tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
הוא גם יזם כינוס של מפלגות סוציאליסטיות מרחבי העולם הערבי בשנת 1951, אז גם נבחר לפרלמנט בפעם השלישית, כנציג הרי השוף.
ב-1952 ייצג את לבנון בוועידת חופש התרבות שנערכה בשווייץ.
באוגוסט אותה שנה ארגן את הוועידה של החזית הלאומית סוציאליסטית שנערכה בדיר אל-קמר בה קרא להתפטרות הנשיא, שאכן התפטר כתוצאה מהלחצים שהופעלו.
בשנת 1953 נבחר ג'ונבלאט לפרלמנט בפעם הרביעית, והוביל את האופוזיציה לנשיא החדש כמיל שמעון.
הוא הקים את החזית הסוציאליסטית העממית, כפאן-ערביסט ונאצריסט התנגד לקשריו הקרובים של הנשיא עם מדינות המערב.
המחלוקת הועמקה עוד יותר כאשר במלחמת סיני שמעון ורוב העדה המרונית חברו לתמוך בקואליציה המערבית בעוד שג'ונבלאט ובני בריתו תמכו במצרים.
בשנת 1956 נכשל ג'ונבלאט בבחירות לפרלמנט, לטענתו כתוצאה מזיוף הבחירות על ידי השלטונות.
שנתיים לאחר מכן היה לאחד המנהיגים הבולטים בהתקוממות כנגד ממשלתו המרונית של שמעון, שהסלימה במהרה לקרבות ולמלחמת גרילה.
המלחמה הסתיימה לאחר התערבות ארצות הברית, ובסדר הפוליטי החדש שלאחר המלחמה מונה פואד שהאב להיות נשיא לבנון.
ג'ונבלאט שימש כיו"ר ועידת העמים האפרו-אסייתים בשנת 1960 וייסד את חזית המאבק הלאומי, באותה שנה נכנס שוב לפרלמנט לאחר שהחזית זכתה ב-11 מושבים.
הוא שירת כשר החינוך עד שנת 1961, ואחר כך מונה לשר הפנים, משרה בה החזיק עד שנת 1964.
ב-8 במאי 1964 זכה בכיסא בפרלמנט בפעם השישית ובשנת 1965 החל להקים חזית אחידה של לאומנים ערבים ומפלגות פרוגרסביות.
בשנת 1966 מונה לשר העבודה.
ג'ונבלאט גם ייצג את לבנון בקונגרס הסולדריות האפרו-אסייתי ועמד בראש המשלחת הלבנונית לסין בשנת 1966.
מסיבות אידאולוגיות וכתוצאה מרצונו לקבל תמיכה במחנות הפליטים הוא תמך במאבק הפלסטיני כנגד ישראל, השתמש במחנות בניסיונו לבנות אופוזיציה לאומנית חזקה לשליטת המרונים על ידי שימוש במאבק הפלסטיני.
דרישתו הייתה לסדר לבנוני חדש שיהיה מבוסס על חילוניות, סוציאליזם ופירוק המערכת העדתית, הוא התחיל לקבל תמיכה מצד שיעים, סונים ונוצרים מהמחנה השמאלי.
ב-9 במאי 1968 נבחר ג'ונבלאט לפרלמנט בפעם השביעית, בשנת 1970 מונה לשר הפנים כתוצאה מתמיכתו בסולימאן פרנג'יה במאבק על הנשיאות.
בתור שר הפנים ביטל את ההוצאה מחוץ לחוק של המפלגה הקומוניסטית הלבנונית ושל המפלגה הסורית הלאומית סוציאליסטית.
בשנת 1972 הוענק לו פרס לנין לשלום על ידי ברית המועצות, ובאותה שנה הוא נבחר לפרלמנט בפעם השמינית.
בשנת 1973 נבחר ליו"ר החזית הערבית, קבוצה מהפכנית שתמכה במאבק הפלסטיני.
עם התגברות המתח בין הממשלה לאופוזיציה, ג'ונבלאט התחיל לגבש את האופוזיציה בצורת התנועה הלאומית הלבנונית וכרת ברית עם אש"ף.
באוגוסט 1975 ג'ונבלאט הכריז על כוונתו לערוך רפורמות במערכת הפוליטית הלבנונית ובכך קרא תיגר על לגיטימיות הממשלה ובאוקטובר פרצו הקרבות הראשונים ומלחמת האזרחים השנייה החלה.
במהלך שלבי המלחמה הראשונים שימש ג'ונבלאט כמנהיג המחנה הרידיקלי והצליח להשתלט על כ-70% משטחה של לבנון, דבר שהביא להתערבות סורית בשל חששו של חאפז אל-אסד מהתמוטטות המשטר הנוצרי בלבנון, בשנת 1976 פלשו 40,000 חיילים סורים ללבנון והביסו בקלות את כוחותיו של ג'ונבלאט.
הצדדים הגיעו להפסקת אש שהחזיקה מעמד זמן קצר ובשנת 1977 הלחימה נמשכה.
ב-16 במרץ 1977 נהרג כמאל ג'ונבלאט בהתנקשות.
החשודים העיקרים היו הפלגים הלבנונים הפרו-סורים ומפלגת הבעת' הלבנונית.
בנו וליד ג'ונבלאט ירש אותו בתפקיד מנהיג המפלגה הסוציאליסטית הפרוגרסיבית.
ביוני 2005 טען ג'ורג' חאווי, מזכ"לה לשעבר של המפלגה הקומוניסטית הלבנונית, בראיון ברשת אלג'זירה שרפעת אל-אסד היה אחראי לרציחתו של כמאל ג'ומבלט.
חאווי נרצח מספר ימים אחרי מתן הראיון מפצצה שהוטמנה במכוניתו.
החשודים העיקרים כאחראים לרצח הם סוריה, הגם שגורמים במפלגה הקומוניסטית האשימו גם את ישראל.
גֶ'מאל כֶּמָאל אַלטוּן (בטורקית: Cemal Kemal Altun; 13 באפריל 1960 סמסון, טורקיה – 30 באוגוסט 1983 מערב ברלין, מערב גרמניה), מבקש מקלט טורקי בגרמניה, שהתאבד במהלך מעצרו לקראת הסגרתו לשלטונות הצבאיים הטורקיים.
הוא קפץ מהקומה השישית של בית המשפט בברלין ועורר מחאה ארצית רחבה נגד שלטונות המשפט המערב-גרמני.
הוא נחשב ראשון הפליטים הטורקים שהתאבד מפחד ההסגרה לשלטונות הטורקיים.
אלטון היה פעיל פוליטי כבר כנער במפלגה הסוציאל-דמוקרטית.
בגלל נאומים וחלוקת כרוזים הוא הוכנס לרשימה השחורה של גורמים לאומניים והותקף פעמים רבות.
לאחר ההפיכה הצבאית ב-12 בספטמבר 1980 נעצרו, עונו ונרצחו רבים מחבריו הקרובים.
כעבור חודשיים, ב-8 בנובמבר, ברח הסטודנט בן ה-20 דרך רומניה, בולגריה, הונגריה, צ'כוסלובקיה ומזרח גרמניה למערב גרמניה, אל אחותו.
אחרי כמה חודשים התברר לו שהוא הואשם על ידי שלטונות הצבא הטורקי בהשתתפות ברציחת גון סזק, והוא ביקש מקלט מדיני.
במקום זאת הוא נעצר ב-5 ביוני 1982 במערב ברלין.
ב-21 בפברואר אישרו השלטונות המערב-גרמניים את הסגרתו לטורקיה, שם היה צפוי למות, על-פי אמנסטי אינטרנשיונל, בשל תנאי כליאה, עינויים או הוצאה להורג.
את ההסגרה הצליחה לדחות ב-2 במאי 1983 ועדה אירופית לענייני זכויות אדם בשטרסבורג.
בכל זאת הוא הובל כבר במרץ 1983 מתא המעצר אל שדה התעופה עם האיום המפורש שהוא יוטס לטורקיה.
ב-29 באוגוסט נפתח סבב חדש של דיונים, בנושא הסגרת אלטון לטורקיה.
ביום הדיונים השני, לאחר הסרת אזיקיו, רץ אלטון לעבר חלון פתוח באולם בית המשפט, שהיה בקומה השישית, וקפץ אל מותו מגובה של 25 מטרים.
אמנסטי אינטרנשיונל פרסמה הודעה בה נאמר בין היתר: "הוא איבד את האמון בחוקי היסוד של המדינה, בגלל שנאת הזרים העולה והכרסום הגובר בזכות למקלט.
הוא מת בגיל 23 כקורבן של מדיניות שמעדיפה את היחסים הטובים עם השלטון הצבאי של טורקיה על פני חיי אדם."
שישה חודשים לאחר מותו ניתנה לאלטון זכות המקלט המדיני בגרמניה.
גורמים ממשלתיים התייחסו להתאבדות כאל "מקרה בודד", אך יותר ממאה מקרים דומים באו אחריו, ומפלגות האופוזיציה תקפו את הממשלה בחריפות בעניין מדיניות המקלט המדיני שלה, בייחוד את שר הפנים דאז, פרידריך צימרמן.
גם שר החוץ קלאוס קינקל, שתמך בהסגרת אלטון לטורקיה בשם היחסים הטובים עם השלטון שם, הותקף.
התארגנויות אזרחיות להגנה על זכות המקלט לא הצליחו לשנות באופן בסיסי את מדיניות הממשלה הגרמנית, שלמעשה נוגדת את חוקי היסוד הגרמניים.
באביב 1988 נקראה הכיכר לפני מרכז התרבות מצפון לעיר קאסל באופן רשמי "כיכר כמאל אלטון".
הוצב בו פסל של הפסל הטורקי איופ אוז בדמות יד, אסורה בשרשרת ואוחזת בוורד.
אנדרטה לזכרו של כמאל אלטון בברלין
בחזית הבניין בו התאבד אלטון, בברלין, הוצב פסל, גודלו 4X2X1 מטרים ובו כתובת בגרמנית ובטורקית.
הפסל נחנך ב-1996 על ידי ראש רובע שרלוטנבורג דאז, מוניקה ויסל.
הכיכר ברובע אוטנזן שבהמבורג לא קיבלה את השם באופן רשמי, אך היא מוכרת בשם זה.
וולף בירמן, שעקב אחרי המקרה עוד לפני סופו הטרגי, כתב בלדה על כמאל אלטון.
הבמאית הגרמנית-טורקית איישה פולאט (Ayşe Polat) יצרה סרט על אלטון בשנת 1992. גם בטלוויזיה הגרמנית שודר סרט שעסק בקורותיו.
שייח' כמאל ח'טיב (או חטיב; בערבית: كمال الخطيب; נולד ב-25 באוגוסט 1962) הוא סגן יושב ראש הפלג הצפוני של התנועה האסלאמית בישראל, אימאם מסגד עומר אבן אל-ח'טאב בכפר כנא.
