tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
ראש הג"א או מי שהוסמך לכך על ידיו רשאי להתקין בכל מקרקעין צופרים, מתקני קשר ומתקני כוח ולהפעילם, וכן להשתמש במתקני קשר אחרים ומתקני כוח אחרים שבאותם מקרקעין, הכל לצורכי ההתגוננות האזרחית.
להמשך הסדרת נושא זה הותקנו תקנות ההתגוננות האזרחית (תנאים להתקנת מיתקנים ולשימוש בהם), תשכ"ה–1965.
כאשר קיימת סבירות גבוהה שתתרחש התקפה על האוכלוסייה האזרחית, רשאית ממשלת ישראל להכריז, במדינה כולה או בשטח מסוים, על מצב מיוחד בעורף.
שוכנע שר הביטחון שקיימות נסיבות המצדיקות הכרזה על מצב מיוחד בעורף, והממשלה טרם הכריזה על כך, רשאי הוא להכריז על מצב מיוחד בעורף.
(א) להטיל חובה לשהות במקומות מסוימים, לרבות בבתים או בבניינים אחרים, בחדרי ביטחון או במקלטים;
(ב) לאסור או להגביל את הלימודים במוסדות חינוך;
(ג) לתת הוראות לגבי ציוד אישי לצורכי התגוננות אזרחית;
(ד) לקבוע הוראות בעניין האפלה ובעניין הגנה על שמשות מכל סוג שהוא;
(ה) לבטל רישיונות המקנים זכות שימוש במקלט למטרה אחרת מאשר לחסות בו בשעת התקפה;
(ו) להורות למחזיק במקלט לפנותו מיד מהמיטלטלין שבו, למעט הציוד שהוא חייב להחזיקו במקלט לפי דיני ההתגוננות האזרחית;
(ז) להורות, ככל שהדבר דרוש למתן מחסה לציבור בשעת התקפה, למחזיק במחסה ציבורי לפנות את המיטלטלין שבו, כולם או מקצתם, ולהפסיק את השימוש בו, כולו או מקצתו, שלא לצורך התגוננות אזרחית או להטיל סייגים או הגבלות על שימוש כאמור;
(ח) להורות למחזיק במקלט או במחסה ציבורי, לפתחו ולהחזיקו פתוח בכל עת, כדי לאפשר בשעת התקפה לכל אדם הנמצא סמוך להם להיכנס אליו מיד ולשהות בו עד תום שעת ההתקפה.
בכל בית או סמוך לו יהיה מקלט שישמש בעיקרו את דיירי הבית ובני אדם הרגילים לבקר בו.
בכל מפעל או סמוך לו יהיה מקלט שישמש בעיקרו את עובדי המפעל ובני אדם הרגילים לבקר בו.
ההקמה של מקלטים והשימוש בהם יהיו בהתאם להוראות החוק.
מפרטים לבניית מקלטים נקבעו בתקנות ההתגוננות האזרחית (מפרטים לבניית מקלטים), התש""ן–1990. הציוד הנדרש במקלטים הוסדר בתקנות ההתגוננות האזרחית (ציוד ושילוט במקלטים ובמחסים ציבוריים), התשמ"א–1981, ועניין ערכות המגן הוסדר בתקנות ההתגוננות האזרחית (ערכות מגן), התשנ"א–1991.
שר הביטחון רשאי בתקנות –
(1) לחייב בעלי מפעלים להחזיק ולהתקין ציוד לצורכי ההתגוננות האזרחית ולאמן ולצייד את עובדיהם לצרכים כאמור, ובקבוצת מפעלים – גם להועיד את הציוד והאימונים לשרת את קבוצת המפעלים או חלק מהם ואת עובדיהם, הכל בהתחשב במספר העובדים ובסוגי המפעלים;
(2) להסמיך רשות לקבוע, בהוראה כללית, מסויגת למפעל מסוים או לקבוצת מפעלים, את פרטי הציוד וסוגיו שיחול עליהם חיוב לפי פסקה (1) (להלן – הרשות הקובעת);
(3) לחייב עובדים של מפעלים שבעליהם חייבים לאמנם לפי פסקה (1), לקיים, לעניין האימונים, את הוראותיו של מפקד הג"א מחוזי ובכפוף להוראות אלה – את הוראות בעלי המפעלים;
(4) לחייב עובדים שסיימו אימונים לפי סעיף זה להדריך עובדים אחרים של מפעלם ושל מפעלים אחרים שבקבוצת המפעלים שלהם;
(5) בציוד או באימונים שנועדו לפי פסקה (1) לשרת קבוצת מפעלים – לקבוע את חובת ההשתתפות של כל אחד מבעלי המפעלים בהוצאות הציוד והאימונים, לרבות ההדרכה, את מידת ההשתתפות בהוצאות אלה, ואת זכויות הקנין של אותם בעלי המפעלים בציוד כאמור.
מכוח חוק זה הוקמה יחידת הג"א, שבה שירתו בעיקר חיילי מילואים רבים בעלי פרופיל נמוך או מבוגרים.
בשנות ה-50 שירתו בהג"א בני 45–50. אנשי הג"א היו אמונים על תפקידי חילוץ והצלה וצה"ל קיים קורסים בחילוץ והצלה בבסיס ההדרכה המרכזי שלו.
לאחר מלחמת המפרץ בשנת 1991, שבה התגבר משמעותית האיום על העורף, הוקם פיקוד העורף בו הוכללו יחידות הג"א.
בכל בניין חדש נבנה מקלט במרתף הבניין, ונבנו גם מקלטים ציבוריים.
מצב מיוחד בעורף הוכרז פעמים רבות, בעת מבצעים ומלחמות שלוו בירי של רקטות, טילים ופצמ"רים לעבר העורף.
חוק ההגינות בתקשורת (Communications Decency Act, CDA) הוא חוק פדרלי בארצות הברית ומהווה חלק אינטגרלי מחוק הטלקומוניקציה (Telecommunications Act), שנחקק בשנת 1996. החוק מהווה חבילת חקיקה רחבה יותר בתחום התקשורת בארצות הברית.
החוק נועד להסדיר תוכן פוגעני באינטרנט ולהגן על הציבור מפני שימוש לרעה ברשת התקשורת ובמתקני תקשורת שונים, ובמיוחד להגן על ילדים מפני גישה לתכנים בלתי הולמים.
על אף האמור, התיקון לחוק נועד לעודד את התפתחות האינטרנט כזירה חופשית ופתוחה, תוך שמירה על חופש הביטוי ומניעת תביעות רבות נגד ספקי השירותים.
החוק יצר מאזן עדין בין הצורך בפיקוח ובין הצורך להבטיח את חופש הביטוי והחדשנות הטכנולוגית.
מעליית האינטרנט ועד חקיקת החוק
האינטרנט הפך בשנות ה-90 לפלטפורמה מרכזית לתקשורת, מסחר ושיתוף מידע, אך עם יתרונותיו הגיעו גם אתגרים חדשים, במיוחד בתחום של תכנים פוגעניים ולא חוקיים.
קלות הגישה, האנונימיות והיכולת לשתף תכנים במהירות יצרו מציאות שבה תכנים מזיקים הופצו בקלות, והעלו את השאלה המשפטית האם ספקי שירותי אינטרנט (ISPs) צריכים לשאת באחריות לתכנים שמתפרסמים בפלטפורמות שלהם.
הסוגיה הזו עלתה במיוחד בעקבות פסק דין משנת 1995, במקרה של Stratton Oakmont, Inc.
Prodigy Services Co., שבו נקבע כי פלטפורמת אינטרנט אחראית על תכנים פוגעניים שפורסמו בה.
בתגובה לפסיקה זו ולחששות דומים נוספים, הקונגרס של ארצות הברית חקק בשנת 1996 את חוק ההגינות בתקשורת (Communications Decency Act, CDA) כחלק מחוק הטלקומוניקציה הרחב יותר.
חוק זה נועד להגן על ספקי שירותי האינטרנט מפני תביעות הקשורות לתכנים פוגעניים שמופיעים בפלטפורמות שלהם, תוך שמירה על חופש הביטוי והבטחת סביבה אינטרנטית בטוחה יותר למשתמשים.
על אף שהחוק נועד להתמודד עם בעיות הקשורות לתכנים פוגעניים באינטרנט, הוא עורר ביקורות והתנגדויות רבות מצד ארגונים שונים, כמו האיגוד האמריקאי לזכויות האזרח (ACLU), שטענו כי החוק פוגע בחופש הביטוי המוגן על ידי התיקון הראשון לחוקה.
ב-26 ביוני 1997, בית המשפט העליון של ארצות הברית פסק בתיק Reno v.
בית המשפט קבע כי סעיפים מסוימים בחוק, כגון אלו הנוגעים להעברת הודעות "מגונות" או "פוגעניות", נוסחו בצורה רחבה ומעורפלת, מה שיכול היה להוביל לצנזורה מיותרת של תכנים בעלי ערך חינוכי או חברתי.
בכך, החוק נפסל כיוון שהוא פוגע יתר על המידה בחופש הביטוי.
בית המשפט העליון קבע שהאינטרנט שונה משידורי רדיו וטלוויזיה בכך שהוא דורש מהמשתמשים פעולה יזומה לצפייה בתכנים.
כתוצאה מכך, לא ניתן להחיל עליו את אותן רגולציות כמו על שידורים מסורתיים.
בלב ההחלטה עמד ההבדל בין אחריות של מפרסם למפיץ, והבהרה שהאחריות של ספקי אינטרנט לתכנים שהם מפיצים שונה מזו של גופי שידור.
יתרה מכך, הקונגרס ניסה להסדיר את חשיפת הילדים לתוכן מגונה עם חוקי COPA (חוק הגנת הילד באינטרנט) ב-1998, שנחסם ואחר כך בוטל, ו-חוק CIPA שנחקק ב-2000, במטרה להגן על ילדים מפני תכנים בלתי הולמים באינטרנט, במיוחד בבתי ספר ובספריות ציבוריות.
שאושר כראוי ב-2004 על ידי בית המשפט העליון.
כמו כן, בשנת 2003 הקונגרס תיקן את החוק והסיר את הסעיפים שנפסלו לאורך השנים.
אתגר נוסף לסעיפים הנוגעים בתוכן מגונה נדחה בבית משפט בניו יורק ב-2005 ואושר בבית המשפט העליון ב-2006.
למקרים המשפטיים שהוצגו לעיל הייתה השפעה על מדיניות הפרסום והשיווק באינטרנט, והדגישו את החשיבות של הגנה על חופש הביטוי והימנעות מהגבלות מיותרות על פרסומים באינטרנט.
