tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
למיכה היו אח ואחות גדולים ממנו ואח ואחות קטנים ממנו.
הוריו עלו לישראל ב-1949 והתגוררו ביפו, שם פתח אביו בית מלאכה לחריטת עץ.
אמו הייתה עקרת בית ועזרה לאביו.
בהמשך רכשו הוריו קיוסק בקולנוע גלרון ביפו.
בהיותו בן 11 עבר עם משפחתו לרמת גן, בה גדל עד גיוסו לצה"ל.
למד בבית הספר העממי ביפו ובתיכון אהל שם ברמת גן.
בגיל 16 עזב את בית הספר והחל לעבוד כחשמלאי.
בצבא היה חבר בגרעין נח"ל משאבי שדה ובהיאחזות קציעות במשך חצי שנה.
כעבור שנה וחצי שירת כסמל, על תקן קצין תחמושת בצאלים.
בחופשת השחרור שלו מהצבא עבר מיכה שרפשטיין לתל אביב, התרועע עם יושבי בית הקפה כסית ודרכם נכנס לתעשיית הקולנוע.
הוא הכיר את סוכנת השחקנים לביאה הון שהציעה לו לשחק בסרט הטלוויזיה "קרלוס" שצילמו באילת (1971) בו שיחק קאובוי.
בסרט שיחקה גם ג'רלדין צ'פלין.
שיחק גם בסרטו של מנחם גולן "שוד הטלפונים הגדול" (1972) ובסרטו של אורי זוהר "עיניים גדולות" (1974).
אחר-כך עבד במספר סרטים כעוזר תאורן.
הוא עבד עם אורי זוהר וצבי שיסל כעוזר הפקה בתוכניות שונות שביימו לערוץ הראשון.
אחר-כך היה מפיק בפועל בסרטים "הצילו את המציל" בבימויו של אורי זוהר ו"פנטסיה על נושא רומנטי" בבימויו של ויטק טרץ' על פי תסריט של חנוך לוין (שניהם ב-1977).
"מסע אלונקות" שביים ג'אד נאמן היה הסרט הראשון בו שימש כמנהל הפקה (1977).
הוא עבד כמפיק בפועל, מנהל הפקה ועוזר במאי ראשון ב"יוצאים קבוע", השני בסדרת סרטי אסקימו לימון, בבימויו של בועז דוידזון (1979).
עבד גם בסרטו של דניאל וקסמן "חמסין" (1982) ובסרטו של רפאל רביבו "עדות מאונס" (1984).
לאחר צילומי הסרט נעצר בטענה שסיפק חשיש למשתתפי הסרט בזמן הצילומים.
שימש כמפיק בפועל בשניים מסרטיו של ג'ורג' עובדיה – "הדודה מארגנטינה" ו"נורית 2" (שניהם ב-1984).
הסרט הראשון בו כיהן שרפשטיין כמפיק היה "לנה" בבימויו של איתן גרין (1982).
שותפו בהפקה היה נסים דיין.
אחר-כך הפיק את סרטו של גרין "עד סוף הלילה" (1985), הפעם הפיק לבד.
באותה שנה הפיק את הסרט "גשר צר מאוד", בבימויו של נסים דיין, על פי סיפור מאת חיים חפר.
לקח חלק בהפקת שניים מהסרטים שביים זאב רווח – "שרגא קטן" (1978) ו"ספר נשים" (1984).
הפיק את הסרט ללקק ת'תות שביים אורי ברבש (1992).
הפיק את הסרט "נישואים פיקטיביים" (1988) שביים חיים בוזגלו.
ב-1991 הפיק את סרטו של ערן ריקליס "גמר גביע" ובשנת 1993 הפיק את סרטו של ריקליס "זהר", אודות סיפור חייו של זהר ארגוב.
סדרת הטלוויזיה הראשונה ששרפשטיין הפיק הייתה "סטרייט ולעניין" (1994-1993).
הייתה זו קומדיית מצבים והסיטקום הישראלי הראשון אשר הציג דמות של הומוסקסואל בפריים טיים.
הוא הפיק גם את סדרת הטלוויזיה "תמונות יפואיות" עם אריק לובצקי ומתי הררי (1996).
שרפשטיין יצר ביחד עם עמיתן מנלזון את "כחול עמוק", הגרסה הישראלית של סדרת הטלוויזיה האמריקאית "משמר המפרץ", בבימויה של איילת דקל, שהוקרנה בכבלים (1998).
ב-2003 שרפשטיין הקים עם האחים משה ולאון אדרי את חברת ההפקה "טופיה".
רבים מהסרטים והסדרות הפיק ביחד עם עמיתן מנלזון.
הפיק את הסרט "פלייאוף" (2011) בבימויו של ערן ריקליס (2011), שמתבסס על סיפור חייו של רלף קליין.
הפיק את הסדרה "כתב פלילי" שביים חיים בוזגלו (2005-2004).
הפיק את סדרת הטלוויזיה "טירונות" שביים אורי ברבש (1998) בתקציב של 3 מיליון שקל.
הפיק שני סרטים עם אריק לובצקי – "הפנטסיה הגדולה של סימיקו הקטן", (2011) ו"תפוחים מן המדבר" (ביים ביחד עם מתי הררי).
שרפשטיין נפטר ב-27 באוגוסט 2022. היה גרוש ובשנותיו האחרונות היה בזוגיות עם ענת ברק.
היה נשוי לעיתונאית שרית ישי לוי ולאשת העסקים נילי תן-עמי, ממנה בנו הבכור, תום שרפשטיין, מוזיקאי, שהלחין את המוזיקה לחמישה מהסרטים והסדרות שהפיק.
היה אב לשני ילדים צעירים יותר ממערכת יחסים שהייתה לו עם שלי גיל, המפיקה הראשית ב־ynet.
שנה סדרה יוצר שותף ערוץ מפיקים במאי תסריטאי 2005-2004 כתב פלילי ערוץ 1 (12 פרקים) מיכאל שרפשטיין, סרטי יונייטד קינג חיים בוזגלו גדעון מרון ועופר גרינשטיין 2000 כחול עמוק חברת הכבלים (13 פרקים) מיכאל שרפשטיין איילת דקל
זכה בציון לשבח בפסטיבל הקולנוע ירושלים שירי שחר 1994 הפרח בגני (סרט תעודה) עמיתן מנלזוןשירי שחר
גייזנדורפר (Geissendörfer) על פי המחזה "דון קרלוס" של שילר קאובוי
מיכאל שנקר (1899–1994) היה פעיל ציוני מהעיר קורץ, פלך ווהלין שבאוקראינה, וממייסדי המושבה פרדס חנה.
מיכאל שנקר נולד באוקראינה (1899).
הוא היה פעיל ציוני מהעיר קורץ, פלך ווהלין שבאוקראינה.
הוא עלה לארץ ב־1920 עם חבריו מקבוצת צעירי ציון.
עבד בסלילת כביש עפולה נצרת, חיפה ג'דה ובכפר העבודה ביתניה שבעמק הירדן, שם חלה במלריה.
עבד בבניין בירושלים, שם הכיר את אשתו לעתיד מילכה לבית מיליקובסקי, אם בנו היחיד עודד.
בשנת 1929 ייסד עם מספר חברים את המושבה פרדס חנה שם התגורר והתפרנס כפרדסן עד יום מותו.
הוא נפטר בשנת 1994, ונקבר בפרדס חנה.
מיכאל תפוח (נולד ב-16 ביולי 1948) הוא מפיק קולנוע וטלוויזיה ואמרגן ישראלי, יושב ראש הוועד המנהל של איגוד האמרגנים ומפיקי אמנויות הבמה בישראל.
בשנת 1984 הקים תפוח, יחד עם אתי אנטה-שגב, את חברת ההפקות "המון הפקות".
במסגרת חברה זו שימשו השניים כמנהלים אישיים של אמנים כדוגמת גידי גוב, שלמה ארצי, נורית גלרון, ריקי גל ומאיר אריאל, וכן הפיקו עבורם רבים מהאלבומים המצליחים של התקופה.
בין האלבומים הבולטים שהפיקה החברה היו 21 מאלבומיו של אריק איינשטיין, שמונה מאלבומיה של נורית גלרון ושבעה מאלבומיו של גידי גוב.
תפוח שותף גם בחברות "המון ווליום", "הפקות תוצרת הארץ" ו"דומינו גרוס".
בשנת 2002 הגיש אריק איינשטיין תביעה אזרחית נגד תפוח, עמו עבד במשך 24 שנים.
תפוח, בכתב ההגנה, טען כי איינשטיין דווקא הרוויח ממון רב, והציג את עצם הגשת התביעה כחלק מבעיותיו האישיות של הזמר כ"אדם תלותי ומפונק".
תפוח מרצה בבית הספר למוסיקה ע"ש ג'ונתן ווהל ב.
מיכאל שרף הוא רופא ישראלי.
הוא פרופסור לרפואה, מומחה לרפואת המשפחה ומוסמך בבריאות הציבור.
בתפקידו הציבורי האחרון כיהן כסמנכ"ל וראש חטיבת בתי החולים בשירותי בריאות כללית.
שרף נולד במוגדור שבמרוקו, ובגיל 4 עלה לישראל.
בילדותו התגורר ביישוב אופקים שבנגב והתחנך בבית הספר התיכון ע"ש מיי בוייאר בירושלים.
בשירותו הצבאי היה מפקד קורס חובשים קרביים.
השתחרר משירות מילואים בדרגת סא"ל.
למד רפואה בבית הספר לרפואה באוניברסיטת בן-גוריון בנגב, לאחריהם התמחה ברפואת המשפחה במחוז דרום של כללית.
שימש כמנהל מרפאת הכללית ביישוב ירוחם וכסגן המנהל הרפואי במחוז דרום של כללית.
בשנת 1986- הוענק לו פרס על שם פרופ' כוזרי וזאת בעבור שירות רפואי מצטיין (טיפול ב-47 פצועי אוטובוס סמוך לדימונה שהיה בדרכו לאילת בלילה)
בשנת 1993 מונה כמנהל רפואי של מחוז דרום בכללית.
בשנת 2001, מונה כראש מינהלת הביזור בהנהלה הראשית של כללית, ובשנת 2003 מונה לראש אגף תכנון ומדיניות בריאות בהנהלה הראשית של כללית.
בסוף שנת 2006 התמנה למנהל המרכז הרפואי מאיר בכפר סבא, ובשנת 2007 למנהל המרכז הרפואי סורוקה בבאר שבע.במהלך כהונתו כמנהל בית החולים התמודד עם ניהול וטיפול בפצועים תחת מתקפת הטילים על הדרום בזמן מבצע עופרת יצוקה ומבצע עמוד ענן.
