tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בעשור הראשון של המאה ה-21 עברה תשומת הלב לתופעות אקולוגיות חמורות בצפון מפרץ אילת.
נתונים שנאספו על ידי חוקרי המכון גילו נסיגה חמורה בדרגת הכסוי והשונות של אלמוגים, דגים ויצורים ימיים אחרים לאורך חופי אילת.
הסיבות לתופעה ואומדנה המדויק קשורים ככל הנראה לתהליכי העיור באזור, הכוללים מלונאות, תיירות, טיפול בשפכים, ספנות בנמלים (העמסת פוספט ואשלג) ובמרינות וחקלאות ימית בצד הישראלי.
לתופעות עלולות להיות השלכות מרחיקות לכת באשר לשרידות של שוניות האלמוגים באזור כה צפוני של כדור הארץ, על ההשלכות הקשות לגבי התיירות המתפתחת בקצב מהיר באילת, עקבה וחופי סיני המצריים.
על רקע זה החליטו ממשלות ישראל וירדן למסד תוכניות ניטור לאומיות למפרץ אילת שמטרתן לעקוב באופן מתמיד אחר התהליכים האקולוגיים בצפון המפרץ ולנתחם על מנת לעצור את ההידרדרות ובמידת האפשר לשקם את המערכות שנפגעו.
התוכנית מבוצעת על ידי המכון מטעמו של המשרד להגנת הסביבה כוללת איסוף וניתוח נתונים אוקיינוגרפיים, ביולוגים, כימיים ופיזיקליים.
המכון הטכנולוגי יוניטק הוא מוסד הטכנולוגיה הגדול ביותר של העיר אוקלנד שבניו זילנד עם למעלה מ-23,800 סטודנטים נכון לשנת 2010.
הקמפוס המרכזי ממוקם במאונט אלברט, הקמפוס השני ממוקם בהנדרסון, והקמפוס השלישי שממוקם באולבני נפתח באוגוסט 2011.
המכון הטכנולוגי מציע תוכניות לתואר באמנויות, עסקים, ונושאים טכניים, ורמות שונות של דוקטורט.
הכשרה יישומית טכנולוגית מוצעת בתעודה, ובתואר.
המכון הטכנולוגי יוניטק חבר בארגון האוניברסיטאות העולמי.
יוניטק נוסד כ"המכון הטכני קרינגטון" בשנת 1976 במאונט אלברט, האזור שבו הקמפוס הראשי של יוניטק ממוקם היה בעבר ידוע כבית החולים קרינגטון.
בניין בית החולים, מבנה בעל מראה איטלקי רומנסקי, ממוקם בקצה הצפוני של הקמפוס, בניין בית החולים היה המבנה הגדול ביותר בניו זילנד כאשר נבנה בשנת 1860. בשנת 1990 נסגר בית החולים, וכעת הוא חלק מהמכון הטכנולוגי יוניטק.
שמו של המכון שונה ל"קרינגטון פוליטכני" בשנת 1987, ולשם "המכון הטכנולוגי יוניטק" בשנת 1994. עם הזמן בשנת 1999 הגיש המכון בקשה לקבלת מעמד של אוניברסיטה, אך נדחה בשנת 2005 על ידי הממשלה בטענה כי אינו עומד בקריטריונים האקדמיים, ועל כן יישאר מכון טכנולוגי.
המכון הדמוקרטי – חברה וחינוך (שנקרא עד 2018 "המכון לחינוך דמוקרטי") הוא ארגון חברה אזרחי ללא כוונת רווח, הפועל מאז שנת 1998 לקידום תרבות דמוקרטית בישראל.
למכון ניהול משותף - מנכ"לי המכון הנם עמית גל-אסם וגיא ון-ראלטה.
תרבות דמוקרטית רואה באחריות הקהילה להביא את ייחודיותו של כל אדם (חוזקות, צמיחה ודעה) לידי ביטוי, מקדמת שותפות ודיאלוג בין בני אדם, מטפחת יחסי גומלין בין היחיד לקהילה ולסביבה, ובדרך זו שואפת ליצירת חברה שוויונית, הוגנת, צומחת ובת קיימא.
תרבות דמוקרטית, על פי תפיסת המכון, מבוססת על 4 עקרונות אדמ"ה:
אחריות הדדית – ההדדיות היא בין הפרט למערכת, הזדמנות לצמיחת הפרט, ואחריות לצמיחת המערכת.
דיאלוג – בין אנשים וקבוצות בחברה הישראלית.
מעורבות חברתית – קבלת הזדמנות לפעול למען הקהילה ולקיחת אחריות לשיפור שלה.
השתתפות – בין כל חלקי החברה המקבלים הזדמנות להשפיע ולוקחים אחריות לקדם החלטות.
המכון רואה בחינוך ובתהליכים קהילתיים וחברתיים כלים מרכזיים לקידום מטרותיו.
רבים מהמיזמים שהקים זוכים להצלחה רבה ומשפיעים ברמה ארצית ומקומית על החינוך והחברה בישראל.
המכון מפעיל מספר רב של תוכניות ותחומים, אשר המרכזיים שבהם הם:
תוכנית "חלוץ חינוכי" – תוכנית המכשירה אנשי חינוך איכותיים ("חלוצים") לניהול ולתפקידי מנהיגות בבתי ספר בפריפריה החברתית והגאוגרפית בישראל.
התוכנית, הפועלת משנת 2009 בשיתוף ובחסות משרד החינוך וקרנות נדבנות, פועלת בכל מגזרי החברה הישראלית.
נכון לשנת 2022, לתוכנית מעל 400 בוגרים, אשר חלקם הגדול נושא בתפקידי ניהול והובלה במערכת החינוך, וכ-270 חלוצים פעילים בכ-70 בתי ספר ברחבי ישראל.
דמוקרטיה מקומית, במסגרתה מפעיל המכון מגוון תוכניות לקידום שיתוף ציבור ומשילות משתפת ברשויות מקומיות, וכן תהליכי פיתוח והטמעה של מודלים חינוכיים מקומיים חדשניים.
"מודל מ.ח.ר" (מצמיחים חינוך רשותי) – הקמת פורום עירוני מתכלל להטמעת שפה חינוכית ייחודית במערכת החינוך הרשותית.
"גוונים בשכונה" - תוכנית להקמת קבוצה הפועלת בשיתוף פעולה בין התושבים והתושבות לרשות המקומית, במטרה להשפיע על הקהילה.
בנוסף, מלווה המכון מספר מסלולים אקדמיים המקדמים תרבות וחינוך דמוקרטיים:
החממה ליזמות חינוכית חברתית בסמינר הקיבוצים - מסלול לימודים לתואר ראשון המכשיר אנשי ונשות חינוך החושבים ופועלים מתוך תפיסת העולם הדמוקרטית וערכיה, בעלי חשיבה ביקורתית, זהות חינוכית מתפתחת ואשר פועלים כמחוללי שינוי במרחב החינוכי חברתי.
תוכנית "שבילים" במכללת קיי – תוכנית לימודים לתואר ראשון המפגישה בין חינוך דמוקרטי, חינוך בלתי-פורמלי ולימודי גאוגרפיה.
תוכנית "נתיבים" ("مسارات") במכללת קיי – תוכנית לימודים לתואר ראשון העוסקת בקידום מנהיגות חברתית–סביבתית בנגב ושמה דגש על שילוב סטודנטים וסטודנטיות בני העדה הבדואית.
המכון מתנהל בעצמו על פי עקרונות דמוקרטיים הכוללים, בין היתר, תהליכי קבלת החלטות שיתופיים בכל רמות הארגון.
בין המנגנונים הפועלים במכון ניתן למנות את "פורום תנאי העסקה" – פורום משותף, הכולל עובדים, המוסמך לקבל החלטות הנוגעות לתנאי ההעסקה של כלל העובדים במכון, מנגנון בחירת מנכ"לים בשיתוף עובדי המכון, גיבוש תוכנית אסטרטגית רב-שנתית על ידי כלל עובדי המכון ועוד.
בשנת 2018 זכה המכון בתו תקן עולמי מטעם ארגון Worldblu, כארגון עבודה מבוסס חופש ואמון.
המכון הוא הארגון הראשון, והיחיד עד כה, אשר זכה בתו תקן זה במזרח התיכון.
המכון מוציא לאור את המגזין המקוון "פסיק", הדן בדילמות ופרקטיקות מעולם התרבות הדמוקרטית, דוגמת רב-תרבותיות, השתתפותיות, דיאלוג ועוד.
המכון הטכנולוגי של ג'ורג'יה הוא אוניברסיטה ציבורית בעיר אטלנטה שבמדינת ג'ורג'יה בארצות הברית.
האוניברסיטה נוסדה ב-1885 ולומדים בה כ-36,489 סטודנטים.
האוניברסיטה חברה בברית העולמית של אוניברסיטאות טכנולוגיות וחברה באיגוד אוניברסיטאות המחקר.
המכון נוסד ב-13 באוקטובר 1885 בשם בית הספר לטכנולוגיה של ג'ורג'יה, כחלק ממאמצי השיקום של הדרום בעקבות מלחמת האזרחים האמריקנית ומעבר מכלכלה חקלאית לכלכלה תעשייתית.
שני המבנים הראשונים נבנו על ביצורי העיר אטלנטה ששימשו להגנתה במהלך מלחמת האזרחים.
מחזור ראשון של סטודנטים החל ללמוד במוסד באוקטובר 1888.
ב-1948 שונה שם המוסד למכון הטכנולוגי של ג'ורג'יה על מנת לשקף את המיקוד שלו במחקר מדעי ובטכנולוגיה.
ב-1952 נפתחו שערי המכון לנשים וב-1961 התקבלו לראשונה למוסד אפריקאים אמריקאים.
המכון מחולק גאוגרפית לארבעה חלקים עיקריים: הקמפוס המערבי (הכולל בעיקר מעונות סטודנטים), הקמפוס המזרחי (הכולל את בתי האחווה ומעונות לסטודנטים שנה ראשונה), הקמפוס המרכזי (המכיל את מרבית מבני המחקר והלימוד) ו (הכולל את הקולג' למנהל עסקים, מרכז מבקרים ומעבדות מחקר).
מבחינה ארגונית כולל המכון שישה קולג'ים:
לאוניברסיטה שלוחה בעיר סוואנה שבג'ורג'יה, שהוקמה ב-1999 וכוללת מבנים משנת 2003. כמו כן ב-1990 הקים המכון קמפוס בעיר מץ שבצרפת.
