tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
לאחר אותה עונה החליטה עיריית גלנדייל שלא לחדש את ההתקשרות עם הקבוצה, והיא עברה בחופזה למאלט ארנה בטמפה, המכיל 5000 מושבים בלבד, כבית זמני, בעודה מחפשת מקום להקמת אולם קבע.
לאחר שתושבי טמפה דחו במשאל ב-2023 את ההצעה לבנות לקבוצה אולם קבע, הפסיקה הקבוצה את פעילותה בסיום עונת 2023/24, אך שמרה על פעילות משרדית ועל קניינה הרוחני מתוך כוונה לנסות לחדש את פעילותה בעתיד.
פעילות ההוקי שלה הועברה לקבוצת NHL חדשה שהוקמה ביוטה.
הקויוטיס נשארו למעשה קיימים כישות משפטית בלבד, וניתנו להם חמש שנים למצוא מקום לאולם קבע כדי להחזיר את הקבוצה לפעילות.
לאחר שמדינת אריזונה דחתה מכרז על שטח אדמה שעליו תכנן בעלי הקבוצה להקים אולם חדש בצפון-מזרח פיניקס, הודיעו בעלי הקבוצה לליגה על הפסקת המאמצים לחדש את פעילות הקבוצה.
הקויוטיס לא זכו מעולם בגביע סטנלי וגם לא עלו לסדרת הגמר, ובעונתם האחרונה היו הקבוצה הוותיקה ביותר בליגה שלא עלתה מעולם לסדרת הגמר.
ויניפג ג'טס הייתה אחת מ-12 הקבוצות שייסדו ב-1972 את ליגת ה-WHA, ליגה שניסתה להתחרות ב-NHL כליגה מקצוענית בכירה.
הקבוצה רשמה הצלחה גדולה עוד לפני שהליגה החלה את עונתה הראשונה, כאשר הצליחה להחתים את בובי האל, הכוכב הגדול ביותר של ה-NHL באותה תקופה - החתמה שהייתה מכה קשה ל-NHL ויצרה ל-WHA הילה של ליגה בכירה שמהווה אלטרנטיבה ל-NHL.
ההחתמה של האל פרצה את הדרך להחתמות של עוד כוכבי NHL בליגה החדשה.
בנוסף להחתמתו של האל, היו הג'טס חלוצים בהוקי קרח המקצועני בצפון אמריקה בכל הנוגע לרכישת שחקנים אירופים בצורה מסיבית.
מאחר שהמלחמה הקרה הייתה בעיצומה, השוק שהיה פתוח לג'טס היה השוק הסקנדינבי, והג'טס ניצלו אותו עד תום.
כך הגיעו לקבוצה החלוצים השוודים אנדרש הדברג ואולף נילסון, שהרכיבו יחד עם האל את קו ההתקפה הראשון של הקבוצה - קו ההתקפה שנחשב לטוב ביותר בכל שנותיה המעטות של ה-WHA.
עוד רכש בגל השחקנים השוודים היה המגן לרס-אריק סיוברג, שנחשב למגן הטוב ב-WHA.
הקבוצה, שכללה עוד כוכבים אירופים וצפון אמריקאים, הייתה אחת הקבוצות החזקות ב-WHA, ובשבע העונות בהן התקיימה הליגה הגיעו הג'טס לסדרת הגמר שלה חמש פעמים וזכו בשלוש אליפויות, כולל האליפות האחרונה של הליגה בעונת 1979 בה ניצחו בסדרת הגמר את אדמונטון אוילרס וכוכבה הצעיר וויין גרצקי.
חוסר ההצלחה הראשוני של הג'טס הועיל להם, עם זאת, בבחירות דראפט גבוהות, שהביאו לקבוצה שחקנים צעירים ברמה גבוהה כמו החלוצים דייל האוורצ'ק, פול מקלין ומרק סטין והמגינים דייב באביץ' ורנדי קרלייל.
במקביל הגיע גם כוכב וותיק לקבוצה, סרז' סבארד שזכה בשמונה גביעי סטנלי במדי מונטריאול קנדיאנס הגדולה של שנות ה-70. האוורצ'ק צבר למעלה מ-100 נקודות בעונתו הראשונה, עונת 1982, זכה בגביע קאלדר כרוקי השנה ב-NHL, והוביל את הג'טס בפעם הראשונה לפלייאוף ה-NHL שם נוצחה בסיבוב הראשון על ידי סנט לואיס בלוז.
הג'טס הגיעו לפלייאוף גם בשש העונות הבאות, אולם למזלה הרע של הקבוצה היא נכללה בבית אחד עם שתיים מהקבוצות החזקות בליגה בשנות ה-80 - אדמונטון אוילרס וקלגרי פליימס.
מבנה הפלייאוף באותן שנים, שהיה מבוסס על סדרות בין הקבוצות של אותו בית, גרם לכך שהג'טס נפגשו כמעט תמיד עם אחת משתי הקבוצות; הג'טס ניצחו רק בשתי סדרות את הפליימס, ב-1985 וב-1987, כאשר בשתי הפעמים הפסידו לאוילרס בסיבוב השני.
בשאר העונות עד 1988 הפסידו לאחת משתי הקבוצות בסיבוב הראשון.
דייל האוורצ'ק ביסס את עצמו ככוכב הבלתי מעורער של הקבוצה באותן שנים.
לאחר שב-1989 החמיצו את הפלייאוף לאחר שבע עונות פלייאוף רצופות, חזרו הג'טס לפלייאוף בעונת 1990 וגם הפעם נוצחו על ידי האוילרס בסיבוב הראשון.
בקיץ שלאחר העונה עזב האוורצ'ק את הקבוצה במסגרת עסקה בה קיבלו מבאפלו סייברס את החלוץ פיל האוזלי ובחירת דראפט גבוהה, איתה בחרו חלוץ צעיר ומבטיח, קית' טקצ'אק.
עם זאת, איש לא היה יכול למלא בעונת 1991 את החלל שנוצר על ידי עזיבתו של האוורצ'ק, והג'טס סיימו אחרונים בבית שלהם עם מאזן של 26 ניצחונות לעומת 43 הפסדים ו-11 תיקו.
רק בעונה שלאחריה נכנס האוזלי לנעליו הגדולות של האוורצ'ק והוביל את הג'טס לפלייאוף, כאשר בסיבוב הראשון עלו הג'טס ליתרון 3:1 בסדרה מול ונקובר קנאקס - אולם הקנאקס ניצחו בשלושת המשחקים הבאים ואת הסדרה כולה.
בעונת 1993 הציגו הג'טס את החלוץ הפיני טמו סלאנה, כוכב מוכח בזירה הבינלאומית אותו בחרו בדראפט כבר ב-1988. סלאנה התגלה ככוכב גם ב-NHL כששבר את השיאים העונתיים לרוקי בשערים ובנקודות, עם 76 ו-132 בהתאמה, וזכה בגביע קאלדר.
רוקי נוסף שהטביע חותם בקבוצה היה הרוסי אלכסיי ז'מנוב.
בפלייאוף שוב הודחו הג'טס על ידי ונקובר קנאקס בסיבוב הראשון.
סלאנה נעדר מחלק ניכר מעונת 1994, והג'טס החמיצו בה את העלייה לפלייאוף.
עונת 1995 קוצרה ב-4 חודשים בשל סכסוך עבודה ב-NHL, ובמקביל ריחפה עננה כבדה על המשך דרכם של הג'טס ושל קוויבק נורדיקס, שפעלו בשני השווקים הקטנים ביותר ב-NHL וסבלו קשות מירידת ערכו של הדולר הקנדי ומעליית משכורות השחקנים בכל הליגה.
למרות עונה טובה של טקצ'אק וסלאנה, הג'טס לא עלו לפלייאוף, והנהלת הקבוצה התפנתה לחפש לקבוצה קונה שישאיר אותה בוויניפג.
הניסיון לא צלח, והבעלים בארי שנקרוב הודיע שישאיר את הקבוצה עונה נוספת בעיר כדי לנסות לקבל אישור להקמת אולם חדש לקבוצה.
כשעיריית ויניפג דחתה את ההצעה, למרות איסוף כספים במגבית על ידי האוהדים, נגזר גורלה של הקבוצה לעבור לעיר בארצות הברית.
עונת 1996 הייתה האחרונה של הג'טס בוויניפג, כאשר עוד לפני תחילתה נמכרה הקבוצה לקבוצת משקיעים מפיניקס בראשות ג'רי קולנג'לו, בעלי קבוצת ה-NBA פיניקס סאנס וקבוצת הבייסבול אריזונה דיאמונדבקס, והקונים החדשים הכריזו שיעבירו אותה לפיניקס בסוף העונה.
מי שלא עבר עם הקבוצה לפיניקס היה טמו סלאנה, שהועבר למייטי דאקס אוף אנהיים באמצע העונה.
הג'טס עלו לפלייאוף ונוצחו על ידי דטרויט רד וינגס בשישה משחקים, כאשר המשחק האחרון בסדרה היה גם משחק הפרידה של הקבוצה מוויניפג ומהקהל שלה, שמילא את ה"ויניפג ארנה" לבוש כולו בלבן, בהתאם למסורת שפיתח עם השנים.
הקויוטיס, קבוצת ה-NHL הראשונה אי פעם באריזונה, התמקמה ב"אמריקה ווסט ארנה", האולם הביתי של פיניקס סאנס, והחלה שם את עונת 1997. האולם היה מלא לחלוטין במשחק הבכורה של הקויוטיס בו ניצחו את סן חוזה שארקס והציגו לקהל את הקבוצה.
אלכסיי ז'מנוב עזב בקיץ, אולם הקויוטיס מילאו את החלל ברכש של כוכב מוכח, ג'רמי רניק משיקגו בלאקהוקס, שחבר לקית' טקצ'אק בקו הראשון של ההתקפה.
בשער הציגו הקויוטיס לראשונה את השוער הרוסי ניקולאי חביבולין, שכונה על ידי האוהדים "חומת בולין" (Bulin Wall, משחק מילים על חומת ברלין).
עם עונה מצוינת של טקצ'אק שכבש 52 שערים עלו הקויוטיס לפלייאוף כבר בעונתם הראשונה בפיניקס.
הקהל של הקויוטיס המשיך את המסורת שנוצרה בוויניפג והגיע למשחקי הפלייאוף ב"אמריקה ווסט ארנה" לבוש כולו בלבן.
בפלייאוף התברר שמסורת ההפסדים בסיבוב הראשון ממשיכה גם בפיניקס, והקויוטיס נוצחו על ידי מייטי דאקס אוף אנהיים בשבעה משחקים.
המסורת נמשכה גם בשלוש העונות הבאות, למרות צירופם של כוכבים כריק טוקט ועונות רגילות שהסתיימו במאזנים חיוביים.
