tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
הן לפני מאסרה והן לאחר שחרורה הועסקה טוסו על ידי המהפכנים בהכנת "מסכות מוות" של המוצאים להורג.
היא הייתה זו שהכינה את מסכת המת של לואי השישה עשר בינואר 1793, זו של ז'אן-פול מארה - יולי 1793, מארי אנטואנט - אוקטובר 1793, מקסימיליאן רובספייר - יולי 1794, ורבים אחרים.
מסכות המת שלה היו ידועות ומפורסמות ברבים ונישאו לעיתים במצעדים שונים בפריז, בעיקר בתקופת שלטון הטרור, אך גם לפני ואחרי כן.
ב-1794 נפטר דוקטור קורטיוס והוריש לטוסו את כל פסלי השעווה שלו.
ב-1795 היא נישאה למהנדס פרנסואה טוסו ונולדו להם שני בנים, ג'וזף ופרנסואה.
ב-1802 הוזמנה טוסו על ידי אמן מיצגי פנס קסם וסיאנסים - העלאות באוב, גרמני, שפעל באנגליה - פול פילידור, להצטרף אליו ולשתף עמו פעולה.
היא קיבלה אישור מיוחד לכך מנפוליאון, שכבר שלט אותה עת בצרפת, נענתה להצעה זו, וזמן מה הם הציגו כך, ביחד, בתיאטרון בלונדון, היא את יצירותיה ופילידור בהצגות סיאנס.
ההצגה המשותפת הזו לא זכתה להצלחה כלכלית מרובה מדי, לפחות בכל הנוגע לטוסו, אבל היא כבר לא יכלה לחזור למולדתה, למרות רצונה בכך.
טוסו עתידה הייתה להישאר באיים הבריטים, באופן סופי, עד יום מותה.
ב-1835 הציגה טוסו בת ה-74 את תערוכתה הקבועה הראשונה, ברחוב בייקר בלונדון, בו עתידה הייתה התערוכה להישאר למשך כחמישים שנה, עד שעברה ב-1884 למישכן אחר בלונדון - הסיטי של וסטמינסטר.
שלוש שנים אחרי מציאת הכתובת הקבועה סוף כל סוף, ב-1838 יצאו לאור זיכרונותיה של טוסו וב-1842 היא פיסלה את דמותה שלה, בשעווה, כפי שניתן לראותה עד עצם היום הזה, במוזיאון "מאדאם טוסו" של לונדון.
מארי טוסו נפטרה ב-1850 והיא בת 88. בנה פרנסואה היה היורש ואחריו נכדה ג'וזף ונינה ג'ון תיאודור טוסו.
רק במאה העשרים יצא מוזיאון "מאדאם טוסו" על סניפיו הרבים משליטתה של משפחת טוסו.
מארי לנסטר היה שם העט של ויליאם פיצג'רלד ג'נקינס (William Fitzgerald Jenkins), סופר מדע בדיוני והיסטוריה חלופית אמריקאי עטור פרסים.
הוא כתב ופרסם למעלה מ-1,500 סיפורים קצרים ומאמרים, 14 תסריטי קולנוע, ומאות תסריטים ומחזות רדיו טלוויזיה.
לנסטר החל את הקריירה שלו כסופר עצמאי לפני מלחמת העולם הראשונה, כחודשיים לפני יום הולדתו ה-20, כאשר סיפורו הראשון, "הזר" (The Foreigner), הופיע במאי 1916 בכתב העת הספרותי "The Smart Set" של ה.
במהלך שלוש השנים הבאות, הוא פרסם עשרה סיפורים נוספים במגזין.
במהלך ואחרי מלחמת העולם הראשונה, הוא פרסם בעיתוני ספרות זולה כמו "Argosy" "Snappy Stories" ו-"Breezy Stories".
הוא המשיך להופיע באופן קבוע ב-Argosy עד לשנות ה-1950. כאשר חוברות הסיפורים החלו להתמיין לז'אנרים שונים בשנות ה-1920, לנסטר אף הוא גיוון את סיפוריו וכתב "סיפורי ג'ונגל", מערבונים, סיפורי בלשים, מסתורין וסיפורי זוועה.
הוא אף כתב סיפורי אהבה ורומנטיקה תחת שם העט לואיזה קרטר לי (Louisa Carter Lee).
סיפור המדע הבדיוני הראשון של לנסטר, "The Runaway Skyscraper", הופיע ב-22 בפברואר 1919 במגזין Argosy, והודפס מחדש בגיליון יוני 1926 של ה-Amazing Stories, שהיה המגזין הראשון למדע בדיוני של הוגו גרנסבק.
בשנת 1930, הוא פרסם כמה סיפורי מדע בדיוני וסדרות ב-"Amazing" וב-Astounding Stories (הגיליון הראשון של "Astounding " כלל את הסיפור שלו "Tanks").
הוא המשיך לפרסם בתדירות גבוהה בז'אנרים זולים אחרים כגון Detective Fiction Weekly ו-Smashing Western, כמו גם ב-Collier's Weekly החל מ-1936 ובמגזין אסקווייר החל משנת 1939.
לנסטר נחשב לאבי סיפורי יקומים מקבילים.
סיפורו "Sidewise in Time" פורסם בגיליון יוני 1934 של "Astounding".
לחזונו של לנסטר על תנודות חריגות בזמן (כשמו של סיפורו) הייתה השפעה ארוכת טווח על מחברים אחרים, למשל סיפוריו של אייזק אסימוב "מרחב מהחיה" ("Living Space"), "מרוץ של המלכה האדומה" ("The Red Queen's Race"), ו"סופו של הנצח" ("The End of Eternity").
הנובלה של לנסטר מ-1945 "מגע הראשון" נחשבת לראשונה המציגה מתרגם אוניברסלי.
לנסטר היה אחד מסופרי המדע הבדיוני משנות ה-1930 ששרדו את עידן הסטנדרטים הגבוהים לכתיבה של ג'ון וו.
הוא פרסם למעלה משלושים סיפורים ב-Astounding וב-Analog תחת עריכתו של קמפבל.
סיפורו האחרון של לנסטר ב-Analog היה "Quarantine World" בגיליון נובמבר 1966, שלושים ושש שנים אחרי הופעתו סיפור הבכורה שלו בגיליון ינואר 1930.
סיפור קצר של לנסטר משנת 1946 "A Logic Named Joe" מכיל את אחד מהתיאורים הראשונים של מחשב (הנקרא "Logic") בספרות.
בסיפור, לנסטר הקדים את זמנו בעשרות שנים בתיאור האינטרנט.
הוא חזה "לוגיקה" (קרי – מחשב) בכל בית, מקושרת באמצעות מערכת מבוזרת של שרתים (הנקראים "מכלים" – "Tanks"), על מנת לספק תקשורת, בידור, גישה לנתונים, ומסחר; אחת הדמויות בסיפור אף אומרת "לוגיקה היא הציוויליזציה".
לאחר מלחמת העולם השנייה, כאשר גם שמו היה כבר נפוץ וגם הספרות הזולה כבר הגיע לקהל רחב יותר, הוא החל להשתמש במספר שמות עט: "ויליאם פיצג'רלד", "ג'נקינס פיצג'רלד" או "וויל פ.
ג'נקינס" לאחר שמכר כבר סיפור אחד בשמו למגזין כלשהו.
הוא זכה בפרס הוגו לסיפורו "Exploration Team" מ-1956. לנסטר סיים את קריירת הכתיבה שלו בעיבוד פרקי סדרות לספרים, מסדרות המדע בדיוני "גברים בחלל" ("Men into Space"), מנהרת הזמן, ו"ארץ הענקים" ("Land of the Giants").
במהלך מלחמת העולם הראשונה, לנסטר שירת ב"וועדה למידע לציבור" ("Committee on Public Information") ובצבא ארצות הברית (1917–1918).
בשנת 1921, נשא לאישה את מרי מנדולה, שנולדה בניו יורק להורים איטלקים.
במהלך מלחמת העולם השנייה, הוא שירת במשרד המידע המלחמתי של ארצות הברית ("United States Office of War Information").
בשנת 2000, יורשיו של לנסטר תבעו את אולפני סרטי פרמאונט על הסרט מסע בין כוכבים: המפגש ("Star Trek: First Contact").
הם טענו כי כבעלי הזכויות לסיפור הקצר של לנסטר מ-1945 בשם "First Contact", שם הסרט פוגע בסימן מסחרי שלהם.
בית המשפט המחוזי של ארצות הברית במחוז המזרחי של וירג'יניה קיבל את טענות פרמאונט ודחה את התביעה.
בית המשפט מצא כי ללא קשר לשאלה אם לנסטר טבע את הביטוי ראשון בסיפורו, המונח הפך מאז לשם גנרי ולכן לא ניתן להגנה משפטית.
המונח עצמו מתאר מצב בספרות המדע הבדיוני שבו בני אדם נתקלים לראשונה במינים זרים.
וגם אם המונח שינו "שם גנרי" לא היו שום ראיות לכך שהביטוי מקושר בדעת הקהל דווקא לסיפורו של לנסטר.
בית המשפט לערעורים אישר את פסיקת בית המשפט הנמוך יותר ללא הערות נוספות.
פרס הוגו-רטרו (1996) לסיפורו "First Contact"
אורח של כבוד בכנוס ה-21 של הפסטיבל הבינלאומי למדע בדיוני ב-1963
בסרט מדע בדיוני איטלקי משנת 1979 בשם "Starcrash" החללית בסצנת הפתיחה נקראת "מארי לנסטר"
בווירג'יניה הוכרז 27 ביוני 2009 כ"יום ויל פ.
ג'נקינס" כהוקרה לתרומתו למדע הבדיוני
"מגע ראשון" (מופיע כ"מארי לינסטר") בתוך '''מבחר הסיפורת הבדיונית'ק' בעריכת רוברט סילברברג, בתרגום עמנואל לוטם, הוצאת עם עובד, 1981
מארי לאבו הייתה כוהנת וודו קריאולית נודעת בניו אורלינס.
אף שמקורות רבים טוענים שנולדה ב-1794, על סמך הרישומים ההיסטוריים, מארי לאבו נולדה כאזרחית חופשייה ברובע הצרפתי של ניו אורלינס, לואיזיאנה, בשנת 1801. היא הייתה בתם הממזרה של בעל מטעים לבן ואישה שחורה חופשייה.
ב־4 באוגוסט 1819, התחתנה עם ז'אק (או סנטיאגו, ברשומות אחרות) פאריס, אדם חופשי שחור שהיגר מהאיטי לניו אורלינס בשנת 1809, לאחר המהפכה ההאיטית.
