tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
לאחר 3 שנים בריאל עבר לשחק בכמה קבוצות שלא נשאר בהן יותר משנה אחת.
אוליברס שהה שלוש שנים נוספות בליגה הבכירה, אז שיחק עם דונוסטייה, ריאל סרגוסה והרקולס.
בשנת 1935 החל את קריירת האימון שלו במועדון סראגוסה תוך כדי שהיה גם שחקן, והמשיך להיות כך עבור מספר קבוצות עד שנת 1943, אז הפסיק את קריירת המשחק שלו במועדון אלחסיראס.
מנואל בדנס (בספרדית: Manuel Badenes; 30 בנובמבר 1928 – 26 בנובמבר 2007) היה כדורגלן ספרדי, ששיחק בעמדת החלוץ.
בדנס התחיל את הקריירה בקבוצת קאסטיון ב-1946. בעונתו הראשונה הקבוצה סיימה במקום האחרון וירדה לליגת המשנה, אך למרות זאת הוא כבש באותה עונה 4 שערים ב-10 משחקים, דבר שהוביל אותו לשחק בברצלונה.
בשתי עונות במדי הקטאלונים כולל עונת השאלה לסרגוסה בנדס זכה בשני תוארי ליגה אך לרוב לא שיחק כשהוא כבש 6 שערים ב-14 משחקים במשך כשתי עונות.
ב-1950 עבר לשחק בוולנסיה כמי שאמור לרשת את מקומו של שחקנה אדמונדו סוארס.
הוא כבש במדיה 90 שערים ב-97 משחקים וזכה עימה בגביע הספרדי של עונת 1953/54, כשהוא כובש במשחק הגמר נגד ברצלונה.
שנתיים קודם לכן בגמר הגביע כבש צמד נגדה, אך ולנסיה הפסידה לה 4–2. ב-1956 עבר בדנס לריאל וואיאדוליד בה זכה בתואר הפיצ'יצ'י של עונת 1957/58 בה כבש 19 שערים, בצוותא עם אלפרדו די סטפנו וריקרדו אלוס.
מנואל גרסיה-רולפו (בספרדית: Manuel Garcia-Rulfo; נולד ב-25 בפברואר 1981) הוא דוגמן ושחקן מקסיקני.
הוא ידוע בעיקר בזכות תפקידים בסרטים כמו "עוגה" (2014), "במנוסה" (2016) ו"שבעת המופלאים" (2016), כמו גם בסדרת הטלוויזיה "סנגור במבחן" בתפקיד מיקי הולר ובסדרה "From Dusk Till Dawn: The Series".
גרסיה-רולפו נולד בגואדלחרה, חליסקו, מקסיקו.
הוא גדל בחווה בחליסקו, שם למד לרכוב על סוסים.
בשלב מסוים הוא נסע לוורמונט ללמוד אנגלית.
הוא למד באוניברסיטת דל ואלה דה אטמאחק שם למד תקשורת לפני שהבין שתשוקתו האמיתית היא קולנוע.
הוא למד באקדמיה לקולנוע בניו יורק, אך החליט לחזור למקסיקו כדי להמשיך בקריירת המשחק שלו.
בשנת 2013 שיחק גרסיה-רולפו בסרט אמריקאי "ברך אותי, אולטימה", כדוד פדרו.
בשנת 2016 הוא שיחק את ווסקז, בעיבוד המחודש לסרט "שבעת המופלאים".
התפקיד דרש ממנו ללמוד להשתמש בנשק, שלדעתו היה קשה, אם כי הצהיר: "היו לי שלפוחיות, אבל זה היה מצחיק."
בשנת 2017 שיחק בעיבוד של קנת בראנה לספר מאת אגאתה כריסטי, "רצח באוריינט אקספרס".
הוא גילם את בניאמינו מארקס, דמות שמקורה ברומן בשם אנטוניו פוסקארלי והותאמה במיוחד עבורו.
בשנת 2018 שיחק בתור גאלו במותחן הפעולה "סיקאריו: הנקמה" שביים הבמאי האיטלקי סטפאנו סולימה.
בהמשך השנה, שיחק בדרמת הפשע "אלמנות" אשר מבוססת על סדרה בריטית באותו שם משנת 1983. את הסרט ביים סטיב מקווין שגם כתב את התסריט בשיתוף עם גיליאן פלין.
בנוסף, שיחק ברימייק המקסיקני לסרט האיטלקי "זרים מושלמים" שבין היתר נכנס לשיאי העולם של גינס כסרט בעל מספר גרסאות הרימייק הגדול ביותר.
בשנת 2021 שיחק בסרט המוזיקלי המקסיקני "El rey de todo el mundo" לצדו של מנולו קרדונה.
באותה שנה לוהק לתפקיד ראשי של מיקי הולר (אנ') בסדרת הטלוויזיה "סנגור במבחן" המבוססת על הסרט באותו שם משנת 2011 והיא עלתה לאקרנים בנטפליקס -13 במאי 2022.
בשנת 2022 שיחק בסרט "איש ושמו אוטו" בכיכובו של טום הנקס.
באריו מקסיקו פרק: "You Aint Kickin Nothin" 2013 טאצ' האב אסטבן פרק: "Eye to Eye" Alguien Más גבריאל 5 פרקים 2014-2015 From Dusk Till Dawn: The Series נרסיסו מננדז 9 פרקים 2018 גוליית גבריאל אורטגה 6 פרקים2022-הווהסנגור במבחןמיקי האלר (אנ')תפקיד ראשי; 30 פרקים
מנואל גודוי אלוורז דה פאריה (בספרדית: Manuel Godoy y Álvarez de Faria; 12 במאי 1767 – 4 באוקטובר 1851) היה מדינאי ספרדי במהלך תקופת שלטונו של קרלוס הרביעי, מלך ספרד.
מדיניותו של מנואל בתפקיד מזכיר המדינה הספרדית הביאה לשיתוף פעולה בין ספרד לרפובליקה הצרפתית הראשונה ומאוחר יותר הקיסרות הצרפתית הראשונה ולמאבק נגד האימפריה הבריטית שגרר אחריו את קרב טרפלגר.
מדיניותו בשיתוף פעולה עם צרפת הרחיקה את ספרד מן מושבותיה באמריקה והיוותה גורם מכריע במלחמותם לעצמאות שהגיעו מספר שנים מאוחר יותר.
פועלו של מנואל הביא בסופו של דבר למשבר כלכלי קשה ותסיסה כלכלית שהביאה להתפטרותו של קרלוס הרביעי.
בנו ויורשו של קרלוס, פרננדו השביעי, מלך ספרד, הדיח את מנואל גודוי מתפקיד מזכיר המדינה.
בתגובה פלש הצבא הצרפתי (גרנד ארמה) תחת נפוליאון בונפרטה לספרד, הקים את ממלכת ספרד הנפוליאונית והביא לתחילתה של מלחמת חצי האי.
מורשתו הפוליטית של מנואל גודוי הביאה לקריסתה של האימפריה הספרדית.
מנואל גודולי נולד בקסטוארה, ב-12 במאי 1767. אביו, דון חוסה דה גודוי, היה ראש משפחת אצילים עתיקה מאוד אך ענייה באקסטרמדורה.
אמו, ששם נעוריה היה מריה אנטוניה אלווארז דה פאריה, השתייכה למשפחת אצילים פורטוגזית.
מנואל קיבל חינוך פרטי אך מבין הפשוטים בסוגי החינוך של האצולה הספרדית באותה העת.
בשנת 1784 הוא נכנס לקורפוס השומרים, גוף של אדונים שפעלו כשומריו האישיים של מלך ספרד.
אופיו ופועלו של מנואל, זיכו אותו בחסדה של מריה לואיסה מפארמה, אשתו של יורש העצר הספרדי, אשר התפעלה ממנואל.
כאשר קרלוס השלישי, מלך ספרד.
נפטר בשנת 1788, עלה בנו, קרלוס הרביעי, מלך ספרד לשלטון, בעוד בפועל הייתה לרעייתו, מריה לואיסה, השפעה רבה על פעילותו וקבלת החלטותיו.
הונו של גודוי עלה במהרה תחת הממשל החדש.
קרלוס הרביעי פיטר את מזכיר המדינה של אביו ובהצעת אשתו מינה לתפקיד את מנואל גודוי.
במהלך רוב שנות ה-90 של המאה ה-18 המלך קרלוס הונחה בפעילותו על ידי רעייתו ומזכירו מנואל, כאשר דה יורה נראו חלוקת הסמכויות בצורה אחרת, שמנואל הוא שר הכפוף למלך ורק מזכיר בתפקידו.
במובנים מסוימים המלך קרלוס התערב בפעילותו הפוליטית של מנואל, והאחרון לא הצליח להגיע בפועל למעמד של "משנה למלך", וכי לא תמיד יכול היה להבטיח את סילוקם של עמיתים שידע כי הם אויביו הפוליטיים.
הוא יכול היה לשלוט רק על ידי ציות למלכו.
לאורך כל פועלו בתפקיד מזכיר המדינה פעל מנואל כדי להעשיר את הונו האישי.
מנואל נהג לפעול תחת רצונו של המלך בשביל להשיג את תמיכתו.
על כן הוא הועלה במהירות בדרגות הצבא והועלה לדרגת גנרליסימו (איש הצבא הספרדי היחיד שהגיע לדרגה זאת מלבד פרנסיסקו פרנקו וחואן מאוסטריה).
במהלך המהפכה הצרפתית ספרד השתתפה עם הקואליציה האנטי-צרפתית הראשונה, אך תמיכתו האידאולוגית של מנואל עם רעיונות הנאורות של צרפת המהפכנית, והשפעתו על המלך קרלוס הרביעי, הביאו בסופו של דבר להסכם שלום וידידות בין ספרד לבין הרפובליקה הצרפתית הראשונה.
המדיניות הפרו-צרפתית הכניסה את ספרד למלחמה נגד האימפריה הבריטית, אשר בתגובה החלה במצור ימי שניתק את ספרד בחצי האי האיברי ממושבותיה באמריקה.
התמיכה הספרדית באידאולוגיה של צרפת המהפכנית גררה אחריה סדרת רפורמות על המושבות שקראו לסיום העבדות, חיזוק ההשפעה הספרדית על מושבותיה ועוד.
בתגובה החל רגש גובר לעצמאות ברחבי המושבות הספרדיות של ספרד החדשה, גרנדה החדשה, פרו ומלכות המשנה של ריו דה לה פלטה.
