tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
מד תקרת עננות למדידת גובה תקרת/בסיס העננים
תחנות מתוחכמות יותר מודדות את מדד הקרינה האולטרה סגולה, רטיבות העלים , לחות הקרקע, טמפרטורת הקרקע, טמפרטורת המים בבריכות, אגמים, נחלים או נהרות, ונתונים אחרים.
פרט לאותם מכשירים הדורשים חשיפה ישירה לערכים הנמדדים כגון מד רוח, מד גשם, מד קרינת השמש וכדומה, המכשירים צריכים להיות מוגנים בסוכה מטאורולוגית מאווררת מדגם סטיבנסון, כדי למנוע קרינת שמש ישירה על הציוד.
המכשור צריך לאפשר הקלטה של הנתונים.
ללא הקלטות אוטומטיות נדרשת עבודה ידנית משמעותית לשמירת הנתונים.
כמו כן המכשור צריך לאפשר שידור אוטומטי של הנתונים, בפורמט כגון METAR , כי נתוני מזג אוויר הנמדדים בו זמנית ממספר תחנות נדרשים לחיזוי מזג אוויר.
תחנת מזג אוויר כוללת קבוצה של מכשירי מדידת מזג אוויר המופעלים על ידי אדם פרטי, מועדון, עמותה או עסק.
תחנות מזג אוויר הפכו מתקדמות יותר ויכולות לכלול חיישנים רבים ושונים למדידת תנאי מזג האוויר.
חיישנים אלו יכולים להשתנות בין הדגמים וצרכי המשתמש, אך רובם מודדים את מהירות הרוח, כיוון הרוח, טמפרטורות חיצוניות ופנימיות, לחות חיצונית ופנימית, לחץ ברומטרי, כמות גשם וקרינת UV/קרינת השמש.
קיימים חיישנים אחרים שביכולתם למדוד את לחות הקרקע, טמפרטורת הקרקע ורטיבות העלים.
איכות, נתוני מזג האוויר הנמדדים בתחנות, מושפעת מכמות וסוגי החיישנים שבתחנות ומיקומן.
נתוני תחנות מזג אוויר יכולים להשתנות במידה רבה, דבר שמקשה על הקביעה אילו תחנות אוספות נתונים מדויקים, משמעותיים וברי-השוואה.
תחנות מזג אוויר כוללות בדרך כלל קונסולה דיגיטלית המספקת קריאות של הנתונים הנאספים.
קונסולות אלו עשויות להתממשק למחשב אישי שבו ניתן להציג, לאחסן ולהעלות נתונים לאתרי אינטרנט או למערכות להטמעת/הפצת נתונים.
תחנות מזג אוויר מופעלות ברמה לאומית ארצית, ברמה בינלאומית, ברמת בעלי תחנות פרטיות ולמטרות חינוך.
חלק מבעלי התחנות הפרטיות חולקים את הנתונים המתקבלים מהתחנות שלהם עם אחרים.
הם עושים זאת על ידי חיבור ידני של דוחות ידניים, או, בהפצת נתונים דרך האינטרנט או באמצעות רדיו חובבים.
היישום Citizen Weather Observer בקיצור (CWOP) מאפשר שיתוף מידע בין תחנות מזג אוויר פרטיות.
אתר האינטרנט מחתרת מזג האוויר הוא אתר פופולרי נוסף לשיתוף של נתוני מזג האוויר עם אחרים ברחבי העולם.
כמו ב-CWOP, לכל תחנה המגישה נתונים ל-Weather Underground יש דף אינטרנט ייחודי המציג את הנתונים שהוגשו.
אתר האינטרנט של תצפיות מזג האוויר (WOW) של השירות המטאורולוגי הבריטי בבריטניה מאפשר גם שיתוף והצגה של נתונים מתחנות פרטיות.
ספינת מזג אוויר היא ספינה שהוצבה באוקיינוס כפלטפורמה למדידת מזג אוויר לשימוש לחיזוי מזג האוויר.
ספינת מזג האוויר נועדה גם לסייע בפעולות חיפוש והצלה ולתמוך בטיסות טרנס-אטלנטיות באזור הצבתה.
השימוש בספינות מזג אוויר הוכיחה את עצמה כמועילה מאוד במהלך מלחמת העולם השנייה.
ארגון התעופה האזרחית הבינלאומית (ICAO) הקים רשת עולמית של 13 ספינות מזג אוויר בשנת 1948. מתוך 12 הספינות שנותרו בפעילות בשנת 1996, תשע ספינות היו ממוקמות בצפון האוקיינוס האטלנטי בעוד ששלוש היו ממוקמות בצפון האוקיינוס השקט.
הסכם השירות של ספינות מזג האוויר הסתיים בשנת 1990. תצפיות מזג אוויר מספינות מזג האוויר היו מועילות למחקרי רוח וגלים.
ספינת מזג האוויר האחרונה הייתה MS Polarfront, הידועה כתחנת מזג אוויר M ("jilindras") שהייתה מוצבת ב-66°N, 02°E, היא נוהלה על ידי המכון המטאורולוגי הנורווגי.
השירות של MS Polarfront הופסק ב-1 בינואר 2010. מאז שנות ה-60 תפקיד ספינות מזג האוויר הוחלף ברובו על ידי לוויינים, מטוסים לטווח ארוך ומצופי מזג אוויר.
מאידך תצפיות מזג אוויר מאניות נמשך על ידי אלפי אניות סוחר האוספות ומשדרות נתוני מזג אוויר תוך כדי פעילותן המסחרית.
פרויקט מיקור ההמונים Old Weather מתמלל יומנים ימיים של ספינות שהפליגו עוד לפני עידן הספינות הייעודיות.
מצופי מזג אוויר הם מכשירים אשר אוספים נתוני מזג אוויר ונתוני אוקיינוגרפיה באוקיינוסים ובאגמים בעולם.
מצופים שנעגנו בקרקעית הים, האוקיינוסים והאגמים היו בשימוש מאז שנת 1951. מצופים נסחפים הם מצופים שנסחפים על פני האוקיינוסים והימים עם זרמי הים והרוחות, הוכנסו לשימוש בסוף שנות ה-70. מצופים עוגנים, מחוברים לקרקעית הים באמצעות שרשראות, כבלי ניילון או פוליפרופילן.
מצופי מזג אוויר עוגנים בעלי קוטר הנע בין 12-1.5 מטרים, בעוד שמצופים נסחפים קטנים יותר, בעלי קוטר שבין 30–40 סנטימטרים.
מצופי סחיפה הם מצופי מזג האוויר הדומיננטיים מבחינת הכמות שלהם.
בכל רחבי האוקיינוסים, הימים והאגמים נמצאים כ־1250מצופי סחיפה.
לנתוני עוצמת הרוח הנמדדים ממצופים קיימת שגיאה קטנה יותר מזו הנמדדת בספינות.
ישנם גם הבדלים בערכי מדידות טמפרטורת פני הים בין שתי הפלטפורמות.
תחנות מזג אוויר סינופטיות הן תחנות אוטומטיות אשר אוספות מידע מטאורולוגי בזמן סינופטי 00h00, 06h00, 12h00, 18h00 (UTC) וגם בשעות הסינופטיות 03h00, 09h00, 15h00, 21h00 (UTC).
מכשירי המדידה הנפוצים בתחנות הסינופטיות הם: מד רוח, שבשבת רוח, חיישן לחץ אטמוספירי, מדחום, מד לחות ומד גשם.
נתוני מזג האוויר נערכים בפורמט מיוחד ומשודרים לארגון המטאורולוגיה העולמי WMO כדי לעזור במודלים של תחזית מזג האוויר.
מגוון רשתות של תחנות מזג אוויר יבשתיות הוקמו ברחבי העולם.
חלקם בסיסיים לניתוח חזיתות מזג אוויר ומערכות לחץ אטמוספירי, כמו רשת התצפית הסינופטית, קיימות רשתות אחרות שהן אזוריות יותר באופיים, הידועות כמזונטים .
השירות המטאורולוגיה הישראלי הקים ומחזיק ב-82 תחנות מזג אוויר לאומיות ברחבי המדינה.
בנוסף הוא אוסף נתונים מכ-400 תחנות מזג אוויר פרטיות של מתנדבים.
משרד החקלאות ופיתוח הכפר גם מרכז נתוני תחנות מזג אוויר מעשרות תחנות המופעלות על ידי חקלאים ברחבי המדינה הנותנות לחקלאים תחזית מטאורולוגית חקלאית.
תחנת משטרת יגור (מוכרת גם בשמות תחנת ג'למי, תחנת קריית חיים, תחנת יאג'ור) היא תחנת משטרה בריטית שהוקמה במרכז קיבוץ יגור בשנות ה-30 לשמור על היישובים הסמוכים, כביש חיפה-נצרת ועל מסילת רכבת העמק ותחנת יגור הסמוכה.
התחנה עברה לידי משטרת ישראל שעשתה בה שימוש עד שנות ה-50, אז נמסרה לידי הקיבוץ.
ב-2021 עבר מבנה התחנה תהליך שימור.
בראשית המנדט הבריטי בארץ ישראל פעלו השלטונות הבריטיים לשפר את הביטחון בארץ באמצעות סיורים רכובים על גבי הדרים ואמצעות בקמת תחנות משטרה בנקודות אסטרטגיות.
הכוח העיקרי עליו התבסס המאמץ הבריטי הורכב בעיקר מגדודים של צבא בריטניה ומספר מועט של שוטרים.
ב-1929 פרצו מאורעות תרפ"ט ובעקבותיהן הוזמן ארצה מפקד משטרת ציילון, הרברט דאוביגין, לבקר בארץ ישראל.
דאוביגין הגיש מסקנותיו בתחילת 1930, והדו"ח שהגיש עסק בעיקר בחיזוק הכוח המשטרתי על חשבון הכוח הצבאי וכן בהגדלת חלקם של השוטרים הבריטים על חשבון שוטרים מקומיים.
בנוסף, המליץ דאוביגין על שיפור ההכשרה של השוטרים והפיכת תפקיד השוטר למקצוע כך שהשוטרים יוכלו לשרת בתחנות רחוקות מביתם.
כחלק מחיזוק המשטרה הבריטית, לאור המלצותיו של דאוביגין, הוקמו ברחבי הארץ תחנות משטרה קטנות לפי מודל "נקודת משטרה סטנדרטית קטנה" שכלל משרדים, מגורים, מבני שירות ומגדל ששימש גם כמגדל שמירה וגם כמגדל מים.
על פי מודל זה נבנתה תחנת יגור.
אנשי היישוב היהודי בארץ ישראל דרשו מהבריטים להקים תחנת משטרה כפרית ביגור.
