tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
השרפות שהשתוללו בקיץ 1988 היו הגדולות ביותר בתולדות הפארק , וכתוצאה מהן הוערכה מחדש מדיניות ההתמודדות עם שריפות במקום.
ההיסטוריה התרבותית הנרחבת של הפארק תועדה ב־1,000 אתרים ארכאולוגיים שהתגלו בפארק.
בסך הכל יש בפארק 1,106 מבנים ואתרים היסטוריים, וצוק הלבה השחורה (המכונה גם הצוק האוביסדיאני) וחמישה בניינים הוכרזו כציוני דרך היסטוריים־לאומיים.
ילוסטון הוכרז כשמורה ביוספרית ב־26 באוקטובר 1976, וב־8 בספטמבר 1978 העניק ארגון אונסק"ו לפארק מעמד של אתר מורשת עולמית.
ילוסטון הוא אחד מהפארקים הלאומיים הפופולריים ביותר בארצות הברית.
ובממוצע מבקרים בפארק מעל ל-4 מיליון תיירים בכל שנה.
בשיאה של עונת התיירות בקיץ עובדים בילוסטון 3,700 מועסקים מטעם זכיינים שונים, ושירות הפארקים מעסיק 800 עובדים נוספים על בסיס קבוע או עונתי.
הזכיינים מנהלים תשעה בתי מלון ואכסניות, שבהם למעלה מאלפיים חדרים, ומפקחים על החנויות ועל רוב אתרי המחנאות.
בפארק יש כ־500 קילומטרים של דרכים סלולות המגיעות לחמש כניסות נפרדות.
דרכי השירות בתוכו מובילות אל אתרי התיירות העיקריים, וההנהלה שוקדת על שיפורן, אולם פרק הזמן שבו ניתן לעסוק בכך קצר, והדבר מחייב את סגירתם של נתיבים אחרים.
כל הדרכים, מלבד אחת, סגורות בין נובמבר לאפריל למעבר כלי רכב על גלגלים, וחלקן נותרות סגורות עד לאמצע מאי.
בתוך הפארק אין שירותי תחבורה ציבורית, אך ישנן כמה חברות תיירות המפעילות סיורים מודרכים.
הזכיינים מפעילים בחורף סיורים מודרכים באמצעי תחבורה המיועדים לשלג.
המתקנים באזורים הפופולריים עמוסים בחודשי הקיץ, ובפארק קיימים עומסי תנועה.
שירות הפארקים הלאומיים מתפעל תשעה מרכזי מבקרים ומוזיאונים, ובאחריותו לתחזק את המבנים ההיסטוריים ורוב 2,000 הבניינים האחרים.
מבנים אלה כוללים ציוני דרך לאומיים היסטוריים כגון פונדק אולד פיית'פול שנבנה בין 1903 ל־1904, וכל המחוז ההיסטורי פורט ילוסטון - המעיינות החמים מאמות'.
בחלק מהמקומות בפארק מתרחשים בקיץ אירועים שבמרכזם מדורה מתוכננת, סיורים מודרכים ותצוגות אחרות, אך פעילויות אלה מוגבלות בעונות השנה האחרות.
בפארק 1,770 קילומטרים של שבילי טיולים, ועל מנת להבטיח את שלומם של המבקרים באתרים הגאותרמיים נבנו שבילים סלולים, וגם בעלי לקות יכולים להגיע אליהם.
בילוסטון יש תריסר אזורי מחנאות גדולים ו־2,000 אתרי מחנאות נקודתיים.
ניתן לחנות גם ביערות הלאומיים המקיפים את הפארק, כמו גם בפארק הלאומי גרנד טיטון הגובל בחלקו הדרומי של ילוסטון.
ילוסטון לא נחשב לאתר פופולרי בקרב מטפסי ההרים, כיוון שסוג הסלע הדומיננטי בפארק הוא סלע געשי שמתפורר בקלות.
בפארק עצמו אסור לצוד, אם כי ביערות הלאומיים המקיפים אותו יש עונת ציד קבועה.
אחת הפעילויות הפופולריות בפארק היא דיג, אך חל איסור מוחלט לשוט בנחלים ובנהרות שבפארק, מלבד בנהר לואיס שאורכו 8 קילומטרים, והמחבר את אגמי לואיס ושושוני.
רק כלי שיט לא ממונעים רשאים לחצות את הנהר.
באגם ילוסטון יש מעגן, והאגם נחשב ליעד השיט הפופולרי ביותר בפארק.
אזורים מוגנים אחרים בפארק כוללים את היערות הלאומיים קאריבו־טארגהי, גאלאטין, קאסטר, שושוני וברידג'ר־טיטון.
רוקפלר של שירות הפארקים הלאומיים נמצאת בדרום הפארק, והיא מחברת אותו לפארק הלאומי גרנד טיטון, והכביש המהיר הנופי בירטות' הוא דרך הגישה לחלק הצפון־מזרחי של הפארק.
נמל התעופה הבינלאומי בוזמן ילוסטון אשר נקרא על שם הפארק ממוקם כ-146 קילומטרים ממנו.
הפארק הלאומי יוסמיטי הוא פארק לאומי השוכן בחלק המזרחי-מרכזי של מדינת קליפורניה שבארצות הברית.
הפארק משתרע על פני שטח של , הכולל גם את האזור שמעבר למורדות המערביים של רכס סיירה נבדה.
בכל שנה מבקרים ביוסמיטי מעל ל-4 מיליון תיירים, ורובם מגיעים לעמק יוסמיטי ששטחו 15 קמ"ר.
הפארק הוכרז על ידי אונסק"ו כאתר מורשת עולמית ב-1984, והוא התפרסם ברחבי העולם בשל צוקי הגרניט התלולים, מפלי המים, הנחלים הצלולים, חורשות הסקוויה הענקית והמגוון הביולוגי שלו.
כ-95% משטחי הפארק הוכרזו כאזור טבע בראשיתי.
על אף שיוסמיטי אינו הפארק הלאומי הראשון שהוכרז, הוא היווה נקודת מפתח בהתפתחות רעיון הפארק הלאומי בארצות הברית, בעיקר בזכות עבודתם של אנשים כג'ון מיור.
יוסמיטי הוא אחד מבתי הגידול הגדולים והרגישים ביותר בסיירה נבדה, ויש בו מגוון גדול של צמחים ובעלי חיים.
גובה הפארק הוא בין 600 ל-4,000 מטרים, והוא מחולק לחמישה אזורי צמחייה עיקריים: יער אלונים עבות, אזור רמה תחתון, אזור רמה עליון, תת-אלפיני ואלפיני.
ביוסמיטי מצויה כחמישית ממיני הצמחים הגדלים בקליפורניה.
בפארק תועדו בתי גידול של למעלה מ-160 מיני צמחים נדירים, תצורות גאולוגיות נדירות והרכבי קרקע ייחודיים.
הגאולוגיה של אזור יוסמיטי מתאפיינת בסלעי גרניט ובשרידים של סלעים עתיקים.
רכס הסיירה נבדה התרומם לפני כ-10 מיליון שנים, ולאחר מכן נוצרו מורדותיו המערביים והמזרחיים.
ההתרוממות הגדילה את תלילותם של גדות הנחלים והנהרות, דבר שהוביל בסופו של דבר ליצירתם של קניונים עמוקים וצרים.
לפני כמיליון שנים הצטברו בפארק שלג וקרח, ומהם נוצרו הקרחונים באזורי המרעה הגבוהים שזרמו לכיוון עמקי הנהרות.
במהלך עידן הקרח המוקדם היה עובי שכבת הקרח ביוסמיטי כ-1.2 קילומטר.
תנועת הקרחונים במדרונות גרמה ליצירתו של עמק ה-U הפופולרי.
שטחו של עמק יוסמיטי מהווה רק כאחוז אחד משטחו הכולל של הפארק, אך זה המקום שאליו מגיעים רוב התיירים.
אל קפיטן – מונולית גרניטי בולט המתנשא מעל לעמק – הוא אחד מיעדי הטיפוס הפופולריים ביותר בעולם בגלל נתיבי הטיפוס הרבים שלו, בנוסף להיותו נגיש בכל ימות השנה.
כיפות גרניט כגון כיפת סנטינל וחצי כיפה מתנשאות לגובה של 900 ו-1,450 מטרים, בהתאמה, מעל קרקעית העמק.
באזור הגבוה של יוסמיטי נמצאים מגוון אתרים ידועים כגון חורשות טואולומי, כרי הדשא על שם דיינה, רכס קלארק, רכס הקתדרלה ופסגת קונה.
קו הרכס של סיירה נבדה ושביל הרכס הפסיפי עוברים דרך יוסמיטי, ויש בהם פסגות של סלעים מותמרים אדומים כגון הר דיינה והר גיבס, וכן פסגות גרניט כגון הר קונס.
הר לייל הוא הנקודה הגבוהה ביותר בפארק.
בפארק ישנן שלוש חורשות של עצי סקוויה ענקית: חורשת מריפוסה (200 עצים), חורשת טואולומי (25 עצים) וחורשת מרסד (20 עצים).
סקוויה ענקית הוא העץ הגדול ביותר בעולם מבחינת ביומסה, והוא גם בין הגבוהים והעתיקים ביותר.
עצי סקוויה נאה, הנמנים עם הסקוויה הענקית בתת-משפחת הסקווים, הגדלים לאורך החוף הצפוני של קליפורניה הם הגבוהים ביותר, ואילו אורן האצטרובל הזיפני, הגדל בגובה באזורים צחיחים במערב ארצות הברית, הוא העץ העתיק ביותר.
תפוצתם של עצים אלו הצטמצמה לאחר תחילת עידן הקרח האחרון.
ביוסמיטי קיים מגוון רב של מקורות מים הכוללים כ-3,200 אגמים, 17 מפלי מים ובריכות טבעיות שלתוכן נשפכים המפלים, 2,700 ק"מ של נחלים, שני נהרות ושני מאגרי מים.
מערכות הנהרות טואולומי ומרסד נובעות לאורך פסגת הסיירה נבדה בפארק, והם חצבו את קניוני הנהרות לעומק של 900–1,200 מטרים.
נהר הטואולומי מתנקז לתוך החלק הצפוני של יוסמיטי המשתרע על פני שטח של כ-1,760 קמ"ר.
נהר המרסד מתחיל בפסגות הדרומיות של הפארק, בעיקר ברכסי קלארק וקתדרלה, ומנקז שטח של 1,320 קמ"ר.
