tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בכיכר, במפגש הרחובות החשמל ואלנבי - לוחית זיכרון של לח"י ללוחם שנפל בקרב עם משוריינים בריטיים במקום ב-9 בדצמבר 1947. בקרב זה נהרגה מאש הבריטים גם הנערה ציפורה בסמני בת ה-14.
כיכר העצמאות היא הכיכר המרכזית של העיר נתניה.
בינואר 1935 הוכרז על קריאת הרחבה המרכזית בעיר נתניה, שליד בית המוסדות שכללה את משרדי המועצה, לכבודו של הנציב העליון הבריטי ארתור ווקופ כאות הוקרה על סיועו בסלילת כבישים וייבוש הביצה ליד נתניה.
הרחבה מוקמה ממזרח לגן שהוקם בעיר.
בחנוכת הגן נכח הנציב העליון ווקופ.
בעת חנוכתו תואר הגן בעיתונות:
"רחבת־ווקופ, הנמצאת בקצה רחוב הרברט סמואל, והמשתרעת על שטח של 45 דונמים.
בתוך הרחבה, נוטע על שטח של 15 דונמים גן-ווקופ, הזרוע דשא ירוק, נטועות ארבע שדרות של עצים, אשר יתנו מקומות צל בגן למנוחה ולמרגוע.
העצים העיקריים שנוטעו בגן הם של ג'יקדנדה וכו'.
פינה מיוחדת של הגן מכילה 50 מיני צברים.
באמצע הגן הוקם עמוד זיכרון הנושא טבלת שיש, אשר בה חרותה הכתובת הבאה: "רחבת ווקופ — מאת אזרחי נתניה לכבודו של ה.מ.
הנציב חעליון של א"י גנרל סיר ארתור ווקופ".
בתוך חרחבה מצד שמאל של הגן מוקם התיאטרון "אסתר." כבישי בטון מקיפים את הגן ואת הרחבה, ובצדי הכבישים נוטעו עצים."
בשנת 1946 קיימה עירית נתניה תחרות לעיצוב הכיכר, בה זכתה במקום הראשון תוכניתם של י.
העבודות על פי התכנית החדשה החלו במאי 1947. על פי התכנית החדשה הוקטן הגן כדי להגדיל את הרחבה, וסביבת הרחבה הוקצתה להקמת פסאז של חנויות.
במאי 1949 לכבוד חגיגות יום העצמאות הראשון של מדינת ישראל שונה שמה של הכיכר ל"כיכר העצמאות".
העבודות על הכיכר נמשכו למעלה מעשור.
בתחילת 1959 הוחל בהקמת אתר זיכרון לנופלים במערב הרחבה.
בשנת 1961 הוצב פסל של משה ציפר להנצחת הנופלים במלחמת העצמאות בתכנונם של האדריכלים אברהם יסקי ושמעון פובזנר.
באותה שנה הוחל בעבודות על החלק המזרחי של הכיכר.
בשנת 1973 הוצבה המזרקה בצורת חבצלת החוף, שעוצבה ופוסלה על ידי האמן יצחק שמואלי, ואפיינה את הכיכר ואת העיר.
המזרקה נראית בפתיח של חלק מפרקי סדרת הטלוויזיה Here we are.
בשנת 1985 נבנה מדרחוב הרצל ששינה את פני הכיכר, ובשנות ה-90 חוברה אליה הטיילת העירונית.
שני מהלכים אלו כללו ביטול של הכביש שסבב את מרבית הכיכר ויצירת מדרכה רצופה מהכיכר אל המדרחוב, ואל הבניינים המקיפים את הכיכר.
ב-17 ביוני 2011 אירע בבניין מס' 5 בכיכר פיצוץ בעקבות דליפת גז.
הפיצוץ גרם לארבעה הרוגים וכ-90 פצועים, ולנזק רב ברכוש.
לאחר כחצי שנה, עיריית נתניה כיסתה את הבניין.
במהלך שנת 2012 עברו כיכר העצמאות ומדרחוב הרצל הסמוך שיפוץ נרחב, בתכנון ד"ר עדנה ישי-וילסון; מזרקת חבצלת החוף הועברה אל טיילת הראשונים, במקומה הוצבו מזרקה עם מסכי מים וזרנוקי מים צבעוניים, בריכה אקולוגית ומתקן אינטראקטיבי הכולל מסכי LED גדולים.
בסמוך לכיכר שוכן קולנוע אסתר שמלבד לצפייה בסרטי קולנוע, שימש בעבר את תושבי העיר, כאולם הנשפים שלהם.
ובתקופת המנדט הבריטי שימש לתצפית אצ"ל והסתרה של מעפילים בקולנוע עצמו.
בכיכר העצמאות קיימת באופן קבוע במה המיועדת למופעי חוצות.
הכיכר היא מוקד למשיכת תיירים בנתניה ומהווה את המקום המרכזי לקיום אירועים בעיר.
מלון גולדאר הממוקם בכיכר אשר היה נטוש במשך כעשור, נרכש על ידי רשת מלונות פתאל והפך למלון ממותג בשם "לאונרדו פלאזה".
כיכר הסיניוריה (באיטלקית: Piazza della Signoria) היא כיכר מרכזית בעיר פירנצה, לצד פאלאצו וקיו החולש על הכיכר עם מגדל השעון שלו, ומשמרת את שמו הקודם, ארמון הסיניוריה.
הסיניוריה הייתה ממשלת הרפובליקה של פירנצה.
צורת הכיכר כצורת ר והיא מוקפת במספר בניינים בעלי חשיבות ועניין אדריכלי ואמנותי, בהם גלריית אופיצי, לוג'ה דיי לאנצי (Loggia dei Lanzi), שמכילה ארקדה פתוחה ובה מוצגים פסלים מתקופת הרנסאנס, בניין חברת הביטוח ג'נרלי ועוד.
בכיכר מוצג העתק שיש של פסל "דוד" של מיכלאנג'לו, הפסל המקורי ניצב בכיכר בין 1502 ל-1882, אז הועבר לאקדמיה לאמנות של פירנצה, על מנת שלא יפגע מזיהום האוויר.
הכיכר מהווה מוקד תיירותי ואזרחי לעיר.
בחזית המבנה, הקרוי גם לוג'ה דלה סניוריה, שלוש קשתות גדולות התוחמות גלריית פסלים.
הקשתות נשענות על עמודים בסדר הקורינתי.
בימיו של קוזימו הראשון דה מדיצ'י, דוכס טוסקנה שימש המבנה למושב הלאנדסקנכט (שכירי החרב הגרמנים), שנקראו באיטלקית "לנציקנקי" ("Lanzichenecchi"), שם שקוצר ל"לנצי".
לאחר מכן שימש המבנה כמרפסת ממנה צפו בני מדיצ'י ונכבדים אחרים באירועים שנערכו בכיכר.
מאז המאה ה-19 משמשת החזית כגלריה ציבורית פתוחה לפיסול.
בין שלוש הקשתות מצויים תבליטים אלגוריים המציגים את "ארבע המידות הטובות" (חוסן, מתינות, צדק וזהירות) מעשה ידי אניולו גאדי (Agnolo Gaddi; 1350–1396).
הפסל פרסאוס מאת בנוונוטו צ'ליני עשוי ברונזה ומתאר את הגיבור המיתולוגיה היוונית פרסאוס מניף את ראשה הכרות של מדוזה.
הפסל ניצב על כן עשוי שיש, גם הוא מאת צ'ליני, בו מפוסלות בברונזה דמויותיהם של יופיטר, מרקוריוס, דנאה ומינרווה.
צ'ליני עבד על הפסל משך כעשור (1545–1554), לפי הזמנתו של קוזימו הראשון שאישר אישית את המודל.
פסל שיש מאת ג'אמבולוניה המתאר אירוע מהמיתולוגיה הרומית שבו חטפו (למרות השימוש במילה rapio שמשמעותה המודרנית אונס, הכוונה לחטיפה בכוח ללא הקשר של אונס) בני הדור הראשון של הרומאים נשים מקרב השבטים הסביניים, ששכנו סמוך לרומא לפני בואם של הרומאים.
גוש השיש הלבן ממנו עשוי הפסל הוא גוש השיש הגדול ביותר ממנו נעשה פסל בפירנצה.
ג'אמבולוניה יצר פסל מתפתל (figura serpentina) שניתן להתבונן בו מכל צדדיו באופן שווה.
זהו הפסל הראשון המציג קבוצת דמויות ללא חזית ואחור באמנות האירופאית.
הפסל מוצב בלוג'ה מאז 1583.
לצידו פסל שיש פחות ידוע של ג'אמבולוניה, הרקולס מכה את הקנטאור נסוס מ-1599.
מנלאוס תומך בגופתו של פרוקלוס
הסצנה מתוך האיליאדה מתארת את מנלאוס (מלך ספרטה) התומך את גופתו של פרוקלוס.
פסל רומאי מקורי המתאר סצנה זו, שניצב ככל הנראה בפורום טראיאנוס ברומא, נרכש ב-1579 על ידי קוזימו הראשון באישורו של האפיפיור פיוס החמישי והובא לפירנצה.
מן הפסל העתיק הוכן העתק, שהוצג בפאלאצו פיטי, בעוד ראשו של מנלאוס הוצג בגומחה על גשר פונטה וקיו.
בשנת 1841 שוקם העתק הפסל הרומי על ידי סטפנו ריצ'י והוצב בלוג'ה.
הפסל שנעשה בשנת 1865 על ידי פיו פדי, מתאר סצנה ממחזהו של אוריפידס, נשות טרויה.
בסצנה זו, פוליקסנה, נסיכה טרויאנית, בתם הצעירה של פריאמוס והקובה, מועלית כקרבן אדם על קברו של הגיבור היווני אכילס על מנת שהיוונים יוכלו לשוב לביתם.
בנוסף מוצגים באחורי הארקדה מספר שחזורים מן המאה ה-19 של פסלי נשים רומאיים עתיקים.
פאלאצו וקיו (מילולית: "הארמון הישן") הוא מוזיאון ובית העירייה של פירנצה.
שמו הקודם של הארמון ארמון הסיניוריה נקרא על שום מושבה של ממשלת הרפובליקה של פירנצה שהתקיימה במאה ה-13 וה-14, לאחר מכן שימש כמשכנם הרשמי של שליטי פירנצה.
שמו הנוכחי נקבע כאשר דוכסי בית מדיצ'י העבירו באמצע המאה ה-16 את משכנם מארמון זה לפאלאצו פיטי מצידו הדרומי של הארנו.
לפני הארמון ניצבים מספר פסלים.