תוכניות לימוד מטעם האוניברסיטה מתקיימות גם בסינגפור ובסין.
דירוג QS לאוניברסיטאות - מקום 97 (2024)
המכון הבריטי ללימודי עיראק (BISI) (בעבר נקרא בית הספר הבריטי לארכאולוגיה בעיראק) הוא הגוף היחיד בממלכה המאוחדת שמוקדש למחקר התרבויות והשפות העתיקות של מסופוטמיה.
בית הספר רשום כארגון צדקה והמשרדים שלו שוכנים באקדמיה הבריטית במבנה קרלטון האוס טראס (Carlton House Terrace) בלונדון.
בית הספר נוסד בשנת 1932 כזיכרון לחייה ועבודתה של גרטרוד בל, אזרחית בריטית שהייתה מעורבת בהקמת מדינת עיראק, וייסדה את המוזיאון הלאומי של עיראק.
מטרת הקמת המוסד הייתה לעודד, לתמוך ולבצע מחקרים ארכאולוגיים בעיראק ובמדינות השכנות.
המחקרים עסקו בטווח הזמן מהתקופות הקדומות ביותר ועד שנת 1700 לספירה.
מאז 1934 המוסד מפרסם כתב עת בשם Iraq המפורסם כעת אחת לשנה בחודשים נובמבר/דצמבר.
בית הספר ערך חפירות ארכאולוגיות בעיראק לפני מלחמת העולם השנייה.
פעילותו התחדשה ב-1948 והוא המשיך להיות פעיל בחפירות עד 1990. מסיבות פוליטיות הפסיק בית הספר לבצע מחקרים באתרים בעיראק.
המוסד שמר על קשרים עם מחלקת העתיקות של עיראק, וביקורים באתרים נעשו על בסיס פרטי.
בתקופה שלאחר מלחמת עיראק שהתרחשה ב-2003, בית הספר הקדיש משאבים כספיים כדי לסייע בשיקום המורשת של עיראק.
המכון מקבל מימון מממשלת בריטניה.
בנוסף מקבל מימון ממקורות פרטיים.
יש לו כ-650 חברים, והגוף מנוהל על ידי מועצה שנפגשת בלונדון אחת לשנה.
חבריה נבחרים אחת לשנה על פי התקנון הקיים מאז 1932.
ב-12 בדצמבר 2007, החליט המוסד לשנות את שמו לשם הנוכחי המכון הבריטי ללימודי עיראק (לזכרה של גרטרוד בל).
בבעלות המכון היה אוסף של 6,000 שנהבים שנחפרו בתל נמרוד (כלח) בעיראק שתוארכו למאות ה-7-9 לפנה"ס.
שנהבים אלה התגלו בין השנים 1963-1949 בחפירות ארכאולוגיות שנוהלו על ידי מקס מלוואן.
בשנת 2011 מכר המכון שליש מאוסף שנהבי נמרוד (Nimrud Ivories) שהיו ברשותו.
האוסף נמכר למוזיאון הבריטי תמורת סכום של 1.7 מיליון ליש"ט.
שליש נוסף נתרם למוזיאון הבריטי מתוך הכרה על כך שהמוזיאון אחסן את האוסף מעל 24 שנים.
השליש האחרון מתוכנן להיות מוחזר בעתיד לעיראק.
מבחר מאוסף השנהבים הוצגו במוזיאון הבריטי בשנת 2011.
דייוויד אוטס (David Oates) בין השנים 1969-1965
ניקולס פוסטגייט (Nicholas Postgate) בין השנים 1981-1975
רוג'ר מתיוס (Roger Matthews) בין השנים 1995-1988
המכון הטכנולוגי של טוקיו (ביפנית: 東京工業大学, תעתיק: Tōkyō Kōgyō Daigaku, ידוע גם כ־Tokyo Tech, או Tokodai; בראשי התיבות: TIT) הוא אוניברסיטת מחקר לאומית השוכנת במטרופולין טוקיו שביפן.
המכון הטכנולוגי של טוקיו הוא מוסד ההשכלה הגבוהה המדעי-טכנולוגי הגדול ביותר ביפן, ונחשב לאחד ממוסדות ההשכלה ומחקר היוקרתיים בארצו.
המכון הטכנולוגי חבר בקונסורציום RU11 וחבר באיגוד אוניברסיטאות המחקר במזרח אסיה.
למכון שלושה קמפוסים במטרופולין טוקיו, ומבחינה מנהלית-אקדמית הוא כולל שישה בתי ספר המורכבים מלמעלה מארבעים מחלקות ומרכזי מחקר.
נכון לשנת 2024, מתוך כ־10,500 סטודנטים בקמפוסים אוקאיאמה, סוזוקקדאי וטמאצ'י, מחציתם לומדים בתוכניות לתואר ראשון ואילו המחצית השנייה בתוכניות לתואר שני ודוקטורט.
בסך הכול, לומדים במכון 1,800 סטודנטים זרים, והוא מעסיק 1,100 חברי סגל העובדים כחוקרים וכמרצים.
ב־1 באוקטובר 2024, האוניברסיטה לרפואה ולרפואת שיניים של טוקיו (TMDU) התמזגה עם המכון הטכנולוגי של טוקיו (Tokyo Tech) כדי להקים את מכון טוקיו למדע.
המכון הטכנולוגי של טוקיו כולל 5 בתי ספר, מספר מחלקות ומכון לאמנויות ליברליות.
המחלקה למדעי כדור הארץ וכוכבי לכת
בית הספר למדעי החיים והטכנולוגיה
ניהול חדשנות טכנולוגית / המחלקה למדעי החדשנות
בין בוגרי ומרצי המכון הטכנולוגי של טוקיו נכללים:
נאוטו קאן – פוליטיקאי, ראש ממשלת יפן בין השנים 2010–2011.
יוקיו הטויאמה – פוליטיקאי, ראש ממשלת יפן בין השנים 2009–2010.
הידקי שירקאווה – חתן פרס נובל לכימיה לשנת 2000.
סאטורו איווטה – מפתח משחקים, כיהן כמנכ"ל חברת נינטנדו.
מסאו יושידה – מהנדס גרעין.
אחד מחברי הסגל במכון הוא יושינורי אוסומי, חתן פרס נובל לפיזיולוגיה או לרפואה לשנת 2016, וחתן פרס קיוטו בקטגוריית המדעים הבסיסיים בשנת 2012.
המכון ההיסטורי היהודי (בפולנית: Żydowski Instytut Historyczny; בראשי תיבות: ŻIH.
ידוע גם כ"המכון היהודי ההיסטורי על שם עמנואל רינגלבלום") הוא מכון מחקר בוורשה, פולין, העוסק בעיקר בחקר ההיסטוריה של היהודים בפולין.
המכון ההיסטורי היהודי הוקם בשנת 1947 כממשיך דרכה של הוועדה ההיסטורית היהודית המרכזית, שנוסדה ב-1944. המכון מצוי בתחום השיפוט של משרד התרבות והמורשת הלאומית בפולין.
ב-2009 נקרא המכון על שמו של עמנואל רינגלבלום.
במכון מאגר חומרים תיעודיים הנוגעים בהיסטורית הקיום היהודי בפולין.
זהו גם מרכז מחקר אקדמי, למחקר ולהפצת ידע על ההיסטוריה והתרבות של יהדות פולין.
המכון יושב בבניין שלפני המלחמה שימש את הספרייה המרכזית למדעי היהדות והמכון ללימודי יהדות בוורשה, שעמדה בסמוך לבית הכנסת הגדול של וורשה ברחוב טלומצקיה.
בזמן המלחמה שימש הבניין ארגונים יהודיים שפעלו בגטו ורשה, ביניהם הג'וינט, מרכז קליטה לפליטים שהגיעו לוורשה ועוד.
בין חלקי האוסף היקרים מצוי ארכיון גטו ורשה המכונה ארכיון רינגלבלום (שנאסף על ידי "ארכיון עונג שבת").
אוספים חשובים אחרים הנוגעים למלחמת העולם השנייה כוללים עדויות (בעיקר של יהודים ניצולי שואה), זכרונות ויומנים, תיעוד של הג'וינט, עזרה עצמית יהודית (ארגוני רווחה פעילים בפולין תחת הכיבוש), ומסמכים ממועצות היהודים (Judenräte).
תיעוד אתרים יהודיים היסטוריים במכון כולל כ-40 אלף תמונות הנוגעות לחיים היהודיים והתרבות בפולין.
בנובמבר 2017 נפתחה במכון תערוכה גדולה ומקיפה על אוספי ארכיון עונג שבת ועל השותפים בכתיבת ואיסוף המסמכים.
בתערוכה מוצגים גם כדי החלב וקופסאות הפח בהם נמצא האוסף אחרי המלחמה.
המכון פרסם לאורך השנים קטלוג של מסמכים מתוך ארכיון רינגלבלום, כמו גם מספר רב של זכרונות מלחמה ויומנים.
למעלה מ-60 שנה מפרסם המכון כתב עת אקדמי - "רבעון להיסטוריה יהודית".
במכון פועל ארכיון הפתוח לקהל, ספריה וחדר קריאה בספרי העיון, חנות ספרים ומחלקה גנאלוגית, המסייעת בחיפוש מידע על משפחות מיהדות פולין בארכיון המכון וממקורות רבים אחרים.
מ-1995 עד 2006 היה פרופסור פליקס טיך מנהל המכון ההיסטורי היהודי.
ב-2011, פאבל שפיבאק (Paweł Śpiewak) , פרופסור לסוציולוגיה באוניברסיטת ורשה ופוליטיקאי לשעבר, היה מועמד לתפקיד מנהל המכון היהודי ההיסטורי על ידי בוגדן זדרוייבסקי , שר התרבות והמורשת הלאומית.
שפיבאק זכה בתפקיד והוא מנהל את המכון עד היום (2018).
המכון ההולנדי להיסטוריה של האמנות או ה-RKD (בהולנדית: RKD-Nederlands Instituut voor Kunstgeschiedenis) ממוקם בהאג והוא המרכז הגדול ביותר בעולם להיסטוריה של האמנות.
המרכז מתמחה בתיעוד, ארכיונים, וספרים העוסקים באמנות מערבית מימי הביניים המאוחרים ועד לזמנים מודרניים.
כל אלו פתוחים לציבור, ולחלק נרחב מן האוסף בוצעה דיגיטציה והם מצויים באתר האינטרנט של המכון.
