tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
אם אדם הגיע להחזקה של 90% בדיוק, הוא אינו יכול לרכוש עוד מניה אלא בדרך של הצעת רכש מלאה, שתביא אותו להחזקה של 100% מהמניות.
ההסדר החקוק של הצעת רכש מלאה קובע כי אדם לא ירכוש מניות של חברה ציבורית כך שלאחר הרכישה יהיו לו יותר מ-90%, אלא בדרך של הצעת רכש לכלל המניות.
רישומי הבעלות במניות, המתבטאים במרשם בעלי המניות של החברה, ישונו בהתאם לכך.
לעומת זאת, אם הצעת הרכש המלאה לא התקבלה (כלומר, 95% או פחות מהמניות הגיעו מרצון לידי המציע), אזי הצעת הרכש אמנם תתקבל בשיעור מסוים, אך שיעור המניות שהמציע מורשה לרכוש מהניצעים יוגבל ל-90% מהון המניות.
בהקשר של הצעת רכש מלאה, החוק מאפשר הליך מיוחד: סעד ההערכה.
כל מי שהיה ניצע בהצעת רכש מלאה יכול להגיש לבית המשפט בקשה לקבוע שהתמורה עבור המניות הייתה פחותה משוויין ההוגן.
אם בית המשפט יקבע כך, המציע יחויב לשלם לניצעים את ההפרש בין השווי ההוגן ותמורת הצעת הרכש.
ההפרש עשוי לנבוע מהערכה שגויה של השווי העתידי של החברה, שהוא לרוב גבוה משווי השוק הנוכחי שלה.
לכן, שווי החברה בהצעת הרכש יקבע גם לפי תזרים הרווחים העתידי שלה.
"פעולת ההערכה תעשה על פי שווייה של החברה כעסק חי (going concern value).
הגיונו של עיקרון זה נעוץ בתפיסה, כי שווי חברה חיה ונושמת עולה על סך נכסיה הקיימים.
לכן, סבורים כי קיימת נטייה להיענות בחיוב להצעת הרכש, גם אם הוצע מחיר נמוך מדי.
כמו כן, אלמנט המכירה הכפויה עשוי להביא למצב בו בעלי מניות נפרדו מהחזקתם, בניגוד לרצונם, במחיר שהיה מתחת לשווי ההוגן.
ניתן להגיש את הבקשה לסעד ההערכה בדרך של תובענה ייצוגית.
מובן שלאחר שהצעת רכש מלאה מתקבלת, החברה הופכת מחברה ציבורית לחברה פרטית, שהרי היא אינה עונה עוד להגדרה של חברה ציבורית – אין בעלי מניות מהציבור.
חוק החברות אף קובע זאת בפירוש.
מניות מעל לשיעור של 90% שנרכשו שלא על דרך הצעת רכש מלאה יהפכו למניות רדומות.
כפי שצוין לעיל, דיני הצעת הרכש החקוקים מחילים עצמם על מניות ולא על אג"ח.
עם זאת, קיים בדין הישראלי הסדר המאפשר לרכוש ולמחוק מהמסחר את כל סוגי ניירות הערך של חברה שהצעת רכש מלאה התקבלה לגביה.
הדבר רצוי במקרים בהם החברה רשמה בבורסה גם מניות וגם אג"ח, כאשר לאחר הצעת הרכש המלאה, בעלי החברה החדשים מבקשים להתנתק כליל מהזירה הבורסאית ומהחובות (לפי חוק החברות וחוק ניירות ערך) החלים על חברות פרטיות שני"ע שלהן נסחרים בבורסה.
ההסדר קובע כי אם התקבלה הצעת רכש מלאה והמציע הגיש גם הצעת רכש לכלל ניירות הערך של אותה חברה, אזי יחולו ההוראות בדבר רכישה כפויה של יתרת ניירות הערך ובדבר סעד ההערכה, כפי שהן בהסדר הרגיל של הצעת רכש מלאה למניות.
לדוגמה, אם לאחר השלמת הצעת רכש מלאה (למניות), עדיין רשומה למסחר סדרה של 1,000,000 איגרות חוב של אותה חברה, המציע יכול להגיש הצעת רכש לגביהן ואם בעלי 950,000 מאיגרות החוב קיבלו את ההצעה, גם 5% הנותרים יגיעו לידי המציע והאג"ח ימחקו מהמסחר.
הצעת רכש חליפין היא "הצעת רכש אשר התמורה המוצעת בה, כולה או מקצתה, היא בניירות ערך, בתעודות התחייבות או שטרי הון אשר להצעתם נדרש תשקיף".
מרבית הצעות הרכש נעשות תמורת מזומן, אך בהצעת רכש חליפין התמורה היא בניירות ערך.
על כן, היא מהווה שילוב של הצעת רכש ושל הנפקה.
יכול שהמציע עצמו יהיה זה שהנפיק את ניירות הערך המהווים את התמורה ויכול שהם יהיו ני"ע שהנפיק תאגיד אחר ונמצאים בבעלות המציע.
על הצעת רכש חליפין חלים רוב ככל הדינים הנוגעים להנפקה.
התשקיף הנדרש בהנפקה מהווה חלק ממפרט הצעת הרכש.
הצעת רכש חליפין הפכה פופולרית בישראל לביצוע ארגון מחדש של חובות: החברה המציעה רוכשת אג"ח שהיא-עצמה הנפיקה בעבר ומשלמת את התמורה בצורת איגרות חוב חדשות, שיש להן לרוב מועד פרעון מאוחר יותר.
עם זאת, הצעת רכש חליפין רלוונטית גם בהצעה מיוחדת או מלאה למניות, כאשר החברה הרוכשת אינה חפצה לשלם במזומן ובמקום זאת מנפיקה ממניותיה-שלה לבעלי המניות של חברת המטרה.
כאשר חברה מבקשת לרכוש חברה אחרת, היא יכולה לעשות כן בדרך של הצעת רכש מלאה.
אולם, כפי שניתן לראות לעיל, הדין מטיל מגבלות וקשיים רבי-משקל בכל שלבי הצעת הרכש.
הקושי העיקרי נוגע לרוב הנדרש (95%) מכלל בעלי המניות בחברה כדי ש-100% ממניותיה יגיעו לידי המציע.
לכן, בשנים האחרונות, חברות רבות פנו למנגנון חלופי, העוקף כליל את הצעת הרכש: המיזוג המשולש ההופכי.
במיזוג נדרש רוב קטן בהרבה (יותר מ-50% מהמשתתפים בהצבעה) מבין בעלי המניות הנוכחיים של החברה הנרכשת.
המיזוג המשולש ההופכי קיים בארצות הברית זה זמן רב, אך לאחר חקיקת חוק החברות שררה אי-ודאות באשר לשאלה האם ניתן לעשות בו שימוש בישראל.
זו נפתרה כאשר בית המשפט המחוזי בתל אביב קבע שהדין אכן מתיר לעקוף את הצעת הרכש המלאה ולבצע במקומה מיזוג משולש הופכי.
הבעיה בכך היא שעם עקיפת הצעת הרכש, נעקפים גם המנגנונים שבדיני הצעת הרכש המיועדים להגן על בעלי המניות הניצעים, בעיקר מפני רכישת מניותיהם במחיר נמוך מדי (סעד ההערכה).
הצעת נישואים, שמוכרת גם בתור הצעת נישואין, מתרחשת בין שני בני זוג, כאשר אחד מהם מציע לשני לבוא בברית הנישואים.
אם בן הזוג מסכים להצעת הנישואים, מתחילה תקופת האירוסין, אשר נמשכת מיום הצעת הנישואים ועד לחתונה (או עד ביטול האירוסין).
אף על פי שלא קיימת מגבלה מגדרית על הצעות נישואים, ההצעות הנפוצות ביותר בתרבות המערבית מתרחשות ביוזמתו של הגבר, והן עשויות להיות מלוות בהצעת טבעת אירוסין לאישה.
המושג "הצעת נישואים" לא היה קיים עד לפני 1,000 שנה.
רוב הנישואים נערכו בעקבות שידוך בין משפחות או כהסכמים פוליטיים בין מדינות.
נכון ל-2013, חלק ניכר מהזוגות הנשואים בחברה המערבית הם זוגות שעברו את שלב הצעת הנישואים.
התיעוד הראשון בהיסטוריה להצעת נישואים שמלווה בטבעת יהלום הוא משנת 1477, כאשר מקסימיליאן הראשון, קיסר האימפריה הרומית הקדושה, הציע נישואים למארי, דוכסית בורגונדיה.
על ידי הנישואים האלו הוא סיפח לידו את נחלותיה של בורגונדיה.
רוב הצעות הנישואים נעשות על ידי הגבר, ללא ידיעה מוקדמת על כך מצד האישה, וישנן הכנות שנעשות לפני ההצעה עצמה.
הצעד הראשון הוא רכישת טבעת האירוסין.
רוב הגברים מעדיפים לא לערב את בת הזוג בבחירת טבעת האירוסין כדי לשמור על אפקט ההפתעה.
יש כאלו שמערבים את חברותיה של הכלה המיועדת או בנות משפחתה כדי להצליח לקלוע לטעמה של בת הזוג בטבעת האירוסין.
לאחר רכישת טבעת האירוסין בא שלב תכנון ההצעה עצמה.
מחווה נפוצה להצעת נישואים היא כריעת ברך של הגבר מול בת זוגו והצגת השאלה: "התינשאי לי?".
עם זאת, בשנות האלפיים, בניסיון להפתיע את בת הזוג ולשמור על מקוריות, מבקשים הגברים למצוא לעצמם דרכים ייחודיות להציע נישואים.
כך, יש שעשו זאת בקפיצה ממטוס, אחרים באמצעות פרסום הבקשה בשלט חוצות ונודע אף על הצעה תוך הסתייעות בחידת טריוויה.
הצעתו של אליאל סארינן למגדל טריביון או מגדל סארינן הם תיאור של גורד שחקים שנוצר בידי האדריכל הפיני, אליאל סארינן, ומעולם לא נבנה או קיבל שם רשמי.
הצעה זו הוגשה במסגרת תחרות אדריכלית, שנערכה בשנת 1922, לבניית מטה משרדים חדש למערכת העיתון "שיקגו טריביון".
ההצעה הזוכה למגדל טריביון בסגנון התחייה הגותית נבנתה בשנת 1925. הצעתו של סארינן הגיעה אמנם למקום השני בתחרות, אך היוותה מקור השפעה רב לגורדי שחקים רבים שנבנו בעשורים שלאחר התחרות.
