tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בבית, מרסינה חולמת על אהובה (Stranger in Paradise, סולו).
חאג' נכנס בסערה ואומר לבתו שעליהם להימלט מיד לדמשק, אך מרסינה מסרבת.
במריבה שמתפתחת חאג' כמעט מכה את מרסינה והיא נמלטת.
כאשר נכנס החליף מרסינה לא נמצאת.
לווזיר נודע שכלתו של החליף נעלמה והוא שמח שיש גם לו כוחות כישוף (?Was I Wazir, לפי הפרק הרביעי מתוך רביעיית מיתרים מס' 1 מאת בורודין).
בינתיים חאג' נמצא עם לאלום והם מתכננים לרכב על גמל לנוה מדבר קרוב (Rahadlakum).
אל חדרם נכנסת מרסינה והאב והבת מתפייסים.
היא מבקשת מחאג' שיימצא את אהובה.
בינתיים, בחדר הסמוך, דורש החליף מהווזיר שימצא את אהובתו (And This Is My Beloved, לפי הפרק השלישי מתוך רביעיית מיתרים מס' 2 מאת בורודין).
חאג' ועומר נפגשים ומתנצחים (The Olive Tree, לפי הטריו בפרק השלישי של האופרה הנסיך איגור).
הווזיר מנסה לשכנע את החליף שאהבת אשה אחת זה מעט מדי ונותן לו להציץ בהרמונו הסמוך דרך חור בקיר.
החליף מזועזע לראות את אהובתו בין נשותיו של הווזיר.
הווזיר מצידו, מופתע אף הוא וחושד שהכל פרי כשפיו של חאג'.
הוא מצהיר שמרסיה היא אכן אשתו.
והחליף שבור הלב מבטיח לשאת אשה אחרת באותו לילה.
הווזיר ממהר לשאת את מרסיה לאשה בניגוד לרצונה ומבטיח שיבוא לבקרה עם ליל.
מרסינה מבטיחה לעצמה שתתאבד לפני כן.
בלילה, החליף עורך פגישה של הדיוואן ובו מוצגות לו נשים לבחירה: זוביידה מדמשק (Zubbediya, לפי האריה של ולדימיר גוליצקי מהאופרה הנסיך איגור), סמריס מבנגלורו (Samaris' Dance, מתוך המחולות הפולובציים) ושלוש בנותיו של מלך אבאבו.
הווזיר מודה לחאג' ש"סידר" לו את מרסיה ומספר לו, תוך צחוק, שנשא אותה לאשה מייד.
חאג' מבין מה קרה ונוטל לידו סכין, אך לאחר מכן מתעשת, מוציא לוחית קטנה, משליך אותה לבריכה וטוען שכאשר היא תשוב ותעלה יופיע על גביה שמה של כלתו של החליף לפי גורלו.
במקביל, הוא נותן לווזיר בחשאי לוחית ועליה השם אבאבו ומציע לו להחליף את הלוחיות כאשר יוציא את הלוחית מהבריכה על מנת לתיתה לחליף.
כאשר הווזיר נכנס לבריכה ועומד לבצע את ההחלפה, מזנק אחריו חאג' מוכיח אותו על מעשה המרמה לנגד עיני הנוכחים ובמאבק שמתפתח, מטביע אותו.
החליף נושא לאשה את מרסיה ומתכוון לחון את חאג' על מעשה הרצח שביצע בפומבי.
אך חאג' מסרב לחנינה ורק מבקש להיות מוגלה על גבי גמל לנווה מדבר ושם לנחם את לאלום בצערה על מות בעלה (Sands of Time, פעם שנייה).
ההפקה המקורית עלתה לראשונה בלוס אנג'לס עבור ה-Los Angeles Civic Light Opera, בהפקתו של אדווין לסטר, בעקבות הצלחת המחזמר "שיר נורווגיה", שהתבסס על לחניו של אדוארד גריג.
כותבי המחזה סברו שהלחנים של בורודין יתאימו לסיפור האוריינטליסטי של "קיסמט".
בקיץ וסתיו 1953 הועלה המחזה בלוס אנג'לס וסן פרנסיסקו.
ב-3 בדצמבר 1953 נערכה הופעת הבכורה בתיאטרון זיגפלד בניו יורק עם אלפרד דרייק בתפקיד חאג', דורטה מורו (Doretta Morrow, שכיכבה במחזות "איש למנשה" ו"המלך ואני") כמרסינה, ריצ'רד קיילי (Richard Kiley) כחליף בגדאד, הנרי קלווין בתפקיד הווזיר, וג'ואן דיינר (Joan Diener) כלאלום.
בהפקה הבריטית השתתפו שלושה מחברי ההפקה המקורית, דרייק, מורו ודיינר.
בשנת 1955 הופק ב-MGM סרט מוזיקלי לפי קיסמט, בבימויו של וינסנט מינלי, עם אן בליית' הווארד קיל בתפקיד חאג'.
קֵיסָר הָדוּר (שם מדעי: Pomacanthus imperator) הוא מין של דג ממשפחת הקיסריים, ששוכן בשוניות אלמוגים באוקיינוס ההודי ובאוקיינוס השקט, מהים האדום ועד איי הוואי ואיי אוסטרל.
הוא נודע בעיקר בזכות צבעיו העזים, שהפכו אותו לדג פופולרי באקווריומים ציבוריים ברחבי העולם, ופופולרי בקרב צלמים, אמנים, ומגדלי אקווריומים פרטיים.
הוא דומה מעט בצבעיו למין פסון מרהיב, דג אחר ממשפחת הקיסריים שגם הוא מאוד פופולרי בקרב חובבי טבע ואקווריומים.
ביחס לדגי שונית רבים, אוכלוסיית דג זה נחשבת יציבה ברב אזורי תפוצתו והוא לא נחשב בסכנת הכחדה.
הקיסר ההדור חי בשוניות אלמוגים בעומקים שמגיעים עד 100 מטר.
הצעירים חיים ביחידים באזורי לגונה בקצה השונית או במעברים צרים בשונית, בהם הם יותר מוגנים מטורפים.
הבוגרים חיים בשוניות עשירות ובמערות גדולות בשונית.
הזכרים הם טריטוריאליים, ומרשים רק לנקבות להתקרב לשטחם בעונת הרבייה.
דגים בוגרים מציגים מגוון רחב של צבעים, כשגופם מכוסה פסים כחולים-ירוקים, זנבם צהוב, ותחתית גופם כחולה.
אחד המאפיינים שעושים את דג זה פופולרי, הוא המראה של צעירי הדג, שנראה שונה לחלוטין מהבוגר, ומציג דגמי צבע והם מעין עיגולים כחולים - לבנים לאורך גוף הדג.
הסיבה להבדל זה היא שהדוגמה על גוף הצעירים עוזרת להם להסוות את עצמם על רקע הים הכחול שמאחוריהם, מאחרו הם חיים בצדי שוניות ובלגונות.
הדג לוקח בין שנתיים לשנתיים וחצי עד הגעה לבגרות ושינוי צבע לצבעי בוגר.
הבוגרים מגיעים לאורך של 40 סנטימטר.
הם אוכלי כל, וניזונים מצמחייה וחסרי חוליות קטנים, כשעיקר מזונם מורכב מאצות וספוגים.
הלסת הקטנה של כההדג מורכבת מחומר קשיח שנועד לקריעת ספוגים ולעיסתם, מאחר שספוגים מחלקיקים קוציים קטנים וקשים.
בפה נעטפים חלקיקי הספוג בריר שמגן על מערכת העיכול של הדג מקוצים אלה.
משנת 2010 ישנן תצפיות של קיסרים הדורים גם בים התיכון, כתוצאה מהגירה לספסית.
בישראל חי הקיסר ההדור במפרץ אילת, בשונית האלמוגים של אילת, בה חיים גם המינים קיסר הכתם וקיסר ים-סופי, ומוצג ומשומר גם באקווריומים ציבוריים בישראל כמו המצפה התת-ימי ואקווריום ישראל.
קֵיסָר (שם מדעי: Pomacanthus) הוא סוג של דגים ממשפחת הקיסריים, שכולל בתוכו 13 מינים של דגי קיסר.
קיסרים חיים בעיקר בשוניות אלמוגים באזורים טרופיים של האוקיינוס השקט והאוקיינוס ההודי.
הקיסרים נודעו בזכות צבעיהם הבולטים, שהפכו אותם לפופולריים מאוד בקרב צלמים, צוללנים, ומגדלי אקווריומים ברחבי העולם, ולדגים מאוד פופולרים באקווריומים ציבוריים ברחבי העולם.
ברוב מיני הקיסרים הצעירים עוברים שינוי משמעותי בדגמי הצבע שלהם עם הגעתם לבגרות, עד כדי כך שקיסרים צעירים לא נראים כלל דומים לקיסרים בוגרים.
קיסר הכתם (שם מדעי: Pomacanthus maculosus), שנודע גם בשם קיסר ירחי, הוא מין של דג ממשפחת הקיסריים, ששוכן בשוניות אלמוגים ובחופים סלעיים באוקיינוס ההודי, הים האדום והמפרץ הפרסי.
המין חי בעיקר באזורים הפחות צפופים של שונות אלמוגים, ואף בחופים סלעיים בהם אין אלמוגים כלל.
הוא מגיע לעומקים של עד 13 מטר.
כמו מרבית בני משפחת הקיסריים, קיסר הכתם מתאפיין בגוף צבעוני ובולט.
קיסר הכתם קיבל את שמו מתצורת צבעיו כבוגר, המתאפיינת בגוף כחול בוהק וכתם צהוב אנכי במרכז גופו.
קיסר בוגר מגיע לאורך של 50 סנטימטר.
כמו בדגי קיסר רבים אחרים, הצעיר נראה שונה מאוד מהבוגר, ומתאפיין בפסים שחורים, כחולים ולבנים.
צבעיו של דג הקיסר, כמו צבעיהם של קיסרים אחרים, הפכו אותו לפופולרי בקרב צלמי טבע ומגדלי דגים.
קיסר הכתם דומה מאוד לקרובו הקיסר הים-סופי, שחולק איתו את חלק מתפוצתו בים האדום ובמפרץ הפרסי.
ההבדל הניכר ביותר ביניהם הוא צבע הזנב.
בעוד שלקיסר הכתם יש זנב כחול דהוי, לקיסר הים-סופי יש זנב צהוב בוהק.
כמו רוב הדגים במשפחת הקיסריים, קיסר הכתם ניזון בעיקר מספוגיים, אך הוא יכול לאכול גם שושנות ים, אצות, חסילונים וחסרי חוליות אחרים.
