tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
הדמות בסדרה החדשה הייתה לסבית, אך הסדרה לא התמקדה רק בנושא זה.
הסיטקום זכה לביקורות טובות, אך נכשל במבחן הקהל.
הסדרה ירדה מהמסך אחרי שלושה עשר פרקים.
תוכנית האירוח "המופע של אלן דג'נרס"
עוד בטרם ירד "המופע של אלן" מהמסך, פנתה רשת NBC לדג'נרס והציעה לה להנחות תוכנית אירוח יומית.
תוכנית האירוח, "המופע של אלן דג'נרס", עלתה לאוויר בספטמבר 2003. מאז עלייתה זכתה התוכנית ב-15 פרסי אמי.
תרמו להצלחתה לכך גם הופעותיה של דג'נרס כמנחת טקסי האמי שנערכו לאחר פיגועי 11 בספטמבר ולאחר אסון הוריקן קתרינה בניו אורלינס.
דג'נרס עצמה התגייסה למאבק לשיקום ניו אורלינס, עיר הולדתה.
ב-16 במאי 2008 הודיעה דג'נרס על אירוסיה לפורשיה דה רוסי בתוכניתה, שצולמה יום קודם לכן.
התוכנית משמשת לשיווק וקידום של סרטים חדשים, וכן של חברות ענק - למשל החברות פפסי, אפל, נטפליקס ורבות אחרות.
עם השנים, הפכו חגים, או אירועים מסוימים, ל'תוכניות-ספיישל' מיוחדות.
הרייטינג של התוכנית עלה משמעותית במהלך צילומי העונה השביעית, כשאופרה וינפרי הודיעה שהעונה הבאה, מספר 25, תהיה העונה האחרונה של תוכנית האירוח שלה.
הפקת התוכנית נקשרה בשערורייה סביב עדויות על "סביבת עבודה רעילה", שהובילה לחקירה על ידי אולפני האחים וורנר.
בסוף החקירה פוטרו מפיקים בכירים בתוכנית ואלן ד'גנרס נשאה מונולוג התנצלות.
בעונה העוקבת לפרשייה צנח הרייטינג של התוכנית ב-43%.
במאי 2021 הוכרז כי עונתה ה-19 של התכנית תהיה האחרונה.
בישראל התוכנית שודרה בערוץ "הוט פמילי", בחברת הכבלים הוט; בעבר שודרה גם בערוץ Stars' Base בחברת הלוויין, yes.
ב-9 בספטמבר 2009, החליפה דג'נרס את פאולה עבדול כמנחה בתוכנית אמריקן איידול.
את ההודעה הרשמית על המינוי מסרה דג'נרס עצמה במהלך הטוק שואו שלה.
דג'נרס התחייבה לשמש כשופטת בתוכנית במשך 5 עונות לפחות.
בשנת 2001 הנחתה את טקס פרסי האמי.
בשנת 2006 הנחתה את טקס האוסקר.
בשנת 2014 הנחתה בשנית את טקס פרסי אוסקר ה-86, במהלכו העלתה סלפי ששבר שיא היסטורי במספר השיתופים בטוויטר.
ב-2010 פתחה דג'נרס לייבל של מוזיקה בשם Eleveneleven, המוקדש לאיתור זמרים חובבים.
הלייבל נפתח בעקבות פופולריות של הקלטת וידאו באתר יוטיוב של נער אמריקאי בן 11 בשם גרייסון צ'אנס.
צ'אנס צולם מבצע גרסה לשיר Paparazzi של ליידי גאגא בעודו מנגן בפסנתר.
הוא היה האמן הראשון שהוחתם בלייבל.
מספר חודשים לאחר מכן הוחתם נער נוסף, תום אנדרוז בן ה-16.
בשנת 2019, הופיעה בקליפ השיר "You Need to Calm Down" של הזמרת-יוצרת האמריקאית טיילור סוויפט אשר הוקדש לקהילת הלהט"ב.
לאחר ירידת "המופע של אלן דג'נרס"
בספטמבר 2024, יצא לאור המופע הקומי של דג'נרס בנטפליקס, "אלן דג'נרס: לאישורך".
המופע שווק כספיישל האחרון של דג'נרס, ובסופו היא מודה לקהל על כך שאיפשר לה "להיפרד בתנאים שלה".
קטעים מוקדמים במופע מתמקדים בנושאים קלים כמו חוויות מהחיים היומיומיים, למשל התמודדות עם חניה במקביל.
אך ישנם גם קטעים עם עומק רגשי יותר, כמו התייחסות לדמנציה של אמה של דג'נרס.
דג'נרס מזכירה במופע את השערוריות סביב "תרבות מקום העבודה" בתוכנית האירוח שלה שהובילו לסיומה ב-2022, אך עושה זאת באופן חלקי ומרומז בלבד, ואינה מתמודדת באופן ישיר עם הטענות נגדה.
דג'נרס יצאה עם השחקנית אן הייש במשך כ-3 שנים.
לאחר מכן ניהלה מערכת יחסים בת 4 שנים עם הצלמת והשחקנית אלכסנדרה הדיסון.
משנת 2004 נמצאת דג'נרס במערכת יחסים עם השחקנית פורשיה דה רוסי.
במאי 2008, בעקבות פסיקת בית המשפט העליון בקליפורניה שביטל את האיסור על נישואין חד-מיניים, הודיעה דג'נרס בתוכנית הטלוויזיה שלה על אירוסיה לדה רוסי.
ב-16 באוגוסט אותה שנה, השתיים התחתנו.
דג'נרס ובת זוגה היו ידועות באורח חייהן הטבעוני, אולם בשלב מאוחר יותר חשפה שכבר איננה שומרת על אורח חיים זה והתחילה לאכול דגים.
ב-2016 החליט נשיא ארצות הברית ברק אובמה להעניק לה את מדליית החירות הנשיאותית, עיטור הכבוד הגבוה במדינה.
אלן גרינספן הוא כלכלן יהודי אמריקאי.
היה במשך 19 שנים יושב ראש מועצת הנגידים של הפדרל ריזרב, הבנק הפדרלי המרכזי של ארצות הברית.
הוא מונה ליושב ראש הבנק הפדרלי על ידי הנשיא רונלד רייגן, ב-1987, ואחר כך הוארכה כהונתו ארבע פעמים נוספות, עד לפרישתו ב-31 בינואר 2006. ב-2005 הוענקה לגרינספן מדליית החירות הנשיאותית, שהוא עיטור הכבוד האזרחי הגבוה ביותר בארצות הברית.
אחרי פרישתו, עם פרוץ המשבר הכלכלי העולמי בשנת 2008, הוטחו בגרינספן האשמות רבות בדבר אחריותו למשבר.
גרינספן הודה בפני הקונגרס של ארצות הברית כי טעה בשיקול דעתו, וכי היה צריך לחזות את עצמת המשבר ולא היה צריך להתנגד לרגולציה בתחום הפיננסי.
גרינספן נולד ב-1926 בעיר ניו יורק למשפחה יהודית ממוצא הונגרי.
הוא למד נגינה על קלרינט בבית הספר ג'וליארד מ-1943 עד 1944, ואחר כך למד באוניברסיטת ניו יורק, שם קיבל תואר ראשון (1948) ושני (1950) בכלכלה.
עם תום לימודיו בניו-יורק המשיך גרינספן ללימודים באוניברסיטת קולומביה, אך לא השלים את תוארו.
גרינספן זכה לתואר דוקטור בכלכלה מטעם אוניברסיטת ניו-יורק רק בשנת 1977. במהלך שנות החמישים והשישים היה גרינספן אחד החברים הבולטים במה שכונה 'הקולקטיב' - חבורת אינטלקטואלים שהייתה מקורבת מבחינה רעיונית ואישית לאיין ראנד.
בקיץ 1968 נעתר גרינספן להצעה לשמש מתאם מדיניות פנים ארצית במהלך מסע הבחירות לנשיאות של ריצ'רד ניקסון.
במקביל, בשנים 1955–1987, אז מונה לתפקיד יושב ראש הבנק הפדרלי, שימש גרינספן נשיא ויו"ר בחברת הייעוץ הכלכלי טאונסנד-גרינספן.
בשנים 1974–1977 נטל גרינספן חופשה מתפקידו זה, כדי לשמש בתפקיד יו"ר מועצת היועצים הכלכלים של הנשיא הרפובליקני ג'רלד פורד.
זמן לא רב אחרי מינויו לתפקיד יושב ראש הבנק הפדרלי נדרש גרינספן להתמודד עם משבר המניות שפרץ בארצות-הברית בשנת 1987. התמודדותו השקולה והמפוכחת עם המשבר, שלפי הערכתו לא היה אמור להאריך ימים, העניקה לו יוקרה רבה, וסללה את דרכו להארכות כהונתו בעתיד.
אל מול המשבר הכלכלי שהתחולל בסוף שנות השמונים ובתחילת שנות התשעים בארצות-הברית, נקט גרינספן עמדה תקיפה של הפחתת שיעור הריבית.
הפחתה זו הובילה, החל מאמצע שנות התשעים, לגאות בשוק המניות בוול-סטריט.
משנוכח כי הגאות בשוק המניות צוברת תאוצה והופכת לבועה הזהיר גרינספן, במימרה שזכתה לפרסום רב, מפני "התרוממות רוח לא רציונלית" בשוק המניות.
גרינספן נהנה אז מתהילה רבה, ונחשב מי שעצם הבעת דעתו עשויה לחולל שינויים של ממש בשוק המניות, אך אזהרתו לא הובילה לשינוי בכיוון בשוק המניות.
כיושב ראש מועצת הנגידים דחף אז גרינספן להעלאת הריבית, העלאה שהייתה מן הגורמים שהובילו בסופו של דבר לפקיעת בועת הדוט-קום בארצות-הברית.
גרינספן, שהצביע במהלך שנות האלפיים על תרומתה של מדיניות משכנתאות מרחיבה של גופים כפאני מיי ופרדי מק, והיה מודע לסכנה האורבת משימוש במכשירים פיננסיים משוכללים, מאן לנקוט צעדים של ממש להעלאת הריבית וגרס, כמוהו כממשיכו, בן ברננקי (משנת 2006) כי הסכנה האורבת מאלו אינה חמורה.
מאוחר יותר, בשנת 2008, הכה גרינספן על חטא, אך הבליע את מעורבותו הפעילה במדיניות הריבית והטעים דווקא את התייחסותו מקלת הראש לשימוש במכשירים פיננסיים, כגורם שהייתה לו חשיבות משנית יחסית בהתחוללות המשבר.
מיד עם פרישתו מהבנק הפדרלי, גרינספן יסד חברת ייעוץ כלכלי בשם "גרינספן אסושיאטס".
