tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
העיר הוקמה בשנת 1860 סביב מצודת צ'ארלס ההיסטורית, אשר הגנה על העיר מדרום, לאחר שהיישוב הראשון באי, ג'יימסטאון, נהרס בעקבות צונאמי.
מצודה נוספת – מצודת הסלעים השחורים (Fort Black Rocks) – הגנה על העיר מצפון.
במהלך המאה ה-18 שימשה העיר כנמל צבאי עבור הצי הבריטי, וכן כאתר תיירות בשל מעיינות המרפא שסביבו.
שרפה שאירעה בשנת 1873 כילתה את מרבית בתי העיר.
בשל רעידות האדמה הרבות הפוקדות את האזור, ובשל התמוטטות המבנים ברעידות אלה, התפתח הנוהג לבנות בעיר מבנים שגובהם שתי קומות בלבד, כאשר הקומה העליונה עשויה עץ והתחתונה אבן.
הדבר הגן על תושבי הקומות התחתונות מהתמוטטות הקומה העליונה והקל על שיקום המבנים בעקבות רעידות האדמה.
בעיר נולד אלכסנדר המילטון, מהאבות המייסדים של ארצות הברית, וכיום ביתו משמש כמוזיאון להנצחתו.
מוזיאונים נוספים הממוקמים בעיר הם מוזיאון הספורט העירוני (Nevis Sport Museum) ומוזיאון הוריישו נלסון (אשר התחתן במבנה בו ממוקם כיום המוזיאון).
בעיר חמישה גני ילדים, ושבעה בתי ספר יסודיים הממומנים על ידי הממשלה.
בנוסף פועלים בעיר שלושה בתי ספר פרטיים.
בעיר שלושה בתי ספר תיכוניים.
צ'בדאר קירילוב ינקוב (בבולגרית: Чавдар Кирилов Янков; נולד ב-29 במרץ 1984 בסופיה שבבולגריה) הוא כדורגלן עבר בולגרי ששיחק בעמדת הקשר האחורי.
ינקוב הופיע לראשונה במדי נבחרת בולגריה בשנת 2004. את שערו הראשון בנבחרת הוא הבקיע ב-13 באוקטובר 2004 במשחק מול נבחרת מלטה בדקה ה-41, המשחק הסתיים 1:4 לזכות הבולגרים.
גמר הגביע האוקראיני - 2010/2009 (מטאלורג דונצק)
צ'ג'ו (בקוריאנית ובצ'ג'ו: 제주도; נקרא בעבר קֶלְפָּאר, מצרפתית: Quelpart) הוא אי געשי בדרום קוריאה הדרומית, בפרובינציית צ'ג'ו דו.
האי מרוחק כ-100 ק"מ מן החוף הדרומי של המדינה.
שטחו 1,845 קמ"ר, והוא האי הגדול במדינה.
לפני מלחמת קוריאה אירעה באי התקוממות , שנמשכה גם במהלך המלחמה וגבתה את חייהם של עשרות אלפי בני אדם, והפכה לטראומה לאומית בקוריאה הדרומית.
האי צ'ג'ו נוצר מגעשיות שמקורה בהר הגעש האלאסאן – הר הגעש הגבוה ביותר בקוריאה הדרומית, גובהו 1,950 מ'.
האי שבמרכזו שוכן הפארק הלאומי האלאסאן (קרי: "הפארק הלאומי של הר האלא") הוכר על ידי אונסק"ו כשמורה ביוספרית בשנת 2002. נופו הגעשי של האי וצינורות הלבה שבו הוכרזו בשנת 2007 כאתר מורשת עולמית.
בשנת 2011 זכה האי להיכלל ברשימת שבעת פלאי עולם הטבע במסגרת תחרות שהחלה בשנת 2007.
נתיב התעופה העמוס בעולם (נכון ל-2012) הוא בין האי צ'ג'ו לסיאול, ועוברים בו מעל 10 מיליון אנשים מדי שנה.
קורנליוס קריין "צ'בי" צ'ייס הוא שחקן קולנוע, טלוויזיה, תסריטאי, וקומיקאי אמריקאי.
צ'ייס נולד ב-1943 במנהטן שבניו יורק, ארצות הברית, למשפחה עשירה מהמעמד העליון.
אביו, "נד" צ'ייס היה עיתונאי, סופר ועורך ידוע בזכות עצמו, ובנו של צייר לא פחות ידוע.
אימו, קתלין לבית בראונינג הייתה לבריתנית - כותבת טקסטים של יצירות מוזיקליות, ופסנתרנית, צאצאית למתיישבים שהגיעו לארצות הברית עוד במייפלאואר, בראשית המאה ה-17. היא אומצה בילדותה על ידי אביה החורג העשיר קורנליוס ואנדרבילט קריין ומכאן גם שמו האמיתי של צ'בי צ'ייס בנה - קורנליוס קריין.
שניים מאבותיו של צ'ייס היו ראשי עיריית ניו יורק ואב קדום אחר היה גנרל מפקד המיליציה של המושבה ניו יורק בעת המהפכה האמריקאית והקמת ארצות הברית.
את השם צ'בי צ'ייס העניקה לו סבתו, בגלל מוצאה הסקוטי - אנגלי.
השם מבוסס על תוכנן של שתי בלדות מפורסמות בשם זה, המספרות על חבורת ציידים אנגלים בראשות אציל אנגלי, שפלשו לאדמותיו של אציל סקוטי וגרמו בכך לקרב עקוב מדם בין אנגליה לסקוטלנד בימי הביניים.
הוריו של צ'ייס התגרשו בהיותו בן ארבע.
צ'ייס הוא בעל תואר ראשון בספרות אנגלית - 1967. הוא מתופף ופסנתרן מוכשר, בעל שמיעה מוזיקלית אבסולוטית, אשר היה חלק ממספר להקות, שאחת מהן אפילו הצליחה במידה מסוימת והוציאה אלבום מוזיקלי אחד.
בתקופה שעד 1973 הוא הספיק גם לככב בסרטון קצרצר, לכתוב תסריטים למספר תוכניות טלוויזיה ואף כתב למגזין "MAD".
לפרנסתו הוא נאלץ לעבוד באותה תקופה בשורת עבודות דחק, כמו שליח, נהג מונית, נהג משאית, פועל בניין, מלצר ועוד.
הוא השתמט משירות צבאי בתקופת מלחמת וייטנאם, בטענה (כוזבת לדבריו), שהוא הומוסקסואל.
בשנת 1984 הופיע בוידאו קליפ של השיר "Ghostbusters", שיר הנושא של הסרט מכסחי השדים, שיצא באותה השנה.
ב-1973, במקביל לנישואיו לאשתו הראשונה סוזן (לבית היואיט) החל צ'ייס גם בקריירה הממשית שלו, כקומיקאי.
הוא השתתף במשך כשנה, מנובמבר 1973 עד דצמבר 1974, בתוכנית הרדיו השבועית National Lampoon, יחד עם שורת קומיקאים לעתיד אחרים, כמו ביל מארי, גילדה רדנר, ג'ון בלושי, ריצ'רד בלזר ועוד.
כמו כן, הופיע מעט גם בתיאטרון ובסרט נוסף - The Groove Tube, שהיה בעצם סרטו האמיתי הראשון.
באוקטובר 1975 הוא החל להופיע בתוכנית החדשה אז, של NBC, סאטרדיי נייט לייב - Saturday Night Live, בה הוא השתתף בשתי העונות הראשונות וכתב תסריטים לרבים מהמערכונים.
הוא זכה בהכרה כלל ארצית כקומיקאי, בעקבות חיקוייו לנשיא ארצות הברית ג'רלד פורד, לו הוא הצליח ליצור תדמית של "קלוץ" מגושם וכושל.
צ'ייס זכה בשני פרסי אמי לשנת 1976, הן בגין תסריטים שכתב לתוכנית והן בגין משחקו בה.
באותה שנה, בסיום העונה השנייה של סאטרדיי נייט לייב הוא עזב את התוכנית ועבר ללוס אנג'לס.
גם לאחר שעזב את התוכנית ועד היום הוא מוזמן מפעם לפעם לשמש כמארח אורח בה, מופיע בה ומתראיין בנוגע אליה.
בפברואר 1976 התגרש צ'ייס מסוזן, אשתו הראשונה, ובדצמבר 1976 הוא נישא לז'קלין קרלין.
בנובמבר 1980 הוא התגרש גם ממנה וכעבור כשנה וחצי, ביוני 1982 הוא נישא בשלישית, לאשתו הנוכחית, ג'ייני לבית לוק.
ג'ייני הייתה מתאמת הפקה בסרטו מ-1981, "מתחת לקשת בענן".
לאחר נישואיהם היא שיחקה בתפקיד משנה בסרטו מ-1983, "חופשה".
לבני הזוג צ'ייס יש שלוש בנות (נולדו בשנים: 1983, 1985, 1988) והם גרים בעיר בדפורד, במדינת ניו יורק.
ב-1980 התבדח צ'ייס וטען שקרי גרנט הומוסקסואל.
אף על פי שבעבר הושמעו גם מכיוונים אחרים טענות שכאלה, הפעם הזו הייתה הפעם היחידה בה גרנט הגיב על הטענה והגיש תביעת דיבה כנגד צ'ייס.
השניים התפשרו בסופו של דבר מחוץ לכותלי בית המשפט וצ'ייס לא חזר יותר על הטענה הזו.
צ'ייס הנחה את טקס מתן פרסי אוסקר פעמיים, בשנים 1987 (יחד עם גולדי הון ופול הוגאן) וב-1988 (לבדו).
ב-1996 זכה צ'ייס בפרס הרווארד למפון למפעל חיים.
צ'ייס החל גם בפעילות פוליטית למען המפלגה הדמוקרטית האמריקאית, והחל לגייס תרומות למען פוליטיקאים דמוקרטים בארצות הברית.
נודע גם כאקטיביסט למען איכות הסביבה.
לאחר שעזב ב-1976 את ה"סאטרדיי נייט לייב" ועבר ללוס אנג'לס התמקדה הקריירה של צ'ייס בעיקר במשחק בסרטים ותוך עשר שנים בערך, לקראת סוף שנות השמונים, הגיע שכרו לכ-7 מיליון דולר לסרט.
תקופה זו נחשבת לשיא הקריירה שלו והחל משנות התשעים נחלו סרטיו כישלון יחסי, בזה אחר זה והקריירה שלו כשחקן קולנוע דעכה במידה רבה.
גם תוכנית האירוח שהחל בה ב-1993, ברשת הטלוויזיה האמריקאית FOX, ירדה לאחר שישה שבועות בלבד.