בישראל חי קיסר הכתם בתפוצתו הטבעית במפרץ אילת, ביחד עם המינים קיסר הדור וקיסר ים-סופי, בו הוא נמצא במספר אתרים מוגנים, כגון שמורת חוף האלמוגים.
בנוסף הוא משומר בפארק המצפה התת-ימי.
קיסר הכתם נצפה מאז שנת 2009 גם בים התיכון, כשהוא נצפה לעיתים מול חופי לבנון וישראל.
קיסר ים-סופי (שם מדעי: Pomacanthus asfur), או קיסר ים-סוף, הוא מין של דג ממשפחת הקיסריים, ששוכן בשוניות אלמוגים.
כפי ששמו מרמז, תפוצתו מצומצמת יחסית לזו של דגי הקיסר האחרים, ומוגבלת לים האדום, המפרץ הפרסי וחופי אפריקה המזרחית, כשגבול תפוצתו הדרומי הוא זנזיבר.
הקיסר הים-סופי מגיע לאורך של עד 40 סנטימטר, ומתאפיין בעיקר בצבעיו העזים כבוגר, שהם גוף כחול כהה, ראש כהה יותר מהגוף, ופס צהוב בולט באמצע הגוף.
זנבו אף הוא צהוב בולט.
הקיסר הים סופי דומה מאוד לקרובו קיסר הכתם, וההבדל הבולט ביותר בין השניים הוא שלקיסר הים-סופי יש זנב צהוב, בעוד שלקיסר הכתם יש זנב כחול.
הבדלים נוספים שנראים לעין הם שקיסר הכתם נוטה להיות גדול יותר, וצבעו כחול בהיר יותר משל קיסר ים-סוף.
הקיסר חי בעיקר בשוניות אלמוגים, בעומקים של עד 15 מטר.
הקיסר מעדיף תחומי מחייה מוגנים וצפופים, ולכן ישכון בדרך כלל בשוניות צפופות, או ליד מערות אלמוגים.
כמו קיסרים אחרים, הוא ניזון בעיקר מספוגיים וחסרי חוליות קטנים.
הוא חי אורך חיים יחידני, והנקבות מטילות את ביציהן על קרקע הים החולית.
הקיסר הים-סופי ביישן יותר מדגי קיסר אחרים, ועל כן נדיר יותר לראותו בטבע מאשר את קרוביו החולקים איתו את תחום תפוצתו.
מזגו הביישן והנוח וצבעיו המרשימים הפכו אותו לפופולרי מאוד בקרב מגדלי דגים באקווריומים ובתור דג בתצוגות באקווריומים ציבוריים.
בישראל חי הקיסר הים-סופי במפרץ אילת בשמורת חוף האלמוגים ובמעט השוניות האחרות שנותרו במפרץ, בו חיים גם הקיסר ההדור וקיסר הכתם.
קיסר פריז הוא סרט מותחן היסטורי צרפתי משנת 2018 בכיכובו של ונסן קאסל כאז'ן פרנסואה וידוק.
בוים על ידי ז'אן-פרנסואה רישה.
הסרט הוצג לראשונה בפסטיבל הסרטים באראס ב-3 בנובמבר 2018 ובו קאסל זכה לתשבחות על משחקו.
הסרט יצא לאקרנים בהפצה מסחרית בצרפת ב-19 בדצמבר 2018 והיה מועמד לפרס סזאר 2019 בקטגוריית התלבושות ועיצוב ההפקה.
בתקופת הקיסרות הראשונה, אז'ן-פרנסואה וידוק, הוא עבריין שהפך לאגדה בעולם התחתון של פריז והיה לאסיר נמלט ומהפושעים הגדולים ביותר במדינה, כשנמלט מהכלא והסתתר במסווה של סוחר פשוט, אך העבר המשיך לרדוף אותו ולאחר שהואשם ברצח שלא ביצע, הוא מציע עסקה למפקד המשטרה: להצטרף למשטרה ולהילחם בפשיעה בתמורה לחירותו.
הוא ממונה לראש "גדוד הביטחון", מחלק הבילוש של משטרת פריז, שעל חבריה נמנו אסירים לשעבר ותפקידם לחדור לארגוני הפשיעה הגדולים וזוכה להצלחה רבה.
בשל התוצאות היוצאות מן הכלל שלו, הוא מושך את זעמם לא רק של שוטרים מהשורה, אלא גם של אנשי העולם התחתון של פריז.
ונסן קאסל - פרנסואה וידוק
קאסל חבר לבמאי ז'אן פרנסואה ריצ'ה, לאחר שהשניים שיתפו פעולה בסרטים "אויב הציבור מספר 1" (2008) ובסרט "רגע של תמיהה" (2015).
עם זאת, שניהם שקלו, בשנת 2011, להפיק 2 סרטים על המרקיז דה לה פאייט, אך הפרויקט לא יצא לדרך.
הצילומים התחילו ב-25 בספטמבר 2017. לצורך הסרט, קאסל העלה 15 קילו למשקלו במהלך קיץ 2017. והושלמו בנובמבר אותה שנה.
הצילומים נערכו בוו-לה-ויקונט, טירת פונטנבלו שהייתה אתר צילומים עיקרי ובמקומות נוספים כקתדרלת סן מקלו ואחרים.
הסרט מכיל כ-450 צילומים הכוללים אפקטים חזותיים ואפקטים מיוחדים דיגיטליים ששימשו במיוחד להוסיף את הקומות העליונות של הבניינים ורחובות הסטים שנבנו בבסיס האווירי 217 בו צולמו כמה סצנות.
הסרט מציג שחזורים של פריז מתחילת המאה ה-19, ומסתיים בארמון טווילרי, שער הניצחון וגדות הסיין 12.
רשימת פרסים ומועמדויות פסטיבל סרטים / פרס קולנוע תאריך קטגוריה מקבל הפרס תוצאהפרס סזאר22 בפברואר 2019עיצוב התפאורהאמיל גיגו עיצוב התלבושותפייר איב גיירו
קיסר ברזיל (בפורטוגזית: Imperador do Brasil) הוא התואר הרשמי של המונרך החוקתי באימפריה הברזילאית.
התואר שימש את ראש המדינה הברזילאית בין הקמתה בשנת 1822 ועד להקמת הרפובליקה הישנה בשנת 1889. קודם לכן שימש התואר את מלכי הממלכה המאוחדת של פורטוגל, ברזיל ואלגרבש בין השנים 1815–1822.
בתקופת הממלכה המאוחדת של פורטוגל, ברזיל ואלגרבש אשר נמשכה בין השנים 1815–1822 היה תוארו הרשמי של הריבון כך:
בתקופת האימפריה הברזילאית אשר נמשכה בין השנים 1822–1889 היה תוארו הרשמי של הריבון כך:
+שםתמונהתקופת שלטוןאירועים מרכזיים בתקופת השלטוןמריה הראשונה, מלכת פורטוגל16 בדצמבר 1815 – 20 במרץ 1816הקמת ממלכת ברזילז'ואאו השישי, מלך פורטוגל20 במרץ 1816 – 7 בספטמבר 1822המהפכה הליברלית של 1820פדרו הראשון, קיסר ברזיל12 באוקטובר 1822 – 7 באפריל 1831עצמאות ברזיל,
מלחמת ארגנטינה–ברזילפדרו השני, קיסר ברזיל7 באפריל 1831 – 15 בנובמבר 1889מלחמת פלטה,
קיסנגני היא עיר הבירה של מחוז טשפורו ברפובליקה הדמוקרטית של קונגו.
זהו האזור העירוני החמישי המאוכלס ביותר במדינה, עם אוכלוסייה מוערכת של כ-1,261,000 נפשות (2020).
זוהי גם הגדולה שבערים השוכנות בחורשות הטרופיות של קונגו.
שטח העיר הוא כ-1,910 קילומטרים רבועים והצפיפות היא כ-839 נפש לקמ"ר.
גובה העיר הוא כ-447 מטרים מעל פני הים.
העיר ממוקמת כ- משפך נהר קונגו.
קיסאנגני הוא הנמל היבשתי החשוב ביותר במדינה אחרי קינשאסה.
העיר הייתה הבירה המסחרית של צפון קונגו מאז סוף המאה ה-19.
קיסאנגני ממוקמת במיקום אסטרטגי בצומת הנהרות קונגו, צ'ופו ולינדי ובפרשת דרכים בין מזרח ומערב קונגו.
מיקום זה סייע לעיר לגדול ולהיחשב כעיר סחר משמעותית באזור.
העיר מהווה מרכז להפקות טלוויזיה, רדיו, תיאטרון, קולנוע, מולטימדיה ופרסום מודפס ברמה לאומית.
חיי הלילה של החוף בעיר משכו תושבים ותיירים רבים מאוד.
כעיר במרכז אפריקה, קיסנגני חולקת מאפיינים תרבותיים רבים עם שאר היבשת.
יש לה מסורת של הפקת ג'אז אפריקאי, נו-רומבה, פולק אפריקאי, רומבה ונדומבולו.
העיר גם הוציאה מתוכה כישרונות רבים בתחומי האמנות החזותית, התיאטרון, המוזיקה והריקוד.
הפסטיבל הגדול ביותר בעיר הוא פסטיבל תרבות סרקל בויומה, שהוא הגדול בעולם מסוגו.
פסטיבלים פופולריים אחרים כוללים את פסטיבל הג'אז של קיסאנגאני, פסטיבל הסרטים של קיסאנגאני, Nuits d'Afrique ופסטיבל הזיקוקים של קיסנגאני.
כלכלת קיסנגאני היא הגדולה בערים באגן הקונגו.
העיר היא מרכז מורכב של עסקים ומסחר ונחשבת לאחד משלושת המרכזים הכלכליים של קונגו (ביחד עם קינשאסה ולובומבאשי).
בסוף תקופת שלטון האימפריה הבלגית, העיר בלטה בייצור קפה, כותנה וגומי - כאשר המצרכים האלה עדיין נמכרו במחירים גבוהים.
כיום העיר היא מרכז חשוב של מסחר, פיננסים, תעשייה, מטלורגיה, נדל"ן, תעשיות הידרולוגיוך, חקלאות, מבשלות בירה, טכנולוגיה, תרבות, מדיה ואומנויות.
במהלך המאה הראשונה שלה צמחה קיסאנגני באופן מהיר מאוד ביחס לקונגו הבלגית.
בטווח של ארבעים שנה גדלה אוכלוסיית העיר מ-15,018 תושבים למעל 121,765 נפשות עד 1958. בסוף המאה ה-20 הייתה קיסאנגני העיר השלישית בגודלה במדינה.
תוך שלושים ושלוש שנים האוכלוסייה שילשה את עצמה ליותר מ-600,000 תושבים.
