tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
במהלך מלחמת העולם הראשונה התגייסו רובם לצבא העות'מאני.
קשרי גומלין עם ארגונים אחרים
לאחר פרוץ מלחמת העולם הראשונה הצטרפו רוב חברי ההסתדרות המצומצמת לקבוצה היפואית ומאז הייתה חפיפה מסוימת בין ההסתדרות המצומצמת לבין הקבוצה היפואית והם הקימו את גרעין ההכשרה החלוצי הראשון של הנוער העובד בארץ.
המרכז שנבחר לנהל את "הסתדרות חניכי הגמנסיה הרצליה" (הסתדרות הדור הצעיר) היה בן 5 חברים, מתוכם שלושה היו חברי ההסתדרות המצומצמת (משה שרת (יו"ר) רבקה שרתוק ודוד קומרוב.
ההספד לרועי רוטברג הוא הספד שנשא הרמטכ"ל משה דיין על קברו של , חבר קיבוץ נחל עוז בן 21 ששימש כמא"ז (מפקד אזור – רכז ביטחון), ונרצח על ידי מסתננים פלסטינים מרצועת עזה, שגררו אותו אל מעבר לגבול והתעללו בגופתו.
דיין נשא את ההספד ב-30 באפריל 1956 בהלווייתו של רוטברג בקיבוץ.
ההספד, שהותיר רושם עמוק על הציבור בישראל, נחשב אחד הנאומים הבולטים בהיסטוריה של מדינת ישראל, מופת של רטוריקה נוקבת ואחד מהמסמכים אשר עיצבו את הזהות הישראלית.
הנאום הקצר שנישא כהספד שימש באותה עת וגם בשנים מאוחרות יותר כמפתח להבנת העמדה הישראלית בסכסוך עם הפלסטינים.
ההיסטוריון בני מוריס ציין כי ההספד "היה אחת ההצהרות הכנות והחושפניות ביותר, שהשמיע ישראלי על מהות העימות הישראלי־הפלסטיני".
במחצית הראשונה של שנות ה-50 היו מעשי הגנבה, ההצתה, החבלה והרצח שבוצעו על ידי מסתננים פלסטינים (פֶדַאיון) לתופעה יומיומית.
החדירות מעבר לגבולות ישראל התבצעו בעיקר מרצועת עזה ומהגדה המערבית והביאו לשורת פעולות תגמול מצד ישראל.
באביב 1956 התחממה גזרת רצועת עזה לאחר שפדאיון פלסטינים, שנהנו מתמיכת צבא מצרים, ששלט ברצועת עזה, ביצעו שורת פעולות טרור וצה"ל הגיב בהפגזה כבדה על עזה.
האו"ם, שניסה לתווך בסכסוך, שלח את המזכ"ל דאג המרשלד לתווך בין ראש ממשלת ישראל דוד בן-גוריון לבין נשיא מצרים גמאל עבד אל נאצר.
רמטכ"ל צה"ל, משה דיין, תמך במלחמת מנע כנגד מצרים והפלסטינים בעזה וחשש מהצלחת מסע התיווך של המרשלד.
נולד ב-24 באפריל 1935 בתל אביב, בן למשפחה חלוצית.
כנער צעיר, בעת מלחמת העצמאות, התנדב להעביר תשדורות בין העמדות.
לאחר שנת לימודים בבית הספר החקלאי "מקוה ישראל", עבר לבית הספר המקצועי "שבח" בעירו.
הצטרף לתנועת הנוער "בתי ספר חקלאיים בישראל" והיה למדריך בה.
בגיל 17 התנדב לצה"ל במסגרת הנח"ל, וסיים קורס קצינים.
כשהוחלט כי גרעין התנועה יעלה ליישב את קיבוץ נחל עוז, היאחזות הנחל הראשונה בארץ, התמנה למפקד אזור (מא"ז) – הממונה על הגנת היישוב.
רוטברג תואר כאידיאליסט ונכון להתנדב, בעל שמחת חיים, חוש הומור דק ומשיכה לאסתטיקה.
הגבול באזור קיבוץ נחל עוז סומן באמצעות תֶּלֶם.
מספר ימים לפני הרצח, התקבלה הצעתו של מפקד מנגנון האו"ם באזור, לוטננט גנרל בֶּרנס, שאמרה כי צבא ישראל וצבא מצרים לא יכנסו ל-500 המטרים הסמוכים לתלם.
דיין התנגד להצעה זו אך נאלץ לקבלה בלחצו של בן-גוריון.
המא"ז רועי רוטברג נהג לסייר לאורך הגבול רכוב על סוסו, כדי לשמור על שדות הקיבוץ ולגרש מסתננים.
הוא עצמו היה מוכר הן למסתננים והן למודיעין המצרי.
בל"ג בעומר 29 באפריל 1956, היו אמורות להיערך ארבע חתונות של זוגות מגרעין הקיבוץ בערבו של יום.
באותו בוקר הגיע רוטברג אל השדה הסמוך לגבול כדי לגרש רועים פלסטינים שירו לעבר שדות הקיבוץ.
קבוצת מסתננים פלסטינים שקצרו שיבולי דורה, שימשה כפיתיון וחמקה לחורש סמוך כשרוטברג התקרב.
בעת שרכב על סוסו לתוך השדה, הותקף על ידי אנשים חמושים מן המארב.
הוא הספיק לירות מספר יריות לפני שהופל.
הוא נורה בעת שרכב על סוסו, ונורה שנית בעת ששכב על הארץ.
הרצח בוצע בידי חמישה ערבים: סמל משטרה מצרי ופלאח פלסטיני, בחברת קצין ושני חיילים מצרים.
גופתו נגררה אל מעבר לגבול המצרי, לרצועת עזה, שם התעללו בה: פניו הושחתו ועיניו נוקרו, כפי שרמז משה דיין בנאומו.
גופתו של רוטברג הוחזרה לישראל באותו יום אחר הצהריים, בתיווך ועדת שביתת הנשק ישראל–מצרים, ולמחרת בערב, ב-30 באפריל, נערכה בנחל עוז הלווייתו.
במותו הותיר אישה, אמירה לבית גליקסון, ואת בנם התינוק, בועז.
מספר ימים לפני הלוויה, נפגש משה דיין עם רוטברג במהלך ביקור בקיבוץ נחל עוז, והתרשם ממנו מאוד.
דיין ועזר ויצמן התארחו באותו ל"ג בעומר בו נרצח רוטברג, בנחל עוז, כקרוביו של אחד מארבעת החתנים שעמדו להינשא באותו יום.
למחרת היום ביקש לשאת הספד בהלוויה.
הוא כתב את הנאום בעצמו במשך פחות משעה, ובהלוויה קרא את ההספד מן הכתב.
חצי שנה לאחר מכן, ב-29 באוקטובר 1956, יצאה ישראל למבצע קדש (מלחמת סיני).
הנאשמים הגישו לבית המשפט העליון ערעור, וזה נדחה במאי 1960 על ידי הרכב בראשות השופט משה לנדוי.
בשנות ה-60 הוחזרו אל-ואדיה ואבו זיארה למצרים במסגרת חילופי שבויים.
נוסחו המלא של נאום ההספד הנוסח הערוך שקרא דיין בשידור ברדיו למחרת ההלוויה
ראש הממשלה ושר הביטחון דוד בן-גוריון התרשם מאוד מהנאום, אך לאור שהייתו של מזכ"ל האו"ם דאג המרשלד באותה עת בישראל, כעס על הכללת המשפט – דברים שכיוון דיין אל האו"ם ושליחיו.
הנאום שודר בגלי צה"ל בגרסתו המלאה, אך בנוסח שהתפרסם בעיתונות הישראלית למחרת הושמט המשפט על פי דרישת בן-גוריון.
ההספד חשף את השקפתו של דיין על הסכסוך הישראלי-ערבי: דבריו של דיין הביעו תפיסת עולם ריאליסטית, שינקה את שורשיה מגישתו של ארתור רופין בשנת 1936, שאמר .
גישה זו של דיין, ששללה אפשרות של פתרון מדיני, וגרסה כי אל מול נתוני היסוד של הקיום הישראלי בתוך העולם הערבי, על ישראל להגיב בכוח כדי להשיג הרתעה.
"דוקטרינת דיין" בשנים אלו הייתה כי בכל מקרה של התעצמות ערבית, התחמשות, איחוד ההנהגה הערבית והידוק המצור על ישראל, יש להגיב בכוח צבאי.
לימים התחלפה גישה זו בגישה הבאה לביטוי בשאלה הנשאלת בכותרת ספרו האחרון של דיין: .
נדיר צור, מומחה לפסיכולוגיה פוליטית וכלי השפעה של מנהיגים, מתייחס לנאום במחקרו העוסק ברטוריקה של מנהיגים ישראלים במצבי לחץ.
לדבריו, בנאום זה עשה דיין שימוש בשלושה סוגי רטוריקה:
רטוריקה טִקסית (שמטרתה לגבש את הציבור ולטפח ערכים וסמלים משותפים המעוררים הזדהות) – ;
רטוריקה אפולוגטית (שמטרתה להסביר כישלון או מדיניות שגויה או להסיר מהדובר אחריות לכישלון ולעורר אמינות לפועלו העתידי) – ;
ורטוריקה מניעה (רטוריקה שנועדה להניע את הציבור לפעולה בעתיד) – .
הסוציולוג הישראלי ברוך קימרלינג, המזוהה כקשור לקבוצת ההיסטוריונים החדשים, תיאר את הנאום כביטוי האותנטי ביותר למיליטריזם הישראלי.
הסופר עמוס עוז, שניתח בסוף שנות ה-70 את לשונם של מנהיגי ישראל באותה תקופה, מגדיר את לשונו של דיין, הבאה לידי ביטוי בהספדיו את רועי רוטברג ואת אריק רגב "מרתקת".
הוא טוען כי וכי .
בשנים שלאחר מלחמת יום הכיפורים, לאחר שירדה קרנו של דיין בקרב הציבור הישראלי, המשיכו שני צִדי המפה הפוליטית בישראל להזכיר את נאומו של דיין ולהיתלות בו.
השמאל הישראלי אימץ את גישתו של דיין שבאה לידי ביטוי במילים: .
כתמיכה לכך כי חלק מטענות הפלסטינים מוצדקות.
לעומת זאת, הימין הישראלי ציטט את המשפט: ומשפטים דומים השוללים משא ומתן עם הפלסטינים והערבים ומצדיקים התעצמות צבאית ונכונות להקרבה כתשובה היחידה לסכסוך.
