tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
יהדות נאפולי היא הקהילה היהודית היחידה בדרום איטליה, אשר נוסדה בשנת 1833 על ידי ענף ממשפחת רוטשילד אשר חולל את חידוש החיים היהודיים בעיר לאחר גירוש היהודים ממנה בשנת 1541. הקהילה שומרת על יחסים טובים עם שכניה המקומיים, אך סובלת לעיתים מגילויי אנטישמיות.
רבה הראשון של הקהילה היה הרב בנימינו הרטום (באיטלקית: Beniamino Artom di Asti), בן למשפחת הרטום שמקורה בעיר אסטי שבפיימונטה.
רבה הנוכחי (2011) הוא הרב שלום בוחבוט.
ראשיתה של הקהילה היהודית של נאפולי, שנחשבת בין הקהילות העתיקות באיטליה, במאה הראשונה.
עדות לכך, אנדרטה שנמצאה בסביבות העיר, לזכרה של אַסְטֶר מירושלים Claudia Aster Hierosolymitana, שבויה יהודייה משוחררת בת 25 שנה מירושלים.
מוצגת במוזיאון הלאומי לארכאולוגיה שבעיר.
במאה ה-4 כבר הייתה בה קהילה חשובה ומבוססת.
ב-536 עזרו יהודי המקום לגותים במלחמתם עם הכובש הביזנטי.
אזכור לנוכחות היהודים בסביבות העיר, בנמל פּוּטיאוֹלי, מוזכר על ידי פאולוס התרסי המספר כי בשנת 63 לספירה מצא שם מספר רב של אחים - הכינוי שייחד ליהודים אוהדי הנצרות.
אפילו בחורבות פומפיי נמצאה כתובת בפחם "סדום ועמורה".
הפרופסור ג'נקארלו לצ'רנזה מנאפולי זיהה את היישוב היהודי בעיר המכונה ויקוס יודאורום (Vicus Iudaeorum, מלטינית: האזור היהודי) דל'אנטיקאליה באזורים די פורצ'לה ופורטה נובה.
באזור היה מבנה משנת 1002, כנראה בית כנסת.
מסמך משנת 1153 מזכיר את הקמתו של בית הכנסת.
בשנת 1159 עבר במקום הנוסע היהודי בנימין מטודלה ומצא בעיר 500 נפש.
בסוף המאה ה-13 סבלו מהסתת נזירים דומיניקאניים ואחד מבתי-הכנסת הופקע לצורך כנסייה, הנקראת סנטה קטרינה ספינאקורונה.
ב־1330 הוזמנו יהודים מן האיים הבלאריים להשתקע בנאפולי על סמך שוויון במיסים עם שאר חלקי האוכלוסייה.
המצב נשאר בעינו גם תחת שלטון אראגון מ-1442, ובסוף המאה מצאו בנאפולי מקלט ארעי פליטים רבים מספרד, סיציליה וסרדיניה וביניהם דון יצחק אברבנאל, שנעשה יועץ כספים למלך נאפולי.
היה זה ב־1541, ומאז ועד 1735 לא הותרה ישיבת יהודים בעיר; המעטים שנענו להזמנה לשוב ולהשתקע בה גורשו תוך שנים אחדות בלחץ הישועים.
נאפולי הייתה מרכז חשוב של דפוסי ערש עבריים מלפני 1500.
כשהיהודים גורשו מספרד הם גילו כי העיר היחידה באיטליה שמסכימה לקלוט אותם הייתה נאפולי.
הפליטים הגיעו לנמלי ערי איטליה בחוסר כל ולא היה עניין לקלוט אותם; מלכי איטליה קלטו יהודים מהלבנט שיכלו לפתח מסחר או יהודים מצפון אירופה שהיו בעלי ממון ושביכולתם היה להקים מוסדות כספיים.
פליטי ספרד לא היו כאלה או כאלה.
בממלכת נאפולי, שחלשה על מחציתה הדרומית של איטליה, התקיימה לעומת זאת מציאות מיוחדת, שאיפשרה את קליטת יהדות ספרד.
ההיסטוריון בנציון נתניהו בספרו "דון יצחק אברבנאל - מדינאי והוגה-דעות" מתאר את מצבה המיוחד של ממלכת נאפולי.
בעיר שלטו פרדיננד הראשון ובנו אלפונסו השני, לימים מלך נאפולי.
הם גילו זיקה לשלטון ריכוזי ודיכאו את האצולה ואת העם, ואלו מצידם השיבו להם שנאה.
שליטי נאפולי קידמו בברכה את גידולה של אוכלוסיית העיר על ידי קליטת הפליטים היהודים מספרד, הנאמנה להם ואשר עשויה לתרום ליציבות שלטונם.
המהגרים הראשונים הגיעו לעיר ב-24 באוגוסט 1492, אחרי טלטולים בין נמלי הים התיכון.
הרב יצחק אברבנאל הגיע לעיר חודש אחרי כן וזכה לקבלת פנים ידידותית.
הדון הכיר את נוהגי בית המלוכה של שושלת המלוכה בארגון - המלך הנוכחי בנאפולי - עוד משרותו בחצרות המלוכה בספרד.
הוא כינה אותם "מלכי חסד".
אברבנאל זכה למשרה חשובה בחצרו של פרדיננד המלך, ולפי הכתובים, אף התעשר מתפקידו.
המגפות שהביאו הגולים היהודים מספרד לעיר, עקב נדודיהם בים, הביאו לכ-20,000 קורבנות שמתו ממחלות.
העם רגז על היהודים, אך המלך פעל להדברת המחלות, והצליח לשמור על עמדתו.
רבי יצחק אברבנאל מצא פנאי לשוב להשלמת כתיבת פירושו וחיבר את הפירושים לספרים מלכים א' וב'.
בהשפעת האסון הלאומי של גירוש ספרד הוא חיבר את הספר "צדק עולמים", בו ניסה להראות כיצד אלוהים מראה את צדקת משפטו.
ב-21 בינואר 1495, נאלץ יצחק אברבנאל להימלט לסיציליה יחד עם המלך אלפונסו (שבינתיים מת אביו פרדיננד).
חודש אחרי כן נכנס שארל השמיני, מלך צרפת לעיר.
תושבי העיר ערכו פרעות ביהודים.
שכונת היהודים נבזזה, אחדים התנצרו.
בנו של הרב, יהודה אברבנאל, עזב לג'נובה ונכדו שמואל התבקש להישאר בסלוניקי.
דה טולדו אהד את משפחת אברבנאל, ואף מינה את בנבנידה אברבנאל, אחייניתו של יצחק אברבנאל, למורתה ולמדריכתה של ביתו, אלאונורה דה טולדו.
בשנת 1533 הורה קרל החמישי על גירושם של היהודים שוב, אך אברבנאל הצליחה לדחות את ההחלטה בכעשר שנים.
כתוצאה מכך, עזבה אברבנאל את נאפולי עם משפחתה ועברה לפרארה.
בשנת 1541 גורשו יתר היהודים מנאפולי - מספר משוער של 5,000 נפש - כמו אחיהם בדרום איטליה, סיציליה וסרדיניה.
רובם עזבו ליוון ולמזרח התיכון.
ב-1821, לאחר קונגרס ליובליאנה החליטה משפחת רוטשילד לסייע לפרננדו הראשון, מלך שתי הסיציליות מבית בורבון לממן את מלחמת נאפולי ומלחמת סיציליה.
פרננדו הראשון העניק שוויון חוקי ליהודי נאפולי בשנת 1826.
בראשית המאה ה-19 ישבו בנאפולי משפחות אחדות, וביניהם הבנקאי קלמן (קארל) מאיר רוטשילד (1788–1855), שייסד שם את הסניף של העסק המשפחתי.
בנק מסינה, בשם "הבנק המלכותי במסינה" (Casse di corte Messina)
בשנת 1827 הגיעו לעיר יהודים נוספים והקהילה הגיעה ל-1,100 תושבים והוקם בית הכנסת.
הוא נמצא ברחוב בשם דרך הקפלה הישנה (Via Capella Vecchia) במספר 31.
לפני מלחמת העולם השנייה היה מספר יהודי העיר כאלף.
45 יהודים הסתתרו בכפרים ליד העיר בקזרטה שבמחוז קמפניה, היתר עזבו את העיר וכך נמצאו בה בתום המלחמה 540 יהודים.
בסוף העשור הראשון של המאה ה-21 מונה הקהילה היהודית כ-180 נפש.
הקומה הראשונה של בית הכנסת של הקהילה נחנכה בשנת 1864 הודות לתמיכת הברון קארל אדולף רוטשילד.
בכניסה הנוכחית לבית הכנסת שני לוחות זיכרון משיש: האחד לזכר היהודים שנספו בשואה, והשני לזכר דריו אסקרליי (Dario Ascarelli), נשיא הקהילה בתחילת המאה ה-20, שתרם להשלמת רכישת המבנה.
בית הכנסת שוחזר בשנת 1992 הודות לסיוע ממשלתי.
במקום מתקיימות תפילות רק בשבת ובמועדי ישראל, הקהילה מקבלת סיוע דתי מהבסיסים האמריקניים בסביבות העיר.
יהדות מערב אפריקה (בערבית יהודית: אַהְל יַהוּד בִּלָאד אַלסוּדָאן) הן הקהילות היהודיות אשר ישבו בעבר במערב אפריקה ומוצאן מהמזרח התיכון, צפון אפריקה, ספרד ופורטוגל.
קיים תיעוד היסטורי המתייחס לנוכחות יהודים בגאנה, מאלי, ואימפריית סונגהאי, אשר נקראו בפי הערבים בשם "בִּלָאד אלסודאן" (ארץ השחורים).בתקופה מאוחרת יותר הקימו יהודים שמוצאם מספרד, פורטוגל ומרוקו קהילות במושבות הפורטוגזיות לחופי סנגל ובאיי קייפ ורדה.
לאחר עליית האסלאם בצפון מערב אפריקה חדלו הקהילות היהודיות להתקיים עקב גירוש, הגירה או התבוללות.
התבוללות הייתה גם מנת חלקן של הקהילות היהודיות במושבות הפורטוגזיות.
כבר בתקופה הרומאית, נדדו יהודי מרוקו אל תוך היבשת על מנת לסחור עם שבטים ברברים נוודים שהתגוררו באזור הרי האטלס.
היהודים והברברים גרו אלו לצד אלו וקשרו ביניהם קשרי מסחר ותרבות, וחלק מן הברברים החלו לנהוג על פי חוקי היהדות.
