tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
כמו כן, באלבום זה פיתח קולינס טכניקת הקלטה מיוחדת לתופים ("Gated reverb", הטכניקה נותנת צליל דומיננטי וחזק יותר לתופים.) אשר עתידה לאפיין סגנונו המוזיקלי כאשר יתחיל את קריירת הסולו שלו.
עזיבתו וחזרתו של קולינס ללהקה
במקביל לפעילותו בלהקת ג'נסיס, בשנות השמונים קולינס פיתח קריירת סולו מצליחה, הוציא שורה של אלבומים שהפכו לרבי-מכר, ועזב את ג'נסיס בשנת 1996 כדי להתמקד בקריירת הסולו שלו.
בשנת 1998 הצטרף לחברי הלהקה בהרכבה משנות השבעים לסט צילומים לרגל השקת המארז "Genesis Archive 1967–75" ("ארכיוני ג'נסיס 1967-75").
בשנת 1999 אף שב להקליט עם הלהקה בהרכב זה גרסה מחודשת לשירם "The Carpet Crawlers" (בגרסה זו חלקו קולינס וגבריאל את תפקיד השירה המובילה), אשר נכללה באלבום האוסף המקיף "Turn It On Again: The Hits".
בשנת 2007 שב להופיע עם להקת ג'נסיס בהרכבה המצומצם כשלישייה, עם מייק ראת'רפורד וטוני באנקס בסיבוב ההופעות האחרון של להקת ג'נסיס שנקרא על שם אחד מהסינגלים המוכרים של הלהקה, "Turn It On Again".
מאחר שקולו של קולינס התעמק עם השנים, הלהקה שינתה מעט את קצב השירים בהופעות.
בשנת 2014 השתתפו חברי הרכבה הקלאסי של להקת ג'נסיס (פיל, טוני, מייק, פיטר וסטיב) בסרט התיעודי "להקת ג'נסיס: יחד ולחוד", אשר הופק ושודר ברשת BBC הבריטית.
הסרט עסק בסיפורה של הלהקה מתחילת ימיה ועד לאיחוד ב-2007. הסרט התמקד גם בקריירת הסולו של קולינס ועל יציאתו מן הלהקה.
הסיבוב הורחב גם לארצות הברית ומדינות נוספות באירופה בשנת 2022. לאחר סיבוב הופעות זה, קולינס פרש סופית מעולם המוזיקה.
1981–1983, אלבומיו הראשונים של קולינס וראשית עבודתו כמפיק אולפן
בשנת 1981 יצא אלבום הסולו הראשון של קולינס, "Face Value".
בתחילה שירי האלבום נועדו לשימוש פרטי בלבד, והיו למסרים לגרושתו הטרייה של קולינס.
אך כאשר חברי להקת ג'נסיס יצאו בקריירות סולו, החליט קולינס להשתמש בשירים אלו ובסופו של דבר יצאו באלבומו הראשון.
האלבום כלל את הסינגל "In the Air Tonight", אשר הצליח במצעדים, הושמע רבות ברדיו והפך לאחד מלהיטיו המוכרים ביותר.
האלבום כולל גם קאבר לשיר "Behind The Lines" של ג'נסיס בסגנון ג'אז.
האלבום הפך להצלחה מסחרית מיידית ודורג במקום הראשון במצעדים רבים ברחבי העולם.
ב-1982 יצא אלבומו השני של קולינס, "!Hello, I Must Be Going".
האלבום כלל את הלהיט "I Don't Care Anymore" ואת גרסת הכיסוי לשיר "You Can't Hurry Love" של להקת הסופרימס, אשר הגיע למקום הראשון במצעד הפזמונים הבריטי.
לאחר הוצאת האלבום, קולינס יצא לסיבוב ההופעות הראשון שלו.
האלבום נתמך בסיבוב ההופעות העולמי הראשון של קולינס אשר כלל את צפון אמריקה ואירופה.
באותה השנה, הפיק קולינס לזמרת פרידה (אחת משתי הזמרות של הלהקה השוודית אבבא) את אלבום הסולו השלישי שלה: "Something's Going On".
האלבום, שהתבסס על גירושיה של פרידה, הראה את המשותף בין שני הזמרים שעברו הליך גירושים.
בנוסף לכך ובמקביל לפרויקט זה, השתתף קולינס כמתופף ברוב רצועות האלבום "Pictures at Eleven", אלבום הסולו הראשון של סולן להקת לד זפלין לשעבר רוברט פלאנט.
שנה לאחר מכן, חזר קולינס להקליט עם פלאנט את אלבומו השני "The Principle of Moments".
קולינס גם הופיע עם פלאנט כמתופף בסיבוב ההופעות שקידם את אותם אלבומים.
1984–1985, פריצתו הגדולה של קולינס בעולם, "No Jacket Required" ופרויקטים נוספים
בשנת 1984 שיחק קולינס בסדרה "מיאמי וייס" בתור "פיל הזייפן" (אישיות טלוויזיונית בריטית בעלת קשרים עם סוחר קוקאין גדול).
באותה השנה התבקש קולינס לכתוב שיר נושא לסרט הדרמה "כנגד כל הסיכויים".
קולינס נזכר בשיר לא גמור שכתב עבור אלבומו הראשון ("Face Value") אשר התאים מאוד לעלילת הסרט ושמו "?How Can You Just Sit There".
קולינס השלים את השיר שלבסוף נקרא "Against All Odds" כשם הסרט.
השיר הפך ללהיט, היה מועמד לפרס האוסקר, הגיע למקום הראשון במצעד הפזמונים האמריקאי ונחשב לאחד השירים הכי מזוהים עם קולינס עד היום.
להיט נוסף של קולינס באותה שנה היה השיר "Easy Lover", דואט עם הזמר פיליפ ביילי.
השיר, אשר קולינס היה גם שותף בכתיבתו, נכלל באלבומו של ביילי "Chinese Wall", אותו קולינס גם הפיק.
השיר שוחרר כסינגל בנובמבר 1984 בארצות הברית ובפברואר 1985 בבריטניה.
בנוסף לשיר זה, קולינס השתתף גם כזמר ליווי ומתופף במספר רצועות באלבום, ביניהן השיר "Walking On The Chinese Wall".
בשנת 1985 השתתף קולינס במופע "הלייב אייד" והיה המוזיקאי היחיד שהופיע בשני מקומות באותו היום, לאחר שהופיע בלונדון קולינס טס והופיע בפילדלפיה וניגן עם מוזיקאים רבים.
כמו כן, הוציא באותה שנה את השיר המצליח "Separate Lives", דואט עם הזמרת מרילין מרטין, כחלק מפסקול הסרט "לילות לבנים".
קולינס הוציא באותה השנה את אלבומו השלישי "No Jacket Required".
האלבום כלל שיתופי פעולה עם הזמרים פיטר גבריאל (הסולן לשעבר של להקת ג'נסיס) וסטינג, אשר ביצעו קולות רקע וליווי בשיר "Take Me Home", שיצא לבסוף גם כסינגל.
באלבום זה ניכרת דומיננטיות רבה של מכונת תופים.
האלבום הפך למצליח ביותר מסחרית בקריירת הסולו של קולינס וזכה בשלושה פרסי גראמי, וכלל את הלהיטים "One More Night" ו-"Sussudio".
לאחר מספר חודשים, הוציא אריק קלפטון את אלבום הסולו התשיעי שלו, "Behind the Sun" אשר קולינס היה שותף בהפקתו.
קולינס וקלפטון המשיכו לשתף פעולה פעמים רבות, קולינס השתתף במופעו של קלפטון "אריק קלפטון וחברים" והפיק עבורו אלבום נוסף, "August".
נוסף על כך, קולינס תיפף וביצע שירה מלווה בשירו "Bad Love".
1986–1991, קריירה קולנועית והמשך ההצלחה כמוזיקאי
בשנת 1988 השתתף קולינס בתוכנית הטלויזה "אלו הם חייך", ובתוכנית זו סופר סיפור חייו של קולינס.
במהלך התוכנית קולינס הופגש עם אנשים מעברו ובסוף הפרק הוענק לו אלבום תמונות מיוחד.
בנוסף באותה השנה שיחק קולינס בקומדיה הרומנטית "באסטר" בתור באסטר אדוארדס, פושע קטן משנות השישים השואף להפוך לפושע גדול ומשפיע.
הסרט קיבל ביקורות מעורבות אך שני שירים שכתב קולינס עבור הסרט הגיעו למקום הראשון במצעד הפזמונים האמריקאי ("Two Hearts", "A Groovy Kind of Love").
בשנת 1989 יצא אלבום הסולו הרביעי והמצליח של קולינס, "But Seriously...".
מתוך האלבום בלט הלהיט Another Day in Paradise, שמדבר על אישה חסרת בית שמבקשת עזרה אך לא זוכה לקבל תשובה מן העוברים ושבים (שמו המקורי של הסינגל היה "Homeless" אך הוחלף לבסוף).
הסינגל זכה להצלחה רבה, הגיע למקום הראשון במצעד הפזמונים האמריקאי וזכה בפרס גראמי ("הלהיט של השנה").
האלבום הצליח מאוד ואף היה לאלבום הנמכר ביותר של שנת 1990 בבריטניה, והניב גם את הלהיט "I Wish It Would Rain Down".
בשנת 1990 השתתף קולינס בסרט הטלוויזיוני "Seriously...Phil collins" אשר נועד לקדם את אלבומו החדש "But Seriously...".
במהלך הסרט פיל קולינס והרכבו מבצעים גרסאות אלטרנטיביות רבות לשיריו (In the Air Tonight, Don't Lose My Number, Another Day in Paradise ועוד שירים רבים).
בשנת 1991 לקח קולינס חלק בהקלטת אלבום ההוקרה "Two Rooms: Celebrating the Songs of Elton John & Bernie Taupin", אלבום הוקרה זה הוקדש לאלטון ג'ון וברני טופין וכלל 16 גרסאות כיסוי של שירים שהצמד כתב.
קולינס שר ותיפף ברצועה "Burn Down The Mission".
נוסף לקולינס, מוזיקאים ידועים רבים לקחו חלק בהקלטות האלבום וביניהם: ג'ורג' מייקל וקייט בוש.
1992–1997, דעיכת ההצלחה המסחרית ולהקת ביג בנד
ב-1993 הוציא קולינס את האלבום "Both sides", על אלבום זה עבד לבד וניגן בכל הכלים לבדו וללא הרכבו.
