tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
קרולינה, דוכסית בראונשווייג-וולפנביטל (1768–1821), נישאה לג'ורג' הרביעי, מלך הממלכה המאוחדת
קרל וולפגנג דויטש (21 ביולי 1912 - 1 בנובמבר 1992) היה חוקר יהודי אמריקאי בתחום מדעי המדינה, פרופסור באוניברסיטת הרווארד.
דויטש נולד בפראג, האימפריה האוסטרו-הונגרית למשפחה יהודית.
אימו מריה דויטש הייתה פעילה פוליטית בולטת, בין הנשים הראשונות שנבחרו לפרלמנט הצ'כי.
הוא למד באוניברסיטת קארל בפראג וסיים אותה בשנת 1934. לאחר מספר שנים באנגליה הוא חזר לפראג וסיים עבודת תואר שלישי בשנת 1938.
בעקבות הסכם מינכן הוא ואשתו החליטו לא לחזור לצ'כוסלובקיה מסיור בארצות הברית.
בשנת 1939 הוא קיבל מלגת לימודים באוניברסיטת הרוורד ובשנת 1951 סיים בה דוקטורט נוסף.
במהלך מלחמת העולם השנייה השתתף כסטודנט בוועידת האומות המאוחדות בנושא ארגון בינלאומי, אשר נערכה בסן פרנסיסקו, ארצות הברית, שתוצאותיה היו חתימת מגילת האומות המאוחדות והקמת האו"ם בשנת 1945.
דויטש לימד ב-MIT, אחר כך באוניברסיטת ייל ולבסוף שימש כפרופסור לשלום בינלאומי באוניברסיטת הרווארד, תפקיד שהחזיק בו עד יום מותו.
חקר בעיות פוליטיות תוך שימוש ביישומי הדמיה ומודלים קיברנטים.
חיבר את הספר "The Nerves of Government: Models of Political Communication and Control", העוסק בהתמודדויות עם הרעיונות החדשניים של למידה, שליטה וניטור עצמי.
קרל השני, הנסיך הבוחר מפפאלץ היה הנסיך הבוחר מפפאלץ בין השנים 1680–1685.
קרל השני נולד בהיידלברג ב-31 במרץ 1651, לקרל הראשון לודוויג, הנסיך הבוחר מפפאלץ ושארלוטה, רוזנת הסן-קאסל, בתם של וילהלם החמישי, רוזן הסן-קאסל ואמליה אליזבת, רוזנת הנאו-מינצנבורג.
בשנת 1670 ביקר קרל במסגרת הטיול הגדול בשווייץ ובצרפת, ובשנת 1671 התחתן עם וילהלמינה ארנסטינה, נסיכת דנמרק, בתם של פרדריק השלישי, מלך דנמרק וסופיה אמליה מבראונשווייג-לינבורג, אך לא היו לו ילדים ממנה.
בשנת 1680 מת אביו קרל הראשון לודוויג, הנסיך הבוחר מפפאלץ, וקרל עלה לשלטון במקומו.
קרל היה בעל אופי חלש וחסר ביטחון, ומינה את מחנכו הכושל לשעבר פאול הכנברג לראש ממשלתו.
קרל שילם את כל חובותיה של אמו בקאסל, וחי בעיקר חיי צבא, תוך הקפדה רבה על הדת הקלוויניסטית.
בשנת 1685 מת קרל השני ללא יורשים, וקרוב משפחתו פיליפ וילהלם, רוזן פפאלץ-נויבורג עלה לשלטון במקומו.
גנרל קרל וייזנברגר (; 29 בספטמבר 1890 – 28 במרץ 1952) היה מפקד בכיר בוורמאכט שפיקד על כוחות במלחמת העולם השנייה.
וייזנברגר נולד ב-29 בספטמבר 1890 בווירצבורג, שהשתייכה לאימפריה הגרמנית.
בשנת 1909 התגייס וייזנברגר לצבא האימפריה הגרמנית, והצטרף לרגימנט הרגלים הבווארי ה-9 (קרל פון ורדה), ובשנת 1911 הועבר לרגימנט הרגלים הבווארי ה-20 (הנסיך פרנץ).
במהלך מלחמת העולם הראשונה לחם וייזנברגר עם יחידתו, וב-18 באפריל 1917 הועלה לדרגת האופטמן.
על פעולותיו בקרבות קיבל וייזנברגר את עיטורי צלב הברזל דרגה ראשונה ושנייה, וצלב הכבוד של מלחמת העולם 1914/1918.
לאחר המלחמה הצטרף וייזנברגר לרייכסווהר, ומילא בו תפקידי פיקוד ומטה.
ב-1 באוקטובר 1932 הועלה וייזנברגר לדרגת אוברסט לויטננט, וב-1 באפריל 1934 מונה למפקד רגימנט הרגלים ה-21. ב-1 בספטמבר 1934 הועלה לדרגת אוברסט, וב-1 בינואר 1938 הועלה לדרגת גנרל מיור.
ב-15 באוקטובר 1939 מונה וייזנברגר למפקד הדיוויזיה ה-71, וב-1 בינואר 1940 הועלה לדרגת גנרל לויטננט.
במהלך המערכה על צרפת לחם וייזנברגר עם הדיוויזיה שבפיקודו כחלק מהקורפוס ה-40 במסגרת הארמייה ה-16, וב-29 ביוני 1940 קיבל על פעולותיו את עיטור צלב האבירים של צלב הברזל.
ב-21 בפברואר 1941 מונה וייזנברגר למפקד הקורפוס ה-53, וב-1 באפריל 1941 הועלה לדרגת גנרל חיל הרגלים.
במהלך מבצע ברברוסה לחם וייזנברגר עם הקורפוס שבפיקודו כחלק מהארמייה הרביעית במסגרת קבוצת ארמיות מרכז, ובמהלך הקרב על מוסקבה לחם עם הקורפוס שבפיקודו כחלק מהארמייה השנייה.
ב-30 בנובמבר 1941 מונה וייזנברגר למפקד הקורפוס ההררי ה-36 בפינלנד, וב-13 באוגוסט 1944 קיבל את עיטור הצלב הגרמני בזהב.
ב-15 באוגוסט מונה למפקד המחוז הצבאי ה-13, עליו פיקד עד סוף המלחמה.
לאחר המלחמה התגורר וייזנברגר בקמפטן, עד למותו ב-28 במרץ 1952.
קרל השני, הדוכס הגדול של מקלנבורג-שטרליץ (; 10 באוקטובר 1741 – 6 בנובמבר 1816) היה דוכס מקלנבורג-שטרליץ, ובקונגרס וינה שודרג למעמד הדוכס הגדול של מקלנבורג-שטרליץ.
קרל נולד ב-10 באוקטובר 1741 במירוב שהשתייכה לדוכסות מקלנבורג-שטרליץ, להדוכס קרל לודוויג פרידריך ממקלנבורג, נסיך מירוב, ואליזבת אלברטינה, נסיכת סקסוניה-הילדבורגהאוזן, בתו של ארנסט פרידריך הראשון, דוכס סקסוניה-הילדבורגהאוזן.
ב-11 בדצמבר 1752 מת דודו אדולף פרידריך השלישי, דוכס מקלנבורג-שטרליץ, ואחיו הבכור אדולף פרידריך הרביעי, דוכס מקלנבורג-שטרליץ עלה לשלטון במקומו.
עם עלייתו של אחיו לשלטון, הועברו קרל ושאר בני המשפחה לעיר הבירה נוישטרליץ.
בעקבות נישואי אחותו שארלוט ממקלנבורג-שטרליץ בשנת 1761 לג'ורג' השלישי, מלך בריטניה, מונה קרל למפקד צבא נסיכות הבוחר מהנובר.
בשנת 1776 מונה קרל למושל הנובר, ומילא תפקיד זה עד למות אשתו בדצמבר 1785. לאחר מכן קיבל קרל דרגת פילדמרשל וקיצבה מהכתר הבריטי, וכעבור תקופה קצרה התיישב בדרמשטאדט.
ב-2 ביוני 1794 מת אחיו אדולף פרידריך הרביעי, דוכס מקלנבורג-שטרליץ ללא ילדים, וקרל עלה במקומו לשלטון.
ב-6 בנובמבר 1816 מת קרל כתוצאה מדלקת ריאות, ובנו גאורג, הדוכס הגדול של מקלנבורג-שטרליץ עלה לשלטון במקומו.
בשנת 1768 התחתן קרל עם פרדריקה, נסיכת הסן-דרמשטדט, בתם של גאורג וילהלם, רוזן הסן-דרמשטדט ומריה לואיזה אלברטינה, רוזנת ליינינגן-דאכסבורג-פאלקנבורג-היידסהיים.
לואיזה, דוכסית מקלנבורג-שטרליץ (1776–1810), התחתנה עם פרידריך וילהלם השלישי, מלך פרוסיה
פרדריקה, דוכסית מקלנבורג-שטרליץ (1778–1841), התחתנה עם לודוויג קרל, נסיך פרוסיה, ולאחריו התחתנה עם פרידריך וילהלם, נסיך זולמס-בראונפלס, ולאחריו התחתנה עם ארנסט אוגוסט הראשון, מלך הנובר
לאחר מותה של פרדריקה בשנת 1782, התחתן קרל בשנת 1784 עם אחותה שרלוטה, נסיכת הסן-דרמשטדט.
קרל וילהלם, דוכס סקסוניה-מיינינגן היה דוכס של סקסוניה-מיינינגן בין השנים 1763–1782.
קרל וילהלם נולד ב-19 בנובמבר 1754 בעיר החופשית פרנקפורט, לאנטון אולריך, דוכס סקסוניה-מיינינגן, ולשרלוטה אמליה, נסיכת הסן-פיליפסטאל, בתו של קרל הראשון, רוזן הסן-פיליפסטאל.
בשנת 1763 מת אביו אנטון אולריך, וקרל וילהלם עלה במקומו לשלטון, תוך שאמו משמשת כעוצרת עד לבגרותו.
ב-5 ביוני 1780 התחתן קרל וילהלם עם לואיזה, נסיכת שטולברג-גדרן, בתם של כריסטיאן קרל, נסיך שטולברג-גדרן ואלאונורה, רוזנת רויס-לוברשטיין, אך לא היו להם ילדים.
ב-21 ביולי 1782 מת קרל וילהלם ללא ילדים, ואחיו גאורג הראשון, דוכס סקסוניה-מיינינגן עלה לשלטון במקומו.
קרל נולד בבראונשווייג ב-30 באוקטובר 1804, לפרידריך וילהלם, נסיך הכתר של בראונשווייג-וולפנביטל ולמריה, נסיכת באדן, בתם של קרל לודוויג, נסיך הכתר של באדן ואמליה, נסיכת הסן-דרמשטדט.