למרות זאת, עד היום צ'ייס לא מפסיק להופיע, לפחות בסרט אחד מדי שנה - שנתיים, הוא מופיע כשחקן אורח בסדרות טלוויזיה שונות (למשל "חוק וסדר" המוקרנת גם בישראל) ומופיע בסרטוני פרסומת מצליחים.
בין השנים 2009 -2014 השתתף צ'ייס בקומדיית המצבים הטלוויזיונית "קומיוניטי" ששודרה גם בישראל.
צ'ייס עזב את התוכנית טרם עונתה האחרונה.
להלן רשימת הסרטים בהם השתתף צ'בי צ'ייס:
שנה שם הסרט תפקיד הערות1968Walk...
גרילי2004Rent-a-Husbandפול פארמסןכלב הקראטהצ'ו צ'ו (דיבוב)סרט טלוויזיה2005Ellie Parkerדניס שוורצבאוםעם נעמי ווטס 2006Doogalרכבתקול בלבד, עם קולה של וופי גולדברגZoomדוקטור גרנטעם טים אלן וקורטני קוקס2007Funny Moneyהנרי פרקינסעם מייקל מדסן וטוני קרטיס 2009Stay Coolמרשל המנהלGoose on the Looseקונגרב מדוקס 2010מכונת זמן בג'קוזיאיש תיקוניםתפקיד קטן.
הכוכב - ג'ון קיוזקJack and the BeanstalkAntipodeNot Another Not Another Movieמקס סטורם2013Before I Sleepחופר הקברים2014חולה אהבהלסטרWishin' and Hopin'פליקס2015בדרך לג'קוזי עוצרים בזמןאיש תיקונים2018The Last Movie Starסוני2019הצחוק האחרוןאל הארט, אמרגן2020האחד והיחיד מר דנדיצ'בי
צ'ברקול היא עיר במחוז צ'ליאבינסק ברוסיה.
ממוקמת על גדת אגם צ'ברקול, 78 ק"מ ממערב לבירת המחוז צ'ליאבינסק.
העיר ממוקמת בדרום הרי אורל, על גדות אגם צ'ברקול.
שם העיר והאגם נובעים משפות טורקיות ומשמעותו "האגם המנומר היפה".
העיר נוסדה בשנת 1736 כמבצר בגבול בין האדמות הרוסיות והבשקיריות ובהמשך הפכה לסטאניצה קוזאקית.
קיבלה מעמד של עיר ב-25 באוקטובר 1951.
העיר היא מקום מושבן של מספר יחידות של הכוחות המזוינים של הפדרציה הרוסית
העיר הוקמה כמוצב צבאי בשנת 1736 בגבול האימפריה הרוסית.
המוצב הגן על הגבלות הדרום מזרחיים והיוותה נקודת מעבר עבור כוחות הקוזאקים שנעו בדרום הרי אורל.
המבצר הוקם בהסכמת המנהיג הבשקירי טיימאס שאיוב, שהחזיק בבעלות על האדמות.
בשנת 1774 המבצר היווה את מטה חילות הצבא שבפיקודו של ימליאן פוגצ'וב שתכנן לכבוש מכאן את העיר צ'ליאבינסק.
אך המתקפה נכשלה והם חזרו לבסוף למבצר והבעירו אותו ושיקומו נמשך שנתיים.
עד לפרוץ מהפכת פברואר הלך המבצר והתפתח וסביבו התפתחה עיר של ממש.
לאחר מהפכת אוקטובר הושלטה בעיר ממשלת פועלים שניהלה את העיר.
בתקופת מלחמת העולם השנייה פונה אל העיר מפעל מתכות מהעיר אלקטרוסילה שהחל לייצר מוצרים ומפעל המתכות של צ'ברקול הפך למפעל היחיד בברית המועצות שייצר רכיבים עבור מנועים למטוסים.
לאחר התפרקות ברית המועצות מפעל המתכות הפך לחברת מניות פתוחה בשם "אורלסקאיה קוזניצה" (Уральская кузница).
בפברואר 2013 מטאור התפוצץ בשמי מחוז צ'ליאבינסק וחלק ממנו נפל אל תוך אגם צ'ברקול הסמוך, תוך שהוא יוצר חור בגודל 6 מטרים בקרח שכיסה את האגם.
מגזר הכלכלה העיקרית העיר הוא התעשייה.
חברת המניות הפתוחה "אורלסקאיה קוזניצה" (ОАО Уральская кузница, מפעל המתכות לשעבר) מהווה למנוע כלכלי משמעותי עבור העיר ומייצר רכיבים ומכונות עבור התעשייה האווירית ומהווה חלק מקבוצת מצ'ל ומייצר 77% מכלל התוצר התעשייתי של העיר.
נוסף לזה פועלים בעיר גם:
ענף הספורט הפופולרי בעיר הוא הוקי קרח ובעיר פועלת קבוצת הוקי קרח בשם זבזדה צ'ברקול המתמודדת באליפות מחוז צ'ליאבינסק.
בעבר שיחקו בשורותיה שחקנים כדוגמת ולרי חרלמוב, ניקולאי מקארוב ושחקנים נודעים אחרים.
משנת 2009 העיר מארחת את הטורניר לזכר דניס ליאפין של ליגת ההוקי הצעירה.
בעיר פעלה בעבר קבוצת הכדורסל דינמו צ'ברקול.
היכל הקרח "כוכב אורל" על שם ואלרי חרלאמוב
צ'אשניקי (בבלארוסית: Ча́шнікі; ביידיש: טשאַשניק או טשאַסניק) היא עיר במחוז ויטבסק בבלארוס, והיא העיר המרכזית בראיון צ'אשניקי.
האזכור הראשון של העיר הוא משנת 1504, כחלק מרשימת היישובים הגדולים שבדוכסות הגדולה של ליטא, ומוחזקת בידי מספר משפחות אצולה, לוקומוסקי, פוטוצקי ועוד.
בשנת 1793, עת חלוקת פולין, עברה צ'אשניקי לשלטון האימפריה הרוסית.
בשנת 1812, במלחמת צרפת עם רוסיה, התנהל בעיר קרב צ'אשניקי , בו הרוסים נחלו הצלחה.
על פי מפקד האוכלוסין משנת 1897 בעיר 4,590 איש, רוב התושבים עסקו בחקלאות ובסחר.
לפני מלחמת העולם השנייה מספר התושבים עמד על 3,500 איש.
ב-4 ביולי 1941 נכבשה צ'אשניקי על ידי הצבא הגרמני.
יהודים התיישבו בצ'שניקי באמצע המאה השבע-עשרה.
לאחר מהפכת אוקטובר, נפתח בית ספר יידי בצ'אשניקי.
הוא נסגר בסוף שנות ה-30. בשנת 1939, על פי מפקד האוכלוסין האחרון, חיו בעיר 1,109 יהודים, (31.6% מהאוכלוסייה).
בצ'אשניקי יש בית עלמין יהודי.
לפני שהגרמנים כבשו את צ'אשניקי לא התקיים פינוי מאורגן של התושבים מצ'אשניקי, ורק חלק מהיהודים המקומיים עזבו את העיר לפני כניסת הגרמנים.
בעיר לא הוקם גטו מסודר, ככל הנראה כי היהודים כבר גרו באופן מרוכז, אך הנאצים אילצו את היהודים לסמן את בגדיהם ואת בתיהם במגן דוד.
צ'ארמיון ון וויגנד הייתה ציירת, עיתונאית ואוצרת אמריקנית.
וון וויגנד נולדה ב-4 במרץ 1896 בשיקגו לאינז רויס, ציירת, ולקארל וון וויגנד, עיתונאי אמריקני יליד גרמניה.
במסגרת עבודתו של אביה, המשפחה התגוררה במקומות שנים בילדותה ונעוריה של וון וויגנד: אריזונה, פלורידה, סן פרנסיסקו וברלין.
לימודיה של וון וויגנד בסן פרנסיסקו והיכרותה עם הצ'יינטאון שם הראו סימנים מוקדמים להתעניינותה בתרבות המזרח אסייתית, שממנה היא הושפעה רבות ביצירותיה.
וון וויגנד עזבה את ברלין בשנת 1915 ועברה לניו יורק כדי ללמוד במכללת ברנרד לשנה אחת.
לאחר מכן המשיכה את לימודיה באוניברסיטת קולומביה, שם למדה עיתונאות אך גם הגבירה את התעניינותה בהיסטוריה של האמנות, בדגש על אמנות ימי ביניימית ואומנות מזרח אסייתית.
וון וויגנד לא סיימה את התואר הראשון שלה בקולומביה, אך היא המשיכה ללמוד שם קורסים באמנות ותיאטרון מתוך שאיפה להיות מחזאית.
בתחילת שנות ה-20 של המאה ה-20 היא התחתנה, עברה לקונטיקט וחיה כעקרת בית ממעמד גבוה.
היא צברה חברים שונים מתחום האומנות בתקופה זאת והחלה לצייר בעצמה בשנת 1926, בעקבות שיחה עם אחד מחבריה הקרובים הצייר ג'וזף סטלה.
זמן קצר לאחר מכן בעלה עבר לגרמניה והם התגרשו, אך נשארו קרובים כל חייהם.
בשנת 1929 נסעה לטיול במוסקבה ונשארה שם ככתבת בסוכנות הידיעות של הרסט.
בזמן שהותה במוסקבה היא שיפרה את יכולותיה כציירת.
ב-1932 היא חזרה לניו יורק והתחתנה עם העיתונאי ג'וזף פרימן.
בשנים לאחר מכן היא עסקה בעיתונאות וכתבה בעיקר על אומנות עולמית ואמריקנית לעיתונים ומגזיני אומנות שונים.
בשנים אלו היא צברה עוד חברויות וקשרים עם אומנים.
בין 1940 ל-1941 היא עבדה עם קארל הולטי על פרויקט שעוסק בהיסטוריה של האומנות האבסטרקטית, אך פרויקט זה לא הושלם לעולם.
ב-1941 הולטי ארגן לוון וויגנד פגישה עם הצייר המודרני פיט מונדריאן.
מונדריאן הותיר בה רושם כבר מהפגישה הראשונה, ולאחר זמן מה הם נהפכו לחברים קרובים.
היא תרגמה את כתביו מהולנדית לאנגלית, ובהשפעתו היא עברה מציור נופים לאומנות אבסטרקטית ולמדה נאו-פלסטיציזם.
באותה תקופה היא גם אצרה ביחד עם סטפן ליונס את התערוכה והקטלוג masters of abstract art במרכז לאומנות של הלנה רובינשטיין בניו יורק שכללה יצירות של אומנים מודרניים אירופאים ואמריקאים, ואף הציגה את תערוכת הסולו הראשונה שלה בניו יורק בגלריית רוז פריד.