ההסכמה ניתנה על ידי השלטונות הבריטיים לאחר רצח שלושה מחברי הקיבוץ ב-6 באפריל 1931.ובמהלך 1933 הוקמה על ידי מחלקת העבודות הציבוריות המנדטורית (P.W.D.), ובהקמתה הועסקו בעיקר פועלים ערבים, לאכזבתם של אנשי היישוב היהודי.
התחנה הוקמה בנקודה גבוהה ששלטה על תחנת יגור של רכבת העמק, שהייתה למעשה רק נקודת עצירה עם שלט, מבנה המסילאים של הרכבת וכביש חיפה-נצרת; על מגרש שהיה שייך לתושבי עוספיה.
התחנה נחנכה ואוישה בספטמבר 1933 ונמסרה לידי משטרת המנדט.
למרותם רוחם של תושבי הקיבוץ, מתוך שוטרי התחנה הועסקו רק 4 שוטרים יהודים, כאשר 13 השוטרים הנותרים היו ערבים.
ב-1936 פרץ המרד הערבי הגדול, במסגרתו הותקפו תחנות משטרה על ידי כנופיות ערביות.
במבנה המשטרה הותקנו חלונות גדולים שלא סיפקו הגנה על יושבי התחנה במקרים של ירי, ונסתמו במהלך המעוראות.
התחנה והקיבוץ הותקפו ב-11 באפריל, וב-10 במאי 1939, בשני המקרים ללא נפגעים.
לאחר ביקורו של צ'ארלס טגארט בארץ ישראל והצגת המלצותיו, הוחלט להפוך את משטרת יגור למצודת טאגארט.
אף על פי שמספר תוכניות הוצגו לביצור התחנה, לבסוף הוחלט להעביר את עיקר הכוח המשטרתי לתחנת משטרת ג'למה החדשה, שנבנתה במתכונת מצודות הטגארט, והתחנה ביגור נשארה כמשטרה כפרית לא מבוצרת.
ב-1948, עם הקמת מדינת ישראל, הועברה התחנה לאחריות משטרת ישראל שהפעילה בה משרדים וחדרי מעצר.
ב-1951 פונה הבניין ונמסר לידי קיבוץ יגור, שהפעיל בו חלק ממשרדי הקיבוץ, ולתקופה מסוימת אף כמגוריו של רופא הקיבוץ.
בתקופה זו הורחב מבנה התחנה ונבנו חדרים נוספים בצמוד למבנה המקורי.
ב-2020 החלו העבודות לשחזור המבנה בתמיכת "תוכנית מורשת" הממשלתית.
במסגרת תהליך השימור הוסרו חלקי המבנה שהוספו לאחר סיום המנדט, ונפתחו מחדש הפתחים שנאטמו במהלך המאורעות, ושומרו העצים שנשתלו בסמוך לתחנה עם הקמתה.
תהליך השימור הסתיים ב-2021 והתחנה נמסרה לידי הקיבוץ.
בנוסף, כחלק מתהליך השימור הוצב בחזית המשטרה נגמ"ש נושא ברן שהיה בשימוש נפוץ על ידי המשטרה הבריטית.
מתחם התחנה מורכב מ-3 מבנים:
המבנה העיקרי: מבנה בצורת ח' כשחזיתו פונה צפונה.
הקומה הראשונה שימשה למגורי השוטרים ולמשרדים והקומה השנייה שימשה כחדר פיקוד ומעליו מכל מים.
בתכנון המקורי נקבעה הכניסה הראשית בצד הצפוני אך הועברה לצד הדרומי.
האורווה: בה אוכסנו וטופלו הסוסים של שוטרי התחנה, ששימשו אותם במהלך סיורים רכובים.
לצד האורווה שומרה השוקת ששימשה להשקיית הסוסים.
מבנה שירות: שימש לאחסון מזון לסוסים ולשמירת האוכפים וציוד הרכיבה.
מנדלייבסקאיה היא תחנה של הרכבת התחתית של מוסקבה בקו סרפוחובסקו-טימיריאזבסקאיה.
התחנה ממוקמת ברובע טברסקוי, והיא קרויה על שם האוניברסיטה הרוסית לטכנולוגיה כימית, הקרויה היא עצמה על שם דמיטרי מנדלייב, שממוקמת בסמוך לתחנה.
תחנת מנדלייבסקאיה נפתחה ב-31 בדצמבר 1988, ועומקה הוא 48.5 מטר.
לאחר פתיחתה היא הפכה לתחנה ה-138 במטרו של מוסקבה.
ממרכז האולם מובילים גרמי מדרגות לתחנת נובוסלובודסקאיה של קו קולצביה.
תחנת משטרת צמח (במקור תחנת משטרת סמח') נבנתה בשלהי שנות ה-30 של המאה ה-20 בסמוך לעיירה הערבית סמח' לשמירה על תחנת הרכבת של רכבת העמק והורחבה בהמשך כחלק מפרויקט הקמת מצודות טיגארט.
התחנה היוותה מוקד לקרבות עזים שנערכו בעמק הירדן בתקופת מלחמת העצמאות.
לאחר קום המדינה שימשה במשך שנים רבות כמחנה צבאי עד נטישתה.
התחנה מוגדרת כאתר מורשת אך לא אושרה תוכנית לשיפוצה.
בנובמבר 1938, בשלהי המרד הערבי הגדול, הקים הנציב העליון, הרולד מקמייקל, ועדה בראשות צ'ארלס טיגארט, לפתור את בעיות הביטחון בארץ ישראל על ידי תכנון מבני המשטרה.
הוועדה קבעה שיש צורך להקים 77 תחנות משטרה וזאת על פי משימותיה של כל תחנת משטרה ומספר השוטרים הדרוש למילוי משימות אלה.
ההחלטה להקים משטרה בצמח נבעה מהתפיסה של המקום כצומת דרכים אסטרטגית ובגלל הצורך לשמור על תחנת הרכבת הסמוכה של רכבת העמק.
בשלהי שנות ה-30 של המאה ה-20 הוקמה במקום תחנת משטרה בריטית מהדור הראשון וב-1939, במסגרת פרויקט הקמת מצודות טיגארט, הורחבה התחנה לדגם של תחנה כפרית (2nd Class Police Station) שמספרה 25.
מחלקת העבודות הציבוריות של המנדט הבריטי הובילה את תכנון המודלים של התחנות והבנייה של רוב התחנות נמסרה לחברת סולל בונה.
את תחנת צמח בנתה סולל בונה בשיתוף קבלן מקומי (קאראמן ושות').
ב-27 באפריל 1948 פינו הבריטים את המשטרה ומסרו אותה בחשאי לערביי הכפר סמח' דבר שאפשר לכ-40 חברי כנופיות ערבים להתבצר בתחנה.
צה"ל הורה לכוחותיו לכבוש את המבנה כשהכוח העיקרי שפעל בגזרה היה גדוד 12 (גדוד ברק) של חטיבת גולני בפיקודו של יצחק ברושי.
הכוח הגיע עד בית הספר של צמח וחיכה עד שהחבלנים יפוצצו חור בקיר של המשטרה כדי לפרוץ פנימה.
שני חבלנים מגולני התקרבו למטרה אך נאלצו לעצור בגלל ירי מכוון המשטרה.
אחד החבלנים נהרג אך השני, על אף שניפצע, הצליח להפעיל את חומר הנפץ שפער חור גדול בקיר המבנה ודרכו נכנסו הכוחות למשטרה וכבשו אותה ללא התנגדות לאחר שהערבים ששו בה נסוגו.
הלוחמים שהתבצרו במשטרה ירו לעבר הכפר סמח' הסמוך והביאו לעזיבת שארית תושבי הכפר שרובם עזבו בשלבים מוקדמים יותר של המערכה.
ב-15 במאי 1948, מייד לאחר הכרזת המדינה, החלה פלישת הצבאות הערבים הסדירים לארץ ישראל.
ב-16 במאי ירדו כוחות של צבא סוריה ממזרח לכוון אזור צמח במגמה לכבוש את מבני הכפר, תחנת הרכבת ומבנה המשטרה.
ב-16 וב-17 במאי תקפו הסורים באופן ישיר את העמדות הישראליות במשטרה, בתחנת הרכבת ובעמדות נוספות.
במקום התנהלו קרבות והכוחות המגינים מגדוד 12 הצליחו לבלום את הסורים.
ב-18 במאי חידשו הסורים את ההתקפה עלי ידי איגוף המתחם מדרום ולאחר שגרמו לנפגעים רבים בקרב הכוחות שהגנו על המשטרה אילצו את כוחות אלו לסגת מערבה ולנטוש את המשטרה.
שבירת קו ההגנה אפשר לסורים לתקוף את דגניה אך מגיני הקיבוץ הצליחו לשבור את ההתקפה ולגרום לנסיגת הסורים.
ב-21 במאי הצליח צה"ל לכבוש שוב את מבנה המשטרה.
בקרבות אלו איבד צה"ל 72 חיילים.
לאחר הקמת מדינת ישראל שימשה התחנה כמפקדת חטיבה מרחבית 228 (חטמ"ר העמקים).
ב-2003 החליט צה"ל לאחד את חטיבה 228 עם חטיבת הבקעה ולהעביר את האחריות על עמק הירדן לחטיבת הבקעה.
בעקבות החלטה זו עזבה מפקדת חטיבת העמקים את מבנה המשטרה ומאז עומדת התחנה ללא שימוש ומוזנחת.
שמות החללים שנהרגו בקרבות על תחנת המשטרה מונצחים באנדרטת חללי עמק הירדן.
בתקופתו של ראש מועצת עמק הירדן יוסי ורדי גובשה תוכנית לשמר המבנה ולשמור על צביונו המקורי ולפתוח במקום מוזאון ומרכז מבקרים חוויתי אך התוכנית לא יצאה אל הפועל.
מבנה המשטרה אופייני למשטרות רבות מדגם זה שנבנו בארץ.
המבנה מרובע כשאורך כל צלע בבניין כ-50 מטר.
במבנה 2 קומות כשבקומה העליונה חלונות גדולים ובקומת הקרקע החלונות קטנים להגנה מירי.
בשתי פינותיה הנגדיות של התחנה נבנו מגדלים שנועדו לשמירת התחנה כשבדרך כלל אחד המגדלים הכיל מכל מים עבור שוטרי התחנה.
תחנת נובוגירייבו היא תחנת הרכבת התחתית של מוסקבה בקו קלינינסקאיה.
הכניסות לתחנה ממוקמות מתחת להצטלבות בין "זליוני פרוספקט" (בתרגום מרוסית:"השדרה הירוקה") ו"סבובודני פרוספקט" (בתרגום מרוסית:"שדרת החירות").
התחנה ממוקמת בתוך רובע נובוגירייבו ומכאן שמה.