בין שירי האלבום נכלל הסינגל "Both Sides Of The Story" והסינגל "We Wait And We Wonder" אשר עוסק בטרור שתקף את בריטניה בשנות התשעים.
האלבום הגיע להצלחה מסחרית ונתמך בסיבוב הופעות עולמי גדול של מאה הופעות בעולם.
ב-1996 הוציא לאור את אלבומו השישי, "Dance Into The Light", אלבום זה הוא אלבומו הראשון של קולינס שיצא לאחר שעזב את ג'נסיס, האלבום מכיל את הסינגל "Dance Into The Light" ובנוסף גם את הסינגל "Wear My Hat" שהיו לסינגלים המצליחים ביותר באלבום.
האלבום היה לאכזבה מסחרית והגיע רק למעמד זהב בארצות הברית ולמרות זאת האלבום נתמך בסיבוב הופעות עולמי גדול ומצליח.
באותה שנה הקים את להקת הביג בנד שלו, הנקראת בפשטות "להקת הביג בנד של פיל קולינס".
בשנת 1999 יצא האלבום הראשון (והיחיד) של הלהקה, הנקרא "A Hot Night in Paris".
שירי האלבום הם קאברים של סינגלים שלו ושל ג'נסיס בסגנון ג'אז.
את האלבום ליוו מספר הופעות ובמקביל גם סרט דוקומנטרי.
נוסף על כך, באותה השנה זכה קולינס בכוכב הנושא את שמו בשדרת הכוכבים של הוליווד.
1998–2001, אלבום אוסף ופסקול הסרט טרזן
באוקטובר 1998 יצא אלבום האוסף של קולינס, "Hits...", אשר הכיל להיטים מאלבומיו הקודמים ואת גרסת הכיסוי לשיר "True Colors" של סינדי לאופר, האלבום שוחרר שנית בשנת 2008 ובשנת 2012 הגיע למקום השישי במצעד הבילבורד 200 האמריקאי.
בשנת 2000 קולינס זכה בפעם הראשונה בפרס אוסקר ובפרס גלובוס הזהב בקטגוריית השיר המקורי הטוב ביותר מתוך סרט, על השיר "You'll Be in My Heart", אותו כתב ושר עבור פסקול סרט האנימציה של דיסני "טרזן" (1999).
בשנת 2001 הקליטו מספר זמרי ראפ והיפ הופ אלבום הוקרה בשם "Urban Renewal", אותו אלבום אשר הוקדש לקולינס כלל גרסאות כיסוי לשיריו.
למרות שהאלבום לא היה להצלחה כלל עולמית, הוא דורג במקום השלישי במצעד האלבומים של גרמניה וסינגלים רבים מן האלבום נמכרו בצורה טובה במספר שווקים.
2002–2010, Testify, Going Back וסיבוב ההופעות האחרון
ב-2002 הוציא קולינס את אלבומו השביעי "Testify".
אלבום זה הוא האלבום האחרון של קולינס המכיל חומר מקורי, בין שירי האלבום נמצאים הסינגלים "Wake Up Call" ו-"Can't Stop Loving You" שהיו השירים הבולטים באלבום.
האלבום נחשב לאכזבה מסחרית בבריטניה וצפון אמריקה אך הגיע להצלחה במדינות רבות באירופה, כמו כן מספר רצועות מהאלבום צורפו לרשימת השירים של סיבוב הופעותיו האחרון של קולינס.
ב-7 בנובמבר 2005 הופיע קולינס באצטדיון בלומפילד כחלק מסיבוב ההופעות האחרון שלו בתור סולן (שמו של סיבוב הופעות זה הוא "Finally The First Farewell Tour").
קולינס יצא לסיבוב הופעות זה על מנת להיפרד מן הקהל וממעריציו.
בנוסף לכך באותה השנה דיבב את דמותו במשחק הווידאו "Grand Theft Auto: Vice City Stories" ושירים רבים שלו ושל ג'נסיס נכנסו למשחק.
בשנת 2010 יצא אלבומו השמיני, "Going Back".
אלבום זה אינו מכיל חומר מקורי, אלא מורכב מגרסאות כיסוי לשירי מוטאון ומוזיקת נשמה משנות ה-60. על עטיפת האלבום מופיעה תמונה של קולינס מגיל 13 מנגן על תופים, אשר אותרה במקרה וקולינס אף נאלץ לשלם על זכויות השימוש בה.
קולינס סיפר כי באלבום זה הצליח לנגן על תופים, על אף ניתוח שעבר בעמוד השדרה.
על מנת שיתאפשר לו לתופף באלבום, נאלץ קולינס להדביק את מקלות התיפוף לידיו בעזרת נייר דבק.
2011–הווה, עזיבתו וחזרתו לעולם המוזיקה והנפקות חדשות של אלבומים
במרץ 2011, לאחר תקופה של רמיזות ושמועות, קולינס הצהיר על פרישה מעולם המוזיקה מסיבות בריאותיות.
במהלך שנת 2014 פורסם כי קולינס משתף פעולה עם הזמרת הבריטית אדל עבור אלבומה השלישי, בכתיבת שירים.
אולם בהמשך נודע כי שיתוף פעולה זה הגיע לסיומו ולבסוף קולינס לא היה מעורב באלבום.
בספטמבר 2015 הוכרז כי יצאו גרסאות מחודשות לכל אלבומיו של קולינס הכוללות תמונות חדשות לעטיפת התקליטים, הקלטות דמו של שירים וסינגלים ובנוסף לכך הקלטות שנלקחו מן הופעות חיות לאורך השנים.
שמו של פרויקט זה הוא "...Take A Look At Me Now" הנקרא על שם השורה הידועה מתוך השיר "Against All Odds".
באוקטובר 2015 הכריז קולינס כי הוא חוזר מפרישתו מעולם המוזיקה וכי הוא מתכנן כתיבת אלבום חדש, ובנוסף אמרגנו טוני סמית' עובד על ארגון סיבוב הופעות נוסף שיתקיים בעתיד הקרוב.
נוסף לכך הכריז קולינס כי הוא עובד כעת על ספר אוטוביוגרפיה, העוסק בחייו מזווית הראיה שלו.
הספר אשר שמו הוא "Not Dead Yet" יצא לאור ב-25 באוקטובר 2016. כמו כן, אלבום אוסף שכולל בתוכו את כל הסינגלים של קולינס יצא ב-14 באוקטובר של אותה השנה.
בשנת 2016 יצא אלבום אוסף הסינגלים של קולינס.
ב-29 באוגוסט 2016 לקח חלק במופע הפתיחה של אליפות הטניס הפתוחה בארצות הברית (U.S.
Open) שהתקיימה בקווינס שבניו יורק.
קולינס ביצע במופע את השיר "In The Air Tonight" וכמו כן דואט לשיר "Easy Lover" עם הזמר והשחקן לזלי אודום הבן.
בהרכבו של קולינס באותה הופעה נכללו: בראד קול (קלידן), דריל סטארמר (גיטריסט), ונתן איסט (באסיסט) אשר מלווים את קולינס שנים רבות בהופעות חיות.
בין היתר בהרכב נכלל גם בנו של קולינס, ניקולס "ניק" קולינס שביצע את מלאכת התיפוף בהופעה.
ב-17 באוקטובר, חשף קולינס במסיבת עיתונאים כי יצא לסיבוב הופעות ראשון מזה עשר שנים.
כל ההופעות יתרחשו בחודש יוני של שנת 2017. הוא מתמקד רק באירופה ויכלול מספר מצומצם של הופעות בבריטניה, צרפת וגרמניה.
(בהמשך גם הופעה נוספת באירלנד).
סיבוב ההופעות נקרא "Not Dead Yet Live".
משחק מילים על בסיס שם האוטוביוגרפיה של קולינס שיצאה בסמוך למסיבת העיתונאים.
סיבוב ההופעות החל ב-4 ביוני והיה צפוי להסתיים ב-30 ביוני בהופעה גדולה בהייד פארק שבלונדון בה אירח קולינס את בלונדי ואת להקת מייק והמכונאים (אותה מנהיג מייק ראת'רפורד, חברו להקת ג'נסיס).
אך קולינס נחבל בראשו במהלך סיבוב ההופעות ונאלץ לדחות שתיים מהופעותיו שבלונדון לחודש נובמבר.
בסופו של דבר, בעקבות הביקוש הרב, נוספו מופעי אצטדיונים נוספים לטור ברחבי בריטניה ובשלב מאוחר יותר גם בדרום וצפון אמריקה.
ב-2019 החליט קולינס להמשיך את סיבוב ההופעות לסבבים נוספים באוסטרליה ובארצות אירופה.
במרץ 2022 בתום מסע ההופעות של להקת ג'נסיס "The Last Domino?" (אליו הצטרף עם בנו, ניק, שביצע את מלאכת התיפוף) הודיע על פרישה לאור מצבו הרפואי.
פיל קולינס שיתף פעולה עם אמנים רבים ובהם דייוויד קרוסבי, פיליפ ביילי, פול מקרטני, אלטון ג'ון, ג'ורג' האריסון, אריק קלפטון וסטינג.
בשנת 1999, עבר לגור בשווייץ, אך כיום מתגורר במיאמי.
במהלך חייו נשא פיל קולינס שלוש נשים, אך כל נישואיו הסתיימו בגירושין.
הוא התחתן עם אנדריאה ברטורלי בשנת 1975. וממנה נולד לו בן, סיימון קולינס, שמאוחר יותר הפך גם הוא לזמר ומתופף.
קולינס פגש את אשתו השנייה, ג'יל טייוולמן, בשנת 1980. הם נישאו בשנת 1984, ובשנת 1989 נולדה בתם היחידה, השחקנית לילי קולינס.
קולינס התחתן בשלישית בשנת 1999, עם אוריאן סוואי.
יש להם שני בנים, ניקולס (שמתופף כיום בהופעותיו) ומת'יו.
בשנת 2000, עדיין כזוג נשוי, הקימו פיל ואוריאן את "קרן החלומות הקטנים" ("The Little Dreams Foundation"), ארגון ששם לו למטרה לעזור לילדים ונערים להגשים את חלומותיהם בתחומי האומנות והספורט.
הם התגרשו ב-17 באוגוסט 2008, חזרו לחיות יחד ונפרדו בשנת 2020.
בשנת 2010, בעקבות מחלה אשר מנעה ממנו להמשיך לתופף ולהופיע, מצא עצמו קולינס מכור לאלכוהול ואף חשב להתאבד.