האוכלוסייה בקונגו מגוונת מבחינה אתנית ומשתנה במהירות, במיוחד בערים גדולות כמו קיסאנגני.
כך שלא תמיד קל לקבל תמונה מדויקת של מוצאם האתני של כלל האוכלוסייה מנתוני המפקד.
מפקד האוכלוסין האחרון בשנת 2003 מנה בקיסאנגני כ-672,000 תושבים.
קיסר אוסטריה היה כינויו של המונרך השולט ב, ולאחר מכן ב.
הראשון למלא תפקיד זה היה פרנץ השני, קיסר האימפריה הרומית הקדושה שעשה כן ב-1804. התפקיד אויש עד 1918, שעה שהאימפריה האוסטרו-הונגרית התפרקה בשלהי מלחמת העולם הראשונה.
את התפקיד מילא אז קרל הראשון, קיסר אוסטריה.
(תקופת חיים)דיוקןתחילת מלוכהסיום מלוכהאירועים במהלך כהונתופרנץ השני
2 במרץ 183511 באוגוסט 18042 במרץ 1835המלחמות הנפוליאוניות פירוק האימפריה הרומית הקדושה קונגרס וינהפרדיננד הראשון
29 ביוני 18752 במרץ 18352 בדצמבר 1848אביב העמיםפרנץ יוזף הראשון
21 בנובמבר 19162 בדצמבר 18481 במרץ 1867מלחמת אוסטריה–פרוסיה הקמת האימפריה האוסטרו-הונגרית מלחמת העולם הראשונהקרל הראשון
1 באפריל 192221 בנובמבר 191612 בנובמבר 1918סיום מלחמת העולם הראשונה פירוק הקיסרות האוסטרית
קיסר רומא הוא הכינוי של שליט האימפריה הרומית במהלך תקופת הקיסרים, אשר בהכללה ניתן לשייכו מאוגוסטוס ועד לניצור האימפריה המערבית על ידי קונסטנטינוס.
כל קיסרי רומא הוסיפו לשמם את שמו של אוגוסטוס (ולאחר מכן גם את ), כמו גם את שמות התואר קיסר ואימפרטור, אשר בעצמן אופיינו כתוארי מצביאים (כלומר, תואר הקשור לתפקיד מפקד הצבא הרומי).
כמו כן, גם התואר פְּרִינְקֶפְּס ("אזרח רומא מספר אחד") נוסף לחלק מהקיסרים הראשונים.
סמכותם של קיסרי רומא התבססה הן על נאמנות הצבא והן על הסנאט.
לאחר תום כהונת אוגוסטוס קיסר נטו קיסרי רומא שאחריו לנצל את סמכויותיהם ואת כוחם שמעל החוק, לפגוע בסנאטורים ובסנאט, ואחדים מהם אף הפעילו שלטון טרור כנגד קושרי קשר, בין אם ממשיים או דמיוניים, וכנגד אופוזיציונרים.
בתקופה זו, נתפס מעמד הפרינקפס כשליט רודן המנוגד לעקרון החירות.
באופן זה תיארו סופרים והיסטוריונים רבים את טיבריוס, גאיוס, קלאודיוס, דומיטיאנוס ונירון.
דומיטיאנוס רצה שיכנו אותו התואר "אדון ואל" , עודד הלשנות על קושרים והוציא להורג באשמת קשירת קשר סנאטורים רבים, עד שנרצח ב-96 על ידי קושרים, בהם אשתו.
לאחר רצח דומיטיאנוס נבחר נרווה לקיסר על ידי הסנאט, שהטיל על דומיטיאנוס מחיקה ממסמכים וממצבות ציבוריות.
עם מותו של נרווה ב-98 החליף אותו טריאנוס.
שלטונם של נרווה וטריאנוס אופיין בהחזרת החירות, בשיקום מעמד הסנאט ושיתוף פעולה איתו, חופש הביטוי, הפסקת פעולת המלשינים, רדיפות ומשפטי הבגידה, ובהפיכת הפרינקפס מרודן אשר נמצא מעל החוק לשליט הכפוף לחוק.
עם זאת, לא חל שינוי יסודי במעמד הפרינקפס, אלא שאופי ומעמד השלטון תלוי ברצון הפרינקפס ובגחמותיו.
בשל כך, נזכר טריאנוס בכתובות לכבודו כפרינקפס מצוין .
שלושת הקיסרים שלאחר טריאנוס דמו לו באופי שלטונם.
לדברי קאסיוס דיו, תחת שלטון אוגוסטוס נוסדה מונרכיה, ולקיסר יש סמכות בלתי מוגבלת בכל תחום.
קיסר רומא היה המפקד העליון של צבא רומא, רבים מן הקיסרים יצאו לפקד על הצבאות אל הפרוביניקיות הרומיות.
במאה השנייה קבע המשפטן גאיוס כי קביעת הקיסר בפסיקותיו, בצוויו ובמכתביו היא שוות מעמד לחוק.
האחרון בשליטים הנאורים, מרקוס אורליוס מינה את בנו ליורשו, קומודוס, שנהג כעריץ, דבר שהוביל להתנקשות בו.
החל מזמנו של ספטימוס סוורוס, הפיקוד על הצבא הפך לחלק מרכזי בתפקיד הקיסר, עקב החמרה ביחסים עם העמים הזרים.
כך נוצרה בעיה, שמערכות השלטון, שהיו תלויות באופן הדוק בקיסר, סבלו מעיכובים וקשיים בפעילותן התקינה.
לדעת ההיסטוריון הרומי דיו קסיוס, האימפריה הרומית הייתה מונרכיה ובעלת משטר שלטון יחיד.
דיו חי בתקופתו של ספטימיוס סוורוס, וכאיש ששירת במשרות רבות ברומא, הוא הכיר את המערכת היטב.
השלטון של איש יחיד התבסס ברומא לאחר קרב אקטיום, בו גבר אוגוסטוס על אנטוניוס, אחד מן היריבים שלו.
דיו כתב מנקודת הראות של זמנו, כי הוא מאמין שהסמכות של העם ושל הסנאט עברה אל אוגוסטוס, והחל ממנו נוסדה על פי הדיוק מונרכיה, גם אם שניים או שלושה מחזיקים בשלטון, אוגוסטוס היה "מנהל את כל העניינים כפי שרצה".
היורשים של אוגוסטוס מיצו עד תום את הסמכויות שלהם ואת כוחם שהיו מעל החוק, פגעו במידה רבה במעמד הסנטורי ובבני השכבות האחרות, ואחדים אף הנהיגו משטר טרור נגד חוגי האופוזיציה.
הפרינקיפטוס, כלומר, המשטר שבראשו עמד פרינקפס, נתפס בעיני רבים כמשטר רודני שאינו עולה בקנה אחר עם ליברטס, כלומר, הוא נתפס לא רק כשלטון יחיד אלא כמונרכיה גרועה, בעלת עריצות.
כחלק מעבודתו, נהג הקיסר לקבל ולענות על פניותיהם של נתיניו.
עבודתה זו באה לידי ביטוי בשני אופנים: ראשית, בלִיבֶּלוּס , כינוי לפנייה בכתב שהוגשה אליו.
פנייה זו הייתה, בדרך כלל, קצרה, שהוגשה על ידי אנשים ממעמד נמוך, בין אם עלי ידי קבוצות ובין עם ביחידות.
אנשים שרצו להגיש לקיסר בקשה כתובה היו צריכים לבוא אליו בעצמם או על ידי שליח.
בנוסף, הליבלוס נמסר לקיסר ברומא, באלכסנדריה או בכל מקום אחר.
הקיסר ענה בעצמו על הבקשות, ותשובתו נרשמה בתחתיתן.
העתקים של התשובות נשמרו בארכיונים ופורסמו בפומבי.
החלטות הקיסר נגעו לחוק הפרטי והציבורי.
לפנייה זו, הליבלוס, השיב הקיסר במה שנודע בשם סוֹבְּסְקְרִיפְּטִיוֹ .
בתשובתו של הקיסר נהג הלה לכתוב את המילה רֵקוֹגְנוֹבִי , שמשמעותה היא שבקשתו של הנתין אושרה.
העתקים של ליבלוס וסובסקיפטיו פורסמו לא פעם בריש גלי.
על פי פפירוס שהשתמר, נמצא כי הקיסר ספטימיוס סוורוס השיב על תשע עשר לִיבֵּלִי במשך שלושה ימים, בין ה-14 במרץ ל-16 במרץ 200. מכך ניתן להניח, כי אם זהו היה קצב שליחת את הסובסקיפטיו, אזי לקיסר התאפשר להשיב על מאות בקשות כאלה מדי שנה.
על פי מחקרו של פרגוס מילאר על תולדות האימפריה הרומית, ההשפעה של הממשל הרומי בחיי הפרט התבטאה באופן הטוב ביותר באמצעות הליבלי.
מול דעה זו של מילאר קמו שתי סברות המפריכות את טענתו.
הראשונה, היא שעזרה אישית מטעם הקיסר עבור היחיד לא הייתה יכולה להשפיע השפעה רבה במדינה שבה התגוררו למעלה מחמישים מיליון תושבים.
השנייה היא, שמדיניותו של הקיסר לא יכולה הייתה להשתנות באופן מהותי הודות לפניותיו.
בספר העשירי של קובץ המכתבים של פליניוס הצעיר נכללת התכתובת שלו עם הקיסר טראיאנוס מהזמן שהיה פליניוס נציב הפרובינקיה ביתיניה.
להלן מקרה אחד לדוגמה, העולה ממכתבו של פליניוס ומתשובת הקיסר:
המכתב של פליניוס אל טראיאנוס מראה, שבתפקידו כנציב הוא נתקל בבעיה שהתקשה לטפל בה ולכן החליט להתייעץ עם הקיסר.
הבעיה היא, שהצבא הרומי לא גייס עבדים לשרת בו, ומי שניסו להתגייס והצהירו שהם בני חורין היו צפויים לעונש מוות.
הקושי של פליניוס במקרה זה נבע מכך, שבבדיקה הרגילה לא התגלה ששני המגויסים היו עבדים והם כבר הושבעו.
סמפרוניוס קאיליאנוס היה גייס וחשף את עובדת היותם עבדים, ועל כן שלח אותם לנציב שיפסוק את עונשם.
אולם מתברר, שבהוראות שקיבל פליניוס מטראיאנוס כאשר מונה לנציב לא נאמרו דברים מפורשים על מקרה כזה.
טראיאנוס מבהיר אפוא לפליניוס מה עליו לעשות: אם הם התנדבו, דהיינו, יזמו את הגיוס, חל עליהם העונש; אם חייבו אותם להתגייס (פקידי הגיוס או הבעלים שלהם) פטורים הם מהעונש.