לאחר הכישלון הרביעי הרצוף לעבור את הסיבוב הראשון, בסוף עונת 2000, נמכרה הקבוצה לקבוצת משקיעים חדשים שכללה את כוכב העבר שנחשב לשחקן הטוב בכל הזמנים, וויין גרצקי.
כבר בתחילת עידן קבוצת המשקיעים עם גרצקי בתוכה היה עתיד הקבוצה בסכנה.
האולם הביתי שלה, "אמריקה ווסט ארנה", הסב לה הפסדים כבדים, כיוון שלא תוכנן להיות אולם דו שימושי אלא אולם כדורסל בלבד.
המשטח הפנימי שלו לא היה גדול מספיק כדי להכיל זירת קרח, וגם תכנון מחודש חפוז שנעשה לו לקראת הגעתה של הקבוצה לא הועיל.
זירת הקרח הייתה גדולה על האולם, והתוצאה הייתה שהיציעים העליונים בקצות האולם היו למעשה מעל זירת הקרח ולא יכלו לראות כשליש ממנה, כולל אחד השערים.
מאחר שאי אפשר היה למכור כרטיסים לאותם יציעים נגרם לקבוצה נזק כספי רב.
כתוצאה מצרותיה הכספיות נאלצה הקבוצה לוותר באמצע עונת 2001 על כוכבה קית' טקצ'אק.
בלעדיו החמיצה הקבוצה את הפלייאוף, ובסיום העונה עזב גם ג'רמי רניק.
הקויוטיס התנחמו בעובדה שעיריית גלנדייל הסמוכה לפיניקס אישרה בניית אולם חדש עבור הקבוצה שיהיה מתאים למשחקי NHL.
בעונת 2002, למרות הסגל חסר הכוכבים, הפיקו הקויוטיס עונה רגילה טובה ועלו לפלייאוף, אולם שוב נוצחו בסיבוב הראשון - על ידי סן חוזה שארקס.
לאחר העונה הטובה יחסית, ולאור רכישתו של כוכב מוכח - טוני אמונטה - היו לקויוטיס ציפיות גדולות מעונת 2003, אולם אמונטה גילה כושר ירוד והקבוצה נכנעה למכת פציעות והחמיצה את הפלייאוף.
עונת 2004 לא הייתה טובה בהרבה והקויוטיס החמיצו שוב את הפלייאוף, למרות שיא NHL חדש שקבע שוער הקבוצה בראיין בושה, ששמר על רשת נקייה 332 דקות ושנייה אחת ברצף, כולל חמישה משחקים רצופים מלאים.
הקויוטיס יכלו להתנחם במעבר לאולם החדש בגלנדייל במהלך העונה.
לאחר עונת 2005 שבוטלה בשל סכסוך עבודה בין ה-NHL ושחקניה, חזרו הקויוטיס לליגה בעונת 2006 עם וויין גרצקי כמאמן, ורכשו את אחד מכוכבי ההתקפה הגדולים בתולדות ה-NHL, ברט האל, בנו של בובי שכיכב בקבוצה בימיה ב-WHA.
אולם ברט האל היה מבוגר מאוד, לקראת סיום הקריירה והרבה מעבר לשיאו, ואחרי חמישה משחקים בלבד פרש מפעילות.
בהמשך העונה נקשר שמו של גרצקי בשערורייה, כאשר התברר שאשתו ניהלה רשת הימורי ספורט בלתי חוקית.
המקרים האלה סימלו את תקופתו של גרצקי כמאמן הקבוצה, תקופה שהסתיימה בכישלון גדול כאשר הקבוצה גילתה רמה ירודה לאורך רוב התקופה ולא עלתה כלל לפלייאוף.
במהלך עונת 2008/09 התברר שהקבוצה צברה חובות עצומים שאין ביכולתה לשלם, והיא פנתה ל-NHL בבקשת עזרה.
התברר שהקבוצה הפסידה למעלה מ-200 מיליון דולר מאז 2001, ולבסוף, במאי 2009, הגישה הקבוצה בקשה להכריז עליה כפושטת רגל ונכנסה להליכי "צ'פטר 11".
וויין גרצקי, שהיה עדיין אחד הבעלים, עזב את הארגון לחלוטין והתפטר גם מאימון הקבוצה.
ג'ים בלזילי, מנכ"ל החברה הקנדית "ריסרץ' אין מושן" (כיום "בלקברי"), ניסה לרכוש את הקבוצה ולהחזיר אותה לקנדה, לעיר המילטון.
העסקה זכתה להתנגדות מצד הנהלת ה-NHL, שניסתה לשדל את ג'רי ריינסדורף - בעלי קבוצת ה-NBA שיקגו בולס וקבוצת הבייסבול שיקגו וייט סוקס - לרכוש את הקבוצה ולהשאירה בפיניקס.
לבסוף קנתה ה-NHL את הקבוצה כדי להחזיק אותה בחיים עד שיימצא לה קונה.
עסקה נוספת, למכירת הקבוצה לאיש עסקים משיקגו, כמעט נסגרה, אולם נתקלה בהתנגדות של אגודה ציבורית באריזונה שטענה כי העסקה מהווה הטבה בלתי סבירה לקונה על חשבון כסף ציבורי והיא מנוגדת לחוקי מדינת אריזונה, התנגדות שהביאה להקפאת העסקה.
אפשרות אחרת שנידונה למכירת הקבוצה למשקיעים מוויניפג שחשבו להחזירה לעיר ממנה באה נפלה גם היא, כאשר ה-NHL הגיע להסכם עם עיריית גלנדייל על השארת הקבוצה בעיר לעונה נוספת, ואילו המשקיעים מוויניפג רכשו במקום זאת את אטלנטה ת'ראשרס.
ה-NHL המשיכה להחזיק בקבוצה ולנהל אותה כאשר עתידה באותו זמן לוט בערפל.
בעונת 2009/10, תחת אי הוודאות שאפפה את עתיד הקבוצה, הצליחו הקויוטיס לחזור לפלייאוף לראשונה מאז 2002. גם הפעם נוצחו הקויוטיס בסיבוב הראשון, על ידי דטרויט רד וינגס.
כך היה גם ב-2010/11 כאשר הקויוטיס הובסו על ידי הרד וינגס בסיבוב הראשון בארבעה משחקים.
בעונת 2012, עדיין תחת ענן אי הוודאות האופף את הקבוצה, הציגו הקויוטיס את עונתם הטובה ביותר אי פעם.
לראשונה בהיסטוריה של הקבוצה, כולל תקופת ויניפג, זכו הקויוטיס באליפות הבית שלהם - הבית הפסיפי.
ההצלחה נמשכה גם בפלייאוף, כאשר הקויוטיס ניצחו בסיבוב הראשון את שיקגו בלאקהוקס בסדרה צמודה של שישה משחקים, מתוכם חמישה הסתיימו בהארכה.
זו הייתה סדרת הפלייאוף הראשונה שהקויוטיס ניצחו מאז 1987, הרבה לפני המעבר לפיניקס.
ההצלחה נמשכה בסיבוב השני עם ניצחון על נאשוויל פרדטורס, ועלייה ראשונה בתולדות הקבוצה לסדרת הגמר של החטיבה המערבית.
בגמר החטיבתי נוצחו הקויוטיס על ידי לוס אנג'לס קינגס בחמישה משחקים, ולא הצליחו להעפיל לסדרת הגמר על גביע סטנלי.
עונת 2012/13 הייתה רעה לקויוטיס הן בפן הניהולי והן בפן המקצועי.
עסקת מכירה נוספת של הקבוצה על ידי ה-NHL נכשלה, אף על פי שהייתה בשלב מתקדם של סיכומים.
הקבוצה סיימה את העונה המקוצרת עם 21 ניצחונות בלבד מ-48 משחקים, ולא העפילה לפלייאוף.
בקיץ 2013, לאחר מאמצים רבים, הצליחה ה-NHL למצוא לבסוף קונה לקבוצה - קבוצת "רנסאנס ספורטס אנד אנטרטיינמנט", קבוצה של אנשי עסקים מרחבי ארצות הברית.
אחד מתנאי המכירה היה השארת הקבוצה בגלנדייל.
הבעלים החדשים והנהלת ה-NHL אישרו את שינוי שמה של הקבוצה לאריזונה קויוטיס החל מעונת 2014/15.
בעונתה האחרונה תחת השם "פיניקס" התקרבה הקבוצה לפלייאוף, אך לבסוף החמיצה אותו וסיימה תשיעית בלבד בחטיבה המערבית.
גם בעונות הראשונות תחת השם החדש נכשלה הקבוצה, ולא היוותה גורם במירוץ לפלייאוף.
עם סיום עונת 2016/17 הסתיים עידן בקבוצה, שנפרדה מהקפטן הוותיק שלה שיין דואן.
דואן שיחק בקבוצה 21 עונות, עוד מימיה בוויניפג, והיה הקפטן שלה מאז 2003 - הקפטן הוותיק ביותר ב-NHL באותו זמן.
בדראפט ההתרחבות שנערך באותו קיץ עם הצטרפותה לליגה של וגאס גולדן נייטס בחרו הקויוטיס שלא להגן עליו, ודואן החליט שלא לעמוד לבחירה בדראפט ופרש ממשחק פעיל.
בעונת 2018/19 חזרה הקבוצה למאבקי העלייה לפלייאוף, אך לקראת סיום העונה הרגילה נכשלה שוב ולא העפילה לפלייאוף זו עונה שביעית ברציפות.
רק בעונת 2019/20 חזרה הקבוצה לפלייאוף, למרות שסיימה את העונה, שנקטעה טרם זמנה עקב מגפת הקורונה, רק במקום ה-11 בחטיבה המערבית.
למזלה, עקב המצב המיוחד, נקבע לפלייאוף סיבוב מוקדם בו התמודדו הקויוטיס מול נאשוויל פרדטורס, הפתיעו וניצחו בסדרה, ועלו לסיבוב הראשון בו הודחו על ידי קולורדו אוולאנש.
ההצלחה היחסית הייתה זמנית בלבד, והקבוצה שבה והחמיצה את הפלייאוף בעונת 2020/21.
עונת 2021/22 הייתה עונת שפל לקויוטיס שסיימו אותה עם 57 נקודות בלבד ובמקום האחרון בחטיבה המערבית.
בנוסף, החליטה עיריית גלנדייל לבטל את ההתקשרות עם הקבוצה בנוגע לאולם הביתי שלה, "חילה ריוור ארנה", לאחר שלא שילמה לעירייה חובות מס.
למרות שהחובות שולמו לבסוף, הופסקה ההתקשרות בין הקבוצה לעיריית גלנדייל, והקויוטיס מצאו את עצמם ללא אולם ביתי.
