tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
יחס ההוצאות להורג של 100 הוצאות עבור חייל גרמני הרוג ו-50 הוצאות עבור חייל גרמני פצוע צומצם בחצי בפברואר 1943, והוסרה לחלוטין באותה עונה.
מאז, כל הוצאה להורג נדרשה לאישור של שליח מיוחד הרמן נויבאכר.
ההוצאות להורג החריפו את המתח בין הפרטיזנים לצ'טניקים.
הן גם שכנעו את מיהילוביץ' כי ההתנגדות הפעילה לא תועיל כל עוד הגרמנים שמרו על יתרון צבאי בלתי ניתן להתגברות בבלקנים, וכי הרג חיילים גרמנים יוביל רק למוות מיותר של עשרות אלפי סרבים.
לכן הוא החליט להפסיק את תקיפות הגרילה של הצ'טניקים ולהמתין להגעת בעלות הברית לבלקנים.
ליסט ובוהמה נתפסו בסיום המלחמה.
ב-10 במאי 1947 הוגשו להם האשמות על פשעי מלחמה ופשעים נגד האנושות כחלק ממשפטי נירנברג ומשפטי נירנברג הנוספים.
אחד מהפשעים המפורטים בכתב האישום היה הטבח של 2,300 בני ערובה בקראגויבאץ בוהמה התאבד לפני תחילת הדיונים המשפטיים.
ליסט נמצא אשם על סעיף 1, כמו גם בסעיף נוסף.
הוא נידון למאסר עולם ב-1948, אך שוחרר עקב בעיות בריאותיות ב-1953. למרות זאת, הוא חי עד יוני 1971. קייטל נמצא אשם על פשעי מלחמה ופשעים נגד האנושות במשפטי נירנברג, ולאחר מכן הוצא להורג.
הופמן, שמאוחר יותר כונה "הקצב של קראגויבאץ וקראלייבו, קודם למפקד הדיוויזיה ה-352 בנובמבר 1941. הוא סיים את המלחמה כמפקד מחנה שבויים, לאחר שהודח מתפקידו בשל סירובו לירות בעריקים באוקראינה.
הדיוויזיה ה-717 (שבה פעלו חיילים מהדיוויזיה ה-352) הפכה לדיוויזיית הייגר ה-117 מאוחר יותר במלחמה ולקחה חלק בטבח קלבריטה בדצמבר 1943.
כמו הטבח בקראגויבאץ, הטבח בקראלייבו סימל את האכזריות של הכיבוש הגרמני בזיכרון העממי היוגוסלבי.
ההיסטוריון ג'ואזו תומאסביץ' תיאר את ההוצאות להורג כ"הזוועות הנוראיות ביותר שהגרמנים ביצעו בסרביה" על פי צו של היטלר.
הטבח בקראגויבאץ נותר ידוע יותר מהטבח בקראלייבו, אף ששני הטבחים התרחשו בסמוך בזמן וגרמו למספר דומה של הרוגים.
ייתכן כי זה מכיוון שילדים היו בין קורבנות טבח קראגויבאץ.
לאחר המלחמה, התקבל באופן נרחב כי 7,000 אזרחים הוצאו להורג בקראגויבאץ ו-6,000 הוצאו להורג בקראלייבו.
מספר הקורבנות המשוער שנרצחו בקראלייבו צומצם מאז לכ-2,000 על ידי היסטוריונים סרביים וגרמנים מודרניים.
חקירה מחדש בוצעה גם ביחס לטבח בקראגויבאץ, שם היסטוריונים סרביים וגרמנים מסכימים כי יותר מ-2,700 אזרחים נרצחו.
סך כל הקורבנות בשני הטבחים מוערך בכ-5,000.
מספר האנשים שנרצחו חושב לפי נוסחה שנקבעה על ידי אדולף היטלר: 100 מוצאים להורג על כל חייל גרמני שנהרג, ו־50 על כל חייל גרמני שנפצע.
נוסחה זו נועדה לדכא את ההתנגדות האנטי־נאצית במזרח אירופה.
לאחר שנערך מבצע ענישה בכפרים סביב קראגויבאץ, שבו הוצאו להורג למעלה מ־400 גברים וארבעה כפרים הועלו באש, נרצחו 70 יהודים וקומוניסטים שנעצרו בקראגויבאץ.
במקביל, גברים בני 16 עד 60, לרבות תלמידי תיכון, רוכזו על ידי כוחות גרמניים ומשתפי פעולה מקומיים, והמוצאים להורג נבחרו מתוכם.
הנבחרים הובלו לשדות מחוץ לעיר, שם נורו למוות במקלעים כבדים, וגופותיהם נקברו בקברי אחים.
על פי תיעוד צבאי גרמני מאותה התקופה, הוצאו להורג כ-2,300 איש.
לאחר המלחמה דווחו הערכות מוגזמות של עד 7,000 הרוגים, אולם חוקרים גרמנים וסרבים הסכימו על מספר הקרוב ל־2,800, ביניהם 144 תלמידי תיכון.
בנוסף לסרבים נטבחו גם יהודים, צוענים, מוסלמים, מקדונים, סלובנים ונציגים מקבוצות אתניות נוספות.
מספר קצינים בצבא הגרמני נשפטו והורשעו באחריותם לטבח במסגרת משפטי נירנברג ומשפטי נירנברג הנוספים.
לטבח הייתה השפעה עמוקה על מהלך המלחמה ביוגוסלביה, והחריף את המתח בין שני ארגוני הגרילה הפרטיזנים הקומוניסטים והצ'טניקים המלוכניים, שדגלו בלאומנות סרבית.
בעקבות זאת, הגיע מנהיג הצ'טניקים דראז'ה מיכאילוביץ' למסקנה כי תקיפות נוספות נגד הגרמנים יביאו לעוד הרג של אזרחים סרבים.
עד מהרה הבינו הגרמנים כי הוצאות ההמוניות להורג של סרבים אינן מועילות ואף מזיקות, שכן הן חיזקו את התמיכה בפרטיזנים.
בפברואר 1943 הופחתה מחצית מהנוסחה ההתחלתית ובוצעו 50 הוצאות להורג על כל הרוג גרמני, ו־25 על כל פצוע ובמהלך אותה שנה בוטלה לחלוטין.
הטבח מונצח בפארק הזיכרון "אוקטובר בקרגויבאץ" ובמוזיאון 21 באוקטובר הסמוך לו, והיווה השראה למספר שירים, יצירות ספרות וסרטים עלילתיים.
יום השנה לטבח מצוין מדי שנה בסרביה והוא יום הזיכרון הלאומי לקורבנות הסרבים של מלחמת העולם השנייה.
לאחר האנשלוס של 1938 סיפוחה של אוסטריה לגרמניה הנאצית החלה יוגוסלביה לחלוק את הגבול הצפון־מערבי עם גרמניה ונקלעה ללחץ גובר, ככל ששכנותיה נטו להיצמד אל מעצמות הציר.
באפריל 1939 פתחה איטליה חזית נוספת עם יוגוסלביה, כאשר פלשה וכבשה את אלבניה השכנה.
בין ספטמבר לנובמבר 1940, הצטרפו הונגריה ורומניה אל הברית התלת-צדדית, וחברו אל מדינות הציר, ובמקביל פתחה איטליה במלחמה נגד יוון.
יוגוסלביה הייתה באותה עת כמעט מוקפת לחלוטין על ידי מדינות הציר ובעלות בריתן, ועמדתה הנייטרלית כלפי המלחמה יצרה מתחים במדינה.
בסוף פברואר 1941, הצטרפה גם ממלכת בולגריה לברית.
למחרת, נכנסו כוחות גרמניים לשטחה מבולגריה דרך רומניה, ובכך השלימו את כיתור יוגוסלביה.
מתוך כוונה להבטיח את אגפו הדרומי לקראת פלישה מתוכננת לברית המועצות, החל אדולף היטלר להפעיל לחצים כבדים על יוגוסלביה להצטרף למדינות הציר.
ב־25 במרץ 1941 חתמה ממשלת יוגוסלביה על ההסכם בתנאים מגבילים.
יומיים לאחר מכן, ב־27 במרץ, ביצעה קבוצת קצינים לאומנים פרו־מערביים מחיל האוויר המלכותי של יוגוסלביה הפיכה שקטה, שבה הודח העוצר פאבלה, ובמקומו הועלה לשלטון אחיינו הצעיר, פטר השני.
בראשות הממשלה הועמד "ממשל אחדות לאומית", בראשות מפקד חיל האוויר, הגנרל דושאן סימוביץ'.
הפיכה זו עוררה את זעמו של היטלר, שהורה מיד על פלישה ליוגוסלביה, אשר החלה ב־6 באפריל 1941. יוגוסלביה הוכנעה במהירות מול העוצמה המשולבת של מדינות הציר, ונכנעה בתוך פחות משבועיים.
הממשלה ובני המשפחה המלכותית יצאו לגלות, והמדינה חולקה ונתפסה בידי שכנותיה.
השטח הסרבי שהיה תחת כיבוש גרמני הוגבל לגבולותיה ההיסטוריים של ממלכת סרביה טרם המלחמות הבלקניות, ונשלט ישירות בידי גרמניה, בשל חשיבותם של נתיבי תחבורה אסטרטגיים רכבתיים ונהריים שעברו בו, וכן בשל משאבים חשובים, ובראשם מתכות לא־ברזליות.
היטלר שקל לתקופה קצרה למחוק כל קיום של מדינה סרבית, אך במהרה נזנחה מחשבה זו, והגרמנים החלו בחיפוש אחר דמות סרבית שתשמש כראש ממשלת בובות בבלגרד.
הבחירה הראשונית נפלה על מילאן אצ'ימוביץ', אנטי־קומוניסט נחרץ, שכיהן כשר הפנים של יוגוסלביה בסוף 1939 ותחילת 1940.
לאחר הפלישה ליוגוסלביה, צמחו בשטחים הכבושים שני ארגוני התנגדות עיקריים: הפרטיזנים היוגוסלביים, בהנהגת המפלגה הקומוניסטית של יוגוסלביה, תנועה רב־אתנית בעלת אופי קומוניסטי; והצ'טניקים, תנועה לאומנית־סרבית מלוכנית.
אף שהפרטיזנים ייצגו אידאולוגיה רב־אתנית, במהלך 1941, בשטחים הכבושים, רובם המכריע היו ממוצא סרבי.
בראש הפרטיזנים עמד יוסיפ ברוז טיטו, מזכ"ל המפלגה הקומוניסטית של יוגוסלביה, בעוד שבראש הצ'טניקים עמד הקולונל דראז'ה מיכאילוביץ', קצין לשעבר בצבא המלכותי של יוגוסלביה בתקופה שבין שתי מלחמות העולם.