בשנת 2010 ניבחר פרופ' שרף כרופא משפחה מצטיין ומעורר השראה על ידי המגזין דה מרקר וצוין ברשימת 101 הרופאים המשפיעים בישראל.
לאחר 6 שנים בסורוקה, בשנת 2013, התמנה לסמנכ"ל וראש חטיבת בתי החולים בכללית.
שרף הוא איש סגל בפקולטה למדעי הבריאות באוניברסיטת בן-גוריון.
שרף תושב היישוב להבים, נשוי ואב לשלושה.
מיכאל שראל (נולד ב-1962) הוא כלכלן ישראלי העומד בראש פורום קהלת לכלכלה בתוך פורום קהלת.
לשעבר הכלכלן הראשי במשרד האוצר ולפני כן הכלכלן הראשי של קבוצת הראל.
שראל נולד בבוקרשט בירת רומניה, בנם השני של ראול ומוסאה סורין, אדריכל ומהנדסת כימיה.
בשנת 1973 עלתה המשפחה לישראל והתגוררה בצפת.
בהמשך עברו לתל אביב ואז לקריית אונו, ושראל למד בתיכון אורט סינגאלובסקי.
בשנת 1982 התגייס לצה"ל ושירת בחיל האוויר, עד לשחרורו ב-1985 בדרגת רב-סמל.
לאחר שחרורו מצה"ל התגורר בירושלים ולמד מדעי המחשב וכלכלה באוניברסיטה העברית.
ב-1988 השלים בהצטיינות את לימודי התואר הראשון והחל לעבוד כמהנדס תוכנה בחברת דייזי-קדנטיקס.
ב-1990 עבר להתגורר בבוסטון, ארצות הברית, לשם לימודי דוקטורט באוניברסיטת הרווארד.
ב-1994 קיבל תואר דוקטור לכלכלה.
נושא עבודת הדוקטורט שלו היה "על הדינמיקה של צמיחה כלכלית" והיא נכתבה בהנחייתו של פרופ' רוברט בארו.
באותה שנה עבר שראל להתגורר בוושינגטון הבירה כדי לעבוד בקרן המטבע הבינלאומית ככלכלן במחלקות שונות.
בשנת 2000 שב לישראל ועבד ככלכלן במחלקת המחקר של בנק ישראל.
ב-2001 עבר למשרד האוצר ומונה לראש אגף כלכלה ומחקר, תפקיד אותו מילא עד שנת 2006. בשנה זו עבר לשוק הפרטי ושימש ראש אגף כלכלה ומחקר ב'קבוצת הראל'.
ב-2012 חזר לשירות המדינה כשמונה לכלכלן הראשי במשרד האוצר, והממונה על הכנסות המדינה, מחקר וקשרים בין-לאומיים.
בתפקידו ככלכלן הראשי במשרד האוצר התנגד שראל לתוכנית 'מע"מ אפס', יוזמת הדגל של שר האוצר יאיר לפיד לטיפול בעליית מחירי הדיור.
לאחר שהתנגדותו לתוכנית לא התקבלה התפטר מתפקידו בשנת 2014. במכתב ההתפטרות כתב שראל כי ההחלטה לקדם את התוכנית "שטחית, לא נכונה ותקפיץ את מחירי הדירות".
לאחר התפטרותו הוסיף לבקר את התוכנית במאמרים וראיונות לתקשורת.
באותה שנה הצטרף שראל לפורום קהלת, והקים את התחום הכלכלי שהוא עומד בראשו (פורום קהלת לכלכלה).
במסגרת תפקידו שראל כותב ניירות מדיניות, מפרסם מאמרים בתחומי הכלכלה ומדיניות מס ממשלתית ומתראיין כפרשן בנושאים אלה.
שראל העיד כמומחה בבקשה לתובענה ייצוגית נגד רוב הבנקים וחברות האשראי בישראל.
בפסק הדין משנת 2018 מתח שופט בית המשפט המחוזי יהודה פרגו ביקורת חריפה על שראל, וכתב עליו כי הוא "חסר ידע, ניסיון והבנה מספקת את המסחר במט"ח" וכי הנחות היסוד העובדתיות והמשפטיות בחוות דעתו הן "שגויות לחלוטין".
שראל נשוי בשנית לשרית ומתגורר בשוהם.
במרץ 2023 יצא שראל בביקורת נוקבת על הרפורמה המשפטית ואמר כי בעקבותיה צפויה פגיעה קשה במשק הישראלי, זאת על אף היותו כלכלן הראשי של פורום קהלת שהניע את המהלך.
לדבריו, היוזמה פוגעת בהפרדת הרשויות בישראל "בכך שהיא מכפיפה את מערכת המשפט לרצון הקואליציה".
להערכתו, ההשפעה הכלכלית של המהלך צפויה להיות מהירה יותר מהפגיעה בדמוקרטיה.
בנייר העמדה שפרסם בנושא אמר שראל: "הרפורמה המוצעת מעניקה כוח כמעט בלתי מוגבל לקואליציה.
היא מעלה אצלי את החשש שקואליציה כלשהי, בהווה או בעתיד, תכרסם באופן משמעותי בעקרונות הדמוקרטיה הייצוגית".
בתפקידו ככלכלן הראשי במשרד האוצר וגם לאחר מכן ביטא התנגדות חריפה לתוכנית 'מע"מ אפס' שקידם שר האוצר יאיר לפיד.
לפי שראל התוכנית הייתה צפויה להקטין את שיעור הצמיחה במשק, להגדיל את אי השוויון, להגדיל את הביקושים בענף הנדל"ן, ליצור אפליה בין קבוצות אוכלוסייה ולייצר מנגנון פיקוח מחירים יקר ומסורבל, שלא ימנע את העברת רוב הטבת המס לכיסי הקבלנים.
הוא גם ביקר את עלותה הגבוהה של התוכנית: 2–3 מיליארד שקל לשנה, שיושתו על הציבור בדמות העלאת מיסים או הפחתת שירותים ממשלתיים.
שראל התנגד גם לתוכנית "מחיר למשתכן" שקודמה בתקופת שר האוצר משה כחלון.
הוא סבר שהמשך עליית מחירי הדירות לאחר שנתיים של יישום התוכנית מלמד כי בניגוד להבטחות מצדדי התוכנית היא לא ריסנה את הביקושים, מה שהיה מביא לירידת מחירים מהירה, אלא דווקא הזינה אותם.
בכך כשלה התוכנית בהשגת מטרתה, אך עלולה לעלות 25 מיליארד שקלים למשלמי המיסים, כאשר כמחצית מהסכום אף לא מגולם ברווח של הזוכים בהגרלות.
הצעה חלופית של שראל לפתרון משבר הדיור אותה ניסח בנייר מדיניות משנת 2014 היא החלת מס שבח מלא על הגידול הריאלי בשווי הדירות בבעלות, כלומר, ביטול הפטור ממס שבח על דירת מגורים, כך שמכירת דירת מגורים תחויב במס על הגידול בערך הדירה.
מטרתו של ביטול ההטבה היא צמצום הביקוש המוגזם לדירות למגורים, הגדלה מהירה של ההיצע באמצעות יצירת לחץ על בעלי דירות למכור אותן לפני תחולתו של ביטול ההטבה.
בנוסף תצומצם המוטיבציה להעלמת מיסים באמצעות תשלום במזומן לקבלן על חלק מהדירה או למבצעי שיפוצים בדירה, שכן תיעוד הוצאות אלה יידרש לבעלי הדירה לשם הקלת המיסוי על עליית ערך הדירה.
בנייר עמדה שכתב יחד עם יורם גבאי בדצמבר 2018 המליץ שראל להפחית את המס השולי העליון מ-50% ל-45%, בהתאם לממוצע במדינות המפותחות.
כמו כן הוצע לבטל מספר הטבות מס ופטוׂרים.
בספטמבר 2017, על רקע הקריאות להפחתת המס על רווחי הון כדי לעודד את ההשקעות, סבר כי יש להתנות הפחתה כזו בהפחתה מקבילה במס הדיבידנדים ובמס השולי על יחידים, כדי למנוע עיוותים בפעילות העסקית שייוצרו כתוצאה משינוי א-סימטרי במיסוי.
שראל מתנגד להגדלת הגירעון הממשלתי בתקופות של יציבות כלכלית ואבטלה נמוכה.
לשיטתו, דווקא מי שמעוניין להגדיל את הגירעון בתקופות משבר בהתאם לעקרונות הכלכלה הקיינסיאנית חייב לצמצם את הגירעון בתקופות גאות, כדי שיוכל להרחיב את הגירעון במקרה של משבר.
לפי שראל, המניע להרחבת הגירעון כשאין לכך הכרח כלכלי מיוחד, הוא פוליטי ופופוליסטי ומי שישלם את המחיר על צעדים אלה הם הצעירים שיישאו בעתיד בעול הגירעון.
לפי שראל, הוויכוח בין ימין לשמאל בתחום הכלכלי איננו בשאלה "האם אנו רוצים שיהיו שירותים ציבוריים איכותיים" אלא בשאלה כיצד ניתן להגיע ליעד זה.
כדוגמה הוא הביא את הגידול המשמעותי בתקציב החינוך ובשכר המורים בישראל שנעשה בשלהי העשור הראשון של המאה ה-21. לפי שראל, הגדלת ההשקעה התקציבית בחינוך לא הביאה לשיפור ברמתה של מערכת החינוך, משום שלא נלוותה לו רפורמה מבנית שתבטיח שיפור באיכות ההוראה.
בנייר מדיניות שכתב יחד עם אוׂרי כץ המליץ שראל לאמץ מודל רווחה של הכנסה בסיסית לכל בישראל.
בין ההנמקות למעבר למודל זה: חיסכון בירוקרטי משמעותי, ביטול הסטיגמה החברתית המתלווה לקבלת הקצבאות, הפחתת המעורבות הממשלתית בחיים האישיים של אזרחי המדינה, עידוד השתתפות בשוק העבודה והתאמת מערכת הרווחה לשוק העבודה המודרני במסגרתו מתקיים ניוד גבוה של עובדים בין מקומות עבודה, כולל תקופות הכשרה ממושכות במהלך הקריירה.
בנייר מדיניות שכתב שראל יחד עם אמיר פדר וצביה זיכרמן הומלץ להעלות את רף ההצטרפות לארגון עובדים משליש העובדים לרוב רגיל ולאפשר חופש מהתאגדות לעובדים הבוחרים בכך, להגביל את זכות השביתה בשירותים חיוניים, לאסור על שביתות הזדהות, ולבטל את מעמד האגודות העות'מאניות המתנהלות ללא שקיפות.
שראל סבור שהשתלבות חרדים בעבודה ובהכנסה חיונית לשגשוג הכלכלי-חברתי בישראל.