הפולחן של הרומאים נבע מההשקפה שהמנהיגים שלהם הם אלים או קרובים למעמד האלים.
פולחן המושלים שנהגו, השפיע על הממלכות ההלנסטיות שנחשפו למנהגיהם, בעת שהגיעו לרומא מהמזרח.
פולחן היוונים עבר ממנהיגיהם אל מצביאי הרומאים, כגון גאיוס פלאמיניוס נפוס ולוקיוס קורנליוס סולה.
בתחילת הפרינקיפט, אוגוסטוס קיסר הבדיל בין כל אחד מהאזורים שהיו תחת שליטתו לפי תרבות המקום ביחס לפולחן המנהיגים.
במצרים, שם הפרעה נתפס כאל, הוא הנחיל את אלוהותו כאל המלחמה במיתולוגיה המצרית, הורוס.
לעומת זאת, באסיה הקטנה איפשר את פולחנו במשותף עם פולחן רומא, וזאת רק לאחר שביקשו זאת ממנו, ורק באמצעות כהן גדול שהיה אחראי על המקדשים, המזבחות והטקסים, במסגרת חגיגות שנתיות.
בניגוד לשאר הפרובינציות הרומיות, ברומא ובאיטליה אוגוסטוס פעל באופן עקיף יותר.
הוא הוסיף לשמו תארים ותפקידים שהגדילו את שמו ופיארו אותו, ואת הפולחן התיר רק ככזה שיופנה לעבר החלקים היותר רוחניים שבו, כך שיצר הפרדה מסוימת בינו לבין מושא הפולחן.
הנחלת הפולחן איפשרה ביטוי לנאמנות לקיסר, כמייצג האימפריה כולה.
לכך התלוו מאפיינים דתיים ותרבותיים של הקשר של האלים עם בני התמותה, והמסורות היווניות העוסקות בגיבורים ובאלים למחצה.
בשל הרצון להאמין שהמנהיג הוא לא סתם עוד אדם – לא רק פשוטי העם העריצו את השליט, אלא גם אזרחים מכובדים ומשכילים, בייחוד בעיתות משבר.
נוסף על כך, קיימות האפשרויות הנוספות, כגון יוהרה ושכרון כוח של המנהיגים, שהובילו את סובביהם לנקוט בחנופה, מתוך תקווה לקבלת תמורה.
מנגד, יש היסטוריונים הסבורים שפולחן האישיות לא באמת התרחש, מתוך הסתמכות על כך שהפולחן לא היה תמיד ישיר לגופו של המנהיג אלא לעיתים למעשיו, לא היה אחיד בין שלל הטריטוריות באימפריה, ושלא נמצאו עדויות לפולחן מצד אנשים פרטיים, אלא רק לפולחן ציבורי מוסדר מצרכים מדיניים.
תספורת קיסר היא תסרוקת המיועדת בעיקר לגברים, המאופיינת בפוני קצר, בעוד שהשיער קצוץ בצידי הראש, ובעל נפח של שיער בחלק העליון של הראש.
תספורת קיסר הייתה נפוצה ברחבי האימפריה הרומית והיא נקראת על שמו של הקיסר הרומי טיבריוס אשר בדיוקנותיו ניתן להבחין בתספורת זו.
התספורת הפכה פופולרית בקרב בני נוער בשנות התשעים של המאה העשרים, סגנון זה הפך פופולרי בעיקר משום שהדמות אותה גילם ג'ורג' קלוני בתוכנית הטלוויזיה המצליחה ER הייתה תספורת זו.
בין המפורסמים אשר היו בעלי תספורת קיסר ניתן למנות את השחקן האמריקאי ג'ורג' קלוני, השחקן הניו זילנדי ראסל קרואו, הראפר האמריקאי אמינם וכן גם מנכ"ל ומייסד פייסבוק, מארק צוקרברג אשר התבטא בעבר על הערצתו כלפי הקיסר טיבריוס.
קיסר אפור (שם מדעי: Pomacanthus arcuatus) הוא מין של דג ממשפחת הקיסריים החי בשוניות אלמוגים במערב האוקיינוס האטלנטי שלחופי אמריקה מניו יורק עד ריו דה ז'ניירו, אף שלרוב איננו מצוי מצפון לפלורידה בחורף והוא מותאם למים חמימים.
הוא נפוץ גם לאורך הים הקריבי ומפרץ מקסיקו וכן מצוי בברמודה שבאיי בהאמה.
דג הקיסר הוא דג בינוני אך גדול למשפחתו באורך 60 ס"מ והוא בעל גוף מוגבה ודמוי דיסק עם ראש גדול וחוטם בשרני קטן.
הוא בעל סנפירים מוגבהים היוצרים צורת סהר ומסתיימים בעוקץ ארוך, בעוד סנפירי החזה קטנים יותר.
לצעירים ישנו גוף שחור עם חמישה פסים צהובים אנכיים לאורך הצידיים והמבוגרים בעלי גוני אפור (מהם קיבלו את שמם) המסורטטים בכתמים לבנים-שחורים.
העיניים שחורים והראש אפור עם שפתיים גדולות ולבנות ובתוכם שורות של שיניים דמויות זיפים.
נקבות הקיסר יכולות לשנות את מינם מזכר לנקבה.
דג זה ניזון לרוב בשוניות אלמוגים וערוגות של עשב ימי בעומק 3 עד 30 מטרים והוא ניזון לרוב מספוגיים אך גם מאצות, הידרתים, אלמוגים רכים, חיטחבים, שושנות ים וממיתרני זנב בעוד הצעירים משמשים כדגי נקאי לדגי שונית גדולים יותר.
מגדלים דג זה באקווריום, בעיקר באקווריום ציבורי אך לא רק.
לעיתים דגים אותו, אך דגי שונית עלולים לגרום ללהרעלת סיגואטרה חמורה.
קיסר צרפתי (שם מדעי: Pomacanthus paru) הוא מין של דג ממשפחת הקיסריים החי בשוניות אלמוגים במערב האוקיינוס האטלנטי שלחופי אמריקה מניו יורק ואיי בהאמה ודרומה עד ברזיל, וכן במפרץ מקסיקו וחופי האיים הקריביים ובאים המזרחיים: ארכיפלג פטרוס הקדוש ופאולוס הקדוש והאי אסנשן.
דג הקיסר הוא דג בינוני באורך 41.1 ס"מ והוא בעל גוף מוגבה עם סנפירים גבוהים ובולטים היוצרים צורת סהר.
צבע הצעירים הוא שחור למעט פסים בהירים דקים לאורך הגוף.
הפרטים הבוגרים בעלי גוונים כחולים כהים עם צידיים זהובים-ירוקים, סנפירי גחון ועיניים צהובות וגדולות, מצח בולט והפנים כחולות בהירות.
הפה לבן ומעט מופנה מעלה ובתוכו שורות של שיניים מחודדות העוזרות לכרסם מזון מבין האלמוגים.
שני הזוויגים דומים בגודלם ללא הבדלים בולטים.
דג זה לעיתים שוחה במים הפתוחים, אם כי בקרבת השונית בעומק של 3 עד 100 מטרים מתחת פני הים.
הדג חי בזוגות או בחבורות קטנות וניזון לרוב מספוגיים, אצות, אלמוגים רכים, הידרתים, חיטחבים, שושנות ים וממיתרני זנב בעוד הצעירים משמשים כדגי נקאי לדגי שונית גדולים יותר.
דגים אלה מזדווגים בזוגות ללא עונת רבייה ברורה והם נעים במחול 7 עד 10 מטרים מעל הקרקעית לפני ההזדווגות המהירה.
לפעמים נקבה גדולה משנה את זוויגה לזכר.
קיסרון היא כלי צלילה בלתי מאויש מתוצרת חברת אלתא מערכות הישראלית, המשמשת לאיסוף מודיעין באמצעות סונאר, מכ"ם ואמצעי מודיעין אותות, וכן לפעילות חשאית בסמוך לחוף, ללוחמה נגד צוללות ולאיתור מוקשים ימיים.
אורכה של הצוללת 10.9 מטר ומשקלה 5.5 טון.
גודל זה מאפשר הובלה שלה במכולה סטנדרטית של 40 רגל.
היא מפליגה בשקט ומסוגלת לשהות בים עד ארבעה שבועות.
היא שטה במהירות של 7 קשר מתחת למים וצוללת לעומק של עד 300 מטר.
היא נושאת תורן אטום למים למטען עילי, שיכול לשאת אנטנות, כולל אנטנה לקשר לווייני, לחילופי נתונים בזמן אמת עם בקרת המשימה.
סונאר נגרר שפותח על ידי ATLAS ELEKTRONIK (חברה בת של טיסנקרופ מערכות ימיות)
סונר אקטיבי ופסיבי (FAS) לגילוי ספינות וצוללות
סונאר צמצם סינתטי (SAS) לזיהוי מוקשים ומיפוי קרקעית ים ברזולוציה גבוהה, שפותח על ידי KRAKEN
חיישנים מגנטיים לאימות זיהוי מוקשים.
ב-2023 ערכה התעשייה האווירית תרגיל משותף עם צבאות נאט"ו שבו הופעל הקיסרון.
בסוף 2024 נבחן הקיסרון על ידי הצי הגרמני בים הבלטי.
הקיסרות הרומית או האימפריה הרומית הייתה ממלכת רומא שהתקיימה באגן הים התיכון מימי אוגוסטוס קיסר (המאה ה-1 לפני הספירה) ועד לנפילתה ב-476 לספירה.
הקיסרות הרומית קמה אחרי החלפת שיטת שלטון הרפובליקה ברומא העתיקה, והיא היוותה את השלב השלישי והאחרון בהתפתחות הציוויליזציה של רומא העתיקה.
קדמו לאימפריה: שלב הרפובליקה הרומית (בין 509 לפנה"ס עד למאה ה-1 לפנה"ס), ולפניו השלב הקדום ביותר: המלוכה הרומית העתיקה (מהמאה ה-8 לפנה"ס ועד 509 לפנה"ס).
הקיסרות הרומית התאפיינה בצורת ממשל אוטוקרטית, ושלטה על שטחים עצומים אותם כבשה מאירופה ועד המזרח התיכון ומעבר לו באסיה, וגם באפריקה, סביב כל אגן הים התיכון - שהרומאים קראו לו "הים שלנו" (Mare Nostrum).
בראש האימפריה עמד קיסר (Imperator).
התואר בעברית "קיסר", כמו גם בשפות אחרות, באה משמו של יוליוס קיסר, שהכריז על עצמו כשליט יחיד ברומא העתיקה.