שני הארגונים נבדלו זה מזה במטרותיהם ובחזונם לעתיד יוגוסלביה.
הפרטיזנים שאפו להקים מדינה קומוניסטית תחת הנהגתו של טיטו, בעוד שהצ'טניקים ביקשו להשיב את הסטטוס קוו שלפני המלחמה קרי, את המלוכה היוגוסלבית ואת ההגמוניה הפוליטית הסרבית שהתלוותה אליה.
ההתנגדות הקומוניסטית החלה ביולי 1941, זמן קצר לאחר הפלישה לברית המועצות, ופעולתה כוונה הן נגד הכוחות הגרמניים והן נגד ממשלות הבובות שהוקמו מטעמם.
בסוף אוגוסט 1941 כבר ביצעו הפרטיזנים והצ'טניקים פעולות משותפות נגד הכוחות הגרמניים.
הפרטיזנים היו מאורגנים היטב, ורבים ממפקדיהם רכשו ניסיון קרבי קודם במלחמת האזרחים בספרד.
בתוך חודשים ספורים לאחר הפלישה כבר מנו 8,000 לוחמים, המאורגנים ב־21 יחידות לוחמות ברחבי סרביה.
גם לצ'טניקים היה גרעין מנוסה רבים מהם היו יוצאי המלחמות הבלקניות, מלחמת העולם הראשונה או חיילים לשעבר בצבא המלכותי של יוגוסלביה.
בשיאם, בעת הטבח בקרגויבאץ, מנה כוחם באזור הכיבוש הגרמני בסרביה כ־20,000 לוחמים.
ב־29 באוגוסט החליפו הגרמנים את מילאן אצ'ימוביץ' באיש צבא נוסף בעל דעות אנטי־קומוניסטיות נחרצות הגנרל מילאן נדיץ', לשעבר שר המלחמה של יוגוסלביה וראש המטה הכללי של צבא יוגוסלביה.
נדיץ' הקים ממשלת ההצלה הלאומית, ממשלת בובות חדשה תחת חסות גרמנית.
בספטמבר קיבלה ממשלת נדיץ' אישור להקים את הפיקוד המתנדב הסרבי, כוח צבאי למחצה ייעודי לדיכוי ההתנגדות לגרמנים.
בפועל, שימש ה־SDK כזרוע הצבאית של התנועה הלאומית היוגוסלבית הפשיסטית בראשות דימיטריה ליוטיץ'.
בתחילה תוכנן כי הפיקוד יכלול בין 3,000 ל-4,000 לוחמים, אך עד מהרה גדלה מצבת כוח האדם לכדי 12,000 איש.
בראשו עמד קוסטה מושיצקי, קולונל לשעבר בצבא המלכותי של יוגוסלביה, אשר מונה ב־6 באוקטובר 1941. בשלבי הכיבוש הראשונים היווה ה־SDK את עיקר כוחו של נדיץ', אשר כלל בסוף 1941 כ־20,000 חיילים.
חוסר הצלחתו של מילאן נדיץ' לדכא את פעילותם של הפרטיזנים והצ'טניקים הניע את המפקד הצבאי הגרמני בסרביה לבקש תגבורת צבאית מאזורים אחרים באירופה.
באמצע ספטמבר הועבר רגימנט הרגלים ה־125 מיוון, והדיוויזיה ה-342 מצרפת, כדי לסייע בדיכוי המרד הסרבי.
ב־16 בספטמבר הוציא היטלר את פקודה מס' 312 לגנרלפלדמרשל וילהלם ליסט, מפקד כוחות הוורמאכט בדרום־מזרח אירופה, ובה דרש לדכא כל התנגדות באזור.
באותו יום, פרסם הפיקוד העליון של הוורמאכט צו חתום על ידי גנרלפלדמרשל וילהלם קייטל, שכונה "על דיכוי תנועות ההתנגדות החמושות הקומוניסטיות בשטחים הכבושים".
צו זה קבע שכל התקפה על חיילים גרמנים בחזית המזרחית תיחשב כפעולה קומוניסטית, ויש להוציא להורג 100 בני ערובה על כל חייל גרמני שנהרג ו־50 על כל חייל שנפצע.
אף שהצו יועד לכל מזרח אירופה, מדיניות דומה כבר יושמה בסרביה החל מ־28 באפריל 1941, כאמצעי להרתעת לוחמת גרילה.
בתחילת 1941 הלכה והתעצמה הפעילות האנטי־גרמנית, וסרביה חזרה להפוך לאזור קרבות.
כוחות גרמניים פשטו על כפרים, הציתו בתים, נטלו בני ערובה והקימו מחנות ריכוז.
ההוצאות להורג ההמוניות הראשונות החלו ביולי.
תגבור הנוכחות הצבאית הגרמנית בסרביה הביא לגל חדש של הוצאות להורג ופשעי מלחמה.
הקצינים שנשאו באחריות הרבה ביותר למעשים אלו היו ברובם ילידי אוסטריה, אשר שירתו בצבא האימפריה האוסטרו־הונגרית במהלך מלחמת העולם הראשונה.
מרביתם נודעו בשנאתם לסרבים, תיעוב שחוקר ההיסטוריה סטבן ק.
פבלוביץ' קשר לגזענות הנאצית הכללית נגד עמים סלאביים.
ב־19 בספטמבר מונה גנרל הכוחות ההרריים פרנץ במה למפקד הצבאי הממונה על סרביה, עם סמכות ישירה לדיכוי המרד.
הוא הביא עמו את מטה הקורפוס ה-18 והוקצו לו כוחות נוספים לחיזוק שלוש הדיוויזיות שכבר היו מוצבות באזור.
שלוש הדיוויזיות היו דיוויזיית היגר ה-104 דיוויזיית היגר ה-114 ודיוויזיית היגר ה-117.
במה התבלט בשנאתו כלפי הסרבים, ועודד את חייליו – רובם ילידי אוסטריה – "לנקום" בהם.
עיקר טענותיו נבעו מרצח פרנץ פרדיננד ומהתבוסות שספג הצבא האוסטרו־הונגרי מידי הצבא המלכותי הסרבי במלחמת העולם הראשונה.
הוא האמין כי אין להשיב את הכבוד האוסטרי האבוד אלא בהוצאות להורג של אזרחים סרבים.
"משימתכם", הצהיר במה בפני חייליו, "מתבצעת בארץ שבה, בשנת 1914, זרם דם גרמני כמים בגלל בגידתם של הסרבים, גברים ונשים כאחד.
אתם נוקמים את מותם של הנופלים".
בסוף ספטמבר 1941, נותקה למעשה העיירה גורני מילאנובאץ משאר שטחי סרביה שבשליטת גרמניה, בשל שיבושים תכופים בתחבורה בכבישים ובמסילות הברזל שהובילו אליה וממנה.
ב־29 בספטמבר תקפו כוחות מיחידות הצ'טניקים של טאקובו והפרטיזנים מצ'אצ'אק את גורני מילאנובאץ, שהייתה מוגנת בידי פלוגה 6 מהבטליון ה־920 של כוחות ההגנה המקומיים.
מפקדת הפלוגה מוקמה בבית ספר מקומי.
המחתרות לא ציפו לכבוש את המוצב הגרמני בפועל, אלא ראו במתקפה אמצעי לעורר הזדהות ולגייס לוחמים חדשים מהאזור הסמוך.
מפקד הצ'טניקים המקומי, זבונימיר ווצ'קוביץ', נחשף לתוכניות הפרטיזנים והחליט להצטרף להתקפה, מחשש שפעולה עצמאית מצד הפרטיזנים תפגע ביוקרת הצ'טניקים.
המורדים פתחו במתקפה בשעות הבוקר המוקדמות על מתחם בית הספר.
אף על פי שהצליחו לשתק את עמדות השמירה, נעצרו בעקבות ירי מקלעים כבדים של הגרמנים בתוך זמן קצר.
במשך 90 דקות של לחימה נהרגו עשרה חיילים גרמנים ו־26 נפצעו.
לאחר הערכת מצב הגיעו שני הארגונים למסקנה שהמשך ההתקפה יהיה כרוך באבדות כבדות, ו-ווצ'קוביץ' הציע לנסות ולפתוח במשא ומתן עם הגרמנים.
מתוך ידיעה שהגרמנים יהיו נכונים יותר להיכנס למו"מ עם גורמים מלוכניים מאשר עם קומוניסטים, איפשרו הפרטיזנים לצ'טניקים לנהל את המשא ומתן במטרה לפתות את חיל המצב לצאת מהעיירה.
שליח צ'טניקי נשלח אל הגרמנים עם אולטימטום, ובו דרישה להיכנע ללוחמי הגרילה.
כעבור חצי שעה הופיע שליח צ'טניקי נוסף, שהציע לפלוגה הגרמנית מעבר בטוח לעיר צ'אצ'ק, בתנאי שתפנה את גורני מילאנובאץ עוד באותו היום.
נוסף על כך, ביקש השליח להימנע מנקמה באוכלוסייה האזרחית וביישוב עצמו.
מפקד הפלוגה הסכים, וחיל המצב פינה את העיירה.
כשלושה קילומטרים מדרום לעיירה, נלכדה הפלוגה בידי כוחות הגרילה ונאלצה להיכנע.
היעלמותה של פלוגה 6 עוררה אי-שקט בקרב השורות הגרמניות.
טיסת סיור נשלחה לאתר את מיקומה, אך ללא הצלחה.
שלטונות הכיבוש לא היו מודעים לגורל הפלוגה עד אשר קצין גרמני הצליח להימלט ולדווח על שאירע.
הוא מסר כי השבויים הגרמנים מקבלים יחס אנושי, אך כאשר נודע הדבר לגנרל פרנץ במה, הוא קבע כי יש לפעול בתגובה.
במה הורה לגדוד השלישי של רגימנט הרגלים ה-749 לשרוף את גורני מילאנובאץ ולקחת בני ערובה, במטרה לזרז את שחרור החיילים השבויים.
הגדוד החל את התקדמותו ב-5 באוקטובר, כשהוא נלחם בדרכו לאורך דרך באורך 40 קילומטר אל גורני מילאנובאץ, וספג אבדות תוך כדי הלחימה.
עם כניסתו לעיירה, ריכז הגדוד בין 120 ל-170 גברים שנלקחו כבני ערובה, וביניהם מפקד צ'טניק שתכנן להיפגש עם מפקדיו ביום שלמחרת.
האופטמן פידלר, מפקד הגדוד, קיווה לנצל את נוכחותו של הקצין הצ'טניקי ליצירת קשר עם פיקוד הצ'טניקים ולארגן חילופי שבויים.