נולד בכפר עוזייר שבבקעת בית נטופה.
בתחילת שנות ה-80 למד לימודי הלכה באוניברסיטת חברון שם הכיר את ראאד סלאח, לימים יו"ר הפלג הצפוני בתנועה האסלאמית.
ח'טיב נעצר מספר פעמים על ידי כוחות הביטחון, והתבטאויותיו הקיצוניות מצוטטות בעיתונות לעיתים תכופות.
הוא כותב ראשי בביטאון התנועה האסלאמית "סַאוּת אל-חַק ואל-חוּרייה" ("קול הצדק והחופש"), היוצא לאור באום אל-פחם מאז 1989. ב-2002 הוצא צו סגירה לעיתון בעקבות התבטאויות קיצוניות, אחת מהן של ח'טיב: באוגוסט 2001, במהלך האינתיפאדה השנייה, כתב מאמר המדמה את ישראל ל, אשר .
הוא נעצר על ידי כוחות המשטרה והשב"כ ב-14 במאי 2021 בחשד לעבירות המרדה והסתה, והוגש נגדו כתב אישום.
ביוני 2025 הורשע בעבירות של הסתה לטרור ואלימות.
ח'טיב תומך בהקמת מדינת ח'ליפות מוסלמית עולמית שירושלים תהיה בירתה.
הוא מטיף במסגרת נאומיו נגד שירות אזרחי, מתנגד לציונות ומצדד בזכותם של הפלסטינים להתיישב בישראל ונגד מכירת בתים ליהודים בירושלים.
בשונה מהפלג הדרומי של התנועה האסלאמית התנגד למינוי הנא חטיב לקאדית, בטענה שלפי האסלאם אסור לאישה להיות קאדית.
במאי 2021 הוגש כתב אישום נגד ח'טיב על תמיכה בערבים שתקפו שוטרים ויהודים במהלך המהומות בישראל, תמיכה בפרעות תרפ"ט ותמיכה בחמאס במבצע שומר החומות.
מתגורר בכפר כנא שבגליל התחתון.
כמאל מנצור היה יועץ לענייני ערבים לנשיאי מדינת ישראל ממוצא דרוזי; חתן פרס ישראל על מפעל חיים לשנת התש"ע.
מנצור נולד בעספיא לשייח' נג'יב מנצור, ראש המועצה המקומית עספיא.
בנעוריו התגוררה המשפחה בדלית אל-כרמל.
בשנת 1950 למד מנצור באוניברסיטה האמריקנית בביירות.
משביקש לשוב לישראל אסרו זאת שלטונות לבנון והוא גנב את הגבול לישראל.
בהמשך, למד במכון למדעי המזרח באוניברסיטה העברית.
בין השנים 1956–1986 שימש הממונה על ההסברה בקרב ערבים בצפון ישראל מטעם מרכז ההסברה.
במסגרת תפקידו ארגן כנסים, ימי עיון וסיורים לימודיים אודות מוסדות השלטון והקשר שבין האזרח למדינה.
ביוזמתו פורסמו מאמרי עיתונות רבים אודות ישראל בעיתונות ערבית ונערכו תוכניות בנושאים מדיניים בתחנת "קול ישראל" בשפה הערבית.
באופן דומה פורסמו מטעמו מאמרים אודות קבוצות המיעוטים השונות בישראל בעיתונות העברית.
בשנת 1954, בהיותו סטודנט, זכה סיפור שלו שהתפרסם במעריב בתחרות של העיתון.
מנצור המשיך לכתוב במעריב כתבות על חיי הדרוזים בישראל וגם הרצה ברדיו וברחבי ישראל על הדרוזים.
בשנת 1954 פנה לגורמים שונים, בהם אבא אבן, בבקשה לצאת לארצות הברית כנציג משרד החוץ והעדה הדרוזית בישראל כדי לגייס השקעות הון בישראל.
בשנת 1957, בין השאר כדי לנטרל את השפעת דברי התעמולה של השגריר הסורי הדרוזי בארצות הברית, נשלח מנצור מטעם משרד החוץ למסע הסברה בארצות הברית.
בעת ביקורו השתתף בשעשועון טלוויזיה והגיע לשלב מתקדם.
בהמשך נשלח לשליחויות הסברה נוספות בהן ביקר גם בקהילות יהודיות בתפוצות.
בבחירות לכנסת התשיעית לא שולב דרוזי ברשימה ומנצור קבל על כך בעיתונות.
בשנות ה-60 היה חבר ועדה לבחינת הקמת הטלוויזיה הישראלית ובשנות ה-70 היה חבר מליאת רשות השידור.
נטען שבשנת 1963, בעת מינוי דיינים לבית הדין של העדה הדרוזית, הובטח למנצור שאם אביו יוותר על מינוי לקאדי לטובת לביב חוסיין אבו רוכן, יזכה במקום ריאלי ברשימה לכנסת.
הבטחה זאת לא קויימה, בין השאר בגלל הקמת רפ"י.
לקראת הבחירות לכנסת השביעית, ב-1969, ניסה מנצור להשתלב ברשימת לוויין של מפא"י לבני מיעוטים, אולם ההחלטה שיהיו רק שתי רשימות כאלו, מנעה זאת.
מאז, מנצור פעל להביא לשילוב הדרוזים בתוך מפלגת העבודה עצמה והחתים כ-6000 דרוזים על עצומה הדורשת שילוב דרוזי ברשימת המפלגה במקום ריאלי.
בעקבות זאת, מנצור הוצב במקום ה-92 ברשימת מפלגת העבודה לקראת הבחירות לכנסת השביעית בשנת 1969, והייתה זאת הפעם הראשונה שהוצב דרוזי ברשימת המפלגה ולא ברשימות הלווין שלה.
לקראת הבחירות לכנסת השמינית ניסה מנצור שוב להיבחר לכנסת מטעם מפלגת העבודה.
והוצב במקום ה-66 באותה תקופה נאבק מנצור על כך שהדרוזים יוכלו לא רק להיות חברי המפלגה אלא גם חברים במוסדותיה.
בשנת 1976 נכלל מנצור עצמו למרכז המפלגה.
בעקבות מפגש בני מיעוטים עם נשיא מדינת ישראל זלמן שזר, הוזמן לשמש יועץ לענייני ערבים בלשכת הנשיא.
בתפקיד זה שימש מנצור משנת 1970, תחת הנשיאים אפרים קציר, יצחק נבון, חיים הרצוג, עזר ויצמן, משה קצב ושמעון פרס.
מתוקף תפקידו היה אחראי על הקשר שבין לשכת נשיא המדינה ובין קבוצות המיעוטים בישראל, לרבות ערביי ישראל, דרוזים, בדואים וצ'רקסים.
מראשית המאה ה-21 מקיים הנשיא את יוזמתו ועורך סעודה במשכנו לשבירת צום הרמדאן.
מנצור סייע רבות בהתנדבות לקליטת חיילי צד"ל בישראל.
בשנת 2010 זכה מנצור בפרס ישראל על מפעל חיים – תרומה מיוחדת לחברה ולמדינה.
בנימוקיה קבעה ועדת הפרס כי "מנצור פעל לחיזוק הקשרים בין עדות המיעוטים במדינה, וזכה להערכה רבה על הצלחותיו בתחום ההסברה.
הוא שימש יועץ נאמן לנשיאי ישראל, דבר עליו זכה להוקרה רבה מחוגים נרחבים.
בפעילותו לאורך שנים תרם תרומה יוצאת דופן לשילוב הבין תרבותי והבין עדתי בישראל".
בשנת 2014 זכה בעיטור נשיא מדינת ישראל.
ספרו "מאמתחתי – הרהורים ותחושות" עוסק בנקודת מבטו על השתלבות המיעוטים בחברה הישראלית.
עותקים ממנו הוענקו למנהיגים זרים בעת ביקורם בארץ, בהם אנואר סאדאת.
אחיו קנג' כיהן כראש מועצת עספיא.
כמאל גנזורי היה כלכלן ופוליטיקאי מצרי.
כיהן כראש ממשלת מצרים בשנים 1996–1999, תחת שלטונו של הנשיא חוסני מובארכ.
בתקופת שלאחר נפילת מובארכ בעקבות מהפכת 2011, מונה על ידי המועצה הצבאית העליונה לכהן כראש הממשלה הזמנית מנובמבר 2011 ועד אוגוסט 2012.
כמאל גנזורי נולד ב-12 בינואר 1933 בגרוואן, עיירה במחוז אל-מִנופיה.
הוא סיים לימודי דוקטורט באוניברסיטת מישיגן בארצות הברית ובשנת 1959 החל ללמד במוסדות להשכלה גבוהה במצרים.
גנזורי היה יועץ כלכלי לבנק הערבי לפיתוח כלכלי באפריקה, החל משנת 1968. הוא שימש יועץ לנשיא מצרים אנואר סאדאת.
הוא היה אף חבר במועצות הלאומיות המיוחדות לפריון, חינוך ושירותים.
בשנת 1974 מונה לתת-מזכיר לשר התכנון, משרה בה החזיק עד שנת 1975. בשנת 1976 מונה למושל מחוז אל-ואדי אל-גדיד ובשנת 1977 מונה למושל מחוז בני סויף, אולם התפטר ממשרה זו לאחר שישה חודשים בלבד.
עם התפטרותו ממשרת מושל מחוז, בשנת 1977, מונה למנהל המכון הלאומי לתכנון.
בשנת 1981, לאחר שמונה חוסני מובארכ לנשיא מצרים, הוא שימש שר התכנון בממשלה החל משנת 1982. בחודש יוני 1984 הוא מונה לשר לשיתוף פעולה בינלאומי.
מנובמבר 1986 ועד ינואר 1996 היה סגן ראש ממשלת מצרים.
ב-2 בינואר 1996 מינה מובארכ את גנזורי לראש ממשלת מצרים, תפקיד בו החליף את עאטף צדקי.
תקופת כהונתו התאפיינה בפעילות ממשלתית רבה.
בתקופת זו, שנמשכה כמעט 4 שנים, חוקקו 387 חוקים חדשים, 57 מהם הביאו לשינויים משמעותיים במצרים.
עם תחילת כהונתו הכריז על ארבעה פרויקטים חדשים אשר נועדו להרחיב את השטחים בהם ניתן ליישב בני אדם במצרים, מעבר לגבולות עמק הנילוס.
הוא הניח יסודות לתוכניות ארוכות טווח לפיתוחה של מצרים למשך עשרים שנה.
גנזורי אחראי לשיפור יחסיה של מצרים עם קרן המטבע הבינלאומית.
תקופת כהונתו אף בולטת בירידה בשיעור העוני במצרים מ-21% ל-17%.
