tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
1992-1998 - ניהל את מרכז אוטו ורבורג לביוטכנולוגיה חקלאית באוניברסיטה העברית.
1994-1998 - כיהן כנשיא האגודה הבינלאומית לתרביות רקמה ולביוטכנולוגיה של צמחים (International Assocation of Plant Biotechnology).
1993-2024 - חבר הוועדה הראשית לצמחים טרנסגנים (מהונדסים), משרד החקלאות.
2000-2003 - חבר הוועדה הלאומית לביוטכנולוגיה, משרד המדע.
1999-2005 - יזם והקים את המכון המשולב למדעי הצמח וגנטיקה בחקלאות באוניברסיטה העברית והיה מנהלו הראשון.
2013-2021 - פרופסור אורח באוניברסיטת תל אביב ביחידה למחקר התרבות בפקולטה למדעי הרוח.
2013 - עד היום (2024) - חבר המועצה האקדמית של האוניברסיטה הפתוחה.
2016, 2019, 2022 - היה עמית מחקר בכיר (Honorary Senior Research Associate), ביוניברסיטי קולג' לונדון (אנגליה).
2022 - היה עמית מחקר באוניברסיטת קיימברידג' (אנגליה).
במהלך השנים - היה עורך מדעי וחבר מערכת של 10 עיתונים מדעיים בינלאומיים.
לספר האחרון יצאו גם מהדורות מתורגמות לסינית (2018) ולמונגולית (2023).
אלטמן פרסם עד היום כ-200 מאמרים מדעיים ופרקים בספרים ערוכים.
על שמו של אלטמן רשומים שני פטנטים:
אריה ארנון הוא כלכלן, פרופסור אמריטוס במחלקה לכלכלה באוניברסיטת בן-גוריון בנגב.
אריה ארנון נולד בירושלים (1947) וגדל בשכונת בית הכרם.
אביו הוא ד"ר יעקב ארנון שהיה כלכלן ישראלי יליד הולנד, הממונה על התקציבים הראשון ומנכ"ל משרד האוצר, שלאחר פרישתו ממשרד האוצר היה פעיל פוליטי בשמאל הישראלי.
לאריה ארנון שני אחים: יוסי (עו"ד) ואודי שעבד ב.
אריה היה מפעילי שי"ח (שמאל ישראלי חדש).
אריה ארנון סיים דוקטורט בכלכלה.
הוא כיהן כאיש סגל במחלקה לכלכלה באוניברסיטת בן-גוריון בנגב, והתקדם עד לדרגת פרופסור מן המניין.
מחקריו מתמקדים בהיבטים כלכליים של הסכסוך הישראלי-פלסטיני, שוק העבודה בישראל, תולדות המחשבה הכלכלית, סוגיות במקרו-כלכלה ומדיניות מוניטרית.
במהלך השנים היה מרצה אורח וחוקר באוניברסיטאות שונות: אוניברסיטת קליפורניה בברקלי, אוניברסיטת סטנפורד, אוניברסיטת פן, בית הספר ללימודים אוריינטליים ואפריקאיים (SOAS) באוניברסיטת לונדון ו-New School.
לצד עבודתו באוניברסיטת בן-גוריון, עבד במקומות עבודה נוספים: היה כלכלן בכיר במחלקת המחקר בבנק ישראל, והיה ממיסדי התוכנית לכלכלה וחברה במכון ון ליר בירושלים ועמד בראשה.
כמו כן כיהן כיועץ לבנק העולמי.
לצד מחקריו על היבטים כלכליים של הסכסוך הישראלי-פלסטיני, הוא פעיל לקידום השלום בין ישראל לפלסטינים.
הוא כיהן כמתאם מהצד הישראלי וכחבר ועדת ההיגוי של קבוצת Aix.
קבוצה העוסקת ביחסים הכלכליים שבין ישראל לפלסטינים.
חוקר במכון המחקר ע"ש הארי טרומן לקידום השלום באוניברסיטה העברית.
כמו כן הוא עמית בכיר במולד - המרכז להתחדשות הדמוקרטיה.
ארנון מתגורר בשכונת יפה נוף בירושלים הוא נשוי לרות.
לבני הזוג שני ילדים ושלושה נכדים בתו ענבל ארנון היא פרופסור מן המניין לפסיכולוגיה, ב.
בנם אדם עובד בהיי-טק ומתגורר בארצות הברית.
אריה ארנון ודב חנין, מקום לתיקון: שיחות על כלכלה, חברה וסביבה (בעריכת: אילון שוורץ), בבל, 2004.
קרמפף אריה, עמאר אבו קארן, ואריה ארנון.
מגפת הקורונה כמשבר בריאותי־כלכלי: מדיניות פיסקלית בתנאים של חוסר ודאות.
נייר עמדה 1. צוותי המומחים של המשבר | צוות כלכלה ותעסוקה.
אריה בחורף הוא מחזה מאת ג'יימס גולדמן שמאוחר יותר עובד לסרט באותו בשם.
המחזה הוצג בברודוויי ב-1966. בשנת 1968 גולדמן עיבד את המחזה לסרט קולנוע בבימויו של אנתוני הרווי, בכיכובם של פיטר או'טול בתפקיד הנרי השני מלך אנגליה וקתרין הפבורן בתפקיד אשתו אלינור מאקוויטניה.
או'טול גילם את דמותו של הנרי השני לפני כן בסרט "בקט".
הסיפור מתרחש בתקופת חג המולד שנת 1183 בארמונו של המלך הנרי בשינון (כיום בצרפת, אז בשליטת מלכי אנגליה).
עיקר העלילה הוא העימות בין בני הזוג המנוכרים זה לזה, ובין בניהם העתידים לרשת את הכתר: הנסיך ריצ'רד לב הארי (העתיד להיות המלך ריצ'רד הראשון, בגילומו של אנתוני הופקינס בתפקיד החשוב הראשון שלו בקולנוע), הנסיך ג'ון (לעתיד ג'ון מלך אנגליה), וג'פרי דוכס בריטני.
טימותי דלטון, אף הוא בהופעת בכורה בקולנוע, מגלם את פיליפ השני מלך צרפת, בנה החורג של אלינור.
הסיפור הוא בדיוני לחלוטין, לא התקיים "חג מולד מלכותי" בשינון בשנת 1183, אף על פי שהייתה פגישה שלהם בחג המולד ב-1182 בעיר קאין (Caen).
הדיאלוגים והפעולות בסרט אינם מבוססים על עובדות, אך הרקע לסיפור ותוצאותיו נכונים מבחינה היסטורית.
הסרט היה מועמד לשבעה פרסי אוסקר כולל בקטגוריית הסרט הטוב ביותר.
קתרין הפבורן זכתה באוסקר על תפקידה, כמו כן זכה המלחין ג'ון בארי על המוזיקה וג'יימס גולדמן על התסריט.
פיטר או'טול והבמאי אנטוני הארווי היו מועמדים אף הם לפרס.
בשנת 2004 הופקה גרסה טלוויזיונית של "אריה בחורף" בכיכובם של גלן קלוז ופטריק סטיוארט ובבימויו של אנדרי קונשלובסקי.
אשר ניצמד בדבקות לתסריט המקורי מילה במילה.
הסרט הופק עבור ערוץ הסרטים של הולמרק
פיטר או'טול - הנרי השני מלך אנגליה
קתרין הפבורן - אלינור מאקוויטניה
אנתוני הופקינס - ריצ'רד לב הארי
ג'ון קאסל - ג'פרי, דוכס בריטני
נייג'ל טרי - ג'ון מלך אנגליה
טימותי דלטון - פיליפ השני מלך צרפת
נייג'ל סטוק - קפטן ויליאם מרשל
קנת' אייבס - שומר המלכה אלינור
וייטהד - הבישוף של דורהם
הסרט היה מועמד לשבעה פרסי אוסקר וזכה בשלושה פרסים.
השחקנית הטובה ביותר - קתרין הפבורן זכתה בפרס יחד עם ברברה סטרייסנד שהייתה מועמדת על תפקידה בסרט מצחיקונת (הפעם היחידה שהיה תיקו בין שתי שחקניות).
התסריט המעובד הטוב ביותר - ג'יימס גולדמן זכה בפרס.
הפסקול המקורי הטוב ביותר - המלחין ג'ון בארי זכה בפרס.
הסרט הטוב ביותר - מועמדות למפיקים מרטין פול וג'וזף אי לווין.
הבמאי הטוב ביותר - מועמדות לבמאי אנתוני הארווי.
השחקן הטוב ביותר - מועמדות לפיטר או'טול.
עיצוב התלבושות הטוב ביותר - מועמדות למרגרט פורס.
הסרט היה מועמד לשבעה פרסי באפט"א וזכה בשני פרסים.
השחקנית הטובה ביותר - קתרין הפבורן זכתה בפרס גם על הופעתה בסרט נחש מי בא לסעוד
פרס אנתוני אסקווית' למוזיקה לסרטים - זכה ג'ון בארי
הצילום הטוב ביותר - מועמדות לדאגלס סלוקומב
עיצוב התלבושות הטוב ביותר - מועמדות למרגרט פורס
התסריט הטוב ביותר - מועמדות לג'יימס גולדמן
הפסקול הטוב ביותר - מועמדות לכריס גרינהם
שחקן המשנה הטוב ביותר - מועמדות לאנתוני הופקינס
הסרט היה מועמד לשבעה פרסי גלובוס הזהב וזכה בשני פרסים.
פרס גלובוס הזהב לסרט הטוב ביותר - דרמה - זכו מרטין פול וג'וזף אי לווין.
השחקן הטוב ביותר בסרט דרמה - זכה פיטר או'טול
השחקנית הטובה ביותר - מועמדות לקתרין הפבורן
הבמאי הטוב ביותר - מעמדות לאנתוני הארווי
הפסקול המקורי הטוב ביותר - מועמדות לג'ון בארי
שחקנית המשנה הטובה ביותר - מועמדות לג'יין מרו
אריה בן-אליעזר (זברובסקי; י"ח בטבת ה'תרע"ד, 16 בדצמבר 1913 – כ"ב בשבט ה'תש"ל, 29 בינואר 1970) היה פוליטיקאי ישראלי, חבר הכנסת מטעם תנועת החרות וגח"ל.
היה איש התנועה הרוויזיוניסטית והאצ"ל.
אריה בן-אליעזר נולד ב לאליעזר זברובסקי, וכשהיה בן 7 עלה עם משפחתו לארץ ישראל.
בזמן מאורעות תרפ"ט ומאורעות תרצ"ו היה ממגיני היישוב העברי בתל אביב ובירושלים.
בימי צעירותו היה חבר בתנועת בית"ר ובברית הבריונים.