המטרה העיקרית של המכון הוא לאסוף, לקטלג, ולהפוך את מחקר האמנות לזמין, בעיקר בתחום תור הזהב של הציירים ההולנדים.
בבעלות הספרייה בערך 450,000 כותרים, מתוכם בקירוב 150,000 הם קטלוגים שנקנו במכירה פומבית.
בספרייה יש כ-3,000 כתבי עת, מתוכם 600 הם מנויים פעילים.
אף על פי שרוב הטקסט הוא בהולנדית, רשומה סטנדרטית מכילה קישור למאגרי הספרייה ולתמונות של עבודות ידועות, הכוללים שמות באנגלית וגם בהולנדית.
המכון גם מנהל את הגרסה ההולנדית לאגרון האמנות והארכיטקטורה, אגרון עם מידע על אמנות וארכיטקטורה.
הגרסה המקורית היא יוזמה של מכון המחקר גטי שבלוס אנג'לס, קליפורניה.
האוסף החל דרך ירושות פריץ לוחט, היסטוריון אמנות והבעלים של אוסף גדול של ציורים והדפסים ושל קורנליס הופסטדה דה גרוט (1863–1930), אספן, היסטוריון אמנות ואוצר.
ירושתם היוותה את הבסיס לאוסף האמנות ולספרייה, שכיום מאוחסנים ברובם בספרייה הלאומית של הולנד שבהאג.
המכון האמריקאי לביסקסואליות הוא ארגון צדקה ללא כוונת רווח, שנוסד ב-23 ביולי 1998 על ידי חוקר המין, הפסיכיאטר ופעיל הזכויות הביסקסואליות, פריץ קליין.
הארגון נוסד במטרה לקדם מחקר וחינוך בנושא ביסקסואליות.
המכון נותן מענקים למחקרים ולפרסומים הקשורים לביסקסואליות.
המכון למדיניות ואסטרטגיה חרדית (לשעבר המכון החרדי למחקרי מדיניות) הוא מכון העוסק במדיניות ואסטרטגיה חרדית שעוסק בתחומים כלכליים, משפטיים וחברתיים של החברה החרדית בישראל.
על רקע הגידול הדמוגרפי של החברה החרדית נרקמה ב-2013 יוזמה משותפת של מכון ירושלים, המכון הישראלי לדמוקרטיה וקרן משפחת פלאי (בראשות אלי פלאי בעל קבוצת התקשורת משפחה) לביצוע מחקרים לסיוע בהתמודדות עם האתגרים הצפויים, ולבניית מאגר ביבליוגרפי של מחקרי החברה החרדית.
בשל אי הסכמות שהתגלעו בין פלאי לשאר השותפים, נגדע השיתוף בתחילתו, וקרן פלאי עם חיים זיכרמן, ייסדו מכון חרדי למחקרי מדיניות (2014).
זיכרמן ניהל את המכון, אך עזב זמן קצר לאחר הקמתו.
בין יעדי המכון באותה התקופה: כתיבת ניירות מדיניות וסיוע משפטי ללומדי תורה (דבר שלא יושם).
ב-2016 הצטרפה למכון ניצה (קלינר) קסיר, לימים סמנ"כלית וראשת מינהל המחקר והתכנון במוסד לביטוח לאומי, שעמדה עם אלי פלאי בראש המכון עד 2020. היא הרחיבה את פעילות המכון גם למחקר אקדמי ולשילוב בצוותי עבודה של משרדי ממשלה וועדות שמעצבות את המדיניות.
פעילות המכון התמקדה בארבעה אפיקים: מחקר אקדמי; בניית תשתיות להבנת החברה החרדית והנגשת ידע ונתונים; כתיבת ניירות מדיניות ואסטרטגיה מותאמים לצורכי החברה בישראל ולמאפייני החברה החרדית; חברות פעילה בצוותי עבודה ממשלתיים ובוועדות ממשלתיות וציבוריות, לעיצוב מדיניות.
מודל העבודה של המכון בתחילת דרכו ועד 2022, היה שילוב של חוקרים אקדמיים עם עמיתים חרדים מהשטח שפועלים יחדיו למציעת פתרונות לסוגיות שעל הפרק באמצעות שיח מתמיד עם החברה החרדית, לרבות ההנהגה הרבנית והציבורית שלה.
המכון גם פועל ליצור שיתופי פעולה עם ארגונים וגופים פילנתרופיים המתמחים במיזמים כלכליים-חברתיים בחברה החרדית.
החל מ-2021 שונה שוב מיקוד פעילות המכון, ומאז מתמקד המכון בייעוץ, ובהפקת ניירות מדיניות ואסטרטגיית חרדית, והפסיק לעסוק במחקר אקדמי.
כמו כן ממשיך המכון לפרסם נתונים וליצור שיתופי פעולה.
בשנת 2025 שונה שם המכון ל"המכון לאסטרטגיה ומדיניות חרדית", כך שיתאים לשינוי במיקוד שנעשה בפעילותו, ולאופי העשייה.
בסביבות 2025 החליט פלאי לבצע הפרדה בין הפרויקטים.
שאותם מובילה קרן פלאי, ובין הפקת ניירות המדיניות שנותרו באחריות המכון.
כמו כן הוחלט שהמכון ייעץ בתחומים נוספים, על פי הזמנה(כפוליגמיה בחברה הבדואית).
הדמויות הבולטות במכון במהלך השנים: ניצה קסיר, יצחק פינדרוס שאף כיהן מספר חודשים כמנכ"ל, שלומית שהינו קסלר, נרי הורביץ, יורם מרגליות, דמיטרי רומנוב, חיים זיכרמן, ישראל תיק ואיציק קרומבי.
כיום מובילים את הפעילות שי שטרן פרופ' חבר למשפטים העומד בראש המכון החל מדצמבר 2024, איתן רגב ובתו של אלי פלאי יהודית מילצקי.
בבסיס פעילות המכון נמצאת התפיסה שהגידול הצפוי בשיעור החרדים באוכלוסייה, הוא שינוי מהותי שישליך על תחומים רבים במדינה.
מטרת המכון היא מציאת פתרונות מותאמים למאפייני החברה החרדית ולתרבותה שיסייעו לה, ושיתנו מענים לאתגרים שמציב הגידול הדמוגרפי בפני החברה הכללית ולצרכיה.
נכון לשנת 2025, מתמקד המכון בייעוץ: בניתוחים כלכליים, חברתיים ודמוגרפיים של המגזר החרדי ובניית אסטרטגיה למקבלי ההחלטות ומעצבי דעת קהל בארץ באמצעות ניירות עמדה, ספרים, פרסומים ומאגרי מידע.
בין הנושאים בהם עוסקים פרסומי המכון: דיור, חיי קהילה, חינוך והשכלה, הכנסה ומצב כלכלי, רווחה, תעסוקה, רשויות מקומיות ואיכות הסביבה.
המכון מארגן סיורים, שולחנות עגולים, ימי עיון וכנסים העוסקים במחקרים ובסוגיות הנוגעים לממשק שבין הציבור החרדי והרשויות.
אחת ממטרות המכון מתחילת דרכו, הייתה הנגשת נתונים וידע על החברה החרדית, לצורך קבלת החלטות מדיניות מבוססות נתונים.
וזאת, דרך הפקת שנתון נתונים, זרקור על נושאים שונים ומחקרי איכות חיים שכללו פרט לחלק המחקרי גם הנגשת נתונים בתחומי חיים רבים.
ב-2022 (בערך) הקים המכון עם קרן וואהל מרכז נתונים וידע ע"ש וואהל, המנגיש נתונים בדשבורדים על המגזר החרדי בתחומים שונים: דמוגרפיה, תעסוקה, דיגיטציה, חינוך, רשויות מקומיות, בחירות, צרכנות, השכלה גבוהה, תחבורה ועוד.
המידע מחושב על פי סקרים ונתונים מינהליים של הלשכה המרכזית לסטטיסטיקה, תוך שימוש באלגוריתם לזיהוי חרדים בנתונים מינהליים.
סדרת המחקרים בהובלת ניצה קסיר, בחנה את איכות החיים של החברה החרדית.
מהמחקרים עולה שלמרות ממדי העוני הגבוהים על פי המדידה המקובלת של עוני יחסי המבוסס על הכנסות, רמת החיים בחברה החרדית אומנם נמוכה בהשוואה לחברה הכללית אך לא במידה ניכרת.
בחברה החרדית העוני גבוה, אך הקהילתיות והמנגנונים החברתיים מאפשרת מציאת פתרונות להכנסה הנמוכה, לצד אורח החיים שמעדיף לעיתים רבות רוח על פני החומריות.
לכן רבים מהחרדים שהכנסתם נמוכה, גם אינם חשים עניים, ורמת חייהם אינה נמוכה.
הנלצות להכשרת חרדים למקצועות ההייטק
במהלך השנים נכתבו במכון מספר ניירות בנושא שילובן של חרדים, ובפרט של נשים, בהיי טק.
המכון פעל לקדם את הנושא גם בוועדות הכנסת, ביניהן הועדה לקידום מעמד האישה והוועדת המדע והטכנולוגיה.
בשנת 2020 הציע המכון למשרד האוצר לערוך רפורמה של לימודי התוכנה בסמינרים החרדיים לבנות, שבמסגרתה ילמדו הבנות לימודי תואר ראשון מלאים על ידי המרכז האקדמי לב אך בלי כינוי רשמי של תואר.
התכנית הובלה על ידי עמית המכון ישראל תיק וד"ר גיורא ירון.
האוצר גנז את התכנית בשל העלויות התקציביות הגבוהות לצד התועלת שתופק.
חוקרי המכון היו מעורבים גם במחקר לבחינת אופני הרחבת השתלבותם של גברים חרדים בענף ההייטק.
במסגרת המחקר נאספו נתונים על השכלה ותעסוקה של גברים חרדים, וכן נתונים על בוגרי מסלולי הנדסאים, תוכניות הכשרה מקצועיות להייטק ויחידות צבאיות טכנולוגיות, על מנת לאפיין את מצבם הנוכחי של גברים חרדים במקצועות הטכנולוגיים, ואת המסלולים המובילים בהשמה איכותית בענף.
הנייר הצביע על עקרונות הנדרשים להשתלבות אופטימלית של גברים חרדים בהייטק, ביניהם הצורך בתהליך רב-שנתי, הכולל תהליכי איתור ומיון מקצועיים, השלמת השכלה מלאה, הקניית כישורים נדרשים, שילוב רכיבי התמחות ומלגות קיום.
