tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
במהלך תחילת שנות החמישים, ריצ'רד דיבנקורן היה ידוע כאקספרסיוניסט מופשט, וההפשטות בציוריו התקרבו לסגנון של אסכולת ניו יורק, אך היו מבוססות היטב גם על הרגישויות של האקספרסיוניזם המופשט בסן פרנסיסקו; בעיר זו לקליפורד סטיל נודעה השפעה רבה על האמנים הצעירים מתוקף הוראתו במכון לאמנות בסן פרנסיסקו.
באמצע שנות החמישים ריצ'רד דיבנקורן, דייוויד פארק ואלמר בישוף, יחד כמה אמנים נוספים, הקימו את בית הספר הפיגורטיבי של אזור המפרץ שדגל בחזרה לציור פיגורטיבי.
בין סתיו 1964 לאביב 1965 דיבנקורן טייל ברחבי אירופה ובברית המועצות במטרה לצפות בציורים של אנרי מאטיס במוזיאונים החשובים.
כשחזר באמצע שנת 1965, יצירותיו הפיגורטיביות ביטאו את כל מה שלמד במהלך מעל עשור בו היה צייר פיגורטיבי מוביל.
כאשר בשנת 1967 הוא חזר לציור מופשט, יצירותיו הקבילו לתנועות כמו ציור שדות הצבע והפשטה לירית, אך הוא נשאר עצמאי ביחס לשתיהן.
בסוף שנות השישים לארי פונס, שציורי הנקודות הקודמים שלו היו קשורים לאופ ארט החל לייצר ציורים בעלי ורות חופשיות יותר, שכונו "Lozenge Ellipse" (מהשנים 1967–1968).
מתוך יצירתו, וועבודותיהם של ג'ון הוילנד, וולטר דארבי באנארד, לארי זוקס, רונלד דייוויס, רוני לנדפילד, ג'ון סיירי, פט ליפסקי, דן כריסטנסן ועוד כמה ציירים צעירים, החלה להיווצר תנועה חדשה הקשורה לציור שדות הצבע.
האמנים הללו יצרו ציורים המגשרים בין ציור שדה הצבע לסגנון ההפשטה הלירית, תוך שימת דגש מחודש על הטיפול בנוף, על מחוות ועל מגע.
ציור שדות הצבע קשור בזרמים נוספים כגון מופשט פוסט-ציורי, סופרמטיזם, אקספרסיוניזם מופשט, הקצוות החדים והפשטה לירית.
בתחילה, המונח התייחס לסוג מסוים של אקספרסיוניזם מופשט, ובמיוחד ליצירתם של מארק רותקו, קליפורד סטיל, ברנט ניומן, רוברט מוטרוול, אדולף גוטליב וכמה סדרות ציורים מאת ז'ואן מירו.
מבקר האמנות קלמנט גרינברג ראה את ציור שדות הצבע כקשור לציור הפעולה אך גם שונה ממנו.
הבחנה חשובה שמבדילה את ציור שדות הצבע מביטויים מופשטים אחרים היא הטיפול בצבע.
הטכניקה הבסיסית ביותר המגדירה ציור היא היישום של צבע על משטח, וציירי שדות הצבע ביקשו לחולל שינוי באספקט זה.
ציירי שדות הצבע רצו לשחרר את האמנות מרטוריקה מיותרת.
אמנים כמו ברנט ניומן, מארק רותקו, קליפורד סטיל, אדולף גוטליב, מוריס לואיס, ז'ול אוליצקי, קנת נולנד, פרידל דזובאס, פרנק סטלה, ואחרים השתמשו לעיתים קרובות בצורות בסיסיות, חזרתיות ופשוטות למדי, תוך שימוש ברפרנסים בסיסיים לטבע ושימוש מפורש ופסיכולוגי בצבע.
באופן כללי, אמנים אלה העדיפו דימויים מופשטים על פני דימויים ברורים שניתן לזהות.
אמנים מסוימים ציטטו ביצירותיהם מאמנות ההווה או העבר, אך באופן כללי אמני שדות הצבע התייחסו להפשטה כמטרה בפני עצמה.
באופן זה, האמנים התייחסו לכל ציור כדימוי אחיד, עקבי ומונוליתי, לעיתים קרובות כחלק מסדרה ובה ציורים קשורים.
בשונה מהאנרגיה הרגשית, הטיפול בצבע וסימני המחוות שניכרים על פני השטח הציור אצל אמני אקספרסיוניזם מופשט כמו ג'קסון פולוק ווילם דה קונינג, ציור שדות הצבע נראה בתחילה כציור רגוע ומחמיר יותר.
ציירי שדות הצבע משתמשים במשטחי צבע גדולים, שטוחים ומוכתמים, הנחשבים לייצוג של הטבע המהותי של הפשטה וויזואלית.
עם זאת, ציור צבע שדה נתפס גם כאקפרסיבי, אם כי באופן אחר מזה של ציורי האקספרסיוניזם המופשט.
מורשת הציור של המאה ה-20 היא ארוכה ומסועפת, ושזורות בה סדרה של השפעות ויחסי גומלין מורכבים.
השימוש בשדות גדולים ופתוחים של צבע אקספרסיבי בחלקים נרחבים מהציור נראה לראשונה בראשית המאה ה-20, בציוריהם של אנרי מאטיס וז'ואן מירו.
מאטיס ומירו, כמו גם פאבלו פיקאסו, פול קליי, ואסילי קנדינסקי ופיט מונדריאן, השפיעו ישירות על האקספרסיוניזם המופשט, על ציירי שדות הצבע, על המופשט הפוסט ציורי ועל ההפשטה הלירית.
אמנים אמריקאים מסוף המאה ה-19, כמון אוגוסטוס וינסנט טאק ואלברט פינקהאם ריידר, יחד עם מודרניסטים אמריקאים מוקדמים כמו ג'ורג'יה אוקיף, מרסדן הארטלי, סטיוארט דייוויס, ארתור דאב ונופיו של מילטון אברי, סיפקו גם הם תקדימים חשובים והשפיעו על ציירי התנועות שלעיל.
הציורים של מאטיס, "French Window at Collioure" ו-"View of Notre-Dame" , שניהם משנת 1914, השפיעו מאוד על ציירי שדות הצבע האמריקאים ככלל, ועל ציורי הסדרה Ocean Park של ריצ'רד דיבנקורן במיוחד.
על פי היסטוריונית האמנות ג'יין ליווינגסטון, דיבנקורן ראה את שני הציורים של מאטיס בתערוכה בלוס אנג'לס בשנת 1966, והיו להם השפעה עצומה עליו ועל יצירתו.
מירו היה אחד האמנים המשפיעים ביותר של המאה ה-20. הוא היה חלוץ בטכניקת ההכתמה, קרי, יצירת רקעים עכורים ומעורפלים על ידי צבעי שמן דלילים שמכתימים את הקנבס.
מעל הכתמים הללו הוסיף מירו קליגרפיה - אותיות ומילים - כמו גם דימויים.
ארשיל גורקי העריץ את יצירתו של מירו וצייר ציורים דמויי מירו, עד שמצא את סגנונו הייחודי בתחילת שנות הארבעים.
במהלך שנות השישים מירו נהג לצייר שדות גדולים של צבע בוהק בכחול, בלבן ובצבעים מונוכרומטיים אחרים.
אליהם צירף מעגלים מטושטשים ושחורים וצורות קאליגרפיות שמרחפים על הקנבס באופן אקראי.
עבודות אלה דמו לציורי שדה הצבע של הדור הצעיר.
תנועת שדות הצבע פעלה לאורך מספר עשורים מאמצע המאה ה-20 ועד תחילת המאה ה-21, כשהיא מתבססת על דוגמאות של מודרניסטים אירופאים כמו מירו.
בתוך תנועת ציור שדות הצבע ניתן למנות שלושה דורות נפרדים, אך קשורים, של ציירים.
מונחים נפוצים בהתייחס לשלוש הקבוצות הללו הם אקספרסיוניזם מופשט, מופשט פוסט-ציורי והפשטה לירית.
חלק מהאמנים יצרו בכל שלושת הסגנונות הללו.
חלוצי אמנות שדות הצבע, כדוגמת ג'קסון פולוק, מארק רותקו, קליפורד סטיל, ברנט ניומן, ג'ון פארן, אדולף גוטליב ורוברט מאטרוול נתפסים בראש ובראשונה כאמני אקספרסיוניזם מופשט.
אמנים כמו הלן פרנקנטלר, סם פרנסיס, ריצ'רד דיבנקורן, ז'ול אוליצקי וקנת נולנד מגיעים מדור צעיר מעט יותר; מוריס לואיס, קשור מבחינה אסתטית בנקודת המבט של דור זה, הוא החל כאמן אקספרסיוניזם מופשט אך עבר במהלה לתנועת המופשט הפוסט ציורי.
במקביל, ישנם אמנים צעירים יותר - כמו פרנק סטלה, רונלד דייוויס, לארי זוקס, לארי פונס, וולטר דארבי באנארד, רוני לנדפילד ודן כריסטנסן - שהחלו ליצור בזרם המופשט הפוסט-ציורי ובסופו של דבר יצרו במסגרת סוג חדש של אקספרסיוניזם, המכונה הפשטה לירית.
בשלבים המאוחרים יותר של ציור שדות הצבע, לקראת סוף שנות השישים, התבססה ההפשטה הלירית, ששילבה את הדיוק של תנועת שדות הצבע עם הציוריות של האקספרסיוניסטים המופשטים.
באירופה, במהלך אותה תקופה של סוף שנות השישים ותחילת שנות השבעים, החלו גרהרד ריכטר ואנסלם קיפר, כמו גם עוד מספר ציירים, להפיק עבודות בהן מורגשת אקספרסיביות רבה, שילוב בין הפשטה לדימויים, כולל דימויי נוף,, בסגנון שבסוף שנות השבעים כונה נאו-אקספרסיוניזם.
אמנות קיקלדית התפתחה במסגרת התרבות הקיקלדית, אשר התגבשה באיים הקיקלדיים, בסוף התקופה הנאוליתית ובתקופת הברונזה המוקדמת, בערך בשנים 2000–3300 לפני הספירה.
התרבות הקיקלדית הייתה אחת משלוש התרבויות הגדולות סביב הים האגאי.
השתים האחרות היו: התרבות המיקנית ביוון והתרבות המינואית באי כרתים.
