tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בשנת 2010 הוסמך כאיש דת ולאחר מכן נשלח מאיראן לפעילות הטפה כאיש דת לארצות דוברות אנגלית כמו קנדה ואוסטרליה עבור המשטר האיראני.
לדבריו בשנת 2012 נעצר נחקר ונכלא באיראן בעקבות ביקורת שהעביר נגד שחיתות של המשטר.
לאחר מכן עבר לעיראק והיה מעורב בכמה פרויקטים בתחום התקשורת בפרט בתחנות הטלוויזיה של שיראזי בעיר כרבלא והיה שותף להקמת רשת האימאם חוסיין TV 3 שבשפה האנגלית המיועדת בין היתר לצעירים במערב, מוסלמים ולא-מוסלמים, המעוניינים להכיר את הגישה השיעית.
לדבריו לפני שנת 2014 היה אסלאמיסט, ופונדמנטליסט קיצוני בטרם חל מפנה כה משמעותי בעמדותיו.
בין הדברים שהשפיעו עליו היה כשראה כיצד מוסלמים הורגים מוסלמים בשם הדת ובין היתר דודו נחטף ונשרף בעודו חי על ידי כוחות המדינה האסלאמית - דאעש.
נכון לשנת 2025 איננו מתגורר באוסטרליה.
תווחידי הוא הנשיא לשעבר של האגודה האסלאמית בדרום אוסטרליה, אותה הקים בשנת 2016. הוא מגדיר את עצמו כ"אימאם השלום".
ראיונו הראשון ופריצתו לתודעה באוסטרליה היה ב-2016 ברשת חדשות 7 - מרשתות הטלוויזיה הבולטות שם.
בעקבות דבריו החל לקבל ביטויי שנאה ויריקות מקרב חלק מבני הקהילה המוסלמית והיו שניסו לתייג אותו בתור "האימאם המזויף".
כמו כן התפרסם לאחר הפיגוע במנצ'סטר ארנה בעימות עם איש ציבור מוסלמי בראיון ברשת-7 News והטיח בו שלא ישקר לצופים בנוגע להשפעות של הכתבים המוסלמיים וההיסטוריה המוסלמית שבה האסלאם הופץ באמצעות החרב, על תהליך ההקצנה של הצעירים.
ב-2019 כתב במערכת הבלוגים של אתר The Times of Israel
מינואר 2022 הוא חבר הנהלת מועצת האימאמים העולמית ה-GIC המונה מעל 1500 אימאמים סונים ושיעים, הארגון שוכן בטורונטו שבקנדה.
כמו כן הוא משמש כיועץ לענייני סיכול קיצוניות וטרור במכון המחקר TRENDS Research & Advisory אשר מרכזו שוכן באבו דאבי וע"פ תצהיריו הוא נושא בין היתר בתואר שני בלוחמה בטרור.
תווחידי דובר ערבית, אנגלית ופרסית.
תווחידי הזדהה ב-2015 כתלמיד של סדיק א-שיראזי אשר לדבריו הסמיכו כאימאם, עם זאת תווחידי הבהיר ב-2017 שהוא אדם חופשי המדבר בשם עצמו ולא כנציג של האייתוללה שיראזי.
תווידי מתח ביקורת על יחסו של המשטר האיראני לקטינים, באומרו שהוא סותר את הסטנדרטים הבינלאומיים להגנת ילדים ואת חלק מהתורות האסלאמיות.
באוגוסט 2019, כאשר שללו את הלגיטימציה של קשמיר כמדינה, הוא טען כי קשמיר שייכת להודו ותמיד הייתה חבל ארץ השייך לעם ההודי ואף אמר שמבחינה היסטורית גם פקיסטן הייתה צריכה ליהיות חלק מהודו.
תווחידי הביע סולדריות כלפי ישראל וטען שמדינת ישראל תמיד הייתה שייכת ליהודים ושהפלסטינים צריכים לקבל את ישראל כמדינה יהודית.
תווחידי פעיל במספר רשתות חברתיות ובכמה שפות שונות.
נחסם מספר פעמים ברשת הפייסבוק בעקבות פרסומים שהעלה לדף שלו
ב-2019 ביקר במחנה הריכוז אושוויץ והיה בכך לאחד מאנשי הדת השיעים הראשונים שבאו לחלוק כבוד לנרצחי השואה.
תווידי תומך במערכות חינוך המקדמות חופש אינטלקטואלי, חשיבה ביקורתית על טקסטים דתיים, ושילוב של מדע ופילוסופיה לצד לימודי דת.
תווחידי מאמין שהחברה המוסלמית צריכה לעבור רפורמציה כחברה מבפנים, כפי שעשו דתות אחרות כדי לשרוד ולהיות מקובלות לפי הנורמה החברתית בעולם הגם שהינו סבור שלא ניתן לעשות רפורמה ביסודות האסלאם עצמו כגון בספר הקוראן.
עם זאת הוא סבור שחלק מהמקורות שנוספו ליסודות אלו מאוחר יותר צריכים להידחות, כך למשל אינו מקבל את החדית כמקור מחייב וסבור שיש לפסול תכנים ממנו.
תווחידי מרבה להסביר מדוע להבנתו ע"פ מקורות האסלאם וע"פ הידע ההיסטורי, יש לדחות את הגישות של האסלאם הקיצוני ואת הטענות עליהן הם מסתמכים
הוא סובר כי צריך לגנות את כל מעשי הטרור שמופיעים בקוראן, ולהגדיר את האסלאם הפוליטי כגון המדינה האסלאמית כגופים קיצונים ורדיקלים שלא מייצגים את האסלאם.
כך למשל ביוני 2017, אחרי מתקפת הטרור בלונדון, הוא הגדיר אותם כ"גידול סרטני" בדת האסלאם.
יתר על כן הוא קורה לרשויות הביטחון במדינות מערביות לבצע באופן קבוע מעקב כלכלי וביטחוני אחרי אנשי דת בכירים בקהילות מוסלמיות במערב.
תווחידי תומך במניעת בניית מסגדים של תנועות אסלאמיסטיות ברחבי העולם כשם שמדינות ערביות בולטות כמו סעודיה ואיחוד האמירויות אוסרות עליהם להקים מסגדים ובנוסף לכך הוא סבור שדי במדינות מערביות בקיומו של מסגד מקומי ותיק ובמוסדות קהילה מוסלמיים ללא ריבוי מסגדים בהן אשר להבנתו הופכות למסגדים בשימוש האסלאם הקיצוני.
בנוסף הוא מציע שהרשויות יבדקו ויאשרו את ספרי הדת הנמצאים במסגדים כך שהוצאות לאור המפרסמות גרסאות של ספרי דת המעודדים אלימות ושנאה לא יהיה במסגדים ובפרט את הגרסאות המוכרות כיום של הספר צחיח אל-בוח'ארי.
בנוסף הינו תומך בפינוי מהגרים מעודדי טרור אשר מגיעים מהמזרח התיכון למערב.
תווחידי ביקורתי בנוגע לזכויות הנשים בעולם המוסלמי וקרא למינוי נשים למועצת האימאמים באוסטרליה, התנגד ללבישת חיג'אב במקומות ציבוריים באוסטרליה.
כמו כן הוא מבקר את השימוש בבורקה בתור לבוש.
תווחידי מתנגד לאלימות במשפחה כגון "זכות הבעל להכות את אשתו", למילת נשים, לפוליגמיה בארצות שבהן החוק אוסר זאת, ולרצח או כל עוינות כלפי אלו הבוחרים לעזוב את האסלאם.
בשל עמדותיו הוא סופג ביקורת וניסיונות דחיה והתנערות מקרב גורמים שונים המדברים בשם האסלאם.
לטענתו הוא מאוים ולפיכך הוא הולך בליווי מאבטחים ושוטרים מתוך חשש לחייו.
מוחמד שאה קאג'אר (בפרסית: محمد شاه قاجار, נולד בתור מוחמד מִירְזָה; 5 בינואר 1805 – 5 בספטמבר 1848) היה השאה השלישי של פרס (איראן) לבית השושלת הקאג'ארית.
שלט 14 שנים מאז מות סבו פתח עלי שאה קאג'אר בשנת 1834 ועד למותו שלו בשנת 1848.
את רוב שלטונו מוחמד מיקד בתוך מדיניות הפנים, קידום מושלים, העלאת דמויות מפתח לחצר מלוכתו ושמירה על אורח החיים הפרסי המסורתי שכן דגל בשמרנות.
בכל הקשור למדיניות החוץ, מוחמד דאג ליצירת קשרים עם המונרכיה של יולי וכוחות צרפתים עזרו לו בשני ניסיונות כושלים לכבוש את הראת.
יחסיו הטובים של מוחמד עם הצרפתים היוו משקל נגד להשפעה הבריטית שהתחזקה באזור.
לאורך חייו השאה נודע כחולה כרוני.
הוא נפטר בגיל 43 ממחלת גַאוּט קשה.
בנו, נאסר א-דין שאה קאג'אר יהפוך למפורסם בשליטים הקאג'ארים ויידרש להתמודד במאבק נגד השפעות הקולוניאליזם הגוברות, דבר שייגמר במלחמה האנגלו-פרסית.
לאורך שלטונו הבריטים החלו בדרישות ממוחמד לעצור את סחר העבדים ובשנת 1846 נשלח פקיד ממשלה בריטי לנהל משא ומתן עם השאה.
מוחמד סירב להפסיק את העבדות כמו גם את הסחר בעבדים באומרו כי הקוראן לא אסר על העבדתם של לא מוסלמים.
בנוסף השאה טען כי עצירת העבדות תעצור את התאסלמות האנשים (רבים התאסלמו למען שלא יהיו עבדים, מה שעבד לטובת המוסד הדתי).
לבסוף בשנה האחרונה בשלטונו השאה החל ברפורמות לעצירת סחר העבדות כאשר היה כבר מוחלש מחולי והושפע מהלחץ הבריטי.
מוחמד רזא שג'ריאן (בפרסית: محمدرضا شجريان; 23 בספטמבר 1940 – 8 באוקטובר 2020) היה סולן ומאסטרו של .
הוא נחשב לגדול זמרי המוזיקה הקלאסית האיראנית, ונודע גם בפעילות הפוליטית וההומניטרית שלו.
שג'ריאן החל את קריירת השירה שלו בשנת 1959 ברדיו ח'וראסאן, והתפרסם בשנות ה-60 בסגנון השירה הייחודי שלו.
הוא למד מוזיקה פרסית מסורתית אצל מומחים בתחום זה, ובין השאר למד את הסגנונות הקוליים של זמרים וזמרות פרסים מדורות קודמים, בהם רזה גולי, מירזה זלי, פאריבורז מנוצ'רי, גאמר מולוק וזירי, אגבל אזאר וטאג' איספהאני.
