tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
העוול ואי-השקט הנפשי בעקבות המשבר בחיי הנישואים שלה השפיעו על אליס בפנייתה לעבר האמונה.
באותה העת החלה לטעון כי היא מדברת עם רוחות וכי עברו עליה חזיונות שמיימים.
הנסיכה מארי נפוליאון, שהייתה תלמידה של זיגמונד פרויד, המליצה למשפחה לקחת את אליס לטיפול פסיכיאטרי ברפובליקת ויימאר.
בברלין טופלה אצל ד"ר ארנסט סימל, נוירולוג ופסיכואנליטיקאי.
לאחר שמונה שבועות של טיפול ממושך החליטה אליס לעזוב את הקליניקה באמצע הטיפול ושבה למשפחתה בצרפת.
כאשר המשיכו החזיונות שלה החליט בעלה כי יש לאשפז אותה גם נגד רצונה.
היא אושפזה בכפייה בקליניקה של ד"ר לודוויג בינסוואנגר (שהיה מקורב בתורתו הטיפולים לקרל גוסטב יונג), בקרויצלינגן, ואובחנה כסובלת מסכיזופרניה פרנואידית.
מרבית שנות ה-30 עברו עליה באשפוז פסיכיאטרי, במהלכן התרחקו היא ובעלה זו מזה.
בשנים 1930–1931 נישאו כל ארבע בנותיה לנסיכים גרמניים, אך היא לא השתתפה באף אחת מחתונותיהן, ובשנת 1936 עבר הנסיך פיליפ לגור בבריטניה אצל דודיו, לואי מאונטבאטן וג'ורג' מאונטבאטן, וסבתו ויקטוריה.
בהיות אליס אומללה בקרויצלינגן, הסכימה אמה ויקטוריה, נסיכת הסן, להעביר אותה למרפאה טיפולית אחרת.
בעצת אלנה, נסיכת מונטנגרו ומלכת איטליה, הועברה ב-1932 לבית הבראה במילאנו, שם השתפרה בריאותה הנפשית, אך מכיוון שעדיין הרגישה נבגדת, החליטה לנתק את קשריה עם כל משפחתה מלבד אמה.
שיבה ליוון ומלחמת העולם השנייה
בינואר 1933 עברה לכפר דייגים לחופי הים הליגורי בפרברי ג'נובה.
במשך ארבע שנים עברה בסדרת טיולים בין ג'נובה, טורינו, בזל, מיינץ וסביבות קלן בחבל הריין.
בנובמבר 1936 עברה הנסיכה לגור עם משפחתו של ריינהולד מרקוויץ, עורך דין לשעבר וחבר המפלגה הסוציאל-דמוקרטית של גרמניה שאיתו התיידדה.
בהדרגה התחברה אליס מחדש עם בני משפחתה והקשר עמם חודש.
בתחילת 1937 פגשה לראשונה מזה שנים רבות את בתה ססיליה ובנה פיליפ בארוחת צהריים בבון.
במהלך השנה נפגשה עם שאר ילדיה ורבים מבני משפחה.
ב-1937 נהרגה בתה ססיליה בתאונת מטוס יחד עם בעלה ושני בניה בעת שהייתה הרה.
אליס השתתפה בלוויה, שם פגשה לראשונה מזה שש שנים את בעלה אנדראס.
לאחר ההלוויה חידשה לגמרי את הקשר עם בני משפחתה.
היא עברה בין מספר מקומות מגורים עד נובמבר 1938, אז חזרה לבדה לאתונה, לאחר השבת מלכות גאורגיוס השני תחת הרודנות של ראש הממשלה יואניס מטאקסס, על מנת לעזור לנזקקים.
אליס ניסתה לבסס מחדש את אחריותה האימהית לנסיך פיליפ הצעיר ולהחזיר אותו ליוון, אולם אחיה לואי כבר הכיר לנסיך את זוגתו לעתיד, אליזבת, והוביל אותו לקראת עתיד צבאי בבריטניה.
באתונה התגוררה אליס בדירה קטנה לא הרחק ממוזיאון בנאקי.
אנדראס לא שילם לה כספים ובמשך שנים חיה הנסיכה מקצבה שהעניקה לה גיסתה, אדווינה אשלי.
מרוצה ממצבה החדש, עדיין נאבקה להתרגל לדרישות חייה כאשת אצולה בחצר מלוכה.
כיבוש יוון והצלת יהודים בשואה
במהלך מלחמת העולם השנייה הייתה אליס צריכה להתמודד עם העובדה שבנותיה היו בצד הגרמני בעוד שבנה שירת בצי הבריטי.
כמו ב-1914, המלחמה פילגה את המשפחה.
בעוד שיוון הכריזה על נייטרליות, פיליפ הלך בעקבות משפחת מאונטבאטן והצטרף לצי המלכותי הבריטי.
ארבעת חתניה של אליס מצידם התגייסו לשורות הוורמאכט.
אליס הצליחה לשמור על קשר עם בנותיה באמצעות שגריר גרמניה הנאצית באתונה, שהיה לא אחר מאשר בן דודה, הנסיך ויקטור ארבך-שנברג.
בין אוקטובר לנובמבר 1939 שב אנדראס ליוון.
בקיץ 1940 ביקרה את בנותיה בשווייץ הנייטרלית.
באוקטובר 1940 פרצה מלחמת איטליה–יוון בעקבות התוקפנות האיטלקית, ועם התערבות גרמנית החלה המערכה על יוון.
יוון כולה נכבשה והוטל עליה כיבוש צבאי מר עם ממשלת בובות חסרת סמכות.
בעקבות הניצול של יוון, משאביה ותושביה, פרץ הרעב הגדול, שהרג בסביבות עשרה אחוזים מכלל האוכלוסייה לאורכה של המלחמה.
אליס וגיסתה, אלנה התגוררו באתונה בעוד שרוב שאר משפחת המלוכה היוונית חייתה בגלות בדרום אפריקה.
על אף הכיבוש, אליס המשיכה לקבל קצבת פנסיה ממשפחת מאונטבאטן.
ביולי 1941 אליס עזבה את דירתה הקטנה ועזרה בהכנת מנות אוכל בחינם לאזרחים מורעבים באתונה.
היא גם ארגנה שרותי בריאות ברחבי העיר ולקחה יתומים רבים תחת חסותה.
אליס עבדה עבור הצלב האדום השוודי והשווייצרי, עזרה לארגן בתי תמחוי ובתי יתומים עבור האוכלוסייה הענייה ואף טסה לשוודיה על מנת להביא משם ציוד רפואי תחת מסווה של ביקור אצל אחותה, לואיז, שהייתה נשואה לנסיך הכתר השוודי.
במהלך החורף הראשון של הכיבוש, אליס ירדה במשקלה ב-26 קילוגרם לנוכח המחסור באוכל.
אליס זועזעה ממחזות שואת יהודי יוון.
בתקופת הכיבוש הנאצי חיו באתונה אלפי יהודים שחיפשו מחסה מהגסטפו, שגירש 60,000 מתוך 75,000 יהודי יוון למחנות ההשמדה.
באותה התקופה החביאה אליס את האלמנה היהודייה רחל כהן יחד עם שניים מחמשת ילדיה.
בעלה של רחל, חיימקי כהן, שירת את המלך גאורגיוס הראשון בשנת 1913, ובתמורה הבטיח לו המלך כל עזרה שיצטרך.
אליס כיבדה את ההבטחה של חמיה והצילה את משפחת כהן מידי הנאצים.
בינואר 1944 חזרה אליס לגרמניה הנאצית כדי לטפל בבתה סופיה, שזה עתה התאלמנה ושעמדה אז ללדת בת.
בדאגה רבה לגבי בתה הצעירה (שגיסתה וגיסה נעצרו זה עתה בהוראת היטלר), נשארה הנסיכה היוונית בפרידריכסהאפן עד אפריל 1944, אז שבה לאתונה.
עוד ב-1944, כששוחררה יוון מידי הגרמנים, ביקר את אליס ראש הממשלה לעתיד של בריטניה, הרולד מקמילן, שדיווח כי היא חיה בתנאים צנועים ואף מוזנחים.
לאחר מכן, התעקש עם הנסיכה לברר אם היא צריכה משהו ובסופו של דבר הוא זיהה ש"יש לה מספיק לחם" אבל אין לה שום אוכל מלבד כך, "לא סוכר, תה, קפה, אורז או קופסאות שימורים".
כאשר שלח מקמילן אוכל לנסיכה, פרצו אנשי סגל המעון בבכי, כי בני הבית גוועו ברעב ולא אכלו בשר במשך חודשים רבים.
למרות עזיבתם של הגרמנים, המלך גאורגיוס השני ומשפחתו לא הורשו לחזור ליוון.
בתקופת הכיבוש התפתחה המפלגה הקומוניסטית במידה ניכרת במדינה ורבים בה ובקרב תומכיה רצו להכריז על הקמת רפובליקה.
לאחר השחרור לחמו מהפכנים קומוניסטים בבריטים על השליטה באתונה במסגרת אירועי דצמבר.
במהלך קרבות אלו קיבלה אליס את ההודעה על מותו של בעלה במונקו, אותו לא ראתה מאז שנת 1939 בשל המלחמה.
למרות התנגדותם של הבריטים, המשיכה אליס להסתובב ברחובות העיר ולחלק אוכל לנזקקים גם בזמן הקרבות.
כשחברה מייג'ור ג'רלד גרין נזף בה באומרו שהיא עלולה לקבל כדור תועה, היא השיבה, "אמרו לי שאת הירייה שהורגת אדם הוא לא שומע, ובכל מקרה אני חירשת.
אז למה לדאוג בקשר לזה?" לאחר משא ומתן מחודש בין הפלגים הלוחמים, הארכיבישוף דמסקינוס מאתונה מונה לבסוף לעוצר של יוון ב-31 בדצמבר 1944. תוך כדי כך הוקם קבינט רפובליקני, ובראשו ניקולאוס פלסטירס.
למרות אירועים אלה, הוחזרה המלוכה לאחר התייעצות עממית חדשה בספטמבר 1946. זו הייתה תחילתה של מלחמת אזרחים שנמשכה עד נפילת הקומוניסטים ב-1949.
באפריל 1947 שבה אליס לארץ מולדתה, בריטניה, כדי להשתתף בחתונתו של בנה היחיד, שנקרא כעת פיליפ מאונטבאטן, לנסיכה אליזבת, בתו של מלך בריטניה ג'ורג' השישי.
את הזוג הפגיש הפילדמרשל לואי מאונטבאטן.
אליס העניקה במתנה את התכשיטים המעטים שנשארו לה כדי שיוכנסו לתוך טבעת האירוסין של אליזבת.