הוא גם קיבל תפקיד כבוד ללא תשלום במשרד האוצר הבריטי.
במקביל, גויס גרינספן על ידי חברות כפימקו (Pimco) ודויטשה בנק בתפקידי ייעוץ, כדי להעניק משמו המכובד לחברות פיננסיות אלו.
בינואר 2008 גויס גרינספן כיועץ באופן בלעדי לקרן הגידור פולסון.
במקביל, חל שינוי דרמטי במעמדו הציבורי של גרינספן.
עם פרישתו מתפקידו בראש הבנק הפדרלי נחשב גרינספן ליו"ר המצליח והמשפיע ביותר של הבנק הפדרלי מעודו.
המשבר הכלכלי והתפישה הרווחת לפיה מילא גרינספן תפקיד מרכזי בהתחוללותו הובילו לצניחה חדה במעמדו הציבורי ולהצגתו כמי ששיקול דעתו הלקוי תרם לתפיחתן של שתי בועות כלכליות הרסניות.
אֶלן ג'ונסון-סירליף היא פוליטיקאית ליברית אשר כיהנה כנשיאת ליבריה בשנים 2006–2018. היא האשה הראשונה שנבחרה להנהגת מדינה ביבשת אפריקה.
מכונה בפני תומכיה "אשת הברזל", כפי שכונתה בשעתה ראש ממשלת בריטניה, מרגרט תאצ'ר.
זכתה, יחד עם שתי נשים נוספות, בפרס נובל לשלום לשנת 2011, על מאמציה להענקת שוויון זכויות לנשים ומאבקה לקידום זכויות האדם.
ג'ונסון סירליף, נולדה במונרוביה, בירת ליבריה לאם ממוצא מעורב של שבט הקרו וגרמניה, ואב משבט הגולה.
ולמרות שעל פי מוצאה היא לא נחשבת "ליברית אמריקאית" כלומר צאצאית של קבוצת המיעוט של צאצאי העבדים מאמריקה, לעיתים קרובות היא זוהתה עם הקבוצה.
אביה היה פעיל פוליטי והיה הראשון משבטו שישב בפרלמנט.
היא התחתנה בגיל 17 לג'יימס סירליף ובשנת 1961 התגרשה ממנו בגלל התעללות מצידו.
באותה התקופה עבדה כספרנית ונאלצה לגדל את ארבעת ילדיה בבית הרוס.
היא למדה בתיכון מתודיסטי במונרוביה, ובהמשך קיבלה תואר בחשבונאות מהקולג' לעסקים במדיסון, ויסקונסין, ארצות הברית ולאחר מכן תואר בכלכלה מאוניברסיטת קולורדו, וכמו כן קיבלה תואר בניהול ציבורי (Master of Public Administration) מאוניברסיטת הרווארד ב-1971, והייתה פעילה בארגונים חברתיים.
עם גמר הלימודים היא חזרה לליבריה ועבדה בממשלתו של ויליאם טולברט והייתה לעוזרת של שר האוצר.
בתום לימודיה האקדמיים שבה ג'ונסון סירליף לליבריה ומונתה לעוזרת שר האוצר בממשלתו של ויליאם טולברט.
ב-1979 מונתה להיות שרת האוצר של ליבריה.
בזמן שהייתה שרת האוצר של ליבריה היא תמכה בעקביות בכלכלה החופשית ובמערב ובזכות זה הייתה לחביבת האמריקאים וקרן המטבע הבינלאומית והבנק העולמי.
סמ"ר סמואל דו תפס את השלטון ב-12 אפריל 1980 בהפיכה צבאית; טולברט נרצח וכל ארבעת חברי ממשלתו הוצאו להורג בידי כיתת יורים.
דו ותומכיו השתלטו על המדינה והובילו טיהור נגד הממשלה הקודמת.
סירליף קיבלה בתחילה תפקיד בממשלה החדשה כנשיאת הבנק הליבריאני לפיתוח והשקעות, אם כי היא ברחה מהארץ בנובמבר 1980 לאחר שביקרה בפומבי את דו ואת מועצת הגאולה לעם על ניהולם של המדינה.
שנה לאחר מכן נרצח הנשיא טולברט על ידי רב-סמל סמואל דו ובוצעה הפיכה במדינה שבעקבותיה נאלצה לעבור לגלות בקניה, שם עבדה בסיטיבנק, המספק שירותי בנקאות ללקוחות פרטיים.
התמיכה האמריקאית והבינלאומית למעשה הצילו את חייה בתקופות שבהן עברה משפטי ראווה, נשפטה למאסר ויציאה לגלות.
ב-1985 שבה לליבריה כדי להתמודד לפרלמנט, אולם בנאום שנשאה מתחה ביקורת על הממשל של דו, ובשל כך נעצרה ונשלחה ל-10 שנים בכלא.
אולם גל מחאות בינלאומי ולחץ אמריקאי הביא לשחרורה כעבור זמן קצר.
לאחר מכן עברה להתגורר בוושינגטון הבירה, שם עבדה בבנק העולמי.
ב-1997 שבה פעם נוספת לליבריה והתמודדה על הנשיאות נגד צ'ארלס טיילור, בו תמכה שבע שנים קודם לכן כשביצע את ההפיכה במדינה שהביאה לסיום שלטונו של סמואל דו.
בבחירות היא קיבלה 10% בלבד מקולות הבוחרים.
הנשיא טיילור הציג את ההתמודדות שלה נגדו בבחירות כבגידה והעמיד אותה לדין במשפט ראווה, דבר שאילץ את ג'ונסון סירליף לחזור לגלות נוספת בארצות הברית.
במהלך תקופתה בגלות סירליף הייתה בכמה תפקידים מפתח ביניהם עבדה באו"ם וחקרה את רצח העם ברואנדה ואת תפקידיהן של הנשים בהובלה לשיחות השלום.
כמו כן סירליף הקימה תאגיד בשם "קורמה" ששם לו למטרה לסייע ליזמים ממדינות אפריקה.
במרץ 2003, לאחר שהושג הסכם שלום לסיום מלחמת האזרחים העקובה מדם במדינה, נאלץ צ'ארלס טיילור לוותר על כסאו ולצאת לגלות, דבר שאיפשר לג'ונסון-סירליף להכשיר את הקרקע לקראת התמודדותה בבחירות ב-2005. בזמן זה כיהנה בתפקיד ראש הוועדה לרפורמת העמלות במדינה.
בבחירות 2005 הללו התמודדה מול שחקן הכדורגל הבינלאומי ג'ורג' ואה, שזכה לפופולריות בציבור, ובמיוחד בקרב צעירי ליבריה העניים והמובטלים.
בסיבוב הראשון הוביל וואה על ג'ונסון סירליף בהפרש של שמונה אחוזים, אולם בסיבוב השני, שהתקיים בנובמבר 2005 קיבלה ג'ונסון-סירליף כ-60% מקולות הבוחרים וב-16 בינואר 2006 נכנסה לתפקידה כנשיאת ליבריה.
בטקס ההכתרה שלה הגיעו פוליטיקאים מכובדים מרחבי העולם כולל מזכירת המדינה של ארצות הברית קונדוליזה רייס והגברת הראשונה לורה בוש.
כנשיאה, התמודדה ג'ונסון-סירליף מול מגוון רחב של בעיות חמורות במדינה, כשהמשימות העיקריות שלפניה הן טיפול באבטלה הגבוהה (75% - 80%), שיקום התשתיות שנהרסו עקב 14 שנות מלחמת אזרחים ונטרול השסע החברתי במדינה.
במישור הפוליטי, היה עליה להתמודד עם רבים מתומכיו (ואף קרובי משפחתו) של הנשיא הקודם טיילור, שעדיין איישו עמדות פוליטיות בכירות.
סירליף התמקדה רבות בבעיות הנשים במדינה.
הנושא של אונס לפני כהונתה היה טאבו והיא קידמה חוקים חדשים שהרחיבו את ההגדרה של אלימות מינית וגם ענישה וההשלכות של אונס.
היא הבטיחה לאכוף את החוקים נגד אונס בלי פחד וזה עבר בחקיקה של המדינה.
על אף כינויה אשת הברזל הצהירה ג'ונסון כי היא רוצה להביא "רגישות אימהית" לנשיאות כדי לרפא את הפצעים העמוקים שנגרמו ב-14 שנים של מלחמות אזרחים עקובות מדם, מלחמות שהרסו את ליבריה עד היסוד.
סירליף הצליחה לשמר את השלום לאחר מלחמת האזרחים, לחזק את יחסי החוץ, לתקן את הכבישים ואת התשתיות בליבריה.
סירליף גם שיפצה בתי ספר ובתי חולים וקידמה את מצב הפליטים במדינה.
סירליף היא הראשונה להילחם בשחיתות ואכן זכתה לשבחים על מאבקה ועקשנותה על שקיפות במכרזי הענק לשיקום תשתיות.
סירליף נלחמה בשחיתות מבית והדבר בא לידי ביטוי בכך שהשעתה את בנה מתפקידו וקנסה אותו.
בנה, צ'ארלס סירליף היה סגן נגיד הבנק המרכזי של ליבריה והוא הושעה מכיוון שלא הצהיר במועד על נכסיו כפי שאמור היה לעשות עם מינויו.
סירליף ביקשה לייצג לא רק את עצמה אלא את אפריקה כולה.
מגזין פורבס הכתיר אותה כאחת מ-10 הנשים הכי משפיעות בעולם.
כבר בתחילת דרכה כנשיאת ליבריה שמרה על יחסים קרובים עם שכנותיה ביבשת.
ביקורה הראשון מחוץ לגבולות ליבריה היה למען מפגש עם נשיא חוף השנהב לוראן גבאגבו במטרה לשפר את היחסים בין ליבריה לחוף השנהב, בעקבות תמיכת חוף השנהב בארגון המורדים MODEL בעת מלחמת האזרחים השנייה בליבריה.
החל מתחילת דרכה הייתה סירליף בעלת יחסים קרובים לארצות הברית.
היא הייתה הנשיאה הראשונה והיחידה אשר איפשרה להקים מטה צבאי של ארצות הברית באפריקה, אך בסופו של דבר המטה לא הוקם בליבריה אלא בגרמניה.
במרץ 2006, פנתה סירליף לקונגרס האמריקאי במטרה שיעזור לה "להפוך את ארצה לנקודת אור, דוגמה לשאר מדינות אפריקה למה שאהבה וחירות יכולות להשיג".
