tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
ברנשטיין נולד בברוקלין, ארצות הברית, במשפחה יהודית, בנם של המורה לואיס ברנשטיין ורעייתו חנה לבית ביסטרונג.
הוא חגג בר מצווה ובאחד הראיונות ציין שתמיד היה גא להיות יהודי.
בסיום לימודיו נסע לצרפת, לאוניברסיטת גרנובל ללימודים והתארח אצל משפחה צרפתית.
בצרפת נחשף לרעיונות הקומוניזם ולאחר שובו לארצות הברית הצטרף למפלגה הקומוניסטית האמריקאית.
אחרי שחזר לארצות הברית למד ברנשטיין בדארטמות' קולג', שם קיבל את עבודת הכתיבה הראשונה שלו, כמבקר סרטים בעיתון הקמפוס, ושם הצטרף לליגה הקומוניסטית הצעירה.
הוא סיים את לימודיו בדארטמות' בשנת 1940. בפברואר 1941 גויס לצבא ארצות הברית ובילה את רוב מלחמת העולם השנייה ככתב בצוות העיתון הצבאי יאנק, והגיש כתבות מאיראן, ארץ ישראל, מצרים, צפון אפריקה, סיציליה ויוגוסלביה.
על חוויותיו בארץ ישראל כתב במאמר שכותרתו "מלחמה ופלסטין"
ב-1950, בשל קשריו הפוליטיים הרבים עם השמאל ופעילויותיו הקשורות אליו, הופיע שמו בעיתון "ערוצים אדומים", וכתוצאה מכך הוא הוכנס לרשימה השחורה של האולפנים ההוליוודיים כחלק מהפעולות של עידן מקארתי נגד אנשים בעלי זיקה קומוניסטית.
בשנות החמישים הוא הצליח להמשיך בכתיבה לטלוויזיה, הן תחת שמות בדויים והן בעזרת אנשים שלא היו ברשימה השחורה והסכימו ששמם יופיע על יצירותיו.
כך תרם לתוכניות טלוויזיה של התקופה, ביניהן "סכנה", סדרת הדוקו-דרמה של חדשות CBS "אתה שם" וסדרת המסתורין "קולונל מארץ' מהסקוטלנד יארד".
בכמה מקורות נאמר באופן שגוי כי הכנסתו של ברנשטיין לרשימה השחורה נבעה מעדות "לא ידידותית" שניתנה ל-HUAC ב-1951, אך למעשה, הוא לא זומן על ידי הוועדה עד סוף שנות ה-50, ומעולם לא העיד בפועל.
ברנשטיין היה נשוי ארבע פעמים.
שלושת נישואיו הראשונים, למרווה ספלמן, ברברה ליין וג'ודית בראון הסתיימו בגירושים.
הוא נישא לסוכנת הספרותית גלוריה לומיס בשנת 1988. היו לו שני ילדים מאשתו הראשונה, מרווה ספלמן ושלושה ילדים מאשתו השלישית, ג'ודית בראון.
ולטר בורמייסטר היה תאורטיקן גזע נאצי גרמני.
בורמייסטר הוא בנו של מפקח אחוזה, למד בבית הספר התיכון קרולינום בנוישטרליץ.
הוא הוכשר כמורה בנויקלוסטר ב-1914. הכשרת המורים שלו נקטעה בעקבות שירותו הצבאי במלחמת העולם הראשונה, בה נפצע מספר פעמים.
לאחר תום המלחמה השלים את הכשרת המורים.
הוא עבד כמורה בלוסטן (Lohsten) ומשנת 1928, בוויסמר.
בורמייסטר הפך למנהל בבית הספר העל-יסודי בוויסמר ומשנת 1939 היה חבר מועצת בית הספר בנוישטרליץ.
ב-1933, יחד עם היינריך אדלביטל (Eddelbüttel), פרסם ספר לימוד ביולוגיה שהושפע מרעיונות גזע ואאוגניקה נציונל-סוציאליסטים.
ב-1 במאי של אותה שנה הצטרף למפלגה הנאצית (מספר חבר 3,520,629) ולארגון המורים הנאצי (NSLB) בסניף מקלנבורג-ליבק, שם היה עורך ראשי של העיתון האזורי ב-1934. ב-1935 פרסם חיבור בשם "גרמניה והשאלה היהודית".
באס אה הגיע לדרגת אוברשרפירר.
לאחר מלחמת העולם השנייה עבד כמורה בסידרדיתמרשן (Süderdithmarschen), ומ-1957 עד פרישתו ב-1960 כיהן כראש בית ספר לבנים במלדורף (Meldorf).
Biologielehrbuch - ספר לימוד בביולוגיה עם היינריך אדלביטל: חובב הטבע הצעיר.
Erbbiologie - ביולוגיה תורשתית: מהדורה שנייה מתוקנת.
אקדחי סדרת Walther PP הם אקדחים חצי־אוטומטיים הפועלים בשיטת תנועה לאחור , אשר פותחו מיוצרים ונמכרים על ידי יצרנית הנשק הגרמנית קרל ולטר בע"מ בשנת 1929 החל מפעל קרל ולטר לייצר את דגמי הולטר PP .
דגם זה היה אחד התכנונים המוצלחים ביותר ונותר בייצור ובשימוש כמעט ללא שינוי גם אל תוך המאה ה-21 מול תחרות של אקדחים מודרניים ומשוכללים יותר.
הולטר PP מהווה אבן דרך משמעותית בתולדות כלי הנשק.
הולטר PP ו-PPK מיוצרים הן בגרמניה והן ברישיון במדינות אחרות ההערכה היא שכ-5,000,000 יחידות יוצרו.
הוא נחשב לאחד האקדחים הקלאסיים והאמינים ביותר שיוצרו אי פעם.
הפופולריות המתמשכת שלו, במיוחד בגרסת ה-PPK, שזורה גם בתרבות הפופולרית, בין היתר ככלי הנשק המזוהה עם ג'יימס בונד.
והוא סמל מהווה לחדשנות גרמנית ועיצוב על-זמני שהותיר חותם בל יימחה על עולם כלי הנשק.
בשנת 1908, ביוזמתו של פריץ ולטר, בנו הבכור של קרל ולטר, החלה החברה לייצר אקדחים.
דגם 6 היה ניסיונה הראשון של ולטר לפתח אקדח בקליבר 9 מ"מ לוגר.
הוא פעל בשיטת רתע חופשי (blowback) ולא באמצעות נעילה, ונחל כישלון, כאשר יוצרו ממנו רק כ־1,000 יחידות.
עד לפרוץ מלחמת העולם הראשונה ולטר הייתה יצרנית נשק קטנה יחסית, שהתמקדה בייצור אקדחי כיס לשוק האזרחי.
בתחרות ובצל של יצרניות הנשק הגדולות בגרמניה ובראשן חברת מאוזר, חברת Deutsche Waffen - und Munitionsfabriken (DWM) היצרן העיקרי של אקדח הלוגר וחברת Sauer & Sohn שהייתה בתחרות על השוק האזרחי.
בדצמבר 1915, בעקבות ביקוש גבוה מהממשלה הגרמנית לכלי נשק עבור הכוחות הלוחמים והמשטרה האזרחית הרחיבה החברה את היקף הייצור.
המפעל הורחב משמעותית הוקם מתקן חדש מתפרש על 22,000 מ"ר, ובהמשך הוקמו מחלקות נוספות בהן הוצבו 750 מכונות, וייצור על ידי מאות עובדים.
התוצאה הייתה מעבר מחברה קטנה "משפחתית" לגורם מרכזי בתעשיית הנשק באימפריה הגרמנית.
עם זאת עד לסוף שנות העשרים של המאה העשרים החברה התמקדה בייצוא אקדחים קטנים, לשוק האזרחי.
ה-PP היה מבוסס על עבודתם של שני ממציאים גרמניים אלויס טומישקה וסרגיי קורובין, שניהם רשמו פטנטים בשנת 1914 על מערכות הדק "פעולה כפולה".
ייצור אקדח ה"ליטל טום" של טומישקה, אף על פי שהיה קטן יחסית, יצר מוניטין מספיק כדי למשוך את תשומת לבו של פריץ ואלטר.
נאמר כי בשנת 1922 פנה פריץ לטומישקה בבקשה לשווק אקדחים המשלבים את הפטנטים של האחרון.
עם זאת, לאחר רכישת הזכויות, פריץ או שעיכב את התהליך במכוון עד שתוקף הפטנטים הבסיסיים פקע, או שעמל ללא הצלחה להתאים את ה"ליטל טום" לשיטות הייצור ההמוני של החברה.
במהלך תקופה זו, שילב פריץ את רעיונותיו של טומישקה עם כמה מרעיונותיו שלו, ופנה למשרד הפטנטים הגרמני עם עיצוב של האקדח.
עם הוצאתו לשוק בשנת 1929 הביא אקדח ה־PP למהפכה בתכנון וייצור של אקדחים בעלי מנגנון פעולה כפולה, בהיותו האקדח הראשון שהציע הדק פעולה כפולה באיכות מבנית גבוהה ובפעולה חלקה ואמינה.
תקופה שקדמה למלחמת העולם השנייה, במהלכה ולאחריה, היה אקדח ולטר PP חלק מחימוש התקני של משטרות וגופי ממשל במדינות רבות, ובהן מינהל הכספים של ממשלת הרייך השלישי עד לשנת 1943. בוורמאכט שימש האקדח כנשק תקני לקצינים.
האקדח המשיך לשמש את כוחות אכיפת החוק של גרמניה המערבית שנים רבות לאחר סיום מלחמת העולם.
בתחילת שנות השבעים של המאה ה-20, בעקבות ההכרה כי הביצועים הבליסטיים הסופיים של קליבר 7.65×17 מ"מ, שהיה הקליבר הנפוץ בשירות המשטרתי והצבאי, אינם מתאימים יותר לצורכי המשטרה הוצאו ה"וולטרכן", כפי שכונו האקדחים בחיבה בפי השוטרים והחיילים, משירות המשטרה בגרמניה.
אקדחים רבים נמכרו במחירים נמוכים לבעלי רישיונות מתאימים.
ממדיהם הקומפקטיים ואמינותם הפכו אקדחים אלו לכלי נלווה פופולרי בקרב ציידים, לצורכי לכידה, ירי סיום והגנה עצמית, באירופה הפופולריות של אקדחים אלו לא דעכה בשוק האזרחי עד לכניסתם לשוק של אקדחים מודרניים בדגמים צבאיים.
משנת 1973 יוצר הדגם ולטר PP Super, שעבר שינויים משמעותיים והיה מותאם לתחמושת 9×18 מ"מ Police.
