tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
באליפות אירופה עד גיל 23 שנערכה בחודש יולי באספו שבפינלנד זכתה במלדיית זהב בהטלת כידון בתוצאה של 60.73 מטר, לפני גודלי טוגי מאסטוניה (57.62 מטר) ואני-לינאה אלאנן (56.67 מטר).
באליפות העולם שנערכה בחודש אוגוסט בבודפשט שבהונגריה סיימה במקום 30 בהטלת כידון בתוצאה של 54.27 מטר.
באליפות אירופה שנערכה בחודש יוני ברומא שבאיטליה סיימה במקום שישי בהטלת כידון בתוצאה של 59.46 מטר.
באולימפיאדת פריז סיימה במקום תשיעי בהטלת כידון בתוצאה של 61.85 מטר.
באליפות העולם שנערכה בחודש ספטמבר סיימה במקום חמישי בהטלת כידון בתוצאה של 62.72 מטר.
צנגקו זכתה בתואר הכוכבת העולה של האתלטיקה האירופאית לשנת 2022.
אלינור אגם בן דוד (נולדה ב-1 בנובמבר 1982) היא מייסדת ומנהלת המותג לתיירות תרבותית Miss Parisette שבפריז.
לשעבר במאית ויוצרת תיאטרון ישראלית ונספחת התרבות בשגרירות ישראל בפריז.
זוכת 100 נשות התרבות של צרפת לשנת 2020 ותואר אבירות מסדר האמנויות מטעם ממשלת צרפת ב-2022. בשנת 2025 היא זוכה גם בתואר Cultural expert of the year מטעם European Travel Awards.
בן דוד נולדה בבריסל בשנת 1982, גדלה בצרפת ועלתה לישראל בשנת 2000.
למדה לימודי מכינה במשחק בסטודיו למשחק ניסן נתיב, ובמקביל למדה מוזיקה בבית הספר רימון כסקסופוניסטית והופיעה בהרכבים רבים.
ב-2003 סיימה תואר ראשון במגמת בימוי של אוניברסיטת תל אביב ב-2004.
ב-2008 סיימה לימודי תעודה בניהול מוסדות תרבות בפקולטה לניהול להב.
ב-2012 התמנתה לבמאית הבית של תיאטרון המדיטק בחולון.
אלינור ביימה מעל 35 הפקות בארץ וההצגות שלה הופיעו בעולם.
(יפן, טאיוואן, הודו, ניו יורק, אדינבורו, אוזבקיסטן).
היא לימדה משחק ותרגמה מספר מחזות צרפתיים.
ב–2015, לכבוד שנת התרבות המשותפת של צרפת וישראל, מונתה בן דוד לנספחת התרבות של ישראל בצרפת, ומאז יזמה וניהלה מאות אירועי תרבות ישראלים ברחבי צרפת.
ב-2018 זכתה לציון לשבח על עבודתה מטעם משרד החוץ, וב-2020 נבחרה לאחת מ-100 נשות התרבות של צרפת מטעם משרד התרבות הצרפתי - נספחת התרבות הראשונה שזוכה לכבוד זה.
מאז 2022 עובדת אלינור על הקמת מתחם תרבות חדש בפריז ויזמה את "מיס פריזט" (Miss Parissette) - מיזם לתכנון חופשות תרבות בפריז בהתאמה אישית.
שמחת החיים - הצגה ללא מילים שיצרה בן דוד כשהייתה סטודנטית בשנה ב' במסגרת פסטיבל Smallבמה 2 (2003)
קופצים - מחזה מאת קרן יובל במסגרת פסטיבל Smallבמה 3 (2004)
נומי, נומי - תרגום ועיבוד לבמה ליצירה מאת ז'אן קלוד גרמברג בתיאטרון קריאה בקאמרי.
לגעת בכוכבים - מחזה מקורי, זוכה המקום הראשון בפסטיבל תיאטרון קצר.