משני צידי שער הכניסה ניצבים העתק של הפסל דוד מאת מיכלאנג'לו (בין 1504 ו-1882 ניצב שם הפסל עצמו) והפסל "הרקולס וקאסוס" של ברתולומאו באנדילני.
לצידם העתק של פסל "יהודית עורפת את ראשו של הולופרנס" מאת דונטלו (1460), המקור מוצג ב"חדר החבצלות" בפאלאצו וקיו.
בפינת הארמון מצויה מזרקה שבמרכזה פסל גדול של נפטון, אל הים.
המזרקה, שהוקמה בין השנים 1563 – 1565 היא עבודתו של ברתולומאו אמנטי (Bartolomeo Ammannati) יחד עם ג'אמבולוניה ואחרים.
המזרקה הוקמה לכבוד חתונתו של פרנצ'סקו הראשון דה מדיצ'י עם יוהאנה מאוסטריה, אחותו של מקסימיליאן השני, קיסר האימפריה הרומית הקדושה.
פניו של נפטון מזכירים את פניו של אביו של פרנצ'סקו, קוזימו הראשון והפסל מרמז לשליטתה של פירנצה בים.
הפסל הניצב בכיכר כיום הוא העתק שהוכן במאה ה-19. לרגליו של נפטון מפוסלות דמויותיהן של סקילה וכריבדיס, מפלצות מהמיתולוגיה היוונית, שישבו במיצר מסינה, ומנעו מספינות לעבור במיצר.
במשך עשר השנים הבאות נוספו למזרקה דמויות נוספות מברונזה בסגנון המנייריזם, בהם אלות-נהר, סאטירים, סוסי-ים ודמויות נוספות.
הפסל לא נחשב לאהוד על ידי תושבי העיר שכינו אותו "הענק הלבן" ("Il Biancone").
מי המזרקה שימשו כאגן כביסה עד המאה ה-16 והיא ספגה התעללויות שונות החמורה בהן בינואר 1580, סאטיר נגנב במסגרת פסטיבל ב-1830 והיא נפגעה גם מהפצצות הבורבונים ב-1848, באוגוסט 2005 טיפסו עליה ונדליסטים ופגעו בקילשונו של נפטון.
גלריית אופיצי (מילולית:"גלריית המשרדים") היא מוזיאון לאמנות, אחד הידועים והעתיקים ביותר בעולם והוא מכיל יצירות אמנות רבות שרובן נאספו על ידי משפחת מדיצ'י, פטרונית האמנות החשובה ביותר של הרנסאנס האיטלקי.
מבנה המוזיאון, שהושלם ב-1560 על ידי האדריכל ג'ורג'ו ואזארי, נחשב על ידי חוקרי אדריכלות רבים לאחד המבנים המרשימים בעולם ומקרה מבחן חשוב גם בהתפתחות התכנון העירוני במאה ה-16.
בית המשפט למסחר (באיטלקית: Tribunale della Mercanzia), הוא בניין בית משפט שנבנה ב-1359, בו התבררו סכסוכים בין סוחרים.
בעבר הייתה לבניין מרפסת שעוטרה על ידי אניולו גאדי, כמו כן עוטר המבנה בסמלי הגילדות ובציורים מאת סנדרו בוטיצ'לי הנמצאים כיום בגלריית אופיצי.
הבניין שוחזר ב-1905 והוא שייך כיום למשרד החקלאות.
פסל קוזימו הראשון על גבי סוס
לפני חזית המבנה מוצב פסלו של קוזימו הראשון, דוכס פירנצה רכוב על סוס, מעשה ידיו של ג'אמבולוניה.
הפסל הוזמן ב-1587 ידי בנו של קוזימו, פרדיננדו, והוצב במקומו ב-1594. על כן הפסל תבליטים המתארים סצנות מחייו של קוזימו הראשון: בחירתו לדוכס פירנצה, כיבוש סיינה והכתרתו לדוכס גדול של טוסקנה.
הארמון נבנה בשנת 1871 בסגנון נאו-רנסאנסי, המתאים באופיו לאופי הארמונות הסובבים את הכיכר עבור חברת הביטוח אסיקורציוני ג'נרלי.
בעבר היו במקום כנסיית סנטה צ'צ'יליה והמרכז הפיזאני (של סוחרי פיזה).
המבנה משמר את מסורת החברה, שנוסדה בטריאסטה ב-1831 להקים מבנים מונומטליים במרכזי ערים חשובות, בהם ארמון ג'נרלי ברומא, ארמון ג'נרלי במילאנו ואף בניין ג'נרלי במרכז ירושלים.
את קומתו התחתונה של הבניין מאכלסים בתי קפה בהם קפה ריבורי (Rivoire) שנוסד ב-1872 ומתקיים מאז ברציפות במקום.
כיכר המלכה היא כיכר של בתי מגורים ג'ורג'יאניים, השוכנת בלב העיר באת' שבאנגליה, דרומית לסירקס ומזרחית לפארק ויקטוריה המלכותי.
כיכר המלכה הייתה המבנה הגדול הראשון שתוכנן על ידי האדריכל ג'ון ווד האב, שהתגורר באחד מבתי הכיכר.
בתים 21 - 27 מהווים את הצד הצפוני, שתואר על ידי ניקולאוס פבסנר כ"אחד מההרכבים הפלדיאניים המשובחים ביותר באנגליה לפני 1730".
חלק זה תוכנן בצורה דמוית וילה עם גמלון מרכזי, ועמודים קורינתיים המתנשאים לגובה שתי קומות.
הצד המערבי של הכיכר, הכולל את בתים 14 - 20, תוכנן על ידי ג'ון פינץ' ב-1830 והיה שונה מהעיצוב המקורי של ווד בכך שהחלק המרכזי של כל אחד מהבתים היה בסגנון התחייה היוונית.
בתים 16 - 18 משמשים כיום את המוסד המלכותי לספרות ולמדע של באת'.
הצד הדרומי של הכיכר, הכולל את בתים 5 - 13, היה בעבר שטח ציבורי פתוח וכיום הוא משמש כבית מלון.
כל הבניינים בכיכר הוכרו על ידי הרשויות הבריטיות כבניינים רשומים מדרגה I.
האובליסק השוכן במרכז הכיכר הוקם על ידי בו נאש ב-1738.
במלחמת העולם השנייה, בין ליל ה-25 באפריל לשעות הבוקר המוקדמות של 27 באפריל 1942, ספגה באת' שלוש הפצצות של הלופטוואפה הנאצי כנקמה על הפצצות חיל האוויר המלכותי בערים ליבק ורוסטוק, שהיו חלק ממבצע גרמני שנודע כבליץ בדקר.
למעלה מ-400 תושבים נהרגו, וכ-19,000 מבנים נפגעו או נחרבו.
הבתים בצד המערבי של הכיכר נפגעו, ושוקמו לאחר מכן.
לאורך השנה נערכים בכיכר מספר אירועים כגון שוק צרפתי, שוק איטלקי, וסוף שבוע המוקדש לבולה, שהוא משחק ממוצא צרפתי שמטרתו היא זריקת כדורי מתכת קרוב ככל האפשר לכדור מטרה.
כיכר הלוחמים (מוכרת גם בשם כיכר קוגל או בשמה העממי – כיכר הדמעות) היא מעגל תנועה בעיר חולון, שהפך במהלך השנים לאחד מסמליה של העיר.
הכיכר ממוקמת בצפון העיר, בכניסה לחולון מכיוון תל אביב (במפגש הרחובות מקוה ישראל, הלוחמים, לוי אשכול וקוגל).
שמה מנציח את חללי צה"ל והמחתרות, בני העיר.
ייחודה של הכיכר נובע מגודלה ומורכבותה.
הכיכר בעלת 3 נתיבי תנועה – מה שהופך אותה למעגל התנועה הגדול בישראל מבחינת מספר נתיבים.
אלפי כלי הרכב העוברים דרך הכיכר בכל יום הופכים אותה גם לאחד ממעגלי התנועה העמוסים בארץ.
קרבתה של הכיכר למבנה משרד הרישוי בחולון, והקושי של תלמידי הנהיגה לצלוח אותה במהלך מבחן הנהיגה המעשי (טסט), תרמה לפרסומה הנרחב בקרב הציבור בישראל והשרישה את הכינוי שניתן לה – "כיכר הדמעות".
במהלך השנים נעשו ניסיונות שונים לווסת את זרם התנועה בכיכר ולשפר את בטיחותה, וכללו בין השאר הצבת רמזורים בכניסות לכיכר.
ניסיונות אלה לא צלחו וגרמו להחרפה בעומסי התנועה, מה שאילץ את העירייה להחזיר את הסדרי התנועה בכיכר לקדמותם.
הקו הירוק של הרכבת הקלה בתל אביב צפוי לחצות את הכיכר מצפון לדרום.
כחלק מהפרויקט נבנתה מנהרת תנועה תחת הכיכר שמשמשת את הנוסעים מכיוון מזרח למערב, ונחנכה במאי 2025. למעשה כאשר יושלמו העבודות, תבוטל הכיכר ותהפוך לצומת מרומזר.
בשנת 2025 פרסם הראפר פלד סינגל בשם "כיכר הדמעות", המתייחס לכיכר זו ולקושי שהיא מייצרת.
כיכר היינריך היינה היא מבנן סמוך למרכז הכרמל בחיפה.
המבנן בנוי כמעין מלבן שבתיו הזוגיים על צלעו המערבי ובתיו האי זוגיים על הצלע המקבילה.
בצידו הצפוני של המלבן מגדל מים, תחנת כיבוי אש ובית קפה, במרכזו גן ציבורי והגבול הדרומי הוא רחוב צפרירים.
עד לרכישת "הכרמל הגרמני" בידי גורמים יהודים כחברת הכשרת היישוב היה האזור לא מיושב והבתים הקרובים אליו היו באזור "כיכר קלר" (רחוב קלר פינת שדרות הנשיא כיום) והכפר כבאביר.
עם קניית האזור ותחילת ההתיישבות היהודית בהר, שהיה קודם לכן בעיקר אזור נופש, נדרשו פרנסי התושבים למציאת פתרון לבעיית חוסר המים.
יעקב מושלי, מראשוני המתיישבים הכיר את הצינור אשר הביא מים ממעיין שיח לתחנה הראשית של הרכבת.
מושלי תכנן למשוך מים מצינור זה אל בריכת אגירה שניצבה באזור.
ב-1937 הקים מושלי מערכת שאיבת מים עצמאית למרומי הכרמל שכללה מגדל מים מתומן המתנשא לגובה 23 מטר ובעל מד מפלס מים, שניצב כיום בכיכר, אותו תכננו יוחנן רטנר, עמנואל ילן ומהנדס המבנים ד"ר נוימן.