המשפט האחרון, צוטט על ידי הנשיא, יצחק הרצוג ב-2023, בנאומו לאזרחי ישראל ביומה השלישי של מלחמת חרבות ברזל.
ההספד הוא סיפור מדע בדיוני קצר מאת אייזק אסימוב.
הסיפור תורגם לעברית בשנת 1978 בגיליון 1 של פנטסיה 2000.
הרעיון לסיפור נוצר כאשר אסימוב קרא הספד על חברו סיריל מ.
קורנבלות' בניו יורק טיימס, וגילה שהוא מקנא בחברו על ההספד הגדול לו זכה.
באוטוביוגרפיה שלו ציין אסימוב כי זהו הסיפור היחיד שלו בו המספר הוא אישה.
הסיפור מסופר על ידי אשתו של פיזיקאי תאורטי המכונה לנסלוט סטיבנס (שם בדוי).
לנסלוט הוא אדם מריר שמרגיש תסכול מהעובדה שהוא לא זכה לתהילה, ואילו חבריו הבינוניים כן, בייחוד בהספדים המפוארים הנכתבים עליהם.
אחרי עשרים וחמש שנות נישואין, אשתו מרגישה אומללה יותר ויותר.
בשלב מסוים היא מעירה כי הוא יכול לצפות לזה שלפחות בהספד שלו הוא יזכה להכרה, אך לנסלוט רק מתרגז בטענה כי אפילו את ההנאה הזו לא יחוש, כי הרי לא יוכל לקרוא את ההספד על עצמו, והוא יורק עליה בכעסו.
בוקר אחד, מודיע לנסלוט לאשתו כי הוא גילה דבר שיבטיח לו תהילת עולם.
הוא נותן לעוזרי המעבדה שלו חופש של חודש, ומגייס לעזרתו את אשתו.
במעבדה, מראה לנסלוט לאשתו מכל ברזל המכיל בתוכו עכבר לבן.
לנסלוט מפעיל את מכשיריו ויוצר העתק מדויק של מכל הראשון, אשר לטענת לנסלוט, הגיע מהעתיד.
אולם התהליך אינו מושלם, והעכבר החדש מופיע מת.
לאחר חמש דקות, מכל המתכת והעכבר החדשים נעלמים, ומשאירים רק את המכל המקורי.
תוכניתו של לנסלוט היא ליצור שכפול של עצמו על ידי אותו תהליך.
ההעתק יהיה מת, כפי שהעכבר מת, ולנסלוט מתכנן שאשתו תכריז על מותו.
לאחר ההלוויה הוא יודיע קבל עם ועדה כי הוא חי וכי מותו המבוים הוא תוצאה של תגליתו.
הפרסום של הסיפור יבטיח ללנסלוט תהילת עולם.
לנסלוט מזהיר את אשתו כי היא נקודת הכשל האפשרית היחידה בתוכנית, ושהוא יהרוג אותה אם משהו ישתבש.
הוא יוצר העתק של עצמו, ומעביר את הגופה לחדר במעבדה אשר סודר מראש כך שיראה כאילו ניסוי באשלגן ציאניד יצא משליטה.
לאחר מכן לנסלוט מתחבא בחדר בו הוא ביצע את השכפול עם אספקה של אוכל ומים לשלושה ימים, ואשתו מתקשרת לרופא.
הרופא קובע את מותו של לנסלוט כתוצאה מהרעלת ציאניד.
אשתו של לנסלוט מודיע לתקשורת על מותו, ומזמינה כמה עיתונאים להגיע למעבדה, שם היא מספרת להם על לנסלוט ועל גאונותו.
למחרת קורא לנסלוט את ההספדים שלו בהנאה, ומתחיל לתכנן קריירה בתור איש המדע הגדול בכל הזמנים.
הגופה מועברת למעבדתו בארון פתוח, כפי שביקשה אשתו לפי הוראותיו.
ביום השלישי הגופה נעלמת, כפי שנחזה, ולנסלוט ואשתו יושבים לחגוג על כוס קפה.
אשתו של לנסלוט מחליפה את הסוכר בקפה בציאניד, אשר הורג את לנסלוט.
היא שמה את גופתו בתוך הארון במקומו של הכפיל, וממשיכה בהלווייתו כרגיל.
בסוף הסיפור מספרת גברת סטיבנס כי היא אינה מרגישה שום חרטה על הרצח של בעלה, ושאחרי הכול, הוא כן הצליח לקרוא את ההספדים על עצמו.
ההסתדרות המאוחדת של הנוער הציוני ברוסיה, או לפי ראשי התיבות של שמה ברוסית: י.ו.או.ס.מ.
("יאדינאיה וסירוסייסקאיה אורגאניזאציה סיונסטיסקוי מולודיוז'י") נוסדה בשנת 1924 בברית המועצות.
היוותה איגוד תנועות הנוער החלוציות שאינן סוציאליסטיות, ובין התנועות החלוציות הגדולות והמשמעותיות של הציונות ברוסיה בתקופה שלאחר המהפכה הבולשביקית.
במקביל להתהוותן של תנועות הנוער העובד בברית המועצות: צ"ס, אסי"פ, ו"השומר הצעיר ס.ס.ס.ר" התגבשו מגמות של התקרבות הדדית בין ארגוני הנוער הלומד, שקמו בזמנים שונים ופעלו באזורים שונים של ברית המועצות:
"החבר" שפעולתה התרכזה בעיקר ברוסיה הגדולה ובסיביר, "הסתדרות" באוקראינה ובדרום רוסיה, ו"קדימה" בביילורוסיה.
המציאות החדשה העמידה לפניהם בעיות בעוד עקרונות מהותיים משותפים טשטשו את ההבדלים המקומיים והמסורתיים ותבעו שידוד מערכות יסודי.
איחדה אותם בנוסף ההכרה כי אין להכביד על קליטתם ופעולתם של החברים על ידי סייגים של אידאולוגיה מפלגתית מסוימת, בלבד שיקבלו את עקרון הציונות בכללותו.
הכרה זו גברה בארגונים האלה לאחר שהגורמים הקומוניסטיים פרשו מהם ועברו לברית הנוער הציוני הסוציאליסטי "צ.ס.יו.פ." ולברית הנוער היהודי הסוציאליסטי "א.ס.י.פ." שהתאימו לנטיותיהם.
פעילות היבסקציה ברחוב היהודי, המאסרים והגירושים הבלתי פוסקים, היוו זרז נוסף לליכוד השורות.
על בסיס זה התאחדו שלושת הארגונים ב־9 למארס 1924 לתנועה אחת - "ההסתדרות המאוחדת של הנוער הציוני ברוסיה", או לפי ראשי התיבות של שמה ברוסית "י.ו.או.ס.מ.
("יאדינאיה וסירוסייסקאיה אורגאניזאציה סיונסטיסקוי מולודיוז'י").
עם האיחוד הוקם במוסקבה מרכז של ההסתדרות המאוחדת בהרכב החברים: עקיבא אסתרליס, משה וייסברג, מאיר לוין, נחום לוין, שלמה מאירוביץ מוריאל, עו"ד מאקס נימצוביצקי (נמצא-בי), עו"ד שמואל פישאלב, שלמה מוניה צירולינקוב, ואריה רפאלי (צנציפר).
האיחוד הכניס רוח חיים חדשה בתנועת הנוער והשפעתה של ההסתדרות המאוחדת התרחבה והלכה.
בסוף השנה הראשונה לקיומה מנתה 140 סניפים בכל רחבי רוסיה, בנוסף לאגודות שונות של נוער לאומי שהודרכו על ידי אנשיה.
התנועה ראתה את תפקידה העיקרי בחינוך הנוער ברוח לאומית ציונית על כן שקדה על הקניית ערכי היהדות והציונות לחבריה ועל הכשרתם לעליה.
למדו בהתמדה תולדות עם ישראל, התנועה הציונית וביסוסה המדעי, ידיעת הארץ וההתיישבות, עברית וספרות עברית, וכן סוציולוגיה וכלכלה מדינית.
מלבד הלימודים התנהלו שיחות וויכוחים על נושאים אקטואליים יהודיים, ציוניים וכלליים, כל הפעולה נעשתה בחוגים חשאיים מצומצמים ובמחתרת בשל הרדיפות שהחריפו בהדרגה.
לחלק ניכר מהחברים ניתנה הכשרה על ידי סניפי "החלוץ".
פעמיים בחודש הוציא המרכז ידיעון ברוסית ("בוליטין אינפורמאציוני") בשם "ידיעות", בעריכת אריה רפאלי.
מלבד כתבות מרוכזות על המתרחש בארץ ובגולה, ניתנו בו מאמרי הסברה על העניינים שעמדו במרכז עולמה של התנועה הציונית באותה העת.
המרכז ניגש בנוסף להוצאת כתב עת בשם "דרכנו", אף הוא ברוסית.
הגיליון הראשון, בעריכת משה וייסברג ואריה רפאלי, היה גדוש מאמרים בנושאים ציוניים, עיוניים וארגוניים, וכן כתבות מהסניפים השונים.
היה זה הגיליון היחיד שהופיע והגיע לסניפים.
הגיליון השני הוחרם על ידי הג.פ.או.
בשעת הדפסתו על ידי המדפיס מארק פייגין.
גם הוועדים המקומיים במחוזות השונים הדפיסו והפיצו ביטאונים וחומר הסברה משלהם אך גם ניסיונות אלה לא האריכו ימים בתנאי המחתרת תחת רדיפות המשטר.
התנועה נקטה הסתייגות מקו מפלגתי מובהק.
החברים חונכו ברוח חופש הדעות בשאלות חברתיות ופוליטיות.
אולם לבסוף התעוררה תסיסה בין חלק מחברי התנועה לשינוי הקו הנייטרלי ולקבלת האידאולוגיה העמלנית של מפלגת "התאחדות" ס.ט.פ.
שהייתה קרובה ברוחה ובתוכניתה יותר ממפלגות ציוניות אחרות.
מפלגת "התאחדות" ששאפה להקים ארגון של נוער מפלגתי משלה, בדומה למפלגת צ.ס.
יריבתה, לא חסכה מאמצים להעביר את התנועה לצידה.
תסיסה זו נתקלה בהתנגדות מצד החברים הבלתי מפלגתיים ואף במפלגת "התאחדות" נמצאו חברים אחרים אשר הזהירו מצעד כזה, בראותם בו סכנה לקיומה של התנועה שלדעתם היה כח משיכתה דווקא באי מפלגתיותה.
חיפושי המשטרה החשאית החרימו בשיטתיות את הספרים הציוניים מבתי החברים, לאחר שהספריות הציבוריות רוקנו מספרים אלה זה מכבר.