במיוחד השפיע עליו נגן הטאר האגדי ג'ליל שחנז, ובשירתו ניסה לעיתים קרובות לחקות את סגנון הנגינה של שחנז.
שג'ריאן שיתף פעולה עם אמנים איראנים רבים, בהם חוסיין אליזדה.
הוא זכה בשנת 1999 בפרס פיקאסו מטעם אונסק"ו, ובשנת 2006 זכה במדליית מוצרט מטעם אונסק"ו.
בשירתו כיסה שג'ריאן מגוון סגנונות של מוזיקה אתנית פרסית, בהם שירה כורדית, שירה מאזרבייג'ן ושירת לורים.
מוחמד רזא שג'ריאן נולד ב-23 בספטמבר 1940 למשפחה דתית במשהאד, איראן.
אביו וסבו היו – קוראים בקוראן בטעימות נגינה על פי כללי התג'וויד.
הוא היה הבכור מבין חמישה אחים, ומגיל חמש למד לשיר קטעים מהקוראן.
בגיל 12 החל ללמוד מוזיקה פרסית מסורתית, ללא הסכמת אביו שביקש להתמקד בשירה דתית בלבד.
בשנת 1959 החל לשיר ברדיו ח'וראסאן, והתפרסם בשנות השישים בסגנון השירה הייחודי שלו.
לאחר מכן לימד מוזיקה באוניברסיטת טהראן, עבד בתחנות רדיו וטלוויזיה, וחקר את המוזיקה הפרסית המסורתית.
הוא השתתף במספר הרכבים של מוזיקה פרסית מסורתית, בהם ניגנו בכלים עממיים.
במקרים רבים השתתפו בהרכבים אלה גם בנו או בנותיו.
בשנת 2008 ערך שג'ריאן סיבוב הופעות עולמי בליווי תזמורת גדולה.
התזמורת נקראה על שמו של נגן הטאר ג'ליל שחנז, וההכנסות מסיבוב ההופעות נתרמו לטיפולי בריאות עבורו.
שג'ריאו היה פרופסור למוזיקה באוניברסיטת טהראן, ורבים מתלמידיו זכו לפרסום באיראן.
לאחר יום שישי השחור בספטמבר 1978, במהלכו נורו מפגינים על ידי כוחות ביטחון איראניים בכיכר ז'אלה בטהראן, שג'ריאן פרסם מכתב בכתב ידו שבו הודיע כי לא יופיע עוד ברדיו ובטלוויזיה הממלכתיים.
בשנת 1985 הקליט שג'ריאן את האלבום Bidaad בו הוא שר על מקום נפלא שהפך לעיי חרבות ודם, ושואל כיצד זה קרה.
זו בעצם ביקורת על המהפכה האיראנית, שבעיניו הרסה את המדינה המשגשגת בה גדל.
אחרי רעידת האדמה בעיר בם בשנת 2003 הוא יצא לסיבוב הופעות והקדיש את כל הכנסותיו לנפגעי רעידת האדמה.
בשנת 2009, בזמן הבחירות לנשיאות איראן, הביע שג'ריאן תמיכה במחאה נגד מחמוד אחמדינז'אד, וביקש מהרדיו הממלכתי להפסיק לשדר את שיריו.
באותה שנה הקליט את השיר "שפת האש" למילותיו של המשורר , המכוונות לאנשי הבסיג' שהכו מפגינים במהלך הפגנות המחאה:
שג'ריאן העיד על עצמו: "אני רואה את עצמי כנציג העם, ולא מעוניין שישתמשו במוזיקה שלי כדי להצדיק דיכוי." לאחר מכן הפופולריות שלו עלתה והוא זכה לאהדה ציבורית, אף על פי שכמעט לא הושמע בתחנות הרדיו והטלוויזיה.
השיר המזוהה ביותר עם שג'ריאן הוא הבלדה "", שהולחנה על ידי מורתזא ניי-דאווד וזכתה לביצועים רבים.
השיר נושא מסרים פוליטיים וחברתיים.
הוא נכתב בתקופת המהפכה החוקתית בפרס ונחשב להמנון החופש של העם האיראני.
שג'ריאן נישא לפרחונדה גולפשן, מורה למוזיקה, בשנת 1962. נולדו להם בן ושלוש בנות, העוסקים אף הם במוזיקה.
הם התגרשו ב-1993. הוא נישא בשנית בשנת 1995 ונולד לו בן.
במרץ 2016 חשף שג'ריאן שהוא חולה בסרטן הכליה משנת 2001. במהלך שנת 2020 הוא אושפז שלוש פעמים בבית חולים בטהראן, ונפטר ב-8 באוקטובר 2020 בגיל 80.
שג'ריאן זכה בפרסים רבים באיראן ומחוצה לה.
הוא זכה להכרה בינלאומית, ובין היתר היה מועמד פעמיים לפרס גראמי, ובשנת 2010 רדיו NPR ציין אותו כאחד מחמישים הקולות הטובים בעולם.
מוחמד רמדאן (בערבית מצרית: محمد رمضان; נולד ב־23 במאי 1988) הוא זמר, ראפר, רקדן ושחקן קולנוע מצרי.
מוחמד רמדאן נולד בקינא, מצרים והחל לשחק עוד כשהיה תלמיד בבית הספר.
הוא קיבל את פרס ה"כישרון הארצי הגדול ביותר" במצרים שלוש פעמים ברציפות, הישג חסר תקדים.
הקריירה שלו בתחום המשחק והשירה החלה בתפקידים קטנים, בסדרות טלוויזיה כמו "סינדרלה" ועוד, עד שקיבל תפקיד בסדרת הטלוויזיה: "Ehky Ya Sharazad".
לאחר משחקו בסדרה החלה הקריירה שלו להמריא.
לאחר ההשתתפות בסדרה, המשיך רמדאן לשחק בסרטים שהפיקו המפיקים המצריים מוחמד ואחמד אל סובקי, שהפכו אותו לאחד השחקנים המוערכים והיקרים ביותר במזרח התיכון.
מוחמד רמדאן הוא כנראה השחקן המצרי היחיד שזכה לשבחים מהשחקן עומר שריף שהצהיר כי בחר במוחמד כדי להנציח את מורשת המשחק שלו.
רמדאן שר להיטים רבים שזכו למיליוני צפיות, ביניהם הלהיטים "מאפיה" ו"-Ensay".
רמדאן הוא אושיה מפורסמת בתחום השירה בערבית, ויש לו כעשרות מיליוני מעריצים בעולם הערבי.
בחשבון האינסטגרם שלו עוקבים כ-15 מיליון מעריצים.
בשנת 2012 רמדאן נישא בשנית לנסרין אל סייד עבד אל פתח, ולזוג שני ילדים: עלי מוחמד רמדאן וחנין מוחמד רמדאן.
לרמדאן יש גם ילדה מנישואיו הראשונים.
בנובמבר 2020 הותקף רמדאן לאחר שהצטלם עם עומר אדם בדובאי, התמונה של עומר אדם והזמר המצרי עוררה סערה.
רבים ממעריציו קראו להחרים אותו מאחר שהצטלם עם ישראלי, ורמדאן הגיב: "אין מקום לזה שאני אשאל כל אדם על הזהות שלו, צבע העור שלו, הלאום שלו או הדת שלו.
אלוהים אמר שלכל אדם יש את הדת שלו".
באחד מחשבונות הטוויטר של רשת השידור אל-ג'זירה בקטר עלה בעקבות פרסום התמונה המשותפת עם אדם, הציוץ הציני: "נורמליזציה בחסות האמירויות".
נאסר א-דין מוחמד שאה (בפרסית: ناصرالدین محمد شاه; 7 באוגוסט 1702 – 26 באפריל 1748) היה פאדישאה (קיסר) האימפריה המוגולית בין השנים 1719–1748. עלייתו לשלטון סימנה את סופו של משבר ירושה עמוק אשר נמשך מאז פטירתו של בהאדור שאה הראשון, סבו של מוחמד שאה.
עם הפיכתו של המדינאי ניזאם אל-מולכ, אסף ג'א הראשון לשליט סמי-ריבוני על היידראבאד החלה התפרקות מלאה של ההגמוניה האימפריאלית ברחבי תת-היבשת ההודית.
מוחמד שאה היה פטרון של פיתוח האומנויות ושלטונו ראה פיתוח מוזיקלי, מנהלי ותרבותי נרחב.
בשנת 1738 פלש שאה האימפריה האפשארית, נאדיר שאה, לתוך האימפריה המוגולית, כבש ובזז את דלהי.
בתמורה להשבת השטחים היה על מוחמד שאה לשלם סכומי עתק לכתר הפרסי של נאדיר, מה שפגע קשות בכוחה של האימפריה המוגולית שהייתה בתקופה של היחלשות עוד קודם לכן.
מוחמד שאה נפטר בשנת 1748 לאחר קרב מנופור נגד כוחותיו של אחמד שאה דוראני.
נאסר א-דין מוחמד שאה נולד בעיר ע'זני (כיום באפגניסטן) בשנת 1702 בשם רושאן אחתאר והיה נכדו של קיסר האימפריה המוגולית, בהאדור שאה הראשון ובנו של ג'האן שאה, בנו הצעיר של בהאדור שאה.
ג'אהן שאה נהרג בשנת 1712, בתחילת מאבק הירושה שהחל בעקבות מותו של בהאדור שאה בו ניצח בסופו של דבר פארוק-שיר שאה, בן דודו של רושאן אחתאר.
מוחמד שאה הוכתר רשמית ב-29 בספטמבר בתוך המצודה האדומה בדלהי שנבנתה בידי שאה ג'האן (סב סבו).
בשנת 1720 חיסולו של האח לוסיין עלי ותבוסתו של האח עבדאללה בקרב הסנפור (דרום-מערב לדלהי) שחררו את מוחמד שאה משליטת האחים סעיד.
בשנת 1721 נישא לבתו של פארוק-שיר שאה.
לאחר שניזאם אל-מולכ, אסף ג'א הראשון, שהיה הוזיר הגדול בחצר המלוכה המוגולי, עזב את משרתו בשאט נפש בשנת 1724, והקים נסיכות ריבונית בהיידראבאד, החלו מחוזות האימפריה להילחם לעצמאות ויצאו ללא הרף משליטתה וסמכותה של האימפריה.
בשנת 1737 הגיעו המראטהים לשיאם כאשר פשטו על העיר דלהי.
גם לאחר נפילת האחים סייד בשנתיים הראשונות לשלטונו, מוחמד שאה העביר במידה רבה את סמכויות השלטון לשריו, שתחתם התפרקה האימפריה.