תוארו של יוליוס קיסר היה בעצם דיקטטור, ורק יורשו אוגוסטוס, שאומץ על ידיו כבן וצירף לשמו את השם "קיסר", נחשב לקיסר הראשון של הקיסרות הרומית.
תואר תפקידם של הקיסרים במאות הראשונות של הקיסרות היה פרינקפס ("ראשון האזרחים").
מקץ מאתיים שנים, בתקופת הטטררכיה ("שלטון הארבעה"), שימש התואר את שני שליטי האימפריה הזוטרים ברומא ובביזנץ, שהיו כפופים לאוגוסטוסים – השליטים הבכירים.
לפי הסדר זה משלו באימפריה ארבעה שליטים: שני מנהיגים ראשיים הקרויים 'אוגוסטוס', במערב ובמזרח, כשלכל אחד מהם כפוף משנה: 'קיסר'.
תקופת הפרינקיפט קיסרי רומא תמונה שם הקיסר תקופת חיים שנות שלטון שושלת הערותהשושלת היוליו-קלאודית אוגוסטוס קיסר (גאיוס יוליוס אוקטביאנוס) 23 בספטמבר 63 לפנה"ס – 19 באוגוסט 14 לספירה 16 בינואר 27 לפנה"ס – 19 באוגוסט 14 לספירה יוליו-קלאודיאנית נשא בתואר פרינקפס: ראשון האזרחים, היה הקיסר הרומי הראשון.
מייסד השלום הרומאי לאחר שנות זעזועים.
טיבריוס קיסר 16 בנובמבר 42 לפנה"ס – 16 במרץ 37 לספירה 17 בספטמבר 14 – 16 במרץ 37 לספירה יוליו-קלאודיאנית הנהיג מדיניות חוץ שוחרת שלום, לא הרחיב גבולות האימפריה.
"קליגולה" (גאיוס קיסר) 31 באוגוסט 12 – 24 בינואר 41 16 במרץ 37 – 24 בינואר 41 יוליו-קלאודיאנית נודע בטירוף אכזרי ושחיתות מוסרית ושלטונית; נרצח על ידי כמה סנאטורים ושומרי המשמר הפרטוריאני שקשרו נגדו.
קלאודיוס קיסר 1 באוגוסט 10 לפנה"ס – 13 באוקטובר 54 לספירה 24 בינואר 41 – 13 באוקטובר 54 יוליו-קלאודיאנית צירף את בריטניה לאימפריה הרומית.
נירון קיסר 15 בדצמבר 37 – 9 ביוני 68 13באוקטובר 54 – 9 ביוני 68 יוליו-קלאודיאנית היה אכזרי ולקה בטירוף; בתקופתו פרצה השרפה הגדולה של רומא, הורה על צליבת האפיפיור הראשון פטרוס ועריפת ראשו של פאולוס.
בימיו פרץ המרד הגדול.שנת ארבעת הקיסרים גלבה 24 בדצמבר 3 לפנה"ס – 15 בינואר 69 9 ביוני 68 – 15 בינואר 69 אינו חלק משושלת כלשהי הראשון בשנת ארבעת הקיסרים.
לא נשא את השם "קיסר" כשם משפחה, נרצח בעת כהונתו.
אותו 28 באפריל 32 – 16 באפריל 69 15 בינואר 69 – 16 באפריל 69 אינו חלק משושלת כלשהי השני בשנת ארבעת הקיסרים.
התאבד אחרי 3 חודשי שלטון.
ויטליוס 15–69 69 אינו חלק משושלת כלשהי השלישי בשנת ארבעת הקיסרים.
הוצא להורג אספסיאנוס (טיטוס פלוויוס וספסיאנוס) 9–79 69–79 פלאבית התחיל בדיכוי המרד הגדול, מייסד השושלת הפלאביתהשושלת הפלאבית (כוללת את אספסיאנוס) טיטוס 39–81 79–81 פלאבית מדכא המרד הגדול ומחריב בית המקדש השני דומיטיאנוס 51–96 81–96 פלאבית צירף חלקים מאפריקה לאימפריה והרחיב השליטה בבריטניההשושלת הנרווה-אנטונינית
חמשת הראשונים בתקופה זו נקראים חמשת הקיסרים הטובים נרווה 35–98 96–98 נרווה-אנטונינית הראשון מבין חמשת הקיסרים הטובים.
טראיאנוס 53–117 98–117 נרווה-אנטונינית תחת שלטונו האימפריה הרומית הגיעה לשיא התפשטותה הטריטוריאלית.
אדריאנוס 76–138 117–138 נרווה-אנטונינית דיכא את מרד בר כוכבא אנטונינוס פיוס 86–161 138–161 נרווה-אנטונינית יצר קשר עם סין מרקוס אורליוס 121–180 161–180 נרווה-אנטונינית בתחילה שלט יחד עם לוקיוס ורוס, ואחר-כך לבדו.
כונה "הקיסר הפילוסוף" אחרון מבין חמשת הקיסרים הטובים קומודוס 161–192 180–193 נרווה-אנטונינית לקה במחלת נפש ונודע כקיסר הגלדיאטוריםשנת חמשת הקיסרים פרטינקס 126–193 193 איננו חלק משושלת כלשהי נרצח על ידי שומרי ראשו דידיוס יוליאנוס 133–193 193 איננו חלק משושלת כלשהי קנה את תואר הקיסר מידי המשמר הפרטוריאני.
שלט על רומא במשך 66 יום בלבד עד שהוצא להורגהשושלת הסוורית ספטימיוס סוורוס 145–211 193–211 סוורית בימי שלטונו התגברה רדיפת הנוצרים קרקלה (מרקוס אורליוס אנטונינוס) 186–217 211–217 סוורית בתחילה שלט יחד עם אביו, לאחר מכן עם אביו ואחיו גטה, אחר-כך עם אחיו ולבסוף לבדו.
מקרינוס 165–218 217–218 סוורית הקיסר הראשון ממעמד הפרשים אלאגבאלוס (הליוגבאלוס) 203–222 218–222 סוורית אחד הקיסרים הכי שנויים במחלוקת.
מצא את מותו מידי רוצחים אלכסנדר סוורוס 208–235 222–235 סוורית נרצחמשבר המאה ה-3 מקסימינוס 173–238 235–238 הקיסר הרומי הראשון מקרב העמים שהוגדרו כברברים.
כמו כן הקיסר הראשון שכף רגלו לא דרכה ברומא גורדיאנוס הראשון 159–238 238 שלט יחד עם בנו, גורדיאנוס השני.
גורדיאנוס השני 192–238 238 שלט יחד עם אביו, גורדיאנוס הראשון.
פופיאנוס נרצח בשנת 238 238 שלט יחד עם בלבינוס במשך שלושה חודשים עד שמצאו את מותם בידי שומרי ראשם.
בלבינוס 176–238 238 שלט יחד עם פופיאנוס במשך שלושה חודשים עד שמצאו את מותם בידי שומרי ראשם.
קלאודיוס השני גותיקוס 213–270 268–270 הביס את הגותים והיה אחד הקיסרים האהובים ברומא.
קווינטילוס 210–270 שלט 17 ימים בלבד, התאבד.
פלוריאנוס 276 מצא את מותו מידי חייליו.
קארינוס 283–285 בתחילה שלט עם נומריאנוס.
תקופת הדומינט קיסרי הטטררכיה תמונה שם הקיסר תקופת חיים שנות שלטון שושלת הערות דיוקלטיאנוס 245–313 284–305 שושלת קונסטנינוסשנתיים שלט לבד, אבל אחר כך פילג את האימפריה, והכתיר כקיסר המערב את מקסימיאנוס והנהיג סוג שלטון אחר, הטטררכיה.
מקסימיאנוס 250–310 286–305 שלט במשותף עם דיוקלטיאנוס כאוגוסטוס המערב.
היה אביו של קונסטנטינוס הגדול.
סוורוס השני תאריך לידה לא ידוע – 307כ"קיסר" המערב 305–306, כ"אוגוסטוס" המערב 306–307 משל ביחד עם מקסימינוס דאיה גלריוס וקונסטנטיוס, הוכרז לאוגוסטוס על ידי גלריוס לאחר מות קונסטנטיוס כלורוס.
מקסימינוס דאיה 270 (משוער) – 313 כ"קיסר" המזרח 305–311, כ"אוגוסטוס" המזרח 311–313 משל ביחד עם ליקיניוס, מקסנטיוס, קונסטנטינוס וסוורוס.
הוכרז באופן רשמי ל"אוגוסטוס" בשנת 308. מקסנטיוס תאריך לידה לא ידוע – 312306–312 בנו של מקסימיאנוס.
לאחר מות קונסטנטיוס כלורוס מרד, הוכרז כקיסר בעיר רומא ושלט על איטליה הדרומית והמרכזית ואפריקה.
ליקיניוס 250–325308–323 מונה על ידי גלריוס ל"אוגוסטוס" המערב ב-308, אם כי למעשה שלט רק על פאנוניה תראקיה ואילריקום במזרח האימפריה.
משנת 313 משל לבדו על האימפריה המזרחית במקביל לקונסטנטינוס שמשל באימפריה המערבית קונסטנטינוס 272–337 כקיסר ואוגוסטוס במערב 306–323, כשליט יחיד על כל האימפריה 323–337 שושלת קונסטנטינוס לאחר מות אביו, קונסטנטיוס כלורוס, שהיה אוגוסטוס המערב, הוכרז קונסטנטינוס כ"אוגוסטוס" על ידי חייליו.
במקביל מונה סוורוס ל"אוגוסטוס" על ידי גלריוס.
באופן הדרגתי הוא השתלט על חלקיה השונים של האימפריה הרומית עד שבשנת 323 איחד את כולה תחת שלטונו.
קונסטנטינוס ידוע כקיסר ש"ניצר" את האימפריה הרומית, אף על פי שרק הפך אותה לדת מותרת, והוא עצמו, בניגוד למה שמקובל לחשוב, התנצר רק כאשר נטה למות.
הקיסר שאכן ניצר את האימפריה היה תאודוסיוס הראשון.
בית קונסטנטינוס והקיסרים הנוצרים תמונה שם הקיסר תקופת חיים שנות שלטון שושלת הערות קונסטנטינוס השני 316–340 337–340 קונסטנטינוס היה אוגוסטוס יחד עם אחיו קונסטנטיוס השני וקונסטנס הראשון קונסטנטיוס השני 317–361 337–361 קונסטנטינוס נפטר בשנת 361 בנסיבות טבעיות.
קיסר יחיד החל מ-350. קונסטנס320–350 337–350 קונסטנטינוס שלט יחד עם קונסטנטיוס השני וקונסטנטינוס השני.