בצר להם, פנו לאוניברסיטת המדינה של אריזונה וחתמו בחופזה על חוזה לשלוש שנים לשימוש באולם הנמצא בקמפוס האוניברסיטה בעיר טמפה, "מאלט ארנה", על אף היותו אולם קטן של 5000 מקומות ישיבה בלבד, בעודם מחפשים מקום להקמת אולם חדש.
בביתם הזמני לא חל שיפור משמעותי בקויוטיס, ועונה חלשה נוספת של 28 ניצחונות ו-70 נקודות בלבד הביאה אותם שוב לתחתית הליגה בעונת 2022/23.
במאי 2023 התקיים משאל תושבים בטמפה, האם לאפשר לקויוטיס להקים בעיר אולם קבע - אולם התושבים דחו את ההצעה.
בעקבות הדחייה, החליטו הנהלת הקבוצה והנהלת הליגה להפסיק את פעילותה בתום עונת 2023/24. הקויוטיס העבירו את כל פעילות הספורט שלהם, ואת כל חוזי השחקנים והצוות, לקבוצת NHL חדשה שתוקם ביוטה (כיום - יוטה מאמות'); הקבוצה המשיכה להתקיים כיישות מסחרית ושמרה רק על פעילות משרדית מצומצמת.
היא שמרה גם על שמה, סמליה, וקניינה הרוחני; החלטת הנהלת הליגה קבעה שאם תצליח הקבוצה למצוא או לבנות אולם קבע עד 2029, היא תוכל להצטרף לליגה מחדש כקבוצת התרחבות.
השאיפה להחזיר את הקבוצה לפעילות בזמן ולבנות אולם קבע עד 2029 ספגה מכה קשה ביוני 2024, כאשר מכרז של רשות הקרקעות של אריזונה על שטח אדמה בצפון-מזרח פיניקס, שעליו תכננה הקבוצה לבנות מתחם שיכלול את אולמה הביתי העתידי, בוטל עקב חוסר באישור בנייה המתאים לייעוד הקרקע.
מעט לאחר מכן הודיעו בעלי הקבוצה להנהלת הליגה שהם מפסיקים את המאמצים להקים אולם חדש ולהחזיר את הקבוצה לפעילות.
בזאת למעשה הגיע הקץ לקיומה של הקבוצה.
אַרֶיוֹגַלַה (בליטאית: Ariogala, בפולנית: Ejragoła, ברוסית: Эйрагола, ביידיש: אייראַגאָלע, וגם: ראַגאָלע) היא עיירה במחוז קובנה בליטא, על גדת הנהר דוביסה, מרכז מנהלי ודתי והיישוב השני בגודלו במחוז משנה ראסייני.
אריוגלה היא מהיישובים העתיקים ביותר בליטא, ומוזכרת במסמכים משנת 1252, מסמכים המתעדים את הפגיעות שספג היישוב במסעי הצלב.
במאה ה-14 הייתה בנויה במקום טירת עץ.
לאחר קרב גרונוולד עלתה חשיבותה הכלכלית של העיירה.
היא הוכרזה כעיר ונבנתה בה כנסייה.
עם חלוקת פולין השלישית, ב-1795, בוטל מעמד העיר של היישוב.
למרות אובדן העצמאות הליטאית והכפפת היישוב לאימפריה הרוסית, נבנו ביישוב מספר בתי ספר, כנסייה (שנהרסה בשלהי מלחמת העולם השנייה, ב-1944, עם התקדמות הכוחות הסובייטיים) ומוסדות ציבור נוספים.
כיום קיימת ביישוב כנסייה בסגנון הנאו-בארוק וכן מספר בתי חרושת לבטון וטקסטיל.
בשנת 1897 היוו יהודי העיירה, 70% מכלל תושבי העיירה.
לפני מלחמת העולם השנייה חיו באירגולה כ-500 יהודים.
בעיירה היו מוסדות חינוך ותרבות יהודיים ופעלו בה תנועות נוער ציוניות.
עם פלישת גרמניה לברית המועצות ביוני 1941, רצחו לאומנים ליטאים אישי ציבור יהודים בעיירה.
בעיירה הוקם גטו ויהודיו נרצחו באוגוסט ובספטמבר 1941 עם יהודי עיירות סמוכות, בידי שוטרים ליטאים וגרמנים.
רבי צבי יהודה רבינוביץ' תאומים
מלבדם גרו בעיר למדנים רבים שחלקם שימשו כר"מים וראשי ישיבה בישיבות ליטא וכרבנים בליטא ובארצות הברית.
אריוברזנס הראשון פילורומאיוס (ביוונית עתיקה: Ἀριοϐαρζάνης Φιλορώμαιος; כונה "פילורומיוס" שמשמעותו "מאהב של רומא") היה מלך קפדוקיה משנת 95 לפנה"ס ועד לשנת 63 לפנה"ס לערך.
אריוברזנס הראשון היה אציל קפדוקי ממוצא פרסי מעורפל.
משנת 102 לפנה"ס ואילך התחולל מאבק בין מיתרידטס השישי, מלך פונטוס לבין ניקומדס הרביעי מלך ביתיניה על השלטון בקפדוקיה, כאשר ניקודמס מצדד באריארתס השביעי ולאחר הירצחו באריארתס השמיני ואילו מיתרידטס מצדד בבנו אריארתס התשיעי ושם אותו בשלטון.
תושבי קפדוקיה התקוממו כנגד מיתרידטס.
לבסוף שטחו שני הצדדים את טענותיהם בפני הסנאט הרומי שהורה לשניהם ליסוג מקפדוקיה.
בקפדוקיה נבחר למלך אריוברזנס הראשון, ונתמך על ידי לוקיוס קורנליוס סולה, הנציב הרומאי של קיליקיה (בערך בשנת 95 לפנה"ס).
במהלך מלחמות מיתרידטס כנגד רומא גורש אריוברזנס שלוש פעמים מקפדוקיה על ידי מיתרידטס.
אריוברזנס הגדיל את שטחי ממלכתו תחת פומפיוס במהלך מלחמת מיתרידטס השלישית.
בשנת 63 או 62 לפנה"ס הוא ויתר על כס המלוכה לטובת בנו, אריוברזנס השני.
אריוברזנס הראשון נשא לאישה אצילה יוונית בשם אתניאס פילוסטורגוס.
אתניאס ילדה לו שני ילדים: אריוברזנס השני שירש את אביו, ובת בשם אייסיאס שנישאה לאנטיוכוס הראשון, מלך קומגנה.
אריוס היה כומר ותאולוג נוצרי, סגפן, יליד לוב ששימש ככומר באלכסנדריה וחלק על הדוקטרינה הכריסטולוגית המקובלת של הכנסייה בסוגיית השילוש הקדוש.
תורתו הנקראת אריאניות, הוכרזה בוועידת ניקיאה ובוועידת קונסטנטינופול הראשונה כמינות.
כתביו של אריוס עצמו כמו כתבי תלמידיו הכותבים עליו ועל תורתו בצורה חיובית הושמדו על ידי הכנסייה ולכן כל המידע על אריוס מגיע מכתבי מתנגדיו ומפולמוסים שעורר.
הוויכוח על טיב מערכת היחסים המדויקת בין הבן (ישו) והאב (אלוהים) לא התחילה עם אריוס ונושא זה נדון במשך עשרות שנים לפני הופעתו.
אריוס רק הגביר את המחלוקת והפיץ אותה לקהל רחב בכנסייה.
אריוס נולד בלוב, היה ככל הנראה ממוצא ברברי, שם אביו היה ככל הנראה אמוניוס.
אריוס עצמו למד באנטיוכיה ובסיום לימודיו עבר לאלכסנדריה שם כיהן כדיאקון.
ב-311 הפטריארך פטרוס מאלכסנדריה נידה אותו בגין תמיכה במלתיוס מליקופוליס בשאלת היחס לנוצרים שהתכחשו לנצרות בתקופת רדיפות האימפריה את הנוצרים ורצו לחזור לחיק הכנסייה.
יורשו של פטרוס, אכילאס מאלכסנדריה ביטל את הנידוי ומינה את אריוס ככומר באחת הכנסיות החשובות של אלכסנדריה.
אריוס מתואר על ידי מתנגדיו כסגפן בעל מוסר גבוה.
הוויכוחים סביב תורתו של אריוס גרמו למחלוקות בתוך הכנסייה.
ראשי המתנגדים לאריוס היו אלכסנדר מאלכסנדריה ואתנסיוס.
בוועידת ניקיאה (325) הוכרזה תורתו כמינות, כתביו נשרפו והוא עצמו הוגלה ללוב.
לגישתו של אריוס, אלוהים (האב) הוא ישות נצחית המתקיימת מאז ומעולם ואחראית לבריאת העולם, ישו הבן נברא על ידי אלוהים והיה בעל מעמד נחות ממנו.
מכאן משתמע גם כי ישו לא היה קיים מאז ומעולם וכי ישו אינו בעל טבע אלוהי, גישה הסותרת את הדוגמה הנוצרית.
במיתולוגיה היוונית, אריון (ביוונית עתיקה: 'Ἀρίων) הוא סוס זהוב אלמותי מהיר במיוחד, שניחן ביכולת לדבר (כך על פי הפואטה הלטינית Sextus Propertius).
זהות הוריו של אריון משתנה בהתאם למחבר: פוסידון, דמטר וגאיה מוזכרים שלושתם, ביצירות שונות, (הגרסה המקובלת היא שפוסידון ודמטר הם הוריו) כמולידיו.
כמו כן, אדרסטוס מלך ארגוס נזכר כמי שנהג לרכוב על גבו לעיתים קרובות.
אריון מוזכר כיכול לדהור על כול משטח אפשרי – על המים, על האדמה ועוד.
אריון הוא גם הסוס המהיר ביותר בעולם.
האזכור הספרותי המוקדם ביותר של אריון הוא באיליאדה של הומרוס.
אריון מופיע ב"בן נפטון", ספר פנטזיה מאת ריק ריירדן, המשך ל"הגיבור האבוד", שם מצוינת מהירות דהירתו (עם מרכבה רתומה אליו): 1,320 קמ"ש.
הוא מופיע שוב בספר הבא בסדרה "אות אתנה", כמו גם ב"בית האדס" בתור החבר הטוב של הייזל.
כמו כן הוא מופיע גם ב"דם האולימפוס", הספר האחרון בסדרה.
אריון מוזכר במשחק "Wizard101" .
בגרסה זו אריון הוא סוס אנושי ובנו של פוסידון: מרעיד הארץ ואחיה של למיה.