בנוסף, החלטותיו של בית המשפט העליון של ארצות הברית בעניינים הקשורים להסדרת האינטרנט, המשיכו להוות תקדים משפטי חשוב בכל הנוגע להסדרת האינטרנט והפכו לבסיס לביקורת ולדיונים משפטיים נוספים במדינות רבות בעולם לגבי רגולציה של תוכן אינטרנטי, חופש הביטוי, ואחריות ספקי שירותים ברשת.
תיקון לסעיף 230 של החוק
סעיף 230 לחוק ההגינות בתקשורת (CDA) מגן על מתווכים מקוונים כמו פלטפורמות מדיה חברתית מפני תביעות על תוכן בעייתי ומגונה שנוצר על ידי צד שלישי, המשתמשים בפלטפורמה.
הסעיף מאפשר לפלטפורמות להסיר, לתייג או להסתיר תכנים אלו מבלי להיתבע על החלטותיהם.
החוק מהווה גם מגן מפני אחריות וגם חרב המאפשרת לפלטפורמות לנהל את התוכן כרצונן.
אולם, חסינות מתביעה משפטית אינה מוחלטת ומפעילי הפלטפורמות יכולים לאבד את החסינות אם ימצאו אחראים בדרך כלשהי על יצירת התוכן הבלתי חוקי.
לאורך השנים, היו מקרים בהם בתי המשפט האמריקאים הרחיבו את הסעיף כלפי פסיקות שונות שהעניקו חסינות לפלטפורמות שאפשרו או לא הסירו תוכן לא חוקי.
משנת 2009, שבו פסק בית המשפט כי Accusearch אינה זכאית לחסינות לפי סעיף 230, מאחר שהחברה עודדה ותמרצה את משתמשיה לפרסם מידע פרטי בלתי חוקי, והייתה מעורבת באופן פעיל בעידוד פעילות זו.
במקביל, היו בבתי המשפט גם מקרים שהחסינות הוגבלה מאחר שמפעילי הפלטפורמות עודדו את המשתמשים לספק תוכן לא חוקי.
סעיף 230 זוכה להערכה על תרומתו לבניית מרחב אינטרנטי אינטראקטיבי ונגיש, אך גם לביקורת על כך שהוא מאפשר לפלטפורמות להפיק רווח מתוכן רעיל.
עיקר הביקורת העולה מקיומו של הסעיף היא שהוא מגן יתר על המידה על אתרי אינטרנט מפני תוכן בלתי חוקי או מזיק.
ברחבי ארצות הברית נקראו קריאות הולכות ונשנות לקידום של רפורמה שתצמצם את סעיפיו של החוק והתייחסות לסעיף 230 שתתקבל אחריות רחבה יותר לפלטפורמות האינטרנט השונות.
זאת, על מנת שהאינטרנט יהיה מקום בטוח יותר לכל האוכלוסייה.
מאחר שהאינטרנט השתנה מתחילתו בשנות ה־90, יש צורך ברפורמה של החוק כולו וסעיף 230 בפרט על מנת להתאים את האינטרנט לעידן הדיגיטלי המתחדש ולמנוע ניצול לרעה של החסינות המשפטית שהוא מעניק לאתרי אינטרנט.
בשנת 2017 נחקק חוק FOSTA, שתיקן את סעיף 230 והגביל את החסינות המשפטית, כך שתאפשר תביעות נגד אתרים המעורבים בסחר בבני אדם.
החוק נועד לחזק את המאבק בסחר מיני באינטרנט ולהבטיח אחריות משפטית לפלטפורמות שמקדמות פעילות בלתי חוקית.
חוק הזהות הוא חוק בסיסי בלוגיקה ובמטפיזיקה הקובע כי כל עצם זהה לעצמו (בכתיב של תחשיב הפרדיקטים: a=a ובצורה פחות פורמלית: א' היא א').
החוק מיוחס לעיתים קרובות לאריסטו, אף כי אריסטו אינו מנסח אותו כעקרון לוגי נפרד.
בספרו מטפיזיקה, ספר 7, פרק 17, אריסטו דן במובנות מאליה של הטענה שכל דבר הוא עצמו, אולם אינו מנסח את העיקרון כזהות פורמלית.
בקרב המטפיזיקאים של ראשית העת החדשה, ובעיקר בעקבות לייבניץ כבר היה השימוש בחוק הזהות נפוץ.
החוק קשור לשאלות היסודיות ביותר באשר לזהותו של כל עצם.
לבירור זהות יש לענות על שתי שאלות:
מהן התכונות הבסיסיות וההכרחיות ביותר, אשר הופכות את אותו העצם למה שהוא?
מהן התכונות אשר נשמרות גם במהלך שינוי שעובר העצם?
חוק הוּק (Hooke's law) הוא חוק פיזיקלי המציג את היחס הישר בין מאמץ לבין עיבור (מעוות יחסי) בתחום האלסטי.
יחס זה נקרא באופן כללי מודול האלסטיות, ובמקרה הפרטי של קפיץ, "קבוע הקפיץ".
החוק נקרא על שמו של הפיזיקאי בן המאה ה-17 רוברט הוק, וקובע כי כוח הפועל על קפיץ גורם לתזוזה יחסית לכוח ויחסית לקבוע הקפיץ.
הוא הכוח שמופעל על הקפיץ
היא תזוזת הקפיץ בהשפעת הכוח
המאמץ משמש כאן בתפקיד הכוח הפועל על הקפיץ.
העיבור (מעוות יחסי) משמש בתפקיד התזוזה של הקפיץ ומודול האלסטיות משמש בתפקיד קבוע הקפיץ.
גוף הנתון במאמץ משנה את אורכו כתלות במאמץ ובתכונת החומר.
אם המאמץ הוא מאמץ מתיחה, נסמן אותו בסימן + (פלוס) והגוף יתארך.
אם המאמץ הוא מאמץ לחיצה, נסמן אותו בסימן - (מינוס) והגוף יתכווץ.
הקשר בין המאמץ לבין העיבור במצב מאמצים חד־ממדי מגדיר את מודול האלסטיות:
במוט המועמס למתיחה או לחיצה, העיבור הוא ההתארכות היחסית:
ההתארכות היחסית יכולה להיות חיובית או שלילית
הקשר בין מודול האלסטיות (במתיחה) לבין מודול הגזירה נתון על ידי הביטוי:
הנקודות המסומנות על גבי הדיאגרמה:
3. מאמץ הכניעה, גבול האלסטיות
תחום האלסטיות הוא התחום בו התיאור של עקומת מאמץ-עיבור הוא בצורת קו ישר והוא בקרוב מהראשית עד אזור מאמץ הכניעה.
בחומרים שאזור הכניעה איננו ברור כמו בפלדה ואיננו מוצג בצורת נזילה, מגדירים בדרך כלל את נקודת הכניעה כנקודה בה העיבור שווה לעיבור בשעור 0.2%.
מאמץ מתיחה בכיוון x גורם למתיחת המוט בכיוון באותו כוון X, ולהתכווצות המוט בכיוונים הניצבים Y,Z בשעור המתקבל מהמכפלה של המאמץ בכיוון X במקדם פואסון.
חוק הוק המוכלל למצב מאמצים תלת-ממדי, מתקבל משלוש מתיחות חד-ציריות לכל אחד מהכיוונים ושימוש בעקרון הסופרפוזיציה:
בחוק הוק עבור חומרים כלליים יותר מקפיץ, הוא טנזור והוא מיוצג על ידי מטריצה של קשיחות החומר בגודל 9x9. אם החומר הוא ליניארי, אלסטי ואיזוטרופי, נדרשים שני קבועים על מנת לקבוע את התנהגותו תחת מאמצים: מודול האלסטיות ומודול הגזירה .
כאשר עוסקים במקרה של קפיץ שלא מופעלים עליו כוחות גזירה מקבלים את המקרה הפרטי בו מודול האלסטיות הוא קבוע הקפיץ .
במונחים של אנרגיה חוק הוק הוא קירוב הרמוני של האנרגיה הפוטנציאלית של הקפיץ עבור הפרעות קטנות ("קירוב תנודות קטנות").
קירוב בו מפתחים את האנרגיה הפוטנציאלית של הקפיץ סביב מצב שיווי המשקל שלו.
אם בנקודה הקפיץ נמצא בשיווי משקל (אנרגיה פוטנציאלית מינימלית), אזי בקירוב, האנרגיה הפוטנציאלית שלו כתלות במרחק מנקודת שיווי המשקל יהיה:
עבור קפיצים ספירליים, דמויי "סלינקי", הפרמטרים שקובעים את מקדם הקפיציות אינם מודול יאנג של החומר, אלא דווקא מודול הגזירה ופרמטרים גאומטריים שמאפיינים את הקפיץ.
למעשה, מכיוון שהקפיץ הספירלי "נדחס" למצב לולייני צפוף במהלך ייצורו, כיווץ או מתיחה של הקפיץ כמעט ולא משנים את אורך התיל ממנו מורכב הקפיץ, ועובדה זאת בצירוף מודול יאנג הנמוך יחסית של הקפיצים הספירליים המשמשים כצעצועים גורסת כי מתפתח מאמץ לחיצה/מתיחה זניח בתיל המרכיב את הקפיץ.
האנרגיה המכנית שמושקעת בדחיסה או מתיחה של הקפיץ נאגרת בו באמצעות מנגנון מכני אחר, זה של מאמץ הפיתול המתפתח בקפיץ.
למעשה, גודל שהשינוי שלו אינו זניח במהלך כיווץ ומתיחת הקפיץ אינו אורך התיל אלא הפיתול של העקום המרחבי שמתווה תיל הקפיץ, והדבר מתבטא במאמץ פיתול אחיד לאורך תיל הקפיץ.
במאמצי פיתול נמוכים, קיים קשר ידוע מדויק בין מודול הגזירה והפרמטרים הגאומטריים של הקפיץ למקדם הקפיציות (המופיע בחוק הוק) של הקפיץ, ובחלק זה נקבלו מעקרונות ראשוניים.
כיוון שגם מאמצי פיתול בחומר מקיימים חוק ליניארי דמוי חוק הוק, האנרגיה המכנית שהושקעה בקפיץ צריכה להיות שווה ל-
כאשר הוא מקדם הפרופורציה בחוק הפיתול, ו- היא זווית הפיתול הכוללת (total twist) שמתפתחת בקפיץ בין שני קצוותיו.