האיים הקיקלדיים הם קבוצה של 2200 איים, איונים וסלעים ב, אך רק 33 מהם מיושבים.
מקור השם במילה היוונית קיקלוס (kyklos), אשר פירושו מעגל.
הקדמונים שקבעו את השם ראו באיים מעין מעגל סביב האי הקדוש דלוס.
רוב האיים הם פסגות של הרים תת-ימיים חוץ משני איים, מילוס וסנטוריני, שהם איים געשיים.
אדמת האיים איננה פוריה, אבל באיים נקסוס, דלוס ופארוס, מצוי שיש באיכות גבוהה כמו כן, מצויים בהם עופרות ברזל, עופרות בדיל, נחושת, זהב, כסף, אובסידיאן ו.
איים אלה היוו גשר בין אירופה, אסיה הקטנה, המזרח הקרוב ואפריקה.
מאחר שמכל אחד מהאיים רואים לפחות עוד אי שכן אחד, האזור התאים לשיט מסחרי כבר בתקופה מוקדמת, ללא מכשירי ניווט.
המסחר התמקד במינרלים ובשיש וכן בתוצרי הדיג.
האיים יושבו כבר באלף ה-5 לפני הספירה, בתקופה הנאוליתית, על ידי קבוצות שהגיעו מאסיה הקטנה.בתחילה היישובים באיים היו ארעיים, עם אוכלוסייה מורכבת מנודדים.
בשלב שני היו כבר ישובי קבע ומתיישבים שעסקו בחקלאות ושייט להובלת טובין ומסחר.
החפירות הראשונות באיים הקיקלדיים נעשו בשנים 1883–1884, על ידי החוקר האנגלי והממצאים פורסמו לראשונה בשנת 1884, על ידי הארכאולוג הגרמני .
את עבודתם המשיך הארכאולוג היווני , בשנים 1898–1899. החפירות התמקדו בשרידי יישובים ובאתרי קבורה, שהיו צמודים ליישובים.
המתים נקברו במצב מכווץ, יחד עם חפצים ששימשו אותם בחייהם, כגון כלים, תכשיטים, פגיונות ולהבים.
הפריט החשוב ביותר שנמצא בחלק מהקברים היו צלמיות עשויות שיש, בדרך כלל.
צלמיות דומות נמצאו גם בשרידי מבני מגורים.
בתחילה הצלמיות זכו ליחס מזלזל, אך בשנות ה-50 של המאה ה-20 גבר העניין בפיסול הקיקלדי, בעיקר עקב דמיונו ליצירות של אמנים מודרניים כמו: קונסטנטין ברנקושי.
אמדאו מודיליאני, אלברטו גיאקומטי, הנרי מור וברברה הפוורת'.
התעניינות זו גרמה לחפירות בידי גורמים בלתי מורשים ושוד עתיקות אשר פגע במחקר הארכאולוגי, בהיעדר מידע אמין לגבי מקום המוצא של הפריטים השונים.
בתקופה הנאוליתית, באיים הקיקלדיים יוצרו כלי חרס שהיו זהים לאלה שכויירו בתקופה הנאוליתית המאוחרת בכרתים וביוון היבשתית.
התרבות הקיקלדית הייחודית הפציעה באלף ה-3 לפני הספירה, בתקופה הידועה כתקופת הברונזה הקדומה והיא הקדימה את תקופת הברונזה המפוארת של כרתים ויוון היבשתית.
מחלקים את התקופה, בה הייתה קיימת אמנות קיקלדית ייחודית, לשלוש תקופות הממוספרות 1,2, ו-3, בצירוף ראשי התיבות EC שמשמעותן Early Cycladic.
הפריטים המצויים באתרים ארכאולוגיים מכל התקופות הן צלמיות, שרובן עשויות שיש, ולכן היוו את מוקד המחקר הארכאולוגי לגבי האזור הנתון, תוך התייחסות לממצאי רקע.
התקופה הראשונה, EC1, בשנים 3300-2800 לפנה"ס, נקראת גם תרבות גרוטה-פלוס (Grotta-Pelosׂׂ), לפי שמם של אתרי קבורה.זו הייתה תקופה של שלום, כפי שניתן להסיק משרידי היישובים, אשר היו בלתי מבוצרים.
לא היה כמעט כל קשר בין אוכלוסיית האיים לבין אוכלוסיות אחרות, ולכן גם לא הייתה השפעה של תרבות חיצונית.
הצלמיות המשויכות לתקופה זו הן מעטות יחסית.
הסגנון הראשוני הוא סכמטי, וממנו מתקיים מעבר אל הסגנון הנטורליסטי, עם דמות שלובת זרועות.
הבליטה הקטנה דמוית מוט מציינת את הראש והצוואר ושני השקעים בצידי הגוף מציינים מתניים.
בסיס הצוואר מובלט על ידי חריטה בצורת משולש.
רוב הצלמיות מתקופה זו הן קטנות, עד גודל של 20 סנטימטר.
התקופה השנייה, המסומנת כ-EC2, נקראת גם תרבות קרוס-סירוס (Keros-Syros), והחוקרים מגדירים את זמנה החל מ־2700 לפני הספירה ועד 2400 או 2300 לפני הספירה.
במספר חפירות התגלו שרידי ביצורים, המעידים על איום מצד אוכלוסיות מחוץ לאיים.
זו הייתה תקופת השיא של האמנות הקיקלדית, ובה פוסלו הצלמיות הקנוניות.
הן עשויות שיש ומתארות דמויות נשיות ערומות, בעלות ראש אובלי מורם, עם נטייה קלה לאחור ואף מעודן.
הברכיים מתוארות כפופות מעט והידיים שלובות, מונחות על הבטן.
ברוב הצלמיות יד שמאל מונחת מעל יד ימין.
יש ביניהן דמויות דקיקות ואלגנטיות אשר גודלן הוא כ-20 סנטימטר, אך וריאציה נפוצה יותר היא זו בה הראש מתואר כמשולש נטוי והצוואר גלילי, החזה מרובע והזרועות אופקיות באזור המתניים.
נמצאו צלמיות בודדות אשר בהן זרוע ימין מונחת מעל הזרוע השמאלית.
חלק מהצלמיות מתארות נשים הרות, עם בטן בולטת ובה פסים אופקיים.
צורות אלו נחשבות קנוניות משום שהדגם הכללי היה בשימוש במשך כ-400 שנה והן מצטיינות באחדות של הקווים הכללים ובדיוק הביצוע.
נראה שההבדלים נובעים מהשוני בסגנונם של הפסלים באיים השונים, אך לא ניתן לומר זאת בוודאות, בגלל פעילותם של שודדי העתיקות.
על רוב הצלמיות ניתן לראות סימנים המעידים על שעל חלק מהצלמיות היו פרטים מצוירים בפיגמנטים מינרליים, בעיקר שיער ועיניים, אך גם תכשיטים.
על פי מחקרים עדכניים, הצביעה בכחול נעשתה תוך שימוש באזוריט וצביעה באדום נעשתה בסולפיד הכספית, הוא צינובר.
כל הצלמיות שטוחות מאוד ולכן גם שבירות.
בתקופה זו נוצרו גם צלמיות שגובהם כמעט גובה אדם.
באי נקסוס נמצא מספר קטן מאוד של צלמיות שגובהן עד 1.5 מטר.
צלמיות גבריות נמצאו אומנם, אך הן מאוד נדירות.הסיבות לסיומה של תקופה זו לוטות בערפל, אך יש עדויות לצימצום האוכלוסייה.
בסוף התקופה לא היה יותר פיסול בשיש, אשר הוחלף בחימר.
התקופה השלישית, היא EC3, התאפיינה בהידוק הקשרים עם אוכלוסיית האי כרתים.
באיים הקיקלדיים הופיעו יישובים גדולים יותר, כפי שמסתבר מהשרידים שנחפרו.
ההתפשטות של התרבות המינואית במרחב האגאי הביאה לערוב של זו עם התרבות הקיקלדים וירידה בחשיבותה של זו האחרונה.
הניסיון לברר את תפקידן של הצלמיות העמיד שאלות רבות בפני החוקרים.
הצלמיות עשויות שיש נמצאו ברחבי המרחב האגאי, וברור שהיו פריטי יוקרה והיה בהן מסחר.
אך תפקידם המקורי, באיים עצמם, לא ברור.
מצד אחד, חלק מהצלמיות נמצאו בתוך קברים, אך לא בכולם.
מצד שני, נמצאו צלמיות גם בשרידי מגורים.
מכאן שהשימוש בהן לא היה בלעדי לטקסי קבורה.
עיבודם היה תהליך מיגע, שהתבצע בעזרת הזכוכית הגעשית והשמיר המקומיים.
נראה שהמחיר הגבוה של פריטי השיש היה הגורם להכנת צלמיות עשויות עץ או חימר צבוע.
אחת ההשערות טוענת שהצלמיות הזולות יותר ליוו לקבר את הנפטר, בעוד הפריט המקורי, עשוי שיש, נשאר בבעלות המשפחה.
השערה נוספת היא שפריטים אלה היו בעלות משמעות דתית מסוימת, אך גם הוערכו בשל יופיים והמאמץ שהושקע בהכנתם.
על חלק מהן ניתן לגלות שעברו תיקונים, דבר שמעיד גם הוא על ערך גבוה מבחינה חומרית או רגשית.
לשאלות הנ"ל יש להוסיף צבר של מאות חלקי צלמיות שיש וכן פרטי שיש אחרים, אשר נמצאו באי קרוס.
התברר שהחלקים היו שייכים לפריטים נבדלים, והם כנראו הובאו מאיים אחרים, אחרי שבירתם.
אין כל השערה לגבי משמעות ממצא זה.
תפקיד דתי בתוך מזבח ביתי (שיכול להסביר את הקבורה עם הבעלים)
אומנם, המחקר הארכאולוגי בנושא האמנות הקיקלדית התמקד בצלמיות, אך נמצאו חרסים קיקלדיים, אשר קיבלו את השם "מחבתות" בשל צורתם, למרות שאין קשר בין תפקידם המשוער לבין תפקיד של מחבת רגיל.
ה"מחבתות" נמצאו בעיקר באי סירוס( Syros) ושייכים בעיקר לתקופה השנייה של התרבות הקיקלדית.
אלה פריטים מעוגלים, קמורים, בעלי שפה וידית.