קיבול המכל הוא 600 מטר מעוקב.
מגדל המים הפך למרכזה של השכונה ובמשרדיו נערכו ישיבות של אגודת התושבים ושל האגודה ההדדית להספקת מים שבה שיתפו פעולה גם גורמים ניצים כפרנסיס ניוטון ואברהם ספקטור.
כמגדלי מים אחרים בארץ שימש גגו למטרות ביטחון והותקן עליו זרקור.
בשנות ה-70 של המאה ה-20 החליטה העירייה להרוס את המגדל ולבנות במקומו חדש.
בתחרות זכה האדריכל ג' היימן.
כל זאת על מנת לשפר את הספקת המים לשכונה.
תוכנית זאת לא יצאה לפועל בסופו של דבר.
הקרקעות נרכשו על ידי חברת "אמריקה-ארץ ישראל השקעות" במימון בנק אמריקה-ארץ ישראל שהוקם על ידי מרדכי בן-ציון, בן משה-אלתר בן-ציון ממייסדי שכונת מאה שערים בירושלים.
בצעירותו ירד בן-ציון לארצות הברית עסק בטקסטיל וב-1922 שב לארץ עם אשתו שרה, בתו של יהושע שטמפפר, והקים את הבנק.
שותפו המרכזי היה זלמן וויט בן יצחק וויט ממייסדי שכונת אחווה בירושלים.
אחרי גירושו מהארץ ב-1915 בגין היותו נתין ארצות הברית לדמשק, עבד כקבלן וסיפק לבתי החולים האוסטרים והגרמנים.
עם כיבוש דמשק חזר לארץ ויחד עם איתמר בן-אב"י, אלכסנדר אהרונסון ואחרים הקים את "הסולל וויט ובן אבי - שותפות" שהוציאה בין השאר את דאר היום.
בין שמות רוכשי הקרקעות הראשונים ניתן למצוא את:
טובה רוטמן בת שמעון גיילברג מזכרון יעקב ואשתו של ניסן רוטמן.
רוטמן הייתה חברתה הטובה וקרובת משפחה של שרה אהרנסון.
הזוג רוטמן נאסר עם נפילתה של ניל"י והתחתן בעת ישיבתם בכלא.
ילדיו של בן-ציון: שושנה הר-אלי, מנהלת ארגון אמהות עובדות בחיפה ונשיאת המועצה הבינלאומית של נשים יהודיות וד"ר (למשפטים) שמואל שמעון בן-ציון (כאביו גם הוא היה מוסמך לרבנות).
אלעזר אלישר שנמנה עם מייסדי "קופת אשראי ארץ ישראל - קרדיט בנק" וחבר ההנהלה של "בנק עם".
אלישר ייסד את לשכת המסחר איטליה-ארץ ישראל ב-1924 והיה נשיאה.
כמו כן ניהל את "דאר היום" והיה פעיל ב"התאחדות הספרדים העולמית".
קל להבחין בקשר בין הדמויות.
כולן קשורות בצורה כזו או אחרת לאיתמר בן-אב"י וחברו אלכסנדר אהרונסון שהקימו את חברת הסולל ואת בני בנימין.
יחד עם ההתרחבות המהירה של שכונת כרמל מרכזי גדלה גם השכונה הקטנה סביב הכיכר.
בין המשתכנים ניתן למצוא את המשפחות הרוכשות ועוד משפחות כדוגמת טלטש ולוברני בעלי בית מלון טלטש.
במרץ 1938 נחנך מלון לב הכרמל שהיה הגדול מסוגו בחיפה של אותה תקופה.
במלון שהושקעו בו כ-20,000 לא"י (מעל 2.5 מיליון דולר במונחי 2024) ותוכנן על ידי משה חת בסגנון הבינלאומי היו גן נרחב, מרפסות ואף מסלול באולינג.
בכל חדר היו מים חמים וקרים, טלפון ורדיו.
המלון היה שייך לשותפים לעיל שקנו את האדמות.
במרוצת השנים ועם החלשות התיירות בחיפה (ובמיוחד לצורכי נופש) נמכר המלון והוא, כרבים מעשרות הפנסיונים על הכרמל, הפך לבית אבות.
בעליו של בית האבות רצו להרוס אותו אך נתקלו במחאת תושבי הסביבה.
הבניין הוכרז לשימור והחלו שיפוצים .
שירות כיבוי אש החל לפעול באזור מגדל המים.
השירות התבסס על מתנדבים, חברי ההגנה, שהורשו לשאת נשק על ידי השלטונות הבריטיים.
כתוצאה מהרשאה זאת גדל באופן ניכר מספר ה"מתנדבים", ביניהן נשים, לשירות.
התחנה (והמתנדבים שבה) שהייתה כפופה לתחנה בהדר הכרמל, היוותה גורם חשוב בקרב על חיפה ב-1948. התחנה נסגרה בשנות ה-50, ונפתחה מאוחר יותר על ידי כבאים בשכר.
בסמוך לתחנה הוקמה בשעתו תחנה מטאורולגית אך זאת פורקה עם השנים.
זלמן וויט העניק את המגרש שעליו נשתל הגן, שהיווה חלק מן המלון, כמתנה לעיריית חיפה וזאת קבעה את שמו אחר אחד מראשי המתיישבים בכרמל מרכזי שהיה יו"ר אגודת המים בין השנים 1936-1938. הגן, שבו יש בריכת דגי זהב ששוקמה, תוכנן על ידי צבי מילר.
תחילתו של הבניין, בכיכר המגדל 22, הוא בניין למגורים, שנבנה ב-1940, שהיה שייך להרטה וודילסלב פרוינד שהוסב למועדון לילה בשם "כרמל פיקדלי" (שקוצר בהמשך ל"פיקדילי".
המועדון היה מוקד משיכה לחיילים הבריטיים בתקופת המנדט.
הבניין תוכנן על ידי משה חת שתכנן גם את הבתים בכיכר המגדל 20, 21, 21 א ו-23 (מלון לב הכרמל).
אחרי קום המדינה החל המועדון להתדרדר וב-1953 עבר לניהול חדש.
בסוף 1958 נסגר המועדון כשהיה כבר בבעלות סם סמלי אחרי שזה היגר לגרמניה.
כעבור כשנתיים נמכר הבניין לאברהם לקס ומסוף 1962 משמש כבית כנסת "אהל שם".
מריון הילר, אמנית ויטרז'ים, הכינה עיטורים לבית הכנסת.
השכונה הקטנה נקראה בפי כל "שכונת בן-ציון".
בשל תפקידו של האזור בהבאת המים לכרמל מרכזי נקבע שמה של הכיכר "כיכר המגדל" והרחובות הסמוכים לה רחוב המים ורחוב מעיין.
מאוחר יותר הוסב שמה של הכיכר לזכרו של היינריך היינה, על אף שהתנצרותו לא הייתה מקובלת בזמנו על הציבור.
אופי המבנן בעבר היה של מבנים עד שלוש קומות.
נכון לינואר 2024 מתוך 24 מבנים 11 נהרסו ונבנו מחדש או התווספו להם קומות.
בית המלון "לב הכרמל" הוסב, כאמור, לבית אבות ובעליו ביקשו להרחיבו על חשבון הגן (שהיה שייך להם מלכתחילה).
לאחר מחאת התושבים התרצתה העירייה והגבילה את פיתוח בית האבות.
הוא הוגבה לארבע קומות והתווסף אליו אגף בעל שמונה קומות.
בית מלון נוסף ("נוף הכרמל") שהחליף בעלים ושם ל"פנסיון רחל" ול"ורד הכרמל" נהפך גם הוא לבית אבות ("בית הורים ורד הכרמל").
ב-2009 שופץ והוסב בחזרה למלון ("וילה כרמל").
כיכר המצעדים (בפולנית: Plac Defilad w Warszawie) היא כיכר מרכזית במרכז ורשה, פולין.
שהוקמה בשנת 1955 על ידי ברית המועצות יחד עם ארמון התרבות והמדע הצמוד אליו.
הכיכר היא אחת הגדולות ביותר באירופה ואחת הגדולות בעולם (מקום רביעי בגודלה בעולם).
הכיכר שימשה למצעדים צבאיים במהלך התקופה הקומוניסטית של פולין ומכאן קיבלה את שמה.
לאחר נפילת השלטון הקומוניסטי בפולין בסוף שנות ה-80 הוזנחה הכיכר והוקמו מגרשי חנייה, שטחי גן ומבני שוק על שטחה כדי למחוק את סמלי השלטון הרוסי בנוסף להזנחתו של ארמון התרבות והמדע.
כיום מתכננת ממשלת פולין להרוס חלק מן הכיכר לטובת מוזיאון לאומנות מודרנית, ולצידו אולם קונצרטים וגורד שחקים מודרני.
כיכר המשפחה היא כיכר ביד ושם בירושלים שנחנכה בשנת 2001. הכיכר והפסל "גולגולות" של האמן מנשה קדישמן, המוצב בכיכר, נתרמו על ידי ידידי יד ושם פליקס זנדמן ורעייתו רותה לזכר סבו של פליקס, נחום פרידוביץ' שנספה בשואה יחד עם שני נכדיו ועם תינוק נוסף.
זנדמן הוא הנכד היחיד מהמשפחה ששרד את השואה.
כיכר המשפחה נחנכה בשנת 2001. פליקס זנדמן ורעייתו, שמימנו את הקמת הכיכר והפסל, היו מבין אורחי הכבוד של הטקס.
בנוסף נכחו באירוע ראש הממשלה אריאל שרון, ראש עיריית ירושלים אהוד אולמרט, ושני ילדיו האחרים של סנדר פרידוביץ', שנולדו לו לאחר השואה.
הכיכר ממוקמת בין הספרייה והארכיון של יד ושם, ובין בית הספר להוראת השואה.
הכיכר פתוחה מצידה המערבי ומשקיפה אל נוף הרי ירושלים.
בכיכר המשפחה ניצב פסלו של מנשה קדישמן "גולגולות".
הפסל הוקם בסגנון אנטי-מונומנטליסטי ובהשראת סיפורו של נחום פרידוביץ' ושלושת הילדים, ומציג את דמותו של הסב, פורש את ידיו לעבר הילדים בניסיון לגונן עליהם.
דמויותיהם של הילדים מוצגות באמצעות שלוש דיסקיות הצמודות אחת לשנייה.
דיסקית נוספת ממוקמת במרחק מספר מטרים.
כיכר היהלום (במקור בקטלאנית: La plaça del Diamant) הוא רומן שנכתב על ידי סופרת הקטלאנית מרסה רודורדה בשנת 1962.
הוא קרוי על שם כיכר הנמצאת במחוז גרסיה (Gràcia) שבברצלונה.