לאחר מכן הצטרף גם לשורות מחתרת האצ"ל.
בן-אליעזר יצא בשליחות בית"ר ואצ"ל לרומניה, לפולין ול בשנת 1932. בשנת 1933 נעצר לכמה שבועות על השתייכותו לברית הבריונים.
לפני פרוץ מלחמת העולם השנייה היה ממייסדי הוועד להקמת צבא עברי, הוועד להצלת יהודי אירופה והוועד לשחרור האומה יחד עם ערי ז'בוטינסקי, הלל קוק ואחרים.
בשנת 1943 חזר לארץ ישראל והצטרף למפקדה הראשית של האצ"ל.
הוא נתפס באפריל 1944 על ידי הבריטים והוגלה אל מחנות המעצר באריתריאה, בסודאן ובקניה.
במחנה שימש כמייצג העצורים בפני הבריטים.
בן-אליעזר היה בין הראשונים שהצליחו לברוח מהמחנות בתחילת 1947. בבריחתו הגיע לצרפת, שם היה ממארגני אוניית המעפילים אלטלנה.
ב-1948 חזר לישראל, היה ממייסדי תנועת החרות ונמנה עם ראשיה.
הוא כיהן כיו"ר הראשון של הנהלת התנועה, היו"ר הראשון של סיעת תכלת לבן ב וחבר הוועד הפועל שלה.
בן-אליעזר כיהן כסגן יושב ראש הכנסת והיה חבר הכנסת מהכנסת הראשונה עד הכנסת השביעית, כחבר סיעות החרות וגח"ל.
בהצבעה על הסכם השילומים דרש להביאו ל ממיטת חוליו על אלונקה לצורך התנגדות להסכם..
בתחילת שנות ה-50 נמנה עם מייסדי המושב משגב דב של יוצאי תנועת החירות.
בן-אליעזר היה מהראשונים להעלות את רעיון משאל העם בהחלטות גורליות (על רקע ההתנגדות למגעים עם גרמניה לקראת הסכם השילומים).
כמו כן היה בן-אליעזר ממכונני היחסים בין מדינת ישראל לבין צרפת.
נפטר בשנת 1970 ונקבר בבית הקברות נחלת יצחק.
על שמו נקראו היישוב בית אריה, המדרשה הלאומית ע"ש אריה בן-אליעזר, גשר בן-אליעזר על גדות נחל הירקון בתל אביב וכן רחובות בערים רמת גן, פתח תקווה, ירושלים, בית שמש, הרצליה, אשדוד, אשקלון, נתניה, חולון ולוד.
בן אחותו הוא חבר הכנסת לשעבר גדעון גדות.
אריה בן ציון הוא במאי טלוויזיה ישראלי.
בוגר החוג לקולנוע וטלוויזיה באוניברסיטת תל אביב (1977) ובעל תואר שני במדיניות ציבורית מאוניברסיטת תל אביב (2010).
במאי טלוויזיה החל משנת 1980.
בן ציון שימש כבמאי הראשי של הטלוויזיה החינוכית החל משנת 2006 ועד שנת 2016.
ביים את התוכניות "דפנה ודודידו", "המופע של גורו וגוגול", "נחשון כל יכול" ו"פרפרים של שבת".
ברשות השידור ביים את התוכניות "ג'ינג'י" (פרס ראשון לתוכנית דרמה לנוער בפסטיבל שיקגו 1997) ו"פלאי קלעים".
בשנת 2018 זכתה התוכנית "בחצר של פופיק", אותה יצר וביים, בפרס האקדמיה הישראלית לתוכנית הטלוויזיה הטובה ביותר לגיל הרך לשנת 2017.
"הצצה" (1996) – סרט העוקב אחר תהליך היצירה של המחזה פעורי פה מאת חנוך לווין בבימויו של הבמאי הגאורגי רוברט סטורואה בתיאטרון הקאמרי.
"אררט – זיכרון ושיכחה" (2001) – על התמודדות הדור הראשון השני והשלישי לשואה באמצעות האומנות.
"מה נעמה עופרה" (2003) – סיפור חייה של הזמרת עופרה חזה.
אריה ברברי או אריה אפריקאי ענק (שם מדעי: Panthera leo leo) הוא תת-המין הגדול ביותר של האריה.
האריה הברברי נכחד בטבע ולמעשה שנים רבות האמינו שתת-מין זה נכחד מהעולם, אולם מספר אריות מתת-מין זה זוהו בגני חיות שונים.
תחום התפוצה שלו כלל את מרוקו, תוניסיה, לוב ומצרים.
האריה הברברי נחשב לגדול ולכבד בתת-המינים של האריה.
יש חוקרים המפקפקים בהערכות משקל אלו וסבורים שמשקלו האמיתי של האריה הברברי היה זהה לזה של אריות מזרח אפריקה.
אורכו של האריה הברברי היה כ-2.7–3.4 מטר ואורכן של הנקבות היה כ-2.1–2.7 מטר.
חרטומו של האריה הברברי קצר בהשוואה לזה של תת-מינים אחרים, פניו רחבות, עיניו גדולות וצבע אישוניו ענברי ובעל רשתית שקופה.
צבע פרוות ראשו של האריה זהוב, אך שאר גופו כהה ורעמת שיערו ארוכה מאוד, בצבע חום כהה או שחור ונמתחת מראשו ועד לבטנו.
לאריות הברבריים אין מוטציות צבע כמו לשאר תת-המינים של האריה.
בניגוד לשאר תת-המינים האחרים, אריות אלו לא חיו בלהקות כתוצאה מהמחסור במזון באזור מחייתם.
האריה הברברי ניזון בעיקר מהכבש הברברי, חזיר בר, צבי קווייר, צבי הנגב, בובאל צפוני והאייל הברבארי.
משך ההיריון של לביאת האריה הברברי כ-110 ימים, והוא הניב שגר של 1-6 גורים בצבע חום מנומר.
הגורים מתחילים ללכת לאחר 13 ימים.
הלביאה מגיעה לבגרות מינית בגיל שנתיים.
הזכרים מתחילים להפגין התעניינות בנקבות לאחר 24–30 חודשים.
בניגוד לשאר תת-המינים האפריקניים של האריה, האריה הברברי היה שוכן הרים.
את תחום תפוצתו חלק עם עוד שני טורפי-על, דוב אטלסי (נכחד) ונמר ברבארי (סכנת הכחדה חמורה).
התיעוד האחרון של אריה ברברי בטבע היה פרט שניצוד בהרי האטלס בשנת 1922, ישנן השערות שעד אמצע שנות ה-60 של המאה ה-20 עדיין נותרו אריות ברברים בודדים בטבע, אך לאחר מכן נעלמו לחלוטין בטבע.
עד לאחרונה סברו כי תת-מין זה נכחד גם בשביה, אך אותרו כמה אריות ברבריים, או צאצאיהם, המוחזקים בשבי ברחבי העולם.
בגן החיות של פורט לימפן יש שנים-עשר פרטים שהתקבלו מידי מלך מרוקו, ובגן החיות של אדיס אבבה יש אוכלוסייה של אחד-עשר פרטים, שככל הנראה שייכת לתת-מין זה.
ישנם גם זכר וזוג נקבות בגן החיות בבלפסט.
ככלות שנים של מחקר החלה חברת WildLink International, בשיתוף עם אוניברסיטת אוקספורד, בפרויקט השבה לחיים של תת-המין, בסיוע טכנולוגיות מחקר דנ"א מתקדמות.
בשלב הראשון זוהה הדנ"א של האריות הברבריים, בסיוע דגימות דנ"א של שרידי אריות ברבריים במוזיאונים באירופה.
בדגימות אלו השתמשו באוקספורד כדי למפות את הדנ"א של האריה הברברי.
אחרי המיפוי נבדקו אריות בגני-חיות כדי לבחון אם נותרו אריות ברבריים חיים, ונמצאו פרטים מתת-מין זה בגן החיות טמרה שבמרוקו.
השלב האחרון בפרויקט, שטרם הסתיים, הוא השבה לטבע של האריה הברברי.
אוניברסיטת אוקספורד הסכימה לממן את התהליך הממושך של השבתם לטבע של אריות ברבריים לפארק הלאומי של הרי האטלס, ולחקור את סיכויי הישרדותם לאחר ההשבה.
עקב מחסור במימון הוקפא הפרויקט, אך לאחרונה הושבו שישה פרטים של אריה ברברי לשמורת הטבע הפרטית "אקוילה" שבדרום אפריקה, הרחוקה שעתיים בנסיעה מקייפטאון.
הרב אריה בינה (ה'תרע"ג, 1913 – כ"א בחשוון ה'תשנ"ה, 26 באוקטובר 1994) היה מייסד וראש ישיבת נתיב מאיר.
אריה בינה (בינוסובסקי) נולד בשנת ה'תרע"ג בסלונים שבאימפריה הרוסית (בתחומי בלארוס של ימינו).
אביו הרב אהרן היה ר"מ השיעור הגבוה בישיבה הקטנה המקומית של הרב שבתי יגל.
למד אצל אביו, ומגיל 12 החל ללמוד בישיבת מיר שבפולין, שם התקרב מאוד למשגיח המפורסם - הרב ירוחם ליבוביץ, ולמד בחברותא עם הרב חיים שמואלביץ כ-8 שנים.
חברו הטוב ביותר במיר היה הרב זלמן רוטברג.
הוא דיבר והתכתב עם הרוגוטשובר בדברי תורה, וכן למד עם הרב חנוך אייגש שנתן לו את ספרו במתנה.
כבר בבחרותו, באב ה'תר"ץ, פרסם מאמר בחוברת הראשונה של הירחון התורני כנסת ישראל, ששימש במה לחידושי תורה של גדולי תורה בולטים, וזכה לתגובה מהעורך הרב משה קרליץ.
בשנת 1933 עלה לארץ כדי להימנע מגיוס לצבא הרוסי ועבד כפועל בניין בתל אביב.
ב-1935 הצטרף למושב כפר הרא"ה שבעמק חפר (שאז נקרא "ארגון ב'").
בד בבד עם העבודה החקלאית, הקדיש זמן לפעילות "ההגנה" באזור, וכן לימד בישיבה אותה הקים הרב משה צבי נריה, והתכתב עם גדולי התקופה, דוגמת הרבנים עוזיאל, פרנק, כץ ואחרים.
הממונה עליו ב"הגנה" היה דן אבן (אפשטיין), לימים אלוף בצה"ל.
בהשפעתו התגייס בראשית מלחמת העולם השנייה ליחידה הטכנית של חיל האוויר המלכותי.
הוא עבר את אימוני הטירונות במחנה צריפין ונשלח לשרת במצרים.