המקדם ניתן לקבלה ממודול הגזירה , אורך התיל הכולל ורדיוס התיל .
מה שנדרש כדי לקבל קשר בין פרמטרים אלו לקבוע הקפיציות הוא קשר בין x ל-.
קשר כזה מקבלים ישירות אם מבינים ששינויים בזווית הפיתול הכוללת של העקום המרחבי שמתווה הקפיץ קשורים לגודל מהגאומטריה הדיפרנציאלית של עקומים שנקרא הפיתול של העקום.
כאשר הוא רדיוס הקפיץ (לא רדיוס התיל אלא רדיוס הגליל עליו נעים אלמנטי הקפיץ).
כיוון שמחוק הפיתול ידוע ש-: , ואילו ידוע גם שאורך התיל מקיים (כאשר הוא מספר הליפופים של הקפיץ), מקבלים איפוא את התוצאה: .
חוק הזהב (פורטוגזית: Lei Áurea), שנחקק ב-13 במאי 1888, היה החוק שהביא באופן סופי לביטול העבדות בברזיל.
הקדים אותו "חוק הרחם החופשי" מה-28 בספטמבר 1871 ששחרר את כל הילדים להורים עבדים.
חוק הזהב נחתם על ידי איזבל הנסיכה האימפריאלית מברזיל, העוצרת בזמן שאביה, פדרו השני, קיסר ברזיל, שהה באירופה.
על החוק השני קיבלה את מדליית "ורד הזהב" מהאפיפיור לאו השלושה עשר.
החוק עצמו היה קצר ביותר, וכלל שני סעיפים:
מעבר לפעילות של מתנגדי העבדות האידאולוגיים, היו מספר סיבות לחקיקת החוק.
סיבה אחת היא שהכדאיות של העבדות קטנה, מכיוון שעקב הגירה רבה מאירופה שכרם של המהגרים האירופאים היה נמוך מאוד, לעיתים נמוך מעלות אחזקתו של עבד.
יתר על כן, מרידות עבדים במספרים הולכים וגדלים, בריחת עבדים לקילומבו ושיטות התנגדות פסיביות תרמו גם הן לקושי שבשימוש שיטת העבדות ולאי הכדאיות המצטברת שבאחזקת העבדים.
לחוק הזהב היו השפעות נוספות מלבד שחרורם של כל העבדים.
בעלי המטעים שהיו זקוקים לידיים עובדות פעלו להגביר את ההגירה מאירופה לברזיל.
בנוסף, חוסר הנחת בקרב בעלי העבדים בברזיל, בעיקר ברזילאים מהמעמד הגבוה, מהשלטון המלוכני ששחרר את עבדיהם, גרם להפלת האימפריה הברזילאית ולהקמת הרפובליקה ב-1889. למעשה, חוק הזהב נחשב לגורם המיידי (אך לא היחיד) לנפילת המונרכיה בברזיל.
חוק החולה הנוטה למות, התשס"ו-2005 הוא חוק שמטרתו "להסדיר את הטיפול הרפואי בחולה הנוטה למות תוך איזון ראוי בין ערך קדושת החיים, לבין ערך אוטונומיית הרצון של האדם והחשיבות של איכות החיים" (סעיף 1(א) לחוק).
החוק כולל את הזכות לדרוש טיפול רפואי, להימנע מקבלת טיפול רפואי ולהפסיק מתן טיפול רפואי שכבר החל.
באופן חריג מציין החוק "חוק זה מבוסס על ערכיה של מדינת ישראל כמדינה יהודית ודמוקרטית ועל עקרונות יסוד בתחום המוסר, האתיקה והדת" (סעיף 1(ב) לחוק).
עקרון יסוד של החוק הוא: "בקביעת הטיפול הרפואי בחולה הנוטה למות, מצבו הרפואי, רצונו ומידת סבלו הם
השיקולים הבלעדיים" (סעיף 2 לחוק).
עיקרון זה מבהיר שאין להביא בחשבון צרכים של גורם אחר מלבד החולה.
נקודת מוצא של החוק היא: "חזקה על אדם שהוא רוצה להוסיף לחיות, אלא אם כן הוכח אחרת; לא הוכח אחרת
מעבר לכל ספק סביר - יש לנטות לטובת הרצון להוסיף לחיות" (סעיף 4 לחוק).
החוק מבדיל בין שלושה שלבים רפואיים:
חולה שאינו נוטה למות, שההערכה היא שיחיה יותר משישה חודשים - החוק אינו מאפשר להימנע מטיפול רפואי מציל חיים.
כאשר חולה כזה, הרוצה שחייו יוארכו, מבקש טיפול רפואי שלדעת הרופא האחראי, אין לו הצדקה בנסיבות העניין, יש לכבד את רצון החולה ולתת לו את הטיפול המבוקש.
חולה בשלב סופי, שההערכה היא שלא יחיה יותר מאשר שבועיים - כאשר החולה סובל סבל משמעותי, ונקבע לגביו כי אינו רוצה שחייו יוארכו, החוק מחייב שלא לתת לו גם טיפולים נלווים.
החוק מאפשר לאדם, עוד בעת שהוא בריא, לקבוע את האופן שבו יטופל כאשר יהיה במצב של חולה נוטה למות שאינו מסוגל להביע את רצונו, זאת באמצעות הוראות רפואיות מקדימות, בהנחיות מקדימות מפורטות באמצעות טופס מיוחד, או בדרך של מינוי מיופה כוח.
בחוק נכללו איסורים מפורשים על פעולות מסוימות:
"אין בהוראות חוק זה כדי להתיר עשיית פעולה, אף אם היא טיפול רפואי, המכוונת להמית, או שתוצאתה, קרוב לוודאי, היא גם גרימת מוות, בין שהיא נעשית מתוך חסד וחמלה ובין שלא, ובין לבקשת החולה הנוטה למות או אדם אחר ובין שלא." (סעיף 19 לחוק)
"אין בהוראות חוק זה כדי להתיר עשיית פעולה, אף אם היא טיפול רפואי, שיש בה סיוע להתאבדות, בין שהיא נעשית מתוך חסד וחמלה ובין שלא, ובין לבקשת החולה הנוטה למות או אדם אחר ובין שלא." (סעיף 20 לחוק)
מנכ"ל משרד הבריאות רשאי להורות למנהל מרכז רפואי למנות ועדה מוסדית, שתכריע במחלוקות בין הנוגעים
בדבר או מתעורר ספק כיצד לנהוג בחולה.
שלושה רופאים, שאינם מטפלים ישירות בחולה.
פסיכיאטר שאינו מטפל ישירות בחולה.
איש אקדמיה המומחה לפילוסופיה או אתיקה.
איש דת בהתאם לדתו של החולה, במידת האפשר.
על החלטות הוועדה המוסדית ניתן לערער בפני "ועדה ארצית" שימנה מנכ"ל משרד הבריאות.
כנגד החלטות ועדה זו, בדומה להחלטות של גוף ממשלתי, ניתן לעתור לבג"ץ.
סעיף 54 לחוק קובע: "לא יישא אדם באחריות לפי כל דין על פעולתו לפי הוראות חוק זה, אלא אם כן פעל
סעיף זה מעניק הגנה משפטית לרופאים הנמנעים מלתת טיפול מאריך חיים לחולים סופניים שאינם מעוניינים בטיפול כזה.
הסעיף משנה את המצב החוקי שהיה קיים עד לחיקוקו, ולפיו זירוז מותו של אדם נוטה למות, בין במעשה ובין במחדל, נכלל בהגדרת "הריגה" לפי הוראות חוק העונשין ועל כן היעתרות לבקשת חולה נוטה למות לחדול מן הטיפול בו ולאפשר את מותו, הצריכה פניה לבית המשפט.
הוועדה מנתה 59 חברים, ובהם אנשי רפואה, דת, משפט, פילוסופיה ואתיקה .
דברי ההסבר להצעת החוק מציגים אחדות מהסוגיות שאתן התמודדה הוועדה:
השפעת החוק על חולים אחרים
בתי המשפט מעניקים משקל לאיסורים שבחוק גם כשהם דנים דן במקרים של חולים שאינם "נוטים למות".
בהיעדר חקיקה מפורשת, ליועץ המשפטי לממשלה השפעה משמעותית על עיצוב הנוהג בנושא, בהחלטותיו באילו מקרים לעתור לבתי המשפט לגבי חולים אלו.
חוק הופשטטר הוא אמרת כנף רקורסיבית שנטבעה על ידי מדען המחשב דאגלס הופשטטר ונקראת על שמו.
האימרה מופיעה לראשונה במגנום אופוס של הופשטטר, "גדל, אשר, באך", ומצוטטת בעיקר על ידי מתכנתים בהקשר לניסיונות לייעל תהליכים מורכבים.
החוק מדבר על חוסר היכולת לאמוד את פרק הזמן הנדרש לבצע משימה כלשהי, גם כאשר נראה כי הובאו בחשבון כל האלמנטים "הבלתי מתוכננים" (בלת"ם).
החוק כולל הפניה עצמית, כלומר הוא מתייחס אל עצמו בצורה רקורסיבית.
בניגוד לכללים רקורסיביים אחרים, הוא אינו כולל תנאי עצירה עבור המקרה הטריוויאלי.
מכאן כי גם אחרי שחוק הופשטטר נלקח בחשבון, עדיין יש לקחת את חוק הופשטטר בחשבון וכן הלאה, עד אין סוף.
חוק הזכויות או מגילת הזכויות או הצהרת הזכויות משנת 1689 הוא חוק של הפרלמנט האנגלי הדן בזכויות תושבי אנגליה.
שמו המלא של החוק הוא: "החוק המכריז על הזכויות והחירויות של הנתינים, והקובע את סדר הירושה של הכתר" .
חוק זה מהווה את אחד המסמכים העיקריים של המשפט החוקתי האנגלי, יחד עם המגנה כרטה, עם חוק ההסדר משנת 1701 וחוקים חוקתיים נוספים.
לימים הועתק תוכנו של חוק זה אל המשפט החוקתי של ממלכות חבר העמים הבריטי כגון ניו זילנד וקנדה.
בסקוטלנד חל דבר חקיקה אחר: "חוק תביעת הזכויות 1689" שתוכנו דומה.
בעקבות המהפכה המהוללת ברח ג'יימס השני מאנגליה ב-23 בדצמבר 1688. בטרם הוכרזו ויליאם השלישי ומרי השנייה כמלכי אנגליה ואירלנד ניסח פרלמנט הכנס את הצהרת הזכויות ודרש מהם להסכים לנוסח.
