tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
המרדף נמשך ואו'ניל מצאה את דרכה אל רשת הביוב במנהטן, שם ניצלה על ידי צבי הנינג'ה, שהדפו את הרובוטים שרדפו אחריה ושביקשו לעשות בה שפטים.
לאחר שוך המרדף ולאחר שהצילו את חייה, נתוודעה או'ניל לצבים ונקשרו ביניהם קשרי ידידות.
מאחר שנותרה ללא עבודה, פתחה או'ניל חנות עתיקות, אך זאת נהרסה לאחר ששרדר, אויבם של הצבים ומנהיג כנופיית שבט הרגל, פרץ לחנות במטרה לחסל את חבריה הצבים.
לאחר העימות הקשה עם שרדר בורחת אפריל עם הצבים ומנהיגם הרוחני ספלינטר לבית החווה שלה בנורת'המפטון (מסצ'וסטס).
במהלך שנות ה-90 הכירה אפריל את "הויג'ילנט" קייסי ג'ונס והשניים החלו במערכת יחסים רומנטית.
בהמשך מערכת היחסים של אפריל עם קייסי ניזוקה, לאחר שקייסי מידרדר לשכרות, דבר הגורם לשניים ללהיפרד.
לאחר הפרידה פוגש קייסי באלמנה בהריון בשם גבריאלה, היולדת את הילדה שאדו ומתה במהלך הלידה.
לאחר מותה של גבריאלה, חוזר קייסי לאפריל ויחד הם מגדלים את שאדו.
ברצועת קומיקס זו, המבוססת על סדרת הטלוויזיה מ-1987, דמותה של אפריל היא העתק כמעט מדויק של דמותה מסדרת הטלוויזיה.
בקומיקס נוספו לה כישורי לחימה, לאחר שהתאמנה רבות עם ספלינטר.
ברצועה זו עבדה אפריל לפרנסתה ככתבת חדשות ערוץ 6 אך פוטרה ואיבדה את עבודתה בעקבות הרפתקאות רבות עם הצבים שהפריעו לעבודתה.
לאחר פיטוריה הייתה כתבת חדשות עצמאית.
ברצועת קומיקס זו, המבוססת על סדרת הטלוויזיה מ-2003 הייתה אפריל דמות מרכזית ודומיננטית.
אפריל התעניינה בעיתונות אך עסקה המון בלימודיה וניסתה לשלב תוך כדי את הרפתקאותיה עם הצבים.
בסדרת הטלוויזיה מ-1987 אפריל היא כתבת חדשות צעירה העובדת לפרנסתה כעיתונאית בחדשות ערוץ 6. אפריל מתגוררת בניו יורק אך במהלך הסדרה עובדת דירה כמה וכמה פעמים בשל תקריות רבות הקשורות בצבים.
לאחר סדרת גנבות של ציוד מדעי מחברות הזנק מתחילה אפריל לחקור את העניין ולדווח על כך בחדשות, בעקבות דיווחיה הותקפה אפריל על ידי כנופיית פרחחי רחוב שעובדת בשביל שרדר שאחראי על המבצע, אך ניצלה על ידי צבי הנינג'ה.
הצבים לקחו את אפריל למאורתם ונתנו לה מידע על גנבי הציוד המדעי בתמורה לכך שלא תספר על קיומם.
בסדרה זו דיבבה את אפריל רנה ג'ייקובס.
בגרסה העברית דיבבו אותה יעל קרוון ונטלי פיק.
בסדרת הטלוויזיה מ-2003 דמותה של אפריל הייתה דומה יותר לדמותה בהרצת הקומיקס של מיראז' סטודיו מאשר בסדרת הטלוויזיה מ-1987. אפריל עבדה כעוזרת של בקסטר סטוקמן אך לאחר ניסוי שיצא מכלל שליטה ברחבה מהמעבדה ונרדפה על ידי רובוטים ששלח סטוקמן.
צבי הנינג'ה היו בקרבת מקום והצילו אותה ולאחר מכן הפכה לבעלת בריתם.
במהלך הסדרה מראה אפריל משיכה לקייסי ג'ונס, בן ברית נוסף של הצבים.
בעונה ה-6 נראה נינה הקרוי קודי ובעונה ה-7 השניים מתחתנים.
בסדרה זו דיבבה את אפריל ורוניקה טיילור.
בתחילת הסדרה שיערה של אפריל היה בגוון שטני אדום ובהמשך שונה צבע שיערה לג'ינג'י.
בגרסה העברית דיבבה אותה עדי טופול.
בסדרת הטלוויזיה מ-2012 אפריל היא נערה צעירה בת 16, ביתו של ד"ר קירבי או'ניל.
אפריל התגוררה עם אביה אך לאחר שזה נחטף על ידי קראנג, חייזר מוטאנטי, עברה להתגורר עם דודתה.
במהלך העונה השנייה מתאהבת אפריל בקייסי ג'ונס, תלמיד בבית ספרה, דבר המכעיס את הצב דונטלו המאוהב בה.
במהלך הסדרה נודע לאפריל כי היא אינה בת אדם רגילה אלא חצי אדם-חצי מוטאנטית.
בגרסה העברית דיבבה אותה טליה ברקאי.
בסדרה "עלייתם של צבי הנינג'ה" אפריל היא נערה בת 16, ובשונה משאר הגרסאות היא מוצגת לראשונה כאפרו-אמריקאית.
בפרק הראשון בסדרה היא מאמצת כלבלב רוחני, שהיא והצבים הצילו מדרקסום (הנבל הראשי של אותה סדרה), והיא נתנה לו את השם מייהם, כשבהמשך מסתבר שהוא סוכן מטעם האחראים על דרקסום שנועד לרגל אחריו.
כמו כן, בחלק מהפרקים עוסקים בעבודות שלה (כגון: עובדת בפיצרייה מקומית).
באחד הפרקים מצוין שיש לה רישיון להפעלת עגורן.
במהלך הרפתקה בפסטיבל מכשפות בעיר התחתית שהיה לה עם דונטלו היא קיבלה בתור נשק אלה עם אש קסומה.
בגרסה העברית דיבבה אותה שירה נאור.
בסדרה "סיפורם של צבי הנינג'ה" שממשיך את עלילת הסרט "צבי הנינג'ה: טירוף המוטנטים", דמותה של אפריל לא השתנתה מהסרט.
מדובבת בגרסה העברית על ידי שירה נאור.
בסדרת הסרטים הראשונה אפריל היא כתבת של "ערוץ 3".
היא משוחקת על ידי ג'ודית הואג בסרט הראשון ופייג' טורקו בשני סרטי ההמשך.
את דמותה בסרט הראשון שדובב, דיבבה גילת אנקורי.
בסרט משנת 2007 אפריל היא מפעילת חברה שמאתרת ומוכרת שרידים של אומנות עתיקה עבור אספנים, ביחד עם בן זוגה קייסי ג'ונס.
את הדמות שלה מדבבת בגרסת המקור שרה מישל גלר ובגרסה העברית עדי הימלבלוי.
בסרט צבי הנינג'ה שיצא ב-2014 משחקת בתפקיד אפריל או'ניל השחקנית מייגן פוקס הסרט המשיך לסרט שני בשם "צבי הנינג'ה יוצאים מהצללים" שגם בו משחקת את אפריל מייגן פוקס.
הסרט השני יצא בגרסה מדובבת לעברית, ואותה דיבבה שם רוסלנה רודינה.
על פי הסרט הראשון היא זו שנתנה את השמות לצבים במסגרת פרויקט מדעי של אביה שכונה "פרויקט רנסאנס" והיא זו שהצילה את הצבים ואת ספלינטר ומיקמה אותם בביוב.
בסרט "צבי הנינג'ה: טירוף המוטנטים" אפריל מוצגת גם בגרסה זו כשחורה.
היא מוצגת כנערה בתיכון שרוצה להיות כתבת וחוקרת את מקרי השוד של סופר פליי (מוטנט זבוב שנוצר על ידי באקסטר סטוקמן).
היא פגשה את הצבים כאשר הם פגעו בקסדה שלה עם השוריקן שלהם, מאוחר יותר היא התיידדה עם הצבים לאחר שהם נטרלו את חבורת השודדים שגנבה את האופנוע שלה.
מדובבת על ידי איו אדבירי, בגרסת הדיבוב לעברית על ידי נועה כהן.
אפרותריה (שם מדעי: Afrotheria) היא קבוצת יונקי השליה המודרניים שמוצאם הוא מיבשת אפריקה (אפרוטרופים) והאיים הקרובים ושם הם קיימים היום (בנוסף על דרום ודרום-מזרח אסיה) שחלק מהמינים שנכחדו חיו בעוד אזורים.
משמעות שמם המדעי: "Afro" - אפריקאים, "theria" - בני הקבוצה תריה.
האפרותריה היא על-סדרה שרבים מבני הסדרות בה נכחדו והיא נחשבת לבין הקדומות שביונקי השליה לאחר הדלשינאים.
רוב בני הקבוצה הם יצורים קטנים, אבל נכללות בה גם חיות היבשה הגדולות ביותר כיום - הפיליים וכן יונקים ימיים גדולים - התחשאים.
סדרה שנבובאים (Tubulidentata) ובה מין יחיד - השנבוב
סדרה דסמוסטיליים (Desmostylia) - נכחדה
סדרה אמבריתופודיים (Embrithopoda) - נכחדה
אפריין אליאס סאנצ'ס קסימירו (בספרדית: Efraín Elías Sánchez Casimiro, היה מוכר גם בכינויו "אל קיימן" (El Caiman); 26 בפברואר 1926 – 16 בינואר 2020) היה שוער ומאמן כדורגל קולומביאני ונחשב לאחד השחקנים הגדולים ביותר בהיסטוריה של קולומביה.
אפריין סאנצ'ס החל את הקריירה בקבוצת מיונאריוס ב-1943. אז עוד עדיין לא הייתה ליגה מקצוענית והיה משחק בליגה החובבנית של מחוז אטלאנטיקו.
כשהיה מגיע לאימונים של מיונאריוס, היה בעיקר עוזר להחזיר את הכדורים.
"כאשר השוערים היו יוצאים החוצה לנוח, הייתי מנצל את הצ'אנס כדי להיכנס לשער וכל השחקנים הגדולים של אותה תקופה, בעטו לכיווני", אמר סאנצ'ס.
הוא קיבל זימון להגיע לאונסה קלדס בשנה שאחרי, אבל דווקא לאחר שהראה יכולת טובה, נפצע ב-1945 בצורה קשה, הושבת ל-8 חודשים ואף חשב לפרוש מכדורגל.