ב-5 באוקטובר 1999 הוא פוטר מכהונתו.
עם סיום כהונתו ננטשו רבות מתוכניותיו והחלה חקירה בעניין פעולותיו כראש ממשלה, אשר התפרסמה רק שנים מאוחר יותר.
בשנת 2009 הודה בכיר במפלגה הלאומית דמוקרטית במצרים כי גנזורי היה נתון למעצר בית.
במשך כ-11 שנה נעלם גנזורי מעין הציבור.
לאחר פרוץ ההפיכה במצרים בשנת 2011, הופיע גנזורי בציבור לראשונה עם התפטרות הנשיא מובארכ בשיחת טלפון לתוכנית טלוויזיה בה בירך על תחילת תקופה חדשה במצרים.
זמן קצר אחר כך אף נערך עמו ראיון טלוויזיוני בו הביע תנחומים לקורבנות ההפיכה ואף נטל אחריות ליוזמותיו כראש ממשלת מצרים.
עוד בתקופת ההפיכה היו שניסו לקדם את מועמדותו של גנזורי לנשיא מצרים.
ב-21 בנובמבר 2011 התפטרה ממשלתו הזמנית של עיסאם שרף והמועצה הצבאית העליונה של מצרים פנתה וביקשה כי גנזורי ישוב ויהיה לראש "ממשלת הצלה".
הוא החל לכהן בתפקיד זה ב-24 בנובמבר 2011, והכריז כי יציג את ממשלתו בחודש דצמבר 2011. הממשלה הזמנית בראשות גנזורי התפזרה באוגוסט 2012, לאחר שמוחמד מורסי נבחר לנשיא מצרים.
כמאל חוסני רנאג'ה היה פעיל בכיר בארגון החמאס ואחראי ללוגיסטיקה של הברחת אמצעי לחימה לרצועת עזה.
הוא נהרג בדמשק ביוני 2012. כמאל שימש כאחד מעוזריו של מחמוד אל-מבחוח, שנהרג בדובאי בשנת 2010. החמאס האשים את המוסד כאחראי להתנקשות בו.
אולם, האופוזיציה הסורית טענה כי הוא נרצח על ידי השלטונות הסורים, כנראה בשל החשש כי הנשק שהבריח ישמש כעת את האופוזיציה הסורית, לאור העובדה כי חמאס הפנתה את גבה לפטרון העיקרי שלה, בשאר אל-אסד, עוד בתחילת ההתקוממות בסוריה ב-2011.
כלת הים הוא סרט קולנוע ישראלי משנת 2009, בבימויה של קרן ידעיה ובהשתתפות השחקנים דאנה איבגי, רונית אלקבץ, מוני מושונוב, , רועי אסף ומוריס כהן.
את המוזיקה לסרט כתב איציק שושן, ואת המילים העבריות לשיר הנושא של הסרט - "פרח בר פראי", כתבה יסמין אבן.
מלי - בגילומה של דאנה איבגי - בתם של ראובן ואוסי, מזכירת המוסך של ראובן, ואחותו של מאיר.
תאופיק - בגילומו של - ערבי שעובד במוסך של ראובן.
מלי ותאופיק מאוהבים בסתר, ללא ידיעת איש מאז ילדותם המאושרת ביפו.
ראובן - בגילומו של מוני מושונוב - מנהל מוסך, אשר איננו מודע לבעיות האמיתיות החבויות בילדיו ובאשתו.
אוסי - בגילומה של רונית אלקבץ - אם הבית, אשתו של ראובן.
מאיר - בגילומו של רועי אסף - בנם, העובד במוסך ומיועד לנהלו.
חסן - בגילומו של - אביו של תאופיק ועובד ותיק של ראובן במוסך.
במוסך צדדי בעיר יפו מתנהל סיפור אהבה בסתר בין מלי ותאופיק, העובד עם אביו, חסן, במוסך של ראובן.
מאיר מתגלה כדמות חסרת סבלנות, הוריו גוערים בו על שאינו מתנהל כראוי במוסך.
הוא נעלם לכמה שעות ואיננו לוקח אחריות.
מאיר מתנגד להוריו ובמיוחד לאימו.
מאיר מתחצף לאימו והיא מחליטה לזרוק אותו מהבית.
אך ראובן דואג היכן ישן הלילה...
במקביל מתפתח סיפור האהבה בין מלי ותאופיק.
הם מחליטים לנסוע לחו"ל על מנת להתחתן.
תאופיק מבקש ממאיר שיאשר לו לצאת לשעה, מן העבודה, לסידורים.
מאיר מתנגד ומאיים שאם ייצא יאבד את מקום עבודתו.
מלי מנסה להגן על תאופיק.
מאיר צועק אליו, שאם הוא יוצא אין טעם שישוב לעבודתו.
תאופיק מטפל בכרטיסי הטיסה ובסידורי נישואיו עם מלי.
כאשר הוא שב מסידוריו, מאיר מודיע לו שהוא פוטר.
אך ראובן מתערב ומחזיר אותו לעבודתו.
מאיר זועם, זורק חפצים ועוזב את המוסך בכעס רב.
ראובן מבקש מחסן לאסוף אותם.
בביתם, אוסי מתגלה כדמות אנוכית, כולם צריכים לטפל בה וברגליה, היא כמעט לא עושה דבר בבית, רק מנהלת אותו בפקודות, וכואבת את עזות המצח של מאיר.
ייתכן שזו הסיבה שהיא איננה מבחינה כלל במצבה של ביתה האהובה.
במוסך מתרחשת קטטה שהופכת לאלימות, בין מאיר ותאופיק, אשר בסופה מאיר נפצע אנושות ומובל לבית החולים, שם נקבע מותו.
במקביל לאבל הנורא של המשפחה, מלי מנסה להתמודד לבדה עם ההיריון.
במשפט נקבע עונשו לשבת בכלא.
מלי לא מספרת להוריה מי האב, עד שהיא נשברת כי איננה יכולה להתמודד לבדה עם ההפלה המלאכותית, ולבסוף מספרת להוריה שהיא בהיריון, אך שומרת שמו של תאופיק בליבה.
היא מצליחה לשכנעם לעבור דירה, והם עוברים.
מלי מולידה את ביתה שירן.
הוריו של תאופיק נוסעים לבקרו בכלא ובמונית, מתפללים רבות לשחרורו המהיר.
תאופיק משתחרר כעבור תשע שנים ולאחר הורדת שליש מעונשו.
תאופיק יוצר קשר טלפוני עם מלי, המסרבת לדבר עמו, תחילה.
במקביל מתגלה אהבתם של ראובן ואוסי לנכדתם, שירן.
הם אינם יודעים שהיא ביתו של תאופיק.
לכן כאשר מוזכר שמו בבית, אוסי אומרת בכאב, שהרוצח של בנה עומד לצאת לחופשי.
מלי קובעת פגישה עם תאופיק ברמת-גן.
אך בראותה אותו שם, היא מסתובבת לאחור ונעלמת חזרה לבית הוריה.
מלי כותבת מכתב להוריה ובו היא חושפת את סוד לידתה של שירן ואת שמו של אביה, תאופיק.
מלי עוברת עם שירן להתגורר אצל דודתה.
ההורים המומים, מגיעים מייד לבית דודתה.
ומנסים לקחת את הילדה אליהם.
מבקשים ממלי לא לחשוף את סודם לתאופיק.
בתמונה האחרונה, האידילית משהו, של הסרט רואים את שירן משחקת על סלע בשפת הים, ומלי יושבת לא הרחק.
תאופיק מגיע, מתיישב ומתבונן בביתו.
כמאל נאצר היה משורר ופעיל פלסטיני, ממייסדי ארגון הפת"ח וסגנו של יאסר ערפאת.
נאצר נהרג על ידי צה"ל במבצע אביב נעורים.
כמאל נאצר נולד למשפחה נוצרית בעלת השפעה בביר זית.
כשנולד חיו הוריו בעזה, שם עבד אביו.
הוא הושפע מההפגנות ברחבי הארץ בשנת 1936 נגד המנדט הבריטי ונגד הציונות.
הוא למד באוניברסיטת ביירות מדעי המדינה עד שנת 1945, ובשנת 1948 הוא הצטרף לבעת' וייסד את העיתון "בעת'" ברמאללה, יחד עם רוחי צהיון, שנפטר בלונדון בשנת 2001.
בשנת 1954 הצטרף למפלגת הבעת' וישב בפרלמנט הירדני מטעם המפלגה בשנת 1956. ב-20 בספטמבר 1959 התמנה בן-דודו מוסא נאצר לשר החוץ של ירדן.
ב-23 בפברואר 1966 נעצר, כי לא הסכים לתמוך בהפיכה ששינתה את פני סוריה באותם ימים ממש והמשיך לתמוך במייסדי המפלגה ובעיקר במישל עפלק.
הוא הצליח לברוח מהמעצר והגיע לטריפולי אל עבד אלמג'יד אלרפעי, יו"ר הסניף הלבנוני של מפלגת הבעת'.
דרך ביירות הוא הצליח לחזור לביר-זית, אך אז כבש צה"ל את הגדה המערבית במלחמת ששת הימים.
בעקבות המלחמה הוא כתב את השיר, שהשורה הבאה ממנו הפכה אותו למפורסם:
" لن نركع ذلاً لن نركع ما ظل فينا طفل يرضع" ("לא נכרע ברך, לא נכרע, כל עוד יש בינינו תינוק יונק").
ב-21 בדצמבר 1967 גורש לירדן על פי צו אלוף עוזי נרקיס, מפקד כוחות צה"ל בגדה המערבית.
בירדן ייסד עם אחרים את התאחדות הסופרים והעיתונאים הפלסטינים, ב-2 ביוני 1972.
נאצר היה ממייסדי ארגון הפת"ח, דוברו, ראש המחלקה המדינית וסגנו של יאסר ערפאת.
כמאל נאצר נהרג במבצע אביב נעורים, מפקדי המבצע היו אמיתי נחמני, מוקי בצר וצביקה ליבנה.
את הצוות הוביל מפקד הסיירת אהוד ברק.
את הצוות שהרג אותו הוביל צביקה ליבנה והיו בו גם עמירם לוין ויוני נתניהו.
צביקה ואנשיו פוצצו את דלת הכניסה וחדרו לדירתו.
הם הבחינו בשתי נשים, אחת במיטה ואחת שכנראה זינקה ממנה ועמדה.
הלוחמים לא מצאו תחילה את נאצר ואחרי חיפוש יסודי גילו אותו מתחבא מתחת לשולחן.
הפיגוע במלון סבוי היה נקמה על המבצע.