בזכות קשריה הטובים של סירליף וחתימתה עם נשיא סין, חו ג'ינטאו, בעת ביקורו בליבריה בפברואר 2007 על שבעה הסכמי סחר בין המדינות, ליבריה זכתה לשיפור תשתיות התקשורת הארציות שלה בתמיכתה של סין.
וכמו כן בניית קמפוס חדש באוניברסיטת ליבריה.
ביקורה הראשון היה ב-2007 כאורחת מרכזית בכנס של נשים מנהיגות של משרד הביטחון.
ביוני 2016 הגיעה סירליף לישראל כדי לקבל תואר דוקטור לשם כבוד מטעם אוניברסיטת חיפה על מאמציה להענקת שוויון זכויות לנשים ומאבקה לקידום זכויות האדם.
היא הודתה לישראל על הסיוע במאבק באבולה ודיברה על הצורך לנתץ חומות בהקשר של הסכסוך הישראלי פלסטיני.
בביקורה היא נפגשה עם ראש הממשלה בנימין נתניהו, נשיא המדינה ראובן ריבלין, שר האנרגיה יובל שטייניץ ושרת המשפטים איילת שקד.
כמו כן היא ביקרה ביד ושם, בכותל המערבי ובמקומות הקדושים.
בביקורה אמרה: "במהלך ביקורי עם משלחתי, אנו רוצים ללמוד מההתקדמות המשמעותית שישראל עשתה, ובעיקר בתחום החקלאות שבו אנו מתפלאים כל פעם מחדש.
מה שעשיתם בתחום המים הוא דבר מדהים.
יש הרבה דמיון בין ליבריה לבין ישראל.
אני רוצה להודות לישראל על הסיוע שלה במהלך משבר האבולה, כאשר היא הצטרפה יחד עם כוחות אחרים ויוזמות בילטרליות על מנת לעזור לנו לנצח את המחלה"
בדצמבר 2011, הילרי קלינטון נשאה נאום בו הודיעה כי ארצות הברית תפעל למען שימור זכויות הקהילה הגאה בעולם.
ברוב מדינות אפריקה כיום, קיימים חוקים פליליים כנגד הומוסקסואליות.
בליבריה יחסים הומוסקסואליים נחשבים ללא חוקיים וניתן להיאסר עד שנה בעוונם.
בפברואר 2012 עלתה הצעת חוק כי תקופת המאסר על יחסים הומוסקסואליים תעלה ל-10 שנות מאסר, סירליף התנגדה לקבלת חוק זה אך עם זאת לא נלחמה לביטול שנת המאסר שקיימת עד היום.
מקורבים לסירליף טוענים כי אם תתקומם למען ביטול המאסר זוהי התאבדות פוליטית מבחינתה.
אלן ג'ונסון סירליף שמרה על הסטטוס קוו הקיים בליבריה בנוגע לקהילת הלהט"ב.
מצד אחד טענה כי אין מקום לביטול המאסר משום שהחברה אינה מוכנה לקבלת שינויים כה גדולים אך מצד שני לא הייתה מוכנה לחתום על חוקים חדשים שמחמירים את ההתנהלות בליבריה כנגד קהילת הלהט"ב.
ב-2011 זכתה בפרס נובל לשלום, יחד עם בת ארצה לימה בואי ועם תוואכול כרמאן מתימן.
הפרס הוענק להן על "מאבקן הלא-אלים לקידום זכויות הנשים ולדמוקרטיה".
מלבד פרס נובל זכתה בפרסים ותוארי כבוד רבים, ביניהם מדליית החירות הנשיאותית (2007), פרס אינדירה גאנדי (2012), ותוארי דוקטור לשם כבוד מאוניברסיטאות רבות.
אלן מארק גרייסון (בשם מלא באנגלית: Alan Mark Grayson; נולד ב-13 במרץ 1958) הוא פוליטיקאי יהודי-אמריקאי מהמפלגה הדמוקרטית.
כיהן כחבר בית הנבחרים של ארצות הברית מטעם מדינת פלורידה בשנים 2011-2009 ולאחר מכן בשנים 2017-2013, ממחוז הקונגרס השמיני וממחוז הקונגרס התשיעי בהתאמה.
תחילה גרייסון התמודד על המועמדות המפלגה הדמוקרטית לייצוג פלורידה בסנאט של ארצות הברית במסגרת בחירות 2022 נגד ואל דמינגס, אך בהמשך פרש מהמירוץ לסנאט והחליט להתמודד על מקום בבית הנבחרים מטעם המחוז ה-10 של פלורידה, במקום דמינגס שרצה לסנאט.
גרייסון נולד למשפחה יהודית ברובע הברונקס בניו יורק.
הוא סיים שם תיכון למדעים ורכש תואר ראשון בהצטיינות מבית הספר למשפטים של הארוורד ותואר שני בממשל מבית הספר לממשל ע"ש ג'ון פ.
לאחר לימודיו, גרייסון הלך לעבוד כעוזר לשופט בבית המשפט לערעורים במחוז וושינגטון די.
סי., כשהוא עובד אצל כמה שופטים שהיו מאוחר יותר לשופטי בית המשפט העליון, כגון, השופטת היהודייה הראשונה בבית המשפט העליון, רות ביידר גינסבורג, כמו גם אנטונין סקאליה, והתובע הכללי לשעבר, רוברט ברוק.
גרייסון סייע להקמת הארגון ללא מטרת רווח "הברית למחקר ההזדקנות" למחקר של מחלות כרוניות בהזדקנות, חינוך בריאות הצרכן ומדיניות בריאות ציבורית.
הוא מכהן כיום גם כמזכיר מועצת המנהלים של גוף זה.
מאוחר יותר, גרייסון חזר לעסוק במשפטים, כשהוא עוסק בחוזים ממשלתיים, ובאומרו כי הוא רואה "את הרע שיוצא מהטוב, תחת ממשלו של הנשיא בוש", הוא יצא בתקיפות כנגד מרמה בחוזים פרטיים עבור עיראק, בחברות נשק פרטיות מול ממשל בוש, אותם כינה "הפשע של המאה".
הוא הגיש תביעות כנגד חברות עם חוזים מול הממשל, כגון, החברה של סגן הנשיא דיק צ'ייני האליברטון וחברת הבת לשעבר שלהם "קיי.בי.אר".
גרייסון נשוי ללוליטה גרייסון ולזוג חמישה ילדים.
ב-2006, גרייסון עשה את הניסיון הראשון שלו להיבחר לקונגרס, כשהוא מודיע על מועמדותו עבור המחוז ה-8 של פלורידה.
הוא הפסיד את הפריימריס הדמוקרטים כנגד צ'ארלי סטיוארט, איש עסקים מקומי ומכובד מהשמאל-מרכז של המפלגה הדמוקרטית, בהפרש של 48%-36%.
סטיוארט המשיך לרוץ בבחירות הכלליות והפסיד את המרוץ לחבר הקונגרס המכהן ריק קלר, בהפרש של 53%-46%.
בסוף 2007, גרייסון הכריז כי הוא ישוב להתמודד כמועמד לקונגרס עבור המושב של המחוז ה-8 של פלורידה.
הוא שוב עמד בפני המתחרה שלו בפריימריס מהסיבוב הקודם, צ'ארלי סטיוארט.
במהלך הפריימריס, הקמפיין שלו שכר את שרותיו של ביל הילסמן, מנהל פרסום שלקוחותיו הקודמים כוללים, בין השאר את פול וולסטון ונד לאמונט, הקמפיין למשרת המושל של המועמד העצמאי, ג'סי ונטורה וקינקי פרידמן, כמו גם את הקמפיין הנשיאותי של ראלף ניידר.
מודעת הבחירות הראשונה של הילסמן עבור גרייסון עם הכותרת "תיק סגור", התמקדה במאבקו של גרייסון כנגד מרמה של עסקני חוזים צבאיים, כשהיא עושה דרמטיזציה של כמות הכסף המעורב במזוודה המכילה 1 מיליון דולר במזומן וחניון מטוסים, שלכאורה, היה יכול להכיל את הכסף הנ"ל שנגנב בידי עסקן החוזים הצבאיים.
המודעה התפשטה כבאש בשדה קוצים ברחבי האינטרנט ברחבי בלוגים שמאלנים למיניהם, כולל בבלוג של "פייר-דוג-לייק" ובאתר החדשות הליברלי "האפיטינגטון פוסט", והוערכה כמודעה אפקטיבית מאוד.
מודעת בחירת שנייה בכותרת "ריק", גם כן התייחסה למרמה של עסקני החוזים הצבאיים, הפעם המודעה הציגה פריטי רכישה מזויפים, כגון, מטף לכיבויי אש ריק, מצנחים פגומים, אשר נמכרו לממשל.
מודעה זו גם כן נחשבה לאפקטיבית מאוד.
מודעה נוספת בשם, "שוד משלם המיסים", אשר חיברה בין תהליך רפיסה ברגולציות על המערכת הפיננסית לבין תוכנית ההצלה לבנקים, ותוארה במודעה כשוד מזוין.
ב-26 באוגוסט 2008, במהלך הפריימריס הדמוקרטים, גרייסון ניצח ניצחון מפתיע בפרש גדול של הקולות, עם 48.5%.
סטיוארט קיבל 27.5% מהקולות, ושלושה מועמדים אחרים קיבלו כל אחד 24% מהקולות.
במהלך הקמפיין בבחירות הכלליות, גרייסון החזיק ביתרון יציב על פני קלר הרפובליקני, שבקושי ניצל מהפסד בפריימריס הרפובליקנים כנגד עורך הדין טוד לונג, וזאת לאחר ששבר את ההסכם הוולנטרי למגבלה עצמית בגובה הסכומים שהקמפיינים ישתמשו בהם.
זה האחרון, ביחד עם העובדה כי היתרון הקל שהיה תמיד לרפובליקנים ברישום להשתתפות מצביעים במחוז, נמחק, סייעה לסחף לניצחון של גרייסון.
ביום הבחירות, גרייסון סחף 172,802 קולות, שהם 52% מצביעים, לעומת 159,426 קולות שלקח קלר, כ-48% מקולות המצביעים.
אף על פי שקלר זכה בשלושה מחוזות קטנים מתוך ארבעה מחוזות, גרייסון זכה בהפרש של 55%-45% במחוז אורנג', המחוז עם מספר האוכלוסייה הגדול ביותר.
גרייסון הוא הדמוקרט השני לייצג מחוז זה מאז היווסדו במפקד האוכלוסין של שנת 1970 (במקור הוא היה המחוז ה-5 בין 1973–1993 והפך למחוז ה-8 משנת 1993 ואילך).
חבר הקונגרס הידוע ביותר של המחוז, ביל מקולום, החזיק במושב המחוז בין השנים 1983–2001, לפני שפרש במטרה לרוץ לסנאט האמריקאי, אך כשל.