מתוך חשש שהמהלך יסכן את חילוץ החיילים הגרמנים, החליט פידלר שלא להעלות את גורני מילאנובאץ באש בשלב זה.
באותה עת קיבל פידלר אות SOS מרודניק הסמוכה, שם יחידה גרמנית נוספת הייתה מעורבת בלחימה קשה מול כוחות גרילה.
פידלר החליט להפנות את הגדוד לעבר רודניק כדי לסייע ליחידה הלחוצה.
מתוך הנחה שיעבור שוב דרך גורני מילאנובאץ בדרכו חזרה, החליט לדחות את לקיחת בני הערובה והרס העיירה עד לאחר שובו מרודניק.
בניגוד להנחתו, עם סיום הקרב ברודניק, הורה הפיקוד העליון לגדוד לשוב מיד לקרגויבאץ, מה שמנע את יישום הפקודה המקורית.
במה זעם על ההתרחשות, וב-15 באוקטובר שלח את הגדוד השלישי חזרה לגורני מילאנובאץ כדי לבצע את הפקודה המקורית.
הגדוד שב לעיירה באותו יום, אך בשלב זה נותרו רק כארבעים איש שניתן היה לקחתם כבני ערובה.
לאחר מכן הועלתה העיירה באש.
הפעם לא נעשה כל ניסיון לחילופי שבויים.
בין ה־15 ל־16 באוקטובר, נהרגו עשרה חיילים גרמנים ונפצעו ארבעה-עשר במהלך מתקפה משותפת של פרטיזנים וצ'טניקים על העיר קראלייבו, הממוקמת כ-150 קילומטר מדרום לבלגרד וכ-50 קילומטר מדרום-מזרח לגורני מילאנובאץ.
ב־15 באוקטובר, ירו חיילי דיוויזיית הרגלים ה־717 בשלוש מאות אזרחים מקראלייבו כפעולת תגמול.
הוצאות ההורג נמשכו בימים הבאים, ועד ה־17 או ה־20 באוקטובר, כיתרו חיילים גרמנים והוציאו להורג 1,736 גברים ו-19 נשים "קומוניסטיות" מהעיר וסביבתה.
זאת, על אף ניסיונות של משתפי פעולה מקומיים למתן את חומרת הענישה.
ההוצאות להורג בוצעו בפיקוחו הישיר של מפקד דיוויזיית הרגלים ה־717,גנרל-מיור פול הופמן
קְרָגוּיֶיבָץ היא עיר תעשייה במרכז סרביה, כ-100 קילומטר מדרום לבלגרד וכ-37 קילומטר ממזרח לגורני מילאנובאץ.
בשנת 1941 מנתה אוכלוסייתה למעלה מ-40,000 נפש ושימשה כבסיס מפקדה של מחוז צבאי גרמני.
העיר הייתה גם מקום משכנה של תעשיית הנשק הגדולה ביותר ביוגוסלביה, אשר העסיקה בין 7,000 ל-8,000 עובדים לפני הפלישה.
דוח מאת מפקד המחוז הצבאי בקרגויבאץ, האופטמן אוטו פון בישופהאוזן, נכתב מיד לאחר הטבח.
הדוח נשלח אל במה והוצג כראיה במשפטי נירנברג הנוספים.
על פי פון בישוף האוזן, בליל 18 באוקטובר נעצרו כל הגברים היהודים בעיר, לצד קומוניסטים אחדים, לפי רשימות מוכנות מראש, בסך כולל של 70 איש.
לפי עדותו, הצעה זו התקבלה תחילה, וב-19 באוקטובר ביצע הגדוד השלישי טיהור בכפרים מֶצ'קובאץ ומרשיץ, בעוד שגדוד I פעל בגְרוֹשניצה ובמילאטובאץ.
בסך הכול נורו למוות 422 גברים בארבעת הכפרים הללו, ללא כל נפגעים מהצד הגרמני.
בערב 19 באוקטובר נפגש פון בישופהאוזן שוב עם קניג ונאמר לו כי הפקודה המקורית תבוצע למחרת, לשם איסוף 2,300 בני ערובה.
בערב שלאחר מכן, הוצאו להורג היהודים והקומוניסטים שנעצרו יומיים קודם לכן, אשר הוחזקו מאז ללא מזון, במחנה ובחצר בהם נכלאו.
במקביל, נעצרו גברים בגילאי 16 עד 60 בתוך העיר עצמה.
הם הוחזקו בבסיס לשעבר של גדוד ממונע בשדה סְטָנוֹבִייָה.
למעלה מ-7,000 בני ערובה רוכזו.
במצוד השתתפו יחידות צבא גרמניות ואתניות גרמניות מהאזור הגרמני של באנאט, וכן רגימנט 5 של ה-SDK, בפיקודו של מאריסב פטרוביץ'.
פון בישופהאוזן ציין כי קניג אפשר לפטור ממעצר מספר קטגוריות של גברים, ביניהם בעלי תעודה מיוחדת שהונפקה על ידי מפקדת המחוז, אנשי מקצוע חיוניים, וחברים בתנועתו של ליוטיץ'.
כאשר לא אותרו מספיק גברים בוגרים, נעצרו גם תלמידי תיכון.
בנוסף נעצרו גם כמרים ונזירים מכנסיות העיר.
כל אחד מהעצורים נרשם בקפידה, ותכולת רכושו נרשמה.
העצורים הוחזקו במהלך הלילה בכיכר ציבורית בעיר.
על פי גרסתו של פון בישופהאוזן, הוא הביע הסתייגות בפני קניג, אך האחרון התעקש כי עליו לבצע את הפקודות שקיבל ממפקד רגימנט הרגלים 749. זמן קצר לפני תחילת ההוצאות להורג, הצליח ליוטיץ' לקבל אישור בשביל שניים מנציגי התנועה הלאומית היוגוסלבית (צבור)
לבדוק את רשימת בני הערובה.
יותר מ-3,000 איש, שהוגדרו כ"לאומנים אמיתיים" ו"פטריוטים נאמנים", נמחקו מהרשימות בעקבות התערבות זו.
מי שלא הוסרו מהרשימה הואשמו בהשתייכות קומוניסטית או בהפצת "תעמולה קומוניסטית".
אנשי צבור הודיעו להם כי "אינם ראויים להצלה", משום ש"החדירו רעיונות שמאלניים לדור הצעיר".
הגרמנים ראו בהתערבות צבור מטרד.
לדברי יובאן בייפורד, חוקר מדעי החברה, לא הייתה כל כוונה אמיתית לצמצם את מספר ההרוגים באמצעות סינון זה, אלא רק להבטיח את הצלתם של מי שתנועת צבור ראתה בהם ראויים לכך.
בבוקר 21 באוקטובר, הובלו הגברים והנערים לשדה מחוץ לעיר.
במשך שבע שעות נורו בקבוצות של 50 עד 120 איש באמצעות מקלעים כבדים.
"המשיכו וירו," אמר מורה קשיש, "אני מלמד את שיעורי." הוא נורה יחד עם תלמידיו.
בעת שעמדו מול כיתת יורים, רבים מהעצורים שרו את "היי, סלאבים", שלימים הפך להמנון הלאומי של יוגוסלביה.
חייל גרמני אחד נורה לאחר שסירב להשתתף בהוצאות להורג.
בדו"ח גרמני נכתב: "ההוצאות להורג בקרגויבאץ התרחשו אף כי לא בוצעו התקפות על חיילי הוורמאכט בעיר זו, וזאת מאחר שלא ניתן היה לאתר די בני ערובה באזורים אחרים." גם מקצת משתפי פעולה מקומיים של הגרמנים נהרגו בטעות.
ההיסטוריון המתמחה בשואה מארק לוין כתב: "ברור שחיילים גרמנים לא גילו דיוק רב מדי בבחירת מטרותיהם בעת פעולות תגמול, במיוחד בבלקנים, שם ראו את האוכלוסייה כנחותה."
קורבנות הטבח כללו סרבים, יהודים, צוענים, מוסלמים, מקדונים, סלובנים ובני קבוצות אתניות נוספות.
לאחר הטבח, ערך הוורמאכט מצעד צבאי ברחובה הראשי של העיר.
ב־31 באוקטובר דיווח בהמה למפקד הזמני של הוורמאכט בדרום־מזרח אירופה, גנרל חיל ההנדסה ולטר קונצה, כי 2,300 בני ערובה הוצאו להורג בקרגויבאץ.
טבח צפת (1517) היה טבח כלפי יהודי צפת שאירע בראשית 1517, זמן קצר לאחר כיבוש הארץ בידי האימפריה העות'מאנית מידי הממלוכים, במסגרת המלחמה הממלוכית-עות'מאנית.
באותה תקופה מנתה הקהילה היהודית בעיר כ-300 משפחות.
בזמן חילופי השלטון התרחשו עימותים עקובים מדם בין כוחות ממלוכים שנסוגו לבין כוחות עות'מאניים.
קיימת מחלוקת במחקר לגבי עוצמת הפגיעה בקהילה היהודית בצפת.
היסטוריונים קושרים את המאורעות למאבק הכללי על השליטה באזור בין השלטון העות'מאני החדש לבין שרידי השלטון הממלוכי, ומעידים כי יהודים סבלו במהלך הקרבות.
תיאורים על הפגיעה ביהודים נכתבו על ידי ההיסטוריון רבי אליהו קפשאלי מקנדיה שבכרתים, ורבי יוסף גרסון, שחי בדמשק.
לפי דיווחיהם, יהודים רבים נהרגו או נפצעו, נאלצו להימלט מהעיר, ורכושם נבזז.
יש מחלוקת האם האירוע גרם לירידה מתמשכת באוכלוסייה היהודית בעיר, אולם ברור כי תוך שנים ספורות שבו יהודים והתבססו מחדש בצפת.
על פי אחת הגרסאות, ההתקפה בוצעה על ידי חיילים ממלוכים נסוגים שהאשימו את היהודים בשיתוף פעולה עם העות'מאנים, כאשר גם ערבים מהכפרים הסמוכים הצטרפו לפרעות.
לפי גרסה אחרת, המאורעות פרצו כאשר שייח'ים מקומיים ממוצא ממלוכי ניסו להשיב לעצמם את השליטה בעיר, לאחר שהודחו בידי השלטון העות'מאני החדש.
דוד מציע כי ההתפרצות האלימה נגרמה בעקבות שמועות כוזבות על תבוסת הסולטן העות'מאני בקרב על קהיר, מה שהוביל להתקוממות של תומכי השלטון הישן נגד השלטון החדש.
לאחר שנרצח מושל העיר העות'מאני בידי הפורעים, הופנו האלימות והביזה כלפי הרובע היהודי, שבו התרחשו מעשי אלימות קשים נגד התושבים.