לדעתו, על מנת שהשתלבות זו תתרחש, על מאפייני ההשכלה של חרדים לכלול, בין היתר, מיומנויות בסיסיות הנדרשות בשוק העבודה.
מיכאלה רייס (בפורטוגזית: Micaela Patrícia Reis; נולדה ב-21 בדצמבר 1988) היא דוגמנית, מנחת טלוויזיה ושחקנית אנגולית, אשר מחזיקה בתואר מיס אנגולה לשנת 2007.
מיכאלה רייס נולדה ב-21 בדצמבר 1988 בלואנדה, אנגולה.
אביה נפטר לפני שהיא נולדה ולכן היא גדלה כיתומה.
בשנת 2007 זכתה במקום הראשון בתחרות היופי מיס אנגולה, לאחר מכן נשלחה לייצג את מדינתה בתחרות מיס תבל שחלה במקסיקו, שם עלתה לשלב 10 המועמדות האחרונות.
בהמשך אותה שנה זכתה להיות הסגנית הראשונה בתחרות מיס עולם, לאחר שמיס סין זכתה בתחרות.
לאחר חזרה למולדתה החלה להצטלם בסדרות טלוויזיה.
יחד עם הלנה מורנו היא השתתפה בסדרת הטלוויזיה הפופולרית "וינדק".
בנוסף לכך, היא מנחה תוכניות בטלוויזיה המקומית.
מיכאלי גבעתי (נולד ב-16 באוגוסט 1996) הוא שחקן, מפיק ורקדן ישראלי.
שירת בצבא בתיאטרון צה"ל במסגרת אמן פעיל.
הוא למד משחק במסגרת מכינה סל"ה - הסטודיו לאמנויות התיאטרון מיסודו של יורם לוינשטיין והשתתף בהפקת שנה ג' "ללכת עד הסוף".
בנוסף למד בסדנאות משחק אצל ששי סמוכה, גלית אשכול, ניב רז ואולי שטרנברג.
ב־2013 החל את קריירת המשחק כשגילם את מנחם בסרט "רימון הזהב" שביים דן תורג'מן.
ב־2016 התארח בסדרת הנוער החממה ששודרה ב-yes בה גילם את מורי אחיה הקטן של דריה.
באותה השנה שודרה בערוץ טדי סדרת הרשת "במדינת תל אביב" שיצר בשיתוף עם גיל כהן ולירן דוד.
באוקטובר 2018 גילם את דמותו של אלכס בסדרה "מלכות" לצופי HOT, ובנובמבר אותה שנה החל לגלם את אלעד בסדרת הנוער דאנסטורי בערוץ דיסני.
בהמשך השנה גילם את הלל בסדרה "כיפת ברזל".
ב־2019 שיחק בסדרה "אבא משתדל" של כאן 11, בה גילם את גלעד וייס.
ב־2020 השתתף בסדרת הנוער "פלמ"ח", בה גילם את דמותו של תומאס אדלר.
באותה שנה החל לדבב מספר דמויות בסדרת האנימציה "רחוב 101 דלמטים" בערוץ דיסני.
שיחק גם בסרט הקצר "קוים אדומים" שביימה שיר אלדד לצד אביב פנקס.
באותה שנה שיחק בסדרת הנוער "זיגי בה הוא גילם את דמותו של ניתאי.
באוגוסט 2021 יצא לאקרנים הסרט "שמלת השבת של חנה'לה" בו גילם את יונתן.
בשנת 2021 החל לשחק את גידי בצר במחזה "משחקים בחצר האחורית" בתיאטרון בית ליסין.
החלק משנת 2022 משחק בסדרה "מלכת היופי של ירושלים" בתפקיד שלומי'לה לצד מיכאל אלוני ויובל שרף.
בשנת 2023 החל לשחק את סמי במחזמר "מרי לו".
באותה שנה שיחק בסדרה "פול ספיד" בתפקיד גיא רווה.
בשנת 2024 שיחק בסדרה "ספין" בתור אדם שריג.
גבעתי הוא רקדן ברייקדאנס, אשר זכה במספר תחרויות והיה אלוף אירופה לתחרות יחידים בבריקדאנס בשנת 2016.
הוא נמצא בקבוצת הברייקדאנס "ELEFUNX" שזכו בתואר אלופי הארץ לברייקדאנס לשנת 2017–2018.
קבוצתו (elefunx) של גבעתי ממוקם במקום ה-10 בתחרות הקבוצות העולמית "boty" לשנת 2017–2018.
בשנת 2020 זכה במקום ה-2 באליפות העולם.
שנהפרסקטגוריהפרויקטתוצאה2022פרסי נבחרי השנה של פרוגישחקן אהוב בסדרת נוערפלמ"ח, זיגי
משנת 2022 היה בזוגיות עם בר מיניאלי, וב-13 בנובמבר באותה השנה הם נפרדו.
משנת 2023 בזוגיות עם השחקנית נוי הלפרין, איתה הוא משחק גם במרי לו.
באפריל 2024 השניים התארסו וב-14 באוקטובר 2024 התחתנו.
מיכאלה בלן ואסקס (בספרדית: Micaela Belén Vázquez; נולדה ב-24 בנובמבר 1986), הידועה בשם מיכאלה ואסקס ובכינוי Mica, היא שחקנית, רקדנית ומנחה ארגנטינאית.
ידועה בתפקידיה בטלנובלות של כריס מורנה: "קטנטנות", "המורדים" ו"פלוריסיינטה".
הופעת הבכורה של ואסקס הייתה ב-2001 בטלנובלה של המפיקה הארגנטינאית כריס מורנה, "קטנטנות", בתפקידה של מיכאלה לצדם של בנחמין רוחאס ופליפה קולומבו.
שנה לאחר מכן, כריס מורנה הציעה לה ליטול חלק בתפקיד ראשי בטלנובלה "המורדים" לצידם של בנחמין רוחאס, פליפה קולומבו, קמילה בורדונבה ולואיסנה לופילטו בתפקידה של פילאר.
הודות לתפקידה בטלנובלה היא השיגה חשיפה ציבורית רחבה.
ב-2004, כריס מורנה שילבה את ואסקס בטלנובלה שלישית אותה הפיקה, "פלוריסיינטה", בתפקידה של רנטה "נטה", לצידן של פלורנסיה ברטוטי ומריאנה סליגמן ושחקנים נוספים אחרים שהופיעו לצידה ב"המורדים".
ואסקס, כחלק מצוות השחקנים, הקליטה את כל שירי הפסקול של העונה הראשונה של הסדרה ובסיור התיאטרון הבינלאומי של הסדרה ב-2006.
ב-2005, ואסקס הופיעה במספר פרקים בגרסה הארגנטינאית המקומית לסדרה "נשואים פלוס".
ב-2006 ואסקס נטלה חלק במספר טלנובלות: האחת של המפיקה הארגנטינאית כריס מורנה, "קטנטנות 2006", בתפקידה של ריטה, ב-"El tiempo no para" בתפקידה של סופיה וב-"Sos mi vida" בתפקידה של מיכאלה.
שנה לאחר מכן, ואסקס נטלה חלק בטלנובלה הארגנטינאית "משפחת פיירו" בתפקידה של קלרה, לצדם של אוסבלדו לפורט, מריאנו מרטינס ופליפה קולומבו.
בשנת 2018 שיחקה בטלנובלה "Mi hermano es un clon" בדמותה של רומינה.
בשנת 2019 גילמה את גאלה בטלנובלה של טלפה "ויקטוריה הקטנה" לצדם של פקונדו ארנה ולוסיאנו קסטרו.
ואסקס הצהירה כי ענפי הספורט האהובים עליה הם כדוריד וכדורגל וכי היא אוהדת את מועדון הכדורגל בוקה ג'וניורס.
בין השנים 2007–2010, ואסקס ניהלה מערכת יחסים עם שחקן ריאל מדריד פרננדו גאגו, אשר דווח כי נפרד מחברתו, הדוגמנית והשחקנית הארגנטינאית, סילבינה לונה, עבור ואסקס.
השניים נפרדו לאחר שלוש שנות זוגיות.
החל מיוני 2010, גאגו מנהל מערכת יחסים עם טניסאית-העבר הארגנטינאית ג'יסלה דולקו.
ב-2009 פורסם כי ואסקס יצאה עם שחקן ריאל מדריד גונסאלו היגוואין.
ב-2020 ואסקס נכנסה למערכת יחסים עם מדריך הגלישה חרונימו קליין.
ב-2 באוגוסט 2020, דווח כי ואסקס בהיריון.
ב-31 בדצמבר 2020 נולד בנה, בלטזר קליין.
מיכאל שפיר (4 בינואר 1944 - 9 בנובמבר 2022) היה מדען רומני-ישראלי שנחשב לאחד המומחים המובילים בתולדות האנטישמיות וחקר השואה במזרח ומרכז אירופה".
שפיר נולדה בבוקרשט שברומניה למשפחה יהודית.
הוא עלה לישראל בתקופת ברית המועצות, וחזר לרומניה ב-2005. מאז ועד פרישתו לגמלאות שימש כפרופסור בפקולטה ללימודי אירופה של אוניברסיטת Babeș-Bolyai בקלוז'-נאפוקה.
בשנת 2012 הוא תרם את האוסף שלו ל.
מיכּאלה משה (נולדה בשנת 2003) היא קשתית ישראלית.
מייצגת את ישראל באולימפיאדת פריז (2024).
משה התאמנה בצעירותה בהתעמלות אמנותית במשך כ-15 שנים.
בשנת 2022 עשתה הסבה לקשתות.
היא סיימה במקום השמיני באליפות העולם לנוער, ובמקום החמישי בסבב העולמי באולם בצרפת.
במשחקים האירופיים שנערכו בשנת 2023 סיימה במקום 31 בקטגוריית יחידות, ובמקום 17 בקטגוריית זוגות מעורבים יחד עם רועי דרור.
ב-25 ביוני 2024 הבטיחה את השתתפותה באולימפיאדת פריז באמצעות דירוגה האולימפי.
במקצה הדירוג של התחרויות באולימפיאדת פריז השיגה מקום 18 ושיא של 660 נקודות.
הפסידה בסיבוב הראשון נגד מדאלינה אמאיסטראיה מרומניה וסיימה את התחרות.
מיכאלית (מיכאלה) וורקו (נולדה ב-12 באוקטובר 2006) היא כדורגלנית ישראלית המשחקת בעמדת הקשרית בבראגה מהליגה הפורטוגלית ובנבחרת ישראל.
וורקו שיחקה במחלקות הנוער של הפועל פתח תקווה ומ.ס.
ב-14 באוקטובר 2022 ערכה את הופעת הבכורה שלה בקבוצה הבוגרת של מ.ס.