מקורות המים ביוסמיטי נמצאים בתחתית העמק לאורך הפארק וקשורים לאגמים, לנחלים ולנהרות הקרובים באמצעות הזרימה השנתית ותנועת מי התהום.
הגורמים האחראים ליצירת צורות הנוף ביוסמיטי הם תהליכים הידרולוגיים, כולל קפיאה, זרימה ותגובה גאומורפית הקשורה לנהר.
אזורי הגידול הטבעי במרעה או אחו המצויים בין הגבהים 900–3,500 מטרים הם לרוב סביבות מים, בדומה לסביבות הגידול הטבעי הנמצאות על גדות הנהרות והנחלים הרבים ביוסמיטי.
יוסמיטי מפורסם בריכוז הגבוה של מפלי מים הנמצאים בו.
בפארק יש מספר "צניחות" גובה תלולות, מדפי קרח ועמקים תלויים המאפשרים למפלי מים להתקיים בהם, ובייחוד בחודשים אפריל–יוני שבהם מתרחשת המסת השלגים.
מפלי יוסמיטי שגובהם 739 מטרים נמצאים בעמק יוסמיטי, והם המפלים הגבוהים ביותר באמריקה הצפונית.
בעמק יוסמיטי נמצאים גם מפלי ריבון הקטנים יותר, שבהם מצויה צניחת הגובה הבודדת התלולה ביותר (492 מטרים).
אחד המפלים הבולטים ביותר בפארק הוא מפל ברידלוויל (מפל הינומת הכלה), שניתן לצפות בו מהקצה המזרחי של תעלת ואוונה.
מפלי ואפאמה בעמק הץ' הצ'י מפורסמים גם כן.
בנוסף, ביוסמיטי יש מאות מפלים זמניים שקיומם תלוי בעונות השנה.
רוב הקרחונים שבפארק הם קטנים ונמצאים כמעט תמיד באזורי צל.
קרחון לייל הוא הקרחון הגדול ביותר בסיירה נבדה (ולכן בפארק כולו), והוא משתרע על פני שטח של 650 דונם.
אף לא אחד מהקרחונים ביוסמיטי הוא שריד לקרחוני הענק מעידן הקרח האחרון שהיו אחראים לעיצוב הנוף, אלא הם נוצרו בפרקי זמן מסוימים לאחר עידן הקרח האחרון.
כתוצאה מההתחממות העולמית נעלמו והצטמקו קרחונים רבים באזור יוסמיטי, ושטח הפנים של חלקם הצטמק ב-75%.
יוסמיטי נמצא באזור של אקלים ים-תיכוני, ומשמעות הדבר היא שהמשקעים יורדים במהלך החורף המתון, והעונות האחרות יבשות באופן יחסי כיוון שרק כ-3% מהמשקעים יורדים בקיץ החם והארוך.
כתוצאה מהתרוממות האוויר כלפי מעלה גדלה כמות המשקעים עד לגובה של 2,400 מטרים, ובאזור הפסגות היא הולכת ופוחתת.
באזורים הגבוהים כמעט ואין שלג עד חודש נובמבר.
השלג מצטבר במהלך החורף, ולעיתים נמשך תהליך זה עד מרץ או תחילת אפריל.
הטמפרטורה יורדת ככל שמעפילים לגובה רב יותר.
גבולות טווח הטמפרטורות אינם קיצוניים, כיוון שיוסמיטי נמצא במרחק של כ-160 ק"מ בלבד מהאוקיינוס השקט.
אנטי ציקלון המתרחש בחוף של קליפורניה בקיץ גורם לתנועת כמויות גדולות של אוויר קר לעבר הסיירה נבדה, וכתוצאה מכך האוויר באזור יוסמיטי נקי ויבש.
הטמפרטורה הממוצעת ביום היא בין 3.9°C- ל-11.5°C בערבות טואולומי הנמצאות בגובה של 2,600 מטרים.
הטמפרטורה היומית הממוצעת בשער ואוונה, הנמצא בגובה של 1,564 מטרים, היא בין 2.2°C ל-19.4°C.
בגבהים שמתחת ל-1,525 מטרים הטמפרטורה גבוהה יותר; הטמפרטורה היומית הממוצעת הגבוהה בעמק יוסמיטי (1,209 מטרים) היא בין 7.8°C ל-32.2°C.
בגבהים שמתחת ל-2,440 מטרים הטמפרטורות נקבעות לפי סופות רעמים קיציות תכופות, ביחד עם שלג שלעיתים יורד עד חודש יולי.
השילוב של הצמחייה היבשה, הלחות הנמוכה יחסית וסופות הרעמים גורם לשרפות רבות הנגרמות כתוצאה ממכת ברק.
בראשית ההתפתחות הגאולוגית של האזור נוצרו סלעי משקע דוגמת אבן גיר, אבן חול ופצלים, ששקעו במים רדודים ובשלבים מאוחרים יותר חלה בהם התמרה לשיש, לקוורציט, וללווחה.
מחשופים של סלעים אלה מפוזרים בצפון ובמרכז הפארק.
במערב הפארק מצויים סלעי גנייס וצפחה וסלעי ברקציה המורכבים מפצלים, מאבן טין ומצור עם תכלילים מאפיים.
הפארק מתאפיין בצוקי גרניט חשופים אותם חורצים עמקי U ובסלעים מותמרים קדומים.
צורות הנוף באזור יוסמיטי ובתחומי הפארק נובעות מהבתולית הגרניטי הגדול של רכס הרי סיירה נבדה.
כ-5% מסלעי הפארק נוצרו מהתמרת פרוטוליתים של סלעי משקע וסלעים געשיים.
הסלעים המותמרים מצויים ברובם ליד הר דיינה.
סלעים אלה היו בעבר הרחוק חלק מגג הבתולית, ולכן הם מכונים "תליוני גג".
המסלע והמבנים בפארק נוצרו בכמה שלבים:
בפרקמבריון ובתחילת הפלאוזואיקון נמצא אזור יוסמיטי בשני שולי יבשת סבילים בדרומו של כדור הארץ.
על קרקעיתו של הים הרדוד בתווך הצטברו סלעי משקע.
בין הדבון לפרם חלה התקרבות של שולי היבשות זה לעומת זה באמצעות הפחתה של לוח פָרָלוֹן אל מתחת ללוח הצפון-אמריקאי, ובעקבותיה השתנו שולי היבשת מסבילים לפעילים..
עם התפתחות געשיות בגבול בין הלוחות נוצרה בקרבון קשת איים.
הרי הגעש של הקשת נוצרו בשוליים המערביים של לאורנטיה ומרכיבים כיום את מערבה של אמריקה הצפונית.
לוח פרלון התפצל מאז ללוחות קטנים יותר, בהם חואן דה פוקה, קוקוס ונסקה.
בשלהי הטריאס, לפני כ-210 מיליון שנים, החלה געשיות תת-קרקעית שנמשכה אל תוך היורה והסתיימה לפני כ-150 מיליון שנים.
לאחר שוך הגעשיות התגברה נדידתו של הלוח הצפון-אמריקאי לצפון-מערב.
התנועה הטקטונית הובילה לאורוגנזת נבדה, במסגרתה חלה התמרת סלעי המשקע ונוצר רכס הרי נבדה שהתרומם לגובה של כ-4,500 מטרים.
ברכס זה נוצרו מאוחר יותר הרי סיירה נבדה.
ביורה התרחשה סדרה של התפרצויות געשיות, שתוצריהן כיסו את סלעי הקרום.
באותה עת חדרה מאגמה לסלעי הקרום ויצרה את הבתולית בעומק של כ-10 ק"מ מתחת לפני השטח, שגרם להתרוממות הרי סיירה נבדה.
המחדר הורכב בעיקר מגרניט, וכ-95% מן הסלעים נסחפו מאוחר יותר בתהליך שהאיץ את התרוממות הרכס.
בקרטיקון התרחש שלב געשי תת-קרקעי שהחל לפני כ-120 מיליון שנים והסתיים לפני כ-80 מיליון שנים.
שלב זה לווה בחדירה מגמטית והתרחש במקביל לאורוגנזה הסוויירית שפעלה על מערב אמריקה הצפונית, מקנדה בצפון ועד מקסיקו בדרום.
שלב געשי נוסף החל בנאוגן לפני כ-20 מיליון שנים והסתיים לפני כ-5 מיליון שנים, במהלכו התרחשו התפרצויות בהרי הגעש של רכס קסקייד שאינם פעילים כיום.
התפרצויות אלה פלטו כמות גדולה של טפרה, שכיסתה את האזור שמצפון ליוסמיטי.
געשיות זו נדדה אחר-כך ללונג ואלי בגבולו המזרחי של הפארק.
בפליסטוקן, לפני כ-700,000 שנים, נוצרה הקלדרה של לונג ואלי באירוע געשי שפלט כמות טפרה המוערכת בכ-600 ק"מ3 – גדולה כמעט פי 600 מזו שפלט הר סנט הלנס בהתפרצות בשנת 1980. השלב הגעשי האחרון החל בסוף הפליסטוקן, לפני כ-60,000 שנה, והסתיים בהולוקן, לפני כ-600 שנים.
תוצריו ניכרים בלועות מונו-איניו (Mono-Inyo) באזור אגם מונו ודרומית לו.
בפליוקן, לפני 10 מיליון שנים, החלה התרוממות של הרי הסיירה נבדה לאורך העתק סיירה.
תחילה חלה התרוממות אנכית ולאחר מכן נטייה של הגוש, שהגבירה את ההתרוממות ויצרה מדרונות מזרחיים מתונים ומדרונות מערביים תלולים יותר.
השיפוע החד האיץ את זרימת המים בנחלים ובנהרות במורדות המערביים, ואלה התחתרו במסלע ביתר-שאת ויצרו עמקים תלויים ומפלים.
שלב נוסף של התרוממות נבע מהתפתחותם של העתקים גדולים ממזרח ליוסמיטי, בייחוד היווצרותו של עמק אוונס, והתפתחות פרובינציית אגן ורכס.
האצה נוספת של תהליך ההתרוממות התרחשה בפליסטוקן, לפני כ-2 מיליון שנים.
להתרוממות ההרים תרמה סחיפה, שהסירה את השכבות העליונות של המסלע והפחיתה את הלחץ על השכבות התחתונות.