הצהרת הזכויות הועברה אליהם ב-13 בפברואר 1689 בעת ששהו בבית הסעודות בארמון וייטהול שבלונדון.
ויליאם ומרי הסכימו לנוסח והוכתרו כמלכי אנגליה באפריל 1689. ב-16 בדצמבר 1689 נחקקה ההצהרה והפכה לחוק של הפרלמנט הבריטי.
חוק הזכויות קובע את הזכויות, החירויות והעקרונות הבאים:
אסור למלך לבטל חוקים או להשעות חוקים ללא הסכמת הפרלמנט
הזכות להגנה מפני התערבות בית המלוכה במערכת המשפט (נאסר על המונרך להקים מערכת בתי משפט עצמאית, או לפעול כשופט)
הזכות להגנה מפני מיסוי על ידי בית המלוכה מכוח סמכויות המלך, ללא הסכמה של הפרלמנט
הזכות לפנות בבקשה אל המונרך
לא יוקם צבא קבע בעת שלום מבלי הסכמת הפרלמנט
החירות של הפרוטסטנטים להחזיק כלי נשק להגנתם (בהתאם למותר על פי חוק ובהתאם למעמדם)
הזכות לבחור את חברי הפרלמנט בלי התערבות של המונרך
החירות לשאת דברים בפרלמנט - הליכי הפרלמנט אינם נתונים לסמכות בתי המשפט או כל גוף או מוסד אחר שאינו הפרלמנט עצמו
הגנה מפני ענישה אכזרית, ומפני עירבון גבוה מידי
הגנה מפני קנסות או עיקולים בלא משפט
לא ניתן למנוע את כינוס הפרלמנט, כינוסי הפרלמנט יערכו לעיתים קרובות
כמו כן החוק כלל רשימה של חוקים של המלך ג'יימס השני שבוטלו מפורשות, וקובע כי בריחתו של ג'יימס השני שקולה לוויתור על הכתר.
החוק מוסיף וקובע כי נוצרי קתולי אינו יכול להיות מונרך באנגליה "מאחר שהתברר מניסיון שאין הדבר עומד בקנה אחד עם הביטחון והטוב הציבורי של ממלכה פרוטסטנטית זו שהממלכה תנוהל על ידי נסיך הנתון למרות האפיפיור".
בשל כך נקבע בחוק כי מונרך חייב לשאת שבועת אמונים בעת הכתרתו ולהתחייב להגן על הפרוטסטנטיות.
החוק קובע כי ויליאם ומרי יהיו יורשיו של ג'יימס, וכי הכתר יעבור לילדי מרי, ובהיעדרם לאחותה אן ולילדיה, ובהיעדרם לילדי ויליאם אם ינשא שנית לאחר מותה של מרי.
החוק קובע כי על המונרך לכנס את הפרלמנט בזמנים קבועים (על פי המשפט החוקתי האנגלי, הפרלמנט אינו יכול להתכנס מבלי שזומן על ידי המונרך).
כלל זה אושר שנית בחוק שלוש השנים משנת 1694.
חוק הזכויות שונה בחוק ההסדר 1701 ובהמשך בחוקי האיחוד של 1707 על מנת להסדיר בעיות חוקתיות נוספות שהתעוררו בשל הוראות חוק זה (בין היתר - בשל העובדה שחוק זה לא דן במצב בו גם לוויליאם השלישי לא יהיו יורשים).
לחוק זה הייתה השפעה רבה על מגילת הזכויות - עשרת התיקונים הראשונים לחוקת ארצות הברית הנקראים באנגלית באותו שם - Bill of Rights, ובהמשך אף על ההכרזה לכל באי עולם בדבר זכויות האדם של ארגון האומות המאוחדות ועל האמנה האירופית לזכויות אדם.
בדומה לחוק הזכויות - גם מגילת הזכויות וההצהרות קובעות זכות למשפט הוגן וחירות מפני ענישה אכזרית.
חוק זה תקף בממלכה המאוחדת גם בימינו.
כך למשל ב-21 ביולי 1995 הוגשה תביעה דיבה מטעם חבר הפרלמנט הבריטי ניל המילטון נגד עיתון "הגארדיאן".
בית המשפט הקפיא ההליכים בתביעה בטענה שהוא לא יכול לבחון את הנעשה בדיוני הפרלמנט בשל האמור בחוק הזכויות.
בעקבות פסיקה זו תוקן חוק הזכויות באמצעות חוק לשון הרע 1996 המתיר לחבר פרלמנט לוותר על ההגנה המוענקת לו מכוח חוק הזכויות ולאפשר תביעות כגון זו שהוגשה.
בשנת 1989, בחלוף שלוש מאות שנים לחקיקת החוק הוצא בממלכה המאוחדת מטבע בשווי שני ליש"ט המנציח את חוק הזכויות ואת המהפכה המהוללת.
תוקף בממלכות חבר העמים ובמדינות אחרות
חוק הזכויות עדיין בתוקף באירלנד אף שזו אינה חלק מהממלכה המאוחדת, כמו כן החוק בתוקפו בניו זילנד (כפי שנקבע בפסק הדין בעניין פיצג'רלד נ' מולדון בשנת 1976 בעקבות הודעת ראש ממשלת ניו זילנד רוברט מולדון כי יש להתייחס לחוק כמבוטל מאחר שהוא מתכוון לבטלו בקרוב.
בית המשפט העליון של ניו זילנד פסק כי החלטת הממשלה בטלה מאחר שהיא סותרת את הסעיף הראשון של חוק הזכויות (הקובע כי רק לפרלמנט הכוח להשעות חוקים).
חוק הזכות לעבודה בישיבה ובתנאים הולמים, התשס"ז-2007, (המכונה גם "חוק הקופאיות") הוא חוק ישראלי, הקובע כי על מעסיק להעמיד לרשות עובדו מקום ישיבה, ולתת למאבטח תנאי עבודה נאותים.
החובה לספק לעובד מקום ישיבה, בזמן העבודה ובזמן ההפסקה, נקבעה שנים רבות טרם חקיקת החוק שלפנינו בסעיפים ו של פקודת הבטיחות בעבודה, אך סעיפים אלה לא חלו על עובדים בענפי המסחר והשירותים.
אחדות מרשתות השיווק וחנויות אחרות נהגו שלא לאפשר לעובדיהן, ובמיוחד לקופאיות, ישיבה במהלך העבודה, ואלו נאלצו לעשות מלאכתן בעמידה, דבר שנטען כי הוא מזיק בריאותית ומשפיל.
הצעת חוק פרטית לתיקון מצב זה הוגשה לראשונה בכנסת השש עשרה על ידי חברי הכנסת עמיר פרץ ואילנה כהן.
ההצעה הוגשה בשנית בכנסת השבע עשרה על ידי חברי הכנסת שלי יחימוביץ', גדעון סער, מרינה סולודקין וזבולון אורלב, וחוק הזכות לעבודה בישיבה, התשס"ז-2007 אושר ב-14 בפברואר 2007. בחוק נקבע שתחילתו שישים ימים מיום פרסומו, כלומר ב-23 באפריל 2007.
מאז אישורו תוקן החוק 3 פעמים.
בתיקון ראשון לחוק, שאושר בדצמבר 2009 כתיקון עקיף במסגרת תיקון לחוק שעות עבודה ומנוחה שהסדיר את זכותו של העובד להפסקה לשם שימוש בחדר שירותים, נוסף לחוק סעיף 5א, הקובע שהסמכויות שניתנו לבית הדין לעבודה בחוק הזכות לעבודה בישיבה יחולו גם על הזכות להפסקה לשם שימוש בחדר שירותים.
בתיקון מס' 3 לחוק, שאושר במרץ 2017, ננוספו לחוק סעיפים המבטיחים תנאי עבודה נאותים למאבטחים, ושם החוק שונה לשמו הנוכחי, חוק הזכות לעבודה בישיבה ובתנאים הולמים, התשס"ז-2007.
החוק קובע "מעסיק יעמיד לרשות עובד במקום העבודה מושב לעבודה ולא ימנע מעובד ישיבה במהלך העבודה, אלא אם כן הוכיח המעסיק שביצועה הרגיל של העבודה אינו מאפשר ישיבה".
כן מחייב החוק את המעסיק להעמיד לרשות העובדים במקום העבודה כיסאות או ספסלים מתאימים, בעלי משענת גב, במספר מספיק ובמצב תקין, לישיבה בעת הפסקה בעבודה.
הוראות החוק חלות גם על מעסיק בפועל של עובדים של קבלן כוח אדם.
סעיף 3א לחוק קובע מתן תנאי עבודה נאותים למאבטח, בהם עמדה מקורה או מוצלת באופן אחר, המספקת הגנה מגשם ומשמש, ובה אמצעי חימום או קירור הולמים.
בית הדין לעבודה הוסמך בחוק לתת צווי מניעה או צווי עשה לתיקון הפרה של הוראות החוק, וכן לפסוק פיצויים נגד מעבידים המפירים את החוק.
עם זאת פסק בית הדין לעבודה כי על אף שלארגון עובדים ניתן הכוח להגיש תביעה בגין הפרת החוק, לא ניתן לראות בהפרת החוק משום סכסוך קיבוצי, שכן הדגש ביישוב סכסוכים קיבוציים הוא על דיון מהיר, ואילו תביעה על פי חוק זה דורשת בירור מקיף של ראיות עובדתיות.
לאחר אישור החוק החלו קבוצות מאורגנות של פעילים חברתיים וחברי הכנסת לסייר ברשתות השיווק כדי לאתר מעסיקים אשר מונעים מעובדיהם לשבת במהלך עבודתם.
ברוב בתי העסק שנבדקו לא יושם החוק.
כמו כן, משך זמן רב לאחר חקיקת החוק, לא סופק מקום ישיבה לסדרנים במליאת הכנסת.
הסתדרות העובדים הכללית הגישה בקשת צד בסכסוך קיבוצי נגד 61 מקומות עבודה בטענה שהפרו את החוק.
במהלך הזמן שחלף מאז הגשת הבקשה הצד ועד לדיון בה, הגיעה ההסתדרות להסכמי פשרה עם חלק מן המשיבים, ובית הדין נתן תוקף של פסק דין להסכמים אלה.
ההליכים נגד משיבים אחרים נמחקו לבקשת ההסתדרות, ונותרו 21 משיבים.
הבקשה בעניין המשיבים שנותרו נדחתה בנימוק שאינה מתאימה לדיון בהליך של סכסוך קיבוצי.
ההסתדרות ערערה על ההחלטה לבית הדין הארצי לעבודה.