מוחמד שאה הנהיג מספר מלחמות נגד המראטהית, במסגרתם עליונותם של האחרונים על המוגולים בחזית ההשפעה על מרכז תת-היבשת הפכה ברורה.
בשנת 1739 השאהנשאה של ממלכת פרס תחת שלטון השושלת האפשארית, נאדיר שאה, ניצל את חולשת השמירה המוגולית על הגבול בבלוצ'יסטן וח'ייבר פח'טונח'ווה בשביל לפלוש.
נאדיר השתמש בעובדה שמוחמד שאה נתן מחסה לאויביה האפגנים של פרס בתור תירוץ למלחמה.
בקרב על מעבר ח'ייבר, הכוחות הפרסים המועטים תחת נאדיר שאה הביסו את צבא האימפריה המוגולית והתקדמו לעבר דלהי דרך חבל פנג'אב.
לאחר כיבוש דלהי בידי הצבא הפרסי האזרחים יצאו בהתקוממות ובתגובה צבאו של נאדיר שאה בזז את הבירה המוגולית ולקח את אוצרותיה יקרי הערך.
נאדיר המשיך את התקדמות צבאו הרבה מעבר לדלהי ועמק הגנגס עד לחופי מפרץ בנגל.
היה על מוחמד שאה לוותר על 700,000,000 רופים הודים ובנוסף גם יהלומי הקוהינור והדריאהינור וכס הטווס הקיסרי למען עזיבת הצבא הפרסי את ארצו.
הפלישה הפרסית הביאה לשקיעת המוגולים ממעמד של מעצמה.
במרץ 1748 ניצח הצבא המוגולי תחת מוחמד שאה את השליט האפגני אחמד שאה דוראני, שליט האימפריה הדוראנית בקרב מנופור בסירהינד, וכך השיג הצלחה צבאית בשנותיו האחרונות.
הידיעה על כמות האבדות למוגולים בקרב הביאה את מוחמד שאה לחלות והוא נפטר תוך מספר ימים עקב צער.
הלווייתו התאפיינה בביקורם של אימאמים ממכה.
בעודו משרת בתפקיד ריבון עם שקיעת הכוח הפוליטי המוגולי, מוחמד שאה התגלה גם כפטרון נבון, כאשר הוא העסיק אמני ציור כגון נידה מל וצ'יטרמן, שעבודות הציור שלהם כללו איורים של דיוני חצר המלוכה, פעולות של הקיסר וחיי החברה בבירה דלהי.
בנוסף להקמתו של מוסד האיור האימפריאלי, ניהל מוחמד שאה רנסאנס תרבותי ואינטלקטואלי יוצא דופן.
משורריה וצייריה של דלהי גדלו בתהילתם במהירות ככל שיוקרת הצבא פחת.
מוחמד שאה נהג ליצור מפגשי תרבות של חוקרים, תאולוגים ומיסטיקנים מהוללים, ושלל משוררים, מוזיקאים, רקדנים וציירים, החברה של דלהי התרחבה בתרבות של בתי קפה ומכוני ספרות.
דלהי הייתה עשירה ותרבותית כשהייתה, אך נותרה חשופה בפני פלישותיהם של המראטהים והפרסים.
מוחמד רזא פלאח זאדה (בפרסית: محمد رضا فلاح زاده, בתעתיק מדויק: מחמד רצ'א פלאחזאדה; נולד ב-1962), המוכר גם בכינויו "אבו בכר", הוא קצין איראני במשמרות המהפכה האסלאמית וסגן מפקד "כוח קודס".
על פי דיווח כוויתי, הוא שימש כאחראי בפועל על ארגון הטרור "חזבאללה" מאז ההתנקשות בחסן נסראללה במבצע סדר חדש ובמחליפו האשם ספי א-דין ועד למינויו של נעים קאסם למזכ"ל ארגון הטרור.
מוחמד רזא פלאח זאדה נולד בשנת 1962 באברוקה שבפרובינציית יזד באיראן.
הוא החל את שירותו הצבאי במשמרות המהפכה האסלאמית בתקופת מלחמת איראן–עיראק, במהלכה שירת בתפקידים זוטרים ואף שכל את אחיו, מוחמד בכר, באחד הקרבות.
במהלך הקריירה הצבאית שלו מילא פלאח זאדה שורה של תפקידי פיקוד בכירים, ובהם פיקוד על משמרות המהפכה בפרובינציית אספהאן (שם עמד בראש חטיבת אל-מהדי ה-33 ), בפרובינציית פארס (כמפקד חטיבת פאג'ר ה-19) ובפרובינציית יזד.
בין השנים 2007–2013 כיהן כמושל פרובינציית יזד במינוי פוליטי של הנשיא מחמוד אחמדינז'אד.
תקופת כהונתו לוותה בביקורת על כך שהחליף עובדי מדינה מקצועיים באנשי משמרות המהפכה, ועל השקעת מרב זמנו בקידום מעמדו הפוליטי בטהראן על חשבון צורכי הקהילה המקומית.
עם חילופי השלטון בשנת 2013 פיטר אותו הנשיא חסן רוחאני, ומחליפו פעל להשבת עובדי המדינה המקצועיים לתפקידיהם.
לאחר סיום תפקידו האזרחי, חזר פלאח זאדה לשורות משמרות המהפכה.
בתחילה מונה לתפקיד ניהולי בחברת "כרבלא כבישים ופיתוח עירוני", חברת בת של "מטה הבנייה של ח'אתם אל-אנביאא" , אך תוך חודשים ספורים הוצב כמפקד צבאי במלחמת האזרחים בסוריה.
הוא שירת כעוזרו לענייני תיאום של מפקד כוח קודס, קאסם סולימאני.
באפריל 2016 נפצע בקרבות ושב לאיראן, ועם התאוששותו בינואר 2017, נשלח לשיחות השלום באסטנה, בירת קזחסטן, כיועץ לסגן שר החוץ האיראני, חוסיין ג'אברי אנסארי.
בשנת 2019, על רקע הצלחתו המבצעית בקרבות בחלב, הועלה לדרגת בריגדיר גנרל ביוזמת סולימאני, ומונה לראש מטה "כוח קודס".
בעקבות מותו של מוחמד חג'אזי באפריל 2021, מונה פלאח זאדה לסגן מפקד כוח קודס, באישורו של המנהיג העליון עלי ח'אמנאי ובהמלצת מפקד משמרות המהפכה, חוסיין סלאמי.
באוקטובר 2024, על רקע מבצע סדר חדש וההתנקשויות בחסן נסראללה ובהאשם ספי א-דין, דווח בכווית כי פלאח זאדה מונה לנהל זמנית את "חזבאללה", תפקיד שמילא עד למינויו הרשמי של נעים קאסם למזכ"ל הארגון בסוף אותו חודש.
מוחמד שיאע א-סודאני הוא פוליטיקאי עיראקי המכהן כראש ממשלת עיראק מאז 27 באוקטובר 2022.
בין השנים 2014–2018 שימש בתפקיד שר התעסוקה ונושאים חברתיים בממשלתו של חיידר אל-עבאדי, כאשר בין 2016–2018 שימש במקביל גם כשר התעשייה.
הוא היה שר זכויות האדם של עיראק משנת 2010 עד 2014
א-סודאני נולד בשנת 1970 למשפחה שיעית בבגדאד.
הוא נשוי ולו ארבעה בנים.
הוא מחזיק בתואר ראשון בחקלאות מאוניברסיטת בגדאד ובתואר שני בניהול פרויקטים.
בהיותו בן 10 חזה א-סודאני באביו מוצא להורג יחד עם חמישה בני משפחה אחרים על ידי משטרו של סדאם חוסיין, באשמת היותם חברי מפלגת הדעווה האסלאמית.
עשור לאחר מכן השתתף במרידות 1991 בעיראק, שהחלו עם סיומה של מלחמת המפרץ.
בשנת 1997 התמנה למשרד החקלאות במיסאן בתפקידי ניהול שונים, ביניהם ראש מחלקת הייצור החקלאי והמהנדס הממונה בתוכנית המחקר הלאומית בשיתוף עם ארגון המזון והחקלאות של האומות המאוחדות.
לאחר הפלישה לעיראק ב־2003 של כוחות ארצות הברית ובנות בריתה היה א-סודאני האחראי לשיתוף הפעולה בין הממשל המקומי במחוז מיסאן לבין הרשות הזמנית של הקואליציה האמריקנית.
ב־2004 התמנה לראשות עיריית עמארה, בירתו של המחוז הגובל באיראן.
בשנת 2005 הוא נבחר למועצת המחוז ולאחר היבחרו בשנית ב־2009 מונה על ידה למושל.
בתפקיד שר זכויות האדם של עיראק
א-סודאני התמנה לתפקיד שר זכויות האדם על ידי ראש ממשלת עיראק נורי אל-מאלכי לאחר הבחירות הפרלמנטריות ב־2010. למשך תקופה קצרה ב־2011 שימש כיושב ראש "הוועדה לצדק ולאחריות" שעסקה בדה-בעת'יפיקציה והחזיקה בסמכות להסרת דמויות הקשורות למפלגת הבעת' מהממשל.
באוגוסט 2014, בעודו מכהן בתפקיד, התרחש טבח סינג'אר ביזידים בצפון עיראק בידי המדינה האסלאמית.
א-סודאני תיאר את הטבח כ"זוועה מרושעת" ואמר כי "זוהי אחריותה של הקהילייה הבין־לאומית לעמוד בתוקף נגד דאעש ולהכריז נגדה מלחמה כדי לעצור את רצח העם ואת הזוועות כלפי אזרחים".
הוא דרש ממועצת האומות המאוחדות לזכויות אדם לפתוח בחקירת פעולות נגד אזרחים שביצע ארגון דאעש והגדיר את פעולותיו כרצח עם וכפשע נגד האנושות
"אנו ניצבים מול מפלצת טרוריסטית.
תנועתם חייבת להיעצר, יש להקפיא את נכסיהם ולהחרימם וצריך להשמיד את היכולות הצבאיות שלהם."
במהלך יוני 2022 התפטרו כל חברי תנועתו של מוקתדא א-סדר מהפרלמנט, אף שהיא זכתה למספר המושבים הרב ביותר בבחירות.
כתוצאה מכך הצליח "בלוק מסגרת שיתוף הפעולה", ברית פוליטית בהובלת נורי אל-מאלכי הנתמכת על ידי איראן, להגיש את מועמדותו של א-סודאני לראשות הממשלה ב־25 ביולי.
יומיים אחר כך פרץ קהל זועם של תומכי א-סדר לאזור הירוק בבגדאד במחאה על השפעת איראן על ענייני הפנים בעיראק.