הוא נכנס לרשימת הספרים הקנוניים של הרולד בלום, ונחשב לפסגת יצירתה של רודורדה.
הרומן תורגם ליותר משלושים שפות והוא נחשב לאחת היצירות החשובות ביותר של הספרות העכשווית הקטלאנית.
רומן זה גם נלמד כחלק מתוכנית הלימודים בתיכונים בקטלוניה.
הרומן מתאר את ברצלונה בתקופת הרפובליקה הספרדית השנייה ומלחמת האזרחים הספרדית, לפני, במהלך ואחרי המלחמה, ואת מאבקי החיים של אישה צעירה, התמודדותה עם מערכת יחסים בין שני גברים, ובנוסף את התפתחותה מכניעה כמעט מוחלטת לבגרות ועצמאות בחייה.
הרומן מתאר בצורה נאמנה את החיים בברצלונה של אותה תקופה, באיזון בין הפסיכולוגיזם לנטורליזם.
רומן זה הפך לסרט ב-1982 בבימויו של Francesc Betriu, והוליד מספר עיבודים לתיאטרון, כולל מחזה בבימויו של Joan Ollé בשנת 2004.
רמי סערי (תרגום), כיכר היהלום, ירושלים: כרמל, 2007.
כיכר יוסי כרמל (נקראה בעבר כיכר הסוכנות היהודית) היא כיכר עירונית מרכזית ביפו, הנמצאת בצידה הצפוני של כיכר השעון ביפו העתיקה.
הכיכר ממוקמת במפגש הרחובות רחוב רזיאל, רחוב נחום גולדמן, רחוב רציף העלייה השנייה ורחוב מרזוק ועזר, בקצה הצפוני של יפו העתיקה ושל השוק היווני.
בקצה הדרום-מערבי הגובל בכיכר השעון נמצא בניין הקישלה - בית המעצר הטורקי ממנו יוצאת רחבה מערבה לכיוון נמל יפו ונקודת תצפית אל הים התיכון, ובצידה הדרום-מזרחי של הכיכר נמצא בית הסראייה, ממנו יוצאת רחבה מזרחה לכיוון שדרות ירושלים הכוללת מרכז מידע לתיירים.
לאחר קום המדינה הוחלט לקרוא לצומת הרחובות דוד רזיאל, נחום גולדמן, מרזוק ועזר, ורציף העלייה השנייה בשם כיכר הסוכנות היהודית, בגלל סמיכותה לנמל יפו, דרכו עברו עולים חדשים רבים בהגיעם לארץ, ובגלל סמיכותה לרציף העלייה השנייה.
בשנת 2009 שופץ רחוב רזיאל והפך למדרחוב, במהלך השיפוץ הוקם בכיכר מעגל תנועה ושונה שם הכיכר לכיכר יוסי כרמל, לזכרו של אלוף-משנה יוסי כרמל שתרם רבות לעיר תל אביב.
שינוי השם עורר מחלוקת, שכן חלק מתושבי העיר ביקשו לקדם קריאת שמות רחובות ואתרים ביפו באופן שינציח את אופיה הדו-לאומי של העיר וביקשו שהכיכר תיקרא "כיכר בגין-סאדאת".
כיכר המעיין הרדום היא כיכר עירונית חשובה ברובע קריית האמנים בעיר העתיקה של צפת.
הכיכר ממוקמת בצומת הרחובות רחוב יצחק אמיתי, רחוב משה רביב, רחוב ציונה תג'ר ורחוב משה פריבר - במרכז רובע האמנים הנמצא בעיר העתיקה.
עד להקמת המדינה בשנת 1948 עמד במרכז הכיכר מעיין, ששימש את תושבי צפת ובעיקר את תושבי העיר העתיקה.
המעיין קיבל את השם המעיין הרדום משום שמימיו היו מגיחים באופן מחזורי ולא באופן קבוע, בדומה למעיין הנמצא לדוגמה במקווה האר"י שבבית הקברות העתיק של צפת.
מימיו של המעיין היו לעיתים זורמים באופן עוצמתי, ולעיתים באופן חלש.
בתקופה בה פעל המעיין לשימושם של תושבי צפת הוא שימש גם בתור מקום לכביסה.
המעיין נמצא במרכזו של רובע האמנים, במרכזה של הכיכר, וכיום ישנן מדרגות היורדות אל מקור המעיין.
מסביב למעיין נמצאים בכיכר מבנים עתיקים עם קשתות ובהם מבנה עתיק בן 700 שנה מתקופת הממלוכים, המשמש כיום בתור מרכז קהילתי.
כיכר המייסדים היא כיכר במרכז פתח תקווה שנקראה על שם מייסדי העיר ונבנתה במקום בו נחפרה הבאר הראשונה של המושבה ובו נחרש התלם הראשון.
כיכר המייסדים נמצאת על גבעה ומציינת את מקום תחילת ההתיישבות של מייסדי פתח תקווה בקיץ 1878 (תרל"ח).
בין המתיישבים במקום היו זרח ברנט, יהושע שטמפפר, יהודה ראב, אליעזר ראב (אביו של יהודה), יואל משה סלומון, דוד גוטמן, מיכאל שפירא (אחיו הבכור של אברהם שפירא), מיכל לייב כץ, נתן גרינגרט, דוד רגנר ועוד.
המתיישבים הקימו גורן במרכז הגבעה, בנו את בתיהם מסביב לגורן ובשולי הגבעה חפרו באר ולידה הקימו בית משאבות ושוקת להשקיית חיות בית.
בהמשך הקימו המתיישבים ליד הגבעה מבני ציבור שכללו בית ספר, בית כנסת, דואר, תחנת הסעה של דיליז'נסים, בית מרקחת, בית כלבו ועוד.
בשנת 1884 נבנה בצידה הצפוני של הגבעה יקב פרידמן (בתחומי אחוזת לחמן).
עד שנת 1884 נעצרה התפתחות העיר בגלל קשיים כלכליים אולם בשנה זו חלה התעוררות בהתפתחות העיר עם הקמת אחוזת לחמן (ב-1912 נרכשה על ידי יקב פרידמן שעבר לתחומה מחיפה).
עם התרחבות העיר הפכה הכיכר, בשעות הבוקר, למקום בו נאספו פועלי חקלאות מחפשי עבודה ובשעות הערב ובימי שבת וחג למקום התכנסות חברתית של בני העיר.
בהתכנסויות אלו הנעימה תזמורת בשם "כינור ציון" את שהותם של התושבים בכיכר.
בשנת 1938, לכבוד חגיגות שישים שנה לפתח תקווה, נחנך במקום גן המייסדים שהיה הגן הציבורי הראשון.
מאז הקמתה שופצה הכיכר מספר פעמים עד לעיצוב צורתה הנוכחית (בשנות ה-60, ב-1991 וב-2007).
הכיכר תחומה בין הרחובות חיים עוזר, יהושע שטמפפר, הברון הירש, פינסקר, אוסישקין וחובבי ציון.
הכיכר בנויה משני מפלסים: החלק המוגבה (בו נשתל דשא) והחלק במפלס הרחוב (מרוצף).
הכיכר כוללת מספר אלמנטים הבאים להזכיר את ההיסטוריה שלה:
5 לוחות שיש לזיכרון מייסדיה של המושבה.
בקדמת הלוחות תמונותיהם וסיפורם של המייסדים ובצידן האחורי תבליט של הדמות רכובה על סוס (כמתואר בבלדה על יואל משה סלומון).
ביתן מקורה על עמודים, שחזור ביתן התזמורת.
פסל מתכת לציון החריש הראשון שביצעו המתיישבים בדצמבר 1878.
פסל לציון התזמורת שפעלה בכיכר.
פסל "הרחם" של הדר הרצל.
כיכר הכנסייה אשר במקור נודעה בתור כיכר השוק היא הכיכר הראשית של המרכז ההיסטורי של העיר פרטוריה, אחת משלוש ערי הבירה של דרום אפריקה.
המבנים סביב הכיכר נבנו ברובם בשלהי המאה ה-19, והכיכר עצמה היוותה למעשה במשך כעשרות שנים את מרכזה הכלכלי והפוליטי של הרפובליקה הדרום-אפריקאית.
המבנה הבולט ביותר סביב הכיכר הוא משכן מועצת העם, אשר היה בניין הפרלמנט והממשלה של הרפובליקה הדרום-אפריקאית.
המבנה החל להיבנות בשנת 1888 ונחנך כעבור שנים אחדות.
כעשור לאחר מכן, בשנת 1897, החלה הבנייה של ארמון הצדק, אשר נועד לשמש בתור בית המשפט העליון של הרפובליקה.
במשך השנים נבנו סביב הכיכר בנקים חשובים שונים ומבני ציבור נוספים.
החל משנת 1956, מעטר את מרכז הכיכר פסלו של מנהיגה הבולט ביותר של הרפובליקה הדרום-אפריקאית, פול קרוגר.
כיכר הניצחון (בלארוסית: Пло́шча Перамо́гі, רוסית: Пло́щадь Побе́ды) היא כיכר ראשית בעיר מינסק, בלארוס.
הכיכר ממוקמת באזור העיר העתיקה של מינסק.
הכיכר חוצה את שדרת העצמאות ואת הרחובות זכראבה (Захарава) וקיסיליובה (Кісялёва).
בקרבת הכיכר אתרים בעלי חשיבות רבה כגון: מוזיאון הקונגרס (РСДРП), משדרי הטלוויזיה והרדיו ופארק גורקי.
כיכר הניצחון במינסק היא הגרסה הבלארוסית של הכיכר האדומה במוסקבה, רוסיה.
האנדרטה נבנתה בשנת 1954 לכבוד חיילי הצבא הסובייטי והפרטיזנים של בלארוס.
עמוד הגרניט שנבנה במרכז הכיכר נישא לגובה של 38 מטרים ומסמל את ניצחון העיר.
את אבני הגרניט סיפקו מחצבות אוקראיניות מאזור ז'יטומיר, את אבני הפסיפס סיפקה האקדמיה לאמנות בלנינגרד ומפעל ברונזה מלנינגרד סיפק תבליטי ברונזה שונים.
מסביב לכיכר באזור המכונה "עגול" (Kruglaya) שני בניינים בצורת קשת שנהרסו חלקית בהפצצות במהלך מלחמת העולם השנייה, בסוף שנות ה-40 תוכננו מחדש על ידי האדריכל ר.
Stoler) ובשנות ה-50 החל תהליך שחזורם.
בשנת 1984 שופצה הכיכר ויציאותיה הותאמו לצורכי רכבת המטרו "כיכר הניצחון" (Плошча Перамогі) שנבנתה תחת הכיכר ונפתחה לראשונה בתאריך ה-26 ביוני, שנת 1984. הפרויקט תוכנן על ידי האדריכלים ב.
