינטררקס, שנבחר מקרב הסנאט הרומי, והיה בעל אימפריום זמני עד בחירתו של המלך החדש.
לאחר ייסוד הרפובליקה הרומית וגירוש המלכים, הועברה סמכות האימפריום לידי פקידים נבחרים של העם, המגיסטראטים, ובראשם הקונסולים.
האימפריום העניק למגיסטראטים את הסמכות והכוח לפעול כראשי המדינה.
בניגוד לתקופת המלוכה, שבה היה האימפריום מוחזק למשך כל תקופת חייו של השליט, תוקפה של סמכות האימפריום הייתה מותנה ברפובליקה לשנת כהונתו של המגיסטראט, ובסוף השנה בטלה סמכות זו.
בתקופת הרפובליקה שימש המושג כסמל הסמכות, העוצמה והרשות לצווֹת שהוענקו למגיסטראטים, נושאי משרות, על-ידי המדינה, לצורך פיקוד על צבא, שיפוט, תחום מגיסטראט מסוים, סמכות ענישה, או שליטה בשטח.
כמו בתקופת המלוכה קבלת האימפריום הייתה מותנה אישור של אספת הקוריות.
האימפריום שימש כמונח המצביע על מאפיין של אנשים, או מידת הכוח שברשותם.
אדם בעל אימפריום היה בעל סמכות מוחלטת בתוך תחום המגיסטראט שלו, וניתן היה להטיל וטו או לבטל החלטה שלו רק על-ידי אדם בעל אימפריום רב יותר.
סמכות האימפריום נתנה למחזיקה שלטון כמעט מוחלט מחוץ לחומת העיר רומא, אולם בתוך חומות רומא (אינטרה-פומריום) הוגבל כוחו, והאזרח היה יכול במקרים של איום בהוצאה להורג על ידי נשוא האימפריום, לפנות למשפט או בתקופה מאוחרת יותר לטריבון.
במשך הזמן התקבע שהאימפריום חל רק במרחק קילומטר וחצי מהעיר רומא, ובתוך תחום זה נהנה מחזיק האיפריום מסמכות שיפוטית בלבד (נוסף לסמכויות שלטוניות אחרות שלא נבעו מסמכות האימפריום).
האימפריום ניתן באופן סדיר כל שנה לפקידים נבחרים, שבראשם עמדו הקונסולים.
במקרי חרום נתמנו דיקטטור ומגיסטר אקוויטום שנהנו מאימפריום מורחב.
עם התרחבותה של הרפובליקה הרומית והצורך ההולך וגדל בפיצול נטל העבודה על המגיסטראטים, ושליחת נציבים לפרובינקיות הרומיות שיהיו בעלי סמכות חוקית לשלוט נוצרו משרות הפרומגיסטראטים.
קונסולים ופראיטורים לשעבר, שלאחר סיום כהונתם ברומא קיבלו אימפריום מורחב (prorogare imperium) שמתוקפו יכלו לשמש כנציבים בפרובינקיות שימשו שם כפרומגיסטראטים כשהם נהנים משלטון כמעט מוחלט.
מאוחר יותר נוצרו גם משרות פרוקוואיסטור (במקום קוואיסטור).
במינויים מיוחדים חריגים, כמו במינוי של גניאוס פומפיאוס מגנוס נגד קווינטוס סרטוריוס, זכה בעל האימפריום בדירוג אימפריום מאיוס (imperium maius), כלומר, אימפריום בדירוג שמעל לכל בעלי האימפריום האחרים (במקרה של פומפיאוס, גם הקונסולים) בתוך תחום הפיקוד שלהם (שלו היה "המוחלט בימים ובתוך 75 קילומטרים ביבשה").
האימפריום של אדם, צוין בשתי דרכים בולטות: מגיסטראט קורולי או פרומגיסטרט נשא נס שנהב שבראשו סמל העיט כסמל אישי של משרתו.
כל מגיסטרט כזה לווה גם בליקטורים, משמר אישי, שנשא את הפסקס—הסמל המסורתי של האימפריום והסמכות.
מחוץ לפומריום—תחומה המקודש של רומא—נוספו גרזנים לפסקס, כדי לסמל את כוחו האימפריאלי של המגיסטראט להטיל עונש מוות מחוץ לרומא (בתוך הפומריום הוסרו הגרזנים).
מספר הליקטורים שצעדו לפני אדם, היה עדות לדרגת האימפריום שלו.
בשדה הקרב, מגיסטראט קורולי בעל אימפריום היה לובש אבנט אדום מעל כתפו, כשהוא נעוץ בחזית שריון החזה שלו.
אנשים בעלי אימפריום היו זכאים גם לכיסא קורולי בזמן כהונתם.
סממנים אלו אומצו מסממני השלטון של המלך הרומי, שבתורם התבססו על התרבות האטרוסקית.
מידת האימפריום של בעלי התפקידים השונים ברומא הייתה, על-פי מספר הליקטורים שניצבו בפניהם:
דיקטטור - 24 ליקטורים; 12 לפני הרפורמות של סולה.
כיוון שלדיקטטור הייתה סמכות להעניש בעונש מוות גם בתוך גבולות העיר רומא, הליקטורים שלו לא הסירו את הגרזנים מהפסקס שלהם בתוך הפומריום.
פראיטור - 6 ליקטורים, 2 בתוך רומא
מגיסטר אקוויטום (אדון הסוסים, סגנו של הדיקטטור) - 6 ליקטורים.
איידיל קורולי (aedilis curulis) - 2 ליקטורים.
לאיידיל הפלבאי (aedilis plebis) לא היה אימפריום ולכן הוא לא לווה בליקטורים.
פרומגיסטראט, אנשים שביצעו משימה מגיסטריאלית בלי שהחזיקו במשרה היו אף הם בעלי אימפריום בדרגה מקבילה למגיסטראט אותו מילאו.
לדוגמה, אימפריום פרוקונסולרי היה שווה בערך לאימפריום קונסולרי, פרופראיטור היה שווה באימפריום שלו לפראיטור, וכן הלאה.
מעמד האימפריום בתקופת הקיסרות המוקדמת
עם יסוד הקיסרות הרומית על ידי אוגוסטוס יצק זה את האימפריום הפרוקונסולרי, יחד עם סמכויות הטריבון וסמכויות אחרות, למשרה חדשה, הפרינקפס.
במעשה זה יצר אוגוסטוס מעטה של חוקיות רפובליקנית לשלטון היחיד שלו.
האימפריום הפך לנחלת הקיסר הרומי, ומעמד ה"אימפריום מאיוס" ו"הטריבון פוטסטס" הפכו לסימן מובהק של הפרינקיפס הרומים, ששאבו מהם את הסימוכין החוקיים לשלטונם.
אימפריית השמש הוא סרט קולנוע משנת 1987 בבימויו של סטיבן ספילברג ובכיכובם של ג'ון מלקוביץ' וכריסטיאן בייל.
סרט זה מבוסס על ספר באותו השם של ג'יימס גראהם באלארד, שיצא לאור בשנת 1984. הסרט זכה לתשואות המבקרים, היה מועמד לשישה פרסי אוסקר, וזכה בשלושה פרסי באפט"א (בקטגוריות טכניות).
הסרט עוקב אחר סיפורו של ילד בריטי צעיר (כריסטיאן בייל) ושמו ג'ים גרהאם (כשם מחבר הספר), שגדל בשאנגחאי עם הוריו.
בזמן שהיפנים כובשים את העיר הוא מופרד מהוריו, ומגיע לבדו למחנה שבויים יפני.
הוא מתחבר שם עם שבוי אמריקאי כריזמטי ושמו בייסי (ג'ון מלקוביץ'), ההופך אותו ליד ימינו.
אולפני האחים וורנר רכשו את הזכויות ליצירת הסרט, ובתחילה דייוויד לין נבחר לביים את הסרט וסטיבן ספילברג להפיק.
לין החליט לפרוש מתפקידו כבמאי ולתת אותו לספילברג שהצהיר "מהרגע הראשון שקראתי את הרומן רציתי לביים את הסרט".
הסרט צולם בבריטניה, ספרד ובסין, והיה לסרט ההוליוודי הראשון אשר צולם בסין.
בצילומי הסרט השתתפו למעלה מ-5,000 ניצבים מקומיים, חלקם חיו בתקופת המאורעות האמיתיים.
ספילברג ניסה לחקות את שנות ה-40 בצורה מדויקת, בעיקר בעזרת כלי הרכב והמטוסים בסרט.
זהו סרט הדרמה הראשון של ספילברג, ועל כן גם ההכנסות של הסרט נמוכות בהרבה משוברי הקופות שביים לפני כן.
סופר הרומן המקורי, ג'יימס גראהם באלארד, התלהב מהתוצאה הסופית.
הביקורות היללו את משחקו של כריסטיאן בייל הצעיר.
באתר "rotten tomatoes" קיבל הסרט ציון של 77% על סמך 64 ביקורות.
הסרט זכה בפרס הסרט הטוב ביותר והבמאי מאגודת המבקרים הלאומית , וכריסטיאן בייל קיבל ציון לשבח על המשחק שלו, הפרס הראשון המוענק לשחקן צעיר.
בטקס ה-60 של פרס אוסקר הסרט היה מועמד ל-6 פרסי אוסקר בתחום הצילום, בימוי אומנותי, עריכה, פסקול, עיצוב התלבושות הטוב ביותר ומיקס הסאונד הטוב ביותר אולם לא זכה באף פרס.
בין הפרסים והמועמדויות, היה גם מועמד לסרט הטוב ביותר בפרסי גלובוס הזהב, אולם לא זכה.