עם זאת, אקדח זה זכה לפופולריות נמוכה בהרבה בשוק בהשוואה לגרסה המקורית, הפשוטה והאלגנטית.
תצורה זו, שמבטלת במידה רבה חלקים נעים מעניקה יתרון טכני מסוים לעומת פתרונות אחרים בכל הנוגע לדיוק הירי ואמינות של הנשק.
נוסף על כך, ניתן לשמור על גובה נמוך של מכלול המחלק, דבר התורם למבנה קומפקטי במיוחד של האקדח.
האקדח הביא לכדי שימוש מספר תכונות חדשניות שהפכו למאפיינים המשמשים גם אל תוך המאה העשרים ואחת והעיקרי שבהם היה מגוון מנגנוני הבטיחות ששולבו באקדח, שנחשבו פורצי דרך והשפיעו על פיתוחם של אקדחים עתידיים.
מנגנון בטיחות ראשון הייתה הנצרה, במצב התחתון, הנצרה נעלה את הנשק על ידישילוב של מנגנון חוסם נוקר, כאשר הידית הייתה מורמת כלפי מעלה, הנצרה שחררה את הנשק לירי, מצב זה היה בעל אינדיקציה ויזואלית כך שנקודה אדומה נחשפה לעיני היור לאחר שהייתה מוסתרת קודם לכן בידי הידית.
מנגנון ההדק SA/DA אפשר למשתמש לטעון את האקדח, לשחרר את דריכת הפטיש ולהחזירו למצב בטוח, תוך שמירה על היכולת לירות באקדח במהירות ועד לרגע ההפעלה לשאת אותו בבטחה.
כאשר הנצרה הייתה מופעלת, מנגנון מבטל דריכה היה מוריד אוטומטית ובבטחה את הפטיש, על הנוקר מבלי לשחרר ירי.
לצורך ירי הירייה הראשונה נדרש מהיורה להתגבר על משיכת הדק כבדה יותר מאחר שהאקדח ביצע את מחזור הירי כפעולה כפולה, לאחר הירייה הראשונה נדרך הפטיש אוטומטית, ומשיכת ההדק נעשית קלה בהרבה והנשק ממשיך לפעול במצב של יריה בודדת.
הירי במצב זה עשוי לשפר את הדיוק, שכן משיכת ההדק הקלה יותר תורמת ליציבות רבה יותר בזמן הירי.
מנגנוני הבטיחות כללו גם הגנה מפני פליטת כדור על השהיית שחרור מנגנון הנעילה שהפריד בין הנוקר לבית הבליעה רק כאשר ההדק נלחץ עד סופו, ממש לפני הירי,.
כך, גם זעזועים חזקים או נפילת הנשק לא יכלו לגרום לירי.
מנגנון בטיחות נוסף וחדשני היה הכללת פין אינדיקטור על כדור בבית הבליעה הממוקם בחלקו האחורי של המחלק, מעל הנוקר.
כאשר הוא בולט, משמעות הדבר היא שכדור מצוי בבית הבליעה, האינדיקציה היא לא רק ויזואלית וניתן לזהות את מצב הפין הפין בקלות גם באמצעות מישוש, אפילו בחשכה.
פין זה אינו מותקן באקדח ה-PP בקליבר 0.22 לונג רייפל שכן הוא היה בא במגע עם שפת התרמיל ועלול היה לגרום לירי לא מכוון.
ל-Walther PP הייתה בתחילה לוחית כיסוי קטנה מעל נוקר האקדח, אך זו התבררה כמיותרת לאחר המלחמה והוסרה.
גרסאות מסוימות של ה-Walther PP כוללות גוף העשוי מסגסוגת אלומיניום דורלומין החוסך כ-40 גרם ממשקל האקדח בהשוואה לגוף פלדה.
אבות-טיפוס עם מחסניות בעלות טור כפול ל-10 ו-13 כדורים לא הגיעו לייצור סדרתי.
הניסיונות לייצר אב טיפוס עם מחסניות טור כפול (High Capacity) כבר בשנות ה-30 וה-40 היו מאוד מתקדמים לזמנם.
רוב האקדחים באותה תקופה נשאו 7–8 כדורים בלבד.
לו היו נכנסים לייצור, הם היו מקדימים את עידן אקדחי ה-9ממ "המופלאים" בעלי קיבולת מחסנית הגבוהה בכמה עשורים.
לרגל יום הולדתו ה-50 בשנת 1939, קיבל אדולף היטלר אקדח וולטר PP בקליבר 7.65 מ"מ מקארל וולטר, הנשק היה מעוטר בעיטורים וחריטות רבות.
על גבי כתות השנהב הלבנות נחרטו ראשי התיבות "AH".
PP Sport לאחר המלחמה, יוצרו גרסאות "ספורט" שונות של ה-Walther PP בקליבר 22. LR עם קנה מוארך (152 מ"מ או 204 מ"מ).
דגמים אלו היו זמינים עם כוונת מיקרומטרית ובשל הקנה המוארך, מרחק הכוונות גדל, מה שמאפשר קליעה מדויקת בהרבה לטווחים של 25 מטרים.
בניגוד לדגם המבצעי, כאן הדגש היה על הדק "פעולה יחידה" קל ורגיש מאוד, המונע רעידות בזמן הלחיצה.
הקתות המיוחדות כללו לעיתים קרובות מנח מיוחד לאגודל כדי להעניק יציבות מרבית ליורה.
גרסה צבאית MP (Militärpistole) סדרת ה-MP מייצגת את הניסיונות של חברת וולטר לייצר אקדח שירות לצבא הגרמני שיהיה חזק יותר מה-PP.
בעוד ה-PP תוכנן לקליברים קטנים יחסית ה-MP תוכנן לירי של 9 מ"מ פרבלום שהיה התחמושת הצבאית הסטנדרטית בצבא הגרמני.
אף על פי שה-MP עצמו לא אומץ על ידי הצבא, הלקחים מהפיתוח שלו והניסיון להתמודד עם עוצמת הרתע של ה-9 מ"מ הובילו ישירות לפיתוחו של ה-ולטר P38, שהפך לאקדח השירות המרכזי של הוורמאכט במלחמת העולם השנייה.
Walther PP Super דגם זה הושק בשנות ה-70 כמענה לצורך של משטרת מערב גרמניה בנשק חזק יותר לעצירת פשיעה גוברת.
הוא השתמש בכדור 9x18 מ"מ Ultra (או Police).
הרעיון היה ליצור כדור חזק יותר מה-9 מ"מ הקצר (0.380), אך כזה שעדיין מאפשר שימוש במנגנון "תנועה לאחור" פשוט ללא צורך בנעילת קנה מורכבת.
אף על פי שהיה אקדח איכותי מאוד, הוא נדחק הצידה כאשר המשטרה הגרמנית החליטה לעבור לאקדחים בקליבר 9 מ"מ פאראבלום, וייצורו הופסק באמצע שנות ה-80.
אקדח הולטר PP יועד להיות אקדח נרתיק קטן, אך משטרת המדינה של פרוסיה ציינה בפני הנהלת קרל ולטר כי אקדח קטן עוד יותר יהיה נחוץ לצורך הסלקה בנרתיק כתף.
התוצאה הייתה האקדח המוכר בשם "אקדח בלשים משטרתי" (Polizei-Pistole, Kriminal) או "PPK"; מקור הכינוי, לעומת זאת, עדיין מוטל בספק.
הסברים שהוצעו עבור הסיומת "K" כוללים את המילים Kriminal (משטרה פלילית), kurz (קצר) ו-klein (קטן).
וולטר הוסיפה אותו בסופו של דבר לתבניות ההטבעה על הצינה.
דף המידע של וולטר שהוכנס למהדורת 1943 של המדריך הטכני של קרל פישר לנשק וקליעה עבור ה-Ordnungspolizei (משטרת הסדר), אינו מזכיר את המשטרה הפלילית (Kriminalpolizei) בהקשר לאקדח זה.
היסטוריונים של נשק מציינים כי השם "קרימינל" אומץ מאוחר יותר מטעמי שיווק ומיתוג.
ה-PPK שונה מה - PP ב-3 פרטים הקנה והמחלק (צינה) קצרים יותר ובידית אחיזה אף היא קצרה יותר.
ממדיו הקטנים יותר ומשקלו הקל הופכים את ה-PPK לנוח מעט יותר לתמרון ומקלים על נשיאה מוסלקת.
עם זאת, המרחק הקצר בין הכוונות והקנה הקצר מפחיתים את הדיוק.
עבור יורים בעלי ידיים גדולות, זמינה מחסנית מוארכת הכוללת משענת לזרת.
אקדח ה-PPK נרכש על ידי מדינות רבות בגרמניה כנשק שירות, בעיקר עבור גופי אכיפת חוק עוד לפני מלחמת העולם השנייה.
במהלך המלחמה ואחריה, הנשק הפך לנפוץ ביותר.
מינהל הכספים של הרייך הכניס את הנשק לשימוש בשנת 1937 עבור שירות חקירות המכס; הוא שימש שם עד שנת 1943. לאחר מלחמת העולם השנייה, באישור בעלות הברית, הוא הונפק מחדש לחוקרי מכס.
הנשק מצא חן גם בעיני חיילי הוורמאכט, כאשר קצינים רבים רכשו את ה-PPK באופן פרטי.
לאחר שנת 1972, ה-PPK, בדומה ל-PP, הוצא בהדרגה משירות משטרתי מכיוון שהמשטרה דרשה כלי נשק בקליבר 9x19 מ"מ עוצמתי יותר.
בבוואריה, ה-PP וה-PPK נותרו נשק השירות הסטנדרטי של המשטרה עד 1981/82.
לאחר שה-PPK הוצא משירות המשטרה, כלי הנשק נמכרו במספרים גדולים ובמחירים נמוכים לרוכשים בעלי רישיון.
גודלם הקומפקטי ואמינותם הפכו את האקדחים לבני לוויה פופולריים עבור ציידים שהשתמשו בהם לצורך המתת חיות שנפצעו במהלך הצייד ולהגנה עצמית כאשר היריה הראשונה לא הספיקה להרוג את החיה.
השימוש באקדח בידיים אזרחיות ההעלה לאור בעיה בטיחותית ותאונות התרחשו בגלל היעדר נצרת מחסנית.
אם כדור היה בבית הבליעה, ניתן היה לירות ירייה גם ללא מחסנית בנשק אף על פי שפין חיווי הטעינה הצביע על כך.
בשל הקליבר הקטן לאקדח יש כוח עצירה מועט, דבר שעלול להיות בעייתי במיוחד בעת ציד חזירי בר.
לכן, הוא הוחלף במידה רבה בגרמניה בכלי נשק חזקים יותר.