בשנת 2020 פורסם שלב ב' של תוכניות הדיור: התדריך לתכנון עירוני של שכונות לאוכלוסייה החרדית.
התדריך הוכן עם משרד הבינוי והשיכון, המכון החרדי למחקרי מדיניות ופז הנדסה.
מטרת התדריך הייתה להוות כלי מרכזי למתכנני ערים, מהנדסי בניין ואדריכלים, בתכנון שכונות חרדיות, והתאמתה לצרכים הייחודיים של החברה החרדית.
פרסום התדריך באתר משרד השיכון עורר ביקורת בשל ההמלצות להדרה מגדרית שהיו בתדריך.
בעקבות הביקורת הקפיא משרד הבינוי והשיכון את התדריך, והוא הוסר מאתר האינטרנט של המשרד.
סיוע לראשי הגמ"חים בחוק שהסדיר את פעילותם
עמית המכון פרופ' יורם מרגליות סייע למנהלי גמ"חים, ופעל וניהל עבורם את המגעים מול הממשלה, לשינוי תזכיר החוק להסדרת מתן שירותי פיקדון ואשראי בלא ריבית על ידי מוסדות לגמילות חסדים.
חוק שנועד להסדיר את פעילות הגמ"חים בישראל כמוסד פיננסי למתן שירותי פיקדון ואשראי ללא ריבית, המקבל רישיון פעילות מצד המדינה ונתון לפיקוחה.
לטענת מנהלי הגמ"חים החוק המקורי, כפי שנוסח בעת שעבר קריאה ראשונה, היה מביא לקריסה של גמ"חים רבים ולנזק לכלכלת משקי הבית החרדיים העניים.
כמו כן על פי הצעת החוק שעברה בקריאה הראשונה, מנהלי הגמ"חים נדרשו להיות בעלי השכלה שהייתה מונעת מכל מנהלי הגמ"חים להמשיך בתפקידם.
בתום שנתיים וחצי של דיונים, בינואר 2019 אישרה הכנסת את החוק אך עם תיקונים שביקש יורם מרגליות בשם מנהלי הגמ"חים.
תוכנית לשילוב חרדים עובדים למען ביטחון ישראל
פורום חרדים לביטחון ישראל שהקימה קרן פלאי, הכין תוכנית לשילוב חרדים עובדים למען ביטחון ישראל ואתגרי העתיד, לשנים 2025–2030 (אותה כינו בשם "תוכנית הבכירים").
המכון לאסטרטגיה חרדית היה ממגבשי התוכנית שהציעה: 1. גיוס 50,000 חרדים עובדים להכשרת רובאי 05, כדי לשלבם בשירות מילואים פעיל בהגנת גבולות.
2. ניתוב מערך ההכשרות הלאומי למגזר החרדי, לתעסוקה אזרחית במערכות ובתעשיות הביטחוניות, שגם תקנה להם תעסוקה בשכר גבוה.
המכון האמריקאי לברזל ופלדה הוא האגודה של יצרני הפלדה בצפון אמריקה.
יחד עם ההתאגדויות שקדמו לו, הוא אחד מאגודות המסחר הוותיקות בארצות הברית שנוסדו עוד בשנת 1855.
הצורך בקיום ארגון שייקח על עצמו את ביצוע כל הפעילות כדי לקדם את האינטרסים של תעשיית הברזל, הביאו להקמת האיגוד האמריקאי לברזל בשנת 1855. בשנת 1864, עם ההתוודעות לתהליך בסמר, החליטה הנהלת הארגון שישבה בפילדלפיה, על שינוי השם לאיגוד האמריקאי לברזל ופלדה.
בתחילת המאה ה-20, לאחר יותר משלושים שנה של שגשוג מתמיד של התעשייה, ראו ראשי הארגון צורך להשלים את עבודות הסטטיסטיקה שביצע האיגוד.
צורך זה הביא בשנת 1908 להקמת המכון האמריקאי לברזל ופלדה.
עד שנת 1912 פעלו המכון והאיגוד זה לצד זה, ובינואר 1913 התמזגו שני הגופים הללו לשם הנוכחי, ומקום מושבו של המכון עבר לניו יורק.
השפל הגדול שהחל בשנת 1929, ולאחר מכן מלחמת העולם השנייה, העלו את קרנו של המכון בעקבות הנחיצות שלו לריכוז הצרכים בתעשייה כלפי הממשל הפדרלי, והמכון עצמו זכה לפריחה גדולה מבחינת היקף העבודה שלו והמועסקים על ידו.
בשנת 1974 עבר המכון על כל מחלקותיו לוושינגטון הבירה, למעט המשרד לתקני בנייה אזוריים שנשאר בניו יורק.
המכון הגבוה למוזיקה בתוניס הוא אחד ממוסדות ההשכלה הגבוהה בתוניס.
מכון זה הוקם בשנת 1982.
במהלך השנה האקדמית 2007–2008 מנה המכון 431 סטודנטים, ומתוכן 130 סטודנטיות.
בין הבוגרים הבולטים של המכון היא נביהה כרולי .
המכון הבינלאומי לסטטיסטיקה (ISI) הוא איגוד מקצועי של סטטיסטיקאים.
המכון נוסד בשנת 1885, אף על פי שהיו קונגרסים סטטיסטיים בינלאומיים מאז 1853. במכון חברים כ-4,000 חברים מהממשלה, מהאקדמיה והמגזר הפרטי.
החברות במכון פתוחה לכל סטטיסטיקאי מקצועי.
המכון מוציא לאור מגוון ספרים וכתבי עת, ומקיים מדי שנתיים כנס בינלאומי.
הכינוס הדו-שנתי היה ידוע בשם ISI Session; עם זאת, מאז 2011, הוא מכונה כ־ISI World Statistics Congress.
המשרד הקבוע של המכון ממוקם בבניין הסטטיסטיקה (CBS) בהאג, בהולנד.
ה-ISI משמש כארגון גג ל-7 ארגונים מסונפים:
ל-ISI יש ועדות תחת אחת משלוש קטגוריות: מבצעית, עניין מיוחד והסברה.
קבוצות עניין מיוחדות נוכחיות הן:
ISI מפרסמת את כתבי העת הבאים:
פרס קארל פירסון נוסד על ידי ה-ISI בשנת 2013 כדי להכיר בהשגים (מאמר מחקר או ספר שפורסם בשלושת העשורים האחרונים), בנושאי תיאוריה סטטיסטית, מתודולוגיה, פרקטיקה או יישומים.
הפרס נקרא על שם הסטטיסטיקאי האנגלי קרל פירסון.
הוא מוענק מדי שנתיים בקונגרס הסטטיסטיקה העולמי של ISI.
הזוכה בפרס מקבל 5,000 יורו ונותן את ההרצאה על שם קארל פירסון.
פיטר מקול וג'ון נלדר היו הזוכים הראשונים בפרס קארל פירסון, על המונוגרפיה שלהם Generalized Linear Models (1983).
לארגון היו שלושים ושמונה נשיאים.
הנשיא הנוכחי הוא הו שומינג.
המכון האפריקאי הבין-לאומי הוא מכון מחקר ללימוד שפות אפריקאיות שנוסד בשנת 1926 בלונדון, תחילה בשם המכון הבין-לאומי לשפות ותרבויות אפריקאיות - IIALC).
פרדריק לוגארד כיהן כיו"ר הראשון (מ־1926 עד מותו ב־1945); המנהלים המשותפים הראשונים היו דידריך הרמן וסטרמן (1926 עד 1939) ומוריס דלאפוס (1926).
המשימה שהציב לעצמו המכון היא "לקדם את השכלת הציבור בנוגע ללימודי אפריקה, שפותיה ותרבויותיה".
פעילותו כוללת סמינרים, כתבי עת, מונוגרפיות, אסופּות, ועידוד מחקר באפריקה עצמה.
מאפריל 1929 עד 1950 העניק המכון פרסים על יצירות ספרות בשפות אפריקאיות.
מאז 1928 מוציא המכון לאור רבעון בשם אפריקה.
במהלך שנות ה־50 וה־60, עוזרת העורך הייתה הסופרת ברברה פים.
פרסומי המכון מופיעים במסגרת כמה סדרות, בהן סדרת ספרייה אפריקאית בינלאומית וסדרת סמינרים אפריקאים בינלאומיים.
מכרך 41, בשנת 2011, יוצאת סדרת הספרייה האפריקאית הבינלאומית לאור על ידי הוצאת אוניברסיטת קיימברידג'; כרכים 7–40 זמינים מהוצאת אוניברסיטת אדינבורו.
הארכיונים של המכון האפריקאי הבינלאומי מוחזקים באגף הארכיונים של ספריית בית הספר לכלכלה של לונדון.
בשנת 1928, פרסם המכון את "האלפבית של אפריקה", במטרה להקל על תקנוּן של שיטות כתב מבוססות על הכתב הלטיני לכתיבת שפות אפריקאיות.
המכון הבין-לאומי לחקר השלום בסטוקהולם הוא מכון מחקר שממוקם בסטוקהולם שבשוודיה.
המכון נוסד בשנת 1966 ותפקידו לספק מידע ניתוחים והמלצות בנושא סכסוכים מזוינים, הוצאות לרכישת נשק, סחר בנשק וכן פירוק ופיקוח על נשק.
מחקרי המכון מתבססים על מקורות גלויים ומיועד למקבלי החלטות, חוקרים, ערוצי מדיה וכן לציבור הרחב.
בשנת 1964 ראש הממשלה השוודי טאגה ארלנדר קידם רעיון להקים מכון לחקר השלום על מנת להנציח מלאת 150 שנה רצופות של שלום בשוודיה.
ועדה מלכותית שוודית בראשותה של השגרירה אלווה מירדאל הגישה דו"ח בשנת 1966 ובו הצעה להקים מכון בין-לאומי למחקר, שלאחר מכן ניתן לו השם המכון הבין-לאומי לחקר השלום, ובראשי תיבות באנגלית SIPRI.
מחקרי המכון שואפים לתרום ל-"הבנת התנאים המוקדמים להשכנת שלום בר קיימא ופתרון סכסוכים בין-לאומיים בדרכי שלום".
מכון המחקר SIPRI מורכב ממועצת מנהלים, מנכ"ל, סגן מנכ"ל, צוות מחקר וצוות תמיכה.
מועצת המנהלים מקבלת החלטות בנושאים בעלי חשיבות לתוכניות ומטרות הארגון, פעילויות ושליטה בנושאים הפיננסיים של המכון.