בתחנה ישנו מעבר לתחנת "נובוגירייבו" של קו 4 של הרכבת הפרברית של מוסקבה.
תחנת נובוגירייבו היא אחת מתוך 6 התחנות הראשונות של קו קלינינסקאיה.
הקו נבנה בשנים 1975 - 1979 ,כחלק מתוכנית הרחבת קווי רכבת לקראת אולימפיאדת מוסקבה.
היא נפתחה לשימוש ביחד עם שאר התחנות בקו החדש ב-30 בדצמבר 1979.
עד לשנת 2012 הייתה נובוגירייבו התחנה הסופית של קו קלינינסקאיה.
בשנת 2012 נפתחה תחנת נובוקוסינו - התחנה הסופית החדשה של הקו.
תחנת מרקסיסטסקאיה היא תחנת הרכבת התחתית של מוסקבה בקו קלינינסקאיה.
תחנה ממוקמות ברובע טגנקה, ליד רחוב "מרקסיסטסקאיה" (רחוב על שם מרקסיזם) ומכאן שמה.
התחנה נמצאת בעומק של 60 מטר מתחת לפני הקרקע.
והיא נשארה כזו עד ל-31 בדצמבר 1987, אז נפתחה תחנת צ'כובסקאיה, ששוכנת בעומק של 62 מטר.
בתחנה ישנם מעברים ל:תחנת טגנסקאיה של קו קולצביה ולתחנת טגנסקאיה של קו טגנסקו-קרסנופרסננסקאיה.
תחנת מרקסיסטסקאיה היא אחת מתוך 6 התחנות הראשונות של קו קלינינסקאיה.
עד לשנת 1986 הייתה מרקסיסטסקאיה תחנת קצה קו קלינינסקאיה.
בשנת 1986 נפתחה קטע הקו המחבר בין תחנת מרקסיסטסקאיה ל תחנת טרטיאקובסקאיה תחנת קצה החדשה של הקו.
מרקוֹני היא תחנה עילית בקו B של המטרו של רומא.
היא ממוקמת ברובע אוסטיאנזה, בנקודה שבה דרך אוסטיאנזה עוברת מתחת לשדרת גוּגליאֵלמו מרקוני, שממנו התחנה לוקחת את שמה.
היציאות ממוקמות בשני מפלסים נפרדים, העליון בשדרת מרקוני והתחתון בדרך אוסטיאנזה.
תחנת מרקוני נכנסה לשירות ב-26 באפריל 1994 במקביל להפעלה מחדש של מסילות קו הרכבת B .
בעבר שם זה היה שייך לתחנה אחרת באותו הקו אשר משקיפה על פארק סנטרל לייק, עם הקמת התחנה החדשה שם זה נלקח ושמה של התחנה הקיימת שונה לEUR פאלאספורט.
תחנת אוטובוס ATAC מרקוני (MB)
תחנת מחרוזת היא אחת מהתחנות בקו האדום כחלק מהדנקל, הנמצאת ביפו.
מיקומה על שדרות ירושלים, סמוך להצטלבות עם רחובות מחרוזת וסהרון, והיא נמצאת בין תחנת העצמאות, כ-620 מטרים דרומית לה, לתחנת הבעש"ט, 720 מטרים צפונית לה.
התחנה היא תחנה עילית, ונקראת על שם רחוב מחרוזת, אליו היא סמוכה.
התחנה נמצאת על שדרות ירושלים, רחוב מרכזי ביפו, בקרבת חיבורו עם שדרות העצמאות בבת ים וצמוד לחיבורו עם רחובות מחרוזת וסהרון.
בקרבת התחנה שני נתיב נסיעה לדרום ושניים לצפון, כאשר אחד הנתיבים לכל כיוון הוא נתיב תחבורה ציבורית.
מוקדי העניין הקרובים לתחנה הם בית ספר ושני גני שעשועים.
בקרבת התחנה שתי תחנות אוטובוס, בהם עוברים קווים לראשון לציון, חולון, אזור, משמר השבעה, בית דגן, חמ"ד, צומת צפריה, אור יהודה, יהוד, בת ים ותל אביב
תחנת משטרה בווילנה הוא ציור מאת הציירת מריאנה פון ורפקין, שנוצר בשנת 1914. היצירה נמצאת באוסף הקרן מריאנה ורפקין באסקונה, שווייץ, ומספרה הקטלוגי הוא FMW-0-0-33. לציור קיימת סקיצה בלתי מתוארכת באוסף „Sammlung J.
Fontaine", המתארת שרפה גדולה ברחוב שלצידה חמישה אנשים מתחממים.
אש לוהטת באגרסיביות גיהינומית משתוללת מול תחנת משטרה בווילנה.
פנס דל מאיר את הרחוב התלול.
סהר ירח חיוור מטיל אור על פני העיר.
מדגלן כנסייה מתנופף דגל שחור.
ארבעה מן השומרים מביטים אחר עמיתם, הממהר במעלה הגבעה תוך כדי מרדף אחר דמות אפלה.
כמו ביצירות אחרות רבות, בחרה ורפקין שוב בצבעים אדום וכחול כבסיס ליצירת אווירה דרמטית, והוסיפה להם צהוב לוהט ולוחמני כדי להדגיש את המתח.
זהו אחד מציוריה המסתוריים של ורפקין שנוצרו סמוך לפרוץ מלחמת העולם הראשונה.
בעת שהציור "תחנת משטרה בווילנה" נוצר בשנת 1914, שימשה וילנה כבירת מחוז רוסי באותו שם, השוכן בנקודת המפגש של נהרות וילייקה וויליה, ומהווה צומת חשוב של קווי הרכבת סנקט פטרבורג–ורשה.
באותה תקופה שימש אחיה של מריאנה פון ורפקין, פיוטר ורפקין, מאז שנת 1912, כשליט הכללי (גנרל-גוברנר) של מחוזות וילנה, גרודנו וקובנה.
בנוסף, פיקד על מחוז הצבא של וילנה ועל הקורפוס השלישי של הצבא הרוסי.
בסוף שנת 1913 נקלעה ורפקין למשבר עמוק נוסף ביחסיה עם האמן אלכסיי פון יבלנסקי.
בעקבות זאת עזבה את מינכן ונסעה אל אחיה פיוטר בוילנה.
היא החליטה שלא לשוב עוד לגרמניה.
בשנת 1914 הופיעה בפומבי בעיר וילנה במסגרת פעילותה האמנותית, ונתנה הרצאה בבית הספר לאמנות המקומי.
בהרצאתה הדגישה את חשיבותו של תהליך היצירה על פני התוצאה עצמה, וטענה כי ערכה של האמנות מצוי במה שעוד לא נוצר – יותר מאשר ביצירות המוצגות במוזיאונים.
לדבריה, הקהל הגיב בתדהמה כאשר הציגה גישה זו, והביע אכזבה מהשאיפה המקומית לצייר בסגנון רפאל או על פי הטבע.
במכתב ששלחה אל נל ולדן בברלין, כתבה כי תגובות הקהל היו מאכזבות עבורה כציירת אקספרסיוניסטית.
תחנת סן־לאזאר: הגעת הרכבת הוא ציור שמן על בד מאת האמן הצרפתי קלוד מונה, שנוצר בשנת 1877. היצירה נכללת באוסף מוזיאון האמנות של הרווארד בקיימברידג', מסצ'וסטס, במסגרת אוסף מוריס ורטהיים.
הציור מציג את תחנת הרכבת סן־לאזאר בפריז בשיא פעילותה.
שתי רכבות קיטור נראות בכניסה לתחנה, כשהן פולטות ענני אדים צפופים תחת גג זכוכית קמור.
מצד שמאל נראה קרון רכבת העוזב את התחנה, ומימין קטר שחור גדול נכנס כשהוא נושף עשן לבן הממלא את האוויר.
במרכז הקדמי עומד כרטיסן הלבוש במדי כחול וכובע, ושני אנשי צוות נוספים נראים משמאל ליד מסילה פנויה המתעקלת אל עבר מרכז הציור.
הבניינים העירוניים נראים ברקע כצללים רכים מעבר לערפל הקיטור.
מונה השתמש בגוונים קרים של כחול ואפור ובמשיכות מכחול עבות ליצירת תחושת תנועה, חום ואור המשתקפים על מתכת וקיטור.
דמויות אחדות פזורות על הרציף השמאלי, והאווירה כולה משקפת את האנרגיה והקצב של העיר התעשייתית המתחדשת.
היצירה היא הגדולה מבין שנים־עשר ציורים שצייר מונה בנושא תחנת סן־לאזאר, נושא שהיה אהוב במיוחד על ציירי האימפרסיוניזם.
בתקופת יצירת הסדרה עבר מונה מארזנטיי לפריז ושכר דירה סמוכה לתחנה כדי לתעד אותה מזוויות שונות.
הוא עבד על הציורים במקביל, ולעיתים הניח את הבדים זה לצד זה כאשר הצבע עדיין היה רטוב, וכתוצאה מכך נוצרו שקעים עגולים לאורך שולי היצירה עקב מגע עם רווחי השעם שמאחורי המסגרות.
הציור נחשב לדוגמה מובהקת לסגנונו של מונה בשנות השבעים של המאה התשע־עשרה, שבו ריבוי משיכות מכחול וצבעים סמוכים מתאחדים למראה אחיד רק כאשר מתבוננים בו ממרחק.
טכניקה זו, המאחדת גוונים רבים לכדי שלמות חזותית אחת, הביאה את פול סזאן לומר: "מונה הוא רק עין, אך אלוהים, איזו עין!".
מונה צייר את היצירה בשנת 1877 ומכר אותה באותה שנה לאספן ארנסט הושדה, שמכר אותה לשארל דדון.
מאוחר יותר עברה היצירה לסוחר האמנות פול רוזנברג בפריז, ובשנות ה־20 הייתה בבעלות מאדאם אמיל שטאוב־טרלינדן במנדורף שבשווייץ.
לאחר 1938 הופקדה בגלריה וילנשטיין בניו יורק, אשר רכשה אותה בין השנים 1942–1943. בשנת 1945 נרכשה בידי מוריס ורטהיים, ובשנת 1951 נמסרה כצוואה למוזיאון פוג באוניברסיטת הרווארד, שם היא מוצגת באגף לאמנות אירופית ואמריקאית מן המאה ה־19 וה-20.
תחנת הרכבת צ'רינג קרוס היא תחנת רכבת במרכז העיר לונדון בירת אנגליה.
התחנה היא אחת מ-17 התחנות המנוהלות על ידי חברת נטוורק רייל.
הרכבות העוצרות בתחנה שייכות לחברות סאות'איסטרן וסאות'רן.
התחנה נמצאת באזור צ'רינג קרוס של לונדון, ונקראת, כשם האזור, על שם ה-12 והאחרון מבין צלבי אלינור, שהוצב בסמוך.