ג'ים (ג'יימס) גרהאם – כריסטיאן בייל
גברת ויקטור – מירנדה ריצ'רדסון
דוקטור רולינס – נייג'ל הייברס
פרנק דמרסט – ג'ו פנטוליאנו
סמ"ר נאגוט'ה – Masatô Ibu
אמא של ג'ים – אמילי ריצ'רד
אבא של ג'ים – רופרט פרייזר
מר ויקטור – פיטר גל
מר לוקווד – רוברט סטיבנס
אימפריית קוּשָאן (Kushan) הייתה ממלכה שהתקיימה במרכז אסיה בין המאה ה-1 למאה ה-3. בשיאה, בערך 105–250 לספירה, התפשטה מטג'יקיסטן לים הכספי לאפגניסטן ועד מורד עמק נהר הגנגס.
את האימפריה יצרו בני שבט קושאן השייכים ליְוֵּאגְ'ה, עם שמקורו באזור אגן טארים וגאנסו שבסין.
לבני קושאן היו קשרים דיפלומטיים עם האימפריה הרומית, האימפריה הפרתית, הסאסאנים וסין, ובמשך כמה מאות שנים הם היוו את הקשר המרכזי שבין מזרח למערב.
השם "קושאן" מקורו במונח הסיני "גואישואנג" (בסינית: 貴霜) המתאר אחד מחמשת השבטים של ה (月氏), קונפדרציה רופפת של עמים הודו-אירופאיים שדיברו בניבים שונים של השפה הטוכארית.
הם נחשבים כקבוצה המזרחית ביותר של העמים דוברי שפות הודו-אירופיות שחיו באזורי המרעה הצחיחים של אגן טארים שבאזורי שינג'יאנג וגאנסו של היום.
עד שנדחפו מערבה בידי השיונגנו בין 176 לפנה"ס ל-160 לפנה"ס.
חמשת שבטי היְוֵּאגְ'ה ידועים בהיסטוריה הסינית כצ'יומי (休密), גואישואנג (貴霜), שואנגמי (雙靡), צ'ידון (肸頓) ודיומי (都密).
בני היואג'ה הגיעו ל שמרכזה התרבותי באקטריה (חלקה הצפוני של אפגניסטן ודרום אוזבקיסטן המודרניות) בערך בשנת 135 לפנה"ס וגרשו את השושלות היווניות משם.
המגורשים התיישבו מחדש באגן האינדוס (בפקיסטן של ימינו) בחלקה המערבי של .
במאה הראשונה לפנה"ס גבר השבט "גואישואנג" על השבטים האחרים ואיחד אותם לקונפדרציה ריכוזית.
השם "גואישואנג" אומץ במערב והוסב ל"קושאן" על מנת לציין את הקונפדרציה, על אף שהסינים המשיכו לקרוא להם יְוֵּאגְ'ה.
בהדרגה השתלטו הקושאנים על אזורים שהיו שייכים לשבטים הסקיתים.
הקושאנים התפשטו דרומה אל האזור שהיה קרוי באופן מסורתי גנדהארה (אזור שבעיקרו הוא חבל פוטהוור והחבל הצפון מערבי של פקיסטן, אבל כלל גם את עמק קאבול וחלק מחבל קנדהאר באפגניסטן) וייסדו שתי ערי בירה, "", בסמוך לקאבול של ימינו ו"" בסמוך לפשאוור של היום.
הקושאנים אימצו סממנים רבים של התרבות ההלניסטית אותם הכירו כשהתיישבו בבאקטריה.
הם אימצו את האלפבית היווני והתאימו אותו לכתיבת שפתם (בתוספת האות Ϸ לייצוג הצליל [š] כבשם "קושאן") ובמהרה החלו לטבוע מטבעות על פי הדגם היווני.
על המטבעות שטבעו הם השתמשו בכתובות מהשפה היוונית בתוספת כתובות משפת גנדהארה עד השנים הראשונות לשלטונו של הקיסר קנישקה ומאז נטבעו המטבעות תוך שימוש בשפה היוונית ובשפה הקושאנית, שתיהן כתובות בכתב יווני.
החל מזמנו של וימה טאקטו החלו הקושאנים לאמץ גם את התרבות ההודית בדומה לשבטי נוודים אחרים שפלשו להודו.
נראה כי הקיסר הקושאני הגדול הראשון וימה קדפיסס אימץ את דת ה"שיוויזם" (ענף בהינדואיזם הנותן משקל יתר לאל שיווה) כפי שמצוין על מטבעותיו.
הקיסרים הקושאנים הבאים אימצו מגוון רחב של אלים מהודו וממרכז אסיה כמו גם את הבודהה.
ככל הנראה היה הראיוס ראשון המלכים הקושאנים.
ייתכן שהיה בן ברית של היוונים והוא עשה שימוש באותו סגנון של מטבעות.
הראיוס היה ככל הנראה אביו של .
בתחילת המאה הראשונה, במשך מלכותו של קוג'ולה קאדיפיסס ספגו הקושאנים אבדות טריטוריאליות רבות שכן הפרתים פלשו לחלק גדול מהאימפריה שלהם.
השליט הפרתי (20–46 לספירה) הקים שהחזיקה מעמד עד סוף המאה.
עם זאת, סביב שנת 75 זכו הקושאנים בחזרה ברוב שטחם.
שלטונו המשגשג של קנישקה, המלך הקושאני החמישי הנחשב כקיסר השני הגדול של אימפריית קושאן, נמשך 28 שנה מ-127, ונוהל משתי בירות: פורושאפורה (כיום פשאוור) בצפון פקיסטן) ומאתורה בצפון הודו.
לקושאנים הייתה גם בירת קיץ בבאגרם (אז ידועה כ"קפיסה").
היכן שנתגלה אוצר באגרם שכלל עבודות אמנות מיוון ועד סין.
על פי כתובת ראבאטאק היה קנישקה בנו של וימה קאדיפיסס, נכדו של וימה טאקטו ונינו של קוג'ולה קאדיפיסס.
מועד שלטונו של קנישקה נתון במחלוקת ולפיכך גם תקופת שלטונם של יורשיו.
מעריכים כי עלייתו לשלטון של קנישקה הייתה בשנת 78 ואירוע זה הוא הבסיס ללוח השנה ההודי הרשמי הקרוי סאקה.
שלטונם של הקושאנים חיבר את הסחר הימי של האוקיינוס ההודי עם המסחר שהתנהל באמצעות דרך המשי דרך עמק האינדוס.
בשיא השושלת פיקחו הקושאנים באופן רופף על שטח שהתפשט מימת אראל דרך אוזבקיסטן של ימינו, אפגניסטן, פקיסטן ועד לצפון הודו.
האיחוד הרופף והשקט היחסי של אזור נרחב כל־כך עודד סחר ארוך־טווח והביא בדי משי סיניים לרומי ויצר שרשרת של מרכזים עירוניים פורחים.
חילופי תרבות פרחו אף הם, ועודדו התפתחות של מיזוג של מאפיינים תרבותיים הלניסטיים ובודהיסטיים שעתידה הייתה להתפשט לתוך מרכז וצפון אסיה כזרם המהאיאנה (המרכבה הגדולה) של הבודהיזם.
קנישקה ידוע במסורת הבודהיסטית כמי שהביא לכינוס הבודהיסטי הגדול בקשמיר.
לכינוס זה משייכים את תחילתו הרשמית של זרם המהאיאנה הפאנתיאיסטי בבודהיזם וההתפצלות מזרם ניקאיה של הבודהיזם.
קנישקה גם הורה לתרגם את הטקסטים הבודהיסטים של זרם המהאיאנה מניב פראקריט (שפה מקומית שהתפתחה מהסנסקריט) של גנדהארה לשפה הספרותית הקלאסית של הסנסקריט.
יחד עם המלכים ההודים אשוקה והרשה וארדהאנה והמלך היווני-הודי מנאנדר הראשון (מילינדה), נחשב קנישקה בבודהיזם בין גדולי המיטיבים.
התרבות והאומנות של גנדהארה שהייתה בלב ההגמוניה של קושאן הם הביטויים המוכרים ביותר של ההשפעה הקושאנית לאירופאים.
כמה מקורות רומיים מתארים ביקורים של שגרירים ממלכי באקטריה והודו במהלך המאה ה-2, זוהי כנראה התייחסות לקושאנים.
אאוליוס ספרטיאנוס מדבר על הקיסר אדריאנוס ב"היסטוריה אוגוסטה" בכותבו: "המלכים של באקטריה שלחו אליו שגרירים שהתחננו לקבל את ידידותו".
כמו כן ב-138 על פי אורליוס ויקטור הקיסר אנטונינוס פיוס יורשו של אדריאנוס קיבל כמה שגרירים הודים, באקטרים (קושאנים) והירקניאנים.
ספרי ההיסטוריה הסיניים של האו האנשו מתארים גם הם חילופי סחורות בין צפון מערב הודו לאימפריה הרומית באותה תקופה: "למערב (טיאז'ו – צפון מערב הודו) יש קשר עם דא-צ'ין (האימפריה הרומית).
ניתן למצוא דברי ערך מדא צ'ין כאן, כדוגמת בדי כותנה נאים, שטחי צמר מעולים, בשמים מכל המינים, ככרות סוכר, פלפל, זנגביל ומלח שחור".
בירת הקיץ של קושאן בבאגרם הניבה כמות נכבדת של טובין שיובאו מהאימפריה הרומית, במיוחד סוגים שונים של דברי זכוכית.
במהלך המאות הראשונה והשנייה התפשטה אימפריית קושאן לצפון וכבשה חלקים מאגן טארים האזור ממנו יצאו הקושאנים במקור, תהליך שהעמיד את הקושאנים בלב הסחר הרווחי שהתנהל במרכז אסיה עם האימפריה הרומית.