יוליאנוס 331–363 361–363 קונסטנטינוס ידוע כ"יוליאנוס הכופר" משום שדחה את הנצרות.
ואלנס 328–378 364–378 ולנטיניאנוס שלט ביחד עם ולנטיניאנוס הראשון, גטריאנוס וולנטיאנוס השני.
גרטיאנוס 359–383 375–383 ולנטיניאנוס שלט עם ואלנס, ואלנטיניאנוס השני ותאודוסיוס הראשון.
ולנטיניאנוס השני 371–392 ולנטיניאנוס שלט עם ואלנס, ואלנטיניאנוס השני ותאודוסיוס הראשון.
תאודוסיוס הראשון 346–395 379–395 תאודוסיוס הפך את הנצרות לדת הרשמית ברומא.
אחרי מותו התפצל השלטון באימפריה באופן רשמי לשניים.
הקיסרות הרומית המזרחיתתמונהשםשנות שלטוןשושלתהערותארקדיוס395–408שושלת תאודוסיוס-ולנטינינוסתאודוסיוס השני408–450בשנים 414–447 העוצרת והשליטה בפועל היא אחותו של הקיסר, פולכריהמרקיאנוס450–457אינו בן ביולוגי לשושלת תאודוסיוס-ולנטינינוס, אך נישא לפוליכריה לאחר מות אחיה ועל כך נחשב לחלק משושלת זו.
שלט יחד עם תאודוסלאון הראשון457–474שושלת לאוןמייסד השושלתלאון השני474זנון474–491שלט במשותף עם בסיליסקוס בשנים 475–476 ועם לאונטיוס הראשון בשנים 484–488בסיליסקוס475–476שלט במשותף עם זנוןאנסטסיוס הראשון491–519חתנו של לאון הראשוןיוסטיניוס הראשון518–527שושלת יוסטיניאנוסמייסד השושלת.
בשנים 523–527 שלט עם אחינו יוסטיניאנוסיוסטיניאנוס הראשון527–565שליט בפועל כבר מ-523תאודורה527–548אשתו של יוסטיניאנוס, שלטה בשיתוף עם בעלה עד למותהיוסטינוס השני565–578שושלת יוסטיניאנוסטיבריוס השני קונסטנטינוס578–582בנו המאומץ של יוסטיניוס השנימאוריסוס582–602חתנו של טיבריוספוקאס602–610לא שושלתיהרקליוס610–641שושלת הרקליאנוסעם בנו קונסטנטינוס השלישי 612–641. החליף את התואר המסורתי "אוגוסטוס" בתואר "בזילאוס", שמשמעו ביוונית מלך.
זוהי רשימה מקובלת של קיסרי יפן, קיסריות מצוינות באותיות נוטות.
תאריכי השלטון של 28 הקיסרים הראשונים ברשימה, ובפירוט ה-16 הראשונים, מבוססים על המסורת היפנית.
קיסרים שתקופת שלטונם מתוארכת בוודאות (715-539)
יפן המודרנית (1867 עד היום)
קיסריה היא עיר נמל שהוקמה בשנים 25–13 לפנה"ס.
העיר הייתה המרכז המנהלי הרומי ביהודה מאז כינון פרובינקיה יודיאה (לאחר הדחת ארכלאוס בשנת 6 לספירה).
היא שמרה על מעמד זה ביהודה, ולאחר מכן בפרובינקיה סוריה-פלשתינה עד 390, ולאחריו בפרובינקיה הביזנטית פלשתינה פרימה.
העיר נקראה על שם אוגוסטוס קיסר.
כיום חלק משטח העיר העתיקה הוא גן לאומי בניהול רשות הטבע והגנים ביחד עם החברה לפיתוח קיסריה.
בסמוך לעתיקות קיסריה, הוקמה במאה ה-20 קיסריה המודרנית.
המאה ה-3 לפנה"ס – 90 לפנה"ס: יישוב פיניקי בשם מגדל סטרטון.
90 לפנה"ס: סיפוח לממלכת החשמונאים (תקופת אלכסנדר ינאי).
סוף המאה ה-1 לפנה"ס: בניית העיר קיסריה על ידי הורדוס.
1101: כיבוש העיר בידי הצלבנים
1251: ביצור העיר על ידי הצלבנים (המלך לואי ה-9).
1265: כיבוש העיר על ידי הסולטאן ביברס.
ראשית המאה ה-19 – 1948: במקום מתקיים כפר בוסני קטן.
מגדל סטרטון (המאה ה-3 לפנה"ס – 90 לפנה"ס)
ראשיתה של העיר קיסריה בשלהי התקופה הפרסית, במעגן פיניקי קטן סמוך לתחנה ימית של צידונים.
המקום נקרא מגדל סטרטון (או "שרשון" כשם גנאי לשם האלה הכנענית עשתרת) – צורתו היוונית של השם הצידוני עבד-עשתרת, שהוא שמם של שני מלכים צידוניים שהשני מהם הוא בן זמנו של אלכסנדר מוקדון.
מקובל במחקר שבתקופה זו או מעט אחריה הוקמה חומה בתוואי קשתי שהקיף שטח יבשתי של כ־270 דונם והיה לה קו חוף שאורכו קילומטר וחצי בקירוב.
בסוף המאה השנייה לפני הספירה השתלט על המקום זואילוס, הטיראנוס של דור, וזמן קצר לאחר מכן, בשנת 90 לפנה"ס, נכבש המקום בידי אלכסנדר ינאי וסופח לממלכת החשמונאים.
אירוע הכיבוש מוזכר כיום טוב במגילת תענית, שם נכתב שבי"ד בסיון גברה יד חשמונאי על 'קיסרי בת אדום' שהייתה 'יתד תקועה לישראל'.
עם כיבוש ארץ ישראל בידי רומי בשנת 63 לפנה"ס, צירף אותה פומפיוס לנציבות סוריה, ובשנת 31 לפנה"ס, לאחר ניצחונו של אוקטביאנוס בקרב אקטיום, הוא העביר את העיר, יחד עם כל החוף הארץ ישראלי, להורדוס, ששלט בארץ ישראל בחסות רומית.
בניית העיר קיסריה על ידי הורדוס
הורדוס בנה במקום עיר נמל גדולה וקרא לה קיסריה, על שם מיטיבו.
העיר נבנתה כעיר נוכרית, עם מתקני שעשועים, אמפיתיאטרון, תיאטרון (שופץ כיום), בתי מרחץ ומקדשים אליליים.
כמו כן בנה בה הורדוס נמל ענק, שתואר על ידי ההיסטוריון יוסף בן מתתיהו (יוספוס פלאביוס) כגדול מזה של פיראוס (מלחמת היהודים ספר א, כ"א).
הורדוס החל בבנייתה בשנת 22 לפנה"ס וחנך אותה בשנת 9/10 לפנה"ס.
לאחר מותו של הורדוס (4 לפנה"ס) עלתה קרנה של קיסריה, ובשנת 6 לספירה, לאחר שהודח ארכלאוס בנו של הורדוס, היא הפכה למקום מושבם של נציבי יהודה הרומיים.
בעיר חייתה אוכלוסייה מעורבת, אך היה לה צביון הלניסטי מובהק.
תושבי העיר היהודים סבלו לעיתים קרובות מהתנכלויות שכניהם הנוכרים, ומתיחות מתמדת שררה בין היהודים לנוכרים.
בימי הנציב אנטוניוס פליקס פרצו בה מהומות דמים ובימי גסיוס פלורוס, בשנת 66, הביאה שרשרת אירועים סמוך לבית הכנסת שבעיר לפרוץ מהומות דמים בין יהודים לנוכרים, שנתנו את האות לתחילתו של המרד הגדול.
בית הכנסת בקיסריה כונה לאחר מכן במקורות "כּנִיסָתַא דֶמָרדוּתָא".
בימי מרד בר כוכבא הייתה קיסריה בסיס האספקה הראשי של הצבא הרומי, ומאוחר יותר הוצאו בה להורג כמה מעשרת הרוגי מלכות, ובהם רבי עקיבא.
אספסיאנוס העלה את העיר לדרגת קולוניה בעלת זכויות מוגבלות, ומאוחר יותר העניק לה אלכסנדר סוורוס את התואר "מטרופולין".
בתקופה הרומית התיכונה שבה והתחזקה בה הקהילה היהודית, והיא הפכה למרכז יהודי חשוב.
התפתחות הנצרות בשלהי התקופה הביזנטית
בתקופה הביזנטית הייתה קיסריה המטרופולין של "פלשתינה פרימה" ומרכז נוצרי חשוב.
בין השאר חיו בה אבות הכנסייה אוריגנס (אשר כתב בעיר את "הקספלה" – תרגום התנ"ך ליוונית בחמש גרסאות), ואוזביוס (אשר כתב בעיר את "האונומסטיקון" – רשימת יישובי ארץ ישראל, ואת "תולדות הכנסייה").
לעיר הייתה חשיבות גדולה בעיני הנוצרים, מאחר שבה, על-פי המסורת הנוצרית, התנצר עובד האלילים הראשון, הקנטוריון קורנליוס.
בנוסף, ישבו בה יהודים ובתוכם רבי אושעיא ואחריו רבי אבהו דקיסרין.
לדעת חלק מחוקרי התלמוד נערכה בעיר קיסריה מסכת נזיקין מהתלמוד הירושלמי.
בראשית המאה ה-5 חולקה הארץ לכמה מחוזות, וקיסריה נבחרה לבירתה של "פלשתינה פרימה".
במאה ה-6 נולד בקיסריה פרוקופיוס, שהפך לסופרו של הקיסר יוסטיניאנוס הראשון.
יחד עם כל ארץ ישראל, נכבשה קיסריה במאה ה-7 על ידי המוסלמים.
ב-1101 נכבשה בידי בלדווין הראשון, מלך ירושלים.
הנוסע בנימין מטודלה (1168–1170) מספר שמצא בקיסריה עשרה יהודים ו-200 שומרונים.
בסוף המאה ה-12 עברה השליטה בקיסריה בין הצלבנים לצלאח א-דין לסירוגין.
העיר בוצרה בידי לואי התשיעי, מלך צרפת בסביבות 1250, אך ב-1265 נפלה בידי הממלוכים בהנהגת הסולטאן ביברס וחרבה על ידיהם יחד עם שאר ערי החוף בארץ ישראל.
במחצית הראשונה של המאה ה-17 ביקר בקיסריה הפרנציסקני אז'ן רוז'ה, ומצא בה כמאה משפחות של מוסלמים ושבע או שמונה משפחות יהודיות, שהתגוררו בבתים דלים במזרח העיר ועסקו במסחר בכותנה, שמן וחיטה.