בין השנים 1921–1922 פורסמה ונערכה תחרות אדריכלית לתכנון מטה המשרדים החדש למערכת העיתון שיקגו טריביון, עיתון מטרופוליני נפוץ בארצות הברית.
התחרות פורסמה באופן נרחב והזמינה את כלל הציבור להשתתף בה.
במסגרת התחרות הוגשו 260 הצעות תכנון שונות וההצעה הזוכה, שתוכננה בידי האדריכלים, ג'ון מיד האוולס (John Mead Howells) וריימונד הוד (Raymond Hood), הציגה גורד שחקים בסגנון נאו גותי.
הצעה זו נבנתה בין השנים 1923–1925. למקום השני הגיעה הצעתו של האדריכל הפיני, אליאל סארינן, שאף זיכתה אותו בפרס בשווי 20,000 דולר אמריקאי, אך זו מעולם לא נבנתה.
רבים ראו בהצעתו המודרניסטית, המופשטת, ובעלת הנסיגות של סארינן, כמי שהייתה הראויה ביותר לזכות בתחרות ואף להיבנות.
הצעה מודרניסטית זו השפיעה על פרויקטי בנייה רבים בעשורים שלאחר התחרות.
סארינן היה אדריכל ותיק עוד בטרם קיום התחרות אך מעולם לא תכנן גורד שחקים עד אז.
פיתוח הצעתו המשפיעה החל עם הסגנון הנאו גותי (שנחשב ל"הצעה הבטוחה" באותה תקופה) והתקדם עם יישום עקרונות האנכיות להצעה בסגנון מודרניסטי.
סארינן הביע תחושות אלו בעזרת הביטוי "בנייה לוגית", בה כל חלק בבניין נעשה במטרה לשקף את התכנון הכולל, ששם דגש על האנכיות.
סארינן היה בן 49 כשהגיש את הצעתו לתחרות ובשנה שלאחר מכן עבר מפינלנד לשיקגו.
בארצות הברית תרם בתכנון הרצועה הירוקה לאורך שפת אגם מישיגן, שבשטחה של שיקגו, והרצה באוניברסיטת מישיגן.
עם זאת, אף הצעה שלו לבניית גורד שחקים לא נבנתה מעולם ולמרות זאת, אדריכלים אחרים שילבו את חזונו לעבודותיהם.
ריימונד הוד, המנצח בתחרות מגדל טריביון, אימץ את הסגנון של סארינן בחלק מהפרויקטים הבאים שלו.
האדריכל לואיס סאליבן שבח את הצעתו של סארינן באומרו כי הבניין מצביע על כיוון עתידי לאסכולת שיקגו.
סאליבן מינה את סארינן ליורשו הסגנוני.
תומאס טלמיידג' (Thomas Tallmadge) ואירווינג קיין פונד (Irving Kane Pond), אדריכלים משיקגו, השמיעו אף הם שבחים בעדה של ההצעה.
לדעתו של פונד, ההצעה של סארינן הייתה הטובה ביותר בתחרות מאחר שהייתה נטולת קישוטיות שטחית (שלא כמו בהצעה הזוכה) וחפה מהצורניות והסגנון (הנאו גותי) שהיו מקובלים באותה תקופה.
טלמיידג' צפה שהסגנון המודרניסטי יהפוך למוביל בתכנון גורדי שחקים בארצות הברית באומרו שתחת ידיו של סארינן רוח גורדי השחקים צריכה "להשתחרר מעכבותיה ולהדחיק את רצונותיה...לזנק בחופשיות משמחת לשמיים".
קארול ויליס, היסטוריון של האדריכלות ומנהל מוזיאון גורדי השחקים, ופרנק מרקוריו, יועץ אומנות ואוצר במוזיאון פילד להיסטוריה של הטבע בשיקגו, היו מי שמיתנו את האהדה להצעה.
ויליס טען כי הנסיגות שבהצעה מיושמות בגורדי השחקים בניו יורק עקב מהפכת תוכנית בנין עיר משנת 1916, וסארינן רק השתלב במגמה זו.
מרקוריו ציין כי להצעתו של האדריכל ברטרם גודו (Bertram Goodhue) אותן תכונות מודרניסטיות כמו בהצעה של סארינן אך בהצעתו ברטרם ישנן נסיגות דרמטיות יותר הפוגעות בחזות הבניין מחד ופישוט חיצוני טוב יותר מאידך.
מרקוריו טען כי הצעתו של ברטרם משקפת בצורה טובה יותר את סגנון המודרניסטי מאחר שהיא נטולת קישוטיות לחלוטין.
הצעתו של ברטרם זיכתה אותו בציון לשבח אולם ללא פרס כספי.
להלן גורדי שחקים בולטים שהושפעו מהצעתו של סארינן בשנת 1922 למגדל טריביון:
שם תמונהמיקוםאדריכלמס' קומותשנת בנייה הערות בניין אמריקן רדיאטור ניו יורק ריימונד הוד 23 1924 בניין אמריקן רדיאטור הוא פרויקט הבנייה שיצר האדריכל ריימונד הוד מיד לאחר זכייתו בתחרות האדריכלית לתכנון מגדל טריביון בשיקגו.
הוד אימץ את הסגנון שהציג אליאל סארינן בתחרות עבור תכנון בניין זה.
בנייתו של האמריקן רדיאטור הסתיימה לפני סיום בנייתו של מגדל טריביון.
ניו מונטגומרי 140 סן פרנסיסקו טימוטי לודוויג פלוגר 26 1925 במקור נקרא בניין פסיפיק טלפון וטלגרף.
הבניין תוכנן בידי האדריכל, טימוטי לודוויג פלוגר, מסן פרנסיסקו בין השנים 1923–1924 במטרה לשרת כמטה משרדים לחברת פסיפיק טלפון וטלגרף.
הבניין בן ה-26 קומות, שהושלם בשנת 1925, היה גורד השחקים הגבוה ביותר בסן פרנסיסקו במשך 40 שנה יחד עם בניין רוס.
חזונו של פלוגר לתכנון הבניין התיישב יחד עם ה"דחף האנכי" שהציג סארינן בתחרות מגדל טריביון בשיקגו.
בניין רוס סן פרנסיסקו ג'ורג' ויליאם קלהם 32 1927 בניין רוס תוכנן בידי האדריכל ג'ורג' ויליאם קלהם.
בניין בן ה-32 קומות, שהושלם בשנת 1927, היה גורד השחקים הגבוה ביותר בסן פרנסיסקו במשך 38 שנה יחד עם בניין ניו מונטגומרי 140. בניין AT&T קליבלנד האבל ובנס 24 1927 במקור נקרא בניין אוהיו בל אורון.
גורד שחקים זה שימש כמרכז מיתוג ומשרדים אזורי של חברת הטלפון אוהיו בל.
הוא תוכנן בידי משרד האדריכלים האבל ובנס בהתאם לחזון האנכיות שהתווה סארינן.
333 נורת' מישיגן שיקגו הולאבירד ורוש, ג'ון וולבורן רוט ג'וניור 34 1928 האדריכל ג'ון וולבורן רוט ג'וניור תכנן את חזיתות גורד השחקים המסחרי בהתאם לתכנון של סארינן אותו הציג בעבודתו בתחרות מגדל טריביון בשיקגו.
בניין פישר דטרויט אלברט קהאן, ג'וזף נתאניאל פרנץ' 30 1928 בניין פישר נבנה כמגדל משרדים לחברת פישר בודי, יצרנית חלקי רכבים, ממול למטה המשרדים של חברת ג'נרל מוטורס.
בשנת 1926 נרכשה בודי פישר על ידי ג'נרל מוטורס.
תכנון הבניין נעשה בידי האדריכל ג'וזף נתניאל פרנץ' ממשרד האדריכלים, אלברט קהאן, והוא עוצב בהשראת הקויים האנכיים הנקיים שהוצגו בעבודתו של סארינן.
בניין ג'יי פי מורגן צ'ייס יוסטון אלפרד צ'ארלס פין, קנ ת' פרנזהיים, וג'יימס אדווין רוטין קרפנטר ג'וניור 36 1929 מוכר במקור כבניין המפרץ (Gulf Building), שנבנה עבור משרדיה של הבנק הלאומי למסחר, גאלף אויל, והאחים סקוויץ' (Sakowitz).
הבניין נבנה ביוזמתו של פוליטיקאי ויזם מטקסס, ג'סי ג'ונס (Jesse H.
מאוחר יותר נודע בשם "בניין בנק המסחר טקסס".
היה הבניין הגבוה ביותר ביוסטון עד שנת 1963. בניין דייוויד סטוט דטרויט דונלדסון ומאייר 38 1929 בניין דייוויד סטוט הוא הבניין הגבוה ביותר שתוכנן בידי משרד האדריכלים, דונלדסון ומאייאר.
אנכיותו מודגשת על ידי שטח הקומה הקטן שלו וחוסר הקישוטיות החיצונית שלו.
החל מהקומה ה-23 מתחילה מערכת נסיגות.
הפרופסור אריק היל (Eric J.
Hill), אדריכל ממישיגן וחבר באגודת האדריכלים האמריקאית, כתב עליו שהוא דוגמה קלאסית המייצגת את המודרניזם ואחד ממספר גורדי שחקים בדטרויט ש"תפסו את האידיאל" שבהצעתו של אליאל סארינן למגדל טריביון.
מגדל סיאטל סיאטל אלברטסון וילסון וריצ'רדסון 27 1929 במקור, היה שמו מגדל נורת'ן לייף (Northern Life Tower) ונבנה כמטה משרדים של חברת הביטוח נורת'ן לייף.
תוכנן בידי האדריכלים אלברטסון וילסון וריצ'רדסון בהשראת עקרונות האנכיות של מגדל טריביון של סארינן.בניין של סן פרנסיסקו ג'ורג' ויליאם קלהם 28 1929 הבניין בן 28 הקומות תוכנן בסגנון גותי והנסיגות בראשו עוצבו בהשראת ההצעה של סארינן למגדל טריביון.
דירות פאוהטן שיקגו צ'ארלס מורגן מ"ליצ'נקו & אסר" 22 1929 פאוהטן הוא אחד מ-5 מגדלי דירות שמומנו בשנות ה-20 המאוחרות של המאה ה-20 על ידי קרן הנאמנות ז'ראר (Garard Trust).
תוכנן בידי צ'ארלס מורגן שעבד במשרד האדריכלים ליצ'נקו & אסר.
התכנון הושפע רבות מהצעתו של סארינן למגדל טריביון.