הוא התוודה על כוונת ההתאבדות שלו, באמרו: "חשבתי על התאבדות אך לא יכולתי לעשות זאת לילדי".
לבסוף הצליח קולינס להגמל ואף חזר לעסוק במוזיקה.
לקולינס היה מאז ומתמיד עניין רב בקרב אלמו.
ב-11 במרץ 2015, לכבוד תרומתו, קולינס זכה באזרחות כבוד של טקסס על ידי בית המחוקקים של המדינה.
בשנים האחרונות, מצוי קולינס במצב בריאותי רעוע, בין השאר בהתמודדותו עם סוכרת מסוג 2 ונזק עצבי בעמוד השדרה.
ב-29 בינואר 2016 יצאו המהדורות המחודשות של האלבומים "Face Value" ו-"Both Sides".
ב-26 בפברואר יצאו המהדורות החדשות של האלבומים "!Hello, I Must Be Going" ו-"Dance Into The Light".
ב-15 באפריל יצאו המהדורות החדשות של האלבומים "No Jacket Required" ו-"Testify".
ב-10 ביוני יצאו המהדורות המחודשות לאלבומים "But Seriously" ו-"Going Back".
סינגלים שהגיעו למקום הראשון במצעדים בארצות הברית ובבריטניה
"Easy Lover" (דואט עם פיליפ ביילי, 1985, בריטניה)
"Separate Lives" (דואט עם מרילין מרטין, 1985, ארצות הברית)
"A Groovy Kind of Love" (1988, ארצות הברית ובריטניה)
1967: "קלמיטי הפרה" (תפקידו הראשי צומצם בסרט עקב סכסוך עם הבמאי).
1986: "The Two Ronnies" (הופיע בשני פרקים).
1988: "באסטר" (בתור באסטר אדוארדס).
1988: "יום הולדת שישים למיקי" (בתפקיד עצמו, ספיישל טלוויזיוני).
1993: "Frauds" (בתפקיד רונלד קופינג).
1993: "והתזמורת ממשיכה לנגן" (בתפקיד אדי פפאסו, סרט טלוויזיוני).
פִילֶגֶשׁ בַּגִּבְעָה הוא סיפור מקראי המופיע בספר שופטים (פרקים י"ט–כ"א) וחותם את הספר.
הסיפור עוסק באיש לוי הנקלע עם פילגשו לגבעה, עיר של בני שבט בנימין, ומתארח אצל אפרתי המתגורר במקום.
בלילה מתגודדים בני העיר ודורשים להוציא אליהם את האיש הזר למען ידעוהו.
במקום זאת, מוסר לידיהם הלוי את פילגשו והיא נאנסת באכזריות ומתה.
למחרת הבוקר, לאחר מות פילגשו בסוף ליל העינויים, הלוי מבתר את גופתה ושולח נתח אל כל אחד משבטי ישראל.
מזועזעים, יוצאים השבטים בעצת ה' למלחמת נקם נגד שבט בנימין, שבסופה נותרים מבנימין רק שש מאות גברים שהצליחו להימלט.
בני השבטים נשבעים שלא להשיא את בנותיהם לאנשי בנימין שנמלטו, אך כעבור זמן מתחרטים על השבועה בשל ההבנה כי מימושה יגרום להכחדת שבט מישראל.
כדי לעקוף את הנדר, שולחים השבטים אלפי לוחמים אל העיר יבש גלעד, שאיש מתושביה לא השתתף במלחמה או במעמד השבועה, והורגים את כל תושביה פרט ל-400 בתולות על מנת לתת אותן כנשים לבני בנימין.
היות שנותרו בשבט עוד 200 גברים שנזקקו לנשים, הרשו להם יתר השבטים לחטוף בתולות המחוללות בכרמים בחג ה' בשילה.
הסיפור נפתח ונחתם בהזכרת היעדרו של מלך לבני ישראל באותם ימים, נושא שבו יעסקו הספרים הבאים בסדר ספרי התנ"ך.
חוקרי מקרא רואים בסיפור כולו אלגוריה תעמולתית נגד שאול המלך, בן שבט בנימין, מטעם סופרים יהודאים שהזדהו עם בית דוד.
איש משבט לוי הגר בהר אפרים לקח פילגש מבית לחם יהודה.
האישה מרדה בו וברחה אל בית אביה שבבית לחם, ושם שהתה במשך ארבעה חודשים.
לאחר מכן, הגיע אליה האיש לשכנע אותה לחזור.
לאחר שהות של כמה ימים בביתו של אביה, שניסה להשאיר אותם עוד ועוד שם (ייתכן שחשש מהסכנות שבדרך, חשש שאכן התאמת), יצאו האיש, פילגשו ונערו לעת ערב על דרך ההר צפונה לכיוון עירם.
כאשר הגיעה שעת החשכה הם היו ליד ירושלים, שבאותה תקופה הייתה עיר יבוסית.
האיש סירב לעצת נערו ללון בירושלים, בנימוק ש"לא מבני ישראל הנה" (), והמשיך בדרכו במטרה ללון באחת מערי בנימין - גבעה או רמה.
הזיהוי הרווח לגבעה הוא בתל אל-פול, אולם יש מזהים אותה עם הכפר ג'בע, צפונית לירושלים.
הם המשיכו ברכיבתם, והשמש שקעה כאשר היו ליד גבעה, שם ישבו ברחוב וחיכו, לשווא, שיהיה מי שיאסוף אותם ללון בביתו.
רק איש זקן שמוצאו מהר אפרים, שהגיע מהשדה הציע להכניסם לביתו, להאכילם ולהשקותם.
בעודם בסעודה, הקיפו את הבית אנשי העיר ודרשו להוציא את האיש החוצה במטרה לאונסו או להתעלל בו.
המארח התחנן לפניהם שלא יעשו זאת לאורחו, ויעץ שבמקום זאת הוא יוציא אליהם את בתו הבתולה ואת פילגשו של האורח.
על אף סירובו של ההמון, הוציא האורח את פילגשו בכוח החוצה, ושם התעללו ואנסו אותה בני העיר כל אותו הלילה.
לפנות בוקר שילחו אותה והיא נפלה מתעלפת על פתח הבית.
כאשר קם האיש הלוי בבוקר, פתח את דלתות הבית לצאת לדרכו וראה את פילגשו מוטלת על הסף.
הלוי אמר לה לקום וכשראה שאינה מגיבה (ככל הנראה מתה כבר אם כי פרט זה נותר מעורפל), לקח אותה לביתו ושם ביתר את גופתה לשנים עשר נתחים ושילחם לכל חלקי הארץ.
העם, מזועזע קשות, נקהל כאיש אחד אל העיר מצפה, שם ביקשו מאנשי שבט בנימין להסגיר לידיהם את האנשים שעשו את המעשה כדי להענישם בעונש מוות.
לאחר שאנשי בנימין סירבו, הם הכריזו מלחמה על שבט בנימין, בהכריזם שמי שלא יעלה למלחמה יומת, וגם נשבעו שלא לתת מבנותיהם לבני שבט בנימין לנשים.
בשתיים הראשונות הפסידו בני-ישראל למרות עדיפותם המספרית הגדולה (400,000 לעומת 26,700 לוחמים), ולמרות עידוד של האורים ותומים ששאלו בהם האם לעלות למלחמה, ובכל אחד מהימים נהרגו עשרות אלפי לוחמים מישראל (22,000 ביום הראשון ו-18,000 ביום השני).
רק במערכה האחרונה ניצחו ישראל את בני בנימין, על ידי הצבת מארב, בדומה לתכסיס ששימש את יהושע במלחמת העי.
בניצחון זה הכו כמעט את כל בני בנימין, ושרפו באש את עריהם.
רק שש מאות איש מבני בנימין נותרו בחיים.
לפי המסורת, הכרזת המלחמה על בנימין נערכה בכ"ג בשבט, ובתאריך זה נוהגת תענית צדיקים לרוצים להחמיר על עצמם.
לאחר הניצחון, הבין העם כי עומד להיכחד שבט שלם מישראל - שהרי נאסר על בני ישראל לתת מבנותיהם לנשים לבני בנימין.
עקב כך החליטו לממש את השבועה להרוג את מי שלא השתתף במלחמה.
לאחר מפקד התגלה שאיש מיושבי העיר יבש גלעד לא נמצא במקום, ולפיכך נשלחו 12,000 לוחמים לפשוט על העיר ולהרוג את כל תושביה פרט לארבע מאות בתולות, אותן הביאו כנשים בשביל אנשי בנימין.
אולם מכיוון שהיו שש מאות מבני בנימין, עדיין חסרו מאתיים בתולות עבור שאר הגברים.
על כן ננקט צעד שני: הוחלט לנצל את החג בשילה, שבו מחוללות בנות העיר בכרמים (ט"ו באב, על פי המסורת), כאשר בני בנימין יחטפו להם נשים מהמחוללות.
כך לא תופר השבועה, שהרי הן נחטפו ולא ניתנו מרצון.
לדעת רוב הפרשנים, הסיפור בא לבטא כי התקופה בה לא הייתה מלוכה בישראל הייתה רעה מאוד: .
חלק מהפרשנים מסבירים שהסיפור שובץ בסוף ספר שופטים כדי ליצור הנגדה בין סיפורי 'אין מלך בישראל' לסיפור הראשון של תקופת 'יש מלך בישראל' - הלוא הוא סיפור מלחמת שאול בנחש העמוני.
בסיפור ההוא נחלצו כל ישראל לסייע לאנשי יבש גלעד, לעומת סיפור פילגש בגבעה שם הלכו והשמידו את העיר ההיא.
הרעיון המבוטא מפרשנות זו הוא השוואה בין המוסר שתקופת המלכים נותנת לחיים ולהיסטוריה לעומת השפל המוסרי והברבריות של תקופת השופטים, ואת הדעה כי ללא הנהגה מסודרת, עלולה אחדות העם להתפורר עד כדי מלחמת אזרחים.
מעטים מן הפרשנים המודרניים דווקא רואים בסיפור מעשה חיובי, המתאר את אחדות ישראל במלחמתו בעוול.
לשיטתם, המילים "אין מלך בישראל" הושתלו בסיפור מאוחר יותר, ואין הן משקפות את כוונתו המקורית של הסיפור .
סיפור זה זהה בפרטים רבים (אף סגנוניים) לסיפור סדום ומהווה סיפור ראי שלו.