תעודת הנישואין של השניים נשמרה ברחוב קתדרלת לואיס בניו אורלינס.
ז'אק פאריס נפטר בשנת 1820 בנסיבות בלתי מוסברות.
לאחר מותו של פאריס, מארי לאבו החלה לעבוד כספרית פרטית לבני המעמד העליון.
היא לקחה לה למאהב את כריסטופר דומיניק דה קלאפיון, שאיתו חיה עד מותו בשנת 1835. לפי רישומים היסטוריים, לשניים היו 15 ילדים במשותף, כולל מארי לאבו הבת, שנולדה ב-1827.
במהלך עבודתה כספרית, נחשפה לסיפורים עסיסיים ולרכילויות מפי הנשים הלבנות העשירות אותן שירתה, וזאת בנוסף לרשת מודיעין פנימית של משרתים שחורים באחוזות לבנים, אותה הפעילה.
כל אותן רכילויות שאספה עזרו לה, על פי החשד, לצבור מידע פרטי על אנשי העיירה, ושמה של מארי לאבו נפוץ כאחת היודעת נבואות וסתרים על האנשים בעיירה.
היא זנחה את עבודתה כספרית והחלה בקריירת הוודו, ועד מהרה צברה לעצמה שם עוצמתי וכבוד בלתי מעורער בניו אורלינס.
עד מהרה אספה סביבה עדת מאמינים, שחורים ולבנים כאחד.
טקסים שהייתה עורכת כללו ריטואלים אקזוטיים שכללו עירום, מין ואלכוהול.
האטרקציה הגדולה של מארי לאבו היו קמעות ה"גרי גרי".
גרי-גרי היו שקיקי בד קטנים שנענדו למזל טוב ולהגנה ממזל רע.
קמעות אלו הכילו עשבים, אבנים, ציפורניים, שיער ופיסות בד טבולות בזיעה או דם או פריטים אישיים אחרים שנאספו לפי הנחיותיו של אחד האלים.
ייתכן שהגרי-גרי, שבמקור היו צלמיות של אלים, הם המקור למיתוס בובות הוודו.
לאבו שהייתה גם קתולית באמונתה שילבה במאגיה שלה גם אלמנטים מהדת הנוצרית ועירבה מסורות אפריקאיות עם אמונות קתוליות ותפיסות דתיות, פסל מריה הקדושה היה לדמות שסוגדים לה בטקסי הוודו.
קסמיה של מארי לאבו התפרסמו בכל רחבי המדינה ואליה הגיעו מכל ארצות הברית אנשי ציבור ופוליטיקאים שביקשו לקבל את ברכתה.
על פי הסיפורים נהגה לאבו לגבות תשלומים מופקעים מהלקוחות הלבנים, בעוד שבאזרחים השחורים טיפלה ללא תשלום.
ב-16 ביוני 1881 דיווחו העיתונים כי מארי לאבו נמצאה מתה במיטתה.
עדויות ברורות למותה או ללוויה שלה מעולם לא נמצאו, ויש המאמינים כי היא חיה שנים לאחר מכן ואף חיה עד ליום זה.
ייתכן שאמונה זו קרתה בשל הבלבול בין מארי לאבו האם לבין מארי לאבו הבת, לימים אף היא כוהנת וודו מוערכת, שדמתה לה מאוד ונפטרה בגיל 98.
קברה של מארי לאבו נמצא בבית הקברות סנט לואיס בניו אורלינס ומשמש כמקור עלייה לרגל של מאמיניה וכמוקד תיירות בעיר.
על פי האמונה ניתן לצייר צלבים על קברה של מארי לאבו ולבקש משאלה מעצמותיה.
בשנת 1954 הקליט זמר הג'אז פאפא סלסטין שיר בשם מארי לאבו; זו הייתה הקלטתו האחרונה.
ב-1974 הסופר והמשורר של סילברסטיין, ביחד עם בקסטר טיילור, כתבו שיר נוסף בשם מארי לאבו לזמר הקאנטרי בובי בר, שמספר סיפור פיקטיבי על נקמתה של מארי לאבו בגבר בוגדני.
בספר אלים אמריקאים של הסופר ניל גיימן משנת 2001 ישנה דמותה של מאדאם זוזו, אף היא כוהנת וודו שמצהירה כי הייתה תלמידתה של מארי לאבו.
ב-2013 השחקנית אנג'לה באסט גילמה את דמותה של מארי לאבו בעונה השלישית של הסדרה אימה אמריקאית: הכישוף.
בסדרת הספרים 'קאת'רין קרופילד: ציידת' של ג'אנין פרוסט מופיעה דמותה של מארי לאבו בתור מלכת הג'ולים של ניו אורלינס
מארי אליזבת הארף היא דוברת ממשל אמריקאית, שכיהנה כיועצת תקשורת אסטרטגית למזכיר המדינה ג'ון קרי בשנים 2015–2017. היא הובילה את תחום האסטרטגיה התקשורתית במשא ומתן על תוכנית הגרעין האיראנית.
קודם לכן שירתה כסגנית דוברת מחלקת המדינה וכן כדוברת בפועל.
היא גדלה בגרנוויל, עיירה במרכז אוהיו השוכנת מזרחית לקולומבוס, וסיימה את לימודיה התיכוניים בשנת 1999. לאחר מכן סיימה תואר ראשון במדע המדינה באוניברסיטת אינדיאנה בלומינגטון בבלומינגטון, ובהמשך תואר שני ביחסי חוץ באוניברסיטת וירג'יניה, עם תזה העוסקת ביציבות המשטר בערב הסעודית.
היא החלה את הקריירה המקצועית שלה במנהלת המודיעין שב-CIA, כאנליסטית העוסקת במזרח התיכון.
בהמשך קודמה לדוברת התקשורת של הארגון.
במהלך מסע הבחירות לנשיאות של ברק אובמה ב-2012, ניהלה הארף את אסטרטגיית התקשורת של מצע הביטחון הלאומי בקמפיין, ושירתה גם כדוברת שלו.
ביוני 2013 מונתה לסגנית דוברת מחלקת המדינה, שם שירתה תחת ג'ן סאקי.
מיוני 2015 עד ינואר 2017 החלה לשמש כיועצת בכירה לאסטרטגיה תקשורתית עבור מזכיר המדינה ג'ון קרי, ולקחה חלק מרכזי בשיחות שהובילו להסכם המעצמות על תוכנית הגרעין האיראנית.
בינואר 2017 הצטרפה כפרשנית בערוץ פוקס ניוז.
מארי נישאה לג'וש לוקאס באפריל 2012.
מארי לואיז קוליירו פרקה (במלטזית: Marie Louise Coleiro Preca; נולדה ב-7 בדצמבר 1958) היא הנשיאה התשיעית של מלטה.
מארי לואיז קוליירו נולדה בשנת 1958 בעיירה אורמי במלטה.
הצטיינה בלימודיה בתיכון, והחלה ללמוד באוניברסיטת מלטה בגיל 16. סיימה תואר ראשון במשפטים ומדעי האדם, ולאחר מכן הוסמכה כנוטריון.
עם סיום לימודיה החלה בפעילות פוליטית במפלגת הלייבור של מלטה.
לאחר מספר שנים בהנהלת המפלגה היא נבחרה לתפקיד המזכיר הכללי, בו כיהנה בין 1982 ל-1991. לאחר סיום תפקיד זה מילאה תפקידים אחרים במפלגה, בהם נשיאת אגף הנשים ועורכת ביטאון המפלגה.
הייתה חברת הפרלמנט של מלטה בין 1998 ל-2014, ועסקה בעיקר בנושאים חברתיים, רווחה, בריאות ותיירות.
בשנים 2013–2014 הייתה שרה לענייני משפחה וסולידריות חברתית.
בתפקיד זה קידמה נושאים רבים, בהם הסדרת פנסיה לעובדי ציבור, קידום חוקים להגנת ילדים ובני נוער, הקמת מרכז לטיפול בנפגעי אלימות מינית, ותוכנית רב-שנתית לצמצום ממדי העוני במלטה.
מלטה הייתה עד שנת 2011 אחת המדינות היחידות בעולם בהן גירושים אסורים על פי החוק (האחרות הן קריית הוותיקן והפיליפינים).
בשנת 2011 נערך משאל עם בנושא זה ו-53% מהמצביעים היו בעד הסדרת הגירושים בחוק.
בסוף 2011 עבר חוק הגירושים בפרלמנט של מלטה, והגירושים הפכו להליך חוקי.
פרקה התנגדה לגירושים בזמן שנערך משאל העם, וקיבלה בשל כך איומים על חייה ועל משפחתה.
כאשר עלה החוק להצבעה בפרלמנט, נעדרה מההצבעה.
ב-1 במרץ 2014 נבחרה לנשיאת מלטה, במקום ג'ורג' אבלה.
מארי לואיז קוליירו פרקה היא הנשיאה השנייה של מלטה, לאחר אגתה ברברה שהייתה נשיאה משנת 1982 עד 1987. היא נבחרה לנשיאות בגיל 55, האדם הצעיר ביותר שנבחר לתפקיד נשיא מלטה.
בספטמבר 2016 הייתה בין המשתתפים בהלוויית שמעון פרס.
ב-4 באפריל 2020 סיימה את תפקידה כנשיאת מלטה.
מארי לואיז, דוכסית פארמה, או מריה לואיזה מאוסטריה הייתה אשתו של נפוליאון בונפרטה, ולאחר תבוסתו מונתה בקונגרס וינה לדוכסית פארמה.
ב-19 באוקטובר 2025, בוצע שוד נועז במוזיאון הלובר בפריז, במהלכו נגנבו שמונה פריטים יקרי ערך מתוך תכשיטי הכתר של צרפת שמוצגים ב"גלריית אפולו".
ברשימת התכשיטים נמנים שרשרת ועגילי אזמרגד של הקיסרית מארי לואיז.
השרשרת והעגילים נשמרו במצבם המקורי ונרכשו על ידי מוזיאון הלובר בשנת 2004 תמורת כ-3.7 מיליון אירו.
השרשרת: מורכבת מ-32 אזמרגדים (אמרלדים) גדולים בחיתוך אובלי ולוזנג' (מעוין), המוקפים בערך ב-1,100 יהלומים קטנים.
העגילים: זוג עגילים תואמים המורכבים מאזמרגדים ויהלומים, ששמרו על צורתם המקורית מאז המאה ה-19.
נכון ל-2026 התכשיטים לא נמצאו.