PPK/L בשנות הייצור שקדמו למלחמת העולם השנייה, פותחה גרסה של ה-PPK בשם PPK/L (כאשר ה-"L" מייצגת "Light" - קל), שבה גוף האקדח היה עשוי מדורלומין סגסוגת אלומיניום.
אקדחים אלו אלו יוצרו רק בקליברים 7.65 מ"מ ו-0.22 לונג רייפל, וזאת בשל העלייה ברתע הנובעת ממשקלו הקל יותר של האקדח.
PPK/S גרסה זו שבה ה-"S" מייצגת "Sport" (ספורט), נוצרה במיוחד עבור שוק הנשק האמריקאי.
בעקבות חוק הפיקוח על כלי נשק של שנת 1968, אקדחים שיובאו לארצות הברית ככלי נשק לצורכי ספורט היו חייבים לעמוד בממדי מינימום מסוימים.
כדי לעמוד בממדים אלו, נעשה שימוש בידית האחיזה הגדולה יותר של אקדח ה-PP יחד עם מכלול הקנה והצינה של אקדח ה-PPK.
מכיוון שהחוק בארצות הברית התיר ייצור מקומי של ה-PPK הייצור תחת רישיון החל בארצות הברית בשנת 1983 גרסה זו הופצה על ידי חברת אינטר ארמס.
אקדח ה-PPK/S עשוי מפלדת אל-חלד, אם כי קיימות גם דוגמאות בגימור מושחם.
ה-PPK/S שונה מה-PPK בנקודות הבאות: גובה של 104 מ"מ לעומת 100 מ"מ.
משקל ה-PPK/S שוקל 51 גרם יותר מה-PPK והמחסנית של ה-PPK/S מכילה כדור אחד נוסף בשני הקליברים.
ה-PPK/S וה-PPK מוצעים בקליברים הבאים:.7.65 קיבולת של 8 כדורים ב-PPK/S ו-7 ב-PPK או 9 מ"מ קצר ב-PPK/S: 7 כדורים; ב-PPK: 6 כדורים.
ה-PPK/S מוצע גם בקליבר 0.22 לונג רייפל עם קיבולת של 10 כדורים.
PPK/E דגם שבו הקיצור "E" מייצג את המילה אירופה, הוא גרסה המיוצרת ברישיון ובמחיר מופחת, הכוללת שינויים קלים בידית האחיזה הארכת מחסנית ושיטות ייצור ששונו במטרה להוריד בעלויות הייצור.
ה-PPK/E יוצר למעשה על ידי חברת FEG בהונגריה עבור חברת וולטר, כדי להציע גרסה זולה יותר לשוק האירופי, בעוד שהייצור הגרמני והצרפתי היו ליקרים ויוקרתיים יותר.
למרות הדמיון בין השניים, חלקים מסוימים של דגמי ה-PP, ה-PPK וה-PPK/S, כגון מחסניות, אינם ניתנים להחלפה עם דגם ה-PPK/E.
תצלומי המפעל הרשמיים אינם מזכירים את מקורו ההונגרי של האקדח.
תחת זאת, הכיתוב המסורתי של וולטר (".Carl Walther Waffenfabrik Ulm/Do") מוטבע בצד שמאל של הצינה.
לאחר כניעת גרמניה ב-1945, בעלות הברית אסרו על מפעלים גרמניים לייצר נשק.
חברת וולטר, שמפעלה המקורי נהרס על ידי הסובייטים, הקימה מפעל חדש, אך היא לא יכלה לייצר בו אקדחים.
כדי להמשיך למכור את דגמי ה-PP וה-PPK המבוקשים, וולטר חתמה על חוזה עם החברה הצרפתית מאנורהין .
במשך משנות ה-50 ועד אמצע שנות ה-80 ובתקופה זאת כל אקדחי ה-PP וה-PPK יוצרו בצרפת.
גם אקדחים שעליהם הוטבע הכיתוב "Made in West Germany" יוצרו לעיתים קרובות מחלקים שייצרו בצרפת, נשלחו למפעל וולטר לגימור סופי, בדיקה והטבעת סימני בחינה גרמניים, ורק אז נמכרו כ"גרמניים".
האקדחים שיוצרו על ידי מאנורהין נחשבים עד היום לאיכותיים ביותר.
כמענה לחוקי הייבוא הנוקשים של ארצות הברית (Gun Control Act of 1968), שמנעו ייבוא של אקדחים קטנים כמו ה-PPK חברת "אינטר ארמס" שהייתה היבואנית הרשמית של וולטר לארצות הברית קיבלה רישיון לייצר את האקדחים על אדמת ארצות הברית.
הייצור בפועל בוצע על ידי חברת "רינג'ר" בגדסדן, אלבמה.
הם היו הראשונים לייצר את ה-PPK מפלדת אל-חלד (Stainless Steel), דגם שלא היה קיים באירופה.
לאחר סגירת אינטרארמס, וולטר חתמה על הסכם רישוי חדש עם ענקית הנשק האמריקאית סמית' אנד וסון ייצרה את ה-PPK וה-PPK/S במפעליה.
דגמים אלו כללו שינוי בגוף האקדח, האקדחים מתוצרת סמית' אנד ווסון כוללים הארכה של בליטת המתכת בחלק האחורי של הגוף מתחת לפטיש במטרה לפתור את המצב שבו הצינה הנעה לאחור פוצעת את גב היד של היורה בעיה נפוצה אצל בעלי ידיים גדולות שמשתמשים ב אקדחים קטנים.
בשנת 2009 בוצע ריקול (Recall) נרחב לדגמים אלו בשל בעיה במנגנון הבטיחות.
באקדחים אלו על צד ימין של הצינה ועל המחסניות יופיע הלוגו של סמית' אנד ווסון והכיתוב "Under License of Carl Walther Germany".
בשנת 2018 ולטר הקימה מפעל משלה בפורט סמית', ארקנסו, והחלה לייצר את ה-PPK וה-PPK/S בעצמה.
מפעל הנשק ההונגרי FEG ייצרו את אקדחים מדגם PA-63 ו-AP7 - 65 שהיו העתקים יחסית מדויקים של אקדחי ה-PPK, בשנות ה-2000 חברת FEG ייצרה עבור וולטר דגם שנקרא PPK/E שהיה גרסה אירופאית זולה יותר ויוצר ברישיון וולטר.
מפעל הנשק הטורקי MKE ייצרו העתק של אקדח הולטר PP תחת השם Kirikkale.
הייצור החל בשנות ה-40 ולעיתים נטען כי נעשה תחת רישיון או בעזרת מכונות מקוריות, אך הסטטוס המשפטי של הרישיון מוטל בספק.
במקביל לתקומה מחדש של חברת ולטר מה שנותר מהחברה במזרח-גרמניה שימש את השלטון על מנת לחדש את הייצור בעזרת מהנדסים של החברה שנותרו במזרח גרמניה.
קיימים גם מספר העתקים של אקדחי המשטרה של וולטר שיוצרו ללא רישיון.
בנוסף, העיקרון המכני של הנשק אומץ על ידי יצרנים אחדים כדי לפתח עיצובים משלהם המבוססים על אקדחי המשטרה של וולטר לדוגמה, אקדח המקארוב PM הסובייטי או אקדחי VZ-50 וה - 82/83CZ הצ'כיים, אקדח הרומני קרפטי M74 ורבים אחרים.
במהלך מלחמת העולם השנייה, האקדחים הונפקו לצבא הגרמני, כולל ללופטוואפה (חיל האוויר), וכן למשטרת הסדר (Ordnungspolizei), לבלשים בבגדים אזרחיים של המשטרה הפלילית (Kriminalpolizei) ולפקידי המפלגה הנאצית.
גרסאות ה-PP וה-PPK נקנו באופן פרטי ושימשו את חברי המשמר הלאומי הלטבי (Aizsargi).
בולטר PPK השתמשו צוותי סיור של צנחני יחידת MACVSOG (יחידת מבצעים מיוחדים אמריקאית), שהייתה יחידת קומנדו אמריקאית סודית ביותר שפעלה מעבר לקווי האויב בווייטנאם, לאוס וקמבודיה.
הלוחמים היו זקוקים לנשק קטן ומושתק שניתן להסתיר בקלות למקרה של נפילה בשבי או לצורך "חיסול שקט" של זקיפים.
ה-PPK היה הבחירה המועדפת בגלל הגודל שלו והעובדה שניתן היה להתאים לו בקלות משתיק קול.
משום שהיחידה פעלה במדינות שבהן ארצות הברית לא הייתה אמורה להיות נוכחת רשמית (כמו לאוס), הלוחמים נשאו לעיתים נשק מתוצרת אירופאית כמו הולטר.
אם לוחם היה נהרג או נתפס, הנשק הגרמני לא היה מקשר אותו באופן ישיר ומיידי לצבא ארצות הברית.
האקדחים היו בדרך כלל בקליבר 7.65 מ"מ שמתאים מאוד להשתקה מכיוון שמהירות הלוע שלו נמוכה יחסית.
משתיקי הקול היו מורכבים על קנה מוארך עם הברגה.
בשנת 1974, חיל החימוש המלכותי הבריטי רכש כמה אלפי אקדחי וולטר PP בקליבר 0.22 לונג רייפל עבור חברי רגימנט ההגנה של אלסטר (Ulster Defence Regiment).
האקדחים הונפקו כנשק אישי לנשיאה על ידי חיילים שלא בתפקיד לצורך הגנה עצמית במהלך תקופת הצרות בצפון אירלנד.
היו עליהם סימונים צבאיים, בניגוד לאקדחי וולטר PP סטנדרטיים.
הם היו בעלי ידיות אחיזה מפלסטיק שחור.
בשנות ה-80 צופו האקדחים בלכה בשם סנקורייט , אשר מאוחר יותר התגלתה כרעילה ואינה נמצאת עוד בשימוש.
ה-PP וה-PPK היו פופולריים בקרב כוחות משטרה ויחידות מיוחדות ברחבי העולם.
אוסטרליה, אוסטריה, ברזיל, דנמרק, שוודיה, בריטניה וארצות הברית, לצד מדינות נוספות, הנפיקו את ה-PP וה-PPK כנשק אישי לקציניהם.
אקדח PPK שנשא ג'יימס ביטון, קצין המשטרה האישי של הנסיכה אן, סבל ממעצור מפורסם לשמצה במהלך ניסיון חטיפה של הנסיכה ובעלה.
בחקירה שלאחר מכן התברר כי האקדח היה במצב תחזוקה ירוד, ושמן שהתייבש בתוך המנגנון יחד עם הצטברות לכלוך מנעו מהצינה לחזור למקומה.