הקושאנים שתפו פעולה עם הסינים בלחימה כגון פלישות של שבטים נוודים, בייחוד כשהם שיתפו פעולה עם הגנרל הסיני באן צ'או כנגד הסוגדיאנים בשנת 84 בזמן שהאחרון ניסה לתמוך במרד של מלך קאשגאר.
סביב שנת 85 הם גם סייעו לגנרל הסיני בהתקפה על טורפאן מזרחית לאגן טארים.
בתמורה לתמיכתם בסינים דרשו הקושאנים לקבל נסיכה סינית ונדחו, גם אחרי ששלחו מתנות לחצר המלכות הסיני.
בתגובה הם שלחו צבא בן 70,000 כנגד באן צ'או בשנת 86 אך המסע הארוך התיש את הצבא והוא הובס על ידי כוח קטן ממנו.
היואזי נסוגו ושלמו מס לקיסרות הסינית בזמן שלטונו של הקיסר הסיני "היא" משושלת האן (89 – 106).
מאוחר יותר בשנת 116 לערך הקימו הקושאנים תחת שלטונו של קונישקה הראשון ממלכה שמרכזה בקאשגאר והשתלטו גם על הערים "חוטן" ו"ירקנד" שהיו ערי חסות של הסינים באגן טארים.
לצורך המנהל הם הביאו לאזור את הכתב הברהמי והשפה ההודית "פראקריט" והרחיבו את השפעת האמנות היוונית-בודהיסטית שהתפתחה לאמנות המכונה "אמנות סרינדיאנית".
הרישומים הסיניים מראים גם כי הקושאנים שלחו שוב מתנות לחצר המלכות הסינית ב-158 – 159 במהלך שלטונו של הקיסר הסיני "הואן" משושלת האן.
חילופי תרבות התגברו לאחר מגעים אלה ומיסיונרים בודהיסטים-קושאנים כדוגמת "לוקאקסמה" היו פעילים בערי הבירה של סין לוו-יאנג ולפעמים נאנג'ינג, שם הצטיינו במלאכת התרגום.
הם היו הראשונים עליהם אנו יודעים שקידמו את הכתבים של זרמי הבודהיזם המהאיאנה והיניאנה בסין.
החל מהמאה ה-3 החלה האימפריה הקושאנית להתפצל.
סביב שנת 225 מת המלך ואסודווה הראשון והאימפריה הקושאנית נחלקה לחצי מערבי וחצי מזרחי.
בשנים 224 – 240 פלשו הסאסנים לבאקטריה וצפון הודו היכן שהיו ידועים כ"הודו-סאסנים".
סביב 270 איבדו הקושאנים את השטחים במישור הגנגס היכן שבשנת 320 נוסדה אימפריית גופטה.
במחצית המאה ה-4 התמרד שליט מקומי בפקיסטן בשם קיאדרה והדיח את השושלת הקושאנית.
הוא יסד ממלכה הידועה כ"ממלכת קידאריט", על אף שהחשיב עצמו כקושאני כפי שניתן לראות מסגנון הקושאני של המטבעות שטבע.
ממלכת קידאריט כנראה הייתה ממלכה משגשגת, על אף שהייתה קטנה מקודמותיה הקושאניות.
שרידים אלה של ממלכת קושאן נמחקו לבסוף על ידי הפלישות של ההונים האלכונים בשלהי המאה ה-5 ואחר כך על ידי התפשטות האסלאם.
הראיוס (1 – 30 לספירה) שליט קושאן הראשון.
וימה קאדיפיסס (105 – 127) הקיסר הקושאני הגדול הראשון.
ואסודווה (191 – 225) אחרון הקיסרים הגדולים
אימפריית טואי טונגה הייתה אימפריה חזקה באוקיאניה.
מרכזה היה באיי טונגה באי טונגטפו בבירה מוּאה.
בשיאה התפשטה האימפריה מניואה ועד טיקופיה ותחום השפעתה היה גדול אף יותר.
האימפריה נוסדה סביב שנת 950 לאחר דעיכת הטואי מאנואה בסמואה וטואי פולוטו בפיג'י.
אימפריה זו התקיימה במקביל לאימפריה המלנזית שמרכזה היה ביאפ.
חלק מטונגה היה נתון להשפעתו של הטואי פולוטו ובמקביל שלט הטואי מאנואה על חלקים נרחבים מטונגה.
טונגה הצליחה להשתחרר מעול השלטון הזר לאחר כמה מלחמות עקובות מדם.
כך נוסדה שושלת השליטים המכונים טואי טונגה.
הטואי טונגה הראשון היה אהוֹאיטוּ שאמו הייתה ממשפחת אצילים חשובה מסמואה.
אביו, טאנגאלואה איטומאטופואה, היה כוהן הדת הראשי של סמואה שלאחר מותו סגדו לו כאל.
בשל כך, הוכרו נציגי השושלת הן כמנהיגים דתיים והן כשליטים אזרחים ויש לכן קווי דמיון בין שליטים אלו לפרעונים במצרים העתיקה.
הוא מיקם את בירתו בטוֹלוֹאה, אך הטואי טונגה התשיעי העביר את הבירה להקטה.
תחת הטואי טונגה העשירי, המלך מוֹמוֹ, ובנו טואיטאטואי (הטואי טונגה ה-11) התרחבה האימפריה וכללה את כל פיג'י וחלקים מסמואה.
גבולות האימפריה המשיכו להתרחב והיא כללה את כל מערב ומרכז פולינזיה, וחלקים ממלנזיה ומיקרונזיה.
בשיאה היו תחת השפעת האימפריה איים המשתרעים על פני יותר משלושה מיליון קילומטרים רבועים של האוקיינוס השקט.
אזורים רבים שלא היו בשליטה ישירה של האימפריה אולצו לשלם מס.
הבירה הועברה שוב תחת בנו של טואיטאטואי לעיר הידועה והמשגשגת ביותר בהיסטוריה של האימפריה, מוּאה.
הצלחתה של האימפריה הייתה מבוססת בעיקר על הצי הקיסרי.
הספינות הנפוצות ביותר היו סירות קאנו לטווח רחוק בהם היו בדרך כלל מפרשים מרובעים.
הספינות הגדולות ביותר נשאו 100 נוסעים.
הספינות הראויות ביותר לציון היו טונגאפוסיה, אקיהאוהו, הלומפיאאו והטאקאאיפומאנה.
הצי הקיסרי היה אחד הגורמים העיקריים לעושרה של טונגה שכן אפשר את המסחר הנרחב ואת גביית המיסים שזרמו לקופה המלכותית.
דעיכת הטואי טונגה ושתי השושלות החדשות
דעיכת הטואי טונגה החלה עקב מספר רב של מלחמות ולחץ פנימי.
בתגובה הוקם מוסד הפאלפה כיועץ מדיני לאימפריה.
הפאלפה הצליחו בתחילה לשמר את השושלת אך הלחצים התמידו ובעטיים גם אירעו רציחות של מנהיגים אחדים.
הרציחות הראויות ביותר לציון היו של האוואה הראשון (הטואי טונגה ה-19), האוואה השני (הטואי טונגה ה-22), וטאקאלאו (הטואי טונגה ה-23), שהיו ידועים בשלטונם העריץ.
הרצח של טאקאלאו סביב 1470 הוביל לארגון מחדש של האימפריה.
הטואי טונגה הודחו משלטונם האזרחי ונשארו רק בתפקידם הדתי בעוד ששושלת חדשה טואי האאטאקאלאו הוקמה לשם השלטון האזרחי.
השליט הראשון תחת תואר זה היה מואונגאמוטואה שהיה בנו הבכור של טאקאלאו ואחיו הצעיר של קאואולופונואה הראשון שקיבל את התואר טואי טונגה (מספר 24).
שיטה זו תפקדה בהצלחה במשך מעל ל-100 שנים, אך בדומה לטואי טונגה, התמודדה השושלת החדשה בלחצים פנימיים וחיצוניים שהובילו להקמת שושלת שלישית הטואי קאנוקופולו.
במהלך תקופה זו והבאות אחריה הפכה האימפריה להיות ריכוזית יותר ויותר ובתהליך איבדה את מרב השפעתה.
ב-1600 גורשה האימפריה מסמואה על ידי משפחת מאליאטואה.
השושלת התבססה תחת נגאטה שהיה הבן של הטואי האאטאקאלואה השישי.
השושלת החדשה לא החליפה את השושלות הקודמות אלא התחרתה בשושלת הטואי האאטאקאלואה על השלטון האזרחי.
הטואי קאנוקופולו הושפע מאוד מהפוליטיקה של סמואה שכן אמו של השליט הייתה בתו של אמה הכוהן הגדול של סמואה מסאפאטה.
התוצאה הייתה מערכת שלטון נזילה ומקוטעת שסימנה את תחילת הדמוקרטיזציה.
מלחמת אזרחים והחוקה של 1875
ב-1799 נרצח הטואי קאנוקופולו ה-14, טוקואהו.
אירוע זה הוביל את טונגה למערבולת של מלחמת אזרחים שנמשכה 46 שנה.
טאופאאהאו, הטואי קאנוקופולו ה-19 ניצל זאת ב-1845. הוא קיבל את תמיכת העם הפשוט בשל הנהגת ספר החוקים.
הקודכס הראשון היה קודכס ואוואו ב-1839. הוא קיבל גם את תמיכת המיסיונרים מאותה הסיבה.
הוא ניצל את תהליך החקיקה להקטין את כוחם הדתי של הטואי טונגה ולהקטין את סמכותם של הצ'יפים של קאנוקופולו.
הוא הביא לאיחוד הממלכה וב-1875 הוא ביסס את החוקה שהבטיחה את שליטתו על הארץ.