תהליכים אלה חשפו את סלעי הגרניט על-פני השטח, והובילו לבליה, להתכדדות, להיווצרות כיפות מעוגלות רבות בפארק, לתנועת בלית מסיבית ולהתפתחות סדקים רבים במסלע החשוף.
ההתכדדות שפעלה על סלעי הגרניט האחראית להיווצרות כיפות דוגמת חצי כיפה והכיפה הצפונית וקשתות טבעיות דוגמת "הקשתות המלכותיות" (Royal Arches).
ההתרוממות והסחיפה התגברו בפליסטוקן עם היווצרות קרחונים, שהותירו בדרכם דרדרות ומשקעים קרחוניים על קרקעית העמקים.
מיקום ואיכות הסחיפה נשלטים על ידי מישורי הסידוק האנכיים הרבים שנוצרו במסלע.
סדקים אלה – שחלקם הגדול עמוק מאוד ונוטה לצפון-מערב או צפון-מזרח – מקבילים זה לזה ויוצרים מערך סדור בעל מרווחים קבועים.
בניגוד להעתקים לא מתרחשת תזוזה של המסלע לאורך הסדקים.
המרווחים בין הסדקים נקבעים על ידי תכולת הסיליקה בסלעים: תכולה גבוהה מספקת עמידות רבה יותר של סלעים דוגמת גרניט וגרנודיוריט לבליה, ולכן נוצרים בהם מרווחים גדולים יותר בין הסדקים.
עמודי סלע דוגמת "עמוד וושינגטון" (Washington Column) ו"החץ האבוד" (Lost Arrow) נוצרים על ידי סדקים מוצלבים.
הסחיפה שפעלה על הסדקים הראשיים אחראית להיווצרות העמקים, ומאוחר יותר להיווצרות הקניונים.
הגורם העיקרי לסחיפה במיליוני השנים האחרונות היה קרחון יבשתי אלפיני גדול, שהפך עמקי נהר כגון עמק יוסמיטי ועמק הץ' הצ'י שצורתם כדומת האות הלטינית V לעמקים קרחוניים בצורת האות U.
סדרת של תקופות קרח שהחלו לפני 2–3 מיליון שנים והסתיימו לפני כ-10,000 שנים גרמו אף הן לשינויים בפני האזור.
באזור סיירה נבדה התרחשו לפחות ארבע תקופות קרח עיקריות, שכינוייהן המקומיים: "שרווין" או "קדם-טאהו" (pre-Tahoe) היא הקדומה ביותר ואחריה: טאהו, "טֶנָיָה" ו"טיוגה".
הקרחונים נוצרו על ידי הצטברות שלג וקרח בשטחי המרעה ההרריים העליונים.
הקרחונים של תקופת שרווין היו הגדולים ביותר, ואילו הקרחונים שנוצרו בתקופות הקרח המאוחרות יותר היו קטנים יותר.
קרחונים מתקופת "שרווין" אחראיים כנראה ליצירתו ולעיצובו של עמק יוסמיטי, כמו גם ליצירתם ולעיצובם של עמקים וקניונים אחרים באזור.
באמצעות תנועה, סחיפה והפשרה הפכו הקרחונים ההרריים עמק או קניון נהרי בצורת V לעמק או קניון קרחוני בצורת U, כפי שעשו בעמק יוסמיטי ובעמק "הֶץ' הֶצ'י".
עוביים של הקרחונים שהשאירו את חותמם על אזור יוסמיטי הגיע ל-1,200 מטרים.
הקרחון הארוך ביותר שהיה באזור נע לתוך "הקניון הגדול" של הנהר טואולומי לאורך כ-95 ק"מ, כשהוא עובר את עמק הֶץ' הֶצ'י בפארק הלאומי יוסמיטי.
קרחון מרסד זרם מעמק יוסמיטי לתוך ערוץ הנהר מרסד.
קרחון אחר גילף את "קניון לי ויינינג" והתנקז לתוך אגם ראסל.
רק הפסגות הגבוהות ביותר, דוגמת הר דיינה (3,981 מטרים), הר לייל (3,997 מטרים) והר קוֹנֶס (2,630 מטרים) – לא כוסו בקרחונים.
הקרחונים הותירו מוֹרֶנוֹת קצה נסוגות שסכרו אגמים דוגמת אגם יוסמיטי – אגם עונתי רדוד באורך של 9 קילומטרים שכיסה את רוב קרקעית עמק יוסמיטי.
אופן היווצרותו של עמק יוסמיטי היה נושא לדיון החל משנת 1851. ההשקפה שהייתה מקובלת באותה תקופה הייתה כי העמק נוצר כתוצאה מאסון טבע דוגמת רעידת אדמה חזקה מאוד שגרמה להיווצרות גראבן – גוש שקוע המצוי בין העתקים.
השקפה זו הוצעה על ידי פרופסור ג'וזיה ויטני (Josiah Dwight Whitney; 1819–1896), פרופסור לגאולוגיה באוניברסיטת הרווארד ויו"ר המכון הגאולוגי של קליפורניה.
השקפה שונה מזו של ויטני הוצעה על ידי ג'ון מיור – חוקר טבע וגאולוג – לפיה נוצרו העמק ואתרים נוספים ביוסמיטי כתוצאה מפעילות קרחונית.
ויטני התייחס למיור בזלזול, לעג לו כחובבן חסר-ידע ובור ואף כינה אותו "רועה צאן".
מיור אכן עסק במשך תקופה מסוימת ברעיית צאן, אך התאוריה שלו התקבלה גם על דעתו של לואי אגסי – מדען בעל שם עולמי שבשנת 1837 העלה השערה הנוגעת לקיומו של עידן הקרח והיה מראשוני חוקרי הקרחונים באמריקה הצפונית.
אגסי שיבח את מיור והגדיר אותו כ"אדם הראשון שמצאתי אי-פעם כבעל תפיסה הולמת על פעילות קרחונית".
לעומת אגסי התעקש ויטני על דעתו, אף שבמהלך חייו נמצאו ראיות לפעילות קרחונית באזור יוסמיטי.
ראיות אלה לא קיבלו ביטוי בדיווחיו והוא לא שינה את דעתו עד יומו האחרון.
טווח בתי הגידול ביוסמיטי נע מחורשה עבותה למרגלות ההרים למרחבים של סלעים אלפיניים, ובסך הכל מתקיימים ביוסמיטי 250 מינים של בעלי חוליות הכוללים דגים, דו-חיים, זוחלים, עופות ויונקים.
מגוון עשיר זה נובע בעיקר מבתי הגידול ביוסמיטי שכמעט לא נפגעו, בהשוואה לסביבות טבעיות מחוץ לפארק שנפגעו או נהרסו כתוצאה מפעילות האדם.
רוב בתי הגידול הסמוכים לגבול המערבי של הפארק נשלט על ידי יערות מחטניים מעורבים של מיני האורן (אורן הזפת, אורן הסוכר), ארזים, קלוצדרוס מפושק, אשוח לבן ואשוח דאגלס, וקבוצות של עצי סקוויה ענקית המופרדות זו מזו על ידי אזורים של עצי אלון.
בבתי הגידול הללו נמצא מגוון גדול של מינים טבעיים, בין השאר בזכות האקלים המתון בגבהים הנמוכים, אך גם בזכות השילוב בין סוגי בתי הגידול למיני הצמחים.
מיני בעלי החיים המתקיימים בבתי גידול אלה הם בעיקר דוב שחור אמריקני, שונר מצוי, שועל אפור מצוי, אייל פרדי שחור-זנב, חומט גילברט (Plestiodon gilberti) ממשפחת החומטיים, ציפור השיר מהמין Certhia americana (באנגלית Brown Creeper), לילית מנוקדת ומינים רבים של עטלפים.
עצים מתים בפארק הם בעלי חשיבות לאוכלוסיית העטלפים כיוון שהם משמשים אתרי קינון חשובים.
היערות המחטניים באזורים גבוהים הופכים בהדרגה לאזורי גידול של אשוח אדום ומספר מינים של אורן.
בבתי גידול אלה יש בדרך כלל מספר קטן יותר של מיני בעלי חיים, בעיקר בגלל מורכבותם והגובה הרב שבו הם נמצאים.
המינים הנפוצים באזורים הללו הם בעיקר מין הסנאי הזהוב Spermophilus lateralis (אנגלית Golden-mantled ground squirrel) וסנאי דאגלס (Tamiasciurus douglasii), דלק קליפורני, עורבני שטלר, קיכלי חלוד זנב ונץ גדול.
הזוחלים אינם נפוצים, אך המינים שכן נמצאים הם הנחש Charina bottae (באנגלית Rubber boa) והקשקשאים לטאה דוקרנית מערבית (Sceloporus occidentalis) וקמטן האליגטור (Elgaria coerulea).
באזורים גבוהים עוד יותר מתאפיינים העצים בגובה נמוך יותר, והם מפוזרים יותר בגלל סלעי הגרניט הפזורים בשטח.
בין העצים הללו ניתן למנות את אורן מפותל, אורן לבן-קליפה וצוגה הררית ממשפחת האורניים, הגדלים עד קו העצים.
האקלים בבתי הגידול הללו הוא קשה, ועונת הצמיחה קצרה מאוד.
אולם, מינים כגון פיקה אמריקאית, מרמיטה זהובת-בטן, ארנבת הערבה (Lepus townsendii) והעורב קיק אגוזים אמריקאי הסתגלו לתנאי המחיה באזורים אלה.
כמו כן, בתי הגידול האלפיניים חסרי העצים מועדפים על ידי התת-מין "נבדה" של כבש גדול-קרניים.
אוכלוסייה קטנה של תת-מין זה הובאה מחדש לאזור מעבר טיוגה – האזור היחיד ביוסמיטי שבו מתקיימת אוכלוסייה יציבה של הכבש.
הערבות בגבהים השונים הן בית גידול מוגן וחשוב עבור חיי הטבע ביוסמיטי.
בעלי חיים מגיעים אליהן על מנת למצוא מזון באזורי הדשא הירוקים, ולהשתמש במים העומדים והזורמים הנמצאים בערבות רבות.
בתגובה לכך נמשכים גם הטורפים לאזורים הללו.
בעלי חיים רבים נוטים להעדיף את אזור המגע בין הערבה ליער כיוון שקרבתם של האזורים הפתוחים נוחה לחיפוש אחר מזון, והיער מספק הגנה מטורפים.
מינים שתלויים בערבות באופן מהותי הם לילית אפורה, ציפור השיר טירן ערבות (Empidonax traillii, באנגלית willow flycatcher) ממשפחת הטירניים, קרפדת יוסמיטי והמכרסם בונה הררי.