לבסוף חזר ב-1946 ושיחק בקבוצת לה פורטונה ומשם זומן לנבחרת קולומביה שהתכוננה למשחקים המרכז-אמריקאים והקריביים.
כעבור שנה, ב-1947, זומן לאליפות דרום אמריקה באקוודור ובזכות יכולותיו הטובות, הוחתם על ידי הקבוצה הארגנטינאית, סן לורנסו והיה לשחקן הקולומביאני השני בסך הכל שעוזב את המדינה אחרי רוברטו מלנדס.
את הבכורה ככדורגלן בליגה מקצוענית ערך ב-25 באפריל 1948 במדי סן לורנסו מול חימנסיה לה פלאטה.
ב-1958 שוב עזב את קולומביה והצטרף לאטלס מהליגה המקסיקנית, שם שיחק שנתיים.
סאנצ'ס חזר ב-1960 לאינדפנדיינטה מדיין ושנה מאוחר יותר זומן על ידי אדולפו פדרנרה, מאמן הנבחרת, לשחק במוקדמות מונדיאל 1962 מול פרו.
הקולומביאנים ניצחו במפגש הכפול והעפילו לראשונה בתולדותיהם לגביע העולמי שנערך בצ'ילה, שם פגשו את אורוגוואי והפסידו 1–2, סיימו בתיקו 4-4 מול אחת הפייבוריטיות לזכייה, נבחרת ברית המועצות אך לבסוף הובסו מול יוגוסלביה 5-0 והודחו.
בעקבות פציעה בברך בשנת 1963 פרש סאנצ'ס ממשחק פעיל ועבר לאימון אינדפנדיינטה מדיין עד לסוף השנה.
בינואר 1964 מונה למאמן הנבחרת עד גיל 20 בצוותא עם אנטוניו חוליו דה לה הוז, שם השיגו את המקום השני בסודאמריקנו.
מיד אחר כך, מונה כמאמן-שחקן של קבוצת מיונאריוס והוליך אותה לזכייה באליפות קולומביה ב-1964, שהייתה גם האליפות הרביעית ברציפות של המועדון.
באותה שנה פרש סופית ממשחק פעיל.
סאנצ'ס מונה שוב למאמן הנבחרת הצעירה ב-1974 ושנה אחר כך קיבל לידיו את אימון הנבחרת הבוגרת, שסיימה כסגנית בטורניר קופה אמריקה 1975.
סאנצ'ס אימן גם את דפורטס קינדיו ואסטודיאנטס דה מרידה, לפני שפרש מאימון בשנת 1987 כשאימן את ג'וניור ברנקייה.
ליגת העל הקולומביאנית (1): 1964
קופה אמריקה 1975 - מקום שני
אפרוריים (שם מדעי: Psittacinae) הם תת-משפחה ממשפחת התוכיים החיים באפריקה הטרופית ביערות הגשם ואזורים לחים, וגם במדגסקר.
בתת-משפחה זו רק 2 סוגים.
חלק מהאפרוריים בעלי נוצות אפורות ומקור שחור וחזק.
הם יכולים לחקות קולות דיבור של אנשים, ורובם חיות מחמד נפוצות.
חלק מהמינים נמצאים בסכנת הכחדה.
סוג ומין יחיד אפרור אפריקני (Psittacus erithacus).
סוג תוכי גדל-ראש (Poicephalus) - בו 9 מינים.
אפרופוטוריזם היא תרבות אסתטיקה, פילוסופיה של המדע, ופילוסופיה של ההיסטוריה, אשר בוחנת את התפתחותה של התרבות האפריקאית בתפוצות ביחס לעולם המערבי ולטכנולוגיה המערבית.
האפרופוטוריזם משלבת בתוכה אלמנטים של מדע בדיוני, פנטזיה, אפרוסנטריזם וריאליזם עם קוסמולוגיה א-מערבית על מנת לבקר הדילמות של אנשים שחורים, וכדי לחקור ולבחון מחדש אירועים היסטוריים בהקשר של תרבות שחורה.
מונח זה הוטבע לראשונה על ידי מארק דרי ב-1994, ונחקר והופץ בהמשך על ידי אלונדרה נלסון.
האפרופוטוריזם נוגע בתמות וסוגיות של אפריקאים בתפוצות דרך העדשה של מדע בדיוני, על מנת למצוא מכנה משותף ותחומי עניין משותפים לאמנים ויוצרים אפריקאים.
אחת מהיצירות אשר מתבססות על אפרופוטוריזם והמפורסמות שבהן היא סרט הקולנוע ההוליוודי הפנתר השחור.
אף על פי שהמונח אפרופוטוריזם נטבע בשנת 1993, מרבית החוקרים נוטים להסכים כי המוזיקה, האמנות והטקסט האפרוטוריסטיים נפוצו כבר בסוף 1950. הגישה האפרוטוריסטית הראשונה בתחום המוזיקה הוצגה לראשונה על ידי סאן רה, יליד אלבמה, מוזיקאי אשר יצירותיו התפרסמו באמצע שנות ה-50 בעיר שיקגו.
בשנת 1970, לאחר נחיתת האדם על הירח, בוצעה היצירה האפרופוטורית Whitey on the Moon, ובשנת 1975, פורסמו יצירות אפרוטוריסטיות על ידי ג'ורג' קלינטון ולהקתו ה-Parliament.
מוזיקאים נוספים אשר השופעו מאפרופוטוריזם היו זמרים כמו זמר הרגאיי המפורסים לי סקראץ' פרי ואמני היפ-הופ כמו אפריקה במבטה וטריקי.
בתחילת 1990, מבקרי תרבות, פרסמו מאמרי דעה שעסקו באפרופוטוריזם אחד הבולטים שבהם הוא מארק דרי שפרסם את חיבורו הידוע "Black to the Future" בשנת 1994, ובו הוא מתאר את קווי הדמיון המשותפים למדע הבדיוני של יוצרים אפרו-אמריקאים.
רעיונות אפרוטוריסטיים הלכו ופותחו על ידי מלומדים כמו אלונדרה נלסון, גראג טייט, טריסיה רוז וקודוו אשון.
בראיון שנערך עמו הסביר החוקר, אלונדרה נלסון את משמעות המונח אפרופוטוריזם ככלי אשר באמצעותו ניתן להתבונן על ה"אחר" השחור ועל מיקומם של שחורים בעולם בהקבלה לחייזרים במדע הבדיוני ובסרטי הפנטזיה.
בנוסף, נלסון מציין כי הדיונים סביב גזע וטכנולוגיה לעיתים קרובות מחזקות את הביקורת על הפער הדיגיטלי בין העולם המערבי לתרבות האפריקאית.
דור חדש של אמנים החל לאמץ אל תחומי המוזיקה והאופנה שלו רעיונות אפרוטוריסטיים במאה ה-21. אמנים כמו סולאנג' נואלס, ריהאנה וביונסה, ולאחר מכן, מסורת זו המשיכה ואומצה על ידי אריקה באדו, מיסי אליוט וג'אנל מונה.
ג'אנל מונה עשתה מאמץ רב מודע כדי לשחזר את הקוסמולוגיה האפרוטוריסטית ולהחדירה אל המוזיקה המודרנית העכשווית.
אחת מיצירותיה המפורסמות בהקשר הוא הקליפ "Prime Time", ו-"Many Moons", אשר עוסק בעולמות של עבדות וחירות דרך העולם של ה-cyborgs ותעשיית האופנה.
יצירותיה מאופיינות ככאלה המושפעות מפאנק אפרוטוריסטי ונאו-אפרוטוריזם כמו גם מסרטים כגון מטרופוליס, בלייד ראנר ומלחמת הכוכבים.
שיקגו ידועה כביתם של קהילת האמנים האפרוטוריסטיים התוססים ביותר וביניהם ניק קייו, ראשיד ג'ונסון ועוד.
בשנת 2013 פרסמה יטאשה וומאק, תושבת שיקגו, את המחקר Afrofuturism: The World of Black Science Fiction and Fantasy ובאותה שנה פרסם בחור צעיר בשם ויליאם הייאשי את הטרילוגיה הספרותית שלו Darkside Trilogy אשר מגוללת את הסיפור של אפרו-אמריקאים אשר חיים בחצר האחורית של הירח טרם נחיתתו של ניל ארמסטרונג האסטרונאוט.
חוקרים נוספים כגון כריסטה פרנקלין מאוניברסיטת שיקגו חוקרים את הקשר בין אפרופוטוריזם לבין מראה חיצוני בקרב שחורים
תנועת האפרופוטוריזם צברה תהודה ופופולריות בינלאומית בתחום האמנות.
הקהילה האפרוטוריסטית נוסדה על ידי אוצרת המוזיאון גיה המילטון מניו אורלינס.
חברים ואמנים נוספים הידועים כמשתייכים לקהילה האפרוטוריסטית הם אמנים כמו דמטריוס אוליבר מניו יורק, סיירוס קאבירו מניירובי, לינס איריס ויקטור מליבריה.
כמו גם ואנארי קהיו מקניה אשר יצירותיה מושפעות רבות מהאפרופוטוריזם.
היווצרות המונח אפרופוטוריזם בשנת 1990 נעשה במטרה לקטלג ספרות פנטזיה ומדע בדיוני של יוצרים אפרו-אמריקנים משאר היוצרים האמריקאים ולהבחין אותם כתת-ז'אנר בתוך ז'אנר.
אבל עד מהרה התרחב השימוש והוחל על יוצרים וסופרים אפריקאים בתפוצות מעבר לגבולותיה של ארצות הברית.
ליסה יאזק היא חוקרת אשר ניתחה את היצירה האדם הבלתי נראה והרומן של הסופר האפרו-אמריקני רלף אליסון, אשר יצא לאור בשנת 1952 בהקשר של אפרופוטוריזם.
הספר מתייחס לסוגיות חברתיות ואינטלקטואליות שעמדו בפני שחורים בארצות הברית בעשורים הראשונים של המאה ה-20, כולל לאומנות שחורה, היחסים בין זהות שחורה למרקסיזם, והפוליטיקה הגזעית הרפורמיסטית של בוקר טי.
וושינגטון, בנוסף לעניינים שקשורים לאינדיבידואליזם וזהות אישית.
צריך להיחשב כמו קודמו אפרוטוריסט ספרות.
יאזק גורסת כי הסופר אליסון מסתמך ביצירה זו על רעיונות אפרוטוריסטיים אשר עדיין לא היו נפוצים ביצירות הספרות של סופרים אפרו-אמריקנים.