סכסוך עם הממשלה הצרפתית וחיכוכים פוליטיים פנימיים הביאו לירידתו של מנואל מתפקיד מזכיר המדינה בשנת 1798. הוא טען מאוחר יותר בספר זיכרונות שכתב כי לא פעל לשוב לתפקיד, אך חלופת מכתבים שנשלחו על ידו למלכה מראים שהוא התחנן בפניה להשיבו למעמד הפוליטי הגבוהה.
בשנת 1801 שב לתפקידו, ועד 1807 המשיך בתפקיד ופעל כדי להחליש את האופוזיציה הפוליטית להמשך פועלו מתוך חצר המלוכה הספרדית.
באפריל 1801 הגיעו חיילים צרפתים לגבולות ממלכת פורטוגל איתה היו במלחמה, וב-20 במאי הם קיבלו חיזוק על ידי כוחות ספרד בפיקודו של מנואל גודוי.
בקרב שהיה אסון עבור פורטוגל, כוחותיו של גודוי כבשו את העיירה אוליבנצה, סמוך לגבול ספרד.
לאחר ניצחונו, גודוי העביר הודעה לבית המלוכה הספרדי שימשיך לנוע בעבר ליסבון (עם המכתב ששלח היו גם תפוזים שקטף מהעיירה הכבושה, על כן נקראה המלחמה מלחמת התפוזים).
לאחר אוליבנצה, פורטוגל ניהלה משא ומתן על חוזה עם צרפת וספרד – שלום בדחוס (יוני 1801) – שהביא לסיום הפלישה.
פורטוגל הסכימה לסגור את נמליה לאוניות בריטיות, להותיר ויתורים מסחריים לצרפת, למסור את אוליבנזה לספרד וחלק ממדינת ברזיל לגיאנה הצרפתית ולשלם פיצויים.
מאבקו של מנואל נגד הבריטים הגיע להכרעה במהלך קרב טרפלגר, במסגרתו הצי המלכותי הבריטי השמיד את הצי הצרפתי והספרדי ופגע קשות ביכולת של ספרד להתקשר עם מושבותיה באמריקה ובאוקיינוס השקט.
תמיכתו של מנואל ברפורמות הנאורות בצרפת הביאו לתסיסה אזרחית פנימית ולהתנגדות רבה להמשך כהונתו בתפקיד מזכיר המדינה.
עם עלייתו לשלטון של פרננדו השביעי, מלך ספרד פנה כל חצר המלוכה נגד מנואל, כולל המלך החדש.
ב-17 במרץ 1808 התקוממות עממית הביאה לבריחתו של מנואל ממדריד ולסיום התמיכה הספרדית בקיסרות הצרפתית הראשונה.
בתגובה פלש נפוליאון בונפרטה, קיסר הצרפתים, לתוך ספרד בראש צבאו והקים את ממלכת ספרד הנפוליאונית; מדינת חסות צרפתית.
מחתרת ספרדית פנתה לתמוך בקואליציה האנטי-צרפתית והחלה במאבק ממושך נגד הצרפתים .
כשגורש ברעב ובצמא הוא הוכר ונעצר.
בהוראתו של פרננדו השביעי הוא הוחזק בכלא, עד אשר כבש נפוליאון את ספרד ודרש לשלוח אותו לבאיון.
בבאיון נכחו באותה העת קרלוס הרביעי ומריה לואיסה, איתם נשאר עד לפטירתו של קרלוס ברומא, מדינת האפיפיור בשנת 1819. שאר חייו של גודוי עברו בעוני ובאפליה.
לאחר מותו של פרננדו השביעי, בשנת 1833, חזר למדריד, וניסה להבטיח את השבת רכושו שהוחרם בשנת 1808. חלק מרכוש זה הוחזק זמנית בידי גורמים מדיניים, שהעניקו אותו בתמורה לידי ארתור ולסלי, הדוכס הראשון מוולינגטון.
מנואל נכשל ושב לצרפת, במהלך שנותיו האחרונות חי על פנסיה קטנה שהעניק לו לואי פיליפ, מלך הצרפתים.
הוא נפטר בפריז, הרפובליקה הצרפתית השנייה ב-4 באוקטובר 1851.
כמועדף מפני המלוכה, גודוי הצליח לאחוז זמן רב בשלטון בפועל בספרד.
לקראת סוף ימיו בתפקיד מזכיר המדינה הוא נתמך על ידי המלך קרלוס ולא על ידי מריה לואיסה.
יצא לאימוץ מדיניות שנוטה נגד צרפת המהפכנית, כדי לרצות את המלך.
כשהמלחמה בצרפת הוכיחה רק הרס, הוא השלים את שלום בזל, והוכתר בתואר לנסיך השלום על שירותיו.
בהמשך הוא עזר למלחמה עם בריטניה, והאסונות שבאו בעקבותיה רק קירבו אותו למלך.
לאורך כל מלכותו, קרלוס הרביעי פעל בשביל לשמור על מעמדו של מנואל.
המלך סידר לו נישואים עם מריה תרזה לבית בורבון.
גודוי, בזיכרונותיו, טוען כי עשה רבות למען החקלאות והתעשייה הספרדית, אך היה בעל השפעה מעטה על הצבא הספרדי, מה שאפשר את קריסתו במהלך מלחמת חצי האי.
מדיניות ממשלתו הייתה הרסנית מבחינה כלכלית.
בחייו הפרטיים הוא לא היה אדם ראוותני.
רעיונות הנאורות שהנהיג הביאו לקמפיין פוליטי נגד המשך פעילותו של מוסד האינקוויזיציה הספרדית.
מָנוּאֵל דֶּה אוֹלִיבֵירָה גוֹמֶשׁ דַּה קוֹשְׁטָה (בפורטוגזית: Manuel de Oliveira Gomes da Costa; 14 בינואר 1863 – 17 בדצמבר 1929) היה קצין חיל פרשים בשורות הכוחות המזוינים של פורטוגל, פוליטיקאי בתקופת הדיקטטורה הלאומית ואיש מפתח באירועי מהפכת ה-28 במאי בפורטוגל.
גומש היה בעל קריירה יוצאת דופן בשירותו ברחבי מושבות האימפריה הפורטוגזית ובחזית המערבית במלחמת העולם הראשונה.
הוא הודח מהנשיאות בהפיכה צבאית פנימית והוחלף באנטוניו אושקר קרמונה.
גומש דה קושטה נולד ב-1863 בליסבון, ממלכת פורטוגל, והתקדם, כאביו, לקריירה צבאית.
אביו היה קצין צעיר בשורות הצבא הפורטוגזי שבמקורו היה בן למשפחת חקלאים ענייה.
גומש דה קושטה הפך לקצין בחיל הפרשים הפורטוגזי ושירת בהודו הפורטוגזית, מוזמביק, אנגולה וסאו טומה ופרינסיפה לאורך קריירה צבאית עשירה.
במסגרת מעורבותה של פורטוגל במלחמת העולם הראשונה פיקד על הדיוויזיה הרגלית הראשונה של חיל המשלוח הפורטוגזי אל החזית המערבית.
מרחץ הדמים בפלנדריה הוביל לחיזוק יוקרתו הלאומית אשר במקור נתמכה בידי הממשלה של הרפובליקה הראשונה שניסתה להשיג יוקרה ותמיכה אזרחית.
כמו כמעט כל הקצינים ששירתו במושבות האפריקאיות, לא הייתה לו אלא מעט אהדה למשטר הרפובליקני - ובאופן אופייני לו - לא הסתיר את אמונתו שלולא היה בשלטון לא הייתה מהפכת אוקטובר בפורטוגל (המהפכה הרפובליקנית שסיימה את המונרכיה) יוצאת לפועל.
על אף התנגדותו למשטר זה גומש דה קושטה לא התפטר עם הקמת הרפובליקה, שמצידה הייתה צריכה להתפשר עם פקידים יוקרתיים אלה אשר היו בעלי תמיכה נרחבת בתוך חוגי הצבא.
בתחילת שנות ה-20 של המאה ה-20, שמו של גומש דה קושטה לפתע נקשר לקנוניות שונות שהופנו נגד המשטר הרפובליקני.
עקב יוקרתו גומש דה קושטה לא פוטר אלא רק הועבר למוצב מרוחק מהבירה כמפקח צבאי.
גומש דה קושטה הצטרף למפלגה הרפובליקנית הרדיקלית, בראשותו של פרנסישקו דה קוניה ליאל, אשר עמדה באופוזיציה למפלגה הרפובליקנית הפורטוגזית השלטת.
ברגע האחרון הצליח גומש דה קושטה לשוב לליסבון בעת פריצתה של מהפכת ה-28 במאי 1926 שהביאה לסיומו של המשטר הרפובליקני.
בראש יחידת פרשים נכנס גומש דה קושטה לתוך העיר והסדיר את השקט העירוני המחודש ככה ששום הפיכת-נגד דמוקרטית לא תערער את יציבות החונטה הצבאית.
ב-19 ביוני 1926, פחות מחודש מאז המהפכה, גומש דה קושטה, דרך קשריו בממשל הפנימי של החונטה, הוביל להדחת הנשיא ז'וזה מנדש קבסאדש ומונה במקומו לנשיא פורטוגל ולראש הממשלה.
גומש דה קושטה לא היה מסוגל לשמר את הסדר השלטוני המעורער בין הקצינים בתוך החונטה והודח זמן קצר לאחר מינויו לנשיא בידי הפיכה פנימית בתוך המעגל השלטוני הפנימי של החונטה.
מנהיג ההפיכה הפנימית, אושקר קרמונה, מונה לנשיא פורטוגל החדש במקומו.
גם לאחר הדחתו, שמר גומש דה קושטה על יוקרתו העממית.
במקור, עקב יוקרתו, הוצע לגומש דה קושטה לרדת ממשרת ראש הממשלה אך לשמור על המשרה הסמלית של נשיא פורטוגל, הצעה לה הוא סירב.
בכדי להימנע מהתגבשות אופוזיציה לדיקטטורה הלאומית מסביב לגומש דה קושטה, קרמונה הורה על הגלייתו אל האיים האזוריים.
לצד הגלייתו, קרמונה הורה גם על העלאת דרגתו של גומש דה קושטה למרשל.
לאחר ייצוב המשטר אפשר קרמונה את שיבתו של גומש דה קושטה לפורטוגל עצמה וזה האחרון אכן שב בספטמבר 1927. קרמונה הורה על השבתו של גומש דה קושטה בכדי למנוע את מותו בגלות באיים כ"קדוש מעונה".
לאחר שיבתו סיים את פעילותו הצבאית והפוליטית ויצא לגמלאות.
גומש דה קושטה ניהל התקשרות מכתבים קרובה עם שר האוצר החדש של קרמונה ולימים מי שלקח את השלטון הפורטוגזי לידיו, אנטוניו דה אוליביירה סלזאר.