א-סדר פעל להרגיע את הרוחות, אך ב־29 באוגוסט הודיע בטוויטר על פרישה מהחיים הפוליטיים לאחר שנדחתה הצעתו לבחירות בזק.
באותו יום פרצו תומכיו לארמון הנשיאות והוכרז עוצר צבאי במדינה.
בעימותים בין המפגינים לצבא באזור הירוק נהרגו 15 בני אדם ועימותים נוספים התרחשו בבצרה ובדרום המדינה.
ב־13 באוקטובר, לאחר שיחות ממושכות בין המפלגות, בחר הפרלמנט בעבד א-לטיף רשיד לנשיאות המדינה,
והוא בתורו הטיל על מוחמד שיאע א-סודאני את משימת הרכבת הממשלה.
א-סודאני הצליח במשימה זו, וב־27 באוקטובר אישר בית הנבחרים את הממשלה בת 21 השרים שהציג.
תוכנית הפעולה שגיבשה ממשלתו כללה עריכת שינויים בחוקי הבחירות תוך שלושה חודשים וארגון בחירות חדשות בתוך שנה.
ב־29 בנובמבר ביקר א-סודאני באיראן, בביקורו הרשמי הראשון במדינה זרה מאז כניסתו לתפקיד ראש הממשלה.
הוא נפגש עם נשיא איראן אבראהים ראיסי, שתיאר את הביקור כ"נקודת מפנה", ועם המנהיג העליון עלי ח'אמנאי.
א-סודאני גינה בביקורו את "הפרות הריבונות העיראקית" מצד איראן בחבל כורדיסטן שבצפון המדינה – בחודש מרץ שיגרה איראן טילים לארביל, ובנובמבר תקפה בטילים ובכטב"מים עמדות באזור זה – לטענתה, כתגובה להתערבות כורדית במהומות המתמשכות באיראן בסוף 2022.
עם זאת, הצהיר גם כי אין בכוונת עיראק לתקוף את איראן משטחה.
מוחמד רזא זאהדי (; 2 בנובמבר 1960 – 1 באפריל 2024), נודע גם בשם חסן מהדווי, היה גנרל איראני, מפקד גיס סוריה-לבנון (גיס 18000) של כוח קודס במשמרות המהפכה האסלאמית.
בתפקידו היה בקשר קבוע עם מזכ"ל חזבאללה חסן נסראללה.
נהרג באפריל 2024 בסיכול ממוקד בתקיפה על הקונסוליה האיראנית בדמשק, במהלך מלחמת חרבות ברזל.
בתגובה לתקיפה, ב-13 באפריל תקפה איראן את ישראל בכטב"מים, טילים בליסטיים וטילי שיוט.
על כך השיבה ישראל בתקיפת בסיס אווירי באספהאן ב-19 באפריל 2024.
מוחמד רזא זאהדי נולד באספהאן, איראן.
הוא התגלה כדמות משפיעה במשמרות המהפכה מאז מלחמת איראן–עיראק בשנות ה-80 של המאה ה-20. הוא נחשב לאישיות צבאית מנוסה, שירת בפיקודים שונים והראה מחויבות עמוקה לאידאולוגיה האיראנית.
במהלך השנים, פיקד על חטיבת האימאם חוסיין ובהמשך על כוחות היבשה וחיל האוויר והחלל של משמרות המהפכה האסלאמית, כמו גם על אגף המבצעים של הארגון, כשהוא משפיע רבות על המבנה הצבאי והאסטרטגיה של איראן.
לאחר מלחמת לבנון השנייה מונה למפקד פיקוד סוריה ולבנון של כוח קודס, תפקיד שמילא במשך כעשור, לאורך מלחמת האזרחים הסורית עד שנת 2017. בשנים שלפני מותו בסיכול ממוקד שב לתפקיד, והיה המפקח הישיר מטעם טהראן על חזבאללה ועל הג'יהאד האסלאמי הפלסטיני, והאחראי על האספקה האיראנית לחזבאללה.
בתוך כוח קודס היה שני רק למפקד העליון, אסמאעיל קאאני.
זאהדי היה אחראי על כל הכוונת הטרור האיראנית בשטח ישראל מכל הזירות – לבנון, סוריה, עיראק, יהודה ושומרון ועזה.
עיקר עיסוקו היה פעולות טרור בשטחי ישראל עצמה, בעוד מפקד כוח קודס אסמאעיל קאאני עוסק בטרור איראני בהסתכלות כלל-עולמית.
לאחר חיסולו דווח כי היה חבר במועצת השורא של חזבאללה, החבר הלא־לבנוני היחיד בה.
ב-1 באפריל 2024, ברקע מלחמת חרבות ברזל ותקיפת בסיס חיל הים באילת על ידי כלי טיס בלתי מאויש שחדר מעיראק כמה שעות קודם לכן, נהרג זאהדי בתקיפה אווירית על ידי שישה טילים ששוגרו ממטוסי F-35I אדיר שכוונו אל בניין הקונסוליה הסמוך לשגרירות איראן בדמשק.
חמישה עד 13 בני אדם נהרגו בתקיפה האווירית, שגרמה להרס מסיבי לבניין הקונסוליה וכן לנזק למבנים סמוכים.
זאהדי הוא קצין משמרות המהפכה הבכיר ביותר שנהרג מאז חיסולו של קאסם סולימאני על ידי ארצות הברית בינואר 2020.
איראן וסוריה מיהרו להאשים את ישראל בחיסול.
ישראל לא קיבלה אחריות על המבצע באופן רשמי, אך גורמים ישראליים אישרו ל"ניו יורק טיימס" כי התקיפה בוצעה בידי צה"ל.
בתגובה לחיסולו הגיבו האיראניים בתקיפה אווירית נרחבת וחסרת תקדים משטח איראן נגד ישראל, תחת הכותרת "הבטחה אמיתית".
התקיפה הייתה ראשונה מסוגה במסגרת הסכסוך המתמשך בין המדינות.
מוחמד תקי בהאר (בפרסית: محمد تقی بهار; תעתיק מדויק: מחמד תקי בהאר; 10 בדצמבר 1886 – 1951) היה משורר איראני בעל כישרון כתיבה בולט שכונה "מלכ א-שעראא" (מלך המשוררים).
בשנת 1903 מונה למשורר החצר של השאה על ידי מוזפר א-דין שאה קאג'אר.
בפרק הזמן שבו התחוללה המהפכה החוקתית (1911-1905), כאשר שלטה השושלת הקאג'ארית, מילא תפקיד מרכזי במהפכה וויתר על תפקידו כמשורר החצר.
בשנת 1945, כיהן כשר התרבות והחינוך תחת ממשל מוחמד רזא שאה פהלווי.
הוא הותיר אחריו מורשת עשירה בספרות ובהיסטוריה האיראנית המודרנית.
מחמד תקי בהאר נולד ב-10 בדצמבר 1886 במשהד, עיר הבירה של מחוז ח'וראסאן בצפון מזרח איראן.
אביו מחמד כאט'ם צבורי, החזיק גם הוא בתואר הכבוד מלכ א-שעראא ("מלך המשוררים") - משורר החצר של השאה.
אמו הייתה אישה דתייה ממוצא גאורגי.
בהאר החל את לימודיו היסודיים בגיל 3, כאשר אביו משמש לו מורה לקריאה וכתיבה.
בהגיעו לגיל 6 ונכנס לחינוך פורמלי הוא כבר שלט בקריאה בפרסית ובקוראן, בגיל 10 כתב את השיר הראשון שלו.
בשנים המאוחרות יותר שלו, המשיך בהאר את לימודיו בשפה הפרסית ובקוראן אצל אדיב נישאפורי, משורר מסורתי ומומחה בחקר ספרות, בפרט ספרות ח'ראסאנית עתיקה.
בגיל 14, במטרה שירכוש מקצוע, צורף על ידי אביו לדודו, שהיה מוכר זכוכית, בשל כך הופסקו לימודיו למספר שנים.
כשהיה בן 18, נפטר אביו ובהאר חזר ללימודים והתמקד בלימודי ערבית.
הלימודים חשפו אותו לספרים מודרניים ממצרים ולגישות מערביות כלפי המדע והקדמה.
בתקופה זו חיבר בהאר קצידות, שהן שירים במבנה ובכתיבה ערבית קלאסית, ושלח אותן למט'פר אל-דין שאה קאג'אר, השאה מהשושלת הקאג'ארית שמלך באיראן באותה תקופה.
מט'פר אל-דין שאה התרשם מכתיבתו עמוקות והעניק לו את התואר "מלכ א–שעראא", ובכך מינה אותו לתפקד משורר החצר של השאה.
בשנת 1906, כשבהאר היה בן 20, פרצה באיראן המהפכה החוקתית, שבמסגרתה הובילה האוכלוסייה האזרחית באיראן התנגדות מזוינת לשלטון השאה לטובת מימוש אידאולוגיות חוקתיות.
בתקופה זו הצטרף בהאר לאגודת "אנג'מאן-י סעאדת" שלקחה חלק במאבק האזרחי במהפכה.
בשנים 1908–1909 החל לכתוב שירים ומאמרים בעלי מסרים פוליטיים.
בשנת 1910 השתתף בהאר בהקמת המפלגה הדמוקרטית במשהד והקים כתב עת עצמאי בשם "נו בהאר".
בכתבים שפרסם בכתב העת, היו בעיקר מסרים דמוקרטיים–ליברליים, אך גם מסרים נגד המעורבות הרוסית במהפכה החוקתית באיראן, ואלה הובילו להפעלת לחץ על בהאר לסגור אותו.
למרות הסגירה והלחצים הפוליטיים שב לכתוב לאחר זמן קצר ב"נו בהאר".
בשנת 1914 נבחר בהאר כנציג למג'לס (הפרלמנט האיראני) ה-3 ועבר לטהראן, שם המשיך בפרסום כתב העת "נו בהאר".
בשנים שלאחר מכן המשיכה מעורבותו הפוליטית במג'לס ובמפלגה הדמוקרטית, והוא נבחר גם למג'לס ה-4.
בזמן ההפיכה באיראן, בשנת 1921 וסוף תקופת שלטון השושלת הקאג'ארית, נאסר בהאר על ידי זיא א-דין טבאטבאי, שהיה ראש הממשלה לאחר הפלת השושלת הקאג'ארית הואיל וסירב להשתתף בהפיכה.
שלושה חודשים לאחר ההפיכה שוחרר וחזר למקומו במג'לס, הוא הפסיק לכתוב מאמרים ומסות פוליטיים והתפטר מתפקידיו בעריכת כתבי העת השונים.