הקישוטים מחורצים על גבי ה"תחתית" וכוללים מעגלים או ספירלות, בתוספת ששמשות וכלי שיט.
מכיוון שהחימר באזור הוא בעל איכות ירודה, גם ה"מחבתות", כיצירות חרס, אינן מתעלות מעל רמה בינונית.
השימוש המשוער הוא כקמע או מראה.
אמנזיית גל-מאן, היא התופעה שבה מומחים בתחום מסוים שמים לב לשגיאות מהותיות בדיווחי תקשורת הנוגעים לתחום המומחיות שלהם, אך בשל "אמנזיה" ממשיכים לייחס דרגת אמינות גבוהה לדיווחים בתקשורת אודות תחומים שמחוץ לתחום ההתמחות שלהם.
השם לתופעה ניתן על ידי הסופר מייקל קרייטון בהרצאה שנתן בשנת 2002. לדבריו, קרייטון שוחח על התופעה עם הפיזיקאי הנודע מארי גל-מאן ובחר לקרוא לה על שמו כדי להקנות לה נופך יותר סמכותי: "בתמצית, אמנזיית גל-מאן היא כדלהלן.
אתה פותח את העיתון בכתבה על נושא שאתה מכיר היטב.
אתה קורא את הכתבה ומגלה שלעיתונאי אין שום הבנה בעובדות או בנושאים.
לעיתים קרובות, הכתבה כל כך שגויה עד כדי הצגה הפוכה של הסיפור בה התוצאה גורמת לסיבה.
אני קורא לסיפורים מעין אלו "רחובות רטובים גורמים לגשם".
בכל מקרה, אתה קורא את השגיאות הרבות בסיפור בייאוש או בשעשוע, הופך את הדף לחדשות פנים או חוץ וקורא את שאר העיתון כאילו שהוא אמין יותר לגבי פלסטין מאשר השטויות שקראת קודם.
אתה הופך את הדף ושוכח את מה שידעת.
אציין שהיא אינה קיימת בתחומים אחרים של החיים.
בחיים הרגילים, כשמישהו מגזים או משקר לך בעקביות, מיד תעבור לקחת בערבון מוגבל כל דבר נוסף שיגידו.
בבית המשפט, קיימת הדוקטרינה Falsus in uno, falsus in omnibus שפירושה "שקר בחלק אחד שווה שקר בהכל".
אבל כשזה מגיע לתקשורת, אנו מאמינים, בניגוד לראיות, שכדאי לנו לקרוא חלקים אחרים של העיתון.
כשבפועל, זה כמעט בוודאות לא נכון.
ההסבר היחיד להתנהגות מסוג זה הוא אמנזיה." תופעה דומה לאמנזיית גל-מאן מגולמת ב-"חוק אמינות התקשורת" שתוארה על ידי העיתונאי האמריקני ארווין קנול: "כל מה שאתה קורא בעיתון הוא אמת לאמיתה למעט הסיפור הנדיר לגביו יש לך ידע מכלי ראשון".
האמנות הצרפתית מורכבת מהאמנות החזותית והפלסטית (כולל אדריכלות צרפתית, עבודות עץ, טקסטיל וקרמיקה) שמקורן באזור הגאוגרפי של צרפת.
צרפת המודרנית הייתה המרכז העיקרי לאמנות האירופית של התקופה הפלאוליתית העליונה, אז השאירו מונומנטים מגאליתיים רבים, ובתקופת הברזל רבים מהממצאים המרשימים ביותר של האמנות הקלטית הקדומה.
התקופה הגאלו-רומית הותירה סגנון פיסול פרובינציאלי ייחודי, והאזור סביב הגבול הצרפתי-גרמני המודרני היה מבין האזורים המובילים באימפריה בייצור המוני של כלי חרס רומי עתיק מעוטרים היטב, שיוצאו לאיטליה ולמקומות אחרים בקנה מידה גדול.
באמנות המרובינגית מתחיל סיפורם של סגנונות צרפתיים כמרכיב מובהק ומשפיע בהתפתחות הרחבה יותר של האמנות של אירופה הנוצרית.
האדריכלות הרומנסקית והגותית שגשגה בצרפת של ימי הביניים עם אדריכלות גותית שמקורה באזורי איל-דה-פרנס ופיקארדי בצפון צרפת.
האמנות המרובינגית היא האמנות והאדריכלות של השושלת המרובינגית של הפרנקים, שנמשכה מהמאה החמישית עד המאה השמינית בצרפת ובגרמניה של ימינו.
הופעתה של השושלת המרובינגית בגאליה במהלך המאה החמישית הובילה לשינויים חשובים באמנויות.
באדריכלות כבר לא היה הרצון לבנות מבנים חזקים והרמוניים.
הפיסול חזר להיות מעט יותר מטכניקה פשוטה לקישוט של סרקופגים, מזבחות ורהיטים כנסייתיים.
מאידך גיסא, עליית עבודת הזהב והארת כתבי היד הביאו לתחייה של העיטור הקלטי, אשר בתרומות נוצריות ואחרות מהווה את הבסיס לאמנות המרובינגית.
איחוד הממלכה הפרנקית בפיקודו של קלוביס הראשון (465–511) וממשיכיו, התכתב עם הצורך בבניית כנסיות.
התוכניות עבורם כנראה הועתקו מבזיליקות רומיות.
מבני העץ הללו לא שרדו בגלל הריסתם בשריפה, בין אם בשוגג ובין אם נגרם הכוונה על ידי הנורמנים בזמן פלישתם.
האמנות הקרולינגית היא התקופה המשוערת של 120 שנה בין 750 ל-900 - בתקופת שלטונם של צ'ארלס מרטל, פיפן הצעיר, קרל הגדול ויורשיו המיידיים - הידוע בפי העם בשם הרנסאנס הקרולינגי.
התקופה הקרולינגית היא התקופה הראשונה של תנועת האמנות של ימי הביניים המכונה פרה-רומנסקית .
בפעם הראשונה, מלכי צפון אירופה התנשאו על צורות אמנות רומיות קלאסיות ים תיכוניות, תוך מיזוג צורות קלאסיות עם אלו הגרמניות, ליצור חידושים חדשים לחלוטין בשרטוט קו פסלונים, והכינו את הבמה לעליית האמנות הרומנסקית, ובסופו של דבר, האמנות הגותית במערב.
אמנות ואדריכלות גותית היו תוצרים של תנועת אמנות מימי הביניים שנמשכה כשלוש מאות שנה.
זה התחיל בצרפת, התפתח מהתקופה הרומנסקית באמצע המאה השתים עשרה.
עד סוף המאה הארבע עשרה, הוא התפתח לסגנון חילוני וטבעי יותר המכונה, גותי בינלאומי, שנמשך עד סוף המאה החמש עשרה, אז התפתח עוד יותר, לאמנות הרנסאנס.
אמצעי האמנות הגותיים העיקריים היו פיסול, ציור פאנל, ויטראז ', פרסקו וכתב יד מואר.
כנסיות גותיות בולטות נוספות בצרפת כוללות את קתדרלת בורז', קתדרלת אמיין, נוטרדאם דה לאון, נוטרדאם בפריז, קתדרלת ריימס, קתדרלת סנט שאפל בפריז, קתדרלת שטרסבורג .
הסגנונות בארכיטקטורה הגותית הצרפתית הם כדלקמן: גותי קדום, גותי גבוה, ראיוננט וגותיקה מאוחרת או "ראוותנית".
החלוקה לחטיבות מוכרת, אך נתונה לוויכוח.
מכיוון שהקתדרלות הגותיות נבנו על פני מספר תקופות עוקבות, ובעלי המלאכה של כל תקופה לא בהכרח עקבו אחר התוכניות של הבנאים שהקדימו להם, הסגנון האדריכלי השולט השתנה לעיתים קרובות במהלך בנייתו של בניין מסוים.
כתוצאה מכך, קשה להכריז על בניין אחד כשייך לעידן מסוים של האדריכלות הגותית.
שימושי יותר להשתמש במונחים כמתארים עבור אלמנטים ספציפיים בתוך מבנה, במקום להחיל אותו על הבניין בכללותו.
הפיסול הגותי התפתח מהסגנון הקשיח והמוארך המוקדם, עדיין רומנסקי בחלקו, לטיפול מרחבי ונטורליסטי בסוף המאה השתים עשרה ותחילת המאה השלוש עשרה.
השפעות מפסלים יווניים ורומיים עתיקים ששרדו שולבו בטיפול בווילונות, הבעת הפנים והפוזה של הפסל ההולנדי-בורגונדי, קלאוס סלוטר, והטעם לנטורליזם סימן לראשונה את סופו של הפיסול הגותי, והתפתח לסגנון הרנסאנס הקלאסיסטי.
עד סוף המאה החמש עשרה.
ציור בסגנון שניתן לכנותו "גותי", לא הופיע עד 1200 בערך, כמעט חמישים שנה לאחר תחילת האדריכלות והפיסול הגותיים.
המעבר מרומנסקי לגותית מאוד לא מדויק ובשום אופן לא מתוחם בבירור, אבל אפשר לראות התחלה של סגנון קודר, אפל ורגשי יותר מהתקופה הקודמת.
מעבר זה מתרחש תחילה באנגליה ובצרפת בסביבות 1200, בגרמניה בסביבות 1220, ובאיטליה בסביבות 1300. ציור, ייצוג של דימויים על משטח, היה נהוג בתקופה הגותית בארבע מלאכות עיקריות, ציורי קיר, ציורי לוח, הארה של כתבי יד וזכוכית צבעונית.
ציורי קיר המשיכו לשמש כמלאכת הנרטיב הציורית העיקרית על קירות הכנסיות בדרום אירופה כהמשך למסורות נוצריות ורומנסקיות מוקדמות.
בצפון, ויטראז'ים נשארו צורת האמנות השלטת עד המאה החמש עשרה.
בין שתי מלחמות העולם, פרחה תנועת אמנות הידועה בשם אקול דה פריז (בית הספר של פריז).
התנועה, שמרכזה בפריז, הולידה צורה ייחודית של אמנות אקספרסיוניסטית.
היא כללה אמנים זרים וצרפתים רבים, שרבים מהם היו יהודים; אמנים אלו התרכזו בעיקר במונפרנאס .
אמנים יהודים אלה מילאו תפקיד משמעותי באקול דה פריז, כמה מהם חיפשו מקלט בפריז ממזרח אירופה כשהם נמלטו מרדיפות ופוגרומים.