לדבריו של סלזאר אשר שמר עם גומש דה קושטה על קשר הדוק, האחרון נפטר עני ומאוכזב ב-1929 מהעובדה שלא הצליח להסדיר שלטון יציב עבור פורטוגל ולשמר את שלטונו.
מנואל טום ביהר (בתאית: มานูเอล ทอม เบียรห์; נולד ב-17 בספטמבר 1993 בהרנברג שבגרמניה) הוא כדורגלן תאילנדי יליד גרמניה המשחק בעמדת הבלם בקבוצת בנגקוק יונייטד מליגת העל התאילנדית ובנבחרת תאילנד.
ביהר נולד בגרמניה לאב גרמני ולאם תאילנדית.
ביהר גדל במחלקת הנוער של שטוטגרט.
הוא החל את הקריירה המקצוענית שלו בנירנברג מהבונדסליגה השנייה, ולאחר מכן עבר לשטוטגרטר קיקרס מהליגה הגרמנית השלישית.
ב-4 ביולי 2016 חתם ביהר בבנגקוק יונייטד מליגת העל התאילנדית.
ב-8 באוקטובר 2017 ערך ביהר את הופעת הבכורה שלו בנבחרת תאילנד, בניצחון 1-0 על נבחרת קניה במשחק ידידות.
מנואל אוגרטה ריביירו (בספרדית: Manuel Ugarte Ribeiro; נולד ב-11 באפריל 2001) הוא כדורגלן אורוגוואי המשחק בעמדת הקשר במנצ'סטר יונייטד ובנבחרת אורוגוואי.
אוגרטה נולד במונטווידאו בירת אורוגוואי, והחל את קריירת הכדורגל שלו בשורות מחלקת הנוער של המועדון המקומי סיטי פארק, לפני שהצטרף למערך הנוער של סנסרו אתלטיקו פניקס.
הוא עלה לקבוצה הבוגרת כבר בגיל 15, וערך את הופעת הבכורה שלו ב-4 בדצמבר 2016, בניצחון 4–1 על דאנוביו.
בכך, הוא הפך לשחקן הצעיר ביותר במאה ה-21 בליגת העל באורוגוואי (בגיל 15 שנים ו-233 ימים).
בתחילה שיחק אוגרטה כחלוץ, לפני שהוסב לעמדת הקשר.
אוגרטה מונה לקפטן הקבוצה בגיל 18 והבקיע את שערו הראשון ב-10 במרץ 2019 בניצחון 0–2 נגד ראסינג קלוב דה מונטבידאו.
ב-29 בדצמבר 2020 חתם על חוזה לחמש שנים בפמליקאו הפורטוגלית תמורת תשלום של שלושה מיליון יורו עבור 80% מהזכויות שלו.
הוא ערך את הופעת הבכורה שלו בליגת העל הפורטוגלית ב-17 בינואר 2021, בניצחון 0–2 על ק.ד.
ב-21 בפברואר הוא הבקיע את שערו הראשון עבור הקבוצה בניצחון 0–1 על ריו אבה.
ב-9 באוגוסט 2021 חתם על חוזה לחמש שנים בספורטינג ליסבון, תמורת תשלום של 6.5 מיליון יורו עבור מחצית מזכויותיו.
ב-14 באוגוסט ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה, בניצחון 1–2 על ספורטינג בראגה בליגה הפורטוגלית.
ב-7 ביולי 2023 חתם לחמש שנים בפריז סן-ז'רמן, שהפעילה את סעיף השחרור שלו ושילמה 60 מיליון אירו לספורטינג ליסבון.
הוא ערך את הופעת הבכורה שלו ב-0-0 מול לוריאן ב-12 באוגוסט.
ב-30 באוגוסט 2024 חתם לחמש שנים במנצ'סטר יונייטד, ששילמה תמורתו כ-50 מילון אירו לפריז סן-ז'רמן.
ב-5 במרץ 2021, אוגרטה זומן לראשונה לסגל הנבחרת הבוגרת לקראת משחקי מוקדמות מונדיאל 2022 נגד ארגנטינה ובוליביה.
בשל דחיית המשחקים, הוא ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת ב-5 בספטמבר 2021 בניצחון 4–2 נגד בוליביה.
מנואל מאמה סמבה באלדה (בפורטוגזית: Manuel Mama Samba Baldé; נולד ב-14 בנובמבר 2002 באלבופיירה שבפורטוגל) הוא כדורגלן פורטוגזי שמוצאו מגינאה ביסאו המשחק בעמדת השוער בקבוצת פנאפייל מהליגה הפורטוגלית השנייה ובנבחרת גינאה ביסאו.
באלדה גדל במחלקות הנוער של אימורטל, בנפיקה ליסבון ואווש.
בין השנים 2020–2023 שימש כשוער גיבוי בוויזלה במסגרת ליגת העל הפורטוגלית והליגה הפורטוגלית השנייה.
ב-3 ביולי 2023 חתם באלדה על חוזה לשלוש שנים בפנאפייל מהליגה הפורטוגלית השנייה.
באלדה נכלל בסגל נבחרת גינאה ביסאו לטורניר גביע אפריקה לאומות 2021 בשנת 2022. ב-23 במרץ 2022 ערך באלדה את הופעת הבכורה שלו בנבחרת גינאה ביסאו, בניצחון 3-0 על נבחרת גינאה המשוונית במשחק ידידות.
מנואל בנסון הדילזיו (בפורטוגזית ובהולנדית: Manuel Benson Hedilazio; נולד ב-28 במרץ 1997 בלוקרן שבבלגיה) הוא כדורגלן אנגולי-בלגי המשחק בעמדת הקיצוני במכבי חיפה מליגת העל ובנבחרת אנגולה.
בנסון נולד בעיר לוקרן שבבלגיה וגדל במחלקות הנוער של לוקרן, אנדרלכט ולירסה.
ב-19 באפריל 2014 ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה הבוגרת של לירסה, בהפסד 2-0 לאוסטנדה במסגרת ליגת העל הבלגית.
בתום עונת ירד עם המועדון לליגה השנייה.
בסך הכל ערך 68 הופעות ליגה במדי המועדון, בהן הבקיע תשעה שערים.
ב-1 ביולי 2017 חתם בנסון בראסינג גנק מליגת העל הבלגית.
ב-18 באוגוסט 2018 הושאל למוסקרון.
ב-2 בספטמבר 2019 חתם ברויאל אנטוורפן.
ב-26 בינואר 2021 הושאל לזוולה מליגת העל ההולנדית.
ב-4 באוגוסט 2022 חתם בנסון על חוזה לארבע שנים בברנלי מהפוטבול ליג צ'מפיונשיפ.
ב-6 באוגוסט ערך את הופעת הבכורה שלו במועדון, בתיקו 1-1 נגד לוטון טאון במסגרת המחזור השני בליגה לעונת 2022/2023. ב-17 בספטמבר הבקיע את שער הבכורה שלו במועדון, בניצחון 2-1 על בריסטול סיטי במסגרת המחזור ה-11 בליגה.
הוא ערך 33 הופעות ליגה והבקיע 11 שערים בעונה זו, בסיומה העפילה ברנלי לפרמייר ליג.
ב-11 באוגוסט 2023 ערך את הופעת הבכורה שלו בפרמייר ליג, בהפסד 3-0 למנצ'סטר סיטי במסגרת המחזור הראשון לעונת 2023/2024. בנסון ערך שמונה הופעות ליגה בעונה זו, ובסיומה ירדה חזרה ברנלי לפוטבול ליג צ'מפיונשיפ, אך חזרה לפרמייר ליג בעונה שלאחר מכן.
ב-2 בספטמבר 2025 הושאל לסוונזי סיטי מהפוטבול ליג צ'מפיונשיפ למשך עונת 2025/2026.
ב-29 בינואר 2026 חתם בנסון במכבי חיפה מליגת העל לשנה וחצי עם אופציה לשנה נוספת.
בנסון ייצג את בלגיה בנבחרות הצעירות, ב-2024 החליט לעבור לייצג את אנגולה, מולדת אביו.
ב-7 ביוני 2024 ערך בנסון את הופעת הבכורה שלו בנבחרת אנגולה, בניצחון 1-0 על נבחרת אסוואטיני במסגרת מוקדמות מונדיאל 2026.
הוא נכלל בסגל הנבחרת לטורניר גביע אפריקה לאומות 2025, וערך שתי הופעות בטורניר.
בנסון נולד בבלגיה לאב אנגולי ולאם בלגית.
מנואל השני היה בנם של הקיסר יוחנן החמישי פלאיולוגוס (מלך בשתי תקופות: 1341–1376, 1379–1391) ואשתו האלנה קנטקוזנוס.
מצד אמו היה מנואל נכד לקיסר יוחנן השישי קנטקוזנוס (1347–1354) ואשתו, אירן אסאנינא.
לאחר שקיבל תואר אצולה מאביו, יצא מנואל בשליחות האימפריה לאירופה, על מנת לגייס תמיכה צבאית, ב-1365 וב-1370. בשנת 1369 מונה למושל סלוניקי.
אחיו הגדול, אנדרוניקוס הרביעי, נכשל בניסיונו להדיח את אביהם, יוחנן החמישי, ב-1373 וכתוצאה הוכרז מנואל כיורשו של אביו וכקיסר במשותף עם אביו (בחלוקת השלטון שהייתה נהוגה באימפריה הביזנטית).
בין השנים 1376 ל-1379 ופעם נוספת ב-1390 הודחו השניים על ידי אנדרוניקוס הרביעי ובנו יוחנן השביעי, אבל מנואל הביס את אחיינו בעזרת הצי של ונציה ב-1390. יוחנן הצליח לחזור לשלטון, אך מנואל נאלץ ללכת לחצרו של באיזיט הראשון כבן ערובה.
בשבי נאלץ מנואל להשתתף במסע נגד העיר הביזנטית האחרונה, פילדלפיה, באנטוליה.
מנואל שמע על מות אביו בפברואר 1391 וברח מהשבי לקונסטנטינופול, כדי למנוע את עליית יוחנן השביעי לכס.
היחסים בין מנואל לבין יוחנן השביעי השתפרו, אך הסולטאן באיזיט הראשון הטיל מצור על העיר בין השנים 1394 ל-1402. אחרי חמש שנים של מצור, הותיר מנואל השני את העיר בידיו של יוחנן השביעי ויצא לאירופה, לגייס תמיכה באימפריה הביזנטית בקרב בתי המלוכה באירופה.
מסע צלב שניהל זיגמונד, קיסר האימפריה הרומית הקדושה, נכשל ליד העיר ניקופול ב-25 בספטמבר 1396; אך העות'מאנים התמודדו באותה תקופה - לרווחתו של מנואל - עם פלישתו של טימור לנג לאסיה הקטנה ב-1400, שם החריב שתי ערים.