חזית תחנת הרכבת פונה לרחוב הסטרנד, ואילו בחלקה הדרומי נמצא קצהו הדרומי של גשר הנגרפורד המשמש את הרכבות המגיעות לתחנה.
מול החזית ניצב מונומנט הצלב של צ'רינג קרוס שהוא צריח בסגנון נאו גותי המייצג את נקודת המרכז המדויקת של לונדון.
בשעות השיא, יוצאות מהתחנה 35 רכבות מדי שעה.
קודם לבניית התחנה, עמד במקום זה שוק הנגרפורד.
תחנת הרכבת הראשונה במיקום זה נבנתה על ידי חברת סאות' איסטרן רילוויי ונפתחה לציבור ב-11 בינואר 1864. התחנה תוכננה על ידי סר ג'ון הוקשו, בסגנון ויקטוריאני טיפוסי.
גג התחנה היה בנוי כיפת ברזל שכיסתה את השטח שבו עמדו ששת הרציפים.
שנה מאוחר יותר נפתח לציבור מלון צ'רינג קרוס, שתוכנן על ידי האדריכל אדוארד מידלטון בארי, ב-15 במאי 1865. המלון נבנה בסגנון הרנסאנס הצרפתי.
לרגל פתיחת התחנה והמלון, הוצב בכיכר שבפתח המלון העתק של אחד מצלבי אלינור, הדומה לצלב שעמד במקום מאז המאה ה-13 ועד שנת 1647.
גג התחנה המקורי התמוטט ב-5 בדצמבר 1905. שישה אנשים נהרגו בתקרית (שני פועלים שעבדו על הגג באותה עת, מוכר ספרים, ושלושה הולכי רגל שהלכו בסמוך למבנה התחנה).
מספר הנפגעים הקטן יחסית היה הודות לעובדה שההתמוטטות אירעה שלא בשעת העומס, ובשל כך שהגג התמוטט באיטיות, דבר שאפשר לעומדים על רציפי התחנה לברוח ממנה בטרם התמוטט הגג.
בעת תחילת העבודות להסרת חלקי הגג שלא התמוטטו, ואשר היו בסכנת התמוטטות, הוצבו פיגומי עץ מעל התחנה.
במקום מבנה הגג האלגנטי בעל הכיפה הגדולה, נבנה ב-1906 גג ברזל פשוט.
התחנה והמלון ניזוקו על ידי הפצצות מטוסי הלופטוופה במהלך הבליץ במלחמת העולם השנייה ושוקמו לאחריה.
בשנת 1990 הוחלף גג התחנה הפשוט בצורתו, במבנה משרדים ומרכז קניות רחב-היקף.
מבנה זה נבנה בסגנון פוסט-מודרני, בתכנונו של האדריכל טרי פארל, ומרמז בצורתו על תחנות הרכבת של המאה ה-19.
מתחת לשטח התחנה מצויות שתי תחנות של הרכבת התחתית של לונדון המשמשות אותה - תחנת הרכבת התחתית צ'רינג קרוס ותחנת הרכבת התחתית אמבנקמנט.
תחנת צ'הטרפטי שיוואג'י (מראטהי छत्रपती शिवाजी टर्मिनस; אנגלית Chhatrapati Shivaji Terminus; בעבר Victoria Terminus) היא תחנת רכבת ראשית ומבנה היסטורי במומבאי שבהודו.
התחנה, ששמה בראשי-תבות סי.אס.טי (CST) או בראשי תיבות שמה הקודם וי.טי.
(VT), משמשת כתחנה סופית למספר קווי רכבת פרבריים בעיר ולמרבית קווי הרכבת הבין-עירוניים, והיא ידועה כתחנת הרכבת העמוסה ביותר בהודו.
בתחום התחנה שוכנת הנהלת חברת "סנטראל ריילוויי" (Central Railway), חברת הרכבות האזורית הגדולה במדינה.
מבנה התחנה הוכרז כאתר מורשת עולמית בשנת 2004.
התחנה שוכנת ברובע בורי-באנדר לא רחוק מהמקום בו ניצב מקדשה הראשון של האלה מומבה דווי שהעניקה למומבאי את שמה הנוכחי.
ב-16 באפריל 1853 נחנך קו הרכבת הראשון בהודו שקישר את מומבאי אל הפרבר הצפוני טהאנה.
דבר זה, יחד עם פתיחתה של תעלת סואץ ב-1869, הביאו להתפתחות המסחר בעיר ולשיגשוגה, ומושל העיר החליט על הקמת מבנים אשר יהלמו את מעמדה של מומבאי.
תחנת הרכבת שנקראה על שמה של ויקטוריה, מלכת הממלכה המאוחדת וקיסרית הודו, נחשבת למבנה המרשים ביותר שהוקם בעיר.
בניית התחנה החלה ב-1878 סמוך לנמל, והיא נחנכה באופן רשמי ב-1887, לכבוד יובל חמישים השנה למלכותה של ויקטוריה.
עבודות הבנייה הסתיימו שנה לאחר מכן, ובהמשך נוספו במקום מספר מבנים היקפיים אשר תוכננו באופן הרמוני עם המבנה העיקרי.
ב-1929 נבנה מבנה חדש שנועד לטפל בתנועת הרכבות הבין-עירונית בצמוד ממזרח למבנה הראשון, ואילו המבנה המקורי מטפל בתנועת הנוסעים הפרברית עד היום.
מדי יום חולפים בתחנה שלושה מיליון נוסעים.
התחנה נקראה ויקטוריה טרמינוס עד עליית מפלגת השיב-סאנה המארטהית-לאומנית ששינתה ב-1996 את שם העיר כדי להיפטר מסממנים קולוניאליסטיים ובמקביל הסבה את שם התחנה (כמו גם את שמם של "מוזיאון הנסיך מוולס" ושדה התעופה) לשמו של הגיבור המקומי ומייסד האימפריה המראטהית שיוואג'י.
ב-26 בנובמבר 2008 נמנתה התחנה עם האתרים שהותקפו במתקפת הטרור במומבאי כאשר מחבלים ירו על נוסעים בתחנת הרכבת.
המבנה נבנה בסגנון אינדו-סרצני (הגרסה ההודית של אדריכלות התחייה הגותית האירופית) והתבסס על דגמים של מבנים איטלקיים מסוף ימי הביניים.
סגנון זה התאים הן לטעם האירופי והן לטעם המקומי, שכן הוא תאם את הצבעים והעיטורים שרווחו באדריכלות המוגולית והמקובלים באדריכלות ההינדו.
המגדלונים שלאורך קו המתאר של המבנה והקשתות המחודדות תאמו את אדריכלות הארמונות המסורתית ההודית.
מבנה המשרדים המרכזי נושא כיפה גדולה ומתומתנת עם שמונה צלעות בין שמונת צדדיה.
בראש הכיפה ניצב פסל של דמות נשית המסמלת את הקדמה.
היא אוחזת בידה הימנית השלוחה אל על בלפיד ובשמאלה בגלגל חוטרים.
המבנה סימטרי, צורתו כשל האות העברית "כ", והוא מקיף את הרחבה הקדמית משלושה כיוונים.
שני האגפים הצדדיים מסתיימים במגדלים בולטים - שניים בכל אגף וסך הכל ארבעה.
לאורך החזית כולה שלוש שורות של חלונות ומפתחים סימטריים.
משני צידי הכניסה שני פסלים הניצבים על עמודים - פסל טיגריס מימין מסמל את הודו ופסל אריה משמאל מסמל את הממלכה המאוחדת.
המבנה עשוי משילוב של אבן גיר ואבן חול, ושיש איטלקי משמש לקישוט ולפרטי העיטורים.
פנים המבנה עשוי מסדרות של אולמות גבוהי תקרה, אשר עברו שינויים רבים כדי להתאימם לייעודם.
תחנת פירנצה סנטה מריה נובלה (באיטלקית: Stazione di Firenze Santa Maria Novella או Firenze SMN) היא תחנת הרכבת המרכזית של פירנצה ואחת החשובות באיטליה, היא משרתת כ-59 מיליון נוסעים בשנה בקווים לאומיים, בינלאומיים ופרבריים ומהווה מוקד לתחבורה הציבורית העירונית של פירנצה.
התחנה ממוקמת במרכז העיר העתיקה, סמוך לכנסיית סנטה מריה נובלה ומכאן שמה.
מבנה התחנה, שנחנך על ידי מוסוליני ב-1934 הוא אחד המבנים החשובים באדריכלות האיטלקית המודרניסטית.
התחנה משרתת את קווי הרכבת הארצית המהירה פירנצה-רומא, פירנצה-בולוניה ופירנצה-ונציה, קווי הרכבת הרגילה פירנצה-לוקה ופירנצה-פיזה-ליבורנו ועוד.
קו החשמלית T2 מחבר את סנטה מריה נובלה עם נמל התעופה פירנצה.
ב-1932 הוכרז על תחרות לתכנון תחנת רכבת בפירנצה שתהיה סמוכה למרכז העתיק ותחליף את תחנת לאופולדה המיושנת (תחנה זו, מהראשונות באיטליה, הוקמה ב-1844 ותוכננה על ידי רוברט סטיבנסון, בנו של ג'ורג' סטיבנסון, ממציא הרכבת).
בתחרות זכתה קבוצת האדריכלות הטוסקנית ("Gruppo Toscano").
תבנית המבנה המוצע, ממבט על, היא כשל פסקס, סמל התנועה הפשיסטית האיטלקית.
אולם המבנה עצמו אינו מעוצב בדומה למבני האדריכלות הפשיסטית, אלא מודרניסטי ופונקציונלי, בקווים נקיים ופשוטים בהשראתם של אדריכלים מהאסכולה הוינאית כיוזף הופמן (Josef Hoffmann) או ולטר גרופיוס ואדריכלים מודרניסטים כלה קורבוזיה ואף פרנק לויד רייט.
למרות הבנייה בבטון מזוין, פלדה וזכוכית חזית המבנה הפונה אל הרחוב מצופה באבן פלורנטינית (pietra forte), כמחווה לבנייני העיר.
תקרת אזור הנוסעים בנויה מקורות פלדה, עם חלונות גדולים המאירים אותה בשפע של אור טבעי.
באזור הנוסעים אין עמודים או תמיכה, דבר המקנה תחושת מרחב.
אזור הרציפים לא תוכנן על ידי הקבוצה הטוסקנית אלא על ידי משרד התחבורה האיטלקי.
ליד רציף מספר 16 מוצב לוח זיכרון לזכר הרכבות שיצאו מתחנה זו והובילו את יהדות פירנצה אל מחנות הריכוז בתקופת השואה.
תחנת פנסילבניה היא תחנת מעבר תת-קרקעית במערב מנהטן.