דווח כי רבים מיהודי צפת נהרגו, אחרים נפצעו או נשדדו רכושם.
לפי גרסון, היהודים "גורשו מבתיהם, נשדדו ונבזזו, וברחו עירומים אל הכפרים ללא כל ציוד." רבים נמלטו מהעיר בעקבות האלימות, אך הקהילה שוקמה במהרה בעזרת סיוע כספי מקהילת יהודי מצרים.
יהודים רבים שברחו ומצאו מקלט בכפרים סמוכים שבו לעיר, ובתוך שמונה שנים הקהילה התארגנה מחדש ואף עברה את הרמה הקודמת של 300 בתי אב.
המהפך השלטוני מהשלטון הממלוכי לשלטון העות'מאני הביא עמו שינויים משמעותיים.
בתקופת הממלוכים, יהודי מצרים הודרכו על ידי ה"נגיד", רב ששימש גם כנסיך-שופט.
משרה זו בוטלה על ידי העות'מאנים שכן היא סתרה את סמכותו של ה"חכם באשי" – הרב הראשי באיסטנבול, אשר ייצג את כלל היהודים באימפריה.
החכם באשי, באמצעות קצין יהודי (ה"קהיה"), החזיק בגישה ישירה לסולטאן ולמועצתו, ויכול היה להגיש תלונות על עוולות שהשלטון המקומי או נוצרים גרמו לקהילות יהודיות בפרובינציות.
טבח קנדנוס, או חורבן קנדנוס , מתייחס לחורבנו המוחלט של הכפר קנדנוס במערב כרתים שביוון ורציחתם של כ-180 מתושביו ב-3 ביוני 1941 על ידי כוחות הכיבוש הגרמניים במהלך מלחמת העולם השנייה.
גנרל-אוברסט קורט שטודנט הורה על השמדת הכפר כפעולת תגמול על השתתפות האוכלוסייה המקומית בקרב על כרתים, מה שהאט את התקדמות החיילים הגרמנים במשך יומיים.
השמדת הכפר מהווה אחד מפשעי המלחמה החמורים ביותר שבוצעו במהלך הכיבוש של כרתים על ידי מדינות הציר במלחמת העולם השנייה.
קרב כרתים החל ב-20 במאי 1941 עם פלישה אווירית בקנה מידה גדול שנועדה לכבוש את המיקומים האסטרטגיים של האי.
הכפר קנדנוס ממוקם על הדרך מחוף הצפון חאניה לדרום פלאוחורה, שהייתה נקודת נחיתה מועמדת לחיזוקים אפשריים של בעלות הברית מאפריקה הצפונית.
הכפר הופצץ בימים הראשונים של המתקפה ויחידה גרמנית ניידת קטנה, שהורכבה מחיילים רכובים על אופנועים החמושים במקלעי MG 34, ניסתה לעבור דרכו ב-23 במאי 1941, במטרה ללכוד אותו.
ביום שלאחר מכן, התאספו המקומיים במספרים גדולים יותר והציבו מארב לחיילים הגרמנים המתקדמים אשר השתייכו לפלוגת האופנועים ה-55 וגדוד הנ"ט ה-95 מהדיוויזיה ההררית החמישית, בוואדי של קנדנוס.
למרות התנגדותם העיקשת ב-24 ו-25 במאי והנזקים המוגבלים שהסבו לכוח הפולש, המקומיים סבלו מנחיתות מספרית אל מול הגרמנים, וכתוצאה מכך נאלצו לסגת אל ההרים ולאפשר לגרמנים להתקדם לעבר פלאוחורה.
במהלך קרב כרתים, הכוחות הגרמניים הפולשים סבלו מאבדות כבדות.
בנוסף, ההתנגדות חסרת התקדים של האוכלוסייה המקומית ערערה את תחושת הסדר הצבאי הפרוסית שהייתה מושרשת בקרב החיילים הגרמניים לפיה רק לוחמים מקצועיים אמורים להילחם.
בקרב החיילים הגרמנים החלה להסתובב שמועת שווא לפיה התושבים המקומיים לכאורה מתעללים בגופות החיילים הגרמניים.
שמועה זו התגלתה בשלב יותר מאוחר כשגויה, כאשר חקירה מעמיקה יותר הצליחה לזהות רק כמה מקרים של התעללות בגופות בכל כרתים.
עם זאת, כתוצאה מהאשמות אלו ובמטרה להציב דוגמה, הוציא הגנרל קורט שטודנט צו המורה על פעולות נקם אכזריות כנגד האוכלוסייה המקומית.
פעולות הנקם נועדו להתבצע במהירות ובחשאיות על ידי אותן היחידות שבאו במגע עם האזרחים המקומיים.
הצו נחתם מיד לאחר כניעת כרתים ב-31 במאי.
ב-3 ביוני 1941, יום לאחר הוצאה להורג של אזרחים רבים בקונדומארי, חיילים גרמניים מגדוד III של רגימנט התקיפה האווירית הראשון (סביר להניח בהנהגת אובר-לויטננט הורסט טרבס) הגיעו לקנדנוס, בעקבות פקודתו של שטודנט.
הגרמנים טבחו בכ-180 תושבים ושחטו את כל חיות המשק שבכפר; כל הבתים נשרפו ונהרסו.
כפרים סמוכים כמו פלוריה וקקופטרו חוו גורל דומה.
לאחר ההרס, קנדנוס הוכרז כ"אזור מת" ואוכלוסייתו הנותרת נאסרה מלחזור לכפר ולבנות אותו מחדש.
לבסוף, נתלו כתובות בגרמנית ויוונית בכניסות לכפר.
אחת מהן נקראה: פה עמדה קנדנוס, שהושמדה כנקמה על רצח 25 חיילים גרמנים, לעולם לא תיבנה מחדש.
אנדרטה לחיילים הנופלים של הגדוד נגד טנקים ה-95 הוקמה על ידי הדיוויזיה ההררית החמישית ליד פלוריה לאחר כניעת כרתים.
לאחר כניעת גרמניה, הגנרל קורט שטודנט נתפס על ידי הבריטים.
במאי 1947, הוא הובא בפני בית דין צבאי לענות על האשמות של התעללות והריגת שבויי מלחמה ואזרחים על ידי כוחותיו בכרתים.
דרישת יוון להסגיר את שטודנט נדחתה כי הבריטים רצו לשפוט אותו בעצמם.
שטודנט נמצא אשם בשלוש מתוך שמונה האשמות ונגזרו עליו חמש שנות מאסר.
עם זאת, הוא שוחרר ב-1948 לאחר מסיבות רפואיות.
שטודנט זוכה מפשעים נגד אזרחים, בין היתר בשל עדותו של מייג'ור גנרל לינדסי אינגליס במשפטו.
קנדנוס נבנה מחדש והוא בירת הרשות המקומית באזור.
העתקים של השלטים המלנכוליים של הוורמאכט המציינים את הרס הכפר מוצגים באנדרטת מלחמה מקומית.
ב-31 באוקטובר 2024, נשיא גרמניה פרנק-ולטר שטיינמאייר ביקר בקנדנוס.
הוא ביקש מחילה בשם גרמניה על הפשעים שביצע הוורמאכט, ואמר: "אני מבקש מכם, הניצולים והצאצאים, את מחילתכם על הפשעים הנוראיים שבוצעו כאן על ידי גרמנים.
אני מבקש מחילה על כך שבמשך עשרות שנים מדינתי נכשלה להעניש פשעים אלה." עם זאת, הוא דחה את התביעות לתשלומי פיצויים לקורבנות.
טְבִּילִיסִי (, בתעתיק מדויק מגאורגית לעברית: תְּבִּילִיסִי) היא בירת גאורגיה והגדולה שבעריה.
טביליסי היא המרכז התעשייתי, החברתי, הפיננסי והתרבותי החשוב ביותר בגאורגיה.
העיר צומחת גם כדרך מעבר לצינור הנפט באקו-טביליסי-ג'ייהאן.
היא נמצאת על צומת דרכים בין אירופה לאסיה ושוכנת על אחד מנתיבי דרך המשי ההיסטורית.
פעמים רבות הייתה טביליסי מקום המפגש של כוחות ואימפריות מתחרות שונות.
ביטוי להיסטוריה של העיר ניתן לראות באדריכלות שלה, משדרות רוסתוולי האוסמניות, דרך מרכז העיר, המאופיין בערב רב של סימטאות צרות, ועד לרובע נריקלה הימי-ביניימי.
בטביליסי מרוכזים המוסדות העיקריים של המדינה, ובהם: נמל התעופה הבינלאומי טביליסי, הבורסה הגאורגית לניירות ערך, האוניברסיטה הראשית של גאורגיה ורוב יתר המוסדות להשכלה גבוהה ולמחקר במדינה, אצטדיוני הכדורגל ומוסדות הספורט הראשיים במדינה וכן שש קבוצות כדורגל, המוזיאון הלאומי הגאורגי, שמאגד את רוב המוזיאונים במדינה, והמוזיאונים הראשיים של גאורגיה.
שם העיר בתעתיק מגאורגית הוא "תְּבִּילִיסִי" (თბილისი).
גרסה נפוצה ביותר של סיפור עם עתיק מספרת כי שטחה הנוכחי של העיר היה מכוסה יערות, והמלך וחטנג, המכונה "בעל ראש הזאב", הלך לצוד פסיונים יחד עם חבריו, באזור שהיה מכוסה ביערות, עם בז (בגרסאות אחרות מופיע כנץ או כעוף דורס אחר).
המילה "תְּבִּילִי" (თბილი) פירושה בגאורגית "חמים", ומכאן "תְּבִּילִיסִי" – "מקום חמים".
השם המקורי של העיר הוא תיפליס (تفلیس), והוא תועד כבר ב על ידי כרטוגרף גרמני, ומאוחר יותר על ידי מרקו פולו.
השם הוא, כפי הנראה, שמה המקורי שניתן לה בידי הפרסים, מייסדיה המקוריים.
העיר המשיכה להיקרא תיפּליס או תיפּליסי גם מאוחר יותר בתקופת השליטים העות'מאנים והרוסים.
תעתיק השם מרוסית הוא טיפליס (Тифлис).
שמה של העיר היה טיפליס גם בתחילת השלטון הסובייטי בגאורגיה, עד אשר שונה על ידי בלשנים גאורגים, בשנת 1936, לטבּיליסי (Тбилиси) בתעתיק מרוסית, או תבּיליסי (თბილისი) בתעתיק מגאורגית.
ב-20 בספטמבר 2006 חגג הפרלמנט של גאורגיה את חגיגות 70 שנה לשינוי השם.