יתר הנושאים הם באחריות המנכ"ל.
מועצת המנהלים כוללת תשעה נושאי משרות ציבוריות בתחומי מדיניות ומחקר.
בראש מועצת המנהלים עומד כיום מר סטפן לוון, ראש ממשלת שוודיה לשעבר, שנכנס לתפקידו בתאריך 1 ביוני 2022.
המנכ"ל, שמתמנה על ידי ממשלת שוודיה, אחראי על תוכנית העבודה של מכון SIPRI.
המנכ"ל הנוכחי הוא מר דן סמית , שהתמנה לתפקיד בספטמבר 2015.
המחקרים במכון מבוצעים על ידי צוות חוקרים בין-לאומי שבו חברים כ-46 חוקרים ועוזרי חוקרים.
תוכנית העבודה של המכון עוסקת כיום בשלושה נושאים עיקריים:
פרסומי המכון ונתונים מופצים לקהלים שונים ובהם קובעי מדיניות, חוקרים, עיתונאים, ארגונים שונים וכן לבעלי עניין בציבור הרחב.
תוצאות מחקרי המכון מופצים בדרך של הוצאת ספרים, פרסום דוחו"ת וכן בדרך של כנסים וסמינרים.
הפרסום העיקרי של המכון הוא ספר השנה שפורסם לראשונה בתאריך 12 בנובמבר 1969. תקציר ספר השנה מתורגם למספר שפות וביניהן קטלאנית, הולנדית, פרסית, צרפתית, איטלקית, קוריאנית, ספרדית ושוודית.
במסגרת תחומי המחקר, הלימוד והקניית הידע, מארגן מכון SIPRI מספר רב של סדנאות, כנסים, סמינרים והרצאות שמאפשרים להפגיש ספקטרום רחב של מומחיות לחילופי השקפות מידע וידע בנושאים הרלוונטיים.
התמיכה הכספית למכון SIPRI מגיעה בעיקר מממשלות וכן מארגונים פילנתרופיים עצמאיים ברחבי העולם.
המכון גם מקבל תקציב שנתי קבוע מהממשלה השוודית, תקציב אשר מאושר על ידי הפרלמנט השוודי.
המכון הארץ ישראלי לפולקלור ואתנולוגיה היה מכון מחקר עצמאי שהוקם על ידי רפאל פטאי בירושלים בשנת 1944. המכון הפיק סדרת כתבי עת, "עדות", שמתוכם יצאו לאור שלושה כרכים בלבד (האחרון במאי 1948).
המכון פרסם גם סדרת מונוגרפיות והיה מפעל ייחודי לאותה התקופה.
יושב ראש המכון היה יוסף יואל ריבלין.
פטאי יזם את הקמת המכון, לאחר שלא הצליח לקבל תפקיד באוניברסיטה העברית, וביקש למלא את החלל החסר של מחקר אתנוגרפי ואתנולוגי בארץ ישראל.
הרב יהודה ליב אבידע (זלוטניק) הפך בשלב מאוחר יותר לנשיא המכון הרביעי.
המכון התרכז במחקריו של פטאי בסיוע חוקרים מהקהילה היהודית בארץ ישראל, ביניהם משה אביגדור שולוואס ואברהם אלמליח, וכן אנתרופולוגים מהעולם (בעיקר מבריטניה ומארצות הברית).
הכרך הראשון של כתב העת "עדות" יצא לאור בסוף 1945, והוא היה אמור להיות רבעון.
עורכיו היו יוסף יואל ריבלין ורפאל פטאי.
הכרך הראשון כלל בין השאר: מאמר מקיף של פטאי על "הפולקלור והאתנולוגיה של עם ישראל", בו סקר את הבעיות הכרוכות במחקר זה, שמנהגים ומסורות שבעל־פה משתנים ונעלמים, וכאשר שומרי המסורת האחרונים הולכים לעולמם, עמם הולך ונעלם עולם שלם של מנהגים ומסורות.
מאמר של חוקר הפולקלור יהודה ברגמן על "קמיעות וסגולות לחיילים במלחמה" ומאמר של חוקר הבדוים והנוודות בארץ-ישראל טוביה אשכנזי על השבט הבדואי ערב אל-תראבין.
בזמן שהמכון פעל כתב ופרסם פטאי שני ספרים רחבי היקף.
"מדע האדם: מבוא לאנתרופולוגיה", ספר לימוד למדע האנתרופולוגיה, שכלל פרקים העוסקים בנושאים: מוצא האדם והגזעים, הלשון, הכלים, המזון, הרכוש והמסחר, המשפחה והשבט.
הספר השני, "אדם ומקדש במיתוס היהודי העתיק" (Man and Temple in Ancient Jewish Myth and Ritual), התפרסם באנגלית, ועסק בניתוח הטקסים והמנהגים שנערכו בבית המקדש.
בספר טען שהיהודים לא היו האנשים היחידים שמרכז הפולחן שלהם היה סביב מקדש, והמוטיבים של הטקסים שנערכו בו היו קיימים בתרבויות הסובבות את היהודים באותה תקופה ב.
פטאי עזב את ישראל ב-1947, לאחר שקיבל מלגת קרן ויקינג, הוא עבר לארצות הברית והמשיך לנהל את המכון משם עד 1948. בתחילה באמצעות רעיתו נעמי פטאי ואחר כך באמצעות קולין מלמד, ששימש המזכיר האדמיניסטרטיבי של המכון.
בתחילת 1949 מונה הרב יהודה ליב אבידע לנשיא המכון.
המכון המשיך לפעול בצורה בלתי רציפה עד 1952, שניסיונות שונים להחיות את פעילותו, בעיקר של האתנומוזיקולוגית אסתר גרזון-קיוי, נכשלו והוא נסגר.
ההתכתבויות של המכון נשמרות בארכיון הספרייה הלאומית
יעקב לנדאו, מחזות הצללים במזרח הקרוב, 1945.
אריך בראואר (עורך: רפאל פטאי), יהודי כורדיסתאן: מחקר אתנולוגי, 1947.
שרה ברגנר-רבינוביץ, היגיינה, חינוך ותזונה בין יהודים כורדים ופרסים : בירושלים בהשוואה לאשכנזים, עם הקדמה מאת רוברטו בקי, 1948.
מכון NIOD לחקר מלחמה, שואה ורצח עם (בהולנדית: NIOD Instituut voor Oorlogs-, Holocaust - en Genocidestudies) הוא ארגון בהולנד המנהל ארכיונים ומבצע מחקרים היסטוריים על מלחמת העולם השנייה, השואה ומקרי רצח עם אחרים בעולם, בעבר ובהווה.
המכון נוסד כמיזוג של המכון ההולנדי לתיעוד מלחמה (בהולנדית: Nederlands instituut voor oorlogsdocumentatie, NIOD, לשעבר המכון הלאומי לתיעוד מלחמה, בהולנדית: Rijksinstituut voor oorlogsdocumentatie, RIOD) והמרכז לחקר השואה והרצח עם (CHGS).
המכון הוא חלק מהאקדמיה המלכותית לאמנויות ומדעים בהולנד מאז 1 בינואר 1999.
על פי אתר האינטרנט שלו, המשימה של מכון NIOD היא:
המכון מנהל את הארכיונים של תקופת הכיבוש הגרמני של הולנד והכיבוש היפני של הודו המזרחית ההולנדית, כמו גם אוספים גדולים של עיתונים מחתרתיים וחוברות, תצלומים, ספרים ומאמרים.
המכון פרסם חיבור היסטורי על ממלכת הולנד במהלך מלחמת העולם השנייה (בהולנדית: Het Koninkrijk der Nederlanden in de Tweede Wereldoorlog) בארבעה עשר כרכים ו-18,000 עמודים.
מגנום אופוס זה של לו דה יונג (Loe de Jong) הוא הנרטיב המוסמך של ההיסטוריה של הולנד במהלך מלחמת העולם השנייה.
ה-NIOD הכין מהדורה אלקטרונית של העבודה, והיא זמינה להורדה מ-11 בדצמבר 2011, ברישיון תחת Creative Commons CC BY 3.0.
המכון חקר את טבח סרברניצה ב-1995, מחקר שהוביל לדו"ח סרברניצה: אזור 'בטוח', דו"ח שהוביל להתפטרותו של הקבינט השני של וים קוק.
המרכז למחקר היסטורי ותיעוד על מלחמה וחברה בת זמננו - מוסד מקביל בבלגיה
מוזיאון השואה הלאומי של הולנד
המכון הבין-לאומי להיסטוריה חברתית הוא אחד מארכיוני העבודה וההיסטוריה החברתית הגדולים בעולם.
ממוקם באמסטרדם, במיליון הפריטים ו-2,300 אוספי הארכיון הקיימים במכון ניתן למצוא מסמכים של דמויות ומוסדות מרכזיים מהשמאל הרדיקלי.
המכון נוסד בשנת 1935 על ידי ניקולאס פוסטהומוס כמכון מדעי עצמאי.
הוא חלק מהאקדמיה המלכותית לאמנויות ומדעים של הולנד .
המכון הבין-לאומי להיסטוריה חברתית מתמחה בעבודה בין-לאומית ובהיסטוריה חברתית, כולל זו של הולנד.
נכון לשנת 2000 המכון מחזיק במיליון כרכים, 80,000 פריטים אור-קוליים, 2,400 סדרות, שלושה מיליון קבצים דיגיטליים ו-2,300 אוספים של כתבי יד.
המכון הוא המאגר המוביל בעולם של מסמכים אנרכיסטיים .
ניקולאס פוסטהומוס, סוציאליסט והיסטוריון המתמחה בהיסטוריה הכלכלית של הולנד, ייסד את המכון הבין-לאומי להיסטוריה חברתית ב-1935. כדי לבחון כיצד מתפתחת תנועת הפועלים לאורך הזמן, אספה IISG ארכיונים מכל העולם.
במהלך השנים הראשונות הצליח פוסטהומוס להשיג מאמרים רבים מאנרכיסטים (כתבי מיכאיל באקונין), תנועות סוציאליסטיות, סוציאל-דמוקרטיות ומרקסיסטיות שונות מגרמניה ורוסיה.
לפני שהגרמנים פלשו להולנד ב-1940, הצליח פוסטהומוס להעביר את הארכיונים היקרים ביותר ללונדון.
במהלך המלחמה, רבים מהארכיונים שנותרו ב-IISG הועברו לגרמניה הנאצית.