אורחים המגיעים ללון בבית מארח לאחר הזמנתו, המארח המתאזרח בעיר כאשר מוצאו ממקום אחר, אנשי העיר המנסים לתקוף את האורחים מינית, ניסיונו של בעל הבית להגן על אורחיו בהצעת בנותיו, דחיית ההצעה בידי התוקפים, ובסופו של דבר השמדתם של האנשים הרעים, אם בידי שמים ואם בידי אדם.
הדמיון לסיפור סדום מהווה תוכחה של הכותב.
טבלת השוואה בין שני הסיפורים:
למרות ההשוואה בין הסיפורים, כותב הרמב"ן על סיפור פילגש בגבעה כי ומבאר את ההבדלים המהותיים בין הסיפורים:
מטרת בני בנימין לא הייתה נגד הכנסת אורחים המתקיימת בעירם, כאנשי סדום, אלא היו מתאווים לחטוא במשכב זכר, ובדיעבד הסתפקו במשכב עם הפילגש.
האיש הזקן שביקש להוציא את בתו ואת הפילגש, סמך על כך שבני העיר לא יפגעו בבתו, וכאשר הוציא את הפילגש אין מדובר באשת איש.
בסיפור זה, לא היה מדובר בכל אנשי העיר שצבאו על הבית, אלא ב"אנשי בני בליעל" (שם יט כב), שהיוו מיעוט בעיר, אך היו שרים ותקיפים, כמו שאמר האיש (שם כ ה): ויקומו עלי בעלי הגבעה, וזו הסיבה שלא מיחו האחרים בידם.
אנשי העיר שאנסו את הפילגש, לא התכוונו להרוג אותה, אלא היא מתה מרוב הביאות.
הרמב"ן מרחיב לבאר על פי דרכו את השתלשלות האירוע, את הנחיות האורים ותומים, ואת האבדות הרבות במלחמה שהגיעו בעקבותיהן, שהיו תוכניתו של אלוהים, להיפרע מכל המעורבים שלא נהגו כשורה.
אף על פי שהסיפור מופיע בסוף ספר שופטים, מוזכר בו הכהן הגדול פינחס בן אלעזר כחי עדיין.
הבאת שני סיפורים העוסקים בנושא אחד הביאה למסקנה כי מבחינה כרונולוגית לא התרחשו המעשים דווקא בסוף תקופת השופטים, וכי הסיפור מופיע בסוף הספר על פי סדר ענייני ולא סדר כרונולוגי.
בסיפור פילגש בגבעה ישנם קישורים רבים לדמותו של שאול המלך: כמו במלחמה נגד נחש העמוני, גם בשופטים י"ט-כ"א מכונסים שבטי ישראל באמצעות פיזור נתחי גופה בגבולם, והעיר יבש גלעד ממלאת תפקיד חשוב.
סמליות אחרת מתבטאת במיקומים, כשהלוי הנזכר זוכה ליחס מיטיב בבית לחם (עיר הולדתו של דוד), מעדיף שלא ללון ביבוס (היא עיר דוד) ומבכר על פניה את גבעה, בירתו של שאול, שם הוא כמעט וחווה מעשה סדום ופילגשו נאנסת ונהרגת.
יבש גלעד, מוקד נוסף המזוהה עם שאול, מוצגת אף היא כמשתמטת מהמלחמה.
הדמיון בין הלוי לאלקנה הוצג על ידי שרה מילשטיין, יחד עם רכיבים אחרים בטקסט, כראיה לכך שהסיפור המקראי במעשה הפילגש ובשמואל א' פרק א' מעיד על הטיה ושכתוב הדרגתיים של נרטיבים ישנים אודות שאול המלך.
סיפורים אלו הציגו אותו באור חיובי, והיו ידועים במרחב הישראלי הקדום מכדי שסופרי יהודה יוכלו למחקם סתם.
תחת זאת, הם שינו אותם באיטיות.
וְגַם אָנֹכִי הִשְׁאִלְתִּהוּ ליהוה כָּל הַיָּמִים אֲשֶׁר הָיָה הוּא שָׁאוּל לַיהוה) הפך לסיפור לידתו של שמואל, וכנגד סיפור המלחמה בנחש נוצר מעשה הפילגש כתעמולה כמעט-פארודית, הנוטלת את כל רכיביו (הלוי שקול לשאול ועוד) אך מציגה אותם באור שלילי.
גם פרופ' יאירה אמית, בהתבססה על הדמיון הרב בפרטים שבין פרשת פילגש בגבעה לחייו של שאול המלך, מציעה פרשנות לפיה הסיפור "הושתל" בספר שופטים על מנת להכין את הקורא למפלת בית שאול המובאת בספר הבא, ותפקידה לעצב דעה קדומה נגד שאול.
חוקרי מקרא מעריכים כי בטקסט נעשו עריכות רבות, ושאלת מועד חיבורו או עריכתו הסופית היא מושא להשערות שונות.
חוקרים רבים סוברים שסיפורי הבתולות בשילה וכיבוש יבש גלעד חוברו יחדיו ממקורות קדומים יותר.
פרק י"ט נחשב לחלק הקדום של הסיפור.
אף שיש דעות המקדימות את מקור הסיפור לשאול ודוד ממש, ורואות בהם דמויות קונקרטיות, השערה אחרת היא שהסיפור משקף ניסיון למזג בין המסורות הספרותיות של יהודה ובנימין, לאחר הסיפוח של נחלת השבט לממלכה הדרומית בתקופת הכיבוש האשורי במאה השמינית לפנה"ס, או אולי בימי המלך מנשה.
לפי השערה זו, בידי בנימין היה נרטיב ארכני שבו תואר כבעל מעמד מועדף בישראל, לא רק בהקשרו של שאול, והיהודאים ביקשו להבליע אותו אל תוך ההיסטוריה המקראית שלהם תוך המעטת חשיבותו של השבט.
פילאטיס היא שיטת אימון גופנפש שיטתי שפותחה בתחילת המאה ה-20, על ידי מאמן כושר גופני, גרמני, בשם יוֹזֶף פִּילָאטִיס, , (1883–1967) ועל שמו נקראת השיטה.
הוא עצמו, בתחילת הדרך, קרא לשיטה שלו קונטרולוג'י (Contrology) כי זו שיטה העוסקת בשליטה בשרירים בעזרת הנפש.
השיטה מתייחסת לכלל השרירים בגוף, ובעיקר לשרירי רצפת האגן, הבטן והגב.
אימון פילאטיס כולל תרגילים חוזרים המאמצים את השרירים.
כל תרגיל נובע מ"חמשת היסודות": נשימה, יישור צוואר, ייצוב הצלעות והשכמות, תנועתיות האגן והשרירים הרוחביים בבטן.
כל תרגיל מתחיל בייצוב שרירי הליבה, ולאחר מכן תנועה מסוימת בטווח מבוקר.
בעת תרגול שיטת הפילאטיס, ההתמקדות היא בגיוס יעיל של יחידות מוטוריות וחזרה על כל תרגיל - מספר פעמים.
המונח "פילאטיס" אינו מונח מוגן ואין שיטת אימון אחידה ולכן, ישנם מאמני פילאטיס רבים ושיטות אימון שונות ברחבי העולם.
נכון לשנת 2023, למעלה מ-12 מיליון אנשים מתרגלים פילאטיס.
שיטת הפילאטיס פותחה על ידי יוזף פילאטיס ממנשנגלדבאך.
אביו היה מתעמל ואמו נטורופתית.
בצעירותו, הוא התאמן במספר שיטות לאימון הגופני והכיר את שיטותיו של : "פעילות גופנית מתקנת", או: "התעמלות רפואית" ועל בסיס אלו, הוא פיתח את שיטתו.
בשנת 1913 הוא נסע לאנגליה, ומצא עבודה כלוליין קרקס ומשפרצה מלחמת העולם הראשונה פילאטיס נעצר כיתר האזרחים הגרמנים בבריטניה ונכלא למשך המלחמה במחנה המעצר באי מאן, למשך כארבע שנים.
יחד עמו היו עוד כמה עצורים שעסקו קודם לכן בספורט ויחד הם ניהלו את שגרת הפעילות הגופנית של המחנה, שבו היו מעל 24,000 עצורים.
לימים, סיפר פילאטיס, ששם הוא פיתח ויישם את השיטה על חבריו לשבי.
בשנת 1926 פילאטיס היגר לארצות הברית ויחד עם אחיו פרד, שכבר התגורר בארצות הברית שיפרו את מיטת האימון המקורית שלו: המסגרת הוצבה קרוב יותר לקרקע, המשקולות הוחלפו בקפיצים וכן התווספו רצועות עור כך שניתן יהיה לחקות תנועות של חתירה.
הוא פיתח רפרטואר נרחב של תרגילים שתוכננו לסייע למתאמן בתהליך המתיחה וחיזוק השרירים ובמיוחד שרירי הליבה.
המכשיר הידוע והפופולרי ביותר נקרא "רפורמר" שבמקור נקרא "רפורמר אוניברסלי" ("universally reforming the body").
בתקופה זו הוא פגש את אנה "קלרה" זונר (Anna "Clara" Zeuner), שהפכה לשותפתו לחיים ולעסקים ובשנת 1929 הוא פתח סטודיו משלו בניו יורק ליד הסטודיו לבלט של ניו יורק ובתוך זמן קצר השיטה הפכה לפופולרית בקרב הרקדנים וביניהם "כוכבים" כמו ג'ורג' בלאנשין, מרתה גרהם ו-האניה הולם.
פילאטיס עצמו ראה את מטרת שיטתו רחבה בהרבה וציפה שהיא תאומץ על ידי מערכות הרפואה והחינוך, ותשולב בחיי היומיום של כולם.
הוא סבר שהתרגול יביא למודעות גבוהה יותר, ותשפיע לטובה על העולם, כמו: ביטול הסבל האנושי, הפחתת הצורך בבתי חולים, מוסדות לחולי נפש, ואפילו בתי כלא.
ב-1934, פילאטיס פרסם את ספרו: "הבריאות שלך: מערכת מתקנת של פעילות גופנית שמחוללת מהפכה בכל תחום החינוך הגופני" (Your Health: A Corrective System of Exercising That Revolutionizes the Entire Field of Physical) ובהקדמה כתב, בין היתר: "כל הרעיונות החדשים הם מהפכניים.
כאשר התאוריה הבסיסית שלהם מוכחת באמצעות יישום מעשי, זה הופך להיות עניין של זמן עבורם להתפתח ולפרוח.
פשוט אי אפשר להתעלם מרעיונות מהפכניים כאלה...