לפעמים מתבלבלים בינו לבין הצייד אוריון, בנו של פוסידון ואחד מגדולי הציידים ביוון העתיקה.
אַרְיוֹךְ מלך אֶלָּסָר נזכר בתנ"ך בספר בראשית, כאחד ממלכי קואליציית ארבעת המלכים שהוקמה יחד עם אמרפל מלך שנער, כדרלעמר מלך עילם ותדעל מלך גוים, למטרת דיכוי מרד של חמשת מלכי כיכר הירדן, שכרתו ביניהם ברית על מנת למרוד במלכי מסופוטמיה.
בדרכם הכו בעמים נוספים: רפאים, זוזים, חורים, עמלקים, ואמורים.
מקור השם אריוך הוא חורי, והוא דומה מבחינה לשונית לשמות הנזכרים בתעודות ממארי.
מלך בשם אריוך (Arriyuk) נזכר בכתבי מארי, כאחד הווסאלים של זמרי-לים מלך מארי.
אריוך כותב מכתב לזמרי-לים (בשנה ה-12 למלכות זמרי-לים) ובו אזהרה מפני פלישת שבטי התוּרוּכוּם (שישבו באזור כורדיסטן), לממלכתו של זמרילים.
הוא מלך על עיר באזור צפון-מזרח מסופוטמיה העליונה, והיה בן זמנם של חמורבי (עמורפי) מבבל ותודחליה (תודחליאש), אחד ממלכי החתים במאה ה-17 או ה-18 לפנה"ס (ייתכן כי מדובר בתדעל).
השם אינו שכיח ומופיע פעמים אחדות בכתבי היתדות.
השם אריוך מופיע גם בספר דניאל ותפקידו רב הטבחים של נבוכדנצר.
יש חוקרים שמזהים את אריוך עם וארד-סין, אחיו של רים-סין הראשון, אשר נודע גם כארי-אקו (Eri-aku).
לדעת ההיסטוריון רן צדוק, מקור השם הוא פרסי.
יש המזהים את אֶלָּסָר עם לרסה, ממלכה שהתקיימה בעיר זו בתחילת האלף השני לפני הספירה וממוקמת בחלק הדרומי של מסופוטמיה, ויש כאלה המזהים את אלסר עם אל-נצורה הקרובה לחרן.
יוסף בן מתתיהו, בספרו קדמוניות היהודים, גורס כי אריוך היה אחד משרי הצבא של האשורים.
בן מתתיהו מתאר כיצד בזזו ארבעה שרי צבא אלה את סוריה והגיעו לאזור סדום כדי להילחם עם מלכי כיכר הירדן אשר מרדו באשור.
הרמב"ן בפירושו לספר בראשית מביא מדרש, לפיו כל אחד מארבעת המלכים רומז לאחת מהאימפריות הגדולות שיקומו בעולם: לפי מדרש זה, רומזת "אלסר" לממלכת מדי.
האמורא שמואל מוזכר בתלמוד הבבלי בכינוי "אריוך", והתוספות מבארים שם כי כיוון שהיה שמואל נחשב כמלך מחמת בקיאותו ופיקחותו הגדולה, קראוהו "אריוך" שהוא שמו של מלך המוזכר במקרא.
אריוך היה רב הטבחים של נבוכדנצר, ונזכר בספר דניאל.
רב הטבחים במקרא פירושו, האדם הממונה על הוצאות להורג מטעם המלך.
בספר בראשית מופיע אדם נוסף בשם אריוך, אך אינו קשור לזה של נבוכדנצר.
נבוכדנצר חולם חלום, שוכח אותו, ומחפש בחכמי בבל אדם שיזכיר לו את החלום, ויפתור אותו.
הוא מאיים שאם לא יאמרו ויפתרו לו את החלום, יוציא את כולם להורג ואת בתיהם יחריב.
החכמים נושאים ונותנים איתו, עד שבסוף אומרים לו שאינם יכולים לעשות זאת.
נבוכדנצר זועם ומורה להרוג את כל החכמים, ובכללם דניאל וחבריו.
כשפוגש דניאל את אריוך רב הטבחים שהולך להוציאו להורג, הוא שואל אותו על מה יצא קצף נבוכדנצר, שהוא רוצה להרוג את כולם, ואריוך מספר לו את השתלשלות הדברים.
דניאל הולך למלך ומבקש ממנו ארכת זמן, לנסות לפתור את חלומו.
משניתנה לו ההזדמנות הוא הולך לביתו, ומספר לחבריו כדי שיתפללו יחד איתו, שיוודע לו החלום.
בחלום הלילה מגלים לו מהשמים את החלום ופשרו.
לאחר גילוי החלום, פונה דניאל אל אריוך, ומבקש ממנו לעצור את ההרג של חכמי בבל, בגלל שהוא יודע את פשר החלום.
אריוך מכניס את דניאל במהירות אל נבוכדנצר, ואומר לו שמצא איש מבני גלות היהודים, שיוכל לפתור את חלומו.
דניאל פותר בהצלחה את החלום.
הפרשנים המסורתיים בספר דניאל אינם מפרשים את משמעות השם.
פרשנויות על השם, מופיעות בספר בראשית לגבי מלך אלסר, ששמו אף-הוא היה, אריוך.
אריוך זה על פי המדרש היה גם בבלי, כך שניתן להחיל את פרשנות השם על שני האנשים.
יש המקשרים בין השם אריוך לגבורה, ואומרים כי הוא קשור סמנטית ל"אריה", או ל"אורך", ויש אומרים שהמילה אריוך, קשורה למילה "ריכא" שפרושה מלכות.
האמורא שמואל היה מכונה אריוך בשל בקיאותו בדיני ממונות, שהיה פוסק בהם כמלך.
מקור השם אריוך הוא חורי.
השם דומה מבחינה לשונית לשמות הנזכרים בתעודות ממארי.
השם אריוך אינו שכיח ומופיע פעמים אחדות בכתבי היתדות.
לדעות אחרות מקור השם אירני.
אוניית המערכה אריזונה (BB-39) ) הייתה אוניית מערכה מסדרת פנסילבניה, אשר נבנתה על ידי הצי האמריקני בעשור השני של המאה ה-20. היא נקראה על שמה של המדינה ה-48, אשר צורפה לארצות הברית, אריזונה, והייתה השנייה והאחרונה מאוניות הסופר-דרדנוט של הסדרה פנסילבניה.
אף שנכנסה לשירות בשנת 1916, לא השתתפה במלחמת העולם הראשונה אך שימשה כאוניית ליווי לנשיא ארצות הברית וודרו וילסון, בעת מסעו אל ועידת השלום בפריז בשנת 1919. עם פרוץ מלחמת יוון–טורקיה נשלחה האריזונה לאזור למספר חודשים על מנת להפגין נוכחות אמריקנית, ולאחר מספר שנים הועברה אל הצי הפסיפי.
מלבד תקופת שיפוץ נרחבת בשנים 1929–1931, השתתפה האריזונה באימונים ותרגילים, ואף סייעה לנפגעי רעידת האדמה בלונג ביץ', אשר התרחשה בשנת 1933. היא הופיעה בסרטו של ג'יימס קאגני משנת 1934 - "הנה בא הצי" על צרותיו הרומנטיות של מלח בצי.
באפריל 1940 הועבר הצי הפסיפי בכללותו והאריזונה איתו אל פרל הארבור אשר בהוואי, על מנת לשמש גורם מרתיע להתרחבותו של האיפריאליזם היפני.
במהלך המתקפה על פרל הארבור ב-7 בדצמבר 1941, הופצצה האריזונה וטבעה, ונספו 1,177 קצינים ואנשי צוות שהיו על סיפונה.
בניגוד לשאר הספינות אשר נפגעו במתקפה, את האריזונה לא ניתן היה להציל ועל כן הסיר הצי חלקים ממנה לשימוש חוזר במהלך המלחמה.
הספינה הטרופה עודנה שוכנת בקרקעית המפרץ, ומעליה מוצבת אנדרטת האונייה אריזונה לזכרם של חיילי וקציני הצי אשר נהרגו במתקפה.
אוניות המערכה מסדרת פנסילבניה היו גדולות באופן משמעותי מאוניות הסדרה הקודמת להן, סדרת נבדה.
האריזונה הייתה באורך כולל של 185 מטר, ברוחב 29.6 מטר (בקו המים) ובעלת שוקע של 8.9 מטר בעומס מלא.
לעומת הסדרה שקדמה לה, הייתה ארוכה ב-7.6 מטר, כבדה בכ-4 טון הֶדְחֵק וגבוהה יותר ב-2.4 מטר מאוניות המערכה הישנות.
האריזונה צוידה בארבע טורבינות קיטור מתוצרת חברת טורבינת קיטור פרסונס הימית, שכל אחת מהן הניעה מדחף בקוטר של 3.7 מטר.
הטורבינות הוזנו על ידי תריסר דוודים בעלי צינורות מים מתוצרת בבקוק אנד ווילקוקס.
הטורבינות נועדו לספק 34,000 כוחות סוס (25,000 קילו וואט) אך במהלך ניסוי הכלים של האונייה הצליחו לספק רק 33,376 כוחות סוס (24,888 קילו וואט) בהשיגה מהירות של 21 קשר (39 קמ"ש).
עם זאת, היא הצליחה להשיג מהירות של 21.5 קשר (39.8 קמ"ש) במהלך ניסוי מלא בספטמבר 1924.
האריזונה הייתה בעלת ארבעה צריחי תותחים שבכל אחד מהם שלושה תותחי 14 אינץ'/45 קליבר, בעלי הגבהה מרבית של 15 מעלות עם טווח של 19,000 מטרים, עם קיבולת של 100 פגזים לכל תותח.
הגנה מפני ספינות טורפדו, חומשה האריזונה ב-22 תותחי 5 אינץ'/51 קליבר בצדי הספינה, בעלי הגבהה מרבית של 15 מעלות עם טווח של 12,850 מטר, עם קיבולת של 230 פגזים לתותח.
מיקום התותחים אשר היה חשוף לגלי הים, מנע מהם לתפקד כהלכה בים סוער.
כאמצעי הגנה כנגד מטוסים הותקנו על האריזונה ארבעה תותחי 3 אינץ'/50 קליבר כמו גם שני צינורות טורפדו בקוטר של 533 מ"מ, עם 24 טורפדו בעבורם.
מיגון ספינות הפנסילבניה המשיך את העיקרון שהחל בסדרת נבדה, הכל או כלום אשר דגל במיגון כבד לאזורים מסוימים ומיגון קל בשאר האונייה.
חגורת השריון בקו המים הייתה עשויה שריון קרופ בעובי של 343 מ"מ בגובה כולל של 5.3 מטר מתוכם 2.7 מטר מתחת לקו המים וכסתה את חללי המכונות ואת מחסני התחמושת.