המבנה המקורי של התחנה נבנה בשנת 1910 ונהרס בשנת 1963, המבנה הנוכחי הושלם ב-1968. על מקומה של התחנה המקורית נבנה המדיסון סקוור גארדן.
התחנה נקראת על שם חברת הרכבת פנסילבניה, בונת התחנה ובעליה המקוריים, שם זה משותף לתחנות נוספות בערים אחרות.
התחנה נמצאת מתחת לפנסילבניה פלאזה, קומפלקס בניינים הממוקם בין השדרה השביעית לשמינית, בין רחוב 31 לרחוב 33 באזור מידטאון מנהטן, במרכזו של המסדרון הצפון מזרחי, קו רכבת מחושמלת המשתרע מוושינגטון די.
בדרום, ועד בוסטון בצפון, המופעל על ידי אמטרק.
את התחנה משרתים גם שישה קווים של הרכבת התחתית של ניו יורק.
בתחנה 21 רציפים, המשמשים את לונג איילנד ריילרוד, ניו ג'רזי טרנזיט ואמטרק.
התחנה היא העמוסה ביותר בארצות הברית ומהעמוסות ביותר בצפון אמריקה.
בתחנה עוברים בממוצע כ-600,000 נוסעים ביום (לעומת כ-140,000 בגרנד סנטרל) ועד אלף נוסעים בכל 90 שניות בזמני השיא.
בשנת 2008 עברו בתחנה 8.7 מיליון נוסעי אמטרק, כפול מעומס התנועה מהתחנה העמוסה השנייה, תחנת יוניון בוושינגטון די סי.
התחנה סובלת כיום מעומס כרוני, ומוגדרת כ"כישלון לוגיסטי".
כרגע קיימת תוכנית לשינוי והרחבת התחנה על ידי הכללת בניין ג'יימס א.
פארלי הסמוך והוספתו לשטח התחנה כדי לשפר את תפקוד התחנה ולהגדיל את קיבולת הנוסעים.
על פי החלטתו מ-2004 של ראש העירייה, מייקל בלומברג, התחנה החדשה תיקרא על שם דניאל פטריק מויניהאן שנפטר ב-2003.
תחנת פינלנד היא תחנת רכבת בסנקט פטרבורג, בכיכר לנין (Пло́щадь Ле́нина).
התחנה משרתת בעיקר את תנועת הרכבות להלסינקי, בירת פינלנד ולצפון מחוז לנינגרד, כולל הרכבות העל-מהירות הגומאות את המרחק בין שתי הערים בשלוש שעות.
במבנה המרכזי של התחנה שוכנת גם הכניסה לתחנת הרכבת התחתית של סנקט פטרבורג "כיכר לנין".
התחנה המקורית הוקמה ב-1870 על ידי חברת הרכבות הלאומית של הדוכסות הגדולה של פינלנד כתחנה הסופית של הקו הלסינקי-סנקט פטרבורג ותוכננה על ידי אדריכל שוודי.
התחנה נרשמה בהיסטוריה כתחנה אליה הגיעה ב-3 באפריל 1917 הרכבת המיוחדת שהובילה את לנין בעיצומה של מלחמת העולם הראשונה במסעו ממקום גלותו בשווייץ, דרך גרמניה אל רוסיה על מנת שיוכל לקחת חלק באירועי המהפכה.
ארבעה חודשים לאחר מכן נמלט שוב לנין דרך תחנת פינלנד להלסינקי, בעקבות צו למעצרו שהוציאה הממשלה הזמנית.
האירוע מונצח בשם כיכר התחנה ובפסל סובייטי ענק של לנין המוצב מולה.
הקטר מספר 293 שהסיע את רכבתו של לנין נתרם לברית המועצות על ידי ממשלת פינלנד ב-1957 ומוצב בתחנה בתצוגת קבע.
במהלך המצור על לנינגרד (1941–1943) הייתה התחנה תחנת הרכבת המתפקדת היחידה בעיר, ודרכה הועברה אספקה מאזורים חופשיים של ברית המועצות בצידה המערבי של ימת לדוגה.
בין 1950 ל-1960 בוצע במקום שיפוץ נרחב במסגרתו נהרס כמעט כל מבנה התחנה הישן והוקם מבנה בטון ופלדה ברוטליסטי.
ב-1 באפריל 2009 התפוצצה בכיכר התחנה פצצה שגרמה נזק לפסל לנין.
ב-1940 פרסם ההיסטוריון אדמונד וילסון את ספרו על מהפכת אוקטובר, שם הספר: To the Finland Station: A Study in the Writing and Acting of History, "לתחנת פינלנד: מחקר בכתיבת היסטוריה ופעולתה".
בלהיט West End Girls של להקת פט שופ בויז מ-1984 נרמז מסעו של לנין "From Lake Geneva to the Finland station" ("מאגם ז'נבה לתחנת פינלנד").
ספר ריגול מאת קרייג תומאס, "תחנת פינלנד אינה עונה".
תחנת עגינה או תחנת עיגוּן היא גוף מים מחוץ לנמל המוגן מזרמי סחף, גֵּאוּת וָשֵׁפֶל בַּמּוֹלָד וּבַמָּלֵא (spring tides), ונחשולי ים, שבו יכולה אונייה לעגון בבטחה יחסית מבלי שתיסחף או שהעוגן יקרע, בעודה ממתינה לתורה להיכנס לנמל.
המעגן יכול להיות פתוח וטבעי, בדרך כלל שפך נהר, או שהוא נוצר באופן מלאכותי.
במשפט הימי מוגדרת תחנת עגינה כ"תחנה כללית לעגינת ספינות, נעשה בה שימוש כזה באופן ידוע, ומזוהה על פי שמה." במפות ובפרסומי ימאות באנגלית נעשה שימוש במונח "דרך" (road) במקום במונח המקובל לתחנת עגינה (roadstead).
לעיתים משמשת תחנת העגינה כתחליף לנמל, למשל כאשר האונייה גדולה מכדי להיכנס לנמל, ואת הסחורה או הנוסעים פורקים לסירות משא המשנעות אותם לנמל.
תחנות עגינה בנהרות (דוגמת הריין) שוכנות במרחק מן הכניסה לנמל, לעיתים עד 5 קילומטרים מהפתח, במעלה או במורד הנהר.
הספינות ממתינות בתחנת העגינה לתורן להיכנס לנמל, לנהר אחר או לתעלה.
זמן ההמתנה יכול להתארך אם בעלי הספינה נקלעו לקשיים כלכליים.
במקרה זו נשאר צוות מצומצם על הספינה להפעיל את המנוע מדי פעם.
פלושאד רבוליוציי היא תחנת הרכבת התחתית של מוסקבה בקו ארבטסקו פוקרובסקאיה.
ממוקמת ברובע טברסקוי במחוז המרכזי.
התחנה נפתחה ב-13 במרץ 1938 וקרויה על שם אחת מהכיכרות המרכזיות של מוסקבה, כיכר רבוליוציי.
פלושאד רבוליוציי היא אחת מתחנות הרכבת התחתית הפופולריות ביותר בקרב תיירים.
קומסומולסקאיה היא תחנת הרכבת התחתית של מוסקבה בקו קולצביה.
ממוקמת ברובע קראסנוסלסקי במחוז המרכזי.
תחנת קומסומולסקאיה מחוברת במעבר עם תחנה באותו שם בקו סוקולניצ'סקאיה .
קומסומולסקאיה היא אחת מתחנות המטרו העמוסות ביותר במוסקבה (בעיקר בשל תחנות הרכבת הממוקמות בסמוך: לנינגרדסקי, ירוסלבסקי, וקזנסקי).
תחנת קוטלניקי היא תחנת הרכבת התחתית של מוסקבה בקו טגנסקו-קרסנופרסננסקאיה.
היציאות מהתחנה מובילות לרובע ויחינו-ז'ולבינו במוסקבה, הערים ליוברצי וקוטלניקי , שעל שמה נקראת התחנה.
התחנה נפתחה ב-21 בספטמבר 2015 והיא התחנה הדרומית הסופית של הקו טגנסקו-קרסנופרסננסקאיה.
קוטלניקי היא התחנה הראשונה של קו טגנסקו-קרסנופרסננסקאיה, שיש לה יציאות במחוז מוסקבה, והיחידה במטרו של מוסקבה שיש לה יציאות בשלוש ערים.
תחנת ספרטק היא תחנת הרכבת התחתית של מוסקבה בקו טגנסקו-קרסנופרסננסקאיה.
התחנה נמצאת ברובע פוקרובסקויה-סטרשנבו, ליד אצטדיון ספרטק שממנו קיבל את שמו.
התחנה נפתחה ב-27 באוגוסט 2014 אחרי תקופה של 39 שנים מרגע תחילת בניית התחנה ועד פתיחתה (שיא במטרו של מוסקבה).
תחנת ספרטק היא אחת משלוש תחנות במטרו של מוסקבה, שאף שאף אחד ממסלולי התחבורה הקרקעית העירוניים אינו מגיעה אליה.
תחנת צסק"א היא תחנת הרכבת התחתית של מוסקבה בקו הטבעת הגדול.
התחנה נמצאת ברובע חורושיובסקי, וקרויה על שם מתקני הספורט של אגודת הספורט צסק"א הנמצאים בקרבה.
בפברואר 2016 שלחו אוהדים מכתב גלוי לראש עיריית מוסקבה, סרגיי סוביאנין, וביקשו ממנו לאשר את ההחלטה לקרוא לתחנה "צסק"א".
8072 אנשים חתמו על המכתב.
ב-6 באפריל 2016, על פי צו ראש עיריית מוסקבה סרגיי סוביאנין, נקראה התחנה באופן רשמי "צסק"א".
התחנה נפתחה ב-26 בפברואר 2018.
תחנת פארק פובדי היא תחנה חוצה פלטפורמות של הרכבת התחתית של מוסקבה בקו ארבטסקו פוקרובסקאיה וקו סולנצבסקאיה.
התחנה ממוקמת ברובע דורוגומילובו וקרויה על שם פארק באותו השם.
תחנת וורוביובי גורי נפתחה ב-6 במאי 2003, כחלקו מקו ארבטסקו פוקרובסקאיה, וב-31 בינואר כחלק מקו סולנצבסקאיה.
פארק פובדי היא התחנה העמוקה ביותר במטרו של מוסקבה - שוכנת בעומק של 73 מטר מתחת לפני הקרקע..
תחנת קיטאי-גורוד היא תחנה חוצה פלטפורמות של הרכבת התחתית של מוסקבה בקו קלוז'סקו-ריז'סקאיה וקו טגנסקו-קרסנופרסננסקאיה.
התחנה ממוקמת על גבול רובע טברסקוי ובסמאני, חלק מהיציאות מובילות לרובע טגנסקי.