בשנת 1815 נהרג אביו במהלך קרב קאטר ברה, וקרל עלה לשלטון במקומו, אולם מכיוון שהיה קטין, מונה דודו ג'ורג', נסיך ויילס לעוצר עד לבגרותו.
קרל השני אויגן, דוכס וירטמברג , היה דוכס וירטמברג בין השנים 1737–1793.
קרל אויגן נולד ב-11 בפברואר 1728 בבריסל שהשתייכה לארצות השפלה האוסטריות, לקרל אלכסנדר, דוכס וירטמברג ומריה אוגוסטה, נסיכת טורן וטקסיס, בתם של אנזלם פרנץ, נסיך טורן וטקסיס השני ומריה לודוביקה אנה פרנצסקה, נסיכת לובקוביץ'.
בשנת 1737 מת אביו קרל אלכסנדר, דוכס וירטמברג, וקרל אויגן עלה לשלטון במקומו, אולם מכיוון שהיה קטין, שימשו קרל רודולף, דוכס וירטמברג-נוישטדט ולאחריו קרל פרידריך השני, דוכס וירטמברג-אלס כעוצרים.
קרל אויגן השקיע מאוד בחינוך ובחקלאות, ואף ייסד בשנת 1765 את ספריית המדינה של וירטמברג.
ב-24 באוקטובר 1793 מת קרל אויגן ללא בנים, ואחיו לודוויג אויגן, דוכס וירטמברג עלה לשלטון במקומו.
ב-26 בספטמבר 1748 התחתן קרל אויגן עם אליזבת פרדריקה סופיה, מרקיזת ברנדנבורג-ביירוית, בתם של פרידריך, מארקגראף ברנדנבורג-ביירוית ווילהלמינה מפרוסיה, מרקיזת ברנדנבורג-ביירוית, ממנה נולדה לו בת אחת:
פרדריקה וילהלמינה אוגוסטה לואיזה שרלוטה (1750–1751)
בשנת 1756 נפרד קרל אויגן מאשתו, ולאחר מכן החזיק בפילגשים שונות, מהם היו לו 10 ילדים, ובשנת 1785 אף התחתן עם אחת מהם - פרנציסקה פון הוהנהיים, שקיבלה את התואר "רוזנת".
קרל השני אוגוסט, דוכס צווייבריקן , היה דוכס פפאלץ-צווייבריקן בין השנים 1775–1795.
קרל אוגוסט נולד ב-29 באוקטובר 1746 לפרידריך מיכאל, רוזן פפאלץ-צווייבריקן-בירקנפלד ומריה פרנצסקה, רוזנת פפאלץ-זולצבאך, בתם של יוזף קרל עמנואל אוגוסט, רוזן פפאלץ-זולצבאך ואליזבת אוגוסטה סופיה, רוזנת פפאלץ-נויבורג.
זמן קצר לאחר לידתו עבר אביו לדת הקתולית, וקרל אוגוסט הוטבל כקתולי.
בשנת 1775 מת דודו כריסטיאן הרביעי, רוזן פפאלץ-צווייבריקן, וקרל אוגוסט ירש את נחלותיו.
בנוסף, מכיוון שלדודנו קרל תאודור, הנסיך הבוחר מפפאלץ לא היו יורשים, היה קרל אוגוסט עתיד לרשת לאחר מותו של קרל תאודור את שטחי בית ויטלסבאך: פפאלץ-צווייבריקן (הדוכסות שלו), פפאלץ-נויבורג, פפאלץ-זולצבאך, דוכסות יוליך וברג, נסיכות הבוחר מפפאלץ ונסיכות הבוחר מבוואריה.
ב-30 בדצמבר 1777 מת מקסימיליאן השלישי יוזף, הנסיך הבוחר מבוואריה ללא יורשים, ובמקומו עלה לשלטון קרל תאודור, הנסיך הבוחר מפפאלץ.
ב-8 בינואר 1778 חתם קרל תאודור על הסכם עם יוזף השני, קיסר האימפריה הרומית הקדושה על החלפת בוואריה בארצות השפלה האוסטריות, אולם, קרל אוגוסט ומריה אנה סופיה מסקסוניה אלמנתו של מקסימיליאן יוזף התנגדו לכך, בסיוע ממלכת פרוסיה ורוב המדינות הגרמניות הקטנות, ובעקבות כך פרצה מלחמת הירושה הבווארית.
בשנת 1784 שוב ניסה קרל תאודור להחליף את שטחיו בארצות השפלה האוסטריות, אך שוב התנגד לכך קרל אוגוסט בתמיכה פרוסית וקרל תאודור נכשל.
ב-1 באפריל 1795 מת קרל אוגוסט במנהיים ללא בנים, ואחיו מקסימיליאן יוזף עלה לשלטון במקומו.
ב-16 בפברואר 1799 מת קרל תאודור, הנסיך הבוחר מבוואריה, ומקסימיליאן יוזף ירש את כל נחלותיו.
בשנת 1806 הפך מקסימיליאן יוזף למלך בוואריה, וצאצאיו שלטו בממלכה עד לאחר התבוסה הגרמנית במלחמת העולם הראשונה בשנת 1918.
ב-12 בפברואר 1774 התחתן קרל אוגוסט עם אמליה, נסיכת סקסוניה, בתם של פרידריך כריסטיאן, הנסיך הבוחר מסקסוניה ומריה אנטוניה, דוכסית בוואריה, ממנה נולד לו בן אחד - קרל אוגוסט פרידריך, אך הוא מת בשנת 1784 בהיותו בן 8.
קרל ויצל היה אדמירל גרמני במלחמת העולם השנייה.
ויצל נולד ב-18 באוקטובר 1884 בדיסלאקן שבקיסרות הגרמנית.
ב-1903 הוא התגייס כצוער לצי הקיסרי הגרמני, ואת הכשרתו הבסיסית עשה על האנייה "מולטקה".
הוא השתתף במשלחות ימיות שונות ושרת מספר שנים במושבות הגרמניות בסין.
בתחילת מלחמת העולם הראשונה הוא היה בדרגת קפיטן-לויטננט ושרת על אוניית הקו "אולדנבורג".
ב-1915 הוא הועבר לסיירת הקלה "אלבינג", והשתתף עמה בקרב יוטלנד.
ביוני 1916 הועבר ל"פרנקפורט", ולאחר מכן מונה לנווט ולקצין הראשון של ה"גראודנץ".
הוא נשאר בתפקיד זה גם לאחר סיום המלחמה ופירוקו של הצי הקיסרי.
ב-2 בפברואר 1920 הוא מונה למפקד כוחות הארטילריה בווילהלמסהאפן, ובמקביל מונה לחבר בוועדת המשנה של ועדת השלום מטעם חיל הים.
בתפקיד זה, הוא ניסה לשאת ולתת עם נציגי מדינות ההסכמה על ארטילריית החופים הגרמנית.
ב-29 ביוני של אותה שנה הוא הועלה לדרגת קורבטנקפיטן, וב-5 בפברואר 1921 הועבר למחלקת החימוש הימית.
ב-11 בינואר 1926 מונה לקצין ראשון על ספינות הקו "בראונשוויג", וב-1 בפברואר של אותה שנה הועבר למלא את אותו התפקיד על ה"שלזוויג-הולשטיין".
ב-1 באפריל 1927 הוא קודם לדרגת פריגטנקפיטן.
ב-1 בדצמבר קודם לדרגת קפיטן צור זה, וב-1 באוקטובר 1934 לדרגת קונטר אדמירל.
ב-1 באוקטובר 1934 מונה לראש מחלקת החימוש של הצי.
לאחר פרוץ מלחמת העולם השנייה מילא תפקידי מטה שונים והועלה לדרגת גנרל-אדמירל.
ב-31 באוגוסט 1942 הוא התפטר משירות פעיל.
למרות זאת, במאי 1945 הוא נידון ל-25 שנות מאסר בידי בית משפט רוסי, בעוון פשעי מלחמה.
הוא שוחרר כעבור עשר שנים, ופרש לביתו במערב ברלין.
קרל וילהלם, נסיך נסאו-אוזינגן , היה נסיך נסאו-אוזינגן בין השנים 1775–1803, ונסיך נסאו-זארבריקן בין השנים 1797–1803.
קרל וילהלם נולד באוזינגן ב-9 בנובמבר 1735, לקרל, נסיך נסאו-אוזינגן וכריסטינה וילהלמינה, רוזנת סקסוניה-אייזנך, בתם של יוהאן וילהלם השלישי, דוכס סקסוניה-אייזנך ומגדלנה זיבילה, דוכסית סקסוניה-וייסנפלס.
בצעירותו שירת קרל וילהלם בצבא ההולנדי, ובשנת 1770 הועלה לדרגת לוטננט גנרל.
ב-16 באפריל 1760 התחתן קרל וילהלם עם קרולינה פליציטס, רוזנת ליינינגן-דאגסבורג, בתם של כריסטיאן, רוזן ליינינגן-דאגסבורג-פאלקנבורג וקתרינה פוליקסנה, רוזנת זולמס-רדלהיים ואסנהיים, ממנה נולדו לו 4 ילדים.
בשנת 1775 מת אביו קרל, נסיך נסאו-אוזינגן, ולקרל וילהלם עלה לשלטון במקומו.
בשנת 1783 חתם קרל וילהלם יחד עם שאר ראשי הענפים השונים של בית נסאו, על אמנה ולפיה במקרה של היכחדות אחד מענפי המשפחה, תעבור הנחלה לענפים האחרים.
בשנת 1789 הוא הועלה לדרגת גנרל ובשנת 1790 מונה לקולונל של הרגימנט הוולוני וקפטן של רגימנט הגרנדירים.
בשנת 1797 מת היינריך לודוויג, נסיך נסאו-זארבריקן ללא ילדים, וקרל וילהלם ירש את תאריו, אולם, על פי הסכם לינוויל, השטחים על הגדה השמאלית של הריין עברו לצרפת.
בשנת 1803 במהלך תהליך החילון של האימפריה הרומית הקדושה, קיבל קרל וילהלם פיצוי בשטחים שנלקחו מנסיכות הבוחר ממיינץ, נסיכות הבוחר מקלן, נסיכות הבוחר מפפאלץ והסן.
ב-17 במאי 1803 מת קרל וילהלם בביבריך ללא בנים, ובמקומו עלה לשלטון אחיו פרידריך אוגוסט, נסיך נסאו-אוזינגן.
ב-16 באפריל 1760 התחתן קרל וילהלם עם קרולינה פליציטס, רוזנת ליינינגן-דאגסבורג, בתם של כריסטיאן, רוזן ליינינגן-דאגסבורג-פאלקנבורג וקתרינה פוליקסנה, רוזנת זולמס-רדלהיים ואסנהיים, ממנה נולדו לו 4 ילדים:
קרל, נסיך אנהלט-צרבסט , היה נסיך אנהלט-צרבסט בין השנים 1667–1718.