שם העיר שנשתרש בעברית הוא טביליסי, אם כי עדיין ניתן למצוא שרידים לשמותיה הקודמים.
כך, למשל, מייסד הכת הקראית התפליסיים נקרא במקורות העבריים מוסא אל-תפליסי, כנראה משום היותו מטביליסי.
גם יהודי גאורגיה שעלו לישראל נוהגים לעיתים לכתוב את שם העיר על פי הגייתה מגאורגית.
המודעות לתעתיק הגאורגי גברה במיוחד עם קבלת עצמאותה של גאורגיה והתקרבותה למערב בכלל ולישראל בפרט.
העיר שוכנת בלב חבל כארתלי שבמזרח גאורגיה, משני צדי גדותיו של נהר הקורה (בשמו הגאורגי מטקווארי), בגובה הנע בין 380 לבין 770 מטר מעל פני הים, ומשתרעת על שטח של 502.8 קמ"ר, בצורת אמפיתיאטרון, מוקפת הרים משלושה צדדים.
מצפון לעיר רכס סאגוּראמוֹ, ממזרח דרום-מזרח מישור לורי ומדרום וממערב במספר תת-רכסים של רכס תריאלתי.
תוואי השטח של טביליסי מורכב.
גודל חלק העיר המשתרע מצדו השמאלי של נהר הקורה מגיע ל-30 ק"מ משכונת אבצַ'לָה לנהר לוצ'יני; מצד שני, חלק העיר המשתרע מצדו הימני של נהר הקורה נבנה למרגלות רכס תריאלתי, שבמקרים רבים מגיעות מרגלותיו עד לקרבת נהר הקורה.
ההרים מהווים לפיכך מחסום משמעותי מפני התפתחות עירונית של צדו הימני של נהר הקורה.
סוג כזה של סביבה גאוגרפית יוצר "כיסים" צפופי אוכלוסין, בעוד חלקים אחרים של העיר נותרו לא מפותחים עקב תוואי השטח המסובך שלהם.
בצפון העיר מאגר מים גדול המכונה לעיתים הים של טביליסי, הניזון מתעלות השקיה.
אקלימה של טביליסי משתנה מאקלים סובטרופי גשום לאקלים יבשתי מתון יחסית.
האקלים בעיר מושפע הן ממסת אוויר יבש ממזרח (ממזרח אסיה וסיביר) והן ממסת אוויר סובטרופי-לח ממערב (מהים השחור).
החורף בה קר, והקיץ חם.
מכיוון שהעיר מוקפת מרוב צדדיה ברכסי הרים, בשל ריחוקה היחסי מימים גדולים (הקרובים ביותר הם הים השחור והים הכספי) ובשל העובדה כי רכס הרי הקווקז הגדול (רחוק יותר מצפון) חוסמים את מסת האוויר הקרה מרוסיה, יש לטביליסי מיקרו-אקלים.
מתון יחסית הדומה לערים בעלות מאפיינים דומים באותו קו רוחב.
הטמפרטורה השנתית הממוצעת היא 12.7 °C מעלות צלזיוס.
ינואר הוא החודש הקר ביותר עם ממוצע של 0.9 °C, ויולי הוא החודש החם ביותר עם טמפרטורה ממוצעת של הטמפרטורה הקרה ביותר שנמדדה בטביליסי היא 23 °C- והטמפרטורה הגבוהה ביותר שנמדדה היא 40 °C.
כמות המשקעים הממוצעת לשנה היא 568 מ"מ לשנה.
מאי הוא החודש בעל המשקעים הרבים ביותר, עם כ-90 מ"מ, ואילו ינואר הוא החודש הגשום בעל המשקעים המועטים ביותר, עם 20 מ"מ.
שלג יורד 15–25 ימים בשנה.
בחודשי האביב והסתיו לוכדים, במקרים רבים, ההרים הסובבים את טביליסי את משקעי העננים, וגורמים לגשם מתמשך ולמזג אוויר מעונן.
רוחות צפון מערביות נושבות במשך השנה ברוב חלקי טביליסי.
כמו כן נפוצות גם רוחות דרום-מזרחיות.
האזכור הראשון של העיר בכתובים מופיע במחציתה השנייה של המאה ה-4, כאשר נבנתה במקום מצודה בתקופת שלטונו של המלך ואראז-בקור.
העיר שנבנתה בידי גורגסלי מכסה את סביבות צוק מטחי וסביבות אבאנותובני (רובע בתי המרחצאות של טביליסי – רובע היסטורי).
טביליסי תחת שלטון זר – תחילת ימי הביניים
מיקומה האסטרטגי של טביליסי, במרכז הקווקז על הדרך בין אירופה לבין אסיה, הפך אותה למטרה עבור המעצמות הגדולות באזור באותן השנים, בהם: הביזנטים, הערבים והסלג'וקים.
למרות זאת, טביליסי וכל מזרח גאורגיה הצליחו לשמור על מידה מסוימת של עצמאות מפני הכובשים.
השליטה הזרה על העיר החלה במחצית השנייה של המאה ה-6 והתמשכה עד ה.
בשנים 570–580 השתלטה האימפריה הסאסאנית על העיר, ושלטה בה כעשור.
בשנת 627 נבזזה טביליסי בידי צבאות הביזנטים והכוזרים במהלך המלחמה הפרסית-טורקית השלישית , ומאוחר יותר, בשנים 736–738, נכנסו לעיר ערבים בראשות הח'ליף האומאי מרוואן השני , כבשו את טביליסי וחלק גדול מהשטחים השכנים, וייסדו אמירות ערבית, אמירות טביליסי.
בשנת 853 שיגר הח'ליף אל-מתוכל הראשון משלחת ענישה לדיכוי המרד שיזם האמיר של טביליסי, אסחאק בן איסמעיל.
המשלחת בראשות בוע'ה אל-כביר אל-שרעבי (הידוע גם בשם "בוע'ה הטורקי") שרפה את טביליסי עד אפר וערפה את ראשו של אסחאק בן איסמעיל.
העבאסים בחרו לא לשקם את העיר, וכך ירד מעמדה של העיר יחד עם מעמדם של המוסלמים בקווקז.
טביליסי – בירת הממלכה הגאורגית המאוחדת
בשנת 1122, לאחר קרבות קשים נגד הסלג'וקים ובהשתתפותם של לפחות 60,000 חיילים גאורגים נגד כ-300,000 טורקים-סלג'וקים, הצליחו חייליו של דוד הבנאי (1089-1125), מלך הממלכה הגאורגית המאוחדת, לכבוש את טביליסי.
לאחר שהקרב הסתיים, העביר דוד את מושבו מכותאיסי לטביליסי, והפך אותה לבירת ממלכתו.
תקופה זו מצוינת לעיתים קרובות כ"תור הזהב של גאורגיה".
בשנת 1236, לאחר מפלות ניצחות של הגאורגים למונגולים, נמצאה טביליסי תחת שליטה מונגולית.
קדם לכך מאבק הרסני עם ג'לאל א-דין מינגבורנו , שאה שהיה פליט ח'ווארזם, שביקש מהגאורגים בשנת 1225 לתמוך בו במלחמתו במונגולים.
משלא נתמלאה בקשתו, הרס והחריב את גאורגיה.
הממלכה עצמה שימרה מודל של עצמאות למחצה ולא איבדה את מעמדה כממלכה.
עם זאת, הייתה טביליסי מושפעת במידה רבה מהמונגולים במאה שבאה לאחר מכן, הן מבחינה פוליטית והן מבחינה תרבותית.
בשנת 1386 נכבשה ונבזזה על ידי טימור לנג ומספר פעמים נוספות במהלך הפלישות הטימוריות לגאורגיה.
בשנת 1444 נכבשה העיר ונבזזה על ידי מוזפאר אלדין ג'יהאן שאה , השאה של תבריז ומנהיג הקראקויונלו.
החל מהמאות ה-17 וה-18 הפכה טביליסי שוב למטרה נחשקת על ידי העות'מאנים והפרסים הקג'ארים.
ארקלה השני, מלך ממלכת כארתלי-קאחתי, ניסה מספר פעמים ואף הצליח לשחרר את טביליסי מידי הפרסים, בראשותו של מוחמד ח'אן קג'אר (محمد خان قاجار), אולם בסופו של דבר, למרות הברית שכרת ארקלה עם הרוסים, נשרפה העיר לאפר בשנת 1795 בתום קרב עקוב מדם.
לאחר מהפכת אוקטובר בשנת 1917 הפכה טביליסי לבירת מדינה טרנס-קווקזית זמנית שנוסדה באביב 1918, הרפובליקה הדמוקרטית הפדרלית של עבר הקווקז.
ב-25 בפברואר 1921 פלשו הסובייטים לגאורגיה, כבשו את טביליסי לאחר קרבות קשים, והכריזו על שלטון סובייטי.
עם כיבושה של גאורגיה בידי הסובייטים ועד שנת 1936 הפכה טביליסי לבירתה של הרפובליקה הסובייטית הפדרלית הסוציאליסטית עבר-הקווקז, רפובליקה שכללה את מדינות עבר הקווקז, ואחריה הייתה לבירת הרפובליקה הסובייטית הסוציאליסטית של גאורגיה.
בשנת 1956 התרחשו בטביליסי הפגנות אנטי-רוסיות גדולות שהסתיימו בטבח.
20 שנה מאוחר יותר נערכו הפגנות למניעת ביטול השפה הגאורגית כשפה הרשמית של המדינה, שהסתיימו, לאחר מעורבותו של אדוארד שוורדנדזה, בהתקפלות רוסית, ובשנת 1989 נערכו הפגנות שנסתיימו בטבח המפגינים והביאו בסופו של דבר, שנתיים לאחר מכן, להכרזה על הקמת המדינה ביום הזיכרון לטבח.
עם התפרקות ברית המועצות עברה על העיר תקופה של חוסר יציבות ומבוכה.
לאחר מלחמת אזרחים קצרה סבלה העיר, במשך שבועיים בדצמבר 1991-ינואר 1992, כאשר כוחות האופוזיציה של תומכי הנשיא המודח זוויאד גמסחורדיה התנגשו אלה באלה.
לאחר מכן הפכה טביליסי לזירה לעימותים חמושים תכופים בין קבוצות מאפיה שונות ויוזמות לא-חוקיות של אנשי עסקים מפוקפקים.
גם בתקופת שלטונו של אדוארד שוורדנדזה (1993–2003) היו הפשע והשחיתות נפוצים, ופשו בקרב הדרגים הבכירים ביותר בחברה.
מצב זה הביא להפגנות סוערות בנובמבר 2003, לאחר שהשחיתות הגיעה לשיאה בבחירות לנשיאות גאורגיה, שזויפו בידי הממשלה המכהנת של שוורדנדזה.