כיום קיימות יצירות ספרות של מדע בדיוני אשר מקוטלגות כיצירות אפרוטוריסטיות כגון יצירותיהם של סופרים כמו ננדי אוקורפור וסטיבן בארנס, נ.ק ג'סמין, נאלו הופקינסון קולסון וויטהד, ואוקטביה באטלר גם ספר המדע הבדיוני Wild Seed מושפע מאוד מהרעיונותשל אפרוטוריזם והוא עוסק בנרטיב של בני אלמוות אפריקאים וטכנולוגיות אנטי-קולוניאליות מהמאה ה-17.
המוזיאון Studio Museum שבהארלם מציג תערוכות רבות אשר עוסקות באפרוטוריזם ובאסתטיקה בהקשר זה.
בתערוכות אלו הוצגו בשנים 2013–2014 יצירותיהם של אמנים אפרוטוריסטיים בולטים כמו דריק אדמס, ליילה עלי וחאלד חאפז.
כמו כן, כחלק מפסטיבל MOMA PS1 הוצגה יצירתו האפרוטוריסטית המפורסמת של האמן קינג בריט Moondance: A Night in the Afro Future.
המרכז לחקר לתרבות שחורה Schomburg Center for Research in Black Culture מציג תערוכות אפרוטוריסטיות אשר עוסקות בפנטזיה ומדע בדיוני, כמו גם חוברות קומיקס ועוד.
באפריל 2016, ניאמה סופיה סנדי אצרה תערוכה בשם Black Magic: AfroPasts/Afrofutures במסדרון הגלריה שלה בברוקלין, ניו יורק.
בתיאור של אוסף, סנדי הצהירה: "יש הרבה במבט לאחור ובמבט קדימה שקורה בבית עובד...
[ויש הרבה] חוגגים מסעות האלה בין אם הם יזומה או כפויה מסעות".
סרטה הקצר של הזמרת ביונסה Lemonade בשנת 2016, בכיכובם של אמנים כמו איביי, לאולו סנבאג'ו, אמנדלה סטנברג ועוד כולל רעיונות פמיניסטיים אפרוטוריסטיים.
אחת היוזמות העוסקות בהעצמה של נשים שחורות מתייחסות למערכות יחסים מחוץ לנישואים ההיסטוריה, כחלק מהטראומה משעבודם של האפרו-אמריקאים בארצות הברית החל בשנים 1619–1865, דרך שחזור חוקי ג'ים קרואו (1870-1965).
אפריל אשלי הייתה דוגמנית ושחקנית אנגלייה.
היא הוצאה מהארון כטרנסג'נדרית על ידי עיתון The Sunday People בשנת 1961, והייתה אחת הבריטיות הידועות הראשונות שעברו ניתוח להתאמה מגדרית.
אשלי נולדה בליברפול, אחת מששת ילדיהם של פרדריק ג'ימיסון, הקתולי, ואשתו אדה בראון ג'יימיסון, הפרוטסטנטית.
בילדותה, סבלה אשלי מהיפוקלצמיה, והזדקקה לזריקות סידן שבועיות בבית החולים.
בכל תקופת ילדותה התעמרו והציקו לה בשל מראה הנשי.
ב-1951, בגיל 16, היא התגייסה לצי הסחר של הממלכה המאוחדת, אך שוחררה בקלון לאחר ניסיון התאבדות.
ניסיון שני בגיל 17 הביא לאשפוזה במוסד פסיכיאטרי.
באוטוביוגרפיה שלה, כתבה אשלי שהיא עברה אונס על ידי שותפה לחדר בתקופה בה עדיין זוהתה כגבר, ושהיא נפגעה פיזית באופן חמור.
כששוחררה מבית החולים, עברה אשלי ללונדון.
בתקופה זו היא החלה להתלבש כאישה.
בשנות ה-1950 המאוחרות, היא עברה לפריז, והזדהתה שם בשם "טוני אפריל", והצטרפה למופיעה המפורסמת קוקסינל בקברט הדראג בתיאטרון הקרוסל.
שם, היא זכתה להצלחה כמופיעה.
בגיל 25 היא חסכה כ-3000 ליש"ט, ועברה ניתוח להתאמה מגדרית בקזבלנקה, שבמרוקו, ב-12 במאי 1960. היא העידה שכל שיערה נשר, והיא סבלה מכאבים איומים, אך הניתוח עבר בהצלחה.
קריירה כדוגמנית והוצאתה מן הארון
כשחזרה לבריטניה, אשלי אמצה את השם אפריל אשלי, והייתה לדוגמנית מצליחה, והופיעה בז'ורנלי האופנה המובילים, ביניהם ווג, וצולמה על ידי צלמים ידועים.
היא גם זכתה בתפקיד קטן בסרט הקולנוע The Road to Hong Kong עם בינג קרוסבי ובוב הופ.
אחד מחבריה מכר את סיפורה לעיתון, וב-1961 יצא הסיפור בכותרת: "'Her' secret is out" ב-Sunday People, וכך התגלה לציבור שהיא טרנסג'נדרית.
היא הפכה לקוריוז וסקנדל, והקרדיט שלה בסרט הושמט במיידית.
בנובמבר 1960 פגשה אשלי את ארתור קמרון קורבט, הברון רוואלן.
השניים נישאו ב-1963, אך הנישואים התפרקו עד מהרה.
עורכי דינה של אשלי כתבו לקורבט ב-1966 בדרישה למזונות, וב-1967 הגיב קורבט בעתירה לבית המשפט לבטל את הנישואים.
בית המשפט ביטל את הנישואים, על אף שקורבט היה מודע למעבר המגדרי של אשלי כשהם נישאו.
לאחר שחוותה התקף לב, עברה אשלי לגור בעיירה קטנה על גבול ויילס.
בשנות ה-1980, היא נישאה לג'פרי וסט על ספינת שייט בלונג ביץ' שבקליפורניה.
בשנת 2005, לאחר שנחקק בממלכה המאוחדת חוק ההכרה במגדר של שנת 2004, אשלי סוף-סוף זכתה להכרה חוקית כאישה, ולתעודת לידה מחודשת עם המין הנכון.
אשלי הרצתה על חייה וסיפורה בפני קהלים מגוונים.
היא נפטרה ב-27 בדצמבר 2021. התגוררה בפולהאם, פרוור של לונדון.
בשנת 1982 יצא ספר ביוגרפי אודות אשלי, מאת דנקן פאלוול, April Ashley's Odyssey.
בשנת 2006, יצאה אשלי עם אוטוביוגרפיה, The First Lady.
בעקבות צאת הספר, היא זכתה לפרסום מחודש, והופיעה בתוכניות אירוח והתראיינה בעיתונים ומגזינים.
בין היתר, היא טענה בספר שניהלה רומנים עם מייקל האצ'ינס, פיטר או'טול, עומר שריף, ומגוון ידוענים אחרים מעולם הבידור והאמנות ומן החברה הגבוהה של בריטניה.
ואולם, הספר נגנז על ידי ההוצאה לאור לאחר שהתגלה שהיה בו פלגיאט מספר הביוגרפיה משנת 1982.
ב-2012 יצאה הודעה מחברות ההפקה Pacific Films ו-Limey Yank Productions שנפתח פרויקט לסרט קולנוע המבוסס על סיפור חייה של אשלי.
נכון לתחילת 2019, הסרט עוד לא יצא.
בשנת 2016, אימנה אשלי את השחקן אדי רדמיין לתפקידו בסרט הנערה הדנית, וזכתה בו לקרדיט תודה.
2012 - מסדר האימפריה הבריטית, בשל תרומתה לשוויון לקהילה הטרנסג'נדרית.
2014 - פרס מפעל חיים בטקס פרסי הגיוון האירופאים (European Diversity Awards).
אפריל מישל באולבי היא שחקנית ודוגמנית אמריקאית.
היא ידועה כמי שגילמה את קנדי בסדרה הקומית של CBS "שני גברים וחצי" (2005–2015), בדמותה של סטייסי בארט בסדרה "גדולה מהחיים" (2009–2014) ובתור הופעתה בתור ריטה פאר (אנ') בסדרה "סיירת האבדון" (2019–הווה).
לאחר גירושי הוריה בילדותה, היא עברה עם אימה למנטקה (אנ'), קליפורניה שם למדה בתיכון איסט יוניון (אנ').
היא למדה בלט, צרפתית וביולוגיה ימית במורפארק קולג' (אנ'), והחלה בקריירת דוגמנות לפני שהחליטה להמשיך לשחק.
היא למדה דרמה אצל המורה למשחק איוואנה צ'אבק (אנ'),
בשנת 2005 באולבי קיבלה את תפקידה של קנדי בסדרת הטלוויזיה "שני גברים וחצי" בתוך חודשים מהאודישנים הראשונים שלה.
בשנים 2009–2014 כיכבה באולבי במשך שש עונותיה של הסדרה "גדולה מהחיים" ברשת הטלוויזיה לייפטיים; שם גילמה את דמותה של סטייסי בארט, חברתה הטובה של ג'יין (ברוק אליוט) ושותפתה לדירה.
היא שיחקה את מג, חברתו האובססיבית לשעבר של "ברני סטינסון" בסדרה "איך פגשתי את אמא", והופיעה בסדרות כמו "CSI", "בניחוש חוקר" ו-"CSI: ניו יורק".
היא הופיעה בסרטים כמו "All Roads Lead Home" מ-2008, ו"מעושר לעוני" משנת 2011.
בשנת 2019 החלה לגלם את דמותה של גיבורת העל ריטה פאר (אנ') בסדרה "סיירת האבדון", המבוססת על קבוצת גיבורי-העל "סיירת האבדון" מבית DC קומיקס; הסדרה תחילה שודרה בשירות הזרמת המדיה DC Universe והחל מהעונה השלישית, משודרת הסדרה בשירות של HBO Max.
שנה סדרה תפקיד הערות 2004, 2010 CSI קייטלין ראקיש / מרת'ה פטרוביץ' 2 פרקים 2005 CSI: ניו יורק ג'ני לי פרק: "Crime and Misdemeanor" משמר המדף יסמין פרק: "The Ex-Appeal" פרדי סידני פרק: "Rich Man, Poor Girl" 2005–2007
אפריישקה (בהונגרית: Eperjeske) הוא כפר במחוז סבולץ'-סטמאר-ברג שבצפון מזרח הונגריה.
כמו יישובים רבים באירופה, גם אוכלוסיית אפריישקה קטנה עם השנים.
הכפר ואזורו מיושבים לסירוגין מאז המאה ה-13.
יהודים חיו באפריישקה במאה ה-18 ובמאה ה-19 ובכפר היה בית קברות יהודי.