היישוב בקיסריה התחדש בשלהי המאה ה-19, כאשר קבוצה של גרמנים טמפלרים ניסו להתיישב במקום במסווה של חפירות ארכאולוגיות.
יהוסף שווארץ, חוקר ארץ ישראל במאה ה-19, סבר שקיסאריה (קיסרי) ועקרון המקראית עיר אחת הן – כפי שכתב בספרו "תבואות הארץ".
בשנים 1880–1882 הוקם היישוב קיסאריה על ידי 50 משפחות בוסניות מוסלמיות מהעיר מוסטאר בבוסניה והרצגובינה, שנאלצו לעזוב את בתיהם עקב הכיבוש האוסטרו-הונגרי של ארצם.
המתיישבים הקימו במקום עיירה מודרנית עם בתים מרווחים ורחובות מצטלבים, במתכונת היישובים בבוסניה והרצגובינה.
היישוב כלל שני מסגדים, ח'אן, שוק, בית מושל (מודיריה), נמל, מחסנים ומשרדי מכס.
בראשית תקופת המנדט הרברט סמואל הציע את שיקום נמל קיסריה ההרודיאני כנמל המודרני הראשון של ארץ ישראל המיועד לספינות קיטור.
מתוך שיקולים של תחבורה יבשתית נבחר לבסוף מפרץ חיפה.
תושבי הכפר ישבו על אדמות שהחכירה להם פיק"א ורוב בתיו היו רכוש יהודי.
במהלך מלחמת העצמאות, ב-12 בינואר 1948, החלו תושבי הכפר להתפנות ממנו, מתוך פחד.
ההגנה חששה שהצבא הבריטי יתפוס את הכפר וישתמש בו כבסיס לפעולות נגד ההעפלה, ובתחילת פברואר החליט מטה הארגון לכבוש את הכפר ולהרוס את בתיו.
ב-9 בפברואר יצאו אותו תושבים נוספים.
ב-15 בפברואר נכבש הכפר והתושבים שנותרו בו ברחו או נצטוו לעזוב.
ב-20 בפברואר כיתרה את הכפר יחידה של הפלמ"ח והרסה את בתיו.
נהרסו 30 בתים ושישה נותרו לעמוד על תלם, משום שחומרי הנפץ אזלו.
20 התושבים האחרונים שנותרו בכפר גורשו ממנו.
קיסריה הייתה הכפר הראשון שתושביו גורשו באופן יזום על ידי "ההגנה".
הכפר היה היישוב הראשון שנכבש בידי הצד היהודי באותה מלחמה.
היישוב המודרני של קיסריה כיום הוא יישוב קהילתי אמיד הכלול במועצה אזורית חוף הכרמל.
ממצאים ארכאולוגיים מתקופה זו נתגלו בכמה משטחי החפירה.
צפונית לתל של מגדל סטרטון נחשף קטע של חומה שמשולבים בה שני מגדלים עגולים, דומים לאילו אשר נחשפו בשומרון ויוחסו לתקופה ההלניסטית.
העיר של הורדוס (קיסריה) הוקמה על גבי חורבות מגדל סטרטון, המקום זה נזכר לראשונה בפפירוסים של זנון שספינתו עגנה במקום.
על פי הפפירוסים המקום היה מתאים לעגינה.
עדות שנתן יוסף בן מתתיהו.
הורדוס ראה בשטח המישורי פוטנציאל למימוש עקרונות תכנוניים אדריכליים (תכנון היפודמי) שהיו מקובלים באותה תקופה.
הורדוס הקים את נמל קיסריה אדיר המידות וזאת כצורך להקמת נמל נוסף בין דור ליפו.
הבניה בקיסריה היא באבני כורכר מקומיות אשר את מראן הלבן קיבלו מכיסוי הטיח – מכאן מבינים את תיאורו של יוסף בן מתתיהו, אשר תיאר את העיר כבנויה מאבן לבנה.
העיר של הורדוס הייתה מתוכננת היטב עם מערך של תעלות ניקוז מתחת לרחובות.
התיאטרון עשוי אבן, מה שמייחד אותו מן התיאטרונים עשויי העץ שהיו נפוצים באותה תקופה.
ב-2025 התגלה בחפירות בקיסריה העתיקה סרקופג שבור בן 1,700 שנים עשוי משיש ועליו מגולפת תחרות שתייה בין דיוניסוס, אל היין, להרקולס, הגיבור המיתולוגי.
ליד שתי הדמויות המיתולוגיות גולפו גם דמויות מיתולוגיות כמו מנאדות, סאטירים, הרמס, פאן, וגם נמרים ואריות.
הסרקופג שוחזר והורכב על ידי מומחים לשימור ברשות העתיקות.
החוקרים הארכאולוגים שגילו את הסרקופג אומרים שהמקום, מחוץ לחומות העיר העתיקה, היה הרבה יותר רחב ועשיר ממה שחשבו.
באתר רשות העתיקות הוסיפו כי משתאות היו חלק מתרבויות העולם העתיק.
הם נערכו כביטוי לעושר ומעמד, כמפגן כוח פוליטי של השליט, וגם מפולחן דתי ומתוך הוללות
מטרתו העיקרית של נמל קיסריה הייתה לשמש כמקום עגינה לספינות הרומאיות שהובילו דגן מאלכסנדריה שבמצרים, לרומא.
בריכת הנמל הייתה מחולקת לשלושה אזורים עיקריים: הנמל הפנימי, המרכזי והחיצוני.
סירות וספינות קטנות עגנו באזורים הפנימיים, וספינות גדולות עגנו בנמל החיצוני.
שוברי הגלים שהגנו על הנמל מצפון וממערב נבנו באמצעות תיבות עץ ענקיות שהושטו לתוך הים, ולתוכן יצקו אפר וולקני ("פוצולנה") שהתקשה במגע עם המים.
התיבות שקעו עם האפר שהתקשה, ויצרו בסיס יציב וחזק לבניית הנמל בתוך המים.
טכניקה זו הייתה חדשנית מאוד בתקופת בנייתו של הנמל, והשימוש בה מבטא את החזון המפואר של הורדוס בבניית קיסריה כולה.
קיסריה לא הייתה עיר נמל במקורה כי אין בה שובר גלים טבעי (כמו בעכו, למשל), ולכן היה צורך להקים שובר גלים מלאכותי שיאפשר עגינה של ספינות וקיום נמל בעיר.
שמו של הנמל, 'סבסטוס', ניתן לו על ידי הורדוס לכבודו של פטרונו הרומי, הקיסר אוגוסטוס ('סבסטוס' הייתה הגרסה היוונית לשמו של אוגוסטוס).
על פי הערכות, נמל קיסריה החזיק מעמד כמאה שנים בלבד לפני ששוברי הגלים התמוטטו.
הסיבה לקריסה אינה ידועה במלואה, אך חוקרים משערים כי הסיבה טמונה בשילוב של תחזוקה לקויה וסופות חורף חזקות אשר ערערו את יסודות השוברים.
המקדש נקרא מקדש אוגוסטוס ורומא לכבודו של אוגוסטוס קיסר.
למקדש היה פרונאוס וקלע עמוק.
נבנה במרכזו של מתחם מקודש המוקף בקירות.
על סמך השרידים הציע נצר כי מדובר במקדש פריפטרלי.
נחשפו שרידיו של גרם מדרגות שעולה מכיוון מערב למזרח.
אבני המקדש עשויות כורכר מקומי והוא צופה שכבה עבה של סטוקו משובח אשר נתן ממד של מונומנטליות ופאר.
רק בשלב הרומי המאוחר נכנסו למקדש אלמנטים עשויים שיש.
על שרידי המקדש נבנתה בתקופה הביזנטית כנסייה אוקטוגונלית ומאוחר יותר מבנה מוסלמי.
בפינה הצפון מערבית של המקדש ניצב נימפאום אשר נחפר לראשונה בשנת 1961 על ידי הארכאולוג אברהם נגב ושוב בשנות ה-90 של המאה ה-20 בידי יוסף פורת.
לאחר מכן כוסה הנימפאון ונחשף לציבור הרחב רק בשנת 2014.
זוהה על שונית הבולטת פנימה אל תוך הים.
עיקר השרידים השתמרו בחלקו הצפוני, מדובר היה באולם גדול עם מסדרונות משני צדדיו.
מאוחר יותר שימש מבנה הארמון כמקום מושבם של המושלים הרומאים.
תיאטרון קיסריה הוא אחד התיאטראות הרומיים הקדומים והמפוארים שהתגלו בארץ.
הוא נבנה בתקופתו של הורדוס והיה פעיל במשך מאות שנים עד התקופה הביזנטית.
המיקום נבחר באופן קפדני במיוחד.
התיאטרון הכיל 4,000 מושבים בערך.
במקורו היה בנוי כולו מאבן כורכר וטיח ומאוחר יותר בימיו של ספטימוס סוורוס שולבו בו עמודי שיש ופורפיר.
התיאטרון נחשף על ידי המשלחת האיטלקית בסוף שנות ה-50 של המאה ה-20. במקום הוצגו הצגות מימוס ופנטומימה הכללו אתלטיקה חיקויים והוצאות להורג.
בשנת 1961 התגלה לוח שחם בהריסות התיאטרון הרומי, המקדיש את ה"טיבריום" לפרפקט פונטיוס פילאטוס.
אין לדעת מהו אותו טיבריום, ומניחים כי המדובר במבנה שנועד לפאר את שמו של הקיסר טיבריוס.
כתובת זו מוצגת כיום במוזיאון ישראל בירושלים.
עם חשיפתו, בוצעו בתיאטרון עבודות שימור, שיקום ופיתוח נרחבות, שהכשירו אותו לארח קהל רב ולאפשר קיום אירועי תרבות בקנה מידה גדול, תוך שמירה על ערכיו ההיסטוריים והארכאולוגיים.
מספטמבר 1961 מתקיימות בתיאטרון (המכונה לעיתים בטעות "אמפיתיאטרון" בפי העם) הופעות פופ ורוק של אמנים שונים, כאשר ההופעה שחנכה את המקום הייתה הופעתו של הצ'לן הקטלאני פבלו קזאלס.
התיאטרון מכיל כ-4,000 מושבים, והופעה בו נחשבת לאבן דרך משמעותית בקריירה של אמנים ישראלים.
נבנה בימי הורדוס, ומשתרע לאורך קו החוף.
במקור היה מוקף ספסלי אבן סביב.
לאורך הקירות המקיפים את הזירה (הארנה) נחשפו ציורי בעלי חיים – נראים תיאורים של מחזות ציד, זאת אולי בהשראת הפעילות שנהגו בו.