- מחזה מקורי במסגרת פסטיבל תיאטרונטו (2007)
כולם רוצים לחיות - מחזה של חנוך לוין בכיכובם של בוגרי הסטודיו למשחק בהנהלת ניסן נתיב במסגרת פסטיבל "דור חדש בתיאטרון" (2007)
יהודי זקן בלונדינית - מאת אמנדה סטרס (2008)
מוריס שימל - מחזה של חנוך לוין בהשתתפות תלמידי הסטודיו של ניסן נתיב (2008)
הלוויה חורפית - עיבוד למחזה של חנוך לוין בהשתתפות שחקני הסטודיו למשחק ניסן נתיב (2009)
יותר מדי סושי - מחזה מאת דני רדלר.
קריאה מבוימת במסגרת פסטיבל למחזאות ישראלית.
חורף מתחת לשולחן - עיבוד להצגה זוכת פרסי המולייר לשנת 2004, בסיוע המכון הצרפתי ושגרירות צרפת בישראל.
עוף על עצמך - הקומדיה הראשונה של המחזאי האמריקני ניל סיימון.
מת על החיים - מאת רוני נוימן במסגרת פסטיבל צו קריאה.
סניף אטלנטה - מחזה קצר מאת ורדית שלפי במסגרת פסטיבל תיאטרון קצר.
ילדי האבנים - מחזה מאת אילת מנסיני, זוכה המקום הראשון בפסטיבל ארצי לנוער (2006)
חלום קטן בליל קיץ - הצגה לילדים בתרגומה של בן דוד בסטודיו למשחק של יורם לוינשטיין (2007)
מסע בין הקלעים - מופע נודד בחללי התיאטרון.
האיחור האחרון - עיבוד לספרה של נאוה מקמל-עתיר.
מהומה על הבמה - מחזה מאת גיל צרנוביץ ומיטל סלקמון-רטן.
בדרך לבמה - הצגה לנוער ולמבוגרים המתרחשת מאחורי הקלעים של בית הספר למשחק בית צבי, 2011
פרפרים בבטן - הצגה לפעוטות.
בייגלה - עיבוד לספר הילדים הקלאסי מאת מרגרט ריי.
תיאטרון ארצי לילדים ולנוער, 2014
בלונים - הצגה מקורית של בן דוד ובכיכובה, המיועדת לפעוטות ומוצגת באולמות קטנים.
ספר הג'ונגל - הצגת-מחול על-פי יצירת המופת של רודיארד קיפלינג.
בן דוד דוברת עברית, אנגלית, צרפתית וספרדית, ומנגנת בסקסופון.
נשואה מאז 2006 ליוצר, תסריטאי ובמאי אלי בן דוד ואמא ל-3.
אלינור גלנוויל הייתה אנטומולוגית וחוקרת טבע אנגלית שהתמחתה בחקר פרפרים ועשים.
היא ירשה נכסים משפחתיים ברחבי סאמרסט ונישאה פעמיים (התאלמנה פעם אחת).
היו לה שבעה ילדים, ארבעה מהם שרדו לבגרות.
לאחר שנפרדה מבעלה השני בסוף שנות 1690, גלנוויל חזרה לתשוקה המוקדמת שלה לאיסוף פרפרים והתבססה בין חובבי החרקים הראשונים.
היא התכתבה עם אנטומולוגים אחרים בני זמנה כמו ג'יימס פטיבר וג'ון ריי.
גלנוויל שלחה דגימות מרובות של פרפרים שטרם היו ידועים למדע לפטיבר, ותרמה לקטלוג החרקים הבריטי שלו Gazophylacium naturae et artis.
הניסויים שלה בגידול פרפרים הביאו לתיאורים המפורטים המוקדמים ביותר של גידול פרפרים.
היא ידועה בעיקר על גילוי הפרפר כתמית הורוניקה, הידוע בשם האנגלי "גלנוויל משובץ" (Glanville fritillary) הפרפר הבריטי המקומי היחיד הקרוי על שם חוקר טבע בריטי.
שלוש מדגימות החרקים של גלנוויל קיימות עד היום באוסף סלואן של מוזיאון הטבע.