בתוך גבולות הפארק תועדו למעלה מ-130 מיני צמחים לא-מקומיים.
הצמחים הללו הובאו לתוך יוסמיטי במהלך הגירת המתיישבים האירו-אמריקנים המוקדמים בשלהי שנות ה-50 של המאה ה-19. מפגעים טבעיים ומעשה ידי האדם, כגון שריפות ותהליכי בנייה, תרמו לעלייה המהירה בתפוצת הצמחים הלא-מקומיים.
חלק מהמינים הללו פולשים באגרסיביות ו"מסלקים" את קהילות הצמחים הטבעיות.
כתוצאה מכך מושפעים משאבי הפארק לרעה, כיוון שהצמחים הלא-מקומיים עשויים לגרום לשינויים משמעותיים במערכות האקולוגיות של הפארק באמצעות שינוי קהילות הצמחים המקומיות והתהליכים שעליהם הן מסתמכות.
חלק מהצמחים הלא-מקומיים גורמים לעלייה בתדירות השריפות האזור, או מגדילים את זמינות החנקן בקרקע כך שצמחים לא-מקומיים נוספים יוכלו לשגשג בה.
צמחים לא-מקומיים רבים יכולים להצמיח שורשים ארוכים, המסייעים להם בתחרות עם הצמחים המקומיים על משאבי המים.
מאז שנות ה-40 של המאה ה-20 הוגדרו כמה מיני צמחים ביוסמיטי כרעילים ומזיקים, ואחרים הוגדרו כאגרסיביים ודורשי בקרה.
למרות העושר והאיכות של בתי הגידול ביוסמיטי נכחדו שלושה מינים במהלך ההיסטוריה של הפארק, ו-37 מינים נוספים הוכרזו על ידי רשויות קליפורניה או הרשויות הפדרליות כמינים במעמד מיוחד.
האיומים החמורים ביותר על חיי הטבע והמערכות האקולוגיות ביוסמיטי הם נזקי שריפות, מינים לא מקומיים שהוחדרו לסביבה הטבעית, זיהום אוויר, הרס בתי גידול ושינויי אקלים.
ברמה בסיסית יותר השפיעו גורמים שונים – כגון מוות בתאונות דרכים וזמינות גבוהה של מזון לבני-אדם – על חלק מהמינים.
הדובים השחורים ביוסמיטי התפרסמו בעבר כאשר פרצו למכוניות חונות על מנת לגנוב מזון.
נטייתם של הדובים לנבור בפחי האשפה שבפארק הייתה אטרקציה תיירותית במשך מספר שנים.
תדירות הולכת וגוברת של מפגשים בין דובים לבני אדם והנזק הגדול לרכוש הובילו לקמפיין נמרץ, במטרה להפסיק את תלותם של הדובים במזון האנושי ואת יצירת הקשר עם בני-אדם או עם רכושם.
הפחים הפתוחים לאוויר נסגרו; כל כלי הקיבול לאשפה הוחלפו בכלים חסיני-דובים; כל אתרי המחנאות צוידו בארונות מזון שהדובים לא יכולים לפתוח, כך שהתיירים יוכלו להשאיר מזון ברכבים ללא חשש שהדובים בעלי הכוח הרב יוכלו להגיע אליו בקלות.
כיוון שנהרגו דובים שהראו נטיות אגרסיביות כלפי אנשים, השתמשה הנהלת הפארק באמצעים שונים, כגון ירי כדורי גומי, על מנת לגרום לדובים להירתע מבני-האדם.
מדי שנה נלכדים כ-30 דובים, אוזנם מסומנת ונלקחת מהם דגימת DNA על מנת שניתן יהיה לזהות את הדוב שגרם לנזק.
זיהום שכבת האוזון גרם לנזק רקמתי בעצי הסקוויה הענקית שבפארק.
נזקים אלה הופכים את העצים פגיעים יותר להדבקה בחרקים ומחלות.
כיוון שהאצטרובלים שלהם צריכים קרקע שנחרכה באש על מנת לנבוט, פגעו מאמצי דיכוי האש בעבר ביכולת הרבייה של העצים.
המדיניות הנוכחית של הנהלת הפארק היא להבעיר שריפות מתוכננות מתוך תקווה שבכך יינתן פתרון לבעיה.
אינדיאנים משבטי הפאיוט והסיירה מיווק התגוררו באזור במשך עשרות שנים לפני הגעת החוקרים הלבנים הראשונים.
קבוצת אינדיאנים בשם אהוואהניצ'י התגוררה בעמק יוסמיטי כאשר הזרים נכנסו אליו בפעם הראשונה.
במהלך הבהלה לזהב בקליפורניה באמצע המאה ה-19 גדל מספר האנשים הלבנים שעברו דרך יוסמיטי באופן משמעותי.
מייג'ור ג'ים סאבאג' מצבא ארצות הברית הוביל את גדוד מריפוסה דרך עמק יוסמיטי בשנת 1851, כחלק ממרדף אחרי 200 אינדיאנים בהנהגתו של צ'יף טנאיה במסגרת מלחמות מריפוסה.
העדויות מגדוד זה הן הראשונות הנוגעות לכניסה הראשונה של האדם הלבן לעמק.
ליחידתו של סאבאג' סופח דוקטור לאפאייט באנל, שבתקופה מאוחרת יותר כתב על רשמיו מהעמק בספר The Discovery of the Yosemite (גילוי יוסמיטי).
באנל נחשב לזה שהעניק לעמק את שמו לאור ראיונותיו עם צ'יף טנאיה.
באנל כתב שהצ'יף היה זה שייסד את מושבת פאייוט של אה-ואה-ני.
המיווקים (ורוב המתיישבים הלבנים) החשיבו את בני אהוואהניצ'י לאלימים בגלל המחלוקות הטריטוריאליות התכופות שפרצו ביניהם, ומשמעותה של המילה המיווקית "yohhe'meti" היא "הם רוצחים".
התכתובת והמאמרים שנכתבו על ידי חיילי הגדוד סייעו בהפיכתו של העמק והאזור שמסביבו לאתר פופולרי.
טנאיה ויתר האהוואהניצ'ים נלכדו בסופו של דבר, והכפר שלהם נשרף; הם הועברו לשמורה הסמוכה לפרזנו שבקליפורניה.
חלקם הורשו לחזור לעמק בתקופה מאוחרת יותר, אך הסתבכו בצרות כאשר תקפו קבוצה של שמונה כורי זהב באביב 1852. הם נאלצו להימלט מהעמק ולמצוא מקלט בקרב שבט מונו הסמוך; לאחר שגנבו מספר סוסים ממארחיהם, הם נרדפו וחוסלו על ידי בני המונו.
מאחורי מוזיאון יוסמיטי ובאזור מרכז המבקרים עמק יוסמיטי נמצא העתק משוחזר של כפר אהוואהניצ'י.
התיירים הראשונים שהגיעו לעמק היו היזם ג'יימס מייסון הצ'ינגס, האמן תומאס איירס ושני אנשים נוספים.
הצ'ינגס כתב מאמרים וספרים על המסע הזה ועל מסעות מאוחרים יותר באזור, ושרטוטיו של איירס הפכו לתיאור המדויק הראשון של כמה מהמאפיינים הבולטים של יוסמיטי.
הצלם צ'ארלס לינדר ויד צילם את התמונה הראשונה של העמק ב-1859. אחד הצלמים שפעלו באזור לאחר מכן היה אנסל אדמס.
ואוונה הייתה אתר חנייה אינדיאני באזור שבו נמצא כיום החלק הדרום-מערבי של הפארק.
המתיישב גאלן קלארק גילה את חורשת הסקוויה הענקית בוואוונה בשנת 1857. לאחר מכן נבנו כמה בקתות ודרכים פשוטות באזור.
מלון ואוונה נבנה ב-1879 על מנת לשרת את התיירים המבקרים בחורשה.
ככל שגדל נפח התיירות, כך גדל גם מספר השבילים והמלונות.
אזרחים בעלי השפעה כגון הסנאטור ג'ון קונס וגאלן קלארק היו מודאגים מבעלי האינטרסים המסחריים, ופעלו למען הכרזה על האזור כשטח מוגן.
החוק להקמת פארק הועבר בשני בתי הקונגרס, ונחתם על ידי הנשיא אברהם לינקולן ב-30 ביוני 1864, וכך נוצר יוסמיטי גרנט.
הייתה זו הפעם הראשונה שבה קרקע של פארק הוקצתה לשימור ושימוש ציבורי על ידי הממשל הפדרלי, והיא היוותה תקדים שלפיו הוקם ב-1872 הפארק הלאומי הראשון – ילוסטון.
עמק יוסמיטי וחורשת מריפוסה נמסרו לקליפורניה כפארק מדינתי, ושנתיים לאחר מכן מונה חבר מנהלים לטפל בקרקעות.
גאלן קלארק מונה על ידי הוועדה לשומר הפארק הראשון, אך לא הייתה לו ולוועדה סמכות לפנות את בעלי האחוזות שביניהם היה הצ'ינגס.
הנושא לא נפתר עד 1875, עת בוטלו זכויות בעלי האחוזות בקרקע.
קלארק וחברי הוועדה הודחו ב-1880, והצ'ינגס הפך לשומר הפארק החדש.
בשנותיו הראשונות של הפארק שופרה הנגישות לתיירים, והתנאים בעמק יוסמיטי הפכו ליותר מתקבלים על הדעת.
נפח התיירות גדל בעיקר לאחר שב-1869 הסתיימה בנייתה של מסילת הרכבת הטרנס-יבשתית הראשונה, אך זמן הרכיבה הארוך לאזור היה מכשול בהתפתחות התיירות.
באמצע שנות ה-70 של המאה ה-19 נבנו שלושה שבילים למרכבות על מנת להתמודד עם מספר המבקרים המגיעים לעמק.
הנטורליסט הסקוטי ג'ון מיור כתב מאמרים שפרסמו את האזור והגבירו את ההתעניינות המדעית בו.
מיור היה הראשון ששיער כי צורות הנוף הגדולות של יוסמיטי נוצרו על ידי קרחונים אלפיניים, ובעקבות כך נכנס לוויכוח עם מדענים כגון ג'וזיה ויטני.
מיור כתב מספר מאמרים מדעיים על הביולוגיה של האזור.