בניין הדיילי ניוז ניו יורק ג'ון מיד האוולס, ריימונד הוד 36 1930 מטה המשרדים של עיתון הניו יורק דיילי ניוז הוא בניין מודרני בעל נסיגות, שתוכנן בידי האדריכלים ג'ון מיד האוולס וריימונד הוד, המנצחים בתחרות האדריכלית לעיצוב מגדל טריביון.
אף על פי שחזיתותיו נטולות קישוטיות, העיצוב הפנימי שלו ובייחוד לובי הכניסה אליו תוכננו בסגנון האר דקו.
מגדל הדירות מקאליסטר סן פרנסיסקו טימוטי לודוויג פלוגר 28 1930 מגדל הדירות מקאליסטר, הנקרא במקור "מלון ויליהם טיילור", תוכנן בידי האדריכל טימוטי לודוויג פלוגר למען קהילת הכנסייה.
הבניין בן 28 הקומות, שהושלם בשנת 1930, היה בתחילה שילוב יוצא דופן של כנסייה בקומת הכניסה ומלון מעליה.
בניין טאוואר פרוטלאום דאלאס מארק למון 23 1931 האדריכל, מארק למון, תכנן את הבניין ובייחוד את שתי הנסיגות בראשו, לפי חזונו של אליאל סארינן, שהוצג בתחרות האדריכלית של מגדל טריביון בשיקגו.
וסט מדיסון 181 שיקגו סזאר פלי 50 1990 בשנות הקריירה המוקדמות שלו עבד סזאר פליי כמתכנן תחת אירו סארינן, בנו של האדריכל אליאל סארינן.
אנכיותו של בניין וסט מדיסון 181 מודגשת בין היתר בהשראת עקרונות האנכיות שטווה אליאל סארינן בתחרות האדריכלית למגדל טריביון בשיקגו 7 עשורים קודם לכן.
ג'יימס בֶּרְבָּנְק הוא בעל עבדים מפלורידה, אז, חלק מקונפדרציית המדינות של אמריקה.
הוא מתגורר עם משפחתו באחוזה בשם "", סמוך למפרץ בדיוני הקרוי בשם "קמדלס ", בשפך הנהר סנט ג'ונס , וממזרח לעיר ג'קסונוויל.
משום מוצאו במדינת ניו ג'רזי שבאיחוד, מעניק אדון ברבנק לעבדיו תנאי מחיה טובים ולא מתייחס אליהם באכזריות.
גם לאחר פרוץ מלחמת האזרחים, נשאר אדון ברבנק נאמן למדינות הצפון, ובנו הבכור, גילברט, אף נשלח לשרת בצבא האיחוד.
אל מול אדון ברבנק ניצב טֶקְסָר, הרפתקן מסתורי שעומד בראש כנופיה בפלורידה.
טקסר, הידוע בהיותו פושע חמקמק, מצליח לחמוק מכתבי אישום בגין פשעיו, בזכות בלתי מוסברים שהוא מצליח לרקום פעם אחר פעם.
טקסר מנצל לצורך מזימותיו את האנדרלמוסיה שנוצרה בעקבות מלחמת האזרחים והאפשרות שצבא האיחוד יפלוש לפנים פלורידה.
ברבנק נתבע על ידי טקסר בגין תעמולה שהוא מבצע, כביכול, בגנות העבדות ובזכות מדינות הצפון.
בעודו עומד על דוכן הנאשמים, נאלץ ברבנק להכריז על שחרור עבדיו מול קהל רחב.
כשקרב ובא המועד המתאים לפלישת צבא האיחוד לפלורידה, נופלת בידי טקסר ההזדמנות להשתלט על ג'קסונוויל: הוא מדיח את השופטים המתונים ומתמנה לראש העיר בעצמו בתמיכת חסידיו.
טקסר, שליטה הטרי של ג'קסונוויל, מורה על צו גירוש של כל עבד משוחרר על מנת להתנגח באדון ברבנק.
לאחר שיחידות צי האיחוד נוחתות בחוף הדרומי של מדינת ג'ורג'יה וכובשות את פרננדינה , ונוצר איום של ממש לפלישה של הצפון לפלורידה עצמה, אספסוף חמוש מוסת מג'קסונוויל, שנתמך על ידי טקסר, מתייצב לתקוף את קאסל האוס במטרה להשמידו עד היסוד.
למרבה המזל, התקיפה שוככת כעבור זמן מה, משום שההמון נקרא להילחם ביחידות הצי.
תוצאותיה של התקיפה הן קשות מנשוא: במהלך המערכה נגרם נזק לא מבוטל לאחוזה.
כמו כן, רבים מהעבדים המשוחררים אשר שימשו כמגני האחוזה נטבחים בדם קר.
בעת המתקפה על קאסל האוס נמלטות דיירות האחוזה – כלתו של ברבנק, אליס; בתו של ברבנק, ; האומנת השחורה שלה, זֶרְמָה; ואשתו של ברבנק.
הן נמלטות לכיוון הנהר סנט ג'ונס, בפקודתו של ברבנק, בתקווה למצוא מקום מבטחים למקרה שהאחוזה תיחרב.
במהלך ההימלטות, נחטפות דַי וזרמה.
לפני שהן מתרחקות די הצורך, השתיים מצליחות לדווח לאחרים כי טקסר הוא שחטף אותן.
אליס וגברת ברנבק מנסות לחפש את דַי ואת זֶרְמָה, אך לשווא.
בשובן לקאסל האוס הן מביאות לידיעתו של ברבנק את הבשורה המרה.
במהלך הימים הבאים מתחילים ברבנק ועוזריו במסע חיפושים למציאת זרמה ודי.
באישון לילה חוזרים מרס, בעלה של זרמה, וגילברט, בנו של ברבנק, בחשאי לקאסל האוס.
שניהם השתתפו בנחיתת כוחות האיחוד בדרום מדינת ג'ורג'יה, וכך התאפשר להם לשוב לאחוזה.
לאחר שנודע להם דבר חטיפתן של די וזרמה, הם מרגישים צורך עז לנקום בטקסר.
הם מפליגים במורד הנהר סנט ג'ונס עד הגיעם לג'קסונוויל, שם הם נתפסים.
גילברט נשפט על ידי טקסר, והלה גוזר עליו עונש מוות.
בפקודת שליח מגיע ברבנק אף הוא לג'קסונוויל, כדי לשאת את העונש בתור שותף למעשיו של בנו.
בלילה, בעוד השניים ממתינים להוצאתם להורג, מתמזל מזלם ומתאפשרים התנאים הנוחים לפלישת צבא האיחוד לג'קסונוויל: גאות המים נמצאת בשיאה, והרוח נושבת בכיוון צפון-מזרח אל עבר העיר ג'קסונוויל.
תוך כדי מנוסת המיליציות המקומיות, כובשים כוחות צבא האיחוד את ג'קסונוויל וחייהם של אדון ברבנק ובנו גילברט ניצלים.
כוחות צבא האיחוד תופסים את טקסר שעה שהוא מנסה להימלט, ומעמידים אותו למשפט בגין פשעיו נגד משפחת ברבנק.
חרף ההצעות שמוצעות לו טרם המשפט, לקבל הון רב ולצאת לחופשי, מסרב טקסר להסגיר את מקום הימצאן של די וזרמה.
במשפט, מצליח טקסר להציג אליבי, לפיו הוא נשבה בנחיתת כוחות צבא האיחוד בחוף ג'ורג'יה.
לאחר שמידע זה מאומת במסמכי האיחוד, ולמורת רוחם של בני משפחת ברבנק, טקסר יוצא זכאי במשפט ומשתחרר.
יומיים מאוחר יותר, יוצאים גילברט ומרס למסע חיפושים נוסף אחר זרמה ודי במפרצוני הנהר סנט ג'ונס.
שם, הם שומעים אנחות רמות.
הם מגלים אדם שחור גוסס, שנדקר בחזהו בסכין.
בכיסו הם מוצאים פתק שהוטמן על ידי זרמה וניתן לאיש השחור בתקווה שיועבר לאדון ברבנק.
בפתק קוראים גילברט ומרס כי זרמה ודי הועברו לדרום מדינת פלורידה, לאי בשם קַרְנֶרָל.
לאחר שהעבד נופח את נשמתו, חוזרים השניים לקאסל האוס ומספרים על כך לברבנק.
הוא מחליט לארגן משלחת מבני ביתו ומעבדיו לשעבר, במטרה לאתר את די וזרמה בדרום פלורידה.
למחרת בבוקר, שבעה עשר אנשי המשלחת מתחילים בהפלגתם במעלה הנהר סנט ג'ונס.
בהגיעם לאגם וושיגנטון , מתגלה בפניהם אזור ביצות בעומק הנהר, שלא מאפשר להם להמשיך להתקדם דרומה.
חברי המשלחת יורדים מסירתם ומתחילים במסע רגלי דרך יערות סבוכים, פלגים ובקעים, עד הגיעם למעוז חפצם.
במהלך דרכם, הם פוגשים בקבוצת חיילים מצבא האיחוד העוקבת אחר טקסר כדי להוציאו להורג, עקב מארב שהוא הציב נגד קבוצת חיילים אחרת.
משלחתו של ברבנק מצטרפת עד מהרה אל המשלחת של צבא האיחוד.
באותו הזמן מוחזקת זרמה על ידי טקסר באי קַרְנֶרָל, יחד עם די.
כאשר האזינה לשני אנשים מדברים בתוך , די, שישנה למרגלותיה, התעוררה, ובשל תזוזת רגליה נפתחה דלת הוויגוום.
בתוך הוויגוום רואה זרמה שני אנשים זהים לחלוטין במראם למראהו של טקסר.
זרמה מגלה למעשה כי שניהם שותפי סוד.
כל אחד מכיר את פשעיו של השני.
כך הם מצליחים לחמוק מעונש בזכות אליבים, מפני שהאח האחד נמצא במקום אחר, בעת שהאח האחר ביצע את הפשע.
הדבר יוצר סכנה ממשית עבור התאומים הזהים לבית טקסר, מחשש שזרמה תסגיר את הסוד לכוחות הצפון המתקדמים במהירות לכיוון האי.
בשל כך מחליטים התאומים להרוג את זרמה בהקדם האפשרי, כאשר תימצא מטפלת מחליפה לדי.
עתה מבינה זרמה כי חייה בסכנה.
היא מחליטה לעשות מעשה: בשעה שהיא שומעת שכנופיית טקסר יוצאת לסיור, היא בורחת לקצה האי יחד עם די, ומשתמשת בגזע בתור תחליף לסירה על מנת לחתור במים.
איתרע מזלה ואחד התאומים טקסר מבחין בה בעודה עושה את דרכה לגדה השנייה.