בית הדין הארצי לעבודה דן לראשונה ובאופן יסודי ומקיף בהוראות החוק בפסק דין שניתן בעניין זואילי בנובמבר 2011. באותו המקרה נפסקו לעובד שהוראות החוק הופרו כנגדו במשך כחודשיים וחצי, "פיצויים לדוגמה" בשיעור 50,000 ש"ח, ונקבע כי אלו פיצויים עונשיים אשר נועדו לחנך ולהרתיע מעבידים מפני הפרת הוראות החוק.
חוק החברות, התשנ"ט–1999 מסדיר את דיני החברות בישראל, לרבות אופן הקמת חברה, ניהולה באמצעות האורגנים השונים, מיזוג חברות ועוד.
ראשיתו של משפט החברות בישראל בפקודת החברות, שחוקק המחוקק המנדטורי בשנת 1929. הפקודה שיקפה את דיני החברות המקובלים באנגליה באותה תקופה.
בשנת 1946 הגישה באנגליה ועדה ציבורית, בראשותו של השופט העליון ליונל כהן, דין וחשבון שעיקרו המלצה על שינויים מקיפים בדיני החברות.
בעקבות הקמת מדינת ישראל לא הוכנסו בפקודת החברות, שנותרה בתוקף גם לאחר קום המדינה, השינויים שעברו בחוק האנגלי ב-1948 כתוצאה מהמלצות ועדת כהן, והפקודה נותרה לא מעודכנת.
הפקודה תוקנה מספר רב של פעמים במשך השנים, והכנסת חוקקה מספר חוקים שהשלימו את המקומות בהם החסירה הפקודה, כחוק החברות הממשלתיות, התשל"ה–1975, או חוק ניירות ערך, התשכ"ח–1968.
בשנת 1983 התקבל נוסח חדש לפקודה, שכונה .
אך התחושה בקרב אנשי המשפט הייתה, כי הוא אינו מצליח לתפקד כהסדר מקיף לדיני החברות בישראל.
ביוזמת הפרופסור אוריאל פרוקצ'יה מהאוניברסיטה העברית הוקמה ועדה ציבורית בראשות השופט אהרן ברק.
זו הביאה ליצירת הצעת חוק החברות, התשנ"ו–1995. לאחר ארבע שנים של דיונים מקיפים בכנסת התקבל החוק.
בעיקרו ביטל החוק את מרבית הוראות פקודת החברות שקדמה לו, וקבע הסדר חדש, שנכנס ברובו לתוקף ב-1 בפברואר 2000. ב-12 בדצמבר 2012 נכנס לתוקפו תיקון 20 לחוק, שמטרתו הגברת הפיקוח על שכר הבכירים בחברות.
למעשה, פקודת החברות בוטלה ברובה, אך לא במלואה, ונותרו בתוקף הפרקים העוסקים באג"ח ושעבודים וכן הפרק העוסק בפירוק חברה.
החלק קובע הוראות באשר להתאגדות, קיומה של האישיות המשפטית הנפרדת של החברה, מסמכי הייסוד של החברה, ומעמדו של רשם החברות.
החלק קובע מהם האורגנים של החברה, מהם סמכויותיהם, מהם זכויותיהם וחובותיהם, ומהי אחריותם החוקית.
החלק קובע כיצד תנוהל החברה, וכולל הוראות באשר למשרדה הרשום של החברה, מרשם בעלי המניות, ותפקודם של בעלי תפקידים כמבקר הפנים בחברה הציבורית, או רואה חשבון מבקר, ואיזה דוחות כספיים ומאזנים על החברה להגיש.
החלק קובע את זכויותיהם וחובותיהם של בעלי המניות, איזה סוגי מניות קיימים בחברה, ואיזה סמכויות, זכויות וחובות, הם מעניקים לאוחז בהם.
– נושאי המשרה בחברה – החלק מפרט מאוד באשר לדירקטורים בחברה, זכויותיהם, חובותיהם, סמכויותיהם ואחריותם כלפי בעלי המניות.
החלק עוסק בניירות הערך שרשאית החברה להנפיק, ובפעולות שרשאים לעשות בהם, בשמירת ההון וחלוקתו.
– רכישת חברות – החלק קובע את הדינים העוסקים במיזוג חברות, רכש כפוי ורכש מרצון.
– ביטול, הוראות מעבר, תחולה ותחילה.
הצעת החוק רוככה, ובסופו של דבר ב-3 באוקטובר 2008 אישר בית הנבחרים גרסה מתוקנת של החוק ברוב של 263 תומכים מול 171 מתנגדים.
שעות ספרות לאחר אישור החוק בקונגרס, חתם נשיא ארצות הברית ג'ורג' בוש על החוק.
התומכים בתוכנית החילוץ טענו כי התערבות הממשל בשוק הייתה חיונית על מנת למנוע משבר אמון באשראי של השווקים האמריקאים, וכי אם הממשל לא היה פועל באופן זה, המשבר הכלכלי עלול היה להחריף לכדי שפל כלכלי.
המתנגדים לתוכנית החילוץ מחו על העלות האדירה של התוכנית הפתאומית, והצביעו על כך שעל פי הסקרים אין תמיכה בקרב הציבור האמריקאי בתוכנית החילוץ של המוסדות הפיננסיים בוול סטריט, וטענו כי לא נלקחו בחשבון כלל אלטרנטיבות נוספות.
כמו כן נטען שהמהלך מיטיב עם בעלי האמצעים אך לא עוזר לעניים, והוא כונה סוציאליזם לעשירים וקפיטליזם לעניים.
חוק הטינקטורה הוא החוק הראשון של ההרלדיקה - מדע עיצוב שלטי האצולה, ושל כללי הבלאזון.
על פי חוק זה .
משמעותו של החוק היא כי הטינקטורות מקבוצת המתכות (אור או צהוב וארז'ן או לבן) לא יונחו האחת מעל השנייה כמו גם טינקטורות מקבוצת הצבעים (ור-ירוק, אזור-כחול, גולס-אדום, סאבל-שחור ופורפור-סגול).
הפרוות ההרלדיות ו"צבעים טבעיים" אינם מושפעים מחוק זה.
מטרתם העיקרית של שלט אצולה, של מטען הרלדי, של דגל או של כרזה היא זיהוי בצורה קלה מרחוק, וההבדל בין צמדי צבעים מסוימים מרחוק אינו פשוט, בעיקר כאשר טינקטורות כהות או בהירות מונחות על טינקטורות דומות או סמוך להן.
בפיזיקה סטטיסטית, חוק החלוקה השווה (equipartition theorem) הוא חוק פיזיקלי האומר כי האנרגיה הפנימית במערכת מתחלקת באופן שווה בין כל דרגות החופש הריבועיות של ההמילטוניאן.
האנרגיה הממוצעת לכל דרגת חופש:
כאשר T הטמפרטורה של המערכת ו- קבוע בולצמן.
דרגת חופש ריבועית היא דרגה שבה האנרגיה תלויה בגודל המשתנה בריבוע (לדוגמה, אנרגיה פוטנציאלית של קפיץ, אנרגיה קינטית של גוף התלויה במהירות שלו באחד הצירים).
בתרמודינמיקה, האנרגיה הפנימית במערכת מקיימת את חוק החלוקה השווה.
קיימים 3 סוגי אנרגיה כאלו:
דוגמה: אם נסתכל על גז אידיאלי מונו-אטומי במרחב תלת־ממדי, לכל אטום יש 3 דרגות חופש (3 כיווני תנועה).
מחוק החלוקה השווה ניתן לדעת כי האנרגיה הממוצעת לאטום תהיה:
לעומת זאת, כאשר מדובר בגז אידיאלי דו-אטומי במרחב תלת-ממדי, לכל אטום יש 5 דרגות חופש (3 כיווני תנועה + רוטציה + ויברציה).
חוק החלוקה השווה מעניק מבט עמוק יותר על מונח דרגות החופש, ומראה כי מובנן אינו טריוויאלי.
לדוגמה, ההמילטוניאן של חלקיק חופשי חד־ממדי הוא ולכן חוק החלוקה השווה קובע כי האנרגיה החופשית שלו היא , שכן יש לו רק דרגת חופש ריבועית אחת.
לעומת זאת, חלקיק כלוא בפוטנציאל הרמוני חד־ממדי מיוצג על ידי ההמילטוניאן כאשר k הוא קבוע הקפיץ של הפוטנציאל ההרמוני וx הוא הסטייה משיווי משקל.
לחלקיק כלוא זה יש שתי דרגות חופש ריבועיות ולכן האנרגיה החופשית שלו לפי משפט החלוקה השווה היא .
לכן, אף על פי שהחלקיק כלוא בפוטנציאל, האנרגיה החופשית שלו גדולה יותר משל חלקיק חופשי.
חוק החנינה, התשכ"ז-1967 הוחק לאחר הניצחון במלחמת ששת הימים.
עיקרו הוא חנינה על עבירות שאינן חמורות מאוד, כמו עבירות שעונשן מעל 10 שנות מאסר, עבירות על פי החוק לעשיית דין בנאצים ובעוזריהם ועבירות חמורות נגד ביטחון המדינה.
עניין החנינה מצוי במקורות המשפט העברי וכבר בתנ"ך ניתן למצוא ביטוי לכך בימי שאול במלחמתו מול הפלשתים.
בנוסף, גם שחרור העבדים בכל יובל שנים מבטאת סוג של חנינה.
חוק חנינה, תשכ"ז-1967, הוא דבר חקיקה מיוחד בנוף המשפטי הישראלי, אשר נחקק זמן קצר לאחר מלחמת ששת הימים (יוני 1967) כמעשה חסד לאומי וכהכרה בתקופה ההיסטורית של המדינה.
חוקי חנינה כלליים אלו, הנדירים יחסית, נועדו ליצור "מחיקת עבר" רחבה שתשקם ותקל על אזרחים רבים, ובכך תסמל התחלה חדשה.
החוק העניק פטור גורף מעונשי מאסר וקנסות, והורה על הפסקת הליכים פליליים תלויים ועומדים, וכל זאת תחת תנאי יסוד: ביצוע העבירה קדם ליום פרוץ המלחמה, ה-5 ביוני 1967 (כ"ו באייר תשכ"ז).
החוק פעל באמצעות מנגנון חנינה מקיף בשני מישורים מרכזיים.