לאחר מותו כתב העיתונאי ופעיל שלום הישראלי גבריאל שטרן כי ידיד משותף סיפר לו, שכשבועיים לפני שנהרג נאצר הוא אמר כי "מדינת־ישראל היא עובדה קיימת, ועל הפלסטינים לקבל את חלוקת הארץ ולהקים מדינה בגדה המערבית ורצועת עזה לצד ישראל.
ושיש לעודד את הכוחות המתקדמים בשני הצדדים, ועליהם לשתף־פעולה, וייתכן כי אז, בסופו־של־דבר, יתאחדו שתי המדינות לפדרציה".
יצירתו כוללת מאות שירים, שמקצתם יצאו לאור בשנת 1960 בקובץ בשם "שירת המנתח" ("جراح تغني").
כמו כן כתב מחזה בשם "נכון ולא נכון" ("الصح والخطأ").
נאצר כתב בעיקר על הפליטות ועל השאיפה לשיבה.
השירה שלו השפיעה על משוררים רבים, כמו המשוררות קולט ח'ורי וע'אדה א-סמאן.
בשנת 2015 העניק מחמוד עבאס לנאצר את אות הכוכב הגדול של מסדר התרבות, המדע והאמנויות הפלסטיני, בטקס בנוכחות בני משפחתו.
האולם המרכזי באוניברסיטת ביר זית קרוי על שמו.
כמו שם קרוי על שמו בית ספר תיכון בעיר ח'אן יונס.
המשוררת פדווא טוקאן הקדישה לו שיר.
כמאל הוא רומן מאת הסופר המצרי נגיב מחפוז, שיצא לאור בשנת 1957. רומן זה הוא הכרך השני מבין שלושת הכרכים, אשר מהווים את הטרילוגיה הקהירית של נגיב מחפוז, אשר נחשבת בידי רבים ליצירתו הספרותית הגדולה והחשובה ביותר של הסופר.
עלילת הספר מתרחשת כ-8 שנים לאחר סופו של הספר הראשון בסדרה, בית בקהיר, ומותו של הבן האמצעי, פהמי.
חרף חלוף הזמן, ניכר כי משפחתו של עבד אל-ג'ואד, לרבות הוא עצמו, לא התאוששו לחלוטין מהמהלומה הקשה שנחתה עליהם, ורושמה של זו ממשיך ומלווה את בני המשפחה לאורך העלילה.
הספר מתמקד בעיקר בסיפורו של כמאל, הבן הצעיר של המשפחה, אשר מגיע לבגרות במהלך הספר.
העלילה עוקבת מחד אחר התמודדותו של כמאל למול אביו, המבקש לשמור על שליטתו המוחלטת בבני משפחתו, כאשר למולו עומד כמאל, המבקש למצוא את דרכו שלו בעולם, דרך אשר אביו אינה תומך בה.
בו זמנית מפתח כמאל קשרים ידידותיים עם צעירים אחרים, בני מעמדות שונים משלו, וכן זוכה לטעום לראשונה את טעמה של אהבת נעורים, ואת שברון הלב אליה היא מביאה לבסוף
נוסף על כך, העלילה ממשיכה ומתארת את קורותיהם של בני משפחת אל-ג'ואד.
במהלך העלילה מתגלים לראשונה סדקים בשלטונו המוחלט של אבי המשפחה על בניה, ומורגשת לראשונה הזדקנותו של עבד אל-ג'ואד, חרף אי רצונו להכיר בכך.
כמו כן הספר מתאר את קורותיהם של שתי האחיות, חדיג'ה ועאישה, אשר עוזבות את ביתן בעקבות נישואיהן ועוברות להתגורר עם בעליהם החדשים.
הספר עוד מתאר את סיפורו של יאסין, הבן הבכור, אשר דמותו דומה במידה רבה לזו של אביו, דמיון אשר מקשה במידה רבה על בני המשפחה ועל יאסין עצמו.
בין לבין, מתואר בספר מאבקה של התנועה הלאומית המצרית, בהנהגתו של מנהיגה סעד זע'לול, מאבק אשר משפיע אף על חייהם השלווים של בני המשפחה.
עלילת הספר נמשכת כשלוש שנים ומסתיימת בשנת 1927, עם מותו של סעד זע'לול, מנהיג התנועה הלאומית המצרית.
כמו כן הספר מסתיים בסימן קודר, כאשר על המשפחה המורחבת נוחת פעם נוספת אסון כבד מאין כמוהו, אשר עתיד לשנות פעם נוספת את חייהם של כלל בני המשפחה.
הספר תורגם לעברית בידי סמי מיכאל, ויצא לאור בהוצאת "ספרית הפועלים" בשנת 1984.
(בקטלאנית: Quanta, quanta guerra...) הוא הרומן האחרון שפרסמה הסופרת מרסה רודורדה בימי חייה.
הספר יצא לאור בשנת 1980, כשלוש שנים לפני מות המחברת.
הספר הביא לזכיית הסופרת בשנת 1980 בפרס העיר ברצלונה ובפרס Serra d'Or.
היצירה תורגמה לאיטלקית, אנגלית, גרמנית, ספרדית, פורטוגזית, צרפתית ועברית.
כפי שסיפרה המחברת בפתח הדבר לספר, כותרת היצירה הייתה אמורה להיות El soldat i les roses (החייל והשושנים), ושמו של גיבור הסיפור היה אמור להיות מנואל; במהלך הכתיבה שונה שמו לאדריה גינארט.
בזמן מלחמת האזרחים בספרד, אדריה גינארט, נער בן 15, עייף מחייו חסרי הניסיון ומכמיהתו לחופש, מחליט ללכת לחזית המלחמה עם חבר הילדות שלו.
בזמן המלחמה, האישיות של אדריה נמצאת בתהליך למידה על הטבע האנושי.
"כלתו של צ'אקי" (הידוע גם כ"משחק ילדים 4"; באנגלית: Bride of Chucky) הוא סרט אימה אמריקאי משנת 1998. הסרט הוא המשך ישיר של סדרת הסרטים "משחק ילדים", שבהם דמותו של צ'אקי, הבובה, נשלטת על ידי נשמת רוצח סדרתי.
העלילה מתרחשת כמה חודשים לאחר עלילת הסרט השלישי.
בהמשך היא מחזירה אותו לחיים בעקבות אמירת מילות כשפים מ-ספר כישוף שהיה אצלה.
ביום למחרת, צ'אקי מצליח לצאת מהקופסה ורוצח את טיפאני בכך שהוא מחשמל אותה באמבטיה ומעביר את נשמתה לבובת כלה שקנתה עבורו.
כעת היא חוברת אליו, לאחר שצ'אקי מספר לה שכדי לחזור לגופם המקורי, הם צריכים למצוא את הקמע "הלב של דמבלה" שהיה על צווארו של צ'ארלס לי ריי וכעת קבור איתו בבית הקברות.
הם מתחילים במסע רציחות מחודש בדרכם אל הקמע.
הסרט יצא לאקרנים ב-1998 בבימויו של רוני יו ומככבים בו ג'ניפר טילי כטיפאני, קתרין הייגל כג'ייד, ניק סטאביל כג'סי, ג'ון ריטר כקינקייד, אלקסיס ארקט כדמיאן, גורדון מייקל וולבט כדייוויד ובראד דוריף כקולו של צ'אקי.
כַּמאל א-דין חוסיין (الأمير كمال الدين حسين; תעתיק מדויק: אלאמיר כמאל אלדין חֻסַין; לעיתים נכתב כמאל אל-דין חוסיין; 20 בדצמבר 1874, קהיר, מצרים – 6 באוגוסט 1932, טולוז, צרפת) היה בנו של סולטאן מצרים חוסיין כאמל.
ב-1917 ויתר על ירושת הסולטנות.
היה מחלוצי החוקרים של מדבר לוב.
כמאל א-דין חוסיין היה בנו היחיד של סולטאן מצרים חוסיין כאמל, ונצר לשושלת מוחמד עלי.
התחנך באקדמיה הצבאית הטרזיאנית באוסטריה.
כיורשו של השליט, מונה ב-1914 למפקד צבא מצרים בדרגת גנרל.
עם מות אביו ב-1917 ויתר כמאל א-דין על זכותו לעלות על כס הסולטנות, לטובת דודו, אחמד פֿוּאד, שהיה למלך מצרים פואד הראשון עם קבלת העצמאות ב-1922.
הגורמים לוויתורו של כמאל א-דין חוסיין על השלטון אינם ברורים.
רוב ההיסטוריונים מסבירים זאת בסירובו למשול בחסות הפרוטקטוראט הבריטי.
יש המסבירים את הוויתור באדישותו של כמאל א-דין לעסקי מדינה ובנטייתו לאדיקות סוּפית, ויש המייחסים את צעדו להשפעת אשתו, נעמת אללה (نعمة الله), בתו של הח'דיו תאופיק פאשא, שלא הכירה בחוקיות הדחתו של אחיה הח'דיו עבאס חלמי השני (ב-1914, בפרוץ מלחמת העולם הראשונה) ובהכתרת חמיה חוסיין כמאל כסולטאן.
עם זאת, לא מן הנמנע שוויתורו על כס השלטון נבע מתשוקתו הגדולה למסעות.
כמאל א-דין חוסיין ערך מספר מסעות חלוציים בדרום-מערב מצרים.
הוא היה הראשון שהגיע לעומק מדבר לוב (כך נקרא באותה תקופה חלקו המזרחי של מדבר סהרה) בכלי רכב ממונעים, בהם זחל"מי קֶגרֶס תוצרת סיטרואן ומכוניות פורד מודל T בעלות הנעה קדמית.
מסעו הראשון יצא לדרך בסוף 1923, והשתתפו בו הגאולוג ג'ון בּוֹל , מנהלהּ של מחלקת מיפוי המדבר המצרית, ומושל סינַי קלוד ג'רוויס, שהיה עד 1922 מושל נאות המדבר שממערב לנילוס.
המסע עבר בנאות המדבר המערביות של מצרים, ומנווה המדבר דאח'לה פנה מערבה בניסיון למצוא דרך לחציית המדבר לעבר אל-כופרה.
לדבריו של כמאל א-דין, שנודע כחובב ציד, הייתה מטרת מסעו סקר של מיני האנטילופות במרחבי החוֹליות באזור.
לנגד עיניו עמד חיבורו של הנוסע הגרמני גרהרד רולפס על תלאותיו ועל ממצאיו במסעו במדבר לוב כחצי יובל שנים לפני כן.
כמו כן שאף להגיע לנווה המדבר האגדי זרזורה.
מסעו של כמאל א-דין מומן על ידיו וגוּבה בעניינה של ממשלת מצרים בסקר ובמיפוי אזורי המדבר המערבי שלה על מקורות המים בהם ועל תושביהם (גבולות מצרים ולוב נקבעו בהסכם רק בשנת 1934).