רעיית היתר בערבות (בעיקר על ידי כבשים), כריתה של סקוויה ענקית, ופעולות נוספות גרמו למיור לתמוך בהגברת רמת ההגנה על הפארק.
מיור שכנע אורחים חשובים שהגיעו אל הפארק בחשיבותה של ההגנה הפדרלית על האזור; אחד מהאורחים הללו היה רוברט אנדרווד ג'ונסון מהעיתון סנצ'ורי מגזין.
מיור וג'ונסון הפעילו לחץ שתדלני בקונגרס לחקיקת החוק שלפיו הוקם הפארק הלאומי יוסמיטי ב-1 באוקטובר 1890. אולם, השליטה על העמק והחורשה נותרה בידי מדינת קליפורניה.
מיור סייע בשכנועם של הפקידים המקומיים לסלק לחלוטין את עדרי הצאן ממחוז יוסמיטי.
הפארק הלאומי החדש הועבר לסמכותו של רגימנט הפרשים הרביעי של צבא ארצות הברית ב-19 במאי 1891, שהקים מחנה צבאי בוואוונה.
נוכחות הכבשים לקראת סוף המאה ה-19 כבר לא היוותה בעיה, והצבא ביצע בפארק שיפורים רבים אחרים.
אולם, הפרשים לא יכלו להתערב ולעזור בשיפור מצבם ההולך ומתדרדר של העמק או החורשה.
מיור ומועדון סיירה המשיכו להפעיל שדולה בקרב חברי הממשלה ואנשים בעלי השפעה על מנת שאלו יקימו את הפארק הלאומי יוסמיטי המאוחד.
הנשיא תאודור רוזוולט שהה ביחד עם מיור בגליישר פוינט במשך שלושה ימים במאי 1903. באותו טיול שכנע מיור את רוזוולט להפקיע מקליפורניה את השליטה בעמק ובחורשה, ולהעביר אותה אל הממשל הפדרלי.
רוזוולט עשה זאת באמצעות הצעת חוק ב-1906.
שירות הפארקים הלאומיים הוקם ב-1916, ויוסמיטי הועבר לסמכותו.
באותה שנה הושלמה גם הבנייה של אכסניית ערבות טואולומי, דרך מעבר טיוגה ואתרי מחנאות באגמי טנאיה ומרסד.
כניסת כלי הרכב לפארק התאפשרה לאחר בנייתם של כבישים מהירים המובילים אל הפארק.
מוזיאון יוסמיטי נפתח לראשונה ב-1926 לאחר מאמציו של הנטורליסט אנסל פרנקלין הול.
בשנת 1903 הוצע להקים סכר בחלק הצפוני של הפארק.
המקום המיועד היה עמק הץ' הצ'י, ומטרת הסכר הייתה לספק מי שתייה וחשמל הידרואלקטרי לסן פרנסיסקו.
מיזם זה נתקל בהתנגדותם של פעילי שימור כגון ג'ון מיור ומועדון סיירה, בזמן שאחרים כגון גיפורד פינצ'ו תמכו במהלך.
הקונגרס האמריקני אישר את הקמת הסכר ב-1913 באמצעות חוק מיוחד.
הקמת סכר אושונסי בקצה התחתון של עמק הץ' הצ'י החלה ב-1919 והסתיימה ב-1923. הוויכוח על הקמת הסכר והצפת עמק הץ' הצ'י נמשך גם כיום, כמעט מאה שנים לאחר הקמתו, וב-2012 דחה ציבורי הבוחרים בסן פרנסיסקו הצעה לחייב את העירייה לרוקן את המאגר ולהרוס את הסכר.
לאחר מכן הצליחו מספר שתדלנים להכריז על 2,742 קמ"ר – 89% משטח הפארק – כאזור טבע בראשיתי יוסמיטי.
בשנות ה-60 החל שירות הפארקים לצמצם את התמריצים המלאכותיים לבקר בפארק.
עומס התחבורה בעמק יוסמיטי במהלך חודשי הקיץ הפך בהדרגה לבעיה משמעותית.
אחת האפשרויות שהוצעו הייתה לאסור את כניסתם לעמק של כלי רכב שאינם רשומים בבית מלון או באחד מאתרי המחנאות, ובכך לאלץ מבקרי-יום להשתמש בתחבורה ציבורית.
בשנים הראשונות שלאחר הקמת הפארק היו המלונות ומקומות הנופש השונים בניהול של מספר חברות.
חברת פארק יוסמיטי וקארי הוקמה ב-1925 על מנת לאחד את בעלי האינטרסים המנוגדים.
שירות הפארקים העניק לחברה החדשה זכות בלעדית להפעיל את המלונות, את המסעדות ואת רוב החנויות ביוסמיטי.
שנתיים לאחר מכן החלה הנהלת החברה לפעול מקומת הביניים של המלון החדש שבנתה, האהוואהני.
החברה ניהלה את הזיכיונות השונים בפארק במשך חמישים שנים, עד שנמכרה בשלהי שנות ה-70 של המאה ה-20 לשתי חברות אחרות.
החברה נרכשה על ידי חברה יפנית ב-1993, אך המהלך נתקל בהתנגדותו של מזכיר הפנים מנואל לוחאן, שהתנגד לכך שחברה יפנית תחזיק בזיכיונות הקשורים לפארק לאומי של ארצות הברית.
המהלך לא הצליח בסופו של דבר והחוזה עם החברה בוטל.
כיום נמצאים הזיכיונות בידיה של חברה אמריקנית מצפון דלאוור בשם "פארקים ומקומות נופש".
עמק יוסמיטי פתוח למבקרים בכל השנה, אך שאר הפארק סגור בגלל השלג החל מסוף הסתיו, ונפתח מחדש בין תחילת האביב לסופו.
באתר מתקיימים סיורי חוץ באזור עצי הסקוויה הענקית ומסביב לעמק יוסמיטי וחורשת מריפוסה, ותיירים רבים מנצלים את האפשרות הזאת.
רוב התיירים בפארק שוהים בו יום אחד ומבקרים באזורים שונים של עמק יוסמיטי שנגישים בקלות לכלי רכב.
עומס התחבורה בזמן שיא התיירות בקיץ מהווה בעיה משמעותית.
בעמק יש מערכת אוטובוסים הפועלת בחינם בכל השנה, והריינג'רים (שומרים) של הפארק מעודדים את התיירים להשתמש בה כיוון שקשה מאוד למצוא חניה בעמק במהלך הקיץ.
בנוסף לחקר המאפיינים הטבעיים של הפארק יכולים המבקרים ללמוד על ההיסטוריה הטבעית והתרבותית של יוסמיטי באמצעות מספר מבנים: מרכז המבקרים עמק יוסמיטי, מוזיאון יוסמיטי הסמוך ומרכז הטבע באיי האפי.
בפארק נמצאות גם שתי נקודות ציון היסטוריות לאומיות: ביתן הזיכרון לקונטה (מרכז המבקרים הראשון ביוסמיטי) ובית המלון אהוואהני.
הפעילויות העיקריות המתבצעות בפארק הן:
טיולים (Hiking): בפארק יש למעלה מ-1,300 ק"מ של שבילי טיולים מגוונים מבחינת רמת הקושי והאורך.
ניתן לחלק את הפארק לחמישה אזורים עבור אלה ששוהים בעמק יוסמיטי יום אחד: חורשות ואוונה ומריפוסה, גליישר פוינט, חורשות טואולומי, הץ' הצ'י ואתרי המחנאות ווייט וולף וקריין פלאט.
שבילי הפארק מתוארים בכמה ספרים, והנהלת הפארק מספקת אודותם מידע בחינם.
עובדי הפארק מעודדים טיולים באזורים נוספים בפארק.
משלהי האביב ועד לתחילת הסתיו פתוח רוב הפארק לטיולים רב-יומיים.
כל הטיולים הללו דורשים אישור מיוחד מראש, וברובם נדרשים התיירים להכין מתקן אחסון מזון שעמיד בפני הדובים.
רכיבה: ברחבי הפארק יש תחנות להשכרת אופניים הפועלות בין האביב לסתיו, ובעמק יש כ-20 ק"מ של שבילי אופניים סלולים.
בנוסף, רוכבי האופניים יכולים לנוע בשבילים הרגילים.
לפי תקנות הפארק חל איסור על רכיבה מחוץ לשבילים המסומנים ועל טיפוס הרים באמצעות האופניים.
יעדי נסיעה: בעוד שניתן להגיע אל חלק מהמקומות ביוסמיטי רק בהליכה, למקומות אחרים ניתן להגיע רק באמצעות כלי רכב.
במקומות אלו רשאים המבקרים לצפות בשמי הלילה גם מחוץ לאתר החנייה.
הדרך המפורסמת ביותר היא דרך טיוגה, הפתוחה בדרך כלל משלהי מאי או תחילת יוני ועד חודש נובמבר.
תיירים אחרים מעדיפים לנסוע באוטובוס לגליישר פוינט (קיץ-סתיו) על מנת לצפות בנוף של עמק יוסמיטי והאזור שמסביבו.
טיפוס מהווה נדבך חשוב בפעילויות המתבצעות בפארק.
מחנה 4, אתר חנייה רגלי בעמק יוסמיטי, היה מרכיב בסיסי בהתפתחות הטיפוס כספורט, והוא כלול במרשם הלאומי של אתרים היסטוריים.
בחודשים הלא מושלגים שוהים המטפסים בטווח רחב של גבהים, החל מצוקים בגובה שלושה מטרים ועד צוקים בגובה קילומטר אחד הנמצאים מול אל קפיטן.
במקום נערכים גם שיעורי טיפוס.
פעילויות חורף''': רוב הדרכים בפארק סגורות במהלך החורף בגלל השלג הכבד; אולם, עמק יוסמיטי פתוח למבקרים במשך כל השנה.
ניתן לגלוש באזור הסקי "מעבר הדביבון", שהוא אזור הסקי הוותיק ביותר בקליפורניה.
חלק מהפארק פתוח לסקי למרחקים וסקי על נעלי שלג, ובאזורים אלה נבנו כמה בקתות עבור הגולשים.
ארוחת הערב ברייסברידג' היא אירוע חגיגי הנערך מדי שנה במלון אהוואהני מאז 1927, בהשראת רישומיו של וושינגטון אירווינג על נושא הכלים ברייסברידג' ועל מסורות אנגליות של חג המולד במאה ה-18. אנסל אדמס ארגן את הארוחה בין 1929 ל-1973.
