tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בינואר 2017 החליטו שרת המשפטים שקד והיועץ המשפטי לממשלה מנדלבליט לבטל את התחום הנפרד של יהודה ושומרון במשרד המשפטים, שבו הייתה זילבר אחראית לאכיפה, ובכך צמצמו את סמכויותיה.
מחלוקת בין זילבר לאיילת שקד
בדצמבר 2017, בכינוס ציבורי לכבוד פרישת השופט אליקים רובינשטיין, מתחה זילבר ביקורת על המדיניות של שרת המשפטים, איילת שקד.
היא אמרה: "את דרכי השלום של אלי [אליקים רובינשטיין] החליפו מסילות לעבר המשילות.
זוהי רוח הזמן, צו השעה, כיוון הנסיעה שמסומן על כל השלטים המורים.
אך המצפנים הישנים מפעם עדיין מתעקשים להתיישר אל עבר כוכב הצפון".
בעקבות דבריה זימן אותה היועץ המשפטי לממשלה לשיחת הבהרה והורה לה להפסיק למתוח ביקורת פומבית על הדרג הפוליטי הנבחר.
בנובמבר 2018, בדיון בכנסת על תיקון לחוק התרבות והאמנות, מתחה זילבר ביקורת על התנהלות הממשלה.
בתגובה אמרה שרת המשפטים איילת שקד כי זילבר חצתה כל גבול.
שקד שלחה ליועץ המשפטי לממשלה אביחי מנדלבליט מכתב שבו ציטטה אמירות של זילבר נגד מדיניות הממשלה בוועדות הכנסת, וכתבה שזילבר מקדמת את עמדותיה הפוליטיות האישיות במקום מדיניות המשרד, בניגוד לתקנון שירות המדינה.
היא הוסיפה שזילבר אינה רשאית להגיע לממשלה או לכנסת כנציגת משרד המשפטים, ושהיא מצפה כי תתפטר.
מנדלבליט טען בתגובה כי העניין בסמכותו שלו ולא של שקד, ושהעניין נמצא בבדיקה, אך הורה לזילבר שלא תופיע כנציגת המדינה בדיונים בממשלה ובכנסת.
כעבור כשבוע נזף מנדלבליט בזילבר, וכתב לה שכבר בעבר הוא שוחח עימה בגין "התבטאויות פומביות לא זהירות", אולם ההתבטאות האחרונה מלמדות שדבריו לא הופנמו.
לדבריו התבטאות זו חרגה באופן ממשי ממרחב ההתבטאות הראוי ליועץ משפטי בשירות הציבורי.
עם זאת מנדלבליט החליט שזילבר תחזור לייצג את עמדתו, לאחר תיאום עמדות איתו.
מנגד שקד הודיעה כי לא תאפשר לזילבר לייצג את הממשלה בכנסת עד סוף מושב החורף.
למעשה, מנדלבליט שלח יועצים משפטיים אחרים לייצג את עמדתו בדיון בוועדת חוקה חוק ומשפט בעניין חוק היועצים ובדצמבר הגיע בעצמו לדיון בוועדה לביקורת המדינה.
במקביל התייצבה שקד בעצמה לדיון בוועדת הכלכלה והציגה את עמדתה מתוך כוונה לדבר במקומה של זילבר, הכפופה לשניהם.
לדיון זה שלח מנדלבליט את זילבר כנציגתו.
כשהחלה לדבר יצאה שקד מהמקום.
יושב ראש הכנסת יולי אדלשטיין שלח לראשי ועדות הכנסת מכתב שבו התייצב לצדה של שקד וכתב: "לא נוכל בשום פנים ואופן להשלים עם מציאות שבה משרד ממשלתי מדבר בכמה קולות בוועדות הכנסת או כזו בה הדרג הפקידותי משמיע דעות מנוגדות לעמדה שקבע הדרג הנבחר".
לעומת זאת התייצבו משפטנים אחדים לצידה של זילבר.
לאחר פרישתה משירות המדינה החלה לשדר תוכנית ראיונות שבועית בגלי צה"ל בשם "מילים ומשפטים עם דינה זילבר".
מרואייניה הראשונים היו כלת פרס ישראל מרים פרץ והסופר אלי עמיר.
הצטרפה כעמיתה למרכז רובינשטיין לאתגרים חוקתיים.
בספרה ביורוקרטיה כפוליטיקה זילבר מציגה את תפיסתה בדבר הבעיה שעלולה להיווצר כאשר המחוקקים אינם לוקחים לידם את השליטה בחקיקה
ואת ההשפעה השלילית על תפקידם של המשפטנים בשירות הציבורי:
במאמר שפרסמה בשנת 2017 כתבה זילבר:
ביורוקרטיה כפוליטיקה, הוצאת נבו, 2006 – בספר זה ניתחה זילבר את המנגנון הביורוקרטי־מנהלי ומאפייניו ודנה בדילמות הדמוקרטיות במדינה המנהלית.
היא הציעה להגביר את השימוש בהסדרים ראשוניים כהסדרים המשקפים את מדיניות הדרג המדיני ומכוונים את המשך היישום על ידי הדרג הבירוקרטי.
כן המליצה זילבר לגוון את הרכבו של המנגנון המנהלי ולהכליל ציבורים, כך שתורחב ההשתתפות הציבורית של כלל המגזרים בפרויקט המדינתי.
לדבריה הדבר יחזק את ההזדהות עם המדינה ויצמצם את הניכור כלפיה.
"המון דברים יפים ראו עיניי": מחלקת הבג"צים כאתר של חינוך משפטי מעשי משפט ט(1) 2017 – המאמר מפרט את רכיבי האתוס שבעזרתם ראוי להיות מעוצב משפטן ציבורי.
שורשים במשפט (2020) (עורכת) – ספר מאמרים מאת בכירים ועובדים במשרד המשפטים בנושא אבני דרך במשפט הישראלי.
"הכרזת העצמאות שלי" שורשים במשפט 19 (דינה זילבר עורכת, 2020), הוצאת נבו.
2017 – זכייה בפרס "נשים בחזית 2017" בקטגוריית ממשל ופוליטיקה של אתר סלונה
2018 – קבלת אות הוקרה ע"ש עו"ד ליאון צ'רני של פורום דבורה: נשים במדיניות חוץ וביטחון לאומי
2019 – זילבר קיבלה, עם הפעילה החברתית עוה"ד אינסאף אבו שארב, את פרס מגן השקיפות מעמותת שקיפות בינ"ל ישראל.
2020 – זכייה בפרס גורני עם עוה"ד איל ינון; זכייה בתואר אבירת איכות השלטון בקטגוריית הרשות המבצעת של התנועה לאיכות השלטון.
2000 – נציגת פרקליטות המדינה בפורום למעמד האישה במשרד המשפטים
2002–2005 – חברת אקדמיה של פרס התיאטרון הישראלי
2004–2005 – חברת תת־ועדה לענייני חקיקה בחינוך של כוח המשימה הלאומי לקידום החינוך (ועדת דברת)
2005 – ממונה על איכות השירות בפרקליטות המדינה
2005–2012 – חברות במועצה לביקורת סרטים
2015 – ראש הצוות לטיוב השמירה על הסוד הביטחוני (התמודדות עם תופעת שיח בכירים לשעבר עם סופרי צללים)
דינה אשר-סמית' היא אתלטית בריטית, אלופת העולם (דוחה 2019) ופעמיים ברציפות אלופת אירופה (אמסטרדם 2016, ברלין 2018) בריצת 200 מטר.
סגנית אלופת עולם (דוחה 2019) ופעמיים אלופת אירופה (ברלין 2018, רומא 2024) בריצת 100 מטר.
בעלת מדליית כסף ושתי מדליות ארד אולימפיות (פריז 2024, ריו דה ז'ניירו 2016, טוקיו 2020), מדליות כסף מאליפות העולם (לונדון 2017 ודוחה 2019) ומדליית ארד מאליפות העולם (מוסקבה 2013) בריצת שליחות 4x100 מטר.
אשר-סמית' שיאנית בריטניה בריצת 60 מטר, ריצת 100 מטר וריצת 200 מטר.
אשר-סמית' נולדה בשכונת אורפינגטון ברובע ברומלי שבלונדון.
הוריה, וינסטון וג'ולי, הגיעו לבריטניה מג'מייקה.
היא סטודנטית לתואר ראשון בהיסטוריה בקינגס קולג' לונדון.
היא החלה להתאמן באתלטיקה במועדון ספורט מקומי בגיל 13. ב-2009 זכתה באליפות אנגליה עד גיל 15 בריצת 100 מטר וסיימה שנייה בריצת 200 מטר.
ב-2011 זכתה במדליית זהב בריצת 60 מטר באליפות אנגליה באולם עד גיל 17, במדליית זהב בריצת 200 מטר באליפות בתי הספר של אנגליה, ובמדליית זהב בריצת 200 מטר במשחקי חבר העמים לנוער.
ב-2012 זכתה במדליית זהב בריצת 60 מטר באליפות אנגליה באולם עד גיל 17, ובמדליות זהב בריצת 100 מטר ובריצת 200 מטר באליפות אנגליה עד גיל 17. באותה שנה סיימה במקום השביעי בריצת 200 מטר באליפות העולם באתלטיקה עד גיל 20.
ב-2013 זכתה במדליות זהב בריצת 100 מטר ובריצת 200 מטר באליפות אנגליה עד גיל 20, במדליית זהב בריצת 60 מטר באליפות אנגליה באולם ובמדליית זהב בריצת 200 מטר באליפות בתי הספר של אנגליה.
באליפות אירופה באתלטיקה עד גיל 20 זכתה במדליות זהב בריצת 200 מטר ובריצת שליחות 4x100 מטר.
היא הייתה חברה בנבחרת השליחות הבריטית לאליפות העולם שהתקיימה במוסקבה, וזכתה עמה במדליית ארד בריצת שליחות 4x100 מטר בתוצאה של 42.87 שניות.
ב-2014 זכתה במדליית זהב בריצת 100 מטר באליפות העולם באתלטיקה עד גיל 20 בתוצאה של 11.23 שניות.
באליפות אירופה העפילה לגמר ריצת 200 מטר לאחר שקבעה בחצי הגמר שיא אישי של 22.61 שניות, אך בגמר מתחה את שריר רגלה ולא סיימה את הריצה.
במרץ 2015 זכתה במדליית כסף בריצת 60 מטר באליפות אירופה באתלטיקה באולם שהתקיימה בפראג בתוצאה של 7.08 שניות השווה לשיא בריטניה וסיימה לאחר המנצחת דפנה סחיפרס מהולנד.