קרל נולד ב-16 באוקטובר 1652 בצרבסט שהשתייכה לנסיכות אנהלט-צרבסט, ליוהאן השישי, נסיך אנהלט-צרבסט, ולסופיה אוגוסטה מהולשטיין-גוטורפ, בתם של פרידריך השלישי, דוכס הולשטיין-גוטורפ ומריה אליזבת, דוכסית סקסוניה.
בשנת 1667 מת אביו יוהאן השישי, נסיך אנהלט-צרבסט, וקרל עלה לשלטון במקומו, אולם בשל היותו קטין, שלטה אמו כעוצרת עד לשנת 1674. קרל הורה על בניית טירת צרבסט וכנסיית סנט טריניטיס בעיר, אשר בנייתם הושלמה בשנת 1696. במשך שנים רבות התגורר קרל בעיר יבר.
ב-3 בנובמבר 1718 מת קרל בצרבסט, ובנו יוהאן אוגוסט, נסיך אנהלט-צרבסט עלה לשלטון במקומו.
נכדתו של קרל - אוגוסטה, נסיכת סקסוניה-גותה-אלטנבורג, בתה של מגדלנה אוגוסטה, נסיכת אנהלט-צרבסט, הייתה אמו של ג'ורג' השלישי, מלך הממלכה המאוחדת.
ב-18 ביוני 1676 התחתן קרל עם סופיה, דוכסית סקסוניה-וייסנפלס, בתם של אוגוסט, דוכס סקסוניה-וייסנפלס ומריה אנה ממקלנבורג-שוורין.
גנרל קרל וילהלם שפכט , היה מפקד בכיר בוורמאכט שפיקד על כוחות במלחמת העולם השנייה, והיה חבר בבית הדין הצבאי אשר הרשיע את קושרי קשר ה-20 ביולי.
שפכט נולד ב-22 במאי 1894 בהרדקה, שהשתייכה לאימפריה הגרמנית, ובשנת 1914 הוא התגייס לצבא הגרמני הקיסרי, והצטרף לרגימנט הרגלים ה-145 (לורן ה-6), ולחם בשורותיו במלחמת העולם הראשונה.
על פעולותיו בקרבות קיבל את עיטור צלב הברזל דרגה ראשונה ושנייה, וצלב הכבוד של מלחמת העולם 1914/1918.
לאחר המלחמה נשאר שפכט ברייכסווהר, ומילא בו תפקידי פיקוד ומטה.
ב-1 באוקטובר 1936 הוא הועלה לדרגת אוברסט לוטננט, וב-6 באוקטובר 1936 הוא מונה למפקד הגדוד ה-1 ברגימנט הרגלים ה-110. ב-1 ביוני 1939 הוא הועלה לדרגת אוברסט, וב-1 בנובמבר 1939 הוא מונה למפקד רגימנט הרגלים ה-55.
עם פרוץ המלחמה פיקד שפכט על רגימנט הרגלים ה-55, ולחם עמו במהלך המערכה על צרפת ובמהלך מבצע ברברוסה, כחלק מהדיוויזיה ה-17. ב-8 בספטמבר 1941 הוענק לו עיטור צלב האבירים של צלב הברזל, ועל הישגיו בקרב מוסקבה הוענק לו ב-16 בינואר 1942 תוספת עלי אלון לעיטור צלב האבירים של צלב הברזל.
ב-1 באוגוסט 1942 הוא הועלה לדרגת גנרל מיור, וב-10 בספטמבר 1942 הוא מונה אז למפקד בית-החולים בדבריץ.
ב-1 באוגוסט 1943 הוא הועלה לדרגת גנרל לוטננט, וב-1 בדצמבר 1943 הוא מונה למפקח החינוך וההכשרה של הצבא.
באוגוסט 1944 הוא מונה כחבר בבית הדין הצבאי של כבוד, שבדק את מעורבותם של קצינים בקשר ה-20 ביולי והעביר את החשודים לבית הדין העממי למשפט.
יחד עמו היו חברים בבית הדין גנרלפלדמרשל גרד פון רונדשטט, גנרל-אוברסט היינץ גודריאן וגנרל ולטר שרוט.
ב-1 בדצמבר 1944 הוא הועלה לדרגת גנרל חיל הרגלים, ומונה למפקד המחוז הצבאי ה-20 בדנציג.
ב-16 במרץ 1945 הוא מונה למפקד הצבאי בחצי האי הל, ובסוף המלחמה נפל בשבי הרוסי.
שפכט מת ב-3 בדצמבר 1953 במהלך שהותו בשבי במחנה וואיקובו, והוא בן 59 שנים.
קרל וינסון (CVN-70) ) היא נושאת מטוסים מסדרת נימיץ המשרתת בצי ארצות הברית, ומונעת באנרגיה גרעינית על ידי שני כורים גרעיניים.
נושאת המטוסים קרויה על שמו של קרל וינסון כהוקרה לתרומתו לצי האמריקאי.
וינסון היה חבר קונגרס דמוקרטי מטעם מדינת ג'ורג'יה שבארצות הברית.
תקופת הכהונה שלו בקונגרס נמשכה יותר מ-50 שנה, מתוכם במשך 29 שנים, כיהן כיו"ר הוועדה לענייני הים של חיל הים והשירותים החמושים.
וינסון היה החסות העיקרית של מה שמכונה "וינסון Acts" ("Two-Ocean Navy Act" ), שהגיעה לשיאה בחיל הים של שנת 1940, אשר סיפק את המאמץ המסיבי לבניית ספינות במלחמת העולם השנייה.
וינסון אף השתתף בטקס השקתה של הספינה ב-15 במרץ 1980, בהיותו בן 96.
"קרל וינסון (CVN-70)" היא נושאת המטוסים השלישית בסדרה (מתוך עשר), לפי תאריך השקתה.
מאוקטובר 2009 מתפקדת "קרל וינסון (CVN-70)" כספינת הדגל של "Carrier Strike Group 1" .
בשנת 2011 גופתו של אוסאמה בן לאדן נקברה בים מסיפון ה-"קרל וינסון (CVN-70)".
ספטמבר 1990 עד אפריל 1993 - שיפוץ מקיף כולל בניית רציף עלייה נוסף למטוס.
נובמבר 2005 עד יולי 2009 - תדלוק ושיפוץ מורכבים.
קרל פטר וארנט (בדנית: Carl Peter Værnet; 28 באפריל 1893 – 25 בנובמבר 1965) היה רופא דני ששירת במחנה הריכוז בוכנוואלד.
הוא ערך ניסויים רפואיים באסירי המחנה, בעיקר התנסה עם הורמונים שונים וניסה לרפא הומוסקסואליות על ידי הזרקת הורמונים סינתטיים לאשכי גברים.
ביצוע מחקריו וניסויו האכזריים במחנה אושרו על ידי היינריך הימלר.
וארנט קיבל את הדוקטורט שלו בקופנהגן ושם החל לעסוק ברפואה.
הוא עבר קורסים והשתלמויות רבות בגרמניה, צרפת והולנד בתחום הטיפולים ההורמונליים.
בשנות ה-30 של המאה ה-20 הוא הצטרף למפלגה הנאצית הדנית, אך הקריירה שלו כרופא דעכה עקב איכות ירודה של מחקריו וכן מפני שבארצו הוא נחשד כמשתף פעולה עם אנרכיסטים.
כדי להמשיך את מחקריו בתחום ההורמונים, הוא הוצג לרופא ואיש האס אס ארנסט רוברט גרוויץ על ידי זמר האופרה הלגה רוזוhנגה.
לאחר מכן מקורביו הציגו אותו בפני היינריך הימלר והוא קיבל מידיו משרה רפואית בפראג בתחילת שנת 1944.
בין יוני לדצמבר 1944 נכח וארנט במחנה הריכוז בוכנוואלד, הוא ביצע ניסויים רפואיים ב-17 אסירים, בהם הוזרקו חומרים כימיים לאשכיהם.
אם כי אף אחד מן האסירים לא מת מן הניסויים עצמם, שניים מהם נותרו עם נכות רפואית תמידית עקב זיהומים.
אין עדויות שתומכות בכך שמי מן האסירים עבר תהליך של עיקור.
תוצאות מחקריו לא היו חד משמעותיות, וסר חינו בעיני הממונים עליו.
לאחר המלחמה, הוא נלכד בקופנהגן ותוחקר בבית ספר מקומי.
אם כי הרשויות הדניות רצו להעמידו לדין בגין קשריו עם אנשי אס אס, הוא זייף התקף לב ונמלט מהם.
נראה כי הוא ניסה למכור את ממצאי מחקריו לחברת דופונט בשנת 1946. לאחר מכן נמלט לברזיל ומשם לבואנוס איירס, ארגנטינה, שם מת בשנת 1965.
קרל ויינו היה מדינאי ופוליטיקאי סובייטי, המזכיר הראשון של הוועד המרכזי של המפלגה הקומוניסטית באסטוניה בשנים 1978–1988 ובפועל שימש כראש הרפובליקה האסטונית באותן שנים, סבו של אנטון ויינו.
נולד ב-28 במאי 1923 בטומסק, רוסיה הסובייטית, ברית המועצות במשפחת הקומוניסט היינריך ויינו (1889–1965), שעבר מאסטוניה בשנת 1918, ולידיה סאווי, בתם של מתיישבים אסטוניים שהתיישבו בסיביר בראשית המאה העשרים.
היינריך ויינו, לאחר ניסיון כושל למרד בולשביקי באסטוניה, ברח לרוסיה, לעיר טומסק, שם נולד בנו קרל.
לאחר שסיים את לימודיו במכון טומסק לאלקטרומכניקה למהנדסי תחבורה (כיום OmGUPS (OmIIT)) (1947), עבד כמהנדס וטכנאי באגף האסטוני של משרד הרכבות.
היה חבר במפלגה הבולשביקית מאז 1947 ומאז 1948 עבד בגופי המפלגה.
היה מזכיר הוועדה המחוזית של המפלגה בטאלין, 1953-1957 (בפועל, ראש עיריית טאלין), ראש המחלקה של הוועד המרכזי של המפלגה הקומוניסטית באסטוניה, 1957-1960, סגן יו"ר מועצת המשק העממי של אסטוניה הסובייטית, 1960-1978 ולאחר מכן היה מזכיר הוועד המרכזי של המפלגה הקומוניסטית באסטוניה.
היה בוגר בית הספר הגבוה של המפלגה (1957).
בשנים 1978–1988 שימש כמזכיר ראשון של הוועד המרכזי של המפלגה הקומוניסטית באסטוניה (כשהחליף בתפקיד זה את יוהנס קבין), בפועל הוא ניהל מדיניות בהסכמה מלאה עם מוסקבה וחיזק את מדיניות הרוסיפיקציה של אסטוניה וניהל את הרפובליקה בשנותיה האחרונות.
