tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
באכחוס מעניש את נשות תראקיה והופכן לאילנות; סיפור באכחוס והמלך מידאס המבקש שמגע ידו יהפוך עצמים לזהב; פאן מתחרה עם אפולו בנגינה ומובס.
מידאס מכריז על פאן כמנצח ואפולו מענישו בכך שנותן לו אוזני חמור.
עבדו של מידאס מתאפק לא לגלות את דבר השינוי באוזניו של המלך ולוחש את הסוד למחילת עפר.
קני הסוף הצומחים שם מגלים את הסוד בנועם ברוח; אפולו ונפטונוס בונים את חומת טרויה ומענישים את לאומדון.
הסיאונה ניתנת למאכל למפלצת ים וטלאמון מציל אותה ונושא אותה לאישה; רצח פוקס ובעקבותיו נקמתה של אימו השולחת זאב הטורף את עדרי פלווס ובסופו הופך הוא לאבן.
פלווס נוטש את טראכין; אלקיאונה מבכה את מות בעלה בים, מוות עליו בישרה איריס בחלום.
היא מוצאת את גופת בעלה על החוף, מבכה אותו והופכת לציפור; אייסאקוס רודף אחרי הנימפה ספריאה ששבתה את ליבו, נחש מכיש אותה והיא מתה.
הצי היווני אינו יכול להפליג מנמל אווליס, נחש שנתן אות לקאלחאס הופך לאבן; אגממנון מקריב את איפיגניה בתו ודיאנה מחליפה אותה באיילה, מלחמת אכילס וקיגנוס; סיפור חייו של קינווס שנולד כנקבה והפך לזכר; נסטור מספר על משפחתו ועל פריקלימנוס אחיו שהפך לנשר; מות אכילס בידי פאריס וחלוקת ירושתו.
איאס ואוליכסס מתדיינים בפני קהל השומעים.
איאס המנוצח מתאבד ודמו צובע את פרח היקינתון (פרח); מפלת טרויה.
מות פוליכסנה על קבר אכילס ומות אחיה פולידורוס.
הקובה מנקרת את עיני הרוצח והופכת לכלבה.
ממנון נקבר ומאפרו נולדים עופות פלא; קורות איניאס בדלוס; קורות אנשי טרויה בסיציליה, הסיפור על אקיס וגלתיאה.
המשך קורות סקילה: קירקה מתאהבת בגלאווקוס והופכת את סקילה למפלצת ים.
בגידתה של טאריפיאה והמרתה בסלע, הנס עם מי המעיין שזרמו על ידי היכלו של יאנוס; האללת רומולוס והרסיליה אשתו.
ייסוד העיר קרוטון; פיתגורס מלמד את נומה; דיאנה הטאוורידית שומעת את סיפורו של היפוליטוס; טאגאס מופיע באטרוריה; חניתו של רומולוס; קרניו של קיפוס המצביא; המגפה ברומא, רצח יוליוס קיסר.
שלמה דיקמן, מתרגם היצירה לעברית, מוצא כי תיאורו של אובידיוס את הבריאה "נוטה לתורת הסטואה".
בורא היקום הוא, עבורו, אל יחיד .
היחס שבין האלים לבני האדם הוא שרירותי וסתום.
האלים מוצגים על כל חולשותיהם האנושיות, עליהן משלמים פעמים רבות בני האדם.
המטמורפוזה, העומדת בבסיס הספורים שבספר, אינה מבקשת על כן ליצור תמונת עולם קוהרנטית וברורה אלא לספק נקודות מבט מורכבות על אובייקטים שונים.
אריאל הירשפלד, בספרו "אל אחרון האלים", הגדיר את השתלשלות התמורות שב"מטמורפוזות" כ"אופן שבו נעים חומרי התודעה האנושית: אלו הם סמלי החיים כפי שהם רשומים בתודעה, והם מתחברים על פי הסיפור הפנימי, הכמוס, האישי והכלל אנושי".
בסיפור המפורסם על אפולו ודפנה, לדוגמה, מתוארים פשעי האלים והשפעתם על בני האנוש.
אפולו מתחרה בהטלת חיצים עם קופידון ומפסיד.
כתוצאה הוא מתאהב בדפנה ורודף אחריה, אבל לפני שהוא תופס אותה היא נהפכת לעץ.
מכאן זרי דפנה הם סמל הניצחון, המקושר עם אפולו.
בהיותו המקור העיקרי שלנו להכרת רבים מהמיתוסים היוונים, ובמקרים מסוימים אפילו היחידי, לשיר הייתה השפעה עצומה על התרבות המערבית, ויצירות רבות, הן בתחום הספרות והן בתחום האומנות הפלסטית, שואבות ממנה השראה.
אובידיוס היה בין המחברים האהובים על שייקספיר, והשפיע עליו ביצירתו.
סיפור אהבתם של פירמוס ותיסבה שימש כמקור ההשראה ל"רומיאו ויוליה", והסיפור עצמו מועלה כמחזה-בתוך-מחזה שמעלות הדמויות בסיומו של "חלום ליל קיץ".
אובידיוס עצמו מוזכר במפורש ב"טיטוס אנדרוניקוס", המבוסס בצורה רופפת על סיפורם של פרוקנה, טראוס ופילומלה.
חנוך לוין ביסס על-פי אותו סיפור את עלילת מחזהו "הזונה הגדולה מבבל".
סרטה התעודי של נטעלי בראון, "מתמורפוזה", משלב בין עדויות אונס שעברו נשים, לבין סיפורי האונס המתוארים במטמורפוזות: "הבחירה במטמורפוזה כמטאפורה לאונס היא מדויקת ומצליחה להעביר את חווית ההשתנות הגופנית והנפשית הבלתי הפיכה של האישה, את הפיכתה לחסרה, לזרה לעצמה."
מבחר השירה הרומית / אובידיוס, ורגיליוס, הורציוס; בתרגומו של יהושע פרידמן; ערוך ומבואר בידי אלכסנדר פוקס, חיפה: בית הספר הריאלי העברי ('ספרי מופת לבתי ספר'), תשי"ב 1952. (מֶטַמוֹרפוֹזוֹת / אוֹבִידִיוּס (קטעים נבחרים) בתרגום יהושע פרידמן)
פובליוס אובידיוס נזו, מטמורפוזות: בחמישה-עשר ספרים; תרגם מרומית והוסיף מבוא, הערות ומילון: שלמה דיקמן, 2 כרכים, ירושלים: מוסד ביאליק (ספרי מופת מספרות העולם), תשכ"ה.
'אובידיוס: או, אהבות ומטמורפוזות ברומא; תרגומים לפרוזה עברית, דברי מבוא, הערות בגוף הטקסט, ליקוט ושילוב איורים ומפתח א"ב שמות כולל: יוסף האובן (נבו), תל אביב: י' גולן, 1998.
מטמון סאנדור הוא מטמון של 98 מטבעות כסף שהתגלה בעיירה סאנדור באיי פארו בשנת 1863. המטמון ככל הנראה הוטמן בין 1070 ו-1080 והוא מטמון המטבעות הגדול ביותר שהתגלה באיים.
ייחודו של המטמון לא רק בעתיקות המטבעות אלא במוצאם - שכן הוא מעיד על היקף הסחר של הויקינגים במאה ה-11 בכלל והיקף הסחר של איי פארו בפרט.
כיום מוצג המטמון במוזיאון הלאומי הפארואזי (Føroya Fornminnissavn) בבירת האיים טורסהאבן.
המטמון התגלה בשנת 1863 על ידי קברן שחפר קבר בבית הקברות של סאנדור.
הקבר היה צריך להיות עמוק במיוחד, שכן עמדו להיטמן בו שני קורבנות דבר.
הקברן גילה בחפירה את שרידי המזבח של הכנסייה הראשונה שנבנתה בסאנדור (הכנסייה השנייה שנבנתה באיים).
ככל הנראה הייתה זו כנסייה פרטית של חקלאי או סוחר עשיר, וייתכן שהמטמון היה שייך לו.
המספר הרב של המטבעות מגרמניה מעיד על סחר עם גרמניה (ככל הנראה סחר בצמר פרוזאי).
9 מטבעות שהוטבעו בימי המלך קאנוט הגדול (1016–1035), אחד מהם מטבע שזוייף באותה עת.
3 מטבעות שהוטבעו בימי המלך הרולד קל הרגליים (1035–1040).
8 מטבעות שהוטבעו בימי המלך אדוארד המודה (1042–1066).
מטבע מזויף שאינו ניתן לזיהוי.
מטבע אחד מאירלנד שאינו ניתן לתארוך מדויק.
ככל הנראה משנת 1050 לערך.
2 מטבעות שהוטבעו בימי הארדיקאנוט (1035–1042)
מטבע מתקופת מלכותם של מגנוס הראשון והאראלד השלישי (1046–1047).
4 מטבעות מתקופת מלכותם של מגנוס השני ואולף השלישי (1066–1069)
10 מטבעות שלא ברורה תקופת הטבעתם.
ייתכן שמדובר במטבעות מתקופת אולף השלישי.
2 מטבעות מתקופת ברונו השלישי מברנזוויק (1038–1057).
מטבע מתקופת תאודריק מלוריין (959–1032).
מטבע שהוטבע על ידי הבישוף אברהארד הראשון מאגוסברג (1029–1047) ועליו דמותו של קונראד השני.
1 מטבע שהוטבע על ידי הבישוף ברנולד מאוטרכט (1027–1054).
מטבע מהונגריה שהוטבע על ידי המלך אישטוון הראשון (997–1038).
מטמנה (או מטמנת אשפה או מזבלה או מדמנה או אתר הטמנה) היא אתר המשמש להטמנת פסולת לאחר שסולקה מהמקום שבו נוצרה.
קיימים מספר סוגים מטמנות אשפה:
מטמנה לפסולת מעורבת – מיועדת לקליטת פסולת עירונית (ביתית, משרדית ותעשייתית) מכילה פסולת מזון, מוצרי נייר, פלסטיק, זכוכית ועוד.
מטמנה לפסולת יבשה – מיועדת בדרך כלל להטמנת פסולת בניין שהיא חלקי מבנה שנהרס ופסולת אחרת הנוצרת עקב הבנייה (חול, חצץ, חלקי בלוקים וכו') במטמנה יבשה מותרת הטמנה של חומר אינרטי אחר (שאינו מגיב עם מים) שמקורו בדרך כלל בייצור תעשייתי.
מטמנה לחומרים מסוכנים – מיועדת להטמנה של נוזלים רעילים, רדיואקטיביים וכו'.
בישראל מטמנה אחת בלבד לפסולת רעילה ברמת חובב.