לכן אני יודע שתורתי תגיע להמונים ולבסוף תאומץ כאוניברסלי,".
ספרו השני פורסם בשנת 1945 חזרה לחיים באמצעות קונטרולוג'י (Return to Life Through Contrology), בו הסביר פילאטיס את המושג: "...התיאום המלא של הגוף, הנפש והרוח...
שיטת הקונטרולוג'י מפתחת את הגוף בצורה אחידה, מתקנת תנוחות שגויות, מחזירה את החיוניות הפיזית, ממריצה את הנפש ומעלה את הרוח....".
פילאטיס המשיך לעצב ציוד לאימונים בשיטתו, כמו: "קדילאק" (Cadillac), "כיסא וונדה" (Wunda Chair), "מעגל הקסם" (Magic Circler), "מְתַקֵּן רגל" (Foot Corrector, "מְתַקֵּן עמוד שדרה" (Spine Corrector), ובמקביל המשיך לשכלל את ה"רפורמר".
פילאטיס לא הצליח להכרה אוניברסלית בשיטתו ובמקביל, השכונה שבה שכן הסטודיו שלו נעשתה מסוכנת יותר, ועסקיו ירדו.
למרות זאת, היו מספר מוסדות חשובים במנהטן שאימצו את השיטה, כמו: אוניברסיטת ניו יורק, Dance Theatre of Harlem, ובית הספר של קתרין דוהאם.
באמצע שנות ה-60 של המאה העשרים חל מפנה כאשר כוראוגרפים הוסיפו תרגילי פילאטיס (מזרן) ל"חימום" לפני אימונים ומופעים ובנוסף, כמה תלמידים יצאו לרחבי העולם והפיצו את השיטה.
יוזף פילאטיס נפטר בשנת 1967 ורעייתו קלרה, המשיכה ללמד ולנהל את הסטודיו עד לפרישתה בשנת 1970. רומנה קריזנובסקה לקחת על עצמה את האחריות של ניהול הסטודיו וקיבלה 50% מהבעלות על "הסטודיו הראשון לפילאטיס בע"מ".
ב-1972, הסטודיו עבר ממיקומו המקורי בשדרה השמינית לסביבה "טובה" יותר (29West 56th Street) והעסק התפתח.
בשנות ה-80, מורים בני "הדור שני" בארצות הברית פיתחו שיטות לימוד משלהם והופיעו תוכניות להכשרת מורים.
במקביל, "הסטודיו הראשון לפילאטיס בע"מ" נקלע לקשיים כלכליים ולאחר כמה העברות בעלות, פשט רגל ב-1989.
בשנות ה-90 שיטת פילאטיס, המשיכה להתפשט בעולם והמילה "פילאטיס" זכתה לערך במילון וובסטר, אינדיקציה נוספת לקבלה הרחבה של השיטה.
נקודת מפנה היסטורית הייתה כאשר בית המשפט הפדרלי בארצות הברית, קבע באוקטובר 2000 ש"פילאטיס" הוא "מונח כללי" והשימוש במונח אינו מוגבל ומכאן שכל אדם רשאי לעסוק בו.
בית המשפט הכיר בעובדה שמקור המונח הוא שמו הפרטי של מייסד השיטה ולכן הגביל את השימוש באותיות גדולות, באנגלית.
לאחר הפסיקה הוקם בארצות הברית, האיגוד המקצועי PMA - Pilates Method Alliance, שמטרתו לחבר בין מורים, תוכניות להכשרת מורים, "סטנדרטים" לסטודיו ולמתקנים, ולפעול לשימור ושיפור המורשת של יוזף פילאטיס ושיטת האימון שלו.
בעקבות הפסיקה והעניין הגובר בנושא גוף-נפש הפך פילאטיס למונח מוכר בכל רחבי העולם.
"פילאטיס קלסי" שואף לשמר את השיטה המקורית, כפי שלימד אותה יוזף פילאטיס ואילו "פילאטיס עכשווי" או "פילאטיס מודרני" מתאים את השיטה לקהלים שונים.
בהדרכת המאמן, כל מתאמן מתאים לעצמו את העוצמה וטווח התנועה, על פי בריאותו ויכולותיו.
פילאטיס עוסק באימון כוח וגמישות ואינו אימון קרדיווסקולרי.
הבסיס לתרגילי פילאטיס הוא נשימה מוסדרת ומאוזנת ולאחר מכן "גיוס" השרירים הנכונים לכל תנועה כדי לחזק את השרירים ולהרחיב טווחי תנועה גדולים יותר במפרקים ולאורך כל עמוד השדרה, ובכך למנוע לחץ שנוצר על חוליות ומפרקים.
שיטת פילאטיס מייחסת חשיבות לשרירים המייצבים, מתוך מחשבה ששימוש נכון בהם יאפשר תנועה חלקה יותר וימנע עומס על חלקים אחרים בגוף.
אלו שרירים שנמצאים קרוב למפרקים, סביב החוליות וברצפת האגן.
בתרגול שיטת הפילאטיס נדרשת הפעלת כוח רב, במספר קטן של חזרות על כל תרגיל, ובכך נמנעים מלהתיש את השריר.
תרגילי פילאטיס בשכיבה על הגב נעשים תוך שמירה על גב בהקשתה טבעית.
לימוד ותרגול - רק עם מאמן מוסמך.
Roll Up: התחלה ממצב של שכיבה על הגב, ידיים מתוחות לאחור, מעל הראש, בהמשך לקו האוזניים.
הושטת הידיים לפנים ועלייה בעקבותיהן - חוליה אחרי חוליה על ידי כוחם של שרירי הבטן למצב ישיבה שלמה עם גו זקוף ולאחר מכן כפיפת הגו קדימה עד שהידיים נוגעות באצבעות הרגליים.
Shoulder Bridge: התחלה ממצב של שכיבה על הגב ברגליים כפופות, כפות הרגליים יציבות על המזרן, הרמת האגן בנשיפה וייצוב הגוף על כפות הרגליים והשכמות בלבד.
חזרה למצב הראשוני והמשך תרגול.
דוגמה לתרגיל פילאטיס על רפורמר
מצב התחלה: ידיים ישרות מחזיקות בבָּר.
מתיחת הגב (מאמץ "להרחיק", ככל האפשר, את עצם הזנב מעצם הבריח).
בישראל אין הסדרה מקצועית מיוחדת לפילאטיס.
נערכו מספר מחקרים לגבי יעילות השיטה, כמו:
"מטא-מחקר שנערך ב-2011 בחן 16 מחקרים שפורסמו בין השנים 2000–2011 בז'ורנאלים מקצועיים מצא (על אף שרמת האיכות המדעית הייתה בינונית), כי: השפעות שיטת פילאטיס ניכרו בעיקר בשיפור הגמישות (הוכחה חזקה), שיפור שווי המשקל הדינמי (הוכחה חזקה), ושיפור סיבולת שרירית (הוכחה בינונית).
מטא-מחקר שנערך ב-2016 בחן מחקרים שנעשו בין השנים 2003–2014 על יעילות שיטת פילאטיס בקרב קשישים, מצא כי אי אפשר לקבוע אם השיטה יעילה או לא.
מטא מחקר שנעשה בספרד, ב-2019 מצא שפילאטיס שיפר את הכושר הקרדיו-ריאתי) באופן מובהק, הן עבור אוכלוסיות בריאות והן עבור מטופלים עם בעיות בריאותיות.
פילאך או וילאך היא העיר השנייה בגודלה במדינת קרינתיה שבדרום אוסטריה, על גדות הנהרות דראו וגאיל.
העיר נחשבת לאחד ממחוזותיה של קרינתיה.
העיר ממוקמת במקום התמזגותם של הנהרות דראו וגאיל.
העיר מוקפת בכמה אגמים ובהרים, המשמשים לסקי בחורף ולטיולים בקיץ.
העיר שוכנת במרחק כחצי שעה במכונית מגבול איטליה וסלובניה.
מועצת העיר מורכבת מ-45 חברים, כשראש העיר מחזיק בתואר נשיא.
ראש העיר הנוכחי הוא הלמוט מאנצנרייטר ממפלגת SPÖ.
חלוקת המושבים (נכון ל-2003) בין המפלגות היא:
ממשלת העיר (Stadtsenat) מורכבת משבעה חברים.
ראש העיר נבחר ישירות על ידי אוכלוסיית העיר, ושני סגני הנשיא וארבעת חברי המועצה האחרים נבחרים על ידי מועצת העיר.
בעיר מתקיימים מספר פסטיבלים מדי שנה:
קרנבל פילך (מ-11 בנובמבר עד 4 במרץ)
ה"פילאכר קירכטאג" (מתקיים במשך שבוע שלם בקיץ)
פִּילֶגֶשׁ היא אישה הנמצאת בזוגיות ארוכת טווח שאינה כוללת קשר נישואין או את ההתחייבויות הממוניות המקובלות במסגרת נישואין.
מוסד הפילגשות היה קיים לכל אורך ההיסטוריה.
הפילגש הייתה במעמד נחות לעומת אישה נשואה.
נשים רבות שימשו כפילגש מחוסר ברירה – שפחות מין במסגרת עבדות מין – הן נחטפו או נלקחו כשלל מלחמה, כילדות או נערות, במסגרת סחר עבדים לסוחרים שמסרו אותם לקונים, לפעמים במרחק אלפי קילומטרים מביתן.
אחרות נמכרו על ידי הורים עניים למשפחות עשירות יותר או לגברים מבוגרים או בעלי מום שלא יכלו לשאת אשה בהסכמתה.
נשים גם הסכימו לשמש כפילגשים מסיבות שונות, בעיקר כאשר מעמדן החברתי-כלכלי היה נמוך בהרבה מזה של בן הזוג, ובמיוחד כאשר בן הזוג היה מלך או עשיר מופלג.
במקרה כזה, הקשר עמו הביא להן תועלת רבה יותר מהנזק שנגרם להן עקב הוויתור על הזכויות שבנישואין.
הצאצאים של קשר זה היו "לא חוקיים".
במקרה של שפחות מין, בתרבויות שונות היו מנהגים שונים לגבי זכויותיו של הילד – לעיתים היה אדם חופשי ולעיתים הצאצאים היו הופכים לעבדים או שפחות.
היו מקרים שבהם הכירו אבות בילדי הפילגש כיורשיהם החוקיים.