בירת האימפריה מואה נוסדה לפני שנת 500 לפנה"ס.
עם זאת, התאריך המדויק אינו ידוע.
מעט מאוד ידוע על תרבות טונגה אך ברור כי הייתה לתושבי טונגה מערכת מתוחכמת של דרכים ותעלות.
בנוסף הם גם בנו פירמידות גדולות ומבני אבן גדולים אחרים.
בשל הצפות ועליית מפלס המים הוזזה הבירה מאוחר יותר למיקום חדש נוקואלופה.
בין ציוני הדרך המפורסמים של טונגה מצוי ה האאמונגה אה מואי שהוקם בימיו של טואיטאטואי במאה ה-13. מלכי ומלכות טונגה נקברו בלאנגי שהם תלי אבן גדולים.
אימפריית החושים הוא סרט ארוטי יפני-צרפתי של הבמאי היפני נגיסה אושימה משנת 1976.
הסרט, המבוסס על סיפור אמיתי, עוסק באהבה ובתשוקה שבין נערה צעירה בשם סאדא ומאהבה שהוא גם אדונה קיצ'י סאן.
הסרט מגולל את מערכת היחסים בין השניים, שסובבת בעיקר סביב יחסי המין שביניהם, המקוימים בתדירות הולכת וגדלה.
חיפושם האינטנסיבי אחר אתגרים חדשים לסיפוק תאוותם מסתיימת במותו של קיצ'י סאן.
סאדא חונקת אותו תוך כדי קיום יחסי מין, וכורתת את איבר מינו.
הסרט שזור לכל אורכו בצילומים ברורים של האקטים המיניים.
הסרט מ-1976 נאסר להקרנה בישראל.
חבר המועצה לביקורת סרטים ומחזות, מבקר הקולנוע ד"ר יגאל משיח, תקף את ההחלטה.
"אחת התופעות המעניינות ביותר בישיבה העצובה ההיא הייתה ההתכחשות לאלימות", כתב משיח במוסף "דבר השבוע".
"אויב הצנזורים, כך נראה, הוא הסרט המיני.
עם האלימות הם יכולים לחיות.
אני אויב מושבע של כל צנזורה אמנותית.
אבל ההתכחשות לאלימות חושפת פעם נוספת את ההגמוניה הדתית שהשתלטה על חיינו גם על הצנזורים החילוניים.
הפוליטיקאים הדתיים הרודים בנו אינם רואים באלימות אויב פוליטי.
בתל אביב אפשר לראות סצנות של אלימות נוראה שעברו את הצנזורה ללא ציוץ...
אבל אם חלילה יופיעו על המסך כמה איברי-מין, שומו שמיים!
את האבסורד הזה לא הבנתי מעולם.
ראשים מותזים בקלוז-אפ, גופות אדם מתפוררות באוויר, אבל אסור להביט בגוף האדם.
כאילו הייתה האלימות מעשה שגרתי שקל להשלים עמו ולהביט בו, אבל איברי המין שלנו משהו נסתר שאם יחשוף אותם הקולנוע, יתמוטט המוסר.
כאילו זיון טוב אחד יעביר את כולנו לעבודה זרה.
הא לכם אמת מידה תרבותית, היגיון מוסרי".
בשנת 1983, נעשה ניסיון נוסף להביאו לאישור המועצה לביקורת סרטים, אך שוב נאסרה הקרנתו.
בראשית שנת 1994 פנתה חברת "סטיישן פילם" למועצה לביקורת סרטים בבקשה חוזרת לאשר את הקרנתו של הסרט בבתי הקולנוע בישראל.
ב-18 באפריל 1994, המועצה, שצפתה בסרט, החליטה פה אחד לפסול את הקרנתו.
בהודעה שנשלחה לחברת סטיישן פילם נאמר כי "הסרט עובר את גבולות הטעם הטוב".
עקב טענות שהועלו כנגד ההחלטה, למשל בדבר איכותו האמנותית של הסרט, התכנסה הוועדה שוב ב-11 ביולי, על מנת לדון בהחלטה הקודמת.
ברוב דעות הוחלט להמשיך ולאסור את הקרנתו של הסרט.
ב-8 באוגוסט התכנסה המועצה בשלישית על מנת לדון בתוכן הסרט, ושוב החליטה לאסור את הקרנתו, אם כי הפעם נאמר במכתב שנשלח מטעם יו"ר המועצה כי "ייתכן, והמועצה הייתה מוצאת דרך לאשר את הסרט אם היית מוציא מתוכו, לפי הערכתי, כשמונה קטעים".
בעקבות ההחלטה השלישית של המועצה לאסור את הקרנת הסרט, עתרו מפיצי הסרט בישראל לבית המשפט הגבוה לצדק (בג"ץ).
לאחר הגשת העתירה לבג"ץ, התכנסה המועצה בפעם הרביעית על מנת לדון בהקרנת הסרט, והחליטה לאשר את הקרנתו בכפוף למגבלות הבאות: הגבלת גיל הצפייה ל-18 ומעלה, וכן השמטת תשעה קטעים מן הסרט שלדעת המועצה "עלולים לפגוע ברגשות הציבור ובמוסר החברתי".
מפיצי הסרט בישראל, שעתרו כאמור לבג"ץ, טענו בפני בית המשפט כי הם אמנם מסכימים להגבלת הגיל שנקבעה, אך חולקים על ההשמטות הנדרשות, למעט שניים מתוך תשעת הקטעים שבהם מופיעים גם קטינים.
העתירה לבג"ץ נתקבלה ברוב דעות.
בפסק הדין, שהפך לאבן דרך בכל הקשור לחופש הביטוי במדינת ישראל, קבע בג"ץ כי חופש הביטוי הוא זכות יסוד בישראל, הנובעת מהיותה מדינה דמוקרטית שוחרת חופש.
נקבע כי חופש הביטוי משתרע גם על הביטוי הקולנועי, בין אם הוא מסחרי ובין אם לאו, וכי גם הביטוי הפורנוגרפי חוסה בצלו של חופש הביטוי.
במקרה זה של "אימפריית החושים" אומנם הסרט הוא בעל אופי פורנוגרפי, אולם הוא בעיקרו בעל ערך אמנותי, שהרי אין לבחון את הקטעים הפורנוגרפיים במנותק מהסרט כולו, אלא כמכלול שלם של יצירה.
את זה, על פי קביעת בג"ץ, לא עשתה המועצה לביקורת סרטים.
לפיכך קבע בג"ץ שעל המועצה לביקורת סרטים להתיר את הקרנת הסרט בבתי הקולנוע בישראל, ללא השמטת קטעים, למעט שני הקטעים עליהם הוסכם, ותוך הגבלת הצפייה בו לגילאי 18 ומעלה.
אימפריית מאוריה, הייתה אימפריה בחלקה הדרומי של יבשת אסיה.
שטחה היה גדול וחלש על שטחים בהודו, פקיסטן ובלוצ'יסטן של היום.
האימפריה, שנשלטה על ידי השושלת המאורית, נחשבת לאימפריה החזקה ביותר של הודו העתיקה.
שורשיה של אימפריית מאוריה נעוצים בממלכה העתיקה מגדהה (मगध) שהתקיימה במאה החמישית לפני הספירה במזרח הודו ובנגל, וחדלה להתקיים עם התגבשותה של אימפריית מאוריה בשנת 321 לפני הספירה.
מקים אימפריית מאוריה היה הקיסר צ'נדרגופטה מאוריה (סנסקריט: चन्द्रगुप्त मौर्य), אבי השושלת המאורית.
הוא קבע את העיר פטאליפוטרה (פטנה של היום), במחוז ביהר שבצפון הודו המודרנית, כבירתה של האימפריה.
עם הקמתה הייתה האימפריה קטנה מאוד ושטחיה לא עלו על שטחיה המקוריים של ממלכת מגדהה.
במהרה השתלט הקיסר מאוריה על השטחים שסביבה, שכללו את רוב רובה של תת-היבשת ההודית (למעט שטח קטן בדרום חצי האי וכן האי סרי לנקה) ושטחים סביבו.
גבולותיה של האימפריה היו בגבול הטבעי של רכס הרי ההימלאיה בצפון, מפרץ בנגל ואסאם (סמוך לבנגלדש המודרנית) במזרח ואפגניסטן במערב.
בסך הכול מדובר בשטח של 5 מיליון קילומטרים רבועים.
הקיסר בינדוסארה, שליטה השני של האימפריה (297-272 לפני הספירה), הוא הקיסר שכבש את המחוזות במרכז חצי האי ההודי ודרומו ולמעשה הרחיב את גבולות האימפריה.
בשנת 321 לפני הספירה היה חלקה המערבי של האימפריה בשליטתה של האימפריה המקדונית.
מאוריה הדף את פלישת סלאוקוס הראשון, מצביא מצבאו של אלכסנדר הגדול, ולמעשה שחרר את האזור משליטה מקדונית.
בתום הקרב, בנה מאוריה מערכת מסחר ענפה, הן בתוך האימפריה והן מחוצה לה.
הוא ביצע רפורמות כלכליות שהצליחו מאוד בשל המערכת האחידה שבנה לחקלאות, כלכלה וביטחון.
עובדה זו ייצבה את המערכת השלטונית באימפריה המאורית וחיזקה את מעמדו של מאוריה כקיסר רב עוצמה.
המלך ההינדי צ'אנדרגופטה הראשון ייסד את השושלת המאוריינית של מאגאדה בעזרת צ'אנקיה (המכונה וישנוגופטה), מחברו של הטקסט ההינדי הקדום על ממשל ופוליטיקה הידוע כ"ארטשסטרה".