מריה לואיזה נולדה בווינה ב-12 בדצמבר 1791, לפרנץ השני, קיסר האימפריה הרומית הקדושה ולמריה תרזה מנאפולי וסיציליה, בתם של פרננדו הראשון, מלך שתי הסיציליות ומריה קרולינה מאוסטריה.
תקופת ילדותה הייתה תקופת המלחמות הנפוליאוניות, ומריה לואיזה הושפעה מאוד מסבתה מריה קרולינה מאוסטריה שתיעבה את המהפכה הצרפתית, שהביאה למות אחותה מארי אנטואנט, מלכת צרפת.
בשנת 1805 ברחה משפחתה להונגריה ולאחר מכן לגליציה, ובשנת 1806 ויתר אביה על התואר "קיסר האימפריה הרומית הקדושה".
מריה לואיזה קיבלה חינוך מעולה, ושלטה מלבד לגרמנית אף באנגלית, בצרפתית, בספרדית, בלטינית ובאיטלקית.
בהיות מריה לואיזה בת 15 מתה אמה, ואביה התחתן עם מריה לודוויקה מאוסטריה-אסטה.
בשנת 1809 התחדשה הלחימה בין צרפת לאוסטריה, ושוב נאלצה המשפחה הקיסרית להימלט להונגריה.
באותה שנה נחתם הסכם שנברון, ולאחר מכן החליט נפוליאון שעליו לשאת אישה שתעמיד לו יורש.
בתחילה ניסה נפוליאון להתחתן עם אנה פבלובנה, הנסיכה הגדולה של רוסיה, אחותו של אלכסנדר הראשון, קיסר רוסיה, אולם לאחר כישלון המגעים עם הרוסים, ביקש נפוליאון להתחתן עם מריה לואיזה, וב-7 בפברואר 1810 נחתם הסכם הנישואין על ידי קרל פיליפ שוורצנברג.
ב-11 במרץ 1810 התחתנה מריה לואיז על ידי שליח עם נפוליאון, שהיה מיוצג על ידי דודה הארכידוכס קרל, דוכס טשן, וב-27 במרץ נפגשה עם נפוליאון בקומפיין.
ב-1 באפריל נחגגה החתונה הרשמית בכנסיית סן-ז'וזף בפריז, ולמחרת נערך טקס הכתרתה הרשמית בארמון הלובר.
מארי לואיז הייתה אישה צייתנית, והתאקלמה במהירות בחצר הקיסרית הצרפתית.
בנוסף, טיפחה מארי לואיז קשרים חמים עם לואיז אנטואנט ז'אנה, דוכסית מונטבלו.
על אף שנפוליאון עשה כל מאמץ לרצות את מארי לואיז, לא נוצרה אהבה לוהטת בין השניים, משום היותה ביישנית, שלא כמו ז'וזפין דה בוארנה - אשתו הקודמת של נפוליאון.
בעקבות החתונה נוצר קשר ידידותי חזק בין אוסטריה לצרפת, ונפוליאון ופרנץ השני אף נעשו ידידים.
מארי לואיז נחשבה אשת חיל ומעולם לא התערבה בפוליטיקה, ובאופן פרטי הייתה מנומסת מאוד ועדינה.
באירועים ציבוריים מיעטה מארי לואיז בדיבורים בעקבות ביישנותה, מה שגרם לעם לחשוב עליה שהיא יהירה ושחצנית.
ב-20 במרץ 1811 ילדה מארי לואיז את נפוליאון פרנסואה ז'וזף שארל בונפרטה, שקיבל את התואר מלך רומא, בהתאם לנוהג שבו יורש העצר של האימפריה הרומית הקדושה נקרא מלך הרומאים.
מארי לואיז הקדישה את זמנה לטיפול בבנה; היא דאגה שיובא אליה כל בוקר, ובקרה אותו במגוריו במהלך היום.
במאי 1812, חודש לפני הפלישה הצרפתית לרוסיה, הגיעה מארי לואיז מלווה בנפוליאון לדרזדן, שם פגשה את אביה ואמה החורגת.
אביה פרנץ אמר לנפוליאון שהוא יכול לסמוך על אוסטריה במלחמה המתקרבת.
ב-29 במאי השאיר נפוליאון את מארי לואיז ובנם בדרזדן, כדי לקחת את האחריות על צבאו.
מארי לואיז נסעה לפראג, שם בילתה כמה שבועות עם המשפחה הקיסרית האוסטרית, וב-18 ביולי חזרה לסנט קלאוד.
מארי לואיז שמרה על קשר עם נפוליאון לאורך כל המלחמה, ולאחר התבוסה הקשה ברוסיה, חזר אליה נפוליאון ב-18 בדצמבר 1812.
באפריל 1813 הצטרפו פרוסיה ובריטניה למלחמה נגד נפוליאון, והכריזו מלחמה על צרפת, אולם אוסטריה נשארה נייטרלית לבינתיים.
ב-30 במרץ 1813 יצא נפוליאון לגרמניה, ומארי לואיז מונתה לעוצרת הקיסרות.
באוגוסט 1813 הצטרפה אוסטריה למלחמה נגד צרפת, אולם מארי לואיז ניסתה לשכנע את אביה לפרוש מהלחימה נגד נפוליאון.
ב-19 באוקטובר 1813 הובס נפוליאון בקרב לייפציג, וב-9 בנובמבר חזר לסן-קלאוד.
ב-23 בינואר 1814 מארי לואיז מונה לעוצרת הקיסרות בפעם השנייה, וב-25 בינואר בשעה 03:00 לפנות בוקר, חיבק נפוליאון את מארי לואיז ובנו בפעם האחרונה, ועזב כדי להוביל את צבאו על מנת להדוף את פלישת בעלות הברית מהצפון.
על אף שבעלות הברית התקרבו לפריז, לא רצתה מארי לואיז לעזוב את העיר, משום שהייתה בטוחה שעקב היותה בתו של פרנץ הראשון, קיסר אוסטריה ינהגו בה כוחות בעלות הברית בצורה יפה.
בנוסף קיוותה שבנה נפוליאון השני יירש את נפוליאון במקרה שהלה יודח, וכן פחדה שעזיבתה תחזק את תומכיהם של בית בורבון.
לבסוף שוכנעה מארי לואיז על ידי אנרי ז'אק גיום קלארק לעזוב את העיר, וב-29 במרץ עזבה מארי לואיז את פריז, יום לפני שנכנסו אליה בעלות הברית.
מארי לואיז ופמלייתה עברו לבלואה, שם הייתה מוגנת מפני בעלות הברית.
ב-3 באפריל הסנאט ביוזמת טליראן הודיע על הדחת נפוליאון מכס הקיסרות, וב-7 באפריל נודע הדבר למארי לואיז.
מארי לואיז רצתה לחזור לפריז, אך שוכנעה על ידי רופאה ז'אן-ניקולא קלוריבסאר ועל ידי הדוכסית מונטבלו לא לעשות זאת.
ב-11 באפריל התפטר נפוליאון מתפקידו ללא תנאי, אך מארי לואיז שמרה על תואר הקיסרית, וקיבלה את השליטה בדוכסות פארמה תוך שבנה ממונה ליורש העצר אחריה.
ב-16 באפריל שוכנעה מארי לואיז על ידי אביה לנסוע לווינה, וב-23 באפריל הגיעה לווינה, שם נפגשה עם בני משפחתה.
בקיץ 1814 שלח אביה את אדם אלברט פון נייפרג ללוות את מארי לואיז לעיירת הנופש אקס-לה-בן, על מנת למנוע ממנה להצטרף לנפוליאון.
מארי לואיז התאהבה בפון נייפרג, אשר היה ידיד של מטרניך, ואף ייצג אותה בקונגרס וינה, אולם החדשות על כך לא התקבלו בעין יפה בעיני הציבור האוסטרי והצרפתי.
כאשר נמלט נפוליאון מהאי אלבה, שלחה לה אמה החורגת הזמנה להשתתף בתפילות להצלחת הצבא האוסטרי, אולם מארי לואיז דחתה את ההזמנה המעליבה.
ביוני 1815 הובס נפוליאון בקרב ווטרלו ונשלח לגלות באי סנט הלנה.
לאחר מכן הוא לא ניסה ליצור עמה קשר נוסף.
בקונגרס וינה קיבלה מארי לואיז את דוכסות פארמה, אך הוחלט שלאחר מותה תועבר הדוכסות לבית בורבון, משום שבעלות הברית התנגדו שצאצא של נפוליאון ישלוט בנחלה כלשהי באירופה.
ב-18 באפריל 1816 הגיעה מארי לואיז לדוכסות פארמה, והתקבלה בהתלהבות רבה על ידי התושבים.
בדצמבר אותה שנה הדיחה מארי לואיז את ראש הממשלה המכהן, ומינתה במקומו את פון נייפרג.
בשנת 1821 מת נפוליאון באי סנט הלנה, וזמן קצר לאחר מכן התחתנה מארי לואיז עם פון נייפרג.
בשנת 1829 מת פון נייפרג, ומארי לואיז לקחה זאת באופן קשה, על אף שנמנעה מלהתאבל עליו בפומבי, על פי דרישת בני משפחתה.
בשנת 1831 פרצו ברחבי הדוכסות מהומות של הקרבונארי, ומארי לואיז נאלצה להחליף את ראש ממשלתה.
לאחר מכן שלחה מכתב לאביה בבקשת עזרה, ואכן צבא אוסטרי נשלח לדוכסות ודיכא את המרידה.
על מנת למנוע מהומות נוספות, חננה מארי לואיז את ראשי המתמרדים.
בשנת 1833 שלח מטרניך למארי לואיז את שארל רנה דה בומבלה, ובשנת 1834 התחתנו השניים.
ב-9 בדצמבר 1847 חלתה מארי לואיז בדלקת קרום הריאה, וב-17 בדצמבר נפטרה ונקברה בווינה, שלט האצולה שלה משמש את חברת הקוסמטיקה האיטלקית, אקווה די פארמה.
מנישואיה לנפוליאון בונפרטה נולד לה בן אחד:
מנישואיה לאדם אלברט פון נייפרג נולדו לה 3 ילדים:
וילהלם אלברכט, נסיך מונטנואובו הראשון (1819–1895)
מארי טאקט מרטנס ואמיל טאקט , היו בעל ואישה שהצילו ילדים יהודים בתקופת השואה ועל כך הוענק להם תואר חסידי אומות עולם.
אמיל יליד בלגיה, שרת כקצין בדרגת קפטן בצבא הבלגי.
בשנת 1918 הוא נשא לאישה את מארי, ילידת לוקסמבורג.