השדרית של אוניית המערכה מספר 39 (מספר גוף: BB-39) הונחה בבוקר 16 במרץ 1914 במעמד פרנקלין דלאנו רוזוולט שהיה אז עוזר מזכיר הצי.
הבנאים התכוונו לקבוע שיא עולמי של עשרה חודשים בין הנחת השדרית של הספינה להשקתה, עבור מה שהניו יורק טיימס הכריז יהיה "הסופר-דרדנוט הגדול והחזק בעולם, הן בהתקפה והן בהגנה, אשר נבנה אי פעם", אבל בניית הספינה הושלמה רק לאחר ארבעה-עשר חודשים.
היא הושקה ב-19 ביוני 1915, כלומר כחמישה-עשר חודשים מהנחת השדרית ועד ההשקה.
מזכיר חיל הים יוספוס דניאלס, העניק לה את השם "אריזונה", על שמה של המדינה החדשה ביותר באיחוד.
ה"ניו יורק טיימס" העריך כי 75,000 אנשים השתתפו בהשקה, כולל ג'ון פוררוי מיטשל, ראש עיריית ניו יורק, ג'ורג' האנט, מושל אריזונה, ופקידי צבא בכירים רבים.
כמה ספינות מלחמה היו גם כן בקרבת מקום, כולל רבות מהדרדנוטים החדשות שכבר נכנסו לשירות (פלורידה, יוטה, ויומינג, ארקנסו, ניו יורק וטקסס).
אסתר רוס, בתו של ו.ו.
רוס מפרסקוט, אריזונה, זכתה לכבוד של השקת האונייה.
בשל האיסור על אלכוהול שעבר באותה תקופה בבית המחוקקים של המדינה, החליט מושל המדינה כי ישתמש בשני בקבוקים: בקבוק יין מבעבע מאוהיו, ובקבוק מים שנלקחו מסכר רוזוולט.
לאחר ההשקה, אריזונה נגררה למעגן הצי בברוקלין לצורך התאמות.
אריזונה נכנסה לשירות בצי ב-17 באוקטובר 1916 בפיקודו של קפטן ג'ון מקדונלד.
היא עזבה את ניו יורק ב-10 בנובמבר 1916. לאחר שהסתיים הליך התיקון של הנטייה המגנטית, הפליגה הספינה דרומה לניסויי השייט שלה, אך ב-7 בדצמבר נאלצה לשוב לניו יורק לצורך תיקונים באחת מהטורבינות.
היא הצליחה להיכנס למפרץ צ'ספיק כדי לבדוק את סוללות התותחים הראשיות וסוללות התותחים המשניות ב-19–20 בדצמבר.
לא ניתן היה לתקן את הטורבינה בתוך הספינה, ולכן נאלצו עובדי המספנה לחתוך חורים בסיפונים העליונים כדי להרים את המעטפת הפגועה החוצה, ולאחר מכן להתקינם שוב, בהליך שארך כמעט ארבעה חודשים של עגינה במספנה.
אריזונה עזבה את המעגן ב-3 באפריל 1917, ושלושה ימים לאחר מכן, הכריזה ארצות הברית מלחמה על גרמניה.
היא הוקצתה לדיוויזיית אוניות המערכה ה-8 הפועלת מנהר יורק.
אריזונה הועסקה רק כספינת אימון ירי עבור אנשי צוות על ספינות סוחר חמושות שחצו את האוקיינוס האטלנטי בשיירות.
זמן קצר לאחר תחילת המלחמה, שמונה מתותחי ה-5 אינץ' שלה (ארבעת התותחים הקדמיים הקיצוניים וארבעת התותחים האחוריים הקיצוניים) הוסרו כדי לצייד ספינות סוחר.
אריזונה העזה לצאת לים רק לעיתים רחוקות מחשש לצוללות אויב, וגם אז רק בליווי אוניות מערכה וספינות נוספות.
ארבע דרדנוטים אמריקאיות מונעות על ידי פחם (היה קל יותר להשיג פחם מאשר נפט בבריטניה) נשלחו בסופו של דבר אל מעבר לאוקיינוס האטלנטי בדצמבר 1917 כדיוויזיית אוניות המערכה ה-9, אך אריזונה לא הייתה ביניהן.
הלחימה הסתיימה ב-11 בנובמבר 1918 בשביתת נשק.
שבוע לאחר מכן, הספינה עזבה את ארצות הברית לממלכה המאוחדת, והגיעה ב-30 בנובמבר 1918. לאחר שבועיים שעגנה בנמל פורטלנד בדורסט, אריזונה הפליגה לצרפת.
ב-13 בדצמבר 1918, היא הצטרפה לתשע אוניות מערכה ועשרים ושמונה משחתות שליוו את הנשיא וודרו וילסון על אוניית הקו ג'ורג' וושינגטון אל ברסט ליום אחד במסעו של וילסון לוועידת השלום בפריז.
עשר אוניות המערכה יצאו מצרפת למחרת.
הן הצליחו לחצות את האוקיינוס האטלנטי בתוך פחות משבועיים, ולהגיע לניו יורק ב-26 בדצמבר למצעדים, חגיגות וביקורת ימית מלאה שערך להן השר דניאלס.
האריזונה, שהייתה הראשונה להיבדק, ירתה לכבודה מטח מ-19 תותחים.
יחד עם רבות מהאוניות האחרות בצי שהוחזרו, היא עגנה מחוץ לניו יורק למשך השבועות הבאים והייתה פתוחה לציבור.
אריזונה הפליגה מניו יורק להמפטון רודס ב-22 בינואר 1919; היא המשיכה דרומה למפרץ גואנטנמו ב-4 בפברואר והגיעה ארבעה ימים לאחר מכן.
השייט בקאריביים שימש בעיקר לאימונים בקרבות ולתמרון צי, אם כי הוא כלל ביקור בנמל פורט אוף ספיין.
בזמן שהספינה המתינה ללוות את וילסון חזרה לארצות הברית, היא נשלחה לסמירנה (כיום איזמיר) בטורקיה בתגובה למתיחות בין יוון לאיטליה סביב הענקת סמירנה ליוון בהסכם השלום של פריז.
ממשלות יוון ואיטליה פרסו כל אחת ספינת מלחמה גדולה לאזור (גאורגיוס אברוף ודויליו, בהתאמה), וכוחות קרקע יווניים הגיעו באוניות תובלה והורדו בנמל.
הכאוס שנוצר בעיר גרם לאזרחים אמריקאים רבים בעיר לחפש מחסה על סיפון אריזונה.
כשהמשבר נרגע, אריזונה נצטוותה האריזונה להפליג לקונסטנטינופול (כיום איסטנבול) לפני שהיא הפליגה לבסיסה ב-15 ביוני.
היא נכנסה למעגן הצי בניו יורק ב-30 ביוני לצורך שיפוץ, שם הוסרו ממנה שישה תותחי 5 אינץ' ומערכת בקרת האש עברה מודרניזציה.
העבודה הסתיימה בינואר 1920 והאונייה הפליגה דרומה למפרץ גואנטנמו לאימון.
במהלך תקופה זו, הותקן על אריזונה סיפון טיסה דומה לזה שהותקן על טקסס במרץ 1919. באוגוסט הפכה אריזונה לספינת הדגל של דיוויזיית אוניות המערכה ה-7, אם כי רק מאוחר יותר ב-1920 היא עברה התאמות שאפשרו לה להיות ספינת הדגל של אדמירל.
יחד עם שש אוניות מערכה נוספות ושמונה עשרה משחתות, אריזונה נשלחה דרומה לפרו דרך תעלת פנמה בינואר 1921, לאחר שנפגשה עם צי האוקיינוס השקט ותרגלה איתו תמרוני קרב.
לאחר חזרה קצרה לאוקיינוס האטלנטי, שכללה שיפוץ כולל בניו יורק, אריזונה, בפיקודו של Jehu V.
Chase, חזרה לפרו, ולאחר מכן עברה לנמל הבית החדש שלה, סן פדרו, קליפורניה, עד 1940.
במשך שאר שנות ה-20, השירות של אריזונה כלל תרגילי אימון שגרתיים.
נושא שחוזר על עצמו בשנים אלו היו אימוני "בעיות הצי" השנתיים, שהחלו ב-1923. היו אלו סדרה של תרחישים שפיתח הצבא האמריקאי, אשר דימו פעולות צי גדולות שבמסגרתן רוב הצי הפעיל מתמודד זה מול זה.
השניים הראשונים דימו התקפה על תעלת פנמה ממערב, בעוד שב-1925 המטרה הייתה להגן על איי הודו המערבית והוואי.
ב-27 ביולי 1923 הצטרפה הספינה, בפיקודו של ג'ון י.ר.
בלייקלי, לביקורת הימית של הנשיא וורן הרדינג בסיאטל.
הרדינג מת שבוע לאחר מכן, ואריזונה הצטרפה לצי הפסיפי כדי לירות מטח הצדעה לכבודו ב-3 באוגוסט.
בתחילת מרץ 1924, זונה בשם מדלין בלייר הסתתרה על סיפון אריזונה, וסחרה בסקס תמורת מסע חינם לסן פדרו עד שהתגלתה ב-12 באפריל בזמן שהספינה עגנה בבלבואה, פנמה.
היא נשלחה חזרה לעיר ניו יורק וקפטן פרסי אולמסטד הורה להעמיד לדין צבאי 23 מלחים אשר קבלו עונשים של עד 10 שנות מאסר.
וילי, מפקד צי הקרב, הוציא מכתב נזיפה לכל קציני הספינה, כולל האדמירל לעתיד וראש מבצעי ים ארלי ברק, אז צוער.
האדמירל ויליאם ו' פראט, שהיה אז פיקוד על הדיוויזיה שבה הוצבה אריזונה, חשב שהעונשים מוגזמים, והוא הורה למחוק את הנזיפות מרישומי הקצין כשהיה ראש מבצעי ים ב-1930.
ארבעה חודשים לאחר "בעיית הצי" IX בינואר 1929, עברה אריזונה מודרניזציה במספנת הצי בנורפוק.
תרני חצובה חדשים, עליהם הורכבו מנהלי בקרת אש תלת-שכבתיים עבור החימוש הראשי והמשני, החליפו את תרני הכלוב ההיפרבולואידים הישנים; מספרם של תותחי החמישה אינץ' הצטמצם ל-12 והתותחים הוצבו מחדש סיפון אחד גבוה יותר, ושמונה תותחי נ"מ בקוטר 25 מ"מ החליפו את תותחי ה-3 אינץ' שהיו בה במקור.
שינויים אלו הגדילו את הצוות שלה ל-92 קצינים ו-1,639 מלחים.