בעקבות האירוע, המשטרה הבריטית (והסקוטלנד יארד) החליטה להחליף את אקדחי הוולטר הקטנים באקדחים חזקים ואמינים יותר, ולבסוף עברה לשימוש באקדחי זיג זאואר וגלוק.
ביטון עצמו קיבל את "צלב ג'ורג'" על גבורתו.
משטרת המדינה של קנטקי הנפיקה את דגם ה-PPK/S מפלדת אל-חלד כנשק גיבוי, כאשר לוגו הסוכנות חרוט על הצינה.
מספר מוגבל של אקדחי ולטר PP בקוטר.22LR נרכש בידי מדינת ישראל ככל הנראה בשנות ה־60 המאוחרות עד ה־70 המוקדמות, ושימש אנשי אבטחת מטוסים ומוסדות רגישים.
השימוש בקליבר זה, חרף עוצמתו הנמוכה יחסית, היה מודע ומתוכנן – מתוך מגמה לדיוק, שקט ויכולת פעולה סמויה במרחבים ציבוריים רגישים.
א'דחים אלו נשאו הטבעה של מגן דוד ואותיות עבריות נוספות.
אקדחי ולטר כסמלי שלטון הנאצי
אקדחי הולטר PP ו-PPK היו אהודים מאוד על רשויות המשטרה, יחידות מיליציה וצבאיות כאחד.
ממדיהם הקומפקטיים התאימו במיוחד לטייסים ולצוותי טנקים, אך ככלל, קציני "הֶר" (צבא היבשה) רבים רכשו אקדחים באופן פרטי.המערכים הפוליטיים הגרמניים החלו לרכוש אקדחי ולטר כבר בשנים 1935–1936, הצלחתו של פריץ ואלטר על חשבון החברות המתחרות הובטחה כאשר ה-PPK הפך ל" נשק מוקדש למנהיגים פוליטיים" .
סימון ה-RZM הופיע בצד שמאל של הצינה, ממש לפני נצרת האקדח.
אקדחים שסופקו לאחר פברואר 1938 היו בעלי קתות פלסטיק חומות מיוחדות, שעליהן מופיע עיט בכנפיים פרושות וראשו מופנה לצד שמאל האוחז בציפורניו צלב קרס עטור זר.
הרכישות של אקדחים מסדרה מיוחדת זאת נמשכו גם לאחר שניתנה עדיפות לייצור עבור הכוחות המזוינים הגרמניים.
אקדחי PPK עם קתות "מנהיג מפלגה" הנושאים מספרים סידוריים נמוכים הם או זיופים או שעוטרו בדיעבד על ידי בעליהם.
חלק מהאקדחים, בדרך כלל מסדרות ייצור טרום המלחמה, זכו לגימור מיוחד, חלקם צופו בניקל, אחרים בכרום מט, וכמה מהם אף נצרבו או נחרטו לצורך הענקה כמתנה לאישים חשובים במיוחד.
ציפוי זהב ושיבוץ, הזהבה וגימור כסף שימשו גם הם מדי פעם, אם כי הרוב המכריע של האקדחים היו סטנדרטיים לחלוטין.
דגמי הואלטר PP וה-PPK היו בין האקדחים הפופולריים ביותר שהוענקו לקצינים בעלי דרגות גבוהות ואזרחים בעלי תפקידים ועמדותצכוח במפלגה הנאצית הדבר נבע לפחות בחלקו מאימוץ ה-PPK כנשק המועדף על המנהיגות הנאצית, אך גם מקשרים בין בני משפחת ואלטר לבין המפלגה הנאצית.
אקדח מעוטר הנושא את הכיתוב "אקדח בהקדשה של משפחת ולטר" חרוט על הצד השמאלי של הצינה הוענק לאדולף היטלר בשנת 1939, לרגל חגיגות יום הולדתו ה-50. ב-30 באפריל 1945, היטלר ירה בעצמו באמצעות אקדח ולטר PPK, אך האקדח שניתן כמתנת יום הולדת נמצא לאחר מכן בדירתו במינכן.
אקדחי ואלטר הוענקו לאנשים שונים על ידי אישים כמו היינריך הימלר ופריץ זאוקל.
אף על פי שחלק מהאקדחים ששרדו נמצאים במצב גרוע יחסית, כולם מראים עדויות לחריטה באיכות גבוהה ושימוש נרחב בציפוי זהב.
טעות נפוצה היא ייחוס חריטות ועיטורים לכל אקדחי ה-PP וה-PPK למפעל חברת ולטר.
מחלקת החריטה של קרל ולטר לא הייתה רק זעירה אלא גם עסקה בעיקר ברובי ציד.
עבודות חריטה על אקדחים הועברו כבשגרה בקבלנות משנה לבעלי מלאכה מקומיים.
קבוצות קטנות של אקדחים, שטרם צופו בציפוי מגן הוקצו למטרה זו.
כתוצאה מכך, תאריכי הייצור ותאריכי העיטור אינם זהים תמיד.
חברת קרל ולטר הצליחה לחרוג הרבה מעבר לאספנות והתרבות הפופולרית והפכה לאחת מהחברות המזוהות ביותר עם נשק "גרמני" .אקדחי ולטר, לצד אקדח הלוגר מעידים כי האוחז בהם הוא חייל או שליח של גרמניה.
המותג "ולטר" מגלם שילוב של היסטוריה רבת תהפוכות, ונוכחות בלתי נשכחת על המסך הגדול.
כך בסדרת הסרטים של אינדיאנה ג'ונס חיילים וקצינים נאצים מופיעים לא אחת כשהם חמושים ולטר P38 בסרטים כמו להציל את טוראי ריאן, רשימת שינדלר ניתן לראות שימוש ב-P38 וב PPK, אשר שימשו את הצבא והמודיעין הנאצי ומופיעים לא רק כאביזרי לחימה, אלא כסמל לשלטון, טרור ודיכוי.
מאידך כלי הנשק של חברת ולטר משמשים כמייצגים של הנשק הגרמני ביחד עם כלי הנשק של חברת מאוזר וכלי הנשק המודרניים של חברת הקלר וקוך כך הנשק עצמו נהפך להרחבה של האופי קר, שיטתי, חסר רחמים אך גם אלגנטי ומרשים.
התוצאה היא שיקוף של התכונות כמו שליטה, אינטלקטואליות, מסורת, נוקשות תרבותית.
האקדחים של חברת ולטר הפכו לסמלי המלחמה שניהלה גרמניה הנאצית והפכו לאייקונים של רוע ממוסד.
בסרטים, הקצין הנאצי המחזיק אקדח לוגר או ולטר ומבצע הוצאה להורג הוא דימוי חוזר, כמעט קלישאתי, של אכזריות מסודרת.
כך דמויות כמו האנס לנדה בסרט ממזרים חסרי כבוד מגלמות בדיוק את הדימוי הזה: רשע אינטלקטואלי, מדויק, שפועל בשם "חוק וסדר".
גם בסרט חסר הקשר צבאי כמו ראן לולה ראן סרט שעלילתו נסובה סביב עבריינים קטנים בברלין מופיע ה-PP בידי השחקנים.
הקשר בין אקדחי קרל ולטר ובעיקר אקדח ה-PPK לבין ג'יימס בונד נוצר מתוך שילוב של שיקולים ספרותיים, קולנועיים, טכניים וסמליים.
האקדח שכבר אז היה מפורסם ונהנה מהילה של איכות בנייה גרמנית גבוהה נתפש כמדויק, אמין, ומעוצב באלגנטיות ושונה מהעיצוב של אקדחים אמריקאים מתוצרת קולט או סמית' אנד וסון אשר בתורם מסמלים מערך אחר של דימויים.
המראה והתחושה התאימו לדמות של בונד כג'נטלמן מתוחכם אך קטלני.פלמינג התרשם עד כדי כך שהוא גם נתן לבות'רויד דמות בספרים קצין הנשק של שירות הביון הלוא הוא Q.
בסרטים הראשונים, במיוחד ד"ר נו, במאי הסדרה טרנס יאנג שם דגש חזק על עיצוב הדמות.
ואקדח ה-PPK שירת את המטרה כאקדח המצטלם היטב קטן אך קשוח ונתפש כהמשך ישיר של הטוקסידו, השעון והמרטיני ותואם את דמותו של בונד כמי שנע בין מזרח למערב, בין סדר לבין כאוס.
הבחירה בנשק גרמני לדמות של סוכן בריטי דווקא שירתה מטרה סמלית בונד משתמש בטכנולוגיה של "האויב לשעבר", אך עושה בה שימוש אצילי ומבוקר.
לאחר הופעתו של ה־PPK בסרטים הראשונים הפך המותג ולטר לסימן ההיכר של ג'יימס בונד 007. גם כאשר עבר זמנית לאקדח ולטר P99 הבחירה נועדה לשמור על קשר למותג המקורי עם מראה מודרני.
השחקן דניאל קרייג החזיר את ה־PPK לקדמת המסך ולידיו של ג'יימס בונד כסמל של נאמנות לשורשים והמותג הפך מנשק לכלי נרטיבי.
ברומנים כמו האיש במצודה הרמה או ארץ אבות שמתארים מציאויות חלופיות בהן גרמניה הנאצית ניצחה את מלחמת העולם השנייה, מופיעים אקדחי P38 ו־PPK כנשק בידי הקלגסים הנאציים של נאצים ומקבלים משמעות סמלית של דיכוי מתורבת וקטלני.
גם בסדרת הקומיקס כמו הלבוי, בהם מוצגים נאצים או דמויות מהתרבות הטבטונית מופיעים אקדחים אלו כ"נשק הרשמי של הרוע".
ולטר P38 הוא אקדח חצי אוטומטי מתוצרת חברת קרל ולטר בע"מ הגרמנית, אשר פותח במחצית השנייה של שנות ה-30 של המאה העשרים ואומץ בשנת 1938 כאקדח השירות התקני של הוורמאכט.
האקדח תוכנן כמחליף מודרני לאקדח השירות הלוגר P08, ונועד לענות על דרישות של אמינות, בטיחות וקלות ייצור בקנה מידה רחב.
קשה להפריז בחשיבות ההיסטורית של אקדח הולטר P38. בעת.
כניסתו לשימוש הוא היה לא פחות מקפיצת דרך טכנולוגית משמעותית.
האקדח נחשב לאחד מאקדחי השירות הצבאיים המודרניים הראשונים, בשל שילוב של פעולה כפולה/פעולהבודדת, ונצרת בטיחות משולבת במנגנון הורדת נוקר., ומנגנון נעילה חדשני באמצעות בלוק נופל.
מאפיינים שאפשרו נשיאה בטוחה עם כדור בבית הבליעה, הפעלה מיידית ללא דריכה מוקדמת, ופישוט יחסי של הייצור והאחזקה.