מטעם "ההגנה" הוטל עליו להשיג פריטי נשק ולהעבירם ארצה.
הוא הצטרף לפלוגת תפעול הנמלים של חיל ההנדסה המלכותי שבנמל טוברוק שבלוב.
בראש היחידה עמדו שמעון הכהן ויוסף קורנבלום, לימים יוסף אלמוגי, ראש עיריית חיפה.
היחידה נשלחה ליוון כדי לסייע לחיל המשלוח הבריטי בפריקת אספקה מאוניות.
כאשר הגיעו ליוון הסתבר כי הצבא הבריטי בנסיגה, כאשר היחידות הגרמניות מזנבות בו תוך הפצצות כבדות.
בתחילת קיץ 1941 נפלה יוון בידי הגרמנים.
הרב בינה, עם חיילים יהודיים נוספים מארץ ישראל, נפל בשבי הגרמני, שבו שהה כארבע שנים, עד תום המלחמה.
ב-1941, מחשש שמותו קרב, כתב צואה לאשתו ובנו יעקב ובה ביקש בין היתר מבנו לעמול בתורה ולהדפיס מחידושי תורתו.
בהיותו בשבי, כשעבד במכרות בשלזיה, הצליח לשחד עובד פולני שהשיג לו גמרא מסכת יבמות, עבור חפיסת סיגריות ושוקולד שקיבל מהצלב האדום, ושנשלחו לו מנתן גרדי שניהל מטעם הפועל המזרחי את "לשכת הקשר" עם החיילים הדתיים בבריגדה.
סופר שחזר עליה שוב ושוב, כ-200 פעם.
הרב בינה שב מן השבי הגרמני לכפר הרא"ה, והמשיך לפתח את המשק החקלאי שלו ואף השתלב בסגל ההוראה של ישיבת כפר הרואה.
כר"מ הצטיין בפשטות הליכותיו ולפעמים בא לתת שיעור במגפי גומי ישר מעבודתו ברפת.
חלק מתלמידיו סירבו לעזוב את שיעוריו על מנת לעלות לשיעור גבוה יותר.
בשנת 1953 הקים עם קבוצה מתלמידיו את ישיבת בני עקיבא נתיב מאיר במבנה הנטוש של בית החולים סנט ג'ון בשכונת אבו תור בירושלים, מול העיר העתיקה.
לאחר כשנתיים עברה הישיבה לשכונת בית וגן, שם נדדה בין כמה מבנים עד שהתבססה ברחוב הפסגה.
רעייתו, רחל, עזרה לידו הן במשק, הן בניהול הישיבה והן בחינוך, והתייחסה אל התלמידים כאל ילדיה.
בבית וגן היה בקשרי ידידות ותורה עם הרב יחזקאל אברמסקי, והאדמו"ר מאמשינוב.
בבחירות לכנסת השישית הוצב במקום ה-108 של רשימת המפד"ל.
בשנת ה'תשמ"ו (1986), פרש הרב בינה מתפקידו והתמנה לנשיא הישיבה.
אשתו, רחל אסתר בינה לבית אפלגרד, נפטרה בשושן פורים ה'תש"ס בירושלים.
בנו הבכור יעקב היה מנהל סניף בנק וחבר הוועד המנהל של ישיבת בני עקיבא נתיב מאיר, נפטר ב-2017. בתו יונה נשואה לרב יוסף צבי בן פורת ראש ישיבת "אשרי האיש".
בנו, הרב אהרון בינה, הוא ראש ישיבת נתיב אריה, ואשתו מלכה בינה, היא מייסדת מדרשת מת"ן.
היה חבר בתנועת תורה ועבודה.
לאחר מלחמת ששת הימים הקימו תלמידיו ביוזמתו כמה ישיבות הסדר: ישיבת הכותל, ישיבת ברכת משה במעלה אדומים, ישיבת הגולן, וישיבת מעלות.
בתשל"ד הוקמה גם ישיבת גושן - לתקופה קצרת ימים בגדה המערבית של תעלת סואץ, במתחם שדה התעופה פאיד.
בישיבות הודגש הצורך לסייע במשימות לאומיות כמו חינוך, קליטת עלייה, ביטחון והתיישבות.
נהג לחזור על הסיסמה: "ארץ ישראל לעם ישראל על פי תורת ישראל".
לדעתו הברית בין היהדות הדתית לבין התנועה הציונית חרותה בסלע קיומנו.
על שמו נקרא רחוב בשכונת הר חומה בירושלים.
בשנת 2003 הקים בנו הרב אהרון בינה את ישיבת נתיב אריה, על שם אביו.
אישון אריה – חידושים, שו"ת ומאמרים תורניים של הרב אריה בינה זצ"ל, בעריכת רועי תמיר וארי בינה, ה'תשפ"ב
אריה ברנע (נולד ב-22 בינואר 1957) הוא מחנך ישראלי וחוקר השואה, מנהל תיכון מקיף יהוד.
בעברו כיהן כמנהל בית הספר התיכון ע"ש דנמרק בשכונת הקטמונים בירושלים, מנהל הגימנסיה העברית "הרצליה" בתל אביב, מנהל התיכון האזורי בבאר טוביה ומנהל קריית החינוך ע"ש דוד בן-גוריון בעמק חפר (רופין).
שימש כיושב ראש עמותת עמך - המרכז הישראלי לתמיכה נפשית וחברתית בניצולי שואה ובדור השני.
משמש כיושב ראש הוועדה להוקרת גבורתם של המצילים היהודים בשואה המעניקה את אות המציל היהודי יחד עם ארגון בני ברית.
ברנע נולד בחדרה, בן לרעיה וישראל וברמן, ניצולי השואה מפולין.
עבודת הגמר שכתב על פרשת אייכמן זכתה בפרס "יד ושם" (1975).
לאחר שירותו הצבאי, כלוחם, כמפקד מוצב וככתב צבאי, למד משפטים באוניברסיטה העברית והוסמך כעורך דין.
בשירות המילואים התמנה ליועץ קצין חינוך ראשי.
בשנת 1985 פרסם ברנע את ספרו "לא נכנענו" (בהוצאת משרד הביטחון) העוסק בעמידה היהודית בשואה.
ב-1987 יצא לאור ספרו "גורל אחד" העוסק ביהודים דוברי הספניולית ויהודי ארצות האסלאם בתקופת השואה.
ספר זה זיכה את ברנע בפרס "משואה" לספרות השואה.
כמו כן פרסם ברנע חוברות ומאמרים בנושא השואה ובנושאים משפטיים בכתבי עת מקצועיים ובעיתונות היומית.
בשנת 1986 הקים ברנע את "לפיד - התנועה להנחלת לקחי השואה", שעסקה עד 1994 בהסברה וחינוך בקשר למשמעות השואה עבור החברה הישראלית: לקח ציוני, גורל יהודי המזרח בתקופת השואה, הצלת נפשות כמופת (כולל פעלו של ד"ר ישראל קסטנר בהונגריה) וחובתנו לסייע לעמים נרדפים ולפליטי רצח-עם.
תנועת לפיד אף ניהלה מאבק נגד תנועת כ"ך.
לפי עבודת הדוקטורט של ד"ר לאה גנור, שנכתבה באוניברסיטת בר-אילן, הייתה תרומתם של תנועת לפיד וברנע נקודת ציון משמעותית בהתייחסותו של צה"ל למשמעות השואה.
במאמריו מביע ברנע, בין היתר, ביקורת נגד הצגת לוחמי מצדה כמופת.
בשנת 1995 החל לנהל את בית-הספר התיכון ע"ש דנמרק בשכונת הקטמונים בירושלים.
ברנע הנהיג בבית-הספר תוכנית לשוויון בחינוך ותוכנית לחינוך ערכי.
על תוכניות אלה זכה "דנמרק" בפרס החינוך של ירושלים ובפרס החינוך של מדינת ישראל.
ברנע זכה גם בפרס החינוך של יד ושם.
בשנים 2001–2004 ניהל ברנע את הגימנסיה העברית "הרצליה" בתל אביב.
ב-2004 פרש מתפקידו על רקע מחלוקת בעניין האינטגרציה בחינוך שלמענה לחם.
ב-2004 נבחר על ידי העיתון "הארץ" כאחד מ-50 אנשי החינוך המשפיעים בישראל.
בשנים 2004–2005 הכין את תוכנית-האב החינוכית של העיר ערד.
מ-2005 עד 2016 היה מנהל בית הספר התיכון האזורי בבאר טוביה.
מ-2007 ועד 2025 עמד ברנע גם בראש ארגון עמך, הפועל למען רווחתם הנפשית והחברתית של ניצולי השואה.
כמו כן ברנע הוא מרצה בנושא "שואה ומשפט" בפקולטה למשפטים שבאוניברסיטה העברית בירושלים.
ב-2015 פרסם את הספר "חינוך: על פיתוחם של אדם וחברה".
מ-2016 עד 2019 ניהל את קריית החינוך על שם בן-גוריון בעמק חפר.
ברנע חבר הנהלה בעמותת חלו"ן.
עמותת חלו"ן מעניקה סיוע לימודי, רגשי וחומרי לתלמידים מרקע סוציו-אקונומי נמוך, הפזורים בכ־30 בתי ספר ברחבי הארץ.
ב-2020 הקים את המועצה למנהיגות חינוכית: גוף המורכב מעשרות אנשי חינוך בכירים ואנשי ציבור אשר מגבש ומפיץ המלצות לגבי מדיניות החינוך בישראל.
ב-2021 התמודד ברנע בפריימריז של מפלגת העבודה לבחירות לכנסת העשרים וארבע, ונבחר במקום ה-37 אך לא הוצב ברשימה.
ב-2024 החל לנהל את תיכון מקיף יהוד.
ברנע נשוי ואב לשני ילדים.
לא נכנענו: העמידה היהודית בשואה, תל אביב, הוצאת משרד הביטחון, 1985
גורל אחד - היהודים דוברי הספאניולית ויהודי ארצות האסלאם בתקופת השואה - חוברת למורה, תל אביב, הוצאת משרד הביטחון, 1986
יהודי לוברטוב והסביבה: חיים, שואה, שרידים, הוצאת ועד עולי לוברטוב, 1987
איים של חיים: על י"ד חסידי אומות-העולם בשואה, תל אביב, לפיד - התנועה להנחלת לקחי השואה, 1991
משמעות השואה לדורנו, ירושלים, לפיד - התנועה להנחלת לקחי השואה, 1991
זהות יהודית: תוכנית יסוד לבתי ספר יהודיים ממגמות חינוך שונות בישראל ובתפוצות, ירושלים, הוועד היהודי-האמריקאי, פורום המנהלים לקשרי ישראל-תפוצות, 2001
(עם רוביק רוזנטל), כפר קאסם: אירועים ומיתוס, תל אביב, הוצאת הקיבוץ המאוחד, 2001
חינוך: על פיתוחם של אדם וחברה, הוצאה עצמית, 2015
אריה בהיר (1 במאי 1906 - 13 בספטמבר 1970) היה חבר הכנסת מטעם מפא"י, רפ"י העבודה והמערך.