המחסור במקורות הכביד מאוד על פעולת המדריכים והמרצים.
את חסרון הספרים מלאו עלונים של המרכז וגם של הוועדים המחוזיים והמקומיים.
עלונים אלה, שהיו לעיתים חיבורים מקיפים, נכתבו על פי רוב בלי שתהיה למחבריהם אפשרות להיעזר בספר.
החברים, שטיפלו בהכנת העלונים ובשכפולם, היו נתונים בסכנה תמידית של מאסר בידי הבולשת.
אנשי "י.ו.או.ס.מ." פעלו גם בהדרכת הצופים בתנועת "השומר הצעיר הלאומי" וחבר המרכז שלמה צירולניקוב שימש ראש המטה של תנועת צופים זו.
התנועה הוקמה ופעלה בתנאי מחתרת קשים במקביל להחמרת הרדיפות על כל גילוי של פעולה ציונית.
מהלומה הונחתה על התנועה בליל ה-2 בספטמבר 1924, "ליל הציד הגדול", כאשר למעלה משלושת אלפים ציונים בכל רחבי אוקראינה נאסרו והושלכו לבתי הכלא.
בתגובה על המאסרים ההמוניים הוציאה התנועה, (י.ו.או.ס.מ., ההסתדרות המאוחדת) כרוז מחאה נמרץ, שהופץ ברבים, וכן החלה לארגן ליד סניפיה חוגי נוער לאומי על שם "ה-2 בספטמבר".
בזמן המאסר הכללי בין ציוני מוסקבה ב־2 ביוני 1925 נאסרו כמה מחברי המרכז של התנועה ונשלחו לגירוש ולמחנות בידוד ("פוליט-איזולאטורים").
כאשר מפלגת "התאחדות" הגבירה את לחצה התגבש בתנועה חוג של מתנגדים בראשות חבר המרכז משה וייסברג, אשר קרא את הבלתי מפלגתיים למועצה מיוחדת, כדי לדון במצב.
הדיון נערך בלנינגראד ב־28 בפברואר 1926, אך כל המשתתפים בו, 21 איש, נאסרו על ידי הג.פ.או.
ב-1 במרץ משה ווייסברג ואברהם סכנין נשלחו למחנות בידוד, ויתר החברים גורשו למקומות שונים.
ידוע כי מבין האסורים משה וייסברג מת בגירוש משחפת ב־9 ביוני 1944. פרידה אבן טוב מתה משחפת בסבארדלובסק ב־24 בינואר 1928, בת 23.
מאסר זה גזל משורות ההסתדרות המאוחדת רבים מטובי פעיליה, שעמדו בראש התנועה בכל המדינה, והחליש את כוחה בכלל ואת ההתנגדות לפוליטיזציה בפרט.
השפעתה של מפלגת "התאחדות" גבר בהדרגה עד שלבסוף קיבלה התנועה את המצע הרעיוני של המפלגה והפכה ל"הסתדרות המאוחדת של הנוער העובד הציוני" ("י.ו.ט.או.ס.מ.").
ככל יתר ארגוני הנוער הציוני השתתפה גם התנועה בפעולה הפוליטית בגיחות מן המחתרת, הדפיסה והפיצה כרוזים בתגובה על הרדיפות, על טיהור הסטודנטים מבתי הספר, על רדיפת השפה העברית על המאסרים וכיוצא באלה.
שלחה את חבריה לאסיפות של בלתי מפלגתיים שנקראו על ידי ה"יבסקציה".
כל אקציה כזו דרשה את קורבנותיה.
חברים רבים נאסרו במקום המעשה ורבים אחרים בגלי מאסרים חדשות לבקרים.
המהלומות שניתכו על התנועה בלי הרף, דלדלו יותר ויותר את שורותיה עד שפעולתה שותקה לגמרי, כמו התנועות הציוניות האחרות בברית המועצות.
כל חברי המרכז נאסרו או נשלחו לגירוש בגלי המאסר ובאירועים בזמנים שונים.
עקיבא אסתרליס, משה וייסברג ומאיר לוין הוצאו להורג בכלא או מתו בתנאי הגירוש.
שאר חברי ההנהגה זכו להגיע לארץ ישראל.
ההפגזה הכבדה המאוחרת הוא אירוע שלפי ההשערות החל לפני כ-4.1 מיליארד שנים והסתיים לפני כ-3.8 מיליארד שנים בסוף תקופת האדן ותחילת תקופת ארכאיקון בכדור הארץ.
במהלך פרק זמן זה, מספר רב של אסטרואידים התרסקו על כוכבי הלכת הקדומים במערכת השמש, כולל כוכב חמה, נוגה, כדור הארץ ומאדים.
ההפגזה הכבדה המאוחרת התרחשה לאחר שכדור הארץ ויתר כוכבי הלכת כבר נוצרו וצברו את רוב המסה שלהם, אך היא עדיין אירעה בשלב מוקדם יחסית בהיסטוריה של כדור הארץ.
עדויות לקיומו של אירוע "ההפגזה הכבדה המאוחרת" עולים מדגימות שנלקחו מהירח והובאו חזרה לכדור הארץ על ידי האסטרונאוטים של תוכנית אפולו.
התיארוך האיזוטופי של סלעי הירח מעיד שרוב האסטרואידים שהתרסקו על הירח עשו זאת במרווח זמן צר למדי.
לאורך השנים עלו השערות שונות שמנסות להסביר מה הסיבה לעלייה החדה בכמות האסטרואידים והשביטים שהיו קיימים במערכת השמש, אך אין הסכמה רחבה לגבי הסיבה האמיתית.
לפי מודל ניס (Nice model), אשר פופולרי בקרב חוקרים פלנטריים, כוכבי הלכת הענקיים היו בתהליך של נדידה, ועל כן הם גרמו לפיזור של גופים בחגורת האסטרואידים או בחגורות קויפר אשר נכנסו למסלולים קיצוניים, כאשר חלק נכנס למסלול התנגשות עם כוכבי הלכת.
חוקרים אחרים טוענים שהנתונים מהדגימות שנלקחו מסלעי הירח נלקחו מאותו האגן ולכן היו דגימות מתקופות סמוכות יחסית.
במהלך ההתפרעות נהרגה מפגינה שנורתה על ידי משטרת הקפיטול, ושלושה מפגינים נוספים מתו במהלך ההתפרעות או מייד אחריה בנסיבות טבעיות.
האירוע החל כאשר התכנסו אלפים מתומכי טראמפ בוושינגטון הבירה במטרה למחות על תוצאות הבחירות ולתמוך בתביעתו של טראמפ מסגן הנשיא מייק פנס לדחות את ניצחונו של הנשיא הנבחר ג'ו ביידן.
בתחילה התכנס ההמון לעצרת בשם "הצילו את אמריקה", אירוע מתוכנן מראש באליפסה שבו נאמו טראמפ ומקורבו רודי ג'וליאני.
טראמפ הצהיר בנאומו כי הוא לא מתכוון לוותר על הנשיאות וכי ביידן הוא "נשיא לא לגיטימי".
לצד זאת, קרא טראמפ לתומכיו לצעוד "בדרך שלווה ופטריוטית".
ג'וליאני השמיע מספר תיאוריות קשר בנוגע ל"גניבת הבחירות".
בצוהרי יום רביעי, 6 בינואר, סביב השעה אחת ובטרם הסתיימו הנאומים, החלו מאות מפגינים לצעוד לעבר הקפיטול (משכן הקונגרס) ולהסתער עליו אל מול הכוחות המזוינים של הקפיטול.
באותה העת התכנסו שני בתי הקונגרס (הסנאט ובית הנבחרים), וחבריו ניהלו את ספירת הקולות של חבר האלקטורים.
במהלך אישור הקולות התפזרו חברי הקונגרס כדי לדון בערעור על מתן האלקטורים של אריזונה לדמוקרטים.
בניינים אחדים במתחם הקפיטול של ארצות הברית פונו בידי משטרת הקפיטול, וההמון חדר אל מליאות הקונגרס, כולל להיכל הפסלים הלאומי.
כתגובה, כל הבניינים במתחם הקפיטול ננעלו באופן מיידי.
באירוע נהרגו חמישה אנשים: אישה שהייתה בין הפושטים על הקפיטול ונורתה למוות לאחר שחדרה לתוך הבניין; קצין במשטרת הקפיטול שהתעמת פיזית עם הפורצים לקה כעבור 8 שעות בשבץ מוחי ונפטר למחרת ושלושה פושטים נוספים שנפטרו במהלך ההסתערות.
כ-115 שוטרים ומאות אזרחים נפצעו במהלך ההסתערות.
פשיטה זו הייתה הפעם הראשונה שבה חדרו גורמים בלתי מורשים אל מבנה הקפיטול של ארצות הברית מאז שהאימפריה הבריטית שרפה אותו במלחמת 1812 והפעם הראשונה שבה הוזעק צבא ארצות הברית להגן על הקפיטול מאז מלחמת האזרחים האמריקנית.
בעקבות האירוע, יושבת ראש בית הנבחרים ננסי פלוסי ומנהיג המיעוט בסנט צ'אק שומר קראו לבית הנבחרים להדיח את טראמפ, ובמקביל קראו לסגן הנשיא מייק פנס להפעיל את התיקון ה-25 לחוקת ארצות הברית שלפיו סגן הנשיא הופך לנשיא אם נבצר מהנשיא למלא את תפקידו.
מאוחר יותר סיפרה שרת החינוך בטסי דבוס שהיא דנה באפשרות להפעיל את התיקון לחוקה עם מייק פנס, שסירב בתוקף לרעיון.
שרים ויועצים בכירים של הנשיא התפטרו מתפקידם, בהם מזכירת התחבורה איליין צ'או, מזכירת החינוך בטסי דבוס וראש סגל הבית הלבן לשעבר מיק מולבני.
הרשתות החברתיות טוויטר ופייסבוק הגיבו על כך בנעילת החשבונות של טראמפ וכן הסרת פוסטים הקשורים לאירוע.
ההסתערות תוארה בידי עיתונאים וחברי קונגרס במונחים של התקוממות והמרדה.
לאחר חקירת רשויות החוק בארצות הברית, יותר מ-950 איש הואשמו בגין מעורבות במתקפה על בניין הקונגרס, מתוכם, נכון לנובמבר 2022, 458 הודו באשמה.
שניים ממנהיגי ארגון "שומרי השבועה" שהשתתפו באירוע הורשעו בעבירה של קשירת קשר למרד.
מאוחר יותר הורשעו מעורבים נוספים.