אישים בולטים כמו מארק שאגאל, ז'ול פסקין, חיים סוטין, הישראלי יצחק פרנקל פרנל, אמדיאו מודיליאני ואברהם מינטצ'ין היו בין התורמים הבולטים לתנועה בצרפת ומחוצה לה.
אמנים אלה תיארו לעיתים קרובות נושאים יהודיים ביצירתם, והטביעו בה גוונים רגשיים עזים.
המונח "ל' אקול דה פריז ", שנטבע ב-1925 כדי להתמודד עם שנאת זרים, הכיר באמנים הזרים, לעיתים קרובות יהודים.
עם זאת, הכיבוש הנאצי הוביל לאובדן הטרגי של אמנים יהודים במהלך השואה, והביא לדעיכתו של בית הספר של פריז כאשר כמה אמנים עזבו או ברחו לישראל או לארצות הברית .
בסוף שנות ה-50 ותחילת שנות ה-60 בצרפת נראו צורות אמנות שעשויות להיחשב פופ-ארט .
איב קליין גרמה לנשים עירומות מושכות להתגלגל בצבע כחול ולהשליך את עצמן על קנבס.
ויקטור וסארלי המציא את האופ-ארט על ידי עיצוב דפוסים אופטיים מתוחכמים.
אמנים של תנועת פלוקסוס כמו בן ווטר שילבו גרפיטי ומצאו חפצים בעבודתם.
ניקי דה סנט פאל יצרה דמויות פלסטיק נפוחות ותוססות.
ארמן אסף חפצים שנמצאו במכלולים ארוזים או מצופים בשרף, וסזאר בלדאצ'יני ייצר סדרה של פסלי חפצים דחוסים גדולים.
César Baldaccini היה פסל צרפתי בולט של שנות ה-60, שיצר פסלי פסולת גדולים על ידי דחיסה של חומרים שנזרקו כמו מכוניות, מתכת, אשפה וחפצים ביתיים.
במאי 1968, תנועת הנוער הרדיקלית, באמצעות atelier populaire שלהם, הפיקה פוסטרים רבים במחאה על מדיניותו הגוועת של הנשיא שארל דה גול .
האמנציפציה ליהודים (בקיצור: אמנציפציה או אמנסיפציה) היא תהליך, אשר כדברי כריסטיאן וילהלם פון דוהם נועד 'לשפר את מצבם של היהודים', בתמורה להפקת תועלת מכישוריהם.
במהלכו הושוו זכויותיהם של היהודים לאלו של בני החברה הסובבת.
תהליך זה החל עם הוצאת כתב הסובלנות בידי קיסר אוסטריה בשנת 1782; ועם העובדה שכבר ב-1787 קיבלו יהודי ארצות הברית זכויות אזרחיות מלאות.
אבל המושג 'אמנסיפציה' קיבל את מלוא משמעותו, וכן תאוצה רצינית, עם המהפכה הצרפתית (1789); והתהליכים שהתרחשו אחריה באירופה עד למהפכה הבולשויקית (1917).
האמנציפציה של היהודים הייתה קשורה לרעיונות הליברליים, מדיניים וחברתיים, שנפוצו באירופה בעקבות ההשכלה.
הלך רוח זה השפיע על העידן המודרני, ברוח רעיונות הנאורות והשוויון בין כל בני האדם.
האמנציפציה הייתה כרוכה בגילוי נכונות של חברה מסוימת ושל היהודים שבתוכה, לאמץ את רעיונותיה; והייתה מלווה בפולמוס ולעיתים גם במאבק – ובאנגליה לדוגמה, היהודים נלחמו למען שויון זכויות.
לתהליך זה, אשר כדוגמתו עבר גם על מיעוטים נוספים, נודעו השפעות מרחיקות לכת על חברת היהודים – והתפשט במושבותיהם אף מעבר לים.
במאות ה-17–18, בזמן האמנציפציה שלט האבסולוטיזם הנאור, במרבית ארצות אירופה.
תחת שלטון זה, היכן שישבו היהודים, הם למעשה נהנו מסובלנות – וזאת במחיר של אפליה, מעמד שולי ולעיתים רדיפות.
יחד עם זאת, עוד לפני הענקת זכויות אזרחיות ליהודים, מעמדם היה משופר מזה של המוני העם.
אדרבה, הם נהנו משלטון עצמי לפי ההלכה – תחת השלטון הנוצרי והמוסלמי כאחד.
מכל מקום הם שמרו על זהותם הלאומית.
מהצד הנוכרי האמנציפציה החלה אפוא על רקע הציפייה של מצדדיה המושבעים ביותר, שעם השוואת מעמדם החוקי של היהודים לבני דתות אחרות במדינה, היהודים יעברו שינויים מפליגים בכל אורחות חייהם – ולמעשה ייטמעו בחברה.
כמו כן, מניעה היה שבתמורה לזכויות האזרחיות, היהודים יתרמו לחברה מתושייתם הכלכלית.
והרי, בחברה הנוכרית היה מקובל לחשוב ששפלות מעמדם האזרחי, הוא עונש על חטא צליבת ישו.
במילים אחרות בעיניים נוכריות האמנציפציה נתפסה כדרך 'לתקן' את היהודים.
למרות הלך רוח דו-ערכי זה – רצון לשלב את היהודים מחד גיסא, ומאידך גיסא דחייתם – בקרב היהודים התקבלה האמנציפציה בהתלהבות.
בחיבור 'ירושלים' למנדלסון כדוגמה, ניכרים כי כבר ב-1783 עלתה הציפייה, שאם יהודים ישתלבו כמיטב יכולתם בחברה, הרי תפסק רדיפתם.
בעוד שבארצות מזרח אירופה התגלתה התנגדות עממית נרחבת לאמנציפציה, הרי שבמערב אירופה ובמידת מה גם במרכזה לא הייתה כמעט התנגדות, וליהודים היה קל יותר להתמזג בחיים החברתיים, הכלכליים והתרבותיים.
האמנציפציה בצרפת - כמקרה בוחן
אף כי התרחשו אירועים המבשרים את האמנציפציה במספר מקומות באירופה ואף בארצות הברית, הרי צרפת הייתה נחשונית בכל הקשור לקידום ממשי של עקרונות האמנציפציה.
הסיבה לכך קשורה להתפשטות רעיונות המהפכה הצרפתית, שבהם הם היו כרוכים; וכן כיבושי נפוליאון במזרח, אשר הפיצו את רעיונותיה בכל רחבי אירופה.
בעת הדיון בשאלת היהודים ב-23 בדצמבר 1789, ובשם המהפכה – הגדיר הרוזן דה קלרמון-טונר, שתמך בשוויון זכויות, את המשוואה שתאפיין את המדיניות הליברלית כלפיהם בחלקים גדולים מאירופה בהמשך:
המשפט 'עלינו לשלול הכל מהיהודים כאומה, ולתת להם את הכל כיחידים' משקף את דו-הערכיות שאפיינה את גישתם של תומכי האמנציפציה בקרב הנוכרים – וחשוב לזכור שלצידם עמדו ששללו מתן זכויות ליהודים.
למרות זאת, יהודי צרפת אימצו את האמנציפציה בהתלהבות רבה.
עבורם בכך שהמהפכה הצרפתית בישרה את האמנציפציה, נתפס כמפנה היסטורי חיובי, ששם קץ לימי הביניים גדושי רדיפות ולסבלות הגלות.
יהודים פרסמו שירים ומאמרים בעיתונות בשבח המהפיכה.
כמו כן, הם הרימו תרומות למען הצלחתה; והתגייסו לצבא.
נפוליאון בונפרטה כיהן כשליט צרפת במהלך השנים 1799 עד 1814, והוביל את צרפת לכיבוש רוב מערב אירופה ומרכזה.
מדיניותו שיקפה את הפרובלמטיקה שהאמנציפציה הציבה בפני היהודים.
לנוכח האשמות שהוטחו בפני היהודים, על היותם מדינה בתוך מדינה, בשנת 1806 הוא כינס אספת נכבדים מהקהילה היהודית – בכדי לברר באיזו מידה יהיו היהודים מסוגלים למלא כיאות את חובותיהם האזרחיות.
היהודים הכחישו כל ההאשמות, ולמעשה התחייבו לשרת נאמנה את צרפת ואת האידיאלים של המהפכה.
החלטות אלו אושררו בסנהדרין בחורף 1807. כתוצאה מכך, בהדרגה בוטלו סמכויותיה של הקהילה היהודית.
אם כן, בשעה שברחבי אירופה המהפכה הצרפתית הצמיחה תנועות לאומיות, אצל היהודים בעלי התודעה הקהילתית החזקה במיוחד, תהליכי האמנציפציה הביאו להחלשתן של השאיפות הלאומיות.
תחת זאת הם קיבלו זהות של צרפתים בני דת משה - כשהדגש הוא על צרפתים.
בחוקת 1848 נקבע כי כל התושבים חופשיים לבחור את דתם.
בסוף המאה ה-19, אף כי היהודים בצרפת היוו פחות ממחצית האחוז מכלל האוכלוסייה – בתוך כדור אחד, בעקבות החופש והשוויון שהם זכו להם, רבים מהם הצליחו להגיע לעמדות בכירות במוסדות השלטון והמנהל הציבורי.
מהלך האמנציפציה בארצות אירופה השונות
קיסרויות פרוסיה (גרמניה) ואוסטרו-הונגריה: כתב הסובלנות משנת 1782, הגדיר את זכויות היהודים.
אף כי הוא ביטא מגמה חדשה בזירה הפוליטית והחברתית באירופה, רק עם אביב העמים – כלומר בין 1848 ל-1871, קיבלו היהודים זכויות מלאות בארצות אלו.
בשנת 1866 נתקבלה ההחלטה בפרלמנט של פרוסיה על איסור האפליה הדתית.
בין היהודים הבולטים שנאבקו למען האמנציפציה היה גבריאל ריסר.
ארצות השפלה (הולנד ובלגיה): בארצות אלו, אשר כבר ממילא הייתה בהם מסורת של סובלנות ארוכת שנים, התקבלה האמנציפציה במהרה – והיהודים זכו בהן לשוויון אזרחי ודתי, כבר בסוף המאה ה-18.
אנגליה: בניגוד לצרפת, הולנד ובלגיה, בהן נטמעו היהודים בחברה הכללית במהירות יחסית, באנגליה היה תהליך השוויון הדרגתי, והחוקים המפלים בוטלו אט אט.