הוא מכהן כעת כתובע הכללי של פלורידה.
הדמוקרט השני היחידי מהמחוז, ביל גאנטר, ויתר על התפקיד רק לאחר כהונה אחת בודדה, במטרה לרוץ בפריימריס למושב בסנאט האמריקאי, אך גם הוא כשל.
גרייסון וסוזאן קוסמאס, שגם כן נבחרה ב-2008, הם הדמוקרטים הלבנים הראשונים לייצג חלק נכבד מהעיר אורלנדו שבפלורידה מאז 1989.
ב-13 בינואר 2009, במהלך השימוע הראשון שלו כחבר בוועדה לשירותים פיננסיים, גרייסון תשאל את סגן היושב ראש של הבנק הפדרלי, דולנאלד כהן בנוגע להסדר של 1.2 טריליון דולר של משלם המיסים, הסדר שהממשל הפדרלי הילווה כחלק מתוכנית 2008 להצלת הבנקים.
גרייסון השיב לו כי "האם זה באמת קרה אי פעם?
האם אנשים אי פעם אמרו אנחנו לא ניקח את ה-150 מיליארד דולר שלכם מפני שאנשים יוכלו לעלות על כך?", והמשיך להטיל ספק בסמכות של הבנק הפדרלי לקבל החלטה שכזו ללא התייעצות עם הקונגרס.
חילופי הדברים בין השניים הועלה לאתר YouTube, וצפו בהם למעלה מ-50,000 איש במהלך השבוע הראשון שהקטע הועלה לאתר.
לאחר שחילופי הדברים משך תשומת לב ציבורית מכמה רשתות תקשורת ארציות, גרייסון התראיין לבלוגר של האתר השמאלני, Salon.com, גלן גרינוולד, ראיון שבו אף העמיק את הביקורת שלו הן על תוכנית ההצלה לבנקים והן על מזכיר הבנק הפדרלי, באותו עניין.
בתחילת 2009, גרייסון הגיב להערות שנויות במחלוקת של מגיש הרדיו השמרני, ראש לימבו, הערות שבהם לימבו הצהיר כי הוא מעוניין שהנשיא ברק אובמה "ייכשל", באומרו כי "ראש לימבו הוא לוזר צבוע, שמשתוקק לתשומת לב.
הטירוף של הימניות שלו נשמעת כמו מיכאל גורבצ'וב, כשהוא מהלל את המעלות של הקומוניזם.
לימבו היה למעשה יותר צלול כשהוא היה מכור לסמים.
אם אמריקה אי פעם הייתה מבצעת 1% ממה שהוא [לימבו] רוצה לעשות, הרי שכולנו היינו נזקקים לכדורים נגד כאבים".
בספטמבר 2009 עורר גרייסון סערה כשאמר בנאום בקונגרס במהלך הדיונים על הרפורמה בשירותי הבריאות שהתוכנית הרפובליקנית למערכת הבריאות היא: "אל תחלו, ואם אתם חולים - מותו מהר!"
בבחירות לקונגרס ב-2010 הפסיד את מושבו למועמד הרפובליקני דניאל ובסטר, כשקיבל 38% מהקולות לעומת 58% לוובסטר.
בבחירות ב-2012 ניצח בבחירות למחוז הבחירה ה-9 והחל בכהונה נוספת בינואר 2013.
ב-2016, לאחר שמרקו רוביו הודיע על מועמדותו לנשיאות ארצות הברית, וכי לא יתמודד על כהונה נוספת בסנאט גם אם יפסיד במירוץ לנשיאות, הודיע גרייסון על כוונתו לרשת את רוביו בסנאט, אך בפריימריז הדמוקרטים הפסיד לעמיתו פטריק מרפי שהוצב כמועמד לסנאט מטעם הדמוקרטים.
מרפי הפסיד למרקו רוביו לאחר שזה חזר בו והחליט להתמודד שוב על המקום בסנאט.
בשנת 2018 ניסה גרייסון לחזור שוב לבית הנבחרים, אך בפריימריז הדמוקרטים הפסיד לנציג הדמוקרטי המכהן דארן סוטו.
ב-27 במרץ 2021 הודיע כי יתמודד פעם נוספת אל מועמדות המפלגה הדמוקרטית לייצוג פלורידה בסנאט של ארצות הברית, גם הפעם בניסיון להדיח את מרקו רוביו.
ביוני 2022, לאחר שהסקרים ניבעו לו הפסד בפריימריז של המפלגה לואל דמינגס, הוא הודיע על פרישה מהמירוץ לסנאט והחליט להתמודד על מקום בבית הנבחרים מטעם המחוז ה-10 של פלורידה, במקום דמינגס שרצה לסנאט.
סר אלן גרדינר היה אחד מהאגיפטולוגים הבריטיים החשובים ביותר בשנות ה-20 של המאה ה-20.
גרדינר נולד באלתם הנמצאת ברובע גריניץ' בלונדון רבתי.
לאחר שקרא ספר של גסטון מספרו, אגיפטולוג צרפתי, נסע לשנה לפריז כדי ללמוד אצלו, אולם רמת ההרצאות לא ענתה לציפיותיו.
גרדינר למד בבית ספר "צ'רטרהאוס" וב""קווין קולג'" באוקספורד, שם סיים ב-1901 תואר ראשון בעברית וערבית.
לאחר סיום לימודיו עבד במשרדו של אביו שלושה חודשים ולאחר מכן נסע לברלין שם שהה 10 שנים ועבד תחת פרופסור אדולף ארמן בהכנת מילון מצרי.
עם מוריו נמנה גם האגיפטולוג קורט זתה.
הכנת המילון מומנה על ידי ארבע אוניברסיטאות גרמניות.
בתקופה זו הוא התמחה בכתב היראטי.
הוא בילה חלק מזמנו בנסיעות לפריז וטורינו שם העתיק כתבים בכתב היראטי.
גרדינר מעולם לא עבד לפרנסתו, הוא קיבל מימון שוטף מאביו.
בשנת 1948 קיבל תואר סר.
גרדינר פרסם ספרים רבים העוסקים בחקר מצרית עתיקה, ביניהם הספר החשוב "הקאנון המלכותי מטורינו" (פורסם ב-1959) העוסק במחקר פפירוס בכתב היראטי אשר נמצא בלוקסור בשנת 1820. הפפירוס מכיל רשימה של אלים, רוחות, וכן רשימת מלכים מיתיים ואמיתיים אשר מלכו במצרים מתחילתה.
ספר חשוב נוסף של גרדינר הוא: "מצרים של הפרעונים".
הספר פורסם ב-1961 והוא מכסה את כל זוויות הראיה של הכרונולוגיה המצרית וההיסטוריה המצרית אשר הייתה ידועה עד מועד פרסום הספר.
גרדינר תרם רבות לחקר הפילולוגיה המצרית העתיקה.
הוא פרסם שלוש מהדורות של ספר בשם "דקדוק מצרי: ספר לימוד בסיסי להירוגליפים" הידוע גם בשם "רשימת הסימנים של גרדינר".
הספר אשר פורסם לראשונה ב-1927, עוסק ונותן רשימת סימנים ידועה של כתב החרטומים שהיה בשימוש בין השנים 2000 לפנה"ס-1300 לפנה"ס.
ספר זה נחשב עד היום כספר לימוד בסיסי לכל סטודנט הלומד מצרית קדומה.
בשנת 1915 פענח גרדינר את הכתב הפרוטו-סינאי אשר התגלה בשנת 1904 על ידי הארכאולוג האנגלי פלינדרס פיטרי בסרביט אל-ח'אדם אשר בדרום סיני.
כתב זה מתוארך ל-1500 לפנה"ס.
גרדינר פענח את המילה "לבעלת", שמשמעותה 'לגברת', 'לגבירה', שככל הנראה כוּונה לעשתרת.
פעמים רבות המילה "מאהב", שמשמעותה 'אהוב', באה אחרי "בעלת".
יחד עם אריק פיט (Eric Peet) חקר גרדינר את כתובות וציורי הסלע הרבים שנתגלו בסיני בוואדי מע'רה ובסרביט אל-ח'אדם והשניים פרסמו ב-1917 את ספרם "The Inscriptions of Sinai".
בשנת 1922 גרדינר השתתף במשלחת של הווארד קרטר אשר גילתה את קברו של המלך המצרי תות ענח' אמון.
אלן ג'יי לרנר היה מחבר שירים, לבריתן ותסריטאי אמריקאי.
יצר יחד עם פרדריק לאו את אחד ממחזות הזמר הפופולריים ביותר בעולם, הן על הבמה והן בקולנוע, "גברתי הנאווה".
הוא זכה בשלושה פרסי טוני ובשלושה פרסי האקדמיה, בין שאר פרסים ואותות כבוד.
לרנר נולד בניו יורק כבנם של אדית לרנר לבית אדלסון ושל ג'וזף ג'יי לרנר.
אחי אביו, סמואל אלכסנדר לרנר היה הבעלים והמייסד של Lerner Stores, רשת של חנויות בגדים.
אחד מבני הדודים של לרנר היה איש הרדיו, המנחה והשחקן הנרי מורגן.
לרנר התחנך בבית הספר בידיילס (Bedales) באנגליה, אחר כך בבית הספר צ'וט (Choate, כיום Choate Rosemary Hall), השייך בימינו ליישוב וולינגפורד, קונטיקט (שבו כתב את שיר הלכת של בית הספר) ובהמשך באוניברסיטת הרווארד.
בבית ספר קואוט וגם בהרווארד היה חבר לכיתה של ג'ון פיצג'רלד קנדי, כששניהים נמנו עם צוות עורכי השנתון של בית הספר צ'וט.
בדומה לקול פורטר באוניברסיטת ייל ולריצ'רד רוג'רס באוניברסיטת קולומביה, שהחלו את הקריירה שלהם במחזות-זמר שהיו תרומות למוסד שבו למדו, כתב לרנר את מחזות הזמר השנתיים במסגרת אגודת "פודינג" של תלמידי הרווארד.
בעונות הקיץ 7–1936 למד לרנר בג'וליארד.
בתקופת לימודיו בהרווארד איבד את הראייה בעינו השמאלית כתוצאה מתאונה בזירת האיגרוף.
ב-1957 שיתף פעולה עם חברו ללימודים, ליאונרד ברנשטיין, בכתיבת "הגברים הבודדים מהרווארד", הצדעה היתולית ושנונה לאלמה מאטר שלהם.