הזוג הפעיל פנימייה לילדים בשם "בית המלכה אליזבת" ("Home Reine Elisabeth") בטירת פיינג (Château du Faing) ליד כפר ג'אמוין (Jamoigne-sur-Semois) בדרום מזרח בלגיה.
הפנימייה פעלה בטירה מימי הביניים שהייתה בבעלותן של מסדר אחיות הצדקה של בזנסון (Sisters of Charity of Besancon), והפך בשנת 1941 לפנימיה עבור ילדים בעלי מוגבלויות.
בזמן כיבוש בלגיה על ידי הנאצים ב-1940, הוצב אמיל לנהל את הפנימייה שהוסבה לקלוט ילדים שאבותיהם שרתו בצבא.
אמיל עסק בעבודה המנהלית ובתיאום עם גורמי הממשל בבריסל ומארי ניהלה את בית הספר.
אמיל היה פעיל מאוד בתנועת ההתנגדות הבלגית .
בנוסף לניהול הבית, ואחריות לאספקת מזון וביגוד לילדים, הוא היה אחראי על הפעילות המחתרתית של הרשת בה פעל, באזור כולו.
כמחצית הילדים ששהו בפנימייה היו יהודים.
בין 1942–1944, 83 בנים יהודים בגילאים 4–16, מצאו מקלט בפנימייה ובני הזוג והצוות נתנו לילדים יחס משפחתי, חם ואוהב.
כל הילדים, יהודים ולא-יהודים, חולקו לקבוצות קטנות בראשות יועץ, על פי הדגם של תנועת הצופים.
הילדים היהודים, שכל אחד מהם קיבל שם לא יהודי, הוסוו כתלמידים קבועים ומארי לימדה אותם איך להסוות את זהותם על מנת שלא להתגלות בפשיטות הגסטפו.
בספטמבר 1943, ערך הגסטפו חיפוש בבית.
כשנשאלה על ידי המפקד אם יש בפנימייה ילדים יהודיים, מרי השיבה בשלווה, "למה שיהיו פה ילדים יהודים?
זה היה יכול להיות מסוכן מדי".
לאורך כל תקופת המסתור שלהם - למעט חודש אחד בקיץ 1944, בו סגל הפנימייה יצא לחופשה, הילדים לא סבלו מרעב או מחסור.
לצדם של בני הזוג טאקט עבד צוות מסור של מורים צעירים ויועצים שהקדישו עצמם לתלמידים.
גברת טאקט הייתה הלב הפועם של הבית.
היא התייחסה לילדים כאל ילדיה וניסתה לפצותם על העדר הורים.
היא התעקשה לתת לכל ילד נשיקת לילה טוב לפני שהלכו לישון.
הילדים דיברו על האווירה השמחה והנעימה בבית: "בשבילנו, האחוזה הפכה למחנה חופשה".
הטירה נשארה פתוחה עד יוני 1946 כיוון שרבים מהורי הילדים היהודים ששהו בה, לא חזרו מן המחנות.
ב-23 בדצמבר 1987, הכיר יד ושם במארי טאקט מרטנס, אמיל מרטנס וב-16 אנשים נוספים שסייעו להם בהצלת ילדי הפנימייה היהודיים, כחסידי אומות העולם.
מארי לורנסַן הייתה ציירת ואמנית הדפס צרפתייה.
דמות חשובה בתנועת האוונגרד הפריזאית כחלק מקבוצת "חתך הזהב" בתנועה הקוביסטית.
עבודות שלה מוצגות במוזיאון האורנג'רי.
לורנסן נולדה בפריז, שם גודלה בידי אמה ובה התגוררה מרבית חייה.
בהיותה בת שמונה-עשרה למדה ציור על חרסינה בסוור שבפאתי פריז.
היא שבה לפריז והמשיכה ללמוד באקדמי אימבר (Académie Humbert), שם התמקדה בציור בצבעי שמן.
בראשית המאה ה-20 הייתה לורנסן לדמות דומיננטית באוונגרד הצרפתי.
הייתה חלק ממעגל חבריו של פבלו פיקאסו ומהקוביסטים הקשורים לזרם "חתך הזהב", שעמו נמנו ז'אן מצינגר (Metzinger), אלבר גלז (Gleizes), רובר דלונה, אנרי לה פוקונייה (Le Fauconnier) ופרנסיס פיקבייה.
מארי ויקטואר דה נואיי , הייתה אשתו של לואי אלכסנדר, רוזן טולוז, בנו של לואי ה14 מלך צרפת.
מארי ויקטואר נולדה ב-6 במאי 1688 בארמון ורסאי, לאן ז'ול דה נואיי ולמארי פרנסואז דה בורנונוויל, בתם של אמברואה פרנסואה, דוכס בורנונוויל ולוקרס פרנסואז דה לה ויוויל.
ב-25 בינואר 1707 התחתנה מארי ויקטואר עם לואי דה פרדאיאן דה גונדרן, בנו של לואי אנטואן דה פרדאיאן דה גונדרן, שהיה בנם של לואי אנרי דה פרדאיאן דה גונדרן ופרנסואז-אתנאיס דה רוששואר דה מורטמר, ממנו נולדו לה שני ילדים.
לאחר נישואיה היא שימשה כנערת לוויה של מארי אדלייד, דוכסית בורגונדיה, אולם בשנת 1712 מתו גם בעלה וגם דוכסית בורגונדיה.
ב-2 בפברואר 1723 התחתנה מארי ויקטואר עם לואי אלכסנדר, רוזן טולוז, בנו של לואי הארבעה עשר, מלך צרפת, ממנו נולד לה ילד אחד - לואי ז'אן מארי דה בורבון, דוכס פנתייבר, אולם הנישואים הוכרזו באופן רשמי רק לאחר מותו של פיליפ השני, דוכס אורליאן, שהיה עוצר הממלכה.
בשנת 1737 מת בעלה לואי אלכסנדר, ובשנת 1744 היא סידרה את נישואי בנה עם מריה תרזה פליצ'יטה ד'אסטה.
מארי ויקטואר הייתה ביחסים טובים מאוד עם לואי החמישה עשר, מלך צרפת, שהיה הסנדק של בנה, ואף היה לה אליו גישה חופשית ללא הגבלה.
ב-30 בספטמבר 1766 מתה מארי ויקטואר בפריז, ונקברה לצד בעלה.
ב-25 בינואר 1707 התחתנה מארי ויקטואר עם לואי דה פרדאיאן דה גונדרין, ממנו נולדו לה שני ילדים:
אנטואן פרנסואה דה פרדאיאן דה גונדרן (1709–1741)
ב-2 בפברואר 1723 התחתנה מארי ויקטואר עם לואי אלכסנדר, רוזן טולוז, בנו של לואי הארבעה עשר, מלך צרפת, ממנו נולד לה ילד אחד:
מארי טליוני (באיטלקית: Marie Taglioni, הרוזנת ז'ילבר דה וואסן; 23 באפריל 1804 - 22 באפריל 1884) הייתה רקדנית בלט שוודית מתקופת הבלט הרומנטי, דמות מרכזית בתולדות הבלט האירופאי.
היא הייתה מהבלרינות המהוללות ביותר של הבלט הרומנטי, שאותו טיפחו בעיקר תיאטרון הוד מלכותה בלונדון, והתיאטרון של האקדמיה המלכותית למוזיקה של בלט האופרה גרנייה בפריז.
היא נחשבת בעיני רבים לבלרינה הראשונה שרקדה על קצות האצבעות.
טליוני נולדה בסטוקהולם, שוודיה, לכוריאוגרף האיטלקי פיליפו טליוני ולרקדנית הבלט השוודית סופי קרסטן, נכדתם מצד אמה של זמר האופרה השוודי כריסטופר כריסטיאן קרסטן ושל זמרת האופרה והשחקנית הפולניה סופי סטבנובסקה.
אחיה, פאול (1884-1880), היה גם הוא רקדן וכוריאוגרף חשוב; הם הופיעו יחדיו בראשית הקריירות שלהם.
בגיל צעיר מאוד עברה טליוני עם משפחתה לווינה, שם החלה בלימודי בלט קלאסי בהדרכתם של ז'אן-פרנסואה קולון ואביה.
לאחר שפיליפו התמנה למנהל הבלט באופרה של החצר הווינאית, הוחלט שהופעתה הראשונה של מארי תתקיים בבירה ההבסבורגית.
על אף אימוניה של מארי אצל קולון, הטכניקה שלה לא הייתה ברמה שתרשים את הקהל הווינאי.
אביה בנה אפוא לבתו תוכנית אימונים קפדנית ומאמצת של שישה חודשים, שדרשה ממנה להתמיד בפוזיציות לספירת 100. האימונים התנהלו מדי יום, והתבטאו בשעתיים מדי בוקר של תרגילים קשים לרגליים ושעתיים אחר-הצהריים כאימון בתנועות אדג'ו, שיסייעו לה לשפר את תנוחות הבלט שלה.
גבה של טליוני היה קמור וגרם לה לרכון קדימה, ובפרופורציות שלה היה עיוות קל.
היא עמלה קשה להסוות את מגבלותיה הגופניות בהגדלת טווח התנועה ובפיתוח כוחה.
היא מיקדה את מרצה בהצגת צורה ומבנה לקהל ופחות בתעלולי רושם מבריקים ובפירואטים.
לפני שהצטרפה לאופרה של פריז, רקדה טליוני הן במינכן והן בשטוטגרט, ובגיל 23 הופיעה לראשונה בעוד בלט שיצר בשבילה אביה, בשם "לה סיסיליאן", שהקפיץ את הקריירה שלה.
טליוני זכתה לתהילה כרקדנית ראשית באופרה של פריז, כשאביה יצר את הבלט הסילפידה (1832) למענה.
הבלט, שנועד להבליט את כשרונה של טליוני, היה הראשון, שבו היה לריקוד על קצות האצבעות רציונל אסתטי, בניגוד ללהטוט אקרובטי גרידא, שהיה כרוך לא פעם בתנועות זרוע מגושמות ומאומצות, כפי שהייתה גישת הרקדנים בסוף שנות ה-20' של המאה ה-19.
ב-1837 עזבה טליוני את "בלט תיאטרון הוד מלכותה" ועברה ל"בלט האימפריאלי" (המוכר כיום כבלט קירוב) בסנקט פטרבורג.
היה זה ברוסיה, אחרי הופעתה האחרונה שם (1842) ובשיא "פולחן הבלרינה", שזוג נעלי בלט שלה נמכר במאתיים רובל.
לפי השמועה, בושלו נעלי הבלט והוגשו בלוויית רוטב לחבורה של "משוגעים לבלט".