קריית גת, בתיקו 1-1 נגד מכבי חדרה במסגרת המחזור השלישי בליגת העל הישראלית לעונת 2022/2023. בסך הכל ערכה 56 הופעות ליגה במדי המועדון, בהן הבקיעה 14 שערים.
ב-1 בפברואר 2025 חתמה בלבאנטה מליגת העל הספרדית.
ב-3 במאי שיחקה את משחקה היחיד בקבוצה הבוגרת של המועדון, בהפסד 2-0 לסביליה במסגרת המחזור ה-28 בליגה לעונת .
ב-8 באוגוסט 2025 הודיעה בראגה מהליגה הפורטוגלית הראשונה על החתמתה של וורקו.
ב-13 בנובמבר 2023 שיחקה וורקו את משחקה הראשון בנבחרת ישראל, בניצחון 2-0 על נבחרת קזחסטן במסגרת עונת של ליגת האומות של אופ"א.
מיכאלה מיכי בנטהאוס היא אסטרונאוטית ומהנדסת מכטרוניקה וחלל גרמנייה.
בדצמבר 2025, היא הפכה לנכה הראשונה היושבת על כיסא גלגלים שטסה לחלל.
היא עובדת בסוכנות החלל האירופית.
בגיל 26 בנטהאוס עברה תאונת אופני הרים קשה, ועקב פגיעה בחוט השדרה היא איבדה את יכולתה לכת.
מצבה הרפואי התגלה מאוחר יותר כשיתוק והיא משתמשת בכיסא גלגלים להתניידות.
היא נרשמה לתוכנית התמחות לתואר שני של סוכנות החלל האירופית בהולנד.
בשנת 2022 טסה בנטהאוס במטוס כבידה מופחתת בשם Vomit Comet, אשר הטסים בו חשו חוסר משקל לרגעים ספורים.
בשנת 2024 השלימה בנטהאוס משימת אסטרונאוט מוצלחת של שבועיים בפולין.
היא עוסקת בטניס נכים בזמנה הפנוי, מלבד עיסוקה העיקרי בהנדסת אווירונאוטיקה.
בשנת 2025 טסה עם עמיתה, המהנדס הגרמני הנס קניגסמן, לחלל החיצון.
בנטהאוס פנתה אליו כדי לבדוק את האפשרות להגשים את חלומה להיות אסטרונאוטית.
בנטהאוס קיבלה הכשרה בתוך קפסולת בלו אוריג'ין ניו שפרד תחת פיקוחו של קניגסמן.
היא הייתה אחת מחברי הצוות של טיסת החלל התת-מסלולית בלו אוריג'ין NS-37. מסעה מומן על ידי בלו אוריג'ין של ג'ף בזוס.
היא נשלחה לחלל על ידי מעבר קו קרמן, הנמצא כ-100 ק"מ מעל כדור הארץ.
עם חמישה חברי צוות נוספים בטיסת החלל בלו אוריג'ין NS-37 המריאה בנטהאוס מטקסס ב-20 בדצמבר 2025 לטיסה שנמשכה 10 דקות.
בנטהאוס הייתה האסטרונאוט/ית הראשונה שטס/ה לחלל בכיסא גלגלים.
בנטהאוס דוגלת בהכלה ובשוויון זכויות של אנשים עם מוגבלויות פיזיות.
לאחר שסיימה בהצלחה את הטיסה בחלל, הדגישה שיש לנקוט יוזמות נוספות כדי לתת יותר מקום לאנשים עם מוגבלויות בתחומי העניין המועדפים עליהם.
היא תכננה לגייס כסף למען ארגון הרווחה "כנפיים לחיים" לחקר פגיעות בחוט השדרה.
בין יצירותיו הידועות: "מחניים", עורבא פרח", "קלונימוס ונעמי", "מרים" ועוד.
ברדיצ'בסקי עסק רבות בכינוס האגדה היהודית לדורותיה, אם באיסוף מקורות ואם בשכתוב אגדות בלשונו.
כן חיבר מאמרים ומסות רבים, כשקובץ ההגיונות "שינוי ערכין" נחשב לביטוי המובהק ביותר של השקפתו.
מיכה יוסף ברדיצ'בסקי, בנם של משה אהרון ופרל, נולד ב־19 באוגוסט 1865 בעיירה מז'יבוז' שבפלך פודוליה, בתחום המושב של האימפריה הרוסית (כיום באוקראינה) למשפחת רבנים חסידיים.
בשנת 1873 עברה משפחתו לעיירה דובובה במחוז אומן, שם שימש אביו כרבה של הקהילה במשך כחמישים שנים, עד שנרצח, עם רבים מבני הקהילה בפוגרום שנערך בעיירה בשנת 1919 במהלך "פרעות פטליורה".
חוויות הילדות של ברדיצ'בסקי מחייו בקהילה היהודית בעיירה דובובה, על ההוי היומיומי והחסידי כאחד, שספג בבית הוריו ובסביבתו, נטבעו היטב בסיפוריו ובמאמריו מאוחר יותר.
בשנת 1875, בגיל 10, נפטרה אמו, וזמן קצר לאחר מכן נישא אביו לאישה שנייה, שהביאה עמה למשפחה את שלושת ילדיה שלה, ולאחר מכן נולדו למשה אהרון ואשתו החדשה שני ילדים נוספים.
מסיפוריו הביוגרפיים של ברדיצ'בסקי, כמו "אוכמתא וחוורתא" ו"פת לחם", משתקפת דמותה של האם החורגת כאישה שעינה הייתה צרה בילדיה החורגים, אך מחליפת המכתבים בינה ובין ברדיצ'בסקי ודאגתו ותמיכתו בה לאחר הפוגרום, בו נהרג בעלה, ניתן להתרשם שהוא לא נטר לה טינה.
עם כל זאת, נושא האם החורגת חזר והופיע מספר פעמים בסיפוריו.
בנעוריו החל מיכה יוסף לקרוא בכתבי תנועת ההשכלה.
ספרים כמו יוסיפון ו"מורה נבוכי הזמן" של נחמן קרוכמל (רנ"ק) השפיעו עליו עמוקות, והשפעתם ניכרת בכתביו.
בד בבד הוא המשיך להצטיין בלימודי התלמוד, ובשנת 1882 הוא נישא לבת־שבע וייס, בתו של אחד מגבירי העיירה טפליק, לשם עבר ברדיצ'בסקי, כנהוג.
אך כעבור שנתיים או שלוש נשלח על ידי חותנו חזרה לביתו, ונאלץ לתת גט לאשתו, משום שהמשיך לעיין בספרות האסורה.
חוויית הגירושים הכפויים מאשתו האהובה עליו הטביעה את חותמה על ברדיצ'בסקי והוא מרבה לספר על אהבות לא ממומשות ביצירתו.
סיפורו הראשון שפורסם הופיע בעיתון המליץ באפריל 1888 בשם "הציץ ונפגע", עוסק בעלילה בדיונית שנגזרה מחוויותיו האוטוביוגרפיות עם חותנו.
ברדיצ'בסקי עבר ללמוד בישיבת וולוז'ין, והחל לעשות לעצמו שם כמשכיל תורני, נאמן מסורת.
לאחר פנייתו אליו של נחום סוקולוב, עורך "הצפירה", החל ברדיצ'בסקי לפרסם מאמרים בעיתון, שהיו מוזנים בחוויותיו של מי שעומד בצומת שבין העולם התורני לעולם המשכילי.
הפרסום הראשון מפרי עטו היה "תולדות ישיבת עץ החיים" ("האסיף", תרמ"ז).
רוב פרסומיו בתקופה זו היו מאמרים פולמוסיים, וסגנונו רצוף הרגשנות הפך לסימן ההיכר שלו גם בכתיבתו המאוחרת.
בין היתר, נמנה עם הכותבים הבולטים בכתב העת עברי אנכי.
במאי 1887 נישא ברדיצ'בסקי בשנית לחנה פלדמן מהעיר ברשד.
הנישואים לא עלו יפה, וכשנתיים לאחר מכן התגרש ממנה.
ב-1890 עבר לעיר אודסה, שהייתה מרכז לסופרים העבריים באותה תקופה.
בסוף אותה שנה נסע ללימודים בגרמניה.
ברדיצ'בסקי למד באוניברסיטאות בברסלאו וברלין, וסיים בברן, שם קיבל תואר דוקטור בפילוסופיה (1896).
הוא למד את תורתם של גדולי הפילוסופיה הגרמנים כניטשה והגל, והושפע מהם עמוקות.
עבודת הדוקטורט שלו עסקה בקשר בין אתיקה ואסתטיקה.
בעשר השנים עד שובו לאוקראינה פרסם מאמרים וסיפורים רבים בעיתונות העברית.
עד 1900 כבר פרסם ברדיצ'בסקי תשעה ספרים.
בין הפרסומים הידועים שלו היו מאמרים שכתב בעיתון "השילוח" בעריכת אחד העם, שעסקו בפולמוס שבין אחד העם לבין קבוצה של סופרים, בראשות ברדיצ'בסקי, בנושא חשיבותה של הספרות היפה לעומת הספרות העיונית.
אחד העם התעקש לפרסם בכתב העת שלו מאמרים עיוניים, או ספרות בעלת חשיבות לאומית-יהודית, ולא ספרות יפה, שהערך שלה אסתטי בלבד.
הוא הפנה את הקוראים המחפשים חומר כזה לספרויות העולם.
ברדיצ'בסקי טען לעומתו, שבכך, כאילו מגדיל אחד העם את ה"קרע שבלב" בלב הצעירים היהודים - מושג שרווח במשנתו של הסופר.
הצעירים, לדעתו, אמורים למזג בין התרבות המסורתית הפנימית לבין תורת הנאורות האירופית.
הוויכוח ניטש בין שני האישים הידועים במשך כשנתיים וביסס את מעמדו של ברדיצ'בסקי בקרב אנשי הרוח העבריים.
במהלך תקופה זו הוא חיבר ופרסם קובצי סיפורים ומאמרים, וביניהם הנובלות החשובות "מחניים" ו"עורבא פרח".
בשנת 1900 נישא ברדיצ'בסקי בשלישית לרחל רמברג, רופאת שיניים (בתם של יעקב ראמברג, מו"ל עברי בוורשה, שותף בהוצאת "תושיה" ומחבר "מילון עברי", ואיגה ראמברג, עסקנית בוורשה ובתל אביב), שאותה הכיר באוניברסיטת ברלין.
בנישואים אלו הוא זכה לשיתוף פעולה פורה עם רעייתו, שהמשיכה בהוצאת כתביו גם לאחר מותו.
בשובו לאוקראינה נתקל ברדיצ'בסקי במציאות האכזרית של חיי היהודים בתחום המושב, ובעקבות כך עוסקים רבים מסיפוריו בהתפוררות אורח החיים המסורתי.