אריה בהיר נולד בשם אריה גלר באודסה שהייתה חלק מהאימפריה הרוסית (כיום: אוקראינה), בנעוריו למד בבית הספר היסודי היהודי הפוליטכני.
היה חבר בגרעין תנועת השומר הצעיר ס.ס.ס.ר, עמו עלה לארץ ישראל ב-1924 והיה ממייסדי קיבוץ אפיקים.
היה מייסד שותף וממנהיגי תנועת נצ"ח (נוער צופי חלוצי), חבר מזכירות הקיבוץ המאוחד, הנהגת מפא"י וההסתדרות, והיה מקורב לדוד בן-גוריון.
כיהן כמזכיר איחוד הקבוצות והקיבוצים בתקופת המחלוקת על הפילוג בעין חרוד ב-1952.
אריה בהיר כיהן כחבר הכנסת מטעם מפא"י בכנסת הראשונה והשלישית.
ב-1967 נכנס לכנסת השישית במקום יזהר סמילנסקי מטעם סיעת רפ"י, והמערך.
לוציאן (לוסיאן) אריה בבצ'וק הוא פרופסור מן המניין בבית הספר למשפטים בהרווארד, וחבר סגל במינוי מיוחד בפקולטה למשפטים של אוניברסיטת תל אביב, המתמחה בניתוח כלכלי של המשפט, דיני תאגידים וכספים.
אריה בבצ'וק נולד בורשה שברפובליקת פולין (1955).
אריה בבצ'וק עשה את שירות החובה בצה"ל בחיל השלישות, ובמקביל סיים את חוק לימודיו לתואר הראשון במתמטיקה ובכלכלה באוניברסיטת חיפה בשנת 1977 (בהצטיינות יתרה).
לאחר מכן, בשנת 1979, השלים תואר ראשון במשפטים באוניברסיטת תל אביב (בהצטיינות) והמשיך ללימודי דוקטורט בבית הספר למשפטים של אוניברסיטת הרווארד, בין השנים 1980–1984. כותרת עבודת הדוקטורט: "Toward Undistorted Choice and Equal Treatment in Corporate Takeovers".
בנוסף לכך, בבצ'וק סיים תואר שני ושלישי בכלכלה מאוניברסיטת הרווארד (1992-1993).
הצטרף לסגל ההוראה (כמרצה בכיר) של בית הספר למשפטים של הרווארד בשנת 1986. בגיל 32 התמנה לפרופסור מן המניין.
מאמריו הופיע בכתבי עת מהחשובים בעולם המשפט והכלכלה.
הוא מייסד התוכנית לממשל תאגידי שבבית הספר למשפטים שבהרווארד, וכן מכהן כחבר האקדמיה האמריקאית לאמנויות ולמדעים, כעמית מחקר בלשכה הלאומית למחקר כלכלי, כחבר ברשת האירופאית לממשל תאגידי וכן כמנהל הרשת לממשל תאגידי של ה-SSRN.
כן כיהן כנשיא האיגוד הבין-לאומי לכלכלת המערב, נשיא האגודה האמריקנית למשפט וכלכלה, ויו"ר אגף התאגידים העסקיים של האגודה האמריקאית להוראת משפטים.
בעבר כיהן כפרופסור אורח בפקולטות למשפטים שבאוניברסיטת ייל, ניו יורק ושיקגו.
כתב-העת Directorship נקב בשמו כאחד ממאה האנשים המשפיעים ביותר על הממשל התאגידי בארצות הברית.
כשהצטרף לאקדמיה האמריקאית לאמנויות ולמדעים, האקדמיה תיארה את בבצ'וק כ"אחד החוקרים המובילים במדינה בתחום המשפט והכלכלה.
תרם רבות לחקר השליטה בחברה, ממשל וחדלות פירעון."
רב חובל אריה באייבסקי (אפריל 1889 – 16 ביולי 1942) היה אציל אוקראיני, שהתגייר.
מחלוצי הימאות העברית בארץ ישראל.
באייבסקי, בשמו המקורי גליאב אלכסייביץ באקאלבסקי, נולד באחוזה בפינלנד כבן אצילים למשפחה אוקראינית-רוסית, בעלת אחוזה בפלך פולטבה.
אביו, ד"ר אלכסיי באקאלבסקי היה רופא צבאי בדרגת אדמירל בצי הרוסי הקיסרי.
באייבסקי המרדן לא עמד בציפיות הוריו וגורש מבית הספר התיכון.
הוא נרשם ללימודי הנדסה בפוליטכניקום אך עזב ועבר לאקדמיה הימית של סנקט פטרבורג והוסמך להיות רב חובל.
בזמן מלחמת העולם הראשונה שרת באייבסקי כקצין בצי ונלחם בקרבות הים הבלטי.
נפצע מהדף פיצוץ פגז והתחרש באחת מאוזניו.
במהפכת 1917 היה בסגל המלחים של הסיירת "אברורה", שהפגיזה את ארמון החורף של הצאר ובישרה את נפילת שלטונו.
הוא נמנע מלהצטרף לבולשביקים ונותר באחוזה המשפחתית באוקראינה, אך אולץ להתגייס אל "הצבא הלבן" של הנלחמים בבולשביקים ושרת כסגן מפקד אוניית נשק בים השחור.
בהזדמנות הראשונה שנקרתה לידו, ערק בחופי טורקיה.
באיסטנבול קיבל מעמד של מהגר מדיני.
שכן, כעריק מן "הצבא הלבן" ובן אצולה, היה דינו דין מוות במשטר החדש ברוסיה.
לאחר מכן, באייבסקי עבד על אנייה איטלקית שהעבירה נוסעים על קו טריאסט-חיפה.
היכרות מקרית באוקטובר 1919 עם יוסף טרומפלדור וחבריו בארגון "החלוץ" העוברים באיסטנבול, מההכשרה בחצי האי קרים ליישוב בארץ ישראל, ריגשה אותו והביאה לתפנית בחייו.
הוא התרשם מחזון ההגשמה של היהודים הצעירים העושים דרכם לארץ כיסופיהם, ולאחר מספר חודשים בקו השיט, בהם פגש והעביר חלוצים מאיסטנבול-ביירות-יפו, שינה את שמו לאריה באייבסקי והחליט להצטרף אליהם בארצם.
בשנת 1920 ירד באייבסקי בנמל יפו ופנה אל תנועת "החלוץ".
אנשיה הכירו לו את ד"ר מאיר גורביץ בוועדת המים וזה הזמינו כמייעץ לוועדה.
אף המליץ לו לעסוק בתחום הקרוב להתמחותו, עד שיידרש ויוכל לשמש במקצועו ובניסיונו בפיקוד ימי.
באייבסקי בן ה-31 החל לבנות סירות, אך עזב כדי להצטרף לגדוד העבודה במחצבה בירושלים ואגב כך שימש מדריך צבאי בהגנה.
נישא לציפורה חברת קיבוץ כפר גלעדי, התגייר והוליד בת.
לימים עקב תפיסתה הקומוניסטית הבלתי מתפשרת גורשה על ידי השלטון הבריטי לרוסיה.
עזיבת משפחתו אותו ואת הארץ שאהב, שברו את ליבו והוא ירד לאום רשרש שם התבודד ועסק בדיג.
היה נציג ועד הצירים על חוף ים סוף (כיום אילת).
אחרי תקופה קצרה הבין כי עליו לעשות וללמד את היישוב שימוש בים ובמשאביו וחזר לתל אביב, הצטרף לוועדת המים לעיסוק בימאות בתקופה שהיישוב החשיב את העוסקים בימאות כבטלנים.
היה רוויזיוניסט כגורביץ' ואהד את זאב ז'בוטינסקי ותפיסתו הערכית.
בנה סירות דיג, לימד ימאות ושיט באגודה הימית זבולון, מימיה הראשונים ועד ימי בית הספר הימי זבולון והפיצול שלו.
באייבסקי פיקד על אוניית הלימוד והדיג שקנה עם גורביץ לקבוצת דיג משותפת להם כ-"קינגפישר" אשר שמה שונה להיות "ציפור הקרח" שנטרפה כעבור כמה חודשים בנמל יפו.
אחרי שפעלה תקופה גם בהבאת פליטים יהודים, מביירות ליפו.
הוא לא חדל מפעילות לבניית הספנות בארץ ישראל ובשנת 1925 הקים אגוד ימאים, אלא שזה כשל עקב מחסור בבעלי מקצוע.
בשנת 1927 הצטרף לפעילות ההגנה כאיש זבולון הקים ולימד את הסקציה הימית בית"ר לחימה, תוך הגנה על תל אביב.
במהומות תרפ"ט 1929 פעל כקצין מטה 'בהגנה הלאומית' תחת פיקודו של "גדעון", הוא אברהם תהומי.
ירמיהו הלפרן, אותו הכיר באייבסקי עוד מאז היות הלפרן ספן על אוניית "החלוץ" ועד שמונה על ידי ז'בוטינסקי בשנת 1927 לפקד על "המחלקה הימית" של התנועה, מינה אותו סגן מפקד על "שרה א'" ששימשה בשנים 6–1935 את בית הספר הימי בצ'יוויטווקיה איטליה.
לימים כתב עליו גורביץ בסקירתו שהתפרסמה במאי 1937 בעיתון 'דבר' בשמה "היקיצה הימית": "בהשגחתו ובעצם ידיו, נבנו סירות מפרש ומוטור לציד ולדיג.
מאז ועד היום אין פעולה ימית שלא הייתה ידו בה.
אין מי שישווה לו בהבנת ימנו בכל המובנים.
היה מהפעילים הטכניים היותר מסורים בהקמת זבולון, ובתור מורה בזבולון, היה מופיע בזמן לשעורים מכל פינה בים שם עבד".
בשנת 1932: "אני רכשתי סירת מפרש מוטור למטרת דיוג של קבוצת בויאוסקי (באייבסקי), סירה זו "קינגפישר" צריכה הייתה גם לשמש למכשיר לימוד לבית הספר הנורמלי.
בעגנה בפורים 1933 בנמל יפו נקרעה בלילה מחבליה ונהדפה בחוזקה אל החוף".
(האחרים סיפרו שנטרפה על סלע אנדרומדה) ("היקיצה הימית" 19 מאי 1937).