בעקבות האירועים החליט בית הנבחרים להעמיד את דונלד טראמפ למשפט הדחה בפני הסנאט.
במשפט, אשר התקיים לאחר שטראמפ סיים את תפקידו, לא הושג רוב של שני שלישים מחברי הסנאט הדרוש להרשעה.
בנובמבר 2022 דונלד טראמפ הכריז כי בכוונתו להתמודד שוב, בשנת 2024, בבחירות לנשיאות ארצות הברית וניצח בהן.
בינואר 2025, בסמוך להשבעתו, העניק חנינות והמתקת עונשים לכ-1,500 מהמעורבים בהסתערות על הקפיטול.
במהלך הקמפיין לבחירות 2020 ציין טראמפ בפוסטים בטוויטר, בראיונות ובנאומים, שהוא עלול לסרב להכיר בתוצאות הבחירות אם יובס, וטען שהבחירות יזויפו נגדו.
בבחירות לנשיאות ארצות הברית 2020, שנערכו ב-3 בנובמבר 2020, ניצח המועמד הדמוקרטי ג'ו ביידן, את הנשיא המכהן מטעם המפלגה הרפובליקנית, דונלד טראמפ.
עוד לפני ספירת קולות הבוחרים, במהלכן ואחריהן, הנשיא טראמפ ותומכיו ערערו על אמינות תוצאות הבחירות בטענות להונאת בחירות רחבה, וקראו לבטל את התוצאות.
טענות אלה נקבעו כלא-מבוססות, בין היתר, על ידי הארגון לביטחון ולשיתוף פעולה באירופה, שופטים רפובליקנים, משפטנים שעבדו תחת ממשל טראמפ, מומחי אבטחה וגורמים נוספים.
טראמפ ניסה לקדם צעדים רבים לבטל את תוצאות הבחירות כולל פיטורי בכירים במשרד המשפטים, לחץ על ראשי הצבא שיתערבו בבחירות, לחץ על מושלים רפובליקנים כדי שאלו יתערבו בהליכי בחירות במדינותיהם, עיתרות לבתי המשפט, ותוכניות לפיהן סגן הנשיא פנס יתערב בהלייכי ספירת האלקטורים באופן שיטה את הבחירות לטובת טראמפ.
ביום חמישי, 31 בדצמבר 2020, ראש עיריית וושינגטון הבירה מיוריאל באוזר דרשה כי חיילי המשמר הלאומי של מחוז קולומביה יחלו בשירות פעיל לשם תמיכה במשטרה המקומית לקראת המחאות הצפויות.
בבקשתה להציב את חיילי המשמר הלאומי בוושינגטון הבירה, כתבה כי חיילי המשמר לא יהיו חמושים וכי הם יהיו האחראים העיקריים ל"ניהול ההמונים" ולכיוון תנועת הקהלים, מה שיאפשר למשטרה להתמקד בבעיות ביטחוניות.
ביום שני, 4 בינואר 2021, מזכיר ההגנה של ארצות הברית בפועל, כריסטופר מילר, אישר את הבקשה באורח רשמי.
אישורו של מילר את בקשתה של באוזר הציב כ-1,100 חיילים ברחובות וושינגטון.
בימים הראשונים של 2021, פנה טראמפ בהצעות חוזרות ונשנות לסגנו, מייק פנס, שיפסול את ניצחונו של ביידן בבחירות, צעד שאינו בסמכותו החוקתית של פנס על פי קביעת היועץ המשפטי של הבית הלבן.
טראמפ חזר על קריאה זו בנאומו בבוקר של 6 בינואר.
באותו יום אחר הצהריים פרסם פנס מכתב ציבורי לקונגרס ובו הודיע כי אין בכוונתו לערער על ניצחונו של ביידן.
ב-5 בינואר 2021, ביום שלישי, אלפי משתתפים התכנסו בכיכר החירות לקראת הפגנות עצרות שתוכננו למשך השבוע.
ביום שלישי בלילה וביום רביעי בבוקר נעצרו לפחות עשרה בני אדם, שניים מהם באשמת החזקת נשק ללא רישיון.
בבוקר יום רביעי, 6 בינואר, הקיפו המפגינים את אנדרטת וושינגטון כדי להתכנס.
מספר אישים נשאו דברים באליפסה, בהם יועצו הקרוב של טראמפ רודי ג'וליאני, והנשיא טראמפ עצמו.
ג'וליאני נאם בפני הקהל וחזר על תאוריית קשר לפיה מכונות ההצבעה אשר נעשה בהן שימוש בבחירות לנשיאות היו מוטות לרעת טראמפ.
טראמפ נשא נאום מאחורי מחסום זכוכית, תקף את התקשורת וקרא לסגן הנשיא פנס לבטל את תוצאות הבחירות.
טראמפ דחק בתומכיו לצעוד אל הקפיטול, שם התכנס הקונגרס:
"לעולם לא תיקחו בחזרה את ארצנו על ידי חולשה.
עליכם להפגין כוח ולהיות חזקים.
באנו לדרוש מהקונגרס לעשות את הדבר הנכון ולספור רק את האלקטורים שנבחרו כראוי.
אני יודע שבקרוב כולם כאן יצעדו אל בניין הקפיטול, כדי להשמיע בשקט ובפטריוטיות את קולכם היום"
במהלך העצרת הצהיר טראמפ שלא יכיר בהפסדו לביידן.
גם בניו של טראמפ, דונלד טראמפ ג'וניור ואריק טראמפ, נשאו דברים במהלכם תקפו את חברי בית הנבחרים והסנאטורים הרפובליקנים שמיאנו להצטרף למאמצי עמיתיהם לערעור על התוצאות, והבטיחו לערוך נגדם תעמולה במערכות הבחירות המקדימות שלהם בעתיד.
החל מסביבות השעה 14:15 (שעון החוף המזרחי) החלו מתפרעים להסתער על בניינים בקומפלקס הקפיטול של ארצות הברית.
מבנים אחדים פונו, והמתפרעים חדרו את שורות האבטחה במטרה להיכנס למשכן הקפיטול, כולל היכל הפסלים הלאומי.
חלק מההסתערות על הקפיטול אורגנה בין השאר ברשתות חברתיות המזוהות עם גורמי ימין קיצוני ובפייסבוק.
אף על פי שרוב הפורעים נכנסו באופן רגלי אל הקפיטול, אחרים השתמשו בחבלים ובסולמות מאולתרים כדי לפלוש לבניין.
לאחר ההסתערות, כל הבניינים במתחם ננעלו, אין יוצא ואין בא.
השוהים בתוך המבנים התבקשו להתבצר במשרדיהם ולנעול את דלתותיהם וחלונותיהם, בעוד שלשוהים מחוץ למבנים הומלץ "לחפש מחסה".
חברי הקונגרס במליאת בית הנבחרים נצטוו לעטות מסכות גז לאחר שגורמי אכיפת החוק החלו להשתמש בגז מדמיע בתוך הבניין, וכאשר גבר החשש שהמתפרעים יפרצו לאולם המליאה מספר אנשי אבטחה שלפו את נשקם וחברי הקונגרס הצטוו להסיר את סיכות הדש שזיהו אותם כנציגי ממשל.
במהלך ההסתערות, חדשות ABC News דיווחו כי נורו יריות בתוך בניין הקפיטול, וכי ישנם מיגונים מפני ירי על דלתות מליאת בית הנבחרים.
שוטרי משטרת הקפיטול שלפו את האקדחים שלהם בתוך בית הנבחרים, ומבין מפרי הסדר נהרגה אשלי באביט, חיילת משוחררת מחיל האוויר של ארצות הברית בת 35, אשר נורתה בידי כוחות הביטחון לאחר פריצתה לקפיטול.
מפרי הסדר פרצו למשרדיה של יושבת ראש בית הנבחרים של ארצות הברית ננסי פלוסי, הפכו שולחנות ותלשו תמונות מהקירות, גרמו נזק לריהוט ולמסמכים, וביצעו מעשי ונדליזם וביזה ברחבי המשכן.
אכסדרות הושחתו וחלונות זכוכית נותצו בהיכל הפסלים הלאומי.
כמו כן, מספר שוטרים נפצעו כתוצאה מאלימות ההמון בתוך הקפיטול.
בין המסתערים היו תומכי טראמפ שהגיעו מרחבי ארצות הברית, ביניהם פוליטיקאים חברי המפלגה הרפובליקנית ובכללם דריק אוונס, תורמים פוליטיים, חמושים מהימין הרדיקלי, אנשי עליונות לבנה, תומכי השבת הקונפדרציה של מדינות הדרום ופעילים למען החזקת נשק, מספר אנשי צבא בשרות פעיל ובמילואים וקציני משטרה ממדינות שונות.
חלק מהמוחים לבשו ביגוד סמלי נאו-פגני כדוגמת כובע פרווה מקושט בזנבות ארוכים וקרניים.
מתפרע אחד צולם לבוש חולצה עם הכיתוב "מחנה ריכוז אושוויץ-בירקנאו" ומתחתיו כיתוב בגרמנית "העבודה משחררת".
לאחר האירוע כתב חבר בקבוצה נאו-נאצית על השתתפותו ואמר שזו "תחילתה של המהפכה הלבנה בארצות הברית".
בין הפורצים הבולטים היה ג'ייק אנג'לי.
קציני משטרה ממדינות שונות בארצות הברית נחקרו על השתתפותם בפריצה ושני שוטרים ממשטרת הקפיטול הושעו.
אחד השוטרים שהושעו הדריך את הפורצים לתוך הבניין.
סוכנות הידיעות AP בחנה פוסטים ברשתות החברתיות של מעל 120 משתתפים ומצאה שאמונה בתיאורית הקונספירציה QAnon רווחת ביניהם.
מייסד קמפיין המדיה "WalkAway" ברנדון סטרקה היה בין משתתפי ההתסערות ולאחר האירוע אתר הקמפיין נסגר.
ב-20 באוגוסט פרסמה סוכנות הידיעות רויטרס על פי מקורות אנונימיים ברשויות האכיפה, שבחקירת ה-FBI לא נמצאו עדויות משמעותיות לכך שההסתערות הייתה מתוכננת מראש או שלפורצים היו תוכניות מה יעשו אם יצליחו להיכנס לקפיטול.
לפי הדיווח, חוקרי ה-FBI אכן גילו שקבוצות מפגינים והנערים הגאים תכננו לפרוץ לקפיטול.
אבל הם לא מצאו ראיות לכך שלקבוצות היו תוכניות רציניות לגבי מה לעשות אם יצליחו להיכנס פנימה.
ב-25 בספטמבר 2021 פרסם הניו יורק טיימס שלפחות שניים ממשתתפי העצרת היו מקורות של ה-FBI.