מסע זה הסתיים במרס 1924 בנווה המדבר ח'ארגה, שממנו חזרו אנשי המשלחת ברכבת לקהיר.
בחודשים ינואר–מרס 1925 שוב נסע כמאל א-דין חוסיין לדרום מדבר לוב בואכה סודאן.
מסע זה הרחיק לכת בהרבה מקודמו והתאפשר הודות לגילוי מקורות המים של נאות אַרקַנוּ ועווינאת על ידי אחמד חסנין במסעו ב-1923. המסע יצא מנווה המדבר ח'ארגה בנתיב השיירות ההיסטורי דרבּ אל-ארבעין (שהוליך מאסיוט בעמק הנילוס לדארפֿוּר בסודאן).
מהַר עווינאת המשיך כמאל א-דין לרמת אֶנֶדִי שבצפון דארפֿוּר.
בינואר-פברואר 1926 ערך כמאל אל דין מסע נוסף לעווינאת.
הפעם יצא מדאח'לה ופנה דרומה-מערבה בנתיב שונה מזה שבו עבר במסעו הקודם.
דרכו הוליכה לאורך הגוש הרמתי הגדול שממדיו החלו להתברר במסע זה וכאמל א-דין העניק לו את שמו – גִילְף כְּבּיר – המחסום הגדול.
בגילף כְּבּיר מצא כמאל א-דין אתרי אמנות סלע פרהיסטוריים לרוב.
את מסעותיו אלה סיכם במאמרים בכתבי עת שונים, ובהם Bulletin del'Institut d'Égypte, The Geographycal Journal של החברה הגאוגרפית המלכותית הבריטית ו-La Revue scientifique הצרפתי.
ב-1929 העניקה לו החברה הגאוגרפית הצרפתית מדליית זהב על השגי מסעותיו.
בגלל התרופפות בריאותו חדל כמאל א-דין חוסיין ממסעותיו והסתפק בתמיכה בחוקר ההונגרי לאסלו אלמאשי שמשלחתו מצאה ציורי סלע נוספים ברמת גילף כְּבּיר, ובהם אלה של "מערת השחיינים" .
ב-1933, לאחר מותו של כמאל א-דין, הקים אלמאשי בקצה הדרומי של רמת גילף כְּבּיר מצבת זיכרון לכבוד פטרונו, שהלך לעולמו שנה קודם לכן.
כמאל א-דין חוסיין נפטר ב-6 באוגוסט 1932 בטולוז שבצרפת מסיבוכים רפואיים.
הוא ביקש להיקבר סמוך למעון הדרווישים (תַכִּיָה) של כת הבקטשיה בגבעת מֻקַטַם המשקיפה על קהיר, שם בילה באחרית ימיו הרבה מזמנו.
כמאל א-דין היה אספן עתיקות ופטרון אמנות, ואת אוספיו הוריש למוזיאון המצרי ולמוזיאון לאמנות מוסלמית בקהיר (שנקרא באותה עת בשם "המוזיאון הערבי").
הוא לא העמיד צאצאים, ואת רוב הונו הוריש לדודו פואד הראשון, מלך מצרים.
אלמנתו מכרה את ארמונם שבכיכר תחריר לממשלת מצרים, והוא שימש את משרד החוץ המצרי.
במלאת 90 שנה לגילוי רמת גילף כְּבּיר על ידי הנסיך כמאל א-דין חוסיין, ולזכר השימוש פורץ הדרך שעשה בזחל"מי סיטרואן-קגרס במדבר לוב, נערך במרס 2014, בחסות משרד התיירות המצרי, שחזור מסעו ההיסטורי.
בסמליל המיזם מוצג העתק תצלומו ברכב ששימש במסעותיו במדבר.
הגוש הדרומי-מזרחי של רמת גילף כְּבּיר נקרא על שמו – רמת כמאל א-דין.
כמאל אוקם (בטורקית: Kemal Ökem; נולד ב-1967) הוא דיפלומט טורקי, המכהן כשגריר טורקיה בישראל.
אוקם הוא בעל תואר דוקטור מ-Middle East Technical University באנקרה ובעל תואר מוסמך מאוניברסיטת אוקספורד.
אוקם שירת כדיפלומט בשגרירויות ארצו בבריטניה ובערב הסעודית וכיהן כנציג טורקיה לארגון נאט"ו.
שימש במשרד החוץ הטורקי כאחראי על הדסק הישראלי וכן כסמנכ"ל לענייני המזרח התיכון.
בתפקידו האחרון לפני מינויו לשגריר בישראל שימש כיועץ מדיני לראש ממשלת טורקיה בינאלי ילדרים.
לפני כן שימש כיועץ גם לראש הממשלה אהמט דבוטאולו.
אוקם הוא השגריר הטורקי הראשון המכהן בישראל מאז הוחזר ממנה שגריר טורקיה בשנת 2010 לאחר פרוץ המשבר בין המדינות על רקע תקרית האונייה מאווי מרמרה.
ב-16 בנובמבר 2016 הודיע נשיא טורקיה רג'פ טאיפ ארדואן על מינויו של אוקם לשגריר בישראל, בהתאם להסכם הפיוס בין שתי המדינות.
אוקם החל את כהונתו בישראל ב-12 בדצמבר 2016.
"כמה אהבה: האוסף" הוא אלבום אוסף ראשון וכפול של שירי מאיר בנאי שיצא בשנת 2002.
האוסף הורכב משני דיסקים - הראשון "כמה אהבה: האוסף", שכלל 18 ממיטב להיטיו של בנאי, ובהם "בשם האהבה", שיר חדש שנכתב והוקלט במיוחד עבור האוסף.
האוסף כולל גם בפעם הראשונה על גבי אלבום את גרסאות הסינגל המקוריות של "את שומעת", "תפילת הדייג", "שירו של שפשף" ו"חלומות אחרים".
השיר "בשם האהבה" נכתב על ידי מאיר בנאי והופק מוזיקלית על ידי אסף אמדורסקי ומשה לוי.
הדיסק השני, "האלבום האקוסטי", כלל 10 שירים בביצועים אקוסטיים שהוקלטו במיוחד עבור האוסף.
האלבום "האלבום האקוסטי" כלל שמונה שירים אותם הקליט בנאי בליווי משה לוי על הפסנתר ואקורדיון ועוד שניים אותם הקליט בנאי בשיתוף פעולה ראשון עם אחיו, אביתר בנאי - ביצוע של מאיר לשירו של אביתר "יש לי סיכוי" וביצוע משותף של שניהם לשירו של מאיר "אצלך בעולם".
בין השירים שהוקלטו במיוחד לאלבום האקוסטי היו גם "הגשם הראשון" שהיה השיר הראשון אותו כתב בנאי ומעולם לא הוקלט, והשיר "רכה כמו משי" אותו כתב בנאי לאריק סיני ומעולם לא הקליט אותו בעצמו.
את האוסף ערך דרור נחום וניהול הפרויקט היה של חיים שמש.
בביקורות שפורסמו עם צאת האוסף נכתב בין היתר:
הארץ, גידי אביבי – "אחרי 20 שנות פעילות ושבעה וחצי תקליטים, מוציא מאיר בנאי תקליט אוסף משלו.
אחרי כל השנים הללו הוא ראוי לאוסף, והאוסף ראוי לו.
מעריב, יוסי חרסונסקי – "בנאי אקוסטי זה כמו אי בודד יפהפה באוקיינוס של מוזיקת פופ חשמלית… הרבה עוצמה ואווירה יש בשירה העירומה הזו, בשקט הזה, כששומעים את הנשימות של הזמר…"
עיתון תל אביב, אבי אפרתי – …"מדובר בקסם אמיתי.
אל המנוחה, מחפש את הכיוון, אצלך בעולם ועוד כמה, מבוצעים שם ומצליחים לרגש בגדול.
ככה בנאי כתב אותם, ככה הוא ביצע אותם בבית.
כל המקוריות, כל המובחנות, כל הייחוד נמצאים בהם…"
זמן ת"א, שי להב – "יש כרגע מיני פסטיבל מאיר בנאי באוויר, וזה פחות או יותר הדבר במשמח היחיד שאפשר לשמוע ברדיו…"
דיסק 1 - כמה אהבה האוסף
דיסק 2 - האלבום האקוסטי
טכנאי הקלטה - "האלבום האקוסטי": סיימון ויינשטוק באולפני המון
טכנאי הקלטה - "יש לי סיכוי" ו"אצלך בעולם" מתוך "האלבום האקוסטי": אביתר בנאי בבית של אביתר בנאי
טכנאי מיקס - "האלבום האקוסטי": יוסי פרץ באולפני "ביאליק ארבע"
עריכה דיגיטלית: יוסי פרץ באולפני "ביאליק ארבע"
עורך ויועץ אמנותי: דרור נחום
כמאל עבדולה (באזרית: Kamal Abdulla; נולד ב-4 בדצמבר 1950) הוא בלשן, סופר ואיש ציבור אזרי.
נולד בשם כמאל מהדי עבדולייב (Kamal Mehdi Abdullayev) באקו למשפחת אינטלקטואלים.
אביו היה מורה ואימו הייתה רופאה.
עם תום לימודיו בתיכון ב-1968 החל ללמוד בפקולטה לפילוסופיה של האוניברסיטה הממלכתית של אזרבייג'ן אותה סיים ב-1973. בשנים 1973–1976 היה סטודנט לתואר שני ב"לשונות טורקיות" במכון לבלשנות של האקדמיה למדעים של ברית המועצות.
בינואר 1977 סיים את עבודת הדוקטורט שלו בנושא "מקביל תחבירי" (על שפת אפוס "ספר דאדא גורגוד") במוסקבה.
בשנת 1984 סיים את עבודת הפוסט-דוקטורט שלו בנושא "בעיות תאורטיות של התחביר של השפה האזרביג'נית" בבאקו.
בשנים 1978–1983 היה 'חוקר מדעי זוטר', ולאחר מכן חוקר מדעי בכיר ולבסוף ראש מחלקת "מחקר השוואתי של שפות טורקיות" במכון לבלשנות של האקדמיה הלאומית למדעים של אזרבייג'ן (ANAS).
מאז 1983 כתב וערך עבדולאייב מספר תוכניות טלוויזיה אמנותיות וחדשות שבועיות.
בשנים 1984–1987 עמד בראש המחלקה ל"בלשנות כללית ואזרית בלגנית" במכון לשפות זרות באזרבייג'ן.
בין השנים 1988 ו-1990 שימש סגן יו"ר ראשון לקרן התרבות של אזרבייג'ן (עכשיו קרן אזרבייג'ן הקריאייטיב.
בשנת 1990 נבחר ליו"ר הקרן.
ב-1990 נבחר לראש החוג לבלשנות כללית ורוסית במכון הפדגוגי של אזרבייג'ן לשפה וספרות רוסית על שמו של מ.פ.