הוא מתחיל לרדוף אחריה יחד עם עוזרו האינדיאני.
בהגיען ליבשה מוצאות זרמה ודי מחסה בסבך העצים, אולם כלבו של טקסר מגלה אותן.
למרבה המזל, ברגע שטקסר פוצע את זרמה כדי להרוג אותה, עוברת המשלחת של ברבנק וצבא האיחוד באזור האירוע.
די מספרת לאביה את שסיפרה לה זרמה מבעוד מועד, על התאומים טקסר ועל האליבים שהם מצליחים להציג בכל פעם, ובכך נמנע מהם להשיג אליבי.
גם התאום טקסר השני נתפס.
היות שאף אחד מן התאומים טקסר לא מוכן לקבל את האשמה לגבי המארב שהוצב לכוחות צבא האיחוד, מוציאים להורג את שניהם בירייה.
בסופו של דבר חוזרת המשלחת, יחד עם די וזרמה, לקאסל האוס.
זרמה מתאוששת אט אט מפצעיה, וגילברט נישא לארוסתו שהכיר זה מכבר, טרם שובו לחזית.
צבא האיחוד אומנם עוזב את פלורידה, אך בני משפחת ברבנק המתגוררים בקאסל האוס לא ייאלצו לספוג תקיפות נוספות, מפני שהתאומים טקסר אינם עוד בין החיים.
ג'יימס ברבנק - בעל עבדים מפלורידה, המתגורר עם משפחתו וקרוביו באחוזה בשם קאסל האוס.
בשל מוצאו ממדינות הצפון, התאומים טקסר מתנכלים לו.
התאומים טקסר - שני תאומים מפלורידה, ראשי כנופיה בעלי כינוי זהה, שמצליחים לחמוק מעונש של פשעיהם באמצעות אליבים.
מתנכלים לברבנק עקב מוצאו הצפוני.
גילברט ברבנק - בנו הבכור של ברבנק וארוסה של אליס.
משרת בצבא האיחוד בשל מוצאו ממדינות הצפון ותמיכתו בהן.
דיאנה ברבנק - בתו הצעירה של ברבנק, מכונה בשם החיבה שלה, דַי.
נחטפה עם האומנת השחורה שלה, זרמה, על ידי טקסר כאשר השתיים נמלטו מקאסל האוס.
מרת ברבנק - אשתו של ג'יימס ברנבק.
חלתה במהלך האירועים, עקב ההלם שנגרם לה מחטיפתה של בתה די.
אדוארד קרול - ידידו וגיסו של ג'יימס ברבנק ואביה של אליס.
נפצע בעת המתקפה על קאסל האוס.
אליס קרול - בתו של אדוארד קרול וארוסתו של גילברט.
גררה את מרת ברבנק בחזרה לקאסל האוס כשהייתה באפיסת כוחות לאחר שדי נחטפה לנגד עיניה.
מרס - בעלה של זרמה, משרת שחור בקאסל האוס, אך לא עבד.
משרת בצבא האיחוד בשל תמיכתו במדינות הצפון.
זרמה - אשתו של מרס והאומנת השחורה של די.
נחטפה עם די עת שנמלטו מקאסל האוס.
סקוומבו - עוזרם האינדיאני של התאומים טקסר, שהשתתף בביצוע מרבית פשעיהם.
וולטר סטנארד - ידידו של ג'יימס ברבנק.
אדון פרי - מנהל העבודה בקאסל האוס.
בשונה משאר דיירי האחוזה, הוא תומך בעבדות.
לעיתים מנהל ויכוחים עם עבדיו על שאלת העבדות.
פיגמליון - אחד מהעבדים בקאסל האוס.
רברבן ועצלן; מכונה בקיצור פיג.
אוהב להתווכח עם מנהל העבודה פרי בשאלת העבדות.
המהדורה הראשונה של הספר ראתה אור בגרסתה המאוירת בנובמבר 1887, בפריז.
מוציאה לאור היה פייר-ז'ול הצל, שפרסם רבים מספריו של ורן.
תרגום הספר הראשון לאנגלית יצא לאור עוד באותה שנה, בניו יורק שבארצות הברית.
במהדורה זו נקרא הספר "נקמתו של טקסר" .
שם זה שונה במהרה ל"Texar's Revenge", שפירושו זהה.
בהמשך אותה שנה יצאה לאור הגרסה המצוירת הראשונה של הספר באנגלית, שהייתה קרויה בשמו המקורי של הספר, "הצפון נגד הדרום" .
כיום, שני השמות האחרונים לספר הם הנפוצים באנגלית, ולעיתים קרוי הספר בשני השמות גם יחד.
הספר תורגם עד כה לעברית פעמיים.
תחילה תרגם את הספר יצחק ליב ברוך, והוא יצא לאור בהוצאת אמנות בשנת 1943. אחר כך תרגם אותו מיכה פרנקל, והוא יצא לאור בשנת 2002 כחלק מסדרת מרגנית של כנרת זמורה-ביתן דביר.
הצעת החוק, שעלתה להצבעה בכנסת ה-21 שמונה ימים בלבד לפני הבחירות לכנסת ה-22, גרמה למחלוקת רבה ונתפסה כניסיון להרתעת מצביעים.
לבסוף ההצעה לא עברה בקריאה ראשונה, לאחר שלא הושג רוב של 61 חברי כנסת.
הצעת החוק מציעה להוסיף לחוק הבחירות לכנסת את סעיף 73ב, שמאפשר לכל חבר ועדת קלפי, משקיף, מזכיר או נציג ועדת הבחירות המרכזית לתעד "בתיעוד חזותי או קולי, דבר שבסמכותם לצפות בו או להאזין לו".
(המצב הקיים לא מאפשר למשקיפים ולחברי הוועדה לתעד, וצילום בידי מזכיר ועדת הקלפי מותנה בקבלת אישור מפורש מוועדת הבחירות.)
פסקאות ב–ו של הסעיף קובעות כי התיעוד יישמר על כרטיס זיכרון מגנטי שיימסר יחד עם הפרוטוקול מהקלפי, וכי המתעד, והגוף ששלח אותו רשאים לשמור עותק של התיעוד לתקופה מוגבלת אלא אם הוא משמש כראיה בערעור בחירות או תלונה במשטרה.
ביום הבחירות לכנסת ה-21, התקין משרד יחסי ציבור עבור הליכוד 1,300 מצלמות נסתרות בקלפיות שונות במגזר הערבי, בנימוק של חשש לזיופים.
המבצע נערך לאחר פנייה מראש הממשלה ומנהל קמפיין הליכוד בנימין נתניהו, בעלות של כמיליון וחצי ש"ח.
במהלך יום הבחירות, לאחר שהוגשו אליו תלונות בעניין, קבע השופט חנן מלצר, יו"ר ועדת הבחירות המרכזית, כי התיעוד החזותי במהלך שעות ההצבעה אסור.
מלצר ביקש מהמשטרה להחזיר את המצלמות לפעילים, ואפשר להם להשתמש בהן להקלטת שמע.
הוא ציין כי חברי ועדת הקלפי יוכלו מאוחר יותר לתעד את ספירת הקולות באמצעות המצלמות, אך יהיה עליהם להודיע על כך לכל המשתתפים בספירה.
על המבצע נמתחו ביקורות, ונטען כי מדובר בהרתעת מצביעים שמטרתה להוריד את אחוזי ההצבעה במגזר הערבי.
לקראת הבחירות לכנסת ה-22 הודיעה מפלגת הליכוד כי בכוונתה להציב מצלמות גם בבחירות אלו.
לאחר שימוע בנושא קבע השופט מלצר ב-26 באוגוסט כי אסור למפלגות ולרשימות המועמדים להציב מצלמות בקלפיות, וכי הצבת מצלמות באופן שיטתי בקלפיות טעונה חקיקה ראשית.
היועץ המשפטי לממשלה, אביחי מנדלבליט, קבע בסוגיה כי .
בעקבות החלטתו של השופט מלצר החליטו בליכוד לבחון את האפשרות לאפשר תיעוד שכזה באמצעות חקיקת בזק שתיכנס לתוקפה כבר בבחירות לכנסת ה-22. ב-8 בספטמבר, תשעה ימים לפני הבחירות, התכנסה הממשלה לדון בהצעת חוק לתיקון חוק הבחירות לכנסת, שעל פיה נציגי המפלגות יהיו רשאים להציב מצלמות בקלפיות.
היועץ המשפטי לממשלה, אביחי מנדלבליט, התנגד לעיתוי החוק וטען כי יש מניעה משפטית לחוקקו, ובנוסף אימץ את עמדת השופט מלצר ש"קידום ההצעה יפגע ביכולת לקיים את יום הבחירות באופן תקין".
גם היועץ המשפטי לכנסת, איל ינון, הסתייג מהצעת חוק זו.
בסופו של דבר, אישרה הממשלה פה אחד את הצעת החוק, וזאת למרות הגעתו של מנדלבליט אל הישיבה על מנת להציג את הקשיים המשפטיים שבהצעה.
בוועדה המסדרת של הכנסת היה תיקו בהצבעה על בקשת הממשלה לפטור את ההצעה מחובת הנחה, ולכן הבקשה נדחתה.
כעבור שלושה ימים, ב-11 בספטמבר, עלתה ההצעה להצבעה בקריאה ראשונה במליאת הכנסת.
האופוזיציה החרימה את ההצבעה ולכן לחוק לא היו מתנגדים או נמנעים, אך כיוון שתמכו בו רק 58 חברי כנסת, פחות מהרוב הנדרש של 61, כפי שקבע היועץ המשפטי של הכנסת, איל ינון, הצעת החוק לא עברה.
בעד הצעת החוק הצביעו נציגי הליכוד, ש"ס, יהדות התורה, כולנו ואיחוד מפלגות הימין בעוד נציגי כחול לבן, ישראל ביתנו, הרשימה המשותפת, העבודה ומרצ החרימו את ההצבעה.
עמדות בעד ונגד הצעת החוק
במערכת הפוליטית, מפלגות הקואליציה תמכו בחוק, והטענות המרכזיות היו:
הגנה על טוהר הבחירות ומניעת זיופים.
הצבת מצלמות בקלפיות אינה שונה מהצבתן במקומות ציבוריים אחרים (אשר מותרת בחוק).
במהלך ישיבת הממשלה לאישור החוק, שנערכה ב-8 בספטמבר, טען ראש הממשלה, בנימין נתניהו, כי "טוהר הבחירות הוא מיסודות הדמוקרטיה, וזו הדרך הטובה ביותר למנוע זיופים, להציב מצלמות ולאפשר פיקוח משקיפים ממפלגות יריבות".