האקדח זכה גם לייצוג נרחב בתרבות הפופולרית בסרטים, ספרות ומשחקים העוסקים במלחמת העולם השנייה, שם הוא מזוהה לעיתים קרובות עם המנגנון הצבאי של גרמניה הנאצית.
במאה ה-21 נחשב ולטר P38 לפריט אספנות מבוקש.
אקדחי השירות הגרמניים עד שנות ה־30
התפתחות אקדחי השירות של גרמניה בסוף המאה ה־19 ובראשית המאה ה־20 משקפת את המעבר הכללי בצבאות אירופה מנשק אישי לאקדחים חצי־אוטומטיים מודרניים.
בצבא הקיסרות הגרמנית היה האקדח כלי משני לשימושם של קצינים וצוותי פרשים, האקדחים ששימשו את הצבא הקיסרי הגרמני לפני מלחמת העולם הראשונה כללו דגמים אשר נחשבו אמינים אך מיושנים, כבדים ובעלי קצב אש נמוך.
המהפכה האמיתית חלה עם אימוץ אקדח הלוגר P08 בשנת 1908. האקדח שהיה אחד מאקדחי השירות החצי־אוטומטיים הראשונים שאומצו בהיקף רחב על ידי צבא מודרני.
הלוגר נודע בדיוק גבוה, באיכות ייצור יוצאת דופן, אך גם סבל ממבנה מכני מורכב, רגישות ללכלוך ועלות ייצור גבוהה.
במהלך מלחמת העולם הראשונה הוכיח הלוגר את יעילותו, אך גם חשף את מגבלותיו כנשק שירות, במיוחד בתנאי שדה קשים ובשימוש על ידי חיילים שאינם מיומנים.
לאחר תבוסת גרמניה הקיסרית והקמת הרייכסווהר, הוגבל ייצור הנשק בעקבות הסכמי ורסאי, אך הלוגר נותר אקדח השירות התקני גם בשנות ה־20 של המאה ה-20 עם זאת, קצינים ומהנדסים צבאיים הכירו בכך שהדגם אינו מתאים עוד לדרישות צבא מודרני בהתהוות.
הדרישות החדשות כללו אקדח בטוח יותר לנשיאה עם כדור בקנה, פשוט וזול יותר לייצור, וקל לתפעול.
במקביל, הצלחתם של אקדחים בעלי מנגנון פעולה כפולה, בעיקר בשוק האזרחי והמשטרתי, עוררה עניין גם בקרב גורמי החימוש הצבאיים.
מכלול גורמים זה יצר את הרקע לפיתוח אקדח שירות חדש, שיבשיל בסוף שנות ה־30 לאימוץ הוולטר P38.
חברת קרל ולטר בע"מ, החלה את דרכה כיצרנית רובים, אך מראשית המאה ה־20 התמקדה יותר ויותר בפיתוח אקדחים חצי־אוטומטיים.
במסורת הנדסית ששמה דגש על פשטות מכנית, אמינות תפעולית וחדשנות בתחום הבטיחות.
בתחילת המאה ה־20 צברה החברה ניסיון משמעותי בפיתוח אקדחים, בעיקר לשוק האזרחי והמשטרתי,
פריצת הדרך המרכזית של ולטר התרחשה בשנת 1929 עם הצגת אקדח ולטר PP אשר נועד במקור לשימוש משטרתי.
אקדח זה היה מהראשונים שהציעו מנגנון פעולה כפולה/בודדת מלא באקדח חצי־אוטומטי קומפקטי, וכן מנגנון בטיחות שאיפשר נשיאה בטוחה עם כדור בקנה.
הולטר PP התאפיין במבנה מכני פשוט יחסית, אמינות גבוהה וקלות תחזוקה, וזכה לאימוץ בקרב כוחות משטרה בגרמניה ובמדינות נוספות.
זמן קצר לאחר מכן הוצג גם דגם ה ולטר PPK, גרסה קומפקטית יותר, אשר חיזקה עוד יותר את מעמדה של ולטר כיצרנית חדשנית בתחום האקדחים המודרניים.
הצלחת סדרת ה ולטר PP לא נותרה בגדר הישג אזרחי בלבד, אלא עוררה עניין משמעותי בקרב גורמי חימוש צבאיים.
אף שהולטר PP לא נועד במקור לשמש כאקדח שירות צבאי, הוא הדגים באופן מעשי את יתרונות מנגנון הפעולה הכפולה, את חשיבות הבטיחות הפסיבית, ואת האפשרות לייצר אקדח אמין, בטוח וזול יחסית בייצור סדרתי.
ניסיון זה סיפק למהנדסי ולטר בסיס הנדסי ותפיסתי לפיתוח אקדח שירות בקוטר מלא, שיתאים לדרישות הצבא הגרמני המתחדש בשנות ה־30. במובן זה, ה־PP וה־PPK שימשו אבני דרך קריטיות בדרך לפיתוח ה־P38, לא כקודמים ישירים במבנה המכני, אלא כבסיס רעיוני לאקדח שירות מודרני.
דרישות משרד החימוש הגרמני לאקדח שירות חדש
במהלך המחצית השנייה של שנות ה־30 הגדיר משרד החימוש של הוורמכט דרישות לאקדח שירות חדש, אשר נועד להחליף את הלוגר P08. הדרישות נבעו הן מניסיון השימוש בלוגר מאז מלחמת העולם הראשונה והן משיקולים תעשייתיים ולוגיסטיים.
הדגש הושם על אמינות פעולה גבוהה בתנאי שדה, מבנה מכני פשוט ועמידות כללית, שיאפשרו שימוש ממושך גם בתנאים של לכלוך, אבק וטיפול מינימלי.
דרישה נוספת הייתה הפשטה של המבנה בהשוואה ללוגר, ובפרט צמצום הצורך בעיבוד מדויק ועתיר עבודה.
האקדח נדרש להיות מתאים לייצור סדרתי ובסטנדרטיזציה של חלקים.
לצד זאת הוגדר כי האקדח ישתמש בתחמושת התקנית 9×19 מ"מ פארבלום, היבט חשוב נוסף בדרישות נגע לבטיחות ולתפעול.
משרד החימוש ביקש אקדח שניתן לשאתו עם כדור בקנה ללא סיכון מוגבר לירי לא מכוון, דבר שהוביל לדרישה למנגנון פעולה כפולה ולמנגנון בטיחות אמין, אשר יאפשר הורדת נוקר מבוקרת.
דרישות אלו שיקפו תפיסה שלפיה אקדח השירות מיועד בראש ובראשונה לשימוש על ידי חיילים בתנאי שדה קרב.
ולכן עליו להיות פשוט להבנה, קל לתפעול ובטוח בשימוש יומיומי.
מכלול דרישות זה יצר את המסגרת ההנדסית שבתוכה פותחו אבות־הטיפוס של ולטר, שהובילו בהמשך לאימוץ הולטר
ה־Militär-Pistole, שמקורותיו ככל הנראה בראשית שנות השלושים, היה גרסה מוגדלת ומשופרת של אקדח הולטר PP, שתוכננה לשימוש בתחמושת הצבאית החזקה 9×19 מ"מ ונועד להיבחן כמועמד להחלפת אקדח הלוגר בצבא הגרמני.
אף שהאקדח היה פשוט לייצור בשל הישענותו על דגם קיים, הוא נדחה על ידי משרד החימוש בשל מנגנון הירי מסוג תנועה לאחור, שנחשב בלתי מספק מבחינת בטיחות ועמידות.
ניסיון נוסף שסומן, Militär-Pistol II, שילב בלוק נפרד שנועד לעכב את פתיחת בית הבליעה והוצע גם בקליברים חלופיים, אך פתרון זה לא סיפק מענה מלא לדרישות משרד החימוש הגרמני והוחלף במהרה בפיתוח אקדח ה־ Militär-Pistol III.
ניסויים אלה, שכללו גם התאמות נקודתיות בניסיון לעמוד בדרישות הצבא, המחישו את מגבלות מנגנון התנועה לאחור והובילו את ולטר לזנוח אותה לחלוטין לטובת תכנון מתקדם יותר.
אב הטיפוס הראשון של אקדח בעל סדן נעול נבנה בסוף 1935 כמודל ניסויי בסיסי, שנועד לבחון את מערכת הנעילה, ולאחר שהוכחה יעילות העיקרון, הורכב דגם מתקדם יותר בשיטות ייצור מסורתיות כדי להבטיח עמידות לאורך זמן.
אקדח ה־ Militär-Pistol III הציג מאפיינים ברורים של הקונספציה העתידית, אך עדיין נבדל הן מן השרטוטים שנלוו לרישום הפטנטים והן מן הדגמים המאוחרים יותר, עם מבנה צינה ייחודי ומנגנוני משנה ניסיוניים.
ניסויים משמעותיים החלו רק עם הופעת אב־טיפוס בשל ומעודכן יותר בסביבות 1936, שלב המהווה את המעבר הישיר לפיתוח ה־Armee-Pistole ובהמשך לאקדח ה־P38, שסיכם את תהליך הלמידה ההנדסי והניסויי של העשור.
על מנת לעמוד בדרישות משרד החימוש הגרמני ולטר עבדו במקביל על שני אבות טיפוס ה-Armee-Pistole שהיה המשך ישיר של דגמי Militär-Pistol המוקדמים.
מבחינה מבנית כלל ה־Armee-Pistole בבלוק נעילה מתחת לקנה, ובחזית הצינה נוסף חבק קנה לשיפור התנועה של בין הקנה לצינה.
שלדת האקדח עוצבה מחדש לחלוטין, ומנגנון אחיזת הצינה שופר, האקדח עשה שימוש במנגנון פעולה כפולה מתקדם, ושילב את הנצרה שתוכננה על יד ולטר לסדרת אקדחי PP/PPK ובפטיש מוסתר בתוך חלקו האחורי הסגור של הצינה, תפס המחסנית היה בבסיס הידית.
במקביל בחנה ולטר גם אפשרות לשיווק אזרחי מוגבל.
מרבית האקדחים יועדו לתחמושת 9×19 מ"מ, אך פותחו גם גרסאות ניסוי בקליברים אחרים, ובהם 7.65 מ"מ ו־.45 ACP, מתוך מטרה לבחון התאמה לשווקים ולדרישות צבאיות שונות, ואף בוצעו ניסויים בייצור גוף לאקדח מסגסוגת אלומיניום לשם חיסכון במשקל, אם כי תופעות שחיקה הגבילו את הצלחתם.
חזותית דמו האקדחים לדגם P38 המאוחר, אך הפטיש החלק היה מוסתר לחלוטין בתוך הצינה.