הכשרת אתר הטמנה לפסולת מעורבת כולל עבודות איטום הקרקע למניעת חלחול נוזלים למי התהום, ניקוז נוזלים ושאיבתם מתחתית המטמנה באופן סדיר, הנחת צינורות לשחרור מבוקר של "גז מטמנה" המורכב ברובו מגז מתאן (בדרך כלל בין 55%-60%) הנוצר עקב פירוק הפסולת האורגנית על ידי חיידקים (תסיסה).
שחרור גז המטמנה נמשך שנים רבות ובמהלך השנים הראשונות הפקת חשמל מפליטתו באמצעות גנרטור היא כלכלית.
החשמל המופק נמכר לחברת החשמל אשר מחויבת לרכוש אותו על פי חוק החשמל.
בדרך כלל כעבור חמש עד שבע שנים פוחתת פליטת הגז כך שייצור החשמל ממנו אינו פעולה כלכלית ואז מוחלף הגנרטור בלפיד.
פעולת ההטמנה כוללת פיזור הפסולת בשטח המטמנה, דחיסתו באמצעות מכבש עפר, וכיסויו בעפר.
לאחר מילוי המטמנה מבוצעות פעולות שיקום לאתר הכוללות כיסוי בשכבת עפר עבה נטיעת עצים ושתילים.
כל תכנון מטמנה בישראל מבוסס על הקטנת הסיכוי האפשרי לזיהום והפחתת הסיכונים לציבור על פי עקרונות IRBCA.
פסולת יכולה להגיע אל מטמנות ישירות ממפעלים או מרשויות מקומיות (לרוב באמצעות משאיות דחס), מתחנות מעבר לפסולת או כשאריות מיון מתחנות מיון ומעבר (לרוב באמצעות משאיות משא).
הטמנה סניטרית היא דרך לטיפול בפסולת מוצקה.
הפסולת מוטמנת באדמה בצורה מבוקרת על מנת למנוע חלחול מזהמים, לכידת גזים ולכידת ריחות שלא יצאו מהשטח של המזבלה.
זוהי דרך הכרוכה בעלויות גבוהות, אך בעלת יתרונות סביבתיים.
באתר ההטמנה ניתן לבנות גני שעשועים.
אתרי פסולת בלתי חוקיים הם כל אתר הטמנה נטול אישורים של הרשות המקומית ונטול תשתית שבו הושלכה פסולת בצורה בלתי חוקית.
גובה הפסולת הבלתי חוקית שמושלכת באתר שכזה יכולה להיערם לכמה מטרים.
מקור הפסולת הוא על פי רוב פסולות בניין שלא מועברות בצורה מסודרת לאתרי ההטמנה.
תהליך ניקוי יכול לכלול ניסיון להפריד ולמיין את הפסולת לפי סוגים על מנת למחזר את הבטון, למשל לאגרגטים לבניה, איסוף ושליחת המתכות לגריטה, וטיפול בחומרים האורגניים.
מטמורפוזה של נרקיסוס הוא ציור של הצייר הסוריאליסטי הספרדי סלבדור דאלי.
תמונה זו היא מתקופת שיטת הפרנויה-קריטית של דאלי, אותה פיתח.
לפי המיתולוגיה היוונית, נרקיסוס התאהב בבבואתו באגם.
משניסה לחבק את דמותו - טבע במים, והאלים הנציחו אותו כפרח.
דאלי סיים את הציור בשנת 1937, במהלך שובו לפריז מארצות הברית.
התמונה מראה את נרקיס בוהה כלפי המים, מסתכל מטה.
לא רחוק ממנו ניצב סלע בדמות יד המחזיקה כדור או ביצה, ממנה נובע פרח הנרקיס.
ברקע ניתן לראות קבוצה של דמויות עירומות, ובאופק יש דמות נוספת הנראית אף היא כדמות נרקיסוס.
דאלי כתב פואמה ארוכה המלווה את הציור.
ביולי 1938 נטל אותו עימו למפגש עם זיגמונד פרויד, ולמחרת היום כתב פרויד לשטפן צווייג, שנכח במפגש, כי "יהיה מעניין מאוד לחקור באורח אנליטי את צמיחתה של תמונה כזו".
ציור ה"מטמורפוזה של נרקיסוס" נרכש ב-1979 על ידי גלריית טייט בלונדון מידי קרן גאלה-סלבדור דאלי .
מטלוגרפיה (metallography) היא המדע והאומנות של הכנת משטחי מתכת כדי שאפשר יהיה לבחון אותם, על ידי ליטוש, הברקה, ואיכול כדי לחשוף את המבנים המיקרוסקופיים המרכיבים את המתכת.
לאחר ההכנה, ניתן בקלות לנתח את הדוגמה בעזרת מיקרוסקופ אור או מיקרוסקופ אלקטרונים.
טכנאי מנוסה יוכל לזהות סגסוגות ולחזות את תכונות החומר ודרכי העיבוד שלו, בשיטות מטלוגרפיות בלבד.
חומרים קרמיים ופולימריים ניתן גם להכין בשיטות אלה, ומכאן המונחים קרמוגרפיה, פלסטוגרפיה, והמונח הכולל מטריאלוגרפיה.
תפקיד ההכנה הוא לחשוף את המבנה האמיתי של החומר.
החומרים עוברים הקשיה דרך חימום (thermosetting).
כיום משתמשים באפוקסי בתהליך זה.
בדרך כלל הדוגמה תידחס ותחומם לטמפרטורה גבוהה.
בשלב הבא מלטשים את המתכת עם חומר מחוספס השורט ושוחק אותה.
השימוש הנפוץ הוא בסיליקון קרביד בצורה של נייר זכוכית.
שיטה אחרת היא בעזרת אבקת יהלום.
ליטוש בעזרת יהלום נותן תוצאות טובות יותר בדרך כלל מנייר זכוכית, במיוחד אם יש צורך לחשוף נקבוביות.
לבסוף יש להבריק את הדוגמה, זאת מבצעים בדרך כלל בעזרת אלומינה (אלומיניום אוקסיד) או סיליקה כדי לייצר גימור "חלק", נקי משריטות.
קודם כל יש להתבונן בדוגמה ולראות אם ישנם אזורים שונים המנחים אותנו היכן כדאי להתבונן באמצעות המיקרוסקופ.
לאחר מכן יש להתבונן במיקרוסקופ אור, תמיד לפני בחינה בעזרת מיקרוסקופ אלקטרונים.
זאת משום ששימוש במיקרוסקופ אלקטרונים הוא יקר יותר ולוקח זמן רב יותר.
מלבד זאת, ישנם מאפיינים מסוימים שניתן לראות רק בעזרת מיקרוסקופ אור, למשל צבע הדוגמה.
דרך נוספת לניתוח הדוגמה היא בעזרת פיזור קרינת איקס (x-ray diffraction).
בשיטה זו ניתן לגלות את האחוז של פאזות שונות הנמצאות בדוגמה, אם יש להן מבנה גבישי שונה.
ישנן שיטות כמותיות לניתוח הדוגמאות המטלוגרפיות.
מדידות אפשריות הן מדידת עובי השכבה המצפה את פני השטח, או קוטר של חלקיקים מפאזות מסוימות הנמצאים על פני השטח.
למשל, גרפיט ספרואידית הנמצאת על פני משטח של ברזל משיך.
מדידות אחרות הן מדידות שבר נפחי של פאזה מסוימת או מרכיב מסוים במתכת, מדידת גודל הגרעינים, מדידת גודל והתפלגות גודל של חלקיקים.
מטלת ביצוע היא מטלה לימודית המציגה בעיה מהחיים הדורשת פתרון או מטלה הדורשת ביצוע של משימה.
במטלת ביצוע התלמיד מדמה תפקוד כפי שהיה מתפקד בחיי היום-יום.
במטלת ביצוע יש מספר תשובות אפשריות, והתלמיד נדרש למצוא אחת מהן תוך שימוש בידע קיים ונרכש.
מטרת מטלת הביצוע היא הערכת יכולתו של התלמיד ליישם תוכני למידה תוך כדי הפעלת שיקול דעת, תכנון, ארגון ומיזוג מידע, הסקת מסקנות וביקורתיות.
מטלת ביצוע מסתיימת כאשר התלמיד מפיק תוצר חשיבה ומציג אותו.
מטלוק באת' הוא כפר השוכן דרומית לעיירת המחוז מטלוק שבדרבישייר, אנגליה.
הכפר נבנה לאורך נהר דרוונט, ובמאה ה-19 התפתח כאתר ספא וכאתר תיירות.
בכפר יש חנויות רבות לממכר פיש אנד צ'יפס, וכן מספר ארקדות שעשועים, ובשל כך הוא מכונה "עיירת חוף ללא הים.
ב-1698 התגלו באזור מעיינות חמים ונבנה בית מרחץ.
עם העלייה בפופולריות של האתר הוחלט לשפר את הגישה אליו באמצעות בניית גשר המוביל לתוך החלק העתיק של הכפר, וב-1783 נפתחה כניסה חדשה בדרום העמק.
ביקורה המלכותי של הנסיכה ויקטוריה ב-1831 הקנה למקום יוקרה באותה תקופה, והוא היה הראשון בשורה של ביקורים במקום של אנשי מלוכה ואצולה כגון אדלייד מסקסה-מיינינגן (אלמנתו של המלך ויליאם הרביעי), ומרי מטק (אשתו של המלך ג'ורג' החמישי).
ג'ון ראסקין ולורד ביירון שיבחו את הכפר בכתביהם, וביירון אף השווה אותו לשווייץ האלפינית.
ארסמוס דרווין המליץ על המקום לג'וזיה ודג'ווד הראשון בגלל היופי והמים, ובני המשפחות החלו לנפוש ולהתגורר במקום.
אדוארד ליבט דרווין (דודנו למחצה של צ'ארלס דרווין) התגורר בבית דייל בכפר, ועבד משם כעורך דין.
ב-1840 נפתחה מסילת הרכבת מידלנד צפון, ובעקבות כך חל גידול בנפח תנועת הכרכרות מתחנת אמברגייט.
חברת צומת הרכבות של ברמינגהאם ודרבי הפעילה באזור מספר טיולים מאורגנים, ולקחה את הנוסעים מאברגייט דרך תעלת קרומפורד.
מטלוק באת' מוכרז כיום כאזור שימור מיועד לפי החוק הבריטי.
אחת האטרקציות בכפר היא פארק הייטס אוף אברהם (Heights of Abraham), הנמצא בראש גבעה הנושאת את אותו שם.