צריחי התותחים הראשיים של הספינה שונו כדי להגדיל את ההגבהה המרבית של התותחים שלהם ל-30°.
קטפולטת האוויר הדחוס על הסיפון הוחלפה באחת שהשתמשה באבק שריפה.
שריון הסיפון חוזק על ידי תוספת של 1.75 אינץ' (44 מ"מ) של פלדה שעברה טיפול מיוחד.
להגנה מפני טורפדו, התווסף לאונייה מבנה מיוחד בצורת בליטה הבנויה להגן עליה בשעת פגיעה של טורפדו, וכן נוספה מחיצה נוספת לדפנות חדרי הדוודים.
שני צינורות הטורפדו השקועים הוסרו לאור הערכה שלאור ההערכות שצפו כי טווחי הקרבות החדשים של אוניית מערכה יגדלו מאוד, ולא תהיה בטורפדו תועלת.
הסרת צינורות הטורפדו אפשרה גם את הוספת המחיצה הרוחבית הגדולה כדי להפחית את סיכוני ההצפה בשעת קרב.
מערכות ההנעה של אריזונה הוחלפו כמעט לחלוטין; טורבינות הלחץ הגבוה שלה הוחלפו בטורבינות גיר חזקות יותר מאוניית המערכה וושינגטון שבוטלה, ושישה דוודים חדשים החליפו את הדוודים המקוריים שלה.
ב-19 במרץ 1931, עוד לפני שאריזונה עברה ניסויים ימיים שלאחר מודרניזציה, היא אירחה את הנשיא הרברט הובר לחופשה קצרה בקריביים.
כשחזרה ב-29 במרץ, ערכה את ניסויי הים שלה ברוקלנד, מיין, והותקן מעוט נוסף על ראש צריח III, לפני שהיא הועברה לחוף המערבי באוגוסט עם אחותה פנסילבניה.
בפברואר 1932, הספינה השתתפה בתרגיל המשותף הגדול מספר 4 בו תקפו מטוסי נושאת מטוסים את פרל הארבור בהצלחה ב-7 בפברואר.
הספינה עגנה בסן פדרו כאשר רעידת אדמה התרחשה בסמוך ללונג ביץ', קליפורניה, ב-10 במרץ.
מלחים מהאונייה הצטרפו למאמצי הסיוע, סיפקו מזון, טיפלו בפצועים וסיפקו אבטחה מפני בוזזים.
בתחילת 1934, הספינה והצוות שלה צולמו לסרט של האחים ג'יימס קאגני /וורנר "הנה בא הצי", שעשה שימוש נרחב בצילומים חיצוניים כמו גם בצילומי מיקום על הסיפון.
בשעות הבוקר המוקדמות של 26 ביולי, אריזונה התנגשה במכמורת דיג ליד קייפ פלאטרי.
שני אנשי צוות של הספינה שנפגעה נהרגו בהתנגשות וחיל הים כינס ועדת חקירה כדי לחקור את האירוע.
הוועדה המליצה להעמיד את קפטן הספינה, קפטן מקגיליבריי מילן, למשפט צבאי.
מילן נמצא אשם והוחלף מספר חודשים לאחר מכן על ידי קפטן ג'ורג' באום לאחר שהספינה חזרה לחוף המערבי.
בינתיים, האדמירל משנה סמואל וו.
בראיינט קיבל את הפיקוד על דיוויזיית אוניות המערכה השנייה ב-4 בספטמבר, עם אריזונה כספינת הדגל שלו.
פטנגל החליף את בראיינט ב-4 במרץ 1935 והספינה השתתפה בבעיית הצי XVI חודשיים לאחר מכן.
אריזונה ביקרה בנמל בבלבואה במאי 1936 במהלך בעיית הצי XVII.
ב-8 ביוני, קפטן ג'ורג' אלכסנדר החליף את באום כקפטן, ו-15 ימים לאחר מכן, אדמירל משנה קלוד סי בלוך החליף את פטנגל.
במהלך אימון ירי ב-24 ביולי, גזי הבעירה מתותח אחד של צריח II נכנסו לצריח התותח, ושרפו איש צוות אחד.
מערכת ההתזה של הצריח הופעלה כדי למנוע כל פיצוץ אבקה, אך המים שהשתחררו דלפו למרכזית החשמל של הצריח והציתו שריפה קטנה שכובתה בקלות.
בשל התקציב המצומצם של חיל הים, הספינה בילתה את רוב התקופה הזו בנמל כאמצעי חיסכון בדלק.
בשנת הכספים 1936–1937 עגנה הספינה במשך 267 ימים; בשנה שלאחר מכן היא שהתה בנמל במשך 255 ימים.
הספינה בילתה את שארית הקריירה שלה בהתבסס על החוף המערבי או בהוואי.
ב-2 בינואר 1937, האדמירל משנה ג'ון גרינסלייד קיבל על עצמו את הפיקוד על דיוויזיית אוניות המערכה השנייה מבלוך והעביר את דגלו לאוניית המערכה מרילנד ב-13 באפריל.
סימונס, מפקד דיוויזיית אוניות המערכה הראשונה, העביר את דגלו לאריזונה ב-7 באוגוסט.
הוא הוחלף ב-8 בנובמבר על ידי אדמירל אדופלהוס א.
קפטן אלפרד וינסור בראון החליף את באום ב-11 בדצמבר.
הספינה השתתפה בבעיית הצי XIX מול הוואי באפריל-מאי 1938. קפטן בראון מת בשנתו ב-7 בספטמבר וקפטן אייזק סי קיד קיבל את הפיקוד על הספינה ב-17 בספטמבר 1938. באותו יום, אדמירל משנה צ'סטר נימיץ קיבל את הפיקוד על דיוויזיית אוניות המערכה הראשונה.
נימיץ הוחלף ב-27 במאי 1939 על ידי אדמירל משנה ראסל וילסון.
קפטן הרולד סי טריין קיבל את הפיקוד על הספינה ב-5 בפברואר 1940.
בעיית הצי האחרונה של אריזונה הייתה מחוץ להוואי באפריל-מאי 1940. בסיומו, צי האוקיינוס השקט של ארצות הברית נשמר במימי הוואי, שבסיסו בפרל הארבור, כדי להרתיע את היפנים.
היא עברה שיפוץ במעגן הצי פוגט סאונד, ברמרטון, וושינגטון, מאוקטובר 1940 עד ינואר 1941. במהלך שיפוץ זה, התווסף הבסיס לרדאר חיפוש על גבי התורן הקדמי שלה, תותחי הנ"מ שלה שודרגו וארבעה מקלעי M2 בראונינג מקוררים במים קליבר 0.50 אינץ' (12.7 מ"מ) הותקנו בחלק העליון של התורן המרכזי.
החלפת הדגל האחרונה שלה התרחשה ב-23 בינואר 1941, כאשר וילסון הוחלף על ידי אדמירל משנה אייזק קיד.
קפטן פרנקלין ואן ואלקנבורג החליף את טריין ב-5 בפברואר 1941. ב-22 באוקטובר 1941, במהלך תרגיל שהתקיים בערפל כבד, נפגעה הספינה בחרטום על ידי האוקלהומה.
אריזונה הייתה אמורה לצאת למעגן ברמרטון בנובמבר כדי לעבור שיפוץ.
התאונה במקום חייבה אותה לעגינה יבשה בפרל הארבור לצורך תיקון נזקי ההתנגשות.
כתוצאה מכך, היא נשארה בהוואי.
הגיחה האחרונה של הספינה הייתה תרגיל ירי לילי בליל 4 בדצמבר כחלק מדיוויזיית אוניות המערכה הראשונה, לצד נבדה ואוקלהומה.
כל שלוש הספינות עגנו ברציפים לאורך האי פורד למחרת.
ב-6 בדצמבר הגיעה לצידה אוניית התיקון וסטל כדי לסייע לצוות הספינה בתיקונים קלים.
מעט לפני השעה 08:00 שעון מקומי ב-7 בדצמבר 1941, מטוסים יפניים משש נושאות מטוסים פגעו בצי האוקיינוס השקט כשעגן בנמל בפרל הארבור, וחוללו הרס על ספינות המלחמה והמתקנים שהגנו על הוואי.
על סיפון אריזונה, אזעקת ההתקפה האווירית של הספינה הופעלה בסביבות השעה 07:55, והספינה עברה לעמדות קרב זמן קצר לאחר מכן.
זמן קצר לאחר השעה 08:00, תקפו עשרה מפציצי טורפדו מסוג נקג'ימה B5N2 "קייט", חמישה מקאגה וחמישה מהיריו, את אריזונה.
כל המטוסים נשאו פצצות חודרות שריון באורך 41 סנטימטר (16.1 אינץ') במשקל 797 קילוגרם (1,757 פאונד).
הם טסו בגובה משוער של 3,000 מטר (9,800 רגל), המטוסים של קאגה הפציצו את אריזונה ממרכז הספינה לירכתיים.
זמן קצר לאחר מכן, המפציצים של היריו פגעו באזור החרטום.
המטוסים קלעו ארבע פגיעות ושלוש החטאות כמעט באריזונה ובסביבתה.
ההחמצה קרובה לחרטום גרמה לתצפיתנים להאמין שהספינה טורפדה, אם כי לא נמצא נזק מטורפדו.
הפצצה הקשה ביותר ניתזה מפניו של צריח IV וחדרה לסיפון תוך שהתפוצצה במזווה של הקפטן, וגרמה לשריפה קטנה.
הפגיעה הקדמית הבאה ביותר הייתה בסמוך לקצה הספינה, לצד התורן המרכזי, כנראה התפוצצה באזור המחיצה נגד טורפדו.
הפצצה הבאה פגעה ליד תותח נ"מ 5 אינץ' האחורי.
הפצצה האחרונה פגעה בשעה 08:06 בסביבת צריח II, ככל הנראה חדרה לסיפון המשוריין ליד המחסנים הממוקמים בחלק הקדמי של הספינה.
אמנם לא נותרו מספיק שרידים מהספינה כדי לשפוט את המיקום המדויק, אך אין עוררין על השפעותיה: כשבע שניות לאחר הפגיעה, המחסנים הקדמיים התפוצצו בפיצוץ אדיר, אשר עבר דרך דפנות הספינה והרס חלק גדול מהמבנה הפנימי של החלק הקדמי של הספינה.
זה גרם לקריסת הצריחים הקדמיים ומגדל הקוננינג כלפי מטה כ-25–30 רגל (7.6–9.1 מ') ולתורן הקדמי והארובה לקרוס קדימה, ולמעשה קרעו את הספינה לשניים.
הפיצוץ לווה בשריפות עזות שבערו במשך יומיים; פסולת ירדה על האי פורד בסביבה.