למעשה האמנציפציה של היהודים ארעה, בעקבות השוואת מעמדם של הקתולים, לאוכלוסייה האנגליקנית ב-1829. כך נאמר בבית הנבחרים הבריטי לרגל ביטול האפליות נגד היהודים:
"אנגליה היא ליהודים פחות ממחצית מולדתם, ואנו מקללים אותם על כך, שאין להם כלפי אנגליה יותר ממחצית רגש של פטריוטיות.
אנו נוהגים בהם כעבדים ותמהים על כך, שאין הם רואים בנו את אחיהם.
אנו דוחקים אותם למשלחי יד בזויים, ולאחר-מכן הננו מטיפים להם מוסר, שאין הם עוסקים במקצועות מכובדים.
זמן רב אסרנו עליהם להיות בעלי אדמות, ואנו מתלוננים שהם מתעסקים בעיקר במסחר".
איטליה: באיטליה ניתן שוויון חוקי ליהודים בשנת 1870.
שווייץ: בשנת 1874 קיבלה שווייץ על עצמה את עקרון השוויון, וההגבלות על היהודים הוסרו.
מזרח אירופה: יצחק בר לוינזון, אבי ההשכלה היהודית ברוסיה, היה בין אלה שהטיפו לידיעת לשון המדינה ועיסוק במלאכות יצרניות, כדי להשתלב במדינה ולא למשוך את טינת הסביבה.
המשכילים רצו להאמין, שעל ידי השתלבותם בחברה ותרומתם לה – השנאה כלפיהם תלך ותעלם, אך אכזבתם הייתה קשה.
במדינות מזרח אירופה היה הציבור היהודי נתון בטבעת חנק של גזרות, גרושים ותקנות מגבילות שהונחתו עליו מראש הפירמידה - משלטון הצאר.
מדינות מזרח אירופה לא מיהרו לאמץ רעיונות ליברלים.
ביטויים נלווים לאמנציפציה של היהודים
האמנציפציה של היהודים באה לידי ביטוי ב:
עיור מוגבר של היהודים ומעברם לערים גדולות בתוך אירופה – כמו למשל וינה, פריז, פרנקפורט ועוד.
אימוץ בידי היהודים של כללי ההתנהגות של החברה האירופאית – לרבות, שימוש בלשון המקום (במקום ביידיש או בלאדינו), במלבושיו ובכללי הנימוס המקובלים.
פתיחת מקצועות חדשים בפני היהודים – בחלקם חופשיים: רפואה, משפט, עיתונאות, הוראה, בנקאות וכדומה.
שילוב מוגבר של היהודים במערכת החינוך הכללית ובאקדמיה, על חשבון לימודם במוסדות המסורתיים – לרבות תלמודי תורה וישיבות.
ביטול האוטונומיה המשפטית של הקהילה היהודית, נטילת הסנקציות מבתי הדין ומהפרנסים (בעיקר חרם), וכן הגבלת תחולת ההלכה למישור האישי והוולונטרי.
האמנציפציה באה לידי ביטוי בהשתלבות בכלכלה, בחברה, בתרבות, בצבא ובפוליטיקה.
צמיחת המעמד הבורגני החדש – השלמת תהליך האמנציפציה במערב אירופה הצמיח בקרב היהודים את מעמד הבורגנות הקפיטליסטית.
רבים בקרב היהודים, שהתעשרו בערים הגדולות, פנו לענף הבנקאות, למפעלי סלילה של מסילות ברזל ועוד.
בתחום המסחר - במאה ה-19 חלה ירידה גוברת והולכת בתעסוקת יהודים בתיווך וברוכלות, ועלייה מקבילה במספר הסיטונאים ובעלי החנויות היהודים.
בארצות מזרח אירופה התחזקה מעורבותם של היהודים בחברות מסחר גדולות, כמו חברות ספנות אשר שיווקו מוצרי חקלאות מאירופה המזרחית למערבית.
ברוסיה היה נתון סחר הפנים והחוץ בידי היהודים, אשר עסקו בהפצת סחורות ושיווקן.
נודעו יהודים עשירים אשר השקיעו את ממונם בענפי כלכלה חדשים: בקולנוע, בבניית מסילות ברזל, הקמת חנויות כל-בו ענקיות והקמת תעשיות בגדים.
בנקאות – פעילותם של היהודים בתחום הכספי הלכה ושגשגה.
הבנקים ופעילותם הכלכלית תפסו מקום נכבד במסחר המקומי והבינלאומי ובהשקעות שונות, והבנקאים היהודים טיפסו והגיעו למקום נכבד, לעיתים ראשון במעלה, ואף התחרו בהצלחה עם בנקים לא יהודיים, בעיקר במתן אשראי לגופים פרטיים אמידים וכן לממשלות.
בנקאים אלה, אשר הקימו רשתות כלכליות בכל רחבי אירופה, סניפים וסוכנויות, לא היו אלא צאצאיהם של יהודים מצליחנים.
הבנקים, אותם הם ניהולו, פעלו על בסיס קשרים משפחתיים, ויצרו משפחות בנקאיות שפעלו במרכזים עירוניים, הקימו מוסדות פיננסיים מרכזיים והשיאו עצות בענייני הון לממשלתם.
תחום המלאכה והתעשייה – האמנציפציה פתחה לפני היהודים אפשרויות לעסוק במגוון רחב של מלאכות.
הן בשל ביטול המונופולין של גילדות בעלי המלאכה, שמנעו מהיהודים כניסה אליהן ועיסוק בתחומן, והן בשל עליית הקפיטליזם ועמו הרצון להתייעלות כלכלית, החלו היהודים להיכנס אט אט לתחומים אלה.
כמו כן פנה חלק ניכר מיהודי מרכז אירופה לעיסוק ב"מקצועות חופשיים" - עיתונות, רפואה, עריכת דין, חינוך, אמנות ועוד.
אשר ליהודי מזרח אירופה, הרי מרביתם חיו בערים.
אף על פי שלא מעט יהודים עסקו בחקלאות, הרוב התפרנסו מעיסוק במסחר זעיר ותעשייה (נפחים, נגרים, בנאים, סנדלרים, עובדי טקסטיל, דפוס ונייר).
כאשר חדרה המהפכה התעשייתית למזרח אירופה, השתלבו יהודים רבים במקצועות החדשים והפכו לפועלי חרושת.
האמנציפציה התקבלה במזרח אירופה בתהליך איטי.
במענה לאכזבה מכישלונם להשיג שוויון זכויות, היו יהודים שפנו להקמת תנועות לאומיות שונות.
גם לאחר המהפכה הרוסית 1917 ומלחמת העולם הראשונה, היה מעמדם של יהודי פולין והארצות הבלטיות שונה מבמערב והם הוכרו כמיעוט לאומי.
גרשון בלייכרדר - יועץ הכספים של קנצלר גרמניה, אוטו פון ביסמרק; סייע בעדו בארגון התקציב המלחמתי בשנת 1866, כשפרוסיה יצאה להילחם באוסטריה במלחמת שבעת השבועות.
בני משפחת רוטשילד - ניהלו בנקים בערי אירופה הגדולות, ואף עזרו לראש ממשלת אנגליה, לרכוש מניות של תעלת סואץ.
משה מונטיפיורי (1784–1885) - נדבן ועסקן יהודי בריטי, שהתמחה בעסקי בורסה.
בשנת 1824 פרש מונטיפיורי מעסקיו והתמסר לפעילות ציבורית ויהודית.
הציבור הבריטי העריך את נדבנותו ואת הדבקות שגילה בעבודתו.
את יוקרתו ואת יכולת השפעתו בלונדון ניצל מונטיפיורי לטובת היהודים ברחבי תבל.
משפחת הירש – התקינה מסילות ברזל באזור הבלקן ובאימפריה העות'מאנית.
משפחת פריר הצרפתית – יסדה בנק בצרפת והקימה את "רכבת הדרום" בצרפת.
מידת השתלבותם של היהודים באירופה, בעיקר במרכזה ובמערבה, במשך המאה ה-19, הייתה תוצאה של מספר גורמים:
תרבות ההשכלה היהודית, שביקשה לסלול את הגשר בין השתלבות בחברה לבין שמירה על הזהות היהודית.
גל ההגירה של הציבור היהודי מן העיירות והכפרים אל הערים, אשר חשפה את היהודים בפני החברה העירונית הזרה, תרבותה ואורחות חייה.
החברה האירופית, בעיקר לאחר המהפכה הצרפתית, הייתה נכונה יותר מבעבר לקבלת הציבור היהודי לתוכה.
עם זאת, חשוב להדגיש, שמידת קבלתם וקליטתם של היהודים בחברה הסובבת, הייתה שונה ממקום למקום ומזמן לזמן.
הם אימצו את לשון המדינות שבהן הם חיו, את הלבוש המקומי ואת מנהגי האוכלוסייה.
ילדים יהודים נקלטו בבתי ספר כלליים ושם למדו את לשון האומה; יהודים החלו ללמוד באוניברסיטאות, וחלקם הוכשרו במקצועות חופשיים.
היהודים פנו למספר תחומי תרבות עיקריים:
עיתונות – חלקם כעיתונאים וחלקם כבעלי מניות של עיתונים גדולים בצרפת ובגרמניה.
מוזיקה – התפרסמו מוזיקאים יהודי, ביניהם ז'אק אופנבך, גוסטב מאהלר ופליקס מנדלסון-ברתולדי.
האחים רובינשטיין ארגנו את החינוך המוזיקלי ברוסיה.
ציור – התפרסמו ציירים יהודיים ממדינות אירופה השונות, ביניהם: מקס ליברמן מגרמניה, מוריץ דניאל אופנהיים, שנהג לצייר את בני משפחת רוטשילד וזכה לכינוי "הצייר של הרוטשילדים", קמיל סיארו מצרפת וכו'.
ספרות – יהודים רבים העשירו את התרבות האירופית במערב ובמזרח ביצירותיהם.
בגרמניה נודע המספר והמשורר היינריך היינה, בפראג שבצ'כיה כתב פרנץ קפקא ברוסיה התפרסם מנדלי מוכר ספרים, ועוד רבים אחרים.
מדע – היו גם אנשי מדע יהודים שנודעו באירופה ובעולם כולו, רבים עסקו במחקר ובפיתוח, ואחרים לימדו באוניברסיטאות במגוון רחב של מקצועות.