בנותיה של אליס, אחיותיו של פיליפ, לא הוזמנו לחתונה בשל הרגשות האנטי-גרמניים העמוקים ששררו בבריטניה לאחר המלחמה.
בנישואיו לאליזבת, פיליפ ויתר על כל זכויותיו לכתר היווני.
מאז השיקום קיבלה אליס פנסיה קטנה מהצבא היווני, כאלמנתו של גנרל.
היא גם המשיכה לקבל קצבה מגיסתה אדווינה אשלי וגם אחותה לואיז מאונטבאטן העבירה לה כספים.
עם זאת, הנסיכה עברה קשיים כלכליים בגלל נטייתה לתת את כל מה שבבעלותה לכנסייה או לנזקקים.
בעקבות כך, בנה פיליפ קנה עבורה דירה סדירה באתונה.
במרץ 1948, אליס עזבה את הבירה היוונית כדי להתיישב באי טינוס, אתר עלייה לרגל עבור נוצרים לכבוד מרים, אם ישו.
כמה חודשים לאחר מכן, ב-17 ביולי 1948, הודיעה הנסיכה למשפחתה שהיא "פורשת מהעולם" ושהיא עומדת להקים קהילה נזירית, "האחווה הנוצרית של מרתה ומרים".
אליס ייעדה את הארגון במטרה להכשיר נשים צעירות כדי לטפל בנזקקים צעירים.
לכן הנזירות לא יתבודדו, אבל הן יצטרכו להתחייב שלא לעזוב את הקהילה שלהן ליותר מארבעה שבועות בשנה.
מתוך רצון להפיק תועלת מהניסיון של מסדרים קיימים, אליס שוחחה בדצמבר 1948 עם הבישוף האנגליקני של גיברלטר על תפקוד הדיאקונים בכנסייה האנגליקנית.
בשנת 1949 עלתה לרגל למדינת ישראל, זמן קצר לאחר סוף מלחמת העצמאות.
בכנסיית מריה מגדלנה בהר הזיתים, היא פגשה את בת דודתה הנסיכה טטיאנה קונסטנטינובנה מרוסיה.
למרות רצונה הטוב, חסרו לה הכספים לטיפוח האגודה.
לבסוף, לאחר סדרת קשיים ממושכים, החליטה לשוב לאתונה.
על אף הכישלון הזה, אליס המשיכה בפעילותה הדתית והקימה קהילה נזירית חדשה מצפון לאתונה.
לבקשת הפטריארך האקומני של קונסטנטינופול, שרצה להקים מנזר דומה לזה של אליס בניו יורק, בשנים 1950 ו-1952 ביקרה בארצות הברית כדי לאסוף תרומות.
הודות לכסף שנאסף, הקהילה הנזירית שלה חוותה פריחה מסוימת והיא הקימה בתי חולים קטנים במספר איים בים האגאי.
עם זאת, התפתחות זו הייתה רק משב רוח חולף והקהילה התמוססה לבסוף ב-1959. לטקס ההכתרה של המלכה אליזבת השנייה ביוני 1953 הגיעה בלבוש הנזירה שלה.
בספטמבר 1950 נפטרה אמה של הנסיכה, ויקטוריה.
כמה שבועות לאחר מכן, אחותה של אליס, לואיז מאונטבאטן, הפכה למלכת שוודיה בהכתרתו של בעלה, גוסטב השישי אדולף, מלך שוודיה.
לאחר הכתרתה של כלתה אליזבת למלכת הממלכה המאוחדת, אליס עדיין השתתפה בכמה טקסים רשמיים שאורגנו ביוון, אך היא שהתה לעיתים קרובות בבריטניה, שם נותרה לא מוכרת לציבור הרחב.
אליס נותרה החברה האחרונה במשפחת המלוכה היוונית מדורה, והשתתפה בהלוויות של הלנה ולדימירובנה מרוסיה (1957), גאורגיוס מיוון (1957) ומארי בונפרטה (1962).
אליס הייתה מרוחקת מפרדריקה, נסיכת הנובר, רעייתו של פבלוס, מלך יוון.
ככל שחלפו השנים, גדלה משפחתה של אליס.
סבתא לעשרים נכדים שנולדו בין 1932 ל-1964, אליס שמחה לגלות שפיליפ ואליזבת בחרו לקרוא לבנם השני, שנולד בשנת 1960, אנדרו, לכבוד בעלה המנוח.
אליס הייתה מעורבת בגידול של שני נכדיה צ'ארלס, נסיך ויילס ואן, הנסיכה המלכותית.
ככל שחלפו השנים, אליס הרגישה יותר ויותר בודדה באתונה, גם אם זכתה לביקורים בודדים שם.
לכן חיפשה הנסיכה היוונית את חברת ילדותה ואחותה לואיז, מה שהוביל אותה לביקורים תכופים בגרמניה, בריטניה ושוודיה.
בשנת 1960 ביקרה בהודו בהזמנתה של השרה ההודית רג'קומארי אמריט קאור, שהתרשמה מרוחניותה העמוקה ומהתעניינותה בדת ההינדית.
הביקור נקטע כאשר חלתה אליס בפתאומיות וגיסתה אדווינה מאונטבאטן, שהייתה אז במקרה בביקור בדלהי, עזרה להרגיע את המארחים שנעלבו מעזיבתה הפתאומית.
בדצמבר 1961, היה לנסיכה העונג לקבל ביקור מבנה פיליפ באתונה.
כמה חודשים לאחר מכן, היא התאחדה עם רבים מקרובי משפחתה לרגל נישואיה של אחייניתה הגדולה, הנסיכה סופי מיוון, לחואן קרלוס מספרד.
בשנת 1964, הלוויה של פבלוס ונישואיו של קונסטנטינוס השני עם אנה מריה מדנמרק היו הזדמנות למפגשים משפחתיים חדשים באתונה.
בתקופת שלטונו של קונסטנטינוס השני, האקלים הפוליטי ביוון הידרדר בחדות ואליס, שתמיד התעניינה בשאלות מוסדיות, נסערה מכך, גם אם הייתה משוכנעת ביציבות של קרבת הקשרים שאיחדו את הכתר והצבא.
אליס, שבריאותה החלה להידרדר בשל עישון כבד וחירשותה החלה להתחזק, עזבה את יוון בפעם האחרונה ב-21 באפריל 1967, לאחר הפיכת הקולונלים ביוון, שהעלתה את המשטר הצבאי לשלטון, ועזיבתו של קונסטנטינוס השני לגלות מרצון.
המלכה אליזבת השנייה והנסיך פיליפ הזמינו את אליס להתיישב לצמיתות בארמון בקינגהאם.
בלונדון עברה הנסיכה לדירת שני חדרים קטנה בקומה השנייה של ארמון בקינגהאם.
אליס ניהלה שם אורח חיים דיסקרטי, נהנתה מחברת בנה ונכדיה.
עם זאת, בריאותה, שדשדשה במשך כמה שנים, החלה עד מהרה להידרדר.
כשהיא סובלת מבעיות לב וכבד, היא בילתה את כל חודש ספטמבר 1967 בבית חולים.
אליס, בשיבתה לבקינגהאם, התמרמרה על היותה תלויה באחרים בעקבות קשייה הבריאותיים וגילה.
במקביל, המצב הפוליטי הידרדר עוד יותר ביוון, שם נאלץ המלך קונסטנטינוס השני לצאת לגלות לאחר ניסיון הפיכת נגד ב-13 בדצמבר.
ב-5 בדצמבר 1969 נפטרה אליס בארמון בקינגהאם ללא כל רכוש, אותו תרמה לעניים.
היא נקברה בטירת וינדזור, למרות בקשתה להיקבר בכנסיית מריה מגדלנה שבהר הזיתים בירושלים, לצד דודתה אליזבת פיודורובנה, הנסיכה הגדולה של רוסיה.
לפי דרישתה, בעקבות פטירתה החל משא ומתן עם הכנסייה הרוסית האורתודוקסית והרשויות הישראליות כדי לאפשר את העברת שרידיה להר הזיתים.
בהמתנה לאישור, קברה של הנסיכה הונח בקריפטה של קפלת סן-ז'ורז'.
ב-3 באוגוסט 1988 מולאה צוואתה, ועצמותיה הועברו לקריפטה שמתחת לכנסיית מריה מגדלנה.
לאחר שנודע על העברת שרידיה לישראל, החליטו בני משפחת כהן היוונית שנותרו בחיים לפרסם ברבים את פעילותה במהלך מלחמת העולם השנייה.
ב-31 באוקטובר 1994 הגיעו שני ילדיה הנותרים, פיליפ וסופיה, ליד ושם כדי לקבל בשמה את תואר חסידת אומות עולם על הצלתם של משפחת כהן באתונה במהלך מלחמת העולם השנייה.
ב-30 בספטמבר 2016, ניצל נכדה יורש העצר הבריטי הנסיך צ'ארלס את ביקורו בירושלים, לאחר השתתפותו בהלוויית שמעון פרס, לעלות לקברה.
אלינור סטבר הייתה זמרת סופרן אופראית אמריקאית.
ייחודה של סטבר הוא בהיותה אחת מזמרות האופרה הגדולות הראשונות, שהגיעו לפסגת ההצלחה בתחומן בהכשרה ובקריירה שבסיסן בארצות הברית.
אלינור סטבר הופיעה לראשונה במטרופוליטן אופרה בשנת 1940 והייתה בין האמנים המובילים בה עד 1961. היא נודעה בקולה הגדול והגמיש, הצלול כפעמון של כסף, בייחוד בתפקידי הסופרן הגבוהים של ריכרד שטראוס.
בה במידה נודעה גם בגילום התפקידים הליריים של גיבורות מוצרט, רבות מהן בשיתוף עם המנצח ברונו ולטר.
מעבר למוצרט ושטראוס, היה לה רפרטואר עשיר ומגוון.
היא נחלה הצלחה במוזיקה של וגנר, אלבן ברג, פוצ'יני ובאופרות צרפתיות.
סטבר שרה את התפקיד הראשי בהצגת הבכורה העולמית של האופרה האמריקאית "ונסה" מאת סמיואל בארבר.
כן הופיעה במספר רב של בכורות במטרופוליטן אופרה, ביניהן "אראבלה" של שטראוס, החטיפה מן ההרמון של מוצרט וווצק של ברג.
מחוץ למטרופוליטן כללה הקריירה שלה הופעה בפסטיבל ביירוית בשנת 1953, שם נחלה הצלחה גדולה בתפקיד אלזה בלוהנגרין, בהצגה שהוקלטה בחברת דקה.
היא שרה בניצוח טוסקניני עם התזמורת הסימפונית של רשות השידור הלאומית בשידור של פידליו מאת בטהובן.