בשנת 1979 נעשה ניסיון לא מוצלח להתנקש בחייו.
במהלך ההפגנות בשנת 1988 הוא ביקש ממרכז המפלגה אישור לבצע פעולה צבאית, כתוצאה מהפגנות רבות מצד הציבור האסטוני הוא פוטר מתפקידו והועבר לעבוד במוסקבה.
בשנים 1988–1990 שימש כחבר בוועדת הבקרת המפלגתית שתחת הוועד המרכזי של המפלגה שהיה הגוף המרכזי למאבק בשחיתות באותה עת.
הוא פרש מהפוליטיקה בשנת 1990 ועבר להתגורר במוסקבה.
בתו אליאונורה קרלובנה קוצ'טובה (ילידת 1945), אלמנתו של אנדריי וסבולודוביץ' קוצ'טוב (1942–2017), בנו של הסופר וסבולוד קוצ'טוב.
נכדו של קרל ויינו, אנדריי קוצ'טוב (יליד 1969), עבד במשרד הפנים של רוסיה.
בנו של קרל ויינו, אדוארד (יליד 1949), עבד בחברת הרכבים אווטוואז מאז 2007, בסוף שנת 2010 כיהן בתפקיד סגן נשיא ליחסי חוץ ואינטראקציה עם בעלי המניות, בעבר היה סגן נשיא החברה לפיתוח תאגידי.
נכדו של קרל וינו, אנטון ויינו, נולד בשנת 1972 בטאלין, עבד כסגן ראש הפרוטוקול בסגל הקרמלין עבור נשיא הפדרציה הרוסית ולדימיר פוטין (26 באפריל 2007 - 8 באוקטובר 2007), היה סגן מזכיר הממשלה ויקטור זובקוב (מאז 8 באוקטובר 2007).
משנת 2008 עד 2016 עבד כראש מחלקת הפרוטוקולים של ממשלת הפדרציה הרוסית.
מאז 12 באוגוסט 2016 הוא משמש כראש המינהל הנשיאותי של הפדרציה הרוסית ובאופן רשמי, חבר קבוע במועצת הביטחון של הפדרציה הרוסית.
קרל וילהלם גרופיוס , היה צייר תפאורות גרמני ואמן נוף, שעבד בתיאטראות של ברלין.
הוא היה גם מדפיס ומוכר וקריקטוריסט פורה.
גרופיוס נולד בבראונשווייג, בנם של וילהלם ארנסט גרופיוס ואשתו לוסי (לבית גרייפר).
עוד כשהיה ילד המשפחה עברה לברלין שם פתח אביו בית חרושת למסכות וחנות.
לאחר שהתאמן עם אביו בשנות העשרה שלו נסע באירופה כדי להרחיב את השכלתו האמנותית.
בפריז הוא הכיר את תצוגות הדיורמה שהומצא על ידי לואי דאגר וצ'ארלס מארי בוטון.
בשובו לברלין התאמן אצל קארל פרידריך שינקל כצייר נוף.
החל משנת 1819 עבד כמעצב במה, אומן ומעצב בתיאטרון הופטהאטרון ובתיאטראות אחרים בברלין.
בתפקיד זה הוא תכנן בין היתר את תפאורות הבמה והתפאורות לקראת בכורתו של "דר פריישוץ" מאת קרל מריה פון ובר אשר ב־18 ביוני 1821 פתח את התיאטרון בברלין שנבנה מחדש, שתוכנן על ידי מורו שינקל.
באיטליה וביוון הוא אסף אוסף גדול של רשמים ורישומים, שהשתמש בהם בתצוגות הדיורמה.
שאותה פתח עם אחיו בשנת 1827 בברלין, בנוסף למשרד לפרסומי אמנות שהפכו להצלחה גדולה.
היו לו תלמידים רבים, ביניהם אדוארד גרטנר ואמיל רוברג.
בשנת 1822 נבחר גרופיוס כחבר באקדמיה הפרוסית לאמנויות.
גרופיוס נפטר בברלין ב־20 בפברואר 1870.
בשנת 1820 התחתן גרופיוס עם קלודין קוסט (1801–1827), עימה נולדו לו שלושה ילדים: פאול, שהיה גם אמן והשתלט על עסקיו של אביו, וירש את מקומו כתפאורן ואמן הנוף בתיאטרון הופטהיאטר.
ושתי בנות, אחת מהן, אנטוני, הייתה אמו של אמן הנוף פאול פליקל.
קרל אוטו קלמנס ויטגנשטיין היה טייקון פלדה אוסטרי יליד גרמניה.
חברו של אנדרו קרנגי, שאליו הושווה לעיתים קרובות.
בסוף המאה ה-19 הוא שלט על משאבי פלדה וברזל בתוך האימפריה האוסטרו-הונגרית, ובשנות ה-90 של המאה ה-19 נחשב לאחד מבעלי ההון הגדולים ביותר בעולם.
הוא היה גם אביהם של הפסנתרן פאול ויטגנשטיין, הפילוסוף לודוויג ויטגנשטיין ושל הפילנתרופית מרגרט סטונבורו-ויטגנשטיין.
סבו של קרל ויטגנשטיין היה מנהל אחוזה בשם מוזס מאייר, שהגיע מהעיירה לָאספֵה.
הוא עבר לקורבך לפני 1802, שם היה סוחר.
בסביבות 1808 כינה את עצמו משה מאייר ויטגנשטיין, על שם מקום הולדתו זיגֵן-ויטגנשטיין ולאחר מכן נודע בשם משה מאיר ויטגנשטיין.
בתחילה, עסקיו של ויטגנשטיין הפכו למפעל הגדול והמצליח ביותר בעיר קורבך, אך זמן קצר לאחר מכן החל לדעוך.
נולד לו בן, הרמן כריסטיאן (נולד ב-12 בספטמבר 1802 בקורבך; נפטר בשנת 1878 בווינה) שהעביר את העסק לגוליס (Gohlis) בסוף שנות ה-30 של המאה ה-19. משם המשיכה המשפחה לשגשג כלכלית.
בשנת 1938, כדי להימלט מחוקי הגזע הנאציים וכדי להיות מסווג כחצי יהודים, טענו צאצאיו כי הרמן כריסטיאן אינו בנו של משה מאיר ויטגנשטיין אלא צאצא לא חוקי של בית וולדק .
לאחר שהרמן כריסטיאן התנצר לפרוטסטנטיות, הוא התחתן עם פאני פיגדור בשנת 1839. היא באה מאחת המשפחות החשובות בווינה.
קרל, יליד 1847, היה השישי מתוך אחד עשר הילדים של הרמן ופאני.
שלוש שנים אחר כך עברה המשפחה לווסנדורף באוסטריה, שם נולדו ארבעת אחיו הקטנים.
קרל התנגד בצעירותו לשיטות הלימוד הקלאסיות שהוטלו על ילדי הבורגנות הווינאית.
הוא ברח מהבית בגיל אחת עשרה ובגיל שבע עשרה גורש מבית הספר בגלל חיבור שכתב ובו הכחיש את "נצחיות הנפש".
אביו, הרמן, המשיך ברצונו לחנך את בנו בכך שהוא שכר עבורו מורים פרטיים כדי להבטיח שקרל יעבור את בחינותיו, אך קרל, שוב, ברח, ושהה בווינה כמה חודשים לפני שנמלט לניו יורק עם מעט כסף וכינור.
מונק כותב, "בכל זאת הוא הצליח לשמור על עצמו במשך יותר משנתיים על ידי עבודה כמלצר, מוזיקאי סלון, ברמן ומורה (של כינור, מתמטיקה, גרמנית וכל דבר אחר שהיה יכול לחשוב עליו)."
הוא חזר לווינה בשנת 1867 והמשיך להתעניין בהנדסה.
לאחר שנה של השכלה נוספת, לקח קרל את עבודת השרטוט בבניית בית חרושת לגלגלי פלדה בבוהמיה, תפקיד שהציע לו פול קופלוויזר, אחיו של גיסו.
קרל התקדם במהירות בתוך החברה ובסופו של דבר השתלט עליה כמנכ"ל בתוך חמש שנים.
בסוף המאה התשע עשרה הפך קרל ויטגנשטיין לאחד הגברים העשירים באירופה ודמות מובילה בתעשיית הברזל והפלדה.
בשנת 1898 הוא פרש מתפקידיו והעביר חלק ניכר מעושרו למניות זרות, בעיקר בארצות הברית שהגנה על משפחת ויטגנשטיין מפני האינפלציה בווינה לאחר מלחמת העולם הראשונה.
קרל התחתן עם ליאופולדין מריה יוזפה קלמוס, הידועה בקרב ידידיה בשם פולדי, בשנת 1873. היא הייתה בת הזוג היחידה של אחד מילדיו של הרמן כריסטיאן שהיה להם רקע יהודי; אביה היה יהודי בוהמי ואמה הייתה קתולית אוסטרית-סלובנית.
קרל וילהלם דיפנבאך היה צייר ופעיל חברתי גרמני.
דיפנבאך נחשב לאבי התנועה האלטרנטיבית, תומך בנודיזם ואחד האנשים החשובים ביותר בתנועות לרפורמת החיים ותנועת השלום.
כצייר הוא נציג עצמאי של הסימבוליזם.
קרל וילהלם דיפנבאך היה בנו של הצייר והמורה לציור בבית הספר התיכון הדמר, לאונרד דיפנבאך.
הוא למד באקדמיה לאמנות במינכן והתרשם מארנולד בוקלין ופרנץ פון שטוק.
ציוריו זכו לתשומת לב והכרה בשלב מוקדם.
זרועו הימנית שותקה בעקבות מחלה וניתוח.
מכיוון שהאמין שהציל את חייו בשיטות נטורופתיות, הוא הפך לשליח של אורח החיים הטבעי בהשפעת המטפל הנטורופתית ארנולד ריקלי ואדוארד בלצר (גר'), מייסד האגודה הצמחונית בגרמניה.
בסביבות 1881 הוא עזב את הכנסייה.
רעיונותיו (חיים בהרמוניה עם הטבע, דחיית מונוגמיה, התרחקות מכל דת, פעילות גופנית באוויר הצח כמו גם תזונה נטולת בשר כטבעונים) נתנו הזדמנות על ידי בני דורו לקרוא לו "שליח קולורבי" בלעג ובבוז.
לאחר שהמשטרה דיכאה את פגישותיו נסוג דיפנבאך למחצבה נטושה ליד הולריגלסקרוט.
סביבו קמה קומונה קטנה שחיה על פי תורתו של אדוארד בלצר.
שם הפך הצייר הצעיר הוגו הופנר לעוזרו ותלמידו.
דיפנבאך כינה אותו פידוס, שהפך לשם האמנותי הופנר.