עם זאת, לנגד עיני היהודים המשתלבים התנוססה סיסמת המשכילים היהודים - שורה מתוך "הקיצה עמי" של יהודה לייב גורדון: "היה אדם בצאתך ויהודי באוהלך!".
כלומר, לשמור על איזון בין ה"אדם" – התושב, האזרח מן השורה, המשתייך למסגרת חברתית מסוימת והמזדהה עם צווי החברה וההגיון, לבין ה"יהודי" – בן עם היסטורי, דת ואמונה עתיקה.
יהודים מעטים הצליחו להשתלב בצבא ולהגיע לדרגות בכירות.
דוגמה לכך היה אלפרד דרייפוס, שהגיע לדרגת קצין בצבא הצרפתי.
כמו בתחומים אחרים, כך גם בפוליטיקה השכילו היהודים להשתלב בחיי המדינות השונות.
השתלבות בתחום זה ביטאה את רצונה של האוכלוסייה היהודית להזדהות עם המדינה והלאום שבתוכו היא נמצאת.
במילים אחרות, יהודים קיבלו את המדינה בה חיו כמולדתם, והאוכלוסייה הנוצרית, בני האומה - כאחיהם.
איטליה - לואיג'י לוצאטי, שהיה ראש הממשלה.
צרפת - בנוסף לצירים יהודים, שימש מיכאל גודשו כשר האוצר היהודי הראשון בממשלה צרפתית לפני מהפכת 1848, ואדולף כרמיה שימש כשר המשפטים ופעל גם למען היהודים.
אנגליה - בנג'מין דיזראלי היה ראש הממשלה ועמד בראש המפלגה השמרנית.
רוסיה - היהודים השתלבו בפעילות המפלגתית מתוך שאיפה לשפר את מעמדם.
על פי הפרופ' מייקל וולצר, האמנציפציה גרמה למהפך מבחינת התפיסות הפוליטיות של היהודים, והייתה קו פרשת מים של מעבר מתמיכה שמרנית כ"יהודי חצר" הנאמנים לשלטון וסמוכים על שולחנו, לתמיכה בליברליות שמאלנית הנאבקת בשלטון, כפי שלאחר מכן מוצאים יהודים בחזיתות של מאבקי שמאל רבים.
אם לפני האמנציפציה היהודים מצאו ביטחון והגנה בשלטון, לאחריה החוויה המעצבת שלהם כעם נרדף הביאה אותם למקום של דרישת זכויות אדם וחירויות פרט.
המשכילים היהודים תלו תקוות רבות באמנציפציה, הם קיוו שהאמנציפציה תפתור את בעיית השנאה ליהודים והם יוכלו להשתלב בחברה האירופית הלא יהודית ללא הבדלים ומבלי להפסיק להיות יהודים.
חלק מהמשכילים היהודים זנחו את המסורת הדתית והחליפו ברעיונות אוניברסליים ובכך הצטרפו לתהליך החילון שהיה באירופה בכלל החברה.
עם זאת, חלקים גדולים בחברה האירופית, בעיקר במרכז ובמזרח אירופה, סירבו לקבל את המיעוט היהודי והאנטישמיות גברה.
ביטויה הקשה ביותר של תופעת האנטישמיות המודרנית נמצא באידאולוגיה הנאצית, וביישומה בשואה.
במדינות מערב אירופה זכתה האמנציפציה להצלחה רבה יותר, בגלל נטייתן לאימוץ רעיונות דמוקרטיים וליברלים.
בתוך הציבור היהודי החל ויכוח נוקב בדבר הדרך לממש את הלאומיות היהודית.
השאלה היהודית הייתה בעצם "האם אפשר וכיצד ניתן להיות אדם מודרני ויהודי באותו זמן?".
אחת התשובות, שזכתה תחילה לתמיכה מועטה בלבד הייתה הציונות שדגלה בהקמת מדינה יהודית בארץ ישראל.
השפעת האמנציפציה על החברה היהודית
האמנציפציה זעזעה את החברה היהודית; והוגבל כוחה לכפות את ההשתייכות אליה ולשלוט ביהודים על פי ההלכה.
ההשתייכות לקהילה והציות להלכה הפכו לעניין וולונטארי.
הלחץ להיטמע לא בא רק מצד השלטונות, אלא גם מבני הקהילה.
ב'ירושלים' מנדלסון טוען בזכות הפרדה בין דת למדינה, וקורא לצמצם את סמכויות הקהילה וטוען כלפיה שאל לה לכפות את הדת היהודית או למנוע את הפיכת היהודים לאזרחים ככל האזרחים.
מצד שני, האמנציפציה עוררה פולמוס מצד החברה הנוכרית, אשר בעקבותיו הבינו היהודים שעליהם לוותר על מצוות דתיות, שהכבידו על השתייכותם לחברה הכללית.
גישת היסוד של האמנציפציה בסופו של דבר חלחלה בהגות היהודית וערערה את אושיות התודעה העצמית היהודית.
ביוזמת מחדשים, למן המאה ה-19 החלו להופיע זרמים חדשים ביהדות – בעיקר בגרמניה, ארצות הברית, אנגליה, צרפת והונגריה.
רפורמטורים אלו הקימו בתי כנסת, עיתונים ובתי ספר שכל אחד שיקף דעה משלו, ונועד לגייס קהל אוהדים.
כתוצאה מכך היהדות הפכה לפלורליסטית יותר ויותר – אף מבחינה תאולוגית.
המוסדות החדשים שהוקמו חיקו את אלו של האליטות הנוכריות.
בבתי הכנסיות המהודרים שהם הקימו הונהגו תפילות בשפת המקום, וקוצרו התפילות, אשר עברו עריכה על פי רוח הזמן.
טופח הממד האוניברסלי, הלמדני והמוסרי של היהדות על חשבון הממד הלאומי.
העיון במקרא החליף את מקומו של העיון בתלמוד – וחזון הנביאים פורש על פי התורות המודרניות העכשוויות.
המסורת היהודית הפכה למכרה שיש לחפור בו באופן סלקטיבי, כדי לספק תשובות לבעיות ההווה, מבית היוצר של החברה הליברלית.
להצדקת המהלכים הללו, נטען כלפי היהדות שמהותית היא התפתחותית או שילוחית באופיה.
נטען גם שהיא למעשה מצדדת בגולה ומתייחסת אל החזרה לארץ ישראל כלאוטופיה.
עד לגבול מסוים גם היהדות האורתודוקסית אימצה חלק מערכיה של התנועה הרפורמית.
רעיון השליחות איחד רב רפורמי כמו אברהם גייגר, הרב הנאו-אורתודוקסי שמשון רפאל הירש והניאו ציוני משה הס.
כל אלו לא ראו סתירה בין נאמנות למדינה שבה הם חיו, לאמונתם הדתית ולמסורת משכבר.
למעשה רוב היהודים קידמו בברכה את האמנציפציה ואת יתרונותיה, וניסחו מחדש על פיה את יהדותם.
עם זאת, עם הזמן חלה שחיקה ברעיונות הרדיקלים שקידמו מבשרי האמנציפציה היהודים.
היהודים אמנם התבוללו – אבל לא עד הסוף.
הם שמרו על חלק מייחודיהם, אף אם בדרך חלקם איבדו את אמונתם הדתית או אף התנצרו.
כנראה כתוצאה מאביב העמים, גם בקרב היהודים התפתחה סולידריות אתנית – אשר בסופו של דבר נתנה תנופה לציונות, שאף היא התפתחה על רקע ההשכלה.
אֵמַנְצִיפַּצְיָה או שִחרור היא מתן שוויון זכויות אזרחיות, חברתיות ומדיניות, לציבור או לעם שלא נהנה מיתרונות ומזכויות אלה קודם לכן.
קיים שימוש כפול במשמעות של מונח זה, מציינים בו את עצם שחרורם של יחידים או קבוצות משעבוד, מהגבלות משפטיות ומתלות חברתיות ומדיניות וגם את ההכרזה המדינית והמשפטית על ביטול המצב הקודם של שעבוד, הגבלה ותלות.
מקור המילה בשורש הלטיני emancipare המהווה אינטגרציה לשונית דואלית למושגים ex- החוצה ו-macipare - להעביר, למכור.
משמעות השורש היא קריאת הכרזה על מישהו כחופשי או הוויתור על סמכות מחייבת ביחס לאדם כלשהו.
מבחינת ביסוסה הרעיוני קשורה האמנציפציה בהתפתחותה של המחשבה המדינית והחברתית בדבר המשטר החברתי הרצוי וההכרחי.
המשמעות המודרנית למושג אמנציפציה שואבת רבות מהגותם של פילוסופים והוגי מדע המדינה דוגמת תומאס הובס, ג'ון לוק, ז'אן-ז'אק רוסו וקרל מרקס.
הובס ולוק דנים בהגותם בדבר מצבו הטבעי של האדם, קרי היות מקורם ומקומם של כל בני-האדם - משותף, על-כן, שווים הם זה לזה.
רוסו בספרו "האמנה החברתית" גורס כי קיים צורך לכרות אמנה חברתית בין כל בני-האדם אשר תביא לשחרור האדם, תעניק לכולם את מידת השוויון ותטיל על כולם אותן החובות, שכן "אדם נולד חופשי ובכל מקום הוא בכבלים".
מרקס בתגובה לרעיונותיו של רוסו אומר "האמנציפציה הפוליטית היא העמדת האדם מצד אחד על היותו איש החברה האזרחית, על היותו יחיד אנוכי בלתי-תלוי בזולת, ומצד שני על היותו אזרח-המדינה, על היותו אישיות מוסרית."
במשפט הרומי, אמנציפציה פרושה, שחרורו הפורמלי של הבן ממרותו של האב.
תחילה הייתה זו זכותו של האב "להפטר" מבנו ולהשתחרר מדאגה ואחריות עליו.
אך במרוצות הזמן נעשתה האמנציפציה זכותו של הבן, והקיסר טראיאנוס תיקן, שניתן אף להכריח את האב לשחרר את הבן.
בנוסף, הייתה למונח משמעת של שחרור עבד מעבדותו.
האמנציפציה קיבלה משמעות של סובלנות דתית במאה ה-17 בין היתר בעקבות מלחמת האזרחים באנגליה מ-1642 עד 1651 שבעקבותיה המונופול של הכנסייה האנגליקנית על הפולחן הנוצרי באנגליה נפסק.