בתקופה זו, בשנת 1935 או 1936 הופיע גם ה־ Militär-Pistol IV, ששמר על קווי היסוד של ה־Armee-Pistole אך כלל צינה שטוחה ללא בליטות, גוף עם שמורת הדק עמוקה ורחבה יותר והדק בעל קימור מתון, שינוי שנועד לשפר את השימוש עם כפפות ולהתאים לדרישות מבצעיות שונות.
מספר קטן בלבד של אקדחי Militär-Pistol IV יוצר, בקליברים מגוונים, והם הצטיינו בגימור איכותי ובאופי חצי־ניסיוני.
הופעת אקדח Militär-Pistol IV חפפה ככל הנראה לסיום ניסויי המשרד החימוש הגרמני, ובשלב זה התבררו פערים מהותיים בין תפיסת המעצבים לבין דרישות הצבא.
הפטיש הסגור, שנועד לשפר בטיחות, עורר התנגדות חריפה מצד משרד החימוש שכן האפשרות לירי במצב פעולה יחידה חייבה משיכת הצינה, פעולה שפלטה אוטומטית את הכדור שבבית הבליעה.
כתוצאה מכך דרש הצבא מעבר לפטיש חיצוני, שיאפשר דריכה ידנית ללא תנועת הצינה.
דרישה זו הובילה לעיצוב מחדש של ה-Armee-Pistole וה-Militär-Pistol IV בסוף 1936 או תחילת 1937, ולפיתוח אב־טיפוס מתקדם יותר, המכונה Militär-Pistol V.
באקדח זה שונתה מערכת ההדק והבטיחות, לא רק בשל שילוב הפטיש החדש אלא גם משום שגורמי הצבא הסתייגו ממנגנון נעילת הפטיש.
אף שמנגנון זה היה בטוח ויעיל מבחינה טכנית, עלה החשש שכשל בו עלול למנוע ירי לחלוטין ולהותיר חייל עם נשק שאינו מתפקד.
הפתרון שאומץ, ואשר עבר גם ל"אקדח צבא היבשה" ולאקדח P38, היה החלפת נעילת הפטיש בנעילת נוקר.
מבחינה עקרונית היה זה צעד נסוג מבחינת בטיחות, שכן כשל בנעילת הנוקר אינו מונע ירי, אך תפיסה זו תאמה את ההעדפה הצבאית להבטיח תפקוד בכל תנאי, גם במחיר סיכון תאורטי.
גישה זו השתלבה בתפיסות צבאיות רחבות יותר של התקופה, שראו באקדח כלי לחימה ולא אמצעי אזרחי עתיר מנגנוני בטיחות.
אקדחים אלה צוידו בנוקר בעל ראש מלבני נסוג ובחולץ תרמילים נסתר.
הידיות היו לרוב מעץ אגוז, אם כי הוצעה גם חלופה מפלסטיק שחור.
כמה מאות אקדחי HP נשלחו לשוודיה לפני אפריל 1940, ואצווה קטנה נוספת נשלחה בהמשך אותה שנה.
סדרה קטנה של אקדחי HP יוצרו בקוטר 7.65 מ"מ וסדרה קטנה אחרת נוצרה עם גוף וצינה מסגסוגת קלה אך פתרון זה לא זכה להצלחה.
עם פרוץ מלחמת העולם השנייה הופסק הייצור המסחרי של האקדח, אם כי מלאי חלקים קיים אפשר הרכבה למשך זמן מה.
ייצור מצומצם של רכיבים מרכזיים חודש ככל הנראה בשנת 1943, ואיפשר אספקה מוגבלת של אקדחי HP לצבא, אקדחים אלה ניכרו לעיתים בסימני עיבוד גסים ובגימור כחול חלש.
בשנת 1938 אימץ הצבא הגרמני באופן רשמי את האקדח החדש של ולטר תחת השם Pistole 38 ובקיצור P38, והוא הוכרז כאקדח השירות התקני של הוורמאכט.
החלטה זו נבעה מסדרה של ניסויים והערכות לאורך שנות ה-30, שבחנו את יכולותיו של ה-P38 לעמוד בדרישות הצבאיות לאמינות, בטיחות, ייצור סדרתי ונוחות תפעול בחימוש החיילים.
האקדח תוכנן מראש כדי לאזן בין פשטות מבנית לבין תפעול בטוח במיוחד באמצעות מנגנון פעולה כפולה ומערכת בטיחות מובנית, שאפשרו נשיאה בטוחה גם עם כדור בקנה.
הייצור הסדרתי הראשון החל במפעלי קרל ולטר בתורינגיה.
עם תחילת ייצור האקדח התברר כי חברת קרל ולטר לא הייתה מסוגלת לספק את הכמויות הגדולות שנדרשו על הכוחות המזוינים הגרמניים.
לכן, סוכנות הנשק של הצבא הגרמני החליטה שדגם הולטר P38 צריך להיות מיוצר גם על ידי חברת מאוזר ועל ידי ספריוורקה (Spreewerk).
עד סוף מלחמת העולם השנייה, קרל ולטר סיפקה כמחצית (580,000) מתוך 1.2 מיליון אקדחי P38 שיוצרו עד לאותה תקופה.
עם כניסתו לשירות, נועד ה-P38 לשרת בעיקר קצינים, צוותי משוריינים וכוחות מיוחדים, ונחשב לשיפור לעומת הלוגר P08 מבחינת הפשטות התפעולית והבטיחות.
עם פרוץ מלחמת העולם השנייה גדל היקף הייצור במהירות, וה P38 הפך לאקדח השירות הנפוץ ביותר בצבא הגרמני.
אף שה-P08 המשיך לשמש במקביל.
הולטר P38 קבע סטנדרט חדש של יעילות תעשייתית ושימוש מבצעי.
אקדח הולטר P38 משתמש במנגנון רתיעה קצרה ונעילת סדן על ידי בלוק מסתובב הממוקם מתחת לקנה.
מנגנון זה הוכיח את האמינות שלו ותרומתו לירי מדויק היה חדשני.
בעת ירי, הקנה והצינה קשורים זה לזה באמצעות משטחי נעילה, כך שהם נעים יחדיו לאחור מרחק קצר מיד לאחר יציאת כדור מהקנה.
במהלך תנועה זו בלוק הנעילה ע כלפי מטה ונכנס לתעלה במסגרת ובכך משחרר את החיבור בין הקנה לסדן.
הצינה ממשיכה לנוע לאחור, התרמיל הריק מתפס על ידי שן החליצה ויוצא מהנשק.
תוך כדי תנועה זו נדרך מחדש ההפטיש, הצינה שנמצאת תחת לחץ של הקפיצים המחזירים נעה קדימה וכדור חדש נגרף מהמחסנית לבית הבליעה.
המאפיין הבולט של סידור זה הוא שהקנה נשאר בקו ישר עם הסדן במהלך הרתיעה והחזרה, ולא "נופל" בזווית כמו במנגנוני נעילה אחרים.
תכנון זה תורם ליציבות ודיוק הירי וגורם להפחתה של לחצים בלתי מבוקרים במהלך תהליך הירי.
את כוח ההחזרה מספק שני קפיצי רתיעה בצדדים מתחת לסדן אשר נדחסים בעת תנועת הצינה לאחור ודוחפים אותו קדימה.
כאשר הסדן והקנה חוזרים למצבם הקדמי, בלוק הנעילה נדחק חזרה מעלה אל תוך חריצי הנעילה, וכך המנגנון נע ויוצר מצב של ירי חצי אוטומטי.
מערכת ההדק של הולטר P38 פועלת במתכונת פעולה כפולה ופעולה בודדת.
בירי ההכדור הראשון, כאשר הפטיש אינו דרוך, לחיצה על ההדק מבצעת בו זמנית דריכה של הפטיש ושחרורו.
פעולה זו דורשת מהלך הדק ארוך וכוח לחיצה גבוה יחסית, דבר התורם לבטיחות בנשיאה עם כדור בקנה.
לאחר הירי הראשון, היריות הבאות מתבצעות במצב פעולה בודדת, שבו מהלך ההדק קצר יותר ולחיצתו קלה ומדויקת יותר.
מנגנון זה אפשר נשיאה בטוחה של הנשק עם כדור בקנה וירי מדויק יותר במהלך רצף הירי.
העיצוב כולל גם אינדיקטור קנה טעון (loaded chamber indicator), פין דק שמבליט את מצבו של בית הבליעה כאשר כדור נמצא בו, ונותן אינדיקציה ויזואלית וגם במישוש בתנאי חושך.
חידוש נוסף של הולטר P38 הוא מנגנון הבטיחות המשולב בהורדת נוקר.
מנוף הבטיחות, הממוקם על הצינה, מאפשר לנתק את ההדק מן הפטיש ולשחרר את הפטיש באופן מבוקר מבלי לגרום לירי.
בעת הפעלת המנוף נחסם הנוקר באופן מיכאני כך שגם אם הפטיש משתחרר מנפילה או הירדת הפטיש על בית בליעה עם כדור אין הוא מסוגל לפגוע בנוקר ולירות את הכדור.
מנגנון זה מאפשר הורדת פטיש בטוחה לאחר טעינת האקדח ומהווה רכיב בטיחותי משמעותי בשימוש הצבאי היומיומי.
אקדח הולטר P38 תוכנן ככלי נשק קומפקטי יחסית לסטנדרטים של תחילת המאה העשרים, עם דגש על איזון בין נוחות נשיאה, שליטה בירי ועמידות מכנית.
אורכו הכולל של האקדח עומד על כ־216 מילימטרים, כאשר אורך הקנה הוא כ־125 מילימטרים.
גובה האקדח, כולל המחסנית, הוא כ־136 מילימטרים, ורוחבו המרבי כ־37 מילימטרים, נתון המשקף את מבנה המסגרת והבריח המסיביים יחסית.
משקלו ללא מחסנית עומד על כ־960 גרם, בעוד שבמצב טעון, עם מחסנית מלאה של שמונה כדורי 9×19 מ"מ, משקלו מתקרב לכ־1,000–1,030 גרם, בהתאם לסוג התחמושת וליצרן.
המידות והמשקל של הולטר P38 שיקפו תפיסת תכנון מובהקת, אשר העדיפה יציבות בירי ואמינות מכנית על פני קלות נשיאה.
משקל הבריח והמסגרת תרם להפחתת תחושת הרתע ולשליטה טובה יותר בירי מהיר, אך גם הפך את האקדח לכבד יחסית לאקדחים מאוחרים יותר שנבנו על בסיס סגסוגות קלות או פולימרים.