הכפר קיבל את שירותי הדת מקהילת מאנדוק ובשנת 1944 נרצחו יהודים רבים מהכפר בשואת יהודי הונגריה
אפרופיתקוס (שם מדעי: Afropithecus) הוא סוג של פרימט נכחד שחי באפריקה המזרחית בתקופת המיוקן לפני 16–18 מיליון שנה.
משמעות שמו היא "קוף אפריקאי מאגם טורקאנה" שבקניה בה נמצאו מאובניו.
קוף זה הגיע לגודל של מנדריל אך היה כבד יותר והגיע למשקל 60 עד 80 קילוגרמים.
קוף זה ניזון בעיקר מעלים, פירות ומזונות אחרים ונכחד לפני 16 מיליון שנה, כנראה עקב שינוי אקלים שגרם ליובש והכחיד אותו, ומינים נוספים שחיו יחד איתו באפריקה המזרחית.
א-פריורי (בעברית מראש, ובארמית מלכתחילה) לעומת א-פוסטריורי (עברית: לאחר מעשה, ארמית: בדיעבד) מתארים את אופן האימות של טענות, ואת דרך והשגת היסוד העומד אחר טיעון.
א-פריורי (או אפריורי) מתאר את דרך ההיסק ההגיוני מתוך הגדרות המושגים שבטענה עצמה, על פי מילותיה ומשמעותה, ללא צורך בכל בדיקה נוספת.
א-פוסטריורי (או אפוסטריורי) מתאר את דרך האימות של טענה שאת נכונותה קובעים רק על ידי בחינתה במציאות הקיימת.
אימות טענה שנכונותה אפריורית דורשת חשיבה בלבד והמסקנה היא הגיונית.
ואילו טענה שנכונותה אפוסטריורית תתקבל רק לאחר בירור מול המציאות, החיצונית לטענה.
מחשבה עמוקה ככל שתהא על טענה כזו לא תביא לאימותה או להכחשתה.
המונחים משמשים בתורת ההגיון, בדיונים פילוסופיים, בתורת ההכרה - בתהליכי הצידוק האפיסטמולוגי שבחקר הידיעה, ובאונטולוגיה - חקר היש.
מקורם של מושגים אלו באורגנון, אסופת כתבי אריסטו והאסכולה הפריפטטית, ומפורטים בכרך השני על הניתוח שמלכתחילה (בתרגום היוונית ללטינית: אנליטיקה פריורא), ובכרך השלישי על הניתוח שבדיעבד (בתרגום ללטינית: אנליטיקה פוסטריורא).
דוגמאות לתחומים בהם יש דיון באופיים של יסודות הטיעון:
מתמטיקה: אויקלידס בספרו ההנדסי יסודות, שב והגדיר את המושגים של אריסטו וטען שמקור הידיעה המחושבת הוודאית יכולה לבא רק כמסקנת ההגיון בלבד.
כל דבר שאין להסיק בהגיון, אינו ודאי, ואנו איננו יכולים לראותו כאמת.
בעת החדשה, בשנת 1837 ויליאם יואל החרה החזיק בדעות אלו, לפיהם כל העובדות במציאות מעידות על עצמן, הן מחוורות כשמש בצהריים, הגיוניות, וסבירותם ברורה מאליה, ואין כל צורך להוכיחם.
בשנת 1843, ג'ון סטיוארט מיל, לעומתו, טען את ההפך הגמורת: שמקורותיה של המתמטיקה מגיעים מן המציאות' וכל הנוסחאות המתמטיות כולן הן תוצאות של התנסות.
משום כך סבר שהידע האנושי כולו נובע מהחוויות וההתנסות במציאות.
לוגיקה: טיעון שנכונותו מוכחת מתוך הגדרתו הוא טיעון שנכונותו אפריורית, ומהווה טאוטולוגיה (בתחום תורת ההגיון) כלומר טענה הנכונה מאליה ונכונה תמיד.
על טיעונים מסוג זה אמר לודוויג ויטגנשטיין שהם עדיין בגבול הנושאים שניתן ורצוי לדבר עליהם.
מעבר לטיעונים אלו נמצאים דיבורים חסרי פשר על רעיונות נשגבים לכאורה שאי אפשר לאמת או להכחיש, שאודותם מוטב לשתוק ולהימנע משיחה עליהם.
היסק הגיוני (דדוקציה לוגית) מן הכלל אל פרט, הוא תהליך שבו מתקבל ידע אפריורי מראש, הנמצא כבר בנתונים הידועים של הטיעון, ללא הצורך בבדיקה אמפירית ניסויית נוספת.
מורו של ויליאם יוּאל, איש האשכולות הרב תחומי ג'ון הרשל כתב בשנת 1830 על ההגיון האינדוקטיבי המגיע מהשלכה והרחבה של מקרים פרטיים אל הכלל, מכיוון שאנו סמוכים ובטוחים בנכונות העובדות הברורות מאליהם.
הגיון טהור - ספקולטיבי תאורטי הוא תהליך חשיבה והיסק המתקבל על סמך הנחות היסוד ללא בחינת המציאות, ולפיכך גם המידע המתקבל מתהליך זה הוא כולו מידע אפריורי מהיסק ולא מבירור נוסף המתקבל מן המציאות לאחר העמדת הנחות היסוד.
לעומתו הגיון אינדוקטיבי טהור PIL, יצירתו של רודולף קרנפ משנת 1970, הוא תחום חקר מתמטי לפיו ניתן על פי נתונים צולבים ובעלי ערך מספק להסיק בוודאות שהסתברותה ידועה את נכונותה של טענה.
לעומת אלו רוב המידע המקובל במדע מתקבל בתהליך של ניסוי ובירור מן המציאות, וכך גם, ככל שהבנתינו משגת, המידע ההתנסותי האנושי.
דוגמה לטענה נגררת, הנובעת מקשר בין הטיעון למסקנה המובעת בו:
הטענה (פרופוזיציה): אם צחקתי אחרי ששמעתי שלש בדיחות, הרי ששמעתי לפחות שתי בדיחות.
הטענה נכונה תמיד, מעצם הגדרתה, ומהיסק הגיוני בלבד, ללא צורך בבדיקת המציאות.
כדי לדעת את נכונות ואמיתות הטענה אין כל צורך לבדוק למשל אם אכן שמעתי שתי בדיחות או שלש בדיחות, או שמא לא שמעתי בדיחות כלל.
ברגע שאני מנתח את הנאמר ומבין את משמעו, אני יודע שהמידע נכון.
משום כך מידע זה המופיע בטענה, הוא מידע אפריורי, הנכון מראש ללא צורך בבירור מציאותי, אלא רק בניתוח מילולי ומשמעי.
דוגמה לטענה הדורשת בירור מציאותי, על מנת לקבוע את נכונותה:
הטענה (פרופוזיציה): היום צחקתי משלש בדיחות.
רק לאחר בירור המציאות אוכל לדעת אם הטענה נכונה או לא.
איני יכול לברר את "ערך האמת" של הטענה בלי בירור.
ניתוח הנאמר ומשמעותו אינו מועיל עד שלא נבדוק ונבחן (כלומר נתנסה) במציאות אם אכן כך היה.
משום כך מידע זה המופיע בטענה, הוא מידע אפוסטריורי, המגיע אלינו רק לאחר מעשה.
עד העת החדשה, נהוג היה לחשוב שהידע האנושי מגיע מחשיבה הגיונית והיסק הגיוני וכך מספיק היה לסתור ולאשש טענות כדי להגיע למסקנות על טבע העולם.
הטיעונים היו לדעת הוגים אלו בני אחד משני סוגים: משפטים אנליטיים - ברי ניתוח הגיוני, שמסקנתם נובעת מן ההגדרה המילולית שלהם.
ומשפטים סינתטיים, המורכבים באופן מלאכותי מעובדות שהתקבלו מן המציאות, והם נכונים רק אחר בירור אפוסטריורי.
היסק מן הפרט אל הכלל - הניתוח האינדוקטיבי
בשנת 1624 ההוגה פרנסיס בייקון שיכלל את השיטה שעל פיה ניתן לקבל עדות מן המציאות מבלי להסתמך אך ורק על הלוגיקה והחשיבה ההגיונית.
לשם כך הוא דרש אימותים נוספים עם עֵדוּת מספקת המצביעה על נכונות הטענה ומוציאה אותה מכלל הספק הסביר.
אימות ידיעות זה נקרא רכישת ידע אינדוקטיבית לפיה משליכים מהנתונים לגבי פרט תובנות לגבי הכלל.
אך בשנת 1740 הוגה הדעות דויד יום טען שאין דרך לקבל עדות כזו, ועלינו להצטמצם ולהגיע למסקנות אך ורק מתוך מחשבה בהיסק הגיוני - דדוקציה.
אמנם אפשר להשליך מאחידות הטבע מסקנות שנראות וודאיות כמו ה"ידיעה" שמחר בבוקר השמש "תזרח" שוב, אך זו מסקנה נמהרת המגיעה אלינו מתוך תובנות של התנהגות מולדת אינסטינקטיבית, ולא מסקנה מאומתת במחשבה אשר היסקנו בוודאות דרך ידיעותינו.
קאנט - אפשר לברר לאמיתו את המציאות
את ההפך הגמור טען קאנט.
בתחילת העת החדשה היו שביקרו את ההסתמכות על מידע שנחשב נכון על פי הנחה מראש ללא אפשרות ביקורת ובדיקה.
בין אלו נמנו עמנואל קאנט בספרו ביקורת התבונה הטהורה אשר הציע לראות גם בטיעונים המסתמכים על עובדות מידע שהוא אפריורי, מחויבים מתוך הגדרות המציאות, שאילו ידענו אותה מראש, היינו יכולים גם להסיק את המסקנות ממנה.
מכך, לדעתו, נובעים התוצאות של הניסויים המדעיים וגם הנכונות של הנוסחאות החישוביות המתמטיות המתארות את אותה המציאות.
הם השתמשו בהגדרה של קאנט עצמו, אשר אפיין שני סוגי טענה: טענה אנליטית ניתוחית - שאמיתותה מתקבלת ללא צורך בעובדות חיצוניות, אלא מתוך ניתוח המילים ומשמעם בלבד, ולעומתה סוג של טענה סינתטית מורכבת מלאכותית - שאת אמיתותה ניתן לקבל רק מהרכבה של עובדות חיצוניות לה, הבאות מתוך המציאות.
בשנת 2004, הפילוסוף והלוגיקן סול קריפקי מפרינסטון הדגים זאת באמצעות הטענה:
מים מורכבים ממולקולות של H2O.