הוא תקף את הגורמים המשפטיים ואת יריביו הפוליטיים בטענה שהם מתנגדים לחוק "כדי לאפשר זיופים וגנבת בחירות".
הטענה הזו, שיש ניסיון לגנבת בחירות, הייתה לטענה חוזרת בקרב התומכים בחוק, ולמרות הטענות, כי בסבב הבחירות באפריל 2019 היו זיופים רבים בקלפיות הערביות, הממצאים הראו כי היו זיופים גם בקרב ציבורים אחרים וגם בקלפיות הערביות שבהם היו זיופים חלקם היו זיופים לטובת הליכוד.
שר המשפטים, אמיר אוחנה, נימק את הצעת החוק לפני ההצבעה: "איך אפשר, בעידן הזה בו יש מצלמות כמעט בכל רחוב, מוסד, בית ספר, פיצוציה – להתנגד למצלמות במקום החשוב ביותר – המקום בו נקבעות תוצאות הבחירות – לב הדמוקרטיה, תוך שחשאיות הבחירות נשמרת כמובן והפרטיות מאחורי הפרגוד היא מלאה?
החוק הזה בא לטפל באנדרלמוסיה ובאי הסדר – השוררים כעת.
הותרת המצב הקיים היא המחדל הדמוקרטי הגדול.
ואם לא עכשיו, לפני הבחירות, אימתי?"
בצד המתנגדים לחקיקה הטענות המרכזיות היו:
החוק בא לשרת אג'נדה פוליטית ולא חוקתית ולהוריד את שיעורי ההצבעה בציבור הערבי.
קושי ליישם את החוק ביום הבוחר בהתרעה כל כך קצרה, ואף חשש שייגרמו אי-סדרים ביום הבחירות.
טענה כי הפיקוח צריך להיות ממלכתי ואחיד.
פגיעה לא מידתית של החוק בזכויות חוקתיות ובעקרונות היסוד של הדמוקרטיה.
במערכת הפוליטית, מפלגות האופוזיציה התייחסו אל החוק כניסיון להוריד את אחוזי ההצבעה בקרב המצביעים הערבים, ואף כ"תיוג אתני שנועד לפגוע בהצבעה".
יו"ר ישראל ביתנו, אביגדור ליברמן תמך תחילה בהצעת החוק, אך לפני ההצבעה בוועדת הכנסת שינה את עמדתו והתנגד לו, ואמר: .
היועץ המשפטי לממשלה, אביחי מנדלבליט, והיועץ המשפטי לכנסת, איל ינון, התנגדו לחוק.
לטענת מנדלבליט, הצעת החוק , ולדברי ינון, .
פרופ' מרדכי קרמניצר יצא אף הוא בביקורת חריפה נגד הצעת החוק.
הצעת חוק יסוד: זכויות חברתיות, היא הצעת חוק יסוד שנוסחה על ידי האגודה לזכויות האזרח.
ההצעה מציעה לעגן בחקיקה הישראלית את הזכויות החברתיות.
הצעת חוק היסוד (זכויות חברתיות וכלכליות) תאפשר למחוקק לקבוע את המסגרת למדיניות החברתית-כלכלית של ממשלות ישראל בדורות הבאים, זכויותיו החברתיות של האדם אינן נופלות בחשיבותן מזכויותיו האזרחיות והמדיניות.
עקרון כבוד האדם מחייב לא רק כי המדינה לא תתערב בחייו של האדם בדרך שיש בה פגיעה בכבודו, אלא גם כי המדינה תיצור תנאים אשר יאפשרו לאדם קיום בכבוד אנושי.
מדינת ישראל הכירה בחובתה זו, הן בחקיקת חוקים אשר נועדו להבטיח לתושבי המדינה אמצעי קיום נאותים, והן על ידי כך שאשררה, בשנת 1991, את האמנה הבין־לאומית בדבר זכויות כלכליות, חברתיות ותרבותיות.
הצעת חוק יסוד: זכויות חברתיות
להלן נוסח ההצעה הבסיסית שהוצעה על ידי אגודה לזכויות האזרח:
זכויות היסוד של האדם בישראל מושתתות על ההכרה בערך האדם, בקדושת חייו ובהיותו בן חורין, והן יכובדו ברוח העקרונות שבהכרזה על הקמת מדינת ישראל.
חוק יסוד זה מטרתו להגן על הזכויות החברתיות של האדם, כדי לעגן בחוק יסוד את ערכיה של מדינת ישראל כמדינה יהודית ודמוקרטית.
לכל תושב הזכות לסיפוק צרכיו הבסיסיים לשם קיום בכבוד אנושי, ובכלל זה בתחומי העבודה, השכר ותנאי העבודה, בתחומי ההשכלה, הלימוד והחינוך ובתחומי הבריאות והרווחה החברתית ; זכות זו תמומש או תוסדר בידי רשויות השלטון לפי חוק ובהתאם ליכולתה הכלכלית של המדינה כפי שתיקבע בידי הממשלה.
עובדים זכאים להתאגד לפי בחירתם בארגוני עובדים, וארגוני מעבידים ומעבידים זכאים להתאגד לפי בחירתם בארגוני מעבידים; ארגונים אלה רשאים להתקשר בהסכמים קיבוציים, והכל לפי עקרונות משפט העבודה.
עובדים זכאים לשבות, לפי עקרונות משפט העבודה, להגנה על זכויותיהם ולקידום ענייניהם הכלכליים והחברתיים.
אין פוגעים בזכויות שלפי חוק יסוד זה אלא בחוק או על פי הסכמה מפורשת בחוק ההולם את ערכיה של מדינת ישראל כמדינה יהודית ודמוקרטית שנועד לתכלית ראויה, ובמידה שאינה עולה על הנדרש תחולה.
כל רשות מרשויות השלטון וכל מי שפועל מטעמה חייבים לכבד את הזכויות שלפי חוק יסוד זה.
אין לעשות שימוש בזכות מהזכויות שלפי חוק יסוד זה שיש בו משום פגיעה בקיום המדינה, במשטר הדמוקרטי או שיש בו כדי לדכא זכויות אדם.
הוראות חיקוק שהיו בתוקף ערב תחילתו של חוק יסוד זה והן עומדות בסתירה להוראותיו, יעמדו בתקפן עד תום חמש שנים מיום תחילתו של חוק יסוד זה, אם לא בוטלו או תוקנו קודם לכן, ואולם פירושן של הוראות כאמור ייעשה ברוח הוראות חוק יסוד זה.
הצעת חוק יסוד: זכויות חברתיות הראשונה שהוגשה לשולחן הכנסת הייתה הצעה של חברי הכנסת יעקב שפי, יורם לס, דוד מנע, אסתר סלמוביץ, ענת מאור, דליה איציק, אברהם יחזקאל, רענן כהן, יוסי כץ, אלי גולדשמידט, אלי דיין, חיים דיין, עמנואל זיסמן ובנימין טמקין ב.
הצעת חוק דומה הונחה באותה כנסת על ידי חברי הכנסת תמר גוז'נסקי, האשם מחאמיד ותופיק זיאד.
הצעת חוק דומה הונחה שוב על שולחן הכנסת ב-1994, על ידי קבוצת חברי כנסת בראשות יעקב שפי.
במקביל, הונחה הצעת חוק ממשלתית, שאף עברה בקריאה ראשונה.
ב הוגשו חמישה הצעות חוק לקביעת חוק יסוד: זכויות חברתיות, כשאחת מהם אף התקבלה בקריאה טרומית.
הצעת חוק דומה של ח"כ תמר גוז'נסקי וקב' ח"כים הוחנה על שולחן הכנסת ה-15 ומספרה פ/171.
הצעת חוק דומה של ח"כ ענת מאור וקב' ח"כים הונחה על שולחן הכנסת ה-15 ומספרה פ/75.
הצעת חוק דומה של ח"כ תמר גוז'נסקי וקב' ח"כים הונחה על שולחן הכנסת ה-15 ומספרה פ/171.
הצעת חוק דומה של ח"כ עמיר פרץ הונחה על שולחן הכנסת ה-15 ומספרה 187.
הצעת חוק דומה של ח"כ צחי הנגבי וקב' ח"כים הונחה על שולחן הכנסת ה-15 ומספרה פ/1120.
הצעת חוק דומה של ח"כ אורי סביר וקב' ח"כים הונחה על שולחן הכנסת ה-15 ומספרה פ/1373.
הצעת חוק דומה של ח"כ צחי הנגבי הונחה על שולחן הכנסת ה-15 ומספרה פ/1574.
הצעת חוק דומה של ח"כ ענת מאור וקב' ח"כים הוחנה על שולחן הכנסת ה-15 ומספרה פ/2581.
מדבריה של עו"ד חגית ברסטל-גינת - אוניברסיטת בר-אילן (פרוטוקול הכנסת השישה עשר דיון כללי על זכויות חברתיות וכלכליות) אנחנו מדברים על זכויות חברתיות כחלק מהזכויות החוקתיות.
אנחנו מניחים מראש שזכות חוקתית היא זכות שמעוגנת במסמך רם מעלה בשיטה המשפטית של המדינה, לעומת זכות חוקית, שכפופה לנאמר בחוקה.
אף על פי שחוקי היסוד הקיימים אינם כוללים באופן מפורש הגנה על זכויות חברתיות-כלכליות, הכיר בית המשפט העליון בחלק מהזכויות החברתיות כזכויות יסוד, בהתבססו על חוק יסוד: כבוד האדם וחירותו ועל חוקים שונים שמעגנים זכויות חברתיות.
כך, לדוגמה, הוכרו כזכויות יסוד הזכות לביטחון סוציאלי, הזכות לחינוך והזכות לקיום מינימלי בכבוד.
עם זאת, בית המשפט העליון נקט בגישה מרוסנת מאוד בפסיקותיו בעתירות נגד מדיניות הממשלה בתחום זה.
מאחר שעתירות אלו מעוררות שאלות של צדק חברתי ושל חלוקת משאבים, בית המשפט נמנע מביקורת על חקיקה ראשית, על חקיקת משנה, ועל תקנות והחלטות ממשלה בנושאים החברתיים-כלכליים.
נשיא בית המשפט העליון לשעבר, אהרון ברק: "הגנה על זכויות אדם עולה כסף, וחברה המכבדת זכויות אדם צריכה להיות נכונה לשאת במעמסה הכספית".
הזכות לקיום בכבוד כזכות חוקתית: בעקבות פסק דין סלאח חסן.