רוב הניירות התגלו מחדש בהאנובר ב-1946, וכמה חלקים אחרים נמצאו מאוחר יותר בארכיונים במוסקבה ב-1991, והוחזרו לאמסטרדם.
בשנת 1989 עבר המכון הבין-לאומי להיסטוריה חברתית למיקום חדש: מחסן ישן ב-Cruquiusweg בחלק המזרחי של אמסטרדם.
בניין זה שימש גם את מוזיאון העיתונות , אך בשנת 2017 הפך המוזיאון לחלק מהמכון ההולנדי לתמונה וקול (Nederlands Instituut voor Beeld en Geluid) בהילברסום.
הם מחזיקים ברוב אוסף מורשת הלהט"ב של IHLIA .
המכון האמריקאי לאדריכלים הוא ארגון מקצועי הפועל לקידום ההיבטים האמנותיים, המדעיים והמעשיים של האדריכלות באמצעות מחקר חינוך וטכנולוגיה, הגברת שיתופי הפעולה, התאגדות מקצועית לשם התערבות בהליכי חקיקה ורגולציה וקידום מעמדו של האדריכל.
בסיס הארגון שוכן בוושינגטון די.
וסניפים פזורים בערים רבות ברחבי ארצות הברית.
סניפים מקומיים של המכון נפתחו גם במדינות אחרות כמו יפן, בריטניה, הונג קונג ועוד.
בארגון חברים מעל ל-98,000 אדריכלים ובעלי מקצוע בתחומים חופפים.
החברים בארגון מתחייבים לקוד אתי שמטרתו לקבוע סטנדרטים מחמירים ומקצועיים לעוסקים בתחום.
הארגון מציע חמישה מסלולי חברות:
אדריכל חבר (AIA): עבור אנשים הרשומים כאדריכלים ברשות רישוי מוכרת בארצות הברית
אדריכל שותף (.AIA Assoc): עבור מתמחים ובעלי תואר אקדמי במקצועות האדריכלות שאינם מחזיקים ברישיון
חברים בינלאומיים: עבור אדריכלים בעלי רישיון או שווה ערך לו מרשות רישוי מוכרת במדינה מחוץ לארצות הברית
חברים אמריטוס: אדריכלים ותיקים מעל גיל 70 שאינם עוסקים יותר במקצוע והיו חברים בארגון לפחות 15 שנה
חברים בעלי ברית: עבור בעלי מקצוע בתפקידים נלווים לאדריכלים כגון מהנדסים, אדריכלי נוף, מתכננים ועוד.
בנוסף, בחלק מהסניפים ישנן תוכניות חברות לסטודנטים לאדריכלות.
עמית המכון האמריקאי לאדריכלים (FAIA)
כ-3% מכלל החברים בארגון מוכרזים כעמיתי המכון, הדרגה הבכירה ביותר הניתנת במכון.
התואר מוענק לאדריכלים אשר תרמו תרומה יוצאת דופן למקצוע באמצעות מצוינות עיצובית, תרומה בתחום החינוך האדריכלי או פעולה משמעותית לקידום המקצוע.
ישנו גם תואר מקביל, עמית כבוד (.AIA Hon), אשר מוענק לאדריכלים עמיתים שאינם אמריקאים או לבעלי מקצוע שאינם אדריכלים ותרמו תרומה משמעותית כאמור.
עמיתי המכון נושאים את התואר כתואר פוסט נומינלי, לדוגמה: Arthur Wallace Rice, FAIA.
מדליית הזהב של המכון האמריקאי לאדריכלים היא אות ההוקרה הגבוה ביותר אותו מעניקה הארגון כמדי שנה החל מ-1907. המדליה ניתנת על "עבודה בעלת השפעה מתמשכת על התיאוריה והפרקטיקה של האדריכלות".
בנוסף מעניק הארגון פרסים שונים כגון "פרס תומאס ג'פרסון" לאדריכלות ציבורית, "פרס 25 שנה" עבור מבנים יוצאי דופן שעמדו במבחן הזמן במשך לפחות 25 שנים, פרס בשיתוף איגוד הספריות האמריקאי עבור מצוינות בתכנון ספריות, ועוד.
המכון הטכנולוגי של ניו ג'רזי הוא אוניברסיטת מחקר ציבורית בניוארק, ניו ג'רזי, ארצות הברית, עם קמפוס לוויין המעניק תארים מתקדמים בג'רזי סיטי.
המכון נוסד בשנת 1881 בתמיכת תעשיינים וממציאים מקומיים, ובמיוחד אדוארד ווסטון , ובשנת 1885 נפתח כבית הספר הטכני של ניוארק עם 88 סטודנטים.
נכון לסתיו 2022 לומדים באוניברסיטה 12,332 סטודנטים מ-92 מדינות, כ-2,500 מהם גרים בקמפוס הראשי שלה במחוז יוניברסיטי הייטס בניוארק.
המכון הטכנולוגי של ניו ג'רזי מציע 51 תוכניות לתואר ראשון (תואר ראשון במדעים/אמנויות) ו-71 תוכניות לתואר שני (תואר שני ודוקטורט).
באמצעות מכללת המצטיינים שלה, היא מציעה גם תוכניות מקצועיות בתחום הבריאות והמשפטים בשיתוף פעולה עם מוסדות סמוכים, כולל בית הספר לרפואה ראטגרס ובית הספר למשפטים סטון הול .
רישום צולב עם אוניברסיטת ראטגרס-ניוארק , הגובלת בקמפוס שלה, זמין גם כן.
המכון הטכנולוגי של ניו ג'רזי מסווג בין "R1: אוניברסיטאות דוקטורט - פעילות מחקרית גבוהה מאוד".
הוא מפעיל מספר מתקנים מחוץ לקמפוס, כולל מצפה השמש ביג בר , ביתו של טלסקופ השמש גוד ; מצפה רדיו של עמק אוונס (שניהם בקליפורניה); וסדרה של מצפי כוכבים אוטומטיים ברחבי אנטארקטיקה, דרום אמריקה וארצות הברית.
המכון הטכנולוגי של ניו ג'רזי חברה בקונסורציומים למחקר ים ומחקר חלל.
היא משתתפת בתוכנית מלגות מקנייר מאז 1999. המכון הטכנולוגי של ניו ג'רזי הוא מוסד ייעודי המשרת ילידים אמריקאים ממוצא אסייתי (AANAPISI) ומוסד ייעודי המשרת היספנים (HSI).
למכון הטכנולוגי של ניו ג'רזי היסטוריה שראשיתה במאה ה-19. במקור, הוצג במחוז אסקס, ניו ג'רזי, ב-24 במרץ 1880, ותוקן בשיתוף מועצת המסחר של ניוארק בשנת 1881, חוק של בית המחוקקים של מדינת ניו ג'רזי קבע תחרות כדי לקבוע איזו עירייה תהפוך לביתו של בית הספר הטכני הדרוש בדחיפות למדינה.
האתגר היה פשוט: המדינה תשקיע "לפחות 3,000 דולר ולא יותר מ-5,000 דולר" והעירייה שתשווה את ההשקעה של המדינה תזכה בזכות להקים את בית הספר החדש.
מועצת המסחר של ניוארק, בשיתוף פעולה עם מועצת העיר ניוארק, פתחה בקמפיין לזכייה בבית הספר החדש.
רבים מתעשייני העיר, יחד עם אזרחים פרטיים אחרים, תמכו בגיוס הכספים.
עד 1884 גויסו הכספים הדרושים.
בפברואר 1885 פתח בית הספר הטכני של ניוארק את שעריו.
88 התלמידים הראשונים, רובם תלמידים במסלול לימודי ערב, למדו בשיעורים בבניין שכור ברחוב וסט פארק 21. מתקן זה הפך עד מהרה ללא מספק למספר התלמידים הגדל.
גיוס תרומות שני, קמפיין גיוס ההון הראשון של המוסד, הושק לתמיכה בבניית בית לבית הספר הטכני של ניוארק.
בשנת 1886, בהנהגתו של המנהל הראשון של בית הספר, צ'ארלס א.
קולטון, הונחה אבן הפינה בצומת הרחובות היי סטריט וסאמיט פלייס לבניין בן שלוש קומות שייקרא מאוחר יותר אולם ווסטון לכבודו של התורם למוסד.
בשנת 1911 נוסף בניין מעבדה בשם קולטון הול לקמפוס.
אלן קאלימור הוביל את המוסד בין השנים 1920 ל-1949 והפך את בית הספר הטכני של ניוארק למכללת ניוארק להנדסה (NCE), שינוי שם שאומץ בשנת 1930. בשנת 1925 הוקם קמפבל הול.
עקב השפל הגדול ומלחמת העולם השנייה, רק בית החולים ליתומים לשעבר של ניוארק, כיום אולם אברהרדט, נרכש ושופץ במעט בעשורים שלאחר מכן.
קאלימור הותיר אחריו היסטוריה שלא פורסמה של המוסד משנת 1955.
בשנת 1958 נבנה קאלימור הול ושנתיים לאחר מכן נהרס אולם ווסטון הישן והוחלף במבנה בן שבע קומות הנוכחי.
בשנת 1960 הוצגו תוכניות דוקטורט.
בשנת 1966, הושלמה הרחבה של 7.3 דונם בת ארבעה בניינים.
בשנת 1973 נפתח בית הספר לאדריכלות של ניו ג'רזי, המוסד התפתח לאוניברסיטה טכנולוגית, המציעה מגוון רחב יותר של תארים לתואר ראשון ושני ודגש גובר על מחקר ושירות ציבורי.
ויליאם הייזל, נשיא באותה תקופה, החליט שיש לשנות את שם בית הספר כדי לשקף בצורה ברורה יותר את התפתחותו המתמשכת.
ההצעה הזוכה הוגשה על ידי ג'וזף מ.
הצעתו של אנדרסון, המכון הטכנולוגי של ניו ג'רזי, הדגישה את היקף היוזמות החינוכיות והמחקריות הגובר במוסד.
בספטמבר 1974 אישא מועצת הנאמנים את שינוי השם.
ב-1 בינואר 1975 הפכה מכללת ניוארק להנדסה באופן רשמי למכון הטכנולוגי של ניו ג'רזי.
שם מכללת ניוארק להנדסה נשמר עבור בית הספר להנדסה של המכון הטכנולוגי של ניו ג'רזי.
הקמת קמפוס מגורים ופתיחת מעונות הסטודנטים הראשונים של המכון הטכנולוגי של ניו ג'רזי (רדווד הול) בשנת 1979 יצרו תקופה של צמיחה מתמדת שנמשכת עד היום במסגרת תוכנית אב מתפתחת.