ביולי 1845 רקדה טליוני עם לוסיל גראהן, קרלוטה גריזי ופאני צ'ריטו ב"Pas de Quatre" ("מחול הארבע"), בלט שהציג את סגולותיה האווריריות של טליוני והיה מבוסס על הליתוגרפיות של אלפרד אדוארד שאלון.
"מחול הארבע" נכתב במקורו להצגה לפני המלכה ויקטוריה.
טליוני נישאה לרוזן אוגוסט ז'ילבר דה וואסן ב-14 ביולי 1832, אבל נפרדה ממנו ב-1836. לאחר מכן התאהבה באז'ן דמארה, מעריץ נאמן, שהגן על כבודה בדו-קרב.
דמארה וטליוני הביאו לעולם ילד (ללא נישואים) בשנת 1836. שלוש שנים אחר כך נהרג דמארה בתאונת צייד.
ב-1842 ילדה טליוני את ילדה השני.
לא ידוע מי היה האב, אם כי בתעודת הלידה נרשם האב כז'ילבר דה וואסן.
שמות ילדיה של טליוני היו ז'ורז' ז'ילבר ואז'ני-מארי- אדוויז'.
טליוני פרשה מהופעות בשנת 1847; זמן מה התגוררה ב"קא ד'אורו" על הגרנד קאנאל בוונציה.
כשבלט האופרה של פריז אורגן מחדש לפי קווים מחמירים ומקצועיים יותר, הייתה זו טליוני שלאורה הלך הבלט במגמה החדשה.
יחד עם מנהל הקונסרבטואר החדש למחול, לוסיאן פטיפה, ותלמידו לשעבר, הכוריאוגרף לואי מראנט, ישבה בחבר השופטים בן ששת החברים הנבחרים של התחרות השנתית הראשונה ללהקת הבלט (corps de ballet), שהתקיימה ב-13 באפריל 1860.
יצירתה הכוריאוגרפית היחידה הייתה "פרפרים" (Le papillon) (1860) שכתבה לתלמידתה אמה ליוורי, הזכורה במותה בשנת 1863, כשתלבושתה עלתה באש בגלל עששית גז ששימשה לתאורת הבמה.
יוהאן שטראוס הבן הלחין את "מארי טליוני פולקה" (אופוס 173) לכבוד אחייניתה של מארי טליוני, מארי "פול" טליוני, הידועה גם כ"מארי הצעירה".
כיוון שהשתיים נשאו אותו שם, נוטים לבלבל ביניהן.
בשנים הבאות לימדה טליוני באנגליה ריקודי חברה וריקודים סלוניים לילדים ולנשות החברה של לונדון; כמו כן לימדה בלט למספר מוגבל של תלמידים.
טליוני מתה במרסיי ב-22 באפריל 1884, יום לפני מלאת לה 80. גופתה הועברה לפריז.
יש חילוקי דעות בשאלה, אם היא קבורה במונמארטר או בפר לשז, או אם חלקת הקבר במונמארטר שייכת לאמה.
רקדניות מקומיות התחילו להניח את נעלי הבלט הבלויות שלהן על הקבר במונמארטר כמנחה וכהכרת תודה לרקדנית הראשונה על קצות האצבעות.
מארי לואיס קלייב הייתה מהנדסת אמריקאית ואסטרונאוטית בנאס"א.
בין השנים 2004–2007 ניהלה את אגף משימת המדע בסוכנות החלל נאס"א .
קלייב השתתפה בשתי טיסות חלל בסך הכול, שהתה בחלל קרוב ל-11 ימים, הקיפה את כדור הארץ 172 פעמים, ועברה בחלל מרחק של כ-6,340,000 ק"מ.
קלייב נולדה בסאות'המפטון במדינת ניו יורק בפברואר 1947 להאוורד וברברה קלייב, שניהם מורים במקצועם.
היא גדלה בגרייט נק שבניו יורק.
לקלייב אחות גדולה (טרודי קרטר) ואחות צעירה (ברברה "בובי" בוסוורת).
בשנת 1965 סיימה את בית הספר התיכון, גרייט נק נורת' (Great Neck North) שבניו יורק.
בשנת 1969 השלימה לימודי תואר ראשון בביולוגיה באוניברסיטת קולורדו, ובשנת 1975 סיימה תואר שני באקולוגיה מיקרוביאלית באוניברסיטת המדינה של יוטה.
בשנת 1979 סיימה לימודי דוקטורט בהנדסה אזרחית וסביבתית באוניברסיטת המדינה של יוטה.
קלייב נבחרה להיות אסטרונאוטית במאי 1980.
אימות תוכנת טיסה במעבדת שילוב אוויוניקה של המעבורת.
ניהול התקשורת (CAPCOM) בחמש מטיסות מעבורת החלל
כתיבת ספר מקרים ותגובות לתקלות.
קלייב עזבה את מרכז החלל ג'ונסון ביוסטון שבטקסס במאי 1991, והצטרפה למרכז טיסת החלל "גודארד" של נאס"א בגרינבלט שבמרילנד.
היא עבדה במעבדה לתהליכים הידרוספיים כמנהלת הפרויקטים של (SeaWiFS (Sea-viewing Wide-Field-of-view-Sensor, חיישן המאפשר מעקב אחר צמחייה ברחבי העולם.
קלייב הייתה מנהלת שותפה, מנהלת משימות מדע במטה נאס"א שבוושינגטון די סי.
היא פרשה מתפקיד זה באפריל 2007.
משימתה הראשונה הייתה STS-61-B אטלנטיס (26 בנובמבר עד 3 בדצמבר 1985) ששוגרה ממרכז החלל קנדי, פלורידה, ונחתה על מסלול 22 בבסיס חיל האוויר אדוארדס שבקליפורניה.
בנוסף, ערכו מספר ניסויים עם משאות מטען עבור ממשלת מקסיקו, ובחנו את טייס המסלול האוטומטי הדיגיטלי של המעבורת (OEX DAP).
המטען במשימה זו היה הכבד ביותר שאי פעם ניסע על גבי מעבורת החלל.
המשימה השנייה בה השתתפה הייתה STS-30 אטלנטיס (4–8 במאי 1989) משימה בת ארבעה ימים במהלכה פרש הצוות בהצלחה את החללית הבלתי מאוישת Magellan Venusexploration.
מגלן הייתה המשימה הראשונה למדע הפלנטרי בארצות הברית מאז 1978, והראשונה ששוגרה על ידי מעבורת חלל.
מגלן הגיע לנוגה באוגוסט 1990 ומיפה באמצעות רדאר מעל ל-95% משטח נוגה.
משימת מגלן הייתה אחת המשימות המדעיות המוצלחות ביותר של נאס"א וסיפקה מידע חשוב על כוכב הלכת נוגה ועל השדה המגנטי שלו.
בנוסף, עבד הצוות על מטען משני הכולל גידול גבישים אינדיום, סערה חשמלית ומחקרי תצפית על כדור הארץ.
קלייב קיבלה את מדליית טיסת החלל של נאס"א (1985), ואת מדליית שירות יוצא דופן של נאס"א (1988).
מארי הנריקס (בדנית: Marie Henriques; 26 ביוני 1866 – 12 בינואר 1944) הייתה ציירת יהודייה-דנית, שציירה נופים, דמויות ודיוקנאות, בתחילה בסגנון הריאליסטי ובהשפעת האימפרסיוניזם.
בשנת 1916 היא הייתה חברה מייסדת של החברה לאמניות (Kvindelige Kunstneres Samfund).
מארי הנריקס נולדה למשפחת דנית-יהודית עשירה בקלמפנבורג מצפון לקופנהגן, הייתה בתם של מרטין הנריקס (1825–1912) ותרז אברהמסן (1833–1882).
היא חלקה את כישרונותיה האמנותיים עם דודי אביה ועם אחיה הבכור, רוברט הנריקס (1858–1914), מוזיקאי וסופר.
לאחר שלמדה שיעורי ציור פרטיים בדנמרק, היא בילתה אצל אביה שישה חודשים בפריז, שם למדה ציור אצל אלפרד סטיבנס הבלגי, כריסטיאן קרוהג הנורווגי והאמן הצרפתי אותון פרייז.
כשחזרה לקופנהגן, היא הייתה בת מזל שהצליחה ללמוד בבית הספר לנשים, שהוקם זה עתה באקדמיה הדנית המלכותית לאמנויות.
היא למדה שם אצל האמן ויגו ג'והנסן, וסיימה את לימודיה בשנת 1893.
היא הייתה קרובת משפחה של אסתר גהלין, מבית הנריקס.
הנריקס, שנסעה לעיתים קרובות בילדותה, ביקרה באיטליה, ספרד, צפון אפריקה, אנגליה, הולנד, בלגיה, שוודיה ומצרים.
בולטת במיוחד שהותה ביוון שם בילתה תקופות ארוכות בין השנים 1910 ל-1913. בדנמרק ומחוצה לה הציגה ציורים בצבעי מים ושמן המתארים סצנות ממסעותיה.
עבודתה המוקדמת של הנריקס הייתה בסגנון ריאליסטי, אך במהלך שהותה בפריז היא נהייתה יותר ויותר אימפרסיוניסטית.
ייתכן וקיבלה השראה מביקור בסקיין, מעבודתה של אנה אנצ'ר.
בהמשך היא יצרה ליטוגרפיות צבעוניות של מבנים בדנמרק וביוון וכן חיתוכי עץ של אמנות יוונית עתיקה, מצרית, אצטקית ורומית.
רבים מיצירותיה נרכשו על ידי המחלקה לארכאולוגיה ואתנולוגיה באוניברסיטת קופנהגן.
בשנת 1916 הייתה הנריקס חברה מייסדת בחברת האמניות שם כיהנה בדירקטוריון עד 1935. בשנות השלושים של המאה העשרים היא הייתה גם חברה במועצה של האקדמיה המלכותית ובוועד של החברה לאמנות קונסטפורנינגן.
בשנת 1934 הוענק לה פרס טגאה ברנדט רייזלגט.
הנריקס מעולם לא התחתנה ולא היו לה ילדים.
היא גרה בקומה השנייה ברחוב פרדריקסולמס 20 בקופנהגן.
באוקטובר 1943 היא נאלצה לברוח מדירתה כדי להימלט מהגסטפו.
היא התחבאה בסנטוריום מונטבלו באלסינור שם נפטרה.
היא נקברה בבית הקברות היהודי בקופנהגן.
מארי רוגרי , הידועה יותר בשם מארי כריסטי, היא זמרת שייצגה את מונקו באירוויזיון 1976 בהאג, עם השיר "Toi, la musique et moi" (בתרגום לעברית: "אתה, המוזיקה ואני").