במהלך הכיבוש המוסלמי של צפון אפריקה לחמו בהם היהודים, הברברים ושבטים צפון אפריקאים נוספים תחת פיקודה של המלכה האגדית קהינה.
במאה ה-10, הפכה המציאות הפוליטית והחברתית את שלטון החליפות העבאסית בבגדאד לעוין כלפי היהודים.
כתוצאה מכך עזבו רבים מן הסוחרים היהודים לאזור המגרב ובעיקר לתוניסיה.
במשך שלוש המאות הבאות נודעה קבוצה של סוחרים ברחבי הים התיכון לפי התואר "מגרבי" שהועבר בתוך הקבוצה מאב לבן.
על פי התיעוד ב"תאריך א-סודאן", מיוחסת הנוכחות היהודית המתועדת הראשונה במערב אפריקה להגעתם של זואה עלימן (שפירושו "הגיע מתימן") שליט קוקייה שליד נהר ניז'ר ואחיו.
אגדות מקומיות טוענות שזואה היה בן לקהילות היהודיות שגורשו או נדדו עצמאית מתימן בעקבות תבוסתו של יוסף ד'ו נואס מול החבשים במאה ה-6 לספירה.
לאחר מות זואה עלימן קמה שושלת מלכי זואה מקוקייה שמנתה 14 מלכים והתקיימה עד עליית האסלאם באזור.
במאה השמינית התיישבו הרדהנים, גילדת סוחרים יהודיים שהיו ידועים במסעותיהם ברחבי העולם ובין השאר בחציית הסהרה, בטימבוקטו וסביבותיה.
בנוסף, מתאר כתב היד השלישי של "תאריך אל-פתאש" קהילה בשם "בני ישראיל" שהתקיימה בשנת 1402 בטירדירמה, הייתה בעלת 333 בארות ושלטו בה שבעה נסיכים, כאשר תחת פיקודם צבא של 1,500 לוחמים.
מקורות אחרים טוענים שקהילות יהודיות אחרות באזור נוצרו בעקבות הגירת יהודים ממרוקו, מצרים ופורטוגל.
כאשר סייר מגלה הארצות הסקוטי מונגו פארק במערב אפריקה סיפר לו ערבי שפגש ליד ואלאטה על כך שבטימבוקטו מתגוררים יהודים דוברי ערבית אשר תפילותיהם זהות לתפילות המורים.
חלק מהקהילות אוכלסו על ידי יהודים ברברים כמו הקבוצה של "קאל טאמאשק" הידועים גם כ"ידעו אישאק" אשר נדדו מצפון אפריקה למערבה לצורכי מסחר וכחלק מהבריחה מהפלישות המוסלמיות.
במאה ה-14 נמלטו מורים ויהודים רבים מרדיפות הדת בספרד ונדדו לטימבוקטו שהייתה באותה עת חלק מאימפריית סונגהאי.
בין המהגרים הייתה משפחת קהת שמוצאה מישמעאל יאן קות אל-יהודי משיידה, מרוקו.
בני משפחה זו הקימו שלושה כפרים שקיימים עד היום ליד טימבוקטו - קירשמבה, היומבו וקונגוגרה.
בשנת 1492, עלה לשלטון, שעד לאותה תקופה נחשב כסובלני, מוחמד אסקיא הראשון שדרש מן היהודים להתאסלם או לעזוב מיד.
היהדות הפכה לבלתי חוקית במאלי כפי שהייתה גם בספרד הקתולית באותה שנה.
החלטה זאת נתקבלה בעצתו של מוחמד אל-מג'ילי.
ניתן היה למצוא יהודים בכפרים הברברים המבוצרים לאורך דרום מרוקו.
כך למשל באוטאט של תאפילת התקיים מלאח, רובע יהודי, עם כ-500 יהודים; בפיגואיג היה מלאח בן 100 יהודים.
דרומית יותר, באזור נאות המדבר של טואט, התקיימה קהילה גדולה של יהודים בנווה אלהמדה.
בתמנתית, מרחק שבועיים מסע מתפילת, היו ככל הנראה בין 6,000 ל-8,000 התושבים צאצאים של יהודים שהתאסלמו.
מערבה יותר, בחבל סוס, התגוררו כ-100 יהודים בעיר אוגולמין בת 3,000 התושבים.
קרוב לוודאי שהתקיימה התבוללות של יהודים שחיו באזור הסהרה של מרוקו ואלג'יריה, וייתכן כי חלק מהשבטים הברברים היו יהודיים בעברם.
מסורת אחרת, זו שבה החזיקו היהודים באזור, גורסת כי הברברים הם צאצאי הפלשתים שגורשו מכנען.
בהתאם למסורת זו, בכתבים יהודיים מצפון אפריקה ומספרד בימי הביניים, הברברים כונו "פלשתים".
מסורת נוספת טוענת שמשה נקבר בתלם סן וכי העדויות לכך הן נוכחותם הרבה של היהודים באזור לצד מקומות קדושים למוסלמים הנושאים שמות מקראיים ואגדות יהודיות שמסופרות באזור זה עד היום.
רין טוען כי הברברים של אלג'יריה הם צאצאים לשבט ישראלי חקלאי.
הדאגטון (Daggatun שמם ככל הנראה נובע מהמילה הערבית תאג'טון שמשמעותה - כופרים) היו שבט נודד ממוצא יהודי שחי בסביבות תמנטיט, בנווה טואט בסהרה המרוקאית.
התיעוד הראשון של הדגטון נכתב על ידי רבי מרדכי אבי סרור יליד אקא שבמרוקו, שנסע דרך הסהרה לטימבוקטו בשנת 1857. לפי רבי סרור, הדגטון חיו באוהלים ודמו במנהגיהם ובשפתם לשבטי הטוארג הברברים שבקרבם חיו אך עמם לא קיימו קשרי נישואין.
רבי סרור טוען כי היווצרות השבט החלה בסוף המאה השביעית כאשר הח'ליפה עבד אל-מאליכ עלה לשלטון וכבש את דרכו עד מרוקו.
כאשר הגיע הח'ליפה לתמנטיט הוא ניסה לאסלם את תושבי האזור, וכאשר היהודים התנגדו לכך הוא הגלה אותם למדבר עג'ג', כפי שעשה לטוארג אשר קיבלו את האסלאם באופן חלקי בלבד.
לאחר שנותקו משאר הפזורה, איבדו יהודים אלו עם השנים את צביונם היהודי ואת מנהגיהם ואימצו רבים ממנהגי האסלאם.
עדויות אחרות מזהות קבוצת "ערבים" שגורשו לעג'ג' שהוזכרו על ידי ארווין וון בארי, שביניהם גרו גם יהודים.
ויקטור הורוביץ מדבר גם הוא על שבטים ממוצא יהודי שנודדים באופן חופשי במדבר שנטשו את מנהגי היהדות ואימצו את האסלאם.
בין שבטים אלו הוא כולל את הדאגטון שמונים כמה אלפים ומפוזרים במספר נאות מדבר בסהרה ומגיעים אפילו עד נהר ניז'ר.
הדאגטון, לטענתו היו בעימות ממושך עם הטוארג.
הורוביץ מעולם לא היה באפריקה וניזון משמועות של הקהילה היהודית באירופה.
איי כף ורדה וחופי גינאה
בחצי האי האיברי פעלה הרקונקיסטה במרץ לשחרור האדמות הקתוליות מידי המורים המוסלמים שהגיעו לראשונה במאה ה-8. יהודים הגיעו לאזור מוקדם יותר, בתקופות הפיניקית והרומאית.
אף על פי כן, יהודים מגרבים היו בני ברית של המורים ותושבים של איבריה במשך מאות שנים.
משנת 1480 מוצאים היסטוריונים עדויות לאינקוויזיציה הספרדית ולתהליך ההגליה של יהודים.
בשנת 1492 הגיעה האינקוויזיציה לשיאה, אשר התפשטה במהרה לפורטוגל השכנה שבה הגלו המלכים ז'ואו השני ומנואל הראשון אלפי יהודים לאיי סאו טומה ופרינסיפה ולכף ורדה.
מספר הגולים לאזורים אלו היה כה גדול שהקהילה היהודית בהם נקראה "הפורטוגזים".
אלו שלא הוגלו אולצו להתנצר או הוצאו להורג.
למרות חשיבותם ותרומתם של היהודים הפורטוגזים בראשית ימיה של האימפריה הפורטוגזית, במסחר, בימאות ובקרטוגרפיה של אפריקה, הם עמדו בפני פרעות, פוגרומים ודיכוי במהלך האינקוויזיציה הפורטוגזית כאשר הם כונו "מאראנוס" - "חזירים" ככינוי גנאי ליהודים מומרים או "ז'ודאוס סגרדוס" - יהודים בהחבא.
אל שהתנצרו נקראו "נובוס קריסטאוס" - נוצרים חדשים.
רק בשנת 1768 הסירה פורטוגל את ההבדלה בין נוצרים "חדשים" ו"ישנים".
על אף מעמדם הנחות ומצבם כגולים ומגורשים, הורשו מספר קטן של אירופאים ויהודים לעסוק במסחר, בתנאי שלא התחרו ישירות עם מונופול המסחר של הכתר הפורטוגזי.
כך נוצרו שני סוגי סוחרים באיים: הסוחרים שעבדו רשמית עבור השלטון, אשר כונו קפיאטוס (capitaos) שלא היו יהודים, והסוחרים הלא-תלויים שכונו לנסאדוס (lançados - מונח בפורטוגזית ל"מנודים") והיו יהודים או ממוצא יהודי ברובם המכריע.
מתחילת עד אמצע המאה ה-17, הקימו הלאנסאדוס מרכזי סחר לכל אורך החוף הגינאי, דרך סנגל, גמביה ועד לחופי גאנה.
מבסיסם העיקרי אשר באיי כף ורדה הם שימשו כמתווכים בסחר עבדים ובמוצרים כגון עורות, שנהב, זהב, גומי, שעווה וקפה בין הסוחרים האפריקניים המקומיים שביבשת לבין הסוחרים הפורטוגזיים ה"רשמיים" שעסקו בסחר טרנס-אטלנטי.
עם הזמן, למדו היהודים את השפות האפריקניות המקומיות, התבוללו בקרב האוכלוסייה המקומית ויצרו תרבות קריאולית באיים ובחוף.
נוכחות הסוחרים היהודים ממוצא פורטוגזי הצטמצמה עם התגברות הנוכחות הצרפתית בסנגל והבריטית בגמביה ובגאנה, לאזור החוף של גינאה הפורטוגזית (גינאה ביסאו של ימינו) וכף ורדה.