ביולי 2015 קבעה שיא בריטניה של 10.99 שניות בריצת 100 מטר במהלך תחרות שהתקיימה באצטדיון האולימפי שבלונדון.
חודש לאחר מכן, באליפות העולם באתלטיקה שהתקיימה בבייג'ינג, סיימה במקום החמישי בריצת 200 מטר בשיא בריטניה של 22.07 שניות.
ב-2016 זכתה במדליית זהב בריצת 200 מטר באליפות אירופה באתלטיקה בתוצאה של 22.37 שניות, כמו כן זכתה במדליית כסף עם נבחרת בריטניה בריצת שליחות 4x100 מטר.
באולימפיאדת ריו דה ז'ניירו סיימה חמישית בריצת 200 מטר בתוצאה של 22.31 שניות וזכתה במדליית ארד עם נבחרת בריטניה בריצת שליחות 4x100 מטר בשיא בריטניה של 41.77 שניות.
באליפות העולם באתלטיקה 2017 סיימה רביעית בריצת 200 מטר בתוצאה של 22.22 שניות.
היא זכתה במדליית כסף יחד עם נבחרת השליחות בתוצאה של 42.12 שניות.
במשחקי חבר העמים 2018 זכתה במדליית ארד בריצת 200 מטר בתוצאה של 22.29 שניות ובמדליית זהב בריצת שליחות 100X4 מטר בשיא אנגליה של 42.46 שניות.
ביוני 2018 ניצחה בתחרות ריצת 100 מטר ליגת היהלום בסטוקהולם בשיא בריטניה של 10.92 שניות.
באליפות אירופה שנערכה בברלין באוגוסט 2018 זכתה בשלוש מדליות זהב, בריצת 100 מטר בתוצאה של 10.85 שניות, בריצת 200 מטר בתוצאה של 21.89 שניות, שתיהן שיאי בריטניה חדשים ותוצאות השנה בעולם וכן בריצת שליחות 100X4 מטר.
היא נבחרה לאתלטית השנה באירופה לשנת 2018.
באליפות העולם שנערכה בדוחא באוקטובר 2019 זכתה אשר סמית' ב-3 מדליות, זהב ו-2 כסף.
באולימפיאדת טוקיו קבעה תוצאה של 11.05 שניות בחצי הגמר ולא העפילה לגמר.
היא זכתה עם נבחרת בריטניה במדליית ארד בריצת שליחות 4X100 מטר.
באליפות העולם באתלטיקה 2022 זכתה במדליית ארד בריצת 200 מטר בתוצאה של 22.02 שניות, לאחר שריקה ג'קסון (21.45 שניות) ושלי-אן פרייזר-פרייס (21.81 שניות).
בריצת 100 מטר סיימה רביעית בתוצאה השווה לשיאה האישי 10.83 שניות.
עם נבחרת השליחות 4X100 מטר סיימה במקום השישי.
ב-2024 זכתה במדליית זהב באליפות אירופה בריצת 100 מטר בתוצאה של 10.99 שניות ובמדליית זהב עם נבחרת השליחות 4X100 מטר.
באולימפיאדת פריז 2024 זכתה במדליית כסף עם נבחרת השליחות 4X100 מטר, במקצים האישים סיימה רביעית בריצת 200 מטר בתוצאה של 22.22 שניות ולא העפילה לגמר בריצת 100 מטר.
תפקידה האחרון במערכת המשפט של ישראל היה שופטת בבית המשפט המחוזי בנצרת.
בשנת 1973 סיימה את לימודיה התיכוניים בקיבוץ רשפים שבעמק בית שאן.
באותה שנה התגייסה לצבא הגנה לישראל ושירתה שם עד שנת 1975. בין השנים 1975–1981 התגוררה מויאל במושב נביעות ששכן בחצי האי סיני ועבדה שם בתחום התיירות.
בשנת 1987 קבלה תואר במשפטים באוניברסיטת תל אביב והחלה התמחות במשרד עורכי הדין ש.
הורוביץ ושות' שנמשכה עד לשנת 1989. באותה שנה הוסמכה כעורכת דין.
בחודש מאי 1996 נבחרה לכהונת שופטת בבית משפט השלום בנצרת.
באוגוסט 2001 מונתה לסגנית נשיא בית משפט השלום בנצרת.
באוקטובר 2004 היא מונתה להיות רשמת ושופטת בפועל של בית המשפט המחוזי בנצרת.
בחודש ינואר 2006 מונתה לכהונת שופטת בבית המשפט המחוזי בנצרת.
בשנת 2006 קבעה בפסק דין תקדימי כי פטירת חבר קיבוץ אינה מקנה ליורשיו "דמי עזיבה".
דינה מויאל נפטרה ב-22 בנובמבר 2006, והובאה למנוחות בבית העלמין בכפר תבור לצד בעלה סעדיה שנפטר שלוש שנים לפניה.
דינה דרייפוס , הידועה גם בשם דינה לוי-שטראוס (Dina Levi-Strauss), הייתה אתנולוגית, אנתרופולוגית, סוציולוגית ופילוסופית צרפתייה, שערכה מחקרים תרבותיים בדרום אמריקה, לימדה באוניברסיטת סאו פאולו בברזיל ובסורבון בפריז.
בזמן שהותה בברזיל, ייסדה את החברה האתנולוגית הראשונה בברזיל ביחד עם המשורר והמוזיקולוג מריו דה אנדרדה.
אחרי מלחמת העולם השנייה, החזיקה בתפקידי מפתח במערכת החינוך הצרפתית.
דינה דרייפוס הגיעה עם משפחתה לפריז בגיל 13 והחלה שם את לימודי התיכון.
ב-1929 התקבלה ללמודי פילוסופיה בסורבון ולמדה גם אנתרופולוגיה.
בשנת 1932 דרייפוס נישאה לקולגה שלה קלוד לוי-שטראוס וסיימה את לימודי הפילוסופיה ב-1934. ב-1935 היא יצאה עם קבוצת חוקרים צרפתית ללמד באוניברסיטת סאו פאולו, שזה עתה נוסדה, במסגרת פעילות של משרד החוץ הצרפתי לקידום השפה והתרבות הצרפתית.
היא לימדה קורס מעשי באתנולוגיה שמשך קהל גדול של משכילים דוברי צרפתית.
בין השנים 38–1936 היא ביצעה עבודת שדה יחד עם לוי-שטראוס ולואיז דה קסטרו פאריה, אנתרופולוג ברזילאי, במאטו גרוסו וברונדוניה שביערות הגשם של האמזונס.
הם למדו את התרבויות של שבטי ילידים בברזיל - Guaycuru ו-Bororo.
במהלך עבודת השדה האחרונה והארוכה ביותר בשבט הילידים Nambikwara, דרייפוס נדבקה בזיהום בעין והיא נאלצה לחזור סאו פאולו ומשם לפריז.
חפצים שנאספו במהלך עבודת השדה במאטו גרוסו משבט Bororo, הוצגו בפריז במוזיאון האדם במהלך 1937, כותרת התערוכה הייתה: האינדיאנים של מאטו-גרוסו (מסעם של קלוד ודינה לוי-שטראוס).
התערוכה הייתה ההכרה המדעית כמעט היחידה של דרייפוס לתרומתה למחקר עד שנות האלפיים.
הזוג נפרד ב-1939, והתגרש לכל המאוחר ב-1945, אז קלוד לוי-שטראוס נישא בשנית.
היא חזרה לשם נעוריה, דרייפוס.
לאחר פרידתם, דרייפוס לא פרסמה מחקרים נוספים באתנולוגיה ותרומתה למחקרים שערכה יחד עם לוי-שטראוס, לא הוכרה והיא נשכחה.
קלוד לוי-שטראוס עצמו הפך לאנתרופולוג מוביל , הזכיר את דרייפוס רק פעם אחת בספרו "במחוזות טרופיים נוגים" (Tristes Tropiques, 1955) - בציינו שהיא נפרדה מהמשלחת בגלל דלקת בעין.
באלבום התמונות, Saudades Do Brasil: A Photographic Memoir, שלוי-שטראוס הוציא ב-1994, הוא לא כלל תמונות שלה.
רק ב-2001 התפרסמם תיעוד מצולם שלה כחוקרת במסעות אלו.
השפעתה על מערכת החינוך בצרפת
אחרי מלחמת העולם השנייה, דרייפוס חזרה ללמד פילוסופיה בוורסאי ובהמשך ב-Lycée Molière בית הספר התיכון בו למדה.
במשך תקופה ארוכה שימשה כראש החוג לפילוסופיה במוסד החינוכי Lycée Fénelon בפריס.
במקביל לימדה פילוסופיה בסורבון ביחד עם ולדימיר ינקלביץ.
ב-1962 דרייפוס התמנתה למפקחת על מערכת החינוך בפריז וב-1965 ביחד עם קלוד חודוס, קולגה שלה, פרסמה מאמר מכונן שהשפיע על פתיחת תוכניות לימוד חדשות בבתי ספר תיכוניים.
היא הפכה לאישה הראשונה שמונתה לפקחת הכללית על לימוד הפילוסופיה בצרפת.
במסגרת תפקידה שילבה בתוכניות הלימוד שימוש במדיה ואמצעי תקשורת.
בשנות החמישים דרייפוס פרסמה מאמרים על ז'ורז' ברנאנוס ו-סימון וייל; ובשנות השישים, היא תרגמה את יום ואת פרויד.
דינה אל ודידי , היא זמרת, מלחינה, גיטריסטית, שחקנית ומספרת סיפורים מצרית.
היא מוכרת כזמרת הראשית של קבוצת מוזיקאים המשלבת מוזיקה מקומית ועולמית.
דינה אל-ודידי נולדה וגדלה בגיזה, מצרים.
היא למדה ספרות מזרחית עם התמחות בטורקית וספרות פרסית, באוניברסיטת קהיר, וסיימה את לימודיה ב-2008. לאחר מכן, עבדה כמתרגמת ולפעמים כמדריכת טיולים במצרים.
אל-ודידי גילתה את התשוקה למוזיקה לאחר שהשתתפה בסדנת תיאטרון של מאגיד סולימאן ב-2008, אשר בה למדה לשיר במגוון רחב של ז'אנרים מסורתיים.
היא החליטה לעזוב את הסדנה והתחילה לחקור את הפוטנציאל המלא של הקול שלה.
היא השתלמה בסדנאות רבות עם מוזיקאים עצמאיים במצרים ומחוצה לה, כולל עם פתחי סלאמה, המוזיקאי זוכה פרס גראמי, והזמרת קמיליה ג'ובראן.