בחברות חקלאיות מורכבות שהתפתחה בהן אצולה, שימשו נשים בתפקיד פילגשים של מלכים, וכן אצילים רבים, אולם לא רק למעמד האצולה היו פילגשים – כל מי שיכול היה להרשות לעצמו את הדבר, מבלי קשר למעמדו החברתי, יכול היה להחזיק פילגש.
בחצרי בתי המלוכה של אירופה ובעיקר בחצר ארמון ורסאי וארמון וייטהול במאות ה-17 וה-18 היו לפילגשים השפעה רבה על המלכים ועל ההחלטות של המלכים.
הפילגשים של לואי ה-15 מלך צרפת, ושל צ'ארלס השני מלך אנגליה, בזכות השפעתן הרבה על המלך, השפיעו על מדיניות החוץ והפנים של המדינה באופן גלוי.
בצרפת מעמד הפילגש המלכותית היה מעמד רשמי למחצה, ואישה שלא נשאה בתואר אצולה לא יכלה להיות במעמד זה.
כשם שגברים שהיו שליטי מדינות החזיקו נשים פילגשים, כך גם נשים ששלטו במדינות, או נשות ממעמד אצולה שהיו בעלות ממון משלהן, החזיקו גברים כפילגשים.
יקטרינה הגדולה החזיקה מספר פילגשים בו זמנית בתקופתה.
יקטרינה העדיפה לשמור לעצמה את הכוח השלטוני, ומחשש שנישואין יגרמו לפגיעה בכוח זה העדיפה החזקת פילגשים גברים על נישואים.
גם המלכה אליזבת הראשונה וכן המלכה ויקטוריה, מספר שנים לאחר התאלמנותה, החזיקו גברים כפילגשים.
בתקופה הוויקטוריאנית מספר רב של בנות מעמד האצולה שפרוטתן הייתה בכיסן החזיקו גברים ממעמד נמוך יותר כפילגשים, על אף שהדבר נחשב בזוי מבחינה מוסרית.
מצב זה בא לידי ביטוי בספרות, בספרו של דייוויד הרברט לורנס – "מאהבה של ליידי צ'טרלי".
בתנ"ך מסופר על אנשים רבים, ביניהם אבות האומה והמלכים, שלקחו פילגשים: לאח אברהם, נחור, הייתה פילגש ששמה ראומה.
ליעקב אבינו היו שתי פילגשים – בלהה וזלפה, שלבניהן היה מעמד שווה כשל שאר השבטים.
לאליפז בן עשו הייתה פילגש בשם תמנע.
גם לגדעון בן יואש ולדוד המלך היו פילגשים.
לשלמה המלך היו 700 נשים ו-300 פילגשים.
פרשת פילגש בגבעה הוא כינויו של אחד הסיפורים בספר שופטים.
במוקד הסיפור איש מבני שבט לוי נקלע עם פילגשו לגבעה, עיר של בני שבט בנימין.
אנשי העיר דרשו להוציא את האיש החוצה במטרה להתעלל בו.
המארח התחנן לפניהם שלא יעשו זאת לאורחו, ויעץ שבמקום זאת, הוא יוציא אליהם את בתו הבתולה ואת פילגשו של האורח.
על אף סירובו של ההמון, הוציא האורח את פילגשו בכוח החוצה, שם התעללו בה בני העיר כל אותו הלילה.
לפנות בוקר שילחו אותה, והיא נפלה מתעלפת על פתח הבית.
כאשר קם האיש בבוקר, פתח את דלתות הבית לצאת לדרכו וראה את פילגשו מוטלת על הסף.
כשראה שאינה מגיבה (ככל הנראה מתה כבר), לקח אותה לביתו.
שם ביתר את גופתה לשנים עשר נתחים, ושילחם לכל חלקי הארץ.
בעקבות האירוע פרצה מלחמת אחים שבמסגרתה כמעט וחוסל שבט בנימין בידי שאר השבטים.
לעומת האזכורים הרבים בתנ"ך, בתלמוד לא מדובר על פילגשים כלל (פרט לפרשנות של פסוקים מהתנ"ך העוסקים בפילגשים).
אין כמעט שום דיון בסוגיות הלכתיות הנוגעות לפילגשים (כגון איך פילגש מפסיקה להיות פילגש, האם כותבים גט וכו'), ואין סיפורים על תנאים ואמוראים שלקחו לעצמם פילגשים.
עם זאת, בעיסוקה בפרשנות פסוקי המקרא, הגמרא כן מגדירה מהי פילגש.
דעת הרמב"ם היא שלפילגש אין כתובה ואין קידושין, ולכך אסור מהתורה לקחת פילגש, אולם למלך מותר.
לעומתו דעת הראב"ד היא, שמדין התורה אין איסור בדבר; ואילו דעת הרמב"ן היא שפילגשים מותרות לכל אדם.
אולם הרמב"ן הסתייג כי למעשה יש להזהיר את הציבור מהפילגש מפני המכשולות המצויים.
לדעת רוב פוסקי ההלכה לקיחת פילגש אסורה מהתורה או מדרבנן, מנגד לדעת הרב יעקב עמדין (המאה ה-18) פילגש מותרת, ואף הציע להנהיג לקיחת פילגשים מטעמים שונים, אם יסכימו עמו עוד רבנים, אך רבים נחלקו עליו בזה.
דעתו של הרב אליהו אברז'ל להתיר פילגש במקרה עגינות של גבר שלא קיים מצוות פרייה ורבייה.
במקרה חריג רבי רפאל בירדוגו התיר לאיש לקחת פילגש יהודיה בשל חשש כבד שאם לא יעשה כן הוא יתבולל.
בשנת תשס"ו (2006) פרסם צבי זוהר מאמר באקדמות, בו הוא הציע לראות בפילגשות אופציה הלכתית כדי לאפשר לזוגות דתיים שרוצים לחיות יחד אך לא רוצים להתחתן.
לאורך המאמר הוא מציג את קושיים של אותם דתיים שחשים צורך בזוגיות, אך לא די בוגרים או פוחדים מהמחויבות מכדי להתחתן.
זוהר מפרט לאורך המאמר מקורות הלכתיים המתירים לשאת פילגשים ודעות שהפילגש איננה דורשת קידושין.
מאמר זה גרר אחריו שלושה מאמרי תגובה, של הרב יהודה הנקין, הרב שמואל אריאל ותגובה משותפת של מיכל טיקוצ'ינסקי ורחלי שפרכר-פרנקל.
במאמרי התגובה הציגו דעות הלכתיות רבות שמראות שהפילגש אסורה בימינו, או שהאופן שבו מיישמים את ההלכות האלו אינה מתאימה למסגרת של זוגיות זמנית.
כמו כן הם האשימו את הפתרון שלו בכך שהוא מעודד זנות ופריצות, ופוגע בעיקר בנשים.
זוהר כתב מאמר תגובה נוסף שבו הוא הכחיש חלק מהאשמות, ציין שהוא לא בא לפסוק אלא לקרוא כיוון והאשים את המגיבים שהם אלו שמושפעים מהוגים של תקופת הנאורות בנוגע לתפיסת הזוגיות.
במהלך המאה ה-20 פחת מספר הפילגשים.
עם עלייתן של התנועות לשוויון מעמד האישה, ועלייה בכוחן החברתי של הנשים ובהשכלתן, פחת מספר הנשים שרצו להיות "נשים מוחזקות" מחד, ו"קשרים פתוחים" בין גברים ונשים הפכו מקובלים יותר ויותר בתרבות המערבית.
שתי מגמות אלה הביאו למצב בו מעמד "פילגש" כמעמד חברתי מקובל הפך למוקצה.
גורם נוסף שהביא לפיחות בקשרים מסוג זה היה הפיחות שחל במעמד הנישואין.
בניגוד לשנים עברו, בהן גירושים נחשבו לבלתי מקובלים (ובנצרות הקתולית אף אסורים), והקשר עם הפילגש היה חלופה נוחה יותר, כיום הגירושים הפכו למקובלים יותר ונישואים פיקטיביים והחזקת פילגש למקובלים פחות (אף שהדבר עדיין קיים במשפחות בעלות ממון רב ביותר, בהן הגירושין יתלוו באובדן ממון רב).
באנגליה הוויקטוריאנית היה מוסד הפילגשים נפוץ מחד, ומגונה מוסרית מאידך.
שילוב זה הביא לכך שרומנים רבים נכתבו על מוסד זה, תוך אזהרה שקו דק ביותר עובר בין פילגשות לזנות (מתוך השקפה מוסרנית).
הן בספרו של ג'ון קלילנד – "פאני היל" והן בספריו של דניאל דפו – "מול פלנדרס" ו"רוקסאנה" מוצג הקו הדק בין פילגש לזונה תוך טענה כי מדובר בקו מלאכותי בלבד.
ג'ון דריידן בספרו "אנוס מרביליס" דווקא סבור שהעובדה שהמלך מחזיק פילגש והוא אב לממזרים, מעידה על נדבנותו.
הסופרת ג'ורג' אליוט הייתה בעצמה פילגש של גבר נשוי, אולם בשל היותה מסוגלת לפרנס את עצמה לא ראתה את עצמה כ"אישה מוחזקת" אלא כ"אישה משוחררת" דווקא.
דילמה בשאלת מוסריות הפילגשות מופיעה בספרה של שרלוט ברונטה – "ג'יין אייר", בו רוצ'סטר אינו מסוגל להתגרש מאשתו המשוגעת ומציע לג'יין אייר לחיות עמו כפילגש.
האופרה דנה בפילגשים במאדאם באטרפליי ובלה טרוויאטה.
בספרי עולם "ממלכות נשכחות" אמהות הבתים של האלפים האפלים היו מחזיקות פילגש-זכר ללא זכויות.
פילאנדר צ'ייס נוקס היה עורך דין ופוליטיקאי אמריקאי שכיהן כתובע הכללי, כמזכיר המדינה של ארצות הברית וכסנאטור מטעם פנסילבניה.
פילאנדר נוקס נולד בבראונסוויל, פנסילבניה כאחד מתשעת ילדיהם של רבקה (לבית פייג') ודייוויד ס.
הוא נקרא על שמו של הבישוף האפסיקופלי פילאנדר צ'ייס.
הוא התחנך בבית ספר ציבורי בבראונסוויל עד גיל 15. לזמן מה הוא למד באוניברסיטת וירג'יניה המערבית ולאחר מכן במאונט יוניון קולג', שם הוא סיים את לימודיו ב-1872 וקיבל תואר בוגר אוניברסיטה.