ב-1943 פרסמה את המאמר המשמעותי הראשון על מונדריאן בארצות הברית תחת הכותרת "המשמעות של מונדריאן" ב-The Journal of Aesthetic.
כשנה לאחר מכן, ב-1 בפברואר 1944, מונדריאן מת, ולאחר מותו היא החליטה להקדיש את כל זמנה לציור.
הרבה מיצירותיה האבסטרקטיות באותה התקופה הושפעו בבירור ממונדריאן וכן גם מן הנאו-פלסטיציזם שלו.
עד סוף שנות ה-40 וון וויגנד ארגנה תערוכות רבות בגלריית רוז פריד, ביניהן גם כמה תערוכות סולו שלה וכמה תערוכות שכללו יצירות של מונדריאן.
מעט לאחר מותו של מונדריאן וון וויגנד החלה לקרוא לעומק כתבים תאוסופיים, שהתעניינו בין השאר במונדריאן, קנדיסקי ועוד סוריאליסטים.
במהלך הקריאה התפתח אצלה עניין רב בבודהיזם הטיבטי.
עניין זה התעצם כאשר וון וויגנד קיבלה מאיברם לאסאוו תרגום של "סוד הפרח המוזהב: ספר סיני של חיים" שעוסק בבודהיזם הטיבטי.
אז השקיעה בתחום האומנות הבודהיסטית-טיבטית וביצירותיה החלו להופיע סמלים בודהיסטים כמו סטופות ומנדלות.
עוד השפעות מזרח-אסייתיות החלו להופיע באומנותה כאשר כמה שנים מאוחר יותר היא קיבלה מבעלה עותק של "אי צ'ינג", ספר פילוסופיה סיני עתיק, ובעקבותיו גם סמלים מהספר הזה מצאו מקום ביצירותיה.
בשנות ה-60 של המאה ה-20 היא פגשה פליטים טיבטים שהביאו עימם טקסטים טיבטים וציורים.
בעקבותיהם היא החליטה להריץ כמה תערוכות של אמנות טיבטית בשנים אלה.
ההתעסקות שלה בתרבות זו נמשכה גם בעשור הבא ובמהלך שנות ה-70 וון וויגנד המשיכה לעסוק באמנות טיבטית וללמוד אותה, והיא אפילו ביקרה בטיבט ואף ראיינה את הדלאי לאמה.
בשנת 1967 היא הכירה נזיר בודהיסטי ופליט טיבטי בשם קיונגלה ראטו, ולקחה אותו תחת חסותה.
היא לימדה אותו כיצד לחיות בניו יורק והוא עבד אצלה בסטודיו.
בשנת 1975 ראטו הקים את המרכז הטיבטי בניו יורק.
ב-1962 יצירותיה הופיעו בתערוכה במוזיאון לאומנות מודרנית ובמוזיאון וויטני לאמנות אמריקאית.
בשנת 1978 סה רוזר ראיין אותה עבור סרט דוקומנטרי שהוא עשה עליה ובשנת 1980 היא נבחרה לאקדמיה האמריקנית לאמנות וספרות.
וון וויגנד נפטרה בשנת 1983 בניו יורק והורישה את כל יצירותיה לקיונגלה ראטו.
בתקופתה המוקדמת, בה עסקה באומנות כתחביב בלבד, ציירה וון וויגנד נופים.
בהשפעת מונדריאן היא למדה נאו-פלסטיציזם, אך לא אימצה את תבנית הרשת המחמירה או את טווח הצבעים המוגבל שמונדריאן הציע.
באמצע שנות ה-40 היא החלה לייצר קולאז'ים, שדמו הרבה יותר ליצירתו של קורט שוויטרס מאשר לקוביזם או נאו-פלסטיציזם.
ב-transfer to cathey ובעוד יצירות שלה היא השתמשה ברצועות נייר צבעוניות, חלקי קופסאות גפרורים, כרטיסי אוטובוס ורכבת, תפריטים חתוכים ופתקים בכתב יד כדי להביא את האנרגיות של העולם החיצון לתוך היצירה.
האומנות המאוחרת שלה התעסקה גם בבודהיזם טיבטי ופילוסופיה סינית, והמון סמלים מתחומים אלה מופיעים ביצירותיה החל מאמצע שנות ה-40. יצירתה של וון וויגנד אופיינה בצפיפות מרחבית, צורות גאומטריות, אלכסונים, קשתות מחודדות ועיקולים שמדגישים את דפוסי הצבע.
במהלך שנות ה-50 היא התרחקה מהנאו-פלסטיציזם, וכשנשאלה על כך בשנת 1968, השיבה: "אני לא תלמידה של זה כיום...
אני עדיין מאמינה בעקרונות הללו אבל אני מבטאת את עצמי בצורה שונה ומונעת בדרך אחרת ולכן הבסיס שלי הוא שונה."
צ'ארקי (מקצ'ואה: בשר מיובש ומלוח, בספרדית: Charqui) הוא מאכל העשוי בשר מיובש ומומלח.
המאכל אופייני לאזור האנדים ומיוצר בפרו, בוליביה, ארגנטינה וצ'ילה מבשר אלפקה, למה או הכלאה של שניהם.
תהליך הייצור של הצ'ארקי כולל את המלחת הבשר ויבושו בשמש.
ישנם אזורים (אגם טיטיקקה, למשל) בהם הבשר נפרס לרצועות לפני יבושו, ובאזורים אחרים, כגון בקוסקו, הבשר מיובש בנתחים שלמים כולל העצם.
בספרדית נקראים נתחים אלה "צארקי קומפלטו" (charqui completo).
מקור הצ'ארקי הוא בתרבות האינקה, אשר ניצלה את האוויר הקר והיבש ואור השמש העז של הרי האנדים לשימור בשר.
האינקה השתמשו בצ'אנקי לאספקת מזון בתחנות הדרכים (בקצ'ואה: טמפו) שפרסו לאורך מערכת הדרכים ששימשה את האימפריה.
פרו היא היצרנית הגדולה עם 450 טון צ'ארקי בשנה.
בברזיל מיוצר הצ'ארקי מבשר בקר.
בארצות הברית קיים מאכל המבוסס על הצ'ארקי ומיוצר מבשר בקר או חזיר שנקרא ג'רקי.
צ'ארקי מסחרי נקרא "צ'ארקואדס" (charqueadas), ובארגנטינה ואורוגוואי גם "סלדרוס" (saladeros).
מחוז משנה צ'אשניקי (בבלארוסית: Чашніцкі раён; ברוסית: Ча́шникский райо́н) הוא אחד מ-21 מחוזות משנה מנהליים של מחוז ויטבסק שבצפון בלארוס.
מרכזו המנהלי היא העיר צ'אשניקי.
בשנות ה-60 של המאה ה-20 בשטח המחוז נבנתה תחנת כוח בהספק של 2400 מגוו"ט (עד היום תחהת הכוח הגדולה בבלארוס).
בעקבות כך הוקם עיר חדשה נובולוקולם.
עיר זו הפכה הליות העיר הגדולה במחוז עם 13 אלף תושבים (נכון לשנת 2018).
בתקופת עריכת מפקד האוכלוסין של בלארוס (2009) , מנתה אוכלוסיית מחוז המשנה צ'אשניקי 35,043 בני אדם.
האוכלוסייה הצטמצמה ובשנת 2016 נמנו במחוז המשנה 31,335 בני אדם.
צ'ארלס ספרקס תומאס היה פקיד ממשל אמריקאי שכיהן כמזכיר הצי של ארצות הברית מ-3 במאי 1954 ועד 1 באפריל 1957.
צ'ארלס תומאס נולד באינדפנדנס, מיזורי.
הוא למד באוניברסיטת קליפורניה בברקלי ובאוניברסיטת קורנל.
במלחמת העולם הראשונה הוא שירת כטייס בצי ארצות הברית.
בשנות ה-30 של המאה ה-20 הוא עבד ברשת חנויות הכלבו שבקליפורניה Foreman & Clark.
ב-1953 הוא הצטרף לממשלו של נשיא ארצות הברית דוייט אייזנהאואר ומונה לתת-מזכיר הצי.
בהמשך אותה שנה הוא מונה לסגן מזכיר ההגנה.
ב-3 במאי 1954 הוא מונה למזכיר הצי של ארצות הברית ובתפקיד זה הוא כיהן עד 1 באפריל 1957.
ב-2 ביולי 1958 מונה תומאס כנשיא חברת טראנס וורלד איירליינס ושימש בתפקיד זה עד 28 ביולי 1960. לאחר מכן ועד 1966 הוא היה נשיא חברת הנדל"ן אירווין (Irvine Company) שהובילה את התפתחות הפרברים בדרום קליפורניה.
הוא היה דירקטור בכמה חברות גדולות, כולל לוקהיד קורפוריישן.
צ'ארלס תומאס נפטר בניופורט ביץ' שבקליפורניה ב-17 באוקטובר 1983. הוא נטמן בבית הקברות פסיפיק ויו שבקורונה דל מאר, מחוז אורנג', קליפורניה.
צ'ג'ו (בהנגול: 제주시; בהנג'ה: 濟州市) היא בירת מחוז צ'ג'ו בקוריאה הדרומית.
ע"פ מפקד האוכלוסין האחרון משנת 2020 אוכלוסיית העיר מנתה 492,306 תושבים.
העיר היא אתר נופש ידוע, עם מלונות יוקרתיים ומתקני קזינו ציבוריים.
בשנת 2011 טסו 9.9 מיליון נוסעים בין הערים סיאול וצ'ג'ו והפכו את מסלול גימפו – צ'ג'ו לנתיב האוויר הנוסעים העמוס ביותר בעולם.
בצ'ג'ו מבקרים מדי שנה יותר מעשרה מיליון מבקרים מדרום קוריאה, יפן וסין.
אזור העיר צ'ג'ו מילא תפקיד מרכזי באי צ'ג'ו מאז לפני ההיסטוריה המתועדת.
סמסונגונגול, החורים שממנו אבאו שלושת אבותיהם של אנשי צ'ג'ו, ממוקמים במרכז העיר.
צ'ג'ו גדלה מהר מאז שנות השבעים.
אזור שין צ'ג'ו (신제주), או "צ'ג'ו החדשה", הוקם לפני כמה עשורים, ונמצא במעלה הגבעה משדה התעופה ושוכנים בו מבני ממשלה רבים.
בנייני הגג המסוככים שהיו נפוצים ברחבי העיר עד שנות השבעים נעלמים בהדרגה.
העיר הופרדה מנפת צפון צ'ג'ו בשנת 1955. עם זאת, בשנת 2005 התקבלה הצבעה למיזוג העיר עם נפת צפון צ'ג'ו, וגם מיזוג סאגוויפו עם נפת דרום צ'ג'ו ליצירת שתי ערים גדולות המנהלות בצורה ישירה את המחוז.