לאחר תקופה קצרה בוורשה חזר לגרמניה, שם חי, רחוק ממרכזי הספרות היהודיים, עד יום מותו.
את שנותיו האחרונות הקדיש לעבודה ספרותית מאומצת ולמחקר, אסף אגדות וסיפורי עם והמשיך לפרסם בעברית, ביידיש ובגרמנית.
בשנת 1920 נודע לברדיצ'בסקי על הירצחם של אביו, אחיו ובני עיירת הולדתו בפוגרום שנערך במקום, והוא חש שמתפקידו להנציח עולם הולך ונעלם.
אירוע זה כנראה גם תרם לערעור בריאותו.
לאחר מותו המשיכו אשתו ובנם היחיד עמנואל להוציא לאור את כתביו.
מיכה יוסף ברדיצ'בסקי נפטר ב־1921, בן 56.
על שמו נקראו מושב שדות מיכה שבחבל עדולם, וכן רחובות בתל אביב, חולון, באר שבע, גבעתיים, קריית אתא, קריית ים, ראשון לציון.
ב־17 באפריל 1996, הנפיק השירות הבולאי סדרה של 14 בולי דאר שנקראה "סופרים עברים בדורות האחרונים", שעליהם דיוקנאות של 12 סופרים, ביניהם מ"י ברדיצ'בסקי, ו־2 סופרות.
האמן אד ואן אויין עיצב את הבול שהוקדש לו ושמו גם־כן הופיע על הבול עצמו.
חיים נחמן ביאליק תיאר את יצירתו של ברדיצ'בסקי כ"מרכז העמוק והפנימי של מחשבת הדור ושל תחושותיו".
כוחה הגדול של יצירתו היא באותנטיות שלה ובחשיפה הגדולה שהעניק לכל פרפורי נפשו וזעזועי רוחו.
הוא היה "סופר טוטאלי" שהעניק גם לתוכן וגם לצורה כנות ייחודית וטבעית.
לא היה כמוהו איש חופשי ברוח שבעט במוסכמות ולא השתעבד לשום תבנית או סוגה מקובלת.
החופש הזה של יצירתו, איפשר לו, לדעת ביאליק, להעמיד אתגר בפני המסורת הרבנית והספרותית כאחד.
נושאם העיקרי של סיפוריו של ברדיצ'בסקי הוא היחיד, המתמרד במסורת העיירה היהודית, והוא מוחרם בידי החברה השמרנית.
הגיבור יוצא לחפש את מזלו במערב אירופה.
בדרך כלל מסתיימים הסיפורים בתבוסתו של הגיבור, שאינו מסוגל להשלים בין הכוחות המתרוצצים בקרבו או להיקלט בסביבתו החדשה, והוא נותר גלמוד.
הסיפורים עוסקים בהתלבטויות הקשות של הגיבור בין מאוויו הטבעיים, שאיפתו להגשמה וידע בעולם המודרני לבין העבותות של העולם המסורתי שכובלים את מעשיו ומחשבותיו.
זהו אותו התלוש בספרות העברית שניתק מהעולם הישן, אך לא הצליח גם להתאקלם בעולם החדש, ומכאן גם התפתח ה"קרע שבלב" - מונח שטבע ברדיצ'בסקי.
הגיבורים של סיפוריו "מחניים" ועורבא פרח" מיטיבים להמחיש את הגיבור התלוש עם הקרע שבלב.
סיפורים רבים עוסקים בנוף העיירה היהודית, והם מבוססים במידה רבה על זכרונותיו של המספר מעיירת ילדותו באוקראינה, אך גם בהם מורגשת העמדה האמביוולנטית של משיכה ודחייה כאחת, כלפי העולם הישן, כנגד המנהגים והדעות הקדומות של ההווי המסורתי.
ואילו מתחת לפני השטח של העיירה הענייה והמנוונת רוחשים הרגשות והיצרים, החטאים והאיסורים החברתיים, בדרך שלא נמצאה עד עתה בספרות העברית.
אווירה מיתית ומאבק בכוחות קדומים וביד הגורל שלטת בסיפוריו של ברדיצ'בסקי, ולצורך המחשת האווירה הוא נעזר פעמים רבות במטפורות וסימבוליקה של הלשון, במשפטים קטועים ובעיצוב מרומז בלבד של העלילה והדמויות.
ברדיצ'בסקי קרא ל"שינוי ערכין" בחברה היהודית - סיסמה שהפכה למטבע לשון ידוע.
זכותו של היחיד לחיות במימוש חופשי של מאווייו הייצריים והאינטלקטואלים כאחד, ולא להיות מרותק לדף של גמרא.
עם זאת הוא לא נטש דפים אלו של ארון הספרים היהודי ובשנותיו האחרונות עסק בכינוס אגדות ומחקרי המקרא.
במהלך 1903 פרסם ברדיצ'בסקי חמישים ושלוש רשימות בעיתון "הצפירה" בסדרת כתבות שלו, שהופיעה בעמוד הראשון של העיתון, בשם "על הפרק".
בניגוד לסגנון כתיבתו הפובליציסטי האקסטטי והלירי הרגיל, השתדל ברדיצ'בסקי להתאים את עצמו לרוח הצפירה והביע בקצרה את דעתו על עניינים שוטפים, ועם זאת הצליח להעניק לכתבה עומק מחשבה בלבוש אמנותי, ומבלי לוותר על הנימה האישית.
לדברי שמואל ציטרון, היה זה מעט המחזיק את המרובה.
ברדיצ'בסקי כתב בדרך כלל בעברית והיה קנאי לתרבות העברית ועצמאותה, מבלי להתבטל בפני תרבות הגוים, גם אם הטיף לפתיחת עולמם של הצעירים בפני התרבות האירופית.
אך בשנים 1902–1906 חלה תפנית מפתיעה בלשון הכתיבה שלו, והוא החל לכתוב גם ביידיש.
נראה שהביקור שערך עם אשתו החדשה בדובובה, עיירת הולדתו, בשנת 1902, עורר בו את ההתקרבות המחודשת לשפת ילדותו, כפי שהוא עצמו מעיד.
בשנת 1907 מיצה הניסיון הזה את עצמו, והוא חזר לכתוב בעברית.
ברדיצ'בסקי האשים את ה"רוחניות היתרה" כפי שזו באה לידי ביטוי בספרות הנביאית, התלמודית, ההלכתית והרבנית.
באמצעות "שינוי הערכין" – מושג שטבע – גרס שלא הגלות היא שגרמה להתנוונות היהדות, אלא טבעה המנוון של היהדות הוא הסיבה לגלות המתמשכת.
לפי עמדתו, היהדות מעולם לא הייתה אחידה, ואף על פי שמוקד היהדות הוא תרבותי, אין הכרח להישאר מחויבים לערכים שאפיינו את היהדות בעבר.
לדבריו: "עם ישראל הוא מאורע בפועל ולא חשבונו־של־עולם קבוע ומוגבל.
עם אנו וגם חשבנו כך וכך; אבל לא רק בשביל שחשבנו כך וכך.
לא יהדות מופשטת תהיה לנו לנר, יהדות זו או אחרת.
עברים אנו ואת לבנו נעבוד".
לטענתו, במשך דורות "נדחו היהודים מפני היהדות", ועובדה זו הפכה אותם "לעבדים ברוח", ואילו עתה הגיעה העת "להפוך הקערה על פיה" ולקבוע: "משפט הבכורה ליהודים על היהדות".
ברדיצ'בסקי הרבה להתעניין בתופעות חריגות בתולדות עם ישראל, ובסיפורים שקיבץ ניכרת נטייה זו.
הוא תבע להרחיב את תחומיה של הספרות העברית, ומשך אחריו תומכים צעירים רבים.
ברדיצ'בסקי היה נציגה העיקרי של עמדה זו, מול עמדתו של אחד העם.
אף על פי כן, הוא לא חד משמעי בכתביו.
לעיתים הוא שלל מכל וכל את המורשת הגלותית, ולעיתים הסכים עם אחד העם שהיצירה התרבותית אינה יכולה להתקיים ללא מורשת העבר.
מרים - רומן מחיי שתי עיירות
ממקור ישראל (לקט אגדות מספרי ישראל לדורותיהם, גם תורגם לגרמנית ופורסם קודם לכן כ־Der Born Juden ["באר יהודה", ליפסיה 1923-1916])
צפונות ואגדות (שכתוב אגדות ממקור ישראל בלשונו של ברדיצ'בסקי)
סיני וגריזים - בחיבור זה שנכתב גרמנית (ותורגם לעברית) חתר ברדיצ'בסקי בדרכים פילולוגיות המקובלות בביקורת המקרא, להראות כי תורת משה וציווייה לא ניתנו בידי משה בהר סיני, אלא בידי יהושע בן נון בהר גריזים.
מן הבחינה האידאולוגית, מכוון מחקר זה להבחין בין דת עברית 'טבעית ובריאה' הדומה לדתות אליליות עתיקות ובמרכזה אל מקומי ולאומי, לבין הדת המפורטת בתורה, שאיננה צומחת מן העם ואיננה הולמת את טבעו.
על אדמת נכר, (כתבי מיכה יוסף בן גריון), מגרמנית לעברית - אשר ברש, הוצאת א"י שטיבל, תל אביב, תרצ"ו, 1935, (כמו כן תורגמו לעברית מבחר מכתביו ביידיש - "כתבים יהודיים מאת קרוב רחוק", אשר קרויים בגרמנית - "על אדמת נכר").
כתבי מיכה יוסף ברדיצ'בסקי, הוצאת דביר, 1975.
פרקי וולוז'ין תרמ"ח : עולם האצילות, צרור מכתבים מאת בר-בי-רב.
חולון : בית דבורה ועמנואל, תשמ"ד 1984.
מהדורה שלמה ומלאה של כל כתבי ברדיצ'בסקי, בסדר כרונולוגי, עם הערות וביאורים
אבנר הולצמן ויצחק כפכפי (עורכים), כתבי מיכה יוסף ברדיצ'בסקי (בן גריון), 11 כרכים, תל אביב: הקיבוץ המאוחד, 1996-2014. (החל בכרך ה': עורך: אבנר הולצמן)
סיפורי יידיש; תרגמו: מ"ז ולפובסקי, יצחק כפכפי, 2009.
מאמרים ביידיש, מאמרים בגרמנית, הגיגים מן היומן; תרגמו: יצחק כפכפי, שלמה הרברג, מ"ז ולפובסקי, יוסף אבן, 2011
כתבים י"ב, סיפורים ורומאנים קצרים 1919–1921, מאת מיכה יוסף ברדיצ'בסקי (בן-גריון), בעריכת אבנר הולצמן, הוצאת הקיבוץ המאוחד בשיתוף עם בית שלום עליכם, 2015, (256 עמודים).