עקב פגיעתו, לא שירת לרנר בצבא במלחמת העולם השנייה ובמהלכה כתב תוכניות רדיו, בהן "מצעד הפזמונים", עד שהתוודע ב-1942 למלחין האוסטרי פרדריק לאו, ובהמשך ללורנץ הארט והיה לבן-חסותו של הארט.
שיתוף הפעולה הראשון של לרנר ולאו היה בעיבוד מוזיקלי לפארסה "פאטסי" של בארי קונרס, למחזמר בשם "מסמר המסיבה" בשביל חברת מניות בדטרויט.
את רוב הפזמונים כתב ארל קרוקר, אך הוא פרש מן המיזם והניח אחריו כר נרחב לשינויים ושיפורים.
הצגות המחזמר נמשכו תשעה שבועות ועודד את הצמד להצטרף אל ארתור פירסון ביצירת "מה קורה?", שעלה על הבמה בברודוויי ב-1943. ההפקה הופיעה על הבמה ל-63 הצגות וכעבור שנתיים בא בעקבותיה "היום שלפני האביב".
אחת השותפויות המוצלחות ביותר של ברודוויי קמה והייתה לעובדה.
הלהיט הראשון של השניים היה "בריגדון" (1947), פנטזיה רומנטית שמקום התרחשותה הוא כפר סקוטי מסתורי.
הבמאי היה רוברט לואיס, עובד לסרט קולנוע ב-1954 בבימויו של וינסנט מינלי לאחר "בריגדון",בשנת 1951, בא "צבע את הקרון שלך", שנושאו הבהלה לזהב והצלחתו נפלה מזו של קודמו.
לרנר עבד עם קורט וייל על המחזמר הבימתי "חיי אהבה" (1948) ועם ברטון ליין על הסרט המוזיקלי "חתונה מלכותית" (1951).
בה בשנה כתב לרנר גם את התסריט המקורי, זוכה פרס אוסקר לאמריקאי בפריז, בהפקת ארתור פריד ובבימוי וינסנט מינלי.
אותו צוות שיעבוד בהמשך עם לרנר ולאו ביצירת ז'יז'י.
ב-1956 הסירו לרנר ולאו את הלוט מעל גבירתי הנאוה.
השלמת "גבירתי הנאווה" נמשכה זמן רב ולרנר היה להוט לחזור לכתיבה.
ברטון ליין ולרנר עבדו על מחזמר שנושאו הוא "אבנר הקטן" (Li'l Abner).
הזכויות לפיגמליון היו בידי גבריאל פסקל, ומלחינים אחרים כבר ניסו את מזלם בהפיכתו למחזמר ונכשלו.
הראשונים לנסות היו ארתור שוורץ והווארד דיטץ, ובעקבותיהם ריצ'רד רוג'רס ואוסקר המרשטיין, אך הם אמרו נואש והמרשטיין אמר ללרנר "לפיגמליון אין עלילה משנית".
העיבוד של לרנר ולאו ל"פיגמליון" של ג'ורג' ברנרד שו שימר את הפרשנות החברתית של שו והוסיף שירים מתאימים לדמויות של הנרי היגינס ולייזה דוליטל, בגילומם, במקור, של רקס הריסון וג'ולי אנדרוז.
המחזמר שבר את שיאי המכירות בניו יורק ובלונדון.
גרסת הקולנוע, בשנת 1964, גרפה שמונה פרסי אוסקר, בהם "הסרט הטוב ביותר" וה"שחקן הטוב ביותר" לרקס הריסון.
רצף ההצלחות של לרנר ולאו נמשך במיזם הבא שלהם, עיבוד לקולנוע ל"ז'יז'י" של קולט, שזכה בפרס האקדמיה בכיכובם של לסלי קארון, לואי ז'ורדאן ומוריס שבלייה.
הסרט זכה בכל תשע המועמדויות שלו לאוסקר, הישג שהיה שיא בשעתו, ואוסקר מיוחד לאוסקר שבלייה ככוכב נלווה.
השותפות בין לרנר ללאו התפרקה עקב הלחץ שהיה כרוך בהפקת המחזמר "קמלוט", מסיפורי המלך ארתור, בשנת 1960. לאו התנגד לרצונו של לרנר לעסוק גם בבימוי נוסף לכתיבה, כשהבמאי המקורי מוס הארט לקה בהתקף לב בחודשי החזרות האחרונים.
הוא מת זמן קצר לאחר הצגת הבכורה.
לרנר אושפז מחמת דימום מכיב קיבה ואילו לאו סבל מבעיות בלבו.
על אף כל אלה התקבל "קמלוט" כלהיט, והייתה לו גם קודה נוקבת: מיד לאחר רצח קנדי אמרה אלמנתו למגזין לייף, שהממשל של ג'ון פיצג'רלד קנדי מזכיר לה את "רגע הזוהר היחיד, הקצרצר" של "קמלוט" מאת לרנר ולאו.
עד עצם היום הזה משתמשים ב"קמלוט" לתיאור האידיאליזם, הרומנס והטרגדיה של תקופת קנדי.
רוב הביוגרפים תולים את האשמה לדעיכתו המקצועית של לרנר בהיעדרם של מלחין חזק כמו גם במאי חזק, שלרנר היה יכול לעבוד איתם כמו שניל סיימון עבד עם מייק ניקולס או סטיבן סונדהיים עם הרולד פרינס (מוס הארט, שביים את "גברתי הנאווה", מת זמן קצר לפני פתיחת "קמלוט").
בשנת 1965 חזר לרנר לעבוד עם ברטון ליין על המחזמר "ביום בהיר אפשר לראות לנצח", שעובד לסרט ב-1970. בשנת 1971 צורף לרנר להיכל התהילה של הפזמונאים.
ב-1973 שידל לרנר את פריץ לאו לחזור מפרישתו כדי להרחיב את הפרטיטורה של "ז'יז'י" לעיבוד למחזמר.
כעבור שנה עבדו בצוותא על גרסת סרט מוזיקלי של הנסיך הקטן, על פי סיפור הילדים הקלאסי של אנטואן דה סנט-אכזופרי.
הסרט נכשל הן בביקורות והן בקופות, אבל הוא זוכה לקהל חסידים עכשווי.
באוטוביוגרפיה של לרנר, "הרחוב שבו אני גר", (1978), היא סיפור הצלחתן של שלוש מן היצירות שעליהן עבד עם לאו, "גברתי הנאווה", "ז'יז'י" ו"קמלוט", בלוויית מידע אישי.
בשנת חייו האחרונה פרסם את "התיאטרון המוזיקלי: חגיגה", ספר מצליח על תולדות התיאטרון, מלא וגדוש באנקדוטות אישיות ובשנינות המיוחדת ללרנר.
ספר מילות השירים של לרנר בשם "A Hymn To Him", בעריכת הסופר הבריטי בני גרין, יצא לאור בשנת 1987. לרנר היה נשוי 8 פעמים, חמש מנשותיו היו שחקניות והוא היה אב לארבעה ילדים.
בזמן שהלך לעולמו, עמד לרנר בתחילת כתיבת השירים לפנטום האופרה.
אותם ימים עבד גם עם ג'ורג' קני בלונדון על גרסה מוזיקלית של הסרט הקלאסי, "האיש שלי גודפרי".
אנדרו לויד ובר פנה אליו בבקשה דחופה לכתוב את מילות השירים ל"פנטום האופרה", ולרנר הודיע לו, כי הוא רוצה לפרוש מן המיזם משום שהוא מאבד את זכרונו (עקב גידול במוח שלא אובחן).
הוא אף דחה הזמנה לכתוב את השירים באנגלית לגרסה המוזיקלית של עלובי החיים.
אחרי מותו של לרנר יצר פול בלייק רוויו מוזיקלי, מבוסס על שירי לרנר וחייו.
"כמעט כמו להיות מאוהב" הכיל מוזיקה מאת פרדריק לאו, ברטון ליין, אנדרה פרווין, צ'ארלס סטרוס וקורט וייל.
ההצגה החזיקה מעמד רק עשרה ימים בתיאטרון הרבסט בסן פרנסיסקו.
Brigadoon (מחזמר) (1947), עם פרדריק לאו
Love Life (מחזמר) (1948), עם קורט וייל
Paint Your Wagon (מחזמר) (1951), עם פרדריק לאו
My Fair Lady (1956), עם פרדריק לאו
"קמלוט" -Camelot (מחזמר) (1960), עם פרדריק לאו
Coco (מחזמר) (1969), עם אנדרה פרווין
1600 Pennsylvania Avenue (מחזמר) (1976), עם ליאונרד ברנשטיין
Carmelina (1979), עם ברטון ליין וג'וזף שטיין
My Man Godfrey (1984), בלתי גמור, עם ג'רארד קני
My Fair Lady, 1964 (תסריט/פזמונים)
אלן קנת' ג'ונסון הוא אתלט עבר מארצות הברית, הוא אלוף אולימפי (אטלנטה 1996) ו-4 פעמים אלוף עולם (גטבורג 1995, אתונה 1997, אדמונטון 2001 ופריז 2003) בריצת 110 מטר משוכות.
ג'ונסון סיים 11 פעמים, ריצת 110 מטר משוכות, מהר יותר מ-13 שניות, יותר מכל אתלט אחר בהיסטוריה.
שיאו האישי (12.92 שניות) היה קרוב במאית אחת, לשיא העולם של קולין ג'קסון מבריטניה (12.91 שניות).
הוא התאמן בהדרכתו של קרטיס פריי.
בתחרות גביע העולם באתלטיקה שנערכה בלונדון, אנגליה בשנת 1994 זכה ג'נסון במדליית כסף בריצת 110 מטר משוכות בתוצאה של 13.29 שניות.
באליפות העולם באתלטיקה באולם שנערכה בברצלונה, ספרד במרץ 1995 זכה ג'ונסון במדליית זהב בריצת 60 מטר משוכות בשיא תחרות חדש של 7.39 שניות.
באליפות העולם באתלטיקה שנערכה בגטבורג, שוודיה באוגוסט אותה שנה הוא זכה במדליית זהב בריצת 110 מטר משוכות בתוצאה של 13.00 שניות, לפני טוני ג'ארט מבריטניה (13.04 שניות) ובן ארצו רוג'ר קינגדום (13.19 שניות).
באולימפיאדת אטלנטה (1996) זכה ג'ונסון במדליית זהב בריצת 110 מטר משוכות בשיא אולימפי חדש של 12.95 שניות, לפני בן ארצו מרק קריר (13.09 שניות) ופלוריאן שווארתוף מגרמניה (13.17 שניות).