לאחר כיבוש סוריה ובגדאד, חזר טימור לנג לאנטוליה, ובקיץ 1402 ניצח בקרב אנקרה.
לאחר נפילת הסולטאן בשבי פרצה מלחמה בין צאצאי ביאזיט הראשון.
מנואל השני תמך במהמט הראשון (1402–1421) שלא ניסה לכבוש את קונסטנטינופול.
מנואל השני ויוחנן השביעי הצליחו להחזיר ערים על חוף ים השיש.
מנואל בנה קיר מגן במצר קורינתוס כדי למנוע את חדירת העות'מאנים לפלופונסוס, שם נמצאה הפרובינציה החשובה – מוראה.
מנואל השני טעה ולא תמך במועמד הנכון, מורט השני (1421–1451) וכתוצאה הייתה הבירה נצורה פעם נוספת, והעות'מאנים נסוגו רק לאחר הסכם לשלם להם תשורה שנתית.
בשנותיו האחרונות העביר מנואל השני את רוב הסמכויות לבנו, יוחנן השמיני.
יוחנן השמיני, שהיה לקיסר האימפריה הביזנטית
תאודור השני, הדספוט של מוראה
קונסטנטינוס האחד עשר, הקיסר האחרון של האימפריה הביזנטית
המחלוקת שעורר האפיפיור בנדיקטוס השישה עשר בעניין מנואל השני
ב-12 בספטמבר 2006 נשא האפיפיור בנדיקטוס השישה עשר נאום שבו ציטט מדיאלוג שהתרחש לכאורה ב-1391 בין מנואל השני לבין משכיל פרסי.
נטען כי בדיאלוג אמר הקיסר כי "הראה לי את הדברים החדשים שהביא מוחמד לעולם, ותמצא רק רשע וחוסר אנושיות, כמו המצווה להפיץ את דתו בכוח החרב".
מוסלמים רבים נפגעו ממה שנראה כזלזול בנביא מוחמד מצד האפיפיור, ונפוצו גם תגובות אלימות.
בספרו, מוסיף מנואל השני ואומר כי "אלוהים אינו מסופק ממראה הדם - והתנהגות לא שקולה מנוגדת לטבע האל.
אמונה נולדת מן הנשמה, לא מן הגוף.
מי שמנהיג אדם לאמונה, צריך להיות מסוגל לדבר היטב ולשכנע כיאות, בלי איומים ואלימות...
על מנת לשכנע נפש שקולה, לא צריך זרוע חזקה, או נשק מסוג כלשהו, או אמצעים אחרים בהם מאיימים על האדם במוות".
מנואל דה פאיה אי מתיאו (בספרדית: Manuel de Falla y Matheu; 23 בנובמבר 1876 – 14 בנובמבר 1946) היה מלחין ספרדי, מחשובי המלחינים בספרד במאה העשרים.
בשנים 1897–1899 החל ללמוד מוזיקה בקונסרבטוריון של מדריד
(שנקרא באותו זמן "בית הספר הלאומי למוזיקה ולדקלום") פסנתר אצל חוזה טראגו, אחד מתלמידיו של שופן.
בשנים 1902–1904 למד קומפוזיציה אצל פליפה פדרל.
פדרל כיוון אותו להתעניין במוזיקה ספרדית מקורית, בפרט פלמנקו אנדלוסי (בייחוד קאנטה חונדו), שאת השפעתו הברורה אפשר למצוא ביצירותיו.
בין הקטעים המוקדמים שכתב יש כמה סרסואלות, אבל יצירתו החשובה הראשונה הייתה אופרה במערכה אחת, "לה וידה ברווה" (La vida breve, "החיים הקצרים", שנכתבה בשנת 1905, אם כי עובדה ושונתה לפני הצגת הבכורה שלה בשנת 1913).
את השנים בין 1907 ל-1914 עשה בפריז, שם פגש מספר מלחינים שהשפיעו על סגנונו, בין היתר האימפרסיוניסטים מוריס ראוול, קלוד דביסי ופול דיקא.
הוא לא הרבה לכתוב, מכל מקום, עד לשובו למדריד בראשית מלחמת העולם הראשונה.
במדריד חיבר אחדות מיצירות המוכרות ביותר, ביניהן:
הנוקטורן לפסנתר ותזמורת ,Noches en los jardines de España ,"לילות בגני ספרד", 1916.
הבלט El amor brujo, "האהבה המכשפת", 1915, הכולל את "מחול האש", יצירה מוכרת מאוד ומצוטטת.
הבלט El corregidor y la molinera, "השופט ואשת הטוחן", שהיה, לאחר עיבוד, ל-El sombrero de tres picos "הכובע משולש הפינות", 1917, והועלה בהפקתו של סרגיי דיאגילב, עם תפאורות בעיצוב פבלו פיקאסו.
משנת 1921 עד 1939 חי מנואל דה פאיה בגרנדה, שם כתב את אופרת הבובות El retablo de maese Pedro, "הצגת הבובות של מר פדרו"(1923), בה שילב נושאים מאת גספר סנס, מחשובי מלחיני הברוק בספרד וקונצ'רטו לצ'מבלו והרכב קאמרי (1926).
ביצירות אלה השפעת הפולקלור הספרדי ניכרת קצת פחות, ובולט יותר נאו-קלאסיציזם בנוסח סטרווינסקי.
בגרנדה החל גם לעבוד על קנטטה תזמורתית רבת-ממדים בשם L'Atlàntida, "אטלנטיס", המבוססת על טקסט קאטלוני של חאסינט ורדאגר (Jacint Verdaguer), שבה ראה את החשובה ביצירותיו.
הטקסט מציג תיאור מיתולוגי של היווצרות האוקיינוס האטלנטי בעקבות שקיעתה של אטלנטיס, היפרדות ספרד מאמריקה הלטינית עקב כך, וגילוי אמריקה על ידי הספרדים, שהביא לאיחוד מחודש של מה שלא היה אמור להיפרד מלכתחילה.
דה פאיה המשיך לעבוד על הקנטטה אחרי שהיגר לארגנטינה בשנת 1939. תזמור היצירה לא הסתיים במועד מותו והושלם לאחר מכן על ידי ארנסטו הלפטר.
דה פאיה ניסה אך לא הצליח למנוע את רצח חברו הקרוב, המשורר פדריקו גארסיה לורקה בשנת 1936.
לאחר ניצחון פרנקו במלחמת האזרחים הספרדית, עזב דה פאיה את ספרד ועבר לארגנטינה.
הוא מת באלטה גרסיה, במחוז הארגטינאי קורדובה.
בשנת 1947 הוחזרו שרידיו לספרד ונקברו בקתדרלה בקדיס.
"הצגת הבובות של מר פדרו" (אופרת בובות)
"לילות בגני ספרד" לפסנתר ותזמורת
Danza de La Vida Breve- ריקוד מתוך "החיים הקצרים"
מנואל דוס רייס משאדו (בפורטוגזית: Manuel dos Reis Machado; 23 בנובמבר 1899 – 15 בפברואר 1974), המוכר בתור מסטרה בימבה (Mestre Bimba), היה מאסטר קפוארה ברזילאי, מייסד סגנון קפוארה רג'יונל, מחשובי המאסטרים בקפוארה.
מנואל דוס רייס משאדו נולד בסלבדור בבאהיה, ברזיל, והיה הצעיר מבין 25 ילדים.
את הכינוי "בימבה" קיבל בעקבות התערבות של אימו והמיילדת האם התינוק שזה עתה נולד הוא בן או בת.
"בימבה" בסלנג הברזילאי הוא איבר המין הגברי.
תחילת דרכו של משאדו באמנויות הלחימה הייתה אצל אביו.
האב לימד את בנו באטוקי, שהיא אמנות לחימה פשוטה יחסית המורכבת מבעיטות ברגליים (דמוי באנדות – טיטוא רגליים), וניסיון להוציא את היריב משיווי משקל.
בשנת 1892, נשיא ברזיל דאודורו דה פונסקה, חוקק חוק פדרלי שבו הוצאה הקפוארה אל מחוץ לחוק.
בפועל החוק אסר על אימון קפוארה או שימוש בה, והטיל עונשים חמורים, שישה חודשי מאסר, על אלו שנתפסו עוסקים באומנות האסורה.
הקפוארה המשיכה להתקיים בשכבות החלשות.
משחקי קפוארה ואימונים נערכו אחרי העבודה, בחגים ובכל השעות הפנויות, אך לא באולמות מסודרים ובשעות קבועות, אלא ברחוב.
המתאמנים החליפו את מקומות ושעות האימון לעיתים תכופות כדי לא ליפול לידי המשטרה.
אך בכל זאת, לא פעם אירעו מהומות עקב הגעת משטרה למקום האימון.
מנואל שיחק בהודות הרחוב (מעגלי לחימה), אך ללא אימון הדבר לא היה קל.
מנואל החל ללמוד קפוארה בגיל שתים עשרה בבאהיה אצל נווט ממוצא אפריקאי בשם בנטיניו (Bentinho) אשר למד קפוארה בסנזלות (סנזלות זה מגורי העבדים) עם העבדים.
באותה תקופה לא היו קבוצות קפוארה, ואם מישהו רצה ללמוד קפוארה, היה עליו למצוא לעצמו מורה שירצה ללמדו, ולהפוך למעין מתלמד של מורהו.
בצעירותו עבד בעבודות שונות – נגר, כורה פחם וסוור – עד שהקדיש את חייו לקפוארה.
תורת האימון של מסטרה בימבה, הקרויה קפוארה רגיונל, כוללת בתוכה ארבעה חלקים.
כושר פיזי, טכניקה, טקטיקה ורוח.
מסטרה בימבה החל להכניס את הראשון, השני והרביעי.
כושר פיזי – מסטרה בימבה רצה להביא את הקפואריסטים לשיאים חדשים.
על ידי אימונים אינטנסיביים הרבה יותר, אשר כללו תרגילי כוח וגמישות שונים תרם לפיתוח הגוף והכושר של הקפואריסט ובעצם הגדיל את הפוטנציאל של הקפואריסט.
טכניקה – על ידי אימונים סיסטמיים הרבה יותר ומקצועיים הרבה יותר, פיתח מסטרה בימבה אצל תלמידיו טכניקה טובה הרבה יותר – כלומר מימוש הפוטנציאל שיצר אצלם.
הייצוג בפועל של האימונים הסיסטמטיים הוא שמונה הסיקוונציות המפורסמות של בימבה.
בימבה גם פיתח שיטת אימון על ידי הטלות במטרה ללמד את הקפואריסט ליפול בצורה נכונה.