בקצה הצפוני של הזירה נחשפו עמדות הזינוק ומכאן למדים כי המקום שמש גם כהיפודרום / קירקוס; הוצע לקרוא למבנים מעין אילו בשם "היפוסטדיום", שילוב של היפודרום ואצטדיון כאחד.
ממצאים מהתקופה הרומית / רומית מאוחרת
לאחר שארץ ישראל עברה לשלטון הנציבים הפכה קיסריה לבירת פרובינקיה יהודה.
בתקופה זו העיר התרחבה ונבנו בה מבני ציבור מגוונים.
העיר התפשטה מזרחה, ובתקופה זו נוספו מבני שוק גדולים.
המקדש המשיך לשמש כמקדש רומא ואוגוסטוס ונקרא בשם "סבסטיאון".
תופעת המחסנים גדולי המידות גם כן נפוצה בתקופה זו.
בהשראתו של הקירקוס מקסימוס נבנה הקירקוס בקיסריה בימיו של אדריאנוס.
המבנה המשיך להיות בשימוש עד המאה ה-6. מידותיו המשוערות היו 450X 70 מ'.
הקירקוס נועד למרוצי מרכבות וסביבו פעל מערך ארגוני מסועף (התגבשות קבוצות, מועדונים וכו').
הקירקוס מוקם במזרחהּ של העיר, בשטח נרחב ופנוי שלא נוצל לבנייה.
המבנה כלל מערך מושבים (Cavea) מאבן שנשדדו במהלך הזמן.
עדוּת לו משמשים מבני קמרונות שנשאו את המושבים.
לאורכו של המבנה החוצץ, הספִּינא (Spina), נבנו אגני מים, ובלִבו הוצב אובליסק עשוי אבן גרניט שיובא מאזור אסואן בדרום מצרים.
נחשפו מוטות האבן החרוטיים שהוצבו בפינות הספִּינא לסימון רחבות הסיבוב.
ניתן להבחין בפסיפס שהיה חלק מקומפלקס בית הכנסת.
בית הכנסת בקיסריה מוזכר בספרו של יוסף בן מתתיהו "מלחמת היהודים" עם ספר התורה שהיה בתוכו.
לפי הכתוב – פה ניצתה האש שהבעירה חיש מהרה את כל יהודה באש המרד נגד הרומאים.
היהודים בתקופה הרומית המאוחרת היוו אחוז ניכר מאוכלוסיית העיר והם השתלבו במערך הכלכלי כסוחרים, חקלאים וכו'.
חיכוכים עם האוכלוסייה השכנה יצרו לעיתים מחלוקות חריפות ביניהם, אך ישנן גם עדויות המדברות על יחסים טובים עם השכנים הנוכרים דוגמת אוסביוס, מאבות הכנסייה, אשר למד כמה מענייני דתם של היהודים מפיו של "עברי".
בקיסריה מכלול של בתי מרחץ מהתקופה הביזנטית, בית המרחץ נבנה זמן רב לאחר הפסקת פעולתו של התיאטרון של הורדוס והיווה גאווה רבה.
לפני כניסת הרוחצים לבית המרחץ, היו נכנסים לפָלָאֶסְטְרָה בה היו מתעמלים.
לאחר הטבילה בבית המרחץ באו המתרחצים שנית לפלסטרה כדי לקבל עיסויים למיניהם והתארגנות לקראת יציאה.
מדובר באולם מלבני מוקף חדרים מכל עבריו הממוקם במרכז העיר ממזרח להיפוסטדיום.
מבנה זה היה חלק ממכלול קריית הממשל.
נחשף בו פסיפס של אופוס סקטילה המוקף בספסלי אבן, ששימשו, כך משערים, כמקומות המתנה.
פירושו של דבר הוא שמדובר על מערך בירוקרטיה שהוא סממן מובהק של השלטון הביזנטי.
תרגום הכתובת שבפסיפס: "אם תציית לשלטונות המס, אזי אין לך ממה לחשוש".
כל המבנה נבנה על רצפה מוגבהת ומשערים כי משמעות הדבר עונה על הצורך להוריד את רמת הלחות במבנים שנשאו מסמכים הרגישים לרטיבות.
על מנת לקיים חיים, דואג כל יישוב בעולם לאספקת מים.
זו הסיבה העיקרית לכך שחלק ניכר מהיישובים הוקמו על גדות נהרות או ליד נביעות מים.
ביישובים אחרים נקדחו בארות, נבנו בורות לאיסוף מי גשמים, או, כפי שנעשה בקיסריה, הוקמו אמות מים להעברת מים ממקורות מים מרוחקים אל היישוב.
עד ימיו של הורדוס היישוב בקיסריה היו קטן יחסית, ובורות מי תהום סיפקו די מים לצרכיו.
עם התרחבותה של קיסריה ועליה ברמת חיי תושביה (למשל בניית בתי מרחץ) נוצר צורך בהובלת מים ממעיינות מרוחקים.
לשם כך, במהלך השנים, נבנו מספר מפעלי מים להבאת המים אל העיר:
האמה הגבוהה מורכבת משלוש תעלות שנבנו בזמנים שונים:
תעלה א' – כנראה בתקופת הורדוס, נבנתה אמת מים שכללה תעלה יחידה ממעיינות שוני הנמצאים צפונית לבנימינה, כ-12 ק"מ צפונית מזרחית לקיסריה.
האמה נישאה על גבי קשתות וחצתה את רכס הכורכר בג'סר א-זרקא באמצעות מנהרה חפורה ובעלת פירים לתחזוקתה.
שרידיה של אמת המים הגבוהה מופיעים באופן ברור סמוך למחצבה בקצה הדרומי של הכרמל סמוך למושב בית חנניה.
בקטע המקביל לפני הים הייתה התעלה מקורה, ככל הנראה על מנת למנוע חדירת חול לתוכה.
תעלה ב' – בהמשך נוספה תעלה שנייה, אשר הובילה את מי מעיינות צברין (צפונית ליישוב עמיקם).
בין עין צברין לעין אביאל נחפרה נקבה של שישה ק"מ, ומשם חצתה האמה את בקעת הנדיב בתעלה פתוחה לאורך חמישה ק"מ.
אמה זו נבנתה בתקופתו של הקיסר אדריאנוס, על ידי הלגיון ה-10, כפי שניתן ללמוד מכמה כתובות שהוצבו לאורכה.
משערים כי תוקנה על ידי הלגיונות שהיו מרוכזים בקיסריה בזמן מרד בר כוכבא.
נמצאו עליה עד כה עשר כתובות, תשעה מהן של הלגיונות הרומיים.
הכתובות של הלגיונות השני, השישי והעשירי הן מזמנו של אדריאנוס קיסר.
תעלה זו הובילה מים גם ממקורות מים נוספים מזרחית למקורותיה של תעלה א', על ידי מפעלים תת-קרקעיים שהובילו מים מאזור המושבים אליקים, עמיקם ואביאל שברמות מנשה.
מאחר שבין קצה הכרמל ורכס הכורכר יש אזור בעל קרקע רכה אשר גרמה לשקיעה של האמה, השתמשו במערכת של צינורות חרס אשר היוו סיפון הפוך, אשר העביר את המים בקטע השקוע.
תעלה ג' – מתוארכת כביזנטית
משערים כי מאחר שהעיר הביזנטית נבנתה על בסיס קודמתה, הייתה במפלס גבוה יותר ולפיכך, מילאו את תעלה ב' במילוי גס ובנו עליה תעלה שלישית במפלס גבוה יותר שספיקתה הייתה נמוכה יחסית לקודמותיה.
עם גידול האוכלוסייה שהצריך אספקת מים רחבה יותר.
האמה הובילה את מי המעיינות שבאזור ביצות כבארה (מעגן מיכאל), חמישה ק"מ צפונית לקיסריה.
מאחר שמפלס המעיינות היה נמוך ממפלס קיסריה נבנו סכרים בין אזור בית חנניה לאזור מעגן מיכאל, ובאמצעותם נאגרו המים באגם שאיפשר את הובלת המים לקיסריה.
המים זרמו בתעלה חצובה בדופן המערבית של רכס הכורכר, אשר באזור החוף כוסתה בקמרון חביתי.
בקרבת קיסריה עברה התעלה תחת הקשתות של האמה הגבוהה, ונעה במקביל לה עד העיר.
המעבר אל תחת האמה הגבוהה בסמוך לג'סר א-זרקא נעשה תוך שינוי כיוון בגלל קיומן של הקשתות של האמה הגבוהה, דבר המעיד על קדמותה של האמה הגבוהה יחסית לנמוכה.
כיום, עיר הנמל קיסריה וסביבתה מוגנת באמצעות גנים לאומיים.
גן לאומי קיסריה – גן לאומי מוכרז המהווה את הגן הלאומי המרכזי הכולל בתוכו את קיסריה עצמה.
גן לאומי עתיקות קיסריה – גן לאומי מוכרז
גן לאומי היפודרום קיסריה – גן לאומי מוכרז
גן לאומי חוף האקוודוקט בקיסריה – גן לאומי מאושר
גן לאומי ים קיסריה – גן לאומי מוכרז
הגן הלאומי קיסריה הוא אחד מאתרי הטיולים הפופולריים בישראל.
על פי נתוני רשות הטבע והגנים, היה הגן הלאומי קיסריה אתר הטיולים החמישי בדירוג הפופולריות בישראל בשנת 2025, לאחר שבמהלך השנה ביקרו בו 369,899 מטיילים.
קיסריה נחשבת לאתר תיירות חשוב בעולם:
מאז שנת 2000 כלולה קיסריה ברשימה זמנית של אתרי מורשת מטעם אונסק"ו
קיסריה דורגה כ-1 מ-10 יעדי התיירות הטובים ביותר על ידי הניו יורק טיימס
קיסריה דורגה בין 50 המקומות המומלצים לביקור על ידי מגזין התיירות העולמי Travel & Leisure
להלן רשימה של קיסרי האימפריה הביזנטית.
ישנה בעיה בקביעה מתי נפסקת שרשרת הקיסרים של האימפריה הרומית ומתחילה שרשרת קיסרי האימפריה הביזנטית, ולכן יש מידה של הקבלה בין שתי הרשימות בנקודות מסוימות.
חלק מהמתארכים מתחילים את המניין בשליטים שעלו אחרי דיוקלטיאנוס שפיצל את האימפריה הרומית לחלק מזרחי ומערבי מסיבות מנהליות בשנת 284, כך שהמניין מבחינתם צריך להתחיל עם קונסטנטינוס.
נקודת פיצול אחרת היא קרב אדריאנופול בשנת 378 בתקופת שלטונו של ואלנס ותיארוכים אחרים קובעים את הפיצול ברשימה רק החל מתקופת תאודוסיוס הראשון שאחריו פוצלה האימפריה באופן סופי.