באליפות העולם באתלטיקה שנערכה באתונה, יוון בשנת 1997 הגן ג'ונסון על תוארו לאחר שזכה במדליית זהב בריצת 110 מטר משוכות בתוצאת השנה בעולם של 12.93 שניות, לפני שיאן העולם קולין ג'קסון (13.05 שניות) ואיגור קובאץ' מסלובקיה (13.18 שניות).
במשחקי הרצון הטוב שנערכו בניו יורק בשנת 1998 זכה ג'ונסון במדליית כסף בריצת 110 משוכות בתוצאה של 13.10 שניות.
באליפות העולם באתלטיקה שנערכה בסביליה, ספרד בשנת 1999 סיים ג'ונסון במקום 16 לאחר שלא התייצב לריצת חצי הגמר בריצת 110 מטר משוכות, בשלב רבע הגמר הוא קבע תוצאה חלש עבורו של 13.48 שניות ולא הצליח לזכות בפעם השלישית ברציפות בתואר.
באולימפיאדת סידני (2000) סיים ג'ונסון במקום רביעי בריצת 110 מטר משוכות בתוצאה של 13.23 שניות, מאית אחת בלבד אחרי חבריו לנבחרת טרנס טראמל ומארק קריר.
באליפות העולם באתלטיקה שנערכה באדמונטון, קנדה בשנת 2001 זכה ג'ונסון בפעם השלישית במדליית זהב בריצת 110 מטר משוכות בתוצאה של 13.04 שניות, לפני אנייר גארסיה מקובה (13.07 שניות) ודדלי דוריבאל מהאיטי (13.25 שניות).
ובמשחקי הרצון הטוב שנערכו בבריזביין, אוסטרליה אותה שנה הוא זכה במדליית זהב ריצת 110 משוכות בתוצאה של 13.16 שניות.
בתחרות גביע העולם באתלטיקה שנערכה במדריד, ספרד בשנת 2002 זכה ג'נסון במדליית כסף בריצת 110 מטר משוכות בתוצאה של 13.45 שניות.
באליפות העולם באתלטיקה באולם שנערכה בברמינגהאם, אנגליה במרץ 2003 זכה ג'ונסון במדליית זהב בריצת 60 מטר משוכות בתוצאה של 7.47 שניות.
באליפות העולם באתלטיקה שנערכה בפריז, צרפת באוגוסט אותה שנה הוא זכה בפעם הרביעית במדליית זהב בריצת 110 מטר משוכות בתוצאה של 13.12 שניות, לפני טרנס טראמל (13.20 שניות) וליו שיאנג מסין (13.23 שניות).
באליפות העולם באתלטיקה באולם שנערכה בבודפשט, הונגריה במרץ 2004 זכה ג'ונסון במדליית זהב בריצת 60 מטר משוכות בשיא תחרות חדש של 7.36 שניות.
באולימפיאדת אתונה (2004) הוא סיים במקום 32 בריצת 110 מטר משוכות, לאחר שלא סיים את הריצה.
בשלב המוקדמות הוא קבע בתוצאה של 13.45 שניות.
באליפות העולם באתלטיקה שנערכה בהלסינקי, פינלנד בשנת 2005 זכה ג'ונסון במדליית ארד בריצת 110 מטר משוכות בתוצאה של 13.10 שניות, אחרי לאדג'י דקורה מצרפת ( 13.07 שניות) וליו שיאנג (13.08 שניות).
בתחרות גביע העולם באתלטיקה שנערכה באתונה בשנת 2006 זכה ג'נסון במדליית זהב בריצת 110 מטר משוכות בשיא תחרות חדש של 12.96 שניות.
באליפות העולם באתלטיקה באולם שנערכה בוולנסיה, ספרד במרץ 2008 זכה ג'ונסון במדליית כסף בריצת 60 מטר משוכות בתוצאה של 7.55 שניות.
ביולי 2010 פרש ג'ונסון מאתלטיקה תחרותית, בגיל 39.
אלן דוטריו הייתה אלופת רכיבה על אופניים ומתחרה במרוצי מכוניות, פעלולנית ברכיבה על אופניים ועל אופנוע ובנהיגה במכונית, חלוצת טיסה, נהגת אמבולנסים במלחמת העולם הראשונה ומנהלת בית חולים צבאי בלגית-צרפתייה.
בשלהי המאה ה-19 התחרתה בתחרויות רכיבה על אופניים, שברה שיאי רכיבה לנשים והייתה אלופה במספר תחרויות.
ב-1910 הייתה לאישה הראשונה שהטיסה מטוס עם נוסע, ולאישה הרביעית בעולם, והבלגית הראשונה, שקיבלה רישיון טיסה.
כמו כן, השתתפה וניצחה במספר תחרויות טיסה.
ב-1913 הייתה לטייסת הראשונה שקיבלה את מדליית לגיון הכבוד הצרפתי.
אלן דוטריו נולדה ב-10 ביולי 1877 בטורנה, בלגיה, כבתו של קצין בצבא הבלגי.
בגיל 14 עזבה את בית הספר כדי להתפרנס.
דוטריו הייתה למתחרה מקצועית במרוצי אופניים וחברה בקבוצת Le chaîne Simpson.
ב-1895 שברה את השיא העולמי לנשים בקטגוריית מרחק הרכיבה הרצוף על אופניים במשך שעה.
ב-1897 וב-1898 זכתה במקום הראשון באליפות העולם למרוצי אופניים לנשים באוסטנדה, בלגיה, וקנתה לה את הכינוי "החץ האנושי" ("La Flèche Humaine").
באוגוסט 1898 זכתה במקום הראשון באליפות הגרנד פרי של אירופה (Grand Prix d'Europe) ובנובמבר באותה שנה זכתה במקום הראשון בתחרות מרוץ שנים-עשר הימים בלונדון, אנגליה.
לאופולד השני, מלך בלגיה העניק לדוטריו את עיטור הצלב של סנט אנדרה, משובץ ביהלומים, לכבוד הישגיה המוצלחים בתחום הרכיבה על האופניים.
לאחר מכן החלה להופיע במופעים של להטוטי רכיבה, וביולי 1903 רכבה על גבי מסלול מעוקל כלולאה במופע 'אלדורדו' במרסיי, צרפת.
בספטמבר 1903 הופיעה באולם אולימפיה בלונדון.
היא הייתה לפעלולנית ידועת-שם בתחומי הרכיבה על אופניים ועל אופנוע ובנהיגה במכונית, וכן התחרתה במרוצי מכוניות.
ב-1908 הוצע לדוטריו על ידי מפעל קלמאן באיאר (Clément Bayard) הצרפתי להיות הראשונה שמטיסה את המטוס מדגם Demoiselle ("עלמה צעירה") מס' 19, דגם מטוס חד-כנפי קל במיוחד בעיצובו של אלברטו סנטוס דימון.
בטיסתה הראשונה המטוס התרסק ונהרס במהלך ניסיון ההמראה.
בהמשך הצליחה להטיס מטוס בגפה.
ב-19 באפריל 1910 הפכה לאישה הראשונה שהטיסה מטוס עם נוסע.
ב-25 בנובמבר 1910 הפכה דוטריו לאישה הרביעית בעולם, והאישה הבלגית הראשונה, שקיבלה רישיון טיסה, רישיון "מועדון הטיס של בלגיה" מס' 27. היא הופיעה במופעי טיס לראווה, וזכתה לכינוי "אשת הנץ".
בספטמבר 1910 טסה טיסה רצופה בין אוסטנדה לברוז' שבבלגיה.
בין 26 בספטמבר ל-1 באוקטובר היא טסה, פעמים רבות עם נוסעים, ב"שבוע התעופה" שנערך באנגליה.
היא הייתה הטייסת הראשונה ששהתה באוויר מעל שעה וב-21 בדצמבר 1910 הייתה למנצחת הראשונה של תחרות הטיסה לנשים "קופה פמינה" (Coupe Femina) לאחר שטסה טיסה רצופה לאורך 167 ק"מ במשך שעתיים ו-35 דקות.
ב-1911 שמרה זמנית על תוארה ב"קופה פמינה" עם טיסה בת שעתיים ו-58 דקות לאורך 254 ק"מ, אך לבסוף ניצחה בתחרות בשנה זו מארי מרווינגט.
בספטמבר 1911 ביקרה דוטריו בארצות הברית עם מטוסה הדו-כנפי בעיצובו של אנרי פרמן, מודל III.
היא ניסתה לשבור את גובה השיא בטיסה של טייסת אישה, והשתתפה בתחרות "גביע רודמן-ונמייקר" בניו יורק, שבו זכתה מטילדה מויסנט.
באותה שנה דוטריו זכתה ב"גביע המלך" (Coppa del Re) בפירנצה, איטליה, בתחרות שבה ניצחה 14 טייסים גברים.
ב-1912 הייתה לאישה הראשונה שהטיסה מטוס ימי.
בהמשך אותה שנה זכתה בפרס בתחרות טיסה במטוסים ימיים שהתקיימה בשווייץ, שבה התחרתה מול ארבעה טייסים אחרים, כולל רנה קודרון (René Caudron).
במהלך מלחמת העולם הראשונה דוטריו שימשה נהגת אמבולנס.
גנרל פברייה מינה אותה לאחראית על האמבולנסים בבית החולים מסימי.
לאחר מכן מונתה למנהלת בית החולים הצבאי שמפאן א ואל-דה-גראס (Campagne à Val-de Grâce).
ב-1922 התחתנה עם פייר מורטייה וקיבלה אזרחות צרפתית.
בהמשך הייתה לסגנית הנשיאה של מחלקת הנשים ב"מועדון הטיס של צרפת".
ב-1953 קיבלה את המדליה הצרפתית לטיס (Médaille de l'Aéronautique).
ב-1956 הקימה את "גביע אלן דוטריו-מורטייה" (Coupe Hélène Dutrieu-Mortier) שהפרס לזכייה בו עמד על 200 אלף פרנק, וניתן לטייסת הצרפתייה או הבלגית שהצליחה לטוס את הטיסה הרצופה הארוכה ביותר בתחרות של אותה שנה.
1898 - קיבלה את "צלב סנט אנדרה", משובץ ביהלומים.
הוענק לה על ידי לאופולד השני, מלך הבלגים.
21 בדצמבר 1910 - זכתה במקום הראשון בתחרות "קופה פמינה" של "מועדון הטיס של צרפת".
1913 - זכתה במדליית לגיון הכבוד הצרפתי.
1953 - זכתה ב"מדליה הצרפתית לטיס".
אלן ג'יי פָּאקוּלָה היה מפיק קולנוע, במאי קולנוע ותסריטאי יהודי-אמריקאי.
פאקולה נולד ברובע הברונקס, ניו יורק לז'אנט גולדשטיין ופול פאקולה, שהיגרו מפולין לארצות הברית.