הפארק והשמורה הלאומיים ימת קלארק הם פארק לאומי ושמורת טבע בדרום אלסקה שבארצות הברית, כ-160 קילומטרים דרומית-מערבית לאנקורג'.
הפארק כולל פלגים, נחלים, נהרות ואגמים רבים החיוניים למדגה האלתית של מפרץ בריסטול (Bristol Bay), כולל האגם שעל שמו קרוי הפארק ימת קלארק.
מגוון פעילויות נופש מוצעים בפארק במהלך כל השנה.
הפארק מגן על יערות גשם ממוזגים לאורך החוף של מפרץ קוק (Cook Inlet), טונדרה אלפינית, קרחונים, אגמים קרחוניים, נהרות שופעים באלתית, ושני הרי געש, הר רדאוט (Mount Redoubt) והר איליאמנה (Mount Iliamna).
המשמעות של המגוון הרחב של המערכות האקולוגיות בפארק היא שבפועל אפשר לראות כל בעלי החיים העיקריים באלסקה, יבשתיים וימיים בפארק וסביבו.
אלתית, בייחוד אלתית אדומה, משחקת תפקיד מרכזי במערכת האקולוגית ובכלכלה המקומית.
הנהר קוויצ'אק (Kvichak River) הוא המקור העשיר ביותר בעולם לאלתית אדומה.
אוכלוסיות גדולות של דובי גריזלי נמשכים לשטחי הטלת הביצים של האלתית בנהר קיג'יק ובסילוור סלמון קריק (Silver Salmon Creek).
צפייה בדובים היא פעילות נפוצה בפארק.
אין דרך או כביש המובילים אל הפארק ולכן הדרכים היחידות להגיע אליו היא באמצעות סירה או מטוס קטן, בדרך כלל מטוס ימי.
כמות המבקרים השנתית הממוצעת נעה סביב ה-20,000 והוא לכן אחד מהפארקים הפחות פופולריים מבין הפארקים הלאומיים של ארצות הברית.
היישוב המרכזי בפארק ובשמורה הוא פורט אלסוורת (Port Alsworth) על ימת קלארק.
חמישה יישובים נוספים שוכנים בתחומי הפארק, ובהם מתגוררים ילידים בני הדנאינה (Dena'ina).
קודם להקמת הפארק, היו מפוזרים בשטח בקתות מפוזרות, שהידועה בהם הייתה שייכת לריצ'רד פרואנקה (Richard Proenneke), שמהסרטים שצילם שבהם תיעד את חיי הבדידות שלו בטווין לייקס (Twin Lakes) נערך הסרט "בדד באזור הבר" (Alone in the Wilderness) ב-2003.
הנשיא ג'ימי קרטר הכריז על האזור כמונומנט לאומי ב-1 בדצמבר 1978 על בסיס חוק העתיקות.
המעמד של המונומנט שודרג לפארק ושמורה לאומיים בהחלטת הקונגרס ב-1980, וכשני שלישים מהשטח הוגדר כאזור טבע בראשיתי, שלו ניתנת רמת ההגנה הגבוהה ביותר.
אף שהציד למטרות ספורט או מחיה מותר בשטח השמורה, ציד בתחומי הפארק מותרת רק למקומיים ולצורכי מחיה בלבד.
הפארק הלאומי ימת קלארק משתרע על שטח בן 16,308 קילומטרים רבועים בבסיס חצי האי אלסקה בדרום-מזרח אלסקה, כ-150 קילומטרים דרומית-מערבית לאנקורג'.
מסך כל השטח כ-10,670 קילומטרים רבועים שוכנים בפארק וכ-5,700 קילומטרים בשמורה.
הפארק והשמורה הצמודה אליו משתרעים ממפרץ קוק (Cook Inlet) לרוחב הרי צ'יגמיט (Chigmit Mountains) והרי ניאקולה (Neacola Mountains) בקצה הצפוני של הרכס האלאוטי (Aleutian Range), ולתוך פנים אלסקה.
ימת קלארק היא האגם הגדול ביותר בפארק, בפינה הדרום-מערבית של הפארק.
אדמות השמורה הלאומית צמודים לפארק ממערב, ובהן מותר ציד הן למטרות מחיה והן למטרות ספורט, בניגוד לאדמות הפארק שם מותר ציד לצורכי מחיה למקומיים בלבד.
הקצה הצפון-מערבי של השמורה כולל אדמות שיתופיות של ילידי אלסקה, שאינן פתוחות לציבור הרחב.
מרבית הפארק מוגדרת כאזור טבע בראשיתי.
החלק המזרחי של הפארק בסמוך למפרץ קוק כולל שני הרי געש פעילים, הר רדאוט (Mount Redoubt) והר איליאמנה (Mount Iliamna).
הר געש פעיל שלישי, הר ספר (Mount Spurr), שוכן מחוץ לפארק צמוד לגבולו המזרחי.
הנהר העיקרי בפארק הוא הנהר קוויצ'אק (Kvichak River).
נהר גדול נוסף הטליקקילה (Tlikakila River), חוצה את הפארק ממקורו באגם סאמיט (Summit Lake) ועד ימת קלארק, ויוצא מהימה והפארק כנהר ניוהלן (Newhalen River).
אין גישה לפארק באמצעות כבישים או דרכים.
הגישה היא רק במוניות אוויר או בשיט בסירה לאורך חוף מפרץ קוק וימת קלארק.
מכיוון שעיקר התנועה באזור נעשית בדרך האוויר מהווים ההרים מכשול משמעותי לתחבורה האווירית.
מעבר ימת קלארק (Lake Clark Pass) בגובה 320 מטרים מאפשר נתיב אווירי דרך ההרים בגובה נמוך, והוא הנתיב העיקרי בין אנקורג' ומערב אלסקה.
היישוב העיקרי בפארק הוא פורט אלסוורת (Port Alsworth) על ימת קלארק, ובו מרכז המבקרים של הפארק וכמה אכסניות המופעלות על ידי גורמים פרטיים.
מוניות אוויר מבצעות טיסות קבועות בין פורט אלסוורת והקהיליות מסביב.
אכסניות פרטיות אחרות מפוזרות ברחבי הפארק.
מלבד פורט אלסוורת יש חמישה יישובים נוספים בתחומי הפארק: ליים (Lime Village), נונדלטון (Nondalton), איליאמנה (Iliamna), ניוהאלן (Newhalen) ופדרו ביי (Pedro Bay).
מרבית התושבים המקומיים הם בני דנאינה.
מזג האוויר בפארק הפכפך מאוד.
אוויר ימי מהאוקיינוס השקט פוגש באוויר היבש של גוש האוויר היבשתי מעל לפארק.
הטמפרטורה הממוצעת בקיץ היא בין 10°C ל-18°C כשטמפרטורה מקסימלית סביב 20°C וטמפרטורה מינימלית בחורף של 17°C-.
שלג יכול לרדת בכל זמן.
בפארק יש ארבעה אזורים פיזיוגרפיים.
מחדר הגרניט של הרי צ'יגמיט מחבר בין רכס אלסקה לרכס האלאוטי.
על הרים אלו ומעט מזרחה מהרכס המרכזי נוצרו שני הרי געש שכבתיים, רדאוט בגובה 3,108 מטרים ואיליאמנה בגובה 3,053 מטרים.
קרחונים עיצבו את ההרים, כשהם חוצבים קרקסים קרחוניים ועמקי U ברכס, המסתיים בחטף בחוף התלול במפרצים עמוקים או במִישׁוֹרי נַהֲרֵי קַרְחוֹן.
במערב הקרחונים חצבו עמוק מספיק על מנת לייצר אגמים, החסומים על ידי מורנת קצה בקצה נתיב הזרימה שלהם.
ימת קלארק, האגם הגדול ביותר, הוא השישי בגודלו באלסקה, עומקו המקסימלי 260 מטרים, אורכו 68 קילומטרים ושטחו 331 קילומטרים רבועים.
הפארק כולל מגוון של סוגי סלעים בלתי קשורים.
הליבה של הרי צ'יגמיט הוא פלוטון גרניט שנדחף כלפי מעלה בעקבות ההתנגשות בין הלוח הפסיפי והלוח הצפון-אמריקאי.
הסלעים באזורי החופים הם סלעי משקע ומכילים שפע מאובנים.
סלעים געשיים חדרו דרך סלעים אלו.
הר רדאוט הוא הר געש פעיל בתחומי הפארק.
גובהו 3,108 מטרים, היקפו כ-10 קילומטרים ונפחו בין 30 ל-35 קילומטרים מעוקבים והוא מתנשא דרך הבתולית של רכס צ'יגמיט.
קוטר לוע הר הגעש בפסגה הוא 1,800 מטרים.
קרחון דריפט (Drift Glacier) מתחיל מההר וזורם דרך פער בשולי הלוע.
שלב הפעילות האחרון של רדאוט החל ב-14 בדצמבר 1989, בפליטות של אפר געשי.
ענני האפר השפיעו על התנועה האווירית, וגרמו להשבתה של כל ארבעת המנועים של מטוס בואינג 747 בטיסת 867 של KLM כאשר עבר מעל ההר בגובה 7,600 מטרים.
המטוס הצליח לחזור בשלום לאנקורג'.
ארבעה מטוסים נוספים ניזוקו באותו אירוע שעורר מודעות רבה יותר לסיכונים הקשורים באפר געשי בגובה רב.
רדאוט היה שקט לאחר 1990 עד מרץ ואפריל 2009 כאשר הוא התפרץ בזרם פירוקלסטי שהמיס את הקרח ויצר להארים על הנהר דריפט, וסיכן את מסוף הנפט של הנהר דריפט (Drift River Terminal Facility) ממזרח לפארק.
איליאמנה לא היה פעיל בתקופה האחרונה.
כמו רדאוט, הוא ניצב על סלע האם הגרניט מתור היורה, אבל הוא השתנה בצורה משמעותית בפעילות הקרחונית שחצבה את המדרונות בצדדים הדרומיים והמזרחיים.
מדי פעם נמדדה בהר פעילות סייסמית שגרמה להגברת רמות ההתראה כשבמקביל המשיכו נחילים של רעידות אדמה.
בפסגה יש פומרלות פעילות שמדי פעם מחוללות תימרות אדים גלויות לעין.
הפארק הלאומי ימת קלארק משמר מגוון רחב של נופים ומערכות אקולוגיות של אלסקה, המקבילים לארבעת האזורים הפיזיוגרפיים העיקריים של הפארק.