מ-1993 עד 2000 היה שוב לראש המחלקה לב"לשנות כללית ואזרביג'נית" במכון לשפות זרות.
בשנים 1994–1995 שימש במקביל כפרופסור במחלקה לספרות טורקית וספרות באוניברסיטת בורסה אולודאג (הרפובליקה של טורקיה).
במאי 2000 מונה לרקטור של המכון לשפה וספרות רוסית על שמו של מ.פ.אקהנדוב.
ביוני 2000 התמנה לרקטור אוניברסיטת באקו סלאבית החדשה, משרה בה כיהן עד 28 בפברואר 2014.
ב-17 בפברואר 2016 הוא מונה לעורך הראשי של כתב העת "טורקולוגיה" של ANAS.
ב-28 בפברואר 2014 מונה כמאל מהדי עבדולייב יועץ המדינה של הרפובליקה של אזרבייג'ן בנושאים בין אתניים של רב תרבותיות ודת.
מאז 2017 הוא רקטור של האוניברסיטה לשפות של אזרבייג'ן.
עבדולא חיבר מחקר בתחום "אפוס של העמים הטורקים".
ארגן והשתתף במספר סימפוזיונים בינלאומיים, כנסים וקולוקוויום.
בנובמבר 2009, באוניברסיטת סטראסבורג (צרפת), באוניברסיטת ורשה (פולין) ובאוניברסיטת מיינץ (גרמניה) נערכו מצגות של הספר מאת כמאל עבדאללה "ממיתוס למכתב או סוד דדה קורקוד" והתקיימו הרצאותיו בנושא "הפואטיקה של קיטאבי-דדה קורקוד".
הוא כתב גם ספרים על ביקורת ספרותית, ביקורת ספרותית ואסתטיקה "מחבר - עבודה – קורא" (באקו 1985, בשפה האזרביג'נית), " נכתב לפני ואחרי" (באקו, 1990), " התחלה וסיום המסע " (באקו 1993), " 300 אזרביג'אנים" (באקו, 2007).
הוא עסק בהיבטים שונים של הספרות העולמית, בהיבטים פרטניים של הספרות העתיקה ושל התהליך הספרותי המודרני.
הספר "הרצאות באוניברסיטה הסלאבית של באקו" (באקו, 2005), משלב הרצאות, ומוקדש לשאלות של ספרות ופואטיקה.
נג'אף הכין תוכניות לימודים בקורסים "מבוא לרב-תרבותיות" (לתואר ראשון) ורב-תרבותיות של אזרבייג'ן (לתואר שני).
הוא היה עורך מדעי (יחד עם פרופ 'א' נג'אפוב) ואחד ממחברי הספר "רב-תרבותיות של אזרבייג'ן".
חיבר למעלה מ-200 מאמרים, מעל 20 מונוגרפיות וספרי לימוד.
הוא הדריך כמה עשרות מאסטרים, מועמדים לתואר דוקטור לפילוסופיה ודוקטורנטים לתואר דוקטור למדעים.
כמאל עבדאללה חיבר גם רומנים רבים, שירים וספרים של סיפורים, כגון "כתב יד לא שלם", "עמק הקוסמים", "ואף אחד לא ישכח".
כמה ספרים ממחזותיו פורסמו באזרית, רוסית וטורקית
הוא חיבר את הספר "הסודות של עידן הכסף", אשר מכיל תרגומים נבחרים ממשוררי רוסיה של תקופת הכסף (Baku, Mutarjim, 2001), ופרסם מאמרים, שירים, סיפורים קצרים, תרגומים והצגות (Baku, Mutarjim, 2002).
הרומן "כתב יד לא שלם" יצא לאור בשנת 2004 בבאקו.
בשנת 2013. העבודה נדפסה מחדש באזרבייג'ן.
הרומן "עמק הקוסמים" יצא לאור בשנת 2006 בבאקו.
הרומן "ואף אחד לא לשכוח ..." פורסם בשנת 2011 בבאקו.
ספרו "יומן ללא תאריך", המוקדש לשנות בית הספר של חייו, פורסם בשנת 2005. בשנת 2007 פורסם באוסף ברוסית הסיפור "פתיחת אחד את השני" תחת הכותרת "יומן עם הערות על השוליים".
בשנת 2007, ביוזמתו של נשיא קרן היידר אלייב מהריבן אלייבה "יומן ללא תאריך" פורסם ב"אוסף של עבודות".
בשנת 2007, הסיפור פורסם בבולגרית באוסף "חבר אחד", תחת הכותרת "יומן עם קלע בעוף".
המצגת של הרומן "כתב יד לא שלם" הוצגה בשנת 2006, בצרפת (אוניברסיטת אנלקו) בשנת 2007 במוסקבה (בעריכת כתב העת "ספרות זרה"), בשנת 2012 בברזיל (אוניברסיטת פראיבה), בשנת 2013 בלונדון (בבית ספר "אבן מים"), בשנת 2014 את השנה בברלין (אוניברסיטת הומבולט), .
יצירותיו של כמאל עבדולייב - מחזות, רומנים, סיפורים קצרים, חיבורים ושירים פורסמו הן באזרבייג'ן ובארצות הברית, אוסטריה, צרפת, איטליה, ברזיל, סרביה ומדינות נוספות.
"הרומן "עמק הקוסמים" המוקדש לחיי הדרווישים הסופיים יצא לאור בבאקו ב-2006 בבאקו ולאחר מכן הוא התפרסם ב-2010 באיסטנבול, בסנט פטרבורג, ב-2013 בליטא וב-2013 ביפן.
בתרגום לרוסית יצא לאור אוסף של שירים ומחזות "אדון הדרך" (מוסקבה,2004).
ספר הסיפורים "אפלטון נראה חולה..." שיצא לאור ב-2014 ב מוסקבה בתמיכת בית הוצאה לאור "ספרות אמנותי", ב-2016 זכתה בפרס הספרותי "דלויג הזהב".
מחזותיו הועלו על הבמות של אזרבייג'ן, גאורגיה ואסטוניה.
ספרו "נדבר אזרביג'נית " פורסם בצרפתית (ב-2008 בשיתוף עם מישל מלרבום), בשפה הרומנית (בוקרשט 2010), בהונגרית (בודפשט 2011 בשיתוף עם מריה קנש).
מספר ספרים המוקדשים לעבודות של כמאל עבדאללה פורסמו: באזרבייג'ן "סוד העצב (מחבר אלצ'ין סלקוק), " כמאל עבדאללה: המורפולוגיה של הבחירה " (מחבר אסיף חג'יל), כמאל עבדאללה: "ממיתוס למכתב" (מחבר רוסטם כמאל), בטורקיה "יצירות של כמאל עבדאללה בטורקית" (מחבר מהמן מוזאוגלי), ברומניה "כמאל עבדאללה: הפילוסופיה של מלאות" (מחבר לודמילה ביינרו).
על יצירתו המדעית והאמנותית פורסמו מאמרים ומחקרים ברוסיה, טורקיה, צרפת, איטליה, ברזיל, פולין, ליטא, ארצות הברית, קזחסטן, קירגיזסטן, יפן ומדינות אחרות בעולם.
כמאל עבדולאייב הוא המחבר של הרעיון ואחד ממארגני הפרויקט הבינלאומי "קיטבי דאדא גורגוד" ו"שיר על הניבלונגים ", שנערך בשיתוף עם אוניברסיטת מיינץ והחברה וולקנשטיין בגרמניה (2009)
חבר כבוד מלא בחברה הלשונית הטורקית
חבר של האקדמיה הבינלאומית כוח אדם (אוקראינה)
חבר במועדון פן הרוסי (מוסקבה)
דוקטור הכבוד של האוניברסיטה הפדגוגית הממלכתית של מוסקבה
פרופסור כבוד של אוניברסיטת פולטבה לכלכלה ומסחר
זכה בפרס הגבוה ביותר של אוניברסיטת סופיה - "רצועת הכלים הכחול"
חבר של האקדמיה הבינלאומית למדעים של העולם הטורקי
דוקטור כבוד של אוניברסיטת אורל הפדרלית, רוסיה
חבר של האקדמיה למדעי החינוך של גאורגיה.
2007 - הוענק לו מדליית פושקין בצו של נשיא הפדרציה הרוסית;
2009 - על תרומה מיוחדת לפיתוח היחסים בין צ'כיה לאזרבייג'ן, הוא הוענק מדליית קרל קרמרז';
2009 - צלב הפרשים מסדר ההצטיינות (פולין)
2010 - הוענק לו "הפרס הלאומי לדדה קורקוד" של הקרן הלאומית "דדה קורקודה", וכן את "מדליית הזהב "בנו של המולדת" של כתב העת הבינלאומי "עולם אזרבייג'ן;
2010 - פרס הספרותי "יצירה ספרותית של 10 השנים האחרונות" עבור הרומן "כתב יד לא מושלם";
2015 - עיטור התהילה של אזרבייג'ן
2015 - קרן ריקרדו טנאטורי - בפרס הספרות המיוחד של סקאנו
2016 - פרס ספרותי רוסי "דלויג הזהב".
לפני כניסתו לפוליטיקה, קיליצ'דראולו היה עובד מדינה וכיהן כנשיא המוסד לביטוח סוציאלי (SSK) בין השנים 1992–1996 ושוב בין 1997 ל־1999. הוא נבחר לפרלמנט בבחירות הכלליות בשנת 2002 והיה למנהיג מפלגת CHP.
בבחירות המקומיות ב־2009 הוא היה מועמדה של CHP לראשות עיריית איסטנבול והפסיד למפלגת ה-AKP ("מפלגת הצדק והפיתוח") עם 37% מהקולות, שם המועמד מ־AKP קיבל 44.71% מהקולות.
הוא נבחר לסגן יו"ר האינטרנציונל הסוציאליסטי ב־31 באוגוסט 2012.
לאחר שדניז בייקל התפטר ממנהיגות המפלגה בשנת 2010, קיליצ'דראולו הכריז על מועמדותו ונבחר פה אחד ללא התנגדות כמנהיג ה־CHP.
הוא נתפס כסביר להפיח חיים חדשים ב־CHP.
אף כי CHP ראתה עלייה בהמשך בחלקה בהצבעה, היא לא זכתה במערכת בחירות כלשהי החל משנת 2019.
קיליצ'דראולו נולד ב-17 בדצמבר 1948 בכפר בלג'ה באזור נזמייה במחוז טונצ'לי, במזרח טורקיה לקמר, רשם בטאבו ו-ימוש, אשתו.
הוא היה הרביעי מבין שבעה ילדים.
אביו היה בין אלפי אלווים הגולים בעקבות מרד דרסים שכשל.