את המשמעות הגזעית קיבלה האמנציפציה במאה ה-18 והמאה ה-19. ההיבט הבולט הראשון היה בארצות הברית בין השנים 1780–1804 התקבלו חוקי אמנציפציה כנגד עבדותם של השחורים.
בפועל, ביטול העבדות באופן מלא התקבל רק בשנת 1865 בעקבות מלחמת האזרחים וחקיקת תיקון ה-13 לחוקת ארצות הברית שאוסר על עבדות.
בשנת 1868 הוכלל רעיון השוויון ועוגן בחוקת ארצות הברית כתיקון ה-14 אשר אוסר על המדינה לפגוע בזכויות אדם כלשהם ללא הבדלי דת, גזע או מין.
עם זאת רק כ-100 שנים לאחר חקיקת תיקון זה שימש התיקון בחיסול האפליה כנגד השחורים בארצות הברית.
המשמעות האחרונה שהתווספה למושג היא המשמעות המגדרית.
במאה ה-19 ובתחילת המאה ה-20 הייתה התעוררות של תנועות חברתיות הקוראות למתן זכויות לנשים.
במרץ 1918 הועבר חוק בבריטניה חוק ייצוג האנשים 1918 אשר נתן זכויות הצבעה רק לנשים מעל גיל 30, וזאת רק לאלו שיהיה להן אישור על בעלות על רכוש או שהיו נשואות לגבר בעל זכות הצבעה, או בעלות זכות הצבעה באוניברסיטה.
בארצות הברית באוגוסט 1920 אושר סעיף מספר 19 בחוקה האמריקנית, המקנה לנשים את הזכות לבחור.
אמנציפציה חברתית – אחת הדוגמאות לאמנציפציה חברתית היא שחרור האיכרים.
בימי הביניים איכרים היו צמיתים כלומר, היוו חלק מהאדמה ולא יכול לעזוב אותה גם אם נמכרה.
במאות ה-16 עד ה-18 התחזק המאבק לשחרור הצמיתים מהאצילים אשר הוביל, בסופו של דבר, לביטול התופעה.
בצרפת לדוגמה, התופעה בוטלה עם המהפכה הצרפתית.
אמנציפציה של מיעוטים - מקרה בולט של אמנציפציה למיעוטים היא האמנציפציה ליהודים.
מסוף המאה ה-18 ובתחילתה של המאה ה-19 שאפו היהודים לקבל שוויון זכויות אזרחי מלא, שחרור מהגבלות משפטיות וביטול איסורים מיוחדים שחלו עליהם.
המדינה הראשונה לתת שוויון בפני החוק ליהודים הייתה ארצות הברית בשנת 1776. בשנת 1789 פרצה המהפכה הצרפתית אשר חרתה על דגלה את דגל השוויון בין האזרחים וכעבור שנתיים בשנת 1791 הוענקה האמנציפציה גם לאזרחיה היהודיים של צרפת.
המעבר לערים הגדולות פגע בקהילות המסורתיות, פתיחת שערי האקדמיה פגעה בעולם הלימוד הרבני וקרצה לרבים מבני הישיבות.
תופעות של התבוללות ואף המרת דת היו חזון נפרץ.
אמנציפציה חברתית בולטת שנגעה גם למיעוטים הייתה ביטול העבדות שהתחזקה במאות השנים האחרונות.
במדינות כמו בריטניה וצרפת שחרור העבדים התקיים בתחילת המאה ה-19. בריטניה החלה לקדם הסכמים וצעדים צבאיים כדי להקשות על סחר העבדים הימי.
דוגמה מפורסמת לאמנסיפציה לשחרור עבדים הצהרת האמנציפציה לשחורים שהכריז עליה נשיא ארצות הברית אברהם לינקולן ב-1 בינואר 1863 בעיצומה של מלחמת האזרחים האמריקנית.
דבר שפתח את הפתח להתגייסות של שחורים לצבא האיחוד האמריקני.
השחרור של כלל העבדים בארצות הברית התקיים רק בתום המלחמה.
במדינות אחרות נמשך שחרור העבדים במהלך המאה ה-19 וה-20.
אמנציפציה מגדרית - תהליכי המודרניזציה באירופה במאות ה-18 וה-19 ותנועת ההשכלה האירופית הובילו את הדרישה לשוויון זכויות לנשים וקידמו את מאבקן.
חיבורו של ג'ון סטיוארט מיל "שעבוד הנשים" נחשב ציון דרך במאבק על זכויות הנשים באנגליה במאה ה-19. מניפסט הפמיניסטי הראשון נכתב בשלהי המאה ה-18 באנגליה, על ידי מרי וולסטונקראפט.
בשנת 1848, התכנסה קבוצת נשים בסנקה פולז, שבמדינת ניו יורק בארצות הברית וקראה לראשונה בצורה מאורגנת – להעניק זכות הצבעה לנשים.
בשנת 1918, בה ניתנו זכויות הצבעה לנשים, נכנע גם הפרלמנט הבריטי והעניק זכות הצבעה מוגבלת לנשים נשואות בלבד, מעל גיל 30, שיש ברשותן נכסים.
רק בשנת 1928 ניתנה בבריטניה זכות הצבעה מלאה לנשים.
גם אסטוניה, גרמניה, הונגריה, לטביה, ליטא ופולין נתנו באותה שנה זכויות הצבעה לנשים ובשנת 1919 עשו זאת מרבית המדינות באירופה.
כל המדינות באירופה (למעט שווייץ וליכטנשטיין) נתנו זכות הצבעה לנשים עד לשנות החמישים.
בשווייץ הוענקה זכות הצבעה לנשים רק בשנת 1971, ואילו בליכטנשטיין רק בשנת 1984. בארצות הברית הועבר בשנת 1920 התיקון ה-19 לחוקה האמריקנית, אשר נתן זכות הצבעה לנשים.
על פי פרסומי הארגון נכון לשנת 2015 הוא נתמך על ידי כ-7 מיליון בני אדם ברחבי העולם.
בכל סוף שנה מקיים הארגון פגישה כללית שנתית, עם "הרמת כוסית לחופש".
הארגון פועל לשחרור כל אסירי המצפון, לביטול עונש המוות, עינויים, וכל יחס אכזרי אחר לאסירים, סיום תופעת הרציחות הפוליטיות והעלמות פוליטיות ופועל לגייס את דעת הקהל לייצור לחץ על ממשלות ברחבי העולם בהן מתרחשת התעללות.
הארגון הוא א-פוליטי ומתנגד לכל הפרה של זכויות אדם, הן בידי ממשלות והן בידי קבוצות אופוזיציה ורואה בעונש מוות "שלילה אולטימטיבית ובלתי הפיכה של זכויות האדם".
לארגון הוענקו במשך השנים פרסים רבים בהם פרס נובל לשלום ל-1977 על "הגנת כבוד האדם מפני עינויים", ופרס האומות המאוחדות בתחום זכויות האדם בשנת 1978.
בתחום הארגונים הבין-לאומיים לזכויות אדם, אמנסטי אינטרנשיונל מחזיק בהיסטוריה השלישית הארוכה ביותר בשנות פועלו אחרי הפדרציה הבין-לאומית לזכויות אדם והחברה למניעת עבדות.
אמנסטי אינטרנשיונל הוקם בלונדון ביולי 1961 על ידי עורך הדין האנגלי פיטר בננסון, בהשראת חברו, לואי בלום-קופר, אשר הוביל קמפיין למען אסירים פוליטיים.
לפי בננסון, בעת נסיעה ברכבת התחתית של לונדון ב-19 בנובמבר 1960 קרא ששני סטודנטים פורטוגזים מקוימברה נידונו לשבע שנות מאסר בפורטוגל בשל חשד "שהרימו כוסית לחירות".
באותה שנה, פורטוגל נשלטה על ידי ממשלת הרודן אנטוניו דה אוליביירה סלזאר אשר הייתה סמכותנית ואנטי-קומוניסטית קיצונית, שכינתה את המתנגדים למדיניות הממשלה "אנטי-פורטוגלים".
בננסון כתב לעורך העיתון "The Observer" על כך, וב-28 במאי פורסם בעיתון מאמרו של בננסון.
המאמר, שכותרתו "האסירים הנשכחים", קרא לקוראים לכתוב מכתבי תמיכה בסטודנטים.
התגובה הייתה גדולה בהרבה מהצפוי ובתוך שנה התארגנו קבוצות של כותבי מכתבים ביותר מתריסר מדינות, שקראו במכתביהם להגן על קורבנות חוסר-צדק באשר הם.
בננסון עבד עם חברו אריק בייקר.
בייקר היה חבר בחברה הדתית של חברים אשר היו מעורבים במימון הקמפיין הבריטי התנועה לפירוק נשק גרעיני וכן הפך לראש הקהילה הנוצרית קווייקרים והעד החברתי, ובזכרונותיו תיאר אותו בננסון כ"שותף להשקת הפרויקט".
בהתייעצות עם סופרים אחרים, אקדמאים ועורכי דין ובמיוחד אלק דיגס, הם כתבו באמצעות לואי בלום-קופר לדייוויד אסטור, עורך העיתון האובזרבר, אשר ב-28 במאי 1961 פרסם את מאמרו של בננסון "האסירים הנשכחים".
המאמר הביא את תשומת ליבו של הקורא לאותם "כלואים, מעונים או מוצאים להורג משום שדעותיו או דתו אינן מקובלות על ממשלתו" או כפי שנאמר במילים אחרות על ידי ממשלות, הפרתם של הסעיפים 18 ו-19 בהצהרת זכויות האדם (UDHR).
המאמר תיאר הפרות אלה מתרחשות, בקנה מידה עולמי, בהקשר של הגבלות על חופש העיתונות, כלפי פוליטיקה, התנגדות, דין ציבורי בזמן בפני בתי משפט חסרי משוא פנים ולבקשות מקלט לפליטים.
המאמר סימן את השקת "ערעור על אמנסטי (חנינה), 1961", שמטרתו הייתה לגייס את דעת הקהל, באופן מהיר ורחב, להגנתם של אנשים אלה, שבננסון כינה "אסירי מצפון".
"הערעור על אמנסטי" הודפס מחדש על ידי מספר רב של עיתונים בין-לאומיים.