בשטח הפארק נמצא מכרה לא פעיל שפתוח לביקורים, ובית קפה הנמצא על מורדות הגבעה.
בקצה הנגדי של נהר דרוונט ניצב הצוק היי טור (High Tor), המשמש מטפסי צוקים וגם כאלה שמעפילים לראשו ברגל.
למרגלות הצוק נמצא בסיס הרכבל, המשמש גם את הפארק.
כמו כן, במטלוק באת' ניתן למצוא את פארק השעשועים הנושאי "ממלכת גוליבר", מוזיאון הכרייה פיק דיסטריקט, מוזיאון לצילום ולהיסטוריה שנפתח בשנת 2001, באר מים שגורמת לאשליה של הפיכת חפצים לאבן, ואקווריום.
המוזיאונים ומתקני השעשועים הם האטרקציה התיירותית הבולטת של הכפר.
מטמון נחל משמר התגלה בשנת 1961, במסגרת מבצע חיפושים אחר מגילות גנוזות נוספות.
בעקבות גילוי מגילות מדבר יהודה, יצאו למדבר יהודה משלחות ארכאולוגיות רבות.
אחת המשלחות בראשות פסח בר אדון, מצאה ממצאים מהתקופה הכלקוליתית במערה סמוך לראש המפל הגבוה במצוק הצפוני של נחל משמר; המערה מכונה כיום מערת המטמון.
המטמון, שהיה טמון בכוך בפינה מרוחקת של מערת מגורים כלקוליתית, עטוף במחצלת, כלל 442 חפצים, מהם 429 מנחושת, ובהם שרביטים וכלי שנהב, שישה חפצים מהמטיט, אחד מאבן, חמישה מניב של היפופוטם ואחד מחט של פיל.
תיארוך הממצאים נעשה בשיטת תיארוך פחמן-14, כאשר המחצלת בה היו עטופים הממצאים משמשת כמצע האורגני לבדיקה.
התארוך הצביע על שנת 4300 לפנה"ס בערך.
הארכאולוגים חלוקים על טיבם של הכלים שנמצאו.
תאוריות אחרות טוענות שהממצאים אינם פולחניים, וריבוים מעיד על כך שהם שייכים לסוחרים – כך שבעצם המערה היא מחסן המכיל כמויות רבות של כלים למכירה וכן חומרים משומשים להתכה והכנת כלים חדשים.
בעשור השני של המאה ה-21 חקר את המטמון ניסים אמזלג מן המחלקה למקרא, ארכאולוגיה ומזרח קדום באוניברסיטת בן-גוריון בנגב.
לדבריו, פענח את משמעות המטמון המסתורי והראה שהוא מהווה קוד ויזואלי (צורה קדומה של כתב), שבו סמלים ויזואליים מסמנים מילים בעלות מצלול דומה.
כך, הסמל הנפוץ במטמון, של צמד עופרים, מסמל שתי עפרות (סוג סלע המכיל מחצבים) הדרושות להתכת סגסוגת.
זאת לפי השימוש בשורש הפרוטו-שמי ע.פ.ר שהוראתו כפולה - עופר ועפרה.
כדור מנוקב לארכו יכול להצביע על כבשן כתוצאה מהשימוש בשורש ח.ר.ר (המשתמש הן לדבר מה נקוב - חור והן לציון חום).
לפיכך, טוען אמזלג, חפצי המטמון מייצגים שפה המדברת על תהליכים במטלורגיה (עיבוד מתכות), ידע הקשור בבריאה.
אמזלג מוסיף עוד ש"הנפחים ידועים במיתולוגיות של העולם העתיק כממציאי הכתב, המביאים אותו לעמים.
עד עצם היום הזה ידועים הנפחים בחברות המסורתיות מעמק הניז'ר שבאפריקה בהמצאת כתבי סתרים, והשימוש בהם נעשה כדי להתבונן ולהעביר מידע אזוטרי למפענח חלומות ולנביא".
המטמון מכיל מספר רב של כלי נחושת.
רובם אינם כלי עבודה אלא כלים מיוחדים, שחלקם מעוטרים בתבליטים וחריטות.
כלים מיוחדים אלו נוצרו בשיטת השעווה האבודה (lost-wax) – שיטה שבה יוצרים ראשית כול את צורת המוצר בדונג או שרף עצים, ועוטפים את הצורה בטין; כששורפים את הטין, הדונג נעלם ונשארת תבנית, שאליה יוצקים את המתכת.
כאשר המתכת מתקררת, שוברים את הטין ומלטשים את המוצר הסופי לידי גימור.
כמו כן נראה שהשתמשו בשני סוגי נחושת להכנת הכלים: את כלי העבודה, כגון אזמלים ופטישים, יצרו מנחושת כמעט נקייה, ואילו לייצור הכלים המיוחדים השתמשו בסגסוגת של נחושת, המכילה הרבה ארסן.
השימוש בארסן שיפר את קשיותהּ של הנחושת ואת טיב היציקה.
(על אף שהנחושת הנקייה חלשה יותר, בכל זאת היא שימשה לייצור כלי העבודה).
כמו כן, בחלק מהכלים ישנה רמה גבוהה של ארסן: בין 2 ל-12 אחוז – יסוד שככל הידוע לא היה קיים בסביבת ארץ ישראל, והמקור הכי קרוב לו הוא בקווקז.
מכאן מסיק המחקר כי כבר בתקופה הכלקוליתית התקיימה רשת מסחר ענפה בלבנט ובאנטוליה, בין אם ישירה או בין אם באמצעות מתווכים בדרך.
עטרות – נמצאו עשרה כלים גליליים חלולים דמויי עטרה, שקוטרם נע בין 15.6 ל-19 ס"מ וגובהם בין 7 ל-11.7 ס"מ, חלקם מעוטרים בחריטות, תבליטים ובעלי חיים מקורננים.
קנים – 118 חפצים ארוכים וחלולים, שאורכם נע בין 7 ס"מ ל-40 ס"מ.
בחלקם נמצאו שרידי חומר אורגני, ומכאן ניתן להסיק שנישאו על גבי מקלות.
כל הקנים מעוטרים, וניכר שכל אחד יוצר בתבנית משלו.
ראשי אלות – הקבוצה הגדולה ביותר במטמון, ובה 261 פרטים מעובים בצורות שונות: אגסיים, עגולים, דמויי דיסקוס ומוארכים.
לכולם חור במרכזם, ועל פי שאריות החומר האורגני נראה שנישאו על גבי מקלות עץ.
ראשי האלות חלקים ולא מעוטרים ונוצרו משלושה חומרים, נחושת, המטיט ואבן גיר.
מספר ראשי נחושת הכילו ליבת אבן ממסלע מקומי.
שרביטים – חמישה קנים דקים, ארוכים ואטומים.
נסים מעוטרים – שלושה נסים, שככל הנראה נישאו על גבי מקלות.
בסיסם עבה ומזכיר את ראשי האלות, כל אחד מעוטר בצורה שונה: אחד ביעלים וכלי עבודה, השני בנשר והשלישי ב-4 זיזים הפונים לכיוונים שונים.
כלים דמויי קרן – שלושה כלים דמויי קרן כפופה, המדגישים את חשיבות הקרניים בפולחן התקופה.
גם כלים אלו היו מעוטרים.
כלי קיבול – כד בעל צוואר גבוה, סיר או קערה עמוקה ושלושה כלים דמויי סל עם ידית גבוהה.
בנוסף לכלים שנמנו לעיל, נמצאו 5 חפצים עשויים מניבים של היפופוטם, חתוכים לאורכם בצורת חרמש.
החפצים חוררו בשלוש שורות של חורים עגולים, ובמרכזם חור מוקף שולים מוגבהות.
כלים אלה נמצאו בצרור של כלי הנחושת.
המטרה שלשמהּ שימשו הכלים אינה ידועה.
הממצאים כללו גם מכל שנהב באורך 38 ס"מ, עשוי חט של פיל.
מטמון מטבעות הוא קבוצה של מטבעות שהוטמנה על ידי בעליה במקום הידוע רק לו, כדי להסתירה כך שתישמר מעין זרים.
על פי רוב הטמינו אנשים את כספם כאשר התרגשה ובאה עליהם צרה, כגון מלחמה, מצור על עירם, או כל אירוע אחר שחייב אותם לנטוש במהירות את מקום שבתם.
קבוצת המטבעות הוטמנה בתוך צרור בד או כלי קיבול כלשהו, מתחת לרצפה, בתוך אחד מקירות הבית, במערה קרובה, וכדומה.
מטמון עשוי למנות ממטבעות ספורים ועד לאוסף גדול של אלפים ואף עשרות אלפי מטבעות.
על-פי רוב נטמנו במטמון מטבעות בעלי ערך גבוה (מטבעות כסף וזהב).
מטמון מטבעות שנחשף בידי ארכאולוגים מצביע על כך שבעליו לא שרדו כדי לחזור ולהוציא אותו ממקום המחבוא.
למטמון מטבעות המתגלה בחפירה יש ערך כרונולוגי רב, המסייע בתיארוך השכבה בה נמצא המטמון.
המטבע המתוארך לתקופה המאוחרת ביותר מבין המטבעות שנמצאו במטמון, הוא הקרוב ביותר לשנת ההטמנה של המטמון.
מטמוני מטבעות בישראל וסביבתה (מבחר)
מטמון עיראק אל-אמיר התגלה בעמק הירדן ליד הבירה עמאן.
הוא כלל עשרות אלפי מטבעות כסף שמשקלן המצטבר כחצי טון.
המטבעות המאוחרים ביותר נטבעו בשנת 200 לפנה"ס.
המטמון קשור ככל הנראה לאחוזת משפחת טוביה.
משפחה זו הייתה ממונה על גביית המיסים עבור השלטון של בית תלמי בתקופת השלטון התלמאי בארץ ישראל.
השערת החוקרים היא שדבר-מה השתבש בהעברת המס בשנה בה הוטמן המטמון.
מטמון מראשה נחשף בחפירות מראשה בקיץ 1989. הוא נתגלה בתוך פכית חרס קטנה מתחת לרצפת חדר בבית מגורים ששימש בתקופה ההלניסטית.
המטמון הכיל 25 מטבעות כסף במשקל ממוצע של 14 גרם כל אחד.
כל מטבעות המטמון הם בעריך של טטדרכמה (4 דרכמות) ונטבעו באשקלון בימי המלכים הסלבקים אנטיוכוס השמיני והתשיעי (מ-122 עד 113 לפנה"ס).
למטמון זה חשיבות היסטורית מיוחדת שכן הטמנתו ונטישתו קשורות להשתלטותו של השליט החשמונאי יוחנן הורקנוס הראשון על העיר.