בתחילת 2011, אל-ודידי עזבה את הסדנה והקימה קבוצת מוזיקה משלה המורכבת ממנה ועוד שישה אנשים.
במקרה, בעת שפרצה המהפכה המצרית של 2011, אל-ודידי לקחה חלק בהקלטת אופרטה מודרנית, ח'אלינה נחלאם ("בוא החלום"), עם הלהקה המצרית מסר אגבארי, תאמר שלבי, והזמרים הטוניסאים מהדי רבי, אניס דרידי ומוחמד בן ג'מעא.
השיר היה להיט גדול, וייצג את רוח האביב הערבי של 2011.
בשנת 2012 אל-ודידי נבחרה על ידי ז'ילברטו ז'יל ופרויקט החניכה באמנויות של חברת רולקס ללמוד אצל המוזיקאי הברזילאי האיקוני.
השניים הופיעו ביחד ב-"Back2Black", חלק מפסטיבל לונדון 2012. מאוחר יותר הם נפגשו באירועים מוזיקליים ולשיחות בשווייץ, ארצות הברית, ברזיל ומצרים.
ז'יל התרשם רבות מכישרונה והטווח המוזיקלי של אל-ודידי.
ב 2013 אל-ודידי השתתפה ב"פרויקט הנילוס", יוזמה מוזיקלית סביבתית אשר מפגישה בין מוזיקאים והוגים מכל רחבי עמק הנילוס.
אל-ודידי השתתפה עם השיר שלה ("יא גאנובי", בתרגום לעברית: "הוי דרום שלי") בו אל-ודידי שרה על החרטה שהיא מרגישה בשל הניתוק מהדרום שלה (מטפורה לנילוס), ועל הכמיהה שלה שהוא יהיה חלק אינטגרלי יותר של חייה.
השיר הוא ביטוי מוזיקלי של משימת הקולקטיב, להתאגד יחד ולרפא את היחסים השבורים בתוך הסביבה התרבותית והטבעית של המשתתפים.
2014: تدور وترجع (לפנות בחזרה)
דינה גורן (9 ביוני 1930 – 15 בפברואר 2018) הייתה עיתונאית, האישה הראשונה בישראל ששימשה בתפקיד עורכת חדשות בעברית בקול ישראל, מרצה וחוקרת בנושא תקשורת בישראל, מחלוצי לימודי התקשורת בישראל.
דינה גורן נולדה בטימישוארה, רומניה ב-1930 וב-1939 עלתה עם הוריה לירושלים שם למדה בליד"ה, התיכון ליד האוניברסיטה בבית הכרם.
בין מוריה היו ישעיהו ליבוביץ (ביולוגיה), יצחק נבון (ערבית) והצייר מרדכי ארדון (אמנות).
ב-1948 התגייסה לפלמ"ח ובמלחמת העצמאות הייתה קצינת תרבות בחטיבת הנגב.
בשנה שלאחר מכן, לאחר סיום שירותה הצבאי, החלה ללמוד לתואר ראשון בהיסטוריה ולימודים קלאסיים באוניברסיטה העברית.
בשנת 1953 החלה לעבוד בקול ישראל כעורכת חדשות, והייתה האישה הראשונה בישראל ששימשה מנהלת בתפקיד זה.
עשור לאחר מכן, הייתה ממקימי מרכז ההדרכה של קול ישראל ושימשה המנהלת הראשונה שלו.
ב-1964 מונתה לראש מערכת החדשות של "קול ישראל" בתל אביב.
במסגרת תפקידה מילאה את מקומו של מנכ"ל רשות השידור חנוך גבתון בדיוני "ועדת העורכים" - הגוף שנועד לתאם בין התקשורת ובין גורמי הביטחון.
עם שובה לישראל לאחר לימודים לתואר שני בתקשורת בארצות הברית, התמנתה לראש מערכת החדשות של "קול ישראל" בתל אביב.
בשנת 1967, בתקופת ההמתנה שלפני מלחמת ששת הימים, גורן הייתה אחראית להפקתן של השיחות ששידרה לשכת העיתונות הממשלתית עם האלוף במיל' חיים הרצוג, ונועדו להעלות את המורל.
ב-1968 עברה לגלי צה"ל, לשמש סגניתו של מפקד התחנה, יצחק לבני.
בין השאר, הייתה אז עורכת תוכניות האקטואליה והגישה פינה קבועה בשם "דינה גורן בשיחה חופשית" בה שוחחה בנושאי אקטואליה ונושאים שונים אחרים.
בשנים שלאחר מכן פנתה לקריירה אקדמית בתחום התקשורת וב-1971 סיימה את כתיבת הדוקטורט שלה, שכותרתו "עיתונות במדינה במצור" ועוסק בקשר בין הממשלה לעיתונות בתקופות מלחמה וחירום.
גורן לימדה "תקשורת המונים" במכון לקומוניקציה באוניברסיטה העברית בירושלים, לימדה באוניברסיטת תל אביב ואוניברסיטת בר-אילן וכתבה מאמרים רבים בנושאי תקשורת שפורסמו בעיתונים ובכתבי עת שונים.
ד"ר גורן הייתה מחלוצות המחקר בתחום תקשורת ההמונים בישראל והניחה את היסודות ללימודי התקשורת בארץ.
בין ספריה: "סודיות ביטחון וחופש העיתונות" (1976) ו"תקשורת ומציאות" (1986) (שיצא לאור במהדורה נוספת בשנת 1993).
ב-1973 במסגרת פעילותה הציבורית, הייתה ד"ר גורן מועמדת לכהונה בכנסת מטעם "רצ - התנועה לזכויות האזרח", בראשותה של שולמית אלוני.
כמו כן, הייתה חברת מליאת רשות השידור, חברת מועצת הרשות השנייה וחברת הנהלה בשדולת הנשים בישראל ובאגודה לזכויות האזרח.
בנוסף, שימשה יו"ר מועצת עיריית רמת גן מטעם מרצ.
הובאה לקבורה בהר המנוחות בירושלים.
בנה דורי גורן, היה שגריר ישראל באורוגוואי.
תקשורת ומציאות: מושגי יסוד בתקשורת המונים, כתר, 1986
סודיות, ביטחון וחופש העיתונות, י"ל מאגנס, 1975
תקשורת המונים-מן המוקד, עם עובד, 1975
דיווח וביקורתיות: בדיקה של טיפולה של העיתונות הישראלית בפיגועי מחבלים לפני ואחרי מלחמת יום הכיפורים, הוצאת האוניברסיטה העברית - המכון לקומוניקציה, 1977
הסברת הציונות, האוניברסיטה העברית, תשל"ז
תקשורת ומציאות: מושגי יסוד בתקשורת המונים (מהדורה חדשה, כולל לקסיקון מונחים בתקשורת המונים, כריכה קשה), הוצאת כתר, 1993
מועדון הספורט הקיסרי דינה מוסקבה הוא מועדון קטרגל רוסי ממוסקבה.
המועדון נוסד ב-22 באוגוסט 1991.
הקבוצה זכתה במרב תוארי האליפות בשנות ה-90 והיה אחד המועדונים החזקים ביותר בעולם באותה תקופה (שלוש פעמים זכה בטורניר ליגת האלופות האירופי ומחזיקת הגביע הביניבשתי).
בסיס המועדון המצליח ביותר הרכיב את הנבחרת הלאומית של רוסיה שזכתה באליפות אירופה ב-1999.
ב-1991, איש העסקים המוסקבאי סרגיי קוזלוב נטל על עצמו את החסות לאליפות המדינה בקטרגל.
מוקסם מענף ספורט זה הוא הקים קבוצת קטרגל בשם "דינה" — על שמו של אשתו.
כבר בעונת הבכורה "דינה" זכתה באליפות חבר המדינות בקטרגל בהדרכת סמיון אנדרייב כמאמן.
"דינה" שלטה בליגה הרוסית לאורך עשור שלם ורק ב-2001 נשברה ההגמוניה, עם זכייתה של "ספרטק" באליפות.
בזמן הזה "דינה" כבר זכתה בתשע אליפויות לאומיות ושבע פעמים זכתה בגביע.
"דינה" עשתה את הופעת הבכורה שלה בטורניר אלופות אירופה בקטרגל בעונת 1994. בשנת 2002 הטורניר האירופי בוטל ובמקומו הוקם גביע אופ"א בקטרגל, בתור טורניר הקטרגל היוקרתי באירופה, אך "דינה" לא הצליחה להתמודד בו עד לעונת 2015.
במשך שנים רבות, שחקני "דינה" היו עמוד השדרה של הנבחרת הלאומית של רוסיה בקטרגל.
תור הזהב של הקבוצה נקשר עם שמו של קונסטנטין ירמנקו, מלך השערים של הליגה הרוסית ונבחרת רוסיה.
באליפות אירופה בקטרגל ב-1999, שהסתיים בניצחון הנבחרת הרוסית, בהרכב הנבחרת היו 11 שחקני "דינה".
במאה החדשה, הקבוצה נכשלה ולא הצליחה לגרוף אף תואר.
אומנם הציגה משחק טוב מאוד בעונה הסדירה של אליפות 2002 וסיימה כסגנית בעונת 2003/04 והעפילה גמר הגביע רוסי בשנים 2001 ו-2002, אך לא מעבר לכך.
בעונת 2009/10 "דינה" סיימה במקום התשיעי, הגרוע ביותר בתולדותיה.
במחצית השנייה של העונה מאמן הקבוצה היה הספרדי מיגל אנדרס מורנו, אשר החל להכין את המועדון לעונה הבאה.
בפגרה, "דינה" החתימה את הספרדי מרסלו והיה נדמה שהיא מכוונת גבוה אבל את עונת 2010/11, "דינה" סיימה במקום הלפני אחרון בליגה (העשירי).
נשיא "דינה" סרגיי קוזלוב ב-2011 פנה לדוכסית מריה ולדימירובנה, המתגוררת במדריד בבקשה לקורא למועדון בשם "מועדון הספורט הקיסרי" ב-2012 הוא קיבל את אישורה.
בסוף עונת 2013/14 "דינה" סיימה במקום השלישי בעונה הסדירה והעפילה לפלייאוף ולא הראתה סימני עצירה עד לגמר שבו גברה על סיביריאק.
כך, 14 שנים לאחר תואר האליפות הקודם, "דינה" זכתה מחדש באליפות רוסיה.
המועדון התקשה לשחזר את ההישג בעונת 2014/15 והוא הודח כבר בשלב רבע גמר הפלייאוף.
בעונת 2014/2015 "דינה", כאלופת רוסיה, השתתפה בגביע אופ"א וסיימה במקום הרביעי בטורניר.