בנוסף שאף מסטרה בימבה לחדש את הקפוארה עצמה אשר לימים תקרא קפוארה רג'יונאל (Capoeira Regional – קפוארה אזורית).
מסטרה בימבה הכניס לסגנון החדש תנועות שונות מבאטוקי, קראטה, ג'ו ג'וטסו ואגרוף, מה שהפך את אמנות הלחימה להרבה יותר תקיפה, יעילה ואתלטית.
מסטרה בימבה האמין בשינוי, פיתוח ושיפור הקפוארה.
רוח – הסיפור מספר שמסטרה בימבה ראה שתלמידיו עצלים.
הוא ראה שתלמידיו לא כל כך משקיעים באימוני הכוח שיצר עבורם, אלא מעדיפים לשחק כל היום בהודות שונות ברחוב.
מסטרה בימבה לימד את אחד מהם סלטה.
ראו כל חבריו איך הוא עושה סלטה, התלהבו מכך, והתחילו להתאמן גם.
שאר התלמידים לא ויתרו, וכל אחד מהם עשה אותו יום לפחות מאה סלטות.
למחרת התעוררו כולם עם שרירי בטן תפוסים.
אך למרות הכול לא ויתרו והמשיכו להתאמן.
מסטרה בימבה בחן את תלמידיו והיה מרוצה.
כל אחד מהם שהצליח לבצע את התרגיל, פיתח תוך כדי האימון שרירי בטן בהתאם לכך.
מעבר לשיפור הקפוארה מבחינת אימונים וטכניקה, ניסה בימבה גם לשנות את מעמד הקפוארה – ניסה למסדה, כלומר לקבל הכרה על ידי השלטונות אשר בשל שימוש לרעה בקפוארה, אסרו על האימון והשימוש בה.
הקפוארה משכה את תשומת לב השלטון, והמושל החליט שהוא רוצה לראות במו עיניו מהי אותה קפוארה.
זימן המושל את הקפואריסט המסוכן ביותר אשר היה מוכר באותה תקופה – הוא מסטרה בימבה, לו היה עוד כינוי, בימבה שלוש המכות (Bimba Três Pancadas) כיוון שלא היה לוחם אשר הצליח לספוג ממנו יותר משלוש מכות.
בהופעה הרשים מסטרה בימבה עם קפואריסטים נוספים את המושל, Juracy Magalhães.
מסטרה בימבה הצליח סוף סוף לשכנע את הרשויות לאשר בחוק את אמנות הלחימה בעלת הערך התרבותי "קפוארה".
בשנת 1932 נפתח בית הספר האזורי של באהיה ברזיל לקפוארה (Luta Bahina Regional) בהדרכת מסטרה בימבה – הוא בית הספר הרשמי הראשון לקפוארה.
אך מיסוד הקפוארה לא הסתיים כאן.
גם לאחר שהוסר האיסור לעסוק בקפוארה, והקפוארה הוכרה בחוק, המעמד העליון עדיין לא קיבל את אמנות הלחימה הזו בסבר פנים יפות.
מסטרה בימבה רצה קשרים טובים עם בני המעמד הגבוה, וכל מקורבי השלטון, בידיעה שהדרך להשאיר את הקפוארה חיה, נושמת, ללא צורך להתגונן כל הזמן היא קרבה למוקדי הכוח.
זאת השיג על ידי הצבת תנאים חדשים לקפואריסטים הלומדים בבית ספרו.
הוא הכריח אותם לקבל נימוסים, ללבוש בגדים לבנים ונקיים, ולהראות מכובדים יותר.
הוא אף הרחיק לכת ודרש רמת מוסריות מסוימת על מנת להיות תלמיד שלו.
מסטרה בימבה הוסיף את החגורות (חבלים, Cordao) לקפוארה, על מנת שתראה מסודרת יותר.
החגורות מזכירות דרגות צבא, ובכלל מסמלות היררכיה, מה שהתאים למשטר הריכוזי של אותה תקופה (שלטון ז'טוליו ורגאס בין השנים 1930–1954).
אט אט החלו זורמים בני המעמד הגבוה לשיעורים של מסטרה בימבה.
הוא לא הסתפק בזאת, ואף החל לאמן את הכוחות המיוחדים של המשטרה, על מנת להתקרב עוד למוקדי הכוח.
כך הבטיח לעצמו את מקום הקפוארה בצד הנכון של החוק.
השנים האחרונות ומורשתו של מסטרה בימבה
למרות הצלחתו הכבירה, ועל אף שתלמידים שלו הופיעו באזורים נרחבים של ברזיל, בימבה לא קיבל את הסיוע המתאים משלטונות באהיה.
הוא זעם על חוסר העזרה מצד מוסדות השלטון, ובהזמנת תלמיד עבר לגויאניה (Goiana) שליד ברזיליה (עיר הבירה).
בפברואר 1974 נפטר מסטרה בימבה, אך דרכו בקפוארה ממשיכה בלעדיו במרבית בתי הספר לקפוארה בעולם.
מנואל הראשון (פורטוגזית: Manuel - "מנואל"; 31 במאי 1469 – 13 בדצמבר 1521) היה מלך פורטוגל בין 1495 ל-1521 משושלת בית אביש (ענף של בית קאפה-בורגונדי הצרפתי).
בתקופתו הוטבלו בכפייה לנצרות יהודי פורטוגל.
זכה לכינוי "בר המזל", הן בזכות מקריות הנסיבות שהביאו להכתרתו, והן בשל גילוי ברזיל וגילוי הדרך הימית להודו, בידי ספניו.
היה למלך הראשון בפורטוגל שנשא, בברכת האפיפיור, את התואר "בברכת האל, מלך פורטוגל ואלגָרוֶש, הים משני צדי אפריקה, אדון גִינֶאָה והכיבוש, השיט והמסחר באתיופיה, ערב, פרס והודו"
מנואל היה בנם של פרננדו, דוכס ויזאו, בנו של המלך דוארטה, וביאטריש מפורטוגל, דוכסית ויזאו, נכדתו של המלך ז'ואאו הראשון.
לאחר מות דודנו, ז'ואאו השני, ב-1495, ירש מנואל את כסאו.
מנואל לא היה הבחירה הראשונה של ז'ואאו כיורש לכתר הפורטוגזי.
תקופת שלטונו של ז'ואאו השני התאפיינה בתככנות אלימה בחצר הפורטוגזית (בין היתר, הוציא המלך להורג את אחיו של מנואל, דיוגו, הדוכס מויזאו).
ז'ואאו העדיף, מטבע הדברים, להעביר את כס המלוכה לבנו, דום אפונסו, אך זה נהרג ב-1491 בנפילה מסוסו; בחירתו השנייה, בז'ורז'ה, דוכס קוימברה (שהיה בנו הבלתי חוקי), אף היא לא צלחה.
חלק מהכרוניסטים של המאה ה-16 כינו את מנואל בשל כך "מנואל בר המזל".
ב-1497 נישא מנואל לאיזבלה מאראגון, מלכת פורטוגל, בתם של פרננדו השני, מלך אראגון ואיזבלה הראשונה, מלכת קסטיליה.
פרננדו ואיזבלה, שהורו על גירוש ספרד, התנו את נישואי בתם בגירוש היהודים מפורטוגל.
וכך, לקראת הנישואים, אולצו כל יהודי פורטוגל להתנצר או לעזוב את המדינה.
איזבלה מתה ב-1498, בעת שילדה את בנם מיגל (שנפטר שנתיים לאחר מכן), וב-1500 נישא מנואל לאחותה, מריה מאראגון, מלכת פורטוגל.
מריה ילדה לבעלה עשרה ילדים, בהם ז'ואאו השלישי, מלך פורטוגל, שירש את הכתר אחרי אביו.
לאחר מותה של מריה ב-1517 נישא מנואל בשלישית לאלאונורה מאוסטריה (בתה של אחותן של איזבלה ומריה, חואנה, מלכת קסטיליה), שילדה לו שני ילדים נוספים.
מנואל מת ב-13 בדצמבר 1521 ממחלת הדבר.
בנו מאשתו השנייה, ז'ואאו השלישי, ירש את כסאו.
המשך התעצמות פורטוגל כמעצמה ימית
תקופתו של מנואל על כס המלוכה התאפיינה בהמשך ההתעצמות של פורטוגל כמעצמה ימית.
בתקופתו גילה ואסקו דה גאמה את הנתיב הימי להודו (1498); קברל הגיע לברזיל (1500); המשנה למלך פרנסיסקו דה אלמיידה הפך למושל הודו הפורטוגזית הראשון (1505); ואפונסו דה אלבוקרקי חיזק את שליטתה של פורטוגל באוקיינוס ההודי.
מישל דה מונטן, שאמו הייתה מצאצאי האנוסים, כתב במסה "טעמם של הטוב והרע תלוי במידה רבה בדעתנו עליהם" (ספר 1, פרק 14) את הדברים הבאים:
מנישואיו של מנואל עם איזבלה מאראגון, מלכת פורטוגל, נולד לו בן אחד:
מנישואיו של מנואל עם מריה מאראגון, מלכת פורטוגל, נולדו לו 10 ילדים:
ביאטריש מפורטוגל, דוכסית סבויה (1504–1538)
פרננדו מפורטוגל, דוכס גווארדה (1507–1534)
דוארטה מפורטוגל, דוכס גואימרייש הרביעי (1515–1540)
מנישואיו של מנואל עם אלאונורה מאוסטריה, נולדו לו שני ילדים:
מנואל אלחנדרו ניירה דיאז (בספרדית: Manuel Alejandro Neira Díaz; נולד ב-12 באוקטובר 1977) הוא כדורגלן עבר צ'יליאני ששיחק בעמדת החלוץ.
ניירה החל את הקריירה כשחקן בקבוצת קולו-קולו, ובהמשך שיחק גם בלאס פאלמס הספרדית ובראסינג קלוב מארגנטינה.
ניירה החליף קבוצות רבות ואת מרב הקריירה עשה בקבוצה הצ'יליאנית אוניון אספניולה.
במקביל שיחק בנבחרת צ'ילה במונדיאל 1998, ובסך הכל רשם 13 הופעות בנבחרת עד שנת 2006, בהן כבש 2 שערים.
בינואר 2007 חיפשה קבוצת הפועל תל אביב מחליף לחלוץ איוואן יוליץ' שלא התאקלם בקבוצה, וסיכמה עם ניירה, שהגיע לישראל וחתם בקבוצה.
אולם כבר במשחקו השני במדי הקבוצה, במסגרת טורניר הערוץ הראשון הרוסי, נפצע ניירה בתחילת המשחק בעקבות תיקול מאחור של שחקן צסק"א מוסקבה, אלביר רהימיץ'.