הביצוע שלה קיבל 93 נקודות, ודורג במקום ה-3 מתוך 18 המשתתפות.
היא קיבלה 12 נקודות ממדינת המוצא שלה לוקסמבורג.
מארי וורד הייתה מדענית, אסטרונומית, מיקרוסקופאית, סופרת וציירת אירית.
מארי וורד נולדה בתור מארי קינג בעיירה בלילין ליד פרבן, אירלנד, ב-27 באפריל 1827, היא הילדה הצעירה ביותר של הנרי קינג ואשתו הרייט.
היא ואחיותיה חונכו בבית כמו ילדות רבות בתקופתם.
עם זאת, החינוך שלה היה מעט שונה מהנורמה מאחר שמשפחתה הייתה מוכרת בתור משפחה של מדענים.
היא התעניינה בטבע מגיל צעיר, ובגיל שלוש היא התחילה לאסוף חרקים.
וורד הייתה אסטרונומית חובבת, יחד עם בן דודה ויליאם פרסונס, שהיה אסטרונום מוכר.
וורד אהבה לצייר ולרשום, וכך תרמה מאוד לשימור מעשיו של ויליאם פרסונס: על ידי רישום מבנה המיקרוסקופים שלו, בעוד שאשתו צילמה את המיקרוסקופים.
ב-6 בדצמבר 1854 היא נישאה להנרי וורד.
בשנת 1881 זכה הנרי לתואר ויקונט בנגור (תואר אצולה בריטי).
היו להם שלושה בנים וחמש בנות, ביניהם מקסוול וורד, השישי שזכה לתואר ויקונט בנגור.
הצאצאים הכי נודעים שלה הם: הנכד שלה אדוארד וורד אשר היה כתב חוץ והזוכה השביעי של תואר הוויקונט בנגור ובתה, אלה וורד אשר השתתפה בסדרת הטלוויזיה "דוקטור הו" (Doctor Who).
וורד היא האדם הראשון שנהרג בתאונת דרכים.
הבנים של ויליאם פרסונס בנו מכונית מונעת קיטור, וב-31 באוגוסט 1869 טיילו היא ובעלה הנרי ברכב עם הילדים של ויליאם פרסונס והמורה שלהם, ריצ'רד ביגס.
בפרסונס טאון נפלה וורד מן הרכב עקב תלילות הכביש, נלכדה תחת גלגלי המכונית ומתה כמעט מיד.
רופא שגר ליד מקום התאונה הגיע במהירות לאירוע ומצא אותה מלאה בשריטות, חבולה ומדממת מן האוזניים.
הפגיעה העיקרית הייתה שבר בצוואר.
ככל הנראה הרסה המשפחה האבלה את המכונית לאחר האירוע.
מארי וורד הוציאה חמישה ספרים:
מארי לואיזה קירשנר הייתה ציירת ואמנית זכוכית.
קירשנר נולדה בפראג והתאמנה תחילה בווינה אצל אנטון הנש ואחר כך אצל אדולף היינריך ליר, שבהדרכתו הציגה את יצירותיה הראשונות במינכן ב-1871. ב-1873 היא החלה ליצור עותקים של ציורי הצייר הצרפתי, מראשי הברביזון - ז'ול דופרה, ובאותו חורף עברה משפחתה לפריז, שם פגשה אותו באופן אישי.
כשראה את העותקים שלה הוא קיבל אותה כתלמידתו היחידה.
היא חזרה לבית משפחתה באזור הכפרי של צ'כיה, אותו ציירה, ועבודותיה התקבלו בלונדון ב-1876.
מ-1887 התגוררה מארי קירשנר עם אחותה הצעירה אלואיזה קירשנר בברלין, אך בילתה את הקיץ בבוהמיה.
היא הייתה חברה במועדון הליציאום של ברלין.
בפראג היא גם השתייכה לליגת הפרוגרסיבית האמריקאית.
בהמשך חייה הפכה לאמנית זכוכית, שעבדה בעיקר בסגנון יוגנדסטיל.
קירשנר נותרה לא נשואה כמו אחותה אלואיזה.
היא נקברה בקבר המשפחה בבית הקברות מאלבז'ינקי בפראג.
מארי ז'אקו היא מנצחת צרפתייה.
החלה את לימודי המוזיקה שלה בנגינה בפסנתר, ולאחר מכן למדה לנגן על טרומבון.
היא המשיכה את לימודי המוזיקה שלה באוניברסיטה למוזיקה ואמנויות הבמה של וינה ובאוניברסיטה למוזיקה ע"ש פרנץ ליסט בוויימאר.
מ-2016 עד 2019, ז'אקו הייתה הקאפלמייסטרית הראשונה וסגנית המנהל המוזיקלי הכללי בווירצבורג.
מ-2019 עד 2022, היא הייתה קאפלמייסטרית ראשונה בדויטשה אופרה אם ריין בדיסלדורף.
בפברואר 2022, הודיעה התזמורת הסימפונית המלכותית הדנית בקופנהגן על מינוייה של ז'אקו למנהלת המוזיקלית הבאה שלה, החל מעונת 2024–2025, עם חוזה ראשוני של 5 שנים.
ז'אקו היא המנצחת הראשונה שזכתה להיות המנהלת המוזיקלית של התזמורת.
במרץ 2023, התזמורת הסימפונית של וינה הודיעה על מינויה של מארי ז'אקו למנצחת האורחת הראשית הבאה שלה, החל מעונת 2023–2024.
מארי ז'אקו ניצחה לראשונה על התזמורת הסימפונית של קלן בדצמבר 2022. בינואר 2024, הודיעה התזמורת על מינויה של ז'אקו למנצחת הראשית הבאה שלה, החל מעונת 2026–2027, עם חוזה ראשוני ל-4 שנים.
מארי יאלוביץ'-סימון הייתה גרמנייה, פילולוגית והיסטוריונית של פילוסופיה.
היא נודעה בזכות התיאור האוטוביוגרפי שלה על רדיפת היהודים בגרמניה הנאצית, שפורסם לאחר מותה.
יאלוביץ' נולדה למשפחה יהודית בברלין שבגרמניה.
כשהייתה בת 11 המפלגה הנאצית עלתה לשלטון והחלה לכלוא את בני משפחתה.
עד גיל 20 נאלצה לשרוד לבד.
היא נטמעה בחיים הגרמניים והתחזתה לנוצריה.
אמה נפטרה מסרטן ב-1938. אביה נפטר ב-1941. היא הותירה אחריה בן, הרמן סימון.
לפני מותה בשנת 1998 הקליטה 77 קלטות אודיו עם בנה, הרמן.
לראשונה תיארה את חייה בתקופת השלטון הנאצי.
יאלוביץ' הייתה עובדת כפייה במפעל הנשק של סימנס בברלין, אך עזבה לאחר מות אביה.
מפקח אוהד פיטר אותה, כיוון שעובדי כפייה לא הורשו להתפטר.
ב-1941 ניסה דוור להעביר מכתב מהמרכז שהקצה פועלים לעבודה ויאלוביץ' אמרה לו ש"שכנתה" מארי יאלוביץ' גורשה.
ההתחזות אפשרה לה להיעלם מהרשומות ולרדת למחתרת.
היא עברה דירה מספר פעמים בארבע השנים שלאחר מכן ובשלב מסוים הוסגרה לנאצי מתעלל עם עגבת בשלב סופני תמורת 15 מארק, מה שהוסיף לכיסוי שלה כלא יהודייה.
היא התחמקה מלכידה בזיופי זהות, התחזות, מזל ועזרה מאנשים רבים.
היא השתמשה בשנינותה ובקסמה כדי לפתות אנשים בעמדות שיכלו לעזור לה ונעה בין מקומות ללא הרף.
המוטו שלה היה דברי חברה שלה, "בתקופות אבסורדיות הכל אבסורדי.
אתם יכולים להציל את עצמכם רק באמצעים אבסורדיים מכיוון שהנאצים רוצים לרצוח את כולנו".
יותר מפעם אחת ניסתה להימלט מגרמניה, התחמקה בקושי מהילכדות ונמלטה חזרה למולדתה בכל פעם.
היא קיבלה דוקטורט בספרות עתיקה ותולדות האמנות באוניברסיטת הומבולדט של ברלין ועשתה קריירה באקדמיה.
היא חזרה לזהותה המקורית רק על ערש דווי.
מארי לורה ויולט גיילר הייתה כימאית פיזיקלית ומטלורגית אנגלית.
תרומתה הבולטת לתחום עסקה בסגסוגות אלומיניום ואמלגמים דנטליים.
מרבית עבודתה נעשתה במעבדה הלאומית לפיזיקה, והיא אחת משתי הנשים הראשונות שמונו לסגל במחלקת המטלורגיה של המעבדה.
מארי לורה ויולט גיילר נולדה ב-25 במרץ 1891 בבריסטול, בתם הצעירה מבין חמש בנות של ויליאם גיילר, מנהל הבולים והבלו בבית סאמרסט, ואלן אמיליה כריסמס, אמנית שעבודותיה הוצגו באקדמיה המלכותית לאמנויות.
גיילר התחנכה בבית הספר סנט מרי בג'רארדס קרוס, והמשיכה ללמוד כימיה ומתמטיקה בבדפורד קולג' (לימים חלק מאוניברסיטת לונדון), וסיימה תואר ראשון ב-1912. בשנת 1922 השלימה תואר שני וב-1924 הייתה לאישה הראשונה שהשלימה תואר דוקטור בכימיה באוניברסיטת לונדון.
בשנת 1912, לאחר שסיימה את התואר הראשון, החלה לעסוק בהוראת בוטניקה בבית ספר בריסטול.
בשנת 1915 הצטרפה למחלקה המטלורגית של מעבדה הלאומית לפיזיקה בניהולו של וולטר רוזנהיין.
בשנת 1934 נישאה גיילר לעמיתה למעבדה, ד"ר ג'ון לסלי האוטון, אך שמרה את שם נעוריה למטרות מקצועיות.
על אף האיסור על נשים נשואות לעבוד במגזר הציבורי, המשיכה גיילר את עבודתה לאחר שקיבלה אישור מיוחד לכך.
ב-1947 פרשה גיילר מהמעבדה הלאומית לפיזיקה, וניצלה את פרישתה כדי להקדיש יותר זמן להתעניינותה בפיסול.
פסל ראשו של המטלורג ויליאם יום-רות'רי שפיסלה מוצב בספריית המחלקה לחומרים באוניברסיטת אוקספורד.