לשם השוואה פנימית במשפחת הדגמים, דגם ה־P1 שלאחר המלחמה שמר על מידות חיצוניות כמעט זהות, אך משקלו הופחת בכ־100–120 גרם בזכות שימוש במסגרת אלומיניום, בעוד שדגמי P4 ו־P5 כללו קנים קצרים יותר ומשקל מעט נמוך יותר, בהתאם לייעודם כנשק לשימוש משטרתי.
במכלול, ממדיו של הולטר P38 מציבים אותו כאקדח שירות בגודל מלא, שאינו קומפקטי אך גם אינו מגושם, ומעידים על איזון מכוון בין ארגונומיה, דיוק, ועמידות, בהתאם לדרישות הצבאיות של גרמניה ערב מלחמת העולם השנייה.
במהלך מלחמת העולם השנייה, חברת קרל ולטר מילאה תפקיד באספקת כלי נשק לצבא גרמניה הנאצית על זרועותיו השונות כמו גם יחידות המשטרה והמשטרה החשאית.
המפעל המרכזי של ולטר, שבתורינגיה, הוסב כמעט כולו לייצור צבאי.
פעילותה של ולטר התמקדה בעיקר בייצור אקדחים בכמויות גדולות עבור קצינים של הוורמכט ושירותי הביטחון של גרמניה הנאצית.
במהלך שנות ה־30 של המאה ה־20, עם עליית השלטון הנאצי בגרמניה, הפכה חברת Carl Walther GmbH לספקית נשק מרכזית של מנגנוני הביטחון של הרייך השלישי.
תיעוד היסטורי מצביע על כך שלחברת ולטר הוענקו חוזים ממשלתיים בהיקף נרחב.
הדגם P38 אומץ בהדרגה על ידי הוורמאכט (צבא גרמניה הנאצית) לקראת פרוץ מלחמת העולם השנייה, והיה לאקדח השירות הסטנדרטי של הכוחות הגרמניים לאורך רוב המלחמה.
כבר בשלב מוקדם של מלחמת העולם השנייה הבין המשרד הראשי לחימוש של הצבא הגרמני כי מתקני הייצור של חברת ולטר לבדם אינם מסוגלים לענות על הביקוש ההולך וגדל לאקדחי ולטר P38 ובקיץ 1941 הוחלט להרחיב את הייצור באמצעות שילוב מפעלי נשק נוספים ברחבי הרייך והשטחים הכבושים.
חברת מאוזר, שפעלה באוברנדורף ועסקה עד אז בעיקר בייצור אקדחי לוגר, נדרשה להיערך לייצור ה־P38, וההרכבות הראשונות במפעל זה החלו בסתיו 1942. במקביל נעשו ניסיונות להקים קווי ייצור גם בשטחי צ'כוסלובקיה לשעבר, ובפרט ב"מפעלי הנשק הבוהמיים" (Böhmische Waffenfabrik בעברית: בֶּהְמִישֶה וָאפֶנְפַבְּרִיק)ובחברת ספרי-וורקה בגרוטאו.
לאחר שלב ניסיוני קצר הוחלט לרכז את הייצור הצ'כי בידי ספרי-וורקה בלבד, ככל הנראה משום שמפעלי בהמישה ואפנפבריק נדרשו לייצור מקלעים וציוד צבאי חיוני אחר.
במהלך 1942 ו־1943 המשיכה ולטר בייצור נרחב של האקדח, תוך הסתמכות גוברת על רשת רחבה של קבלני משנה שסיפקו רכיבים שונים.
באותה תקופה גדל גם חלקה של מאוזר בייצור, וה־P38 הפך לאחד מאקדחי השירות המרכזיים של הכוחות המזוינים הגרמניים.
במקביל, החלה חברת "פבריק נסיונל ד'ארם דה גר" (Fabrique Nationale d'Armes de Guerre) הבלגית, שפעלה בהרסטל תחת שליטה גרמנית, בייצור רכיבים עבור האקדח.
עם זאת, אין ראיות לכך שבמפעלי FN הורכבו אקדחים שלמים כאשר המפעל שוחרר ב־1944 נמצאו בו אלפי גופים וצינות, אך לא קו הרכבה מלא.
נראה כי תפקידה של FN הוגבל בעיקר לייצור רכיבים שנשלחו להרכבה סופית במפעלים אחרים.
חברת ספרי-וורקה הפכה בהדרגה ליצרן בעל קצב הייצור הגבוה ביותר מבין כל המעורבים בפרויקט, ולעיתים ייצרה עשרות אלפי אקדחים בחודש.
עם זאת, איכות הייצור במפעל זה נחשבה לנמוכה יחסית, בין היתר בשל חוסר ניסיון קודם בייצור נשק קל ובשל הלחץ לעמוד ביעדי תפוקה גבוהים בתנאי מלחמה, מחסור בכוח אדם מיומן ופגיעה בתשתיות.
אקדחים רבים שיוצרו שם היו בעלי עיבוד גס וגימור ירוד, עדות לאופיו של הייצור ההמוני בשלב המאוחר של המלחמה.
עם פרוץ מלחמת העולם השנייה הפך אקדח הולטר P38 למוצר המיועד לייצור המוני בהיקפים חסרי תקדים.
בשלב הראשוני של הייצור, בשנים 1939–1941, נשמרה רמת גימור גבוהה יחסית, והאקדחים יוצרו מפלדות פחמן איכותיות שעברו עיבוד שבבי מלא, ליטוש מוקפד והשחמה עמוקה.
חלקי המתכת, ובפרט הגוף והקנה, עובדו בסטנדרטים גבוהים, וההרכבה בוצעה תוך הקפדה על התאמה ידנית בין מכלולים.
ככל שהמלחמה התארכה וגבר הלחץ על תעשיית החימוש, החלו להופיע שינויים מהותיים בשיטות הייצור.
הדרישה להגדלת תפוקה, המחסור הגובר בחומרי גלם איכותיים והצורך בחיסכון בזמן עבודה הובילו הפשטה הדרגתית של תהליכי העיבוד.
רכיבים רבים שיוצרו בתחילה בעיבוד שבבי הוחלפו בגרסאות שעברו פחות שלבי גימור, ולעיתים יוצרו בשיטות של יציקה או הטבעה.
רמת הליטוש החיצוני ירדה, וקצוות חדים או סימני עיבוד נותרו גלויים יותר, במיוחד באקדחים שיוצרו בשלבים המאוחרים של המלחמה.
שינוי בולט נוסף היה המעבר משיטות השחמה מסורתיות לגימורים פשוטים וזולים יותר.
בעוד שדגמים מוקדמים של אקדח ולטר P38 היו בעלי השחמה אחידה וכהה, דגמים מאוחרים יותר נצבעו לעיתים בציפוי אפור או ירקרק, אשר סיפק הגנה סבירה מפני קורוזיה.
שינוי זה שיקף לא רק שיקול אסתטי, אלא בראש ובראשונה צורך פונקציונלי בתנאי ייצור מלחמתיים.
גם בחומרים עצמם ניכרת התאמה למציאות הכלכלית והצבאית של התקופה.
פלדות באיכות גבוהה הפכו לנדירות יותר, ובחלק מהמקרים נעשה שימוש בסגסוגות פשוטות יותר, אף על פי כן, מבנהו של אקדח הולטר P38, ובייחוד מערכת הנעילה, היו סובלניים לשינויים אלו, והאקדח שמר ברוב המקרים על תפקוד תקין גם כאשר איכות הגימור ירדה.
הרחבת הייצור חייבה גם פיזורו בין מספר מפעלים וקבלני משנה, מה שהוביל לשונות ניכרת בין אקדחים שיוצרו במקומות שונים ובשנים שונות.
שונות זו באה לידי ביטוי לא רק בגימור החיצוני, אלא גם בפרטים קטנים של עיבוד, סימון והרכבה.
עם זאת, התכנון הבסיסי של הולטר P38 נותר יציב, והאקדח המשיך לעמוד בדרישות הצבאיות לאמינות ולשימוש מבצעי, גם בתנאים של ייצור מואץ ומוגבל משאבים.
בסיכומו של דבר, ייצור אקדח הולטר P38 בתקופת מלחמת העולם השנייה משקף מעבר ברור מתעשיית נשק איכותית ומוקפדת, לייצור מלחמתי פונקציונלי הנשלט על ידי שיקולי זמינות, תפוקה וסטנדרטיזציה.
אף שהדבר בא לעיתים על חשבון האסתטיקה והגימור, הוא אפשר את הפיכתו של הולטר P38 לאקדח השירות הנפוץ והזמין ביותר בצבא הגרמני במהלך המלחמה.
בתחילת שנות החמישים של המאה העשרים, על רקע החרפת המלחמה הקרה החלה נאט"ו לקדם צבא גרמני בעל יכולת הגנה רחבה.
הבונדסוור, שהוקם רשמית באמצע העשור, נזקק לכלי נשק מודרניים, והוחלט להשיב לייצור מספר דגמים מתקופת מלחמת העולם השנייה, ובהם הוולטר P38. מהנדסי ולטר נדרשו לשחזר את תהליך הייצור כמעט מן היסוד.
בשנת 1954 הותר לחברת קרל ולטר לחדש את העבודה על האקדח, תחת השם הזמני P54. לאחר ניסויים ממושכים ושינויים הנדסיים קלים, החל הייצור הסדרתי, ובמאי 1957 יצא מן המפעל באולם האקדח הראשון מהסדרה החדשה.
במקביל, ייצרה Manurhin אלפי אקדחים שיועדו לייצוא, בעיקר לפורטוגל ולמשטרת מערב ברלין.
חידוש הייצור לאחר המלחמה חייב תכנון מחדש של רכיבים רבים, תהליך שאיפשר גם פישוט של המבנה מרבית אקדחי P38 המאוחרים ודגמי P1 יוצרו עם גוף וצינה מדוראלומיניום.
נוקר הירי המקורי, שהיה בעל שטחים שטוחים, הוחלף בנוקר גלילי לחלוטין, וקפיץ הנוקר שונה בממדיו ובמבנהו.
מנגנון חסימת הנוקר עוצב מחדש ומנוף הנצרה שונה בהתאם, והמבנה הפנימי של הצינה הותאם למכלול החדש.
כתוצאה משינויים אלו, רכיבים מאקדחי P38 שיוצרו לפני 1946 אינם תמיד ניתנים להחלפה עם רכיבים מאקדחים שיוצרו לאחר חידוש הייצור בשנת 1957. בשנת 1963 אומץ האקדח רשמית על ידי הבונדסוור תחת הסימון P1. עד שנת 1968 לא בוצעו בו שינויים מבניים משמעותיים.
בשנות השבעים עודכן מנגנון הבטיחות והנוקר בעקבות מספר מקרים של ירי בלתי מכוון כאשר האקדח נפל על הפטיש.