קהילות הלאנסאדוס נעלמו בסוף המאה ה-18 עקב נישואי תערובת, אך צאצאיהם עודם מהווים גורם משפיע על כלכלת האזור.
בתחילת המאה ה-19, החלו יהודים להתיישב באי סנטו אנתאו, וזכר למושבם נותר בשמו של הכפר 'סינאגוגה' (בית כנסת בפורטוגזית) הממוקם בחוף הצפוני בין ריברה גרנדה לג'נלה.
כמו כן, קיים עדיין בית העלמין היהודי בעיירה פונטה דה סול.
שמות המשפחה כהן ווענון נפוצים בסנטו אנתאו.
יהודים אחרים, כמו משפחת בן אוליאל, נדדו לאי בואה ויסטה וסחרו במלח, עורות ועבדים.
שמות משפחה יהודים נפוצים באיים וביניהם ניתן למצוא את השמות אודעי, בנרוס, בן דוד, כהן, דגמה, וצרויה.
בשנות החמישים של המאה ה-19 הגיעו לאיים, ובמיוחד לבואה ויסטה ומאיו, יהודים ממרוקו שסחרו בעורות.
רבי מרדכי אבי סרור והקהילה היהודית האחרונה בטימבוקטו
רבי מרדכי אבי סרור ואחיו יצחק, הגיעו ממרוקו ב-1859 על מנת להפוך לסוחרים בטימבוקטו.
בזמן תחילת פעילותם, היה המסחר הישיר בין צפון אפריקה למרכזה נתון בלעדית בידי סוחרים מוסלמים.
לא מוסלמים נמנעו מעיסוק במסחר היות שהמוסלמים היו נחושים לחסום כל חדירה לעיסוק משגשג זה.
סרור הצליח, בעזרת הידע שלו בחוקי הקוראן להשיג מעמד של בן חסות (ד'ימי) תחת הגנת השליט המקומי, אמיר ממוצא פולאני, שהרשה לו להתיישב בטימבוקטו ולעסוק במסחר על אף התנגדותם של הסוחרים המוסלמים.
סרור הצליח להקים רשת מסחר בין טימבוקטו לאסואירה שבמרוקו ומשם לג'נובה וונציה.
ההצלחה בעסקים הביאה יהודים נוספים ממשפחתו של סרור לטימבוקטו, שהקימו בית כנסת וקיימו מניין, אך הפסדים כלכליים שנגרמו כתוצאה מאיבוד חלק משיירות המסחר הביאו לנטישת טימבוקטו תוך שנים מעטות.
רשומות של ההיסטוריה היהודית של מאלי ניתן למצוא בספריית קאטי אנדאלוסי.
בבעלותו של ישמעאל דיאדיה האידרה, היסטוריון מטימבוקטו, טקסטים ערביים ויהודיים מקרב הרשומות ההיסטוריות של העיר.
דיאדיה חקר את עברו וגילה כי משפחתו ממוצא יהודי מרוקאי, משפחת אבאנה.
כאשר חקר את זקני הכפרים שבהם חיה משפחתו הוא גילה שהידע על המקורות היהודיים של משפחתו היה קיים אך הוסתר מחשש לרדיפות.
במסגרת מחקרו, חשף האידרה את ספרייתו האישית של מחמוד קאטי הראשון, שהועברה לצאצאיו מדור לדור, שהוסיפו להרחיבה לפחות עד המאה ה-17.
בימינו נמצאת הספרייה בבעלותם של שני ענפים של שבט הקאטי בקירשמבה.
כ-1,700 מתוך 2,000 הכתבים של הספרייה נבחנו על ידי עבדול קאדר האידרה, המומחה לטקסים ערביים בטימבוקטו.
מסמכי המסחר מתייחסים לשלוש משפחות במיוחד: משפחת קהת (קאטי) שהגיעה מדרום מרוקו והמירה את דתה עם שאר הקהילה בשנת 1492; משפחת כהן, צאצאיו של הסוחר המרוקאי אל-חאג' עבד אל-סלאם אל כוהין, שהגיע לטימבוקטו במאה ה-18; ומשפחת אבאנה שהגיעה במחצית הראשונה של המאה ה-19.
יהדות מילאנו היא הקהילה היהודית הצעירה ביותר באיטליה.
הקהילה מונה 7,000 נפש והיא השנייה בגודלה באיטליה, אחרי קהילת רומא שבה 15,000 איש.
בין שתי מלחמות העולם התפתחה קהילת מילאנו באופן נמרץ.
לפני החלת חוקי הגזע באיטליה בשנת 1938 היו בעיר 12,000 יהודים, 877 מהם הושמדו בידי הגרמנים, השאר נמלטו ובעיר נשארו 5,000.
לאחר מלחמת העולם השנייה הייתה מילאנו מרכז מעבר ליהודים מאירופה לארץ ישראל, לארצות הברית ולקנדה.
לאחר מכן קלטה פליטים רבים ממצרים, מסוריה, מלוב ומאיראן.
מילאנו היא מרכז היהדות האורתודוקסית באיטליה.
קיימים בה בית דין רבני ומערכת פיקוח על כשרות.
היו יהודים במילאנו כבר בימי הקיסרות הרומית, סוחרים ובעלי קרקעות.
עמדו על כך שני היסטוריונים של יהדות איטליה: שלמה סימונסון ואטילו מילאנו.
הבישוף אמברוזיוס (Sant'Ambrogio, סנט אמבריוג'יו) ממילאנו, שחי במאה ה-4, בקש להצית את בית הכנסת בעיר.
תיאודריך הגדול (Teodorico il Grande) מלך האוסטרוגוטים, אשר חי במאה ה-5, למרות שלא היה ידיד ליהודים, הגן על הקהילה היהודית ועל בית הכנסת.
לודויג'ו השני (Ludovico II del Sacro Romano Impero), קיסר האימפריה הרומית הקדושה ציווה על גרוש היהודים בשנת 855 מכל רחבי איטליה.
במסמך "Sacramentum potestatis" שפורסם במילאנו במאה ה-13, נצטוו פקידי הממשל לשלח את היהודים ממילאנו והסביבה.
בסוף המאה ה-16 שוב גורשו היהודים מהעיר.
במאה ה-14 גברה ההגירה של יהודי אשכנז לצפון איטליה.
בואם של הקהילות התקבל בברכה על ידי ג'אן גלאצו ויסקונטי (Gian Galeazzo Visconti) שהיה הדוכס הראשון של מילאנו, אבל בתנאי שלא יגורו במילאנו.
הם זכו, במקומות מושבם בערי צפון איטליה לאוטונומיה משפטית ודתית.
הם הורשו להקים בית כנסת בתוך הערים ובתי קברות מחוצה להם.
אשר לשהיה במילאנו, נקבע שהיא לא תימשך מעל לשלושה ימים.
האיסור נמשך גם במאות הבאות.
במשך תקופה קצרה הם הורשו לגור באכסניה נוצרית באזור Porta Romana והורשו לבשל את מאכליהם.
בשנת 1580 הורשו היהודים לגור במבנה אחד, אך לתקופה שאינה עולה על 20 יום.
בשנת 1591 בוצע גירוש כללי של יהודים ובעיר לא היו יהודים עד שנת 1683.
ניתן ליחס את ייסודה של הקהילה לבעל אכסניה :Abram Bondi Corinaldi.
הוא הגיש בקשה בשנת 1778 לארח יהודים במלונו.
בבקשה הוא הוסיף מישאלה, להקים בית כנסת בנוסח יהודי איטליה, ללא סימנים חיצוניים בולטים.
הבקשה נדחתה בטענה ש"הסובלנות הנוצרית בנושאים דתיים אינה כוללת את היהדות"
החל משנת 1820 גבר היישוב היהודי בעיר, כחלק ממגמת העיור בכלל.
היהודים נטו לאקדמיה, מקצועות חופשיים ומקצועות ייחודיים להם כמו: בנקאות, מסחר, טקסטיל ועיסוק באבנים יקרות.
זה היה מספרם, כאשר הוקם בית הכנסת הגדול ברחוב גואסטלה.
מתחילת המאה ה-20 ובמשך עשרות שנים בראש הקהילה עמד אלישע מפאנו.
בין ראשי הקהילה בתקופת מלחמת העולם השנייה היה אלפרדו סראנו.
מערכת חינוך ענפה פועלת בעיר: גני ילדים, תלמודי תורה, בית ספר עממי, חטיבת ביניים ובית ספר תיכון.
בנוסף לכך קיים גם בית ספר חב"ד מגיל מעון ועד סוף תיכון, התיכון פועל במתכונת ישראלית מלאה.
כמו כן קיימת ישיבה גדולה של חב"ד, ישיבה תיכונית חב"ד, וסמינר לבנות.
בעיר פועלים כעשרה בתי כנסת ליוצאי אשכנז, בית חב"ד פעיל, וליוצאי ארצות המזרח כמו יהדות לוב ויהדות איראן.
תפילות ומנינים קבועים בימי חול יש בבית חב"ד ובבית הכנסת של הקהילה הלבנונית.
לקהילה מערכת ענפה של חינוך ותרבות ומוסדות לעזרה סוציאלית, כמו בית אבות.
ביטאון הקהילה "Mosaico" רואה אור דרך קבע.
במילאנו פועל משנת 1955 המכון המרכזי לדוקומנטציה יהודית בת זמננו (La Fondazione Centro di Documentazione Ebraica Contemporanea CDEC) בראשות גדי לוצאטו ווגירה .
בתחנת הרכבת המרכזית של העיר מילאנו צ'נטראלה מוקם אתר זיכרון ל-605 יהודי מילאנו, אשר נשלחו בשנת 1944 מרציף 21 להשמדה.
שמותם יופיעו על קיר הזיכרון במנהרה העולה לרציף זה.
האתר ישתרע על שטח של 70 סמ"ר.
היוזמה להקמה באה מהממשל האיטלקי והנהלת חברת הרכבות.
קהילת מילאנו מטפלת בבית הכנסת ובמזיאון היהודי המצוי בעיר סביונטה (La sinagoga di Sabbioneta), במוזאון הדפוס בעברי (MUSEO DELLA STAMPA) בסונצ'ינו ( Soncino) ובבית הקברות היהודי בבוצולו (ll cimitero ebraico di Bozzolo).