לדברי אידריס גירסוי, משפחתו השתייכה למטה צ'בליגילר של שבט קוריישן ובמקור זהזה, אך קיליצ'דראולו אמר כי הרקע שלו הוא טורקמני.
אביו שינה את שם משפחתם בשנות החמישים מקארבולוט לקיליצ'דראולו מכיוון שלכל האנשים בכפר בו התגוררו היה שם משפחה זהה.
כמאל המשיך את השכלתו היסודית והתיכונית במקומות שונים, בין השאר בטונצ'לי ארצ'יס גנצ' ובאלאזי.
הוא למד כלכלה באקדמיה לכלכלה ומדעים מסחריים באנקרה (כיום אוניברסיטת גאזי), משם סיים את לימודיו בשנת 1971. בימי נעוריו התפרנס ממכירת סחורות.
לאחר האוניברסיטה, נכנס כמאל קיליצ'דראולו למשרד האוצר כמתמחה בחשבונאות בשנת 1971. בהמשך קודם לרואה חשבון ונשלח לצרפת להכשרה מקצועית נוספת.
בשנת 1983 מונה לסגן מנכ"ל מחלקת הכנסות באותו משרד.
באותה תקופה הוא עבד בצמוד לראש הממשלה תורגוט אוזל.
בשנת 1991, קיליצ'דראולו הפך למנכ"ל הארגון לביטוח לאומי לאומנים ועצמאיים (בא-קור).
בשנה שלאחר מכן מונה למנכ"ל הארגון לביטוח לאומי (SSK).
בשנת 1994, קיליצ'דראולו זכה בתואר "עובד המדינה של השנה" על ידי "כתב העת אקונומיק" טרנד.
כמאל קיליצ'דראולו פרש מהארגון לביטוח לאומי בינואר 1999. קיליצ'דראולו לימד באוניברסיטת הג'טפה והיה יו"ר הוועדה המתמחה בכלכלה הבלתי פורמלית במסגרת הכנת תוכנית החומש השמינית.
הוא גם פעל כחבר הוועד המנהל של בנק איש.
קיליצ'דראולו פרש מהבירוקרטיה בשנת 1999 וניסה להיכנס לפוליטיקה מתוך מפלגת השמאל הדמוקרטית של בולנט אג'וויט.
קיליצ'דראולו נקרא לעיתים קרובות "כוכב ה־DSP".
נטען כי יהיה מועמד ל־DSP בבחירות הכלליות הקרובות 1999 (בהן ה־DSP הגיע למקום הראשון).
עם זאת, הוא לא הצליח במיזם זה מכיוון שלא יכול היה להופיע ברשימת המועמדים של המפלגה.
במקום זאת, במהלך היותו יושב ראש של עמותה שמטרתה להגן על תשלומי המס של האזרחים, הוא הוזמן על ידי מנהיג ה־CHP דניז בייקל להצטרף למפלגתו.
לאחר הבחירות הכלליות ב־2002, הוא נכנס לפרלמנט כציר מאיסטנבול.
בבחירות הכלליות ב־2007 הוא נבחר שוב לפרלמנט.
הוא הפך לסגן יו"ר של הקבוצה הפרלמנטרית של מפלגתו.
מאמצי קיליצ'דראולו לחשוף רשלנות בקרב פוליטיקאים בכירים במפלגת הצדק והפיתוח (AKP) הביאו אותו לכותרות בתקשורת הטורקית.
שני סגני יו"ר של מפלגת ה־AKP השלטת, שבאן דישלי ודנגיר מיר מהמט פרט, התפטרו מתפקידם בהתאמה במפלגה בעקבות ויכוחים טלוויזיוניים עם קיליצ'דראולו.
יתרה מזאת, הוא האשים בפומבי את ראש עיריית אנקרה, מליא גוקצ'ק המזוהה עם AKP, בשותפות בשערוריית שחיתות הנוגעת לצדקה "דניז פנרי" שבסיסה בגרמניה.
2009 מועמד לראשות עירית איסטנבול
הוא גם קרא לטופבאש לעימות טלוויזיוני.
בבחירות, קיליצ'דראולו הובס על ידי טופבאש עם 37% מהקולות ל-44.7% של טופבאש.
מנהיג ה-CHP במשך זמן רב, דניז בייקל, התפטר מתפקידו ב־10 במאי 2010 בעקבות שערוריית קלטת וידאו.
קיליצ'דראולו הודיע על מועמדותו לתפקיד ב־17 במאי, חמישה ימים לפני ועידת המפלגה הבאה.
על פי הדיווחים, המפלגה הייתה חלוקה בסוגיית המנהיגות, כאשר הוועד המנהל המרכזי שלה עמד על כך שבייקאל יחזור לתפקידו.
אך לאחר שקיליצ'דראולו קיבל את תמיכתם של 77 מ-81 יושבי ראש המחוז של מפלגתו, בייקל החליט שלא להתמודד בבחירות חוזרות.
על מנת שהמועמדות תהפוך לרשמית, תקנות CHP מחייבות תמיכה של 20% מצירי הוועידה.
בוועידת המפלגה, שהחלה ב-22 במאי 2010, קיבלה מועמדותו של קיליצ'דראולו את חתימותיהם של 1,246 מתוך 1,250 הצירים, שקבעו שיא חדש עבור CHP.
לאור התמיכה המוחלטת הזו, החליטה נשיאות ועידת המפלגה להעביר את הבחירות, שתוכננו לראשונה ליום ראשון, קדימה לשבת.
כצפוי, קיליצ'דראולו נבחר ליו"ר המפלגה.
הבחירות היו פה אחד, עם 1,189 קולות (לא נספרו שמונה קולות שנמצאו כלא תקפים).
קיליצ'דראולו נכנס לתפקיד מנהיג האופוזיציה הראשית ב־22 במאי 2010 מתוקף הובלת המפלגה השנייה בגודלה באספה הלאומית הגדולה.
פרשנים וספקולנטים רבים בתקשורת חזו כי קיליצ'דראולו יפיח חיים חדשים ב-CHP לאחר תבוסות בחירות רצופות בהנהגתו של בייקל.
הקמפיין הראשון של קיליצ'דראולו כמנהיג ה-CHP היה משאל העם החוקתי שהתקיים ב־12 בספטמבר 2010. אף על פי שתהליך ההצבעה הראשוני בפרלמנט (שיקבע את ההצעות שהועמד להצבעה במשאל העם לאחר מכן) החל תחת הנהגתו של בייקל, קיליצ'דראולו השתמש בטקטיקה של חרם על ההליך הפרלמנטרי.
מכיוון שהצעת רפורמה חוקתית חייבה לשלוח 330 קולות למשאל עם (AKP השלטונית, שהגישה את ההצעות, החזיקה 336 מושבים), אישור הפרלמנטרי של כל הרפורמות החוקתיות בממשלה היה אפשרי מבחינה מתמטית, ללא קשר לאופן הצבעה של ועדת הצבא.
לפיכך, הרפורמות החוקתיות של ה-AKP, שכללו שינויים ברשות השופטת הטורקית, נשלחו לאישור במשאל עם ב־12 בספטמבר 2010.
קיליצ'דראולו לא רק התמודד למען הצבעה 'לא' נגד ההצעות, אלא גם שלח את הליך ההצבעה הפרלמנטרית לבית המשפט בגלל אי סדרים טכניים לכאורה.
לאחר מכן שלח ה-CHP את ההצעות לבית המשפט בגין הפרות לכאורה של הפרדת הרשויות בשינויים המוצעים.
בית המשפט החוקתי פסק בסופו של דבר נגד CHP.
קיליצ'דראולו, יחד עם חברי מפלגות אופוזיציה מינוריות, טענו כי השינויים המוצעים הם ניסיון לפוליטיזציה של הרשות השופטת ולהגדיל עוד יותר את שליטת ה-AKP על מוסדות מדינה נייטרליים.
הצעות משאל העם התקבלו בכל זאת על ידי 57.9% מהמצביעים, כאשר 42.1% הצביעו נגד.
הבחירות הכלליות לשנת 2011 היו הבחירות הכלליות הראשונות בהן השתתף כמאל קיליצ'דראולו כמנהיג מפלגת העם הרפובליקנית (CHP).
מנהיג ה-CHP לשעבר, דניז בייקל, התפטר מתפקידו במאי 2010 והשאיר את ה-CHP עם 26% מהקולות, על פי סקרי דעת הקהל.
קיליצ'דראולו הודיע כי יתפטר מתפקידו אם לא יצליח בבחירות 2011. הוא לא מסר פרטים לגבי קריטריוני ההצלחה שלו.
למעלה מ־3,500 איש הגישו בקשה להתמודד בבחירות ביוני למפלגת האופוזיציה הראשית.
מועמדים גברים שילמו 3,000 לירות טורקיות כדי להגיש בקשה; נשים המועמדות שילמו 2,000 ואילו אנשים עם מוגבלות שילמו 500 לירות.
בין המועמדים היו מנהיג CHP לשעבר דניז בייקל והעצור ארגנקון חשודים כגון מוסטפא בלביי ו מחמט הברנל.
המפלגה קיימה בחירות מקדימות ב-29 מחוזות.
תוך כדי פרידה נקייה מן העבר, כמאל קיליצ'דראולו השאיר את חותמו ברשימת 435 המועמדים של מפלגת העם הרפובליקנית, והשאיר 78 צירים נוכחיים בזמן שביקש להגדיר מחדש את האופוזיציה הראשית.
רשימת המועמדים של CHP כללה גם 11 פוליטיקאים שהיו בעבר חלק ממפלגות ימין מרכזיות, כמו מפלגת המולדת, מפלגת הדרך הנכונה ומפלגת טורקיה.
מצביעי ימין מרכז נרתעו לכיוון ה-AKP כאשר מפלגות אחרות אלה קרסו כמעט לאחר הבחירות ב-2002. דמויות מפלגות מפתח שלא הגיעו לרשימה, מתחו ביקורת על ה-CHP בגין "שינוי כיוון".
הבחירות הכלליות ביוני 2015 היו הבחירות הכלליות השניות בהן השתתף כמאל קיליצ'דראולו כמנהיג CHP.
המפלגה זכתה ב-11.5 מיליון קולות (24.95%) וסיימה עם 132 חברי פרלמנט נבחרים, ירידה של 3 מאז הבחירות הכלליות 2011. הירידה בשיעור של 1.03% בהשוואה לתוצאת 2011 (25.98%) יוחסה לכך שהמצביעים הצביעו באופן טקטי עבור המפלגה הדמוקרטית של העמים (HDP) כדי להבטיח שהם יעברו את אחוז החסימה של 10%.
לא היה כל סקר דעת קהל (פרט לסקר מפוקפק אחד שפורסם במארס 2014) שהראה כי CHP הקדימה את ה-AKP בין 2011 ל-2015.