הוא למד בבית הספר היהודי בניו יורק וסיים לימודי דרמה באוניברסיטת ייל.
העריץ מאוד את אלפרד היצ'קוק האנגלי וז'אן רנואר הצרפתי והושפע מהם מאוד, שהחל לביים סרטים.
פאקולה הוא אחת הדוגמאות הנדירות בהוליווד, שבהן מפיק הפך לבמאי.
את הקריירה שלו בהוליווד החל במחלקת הסרטים המצוירים של האחים וורנר.
ב-1957 היה למפיק באולפני סרטי פרמאונט ובשנות ה-60 הפיק שישה מסרטיו של הבמאי
רוברט מאליגן, שגם הוא נולד וגדל ברובע הברונקס.
ב-1962 הפיק פאקולה באולפני יוניברסל את סרטו של מאליגן "אל תיגע בזמיר", שהיה מועמד לפרס אוסקר לסרט הטוב ביותר.
ב-1965 הפיק את סרטו של מאליגן "דייזי" בכיכובה של נטלי ווד.
בגיל 41, בשנת 1969 ביים את סרטו הראשון, "שבת של אוהבים" The Sterile Cuckoo בכיכובה של לייזה מינלי.
במחצית הראשונה של שנות ה-70 הפיק וגם ביים את "טרילוגיית הפארנויה" שלו - שלושה סרטים העוסקים, תמאטית, ברעיון "האדם הנרדף".
ב-1971 הפיק וביים את הסרט נערת הטלפון והבלש עם דונלד סאת'רלנד, קנדי דרלינג וג'יין פונדה, שזכתה בפרס אוסקר לשחקנית הטובה ביותר על תפקידה בסרט.
ב-1974 יצר את הסרט השני, המעקב (the parallax view) בכיכובו של וורן בייטי, מותחן פוליטי המתייחס לפרשת ווטרגייט.
וב-1976 השלים את "טרילוגיית הפרנויה" עם הסרט כל אנשי הנשיא, העוסק באופן ישיר בפרשת ווטרגייט, בכיכובם של רוברט רדפורד ודסטין הופמן.
בהמשך שנות ה-70 יצר את "בא פרש בודד ופראי" (1978), מערבון בכיכובה של ג'יין פונדה וב-1979 ביים את "להתחיל מחדש" עם ברט ריינולדס, ג'יל קלייבורג וקנדיס ברגן.
ב-1982 כתב, ביים והפיק את הסרט בחירתה של סופי בכיכובה של מריל סטריפ.
התסריט שכתב בעקבות הספר בחירתה של סופי מאת ויליאם סטיירון, היה מועמד לפרס אוסקר לתסריט המעובד הטוב ביותר.
ב-1990 ביים את הסרט בחזקת חף מפשע בכיכובו של האריסון פורד וב-1993 הפיק וביים את הסרט תיק שקנאי, ואף כתב את התסריט לפי ספרו של ג'ון גרישם.
בשנים 1963–1971 היה פאקולה נשוי לשחקנית הופ לאנג.
מ-1973 ועד מותו היה נשוי להאנה כהן בורסטין (Hannah Cohn Boorstin).
ב-19 בנובמבר 1998, בהיותו כבן 70, נהג פאקולה ברכבו בניו יורק, כאשר צינור מתכת שהיה על רכב שנסע לפניו החליק כתוצאה מבלימת חירום, שבר את חלון רכבו ופגע בראשו של פאקולה שמת מייד.
אלן ראסל דובי הוא שחקן אנגלי.
דובי נולד בוומבוול שבמערב רידינג ביורקשייר, לג'ורג' ראסל ולשרה קייט דובי.
אביו היה מהנדס מכרות ואמו הייתה ממשפחת איכרים.
דובי למד משחק בבית הספר למשחק של תיאטרון אולד ויק בלונדון.
במהלך חמישים שנות הקריירה שלו הופיע ביותר מ-117 הפקות.
הופעת הבכורה של דובי בתיאטרון הייתה בשנת 1952 במחזה "רומיאו ויוליה" מאת שייקספיר בתפקיד משרת של פאריס בתיאטרון אולד ויק בלונדון.
ב-1963 הופיע לראשונה בברודוויי בדמות קורפורל היל במחזה "Chips with Everything" בתיאטרון פלימות'.
ב-1963 גילם את דמותו של ישו הנוצרי ב-"Cycle of Mystery Plays" ביורק.
דובי ביים את המחזות "נשות וינדזור העליזות", "Season's Greetings" ו-"Wedding in White".
בטלוויזיה הופיע דובי בין השאר במיני-סדרה "מלחמה ושלום" של ה-BBC, בסדרה "קסלר" מ-1981, בסדרה "The Troubleshooters" ובמיני-סדרה "זמנים קשים", עיבוד טלוויזיוני לספר באותו שם מאת דיקנס (1977).
ב-1964 וב-1965 שיחק בתפקיד דייוויד קורבט בסדרה "The Plane Makers".
בשנים 1980–1981 כיכב דובי בתפקיד הראשי בדמות סמל בילוש מהתקופה הוויקטוריאנית בסדרה "קריב".
ב-1979 שודר בטלוויזיית גרנדה מחזה בשם "קריב" שממנו פותחה הסדרה שמנתה 14 פרקים.
ב-1986 שיחק דובי בתפקיד הראשי בסרט הטלוויזיה "The Disputation" של ערוץ 4 וגילם את רבי משה בן נחמן, לצדו של כריסטופר לי שגילם את חיימה הראשון, מלך אראגון.
בין השנים 1955 ל-1961 היה דובי נשוי לשחקנית רייצ'ל רוברטס.
ב-1963 התחתן עם מורין סקוט.
אלן ברסה (באלפבית לטיני: Alain Berset; נולד ב-9 באפריל 1972) הוא פוליטיקאי שווייצרי, המכהן כמזכיר מועצת אירופה, ובעברו כיהן כנשיא שווייץ וכחבר המועצה הפדרלית של שווייץ.
ברסה נולד בפריבור ב-9 באפריל 1972, בנם של מוֹרֶה ומוכרת ספרים.
הוא למד מדע המדינה וכלכלה באוניברסיטת נשאטל, שם היה למוסמך אוניברסיטה במדע המדינה ב-1996 וקיבל תואר דוקטור בכלכלה ב-2005. עבודת הדוקטורט שלו הייתה בנושא השפעתה של ההגירה בינלאומית על תנאי העבודה המקומיים.
ברסה עבד כעוזר מרצה וחוקר במכון לכלכלה אזורית באוניברסיטת נשאטל מ-1996 ועד 2000, כשעבר למכון למחקר כלכלי בהמבורג שבגרמניה בהמשך שנה זו.
באותה השנה היה חבר באספה המכוננת של הקנטון פריבור וכיהן כנשיא הקבוצה הפרלמנטרית הסוציאל-דמוקרטית של הקנטון עד 2004. הוא כיהן גם בפרלמנט הקהילתי של בלפאקוס בשנים 2001–2003. ב-2002, נתמנה ליועץ אסטרטגי עבור המחלקה לעניינים כלכליים של נשאטל.
ב-2011 נבחר לכהן במועצת הברית (ממשלת שווייץ) והחל בכהונתו בה ב-2012, בתפקיד שר הפנים (ראש המחלקה לענייני פנים) במקומו של דידייה בורקהלטר, שנתמנה לשר החוץ.
ב-2017 כיהן כסגן נשיאת שווייץ דוריס לויטהרד ובשנת 2018 היה נשיא שווייץ, במקביל לתפקידו כשר הפנים.
כיהן כנשיא שווייץ גם בשנת 2023. ביוני 2023, הודיע כי בסוף השנה יפרוש מחברותו במועצה הפדרלית.
הוא סיים את תפקידו ב-31 בדצבמבר 2023.
ברסה נשוי למוריאל זנדר-ברסה ואב לשלושה ילדים.
המשפחה מתגוררת בביפו (Belfaux), כפר השוכן ליד עיר הולדתו פריבור.
אלן גומי הוא תסריטאי ובמאי קולנוע צרפתי-סנגלי.
סרטו משנת 2017 "Félicité" היה לסרט הסנגלי הראשון שהתמודד לפרס אוסקר לסרט הזר הטוב ביותר בטקס פרסי אוסקר ה-90 (מרץ 2018).
סרט מפורסם אחר שלו, הוא הסרט "Aujourd'hui" משנת 2012, שהתמודד בפסטיבל הסרטים הבינלאומי ה-62 של ברלין ובו שיחק הראפר האמריקאי סאול ויליאמס את דמותו של סצ'י, בחור שנערך לבלות את היום האחרון בחייו.
גומי הוא זוכה פרס דוב הכסף של חבר השופטים (2017).
גומי נולד בפריז לאם צרפתייה ואב סנגלי.
הוא למד היסטוריה של האמנות והשלים לימודי תואר שני בסורבון שבפריז.
עבודות הווידאו הראשונות שלו היו בעיקר רפורטז'ות על חיי מהגרים בצרפת.
בשנת 2001 צילם את סרטו "L'Afrance" שזיכה אותו כעבור שנה בפרס חביב הקהל בפסטיבל ה-12 לקולנוע אפריקני במילאנו.
בשנת 2017 זכה בפרס דוב הכסף בפסטיבל ברלין לקולנוע בשל סרטו "Félicité".
אלן סטנלי ג'ונס הוא נהג מרוצים אוסטרלי שזכה באליפות הפורמולה 1 בשנת 1980. ג'ונס היה הנהג הראשון שזוכה באליפות עבור קבוצת ויליאמס.
בשנת 1978 זכה באליפות ה-Can-Am.
אלן הוא בנו של סטן ג'ונס, נהג מרוצים שהתחרה במהלך שנות החמישים ואף ניצח את גרנד פרי אוסטרליה בשנת 1959. בצעירותו עבד בסוכנות רכב של הולדן, שהייתה בבעלות אביו והתחרה במיני ובקופר.
בשנת 1967 עבר לאירופה במטרה להתחרות, אך גילה שאינו יכול לאפשר לעצמו אפילו השתתפות בפורמולה פורד.
הוא חזר לאוסטרליה, אך שב לאירופה בשנת 1970 יחד עם בן ארצו בראיין מקגיוור.
השניים עסקו במסחר במכוניות משומשות.
ג'ונס הצליח לרכוש מכונית פורמולה 3 מדגם לוטוס 41, אותה התכוון להתאים למרוצי פורמולה 2 ולמכור באוסטרליה על מנת לממן השתתפות בעונת מרוצי הפורמולה 3. התוכנית לא יצאה לפועל לאחר שהרכב נפגע בתאונה במהלך נסיעת מבחן, תאונה בה שבר ג'ונס את רגלו.