מספר שנים מאוחר יותר, כשהיה חבר גם במג'לס ה-5, התנגד לתנועתו של רזא חא'ן, המנהיג הצבאי של ההפיכה שעתיד להקים את השושלת הפהלוית באיראן.
בשל התנגדותו, הוא קיבל איומים על חייו, ובוצע ניסיון התנקשות בו בזמן של ישיבת מג'לס.
בהאר ניצל מניסיון החיסול מכיוון שבשל דמיון חיצוני נרצח במקומו עיתונאי שסיקר את אותה ישיבה.
לאחר אירוע זה, בהאר הפסיק את עיסוקו בפוליטיקה וחזר להתמקד בכתיבה.
בשנת 1941, כאשר פלשו ברית המועצות ובריטניה לאיראן כחלק ממלחמת העולם השנייה, החליט בהאר החליט לחזור למעורבות פוליטית.
הוא חידש את פרסום "נו בהאר" והמהדורה ראשונה של כתב עת הייתה בנושא ההיסטוריה של מפלגות פוליטיות.
בשנת 1945 נבחר פעם נוספת למג'לס והתמנה לתפקיד שר החינוך, אך פרש לאחר מספר חודשים על מנת להוביל את המפלגה הדמוקרטית באיראן, וכך סיים את הקריירה הפוליטית שלו.
בשנות חייו האחרונות סבל בהאר ממחלת השחפת ונפטר ממנה בשנת 1951.
רוב יצירותיו פורסמו לאחר מותו על ידי אחיו מחמד מלכזאדה, אולם גם בחייו הוא פרסם כתבים ויצירות רבות.
מספר היצירות הרב של בהאר והתרומה הרבה שלו לספרות האיראנית המודרנית היו עצומות, והן ייצגו במיוחד את העובדה שהוא היה קודם כל משורר, למרות עיסוקיו הרבים בפוליטיקה.
אחד המאפיינים הבולטים לאורך הקריירה הספרותית שלו היה שהוא התפתח והתאים את עבודתו, סגנון כתיבתו והנושאים עליהם כתב, לאתגרים המשתנים שניצבו בפניו לאור השינויים במציאות החברתית שהתחוללה באותה עת.
בהאר כתב בפרסית רהוטה ועשירה, היה בעל סגנון כתיבה ייחודי, נחשב למומחה בשימוש בשפה פרסית עשירה ואף לימד כתיבה במשרד התרבות האיראני.
בשל אופי הכתיבה שלו והנושאים בהם עסק, חלק מכתביו משמשים כמקור ראשוני לחקר ההיסטוריה הפוליטית באיראן, וחלק מהשירים שכתב הולחנו ומושמעים באיראן עד היום.
סגנון השירים העיקרי שלו ובו הייתה התמחותו, הוא הקצידות, מבנה כתיבה עתיק לשירה ערבית קלאסית.
בהאר נחשב לכותב סגנון שירי הקצידה שיש לו חשיבות רבה במאה ה-20 ואף אחד המשוררים המשמעותיים ביותר במאות השנים האחרונות.
סגנון הכתיבה של בהאר ברוב השירים והיצירות שחיבר משלב שמירה על המסורת ומודרניות.
ברוב שיריו שמר על מבנה פרסי מסורתי, למעט מספר שירים שבהם התנסה בכתיבה במבני בתים שאפיינו תרבויות אחרות.
הנושאים שעליהם כתב בהאר תמיד חיברו את יצירותיו להתרחשויות המודרניות, ויצרו את החיבור בין המסורת להווה, בעוד שאצל משוררים אחרים באותה תקופה השמירה על המסורת הערבית לא הייתה נפוצה ושכיחה, להפך הם פיתחו גישה אנטי–אסלאמית ואנטי–ערבית.
אופי כתיבתו של בהאר והנושאים עליהם כתב השתנו רבות לאורך חייו.
שיריו הראשונים היו שירי הספד לאביו.
בשנים שלאחר מות אביו, סגנון שיריו היה בעל מאפיינים דתיים בולטים יותר.
צורת כתיבתו המשיכה להשתנות לאורך השנים, באופן שממחיש את ההתחזקות וההתעצבות של התודעה הפוליטית–חברתית שלו.
נושא השירים שלו עסק במצב הפוליטי והחברתי באיראן בתקופה זו והם פורסמו בעיתונות.
חלקם בתקופות שבהן היה מעורב פוליטית נחשבו כתגובה אישית שלו להתרחשויות החברתיות במדינה.
בשנת 1918, היה מעורב פחות פוליטית, אז ייסד את כתב העת "דאנשכדה " (Dāneškada) יחד עם כותבים ששלטו בשפות אירופאיות.
בכתב עת זה פורסמו גרסאות פרסיות ליצירות שתורגמו משפות אירופאיות שונות, ויצירות אלה גִּוְּנוּ והעשירו בצורה משמעותית את סגנון כתיבתו באותה עת.
בתקופה זו הוא המשיך לכתוב גם על נושאים חברתיים–פוליטיים באיראן, כאשר הביקורת הפוליטית שהביע ביצירותיו התגברה והגיעה לשיאה בשנת 1925 עם עליית השושלת הפהלוית.
בשנים אלה כתב בהאר ביקורת שבוטאה באופן ברור וחד משמעי כלפי רצ'א שאה שהובילה למאסרו.
בשל המאסר נפסקה פעילותו הפוליטית עד שנת 1941, אולם גם כתיבתו הפסיקה להתמקד בנושאים פוליטיים.
והוא בחר להתמקד בשנים אלה בנושאים מגוונים אחרים.
רבים משיריו בתקופה זו עסקו בחוויותיו בכלא ובהתמודדותו עם מחלת השחפת.
בשנת 1942 פרסם בהאר ספר לימוד עבור תוכנית לימודי הדוקטורט בשירה פרסית, שנקרא "סבכשנאסי" (סגנון), ונחשב עד היום לאחד מכתבי הבסיס בספרות הפרסית המודרנית כולה.
מוחמד שבאנה או בכינויו אבו אַ֫נַס (1973 – 13 במאי 2025) היה טרוריסט פלסטיני ששימש כמפקד חטיבת רפיח בזרוע הצבאית של החמאס, גדודי עז א-דין אל קסאם.
בכרוזים שהטיל צה"ל בנובמבר 2023 בעזה, הוצע על ראשו פרס כספי של 500,000 דולר.
שבאנה נולד ב-1973 ברפיח שברצועת עזה.
עוד לפני מינויו למפקד חטיבת רפיח, במהלך מבצע עופרת יצוקה, ב-31 בדצמבר 2008, על פי פרסומים פלסטיניים, צה"ל תקף את ביתו שבשכונת שאבורה ברפיח, אך שבאנה לא נפגע.
לאחר מותו של ראאד אל-עטאר במבצע צוק איתן ב-2014, מונה שבאנה להחליפו כמפקד חטיבת רפיח.
במהלך מבצע שומר החומות, ב-13 במאי 2021, הפציץ צה"ל את ביתו שברפיח, אך שבאנה לא נפגע.
ביוני 2023, בעקבות שחרור של האסיר יוסף מסעוד, אחיו של מפקד החוליה שחטפה את הדר גולדין בקרב רפיח 2014, שבאנה הצטלם כאשר הוא משתתף בחגיגות השחרור שלו שאורגנו ברפיח, לצד מפקדים נוספים בחטיבה.
במהלך היומיים הראשונים שלאחר טבח שבעה באוקטובר נהרגו שניים מבניו של שבאנה, עבד א-נאסר ומחמוד, שהיו פעילים בכוח הנוח'בה של גדודי עז א-דין אל-קסאם.
על פי דיווחים פלסטינים, ב-20 בדצמבר 2023 ניסה צה"ל להורגו על ידי תקיפת בית משפחת שבאנה שבמזרח רפיח, אך מוחמד שבאנה ניצל ולא נפגע.
אַ֫נַס, בנו הבכור, נהרג אף הוא ב-18 במאי 2024, בקרבות מול צה"ל בשכונת א-תנור שברפיח.
ב-24 במאי 2024 בוצע ניסיון נוסף להורגו, כאשר הותקפה מנהרה שבתוכה מתחם תת-קרקעי שבה הוערך כי הוא שהה, אך שבאנה ניצל מהתקיפה.
ב-13 במאי 2025 נהרג על ידי צה"ל, בעת ששהה יחד עם מוחמד סינוואר במבנה פיקוד ושליטה שהוקם במתחם בית החולים האירופי בח'אן יונס.
ביוני 2025, בפשיטה של כוח של יהל"ם וסיירת גולני על בית החולים האירופי בח'אן יונס, אותרו ונלקחו לשטח ישראל גופותיהם של שבאנה וסינוואר בתוך רשת מנהרות טרור שנחשפה מתחת לבית החולים.
אך רק לאחר יותר מחצי שנה, ב-29 בדצמבר 2025, הודה החמאס רשמית במותו.
לשבאנה ישנה משפחה רחבה בסיני שבמצרים.
אַ֫נַס, בנו הבכור, נהרג ב-18 במאי 2024, בקרבות מול צה"ל בשכונת א-תנור שברפיח.
אשתו של שבאנה וחמישה מילדיו הנוספים, נהרגו בתקיפה ישראלית ב-18 במרץ 2025 עם פתיחת מבצע עוז וחרב כחלק ממלחמת חרבות ברזל.
מוחמד רזא לוטפי (בפרסית: محمّدرضا لطفی; 7 בינואר 1947 – 2 במאי 2014) היה מוזיקאי איראני קלאסי הידוע בשל שליטתו בטאר ובסטאר.
הוא שיתף פעולה עם זמרים ובהם מוחמד רזא שג'ריאן, הנגמה אחוואן, שהראם נאזרי ועלי רזא שאה מוחמדי.
מוחמד רזא לוטפי נולד ב-17 בינואר 1947 בעיר גרגאן, במשפחה תרבותית שבה שני הוריו היו מורים.
בעידוד אחיו הגדול, הוא למד לנגן בטאר והראה את כישרונו בכך שזכה בפרס הראשון בפסטיבל המוזיקאים הצעירים של איראן בשנת 1964. בשנה שלאחר מכן, הוא החל את לימודיו בקונסרבטוריון הפרסי הלאומי למוזיקה בטהראן תחת חביבאללה סאלחי והמאסטרו עלי אכבר שחנאזי.
הוא היה נגן טאר בתזמורת מנהל האמנויות היפות (תזמורת סבא) בניהולו של חוסיין דהלאווי.
כמה ממוריו הבולטים האחרים היו עבדאללה דוואמי, ממנו למד את הרדיף, והמאסטרו סעיד הורמוזי, שלימד אותו לנגן על הסטאר.