בתאריך ה-8 במאי 1985, יום השנה ה-40 לניצחון ברית המועצות על הנאצים, נחנך היכל זיכרון באזור הולכי הרגל שמתחת לכיכר.
על קירות ההיכל מוטבעים שמותיהם של גיבורי ברית המועצות (ילידי בלארוס וממדינות נוספות) שלחמו ומסרו את נפשם כדי לשחרר את בלארוס מהכיבוש הנאצי.
במרכז ההיכל מבנה זכוכית עגול שעוצב על ידי האמן ו.
בשנת 2003 שופצה האנדרטה שבכיכר ועצי האשוח הוחלפו במדשאות ירוקות.
כיכר העצמאות היא הכיכר המרכזית של עפולה.
במהלך שנות המנדט הבריטי ניתן לה השם "כיכר אנדרוס" ובשנת 1952 הוחלף השם ל"כיכר העצמאות".
העיר עפולה נוסדה בשנת 1925 על ידי חברה ציונית מיישבת בשם קהילת ציון אמריקאית.
החברה רכשה את אדמות עפולה כיחידה אחת מידיו של פאודל ערבי נוצרי בשם אליאס סורסוק ששכן בביירות והיה הבעלים שלהן.
האריסים שעיבדו עבורו את הקרקע שכנו בכפר זעיר בשם "איל פולה".
האדריכל ריכרד קאופמן, שתכנן את העיר לבקשת החברה, תכנן בה שדרה, שתחצה את העיר החדשה מדרום לצפון (שלימים תקרא שדרות ארלוזורוב) ותסתיים בכיכר מרכזית שמצפון לה נמצאת תחנת רכבת העמק שהוקמה בשנת 1905.
כשנבנתה העיר הייתה הכיכר, הממוקמת במקום המרכזי ביותר בעפולה, לאתר בו נערכו העצרות והאירועים בעיר.
בחלק הצפוני של הכיכר הוקמה תחנת "אגד", שלימים עברה למשכנה החדש, וחלק זה של הכיכר הפך למגרש חנייה שמשני צדדיו חנויות ומשרדים.
ב-26 בספטמבר 1937, בעת מאורעות תרצ"ו-תרצ"ט נרצח בנצרת מושל מחוז הגליל בתקופת המנדט הבריטי לואיס אנדרוס על ידי טרוריסטים ערבים.
אנדרוס היה אחד הבודדים מאנשי השלטון המנדטורי שהיה אוהד של הציונות ותנועת ההתיישבות, והמועצה המקומית עפולה החליטה לקרוא לכיכר בשם "כיכר אנדרוס".
בערבו של 29 בנובמבר 1947, לאחר החלטת עצרת האו"ם על תוכנית החלוקה, נערכו בכיכר ריקודים המוניים סביב המדורה.
למחרת נערכו בכיכר עצרות המונים של תושבי העיר, כולל עצרות של ילדי העיר.
בשנת 1952 החליטה המועצה המקומית להסב את שם הכיכר ל"כיכר העצמאות".
שמו של אנדרוס הועתק אז לחורשה שהייתה על אדמת בית הקברות לשעבר של הכפר איל פולה וניתן לה השם "חורשת אנדרוס" וברבות הימים היא הפכה למגרש חנייה עירוני.
בשנות המדינה הראשונות נערכה בכיכר בערב כל יום עצמאות חגיגה מרכזית ולמחרת נערכו בה עצרות ומצעדים.
באמצע שנות החמישים גברה ההזנחה של הכיכר עד כי בשנת 1956 התקשרה המועצה המקומית עם אדריכל שעיצב את הכיכר וקישט אותה בדשאים וצמחים.
בשנות השבעים נבנתה בכיכר בריכת נוי.
בשנת 2015 החלה עיריית עפולה לשדרג את הכיכר וסביבתה.
תחילה הותקנו לכל אורך שדרות ארלוזורוב שרשראות של נורות חשמל קטנות שנכרכו סביב דקלי הוושינגטוניה, ולאחר מכן חוברה השדרה לכיכר, והשדרה והכיכר הפכו ליחידה רציפה אחת.
הריצוף הישן בכיכר הוחלף ברצפת עץ חומה ובמרכז הכיכר חזרה לפעול מזרקה חדשה.
הגינון בכיכר הושלם וריהוט גן חדש הותקן בה.
הכיכר המשוקמת, ששטחה 2,000 מ"ר, נחנכה בינואר 2017 ועדיין נותרו בה לביצוע החלפת שני קיוסקים ישנים שהיו על הכיכר בשני קיוסקים חדשים המתוכננים באופן דקורטיבי ומותאמים לסגנון בו שודרגה הכיכר.
אחד מהם הוקם כבר והאחר נמצא בתהליך הקמה.
כמו כן מתוכנן להוסיף למזרקה הקיימת מערכת תאורה צבעונית שתפעל במופעי מים צבעוניים בכיכר.
כיכר הירדן הוא אזור בבקעת הירדן, אזור מישורי המצוי מעל ומסביב לעמק גאון הירדן בו זורם נהר הירדן.
כיכר הירדן היא מישור הממוקם משני עברי בקעת הירדן בין מורדות ההרים לעמק גאון הירדן בו זורם נהר הירדן.
אזור כיכר הירדן ("ע'ור" בערבית), על שם מישוריותו, שהיא שטוחה כמו כיכר לחם (לחם מסורתי עגול ושטוח כמו פיתה).
כיכר הירדן נמצאת באזור צחיח, אך חלקה מושקה היטב במי מעיינות ומי נחלים.
זיהוי הכיכר בדרום ים המלח
על אף האמור, במשך מאות שנים רווחה שיטה, שמקורה בספרי יוסף בן מתתיהו, המזהה את כיכר הירדן מדרום ללשון הדרומית של ים המלח.
בין היתר מתבססת שיטה זו על זיהוי העיר א-סאפי עם העיר "צוער" המקראית.
על זיהוי זה הקשו מספר קושיות:
כיצד ראה לוט את שפע המים של כיכר הירדן ממקום מושבו בבית אל שבאזור בנימין, הרחוקה למעלה מ-60 ק"מ מדרום ים המלח?
כיצד ראה משה את כיכר הירדן מהר נבו שבערבות מואב, מצפון-מזרח לים המלח?
התורה מקשרת את כיכר הירדן ליריחו (), שזיהויה הוודאי מצפון לים המלח ((דברים לד 3)
הרמב"ן כתב בפירושו (בראשית יג י): "יאמר כי ארץ הכיכר כולה משקים אותה ברגל מן הירדן" והוסיף ופירט בהמשך (בפירושו לבראשית יד ו) "...אבל 'כיכר הירדן' לשון מישור ממש הוא, כי כן יקרא בלשון הקודש המקום שהנהרות מתפשטין בהם במרוצת המים הנגרים השוטפים שם...".
ראשית התיישבות האדם בכיכר הירדן מתוארכת לכ-6,600 שנים לפני זמננו.
התנאים בכיכר הירדן, המזכירים את אלו של עמק הנילוס, מייצרים תנאי מחיה שתמכו באוכלוסייה שבשיאה הגיעה לכ-50,000 בני אדם.
היישוב המשמעותי הראשון בכיכר היה תלוליות ע'סול, בפינה הצפון-מזרחית של ים המלח, שיושב בתחילת התקופה הנאוליתית המאוחרת.
האזור התפתח ב, ובתקופת הברונזה הקדומה כלל כ-100 מקומות יישוב.
שלושת היישובים הגדולים ביותר היו תל אל-חמאם , תל נימרין ותל יריחו, יישובים עירוניים שהיו מוקפים בישובי לוויין קטנים.
רבים מהיישובים ננטשו סביב ראשית המאה ה-16 לפנה"ס, ואוכלסו מחדש רק לאחר כמה מאות שנים.
תרגומי התורה לארמית (תרגום אונקלוס, תרגום יונתן) מתרגמים את המילים "כיכר הירדן" כ"מישר ירדנא", כלומר "מישור הירדן".
שם זה תואם את היות הכיכר באזור מישורי רחב ידיים בתוך בקעת הירדן.
לדעת הראב"ע, המילה "כיכר" נגזרת מהמילה "כר" שמשמעה, מקום מרעה מובחר (כמו: ).
זאת, על שם מרחבי המרעה הגדולים המאפיינים את האזור, שהם שמשכו את לוט, שבבעלותו היו צאן ובקר לרוב, לעבור דווקא לשם.
על פי המקרא ישבו בכיכר הירדן חמש הערים סדום, עמורה, אדמה, צבויים וצוער.
ארבע הראשונות חרבו במהפכת סדום לאחר שאלוהים העניש את יושביהן על חטאיהם הרבים, בעיקר בשל יחס מפלה ומתאכזר לחלשים בחברה ולעוברי אורח.
לאחר המהפכה הפך כיכר הירדן לאזור מליח, צחיח ויבש, שהפך לסמל ומשל לענישה האלוהית על חטאים ורוע.
נווה המדבר שבתוך כיכר הירדן הוא העיר יריחו, שנודעה בעצי התמר המשובחים שבה.
כיכר הירדן מוזכרת במקרא מספר פעמים.
רוב אזכוריה מצויים בספר בראשית, סביב סיפור מגורי לוט בסדום, והפיכתה:
בעקבות מריבה בין רועי לוט לרועיו של אברהם, הציע אברהם ללוט שהם ייפרדו ויגורו במקומות שונים, וביקש מלוט שיבחר לו היכן הוא מעוניין לגור.
לוט בחר לגור בכיכר הירדן בשל שפע המים והירק שבה, המתאימים למרעה: .
בעת הפיכת ארבע ערי כיכר הירדן, מספר הכתוב שכל אזור כיכר הירדן נחרב, על כל החי והצומח שבו, ולא רק הערים ויושביהן: .
לאחר הפיכת סדום ועריה, משקיף אברהם מאזור חברון, בה בחר לגור לאחר פרידתו מלוט, לראות מה עלה בגורלן של סדום ועמורה, ושל כיכר הירדן כולו: .
בסוף ספר דברים מוזכרת כיכר הירדן כאחד המקומות התוחמים את ארץ כנען, אותם הראה ה' למשה סמוך למותו: .
בתקופת המלכים, אזור כיכר הירדן כלל שטחים נרחבים יותר של בקעת הירדן, ולכן בתיאור פרויקט יציקת העמודים יכין ובועז במעבה האדמה שבמרכז בקעת הירדן, סמוך ליישובים סוכות וצרתן, נוקט המקרא בביטוי 'כיכר הירדן' כאשר הוא מציין את מיקום היציקה: .