ב-2017, לאחר 18 שנים, המועדון זכה בגביע הרוסי.
עם זאת, בשל הבעיות הכלכליות במועדון, הוא נאלץ לפרוש מהטורניר עונה לאחר מכן.
מייסדת בית הספר לטבע בתל אביב, ממקימי עמותת "ידיד לחינוך".
דינה בנקלר נולדה ב-1 באפריל 1932 בתל אביב, שם גם למדה בנעוריה.
לאחר סיום בית הספר התיכון, התקבלה לסמינר לוינסקי לחנוך.
כבר בגיל 19 הייתה מורה.
דינה לימדה בבית הספר במעברת סלמה.
תלמידיה היו עולים חדשים שזה אך הגיעו לארץ.
משם עברה ללמד בבית ספר דובנוב בתל אביב.
בשנת 1968 יצאה עם משפחתה בשליחות לאנגליה שם לימדה עברית בבית-ספר ברקלי בלונדון.
כשחזרה ארצה, עברה ללמד בית-ספר למקצועות הדפוס-עמל, בדרום תל אביב.
לאחר מכן עברה ללמד בבית ספר כצנלסון בגבעתיים, שם שימשה גם כסגנית המנהל.
משם עברה לבית ספר "אוהל" בשכונת הארגזים שבדרום מזרח תל אביב.
לאחר מכן, עברה לנהל את בית ספר "כפיר" בתל אביב אותו ניהלה במשך עשר שנים והביאה אותו להישגים גבוהים.
בתל כביר אשר בדרום ת"א, שכנה שלוחה של אוניברסיטת ת"א.
לצד אותו מבנה, היה גן בוטני, אשר גידל מיני צמחים נדירים וגן זואולוגי, אשר שימשו את האוניברסיטה לצורכי מחקר ולימוד.
בשנת 1985, פינתה האוניברסיטה את המקום והפקולטה לביולוגיה הצטרפה לאוניברסיטת ת"א, ברמת אביב.
באותה עת, הועלה על ידי ראש מנהל החינוך בת"א, שמשון שושני, רעיון להקמת בית ספר על-אזורי, אשר ימשוך אליו תלמידים מכל רחבי העיר ליום לימודים ארוך ויהיה אטרקטיבי הן באווירת הלימודים, הן בייחודיות התכנים והן בשיטות ההוראה.
הרעיון היה להקים בית ספר, שיהיה מחויב לתוכנית הלימודים הפורמלית של משרד החינוך ועם זאת יישא אופי ייחודי.
תנאי השטח (מבנה פנוי אליו צמודים גן זואולוגי וגן בוטני) והעדר "נישה" בית סיפרית בתחום זה בעיר תל אביב - הולידו את הרעיון של "בית הספר לטבע, סביבה וחברה".
למימוש הרעיון, נבחרה מנהלת מנוסה, בעלת גישה חדשנית, חזון ומרץ רב - דינה בנקלר, שניהלה את בית ספר 'כפיר'.
דינה חלמה להקים בית ספר, אשר אליו יגיעו תלמידים ברצון ועם חיוך.
בית ספר, שתוכנית הלימודים תוגש לתלמידים בצורה מעניינת ומושכת, ללא שעורי בית מפרכים וללא אימת מבחנים וציונים.
בית ספר שיטפח מצוינות אישית, למידה ברמות שונות המותאמת ליכולות של כל תלמיד.
בית ספר אסתטי, פורח, עם פינות למידה לא קונבנציונליות, עם מודעות לנושאי טבע, סביבה וחברה.
היא אספה סביבה צוות צעיר ובלתי מנוסה, אך מעודכן בתפיסות חינוכיות - חדשות, שהיה מוכן למשימה של הקמת בית ספר חדש וייחודי.
הפעילות הראשונה שלהם כללה הכנת בית הספר לפתיחת שנת הלימודים.
הם עבדו במהלך החודשים יולי ואוגוסט 1986, ועד תום אוגוסט – היה בידיהם מסמך שנהגה, עובד ונוסח על ידי כל הצוות וכלל הגדרה של ה"אני מאמין" הבית ספרי בתחום הלימודי, הרגשי והחברתי.
בית הספר היווה, לאורך השנים, מוקד עלייה לרגל מכל מוסדות החינוך בארץ ואף אורחים רבים מחוץ לארץ הגיעו, כדי להתרשם וללמוד משיטות ההוראה החדשניות שהונהגו בו.
רעיונות אשר יושמו בבית הספר לטבע סביבה וחברה, הופצו במערכת החינוך, נטמעו בה והפכו עם הזמן לנורמה.
דינה בנקלר ניהלה את בית הספר במשך 10 שנים, במהלכן זכתה בפרס החינוך על פועלה והישגיה בתחום החינוך.
דינה הטביעה את חותמה באופי בית הספר ובשיטות ההוראה ובתקופתה עוצבה "רוח בית הספר".
בשנת 1996 פרשה דינה לגמלאות.
כשפרשה ממערכת החינוך, אחרי 43 שנות עבודה, החליטה להמשיך לתרום לעתיד הדורות הבאים.
בשנת 2007 הקימה דינה, יחד עם נמרוד אקרמן ומשה רביב את עמותת "ידיד לחינוך", שבמסגרתה מתנדבים גמלאים בבתי ספר.
המטרה הייתה לסייע הן למערכת הקורסת מחוסר כוח אדם והן לגמלאים שמחפשים לתרום מזמנם ומהידע שלהם.
דינה עמדה בראש המזכירות הפדגוגית של העמותה, והובילה את פעילות הרכזים היישוביים של הארגון, כחונכת ומנחה רכזי קבוצות ומציגה את המיזם בפני אגפי החינוך היישוביים.
כשאמרה יום אחד, "שצריך לדעת מתי ללכת", קמה ופרשה מתפקידה כיו"ר המזכירות הפדגוגית בעמותה, אך כדרכה, באותה נשימה, ייסדה, בתוך עמותת ידיד לחינוך, את "בית הלורדים" לגמלאים בקריירה השנייה או השלישית שלהם, ומילאה אותו בצורה ובתוכן הולמים.
דינה נפטרה בט' באייר תשע"ט, 14 במאי 2019 ונקברה בבית העלמין הדרום.
בדברים לזכרה, אמר עליה משה רביב יו"ר עמותת ידיד לחינוך:.
בשנת 2012 זכתה דינה בנקלר, ב"פרס יו"ר הכנסת" על מפעלה החינוכי.
זכתה בפרס גמלאית מתנדבת מצטיינת וקיבלה את מגן סגנית השר לאזרחים ותיקים.
דינה פגימובנה גריפובה היא זמרת רוסייה.
גריפובה ייצגה את רוסיה באירוויזיון 2013.
גריפובה נולדה ב-25 במרץ 1991 בזלנודולסק, טטרסטן, רוסיה, להורים רופאים.
מגיל שש למדה שירה בתיאטרון "זולוטוי מיקרופון".
גריפובה למדה עיתונאות באוניברסיטה הפדרלית בקאזאן.
בשנת 1999, היא נבחרה לכלת התואר הראשון בתחרות הכל-רוסית "Firebird".
בשנת 2001 נבחרה לכלת פרס התואר הראשון של הפסטיבל הרפובליקני "Constellation-Yoldyzlyk", שלאחריו הוזמנה להופעות ואירועים שונים שאורגנו על ידי הוועד המארגן של הפסטיבל.
בשנת 2005 נבחרה לזוכה בתחרות בינלאומית בעיר טרטו שבאסטוניה.
בשנת 2008, דינה, יחד עם תיאטרון המיקרופון הזהב, השתתפו בתחרות בינלאומית בצרפת, שם זכתה במחזמר במקום הראשון.
בשנת 2012, הגיעה גריפובה לאודישנים, על מנת להתמודד בעונה הראשונה של The Voice בגרסה הרוסית.
גריפובה הגיעה עד לגמר בו הוכרזה כזוכה הגדולה.
מיד לאחר הזכייה הוחתמה על ידי יוניברסל מיוזיק גרופ.
עיתונאים ומבקרי מוזיקה רוסיים מכנים את גריפובה "אדל הרוסייה" או "היורשת של סוזן בויל".
ב-19 בפברואר 2013, הוכרז כי דינה גריפובה תייצג את רוסיה באירוויזיון 2013 במאלמה, שוודיה, עם השיר "What If" (מה אם).
ב-14 במאי 2013 דינה עלתה לגמר התחרות.
השיר שלה קיבל 156 נקודות, מקום שני מתוך 16 מדינות.
בגמר, הופיעה גריפובה בשיר מספר 10, בסופו סיימה במקום ה-5 בתחרות מתוך 26 נקודות כשהיא מקבלת 172 נקודות.
בסתיו ובחורף 2013–2014, קיימה הזמרת סבב הופעות גדול בעשרות ערים ברוסיה, המופע הגדול ביותר התקיים בסנקט פטרבורג על בימת ארמון התרבות על שמו של גורקי ובבניין העירייה בקרסנוגורסק.
ב-30 באוקטובר 2014, בהופעה הגדולה השנייה שלה בקרוקוס סיטי הול, הציגה גריפובה את אלבום הבכורה שלה, "שני צעדים לאהבה".
בפברואר 2015, גריפובה הפכה לשחקנית בתיאטרון המוזיקלי "אלכסנדר גראדסקי".
במרץ ובאפריל באותה השנה התקיים סיבוב ההופעות השלישי של הזמרת, שכלל כמעט 30 ערים ברוסיה מפסקוב ועד יוז'נו-סחלינסק.
רפרטואר השירה של גריפובה הוא ברוסית, טטרית, אנגלית, איטלקית וצרפתית.
היא שרה בעיקר פופ, אך גם מנסה את עצמה בסגנון הרוק.
דינה היא ממוצא טטרי אתני והיא מוסלמית סונית.
בתחילת אוגוסט 2015, התחתנה בקאזאן, שמו של הבן זוג לא נחשף כיוון שאינו מעוניין להיחשף בעיתונות.
דינה אלכסייבנה אוורינה היא מתעמלת אמנותית רוסייה, סגנית אלופה אולימפית (טוקיו 2020) ושלוש פעמים ברציפות אלופת עולם (2017–2019) בתחרות קרב רב אישי.
בסך הכל היא זכתה ב-16 מדליות באליפויות העולם, מהן 13 זהב, 2 כסף ו-1 ארד וב-15 מדליות באליפויות אירופה, מהן 10 זהב, 4 כסף ו-1 ארד.
אחותה התאומה, ארינה אוורינה , גם היא מתעמלת אמנותית תחרותית ואלופת אירופה 2018.