השגריר של סלאוקוס הראשון בחצר צ'אנדרהגופטה בפטאליפוטרה, מגסתנס השאיר אחריו תיעוד של המתרחש בממלכה המאורית.
בספרו "אינדיקה" הוא כתב שלהודים ממשל יעיל, אוניברסיטה בטקסילה כולל בית ספר לרפואה, ושהם חיים בבתים מרווחים ומרוהטים.
ספרו אמנם אבד אבל ציטוטים ממנו והתייחסויות אליו נשארו בכתביהם של סופרים יווניים מאוחרים ממנו.
בנו של צ'נדרגופטה, בינדוסארה קיסר מאוריה, הרחיב את הממלכה לכמעט כל הודו של היום, למעט קלינגה, והדרום והמזרח המרוחקים ביותר.
בנו של בינדוסארה, אשוקה, אחד מהשליטים הגדולים של שושלת זו, אימץ והטיף לבודהיזם לאחר שראה חיזיון בשדה הקרב בקלינגה, ותמך במדיניות של אי-אלימות.
חוקי אשוקה הן המסמך ההיסטורי ההודי הקדום ביותר ששרד, ומתקופה זו ניתן לתארך את השושלות באופן מדויק יותר.
האימפריה המאוריינית היא שאחראית להתפשטות הבודהיזם על פני כל מזרח אסיה.
כי אשוקה שלח משלחות בודהיסטיות לנפאל, סרי לנקה, אינדונזיה, מלזיה, תאילנד, בורמה, סין, סוריה ומקדוניה.
מתקופתו של אשוקה נשמרו עמודים בהם צווים והנחיות לדרך חיים.
נכדו של אשוקה, סאמפראטי, אימץ את הג'ייניזם וסייע להתפשטותה.
האימפריה הגדולה של המאוריינים דעכה לאחר מות אשוקה.
אשוקוורדן מאוריה (Ashokavardhan Maurya), הידוע יותר כאשוקה הגדול, היה הקיסר השלישי של האימפריה ובן לשושלת המאורית.
תחת שלטונו האימפריה נהנתה מכחצי מאה של שלום וביטחון, ובזמנו האימפריה הפכה לבעלת השפעה גדולה במיוחד בתחום הפוליטי והרמוניה חברתית.
הייתה זו גם תקופה חשובה ביחסים בין בני הדתות הנפוצות באימפריה - הינדואיזם, ג'ייניזם ובודהיזם.
אשוקה ניסה להפיץ את הבודהיזם ונחל הצלחה חלקית במערב אסיה, דרום-מזרח אסיה, מרכז אסיה וסרי לנקה.
גם אחרי שקיעתה של ממלכת אשוקה, בתקופת השליטים האינדו-יווניים, נשמרו קשרי מסחר בין הודו לאירופה.
בערך במאה הראשונה לפני הספירה גילו ספנים את משטר רוחות המונסון, הם גילו שאם הספינה חזקה מספיק ולא מתפרקת ברוחות המונסון הם יכלו להגיע דרומית לחצי האי ערב, משם בעזרת רוחות המונסון שמתחילות מדרום מערב ועולות לצפון מזרח הם יכלו להגיע להודו תוך שלושה ימים.
הם גילו גם שהם יכולים לחזור מהודו עם הרוחות הנגדיות בסוף עונת המונסונים.
במקביל התפתח המסחר היבשתי של הנבטים.
הם הביאו להודו בדים, יין וזהב ולקחו בדים (בעיקר משי), מוצרי מותרות כמו אבני חן, נוצות טווס, שריוני צבים ותבלינים.
הסחר היה כה לא מאוזן עד שברומא התלוננו על זרימת מטבעות הזהב להודו.
אימפריית סונגהאי הייתה מדינה במערב אפריקה אשר מתחילת המאה ה-15 ועד לסוף המאה ה-16 הייתה אחת מהאימפריות האפריקאיות הגדולות ביותר אי פעם.
האימפריה נשאה את שמה של הקבוצה האתנית השולטת סונגהאי ובירתה הייתה גאו, שחלשה על מדינה קטנה מהמאה ה-11. לב האימפריה שכן במקום עיקולו של נהר הניז'ר, במדינות ניז'ר ובורקינה פאסו.
הסונגאי יישבו את גאו בשנת 800 לערך.
ב-1340 ניצלה המדינה את חולשתה של אימפריית מאלי, וביססה את עצמאותה.
לאחר שסכסוכי ירושה העמיקו את המשבר במאלי הצליחה אימפריית סונגהאי להרחיב את שטחה מערבה לאורך הסאהל.
ב-1591 הובסה האימפריה על ידי מרוקו בהנהגת אחמד אל-מנסור והיא התמוטטה.
אימפריית הפשע היא סדרת טלוויזיה אמריקאית ששודרה ברשת הכבלים HBO.
הסדרה נוצרה על ידי טרנס וינטר, מכותביה הראשיים של "הסופרנוס", על-פי ספר באותו שם מאת נלסון ג'ונסון.
בין כותבי הסדרה היה גם התסריטאי היהודי - אמריקאי, איתמר מוזס.
להפקת הסדרה שותפים גם מארק וולברג ומרטין סקורסזה, שביים את פרק הפיילוט.
הסדרה עלתה לשידור בארצות הברית ב-19 בספטמבר 2010 ונרכשה לשידור ב-160 מדינות ובהן גם ישראל בה היא משודרת על ידי חברת yes.
הסדרה מספרת על היווצרות הפשע המאורגן בשנות ה-20 של המאה ה-20 באטלנטיק סיטי, ניו ג'רזי.
הסדרה נפתחת בערב כניסת חוק היובש לתוקף, ונושא הברחת אלכוהול והפצתו הוא חלק מרכזי בסדרה.
בין היתר, הסדרה עוסקת בנושאים אקטואליים וחברתיים מהתקופה כמו זכות הצבעה לנשים והחיים לאחר מלחמת העולם הראשונה.
דמויות היסטוריות רבות מהתקופה מופיעות בסדרה בשמן האמיתי, כגון הגנגסטרים אל קפונה, ג'וני טוריו, ג'ים קולוסימו, ארנולד רוטשטיין, לאקי לוצ'יאנו ומאיר לנסקי, נשיא ארצות הברית וורן הרדינג, ראש ה-FBI ג'ון אדגר הובר, ג'וזף קנדי, המתאגרף ג'ק דמפסי, והבדרנים סופי טאקר ואדי קנטור.
הפרק האחרון של הסדרה שודר ב-26 באוקטובר 2014.
הסדרה ממוקמת באטלנטיק סיטי, בשנות העשרים של המאה הקודמת, ומתחילה עם ההכרזה הרשמית על תקופת היובש בה נאסרו ייצור ומכירת אלכוהול בארצות הברית.
אנוך "נאקי" תומפסון גזבר העיר של אטלנטיק סיטי ופוליטיקאי מושחת שבעצם מנהל את העיר, מחליט להתעשר על ידי סיפוק האלכוהול להמונים הצמאים למשקה.
חייו של נאקי, כמו גם הטיילת שהביאה להתפתחותה של אטלנטיק סיטי, הופכים לגדושים בפשע, סקס והימורים, ושניהם מהווים מוקד משיכה למאפיונרים.
"הצד האפל של החלום האמריקאי" מכנה זאת סקורסזה.
מה שנראה לנאקי כרעיון טוב בהתחלה מתברר כלא פשוט והוא נגרר בעקבות המגע עם הגנגסטרים והאלכוהול האסור לבור אפל של אלימות ואכזריות.
אנוק "נאקי" תומפסון (סטיב בושמי) - הגזבר המושחת של מחוז אטלנטיק, ואישיות פוליטית חזקה.
דמותו מבוססת על אנוך ל.
ג'יימס "ג'ימי" דרמודי (מייקל פיט) - בן חסות של נאקי, רדוף זכרונות וחוויות מהמלחמה בה לחם.
תומאס דרמודי (בריידי נון) בנו של ג'ימי.
מרגרט שרודר (קלי מקדונלד) - אלמנה אירית צעירה, ואם.
בהמשך, המאהבת של נאקי תומפסון.
נלסון ואן אולדן (מייקל שאנון) - סוכן פדרלי האוכף את איסור מכירת המשקאות החריפים בארצות הברית (1919-1933) תקופה בה התיקון ה-18 נכנס לחוקית.
אליאס (איליי) תומפסון (שיי ויגהאם) - אחיו הצעיר של נאקי, ושריף מחוז אטלנטיק.
ווילי תומפסון (בן רוזנפילד) - בנו של איליי.
אנג'לה דרמודי (אלכסה פאלאדינו) - הידועה בציבור של ג'ימי, ואם בנו הקטן.
ארנולד רוטשטיין (מייקל סטולברג) - איש מאפיה ניו יורקי מתוחכם ורב עוצמה.
אל קפונה (סטיבן גראהם) - איש מאפיית שיקגו, אלים, עם דחף חזק ובלתי נשלט להשתלב בעסקי הסחר הלא חוקי.
אלברט "צ'וקי" ווייט (מייקל קנת' ויליאמס) - גנגסטר אפרו אמריקאי רב עוצמה של מחוז אטלנטיק ומנהיג הקהילה השחורה בעיר.
צ'ארלס "לאקי" לוצ'יאנו (וינסנט פיאצה) - מאפיונר סיציליאני-אמריקאי.
ג'יליאן דרמודי (גרטשן מול) - אמו של ג'ימי העוסקת בשירותי מין לפרנסתה.
ריצ'רד הארו (ג'ק יוסטון) - צלף לשעבר בצבא ארצות הברית שנפגע קשות בפניו בעת לחימה ונאלץ לעטות מסיכה כדי להסתיר את הפציעה, חברו הקרוב של ג'ימי.