כתב העת Die Schönheit (משנת 1901) פרסם עבודות מאת פידוס, שהפך לאייקון של התנועה הנודיסטית.
תערוכת ציוריו בווינה בשנת 1892 זכתה להצלחה מרעישה והפכה אותו למפורסם, אך הוא איבד את כל יצירותיו כתוצאה מהונאות של הנהלת התאחדות האמנות האוסטרית.
הוא ברח למצרים, שם תכנן מקדשים ענקיים.
על מנת להחזיר את תמונותיו, הוא חזר לווינה בשנת 1897, תכנן להוציא כתב עת ולארגן תערוכה גדולה.
קבוצת חברים שאליה השתייכו הפציפיסטית ברטה פון זוטנר, אותה פגש לראשונה בשנת 1891 בקונגרס שלום בווינה, והעיתונאי מיכאל גאורג קונרד, תמכו במיזמים שלו.
במהלך תקופה זו התכנסה סביבו קהילה של עד 20 תלמידים.
בשנת 1897 הקים את קומונת האמנים "הומניטאס" בהימלהוף שהפכה לגרעין של התנועה האלטרנטיבית המוקדמת.
לעיתים השתתפו בקומונה גם ציירים שונים וכן את פעילי זכויות בעלי החיים.
ה"הומניטאס "היה מבשרו של היישוב האלטרנטיבי המפורסם מונטה וריטה (Monte Verità) ליד אסקונה.
הסטנדרטים שדיפנבאך החיל על עצמו ועל חסידיו היו שונים לגמרי: הוא חי בשתי מערכות יחסים לפחות עם נשים בו זמנית, הוא דרש צניעות וצייתנות מוחלטת מחסידיו.
קומונת האמנים פשטה את הרגל ודיפנבאך עבר לאי קאפרי, שם זכה להצלחה ויוקרה, בעוד הוא נשכח בגרמניה.
דיפנבך היה נשוי לראשונה למגדלנה דיפנבאך לבית אצינגר, איתה נולדה בתם סטלה פון ספון (1882–1971).
בשנת 1898 הוא פגש את וילהלמה (מינה) ווגלר, לה נישא, אך התגורר בעיקר עם אחותה מאריה (או במעין נישואים של שלושה).
לאחר מותו בשנת 1913, עזבונו נותר מוסתר ונפגם במשך חצי מאה.
מאז שנות השישים, נכדו פרידולין פון ספון (Fridolin von Spaun) (1901–2004) אסף וחקר את ירושתו של דיפנבאך בארכיון המשפחתי שלו בדורפן.
פון ספון זיהה את חשיבותו התרבותית וההיסטורית של סבו כבר בתחילת דרכו באמצעות מקורותיו, חוויות ילדותו עם דיפנבאך, מפגשים עם תעמולנים שונים של רפורמת החיים.
הוא עזר ליצור את המוזיאון הציבורי ליצירותיו של דיפנבאך בקאפרי ובעיר הולדתו הדמר.
בשנת 1927 נקרא שמו של קרל-וילהלם-דיפנבאך-גאס בווינה-הייטינג, בשנת 1945 דיפנבאך-שטראסה במינכן-סולן.
ב־25 בנובמבר 2015 נקרא על שמו אסטרואיד: (6059) Diefenbach.
קרל השני, מרקיז באדן-דורלאך , היה המארקגראף של באדן-דורלאך מ-1552 עד 1577. ב-1 ביוני 1556 הוציא קרל צו כנסייה חדש, שהפך את הלותרניות לדת הרשמית בבאדן-דורלאך.
קרל נולד ב-24 ביולי 1529 בפפורצהיים, והיה בנו של ארנסט, מרקיז באדן-דורלאך ואשתו השנייה אורסולה מרוזנפלד.
מכיוון שהנישואים בין ארנסט לאורסולה היו מורגנטיים, יכולתו של קרל לרשת את אביו הייתה שנויה במחלוקת.
אף על פי כן, הוא החל לשלוט בבאדן עילית בשם אביו בספטמבר 1552. אחיו למחצה, מבוגר ממנו ב-12 שנים, ברנהרד הרביעי, נפטר ב-20 בינואר 1553 ואביו נפטר שבועיים לאחר מכן, ב-6 בפברואר.
קרל ירש אז את המדינה כולה, שנקראה אז באדן-פפורצהיים.
הוא העביר את הבירה לדורלאך, ובכך שינה את שם ארצו לבאדן-דורלאך.
לאחר שלום פסאו (1552) הכניסו מספר שליטים חילוניים בדרום מערב גרמניה את הרפורמציה.
לארנסט מבאדן-דורלאך היו תוכניות ללכת בעקבותיהם, אך עדיין עמד בפני סכסוך פוטנציאלי עם הארכידוכס פרדיננד, שליט אוסטריה הקתולית הרומית, שעדיין תבעה חלקים מבאדן עילית.
קרל השני – כמו בן דודו, פיליברט, מרקיז באדן-באדן – תמך בשלום אאוגסבורג של 1555 ברייכסטאג, שהעניק לנסיכים קיסריים חילוניים חופש להכניס את הלותרניות בשטחיהם.
עם הגנה זו ובהפצרתו של כריסטוף, דוכס וירטמברג, הכניס קרל השני את הרפורמציה לבאדן-דורלאך עם אימוץ צו כנסייה חדש ב-1 ביוני 1556.
הכנת הרפורמציה וניסוח הסדר הכנסייה הופקדה בידי ועדה בראשות מרטין אכצניט, קנצלר מרקיזות באדן.
חברי הוועדה היו התאולוג יאקוב אנדריאה מטיבינגן, מטיף החצר מייקל דילר מהיידלברג והתאולוגים הסקסונים מקס מורלין ויוהאן שטוסל.
בנוסף לתאולוגים השתייכו לוועדה גם חברי המועצה יוהאן גאורג ורנץ סשל'ה.
אכצניט היה גם המנהל הראשון של מועצת הכנסיות; קרל עצמו היה הבישוף של הכנסייה האוונגליסטית ולכן הפך ליורשם של הבישופים של שטרסבורג, שפייר וקונסטנץ, שהיו מוסמכים לחלקים שונים בשטחו.
"הקונפליקט הפנימי בתוך הווידוי הפרוטסטנטי" השפיע גם על עבודת הוועדה.
בסופו של דבר, הוועדה בחרה, מסיבות פוליטיות, להעתיק במידה רבה את סדר הכנסייה של וירטמברג, שנוסח על ידי יוהנס ברנץ ב-1553, עם עריכה סופית של יאקוב הירברנד.
וירטמברג גם אפשרה ליאקוב הירברנד להשתתף בביקור הכנסייה הראשון בבאדן-דורלאך, שנערך בסתיו 1556. קרל מינה את התאולוגים סיימון זולצר מבזל כמפקח כללי של באדן עילית.
ביקורים תכופים הבטיחו שרק כמרים לותרנים היו פעילים ושצו הכנסייה יבוצע.
פרדיננד מאוסטריה שלל רשמית מקרל את הזכות להנהיג את הרפורמציה בנכסיו בברייסגאו.
העם נתן לקרל את הכינוי "החסיד", בהתייחס ללהיטות שפיתח בעת הצגת הרפורמציה.
כתוצאה מכך, באדן-דורלאך הפכה לפרוטסטנטית זמן קצר לאחר שבאדן פוצלה.
כאשר שני החלקים של המרקיזות אוחדו מחדש בשנת 1771 תחת קרל פרידריך, היו לו ראיית הנולד והריבונות כדי לאפשר אמונות מרובות ולקרוא לסובלנות וקבלה.
בשנת 1561, קרל התחייב על הווידוי של אוגסבורג ללא שינוי בכינוס של פרוטסטנטים בנאומבורג, שכונס על ידי הנסיך בוחר אוגוסט מסקסוניה.
כמו בן דודו פיליברט, מרקיז באדן-באדן, קרל תמך בשארל התשיעי, מלך צרפת על ידי שליחת חיילי עזר למלחמה נגד ההוגנוטים הקלוויניסטים.
הרפורמציה הביאה לכך שרק כמרים לותרנים הותרו בשטח מרקיזות באדן-דורלאך.
אולם ה-Jus patronatus היה, במקרים רבים, בבעלות מנזרים קתולים או מסדרים דתיים, אשר יצטרכו כעת לשלם עבור כומר לותרני.
לשלום אאוגסבורג היו כללים ברורים למצב מסוג זה.
מוסדות דת הורשו לשמור על רכושם באזורים פרוטסטנטיים, אך הם אכן היו חייבים לשלם עבור הכומר הפרוטסטנטי.
בהתבסס על הטענות הטריטוריאליות של בית הבסבורג על הלורדות של באדן העליונה שהוזכרו לעיל, קבעו הפרלטים שחובת המזונות לא חלה עליהם, והתכוונו לשמור על המעשרות.
לאחר מכן תפס קרל את אחוזותיהם והשתמש בהם למימון אחזקת כנסיות וכמרים.
יוהאן אולריך זאסיוס תיווך והגיע לפשרה: האחוזות שהוחרמו הוחזרו לבעליהם, אך באדן-דורלאך הורשתה לשמור את הכספים הדרושים לתשלום לכמרים.
אולם השלטונות האוסטריים באינסברוק לא קיבלו את הפשרה הזו והעימות החריף.
לאחר שכמה פרלטים ערכו הסכמים נפרדים עם באדן-דורלאך, המשא ומתן חודש והוביל להסכם נוינבורג אם ריין מ-24 באפריל 1561, עם אותה תוצאה בעצם כמו ההסכם הקודם.
העברת בית המגורים לדורלאך ב-1565
המרקיז העביר את בית המגורים מטירת ליבנק בפפורצהיים לדורלאך ב-1565. על פי החשד, הדבר הופעל על רקע סכסוך עם אזרחי פפורצהיים, שסירבו לפעול כנהגים בציד כונן שאורגן על ידי המרקיז.
הספרות מציינת שייתכן שהיו קיימות סיבות אחרות, רציונליות יותר; במיוחד, דורלאך הייתה במיקום מרכזי יותר בתוך באדן התחתית.
לשם מהלך זה הורחבה טירת קרלסבורג, בקתת ציד קיימת בדורלאך, לטירה.
קרל פיקח בעצמו על ההרחבה ושילם לעובדים באופן אישי, באמצעות תיק כתף מלא בכסף שהביא עמו.
כינוי החיבה "קרל עם התיק" מתייחס לנוהג זה.
לטירה נוסף גן ולחומת העיר נוספו מספר שערים.
בשנת 1571 נבנתה מטבעה, כפי שהיה נהוג אז בבתי נסיכות.