הצעת התורה לאומות (מוכר גם כהתורה והאומות) היא אגדה המופיעה במספר מקורות בספרות חז"ל, ולפיה אלוהים הציע לאומות העולם את התורה לפני נתינתה לעם ישראל, והגויים סירבו לקבלה בגלל סטריאוטיפ המיוחס להם שמנע מהם להתחייב לקיים את המצוות.
במספר מקומות בספרות חז"ל מופיעה האגדה בשינויים קלים.
בתלמוד בבלי מסכת עבודה זרה האגדה מובאת בקיצור בשם רבי יוחנן: , בפסיקתא רבתי מובא תיאור מפורט:
בפרקי דרבי אליעזר מובאת האגדה בשם רבי טרפון, ושם מתוארת גם פנייה לשאר אומות העולם, ותשובתן שאינם יכולים לעזוב את עבודת האלילים ולעבור לאמונה מונותאיסטית.
פרשני האגדה דנים במטרה שלשמה אלוהים הציע לעמים את התורה.
חלק מהפרשנים כתבו שאלוהים לא התכוון באמת למסור את התורה לאומות אם יסכימו, אלא פנה אליהם רק כדי שלא יוכלו לטעון ביום הדין שהתורה לא הוצעה להם.
בספר הזוהר מוסבר שההצעה נועדה מראש כדי שיסרבו, וממילא לא ירדפו ויקנאו בבני ישראל שיקבלו את התורה.
יש שפירשו שהכוונה בהצעה הייתה להכניס "ניצוץ קדושה" באומות כדי שיתבררו על ידי עם ישראל כשיהיו בגלות.
על אופן הדיאלוג כתב הרמב"ם שההצעה הייתה על ידי נביא שנשלח לכל אומה, ואילו בספר הזוהר מתואר שהדיאלוג היה בין אלוהים למלאכים הממונים על האומות.
בעל אור החיים כתב שסירובן של האומות לא נבע רק מהקושי לקיים את המצוות שהוצגו להם, אלא שכל הוייתם של אותם עמים היא על ידי רציחה ניאוף וגזל ואם היו מקבלים את התורה היו מתבטלים מהמציאות.
יש שכתבו שמחבר האגדה סבר שאלוהים ויתר לגויים על שבע מצוות בני נח, כי אם לא כן היו חייבים לקיים את המצוות המוצעות להם גם בלי לקבל את התורה.
רבים מפיוטי חג השבועות משלבים בפיוטיהם את סיפור הצעת התורה לאומות.
המלחין החסידי יום-טוב עהרליך עיבד את האגדה לשיר "דער מלאך".
השיר מתאר ביידיש מלאך שמציע את התורה למדינות גרמניה, אנגליה, רוסיה, ארצות הברית ומצרים.
לכל אחת מהמדינות מוצע לקבל אחת מעשרת הדיברות והיא מסרבת ושולחת את המלאך למדינה אחרת.
השיר התפרסם בביצועו של אברהם פריד גם בעברית באלבום אוצרות יהודיים.
ביצוע נוסף לשיר של זאנוויל ויינברגר יחד עם מקהלת מלכות.
כותב שירי הילדים החרדי רבי אלתר כתב את השיר "הלך האלוקים" על אגדת התורה והאומות.
הצפון הקדום או הן אוגלד' (בוולשית: Hen Ogledd) הוא אזור היסטורי בצפון אנגליה ודרום סקוטלנד של ימינו, שבו שכנו עמים וממלכות קלטיות בריטוניות בתקופת ימי הביניים המוקדמים.
הבריטונים בצפון הקדום דיברו בניב קלטי ייחודי הנקרא קאמברית והם נבדלו תרבותית מעמי צפון בריטניה, בהם הפיקטים, האנגלו-סקסונים והסקוטיי (שפלשו מאירלנד).
בנוסף, הקלטים הצפוניים נבדלו גם משאר העמים הקלטים של האי הבריטי בהם הוולשים, הקורנים והפיקטים (שלהם גם מקור קלטי).
העמים הבריטונים הצפוניים התקיימו באופן רציף מהשבטים הקלטים בתקופת השלטון הרומי בבריטניה, אך החלו להיבדל משאר האי הבריטי לאחר עזיבת הרומאים ותחילת פלישות של עמים חיצוניים במאה ה-6.
רוב האזורים של הצפון הקדום נכבשו בהדרגה על ידי האנגלו-סקסונים ובעיקרן ממלכת נורת'מבריה, הם נותרו ככיס בריטוני שהחזיק מעמד כמאה שנים לאחר שאר אזורי אנגליה של ימינו.
היוצאת מהכלל היא ממלכת סטרת'קלייד אשר החזיקה מעמד עד המאה ה-11 עד אשר השתלבה בתוך ממלכת סקוטלנד הגאלית.
בין הצפון הקדום לממלכות ויילס היה קשר תרבותי ופוליטי הדוק, מספר שושלות וולשיות (כגון בית אברפראו) נוסדו על ידי דמויות חשובות מהצפון הקדום, דייוויד הקדוש (הקדוש פטרון של ויילס) אף הוא נחשב לבעל מקורות מהצפון הקדום.
ארבע הממלכות המרכזיות שהרכיבו את הצפון הקדום היו:
ממלכת אלמט (Elmet) - כיום באזור מערב יורקשייר והאמבר.
אלמט נכבשה סביב שנת 617 על ידי ממלכת נורת'מבריה האנגלית.
ממלכת גודוד'ין (Gododdin) - כיום באזור לות'יאן בדרום-מזרח סקוטלנד.
גודוד'ין נכבשה על ידי ברניקיה סביב 638 עם כיבוש אדינבורו, ובהמשך האזור הפך גם הוא לחלק מממלכת נורת'מבריה.
ממלכת רגאד (Rheged) - כיום אזור נורת'מברלנד ודרום-מערב סקוטלנד.
רגאד השתלבה או נכבשה על ידי נורת'מבריה סביב 730, במאה ה-10 עם דעיכת נורת'מבריה היא נכבשה על ידי ממלכת סטרת'קלייד הבריטונית מצפון.
ממלכת סטרת'קלייד (Strathclyde) - כיום דרום-מערב סקוטלנד וצפון-מערב אנגליה.
הגדולה והוותיקה ממלכות הצפון, סטרת'קלייד התקיימה עד סביב 1030 כאשר השתלבה בממלכת סקוטלנד הגאלית.
הצעת מטבע ראשונית היא סוג של אמצעי מימון להשקת מטבעות מבוזרים.
ההצעה נערכת לרוב במתכונת של מימון המונים אך ייתכנו גם מקרים של הצעות פרטיות אשר אינן פתוחות בפני כלל הציבור.
במהלך ההצעה נמכרים המטבעות המבוזרים לידי משקיעים בתור "מטבעות" או "אסימונים" ולעיתים כקופונים אשר ניתנים להחלפה במטבעות עצמם לאחר בנייתם הסופית על גבי הבלוקצ'יין, בתמורה לכסף פיאט או למטבעות מבוזרים אחרים.
פעילות זו עשויה להוות מקור מימון לחברות הזנק חדשות, ומאפשרת להן להימנע מרגולציות המטילות תנאים והגבלות על פעולות גיוס כספים מהציבור, וכמו כן הופכת מתווכים בדמות בנקים ובתי השקעות אשר עלולים לדרוש אחוזים מרווחים עתידיים או כניסה לשותפויות, ללא רלוונטיים.
הצעת המטבע הראשונה בעולם נערכה ביולי 2013 והייתה של המטבע מאסטרקוין, האב טיפוס של פרויקט "רילקוין" המוכר כיום בשם טתר, המטבע היציב המוביל בשוק שערכו שקול לדולר האמריקאי.
כעבור שנה ערכה רשת אתריום הצעה משלה ובמהלך 12 שעות גייסה כ-3,700 מטבעות ביטקוין אשר היו שווים באותה העת כ-2.3 מיליון דולר.
שיטת הגיוס החלה לצבור פופולריות רבה במהלך שנת 2017; עד אמצע השנה הוקמו לפחות שמונה עשר אתרי אינטרנט שתפקידם היה לנטר הצעות חדשות.
השקת מטבע מבוזר בחודש מאי של חברת הדפדפן ברייב גייסה כ-35 מיליון דולר תוך פחות מחצי דקה.
אפליקציית המסרים קיק אספה כ-98 מיליון דולר בחודש ספטמבר.
בספירה שנערכה בסוף השנה, נרשמו בממוצע כחמישים הצעות מטבע חדשות מדי חודש, אשר גייסו בסך הכל הון הגבוה פי ארבעים מזה שנאסף אשתקד, כאשר ההצעה הגבוהה ביותר הייתה של המטבע המבוזר פיילקוין, אשר אספה סכום בגובה 257 מיליון דולר, רובו תוך פחות משעה.
עם זאת, סך הכסף שנאסף עדיין אינו שקול לשני אחוזים מכלל ההון המגויס בכל שנה על ידי הנפקות ראשונות לציבור.
בשל המחסור באסדרה בתחום והקושי ביישום פיקוח מרכזי שימשו הצעות מטבע רבות ככלי לביצוע הונאות ורמאויות.
פחות מחצי מסך ההצעות שורדות יותר מארבעה חודשים לאחר גיוסן הרשמי.
סנאפצ'ט, לינקדאין ומיילצ'ימפ הגבילו חברות המשווקות הצעות מטבע ראשוניות על גבי הרשתות שלהן.
ג'ימי ויילס, מייסד ויקיפדיה, אמר ב-2017 כי "ישנן הרבה הצעות מטבע ראשוניות שלדעתי הן לא יותר מרמאות מוחלטת, ואנשים צריכים להיזהר מאוד מדברים הקשורים לנושאים האלו".
החברות הסיניות ואיבו, באידו וטנסנט אסרו על פרסומי הצעות מטבע ראשוניות בפלטפורמות האינטרנטי שלהן.
כמו כן חברת האפליקציות והאינטרנט היפנית ליין, וחברת יאנדקס הרוסית, החילו איסורים דומים.
הרשות להתנהלות פיננסית בממלכה המאוחדת פרסמה אזהרה על כך שהצעות מטבע ראשוניות הן השקעות בעלות אפיק סיכון גבוה במיוחד, בחלק מהמקרים הן הונאות, ולעיתים רבות אינן מציעות כל הגנה או ביטחון למשקיעים.
אפילו במקרים לגיטימיים בהם הכוונה העומדת מאחורי ההצעה אינה זדונית, הפרויקטים הממומנים נמצאים בשלב פיתוח מוקדם מאוד ועתידם הכלכלי טרם ניתן לחיזוי.