על-פי הסיפור המקראי, בשל ריבוי חטאי יושבי הערים, ערך ה' מבחן לאנשי סדום באמצעות שני מלאכים שהתחזו לעוברי אורח שנקלעו לעיר, כדי לבחון האם יש תקווה שמעשיהם יתוקנו על ידי קבוצה מתוך אוכלוסיית העיר שאינה שותפה במעשי הרוע.
תוצאות המבחן היו תביעה של כל אנשי העיר מלוט, שאירח אותם בביתו, להסגיר אליהם את האורחים על מנת להתעלל בהם מינית, כאמצעי ענישה שנועד להרתיע אורחים מלבוא לסדום.
בעקבות זאת, החליט ה' להחריב את חמש ערי הכיכר ולמלט מתוכן את לוט.
שני המלאכים הוציאו את לוט מסדום על מנת שיוכלו להתחיל בהחרבת הערים, אך לוט הפציר במלאך שיאפשר לו להימלט לעיר בלע, שהיא חדשה יחסית ועוונות תושביה מועטים ועוד לא הגדישו את סאתם.
המלאך אִפשר לו זאת, ובשל כך ניצלה העיר מהפיכה, ושמה שונה ל"צוער".
לאחר שנמלט לוט לצוער, החריב ה' את ארבע הערים הנותרות: סדום, עמורה, אדמה וצבויים, בהמטרת גופרית, אש ומלח על האזור.
מה שהפך את הים הסמוך לסדום, שעד כה מימיו (שמקורם מהכנרת) היו מתוקים, לים המלוח ביותר בעולם, ומכאן שמו: ים המלח.
גם כל האזור שסביב ים המלח הפך חרב עקב המליחות הרבה שספחה האדמה.
אמנם בחלק הצפוני של כיכר הירדן נותרה אדמה פורייה, שבמהלך השנים הוקמה בה העיר יריחו שהתהדרה בעצי תמר משובחים, עד שכוּנתה בתורה בשם "עיר התמרים".
כיכר המהפכה (ברומנית: Piața Revoluției) היא כיכר עירונית מרכזית במגזר מספר אחת, בבוקרשט, בירת רומניה.
בעבר נשאה הכיכר את השמות כיכר הארמון (Piața Palatului) וכיכר גאורגה גאורגיו-דז' (Piața Gheorghe Gheorghiu-Dej).
כאן ב-21 בדצמבר 1989, החל משטרו של ניקולאה צ'אושסקו להתפורר.
קהל גדול של מעל 100,000 איש שהובאו לעודד בצייתנות את צ'אושסקו, ולמעשה מחו ושרקו שריקות בוז.
משולש שיש לבן, עם הכיתוב Glorie martirilor nostri (תהילה לקדושינו) מצביע אל המרפסת הנמוכה שמעל פתח הכניסה לבניין, (שהיום הוא מתפקד כמשרד הפנים), משם קיים צ'אושסקו את נאום הציבור האחרון הזה.
בשעת בוקר מאוחרת הוא נמלט במסוק מגג הבניין.
הכיכר מוקפת מבנים חשובים ובהם: הארמון המלכותי של בוקרשט המארח את מוזאון האומנות, אתנאול רומן (אולם קונצרטים), ארמון מוסד אוניברסיטת קרול הראשון, שמארח את הספרייה האוניברסיטאית המרכזית בבוקרשט, ארמון מיניסטריון הפנים, כנסיית קרצולסקו ובית המלון אתנאה פאלאס הילטון.
בכיכר מוצבים הפסל הרכוב של קרול הראשון, מלך רומניה ופסל נוסף, עמוד גבוה של שיש לבן, לזכר הנופלים במהפכה הרומנית.
כיכר הכוכב השחור, הידועה גם בשם כיכר העצמאות, היא כיכר ציבורית באקרה, בירת גאנה, הגובלת באצטדיון הספורט של אקרה ובפארק הזיכרון לקוואמה נקרומה.
הכיכר משמשת לעיתים קרובות כמוקד לחגיגות העצמאות השנתיות ולאירועים לאומיים נוספים, ומהווה אתר למצעדים אזרחיים וצבאיים ולהתכנסויות ממלכתיות.
היא הושלמה בשנת 1961, לקראת ביקורה הממלכתי של המלכה אליזבת השנייה בגאנה.
בשנת 1957 הפך קוואמה נקרומה לראש הממשלה והנשיא הראשון של חוף הזהב (כיום גאנה), לאחר שקיבלה עצמאות מבריטניה.
נקרומה יזם את הקמת הכיכר כדי לחגוג את עצמאות המדינה.
הבנייה הושלמה בשנת 1961, במקביל לביקורה של המלכה אליזבת השנייה, והכיכר נקראה על שם הכוכב השחור.
קוואמה נקרומה היה זה שהוביל את גאנה לעצמאות מבריטניה.
כיכר הכוכב השחור היא המקום שבו נערך מצעד יום העצמאות של גאנה, שמתקיים מדי שנה ב־6 במרץ.
אחד המצעדים הבולטים במיוחד היה מצעד היובל הזהוב — חגיגות 50 שנה לעצמאותה של גאנה מהשלטון הקולוניאלי הבריטי.
היובל הזהוב נחגג ב־6 במרץ 2007, בהובלת הנשיא ג'ון קופור.
בנוסף, הכיכר מארחת את כל האירועים הציבוריים המרכזיים והחגים הלאומיים במדינה.
בכיכר העצמאות קיימות טריבונות שיכולות להכיל עד 30,000 צופים.
בכיכר שלושה מונומנטים המסמלים את המאבק לעצמאות ולחירות: קשת העצמאות, אנדרטת יום השחרור, ושער כוכב השחור — הידוע גם כמונומנט כוכב השחור.
מקור הסמל של כוכב השחור, המסמל תקווה שחורה, מיוחס לד"ר קוואמה נקרומה שהושפע מקו הספנות של מרקוס גארבי שנקרא "Black Star Line".
פסל של חייל הפונה אל קשת העצמאות מייצג את הגנאים שאיבדו את חייהם במאבק לעצמאות המדינה.
הלוויות המדינה של הנשיאים ג'ון אטא מילס וג'רי רולינגס, ושל סגן הנשיא אליו מהאמה, נערכו בכיכר.
ב־24 במרץ 1998 התקבצו בכיכר למעלה מ־500,000 איש כדי לקבל את פניו של נשיא ארצות הברית לשעבר, ביל קלינטון, ורעייתו הילרי קלינטון — בביקור הראשון של נשיא אמריקאי בגאנה.
כיכר הסנאט שנודעה בשם כיכר הדקבריסטים (Площадь Декабристов) משנת 1920 עד 2008, ו (רשמית) ככיכר פיוטר (площадь Петрова) משנת 1782 עד 1925, היא כיכר עירונית בעיר סנקט פטרבורג, רוסיה.
הכיכר ממוקמת על הגדה השמאלית של בולשאיה נייבה, מול קתדרלת איסק הקדוש.
בשנת 1925 שונה שמה לכיכר הדקבריסטים כדי להנציח את מרד הדקבריסטים, שפרץ שם בדצמבר 1825.
הכיכר תחומה בבניין האדמירלות ממזרח.
במערב נמצא בניין הסנאט והסינוד (כיום משכן בית המשפט החוקתי של רוסיה).
אנדרטת פרש הנחושת, פסל לזכרו של פיוטר הגדול, ניצבת בכיכר מאז 1782, ומשם השם הרשמי "כיכר פיוטר".
ב-29 ביולי 2008 הוחזר לכיכר השם "כיכר הסנאט".
"כיכר הסנאט" הוא השם שהוענק לכיכר עוד בשנת 1763 אחרי שהתמקמו סביבה מבני הסנאט הרוסי.
לצורכי הממשלה נבנתה אחוזתו של סגן קנצלר האימפריה הרוסית בסטוז'ב-ריומין, המשמשת כיום כמשכנו של בית המשפט החוקתי.
זו אחת הכיכרות העתיקות בעיר והיא נוצרה עוד בשנת 1704 כחלק מהמתחם סביב בניין האדמירלות, ומטה הצי הרוסי הקיסרי.
דרום הכיכר תחומה בתעלת האדמירלות.
כאשר בניין האדמירלות איבד מחשיבותו כמצודה צבאית, הפכה הכיכר לכיכר עירונית ציבורית.
בשנת 1710, על גדות נהר נייבה, נבנו מבני העץ הראשונים של קתדרלת איסק הקדוש, לאחר מכן אלה הוחלפו במבני אבן והקתדרלה הייתה זו שגבלה מדרום לכיכר.
בשנת 1727 נבנה בסמוך גם גשר איסק.
בחלקו הדרום-מזרחי של הכיכר, בפינת הגדה האנגלית נבנה ארמון לנסיך מנשיקוב, שהיה בין המדינאים הבולטים ברוסיה בתקופת פיוטר הגדול.
לאחר מות הנסיך המבנה הוענק לסגן הקנצלר אוסטרמן ובשנת 1744 לקנצלר בסטוז'ב-ריומין.
הסנאט הרוסי עבר לכאן לאחר עלייתה של יקטרינה השנייה לשלטון והחל משנת 1763 נקראה בשם כיכר הסנאט.
בשנת 1782 נחנכה בה האנדרטה לפיוטר הראשון: פרש הנחושת, שהעניק לכיכר את השם הרשמי כיכר פיוטר, אך תושבי העיר המשיכו לקרוא לכיכר בשם כיכר הסנאט.
בשנת 1820 נוספו מרצפות גרניט ובשנת 1823 הושלם מראה המזרחי של הכיכר עם השלמת בניין האדמירלות החדש.
בשנת 1834 הסתיימה בניית בניין הסנאט והסינוד.
ב-14 בדצמבר 1825 התגודדו סמוך לפרש הנחושת כ-3,000 חיילים מגדודים מורדים שסירבו להישבע אמונים לקיסר רוסיה החדש ניקולאי הראשון.
בכיכר נורה למוות המושל הצבאי של סנקט פטרבורג הרוזן מיכאיל מילוראדוביץ', מאקדחו של פאבל קאכובסקי.
בסופו של דבר המרד דוכא בכוח על ידי חיילים נאמנים לצאר מצבא האימפריה הרוסית.
המרד נודע בשם "מרד הדקבריסטים".
כיכר הניצחון (באוקראינית: Площа Перемоги, קרי: פלושצ'ה פרמוהי) היא כיכר גדולה בעיר קייב, בירת אוקראינה המוקדשת לניצחון בעלות הברית במלחמת העולם השנייה.