מועד ההטמנה לא קדם לזמנו של המטבע המאוחר ביותר במטמון שהוא משנת 200 למניין הסלבקי היא שנת 113/112 לפנה"ס.
שנה זו מלמדת על כך שיוחנן הורקנוס הראשון כבש את העיר אחרי מועד ההטמנה ולא קודם לכן כפי שתוארך במחקר לפני החפירות במראשה.
מטמון עספיא – נמצא בשנת 1960 על הר הכרמל.
המטמון כולל 4,560 מטבעות שנטבעו בין השנים 126 לפנה"ס ושנת 66 לספירה.
המטמון כולל שקלים צוריים ודנאריוס שהם דינרים רומיים.
מצדה – נתגלו שלושה מטמונים של שקלים וחצאי שקלים יהודיים.
מטמון א' מכיל 37 שקלים וחצאי שקלים; מטמון ב' מכיל 12 שקלים וחצאי שקלים; מטמון ג' מכיל 17 שקלים וחצאי שקלים ושני אסימונים לא טבועים.
במטמון הזה נכללים 3 שקלים משנת ה' למרד (70 לספירה), היחידים מסוגם שנתגלו עד לעת הזאת.
ירושלים - העיר העליונה – מטמון של 13 שקלים שנמצא בחפירות הרובע היהודי.
שניים מן השקלים הם משנת 4 למרד (69 לספירה).
ירושלים - הר הזיתים – מטמון של 14 מטבעות שנמצא בחפירות בכנסיית דומינוס פלוויט, שהוסתרו בנר חרס, מהם 29 שקלים יהודיים, 4 שקלים צוריים ומטבע של נירון.
ירושלים - כפר השילוח – מטמון של 12 שקלים מהם 3 שקלים יהודיים ו-9 שקלים צוריים.
ירושלים - ליד שער האריות – מטמון הכולל כ-300 מטבעות, מהם 64 שקלים יהודיים ו-25 שקלים צוריים.
מטמון מערת התאומים שבשפלה – שלוש קבוצות של מטבעות נמצאו במערה במקומות שונים.
קבוצה א כוללת 83 מטבעות כסף, מהם 20 סלעים (טטרדרכמות) עם חזית המקדש בירושלים על פני המטבע, ו-63 זוזים (דינרים); קבוצה ב' כוללת 10 מטבעות, מהם 6 מטבעות רומיים ו-4 מטבעות יהודיים.
ארבעת המטבעות היהודיים כוללים מטבע חשמונאי, שקל מימי המרד הגדול ושני דינרים מימי מרד בר כוכבא.
קבוצה שלישית כוללת 24 מטבעות מהם 5 רומיים מזהב, ו-15 מטבעות כסף, מהם שני מטבעות מרד בר כוכבא והשאר מטבעות רומיים, וארבעה מטבעות ברונזה ממטבעת אשקלון.
מטמון ממשית– נמצא באתר במהלך החפירות שנערכו בו בשנים 1965–1967. מכיל כ-10,500 מטבעות כסף של רומיים פרובינציאלים.
המאוחרים שבהם נטבעו בשנת 220 לספירה.
לפי שעה זהו מטמון מטבעות הכסף הגדול ביותר שהתגלה בארץ.
משקל הכסף בו מגיע לכ-140 ק"ג.
מצדה – מטמון של 13 מטבעות כסף רומיים מימיהם של נירון, אספסיאנוס וטריאנוס.
המטבע המאוחר ביותר הוא משנת 107 לספירה.
מטמון בית הכנסת של מרות – מטמון בן 485 מטבעות, מהם 245 מטבעות זהב.
ירושלים - חניון גבעתי – מטמון של 264 מטבעות זהב זהים של הקיסר הרקליוס.
המטבעות נטבעו בפרק הזמן שבין 610–613 לספירה.
תל מלוט – מטמון של 26,000 מטבעות ברונזה.
מטמון כפר נחום – 282 דינרי זהב מן המאה השמינית לספירה, תקופת בית אומיה.
מטמון אפולוניה – 108 מטבעות זהב, מהם 93 דינרי זהב ו-15 רבעי דינרים, כולם אסלאמיים, משנת 909 לספירה עד שנת 1171, ימי השושלת הפאטמית.
מטמון רמלה – 376 מטבעות זהב בני למעלה מאלף שנה במשקל כולל של 1.6 ק"ג.
מטמון המטבעות מכיל מטבעות שהוטבעו ברחבי העולם האסלאמי דאז, החל מהעיר מחמדיה (מסילאח שבאלג'יריה) במערב ועד לסמרקנד שבאסיה המרכזית (בתחומי אוזבקיסטן).
המרחב הגאוגרפי שהם מכסים משתרע מאלמחמוריה (כיום מסילאח) באלג'יריה עד ארמניה ואיראן, ונזכרות בהם אחת-עשרה שושלות.
המטבע הקדום ביותר מביניהם הוטבע בשנת 769 לספירה (147 להיג'רה) בימיו של החליף העבאסי אלמנצור, והמטבע המאוחר ביותר המוצג הוטבע בבגדד שבעיראק של ימינו בשנת 969 לספירה (347 להיג'רה), ימיו של החליף הפאטמי אלמעז לדין אללה.
מרביתם של המטבעות זהים בגודלם ובמשקלם (כ-4.2 גרם בממוצע), כך שערכם היה כמעט זהה.
מָטָמְבְּרֶה (בספרדית: matambre; למשמעות השם, ראו בהמשך) הוא מאכל בשר בקר מהמטבח הארגנטינאי.
זוהי גלילת סטייק שריר בטן של בקר, ממולאת ירקות, ביצים קשות ועשבי תיבול.
מילוי אופייני כולל גזר, פלפל, בצל, ביצים ופטרוזיליה.
יש החותמים את הגלילה באמצעות תפירה או נעיצת קיסמים, כדי למנוע פתיחתה בעת הבישול.
את הגלילה מבשלים או צולים בתנור או על מחבת.
בשל עוביו של נתח הבשר נדרש בישול ממושך של כשלוש שעות כדי לרככו.
זהו מאכל מסורתי בתקופת חג המולד.
ניתן להגישו חם כמנה בפני עצמה או קר, כמתאבן בשר פרוס.
פריסת המטמברה מציגה מראה צבעוני בזכות מילוי הירקות.
מטבמרה מוגשת בדרך כלל עם רוטב צ'ימיצ'ורי.
כמנה בשרית היא נחשבת שומנית ומוגשת לרוב בלווית ירקות.
מטבמרה היא מנה פופולרית בארגנטינה, אורוגוואי ופרגוואי.
מאכלים דומים קיימים גם בצ'ילה (המאכל נקרא malaya), במקסיקו (suadero ,Sobrebarriga) ובקולומביה (Sobrebarriga).
בפרו נהוג להכין את המטמברה בדומה לפיצה – הבשר נצלה כאשר הצד השומני שלו מונח כלפי מטה ועל צידו העליון מפזרים עגבניות, תבלינים וגבינה.
השם מטמברה (בספרדית: matambre) הוא הלחם של המילים "mata" ו-"hambre", מילולית - "הורג רעב", זאת משום שנהוג להגישה כמתאבן.
מטמון עספיא הוא מטמון מטבעות גדול שהתגלה בשנת 1960 בכפר עספיא שבכרמל, מקורו בחוסיפה העתיקה.
הוא מכיל 4560 מטבעות כסף, רובם שקלים צוריים.
השקלים וחצאי השקלים נושאים תאריכים משנת 40 לפנה"ס ועד לשנת 52/53 לספירה, כאשר רוב המטבעות נושאי תאריך בין 20 – 52/53 לספירה.
מרבית הדינרים הם מימי אוגוסטוס, פרט לשלושה שהם מימי טיבריוס.
על חלק מן המטבעות יש חרותות נוספות ביוונית ובארמית.
נכון לשנת 2012 לא התפרסם מחקר מקיף של כל מטבעות המטמון.
מידע ראשוני התפרסם על ידי הנומיסמט ליאו קדמן.
קדמן סבר שהיה זה מס מחצית השקל שנאסף בצפון המדינה ונשלח לירושלים במהלך המרד הגדול, אך בשל הסכנה הוטמן בדרך.
יעקב משורר חלק על עמדתו של קדמן וטען שלא ייתכן שהמטמון הוטמן אחרי שנת 53 לספירה, שכן אין במטמון מטבעות שהוטבעו אחרי שנת 53. ברוך קנאל כתב שהסברה שמדובר על כסף למקדש לא נראית בעיניו, אך שנדרש לו רשימה מלאה של המטבעות לפני שיוכל להביע עמדה סופית.
בתחילת מאי 1960 פורסם שהמטמון נמצא על ידי דרוזי תושב עספיא שהחל למכור את המטבעות.
על פי הפרסום, בעקבות ידיעות על כניסת מספר רב של מטבעות לשוק, פנו אנשי מחלקת העתיקות למשטרה בבקשה לחקור את מקור המטבעות, והמשטרה הגיעה לתושב עספיא שהודה שמצא שני כדים מלאים במטבעות באדמתו והספיק למכור כשליש מהם.
על פי הפרסום, הוא מסר את שאר המטבעות, כ-2500, למשטרה, שהבטיחה לו שיכובדו זכויותיו ומטבעות אלו הועברו לידי רשות העתיקות.
בתגובה לפרסום טענו חברי החברה הנומניסטית שהם מסרו על מציאת המטמון למחלקת העתיקות כבר בינואר 1960 ודיווח על המציאה בפרסומיהם.
לטענתם, חברי החברה הנומניסטית רכשו מעל 2000 מטבעות מהמטמון עד מאי 1960. מהמשטרה הודלף שנחקר חשד שהמליצו למוצא לספר שהוא קיבל את המטמון מסבו, כדי שחוק העתיקות לא יחול עליו.
ליאו קדמן טען, לעומת זאת, שחקירת המשטרה רק גורמת נזק ושהיה צריך לאפשר להם לרכוש את המטמון לצורכי מחקר ללא התערבות הרשויות.
המטמון התפזר בין כמה מוסדות וכמה אספנים פרטיים.
בהם אגף העתיקות והמוזיאונים, מוזיאון הארץ והחברה הממשלתית למדליות ומטבעות.
בין האוספים הפרטיים נמנה דר' ראובן הכט (כיום במוזיאון הכט שבאוניברסיטת חיפה).
באוסף מוזיאון הכט נמצאים 57 שקלים ו-24 חצאי שקלים מצור, ו-3 דינרים מרומא.
השקל הקדום ביותר באוסף הוא משנת 24/25 לפנה"ס והמאוחר ביותר הוא משנת 50/49 לספירה.