בשנת 1954 הגישה הופעה מעולה בפסטיבל האביב של פירנצה בתפקיד מיני באופרה "הנערה מן המערב הזהוב", בניצוחו של דימיטרי מיטרופולוס.
עם סרגיי קוסביצקי והתזמורת הסימפונית של בוסטון שרה ב-1948 בהצגת הבכורה העולמית של "נוקסוויל, קיץ 1915" מאת סמיואל בארבר, יצירה שנכתבה בהזמנתה.
מעבר לאופרה, סטבר הייתה פופולרית בקרב מאזיני הרדיו והטלוויזיה בהופעות תכופות בתוכניות The Bell Telephone Hour, The Voice of Firestone ואחרות.
תפוקת ההקלטות המקיפה שלה כללה מספר רב של בלדות ונעימות מתוך ואופרטות פופולריות, נוסף לאריות, שירים אמנותיים ואופרות שלמות.
חוש ההומור של סטבר וההרפתקנות שלה חיבבו אותה על קשת רחבה של מאזינים.
בשנות ה-70' הקליטה אפילו בשביל תקליטי RCA אלבום שירים באתר ניו-יורקי, שאירח אז בקביעות את בט מידלר.
בה בעת שרה ברסיטל בקרנגי הול וכן, בהופעה ראויה לציון בשלהי הקריירה, את "ארבעה שירים אחרונים" של ריכרד שטראוס עם ג'יימס לוויין ותזמורת קליבלנד.
במקביל למוניטין שלה כאמנית העונה על אמות המידה הגבוהות ביותר, יצא לסטבר שם של חובבת בילויים והנאות החיים מחוץ לבימת האופרה.
היו מבקרים שחיוו את דעתם, שחייה האישיים, שתוארו כסוערים, נתנו במשך הזמן את אותותיהם בקולה.
ידוע הסיפור, כי לאחר הצלחה מבריקה שנחלה ב-1946 בתפקיד הרוזנת בנישואי פיגארו של מוצרט בפסטיבל אדינבורו, הזמינה אותה חברת HMV "(קול אדוניו)" להקליט כמה אריות פופולריות, של מוצרט ושל אחרים.
לפי עדותו של וולטר זוסקינד, מנצח ההופעות באדינבורו וההקלטות המתוכננות, הגיעה סטבר לאולפנים כשאינה חשה בטוב אחרי שהייתה ערה במשך רוב שעות הלילה.
היא לא יכלה לשיר את האריות הרגילות שלה ואמרה, "אין לי חשק לשיר את זה." זוסקינד, שרצה להציל את זמן ההקלטות, שאל, "מה יש לך חשק לשיר?" סטבר הרהרה לרגע ואמרה, "בואו ננסה את "Depuis le jour" .
תפקידי התזמורת לאריה מתוך "לואיז" נמצאו והתקליט נוצר בניסיון אחד.
ההקלטה, המציגה קו ווקאלי לירי יוצא מן הכלל ופרשנות רטורית מעולה, זכתה לפרסום רב.
עם פרישתה מן השירה, פנתה סטבר להוראה והצטרפה לסגל המורים במכון למוזיקה של קליבלנד.
היא נחשבת לאחת הסופרניות האופראיות הגדולות ביותר שנולדו, למדו והוכשרו לקריירה באמריקה.
הקלטותיה הרבות עודן מצויות בשוק, וכן קלטות שמע ווידאו של שידוריה ברדיו ובטלוויזיה ב"קול פיירסטון".
שום סקירה של שירת אופרה באמריקה לא תהיה שלמה בלי התייחסות רצינית לסטבר.
אלינור סטבר מתה ב-3 באוקטובר 1990 בלנגהורן, פנסילבניה לאחר ניתוח של שסתום הלב והיא קבורה בבית הקברות גרינווד בעיר הולדתה וילינג.
אלינור סטבר שרה ריכרד שטראוס: VAI אודיו; מנצחים: קרל בהם (יצירה ראשונה), ג'יימס לוין (יצירה שנייה, הדרן), הקלטה: מינכן, 4 ביוני 1953, (יצירה ראשונה); קליבלנד, 5 במאי 1970 (יצירה 2, הדרן)
אלינור סטבר שרה מוצרט - מבחר שידורי "קול פיירסטון"; VAI אודיו; מנצחים: רוברט לאוורנס (יצירות ראשונה ושישית), וילפרד פלטייה (שביעית) או הווארד ברלואו (שמינית ועשירית).
הוקלט באפריל 1960 (יצירות ראשונה-שישית); מתוך שידורי הרדיו "קול פיירסטון", 1946-1952 (השאר).
אלינור סטבר, הקלטותיה הראשונות (1940); VAI אודיו; מנצח: וילפרד פלטייה; הקלטה 30–31 במאי 1940 ו-6–25 ביוני 1940. טאון הול, ניו יורק; 17 ביוני 1940, האקדמיה למוזיקה בפילדלפיה.
כרך 1, ראשית הקריירה, 1938-1951; מנצחים: ארמאן טוקאטייאן (יצירות שלישית וחמישית); ג'וורג' צ'חנובסקי (יצירה שישית); ליאונרד וארן (יצירה שישית); הקלטה 1938–1951
"נוקסוויל, קיץ 1915" (קולומביה מאסטרוורקס).
התזמורת הקאמרית של דאמברטון אוקס, מנצח ויליאם סטריקלנד.
"ונסה"; RCA ויקטור גולד סיל; התזמורת והמקהלה של מטרופוליטן אופרה; מנצח דימיטרי מיטרופולוס; הקלטה פברואר ואפריל 1958 במנהטן סנטר.
מאדאם באטרפליי; סוני קלאסיקל (במקור קולומביה); מאדיירה, סוזוקי; התזמורת והמקהלה של המטרופוליטן אופרה; "הפקה של עמותת המטרופוליטן אופרה 1949"
אלינֹעַר קוֹמיסָר-בַּרזָקִי (נולדה ב-1941) היא אדריכלית ומתכננת ערים ישראלית, פרופסור אמריטה באוניברסיטת תל אביב וממייסדי בית הספר לאדריכלות באוניברסיטה.
מתמחה בתכנון עירוני ובסוגיות אורבניות בין-תחומיות.
ברזקי, ילידת חיפה, השלימה בין השנים 1967 ל-1970 את לימודי התואר הראשון באדריכלות בבית הספר לארכיטקטורה באוניברסיטת ז'נבה בשווייץ.
בשנת 1973 החלה ללמוד לתואר D.E.A במכון ללימודים אורבניים בסורבון, אותו סיימה בשנת 1976. בין השנים 1975 ל-1976 לימדה בסורבון.
בין השנים 1977 ל-1989 שימשה ברזקי כמתכננת מחוז ירושלים במשרד הבינוי והשיכון.
משנת 1989 עד לשנת 1994 שימשה כמהנדסת העיר של ירושלים.
הקימה את בית-הספר לאדריכלות באוניברסיטת תל אביב, ועמדה בראשו במשך עשר שנים.
ברזקי היא חברת המועצה הארצית לתכנון ולבנייה ומשמשת כיו"ר עמותת עיר עמים.
היא גם משמשת כחברה בוועדת השיפוט לבניית המבנה החדש של הספרייה הלאומית.
אלינור פרג'ן הייתה סופרת אנגלית.
ידועה בעיקר בשל ספרי הילדים שלה, ופרסמה גם שירה, ספרי ביוגרפיה, היסטוריה וסאטירה, וכן פורסמו חלק מחליפות המכתבים שלה.
היא זכתה בפרסים ספרותיים רבים, ופרס אלינור פרג'ן לספרות ילדים מוענק מדי שנה לזכרה.
ספרה אוירו על ידי מאיירים כאדוארד ארדיזון וארנסט שפארד.
פרג'ן הייתה בתם של זוג סופרים, בנג'מין, בן למשפחה יהודית, ומגי פרג'ן.
גם שני אחיה הצעירים, ג'וזף והרברט, היו סופרים.
בכור הילדים במשפחה, הארי פרג'ן, היה מלחין.
היא כונתה בחוג המשפחה "נלי", ילדה קטנה וביישנית, שסבלה מבריאות לקויה וראייה לקויה במשך כל ילדותה.
התחנכה בבית, ובילתה את רוב זמנה בעליית הגג, מוקפת ספרים.
אביה עודד אותה לכתוב מגיל חמש.
משפחתה וילדותה מתוארים בספרה האוטוביוגרפי "חדר ילדים בשנות ה-90" (1935).
למרות שרוב חייה שהתה בקרב החוגים הספרותיים והתרבותיים של לונדון, חלק גדול מההשראה של פרג'ן בא מן החופשות המשפחתיות של ילדותה.
חופשה בצרפת בשנת 1907 עוררה בה את ההשראה לסיפור על טרובדור, שעובד מאוחר יותר לאחד הספרים המפורסמים שלה, "מרטין פיפין במטע התפוחים".
במהלך מלחמת העולם הראשונה, עברה המשפחה לסאסקס, שם היו הנוף, הכפרים והמסורות המקומיות למקור השפעה עמוק על כתיבתה המאוחרת, ובסאסקס גם מוקמו סיפורי מרטין פיפין שלה.
בגיל 18, כתבה פרג'ן את הליברית לאופרטה בשם "פלורטה", שהלחין אחיה הארי, מלחין ומורה למוזיקה.
היא שיתפה פעולה גם עם אחיה הצעיר, הרברט, חוקר שייקספיר ומבקר תיאטרון.
שיר בשם "Morning has Broken", שכתבה בשנת 1931 ללחן גאלי עתיק, זכה לימים לביצוע מוכר של הזמר קט סטיבנס.
היו לה מגוון רחב של חברים בעלי כישרון ספרותי רב, כולל ד"ה לורנס, וולטר דה לה מר ורוברט פרוסט.
במשך כמה שנים הייתה בידידות קרובה עם המשורר אדוארד תומאס ואשתו.
לאחר מותו של תומאס באפריל 1917 במהלך קרב אראס, נותרה קרובה לאשתו הלן.
היא פרסמה לאחר מכן את חליפת המכתבים ביניהם, ותיארה את מערכת היחסים שלהם בספר "אדוארד תומאס: ארבע השנים האחרונות" (1958).
לאחר מלחמת העולם הראשונה התפרנסה פרג'ן כמשוררת, עיתונאית, ושדרנית.
פעמים רבות כתבה תחת שמות עט כמו Tomfool, במגזין פאנץ' ובמספר כתבי עת אחרים.
פרג'ן לא נישאה מעולם, אבל הייתה בידידות במשך שלושים שנה עם ג'ורג' ארל, מורה לאנגלית.