מיכה (מיכאל) לינדנשטראוס (28 ביוני 1937, תמוז ה'תרצ"ז – 2 במאי 2019, כ"ז בניסן ה'תשע"ט) היה משפטן ישראלי שכיהן כנשיא בית המשפט המחוזי בחיפה וכמבקר המדינה.
לינדנשטראוס נולד בברלין שבגרמניה הנאצית.
הוריו היו מרגרטה (מרגלית), לבורנטית בבית חולים, ואהרון ולטר לינדנשטראוס (1904–1977), עורך דין ונציג הסוכנות היהודית בברלין.
ב-1938 היה אביו, אהרון, חבר במשלחת שדנה עם אדולף אייכמן בווינה על עליית יהודי גרמניה הנאצית לארץ ישראל.
אחיו של מיכה, ורנר, מת בגיל 4 ממחלה עוד טרם הולדתו של מיכה.
המשפחה הצליחה להחלץ מגרמניה ולעלות לארץ ישראל בהיותו בן שנתיים.
הם התיישבו בדירת חדר בתל אביב.
אביו לא מצא עבודה, ואמו פירנסה את המשפחה ממכירת מוצרי קוסמטיקה.
אחרי כארבע שנים עברה המשפחה לחיפה, שם מצא האב עבודה בבנק ומאוחר יותר היה מנהל סניף הבנק הישראלי לתעשייה בחיפה.
האב היה פעיל במפלגת הציונים הכלליים ואחר כך בגח"ל, כיהן מטעמן במועצת העיר חיפה, והתמודד מטעמן על ראשות העיר.
לינדשטראוס למד בגימנסיה ביאליק בחיפה ולאחר מכן למד משפטים ב.
בתקופת לימודיו שיחק כשוער קבוצת הכדורגל הפועל ירושלים.
בנוסף, כיהן כמזכיר תא הסטודנטים של מפא"י עד שהודח, וכיו"ר ארגון הסטודנטים של חברי ההסתדרות.
בנובמבר 1960, בשנת לימודיו הרביעית, מונה לינדנשטראוס לדובר מועצת פועלי ירושלים.
כחובב צעדות, יזם את צעדת ירושלים ביום העצמאות של 1963. בשנת 1964 כיהן כמזכיר הפועל ירושלים בנוסף לתפקידו כדובר.
באותה שנה הוציא ספר על חיי הסטודנטים באוניברסיטה, המבוסס על חוויותיו בפוליטיקה ואכזבתו ממנה.
בשנת 1965 קיבל תואר שני במשפטים מהאוניברסיטה העברית.
בשנות ה-60 כתב כמה ספרי פרוזה: "עדר בשדה האש: תסכית" (1960), "שלושה צעירים באפור" (1964), "משפט שבלב: סיפורים" (1970) וכן פרסם סיפורים קצרים בעיתון מעריב.
כסופר צעיר השתתף בתחרות סיפורים קצרים שערך עיתון "הבוקר".
סיפורו,"הבית האפור, בואכה איילה" זיכה אותו במלגת לימודים למשך שנה באוניברסיטה העברית.
לינדנשטראוס כיהן כתובע צבאי וכיועץ המשפטי של נפת השומרון.
במסגרת עבודתו זו שימש כתובע במשפטים רבים של מחבלים ופעילי פת"ח.
לינדנשטראוס פעל ליצירת קשרים עם האוכלוסייה האזרחית ביהודה ושומרון.
הוא הזמין את עורכי הדין הערביים להכיר את בתי הדין הצבאיים ושכנע אותם להפסיק את החרם על מערכת המשפט הצבאית.
במאי 1970 נתמנה לעוזר לענייני השטחים של השר שמעון פרס שהיה ממונה על השטחים המוחזקים, תפקיד בו עסק בפיתוח תשתיות ועידוד הכלכלה בשטחים.
במסגרת תפקידו הוא היה מזכיר הנאמנות לפיתוח כלכלי ולשיקום פליטים.
באמצע 1971 נתמנה לשופט בבית משפט צבאי, בדרגת רב-סרן.
באפריל 1975 מונה לשופט בבית משפט השלום בחיפה ומאז גר בעיר.
כשופט שלום הוא קרא מספר פעמים להסדיר מתן פיצויים לאנשים שנעצרו במעצר שווא.
בשנת 1981 מונה לשופט בפועל בבית המשפט המחוזי בחיפה, ב-17 במרץ 1982 מונה לשופט קבוע בבית המשפט המחוזי בנצרת ולקראת סוף שנות ה-80 עבר לחיפה.
במקביל לכהונתו כשופט בבית המשפט המחוזי היה יושב ראש התנועה לארץ ישראל טובה.
במהלך כהונתו בבית משפט השלום ובבית המשפט המחוזי שימש שנים רבות גם כשופט נוער.
בשנת 1995 התמנה לסגן נשיא בית המשפט המחוזי בחיפה וב-1999 מונה לנשיא בית המשפט המחוזי בעיר, תפקיד בו כיהן עד פרישתו לגמלאות בשנת 2005.
בהמשך מונה גם ליושב ראש נציגות השופטים בישראל.
שמו עלה לכותרות כאשר זיכה את נאשמי פרשת האונס בשמרת בפסק דין שנהפך על ידי בית המשפט העליון.
כיו"ר נציגות השופטים בישראל התפרסם במאבקו הנחרץ לביטול משוב השופטים של לשכת עורכי הדין בישראל והיה ממובילי חרם השופטים על אירועי הלשכה.
לינדנשטראוס היה שופט בית המשפט המחוזי בחיפה במשפט האונס בשמרת ב-1992. הוא זיכה מחמת הספק את שמונת המואשמים באונס קבוצתי, תוך שטען כי גרסתה של הנאנסת לא אמינה:
"העדה עשתה עלי רושם של צעירה אינטֶליגנטית, בעלת כושר הבעה טוב, המוכנה נפשית היטב ל'מערכה' עם הסניגורים הנכבדים"
כמו כן קבע כי כיוון שהנאנסת לא הביעה מפורשות סירוב לקיום יחסי מין אין הדבר מהווה אונס.
זאת קבע על סמך העובדה כי הנאנסת קיימה בעבר יחסי מין אינטימיים עם נערים בוגרים ממנה.
לבסוף, ביקר לינדנשטראוס גם את הגשת התלונה המאוחרת של המתלוננת: "מכל מקום, ספק בעיני אם בנתונים אלו יש הגיון בטענת המתלוננת כי 'מילאה פיה מים' ונכנעה לנאשמים מחשש ה'פרסום ברבים' ופגיעה בשמה הטוב".
פסק דינו עורר ביקורת רבה בציבור.
הפרקליטות ערערה על פסק דינו בבית משפט העליון והנשיא דאז מאיר שמגר הפך את החלטתו והרשיע את הנאשמים.
לקראת פרישתו של מבקר המדינה אליעזר גולדברג היה לינדנשטראוס המועמד היחיד לתפקיד.
הוא נבחר במאי 2005 ברוב של 59 חברי הכנסת לעומת 29 מתנגדים ונכנס לתפקידו ביולי 2005.
כמבקר המדינה ראה במאבק בשחיתות השלטונית אחד מתפקידיו העיקריים, וביחד עם יועצו לענייני שחיתות יעקב בורובסקי התייחס בחומרה לשחיתות השלטונית ובניגוד למבקרים קודמים נטה לבצע גם תחקירי ביניים ולפרסמם בתקשורת.
מהלכים אלו הובילו להתנגדות מגורמים רבים שטענו כי תפקידו של המבקר אינו ליזום חקירות בדומה למשטרה ולקדם הגשת כתבי אישום, אלא רק להציג אי-סדרים.
מנגד טוענים תומכיו כי כל שעשו מבקרי המדינה הקודמים היה לפרסם דו"ח שנתי שעורר אמנם רעש בתקשורת במשך מספר ימים אולם לאחר מכן התעלמו ממנו, כך שעל המבקר לפרסם את ממצאיו לעיתים תכופות.
לינדנשטראוס הקים את האגף לתפקידים מיוחדים שהתמחה בחקירות שחיתות וטוהר המידות ומנה כעשרה עובדים.
בתקופת כהונתו של לינדנשטראוס היה האגף אחראי לחלק מחקירות השחיתות נגד ראש הממשלה דאז אהוד אולמרט.
עלו טענות רבות כי לינדנשטראוס רודף תקשורת ופרסום עד כדי פגיעה בחקירות משטרתיות.
בין משמיעי ביקורת זו נמנים אנשי תקשורת בכירים כנחום ברנע, יואל מרקוס ובן כספית.
זכה באות אביר איכות השלטון לשנת 2009 על פועלו כמבקר המדינה.
קיבל תואר כבוד של האיגוד הישראלי לאיכות בשנת 2010. בתחילת 2011 מילא תפקיד מרכזי בביטול מינויו של יואב גלנט לרמטכ"ל.
בשנת 2012 הוענק לו אות המופת על ידי עמותת אומ"ץ - אזרחים למען מנהל תקין וצדק חברתי ומשפטי.
לאחר שסיים את תפקידו כמבקר המדינה, לימד שני קורסים בפקולטה למשפטים של אוניברסיטת חיפה.
ציפי לבני הציעה לו להצטרף אליה במקום השני ברשימתה, אולם הוא סירב לכך בעקבות התנגדות בני משפחתו.
באוקטובר 2013 נבחר מיכה לינדנשטראוס לכהן כיו"ר עמותת "שקיפות בינלאומית - ישראל" (שבי"ל), שמטרתה קידום נורמות של אתיקה ושקיפות כחלק מהמאבק לצמצום השחיתות בחברה הישראלית.
עמותה זאת היא השלוחה הישראלית של ארגון "שקיפות בינלאומית" העולמי.
ב-2016 קיבל את אות יקיר חיפה.
ללינדנשטראוס ואשתו היו שלוש בנות.
בתו, אילונה לינדנשטראוס-אריאלי, היא שופטת.
בת נוספת, שרון סורקיס היא מנהלת תיכון בישיבת בני עקיבא מירון בן דודו הוא המתמטיקאי יורם לינדנשטראוס.
לינדנשטראוס נפטר ב-2 במאי 2019.
מיכה אנקורי (נולד ב-1938) הוא פסיכולוג קליני מומחה ישראלי ומחבר ספרים על היבטים פסיכולוגיים של הקבלה ותנועת החסידות.
מיכה אנקורי נולד בכפר ויתקין.
למד פיזיקה ומתמטיקה בפקולטה לפיזיקה ובפקולטה למתמטיקה בטכניון ובאוניברסיטת תל אביב.