בשנת 1935 הוזמן על ידי ירמיהו הלפרן מתנועת בית"ר הימית לשמש לו סגן מפקד על אוניית בית הספר הימי בצ'יוויטווקיה שבאיטליה, "שרה א'", עליה שרת לצידו עד שנטרפה בסערה ליד האי קורסיקה בשנת 1937, כשעשתה דרכה חזרה מביקור בארץ ישראל לצורך גיוס כספים.
באייבסקי שהכיר את פנחס רוטנברג מאז ימי העריקה שלו, התקבל לעבוד בחברת החשמל הארצישראלית.
אבל לא היה מסוגל לשיגרה.
התפטר ויצא לחיי ספנות באוניות קטנות.
ביבשה חי חיי בוהמה ובז לסכנות.
הוא רשם הרבה מאוד רשימות על מבנה החופים לאורך הארץ והרצה על כך בין חברים ולעיתים בכתב.
בין השאר ביסס מקצועית את עובדת הצורך בחפירת נמל בתל אביב במפרץ מלאכותי לשפת הירקון, כפי שאמנם נחפר.
בפרוץ מלחמת העולם השנייה התנדב לשרת בצי הבריטי.
שם התקרר ונפטר ממחלה חודשיים אחר יום הולדתו ה-53, ב-16 ביוני 1942. הוא נטמן בבית הקברות בהר הזיתים בירושלים.
במותו התברר להפתעת חבריו כי באייבסקי, אותו הכירו כרב חובל רוסי, קצין צי-המלחמה, בן אצילים, משכיל, יודע שפות, סוציאליסט המתנגד לבולשביקים, ובעל נשמה של משורר, התגייר.
באייבסקי נקבר בהלוויה כמעט ללא אנשים.
לפי בקשתו נטמן ליד ידידו פנחס רוטנברג, שנפטר כמה חודשים לפניו, במעלה הר הזיתים.
אריה בר (נולד ב-1944) הוא איש ציבור ישראלי, שכיהן במגוון תפקידים במגזר הציבורי והעסקי.
בר נולד ב-1944 בבגדאד שבעיראק למשפחה בת 10 נפשות.
ב-1950 עלתה המשפחה ביחד עם יהודים בגדדיים נוספים לארץ ישראל, שם ניתן להם שם המשפחה ברוריה (על שם דודתו שנפטרה בעיראק).
לאחר מיון "בבית העולים שער העלייה" (סנט לוקס) במערב חיפה, נשלחה המשפחה למעברה בבאר שבע, שם השתכנו.
ילדותו עברה עליו בבית הספר "נטעים" בשכונה ג' בבאר שבע, ולאחר מכן למד בכיתה ט' בבית הספר מקיף א' בבאר שבע, שם החל את דרכו המקצועית.
בר התגייס לצבא בשנת 1962 לחיל הים, שם השלים את השכלתו התיכונית בלימודים אקסטרניים.
הוא השתחרר בדרגת סמל ראשון ב-1965.
בר החל את דרכו הציבורית כבר בשנת 1958, כשהיה בן 14 בלבד.
תפקידו הראשון היה כנער שליח במשרד הבינוי והשיכון.
התפקיד, שהחל מעבודה בצריף בחצר בית הספר מקיף א' בבאר שבע, הוביל במהלך השנים למעבר לכל התפקידים הניהוליים שכללו בין היתר טיפול בנושאים כמו פינוי מעברות (חצרים, משקי עזר (נווה נוי, שכונה ג', ד' צפון ועוד) ופיתוח העיר.
ב-1974 מונה לסגן מנהל המחוז במשרד הבינוי והשיכון והיה ממונה על שיקום השכונות בנגב ואף היה אחראי לתוכנית הראשונה במדינה בנושא זה – שיקום שכונה ג' בבאר שבע.
תוכנית זו היוותה למעשה את האבטיפוס לתוכניות דומות שבוצעו בהמשך.
נושאים נוספים בהם טיפל כללו פיתוח ותשתית ביישובי הבדואים בנגב, הפעלת פרויקטים לבנה ביתך והקמת היוזמה לבניה על ידי עמותות בארץ.
ב-1989 קודם למנהל מחוז הנגב במשרד הבינוי והשיכון, היה אחראי על פרויקטים ותקציבים רבים, שהתבטאו בבנייה של מעל 25,000 דירות חדשות בשנה ופיתוח תשתיות נוספות.
בין הישגיו ניתן למנות את הובלת השינוי התפיסתי לגבי התכנון האורבני ובעיקר השילוב בין התכנון לצרכים האנושיים.
בתפקידו זה היה היוזם והדוחף המרכזי לקליטת העלייה בנגב ובתחום זה זכה להצלחות רבות בקידום התכנון, הפיתוח והבנייה – עליהם זכה לחיזוק חיובי מאריאל שרון, שהיה שר הבינוי והשיכון באותה עת.
לאחר הצלחתו בתפקיד, מונה בר ב-1991 למנכ"ל משרד הבינוי והשיכון על ידי אריאל שרון, והיה אחראי על ביצוע מדיניות הממשלה בתקופת העלייה הגדולה מברית המועצות.
בתקופת תפקידו דאג בר לגידול מהותי של יכולות התכנון והביצוע במשרד על מנת להקים מעל 100,000 יחידות דיור ברחבי הארץ.
בין הישגיו ניתן למנות תועלות נוספות בכל הקשור לפיתוח אזורי ועירוני, הקפדה על פיתוח הפריפריה בנגב ובגליל, מזרח המדינה לאורך הקו הירוק, מחוז ירושלים ועוד.
בר היה שותף לקליטת 14,400 עולים מאתיופיה בין לילה והוא זה שעמד על כך שהעולים לא יישלחו לערי הפיתוח בנגב ובגליל אלא יופנו למרכז הארץ ובעיקר לערים חזקות חברתית וכלכלית כל זאת כלקח מהעבר בו שוכנו עולים מארצות מצוקה בערי הפיתוח.
ב-1993 מונה בר למנכ"ל חברת ערים (חברה ממשלתית לתכנון ופיתוח) ושימש בתפקיד זה מעל עשור.
החברה פעלה תחת ניהולו של בר כזרוע הביצוע של משרד הבינוי והשיכון ומינהל מקרקעי ישראל.
במהלך כהונתו החברה תכננה וביצעה תשתיות ליישובים חדשים (צורן, אלעד, יד חנה, לפיד ועוד) ושכונות בערים ברחבי המדינה.
בשנת 2003 מונה למנכ"ל בחברת נתיבי איילון והיה אחראי על תכנון ופיתוח תשתית התחבורה בגוש דן.
בתפקידו זה בר הניח את היסודות להמשך תכנונו וביצוע של כביש נתיבי איילון דרומה וצפונה.
בר פעל לביטול החלטת הממשלה לסגור את חברת נתיבי איילון וקידם בתמיכת אריאל שרון את המשכו של כביש נתיבי איילון דרומה וחיבורו לכביש 40.
הצלחתו בתפקיד כמנכ"ל חב' נתיבי איילון הביאה למינויו כמנכ"ל משרד התחבורה בשנת 2005 על ידי השר מאיר שטרית, בר פעל לשינוי מהותי בהתנהלות המשרד תוך קידום ושיתוף עם גופים חיצוניים.
במסגרת תפקידו היה אחראי בר על פעילות הענפה בתחום משרדו בנושאי הים, האוויר והיבשה, והמשיך לקדם רפורמות בתחום.
ב-2006, לאחר מינויו של מאיר שטרית לתפקיד שר הבינוי והשיכון חזר לתפקיד מנכ"ל אותו משרד, שם טיפל בין היתר בנושאים נוספים כגון תוכניות סיוע לדיור והמשך פעילות בנושא שיקום השכונות.
לאחר מינויו של מאיר שטרית לשר הפנים בשנת 2007, מונה בר למנכ"ל המשרד.
בתפקידו דאג לקדם את הקמת רשות האוכלוסין, ההגירה ומעברי הגבול, בנוסף ליוזמת רשות כיבוי האש הארצית, יוזמת רשות האכיפה לבנייה הבלתי חוקית בישראל ועוד.
אחראי גם לביצוע שינויים רבים בחוק התכנון והבנייה לצורכי ייעול המערכת התכנונית בישראל.
קודמו נושאי השלטון המקומי, בדגש על חיזוק הרשויות המקומיות ופעולה נרחבת בשינוי גבולות וחלוקת הכנסות בין הרשויות, איחודי רשויות ויוזמות נוספות.
בר הניח את היסודות לביצוע תעודת הזהות והדרכון הביומטרי במדינת ישראל – החל מחתימת ההסכם עם חברת HP לביצוע תעודות הזהות הביומטריות ואת תכנון הדרכון ביומטרי בשיתוף כל גורמי הביטחון במדינה.
החל מ-2008, פרש בר מהמגזר הציבורי ועבר לכהן כמנכ"ל ושותף בחברת מגדל טופ נדל"ן בע"מ.
בנוסף הוא הבעלים היחיד בחברת ברטופ בע"מ לניהול והשקעות המספקת שירותי ייעוץ וכן שותף ומנהל את חברת מגדלי שרונים בע"מ ואת חברת מגדלי בת הים בע"מ.
בין השנים 1980–1983, נקרא להקים את המועצה המקומית ברהט וכיהן בתור ראש המועצה הראשון ביישוב.
היה אחראי להקמה של חלק נכבד מתשתיות העיר ופיתוח היישוב בתחומים רבים.
בר הניח את היסודות לחוקי העזר העירוניים, הקים מערכת חינוך וקהילה, שטחים ציבוריים ועוד.
ב-1988 מונה על ידי שר הפנים כחבר המועצה האזורית משוש הכולל את היישובים ערוער, כסייפה ושגב שלום – אשר גם בהם המשיך את קו המדיניות ברהט ודאג לפתח רבות את היישובים הנ"ל.
ב-1993 התמודד בבחירות לראשות העיר באר שבע על ידי סיעה עצמאית שהקים – "באר שבע שלנו".
הסיעה זכתה לכ-30% מהקולות (ארבעה מנדטים) והכניסה אותו כחבר במועצת העיר, שם כיהן כחבר ועדת הכספים וועדת בניין הערים.
ב-2003 נבחר שוב למועצת העיר מטעם רשימתו של יעקב טרנר.
כיהן כחבר בהנהלת הפועל באר שבע בכדורגל בשנים 1975–1986 ושימש במגוון תפקידים בקבוצה: יו"ר מחלקת הנוער והנערים, חבר בוועדת הכספים, הוועדה המקצועית וסגן יו"ר ההנהלה.
שירת כחבר בצוות ההתרמה להקמת בית יד לבנים בבאר שבע, והיה חבר בחוג ידידי יד שרה בבאר שבע ויו"ר ועדת הבניה בעמותה.