לאחר מותו בשנת 1949, הייתה בידידות ארוכה עם השחקן דניס בלייקלוק, שכתב עליה בספר "אלינור, דיוקן של פרג'ן" (1966).
במהלך שנות ה-50 זכתה בשלושה פרסים ספרותיים מרכזיים: מדליית קרנגי על "החדר בעליית הגג", פרס אנדרסן, ומדליית רגינה.
לזכרה של פרג'ן מוענק מדי שנה "פרס אלינור פרג'ן", על תרומה לספרות הילדים הבריטית.
חרמשנית הכסף; תרגמה: מאיה אגמון; ערך והתקין: חיים אברביה; תרגום השירים: אוריאל אופק; צִיֵּר: ארנסט ה' שפארד, תל אביב: מחברות לספרות ('מרגנית: ספרי מופת לילדים ולנוער'), תשי"ט 1958. (The Silver Curlew)
סנדל הזכוכית, תרגום: דליה רביקוביץ; איורים: אדוארד ארדיזון, מחברות לספרות תשי"ט.
ג'ים מקרן הרחוב, תרגום: עדנה אבן-חן; איורים: אדוארד ארדיזון, מחברות לספרות תש"ך.
הנסיכה מגן עדן ועוד סיפורים, תרגום: דליה רביקוביץ; איורים: אדוארד ארדיזון, מחברות לספרות תשכ"א.
החדר בעליית הגג, תרגום: דליה רביקוביץ; איורים: אדוארד ארדיזון, מחברות לספרות תשכ"א.
ארץ יערות המערב, תרגום: דליה רביקוביץ; איורים: אדוארד ארדיזון, מחברות לספרות תשכ"ד.
(יצא לאור במהדורה שנייה עם איורים של הלה מעוז, תשנ"ד)
החמור מקונמרה, תרגום: דליה רביקוביץ; איורים: אדוארד ארדיזון, מחברות לספרות תשכ"ד.
הכלבלב הצחור, תרגום: דליה רביקוביץ; איורים: אדוארד ארדיזון, מחברות לספרות תשכ"ה.
אלינור מיי טומלינסון היא שחקנית קולנוע אנגלייה.
התפרסמה בזכות תפקידיה בסרטים "אנגוס מתבגרת", "אמן האשליות" ו"אהבה, חתונה והכל מהתחלה".
טומלינסון נולדה בלונדון שבממלכה המאוחדת, למשפחה אנגלית-נוצרית.
אביה ואחיה עוסקים גם הם במשחק, ואילו אמה היא זמרת.
טומלינסון גדלה בעיירה בברלי שבמזרח יורקשייר.
התפרסמה לראשונה בשנת 2006 בסרט האמריקאי "אמן האשליות" בתפקיד הרוזנת סופי פון טצ'ן בצעירותה.
זכתה לחשיפה גדולה יותר ב-2008 בסרט קומדיית ההתבגרות "אנגוס מתבגרת" בה שיחקה בתפקיד ג'אס חברתה הטובה של המתבגרת ג'ורג'יה ניקולסון.
ב-2010 שיחקה בתפקיד זוטר בסרט האמריקאי זוכה שני פרסי האוסקר של טים ברטון "אליס בארץ הפלאות".
בנוסף ב-2010, שיחקה לצידם של שון בין וסם קלאפלין, בסרט הטלוויזיה "The Lost Future", מבית Syfy.
ב-2013 שיחקה בסרט האמריקאי "ג'ק צייד הענקים" בבימויו של בריאן סינגר.
תפקיד זה זיכה אותה ואת כל קאסט השחקנים בפרס סטלייט לשנת 2017.
ב-2019 היא מככבת במיני-סדרה מבית BBC "מלחמת העולמות".
בשנים 2015–2017 הייתה בזוגיות עם הפעלולן, בן אטקינסון.
טומלינסון היא בלונדינית טבעית, אך צובעת את שערה לגוון אדמוני מאז ששיחקה בסדרה "פולדארק".
ב-2020 שיחקה בסרט הקומי "אהבה, חתונה והכל מהתחלה" מבית נטפליקס.
ביולי 2022, נישאה טומלינסון לשחקן הרוגבי וויל אוון.
אהבה, חתונה והכל מהתחלה (2020)
מלחמת העולמות (2019) - מיני-סדרה מבית BBC
אלינור ג'ין פארקר הייתה שחקנית קולנוע אמריקאית שהתגיירה, מועמדת ל-3 פרסי אוסקר בשנות ה-50 על הופעותיה בסרטים "סיפור בלשי", "כבולה" ו"מלודיה קטועה".
בנוסף, הייתה מועמדת לפרס גלובוס הזהב על תפקידה בסדרה "העולם של ברייקן" ולפרס אמי על הופעת אורח בסדרה "השעה ה-11".
פארקר זכורה לקהל גם בזכות תפקידיה בקלאסיקות "האיש בעל זרוע הזהב" ו"צלילי המוסיקה".
פארקר נולדה וגדלה בקליבלנד, אוהיו.
לאחר שסיימה את לימודי התיכון שלה היא חתמה על חוזה העסקה עם חברת "האחים וורנר".
החלה את דרכה בהוליווד בשנות ה-40 בסרטים "המשימה למוסקבה" של מייקל קורטיז, "גאוות המארינס" לצידו של ג'ון גארפילד, "הקול של הצב" לצידו של רונלד רייגן, "בין שני עולמות" ו"לעולם אל תברח ממני".
בשנת 1950 הועמדה פארקר לפרס אוסקר לשחקנית הטובה ביותר על הופעתה בתפקיד האלמנה הצעירה מרי אלן הנשלחת לכלא בדרמת הפשע של ג'ון קרומוול "כבולה".
על התפקיד היא זכתה בפרס השחקנית הטובה ביותר של פסטיבל ונציה.
בשנת 1955 הועמדה פארקר בפעם השלישית לפרס האוסקר על תפקידה בדרמה "המנגינה שלא נגמרה" בתור כוכבת האופרה האוסטרלית מריג'ורי לורנס, באותה שנה הוסיפה לרזומה גם הופעה עבור אוטו פרמינגר בסרטו "האיש בעל זרוע הזהב" בתפקיד זוש אשתו של פרנקי מאג'קינק (פרנק סינטרה) המרותקת לכיסא גלגלים.
בהמשך שנות ה-50 שיחקה פארקר גם תחת בימויו של ראול וולש במערבון "המלך וארבע המלכות" לצידו של קלארק גייבל ותחת בימויו של פרנק קפרה בקומדיה "חור בראש" בתפקיד גברת רוג'רס.
בשנות ה-60 הופיעה פארקר בקלאסיקה המוזיקלית של רוברט ווייז "צלילי המוזיקה" בתפקיד הברונית אלזה שריידר וכמו כן גם בדרמה של וינסנט מינלי "הביתה מהגבעה" לצידו של רוברט מיצ'ם.
מחוץ לעולם הקולנוע שיחקה פארקר גם בסדרות טלוויזיה, היא הועמדה לפרס אמי בשנת 1962 על הופעת אורח בסדרה "השעה ה-11" ולפרס גלובוס הזהב בשנת 1969 על הופעתה בסדרה "העולם של ברייקן".
בעלה הראשון היה פרד לואיס לו נישאה (למשך שנה אחת) ב-1943. בשנת 1946 התחתנה עם המפיק ברט פיירדולב וילדה לו שלושה ילדים.
הם התגרשו בשנת 1953. בעלה השלישי היה הצייר פול קלמנס.
הנישואים הללו נמשכו 11 שנים ולזוג נולד בן אחד (השחקן פול קלמנס).
נישואיה הרביעיים היו לריימונד הירש לו היא הייתה נשואה עד למותו ב-2001.
פארקר הלכה לעולמה ב-9 בדצמבר 2013 בעיר מגוריה פאלם ספרינגס, קליפורניה מסיבוכים של דלקת ריאות בגיל 91. על פי בקשתה האחרונה גופתה נשרפה ואפרה פוזר על פני האוקיינוס השקט.
על שמה של פארקר ישנו כוכב בשדרת הכוכבים של הוליווד.
פארקר שגדלה וחונכה כנוצרייה פרוטסטנטית התגיירה ולכל אורך שנותיה ככוכבת קולנוע הגדירה עצמה כיהודייה.
אלינער ברקת (נולדה ב-17 בדצמבר 1939) היא פרופסור בדימוס להיסטוריה של עם ישראל במכללת אחוה ובמכללת ספיר.
במכללת אחוה היא גם ראש המחלקה לב.א.
מוקד מחקרה של ברקת הוא גניזת קהיר.
דרך כתבי הגניזה היא חוקרת את הקהילה היהודית במצרים של ימי הביניים, כהמשך ישיר לעבודת הדוקטורט שלה, שעסקה בהנהגת הקהילה היהודית בפוסטאט במחצית הראשונה של המאה ה-11.
שפריר מצרים; ההנהגה היהודית בפסטאט במחצית הראשונה של המאה האחת-עשרה, מכון לחקר התפוצות, אוניברסיטת תל אביב, 1995
תקופת הגאונים; עם ישראל תחת שלטון האסלם במאות ז–יב, האוניברסיטה המשודרת, משרד הביטחון, תל אביב, 2007
מסע משם לכאן; סטימצקי, תל אביב, 2018.
אלינור מרקס אייבלינג (; 16 בינואר 1855, לונדון, הממלכה המאוחדת - 31 במרץ 1898, לונדון, הממלכה המאוחדת) הידועה גם בשם ג'ני ג'וליה אלינור "טוסי" מרקס, הייתה פעילה סוציאליסטית, פמיניסטית ומתרגמת אנגלייה ממוצא יהודי מומר, בת הזקונים של קרל מרקס.
בשנת 1898 גילתה אלינור מרקס כי בן זוגה התחתן בחשאי עם המאהבת שלו, והתאבדה על ידי נטילת רעל.
בשנת 2014 עלתה הטענה כי מרקס לא שלחה יד בנפשה אלא נרצחה על ידי בן זוגה בעבור בצע כסף.
מרקס הייתה בת 43 במותה.
אלינור מרקס נולדה בסוהו בלונדון ב-16 בינואר 1855, בתם השישית של קרל מרקס ואשתו יוהאנה פון וסטפאלן .
היא כונתה "טוסי" מגיל צעיר.
כבר בילדותה, הפגינה עניין בנושאים פוליטיים וכתבה מכתבים לאישי ציבור.
הוצאתם להורג של המרטירים ממנצ'סטר שהתרחשה כשהייתה בת שתים עשרה, הבהילה אותה עד מאוד ועיצבה את הסולידריות שלה עם המאבק האירי לעצמאות.