הפציעה כללה שני שברים בקרסולו, פציעה שמנעה ממנו לשחק עד סוף העונה, אז שוחרר מהפועל תל אביב מבלי ששיחק כלל בליגה הישראלית.
ב-2007 חזר לקבוצתו הקודמת אוניון אספניולה, ולאחר מכן שיחק בקבוצות נוספות בצ'ילה ובאקוודור.
ניירה נשוי לדוגמנית העל הצ'יליאנית פמלה דיאז.
מנואל אנטוניו נורייגה מורנו (בספרדית: Manuel Antonio Noriega Moreno; 11 בפברואר 1934 – 29 במאי 2017) היה גנרל בצבא פנמה והשליט הצבאי בפועל במדינה מ-1983 ועד 1989, על אף שמעולם לא מונה לתפקיד נשיא פנמה.
בתחילת דרכו, בראשית שנות ה-70 ועד שנות ה-80, היה נורייגה בן ברית של הממשל האמריקני ושל ה-CIA.
לקראת סוף שנות ה-80 הידרדרו היחסים בין נורייגה לבין ארצות הברית בשל הפרות בוטות של זכויות אדם בידי המשטר, וב-1989 הודח הגנרל ונלקח בשבי, תוך כדי הפלישה האמריקנית לפנמה.
נורייגה הוחזק כשבוי מלחמה ונלקח לארצות הברית, שם הורשע בבית דין פדרלי באשמות הברחת קוקאין, פעילות פשע מאורגן והלבנת כספים, ונידון (ב-16 בספטמבר 1992) לתקופת מאסר של 40 שנה שמאוחר יותר הופחתה ל-30 שנה, והומתק לבסוף לכ-17 שנה בשל התנהגות טובה.
נורייגה נכלא בכלא פדרלי במיאמי שבפלורידה.
במקביל, התקיים בפנמה נגדו משפט בהיעדרו על הפרות זכויות אדם בתקופת כהונתו, והוא נשפט למאסר של 20 שנה.
בשנת 2007 שוחרר מריצוי המאסר בארצות הברית.
באפריל 2010 הוסגר נורייגה לצרפת, שם הואשם בהלבנת הון ונשפט לשבע שנים בפועל.
בדצמבר 2011 הוסגר נורייגה מצרפת לפנמה ונכנס שם לכלא.
הוא עבר התקף של שטף דם במוח, נותח ושוחרר מן הכלא כדי לעבור ניתוח נוסף, ואולם זמן קצר לאחר שחרורו הוא מת ב-29 במאי 2017 בפנמה סיטי.
מנואל מרולנדה ולס (בספרדית: Manuel Marulanda Vélez; 13 במאי 1928 – 26 במרץ 2008), המכונה "טירופיחו" (בספרדית: Tirofijo), היה איש גרילה קולומביאני, מנהיג המחתרת המרקסיסטית FARC.
מנואל מארולנדה הוא שמו המחתרתי של פדרו אנטוניו מרין (בספרדית: Pedro Antonio Marín), המייסד והמנהיג הראשי של ארגון הגרילה הקולומביאני "הכוחות המזוינים המהפכניים של קולומביה" (FARC), האחראי לחטיפתה של המועמדת לנשיאות אינגריד בטנקור ועוד אלפי אזרחים קולומביאנים וזרים.
ארצות הברית הציבה במרץ 2006 פרס של 5 מיליון דולר על ראשו.
ב-26 במרץ 2008 מת מוות טבעי, כתוצאה מהתקף לב.
מנואל פורטלה ולדרס (Manuel Portela Valladares; 31 בינואר 1867 - 29 באפריל 1952) היה
פוליטיקאי ספרדי ברפובליקה הספרדית השנייה, ראש הממשלה לתקופה קצרה עד לבחירות בפברואר 1936.
פורטלה ולדרס היה חבר במפלגה הליברלית וכיהן כמושל האזרחי של ברצלונה בשנת 1910, ושוב מ-28 ביוני 1923. ב-3 בספטמבר 1923 נתמנה לשר הפיתוח בממשלה של פרייטו שנסתה להגיע לפשרה עם הצבא.
באוקטובר 1934 נתמנה לשר הפנים בממשלתו של אלחנדרו לרו, וכיהן בתפקיד עד שלרו התפטר בספטמבר 1935 והוחלף על ידי חואקין צ'אפאפרייטה.
כשר הפנים, הממונה על המשטרה, הוא הנהיג קו נוקשה של חוק וסדר, אולם עשה כמיטב יכולתו לאפשר חופש פוליטי למפלגות השונות, כולל לשמאל, בצעדים שלא מצאו חן בעיני חיל רובלס ומפלגתו ה-CEDA.
בספטמבר 1935, ממשלתו של צ'אפאפרייטה הכילה רק תשעה שרים במקום שלושה עשר, ופורטלה הוחלף במשרד הפנים על ידי חבר המפלגה הרדיקלית, יואכין דה פאבלו בלאנקו, בגלל הצמצום ו/או בגלל השפעה של ה-CEDA.
בסוף 1935 לאחר משבר ממשלתי נוסף, החליט הנשיא שלא לתת את ראשות הממשלה לידי חיל רובלס ומינה במקום זאת ממשלת מרכז בלתי תלויה בפרלמנט בראשות פורטלה, שכלל לא היה חבר פרלמנט, תוך ניצול העובדה שהפרלמנט היה בפגרה.
ממשלתו של פורטלה, שנכנסה לתפקיד ב-14 בדצמבר, כללה שני עריקים מהמפלגה הרדיקלית, שני נציגים מהצבא וכמה חברי מפלגות קטנות.
התוכנית של פורטלה והנשיא אלקלה סאמורה הייתה לייצר מפלגת מרכז חזקה שתוכל להתמודד בבחירות שיוכרזו עם נפילת ממשלת פורטלה.
עם כניסתו לתפקיד, החל פורטלה למנות מושלים אזרחיים מהמרכז הפוליטי באזורים שונים כתשתית למפלגת המרכז שלו.
ב-30 בדצמבר פיטר פורטלה את שריו והקים בו ביום ממשלה חדשה של אנשי המרכז הפוליטי.
ב-6 בינואר 1936, יום לפני כינוס מיוחד של ועדה של הפרלמנט לדיון בהתנהגות בלתי חוקית של הממשלה המתעלמת מהפרלמנט, פיזר הנשיא את הפרלמנט וקבע את הבחירות ל-16 בפברואר 1936.
מיד לאחר הבחירות בהם זכה השמאל התפטר פורטלה מבלי לחכות לכינוס הפרלמנט החדש.
בכך הוא נמנע מלמלא את בקשותיהם של חיל רובלס ופרנסיסקו פרנקו להכריז על משטר צבאי כדי למנוע את המהומות ברחובות.
בנוסף, הוא לא נשאר בתפקיד עד לאחר סיום ספירת הקולות ובכך אפשר לשמאל שניצח בבחירות לנהל את קביעת התוצאות הסופיות.
ביולי 1936 הוא נמלט מספרד ושלושה ימים לאחר פרוץ מלחמת האזרחים הספרדית כתב ולדרס מכתב תמיכה לפרנקו.
אולם בסתיו 1937 עבר לתמוך במחנה הרפובליקני והגיע לפגישות הפרלמנט בולנסיה.
בתחילת 1938 הביע פורטלה את דעתו שהרפובלקנים ינצחו במלחמת האזרחים.
שם הוא סיפר שחיל רובלס והגנרל פרנקו הציעו לו לא רק להכריז על משטר צבאי זמני אלא לבצע הפיכה צבאית ושהוא יעמוד בראש המדינה כדיקטטור.
לאחר ניצחון הלאומנים במלחמת האזרחים, נפתח נגד פורטלה ולדרס ב-26 באוגוסט 1939 חקירה בהתאם לחוק להענשת תומכי הרפובליקה והמסייעים לה.
הבקורת על פורטלה כללה גם את עצם העברת השלטון לידי השמאל בפברואר 1936, מכיוון שלטענת הלאומנים הבחירות זויפו.
הרב זכריה מנחם [מנואל] יואל היה חוקר חכמת ישראל והוגה יהודי גרמני נציג אסכולת הסמינר בברסלאו.
נולד בבירנבאום שבדוכסות הגדולה של פוזן, פרוסיה.
אביו חיים בן יואל היה אב"ד העיר.
למד באוניברסיטת ברלין, שם הושפע מיום-טוב ליפמן צונץ ומהרב השמרן מיכאל זקש.
ב-1846 היה בין המוזמנים להשתתף בוועידת הרבנים בדרזדן אותה תכנן הרב זכריה פרנקל כמשקל נגד לאסיפות הרפורמים.
ב-1852 קיבל תואר דוקטור לפילוסופיה.
לימד בבית המדרש לרבנים בברסלאו בין 1854 ל-1863. אז מונה כיורשו של הרב אברהם גייגר כאב-בית-הדין של קהילת-הרוב הליברלית בברסלאו.
יואל היה איש מחנהו הפוזיטיבי-היסטורי של פרנקל, מתון בהרבה מגייגר, קודמו בתפקיד.
בין היתר השיב מנואל יואל את הטקסט העברי המלא לסידור התפילה של הקהילה הליברלית בברסלאו (בליווי תרגום מסורס לגרמנית, כפשרה).
הוא אף הגיע להסדר עם הרב האורתודוקסי במקום גדליה טיקטין, שהשכין שלום בין שתי הסיעות שהיו שרויות בסכסוך קשה מאז הגעת גייגר לרבנות ברסלאו ב-1838. על אף קרבתו לאסכולת ברסלאו, היה מנואל יואל היחיד מהנמנים עליה שהסכים להשתתף בוועידת לייפציג הרפורמית ב-1869.
יואל תרם תרומות חשובות לחקר מדרשי ההלכה של חז"ל באסכולת 'דבי רבי עקיבא' ובנוסף תרם להיסטוריה של הפילוסופיה היהודית, מאמריו על שלמה אבן גבירול ועל הרמב"ם נודעים בערכם החשוב.
אך למרות זאת, עבודתו החשובה ביותר הייתה יצירת זיקה בין הפילוסופיה היהודית לבין הסכולסטיקה הנוצרית של ימי הביניים.
הוא הראה כיצד אלברטוס מגנוס קיבל כמה מרעיונותיו דרך הרמב"ם ואיך ברוך שפינוזה התייחס לכתביו של מגנוס, בנוסף להתייחסותו לחסדאי קרשקש.