לקראת סוף שנת 1970 חתם בחברה שבה עבד מקגיוור ונבחר להשתתף בסבב מרוצים בברזיל.
בשני המרוצים הראשונים נאלץ לפרוש בשל כשל במנוע ובמרוץ השלישי פרש בשל ביה בתיבת ההילוכים.
בעונת 1971 התחרה בפורמולה 3. פתיחת עונה טובה הובילה ל זימונו לסדרה של מבחנים במסלול סילברסטון במהלך חודש מרץ.
אף על פי שהפגיגן יכולת טובה במבחנים לא קיבל אף הצעה בסיומן והמשיך להתחרות בפורמולה 3 גם בשנתיים הבאות.
בשנת 1974 עבר להתחרות בפורמולה אטלנטיק.
רמת התחרויות הייתה חובבנית, אך ההשתתפות באליפות סייעה לו להכיר את הארי סטילר.
בסיום העונה ערך את הופעת הבכורה שלו באליפות ה-F5000 בקבוצתו של סטילר, במרוץ שהיה סיבוב הסיום של אליפות אירופה.
התכנון המקורי של סטילר היה שג'ונס יתחרה עבורו ב-F5000 במהלך עונת 1975. עיכוב בתוכניות השאיר את ג'ונס מובטל לתקופה מסוימת.
בהמשך רכש סטילר מכונית פורמולה 1 מתוצרת Hesketh והחתים את ג'ונס כנהג באליפות.
גרנד פרי ספרד, המרוץ הרביעי של עונת 1975, שנערך במסלול המונז'ואיק היה מרוץ הבכורה של ג'ונס בפורמולה 1. לאחר ארבעה מרוצים הקבוצה הפסיקה את פעילותה בעקבות מעבר של סטילר לחו"ל.
ג'ונס הצטרף לארבעה מרוצים נוספים לקבוצת גרהאם היל כמחליפו של רולף סטולמן.
בגרנד פרי גרמניה, המרוץ האחרון בו לקח חלק, סיים במקום החמישי וצבר נקודות ראשונות באליפות.
בעונת 1976 התחרה לראשונה עונה מלאה בקבוצתו של ג'ון סורטיס.
במהלך העונה התחרה כשעל רכבו מופיעה חסות גדלה של יצרנית הקונדומים דורקס, דבר שהוביל את ה-BBC לביטול השידור של גרנד פרי בריטניה.
אף על פי שהציג ביצועים טובים במהלך העונה סירב להמשיך בקבוצה עונה נוספת.
את עונת 1977 החל ללא קבוצה.
במרץ הוחתם בקבוצת Shadow כמחליפו של טום פרייס, שנהרג בתאונה במהלך גרנד פרי דרום אפריקה.
בגרנד פרי אוסטריה השיג את הניצחון הראשון וזאת אף על פי שזינק מהמקום ה-14. את העונה סיים במקום השביעי עם 22 נקודות.
התוצאות שהשיג במהלך העונה משכו את תשומת ליבו של פרנק ויליאמס שהחליט להחתים אותו בקבוצתו לקראת עונת 1978. במקביל לפורמולה אחת התחרה באותה העונה עבור קבוצת Haas-Hall בסבב מרוצי ה-Can-Am.
במהלך העונה ניצח חמישה מתוך תשעת המרוצים בהם השתתף וזכה באליפות.
במחצית השנייה של עונת 1979 רשם פריצה מרשימה.
לאחר שבמחצית הראשונה של העונה צבר שבע נקודות בלבד, בששת המרוצים האחרונים השיג ארבעה ניצחונות.
היכולת הטובה נמשכה גם במהלך העונה הבאה, בה סיים עשר פעמים בפודיום, חמישה מהם כמנצח וזכה באליפות בפער של 13 נקודות מנלסון פיקה שסיים במקום השני.
ג'ונס יכול היה לזכות בשנית גם בעונת 1981, אך היחסים התחרותיים בינו ובין קרלוס ראוטמן, חברו לקבוצה, הובילו לכך שאף אחד משניהם לא זכה בתואר שהלך לפיקה.
בסיום העונה הכריז על פרישה.
למרות הפרישה בשנת 1982 לקח חלק במרוץ אחד בקבוצת Arrows.
ג'ונס דורג במקום ה-12 בגרנד פרי מערב ארצות הברית, שהתקיים בלונג ביץ', אך נאלץ לפרוש אחרי 58 הקפות.
שבוע לאחר מכן התחרה עבור הקבוצה במרוץ האלופים, אירוע שלא היה חלק מהאליפות.
את המרוץ סיים במקום השלישי.
לאחר שלא התחרה כלל במהלך שנת 1984, חזר לקראת סיום עונת 1985 והתחרה בשלושה מרוצים בקבוצת לולה האס.
שנה לאחר מכן שב להתחרות בצורה מלאה בקבוצת לולה, אך התקשה לסיים את מרבית המרוצים.
הקבוצה התקשתה להשיג מימון מספונסרים וסיימה את דרכה בסיום העונה.
בעקבות כך פרש סופית מהאליפות.
בראיון שנתן בשנת 2012 חשף כי קבוצת פרארי רצתה לצרפו לשורותיה בעקבות מותו של ז'יל וילנב.
ג'ונס התלבט ארוכות ונמנע מלהחזיר לאנשי פרארי תשובה.
בסופו של דבר החליטה הקבוצה שלא להמתין עוד לתשובתו והחתימה במקומו את מריו אנדטי.
לאחר הפרישה בסיום עונת 1981 עבר להתחרות במרוצי GT באוסטרליה.
בשנת 1982 התחרה באליפות ה-GT האוסטרלית כשהוא נוהג בפורשה 935. הוא שלט באליפות וניצח את כל תשעת המרוצים.
במהלך השנה הקים קבוצה משלו אליה צירף את בוב מוריס שהתחרה עם פורד פלקון ובארי ג'ונס שהתחרה עם מאזדה RX-7. האימונים נמשכו במהלך העונה, אך העובדה שמדובר על שני כלי רכב שונים מאוד הקשתה על התקדמות.
ג'ונס המשיך להתחרות במרוצי GT וסופרקארס באסיה ובאוסטרליה עד לשנת 2002.
במהלך השנים התחרה פעמיים במרוץ 24 השעות של לה מאן (1984, 1987).
הישג השיא היה המקום השישי אליו הגיע בשנת 1984.
לאחר הפרישה הסופית מהפורמולה 1 בשנת 1986, הצטרף לערוץ 9 האוסטרלי ושימש כפרשן בשידורי הפורמולה 1 עד לשנת 2002. בשנת 2013 הצטרף כפרשן לשידורי האליפות בערוץ 10 במדינה.
בשנת 2005 מונה למנהל הקבוצה האוסטרלית באליפות A1 GP, תפקיד אותו מילא עד לסיומה ש להאליפות בסוף עונת 2009.
בשנת 2017 הוציא לאור ספר אוטוביוגרפי "AJ: How Alan Jones Climbed to the top of Formula One" אותו כתב בסיוע אנדרו קלארק.
בשנת 1980 מונה כחבר במסדר האימפריה הבריטית על "תרומתו לספורט המוטורי".
בשנת 1985 נבחר כחבר בהיכל התהילה של הספורט באוסטרליה.
אלן דביאו היה צלם קולנוע אמריקאי.
הוא נודע בשיתופי הפעולה שלו עם סטיבן ספילברג כשצילם את "אי.טי.
הוא היה מועמד וזכה במספר פרסים, כולל 5 מועמדויות לפרס אוסקר ושתי מועמדויות לפרס באפט"א לקולנוע, עם זכייה אחת.
בנוסף לעבודותיו בקולנוע, דויאו שימש כמורה לצילום באוניברסיטת קליפורניה בלוס אנג'לס.
הוא נפטר ב־15 באפריל 2020, בגיל 77, כתוצאה מסיבוכים של COVID-19 בביתו בלוס אנג'לס.
דביאו נולד ב-14 ביוני 1942 בניו אורלינס וגדל בלוס אנג'לס.
הוא הוצג לסטיבן ספילברג בסוף שנות השישים.
בראיון ב-2007 אמר: "סטיבן ראה כמה מהעבודות שלי בגודל 16 מ"מ".
"הוא ואני חלקנו אהבה גדולה לסרטים." אכן הקריירה שלו הוקפצה כאשר הוצג בפני הקולנוען השאפתן, בשנת 1967 ואז השניים המשיכו לעבוד יחד על שני סרטים קצרים מוקדמים.
הם המשיכו בקריירת העבודה המקצועית שלהם על ידי שיתוף פעולה ב"אי.טי.
- חבר מכוכב אחר" (1982), "Kick the Can", קטע מהעיבוד הקולנועי לסדרה "אזור הדמדומים" (1983), "אינדיאנה ג'ונס והמקדש הארור" (1984), "הצבע ארגמן" (1985), פרק מסדרת האנתולוגיה של NBC "סיפורים מדהימים" בשם "רוח רפאים" (1985), ו"אימפריית השמש" (1987).
עבודתו של דביאו כוללת גם את הסרט "הבז ואיש השלג" של ג'ון שלזינגר (1985), את הסרט "הארי וההנדרסונים" שהפיק ספילברג (1987), "Defending Your Life" שביים אלברט ברוקס (1991), "אבלון" שביים בארי לוינסון (1990) ו"באגסי" (1991), "Fearless" של פיטר ויר (1993), ו"אן הלסינג" של סטיבן סומרס (2004), הסרט האחרון שצילם.
הוא זכה בפרסי מפעל חיים מטעם גילדת המנהלים האמנותיים בשנת 1997 ואיגוד צלמי הקולנוע האמריקאי בשנת 2007.
לאורך הקריירה שלו, דביאו צילם אלפי פרסומות, סרטים תיעודיים וסרטים חינוכיים ויצר תאורה עם אפקטים מיוחדים פסיכדליים לסרט "המסע" של רוג'ר קורמן (1967), לפני שנכנס לגילדת הצלמים הבינלאומית.
כשביים פרסומת למכסחת דשא באריזונה, נודע לדביאו כי ספילברג מחפש צלם לסרטו "אי.טי." ושלח לבמאי קלטת של סרט הטלוויזיה "The Boy Who Drank Too Much" שצילם עבור CBS ב-1980. "היה הרבה מצב רוח, וזה קשור לילדים, אז ידעתי שסטיבן יצפה בזה!" אמר דביאו.
ספילברג הצהיר שהוא יצר קשר עם דביאו בסרט הבא שלו באומרו, "עשיתי משהו שאני כמעט ולא עושה.