במרץ 2009 נחתם הסכם עם ממשלת מחוז לומברדיה לפיו בתי החולים במילאנו יאפשרו לחולים היהודים: ארוחות כשרות, ביקור של רב, התייעצות עם רופא "ידיד" וכניסת מתנדבים יהודים של הקהילה.
מוקד - ביטאון יהודי איטליה
קהילת יהודי מנטובה היא קהילה יהודית עתיקת יומין המתקיימת ברציפות מאז ימי הביניים בעיר מנטובה שבאיטליה.
במאה ה־16 זכתה הקהילה לתקופת פריחה.
בתקופה בה שלטה בעיר הדוכסות לבית גונזגה (Gonzaga), מספר יהודי הקהילה היה למעלה מ־3,000 נפש והם היוו כ־7% מאוכלוסיית העיר.
בתקופת הרנסאנס עבדו יהודים בשירות משפחת שליטי העיר בתור רופאים, שחקנים ומוזיקאים.
זאת, בנוסף לעיסוקם המרכזי, שנשאר, כמו ברוב איטליה, בבנקאות ומתן הלוואת בריבית.
שכן, הסיבה העיקרית לכך שהורשו לגור בעיר הייתה במטרה שיקימו מוסדות להלוואה בריבית, עיסוק שהיה אסור לנוצרים.
אין תיעוד על ישיבת יהודים בעיר לפני המאה ה־11, אם כי אין זאת מן הנמנע, שכפי שישבו יהודים בערים אחרות באיטליה ישבו גם במנטובה.
במאה ה־12 התיישב בה, לזמן מה, פרשן המקרא רבי אברהם אבן עזרא.
בתקופת הרנסאנס חי בה המקובל, הרב משה זכות.
הוא כלל בסידור התפילה של יהדות איטליה את המנהגים שחודשו על ידי חכמי צפת.
העיר הייתה ידועה בתעשיית הדפוס שפרחה בה מיד לאחר המצאת הדפוס.
בין היתר שכן בה דפוס אברהם כונת, אחד מבתי הדפוס העבריים הראשונים.
בשנת 1561 יצא לאור ספר של אהרן בן אליעזר, משורר שהתגורר בצפת.
בשנת 1612 החליט הדוכס לרכז את היהודים באזור אחד (גטו), הכניסה והיציאה משכונת היהודים נעשתה דרך ארבעה שערים בלבד.
באותה עת היו באזור שישה בתי כנסת, הנבדלים לפי נוסחי התפילה ולפי המשפחות.
אחרי מותו של וינצנזו השני, דוכס מנטובה, שהיה חשוך ילדים, עברה דוכסות העיר בירושה לקרלו גונזגה, בן הענף צרפתי של המשפחה.
כחלק מהמשבר השלטוני וכנספח למלחמת שלושים השנים פרץ משבר במנטובה, סדרת מלחמות הקרויה Guerra di successione di Mantova e del Monferrato.
שכירי חרב גרמנים (לאנדסקנכט) הידועים באכזריותם, השתלטו על העיר, שדדו אותה עד היסוד והביאו איתם את מחלת הדבר.
כמקובל בימי הביניים ממסד הכמורה יחד עם שליטי העיר האשימו את היהודים בהפצת המחלה.
ההוכחה בידם הייתה שאחוז התמותה אצל היהודים הוא נמוך ביותר.
במרוצת המלחמות, כ־600 יהודים נסו ומצאו מקלט בנסיכות "בוצולו" (principe di Pozzolo), היום בעיר בוצולו (Bozzolo) (MN).
כאלף יהודים אחרים, ניסו להימלט דרך הנהר פו, ברפסודות מאולתרות, אבל נסחפו בזרמים העזים של הנהר וטבעו.
במאה ה־17 החלה ירידה הדרגתית במספרם של היהודים במנטובה ומרביתם עזבו אותה.
מראשית המאה ה־18 החלה הגירת יהודים לעיר.
פליטים הגיעו לאיטליה מארצות מרכז אירופה והוקמה במנטובה קהילה אשכנזית.
במהלך מאה זו החזיקה קהילת מנטובה תלמוד תורה גדול, ומצורף אליו היה אוסף ספרים וכתבי-יד רבי ערך, התקנון של אותו תלמוד תורה שרד, ומתוכו מוכרים לנו כל סדריו ותוכניותיו.
אחרי העברת השלטון בעיר לידי בית הבסבורג, הוקנו בשנת 1791 זכויות אזרחיות ליהודים בעיר.
בסוף המאה ה־18 הגיע צבאו של נפוליאון בונפרטה לעיר.
רב העיר, אברהם ויטה קולוניה (Abraham Vita Cologna) נבחר להשתתף בסנהדרין של פריז.
בתהליך איחוד איטליה היו בין יהודי העיר כאלו שנטלו חלק בהקמת ממלכת איטליה, למשל ג'יוספה פינצי (Giuseppe Finzi) וריברולו מנטובני (Rivarolo Mantovano).
כתוצאה ממלחמת העולם השנייה וגלי הגירה שאחריה, מספרם של יהודי העיר פחת והיום (2009) מצויות בעיר משפחות יהודיות בודדות.
הבניינים באזור שומרים על ייחודם מהעבר ולא שונו.
מלבד בית קברות יש בעיר שני אתרים יהודים, שניהם במרכז הגטו ההיסטורי: בית הכנסת ובית הרב.
בית הכנסת הנוכחי הוא במבנה של שלוש קומות אשר משנת 1825 שימש כבית אבות.
בית הכנסת הוקם בשנים 1899–1902 והוא בקומה השנייה.
"בית הרב" הוא מבנה, שעל פי המסופר היה גר בו הרב.
חזית המבנה מקושטת בקישוטים ובציורים בנוסח המאה ה־17 ובפנלים עם ציורים מהתנ"ך.
ביוזמת פרופ' מאורו פירני (Mauro Perani), מרצה ליהדות באוניברסיטת בולניה, ובמימון רשויות ממשלתיות ובנקים מקומיים יצא לאור כרך ובו תיעוד של המצבות ב־14 בתי קברות יהודיים במנטובה והסביבה.
הספר כולל את סיפור תולדות הקהילות ותיאור ותעתיק של 250 מצבות שנמצאות ב־14 בתי קברות בעיר ובסביבתה, בהם בערים והעיירות: בוזולו (Bozzolo), גזואולו (Gazzuolo), אוסטיאנו (Ostiano), פומפונסקו (Pomponesco), רוורה (Revere), בוצולוריוולורו מנטובנו (Boozzolorivarolo Mantovano), סביונטה (Sabbioneta ) - שם שוחזר בית כנסת ומשמש כמוזיאון, סרמידה (Sermida), ויאדנה (Viadana) ואדנדום (Addendum).
בניגוד לבתי הקברות הנוצרים, היהודים קברו את מתיהם רחוק מהעיר.
מהמצבות ניתן ללמוד על הפיוט והשירה העברית.
טובי המשוררים מאותה תקופה חיברו קינות ופיוטים אשר נכתבו על המצבות.
לדוגמה, הרב יהודה אריה ממודינה כתב למעלה מ־150 שירים למצבות, כולל למצבה שלו...
הייתה זו פרנסה שכן משפחות עשירות נהגו לשלם עבור יצירות אלה.
רבי משה זכות שילב בדברים על המצבה מדרשי חז"ל אשר תיארו את ייסורי חיבוט הקבר, הנכללים בחיבורו "תפתה ערוך".
יהדות נסיכות מולדובה הייתה הקהילה היהודית של יהודי נסיכות מולדובה מראשיתה ועד לאיחוד הנסיכויות הרומניות במסגרת המדינה הרומנית.
400 שנה מאוחר יותר מוזכרים היהודים שחיו בקהילות בערים גאלאץ וטקוץ'.
תחת שלטון הטורקים הגיעו לרומניה יהודים מגירוש ספרד וגם פליטי גזירות ת"ח ות"ט מאוקראינה השכנה.
במאה ה-16 התקיימו כבר כמה קהילות בשטח הזה, ובשנת 1740 התקיימו ריכוזים יהודים בערים בקאו, גאלאץ ורומאן.
הרב שלמה בן ערבי, שחי בין השנים 1549–1629 והתיישב ביאשי, היה הרב הראשון של יהודי נסיכות מולדובה.
במאה ה-17, וסילה לופו התייחס יפה ליהודים שהתיישבו בארצו ובעיקר ביאשי וראה בהם מקור הכנסה נוסף.
פליטים יהודים רבים, שנסו מפני חילות הקוזאקים בתקופת גזירות ת"ח ת"ט, מצאו מקלט בנסיכות מולדובה וחלקם ביאשי עצמה, אך מקלט זה לא החזיק מעמד כשהקוזאקים פלשו לנסיכות מולדובה, כדי ללחוץ על השליט להסכים לשידוך של בתו הצעירה, רוקסנה, עם טימוש, בנו של בוגדן חמלניצקי.
נפתלי בן יצחק הכהן, שנולד במאה ה-17 בפוזנן והיה רב ורופא, נחשב לחכם באשי הראשון של נסיכות מולדובה ומייסד שושלת החכם באשים שבאו בעקבותיו, כולם, פרט לאחד, מבני משפחתו.
נפתלי עצמו, שקיבל את המינוי כששהה באיסטמבול, נפטר ב-1724 ולא הספיק להיות חכם באשי בפועל.
עלילת הדם הראשונה בנסיכות מולדובה הייתה במחוז ניאמץ ביום 5 באפריל 1710. יהודי מומר עזר להעביר גופת ילד שנרצח על ידי נוצרים לחצר בית כנסת.
היהודים הואשמו ברציחת הילד לצרכים פולחניים ולמחרת נרצחו חמישה יהודים ורבים אחרים נפגעו וכל בתי היהודים נבזזו.
בינתיים פנו יהודים בעלי השפעה לשליט דימיטריה קנטמיר במושבו ביאשי ועל פי הוראת הנסיך נפתחה חקירה שתוצאותיה הובילו לשחרור האסורים, תפיסת האשמים האמיתיים וענישתם.
במהלך השנים היו עוד עלילות דם ופרעות ביהודים, בחלקן, כמו בגאלאץ, ביוזמתם של היוונים הנוצרים, אשר בנוסף לדת השונה, היו גם יריבי מסחר ליהודים.
יהודי נסיכות מולדובה התרכזו בערים ובעיירות, עסקו במסחר ובמלאכות שונות והיוו אחוז גדול מאוד מהאוכלוסייה העירונית.
היו עיירות בהן מחצית האוכלוסייה או רובה היו יהודים וזה נבע בין היתר מאיסור התיישבות היהודים באזור הכפרי ואיסור רכישת הקרקעות על ידם.