על פי הדיווח, אחד המקורות מסר למפעיליו שחברי הנערים הגאים לא תכננו להשתמש באלימות, וטען שההסתערות על הקפיטול לא הייתה מתוכננת מראש ושמנהיגי הארגון הורו בפירוש שלא לנקוט בפעולות אלימות.
מספר רפובליקנים ובהם קווין מקארתי טענו שמשמעות הדיווח היא שמשרד המשפטים ניקה את טראמפ מאשמה והגיע למסקנה שאין לו חלק במהומות.
בתגובה לטענות אלה הבהירה ועדת החקירה לאירועי ההסתערות, שתשאלה את הסוכנויות המעורבות בחקירה וקיבלה תשובות שאומרות בבירור שלא הוסקה מסקנה כזו.
כמו כן הבהירה הוועדה שתמשיך לבדוק את כל כיווני החקירה.
הצבת המשמר הלאומי ופינוי הקפיטול
בסביבות השעה 14:31 בוושינגטון הבירה, ראש העיר מיוריאל באוזר הורתה על עוצר החל מהשעה 18:00 שיהיה תקף לאותו לילה.
העוצר הורחב גם לעיר אלכסנדריה הסמוכה ולמחוז ארלינגטון בצפון וירג'יניה.
מושל וירג'יניה ראלף נורתם צייץ כי הוא ישלח את חיילי המשמר הלאומי של וירג'יניה ו-200 שוטרי מדינתו לתמוך בגורמי אכיפת החוק בוושינגטון הבירה.
גם מושל מרילנד לארי הוגאן הצהיר כי ישלח את משטרת מדינת מרילנד ואת המשמר הלאומי של מרילנד לסייע בוושינגטון הבירה.
מזכיר הצבא ראיין מקארתי ומזכיר ההגנה בפועל כריסטופר מילר החליטו לפרוס את כל 1,100 חיילי המשמר הלאומי של מחוז קולומביה כדי להרגיע את האלימות.
בסביבות השעה 15:45, מילר שוחח עם מייק פנס, ננסי פלוסי, מיץ' מקונל וצ'אק שומר, והנחה את המשמר הלאומי לצד כוחות אכיפה נוספים להגיב להתפרעויות.
פנס אישר את הפריסה במקומו של טראמפ.
הסנאטור ג'ף מרקלי מאורגון דיווח כי סגל הסנאט רשם את קולות חבר האלקטורים על נייר בטרם פרצו מפרי הסדר אל מליאת הסנאט.
באזור מליאת הסנאט שבמתחם הקפיטול הושלכו רימוני עשן על ידי משטרת הקפיטול לשם הרחקת פולשים למבנה.
סוכנים עם אמצעים לפיזור הפגנות של לשכת החקירות הפדרלית (FBI) והמחלקה לביטחון המולדת של ארצות הברית נכנסו בשעה 16:30 אל בניין המשרדים של הסנאט דירקסן כדי לפנות בכוח מפרי סדר שחדרו למתחם.
בשעה 16:57 הודיע מושל ניו ג'רזי פיל מרפי כי גורמים במשטרת ניו ג'רזי ייפרסו במחוז קולומביה על פי בקשת העירייה בוושינגטון הבירה, וכי המשמר הלאומי של ניו ג'רזי יהיה מוכן להפעלה במידת הצורך.
קצת לפני השעה 17:00, פונו מנהיגי הקונגרס אל , בסיס צבאי סמוך לקפיטול.
רק בסביבות השעה 17:40 הודיע קצין משמר הסנאט כי הקפיטול מאובטח במלואו.
בשעות אחר הצהריים נמצאו שני מטעני צינור מאולתרים שהוטמנו בערב שקדם למהומות.
מטען אחד נמצא במטה הוועדה הרפובליקנית הלאומית, ומטען נוסף נמצא במטה הוועדה הדמוקרטית הלאומית.
שני המטות שוכנים רחובות אחדים ליד הקפיטול.
לשכת החקירות הפדרלית הכריזה על פרס של עד 100,000 דולר למי שימסור מידע שיביא ללכידתו של האחראי להטמנת המטענים.
ה-FBI ביצע מעל 900 ראיונות ואסף מעל 39,000 קובצי וידאו בניסיון לזהות את החשוד.
כעבור קרוב ל-5 שנים, בתחילת דצמבר 2025, עצר ה-FBI חשוד במעשה.
ערי הבירה של מדינות ארצות הברית
לאחר ההסתערות של הקפיטול, מספר בתי קפיטול בערי הבירה של מדינות ארצות הברית נסגרו מטעמי בטיחות.
כמו כן, במדינות אחדות אירעו הפגנות ומחאות.
11 אנשים נעצרו בסקרמנטו, בירת קליפורניה, בגין החזקת תרסיס פלפל שלא כדין.
לא דווח על נפגעים, אם כי דווח על תקיפה אחת לפחות.
כבישים אחדים נחסמו בידי כוחות אכיפת החוק במרכז העיר ומספר קווי אוטובוס הושבתו, כאשר למעלה מ-200 שוטרים הוצבו לטיפול בהפגנות.
מספר מפגינים לבשו חולצות ועליהן תמיכה בארגון הימין הקיצוני "הנערים הגאים".
חברי מיליציה בג'ורג'יה ניסו להסתער גם על קפיטול מדינת ג'ורג'יה, מה שהוביל לפינויים של מזכיר המדינה בראד ראפנספרגר ופקידי ממשל אחרים.
בסביבות השעה 15:15 דווח על שוך ההפגנה מחוץ לקפיטול המדינה.
בקנזס, התחוללו מחאות בתוך משכן בית המחוקקים של המדינה.
מאבטח במשטרת הקפיטול של קנזס הצהיר כי מותר למפגינים להיכנס אל פנים הרוטונדה, מכיוון שיש להם היתר למחות שם.
בסיינט פול, בירת מינסוטה, התקיימה עצרת בשם "הסתערו על הקפיטול", אשר הייתה נתונה לפיקוח 30 שוטרים בפטרול המדינתי של מינסוטה ולא פלשה אל קפיטול המדינה.
מאוחר יותר מפגינים החלו לצעוד אל מעונו של מושל המדינה טים וולז.
חלק מהמפגינים הריעו וצהלו לאחר שנודע להם כי המפגינים בוושינגטון פלשו אל קומפלקס הקפיטול של ארצות הברית.
בקולומבוס, בירת אוהיו, מפגינים קיימו מחאה בקפיטול המדינה שבעיר.
שם דווח על תקרית אלימה זניחה בודדה.
מפגינים בלינקולן, בירת נברסקה, התכנסו מחוץ לקפיטול המדינה במהלך פתיחת המושב החדש בית המחוקקים שנבחר בבחירות 2020.
הקפיטול של מדינת אוקלהומה באוקלהומה סיטי היה מוקד למחאות נוספות.
מעצר אחד בוצע באשמת ניסיון הצתה וכן תקיפה והכאה בגין ניסיון להצית דגליהם של מפגינים נגדיים.
המחאה מנתה מאות אנשים, כשמקביל התקיימה הפגנה ללא אלימות.
כמו כן, גם בקרסון סיטי בירת נבדה התאסף קהל להפגין.
בנאשוויל שבטנסי, שני מחוקקים ערכו תפילה המונית ברחבת קפיטול מדינת טנסי.
מפגינים באולימיפיה, בירת מדינת וושינגטון, עשו את דרכם אל המדשאה הקדמית של אחוזת המושל ג'יי אינסלי.
דונלד טראמפ קרא ברשתות החברתיות לאוהדיו לא לנקוט אלימות, ומצד שני חזר על טענותיו שהבחירות נגנבו ממנו.
באחד הציוצים של טראמפ בתחילת יום ההתפרעויות הוא כתב: "אלה הדברים והאירועים שקורים כשניצחון מוחץ ומקודש נגזל בצורה כל כך מבישה ומרושעת מפטריוטים גדולים שסבלו מקיפוח במשך כל כך הרבה זמן.
חזרו לבתיכם עם אהבה ושלום.
זכרו את היום הזה לנצח!".
בשעה 14:38 הוא העלה את הציוץ הבא: "אנא תמכו במשטרת הקפיטול ובגורמי אכיפת החוק שלנו.
הם באמת בצד של ארצנו." ב-15:13 צייץ: "אני מבקש שכולם בקפיטול ארצות הברית ישמרו על השקט.
זכרו, אנחנו מפלגת החוק והסדר - כבדו את החוק ואת השוטרים והשוטרות האדירים שלנו.
בשעה 16:22 פרסם טראמפ סרטון וידאו בו חזר על טענותיו נגד תוצאות הבחירות ובה בעת קרא למפגינים לשוב אל בתיהם בשלום, תוך הרעפת דברי שבח עליהם.
זמן קצר לאחר פרסומו הוסר הסרטון מרשתות טוויטר, יוטיוב, ופייסבוק בגין הפרת מדיניות האתר בנושא הפצת דיסאינפורמציה בנוגע לבחירות.
גיא רוזן, בכיר בהנהלת פייסבוק, הצהיר כי הסרטון הוסר משום ש"הוא תורם לסיכון לאלימות מתמשכת ולא מפחית אותו".
בהמשך טוויטר ופייסבוק חסמו את החשבונות של טראמפ לצמיתות.
ב-14 בינואר פרסם טראמפ סרטון בו הוא מגנה בתוקף את אלימות המפגינים ואת הצנזורה שהפעילו הרשתות החברתיות.
חלק מהמפגינים הציבו כמטרה את סגן הנשיא פנס.
שלושה מפגינים דיברו על כך שברצונם להוציא להורג את פנס בתלייה ואף הכינו לשם כך חבל תלייה.
פנס צייץ ב-6 בינואר, בשעה 15:35, "התקפה זו על הקפיטול שלנו לא תיסבל והמעורבים יועמדו לדין במלוא היקף החוק".
מאוחר יותר הוא שוחח עם הסנאט כאשר הם התכנסו מחדש בלילה של 6 בינואר, באומרו: "היום היה יום חשוך בקפיטול ארצות הברית [...] לאלה שזרעו הרס בקפיטול שלנו היום, לא ניצחתם [...] החופש מנצח.
הנשיא הנבחר ג'ו ביידן, שנאם לאומה מביתו שבווילמינגטון בדלאוור, כינה את האירועים "התקוממות" ה"גובלת בהמרדה" ואמר כי "הדמוקרטיה שלנו נתונה לתקיפה חסרת תקדים", סגניתו המיועדת של ביידן, קמלה האריס חיזקה את דבריו של ביידן והוסיפה כי האירוע הוא "תקיפה על הקפיטול ועל עובדי הציבור של ארצנו".