לקראת סוף חייה של גלנוויל, בעלה ביצע מספר ניסיונות להשיג את עושרה באמצעות הפחדה והפצת שמועות.
היא התנגדה לכך בכך שהורישה את מרבית ההון שלה לדודנה, הנרי גודריק, ואת שאר הנכסים חילקה בירושתה בין ילדיה.
אולם בנה הבכור ערער על הצוואה לאחר מותה, וטען כי די בעיסוקיה האנטומולוגיים של אמו ובהתנהגותה האקסצנטרית די בכדי להכריז על צוואתה כפסולה על רקע אי שפיות.
נולדה בשם אלינור גודריק (Eleanor Goodricke) בשנת 1654 למייג'ור ויליאם גודריק ואלינור פוינז (לבית דייוויס).
לבתם השנייה, הצעירה מאלינור, קראו מרי.
ויליאם לחם בסקוטלנד לטובת צבאו של אוליבר קרומוול בשנים 1650–1651, ולאחר מכן זכה לחנינה מלכותית על מעשיו בשיקום של 1660. אלינור פוינז ירשה מספר נכסים מהוריה, כולל אחוזות בטיקנהאם ופארק באקוול, יחד עם נכסים אחרים בסאמרסט, ויליאם היה בעלה השני.
משפחת גודריק התגוררה באחוזת טיקנהאם.
עם מות אביה ב-1666 (אמה נפטרה תשע שנים קודם לכן), ירשה אלינור גודריק את אחוזות המשפחה של אמה.
היא המשיכה להתגורר באחוזת טיקנהאם.
ב-1676 היא נישאה לאמן בלינקולנשייר בשם אדמונד אשפילד, ונולד להם בן בשם פורסט אדמונד, ואחריו שתי בנות תאומות (שרק אחת מהן, מרי, שרדה את הלידה).
בשנת 1685, אלינור נישאה לריצ'רד גלנוויל, שהיה בעל נכסים באלמסט, סומרשם ואופטון.
נולדו להם עוד ארבעה ילדים, שניים מהם מתו בעודם בינקות.
ריצ'רד התברר כאלים, כאשר באחת הפעמים הצמיד לאלינור אקדח טעון לחזה ואיים לירות, ועד 1698 בני הזוג נפרדו.
אלינור גלנוויל התעניינה באיסוף פרפרים בצעירותה, אך היא החלה לפתח עיסוק רציני יותר בכך לאחר שנישואיה עם ריצ'רד התפרקו.
היא גייסה את עזרת משרתיה באיסוף חרקים, ושילמה היטב עבור דגימות כל עוד הן נשמרו בקפידה בהתאם להוראותיה ונמסרו במצב מצוין.
היא התכתבה עם אספני חרקים נוספים בני דורה, ביניהם: ג'ון ריי, אדם באדל, ג'וזף דנדרידג' וויליאם ורנון, והתיידדה מאוד עם האנטומולוג ג'יימס פטיבר.
כשפגש את גלנוויל בלונדון ב-1703, ורנון התרשם מאוד מהאוסף שלה ושיבח אותו כ-"אוסף הפרפרים האצילי ביותר, אנגלים, שבייש את כולנו".
במהלך השנים, גלנוויל שלחה לפטיבר קופסאות של דגימות פרטים הנעוצים בעדינות בסיכה, ואספה חרקים פחות מוכרים מרחבי אנגליה וויילס בכדי שפטיבר יקטלג אותם ויחלוק עם הקהילה האנטומולוגית.
אחת הקופסאות שלה כללה את הדגימה הידועה המוקדמת ביותר של הפרפר ירקי אירופי (Callophrys rubi).
עבודתה עזרה לפטיבר להשלים את קטלוג החרקים הבריטי שלו Gazophylacium naturae et artis, והוא הביא לה קרדיט ואזכור בטקסט.
אחת הרשימות המקומיות הראשונות של חרקים בריטיים, שנאספה על החרקים בבריסטול, מיוחסת לגלנוויל.