במאה ה-19 הייתה הגירה יהודית אל נסיכות מולדובה, בעיקר מכיוון גליציה ואוקראינה.
ב-1848, כאשר לבלבו תנועות מהפכניות ברוח המהפכה הצרפתית גם בנסיכויות הרומניות, היהודים הצטרפו בהתלהבות ובתקווה לקבלת שוויון זכויות, אך התנועות האלה דוכאו.
ברחבי נסיכות מולדובה חיו יהודים בני זרמים שונים, אורתודוקסים אדוקים, רפורמיסטים ובעיקר חסידים.
קיומם של חסידים רבים בני הזרם החב"די הביא לכך שכינויים בעגה הרומנית, "חבוטניק" (שיבוש של חב"דניק), הפך למילה רומנית המתארת אדם אדוק בדתו.
נסיכות מולדובה חדלה להתקיים באופן רשמי בשנת 1859, כאשר התאחדה עם נסיכות ולאכיה אחרי ששתי הנסיכויות בחרו את אלכסנדרו יואן קוזה כשליטן.
תחילה הייתה מולדובה חלק מאיחוד הנסיכויות הרומניות וכעבור זמן קצר חלק מהמדינה הרומנית החדשה, רומניה וכך הייתה גם יהדות נסיכות מולדובה חלק אינטגרלי מיהדות רומניה.
יהדות ניו יורק הייתה הקהילה היהודית הראשונה בארצות הברית עם תחילת התיישבותה בניו אמסטרדם ההולנדית, שהפכה לעיר ניו יורק.
מאז המשיכה התיישבות זו בניו יורק במספרים גדולים וכיום אזור העיר הוא השני בעולם מבחינת מספר היהודים הגרים בו, לאחר מטרופולין גוש דן.
הקבוצה היהודית המשמעותית הראשונה הגיעה לניו יורק, שאז נקראה ניו אמסטרדם, בספטמבר 1654 בספינה צרפתית בשם "סט.
קבוצה זו הייתה מורכבת מיהודים ספרדים מהעיר רסיפה בברזיל, שאליה הגיעו אבותיהם לאחר גירוש ספרד.
הם ברחו מרסיפה כאשר פורטוגל כבשה מחדש, מידי האימפריה ההולנדית, את מה שמכונה כיום פרנמבוקו.
רובם רצו להגיע לאמסטרדם בהולנד, אבל 23 המהגרים הגיעו לניו אמסטרדם, שחודשים ספורים לפני כן הפכה ממושבת סחר של חברת הודו המערבית ההולנדית לבעלת מעמד של עיר.
מושל ניו אמסטרדם, פיטר סטויווסנט, לא היה מוכן בתחילה לקבלם משום שלא היו להם דרכונים או האמצעים הדרושים כדי לקיים את עצמם.
בהתערבותם של בעלי מניות יהודים בחברת הודו המערבית ההולנדית הותר להם לבסוף להישאר, אך הוטלו עליהם הגבלות רבות ומיסים.
בסופו של דבר, רבים מיהודים אלו עזבו.
כאשר הבריטים כבשו את העיר מההולנדים בשנת 1664 ובהמשך שינו את שמה מניו אמסטרדם לניו יורק, נוסחה ונחתמה שבועת נאמנות של התושבים לעיר ובה הופיע שם יהודי אחד, אסר לוי, וזהו היהודי היחידי שתועד באותו זמן בניו יורק.
זמן קצר לפני מותו, בשנת 1680, הגיעו מאמסטרדם שבהולנד חלק מקרוביו.
בית הכנסת היהודי הראשון בניו יורק היה של קהילת שארית ישראל הספרדית, שהוקם בשנת 1682, אך לא היה לו בניין משלו עד לשנת 1730. עם הזמן הפך בית הכנסת למרכזי בחיי היהודים, ובו ארגון שירותים חברתיים וחובת השתייכות לכל תושבי ניו יורק היהודים.
אף על פי שהיה רוב אשכנזי לעומת מיעוט ספרדי, המנהגים הספרדיים נשמרו.
המספר ההולך והגדל של יהודים אשכנזים, עם נהירת יהודים גרמנים ופולנים לאחר מלחמות נפוליאון באירופה, הוביל בשנת 1825 להקמת בית הכנסת השני בעיר, בני ישורון.
בתי כנסת רבים נפתחו לאחר מכן, כולל בית כנסת ראשון ליוצאי פולין בשנת 1839, קהילת שערי צדק.
בשנת 1845 נחנך בית הכנסת הרפורמי הראשון, עמנו-אל.
בשלב זה הוקמו חברות סיוע-קהילתי רבות.
אלו היו בדרך כלל די קטנות, ובית כנסת אחד היה עשוי להיות קשור לכמה ארגונים כאלה.
בשנת 1852 הוקם "בית החולים של היהודים", ששינה את שמו בשנת 1871 לבית החולים הר סיני והפך לאחד מבתי החולים הנחשבים בניו יורק.
ב-35 השנים שלאחר 1881 היו גלי ההגירה הגדולים ביותר של יהודים לארצות הברית.
הסיבה הישירה הייתה ההתנקשות בחיי הצאר הרוסי, אלכסנדר השני.
רבים האשימו את היהודים בהתנקשות, דבר שגרם לעלייה עצומה בפרעות נגד יהודי רוסיה, שכונו הסופות בנגב.
במקביל, ממשלת הקיסרות חוקקה חוקים אנטי-יהודיים רבים.
התוצאה הייתה שיותר משני מיליון יהודים הגרו לאמריקה, מתוכם יותר ממיליון לעיר ניו יורק.
מהגרים אלה נטו להיות צעירים ולא אדוקים בדתם, והיו לרוב מיומנים בעסקי הסחר, במיוחד בתעשיית הבדים.
בסוף המאה התשע עשרה היו יהודים רבים בעמדות מפתח בתחומים דוגמת סחר בפרווה.
בשנות ה-40 של המאה העשרים, תקופת השואה ומלחמת העולם השנייה, היגרו לניו יורק יהודים במספרים גדולים, בעיקר ממזרח אירופה.
בניו יורק כבר התקיימה אוכלוסייה יהודית גרמנית ותיקה ואמידה, אך זו מיעטה לפעול למען המהגרים החדשים.
בעוד מהגרים אלה התרכזו בלואר איסט סייד שבדרום מזרח האי מנהטן, האוכלוסייה הוותיקה עברה בהמוניה לאזור צפוני יותר באי.
יחד עם זאת, רבים מהמהגרים החדשים עבדו במפעלים שבבעלות היהודים הוותיקים.
בשנת 2012, היהודים היוו כ-18.4% מאוכלוסיית העיר.
בשנת 2015, השכונה החרדית בורו פארק בברוקלין, שידועה באוכלוסייה החרדית הגדולה שלה, הייתה בעלת שיעור הילודה הגבוהה ביותר של העיר ניו יורק, של 27.9 לידות לכל 1,000 תושבים.
כיום יהודי ניו יורק מתגוררים בכל חלקי העיר, ויש שלוש שכונות בעלות צביון חרדי מובהק.
בשכונת בורו פארק יש למעלה מ-150,000 יהודים, בשכונת ויליאמסבורג יש למעלה מ-100,000 יהודים, ובשכונה החב"דית קראון הייטס היהודים מהווים למעלה מ-10% מאוכלוסיית השכונה.
שלוש השכונות נמצאות ברובע ברוקלין בעיר.
ישיבת תומכי תמימים ליובאוויטש המרכזית – 770 - הישיבה המרכזית של חסידות חב"ד בארצות הברית
ישיבה יוניברסיטי - אוניברסיטה יהודית פרטית.
ישיבת הדר - הקרוי גם מכון הדר, הישיבה הראשונה בארצות הברית שבה לומדים יחד גברים ונשים.
ישיבת מיר - ענף של ישיבת מיר (ישיבה חרדית-ליטאית הנחשבת לגדולה בעולם).
מתיבתא תפארת ירושלים - ישיבה הידועה בהנהגתו של הרב משה פינשטיין.
ישיבת תורה ודעת - ישיבה חרדית.
בית הכנסת בית אל ישראל הצעיר - משמש קהילה אורתודוקסית המשתייכת לתנועת ישראל הצעיר, וממוקם בשכונת בורו פארק.
בית הכנסת החופשי ע"ש סטיבן וייז - בית כנסת רפורמי בעיר ניו יורק, שהוקם בשנת 1907 על ידי הרב סטיבן וייז.
בית הכנסת עמנו-אל - בית הכנסת היה בית הכנסת הרפורמי הראשון שפעל בעיר, נחשב לבית הכנסת הגדול בעולם.
קהילה קדושה יאנינה - בית הכנסת היחיד בחצי הכדור המערבי שנוהגים בו בנוסח הרומניוטים השונה גם מנוסח אשכנז וגם מנוסח ספרד.
קהילת בית ישראל אנשי אמת - בית כנסת קונסרבטיבי השוכן בקובל היל ברובע ברוקלין שבניו יורק.
הוא בית הכנסת הוותיק ביותר שפועל ברציפות בברוקלין.
בית הכנסת של מרכז חב"ד־ליובאוויטש, שוכן בשכונת קראון הייטס, שדרת איסטרן פארקוויי , 770
בית הכנסת ברחוב אלדרידג' בניו יורק - בית הכנסת של עדת ישורון בלואר איסט סייד.
בית הכנסת שומרי שבת - נמצא בבורו פארק ומקיים תפילת עשרים וארבע שעות ביממה.
קרנגי דלי - מסעדה השוכנת במידטאון, מנהטן והיא פתוחה מאז 1937 עד 2016, בבניין הסמוך לקרנגי הול.
המעדנייה היא כיום בבעלות הדור השלישי של משפחת פרקר, הבעלים והיא אחד היעדים הקולינריים הפופולריים ביותר מסוגו בעיר, כפי שמוסרת לשכת הוועידות והמבקרים של העיר ניו יורק.
העיתון USA Today כינה את המסעדה ה"דלי" (קיצור של "דליקטסן", בעברית מעדנייה) "המפורסמת ביותר" בארצות הברית.
המעדנייה של כץ - היא מעדנייה המגישה אוכל בסגנון המטבח היהודי המזרח-אירופי (אף שהמסעדה אינה כשרה), נמצאת בשכונת הלואר איסט סייד שברובע מנהטן.
מאפיית הקניש של יונה שימל - מאפייה שמוכרת קנישים בלואר איסט סייד במנהטן.