במישור המאסר, נקבע כי כל אדם שביצע עבירה לפני המועד הקובע ונושא או עתיד לשאת עונש מאסר (לרבות מאסר על-תנאי או מאסר בגין אי-תשלום קנס), ישוחרר או יפטר מנשיאת העונש, ובמישור הכספי, הוענק פטור מלא מקנסות בסכום של עד 10,000 לירות, והפחתה אוטומטית של 10,000 לירות מקנסות גבוהים יותר.
בנוסף, חשיבות מכרעת הייתה להוראה על הפסקתם המידית של הליכים פליליים שהתנהלו בבתי המשפט בגין עבירות שאינן חמורות, ובכך נמנעה הרשעתם של אלפי אזרחים.
אף שהחוק נועד להיות רחב במיוחד, קבע המחוקק רשימה מדויקת ומהותית של חריגים אשר נותרו מחוץ לגבולות החנינה.
חריגים אלו שיקפו את המדיניות הציבורית והמשפטית של המדינה, וכללו עבירות בעלות חומרה יתרה או פגיעה בערכי יסוד.
החריגים הבולטים היו עבירות שעונשן המרבי הוא 10 שנות מאסר או יותר (למעט הקלה פרופורציונלית מסוימת), עבירות ביטחוניות חמורות (כגון ריגול), עבירות נגד האנושות (כגון פשע השמדת עם או פשעי נאצים), וכן עבירות כלכליות-חמורות (כגון מרמה וסחיטה בסכומי עתק) ועבירות זנות.
עבירות אלו, כמו גם הליכים הנוגעים לעבירות מס הכנסה שלא תוקנו על ידי העבריין, נותרו לטיפול מערכת המשפט, וזאת מתוך איזון בין רוח הרחמים הלאומית לבין הצורך בשמירה על הסדר הציבורי ושלטון החוק.
חוק החוזים (חלק כללי), תשל"ג–1973 הוא החוק העיקרי המסדיר את דיני החוזים בישראל.
החוק נחקק בשנת 1973. עוד קודם לחקיקתו, בשנת 1970, נחקק חוק משלים, חוק החוזים (תרופות בשל הפרת חוזה).
בחוק נקבעו מספר כללים מהותיים בדיני החוזים:
החוק מגדיר מספר גורמים בשלב הטרום חוזי, אשר קיומם מוביל לביטול החוזה בדיעבד: טעות, הטעיה, כפייה, עושק.
עבור כל אחד מפגמים אלו, נדרשים מספר תנאים מצטברים.
החוק מגדיר כ"טעות", פער בין תפיסת המציאות למציאות.
במקרה שהצד השני היה מודע לטעות, די בתנאים הנזכרים כדי לבטל את החוזה.
במקרה שהצד השני לא היה מודע לטעות, רק בית המשפט יכול להורות על ביטול החוזה, וזאת בכפוף ל"שיקולי צדק" בהם יבחן בית המשפט האם יגרם נזק גדול יותר לאחד הצדדים, במקרה של ביטול החוזה או במקרה של אי ביטולו.
החוק מגדיר כ"הטעיה", מצב בו אחד הצדדים בחוזה, גרם "טעות" לצד השני, בין באופן אקטיבי (על ידי שקר וכיוצ"ב) ובין באופן פסיבי במקרה שהיה עליו ליידע את הצד השני (לפני החוק או הנוהג או הנסיבות).
בפסק דין ספקטור נגד צרפתי נחלקו הדעות, האם "אי גילוי" במצב שבו ניתן לברר את המציאות בקלות, נחשב הטעיה.
העניין לא הוכרע בצורה חד משמעית.
בפועל קיימת "גישת המצמצמים" הגורסת ש"פגם הטעיה" קם רק במצב בו לא ניתן לוודא את העניין בקלות, ו"גישת המרחיבים" גורסת כי "פגם ההטעיה" קם בכל מקרה שלא קוימה "חובת הגילוי" כאמור.
כפייה: החוק מגדיר כ"כפייה", הפעלת כוח או איומים.
כלומר לחץ חיצוני בלתי מוצדק.
עבור פגם כפייה, נדרשים שלושה תנאים מצטברים: 1 קיומו של חוזה, 2. הופעלה כפייה, 3. קיים קשר סיבתי (קש"ס) סובייקטיבי בין הכפייה לכניסה לחוזה.
עם זאת, החוק מסייג את פגם הכפייה, וקובע שהזהרה בתום לב על כוונה למימוש זכות חוקית, לא תיחשב ל"כפייה" (למשל, אזהרה על כוונה להגיש תביעה משפטית, אלא אם כן הצד השני יכנס לחוזה חדש, שייתר את הצורך בהליך המשפטי)
בנוסף הפסיקה בישראל, בהתבסס על החוק, מכירה בכך ש"כפייה כלכלית" מהווה חלק מצורת מסחר תקין, ולכן נקבעו בפסיקה שני תנאים מצטברים, אשר רק בהתקיימם תיחשב "כפייה כלכלית" לכפייה פוגמת את החוזה: 1. "מבחן האיכות" כלומר, הפעולה אינה ראויה.
2. "מבחן העוצמה" - ה"נכפה" אינו יכול, בנסיבות העניין להימלט ממלתעות הפעולה (כלומר, אין לו אלטרנטיבה סבירה).
עושק החוק מגדיר כ"מצוקה" שלושה מצבים חלופיים: מצוקה שכלית (רפיון שכל או מצב של "חומרה ושקיעה", מצוקה גופנית וחוסר ניסיון.
בפסק דין גנץ נגד כץ, דן בית המשפט העליון בעניינו של חרדי אשר בהיותו רווק בן 50, הבטיח לשדכן שכר 100,000$ והכפלת הסכום אם השדכן ייעזר בשותף.
בדעת הרוב הכריע בית המשפט כי אכן תנאי החוזה "גרועים מהמקובל במידה בלתי סבירה".
אך עם זאת קבע בית המשפט כי למרות מצבו הנפשי הקשה של רווק חרדי בן 50, אין מצבו מגיע ל"מצוקה" כהגדרתה בחוק החוזים.
במקביל, השופט קדמי חידש הלכה, לפיה בהתקיים יסוד "עושק" אשר נעדר ממנו מרכיב המצוקה, ניתן לקנוס את העושק מטעם "חוסר תום לב בכריתת חוזה", אך דעת הרוב דחתה את הטיעון על הסף, מאחר שטיעון זה לא נטען בידי בא כוחו של המערער.
כאשר בחוזה יש פגם של טעות סופר, הפגם לא מהווה עילה לביטול החוזה אלא מקנה לצדדים את האפשרות לתקן את החוזה לפי אומד דעתם.
החוק מגדיר שני סוגי חוסר תום לב.
חוסר תום לב בשלב הטרום חוזי, וחוסר תום לב בקיום החוזה.
חוסר תום לב בקיום החוזה, מתבטא בעמידה דווקנית על תנאי החוזה, או חוסר שיתוף פעולה ביחס לקיום החוזה.
חוק החיים הוא אלבומה החמישי של הזמרת שרית חדד אשר יצא לאור בשנת 1998.
האלבום הזה הביא את חדד לפריצה מוצלחת ביותר, בזכות הלהיט "הכל סגור", שכתבו זאב נחמה ותמיר קליסקי מלהקת אתניX.
בנוסף לו, הצליחו מהאלבום גם השירים "לב זהב", "על המזח", "חוק החיים", "כמה חיפשתי", "טפטף הגשם" ו"קשה בלעדיך".
האלבום יצא בתקליטור, קלטת אודיו וקלטת וידאו והגיע למעמד פלטינה כפולה, 80,000 עותקים.
בשנת 2001 השיר מהאלבום שנקרא "לב זהב" היה השיר שהושמע באסון ורסאי שאירע באולמי "ורסאי" שבירושלים בזמן שרצפת האולם קרסה והביאה למותם של 23 ולפציעתם של מאות מאורחי האירוע.
עקב כך החליטה חדד להפסיק לבצע את השיר בהופעותיה.
הפקה בפועל וניהול מוזיקלי: אבי גואטה
קלידים, תיכנות תופים וכלי הקשה: שי ראובני
חליל: אלברט אליאס, אמיר שחסר
חוק החוזים האחידים, ה'תשמ"ג-1982 מסדיר את מעמדם של חוזים אחידים בישראל.
החוק הראשוני נחקק בשנת 1964 והגרסה המתוקנת שלו אושרה בכנסת בשנת 1982. חוק החוזים האחידים מסדיר מבנה חוזי אשר נעשה בו שימוש בכ-95% מהעסקאות במשק.
העסקאות אשר נכנסות תחת קטגוריה של חוזה אחיד הן עסקאות מגוונות מאוד, כגון קניה של מוצרי חשמל למיניהם, חוזי הצטרפות כלקוח לבנק או לכרטיס אשראי, חוזים מול חברות עסקיות שנותנות שירותים כגון שירותי טלוויזיה, אינטרנט, סלולרי ושירותים נוספים.
ישנם אף מקרים בהם חוזה שנכתב בידי הלקוח, ייחשב כחוזה אחיד.
מקור וצורך היסטורי במנגנון החוזה האחיד
בסוף המאה ה-19 השתמשו חוזי הובלה באוניות בשטרי מטען אחידים.
כתוצאה של המהפכה התעשייתית ושגשוג תהליך הייצור ההמוני, כמו גם הצעת השירות לציבור גדול ורחב - בתחילת המאה ה-20, ניכר כי שוק הצרכנות השתנה והפך את העסקאות הנפוצות מאינטימיות יחסית (מוכר, ישירות אל מול לקוח/ה) אל מכירות "המוניות" בתנאים זהים לקהל גדול מאוד.
קדמו לחוק החוזים האחידים שני פסקי דין תקדימיים, אשר נדונו בישראל, אשר עסקו במודל עוד בטרם נחקק החוק.
ע"א 90/59 פס"ד שוהם נ' פיינר – מקרה בו אבדה מזוודה של בני הזוג פיינר על ידי החברה.
בית המשפט קבע שישנה, אולי, בעיה עם החוזה האחיד (אשר פטרה מאחריות ונקבה מחיר גג לפיצויי ללא תלות בשווי הכבודה) אבל זה לא תפקידו של בית המשפט לטפל בה.
המשפט, כפי שהוא משתקף בפסק הדין, הוא ראי לחברה – החברה עדיין לא ערה לשינויים והמשפט משקף את המצב הסטטי הזה.
ע"א 401/62 פס"ד צים – מקרה של הגשת מזון מקולקל שגרם לנזק בריאותי לנוסע ששט באוניה.