הרשות האירופאית לניירות ערך ובורסות הזהירה כי הצעות מטבע ראשוניות כרוכות בסיכון כלכלי גבוה והמשקיעים בהן עלולים לאבד את כל כספם.
מטבעות מבוזרים ונכסים דיגיטליים אחרים הם אמצעים טכנולוגיים המוטמעים על גבי יומן מבוזר המבוסס בבלוקצ'יין, וניתנים לקנייה, מכירה והעברה, בידי כל אדם וללא צורך באישור רשמי, רישום בעלות, או תיווך מידי גוף מרכזי כגון בנק.
אמצעי תשלום אלו מועברים בקלות מעבר לגבולות מדיניים וגאוגרפיים.
מצב זה מקשה על רגולטורים ורשויות מרכזיות בפיקוח וניטור על בעלות הנכסים האלו ותנועותיהם.
תנודתיות גבוהה במחירי הביטקוין ושוק הקריפטו בדצמבר 2017 הובילה גופים רגולטורים בכל העולם לפעול בנוגע ליישום אסדרה בתחום.
הגברת הקצב נבעה במידה מסוימת גם מריבוי מקרים של גניבות דיגיטליות, מניפולציות שוק והרצת מניות.
מדינות העולם מגלות גישות שונות כלפי ענף הבלוקצ'יין, ויחסן משתנה בהתאם לחוקים המקובלים בכל מדינה, ולטבעם של הנכסים הדיגיטליים הספציפיים העומדים בפני המחוקק.
קיימות שתי גישות עיקריות מנקודת המבט הרגולטורית: מטבע תשתית ומטבע מגובה.
מטבע תשתית הוא אמצעי התשלום המרכזי של רשת הבלוקצ'יין או כזה המשתמש בה כגוף מארח, וערכו נגזר מיחסי ההיצע והביקוש הנקבעים על פי מחיר האינדקס של כלל הבורסות הסוחרות בו.
הדוגמה הקלאסית למטבע מהסוג הזה היא הביטקוין, המכובד על ידי גופים, חברות ואף מדינות כאמצעי תשלום מקובל עבור שירותים או סחורות.
מטבע מגובה הוא יחידה דיגיטלית המייצגת נכס הקיים בעולם שמחוץ לבלוקצ'יין, כגון מטבעות יציבים כמו הטתר או הדאי אשר ערכם מגובה על ידי הדולר האמריקאי.
בנקים וגופים מרכזיים אחרים הפנו זה מכבר את מבטם לכיוון המטבעות המגובים בשל הפוטנציאל הטמון בהם ליישור המערכת הכלכלית הממוסדת עם התפתחות העצמאות הטכנולוגית, וקידום פיתוחים חדשים; דוגמה אחת מני רבות היא השקת יחידות כסף דיגיטליות אשר יהיו תחת פיקוח בנקאי.
מצב זה מקשה על יוצרי מטבעות וגופים עסקיים העובדים בתחום להבין באילו מדינות נחשבת פעילותם לחוקית, ועל משתמשים ומשקיעים במטבעות מבוזרים, לדעת אילו רגולציות ותקנות מס חלות על נכסיהם.
הוועדה האוסטרלית לניירות ערך והשקעות פרסמה הצהרה בספטמבר 2017 המספקת הנחיות כלליות לפעילות בתחום הנכסים המבוזרים, והנחתה כי החוקיות של הצעות מטבע ראשוניות תיקבע בהתאם לנסיבות הספציפיות בכל מקרה.
הוועדה לניירות ערך ולבורסות של ארצות הברית רמזה ביולי 2017 כי בסמכותה להטיל חוקים פדרליים על הצעות מטבעות ראשוניות.
הוועדה לא הצהירה כי כל המטבעות המבוזרים המושקים ייחשבו מעתה והלאה כניירות ערך, אלא רק מסרה שהחלטות הנעשות בעניין ישתנו בהתאם לנסיבות בכל מקרה ומקרה.
באפריל 2019 פרסמה מסמך מנחה הכולל יותר משלושים גורמים אשר עשויים לקבוע האם נכס דיגיטלי נחשב לנייר ערך.
ממשלת גיברלטר גיבשה מסגרת להטלת רגולציות על עסקים העוסקים בטכנולוגיית בלוקצ'יין ויומנים מבוזרים, אשר נכנסה לתוקף ב-1 ינואר 2018. תקנות המסגרת כוללות הנחיות בדבר הצעות מטבע ראשוניות ומציעות כלי שליטה כלכליים וסטנדרטים.
שבע רשויות רגולטוריות כלכליות אסרו ב-4 בספטמבר 2017 על כל עיסוק או פעילות הקשורים להצעות מטבע ראשוניות בגבולות הרפובליקה העממית של סין, ודרשו כי הרווחים שנצברו מהן עד אז יוחזרו למשקיעים או שהאחראיים להן יאלצו לעמוד בפני "העונשים החמורים ביותר המעוגנים בחוק".
פעולה זו הובילה למכירה המונית של נכסים מבוזרים בגבולות המדינה.
טרם הטלת האיסור גייסו הצעות מטבע סכום הקרוב ל-400 מיליון דולר מידי 100 אלף משקיעים סינים.
על אף כן, כעבור שבוע הודיע בכיר סיני בערוץ טלוויזיה לאומי על כך שהאיסור זמני ויימשך רק עד שתוקם מדיניות רגולטורית יציבה.
אף על פי שיחסה על שווייץ כלפי תחום הבלוקצ'יין נחשב לידידותי, בספטמבר 2017 הודיעה הרשות לפיקוח על שווקים פיננסים על פתיחת חקירה כנגד מספר לא ידוע של הצעות מטבע ראשוניות, ומסרה כי תבחן האם נערכו בהתאם לרגולציות החלות במדינה.
הצפה חושית היא ביטוי של גירוי יתר מהסביבה בחוש אחד או יותר, והיא מתרחשת כאשר כמות המידע שמתקבלת מהחושים גדולה מהכמות שהמוח יכול לעבד ברגע נתון.
הצפה חושית יכולה להיגרם על ידי גירוי חזק בכל אחד מהחושים, למשל אורות מהבהבים, רעש חזק, או המולה.
הצפה חושית יכולה לקרות לכל אחד, בעיקר במצבים של חרדה, פחד, מצוקה נפשית או מחשיפה לטריגרים.
עם זאת, הצפה חושית יכולה גם להיות תסמין קבוע וחזרתי אצל אנשים הסובלים מהפרעות נפשיות והתנהגותיות.
הצפה חושית עלולה להיות גורם מפריע וקבוע אצל אנשים בעלי: הפרעות קשב, ריכוז והיפראקטיביות (ADHD), הפרעת דחק פוסט-טראומטית (PTSD), הפרעה טורדנית-כפייתית (OCD), הפרעת זהות דיסוציאטיבית (DID), סכיזופרניה, מיסופוניה, סינסתזיה, הפרעת חרדה מוכללת (GAD), אוטיזם (ASD), תסמונת טורט, דאבת ותסמונת התשישות הכרונית (CFS).
ישנם מגוון מאפיינים שאדם הנמצא תחת הצפה חושית עשוי להציג.
המאפיינים עשויים להופיע אצל ילדים ומבוגרים כאחד, וייתכן שיופיע יותר ממאפיין אחד בו זמנית.
"שאטדאון" (כיבוי) - חוסר תגובתיות לסביבה, חוסר תקשורת או סירוב להשתתף בפעילויות
התרגשות יתר, אי שקט או התפרצות זעם
תלונות על רעשים שאחרים אינם שומעים
ביצוע פעולות להפחתת הגירוי כמו כיסוי העיניים אל מול אורות בוהקים, הימנעות ממגע או כיסוי האוזניים כדי לסנן צלילים
מעבר תכוף ממשימה למשימה, מבלי להשלים את המשימה הקודמת
עומס חושי יכול לנבוע מגירוי יתר של כל אחד מהחושים, או מגירוי של מספר חושים במקביל.
שמיעה: רעש חזק או צליל שמגיע ממספר מקורות, למשל מספר אנשים שמדברים בו זמנית.
ראייה: חללים צפופים או עמוסים, אורות בהירים, אורות מהבהבים, או סביבה עם תנועה רבה כמו קהל גדול.
ריח וטעם: ניחוחות חזקים, או מאכלים בעלי טעם חזק.
מגע: מגע של אדם אחר, מגע הבגדים על העור, מרקם מפתיע או לא נעים, סביבה קרה או חמה.
המערכת הווסטיבולרית: סחרחורת, מחלת ים.
גורמים פנים גופניים: רעב, צמא, עייפות, צורך להשתין או לעשות צרכים.
ישנן דרכים מגוונות לטפל בהצפה חושית.
ריפוי בעיסוק עשוי לעזור במתן כלים לוויסות ולהרגעה בזמן הצפה.
עם זאת, ישנן דרכים שבאמצעותן אפשר להקל על הקושי באופן עצמאי.
היכולת לזהות את הגורמים להצפה חושית עשויה לעזור להפחית את עוצמת הגירוי או להימנע מהם לחלוטין.
לרוב, הדרך המהירה ביותר להקלה בזמן הצפה חושית היא לבודד את האדם מהגירויים המציפים, למשל באמצעות מעבר לחדר אחר, שקט.
הפחתת קלט חושי באמצעות השקטה של הסביבה ועמעום האורות עשויה לעזור.
כמו כן, קיימת טכניקה שמשתמשת בלחץ עמוק על העור ובקלט פרופריוספטיבי שיכול להרגיע את מערכת העצבים.
השמעת מוזיקה אהובה עשויה לעזור לחלק מהאנשים.
לעיתים ההצפה החושית תעבור רק לאחר מנוחה ממושכת.
ישנן שלוש שיטות שונות לטיפול בהצפה חושית: הימנעות, הקפדה על גבולות, ומדיטציה.
תהליך ההימנעות כרוך ביצירת סביבה שקטה ומסודרת, שכוללת כמה שפחות גירויים חושיים.
כדי למנוע הצפה חושית, כדאי לנוח לפני אירועים גדולים מפני שעייפות מגבירה את הסיכוי להצפה.
כמו כן, כדאי למקד את תשומת הלב בדבר אחד בכל פעם.
הקפדה על גבולות כרוכה בזיהוי מוקדם הגורמים להצפה ובניסיון להגביל את החשיפה אליהם.
הגבלת החשיפה יכולה לבוא לידי ביטוי בהגבלת כמות הזמן המושקעת בפעילויות שונות שעשויות להציף, ובבחירת סביבה מותאמת.
אפשר גם להגביל אינטראקציות עם אנשים מסוימים כדי לסייע במניעת הצפה חושית.