סטרייט'ס - חברת מזון כשר.
מוזיאון הילדים היהודי - מוזאון בברוקלין שמופעל על ידי חב"ד
מוזיאון המורשת היהודית - מוזיאון בדרום מנהטן.
המוזיאון היהודי של ניו יורק - מוזיאון לאמנות וגנזך של פריטי תרבות, המהווה את המוזיאון היהודי המוביל בארצות הברית.
יהדות מלזיה היא קהילה יהודית קטנה, שהתקיימה בעבר במיוחד בפננג.
כיום חיים יהודים מעטים במלזיה; רובם שוהים שם לצורכי עבודה וייתכן שגם שרידים של הקהילה המקומית.
מעט מאוד ידוע על היהודים שחיו במלאיה (מלזיה של היום) לפני המאה ה-18. נוכחות מוגברת החלה עם פתיחת הנמל הבריטי בג'ורג' טאון בתחילת המאה ה-19; פתיחת הנמל העניקה הזדמנויות מסחר חדשות למהגרים יהודים מכל רחבי העולם.
מרבית היהודים שהיגרו למושבה הבריטית החדשה היו מעיראק; באותה תקופה יהודי עיראק סבלו מהמושל דאוד פאשה ונמלטו בהמוניהם לארצות זרות.
מיעוט מיהודי מלזיה היו אשכנזים והייתה אף קהילה קטנה של יוצאי ארמניה.
למרות זאת, אחד המהגרים העיד שבמשך שלושים שנה היה רק יהודי שומר תורה ומצוות אחד במלזיה.
משהתבססה קהילה משמעותית במלזיה, היה זה רק בפננג, שהיה מחוז חשוב עם נוכחות בריטית בולטת.
אך ניתן היה למצוא יהודים בודדים גם בקואלה לומפור, כיום בירת מלזיה, וגם באיפוה, סרמבן ומלאקה, בקצה הצפוני של חצי האי המלאי.
הקהילה היהודית הגיעה לשיאה בשנות העשרים המוקדמות של המאה ה-20, בעקבות מלחמת העולם הראשונה.
ועדיין, במשך כל שנות קיומה של הקהילה, מעולם לא גרו במלזיה יותר מ-180 יהודים.
המקומיים התייחסו בסובלנות אל היהודים ומנהיגיהם, והקהילה לא סבלה מאנטישמיות.
בשנת 1929, נבנה בית הכנסת הראשון בפננג.
במהלך מלחמת העולם השנייה, פלשו היפנים למלזיה.
הבריטים נסוגו מהארץ, ועמם מרבית היהודים.
היהודים המעטים שנותרו במלזיה הוכרחו בידי היפנים ללבוש טלאי צהוב על בגדם, אולם מלבד זאת לא סבלו הרבה.
בשנת 1943, הפכה פננג לבסיסה של קבוצת המונסון, שייטת צוללות של הקריגסמרינה, שלחמה בשיתוף פעולה עם היפנים.
הגרמנים התעללו בתחילה ביהודים מקומיים, אולם הפסיקו בעקבות הוראה מהמושל היפני.
לאחר המלחמה היגרו מרבית היהודים לארצות זרות כמו סינגפור, אוסטרליה, ארצות הברית וישראל.
כיום מבין בתי הכנסת המעטים שנבנו במלזיה עומדים רק שניים על תילם: האחד בפננג, והשני בקואלה לומפור.
הבניינים המקוריים עדיין עומדים, אך השימוש בהם שונה.
בניין בית הכנסת הישן בפננג, השמור טוב יותר מבין השניים, משמש כיום כמשכנה של חברה פרטית, אולם בעליו התחייב לשמור על חיצוניותו היהודית.
בניין בית הכנסת הישן בקואלה לומפור נמצא במצב פחות טוב, וכיום יש בו מסעדה ואכסניית תרמילאים.
הסמלים היהודיים שהיו בחזיתו הוסרו, ובמקומם הוכנסו סמלים מוסלמיים.
אחרוני היהודים עזבו את מלזיה עקב חשש להתנכלות מצד המוסלמים שהשתלטו על המדינה.
בית הקברות היהודי בפננג, שהוקם בשנת 1805, הוא ככל הנראה אחד מבתי הקברות העתיקים ביותר בדרום-מזרח אסיה.
המצבה היהודית העתיקה ביותר מתוארכת ל-9 ביולי 1835, ועליה רשום שמה של אישה בשם שושן לוי.
ככל הנראה המצבה מציינת את קברה של היהודיה-אנגליה שתרמה את הקרקע שעליה ניצב בית הקברות.
רוב הקברים הם בצורת ארון מקומר עם מכסה משולש, דומה לגלוסקמות שנמצאו בישראל.
ישנם כ-107 קברים הממוקמים בבית הקברות, כשהמצבה האחרונה היא משנת 2011. הקברים של הכהנים נמצאים בנפרד מהקבוצה העיקרית של הקברים, בפינה הצפון המזרחית של בית הקברות.
בין קברי הכהנים נמצא קברו של לוטננט אליהו היימן חיים ויקטור כהן, מהרגימנט התשיעי של צבא הודו הבריטית, שנהרג בתאונה ב-10 באוקטובר 1941 בעיצומה של מלחמת העולם השנייה.
באופן רשמי בית הקברות עדיין פתוח לקבורה.
נאג'פאלו (נאדי פאלו) או ברומנית - נושפאלאו (בהונגרית: Nagyfalu, ברומנית: Nușfalău) הוא כפר באזור שימלאו סילבאניי (בפי היהודים - שמלוי) ליד העיר סלאז' (סילאג') באזור מרגיטה שבצפון טרנסילבניה.
קהילה יהודית ותיקה התקיימה במקום עוד מימי המשטר הפיאודלי עד להשמדתה בשואה, והיא מהקהילות הוותיקות והעתיקות בטרנסילבניה.
קהילת נאג'פאלו הייתה מהקהילות היהודיות הראשונות במחוז מרגיטה שזכו להכרה חוקית, וליהודי הקהילה אף הייתה בעלות על אדמות חקלאיות.
ישנן עדויות לחיים יהודים במקום כבר מהמאה ה-17, וכהנים נזהרו מלעבור באזור מסוים בקרבת הכפר, כיוון שנחשב למקום קבורה של יהודים.
ידוע על קיום מניין תפילה קבוע בכפר מראשית המאה ה-19, וכן מקווה ובית עלמין.
קיימים ספרי רישום של הנולדים, הנישאים והנפטרים מהשנים 1821-1895. בשנת 1920 התפקדו במפקד אוכלוסין 202 יהודים, ובשנת 1930 התפקדו 214 יהודים.
קהילת יהודי נאג'פאלו כללה כ-50 משפחות יהודיות, וזכתה להכרה חוקית כקהילה עצמאית בשל התארגנותה המוקדמת לכך, עוד בטרם קיבלו שאר הקהילות היהודיות במרגיטה מעמד חוקי תחת השלטון ההונגרי.
גם כשנערכה בכפר פרצלציה (חלוקת קרקעות) נהנתה מכך הקהילה היהודית, וכך נוצר בכפר מצב ייחודי, שבו יהודי העיירה היו בעלים של אדמות.
הברון ששלט באזור היה הברון באנפי, אשר בשנת 1821 ניסח כתב הסכמה שמביע את עמדתו החיובית כלפי בניית בית כנסת באדמותיו, בתוספת חתימת עדים.
רבה של הקהילה במחצית השנייה של המאה ה-19 היה הרב מרדכי צבי שלזינגר.
במחצית הראשונה של המאה ה-20 ועד להרצחו ב בשנת ה'תש"ד, היה רבה של הקהילה הרב אשר אנשיל וייס, תלמידו של רבי שמואל בנימין סופר.
חיבורו שנתפרסם, 'שמן למנחה', מאגד את פירושיו לסוגיות בגמרא.
ב-1940 חולקה טרנסילבניה וחלקו הצפוני והמערבי של המחוז (סילאג') הושב להונגריה, ועם הכיבוש-מחדש ההונגרי הורגשה ההתדרדרות ביחסם של תושבי המקום כלפי היהודים.
הגברים היהודים גויסו למחנות עבודה ונאלצו לענוד על זרועם סרט רחב צהוב.
יהודים שהתנצרו גויסו אף הם, אך ענדו על זרועם סרט לבן.
נאסר על היהודים לסחור במצרכי מזון, משקאות, סיגריות וגפרורים.
בנוסף, נאסר על היהודים להעסיק עוזרות נוצריות מתחת לגיל 40. גם על אספקת החיטה והקמח חלו גזירות שהכבידו מאוד על חיי היהודים בעיקר בשבתות וחגים.
כמו כן החלו להגיע פליטים יהודים מארצות סמוכות שבהן החל הכיבוש ההונגרי כשנה קודם לכן.
ב-1944, מספר ימים לאחר חג הפסח, נאסר על היהודים לצאת מבתיהם.
ב-3 באפריל 1944 רוכזו יהודי העיירה בבית הכנסת בשעות הבוקר ופונו בעגלות רתומות לשוורים, כשחלק הולכים ברגל, עד לתחנת הרכבת.
וזאת לעיני השכנים שאינם יהודים שצפו במחזה.
בתחנה הועלו על קרונות משא ובבוקר יצאו ברכבת אל בית החרושת ללבנים בפרברי שומיוצ'ה (Somlyó-Cseh), שם נפגשו עם כל יהודי המחוז ואולצו להקים לעצמם אוהלים ביער מסדינים שהיו ברשותם, לאחר זמן מה נשלחו לגטו שימלאו.
חסיד אומות העולם בן העיירה
יאנוש באלאז' (Balázs János), תושב העיירה, הסתכן והעביר מזון למשפחתו של ראש הקהילה וליהודים נוספים, ואף הציע מסתור בביתו לילדי היהודים.
יהודים אינם מתגוררים בעיירה מאז מלחמת העולם השנייה.
בית הרב ומשפחתו הפך לבית מרקחת.
בבתי היהודים גרים תושבים מקומיים, למעט בית אחד שחלונותיו אטומים, ואין גרים בו מחשש שבן המשפחה שעודו חי ישוב לגור בו.
אגדה מקומית מספרת על אחד מתושבי העיירה שבנה את ביתו מלבני בית הכנסת החרב, וכשסיים את בניית ביתו לקה בשיתוק ונותר משותק.
תושבי המקום מאמינים שהיה זה עונשו.