גיילר נפטרה ב-2 באוגוסט 1976 בווינצ'סטר.
עבודתה של גיילר במעבדה הלאומית לפיזיקה, יחד עם הנסון והאוטון, ביססה את הבנת תהליכי הזיקון בסגסוגת אלומיניום מסוג דורלומין.
עבודתם יצרה תשתית מדעית לפיתוח סגסוגת Y, סגסוגת אלומיניום המכילה ניקל בנוסף לנחושת, למגנזיום ולצורן הקיימים בסגסוגות דורלומין אחרות.
הוספת הניקל שיפרה את החוזק והקשיות של סגסוגת הדורלומין שעברה תהליך זיקון בטמפרטורות של 150–200 מעלות צלזיוס, מה שהפך את הסגסוגת לאידיאלית לייצור בוכנות של מנועי בעירה פנימית.
סגסוגת Y שימשה גם במעטפת של מטוס הקונקורד בכדי לאפשר למטוס להתמודד עם הטמפרטורות הנוצרות בעת תנועה במהירות על-קולית.
בשנת 1935 החלה גיילר להוביל את העבודה בנושא אמלגמים דנטליים במעבדה הלאומית לפיזיקה, ופיתחה שיטות מטלוגרפיות לחקר הפעפוע והתגובות הכימיות אשר משפיעות על תהליכי ההקשחה בסגסוגות אלו.
ב-1947 הוכרה כחברת כבוד באיגוד רופאי השיניים הבריטי, כהוקרה על עבודה זו.
בנוסף, ערכה גיילר מחקרים על סגסוגות ברזל-מנגן ועל נקודות ההתכה של צורן וברזל טהורים.
במהלך מלחמת העולם השנייה חקרה את התנהגותם של פלדות דלות-פחמן וסגסוגות דורלומין עבור קליעים חודרי שריון.
מארי היל הוא רובע הממוקם בחלקים של הערים ברקלי הייטס וניו פרובידנס, במחוז יוניון בצפון מדינת ניו ג'רזי בארצות הברית.
זהו המיקום המרכזי הוותיק של מעבדות בל, לאחר שעברו לשם בשנת 1941 מניו יורק.
הטרנזיסטור הפועל הראשון הודגם במתקן Murray Hill של Bell Labs בשנת 1947.
מארי היל נקראה והוקמה על ידי קרל ה.
שולץ, מייסד עסק למים מינרליים שנמצא בעבר בשדרה הראשונה בין הרחובות ה-25 וה-26 ברובע מארי היל במנהטן .
שולץ רכש שם שטח גדול של אדמה במהלך שנות ה-80 של המאה ה-19, שם בנה בית מגורים למשפחתו ותרם אדמות שישמשו לתחנת רכבת בתנאי שהאזור ייקרא "גבעת מארי".
עסקים וארגונים שבסיסם במארי היל כוללים:
CR Bard, יצרנית של ציוד כירורגי.
Bell Labs, מרכז מחקר חלוצי שזכה ב-9 פרסי נובל לעבודתו.
המטה של קבוצת Linde (לשעבר The BOC Group ) בארצות הברית, חברת הגזים התעשייתיים הגדולה בעולם.
תחבורה ציבורית למארי היל זמינה דרך קו הרכבת ניו ג'רזי טרנזיט Gladstone Branch לתחנות Murray Hill או Summit .
נוסעים בדרכם ל-Bell Labs יכולים לקחת את קו האוטובוס 986 כדי לעבור בין המעבדות לתחנת הרכבת.
סר מארי גורדון האלברג היה אתלט ניו זילנדי, אלוף אולימפי בריצת 5000 מטר (רומא 1960), פעמיים אלוף משחקי חבר העמים הבריטי בריצת שלושה מייל (קרדיף 1958 ופרת' 1962) ושיאן עולם בריצות שני מייל ושלושה מייל (1961).
מארי האלברג נולד ב-1933 בעיירה אקטאונה , חבל מנוואטו-ונגנאוי ב של ניו זילנד.
בנעוריו עבר לעיר אוקלנד שם למד באבונדל קולג' .
בתקופת הקולג' החל לשחק רוגבי אך נפגע בידו ונאלץ לנטוש את המשחק.
ב-1951 פגש את המאמן ארתור לידיארד והחל להתאמן בהנחייתו באתלטיקה כשב-1954 קבע את השיא הלאומי הראשון שלו לבוגרים.
הקריירה הספורטיבית שלו נמשכה בשנים 1964-1954 במהלכן השתתף בשלוש אולימפיאדות וזכה במדליית זהב.
ב-1963 הקים את "קרן האלברג" לקידום עיסוק בספורט של ילדים עם מוגבלויות.
קרן זו לקחה אחריות על "פרסי האלברג" שחולקה לספורטאים מצטיינים.
במשחקי חבר העמים הבריטי שנערכו בוונקובר, קנדה סיים במקום חמישי בריצת מייל בתוצאה של 4:07.2 דקות.
באולימפיאדת מלבורן סיים במקום 11 בגמר ריצת 1500 מטר בתוצאה של 3:45.2 דקות.
במשחקי חבר העמים הבריטי שנערכו בקרדיף, ווילס זכה במדליית זהב בריצת שלושה מייל בתוצאה של 13:14.96 דקות לפני אלבי תומאס מאוסטרליה (13:24.37 דקות) ונוויל שוט מניו זילנד (13:26.06 דקות).
באותן תחרויות סיים חמישי את ריצת המייל בתוצאה של 4:06.6 דקות.
בהמשך אותה שנה היה לניו זילנדי הראשון שירד מארבע דקות בריצת המייל.
באולימפיאדת רומא זכה במדליית זהב בריצת 5000 מטר בתוצאה של 13:43.76 דקות לפני הנס גרודוצקי ממזרח גרמניה (13:45.01 דקות) וקז'ימירז' ז'ימני מפולין (13:45.09 דקות).
באותה אולימפיאדה סיים במקום החמישי בריצת 10,000 מטר.
בתחרויות ריצה שבר האלברג שיאי עולם בריצת שני מילים (8:30.0 דקות) ושלושה מילים (13.10.0 דקות).
במשחקי חבר העמים הבריטי שנערכה בפרת', אוסטרליה זכה במדליית זהב בריצת שלושה מייל בתוצאה של 13:34.2 דקות לפני רון קלארק מאוסטרליה (13:36.0 דקות) וברוס קיד מקנדה (13:36.4 דקות).
באולימפיאדת טוקיו השתתף בריצת 5000 מטר אך נכשל במוקדמות.
כמו כן סיים שביעי בריצת 10,000 מטר.
ב-1958 הוענק לו אות "ספורטאי השנה של ניו זילנד"
ב-1961 הפך לחבר במסדר האימפריה הבריטית
ב-1988 הוענק לו אות נייט בצ'לור
ב-2008 הוענק לו אות מסדר ניו זילנד
בית הספר הבינלאומי לבנים "האט" בניו זילנד, שהוקם ב-1991, נקרא על שמו של האלברג.
בבית ספר זה יושמה שיטת "ספירת מטרים" על שמו של האלברג.
בית הספר לבנים "טאורנגה" בניו זילנד נקרא על שמו של האלברג.
רחוב בהמילטון נקרא על שמו
האלברג נישא לפיליס ולזוג נולדו שני ילדים.
בשנים האחרונות חלה בסרטן אך הבריא.
מאריה סקלודובסקה קירי (; ; ) הייתה מדענית ממוצא פולני (שבהמשך קיבלה אזרחות צרפתית), חלוצה בחקר הקרינה הרדיואקטיבית.
זכתה פעמיים בפרס נובל: בשנת 1903 זכתה בפרס נובל לפיזיקה (יחד עם בן זוגה פייר קירי ועם אנרי בקרל) בזכות מחקרה על תופעת הקרינה, ובשנת 1911 זכתה בפרס נובל לכימיה על גילוי הרדיום והפולוניום, ועל חקר הרדיום.
היא האישה הראשונה שזכתה בפרס נובל, הזוכה הראשונה בשני פרסי נובל והאדם היחיד שזכה בשני פרסי נובל בתחומי מדע שונים.
היא הייתה האישה הראשונה שקיבלה תואר פרופסור מאוניברסיטת פריז.
בתה, אירין קירי, זכתה גם היא בפרס נובל, על גילוי הקרינה הרדיואקטיבית המלאכותית.
משפחת קירי היא המשפחה עם המספר הגדול ביותר של זוכי פרס נובל.
מארי קירי נולדה ב-7 בנובמבר 1867 בוורשה שבפולין, שהייתה אז בכיבוש האימפריה הרוסית, בשם מריה סלומאה סקוואדובסקה (Maria salomea Skłodowska).
אביה היה מורה למתמטיקה ופיזיקה ואף ניהל שתי גימנסיות לבנים בוורשה.
לאחר שהשלטונות הרוסיים אסרו לימודי מעבדה בבתי הספר בפולין, לקח אביה את ציוד המעבדה לביתו והסתייע בו ללימוד ילדיו.
לאחר מכן פוטר האב מעבודתו בשל עמדותיו הפוליטיות שתמכו בהתקוממות לשימור עצמאותה של פולין.
בעקבות זאת המשפחה ירדה מנכסיה.
אמה של קירי הייתה מורה ומנהלת הפנימייה הפרטית לבנות בוורשה ופרשה מעבודתה לאחר לידתה של קירי.
היא נפטרה ממחלה בשנת 1878, כשקירי הייתה בת 10, שלוש שנים לאחר פטירתה של אחותה הגדולה זופיה.
אביה של קירי היה אתאיסט בעוד אמה קתולית מאמינה.
מות האם והאחות השפיעו על אמונתה של קירי, אשר הפכה לאגנוסטיקנית.
בשל עמדותיה הפוליטיות של משפחתה ובשל היותה אישה, לא הותר לקירי ללמוד באוניברסיטה, ולכן למדה ב"", מעין אוניברסיטה ששיעוריה ניתנו בשעות הלילה במקומות שונים וסודיים כדי להתחמק מעיני המרגלים של האימפריה הרוסית.
מארי מימנה את לימודי הרפואה של אחותה, ברוניסלבה, בפריז על ידי כך שעבדה במשך מספר שנים כאומנת.
לאחר מכן, אחותה מימנה לה את הלימודים.
בעת שעבדה בבית קרובי משפחתה התאהבה בבן המשפחה, קזימיר זורבסקי, אך הוריו התנגדו לקשר ביניהם עקב היותה חסרת כל.