לאחר מותו של קרל השני ב-23 במרץ 1577, באדן-דורלאך התפצלה בין שלושת בניו: באדן-דורלאך-האכברג ניתנה ליאקוב השלישי; באדן-דורלאך-זאוזנברג נמסרה לגאורג פרידריך; ואילו באדן-דורלאך הנותרת ניתנה לארנסט פרידריך שהפך למרקיז באדן-דורלאך ובסופו של דבר ירש אותו אחיו גאורג פרידריך, שחי הכי הרבה מבין בניו.
רק גאורג פרידריך נשאר לותרני, בעוד ארנסט פרידריך המיר את דתו לקלוויניזם ויאקוב השלישי הפך לקתולי.
מאחר שגאורג פרידריך חי הכי הרבה זמן, המרקיזות נשארה לותרנית.
אלמנתו של קרל השני, אנה מוולדנץ, ניהלה את עסקי הממשלה במשך 7 שנים כעוצרת לאחר מותו, עד שבניו הגיעו לבגרות.
קרל השני התחתן לראשונה ב-10 במרץ 1551 עם קוניגונדה מברנדנבורג-קולמבאך, בתו של קזימיר, מרקיז ברנדנבורג-קולמבאך.
קרל השני התחתן שוב ב-1 באוגוסט 1558 עם הרוזנת אנה מולדנץ, בתו של רופרכט, רוזן פפאלץ-ולדנץ.
דורותיאה אורסולה (1559–1583), התחתנה עם לודוויג השלישי, דוכס וירטמברג
קרל וילהלם פטרסן היה עורך דין גרמני, פוליטיקאי של המפלגה הדמוקרטית הגרמנית (Deutsche Demokratische Partei, DDP) וראש העיר של המבורג (1924 – 1929 ו-1932 – 1933).
לפטרסן הייתה אם יהודייה, והוא נלחם באנטישמיות.
ברנהרד לוסטיג, (1884–1969), יהודי ששירת עם היטלר במלחמת העולם הראשונה באותו גדוד, סיפר שנתקל בהיטלר לאחר מלחמת העולם הראשונה, במינכן.
בוויכוח שהתעורר לאחר דבריו של קרל פטרסן קם היטלר מקהל המאזינים, ולדברי לוסטיג פרץ במילות שנאה אנטישמיות, ו"האשים" את פטרסן שאמו יהודייה.
קרל ולטר בע"מ היא יצרנית כלי נשק גרמנית.
החברה נוסדה על ידי קרל ולטר בשנת 1886, ומאז מייצרת כלי נשק בעיקר אקדחים לרשויות אכיפת החוק, לשימוש צבאי ואזרחי ברחבי העולם וכן רובי ספורט ורובי אוויר.
כלי הנשק של החברה הפכו למוצרים איקוניים שצורתם בלבד מזוהה היטב על יד מומחים והציבור הרחב עד כדי כך שהמפורסמים שבהם מיצגים את הנשק הגרמני בתרבות הפופולרית ובעיקר ביצירות העוסקות במלחמות העולם.
לאחר מלחמת העולם השנייה חברה ניסתה להשתקם ולחזור לפעילות, תוך ניצול כל דרך אפשרית והסתמכות על מוניטין העבר אך לא הצליחה לחדש את ימיה כקדם.
בחלק השני של המאה העשרים נקלעה ולטר לקשיים כספים ונקנתה על ידי חברת אומארקס, מאז החברה חזרה לפסים של ייצור כלי נשק הן לשוק הצבאי - משטרתי והן לשוק האזרחי ולשוק הספורטיבי אך מתקשה להתמודד מול חברות חדשות שקמו וקנו שליטה בשווקים המרכזיים של תעשיית הנשק.
"חברת הנשק ולטר בע"מ" .
היא חברה בת של קרל ולטר הרשומה ופועלת בארצות הברית וממוקמת בפורט סמית', ארקנסו.
שורשיה ההיסטוריים של חברת קרל ולטר בע"מ קשורים לבית מלאכה שהקים מתיאס קונרד פיסטור, המנהל של מחסן הנשק קאסל.
בית המלאכה החל לפעול בשנת 1780 וייצר אקדחים וכלי נשק אחרים.
קרל וילהלם פרוינד וולתר נולד בְּצֵלָה סנט בְּלָאסִי ב-22 בנובמבר 1858, בן לאוגוסט תיאודור אלברט וולתר ורוזאלי וילהלמינה אמאלי פיסטור צאצאית ישירה של יצרן הנשק מתיאס קונרד פיסטור.
לאחר שהתמחה אצל ויליבלד ברתלמס ולאחר מכן אצל אלבין שניידר, עבד קרל על רובים מסוג מאוזר שיוצרו על ידי יצרן הנשק יופּ.
בשנת 1886 קארל ולטר פתח סדנה והתמקד באופן בלעדי בייצור רובה ציידים ורובי קליעה למטרה שהתבססו במידה רבה על מנגנוני רובה מרטיני-הנרי מנגנונים אלה, הידועים בפשטותם ובאמינותם, אפשרו ירי מדויק, שהפך לעקרון מנחה בתכנון של ולטר.
בתחילת דרכו קרל ולטר, יחד עם השוליה שלו עבדו עם כלי עבודה ידניים בלבד מלחציים, נפחיה קטנה ומחרטה המופעלת ברגל.
בשנת 1903 הוקם מפעל קטן בן שלוש קומות בְּצֵלָה סנט בְּלָאסִי כדי להחליף את הסדנה המקורית.
רובים אלו נועדו ללקוחות שוחרים ציד וקליעה ספורטיבית, והם בנו את המוניטין הראשוני של החברה.
בניית רובים ידנית דרשה מיומנות רבה וידע מעמיק במכניקת נשק.
קרל ולטר ייצור כלי נשק
בשנת 1905 הוציאה חברת פאבריק נשיונל ד'ארסטל את אקדח הכיס FN M1905 שהפך לרב מכר ומכר כ-100,000 יחידות עד לשנת 1910, על עגלת ההצלחה קפצו מספר יצרנים בהם חברת ולטר ומאוזר שמאז היו למתחרות ויריבות של ממש.
ביוזמתו של פריץ ולטר, בנו הבכור של קרל ולטר החלה החברה לייצור אקדחים חצי אוטומטיים.
כל קו אקדחי ולטר, החל ממודל 2 ועד מודל 7, הם בעלי קו תכנוני דומה מנגנון "בריח לא נעול" (unlocked breech), עם קנה קבוע, קפיץ רתיעה קונצנטרי לקנה, פטיש מוסתר, ונצרה אקטיבית שנועלת את הפטיש כשהוא דרוך.
קפיץ הרתיעה בדגמים 2, 3, 4 ו-5 מוחזק במקומו באמצעות תושבת (bushing) בקדמת הקנה, בדומה מאוד לאקדח FN Browning M1910, חלקו האחורי של הקפיץ נכנס לשרוול שמונע את חשיפת הקפיץ בפתח הפליטה של המחלק, וגם מסייע למנוע חדירת לכלוך למנגנון.
הספרות המקורית והתיעוד של חברת ולטר לגבי אקדחים אלו מצבעים על תאריכי ייצור ופרטים נוספים המוקדמים לתאריכים בהם נוקבים חוקרים מאוחרים.
אלו מטילים ספק בנתונים ההיסטוריים של ולטר ומצביעים במחקרים על הסתירות בין המסמכים המקוריים השונים כגון מועדי הגשת הפטנטים, פרסומות וקטלוגים וספרי תפעול של כלי הנשק ומצביעים על תאריכים שונים בהם יצאו האקדחים לשוק.
במחקר מקיף על הנושא מציע החוקר ג'ון ולטר כי אחת הסיבות לתיארוך המוקדם של אקדחי ולטר היא התחרות עם חברת מאוזר ומתוך כוונה להציג את ולטר כמי שהקדימה את המתחרים.
עם פרוץ המלחמה והקפיצה בדרישה לכלי נשק ואקדחים, החברה עברה להיות בית חרושת גדול וחדש בעיר צלה.
במקביל ייצרה חברת ולטר את מודל 3 שהיה גרסה כבדה יותר של מודל 1 וירה כדורים בקוטר 7.62 מ"מ.
מאקדח זה יוצרו מספר אלפי יחידות עד לפרוץ מלחמת העולם הראשונה.
ולטר "מודל 5" היה למעשה גרסה זולה יותר של מודל 2, עם שינוי בחריצי האחיזה במחלק.
בנוסף, ייצרה החברה חלקים קטנים לחימושים נוספים, לרבות חלקים מכניים למקלעים מסוג MG 08.
ב-9 ביולי 1915 נפטר המייסד קרל ולטר, והחברה הועברה לניהול שלושת בניו פריץ, הנס וגאורג.
אקדח ולטר "מודל 4" נקרא תחילה "מודל 1914" ועם קבלת הזמנה בשנת 1915 לייצור 250,000 אקדחים אלו עבור הצבא הגרמני הוא נקרא מודל 4, ההזמנה הגדולה הייתה מעבר ליכולת הייצור של חברת ולטר והאקדח יוצר ברישיון גם על ידי קבלני משנה גרמניים שונים.
האקדח הוא אבן דרך משמעותית בהיסטוריה של קרל ולטר ומיצב את ולטר כשחקן משמעותי בתעשיית כלי הנשק, במיוחד בתקופת מלחמת העולם הראשונה.
הוא יוצר במשך כ-15 שנה, בין השנים 1914 ל-1929 במהלך שנות ייצורו, היו ארבעה סוגים של מודל 4. האקדח ושימש רבות את הצבא והמשטרה הגרמניים, לצד ביקוש בשוק אזרחי.
המודל 4 יוצר בעיקר בקליבר 7.65 מ"מ שהיה קליבר נפוץ מאוד עבור אקדחי שירות ואקדחי כיס באירופה באותה תקופה.
אורכו של המודל 4 עמד על 152 מ"מ עם קנה באורך של 98 מ"מ ומחסנית בקיבולת של 8 כדורים.
המודל 4 נמכר גם לשוק האזרחי הרחב ונמכר בהצלחה רבה גם בארצות הברית.
ונחשב לאקדח אמין ויעיל להגנה עצמית.
הולטר מודל 4 הוא אקדח פשוט יחסית על ביב מנגנון "בריח לא נעול" עם קנה קבוע, חולץ תרמילים חיצוני ופתח פליטה בצד שמאל של המחלק, ופטיש נסתר.
הקנה משמש כמוביל עבור קפיץ הרתיעה הקונצנטרי, אשר מוחזק במקומו על ידי תושבת המחוברת לחזית המחלק, ועל ידי שרוול בחלקו האחורי, המשמש גם לכיסוי הקפיץ.
הנצרה היא ידית הניתנת להסתה על ידי האגודל ונועלת באופן מוחלט את הפטיש הדרוך.
האקדח הוא דק ואלגנטי, מאוזן היטב, נוח לאחיזה ולירי ומדויק יחסית.
מודל 6 היה הניסיון הראשון של ולטר לייצר אקדח ב-קליבר 9 מ"מ.
הוא אקדח יוצא דופן ופחות מוכר בקו הייצור המוקדם הוא יוצר במשך תקופה קצרה יחסית, בין השנים 1915 ל-1917, ובסך הכל יוצרו ממנו כ-1,000 יחידות בלבד.
ייחודו של המודל 6 נובע בעיקר מהניסיון של ולטר לפתח אקדח חצי-אוטומטי בקליבר 9x19 מ"מ פרבלום באמצעות מנגנון בריח לא נעול פשוט, שהיה בשימוש בדגמים הקודמים שלהם.
האתגר הגדול שניצב בפני ולטר היה להתאים את מנגנון ה"בריח לא נעול" (blowback), ששימש בהצלחה בדגמים בקליברים קטנים יותר לקליבר 9 מ"מ פרבלום החזק.
במנגנון בריח לא נעול, סגירת הבריח (המחלק) מתבצעת אך ורק על ידי המסה של המחלק וכוחו של קפיץ הרתיעה.
זהו עיצוב פשוט ואמין, אך הוא דורש מסה גדולה יותר של המחלק וקפיץ חזק מאוד כדי לבלום את רתע הירי.
עקב הצורך במחלק כבד ובקפיץ חזק, המודל 6 היה אקדח גדול יחסית ובעל משקל ניכר.
המחסנית הכילה 8 כדורים בקליבר 9 מ"מ.
המודל 6 היה כישלון מסחרי וטכני.
קפיץ הרתיעה החזק הקשה מאוד על דריכת האקדח ועל הכנסת כדור לקנה.
משתמשים רבים, במיוחד אלה בעלי כוח פיזי מוגבל, מצאו את המשימה כמעט בלתי אפשרית.
העומסים שנוצרו בירי תחמושת בקליבר 9 מ"מ דרך מנגנון בריח לא נעול גרמו לבלאי מהיר של חלקי האקדח, כולל המחלק עצמו.
הדבר הוביל לבעיות אמינות חמורות ולקיצור אורך החיים השימושי של האקדח.
בעקבות הבעיות הללו, הצבא הגרמני לא אימץ את המודל 6 הייצור של המודל 6 הופסק במהירות לאחר כשנתיים בלבד, בשל מספרם המצומצם של האקדחים שיוצרו, הולטר מודל 6 נחשב לפריט אספנות נדיר ויקר.
הוא מייצג שלב ייחודי בניסיונות הפיתוח של ולטר, ומעיד על הדרך הארוכה והמאתגרת שעברה תעשיית הנשק עד להגעה לעיצובים מוצלחים של אקדחים חצי-אוטומטיים בקליברים חזקים.
כוח האדם, שמנה 75 עובדים בשנת 1915, גדל לכמעט 500 כדי לעמוד בביקוש בזמן המלחמה, הפסקת האש של מלחמת העולם הראשונה שהחלה הביום 11 בנובמבר 1918 עצרה את ייצור האקדחים במפעל צלה סנט בלאסי.
ורבים מהעובדים מצאו את עצמם ללא תעסוקה לאחר שהייצור נפסק.
החברה פנתה לייצור רכיבים אופטיים, עד שהנסיבות המשתנות אפשרו את חידוש הרכבת אקדחי מודל 4, 5 ו-7 בשנים 1920–1921. במקביל לקו הייצור של נשק קל החברה תכננה וייצרה מכונות חישוב שזכו לשם טוב באירופה ונמכרה היטב בשוק האזרחי.
מודל 8 הציג עיצוב חלק ומודרני יותר.
המחלק של מודל 8 השתרע עד קצה הקנה מה שהעניק לו מראה אסתטי ונקי יותר, בדומה למודל FN בראונינג 1910. מגן ההדק שלו שימש גם כמנוף פירוק, מה שפישט את תהליך הפירוק וההרכבה.
הוא עוצב עם פחות חלקים פנימיים וקל יותר לפירוק.
מודל 8 שילב את רוב התכונות הפנימיות של הדגמים הקודמים, אך עם פחות חלקים פנימיים וקלות פירוק והרכבה משופרת.
פטנט של ולטר משנת 1921 מתאר שיפור במנגנון חליצת הכדורים, שיפורים פנימיים שיושמו במודל 8.האקדח הופיע במספר וריאציות, כולל כאלו עם ציפוי ניקל או זהב, ידיות שנהב או עץ, וכן חריטות מורכבות.
קיימת גם גרסה נדירה עם מסגרת מסגסוגת אלומיניום שהייתה קלה משמעותית והקדימה את זמנה בייצור כלי נשק עם חלקים מסגסוגות מתקדמות בסך הכל יוצרו כ-150,000 יחידות מאקדח זה.
הולטר מודל 9 שהופיע בשנת 1922 היה ניסיון של חברת ולטר ליצור אקדח קומפקטי במיוחד, קטן יותר אפילו ממודל 8. הוא יוצר בקוטר 6.35 מ"מ (0.25 ACP), ונחשב לאחד מאקדחי הכיס הקטנים ביותר שיוצרו אי פעם, האקדח שקל כ-260 גרם בלבד, ואורכו היה 9.9 ס"מ.
בניגוד למודל 8 שהשתמש בפטיש פנימי, מודל 9 חזר למנגנון ירי מבוסס על סטרייקר, בדומה למודל 1 המוקדם.
האקדח ניזון ממחסנית נתיקה בעלת קיבולת של 6 כדורים.
למרות קווי העיצוב הדומים למודל 8 מבחוץ, מודל 9 שונה מהותית במכלוליו הפנימיים כדי להשיג את מידותיו הקטנות.
מודל 9 יוצר משנת 1921 ועד ככל הנראה סוף מלחמת העולם השנייה (1945), בכמות מוערכת של כ-200,000 יחידות.
מודל 9 אכן הוכיח את עצמו כאקדח אמין מאד ומדויק והתגלה כבעל השפעה רבה.
הוא הוליד חיקויים רבים, ואילץ את חברת FN לתכנן וליצר את הבייבי בראונינג כדי להישאר תחרותית בשוק.
בשנת 1929 החל ולטר לייצר את דגמי הולטר PP .
הוא שינה את האופן שבו אקדחים עוצבו ופעלו, והציג מספר חידושים שהפכו אותו לאחד האקדחים המצליחים והמשפיעים ביותר במאה ה-20. ה-PP עוצב על ידי קרל ולטר הבן, והיה פורץ דרך בכך שהיה לאקדח הראשון עם מנגנון ירי פעולה כפולה - פעולה בודדת עם פטיש חיצוני גלוי, שהוצג בהצלחה בשוק.
המשמעות היא שניתן היה לשאת את האקדח עם כדור בקנה, כאשר הפטיש אינו דרוך.
המשיכה הראשונה בהדק דורכת את הפטיש ומשחררת אותו (פעולה כפולה), בעוד יריות עוקבות מתבצעות במשיכה קלה יותר של הדק, שכן הפטיש נשאר דרוך לאחר כל ירייה (פעולה יחידה).
מנגנון זה סיפק רמת בטיחות חסרת תקדים לאותה תקופה, יחד עם יכולת תגובה מהירה.
ה-PP כלל מנגנון בטיחות שמונע מהנוקר לפגוע בפיקת הכדור אלא אם ההדק נמשך עד הסוף.
מנגנון זה מנע ירי בשוגג במקרה של נפילה.
מנגנון בטיחות נוסף היה מחוון כדור בקנהש בולט בצידו האחורי של המחלק, מחוון זה היה בולט כאשר כדור היה בבית הבליעה וסיפק אינדיקציה חזותית למצב האקדח.
ה-PP התאפיין בקווים נקיים, אסתטיים ובעיצוב ארגונומי נוח לאחיזה.
הוא נחשב לאקדח יפהפה ופרופורציונלי.
האקדחים שנועדו לשמש את כוחות המשטרה והשוק האזרחי נמכרו גם לוורמאכט כאחד התחליפים לאקדח ה-P-08 לוגר בעת שמלחמות העולם העלו משמעותית את הדרישה לאקדחי שירות ויכולת הייצור לא הדביקה את הדרישה.
הולטר PP ו-PPK מיוצרים הן בגרמניה והן ברישיון במדינות אחרות ההערכה היא ש כ-5,000000 מיליון יחידות יוצרו.
ההצלחה של חברת ולטר על חשבון בחברות המתחרות הובטחה כאשר ה-PPK הפך לנשק הייצוגי של ההנהגה הפוליטית .
לאקדחים מיוחדים אלו היו קתות פלסטיק חומות מיוחדות, שעליהן נראה עיט פרוש, אוחז בצלב קרס מוקף בזר, ומביט שמאלה וידועים גם בשם "מנהיג המפלגה" .
באופן אירוני, מכיוון שחברת ולטר יכלה לייצר רק מספר מוגבל יחסית, הביקוש לאקדחי משטרה עלה במהרה על ההיצע, ובכך הבטיח את הצלחתם של מתחרים כמו המאוזר HSc והזאואר 38H.
בנוסף לאקדחים, ולטר הייתה מעורבת גם בתכנון וייצור רובה Gewehr 43 שהיה רובה חצי-אוטומטי בקליבר 7.92 רובה זה, יוצר גם הוא על ידי ולטר וחברות נוספות, ושימש גם כרובה צלפים בשל יכולתו להרכיב כוונות אופטיות.
לקראת סוף המלחמה, איכות הייצור והחומרים במפעלי ולטר, כמו ביתר התעשייה הגרמנית, ירדה באופן משמעותי עקב המחסור במשאבים והלחץ של המלחמה.
במהלך מלחמת העולם השנייה, ולטר הגדילה באופן משמעותי את כוח האדם שלה כדי לעמוד בדרישות הייצור הגבוהות של הוורמאכט.
על פי מקורות מסוימים, בשיאה, בתחילת 1945, העסיקה החברה כ-2,500 עובדים.
פעילות הייצור העיקרית של חברת ולטר במהלך מלחמת העולם השנייה התרכזה במפעל הראשי שלה בצלה-מייליס עם התגברות דרישות הצבא הגרמני נאלצה ולטר להעביר את חלק מהייצור לקבלני משנה ולמפעלים אחרים.
לדוגמה, ייצור אקדח ה-P38, שהפך לאקדח השירות הסטנדרטי של הוורמאכט, בוצע לא רק במפעל ולטר, אלא גם על ידי חברת מאוזר וספרֶוֶורק (Spreewerk), מפעל נשק נוסף שהיה ממוקם בברלין-שפנדאו.
בין השנים 1942 ו-1945, החברה השתמשה בעבודת כפייה במחנה הריכוז נוינגמה, שהיה אחד מרשת מחנות הריכוז שהופעלו בגרמניה הנאצית.