היישוב היהודי בעיר נירנברג , העיר השנייה בגודלה בבוואריה שבגרמניה, הוא עתיק יומין, והתקיים כבר באמצע ימי הביניים.
עם זאת, בסוף ימי הביניים גורשו היהודים מנירנברג, והקהילה הוקמה מחדש רק כעבור מאות שנים, במהלך המאה ה-19.
במאה העשירית ובמאה ה-11, היו מרכזי היישוב היהודי בגרמניה באזורי המערב, שליד נהר הריין.
בשלב כלשהו החלו יהודים להגר מערי הריין מזרחה, וייסדו קהילות לאורך נהר המיין וסביבותיו, למשל בערים במברג, וירצבורג ונירנברג.
אומנם אין תיעוד על מועד תחילתה של התיישבות זו, אך סביר שהתקיימה קהילה יהודית בנירנברג כבר במאה ה-11. בספרות אנטישמית מן המאה ה-15 מתוארים יהודי העיר כמי שסייעו להיינריך הרביעי, קיסר האימפריה הרומית הקדושה לכבוש את המבצר בימי המרד באביו היינריך השלישי, קיסר האימפריה הרומית הקדושה.
לסיפור זה אין מקור מהימן, אך מקורות אחרים תומכים ברקע העובדתי, הימצאות יהודים בנירנברג בשנים אלו.
עדויות כתובות למגורי יהודים בעיר ישנן רק מאמצע המאה ה-12: בעת רדיפות מסע הצלב השני ב-1146 (ד'תתק"ו) נמלטו יהודים לנירנברג, וקיבלו זכות ישיבה בה מקונראד השלישי, קיסר האימפריה הרומית הקדושה.
במהלך המאה הבאה גדלה הקהילה היהודית בעיר בהתמדה, והוקמה בה ישיבה.
מחכמי העיר בתקופה זו נודע רבי ידידיה מנירנבורג, חברו של מהר"ם מרוטנבורג.
ייתכן שגם מהר"ם עצמו לימד תורה בעיר בתקופה מסוימת.
בדור הבא, שימש כרבה של העיר רבי מרדכי בן הלל, מחשובי תלמידיו של מהר"ם, ומחבר "ספר מרדכי", שהשפיע על פסיקת ההלכה לדורות.
בסוף שנת 1296, י"ח בכסלו ה'נ"ז, נחנך בית הכנסת הראשון בעיר.
ביום זה גם הוחל בכתיבת הממורבוך של הקהילה.
שנה וחצי לאחר מכן, בקיץ 1298, פרצו פרעות רינדפלייש בעקבות עלילת חילול לחם הקודש.
הפרעות שהחלו באפריל נמשכו במשך כל הקיץ, קרוב ל-150 קהילות הושמדו, ובאוגוסט הגיעו הפורעים לנירנברג, וערכו בה טבח בכ"ב באב ה'נ"ח.
בין 628 ההרוגים היו רבי מרדכי בן הלל, מחשובי הפוסקים באשכנז בדור שאחרי בעלי התוספות, אשתו וחמשת ילדיהם.
הפייטן האשכנזי בן העיר, ר' אברהם בר יוסף, נהרג אף הוא בתקופה זו.
זמן לא רב לאחר הטבח החלה הקהילה היהודית להתארגן במקום שוב, בעיקר על ידי יהודים מפרנקפורט וישנם אזכורים רבים של בני העיר היהודים בכתובים בעשרות השנים שלאחר מכן, לעיתים הוטלו עליהם מיסים כבדים ולעיתים כתבי הגנה.
בשנת 1349, בעקבות המגפה השחורה, פרצו בעיר פרעות, בכ"ג בכסלו ה'ק"י נרצחו כ-600 יהודים בעיר והיתר גורשו ממנה ורכושם הוחרם.
אך כבר בסוף פברואר 1350 חזר יהודי והתיישב בעיר, החל תהליך שיקום הקהילה וב-1351 קיבל שר העיר אישור מקרל הרביעי, קיסר האימפריה הרומית הקדושה לקרוא ליהודים לשוב ולהתיישב בעיר.
עד סוף המאה, הייתה הקהילה היהודית בנירנברג לאחת המבוססות והעשירות בין קהילות יהדות אשכנז, ב-1385 שוב התאנו שלטונות העיר בשיתוף עם המלך ונצל ליהודים באמצעות השמטת חובות יזומה של 25% מסך החוב.
המאה ה-15 התאפיינה גם היא בהכבדה והקלה לסירוגין של יד השלטונות על היהודים, בתחילה הותר להם לגבות 10% ריבית על הלוואות גדולות ו-21% על הלוואות קטנות, כשבמקביל הוטלו מיסים על רווחי ההון, לשלטונות העיר ולקיסר גרמניה.
זיגמונד, קיסר האימפריה הרומית הקדושה, היה זקוק כל העת למזומנים, והשית מיסים וקנסות שונים על היהודים.
וגם פרידריך השלישי, קיסר האימפריה הרומית הקדושה שהיה ידוע ביחסו הטוב ליהודים, תבע מהם כספים רבים.
שלטונות העיר נהגו לעשוק את הקהילה היהודית בדרכים נוספות, כך למשל לוו ב-1438 מן הקהילה היהודית סכום של 5,000 זהובים, ובשנה שלאחריה נרשם בספרי העיר כי "היהודים מרצונם השמיטו ידיהם מן ההלוואה ההיא".
במקביל לעושק כלכלי, החלו להנהיג במחצית השנייה של המאה ה-15 שורה של חוקים שנועדו להפריד בין האוכלוסייה היהודית לזו הכללית: יהודים שלא היו רשומים כתושבי העיר נאלצו לשאת על בגדיהם אות קלון ונאסר עליהם לחבוש כובע או כיסוי אחר לראשם.
נאסר על יהודים להעסיק משרתים נוצרים, נאסרה גם הרחצה בבתי המרחץ העירוניים ובמקביל נאסר על נוצרים לרחוץ בבתי מרחץ יהודיים.
האסטרונום והגאוגרף מרטין בהיים , נאסר לשמונה ימים ושמונה לילות בשנת 1482 "על אשר רקד לפני כלה יהודית".
נאסר על היהודים להלוות בריבית.
נאסר על היהודים למכור יין או שיכר, ומכירת בשמים הותרה רק בסיטונאות.
בשר ואפילו דגים הותר ליהודים לרכוש רק בבית המטבחיים העירוני, וקמעונאים שהביאו דגים לבתי היהודים באופן אישי, נענשו.
הונהגה אפליה בשווקים, ליהודים הותר לרכוש תוצרת חקלאית, ביצים וירקות, רק אחרי 09:00 בבוקר, כדי לתת העדפה למשקי הבית שאינם יהודיים.
גם העונשים על עבירות פליליות השתנו בין יהודי לנוצרי.
באותה תקופה נוצרה הגדת נירנברג השנייה שנשמרה עד היום.
במשך כל מחצית המאה, התנהלה הסתה תדירה של מספר כמרים נגד היהודים והאחרונים אולצו להאזין לדרשותיהם.
הועלה מחזה בשם "הברית החדשה והישנה" שתקף את "הספר הבליעל תלמוט (=תלמוד) ורבינא ורב אשי".
ההסתה המתמשכת הביאה לניסיונות חוזרים של אנשי העיר נירנברג לגרש את היהודים ממנה, אך האחרונים זכו להגנתו של פרידריך השלישי.
עם מותו החל מסע שכנוע שנועד להניע את יורשו מקסימיליאן הראשון, קיסר האימפריה הרומית הקדושה להוציא צו גירוש נגד יהודי העיר.
ב-21 ביולי 1498 ניתן הצו, נאמר בו כי היהודים מגורשים כיוון שהלוו בריבית, ובכך נתנו יד לגנבים והוציאו שם רע לסוחרי נירנברג ההגונים.
ב-31 באוקטובר נאספו היהודים אל בתי הכנסת, שם הוקרא בפניהם הצו ולפיו חויבו למסור את מפתחות בתי הכנסת ובית הקברות לידי שלטונות העיר, ותאריך הגירוש נקבע ל-9 במרץ 1499. בתאריך זה עזבו אחרוני היהודים את נירנברג ונחתם הפרק הראשון של ישיבת יהודים בעיר, שלא התחדשה במאות השנים שלאחר מכן.
נמסר כי בין אלו אשר "חיללו את מקדשי היהודים" מיד לאחר הגירוש, היה גם מרטין בהיים שרק 16 שנים קודם לכן נענש על חברותו עם יהודי העיר.
גם בתקופה זו שגשג לימוד התורה בנירנברג, וישיבותיה עשו להן שם באירופה כולה.
בין רבני העיר בתקופה זו היה רבי יעקב מרגליות, ואחד מתלמידיו בישיבת נירנברג היה רבי יעקב פולק, שלימים עבר לפולין ונחשב למייסד ישיבות פולין ולאבי שיטת הפלפול.
שיטת פלפול ייחודית שהתפתחה בעיר כונתה במשך דורות "נירנבורגר", והציגה סט של שאלות שנועדו להעמיק את העיון התלמודי.
היא צוינה מאה שנה לאחר הגירוש, בידי רבי ישעיה הלוי הורוביץ בספרו "שני לוחות הברית" כדוגמה לפלפול אמיתי שמוביל ליושר אינטלקטואלי בניגוד לפלפולים של הבל.
השיטה הנירנברגאית הניחה שכאשר התלמוד מקשה על מסקנה כלשהי מכוח האמור במקור אחר, ורק בהמשך הסוגיה "נחשף" מקור רלוונטי נוסף, אמור להיות הסבר מניח את הדעת לכך שהמקור הנוסף לא הונח בבסיס הדיון.
גישה זו מניחה עריכה סופית של התלמוד (בניגוד להנחות שיטות מאוחרות כמו שיטת הרבדים).
סוג נוסף של פלפול נירנברגאי הוא כאשר אמורא מקשה שאלה על שיטות חלוקות, יש להניח שהייתה לפניו שיטה שלישית שאתה הוא מזדהה, ויש לחפש ראיות לקיומה של שיטה כזו.
התיישבות יחידים במאה ה-18 וחידוש היישוב היהודי בעיר בסוף המאה ה-19
לאחר הגירוש התפזרו יהודי נירנברג באזור הכפרי שסביב העיר במקומות שמחוץ לתחום השיפוט של שלטונות נירנברג.
במשך שלושים השנים הבאות הגיעו רובם, שהיו מורגלים לחיים בסביבה עירונית, לפירט הסמוכה (כיום חלק מן המטרופולין של נירנברג) שהפכה לאחת הקהילות היהודיות הגדולות בגרמניה.