באותה שנה הוציא לאור לבננסון ספר, "רדיפה 1961", בו פורטו המקרים של תשעה אסירי מצפון שנחקרו ונבחרו על ידי בננסון.
ביולי 1961 החליטה ההנהגה כי הערעור יהווה בסיס לארגון קבע, אמנסטי, עם הפגישה הראשונה שהתקיימה בלונדון.
בננסון דאג שכל שלוש המפלגות הפוליטיות הגדולות ייוצגו, וגייסו חברי פרלמנט ממפלגת הלייבור, המפלגה השמרנית והמפלגה הליברלית.
ב-30 בספטמבר 1962, הוא נקרא רשמית "אמנסטי אינטרנשיונל" והוכר לרוב בשם "אמנסטי".
מאוחר יותר באותה שנה עיצבה דיאנה רדהוס, חברה באחת הקבוצות, את הלוגו של אמנסטי, המורכב מנר וחוט של גדר תיל.
מה שהתחיל כערעור קצר הפך עד מהרה לתנועה בין-לאומית קבועה הפועלת להגנה על הכלואים על ביטוי לא-אלים של השקפותיהם ולהבטחת הכרה עולמית בסעיפים 18 ו-19 של הצהרת זכויות האדם על ידי האומות המאוחדות.
מההתחלה, נוכחו מחקרים וקמפיינים בעבודתו של אמנסטי אינטרנשיונל שכללו הקמת ספרייה למידע על אסירי מצפון והוקמה רשת של קבוצות מקומיות שנקראה קבוצות "THREES" (שלוש).
כל קבוצה עבדה עם שלושה אסירים, אחד מכל אחד משלושת האזורים האידאולוגיים העיקריים של העולם בתקופה זו: קומוניסטי, קפיטליסטי ומתפתח.
באמצע שנות ה-60 גברה הנוכחות העולמית של אמנסטי אינטרנשיונל והוקמה מזכירות בין-לאומית וועדת ביצוע בין-לאומית לניהול הארגונים הלאומיים של אמנסטי אינטרנשיונל, שנקראו "מדורים", שהופיעו בכמה מדינות.
הם נתמכו בחשאי על ידי ממשלת הממלכה המאוחדת באותו הזמן.
התנועה הבין-לאומית החלה להסכים על עקרונות הליבה והטכניקות שלה.
למשל, השאלה האם לאמץ אסירים שדגלו באלימות, כמו נלסון מנדלה, הביאו להסכמה פה אחד שהוא יכול לא לתת את השם "אסיר מצפון" לאסירים מסוג זה.
מלבד עבודת הספרייה והקבוצות, פעילותו של אמנסטי אינטרנשיונל התרחבה לסיוע למשפחות אסירים, שליחת משקיפים למשפטים, ייצוג לממשלות ומציאת מקלטים עבור פליטים ותעסוקה לאסירי מצפון.
פעילותו והשפעתו גברו גם בארגונים בין ממשלתיים שכללו הכרה על ידי האו"ם, מועצת אירופה ואונסק"ו לפני סיום העשור.
בשנת 1966 חשד בננסון כי ממשלת הממלכה המאוחדת בשיתוף פעולה עם כמה מעובדי אמנסטי דיכאה את הדיווח על מעשי הזוועה הבריטיים בעדן.
הוא החל לחשוד שרבים מעמיתיו היו חלק מקשירת מודיעין בריטית להפיל את הארגון, אך לא היה יכול לשכנע אף אחד אחר מעמיתיו בכך.
מאוחר יותר באותה שנה היו טענות נוספות, כאשר ממשלת ארצות הברית דיווחה כי סאן מקברייד, שר החוץ האירי לשעבר והיו"ר הראשון של אמנסטי, היו מעורבים במבצע מימון של סוכנות הביון המרכזית (CIA).
מקברייד הכחיש את הידיעה על המימון, אך בננסון השתכנע כי מקברייד הוא חבר ב-CIA.
לאחר מכן, בננסון התפטר מתפקידו כנשיא הארגון בטענה שהוא הוצפן והסתנן על ידי השירותים החשאיים, ואמר כי הוא "כבר לא יכול היה לחיות במדינה שבה נסבלות פעילויות כאלו".
במהלך שנות השבעים, סאן מקברייד ומרטין אנאלס הובילו את אמנסטי אינטרנשיונל.
בזמן שהמשיך לעבוד למען אסירי מצפון התרחב תחום אמנסטי אינטרנשיונל לתחומיו גם "משפט הוגן" והתנגדות למעצר ממושך ללא משפט (UDHR סעיף 9), ובמיוחד לעינויים של אסירים (UDHR סעיף 5).
אמנסטי אינטרנשיונל האמין כי הסיבות העומדות בבסיס עינויים של אסירים על ידי ממשלות הן לרכוש ולהשיג מידע או לדכא את התנהגותם באמצעות טרור, או שניהם.
דאגה נוספת הייתה ייצוא של שיטות עינויים מתוחכמות יותר, ציוד והוראה של מעצמות העל ל"מדינות לקוח", למשל על ידי ארצות הברית באמצעות פעילויות מסוימות של ה-CIA.
אמנסטי אינטרנשיונל ערך דיווחים ממדינות בהן טענות העינויים נראו עקשניות ביותר וארגן ועידה בין-לאומית בנושא עינויים.
הוא ביקש להשפיע על דעת הקהל ובכך להפעיל לחץ על ממשלות לאומיות באמצעות ארגון מסע "ביטול העינויים", שנמשך כמה שנים.
חברותה של אמנסטי אינטרנשיונל עלתה מ-15,000 חברים בשנת 1969 ל-200,000 בשנת 1979. גידול במשאבים זה איפשר הרחבת תוכניתה, "מחוץ לכותלי הכלא", לכלול עבודה בנושא "היעלמויות פוליטיות", עונש מוות וזכויות פליטים.
מעמד ייעוץ מהארגון הוענק בוועדה הבין-אמריקאית לזכויות אדם בשנת 1972.
הסדרה נוצרה ופותחה על ידי בוגר להקת מונטי פייתון ג'ון קליז ומנהל תעשיית הבידור מרטין לואיס העובדים בצמוד לאנשי צוות אמנסטי פיטר לוף (עוזר מנהל אמנסטי 1974–1978) ובהמשך עם פיטר ווקר (קצין גיוס כספי אמנסטי 1978–1982).
קליז, לואיס ולוף עבדו יחד בשתי תוכניות הראשונות (1976 ו-1977).
בשנת 1977 הוענק לארגון פרס נובל לשלום על "הגנת כבוד האדם נגד עינויים" ופרס האומות המאוחדות בתחום זכויות האדם בשנת 1978. בשנת 1979 זכה בפרס ברונו קרייסקי.
נושאים חדשים צצו לפועלו בהן: הריגה חוץ-משפטית, העברות צבאיות, ביטחוניות ומשטרות, הרג פוליטי והיעלמויות.
לקראת סוף העשור, מספרם הגדל והולך של פליטים ברחבי העולם הפך למוקד פעילותו של הארגון, בעוד שרבים מפליטי העולם באותה תקופה נעקרו עקב מלחמה ורעב.
בהקפדה על המנדט שלו, אמנסטי אינטרנשיונל התרכז באלה שנאלצו לברוח בגלל הפרות זכויות האדם שאותן ביקש למנוע.
הוא טען כי במקום להתמקד בהגבלות חדשות על כניסתם של מבקשי מקלט, על הממשלות לטפל בהפרות זכויות האדם אשר הכריחו אנשים לברוח משטחן.
מלבד קמפיין שני בנושא עינויים במחצית הראשונה של העשור, התקיימו שני סבבי הופעות מוזיקליים גדולים עבור הגברת המודעות לעבודתו של אמנסטי ולזכויות אדם בעולם (במיוחד בקרב הדורות הצעירים) באמצע שנות ה-80 המאוחרות.
סבב ההופעות "A Conspiracy of Hope" (קונספירציה של תקווה) בשנת 1986, שהתקיים ב-6 מופעים בארצות הברית, ו-"!Human Rights Now" בשנת 1988 שנוסד לציון 40 שנה להיווסדותה של הצהרת זכויות האדם של האו"ם (UDHR) והועבר ב-5 יבשות במהלך 6 שבועות.
במהלך סבבי ההופעות, השתתפו אמנים ולהקות רבות מהמפורסמות בעולם, בהן: U2, סטינג, בריאן אדמס, פיטר גבריאל, "E Street Band", סטינג, פיטר גבריאל וטרייסי צ'פמן.
במהלך שנות התשעים המשיך אמנסטי לצמוח, ולהצטרף ליותר מ-7 מיליון חברים בלמעלה מ-150 מדינות וטריטוריות בראשות המזכ"ל סנגל פייר סנה.
הארגון המשיך לעבוד במגוון רחב של נושאים ואירועים עולמיים.
לדוגמה, קבוצות דרום אפריקאיות הצטרפו בשנת 1992 והתארחו בביקורו של פייר סנה כדי להיפגש עם ממשלת האפרטהייד כדי לדחוף לחקירת האשמות על התעללות מצד המשטרה, סיום מכירות הנשק לאזור האגמים הגדולים באפריקה וביטול עונש המוות.
בפרט, אמנסטי אינטרנשיונל העניק תשומת לב להפרות שבוצעו על קבוצות ספציפיות, כולל פליטים, מיעוטים גזעיים, אתניים, דתיים, נשים שהוצאו להורג.
דו"ח עונש המוות והקמפיין "זכויות אדם הן זכויות נשים" היו פעולות מרכזיות בשתי הסוגיות האחרונות.
במהלך שנות ה-90 נאלץ אמנסטי אינטרנשיונל להגיב להפרות זכויות אדם שהתרחשו בהקשר לריבוי סכסוכים מזוינים באנגולה, מזרח טימור, המפרץ הפרסי, רואנדה ויוגוסלביה לשעבר.
אמנסטי אינטרנשיונל לא נקט עמדה בשאלה האם לתמוך בהתנגדות צבאית חיצונית או להתנגד להתנגשויות מזוינות מסוג ה.
הוא לא דחה את השימוש בכוח, אפילו את הכוח הקטלני, ולא ביקש מהמעורבים להניח את זרועותיהם.
במקום זאת, הטיל ספק במניעים העומדים מאחורי התערבות חיצונית וסלקטיביות של פעולה בין-לאומית ביחס לאינטרסים האסטרטגיים של מי ששולח כוחות.