שרת החינוך בטסי דבוס, שרת התחבורה איליין צ'או ומספר בכירי ממשל, בהם סטפני גרישם, התפטרו מתפקידיהם.
מנהיג המיעוט בסנאט צ'אק שומר ויו"ר בית הנבחרים ננסי פלוסי קראו לטראמפ "לדרוש מכל המפגינים לעזוב את קפיטול ארצות הברית ואת מתחם הקפיטול באופן מידי".
חבר בית הנבחרים אדם קינזינגר, לצד רבים אחרים, גינה את האלימות ותיאר את האירועים כ"ניסיון הפיכה".
התובעת הכללית של מדינת ניו יורק, לטישיה ג'יימס, תיארה גם היא את האירועים באופן דומה וטענה גם היא שמדובר בניסיון הפיכה, בהצהרה בה נאמר: "ניסיון ההפיכה שיזם הנשיא היוצא טראמפ היה בזוי".
האקים ג'פריס, מבכירי הדמוקרטים בבית הנבחרים, הצהיר כי חברי הקונגרס מתכננים לשוב אל הקפיטול ולאשר את תוצאות חבר האלקטורים.
הסנאטור מיט רומני מיוטה תיאר את האירועים כ"התקוממות".
בשיחה עם עיתונאי מ-C-SPAN, אמר חבר בית הנבחרים ג'יימי רסקין ממרילנד, כי לאחר שנפטר בנו ערב השנה האזרחית החדשה, הוא הביא את משפחתו לקפיטול כדי "להראות להם העברה מסודרת של השלטון".
חבר בית הנבחרים מייק גלאגר העיר בנוגע להתפרעויות ולדבריו הוא לא ראה דבר שכזה מאז הוצב במלחמת עיראק.
טרנס גאיינר , לשעבר מפקד משטרת הקפיטול של ארצות הברית וקצין משמר הסנאט האמריקאי, תיאר את ההפגנות כחסרות תקדים בעולם אכיפת החוק, בעוד התובע הכללי של ארצות הברית לשעבר בממשל טראמפ, ויליאם בר, גינה את האלימות וכינה אותה שערורייתית ובזויה.
נשמעו גם קולות פחות מתונים כתגובה לאירועים.
חברת בית הנבחרים קורי בוש צייצה בטוויטר את כוונתה להציג החלטה הקוראת לסילוקם של חברי קונגרס רפובליקנים אשר לטענתה הם אלו שהסיתו ל"מתקפת הטרור" באמצעות ניסיונותיהם לדחות את תוצאות הבחירות.
דמוקרטים אחרים בבית הנבחרים, בהם אייאנה פרסלי וריצ'רד ניל, קראו להדחתו המידית של טראמפ בידי הקונגרס כאשר יוכל להתכנס להתכנס מחדש.
חברי בית הנבחרים טד לו וצ'ארלי כריסט קראו לפנס ליטול את סמכויותיו הנשיאותיות של טראמפ מכוח התיקון ה-25 לחוקת ארצות הברית.
נוסף על כך, התאחדות התעשיינים הלאומית ביקשה מסגן הנשיא פנס "לשקול ברצינות" את עניין הפעלת התיקון ה-25.
שבוע לאחר ההסתערות החל בית הנבחרים בהליך ההדחה.
בהליך זה, הודח דונלד טראמפ על ידי בית הנבחרים האמריקאי בגין הסתה להתקוממות, וזוכה לאחר מכן במשפט ההדחה בסנאט.
בכך הפך טראמפ לנשיא ארצות הברית היחיד שהודח פעמיים על ידי בית הנבחרים, וגם היחיד שזוכה פעמיים במשפט ההדחה בסנאט, כאשר גם הליך ההדחה הקודם הסתיים בזיכוי בסנאט בפברואר 2020.
במאי 2021 הועלתה בבית הנבחרים הצעת חוק להקמת ועדת חקירה לאירועי ההסתערות שתפעל בדומה לוועדה לחקר אירועי 11 בספטמבר.
ההצעה עברה בבית הנבחרים אך נפלה בסנאט בעקבות פיליבסטר.
ב-1 ביולי 2021 אישר בית הנבחרים בהחלטה נפרדת את הקמת ועדת החקירה, בהרכב של שבעה דמוקרטים ושני רפובליקנים.
ועדת החקירה החלה בדיונים פומביים ב-27 ביולי.
ב-19 בדצמבר 2022 פרסמה הוועדה את מסקנותיה.
הוועדה המליצה על הגשת כתב אישום נגד טראמפ עם 4 אישומים, ובכללם המרדה או תמיכה במרד.
בנוסף המליצה הוועדה על הגשת כתב אישום נגד עורך דינו של טראמפ ג'ון איסטמן.
כתגובה לאירועים שפקדו את וושינגטון הבירה, עשרות מנהיגים מרחבי העולם הביעו תחושות הלם וגינו את האלימות במחוז קולומביה.
ההערכה מחדש הוא הכינוי לתקופה ביחסי ארצות הברית–ישראל בין 1974 ל-1975 במסגרתו התקררו היחסים עקב שינוי מדיניות בוושינגטון שנוצרה עקב אי ההיענות הישראלית לדרישות האמריקאיות במשא ומתן להסכם הביניים בין ישראל למצרים, שנחתם בסופו של דבר בספטמבר 1975 לאחר סיומה של ההערכה מחדש.
ההערכה מחדש בוצעה בידי ממשל ג'רלד פורד, שבתוכו היה מזכיר המדינה הנרי קיסינג'ר האחראי העיקרי על מדיניות החוץ, בעוד בישראל עמדה הממשלה השבע עשרה בהנהגת ראש הממשלה יצחק רבין.
לפי המתווה האמריקאי ההסכם נועד לכלול נסיגה ישראלית ממעברי הגידי והמיתלה (כולל מרכזי הנפט בסיני - בסביבות 60% מכל הנפט של ישראל סופק משדות נפט בחצי האי סיני) ללא תמורה מדינית מצידה של מצרים.
ההסכם המחיש את הפיכתה של ארצות הברית לשחקן הגלובלי היחיד בזירה, על חשבונה של ברית המועצות.
ארצות הברית הבטיחה תמורה כלכלית למצרים בתמורה להסכם, אך בשביל להימנע מפגיעה ביחסים עם ישראל, במהלך ביקור הנשיא ניקסון ביוני 1974, הנשיא ומזכירו קיסינג'ר הציעו לראש הממשלה החדש רבין חבילת נשק חדשה.
לדאבונו של הממשל האמריקאי, רבין התנה את תמיכתו בהסכם בוויתור מצרי מדיני, דוגמת סיום רשמי של מצב המלחמה או ריכוך החרם הכלכלי.
מעבר להפחתת ההוקעה של ישראל דרך התקשורת המצרית, ממשל נשיא מצרים אנואר סאדאת לא היה מוכן להתפשר על נושאים מדיניים.
בינתיים, באוגוסט, פחות מחודשיים לאחר ביקורו, הנשיא ריצ'רד ניקסון התפטר בעקבות פרשת ווטרגייט והוחלף בסגנו ג'רלד פורד.
ראש הממשלה רבין אמר לקיסינג'ר שאם ממשלת ישראל תבצע נסיגה ממערב סיני עד למעברי הגידי והמיתלה, ותעביר אותה דרך הכנסת, יש להביא את סאדאת להסכם ש"מצרים וישראל מתחייבות לא להשתמש בכוח ולפתור את כל המחלוקות ביניהן על ידי משא ומתן ואמצעי שלום למיניהם.
הם ימנעו מלהתיר, לעודד, לסייע או להשתתף בכל פעולה צבאית, מיליטנטית-למחצה או עוינת, מכל פעולות מלחמתיות או עוינות וכל צורה אחרת של לוחמה או פעילות עוינת נגד הצד השני בכל מקום ומצב".
סאדאת נרתע משום שחש שהתנאים הללו יהיו בסיס לחתימת הסכם קבע עם ישראל בעוד הריבונות על סיני עדיין בידיה.
קיסינג'ר סבר שרבין והישראלים אינם הגיוניים.
הנשיא פורד אמר לקיסינג'ר כי ארצות הברית לא "תבודד את עצמה משאר העולם כדי לעמוד מאחורי חוסר הכנות הישראלי".
עבור ישראל, זו הייתה שאלה של החזרת שטח משמעותי עבור משהו הסדר ביניים שמהווה פחות משלום מלא.
ההערכה מחדש כללה הקפאת חבילות נשק מובטחות לישראל (כולל הקפאת מכירת מטוסי מקדונל דאגלס F-15 איגל בידי הפנטגון), סדרת פגישות לא-רשמיות עם אנשי אש"ף וביטול תיאום הציפיות לקראת ועידת ז'נבה, שבסופו של יום לא התכנסה כלל.
הממשל ניסה להשפיע על דעת הקהל האמריקאית כדי לקדם טענה שתקיעת המשא ומתן נבעה רק בעקבות התנגדות ישראלית.
דרך כך העריך ממשל פורד כי תישחק התמיכה הציבורית בישראל.
הסנאטורים החתומים קראו לנשיא פורד, במסגרת העצומה: "לפעול לחיזוקה הכלכלי והצבאי של ישראל" וקבעו ש"ישראל חזקה תהיה מחסום יעיל ביותר מפני השתלטותם של כוחות מבחוץ על האזור." רבין ציין ש"הערכה זו הייתה אחת התקופות הקשות ביותר ביחסים בין ארצות הברית וישראל".
יוקרתה הבינלאומית של ארצות הברית נפגעה באפריל 1975, עם נפילת סייגון, בירת דרום וייטנאם, לכוחות צפון וייטנאמים.
עקב מפלה זאת במסגרת המלחמה הקרה, עלתה מחדש הערכת החשיבות של ישראל בקרב מקבלי ההחלטות בוושינגטון, ומתוך כך הוחלט לבטל את מדיניות ההערכה מחדש.
לאחר ביטול המדיניות נחתם ב-4 בספטמבר 1975 הסכם הביניים בין ישראל למצרים שהחליף את הסכם הפרדת הכוחות בין ישראל למצרים מינואר 1974, לאחר מלחמת יום הכיפורים.
לקראת החתימה על ההסכם פורסם מזכר הבנות הדדי בין ישראל לארצות הברית בתחילת ספטמבר שכלל הבטחה אמריקאית למלא את צורכי הנפט של ישראל בעת משבר, זאת לנוכח החרם הערבי ומשבר האנרגיה העולמי.