הקטעים בחוף לאורך מפרץ קוק ממפרץ טקסדני (Tuxedni Bay) למפרץ צ'יניטנה (Chinitna Bay) כוללים את קו החוף ואת המערכות האקולוגיות הימיות.
רכס אלסקה, הרכס האלאוטי והרי צ'יגמיט יחד עם הקרחונים שלהם מהווים את האזור השני.
אזורי העמקים, האגמים ומרגלות ההרים שמשני צידי ההרים מייצגים נופים שעוצבו על ידי קרחונים.
יערות טאיגה שולטים בחלקים הנמוכים בחלקו הדרום-מערבי של הפארק כשמרבית המחטניים הם עצי אשוחית לבנה (Picea glauca) ואשוחית שחורה (Picea mariana).
עצי אשוחית לבנה נפגעים מפעילות חיפושית מהמין Dendroctonus rufipennis (באנגלית Spruce bark beetle), וההתפרצויות של המחלה הנגרמת על ידי הפטרייה Chrysomyxa ledi var.
rhododendri (באנגלית Spruce needle rust) היו כה גדולות עד שמי ימת קלארק נצבעו בכתום על ידי הנבגים של הפטרייה.
צפונה יותר ומערבה שוכנים אזורי הטונדרה, בעיקר תוצאה של הגובה.
הטונדרה היא בית גידול לאייל הצפון ושכווי לבן.
ביצות מלוחות לאורך מפרץ קוק מייצגות את אחת המערכות האקולוגיות הפוריות ביותר בפארק.
הן מהוות פחות מ-1% משטח הפארק, אבל מספקות מזון בתחילת הקיץ לדובים השחורים והחומים.
אזורי החוף של הפארק הלאומי ימת קלארק מדורגים כאחד היעדים המובילים בעולם לצפייה בדובים, יחד עם החוף של הפארק הלאומי קטמיי.
מרבית הדובים מרוכזים במפרץ צ'יניטנה או בסילוור סלמון קריק בתקופת נדידת האלתית.
יש המחשיבים את מפרץ צ'יניטנה כאחד היעדים הטובים ביותר לצפייה בדובים באלסקה.
גם מפרץ טקסדני, צפונית למפרץ צ'יניטנה הוא אתר מעולה לצפייה בדובים.
באתר נצפו עד 20 דובים חומים כשהם ניזונים מצדפות ושיחים.
פחות מבקרים מגיעים למפרץ ולכן קל יותר לצפות בדובים בשקט.
בדובים ניתן לצפות גם בתוככי הפארק.
ביוני, יולי ואוגוסט יש תצפיות מעולות על דובים באזור אגם קרסנט (Crescent Lake).
ניתן לצפות הן בדובי גריזלי והן בדובים שחורים, אם כי דובי גריזלי נפוצים יותר ורואים אותם לעיתים קרובות יותר, מכיוון שהדובים השחורים חששניים יותר ומתרחקים כאשר קרוביהם הגדולים יותר מתקרבים.
אגן הניקוז של הנהר קוויצ'אק (Kvichak River) בצד השני של הפארק הוא האזור העשיר ביותר בעולם באלתית אדומה.
33% מהשלל השנתי של אלתית אדומה בארצות הברית ו-16% מהתפוקה השנתית העולמית מקורם באזור זה.
האלתית מצויה כה בשפע שלהקת הזאבים בימת קלארק תועדה כלהקת הזאבים היחידה בעולם התלויה לקיומה באלתית.
עופות דורסים עיקריים כוללים עיטם לבן-ראש, עיט זהוב ובז נודד.
היונקים הגדולים כוללים כבש דאל, אייל קורא, אייל הצפון ולהקות של זאב צפון-מערבי.
יונקים קטנים יותר כוללים זאב ערבות, דלק אמריקני, שועל מצוי, גרגרן, לוטרה צפון-אמריקנית, בונה קנדי ושונר קנדי.
יונקים ימיים כוללים: אריות ים, לבנתן, פוקת המפרץ ופוקניים.
הן דוב שחור אמריקני והן דוב גריזלי חיים בפארק.
דובים שחורים משתמשים בכל שטחי הפארק והשמורה, למעט באזורים הגבוהים.
דובי גריזלי נפוצים בעיקר לאורך החוף.
סקר מנה כ-219 דובים רועים בביצות המלוחות שבאזורי החוף של הפארק במהלך הקיץ.
האוכלוסייה של אייל הצפון הצטמצמה מ-200,000 ל-30,000 מסיבה בלתי ידועה.
הנוכחות האנושית הקדומה ביותר הידועה באזור ימת קלארק הייתה במפרץ בריסטול.
בני המסורת הפלאו-ארקטית חיו שם בין לפני 10,000 שנים עד לפני 7,500 שנים.
בעקבותיהם הגיעו בני המסורת הארכאית הצפונית בין לפני 6,000 ועד לפני 4,000 שנים.
שני אתרים ממסורת זו זוהו בתחומי הפארק.
התרבות הבאה הייתה מסורת הכלים הקטנים הארקטית מלפני 5,000 עד לפני 3,000 שנים.
מסורת נורטון התפתחה בין לפני 2,200 ועד לפני 1,000 שנים.
מסורת תולה החלה לפני 2,000 שנים ונמשכה עד התקופה ההיסטורית.
בני הדנאינה (Dena'ina) דוברי שפה צפון אתבסקית חיים כיום באזור.
הכפר קיג'יק (Kijik) הוא האתר הארכאולוגי העיקרי בתחומי הפארק, שבו התגוררו בני הדנאינה עד תחילת המאה ה-20. יישובים תועדו גם סביב מפרץ צ'יניטנה.
הקפטן ג'יימס קוק חקר את המפרץ שנקרא אחר-כך על שמו ב-1778. בעשורים אחר-כך הקימו סוחרים מרוסיה תחנות באזור.
ההתיישבות העיקרית במאה ה-19 הייתה בקיג'יק, שבו התגוררו כמה מאות.
סוחרים אמריקנים הגיעו לאזור בשנות ה-90 של המאה ה-19, ופגשו אוכלוסייה שהצטמצמה מאוד עקב מחלות שהביאו איתם האירופאים.
קיג'יק הוגדר כנפת ציון דרך היסטורי לאומי (National Historic Landmark district).
המטוס הימי הראשון נחת בימת קלארק ב-1930. ב-1942 החל לפעול שירות המוניות האווירי הראשון לימת קלארק, שהופעל על ידי לאון "בייב" אלסוורת, סניור (Leon "Babe" Alsworth, Sr.) אל פורט אלסוורת.
מלבד פורט אלסוורת יש חמישה יישובים נוספים בתחומי הפארק.
במהלך המאה ה-20 התגוררו בפארק העתידי מעט תושבים שהסתגלו לחיי בדידות.
אחד מהם היה ריצ'רד פרואנקה (Richard Proenneke; 1916-2003), במקור מאיווה שהגיע לאלסקה ב-1949. פרואנקה חי בבקתה שבנה בעצמו על חוף האגמים התאומים (Twin Lakes) מ-1968 עד 1999, וניזון מחיות שצד בעצמו או מחיות שציידים לשם ספורט השאירו מאחוריהם.
ב-1973 פרסם חבר ספר "אזור הבר של אדם אחד: אודיסאה באלסקה" (One Man's Wilderness: An Alaskan Odyssey) המבוסס על יומניו של פרואנקה.
חלק מהסרטונים שצילם פרואנקה על חייו על גדת האגם נערכו לסרט דוקומנטרי "בודד באזור הבר" (Alone in the Wilderness).
הסרט נערך לאחר מותו של פרואנקה, והפך פופולרי בטלוויזיה הציבורית בארצות הברית.
הבקתה של פרואנקה שייכת כיום לשירות הפארקים והוא הוסף למרשם הלאומי של מקומות היסטוריים (National Register of Historic Places).
ימת קלארק הוכרזה כמונומנט לאומי ב-1 בדצמבר 1978 על ידי נשיא ארצות הברית ג'ימי קרטר תוך שימוש בסמכותו על בסיס חוק העתיקות של ארצות הברית.
בשנת 1980 העביר הקונגרס של ארצות הברית את "חוק שימור האדמות של אלסקה" (Alaska National Interest Lands Conservation Act), בראשי תיבות ANILCA, שקבע את מעמד המונומנט כשמורה ופארק לאומיים.
ב-2007 הוצע לחפור מכרה פתוח גדול בסמוך לגבול המערבי של הפארק.
מכרה פבל (Pebble Mine) הוא מיזם לכריית מוליבדן, זהב ונחושת מבור פתוח שרוחבו מעל ל-3 קילומטרים ועומק של מאות מטרים.
בנוסף מתוכנן לנצל גוף מחצבים נוסף תוך שימוש במכרה תת-קרקעי.
שיורת ממפעלי הכרייה אמורה להיות מאוחסנת מאחורי הסכרים באתר, ויידרשו גם כבישים ונמל מים עמוקים.
המיזם עורר חששות מההשפעות של המכרה על מרכז הפארק בשל זיהום מאבק וההשפעות האפשריות על אוכלוסיית האלתית האדומה.
אזור הטבע הראשיתי ימת קלארק (Lake Clark Wilderness) המשתרע על שטח 10,601 קילומטרים רבועים, מרבית שטח הפארק, ואינו כולל את שטח השמורה וחוף מפרק קוק.
האזור כולל שלושה נהרות המוגנים על פי חוק הנהרות הנופיים והפראיים (Wild and Scenic Rivers Act): הנהר צ'יליקדרוטנה (Chilikadrotna River), הנהר מולצ'אטנה (Mulchatna River) והנהר טליקקילה (Tlikakila River).
הפארק והשמורה מציעים מגוון של פעילויות אפשריות, כולל שיט בקיאקים, רפטינג, מסלולי הליכה ומחנאות בשטח.
מרבית בעלי החיים הגדולים, ובייחוד הדובים החומים, נוכחים ואפשר לצפות בהם בפארק.
דיג מותר הן בפארק והן בשמורה.
בעוד שציד ספורטיבי מותר אך ורק בשמורה.
הפארק הלאומי טונגרירו הוא פארק לאומי הממוקם במרכז האי הצפוני של ניו זילנד, הכולל את הרי הגעש רואפהו, נגאורוהואה, טונגרירו וסביבתם.
בשנת 1887, הוכרז טונגרירו כפארק לאומי והיה לראשון שהוכרז בניו זילנד ולרביעי בעולם.