ב-2 במאי 2003 הושבע רוברט אלטנקירך כנשיא.
הוא ירש את סול פנסטר, שמונה לנשיא השישי של האוניברסיטה בשנת 1978. בספטמבר 2011 אלטנקירך בחר לחזור לדרום לאחר שהוצע לו להיות נשיא אוניברסיטת אלבמה בהאנטסוויל .
ב-9 בינואר 2012, נאמני המכון הטכנולוגי של ניו ג'רזי מינו את ג'ואל בלום לנשיא.
בשנת 2003, פתיחת מרכז הקמפוס החדש בסביבה של אולם הייזל לשעבר ריכזה אירועים חברתיים בקמפוס.
בניית אטריום חדש, חנות ספרים, אולם אוכל, מעבדת מחשבים, דלפק מידע ומשרדים חדשים של ארגוני סטודנטים נמשכה בשנת 2004. בשנת 2005 נהרסו שורה של משחטות כלי רכב הסמוכות לקמפוס.
בשנת 2006 החלה בנייתו של אולם מגורים קרוב לקמפוס על ידי American Campus Communities במקום בו שכנו משחטות כלי רכב.
האולם החדש, שנפתח בשנת 2007, נקרא מרכז האוניברסיטה.
בנוסף לסטודנטים של המכון הטכנולוגי של ניו ג'רזי, הוא מאכלס סטודנטים מאוניברסיטת ראטגרס-ניוארק, אוניברסיטת סטון הול ובית הספר למשפטים ראטגרס.
כמו כן, בשנת 2005 שןופץ אולם אברהרדט במלואו ונחנך מחדש כמרכז הבוגרים וכשער הכניסה הסמלי לאוניברסיטה.
המגדל המשוחזר שעליו היה הלוגו של בית הספר להנדסה בניוארק לשעבר.
קמפיין מיתוג מחדש עם הסיסמה הנוכחית, "המכון הטכנולוגי של ניו ג'רזי - אוניברסיטת המדע והטכנולוגיה של ניו ג'רזי - יתרון הידע", הושק כדי להדגיש את מעמדו של המכון הטכנולוגי של ניו ג'רזי כאוניברסיטת המחקר הציבורית המתמקדת במדע וטכנולוגיה של ניו ג'רזי.
בית הספר לעסקים של המכון הטכנולוגי של ניו ג'רזי, בית הספר לניהול ע"ש מרטין טוכמן, מתמקד בניצול טכנולוגיה כדי לשרת צרכים עסקיים.
בית הספר, שהוא בית ספר לעסקים מוסמך על ידי AACSB, נהנה מקרבתו לניו יורק סיטי ולג'רזי סיטי תחתית, המכונה "וול סטריט מערב".
וול סטריט עצמו (מנהטן התחתונה) נמצאת במרחק של עשרים וחמש דקות נסיעה באמצעות הרכבת הקלה של ניוארק וקו ניוארק-מרכז הסחר העולמי של מערכת PATH.
ל-NJIT שיתוף פעולה רב-גוני עם שכנתה, ראטגרס-ניוארק.
שיתוף הפעולה כולל את בתי הספר לעסקים של ראטגרס ו-NJIT; את המחלקות המאוחדות שלהם לביולוגיה והיסטוריה; ואת תוכנית אמנויות התיאטרון המשותפת.
בשנת 2008 החל המכון הטכנולוגי של ניו ג'רזי תוכנית עם מכון הריטג' לטכנולוגיה במערב בנגל, הודו, במסגרתה 20 סטודנטים מגיעים למכון הטכנולוגי של ניו ג'רזי להתמחויות קיץ.
בשנת 2009, בית הספר לאדריכלות של ניו ג'רזי הורחב ואורגן מחדש כמכללה לאדריכלות ועיצוב (COAD).
בתוך המכללה, בית הספר לאדריכלות של ניו ג'רזי ממשיך לפעול, יחד עם בית הספר לאמנות ועיצוב שהוקם לאחרונה.
ביוני 2010 רכשה NJIT את בניין בית הספר התיכון המרכזי הישן, הממוקם בין הקמפוסים של NJIT וראטגרס-ניוארק.
עם השלמת הרכישה, רחוב סאמיט, מרחוב וורן לרחוב ניו, הוסב לשביל הולכי רגל.
מאז, בניין בית הספר התיכון שופץ, שומר ועודכן בהרחבה בהתאם לתוכנית האב של הקמפוס.
המכון הלאומי הקנדי למען העיוור הוא ארגון התנדבותי שמיועד לסייע להשתלבותם של עיוורים ולקויי-ראייה בקנדה בזרם המרכזי של החברה, לשפר את תנאיהם, ולמנוע עיוורון.
הארגון, שנוסד בשנת 1918, הציע במקור מעונות מוגנים ותעסוקה מותאמת.
מאוחר יותר התרחב הארגון וכיום הוא מציע מגוון רחב של שירותים, כולל מחקר לעזרי תקשורת מיוחדים.
המכון הלאומי לסרטן הוא חלק מהמכונים הלאומיים לבריאות של ארצות הברית הכפוף למחלקת הבריאות ושירותי האנוש של ארצות הברית וממומן על ידיה.
ה-NCI הוא סוכנות למחקר ופיתוח של תרופות וטיפולים בתחום הסרטן שמרכזה בבת'סדה, מרילנד.
הרעיון להקמת מרכז לאומי לחקר הסרטן בארצות הברית הוצע על יד הסנאטור מתיו נילי בשנת 1927. ההצעה נדחתה, אך בשנת 1937 אישר הנשיא פרנקלין רוזוולט את חוק ה-NCI - חוק המסמיך את המכון הלאומי לסרטן לנהל ולממן מחקר בתחום הסרטן, בארצות הברית ומחוץ לגבולותיה, ולהכשיר צוות מקצועי באבחון וטיפול בסרטן.
בשנת 1944 הוכפף ה-NCI למכון הלאומי לבריאות.
במשך השנים שמר המכון על תפקידיו המקוריים ואף אימץ מטרות חדשות כגון הפצה של מידע מחקרי בקהילייה הרפואית.
המכון הישראלי לדמוקרטיה הוא מוסד עצמאי א-מפלגתי, מחקרי ויישומי, הפועל בזירה הציבורית הישראלית בתחומי הממשל, הכלכלה והחברה.
יעדיו הם חיזוק התשתית הערכית והמוסדית של ישראל כמדינה יהודית ודמוקרטית, שיפור התפקוד של מבני הממשל והמשק, גיבוש דרכים להתמודדות עם אתגרי הביטחון מתוך שמירה על הערכים הדמוקרטיים וטיפוח שותפות ומכנה משותף אזרחי בחברה הישראלית רבת הפנים.
לצורך מימוש יעדים אלו חוקרי וחוקרות המכון שוקדים על מחקרים במגוון תחומים כגון: משפט, כלכלה, דת ומדינה, תקשורת, דמוקרטיה וביטחון המניחים תשתית רעיונית ומעשית לדמוקרטיה הישראלית.
בעקבותיהם מגובשות המלצות מעשיות לשיפור התפקוד של המשטר במדינת ישראל ולטיפוח חזון ארוך טווח של תרבות דמוקרטית נכונה לחברה הישראלית ולמגוון הזהויות שבה.
המכון שם לו למטרה לקדם בישראל שיח ציבורי מבוסס ידע בנושאים שעל סדר היום הלאומי, ליזום רפורמות מבניות, פוליטיות וכלכליות ולשמש גוף מייעץ למקבלי ההחלטות ולציבור הרחב.
לדברי מייסד המכון, "המכון ממקום על קו התפר שבין המערכת הפוליטית, קרי מקבלי ההחלטות והמחוקקים, מצד אחד, לבין עולם הדעת, האקדמיה והרעיונות מצד אחר".
בשנת 2009 הוענק למכון פרס ישראל על תרומה מיוחדת לחברה ולמדינה.
בראש המכון עומד נשיא המכון, יוחנן פלסנר, ולו שני סגנים: סוזי נבות וישי (ג'סי) פרס.
במכון פועלים מרכזי המחקר הבאים:
המרכז לערכים ולמוסדות דמוקרטיים – המרכז לערכים ולמוסדות דמוקרטיים שם לו למטרה לחזק את ערכיה של המדינה ולבצר את מוסדותיה הדמוקרטיים במציאות משתנה; לפתח דרכים לשילוב הערבים אזרחי ישראל בחברה ובמשק, מתוך הכרה בייחודם; ולטפח מכנה משותף אזרחי וערכי לחברה בישראל.
מטרת התוכניות השונות במרכז היא להתמודד עם השחיקה במחויבות כלפי דמוקרטיה מהותית וערכיה במדינת ישראל, לחיזוק המחויבות של מוסדות ומקבלי החלטות להגנה על זכויות האדם, לעקרונות החירות והשוויון במדינת ישראל ולעיקרון שלטון החוק.
במקביל מתמקדת עבודת המחקר והיישום בכשלים ביחס למימוש עיקרון הפרדת הרשויות ועצמאות המוסדות השלטוניים המרכיבים את המשטר ובכללם בתי המשפט, הכנסת, הממשלה, רשויות רגולטוריות, רשויות התביעה והייעוץ המשפטי, השלטון המקומי וגם התקשורת.
המרכז לחברה משותפת ע"ש ג'ואן וארווין ג'ייקובס – המרכז שם לו למטרה להבנות ולהסדיר את היחסים בין יהדות ודמוקרטיה ובין דת ומדינה; לחדש את התשתית הרעיונית לממלכתיות ולציונות יהודית-דמוקרטית בדורנו; לפתח דרכים לשילוב החרדים בחברה ובמשק, מתוך הכרה בייחודם; ולטפח מכנה משותף אזרחי וערכי לחברה בישראל.
המרכז לממשל וכלכלה – המרכז שם לו למטרה לטפל באתגרי היסוד של מערכות הממשל, הפוליטיקה והכלכלה בישראל כדי לשפר את התפקוד ואת היעילות של מערכות אלו – כל אלו אגב הגדלת האמון בשיטה הדמוקרטית, הגברת ההשתתפות הפוליטית, חיזוק שוויון ההזדמנויות והעצמת השוויון הפוליטי והחירות האזרחית לרווחת הכלל והפרט.
במרכז פועלות 3 תוכניות: התוכנית לרפורמות פוליטיות, התוכנית לרפורמות בכלכלה והתוכנית לרפורמה בשירות הציבורי.