בית המשפט במקרה זה נקט עמדה שונה, בה הוא קבע שהתנאים אינם קבילים ועל כן יש לפצות הנוסע, על אף החוזה שפטר אחריות מחברת הספנות.
עמדת השופטים הייתה ברורה – לא ניתן לפטור אדם או גוף עסקי מאחריות על נזקי גוף, למרות סעיפי פטור הנקובים בחוזה.
לאחר חקיקת חוק החוזים האחידים, נקבע כי תניית הפטור שפוטרת בצורה גורפת את צים מנוגדת לתקנת הציבור.
חוק החוזים האחידים הישראלי היה למעשה הראשון מסוגו בעולם.
מדינות אירופה יצרו הסדרים רק כמה שנים מאוחר יותר.
גם המשפט האמריקאי התמודד בקושי עם הבעיות האלו.
התפיסה של החוק הייתה מין תפיסה מאוזנת, מצד אחד ניתן כוח בידי בית המשפט להתערב בתניה מקפחת בחוזה אחיד, תפיסה מהפכנית, לקחת חוזה ולהתערב בו, בגלל חוסר שוויון כלכלי.
כדי לאזן את הדבר הזה, אפשרו לספק לבוא לבית הדין לחוזים אחידים, עם החוזה שהוא ניסח, ולבקש שבית הדין יאשר מראש את החוזה.
כלומר, לצד כוח הביטול, ניתן כוח אישור מראש.
חוזה רגיל: לכפוף כללי החוזים הקלאסיים.
שני צדדים שמתיישבים לשולחן המשא ומתן ותוך כדי זאת מעצבים את כללי ההתקשרות.
שני הצדדים פעילים ושותפים בניסוח החוזה.
חוזה אחיד: יציר כפיו של מתקשר אחד, שכופה את התנאים בו על הצד השני.
הוא לא כופה את עצם הכניסה לחוזה.
כלומר, יש נוסח שנקבע על ידי צד אחד שאומר לצד השני – אם תסכים לתנאי – ייכרת חוזה, אם תסרב – לא ייכרת חוזה.
מנסח החוזה יכול להיות הספק או הלקוח.
תנאי מקפח: חוק החוזים האחידים מונה "תניות מקפחות לדוגמה" (סעיף 4 לחוק), תנאים שלגביהם חלה חזקת של קיפוח, וצריך לראות בהתאם לנסיבות המקרה, בסעיף 5 נכתב על הגבלת זכות הפניה לערכאות.
תנאי בחוזה אחיד השולל או מגביל את זכות הלקוח לפנות לערכאות משפטיות – בטל.
בית הדין לחוזים אחידים – הקמת גוף שיפוטי, אשר לו תפקיד כפול, גם לאשר מראש חוזים המוגשים אליו למשך תקופה של 5 שנים, וגם לדון בשינוי או בביטול של תנאים מקפחים בחוזים אחידים.
בית המשפט – סמכות בית הדין לחוזים אחידים לא שוללת את סמכות ביהמ"ש להתערב.
זאת, מכיוון שסעיף שמירת הדינים (סעיף 24 לחוק החוזים האחידים) קובע שהעילות האחרות קיימות בצד העילה של חוק החוזים האחידים.
כלומר, לחוק החוזים האחידים אין שליטה אקסקלוסיבית על החוזה האחיד, וגם ביהמ"ש "הקלאסי" רשאי לעסוק בסוגיה.
ע"א 285/73 לגיל טרמפולין נ' נחמיאס, (1974) – משפחת נחמיאס ניזוקו משימוש בטרמפולינה של חברת "טרמפולין".
כנגד תביעתם הציגה "טרמפולין" את סעיף הפטור הכלול בכרטיס הכניסה ובשלט הכניסה, ועל-פיו "החברה אינה אחראית לשום תאונה, נזק או חבלה שייגרמו לקופץ".
ביהמ"ש קבע שהניזוקים לא ראו ולא הסכימו לתנאי הפטור.
על כן נפסק כי לא הגיוני שאדם המזמין אנשים לבוא ולהשתמש בדבר שיש בו סיכון, יפטור את עצמו מכל אחריות.
הוא יוכל לנקות את עצמו רק לאחר שיוכיח שנקט את כל אמצעי הזהירות הסבירים הנדרשים.
אולם, אין הוא רשאי להתנער מכל אחריות על סמך תנאי פטור, אפילו אם הובא לידיעת המשתמשים.
עח"א 1/79 מפעלים לניקוי יבש קשת בע"מ נ' היועמ"ש, (1980) – חברת ניקוי יבש כללה בחוזה אחיד שיש לה עם לקוחותיה תנאי המגביל את אחריותה במקרי אובדן/נזק.
משהתנגדו המועצה לצרכנות והרשות לצרכנות להכללת התנאי (שתוקן) בחוזה, קיבלה המועצה להגבלים עסקיים את ההתנגדות, וסירבה לאשר את החוזה.
כהן קבע כי פסילת תנאים מגבילים, אפשרית באחד מתוך שני סוגים של מקרים:
כאשר רצונם החופשי של הלקוחות נשלל בשל ליקויי מידע.
חוק הזרים היה חוק שהתקבל בשנת 1905 בפרלמנט הבריטי של הממלכה המאוחדת של בריטניה הגדולה ואירלנד.
החוק, שהיה הראשון מסוגו בבריטניה, ביקש להגביל את מספר הזרים המהגרים לממלכה, באמצעות קביעת קריטריונים ומכסות קבועות של הנכנסים.
בנוסף הפקיד החוק בידי שר הפנים את האחריות הכוללת על ענייני הגירה ולאום.
בעוד שמטרתו המוצהרת של החוק הייתה למנוע מעניים או פושעים להיכנס למדינה והקמת מנגנון שיאפשר לגרש את אלו שכבר נכנסו, אחד היעדים המרכזיים שלו היה לשלוט על ההגירה היהודית המסיבית ממזרח אירופה, ובפרט משטחי האימפריה הרוסית.
אף על פי שהחוק נותר בעינו, החוק של 1905 נבלע באופן יעיל על ידי 'חוק הגבלת הזרים' שנחקק ב-1914 ואשר קבע מגבלות קשות הרבה יותר.
בסופו של דבר החוק בוטל על ידי התיקון לחוק משנת 1919, אך גלי ההגירה נעצרו כבר עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה ב-1914.
במאה ה-19, האימפריה הרוסית, תחת שלטון הצאר הייתה ביתם של כחמישה מיליון יהודים, שהיו בזמנו, הקהילה היהודית הגדולה ביותר בעולם.
בהיותם נתונים לרדיפה דתית מתמדת, אולצו היהודים לחיות באזורים שכונו "תחום המושב", על גבולות פולין ורוסיה, בתנאים קשים ובצפיפות מרובה.
לאחר סדרת הפוגרומים ברוסיה שנודעו בשם "הסופות בנגב" ב-1881, החלו יהודים רבים להגר מן האימפריה.
כחצי מן היהודים עברו לארצות הברית, אך רבים מהם - מעל 150,000 - הגיעו לבריטניה ובעיקר לאנגליה.
הגירה זו הגיעה לשיאה בשנות 1890 המאוחרות, כאשר "עשרות אלפי יהודים ...
רובם עניים, חסרי הכשרה מקצועית או בעלי הכשרה חלקית" התיישבו באזור האיסט-אנד של לונדון.
העוני היה רב, ומספר הילדים הממוצע למשפחה היה 7.2, פי שניים מהממוצע הבריטי באותם ימים.
בין השנים 1880 ל-1914 גדל מספר היהודים בבריטניה מ־65 אלף איש לכ-300 אלף נפש.
עם מפנה המאה העשרים, החלו להישמע תגובות ואף מחאות חריפות נגד ההגירה, בעיקר מצד התקשורת הפופולרית.
ליגת האחים הבריטים הוקמה, ובתמיכת פוליטיקאים בכירים, החלה בארגון של צעדות ועצומות נגד ההגירה.
בעצרות אמרו הדוברים שבריטניה לא צריכה להיות "פח האשפה של חלאות אירופה".
ב-1905, במאמר מערכת של סר אדוארד הלטון בעיתון 'כרוניקה מנצ'סטר איבנינג' הוא כתב כי "אסור לאפשר לזר המזוהם, החסר כל והעבריין להשליך את עצמו על אדמותינו".
האנטישמיות פרצה והתבטאה גם במאורעות אלימים בדרום ויילס בשנים 1902–1903 אז הותקפו יהודים.
כן שימשו המהגרים לעיתים קרובות מטרה להסתה ולהתקפות אנטישמיות מצד קבוצות שמרניות, שהאשימו אותם בנטיות סוציאליסטיות או אנרכיסטיות או בחתרנות מסוג אחר.
חלק מתוצאות שנאת הזרים והאנטישמיות היה האשמת יהודים ברציחות וייטצ'אפל של ג'ק המרטש.
מלבד רגשות אנטישמיים, המניע לחוק היה גם התסיסה הכלכלית והחברתית באיסט-אנד של לונדון שם התמקמו רוב המהגרים.
כבר קודם הגעתם של היהודים נודע האזור כמוקד של בנייה צפופה, עוני, פשע וסירחון.
תנאי התברואה הירודים, שהתאפיינו בין היתר בתוחלת חיים נמוכה, הביאו למעשה לניתוקו של האזור מבחינה חברתית וכלכלית משאר רובעי העיר.
זרם המהגרים היהודי הביא לפיצוץ אוכלוסין ולהחרפת המצב.
ההגירה הביאה להצפת השוק בכוח עבודה זול וזמין, והזרים התחרו עם תושבי האיסט-אנד על מקומות העבודה המועטים.
הזרים הואשמו בכך שהתחרות הלא הוגנת שהם מנהלים כנגד הפועל הבריטי, על ידי העלאת שכר הדירה והורדת שכר העבודה, היא בין הסיבות העיקריות למצב העוני המחריף באיסט-אנד.
בשנת 1902, הוקמה ועדה מלכותית שנועדה לבחון את נושא ההגירה.
מסקנת הוועדה הייתה כי לא אמורה להיות שום הגבלה כללית על ההגירה, אך קבעה עם זאת כי מהגרים "לא רצויים" צריכים להיות מורחקים מהמדינה.
ב-1905 חקק הפרלמנט הבריטי את "חוק הזרים" (The Aliens Act of 1905), שהטיל לראשונה מגבלות על ההגירה, במיוחד על מנת לעצור את זרם היהודים העניים הגודשים את האיסט-אנד של לונדון.
החוק קבע כי גירוש מהמדינה יתבצע אם המהגר עומד באחת מארבע קטגוריות: א) אם הוא לא יכול להוכיח שברשותו ...