מטמון גוּרדון הוא מטמון מטבעות וכלי זהב מסוף המאה החמישית או תחילת המאה השישית, שהוטמן לאחר 524 והתגלה ליד העיר גוּרדון במחוז סון ולואר בצרפת ב-1845.
מציאת המטמון התרחשה בנסיבות מקריות - לואיס פורסט, רועת צאן, מצאה אותו תחת אריח רומי, עליו היה חרוט צלב.
המטמון נמכר במכירה פומבית בפריז ב-20 ביולי 1846, הגביע והמגש נקנו על ידי המדינה אך המטבעות פוזרו ועקבותיהן אבדו.
מטמון גורדון שמור כיום באגף המדליות בספרייה הלאומית של צרפת בפריז.
המטמון מכיל כמאה מטבעות זהב שנטבעו מתקופת לאון הראשון, קיסר האימפריה הביזנטית (מהשנים 474-457) עד תקופתו של יוסטיניוס הראשון, קיסר האימפריה הביזנטית (מהשנים 518-527) ומערכת כלים - גביע ומגש מלבני שעוטרו באופן דומה בטכניקת קלואזונה (cloisonné).
שוליו משובצים גארנט, בטכניקת קלואזונה (cloisonné), במרכזו צלב גארנט ובארבע הפינות מוטיבים דמויי לבבות משובצים טורקיז.
עיטור הצלב בתוך המגש מעיד שזהו מגש ללחם הקודש.
הגביע קטן, גובהו 7.5 ס"מ, בסיסו חרוט קטום, בעל שתי ידיות בדמות ציפורים אבסטרקטיות המזוהות רק בגלל המקור ועיניהן עשויות מאבני גארנט.
לגביע בסיס בעל קימורים, חלקו העליון מתרחב מעט, מעוטר בחבלי זהב ובשיבוצים בטכניקת קלואזונה של אבני גארנט וטורקיז בתוך עיטורים דמויי לבבות ועלי דקל.
הגביע דומה לגביעי מתכת או חרס ששימשו את הרומאים לשתיית יין.
מאידך, העיטור הוא ברברי, הן מבחינת איקונוגרפיה והן מבחינת טכניקת הקלואזונה (cloisonné) והקלילות האופיינית בעיצוב.
מוטיבים דומים של ציפורים ניתן למצוא ביצירות אמנות ממתכת של הויזיגוטים, הלומברדים והמרובינגים.
בשל עיטור הצלב בתוך המגש, מערכת הכלים מזוהה באופן חד משמעי כנוצרית.
המלך המרובינגי כלוביס הראשון התנצר ב-496 כך שהגביע והמגש עשויים להיות מהתקופה המרובינגית המוקדמת או מסוף התקופה הגאלו-רומית.
במאה השישית שכן בגורדון מנזר, המקור הסביר לחפצי המטמון.
התאריך המאוחר ביותר של מטבעות המטמון הוא סביב 524. ייתכן שהאוצר הוטמן בשל חשש מפשיטה.
בעשור ה-520 היו הגאלים עדים למלחמות של ארבעת יורשי כלוביס בבורגונדים.
המלחמה המכרעת בה הובסו הבורגונדים התרחשה ב-524.
מטלית רצפה או סחבה היא כינוי של בד, בדרך כלל מפלנל, המשמש לניקוי רצפות.
כיום מיוצרות מטליות רצפה גם ממיקרופייבר, הן בעלות יכולת ספיגה גבוהה, סחיטה קלה, אינן מותירות סיבים והן עמידות יותר מהמטליות הוותיקות, אך יקרות יותר.
המטלית, מונחת על מגב (לעיתים עם התקן להצמדתה למגב) להקלה על פעולת הניקוי.
ניקוי הרצפה מתבצע כשהמטלית ספוגה במים ו/או חומר ניקוי המתאים לסוג המרצפת.
מרצפות טרצו (בלאטות) ניתן לשטוף באמצעות מים בלבד, או מים עם חומר ניקוי.
יש השוטפים מרצפות מסוג זה באמצעות שפיכת מים, גריפתם במגב ללא מטלית ולבסוף מעבר במגב ומטלית יבשה, לשם ייבוש הרצפה.
לאריחי קרמיקה וגרניט פורצלן משתמשים לרוב במטלית שנטבלה במים עם חומרי ניקוי ייעודיים, למניעת שריטות ושימור הברק.
לניקוי ריצוף פרקט משתמשים במטלית לחה, ללא שפיכת מים.
מַטְמֵן הוא כיסוי לקנקן תה שנועד לשמור על חום בתוך הקנקן למשך זמן רב.
מטמנים עשויים בדרך-כלל מבד ולרוב סרוגים מצמר.
התיעוד הראשון למטמן הוא מבריטניה, משנת 1867.
ארואיקה מטמורוס (בספרדית: Heroica Matamoros, "מטמורוס ההרואית"), או בקיצור מטמורוס, היא עיר במדינת טמאוליפס במקסיקו.
העיר נמצאת בצפון-מזרח מקסיקו, על הגדה הדרומית של נהר ריו גראנדה (שמשמש גם כגבול של מקסיקו עם ארצות הברית), מול העיר בראונסוויל.
הספרדים הגיעו לאזור צפון טמאוליפס לראשונה ב-1519, כאשר הגיעה למקום משלחת של אלונסו אלברס דה פינדה.
עם זאת האזור הספציפי בו נמצאת כיום מטמורוס נחקר באופן פרטני רק ב-1686, כאשר משלחת של אלונסו דה לאון שטה במעלה נהר ריו גראנדה.
ב-1774 התיישבו באזור מספר משפחות מערים שונות באזור כמו ריינוסה והקימו בו חוות.
התיישבות זו היא המקור של העיר של היום.
ב-1826, לאחר מלחמת העצמאות של מקסיקו, ההתיישבות נקראה מטמורוס על שמו של מריאנו מטמורוס, מורד מקסיקני שנהרג במהלך המלחמה.
העיר שימשה כבסיס לכוחות המקסיקניים במהלך המהפכה הטקסנית שפרצה ב-1835. ב-1846 וב-1851 העיר עמדה מול התקפותיהם של מתנגדי שלטון אנטוניו לופס דה סנטה אנה, ועקב כך הוחלט להוסיף לשמה ב-1852 את התואר ארואיקה ("הרואית").
ב-1858 מטמורוס הוכרזה כמתחם סחר חופשי .
הדבר גרם לעיור ותיעוש נרחב של העיר ולהגדלת עיירת הנמל פוארטו בגדאד בקרבת העיר, שהייתה שער כניסה חשוב לקונפדרציית המדינות של אמריקה במהלך מלחמת האזרחים האמריקנית שפרצה ב-1860. עם זאת, לאחר ההפסד של הקונפדרציה במלחמה ב-1865 העיר ירדה מגדולתה ונכנסה למשבר כלכלי.
ב-1866, במהלך הניסיון של צרפת להשתלט על מקסיקו, התרחש קרב בפוארטו בגדאד בו ניצחו המקסיקנים.
שורה של הוריקנים הרסניים הכתה באזור בעשורים שלאחר מכן והחריבה כליל את פוארטו בגדאד.
בעקבות ההוריקנים כמחצית מאוכלוסיית מטמורוס עזבה את העיר ונגרם משבר כלכלי נוסף.
במאה ה-20 העיר החלה להתאושש ולשגשג והיא נהפכה למרכז לייצוא כותנה.
במחצית השנייה של המאה ה-20, ובמיוחד מאז חתימת הסכם הסחר החופשי של צפון אמריקה, כלכלת העיר המשיכה לשגשג ואוכלוסייתה גדלה ממהגרים רבים מאזורים שונים במקסיקו.
כלכלת העיר מסתמכת על מסחר עם ארצות הברית מצפון, תעשייה, חקלאות, גידול מקנה ודיג.
ארצות הברית מחזיקה קונסוליה כללית בעיר, בנוסף לשגרירות ארצות הברית במקסיקו סיטי.
ארבעה גשרים בינלאומיים מקשרים בין מטמורוס וארצות הברית: הגשר הבינלאומי בראונסוויל ומטמורוס, הגשר הבינלאומי גייטוויי (Gateway), גשר הווטרנים הבינלאומי והגשר הבינלאומי "סחר חופשי".
את העיר משרת נמל התעופה הבינלאומי חנרל סרבנדו קנלס, הנמצא במרחק של 9 קילומטרים מהעיר.
מטמינודון (שם מדעי: Metamynodon) הוא סוג נכחד של יונק נכחד מסדרת מפריטי הפרסה, אשר חי באמריקה הצפונית ובאסיה במשך האאוקן והאוליגוקן.
הוא תואר ב-1887 בידי החוקרים הנרי פיירפילד אוסבורן וויליאם ברימן סקוט משרידים שהגיעו מתצורות הנהר הלבן שבקולרדו.
משמעות שמו היא: "אחרי אמינודון (Amynodon)".
יונק זה דמה במראהו להיפופוטם, אך למעשה היה קרובו של הקרנף.
הוא היה מגדולי היונקים באזור בו נמצא, כשהמין הגדול ביותר, Metamynodon planifrons, הגיע לאורך של 4 מטר ולמשקל 2 טונות.
הוא כנראה רעה בביצות כמו היפופוטם והיה בעל עיניים בקדמת הגולגולת כמותו.
עם זאת הלסתות שלו היו קטנות יותר ופרסותיו כללו 4 אצבעות.
שרירי צווארו היו חלשים יחסית אבל רגליו היו חזקות מאוד, מה שעזר לו לחיות באדמות בוציות.
מבנה הלסתות שלו מלמד שניזון מצמחייה מיימית קשיחה.
לצידו חיו מינים קדומים של סוסיים כמו המזוהיפוס, מיני קרנפיים, הארנב פלאולאגוס והמריכוידון.
סביבם היו טורפים גדולים כמו כלבי דוב, נימרווידיים, ההאינדון והאנטלודונטיים דמויי-החזיר.
פאונה זאת נכחדה עם התייבשות האזור בסוף האוליגוקן.
מטמון כסף או מצבור כסף (Silver hoard, בשונה ממטמון מטבעות) מתאר ממצא ארכאולוגי של מצבור פריטי כסף ושברי תכשיטים האסופים יחד ומונחים, לרוב, בתוך פכי חרס.
מטמוני הכסף נמצאו, בחלקם, מתחת לרצפות או שכבות מגורים ומכאן שמם.
מיקומם של מטמוני הכסף שונה מממצא לממצא, ויכול להיות חצר או מבנה, באזור פרטי (בית מגורים) או ציבורי.