לאחר תום הקשר המשיך זורבסקי בקריירה אקדמית בתחום המתמטיקה, ובהמשך היה לפרופסור ורקטור ב בקרקוב.
בשנים שבהן עבדה בפולין למדה קירי ולימדה ב"אוניברסיטה הצפה" וטרחה על הרחבת השכלתה גם באופן עצמאי, תוך שהיא נעזרת כלכלית גם באביה.
כמו כן, החלה את הכשרתה המדעית המעשית במעבדת המוזיאון לתעשייה וחקלאות, אשר נוהלה על ידי קרוב משפחתה.
בתקופה זו דחתה את הזמנת אחותה הגדולה להגיע לפריז, בשל אילוצים כלכליים.
ב-1891, כשהייתה בת 24, עברה בעקבות אחותה המבוגרת לפריז ולמדה כימיה ופיזיקה בסורבון.
לימים, הייתה לאישה הראשונה שלימדה במוסד זה, כאשר התמנתה לפרופסור לפיזיקה כללית לאחר מות בעלה, פייר, ב-1906. את שנות לימודיה העבירה בדלות כלכלית ניכרת כשהיא לומדת בימים ומלמדת בלילות, ובקושי מרוויחה את מחייתה.
בשנת 1893 השלימה תואר בפיזיקה והחלה לעבוד במעבדה התעשייתית של פרופסור גבריאל ליפמן.
במקביל, המשיכה ללימודי תואר שני אותם השלימה בשנת 1894, תוך הסתייעות במענק מחקר.
מארי החלה את הקריירה האקדמית שלה במחקר המאפיינים המגנטיים של פלדות שונות, אשר הוזמן על ידי האגודה לעידוד התעשייה הלאומית (Société d'encouragement pour l'industrie nationale).
ההיכרות בין השניים נעשתה על ידי פרופסור שידע שמארי מחפשת חלל גדול יותר למעבדה וחשב שפייר יוכל לסייע בכך, כפי שאכן היה.
העניין המשותף של השניים במדע קירב אותם זה לזה עד שבשלב מסוים פייר הציע למארי להינשא לו.
בתחילה, מארי לא קיבלה את ההצעה שכן היה בכוונתה לשוב לפולין.
בקיץ 1894 שבה מארי לפולין לביקור משפחתי.
בשלב זה עוד תכננה להמשיך לעסוק בפולין בתחום עיסוקה, אולם נדחתה על ידי אוניברסיטת קרקוב בשל היותה אישה.
בעקבות זאת, שבה לפריז והחלה בלימודי דוקטורט.
במקביל, פייר כתב את מחקרו על מגנטיות וקיבל דוקטורט בשנת 1895 וביולי באותה שנה נישאו השניים, בטקס שאינו דתי.
ברקע למחקר של מארי ופייר על חומרים רדיואקטיביים עמדו שתי תגליות משמעותיות שהתגלו באותו הזמן.
הראשונה בהן היא גילוי קרני רנטגן על ידי וילהלם רנטגן בשנת 1895 והשנייה היא תגליתו של הפיזיקאי אנטואן אנרי בקרל משנת 1896 לפיה מלחי אורניום פולטים קרינה שדומה לקרינת רנטגן ביכולתה לחדור עצמים.
בעקבות שתי תגליות אלה החלו מארי ופייר לחקור חומרים רדיואקטיביים, בדגש על עפרת האורניום, המכונה פיצ'בלנדה (פצלת העטרן), שהייתה רדיואקטיבית יותר מאורניום.
נושא הרדיואקטיביות היה גם נושא עבודת הדוקטורט של מארי קירי (קירי עצמה המציאה את המונח רדיואקטיביות).
ב-1898 הגיעו השניים למסקנה כי העפרה הכילה רכיב רדיואקטיבי יותר מאורניום.
במשך כמה שנים ובעבודה קשה זיקקו בני הזוג כמה טונות עפרת פיצ'בלנדה, כשהם מגדילים בהדרגה את ריכוז החומרים הרדיואקטיביים, עד שבסופו של דבר זיהו שני יסודות כימיים חדשים.
לראשון קראו פולוניום, על שם מולדתה של מארי קירי, ולשני קראו רדיום מכיוון שבחושך הוא זוהר באור כחלחל (ומכאן שמו - radius בלטינית פירושו "קרן אור").
החוקרים פייר ומארי הניחו כי המקור של הקרינה הרדיואקטיבית אינו האטום אלא החומרים הסובבים אותו.
טענתם הייתה שהאטום הרדיואקטיבי הוא מכניזם המסוגל לשחרר את האנרגיה מסביבתו החיצונית.
הנחה זו נסתרה ב-1902 על ידי ארנסט רתרפורד שקבע כי מקור הקרינה הוא האטום עצמו.
דבר זה פתח את הדלת לחקר מבנה האטום, שעד אז נחשב כחלק הקטן ביותר הקיים בטבע.
בשנת 1903 קיבלה קירי יחד עם בעלה ועם אנרי בקרל פרס נובל לפיזיקה, בהוקרה על "התרומה היוצאת מן הכלל שהשיאו באמצעות מחקריהם המשותפים על תופעת הקרינה שהתגלתה על ידי פרופסור אנרי בקרל".
בכך הייתה לאישה הראשונה שזכתה בפרס נובל.
שמונה שנים לאחר מכן זכתה מארי קירי שוב בפרס נובל והפעם פרס נובל לכימיה.
הפרס ניתן לה בהוקרה על גילוי הרדיום והפולוניום, ועל חקר הרדיום.
בצעד יוצא דופן לא רשמה קירי פטנט על תהליך בידודו של הרדיום, ובכך אפשרה לקהילה המדעית מחקר ללא הפרעה.
קירי הייתה האדם הראשון שקיבל או חלק שני פרסי נובל.
היא אחת משני האנשים היחידים בהיסטוריה שזכו לפרס נובל בשני תחומים שונים (השני הוא לינוס פאולינג שקיבל פרס נובל לכימיה ופרס נובל לשלום).
בין מחקריה - קביעת הסטנדרט של הרדיום ומחקר על משקלו האטומי של הרדיום.
היא כתבה על מחקריה ספר בן שני כרכים בשם "מסות על רדיואקטיביות".
בשנת 1906 נהרג פייר קירי בתאונה, כאשר נדרס על ידי עגלה רתומה לסוס.
לא ידוע האם נפל ברחוב בשל הסחרחורת הקשה שסבל ממנה כמו מארי בשל העיסוק בחומרים פולטי האנרגיה, או שמא החליק בשל הגשם הסוחף שירד באותו יום.
מארי לא נישאה שוב, אם כי נודע שקיימה פרשיית אהבים עם הפיזיקאי הנשוי פול לנז'בן.
לאחר מותו של פייר, מארי המשיכה בניסויים, ואף החלה ללמד באוניברסיטת פריז במקומו של פייר קירי.
לאחר מות בעלה, מארי קירי זכתה בפרס נובל נוסף בכימיה.
במהלך מלחמת העולם הראשונה יזמה קירי הפעלה של מכוני רנטגן ניידים לסיוע לפצועי מלחמה, ביחד עם בתה אירן.
קירי נפטרה ב-4 ביולי 1934. מחלתה אובחנה כאנמיה אפלסטית (Aplastic anemia), אך הדעה הרווחת במחקר במאה ה-21 היא שמדובר היה בתסמונת קדם-לויקמית (סוג של מיילודיספלזיה) הדומה לאנמיה אפלסטית, והופכת ללויקמיה קטלנית.
מחלתה נגרמה כפי הנראה בעקבות חשיפתה לקרינה רדיואקטיבית ממחקריה.
הערכה זו התחזקה לאחר שבבדיקות שנערכו בביתה בשנות התשעים נמצאו שרידים רדיואקטיביים ובמיוחד על ספרי הבישול שלה.
בתה הבכורה, אירן ז'וליו-קירי (Irène Joliot-Curie) זכתה אף היא בפרס נובל בכימיה (יחד עם בעלה פרדריק ז'וליו-קירי) ב-1935, ובכך הפכה משפחת קירי לאחת המעטות שבהן הורה ובן או בת זוכים בפרס נובל (בתחומים שונים), כמו למשל נילס בוהר ובנו אגה בוהר.
כמו כן, הנרי לבואז, בעלה של בתה אווה עמד בראש ארגון יוניצ"ף כשזה זכה בפרס נובל לשלום.
בתה אווה קירי פרסמה בשנת 1937 ביוגרפיה מקיפה על אמה.
הספר זכה להצלחה גדולה ותורגם לשפות רבות, ובהן עברית.
לכבוד בני הזוג נקבעה יחידת המידה הקודמת לרדיואקטיביות בשם קירי.
היסוד קוריום נקרא על שמה ועל שם בעלה, פייר קירי.
שני מוזיאונים מוקדשים לה, בורשה ובפריז.
בשנת 1995 הועבר ארונה ונקבר בפנתאון של פריז, האישה הראשונה שזכתה לכבוד זה.
מספר ביוגרפיות נכתבו אודותיה, בהן כאמור על ידי בתה איוו קירי ופרנסואז ז'ירו ב-1981. סרט קולנוע עליה בשם "מאדאם קירי" הופק בהוליווד והיה מועמד לפרס האוסקר של שנת 1943. בשנת 2019 הופק הסרט " מאדם קירי" בכיכובה של רוזמונד פייק.
בקרל גילה כי הקרינה הנפלטת ממלחי האורניום הופכת את האוויר למוליך.
מארי קירי ניצלה תכונה זו כדי לבחון באופן כמותי את עוצמת הקרינה הנפלטת מחומרים שונים.
היא נעזרה באלקטרומטר הפיאזואלקטרי שפותח על ידי פייר קירי ואחיו ז'אק כדי למדוד את הזרם הזעיר העובר דרך דוגמת אוויר החשופה להשפעת החומר הרדיואקטיבי, כאשר מופעל עליה מתח גבוה (100V).
קירי בחנה באלקטרומטר את כל היסודות שהיו ידועים בתקופתה, כולל רבות ממתכות המעבר והלנתנידים (נאודימיום, פרסאודימיום, סקנדיום, גדוליניום, ארביום, סמריום, איטריום ואיטרביום) ויסודות שזה לא מכבר נתגלו (גליום, גרמניום ורובידיום).
במקרה של היסודות הנפוצים היא בחנה מספר תרכובות שונות, ועבור היסודות הנדירים – את אלו שהצליחה להשיג מעמיתיה הכימאים.
בנוסף בחנה מספר רב של סלעים ומינרלים.
בטבלה מופיעות מספר דוגמאות לעוצמת הזרם שמדדה עבור תרכובות שונות של אורניום: