tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
גם הרומנים הפרו-נאצים היו מעוניינים לשמור על הסודיות, כדי שהיהודים המבוהלים לא יפנו לפוליטיקאים מהאופוזיציה, שעדיין נהנו מהשפעה מסוימת, וגם כדי למנוע לחצים אפשריים מכיוונן של מדינות זרות ואנשי דת נוצרים.
הרומנים גם חיפשו דרכים להפיק רווחים, לכן ראדו לקה הכין תוכנית גירוש שונה במקצת, על פי התוכנית של לקה תותר הגירה לארץ ישראל של 3,000 יהודים בתמורה לתשלום שני מיליוני לאי.
לקה הציג את תוכניתו לפני מיכאי אנטונסקו ב-11 בספטמבר 1942.
למרות האינטרס הקריטי לסודיות בשני הצדדים, הסוד דלף והשמועה פשטה על פני כל שטח טרנסילבניה.
מקור השמועה היה במאמר שפרסם גוסטב ריכטר, היועץ הגרמני, בו קרא ליהודי רומניה להתכונן לגירוש, שיתחיל בקרוב.
ההסכמה, שהושגה בין הרומנים ובין הגרמנים, באה לידי ביטוי במכתב של היינריך מילר בו הודיע למרטין לותר, תת-מזכיר במשרד החוץ הגרמני, שגירוש יהודי רומניה ברכבות עומד להתחיל ב-10 בספטמבר 1942. הנהלת הרכבות ברומניה הצטוותה להכין קרונות למטרה זו וגובשה תוכנית הסעים, אך התעוררו בעיות - כנראה בגלל חבלות מכוונות.
הללו לחצו על השלטון הרומני שלא להיענות לדרישות הנאצים ובכך הצילו את חיי שארית הפליטה ברומניה; עם זאת, יש גם הערכות שאי ביצוע התוכנית נבעה מהמפלה בקרב סטלינגרד ומנאום של ריבנטרופ בו הביע נכונות להיענות לתביעות ההונגריות (בניגוד לעמדת הרומנים) בנושא הסדר-הגבולות עם רומניה.
ריכטר המאוכזב כתב ב-11 באוקטובר 1942 מאמר בעיתון Bukarester Tageblatt תחת הכותרת "משרתי היהודים" ובו האשים את נוימן ואת פילדרמן בהכשלת תוכניתו.
את המאמר שלח ריכטר לאדולף אייכמן, כהסבר לכישלונו.
פרנץ פון ביירוס היה אמן מסחרי, מאייר וצייר אוסטרי, הידוע בעיקר בזכות סיפוריו השנויים במחלוקת.
הוא השתייך לתנועה הדקדנטית באמנות כמו גם לזרם אר נובו, ולעיתים קרובות הפיק תועלת והתפרנס מנושאים ארוטיים וסיפורים פנטסמגוריים המבטאים אימה ופחד.
פרנץ פון ביירוס הגיע ממשפחה אצילה, שעזבה את ספרד והתיישבה באוסטריה.
כמעט כל אבותיו היו קצינים בשירות בית הבסבורג.
אביו של ביירוס, אוטו פון ביירוס, עזב את שירותו הצבאי בשלב מוקדם כדי להמשיך בקריירה ברכבות האוסטריות.
עבור ביירוס, שתשוקתו לציור התבררה מגיל שש, נדודיו המקצועיים החוזרים ונשנים של אביו תמיד נתנו לו השראה חדשה ומשתנה.
לאחר שסיים את בית הספר התיכון בווינה, עבר ביירוס את בחינת הקבלה באקדמיה לאמנויות יפות בווינה עם אדוארד פון אנגרת' בגיל 17. עם זאת, מוריו באותה תקופה, ציירי ההיסטוריה בקושי יכלו לתת לו הצעות מועילות.
מותו המוקדם של אביו בשנת 1888 אילץ אותו לחשוב מחדש, ולזמן קצר חשב על הרעיון לוותר על הציור.
משנת 1890 ואילך העצים ביירוס את לימודיו.
הוא השתלב בחברה הגבוהה ועד מהרה השתייך לחוג החברים של יוהאן שטראוס, שעם בתו החורגת אליס הוא נישא בשנת 1896. עם זאת, הנישואין היו רחוקים מלהיות מאושרים והסתיימו לאחר שנה.
בשנת 1897 הפנה ביירוס עורף לווינה ועבר למינכן, מטרופולין האמנות של אותם ימים בעולם הגרמני.
באותה תקופה מינכן הציעה לאמן מגוון רחב של הזדמנויות.
בציור, העיר הייתה אחד המרכזים העיקריים של הנטורליזם הגרמני וגם ביתם של אימפרסיוניסטים חשובים רבים.
במקביל היו עסקי ספרות מפותחים, ונוצרו מוציאים לאור חדשים רבים.
ביירוס למד בבית הספר המיוחד של אדולף הלצל בדכאו ובבית ספרו של היינריך קניר במינכן (שם הוכשר גם פאול קלה).
למעשה, במהלך שלב זה של התפתחותו התרחשה פריצת הדרך לסגנון אינדיבידואלי ועצמאי.
במקביל מצא קשר לחוגים האמנותיים בעיר ועד מהרה היה חבר בחברה שכללה גם את תילו פון סיבך, קרל גאורג פון מאסן והיסטוריון האמנות ד"ר האנס פלורקה.
הוא עשה צעדים גדולים בתחום האמנותי.
הוא עסק באימפרסיוניזם ובנטורליזם והתרחק יותר ויותר מציור פורטרטים לעבר רישום.
בשנת 1904 הציגה ביירוס את התערוכה הגדולה הראשונה שלו במינכן, שהצליחה מאוד.
הוא קיבל הזמנות לאיור ספרים.
הוא נסע לפריז ואיטליה למטרות לימוד.
במיוחד לימודי סגנון הרוקוקו פתחו בפניו את עולם האירוטיות המתוחכמת, וכתוצאה מכך הוא התפרסם יותר ויותר כמאייר איורים אירוטיים - ובשנת 1911 אפילו נודע לשמצה כשהצנזורים התערבו והוא נאלץ לעזוב את מינכן.
הקווים העדינים האופייניים לעבודתו, דמיונו בעיצוב הקישוטים, משחקו העדין ברמיזות לא עדינות מדי, גזרו עליו מראש לצייר את המרהיב והארוטי.
הוא כונה באותם ימים במינכן "שרטט נפלא של הרוקוקו הטהור ביותר".
כשחזר לוינה הוא הרגיש זר.
ביירוס התקשה למצוא קשר לשוק האמנות הווינאי, וזו כנראה אחת הסיבות לכך שהוא תכנן לעבור לרומא.
תוכנית שבוטלה עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה.
הוא מצא חוג חדש של חברים טובים ומעניינים, והתחתן בשנית; עם זאת, לעיתים קרובות הוא כינה את חזרתו לווינה כ"גלות".
ההזמנות לאיורים של ספרים ומגזינים, וכרזות חזרו בהדרגה - במיוחד מאוסטריה, הונגריה ואיטליה.
רק יום השנה ה-600 למותו של דנטה, אותו העריץ מאוד, בספטמבר 1921 נתן לו תנופה חדשה.
ליום זה, כפי שאמר בעצמו, הוא רצה ליצור את "יצירת המופת שלו כמאייר ספרים".
למעשה, 60 ציורי צבעי המים של הקומדיה האלוהית, שפורסמו על ידי אמלתה ורלאג בווינה במהדורה מפוארת של יצירתו של דנטה, ייצגו את המסמך הבוגר ביותר של איור הספרים שלו.
הצלחת העבודה על דנטה הייתה עצומה ותערוכות של צבעי המים בגרמניה ובאיטליה החזירו את הגדולה לשמו של ביירוס.
אך ההצלחה החומרית הייתה זניחה.
ביירוס עבד בקדחתנות על עבודתו במשך שנה וחצי עד שהתמוטט פיזית.
גם פיחות הכתר האוסטרי פגע בהכנסותיו.
ב-2 באפריל 1924 נפטר האמן מדימום מוחי.
ד"ר פרנץ נויהאוזן היה תעשיין גרמני אשר במהלך מלחמת העולם השנייה כיהן כראש המנהל הכלכלי במנגנון הממשל הצבאי בסרביה בדרגת גרופנפיהרר, והיה אחראי לשוד רכושם של יהודי סרביה ובכללם יהודי בלגרד.
בהמשך, לאחר השמדת יהדות סרביה, כיהן כראש המנהל האזרחי והחליף את האראלד טורנר.
פרנץ נויהאוזן נולד במרציג ובמהלך מלחמת העולם הראשונה שירת כטייס בצבא האימפריה הגרמנית.
לאחר המלחמה הצטרף למפלגה הנאצית וכיהן כנספח האווירי הגרמני בבלגרד.
הוא רקם קשרים אישיים עם הרמן גרינג ואלו הועילו לפעילותו הכלכלית בתחום התעשייה.
עד סוף שנות ה-30 של המאה ה-20 הפך לאיל הון.
במהלך מלחמת העולם השנייה, לאחר כיבוש יוגוסלביה מונה לראש המנהל הכלכלי במנגנון הממשל הצבאי בסרביה.
במסגרת תפקידו היה אחראי לגזלת רכושם של יהודי סרביה.
כן היה אחראי להלאמת בנקים סרביים וגריפת רווחים ממפעלי תעשייה שונים בתחומי סרביה.
כיהן כיושב ראש אתר כריית הנחושת בבור, ובמסגרת תפקידו העביד 6,200 יהודים בעבודות כפייה במכרות.
בהמשך מונה לראש המנהל הכלכלי ביוון ובאיטליה.
ב-18 באוקטובר 1943 מונה לראש המנהל האזרחי במנגנון הממשל הצבאי בסרביה והחליף את האראלד טורנר.
במהלך תפקידיו הועברו לברלין תלונות על שחיתות כנגד נויהאוזן שעיקרן העברת רק חלק מהכספים לשלטונות הרייך וגריפת רווחים אישיים.
בנובמבר 1944 הודח מתפקידו, נעצר ונכלא בעוון שחיתות.
לאחר מספר חדשים שוחרר למעצר בית לאחר התערבותו האישית של הרמן גרינג.
ב-1953 זכה לחנינה, עבר לגרמניה המערבית, ושם נפטר ב-1966.
פרנץ סקרבינה היה צייר אימפרסיוניסטי גרמני, שרטט, תחריטאי ומאייר, חבר וממייסדי הזצסיון הברלינאי.
נולד בברלין, היה בנו של צורף מזאגרב.
בין השנים 1865 עד 1869 למד באקדמיה הפרוסית לאמנויות.
לאחר סיום הלימודים בילה שנתיים כחונך לבנותיו של הרוזן פרידריך פון פרפונכר-סדלניצקי, במהלך התקופה נסע לדרזדן, וינה, ונציה, מינכן, נירנברג.
בשנת 1877 הוא חסך את הכסף לנסיעה לימודית בת שנה בהולנד, בלגיה וצרפת, שם הוא נחשף להשפעת האימפרסיוניזם.
הוא הפך לעוזר הוראה באקדמיה הפרוסית בשנת 1878, ובשנת 1881 לימד רישום אנטומי במוזיאון קונברגברבמן בברלין.
בשנה שלאחר מכן שב לפריז והציג בסלון.
משנת 1885 עד 1886 הוא שוב חזר לפריז, עם נסיעות לצפון צרפת, בלגיה והולנד.
זו נחשבת לאחת התקופות היצרניות ביותר שלו.
בשנת 1888 הוא מונה לפרופסור באקדמיה הפרוסית, ובשנת 1892 הפך לפרופסור מן המניין שם.
אולם שנה לאחר מכן הוא התפטר מתפקיד ההוראה בשל חילוקי דעות עם מנהל האקדמיה, אנטון פון ורנר.
הבעיה נבעה מהשתתפותו ב"קבוצת האחד עשר", אגודת אמנים המוקדשת לקידום תערוכות משלהם של מה שנחשב אז לאמנות "רדיקלית", החורגת מהשפעת האקדמיה.
המהלך הזה הביא בסופו של דבר (בשנת 1898) להקמת הזציסון הברלינאי, אשר סקרבינה היה אחד ממקימיו יחד עם מקס ליברמן, וולטר לייסטיקוב.
בשנת 1895 הוא הפך לחבר מועצת הפיקוח במגזין Pan.
בשנת 1898 שימש כאחד השופטים בתחרות שערך לודוויג סטולוורק לבחירת האמנים לסדרה פרסום חדשה בתחום המסחרי.
הוא נפטר בביתו בברלין, ב־18 במאי 1910, ממחלת כליה חריפה, ונקבר בבית העלמין העתיק בסנט יאקובקירשה.
כל הפריטים בעיזבונו נהרסו במהלך מלחמת העולם השנייה.
פרנץ פון שטוק היה צייר, פסל, ואדריכל גרמני, שהיה ידוע בעיקר בזכות ציוריו של המיתולוגיה המצרית העתיקה שזכו לשבחים.
בשנת 1906 הוענק לשטוק מסדר הכבוד של כתר בוואריה ונודע מעתה בשם פרנץ ריטר פון שטוק.
שטוק הפגין זיקה לרישום וציור מגיל צעיר.
כדי להתחיל בהשכלתו האמנותית עבר בשנת 1878 למינכן, שם יגור רוב חייו.
בין השנים 1881–1885 למד שטוק באקדמיה במינכן.
בשנת 1889 הציג את ציוריו הראשונים בארמון הזכוכית של מינכן, וזכה במדליית זהב עבור "שומר גן העדן".
בשנת 1892 היה שטוק בין מייסדי הזצסיון במינכן, וגם ביצע את הפסל הראשון שלו, "אתלט".
בשנה שלאחר מכן זכה לשבחים נוספים מהביקורת והציבור על מה שנחשב יצירתו הידועה ביותר, "החטא".
כמו כן, במהלך 1893 הוענקה לשטוק מדליית זהב לציור בתערוכה הקולומביאנית העולמית בשיקגו, והוא מונה לפרופסור מלכותי.
בשנת 1895 החל ללמד ציור באקדמיה במינכן.
בשנת 1897 התחתן שטוק עם אלמנה אמריקאית, מרי לינדפיינטר, והחל לעבוד בתכנון מעונו ובסטודיו משלו, ווילה שטוק.
העיצוב שלו לווילה כלל כל דבר, החל מתוכנית הבניה ועד קישוטי פנים.
על עיצוב רהיטיו קיבל שטוק מדליית זהב נוספת בתערוכת העולם בפריז בשנת 1900.
לאחר שזכה לאהדה גבוהה, זכה שטוק בהוקרה ציבורית נוספת ברחבי אירופה במהלך שארית חייו.
הוא המשיך להיות מכובד היטב בקרב אמנים צעירים כפרופסור באקדמיה במינכן, גם לאחר שסגנונותיו האמנותיים הפכו ללא אופנתיים.
תלמידיו לאורך השנים כללו את פאול קליי, הנס פורמן, וסילי קנדינסקי רנה בה ואחרים.
הוא היה חבר באגודה הבינלאומית לפסלים וציירים.
עבודותיו היו גם חלק מאירוע הפיסול בתחרות האמנות באולימפיאדת הקיץ 1928.
פרנץ פון שטוק נפטר ב־30 באוגוסט 1928 במינכן.
בדיווחים על ההלוויה שלו נאמר שהוא "נסיך האמנות האחרון של ימיה הגדולים של מינכן".
הוא נקבר בוולדפרידהוף במינכן ליד אשתו מרי.
הנושאים בהם עסק קשורים בעיקר למיתולוגיה, בהשראת יצירתו של האמן השווצרי ארנולד בוקלין.
צורות גדולות שולטות ברוב ציוריו ומצביעות על נטיותיו לפיסול.
עירומי הנשים המפתות שלו הם דוגמה מצוינת לתוכן סימבוליסטי פופולרי.
שטוק הקדיש תשומת לב רבה למסגרות לציוריו ובדרך כלל עיצב אותם בעצמו תוך שימוש קפדני בפנלים, גילוף מוזהב וכתובות, עד כי יש לראות במסגרות חלק בלתי נפרד מהיצירה הכוללת.
אחרי מותו כמעט ונשכחה חשיבותו של שטוק כאמן בפני עצמו - הסגנון האמנותי נראה מיושן ולא רלוונטי לדור שחווה את מלחמת העולם הראשונה.
סגנון האר נובו הביא אותו שוב לתשומת לב עולם האמנות.
בשנת 1968 הווילה שלו נפתחה לציבור ומשמשת כמוזיאון.
בספרו של רוברט וייט 1977 "הפסיכופת האלוהי: אדולף היטלר" ומקורות רבים אחרים מצוין כי פרנץ שטוק היה הצייר האהוב של היטלר מילדות.
ציוריו של שטוק הוזכרו על ידי קרל יונג, שכתב:
פרנץ שטוק, שתמונת הנחש שלו נושאת כותרת משמעותית כמו "חטא" או "תאווה", מציגה תערובת של חרדה ותאווה המתבטאים בצורה מושלמת באווירה המחניקה של תמונות אלה, ...
פרנץ פון לנבאך, לאחר 1882, נקרא ריטר פון לנבאך היה צייר גרמני, שידוע בעיקר בזכות דיוקנאותיו של אישים בולטים מהאצולה, האומנות והתעשייה.
בגלל מעמדו בחברה והשפעתו בעולם האמנות, הוא מכונה לעיתים קרובות "נסיך הציירים".
אביו עסק בבנייה בשרובנהאוזן, שם נולד פרנץ לנבאך.
לנבאך השלים את לימודיו היסודיים בלנדסברג בשנת 1848, ואז למד בבית ספר לעסקים בלנדשוט.
בין השנים 1851–1852 הוא למד אצל הפסל אנסלם סיקינגר במינכן.
באותה תקופה אביו נפטר והוא חזר הביתה לעזור בעסק המשפחתי.
הוא היה שם רק זמן קצר לפני שהחל את לימודיו באוניברסיטת אוגסבורג למדעים שימושיים.
כשהיה שם, צייר ורשם בזמנו הפנוי.
הוא התיידד עם יוהאן בפטיסט הופנר (1832-1913), צייר החיות, והחליט להיות אמן.
בשנת 1854 הוא קיבל את אישור משפחתו ללמוד באקדמיה לאמנויות יפות במינכן, ובהמשך לקח שיעורים פרטיים מהרמן אנשוץ.
לנבאך כבר היה אמן מוכשר כאשר הפך לתלמידו של קארל פון פילוטי.
בשנת 1858 הוא הצליח להציג בתערוכה בארמון הזכוכית במינכן, וזכה במלגת נסיעות, שאפשרה לו לנסוע לרומא.
כמה עבודות נותרו ממסע ראשון זה: "איכר המחפש מקלט ממזג אוויר גרוע" (1855), "רועה" (1860) ו"קשת טיטוס".
הוא גם נסע לפריז ולבריסל.
בערך אז החל לקבל את עבודת הדיוקן הראשונה שלו.
כשחזר למינכן הוא נקרא מיד לוויימאר לקבל מינויו של פרופסור בבית הספר לאמנות בוויימאר.
שם התפרסם בכך שלקח את תלמידיו למסעות ציור.
הוא נשאר רק שנתיים, אולם כאשר הרגיש צורך בלימודים נוספים החליט לצאת לנסיעה נוספת לאיטליה.
במהלך תקופה זו הוא מצא גם פטרון חשוב; הברון אדולף פרידריך פון שק.
באמצעות תמיכתו הצליח פרנץ לנבאך לצאת לאיטליה בשנת 1863 עם הכנסה שנתית מובטחת.
הוא חזר למינכן בשנת 1866. בשנה שלאחר מכן הוא זכה במדליית זהב ונסע לספרד למשך שנה, בליווי תלמידו ארנסט פרידריך פון ליפהרט, כדי ליצור עוד עותקים של הציירים הוותיקים עבור הפטרון שלו פרידריך פון שק.
עם שובו, הקריירה שלו כצייר פורטרטים החלה להמריא.
פריצת הדרך שלו הגיעה בשנת 1869, כשזכה במדליית זהב ב"ארמון הזכוכית ", אף שהציג עם ציירים צרפתים אופנתיים רבים, כמו קמיל קורוט, גוסטב קורבה, שארל-פרנסואה דוביני וז'אן-פרנסואה מילה.
סגנון הציור של לנבאך ענה על צרכיו של המעמד הבינוני הגבוה המתהווה.
בשנות הפריחה בגרמניה ובאוסטריה ובמיוחד אחרי 1870 נוצר הון עתק; הבורגנות שאפה למוניטין וזוהר שיכולים להתחרות בזו של האצולה, והוציאה סכומי כסף גדולים על רכישות אמנות.
תמונות של לנבאך או האנס מקרט, שהעמידו את האדם באור אצילי, היו הבחירה המועדפת על רבים.
בשנת 1870 שהה בווינה מספר חודשים.
שהות זו הביאה לו הרחבה של קהל היעד.
דרך משפחות מהמעמד העליון נפתחו סוף סוף בפניו הדלתות למעמדות גבוהים ביותר: האצולה הגבוהה עד למשפחה הקיסרית.
באותם חודשים התיידד גם עם הנס מקארט.
הוא חזר לווינה מספר חודשים מדי שנה עד שנת 1876.
בתערוכה העולמית בווינה בשנת 1873, לנבאך יוצג עם דיוקנאות של שני הקיסרים וילהלם הראשון ופרנץ יוזף.
דיוקנו של הקיסר פרנץ יוזף משנת 1873 הוא יצירה משותפת עם הנס מקארט וארנולד בוקלין.
מבחינת ייצוגו, הוא היה דומה לדיוקן שביצע פרנץ קסאבר וינטרהאלטר בשנת 1864, שהיה פופולרי מאוד באותה תקופה.
עם זאת, המבקרים מחשיבים זאת כאחת מיצירותיו הפחות מוצלחות של לנבאך: הביטוי הלא החלטי והיציבה הנוקשה של האדם המתואר, כמו גם המצב המרחבי והאבזור הלא ברור - בניגוד לציור של וינטרהאלטר - יוצרים תמונה לא ברורה וחלשה.
בשנת 1873 מעמדו החברתי והכלכלי היו כה איתנים, עד שאפילו התרסקות שוק המניות ביום שישי השחור, 8 במאי, והמשבר הכלכלי שאחריו, לא יכלו לפגוע בו.
עם זאת, בתקופה זו הועלתה גם הביקורת הראשונה של ציירים ואוהבי אמנות.
מבקרי האמנות אדולף באיירסדורפר גינה את היריד העולמי בווינה בסדרת כתבות בעיתונים, והוקיע את האקדמיה והתיאטרון אנסלם פוירבך מתח ביקורת גם על תערוכותיו של לנבאך בתערוכה העולמית בווינה בשנת 1873.
לנבאך איחד כוחות עם חבריו האמנים במינכן בשנת 1873 כדי להקים את חברת האמנים "אלוטריה", שהתהוותה משיתוף הפעולה של אמני מינכן הוותיקים.
לנבאך הפך לנשיא של הארגון בשנת 1879. האלוטריה הפכה במהרה לגורם מכריע בחיי האמנות והחברה של מינכן, ולמוסד לשמירה על קשר בין אמנים לפטרוני אמנות אמידים.
בנוסף לאמנים חזותיים, מוזיקאים ואנשי תיאטרון, הוא כלל גם עובדי מדינה, קצינים, עורכי דין ובנקאים.
מעמדו החברתי בקרב קהילת האמנות היה גבוה, והוא נקרא בשם "נסיך הציירים".
הוא היה מעורב בפוליטיקה של האמנות, ודגל בצד השמרנים ובעלי ההון פטרוני האמנות.
לפיכך, הוא סירב להצטרף לזצסיון במינכן והיה ביקורתי ביותר כלפי המוזיאון הלאומי החדש של בוואריה.
הוא גם החל לצייר אך ורק נשים, ואילו לפני כן התרכז בציור גברים.
בסביבות 1900 החל לייצר פרסומים מסחריים עבור חברת השוקולד סטולוורק של קלן.
בשנים 1875 - 1876 הוא ושותפים אחרים עשו טיול למצרים, שהותיר רושם עמוק בסגנונו.
בשנת 1882 הוענק לו מסדר הכבוד של הכתר הבווארי, אשר זיכה אותו להפוך ל"פון לנבאך ".
בשנה שלאחר מכן הוא חזר לרומא, שם התגורר בדירה בפאלאצו בורגזה.
בשנת 1885 הוזמן לבצע דיוקן של האפיפיור ליאו השמיני.
מכיוון שהאפיפיור לא הספיק לשבת מולו, נעשה שימוש בטכניקה חדשה ליצירת ציור מתוך צילום.
הוא עזב את רומא בשנת 1887 והחל לבנות וילה במינכן.
מאוחר יותר באותה שנה הוא התחתן עם הרוזנת מגדלנה מולטקה.
בשנות ה -90 של המאה ה-19 הוא צייר כמעט אך ורק מתצלומים.
אבל הוא גם התחיל לעבוד מהר מדי, במטרה ליצור הכנסה מספקת.
בשנת 1895 פרצה שערורייה גדולה כאשר אחד מעוזריו לקח ציורים ורישומים לא גמורים.
הוא הכריח את התלמידים שלו להשלים את הציורים ופרסם אותם כיצירתו.
בשנת 1896, הוא ומגדלנה התגרשו, בגלל חשדות לבגידה עם הרופא שלה, ארנסט שוונינגר, שהתחתנה איתו מאוחר יותר.
לנבאך התחתן בשנית עם שרלוט פון הורנשטיין, בתו של המלחין רוברט פון הורנשטיין.
בשנת 1902 הוא הפך לאביר בלגיון הכבוד.
באותה שנה הוא לקה בשבץ מוחי כשחזר מטיול בעירו ומעולם לא החלים לגמרי.
הוא מת בווילה שלו במינכן שנתיים לאחר מכן, ונקבר בווסטפרידהוף.
רוב ציוריו של לנבאך נמצאים כעת באוספים לאומיים בבריטניה, ואחרים במוזיאון פריי לאמנות בסיאטל, וושינגטון.
האוספים הבריטיים כוללים דיוקנאות מאת לנבאך מביסמרק וגלדסטון בגלריות הלאומיות של סקוטלנד ועוד אחד של גלדסטון בארמון וסטמינסטר.
פרנץ נלקן היה צייר אקספרסיוניסטי גרמני, מזוהה עם קבוצת הציירים "הגשר" בדרזדן.
כשהיה עדיין ילד קטן עברה משפחתו להמבורג.
בגיל שש עשרה החל ללמוד ביוהנאום, גימנסיה לאומנויות חופשיות.
בעצתו של אלפרד ליכטוורק, מנהל מוזיאון האמנות בהמבורג, הוא לקח שיעורים אצל ארתור סיבליסט, אשר נמנע מהגישה האקדמית ולקח את תלמידיו לצייר בחוץ באוויר הפתוח.
הוא הצטרף לאגודת האמנים בשנת 1903, ובשנה שלאחר מכן הציג תערוכה ראשונה ב"גלריית סגל "היוקרתית עם התלמידים האחרים פרידריך אהלרס-הרמן, פריץ פרידריך, ולטר אלפרד רוזם וולטר ולטמר.
הוא ערך מסע לימודי לבית הולדתו, ליד סוסט, בשנת 1905, פגש את איש העסקים ארנסט ראמפ, תומך באמנויות שלימים יהפוך לפטרונו.
יחד עם עמיתיו אהלרס-הרמן ורוזם, הוא נסע לפריז בשנת 1907 והתערבב עם האמנים בבית הקפה לה דום.
בשנת 1908, בהזמנתו של קרל שמידט-רוטלוף, הוא הצטרף לקבוצת הציירים "הגשר" והציג איתם ב-1909 וב-1910. הוא התפטר בשנת 1912, אך חזר אליהם מאוחר יותר.
בינתיים, בשנת 1909, הוא ערך נסיעה נוספת לפריז, שם למד אצל אנרי מאטיס באקדמיה קצרת הימים שלו.
כשחזר מפריז, הוא לקח את אניטה רה כסטודנטית, יחד עם אהלרס-הרמן, והקים סטודיו.
ההסדר היה קצר, מכיוון שרה התאהבה בנלקן והוא לא נענה לה.
הוא הפך למורה בבית ספר פרטי לאמנות לנשים בשנת 1912. הוא גם התיידד עם המלחין, מקס רגר (נלקן היה פסנתרן חובב מצוין), וצייר דיוקנאות רבים שלו, אחד מהם נרכש על ידי פטרוניו של נלקן, אוסקר טרופלוביץ, לתליה בחדר הביליארד שלו.
בשנת 1914 הוא ערך עוד נסיעה לפריז.
הוא כמעט התחמק משירות במלחמת העולם הראשונה, אך גויס בשנת 1917 ונהרג שבוע לפני סיום המלחמה, ליד לה קפלה על גבול בלגיה.
שני רחובות נקראים על שמו, ברובע ברמקב בהמבורג ובסוסט.
פרנץ פון דפרגר היה אמן אוסטרי, הידוע בציורי ז'אנר המוצגים במחוז הולדתו טירול.
פרנץ דפרגר נולד ב־30 באפריל 1835 בטירול שבאימפריה האוסטרית.
הוא היה בנם השני של מריה (לבית פרשר) ומיכאל דפרגר, חקלאי, שהיו להם גם חמש בנות.
אמו ושתי מאחיותיו נפטרו בשנת 1841 במהלך מגפת טיפוס.
פרנץ עצמו כמעט נפטר מחום.
בשנותיו הראשונות, פרנץ פיתח אהבה חזקה למוזיקה ולמד לנגן.
עד מהרה הוא הפך לחבר בלהקה מקומית בדולשאך, וניגן בחתונות באספות ובמסיבות.
פרנץ גילה כישרון מוקדם לרישום ולגילוף בעץ, אותו פיתח באופן אוטודידקטי בזמן שעבד בחווה של אביו.
לאחר שנפטר אביו בשנת 1858, השתלט פרנץ על החווה בגיל עשרים ושלוש.
אולם תוך שנתיים הוא מכר את החווה וחלק את הכסף עם אחיותיו שרצו להגר לאמריקה.
דפרגר עבר לאינסברוק ולמד גילוף בעץ אצל הפסל מיכאל שטולץ, פרופסור בבית הספר למסחר באינסברוק.
עד מהרה זיהה שטולץ את כישרונו הגדול יותר של דפרגר כצייר, ובסתיו 1860 הוא קבע פגישה עם קארל פון פילוטי באקדמיה לאמנויות יפות במינכן.
על פי הצעתו של פילוטי, דפרגר השתתף בשיעור הכנה באקדמיה עם הרמן דייק.
ב־19 ביולי 1861 עבר דפרגר את בחינת הקבלה והתקבל לאקדמיה.
בסתיו אותה שנה הוא נרשם לחוג ציור שהעביר הרמן אנשוץ.
בקיץ 1863, נסע דפרגר לפריז כדי לשפר את לימודיו באקדמיה.
הוא נרשם לאקול דה ביו-ארט.
במהלך שהותו בפריז, עבודתו של דפרגר הושפעה מחוויותיו בעיר ובאמצעות לימוד עצמי במוזיאונים, באוספי אמנות ובסטודיו.
לאחר שבילה שנתיים בפריז חזר דפרגר למינכן ביולי 1865 והחל ללמוד אצל פילוטי באקדמיה.
במהלך השנים הבאות בילה דפרגר גם במזרח טירול, וצייר דיוקנאות של קרוביו וחבריו.
בין השנים 1867–1870 עבד עם הנס מקארט וגבריאל ממקס בסטודיו של קארל פילוטי במינכן.
ציוריו היו פופולריים, ועד מהרה הוא הצליח כאמן.
הוא היה פרופסור לציור היסטורי בין השנים 1878–1910 באקדמיה לאמנות במינכן.
הוא העדיף פורטרטים, מוטיבים כפריים מחיי היומיום וסצנות דרמטיות מהמרד הלאומי הטירולי בשנת 1809.
בשנת 1883 קיבל דפרגר תואר האצולה של כתר בוואריה, והפך לאביר.
הוא קיבל פרסים רבים, כולל מסדר הכבוד הפרוסי למדע ואמנויות.
בשנת 1906 הוצגה עבודתו בתערוכת המאה לאמנות גרמנית בברלין.
פרנץ דפרגר נפטר במינכן בשנת 1921 בגיל 85, הוא נקבר ב Nordfriedhof במינכן.
פרנץ סֵקֶיי, (במקור שלזינגר עד 1882 בהונגרית: Székely Ferenc; אלאפ, 9 בינואר 1858 – אופטיה, 11 באפריל 1936) היה בנקאי יהודי-הונגרי, מומחה לכלכלה, בעל תואר "יועץ חצר מלכותי", מנהיג הקהילה היהודית של פשט.
פרנץ שלזינגר נולד במשפחה יהודית בכפר קטן בטרנסדנוביה כבנם של שמעון שלזינגר ושל פפי קליין.
הוא למד באקדמיה למסחר בסקשפהרוואר.
בשנת 1882 התמחה ב"בנק הארצי ההונגרי" ואחר כך עבד בסניף טריאסטה של "מוסד האשראי האוסטרי".
בשנת 1890 מונה לראש מחלקת התכתובת של "הבנק המסחרי ההונגרי של פשט".
משנת 1892 ועד מותו הוא היה המנכ"ל ובהמשך הנשיא של קופת החיסכון מרכז העיר (Belvárosi Takarékpénztár Rt).
הוא היה סגן נשיא הבנק האנגלי-הונגרי ושל חברת פשטי לויד ויו"ר חברת המניות המשותפת לספרות של האחים רוואי.
בשנת 1910 הוא קיבל את תואר "יועץ חצר מלכותי" ואחר כך קיבל את "הצלב האמצעי של מסדר פרנץ יוזף".
הוא היה חבר מערכת של השבועון ההיתולי בורשסם ינקו, בו הוא זה שיצר כמה דמויות פופולריות, כולל אנדראש מיהאסנה (פירוש בהונגרית בתרגום חופשי אנדראש "מה הוא שווה") ושל "שאלאמון זייפנשטיינר".
הוא גם לקח חלק פעיל בחיי הקהילה היהודית.
בשנת 1909 יזם את הקמתה של אגודת החסות הלאומית היהודית אותה ניהל מראשיתה.
בסוף שנות העשרה של המאה העשרים הוא החזיק בנשיאות הקהילה היהודית של פשט, ונותר חבר הנהלה וחבר כבוד בגוף המייצג שלה עד סוף ימיו.
משנת 1915 היה חבר הנהלה בבית המדרש לרבנים בבודפשט, משנת 1927 היה נשיאו מן הקמתו והגזבר של האגודה הספרותית היהודית-הונגרית.
לפני מלחמת העולם הראשונה הקים תנועה שמטרתה הייתה לאחד את יהדות הונגריה.
על הרפורמה במוסדות פיננסיים כפריים (בודפשט, 1889)
הסדרת המטבע שלנו (בודפשט, 1892)
פרנץ פייטה (במקור פישל-Fischl, בהונגרית: Fejtő Ferenc; בצרפתית: François Fejtő, נג'קניז'ה, 31 באוגוסט 1909 – פריז, 2 ביוני 2008) היה יהודי-הונגרי-צרפתי - זוכה פרס סצ'ני - היסטוריון, מבקר, סופר, פובליציסט סוציאל-דמוקרטי.
פרנץ פייטה נולד במשפחה יהודית.
סבו מצד אביו, פיליפ פישל דובר הגרמנית הוזמן כטיפוגרף מצ'כיה להונגריה בשנת 1849. משנת 1854 הפך למדפיס של העיתון פסטר לויד שיצא בפשט בשפה הגרמנית.
בראשית שנות ה-60 של המאה ה-19 עבר לנג'קניז'ה, לבית הדפוס של יאקאב מרקברייטר.
את בית הדפוס רכש בשנת 1864 לאחר שהתחתן עם בת הבעלים, עם פרידריקה מרקברייטר.
הוא ייסד את שבועון החינוך הציבורי, החברתי והכלכלי "זאלה" (Zala) בשנת 1873, שהפך מאוחר יותר ליומון פוליטי.
לאחר מותו, בנו לאיוש, יליד 1871 (אביו של פרנץ פייטה), המשיך לנהל את בית הדפוס, את הוצאת הספרים הליברלית, ושל הבונים החופשיים ופרסם את העיתון.
בשנת 1918 הוא מכר את בית הדפוס ואת העיתון, שמר רק על המסחר בספרים ובנייר ועבד כעיתונאי.
הוא גורש בשנת 1944 למחנה השמדה ומת ברכבת לאושוויץ.
סבו וסבתו מצד אמו היו דוברי שפת אם הונגרית, בשם בוניהאדי, ועברו מקישקרש (Kiskőrös) לזאגרב, שם אמו של פייטו נולדה.
הילד פרנץ היה רק בן חמש כשאמו נפטרה מסרטן.
אז אחות אביו עברה לזאגרב; אחותו נאדה גדלה אצל הסבים והסבתות מצד האם, ואילו אחיו אדוארד (אדי) בן השנה גדל אצל אחות אביהם שעברה לזאגרב כאמור.
אביו נישא בשנית בשנת 1920. אמו זו גידלה את פרנץ, יוליאנה (יולצ'י) וחיזקה בעיקר את אהבתו למוזיקה של פייטה.
הוא סיים את בית הספר היסודי בחלקו בזאגרב ובחלקו בנג'קניז'ה; שם סיים גם את לימודיו התיכוניים ואת בחינות הבגרות עם תוצאות מצוינות בשנת 1927. הוא רצה להמשיך את לימודיו הגבוהים במכללת אטווש בבודפשט, אך לא התקבל עקב סעיף הנומרוס קלאוזוס שהגביל את קבלת מספר היהודים למוסדות להשכלה גבוהה.
לבסוף נרשם לפקולטה למדעי הרוח באוניברסיטת פץ', והתמקד בהונגרית - צרפתית - גרמנית.
הוא התנצר לדת הקתולית בשנה הראשונה שלו באוניברסיטה.
רייטה לקח חלק בפעילות אגודת בטשאני שהוקמה בפקולטה: הוא כתב שירים, אחר כך סיפורים קצרים ומסות (חיבורים עיוניים).
מכאן נבעה ידידותו עם גרנדפייר אמיל קולוז'ווארי.
דרך היכרותו עם בחורה באוניברסיטה התחילה התעניינותו בנושאים חברתיים ובחייהם הקודרים והקשים של הפועלים.
משנת 1929 בבודפשט למד הונגרית, היסטוריה ספרותית ולימודי גרמנית באוניברסיטת פטר פאזמאני.
היו לו עמיתים בפקולטה למדעי הרוח כמו לאסלו רייק, פטר מוד, קארוי אולט, בלה סאס.
הוא הצטרף לפעילותה של אגודת מיקלוש ברטה שכבר נותרה לגמרי תחת השפעת השמאל.
הוא הכיר את אטילה יוז'ף דרך אחד מחברי האגודה, איתו התיידד כחבר קרוב.
השקפותיו של המשורר נתנו לו את הדחיפה האולטימטיבית להצטרף לקומוניסטים הבלתי חוקיים.
זמן קצר לאחר כתיבת מאמר בעיתון שמאל הוא נעצר יחד עם כמה ממקורביו במכללה; הוא הוכה ועונה מספר פעמים.
הובא לבית המשפט באוקטובר 1932, שם הואשם בכך שהקים והוביל קבוצה מרקסיסטית והפיץ עלונים עם תוכן חתרני.
הוא נידון בערכאה הראשונה לשנה, לאחר ערעור העונש הופחת מעשרה חודשים ל-25 יום (אותו זמן שבילה בכלא עד אז).
לאחר שחרורו, הוא כבר לא יכול היה ללמוד באוניברסיטה או ללמוד בכלל; הוא התפרנס ממתן שיעורים בשפה הגרמנית ומחונכות.
פייטה לא הפך לחבר במפלגת הקומוניסטים של הונגריה ולא במפלגה הסוציאל-דמוקרטית ההונגרית, אלא - כשהתרחק מהרעיונות הקומוניסטיים - משנת 1934 הפך לחבר פעיל בעיתון היומי של המפלגה הסוציאל-דמוקרטית, נפסבה, ובכתב העת העיוני שלה, סוציאליזם.
בנוסף, תחת שם בדוי ארנה פילפ, כתב באופן קבוע מאמרים, היסטוריה ספרותית ומחקרים ביקורתיים בכתב העת ניוגט וב"עידן הטרנסילבני".
בין נושאי מחקרים הבקורתיים נכללים אלדוס האקסלי, דייוויד הרברט לורנס, תומאס מאן, אוסוואלד שפנגלר והמשורר אטילה יוז'ף.
ב-13 בפברואר 1938 הופיע מאמר שלו בנפסבה שכותרתו הייתה "שיחות במאקו", שמתח ביקורת על מדיניות הממשלה הפרו-גרמנית והגיע למסקנה כי "האיכרים ההונגריים מתנגדים יותר לדמגוגיה הנאצית מאשר מעמד הביניים".
למחרת נעצר, נשפט שוב ונידון ל"שישה חודשי מאסר "בגין הסתה למלחמת מעמדות".
הוא ערער, אך כאשר נודע לו דרך מכריו כי הוא יוגלה וייכלא ללא קשר לפסק הדין עזב את המדינה ועבר לבירת צרפת דרך יוגוסלביה, איטליה ושווייץ.
הוא הגיע לפריז עם האישורים של העורך הראשי אילש מונוש, כך מאביב 1938 הוא היה כתב מאושר של נפסבה בפריז.
עזיבתו עוררה ויכוח ער בקרב סופרים עממיים לבין ה"עירונים" (פייטה היה אחד מהאחרונים).
בפריז הוא פגש נציגים בולטים של חיי האינטלקטואל הצרפתיים השמאליים ומהגרים (אגון ארווין קיש וכו') ומהגרים הונגרים.
בין אלה שהשתייכה למעגל החברים שלו בסביבות הזמן הזה היו: לאיוש הטווני, ברטלן הטווני, לאסלו דורמאנדי (מקודם: אנגל), ארתור קסטלר, ג'ורג' פאלודי, אנדראש הבשי (מקודם: הופמן), שאנדור גרבאי ומיהאי קארואי.
לאחר פרוץ מלחמת העולם השנייה, הוא גינה בתוקף את הסכם מולוטוב-ריבנטרופ.
הוא עצמו התנדב בדצמבר 1939 וצעד למחנה אימונים Barcarès.
שם הוכשר כחייל בגדוד החי"ר של הזרים ה-22, אך לא השתתף בלחימה.
בבדיקה הרפואית השנייה הוכרז כבלתי כשיר לשירות צבאי.
יחד עם אשתו נסע תחילה לבריטני ולאחר מכן, לאחר הכיבוש הגרמני, בעזרת חבריו, לדרום אזור מידי-פירנה ופרש להרים סביב קאהורס.
הוא ניסה לעקוב אחר המצב בהונגריה: מכריו רכשו מדי פעם פסטר לויד.
בשנת 1943 הצטרף לארגון המקומי של תנועת ההתנגדות שהייתה מזוהה עם כוחות צרפת החופשית והשתתף בפעולותיה.
מ-1950 עד 1979 הוא היה שוב עובד סוכנות הידיעות APF, אנליסט מומחה של הדיקטטורות הקומוניסטיות במזרח אירופה.
בשנת 1969 הוא הכין מהדורה מורחבת ששיקפה גם את השינויים שחלו בינתיים (למשל, האביב של פראג).
לאחר תהליך ארוך קיבל אזרחות צרפתית בשנת 1955.
ספריו ראו אור בשפות רבות, כולל צרפתית, גרמנית, אנגלית, איטלקית, הונגרית, פולנית, בולגרית ויפנית.
בשנת 2006 פרסם שני ספרים בהונגרית על אטילה יוז'ף, וכן כתב הקדמה למהדורה הגרמנית של כל יצירותיו של המשורר.
באביב 2004, יחד עם כמה הסופרים חבריו, התפטר מאגוד הסופרים ההונגרי, באומרו שציבור הבוחרים של הארגון לא נקט עמדה על עמדה מרומזת אנטישמית של אחד מחברי הארגון.
פרנץ פון שמיק היה פוליטיקאי אוסטרי.
כיהן כמושל בוקובינה מטעם האימפריה האוסטרית בשנים 1857–1854.
שמיק רכש את השכלתו באוניברסיטת קארל בפראג.
הוא החל את כהונתו כמושל זמני במרץ 1853, עם סיום כהונתו של קודמו בתפקיד, אנטון פון הניגר.
עם זאת, רק ב-29 במאי 1854 הפך תפקידו מזמני לקבוע.
פעילותו של פרנץ פון שמיק בבוקובינה התאפיינה בחיפוש אחר דו-קיום שליו של דתות ולאומים רבים באזור.
הוא תרם להקמת הספרייה הממלכתית בצ'רנוביץ וסייע למוזיאונים.
הוא דאג לארגוני צדקה, עזר לפתוח את המועדון של הקיסרית אליזבת ופרנץ יוזף.
הוא גם היה אחראי לפיתוח החינוך באזור, פתח כמה מוסדות חינוך ובתקופת כהונתו נפתח בית הספר היסודי היהודי-גרמני הראשון.
ב-1857 הציע הברון שמיק ליהודים להקים בית כנסת חדש, כדי להקהל על בעיית הצפיפות בעיר.
לאחר מכן החל הבנקאי מרקוס צוקר לאסוף תרומות לשם בניין בית הכנסת.
כיוון שגיוס הכספים לא עלה יפה, הרעיון נגנז.
רק ב-1872, עם התפלגותה של קהילת יהודי צ'רנוביץ לקהילה אורתודוקסית ולרפורמית הועלה מחדש רעיון בנייתו של בית הכנסת, כדי שישמש כבית כנסת רפורמי נפרד.
לבסוף נחנך בית הכנסת ב-1877, ונודע בתור בית הכנסת הכוראלי של צ'רנוביץ.
זאת, שנים רבות לאחר תום תקופת כהונתו של שמיק כנשיא בוקובינה.
כמו כן, יזם שמיק את הקמתו של בניין הממשלה המחוזית של בוקובינה.
לאחר שעבד בבוקובינה, מונה פרנץ פון שמיק לנשיא בית המשפט העליון לאדמות מורביה-שלזיה.
לאחר מותו של שמיק ב-1862, נחנכה אנדרטה לזכרו.
פרנץ ניקלאוס קניג (בגרמנית שווייצרית: Franz Niklaus König; ) היה אמן וצייר דיוקנאות שווייצרי.
לאחר שלמד כשוליה אצל האמנים טיבריוס ומרקארד וכר, זיגמונד פרוידנברגר ובלתזאר אנטון דנקר, הוא עשה לעצמו שם באמצעות פרסום ציורי לבוש, ציורי כפרים ונופים.
הוא זכה להצלחה באמנות ויטראז'.
יצירות רבות שלו פורסמו והוצגו בשווייץ, גרמניה וצרפת, וראו אותן האמנים המפורסמים יוהאן היינריך מאייר וגתה.
בשנת 1797 עבר הוא ומשפחתו לרמה הברנית ובשנת 1798, בגיל 33, התגייס לצבא הקונפדרציה השווייצרית כקפטן ארטילריה בקרב נגד הפלישה הצרפתית לשווייץ.
הוא אף השתתף בחגיגות פסטיבל אונספוננפסט המפורסם של 1805 ו- 1808.
פרנץ סצ'י (במקור שמואל שוורץ, בהונגרית: Szécsi Ferenc; טיסהפישפקי, 29 באפריל 1892 – בין 1941 לבין 1945) היה משורר, מתרגם יהודי-הונגרי.
פרנץ סצ'י נולד במשפחה יהודית כבנם של אדולף שוורץ (1858–1922) סוחר, ושל יוליה וקסמן (1860–1920) פרנץ שוורץ שינה את שם משפחתו לסצ'י בשנת 1900 יחד עם אביו.
על שירותו במלחמת העולם הראשונה זכה במעמד של "לוחם תחת אש" הוא שירת בשדות הקרב בחזיתות הרוסית והאיטלקית.
בדוברדון נפל בשבי האיטלקי ועבר מספר מחנות שבויים בסיציליה.
במהלך השבי כתב את השירים לכרך השירה הראשון שלו אדיו סיניורינה (Addio Signorina).
תרגומים הספרותיים מאיטלקית פורסמו בכרך השירה השני שלו בשם "חמניות" בשנת 1924, על כרך שיריו זה כתב "העיתון של השעה 8":
"פרנץ סצ'י הוא משורר האהבה הטהורה, השלווה והשקט, שכרך שיריו השני בשם חמניות פורסם כעת.
הכרך של יותר ממחצית מאה שירים הוא ביטוי נאמן למאות מצבי הרוח של בני הנוער.
כשהם מבוטאים כך בצורה אמנותית, מעניקים הם אחדות מושלמת לנפש האדם הצעיר, המתפתחת באמצעות אהבה, שלווה, רעד, אכזבה.
הערך האמיתי של הליריקה של פרנץ סיצ'י הוא העיצוב הקפדני של שיריו.
מה שמעיד יותר מכל על כך הם תרגומי המשוררים האיטלקים גבריאלה ד'אנונציו, ג'וזואה קרדוצ'י, דה ורונה, לורנצו סטקטי (Lorenzo Stecchetti).
לפרנץ סצ'י ללא ספק מגיע מקום בשורה הראשונה של דור המשוררים ההונגרי הצעיר.
הכרך השלישי שלו, ששמו היה "סולו לכינור", הוקדש לנשמתו ולנפשו של ניקולו פאגאניני.
תחומי המחקר של סצ'י היו קשרי הספרות האיטלקית-הונגרית, מתרגמים איטלקיים של המשורר ההונגרי שנדור פטפי ויצירותיהם של כמה משוררים איטלקים.
במחצית השנייה של שנות העשרים עבד על כרך של 320 עמודים בשם "האנתולוגיה של משוררים איטלקים מודרניים" שלתוכו תרגם להונגרית שירים מאת גבריאלה ד'אנונציו, פיליפו תומאזו מארינטי, ג'ובאני פאפיני, מריו קאררה ואחרים.
כרך השירים שלו שכלל שירי 60 משוררים הושלם בשנת 1931. באפריל, בישיבת החברה מתיאש קורווין, הוא קרא ארבעה תרגומים ספרותיים בהצלחה רבה, ויושב הראש, אנטל ראדו, בירך את פרנץ סצ'י על עבודת התרגום הספרותית שלו.
הסופר פרנץ הרצג עסק גם הוא באנתולוגיה זו של סצ'י, אך המו"לים לא רצו לקחת את הסיכון לפרסם אותה ואמרו "מי קורא שירה היום?"
ב 11 בדצמבר 1930, בבודפשט, נשא סצ'י לאישה את פאולינה מטילד קיראי שהייתה צעירה ממנו ב-12 שנים, ילידת שארוואר, בתם של יאנוש קיראי ושל מאטילד רוט.
לאחר מכן עבד סצ'י כמפקח הראשי של העיתון החשוב פסטר לויד שיצא בבודפשט בשפה הגרמנית.
לרגל ביקורו של המלך האיטלקי בהונגריה בשנת 1937, כתב מלחין האופרטות שאנדור רוז'ניאי מארש איטלקי-הונגרי, שאת הטקסט ההונגרי שלו כתב פרנץ סצ'י ואת הטקסט האיטלקי רנזו אַווה (Renzo Ave).
פרנץ סצ'י מתואר בגיליון כתב העת "אור" (Világosság) מ-7 בספטמבר 1947 כאחד המפרשים המצטיינים של הליריקה האיטלקית, שהפך לקורבן של הפשיזם בנסיבות טרגיות (נספה בשואה).
שירו הראשון בשם "ברקרולה" שפורסם בדפוס, פורסם בגיליון 22 בינואר 1922 בכתב העת "זמנים החדשים" (Új Idők).
חמניות (שירים, תרגומים, 1924) דף השער של הכרך הוא היצירה האמנותית האחרונה של דז'ה בר.
פרנץ סצ'י (במקור שטרן, בהונגרית: Szécsi Ferenc; דובריצה, 5 מאי , 1905 – בודפשט, 7 בינואר 1945), סופר, בלשן, היסטוריון תרבות יהודי-הונגרי, אביו של זמר המוזיקה הקלה פאל סצ'י.
פרנץ סצ'י נולד במשפחה יהודית כבנם של שאנדור סצ'י (במקור שלמה שטרן) ושל יוזפין קֶנטנֶר.
ב-30 בספטמבר 1937 נשא לאישה את קלרה סֶמֶרֶה בבודפשט (26 בינואר 1916 - 28 במאי 2004) בתם של גזה סמרה (במקור אביו שלמה שטרן ואמו מלווינה פליישמן) ושל אנטוניה אוגוסטה קולמן.
מותו של פרנץ סצ'י נגרם כתוצאה מפגיעת מוקש, על פי הרישום בתעודת הפטירה, אך בתו טענה שהוא נרצח כנראה בידי אנשי מפלגת צלב החץ בימים האחרונים לפני שחרור בודפשט.
פרנץ סצ'י עסק גם בפרשנות ובחידושי השפה ההונגרית, גיליון 10.10.1942 של "יומן סנטש" מספק כמה דוגמאות מחוברתו המכילה אלפיים מילים הונגריות מחודשות.
יצירתו בשם "מילון המלים ההונגריות החדשות" מתוארת על ידי העיתון "סקירה הונגרית" (Magyar Szemle) כחוברת קטנה עם רעיונות גרוטסקיים.
העיתון מציין עוד כי רק אדם מוסמך צריך לגעת בשפה ההונגרית.
הסופר שאנדור מאראי מתח ביקורת על יצירתו בזו הלשון: "קראתי בהסתייגות את החוברת הראשונה של פרנץ סצ'י, את מילון המלים ההונגריות החדשות.
זו דוגמה טובה לכך עד כמה אדם בעל כוונה טובה יכול לפגוע בשפה ההונגרית, מתוך החלטה שנקבעה מראש.
במקום מאות מילים ממוצא לועזי, העבודה מציעה מקבילה הונגרית שהמחבר ייצר בעצמו." פעילותו המתחדשת של סיצ'י בשפה הוצגה על ידי כמה עיתונים בני זמנו (בגיליון נפסבה מ-7 בנובמבר 1941 פורסם מאמר שנכתב באמצעות מילותיו החדשות של סיצ'י).
המלחין היהודי-הונגרי שאנדור ימניץ הצביע על חוסר הדיוק בפרשנותו של סצ'י למונחים מוזיקליים.
מילון מילים הונגריות חדשות, 1926;
ציטוטים המשמשים בספרות, בעיתונות ובשפה.
אוסף ציטוטים בהונגרית, בלטינית, ביוונית, בגרמנית, בצרפתית, באיטלקית, באנגלית וכו'.
אוסף אמרות ספרותיות והיסטוריות עם הסברים על מוצאן ושימושן.
מה שנשאר מחוץ להיסטוריה, 1940;
לקסיקון של השכלה כללית, 1941
חוסר ההונגריות של השפה הרשמית והנפוצה שלנו, 1942;
ספר המגן על השפה ההונגרית, 1943.
פרנץ סצ'י (במקור שנברג - Schönberg; בהונגרית: Szécsi Ferenc; פשט, 16 במאי 1861 – בודפשט, 17 במאי 1941) היה עיתונאי, עורך דין, יהודי-הונגרי מנהל ודרמטורג של תיאטרון הקומדיה של בודפשט, חבר באגודת פטפי.
פרנץ סצ' נולד בפשט במשפחה יהודית כבנם של ארמין שנברג עורך דין (1830–1891) ושל טרז טאפלר (1839–1903).
הוא סיים את לימודיו בתיכון בפשט, משפטים למד באותו מקום ובחלקו באוניברסיטת לייפציג.
בשנת 1886 קיבל הסמכה כעורך דין, דוקטור למשפטים ופתח משרד עורכי דין בבודפשט.
בינתיים שינה את שם משפחתו לסיצ'י.
הוא תר את מערב אירופה וגם חלקים במזרח התיכון.
הוא כתב מאמרים על מסעו ב"עיתון של פשט" (Pesti Hírlap) (בשנות ה-80 של המאה ה-19 לעיתים קרובות תחת שם בדוי פרנציסקוס), וכן כתב הומורסקות וטורים גם בכמה עיתונים אחרים.
הוא היה בעל המניות הגדול ביותר בחברת המניות שהוקמה בשנת 1894 להקמת תיאטרון הקומדיה של בודפשט, וכך הפך לחבר בחברת הניהול של תיאטרון הקומדיה, בהנהלה בת ארבעה חברים שהוקמה להפעלת התיאטרון.
משנת 1896 עד סוף 1900, שימש כמנהל והמחזאי של התיאטרון.
בשנת 1905 מונה לנוטריון ציבורי בעיר הטוון, בשנת 1916 הועבר לעיר פשטסנטרז'בט.
בשנת 1907 נבחר כחבר באגוד הספרותית פטפי.
הוא החל את הקריירה שלו כעיתונאי בכתב העת ההיתולי של אדולף אגאי בורשסם ינקו, והיה עובד קבוע של כתב העת במשך שנים רבות.
סצ'י יצר את אחת הדמויות הפופולריות של העיתון, "Bukovay Absentius".
יותר משלוש מאות מאמרי וטורים הומוריסטיים שלו הופיעו בעיתונים מקומיים, ובמידה פחותה, גם בחו"ל.
הוא ייצר רעיונות מצחיקים ואפוריזמים שכמה מהם הפכו לציטוטים נפוצים.
כמחזאי התחיל במחזה של מערכה אחת בשם "אחרי הנשף" (Bál után), שהועלה בשנת 1889 בתיאטרון הלאומי של בודפשט.
הוא עיבד כמה יצירות זרות ותרגם אותן להונגרית.
כמה ממחזותיו הוצגו גם בחו"ל (גרמניה, אנגליה, רוסיה, ארצות הברית)
הוא מת ביום מיד לאחר יום הולדתו ה-80.
אשתו הייתה אדריאן דויטש, בתם של בעל הקרקעות לאיוש דויטש ושל ארנקה צ'ילאג, איתה התחתן ב-7 במרץ 1893 בבודפשט.
אשתו ד"ר מרטה לקטוש הייתה רופאה.
אחיו, אילש סצ'י (1866–1939) שהייה תעשיין ובעל קרקעות היה גיסו של השחקנית היהודייה-הונגרייה אירן ורשאני (מקודם: מאלווין וולנר)
בודפשט, 1889. (הוצג בתיאטרון הלאומי ב-2 באוקטובר 1889)
הוצג בתיאטרון הלאומי ב-9 באוקטובר 1891)
בודפשט, 1897. (יחד עם אמיל מקאי (מקודם: פישר) הועלה בתיאטרון העם ב-7 בינואר 1897)
אוסף יצירות נבחרות מאת פרנץ סיצ'י.
שרה וברנאט, פארודיה במערכה אחת (עם ויקטור ראקושי; תיאטרון העם, 18 בדצמבר 1888)
בובה, פארסה בשלוש מערכות (התיאטרון הלאומי, 1893)
יחי התעשיין הזעיר, פארסה מאת קרלווייס ב-4 מערכות, תרגום (תיאטרון הקומדיה, 21 ביולי 1896)
מסע אל האלמנוּת, קומדיה ב-3 מערכות (התיאטרון הלאומי, 26 במרץ 1904).
הוצג בפראג, וינה ובכמה ערים גרמניות)
שטן התיאטרון, קומדיה ב-3 מערכות (תיאטרון קומדיה, 3 במרץ 1905)
פרנץ פהר (בהונגרית: Fehér Ferenc; בודפשט, 22 בדצמבר 1933 – בודפשט, 17 ביוני 1994) היה פילוסוף, אסתטיקן, מבקר אמנות, דוקטור לספרות הונגרית יהודי-הונגרי בעלה השני של אגנש הלר.
פרנץ פהר נולד במשפחה יהודית.
הוא השתייך לאסכולת בודפשט או בשם אחר בית הספר בודפשט, בין תלמידי לוקאץ'.
ב-1968 תרגם את "ההתפתחות הפילוסופית שלי" של ברטראנד ראסל.
ב-1972 הגן על עבודת הדוקטורט שלו במדעי הספרות.
הוא התרחק בהדרגה מהפילוסופיה המרקסיסטית הרשמית.
ב-1973, הוועדה המדינית של מפלגת העם הסוציאליסטית ההונגרית סימנה את דעותיו הפילוסופיות כאנטי-מרקסיסטיות, מה שהפך את פעולתו המקצועית לבלתי אפשרית.
הוא חי בחו"ל משנת 1977. התוצאה החשובה ביותר של פעילותו בהונגריה היא המונוגרפיה של דוסטויבסקי בשם "משורר האנטינומיות" (1972).
המחקר שלו התרחב גם לתחום הפואטיקה, והגדיר את הרומן כז'אנר רב משמעויות שהשתנה עם הזמן.
הוא כתב מחקרי ביקורת אמנות על ג'ולה אייש, מיקלוש יאנצ'ו, טיבור דרי, חורחה סמפרון, צ'ינגיז אייטמטוב ועוד.
יצירותיו פורסמו בגרמנית, בספרדית ובצרפתית במהלך גלותו.
לאחר חילופי המשטר תורגמו גם להונגרית והופיעו כולם.
הוא היה הוגה דעות גדול שהיגר כפילוסוף מרקסיסטי כופר ב-1968 וחזר למולדתו כפילוסוף פוסט-מודרני במהלך חילופי המשטר.
פרנץ פהר הובא למנוחות בבית הקברות היהודי ברחוב קוזמה בבודפשט.
ברטראנד ראסל : ההתפתחות הפילוסופית שלי (תרגום פרנץ פהר).
דוסטויבסקי ומשבר הפרט (מונוגרפיה, 1972, 1996)
Dictatorship over Needs (1983, עם אגנש הלר וג'רג' מרקוש, בהונגרית: דיקטטורה על צרכים, 1991)
המהפכה הארוכה במזרח אירופה נגד יאלטה (עם אגנש הלר, 1990)
עבודת גמר על יעקוביניזם (תורגם על ידי יוליה ויידה, 1992)
"המהפכות המפוארות" של מזרח אירופה.
מחקרים (עם אגנש הלר, תורגם על ידי גאבור ברני, 1992)
המטוטלת של המודרניות (תורגם על ידי גאבור ברני 1993)
מחקרים ליום הולדתו ה-60 של מיהאי ויידה עם שאנדור רדנוטי, 1995)
(יצירות מאת פרנץ פהר; 1) משורר האנטינומיות : דוסטויבסקי ומשבר הפרט.
(יצירות מאת פרנץ פהר; 2) התנהגויות : ביקורות משנות השישים.
פרנץ פהר-אגנס הלר מרקס והמודרנה.
(יצירות מאת פרנץ פהר; 3) לחזור הביתה : פילוסופיה של לימודי אמנות.
בודפשט : קרן גונד-קורה : 2004. תוכן: פילוסופיה של האמנות, אסתטיקה.
(יצירות מאת פרנץ פהר; 4) האנתרופולוגיה של החיה : מחקרים פילוסופיים פוליטיים.
בודפשט : קרן גונד-קורה, 2007. תוכן: פילוסופיה פוליטית, שינוי משטר בהונגריה).
פרנץ נופצ'ה (בהונגרית: Franz Nopcsa; 3 במאי 1877 – 25 באפריל 1933) היה אריסטוקרט הונגרי, הרפתקן, מלומד, גאולוג ופליאונטולוג.
היה גם מומחה בלימודי אלבניה והשלים את המפה הגאולוגית הראשונה של צפון אלבניה.
נופצ'ה נולד ב-1877 בדווה, טרנסילבניה, ממלכת הונגריה (היום דווה, רומניה), למשפחת האצולה נופצ'ה ההונגרית ממוצא רומני.
הוא היה בנו של Elek Nopcsa, חבר הפרלמנט ההונגרי.
בשנת 1895, אחותו הצעירה אילונה גילתה עצמות דינוזאורים באחוזה המשפחתית.
הוא חלק את העצמות עם פרופסור אדוארד סואס, שעודד אותו לחקור אותן.
בעקבות עצתו של הפרופסור, הוא החל ללמוד גאולוגיה באוניברסיטת וינה ב-1897, שם התקדם במהירות בלימודיו.
הוא נשא את הרצאתו האקדמית הראשונה בשנת 1899 בגיל עשרים ושתיים.
הוא השיג תואר דוקטור בגאולוגיה ב-1903 מהאוניברסיטה; הדוקטורט שלו התמקד במיפוי גאולוגי של האזור המקיף את האחוזה המשפחתית.
ב-20 בנובמבר 1906 פגש נופצ'ה את ביאזיד דודה, אז בן השמונה-עשרה, בבוקרשט ושכר אותו כמזכירו.
מאוחר יותר סיפר נופצ'ה על פגישה זו בספר הזיכרונות שלו.
בנוסף, נופצ'ה התעניין באלבניה, שהייתה מחוז של האימפריה העות'מאנית שהתמודדה על עצמאות באותה תקופה.
הוא היה אחד הזרים הבודדים שהעזו להיכנס לאזורים ההרריים בצפון אלבניה.
עד מהרה למד את הדיאלקטים והמנהגים האלבניים.
בסופו של דבר, הם הסתדרו עם מנהיגי ההתנגדות הלאומנית האלבניה שנלחמו נגד הטורקים באזור.
נופצ'ה נשא נאומים נלהבים והבריח נשק.
בשנת 1907, באחת ממסעותיו בהרי אלבניה, הוא הוחזק כבן ערובה על ידי השודד מוסטפא ליטה, יחד עם המלווה שלו בג'אזיד דודה.
ליטה דרש עשרת אלפים לירות טורקיות עבור שחרורו.
בזיכרונותיו תיאר נופצ'ה את תוכניתו להיחלץ ממצב זה.
בסופו של דבר הוא ניצל על ידי אביו של דודה, שהביא "עשרה שומרים חמושים".
בשנת 1912 מדינות הבלקן איחדו כוחות כדי לגרש את הטורקים.
עם זאת, לאחר מכן נכנסו המדינות החדשות הליברליות לסכסוכים פנימיים.
במהלך מלחמות הבלקן הללו ריגל נופצ'ה עבור אוסטריה-הונגריה מתוך הסכסוכים הללו, אלבניה קמה כמדינה עצמאית, שהייתה זקוקה למלך.
נופצ'ה התנדב, והציעה שהם ישתמשו בכסף שירוויחו מנישואיו עם בחורה אמריקאית עשירה כדי לממן את מאמצי המלחמה, אולם תוכניתו לא התקבלה.
מאוחר יותר, במהלך מלחמת העולם הראשונה, נופצ'ה היה במשימה נוספת כמרגל עבור אוסטריה-הונגריה, ועבד בחשאי כרועה צאן בטרנסילבניה הוא גם הוביל קבוצה של מתנדבים אלבניים בזמן מלחמה.
כמו כן הוא היה הראשון שחטף מטוס בהיסטוריה.
המניע שלו לחטיפת מטוס היה לברוח מהרפובליקה הסובייטית ההונגרית המתהווה.
עם תבוסתה של אוסטריה-הונגריה בתום המלחמה, טרנסילבניה מולדתו של נופצ'ה נמסרה לרומניה.
כתוצאה מכך איבד הברון את אחוזותיו ורכושו ב-1920. הוא חיפש עבודה בשכר, ומצא תפקיד כראש המכון ההונגרי לגאולוגיה בשנת 1925.
אבל כהונתו של נופצ'ה במכון הגאולוגי הייתה קצרת מועד, עד מהרה השתעמם מהעבודה המשרדית.
הוא נסע לאירופה על אופנוע יחד עם מזכירו ואהובו האלבני הוותיק בג'אזיד אלמז דודה כדי לחקור מאובנים מאוחר יותר חזר לווינה שם נקלע שוב לקשיים כלכליים.
כדי לכסות את חובותיו, הוא מכר את אוסף המאובנים שלו למוזיאון הטבע בלונדון.
עד מהרה נכנסה נופצ'ה לדיכאון.
לבסוף, בשנת 1933, הוא ירה למוות בבן זוגו, באיאזיד אלמאס דודה, לאחר מכן התאבד בעצמו.
במכתב התאבדות, הוא מציין את הסיבה למעשיו בהתמוטטות עצבים.
הוא נקבר בווינה, ואפרו נקבר שם.
נופצ'ה השאיר כמות ניכרת של פרסומים מדעיים ויומנים פרטיים.
היומנים מציירים תמונה של אדם מורכב בעל אינטואיציה רבה, אך ללא יכולת להבין את המניעים של אחרים.
מסירותו למען האלבנים הייתה בניגוד לחוסר הרגישות הסוציופתית שלו.
ביומניו כתב על הצעתו להיות מלך אלבניה: "כשאהיה מונרך אירופאי שולט, לא יהיה לי שום קושי להשיג את הכספים הנוספים הדרושים על ידי נישואים עם יורשת אמריקאית עשירה השואפת למלוכה, צעד שבנסיבות אחרות הייתי מתעב לעשות".
במהלך חייו כתב נופצ'ה ספר זיכרונות המבוסס על יומנים ורשימות משנת 1897 עד 1917. אף שסיים את ספר הזיכרונות בסביבות 1929, הוא מעולם לא פורסם במהלך חייו.
רק ב-2001 הוא פורסם בגרמנית ותורגם מאוחר יותר לאנגלית ב-2014.
תרומתו העיקרית של נופצ'ה לפליאונטולוגיה - ומכאן לפליאוביולוגיה - הייתה שהוא היה אחד החוקרים הראשונים שניסו "לשים בשר על עצמות".
בתקופה שבה פליאונטולוגים התעניינו בעיקר בהרכבת העצמות, וניסו להסיק על הפיזיולוגיה וההתנהגות של הדינוזאורים.
נופצ'ה היה הראשון שהציעה שהארכוזאורים האלה דאגו לצעירים שלהם והפגינו התנהגות חברתית מורכבת, רעיון שלא נאמר עד שנות ה-80. אבל מכיוון שהיה אחד האנשים הראשונים שחקרו את הביולוגיה של הדינוזאורים, הוא ידוע בתור 'אבי הפליאוביולוגיה', אף על פי שהוא עצמו טבע את המונח "פלאופיזיולוגיה" לחקר האבולוציה של הפיזיולוגיה והביולוגיה.
תיאוריה נוספת של נופצ'ה שהקדימה את זמנה הייתה שציפורים התפתחו מדינוזאורים השוכנים על הקרקע, שהיא התיאוריה למקור לתעופה.
הוא העלה תיאוריה שהקשקשים על אמות הגפיים התפתחו לנוצות כדי לסייע בתעופה.
תיאוריה זו התקבלה בשנות ה-60 ומאוחר יותר זכתה להסכמה רחבה, אם כי ממצאים מאובנים מאוחרים יותר של דינוזאורים מראים שהתפתחות התעופה הייתה מורכבת יותר ממה שדמיין נופצ'ה.
בנוסף, המסקנה של נופצ'ה שלפחות חלק מהזוחלים מתקופת המזוזואיקון היו בעלי דם חם, משותפת כעת לחלק גדול מהקהילה המדעית.
מספר רב יחסית של מיני מאובנים נקראים על שמו.
נופצ'ה חקר דינוזאורים טרנסילבניים באופן אינטנסיבי, אף על פי שהם היו קטנים יותר מ"בני דודיהם" במקומות אחרים בעולם.
לדוגמה, הוא חשף זאורופודים באורך שישה מטרים, קבוצה של דינוזאורים שבמקומות אחרים הגיעו לגודל של 30 מטרים או יותר.
נופצ'ה הסיק שהאזור שבו נמצאו השרידים היה אי, בתקופת המזוזואיקון.
הוא העלה את התאוריה של "משאבים מוגבלים" המצויים באיים ושיש לכך בדרך כלל השפעה של "הקטנת גודלם של בעלי חיים" לאורך הדורות, מה שיוצר צורה מקומית של גמדות.
התיאוריה של נופצ'ה לגבי גמדות בעלי החיים, מקובלת בהווה.
נופצ'ה גילה ונתן שמות לכמה מינים בחייו.
בשנת 1899 הוא קרא למין Mochlodon robustus, שלאחר מכן שינה את שמו ל-Rhabdodon robustus בשנת 1915.הוא גם נתן את שמו של Struthiosaurus transylvanicus, אותו תיאר ב-1915. בשנת 1928 הוא נתן שם לטיינורוזאורוס.
נופצ'ה היה גם גאולוג חשוב ואחד החוקרים הראשונים את הגאולוגיה של מערב הבלקן, במיוחד צפון אלבניה.
במהלך חייו פרסם נופצ'ה יותר מחמישים מחקרים מדעיים הנוגעים לאלבניה, המכסים מגוון רחב של נושאים כמו בלשנות, פולקלור, אתנולוגיה, היסטוריה ומשפט.
הוא היה אחד המומחים המובילים של אלבניה בתקופתו.
לאחר מותו של נופצ'ה, כמה מכתבי היד החשובים שלו לא פורסמו.
הוא השתתף בעבודתו של הקונגרס האלבני של טריאסטה, פרסם את הערותיו על הקונגרס שהפכו לבעלי עניין היסטורי במיוחד.
העיזבון המדעי והארכיון של נופצ'ה הכוללים אלפי עמודים של הערות, סקיצות וטקסטים הוחרם על ידי המשטר הקומוניסטי של אנוור הוג'ה.
בסופו של דבר, כתבי היד, הרישומים והכתבים השלמים שלו היוו את הליבה של החלק האלבני של הספרייה הלאומית של אלבניה.
פרנץ פטאקי (בהונגרית: Pataki Ferenc; דומבובאר, 20 בינואר 1921 – 25 באוגוסט 2017) היה גאון חישוב יהודי-הונגרי.
פרנץ פטאקי נולד במשפחה יהודית ולאחר התיכון בשל החוק המפלה יהודים הנומרוס קלאוזוס והחוקים ה(אנטי)יהודיים המפלים האחרים בהונגריה (החוק היהודי השני והחוק היהודי השלישי) הפך לפועל, אחרי זה לפרטיזן, ולבסוף לשבוי מלחמה.
לאחר מכן חייו התחילו בהצלחה מסחררת.
אף אחד מלבד המחשבון והמחשבים לא הצליח לחקות אותו, הוא סיפק ביצועי אמן מדהימים, כמעט על אנושיים, ועם זאת היה גם שנון.
כיהודי, נלקח לשרות העבודה (עבודות כפייה לגברים יהודים עבור הצבא ההונגרי) במשך שנתיים וחצי במהלך מלחמת העולם השנייה.
הוא היה בשבי הרוסי שלוש שנים אחרי המלחמה, שם עבד בכריתת עצים.
ההורים והסבים מצד אביו לא חזרו ממחנות ההשמדה, הם ניספו במשרפות של אושוויץ.
אנחנו יודעים מעט מאוד על איך הוא נשא את האבדן.
מה שנראה היה תמיד רק פרנץ פטאקי המרשים.
יכולתו המיוחדת הוכחה כבר בגיל 3–4. מגיל חמש הופיע כילד פלא בתיאטרון בבודפשט בימי ראשון בבוקר.
הוא הופיע בתיאטרון הילדים של הדוד לאקנר ולאחר מכן נשלח הביתה לעיר הולדתו.
ההיסטוריה ההונגרית של המאה ה-20 העלתה אותו לבמה בטלוויזיה, בבתי ספר, בחו"ל, בשפות שונות ברוסית, באנגלית, בגרמנית, בשוודית בכל מקום ובכל זמן, כפול 12 ספרות.
הוא היה אמן שמדד את גבולות היכולות האנושיות והוכיח את דמות האלוהים בפעלוליו.
הוא עבר את בחינת האמן ב-1952 והופיע בבתי תרבות ובתי ספר שונים.
פטאקי למד גרמנית, אנגלית, רוסית ושוודית בזמן קצר מאוד (5-5 ימים).
הוא הופיע על פי הזמנה בברית המועצות, שוודיה, אנגליה, בגרמניה המערבית, ועבד גם בתוכניות מגוונות ובטלוויזיה.
על אף שמקצועו המקורי היה כובען, הוא היה מוכר ואהוב ברחבי הונגריה כאמן גאון חישוב בשנות ה-50. הוא הכפיל מספרים רב ספרתיים בראשו מול קהל והיה ידוע כמבצע ששילב ידע עם הומור.
הוא סנוור את הקהל שלו במהירותו.
הפעלול נעשה כך שהקהל אמר מספרים דו-שלוש או רב-ספרתיים, אותם "המבצע" התחיל מיד להכפיל בראשו והכתיב את ספרות התוצאה הסופית אחת לאחת, מהסוף להתחלה.
הכפל והחילוק של המספרים בני שמונה עד עשר ספרות לא עוררו לו בעיות, והוא הגיע למצב שבו הוציא שורש ריבועי ממספרים בני שתים עשרה עד ארבע עשרה ספרות בזמן קצר יחסית.
מאחר שבאותה תקופה הילדים למדו בבית הספר את הכפל מהמספרים שנכתבו זה ליד זה, ואת כפלי המשנה רשמו זה מתחת לזה והתוצאה הסופית התקבלה על ידי חיבור שורות המספרים המוסטות, המפקחים על אמנותו הצליחו לחשב את התוצאות הרבה יותר לאט, מחשבים או אפילו מחחשבונים עוד לא היו למטרה זו.
חישוב בראש מחייב שהזיכרון לטווח קצר או זיכרון העבודה של האדם יהיה רחב יותר מזה של האדם הממוצע ושהוא או היא יכירו דרך אחרת של כפל, שקל יותר לדמיין ובכך קל יותר לזכור אותה.
שיטה זו מסבירה מדוע פטאקי מסר את התוצאה הסופית מהסוף להתחלה ואחד אחד.
יש לשים לב שלכפל אין צורת פעולה מרחבית, יש לייחס אותו לחיבור שהוא ארוך ולכן יש ללמוד את לוח הכפל מבחוץ, לפחות ברמת המספרים החד ספרתיים.
ישנם גם מכפילות ידועות, קלות לשינון שיכולות לשמש גם למטרה זו.
השיטה השנייה היא לשנן ולהשתמש בתוצרי משנה.
שיטה נוספת היא פעולות נלוות מבוססות חזקות.
במקרה של כפל, חישוב הראש קל יותר אם רושמים זה מתחת לזה את המספרים שיש להכפל:
הכפל את B ב-D וזכור את הספרה האחרונה של התוצאה: 27 - כלומר 7
לאחר מכן נכפיל ונחבר: A × D ועוד B × C, בתוספת האיבר הראשון של השארית כלומר 2 (ביחד מבוצע בראש 12+63+2=77, שהספרה האחרונה 7 מצוינת לפני השארית (77)) .
כעת נכפיל את A ב-C ונוסיף את השארית החדשה (7), שנותנת 35, ושימו זאת לפני השייר הקיים והתוצאה היא:
הצלב הקטן-מסדר ההצטיינות של הרפובליקה של הונגריה
אזרחות כבוד של דומבובאר (2004)
פרס יאנוש אפצאי צ'רה ביום התרבות 2009 .
לרגל יום הולדתו ה-88. משרד המשאבים הלאומיים, 22 בינואר 2009
אזרחות כבוד של בודפשט הבירה רובע 13 (2016)
פרנץ פיבק הוא קוסמונאוט אוסטריה, האוסטרי הראשון והיחיד (נכון ל-2023) שהיה בחלל.
פרנץ פיבק נולד וגדל בווינה.
פרנץ פיבק סיים לימודי בית ספר והחל ללמוד באוניברסיטה טכנית של וינה אותה סיים עם תואר בהנדסת חשמל.
לאחר סיום הלימודים הוא נותר באוניברסיטה, עבד כמרצה והחל בעבודת הדוקטורט אותו לא סיים.
בשנת 1991 ממשלת אוסטריה חתמה על הסכם להפעלת תוכנית Austromir 91 במסגרתה אזרח אוסטריה היה צריך להגיע לתחנת החלל מיר.
האימונים החלו בשנת 1989 כאשר אוסטריה שלחה שני מועמדים.
ב-2 באוקטובר 1991 שוגרה חללית סויוז TM-13 כאשר פרנץ פיבק היה בין חברי הצוות (אלכסנדר וולקוב היה מפקד הצוות).
במהלך שהייה בחלל פיבק ביצע 15 ניסויים מדעים בתחום רפואה, פיזיקה ועוד.
לאחר שהייה של כ-7 ימים בהם ביצע ניסויים בהתאם לתוכנית Austromir שהוכנה עבורו הוא חזר לכדור הארץ על סיפון חללית סויוז TM-12 (אנטולי ארצברסקי היה מפקד צוות).
לאחר חזרה לכדור הארץ פיבק במשך שנתיים נתן הרצאות בתחום החלל.
בשנת 1992 הוא הגיש מועמדות להכללה במועמדים לטיסות חלל של סוכנות החלל האירופית אך לא נבחר.
בהמשך הוא עבר לארצות הברית ועבד ברוקוול אינטרנשיונל.
בשנת 1999 הוא חזר לווינה ומונה למנהל משרד של "בואינג".
לאחר סיום עבודה ב"בוינג", פיבק החל לעבוד במערך מוניציפלי של אוסטריה תחתית.
פרנץ פיבק נשוי, בייתו נולדה במהלך טיסתו בחלל.
פרנץ פרייהר פון יון היה גנרל בצבא האוסטרו-הונגרי אשר שימש כראש המטה הכללי בין 1867-1869 ושוב בין 1874–1876.
יון נולד בברוק אן דר לייטה ב-20 בנובמבר 1815. אביו היה קצין בצבא האוסטרי.
יון עצמו למד באקדמיה הצבאית התרזיאנית וב-1835 התגייס לצבא האוסטרי בדרגת לויטננט משנה.
ב-1845 הוא החל לשרת במטה הכללי.
ב-1848 הוא לחם בהצטיינות במלחמת העצמאות האיטלקית הראשונה.
בעקבות כך הוא זכה בעיטורים צבאיים ובתואר אבירות (פרייהר).
ב-1857 הוא הועלה לדרגת אוברסט ומונה למפקד גדוד, ובמקביל הוענק לו תואר אצולה של ברון.
ב-1859 הוא מונה לראש מטה הקורפוס ה-4 בדרום טירול.
ב-1860 הועבר לתפקיד ראש מטה ארמיית הדרום באיטליה.
ב-1866 הוא השתתף במלחמת העצמאות האיטלקית השלישית.
הוא התבלט כל כך במהלך קרב קוסטוצה, עד שמפקד ארמיית הדרום הארכידוכס אלברכט העלה אותו לדרגת פלדמרשל-לויטננט, באמצע הקרב.
לאחר מכן הוא השתתף במלחמת אוסטריה-פרוסיה.
בעקבות הפשרה האוסטרו-הונגרית של 1867 והארגון מחדש של המטכ"ל האוסטרי, הוא מונה לראש המטה הכללי של הצבא האוסטרו-הונגרי.
הוא כיהן בתפקיד עד 1869, ואז מונה למפקד הצבאי של גראץ.
ב-1874 הוא חזר לתפקיד ראש המטה הכללי וכיהן בו עד פטירתו ב-25 במאי 1876.
ב-27 באוקטובר 1849 נישא יון ללאנטוניה מרגרטה קרולינה אדלן פון וייסה (ילידת 27 בספטמבר 1827), בתו של הפרופסור לאסטרונומיה, מקסימיליאן ריטר פון וייסה.
אנטוניה מרגרטה נפטרה ב-7 באפריל 1870. ב-24 במאי 1873 הוא נישא לאנה פון אורסיני-רוזנברג.
אחד מבניו, פרידריך אלברט, היה לימים ויצה-אדמירל בצי האוסטרו-הונגרי.
פרנץ פלדווארי (במקור דויטש עד 1913, בהונגרית: Földvári Ferenc; בודפשט, 25 באוגוסט 1895 – בודפשט, 19 בפברואר 1981) היה דוקטור לרפואה (MD) יהודי-הונגרי, רופא עור, פרופסור באוניברסיטה, קנדידט (דוקטורט קטן .CSc) במדעי הרפואה (1952).
פרנץ דויטש נולד במשפחה יהודית כבנם של הרופא ארתור דויטש ושל אירן באק.