פריטי הכסף במטמונים נשמרו בצרורות ובמשקלים לא אחידים.
מטמוני כסף נמצאו בארץ ישראל, ב ובמצרים.
בארץ ישראל נתגלו כארבעים מצבורים, כמות חריגה בהשוואה לשאר המקומות בעולם.
ארבעה מהם (תל כיסאן, תל דור, עכו ועין חופז) התגלו באזור הצפון, בקרבת החוף, אזור הניתן להגדירו כדרום פיניקיה בתקופת הברזל.
בארבעה מטמוני כסף אלו, ישנו דמיון טיפולוגי בין פריטי הכסף, בפרט טיפוס מאפיין הנקרא "בצע כסף" הנמצא במספר רב של מצבורים.
השימוש במטמוני כסף היה נפוץ בתקופת הברונזה והברזל (600–2000 לפנה"ס) כאשר מרבית המטמונים בארץ ישראל מתוארכים לתקופת הברזל ומיעוט לתקופת הברונזה התיכונה.
מצבורי הכסף פרוסים מצפון לדרום הארץ ונפוצים באזורים גאוגרפיים שונים, אזור החוף והשפלה, הרים, מדבר יהודה ובנגב.
במסופוטמיה נתגלו שנים עשר מטמוני כסף המתוארכים לתקופות שונות, שישה לתקופה האכדית (מקבילה בארץ ישראל לתקופת הברונזה הקדומה), אחד לתקופת הברונזה התיכונה וחמישה לתקופת הברזל.
במחקר ניתנו שלוש סיבות עיקריות לצבירה והטמנת כסף.
הסיבה הראשונה, "מטמון יסוד", מטמון שהוטמן מתחת ליסודות מבנה ציבורי חשוב, כגון מתחם מקודש, בפינה, או מתחת לרצפת חדר ולכן, ככל הנראה יש לקשרו לפולחן דתי ומתחמים מקודשים.
בקטגוריה זו זוהו שני מטמוני יסוד בבית שאן, במקדש הצפוני ובמקדש הדרומי, המתוארכים לראשית תקופת הברזל.
מטמון נוסף זוהה בתל מקנה, המתוארך למאה ה-7 לפנה"ס, שנמצא מתחת לרצפה בהקשר ציבורי, במתחם מקודש וייתכן כי הוטמן כמטמון יסוד.
כדי לסווג מטמון כמטמון יסוד יש צורך להראות שהוא הוטמן ביסודות של מבנה ציבור, פולחני או אדמיניסטרטיבי.
סיבה שנייה להטמנת כסף, "מטמון של חרש", כאשר יש עדויות על המצאות בית מלאכה בקרבת מקום.
מטמון של חרש זוהה בנהריה ומתוארך לתקופת הברונזה התיכונה א (1750–1850 לפנה"ס).
סיבה נוספת להטמנה, "מצבור כספת", מצבור שהוסתר ולעיתים אף הוטמן, לא תמיד בעומק רב, אלא הונח ככספת במקום מסתור, כך שתהיה גישה חוזרת אך עם זאת נסתרת בגלל ערכם הרב.
סיבה זו הובנה בעקבות תכולת המצבור ועומק ההטמנה שמצביע על כסף ששימש למסחר.
את הכסף שנאסף במצבורי כספת ניתן לחלק לשמונה טיפוסים, בהם שתי קבוצות עיקריות: טיפוסי "Currency" ("מטבע") הכוללים בצע, כסף שבור ונתכים.
וטיפוסי "Scrap" (במשמעות "פיסות, חתיכות") שכללו עלים, אסימונים, שברי תכשיטים, חוטים דקים וחוטים עבים אשר שימשו למסחר משני.
פריטי הכסף במטמוני הכסף נשמרו בצרורות ובמשקלים לא אחידים.
בתחילת המאה העשרים כונו מרבית מטמוני הכסף "silversmith's hoard" ויוחסו לעבודת החרש, גם ללא ממצאים נוספים המעידים על בית מלאכה במקום .
עם ריבוי ממצאי מטמוני הכסף גדלה ההבנה כי הסבר זה שמטמוני הכסף הם מטמון של חרש או מטמון יסוד של מבנה ספציפי (ייחוס המצבורים בצורה מקומית) אינה נכונה וישנה תופעה רחבה המאפיינת את ארץ ישראל בתקופת הברונזה התיכונה והברזל.
כך התפתחה הגישה הרואה את מטמוני הכסף כעדות להתפתחות כלכלית, כאשר הכסף נסחר כאמצעי תשלום, על פי משקל, כחלק ממערכת סחר עולמית, למשל בקרב הפיניקים שהובילו סחורות מהמערב לממלכת אשור.
על פי גישה זו השימוש במתכת כסף התפתח כשלב ביניים בין מערכת סחר החליפין לבין השימוש במטבעות.
על פי סברה אחת המסחר התנהל בעזרת בצעים, בעלי משקל אחיד, שהוכנו מראש ומנתכים ששימושו כחומר גלם ליצירת בצעים אלו.
מצד שני, נטען כי שיטת התשלום בצע כסף נעשה על פי משקל, ערכו של הכסף היה גבוה מה שהצריך מערכת שקילה מדויקת.
אופן תשלום זה ייתר את הצורך בתכנון משקל הבצעים או משקל הצרורות אך הקשה על היכולת לאזן את המאזניים למשקל הרצוי.
כדי לאזן את המאזניים בצורה מדויקת נעזרו בבצעי כסף זעירים במשקל קטן מחצי גרם.
לבצעי הכסף הקטנים לא היה ערך בפני עצמם בגלל חוסר היכולת לשקול אותם, אך שימושם לצורך איזון ובקרה היה מרכזי בסוג מסחר זה.
בחלק מהמטמונים בצעי הכסף נצררו באריג ולעיתים נדירות הצרורות נחתמו בבולות, ייתכן כבקרה על איכות הבצעים.
משקל הצרורות משתנה ממטמון למטמון ואיננו אחיד.
מטמוני הכסף מעידים על עולם מסחר שהתפתח בתקופת הברזל ועל ההתפשטות הפיניקית מערבה (הפקת כסף במערב ומסחר בו במזרח).
בנוסף, ההרכב הכימי והאיזוטופי מתחקה אחר מקורו ותיארוכו שווה לתיארוך ההתפשטות הפיניקית מערבה (ראה מטה).
בצע כסף הוא הטיפוס הטיפולוגי המאפיין והנפוץ ביותר של מטמוני הכסף, אותו מאפיינות: הבצע נבצע ידנית בעזרת סיתות בעזרת מכשיר חד (גרזן/יתד), ישנם בצעים שסותתו משני עבריהם (חזית וגב).
הבצעים מופיעים בצורת ריבוע, מלבן, משולש, פירמידה, פינה ולעיתים בצורה לא רגולרית.
ישנם תתי טיפוס בבצעים: פריטים בצועים מצד אחד ופריטים עם סימני בציעה משני הצדדים.
החלוקה של הבצעים למשקלים אקראית וישנם מספר רב של בצעים במשקלים קטנים מ-0.5 גרם.
הטיפולוגיה של בצע הכסף מצביעה כי נבצעו באופן ידני, לעיתים מספר פעמים.
ממצאים אלו מתחברים ומעידים כי הבציעה נעשתה במעמד המסחר כבקרת איכות של בצעי הכסף.
הביטוי האשורי sibiritu המופיע ככינוי לאחת מצורת הכסף, משמעותו שבור, ומהווה עדות לשונית אשורית לשבירת הכסף לבדיקת איכותו.
הביטוי "בצע" מופיע במקרא 15 פעמים בלבד במשמעויות שונות.
בשמונה מהם המשמעות של בצע היא ביטוי לשקר ובשש מהפעמים מופיע "בצע" בצירוף פועל מאותה שורש.
זוהי עדות כתובה לקשר בין הבצע לשקר, הבא לידי ביטוי בזיוף איכות הכסף ועל הבציעה של הכסף, חלק בלתי נפרד מהבצע.
ישנן תעודות מסחר אשוריות שהשתמרו בהם מוזכרות מנחות שהתקבלו ממלכי פיניקיה למלכי אשור.
מנחות אלו מתפרשות על ידי החוקרים כמיסים שניתנו על ידי מלכי הערים הפינקיות (בעיקר צור וצידון) תמורת הרשות לקיים סחר ימי חופשי מערבה.
סידור תעודות אלו באופן כרונולוגי מעלה כי ישנה עלייה מתמדת בשיעור המיסים, ובייחוד של מתכת הכסף שגבו מלכי אשור מן הפיניקים .
בעזרת תעודות אלו ניתן להסיק את טיב היחסים בין אשור לפניקיה, מלכי אשור נזקקו לפיניקים, כספקי הכסף שלהם, והביקוש לכסף הלך וגבר.
התפשטות הפיניקים מערבה מיוחסת לחיפוש אחר עפרות כסף במערב, הפקתו ומכירתו במזרח ברווח עצום.
ככל שגברה הדרישה באשור לכסף, הגבירו הפיניקים את קצב הייצור וסיפקו את הכסף במס אך במקביל גם במכירה .
מטמוני כסף בארץ ישראל וברחבי העולם הקדום
מטמון הכסף של תל דור
מטמון הכסף מהמצודה בתל ערד
מטלוק היא סדרת דרמה משפטית אמריקאית בכיכובו של אנדי גריפית'.
עלילת הסדרה, אשר מתרחשת באטלנטה שבג'ורג'יה, מתמקדת בעורך הדין המבריק בן מטלוק אשר מתמחה בחשיפת האמת בבתי המשפט.
כל פרק בסדרה מתמקד במקרים משפטיים שונים, ועוקב אחריו מהמעצר של החשודים ועד למשפטים עצמם.
במקרים רבים מטלוק חושף מי הוא האשם האמיתי במהלך המשפט עצמו.
אנדי גריפית' בתפקיד בן מטלוק – הדמות הראשית.
לינדה פורל בתפקיד שרלין מטלוק (בעונה הראשונה) – בתו הצעירה של בן מטלוק אשר עובדת בתחילה במשרד עורכי הדין של אביה לפני שהיא מחליטה בהמשך לעבור לפילדלפיה על מנת להקים משרד עורכי דין משלה.
ננסי סטאפורד בתפקיד מישל תומאס (בעונות 2–6) – עורכת דין שמצטרפת למשרד עורכי הדין של בן מטלוק.
קן הולידיי בתפקיד טיילר הדסון (בתפקיד ראשי בעונות 1–3, בתפקיד אורח בעונה 4) – חוקר פרטי אשר והסיידקיק של בן מטלוק.