במהלך השנים כיהן בר במגוון תפקידים נוספים במקביל או מכוח תפקידו.
חבר בוועדה לניהול משא ומתן עם תושבי הנגב עקב הסכם השלום בין ישראל למצרים (1979).
חבר ועדת ההיגוי לענייני הבדואים בנגב (1985).
דירקטור בחברה הממשלתית שיכון ופיתוח (1990–1993).
יו"ר ועדת הפטור במינהל מקרקעי ישראל.
נציג משרד הפנים בשיחות ועידת אנאפוליס.
בוגר קורס שנתי ליחסי עבודה ונציבות שירות המדינה בטכניון (1971) וקורס דו שנתי למינהל ציבורי (1974) במדרשה למנהל בבאר שבע.
בעל תואר ראשון (1988) ותואר שני (1991) בגאוגרפיה באוניברסיטת בן-גוריון בנגב.
על פועלו ותרומתו למדינת ישראל והנגב בפרט במגוון תחומים, זכה בר למספר תארים הכוללים בין היתר את:
תעודות הצטיינות במשרד הבינוי והשיכון (1979, 1981).
תעודת הוקרה מנציבות שירות המדינה על הצעת ייעול.
אזרחות כבוד של המועצה האזורית עמק חפר (2006).
ב־2008 מונה בר על ידי הממשלה כחבר בוועדה של נציבות שירות המדינה לאישור מנכ"לים ומקביליהם בשירות המדינה.
בשנת 2016 קיבל בר תעודת הוקרה מטעם ארגון הקבלנים והבונים בנגב על תרומתו לקידום התכנון והבנייה במדינת ישראל.
בר מתגורר כיום בבאר שבע, נשוי ואב ל-3 ילדים.
אוטוביוגרפיה המגוללת את סיפור חייו ופועלו בשם "בשביל חיי" הוצאה בספר שיצא לאור על ידו.
אריה ביבי (נולד ב-28 באפריל 1943) היה מנכ"ל הרשות לשיקום האסיר, בעבר כיהן כנציב בתי הסוהר וחבר הכנסת בכנסת ה-18 מטעם סיעת קדימה.
נולד בבגדאד בירת עיראק, לנזימה ולג'ורג'י ביבי.
בשנת 1950 עלתה משפחתו לישראל ויושבה במעברת "עמישב" שבפתח תקווה.
החל את שירותו בצה"ל בחטיבת הצנחנים, והמשיך בתפקידים מגוונים.
לאחר שחרורו הצטרף למשטרת ישראל ושירת במשמר הגבול, כקצין אג"ם במשטרת נמל התעופה בן-גוריון, ומפקד נפת עזה וצפון סיני.
מתוקף תפקידו זה פיקד בשנת 1982 על הכוח המשטרתי במהלך פינוי ימית.
בינואר 1984 מונה למפקד משטרת נתב"ג, וסמוך לאחר מכן הועלה לדרגת ניצב משנה.
ביולי 1985 נתמנה למפקד מרחב ירקון וב-1989 מונה למפקד מחוז ירושלים בדרגת תת-ניצב.
בתקופת כהונתו אירעו מהומות הר הבית בשנת 1990, בהם נהרגו 17 ערבים בעת שכוח משטרתי פרץ להר הבית.
בהמשך הועלה לדרגת ניצב ומונה לראש אגף כוח אדם.
בשנת 1993 מונה לנציב בתי הסוהר, ושירת בתפקיד זה עד שנת 1997.
לאחר מכן כיהן כיו"ר הרשות למלחמה בסמים ויו"ר הוועדה הקרואה בלוד, שכיהנה ממאי 2000 עד מאי 2002. בשנת 2004 היה בין החותמים על מכתב תמיכה של בכירי מערכת הביטחון בדימוס בתוכנית ההתנתקות, הקובע שהתכנית חיונית לביטחון ישראל.
בשנת 2009 נבחר לכנסת ה-18 מטעם קדימה.
בראשית כהונתו הקים את השדולה למען השוטרים והסוהרים ומשפחותיהם.
היה חבר בוועדת הפנים והגנת הסביבה ובוועדת העבודה, הרווחה והבריאות וכן שימש ממלא מקום בוועדת החוץ והביטחון.
במהלך כהונתו בכנסת יזם תיקון לחוק הביטוח הלאומי לפיו חייל משוחרר שעבד בעבודה מועדפת ונקרא לשירות מילואים במהלך תקופת עבודתו לא יידרש להשלים ימים אלה כדי לקבל מענק.
באוקטובר 2012 עזב את המפלגה והצטרף לליכוד במסגרת מהלך לפילוג קדימה.
לקראת הבחירות לכנסת התשע עשרה התמודד בפריימריס של הליכוד, ונבחר למקום לא ריאלי, כשהוצב במקום ה-59 ברשימת הליכוד-ביתנו ולא נבחר לכנסת.
ב-29 במאי 2017 מונה על ידי שר העבודה והרווחה חיים כץ למנכ"ל הרשות לשיקום האסיר והוא שימש בתפקיד עד סוף 2024. זוכה בתואר "יקיר העיר פתח תקווה" לשנת 2020.
ביבי מתגורר בפתח תקווה, נשוי להלנה ביבי, קצינה בכירה לשעבר במשטרת ישראל ובשירות בתי הסוהר, ואב לשניים.
בתו לימור ביבי היא שופטת בבית המשפט המחוזי בתל אביב.
בוגר תואר ראשון בהיסטוריה של עם ישראל מאוניברסיטת בן-גוריון בנגב.
במהלך כהונתו יזם ביבי מספר חוקים ותיקוני חוקים, ובהם:
חוק איסור הכנסת טלפון סלולרי לכיתות, שנדחה על ידי הכנסת.
הצעת חוק p/18/2390 - חובת גילוי לצרכן על מכר של חמץ בימי חג הפסח, אך לא הביא אותה כלל להצבעה בקריאה טרומית.
אריה בראון נולד בירושלים, דור שביעי בארץ, צאצא למשפחת ריבלין.
כישרונו המוזיקלי התגלה בילדותו על ידי החזן שלמה רביץ, והוא נחשב ל"ילד פלא" במקהלתו של רביץ.
למרות כישרונו, הוא נשלח ללמוד מקצוע בישיבה הטכנולוגית "כפר אברהם" שבפתח תקווה.
בצה"ל שירת במודיעין קרבי וכצלם ממטוסים, ובבגרותו ניהל את מחלקת הסידור בדפוס של עיתון "הארץ".
במקביל לעבודתו בעיתון "הארץ", החל לשמש כחזן בבתי כנסת שונים ואף שר בפני החזן משה קוסביצקי.
באפריל 1975 זכה במקום ראשון בפסטיבל חזנות.
לאחר שירות בחיל השריון במילואים, הועבר לרבנות הצבאית לשמש כחזן.
בשנת 1976 החליף את החזן הצבאי הראשי אברהם כרמל, שיצא לגמלאות לאחר ששימש בתפקיד במשך 23 שנים.
מתוקף תפקידו הופיע בראון בטקסים רשמיים רבים של צה"ל ומדינת ישראל, ובפרט בהלוויות ובאזכרות.
קולו העמוק של בראון הפך עם השנים מזוהה עם תפילת אל מלא רחמים שנאמרה בטקסי האזכרה הרשמיים של צה"ל.
כמו כן השתתף בטקסים הממלכתיים ליום הזיכרון לשואה ולגבורה ביד ושם.
בימים הנוראים היה נוהג לשמש חזן באחד מבתי הכנסת בארצות הברית.
מיד עם פתיחת הגבולות בין הגוש הקומוניסטי למערב, זומן בראון למסע קונצרטים עם חזנים נוספים, מסע מיוחד בגוש הקומוניסטי שזכה להצלחה רבה.
בשנת 1998 נערך ערב לכבוד בראון בהיכל התרבות בתל אביב, בו השתתפו אמנים רבים, חבריו של בראון, בליווי תזמורת צה"ל.
כל ההכנסות מהערב הועברו לקרן לב"י.
אריה בראון היה בעל קול בריטון עוצמתי והקליט מספר תקליטי חזנות ושירה חסידית.
הוא הושווה פעמים רבות לחזן משה אוישר בשל הדמיון הרב בין הקולות של השניים.
בראון נהג לשיר יצירות מהרפרטואר של אוישר, ופרסם בארץ את היצירה "אמר רבי אלעזר" בביצועו עם מקהלת הרבנות הצבאית.
שגריר מצרים בישראל מוחמד בסיוני כינה את בראון "המואזין של צה"ל".
בראון נפטר ב-30 בדצמבר 2008, כתוצאה מהתקף לב, מעט לפני יום הולדתו ה-75.
אריה בראון היה תושב פתח תקווה.
בשכונת אם המושבות בעיר, נקרא רחוב על שמו.
היה נשוי לזמירה, ואב לשלושה ילדים.
בנו, נחום (חומי), שימש בתפקידים ניהוליים בעולם הבנקאות ואף שידר ברדיו קול חי תוכניות חזנות.
בתו, פנינה, הייתה נשואה למרדכי מירון, בנו של עו"ד אליהו מירון.
בנו הצעיר, טל, הוא מוזיקאי המתגורר בפתח תקווה.
אריה בן-גוריון (8 באפריל 1916 – 6 ביוני 1998) היה ממייסדי קיבוץ בית השיטה, איש חינוך ותרבות, מקים ארכיון החגים הבין-קיבוצי.
בן אחותו של דוד בן-גוריון ואחיו של עמנואל בן-גוריון.
בעבודת החינוך החשיב בן-גוריון את חלקה של המסורת התרבותית, הלאומית והחברתית, וניסה ליצור מסגרות חדשות לתכנים עתיקים ומצטברים.
הוא התמיד בשיטתו ללמד את ההיסטוריה של עם ישראל בלב נופי הארץ שבהם התרחשה, במיוחד בעמק יזרעאל, שבו חי ובו ראה את התגשמות הציונות החלוצית.
בעבודתו התרבותית הוא חתר לחידוש מסורות היהדות במסגרת החיים החילוניים, וקרא להעמקת הידע והשורשיות של הציבור החילוני בתחומי היהדות, ובניית מסורות תרבותיות חדשות, שיהלמו את חיי הקיבוץ בפרט, ואת החברה החילונית בכלל.
אריה בן-גוריון נולד ביליזבטגרד בדרום האימפריה הרוסית (בתחומי אוקראינה של ימינו), כבנם הבכור של ד"ר משה קוריטני, רופא ממשלתי ומנתח, וציפורה לבית גרין (אחות לאברהם, מיכאל, רבקה ודוד גרין), גננת בהכשרתה ואחות בעיסוקה.