הסיפורים, אותם הקריא לה אביה, עוררו בה עניין רב בספרות, וכבר בגיל שלוש היא ידעה לצטט מיצירותיו של ויליאם שייקספיר.
בגיל שש עשרה, התמנתה למזכירתו של אביה והצטרפה אליו לכנסים סוציאליסטים ברחבי העולם.
לאחר שנה, היא התאהבה בפרוספר אוליבייה ליסגרי , עיתונאי וחבר בקומונה הפריזאית, שנמלט ללונדון לאחר דיכוי הקומונה.
אף על פי שהסכים עם השקפתו הפוליטית של ליסגרי, קרל מרקס לא היה מרוצה מהקשר שלו עם ביתו מפאת פער הגילאים בניהם – ליסגרי היה בן 34, ואלינור בת 17. אלינור עזבה את ביתה, ועברה לגור בברייטון, שם עבדה כמורה.
לאחר שנה, אלינור עזרה לליסגרי לכתוב את ספרו "History of the Commune of 1871" ותרגמה אותו לאנגלית.
אביה אהב את הספר אך נותר מאוכזב מקשריה של בתו עם מחברו.
בשנת 1880, קרל שינה את גישתו ואישר לה להתחתן עם ליגסרי, אולם באותה העת לאלינור היו ספקות לגבי הקשר, והיא אכן סיימה אותו בשנת 1882.
בתחילת שנות השמונים של המאה ה-19, מרקס נאלצה לסעוד את הוריה המבוגרים.
אמה נפטרה בדצמבר 1881, אחותה הבכורה, יוהאנה לונגה , נפטרה בינואר 1883 מסרטן, ואביה נפטר במרץ 1883. לפני שאביה נפטר, הוא העביר לה את האחריות על כתביו שטרם פורסמו, ועל הגרסה האנגלית של עבודתו העיקרית - הקפיטל.
בשנת 1884, הצטרפה מרקס לפדרציה הסוציאל-דמוקרטית בהנהגתו של הנרי הינדמן, ונבחרה לכהן בוועד המנהל.
במהלך עבודתה בפדרציה, היא הכירה את אדוארד אייבלינג , איתו ניהלה קשר זוגי לאורך כל חייה.
באותה השנה, עקב פיצול בפדרציה, היא הקימה את הליגה הסוציאליסטית .
הפיצול נבע עקב בעיות אישיות עם הינדמן שהואשם בהנהגה בעלת אופי דיקטטורי, וכן עקב חילוקי דעות פוליטיים.
מרקס האשימה את הינדמן בנטיות לאומיות, משום שסרב, בין היתר, להצעתה לשלוח נציגים מטעמם למפלגת הפועלים בצרפת.
הינדמן כינה הצעה זו 'תמרון משפחתי' משום שאחותה וגיסה היו חברים במפלגה זו.
מסיבה זו, הקימה מרקס את הליגה הסוציאליסטית, בה החבר הבולט ביותר היה ויליאם מוריס.
מרקס כתבה באופן קבוע טור שנקרא 'תיעוד תנועת המהפכה הבינלאומית' אותו פרסמה בירחון של הליגה הסוציאליסטית.
בשנת 1884, פגשה את קלמנטינה בלאק, ציירת פמיניסטית, ובזכות ההכרות עימה החלה להיות מעורבת במאבקים של פועלות.
היא השתתפה במספר רב של שביתות נשים ונערות פועלות, וכתבה מספר רב של ספרים ומאמרים בנושא.
בנוסף, הייתה חברתה הטובה של הפעילה הסופרג'יסטית שארלוט דספרד.
בשנת 1885, מרקס עזרה לארגן את הכנס הסוציאליסטי הבינלאומי בפריז, ושנה לאחר מכן היא נסעה לארצות הברית על מנת לגייס כספים למפלגה הסוציאל-דמוקרטית בגרמניה.
בשנת 1893, קיר הארדי ייסד את מפלגת הלייבור העצמאית.
מרקס הגיעה לכנס היסוד כצופה, בעוד אייבלינג הגיע כנבחר.
מטרתם הייתה להטות את מפלגת הלייבור העצמאית לכיוון מרקסיסטי, אך מטרה זו נכשלה.
בשנות השמונים המאוחרות של המאה ה-19, הליגה הסוציאליסטית הייתה מפולגת מאוד.
חבריה התפצלו לתת מחנות כאשר חלקם עודדו שיתופי פעולה עם הממסד וחלקם צידדו באנרכיה.
מרקס ואייבלינג הפכו למיעוט בליגה, מצאו עצמם בעמדה מאוד לא נוחה, ולבסוף עזבו את הליגה הסוציאליסטית, וחזרו בשנת 1897 לפדרציה הסוציאל-דמוקרטית.
בשנות השמונים של המאה ה-19, מרקס החלה להתעניין בתיאטרון ובמשחק.
היא האמינה כי האומנות היא כלי להגשמת מטרות סוציאליסטיות ופמיניסטיות.
בשנת 1886, היא שיחקה במחזה בית הבובות מאת הנריק איבסן.
מרקס גילמה את נורה, אייבלינג גילם את טרוולד, וג'ורג' ברנרד שו גילם את קרוגסטאד.
בנוסף, היא תרגמה עבודות ספרותיות רבות, לרבות התרגום האנגלי הראשון של מאדאם בוברי מאת גוסטב פלובר.
היא למדה נורווגית במיוחד כדי לתרגם את יצירותיו של איבסן, ובשנת 1888 הייתה הראשונה לתרגם לאנגלית את המחזה אויב העם.
בשנת 1890, תרגמה את המחזה האישה מן הים.
בשנת 1898, גילתה מרקס כי אייבלינג התחתן בחשאי עם שחקנית צעירה, ושקעה לדיכאון עמוק עקב כך.
היא כתבה שני מכתבי התאבדות קצרים, התפשטה, נכנסה למיטתה ובלעה רעל.
העוזרת מצאה אותה גוססת במיטתה והזעיקה רופא, אך מרקס לא החזיקה מעמד עד שהוא הגיע.
נתיחה לאחר המוות ניקתה את שמו של אייבלינג כאחראי למותה מבחינה פלילית, אך בקהילה הסוציאליסטית הוא נחשב לאדם שגרם לה להתאבד.
גופה נשרף בקרמטוריום, ואפרה נשמר תחילה בארגוני שמאל, אך לבסוף נקבר לצד קברו של קרל מרקס בבית הקברות הייגייט בצפון לונדון בשנת 1956.
בשנת 2014, יצא לאור ספרה של ההיסטוריונית רייצ'לס הולמס 'אלינור מרקס: חיים' .
הולמס מעלה את ההשערה כי מרקס לא התאבדה אלא נרצחה בידי אייבלינג בעבור בצע כסף.
לאחר שמרקס גילתה כי אייבלינג התחתן מאחורי גבה תחת שם בדוי, היא שינתה את צוואתה, אך אייבלינג ככל הנראה השמיד אותה, וברח עם הירושה שפרידריך אנגלס הותיר לה.
לטענתה של הולמס, אייבלינג הוא זה שחתם על הזמנת הרעל שנקנה בבוקר מותה (חומצה פרוסית וכלורופורם).
בשנת 2008, הציב הממשל הבריטי על ביתה של אלינור מרקס שלט כחול עם שמה, המסמן אתר מורשת.
אלינור קרוצ'י (נולדה ב-11 ביוני 1971) היא צלמת ישראלית-אמריקאית היא נולדה וגדלה בירושלים, למשפחה ממוצא מרוקאי ובוכרי.
צילומיה חושפים רגעים אינטימיים מהחיים המשפחתיים.
אלינור קרוצ'י נולדה וגדלה בירושלים.
כילדה וכנערה ניגנה על פסנתר, למדה משחק אצל ניסן נתיב ולמדה מוזיקה קלאסית בבית הספר התיכון של האקדמיה למוסיקה ולמחול בירושלים.
החלה להתנסות לראשונה בצילום בגיל 15, כשנרשמה לחוג צילום בבית הספר מוסררה בירושלים ולמדה אצל מייסד בית הספר, אבי סבג.
לאחר שירות צבאי במשרד הביטחון החלה ללמוד צילום באקדמיה לאמנות בצלאל.
בין השאר למדה בבצלאל אצל שמחה שירמן ויגאל שם טוב.
בשנת 1995, מיד עם תום הלימודים בבצלאל, עזבה קרוצ'י את ישראל ועברה לניו יורק.
תערוכתה הראשונה הייתה בגלריית "ריקו-מארסקה" (Ricco-Maresca), חמישה חודשים בלבד לאחר שסיימה את בצלאל.
מאז שנת 2000 מלמדת במחלקה לתואר שני לצילום בבית הספר לאמנות חזותית (School of Visual Arts) בניו יורק, מאז 2001 משמשת כמרצה אורחת במרכז הבינלאומי לצילום (The International Center of Photography) בניו יורק ומאז 2004 משמשת כמרצה אורחת באוניברסיטת הרווארד.
בשנת 2001 זכתה בפרס ה"אינפיניטי לצלם הצעיר" של המרכז הבין-לאומי לצילום.
ב-2002 קיבלה את אחד הפרסים המכובדים ביותר בעולם האמנות, מלגת גוגנהיים, המוענק על ידי אחוות גוגנהיים.
בשנת 2004 בתערוכת "פוטו" (Photo NY), תערוכת הצילום הבינלאומית בניו יורק, נבחרה קרוצ'י להיות אורחת הכבוד בערב הפתיחה של התערוכה.
צילומיה מצויים באוספים הקבועים של מוסדות אומנות רבים, בכללם המוזיאון לאומנות מודרנית (MoMa), מוזיאון ברוקלין לאומנות, ו"המוזיאון לפיין ארט", יוסטון.
הייתה הצלמת הראשונה שהציגה צילום עירום במוזיאון היהודי של ניו יורק, אחרי שעבודתה "ערן ואני 1998" נרכשה לאוסף הקבוע של המוזיאון.
צילומיה פורסמו במגזינים שונים כגון "הניו יורקר", "מגזין ניו יורק", "ווי אפרטור" ו"ארט ניוז".
מאז עזיבתה את ישראל, הצליחה קרוצ'י לבסס את מעמדה כאחת האמניות הישראליות המצליחות ביותר, ועם זאת לא זכתה להכרה דומה בישראל, בה הציגה תערוכות במספר גלריות קטנות.
קרוצ'י התייחסה לקשר לישראל ואמרה: "אני רואה בעבודות שלי קשר ישיר לישראליות.
הן אמנם לא עוסקות בפוליטיקה, שלרוב נחשבת כקשר הישראלי, אבל הן תוצאה ישירה לכך שישראל היא מקום כל כך משפחתי ולעובדה שאנחנו אנשים כל כך דרמטיים".