שינוי זה נכנס לתוקף ביולי 2006.
בשנת 2012 סאנג-או קים התמנה לראש העיר; הוא היה בעבר הנשיא אזורי של צ'ג'ו בפדרציה הלאומית לשיתופי פעולה חקלאית.
העיר צ'ג'ו היא מרכז התחבורה העיקרי במחוז צ'ג'ו.
בעיר נמצא שדה התעופה היחיד באי, נמל התעופה הבינלאומי צ'ג'ו (קוד יאט"א: CJU); מסלול התעופה צ'ג'ו-סיאול הוא מסלול התעופה העמוס ביותר בעולם.
בנוסף, נמל צ'ג'ו הוא הנמל הגדול ביותר באי, ומשרת את רוב ספינות הנוסעים והמטענים המבקרים באי.
הנמל ניצב גם במרכז רשת הדרכים של האי.
כדי לנסוע ברחבי העיר והאי, ישנם אוטובוסים שונים וזמינים במחירים משתלמים, אשר בדרך כלל עולים כ-1,000 וון דרום קוריאני (2.8 שקלים/0.90 דולר) לנסיעה אחת.
נסיעה באוטובוס מצ'ג'ו לסאגוויפו (העיר השנייה בגודלה באי) אורכת בדרך כלל כשעה.
בשל מיקומה המרכזי בתחבורה, החלק העיקרי של תחבורת תיירים באי צ'ג'ו עובר דרכה.
תיירים רבים מגיעים לעיר דרך הנמל או דרך שדה התעופה, ובדרך כלל שוהים במלונות בשכונת סינצ'ג'ו, ונשארים בעיר כדי לבקר אטרקציות תיירותיות שונות בצ'ג'ו.
האטרקציות העיקריות באי כוללות את סלע ראש הדרקון (Yongduam, ko: 용두암) לאורך החוף; סמסונגונגול, שלושה חורים באזור העיר התחתית; הפארק הלאומי האלאסאן בפנים; ההר הגבוה במדינה, האלאסאן; והגן הבוטני הגדול בעולם, בונג'אה ארטפיה.
העיר מפורסמת גם מגידול ומכירת תפוזים.
העיר צ'ג'ו מוקפת בחוות תפוזים ומנדרינה.
המטה של חברת התעופה צ'ג'ו אייר ממוקם בעיר צ'ג'ו.
העיר מכסה את מחציתו הצפונית של האי צ'ג'ו, גובלת מדרום בעיר סאגוויפו ומשאר הכיוונים במצר קוריאה, מול החוף הדרומי של מחוז דרום צ'אלה.
בגבולותיה הקודמים של צ'ג'ו סיטי, היא הייתה ממוקמת כ-19.3 ק"מ ממזרח למערב, וכ-10.2 ק"מ מצפון לדרום.
בצ'ג'ו יש אקלים סובטרופי לח (מדוד על ידי שיטת קפן Cfa), קיצים חמים מאוד וחורפים קרירים.
על פי שיטת הולדרידג', בצ'ג'ו יש אקלים חם ולחות ביער ליד העיר.
בשל מיקומה, צ'ג'ו היא אחת מהערים החמות ביותר בקוריאה.
עם זאת, אפקט השלג של האוקיינוס מוריד משקעים בחורף, כגון ממטרי שלג עם רוח חזקה מאוד במהלך החורף.
המשקעים משמעותיים לאורך כל השנה, אך הם רטובים יותר בקיץ, עם יותר מ- של גשם היורד בכל חודש מיוני עד ספטמבר.
הטמפרטורה הגבוהה ביותר שנרשמה אי פעם בעיר היא 37.5 מעלות צלזיוס ב-25 ביולי 1942. למרות זאת, הטמפרטורה הנמוכה ביותר שנרשמה אי פעם בעיר היא -6 מעלות צלזיוס ב-16 בפברואר 1977.
צ'ג'ו מחולקת ל-19 שכונות (דונג), 4 עיירות (אאופ), ו-3 עיירות כפריות (מייאון):
עיירה/עיירה כפרית קוריאנית אוכלוסייה (מפקד 2020) אוואול-אאופ 애월읍 36,146 גוג'ווה-אאופ 구좌읍 14,774 האלים-אאופ 한림읍 22,230 ג'וצ'ון-אאופ 조천읍 24,579 צ'וג'ה-מייאון 추자면 1,940 האנגיונג-מייאון 한경면 8,654 אודו-מייאון 우도면 1,593
הערים התאומות של צ'ג'ו הן:
צ'גלד (בהונגרית: Csegöld) הוא כפר במחוז סבולץ'-סטמאר-ברג שבצפון מזרח הונגריה.
יהודים חיו בצ'גלד בתקופות זמן שונות.
הקהילה במקום קיבלה את שירותי הדת משנת 1885 מקהילת צ'נגר.
באפריל 1944 נלקחו יהודי צ'גלד יחד עם יהודי המחוז למחנה ההשמדה אושוויץ.
צֶ'בּוּרשקה הוא סרט קומדיה רוסי המבוסס על דמותו הפופולרית של צ'בורשקה וחבריו גֶנה התנין וסבתא שפוקליאק.
הסרט יצא לאקרנים ב-1 בינואר 2023, בבימויו של דמיטרי דיאצ'נקו (שביים את טרילוגיית הבוגאטיר האחרון) ובכיכובם של סרגיי גרמש וילנה יאקובלבה.
זהו הסרט הרוסי הרווחי בכל הזמנים, אחרי שהכניס יותר מ־5 מיליארד רובלים, והוא גם סרט הקולנוע הרווחי ביותר בהיסטוריה של רוסיה, כשהכניס בסך הכל 6 מיליארד רובלים.
הסרט הוקרן ברשת בתי הקולנוע הוט סינמה בישראל החל מ־19 בינואר 2023.
צ'בורשקה הוא חיה קטנה ומצחיקה אשר לא יודעים מה זהותו, ומתגוררת ביער טרופי.
יום אחד הגיע בטעות לארגז תפוזים, אכל את כל הפירות ונרדם.
לאחר שמצא אותו המוכר המופתע בחנות שאליה הגיע ארגז התפוזים, הוא הוציא את צ'בורשקה מהארגז והושיבו על השולחן, אך משום שכפות ידיו נרדמו לאחר שבילה זמן רב בארגז, הוא נפל מהשולחן לכיסא ומהכיסא לרצפה ("צ'בּוּראכנולסיה" ("чебурахнулся"), בניב דיבורי רוסי: "נפל", "התגלגל" ומכאן השם).
צ'בורשקה אינו צעצוע קטיפה, אלא חיה ממש פרוותית וגֶנה אינו תנין כלל.
העלילה מתרחשת בעיירה קטנה ליד הים, שם יפגוש צ'בורשקה זקן בלתי חברותי, יפגוש ילד קטן שאינו יכול לדבר ויתמודד מול דודה מוזרה שעדיף לא לסמוך עליה.
צילומי הסרט החלו בסוצ'י ב-20 בספטמבר 2021 והתרחשו גם בקיסלובודסק בפיאטיגורסק והושלמו ביוני 2022 בפרברי מוסקבה.
דמותו של צ'בורשקה, גיבורו של אדוארד אוספנסקי, מופיעה על המסך באמצעות טכנולוגיית מחשב (כולל לכידת תנועה) ומשתלבת בסרט בשילוב של Full CG.
סרט ההמשך צ'בורשקה 2 יצא לאקרנים ב-1 בינואר 2026, שהכניס בקופות יותר מ-1.8 מיליארד רובל רוסי.
בינואר 2024 שוחרר סרט קצר בשם " צ'בורשקה.
בחופשה" ובינואר 2025 שוחרר סרט קצר נוסף בשם "צ'בורשקה: נובי גוד".
צ'ארלס תומאס ניוטון היה ארכאולוג בריטי.
ניוטון נולד בשנת 1816, בנו השני של ניוטון דיקינסון האנד ניוטון, היה הכומר של קלונגנפורד, שרופשייר, ולאחר מכן של ברדוורדין, הרפורדשייר.
ניוטון התחנך בבית הספר שרוסברי ובכריסט צ'רץ', אוקספורד שם סיים את לימודיו ב-B.A בשנת 1837 ו-M.A בשנת 1840.
כבר בימיו לתואר ראשון ניוטון ניכרה אצלו נטייתו למחקר המדעי של הארכאולוגיה הקלאסית.
בשנת 1840, בניגוד לרצון משפחתו, הוא נכנס למוזיאון הבריטי כעוזר במחלקה לעתיקות.
הקריירה במוזיאון, כפי שהייתה אז, לא הייתה אטרקטיבית לגבר צעיר.
אבל המחלקה לארכאולוגיה הציעה לניוטון מגוון רחב של .
מאפריל 1853 עד ינואר 1854 הוא היה קונסול ברודוס, עם החובה המוגדרת, בין היתר, לפקח על האינטרסים של המוזיאון הבריטי בלבנט.
בשנים 1854 ו-1855, בכספים שנתרמו על ידי הלורד סטרטפורד דה רדקליף, הוא ביצע חפירות בקלימנוס, והעשיר את המוזיאון הבריטי בסדרה חשובה של כתובות, ובשנה שלאחר מכן התאפשר לו לבצע את התוכנית היקרה שלו.
זיהוי האתר, ושיחזור השרידים הראשיים, של המאוזוליאום בהליקרנסוס.
בשנים 1856–1857, הוא השיג את הממצא הארכאולוגי החשוב של חייו על ידי גילוי שרידי המאוזוליאום של הליקרנסוס, אחד משבעת פלאי העולם העתיק.
הוא נעזר רבות במרדוק סמית'.
התוצאות תוארו על ידי ניוטון ב"היסטוריה של גילויים בהליקרנסוס" (1862–1863), שנכתב בשיתוף עם ר.פ.
פולאן, וב"מסעות ותגליות בלבנט" (1865).
יצירות אלה כללו פרטים על תגליות חשובות אחרות בלבנט.
בשנת 1860, הוא מונה לקונסול ברומא, אך בשנה שלאחר מכן חזר לתפקידו כאוצר עתיקות יווניות ורומיות במוזיאון הבריטי.
האוצרות של ניוטון במוזיאון התאפיינה בעושר מצטבר של רכישות חשובות, אשר ניתנו במידה רבה בהשפעתו האישית או ביוזמתו.
כך, בעשר השנים 74–1864 בלבד, התאפשר לו לרכוש לא פחות מחמישה אוספים חשובים של עתיקות קלאסיות במענקים מיוחדים של למעלה מ-100,000 ליש"ט.