לאחר מכן למד פסיכולוגיה באוניברסיטת תל אביב.
את הדוקטורט עשה בהדרכת פרופ' אפרים פישביין על השפעה מעכבת של לימוד החשבון בשנים הראשונות של בית הספר היסודי על התפתחות החשיבה המתמטית.
בשנת 1986 יזם והקים יחד עם רעייתו עדית ואחרים את בית הספר הדמוקרטי בחדרה.
אנקורי מוסמך כפסיכולוג קליני, וחבר ב"חברה היונגיאנית החדשה", שהוא נמנה עם מייסדיה (הוקמה בשנת 2000).
מכהן כיועץ אקדמי של התוכנית הצפונית לפסיכותרפיה יונגיאנית במכללת אורנים שעברה למכללת רופין.
בנוסף עוסק בחקר המיסטיקה היהודית ובגילוי היבטים פסיכולוגיים באגדות חז"ל ובתורת הקבלה, ופרסם מספר מאמרים וספרים בתחום.
וזה היער אין לו סוף - מיסטיקה יהודית ופסיכולוגיה אנליטית, הוצאת רמות, 1991.
הלב והמעיין - חסידות ופסיכולוגיה אנליטית, הוצאת רמות, 1991.
מרומי רקיעים ותחתיות שאול - מסע הנפש של רבי נחמן מברסלב, הוצאת רמות, 1994.
הפסיכולוגיה של החלום, הוצאת פרולוג, 1999.
בסוד לויתן - מחשבת ישראל במבט מיתולוגי-פסיכולוגי (יחד עם אוהד אזרחי), הוצאת מודן, 1994.
דברי חלומות - היחיד והחלום, המיתוס והשבט, הוצאת דופן, 2008.
מיכה יוסף הכהן לֶבֶּנזון (ביידיש: לעבענזאָהן; ברוסית: Миха Иосиф Лебенсон; 22 בפברואר 1828 –
17 בפברואר 1852), המוכר גם בכינוי מיכ"ל (ראשי תיבות של שמו), היה משורר עברי, אשר נמנה עם משוררי ההשכלה בווילנה, נפטר בדמי ימיו, והותיר את רישומו על קהל הקוראים של התקופה.
מיכ"ל היה בנו של המשורר אד"ם הכהן.
אביו, המשורר אד"ם הכהן, שביתו היה בית ועד לחכמים ויוצרים עבריים, טיפח בנער את אהבת התנ"ך והשירה העברית לצד אהבת המחקר.
עוד בהיותו נער שלט מיכ"ל היטב בשפה העברית ובשפות אירופיות שונות, ובהן רוסית, פולנית, גרמנית וצרפתית, ומאוחר יותר גם איטלקית.
מיכ"ל החל לחבר שירים בעברית בגיל 12. בגיל 13 החל לתרגם יצירות מספרות העולם, ותרגומיו שימשו אותו כמעין סדנה למלאכת השירה.
הוא נמשך לבלדות, ואהבת הטבע והנוף בולטת ביצירותיו.
התרגום הראשון שהקנה לו שם היה תרגום הפרק השלישי והרביעי מהאינאיס לוורגיליוס, אותם תרגם בהיותו כבן 19. התרגום, שנקרא "הריסות טרויא", לא נעשה מהמקור הלטיני אלא על פי תרגומו הגרמני של פרידיריך שילר.
כאן יצר לעצמו מיכ"ל בסיס להתחלה.
בגיל 17 חלה לבנזון בשחפת, כאביו בשעתו, אך בניגוד אליו לא החלים מהמחלה.
זו הטרידה את גופו והסעירה את נפשו, והוא הרבה לכתוב עליה.
לדעת יעקב פיכמן, הבלדה "זיכרון מות" שכתב לחברו קלמן שולמן היא הבלדה המרשימה ביותר שכתב.
על חבריו הטובים של מיכ"ל נמנו המשוררים יל"ג, וזאב קפלן, והסופר קלמן שולמן.
בשנת 1849 נסע מיכ"ל לברלין, ואחר כך לזלצבורג ולמעיינות מרפא אחרים, כדי להקל על סבלו.
בברלין למד פילוסופיה ולימודים קלאסיים, שמע הרצאות של שלינג, ואף הרבה לבלות עם חבריו, וביניהם שניאור זק"ש, שהתפתח מאוחר יותר להיות חוקר במחשבת ישראל.
בימי שבתו בברלין, בעצת שד"ל וצונץ, עזב מיכ"ל את "שירי בת אל נכר" ושר שירי ציון.
הוא חיבר את הפואמות ההיסטוריות "שלמה", "קהלת", "נקמת שמשון", "יעל וסיסרא", "משה על הר העברים" ו"ר' יהודה הלוי", שיצאו לאור בשנת ה'תרי"א (1851) בספר "שירי בת ציון".
שירים אלו נמנים עם מיטב שירתו, בצד שירים ליריים כגון "התפילה", ו"אל הכוכבים", שיצאו לאור מאוחר יותר בספר "כנור בת ציון".
בהקדמה לספר "שירי בת ציון", כתב מיכ"ל:
לקראת סוף שנת 1850 שב מיכ"ל לווילנה, לאחר שהורע לו.
בחורף של אותה שנה כתב בביתו עוד ממיטב שיריו, וביניהם שירי אהבה רבים.
עוד בשהותו בברלין פרסם אביו בווילנה את שיריו המקוריים של מיכ"ל בספר שנקרא "שירי בת ציון", והפרסום זכה לתשבחות רבות.
חבריו, אַייזיק מאיר דיק, מרדכי פּלונגיאַן, יל"ג וקלמן שולמאַן, הרבו לבקר אותו בעת מחלתו, וקלמן שולמן אף עבר להתגורר בבית אד"ם הכהן כדי לסעוד את חברו.
לאחר זמן קצר נפטר מיכ"ל ממחלתו בבית הוריו, והוא רק בן 23. מותו השרה אבל כבד על דורו, כפי שהעיד יעקב פיכמן, שכינה אותו בחיר הדור, "יורשו של כינור ישראל".
גם שמואל ליב ציטרון מספר שאבל כבד ירד על חובבי הלשון והספרות העברית בכל העולם, וגדולי הסופרים ואנשי הרוח הספידו אותו.
הקינה המפורסמת ביותר נכתבה בצורת מחזה על ידי יל"ג, "הוי אח!", במלאת 25 שנים למותו של מיכ"ל.
בכמה ערים נקראו רחובות על שמו.
"הריסות טרויה" (וילנה 1849; מהדורה שנייה 1869) - תרגום של הספר השני של האיניאדה של ורגיליוס על-פי תרגומו של שילר לגרמנית;
"שירי בת ציון" (1851, מהדורה שנייה 1869) - שירה אפית על נושאים יהודיים, אותה תרגם גיסו יהושע שטיינברג לגרמנית תחת הכותרת ;
"כינור בת ציון" (1870) – כרך שני של כתביו, שמכיל שירים שנשכחו, ופורסם על ידי אביו לאחר מותו.
שירתו של מיכ"ל מתאפיינת בקווים ליריים רומנטיים וצבועה בנימים של עצב וסערת רגשות של בחור צעיר שיודע שמותו קרב.
עם זאת, מרבה מיכ"ל לכתוב בהתרגשות גדולה ומתפעמת על הטבע.
הדור הצעיר אהב את מיכ"ל.
הם עייפו קצת מהנימה הסטאירית של יל"ג, הרצינות של אד"ם הכהן והלוחמנות של פרץ סמולנסקין.
שירי מיכ"ל מדברים על הצימאון לאהבה לנוכח שלטון המוות.
המשורר ביקש ביצירתו ובחייו כאחד מפלט מסופו הקרב, בקרב אהבת רעים ונשים.
מכתביו ספוגים גם הם בסערות הנפש שלו ובקנאה לאהבת חבריו.
"הייתה בו אינטנסיביות של חיי הנפש" אומר פיכמן, עוצמת החיים השתלבה עם עוצמת המוות.
מיכ"ל לא הלך בעקבות המשכילים של תקופתו, שהתקוממו כנגד השכלתנות המוגזמת.
הוא הדגיש את החריפות שבאושר ואת החריפות שבכאב.
שיריו הליריים הם כמעט וידויי הלב האישיים הראשונים בשירה העברית החדשה.
הסגנון האישי ביצירתו, שלא היה אופייני לתקופתו, טבע את שירתו בחותם שונה, מודרני.
שירתו, גורס פיכמן, טבעה את ניצניה של שירת התחייה.
תרגומיו של מיכ"ל היוו בשבילו הקדמה ראויה ליצירה מקורית.
באותה תקופה ניתנה לתרגום חשיבות גדולה אפילו מעבר ליצירה המקורית, שהרי המתרגמים בראו מעין יצירה חדשה, הן בגלל מגבלות השימוש בעברית והן מתוך מגמה ל"ייהד" את יצירות המקור.
צאו נא וראו בּני ציון היקרים!
מפעלות בּן פּורת, בּן חכם, לכו חזו בּכורי פּריו, פּרי-חמד, אשר הביא לכם תשורה בּכלי טהור, כלי קדש".
לדעת פיכמן, שירי בת ציון הוא הטוב שבספריו.
יש בו שילוב של תפארת קדומים וחן נעורים, לצד רוח נכאים עם תחושת אין מוצא.
גם הגיבורים: משה, שלמה, שמשון, יהודה הלוי – משכו את לבו בקסם גורלם וביגונם.
לדעת ראובן בריינין, בשיר "יהודה הלוי" הגיע מיכ"ל לפסגת יכולתו: התוכן והצורה, הדמיון והחיטוב, השיגו בשיר הזה את מרום מדרגתם.
ציטרון לעומתו, מתרשם יותר מכוחו של מיכ"ל בּשיריו הליריים, שנכנסו בּרובם לספרו "כּנור בּת ציון", ונתפרסמו בּדפוס לאחר מותו על ידי אביו.
השירים הללו, לדעתו, מותירים רושם עצום על הקורא.
אלו שירים שנכתבו בכאב עמוק, והם יורדים חדרי בטן.
ניתן להתרשם, שהליריות היא הסגנון המתאים ביותר למיכ"ל.
חבל מאוד, הוא מוסיף, שאביבו של המשורר הסתיים בטרם עת.
דוגמה לאחד מתרגומיו של מיכ"ל ניתן לראות ב"משל הזאב והגדי" של לפונטין:
מיכאל (מיכה) חריש (נולד ב-28 בנובמבר 1936) הוא פוליטיקאי ואיש ציבור ישראלי, לשעבר חבר הכנסת, שר ומזכ"ל מפלגת העבודה.
בשנים 1992–1996 כיהן כשר המסחר והתעשייה.
חריש נולד בשנת 1936 בעיר טימישוארה שברומניה, בשם מיכאל הירש.