כ-100,000 איש שיצאו לרחובות טביליסי הביאו להפיכה ללא שפיכות דמים במהפכת הוורדים.
ראשי עיריית טביליסיראש העירתקופהאותר ואשאדזה1991-1992אותר ליתאנישווילי 1992–1993קוטה גבשווילי 1993ניקו לקישווילי 1993–1995בדרי שושיטאשווילי 1995–1998ואנו זודלאוואה 1998–2004זוראב צ'יאברשווילי2004–2005גיגי אוּגוּלַווָה2005-2013סוודיה אוגרחלידזה 2013-2014דוד נארמיניה 2014-2017קאחה קאלדזה2017-מכהן
טביליסי הוכרזה כבירת גאורגיה בחוקת גאורגיה, סעיף 10, שהוסף לחוקה בשנת 1995. ב-20 בפברואר 1998 חוקק "חוק בירת גאורגיה - טביליסי".
העיר מנוהלת על ידי מועצת העיר טביליסי (תְּבִּילִיסִיס סָאקְרֶבּוּלוֹ) ועיריית טביליסי (תְּבִּילִיסִיס מֶרִיָּה).
המועצה כוללת 37 נציגים הנבחרים מדי ארבע שנים.
הבחירות האחרונות נערכו באוקטובר 2017, וחברי המועצה הנבחרים יכהנו עד אוקטובר 2021. ברוב הקולות זכתה מפלגת השלטון בגאורגיה, החלום הגאורגי - גאורגיה הדמוקרטית ונציגה קאחה קאלדזה, שהוא ראש העיר המכהן של טביליסי כיום, שזכה ב-51.13% מהקולות.
לתפקיד יושב ראש מועצת העיר טביליסי נבחר גִּאּוֹרְגִּי טְקֶמָאלָאדּזֶה , שהחליף את גִּאּוֹרְגִּי אֶלִיבֶּגָּאשְׁווִילִי שכיהן בתפקיד בשנים 2014-2017. בבחירות שנערכו בשנת 2021 נבחר קאלדזה וטקמלאדאזה לראש עיריית טביליסי ויושב ראש מועצת העיר, בהתאמה.
מבחינה מנהלית מחולקת העיר ל"רָאיונים" (רבעים או מחוזות) שבעצמם מחולקים למחוזות בעלי שלטון מקומי מרכזי ותחום שיפוט מוגבל.
מחוזות עירוניים אלה הוקמו תחת השלטון הסובייטי בשנות ה-30 של המאה ה-20. לאחר הכרזת עצמאותה של גאורגיה חל שידוד מערכות מלא של השלטון המקומי בטביליסי.
הרבעים (ראיונים) של טביליסי הן:
מחוז מתאצמינדה הכולל את השכונות: מתאצמינדה, סולולקי, קוג'ורי, טבחמלה, וֵרָה , שִׁינְדִיסִי , צָאווְקִיסִי וקִיּקֶתִּי
מחוז ואקה הכולל את השכונות: ואקה , בַּאגֶּבִּי , אגאראקי , אחאלדאבה , בתניה , תחילנוואלה וצונתי
מחוז סאבורתלו הכולל את השכונות: דידגורי , דידי דיר'ומי , ואשליג'ווארי , זורגוואנה , תלוואני , סאבורתלו (דֶּלִיסִי , ודזיסי , הכפר דיר'ומי ), כושיגורה ודזוולי ודזיסי
מחוז קרצאניסי הכולל את השכונות: אבאנותובני, קרצאניסי , אורתצ'לה, פוניצ'אלה , חארפוחי וואלה (אנצ'יסחאטי , בתלני , זמו אובאני , לר'וותאחווי , ראסטאבאזארי , סיראצ'חחארה , פתחאני , כוומו אובאני )
מחוז איסאני הכולל את השכונות: אוולאבארי (גארתאוולאבארי , סיראצ'חאנה , מטחי, ריאואה , חוג'אוואנכי ), אליה , ואזיסאובאני , איסאני, נאוותלאור'י , מרווה דאסאחלבה (მერვე ლეგიონი)
מחוז סאמאגורי הכולל את השכונות: אלכסווקה (ალექსეევკა), אארופורטיס דאסאחלבה (აეროპორტის დასახლება), אפריקה (აფრიკა), וארקתילי , וארקתיליס מאורנאובא , דאמפאלו , דידי לילו , זאאמקה (ზეემკა), לילו (ლილო), מסאמה מאסיבי , נאסאגורי , אורחווי , פאטארה לילו , סאמגורי וציצובאני
מחוז צ'ר'ורתי הכולל את השכונות: ארסנאלי , קוקיה , סוואנתיסובאני וצ'ור'ורתי
מחוז דידובה הכולל את השכונות: דידובה וגוש דיר'מי
מחוז נאדזאלאדווי הכולל את השכונות: אוושניאני , זר'ויסאובאני , רמת לוטקיני , נאדזאלאדווי , סאנזונה ור'רמאר'לה
מחוז גדאלני הכולל את השכונות: הכפר גלאדני , אווצ'אלה , גוש גלדאני , גלדאנולה , זאהסי , מוחיאני
אוכלוסיית טביליסי גדלה משמעותית ב, עם העברת עיר הבירה ממצחתה לטביליסי.
בתקופת השלטון הערבי בטביליסי, מהמאה ה-8 עד ה, הייתה אוכלוסיית טביליסי מעורבת - גאורגים ערבים ולא-ערבים, והמוסלמים היוו את רוב האוכלוסייה.
בשנת 1216 הצטמצמה האוכלוסייה כיוון שנהרגו כ-200,000 איש מתושבי העיר בסירובם להתאסלם.
במשך תקופות ארוכות בהיסטוריה של טביליסי היה הרוב בעיר לא-גאורגי.
בסוף המאה ה-19 היה הרכב אוכלוסיית טביליסי: 38.1% ארמנים, 26.3% גאורגים ו-24.8% רוסים.
בשנת 1989 היוו הגאורגים כ-60% מהאוכלוסייה.
יתר ה-40% היו: רוסים, ארמנים, אזרים, יוונים, יהודים, יזידים ואוסטים.
על פי מפקד האוכלוסין האחרון של גאורגיה משנת 2024, התגוררו בעיר כ-1.3 מיליון בני אדם.
לאחר עצמאות גאורגיה , משנת 1991 ואילך, התכווצה אוכלוסיית טביליסי ב-15%.
התכווצות זו נבעה בין היתר מהגירה המונית של רוסים וארמנים לרוסיה וגידול טבעי נמוך בקרב הגאורגים תושבי טביליסי.
מגמה זו התהפכה בשנות ה-2000 עם הגירתם של גאורגים רבים מהכפרים אל טביליסי.
בשנת 2009 היוו הגאורגים כ-84% מהאוכלוסייה.
קבוצות אתניות גדולות אחרות הן: ארמנים (8%), רוסים (3%), ואזרים (3%).
מחוץ לאלה ישנם גם: אוסטים, אבחזים, אוקראינים, יוונים, יהודים, אסטונים, גרמנים, כורדים, אשורים ועוד.
בתקופה האחרונה גדלה אוכלוסיית הטורקים והסינים בעיר.
בתקופת שלטון האימפריה הרוסית, הייתה טביליסי בירת מלכות המשנה של הקווקז ונהרו אליה מכל רחבי הקווקז.
העיר נודעה כעיר רב-תרבותית והתרכזו בה קבוצות אתניות רבות ושונות.
מבחינה כלכלית מהווה אבטלה של כ-23.8% מהאוכלוסייה ב-2021 את הבעיה העיקרית של העיר.
בעיות בולטות נוספות הן עומס כלי הרכב ברחובות העיר, והבנייה הבלתי חוקית הגורמת לנזק בלתי הפיך למבנים ההיסטוריים של טביליסי.
מוסר התשלומים הנמוך של האוכלוסייה מביא לאי סדירות באספקת האנרגיה לבירה המסופקת על ידי חברת החשמל, "תלאסי", וחברת הגז "תבילגאזי".
לעיתים קרובות לא מגיעה אנרגיה לרבעים שלמים.
ב התרחשה הגירה של חיילים יהודים רוסים, שהצטרפו לקהילה היהודית הקיימת, וכן הייתה קיימת קהילה קטנה של יהודי פרס.
לאחר מלחמת העולם הראשונה שימשה טביליסי תחנת מעבר לחלוצים שעלו לארץ ישראל.
ערב מלחמת העולם השנייה מנתה האוכלוסייה היהודית בטביליסי כ-40,000 איש (על פי הערכות), מתוכם כ-60% יהודים מקומיים.
מקורות מסוימים קובעים כי ערב מלחמת העולם הראשונה היו בעיר חמישה עשר בתי כנסת, שהיו מאורגנים על פי הקהילות שמהן הגיעו.
לאחר מלחמת העולם השנייה נמנו בעיר שלוש קהילות (או עדות):
היהודים האשכנזים, שהגיעו מרוסיה ונקראו "אשכנזימבי" בפי המקומיים;
יהדות גאורגיה - היהודים המקומיים.
ישנם מספר סוגי תחבורה הפועלים בטביליסי.
האמצעי הפופולרי מכולם הם האוטובוסים הצהובים שהועברו מהולנד על ידי ממשלתה החדשה של גאורגיה.
אמצעי תחבורה נוסף שפועל בעיר משנת 1966 הוא הרכבת התחתית של טביליסי, שנמצאת בתהליך מודרניזציה במטרה להקל על העומס בכבישי העיר.
הירידה בשימוש בחשמליות ובטרוליבוסים עד להפסקת השימוש בהם בסוף 2006, שהיו כלי תחבורה עיקריים בתקופה הסובייטית, הביאה לגידול בשימוש במיניבוסים (מרשרוטקה) ובמוניות.
השימוש במוניות הגדיל במידה ניכרת את העומס בכבישים, ונעשים מאמצים לצמצמו.
אמצעי תחבורה נוספים הפועלים בטביליסי הם הרכבל והפוניקולר של טביליסי.
המתאימים לתחבורה בעיר המאופיינת באזורים הרריים בתוכה.
עקב מחסור כספי נפגמה האחזקה השוטפת של הרכבל, ובשנת 2004 היו רק כשישה קווים פעילים.
כ-20 ק"מ מטביליסי נמצא שדה התעופה הבינלאומי הראשי של גאורגיה, נמל התעופה הבינלאומי של טביליסי, שבנייתו מחדש נסתיימה בפברואר 2007. כביש מהיר מחבר בין נמל התעופה למרכז טביליסי.
הרכבת התחתית של טביליסי נמצאת עדיין בתהליך התחברות לנמל התעופה.