בינתיים, עבודתו בלבנט, שהביאה למוזיאון את התוצאות הישירות של המחקר, נמשכה על ידי יורשיו וחבריו: ביליוטי ברודוס, סמית' ופורצ'ר בגירנה, לאנג בקפריסין, דניס בסיציליה, בקירנאיקה וסביב סמירנה, פולאן בפריין, ג'ון טורטל ווד באפסוס עבדו כולם פחות או יותר ישירות תחת ניוטון מטעם המוזיאון.
ב-27 באפריל 1861 נשא לאישה את הציירת אן מרי ניוטון, בתו של ג'וזף סברן, בעצמו צייר וידידו של ג'ון קיטס, שירש את ניוטון ברומא; היא נפטרה בשנת 1866 בביתם.
בשנת 1855, הוצע לו על ידי לורד פאלמרסטון תפקיד של פרופסור ליוונית באוקספורד, שהתפנה לאחר מותו של דין גייספורד, במטרה ברורה ליצור בית ספר ללימודים קלאסים באוקספורד.
ניוטון סירב לתפקיד עקב השכר הזעום.
אולם בשנת 1880, הוקמה הקתדרה לארכאולוגיה קלאסית של ייטס ביוניברסיטי קולג', לונדון, ועל פי הסדר מיוחד התאפשר לניוטון להקים אותו במקביל למינויו במוזיאון.
בשנת 1885 הוא התפטר מהמינויים במוזיאון ובאקדמיה.
במהלך השנים, הוא היה העורך של אוסף הכתובות היווניות העתיקות במוזיאון הבריטי ומחבר של פרסומים רשמיים רבים אחרים של המוזיאון.
גם כתב ספר על שיטות חקר האמנות העתיקה, 1850. ספר על היסטוריה של תגליות בהליקרנסוס, 1862-1863. מסעות ותגליות בלבנט, 1865; מאמרים על אמנות וארכאולוגיה, 1880; ושל מאמרים רבים בכתבי עת, ביניהם ניתן לציין במיוחד ספר זיכרונות על המאוזוליאום במוזיאון הקלאסי בשנת 1847.
על עבודותיו ומחקריו הוא קיבל פרסים ואותות רבים בבריטניה, צרפת, ברלין וברומא של אגודות ואוניברסיטאות.
ב-28 בנובמבר 1894 הוא מת במרגייט, מחוז קנט, אנגליה.
צ'בסבדי (בהונגרית: Csabaszabadi) הוא כפר קטן בנפת בקשצ'בה שבמחוז בקש בדרום מזרח הונגריה.
כמו יישובים רבים באירופה גם בצ'בסבדי מספר התושבים נמצא בירידה.
האזור מיושב מסביבות המאה ה-13, אבל רק בשנת 1993 לאחר חילופי משטר במחוז וביוזמת האוכלוסייה המקומית, תושבי המקום החליטו במשאל אם כי הם יוותרו על מעמד של פרבר עירוני גדול של בקשצ'בה וינסו לשפר את מצבם כישוב קטן עצמאי.
בכפר קיימת טירה שנבנתה על ידי משפחת בליצ'י בסביבות שנת 1870 בסגנון קלאסיסטי.
הטירה הייתה חלק מאחוזה בשטח של 500 דונם עם אחוזה חיצונית.
בסוף שנות ה-90 נעלמו אז הבתים האחרונים שעוד היו ראויים למגורים בשטח הטירה.
מאחורי הטירה עדיין ניתן למצוא בריכת שחייה שפועלת עד היום.
צ'בצ'וד (בהונגרית: Csabacsűd) הוא כפר בנפת סרווש שבמחוז בקש בדרום מזרח הונגריה.
האזור מיושב כבר מימי הביניים.
והכפר עצמו מוזכר בכתבים משנת 1444, והוא הוקם רשמית בשנת 1924.
על פי מיפקד יהודי הונגריה, בכפר חיו 13 יהודים בשנת 1930 ו-7 יהודים בשנת 1941. לפחות אחד מיהודי הכפר נרצח בשואה.
בדומה ליישובים רבים באירופה, נמצא גם מספר התושבים בצ'בצ'וד בירידה.
צ'ארניה (שם מדעי: Charnia) הוא סוג של בעל חיים קדום מאוד שחי בסוף תקופת האדיקר שבעידן העל פרקמבריון לפני 570 עד 550 מיליון שנה.
בסוג זה היה מין יחיד: Charnia masoni שתואר בשנת 1958 כשמינים נוספים עברו לסוגים דומים.
הצ'ארניה קרויה על שם המקום בו נמצאה לראשונה, שבאנגליה.
בשנת 1957 תלמיד בית ספר שהיה בבגרותו פרופסור לפטרולוגיה וחבריו טיפסו על סלעים ביער צ'ארנווד במה שהוא כיום אתר מאובנים מוגן במרכז אנגליה.
הם הבחינו במאובן הראשון של יצור זה ומייסון שפשף את הסלע בו היה המאובן.
מייסון הראה את המאובן לאביו שהיה כומר מ וגם לימד באוניברסיטת לסטר.
אביו הכיר את שהיה גאולוג.
מייסון לקח את פורד לאתר בו נמצא המאובן.
ופורד כתב את התגלית על המאובן בכתב העת של האגודה הגאולוגית של יורקשייר.
ההולוטיפ של מין זה שוכן כיום ב.
עשרות שנים לאחר מכן התברר כי תלמידת בית ספר בת 15 ראתה את המאובן שנה לפני מייסון וחבריו.
צ'ארניה היא מאובן משמעותי ביותר מאחר שהוא המאובן הראשון של בעלי חיים מהפרקמבריון שהתגלה.
לפני 1958 לא היו עדיות לחיים בתקופה זו.
מאובנים דומים נמצאו בשנות ה-30 של המאה ה-20 ושנות ה-40 של המאה ה-20 באוסטרליה ונמיביה אך ההנחה היא שמאובנים אלה שייכים לתקופת הקמבריון.
תיאורייה נוספת שעלתה בשנות ה-80 של המאה ה-20 בעקבות עבודתו של החוקר שהציע שצ'ארניה הייתה שייכת לקבוצה נכחדת של בעלי חיים שחיה באדיקר.
קבוצה חדשה זו נקראה Vendobionta אך המיקום של קבוצה זו באבולוציה של בעלי החיים אינו ידוע.
ההולוטיפ של צ'ארניה מוצג במוזיאון לסטר לגלריה ואומנות.
סמינר בן יום ב-2007 כינה את צ'ארניה הסלברטיאית המאובנת של לסטר.
יצור זה תואר לראשונה ב שבאנגליה וכן נמצא בגבעות אדיקרה שבאוסטרליה , סיביר ובניופאונדלנד שבקנדה.
מעט מאוד ידוע על האקולוגיה והקרבה שלו לצורות חיים מודרניות של יצור זה אך חוקרים מעריכים שהוא קרוב לנוצתאים שלפני זה הוא סווג כאצה.
הוא היה קרקעי ויציב, מעוגן לקרקעית הים.
לפי אחת ההשערות הרווחות כיום, הוא כנראה חי במים עמוקים, הרבה מתחת לפני הים, ובכך חי מחוץ לטווח הפוטוסינתזה.
יתר על כן, אין לו מנגנון אכילה ברור (כמו פה או קרביים) כך שאורח החיים שלו נשאר לא ידוע.
ישנם המשערים כי הוא שרד על ידי סינון חומרים מהמים.
צ'ארלס שירף היה צייר סקוטי חירש, שהתמחה במיניאטורות.
צ'ארלס שירף נולד ב-1749 או ב-1750. שם משפחתו נכתב לעיתים כשריף או שירף.
אביו, אלכסנדר שירף, היה סוחר יינות עשיר בדרום ליית' באדינבורו.
בגיל שלוש או ארבע, שירף הפך לחירש ואילם.
בשנת 1760 פנה אביו לתומס בריידווד, הבעלים של בית ספר למתמטיקה באדינבורו, וביקש לתת חינוך לילד, אז בן עשר, בתקווה שניתן ללמד אותו לכתוב.
צ'ארלס הפך לתלמיד החירש הראשון של בריידווד; זמן קצר לאחר מכן, ייסד בריידווד את האקדמיה לחרשים ואילמים של בריידווד, בית הספר הראשון מסוגו בבריטניה.
בגיל 18, באוגוסט 1769, שירף עזב את בית הספר של בריידווד כדי ללמוד אמנות בלונדון בבית הספר של האקדמיה המלכותית.
הוא סיים את לימודיו ב-1772 עם מדליית כסף, ופתח בקריירה של מיניאטוריסט.
בנוסף לציור מיניאטורות, שירף ייצר גם פסטלים בראשית דרכו.
שירף הציג בהצלחה ציורי שמן, פסטלים וציורי עיפרון באקדמיה המלכותית לאמנויות ב-1771, ובחברת האמנים החופשית מ-1770 עד 1773.
שירף עבד בלונדון לאחר שסיים את לימודיו באקדמיה המלכותית, ובנה קהל לקוחות שהיה בעיקר תיאטרלי.
הוא התיידד עם קיילב וייטפוורד, סוחר, דיפלומט וסאטיריקן סקוטי מקושר היטב, שהתקרב לחוגי האליטה העשירים ביותר בלונדון.
שירף פיתח קשרים מועילים עם מצויריו סר ג'ושוע ריינולדס, ג'ורג' דאנס הצעיר וריצ'רד קוסווי.
לאחר שאביו של שירף נהרס כלכלית במשבר של 1772 בגלל הכישלון של בית הבנקאות ניל, ג'יימס, פורדייס ודאון, שירף תמך במשפחה בעבודתו.
הוא הגיש בקשה להגיע להודו בשנת 1778, והצהיר בפנייתו לחברת הודו המזרחית כי הוא אילם, אך הוא הצליח להפוך את עצמו למובן באמצעות סימנים.
הוא ביקש שילוו אותו אביו ואחותו מרי כדי שישמשו כמתורגמנים.
עם זאת, תוכניתו המקורית לבקר בהודו נזנחה והוא נשאר באנגליה במשך שני עשורים נוספים.
על פי הדיווחים, שירף לימד ציור מיניאטורי בלונדון לסטודנטים בשנים 1786–1788, וכללו המיניאטוריסט הסקוטי ארצ'יבלד רוברטסון.
שירף חי ועבד בבאת' בין 1791 ל-1795, או 1786 עד 1800. המצוירים שלו כללו את השחקנית שרה סידון, שכתבה עליו כאמן מוצלח ביותר בציור הדיוקן שלה מכל צייר מיניאטורות שהיא ישבה מולם.
במהלך אותה תקופה, היו לו לקוחות לפורטרטים במשותף עם שני מיניאטורים חירשים אחרים בבאת', סמפסון טאוגוד רוש וריצ'רד קרוס.