המרכז לביטחון לאומי ודמוקרטיה – המרכז עוסק בסוגיות הנוגעות לקשרי-הגומלין שבין: ביטחון (חוץ ופנים), מדיניות חוץ, וגופי הביטחון, השיטור ואכיפת החוק בישראל; לבין: הדמוקרטיה, החברה והכלכלה בישראל.
בתוך כך, המרכז שם לו למטרה לפתח ולהטמיע דרכים להתמודדות עם איומים ביטחוניים (חיצוניים ופנימיים) ועם סיכונים לביטחון האישי והקהילתי, ולשמירה על הסדר הציבורי, תוך שמירה על החוק, על הדמוקרטיה ועל זכויות האדם.
כמו כן, המרכז פועל לקדם את ההסדרה של היחסים בין גופי הביטחון וגופי השיטור ואכיפת החוק, לבין הממשלה והחברה במציאות משתנה.
מרכז ויטרבי לחקר דעת קהל ומדיניות (לשעבר מכון גוטמן לסקרים) – פועל במסגרת המכון הישראלי לדמוקרטיה מאז שנת 1998. המרכז מתמקד באיסוף וניתוח של נתונים אמפיריים על החברה והפוליטיקה בישראל.
המחקרים המתבצעים באמצעות ובשיתוף המרכז כוללים, בין היתר, את הקול הישראלי ומדד הדמוקרטיה.
מאגר הנתונים של המרכז כולל כאלף סקרי דעת קהל שנערכו מאז 1947 בנושאים פוליטיים, חברתיים ותקשורתיים.
המרכז נקרא של שמו של פרופ' אליהו (לואיס) גוטמן אשר ייסד בשנת 1949 את "המכון למחקר חברתי שימושי" אשר פעל במתכונות שונות ובשיתוף האוניברסיטה העברית בירושלים עד לסגירתו ב-1996. בראש המרכז עומדת פרופ' תמר הרמן.
ליבת פעילות המכון מתבססת על מיזמים קבועים הפועלים בטווח ארוך בניהולם של העמיתים הבכירים במכון: התהליך החוקתי; דת ומדינה; שחיתות שלטונית בישראל; רפורמות פוליטיות; רפורמות כלכליות; אי שוויון; פוליטיקה ואנטי-פוליטיקה; ביטחון לאומי ודמוקרטיה ועוד.
כנס אלי הורביץ לכלכלה וחברה (פורום קיסריה)
משנת 1993 עורך המכון כינוס כלכלי שנתי ערב הדיונים על תקציב המדינה.
במהלך שנות קיומו הפך האירוע לכנס הכלכלי החשוב ביותר במדינה, ונדונות בו הסוגיות העיקריות שעל סדר יומו של המשק הישראלי.
יושב ראש הכינוס הוא שר האוצר המכהן, ומשתתפים בו ראשי ממשלה (בהווה ובעבר), שרים, חברי הכנסת, ראשי המשק והכלכלה, אנשי ציבור ואנשי אקדמיה.
מדי שנה מפורסם מדד הדמוקרטיה הישראלית, באתר המכון הישראלי לדמוקרטיה במסגרת כנס הנשיא לדמוקרטיה, ומציע הערכה שנתית של איכות הדמוקרטיה בישראל.
הפרויקט נועד להעמיק את הידיעה בעניין הדמוקרטיה הישראלית ומצבה, וליצור מאגר מידע רחב ומקיף.
במסגרת זו מדי שנה נערך סקר דעת קהל רחב (1,200 נשאלים) על אודות הערכים והיעדים הדמוקרטיים בישראל.
אותן סוגיות נבדקות גם במסגרת השוואה בינלאומית בין ישראל לבין 35 דמוקרטיות.
בצד ההערכה השנתית, מדי שנה ישנה התמקדות בנושא מסוים הקשור לדמוקרטיה הישראלית.
בין הנושאים שנבחנו במסגרת זו: עמדות הנוער בישראל (2004), התקשורת בדמוקרטיה הישראלית (2005), עשור לרצח רבין (2005), מערך המפלגות (2006), לכידות בחברה שסועה (2007), החברה האזרחית בישראל (2008), ועשרים שנה לעלייה מברית המועצות (2009).
המכון עוסק רבות במורכבות שקיימת ביחסי הדת והמדינה בישראל בהקשרים רבים.
באופן כללי, המכון עוסק באיזון העדין הקיים בין המשפט האזרחי והבינלאומי לבין הגדרתה של ישראל כמדינה יהודית ודמוקרטית שבה לדת יש תוקף חוקי במקרים רבים.
מכיוון שנושא זה עומד במוקד סוגיית הזהות והתרבות הלאומית ובהיותו בעל השפעה על זכויות האזרח של תושביה, העיסוק בו נפיץ ואמוציונלי.
מכיוון שכך, המכון עוסק במתחים החברתיים והרעיוניים אשר עולים מאפיונה של מדינת ישראל כמדינה יהודית ודמוקרטית, ומנסה להציע הבחנות חדשות ופתרונות, לרוב ברוח מערבית ליברלית שנותנת משקל רב יותר לזכויות הפרט על פני הגדרתה הלאומית של המדינה והנגזר ממנה.
הפורום לתיקון שיטת השלטון בישראל הוקם על ידי אריק כרמון מתוך "תחושה של צורך בהנעת תהליכים אשר יחוללו מפנה משמעותי ביכולות ואופני התפקוד של בית הנבחרים בכלל והאוחזים בהגאי השלטון בפרט", כדבריו.
בראש הפורום עומד נשיא בית המשפט העליון בדימוס מאיר שמגר ומשתתפים בו יושב ראש הכנסת, אקדמאים, שופטים בדימוס, ראשי ציבור ואנשי עסקים.
חברי הפורום יבחנו את ההשפעות הצפויות מרפורמות בשיטת הבחירות, הממשל והמפלגות שהוצעו על ידי המכון הישראלי לדמוקרטיה, וינסו לגבש הצעות מעשיות לחקיקה וקביעת מדיניות לשינויים בשיטת הבחירות.
המכון עורך מחקר העוסק בהתמודדותן של מדינות דמוקרטיות עם תופעת הטרור.
במסגרת מחקריו בנושא מבקש המכון להציע דרכי יישום חדשות שמחד ייתנו ביטוי לצורך בלחימה בלתי מתפשרת בטרור ומאידך יצמצמו למינימום ההכרחי את הפגיעה בזכויות האדם הנגרמת כתוצאה מלחימה זו.
נוסף על כך הוקם פורום קבוע של מומחים מתחומי המשפט, הביטחון והחברה כדי לשמש מסגרת לדיון בנושאים העולים במהלך המחקר.
בשנת 2001 הקים המכון את המועצה הציבורית של חוקה בהסכמה בראשות נשיא בית המשפט העליון (בדימוס) מאיר שמגר, במטרה לגבש חוקה לישראל.
המועצה הציבורית מנתה כמאה חברים, ובהם שרים וחברי כנסת, חילונים, חרדים, דתיים לאומיים, ערבים, אנשי ימין ואנשי שמאל, נציגים של האקדמיה ושל עולם המשפט, אנשי דת ואישי ציבור.
במשך חמש שנים ביררו חברי המועצה הציבורית את מגוון העמדות הנוגעות לנושאים החוקתיים אגב ניסיון לגבש את ההסכמות ואת הפשרות הנדרשות בדרך לחוקה בהסכמה.
דיוני המועצה הציבורית היוו הבסיס וההשראה להצעת חוקה בהסכמה של המכון הישראלי לדמוקרטיה.
תוכנית המבקשת לפעול לחיזוק אמון הציבור במערכות השלטון, לביסוס מערך האיזונים והבלמים העומד בבסיס הדמוקרטיה הישראלית, לחתירה לשוויון הזדמנויות והימנעות מפגיעה בחלשים וכן לשיפור השירות לאזרח, הקטנת הנטל הבירוקרטי, ייעול הרגולציה והקטנת ההזדמנויות והתמריצים לשחיתות.
פרלמנט – כתב עת מקוון
פרלמנט, הוא כתב עת מקוון העוסק בנושאי ממשל, משפט וחברה מנקודת מבט מקומית ובינלאומית.
הגיליון הראשון ראה אור בדפוס בשנת 1993, ועד שנת 2007 עסקו הכתבות בו בנושאים כגון בחירות בישראל ובעולם, החברה הישראלית, חוקה וחוקי יסוד, דת ומדינה, ביטחון וצבא, השתתפות פוליטית, מפלגות, האיחוד האירופי ועוד נושאים רבים אחרים.
בשנת 2007 שונתה מתכונתו של כתב העת, ומאז כל גיליון מוקדש לנושא מרכזי אחד.
כמו כן, הפך כתב העת למקוון, ואינו יוצא עוד בגרסה מודפסת.
שנתון החברה החרדית בישראל הוא פרי עבודה משותפת של צוות חוקרים ממכון ירושלים למחקרי מדיניות ומהמכון הישראלי לדמוקרטיה, ומתעדכן מדי שנה.
מטרתו לשרטט תמונה שלמה של החברה החרדית על בסיס מידע סטטיסטי וניתוח נתונים בתחומים רבים, בהם דמוגרפיה, חינוך, רווחה ורמת חיים, תעסוקה, דפוסי הצבעה בבחירות לכנסת ואורחות חיים.
הבלוג הוא פורום מקוון לניתוח סוגיות העומדות בתפר שבין ביטחון לאומי ודמוקרטיה, ומטרתו לתרום לדיון האקדמי-ציבורי בנושא זה מנקודות מבט שונות, בהן משפט, אתיקה ומדעי החברה.
עורכי הבלוג הם חוקרים במכון הישראלי לדמוקרטיה.
הבלוג, לפי הצהרתו, אינו מייצג את עמדת המכון והוא במה להבעת עמדות מכל קצות הקשת.
כלי השוואתי שפותח במכון הסוקר את מערכות הבחירות בישראל מאז קום המדינה ואת המפלגות שהתמודדו בהן.
המידע על המפלגות כולל את המצעים שלהן, את מנהיגיהן הבולטים, את הישגיהן בבחירות לכנסת (מספר קולות ומספר מנדטים), את ייצוגן בממשלות ואת רשימות המועמדים המלאות.
המידע על כל מערכת בחירות כולל תיאור של הנושאים המרכזיים שעמדו במרכזה וההיערכויות הפוליטיות לקראתה.
כלי המציע מידע פוליטי על 50 מדינות דמוקרטיות, לרבות ישראל.