עקב מצבה הרעוע של רשת הרחובות בטביליסי והגאוגרפיה ההררית שלה, מוגבל, על פי תחשיבי האו"ם, מקסימום כלי הרכב המותרים לנסיעה ל-4,200-4,500 כלי רכב בשעה.
מספר כלי הרכב הנעים בטביליסי משנות ה-90 של המאה ה-20 נמצא בעלייה מתמדת, ולכן הצפיפות בכבישי טביליסי ועומס היתר הם מנת יומם של תושביה.
על פי תוכניות עיריית טביליסי, עד שנת 2009 צפוי חידושם של 25 כבישים ראשיים וצמתים.
בתקופת השלטון הסובייטי בגאורגיה, בשנת 1937, הוכנסו לשימוש בטביליסי החשמליות הישנות שנקראות "הטרוליבוס של טביליסי" בשנות ה-70 וה-80 של המאה ה-20 הועברו לטביליסי כ-300 טרוליבוסים מסוג "סקודה".
בשנות ה-90 של אותה מאה עדיין היו 137 מתוכם פעילים בטביליסי.
אולם בשנת 2004 קטן מספרם משמעותית לכ-80, ורק מחציתם (כ-40) היו פעילים.
הטיפול השוטף בטרוליבוסים נפגע עקב מחסור בכסף.
בשנת 2004 הוכנסו לראשונה לשימוש האוטובוסים.
בשנת 2005 העמיד הבנק האירופי לשיקום ולהשקעות (EBRD) לרשות חברת התחבורה של טביליסי 3.1 מיליון אירו אשראי לרכישת טרוליבוסים חדשים.
אולם הטרוליבוס יחד עם החשמלית של טביליסי נסגרו בסוף 2006.
במקום הטרוליבוסים הופיעו בשנות ה-90 של המאה ה-20 מיניבוסים קטנים, מרשרוטקה (маршрутка).
מספר הנתיבים המיועדים לתחבורה ציבורית גדל מ-72 ל-223. הפחתת השימוש בטרוליבוסים הביאה גם להתחזקות השימוש במוניות, עד כדי כך שמספר המוניות הפועלות בטביליסי אינו פרופורציונלי לכמות האוכלוסייה.
מנהלת העיר מנסה להגדיל את מספר המיניבוסים ולהקטין את מספר המוניות במטרה להפחית את הצפיפות ואת זיהום האוויר ברחובות טביליסי.
מאז שנת 1966 פועלת בטביליסי רכבת תחתית קטנה – הרכבת התחתית של טביליסי.
הרכבת התחתית פועלת במרווחים של שלוש דקות, ומחברת חלקים מרוחקים למרכז העיר.
כיום ישנם שני קווים פעילים, והשלישי נמצא בתהליך בנייה עוד משנות ה-80 של המאה ה-20 ומתעכב עקב בעיות מימון.
יחד עם הטרוליבוסים סבלה הרכבת התחתית מנפילות חשמל תכופות, והנוסעים בה נאלצו לסבול עיכובים בנסיעה.
מאז שנת 1872 מחוברת טביליסי לרשת מסילות הברזל של רכבת גאורגיה.
קו מסילת הברזל בין טביליסי לוולדיקווקז, שהיה אמור לעבור דרך הרי הקווקז הגדול ולחבר את גאורגיה לרשת מסילות הברזל הרוסית, לא הושלם מאז התקופה הסובייטית, וכרגע גם אין כוונה להשלימו.
מסילת הברזל שהוחל בבנייתה בינואר 2007, מסילת הברזל קארס-אחלכלכי-טביליסי-באקו, תחבר את גאורגיה לרשת מסילות הברזל באירופה מבלי להזדקק לחיבור לרשת הרוסית.
מסילת הברזל אמורה להתחיל בקארס, טורקיה, לעבור דרך אחלכלכי וטביליסי בגאורגיה, ולהסתיים בבאקו שבאזרבייג'ן.
על פי מפקד האוכלוסים משנת 2014, כ-96% מתושבי העיר הם נוצרים, רובם (כ-93%) אורתודוקסים.
רובם משתייכים לכנסייה הגאורגית, וגם לכנסייה האורתודוקסית הרוסית מספר משמעותי של מאמינים.
כ-2.3% מהאוכלוסייה משתייכים לכנסייה הארמנית.
בין המיעוטים הנוצריים בטביליסי ניתן למנות את הקתולים (כ-0.15%), הפרוטסטנטים (כ-0.1%), הבפטיסטים ואחרים.
לכל פלג נוצרי בתי תפילה משלו.
מיעוט נוסף, בסביבות 1.2% מהאוכלוסייה, הם המוסלמים, בעיקר מוסלמים סונים.
גם היהודים הם מיעוט, המהווה כ-0.1% מהאוכלוסייה.
טביליסי ידועה באופן היסטורי בסובלנותה הדתית, דבר הבא לידי ביטוי למשל בטביליסי העתיקה, בה ניתן למצוא מסגד, בית כנסת וכנסיות זה לצד זה.
בטביליסי נמצאים 33 תיאטראות מסוגים רבים ומגוונים.
עם החשובים ביותר נמנים תיאטרון גריבוידוב או "תיאטרון הרובע המלכותי", שהוקם ב-1845 כתיאטרון דרכים.
בסוף המאה ה-19 הוא נשרף כליל וחודש בשנות השלושים של המאה ה-20; תיאטרון מרג'נישווילי, "תיאטרון הדרמה הרוסית", שנוסד בשנת 1921; האקדמיה הממלכתית לתיאטרון שותא רוסתוולי, שנוסדה בשנת 1851; תיאטרון הבלט והאופרה של טביליסי על שם זכריה פליאשווילי; ובין השנים 1969–1971, נבנה אולם גדול עבור התזמורת הסימפונית של גאורגיה.
יחד עם אלה קיימים גם תיאטראות של קבוצות אתניות, כגון תיאטרון הדרמה הארמני, האזרבייג'ני, האוסטי ויהודי.
כמו כן ישנם בטביליסי שני תיאטרוני נוער.
תיאטרון הקומדיה המוזיקלית של גאורגיה (נוסד ב-1934), תיאטרון שחקני הקולנוע, תיאטרון הפנטומימה ותיאטרון המריונטות או תיאטרון הבובות הגאורגי (הוקם ב-1934) והרוסי (הוקם ב-1936), תיאטרון המיניאטורות של טביליסי, והתיאטרון העממי וֶלי (1907).
מאז התקופה הסובייטית פועל "הקרקס הלאומי הגאורגי", שנקרא בתחילת דרכו "קרקס סטלין".
ב-16 בנובמבר 1896 נפתח הקולנוע הגאורגי הראשון בטביליסי.
בשנות ה-20 נוסדה חברת הסרטים וההפקות "כּארתוּלי פּילמי" ונעשו בה סרטים באורך מלא.
בשנת 1972 נוסדה הפקולטה לקולנוע ב"מוסד לתיאטרון על שם שותא רוסתוולי", שלאחר מכן נקרא "המוסד הממלכתי לתיאטרון ולקולנוע".
המוסד הלאומי לסינמטוגרפיה נמצא אף הוא בטביליסי.
באוקטובר מדי שנה מתקיים בטביליסי פסטיבל הסרטים הבינלאומי בטביליסי, שהחל בשנת 2000.
בטביליסי שנים-עשר מוזיאונים מרכזיים, שהחשובים בהם: מוזיאון האמנויות היפות על שם שלווה אמירנאשווילי, הסמוך לכיכר החירות, ומוזיאון סימון ג'נשיה בשדרות רוסתוולי.
במוזיאון האמנויות של גאורגיה מוצגים אוצרות הכסף והזהב של מלכי גאורגיה וכן יצירותיהם של ציירי גאורגיה מהמאות ה-18, ה-19 וה-20, כולל אוסף יקר ערך של ציורי ניקו פירוסמני, גדול ציירי גאורגיה.
מוצגים אחרים הם מסמכים מההיסטוריה של גאורגיה והקווקז מתקופת האבן הקדומה בימי קדם ועד היום.
מוזיאונים נוספים בטביליסי הם מוזיאון הכסף של הבנק הלאומי הגאורגי, הסוקר את תולדות אמצעי התשלום באזור, המוזיאון האתנוגרפי של טביליסי, שהוא מוזיאון תחת כיפת השמיים המציג את אופן חייהם של הגאורגים באזורים השונים של גאורגיה, מוזיאון הכיבוש הסובייטי, מוזיאון חדש הסוקר את ההיסטוריה של גאורגיה בתקופת השלטון הסובייטי בגאורגיה ועוד.
נוסף לכל אלה ישנן 22 גלריות פרטיות ושישה אולמות תערוכה המציגים בקביעות אמנות גאורגית עכשווית.
לטביליסי היסטוריה עשירה למדי בספורט.
כמו ערים אחרות במזרח הקרוב עם השפעה תרבותית אסייתית חזקה, יש לטביליסי אזור היסטורי מיוחד המיועד לתחרויות ספורט.
רובעי דידובה וסבורתלו של היום הם האזורים שבהם התקיימו תחרויות ספורט.
עד תחילת המאה ה-19 היו ענפי הספורט הנפוצים בעיר: רכיבה על סוסים (במיוחד פולו), היאבקות, אגרוף וקליעה למטרה.
עם ההתפתחות החברתית והכלכלית של טביליסי, וההשתלבות הגדולה יותר עם המערב, התפתחו ענפי ספורט נוספים.
תקופת השלטון הסובייטי בגאורגיה הביאה לגידול בפופולריות של ענפי הספורט שהיו נפוצים באירופה ובמידה מסוימת גם בארצות הברית.
באותה תקופה נבנו והתפתחו בטביליסי תשתיות במגוון ענפי ספורט מקצועני.
עד לשנת 1978 היו בעיר כ-250 מתקני ספורט קטנים וגדולים, ביניהם: 4 בריכות שחייה אולימפיות מקורות ו-6 לא מקורות, 185 מגרשי ואולמות כדורסל, 192 מתקני כדורעף, 82 מתקני כדוריד, 19 מגרשי טניס, 31 מגרשי כדורגל ו-5 אצטדיונים.
כיום המגרש הגדול ביותר בטביליסי הוא אצטדיון בוריס פאיצ'דזה עם 55,000 מושבים ואחריו אצטדיון מיכאיל מסחי עם 24,680 מושבים.
ארמון הספורט של טביליסי, המארח בדרך כלל משחקי כדורסל בהשתתפות קהל רב וכן טורנירים של טניס, יכול להכיל כ-11,000 איש.
אולם הכדורסל ורה הוא אצטדיון מקורה קטן יותר עם 2,500 מקומות ישיבה.