המתקן החל לפעול ב-1938 כמחנה חוץ של מחנה זקסנהאוזן והפך לעצמאי ב-1940. בסמוך למחנה הוקמה תשלובת מפעלי תעשייה שניצלה את כוח העבודה של יושבי המחנה, ונערכו גירושים למחנות ההשמדה אושוויץ ומיידנק של מי שנמצא לא-כשיר.
בשנת 1938 זכתה חברת קרל ולטר במכרז להחלפת הלוגר באקדח שירות מתקדם יותר הולטר P38. לשימוש הצבא הגרמני במהלך מלחמת העולם השנייה, עם תחילת ייצור האקדח התברר כי חברת קרל ולטר לא הייתה מסוגלת לספק את הכמויות הגדולות שנדרשו על הכוחות המזוינים הגרמניים.
לכן, סוכנות הנשק של הצבא הגרמני החליטה שדגם ה-P38 צריך להיות מיוצר גם על ידי חברת מאוזר ועל ידי ספרי-וורקה (Spreewerk).
ה־P38 הוא אקדח חצי־אוטומטי שמשלב מנגנונים מתקדמים וייחודיים שהגדירו את הכוון העתידי של אקדחי שירות.
עיצוב מנגנון ההדק והנצרה היה, למעשה, כמעט ללא דופי, למעט אולי סיבוך יתר.
ריבוי מנגנוני הבטיחות הידניים והמכניים מנע ירי מקרי מהאקדח בכל מצב.
במקביל, ההדק הרב-תכליתי הראשון מסוגו שהיה חזק מספיק לשימוש צבאי איפשר בחירה בין אופני פעולה שונים.
ניתן היה לטעון ולדרוך את האקדח על ידי משיכת המחלק, ולירות בלחיצה מיידית על ההדק לחלופין, ניתן היה להשתמש בנצרה כדי להוריד בבטחה את הפטיש על קנה טעון.
במקרה של מעצור, ניתן היה ללחוץ על ההדק שוב ושוב, כאשר בכל לחיצה ניתנה מכה חדשה לפיקה, אך רוב הקליעים הבעייתיים נורו בניסיון השני.
בתחילת 1944 גרמניה איבדה יותר ממאה עשרים אלף אקדחים, ועד סוף השנה המספר עלה משמעותית, וכך נוצר הצורך במודל חדש עם מינימום חלקים מכניים יקרים לשילוב.
תוכנית הפולקספיסטולן נועדה לבנות את האקדח בעיקר בדרכי ייצור פשוטות וזולות כמו חריטה וחישול לוחות פלדה ומחומר שניתן לייצר במהירות יחסית, תוך שימוש במחסניות ובמערכת הזנה של האקדחים הקיים כדי לפשט ולחסוך בעלויות הייצור.
ולטר הציעה מספר אבות טיפוס, כולל אחד עם מנגנון קנה מסתובב ייחודי, פתרון נדיר מאוד לאותה תקופה, שנועד להחליף את פעולת הרתיעה הקצרה המסורתית של ה-P38 ולשפר את היעילות בייצור.
העיצובים נבדקו והתאימו לדרישות הפשוטות, אך כל אחד מהם נתקל בבעיות טכניות או בייצור, עד שגרסה מאוחרת יותר אושרה רשמית לייצור מוגבל בתחילת 1945. עם זאת, ייצור ההמוני מעולם לא הושג: מתקני הייצורנפגעו ונכבשו על ידי כוחות בעלות הברית, ורוב האקדחים שנוצרו נשארו כדגמי ניסוי או במלאי מוגבל ביותר.
הסדרה שנוצרה בפועל מוערכת במספרים בודדים מה שהופך את הפולקספיסטולן לפריט נדיר מאוד לאספנים כיום.
המפעל של חברת ולטר שרד את מלחמת העולם השנייה ללא פגע, עם תום המלחמה וכניעת גרמניה הנאצית יחידות של צבא ארצות הברית הגיעו לצלה ולמפעל בשנת 1945 ולקחו כל מה שיכול היה להביא תועלת.
זמן מה לאחר מכן, נכנס הצבא הסובייטי אל העיר, ולקח את כל הציוד, המלאי וחומרי הגלם מהמפעל כפיצויי על נזקי המלחמה, ובשנת 1947 לאחר שכל מה שניתן לקחת נלקח נהרסו חלק מהמבנים.
הנהלת המפעל נמלטה לאזורי הכיבוש המערביי וצלה-מליס נותרה באזור הכיבוש הסובייטי החברה נותרה ללא פעילות אלא כיישות עסקית הרשומה על הנייר בלבד והנכסים היחידים שהיו בבעלותה היו הסימן מסחר והפטנטים שנרשמו על שמה בעבר.
בשנת 1950 וולטר רכש אורוות בדונאובאסטיון, מבצר שנבנה באולם, מערב גרמניה זמן קצר לפני מלחמת העולם הראשונה, והפך אותן למפעל מאולתר שבו כוח עבודה של שישה גברים שהחל ליצר מכונות חישוב ולאחר כן לייצר את רובה האוויר החדש שלו, עליו רשום פטנט.
ייצור נשק נאסר על ידי בעלות הברית, אך ההגבלות לא ביטלו או החרימו את הפטנטים על המוצר.
למרות הכמויות הגדולות של אקדחים שיוצרו עבור הכוחות המזוינים הגרמניים לפני 1945 וקשריה של משפחת וולטר עם המפלגה הנאצית.
פריץ וולטר הורשה לנצל את הפטנטים שלו בכל דרך שהיא מלבד ייצור אקדחים חדשים בגרמניה, וכך הזיכיון וזכיות הייצור של אקדח האולימפיה Olympia-Pistole, אקדח המטרה הטוב ביותר של זמנו, נמכרו לחברת המרלי (Hämmerli) משווייץ במרץ 1950 כדי לספק הכנסה קטנה מתמלוגים.
כדי לעקוף את האיסור ליצר נשק חם אך לשמור על שוק פעיל והכנסה מתמלוגים ולטר חתמה בשנות ה־50 על הסכם ייצור של אקדחי PP ו־PPK עם החברה הצרפתית מנורהן Manurhin) Manufacture de Machines du Haut-Rhin), שהתמחתה בייצור כלי נשק ואופנועים, ושכנה באזור אלזס.
הייצור נמשך מ-1952 עד תחילת שנות ה־80
האקדחים יוצרו באיכות גבוהה מאוד ורבים מהאקדחים שיוצרו נושאים את חותמת "Made in France – Manurhin" או "Lic.
Carl Walther" בשנות ה־80 של המאה ה־20, ולטר חידשה באופן מלא את ייצור דגמי PP/PPK והייצור בצרפת נפסק.
קרל ולטר חידשה את ייצור אקדח ה-P38 (ששמו שונה ל-P1) בשנת 1957 כדי לצייד את הבונדסוור צבא מערב גרמניה החדש באקדח שירות.
כאשר פריץ ולטר נפטר בדצמבר 1966, בנו, קרל-היינץ, השתלט על החברה, והתמקד בייצור של כלי ירייה למגזר הספורט.
בשנת 1983 נפטר קרל-היינץ וולטר, והותיר את החברה בידי אחיינו, הנס פהר שהיה נציג החברה האחרון של משפחת וולטר.
מספר דגמים שיוצרו במפעלי VEB (Volkseigener Betrieb – תאגיד בבעלות המדינה), כמו Ernst Thälmann Werke ייצרו את אקדחי PP-1001 שהיו העתקים של אקדחי ולטר על בסיס תוכניות וחלקים שנותרו במזרח הערכה היא שיוצרו בין 10,000–20,000 יחידות בשנים 1953–1957 אז הוחלף באקדח מקארוב PM שהוא בעצמו מבוסס על אקדח ה-PP.
צבא מזרח גרמניה השתמשו באלפים רבים של אקדחי P38 אקדחים רבים מתקופת המלחמה שופצו בעוד שאחרים הורכבו מחלקים שנמצאו במחסנים שונים.
החל משנות השבעים של המאה העשרים העיכוב בחידוש הייצור לאחר תום מלחמת העולם השנייה נתן ליריבות של חברת ולטר כמו FN להשיג אחיזת רגל ויתרון בשווקים ברחבי העולם.
ברטה העתיקה את מערכת ההפעלה הבסיסית של ה-P 38 בעיצוב אקדח ה-ברטה M1951 שהוביל את החברה לייצא את אקדח ברטה 92 ונגזרותיו הרבות.
ההתבססות על טכנולוגיות וחומרים מיושנים שלא עמדו בתחרות ובמגמות השוק מול הגלוק 17 והקלר אנד קוך PSP עם מסגרות הפולימר ומערכות הבטיחות המתקדמות מבחינה טכנית הותירה את ולטר מאחור בתחרות על אקדחי השירות גם תג המחיר הגבוהה של אקדחי ולטר לא עזר לקדם את המכירות.
הצגת ה-P88, הכולל מערכת נעילת קנה מתהפכת, לא הצליחה להפוך את המגמה היורדת.
תפוקת הייצור ירדה, מכירות נפגעו כאשר בשנות ה־70 נכנסו חוקים נוקשים על רישוי כלי נשק בגרמניה הוחברה סבלה מתפוקה נמוכה ורווחיות מצטמצמת.
כל אלו הביאו את החברה לקשיים כלכליים והציבו אותה תחת האיום של קריסה כלכלית, כל אלו חייבו מהלך דרסטי של ריענון.
בשנת 1992, החברה יצאה משליטת משפחת ולטר ועמדה למכירה.
החברה האוסטרית שטייר הגישה הצעת רכש עם זאת, באביב 1993, חברת הנשק הגרמני אומארקס שבסיסה בארנסברג קנתה את המניות של חברת קרל ולטר, ככל הנראה מתוך כוונה להשאיר את החברה תחת בעלות גרמנית.
הבעלים החדשים חברת אומארקס התמחתה בייצור העתקים של דגמים מפורסמים על ידי קבלת רישיונות לייצור רפליקות מיצרני כלי נשק ידועים כך הצליחה אומארקס לייצר העתקים של דגמים מפורסמים שניתן היה למכור ללא צורך ברישיון.
חברת אומארקס רכשה 90 אחוז ממניות קרל ולטר והשאר נותרה בידי אירה ויורגן ולטר היורשים של המשפחה המייסדת.
הרכישה הייתה מעיין סגירת מעגל היסטורי, החברת אומארקס נוסדה על מנת לייצר אקדח הזנקה על פי שרטוטים של מהנדס שעבד עבור פריץ ולטר במפעל שבזלה-מליס.
ההצלחה של הדגמים החדשים של חברת ולטר בעיקר הולטר P88 והאקדח שירש אותו הולטר P99 הביאה לכך שהמפעל שנבנה לאחר מלחמת העולם השנייה לא יכול להכיל את נפחי הייצור הנדרשים בשנת 2004 החלה בנייתו של בניין חדש ומודרני בשטח של 12,000 מ"ר.