ההעתק המזרח אנטולי (בטורקית: Doğu Anadolu Fay Hattı) הוא אזור שבר גדול באורך של כ-700 קילומטרים, המשתרע ממזרח טורקיה, לדרום-מרכזהּ.
ההעתק המזרח אנטולי יוצר גבול מסוג תנועה אופקית שמאלית בין הלוח האנטולי ללוח הערבי.
ההעתק המזרח אנטולי, והצפון אנטולי שהוא בעל תנועה אופקית ימנית, אחראים יחד לתנועה מערבה של הלוח האנטולי עצמו (ביחס ללוחות הסמוכים לו), שכמו נסחט שמאלה (מערבה/הַחוּצָה) בין שני ההעתקים הללו, כתוצאה מהלחיצה שמתרחשת מזרחה להם, של הלוח הערבי כנגד הלוח האירואסייתי .
השבר הסורי-אפריקני שמהווה גבול בין תת הלוח ישראל סיני ללוח הערבי, מסתיים ו"נחסם" בצפונו על ידי ההעתק המזרח אנטולי.
רעידות האדמה ההרסניות בשנת 2023
שתי רעידות האדמה ההרסניות שהתרחשו בטורקיה ובסוריה בפברואר 2023, התרחשו על ההעתק המזרח אנטולי.
הראשונה הייתה במגניטודה 7.8 והשנייה במגניטודה 7.6, כל אחת על מקטע אחר של ההעתק.
שבועיים לאחר מכן התרחשה רעידת אדמה הרסנית נוספת במגניטודה של 6.8. ברעידות אלה נהרגו יותר מ-60 אלף בני אדם, ונפצעו יותר מ-120 אלף.
על פי מחקר מקיף שפורסם באביב 2023 עולה, שפוטנציאל הסיכון מרעידות אדמה גָדַל בהעתקים הסמוכים להעתק המזרח אנטולי בעקבות רעידות האדמה הללו.
מחקר אחר שפורסם גם כן באביב 2023 קבע, שגיל ההעתק המזרח אנטולי הוא כ-5 מיליון שנה, צעיר בהרבה מהשבר הסורי אפריקני שגילו כ-20 מיליון שנה.
היווצרות פער סייסמי במהלך המאה ה-20
במהלך המאה ה-20 השתרר שקט סייסמי לאורך ההעתק המזרח אנטולי ונוצר פער סייסמי.
ההסתערות היא יצירת אמנות מאת הצייר הצרפתי ויליאם אדולף בוגרו, שנוצרה בשנת 1898. היצירה בוצעה בטכניקת שמן על בד, בגודל 104 על 153 סנטימטרים, ומשויכת לזרם האקדמיזם ולז'אנר של ציור ז'אנרי.
נכון לעשור האחרון, הציור נמצא באוסף פרטי ואינו מוצג לקהל הרחב.
הציור מתאר אישה רגועה ומהורהרת, עטויה בד לבן רך, היושבת בשלווה במרכז הקומפוזיציה.
סביבה מתקבצת קבוצת ילדים מכונפים ודמויי מלאכים, המגלמים חזות של תום, חן ושובבות.
תנועותיהם הפעילות יוצרות ניגוד דרמטי לשקט הפנימי של הדמות הנשית.
השימוש בכנפיים, בתנוחות משחקיות ובחזות ילדותית מעיד על זיהוי הדמויות כקופידונים – שליחי אהבה במיתולוגיה הקלאסית.
תיאור זה יוצר מתח ויזואלי ונרטיבי בין הרגש השקט לבין ההשתוקקות המיוצגת בתנועת הילדים.
הרקע של הציור מתואר כעשיר בצמחייה טבעית ("lush greenery") שתורמת לאווירה אידילית ושלווה.
המרחב הטבעי מעצים את תחושת הבידוד של הדמות הנשית, ומדגיש את חדירתם של כוחות חיצוניים – שליחי האהבה – אל תוך עולמה הפנימי.
הצמחייה עשויה לשמש כסמל למרחב פראי, חושני ובלתי מבוית, בניגוד לתמימות המודגשת של האישה.
הרמיזה הטבעית משרתת את החיבור למיתולוגיה הקלאסית, שם הטבע היה רקע שגרתי להתרחשויות מיתיות ואירוטיות.
נושא היצירה – "ההסתערות" – מקבל משמעות כפולה: מצד אחד, מדובר בפעולה ציורית – קבוצה של דמויות זזות כלפי הדמות המרכזית; מצד שני, קיים כאן ייצוג אלגורי של חדירת האהבה, התשוקה או הפיתוי אל תוך עולם אישי שקט.
הציור מציע ייצוג ויזואלי של הרגע בו התמימות והשלווה עומדות בפני שינוי רגשי עמוק.
האישה, כמי ש"נצורה", מהווה מוקד רגשי וקומפוזיציוני, והילדים הם שליחים של תהליך פנימי ולא רק דמויות חיצוניות.
עם הצגת היצירה בסלון פריז של 1898, היא זכתה לשבחים מצד הקהל והמבקרים כאחד.
הצייר ז'אן-ז'וזף בנז'מן-קונסטן שיבח אותה באופן ציורי: "זוהי הסתערות של ממש.
הנערה מוקסמת!" דבריו מבטאים את הבנת הדינמיקה של הציור – המתח בין יופי, רגש, ותשוקה.
ההצלחה הייתה בולטת במיוחד בארצות הברית, שם זכתה האמנות האקדמית של בוגרו לפופולריות נרחבת.
היצירה מגלמת את גישתו המובהקת של בוגרו לציור אקדמי – תשומת לב לפרטים אנטומיים, טכניקת רישום מדויקת, ומיומנות בהצגת מרקמי עור ותנוחות גוף.
בחירת נושא מיתולוגי שימשה כאמצעי להצגת גוף נשי ואירוטיקה מרומזת באופן חברתי מקובל.
הציור מדגים את הבנתו של האמן את טעמו של הקהל, ואת יכולתו למנף קומפוזיציה מצליחה ליצירות נוספות דומות, המעידות על גישה שיווקית מודעת למדי.
היצירה נחשבה לפופולרית במיוחד בארצות הברית, שם סגנונו האקדמי של בוגרו זכה להצלחה מסחרית נרחבת.
בדומה להסתערות, גם ביצירה האוריאדות, שנוצרה בשנת 1902, בחר בוגרו בנושא מיתולוגי כתשתית לפנטזיה ויזואלית עשירה.
האוריאדות מתארת קבוצת נימפות הרים העולה לשמיים עם שחר, לאחר לילה של משחקים בצל היער, לעיני סאטירים המשתאים למראה.
הנימפות, בדומה לקופידונים של ההסתערות, מוצגות כמייצגות של חירות, תשוקה, תנועה ואידיאל נשי.
כמו כן, גם כאן מתקיימת נוכחות של מבט גברי – הסאטירים - אשר מתבוננים בדמויות הנשיות ממעמד חיצוני.
שתי היצירות מציגות גוף נשי בתנועה או בשקט מהורהר, אך בעוד ההסתערות מציבה דמות בודדת כנכבשת רגשית, הרי ש-האוריאדות עוסקת בקבוצה הרמונית הנעה במרחב מיתי.
שתיהן שייכות לגישת בוגרו אשר ראתה במיתולוגיה מסגרת שמאפשרת לבטא מושגים כמו יופי, חירות, פיתוי ורגש מבלי לחרוג מהגבולות החברתיים של אמנות אקדמית.
ההפגנות בבחריין (2011) היו סדרה של מחאות עממיות בבחריין.
המחאות החלו על רקע "האביב הערבי" ובעקבות המהפכה בתוניסיה והמהפכה במצרים.
דרישותיהם הראשונות של המפגינים התמקדו בחופש פוליטי ושוויון בעבור האוכלוסייה השיעית שבממלכה, ולאחר מכן לסיום השלטון המונרכי.
מוקד המחאות היה כיכר הפנינה שבמנאמה, בירת הממלכה.
משפחת אל-חליפה הסונית שולטת בבחריין, אך הרוב השיעי התלונן זה זמן רב על מה שנראה לו כאפליה לרעה בקבלת משרות מדינה, דיור ובריאות.
בניסיון לבלום את תסכולם הגובר של השיעים לנוכח הטלטלה שעוברת על העולם הערבי, הבטיח המלך חמד בן-עיסא אאל-ח'ליפה כי יעניק 1,000 דינר (כ-2,625 דולר) לכל משפחה, ואף רמז כי ישחרר 25 אזרחים שנעצרו בעקבות ניסיון ההפיכה בשנה שעברה.
הוא גם הורה על הקצאת 417 מיליון דולר לטיפול בבעיות כלכליות וחברתיות, ובראשן סבסוד מוצרי מזון בסיסיים.
ב-4 בפברואר התייצבו לראשונה מאות מול שגרירות מצרים במנאמה כדי להביע סולידריות עם המפגינים נגד שלטון מובארק במצרים.
14 בפברואר - "יום הזעם"
ב-14 בפברואר כבערך 6000 מפגינים הפגינו בהפגנות ועצרות פוליטיות רבות בכל רחבי בחריין.
המשטרה פיזרה הפגנות עם גז מדמיע, כדורי גומי ושוטגאנים בכל רחבי המדינה, פיזורים שהובילו לפצועים רבים ולאשפוזם של רבים מהמפגינים.
בערך באותו היום נהרג עלי מושהימה משוטגאן משטרתי שירה לגבו מטווח קצר.
הממשלה אמרה תחילה כי עלי היה חלק מקבוצה של 500 מפגינים שתקפה 6 שוטרים עם אבנים ומוטות ברזל.
בנוסף טענה כי מלאי הגז המדמיע וכדורי הגומי של המשטרה באירוע אזל, מה שהוביל לשימוש בשוטגאנים כדי לפזר את ההפגנה.
עדי ראייה שנכחו באירוע מסרו כי באותה שעה בה עלי נהרג, כלל לא התקיימה הפגנה במקום.
הם מסרו כי ראו את עלי הולך עם קבוצת שוטרים שכיוונו את נשקם אליו.
כאשר עלי התרחק מהם הוא נורה בגבו על ידי אחד השוטרים.
מאוחר יותר המתינו מאות לבואו של עלי בכניסה לבית החולים אליו הובהל.
משרד הפנים של בחריין הביע את צערו על המקרה והבטיח לחקור אותו.
ב-15 בפברואר אלפי אנשים השתתפו בהלווייתו של עלי מושהימה.
במהלך ההלוויה, פדהל אל מטרוק, נורה על ידי המשטרה בגבו מטווח קצר ומת מפצעיו שעות לאחר מכן.