בנוסף, גלנוויל גידלה עשים ופרפרים משלה בביתה.
היא השיגה זחלים בעזרתן של נערות מתלמדות, היצאו החוצה והכו גדרות חיות ושיחים וטפסו את החרקים הנופלים עם סדין.
היא גידלה את המינים לבנין מעורק ו-Fabriciana adippe (ממשפחת הנימפיתיים) ותיאורה של שלבי מחזור חייהם המוקדמים נותר אחד מההתייחסויות המפורטות והמוקדמות ביותר להתנסויות של גידול פרפרים.
בשנת 1702, גלנוויל תפסה מין חדש של פרפר בלינקולנשייר.
המין נקרא תחילה "משובץ לינקולנשייר" (Lincolnshire fritillary) כאשר הוצג לראשונה בספרו של פטיבר, Gazophylacium.
מאוחר יותר שמו באנגליה ובעולם ישונה ל-"משובץ גלנוויל", עשרות שנים לאחר מותה של גלנוויל, ותגליתה המאוירת תעזור לקארולוס ליניאוס לתאר את הפרפר ולהעניק לו את שמו המדעי, כאשר יתאר את מיני הפרפרים ב-1758. זהו הפרפר הבריטי המקומי היחיד הקרוי על שם חוקר טבע בריטי.
גלנוויל המשיכה להיתקל בבעיות עם ריצ'רד לאחר פרידתם, מכיוון שהוא חיפש דרך לקבל הונה והנכסים שלה לעצמו ולאהובתו החדשה.
ריצ'רד החל להפיץ שמועות שגלנוויל איבדה את שפיותה, וניסה לאלץ את ילדיה לתמוך בטענותיו באמצעות תצהירים כתובים ואף ארגן תוכניות לחטוף את אחד מבניה של גלנוויל כדי לאלץ אותו לחתום על הירושה שלו.
כדי לסכל את מזימותיו של ריצ'רד, גלנוויל הפקידה את נכסיה בידי נאמנים וחלקה את עיקר עושרה לדודנה, הנרי גודריק, עם ירושות קטנות יותר שנותרו לארבעת ילדיה.
לא מרוצה מהצוואה, בנה הבכור של גלנוויל, פורסט, ערער על המסמך בבית המשפט לאחר מותה.
הוא טען שאמו הייתה מטורפת בזמן יצירת הצוואה, ושוכנעה להוריש את הונה לדודן שלה, הנרי גודריק, באמצעות האמונה ההזויה שילדיה הוחלפו לפיות.
עדים העידו שגלנוויל הפגינה התנהגות מוזרה כמו הכאת שיחים עבור זחלי חרקים, התלבשות "כמו צועניה", ויציאה החוצה ללא כל בגדים הנחשבים מתאימים לגברת, בשנת 1712 בוטלה צוואתה מסיבות של אי שפיות, מה שהותיר את פורסט להפוך לבעלים החוקיים של אחוזת טיקנהאם.
אף על פי שגלנוויל נאבקה לשמר את אוספי החרקים שלה מאקריות ומעובש מתמשכים במהלך חייה, שלוש מהדגימות שלה – שני מיני עשים ופרפר, שהוענקו במקור לפטיבר – קיימות עד היום באוסף סלואן של מוזיאון הטבע.
שניים ממכתביה לפטיבר התגלו מחדש בארכיון המוזיאון במהלך שנות ה-60.
באוניברסיטת לינקולן, מרכז אלינור גלנוויל פועל כמחלקה המרכזית להגוונה והכלה ברחבי הקמפוס.
הרומן ההיסטורי של פיונה מאונטיין, "גברת הפרפרים" (2010) מתרכז סביב שחזור בדיוני של סיפור חייה של גלנוויל.
אלינור אלן מור הייתה ציירת בריטית שנולדה בצפון אירלנד, אך הפכה לאחת מקבוצת הציירות הידועה בשם "בנות גלאזגו".