קרויה על שם רובע היסטורי באותו שם.
היא נמצאת בעומק של 29 מטר מתחת לפני הקרקע והיא אחת מהתחנות העמוסות במטרו של מוסקבה.
תחנת קיטאי-גורוד נפתחה ב-3 בינואר 1971. שמה הראשון של התחנה (עד 5 בנובמבר 1990) היה "פלושצ'אד נוגינה" (בתרגום מרוסית:כיכר על שם פאבל נוגין (מהפכן רוסי)).
תחנת ספורטיבנאיה היא תחנת הרכבת התחתית של מוסקבה בקו סוקולניצ'סקאיה.
התחנה ממוקמת ברובע חמובניקי קרויה על שם זירת הספורט לוז'ניקי.
תחנת ספורטיבנאיה נפתחה ב-1 במאי 1957 והיא קשורה במעבר עם תחנת לוז'ניקי של הטבעת המרכזית של מוסקבה.
בקרבת מקום התחנה נמצא הרכבל המוסקבאי ומנזר נובודוויצ'י.
פארק קולטורי היא תחנת הרכבת התחתית של מוסקבה בקו קולצביה.
תחנת פארק קולטורי נפתחה ב-1 בינואר 1950 והיא ממוקמת ברובע חמובניקי.
התחנה מקושרת במעבר עם תחנה בשם זהה בקו סוקולניצ'סקאיה וקרויה על שם הפארק המרכזי לתרבות ומנוחה ע"ש גורקי הממוקם בקרבה.
בשנים הראשונות לקיומה של התחנה, היא הוצגה לעיתים קרובות בתרשימים בשם "פארק קולטורי אימני גורקי".
קייבסקאיה היא תחנת הרכבת התחתית של מוסקבה בקו קולצביה.
תחנת קייבסקאיה נפתחה ב-14 במרץ 1954, והיא קרויה על שם תחנת הרכבת קייבסקי.
התחנה ממוקמת ברובע דורוגומילובו, והיא מקושרת במעבר עם שתי תחנות בשם זהה, אחת בקו ארבטסקו פוקרובסקאיה, והשנייה בקו פיליובסקאיה.
זו היא התחנה היחידה בקו קולצביה, שלא ממוקמת במחוז האדמיניסטרטיבי המרכזי של מוסקבה.
קייבסקאיה היא תחנת הרכבת התחתית של מוסקבה בקו ארבטסקו פוקרובסקאיה.
תחנת קייבסקאיה נפתחה ב-5 באפריל 1953, והיא קרויה על שם תחנת הרכבת קייבסקי.
התחנה ממוקמת ברובע דורוגומילובו, והיא מקושרת במעבר עם שתי תחנות בשם זהה, אחת בקו פיליובסקאיה, והשנייה בקו קולצביה.
עיצוב התחנה מוקדש לאוקראינה הסובייטית ולאיחודה מחדש של אוקראינה עם רוסיה באמצע המאה ה-17. התחנה מעוטרת במספר רב של ציורים.
פרוספקט מירה היא תחנת הרכבת התחתית של מוסקבה בקו קולצביה.
תחנת פרוספקט מירה נפתחה ב-30 בינואר 1952, והיא קרויה על שם שדרת פרוספקט מירה.
התחנה ממוקמת ברובע משצ'אנסקי, לא רחוק מקומפלקס הספורט אולימפיסקי.
עד 20 ביוני 1966 התחנה נקראה "בוטניצ'סקי סאד", על שם גן בוטני של אוניברסיטת מוסקבה הנמצא בקרבה.
פושקינסקאיה היא תחנת הרכבת התחתית של מוסקבה בקו טגנסקו-קרסנופרסננסקאיה.
התחנה ממוקמת ברובע טברסקוי וקרויה על שם כיכר פושקינסקאיה.
תחנת פושקינסקאיה נפתחה ב-15 בדצמבר 1975, והיא אחת התחנות העמוסות במטרו של מוסקבה.
התחנה מקושרת במעבר עם תחנת טברסקאיה בקו זמוסקבורצקאיה, ותחנת צ'כובסקאיה בקו סרפוחובסקו-טימיריאזבסקאיה.
תחנת פטרובסקו-רזומובסקאיה היא תחנה חוצה פלטפורמות של הרכבת התחתית של מוסקבה בקו סרפוחובסקו-טימיריאזבסקאיה וקו סרפוחובסקו-טימיריאזבסקאיה.
התחנה ממוקמת ברובע טימיריאזבסקי, והיא אחת התחנות האחרונות שנפתחו לפני פירוק ברית המועצות.
תחנת פטרובסקו-רזומובסקאיה נפתחה ב-7 במרץ 1991, כחלקו מקו סרפוחובסקו-טימיריאזבסקאיה, וב-16 בספטמבר 2016 כחלק מקו סרפוחובסקו-טימיריאזבסקאיה.
בעתיד לתחנה יהיה מעבר לפלטפורמה באותו שם של בלורוסקו-סביולובסקי דיאמטר .
תחנת פרטיזנסקאיה היא תחנת הרכבת התחתית של מוסקבה בקו ארבטסקו פוקרובסקאיה.
התחנה ממוקמת ברובע איזמאילובו וקרויה כאות הוקרה על הניצחון לשנה ה-60 במלחמת המולדת הגדולה.
תחנת פרטיזנסקאיה נפתחה ב-18 בינואר 1944. עד 1947 התחנה נקראה "פארק איזמילובסקי קולטורי אי אוטדיחה אימני סטלינה", מ-1947 עד 1963 נקראה "איזמאילובסקאיה", ומ-1963 עד 2005 נקראה "איזמאילובסקי פארק".
תחנת קורסקאיה היא תחנת הרכבת התחתית של מוסקבה בקו קולצביה.
התחנה ממוקמת ברובע בסמאני וקרויה על שם תחנת הרכבת קורסקי .
תחנת קורסקאיה נפתחה ב-1 בינואר 1950, והיא ממוקמת מתחת לכיכר קורסקוגו ווקזלה.
התחנה מקושרת במעבר עם תחנה בשם זהה בקו ארבטסקו פוקרובסקאיה, ותחנת צ'קלובסקאיה של קו ליובלינסקו-דמיטרובסקאיה.
תחנת פאבלטסקאיה היא תחנת הרכבת התחתית של מוסקבה בקו קולצביה.
התחנה ממוקמת ברובע זאמוסקבורצ'יה, וקרויה על שם כיכר פאבלטסקאיה.
תחנת פאבלטסקאיה נפתחה ב-1 בינואר 1950, והיא ממוקמת ליד תחנת הרכבת פבלצקי.
תחנת צ'רקיזובסקאיה היא תחנת הרכבת התחתית של מוסקבה בקו סוקולניצ'סקאיה.
התחנה ממוקמת ברובע פראובראז'נסקויה, וקרויה על שם כפר צ'רקיזובו.
תחנת צ'רקיזובסקאיה נפתחה ב-1 באוגוסט 1990, והיא ממוקמת ליד אצטדיון RZD ארנה.
התחנה היא חלק ממרכז תחבורה הכולל את תחנת לוקומוטיב של הטבעת המרכזית של מוסקבה, ותחנת הרכבת ווסטוצ'ני.
תחנת קפלן היא תחנת רכבת קלה תת-קרקעית המתכוננת להיחפר בעיר תל אביב-יפו במסגרת הקמת הקו הירוק של הדנקל.
היא תהיה אחת מארבע התחנות הנחפרות מתחת לאדמה בקו זה ותשרת את הנוסעים בו המגיעים לאזור היכל התרבות, הבימה, הסינמטק, ובית ציוני אמריקה.
צפונית, במפגש הרחובות קפלן ואבן גבירול, בצמוד לבית יכין.
דרומית, במפגש הרחובות לסקוב, קרליבך ואבן גבירול.
תחילת העבודות להקמת התחנה צפויה להיות ברבעון הרביעי של שנת 2021.
צ'כובסקאיה היא תחנה של הרכבת התחתית של מוסקבה בקו סרפוחובסקו-טימיריאזבסקאיה.
התחנה נפתחה ב-31 בדצמבר 1987, והיא קרויה על שם הסופר אנטון צ'כוב.
התחנה ממוקמת ברובע טברסקוי, ליד כיכר פושקינסקאיה.
עומק התחנה הוא 62 מטר, בזמן פתיחתה הייתה זו התחנה העמוקה ביותר במטרו של מוסקבה.
והיא נשארה כזו עד ל-7 במרץ 1991, אז נפתחה תחנת טימיריאזבסקאיה, ששוכנת בעומק של 63.5 מטר.
באמצע האולם יש גרם מדרגות המוביל למעבר לתחנת פושקינסקאיה.
בקצה המערבי של האולם המרכזי יש מדרון מדרגות נעות למעבר לתחנת טברסקאיה.
תחנת פינסקר היא אחת מהתחנות בקו האדום כחלק מהדנקל.
מיקומה על רחוב זאב אורלוב הראשי בפתח תקווה.
שם התחנה נגזר משם הרחוב הסמוך לתחנה, יהודה לייב פינסקר.
התחנה ממוקמת בין שכונות קרול מצפון ולב המושבה מדרום, והיא התחנה השנייה מתחילת תוואי הרכבת הקלה מכיוון מזרח, לאחר התחנה המרכזית של פתח תקווה.
התחנה נפתחה יחד עם שאר הקו האדום של הרכבת הקלה בגוש דן, בתאריך 18 באוגוסט 2023.
מיקום התחנה הכיל לפני תחילת בניית הדנקל שיחים, כחלק מאי תנועה ברחוב.
בדצמבר 2018 החלו עבודות להנחת מסילות מסילות הרכבת בתוואי הרחוב, והקמת תשתיות בשבילן.
אך באזור התחנה העבודות התחילו מאוחר יותר.
התחנה נמצאת סמוך לנקודת ההצטלבות של רחוב זאב אורלוב המרכזי בפתח תקווה ורחוב יהודה לייב פינסקר.
השכונות קרול ולב המושבה נמצאות נמצאים צפונית ודרומית (בהתאמה) לתחנה.
במרחק הליכה מהתחנה נמצא שוק פתח תקווה, המשורת גם על ידי תחנת קרול, שנמצאת במרחק גדול יותר מהשוק ולכן משרתת אותו פחות.
סביבת התחנה מכילה בעיקר אזורי מגורים.
שכונות מרוחקות יחסית בפתח תקווה, כמו אם המושבות החדשה, משורתות חלקית על ידי תחנה זו.
שכונת אחים ישראלית קרובה לתחנה ומשורתת חלקית על ידה, אך בשיתוף עם תחנת קרול.
תחנת קייסי היא תחת מחקר באנטארקטיקה המנוהלת על ידי החטיבה האנטארקטית האוסטרלית (AAD).