הממשלה אמרה כי פדהל היה חלק מקבוצה של כ-400 ממשתתפי ההלוויה שתקפו באבנים ובמוטות ברזל שוטרים.
על פי עדי ראייה שנכחו בהלוויה, פדהל נורה כאשר התכופף לעזור למשתתף אחר בהלוויה שהתמוטט משאיפת גז מדמיע שנורה על ידי המשטרה.
מפגינים, כועסים על המוות השני של מפגין חף מפשע, צעדו לכיכר הפנינה והחלו להקים במקום מאהל מחאה.
עד הלילה התמלאה הכיכר בעשרת אלפים מפגינים.
המשטרה לא ניסתה לפזר את ההתקהלויות בכיכר, בשל הוראה של המלך חמד בן עיסא אאל-ח'ליפה לאפשר למפגינים להביע את צערם על ידי נוכחות מוגברת בכיכר.
כתגובה למותם של שני המפגינים הכריזה פדרציית איגוד המסחר הראשי של בחריין על שביתה, שעתידה להתחיל ב-17 לפברואר.
מפלגת אל-וויפק, המפלגה בעלת מספר המושבים הגדול ביותר בפרלמנט של בחריין בזמנו, הודיע על השהיית השתתפותה בפרלמנט.
בהודעה שמסר המלך חמד לרגל החג המוסלמי מוולד א-נבי, הביע המלך את תנחומיו בפני העם הבחרייני על מותם של שני המפגינים והורה על הקמת ועדת חקירה שתחקור את אירועי היומיים שקדמו להודעה זו.
במהלך יום זה נפצעו 25 אנשים, כולל 7 שנזקקו לטיפול רפואי בבית החולים.
ב-16 בפברואר, אלפי מפגינים המשיכו לפקוד את כיכר הפנינה.
עדי ראייה תיארו הלך רוח חגיגי בקרב המפגינים, שכלל מפגינים המחלקים תה, קפה ומזון תוך כדי שיחות ודיונים על המצב בבחריין.
בהמשך היום התקיימה הלווייתו של פדהל אל מטרוק שלוותה על ידי שיירה של כ-100 מכוניות של תומכי המלך חמד.
המשטרה נמנעה מלהתערב בשני האירועים.
באותו היום נפצעו רק 2 מפגינים.
מרוץ ה-GP2 Asia Series שאמור היה להתקיים בבחריין באותה שנה בוטל, כמו גם הגראנד פרי של בחריין במסגרת עונת 2011 של פורמולה 1.
17 בפברואר - "יום חמישי העקוב מדם"
בסביבות 3 בבוקר 17 בפברואר ,כ-10,00 שוטרים נשלחו לפזר את מאהל המחאה בכיכר הפנינה, שכלל בערך 1,500 מפגינים.
כוחות המשטרה היו חמושים באלות, מגינים, רימוני הלם, גז מדמיע ורובי שוטגאן.
כ-231 מפגינים נפצעו במהלך הפשיטה של כוחות המשטרה על המאהל, כ-70 הוגדרו נעדרים ושלושה אנשים נהרגו על ידי המשטרה.
שניים מהמפגינים שנהרגו, נורו בגבם מטווח קצר על ידי רובה שוטגאן משטרתי והאחד בירכו.
הממשלה טענה כי הירי במפגינים התרחש בעת שתקפו את השוטרים בחרבות, פגיונות וכלי נשק אחרים.
ועדת החקירה העצמאית של בחריין, שבאה לבדוק אירועים אלו, לא מצאה שום תימוכין לטענה זו של הממשלה ושום עדות לכך שהמפגינים היו חמושים.
יום זה כונה "יום חמישי העקוב מדם".
לאחר הפשיטה, הכריזו כוחות הביטחון שהקמת מאהל המחאה הוא פעולה בלתי חוקית ומיקמו גדרות תיל סביב הכיכר.
כשעה לאחר הפשיטה על הכיכר קבוצה של מפגינים החלה להתקדם בחזרה לעבר הכיכר.
המשטרה ירתה בראשו של אחד המפגינים והרגה אותו.
המשטרה טענה כי קבוצת מפגינים זו תקפה את השוטרים במוטות מתכת, חרבות, בקבוקי תבערה, אבנים וכלי נשק אחרים.
הממשלה הודיעה כי מצאה אקדחים, קליעים, כמות גדולה של סכינים, פגיונות, חרבות ודגלי חזבאללה בכיכר.
במסיבת עיתונאים שערך שר החוץ של בחריין חאליד איבן אחמד אאל ח'ליפה, האשים השר את המפגינים בתקיפת השוטרים והביע את תדהמתו ממעשים אלו לכאורה.
אל-וויפק, מפלגת הפעולה החברתית הדמוקרטית הלאומית ועוד 5 מפלגות אופוזיציה אחרות מסרו הצהרה משותפת בה שללו את טענת הממשלה כי המפגינים היו חמושים וגינו את "הטבח הנתעב" לדבריהם שבוצע על ידי המשטרה.
כל 18 חברי מפלגת אל-וויפק, מפלגת האופוזיציה היחידה שמיוצגת בפרלמנט, הגישו את התפטרותם.
עימותים רבים פרצו בכל רחבי המדינה שעות אחרי הפשיטה המשטרתית.
אחרי הצהריים צבא ההגנה של בחריין שלח טנקים ולפחות 50 נגמ"שים חמושים במכונות ירייה לבירת בחריין, מנאמה.
מחסומים צבאיים נפרסו ברחובות העיר וסיורים צבאיים סיירו ברחבי הבירה.
משרד הפנים של בחריין פרסם אזהרת שהייה ברחובות והצבא הזהיר כי הוא מוכן לנקוט בצעדי ענישה כדי להחזיר את הסדר.
לפי כתב של רשת אל ג'זירה באנגלית, בתי החולים היו מלאים בפצועים מהפשיטה המשטרתית, כולל צוות רפואי שהותקף על ידי המשטרה בעת שניסה להגיש עזרה רפואית לפצועים.
עד הערב, אלפי מפגינים התאספו בבית החולים המרכזי שבו שהו 41 מאושפזים כתוצאה מההפגנות באותו היום.
משרד הבריאות של בחריין טען בטלוויזיה הממלכתית כי המצב בבית החולים רגוע ומאושפזים בו רק 7 אנשים עם פציעות קלות ביותר.
ב-18 בפברואר כוחות המשטרה החלו להשתמש באש חיה כנגד מפגינים, מתאבלים וכתבי חדשות, ירי שלפי הדיווחים גרם למספר רב של נפגעים.
כוחות הביטחון ירו על פרמדיקים בזמן שפינו פצועים באמבולנסים ובתקרית אחת נהרג מפגין ועוד שניים נפצעו מאש חיה.
ב-19 בפברואר עזבו כוחות הצבא והמשטרה את הבירה מאנמה וממשלת בחריין מסרה שהיא פתחה בדו-שיח עם קבוצות אופוזיציה שתובעות רפורמות, וכי נסיך הכתר סלמאן מונה על ידי המלך להוביל את הדיאלוג עם האופוזיציה ולבנות אמון מצד כל הצדדים.
בנוסף קרא סלמאן קרא ליום אבל לאומי על ששת ההרוגים במחאות של השבוע שעבר.
בעקבות עזיבת כוחות הצבא והמשטרה החלו לזרום מפגינים לכיכר הפנינה.
באחר הצהריים של ה-22 בפברואר יצאו עשרות אלפי אזרחי בחריין לרחובות הבירה מאנמה למה שכונה "מצעד הנאמנות לקדושים המעונים".
המצעד נערך לזכרם של המפגינים והאזרחים שנהרגו בהפגנות כנגד המשטר.
המפגינים נשאו דגלי בחריין וצעקו מספר סיסמאות כגון:" העם רוצה להפיל את השלטון", "מצרים, תוניסיה, האם אנו שונים?" ו"לא שיעים, לא סונים, בחריינים!".
העיתונים וסוכנויות הידיעות הפינגטון פוסט, הניו-יורק טיימס וקול אמריקה העריכו כי בהפגנה זו השתתפו מעל ל-100,000 איש (17% מאוכלוסיית בחריין כולה, נכון ל-2011).
בעקבות ההפגנה חסרת התקדים הזו, הורה המלך חמד על שחרורם של 308 אסירים פוליטיים.
ב-26 בפברואר פיטר המלך חמד מספר שרים כדי לפייס את האופוזיציה.
ב-28 בפברואר הקיפו המפגינים את בניין האספה הלאומית של בחריין וחסמו את הגישה אליו למשך מספר שעות.
ב-1 במרץ קראו שבע מפלגות האופוזיציה לקיום הפגנה.
ההפגנה שזכתה לשם "עצרת האחדות הלאומית" התקיימה בהשתתפות של אלפי מפגינים.
ב-2 במרץ המפגינים המשיכו לפקוד את כיכר הפנינה, זאת בזמן שבמקביל התכנסו תומכים בממשלה במרכז אל-פתאח במאנמה, במפגן שיש הרואים בו הגדול בתולדותיה של בחריין.
ב-3 במרץ המשטרה השתמשה בגז מדמיע לפיזור התעמתות בין צעירים סונים (במקורם סורים, אוכלוסיית בחריין מורכבת נכון ל-2010 מ-54% תושבים זרים) לצעירים שיעים בחריינים בעיר חמד.
הייתה זו התקרית הראשונה של עימות בין שיעים לסונים מתחילת ההפגנות בפברואר כנגד המלך.
בהמשך היום הצהיר עבדול ג'ליל ח'ליל, מנהיג סוני בולט כי הם מוכנים לקבל את הצעתו של הנסיך סלמאן וממשלת בחריין לקיים דיאלוג אודות הנושאים החשובים להם.
ב-4 במרץ עשרות אלפי מפגינים התגודדו מחוץ למטה הטלוויזיה הממלכתית של בחריין, תוך קריאת קריאות כנגד שושלת אאל ח'ליפה והמלך חמד.
ב-6 במרץ התכנסו אלפי מפגינים מחוץ למשרד ראש ממשלה של בחריין בעת שמתקיימת בבניין ישיבת ממשלה.
המפגינים דרשו מראש הממשלה לפרוש מתפקידו.
במקביל מאות מפגינים נותרו במאות האוהלים שנפרסו בכיכר הפנינה של מנאמה.
ב-8 במרץ ייסדו שלוש קבוצות שיעיות (תנועות "חאק", "וופק" ותנועת החירות של בחריין) את "הקואליציה למען רפובליקה בחריינית" וקראו לבטל את המלוכה במדינה ולהקים רפובליקה דמוקרטית במקום.