האמצעים לפרנס בהגינות את עצמו ואת התלויים בו.
ב) אם הוא מטורף או שוטה, או לוקה בכל מחלה של תשישות העלולה להוות הפרעה לציבור.
ג) אם הוא נידון בארץ זרה על פשע בעל אופי פלילי (לא פוליטי).
ד) אם צו גירוש על פי חוק זה [כבר] הוסדר".
הוא עורר התנגדות עוד יותר משום שבשנים 1903–1904 הגביר גל חדש של פרעות את הלחץ על יהודי רוסיה, למצוא לעצמם דרך להצלה".
חוק החירום במצרים הוא חוק המופעל בהחלטת הנשיא על מצב חירום אשר מעניק לו סמכויות נרחבות להתמודדות עם משברים.
החוק שנמשך 22 שנים רצופות השפיע עמוקות על מצרים ועל מצב זכויות האדם במדינה.
מובארכ ניצל זאת כדי להאריך את החוק בשנתיים נוספות.
ב-2008, על אף ההבטחות לסיום החוק, האריך הנשיא את החוק בשנתיים נוספות, בשנת 2010 האריך הנשיא את החוק פעם נוספת, אם כי הבטיח שהחוק ישמש רק למלחמה בטרור הסמים, ב-2011 החלו קריאות לביטול החוק לראשונה לאחר כ-30 שנה עקב המהפכה האזרחית.
ב-24 בינואר הודיע ראש המועצה העליונה של הכוחות המזוינים, מוחמד חוסיין טנטאווי, שעמד זמנית בראש המדינה, כי יבטל את החוק באופן מידי.
ב-31 במאי, לאחר כ-4 חודשים, תם תוקפו של החוק ולראשונה מזה 31 שנים מצרים לא הייתה תחת מצב חירום.
ב-14 באוגוסט 2013 לאחר ההפיכה הצבאית הודיע הנשיא הזמני עדלי מנסור על כניסה מחדש לתוקף של החוק לתקופה של חודש.
ההחלטה באה לאחר הפגנות אלימות של אנשי האחים המוסלמים.
החוק היה בשימוש בשנים 2017-2021 בעקבות פיגועי טרור על רקע המלחמה בטרור בסיני.
הגבלת פעילות פוליטית לא-ממשלתית כולל הפגנות ברחוב, תרומות לארגונים פוליטיים לא מוכרים.
מעצר בלתי מוגבל ללא משפט ודיונים של אזרחים על ידי בתי משפט צבאיים.
הגבלת הזכויות החוקתיות על פי החוקה העדכנית
איסור על התכנסויות של יותר מחמישה אנשים והגבלת חופש ההתאגדות.
לרוב החוק שימש לרדיפת קבוצות אופוזיציה שונות וככלי למנוע ביקורות על המשטר.
בתקופת מובארכ שימש החוק למעצרים המונים של "חשודים" בטענה שאם הממשלה לא תשתמש בחוק החירום יוכלו אנשי האחים המוסלמים להשיג את השלטון במצרים, הדבר הוביל גם להקמת מתקני מעצר בלתי חוקיים, בלתי מתועדים ומוסתרים ומניעה מאנשי אקדמיה, אנשי דת ועיתונאים בעלי השתייכות אופוזיציונית מקבלת עבודה.
במסגרת הבחירות בשנת 2010 נעצרו אלפים והוחזקו תקופות ארוכות ללא משפט, מספר האסירים הפוליטיים שנעצרו במסגרת חוק החירום מוערך בכ-30,000 בני אדם.
חוק החזר מקדמה בשל ביטול אירוע (נגיף הקורונה החדש), התשפ"א–2020 הוא אחד משלל חוקים, תיקוני חקיקה וההוראות שעה שנחקקו בשנים 2020–2021 לשם התמודדות עם הקשיים שיצרה מגפת הקורונה בישראל.
החוק אושר בכנסת ב-22 בדצמבר 2020 ותחילתו ב-1 בינואר 2021. החוק מטפל במצב שבו שולמה מקדמה לשם קיומו של אירוע באולם אירועים, והאירוע לא התקיים במועד שנקבע לו מחמת הגבלות נגיף הקורונה.
את החוק יזמו חברי הכנסת הילה שי-וזאן, יעקב מרגי ומשה גפני.
מטרת החוק מוצגת בדברי ההסבר להצעת החוק, שבהם נאמר, בין השאר:
מאז מרס 2020 מדינת ישראל מתמודדת עם התפשטות נגיף הקורונה החדש.
לשם מניעת התפשטות הנגיף הטילה הממשלה הגבלות משמעותיות על הציבור, והן הביאו לסגירה מלאה או חלקית של בתי עסק ומקומות ציבוריים.
בבתי העסק שפעילותם הופסקה כמעט לחלוטין נכללים אולמות האירועים.
עקב כך אירועים רבים שהיו אמורים להיערך בחודשים שלאחר פרוץ המגפה נדחו למועד בלתי ידוע או בוטלו.
הצעת החוק נועדה לקבוע הסדר מיוחד לעניין חוזים לעריכת אירועים שנכרתו לפני הטלת ההגבלות, דהיינו כאשר הצדדים לחוזה לא צפו ולא יכלו לצפות את מגפת הקורונה, וכל שכן את היקפה, חומרתה והשלכותיה.
מטרת הצעת החוק היא להביא להשבת כספי הלקוחות ששילמו בעד אירועים שלא נערכו ולעודד את הצדדים לחוזה להתפשר ככל הניתן.
על כן, מוצע לקבוע כי ההסדר המוצע יחול על אף האמור בכל דין או חוזה.
גם כאשר מפעיל אולם אירועים החליט שלא לנהל משא ומתן לקביעת מועד חדש או ניהל משא ומתן שלא בתום לב, חלה עליו החובה להשבת המקדמה.
התאחדות בעלי אולמות וגני אירועים בישראל עתרה לבג"ץ נגד החוק, אך לאחר הדיון בבג"ץ חזרה בה העותרת מעתירתה.
בפסק הדין הבהיר בג"ץ שהחוק אינו גורע מהסכמה בין הצדדים (בעלי האולם ומזמיני האולם) שהושגה לפני 1 בינואר 2021.
חוק החברות הממשלתיות, התשל"ה – 1975 הוא חוק המסדיר את דיני החברות הממשלתיות במדינת ישראל, לרבות אופן הקמת חברה, ניהולה באמצעות האורגנים השונים, מיזוג חברות ועוד.
חברה ממשלתית היא חברה שהמדינה מחזיקה בה חלק גדול מהון המניות, ובמקרים לא מעטים אף הון המניות כולו, כלומר חברה שיותר ממחצית כוח ההצבעה באספותיה הכלליות או הזכות למנות יותר ממחצית מספר הדירקטורים שלה הם בידי המדינה או בידי המדינה יחד עם חברה ממשלתית או חברת בת ממשלתית.
בשנת 1960 הכין משרד המשפטים טיוטה של הצעת חוק חברות ממשלתיות, ומאז קיבלה הממשלה, באמצעות ועדת השרים לענייני כלכלה, שורה של החלטות בדבר הקמתן, ארגונן ופעולותיהן של חברות ממשלתיות ובדבר הפיקוח הממשלתי עליהן.
החברות הממשלתיות שמשו נושא לדו"חות של שתי ועדות מומחים, האחת בראשות זיגפריד מוזס מבקר המדינה לשעבר ("ניהול המפעלים העסקיים של המדינה", 1965), והשנייה בראשות אהרן ברק מהאוניברסיטה העברית בירושלים ("הוועדה להכנת חוק חברות ממשלתיות", 1970).
בעקבות זאת נחקקה הצעת החוק הראשונה ב-29 מאי 1973 על ידי הממשלה.
בשנת 1975 התקבל נוסח חדש לחוק, שכונה חוק החברות הממשלתיות, תשל"ה-1975. מטרת החוק הייתה לספק דרך לבקר את החברות הממשלתיות ולפזר את השליטה.
כל התיקונים אשר נעשו אחרי הבהירו עניינים חשובים המגדירים ומסבירים את החוק בצורה טובה יותר כך שלא יהיו אי הבנות.
חוק זה מבוסס על הניסיון שנרכש בארץ ובכלל זה הליקויים שנתגלו.
הממשלה ראתה כי חשוב לטפל בנושא דרך חקיקה מקיפה.
החוק מיועד לחול בראש ובראשונה על החברות שהשליטה בהן היא כולה או בעיקרה (יותר מ-50%) בידי הממשלה דרך הון המניות, כוח ההצבעה ומינוי חברי הדירקטוריון.
החוק חל גם על חברות-בת של חברות ממשלתיות.
מטרת החוק היא לעשות איזון בין מעמד המדינה לבין מעמד השותפים הפרטיים.
מטרתו להשאיר בידי החברות את הגמישות העסקית והתפעולית הדרושה להשגת מטרותיהן המשקיות, אך גם להבטיח למדינה את הפיקוח המתחייב לנוכח כספי הציבור המושקעים בחברות אלה ולנוכח המשימות הממלכתיות המוטלות עליהן.
בנוסף לחברת הממשלתיות החוק מגדיר ישויות נוספות עליהן הוא חל באופן חלקי או מלא
חברת בת ממשלתית: חברה שמעל 50% ממניותיה או זכויותיה מוחזקים על ידי חברה ממשלתית אחרת.
חברה מעורבת: חברה שבה למדינה אין שליטה, אך היא מחזיקה ב-25% או יותר מכוח ההצבעה.
במקרה זה, חלות על החברה הוראות מסוימות מתוך חוק החברות הממשלתיות, המיועדות לשמור על האינטרסים של המדינה כשותפה מיעוט.
החוק מקים את המסגרת המנהלית לפיקוח על יישומו: רשות החברות הממשלתיות (להלן: "הרשות"), הפועלת כיחידת סמך של המשרד לשיתוף פעולה אזורי.
הרשות משמשת כזרוע הביצועית של הממשלה בכל הנוגע לחברות הממשלתיות, ומנהלת את נכסי המדינה בחברות אלה.
פיקוח ורגולציה: ניטור ביצועים עסקיים, פיננסיים ותפעוליים של החברות.
מינוי אורגנים: ניהול הליכי מינוי דירקטורים ואישורם (בכפוף לכללי כשירות) באמצעות ועדת המינויים ובכפוף להוראות החוק.
שינויים מבניים: ייזום וניהול תהליכי הפרטה, מיזוגים ופירוק של חברות ממשלתיות.