הכיכר שוכנת ברובע שבצ'נקו במיקום מרכזי, וממנה נמתחות "שדרות הניצחון" פרוספקט פרמוהי, מהשדרות הארוכות והרחבות בעיר.
ראשיתה של הכיכר באמצע המאה ה-19, כאשר המושל הרוסי של קייב אילריון וסילשצ'יקוב התיר לקהילה היהודית המקומית לערוך במקום ירידים למסחר.
הכיכר נקראה בין השנים 1869–1952 כיכר האליץ' (כיכר גליציה במבטא המקומי).
לפני שנות ה-50 של המאה ה-20 נודע המקום גם בשם יבבּאז על שם השוק היהודי שהתקיים במקום בעבר ונהרס בסוף שנות ה-40 של המאה ה-20.
בולטים בכיכר: קרקס קייב הבנוי על מתחם שבו שכנה בעבר כנסייה שנהרסה ב-1934 בידי הסובייטים.
חנות הכלבו "יוניברמה אוקראינה" ומלון "ליביד".
במרכז הכיכר מתנשאת 'אנדרטת הניצחון', אובליסק בגובה 30 מטרים ובראשו "כוכב הגיבור" (עיטור גיבור ברית המועצות).
כיכר החירות של סלוניקי היא כיכר מרכזית בסלוניקי, יוון.
הכיכר נוצרה לאחר אמצע המאה ה-19, כאשר נהרסו חומות החוף הביזנטיות של סלוניקי, שעל פי מממצאים ארכאולוגיים, היו ממוקמות מצפון לרחוב קלפוטאקי של היום.
חומת הים הייתה קיימת עד 1870, אז הוחלט להרוס אותה, על מנת להגדיל את קו המים.
עם הרחבת קו המים נוצר הרחוב המקביל – שדרת ניקיס – כאשר באותה תקופה נפתח רחוב סמברי פאשה – וניזלו של היום - ממשרד המושל אל הים.
באזור כיכר החירות הוקמו חברות מסחריות וספנות, כמו גם מונופולים ממלכתיים, כאשר עם הקמת הנמל החדש התרכז באזור הנפט, התבואה והמסחר הקולוניאלי.
בסוף המאה ה-19 שגשגו באזור בנקים, בנייני משרדים וחנויות אופנתיות.
בתחילת המאה ה-20 קיבלה הכיכר צורה של הרחבה של רחוב וניזלו בקצהו לכיוון הים.
הכיכר קיבלה את שמה מהפכת הטורקים הצעירים, שהתחילה מנקודה זו.
האזור נהרס בשריפה של 1917 ועוצב מחדש על ידי אברד.
במקום כיכר החירות של היום תוכנן מיקומו של בניין הדואר, מולו אמורה הייתה לקום כיכר על גבי שטח קרקע מיובש כשחזיתו אל הים וליצור את כיכר הדואר.
בנוסף לאירועים הקשורים ליהודי סלוניקי, כיכר החירות היא, בין היתר, הנקודה ממנה באוקטובר 1912 ערך צבא יוון את כניסת הניצחון לעיר והמקום שבו בשנת 1916 התקבל בברכה חגיגית אלפתריוס וניזלוס.
בכיכר נבנו בקתות עץ מחוספסות בשנת 1917 לאירוח של מחוסרי בית יהודים ואחרים כתוצאה מהשריפה הגדולה של סלוניקי, ובשנת 1922 עבור הפליטים שהגיעו לסלוניקי לאחר חילופי האוכלוסין בין יוון וטורקיה.
הכיכר קיבלה את שמה הנוכחי בשנת 1908, כאשר באזור הספציפי הזה התקיימו ההפגנות המרכזיות והאסיפה המכוננת של תנועת הטורקים הצעירים, קבוצה של סטודנטים, משכילים וקציני הצבא העות'מאני שהחלו להתארגן בסלוניקי.
ב-11 ביולי 1942 נצטוו 9,000 גברים יהודים בני 18 עד 45 להתכנס ב"כיכר החירות", שם הושפלו כל היום בשמש היוקדת.
האירוע נודע בתור "השבת השחורה".
במתכונתה הנוכחית, מוסדה הכיכר בצו מלכותי מ-28 במרץ 1963, המרחב הציבורי הפך לבעלות עיריית סלוניקי בעקבות חוזה רכישה של הדואר.
למרות שלפי התכנית העירונית הכללית הנוכחית כיכר החירות מסווגת כשטח ירוק, בפועל המרחב מתפקד כמקום חניה משנות ה-50.
בשנת 1997, הוקמה אנדרטה לזכרם של 50,000 יהודי סלוניקי שנרצחו במחנות הנאצים בקצה הדרומי של כיכר החירות, באותו מקום בו כינסו והשפילו אותם החיילים הנאצים.
האנדרטה עוצבה על ידי האחים גליד ומייצגת את מנורת שבעת האורות והלהבות עם רשת של גופי אדם.
עם הזמן הוזנחה הכיכר עד שבשנת 2018 נתקבלה החלטה על ידי עיריית סלוניקי בראשותו של ראש העיר יאניס בוטאריס לשפץ ולשדרג אותה.
במסגרת התכנית החדשה ביקש בוטאריס, שפעל רבות למען הקהילה היהודית בשנות כהונתו, להפוך את הכיכר המוזנחת למקום חדש ומכובד שבמרכזו מונומנט מפואר לזכרם של יהודי סלוניקי שנספו בשואה.
אלא שבעקבות פוליטיקה מקומית החליט ראש העיר החדש ויריבו המר של בוטאריס, קונסטנטינוס זרבאס, לבטל את התכנית ולהקפיא את העבודות.
כיכר הַמִּפְרָשִׂים, או בשמה הרשמי כיכר יהודי סלוניקי, היא מעגל תנועה באשדוד הקרוי על שם יהדות סלוניקי, ומחבר את שדרות מנחם בגין ומשה דיין וכן את רחוב אקסודוס.
הכיכר, הממוקמת בין רובע הקריה לרובע המרינה, נחנכה ביוני 1999.
במרכז הכיכר ניצב הפסל "המפרשים", פרי עיצובו של הפסל ישראל הדני, שנועד לדמות מפרשים השטים על פני הים.
אדריכלות הנוף בכיכר עוצבה על ידי שלומי זאבי.
ב-2006, לרגל יובל לעיר אשדוד, הנפיק דואר ישראל דף מזכרת שבמרכזה כיכר המפרשים.
ב-2013 החלה עיריית אשדוד להאיר את הכיכר לאחר רדת החשיכה בצבעים מתחלפים, באמצעות 76 זרקורי LED.
ב-2016, דמות הפסל הושאלה לסמל העיר אשדוד החדש, שעוצב לרגל ציון 60 שנים להיווסדותה של העיר, על ידי תושבת אשדוד, פערי אויש.
ב-2018 הפסל עבר שיפוץ ותחזוקה.
בינואר 2022 הוצב פסל נוסף של ישראל הדני בקרבת כיכר המפרשים – הפסל מחווה ספירלית בכיכר גן העיר המובילה לכיכר המפרשים במורד שדרות מנחם בגין.
בנובמבר 2023, במהלך מלחמת חרבות ברזל, יחד עם כיכר היובל ("עין השמש") הפסל הואר בצהוב כאות סולידריות עם הישראלים שנחטפו לעזה במלאת חודש לטבח שבעה באוקטובר.
בינואר 2024, הפסל הואר בכתום לציון יום הולדת שנה לכפיר ביבס – תינוק ישראלי שנחטף לעזה עם משפחתו במהלך הטבח בניר עוז, ונרצח יחד עם אימו ואחיו בידי מחבלים פלסטינים.
פסל המפרשים עוצב על ידי ישראל הדני ב-1997. הפסל נישא לגובה של 15 מטרים, ועשוי פלדה מרותכת.
הכיכר היא אות לזכר קהילת יהדות סלוניקי (ירושלים דבלקן), שהתיישבה ביוון לאחר גירוש ספרד והייתה שם לקהילה פורייה של עובדי נמל ותעשייה.
בשנות ה-30 עלו כ-10,000 מבני הקהילה לארץ ישראל ותרמו תרומה מכרעת לתחום הימאות – רבים מהם עבדו בנמל חיפה, והם היו מעורבים באופן בולט בהקמת נמל תל אביב ותפעולו בעקבות השבתת נמל יפו במהלך המרד הערבי הגדול.
ב-1941, עם כניסת כוחות הכיבוש הגרמנים הנאצים, נשלחו 50 אלף מבני הקהילה למיתה במשרפות בגטאות אושוויץ ובירקנאו.
הקהילה כמעט והושמדה כליל, ובסלוניקי לבדה נשארו רק 2,000 יהודים, כאשר ערב מלחמת העולם השנייה חיו בסלוניקי כ-55,000 יהודים.
חלקם הגדול של יהודי הקהילה ששרדו עלו לארץ ותרמו רבות בבניית נמלי תל אביב ויפו.
בשנת 1965, עם הפסקת השימוש בנמל יפו וחניכתו של נמל אשדוד והפעלתו לשם פריקה וטעינה, בני הקהילה עברו לעיר, בנו בה את ביתם ועזרו בפיתוח הנמל.
על שלט הצופה לכיכר ומסביר על אודותיה, נכתב:
כמו כן, מובא בו הציטוט:
כיכר העיר העתיקה (בצ'כית: Staroměstské náměstí) היא כיכר היסטורית ברובע העיר העתיקה בפראג, בירת צ'כיה.
היא ממוקמת בין כיכר ואצלב לבין גשר קארל.
בכיכר ניצבים מבנים מסגנונות אדריכליים שונים.
הבולט שבהם הוא כנסיית טין הגותית, על מגדליה בעלי הצורה הייחודית שגובהם 80 מטר.
מבנה אחר הוא כנסיית מיקולאש הקדוש בסגנון הבארוק.
בכיכר ניצב ארמון קינסקי , שבו שוכן מוזיאון לאמנות השייך לגלריה הלאומית של צ'כיה.
בכיכר ניצב שעון אסטרונומי שהוא חלק מבית העירייה הישן.
הוא הותקן שם בשנת 1410 וככזה הוא השלישי העתיק ביותר בעולם והישן ביותר שעודנו בפעולה.
מגדל בית העירייה הישן פתוח למבקרים ונשקף ממנו מראה פנורמי של העיר העתיקה.
בכיכר ניצב פסלו של יאן הוס, מתקן דתי שהועלה על המוקד בשל אמונתו.
מול בית העירייה הישן ניצבת אנדרטה ל-27 אישים בוהמייניים שהוצאו להורג במקום זה ב-21 ביוני 1621 על ידי השלטון ההסבסבורגי.