בשנת 1920 נרצח אביו, ד"ר קוריטני, בקליניקה שבביתם בידי רופא-עמית רוסי במהלך משחק שחמט בין חברים, והאם ציפורה ברחה מרוסיה עם שני ילדיה, אריה ועמנואל בחזרה לפלונסק אל אביה, אביגדור גרין.
במאי 1923 עלתה ציפורה עם אריה לארץ ישראל, בעזרת סרטיפיקט על שם דוד בן-גוריון.
בשנת 1924 קיבלה עבודה כאחות בקופת חולים בחיפה, שבה הקימה את ביתהּ.
כשנה מאוחר יותר הגיע עמנואל עם סבו אביגדור גרין באונייה לנמל חיפה, והמשפחה התאחדה לאחר נתק של שנתיים.
כל בני המשפחה החליפו רשמית את שם המשפחה לבן-גוריון, שם שמקורו ביוסף בן גוריון, ממנהיגי המרד הגדול.
בשנת 1928 נישאה ציפורה לזמר והמורה לזמרה אריה פרידמן-לבוב, ולמשפחה המורחבת הצטרפה גם רות, בתו של פרידמן-לבוב (לימים רות הילמן, פסנתרנית, מייסדת ומנהלת הקונסרבטוריון העירוני בבאר שבע).
אריה, רות ועמנואל למדו בבית הספר הריאלי.
אריה הצטרף לתנועת "המחנות העולים" כחניך, ובהמשך כמדריך.
בשנת 1935 סיים את לימודיו, ובעידוד אמו יוצא למסע שורשים בפולין, ביקר בפלונסק ובוורשה ונפגש עם יאנוש קורצ'אק בבית היתומים שבהנהלתו.
עם חזרתו הצטרף להכשרה בנען ועסק בהדרכה בתנועת "המחנות העולים" ברחובות ובכפר ביל"ו.
ב-1937 הצטרף לחבריו ב"קבוצת החוגים" במעיין חרוד ועלה איתם להתיישבות באדמות שאטה, שם הקימו את קיבוץ בית השיטה.
בקיבוץ החל אריה לעסוק בחינוך בני נוער.
בשנת 1940 התחתן עם ברוריה לבית שיף, וכעבור שנה נולד בכורם חגי.
לבקשת הנרייטה סאלד עבר אריה עם משפחתו לקיבוץ יגור, ושימש שם כמורה בבית הספר למקצועות המלאכה ע"ש לודוויג טיץ (עליית הנוער), במשך שנתיים.
ב-1943 גויס להדרכת קבוצה של "ילדי טהראן" בעתלית ובהמשך בכפר הנוער ע"ש ב.צ.
לאחר מכן חזר לעבודה חינוכית בבית השיטה.
ב-1953 יצא לשנתיים לטורונטו שבקנדה למשימה של הקמת תנועת הנוער של "דרור-החלוץ הצעיר".
בראשית שנות ה-60 התחיל את פעילותו במדור החגים הבין-קיבוצי ובמחלקת התרבות של הקיבוץ המאוחד, ובהמשך לפעילותו זו ייסד את ארכיון החגים הבין-קיבוצי.
ב-1971 יצא לשליחות בלוס אנג'לס, כאחראי על החינוך היהודי בחוף המערבי של ארצות הברית מטעם מחלקת החינוך של הסוכנות.
בשנת 1973 ביקר ביפן ויצר קשר עם קהילת "בית שלום" ועם מייסדה האב אוצוקי, קשר שנמשך עד מותו של אריה.
בשנות ה-80' פיתח גרסה מחודשת של 'הגדת הפסח הקיבוצית', תוך שילוב עקרונות ההגדה המסורתית כפי שנקבעו מסגרותיה במשנה, וההגדות שפותחו על ידי התנועה הקיבוצית בתקופת היישוב.
במרכז ההגדה הישנה-חדשה שעיצב בן-גוריון, עומד מהלך מדרשי המשלים את 'ארמי אבד אבי' כפי שהוגדר במשנה במסכת פסחים ("עד סוף הפרשה כולה", כלומר עד "ויביאנו אל המקום הזה, ארץ זבת חלב ודבש"), ולא כפי שממשיך להופיע בהגדה המסורתית (העוצרת את המדרש בפסוק ח': "ויוציאנו").
שינוי זה מבטא את השלב הציוני של הגאולה, שחסר בהגדה המסורתית.
ב-1991 ארגן שליחות למוסקבה, לעריכת ליל-הסדר ליהודי העיר.
ב-1995 עבר ארכיון החגים מהצריף שליד ביתו לבניין-קבע בבית השיטה.
שנה אחר כך נחנך הארכיון המחודש ובו מאות תיקיו וספריו, עליהם שקד למעלה משלושים שנה.
שמו של הארכיון הוסב ל"מכון שיטים", העוסק כיום גם בפעילות חברתית-תרבותית כללית, ומהווה מרכז חינוכי לתנועת "המחנות העולים".
אריה בן-גוריון פרש מניהול המכון, ובשנותיו המאוחרות היה יועץ לרבים – רכזי תרבות, מורים, מדריכים, וקציני חינוך ותרבות בצה"ל.
בשנת 2010 יצא לאור הספר "בגוף ראשון רבים" מאת עמירה הגני על חייו ופועלו של אריה בן-גוריון.
את הספר יזם בנו, חגי בן-גוריון.
עבודתו של אריה בן-גוריון זכתה להוקרה מגופים ממלכתיים:
תשמ"ב- פרס האגף לתרבות תורנית במשרד החינוך והתרבות ע"ש יעקב אגרסט, על מפעל-חיים חלוצי-יהודי המוקדש לטיפוח חגי ישראל, ידיעתם והשרשתם בהוויה של ההתיישבות העובדת, כולל ייסוד ארכיון החגים הבין-קיבוצי.
תשמ"ח - פרס השר לענייני דתות על פעילות מצוינת בתחום הנחלת מורשת ישראל – המכון הבין-קיבוצי לחג ומועד – מפעל-חיים של אריה בן-גוריון .
תשנ"ד - פרס אבי חי, כ"מייסד ארכיון החגים הבין-קיבוצי, מחנך ומלמד שהצליח ליצור תשתית תרבותית-יהודית מתחדשת בקהילה הקיבוצית ובארץ כולה".
ילקוטים וספרים בעריכת אריה בן-גוריון וחברים נוספים
ספר המחזות והמסיבות לשנת בר מצווה: מחזות ומסיבות לכיתה ולמשפחה בקיבוץ ובעיר, (עריכה ביחד עם דן אילן ותקווה שריג), מו"ל: מגל המחלקה לחינוך ותרבות התנועה הקיבוצית המאוחדת, תשמ"ז, 1987, 251 עמודים
מתקני משחק בחצרו של קיבוץ, (עריכה עם יונתן שילה), שרטוטים: יונתן שילה, מדורי הגיל הרך והגנים - ועדת החינוך הבין קיבוצית - המחלקה לתכנון - האחוד המאוחד, תשל"ט, 1978, 100 דפים
בר מצווה - נושא לימודי, פרשיות תפילין-מזוזה, (מגיש א.בן-גוריון בשיתוף עם צוות משרד החינוך, אהרון איגוס), מו"ל: דפוס פלובר, תל אביב, תשל"ט, 1979, 80 עמודים
בשיבה טובה (120 אמרות על זקנה): תנ"ך, מדרשים, אמרות עכשוויות, שירים, הזיקנה בקיבוץ, (ליקט אריה בן-גוריון), הוצאת ועדת חברה בינקיבוצית, ארכיון חגים בינקיבוצי, תשמ"ג, 1983, 55 דפים
היצירה התרבותית של הקיבוץ: סקר תחומים, מוסדות ויוצרים בתנועה הקיבוצית, (ביחד עם חברי המערכת: ישראל רינג, וישראל ביטמן), מו"ל: ברית התנועה הקיבוצית, 1988, 300 עמודים
הזית: אסופת שירים של משוררים ישראלים, יהודים, ערבים, דרוזים, (אסף והגיש אריה בן-גוריון), מו"ל: בית השיטה : מכון חגים בין קיבוצי, תשמ"?, 34 עמודים
פתח לנו שערי חג עלוני קיבוצים (עריכה עם יעקב גוטרמן), מו"ל: בית השיטה, ארכיון חגים בינקיבוצי, 1990, 120 עמודים
חנוכה, (עריכה ביחד עם בנימין יוגב, ואסיה מרגוליס), המשרד לקליטת העלייה, ירושלים, מהדורה שלישית, תשנ"ה, 1995
אריה בז'רנו (נולד ב-14 בינואר 1951) הוא כדורגלן עבר ישראלי ששיחק בעמדת השוער ומזוהה בעיקר עם הפועל תל אביב.
בז'רנו נולד במושב גינתון למשפחה ממוצא בולגרי.
הוא למד בכפר הנוער בן שמן, ובהמשך עבר להתגורר עם משפחתו בבת ים.
הוא גדל בקבוצת הנוער של הפועל תל אביב.
בשנת 1968, כשהיה בן 17, נפצעו שני שועריה הבכירים של הקבוצה ובז'רנו הועלה לקבוצה הבוגרת.
באותה עונה זכה עם הקבוצה באליפות.
בז'רנו שיחק במשך 17 שנים כשוער הראשון של הפועל תל אביב, והוא השחקן היחיד שהיה שותף לאליפות בשנת 1969, שזכה גם באליפות בשנת 1981 אחרי 12 שנים בהן הקבוצה לא הצליחה לזכות בתואר האליפות.
בז'רנו שיחק לצידם של שייע פייגנבוים ויחזקאל חזום בסוף שנות השישים, וכן לצידם של רפעת טורק ומשה סיני בתחילת שנות השמונים.
בז'רנו גם זכה עם הפועל תל אביב בשני גביעי מדינה (בשנים 1972 ו-1983).
בשנת 1985 עזב בז'רנו את הפועל תל אביב לאחר שרשם 430 הופעות בליגה הבכירה במדי הקבוצה, והוא מדורג במקום השני בטבלת שיאני ההופעות של הקבוצה בכל הזמנים, אחרי יעקב אקהויז.
בז'רנו עבר לשחק בהפועל ירושלים ולאחר שנה פרש ממשחק פעיל.
בשנת 2012 מונה למאמן השוערים הראשי בקבוצת הנוער של הפועל תל אביב.
אריה בן נאים (נולד ב-11 ביולי 1934) הוא פרופסור אמריטוס במחלקה לכימיה פיזיקלית באוניברסיטה העברית בירושלים, מבכירי החוקרים בנושא מבנה המים ותרכובות נוזליות.
בן נאים נולד וגדל בשכונת מקור ברוך בירושלים.