בעת לימודיו הוא יצר קשרי ידידות שנמשכו כל חייהם עם ויליאם מקינלי, לימים נשיא ארצות הברית, שבאותה תקופה שימש כתובע המחוזי המקומי.
לאחר מכן שב נוקס לבראונסוויל ועבד במשך זמן קצר כמדפיס בעיתון המקומי, ולאחר מכן כפקיד בבנק שבו עבד אביו עד לפטירתו זמן קצר קודם לכן.
עד מהרה הוא עזב לפיטסבורג, שם הוא למד משפטים כאשר עבד במשרדי עורכי הדין של ה.
ב-1880 נשא נוקס לאישה את ליליאן "לילי" סמית', בתו של אנדרו דרסי סמית', שהיה שותף בחברת הפלדה "סמית', סאטון, ושות'".
לנוקס ולרעייתו נולדו כמה ילדים, שאחד מהם היה שחקן הפוטבול יו נוקס.
ב-1875 התקבל נוקס ללשכת עורכי הדין והחל לעסוק במקצוע בפיטסבורג.
בשנים 1876–1877 הוא היה עוזר התובע הפדרלי של המחוז המערבי של פנסילבניה.
נוקס היה לאחד מעורכי הדין המובילים בפיטסבורג בשותפות עם ג'יימס היי ריד, שאיתו הוא הקים את המשרד "נוקס וריד", כיום "ריד סמית'" .
ב-1897 הוא היה לנשיא לשכת עורכי הדין של פנסילבניה.
לפנקוט, עמיתו לחברות במועדון ציד, שימש נוקס כדירקטור בבנק הלאומי החמישי של פיטסבורג.
יחד עם הנרי קליי פריק ואנדרו ויליאם מלון הוא היה דירקטור בבנק הסחר הלאומי של פיטסבורג.
כיועץ המשפטי של חברת הפלדה קרנגי, לקח נוקס חלק בולט בארגון תאגיד הפלדה של ארצות הברית ב-1901.
נוקס היה חבר במועדון הדיג והציד של סאות' פורק, שהחזיק מבנה במעלה הנהר בג'ונסטאון, פנסילבניה.
המועדון הקים סכר עפר כדי ליצור אגם סביב למבנה כדי שישמש לצורכי דיג.
במאי 1889 קרס הסכר, וכך אירע השיטפון בג'ונסטאון , בו נגרמו אבדות רבות בנפש וברכוש במורד הנהר.
כאשר הגיעה הידיעה על קריסת הסכר לפיטסבורג, התאספו פריק וחבריים אחרים של המועדון להקים את ועדת ההצלה של פיטסבורג לסיוע לנפגעי השיטפון.
כיועצים המשפטיים שלו, הצליחו נוקס וריד להדוף ארבע תביעות משפטיות שהוגשו נגד המועדון, כנגד נשיאו הקולונל אונגר וכנגד חמישים חברי המועדון.
התיקים הללו "יושבו או הושעו, וככל הידוע לא הוגשה שום תביעה בשל כך".
המועדון לא נתפס כאחראי לאסון.
נוקס וריד טענו בהצלחה שקריסת הסכר הייתה אסון טבע שנבע מכוח עליון ולא שולם שום פיצוי לשורדי השיטפון.
ב-1901 מונה נוקס על ידי ידידו הנשיא ויליאם מקינלי כתובע הכללי של ארצות הברית.
לאחר רצח מקינלי הוא המשיך לכהן בתפקיד תחת הנשיא החדש תאודור רוזוולט עד 1904. בעת כהונתו בתפקיד תחת הנשיא רוזוולט, פעל נוקס במרץ ליישם את "דיפלומטית הדולר" .
אמירתו לנשיא רוזוולט "אני סבור שיהיה זה טוב יותר עבורך לפעול ללא שום כתם של חוקיות" נאמרה בהקשר לבנייתה של תעלת פנמה.
ביוני 1904 מונה נוקס על ידי מושל פנסילבניה סמואל פניפקר לאייש את מושבו בסנאט של ארצות הברית של מת'יו קוואי שנפטר.
ב-1905 הוא נבחר על ידי בית המחוקקים של המדינה עד לתום תקופת הכהונה בסנאט ב-1909.
בבחירות לנשיאות של 1908 התמודד נוקס ללא הצלחה על בחירתו כמועמד לנשיאות מטעם המפלגה הרפובליקנית.
בפברואר 1909 מינה הנשיא הנבחר ויליאם הווארד טאפט את נוקס כמזכיר המדינה של ארצות הברית.
בתחילה הוא נחשב כבלתי זכאי לכך מבחינת החוקה, בשל העובדה שהקונגרס החליט על הגדלת משכורת מזכיר המדינה בעת שנוקס כיהן כסנאטור, וכך עלולה הייתה להיווצר הפרה של סעיף הכשירות .
ועדת המשפט של הסנאט הציעה פתרון לבעיה באמצעות השעיית העלאת השכר והסנאט אישר זאת פה אחד ב-11 בפברואר.
בית הנבחרים גילה יותר התנגדות לצעד זה והפיל אותו.
לאחר שיושם תהליך פרוצדורלי מיוחד, ההחלטה עברה ברוב של 173 מתנגדים מול 115 תומכים.
ב-4 במרץ הופחת גובה משכורתו של מזכיר המדינה מ-12,000 דולר ל-8,000 דולר וב-6 במרץ הושבע נוקס לתפקידו.
הליך זה, שלימים נודע כ"תיקון סקסבי" , בוצע שוב בהמשך במספר נסיבות דומות.
בתקופת נשיאותו של טאפט היה הדגש במדיניות החוץ לעודד השקעות אמריקאיות בארצות חוץ ולהן עליהן, במסגרת מה שכונה "דיפלומטיית הדולר".
מדיניות זו יושמה לראשונה ב-1909 בניסיון הכושל לסייע לסין להשיג את הבעלות על מסילות הרכבת במנצ'וריה.
נוקס חש שמטרת דיפלומטיית הדולר הייתה לא רק לשפר את ההזדמנויות העסקיות, אלא גם לעשות שימוש בהון פרטי כדי לקדם את האינטרסים של ארצות הברית מעבר לים.
על אף הצלחותיה, כשלה דיפלומטיית הדולר בפעולות נגד חוסר יציבות כלכלית וכנגד התנועות המהפכניות במקומות כמו מקסיקו, הרפובליקה הדומיניקנית, ניקרגואה וסין.
לאחר תום כהונתו כמזכיר המדינה, חידש נוקס את פעילותו בעריכת דין בפיטסבורג.
ב-1916 הוא נבחר שוב לסנאט.
הייתה זו הפעם הראשונה בה הבחירות היו כלליות בהשתתפות ציבור הבוחרים בעקבות העברתו של התיקון ה-17. הוא כיהן בסנאט מ-1917 ועד מותו.
בעת כהונתו זו בסנאט הוא מתח ביקורת קשה על חוזה ורסאי, ששם סוף למלחמת העולם הראשונה, באומרו "חוזה זה לא מוביל לשלום אלא למלחמה - מלחמה מעציבה יותר ומייאשת יותר בהשוואה לזו שהסתיימה זה עתה".
בוועידה הארצית של המפלגה הרפובליקנית של 1920 נחשב נוקס למועמד פשרה אפשרי שיוכל לאחד את הסיעות הפרוגרסיבית והשמרנית של המפלגה.
רבים סברו שהסנאטור מקליפורניה היירם ג'ונסון יאפשר לנציגיו להעניק גיבוי לנוקס שהיה ידידו, אך ג'ונסון לא עשה זאת.
תחת זאת עלה כוחו של וורן הרדינג כמועמד של פשרה והוא ניצח בבחירות של 1920. לאחר הבחירות דחק נוקס בנשיא הרדינג לשקול את מינויו של אנדרו מלון לתפקיד מזכיר האוצר, שבסופו של דבר הוא מונה לתפקיד.
באפריל 1921 הגיש נוקס לסנאט הצעת החלטה לסיים באופן רשמי את מעורבותה של ארצות הברית במלחמת העולם הראשונה.
הצעת החלטה זו הייתה משולבת בהחלטה דומה של בית הנבחרים שהפכה ל"החלטת נוקס-פורטר" ונחתמה על ידי הנשיא הרדינג ב-2 ביולי אותה שנה.
נוקס כונה "פיל הישנוני" (Sleepy Phil), שכן הוא נהג להירדם במהלך ישיבות ששעממו אותו, או בשל פזילתו.
אך הוא זכה בכינוי זה גם בשל נטייתו להיות פסיבי בשאיפותיו הפוליטיות.
פילאנדר נוקס נפטר בוושינגטון די.
ב-12 באוקטובר 1921, בגיל 68. הוא נטמן בקפלת הזיכרון לוושינגטון שבפילדלפיה.
במיתולוגיה היוונית פילאדס (ביוונית Πυλάδης) הוא בנו של סטרופיאוס מלך פוקיס ונודע בעיקר בשל יחסי החברות הקרובים עם אורסטס.
אורסטס נשלח לפוקיס בזמו שאימו, קליטמנסטרה ניהלה רומן עם אייגיסתוס.
בפוקיס הוא גדל עם פילאדס, וראה בו אח.
בזמן שאורסטס נעדר, הרגה קליטמנסטרה את בעלה ואת אביו של אורסטס – אגממנון.
אורסטס חזר למיקנה/ארגוס במטרה לבקש נקמה, ובעזרת חברו פילאדס, הם רצחו את אימו ואת אייגיסתוס.
כאשר התחיל אורסטס לחוש רחמים כלפי אימו והתלבט אם לבצע את המעשה, פילאדס עודד אותו.
הסיפור לקוח ישירות מתוך טרילוגיית הטרגדיה היוונית, "האורסטיאה" של אייסכילוס, מהמחזה השני שנקרא נושאות הנסכים.
במחזה זה, פילאדס מדבר פעם אחת בלבד.
בגרסאות אחרות המתארות את נקמתו של אורסטס, מתלווה פילאדס לאורסטס, אולם אינו אומר דבר.
גרסה זו לקוחה מתוך שני מחזות, אלקטרה של סופוקלס ואלקטרה של אוריפידס.
בגרסתו של אוריפידס אלקטרה היא זו שרוצחת את קליטמנסטרה לאחר שאורסטס נמלך בדעתו בנוגע לביצוע המעשה.
בגרסתו של סופוקלס אורסטס עושה עצמו מת ופילאדס מחזיק בצנצנת האפר שמכילה לכאורה את שרידיו של חברו.