מור נולדה ב-1885. ב-1888 היא עברה עם משפחתה לאיירשייר, סקוטלנד, שם עבד אביה ככומר בכנסייה מקומית.
מ-1902 עד 1907 היא למדה רישום וציור בבית הספר לאמנות של גלאזגו, שם הייתה בת זמנה של נורה נילסון גריי.
במהלך מלחמת העולם הראשונה שירתה מור כאחות בבית החולים קרייגלייט באדינבורו.
ב-1922 נישאה מור לד"ר רוברט ססיל רוברטסון והיא ילדה את בתם, איילה, בשנה שלאחר מכן.
ב-1925 עברה המשפחה לשנגחאי, סין, שם מונה רוברטסון למועצה העירונית של שנגחאי.
מור המשיכה לצייר בשנחאי, שם קיבלה השראה מסצנות הרחוב ומהדלתא של נהר היאנגצה.
מור ובתה פונו משנחאי להונג קונג במהלך מלחמת סין–יפן השנייה ב-1937, וחזרו לסקוטלנד זמן קצר לאחר מכן, למרות שהפסיקה לצייר.
בעלה, ד"ר רוברטסון, נשאר בהונג קונג עד מותו ב-1942.
מור מתה בבית חולים באדינבורו ב-1955. מור ובעלה היו נושא לתערוכה ב-1997 שהתקיימה במכון דיק, קילמרנוק, שמכיל כמה מיצירותיה כולל דיוקן עצמי גדול.
מור נכללה בתערוכת "בנות גלאזגו" בקירקקודברייט ב-2010 ובספר על בנות גלאזגו מאת אליסה טאנר, טאנר היא בתה של מור.
אֶלִינַה סִירָלָה (בפינית: Elina Siirala) היא זמרת סופרן פינית, סולנית להקות המטאל הסימפוני Angel Nation (במקור: EnkElination) ו-Leaves' Eyes.
אלינה סירלה נולדה ב-27 באוקטובר בהלסינקי, פינלנד.
היא השלימה תואר ראשון בזמרה קלאסית ואופרה וב-2008 עברה ללונדון ללמוד זמרה מודרנית.
ב-2011 הקימה להקת מטאל מלודי בשם EnkElination, בפינית: "אומת המלאכים" (enkeli = "מלאך"), וכן משחק מילים על שמה, שנמצא בתוך המילה EnkElination.
ב-2016 שינתה הלהקה את שמה לשם באנגלית: Angel Nation.
הלהקה שימשה להקת חימום למספר להקות גדולות וניגנה במספר הופעות ופסטיבלים, כולל ב-Bloodstock Open Air ב-2014 ו-Dames of Darkness ב-2015. בהופעות אלו היא לכדה את עינה של להקת Leaves' Eyes שחיפשה מחליפה לליב קריסטין שעזבה את הלהקה ב-2016, והיא החליטה לצרף את סירלה ללהקה.
ב-2016 הצטרפה סירלה ל-Leaves' Eyes ובין השאר הופיעה עימה במספר מסעי הופעות בין-לאומיים.
אלינה חלמסקי (נולדה ב-22 בנובמבר 1997) היא שחיינית אמנותית ישראלית.
באליפות אירופה שנערכה בלונדון שבממלכה המאוחדת במאי סיימה יחד עם עדן בלכר, אביב בובליל, יעל פולקה, גל ליטמן, נועה ולדמן, נטלי קוטיק ואליז ארנבורג במקום תשיעי בתרגיל קבוצתי חופשי בתוצאה של 75.7333 נקודות, ובמקום תשיעי בתרגיל קבוצתי טכני בתוצאה של 70.7897 נקודות.
באליפות העולם שנערכה בבודפשט שבהונגריה ביולי סיימה יחד עם עדן בלכר, גל ליטמן, אנסטסיה פורמן, שלי בובריצקי, נטלי קוטיק, אמילי גרין וטלי אוסטרובסקי במקום 21 בתרגיל קבוצתי טכני בתוצאה של 72.3289 נקודות, ובמקום 22 בתרגיל קבוצתי חופשי בתוצאה של 73.0667 נקודות.