גם שמירה על שגרה עשויה לתרום להפחתת הסיכוי להצפה.
הסוציולוג גאורג זימל תיאר את התופעה במאמרו "המטרופולין וחיי הנפש" שפורסם בשנת 1903. זימל משתמש במאמרו באימאז' של נוף אורבני הכולל גירויים חושיים מתמידים, שתושב העיר צריך להגן על עצמו מפניהם וליצור מחסום כדי להישאר בקו השפיות.
לטענת זימל, העומס החושי של החיים העירוניים המודרניים מדלדל את מאגרי האנרגיה של הגוף, מה שמוביל, בין היתר, לגישה מחושבת היטב כלפי הזולת.
ניתן להשוות את גישתו של זימל לכתביו של זיגמונד פרויד על הלם פגז וכן לניתוח של ולטר בנימין של ה"הלם" ושל החיים העירוניים במאמרו "על כמה מוטיבים בכתבי בודלר" משנת 1939.
לאורך ההיסטוריה בוצעו רק מעט מחקרים על הצפה חושית, אך דוגמה אחת למחקר בתחום דווחה על ידי ליפובסקי בשנת 1975 כחלק מסקירה שדנה בעבודה שעשו חוקרים יפנים באוניברסיטת טוהוקו.
החוקרים מטוהוקו חשפו נבדקים ששהו בתנאי מאסר לגירויים חזותיים ושמיעתיים עזים שהוצגו באופן אקראי, במשך שלוש עד חמש שעות.
הנבדקים הראו עוררות מוגברת ומתמשכת כמו גם שינויים במצב הרוח כמו תוקפנות, חרדה ועצב.
כמרכיב של הפרעות ומצבים אחרים
הצפה חושית קשורה למגוון מצבים והפרעות, ומופיעה כמאפיין של חלקן.
הפרעת קשב, ריכוז והיפראקטיביות (ADHD) - אנשים עם ADHD עשויים להיות בעלי רגישות יתר לגירויים מגיל צעיר, ובדרך כלל היא נמשכת גם בבגרות.
תהליכי העיבוד החושי של פוטנציאל קשור-אירוע אינם שונים אצל רוב האנשים עם הפרעת קשב וריכוז, אך הם מציגים הבדלים משמעותיים בתגובות הקשורות לאירועים המעורבים בעיבוד קוגניטיבי מאוחר כמו P300, מה שעשוי להצביע על כך שרגישות יתר אצל אנשים עם הפרעות קשב וריכוז עשויה להיגרם משוני באופן הקצאת הקשב לגירויים חושיים.
אוטיזם (ASD) - הפרעה בוויסות החושי וקושי עם גירויים חושיים אופייניים לכ-96% מהאוטיסטים.
השינויים במערכת החושים יכולים להתבטא בתת-רגישות או ברגישות יתר, וכתוצאה מכך גירויים עשויים להביא להצפה חושית.
הצפה חושית אצל אוטיסטים עשויה לגרום למלטדאון אוטיסטי או לשאטדאון אוטיסטי, ובמצבים חמורים אף לשחיקה אוטיסטית.
מיסופוניה - אנשים עם מיסופוניה הם בעלי רגישות יתר לרעשים מסוימים המבוססים על דפוסים כמו לעיסה, הקשה באצבעות, גרירה של כף הרגל, ניקוי גרון, לחיצה על קצה העט והקשה במקלדת.
אנשים עם מיסופוניה עשויים להיכנס למצוקה רגשית בעקבות חשיפה לצלילים כאלו.
בזמן החשיפה לצלילים, קיימת פעילות מוגברת באינסולה שעשויה לגרום לתחושת הצפה חושית.
סינסתזיה - יש עדויות לכך שקליפת הראייה של אנשים עם סינסתזיה מסוג גרפמה-צבע רגישה מזו של האדם הממוצע, ואנשים עם סינסתזיה מהסוג הזה מגיבים לגירויים בצורה עצימה יותר.
אנשים עם סינסתזיה עשויים לחוש תחושת לחץ ואי נוחות בתגובה לגירויים חזותיים עזים שעשויים להביא להצפה חושית.
פיברומיאלגיה - אנשים עם פיברומיאלגיה עשויים להיות בעלי רגישות יתר לגירויים עזים כמו אורות בהירים, רעשים חזקים, ריחות חזקים וטמפרטורות קרות כתוצאה מקולטני אזעקה רגישים.
כאשר אנשים עם פיברומיאלגיה חשופים לגירויים עזים, הם חווים הצפה חושי בצורה של כאב.
לפי המחקרים, תחושת הכאב בתגובה לגירויים נגרמת כתוצאה מפעילות לא תקינה של קליפת המוח הקדם-מצחית הגבית-צדית, וייצור מופחת של סרוטונין או קליטה לא תקינה שלו.
הצעת חוק שירות ביטחון (תיקון מס' 26) (שילוב תלמידי ישיבות), התשפ"ב-2022, המכונה בפי תומכיה חוק הגיוס או חוק ההכרה בערך התורה ולומדיה, ובפי מתנגדיה חוק ההשתמטות או חוק הפטור מגיוס, היא הצעת חוק לתיקון חוק שירות ביטחון שנועדה להסדיר את הגיוס והפטור מגיוס של מי שתורתו אומנותו.
הצורך בחוק נוצר בעקבות פקיעת תיקונים קודמים לחוק שירות הביטחון ביולי 2023 שהביאו למצב שבו עשרות אלפי בני ישיבות דוחים שירות בצה"ל ללא אסמכתא חוקית.
מטרתו המוצהרת של החוק היא לצמצם את הפגיעה בעקרון השוויון בגיוס לשירות הסדיר, ולקדם את שילוב הציבור החרדי בשוק התעסוקה.
הצעת החוק מבקשת לקבוע הסדר כולל לדחיית שירות ולגיוס חלקי של תלמידי ישיבות, באמצעות שילוב של פטורים מוגדרים, יעדי גיוס מדורגים ומנגנוני סנקציות מוסדיות.
מתווה זה נועד להחליף את ההסדרים הזמניים שנקבעו בעבר ולספק מסגרת חקיקתית קבועה.
במהלך הדיונים בהצעת החוק גבר הצורך בהגדלת מצבת כוח האדם הלוחם בצה"ל, בין היתר על רקע פרוץ מלחמת חרבות ברזל.
ההסדרים החוקיים והפסיקה בנושא גיוס תלמידי ישיבות
פרק זה סוקר את ההתפתחות ההיסטורית של ההסדרים החוקיים והפסיקה המשפטית שעסקו בדחיית שירותם הצבאי של תלמידי ישיבות בישראל, מראשית חקיקת חוק טל בשנת 2002 ועד להתפתחויות המאוחרות שנדונו בשנים שלאחר פרוץ מלחמת חרבות ברזל.
ב-1 באוגוסט 2002 נחקק בכנסת "חוק דחיית שירות לתלמידי ישיבות שתורתם אומנותם, התשס"ב-2002", המכונה "חוק טל" על שם השופט בדימוס צבי טל, שעמד בראש ועדה ציבורית, ועדת טל, שהמליצה על חקיקתו.
חוק זה הסדיר את המשך דחיית גיוס תלמידי ישיבות בכפוף לתנאים שנקבעו בו.
החוק נחקק כהוראת שעה לתקופה של חמש שנים, והוארך בשנת 2007 בחמש שנים נוספות.
בפברואר 2012 קבע בג"ץ כי החוק אינו חוקתי בשל פגיעתו הבלתי מידתית בעיקרון השוויון, ומנע את הארכת תוקפו.
פקיעת חוק טל וניסיונות להסדרה חלופית (2012-2017)
עם פקיעת חוק טל ב־1 באוגוסט 2012, חלה לפי חוק שירות ביטחון חובת גיוס פורמלית גם על תלמידי ישיבות.
צה"ל בחן אפשרות להחיל על חרדים תהליך מיון מלא ואף גיבש תוכניות לגיוס רחב יותר, אשר היו כרוכות בתוספת תקציב נוכח מאפייני השירות של חיילים נשואים.
בדיון בבג"ץ בנובמבר 2012 הודיעה המדינה כי תחל בהליכי גיוס של תלמידי ישיבות עד גיל 19, בעוד שמעמדם של בני 19-30 נותר תלוי ועומד.
בשנים שלאחר מכן נחקקו תיקונים שונים לחוק שירות ביטחון בניסיון להסדיר מחדש את הסוגיה: במרץ 2014 אישרה הכנסת את תיקון 19, שנועד להסדיר את גיוס החרדים באמצעות קביעת יעדי גיוס שנתיים וסנקציות פליליות במקרה של אי-עמידה בהם.
התיקון סימן את המעבר מהסדרים מנהליים (כמו חוק טל) לחקיקה ראשית המגדירה יעדים.
עם זאת, בנובמבר 2015, בעקבות שינויים בהרכב הקואליציוני, אישרה הכנסת את תיקון 21. תיקון זה ביטל למעשה את הסנקציות הפליליות האוטומטיות שנקבעו בתיקון 19, האריך את תקופת המעבר שבה לא יאכפו חובת גיוס על תלמידי ישיבות עד לשנת 2023, והותיר את סמכות ההכרעה על היקף הגיוס בידי שר הביטחון.
ב-12 בספטמבר 2017 פסק בג"ץ בתגובה לעתירת התנועה לאיכות השלטון (ידוע בכינויו: "בג"ץ חוק הגיוס"), כי ההסדרים שנקבעו בתיקונים 19 ו-21 לחוק שירות ביטחון, אשר דחו את החלת חובת הגיוס והטלת סנקציות פליליות על תלמידי ישיבות, אינם חוקתיים בשל פגיעה בלתי מידתית בזכות לשוויון.
עם זאת, נעתר בית המשפט לבקשות המדינה לדחות את מועד ביטול ההסדרים, בין היתר נוכח חוסר יציבות פוליטית, מערכות בחירות רצופות ומגפת הקורונה.
ביולי 2023 פקעו תיקונים 19 ו-21, מבלי שנחקק חוק חדש במקומם.
פקיעת ההסדרים והיעדר הסדר חקיקתי (2023-מרץ 2024)
פקיעת תיקונים 19 ו־21 יצרה מצב משפטי שבו לא התקיים עוד הסדר סטטוטורי המאפשר דחייה גורפת של שירות ביטחוני לתלמידי ישיבות.
אף על פי כן, ביוני 2023 החליטה הממשלה לקדם חקיקה חדשה, תוך קביעה שבתקופת הביניים לא תיאכף חובת הגיוס כלפי תלמידי ישיבות.