התחנה שוכנת בצד הצפוני של חצי האי ביילי ומשקיפה על מפרץ וינסנס בחוף באד של ארץ וילקס בטריטוריה האנטארקטית האוסטרלית, טריטוריה שנתבעה על ידי אוסטרליה.
קייסי ממוקמת 3880 קילומטרים מדרום לפרת', אוסטרליה המערבית.
קייסי נקרא על שמו של ריצ'רד קייסי, ברון קייסי.
קייסי קרובה לתחנת וילקס הנטושה, שהוקמה על ידי ארצות הברית כדי לתמוך במדע ובחקירה של אנטארקטיקה במהלך השנה הגאופיזית הבין-לאומית בשנים 1957–1958.
אוסטרליה השתלטה על וילקס ב-1959, אבל בנייני התחנה האמריקאית כבר לא היו שמישים בגלל הצטברות קרח סביבם.
אוסטרליה בנתה את בסיס קייסי הראשון, במקור כ"תחנה חליפית", בצד הדרומי של מפרץ ניוקום ב-1964, עם עבודות שהסתיימו בפברואר 1969. מערך מבנים זה היה ניסיון ייחודי למנוע את בעיית הצטברות הקרח על ידי הרמת המבנים על כלונסאות, לעודד את הרוח לנשוב מתחת ולמעלה, וחיבור כל קו הבניינים במנהרת ברזל גלי.
זה היה אמור, כך קיוו, לנקות את הצטברות השלג מדי שנה, תוך מתן אפשרות לצוות לעבור בין בניינים ללא צורך להיחשף לפגעי מזג האוויר.
זה עבד במשך זמן מה עד שהתרחשה קורוזיה בפח.
המטה הנוכחי של תחנת קייסי ("הסככה האדומה") נבנה בסוף שנות ה-80 כחלק מתוכנית הבנייה מחדש של מבני האנטארקטיקה של ממשלת אוסטרליה.
הוא נוצר כמבנה טרומי בהובארט, טסמניה, על ידי חברת הבנייה הובארט Contas Pty Ltd; הוא הוקם על הרציף בהובארט לשם ניסיון; לאחר מכן פורק, נארז ונשלח לאנטארקטיקה.
המבנה הוקם בקייסי על ידי אנשי מקצוע שהועסקו כעובדים בצוותי משלחת הקיץ הסדירה, הוא משלב תכונות עיצוב חדשניות למניעת העברת חום דרך המבנה.
ה"סככה" ממוקמת בצורה בולטת בסמוך לראש הגבעה שעליה עמדו תרני הרדיו הישנים.
זהו כנראה המבנה היחיד הגדול ביותר באנטארקטיקה ואויש לראשונה ב-1988. בתחנה שתי סככות נוספות, הסככה הירוקה לאחסון מזון והסככה הצהובה להיכנס בירה.
בירה ביתית מוגשת בבר התחנה, "Splinters".
מאז 2008 תרמו מדענים המבוססים בקייסי למחקר על חקר כיפת לא, הגאולוגיה והמבנה של הסלע של מעטפת הקרח של מזרח אנטארקטיקה והתהליכים הקרחוניים שלה.
בשנים האחרונות שימשה קייסי בסיס לביולוגים ימיים לבחינת שינויים בקהילות קרקעית הים הקוטביות החשופות לריכוזי פחמן דו-חמצני שונים.
במקום נערך מחקר על פינגווין אדלי ועל השפעת שינויי האקלים וההשפעה האנושית על ערוגות טחבי עלים נרחבות ומפותחות שצומחות בקייסי ובסמוך לה.
קייסי ממוקמת 3,443 ק"מ מהובארט, מרכז האספקה העיקרי של ה-AAD לפעולות אנטארקטיקה, ו-2,722 ק"מ מפרימנטל.
הגישה לקייסי אפשרית באמצעות טיסה של ארבע שעות מהובארט, ולאחריה נסיעה של ארבע שעות באוטובוס על שלג.
התחנות הישנות והחדשות מחוברות באמצעות תחנות של 1.5 קילומטר כביש.
הכביש נחפר בסוף כל חורף, המספק אמצעי להעביר אספקה מהרציף לתחנה החדשה, ומותיר חומות קרח בגובה 8 מטר.
לקייסי יש אנטנת מעקב לוויינית מכוסה בכיפה.
האנטנה שודרגה במרץ 2016 כדי לתקשר עם לוויין Himawari-8, מה שמאפשר לתחנה לנטר ולעקוב אחר מידע הקשור למזג האוויר.
יש גם לוויין ANARESAT לתקשורת.
קייסי הוא משמעותי כמרכז תחבורה עבור תוכנית אנטארקטיקה האוסטרלית, עם הצגת טיסות סילון בין-יבשתיות למדענים וצוות מבצעי מהובארט למסלול הקרח של וילקינס, פנימה מתחנת קייסי.
הנחיתה הראשונה של מטוס האיירבוס A319 של ה-AAD הייתה בערב ה-9 בדצמבר 2007.
תחנת קייסי חווה אקלים טונדרה: תחנה זו חוותה שיא טמפרטורות חמות ומשקעים עקב אירוע נהר אטמוספירי חסר תקדים במרץ 2022.
תחנת פרובו היא תחנת הרכבת התחתית של מוסקבה בקו קלינינסקאיה.
הכניסות לתחנה ממוקמות מתחת לשדרת "זליוני פרוספקט" (בתרגום מרוסית:"השדרה הירוקה") על הגבול המוניציפלי בין רובע נובוגירייבו לרובע פרובו (שעל שמו היא נקראת).
תחנת פרובו היא התחנה היחידה בקו קלינינסקאיה, בה אין מעבר לתחנת רכבת אחרת (תחתית או פרברית).
תחנת פרובו היא אחת מתוך 6 התחנות הראשונות של קו קלינינסקאיה.
תחנת פרובו נפתחה לשימוש ביחד עם שאר התחנות בקו החדש ב-30 בדצמבר 1979.
תחנת פיונירסקאיה היא תחנת הרכבת התחתית של מוסקבה בקו פיליובסקאיה.
היא נקראת על שם תנועת נוער פיונירים.
התחנה נפתחה לשימוש ב-13 באוקטובר 1961.
התחנה נמצאת מעל הקרקע - תחנה עילית.
באפריל 2017 נסגרה התחנה לצורך שיפוץ, אשר הסתיים ב־20 באוגוסט 2018.
פלושצ'אד איליצ'ה היא תחנת הרכבת התחתית של מוסקבה בקו קלינינסקאיה.
פירוש שם התחנה – כיכר על שם איליץ' (ולדימיר איליץ' לנין).
הכניסות לתחנה ממוקמות מתחת לכיכר ומכאן שמה.
בשנת 1991 שונה שמה של הכיכר ל"רוגוז'סקאיה זאסטאבה" (מחסום רוגוז'סקי – על שם נקודת ביקורת לנכנסים למוסקבה, אשר הוצבה באזור במאה ה-18).
שמה של תחנת רכבת תחתית לא שונה, למרות שינוי שם הכיכר.
התחנה נמצאת בעומק של 46 מטר מתחת לפני הקרקע.
בתחנה ישנו מעבר ל: תחנת רימסקאיה של קו ליובלינסקו-דמיטרובסקאיה, לתחנה של קו 2 של הרכבת הפרוורית של מוסקבה ולתחנה של קו 4 של הרכבת הפרוורית של מוסקבה.
תחנת פלושצ'אד איליצ'ה היא אחת מתוך שש התחנות הראשונות של קו קלינינסקאיה.
תחנת עבודה היא סוג של מחשב המיועד בעיקר ליישומים טכניים או מדעיים, לשימוש על ידי משתמש בודד.
תחנות עבודה בדרך כלל מחוברות לרשת מקומית ומריצות מערכות הפעלה מרובות משתמשים.
תחנות עבודה הציעו בעבר ביצועים גבוהים יותר ממחשבים אישיים סטנדרטיים, במיוחד ביכולות של המעבד, הגרפיקה, הזיכרון והיכולות לבצע ריבוי משימות.
תחנות עבודה מותאמות להדמיה ממוחשבת ומניפולציה של סוגים שונים של נתונים מורכבים כגון תכנון מכני תלת־ממדי, הדמיות הנדסיות כמו דינמיקת נוזלים חישובית, הנפשה ממוחשבת, עריכת וידאו, עריכת תמונות, הדמיה רפואית, ניהול מערכות מידע גאוגרפיות, עיבוד תמונות, ניתוח פיננסי של שווקים מדע חישובי, חישובים מתמטיים ופיתוח תוכנה.
בדרך כלל, תחנות עבודה הן מעין מחשב שולחני, המורכב מתצוגה ברזולוציה גבוהה, מקלדת ועכבר לכל הפחות, אך כוללות גם מספר צגים, טאבלטים גרפיים ועכברים תלת־ממדיים למניפולציה של אובייקטים וניווט.
תחנות עבודה היו הפלח הראשון בשוק המחשבים שכלל אביזרים מתקדמים וכלי שיתוף פעולה כמו שיחות ועידה בווידאו.
היכולות ההולכות וגדלות של מחשבים אישיים סטנדרטיים מאז סוף שנות ה-90 הפחיתו את ההבחנה בין המחשבים האישיים ותחנות העבודה.
לתחנות עבודה טיפוסיות משנות ה-80 היו חומרה קניינית ומערכות הפעלה יקרות שונות ממחשבים אישיים סטנדרטיים.
תחנות העבודה קדמו למחשב האישי הראשון.
המחשב הראשון שעשוי להיחשב כתחנת עבודה הוא המיני-מחשב , מחשב מדעי קטן שנועד לשימוש באופן אינטראקטיבי על ידי אדם בודד שיושב ליד הקונסולה.
הוא הושק בשנת 1959. בשנת 1965, המחשב המדעי הפך ליורש של ה-1620. שתי מערכות מחשבים אלו הריצו את שפת התוגנות Fortran ושפות אחרות.
הם נבנו בתוך ארונות בגודל שולחן, עם מכונות כתיבה כמסוף.
היו להם תוספות אופציונליות, כולל: מדפסות, כוננים וגם יחידת קלט/פלט עם באמצעות כרטיס מנוקב.
תחנות עבודה מוקדמות היו בדרך כלל מיני מחשבים ייעודיים, עם מערכת הפעלה מרובת משתמשים המאפשרת גישה למשתמש יחיד.
לדוגמה, ה-PDP-8 מבית Digital Equipment Corporation, נחשב למיני-מחשב המסחרי הראשון.
זירוקס אלטו (1973): אחת מתחנות העבודה הראשונות, אולי הראשונה.
זירוקס סטאר (1981), פותח כמוצר מסחרי שנועד לממש את הטכנולוגיות שפותחו בפארק, שרבות מהן הופיעו לראשונה על האלטו.