באליפות אירופה שנערכה בגלאזגו שבממלכה המאוחדת באוגוסט סיימה במקום שישי בתרגיל קומבינציה קבוצתי יחד עם עדן בלכר, שלי בובריצקי, גל ליטמן, מאיה דורף, אמילי גרין, ניקול נחשונוב, אריאל נשיא, טלי אוסטרובסקי ויעל פולקה.
בנוסף, סיימה יחד עם עדן בלכר, שלי בובריצקי, גל ליטמן, ניקול נחשונוב, אריאל נשיא, טלי אוסטרובסקי ויעל פולקה במקום שמיני בתרגיל קבוצתי חופשי בתוצאה של 83.1000 נקודות, ובמקום שמיני בתרגיל קבוצתי טכני בתוצאה של 81.1266 נקודות.
באליפות העולם שנערכה בקוואנגג'ו שבקוריאה הדרומית ביולי סיימה יחד עם עדן בלכר, גל ליטמן, אמילי גרין, טלי אוסטרובסקי, שלי בובריצקי, מאיה דורף, ניקול נחשונוב, אריאל נשיא ויעל פולקה במקום שישי בתרגיל Highlights קבוצתי בתוצאה של 83.7000 נקודות, ובמקום שביעי בתרגיל קומבינציה קבוצתי בתוצאה של 83.7667 נקודות.
בנוסף, סיימה יחד עם עדן בלכר, גל ליטמן, טלי אוסטרובסקי, שלי בובריצקי, ניקול נחשונוב, אריאל נשיא ויעל פולקה במקום 12 בתרגיל קבוצתי חופשי בתוצאה של 83.2667 נקודות, ובמקום 12 בתרגיל קבוצתי טכני בתוצאה של 82.5039 נקודות.
אלינור הגדולה הוא סרט דרמה אמריקאי משנת 2025, בבימויה של סקרלט ג'והנסון על פי תסריט מאת טורי קיימן.
בסרט מככבים ג'ון סקוויב, ארין קלימן, ג'סיקה הכט וצ'ואיטל אג'יופור.
זהו סרט הבכורה של ג'והנסון כבמאית.
סקוויב מגלמת את אלינור מורגנשטיין, אישה בת 94 מפלורידה, היוצרת ידידות בלתי צפויה עם סטודנטית בת 19 בניו יורק.
הסרט עוסק בנושאים כמו הזדקנות, זהות יהודית, שכול, שקרים וידידות.
הסרט הוקרן לראשונה במסגרת Un Certain Regard בפסטיבל קאן ב־20 במאי 2025, ויצא לאקרנים בצפון אמריקה ב־26 בספטמבר 2025 על ידי סרטי סוני, וברחבי העולם על ידי סרטי טריסטאר.
אלינור (ג'ון סקוויב) מתאבלת על מות בסי (ריטה זהר), חברתה ושותפתה לדירה במשך שתים-עשרה שנים.
אחר מותה, היא עוברת להתגורר עם בתה (ג'סיקה הקט) בניו יורק.
בעקבות טעות בזיהוי, אלינור מצטרפת לקבוצה המתכנסת באופן קבוע במרכז הקהילה היהודית (JCC).
כדי להרגיש שייכת, היא מאמצת לעצמה את סיפור השואה של חברתה המנוחה ומציגה אותו כסיפור משפחתה.
כאשר בתה מגלה את התרמית וחושפת אותה בפומבי, נגרמת מבוכה למשפחה, פגיעה בחבריה החדשים של אלינור במרכז הקהילה, ובגידה באמונתה של נינה (ארין קלימן) — סטודנטית מ-NYU שהפכה לידידתה הקרובה ושהשתמשה בסיפורה של אלינור כחלק מלימודיה בחוג לעיתונאות.