קומודור לואיס קייסטנר (דבני קולמן) - מורו הרוחני של נאקי, ואביו של ג'ימי.
ג'יפ רוזטי (בובי קנאבלי) - גנגסטר סיציליאני הנהפך לאויבו המרכזי של נאקי בעונה השלישית.
ד"ר ולנטין נרסיס (ג'פרי רייט) - גנגסטר קר רוח מהארלם, מהדמויות המובילות בעונה הרביעית.
מאיר לנסקי (אנטול יוסף) - גנגסטר צעיר בן חסותו של רוטשטיין.
לוסי דנציגר (פאז דה לה הוארטה) - הסקס הקבוע של נאקי, שכל הזמן שהיא איתו אדי מפריע להם.
אדי קסלר (אנתוני לק'ורה) - העוזר האישי של נאקי, שתמיד מפריע לו וללוסי.
מיקי "דוייל" קוזיק (פול ספארקס) - יבואן ויצרן של אלכוהול משובח, שעושה עסקים עם נאקי, ושינה את שמו לדוייל, כי זה נשמע יותר יפה.
אוון סלייטר (צ'ארלי קוקס) - עושה דברו ובן חסותו של נאקי תומפסון.
מייקל תומפסון (צ'ארלי פלאמר) - בנו של אליאס (איליי) תומפסון.
ג'ון אדגר הובר (אריק לדין) - ראש הלשכה הפדרלית לחקירות (FBI).
בילי וינסלו (צ'ייס קולמן) - פושע ושותפו של דרמודי.
הסדרה מבוססת על ספרו של נלסון ג'ונסון Boardwalk Empire: The Birth, High Times, and Corruption of Atlantic City, ושואבת השראה מסוימת מדמות היסטורית אמיתית מהתקופה בשם אנוך ל.
ג'ונסון, אם כי על פי טרנס וינטר הספר הוא נקודת מוצא בלבד לסדרה, וכן נבחר לשנות את שם המשפחה מג'ונסון לתומפסון כדי לא לכבול את ידי ההפקה להיצמד מדי לפרטים הביוגרפיים של ג'ונסון.
טרנס וינטר מתאר את העבודה הצמודה עם מרטין סקורסזה ככמעט סינרגיה מושלמת.
מרטין סקורסזה היה מעורב בסדרה עוד בטרם טרנס וינטר הגיע אליה כמפיק וכותב, והשניים היו נוהגים להיפגש מדי יום ראשון בטרם החלו הצילומים על מנת לתכנן את הסדרה.
הם החליטו יחד על ליהוק והפקה וסקורסזה ביים את הפרק הראשון וכתב את המדריך לבמאים שיביימו את שאר פרקי הסדרה על מנת שיאמצו את הסגנון הקולנועי שיצר.
מרטין סקורסזה אף היה מעורב בעריכה, ועל פי בקשתו צילומי העונה השנייה יותאמו ללו"ז שלו על מנת שיוכל לביים בה כמה שיותר פרקים.
הסדרה צולמה על סט מיוחד שנבנה בגרינפוינט שבברוקלין.
סט הטיילת עצמו, באורך של 92 מטרים, עלה 5 מיליון דולר, והוא נבנה במשך 3 חודשים.
כל הריהוט ועיצוב הפנים משתמש אף הוא בחפצים מהתקופה.
HBO השקיעה סכומים עצומים בסדרה, פרק הפיילוט עלה 18 מיליון דולר (הפיילוט היקר בהיסטוריה) ועלות כל העונה הראשונה עומדת על פי הערכות על 65 מיליון דולר.
זוהי ההפקה הגדולה והמורכבת ביותר בטלוויזיה, בכל זמן נתון היו על הסט 40 מאפרים ו-20 מלבישים, שטיפלו בשחקנים ובניצבים.
צוות ההפקה, כולל שחקנים, עמד על 1200 אנשים ו-2000 ניצבים.
500 חברות הפקה שונות - מקייטרינג ועד אינסטלציה - היו מעורבות בהפקת 12 פרקי הסדרה, שצולמו במשך 200 ימים.
על פי דיווחים HBO השקיעה סכום חסר תקדים בקידום הסדרה, בין 30 ל-40 מיליון דולר.
עם עלייתה הפכה "אימפריית הפשע" לסדרה הנצפית ביותר של HBO מזה 6 שנים, וחודשה לעונה שנייה.
הסדרה זכתה לביקורות חיוביות ומשבחות מידי המבקרים (שצפו ב-6 פרקים עוד בטרם עלתה) שציינו לטובה את העובדה שהיא טובה מפרק לפרק.
ב-2011 זכתה הסדרה בפרס גלובוס הזהב בקטגוריית סדרת הדרמה הטובה ביותר, וסטיב בושמי זכה בפרס על משחקו בסדרה.
כמו כן, זכתה הסדרה בפרס גילדת שחקני המסך, בקטגוריית אנסמבל השחקנים הטוב ביותר בסדרת דרמה.
התוכנית הייתה מועמדת ל-18 פרסי אמי ב-2011. בין הקטגוריות: "סדרה הדרמה הטובה ביותר", "שחקן ראשי בסדרת דרמה" (סטיב בושמי), "שחקנית משנה בדרמה" (קלי מקדונלד) ו"בימוי בסדרת דרמה".
אימפריות המעמקים הוא סרט קולנוע מסוגת הפנטזיה, קופרודוקציה סינית-אמריקאית בתלת-ממד, בעלת תקציב של 100 מיליון דולר ונחשבת להפקה המשותפת בין ארצות הברית לרפובליקה העממית של סין מן היקרות בהיסטוריה.
הסרט נעשה בבימויו של מייקל פרנץ' ובכיכובם של אולגה קורילנקו ושי יאנפיי, המגלמים גבר צעיר ובתולת ים בסיפור אהבה שחושף עולם תת-מימי, עולם בני הים.
עלילת הסרט מתרחשת על רקע הסיפור לפיו במשך אלפי שנים, אגדות על בתולות ים יפהפיות הקסימו אנשים מכל רחבי העולם.
עולמן המרתק והמסתורי היה תמיד מקור לדמיונם של בני אדם.
הסרט נועד כביכול לחשוף ולחקור את העולם המיסטי של בנות הים היפהפיות המפתות את הגברים.
הסרט זכה לביקורות שליליות, כבר עם פרסום הקדימון הרשמי לסרט, באוקטובר 2012. צילומי הסרט והפקתו החלו כבר בשנת 2010, אך הסרט לא יצא מעולם לאקרנים וייתכן שנגנז.
אימפריית ויג'איאנגר (בקאנדה: ವಿಜಯನಗರ ಸಾಮ್ರಾಜ್ಯ, בטלוגו: విజయనగర సామ్రాజ్యం, מכונה גם אימפריית ויג'איאנגרה) המכונה "ממלכת ביסנגר" בפי הפורטוגזים, הייתה אימפריה בדרום הודו, באזור רמת דקאן.
היא נוסדה ב-1336 על ידי האריהרה הראשון ואחיו בוקה ראייה הראשון משושלת סנגמה.
האימפריה עלתה לגדולה כתוצאה מהמאמץ המרוכז של מדינות בדרום הודו לבלום את פלישות האסלאם לתחומן בשלהי המאה ה-13. שלטונה נמשך עד 1646, אם כי כוחה הצטמצם בצורה משמעותית ב-1565 לאחר תבוסה צבאית גדולה אותה ספגה מצבאותיהם של סולטנויות הדקאן.
האימפריה קרויה על שם בירתה, העיר ויג'איאנגר, ששרידיה סמוכים לעיר האמפי, והם כיום אתר מורשת עולמית במדינת קרנאטקה שבהודו.
המידע שיש בידינו כיום על תולדות האימפריה ותרבותה הגיע מיומני המסע של הנוסעים האירופאים: דומינגוש פאאש (Domingos Paes) ופרנאו נונש (Fernão Nunes) הפורטוגזים, וניקולו דה קונטי (Niccolò Da Conti; 1469-1365) האיטלקי, מהספרות בשפות המקומיות, ומהחפירות הארכאולוגיות בוויג'איאנגר שחשפו את עושרה ועוצמתה של האימפריה.
מורשת האימפריה כוללת רבים מהמונומנטים הפרושים ברחבי דרום הודו.
הידועים שבהם הם המבנים בהאמפי.
סגנון אדריכלות ויג'איאנגר הביא לידי ביטוי את כל המסורות הקודמות של בניית מקדשים בדרום הודו, וקיבל השראה מתערובת התרבויות המקומיות והדתות השונות.
במבני המלוכה החילוניים לעומת זאת ניכרת ההשפעה של האדריכלות של סולטנות צפון הדקאן.
מנהל יעיל וסחר נרחב עם מדינות מעבר לים היוו את התשתית שאפשרה יישום טכנולוגיות חדשות כדוגמת מערכות ניהול מים להשקיה.
שליטי האימפריה אפשרו לאמנויות היפות ולספרות בשפות קאנדה, טלוגו, טמילית וסנסקריט להגיע לשיאים חדשים, ולמוזיקה הקרנאטיקית להתפתח לצורתה הנוכחית.
אימפריית ויג'איאנגר נחשבת לתקופה בהיסטוריה של דרום הודו שבה הצליח השלטון לאחד בין ממלכות, עמים, ושפות רבים שתחת שלטונו באמצעות קידום הינדואיזם כגורם מלכד.
כתבים של נוסעים מממדינות אחרות שביקרו באימפריה בשלהי תקופת ימי הביניים בשילוב עם חפירות שנערכו לאחרונה במתחם ויג'איאנגר חשפו מידע רב על ההיסטוריה של האימפריה, ביצוריה, התפתחותה המדעית וחידושי האדריכלות שלה.