שלט עם שמותיהם הוצב שם ב-1911. לאחר מלחמת העולם השנייה שופצה האנדרטה, ואז נקבעו במדרכה שלידה 27 צלבים לכבוד המוצאים להורג.
עמוד מריאן , שהוקם בכיכר לאחר מלחמת שלושים השנים, נהרס ב-3 בנובמבר 1918 במסגרת החגיגות על שחרור צ'כוסלובקיה משלטון האימפריה האוסטרו-הונגרית.
העמוד הוקם מחדש בשנת 2020.
ריצת מרתון פראג מתחילה ומסתיימת, מזה שנים רבות, בכיכר העיר העתיקה.
לקראת חג המולד וחג הפסחא נערכים בכיכר שווקים מסורתיים בסגנון ימי-ביניימי.
שוקי חג המולד הם הגדולים במדינה ומבקרים בהם מאות אלפי אנשים מצ'כיה ומחוץ לה.
כיכר המדיטק (מכונה גם: רחבת המדיטק) הוא מתחם ציבורי במרכז העיר חולון בו נמצאים מוסדות תרבות חשובים בעיר.
המתחם כולל את המדיטק, מוזיאון העיצוב, תיאטרון המדיטק, סינמטק והשטחים הפתוחים של כיכר המדיטק.
בנוסף לריכוז מבני הציבור מהווה המתחם מפרק עירוני מרכזי בטבור העיר אליו מתנקזים מספר מוקדים עיקריים.
המתחם בנוי בצורה המנקזת אליו כמה רחובות בעלי חשיבות רבה בשלד העירוני של מרכז חולון, וככזה מתפקד כמפרק עירוני חשוב.
המתחם בנוי בקצה הצפוני של רחוב פנחס אילון המחבר אותו עם קניון חולון ומרכז נתנאל, הקצה הדרומי שלו מוזיאון העיצוב והקצה המערבי שלו עם המדיטק, תיאטרון המדיטק והסנימטק.
הרעיון להקים כיכר מרכזית-תרבותית בחולון עלה לראשונה במועצת העיר בשנת 2000 בתוכנית המתאר של חולון ובה תוכנן תחילה להקים מוזיאון בלבד אך כעבור שנה הוחלט להקים גם את המדיטק ואת הכיכר שלצידו.
המתחם תוכנן להיות ליבה התרבותי של חולון ככזה שמושך אליו אנשים רבים.
במרץ 2003 נחנך מוזיאון העיצוב השוכן במתחם הכיכר.
בסוף שנת 2003 הונחה אבן הפינה של המדיטק ולאחר מכן התחילו בעבודות לבניית הכיכר והמדיטק.
הרחבה שלפני חזית המדיטק קיבלה את השם "כיכר המדיטק" עוד בהקמתה והפכה לפופולרית בקרב תושבי העיר אשר מבלים שם בסופי שבוע ומרבים לרכוב בה באופניים.
ב-2011 נחנך החניון של המדיטק.
במאי 2017 נפתחה המסעדה "בלנה" בכיכר.
ב-2020 הושלם שיפוץ כללי של כיכר המדיטק בעלות של כ-10 מיליון ש"ח לאחר שמסעדת "בלנה" נשרפה.
במסגרת השיפוץ הוחלט בעירייה גם לבנות את פסל "ILoveHolon" המפורסם בעיר.
הרחבה משמשת מדי פעם להתכנסויות והפגנות.
בזמן מלחמת חרבות ברזל הוצבו ברחבת כיכר המדיטק מיצבים ומיצגים אמנותיים לאות הזדהות עם מאבק בני משפחות החטופים והנעדרים.
בין המיצבים הבולטים: כיסא ריק עד שהחטופים ישובו לביתם, מיצג גן הילדים החטופים, מיצג "שולחן שבת ריק" ומיצג העץ המשאלות של אגם ובר תושבי העיר אשר חטופים ברצועת עזה.
כיכר המגינים, המכונה גם בכינוי העממי "המצבה", היא כיכר מרכזית ונקודת ציון מוכרת בכניסה הצפונית לעיר בת ים, מכיוון תל אביב-יפו.
הכיכר ידועה בעיקר בזכות האנדרטה המרשימה הניצבת במרכזה, המנציחה את זכרם של 31 מבני העיר שנפלו בהגנתה במלחמת העצמאות.
בשל מיקומה האסטרטגי, הכיכר משמשת כשער הכניסה הראשי לעיר.
העיר בת ים החלה את דרכה בשנת 1926 כהתיישבות קטנה בשם "בית וגן".
בשנת 1937 היא הוכרזה כמועצה מקומית ובהמשך, בשנת 1958, כעיר.
לאורך שנות קיומה מילאה בת ים תפקיד משמעותי בהיסטוריה של מדינת ישראל, במיוחד בתקופת מלחמת העצמאות.
האזור שבו ממוקמת כיום כיכר המגינים היה בעל חשיבות אסטרטגית במהלך המלחמה.
במקום זה הייתה ממוקמת עמדת הגנה שזכתה לשמות "השדרה" או "עמדת המלך ג'ורג'".
במהלך מלחמת העצמאות, העמדה הייתה זירת קרבות קשים, ובמהלכם נהרגו מספר מגינים יהודים.
בין האירועים הטראגיים ניתן למנות את חדירת כוחות ערביים לעמדה בליל גשם חשוך ב-2 בפברואר 1948, בה נהרגו שני מגינים, ואת 18 בפברואר 1948 בו נהרג לוחם נוסף על ידי צלף ערבי.
בעקבות אירועים אלה, העמדה זכתה לכינוי "עמדת המוות".
בנוסף, קיים תיעוד של פיצוץ בעמדה בו נהרגו שני לוחמי הגנה נוספים.
השם הרשמי של הכיכר הוא "כיכר המגינים", והוא נועד להנציח את זכרם של 31 מבני העיר בת ים שנפלו בהגנתה במהלך מלחמת העצמאות.
עם זאת, הכינוי הנפוץ בקרב תושבי העיר הוא "המצבה".
היוזמה להקמת האנדרטה בכיכר המגינים הייתה של עיריית בת ים.
הכיכר עצמה נבנתה בשנת 1953, מספר שנים לאחר סיום מלחמת העצמאות, כאתר הנצחה מרכזי בעיר.
האנדרטה ממוקמת בכניסה הצפונית לעיר, בצומת הרחובות רוטשילד ושדרות העצמאות, ומהווה כיכר תנועה מרוצפת בשלושה מפלסים.
במרכז הכיכר ניצבת אנדרטת אבן מרשימה, המעוצבת בצורת שער גבוה.
השער מחופה באבנים מסותתות בצבע לבן.
בחזית השער חקוקה הכתובת "נפלו בקרב להגנת העם"'.
בנוסף לכתובת זו, מופיעות על השער כתובות נוספות המנציחות את הנופלים: "ציון לנפש גבורינו", "תהילת נצח לבנינו" ו"בת ים למגיניה במלחמת השחרור".
בראש השער נותר בסיס למנורת שמונה קנים יצוקה מברזל, אשר בעבר שימשה כמתקן לאבוקות זיכרון.
בין שתי קורות השער, מוצב על הקרקע לוח שיש הנוטה קדימה, ועליו חקוקים שמותיהם של 31 הנופלים על הגנת העיר.
האנדרטה ניצבת במרכזה של כיכר, שבתוכה שתי טבעות של פרחים.
בשנת 1959, הוענק לעיר בת ים תותח שדה 75 מ"מ "קרופ" על ידי גדוד "אייל", כהוקרה על אימוץ הגדוד על ידי העיר.
התותח הוצב בסמוך לאנדרטה והפך לאחד מסמליה של העיר במשך שנים רבות.
עם השנים, הועבר התותח למתחם האמפיתיאטרון בטיילת, אך נעלם משם עם תחילת עבודות פיתוח במקום.
בתחילת חודש ינואר 2004, התגלה התותח על ידי ראש עיריית בת ים שלמה לחיאני, כשהוא מוזנח ומלוכלך.
התותח שופץ והוחזר למקומו המקורי בכיכר המגינים.
כיכר המגינים נחשבת לאחד מסמליה המוכרים והבולטים ביותר של העיר בת ים.
כיכר המגינים שימשה בעבר כמרכז חשוב לקיום אירועים ציבוריים וטקסים עירוניים מרכזיים.
בשנות ה-50 נערכו בכיכר טקסים בחנוכה וביום העצמאות, שכללו צעדות תלמידים עם לפידים ודגלים.
בשנת 2004 נערך בכיכר טקס לכבוד החזרתו של התותח המשופץ.
כמו כן, תועד מסע לזכרו של המרגל הישראלי אלי כהן שהסתיים בכיכר המגינים.
כיכר המגינים שוכנת בצפון העיר בת ים ברחוב העצמאות, מצפון לרחוב רוטשילד, סמוך לה נמצאים גן שעשועים הלפר, גן מורל, גן הגיבורים ופארק יפו.
בכיכר נמצאת גם תחנת העצמאות, אחת מהתחנות של הקו האדום ברכבת הקלה בתל אביב.
מול הכיכר מתנשא מגדל נחום, שתואר כ"אחד המבנים המכוערים בעולם", בשל צורתו הברוטליסטית.
בסמוך לה שוכן גם "פסאז' העצמאות", פסאז' קניות ידוע בעיר.
הכיכר ממוקמת במרחק הליכה משדרות העצמאות ורחוב רוטשילד, שלאורכם עסקים וחנויות רבות ושירות תחבורה ציבורית לכל חלקי העיר.
במהלך השנים עברה כיכר המגינים מספר שינויים ושיפוצים, כולל שיפוץ והחזרת התותח בשנת 2004. כיום קיימות תוכניות מקיפות ועתידיות לשיפוץ ופיתוח של הכניסה הצפונית לעיר, אשר כוללות גם את כיכר המגינים ("המצבה").
שלב התכנון המקדים של הפרויקט החל בנובמבר 2024, ומשך הביצוע הכולל צפוי להימשך מספר שנים.
בנוסף, במסגרת תוכניות התחדשות עירונית, מתוכנן פרויקט פינוי בינוי במתחם כיכר המגינים, במסגרתו ייהרסו מבני מגורים ומסחר ישנים ובמקומם יוקמו שני מגדלים חדשים.
כִּכַּר הַשַּׁבָּת (שמה הראשון הוא; כִּכַּר יְחֶזְקֵאל) היא צומת מפורסם בירושלים, הגובל בשכונות מאה שערים וגאולה.
הכיכר מחברת במזרח בין רחוב מאה שערים, רחוב בתי ורשה ורחוב עבודת ישראל, במערב לרחוב מלכי ישראל, בדרום בין רחוב שטראוס ורחוב ישעיהו, ובצפון לרחוב יחזקאל.