ענפי הספורט הנפוצים בטביליסי כיום, בתחילת המאה ה-21, הם: כדורגל, רוגבי, כדורסל והיאבקות.
כמו כן פופולריים גם טניס, שחייה ופולו-מים.
ישנן מספר קבוצות כדורגל ורוגבי בטביליסי, וכן מועדוני היאבקות.
שחקני ליגת ה-NBA זאזא פאצ'וליה וניקולוז צכיטישווילי הם ילידי טביליסי.
מחוץ לספורט מקצועני ישנן קבוצות ספורט של המכללות וקבוצות ספורט של חובבנים.
קבוצת הספורט החשובה ביותר בטביליסי היא קבוצת הכדורגל דינמו טביליסי, שזכתה בגביע אירופה למחזיקות גביע בעונה קבוצת הכדורסל, דינמו טביליסי זכתה ביורוליג בשנת 1962, אולם מאז לא הצליחה לשחזר הישג כזה.
ההישג הבולט ביותר של הכדורגל הגאורגי היה בשנת 1981, בתקופת גאורגיה הסובייטית, כאשר מועדון הכדורגל דינמו טביליסי זכה בגביע אירופה למחזיקות גביע לאחר ניצחון בתוצאה 1:2 על קרל צייס ינה המזרח-גרמני במשחק הגמר.
בשנת 2004 עברה קבוצת הכדורגל ספרטקי-לזיקה זוגדידי מזוגדידי לטביליסי ושינתה את שמה לספרטקי טביליסי.
קבוצת הכדורגל מראני-91 טביליסי אוחדה, בשנת 2006, עם אולימפי רוסתווי ועברה לרוסתווי.
כמו כן, עקב המצב הפוליטי באבחזיה משחקת ASMC סוחומי בטביליסי, ומגרשה הביתי הוא אצטדיון שוורדני.
אצטדיון בוריס פאיצ'דזה על שם בוריס פאיצ'דזה, עם 55,000 מושבים - של דינמו טביליסי
אצטדיון מיכאיל מסחי על שם מיכאיל מסחי, עם 24,680 מושבים - של לוקומוטיב טביליסי
אצטדיון שוורדני של ספרטקי טביליסי, ו.י.ט.
אצטדיון אמרי - האצטדיון של אמרי טביליסי
אצטדיון סינתלה - האצטדיון של מראני טביליסי
רוב רובן של חברות המדיה של גאורגיה מרוכזות בטביליסי, כולל טלוויזיה, עיתונות ורדיו.
בעיר נמצאת תחנת הטלוויזיה הפופולרית רוסתווי 2, שזכתה לפרסום רב עקב סיקורה את מהפכת הוורדים.
מלבד רוסתווי 2 מרוכזות בטביליסי שלוש מארבע התחנות האחרות (אימדי, מזה וערוץ השידור הציבורי).
שידורי הטלוויזיה של טביליסי, שהחלו בשנת 1956, עברו שינויים מרחיקי לכת במחצית השנייה של 2005, כאשר רוסתווי 2 רכשה את ערוץ הטלוויזיה מזֶה, וחברת החדשות של רופרט מרדוק הפכה לבעלת המניות באימדי בתחילת 2006. רכישת המניות בידי חברת החדשות נתנה לה דריסת רגל ראשונה בשוק הטלוויזיה הפוסט-סובייטי.
מטביליסי משדרות תחנות הרדיו המשפיעות ביותר בגאורגיה ובעלות שיעורי ההאזנה הגדולים ביותר בגאורגיה, בהן: אימדי (105.9FM), פורטונה, ורדיו 105. שידורי הרדיו בגאורגיה החלו בשנת 1927.
בטביליסי נמצאים מספר בתי הוצאה של עיתונים.
בין הידועים שבהם העיתונים היומיים: "24 סאאתי" ("24 שעות"), "רזוננסי" ("תהודה"), "עלייה", ובשפה האנגלית: "דה מסנג'ר", השבועון "פייננשל", "גאורגיה טודיי" ו"הטיימס הגאורגי".
בית הדפוס הראשון בטביליסי נוסד בשנת 1709 על ידי וחטנג השישי, הוואלי של כארתלי.
בשנת 1712 הודפס הספר הראשון על ידי אנטים האיברי.
בשנת 1966 יצאה לאור "האנציקלופדיה הגאורגית-סובייטית".
האדריכלות של טביליסי משלבת אדריכלות גאורגית מקומית עם השפעה ביזנטית חזקה והשפעה אירופית/רוסית (נאו-קלאסית), וסגנונות אדריכלות מזרח-תיכוניים.
החלקים העתיקים של העיר, ובכללם אבאנותובני, אוואלברי ובמידה מסוימת רובע סולולקי מתאפיינים בבירור באדריכלות גאורגית מסורתית עם השפעה מזרח-תיכונית.
אזורים שנבנו בעיקר במאה ה-19 (שדרות רוסתוולי, רובע ואקה וכו') מאופיינים באדריכלות מנוגדת בסגנון אירופי/רוסי נאו-קלאסי.
ב חלה תחייה של האדריכלות בייחוד בסגנון אר נובו.
עם הקמת הממשלה הקומוניסטית הוצא צו שהכריז על אר נובו כסגנון בורגני, והוא נזנח ברובו.
האדריכלות בסוף המאה ה-20 מזוהה בעיקר עם מבנים בסגנון סובייטי שהיה נפוץ בכל רחבי ברית המועצות.
בשנת 1975 נבנה מבנה משרד התחבורה היבשתית של גאורגיה הסובייטית, בעל צורה מיוחדת במיוחד.
סגנון הבנייה הסובייטי כלל מבנים גדולים של דירות בטון (הנקראים "בלוקים").
בניית מבני התרבות, החברה והרשויות נעשתה אף היא באותו סגנון, שלא תאם במיוחד את הנוף של טביליסי.
עם התפרקות ברית המועצות הפכה טביליסי לזירת בנייה לא-מבוקרת ואף לא-מתוכננת ומאושרת על ידי הרשויות.
משנת 2004 פתחה עיריית טביליסי ביוזמה לריסון הבנייה הבלתי מבוקרת, בהצלחה חלקית.
בעתיד הקרוב מתוכננים בטביליסי קומפלקס של גורדי שחקים ומגדלי אקסיס מלון אג'ריה, שיהיה גם קומפלקס עסקי (בתהליך בנייה).
מרכז המדע בגאורגיה, האוניברסיטה הממלכתית של טביליסי, נוסד בשנת 1918 וכיום לומדים בו כ-35,000 סטודנטים ב-22 פקולטות.
ספריית האוניברסיטה כוללת כ-3.6 מיליון ספרים וכתבי עת.
האקדמיה הגאורגית למדעים כוללת עשר מחלקות ו-63 מכוני מחקר.
היא מנהלת מחקר בסיסי ומתאמת בין מכוני המחקר בגאורגיה.
בטביליסי נמצאות גם האוניברסיטה הטכנולוגית של גאורגיה, האוניברסיטה הפדגוגית הממלכתית, האוניברסיטה לרפואה והאוניברסיטה הממלכתית לשפות ותרבות.
כן נמצאים בה גם מוסדות פרטיים, בהם האוניברסיטה הגאורגית למדעי החברה ואוניברסיטת גריגול-רוביקדזה.
בטביליסי עצמה עוסקים מעל 20,000 איש במוסדות מחקר.
בשנת 1934 נענה הביולוג הקנדי ממוצא צרפתי פליקס ד'אֶרֶל (Felix d'Hérelle) להזמנתו של סטלין להצטרף למכון לבקטריולוגיה בטביליסי, שהוקם ב-1923 על ידי המיקרוביולוג הגאורגי גיאורגי אליאבה (George Eliava).
אליאבה התיידד עם ד'ארל בעת ביקורו במכון פסטר, והתוודע לבקטריופאג'ים רק בשנת 1926. מכון גיאורגי אליאבה לבקטריופאג'ים מיקרוביולוגיה ווירולוגיה מומן על ידי סטלין, למטרות ביצוע מחקר, דגימה וייצור של פאג'ים.
אחת מהצלחותיו הראשונות של המכון הייתה בפיתוח פאג' רב-עוצמה למלחמה בדיזנטריה, שבו השתמש הצבא האדום במהלך מלחמת העולם השנייה ובשנים שלאחר מכן.
המכון עדיין שוכן בטביליסי ומשקיף על נהר הקורה.
מעבר לחומת המכון אפשר להבחין בקוטג' היפה שבנה סטלין לד'ארל.
הוא עדיין מכונה "הקוטג' של ד'ארל", על אף שמאוחר יותר שכנה בו מפקדת הק.ג.ב.
טביליסי העתיקה – האזור ההיסטורי העתיק של העיר המכיל את עיקר אתרי התיירות בעיר וכולל את פנתאון מתאצמינדה, מצודת נריקלה, כוורתליס דדה, אבאנותובני, קתדרלת סיוני, מטחי ואנצ'יסחטי.
ידועה בסמטאותיה הצרות וערב רב של סגנונות אדריכליים החל מהמאה ה-5.
אבאנותובני – רובע בתי מרחצאות הגופרית המפורסם של טביליסי, שהתפרסם בעיקר בתקופת השלטון הרוסי בגאורגיה (האימפריה הרוסית וברית המועצות).
זה היה מקום היווסדה של טבליסי על פי האגדה.
קתדרלת סמבה – הקתדרלה הראשית של הכנסייה הגאורגית ומקום מושבו של הפטריארך הגאורגי.
הקתדרלה שוכנת במבנה הדתי הגדול ביותר בגאורגיה ובכל עבר הקווקז, ואף בין הכנסיות האורתודוקסיות הגדולות בעולם.
שדרות רוסתוולי – השדרה המרכזית של טביליסי.
שם שכן ארמון הנציב של כל עבר הקווקז ושם התרחשו אירועים היסטוריים חשובים, בהם אירועי הדמים בתקופה הסובייטית; טבח טביליסי (1956); הטרגדיה של 9 באפריל בשנת 1989; ההפגנות שהובילו למהפכת הוורדים; והפגנות האופוזיציה בסוף 2007 שהביאו לבחירות חדשות.
כוורתליס דדה או אם גאורגיה – פסל מונומנטלי שהפך לאחד מסמלי העיר.
זוהי דמות אישה לבושה בלבוש הלאומי הגאורגי.
בידה השמאלית היא מחזיקה קערת יין כדי לקדם את פני אלה הבאים כחברים, ובידה הימנית היא מחזיקה חרב עבור אלה הבאים כאויבים.
כיכר החירות – הכיכר המרכזית של טביליסי אשר נבנה בתקופת שלטון האימפריה הרוסית בגאורגיה, יחד עם שדרות רוסתוולי.