על תחילת דרכה של אימפריית ויג'איאנגר קיימות כמה תאוריות.
היסטוריונים רבים משערים שמוצאם של האריהרה הראשון ואחיו בוקה ראייה הראשון, מייסדי האימפריה, היה מעם הקאנדיגה (דוברי שפת קאנדה), וכי היו מפקדים בצבא של אימפריית הויסלה שהוצבו באזור הנהר טונגאבהדרה במטרה להדוף פלישות של מוסלמים מצפון הודו.
אחרים טוענים כי היו בני עם הטלוגו (דוברי שפת טלוגו) שהיו בהתחלה קשורים לממלכת קקאטייה (ממלכה של בני הטלוגו באזור אנדרה פרדש של ימינו, 1083–1323) שהשתלטו על החלקים הצפוניים של אימפריית הויסלה בתקופת שקיעתה.
בלא קשר למוצאם, כל ההיסטוריונים מסכימים שהמייסדים קיבלו תמיכה והשראה מווידייארנייה (Vidyāraṇya), נזיר במנזר סרינגרי שנחשב כקדוש להינדים, להילחם בפלישה המוסלמית לדרום הודו.
לפני שאימפריית ויג'איאנגר עלתה לגדולה במאה ה-14 סבלו המדינות ההינדיות של הדקאן: אימפריית ידאווה מדוואגירי, ממלכת קקאטייה מווראנגל, אימפריית פנדייה ממדוראי והממלכה הזעירה קמפילי מפלישות חוזרות ונשנות של המוסלמים מהצפון, ועד 1336 הובסו כולן בידי סולטאני דלהי עלאא אל-דין אלח'לג'י ומוחמד אבן טוגלאק.
אימפריית הויסלה הייתה המדינה ההינדית האחרונה שעמדה בדרכם של המוסלמים לכיבוש דרום הודו.
לאחר מותו של וירה בלאלה השלישי מלך הויסלה בקרב כנגד סולטאן מדוראי ב-1343 התמזגה אימפריית הויסלה באימפריית ויג'איאנגר שהלכה וגדלה.
במהלך שני העשורים הראשונים לאחר ייסוד האימפריה השתלט האריהרה הראשון על מרבית השטח דרומית לנהר טונגאבהדרה וזכה לכינוי "פורוופאסצ'ימה סמטדראדהישאוורה" ("שליט הימים המערביים והמזרחיים").
אחיו ויורשו בוקה ראייה הראשון הביס עד 1374 את שליט ארקוט (כיום בצפון טמיל נאדו), את השליטים מקאסטת הרדי של קוֹנדווידוּ, את סולטאן מדוראי והשתלט על גואה שבמערב ועל לשון היבשת (דוֹאבּ) שבין הנהרות טונגאבהדרה וקרישנה בצפון.
הבירה הראשונה הייתה בנסיכות אנגונדי על הגדה הצפונית של נהר הטונגאבהדרה, כיום בתחומי מדינת קרנאטקה.
הבירה עברה אחר-כך לוויג'איאנגר הסמוכה על הגדה הדרומית של הנהר במהלך שלטונו של בוקה ראייה הראשון.
האריהרה השני, בנו השני של בוקה ראייה הראשון ויורשו, גיבש את שלטון הממלכה מדרום לנהר קרישנה וכל דרום הודו הובאה תחת שלטון ויג'איאנגר.
השליט הבא דווה ראייה הראשון הביס את השליט משושלת גאז'פאטי מאודישה ויזם עבודות חשובות של ביצורים ומפעלי השקיה.
דווה ראייה השני (המכונה "גאז'בטקרה" – "הצייד הגדול") עלה על כס השלטון ב-1424 והיה ככל הנראה השליט המוכשר ביותר משליטי שושלת סנגמה.
הוא דיכא מרידות של שליטים וסאליים כדוגמת הזמורין של קליקוט וקוילון בדרום.
שלטונו הגיע עד בורמה והמלכים של בגו וטנאסרים הפכו לווסאלים.
האימפריה החלה לשקוע בשלהי המאה ה-15 עד שנעשו מאמצים משמעותיים על ידי המצביאים סלובה נאראסימה דווה ראייה ב-1485 וטולובה נאראסה נאייאקה ב-1491 לגבש מחדש את האימפריה.
לאחר כמעט שני עשורים של עימותים עם הווסאלים המרדניים, עלה לשלטון קרישנה דווה ראייה, בנו של טולובה נאראסה נאייאקה.
בעשורים שבאו אחר-כך שלטה אימפריית ויג'איאנגר על כל דרום הודו והדפה פלישות מחמש סולטנויות הדקאן.
האימפריה הגיעה לשיא כוחה תחת שלטונו של קרישנה דווה ראייה, כאשר צבאות ויג'איאנגר ניצחו כמעט בכל הקרבות בהם השתתפו.
ברשימותיו של הנוסע הפורטוגזי דומינגו פאאש מכונה קרישנה דווה ראייה: "מלך מושלם בכל דבר".
האימפריה ספחה שטחים שהיו בעבר תחת שלטון הסולטנויות בצפון הדקאן וטריטוריות במזרח הדקאן, כולל קלינגה, ובמקביל שמרה על שליטתה על הישויות הכפופות לה בדרום.
הרשימות שהותיר הנוסע הפורטוגזי ברבוסה מתקופת קרישנה דווה ראייה מתארות את ויג'איאנגר כעיר של שפע ועושר.
מבנים חשובים רבים הושלמו או שבנייתם התחילה בתקופת קרישנה דווה ראייה.
עם זאת, מרבית המבנים, כולל הבימה המלכותית ("מאהנאוואמי דיבה"), נבנו בפועל לאורך תקופה של כמה עשורים.
את קרישנה דווה ראייה ירש אחיו למחצה אצ'יוטה דווה ראייה ב-1529. כאשר אצ'יוטה דווה ראייה מת ב-1542 רצח גיסו, סלאקראג'ה, רבים מבני משפחת המלוכה במטרה לתפוש את השלטון בכוח, אבל קומם בכך נגדו את כל אצולת ויג'איאנגר.
זמן קצר אחר-כך צעד ראמה ראייה, חתנו של קרישנה דווה ראייה, בראש צבא לוויג'איאנגר יחד עם יורש חוקי סדאשיווה ראייה, אחיינו המתבגר של אצ'יוטה דווה ראייה.
כשסדאשיווה ראייה היה בוגר מספיק על מנת לתבוע את זכותו לקבל החלטות פוליטיות הורה ראמה ראייה לכלוא אותו.
אף שראמה ראייה לא הוכתר מעולם, הוא תפקד בפועל כמלך ויג'איאנגר מ-1542 ועד מותו ב-1565.
מהתחלת שלטונו היה ראמה ראייה מעורב ברשת של תככים כנגד הסולטנויות המוסלמיות שמצפון לנהר קרישנה: ביג'פור, אחמדנגר, בראר, גולקנדה ובידאר.
בשנות ה-40 של המאה ה-16 הוא הצטרף לצבאו של סולטאן אחמדנגר בשתי מערכות צבאיות מוצלחות.
תחילה נגד בידאר, ואז כנגד ביג'פור.
ב-1559 כרת ראמה ראייה ברית הדוקה עם הסולטאן החדש של ביג'פור, עלי "עדיל" שאה, הפעם כנגד אחמדנגר, בן בריתו הקודם.
לאחר שהשפיל צבאית את אחמדנגר בפעם השנייה ב-1563, בזזו כוחות של ראמה ראייה כמה מחוזות של גולקונדה, ואפילו כמה מהמחוזות השייכים לביג'פור שהייתה בת בריתו.
אף שראמה ראייה נחל הצלחות צבאיות רבות, עוררה תככנותו את זעמם של שכניו מצפון.
בשלהי 1563 הצטרפו כוחות מגולקונדה ובידאר לכוחות מאחמדנגר ומביג'פור (עד אז אויבים מרים) כנגד ראמה ראייה.
הצבא המאוחד חצה את נהר הקרישנה והתנגש בצבא ויג'איאנגר באפריל 1565.
בקרב, המכונה קרב טליקוטה, הביס הצבא המאוחד של סולטנויות הדקאן את צבא אימפריית ויג'איאנגר כליל.
ראמה ראייה נהרג בקרב, וצבא הסולטנויות בזז את עיר הבירה והחריב אותה, והיא נותרה במצב זה עד ימינו.
טירומלה דווה ראייה, אחיו הצעיר של ראמה ראייה, שהיה המפקד היחיד שנותר בחיים נמלט מוויג'איאנגר לפנוקונדה בשיירה שכללה אוצרות רבים שנישאו על גבי 1,500 פילים.
בתולדות האימפריה החל אז שלב של שקיעה אזורית איטית.
המסחר עם הפורטוגזים נמשך, ולבריטים הוענקה קרקע לבניית מדרס.
את טירומלה דווה ראייה ירש בנו סריראנגה הראשון ואחריו ונקאטה השני שהיה מלכה הגדול האחרון של אימפריית ויג'איאנגר.
ונקאטה השני העביר את בירת האימפריה מפנוקונדה לצ'נדראגירי ואחר כך לוולור, הדף בהצלחה פלישה של סולטנויות הדקאן לשטחו ומנע את נפילת פנוקונדה לידיהן.
יורשו, ראמה דווה ראייה, שלט עד 1632, ולאחר מותו שלט ונקאטה השלישי במשך עשר שנים.
האימפריה נכבשה לבסוף על ידי סולטנויות ביג'פור וגולקונדה.