טענה זו היא בעת ובעונה אחת דומה לטענה מההגדרה, ונחשבת ידע אפריורי מראש, עתה שאנו יודעים את ההגדרה ומכירים את המציאות,
ולכן בהכרח מן ההגדרה היא נכונה ואמיתית.
ובו בזמן זו גם טענה שנכונותה ואמיתותה מגיעה רק אחר בדיקת המציאות, לכן היא אפוסטריורית - נכונתה ידועה רק בדיעבד ולאחר מעשה.
הגדרה א' לפיה בהכרח הטענה אמיתית מן ההגדרה, נובעת מן הזהות שבין מבנה מוליקולת המים למושג מים.
אבל עדיין קיימת שונות מסוימת בין שתי הזהויות.
בשנת 1975, הבלשן וההוגה היהודי אמריקאי הילרי פטנאם בספרו "על משמעות והצבעה" הראה שמהבחינה הלשונית לא תמיד מתאים להחליף זה בזה בין שני המושגים, המונח מים, והמונח חמצן דו מימני, אף שמהבחינה הכימית, הפיזית ומבחינת ההסבר המדעי, שני המושגים זהים לחלוטין.
למילה "מים" בעברית יש גם משמעות המתקבלת מהלשון הנבחרת - המילה הנאמרת בשפה העברית בניגוד למילה אחרת בעלת משמעות זהה בשפה הערבית או האנגלית, יש לה משמעות הבאה מתוך ההגיה הדומה למילה שָׁמֲיִם ומתחרזת עם ירושלים, ויש לה משמעות הקשרית.
אפשר רק לברר עם ילד קטן אם הוא מעוניין במים קרים או חמים, אך לא נוכל לדבר איתו במושגים של מימן וחמצן שאינו מכיר.
ולעומת זאת כשנבוא לתאר תהליכים ביוכימיים מורכבים בתא החי באמצעות נוסחאות, או כשנדבר על תהליך פירוק המים בפוטוסינתיזה לא נשתמש במושג "מים" אלא נציין את מרכיביו.
ההוגה מהונג קונג, הנחשב בימינו לפרשן העיקרי של קאנט, מדגיש שקריפקי למעשה מדבר על אמת קונטינגנטית - נכונות מקרית שאינה מובנית בתוך הטענה, ובה בעת הוא לכאורה מדבר על טענה אפריורית - ונכונה מראש, מתוך הגדרתה הנוכחית.
פאלמקוויסט טוען שאת הגדרה החדשה של קריפקי, עדיף לראות במונחים של קאנט כ"טענה אנליטית אפוסטריורית" כלומר טענה שאכן המאומתת מתוך הגדרתה ומניתוח משמעות המילים שבה, אך זו אינה נכונה מראש ואפריורית, אלא דורשת בדיקה חיצונית של המציאות מחוץ למסגרת הטענה, ולכן מושפעת מהמציאות.
אפרוסיוס מגאמנו פטרוס הוא כדורגלן נמיבי המשחק בעמדת המגן השמאלי בקבוצת ליריה פריזרן מליגת העל הקוסוברית בכדורגל ובנבחרת נמיביה.
פטרוס החל את הקריירה המקצוענית שלו בקבוצות אילבן ארוס ובלו ווטרס במסגרת ליגת העל הנמיבית.
בחודש אוגוסט 2022 חתם בליריה פריזרן מליגת המשנה הקוסובנית.
בתום עונת העפיל עם המועדון לליגת העל הקוסוברית בכדורגל.
ב-27 במרץ 2018 ערך פטרוס את הופעת הבכורה שלו בנבחרת נמיביה, בניצחון 2-1 על נבחרת לסוטו במשחק ידידות.
נכלל בסגל נבחרת נמיביה לטורניר גביע אפריקה לאומות 2023.
אפריטדה (בפיליפינית: Afritada) הוא מאכל בשרי מהמטבח הפיליפיני, המורכב מעוף, בקר או חזיר המבושלים ברוטב עגבניות עם גזר, תפוח אדמה ופלפל.
נהוג לאכול את המאכל בליווי אורז כמנה עיקרית או כמנת פולוטן (Pulutan) קטנה.
מלבד הגרסה הבסיסית, קיימות גרסאות נוספות המבוססות על עוף, מאכלי ים, דגים וצדפות:
פיניניאנג מאנוק (Pininyahang Manok) - גרסה מתוקה של המאכל המבוססת על אננס.
אפריטאדנג מאנוק (Afritadang Manok) - גרסה המבוססת על עוף.
אפריטאדנג באקה (Afritadang Baka) - גרסה המבוססת על בשר בקר.
אפריטאדנג באבוי (Afritadang Baboy) - גרסה המבוססת על בשר חזיר.
אפריטאדנג איסדה (Afritadang Isda) - גרסה המבוססת על דגים.
אפריטאדנג טאהונג (Afritadang Tahong) - גרסה המבוססת על צדפות.
דם נכנס לצנטריפוגה (1) ונפרד לפלזמה (2), לויקוציטים (3) ואריתרוציטים (4).
לאחר מכן נשלפים רכיבים נבחרים (5).
אפרזיס היא טכנולוגיה רפואית בה דמו של אדם מועבר דרך מכשיר המפריד רכיב דם (Blood constituent) מסוים אחד ממחזור הדם, והשארית מוחזרת לגוף.
טכניקה זו מתבצעת לעיתים קרובות אצל תורמי דם, במהלכה הדם המלא מופרד, באמצעות צנטריפוגה, למרכיביו השונים (למשל, תאי דם אדומים, טסיות, פלסמה) בהתאם לצפיפותם הספציפית, כדי להשתמש בהם לעירויי דם לחולים שונים.
אפרזיס יכול לשמש גם למטרות טיפוליות במגוון הפרעות
אפרזיס מתייחס לתהליך שבו מבוצעת הפרדה של רכיבי הדם לתאים ורכיבים נמסים באמצעות מכונה מיוחדת.
תהליך זה כולל סירכוז בצנטריפוגה לקבלת רכיבי הדם השונים, כגון תאי דם אדומים, טסיות ופלסמה, בהתבסס על צפיפותם המיוחדת.
זה מאפשר בידוד רכיבים ספציפיים לשימוש בהעברות דם לחולים אחרים.
בנוסף, אפרזיס משמש גם למטרות טיפוליות, דרך פלזמפרזיס וציטופרזיס, לטיפול במחלות שונות על ידי הסרת רכיבים מסוימים מהדם.
אפרזיס טיפולי כולל שני סוגי משנה עיקריים: פלסמפרזיס - בה מופרדת הפלסמה מהדם, וציטופרזיס - בה מופרדים רכיבי דם תאיים (כמו תאי דם אדומים, תאי דם לבנים, טסיות וכדומה).
פלסמפרזיס, לדוגמה, יכולה להתבצע גם בתורמים בריאים לצורך קבלת פלסמה לעירוי, או כמקור להכנת תכשירים מובחנים מפלסמה.
בנוסף, פלסמפרזיס יכולה לשמש להסרת חומרים פגומים (כגון אוטואנטיבודיז, מקבצי חיסון) הנעים בפלסמה באמצעות "פלסמה-אקסצ'יינג" - שחלוף פלסמת החולה בפלסמה של תורמים בריאים.
תהליך האפרזיס, בפרט כאשר הוא משמש למטרות טיפוליות, מבוצע תחת ניטור קפדני ודורש התאמה מדויקת של נפח הדם להסרה, נוזל ההחלפה ותדירות הטיפול, לאבטחת הסרת הרכיבים הפגומים מהדם בצורה היעילה ביותר.
הליך זה דומה קצת לדיאליזה, אך מאפשר בנוסף הסרת חומרים רעילים הקשורים לחלבונים מהדם.
תהליך אפרזיס מאפשר לתורם בריא לתרום רכיב דם מסוים - תאי דם אדומים, תאי דם לבנים, טסיות או פלסמה, דרך מכונת אפרזיס.
רכיב זה נשמר ומופץ לבתי חולים לטיפול בחולים.
התרומה באפרזיס מאפשרת איסוף יעיל יותר של רכיבים מסוימים, כמו תרומה ספציפית של טסיות, שיכולה להחליף 4–6 תרומות דם מלאות.
אפרזיס טיפולי מבוצע על חולים עם מצבים רפואיים הקשורים לרכיבי דם תאיים, או פלסמה, לא תקינים.
רכיבים אלה מופרדים ומוסרים, והחולה מקבל בחזרה את רכיבי הדם התקינים.
שיטה זו יכולה להיות מועילה לטיפול במגוון תנאים, כולל מחלת תאי הדם המחוגרים, לוקמיה, מיאסטניה גראביס וטרומבוזה תרומבוציטופנית פורפורה (TTP).
החולה יושב בכיסא נוח ויכול לצפות בטלוויזיה בזמן התהליך הנמשך בין שתיים לארבע שעות, בהתאם למחלה ולרכיב שצריך לאסוף.
אפרזיס בדרך כלל אינו כואב, אך ייתכנו תופעות לוואי כתחושת לחץ בזרוע, סחרחורת, זיעה, או ירידה בלחץ הדם.
הטיפול באפרזיס עשוי להתבצע במספר סבבים, בהתאם לצורך הרפואי, ולעיתים קרובות משולב עם טיפולים אחרים, כמו מתן סטרואידים או כימותרפיה.
אף שאפרזיס הוא תהליך בטוח בדרך כלל, קיימים סיכונים ותופעות לוואי מסוימות: חלק מהחולים עשויים לחוות תופעות לוואי קלות (כמו תחושת לחץ בזרוע או סחרחורת) ובמקרים נדירים ייתכנו תגובות אלרגיות או חום בעקבות קבלת רכיבי דם מתורם.
"אפרוקליפטוס" הוא אלבום האולפן השני של להקת הרגאיי והסקא הישראלית התקווה 6. האלבום יצא לאור ב-17 במרץ 2009 בהוצאת הד ארצי.
זהו אלבומה השני של הלהקה לאחר אלבום הבכורה שלהם משנת 2007 הנושא את שמם "התקווה 6".
האלבום יצא בסמוך לפרשת דודו טופז, וכלל שיר קצר הומוריסטי שהלהקה הוציאה בשם "דו דו דודו טופז", שהתייחס לנושא.
השיר הוא פרודיה ללהיט ה"דו דו דו" התאילנדי ובוצע בהופעות הלהקה ואף הופץ לסלולר.
השיר לא נכלל באלבום, אך הוא נוצר בתקופה זו והפך לשיחת היום ברשת.