קלרנס גיליארד ג'וניור בתפקיד קונרד מקמאסטרס (בתפקיד ראשי בעונות 4–7, בתפקיד אורח בעונה 8) – סגן שריף לשעבר שהופך לחוקר פרטי נוסף של בן מטלוק.
ברין תאיר בתפקיד ליאן מקינטייר (בתפקיד ראשי בעונות 7–8, בתפקיד אורח בעונה 6), בתו הבכורה של בן מטלוק אשר עובדת במשרד עורכי הדין של מטלוק לאחר עזיבתה של מישל.
הסדרה "ג'ייק והשמן" הייתה סדרת ספין-אוף ששודרה במקור ברשת CBS והייתה מבוססת על דמות שהופיעה במקור בעונה הראשונה של מטלוק.
ב-22 בספטמבר 2024 עלתה לשידור ברשת CBS סדרת אתחול של מטלוק בה קתי בייטס מככבת בתפקיד הראשי.
מטען גחון הוא מעין מוקש מאולתר, המופעל כנגד רכב קרבי משוריין וכלי רכב במטרה להשביתם ואף להשמידם.
השריון של כלי רכב משוריינים מאזן בין משקל ליכולת מיגון.
ככל שהמיגון טוב יותר, הוא כבד יותר ודורש מנוע חזק יותר.
ככל שהמיגון קל יותר, הוא מאפשר שימוש במנוע חלש יותר, או לחלופין, מספק כוח הינע רב יותר.
דוגמה לאיזון כזה מהווה גחון כלי הרכב המשוריין, שעל פי רוב מספק הגנה משביעת רצון מפני מוקשים במשקל 7–15 קילוגרם.
ההנחה היא שכלי הרכב פוגש בשדה הקרב מיקוש פזיר במשקל הנ"ל ועדיף לספק לו הינע חזק יותר מאשר הגנה טובה יותר.
כוחות המשתמשים במיקוש פזיר, לעומת זאת, מגבירים את הסיכוי לפגוע בכלי הרכב, ובתמורה גורמים לו נזק מועט בלבד.
מוקש סטנדרטי מסוגל לפגוע באופן חלקי במערכת הזחלים שלו (למשל, לגרום לפריסת זחל או להרוס באגי) אך בדרך כלל לא חודר את גחון כלי הרכב ולא פוגע בצוות שלו.
ברוב כלי הרכב המשוריינים (לרבות נגמ"שים וטנקים) מהווה גחון הכלי, המיועד לעמוד בפני מוקשים בגודל סטנדנרטי, נקודת תורפה עבור מטען חלול (ליינר) או מטען קלע מספיק כבד.
מטען כזה יכול לחדור את המיגון, ליזום את חומרי הנפץ שבכלי ולגרום לפיצוץ חזק שמעיף את הכלי, מפרק אותו ו/או מצית אותו באש.
בניגוד למיקוש פזיר סטנדרטי, מטען הגחון דורש הכנה ממושכת ומדוקדקת.
משקל המטען מחייב הרכבתו בשטח בו הוא מותקן, וההתקנה צריכה לאפשר יזימה אחידה של כל חלקיו, כדי ליצור פיצוץ אחיד וממוקד.
הפעלת המטען דורשת משאבים מרובים בשלבי ההכנה, ההטמנה וההפעלה שלו ובכך מוותרת על יתרונות המיקוש הפזיר לטובת הסיכוי לגרום לנזק משמעותי לכלי רכב משוריינים במיוחד.
מטעני גחון מוטמנים בדרך כלל כ-10 עד 100 ס"מ בתוך האדמה (בדרך כלל אדמה חולית או בוצית שקל לחפור בה) ומופעלים על ידי מנגנונים שונים כגון: פס דריכה, חוטי תיל ושידור אות מרחוק.
הם יכולים להיות מופעלים באופן אוטומטי כאשר הכלי עולה עליהם או מרחוק, באופן ידני, על ידי המטמין.
על מנת שמטעני גחון מאולתרים יהיו יעילים, עליהם להכיל כמות רבה של חומר נפץ.
מטעני גחון של יותר מ-80 קילוגרמים נחשבים גדולים מאוד וכאלה של 150 קילוגרמים נחשבים לענקיים.
מטעני גחון מאולתרים במשקל של כ-100 קילוגרמים יכולים להשבית טנק מערכה כבד וממוגן היטב – אפילו כמו המרכבה הישראלי או האברהמס האמריקאי.
באינתיפאדה השנייה רוב מטעני הגחון הגדולים הוטמנו ברצועת עזה על ידי ועדות ההתנגדות העממיות – ארגון טרור פלסטיני שמורכב מאנשי פת"ח, חמאס, הג'יהאד האסלאמי הפלסטיני וגדודי חללי אל-אקצא.
מטעני הגחון גרמו נזק רב לכלים של צה"ל: כולל השבתת 4 טנקים (3 מרכבות ומגח אחד) והריגת אנשי הצוות שנסעו בהם.
מטען גחון גדול שהוטמן על ידי ועדות ההתנגדות הרג 3 מאבטחים משיירה דיפלומטית אמריקאית שנסעה להעביר כספים לעזרה למוסדות חינוך ברצועה.
הפלסטינים לא עצרו את האחראים לפיגוע ובתגובה הוטלו עליהם סנקציות כלכליות.
לצה"ל יש כלים המסוגלים לעמוד כנגד מטעני גחון בינוניים, כמו הפומ"ה, הנגמחון או הנקפדון.
למרכבות אפשר להוסיף פלטת מיגון לגחון שמגדילה את עמידותן בפני מטעני גחון, אך מגבילה את הניידות שלהן.
דחפורים כבדים מדגם D9 שממוגנים בשריון כבד על ידי צה"ל הוכיחו עמידות למטעני הגחון האלה.
במספר מקרים דווח שהופעלו מטעני גחון של 125 ק"ג ומעלה כנגד דחפורי די-9 אך לא גרמו כל נזק לדחפור ולצוותו, ובמלחמת לבנון השנייה שרד דחפור די-9 משוריין מטען גחון של חצי טון חומר נפץ.
לכן, חיל ההנדסה הקרבית משתמש בדחפורי הדי-9 לניקוי זירות מטענים ולפילוס דרכים לטנקים בנתיבים שבהם יש חשש למטעני גחון.
מטעני גחון ביהודה ושומרון אחרי האינתיפאדה השנייה
בשנים 2008 עד 2021 שטחי יהודה ושומרון היו נקיים כמעט לגמרי ממטעני גחון הודות לפעילות "כיסוח דשא" מתמשכת של צה"ל, השב"כ ומשמר הגבול.
בשנות ה-30 של המאה ה-21 החלה איראן בהברחת חומרי נפץ, ידע טכני, כסף וגם מטעני חבלה לשטחי איו"ש במטרה לקדם טרור פלסטיני נגד ישראל כחלק ממלחמה באמצעות שליח שאיראן מנהלת נגד ישראל.
איום המטענים התרכז בעיקר בצפון השומרון בחטמ"ר מנשה שמכסה את ג'נין, שכם, טולכרם ונור שמס.
השפעת מטעני הגחון נהייתה משמעותית החל מ-2022 ובמהלך מבצע שובר גלים בו נהרגו 4 חיילים ממטעני גחון שפגעו ברכבי הפנתר המשוריינים שלהם.
כתוצאה מכך שב צה"ל לשימוש בדחפורי D9 (העמידים במיוחד למטעני גחון) ויעה אופני מסוג לביא"ה לפתיחת צירים והובלת הכוחות בעת פשיטות בשטחים.
ככל שגבר איום המטענים - ובמיוחד ב-2023 ובמהלך הלחימה באיו"ש במסגרת מלחמת חרבות ברזל - גבר השימוש בדחפורי D9 לחישוף וגירוד כבישים שמטעני גחון כבדים הוטמנו מתחת לאספלט שלהם על ידי מחבלים פלסטינים.
במבצע מחנות קיץ שהחל באוגוסט 2024 דחפורי D9 ניטרלו בג'נין לבדה מעל 30 מטעני גחון במשקל 100 ק"ג.
מאז הפלישה האמריקנית לעיראק ב-2003 והפלישה לאפגניסטן ב-2001 משתמשים החמושים העיראקים, הטליבאן וכוחות איסלמיים אחרים, בשיטות שונות כנגד הכוחות האמריקאיים.
טילי נ"ט ורימוני RPG נורים באופן קבוע אל עבר שיירות של הקואליציה ומטעני גחון מופעלים כנגד טנקים, נגמ"שים ורכבים קלים יותר.
מטעני הגחון גרמו למספר הרב ביותר של נפגעים אמריקאיים בעיראק ובאפגניסטן.
מִטְעָן חשמלי הוא תכונה פיזיקלית של חומר, הגורמת לאינטראקציה אלקטרומגנטית עם מטענים אחרים או עם מקורות יוצרי שדה.
המטען החשמלי הוא גודל פיזיקלי סקלרי היכול לקבל ערכים חיוביים או שליליים.
האינטראקציה האלקטרומגנטית הפשוטה ביותר מנוסחת על ידי חוק קולון, לפיו שני גופים טעונים חשמלית ידחו זה את זה אם סימני המטען שווים, וימשכו זה את זה אם סימני המטען הפוכים.
הכוח האלקטרומגנטי הוא אחד מארבעת הכוחות היסודיים של הטבע, והוא אחראי גם לכוח המגנטי הנוצר על ידי זרם חשמלי, וכן לרוב תופעות הטבע המופיעות בחיי היום-יום.
מקובל לייחס למטענים שדה אלקטרומגנטי הנוצר על ידם, המתאר את הכוחות שהם מפעילים על מטענים אחרים במרחב.
המטען החשמלי הוא אחד המספרים הקוונטיים המאפיינים חלקיקים אלמנטריים.
מבין החלקיקים הנפוצים בטבע, הנייטרון הוא נייטרלי מבחינה חשמלית, כלומר הוא אינו נושא מטען חשמלי (או: מטענו החשמלי הוא 0), ואילו האלקטרון והפרוטון נושאים מטען בגודל זהה זה לזה אך בסימנים הפוכים.
סימנו של מטען האלקטרון מוגדר כשלילי, ולפיכך מטען הפרוטון מסומן כחיובי.
גודל מטען האלקטרון והפרוטון מסומן באמצעות האות , ומכונה "מטען אלמנטרי".
הפרוטון (ושאר ההאדרונים) מורכבים מקווארקים שלהם מטען של או .
מלבד החלקיקים שהוזכרו, ישנם חלקיקים טעונים נוספים, כמו האנטי חלקיקים של חלקיקים אלו שהם בעלי מטענים מנוגדים להם.