בזמן שלמד במכללה לאמנויות יפות באוניברסיטת טהראן, לוטפי הפך לתלמידו של מאסטר נור-עלי בורומן.
כמו כן, עבד במרכז לשימור והפצה של המוזיקה הפרסית המסורתית, הן כסולן והן כמנצח.
הישגיו האחרים היו הוראה במרכז להתפתחות אינטלקטואלית של ילדים ובני נוער, חקר מוזיקת עם עבור הרדיו והטלוויזיה הלאומיים והופעה בפסטיבל שירז לאמנויות.
לאחר שסיים את לימודיו בשנת 1973, הצטרף לוטפי לפקולטה לאמנויות יפות באוניברסיטת טהראן.
לוטפי המשיך בשיתוף הפעולה שלו עם רדיו וטלוויזיה והקים את אנסמבל שיידה.
בין 1978 ל-1980, לוטפי הפך למנהל בית הספר למוזיקה של אוניברסיטת טהראן.
הוא שימש כמנהל המרכז לשימור והפצה של מוזיקה פרסית מסורתית ומרכז "חבוש".
בשנת 1984 הוזמן לוטפי על ידי פונדציונה צ'יני להשתתף בסמינר ולבצע קונצרטים באיטליה, שם התגורר שנתיים.
הוא חי בארצות הברית משנת 1986 ועד מותו והופיע בהרחבה ברחבי אסיה, אירופה וצפון אמריקה.
מוחמד רזא לוטפי היה מוזיקאי פורה, שהקליט יצירות רבות, הן כאמן סולו והן עם המוזיקאים האיראנים המפורסמים כמו מוחמד רזא שג'ריאן, שהראם נאזרי, חוסיין עליזאדה ופרוויז משקטיאן.
לוטפי הוא אחד מגדולי המאסטרים העכשוויים של הטאר והסטאר.
הוא בין הדמויות המרכזיות שחוללו מהפכה בעשרים השנים האחרונות במוזיקה הפרסית המסורתית (הקלאסית).
הגישה החדשנית שלו לשלב בין המוזיקה הקלאסית לאלמנטים עממיים, הן מבחינת המוזיקה והן מבחינת הטכניקה, החדירה חיוניות חדשה למסורת ישנה מאוד.
היצירתיות המקורית שלו והאיכות הרגשית השורשית של נגינתו, הפכו אותו לאבי האסתטיקה החדשה במוזיקה הפרסית.
מוחמד רזא לוטפי נפטר ב-2 במאי 2014 (בגיל 67), כשהוא סובל מסרטן הערמונית.
לדברי חמיד דבאשי, מותו של לוטפי סימן "נקודת מפנה מכרעת בהיסטוריה של המוזיקה הפרסית הקלאסית והוא מסמל את עלייתה ונפילתה המרהיבה כאמנות ציבורית מתבצעת".
מוחמד ריישהרי (בפרסית: محمد ریشهری; 29 באוקטובר 1946 – 21 במרץ 2022) היה אייתוללה ופוליטיקאי איראני ששימש במספר תפקידים במשטר האיראני.
ריישהרי נולד למשפחה פרסית דתית בריי ב-29 באוקטובר 1946. הוא התחנך בקום ובנג'ף בתחום התאולוגיה.
הוא ויורשו במשרד המודיעין, עלי פלאחיאן, היו בוגרי בית הספר החקני בקום.
ריישהרי החל להשתתף בפעילויות פוליטיות ביוני 1963 במהלך המרידות הדתיות לאחר נאומו המפורסם של האייתוללה רוחאללה ח'ומייני בקום.
עם שובו לאיראן, הוא נכלא.
בזמן הכליאה, הוא פגש את עלי חמינאי, שלימים הפך למנהיג העליון של איראן.
עד המהפכה האיראנית, נאסר עליו להטיף.
מ-1984 עד 1989 שימש ריישהרי כשר המודיעין הראשון בקבינט של ראש ממשלת איראן, מיר-חוסיין מוסאווי, בתקופת כהונתו כשר המודיעין פרצה תקרית מהדי השמי.
ריישהרי הורה על הוצאתו להורג של האשמי יומיים לפני המועד ב-28 בספטמבר 1987, כדי שריישהרי לא יצטרך לפעול בהתאם למכתב שכתב האייתוללה רוחאללה ח'ומייני ב-28 בספטמבר, בו הודיע לריישהרי שהעונש הומר לגלות פנימית.
ריישהרי מונה לתובע הראשי של בית הדין הדתי המיוחד בשנת 1990. הוא ניסח את פקודת בית המשפט בת 47 סעיפים, שהתקבלה לאחר מכן ב-1990.לפני הבחירות למג'לס ב-1996, הקים את החברה להגנת ערכי המהפכה האסלאמית.
ריישהרי היה גם מועמד לנשיאות איראן בבחירות הבחירות לנשיאות איראן 1997 שנערכו ב-23 במאי 1997, שבסיומן ניצח הרפורמיסט מוחמד ח'אתמי.
הוא סיים במקום הרביעי מבין ארבעת המועמדים שאושרו על ידי מועצת שומרי החוקה.
הוא מונה לנציג עלי ח'אמנאי לענייני חג'.
כמו כן שימש דיקן המכון המדעי לתרבות דאר אל חדית'.
ריישהרי מת בבית חולים בטהראן ב-21 במרץ 2022 בגיל 75. הוא היה חמו של עלי משקיני.
מוחמד רזא נקדי (בפרסית: محمدرضا نقدی; נולד ב-1953) הוא קצין צבא איראני ששימש בתפקידים בכירים במשמרות המהפכה האסלאמית ובהם מפקד הבסיג'.
לפי הביוגרפיה שפרסמה סוכנות הידיעות הרשמית למחצה פארס, נקדי נולד במרץ 1961 במשפחה דתית ממעמד הביניים בשכונת שפור בטהראן.
בגיל 16, הוא נרשם לאוניברסיטת גוילאן ב-1977 והקים את אגודת הסטודנטים שלה.
הוא סייע בהקמת ג'יהאד הבנייה ביוני 1979 (אחד הארגונים שהשתתפו במהפכה האיראנית), לפני שהצטרף לארגון המודיעין של משמרות המהפכה האסלאמית.
העיתון אלמג'אלה טוען כי נקדי הוא אזרח עיראקי ממוצא איראני ופרסי, בנו של עלי אכבר ת'מחני שמס, שגורש ב-1980 בין שיירות מואבדים (אזרחים עיראקאים ממוצא פרסי) והוצב עם משפחתו בעיר נקדה.
הוא היה מזוהה לכאורה עם המועצה האיסלאמית העליונה של עיראק.
"האישומים נגדם מאמינים כוללים 'מעצר בלתי חוקי' ו'שימוש בעינויים כדי לעורר הודאות'." הוא נמצא לא אשם.
נקדי מונה על ידי המנהיג העליון עלי ח'אמנאי למפקד הבסיג' באוקטובר 2009, במקום חוסיין טאיב.
הוא תואר כבעל "אישורים שמרניים" ומינויו נאמר (על ידי מוחסן סזגרה) כ"ניפץ את התקוות והתוכניות של אלה שחשבו שהם יכולים להקל" על התסיסה והמחאה בעקבות בחירתו מחדש של הנשיא אחמדינז'אד.
שבועיים לאחר מכן, ב-23 בפברואר 2011, הטילה מחלקת האוצר האמריקאית סנקציות על נקדי, "על היותו אחראי או שותף להפרות חמורות של זכויות אדם באיראן", והוסיפה אותו לרשימה השחורה של המשרד לבקרת נכסים זרים.
הפעולה מטילה עליו איסור כניסה והקפאת נכסים שיהיו לו בסמכות השיפוט של ארצות הברית, ואוסרת על אזרחי ארצות הברית לבצע עסקאות פיננסיות עימם.
בראיון ששודר בערוץ הטלוויזיה אל-מנאר ב-28 במאי 2012, דחה נקדי את האפשרות של תקיפה ישראלית באיראן, וקבע כי "ישראל קטנה מכדי לבצע (תקיפה).
ההצהרות הישראליות משמשות רק כדי לשעשע את העריצים המבועתים, האומרים: "אנחנו כאן".
אם ישראל תבצע אפילו את הטעות הקטנה ביותר או את מעשה הטיפשות הקטן ביותר, זו תהיה הטעות המטופשת האחרונה בחייה מבצע יהיה המעשה המטופש האחרון בהיסטוריה של ישראל.
ישראל אינה מסוגלת לפגוע באיראן."
בראיון נוסף ששודר בערוץ אל-מנאר ב-16 בספטמבר 2012, הצהיר נקדי שאם ישראל תתקוף את איראן "כל האפשרויות יהיו פתוחות לעם האיראני.
שחרור ירושלים היה בראשם של האיראנים שנים רבות, והם רק מחכים לרגע הנכון, אני אומר לציונים שכל התקפה על איראן לא תסתיים בשום דבר פחות משחרור ירושלים".
נקדי במהלך נאומו בפני פקידי באסיג' בפרובינציות איראן גם איים על ישראל והכריזו כי מתקפה ישראלית על כוחות חזבאללה שהובילה להרג של פקיד משמר מהפכן איראני בקוניטרה שבסוריה "תיענה בשחרור פלסטין".
לאחר שהמנהיג העליון של איראן האייתוללה עלי ח'אמנאי אסר על ייבוא חיסונים בריטיים וארצות הברית נגד מחלת נגיף קורונה 2019 בינואר 2021, הגנרל נקדי העיר כי האייתוללה "לא ממליץ על הזרקת חיסון זר כלשהו", מכיוון שהחומר הגנטי (mRNA) מורה לתאים לייצר חלבונים.
מוחמד שהבודין (בבנגלית: মোহাম্মদ সাহাবুদ্দিন; נולד ב-10 בדצמבר 1949), הידוע גם בכינויו צ'ופו (בבנגלית: চুপ্পু), הוא משפטן ופוליטיקאי בנגלי המכהן כנשיא בנגלדש ה-16. הוא נבחר בבחירות לנשיאות בשנת 2023 בהמלצת מפלגת השלטון, הליגה האוואמית.
לפני כהונתו כנשיא, שירת כשופט מחוזי ושופט בתי משפט לערעורים וכממונה בוועדת המאבק בשחיתות מ-2011 עד 2016.
שהבודין נולד ב-10 בדצמבר 1949 באזור ג'ובילי טנק שבשיברמפורה, במחוז סאדאר במחוז פאבנה במזרח בנגל (כיום בנגלדש).