דינה אוורינה ואחותה התאומה, ארינה, נולדו לקסניה אוורינה ואלכסיי אוורין.
ארינה נולדה 20 דקות לפני דינה.
להן גם אחות גדולה בשם פולינה.
האחיות החלו להתעמל בגיל ארבע.
האחיות (דינה וארינה) התאמנו לראשונה תחת המאמנת לריסה בלובה עד שזומנו לנבחרת רוסיה והחלו להתאמן במרכז האימונים האולימפי במוסקבה.
השתיים החלו להופיע בתחרויות בינלאומיות בשנת 2011 והתחרו במשחקי הנוער הרוסים-סינים 2011 שם דינה זכתה בזהב וארינה סיימה במקום החמישי בסבב.
בשנת 2012 דינה סיימה רביעית באליפות רוסיה לנוער.
דינה וארינה התמודדו שתיהן בגביע ודרה באילת, ישראל, שם דינה זכתה בזהב, היא גם זכתה בזהב בחישוק ובמדליות כסף בכדור, באלות ובסרט.
לאחר מכן היא התחרתה בגביע MTM הבינלאומי בלובליאנה (יחד עם חברי הנבחרת אלכסנדרה סולדטובה וארינה אוורינה) זכתה במדליית הזהב.
בעונת 2013 דינה זכתה בארד בסבב אליפות רוסיה לנוער 2013 אחרי סולדאטובה, היא התחרתה בחטיבת הנוער בגביע Happy Caravan בטשקנט וזכתה בזהב הקבוצתי עם ארינה אוורינה.
במשחקי הקיץ הששיים של הספרטקיאדה לסטודנטים ברוסיה 2013, דינה זכתה במדליית הארד.
בעונת 2014 דינה הופיעה לראשונה בגראן פרי 2014 במוסקבה כשהתמודדה בחטיבת הטורנירים הבינלאומית הבכירה.
דינה הופיעה בתחרות גביע העולם הראשונה שלה בגביע העולם בליסבואה 2014 שם זכתה במדליית הארד בגמר היא זכתה בכסף בתרגילי אלות ובארד בתרגילי סרט.
בתאריכים 23–27 באפריל דינה התחרתה בטורניר הבוגרים של אליפות רוסיה 2014 שם סיימה במקום הששי.
בעונת 2015 דינה החלה את עונתה בטורניר מוסקבה 2015, ואז התחרתה בטורניר ההתעמלות הבינלאומית הקורביי-אסון (Corbeil-Essonnes) שם זכתה במדליית הכסף מאחורי אחותה התאומה ארינה אוורינה, והעפילה ל-4 אירועי גמר ולקחה זהב בסרט (קשור לארינה), מדליות כסף בחישוק, כדור והמקום השישי בתרגילי אלות.
בתאריכים 7–9 באוגוסט התמודדה דינה בורניר MTK בודפשט כשהיא לוקחת זהב בחישוק, כדור, אלות וסרט.
דינה הגיעה לזכייה נוספת במדליית הזהב בסבב הטורניר הבינלאומי של דנדי בשנת 2015 בסופיה, לפני אחותה התאומה ארינה.
בשנת 2016 דינה החלה את עונתה בתחרות בגראן פרי מוסקבה 2016 וסיימה במקום הששי והעפילה לגמר החישוק.
בתאריכים 26–28 בפברואר, דינה התמודדה בגביע העולם הראשון של העונה בגביע העולם באספו 2016 וסיימה במקום הששי; היא זכתה בארד בכדור, כשהיא ממוקמת במקום הרביעי בתרגילי חישוק, אלות ובמקום השישי בתרגילי סרט.
לאחר מכן דינה התמודדה בחטיבה הבוגרת בטורניר הבינלאומי בליסבון שם זכתה בגביע הזהב.
באירוע הגראן פרי ה-30 של תיאיס בפריז, דינה סיימה במקום התשיעי בסבב.
ב-1–3 באפריל דינה התמודדה במונדיאל פזארו 2016 שם סיימה במקום החמישי עם סך של 73.500 נקודות, היא העפילה בכל המכשירים לאחר שחברתה לנבחרת יאנה קודריאבצבה פרשה מאירוע הגמר, דינה זכתה בכסף בכדור, סרט וארד בחישוק ותרגילי אלות.
דינה זכתה בארד באליפות רוסיה שנערכה בשנת 2016 בסוצ'י.
בתאריכים 6–8 במאי דינה התמודדה בגראן פרי של ברנו ולקחה ארד בסבב עם 72.850 נקודות בסך הכל; היא העפילה ל-3 תרגילי מכשירים וזכתה במדליית כסף בחישוק ובסרט והגיעה למקום 4 בתרגילי אלות.
בתאריכים 13–15 במאי זכתה דינה בארד בגראן פרי בבוקרשט עם סך של 73.100 נקודות, היא העפילה לכל גמר המכשירים: לקחה כסף בתרגילי אלות מאחורי סלומה פז'אווה, ארד בחישוק, כדור (קשור לקטסיארינה האלקינה) וסיימה שביעית בסרט.
בתאריכים 27–29 במאי, דינה סיימה במקום החמישי בסבב הגביע העולמי בסופיה עם סך של 72.900 נקודות, היא העפילה בגמר החישוק וסיימה רביעית מאחורי האחות ארינה אוורינה.
ב-1–3 ביולי התמודדה דינה במונדיאל ברלין 2016 שם זכתה במדליית זהב כוללת עם סך של 74.050 נקודות.
בתאריכים 22–24 בספטמבר דינה התמודדה בגמר הגראן פרי 2016 באילת, שם זכתה במדליית הארד עם שיא אישי חדש של 74.450 נקודות, היא העפילה לשני גמרי מכשירים ולקחה מדליית כסף בכדור וסיימה חמישית בתרגילי אלות.
בשנת 2017, העונה של דינה החלה בתחרות בגראן פרי מוסקבה 2017 שם זכתה במדליית הזהב הכוללת עם שיא אישי חדש של 76.050 נקודות, היא העפילה לכל גמר המכשירים ולקחת זהב בחישוק, אלות, סרט ובמדליית כסף בכדור מאחורי אלכסנדרה סולדטובה.
לאחר מכן דינה השתתפה בגביע Desio-Italia המאורגן שם זכתה במדליית הזהב (יחד עם אחותה התאומה ארינה).
בתאריכים 10–12 במרץ דינה הפכה לאלופת רוסיה 2017, כאשר אלופת השנה הקודמת אלכסנדרה סולדטובה סיימה במקום השני.
בתאריכים 24–26 במרץ, דינה התחרתה אז בגראן פרי של תיאיס, שם זכתה בזהב הכולל עם סך של 74.500 נקודות, והיא העפילה לכל אירועי גמר, כשהיא לוקחת זהב בחישוק, כדור, אלות ובמדליית כסף בסרט.
בתאריכים 7–9 באפריל דינה התמודדה בגביע העולם הראשון של העונה במונדיאל פזארו 2017 שם זכתה בכסף, מאחורי חברתה לנבחרת אלכסנדרה סולדטובה, היא העפילה לגמר וזכתה ב-3 מדליות זהב בכדור, אלות, סרט וכסף בחישוק.
האירוע הבא שלה היה במונדיאל טשקנט 2017 בו דינה זכתה בזהב לפני האחות ארינה, היא העפילה לגמר המכשירים וזכתה בזהב בתרגילי אלות, ו-3 מדליות כסף בכדור, חישוק וסרט.
בתאריכים 19–21 במאי, באליפות אירופה 2017 בבודפשט, הונגריה, דינה הייתה חברה בנבחרת הרוסית שזכתה בזהב (יחד עם האחות התאומה ארינה אוורינה, אלכסנדרה סולדטובה והנבחרת הצעירה) וקלעה 182.175 נקודות בסך הכל, כשהקדימה ביותר מ-11 נקודות את בלארוס במקום השני.
דינה העפילה ל-3 גמרי מכשירים ולקחה 2 מדליות זהב בחישוק, סרט ומדליית כסף באלות, שוב מאחורי ארינה אוורינה.
בתאריכים 23–26 ביוני, דינה התמודדה בגראן פרי חולון 2017 כשהיא לוקחת כסף מאחורי ארינה, היא העפילה לגמר 3 מכשירים וזכתה בזהב בכדור, כסף באלות וסיימה במקום הששי בתרגיל חישוק.
במשחקי העולם לשנת 2017 שהתקיימו בוורוצלב שבפולין בתאריכים 20–30 ביולי, דינה זכתה במדליית הזהב בתרגילי אלות ובשלוש מדליות כסף בחישוק, כדור, סרט.
בתאריכים 11–13 באוגוסט, דינה התמודדה בגביע האתגר העולמי של קאזאן 2017 וזכתה במדליית הזהב הכוללת את אחותה ארינה שזכתה במדליית הכסף, דינה העפילה לגמר וזכתה ב-2 מדליות זהב בחישוק, בתרגילי אלות, כסף בסרט וסיימה במקום השמיני בכדור.
באליפות העולם 2017 שהתקיימה ב-30 באוגוסט עד 3 בספטמבר בפזארו, איטליה, ביום הראשון של הגמר דינה זכתה בזהב בחישוק (19.100) וכסף בכדור (18.700).
במהלך גמר הסיבוב האישי, היא צברה ציונים בחישוק: 18.850, כדור: 18.550, מועדונים: 18.850, סרט: 18.450 וקלעה בסך הכל 74.700 נקודות והפכה לאלופת הסבב החדשה וגברה לראשונה על האחות התאומה ארינה אוורינה, שזכתה במדליית הכסף.
בשנת 2018 העונה של דינה החלה בתחרות בגראן פרי 2018 במוסקבה, שם זכתה בזהב, היא העפילה ל-3 גמרי מכשירים וזכתה בזהב עם תרגילי חישוק, אלות ובמדליית כסף עם כדור.
בתאריכים 24–25 במרץ דינה לקחה זהב בסבב הכללי בגראן פרי 2018 של תיאיס; היא העפילה לשלושה גמרי מכשירים שם זכתה בזהב בכדור, סרט וכסף באלות.
בתאריכים 13–15 באפריל; לאחר מכן דינה התמודדה בגביע העולם של פזארו 2018 וזכתה בזהב בסבב, בגמר האירוע: היא זכתה בזהב בכדור, באלות, כסף בחישוק וסיימה במקום הרביעי בסרט.
היא התחרתה באליפות העולם בסופיה 2018 וזכתה בזהב בתרגילי חישוק, כדור ואלות.
בשנת 2019 דינה השתתפה באליפות העולם בבאקו שם זכתה ב־5 מדליות זהב (כדור, אלות, סרט, צוות וקרב רב) ובמדליית ארד (חישוק).