בשנת 1990, הוכרז הפארק על ידי אונסק"ו כאתר מורשת עולמית, בשל התופעות הגעשיות והגאולוגיות בו ובזכות היותו אזור רוחני ותרבותי חשוב לילידים המאורים.
הפארק ממוקם בחלקו הצפון מזרחי של חבל מנוואטו-ונגנאוי וכולל חלק ניכר מהרמה הגעשית שבמרכז האי הצפוני.
הפארק מכיל שלושה הרי געש עיקריים - הר טונגרירו, על שמו קרוי הפארק, המתנשא לגובה של 1978 מטרים, הר נגאורוהואה, בגובה 2291 מטרים והר רואפהו, הגבוה בפארק, בגובה 2797 מטרים.
בחלקו הצפוני של הפארק, המופרד מהאזור המרכזי על ידי כביש מספר 46 החוצה אותו, נמצאת שמורת הטבע פיאנגה, הכוללת בין היתר את האגמים רוטואריה (Rotoaira) ורוטופונאמו (Rotopounamu).
הפארק משתרע על שטח של כ-796 קילומטר רבוע וממוקם במרחק של מספר קילומטר דרומית מערבית לאגם טאופו, 330 קילומטר דרומית לעיר אוקלנד ו-320 קילומטר צפונית לבירת ניו זילנד ולינגטון.
חלקו המרכזי של הפארק תחום במספר כבישים סלולים אשר מיקומם חופף ברובו לגבולות הפארק.
במערב, כביש מספר 4 אשר עובר דרך העיירה נשיונל פארק, המקום המיושב הגבוה ביותר בניו זילנד (825 מטרים).
במזרח, עובר כביש המדבר (חלק מכביש מספר 1), אשר במקביל אליו עובר נהר טונגרירו.
בצפון, עובר כביש מספר 47 שמהווה את נקודת החיבור בין שני כבישים אלו.
החלק הדרומי של הפארק תחום על ידי כביש מספר 49.
בדומה לאזורים אחרים בניו זילנד, האקלים בפארק הוא ממוזג.
השילוב ביו רוחות מערביות המגיעות מאזור ים טסמן, ותוואי השטח השטוח ברובו באי הצפוני (עד לשרשרת הרי הגעש בפארק) מוביל לכמות משקעים גבוהה מאוד באזור הפארק (כמעט מדי יום).
כמויות הגשמים בפארק משתנות באזורים שונים בו.
בעוד, בעיירה ואקאפאפה (Whakapapa) הממוקמת במרכז הפארק יורדים בממוצע 2200 מילימטר גשם בשנה, בעיירה רנגיפו (Rangipo) הצפונית, יורדים משקעים מועטים יותר (כ-1500 מילימטר גשם בשנה).
מזג האוויר בפארק אינו יציב ונוטה להשתנות במהירות.
בעיירה ואקאפאפה, תופעות של קרה נפוצות לאורך כל השנה וקיימים מקרים בהם הפסגות של הרי הגעש בפארק מכוסות בשלג אף בחודשי הקיץ.
עם זאת, הטמפרטורה הממוצעת באזור הפארק היא C° 13, כאשר היא יכולה להגיע למקסימום של C° 25 בקיץ ועד ל-C° 10− באמצע עונת החורף.
התקופה האופטימאלית לביקור בפארק היא בחודשי הקיץ (מחודש דצמבר עד מרץ).
מבחינת גאולוגית הפארק ממוקם בקצה הדרומי של רכס הרי געש שאורכו כ-2500 ק"מ הנמצא בקו החיבור בין לוח האוקיינוס השקט והלוח האוסטרלי ומגיע בחלקו הצפוני עד לאיי פיג'י.
הרכס הגעשי נוצר כתוצה מגלישה של לוח האוקיינוס השקט מתחת ללוח האוסטרלי ובעקבות כך המסה שלו ויצירת מגמה הפורצת לפני כדור הארץ בנקודות החלשות שבחיבור בין שני הלוחות.
הפעילות הגעשית באזור החלה לפני כשני מיליון שנים ושלושת הרי הגעש הגדולים שבפארק פעילים גם כיום, ההתפרצות האחרונה הייתה של הר רואפהו ב-1996. שמונת הקרחונים היחידים באי הצפוני נמצאים גם הם בתחומי הפארק.
בשנת 1886, נערך דיון בבית משפט מיוחד של הילידים המאורים בטאופו על מנת לקבוע את הבעלות על שטח של 26 קילומטר רבועים, אשר בתחומיו נמצאים שלושת הרי הגעש המהווים אתרים קדושים למאורים.
בדין נכחו כ-600 אנשים, כולל הצ'יף של שבט המאורים המקומי, אשר הביע את חששו מניצול לרעה של השטח, כפי שמציין ההיסטוריון ג'יימס קואן בספרו "The Tongariro National Park":
בסופו של דבר, ועל מנת למנוע פגיעה של המתיישבים האירופאים במקומות הקדושים להם, העניקו המאורים שטח של 26.4 ק"מ רבוע בליבו של הפארק לכתר הבריטי ב-23 בספטמבר 1887, וזאת בתנאי שיוכרז כפארק לאומי וכי יישמר מעמדם של המקומות הקדושים בפארק.
עם השנים הורחב הפארק מספר פעמים נוספות - ל-586 ק"מ רבועים בשנת 1922 ועד לשטח של 795.98 ק"מ רבועים, שטחו של הפארק כיום.
הליך הפיתוח הראשון שבוצע בפארק, אשר החל בתחילת המאה העשרים, היה בניית בקתות לתיירים ברחבי הפארק.
עם זאת, הפופולריות של הפארק עלתה עם סיום בנייתן של מסילות הרכבת ובניית תחנה הסמוך לפארק בשנת 1908 ופיתוחם של הכבישים המקיפים את הפארק בשנות השלושים.
תהליך שימור הפארק החל בשנת 1922, עם חקיקתו המחודשת של החוק הפארק הלאומי והוא הואץ עם תחילת עבודתם של עובדי מחלקת השימור של המדינה בפארק בשנת 1931.
המלון הראשון בפארק, "שאטו טונגרירו" (Chateau Tongariro), אשר ממוקם במרכז העיירה ואקאפאפה, הוקם בשנת 1929.
בשל גובהו היחסי, ניתן לראות ברחבי הפארק מגוון של צמחייה אלפינית, דוגמת חרציות בר, גנציאנה ונורית, כמו גם מרבצי דשא מסוג טוסוק ("Tussock"), הנפוץ מאוד בניו זילנד, כמו גם באזורי טבע אחרים במדינות חצי הכדור הדרומי, דוגמת אוסטרליה, ארגנטינה וכו'.
בנוסף, קיימים סוגים רבים של צמחים לאורך הפארק, כמו דבקון, סחלבים וטלליות.
היערות הפזורים לאורך הפארק כוללים בעיקר סוג מסוים של עצי אשור הנפוצים באזורים הרריים, בגובה של למעלה מ-1000 מטר.
בפארק הלאומי טונגרירו 56 מינים עיקריים של עופות, ביניהם מינים נדירים ואף אנדמיים כגון הקיווי (Apteryx) של האי הצפוני של ניו זילנד, תוכי הקאקה (Nestor meridionalis; קרוב משפחה של הקאקאפו והקיאה), הברווז הכחול (H.
malacorhynchus), מין נדיר בסוג חופמי (Charadrius bicinctus) ומיני עופות וציפורי שיר נוספים.
הפארק הוא בית גידול לשני מינים של עטלפים המהווים את היונקים היחידים בניו זילנד שלא הובאו אליה על ידי האדם - Mystacina tuberculata ו-Chalinolobus tuberculatus.
את הפארק מאכלסים גם חרקים ביניהם מיני עשים רבים.
בנוסף לכך, קיום קיימים בפארק, כמו ברוב חלקיה של ניו זילנד, בעלי חיים לא מקומיים שהובאו לאזור על ידי המתיישבים האירופאים, כגון חולדות, סמוריים, חתולים, ארנבונים וארנבות, פוסום אוסטרלי ואייליים.
בעלי החיים הפולשים גרמו לשינוי בסביבה האקולוגית הטבעית.
עופות שהתפתחו במקום שבו לא היו יונקים טורפים לא פיתחו אמצעי התגוננות מתאימים, חולדות, הרמינים וחתולים טורפים את ביצי וגוזלי העופות (כולל הקיווי) עד שנשקפת סכנת הכחדות למינים אלו.
מדי שנה מגיעים אל הפארק כמיליון מבקרים, מרביתם יוצאים מן העיירה טאופו, המרוחקת כ-שעה ועשרים דקות נסיעה מהפארק.
בנוסף, תיירים רבים נוטים ללון בעיירה הסמוכה לפארק (נשיונל פארק), מרחק 20 דקות נסיעה.
הפעילויות העיקריות בפארק כוללות טיולים קצרים, טרקים, וטיפוס הרים במהלך הקיץ וסקי במהלך החורף.
אתר הסקי המסחרי היחיד באי הצפוני נמצא בתחומי הפארק, בחלקו המערבי של הר רואפהו.
הפארק כולל מספר רב של מסלולי יום ומסלולים ארוכים יותר, ביניהם:
טונגרירו קרוסינג (Tongariro Alpine Crossing) - המסלול הפופולרי ביותר בפארק.
אורכו 19.4 קילומטר (לכיוון אחד), ומשך זמן ההליכה בו הוא כ-8–9 שעות הליכה.
המסלול מתחלק לשישה מקטעים שונים כאשר במהלכו ניתן להיחשף לתופעות הוולקניות הייחודיות הקיימות באזור, דוגמת "הלוע האדום" (red crater), הר געש בגובה 1886 מטר, כמו גם לאגם האזמרגד, אחד מהאתרים המפורסמים של הפארק
המסלול המעגלי הצפוני (Tongariro Northern Circuit) - אחד ממסלולי ה-Great Walks המומלצים על ידי מחלקת השימור של ניו זילנד.
המסלול הארוך ביותר בפארק (43.1 קילומטר ב-3–4 ימים).
הפארק מושך אליו מעריצים רבים של טרילוגיית הסרטים שר הטבעות, בשל העובדה שמספר סצנות צולמו ברחבי הפארק, ביניהן על הר נגאורוהואה (הר האבדון - "Mount Doom").
הפארק הלאומי מאדידי (בספרדית: Parque Nacional Madidi) הוא פארק בשטח של 18,958 קמ"ר באמזוניה הבוליביאנית.