מידת המטען של מערכת המורכבת מחלקיקים רבים היא סכום המטענים של כל החלקיקים.
לפיכך, באופן פורמלי המטען של כל מערכת הוא כפולה של המטען האלמנטרי , כפי שתואר והודגם לראשונה על ידי רוברט מיליקן בניסוי טיפת השמן שלו.
אולם כיוון שלרוב המידות הנמדדות הן מסדרי גודל עצומים לעומת המטען האלמנטרי, ניתן להתייחס באופן אפקטיבי למטען החשמלי כאל גודל רציף.
בדרך כלל מסומן המטען החשמלי האגור במערכת כלשהי באות .
יחידת המדידה של המטען החשמלי במערכת היחידות הבין-לאומית (מערכת SI) היא קולון, אשר מייצגת בערך 6.24ּ1018 פעמים המטען האלמנטרי .
הקולון מוגדר ככמות המטען העוברת דרך חתך כלשהו במוליך במשך שנייה אחת, כאשר עוצמת הזרם היא אמפר אחד.
ניתן למדוד מטען חשמלי באופן ישיר באמצעות אלקטרומטר.
המטען החשמלי התגלה בידי היוונים הקדמונים אשר גילו כי שפשוף פרווה על משטחים שונים, כמו ענבר למשל, יוצר חוסר איזון של מטען חשמלי.
הם גילו גם שענבר טעון משך אליו עצמים קלים כמו שיער.
היוונים שמו לב שאם הם שפשפו את הענבר לאורך זמן, הם אפילו הצליחו להוציא ניצוץ ממנו.
המילה אלקטרון נובעת מהמילה היוונית ηλεκτρον שפירושה - ענבר, המילה חשמל לקוחה מספר יחזקאל, שם היא מופיעה בהקשר אחר לגמרי ותרגום השבעים מתרגם אותה למילה "אלקטרון".
במאה ה-18, חקר החשמל תפס תאוצה.
אחד מהחוקרים החשובים בתחום היה בנג'מין פרנקלין, אשר סבר כי החשמל הוא סוג של נוזל אשר נמצא בכל החומרים הקיימים.
הוא הניח ששפשוף משטחים מבדדים זה בזה גרם לנוזל זה לשנות מקום, ושזרם הנוזל הזה הוא שיוצר את הזרם החשמלי.
הוא גם הניח שכאשר חומר מכיל מעט מדי מה"נוזל" הזה הוא היה טעון "שלילית", וכאשר היה לו עודף, הוא היה טעון "חיובית".
הוא קבע שרירותית (או מסיבה שלא ידועה) שהמטען המתקבל על ידי שפשוף מקל זכוכית עם משי הוא מטען "חיובי" ואילו מטען המתקבל משפשוף מקל ענבר עם פרווה הוא מטען "שלילי".
כיום ידוע כי הדגם של פרנקלין היה קרוב למציאות, אך פשוט מדי.
האטומים מורכבים למעשה משני סוגים של חלקיקים טעונים: הפרוטונים - בעל מטען חיובי, והאלקטרונים - בעלי מטען שלילי.
זרם חשמלי במוליך (לשם הפשטה - חד־ממדי) נוצר אך ורק כתוצאה מאלקטרונים הנעים בכיוון מסוים (ואז יימדד בכיוון זה זרם שלילי, או זרם חיובי בכיוון ההפוך).
הפרוטונים, המצויים בגרעין האטום, אינם נעים כדי ליצור "זרם חיובי".
במודלים מתקדמים של מצב מוצק, כמו במוליכים למחצה, מניחים את קיומם של "חורים", המייצגים חוסר באלקטרון (באופן דומה לבועות המייצגות חוסר בנוזל) בנוסף לאלקטרונים, ולהם מיוחס מטען חשמלי חיובי (הפוך למטען האלקטרון), היוצר זרם חשמלי חיובי בכיוון התקדמותו.
ניתן להסתכל על המוליך החשמלי כעל מבחנה מלאה בנוזל (המייצג אלקטרונים) המעלה בועות: בועות העולות מעלה מייצגות למעשה נוזל המתקדם מטה, והתנועה אנלוגית למעשה לגרעיני אטום ה"מושכים" אלקטרונים משכניהם, וכך נוצר הזרם החיובי בכיוון ההפוך.
כדי להפחית את מורכבות המודל, עובדי חשמל עדיין משתמשים בהנחות של פרנקלין ומתייחסים לזרם חשמלי (ידוע כ"זרם שגרתי") כזרם של חלקיקים חיוביים בלבד.
הזרם השגרתי מפשט את המושגים ומקל על החישובים, אולם הוא מתעלם מכך שיש כמה סוגים של מוליכים (אלקטרוליטים, מוליכים למחצה ופלזמה), וכן מהעובדה שזרם יכול לנוע בכיוונים מנוגדים של חלקיקים שונים.
כיוון הזרימה של הזרם השגרתי משווה במהופך אל תנועת האלקטרון המעשית אשר מתרחשת בזרמים חשמליים במתכות, המוליך הטבעי של חשמל, דבר אשר מהווה מקור לבלבול למתחילים באלקטרוניקה.
פרט לתכונות הקשורות לאלקטרומגנטיות, המטען החשמלי הוא אינווריאנטי בתורת היחסות.
כלומר מטענו של חלקיק לא משתנה בלי שום קשר למהירות בה הוא נע.
תכונה זו הוכחה במספר ניסויים.
לדוגמה, נמצא שמטענו של גרעין הליום (שני פרוטונים ושני נייטרונים המחוברים יחדיו) אשר נע במהירות עצומה, שווה למטענם של שני גרעיני דאוטריום (איזוטופ של מימן המכיל פרוטון ונייטרון) אשר נעים במהירויות נמוכות משמעותית ממהירות האור.
באלקטרודינמיקה קוונטית, המטען הוא מספר קוונטי אינווריאנטי המתאר את החלקיק.
לעומת זאת, האינטראקציה של החלקיק עם השדה האלקטרומגנטי כן תלויה בסקלת האנרגיה שבה מסתכלים על האינטראקציה, זאת עקב הקיטוב של הריק.
בתורה זו (ובכל תורת כיול) את האינטראקציה של חלקיק בעל מטען בסקלה ניתן לרשום כ- כאשר משותף לכל החלקיקים.
מטען יסודי או מטען אלמנטרי (מסומן כ-e) הוא המטען החשמלי שנושא פרוטון יחיד, או הערך הנגדי של המטען שנושא אלקטרון יחיד.
זהו קבוע פיזיקלי יסודי ויחידה למטען חשמלי במערכת של יחידות אטומיות.
ערכו הוא: קולון או ביחידות cgs.
מאז שנמדד לראשונה על ידי רוברט מיליקן בניסוי המפורסם שלו בשנת 1909, המטען היסודי נחשב לבלתי ניתן לחלוקה.
כאמור, הקווארקים, אשר קיומם הונח בשנות ה-60 של המאה ה-20, נחשבים לחלקיקים שמטענם הוא שליש או שני שלישים מהמטען היסודי, אולם הם נצפו רק בחלקיקים עם מטען ביחידות שלמות של המטען היסודי ומעולם לא התגלו באופן חופשי.
שימור המטען מביא למשוואת הרצף למטען-זרם.
באופן כללי, השינוי נטו בצפיפות המטען בתוך נפח האינטגרציה שווה לאינטגרל המשטחי של צפיפות הזרם על המשטח , הוא הזרם החשמלי :
מטען חבלה או מטען נפץ (בשפה בלתי מקצועית: "פצצה") הוא מתקן הכולל חומר נפץ, נפץ-יזם ומערכת הפעלה אשר קיימת זיקה ביניהם ומטרתו היא גרימת נזק על ידי פיצוץ.
השימוש במטען מתבצע בדרך כלל על ידי הנחתו ליד המטרה והפעלתו ברגע המתאים.
מטעני החבלה השונים נבדלים זה מזה בחומרי הנפץ בהם הם משתמשים, במנגנון ההפעלה שלהם, בצורתם החיצונית, בגודלם, בעוצמתם וכן בייעודם.
כל מטען מכיל פצצה, אך לא כל פצצה היא מטען.
מטען גחון – מטען חבלה אשר תכלית ייעודו היא פגיעה בגחון (תחתית המרכב).
מטען הגחון נועד לפגוע בכלי רכב כגון טנקים ורכב קרבי משוריין.
מטען הגחון מנצל את היעדר המיגון בתחתית הרכב כדי לגרום לנזק מקסימלי.
לעיתים קרובות מטעני גחון שוקלים עשרות ק"ג ולעיתים אף מאות ק"ג, במטרה להשמיד טנקי מערכה כבדים וממוגנים היטב.
מטען חלול – חומר נפץ מעוצב בצורה קונית אשר מנצלת ומנתבת את עוצמת הפיצוץ הופכת את ציפוי הקונוס ה"ליינר" ליצירת "ג'ט" – סילון מתכת מותכת החודרת דרך השריון.
נפוץ בעיקר כראש קרבי של רקטות וטילים נגד טנקים.
מטען צד – מטען המוטמן בצד הדרך ונועד לפגוע בכלי רכב לא ממוגנים ונוסעיהם.
מטען קלע – מטען חלול קעור היורה ליינר מתכת כקלע המסוגל לחדור מיגון קל.
נועד לפגוע בכלי רכב, הן משוריינים והן לא.
קיימים מטעני קלע הנבדלים זה מזה ביכולות החדירה.
מטען רסס – מטען חבלה המכיל בנוסף לחומר נפץ גם רסס (shrapnel), כלומר: בליל עצמים קטנים וחדים (כגון ברגים, מסמרים, כדוריות מתכת, חצי מתכת) שמטרתם לפצוע קשה ואף להרוג בני אדם.
מטען צינור – צינור מתכתי שממולא בחומר הודף פירוטכני עם אטימות משני הצדדים, כתוצאה מבעירת החומר בתוך הצינור לחץ גאזים עולה וגורם לקריעת המעטפת תוך יצירת פיצוץ והעפת המגופות.
מלכודת פתאים – זהו מטען חבלה ממולכד מפני הזזה/משיכה וכו' המוסווה בתור עצם תמים שנועד לפגוע בבני אדם.
מלכודות כאלה נפוצות בייחוד בלוחמה בשטח בנוי.
חגורת נפץ – מטען חבלה, בדרך כלל עם רסס, המותקן על גבי וסט או תחתון (שנתפר במיוחד) ונישא על ידי מחבל מתאבד.
מטרתו לגרום כמה שיותר נזק לבני אדם תוך הקרבת חיי המחבל.