בשנת 2020 זכתה במדליית זהב בגראן פרי מוסקבה, עם זאת היא ואחותה הודיעו כי לא ייטלו חלק באליפות אירופה בהתעמלות אמנותית, בעקבות התמשכות המצב האפידמיולוגי בעולם עם מגפת הקורונה.
בשנת 2021 דינה השתתפה באליפות אירופה שם סיימה במקום השלישי בקרב רב.
בנוסף היא זכתה ב־4 מדליות זהב (חישוק, כדור, סרט וצוות) ובמדליית כסף (אלות).
לאחר אולימפיאדת טוקיו היא השתתפה באליפות העולם ביפן שם הפכה למתעמלת המצליחה ביותר באליפויות עולם עם 19 מדליות זהב בסך הכל (15 אישיות ו־14 בצוות).
בנוסף, היא הפכה למתעמלת היחידה בהיסטוריה שזוכה 4 פעמים בזהב בקרב רב.
עם זאת, יומיים לאחר שהפסידה, התראיינה אוורינה לתקשורת הרוסית ושם יצאה להגנתה של אשרם ואמרה כי .
דינה ידועה בשגרה המהירה ובטיפול במכשירים דינמיים.
היא שמרה על ערך קושי של 10 אשר הושג בשגרת תרגילי האלות שלה, המתעמלת הקצבית האחרונה שקיבלה 10 בקושי הייתה יבגניה קנייבה.
(10 הוא ערך הבסיס לציון D הגבוה ביותר.
דינה לימון (נולדה ב-31 במאי 1945) היא שחקנית ישראלית.
לימון היא בוגרת הסטודיו למשחק של ניסן נתיב אותו סיימה בשנת 1972 במחזור בו למד גם שמואל קלדרון.
ב-1982 גילמה מורה בסרט "בן לוקח בת".
ב-1983 שיחקה בסרטו של עוזי פרס "אני והמאהב של אשתי".
ב-1994 שיחקה בסרט הטלוויזיה "סיפור מקומי" שהופק על ידי הערוץ הראשון.
ב-1999 גילמה אחות בסרט "צור הדסים".
ב-1981 כתבה עם בעלה אסי הנגבי את המחזה "מסיבת פרידה לאקדוחן" על פרשת רצח אליהו גלעדי.
המחזה עובד ב-1999 לסרט טלוויזיה בשם "גופה בחולות" בבימויו של ריקי שלח.
לימון גילמה את חווה, אמה של אירית (נטע הבר) בטלנובלה "לגעת באושר".
ב-2006 שיחקה את אמא של הכלה בסרט "רגליים קרות".
ב-2012 היא הופיעה בסרט "רווקה פלוס" כאמה של דליה (מיכל ינאי).
לימון הופיעה בתפקידי אורח בסדרות "עניין של זמן", "טלנובלה בע"מ", "החברים של נאור", "בובות", "ראש גדול", "חיבוקים עם באלי ושלוק", "החיים זה לא הכול", ו"הקלמרים".
ב-2011 השתתפה בסרט הגדר של טלי אברהמי.
בנוסף שיחקה במספר סרטים בקולנוע החרדי.
לימון הייתה נשואה לשחקן אסי הנגבי עד לפטירתו ב-2014 ובנם הוא הקומיקאי והשחקן מיכאל הנגבי.
דינה דיין (נולדה ב-5 באוגוסט 1971, י"ד באב ה'תשל"א) היא פעילה חברתית ישראלית, ממייסדות תנועת הפריפריות, חברת מפלגת העבודה.
נולדה בירושלים ליצחק ויעל ועקנין (לימים קרן).
בגיל 8 (1979) עברה עם משפחתה למצפה רמון, למדה בתיכון המקומי "משגב", שירתה בחיל האוויר בבסיס עובדה.
בעלת תואר שני מהמחלקה ללימודי מזרח תיכון באוניברסיטת בן-גוריון בנגב שם כתבה את התזה שלה בהנחיית פרופסור חגי רם.
לאחר הבחירות לכנסת העשרים ועל רקע קולות ציבוריים שטענו כי אנשי הפריפריה מצביעים לליכוד שלא דואג לאינטרסים שלהם הקימה ביחד עם אבי דבוש ממרצ, אלישיב רייכנר מהבית היהודי ואחרים את "תנועת הפריפריות".
התנועה הוקמה כדי לייצר סולידריות חברתית בין הקבוצות והמגזרים השונים החיים בפריפריה וכדי לצמצם פערים בין הפריפריה הגאוגרפית והחברתית למרכז.
התנועה פעלה במטרה לקדם ביחד את האינטרסים של תושבי הפריפריה: קידום, חינוך ובריאות.
בשנת 2016 צעדה דיין לצד תנועת הפריפריות וויקי קנפו מקיסריה לירושלים כדי להגדיל את קצבאות הנכים, בצעדה שגיבשה את דרישות הנכים והובילה לאחר מאבק לעליה משמעותית בקצבאות.
בשנת 2017 התמודדה על ראשות מפלגת העבודה מול יצחק הרצוג, עמיר פרץ, אראל מרגלית ואחרים.
במסגרת הקמפיין עבדה עם צוריאל שרון ופרסמה סרטון שהפך לסרטון ויראלי והציג את אתגרי עניי ישראל ותושבי הפריפריה.
בימי ההתמודדות האחרונים הסירה את מועמדותה והעבירה את תמיכתה להרצוג.
החל משנת 2017 פעילה דיין במספר נושאים חברתיים ופוליטיים וביניהם:
צדק חלוקתי – לחץ ציבורי לשינוי גבולות מוניציפליים בין עיירות הפיתוח והמועצות האזוריות.
תקצוב דיפרנציאלי – תקצוב שונה בתחומי הרווחה, הבריאות והחינוך שיאפשר למועצות חלשות לצרוך שירותים למרות שיטת המאצ'ינג בתקצובים ממשלתיים.
גיוס נוער מהפריפריה ליחידות הסייבר – הגדלת מספר החיילים שמתגייסים ליחידות הסייבר השונות ומגיעים מהפריפריה הגאוגרפית והחברתית.
בשנת 2021 מונתה לרכז את הפורום למאבק בעוני.
באוגוסט 2021 טענה בתוכניות המילה האחרונה, הפטריוטים וברדיו קול ברמה, וכן בסדרת ציוצים בחשבון הטוויטר שלה שקיבלו הד נרחב ובאמצעות קידום האשטאג ייעודי, כי תושבי הגרעין התורני בעיר לוד, "המתנחלים בלוד", ובעיר מצפה רמון, מקבלים ממדינת ישראל שלא כהוגן דירות השייכות לדיור הציבורי.
בעקבות זאת טענו מספר מחברי הגרעין כי אין אמת בטענה.
יצחק לקס, שכיהן בין השנים 2014–2017 כיו"ר מועצת המנהלים של חברת עמידר, כתב כי "אף דירה של הדיור הציבורי במצפה רמון, ובכלל, אינה בידי אף גרעין תורני".
לקראת הבחירות לכנסת ה-25, התמודדה בבחירות המקדימות של מפלגת העבודה.
דיין קיבלה 1787 קולות והגיעה למקום ה-22 בבחירות.
עם זאת, בשל שיטת השריון המגדרי בבניית הרשימה לכנסת, היא שובצה במקום ה-20 ברשימת המפלגה לכנסת.
בספטמבר 2022 הנהיגה ביחד עם אבי דבוש ומנהיגים נוספים את צעדת השוויון השנייה לקחו חלק בצעדה אלפים רבים בקריאה לשוויון בחברה הישראלית, בחינוך, רווחה, תעסוקה, תחבורה.
במסגרת הצעדה נוסח מסמך דרישות מרכז לפתרונות בתחומים השונים שיכולים להיות מיושמים על ידי ממשלת ישראל מיידית.
דיין מפרסמת טורים באופן קבוע בישראל היום, גלובס ופלטפורמות נוספות.
שימשה חברת פאנל בתוכנית הפטריוטים בערוץ 20.
דיין נשואה לעירא דיין, אמן ישראלי, ולהם שלושה ילדים.
דינה ורט (10 בינואר 1908 – 23 באוקטובר 1999) הייתה קצינת צה"ל בדרגת אלוף-משנה שכיהנה כקצינת ח"ן ראשית וכשליחה רשמית של מדינת ישראל לחוף השנהב.
זוכת אות יקירת ירושלים לשנת 1991.
דינה ורט נולדה במליטופול שבחצי האי קרים בשם דינה סורדין, בת למרדכי סורדין ופאני לבית תרשיש.
עלתה לארץ ישראל יחד עם משפחתה ב-1919. אביה, שניהל מפעל מלח ברוסיה, היה ממייסדי תעשיות מלח לישראל.
לאחר סיום לימודיה התיכוניים בגימנסיה העברית "הרצליה", התחילה ללמוד רפואה בצרפת, אך לא השלימה את לימודיה.
עוד מנעוריה הייתה פעילה בארגון ההגנה, ובשנת 1941 התגייסה לצבא הבריטי, בו שירתה במסגרת חיל העזר לנשים, עד לשנת 1946. את שירותה זה בילתה בארץ ישראל ובמצרים, בין היתר בתפקיד מיוחד בחיל הקשר המלכותי.
אחרי שחרורה, פעלה בצפון אפריקה במסגרת המוסד לעלייה ב'.
בשנת 1947 נשלחה לארצות סקנדינביה לאיסוף כספים עבור ההגנה.
שנה לאחר מכן, עם קום המדינה, הצטרפה כקצינת סעד לחיל נשים (ח"ן) שזה מכבר הוקם, ושירתה לתקופה קצרה עד אשר הושאלה לסוכנות היהודית.
שם, שימשה כאחראית לקליטת עלייה מצפון אפריקה, וכן שהתה בשליחות באמריקה הדרומית מטעם ויצו.
לאחר מכן עבדה תקופה מסוימת במחלקה לפריון וייעול של משרד העבודה.
בשנת 1951 שבה לשירותה בחיל הנשים בתור קצינת ח"ן של בית החולים תל השומר, ולאחר מכן כיהנה כמפקדת בסיס ההדרכה לטירוניות, הוא בה"ד 12, משך כשבע שנים.
במאי 1959 מונתה ורט לקצינת ח"ן ראשית (קחנ"ר) בדרגת אלוף-משנה.
היא שימשה בתפקידה זה עד אפריל 1964, אז הוחלפה על ידי סטלה לוי.
לאחר שחרורה מצה"ל יצאה ורט לשליחות ארוכה בחוף השנהב, זאת לפי בקשתה של שרת החוץ גולדה מאיר.