בינואר 2016 הגיש הנשיא ארדואן תביעה נגד קיליצ'דראולו בגין הצהרות שהשתמע מהן כי הנשיא הוא דיקטטור, לאחר שקיליצ'דראולו נאם נגד מעצרם של למעלה מעשרים אקדמאים שחתמו על עצומה המגנה את הכישלון הצבאי בדרום-מזרח השלטון הכורדי.
מה שאמר קיליצ'דראולו היה: "אקדמאים שמביעים את דעותיהם נעצרו בזה אחר זה על פי הוראות שניתנו על ידי דיקטטור כביכול"
לאחר משאל העם החוקתי הטורקי ב-2017, שהרחיב באופן משמעותי את סמכויותיו של הנשיא ארדואן, קיליצ'דראולו ו-CHP הגישו ערעור על בית המשפט נגד החלטה של מועצת הבחירות העליונה של טורקיה (YSK) לקבל הצבעות ללא זיופים.
כמאל קיליצ'דראולו אמר כי ניתן לערער על החלטת YSK לוועדת הרשות האירופית, אך חברי ממשלת AKP אמרו כי לא בית הדין האירופי לזכויות אדם ולא בית המשפט החוקתי בטורקיה הם בעלי סמכות שיפוט כלשהי לגבי החלטת YSK.
קיליצ'דראולו אמר: "בשנת 2014 [בית המשפט לחוקה] אמר 'הבחירות מבוטלות אם אין חותם על מספרי ההצבעה או המעטפות.' [.
YSK לא יכול להביע דעה מעל רצון הפרלמנט, [.
] אם בית המשפט החוקתי ידחה את בקשתנו, אנו נתייחס לשינויים כבלתי לגיטימיים.
יש גם בית הדין האירופי לזכויות אדם.
במידת הצורך, ניקח את המקרה לשם.
בית הדין האירופי לזכויות אדם
קיליצ'דראולו מתח ביקורת על בית הדין האירופי לזכויות האדם על דחיית עתירה של מורה טורקי שפנה ל-ECHR בטענה כי הודח שלא בצדק מתפקידו במהלך הטיהורים הטורקיים של 17–2016. מהוועדה הארצית האירופית אמרו כי על התובעים לפנות לוועדת החקירה במדינת טורקיה בחירום, לפני שהם פונים לבית המשפט.
קיליצ'דראולו ענה: "אינך יודע מה קורה בטורקיה?
על איזו עמלה אתה מדבר?
חיכינו חמישה חודשים רק למנות חברים".
קיליצ'דראולו חשף את שלט הזאבים האפורים, ארגון אולטרה-לאומי טורקי עם קשרים ל-MHP במדינה (מפלגת התנועה הלאומית).
הוצע כי זה להתמודד מול קואליציית מפלגות ימניות בין ה-MHP לבין ה-AKP (מפלגת הצדק והפיתוח).
קיליצ'דראולו תמך במפורש בגירוש הפליטים הסורים מטורקיה, תוך ציטוט של מאמץ כלכלי על האזרחים והרצון לכאורה של בני אדם לחיות באזור הולדתם.
ב־15 ביוני 2017, קיליצ'דראולו החל את ה-450 ק"מ צעדה לצדק מאנקרה לאיסטנבול במחאה על מעצרו של אניס ברברולו בעקבות ניסיון ההפיכה ב-2016. בתחילה הצטרפו אליהם רק כמה מאות מפגינים, הצעדה גדלה לאלפים.
ב־9 ביולי 2017 נערכה עצרת גמר באיסטנבול עם מאות אלפי אנשים.
באפריל 2018 קבע נשיא טורקיה ארדואן שתי בחירות – הבחירות לפרלמנט והבחירות לנשיאות.
זמן קצר לאחר מכן, מנהיג ה-CHP קיליצ'דראולו ומנהיגת IYI, מרל אקשנר, נפגשו וסגרו שורות.
קיליצ'דראולו הוכרז כמועמד רוב מפלגות האופוזיציה לקראת הבחירות במדינה.
הוא הוכרז כמועמד לנשיאות מטעם גוש של שש מפלגות אופוזיציה בשם "הברית הלאומית".
לפי תוצאות הסיבוב הראשון בבחירות לנשיאות, קיליצ'דראולו השיג 44.88% מהקולות.
משום שאף אחד מהמועמדים לא קיבל מעל 50% מהקולות, קיליצ'דראולו ורג'פ טאיפ ארדואן התמודדו בסיבוב השני.
קיליצ'דראולו ידוע כמבקר חריף של ישראל.
אירועי המשט לעזה התרחשו בשנת 2010 בזמן ששירת כשר החוץ תחת ארדואן, ולמרות הסכמי הפיצוי של ישראל לנפגעי המשט הוא טוען כי ישראל עדיין צריכה "לשלם מחיר", וקרא: "המסר שלי לישראל הוא שהתיק לא נסגר".
כמאל קיליצ'דראולו התחתן עם סלווי גונדז (סוים באופן לא רשמי) בשנת 1974. לזוג שלושה ילדים וכן נכדה מנישואיה של הבת אסלי (Aslı).
כתבי-עת מסוימים ציינו את זהותו האלווית.
אולם קיליצ'דראולו לא הצהיר זמן רב על אמונתו הדתית.
ביולי 2011 הוא אמר "תמיד סירבתי לעשות פוליטיקה בנושא זהויות אתניות ודתיות.
ממתי זה פשע להיות אלווי במדינה הזו?".
גנרל כמאל חסן עלי היה פוליטיקאי ואיש צבא מצרי.
עלי נולד בשכונת עאבדין בקהיר.
הוא למד לימודי רפואה אך לא סיים אותם והצטרף לאקדמיה הצבאית.
ב-1942 קיבל דרגת מהנדס קרבי ושירת כמפקד חבלנים וחיל חלוץ בצבא הבריטי במלחמת העולם השנייה.
במהלך מלחמת האזרחים של צפון תימן פיקד על הכוחות הלוחמים המצריים ובשנת 1973 התמנה למפקד חיל השריון ולאחר מכן מפקד הכוחות המזוינים.
במהלך מלחמת יום כיפור פיקד על האוגדה הצבאית ה-21. לאחר המלחמה קיבל לפיקודו את האזור הצבאי המרכזי במצרים ושימש בתפקיד עד 1975, אז התמנה לראש שירות המודיעין הכללי במצרים.
ב-1978 מינה אותו סאדאת לתפקיד שר ההגנה, ובמסגרת תפקידו נטל חלק במשא ומתן הצבאי במסגרת חוזה השלום בין ישראל למצרים.
לאחר פרישתו מהתפקיד עמד בראש בנק מצרים-המפרץ ועמד בראש המודיעין הכללי של מצרים בשנים 1986–1989.
במהלך ביקורו בישראל בפברואר 1980 נערך לעלי סיור בתעשייה האווירית, מתוך רצון ליצור אווירה של אמון הדדי ונורמליזציה בין מערכות הביטחון של שתי המדינות וכחלק מחיזוק חוזה השלום ביניהן.
באותו ביקור פגש עלי את יגאל אלון בביתו בקיבוץ גינוסר, והיה לפוליטיקאי הזר האחרון שהספיק לפגוש את אלון, שנפטר יום לאחר מכן בפתאומיות מדום לב.
כמאל חסן עלי היה נשוי לאמאל חיירי ולזוג היו שלושה ילדים.
הוא נפטר בקהיר ב-27 במרץ 1993 בגיל 71 ונקבר בהלוויה צבאית.
קריירות של עידן : סודות ותעלומות מ-70 שנים בתולדות מצרים במלחמה, במודיעין ובפוליטיקה.
לוחמים ועושי-שלום: סיפור התגבשות השלום הישראלי-מצרי.
כמאל א-דין סולימאנה הוא כדורגלן גאנאי המשחק בעמדת קשר הכנף בקבוצת אטאלנטה ובנבחרת גאנה.
סולימאנה גדל באקדמיית רייט טו דרים הגאנאית, לפני שעבר לנורשלן מליגת העל הדנית בחודש ינואר .
ביום הולדתו ה-18 חתם סולימאנה על חוזה מקצועני לחמש עונות במועדון, ושבוע לאחר מכן, ב-23 בפברואר 2020 ערך את הופעת הבכורה שלו במועדון, בניצחון 2-1 על סונדרייסקה במסגרת המחזור ה-22 בליגה לעונת .
ב-29 במאי הבקיע סולימאנה את שער הבכורה שלו במועדון, בניצחון 2-0 על סילקסבורג במסגרת המחזור ה-25 בליגה.
בחצי העונה הראשונה שלו במועדון ערך סולימאנה 13 הופעות ליגה, בהן הבקיע ארבעה שערים.
בחודש אוגוסט 2020, לאחר עזיבתו של מוחמד קודוס לאייאקס, קיבל סולימאנה את חולצה מספר 10 של המועדון.
בעונתו השנייה במועדון ערך סולימאנה 29 הופעות ליגה, בהן הבקיע עשרה שערים.
בחודש אפריל 2021 זכה סולימאנה בתואר שחקן החודש של ליגת העל הדנית.
ב-16 ביולי 2021 חתם סולימאנה על חוזה לחמש עונות בסטאד רן מליגת העל הצרפתית, בעסקה ששוויה 20 מיליון אירו, הסכום הגבוה ביותר ששולם עבור שחקן במסגרת העברה מליגת העל הדנית או אליה.
ב-8 באוגוסט 2021 ערך סולימאנה את הופעת הבכורה שלו במועדון, בתיקו 1-1 נגד לאנס במסגרת המחזור הראשון בליגה לעונת 2021/2022. במשחק זה הבקיע את שער הבכורה שלו במועדון.
ב-31 בינואר 2023 חתם סולימאנה בסאות'המפתון מהפרמייר ליג.
ב-2 ביולי 2025 חתם באטאלנטה.
ב-9 באוקטובר 2020 ערך סולימאנה את הופעת הבכורה שלו בנבחרת גאנה, בהפסד 3-0 לנבחרת מאלי במשחק ידידות.
כלת הצאר היא אופרה בארבע מערכות מאת ניקולאי רימסקי-קורסקוב, האופרה העשירית של המלחין.
הלברית, מאת איליה טיומנב (Ilia Tyumenev), מבוססת על הדרמה באותו שם מאת לב מאי .
המחזה של מאי הוצע למלחין לראשונה כנושא לאופרה בשנת 1868 על ידי מילי באלאקירב.
עם זאת, האופרה לא הולחנה ורק ב-1898 רימסקי-קורסקוב הלחין אותה.
הבכורה הראשונה של האופרה התקיימה ב-1899 בתיאטרון במוסקבה, האופרה הפרטית, בבעלותו של סאבה ממונטוב (Savva Mamontov).