סולן הלהקה, עמרי גליקמן, הסביר שהשיר נוצר באופן ספונטני בהופעות כאלתור, והפך פופולרי בקרב הקהל.
האלבום הופק מוזיקלית על ידי אסי איילון ובשיתוף עם הראפר הג'מייקני אנתוני בי, שהשתתף באלבום ואף יצא עם הלהקה לסיבוב הופעות בארצות הברית באותה תקופה.
האלבום המשיך את הקו המוזיקלי של אלבום הבכורה, המשלב בין רגאיי, סקא ודאנסהול עם טקסטים הומוריסטיים וחברתיים בעברית.
האלבום כלל 17 רצועות, מתוכן בלטו השירים: "שווייה שווייה", "שלי בלי" ו־2602 שהפכו למצליחים באותו הזמן והיו ללהיטים.
"שווייה שווייה", "שלי בלי" ו־2602 הפכו למצליחים באותו הזמן והיו ללהיטים.
אפריין אלברס (בספרדית ובאנגלית: Efraín Álvarez; נולד ב-19 ביוני 2002 באיסט לוס אנג'לס שבקליפורניה, ארצות הברית) הוא כדורגלן מקסיקני-אמריקאי המשחק בעמדת קשר הכנף בקבוצת קלוב טיחואנה מליגת העל המקסיקנית ובנבחרת מקסיקו.
אלברס גדל במחלקת הנוער של לוס אנג'לס גלאקסי, ובשנת 2017 החל לשחק בקבוצת המילואים של המועדון.
בשנת 2019 החל לשחק בקבוצה הראשונה של המועדון במסגרת ה-MLS, ובסך הכל ערך 95 הופעות ליגה במדי המועדון, בהן הבקיע ששה שערים.
ב-8 בספטמבר 2023 חתם בקלוב טיחואנה מליגת העל המקסיקנית.
בחודש מרץ 2021 זומן אלברס לראשונה לסגל נבחרת מקסיקו, לקראת משחקי הידידות נגד נבחרות ויילס וקוסטה ריקה.
ב-30 במרץ ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת, בניצחון 0–1 על נבחרת קוסטה ריקה.
הוא היה חלק מסגל נבחרת מקסיקו בטורניר גביע הזהב של CONCACAF בשנת 2021, וערך שתי הופעות במסגרת הטורניר.
ב-31 במאי 2024 הבקיע את שער הבכורה שלו בנבחרת, בניצחון 0–1 על נבחרת בוליביה במשחק ידידות.
אפרטוס (Apertush) הוא מודל שפה גדול שווייצרי ציבורי, שפותח על ידי היוזמה הלאומית השווייצרית לבינה מלאכותית (שיתוף פעולה בין ETH ציריך, המרכז הלאומי השווייצרי למחשוב-על, ובית הספר הפוליטכני פדרלי של לוזאן).
אפטרוס אומן ביותר מ-1800 שפות, והוא מגיע בגרסאות של 8 מיליארד או 70 מיליארד המודל פותח במטרה לעמוד בחוק זכויות היוצרים האירופי, והוא אחת הדוגמאות הראשונות לבינה מלאכותית ריבונית וציבורית ברוח בינה מלאכותית לאומית.
זהו גם המודל הגדול הראשון שעומד בדרישות חוק הבינה המלאכותית של האיחוד האירופי.
הוא שוחרר תחת רישיון Apache 2.0.
אֶפְרַיִם הוא דמות מקראית, בנו השני של יוסף.
לפי ספר בראשית הוא נולד במצרים במהלך "שבע השנים הטובות"; אמו הייתה אסנת בת פוטי פרע.
מקור שמו של אפרים מוסבר בספר בראשית שהוא מלשון רוב וריבוי: .
בתנ"ך קיימות שתי מסורות אודות תולדותיו של אפרים.
על פי המסורת הראשית, המופיעה בבראשית מא, אפרים נולד במצרים ומת במצרים.
על פי מסורת אחרת, המופיעה בדברי הימים א ז, אפרים חי בארץ כנען, בניו נהרגו בהתקלות עם תושבי העיר גת ולאחר מותם בנתה שארה בתו שלוש ערים.
ייתכן כי מגמתו של סיפור זה היא להבליט את הקשר של שבט אפרים לארץ ישראל.
יש הסוברים כי שבט אפרים עלה לארץ ישראל טרם התנחלות השבטים בארץ, ואחרים טוענים כי הסיפור מיוחס לתקופה שלאחר כיבוש הארץ.
כשהביא יוסף את בניו אפרים ומנשה לאביו יעקב כדי שיברכם, הוא החזיק את אפרים בימינו, כדי שיעקב יחזיקו בשמאלו - ואת מנשה יברך יעקב בימינו, משום שמנשה היה הבכור.
אולם יעקב שיכל את ידיו והניח את יד ימינו על אפרים בעת שברך את נכדיו: "המלאך הגואל אותי מכל רע יברך את הנערים ויקרא בהם שמי ושם אבותי אברהם ויצחק וידגו לרב בקרב הארץ".
כך מתואר הסיפור בפסוקי התורה:
לצאצאי אפרים מתייחס גם יהושע בן נון.
אפרים אויֶרבך (נכתב גם: אוירבאך, אויארבאך, אויארבך, אורבך; ביידיש: פרוים או אפרים אויערבאך; 12 בדצמבר 1892, בסרביה, האימפריה הרוסית – 3 במאי 1973, תל אביב) היה משורר יידיש, סופר, עורך ומתרגם יליד בסרביה, שפעל בארצות הברית ובארץ ישראל.
אפרים אוירבך נולד בשנת 1892 במשפחה יהודית בבלצי (בלץ) שבבסרביה, אז בתחומי האימפריה הרוסית.
היה השלישי מבין בני הוריו: אביו, אברהם אלעזר, שוחט ובודק עני, קרוב לחסידי חב"ד, ושמוצאו היה מקישינב, ואשתו, חיה לבית שוחט, בת למשפחה של חסידי חב"ד מבלצי.
בית ההורים ברחוב פטרסבורג, היה תמיד מלא אורחים מכל השכבות של החברה היהודית, ביניהם גם מלומדים כמו המשורר יעקב פיכמן, שהתגורר באותו הרחוב, והפך לדמות מופת בקריירה הספרותית העתידית של הצעיר, או הרב פישמן-מימון.
אפרים התחנך במוסדות דתיים, אך מגיל 15, בהשפעת אחיו הבכור ומשכילים שפקדו את בית המשפחה התחיל ללמוד רוסית ולרכוש השכלה כללית.
סיפוריו הראשונים, ברוסית, נדפסו כשהיה נער בן 17 .בשנת 1909 פרסם לראשונה גם סיפורי ילדים בעברית בעיתון "בן שחר" של מ.
אחר כך שלח את שיריו הראשונים ביידיש לפרסום בעיתון הווילנאי "זאנגן".
באותה תקופה פרסם גם ספורים ביידיש על חיי היהודים בבסרביה, בעיתון "גוט מורגן" באודסה.
לימים מיעט לכתוב בעברית, ועיקר כתיבתו הייתה ביידיש.
אחרי ששהה כשנה בוורשה, בשנת 1913 עלה לראשונה לארץ ישראל, והיה פועל חקלאי במושבות יהודה.
עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה גורש למצרים, בה התנדב לגדוד נהגי הפרדות, במסגרת הצבא הבריטי, והשתתף בפלישה הכושלת לגליפולי.
עדיין ב-1915 יצא לארצות הברית עקב מחלה, והשתקע בה, בעיקר בניו יורק למשך 50 שנה, כמעט עד סוף ימיו.
שנים רבות היה מורה, עורך, עיתונאי, משורר וסופר ילדים ביידיש בארצות הברית.
היה נשיא פא"ן היהודי בניו יורק.
בארצות הברית פרסם ספרי ילדים, אגדות, עיבודים לסיפורי התנ"ך, וזכרונות מימי גדוד נהגי הפרדות בגליפולי.
כתב על חיי היומיום של הילדים בשירים משוכללים ביידיש, שזיכו אותו בפרסים ספרותיים.
עבד בעיתונים ביידיש, בעיקר ב"טאָג מאָרגען זשורנאל" (טוג מורגן ג'ורנל).
שמר כל הזמן על עניין במתרחש בארץ ישראל ואף כיהן כיושב ראש "הליגה לזכויות היידיש בארץ ישראל".
בשנת 1927 ערך טיול לארץ ישראל ולאירופה.
הוא ביקר בעיר הולדתו, שהפכה אז לחלק מרומניה ובברית המועצות, בין היתר בעיר אודסה.
השינויים בחיי היהודים במקומות שהכיר בילדותו, במיוחד ציד המכשפות המשטרתי תחת השלטון הבורגני הרומני ודיכוי התרבות היהודית "ארץ הסוציאליזם" גרמו לו לאכזבה רבה.
הוא זכה לכמה מתרגמים מעולים, שתרגמו את יצירותיו מיידיש, ובהם אליהו מייטוס, שמשון מלצר, ישראל זמורה, דב סדן ואוריאל אופק.
לדברי שארל דובזינסקי , "שירתו מזכירה, בסגנון בוקולי ואגדתי, את האווירה הפסטורלית של החיים של פעם בבסרביה".
כמה משיריו הולחנו, כמו "איך בין נישט קיין כהן, איך בין נישט קיין לוי" שהושר על ידי החזן לייב גלנץ ב-1942. אפרים אוירבך תרגם ליידיש יצירות מן הספרות הרוסית כמו "שולמית" מאת קופרין, את "שנים עשר" מאת אלכסנדר בלוק ואחרות.
הוא ערך לקסיקון של הספרות היידיש החדשה" (1969).
בשנת תשכ"ג זכה בפרס פיכמן לספרות, המוענק מטעם האיגוד העולמי של יהודי בסרביה.
בשנת 1970 עלה בשנית לישראל והשתקע בתל אביב.
אפרים אוירבך נפטר בבית החולים בילינסון בפתח תקווה בשנת 1973 ונקבר בבית העלמין קריית שאול.
בשנת 1917 נישא לחנה לבית ניסנזון, והיה אב לשניים: צבי, ועדה לפין (אשתו של פרופ' בן לפין).
נכדו הוא התסריטאי, המחזאי והמתרגם דניאל לפין.
1919 - ווייסע שטאט (קריה לבנה)
1927 - דער רויטער פאדים (החוט האדום)
1934 - אדאס לידערבוך (ספר השירים של עדה) עם איורים מאת ה.