בעיר אביג'אן הקימה ורט מסגרת דמוית-ח"ן, שהייתה כעין "שרות אזרחי" לנשים.
בסך הכל שהתה ורט בחוף השנהב כשמונה שנים, לאחריהן לא שבה עוד למדינה עקב ניתוק הקשרים הדיפלומטיים בינה לבין ישראל (בעטיה של מלחמת יום הכיפורים).
שירותה של ורט באפריקה זכה לשבחים ולהוקרה במשך שנים רבות לאחר עזיבתה.
בשנים שלאחר חזרתה לישראל, השתתפה מעת לעת בפאנלים ובהרצאות, ובשנת 1991 זכתה לאות יקירת העיר ירושלים.
ורט נפטרה באוקטובר 1999 ונקברה בבית העלמין גבעת שאול.
ורט הייתה נשואה לד"ר רודולף (רודי) ורט שהיה רופא אף אוזן גרון והשניים התגוררו בסביון.
במהלך שירותה כקחנ"ר, השניים התגרשו, אך ככל הנראה נישואיהם חודשו בעת שליחותה של ורט באפריקה.
באותה העת שימש רודולף כמורה בקונגו.
לאחר חזרתה מאפריקה, התגוררה ורט בירושלים.
לזכרם של הזוג ורט הוקמה קרן המעניקה מלגות לסטודנטים בתחום הפילוסופיה היהודית, קבלה ופילוסופיה כללית.
אחיה של ורט, משה (מוריס) סורדין, היה פיזיקאי שלקח חלק בתוכנית הגרעין של ישראל, ושימש יד ימינו של חתן פרס נובל לפיזיקה, פרדריק ז'וליו-קירי.
טרם היבחרה לקונגרס הייתה חברת הסנאט המדינתי של נבדה בשנים 1988–2008. בהשכלתה היא פרופסורית למדע המדינה, ובמשך שלושים שנה לימדה באוניברסיטת נבדה בלאס וגאס.
אמה ממוצא יווני, והיא התחנכה על ברכי הנצרות יוונית-אורתודוקסית.
היא גדלה בטיפטון (Tifton) שבג'ורג'יה.
חשיפתה הראשונה לפוליטיקה של ארצות הברית התרחשה בגיל צעיר, כשאביה, ג'ו טייטוס, התמודד למועצת העיר טיפטון.
דודה, תאו טייטוס, שירת בבית הנבחרים של ג'ורג'יה במשך עשור.
היא למדה בתוכנית קיץ של מכללת ויליאם ומרי והתקבלה ללימודים קבועים לקראת הסתיו, חרף היעדר תעודת גמר תיכון.
במכללה זו השלימה לימודי תואר ראשון במדע המדינה.
לאחר מכן המשיכה ללימודי תואר שני באוניברסיטת ג'ורג'יה, ולבסוף קיבלה תואר דוקטור מאוניברסיטת המדינה של פלורידה.
לאחר שנה בהוראה באוניברסיטת צפון טקסס, עברה טייטוס לנבדה לשם הצטרפותה אל סגל המחלקה למדע המדינה באוניברסיטת נבדה בלאס וגאס (UNLV).
טייטוס נבחרה לראשונה אל הסנאט של נבדה בשנת 1988, ובמשך עשרים שנה ייצגה את מחוז הבחירה השביעי.
ב-2006 היה מנוע קני גווין , מושל נבדה, מלהתמודד מחדש לתפקידו בשל הגבלת כהונה.
טייטוס נבחרה למועמדת המפלגה הדמוקרטית, אך הפסידה בבחירות הכלליות לחבר הקונגרס הרפובליקני ג'ים גיבונס.
טייטוס זכתה במחוז קלארק, אך פער הניצחון שלה שם לא סייע לה להתגבר על הניצחון הסוחף של גיבונס ביתר מחוזות נבדה.
היא הפסידה לו בפער של 4%.
בדצמבר 2010 מינה אותה מנהיג הרוב הסנאט, הארי ריד, לכהונה בת שש שנים במועצת זכויות האזרח של ארצות הברית.
בבחירות 2008, הממסד הדמוקרטי מיתג את חבר הקונגרס ג'ון פורטר הרפובליקני כאנדרדוג בבחירות אל בית הנבחרים של ארצות הברית במחוז הקונגרס השלישי של נבדה.
המועמד המוביל של הדמוקרטים היה תובע מחוז קלארק רוברט דסקאס, אך דסקאס פרש באפריל בשל סיבות הקשורות למשפחתו.
לאחר מכן גייסו הדמוקרטים את טייטוס, שניצחה במחוז קלארק שנתיים קודם לכן בבחירות לתפקיד המושל ב-2006. בנובמבר גברה טייטוס על פורטר ביחס של 42%-47%, והפכה לדמוקרטית הראשונה המייצגת את המחוז.
לניצחונה סייעו רגשות הבוחרים בלאס וגאס נגד נשיא ארצות הברית היוצא ג'ורג' ווקר בוש.
היא נבחרה למצליפה האזורית מטעם מערב ארצות הברית בקונגרס ה-111.
במהלך מסע הבחירות הראשון שלה לתקופת כהונה נוספת בבית הנבחרים ב-2010 ניצבה טייטוס מול חבר הסנאט המדינתי לשעבר ג'ו הק.
בחירות אמצע אלה תמו במפח נפש עבור הדמוקרטים, שאיבדו את אחיזתם בבית הנבחרים לאחר השנתיים הראשונות לכהונת הנשיא ברק אובמה.
לאורך כל מסע הבחירות התעמתו טייטוס והק לגבי יעילות "חוק השיקום וההשקעה", כיצד ישפיע חוק הגנת החולה וטיפול בר השגה על עסקים קטנים ובינוניים, והאם השליטה הדמוקרטית בממשלה הפדרלית סייעה לארצות הברית או שמא פגעה בה.
למרות העובדה שסקרי דעת הקהל הצביעו על יתרון עבור הק על פני טייטוס, היה זה מרוץ צמוד והק נבחר לקונגרס עם פחות מאחוז ו-1,700 קולות שהבטיחו את ניצחונו.
ב-31 באוקטובר 2011 הצטרפה טייטוס לבחירות המקדימות של הדמוקרטים במחוז הקונגרס הראשון של נבדה, שם שכן בית מגוריה לאחר שרטוט מפת מחוזות הבחירה בנבדה אחרי תוצאות מפקד האוכלוסין של ארצות הברית מ-2010. נציגת המחוז המכהנת שלי ברקלי ויתרה מושבה בבית הנבחרים כדי להתמודד לסנאט של ארצות הברית.
בעוד מחוז הקונגרס השלישי נחשב למחוז מתנדנד, מחוז הקונגרס הראשון הוא המעוז הדמוקרטי המובהק ביותר בנבדה.
לאחר היעדרות בת שנתיים מהקונגרס האמריקאי שבה טייטוס אל בית הנבחרים, והושבעה לתפקידה מחדש עם התכנסות הקונגרס ה-113 של ארצות הברית.
דינה כהנא גלר (נולדה בשנת 1948) היא אמנית הדפס, פסלת ואמנית ישראלית.
פסלה המפורסם "מעיין" ברחוב קרליבך 1. בין השנים 2005–2013 שימשה אוצרת בגלריה של המחלקה לעיצוב קרמי וזכוכית בבצלאל.
בשנת 1999, זכתה בפרס משרד התרבות והספורט בקרמיקה.
דינה כהנא גלר נולדה בקיבוץ להבות הבשן בשנת 1948. בשנת 1969 כשדינה הייתה בת 21, היא החלה ללמוד במחלקה לאומנות בבצלאל אקדמיה לאמנות ועיצוב בירושלים.
בשנת 1973, דינה הכינה את הפסל הראשון שלה ובשנת 1976, החלה ללמוד במחלקה לעיצוב קרמי זכוכית באותה המכללה.
בין השנים 1985–1990, התעסקה בפיסול עץ וקרמי זכוכית והחלה לעסוק במוטיב של עמודים ובשנים 1990–1993, פיסלה למען העיר תל אביב.
בשנים האחרונות עוסקת בהדפס בסדנת ההדפס בירושלים.
דינה אברמוביץ' הייתה יהודיה-אמריקאית, ספרנית ראשית בייווא (המכון למחקר יהודי) ומומחית לשפת היידיש, ניצולת גטו וילנה.
דינה אברמוביץ נולדה בשנת 1909 בוילנה, שהייתה אז תחת שלטון רוסי.
הוריה, הירש ואנה לבית שרייבר (חנה), היו מורים ובעלי קשרים למפלגת הבונד.
כשהגרמנים כבשו את וילנה במהלך מלחמת העולם הראשונה, הם אפשרו ליהודים להקים בתי ספר משלהם.
הוריה של אברמוביץ' שלחו אותה לבתי ספר יסודיים ותיכונים דוברי יידיש.
בתקופה שבין שתי מלחמות העולם הייתה וילנה חלק מפולין העצמאית.
תחילה עבדה בספריית ילדים בווילנה ובהמשך הצטרפה לארגון ייווא עם הקמתו ב-1925.
אברמוביץ למדה באוניברסיטה ספרות פולנית.
בשנת 1936 סיימה לימודי תואר שני במדעי הרוח באוניברסיטת וילנה.
אחותה הצעירה עזבה לצרפת, שם גם שרדה את השואה.
אביה יצא לביקור בארצות הברית בקיץ 1939 ונותר שם עקב פרוץ המלחמה.
במהלך מלחמת העולם השנייה, וילנה נכבשה תחילה על ידי ברית המועצות וביוני 1941 פלשה גרמניה הנאצית לעיר.
אברמוביץ ואימה נשלחו לגטו וילנה.
בגטו וילנה, הקים הרמן קרוק את ספריית הילדים.
לאחר שביקש קרוק מאברמוביץ לעבוד בספרייה החלה לעבוד כספרנית.
בספריית הילדים של גטו וילנה היו כ-1000 ספרים ומטרתם הייתה להסיח את דעתם של תושבי הגטו ולהקל על סבלם.
בשנת 1943 חוסל גטו וילנה ואמה של אברמוביץ, חנה, שעסקה בחינוך והמשיכה את תעסוקתה גם בגטו, נשלחה למחנה ההשמדה טרבלינקה, שם נרצחה.
עם חיסול הגטו, נשלחה אברמוביץ למחנה עבודה, אך בעת שנפתחו דלתות הרכבת קפצה מהרכבת והצטרפה לפרטיזנים ביערות בתור אחות.
לאחר המלחמה היגרה אברמוביץ ב-1946 לניו והתאחדה בשנית עם אביה.