בשנת 1795, הוא חידש את בקשתו לנסוע להודו, ועזב את אנגליה והגיע למדרס בינואר 1797. הוא צייר במדרס כמה שנים לפני שעבר לכלכותה, שם עבד על איורי הסימנים שלו.
בשנת 1807, הוא הכריז שהוא כמעט הושלם ויהיה זמין למנויים בהקדם האפשרי.
יצירה זו מעולם לא אותרה, ונראה כי אבדה במעבר מהודו.
הוא חזר מהודו ב-1808 או 1809, ושוב התגורר בלונדון, שם המשיך לעבוד.
בהתבסס על רישומי צוואות משנת 1829 לומדים ששירף נפטר לפני ה-5 בנובמבר 1829, כאשר צוואתו הוקראה בבית המשפט.
ב-11 בינואר 1810, שירף התחתן עם מרי אן בראון, אחותו של אמן עמית, בסנט ג'ורג', כיכר האנובר.
בני הזוג התגוררו בלונדון, בכיכר פיצרוי ואחר כך בכיכר קונוט, עד מותו.
צ'בול (בקוריאנית: 재벌; בתעתיק בינלאומי: chaebol) הוא שמן של חברות ענק דרום קוריאניות.
פירוש המילה מילולית "משפחה עשירה" או "קליקה פיננסית" והוא קונגלומרט תעשייתי גדול המנוהל ונשלט על ידי אדם או משפחה בדרום קוריאה.
האזכור הידוע הראשון של המונח מתוארך לשנת 1984. משפחות בעלי חברות הצ'בול הן בעלות השפעה ועשירות ביותר ולחברות ענק אלו יש השפעה רבה על כלכלת קוריאה הדרומית, למשל, ההכנסות של קבוצת סמסונג מהוות 20% מהתוצר הלאומי הגולמי (תמ"ג) של המדינה.
חברות הצ'בול הידועות ביותר הן קבוצות התאגידים הכוללות את יונדאי, קיה, LG, דייהו ו-קבוצת SK.
הצ'בולים זוכים גם לביקורת על ניצול לרעה של כוח, מנהיגות מוגזמת בכלכלה, קשרי ממשל מסועפים, אתיקה עסקית שנויה במחלוקת ושחיתות.
מלבד הביקורות הספציפיות, הצ'בולים שולטים בכלכלה הלאומית בכללותה והם רחוקים למדי לא רק מהדימוי האידיאלי של כלכלת שוק תחרותית חופשית, אלא גם מהפרקטיקה העולמית והמערבית הנוכחית, במיוחד בהתייחס להזדמנויות העצמאיות של ארגונים קטנים ובינוניים.
בסדרות טלוויזיה של הדרמות הקוריאניות (בעיקר סיפורים בסגנון סינדרלה) מציגות לרוב צ'בולים דמיוניים בנושא, שמציירים תמונה די אפלה של הצ'בולים.
שני המאפיינים העיקריים של חברות הצ'בול הם שענקית התאגידים הזו פעילה במספר מגזרים, מורכבת מכמה חברות, ונוסדה על ידי משפחה.
הניהול המשפחתי של הצ'בול יכול להתקיים בכמה דרכים.
יש מקומות שבהם המייסד ובני משפחתו מנהלים את כל החברות, במקומות אחרים המשפחה מנהלת את מה שנקרא חברת האם, המפקחת על חברות הבנות ולכן יש לה שליטה עקיפה בכל החברות.
אפשר לקיים גם מבנה שבו המשפחה שולטת בחברת האם, וחברות הבנות מחזיקות זו במניות של זו ויוצרות רשת.
חברות הצ'בול מאופיינות גם בכך שיש לא מעט קרובי משפחה בהנהלה הבכירה ביותר של החברה.
תפקידי ניהול עוברים בדרך כלל בירושה בתוך המשפחה.
על מנת לשמור על כוח ושליטת המשפחה, בחברות הצ'בול יש לא מעט נישואי נוחות.
קורה שחברות הצ'בול הגדולות ביותר משפחות הבעלים מחתנות את ילדיהן בינן לבין עצמן (כלומר בתוך הצ'בול או עם ילדי חברות צ'בול אחרים, ובכך מחזקות את מעמדן הכלכלי.
חברות הצ'בול פועלות לעיתים קרובות במגזרים כלכליים שונים לחלוטין, כך למשל, לסמסונג, הידועה בייצור במכשירים אלקטרוניים, היה מפעל מכוניות במקביל, אך יש לה גם מותג אופנה (FUBU) ורשת מלונות (The Shila).
בנוסף לאלקטרוניקה הבידורית ומכשירי התקשורת, קבוצת LG נוכחת גם בשוק הכימיקלים והפלסטיק.
בבעלות יונדאי יש גם רשת חנויות, אם כי כיום היא חלק מהקונצרן בשם בלבד, לאחר שקבוצת יונדאי התפרקה בלחץ ממשלתי בתחילת שנות ה-2000. יש חברות צ'בול שמרכזות עד 20–50 חברות.
לצ'בולים יש מאפיין נוסף והוא שהם מקיימים קשרים הדוקים עם הממשלה, הם חלק מהמדיניות הכלכלית של הממשלה, והממשלה נותנת לא פעם עדיפות לאינטרסים של התאגידים הענקיים, אם כי היו דוגמאות גם להפך.
חברות הצ'בול מכונות לעיתים קרובות באופן קולקטיבי בשם .Korea Inc, בהתייחס למערכת היחסים הקרובה ביניהן.
לעיתים קרובות משווים אותם לחברות זאיבצו היפניות (כגון מיצובישי), עם זאת, ישנם מספר הבדלים חשובים בין שני סוגי החברות.
חברות הצ'בול מסתמכות כמעט אך ורק על קשרי דם בתחום ההנהלה הבכירה, בעוד שמקובל בחברות הזאיבצו שמנהיגי החברות מגיעים מעובדים מכובדים ותיקים ומוערכים שעבדו בחברה במשך שנים רבות.
הם גם שונים מבחינת שיטות ומבנה הממשל התאגידי.
למשל, כל זאיבצו הוא הבעלים של בנק שמכסה צרכים פיננסיים, חברת צ'בול לעומת זאת, יכולות להסתמך רק על בנקים בבעלות המדינה והלוואות זרות.
חברות זאיבצו עובדות לעיתים קרובות עם קבלני משנה, בעוד חברות הצ'בול מקימות את החברות הנחוצות להן לייצור הרכיבים או לייצוא המוצר.
לעיתים קרובות משווים את חברות הצ'בול, בשל הניהול המרכזי ותחומי העניין המגוונים שלהן אל התמנונאים.
תחומי הפעילות של חברות הצ'בול הגדולות
חמש חברות הצ'בול הגדולות ביותר תחומי עניין שונים מגזר יונדאי סמסונג קבוצת LG דייהו קבוצת SK תעשיית הרכב טכנולוגיית תעופה תעשיית בנייה מוצרי אלקטרוניקה שירותים פיננסיים ציוד מכני כבד זיקוק נפט תעשייה פטרוכימית מוליכים למחצה בניית ספינות ציוד טלקומוניקציה שירות טלקומוניקציה
קוריאה שעסקה בעיקר בחקלאות הייתה תחת שלטון יפני בין 1910 לבין 1945 (הכיבוש היפני בקוריאה).
היפנים בנו מפעלים רבים, אותם השאירו מאחור לאחר תבוסתם במלחמת העולם השנייה.
לאחר מלחמת קוריאה, המפעלים והציוד שנותרו שלמים בקוריאה הדרומית יצרו הזדמנות מצוינת להתחיל בפיתוח של כלכלה תעשייתית.
חברות הצ'בול התפתחו מחברות שנוצרו על ידי ניצול ציוד וטכנולוגיה יפנית שנותרו מאחור בצורה הזאת.
לחלק מהחברות הללו היה ככל הנראה קשר אישי קרוב עם לי סינג-מן, הנשיא הראשון של הרפובליקה, שממשלתו נחשבה מושחתת במיוחד.
המדינה התפתחה מעט בתקופת הנשיאות של לי, הממשלה לא תיעדפה את חיזוק הכלכלה.
בשנת 1960, כתוצאה מההתקוממות העממית של המאוכזבים, לי נמלט מהמדינה.
כמעט שנה לאחר מכן, הגנרל פאק צ'ונג-הי תפס את השלטון בהפיכה צבאית, כשמטרתו המוצהרת הייתה למגר את השחיתות, לא רק מהממשלה, אלא גם מהכלכלה.
עד מהרה הבינה החונטה שאם הם רוצים לבצע את המודרניזציה של המדינה, הם יזדקקו לעזרת החברות ולכן כפתרון פשרה הם שחררו, בתמורה לקנסות, כמה מנהלי חברות שהואשמו.
לחברות הצ'בול ולממשלה הייתה מערכת יחסים קרובה: הממשלה קבעה את כיוון הכלכלה, את לוחות הזמנים, והצ'בולים ביצעו.
הדגש הושם על יצוא, והממשלה עזרה לחברות הצ'בול באופן פעיל (למשל, עם הקלות מס, ריבית נמוכה של הלוואות).
הממשלה קבעה אילו חברות צריכות להופיע באילו שווקים, עם אילו מוצרים.
רק חברות מסוימות קיבלו תמיכה מהממשלה לייצור לייצוא.
הבנקים הולאמו, והבנקים הללו מימנו את הרחבת חברות הצ'בול.
רוב ההלוואות (יותר מ-60%) נלקחו על ידי חברות צ'בול אלו.
בתמורה, החברות נאלצו לעמוד במכסת יצוא מוגדרת.
למרות שחברות הצ'בול לא יכלו לשלוט בבנק משלהם, הן כן יכלו להיות הבעלים של מוסדות פיננסיים אחרים, ויכלו לקחת גם הלוואות זרות.
אם אחת מחברות הצ'בול הייתה מעוניינת להקים חברה בת חדשה, היא מומנה על ידי החברות הקיימות.
בתמורה, החברה החדשה קנתה חלק מהמניות של החברות הקיימות.
חברות אלה בצמיחה מהירה שיתפו גם את כוח העבודה שלהן.
חברות הבנות הבודדות לא גייסו עובדים בנפרד, אלא חברת האם העסיקה אותם כקבוצה, הכשירה אותם ולאחר מכן חילקה את העובדים בין חברות הבנות.
עם הקמת חברה חדשה, הועברו מנהלים מהחברות הוותיקות לתפקידים הבכירים בחברות החדשות.
דרך נוספת להתרחבות חברות הצ'בול התרחשה על פי "בקשת" המדינה, חברות ממשלתיות פושטות רגל או במצוקה הופרטו, בדרך כלל חברות הצ'בול רכשו אותן וגרמו ל"שגשוג" שלהן.