שהבודין למד בבית הספר פורבטאן גנדי בפאבנה ולאחר מכן התקבל לאקדמיה רדהנאגאר מג'ומדר בכיתה ד', שם סיים את בחינת ה-SSC בשנת 1966. לאחר מכן סיים את בחינות ה-HSC והתואר הראשון במכללת אדוארד בפאבנה בשנים 1968 ו-1972 בהתאמה.
הוא השלים תואר שני בפסיכולוגיה מאוניברסיטת רג'שאהי בשנת 1974, ולאחר מכן תואר במשפטים במכללת שאהיד אמינודין למשפטים בשנת 1975.
שהבודין היה מנהיג סטודנטים של הליגה האוואמית בסוף שנות ה-60 ותחילת שנות ה-70. הוא שימש כמזכיר הכללי של אגודת הסטודנטים במכללת אדוארד בפאבנה, נשיא אגודת הסטודנטים של מחוז פאבנה ונשיא ליגת הנוער במחוז.
הוא היה רכז המחוז של אגודת הסטודנטים שדין בנגלה.
הוא היה מזכיר המחוז של הליגה האוואמית והליגה החקלאית-פועלת של בנגלדש (BAKSAL).
לאחר ההתנקשות בשייח' מוג'יבור רחמן בשנת 1975, הוא נאסר למשך שלוש שנים.
בשנת 1982 הצטרף שהבודין לשירות המדינה הבנגלדשי (BCS) כעוזר שופט.
הוא קודם לתפקיד שופט מחוזי ושופט ערעורים, המשרה הגבוהה ביותר בשירות המשפטי של בנגלדש.
הוא נבחר לכהן כמזכיר הכללי של איגוד השירות המשפטי בשנים 1995 ו-1996.
שהבודין מונה על ידי משרד המשפטים לענייני חקיקה ופרלמנט לשמש כמתאם במשפט של רוצחי שייח' מוג'יבור רחמן.
הוא שימש כנציב הבחירות במועצה הלאומית של הליגה האוואמית של בנגלדש בשנת 2022.
בפברואר 2023, שהבודין התפטר מחבר המנהלים של הבנק האיסלאמי של בנגלדש לאחר שנבחר לנשיא בנגלדש, תפקיד בו שימש מאז 2017.
שהבודין נבחר על ידי מפלגת הליגה האוואמית כמועמד שלהם לנשיא בנגלדש.
ב-12 בפברואר 2023, הוא הגיש את מועמדותו לנציב הבחירות הראשי ולמנהל הבחירות לנשיאות בבחירות, בהן היה המועמד היחיד.
לאחר מכן הוא נפגש עם ראש הממשלה שק הסינה ואזד.
המועמדות שלו התקבלה בברכה על ידי מפלגת האופוזיציה, ג'אטיה, בעוד שמפלגת בנגלדש הלאומית הביעה חוסר עניין.
ב-13 בפברואר 2023, הוא נבחר רשמית לנשיא ה-22 של המדינה ללא התנגדות.
במרץ 2024, שהבודין הטיל וטו על חוק העבודה 2023 שעבר בפרלמנט ושלח אותו לעיון מחדש.
ב-5 באוגוסט 2024, הרמטכ"ל, גנרל וואקר-וז-זמן, מסר את מכתב ההתפטרות של ראש הממשלה שק הסינה ואזד לשהבודין.
הוא החל מיד בתהליך פגישות עם מנהיגים פוליטיים מרחבי המדינה כדי לדון בהקמת ממשלת ביניים.
הוא גם פיזר את הפרלמנט.
הנשיא שהבודין הורה גם לשחרר את ראש הממשלה לשעבר חאלדה ג'ייה ממעצר בית.
ב-6 באוגוסט, שהבודין, כמפקד העליון של כוחות הצבא של בנגלדש, הורה על שינוי משמעותי בצבא בנגלדש, שכלל הדחת מספר קצינים המקורבים לליגה האוואמית, כולל גנרל זיאול חסן.
מאז נובמבר 1972, שהבודין נשוי לרבקה סולטנה, לשעבר מזכירה משותפת לממשלת בנגלדש.
כיום היא משמשת כחברת סגל באוניברסיטת פרימאזה ויושבת ראש ומייסדת של ארגון חברים למען ילדים.
יחד יש להם בן אחד, ארשד אדנאן, שהפיק מספר סרטים בנגלדשים, כולל הסרט המצליח ביותר בבנגלדש, "פריוטומה" (2023) .
לכבודו, נבנה פארק על ידי עיריית פאבנה בשנת 2020 נקרא "פארק השעשועים ביר מוקטיג'ודה מוחמד שהבודין צ'ופו".
מוחמד רעד הוא טרוריסט ופוליטיקאי לבנוני, המשמש כחבר פרלמנט המייצג את מחוז א-נבטיה.
הוא מוביל את הזרוע הפוליטית של חזבאללה בפרלמנט הלבנוני, שהייתה חלק ממחנה 8 במרץ.
בשנת 2019 הוטלו עליו סנקציות כלכליות על ידי ארצות הברית, בהתאם לצו המכוון לטרוריסטים ולמי שמספקים תמיכה לטרוריסטים או לפעולות טרור.
רעד נולד בביירות, לבנון, והוא מוסלמי שיעי.
משפחתו במקור מהעיירה ג'בעה בדרום לבנון.
הוא בעל תואר ראשון בפילוסופיה מאוניברסיטת לבנון.
רעד הוא אחת הדמויות הבולטות בארגון הטרור חזבאללה, והוא החבר היחיד במפלגה שנכנס לפרלמנט (המייצג את נבטייה) מאז 1992. הוא חבר בוועד המנהל של חזבאללה, ולשעבר יו"ר המועצה הפוליטית שלה.
רעד היה שחקן פוליטי מרכזי ונבחר על ידי המג'לס האיראני כנציגה היחיד של לבנון במועצת השומרים האיראנית.
ב-2001 אמר: "חזבאללה הוא מפלגת התנגדות צבאית, והמשימה שלנו היא להילחם בכיבוש ארצנו...
אין הפרדה בין פוליטיקה להתנגדות".
בשנת 2013, רעד נחשב לאחד המועמדים הפוטנציאליים להחלפת מזכ"ל חזבאללה במקרה שחסן נסראללה יהפוך ל"מדריך העליון" של הארגון, ובעקבות כך הכוח שהוקצה לתפקיד המזכיר הכללי צומצם.
בפברואר 2015 הוא אמר שהמערב "מתחנן להסכם גרעין עם איראן".
בינואר 2019, רעד גינה את ה"התערבות" של ארצות הברית בוונצואלה במהלך המשבר הנשיאותי בוונצואלה ב-2019, ואישר את תמיכתו של חזבאללה בנשיא ונצואלה ניקולאס מדורו.
ביולי 2019 הוטלו עליו סנקציות על ידי ארצות הברית, בהתאם לצו המכוון למחבלים ולמי שמספקים תמיכה לטרוריסטים או לפעולות טרור.
באוקטובר 2019, מפגינים תקפו את משרדו של רעד, כשהם הפגינו נגד השחיתות והאי-כשירות של הממשלה, והסיכון למשבר כלכלי בלבנון.
במרץ 2024, רעד נפגש עם שר החוץ של רוסיה סרגיי לברוב, ובחודש שלאחר מכן הודיע כי חזבאללה יפתח נציגות במוסקבה.
ביוני 2024, רעד מתח ביקורת על אנשים על "שהלכו לים ולמועדוני לילה בזמן שהדרום מותקף".
העיתונאי ומנחה הטלוויזיה של MTV לבנון, דימה סאדק, כתב בעוקצנות ברשתות החברתיות: "מזג האוויר נעים היום.
אני חושב להרוס את המדינה בזמן החוף".
חבר הפרלמנט פייר בו אסי הגיב לרעד: "כל לבנון קורסת בגלל המדיניות שלך והניצחונות האלוהיים ההזויים וההרסניים שלך.
האם חיזקת חוסן כלכלי או חברתי כלשהו בלבנון?
אתה חושב שהרקטות האיראניות שלך יאכילו את האנשים?".
כמו כן, ביוני 2024, הודיע רעד כי על חזבאללה "להשקיע" במחאות נגד ישראל באוניברסיטאות בארצות הברית, ולהשתמש בהם כדי "להיכנס ללב החברות המערביות".
רעד נשוי לפאטימה אל-בורגול, נולדו להם 5 ילדים, אך בנו עבאס, חבר ביחידת כוחות המבצעים המיוחדים של חזבאללה, נהרג במהלך הלחימה עם ישראל שנפתחה בעקבות טבח שבעה באוקטובר אל-מיאדין דיווח כי בהלוויה של בנו, הוא הודה לאלו שבירכו אותו על מות הקדושים של בנו.
מוחמד רוסולוף (בפרסית: محمد رسولاف; נולד ב-16 בנובמבר 1972) הוא במאי קולנוע עצמאי איראני, החי בגלות באירופה.
הוא ידוע בסרטיו עטורי הפרסים, ובהם אין רשע בעולם (2020), עליו זכה בפרס דוב הזהב בפסטיבל הסרטים הבין-לאומי בברלין בשנת 2020. בשנת 2025 נכלל ברשימת 100 האנשים המשפיעים ביותר בעולם של מגזין טיים.
רוסולוף נעצר מספר פעמים ואסרו עליו לצאת מאיראן, בשל אופיים ותכניהם הביקורתיים של סרטיו, אשר הביאו אותו לעימותים עם משטר הרפובליקה האסלאמית.
במאי 2024, לאחר שהוכרז כי סרטו זרע התאנה הקדושה נבחר להשתתף בתחרות הרשמית של פסטיבל קאן, נגזרו עליו באיראן שמונה שנות מאסר, עונש מלקות וקנס כספי.
זמן קצר לאחר מכן נמלט לגרמניה, שם קיבל מקלט מדיני.
רוסולוף נולד בשנת 1972 בעיר שיראז שבאיראן.
הוא למד סוציולוגיה באוניברסיטת שיראז ועריכת סרטים במכון להשכלה גבוהה סורה שבטהראן.
סרטו הראשון באורך מלא, "The Twilight" (או "Gagooman"; בעברית: "הדמדומים"), יצא לאקרנים בשנת 2002, זכה בפרס Crystal Simorgh לסרט הביכורים הטוב ביותר בפסטיבל הסרטים פג'ר בטהראן.
סרטו השני, Iron Island (2005), ביסס את מעמדו כאחד הקולות העצמאיים הבולטים בקולנוע האיראני.
סרטו The White Meadows (2009) עורר תשומת לב רבה, אך גם ביקורת מצד הרשויות באיראן ונגזר עליו עונש של שש שנות מאסר על ידי ממשלת איראן באשמת "התאגדות, קשירת קשר ותעמולה נגד המשטר".