בשהותה בניו יורק פגשה במקס ויינרייך, מייסד ייווא והם פעלו להקים מחדש את מכון המדע היהודי שהוקם בווילנה ועצר את פעילותו עם כניסת גרמניה הנאצית לעיר.
בשנת 1947, מונתה אברמוביץ לעוזרת ייווא ובשנת 1953 השלימה את התואר השני שלה במדעים, מבית הספר המדעי באוניברסיטת קולומביה.
משנת 1962 עד שנת 1987 הייתה אברמוביץ ספרנית ראשית בספריית ייווא ולאחר מכן מונתה לספרנית מחקר, עד מותה.
בנובמבר 1988, נחשפה אברמוביץ' בכתב העת הסובייטי סאוועטיש היימלאנד (מולדת סובייטית) למאמר על גורלן של הספריות היהודיות בווילנה.
במאמר נכתב כי 20,705 ספרים בעברית וביידיש נמצאים כעת בהיכל הספר של הרפובליקה הליטאית.
אברמוביץ', שלקחה חלק פעיל בבריגדת הנייר שפעלה בגטו וילנה, לא ידעה כי הארכיון של הבריגדה ושל יווא מלפני המלחמה שרד בשלמותו ואוחסן במוזיאון היהודי בווילנה.
במהלך עבודתה בספריה פרסמה מחקרים רבים, ביבליוגרפיות, ביקורות ספרים ומאמרים בנושאים מגוונים.
אנשים ראו באברמוביץ מקור מידע על תרבות היידיש במזרח אירופה.
לאחר מותה ייסדה ספריית יווא קרן מלגות על שמה לחוקרי פוסט-דוקטורט בלימודי יהדות מזרח אירופה.
אברמוביץ זכתה בכמה פרסים בחייה.
פרס ד"ר חיים ז'יטלובסקי, 1987, יידישער קולטור פארבנד.
פרס ד"ר ברל פרימר להישגים תרבותיים, 1992, הקונגרס לתרבות יהודית.
דינה בן טל-גננסיה (נולדה ב-1974) היתה מנכ"לית חברת התעופה הישראלית אל על.
בן טל גדלה במושב שחר.
היא בעלת תואר ראשון בכלכלה ומנהל עסקים מהאוניברסיטה העברית בירושלים, ותואר שני במנהל עסקים מאוניברסיטת תל אביב.
בן טל הייתה שותפה בחברת הייעוץ TASC.
ב-2008 עברה לעבוד באל על ושימשה בתפקידים שונים, מתוכם שש שנים כראש אגף ניהול ההכנסות ושנה כסמנכ"לית המסחר והקשרים התעופתיים.
ב-7 באפריל 2022 אישר דירקטוריון אל על את מינויה למנכ"לית החברה, והיא האישה הראשונה שנבחרה לתפקיד.
בן טל החליפה את אביגל שורק, שפרש מתפקידו.
במהלך מלחמת חרבות ברזל הפסיקו חברות תעופה רבות את הטיסות לישראל וממנה, ואל על שהמשיכה לטוס העלתה את מחירי הטיסות וזכתה לרווחים גבוהים.
ב-13 ביולי 2025 הודיעה בן טל שתסיים את תפקידה עד לסוף השנה.
בסוף שנת 2025 סיימה את תפקידה.
דינה ארסיליה בולוארטה סגארה (בספרדית: Dina Ercilia Boluarte Zegarra; נולדה ב-31 במאי 1962) היא פוליטיקאית פרואנית, שכיהנה כנשיאת פרו מדצמבר 2022 עד להדחתה ב-10 באוקטובר 2025, והיא האישה הראשונה בתפקיד.
היא מונתה לתפקיד לאחר הדחת פדרו קסטיו כתגובה להפיכה שהוא ארגן נגד הקונגרס במדינה.
קודם לכהונתה כנשיאה הייתה סגנית נשיא פרו מיולי 2021 עד דצמבר 2022. שימשה גם משנת 2007 כראש ארגון RENIEC, הרשם הלאומי לזיהוי ולמעמד אזרחי של פרו.
בולוארטה נולדה בצ'לוואנקה שבמחוז אפורימק.
היא סיימה את לימודיה כעורכת דין באוניברסיטת סן מרטין דה פורס ועשתה תואר שני באוניברסיטה זו.
היא עבדה בארגון RENIEC כעורכת דין והייתה ראש הארגון מאז 2007.
היא התמודדה ללא הצלחה לראשות עיריית רובע סורקיו בלימה ב-2018 וייצגה את מפלגת פרו החופשית.
היא גם השתתפה בבחירות הפרלמנטריות ב-2020 אך לא השיגה מושב בקונגרס.
היא התמודדה לצד פדרו קסטיו, כסגניתו, בבחירות לנשיאות ב-2021 בהן ניצחו.
ב-29 ביולי 2021, היא מונתה לשרת הפיתוח וההכלה החברתית בממשלתו של קסטיו, במקביל להיותה סגנית נשיא פרו.
בינואר 2022, במהלך ריאיון לעיתון La República, הצהירה בולוארטה שהיא מעולם לא אימצה את האידאולוגיה של פרו החופשית.
מזכ"ל המפלגה, ולדימיר סרון, גירש אותה מהתנועה כתגובה.
ב-25 בנובמבר 2022 היא התפטרה מתפקידה כשרת הפיתוח וההכלה החברתית, אך נותרה סגנית נשיא.
ב-5 בדצמבר 2022, לאחר הצבעה של 13 בעד ו-8 נגד, הוגשה תלונה חוקתית על ידי ועדת המשנה להאשמות חוקתיות נגד בולוארטה, בטענה שהיא הפעילה מועדון פרטי בזמן שהייתה שרת הפיתוח.
בהמשך אותו חודש, במהלך המשבר הפוליטי במדינה, כאשר פדרו קסטיו ניסה לפזר את הקונגרס של פרו במהלך הליכי ההדחה נגדו, גינתה בולוארטה את המהלך, כינתה אותו "התמוטטות של הסדר החוקתי", וקיבלה את הנשיאות לאחר הדחת קסטיו.
בולוארטה היא הנשיאה האישה הראשונה בתולדות פרו.
בנאום הראשון שלה בקונגרס גינתה את הנשיא קסטיו, והכריזה על רצונה להקים ממשלת אחדות לאומית כדי לפתור את המשבר הפוליטי.
ממשלתה הכריזה על מצב חירום באורך חודש ב-14 בדצמבר 2022 כאשר המדינה התמודדה עם הפגנות שאף הדרדרו לאלימות.
ב-10 באוקטובר 2025, לאחר משבר ביטחוני חמור במדינה כתוצאה מאלימות כנופיות, הודחה על ידי הקונגרס מהנשיאות, ונאסר עליה לעזוב את פרו.
באותו יום החליף אותה בתפקיד חוסה חרי, נשיא הקונגרס מהימין.
"דינה דינה" הוא שיר שהוקלט על ידי הזמר הישראלי פאר טסי.
הוא יצא לאור ב-9 באוגוסט 2014, על ידי חברת התקליטים Mobile1 Music, כסינגל השלישי מתוך אלבומו כוחה של אהבה.
השיר נכתב והולחן על ידי אבי אוחיון והופק על ידי יעקב למאי.
בסמוך לצאתו עלה השיר לרשת הזרמת המדיה ספוטיפיי, שם הצליח לצבור למעלה מ-620 אלף השמעות.
ל"דינה דינה" לא הופק וידאו קליפ אך הועלה לערוץ היוטיוב הרשמי של טסי קטע אודיו שלו.
"דינה דינה" הגיע למקום החמישי במצעד המדיה פורסט ולמקום השישי במצעד רדיו לב המדינה.
אזורתאריך יציאהפורמטחברת תקליטיםעולם9 באוגוסט 2014הזרמת מוזיקהMobile1 Music
דינה הלפרן הייתה שחקנית פולנייה בתיאטרון היידיש.
היא הופיעה במאות מחזות ואופרטות באירופה ובארצות הברית, וגם בשלושה סרטים.
הלפרן נולדה בוורשה, פולין, האימפריה הרוסית (כיום ורשה, מזובייצקי, פולין) הלפרן הגיעה לארצות הברית ב-1938, ערב מלחמת העולם השנייה כדי להופיע בניו יורק.
המלחמה מנעה ממנה לחזור לבייתה, וכנראה שהצילה את חייה.
רוב משפחתה, כולל אביה, שני אחיה ושתי אחיותיה, נרצחו על ידי הנאצים ב-1943 במחנה הריכוז טרבלינקה.
הלפרן הייתה אחייניתה של השחקנית היידיש הנודעת אסתר רחל קמינסקה, ובת דודה של בתה של קמינסקה, השחקנית אידה קמינסקה.
בשנת 1948, נישאה הלפרן לדניאל ניומן, מנהל יחסי הציבור של האופרה הלירית של שיקגו, אותו פגשה במהלך סיבוב הופעות בעיר.
היא עברה לגור איתו בשיקגו עד סוף חייה.
הלפרן התפרסמה לראשונה בשנות ה-30 בזכות תפקידיה על במת היידיש בפולין, וכן בסרטים בשפת היידיש.
לאחר המלחמה הופיעה בהצלחה רבה בתיאטראות ביידיש בארצות הברית, במיוחד בשיקגו, שם גרה.
היא סיירה בעולם, בין היתר באנגליה, צרפת, ישראל, ארגנטינה, אוסטרליה, ברזיל ואורוגוואי, הן ככוכבת אורחת והן כמנהלת להקות יידיש והייתה ידועה גם בזכות קטעי הקריאה שלה.
היא זכתה להערכה רבה כמתורגמנית של שירת יידיש קלאסית ועכשווית.
היא הופיעה בתפקידים ראשיים בתיאטרון האמנות היידיש האמריקאי בניו יורק, בשיקגו, סן פרנסיסקו, מונטריאול וטורונטו.
הלפרן ייסדה וניהלה אמנותית את אגודת תיאטרון היידיש בשיקגו, שהציגה הפקות שנתיות מהרפרטואר הקלאסי של במת היידיש בשנים 1960 עד 1970.
ההופעה האחרונה שלה הייתה ב-4 ביוני 1988, בפריז.
בשנת 1988 זכתה בפרס איציק מאנגר.
בשנת 1988, אוניברסיטת בר-אילן בישראל, שהקימה את מכון דינה הלפרן לאמנויות הבמה ביידיש ב-1985, העניקה לה תואר דוקטור לשם כבוד לאותיות הומניות(אנ') (כבוד המוענק לאלה שהצטיינו בתרומות הומניטריות ופילנתרופיות לחברה).