מאמרים אלו נאספו בשני כרכים של Beiträge zur Geschichte der Philosophie בשנת 1876, כאשר שני כרכים נוספים של Blicke in die Religionsgeschichte שנכתבו בין השנים 1880–1883 שפכו קצת אור על התפתחותה של המחשבה הדתית במאות השנים הראשונות של הנצרות.
יואל היה ידוע באופן דומה גם בנאומיו והטפותיו על הבמה בפני רבים.
למרות שלא היה דרשן, פניותיו לשכל הישר היו אפקטיביות, ולפרסומיו בשלושה כרכים של דרשות נמצאו קוראים רבים.
מנואל דה פדרולו אי מולינה (בקטלאנית: Manuel de Pedrolo i Molina; 1 באפריל 1918 – 26 ביוני 1990) היה סופר, משורר, מחזאי ומתרגם קטלאני.
היה ידוע בעיקר ככותב רומנים, אבל כתב גם מחזות, שירים ומאמרי הגות בסגנונות שונים – ריאליזם, מדע בדיוני, תיאטרון האבסורד ואחרים.
כתב בשפה הקטלאנית למרות המגבלות שהוטלו על השפה בתקופת הדיקטטורה של פרנסיסקו פרנקו והביע הזדהות עם תנועות השמאל שתמכו בעצמאות קטלוניה.
פדרולו נולד בשנת 1918 בעיירה ארניו (l'Aranyó) אזור סגארה (Segarra) במחוז ליידה בקטלוניה.
את ילדותו בעיר טארגה (Tarrega).
אימו מתה כאשר היה ילד קטן.
אביו חינך אותו ביד קשה וטיפח בו אופי קשוח, אך גם תמך ביצירתו ומימן את הוצאת ספר השירה הראשון שלו.
בשנת 1943 התחתן והשתקע בברצלונה.
עסק בעבודות שונות, בין היתר בחנות פירות, סוכנות ביטוח וסוכנות ידיעות, אבל כבר אז החל לכתוב.
לקראת סוף שנות הדיקטטורה הגביר את קצב כתיבתו.
ספרו הידוע ביותר - "כתב-מכונה של המקור השני" (Mecanoscrit del segon origen) יצא לאור לראשונה ב-1974. זהו רומן מדע בדיוני, על נערה ונער ששורדים מתקפה של חייזרים על כדור הארץ.
הספר נכלל בתוכנית הלימודים של בתי ספר תיכוניים בקטלוניה וזוכה לפופולריות בקרב קוראים צעירים ומבוגרים.
הספר זכה למהדורות רבות, תורגם למספר שפות ועובד לסדרת טלוויזיה.
פדרולו תרגם לקטלאנית יצירות של ז'אן-פול סארטר, ויליאם פוקנר וג'ון דוס פסוס.
בשנת 1979 הוא זכה בפרס הכבוד של הספרות הקטלאנית
דום מנואל השני, מלך פורטוגל (בפורטוגזית: Manuel II, המכונה גם מנואל הפטריוט; o Patriota ו"המלך החסר"; o Rei Saudade; 19 במרץ 1889, ליסבון, ממלכת פורטוגל – 2 ביולי 1932, לונדון, הממלכה המאוחדת), היה מלכה האחרון של ממלכת פורטוגל טרם זו הפכה לרפובליקה, בין השנים 1908–1910.
מנואל, בנו השני של קרלוש, מלך פורטוגל, הוכתר לאחר ההתנקשות בחיי אביו ואחיו הבכור, לואיש פיליפה, נסיך הכתר של פורטוגל ללא כל ניסיון מקדים או לימודים בממשל.
בשנותיו בשלטון פעל לבצע רפורמות אשר נועדו לחזק את מעמדה הבינלאומי של ממלכתו ולהביא לסיום התסיסה האזרחית, אך ללא הצלחה ניכרת.
למרות מאמצי הרפורמה, התנועה הרפובליקנית בפורטוגל המשיכה להתחזק בעוד המפלגות המלוכניות היו מרוכזות בעיקר במאבקים פנימיים.
הדבר הביא בסופו של דבר להדחתו של מנואל השני ולסיום המונרכיה שנתיים בלבד לאחר הכתרתו.
בעקבות מהפכת 1910 מנואל יצא לגלות בממלכה המאוחדת.
הוא נותר פטריוט נלהב של האומה הפורטוגזית ולמרות מספר ניסיונות להביא להפיכות שמטרתן להשיב את המלוכה, מנואל נותר בגלות עד לפטירתו והתנגד למלחמת אחים בפורטוגל לקביעת סגנון המשטר, בין אם היה מלוכני או רפובליקני.
עם נפילת המלוכה, הרפובליקה הפורטוגזית החדשה הדרדרה לתקופה של משברים פוליטיים רחבי היקף ותוך מספר שנים הוקמה הדיקטטורה הלאומית.
מנואל השני הוטבל לנצרות הקתולית מספר ימים לאחר הולדתו.
בטקס הטבלתו היה נוכח פדרו השני, קיסר ברזיל, שהודח מכיסאו ב-15 בנובמבר אותה השנה, ביום הולדתו של מנואל.
בגיל שש החלה אמו, שהייתה מורה במקצועה, ללמדו קרוא וכתוב במקביל לזמן שהחל בלימודיו הרשמיים בידי מחנכים פרטיים.
בצעירותו מנואל הראה התעניינות רבה במוזיקה והיה בהמשך חייו מנגן מיומן באורגן האמונד.
מנואל השני קיבל חינוך מלוכני תרבותי ובצעירותו לא הוכן לקראת אחריות שלטונית עתידית שכן היה זה אחיו הבכור, לואיש פיליפה, נסיך הכתר של פורטוגל, שהיה היורש המיועד לכתר הפורטוגזי של אביהם.
בהמשך החל בקריירה צבאית ובשנת 1904 היה לצוער בשורות הצי המלכותי הפורטוגזי, הזרוע הימית של הכוחות המזוינים של פורטוגל.
בצעירותו נודע מנואל בחיבה לספרות ולימוד שפות וכבר בגיל שש ידע לדבר ולכתוב בפורטוגזית וצרפתית.
ב-1 בפברואר 1908 בעת נסיעתו של מנואל עם אביו קרלוש, מלך פורטוגל ואחיו לואיש פיליפה, נסיך הכתר של פורטוגל בכיכר מרכזית בליסבון עם שובם ממסע ציד, נורו לעברם יריות מתוך הקהל שהצטופף בצדי הדרך.
אביו המלך מת מיד, ואחיו נפצע אנושות ומת זמן קצר לאחר מכן.
עקב מותם מנואל עלה על כס המלוכה בעודו בן 18 בלבד.
באותו הזמן הייתה מלכת פורטוגל אמלי בדרכה לנסיעה ברכבת אשר התעכבה.
מאוחר יותר התגלה כי על הקרון שבו נועדה המלכה לשבת במהלך הנסיעה הושם מוקש.
עם הכתרתו של מנואל השני למלך פורטוגל, תוארו הרשמי המלא היה כך: "בחסד האלוהים, מלך פורטוגל והאלגרבשים על צידו הזה של הימים ומעבר להם באפריקה, אדון גינאה, הכיבוש, הניווט והסחר עם אתיופיה, ערב, פרס והודו."
עוד במהלך שנות ה-90 של המאה ה-19, המוניטין של המלוכה הפורטוגזית בעיני האוכלוסייה הכללית היה בירידה.
רוב מפלגות השלטון במונרכיה החוקתית היו מקורבות למלוכה ועל כן הופנתה כלפי המוסד המלוכני רוב האשמה על ההיחלשות ההדרגתית של פורטוגל במעמדה הבינלאומי.
בשנת 1890 הטילה הממלכה המאוחדת של בריטניה הגדולה ואירלנד אולטימטום פוליטי על פורטוגל שהביא את האחרונה לוותר על מושבות באפריקה ולהעבירם אל האימפריה הבריטית (שטחן של מושבות אלו חופף למדינות זימבבואה, זמביה ומלאווי).
פורטוגל נשענה על קשרי הסחר שלה עם בריטניה ועל כן לא יכלה לנתק את קשריה עמה או לסרב לאולטימטום.
העובדה שמנואל השני עצמו המשיך לשמר יחסים חמים עם בריטניה ואף היה בידידות אישית עם אדוארד השביעי, מלך הממלכה המאוחדת ומאוחר יותר גם ג'ורג' החמישי, מלך הממלכה המאוחדת, הייתה גורם מרכזי להתנגדות העממית לשלטונו.
מנואל השני הצביע על ראש הממשלה של אביו, ז'ואאו פרנקו (אנ'), כאחד האחראים על ההתנקשות.
פרנקו התפטר מתפקידו, ומנואל ביקש מהאדמירל פרנסיסקו ז'ואקים פריירה דו אמרל (אנ') לעמוד בראש ממשלה המורכבת ממספר שווה של חברים מתוך שתי המפלגות העיקריות, הרגנרטורים והפרוגרסיסטים.
האדמירל בחר לשמש בתפקיד בורר בשביל אחדות פוליטית, אך המפלגות היו חלוקות בצורה עמוקה, ואף אחד מראשי המפלגות לא הופיע בקבינט.
המאבק הפוליטי החריף בתוך הפוליטיקה הפורטוגזית סבב מספר נושאים אך העיקרי והחשוב ביותר מתוכם היה מאבק חלוקת הסמכויות בין הרשות המבצעת (המלך מנואל השני והקבינט) והרשות המחוקקת (בית הנבחרים ובית העמיתים; שני הבתים של הפרלמנט).
ביום הדחתו של ז'ואאו פרנקו יצא בהצהרה הרשמית הראשונה שלו בתור מלך במהלכה דן על ההתנקשות באביו ואחיו:
אמרל המשיך לכהן גם לאחר שבחירות בליסבון הסתיימו עם ניצחון מפלגת הרפובליקנים.
הפלג הפוליטי הרפובליקני היה אנטי-מלוכני והכוחות הקיצוניים בתוכו ארגנו את ההכנות למהפכה, בעוד המפלגות המונרכיסטיות הקימו קואליציה ממשלתית לא יעילה דרך המנדט שניתן להם מידי המלך.
בדצמבר 1908 כישלון הפעולה של הפרלמנט הוביל את ראש הממשלה אמרל להתפטר ולהשיב את המנדט של ראשות הממשלה אל המלך מנואל.
מנואל בתגובה מינה את הפוליטיקאי ארטור אלברטו דה קמפוס אנריקה (אנ'), בן למוצא של משפחה יהודית, לתפקיד ראש הממשלה.
מכיוון שאנריקה לא היה חבר מפלגה כלשהי (אף על פי שנטה לתמוך בשמרנים), מנואל השני ציפה כי יוכל לפתור את המאבקים הפנימיים בתוך הפרלמנט.