1940 - לױטער איז דער אלטער קוואל (טהור הוא המעין שלנו)
1945 - יעקב'ס געצעלטן (אהלי יעקב)
1956 - היסטארישע שריפטן (כתבים היסטוריים)
1959 גילדענע שקיעה - שקיעה של זהב
1963 - וואך איז דער סטעפ: דאס קול פון דער טערקלטויב (מתעוררת הערבה - קולו של תרנגול הבר מהודו)
1968 - א לעבן צווישן טאָוולען (חיים בכריכה)
שנות ראשית: פרקי זכרונות; תרגם והקדים מבוא: יוחנן טברסקי, תל אביב: נ.
המשורר ויצירתו; התרגום העברי: אליהו מייטוס, לייב קופרשטיין; רישומים: אבא פניכל, תל אביב: ספריה י"ל פרץ (ואגוד יוצאי בסרביה בישראל), תש"ך 1960. (שירים: עברית ויידיש, עמוד מול עמוד)
ממעיינות קדומים: שירים ופואמות; תרגום מיידיש: אליהו מייטוס; מבוא: דב סדן, ירושלים: מוסד ביאליק, תשכ"ז 1967.
בעקבות הגאולה: נהגי הפרדות בגליפולי; מיידיש: ישראל זמורה, תל אביב: מחברות לספרות, תשכ"ח 1968.
אפרים אלימלך אוּרְבַּךְ (Urbach; י' בסיוון ה'תרע"ב, 26 במאי 1912 – כ' בתמוז ה'תשנ"א, 2 ביולי 1991) היה פרופסור ב, הוגה דעות וחוקר בתחומי היהדות.
כיהן כנשיא האקדמיה הלאומית הישראלית למדעים.
לצד העיסוק האקדמי-מחקרי, עסק כל השנים גם בענייני ציבור, בין בדיון בשאלות של חינוך וציונות ובין בחיווי דעה על בעיות השעה.
חלק גדול מפועלו הציבורי היה במסגרת אגודת צדק-מדות-מוסר למן שנת 1969 ועד יום מותו ב-1991. הוא מצא במסגרת זו את הכלי לממש בעולם המעשה את עבודתו התאורטית בתחום הפילולוגיה.
אפרים אלימלך אורבך נולד בשנת 1912 בוולוצלאווק (פולין הקונגרסאית, אז חלק מן האימפריה הרוסית ומאז סיום מלחמת העולם הראשונה – פולין) לחיה אסתר (לבית שפיגל) ולישראל יוסף אורבך.
משפחתו הייתה חסידית ובעלת זיקה ציונית.
בצעירותו קיבל חינוך מסורתי ב"חדר" בעירו, ולאחר מכן אצל מלמדים שונים.
הוא למד בגימנסיה היהודית בעיר לימודים שכללו היסטוריה, ספרות ולשונות קלאסיות ומודרניות.
במקביל התמיד בלימוד גמרא ופוסקים.
בשנת 1930 החל ללמוד בגרמניה בבית המדרש לרבנים בברסלאו והוסמך לרבנות, ובמקביל למד לימודים קלאסיים באוניברסיטת ברסלאו.
עם עליית הנאצים לשלטון ב-1933 נמנעה ממנו האפשרות להמשיך את לימודיו האקדמיים בגרמניה, והוא יצא ללימודי דוקטורט באוניברסיטת רומא בהנחיית פרופ' משה דוד קאסוטו.
את הדיסרטציה שלו הוא כתב על הפולמוס היהודי-נוצרי בימי הביניים.
נושא הפולמוס והיצירה היהודית בימי הביניים עתידים היו להעסיק את אורבך עוד שנים רבות.
לאחר השלמת הדוקטורט שימש בשנים 1935–1938 מרצה בבית המדרש לרבנים בברסלאו.
בשנים של ערב מלחמת העולם השנייה הייתה פעילות רבה מאוד בסמינר, מעבר לייעודיו המקוריים, כי נוספו תלמידים רבים שהוצאו ממוסדות האקדמיה לאחר עליית הנאצים לשלטון.
מורי סמינר רבים עזבו את גרמניה ונטל ההוראה גדל מאוד על הנותרים, ובהם אורבך.
ההתקרבות של רבים ללימודי היהדות הייתה בה גם דרך להתמודדות עם המציאות המשתנה לרעה, והסמינר ומוריו היו מעמודי התווך למילוי צורך זה (בדומה לפעילות המקבילה של האגודה היהודית לתרבות בקהילות גרמניה).
העלייה לארץ ישראל, מלחמת העולם השנייה ולאחריה
באוקטובר 1938 עלה לארץ ישראל כשברשותו סרטיפיקט של תלמיד מחקר מטעם האוניברסיטה העברית בירושלים.
לפני עלייתו לארץ ביקר בחג הסוכות ביקור אחרון אצל משפחתו בוולוצלבאק.
אורבך הוא היחיד מבני משפחתו שהצליח לצאת מאירופה.
כל מאמציו להשיג סרטיפיקטים לבני משפחתו ולהביאם לארץ ישראל לא צלחו.
הוריו, אחיותיו ומרבית בני משפחתו הרחבה נרצחו בשנות השואה.
לאחר עלייתו קיבל משרת מורה בגימנסיה העברית בירושלים והתגייס ל"הגנה".
בשנת 1941 התנדב לצבא הבריטי, כחייל מן השורה.
ביולי 1942, ביוזמתם של הרב יצחק אייזיק הלוי הרצוג ומשה שרת, התמנה לרב צבאי ב"ארמייה השמינית" של גנרל מונטגומרי ובתפקיד זה שירת עד תום מלחמת העולם השנייה.
הוא השתתף בשחרור צפון אפריקה, סיציליה ודרום איטליה בידי בעלות הברית.
במסגרת תפקידו דאג לצורכיהם של החיילים היהודים בכלל ושל החיילים הארצישראליים בפרט ביחידות השונות ותיווך בינם ובין מוסדות היישוב.
אורבך דאג לשיקומן של הקהילות היהודיות בכל מקום שבו שוחררו מעול הכיבוש הנאצי, קשר קשרים עם המנהיגות המקומית ורתם את החיילים מן הארץ לבנייה מחודשת של בתי ספר, מועדוני נוער וכדומה, והביא את בשורת החיים והארץ אל הקהילות היהודיות המשוחררות בצפון אפריקה ובאיטליה.
בשירותו הצבאי התגלה אורבך כאיש חינוך וכאיש ארגון ממדרגה ראשונה, אך בה בעת לא זנח את אהבתו למחקר ולספרים, ובכל הקהילות אליהן הגיע מצא זמן לעיון וללימוד משותף עם תלמידי החכמים במקום, מתוך שיתוף והערכה הדדיים.
דוגמה אופיינית אחת מתקופת היותו בלוב: בשנת 1943 כתב: "מצאתי מצבות עתיקות, כתבי יד של פיוטים ממשוררי המקום ותעודות שונות.
אם אתפנה רוצה אני לכתוב מאמר מקיף על יהדות לוב בהווה ובעבר".
באותה שנה ניהל אורבך סדר פסח שבו השתתפו יהודי העיר וחיילים יהודים בצבא הבריטי, רובם מתנדבים מארץ ישראל.
ההגדות ששימשו לסדר הוכנו בעיצומה של המלחמה והתווספו להן הקדמה שמתייחסת לקשר בין יציאת מצרים, השואה והציונות.
הגדה זו ידועה כ"הגדת בנגזי".
בשנת 1944, בעת שחרור רומא מן הכיבוש הגרמני, הוא היה אחד הנואמים בבית הכנסת המרכזי באירוע שבו ציינה הקהילה את השחרור.
במהלך שירותו כתב רשימות שיצאו לאחר מותו בספר "רשימות בימי מלחמה".
לאחר שחרורו מן הצבא הבריטי התמנה כמנהל בית הספר התיכון הדתי "מעלה" (1946–1951), ולאחר מכן שימשמפקח על החינוך העל-יסודי במשרד החינוך.
ממשרה זו התפטר לאחר שמחאותיו על העברת ילדי עולים לחינוך כללי לפי "מפתח מפלגתי", בניגוד לרצונם המפורש של הוריהם שומרי המסורת, לא נענו על ידי שר החינוך.
בשנת 1953 (תשי"ג) הצטרף לסגל האקדמי של האוניברסיטה העברית בירושלים כמרצה בכיר לתלמוד ולתולדות ההלכה, ומ-1958 היה פרופסור מן המניין.
במשך שנות עבודתו באוניברסיטה העברית, העמיד דורות של תלמידים וחוקרים רבים וחשובים.
הוא כיהן בתפקיד ראש החוג לתלמוד וראש המכון למדעי היהדות, היה חבר בוועד הפועל של חבר הנאמנים של האוניברסיטה ובוועדות אוניברסיטאיות רבות.
שימש נשיא האיגוד העולמי למדעי היהדות במשך 20 שנה (1969–1989).
בתפקידו זה הוא מיצב את ארץ ישראל כמרכז העולמי לחקר היהדות, ואחד הביטויים העיקריים לפועלו זה היה בפיתוח "הקונגרס העולמי למדעי היהדות", שהתקיים פעם בארבע שנים בירושלים, והפיכת הקונגרסים לאבן שואבת לכל החוקרים בתחום ברחבי העולם.
בשנים תשל"א–תשמ"א (1970–1980) היה אורבך עורך "תרביץ" – כתב העת המרכזי למדעי היהדות.
אורבך היה העורך הראשי של תחום מדעי היהדות "באנציקלופדיה העברית" ובמשך שנים רבות היה מראשיה ומתווי דרכה של "חברת מקיצי נרדמים" – אגודה שלזכותה נזקפים הוצאתם ועריכתם של מאות כתבי יד ודפוסים ישנים בכל תחומי היהדות.
פעילותו האקדמית הענפה הביאה לכך שאורבך היה אחד מדובריו הראשיים של מחקר מדעי היהדות בישראל ובעולם.
בשל עשייתו הציבורית-מדעית הנרחבת היה אורבך לחבר במסדות אקדמיים מובילים: האקדמיה ללשון העברית, המועצה להשכלה גבוהה, המכון לתצלומי כתבי יד עבריים וקרן הזיכרון לתרבות יהודית (The Memorial Foundation for Jewish Culture).
אורבך נמנה עם חברי הוועדה המכוננת של האקדמיה הלאומית הישראלית למדעים והיה חבר בה מראשיתה.
בשנים 1962–1971 כיהן כראש חטיבת מדעי הרוח, ב־1974 מונה כסגן נשיא האקדמיה ובשנים 1980–1986 שימש נשיא האקדמיה.