אמו עלתה מטורקיה ואביו ממשפחה ירושלמית ותיקה.
בין השנים 1953 ל-1956 שירת בחיל האוויר כטייס תובלה.
לתחום הכימיה הפיזיקלית הגיע בזכות אבנר טריינין, שהיה המורה שלו בתיכון ובאוניברסיטה.
בשנת 1957 החל ללמוד כימיה באוניברסיטה העברית, בשנת 1961 סיים תואר שני ובשנת 1964 סיים את הדוקטורט בכימיה, תחת הנחייתם של פרופ גבריאל שטיין ושלום בר.
הוא עוסק בשימוש בתורת האינפורמציה על מנת לקדם את ההבנה של פיזיקה סטטיסטית ותרמודינמיקה.
הוא נשוי בשנית לרובי באטאק, אזרחית פיליפינית אשר התגיירה.
סיפור נשואיהם והקשיים שנתקלה בקבלת אזרחות היוו בסיס לכתבת תחקיר במוסף הארץ.
אריה בן-אור (9 ביולי 1938 – 9 ביוני 1967) היה טייס חיל האוויר הישראלי, שעוטר בעיטור העוז על פעולתו במלחמת ששת הימים, אשר במהלכה נהרג.
אריה בן-אור (אורבך) נולד בפתח תקווה, בן יחיד להוריו.
הוא למד בבית הספר היסודי ע"ש ויצמן בהרצליה ובתיכון חדש בתל אביב.
בן אור התגייס לצה"ל ב-1956 והשתתף במבצע סיני.
לאחר מכן נתקבל כחניך בקורס טיס והוסמך כטייס.
במהלך שנות שירותו הטיס את רוב דגמי מטוסי חיל האוויר.
הוא שימש במשך כשנתיים כמדריך בבית הספר לטיסה ואחרי כן המשיך לטפס במדרג התפקידים והדרגות בחיל.
בחודש מרץ 1967 מונה בן-אור כמפקד טייסת מטוסי פוגה (טייסת 147).
במקביל פיקד על טייסת מתקדמת בבית הספר לטיסה.
לאחר פרוץ מלחמת ששת הימים, השתתפו המטוסים שבפיקודו, שייעודם המקורי היה לשמש כמטוסי אימונים, בגיחות תקיפה של מטרות קרקע בכל חזיתות המלחמה.
ביומה הראשון של מלחמת ששת הימים, סייעה הטייסת שבפיקודו לכוחות אוגדה 84, בתקיפת סוללות ארטילריה מצריות בפתחת רפיח.
ב-7 ביוני 1967, במהלך גיחת תקיפה של מטוסי הטייסת נגד טנקים ירדנים ממזרח לירושלים, חג בן-אור במטוסו לאחר שתחמושתו אזלה והנחה שתי רביעיות מטוסים נוספות לשטח התקיפה, למרות אש אויב שנורתה נגד מטוסו.
בפעולה זו השמידו מטוסיו שבעה טנקי אויב.
על פעולתו זו ניתן לו ציון לשבח, אשר הומר לימים בעיטור העוז.
ב-9 ביוני, בעת שתקף בן-אור עמדת ארטילריה סורית ברמת הגולן, נפגע מטוסו מאש נ"מ והתרסק אל הקרקע.
אריה בן-אור, היה בן 28 במותו, והוא הניח אשה ושתי בנות.
בן-אור נקבר בחלקה הצבאית בבית העלמין הישן בהרצליה, ושמו הונצח על גבי אנדרטת חללי חיל האוויר בהר הטייסים.
אריה בירו (דיין) (4 בדצמבר 1927 – 15 באפריל 2006) היה קצין בצה"ל בדרגת תת-אלוף, שירת כמפקד חטיבה במלחמת יום הכיפורים וקצין חיל ראשי להג"א והגמ"ר (הגנה מרחבית).
בירו נולד בעיר ארד שברומניה בנם של אסתר ואברהם, כנער למד מסגרות מכנית בהונגריה.
במלחמת העולם השנייה, עברה העיר לשלטון הונגרי בעקבות תכתיב וינה, וב-1944 נשלח בירו יחד עם משפחתו למחנה ההשמדה אושוויץ.
בירו הועסק בכפייה כשוליית חרש ברזל במפעל הכימי של חברת אי גה פארבן במונוביץ'.
עם חיסול המחנה, התחזה בירו לחולה במחלה מידבקת וכך לא נלקח לצעדת המוות.
בתום המלחמה הגיע לאיטליה ומשם העפיל לארץ ישראל באוניה באוגוסט 1945.
בירו התנדב לפלמ"ח עבר הכשרה כלוחם וקורס מפקדי כיתות.
במלחמת העצמאות שירת במחלקת הסיור של הגדוד הרביעי, תחת פיקודו של דוד אלעזר, בגזרות ירושלים והנגב.
הוא עבר לשרת בחטיבת גולני ובספטמבר 1949 יצא לקורס קצינים.
התנדב ליחידת הצנחנים והיה מראשוני המפקדים ביחידה.
הוא השתתף ברבות מפעולות התגמול בהן פיקוד על כוח ה' במבצע כנרת, במבצע שעיר לחטיפת חיילים סורים ובמבצע לולב.
במלחמת סיני פיקד על פלוגה ה' בגדוד 890, פלוגה שהורכבה מחניכי קורס מ"כים של הצנחנים, שייטת 13 ובה"ד 4, הכוח בפיקודו השתתף בצניחה ובקרב המיתלה.
ב-1957 ביקש לעבור לשרת בחיל השריון.
הוא שירת כסגן מפקד בית הספר לשריון ובמחצית 1964 מונה למפקד גדוד.
במלחמת ששת הימים פיקד על גדוד 129 של חטיבה 8, חטיבת שריון במילואים.
הגדוד מנה 26 טנקי סופר שרמן והוטלה עליו המשימה לכבוש את מוצבי גור אל-עסכר ונעמוש ברמת הגולן, ולהשתלט על השטח החיוני הגבוה השולט על מוצבי זעורה.
במהלך הקרב נפגע טנק הפיקוד שלו מספר פעמים, ובירו נפצע מצרור של מקלע שריסק את לסתו.
הוא המשיך לפקד על הכוח באמצעות התכתבות בפתקים, עד שפונה לטיפול רפואי, לא לפני שהעביר בפתק את הפיקוד לנתי גולן.
שימש ראש מטה אוגדה 143 בפיקוד הדרום ובאוגוסט 1973 מונה למפקד חטיבה 8 (אז נקראה חטיבה 875), חטיבה ממוכנת באוגדה.
במלחמת יום הכיפורים פיקד בירו על חטיבת המילואים, בהרכב של גדוד טנקי שרמן ושני גדודי חרמ"ש, החטיבה בפיקודו הצטרפה למערכה ב-7–8 באוקטובר תחת אוגדה 252 והשתתפה בקרבות בחזית המצרית.
בירו עצמו נפצע במהלך הקרבות ופונה ב-18 באוקטובר.
ב-1978 פיקד על מצעד ותיקי המחתרות בירושלים.
ב־1978 מונה לסגן מפקד גיס 441 לקראת תרגיל גיסי רחב היקף.
ב-1979 מונה בירו לקחל"ר, קצין חיל ראשי להג"א והגמ"ר (הגנה מרחבית) הוא שירת בתפקיד זה עד 1984.
ב-1995 הודה כי הוא ופקודיו רצחו שבויים מצרים כפותים במהלך מבצע סיני.
לדבריו "לא היה לי זמן להתעסק עם שבויים.
את מי שהצלחנו לדפוק - דפקנו".
ב-2006 נפטר לאחר מחלה קשה, ונקבר בבית העלמין הישן בהרצליה.
אריה באומינגר (18 ביולי 1913 קרקוב, פולין - 2 בנובמבר 2002 ירושלים) יליד קרקוב.
עסק בתיעוד השואה כמנהל האדמיניסטרטיבי של יד ושם וכסופר והתרכז במיוחד בתיעוד יהדות קרקוב וסיפורם של חסידי אומות העולם.
אריה באומינגר נולד ב-1913 בקרקוב שבפולין בשם ליאון להוריו תהילה ושמעון באומינגר.
היה הבכור בין שני אחים ושתי אחיות.
ביתם היה ברחוב דיטלה 1, פינת סטניסלבה.
באומינגר למד בגימנסיה העברית בקרקוב והמשיך את לימודיו באוניברסיטת ורשה שם השלים תואר דוקטור (בהנחייתו של מאיר בלבן).
במקביל למד בבית המדרש לרבנים.
ב-1939, עם פרוץ מלחמת העולם השנייה ברח מזרחה, נתפס ליד ביאליסטוק אך הצליח להימלט והגיע לקובנה שבליטא.עם השתלטות הנאצים על העיר נלקח לעבודת כפייה אך הצליח לברוח והסתתר במרתף ביתו של איכר מקומי.
לאחר תקופת מה במחבוא הגיע לפרטיזנים ביער.
עם סיום המלחמה למד שרק אחותו סטפניה שרדה את השואה, שהוריו נלקחו מגטו קרקוב לבלז'ץ שם נרצחו, שאחותו מלכה נספתה גם היא ושאחיו צבי, איש השומר הצעיר, שהיה ממנהיגי מרד גטו קרקוב נהרג בפברואר 1943 בהתקלות מול הגרמנים.
באומינגר עצמו הגיע לוורשה שם שימש כמזכיר הוועד המרכזי ליהודי פולין.
לאחר תקופה בתפקיד יצא לדרכו ארצה אך התעכב באיטליה שם שימש כמנהל המשרד הארצישראלי של הסוכנות היהודית וסייע בהעלאת פליטים ארצה.
ב-1947 עלה ארצה תוך שהוא משתמש בדרכון מזויף של חייל בריטי.
בהגיעו לימד בגימנסיה העברית בירושלים.
בתקופת מלחמת העצמאות שירת בחי"ש ולאחר המלחמה החל לעבוד במחלקה להנחלת הלשון במשרד החינוך.
ב-1955 התמנה באומינגר למנהל האדמיניסטרטיבי של מוסד יד ושם שם עסק בריכוז שמות נספים בשואה תוך שימוש בדפי עד.
ב-1957 חזר למשרד החינוך לתפקיד מפקח כשבמקביל היה חבר בוועדה לציון חסידי אומות העולם.
במסגרת הוועדה היה מעורב בשני אירועים משמעותיים:
התנגדותו להענקת התואר לאוסקר שינדלר בטענה שהיה נאצי, השתלט על רכוש יהודי והרוויח מעמל פועליו היהודים.
בזכות עדותו זכה ולאדאס קרוצ'ינסקאס, האיכר שהצילו, להימנות עם חסידי אומות העולם.