במרץ 2016 הציגה קרוצ'י תערוכת רטרוספקטיבה ראשונה בישראל, "The Family of (Wo)man", בגלריה החדשה של בית הספר לאמנות וחברה מוסררה על שם נגר, באוצרות של מנהל בית הספר - אבי סבג, שלימד אותה צילום בהיותה נערה.
מאז 1998 נשואה לערן בנדהיים אותו הכירה בבצלאל, נכדם של חלוצי הצילום הירושלמים חנה ואפרים דגני.
מאז ומעולם היו מושאי הצילום של קרוצ'י האנשים בסביבתה הקרובה.
תחילה צילמה בעיקר את הוריה ובהמשך גם את בן זוגה וילדיה.
צילומיה אישיים ואינטימיים מאוד, אך עוסקים בדברים שהם גם אוניברסליים, כמו המורכבות של אימהות וגידול ילדים.
קרוצ'י מקפידה על האינטימיות הזו על מנת להציף דברים שכואבים לה, מטרידים אותה, מעוררים בה מבוכה או רגשות, שהחשיפה עוזרת לה להתמודד אתם.
כשנשאלה על כך, אמרה קרוצ'י: "אני מצלמת דווקא דברים שאני לא ממש מרגישה בנוח אתם, כדי לשתף בזה אחרים, את כל מי שרואה את התמונות שלי, ולשים את הדברים ככה, בגלוי על השולחן.
אחרי שאני מראה לזרים את כל מה שאני לא שלמה אתו, פתאום יותר קל לי, כאילו אין צורך להסתיר יותר".
עוצמת העשייה של קרוצ'י טמונה בטווח התנועה מהאישי לקולקטיבי- הצופים בצילומיה נחשפים לסודותיה, למקומות ורגעים אינטימיים הטעונים בקונפליקט בין המותר לבין האסור וחווים את הסיפור האישי שלהם דרך הסיפור הפרטי שלה.
השאלה האם מדובר בצילומים מבוימים או בתיעוד אותנטי, מתבקשת ביחס לצילומיה של קרוצ'י.
היא נעה בין שני הקצוות האלו- לפעמים משתמשת בתאורה מלאכותית המפוזרת דרך קבע בחדרי הבית (פלאשים, פנסי תאורה חמה ועוד), ולפעמים משתמשת בתאורה הטבעית שבבית ומצלמת סיטואציה בלי הכנה מראש.
על טכניקת הצילום שלה, העידה קרוצ'י: "חלק גדול של הצילומים קרובים ל'סנאפ שוט' בחשיבה, חלק הם סיטואציות שאני רואה ואחרי חמש דקות אני מבקשת לשחזר אותם בשביל המצלמה.
אני לא ממציאה מצבים אבל לפעמים אני משחזרת תוך שאני לא מביימת את הסיטואציה באופן חריג מזו המקורית.
לפעמים המצלמה היא תירוץ להיווצרותם של מצבים ואז מישהו אומר: בואו נשב יחד, בואי תתני לי נשיקה.
אז יוצא שאני פועלת בשלושה מצבים, אני מתעדת, אני משחזרת ואני יוזמת מצבים".
לצד האמנות, קרוצ'י גם מצלמת עבור מגזינים שונים, ומצלמת בקביעות לניו יורק טיימס מגזין, ניו-יורק מגזין, והניו יורקר.
אחד מהצילומים המסחריים הידועים ביותר שלה הוא הצילום שליווה את הסיפור הקצר "טיפוס של חתולים" מאת קריסטן רופניאן
, שהתפרסם במגזין "הניו יורקר" בדצמבר 2017. הסיפור שיצא לאור בתקופת קמפיין Me Too, הפך במהרה לאחת התופעות האינטרנטיות החשובות והכתבות הנקראות ביותר במגזין באותה שנה.
הצילום שהוזמן על ידי מחלקת הצילום של המגזין גרם גם הוא לוויכוחים, כמעט כמו הסיפור עצמו.
קרוצ'י פרסמה ארבע מונוגרפיות צילום:
הספר מכיל 90 דיוקנאות בהם מופיעים שלושה דורות מאותה משפחה (אלינור עצמה, הוריה וסבה וסבתה) המצולמים ברגעים אינטימיים בחיי היומיום.
הנושאים בספר הם רבים: החל בזהות הנשית במשפחה ועד הפגיעות שבהזדקנות.
קרוצ'י החלה לרקוד ריקודי בטן במקביל לשירותה הצבאי והצטרפה ללהקת המחול הירושלמית "ערבסק".
כשעברה להתגורר בניו-יורק המשיכה ללמוד ריקוד בטן ובהמשך אף יוצגה על ידי סוכנות, התפרנסה כרקדנית והופיעה במועדונים מקומיים.
הספר מתעד את הופעותיה של קרוצ'י בארצות הברית כרקדנית בטן מקצועית.
הספר בן 144 העמודים מאגד עשור של צילומי משפחתה וילדיה של קרוצ'י.
יש בו צילומים מתקופת ההריון, צילומים של הגוף אחרי הלידה, סימני מתיחה, תפרים מהניתוח הקיסרי, הנקה, סיטואציות הוריות, סצנות המתארות את המורכבות בלהיות אמא ויחסי זוגיות ומשבר.
קרוצ'י בחרה להראות גם את הרגעים הפחות יפים שבאימהות, אלו שלרוב בוחרים להסתיר- העייפות, העצבנות, המתח וקריעת העור שנגרמת בלידה.
הספר זכה להיכלל ברשימת 10 ספרי הצילום הטובים ביותר ב-2013 של ה"ניו יורק טיימס" והושק באוקטובר 2013 במסגרת התערוכה הקבוצתית "צילום, אימהות וזהות" בחלל הלונדוני "גלריית הצלמים" (The Photographers' Gallery).
הספר עוסק בתקופה של אמצע החיים, ההתבגרות הגוף, אובדן הפוריות, הזדקנות ההורים והילדים המתבגרים ונישואים.
הספר הושק בפורטפוליו במגזין ה"ניו יורקר".
פרס ה"אינפיניטי לצלם הצעיר" של המרכז הבינלאומי לצילום בניו יורק (2001).
מלגת קרן האומנות של ניו יורק (2012).
אלינור קטון MNZM (נולדה ב-24 בספטמבר 1985) היא סופרת ניו זילנדית ילידת קנדה.
הרומן השני שלה "המאורות" זיכה אותה בשנת 2013 בפרס מאן בוקר.
נולדה בעת שהוריה, אזרחי ניו זילנד, שהו בקנדה לשם השלמת לימודי הדוקטורט של אביה באוניברסיטת מערב אונטריו.
המשפחה חזרה לניו זילנד בהיותה בת שש והתגוררה בקרייסטצ'רץ' בירת מחוז קנטרברי.
בנערותה שהתה שנה בלידס לשם לימודים בבית הספר בלאונסווד הסמוכה ללידס.
קטון למדה אנגלית באוניברסיטת קנטרברי והשלימה תואר שני בכתיבה יוצרת באוניברסיטת ויקטוריה בוולינגטון , בוולינגטון.
רומן הביכורים של קטון "The Rehearsal" (ראה אור בעברית בתרגומה של מיכל אלפון בשם "החזרה") שפורסם ב-2008, נכתב כחלק מעבודת המאסטר שלה, ועוסק בתגובות לרומן אסור שהתפתח בין מורה לג'אז לילדה בבית הספר התיכון שבו לימד.
ספר זה זיכה אותה בפרס אורנג'.
בשנת 2009 תוארה בדיילי מייל הבריטי כנערת הזהב של הספרות לאותה שנה.
הרומן השני שלה "The Luminaries" (ראה אור בעברית, אף הוא בתרגומה של מיכל אלפון, בשם "המאורות") יצא לאור בשנת 2013 וזיכה את קטון בפרס מאן בוקר, היא הייתה בגיל 28, המחברת הצעירה ביותר אי-פעם שזכתה בפרס.
הרומן "המאורות", על 832 עמודיו היה הספר הארוך ביותר שזכה בפרס במשך 45 שנות קיומו, וזכה לשבחים רבים.
בעקבות ספר זה זכתה קטון לשלל תארים לשם כבוד ופרסים ספרותיים ובמרץ 2014 הוענק לה תואר חבר מסדר ההצטיינות של ניו זילנד.
בשנת 2020 לקחה חלק בכתיבת התסריט לסרט "אמה", עיבוד קולנועי לספרה של ג'יין אוסטן באותו שם מ-1815.
אלינור קובהאם, דוכסית גלוסטר הייתה רעייתו של המפרי, דוכס גלוסטר, בנו הצעיר של הנרי הרביעי והלורד פרוטקטור בתקופת מלכותו של המלך-הילד, הנרי השישי.
בשנת 1441 הואשמה בכישוף והעלאה באוב.
הייתה נערתה של ז'קלין, רוזנת אנו, שנישאה לגלוסטר ב-1422. רוב תקופת נישואיו שהה גלוסטר בצרפת.
עם שובו לאנגליה ב-1425 הפכו הוא ואלינור לנאהבים.
ב-1428 בוטלו נישואיהם של גלוסטר וז'קלין ומיד לאחר מכן נשא גלוסטר את אלינור לאשה.
השניים הקימו את ארמון פלסנטיה בגריניץ' ופיתחו במקום חצר שוקקת אמנים, מדענים ואנשי ציבור וחברה.
גלסטר היה אחד האנשים החזקים בממלכה, שני רק למלך (שהיה צעיר מאוד ופרקי זמן ארוכים סבל מחוסר שפיות) ומיד אחריו בסדר הירושה לכתר הבריטי.
יחד עם הכוח והכבוד שצברו בני הזוג, הם הקימו עליהם גם אויבים מבית יורק בראשיתה של מלחמות השושנים, אשר לא ראו בעין יפה את התעצמותם.
אלינור גילתה עניין רב באסטרולוגיה וביקורי אסטרולוגים וידעונים בחצרה היו מחזה נפוץ.
באוגוסט 1441 גילה לאלינור אסטרולוג בשם רוג'ר בולינברוק שגילה סימנים לכך שהמלך הנרי יחלה במחלה קטלנית וימות בקרוב (כלומר, שבעלה יהפוך למלך).
השמועות הגיעו לחצר המלך וזה ציווה שיחקרו מהיכן מגיעות השמועות - חקירה שהובילה לבולינברוק, שנאסר מיד בחשד להעלאה באוב בנסיבות בוגדניות.
בולינברוק נקב בשמה של אלינור כמי שהייתה שותפה לפשעו והיא נאסרה במצודת לונדון.