בתחילה, סוג זה של מדיניות הביאה לפיתוח כלכלי אדיר למדינה.
התמ"ג גדל בממוצע של 10% בשנה בין 1962 לבין 1994. חברות הצ'בול גדלו והתרחבו בקצב חסר תקדים והממשלה למעשה ביטחה אותן מפני פשיטת רגל.
עד 1997, מחצית מההון, החובות, הרווח הנקי וההכנסות של המגזר התאגידי בקוריאה באו משלושים חברות הצ'בול הגדולות.
הודות למדיניות הכלכלית הזו, דרום קוריאה הפכה לתלויה מאוד ביצוא (ההכנסות מיצוא שהיוו 8% מהתמ"ג ב-1965, עלו כבר ל-56% ב-2008. גם גורמים חיצוניים תרמו לצלחה, כמו זרם משקיעים זרים, נורמליזציה של היחסים עם יפן, והתפרקות ברית המועצות, שיצרו הזדמנויות מצוינות לחברות בנייה.
התמוטטות המגזר הפיננסי במשבר של 1997 וקריסת חברות צ'בול רבות לוותה בירידה מהירה בתיאבון של משקיעים זרים.
עד דצמבר 1997, המטבע הקוריאני איבד 50% מערכו לעומת הדולר בחודש אחד.
דרום קוריאה נאלצה לפנות לקרן המטבע הבינלאומית לקבלת סיוע חירום, שקיבלה, כחבילה של 58 מיליארד דולר עם הגבלות שונות, כולל רפורמות חובה במגזר התאגידי.
קים דה-ג'ונג הנשיא החל להתמקד בארגון מחדש של הצ'בולים.
המטרה הייתה לבנות "כלכלת שוק דמוקרטית" במקום כלכלה ריכוזית של חברות הצ'בול.
שנות ה-2000 והמשבר הכלכלי העולמי של 2008
כלכלת השוק בסגנון אמריקאי נכשלה בדרום קוריאה, כאשר הקונגלומרטים הענקיים החלו להסתגל לתנאים החדשים והבינו שהם לא נאלצים עוד להתפשר.
חברות הצ'בול העצמאיות, אורגנו מחדש והפכו שוב לאלה שייצרו את המטבע הדרוש להחזרת חבילת ההלוואות הזרות.
בעוד אירופה ואמריקה נאבקו במשבר כלכלי, עשר חברות הצ'בול גדלו בהתמדה והגיע ל-577 מיליארד דולר שווי בינואר 2012. למרות המשבר - ועל אף שהיצוא צומצם תחילה - כלכלת דרום קוריאה צמחה ב-2.2% ב-2008 וב-0.9% ב-2009, והגידול ביצוא ב-2010 מוערך ב-26.4%.
חברות הצ'בול הכי גדולות הצליחו להגדיל את נתח השוק שלהן גם בתקופת המשבר על חשבון חברות אמריקאיות ויפניות.
ב-2010, למשל, סמסונג הייתה במקום ה-39 ברשימת דירוג החברות של כתב העת פורצ'ן (Fortune 500), ובמקום ה-22 ב-2011.
בשנת 2018, חברות הצ'בול היווה רק 0.2% מהחברות הקוריאניות, אך הניבו כ-41% (106.1 מיליארד דולר) מהרווח התפעולי במשק.
בשנת 2020, היורש של קבוצת סמסונג הודיע שבניגוד לנוהג הקודם, ניהול החברות לא יעבור אוטומטית לילדיו.
כלכלת דרום קוריאה תלויה במידה רבה בחברות הצ'בול עד היום הן מהוות גם את כוחה וגם את חולשתה.
לחברות הצ'בול יש השפעה עצומה על הכלכלה הקוריאנית, בעוד שב-1989 שלושים חברות הצ'בול הגדולות היוו 29.6% מהתמ"ג, ב-2010 כבר 70%, וסמסונג לבדה היוותה 20%.
בשנת 2019, 64 חברות צ'בול היוו 84% מהתמ"ג הנומינלי, בעוד שהם היוו רק 10% ממספר המשרות בקוריאה.
המספר המדויק של חברות הצ'בול אינו ידוע.
הרשימה להלן מייצגת על סמך המקורות הזמינים והיא רשומה בסדר אלפביתי של חברות הצ'בול.
צ'ארנה גורה (בסלובקית: Čierna Hora, בהונגרית: Feketebérc, מילולית: ההר השחור) הוא כפר במחוז המנהלי של גמינה בוקובינה טטרזנסקה, בתוך מחוז טטרה, פרובינציית פולין קטן, בדרום פולין, קרוב לגבול עם סלובקיה.
הכפר שוכן כ-5 קילומטרים צפונית לבוקובינה טטז'נסקה, 17 קילומטרים צפון מזרחית לזאקופנה ו-77 קילומטרים דרומית לקרקוב.
זהו אחד מ-14 הכפרים בחלק הפולני של האזור ההיסטורי של ספיש (בפולנית: Spisz) שהיה שייך לסלובקיה.
בכפר מדברים בדיאלקט ספיש שהוא ניב של השפה הפולנית.
שמה של העיירה מגיע כנראה ממראה הגבעה שעליה שכנה.
ההר כוסה ביער אשוחים כהה שנכרת על ידי המתיישבים הראשונים.
ככל הנראה, מרכז ההתיישבות היה הכפר סולטיסבו שנמצא על המעבר.
ראשי הכפר הראשונים היו כנראה משפחת צ'רנוגורסקי (אבותיו של ראש ממשלת סלובקיה לשעבר), שהיגרו לכפר פרנקובה.
בסוף המאה ה-15 הגיעו לכאן קבוצות של ולאכים, שנמלטו מההסתערות הטורקית מדרום אירופה.
לפי סיפורים מקומיים, אלה היו משפחות שהגיעו ממונטנגרו והתיישבו בחלק של הכפר שנקרא כיום סולטיסטו.
הכפר היה תחת השליטים של נובי טארג וצ'ורשטין, המפורסמים ביחס הקשוח שלהם לנתיניהם.
משמעות הדבר היא שעם השנים הפכה צ'ארנה גורה לכפר פולני טיפוסי.
תושביה עסקו בניקוי יערות, בציד וברעיית צאן.
האזכורים המתועדים הראשונים של העיירה מגיעים מסוף המאה ה-16, ליתר דיוק ממסמכים מ-1589, 1594 ו-1595. הראשון מבין המסמכים הללו מאשר את רכישת מספר אדמות באזור הדנובה על ידי משפחת הורוואת-פאלוצ'י ושני המסמכים הבאים מאשרים זאת.
במסמכים אלה מוזכרת צ'ארנה גורה בין הצריפים והכבשים תחת השם הסלובקי צ'ארנה הורה.
התיעוד של כותבי הימים מתוארכים לשנת 1637 ומזכירים רועים מצ'ארנה גורה הרועים את עדריהם בהרי הטטרה.
הכפר נוסד כנראה בתחילת המאה ה-17 לפי החוק הואלכי, אך למרבה הצער לא שרד מסמך המאשר זאת.
הבעלים הראשון של הכפר הייתה משפחת הורוואת-פאלוצאי, שהחזיקה בכפר עד 1670.בשנת 1670 החליף הכפר את הבעלים למשפחת ז'ואנלי דה טולאנו ממוצא איטלקי, אשר שלטו בכפר עד 1771, אז חזר למשפחת הורוואת-פאלוציי.
היא נשארה בשלטון עד 1848. אז התרחשו תמורות הפוליטיות בהונגריה, זכויות לאיכרים, ביטול הצמיתות והכרזת השוויון בפני החוק.
רועה היה עיסוק חשוב של התושבים, כי הקרקע והמיקום לא היו נוחים במיוחד לגידולים חקלאיים.
במקומות מסוימים עדיין נשמר אופיו הפסטורלי של הכפר, הנראה במבני הכפר, בפריסת השדות ובשרידי החקלאות.
בשנת 1850 הוקם בית הספר הראשון.
בתחילה, שפת ההוראה הייתה סלובקית, ולאחר מכן גם הונגרית במשך זמן מה.
תקופה זו, מסביבות אמצע המאה ה-19 ועד תחילת המאה ה-20, הייתה התקופה שבה החלו נושאים לאומיים להיות חשובים.
תנועות לאומיות סלובקיות החלו לבצע מסע סלובקיזציה חזק באזורי ספיש המאוכלסים בפולנים.
הדבר הוביל, בין השאר, למצב שבו משנת 1880, במפקדי אוכלוסין שנערכו, לא יכלו תושבי ספיש לבחור באזרחות פולנית.
בשנת 1895 החלו פולנים מגליציה לפעול על מנת להגן על התודעה הלאומית של הפולנים מספיש.
כתוצאה מכך נוצרו, בין היתר, ספריות פולניות.
אחת מהן הוקמה גם בצ'ארנה גורה.
לאחר מלחמת העולם הראשונה הפך אזור ספיש לנושא למחלוקת עזה בין פולין לצ'כוסלובקיה.
בתקופה זו, בתחילת 1918 ו-1919, צ'ארנה גורה מצאה את עצמה לראשונה בהיסטוריה בגבולות המדינה הפולנית, אם כי זה קרה רק לתקופה של כ-10 שבועות, ולאחר מכן השתלטה צ'כוסלובקיה על הכפר.
הוחלט כי ייערך משאל עם בחלק של ספיש, שכלל גם את צ'ארנה גורה, שיכריע האם האזורים השנויים במחלוקת שייכים למדינה מסוימת.
החל מאבק בין המדינות כדי לשכנע את התושבים לצידן, בסופו של דבר בוטל משאל העם, וצ'ארנה גורה שולבה לצמיתות בפולין ב-28 ביולי 1920, על פי החלטת מועצת השגרירים שהתקבלה.
ב-1939, עם תחילת מלחמת העולם השנייה, נכבשו שטחי ספיש הפולנית על ידי סלובקיה, שהייתה בעלת ברית של גרמניה.
לאורך כל מלחמת העולם השנייה, צ'ארנה גורה נשארה בסלובקיה, שבזכותה תנאי החיים היו טובים בהרבה מאשר בצד השני של נהר ביאלק, שנכלל בשטח השליטה של הממשל הכללי הגרמני.
לאחר תום המלחמה חזר צ'ארנה גורה לפולין.
צוענים שהגיעו מהונגריה חיו בצ'ארנה גורה מאז המאה ה-17. הם הקימו את להקת המוזיקה המפורסמת Kałe Bała, בהובלת תרזה מירגה.
במסמך שנכתב ב-1773 מוזכרים שמותיהן של 68 חוות.