שני הוריו גדלו במשפחות דתיות.
האם איבדה בשואת יהדות צפון טרנסילבניה את כל משפחתה.
האב היה בתפקיד מנהיגות בתנועה הציונית הסוציאליסטית "איחוד".
ב-28 בנובמבר 1938, כשהיה חריש בן שנתיים, אח של אביו, שמעון הירש ואשתו טרי, נרצחו בפיגוע עם פצצה שאורגן על ידי אנשי משמר הברזל בעת הצגה של סידי טל ולהקת תיאטרון יידיש בטימישוארה.
חריש היה בנעוריו חניך של תנועת בני עקיבא ולמד בתיכון היהודי בעיר.
עלה לישראל ב-1950. התגורר בקריית חיים ולמד בכפר הנוער בן שמן, שירת בצה"ל כקצין בגדוד 12 בחטיבת גולני ולחם במבצע סיני ב-1956. בוגר כלכלה ומדע המדינה באוניברסיטה העברית.
במסגרת לימודיו באוניברסיטה העברית נבחר לכהן כיו"ר הסטודנטים מטעם מפא"י ונשלח במסגרת חילופי סטודנטים לכלכלה לצרפת, שם מונה לראש המחלקה לקשרי חוץ של מפלגת העבודה.
היה חבר ועדת החוץ והביטחון.
יזם את הקמת משרד האנרגיה בשנת 1976.
בשנות ה-90 כיהן כמזכ"ל מפלגת העבודה.
בכנסת ה-13 בממשלת יצחק רבין השנייה וממשלת פרס (1992–1996) מונה חריש לשר התעשייה והמסחר.
בתפקיד זה, לחץ חריש לקדם את הקמת תחנת הממסר "קול אמריקה" בערבה, חרף אי השלמת הבדיקות הנדרשות על ידי בג"ץ.
לאחר מכן לא הצליח להיבחר בפריימריז במפלגה.
פרש לעסקים ועסק בייעוץ לחברות במסגרת החברה שהקים, חריש יזמות.
במקביל הוא המשיך בפעילות במפלגת העבודה.
חריש כיהן כיו"ר החוג לשילוב במפלגת העבודה, חבר נשיאות במועצה הציבורית למען יהודי ברית המועצות, יו"ר האגודה למען החייל בגבעתיים וחבר מרכז "הפועל".
שימש כראש מועצת הקולנוע בישראל בין השנים 2007 ל-2011.
לאחר פרישתו של יו"ר מפלגת העבודה אהוד ברק בינואר 2011 ועזיבתו למפלגת העצמאות, החליטה ההנהלה הזמנית של המפלגה למנות את חריש ליו"ר הזמני שלה.
חריש כיהן בתפקיד זה עד ספטמבר 2011, אז נבחרה לתפקיד יו"ר המפלגה ח"כ שלי יחימוביץ'.
עומד כיום בראש העמותה להנצחת יהדות רומניה - א.מ.י.ר., שימש יו"ר "החברה לאיתור ולהשבת נכסים של נספי השואה בע"מ" עד 2017.
בבחירות לכנסת העשרים וחמש הוצב במקום ה-119 הסמלי ברשימת העבודה לכנסת.
חריש נשוי לאדית ולהם ארבעה ילדים.
מיכה אולמן (נולד ב-11 באוקטובר 1939) הוא אמן ופסל ישראלי.
עבודותיו, העוסקות בזיכרון ובהיסטוריה האנושית וכן ביחס בין האדם לטבע, משתמשות בתצורות אמנותיות שונות מתחומי הפיסול.
מיכה אולמן נולד בתל אביב ללילי ויצחק אולמן, אח לאמנים גד אולמן ותרצה אולמן.
בנעוריו למד בבית הספר החקלאי הכפר הירוק.
את שירותו הצבאי עשה בנח"ל מוצנח.
לאחר השירות היה שותף לגרעין נח"ל בקיבוץ ארז.
בין השנים 1960–1964 למד אולמן אמנות ב"בצלאל".
לאחר סיום הלימודים יצא לשנת לימודי המשך בבית הספר המרכזי לאמנות ולאומנות בלונדון, שם התמחה בתחריט.
עם שובו לישראל, בשנת 1966, עבד כמאייר וכמעצב גרפי בעיתון "מעריב".
תחריטי המתכת שיצר, ובהם תיאורי נוף, הוצגו בשנת 1969 ב"גלריה דוגית" בתל אביב.
ב-1970 קיבל משרת הוראה ב"בצלאל", בתחילה כמורה לרישום ותחריט.
המעבר מייצוג אמנותי אל "פעולה" ממשית בחלל התרחש במהלך שנות ה-70 של המאה ה-20, בהשפעת המינימליזם והאמנות מושגית, שפרחו באירופה ובארצות הברית.
במסגרת השפעות אלו החל אולמן ליצור גרסה מקומית של אמנות אדמה, שסממנה המרכזי היה חפירה של בורות באדמה.
בהשפעתו של הפסל יצחק דנציגר התארגנה בשנת 1972 קבוצה של אמנים שכללה את אולמן ויצרה מקבץ של פעולות אמנותיות באזור שבין קיבוץ מצר לכפר הערבי מייסר תחת הכותרת פרויקט מצר-מסר.
אולמן, בעזרת בני נוער משני היישובים, חפר בור בכל אחד מן היישובים וביצע ביניהם החלפת אדמות סמלית.
לצידו משה גרשוני כינס אספת חברים ובה חילק את האדמות קיבוץ מצר לחבריו, אביטל גבע יצר בשטח שבין שני היישובים ספרייה מאולתרת, המורכבת מספרות שמוחזרה ממפעל הנייר "אמניר".
הרדיקליות של עבודתו, והיחס שפיתח בין האמנות לבין המרחב הפוליטי, תרמו לפופולריות של אולמן ב"בצלאל", שהגיעה לשיאה במהלך "מרד הסטודנטים".
בעקבות אירועי המרד פוטר בשנת 1978 ממשרתו.
בשנת 1980 השתתף בביאנלה ה-39 של ונציה, לצד משה גרשוני.
בתערוכה שנקראה "אשמורת שלישית: חפירות הגנה, אדמה ומלט" הציג בורות פעורים בחלל הביתן הישראלי ובהם שקועים מבנים בנויים מאדמה.
אולמן יוצר בעיקר פסלי חוצות וידוע בעיקר בזכות סדרת פסלי "האדמה".
רבות מיצירותיו כוללות חפירה באדמה, התעסקות עם אדמה וחול אך גם עם יציקות בטון ופלדה.
יצירתיו "הבית" ו"יסוד" מוצבות בשדרות רוטשילד בתל אביב.
פסלים שלו מוצבים בגרמניה, צרפת, פולין, יפן, איטליה, פינלנד ועוד.
היצירה המוכרת ביותר שלו היא ספרייה בכיכר בבל במרכז ברלין, פרויקט שיצר לזכר שרפת ספרים בגרמניה הנאצית.
בשנת 2004 יצר את "אנדרטת נצר אחרון" בהר הרצל בירושלים לזכר חללי צה"ל שעלו לארץ מן השואה ונפלו על תקומת המדינה במלחמת העצמאות ללא אפשרות להקים לעצמם דור המשך.
בשנת 2009 הוענק לו פרס ישראל לפיסול.
בשנת 2011 הוצגה תערוכה רטרוספקטיבית של עבודותיו בשם "שעון חול" במוזיאון ישראל.
יצירתו של מיכה אולמן בשנות השבעים הייתה מעורבת, והגיבה – בכל סגנון שבחר ליצור בו – למציאות חברתית ישראלית.
אז עשה זאת כמתעד מצבים עירוניים או כמגרה מחשבה באמצעות אירועים אמנותיים.
כך בפרויקט מצר-מסר משנת 1972, בשיתוף עם אביטל גבע, הוחלפה אדמה בין כפר ערבי (מסר) לקיבוץ ישראלי (מצר).
לאחר תקופה של יצירה אינטימית ביותר בתחום הרישום, תוך התייחסות לנוף, החל את סדרת פסלי האדמה שלו (אלה נגלו לראשונה לציבור בשנת 1980, בביינאלה של ונציה).
פסלים אלה, עם הרישומים שליוו אותם, נתפסו כמעט מיד כציון-דרך, הם מזכירים "קברים", "מקלטים", "כיסאות" מטים ליפול.
זהו פיסול היונק הן ממציאות פוליטית, חומרית וקיומית מקומית והן מתפיסת פיסול בין-לאומית פוסט מינימליסטית (עיסוק במניפולציות של צורות יסוד תוך טעינתן במשמעות רגשית).
פסליו מבטאים תחושות של התגוננות, התחפרות, מוות, ייאוש ונפילה, ולפעמים גם תקווה ושאיפה להתעלות רליגיוזית (למשל בפסל שיצר בגיא בן-הינום בתערוכה "80 שנות פיסול" של מוזיאון ישראל, 1984).
פסליו של אולמן מייצגים קטע מהותי של החוויה הישראלית המודרנית.
1969 גלריה דוגית, תל אביב
1971 גלריה מבט, תל אביב
1972 גלריה שרה גילת, ירושלים
1975 מיכה אולמן: תחריטים ורישומים, מבט גלריה לאמנות עכשווית, תל אביב
מיכה אולמן: רישומים, גלריה רנה, ניו-יורק, ארצות הברית
1976 גלריה צוותא, תל אביב
גלריה Art in Progress, דיסלדורף, גרמניה
1979 גלריה שרה לוי, תל אביב
1980 מיכה אולמן: פני השטח, מוזיאון תל אביב לאמנות (אוצרת: שרה בריטברג סמל)
אשמורת שלישית: חפירות הגנה, אדמה ומלט, הביתן הישראלי בביאנלה ה-39 של ונציה, איטליה (עם משה גרשוני).
1981 גלריה ברטה אורדנג, ניו-יורק, ארצות הברית
גלריה לאמנות, אוניברסיטת עקרון, אוהיו, ארצות הברית
1982 גלריה נעמי גבעון, תל אביב
1985 גלריה שרה לוי, תל אביב
1986 מיכה אולמן: עבודות 1981–1986, גלריה ברטה אורדנג, ניו-יורק, ארצות הברית
1987 מיכה אולמן: עבודות על נייר 1980–1988, גלריה קורה הלצל, דיסלדורף, גרמניה
1988 מיכה אולמן: מיכלים, מוזיאון ישראל, ירושלים
1990 עבודות ברלין, הגלריה הלאומית, ברלין, גרמניה
מיכה אולמן: עבודות ברלין, גלריה קורה הלצל, דיסלדורף, גרמניה
מיכה אולמן: מאזניים, אגודת האמנים, נויינקירכן, גרמניה