פילאדס חזר לארץ מולדתו, אולם הוגלה על ידי אביו בעוון נטילת חלק בפשע.
הוא חזר לדבוק באורסטס, ועזר לו לרקום תוכנית שתמנע את הוצאתו לפועל של גזר דינו.
הם תכננו לרצוח את הלנה, אשת דודו של אורסטס – מנלאוס (מלך ספרטה), אחרי שהוכיח כי אין בו תועלת בהצלת אורסטס.
אף על פי כן, ניסיונם סוכל על ידי התערבות האלים.
לאחר מכן, הם לקחו את הרמיוני, ביתם של הלנה ומנלאוס (מלך ספרטה) כבת ערובה.
אפולו הגיע ליישב את העניין ונתן להם הוראות, ביניהן הוראה לפילאדס לשאת לאישה את אלקטרה, אחות אורסטס.
פילאדס נטל תפקיד גדול במחזה נוסף של אוריפידס, איפיגניה בטאוריס.
על מנת לברוח מגזר הדין של אריניה, קיבל אורסטס הוראה מאפולו לברוח לטאוריס, לקחת את פיסלה של ארטמיס שנפל מגן העדן, ולהביא אותו לאתונה.
הוא הלך לטאורוס עם פילאדס ומיד עם הגיעם, נאסר הזוג על ידי העם, שקיים את המסורת להקריב כל אדם זר לארטמיס.
הכוהנת של ארטמיס, שתפקידה היה לבצע את ההקרבה, הייתה אחותו של אורסטס, איפיגניה.
היא הציעה לשחרר את אורסטס אם הלה יסכים להעביר מכתב מימנה הביתה ליוון; הוא סירב ללכת, אולם הפציר בפילאדס לשאת את המכתב בעוד הוא יישאר ויועלה לקורבן.
לאחר ויכוח מתוך דאגה הדדית, נכנע פילאדס לבסוף, אולם המכתב מביא להכרה בקשר המשפחתי של אח ואחות ושלוש הדמויות בורחות יחד, ולוקחות איתן את פיסלה של ארטמיס.
אחרי חזרתו ליוון, לקח אורסטס פיקוד על ממלכתו של אביו במיקנה, שאליה הסתפחו גם ארגוס ולאקוניה.
נאמר כי הוא מת מהכשת נחש בארקאדיה.
גופו הועבר לקבורה בספרטה (שם היה נושא לפולחן), או, לפי אגדה איטלקית, לאריקיה, המקום שאליו הועבר ברומא.
מחוז פילבה (באסטונית: Põlva maakond) הוא אחד מבין 15 מחוזות אסטוניה.
הוא ממוקם בחלקה הדרומי של המדינה וגובל במחוז וורו בדרום, באגם אגם פייפסי במזרח, שידוע גם בשמו הרוסי - אגם פסקוב, במחוז ולגה במערב ובמחוז טרטו בצפון.
המחוז הוא חדש יחסית למחוזות אחרים באסטוניה, הוא הוקם בשנת 1961 על ידי הרשויות הסובייטיות על שטח הנפות הצפוניות של מחוז וורו - פילבה, קאנפי ורפינה.
תוואי הגבול המזרחי עם מחוז פסקוב שברוסיה נמצא במחלוקת - הוא הוכר ואושרר מן הצד האסטוני ב-2005 אולם לא הוכר מן הצד הרוסי.
מספר כפרים אסטוניים נגישים לתנועה רק דרך טריטוריה רוסית.
עד אוקטובר 2017 חולק המחוז ל-13 נפות: נפה עירונית (linn) אחת, פילבה, ו-12 נפות כפריות.
מרכז ומערב המחוז שייכים לרמת אוגנדי (Ugandi lavama).
כל הנהרות והנחלים במחוז, כ-40 במספר, מתנקזים לאגמים פיחקווה (Pihkvajärv) ולמי (Lämmijärv) שהם חלקיו המרכזי והדרומי של אגם פייפסי.
הנהר הארוך ביותר באסטוניה, ווהנדו (Võhandu), זורם בחלקו במחוז ונשפך לאגם למי.
במחוז מצוים 130 אגמים, שטחם הכולל הוא 10 קמ"ר.
האגם הגדול ביותר הוא מלווה (Meelva järv) המכסה שטח של 0.787 קמ"ר (787 דונם).
בנפה הכפרית של פילבה נמצאת אחת האטרקציות הבולטות של אסטוניה - סור טאבסקודה (Suur Taevaskoda) - זהו סלע מאבן חול מתקופת הדבון המתנשא לגובה של 22.5 מטרים.
מערות פיוסה (Piusa koopad) שוכנות מזרחית לעיר וורו, בנפת אוראווה, קילומטרים ספורים דרומית לעיירה, על גבול מחוז וורו.
המערות הן חלק משמורת טבע המשתרעת על שטח של 46 הקטאר.
המערות נוצרו על ידי אדם בשנים 1922–1970 כאשר נכרה במקום חול קוורץ לתעשיית הזכוכית.
משנת 1970 עברו לכרייה בבור פתוח במקום.
החל משנות ה-50 התגלו במערות עטלפים.
משנת 1958 נספרת אוכלוסיית העטלפים בקביעות וכיום חיים שם כמה מינים שונים ולמעלה מ-3,000 פרטים, זוהי מושבת העטלפים הגדולה ביותר במזרח אירופה.
השפה המדוברת במחוז היא שפת וורו אשר מדוברת גם במחוז וורו וחלקים ממחוזות ולגה, וטרטו.
מבחינה לינגוויסטית השפה היא ניב של האסטונית, אך רוב המקומיים מתייחסים אליה כאל שפה עצמאית.
מאז נובמבר 2007 משרת מושל המחוז מאוישת על ידי פריט סיבול (Priit Sibul).
בעקבות הרפורמה המנהלית באוקטובר 2017 כולל המחוז 3 נפות:
רפינה (Räpina) - הייתה בעלת מעמד של עיר בעבר
פילבה (Põlva) היא עיר, נפה עירונית ובירת מחוז פילבה בדרום-מזרח אסטוניה.
היישוב נזכר לראשונה בכתובים בתחילת המאה ה-13. בשנת 1240, זמן קצר לאחר שהאוכלוסייה באסטוניה הוטבלה לנצרות, הקים המסדר הציסטרציאני כנסייה במקום על שם הבתולה מריה.
האגדה מספרת שבזמן הקמת הכנסייה היה השטן מגיע בכל ערב לאתר הבנייה והורס את אשר נבנה.
כדי למנוע את ביקוריו נטמנה בתולה בקיר הכנסייה וכך הצליחו לסיים את הבנייה.
השם (Pölwe) נזכר לראשונה בשנת 1452 והכפר השתייך לבישופות של טרטו.
בשנים 1470-1460 נבנתה של כנסייה בצורתה הנוכחית.
כתוצאה ממלחמת ליבוניה עבר הכפר לידי רוסיה על שנת 1582, שבה עבר כל דרומה של אסטוניה לידי האיחוד הפולני-ליטאי.
מאוחר יותר עבר השטח לידי שוודיה ובחוזה נישטאד משנת 1721 חזר השטח לידי האימפריה הרוסית.
משנת 1783 השתייכו היישוב וסביבותיו למחוז וורו החדש עם הקמתו.
בפארק אינציקורמו (Intsikurmu), השוכן בשולי העיר נערכו בשנים 1855-1857 פסטיבלי השירה הראשונים באסטוניה, שמשכו אליהם קהל של כ-3,500 מבקרים.
לאחר עצמאותה של אסטוניה התפתח היישוב, ב-1929 הוקם בנק וב-1936 בית מרקחת.
בשנת 1931 הסתיימה הקמת מסילת הרכבת מטרטו לפטסרי (ומשם לסנקט פטרבורג) ובעיר נחנכה תחנת רכבת.
בעקבות כך גדלה האוכלוסייה של פילבה והוקמו בה בעיקר מפעלי טקסטיל ומצבעות לבדים.
מיוני 1940 היישוב נמצא תחת שלטון הכיבוש הסובייטי, מאוגוסט 1941 - תחת הכיבוש הנאצי.
ב-16 באוגוסט 1944 היישוב נכבש מחדש על ידי הצבא האדום.
הקמת מחוז פילבה ב-1961 נתנה דחיפה נוספת לפיתוח הכלכלי בעיר ולגידול באוכלוסייתה.
מ-20 באוגוסט 1991 פילבה היא חלק מהרפובליקה של אסטוניה העצמאית.
היישוב הוכרז כעיר ב-10 באוגוסט 1993.
העיר שוכנת כ-20 קילומטרים צפונית לעיר וורו וכ-45 קילומטרים דרומית לעיר השנייה בגודלה באסטוניה, טרטו.
הנהר אורה (Orajõgi) חוצה את העיר מדרום לצפון ובמרכז העיר שוכן אגם פילבה (Põlva järv).
הענף החשוב בכלכלת העיר הוא התעשייה.
מפעל מוצרי החלב "פילבה פים" ("Põlva Piim") השייך לתאגיד החלב "Tere".
מכירות המפעל בשנת 2007 הסתכמו בכ-31 מיליון אירו.
הסניף המקומי של חברת התרופות "Nycomed Sefa".
מכירות החברה בשנת 2007 הסתכמו ב-20.4 מיליון אירו.
סך המכירות של חמשת המפעלים בשנת 2007 הסתכם ב-7.67 מיליון אירו.
נכון ל-1 בינואר 2009 למדו בשלושת מוסדות החינוך העירוניים:
בבית הספר התיכוני - 387 תלמידים
בבית הספר לילדים עם פיגור שכלי - 28 תלמידים
בשנת 1994 הוקם בעיר מועדון הכדורגל "פילבה לוטוס" ("Põlva Lootos").
בשנת 2009 הקבוצה שיחקה בליגה ה-3 של אסטוניה.
המשחקים מתקיימים באצטדיון המקומי "Lootospark".
פיל קלסו היה מאמן כדורגל סקוטי.
קלסו החל את דרכו כמאמן בהיברניאן, וב-1904 עבר לאמן את המועדון וולוויץ' ארסנל שהעפיל לליגה הראשונה.
הוא אימן את ארסנל במשך ארבע שנים, שבמהלכן הוביל את המועדון פעמיים ברציפות לחצי גמר גביע ה-FA; התוצאה הטובה ביותר של ארסנל בליגה בתקופתו הייתה המקום השביעי בעונת 1906/1907.