החברה התמחתה בתחנות עבודה עם יכולות גרפיות משוכללות, מסכים גדולים, ויישומים שדורשים יכולות כאלו, כמו אנימציה, הוצאה לאור שולחנית, ו-CAD .
ב-1999 השיקה את דגמי 320 ו-540, תחנות העבודה הפועלות תחת Windows NT במקום UNIX ומבוססות מעבדי אינטל.
חברת IBM הציעה מספר קווי מוצר של תחנות עבודה, אחד הדגמים הראשונים היה ה-IBM RT PC שהושק ב-1986. המשמעותית מהן היא RS/6000, שהריצו גרסת יוניקס IBM AIX, והשתמשו במעבד POWER או PowerPC .
לנובו - רכשה את קו מוצרי המחשוב האישי של IBM, כולל סדרת תחנות העבודה "ThinkCentre" שהושק שב-2003.
Dell Precision - סדרת תחנות עבודה בעלות ביצועים גבוהים שהושקה ב-1997, במקור עבור אנשי מקצוע בתחומי הארכיטקטורה, הגרפיקה ותכנון בעזרת מחשב.
החל מ-2001 הייתה אמורה להשתמש במעבדי איטניום בארכיטקטורת 64 ביט של אינטל.
אך מעבדים אלו כשלו והיא עברה להשתמש במעבדי AMD.
חברות נוספות הציעו תחנות עבודה, ביניהן NEC, Fujitsu, NeXT, דאטה ג'נראל (Aviion), ו-AT&T.
קולוסיאום היא תחנה בקו B של המטרו של רומא.
התחנה תוכננה בתוך המקטע הראשון טרמיני - לורנטינה על מנת להציע חיבור מהיר בין מרכז העיר לרובע אירופה החדש שנוצר והוגדר כאתר של התערוכה האוניברסלית של 1942, שבוטלה לאחר פרוץ מלחמת העולם השנייה.
עם כניסתה של איטליה למלחמה ב-1940 העבודות הושעו והתחדשו רק ב-1948.
התחנה נחנכה יחד עם הקטע הראשון של קו B ב-9 בפברואר 1955, ונפתחה לקהל ביום למחרת.
כחלק מפרויקט ארטמטרו רומא, חלק מהחדרים הפנימיים של התחנה עוטרו בפסיפסים שיצרו על ידי פיירו דורציו, קנת' נולנד ואמיל שומאכר.
באפריל 2013 החלו עבודות הבנייה של תחנת קולוסיאום להחלפה עם קו המטרו C, שסיומן צפוי בין יוני לאוקטובר 2025.
תחנת החשמלית (קולוסיאום/סלווי נ., קו 3)
פירמיד היא תחנה בקו B של המטרו של רומא.
תחנת פירמיד, נבנתה בסמוך לפירמידת קסטיוס ולוקחת את שמה ממנה.
בדומה לתחנת אוסטיאנזה הסמוכה, היא דוגמה לארכיטקטורה מהתקופה הפאשיסטית.
היא עוצבה על ידי האדריכל מרצ'לו פיצ'נטיני, המאופיין בגאומטריה פשוטה ובקירוי לבן באמצעות לוחות טרוורטין.
הכניסה לתחנה משקיפה על שער סנט פאולוס והאטריום הפנימי של הבניין גדול מאוד ומאפשר גישה ישירה הן לרכבות בקו B והן לתחנת רומא-לידו.
התחנה נחנכה ב-9 בפברואר 1955, וכמו שאר התחנות בקטע טרמיני - לורנטינה, גם פירמיד שופצה בשנת 1989 .
בשנת 1990 נפתח מעבר תת-קרקעי לחיבור בין תחנת פירמיד לתחנת אוסטיאנזה וגישה שנייה עם אטריום צמוד נוצרה, מאולם זה ניתן להגיע גם לרציף 1 של תחנת פורטה סנט פאולוס של רומא לידו.
בשנים הראשונות של הפעילות הייתה כמות נאה של נוסעים, שהגיעה בעיקר מקו אוסטיה, לאור מיקומה המבוזר של התחנה בקרבתהלאוונטינו וטסטאצ'יו .
לאחר מכן התנועה המשיכה לגדול עם השנים עד שהגיעה לרמות של היום.
רציפי הרכבת התחתית ממוקמים בתוך תעלה פתוחה, מקרה ייחודי בכל הרשת הרומית, וניתן לגשת אליהם באמצעות מעליות או מדרגות נעות; על הרציף לכיוון רבּיבּיה/ג'וניו ישנה גם קפלה קטנה המוקדשת לסנט פיליפ נרי.
מנקודת מבט תיירותית, התחנה ממוקמת בסמוך ל-פירמידת קסטיוס, שממנה היא מקבלת התחנה שמה, ולשער סנט פאולוס.
התחנה חולקת גישה עם תחנת שער סנט פאולוס השכנה, ובאמצעות מעבר מקורה, היא מחוברת גם לתחנת רומא אוסטיאנזה בקו הרכבת רומא-לידו.
אטריום התחנה מכיל מספר פסיפסים של אנריקו קסטלני ובוורלי פפר, הזוכים בתחרות ארטמטרו רומא .
תחנת רכבת ( רומא אוסטיאנזה )
תחנת רכבת (רומא פורטה סן פאולו, רכבת רומא-לידו )
תחנת קסטרו פרטוריו היא תחנת רכבת תחתית בקו B של המטרו של רומא.
היא ממוקמת ברובע קסטרו פרטוריו, בסמוך לשדרה בעלת אותו השם, בצומת עם דרך סן מרטינו דלה בטאגליה.
התחנה נחנכה ב-8 בדצמבר 1990 עם הארכת קו B מטרמיני לרבּיבּיה .
ב-5 באוקטובר 2020 התחנה נסגרה זמנית על מנת לאפשר את החלפת מערכות ההעברה וביצוע עבודות תשתית למניעת חדירות מים והתאמת התחנה לתקנות האש.
היא נפתחה מחדש ב-13 באוקטובר 2021.
פוליקליניקו היא תחנה תת-קרקעית בקו B של המטרו של רומא.
היא ממוקמת ברובע נומנטאנו ליד פיאצה ססארי.
התחנה לוקחת את שמה מהמרפאה הסמוכה אומברטו I.
התחנה נחנכה ב-8 בדצמבר 1990 עם הארכת קו B מטרמיני לרבּיבּיה.
ב-29 בנובמבר 2020, בערך חודש לאחר תחנת קסטרו פרטוריו הסמוכה, היא נסגרה על מנת לבצע עבודות תשתית קטנות למניעת חדירות מים, התאמת התחנה לתקנים למניעת שריפות ובנוסף בשביל לאפשר החלפת מערכות ההעברה.
התחנה נפתחה מחדש ב-24 בדצמבר 2021.
תחנת פוליקליניקו היא מרכז החלפה עם קווי החשמלית 3 ו-19, כמו גם עם קווי אוטובוס עירוניים רבים.
תחנת חשמלית (פוליקליניקו, קווים 3 ו-19)
תחנת פאלמר היא תחנת מחקר של ארצות הברית באנטארקטיקה הממוקמת באי אנוור.
זו התחנה האמריקאית היחידה ביבשת הממוקמת מצפון לחוג האנטארקטי.
בנייתה הראשונית של התחנה הסתיימה בשנת 1968. התחנה, כמו שאר תחנות אנטארקטיקה של ארצות הברית, מופעלת על ידי תוכנית אנטארקטיקה של ארצות הברית (USAP) של הקרן הלאומית למדע.
הבסיס קטן בהרבה מהאחרים באזור, עם כ-40 אנשי צוות, והוא מתמקד בעיקר במחקר של ביולוגיה ימית.
התחנה קרויה על שם נתניאל פאלמר, הנחשב לאמריקאי הראשון שראה את אנטארקטיקה.
תחנת פאלמר יכולה להכיל עד 46 איש בכל רגע נתון.
המספר משתנה בתקופת הקיץ אך בדרך כלל שוהים בתחנה כ-44 איש.
עם זאת, האוכלוסייה יורדת לכ-19 איש לצורך תחזוקת חורף לאחר סיום עונת המחקר בקיץ.
ישנן מעבדות מדעים הממוקמות בבניין הביו-מעבדה, הבניין הראשי השני כולל מוסך, מחסן ואזור פנאי.
תמונות מצלמת רשת של התחנה ושל מושבת פינגווינים באי הסמוך זמינות באתר האינטרנט של התחנה.
תחנת פאלמר השנייה; "פאלמר הישנה" שכנה כקילומטר וחצי צפון-מערבית, בסמוך לאתר "בסיס N" של הסקר האנטארקטי הבריטי שנבנה באמצע שנות החמישים.
האתר נמצא במה שידוע כיום כאי .
פאלמר הישנה נבנה בסביבות שנת 1965, ושימשה כבסיס לאלו שבנו את פאלמר "החדשה", שנפתחה בשנת 1968. פאלמר הישנה יועדה כמקום מפלט במקרי חירום לתחנה החדשה במקרה של אסון.
היא פורקה והוסרה מאנטארקטיקה כחלק ממאמצי הניקוי הסביבתי של הקרן הלאומית למדע בתחילת שנות ה-90.
הבסיס נמצא במרחק של מספר ימים מצ'ילה בשיט מעבר למעבר דרייק, ואין בו מסלול המראה.
בדרך כלל מבקרים בתחנה פעם בחודש לצורך חידוש אספקה וחילופי צוות.
רוב המחקר המדעי המבוצע בתחנת פאלמר סובב סביב ביולוגיה ימית.
התחנה מכילה גם ציוד ניטור שנתי לרשתות ניטור סייסמיות, אטמוספיריות וקרינה אולטרה סגולה וכן אתר לחקר הליופיזיקה.
בפאלמר יש גם מקלט רדיו החוקר ברקים מעל חצי הכדור המערבי.
הפלגות מדעיות באזור חוקרות אוקיינוגרפיה פיזיקלית, גאולוגיה ימית וביולוגיה ימית.
ספינה נושאת קבוצות שטח לאתרים ברחבי חצי האי אנטארקטיקה כדי לחקור קרחוניות, גאולוגיה ופלאונטולוגיה .
חלק מתחומי המחקר המדעיים בתחנת פאלמר כוללים זואופלנקטון, פיטופלנקטון, אקולוגיה מיקרוביאלית, ביוכימיה, פינגוויניים ועופות ימיים אחרים.
סיווג האקלים של קפן עבור תחנת פאלמר הוא אקלים טונדרה (ET).
בשל מיקומה הצפוני בתוך אנטארקטיקה וקרבתה לחוף, הטמפרטורות מתמתנות יותר מאשר באקלים הפנימי.