בפירט התעלמו הסוחרים ממחאות הקיסר ויועצי העיר, וניהלו את חיי המסחר בשיתוף עם היהודים תוך שהם מאפשרים להם לעסוק בבנקאות והלוואות בריבית כמימים ימימה.
בשלוש מאות וחמישים השנים שלאחר הגירוש לא התיישבו יהודים בהיתר קבוע ורשמי בתחומי נירנברג.
הותר להם להגיע לעיר מדי פעם, בעיקר לקראת ירידים גדולים, אך הדבר היה מותנה בתשלום מס גולגולת ולצאת מן העיר מיד עם שקיעת החמה.
יוצאים מכלל איסור המגורים, היו יהודים שבאו לעיר כתלמידי המוסדות הנוצריים בעיר ללימודי תאולוגיה, בהנחה שהוכיחה את עצמה שבמהלך הלימודים ימירו את דתם לנצרות וישתלבו באוכלוסייה הכללית.
בעקבות אביב העמים ב-1848 הוטב מצב יהודי ממלכת בוואריה כולה, ועל אף שהחוקים הרשמיים שונו בפועל רק ב-1861, החלו יהודים לשוב ולהתיישב בנירנברג כבר קודם לכן.
ב-1850 התיישב בעיר האזרח היהודי הרשמי הראשון שנרשם במרשם התושבים, ארנולד קאהן.
ב-1852, לראשונה אחרי 354 שנים, התקיים מנין יהודי לתפילות ראש השנה ולתפילות יום הכיפורים; הרישיון לתפילה ניתן בתנאי שלא ירימו את קולם כך שהתפילה תישמע ברחוב.
לאחר ביטול החוקים המגבילים התאגדות יהודית כקהילה, נוסדה ב-1862 מחדש קהילת יהודי נירנברג ומספר חברי הקהילה החל לגדול בהתמדה.
ב-1874 נחנך בית הכנסת הגדול של נירנברג לפי תכנונו של הארכיטקט הנודע אדולף וולף , על כיכר הנס זקס בעיר.
בשל החוק שלא אפשר פיצול של הקהילה היהודית, הקהילות היו מאוחדות פורמלית אך בין הקהילות היהודיות בעיר שררה שנאה, הקהילה המרכזית הצרה את צעדיה של הקהילה האורתודוקסית הקטנה בהמליצה לפני ועדה עירונית שלא לאפשר לה כ"חברה" להקים בית כנסת משלה, ושלא להקצות עבורה כיתות חינוך בבניין בית הספר העירוני.
למרות ההתנגדות, נחנך בית הכנסת עדת ישראל בנירנברג בשנת 1902. גם הוא נחרב בליל הבדולח.
אב"ד נירנברג מטעם הקהילה האורתודוקסית היה הרב ד"ר אברהם יצחק קליין.
רב העיר נירנברג כיום הוא הרב אליעזר חיטריק, הפועל גם כשליח חב"ד משנת תשס"ד.
יהדות מוסקבה היא הגדולה ביותר שביהדות רוסיה.
ההיסטוריה שלה התחילה עוד מהמאה ה-17, אם כי מוסקבה לא הפכה למרכז יהודי חשוב עד סוף המאה ה-19, אז הורשו יותר יהודים להתיישב בה באופן חוקי.
לפני המאה ה-19 הגיעו יהודים לעיר כאסירי המלחמה הרוסית-פולנית או אחרי 1790, שכן לסוחרים יהודים התאפשרה שהייה של חודש בעיר.
בשלהי 1800 גדלה האוכלוסייה היהודית, ואז צנחה דרמטית לאחר גירושם של יהודים מהעיר בשנת 1891. האוכלוסייה גדלה שוב לאחר מלחמת העולם הראשונה, והייתה מרכז תרבות יהודי וציוני עד סוף המהפכה הרוסית (1917), שלאחריה הפכה למרכז יהודי סובייטי במשך תקופה מסוימת.
הקהילה היהודית במוסקבה חוותה מספר שיאים וירידות תחת ברית המועצות ככל שהזהות היהודית הפכה ליותר ויותר טאבו בעיני הממשלה.
לאחר התפרקות ברית המועצות, והגירה המונית של חלק עצום מיהודי רוסיה מהמדינה, שמרה מוסקבה על אוכלוסייה יהודית ניכרת, וכיום יושבת בה הקהילה היהודית הגדולה והעשירה במדינה.
מתחילת המאה ה-16 ועד אמצע המאה ה-17 ליהודים לא הותר להתגורר במוסקבה, רוסיה בגלל האיבה הדתית כלפיהם.
התנאים השתנו בתקופת יקתרינה השנייה.
עם הפרדתה של רוסיה הלבנה מפולין וסיפוחה לרוסיה (1772), האוכלוסיות היהודיות הרבות ברוסיה הלבנה היו תחת שלטון רוסי.
סוחרים יהודים מרוסיה הלבנה, בעיקר מהעיירה שקלוב, החלו להגיע למוסקבה, אך הם נשארו רק לתקופות קצרות.
עם התוספת הנוספת לרוסיה של שטחים פולניים, הגיעו יהודים ממחוזות אחרות למוסקבה.
כל המבקרים הזמניים הללו הורשו לשהות רק בפונדק מסוים, Glebovskoye Podvoriye, המכונה גם "הפונדק היהודי".
מכיוון שהפונדק היה המקום היחיד בו יכלו היהודים הללו לשהות, המחירים היו גבוהים במיוחד.
החל מהעשור השני של המאה ה-19 החלה האוכלוסייה היהודית במוסקבה לגדול.
משנת 1827, בתקופת שלטונו של ניקולאי הראשון, נאלצו היהודים לשרת במשך 25 שנה בצבא.
הרבה חיילים יהודים כאלה נשלחו למוסקבה.
מרבית היהודים הראשונים שהתיישבו במוסקבה היו קנטוניסטים אלה, יהודים אשר גויסו לצבא כילדים וכעת סיימו את שירותם הצבאי.
חלקם היו נשים יהודיות הנשואות מתחום המושב, שבו הרוב המכריע של היהודים נאסר מהם מלהגיע למוסקבה.
בשנת 1858 האוכלוסייה היהודית במחוז מוסקבה כללה 340 גברים ו-104 נשים.
בתקופת שלטונו של הצאר אלכסנדר השני הורשו יהודים שעמדו בקריטריונים מסוימים להתגורר בעיר.
אלה היו: יהודים בעלי תארים באוניברסיטה, סיימו שירות צבאי, או שהיו רוקחים, רופאי שיניים, מיילדות או סוחרים מהגילדה הראשונה.
ככל שהאוכלוסייה היהודית גדלה, יהודים רבים שהגיעו לא התאימו לקריטריונים והיו בלתי חוקיים ולא רשומים.
אלא שראשי ערים ליברליים באותה העת היו עסוקים בעניינים אחרים.
בשנת 1871 האוכלוסייה היהודית הייתה כ-8,000 נפש.
בתקופה זו הונחו יסודות הקהילה, כולל הקמת בית הקברות היהודי הראשון בשנת 1860 ופתיחת בית ספר יהודי ובית כנסת רשמי ראשון בשנת 1871.
כאשר אלכסנדר השלישי הפך לצאר בשנת 1881, הוא נקט בעמדות קשות יותר כלפי יהודים ברוסיה.
בשלב זה, בשנת 1882, האוכלוסייה היהודית בעיר הגיעה ל-12,000-16,000 מהם הרוב לא היה רשום כחוק.
יהודים תרמו רבות למשק והחזיקו בבעלותם 29.3 אחוזים מההון שהוכרז על ידי סוחרי הגילדה הראשונה, והיו כמה מהבנקאים והיזמים החשובים ביותר.
עם זאת, חרף ההצלחה הזו, הגיע גל של אי שקט מצד כמה רוסים מההשפעה היהודית החדשה בעיר והקהילה שכעת מנתה 35,000 בשנת 1890 (3% מכלל האוכלוסייה).
כאשר הדוכס הגדול סרגיי אלכסנדרוביץ' הפך למושל הכללי של מוסקבה בשנת 1891, הוא כינה את אחת ממטרותיו כ"להציל את מוסקבה מהיהודים." צו קיסרי (28 במרץ 1891) שהורה על גירושם מהעיר מוסקבה של כל בעלי המלאכה, המבשלות והמזקקות היהודים.
אנשים שנולדו במוסקבה ולא ידעו מקום מגורים אחר, נאלצו לחפש בית חדש.
כ-20,000 יהודים גורשו מהעיר תוך זמן קצר והאירועים שיגרו גלי הלם בכל הקהילה היהודית ברוסיה.
יהודים עניים נשלחו להתיישב באזורים מפוקפקים ותגמולים גדולים הוצעו למי שתפס יהודים מסתתרים בעיר.
בית הכנסת הכוראלי שנבנה לאחרונה (ונפתח שנה לפני כן) נסגר בנוסף לשמונה בתי כנסת נוספים מתוך הארבעה עשר שהיו בעיר אז.
כך, בשנת 1897 האוכלוסייה היהודית בעיר עמדה על 8,095, פחות מרבע ממה שהיה לפני הגירוש.
מלחמת העולם הראשונה גרמה לגל הגירה יהודית למוסקבה שעזר להחיות את הקהילה היהודית למצב של פריחה שוב.
בנוסף, במשך שנים יותר סטודנטים יהודים הגיעו לעיר ללמוד באוניברסיטה.
מספר מהיהודים שזה עתה התיישבו השתתפו גם בתעשיית המלחמה וצברו הון קטן.
מוסקבה הפכה למרכז של התרבות היהודית והציונית ובתי הדפוס היהודיים והעבריים, בתיאטרון, וגורמים חברתיים ופוליטיים שגשגו.
יהודים במוסקבה היו פעילים בכל צדדי המהפכה הרוסית וחלקם נלחמו בעד וחלקם נגד הבולשביקים.
לאחר המהפכה ובעידן ברית המועצות
בעוד שפעילות התרבות העברית נמשכה לאורך כל המהפכה, כאשר הלחימה על השלטון הסובייטי החדש כיבתה את מרבית מוסדות התרבות הללו בשנים שלאחר מכן, למעט הבולט בתיאטרון הבימה.
באותה עת הפעילות הציונית הייתה מדוכאת מאוד, בשנות העשרים ועד אמצע שנות השלושים של המאה העשרים הייתה מוסקבה מרכז התרבות והפעילות החברתית הסובייטית.