הפיצוץ מהפיצוץ הזה גם כיבה שריפות בספינת התיקון וסטל, שעגנה לצדה.
הפצצות והפיצוץ שלאחר מכן הרגו 1,177 מתוך 1,512 אנשי הצוות שהיו על הסיפון באותה עת, כמחצית מהנפגעים שאבדו במהלך המתקפה.
עלו שתי השערות מתחרות לגבי סיבת הפיצוץ.
הראשון הוא שהפצצה התפוצצה בתוך או ליד מחסן אבק השרפה השחור המשמש למטחי ההצדעה של הספינה ולמטעני המעוט.
זה התפוצץ תחילה ואז הצית את מחסני האבקה ללא עשן ששימשו לחימוש הראשי של הספינה.
דו"ח של לשכת הספינות של הצי משנת 1944 מצביע על כך שצוהר המוביל למחסנית האבקה השחורה נותר פתוח, אולי עם חומרים דליקים המצויים בקרבת מקום.
פיקוד ההיסטוריה והמורשת הימית הסביר שייתכן שהאבקה השחורה נאסרה מחוץ למחסן המשוריין.
ההסבר החלופי הוא שהפצצה חדרה לסיפונים המשוריינים והתפוצצה ישירות בתוך אחד מהמחסנים הימניים עבור החימוש הראשי, אך קשה יחסית לפוצץ אבקה ללא עשן.
לפיכך לשקיות האבקה בגודל 14 אינץ' נדרשו כרית אבקה שחורה כדי להצית במהירות את האבקה.
הזמן שחלף מפגיעת הפצצה ועד לפיצוץ המחסן היה קצר מכפי שהצביע הניסיון על שריפת אבקה ללא עשן הנדרשת להתפוצצות.
לא נראה שתשובה מוחלטת לשאלה זו תימצא אי פעם, שכן העדויות הפיזיות ששרדו אינן מספיקות כדי לקבוע את הסיבה לפיצוץ המחסן.
לאחר הפיגוע קיבלו מספר מלחים מדליות על התנהגותם ופעולותיהם תחת אש.
לוטננט קומנדר סמואל ג'י פוקווה, קצין בקרת הנזקים של הספינה, זכה במדליית הכבוד על קור רוחו תוך כדי כיבוי שריפות והורדת ניצולים מספינת הקרב ההרוסה.
עיטורים לאחר המוות של עיטור הכבוד ניתנו גם לשני קצינים רמי דרג שהיו על סיפונה של האונייה כשהיא נהרסה: אדמירל קיד, קצין הדגל הראשון שנהרג במלחמת האוקיינוס השקט, וקפטן ואן ולקנבורג, שהגיע לגשר וניסה להגן על ספינתו כשהפצצה שפגעה במחסני התחמושת שבסיפונה השמידה אותה.
אריזונה זכתה לכוכב קרב אחד על שירותה במלחמת העולם השנייה.
אריזונה הוצבה "באופן רגיל" (הוכרזה כבלתי פעילה זמנית) בפרל הארבור ב-29 בדצמבר, ונמחקה ממרשם כלי השיט של הצי ב-1 בדצמבר 1942. היא נפגעה כל כך קשה מהפיצוץ שהיא לא נחשבה מתאימה לשירות גם אם ניתן היה להציל אותה, בניגוד לרבות מהספינות הטבועות האחרות בקרבת מקום.
המבנה העילי שלה ששרד סולק ב-1942, והחימוש העיקרי שלה נמשה במהלך השנה וחצי הבאות.
צריחי התותחים הראשיים האחוריים הוסרו והותקנו מחדש כסוללת חיל התותחנים של צבא ארצות הברית באריזונה ב-Kahe Point בחוף המערבי של אואהו וסוללת פנסילבניה בחצי האי מוקאפו, המכסה את מפרץ קאנאוה במה שהוא כיום בסיס חיל הנחתים הוואי.
סוללת פנסילבניה ירתה ברובה בפעם הראשונה והאחרונה ביום 6 באוגוסט 1945 תוך כדי אימון, בעוד שהסוללה אריזונה הסמוכה מעולם לא הושלמה.
שני הצריחים הקדמיים נותרו במקומם, אם כי התותחים מצריח II נמשו והותקנו מאוחר יותר בנבדה בסתיו 1944 לאחר שיושרו והוספו מחדש.
מאוחר יותר ירתה נבדה עם אותם תותחים נגד האיים היפנים אוקינאווה ואיוו ג'ימה.
ההריסות של אריזונה נותרה בפרל הארבור כדי להנציח את אנשי הצוות שלה שאבדו באותו בוקר בדצמבר 1941. ב-7 במרץ 1950, אדמירל ארתור וו.
רדפורד, מפקד צי האוקיינוס השקט באותה תקופה, הנהיג את העלאת הדגלים מעל שרידיה.
חקיקה בתקופת הממשלות של הנשיאים דווייט אייזנהאואר וג'ון קנדי הביאה להגדרת ההריסות כמקדש לאומי בשנת 1962. אנדרטת זיכרון נבנתה על פני השרידים השקועים של הספינה, לרבות חדר הנצחה המפרט את שמותיהם של אנשי הצוות האבודים על קיר שיש.
האנדרטה הלאומית נרשמה מנהלית על רישום לאומי של מקומות היסטוריים ב-15 באוקטובר 1966. הספינה עצמה הוגדרה כנקודת ציון היסטורית לאומית ב-5 במאי 1989. לאחר מותם, ניצולי המתקפה עשויים להכניס את האפר שלהם בתוך הספינה, בין חבריהם שנפלו.
חיילים משוחררים ששירתו על הסיפון בזמנים אחרים עלולים לפזר את אפרם במים שמעל הספינה.
בעוד המבנה העילי ושניים מתוך ארבעת צריחי התותחים העיקריים הוסרו, הברבט של אחד הצריחים נותר גלוי מעל המים.
מאז טביעתה, נפט עדיין דולף מהגוף, כאשר יותר מ-2.3 ליטר דולפים לנמל ביום.
[65] בשנת 2004, הצי האמריקאי ושירות הפארקים הלאומיים פיקחו על מיפוי ממוחשב מקיף של גוף הספינה, תוך הקפדה על כבוד תפקידה כקבר מלחמה.
הצי שקל אמצעים לא חודרניים לצמצום המשך דליפת הנפט כדי למנוע את ההידרדרות הסביבתית נוספת של הנמל.
אחד מפעמוני אריזונה המקוריים תלוי כעת במגדל הפעמונים של מרכז הזיכרון של איגוד הסטודנטים של אוניברסיטת אריזונה.
הפעמון מצלצל אחרי כל ניצחון ביתי בכדורגל, על כל קבוצה מלבד בתי ספר אחרים באריזונה.
תותח, תורן ועוגן מאריזונה נמצאים בכיכר הזיכרון של ווסלי בולין ממש מזרחית למתחם הקפיטול של מדינת אריזונה במרכז העיר פיניקס, אריזונה.
שלט התותח מציין שהוא לא היה על הספינה במהלך המתקפה על פרל הארבור, אלא הועבר לאוניית המערכה נבדה.
זה משולב עם תותח מאוניית המערכה מיזורי לייצג את ההתחלה והסיום של מלחמת האוקיינוס השקט עבור ארצות הברית.
חפצים אחרים מהספינה, כגון פריטים משירות הכסף של הספינה, מוצגים בתערוכה קבועה במוזיאון הקפיטול של מדינת אריזונה.
מדי שנתיים מעניק הצי את "גביע הזיכרון של USS אריזונה" לספינה, שנקבע על ידי ראש המבצעים הימיים, שהשיגה את המוכנות הקרבית הגבוהה ביותר בלוחמת תקיפה, תמיכה באש עילי ולוחמת שטח.
גביע הברונזה בגובה 3 רגל (0.91 מ') על בסיס שיש שחור סופק לצי על ידי אזרחי מדינת אריזונה ב-7 בדצמבר 1987.
אריוברזנס ; המאה ה-4 לפנה"ס) היה מצביא פרסי, שפיקד על הכוחות הפרסיים בקרב השערים הפרסיים.
אריוברזנס בנו של ארטבזוס היה הסטרפ של פרסיס.
תפקיד זה לא נזכר לפני כן וייתכן שאריוברזנס היה הראשון בתפקיד זה.
הוא לקח חלק בקרב גאוגמלה, ולאחר התבוסה בקרב המלך דריווש השלישי נמלט אל הסטרפיות הנידחות מאימת אלכסנדר הגדול.
אריוברזנס החליט לעצור את אלכסנדר, הוא בחר כשדה הקרב במעבר הרים צר שהיה ידוע בעת העתיקה בשם "השערים הפרסיים".
(כיום טאנג א-מירן באיראן) המעבר מקשר בין הערים המודרניות יאסוג' וסדה.
המעבר הזה הוא בין הבודדים באזור זה של רכס הרי זגרוס.
בעונת החורף שבה נערך הקרב עשויה הטמפרטורה במקום ליפול עד מינוס 25 מעלות צלזיוס.
המעבר הוא נתיב דמוי משפך המתחיל בעמק רחב למדי והולך ונהיה צר יותר ויותר במעבר בין הרים תלולים קשים למעבר.
אפילו כיום, במאה ה-21, עובר במקום כביש צר מאוד.
הפרסים הקימו מארב שהוחזק בכוח חסימה ששלט על עמדות המפתח במעבר זה.
אריאנוס טוען שלאריוברזנס היו 40,000 לוחמים.
קווינטוס קורטיוס רופוס לעומת זאת טוען שהיו לו 25,000 לוחמים.
אם כי חוקרים מודרניים כיום מעריכים שהיו לו לכל היותר כמה מאות חיילים.
כאשר חייליו של אלכסנדר נכנסו למעבר אנשי אריוברזנס תקפו מכל הכיוונים, אלכסנדר איבד חיילים רבים והורה על נסיגה אולם שבוי פרסי דובר יוונית הוביל את המוקדונים במעבר עוקף שאפשר לאלכסנדר לאגף את אריוברזנס.
מרבית הפרסים נהרגו קורטיוס טוען שאריוברזנס עצמו נהרג בהתנגשות בעוד אריאנוס טוען שהוא נמלט אל ההרים.
אולם מרבית החוקרים מסכימים שגם אם נמלט הוא נהרג בידי חיילי אלכסנדר בהמשך.
במאמרו משנת 2005 "הגיבור הלאומי הראשון של איראן" טוען ההיסטוריון האיראני מנוצ'ר סדאט נורי שאריוברזנס נהרג ביום האחרון של חודש ינואר 336 לפנה"ס אחרי 48 ימי לחימה.
אם כי חוקרים אחרים סוברים שאלכסנדר עוכב בשערים הפרסיים 40 יום.