נוסף על ההאשמה המקורית הואשמה אלינור ברכישת שיקויים לכישוף והתרועעות עם מכשפות.
במשפטה נמצאה אלינור אשמה יחד עם שותפיה.
בולינברוק נתלה, נגרר ובותר והנאשמת בכישוף מרג'רי ג'ורדמיין הועלתה על המוקד.
על אלינור נגזרה צעדת-השפלה ברחובות לונדון, יחפה ולבושה בחלוק בד בלבד, לפני שתגורש מבעלה ותכלא למאסר עולם בטירת צ'סטר.
בשנת 1443 הועברה לטירת קנילוורת' בווריקשייר, בשנת 1446 הועברה לאי מאן ובמרץ 1449 הועברה לטירת בומריס, שם מתה ב-7 ביולי 1452.
ב-20 בפברואר 1447 נאסר גלוסטר עצמו בעוון בגידה.
הוא נפטר זמן קצר לאחר מכן, ב-27 בפברואר.
לבני הזוג נולדו שני ילדים, אולם לא ברור אם הם נולדו לפני שנישאו או לאחר מכן:
ארתור (נפטר בשנת 1447 לערך)
אנטיגונה, אשר נישאה להנרי גריי, רוזן טנקרוויל, ולאחר פטירתו נישאה לג'ון ד'אמאנקייה
דמותה של אלינור היא דמות מרכזית במחזהו של ויליאם שייקספיר, הנרי השישי, חלק שני.
היא מופיעה גם ברומן ההיסטורי "גבירת הנהרות" (The Lady of the Rivers) מאת פיליפה גרגורי.
בסדרת ה-BBC "הכתר החלול: מלחמת השושנים" גולמה דמותה על ידי סאלי הוקינס.
אלינור מאנגליה, מלכת קסטיליה , הייתה בתם של הנרי השני, מלך אנגליה ואלינור מאקוויטניה, ואשתו של אלפונסו השמיני, מלך קסטיליה.
אלינור נולדה ב-13 באוקטובר 1162 בדומפרון שבנורמנדי להנרי השני, מלך אנגליה ולאלינור, דוכסית אקוויטניה, בתם של גיום העשירי, דוכס אקוויטניה ואאנור דה שאטלרו.
בשנת 1170 אורסה אלינור לאלפונסו השמיני, מלך קסטיליה, אולם הנישואים התעכבו עד לשנת 1177, בשל גילה הצעיר ובשל המהומה שהתעוררה באירופה לאחר שאביה רצח את הארכיבישוף מקנטרברי, תומאס בקט.
מטרת אביה בסידור הנישואין הייתה להגן על הגבול בפירנאים של דוכסות אקיטן, ואילו אלפונסו חיפש בן ברית כנגד יריבו סנצ'ו השישי, מלך נווארה.
בשנת 1200 פלש אלפונסו לגסקוניה בטענה כי הוא היה אמור לקבל אותה כחלק מהנדוניה שהובטחה לו.
טענה כזו לא נראית הגיונית על פניה, שכן לא סביר שאביה של אלינור היה מוותר על חלק כה משמעותי מנחלותיו, מה גם שגסקוניה הייתה רכושה הפרטי של המלכה, אלינור מאקוויטניה.
לכל היותר הוצעה הדוכסות כערבות עד לתשלום מלוא הנדוניה.
בשנת 1208 ויתר אלפונסו על התביעה.
עם זאת, נין של השניים, אלפונסו העשירי, מלך קסטיליה, טען לבעלותו על גסקוניה, בשל אותו עניין בדיוק.
כמו אימה, אלינור מאקוויטניה, גם אלינור מאנגליה הייתה בעלת כח פוליטי והשפעה בזכות חוזה הנישואין שלה, שבמסגרתו נתנה לה שליטה על נחלות, ערים וטירות בכל רחבי הממלכה.
כוחה השתווה כמעט לכוחו של בעלה, ונראה ששררה ביניהם הערכה ואהבה שכן הוא קבע בצוואתו כי לאחר מותו היא תשלוט בממלכה יחד עם בנם.
היא הייתה זאת שהביאה לחתונת בתה ברנגלה, מלכת קסטיליה עם אלפונסו התשיעי, מלך לאון.
אלינור גם המשיכה את המסורת מבית אימה, והייתה פטרונית לטרובדורים ולתרבות החצרונית.
היא תמכה במוסדות דת, ועסקה רבות בפעולות צדקה וסעד לנזקקים.
היא הקדישה קפלה בקתדרלת טולדו לארכיבישוף מקנטרברי תומאס בקט, שאותו רצח אביה.
בשנת 1214 מת בעלה אלפונסו השמיני, מלך קסטיליה, ומרוב צער חלתה אלינור ומתה בבורגוס 28 ימים לאחר מכן, ב-31 באוקטובר.
בשנת 1177 התחתנה אלינור עם אלפונסו השמיני, מלך קסטיליה, ממנו נולדו לה 11 ילדים:
אורקה מקסטיליה, מלכת פורטוגל (1187–1220)
אלינור מיכאל (פכט) (נולדה בז' באדר א' ה'תשמ"ו, 15 בפברואר 1986 בהרצליה) היא שחקנית, תסריטאית ובמאית חרדית-ישראלית, בעלת תשובה, מנהלת בית הספר למשחק ואמנויות הבמה לנשים חרדיות "האנסמבל" מבית המנהל הקהילתי "אשכולות".
התחילה את דרכה האמנותית כרקדנית בלהקת המחול הייצוגית של הפועל "התנועתרון" ולמדה מחול בחטיבת "רעות" הרצליה בשיתוף מכון וינגייט.
למדה במגמת תיאטרון של תיכון היובל בהרצליה.
בכיתה י"ב קיבלה תפקיד קבוע כמנחה ושחקנית קומית בסדרת המקור הראשונה של ערוץ "ניקלודיאון", "נקניקייה".
במקביל התקבלה לשחק בהצגה "רעב" של תיאטרון תמונע, שכתב עידו בורנשטיין וביים שלמה פלסנר, בתפקיד שירה, לצידם של אסתי זקהיים, שמעון מימרן וניסו כאביה.
ההצגה זכתה בפרס התיאטרון הישראלי להצגת הפרינג' הטובה ביותר לשנת 2003.
שיחקה בתיאטרון הארצי לילדים ונוער בהצגה "החקירה".
בנוסף, בתקופת לימודיה בחטיבת הביניים ובתיכון שיחקה בתיאטרון העירוני של הרצליה לנוער במסגרתו הופיעה בישראל ובעולם.
בשנים 2006–2009 למדה בסל"ה - הסטודיו לאמנויות התיאטרון מיסודו של יורם לוינשטיין.
במסגרת הלימודים זכתה בארבע מלגות הצטיינות.
בתחילת השנה השלישית ללימודיה שיחקה בסדרה "לשם שינוי" של הטלוויזיה החינוכית בתפקיד חגית.
במקביל קיבלה את תפקידה הראשון בתיאטרון גשר בהצגה "הלילה ה-12" של שייקספיר שביים רפי ניב - התפקיד הראשי, ויולה.
על תפקיד זה הייתה מועמדת לפרס השחקנית המבטיחה לשנת 2009 בטקס פרסי התיאטרון.
לאחר ההצגה התקבלה ללהקת השחקנים של התיאטרון כשחקנית קבועה ושיחקה בהצגות "טרטיף" ו"לה-פונטיין" עד חזרתה בתשובה ב-2010.
דיבבה בסרטים "הארי פוטר" ו"הצ'יוואוואה מבוורלי הילס".
לאחר חזרתה בתשובה למדה חסידות במדרשת "פנימיות" ולימודי קודש והוראה במכללת "בית רבקה" בכפר חב"ד.
שיחקה בתפקידים ראשיים בארבעה סרטים חרדיים של המפיקה והבמאית טלי אברהמי: "שרה", "הגדר", "בומביי", "עלה קטן".
בשנת 2015 הקימה את בית הספר למשחק ואמנויות הבמה לחרדיות "האנסמבל", מבית מנהל קהילתי "אשכולות" בהנהלתה של ליבי זייבלד, ובשיתוף הסטודיו למשחק ניסן נתיב והמחלקה לתיאטרון של עיריית ירושלים, והיא מנהלת אותו.
בית הספר שוכן בשכונת שמואל הנביא בירושלים, ולו שלוחות במתנ"ס גוונים ברמת בית שמש ובמדרשת "פנימיות" ברמת אביב.
בשנים 2016–2017 למדה במגמת תסריטאות בבית הספר לקולנוע "מעלה".
בסיום לימודיה קיבלה מלגת פיתוח לתסריט באורך מלא מקרן הקולנוע הישראלי על התסריט "אלף פלא ואופל".
בשנת 2017 נעשה עליה סרט דוקומנטרי קצר, "תיאטרון זה לא משחק", של הבמאית מוריה חקק, המתאר את ההתמודדויות של אישה חרדית העוסקת בתיאטרון.
הסרט השתתף בפסטיבל הקולנוע היהודי בירושלים.
החל משנת 2017 היא ראש חטיבת תיאטרון במיזם "אמנות ואמונה" – בית ליוצר והאמן החרדי.
אלינור נשואה לצלם נועם דהאן ולהם בן ובת.
אלינור פלורנס ראת'בון הייתה סופרג'יסטית, פמיניסטית בריטית, חברת פרלמנט עצמאית שפעלה לאורך שנים למען קצבת משפחה וזכויות נשים.
היא הייתה בת למשפחת ראת'בון מליברפול, משפחת סוחרים ובעלי אניות אשר עסקו גם בפילנתרופיה ותרמו רבות לקהילה.
ראת'בון הייתה בתו של החוקר והפעיל החברתי ויליאם ראת'בון ה-6 ואשתו השנייה, אמילי אקסון לייל.
משפחתה עודדה אותה להתרכז בנושאים חברתיים.
ראת'בון למדה בבית הספר התיכון קנזינגטון בלונדון, ואחר כך, למרות מחאת אמה, ובתמיכת מורתה הנערצת לוסי מרי סילקוקס, היא המשיכה בלימודיה בקולג' הנשים סומרוויל שבאוניברסיטת אוקספורד.
לאחר גמר הלימודים, ועד מותו של אביה בשנת 1902 עבדה ראת'בון לצידו, ויחד הם חקרו את התנאים החברתיים והתעשייתיים בליברפול.
הם היו ממתנגדי מלחמה הבורים השנייה בדרום אפריקה.
בשנת 1903 פרסמה ראת'בון את הדו"ח שכתבה עם אביה: "תוצאות החקירה המיוחדת לתנאי העבודה במזחים של ליברפול".