בשנים הבאות התרחב הכפר, וב-1831 היו בו 77 חוות, ב-1867 89 חוות, ובמפקד האוכלוסין ההונגרי של 1910 כבר היו 148 בתים, בהם 13 בתי לבנים ובית בוץ אחד.
בשנת 1874 היה שיטפון ענק.
לאחר השיטפון בנו התושבים קפלה בפאתי הכפר.
היא נועדה להגן על הכפר מפני הצפה של נהר ביאלקה ונחל ברייו.
אותה שנה מתוארכת לבניית הקפלה של השילוש הקדוש ברחוב נדוודנה, שנבנתה לאחר מגפת הכולרה בצ'ארנה גורה והסביבה.
לפני מלחמת העולם הראשונה התגוררו בצ'ארנה גורה שתי משפחות יהודיות וניהלו פונדק.
בשנת 1923 נערכה תחרות הרחיפה הארצית הראשונה בצ'ארנה גורה.
בשנת 1991 ביקר בצ'ארנה גורה ראש ממשלת סלובקיה, יאן צ'ארנוגורסקי, ששורשיו מגיעים מראש הכפר הראשון של צ'ארנה גורה (ראשי הכפר הראשונים קיבלו את שם משפחתם משם העיירה).
צ'ארלס תומאס היה עורך דין ופוליטיקאי אמריקאי מדלאוור, איש המפלגה הדמוקרטית-רפובליקנית, שכיהן כחבר בית הנבחרים והסנאט של דלאוור וכמושל דלאוור ה-25 מיוני 1823 ועד ינואר 1824.
צ'ארלס תומאס נולד במחוז ניו קאסל שבדלאוור, כבנם של צ'ארלס וסוזאנה מקמלוט תומאס.
אביו היה אחד מזקני הכנסייה הפרסביטריאנית של ניו קאסל ונשיא חברת הכבישים של דלאוור.
צ'ארלס הצעיר נשא לאישה את אלייזה סטופס, ולשניים נולדה בת אחת בשם אלייזה.
לא ידוע על גורלה של רעייתו של תומאס, אך ידוע שבתו טופלה על ידי ד"ר ג'ון רמזי מוילמינגטון עד שמלאו לה עשר, ולאחר מכן היא עברה עם אחותו של אביה, סאלי, שנישאה לוויליאם ט.
ריד, חברו של תומאס לספסל הלימודים, ונכדו של ג'ורג' ריד.
ויליאם וסאלי חיו בביתו של תומאס.
תומאס למד בפרינסטון קולג', ולמד משפטים בהדרכתו של ג'ורג' ריד הבן.
ב-1813 הוא התקבל ללשכת עורכי הדין של דלאוור והחל לעסוק במקצוע בניו קאסל.
הוא כיהן כחבר בית הנבחרים של דלאוור ב-1818 ובסנאט של דלאוור בשנים 1822–1823. בשל היותו יושב ראש הסנאט ב-1823, עם מותו של המושל ג'וזף הזלט, הוא החליפו.
תומאס המשיך לקדם כמה נושאים שקודמו על ידי מושלים קודמים לשיפור מערכת החינוך הציבורית.
כפי שמתואר בספרו של קרול הופקר "דמוקרטיה בדלאוור", "'בזמנים קשים אלו', העיר המושל תומאס ב-1824, 'זה נראה ניסוי מסוכן למדי לאפשר לדור אחד לחיות בבורות'.
הוא קידם את הנהגתו של מס חינוך מיוחד, שהוא הבטיח, שיהיה ברכה לאנשים...
להקל עליהם בקשיי המעמסים, המעמסים של השחיתות והבורות.
'לשווא', הוא אמר, 'האם אנו מתפארים בזכות הבחירה שלנו, ובזכויות האזרח שלנו, אם חלק גדול של האזרחים לא מסוגלים לקרוא את פתק ההצבעה שהם בוחרים באמצעותו מדי שנה.
אנשים כאלו עשויים לחשוב שהם חופשיים, אך למעשה הם עבדים...
אם החינוך מוגבל רק לעשירים', הוא הזהיר, 'מעטים ימצאו עצמם בעמדות השלטון'".
מתוך סירוב להעלות מיסים או למסור את השליטה לגורמים המקומיים, לא פעלה האספה הכללית בהתאם.
תומאס גם תמך ברפורמות במערכת הענישה.
גם פה מתאר הופקר שתומאס "ציין ללא גאווה שחוקי הענישה של מדינה זו חמורים הרבה יותר מאלו של כל אחת ממדינות האיחוד".
בטענה נגד מאסר על אי תשלום חובות, הוא אמר, "נראה כי הדעה הרווחת בקהילה היא שבתי הכלא העלובים שלנו...
הם יותר בתי גידול לחוסר מוסר מאשר מקלטים לחסרי ישע".
גם פה לא זכתה קריאתו למענה.
צ'ארלס תומאס נפטר בניו קאסל ב-8 בפברואר 1848. הוא נטמן בבית הקברות הפרסביטריאני שבעיר.
צ'ארלס שילר היה אמן אמריקאי הידוע בציוריו המודרניים, כמו גם בצילום מסחרי ובסרט האוונגרדי, "מנהטה", שעשה בשיתוף פעולה עם פול סטרנד.
שילר מוכר כאחד המאמצים המוקדמים של המודרניזם באמנות האמריקאית, והשתייך לזרם הפרסיסיוניזם.
צ'ארלס שילר הבן נולד בפילדלפיה, פנסילבניה.
הוא למד בבית הספר לאמנות תעשייתית במוזיאון פנסילבניה בין השנים 1900 ל-1903, ולאחר מכן באקדמיה לאמנויות יפות של פנסילבניה, שם למד אצל ויליאם מריט צ'ייס.
הייתה לו הצלחה מוקדמת כצייר והציג בגלריה מקבת ב-1908. רוב השכלתו הייתה ברישום ובאמנויות שימושיות אחרות.
הוא נסע לאיטליה עם סטודנטים אחרים, שם התלהבו מהציירים האיטלקים של ימי הביניים, כמו ג'וטו ופירו דלה פרנצ'סקה.
לאחר טיול לפריז ב-1909, שילר קיבל השראה מיצירות של אמנים קוביסטים כמו פבלו פיקאסו וז'ורז' בראק.
בשובו לארצות הברית, שילר הרגיש שהוא לא יוכל להתפרנס כצייר מודרניסטי, אז החל לעסוק בצילום מסחרי, תוך התמקדות בנושאים אדריכליים.
בתחילת הקריירה שלו, הוא הושפע מאוד ממותו של חברו הקרוב מורטון ליווינגסטון שמברג במהלך מגפת השפעת של 1918. הציור של שמברג התמקד מאוד במכונות ובטכנולוגיה, נושא שהופיע באופן בולט בעבודתו של שילר עצמו.
שילר היה הבעלים של בית חווה בדוילסטאון, פנסילבניה, כ-50 קמ מחוץ לפילדלפיה, אותו חלק עם שמברג עד מותו של האחרון.
הוא כל כך אהב את התנור של הבית מהמאה ה-19, עד שכינה אותו "בן לוויה" שלו והפך את התנור לנושא הצילומים שלו.
בית החווה עצמו מילא תפקיד בולט ברבים מצילומיו, הכוללים צילומים של חדר השינה, המטבח וגרם המדרגות.
בשלב מסוים הוא צוטט כמי שכינה אותו "הקלויז שלו".
ב-2 באפריל 1939 נשא שילר לאישה את מוסיה מטאס סוקולובה, אשתו השנייה, שש שנים לאחר מותה ב-1933 של אשתו הראשונה קתרין ביירד שפר.
ב-1942, שילר הצטרף למוזיאון המטרופוליטן כעמית מחקר בכיר בצילום, עבד על פרויקט בקונטיקט עם הצלם אדוארד ווסטון, ועבר עם מוסיה לאירווינגטון און הדסון, כעשרים קילומטרים צפונית לניו יורק.
שילר עבד במחלקת הפרסומים של מוזיאון המטרופוליטן בין השנים 1942 ל-1945, וצילם יצירות אמנות וחפצים היסטוריים.
שילר צייר בסגנון דיסיקוניסטי שהשלים את צילומיו.
ב-1920 הזמין שילר את הצלם פול סטרנד לשתף פעולה ב"דיוקן" של מנהטן בסרט.
הסרט היה של תשע דקות ונקרא Manhatta על שם שירו של וולט ויטמן, Mannahatta.
הוא היה הסרט האוונגרדי הראשון שנוצר באמריקה.
עבודה עם ג'נרל מוטורס וחברת פורד מוטור
עבודתו מוצגת במרכז הטכני של ג'נרל מוטורס בוורן מישיגן.
הוא נשכר על ידי חברת פורד כדי לצלם וליצור ציורים של המפעלים שלהם.
בשנת 1940 פרסם מגזין "פורצ'ן" סדרה של שישה ציורים שהוזמנו משילר.
כדי להתכונן לסדרה, שילר בילה שנה בנסיעות ובצילומים.
עורכי פורצ'ן שאפו "לשקף את החיים באמצעות צורות...
"המתחקות אחר הדפוס של המוח האנושי", ושילר בחר שישה נושאים כדי להגשים את הנושא: גלגל מים (כוח פרימיטיבי), טורבינת קיטור, מסילת רכבת (Rolling Power), טורבינה הידרואלקטרית (Suspended Power), מטוס (Yankee Clipper) וסכר (דו-שיח של שמיים ואדמה).
צ'ארלס הנרי שלדון היה פוליטיקאי אמריקאי מדקוטה הדרומית, איש המפלגה הרפובליקנית, שכיהן כמושל דקוטה הדרומית בשנים 1893–1897.
צ'ארלס שלדון נולד בעיירה ג'ונסון שבוורמונט, כשלישי מבין ארבעת ילדיהם של גרשאם ומרי (לבית בראון) שלדון.
אביו נפטר ב-1844. מגיל 12 ועד גיל 18 עבד שלדון כפועל בחווה, ולאחר מכן עבד בחנות.
הוא הצטרף אל התנועה לביטול העבדות.
ב-23 בנובמבר 1861 התגייס שלדון לפלוגה E של רגימנט הרגלים השביעי של ורמונט, ולאחר מכן נכנס לשירות פעיל כסמל בעיר ראטלנד שבוורמונט.
ב-13 ביולי 1865 הוא קודם לדרגת קפטן ושוחרר בבראונסוויל, טקסס.
שנתו האחרונה בשירות צבאי עברה עליו בספר המערב.
לאחר שחרורו הוא נכנס לעסקי המסחר במחוז פופ שבאילינוי.
רעייתו הראשונה של שלדון, מרי וולטרס שלדון, נפטרה ב-1874, ולשניים לא נולדו ילדים.
רעייתו השנייה הייתה מרתה פריזל שלדון, ולשניים נולדו שלושה ילדים.