אגדות פרסיות שונות מספרות שאחותו של אריוברזנס לחמה לצידו בקרב ונהרגה יחד אתו.
באיראן של ימינו הוא נחשב לגיבור לאומי ופסל לזכרו מוצב בעיר יאסוג'.
אריזת ואקום היא שיטת אריזה הכוללת שאיבת אוויר מהאריזה ואטימתה לאחר מכן.
תחילה מוצבים הפריטים במכל פלסטיק מוצק או גמיש, לאחר מכן נשאב האוויר מהמכל ולבסוף הוא נאטם לכדי אריזה.
מטרותיה העיקריות של אריזת הוואקום הן להיפטר מהחמצן בתוך האריזה על מנת להאריך חיי מדף של מזון; ובשימוש במכל גמיש כמו שקיות פלסטיק, להקטין את נפח האריזה כדי לחסוך במקום.
שאיבת האוויר מהמכל יוצרת בתוכו ואקום, ומכאן שמה של השיטה.
אריזת ואקום מפחיתה את כמות החמצן, מגבילה את התפתחותם של חיידקים אווירניים ופטריות, וכן חרקים ומזיקים זעירים אחרים.
כמו כן, מונעת היא התאדות של רכיבים נדיפים.
שימוש נפוץ לאריזת ואקום הוא אחסון לתקופות זמן ארוכות של מזון יבש כמו דגנים, אגוזים, בשר משומר, דג מעושן, גבינות וצ'יפס.
ניתן אף לאחסן מזון טרי לתקופות זמן קצרות יותר, כמו ירקות, בשר טרי ומזון נוזלי.
אריזת ואקום מקטינה באופן ניכר את נפחם של פריטים שאינם פריטי מזון.
לדוגמה, ניתן לאחסן פריטי לבוש וכלי מיטה בשקיות פלסטיק ולשאוב מתוכן את האוויר באמצעות שואב אבק או מכונת אריזת ואקום ייעודית.
שיטה זו לעיתים משמשת לדחיסת אשפה ביתית במקומות בהן נגבה תשלום עבור כל שקית זבל מלאה שמפונה.
ניתן להשיג מוצרי אריזת ואקום לשימוש ביתי, העושים שימוש בין היתר בשקיות פלסטיק, פחיות, בקבוקים וצנצנות שימורים.
בישראל, וכן במדינות נוספות שבהן ריכוז יהודי דתי גבוה, נמכרים באריזות ואקום מוצרי מזון יבש תחת השגחת גופי כשרות הנחשבים למהודרים, בדגש על דגנים, קמחים, קטניות, זרעים, פירות יבשים ואגוזים.
הסיבה העיקרית לכך, מעבר לתועלת שבהארכת חיי המדף של המזון ושמירה על איכותו, היא הרצון לשווק את המזון כמוחזק כנקי מתולעים, חרקים, ושאר חסרי חוליות.
דבר הפוטר מבחינה הלכתית את המשתמש במזון מברירתו ממינים הנחשבים לשרצים שאסורים לאכילה על פי ההלכה.
טרם אריזת המזון, הוא נבדק באמצעות מכשור המיועד להסיר חרקים ופריטי מזון נגועים, ואריזתו בוואקום תכליתה למנוע התפתחות של נגיעות חדשה שמקורה בביצי חרקים העלולים להימצא במזון חרף תהליכי הברירה שעבר.
אשר על כן, תוך כיממה מפתיחת אריזת הוואקום או ניקובה שמירת המזון בקירור נצרך על מנת למנוע ממנו נגיעות חדשה.
במקרים בהם מזון רגיש, לדוגמה צ'יפס, עלול להימעך בגלל תהליך הכיווץ שנוצר באריזת ואקום, קיים פתרון חלופי שעיקרו החלפת הגז בתוך האריזה בגז אחר שאינו מכיל חמצן.
במקום להוציא את האוויר מהאריזה ולאטמה, האוויר מוחלף בחנקן ורק לאחר מכן נאטמת האריזה.
מכיוון שהחמצן מפונה בתהליך זה, יתרון השימור באריזת ואקום נשאר.
אריוזו (באיטלקית: arioso בריבוי: ariosi "אריוזי", גם "אריה פרלאנטה" (aria parlante – "אריה מדוברת") הוא סוג של קטע קולי סולו, בעל אופי דרמטי, המופיע, בדרך כלל, באופרה ובאורטוריה, שסגנונו הוא ב"אמצע" בין רצ'יטטיב לאריה הלירית או הקישוטית.
המילה נגזרת מהמילה האיטלקית aria "אריה" במשמעותה המוזיקלית ומובנה הוא "כמו אריה".
המושג הופיע במאה ה-16 יחד עם ראשיתן של האופרה, האורטוריה ותחיית המונודיה באיטליה.
לעיתים קרובות מחליפים אותו בטעות עם "רצ'יטטיב אקומפניאטו".
משתמשים במילה "אריוזו" גם כהוראת ביצוע מוזיקלית, כלומר "כמו אריה", "כמו שירה או זמרה".
אריוזו דומה לרצ'יטטיב במבנהו ובהטיות הקול הבלתי מרוסנים, קרובים לדיבור.
עם זאת, הוא נבדל ממנו בקצבו.
אריוזו דומה לאריה בצורתו המלודית, כששניהם קרובים יותר לשירה מאשר לרציטטיב.
מבחינת צורה מוזיקלית, להבדיל מהאריה, האריוזו אינו מתאפיין, בדרך כלל, בחזרתיות.
האריוזו יכול להיות משפט מלודי קצר באמצע הרצ'יטטיב או קטע מלודי קצר המקדים את האריה עצמה או המושר מיד אחריה.
משתמשים בו רק ברגעים מלאי פאתוס הדורשים דיקלום יותר זמרתי ואקספרסיבי.
האריוזו הופיע לראשונה באופרה הפלורנטינית והוונציאנית, אצל יאקופו פרי, ג'וליו קאצ'יני, מונטוורדי, קאוואלי, כשהוא נדרש להפסיק את המונוטוניה של הרצ'יטטיב אך מבלי להיסחף לסגנון אריה ממש.
במוזיקה הבארוקית דוגמאות קלאסיות של אריוזו ניתן למצוא באופרות של הנדל, בקנטטות ובפסיונים של יוהאן סבסטיאן באך.
כך למשך האריוזו 31 'Betrachte meine Seel המושר על ידי זמר באס באורטוריה "יוהנס פסיון" מאת באך.
או האריוזו Nehmet, esset; das ist mein Leib במתאוס פאסיון מאת באך.
באותה תקופה נקרא האריוזו לעיתים גם "קאוואטה", "אריה קאוואטה" (cavata, aria cavata) או מזאריה (mezz'aria).
תחת השם קאוואטה מוכר למשל אותו אריוזו הבא בסיומו של רצ'יטטיב ומחזק אותו
באופרות מודרניות רבות במחצית השנייה של המאה ה-19 (אצל ורדי או בעיקר וגנר) ובמאה ה-20 שבהן ויתרו המלחינים על צורות קבועות כמו "אריה דה קאפו" או הרצץ של אריות ורצ'יטטיבים, סגנון הדיקלום (כמו ב"מלודיה האין סופית") התקרב לזה של אריוזו, תוך מיזוג בין רצ'יטטיב ואריה.
בשנת 1927 סר תומאס ביצ'ם התייחס ל-Sea Drift מאת פרדריק דיליוס כ"דוגמה הטובה ביותר של אריוזו רצ'יטטיבו בכל תולדות המוזיקה"
Nel tuo seno, amico sasso (הנדל, בפי קלאופטרה באופרה "ג'וליו צ'זארה" (1724)
Teneri, teneri figli (וינצ'נצו בליני, באופרה "נורמה", 1831)
Deh, se mi amasti un giorno (וינצ'נצו בליני, באופרה "באטריצ'ה די טנדה", 1833)
(גאטנו דוניצטי, באופרה "המטורף מן האי סן דומינגו" , 1833)
Ah, mon fils, soîs béni (ג'אקומו מאיירבר, באופרה "הנביא", 1849)
(ג'וזפה ורדי, באופרה לה טרוויאטה, 1853)
O cor, don funesto (אמילקארה פונקיילי, באופרה "לה ג'וקונדה", 1876)
Dear father Trulove (איגור סטרווינסקי, באופרה "דרכו של הולל", 1951)
למרות היותו צורה קולית, עבר המונח "אריוזו" גם אל יצירות כליות בעלות אותו אופי מלודי, כפי קרה גם במקרים של ה"אריה" וה"רצ'יטטיב" המשמשים כ"אריה כלית" או "רצ'יטטיב כלי".
אחד ה"אריוזי" הכליים הידועים ביותר הולחן על ידי יוהאן סבסטיאן באך ומשמש כ"סינפוניה" של הקנטטה שלו Ich steh mit einem Fuß im Grabe, רי"ב 156 וגם הפרק האמצעי של הקונצ'רטו שלו לצ'מבלו רי"ב 1056.
אריוביקסיה גריפינדורי (שם מדעי: Eriovixia gryffindori) הוא מין של עכביש מהסוג אריוביקסיה, הקרוי על שמו של גודריק גריפינדור מסדרת ספרי הארי פוטר.
העכביש התגלה בקרנאטקה שבהודו על ידי ג'אווד אחמד, ראג'אשרי ק'אלאפ וסומוחה ג'אוואגאל.
השלושה חשבו שצורתו של העכביש מזכירה את מצנפת המיון מסדרת ספרי הארי פוטר ולכן קראו לעכביש על שמו של גודריק גריפינדור, בעליה המקורי של המצנפת.
הגריפינדורי הוא עכביש קטן, לילי, המסתווה בין העלים היבשים של סביבתו שאת צורתם הוא מחקה.
אריות כיס (שם מדעי: Thylacoleonidae) היא משפחה נכחדת של כיסאים אוסטרלים מסדרת הקנגוראים שהיו קרוביו הרחוקים של הקואלה.
הם חיו באוליגוקן עד לפליסטוקן לפני 25 מיליון שנה עד לפני 46,000 שנה.
אריות כיס היו ברובם טורפים, על פי מבנה שיניהם.
הגדול שבהם - אריה הכיס מהמין Thylacoleo carnifex, הגיע למשקל של 160 ק"ג, בדומה לאריה, והיה בעל לסתות עם עוצמת נשיכה חזקה ביותר.
ככל הנראה, מינים אלה תפקדו כטורפי העל של אוסטרליה, לצד כמה זוחלים גדולים כמו המגלניה ועוד לטאות כוח, הוונאמבי, והתנינים מתת-המשפחה מקוסוכיניים ובמידה פחותה יותר גם זאבי הכיס.