בשנת 1905 היא סייעה להקמת בית הספר למדעי החברה באוניברסיטת ליברפול, שם הייתה מרצה במינהל ציבורי.
בשנת 1897 הפכה ראת'בון למזכירת כבוד של הוועד המנהל של אגודת הסופרג'יסטיות של ליברפול ובתוקף תפקידה הקדישה עצמה למאבק לקבלת זכות בחירה לנשים.
ראת'בון נבחרה כחברה עצמאית במועצת העיר ליברפול בשנת 1909 תפקיד בו נשאה עד שנת 1935. היא כתבה סדרת מאמרים למגזין הסופרג'יזם The Common Cause (המטרה המשותפת).
בשנת 1913, ביחד עם נסי סטיוארט-בראון, הקימה את איגוד הנשים האזרחיות בליברפול, למען קידום מעורבותן של נשים בנושאים פוליטיים.
עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה ארגנה ראת'בון את אגודת משפחות החיילים והמלחים בעירייה (היום ידוע בראשי התיבות SSAFA, ארגון הצדקה של הצבא) כדי לעזור לנשים ולאלו הנתמכים כלכלית מבין החיילים.
היא הקימה את "מועדון 1918" בליברפול (שנפגש לארוחות צהרים במלון אדלפי עד עצם היום הזה), והוא פורום הנשים הפעיל הוותיק ביותר בעיר.
משנת 1918 ואילך ראת'בון רתמה את מירצה לקידום מערכת של קצבאות משפחתיות המיועדות ישירות לאמהות.
היא התנגדה לדיכוי אלים של המרד באירלנד (התנועה למען ממשל עצמי אירי Irish Home Rule movement).
היא הייתה מובילה בתהליך שהוביל להכללת נשים בחוק ייצוג העם משנת 1918 (שהעניק לנשים מגיל 30 את זכות הבחירה).
בשנת 1919, כשמיליסנט פוסט פרשה, ראת'בון הפכה לנשיאת האיחוד הלאומי של החברות לשוויון אזרחי (מה שהיה האיחוד הלאומי של אגודות הסופרג'יסטיות ), והייתה אחראית להקמת האגודה לשירותי הפרט בליברפול .
היא גם הייתה יושבת הראש הראשונה של הארגון למען ביטחון לפרלמנט בהודו (PSS), ופעלה למען זכויות נשים בהודו .
בבחירות הכלליות ב-1922 ראת'בון התמודדה כמועמדת עצמאית שיצגה אזור בליברפול נגד חבר הפרלמנט מכהן והובסה.
בשנת 1924 בספרה "המשפחה המנשלת" (The Disinherited Family), ראת'בון טענה כי התלות הכלכלית של נשים מבוססת על כך שהמשכורות שגברים הרוויחו אינן תלויות כלל בגודל משפחתם.
בהמשך חשפה ראת'בון תקנות ביטוח שהפחיתו את הגישה של נשים נשואות לדמי אבטלה וביטוח בריאות.
בשנת 1929 נכנס ראת'בון לבית הנבחרים כנציגה עצמאית של כלל האוניברסיטאות האנגלית.
אחד הנאומים הראשונים שלה היה על הוקעת השחתת איבר המין הנשי בקניה (אז מושבה בריטית).
בתקופת השפל הגדול, היא לחמה למען חלב זול ושיפור ההטבות לילדי המובטלים.
בשנת 1931 ראת'בון סייעה בהבסת היוזמה לביטול מושבי האוניברסיטה בבית הנבחרים וזכתה בבחירות חוזרות בשנת 1935.
ראת'בון הבינה את מהותה של גרמניה הנאצית ובשנות השלושים הצטרפה למועצה האנטי-נאצית הבלתי מפלגתית כדי לתמוך בזכויות אדם.
בשנת 1936 החלה להתריע על איום נאצי על צ'כוסלובקיה.
היא גם תמכה בהמשך פעילותו של העיתון "גרדיאן מנצ'סטר " .
ראת'בון נהייתה מבקרת קולנית של עמדת הפייסנות בפרלמנט.
היא גינתה את השאננות הבריטית לנוכח חדירתו של היטלר לאזור הריין בניגוד להסכמים, לכיבוש האיטלקי של אביסיניה ולמלחמת האזרחים בספרד.
היא אפילו ניסתה לשכור ספינה שתחדור דרך המצור על ספרד ותחלץ משם רפובליקנים הנמצאים בסיכון מפעולות תגמול.
נחישותה הייתה כה גדולה עד כי מספרים ששרים זוטרים ועובדי מדינה במשרד החוץ התחבאו מאחורי עמודים כשראו אותה מגיעה.
היא תמכה בעמדות של וינסטון צ'רצ'יל וקלמנט אטלי אך הפכה את נוויל צ'מברלין לאויב.
בשנת 1936, ראת'בן הייתה אחת מכמה אנשים שתמכו בוועדה הזמנית הבריטית שיצאה להגן על לאון טרוצקי, וחתמה על מכתב שהתפרסם במנצ'סטר גרדיאן.
המכתב הגן על זכותו של טרוצקי למקלט מדיני וקרא לחקירה בינלאומית על משפטי מוסקבה.
ב־30 בספטמבר 1938, הוקיעה ראת'בון את הסכם מינכן.
היא לחצה על הפרלמנט לסייע לצ'כוסלובקים ולהעניק כניסה לדיסידנטים גרמנים, אוסטרים ויהודים.
בסוף שנת 1938 הקימה את הוועדה הפרלמנטרית לפליטים כדי לטפל במקרים פרטיים בספרד, צ'כוסלובקיה וגרמניה.
במהלך מלחמת העולם השנייה היא נזפה באופן קבוע באוסברט פיק, סגן שר הפנים, ובשנת 1942 לחצה על הממשלה לפרסם את העדויות על קיום השואה.
בסוף מלחמת העולם הראשונה ראת'בון ובת זוגה אליבט מקדם עובדת סוציאלית אקטיביסטית קנו בית בלונדון.
הן המשיכו להתגורר יחד עד למותה הפתאומי של ראת'בון בינואר 1946.
ראת'בון הייתה קרובת משפחה של השחקן בזיל ראת'בון.
אחיינה ג'ון רנקין ראת'בון היה חבר הפרלמנט הקונסרבטיבי מטעם אזור בודמין משנת 1935 ועד מותו בקרב על בריטני, בשנת 1940. לאחר מותו אשתו ביאטריס לקחה את מקומו כחברת פרלמנט.
בנה של אחיינה, טים ראת'בון, היה חבר פרלמנט קונסרבטיבי מטעם אזור לויס בשנים 1974 עד 1997.
בתה של אחיינה ג'ני ראת'בון, הייתה חברת מועצה מטעם מפלגת הלייבור באיסלינגטון, ובבחירות הכלליות לשנת 2010 הייתה המועמדת הפרלמנטרית למפלגת הלייבור בדרום ויילס מטעם מחוז קרדיף מרכז.
היא נבחרה לאספה הלאומית לוויילס כנציגת מרכז קרדיף בבחירות לאספה הלאומית ב-2011.
בשנת 1945, שנה לפני מותה, אלינור ראת'בון זכתה לראות את חוק קצבאות המשפחה הופך לחוק.
בשנת 1986 הותקן לוח כחול על קיר ביתה ברחוב טופטון, בווסטמינסטר, לונדון SW1P 3QH.
שמה ותמונתה (ויחד עם 58 סופרג'יסטיות נוספות) מתנוססים על המסד של הפסל של מיליסנט פוסט בכיכר פרלמנט, לונדון, שנחשף בשנת 2018.
אוניברסיטת ליברפול מוקירה את זכר אלינור ראת'בון בבנין הנושא את שמה, ונמצאים בו בית הספר למשפט וצדק חברתי, והמחלקה לפסיכולוגיה.
תיאטרון אלינור ראת'בון משמש להפקות במה ולהופעות מוזיקליות.
במעונות הסטודנטים באוניברסיטת אדג 'היל בעיר ליברפול יש בניין הנושא את שמה.
אלינור סלע סקודיצקי (נולדה ב-10 במאי 1974) היא שחקנית, תסריטאית וסטנדאפיסטית ישראלית, זוכת פרס אופיר על כתיבת התסריט בסרט "שבע ברכות", אשר גם זכה בפרס הסרט הטוב ביותר לשנת 2023.
סלע נולדה בירושלים לאם מורה ואב מפיק.
היא התחנכה בתיכון בויאר במגמת מזרחנות.
בצבא שירתה כקצינת מחקר במודיעין.
בתום שירות הקבע, למדה משחק בסטודיו למשחק ניסן נתיב.
במהלך לימודיה זכתה במלגת קרן שרת.
סלע החלה לשחק בגיל 13 בתפקיד הראשי בהצגה "הליצן" בתיאטרון החאן הירושלמי במסגרת תיאטרון קטרון.
במהלך לימודיה בניסן נתיב, הקימה יחד עם חבריה לכיתה: ליאור רז, אפרת ארנון, גל ברזילי, חיים יפים ברבלט וערן לנסקי, קבוצת אימפרוביזציה בשם "תופעת ולסלבה".
הקבוצה הופיעה במועדון הצוף ובצוותא.
לאחר לימודי המשחק, החלה להופיע עם מופע הסטנד-אפ "אלף פנים, צחוק גדול, אמת אחת", במהלכו היא עוטה דמויות שונות מהחברה הישראלית.
סלע כתבה את המופע על סמך תחקיר מקדים ואלתורים מחומרים שנוצרו בזמן אמת.
בשנת 2003 השתתפה בתפקיד אורח בסדרה "הפיג'מות".
בין השנים 2004–2006 הגישה פינת סאטירית בגלי צה"ל בתוכנית "בילוי נעים" בהנחיית מולי שפירא.
בין השנים 2006–2007 השתתפה בתוכנית האלתורים "של מי השורה הזאת" לצד תומר שרון, מאור כהן, יעל לבנטל, שמוליק לוי, אמנון וולף ועידן אלתרמן.
בשנת 2007 הופיעה בתפקיד עצמה בסדרה הקומית "פאפרצי".
בשנת 2008 השתתפה בתפקיד אורח בתוכנית הטלוויזיה "משמורת" בערוץ 2 ובתוכנית הסאטירית "עד כאן!" עם אורי גוטליב.
בשנת 2012 השתתפה בתפקיד אורח בסדרת הנוער "גאליס" בערוץ הילדים ובסדרה "יום האם" ששודרה בערוץ 2. בשנת 2013 השתתפה בתפקיד אורח בסדרה "בלתי הפיך", בשנת 2014 השתתפה בסדרה "עממיות" בתפקיד כרמלה ובשנת 2016 השתתפה בסדרה "פצועים בראש" בתפקיד אוסי.