אורבך נישא לחנה לבית פינצ'ובר ונולדו להם שישה ילדים, מהם:
– נהרג בשנת תשכ"ח (1968) בעת מילוי תפקידו כקצין ביחידה למחקר ופיתוח של חיל התותחנים.
הרבנית רחל קרן, ראש בית המדרש בעין הנצי"ב.
איתן אורבך הי"ד – לשעבר מנכ"ל עלון השבת עולם קטן היה נכדו.
הרבנית ד"ר תהילה אליצור, ממובילות ארגון 'שותפות לשירות' היא נכדתו.
אפרים אלימלך אורבך נפטר ביום כ' בתמוז תשנ"א (2 ביולי 1991) ונטמן בבית הקברות בהר הזיתים בירושלים.
אורבך פרסם עשרות ספרים ומאות מאמרים המקיפים את מרבית התחומים של מדעי היהדות.
מראשית דרכו ביקש אורבך לצאת לדרך מדעית חדשה במדעי היהדות, אשר אינה מסתפקת במחקר, אלא רואה במדעי היהדות מרכיב מרכזי בגיבושה של התרבות היהודית בארץ ישראל, בלי לוותר על מדעיות וביקורת של אמת.
מגמה זו גברה בעקבות השואה וחורבן קהילות אירופה ומרכזי היהדות בה, ותקומת מדינת ישראל.
מפעלו המחקרי ייחודי מכמה בחינות:
ריבוי התקופות בהן עסק: העת העתיקה, ימי הביניים והעת החדשה;
תחומי המחקר: הלכה, מדרש ואגדה, הגות, תפילה, היסטוריה, ביוגרפיות, הוצאה לאור של כתבי-יד ועוד.
במכלול עבודתו, אורבך ביקש להציע מבט עיוני מעמיק ונרחב על כמה מן התחנות החשובות בתולדות הספרות וההלכה היהודית, שערכן להבנת התמונה ההיסטורית, הספרותית והתרבותית של היהדות מתחילתה ועד למאה העשרים היה רב, במיוחד החל מימי חז"ל ועד ליצירה התורנית בפולין במאות האחרונות.
אורבך פרץ נתיבי מחקר חדשים אשר לא עסקו בהם לפניו, ובמיוחד: "בעלי התוספות" ו"אמונות ודעות של חז"ל", והוא לא נרתע מן ההיקף הרחב שנדרש לצורך הדיון בהם.
לנגד עיניו ניצבו תודעת השליחות והאחריות התרבותית-ציבורית להעניק לקהל הרחב, בנוסף על העולם האקדמי, תמונה רחבה ופתוחה של שורשי הווייתו היהודית התרבותית וההיסטורית.
חיבוריו המחקריים נכתבו מתוך אותה תחושת שליחות ומתוך דאגה לדמותם של מדעי היהדות בעידן העכשווי.
בעלי התוספות, תולדותיהם, חיבוריהם ושיטתם
ספר מקיף זה על חכמי בעלי התוספות, הופיע לראשונה בשנת 1955 (ובמהדורות והרחבות נוספות לאחר מכן).
הספר מזהה לראשונה את שמות מחברי התוספות לכל אחת ממסכתות התלמוד הבבלי.
הספר מציג את המשותף לכלל היצירה של בעלי התוספות ואת פועלם הייחודי ותורתם של מחברי התוספות השונים.
בספר נפרש מהלך שלם המציג את הרקע ההיסטורי לתופעה ספרותית ייחודית זו, ומציב את ה"תוספות" בהקשר של תולדות ההלכה והתקופה בה נוצרו, תוך דיון השוואתי למערכות המשפט, הכלכלה, החברה והשלטון בתקופתם, ימי-הביניים, ובמקומותיהם, אשכנז, צרפת, אנגליה וכו'.
את ספרו המונומנטלי הוציא אורבך לראשונה בכרך עבה יחיד לאחר שנות מחקר ועמל ועבודת נמלים מדוקדקת.
בספרו הראה שחיבור ה"תוספות" (כפי שנקראו כבר בימי רבנו תם), לכל מסכת ומסכת ובכל מהדורת דפוס של התלמוד הבבלי, היה למעשה אסופה נפרדת של אחד מבעלי התוספות אשר אסף את פירושי קודמיו ודן בהם דיון דמוי-תלמודי בניסיון לאחד את הדעות שהוצגו במקומות שונים ובסוגיות מקבילות בספרות התלמודית.
לעיתים מצאו המלקטים של ההוצאה התלמודית מהדורות חלקיות או פגומות והשלימו מתוך "בעל תוספות" אחר.
אורבך הראה לאורך כל המהדורות המודפסות ולרוחב כל מסכתות התלמוד הבבלי את הנוסח ואת האחראי ללימוד המסוים, מקומו ומעט עליו.
כמו כן, דן בחלקו של רש"י ובהשפעתו במידה ראשונית בלבד על שיטת בעלי התוספות, וגלגולי השם "תוספות" – שאין משמעותן תוספות על פירוש רש"י, בניגוד לדעתו הנחרצת של אייזיק הירש וייס כמאה שנה קודם.
עם הוצאת הספר לאור יצאו חוקרים רבים עם מאמרים והערות ביקורתיים, לצד הערכה מרובה לעבודתו רחבת ההיקף של אורבך, ובתוכם חיים הלל בן-ששון, אליעזר מאיר ליפשיץ ישראל משה תא-שמע, יעקב זוסמן, יעקב כץ ואחרים.
בעקבות ביקורות אלו ובהסתמך על חידושי מחקר, ממצאים מכתבי-יד שנתגלו בינתיים ועוד, הוציא אורבך מהדורה חדשה ומתוקנת עם שינויים רבים, בשני כרכים.
מאז פרסומו, נחשב הספר "בעלי התוספות" לחיבור היסודי בתחום וכל כתיבה מדעית על עולם יהודי אשכנז וצרפת, החל מהמאה ה-12, נסמכת ומתייחסת לספר זה.
על חיבורו זה זכה אורבך ב"פרס ישראל" בשנת תשט"ו (1955).
לאחר מותו בשנת ה'תשנ"א, יצאו עוד שתי ביקורות, של אברהם גרוסמן וישראל תא-שמע, המזהים באופן חד-משמעי את ראשוני כותבי התוספות בסגנון כמו-תלמודי ברבני אשכנז דווקא ולא צרפת, בהם ריב"א הראשון סבו של המכונה ריב"א משפיירא – רבי יצחק בן אלעזר או אליעזר הלוי, שנולד ביום מות סבו).
לפי דעה זו, רבנו תם ומשפחתו רק הצטרפו למהפכה זו, ואורבך טעה בחשבו שתופעת התוספות בסגנון איחוי חלקי התלמוד זה עם זה החל בצרפת בהשפעת רש"י.
למעשה מוצאה של הסוגה בבתי המדרש שבגרמניה.
ערוגת הבושם, לר' אברהם בר' עזריאל (הוצאה לאור מכתב-יד)
ספר "ערוגת הבושם" הוא ביאור אוצר הפיוט באשכנז ובצרפת מאת ר' אברהם בן עזריאל, מחכמי אשכנז במאה ה-13. הוצאת החיבור לאור מכתב-יד, על ידי אורבך, היא מפעל חשוב בחקר תולדותיה של היצירה הספרותית היהודית בימי הביניים.
החיבור נותן תמונה רחבה של חיי יהדות אשכנז ואורחותיה על פי ההלכה, כפי שבאו לידי ביטוי בפיוטים שהוסיפו לתפילה בחגים ובשבתות ובביאורו של ר' אברהם בן עזריאל עליהם.
אורבך הוסיף הערות והסברים לכל אורך החיבור וכן כרך של מבוא מקיף, המהווה אוצר של ידע על תולדות פרשנות הפיוט האשכנזי-צרפתי, מסורותיו ודרכי התהוותו ונדבך חשוב בהכרת היצירה היהודית בימי הביניים.
ספר זה, אשר הופיע בשנת 1969, הוא החיבור השיטתי הראשון והמקיף ביותר בתחום ובו נכתבים פרקים שלמים המוקדשים לעולם המושגים, האמונות והדעות של חז"ל, החל מימי בית שני ועד לחתימת התלמוד.
המסגרת הכרונולוגית של החיבור כוללת פרק-זמן של למעלה מ-900 שנה וה"פרקים" מתייחסים לכל המכלול העצום הזה.
התפיסה העומדת ביסוד גישתו של אורבך לעולמם של חז"ל היא, שההלכה והאגדה שלובות זו בזו שילוב גמור, "שהרי בעלי האגדה היו גם בעלי ההלכה".
עד כתיבת חיבור זה, עסקו החיבורים שנכתבו על השקפתם של חז"ל רק במקורות האגדיים.
אורבך החדיר את התודעה הברורה שהלכה ואגדה הם עולם רעיוני אחד וקורפוס ספרותי אחד ואין להפריד ביניהם.
תפיסתו, הבאה לידי ביטוי בדבריו: "נוסיף עוד מקור שמיעטו להשתמש בו – אין ההלכה עוסקת בגלוי באמונות ודעות, אך אלו מצויות בתשתיתה ואותן יש לחשוף", עוברת כחוט השני בכל מחקריו.
את המחקר אודות אמונותיהם של חז"ל ביסס אורבך, בנוסף על המקורות התנאיים והאמוראים, גם על הרקע הייחודי של הגות ימי בית שני, המגילות הגנוזות, כתבי אבות הכנסייה ומיטב המחקרים על העולם העתיק ועל ההיסטוריה היהודית, תוך התייחסות למציאות חייהם וגורלם האישי של החכמים והתמורות ההיסטוריות שהתחוללו בעולמם.
חיבור מונומנטלי זה בן 700 עמודים הופיע תוך זמן קצר בשש מהדורות.
למן פרסומו הפך הספר "חז"ל, פרקי אמונות ודעות" לחיבור מוביל בתחום וההשפעה ההיסטורית-תרבותית שנודעה לו, כיוצר תחום חדש, הייתה מרחיקת-לכת.
בספר זה קיבץ אורבך את מחקריו המרכזיים, הנוגעים לסוגיות בעולמם של חז"ל במגוון תחומים: מנבואה להלכה, הלכה והיסטוריה, מדרש והיסטוריה, הגות ופולמוס ועוד.
בנוסף על עשייתו בחקר מחשבת חז"ל ודרכי הנהגתם, תרם אורבך תרומה עצומה לחקר השיח היהודי-נוצרי בעת העתיקה ובימי הביניים.
זאת, בסדרת מאמרים מתמשכת שהופיעו בעיקר ב"תרביץ", כתב העת למדעי היהדות.