אנריקה עצמו לא צלח בפתירת המאבק ובאפריל החלה החלפת ראשי ממשלה לנוכח משבר פרלמנטרי שבמסגרתו חברי פרלמנט סירבו למלא את תפקידיהם.
בין מאי לדצמבר הצליח מנואל להביא לייצוב יחסי של הפוליטיקה המדינית לאחר שהעביר את מנדט ראשות הממשלה אל ואנססלו דה סוזה פריירה דה לימה (אנ') השמרני.
לאחר התחזקות המפלגה הרפורמית בבחירות דמוקרטיות, מנואל העביר את המנדט לראש ממשלה מטעם המפלגה, פרנסיסקו דה וויגה בייראו (אנ'), בדצמבר 1909.
לנוכח התחלפות הממשלה החל משבר פוליטי מחודש שהביא להתחזקותה של המפלגה הרפובליקנית אשר חיזקה את הטענה שממשלת המלך חסרת יכולת ניהולית של המדינה הפורטוגזית.
המשברים הפוליטיים הובילו את מנואל להחליף מספר ראשי משלה בניסיון להקים קואליציה יציבה של תומכי המונרכיה.
בשנתיים שבהן מלך הייתה פורטוגל בידי שש ממשלות שונות.
בין הרפורמות שהנהיג מנואל השני היו חקיקות שהבטיחו את חופש העיתונות, הסדירו את זכויות האדם מבחינה חוקתית והותירו התמודדות בבחירות למפלגות אנטי-מלוכניות למיניהן, הגדולה שבהן היא המפלגה הרפובליקנית.
בקיץ 1910 נסע מנואל לטיול ברכס הרי בוצ'קו (אנ') שבפנים חצי האי האיברי, אך בשובו פרצה המהפכה הרפובליקנית, שנתמכה בידי כוחות הצי הפורטוגזי על נהר טז'ו.
ארמונו המלכותי הופגז בידי מהפכנים חמושים, ומנואל ברח תחילה לארמון הלאומי במפרה, הממוקם מצפון לליסבון.
המהפכנים הכריזו על פורטוגל כרפובליקה, והמלך יצא לגלות בממלכה המאוחדת.
בשנת 1913 התחתן מנואל עם אוגוסטה ויקטוריה, נסיכת הוהנצולרן, בתם של וילהלם, נסיך הוהנצולרן ומריה תרזה, נסיכת בורבון-שתי הסיציליות.
החתונה התרחשה בטירת זיגמרינגן, הקיסרות הגרמנית, ונכחו בה מספר מנהיגי מדינות כגון וילהלם השני, קיסר גרמניה.
בכל שנות נישואיהם לא היו לבני הזוג ילדים.
בתקופת הרפובליקה הפורטוגזית הראשונה היו רבים בתוך פורטוגל שעודם תמכו בשיבת המלוכה הפורטוגזית.
המנהיג הפוליטי והצבאי, אנריקה מישל דה פייבה קוסיירו, פיקד על מספר ניסיונות להשיב את המלוכה.
בשנת 1919 משבר פוליטי חריף אפשר לחונטה צבאית פרו-מלוכנית להכריז על רסטורציה של המלוכה הפורטוגזית.
ללא עירובו הישיר, מנואל השני הוכתר בידי מנהיגי החונטה בתור מלך פורטוגל מחדש.
מנואל סירב להשתתף באלימות שהייתה למלחמה בין פורטוגזים וצבא הרפובליקה הראשונה הפיל את החונטה.
ב-2 ביולי 1932 מת מנואל בגלות, בטוויקנהאם שבלונדון.
קודם לכן באותו היום טען כי הוא חולה בדלקת גרון ורופאו הציע לו לנוח.
הוא נפטר בשעה 13:40. מנואל חי את שנותיו האחרונות בטוויקנהאם ובחר במקום זה למגוריו עקב היותו מקום הולדת אמו.
מכיוון שלא היו לו ילדים, לאחר מותו עברו טענותיו לכתר הפורטוגזי לדוארטה נונו, דוכס ברגנסה, שהיה מהענף המיגליסטי של המשפחה (על שמו של מיגל הראשון, מלך פורטוגל, אשר הודח מהשלטון והוחלף במריה השנייה, מלכת פורטוגל, שהחלה את הענף השושלתי שמנואל השני היה צאצא שלו).
בצוואתו הוריש מנואל השני את כל רכושו למדינה הפורטוגזית והסנטימנט הפרו-מלוכני בפורטוגל נחלש.
רוב תומכי המלוכה התכנסו תחת ממשלתו של אנטוניו דה אוליביירה סלזאר.
מנואל לואיס פלגריני ריפמונטי (בספרדית: Manuel Luis Pellegrini Ripamonti; נולד ב-16 בספטמבר 1953) הוא כדורגלן עבר צ'ילאני, אשר מאמן את ריאל בטיס מהליגה הספרדית.
שיחק כבלם בשנות ה-70 וה-80 בקבוצת אוניברסידד דה צ'ילה, בה שיחק בכל שנותיו כשחקן.
בקבוצה זו הוא גם החל את קריירת האימון שלו ב-1988.
ההתחלה בליגת העל הצ'יליאנית לא הייתה מוצלחת במיוחד ורק כשאימן את אוניברסידד קאתוליקה זכה להצלחות ראשונות כשקבוצתו זכתה בגביע הלאומי (1995) ובגביע אינטראמריקנה ב-1994. ב-1999 עבר לאמן באקוודור, השיג אליפות עם קבוצת ליגה דה קיטו והביא אותה לשמינית גמר גביע הליברטדורס.
ב-2001 החל לאמן את סן לורנסו בליגת העל הארגנטינאית.
קבוצתו זכתה בקלאוסורה של אותה שנה ובגביע מרקוסור, כשבקבוצתו שיחקו, בין היתר: פבריסיו קולוצ'יני, לאנדרו רומניולי, ברנרדו רומאו וגם סבסטיאן אבראו, ששיחק מאוחר יותר בבית"ר ירושלים.
משם עבר לריבר פלייט, שגם איתה זכה בקלאוסורה (2003) כשבקבוצתו שיחקו חאבייר מסצ'ראנו, אנדרס ד'אלסנדרו, מרטין דמיצ'ליס ופרננדו קאבנגי.
בזכות ההצלחות האלו החליטה הנהלת ויאריאל למנות אותו למאמן ביולי 2004. בחמש שנותיו כמאמן הקבוצה, הגיעה ויאריאל להישגים הגדולים בהיסטוריה של המועדון, כשהשיא היה הגעה לחצי גמר ליגת האלופות בעונת 2005/2006 וסגנות אליפות ספרד בעונת 2007/2008.
ב-2 ביוני 2009 מונה למאמנה של קבוצת הכדורגל ריאל מדריד, אך פוטר בתום עונה אחת בקבוצה לאחר שלא הצליח לזכות באף תואר.
לאחר פיטוריו מריאל מדריד חתם פלגריני במאלגה.
בעונת העלה פלגריני את מאלגה, לראשון בתולדותיה, לליגת האלופות, לאחר שגברה על פנאתינאיקוס היוונית בפלייאוף.
הקבוצה הגיעה לרבע הגמר, שבו פגשה את בורוסיה דורטמונד.
לאחר המשחק שבו הובקעו 2 שערים של דורטמונד בתוספת הזמן, הודחה מאלגה.
המשחק נגמר בתוצאה 2–3 לדורטמונד.
לאחר הצלחתו של פלגריני במאלגה, עזב המאמן את הקבוצה, וחתם במנצ'סטר סיטי, שאותה הוביל לזכייה בפרמייר ליג כבר בעונתו הראשונה בקבוצה ואימן בה בין השנים 2013–2016.
ב-27 באוגוסט 2016 מונה למאמנה של חביי צ'יינה פורצ'ן הסינית.
ב-22 במאי 2018 חתם פלגריני בווסטהאם יונייטד מהפרמייר ליג.
בעונתו הראשונה כמאמן ווסטהאם יונייטד הקבוצה סיימה במקום ה-10 בליגה.
ב-28 בדצמבר 2019, לאחר הפסד ללסטר סיטי ונקודה אחת בלבד מעל המקום המוביל לירידת ליגה, פוטר פלגריני מאימון הקבוצה.
ב-9 ביולי 2020 חזר פלגריני לספרד, ומונה למאמן ריאל בטיס מהלה ליגה.
באפריל 2022 הוביל את הקבוצה לזכייה שלישית בתולדותיה בגביע המלך, לאחר שקבוצתו גברה במשחק הגמר על ולנסיה בדו-קרב פנדלים.
באותה העונה, עונת 2021/2022 הגיעה הקבוצה גם לשמינית גמר הליגה האירופית שם הודחה על ידי איינטרכט פרנקפורט.
בליגה סיימה בטיס במקום החמישי והשיגה שנה שנייה ברציפות את הכרטיס לאירופה.
מנואל פטר נוייר הוא כדורגלן גרמני המשחק בעמדת השוער בקבוצת באיירן מינכן בה הוא משמש כקפטן.
הוא נודע בהיותו שוער המשמש כסוג של בלם נוסף המסייע למשחק המסירות הקבוצתי, במסירות המדויקות שלו, ובעובדה שהוא מרבה לשחק עם הכדור ברגלו הרחק מקו השער.
הוא זכה בתארים רבים עם באיירן מינכן, לרבות זכייה בטרבל בעונת 2012/2013 ובעונת 2019/2020. עם נבחרת גרמניה הוא זכה במונדיאל 2014, בו זכה גם בפרס כפפת הזהב.
בשנים 2011 ו-2014 הוא נבחר לכדורגלן השנה בגרמניה.
בעונת 19/20 זכה נוייר בליגת האלופות עם באיירן מינכן כאשר קיבל את תואר השוער המצטיין של הטורניר.
ב-17 בדצמבר 2020 זכה בתואר השוער הטוב בעולם מטעם פיפ"א.
נויר נמצא במקום ה-8 במספר ההופעות בכל הזמנים בבונדסליגה.
נוייר נולד בגלזנקירכן שבגרמניה, וגדל במחלקת הנוער של מועדון הכדורגל שאלקה 04, בו החל לשחק כבר בילדותו.
בשנת 2004 הוא החל לשחק בקבוצת המילואים של המועדון, וערך בה מספר הופעות לסירוגין במהלך ארבע השנים הבאות.
בעונת 2005/2006 צורף נוייר לסגל הקבוצה הבוגרת של שאלקה, אך לא שיחק באף משחק בעונה זו.
הוא החל לכהן כשוער הראשון של שאלקה לאחר פתיחת עונת 2006/2007, אז תפס בשער את מקומו של פרנק רוסט הוותיק.