בהמשך הופחת העונש לשנה אחת על תנאי ולצו איסור על עשיית סרטים.
מאז רוסולוף יצר את סרטיו במחתרת, החל מהסרט "Manuscripts Don't Burn" משנת 2013.
סרטו Goodbye (2011) הוקרן בפסטיבל קאן במסגרת Un Certain Regard וזיכה אותו בפרס הבימוי.
Manuscripts Don't Burn (2013) הוקרן אף הוא במסגרת זו בפסטיבל קאן וזכה בפרס מבקרי הקולנוע הבינלאומי (FIPRESCI).
בשנת 2025 רוסולוף הוזמן להצטרף לאקדמיה האמריקאית לקולנוע.
"אדם של יושרה" (2017) זכה בפרס הראשי של מדור Un Certain Regard בקאן.
בשנת 2020 זכה סרטו "אין רשע בעולם" בפרס דוב הזהב בפסטיבל ברלין, וב־2021 זכה בפרס פסטיבל סידני לקולנוע.
בשנת 2021 שימש כחבר צוות השיפוט הרשמי בתחרות המרכזית של פסטיבל הסרטים הבינלאומי בברלין.
בשנת 2017 הוזמן רוסולוף להצטרף לאקדמיה האמריקאית לקולנוע (AMPAS).
בשנת 2024 שימש כנשיא חבר השופטים של מדור New Currents בפסטיבל בוסאן הבין־לאומי.
סרטו "זרע התאנה הקדושה", זכה לשבחים רבים בפסטיבל קאן והיה מועמד לפרס האוסקר.
הרעיון לסרט נולד בזמן שרוסולוף היה בכלא, בשל פעילותו האמנותית והפוליטית.
רוסולוף סיפר כי חוויותיו בזמן המרד, ובפרט מפגשו עם בכיר בבית הכלא שהביע חרטה על שיתוף הפעולה עם המשטר, היוו השראה לעלילת הסרט.
אותו קצין כלא סיפר לרוסולוף כי משפחתו ובניו מתחקרים אותו ללא הרף על מעשיו ותמיכתו במערכת הדיכוי.
הסרט עוסק בדיכוי האלים של תנועת "אישה, חיים, חירות" באיראן.
צוות ההפקה של הסרט פעל בחשאי בתוך איראן, בעוד רוסולוף ביים את הסרט מרחוק.
רוסולוף טען כי האומץ האמיתי שייך לצעירי איראן, שבזכות הקרבתם ניתן היה ליצור את הסרט.
עימותים עם השלטון האיראני וגלות
ב-20 בדצמבר 2010 נעצר רוסולוף בעת צילומי סרט, באשמה של צילומים ללא היתר.
נגזרו עליו שש שנות מאסר, שנקצרו לשנה אחת על תנאי ולצו איסור על עשיית סרטים.
בספטמבר 2017 הוחרם דרכונו עם שובו לאיראן והוא נאסר ליציאה מהמדינה.
ביולי 2019 נידון לשנת מאסר נוספת ולאיסור יציאה לשנתיים מאיראן בשל סרטו "אדם של יושרה", שעוסק בשחיתות ממסדית באיראן וזכה בפרס בקטגוריית Un Certain Regard בפסטיבל קאן.
במרץ 2020 נידון שוב לשנת מאסר ולאיסור עשיית סרטים לשנתיים בגין "תעמולה נגד המערכת", ולא יכול היה להשתתף בפסטיבל ברלין, שם סרטו "אין רשע בעולם" זכה בפרס דוב הזהב.
ביולי 2022 נעצר שוב לאחר שחתם על עצומה בשם "Lay Down Your Arms", שקראה לכוחות הביטחון לחדול משימוש בנשק נגד מפגינים בעקבות קריסת בניין בעיר אבאדאן.
הוא שוחרר בפברואר 2023 לאחר ששבת רעב, והועבר למעצר בית אך נאסר עליו להשתתף בפסטיבל קאן, שבו היה אמור לשמש כשופט בקטגוריית Un Certain Regard.
לאחר בחירת סרטו "זרע התאנה הקדושה" לתחרות הרשמית של פסטיבל קאן לשנת 2024, נחקרו שחקניו וצוות ההפקה על ידי רשויות איראן ונאסר עליהם לעזוב את המדינה במקביל ללחץ מצד השלטונות האיראניים על רוסולוף ועל הפסטיבל להסיר את הסרט מהתחרות.
ב-8 במאי 2024 נידון רוסולוף לשמונה שנות מאסר, למלקות, לקנס ולהחרמת רכושו בשל הצהרות פומביות שנחשבו בעיני בית המשפט ל"שיתוף פעולה במטרה לבצע פשע נגד ביטחון המדינה".
במאי 2024 דווח כי רוסולוף נמלט מאיראן והגיע בבטחה לאירופה.
רוסולוף נמלט מאיראן לאחר מסע ממושך ומסוכן שנמשך 28 ימים, שכלל חציית גבול רגלית בעזרת מבריחים.
לאחר ששהה בבית מסתור בכפר סמוך לגבול, הצליח להגיע לקונסוליה גרמנית, שם זוהה באמצעות טביעות אצבע והונפק לו מסמך נסיעה זמני.
בהמשך הגיע לגרמניה, וב־24 במאי 2024 השתתף בטקס בפסטיבל קאן, שם הוענק לו פרס מיוחד על סרטו.
רוסולוף כתב כי בחר בגלות בלב כבד, לאחר שבית המשפט לערעורים אישר את עונשו, וכי נאלץ לעזוב את איראן בסתר משום שדרכונו הוחרם.
במכתב שפרסם, ציין כי חלק משחקני הסרט הצליחו לעזוב את איראן לפני שהפקת הסרט נחשפה, אך אחרים נותרו במדינה.
הוא תיאר כיצד השחקנים ואנשי הצוות שנשארו באיראן נחקרו לאורך שעות, נאסרה עליהם היציאה מהמדינה, ובני משפחותיהם זומנו וספגו איומים.
משרד המודיעין האיראני פשט על משרד הצלם הראשי של הסרט והחרים את ציודו, וכן מנע ממהנדס הקול לצאת לפסטיבל.
רוסולוף כתב כי ביקש ליצור יצירה קולנועית שאינה כפופה לנרטיב הצנזורה של הרפובליקה האסלאמית, אלא משקפת את מציאות החיים האמיתית באיראן.
הוא הדגיש כי דיכוי חופש הביטוי אינו ניתן להצדקה, גם אם הוא מעורר יצירתיות.
רוסולוף קרא לקהילה הבינלאומית לתמוך ביוצרים המתנגדים לצנזורה ולשלטון הדיכוי, ולפעול להגנה ברורה על חופש הביטוי.
הוא הביע דאגה לשלומם של אנשי הצוות והשחקנים שנותרו באיראן וציין כי הוא מעריך את אומץ לבם והקרבתם.
סרטיו של רוסולוף נחשבים לבעלי מעמד חשוב בקולנוע האיראני הבינלאומי, לצד עבודותיהם של עבאס קיארוסטמי, אסגאר פרהאדי וג'עפר פאנאהי.
סרטיו עוסקים באופן עקבי בביקורת על השלטון האיראני ובמאבק למען חופש הביטוי.
אף אחד מסרטיו לא הוקרן באיראן בשל הצנזורה.
עד שנת 2010 נהג להשתמש בסגנון מטפורי לסיפוריו, אך מאז החל לפנות לצורת ביטוי ישירה יותר.
הוא נשוי לרוזיטה ואב לילדה בשם ברן רוסולוף.
מוחמד שריף עודה הוא האמיר (ראש העדה) של העדה האסלאמית האחמדית בארץ הקודש (ישראל והרשות הפלסטינית).
עודה פועל משכונת כבאביר בחיפה, והוא הנציג הראשי של הח'ליפות האחמדית העולמית באזור.
הוא חבר במועצת המנהיגים הדתיים בישראל וידוע בפעילותו לקידום דיאלוג בין-דתי ושלום.
עודה נולד בשכונת כבאביר, שכונה בראש הר הכרמל בחיפה.
השכונה יושבה על ידי משפחת עודה באמצע המאה ה-19 והפכה למרכז הקהילה האחמדית באזור בשנות ה-20 של המאה ה-20, לאחר הגעתו של המיסיונר הראשון, ג'לאל אל-דין שמס.
הוא בנו של סלאח אל-דין מוחמד עודה (1939–2024), שהיה זקן העדה בכבאביר ודמות בולטת בקהילה, אשר נודע בהכנסת האורחים שלו ובשירתו הדתית.
עודה למד תאולוגיה אסלאמית אצל חכמי העידה האחמדית והמסיונירים בכבאביר.
בשנת 1999 נבחר לכהן כאמיר הקהילה, והחליף את ההנהגה הקודמת.
מתוקף תפקידו כאמיר, מוחמד שריף עודה מנהל את ענייני הדת והמנהלה של הקהילה האחמדית בישראל ובגדה המערבית.
הוא פועל מתוך מסגד כבביר (מסגד סיידנא מחמוד) בחיפה, המשמש כמטה הארצי של העידה.
עודה דוגל בגישה התאולוגית האחמדית של שלום ו"ג'יהאד העט" (מאבק אינטלקטואלי והסברתי) ושולל אלימות מיליטנטית.
הוא משתתף קבוע במועצת המנהיגים הדתיים בישראל, ופועל לצד מנהיגים יהודים, נוצרים, דרוזים ובהאיים לקידום דו-קיום.
יחסים עם הוותיקן: עודה השתתף במספר משלחות בין-דתיות לוותיקן.
הוא נפגש אישית עם האפיפיור בנדיקטוס השישה עשר כדי להעביר לו מסר מיוחד מהח'ליף האחמדי, מירזא מסרור אחמד, ותיאם משלחות המשך לכס הקדוש.
יחסים עם המדינה: עודה נפגש לעיתים תכופות עם גורמים רשמיים במדינת ישראל.
בדצמבר 2024 נפגש עם נשיא המדינה יצחק הרצוג בבית הנשיא בירושלים, והעניק לו תרגום חדש של הקוראן לעברית שהופק על ידי העדה.
משלחות זרות: המרכז הקהילתי בכבאביר מארח באופן קבוע דיפלומטים ונציגי מדינות זרות.
בין הביקורים הבולטים ניתן למנות את ביקורו של הלורד טארק אחמד, השר הבריטי לענייני המזרח התיכון, שביקר במסגד בשנת 2023, וכן את ביקורו של שגריר טנזניה בישראל, ג'וב דאודי מסימה.
תחת הנהגתו, העדה נתנה עדיפות להנגשת טקסטים אסלאמיים לאוכלוסיות שאינן דוברות ערבית.