הווסאלים הגדולים ביותר של האימפריה – ממלכת מייסור, והנאייקים של מאדוראי, תאנג'בור, צ'יטראדורגה וג'ינגי – הכריזו על עצמאותם ובמשך המאות שבאו אחר-כך הייתה לכל אחד מהם השפעה על התפתחות ההיסטוריה של דרום הודו.
ממלכות שבשלטון הנאייקים החזיקו מעמד עד המאה ה-18, בעוד שממלכת מייסור שמרה על מצבה כנסיכות עד קבלת העצמאות של הודו ב-1947, אם כי היא חסתה תחת הראג' הבריטי מ-1799 לאחר מות השליט טיפו סאהיב.
על מנת למשול על הטריטוריות שבשליטתם שמרו שליטי אימפריית ויג'איאנגר על שיטות המנהל שפעלו היטב בעבר בממלכות שקדמו להם: הויסלה, קקאטייה ופנדייה, וביצעו שינויים רק שהיה זה הכרחי.
המלך היה הסמכות העליונה, ונעזר בקבוצת שרים ("פרדהאנה"), שבראשה עמד ראש הממשלה ("מהאפרדהאנה").
תארים חשובים אחרים שיש לגביהם רישומים כוללים את המזכיר הראשי ("קארייאקרתה" או "ראיאסוואמי") ופקידים קיסריים ("אדהיקארי").
כל השרים והפקידים הבולטים היו מחויבים לעבור הכשרה צבאית.
מזכירות שמשכנה סמוך לארמון המלך העסיקה לבלרים ופקידים על מנת לשמר רשומות שהפכו לרשמיות באמצעות שימוש בחותם שעווה שבו הוטבעה טבעת המלך.
ברמות המנהל הנמוכות יותר היו בעלי קרקע פיאודליים עשירים ("גאודס"), מנהלי חשבונות ("קרניקס" או "קרנם") ושומרים ("קוואלו").
מנהל הארמון חולק ל-72 מחלקות ("נייוגס"), בכל אחת היו כמה משרתות שנבחרו בשל עלומיהן ויופיין (חלקן יובאו וחלקן נשבו בקרבות) שהוכשרו לטפל בנושאי מנהל זוטרים ולשרת בני אצולה כקורטיזנות או כפילגשים.
האימפריה חולקה לחמש (על פי מקור אחד) או תשע (על פי מקור אחר) פרובינציות עיקריות ("ראג'ייה"), כאשר בראשות כל פרובינציה עמד מפקד צבאי ("דנדנאייקה" או "דנדנאתה") ומושל, לרוב מהמשפחה המלכותית, שלצורכי מנהל השתמשו בשפה המקומית.
כל ראג'ייה חולקה למחוזות ("וישאייה", "ונטה" או "קוטאם"), שהתחלקו לנפות ("סימה" או "נאדו") ואלו התחלקו לחלוקת משנה של מועצות או עיריות ("קמפנה" או "סתאלה").
השלטון על אזורי מנהל קטנים מפרובינציות עבר בדרך כלל בירושה במשפחות מקומיות שהעלו מס לאימפריה בעוד שאזורים מסוימים, כדוגמת קלדי או מדוראי נשלטו ישירות בידי מפקד צבאי.
בשדות הקרב הובילו המפקדים הצבאים את הצבאות.
האסטרטגיה הצבאית של האימפריה הייתה להימנע מפלישות רחבות היקף, ובדרך כלל ליזום פעולות בקנה מידה קטן כדוגמת התקפה על מבצרים בודדים והחרבתם.
צבא האימפריה היה בין הראשונים בהודו שהשתמש בארטילריה לטווח ארוך שאוישה בדרך כלל על ידי תותחנים זרים (תותחנים מהאזור שכיום הוא טורקמניסטן נחשבו לטובים ביותר).
החיילים בצבא היו משני סוגים.
חיילים בצבא הפרטי של המלך שגויסו ישירות על ידי האימפריה, וחיילים בצבאות הפיאודליים של הווסאלים של המלך.
בצבא הפרטי של המלך קרישנה דווה ראייה נכללו 100,000 חיילי רגלים, 20,000 פרשים ומעל ל-900 פילים.
מספרים אלו היוו רק חלק מצבא שמנה מעל ל-1.1 מיליון חיילים, מספר שעל פי מקורות אחדים הגיע עד שני מיליון חיילים וכלל ככל הנראה גם צי על סמך תוארו של אחד המפקדים "נאווידגאפראבהו" (מפקד הצי).
החיילים שגויסו היו בני כל המעמדות וכלכלתם מומנה ממסים נוספים שהושתו על הווסאלים.
חיילי הרגלים כללו קשתים ומוסקטרים לבושים טוניקות משובצות, נושאי מגנים עם חרבות ופגיונות בחגורותיהם, וחיילים שנשאו מגנים כה גדולים שהם לא נזקקו לשריון נוסף.
הסוסים והפילים היו משוריינים ולחטים של הפילים הוצמדו סכינים על מנת לגרום לנזק מקסימלי בקרב.
הבירה הסתמכה לחלוטין על מערכות אספקת מים שכללו תעלות ומאגרים על מנת להבטיח אספקת מים שוטפת כל השנה.
שרידים ממערכות הידרוליות אלו שימשו היסטוריונים כמקור להבנת מערכות חלוקת המים הנפוצות באותה תקופה באזורים הצחיחים למחצה של דרום הודו.
כתבים מאותה תקופה ורשימות של נוסעים זרים מתארים בניית מכלי ענק על ידי פועלים.
חפירות חשפו שרידים של מערכות חלוקת מים מחוברות שהיו קיימות רק בתוך שטח הארמון ומכלולי המקדשים הגדולים (שככל הנראה שימשו את בני המלוכה בלבד ולטקסים מיוחדים), שכללו תעלות מתוחכמות שניצלו את הכבידה ואת עיקרון הסיפון להוביל מים בעזרת צינורות.
המתקנים היחידים הדומים למערכות מים ציבוריות הם שרידים של מכלי מים גדולים שאגרו את מי גשמי המונסון העונתיים והתייבשו בקיץ למעט מכלים שניזונו מפלגי מים.
באזורים החקלאיים הפוריים הסמוך לנהר הטונגאבהדרה, נחפרו תעלות שהובילו את מי הנהר למכלי השקיה.
לתעלות אלו היו מגופים שנפתחו ונסגרו על מנת לשלוט בזרימת המים.
באזורים אחרים עודד המנהל לחפור בארות שנוטרו על ידי השלטונות.
מכלים גדולים נבנו בעיר הבירה בתמיכה של המלך בעוד שמכלים קטנים יותר מומנו על ידי עשירים על מנת לזכות במעמד חברתי או דתי.
כלכלת האימפריה נסמכה בעיקר על חקלאות.
סורגום ("ג'ובאר"), כותנה וקטניות מסוגים שונים גודלו באזורים הצחיחים למחצה, בעוד שקנה סוכר, אורז וחיטה שגשגו באזורים הגשומים.
עלי בטל ואגוז ארקה (יחד עם ליים מייצרים משני המינים תערובת לעיסה מקובלת בדרום ובדרום מזרח אסיה) וקוקוס היו הצמחים העיקריים שגודלו לשם מכירה ולא לצורך צריכה עצמית.
הכותנה שגדלה בקנה מידה נרחב נשלחה למרכזי האריגה של תעשיית הטקסטיל הפעילים של האימפריה.
תבלינים כדוגמת כורכום, פלפל שחור, הל וזנגביל גדלו באזור מלנאדו ההררי המרוחק על מורדות הרי גהט המערביים ונשלחו לעיר הבירה לשם מסחר.
עיר הבירה של האימפריה הייתה מרכז עסקים משגשג שכלל שוק מתפתח בכמויות גדולות של אבני חן וזהב.
בנייה בלתי פוסקת של מקדשים חדשים סיפקה תעסוקה לאלפי סתתים, פסלים ואומנים מיומנים אחרים.
הבעלות על הקרקע הייתה חשובה.
מרבים האיכרים היו אריסים ובמהלך הזמן קיבלו בעלות חלקית על הקרקע.
מדיניות מיסים שעודדה גידול של יבולים נדרשים הבדילה בין סוגי השימוש בקרקע על מנת לקבוע את גודל המס.
לדוגמה, זמינות יומית של עלי הכותרת של ורדים הייתה חשובה מאוד ליצרנים הבשמים, לכן מי שגידל ורדים שילם מס מופחת.
ייצור מלח בישול והקמת בריכות אידוי למלח היה תחת פיקוח באופן דומה.
ייצור גהי (חמאה מזוקקת) שנמכרה כשמן למאכל וכדלק למאור היה עסק רווחי.
היצוא לסין הלך וגדל וכלל כותנה, תבלינים, תכשיטים, אבנים יקרות למחצה, שנהב, קרני קרנפים, הובנה, ענבר, אלמוגים ומוצרים ארומטיים דוגמת בשמים.
ספינות גדולות הגיעו לעיתים קרובות מסין, בין השאר במשלחות בפיקודו של ג'נג חה והביאו מוצרים מסין ל-300 הנמלים, גדולים כקטנים של האימפריה על הים הערבי או מפרץ בנגל.
הנמלים החשובים ביותר היו: מנגלור, הונאוור, בהטקל, ברקור, קוצ'י, קננור, מצ'יליפטנם ודהרמדם.
כאשר עגנו בנמלים ספינות סוחר נלקה הסחורה שעל סיפונן למשמורת רשמית והוטלו מיסים על הפריטים שנמכרו.
ההגנה על הסחורה הובטחה על ידי פקידי הממשל.
בקליקוט התנהל מסחר ער במיוחד וסוחרים מאומות רבות: ערבים, פרסים, גוג'ראטים וח'וראסנים התיישבו בעיר.