מנגנון נעילת הנוקר הישן בוטל, והנוקר עוצב מחדש כך שכאשר הפטיש מןנח במצב לא דרוך, ראש הנוקר מיושר עם חלל ייעודי בפטיש ואינו יכול לנוע קדימה.
על אף פיתוח דגמי P4 ו־P5, נמשך ייצור ה־P1 בקנה מידה גדול עד שנת 1992. גרסת ה־9 מ"מ פאראבלום נותרה העיקרית, בעוד ייצור גרסת 7.65 מ"מ פאראבלום, שהוצגה בפברואר 1968, הופסק בשנת 1976 המשיכו להימכר ממלאי עוד שנים אחדות.
הגימור הסטנדרטי של האקדחים היה שחור מט, אך הוצעו גם גרסאות מושחרות, מצופות ומעוטרות בתשלום נוסף.
עד אפריל 1975 חרג היקף הרכש של הבונדסוור מ־250,000 אקדחים, ובמקביל יוצרו לשוק האזרחי בין מאי 1957 לאפריל 1975 כ־262,000 אקדחי P38 נוספים.
באמצע שנות השישים של המאה העשרים שווקו דגמי P38 גם דרך צרפת באמצעות חברת Manurhin.
אקדחים אלה נשאו סימון צרפתי ייחודי על הצינה מרביתם הורכבו מחלקים שיוצרו במפעל קרל ולטר בגרמניה, סידור זה אפשר למשטרת מערב ברלין ולצבא אוסטריה לרכוש אקדחים מבלי להפר מגבלות שנבעו מהסכמים בין בעלות הברית.
באוסטריה החליף ה־P1 בהדרגה אקדחי P38 ממלאי מלחמה שעברו שיפוץ ולעיתים כללו ערבוב של רכיבי מאקדחי P38, מתקופת מלחמת העולם השנייה ואשר נשאו חותמות בדיקה אוסטריות.
ה־P1 שימש כאקדח השירות של הצבא והמשטרה האוסטריים עד שהוחלף באקדח גלוק 17. בצרפת החליטו הרשויות לנצל את מפעל מאוזר באוברנדורף, שנתפס כמעט בשלמותו, לצורך הרכבה ותיקון של רכיבי P38 קיימים.
תחילה הורכבו מספר אקדחי ניסוי, ולאחר מכן הורכבו פחות מ־5,000 אקדחים, שחלקם נשאו כבר סימוני בדיקה גרמניים וחלקם היו חסרי סימון לחלוטין, כאשר הצרפתים הקפידו למספר מחדש את כל החלקים כך שיתאימו למספר הראשי שעל השלדה, לעיתים תוך הטבעת מספר חדש מעל המספר הגרמני המקורי.
מרבית האקדחים הללו נשאו גימור דו־גווני אופייני למאוזר, עם קנה מושחר קלות וצינה וגוף צבועים.
אם כי כמויות קטנות של אקדחים כחולים לחלוטין הונפקו למשטרה ולמשמר הגבול הצרפתיים.
עם מיצוי מלאי החלקים, חידשה צרפת ייצור עצמאי של ה־P38 חרף מחאות בעלות הברית, והאקדחים החדשים הראשונים הופיעו בקיץ 1945 בגימור אפור כהה ייחודי.
ההערכות לגבי היקף הייצור הצרפתי משתנות ונעות בין כ־37,000 לכ־65,000 אקדחים, כאשר השמדת רישומי הייצור עם פינוי המפעל במאי 1946 מקשה על קביעה מדויקת.
מעבר לייצור הרשמי ברישיון ולגרסאות אלה, הופיעו אקדחים ששאבו השראה מהולטר P38 בשווקים שאינם גרמניים.
בטורקיה, מספר מצומצם של עותקים בלתי מורשים וללא סימון מתאים נוצר, לפי הטענה, בבית החרושת Kirrikale Tüfek Fb.
שהוא חלק מקונצרן בטחוני בשם "תעשיות מיכאניות וכימיות" (בטורקית: Makina ve Kimya Endüstrisi A.Ş.
בקיצור MKE) מאנקרה, בתקופה שבה הצבא הטורקי שקל לאמץ את אקדח ולטר P38. מאחר שהם יוצרו ברובם בעבודת יד, הם שונים בפרטים מדגמים מתוצרת גרמנית, והגימור החיצוני שלהם נחות באופן בולט.
9mm." מצויים על הצינה, והידיות עשויות עץ אגוז פשוט.
בשימוש כאקדח שירות צבאי אקדח הולטר P38 התבלט בשילוב של אמינות עם תפעול בטוח ונוח יחסית.
מנגנון הפעולה הכפולה אפשר נשיאה של האקדח עם כדור בקנה ופטיש שיושב על הנוקר דבר שנחשב יתרון משמעותי בתנאים מבצעיים שבהם נדרש שליפה וירי מהירים מבלי להסתמך על דריכת הפטיש מראש.
יכולת זו הייתה רלוונטית במיוחד עבור צוותי רכב משוריין ואנשי מטה, שפעלו לעיתים במרחבים צפופים, מחוון בית הבליעה הטעון תרם אף הוא לבטיחות, בעיקר בשגרה מבצעית אינטנסיבית.
ה ולטר P38 שירת בכל חזיתות הלחימה של גרמניה הנאצית.
תנאי האקלים הקיצוניים, במערכה בצפון אפריקה ובמדבר המערבי ובתנאי הקור העז והלחות הגבוהה של החזית המזרחית הציבו אתגר לכלי נשק וה ולטר P38 לא היה יוצא דופן בכך.
עם זאת, הדיווחים מצביעים על כך שהאקדח שמר ברוב המקרים על תפקוד תקין, כל עוד בוצעה תחזוקה סבירה והשתמשו בתחמושת תקנית.
רגישותו ללכלוך ולבלאי הייתה קיימת, אך לא חריגה ביחס לאקדחי שירות בני התקופה.
במהלך המלחמה שימש ה ולטר P38 במקביל לדגמים ותיקים יותר, ובראשם הלוגר P08, בעיקר בשל מלאים קיימים והעדפות אישיות של קצינים.
אף על פי כן, ככל שהתקדמה המלחמה והייצור של ה ולטר P38 התרחב, הפך הוא לאקדח השירות הנפוץ ביותר בצבא הגרמני.
השימוש המבצעי הרציף בתנאים מגוונים תרם לביסוס מוניטין של כלי נשק מודרני, פונקציונלי וקל יחסית להטמעה בהכשרה צבאית.
עם כניעת גרמניה הנאצית בשנת 1945 נתפסו כמויות גדולות של אקדחי ולטר P38 בידי כוחות בעלות הברית.
רבים מהם נכנסו לשימוש משני, זמני או קבוע, בצבאות ובכוחות ביטחון שונים באירופה שלאחר המלחמה, ולעיתים אף שימשו כשלל מלחמה אישי.
בכך חרג השימוש המבצעי של הצולטר P38 מעבר לשירותו בצבא הגרמני בלבד והמשיך להשפיע על הזירה הצבאית והמשטרתית גם בעשורים הבאים.
לאחר סיום מלחמת העולם השנייה המשיך אקדח הולטר P38 להיות בשימוש נרחב, וזאת בשל כמויות גדולות שנתפסו בידי כוחות בעלות הברית.
בתקופה המיידית שלאחר המלחמה שימשו אקדחי P38 שנתפסו כשלל אמצעי חימוש בידי יחידות צבא, כוחות כיבוש וארגוני ביטחון שונים, בעיקר בשל זמינותם, אמינותם והעובדה שהיו מותאמים לתחמושת 9×19 מ"מ, שהפכה במהירות לסטנדרט של תחמושת צבאית.
בצ'ילה רכש הצבא כמויות ניכרות של אקדחי ולטר P38 שיוצרו במפעל ולטר בגרמניה במסגרת ייצור מסחרי רגיל, ולפחות חלקם נשאו גרסה פשוטה של סמל המדינה ואת הכיתוב EJÉRCITO DE CHILE על הצינה או הגוף.
במזרח גרמניה נעשה שימוש נרחב באקדחי P38, שחלקם שופצו וחלקם הורכבו מחדש מחלקים מעורבים של ולטר, מאוזר ו־Spreewerke.
לאחר 1950 יוצרו קנים חדשים בכמויות מוגבלות על חלקים של אקדחים ממלחמת העולם השנייה.
במחצית השנייה של 1953 יוצרו בחשאי כ־120 אקדחים חדשים עם חלקים משולבים וידיות מחורצות אופקית עבור לף"משטרת העם" שסומנו במספר בתוך דוגמת שמש, שכונה "החיננית המזרח־גרמנית".
בבריטניה נרכשו כמויות משמעותיות של אקדחי P5 "קומפקט" לשימוש צבאי תחת הסימון L102A1, והם נשאו סימונים תקניים של משרד ההגנה הבריטי ומספר מלאי נאט"ו.
בשנת 1961 אימצה נורווגיה את ה־P38 כדגם m/38 לאחר ניסויים ותחרות בין מספר אקדחים, והזמינה כ־25,000 אקדחים שיוצרו במפעל קרל ולטר בגרמניה שהיו בשירות עד 1985, אז הוחלפו בדגמי גלוק.
בפורטוגל סופקו אקדחי P38 כדגם Modelo 961 והיו בשירות עד 2019, כאשר המשמר הלאומי הרפובליקני סימן חלק מהם במונוגרמה GNR.
אקדח הולטר P38 השפיע על התפתחות האקדח המודרני דרך שילוב ייחודי ומגובש של פתרונות מכניים ותפיסת שימוש, שהופיעו לראשונה יחד באקדח שירות תקני בקנה מידה צבאי רחב.
תרומתו המרכזית של הולטר P38 הייתה בהצגת מודל של אקדח שירות צבאי המתוכנן מלכתחילה לנשיאה מבצעית עם כדור בקנה, תוך שמירה על רמת בטיחות גבוהה, פישוט תפעול והפחתת תלות במיומנות גבוהה של המשתמש.
זהו ההקשר שבו יש להבין את השפעתו, ולא כהמצאה מבודדת של הדק פעולה כפולה או נצרה.
ברמה המכנית, הולטר P38 היה האקדח הראשון שאימץ באופן מוצלח את מנגנון הנעילה באמצעות בלוק נעילה נופל מתחת לקנה, בניגוד לנעילה באמצעות הטיית הקנה הידוע גם כנעילת בראונינג.
פתרון זה אפשר קו קנה נמוך יותר, תנועה ישרה של הקנה והצינה, ופיזור עומסים שונה מזה של מנגנוני בראונינג הנפוצים.
מנגנון זה אומץ ישירות, בשינויים קלים, באקדח ברטה M1951 ממנו הועתק אל אקדחי ברטה 92/M9 .