המצב מסתבך עוד יותר כשהסיפור המזויף משודר בחדשות המקומיות על ידי אביה של נינה (צ'ואיטל אג'יופור), מגיש חדשות המתמודד גם הוא עם אבל על מות אשתו ומחפש להבין את כאבו ואת כאבה של בתו.
שחקן/יתדמותתיאורג'ון סקוויבאלינור מורגנשטייןאישה בת 94 שחוזרת להתגורר בניו יורקארין קלי־מןנינה דייוויסעיתונאית צעירה הלומדת במכללה, שאיבדה לאחרונה את אמה והופכת לידידתה של אלינורג'סיקה הכטליסהבתה של אלינורצ'ואיטל אג'יופוררוג'ר דייוויסאביה של נינה, אלמן טרי ומגיש חדשותריטה זהרבסי שטרןחברתה הטובה של אלינור, ניצולת שואה, שנפטרה לאחרונהויל פרייסמקסנכדה של אלינורגרג קסטוןפיטר—
סקרלט ג'והנסון הביעה רצון לביים כבר מגיל צעיר, לאחר שנחשפה לתהליך הבימוי בגיל 12 במהלך הצילומים של הלוחש לסוסים (1998), שבהם צפתה ברוברט רדפורד.
בספטמבר 2023 הוכרז כי ג'והנסון תביים לראשונה סרט עלילתי באורך מלא בשם Eleanor" Invisible" — אותו כתבה התסריטאית טורי קיינן, המתמקד באישה מבוגרת המתמודדת עם אובדן ומעבר בחייה בניו יורק.
הפרויקט הוצג לג'והנסון על ידי "סלין רטריי" מחברת "Maven Screen Media".
ג'והנסון התרגשה מהתסריט והחליטה לביים ולהפיק את הסרט.
מייסדי חברת "These Pictures", ג'ונתן ליאה וקינן פלין, תמכו בהחלטתה.
קיינן, שנאבקה במשך שמונה שנים להוציא את התסריט לפועל, ייחסה את הפקת הסרט למעמדה של ג'והנסון בתעשיית הקולנוע.
בפברואר 2024 הצטרפו לצוות השחקנים ג'ון סקוויב, צ'ואיטל אג'יופור, ג'סיקה הקט וארין קלי־מן, כשפרטי תפקידיהם טרם נחשפו.
החברות TriStar Pictures ו־Sony Pictures Classics חברו לראשונה לשיתוף פעולה בהפצת הסרט.
סקוויב, שהייתה אז בת 94, לוהקה לתפקיד הראשי — החלטה שג'והנסון תיארה כחיונית.
הפרויקט נתמך על ידי חברת ההפקה הנשית Pinky Promise, וג'והנסון קיבלה חופש יצירתי מלא.
הלן לובר נבחרה לשמש כצלמת הראשית, והצילומים החלו בפברואר 2024. בין אתרי הצילום נכללו קוני איילנד וניו יורק, שהיוו אתגר לוגיסטי בשל גילה של סקוויב והסביבה העירונית הצפופה.
ג'והנסון עבדה בשיתוף פעולה עם קרן השואה של אוניברסיטת USC כדי להבטיח את האותנטיות של החלק בתסריט העוסק בניצולי שואה.
לצורך כך, לוהקו ניצולים אמיתיים לסצנות המתארות קבוצת תמיכה.
באפריל 2025 נחשף כי "אלינור הגדולה" נבחר להשתתף במסגרת Un Certain Regard בפסטיבל קאן, שם נערכה הבכורה העולמית שלו ב־20 במאי 2025. הסרט יצא לאקרנים ב־26 בספטמבר 2025.
באתר הביקורות Rotten Tomatoes, 66% מתוך 133 הביקורות שנאספו היו חיוביות.
לפי סיכום האתר:"סרט הבכורה של סקרלט ג'והנסון כבמאית סובל לעיתים מחוסר יציבות, אך הביצוע המרשים של ג'ון סקוויב מעניק לו עומק ורגש יוצאי דופן".באתר Metacritic, שקובע ממוצע משוקלל של ביקורות, קיבל הסרט ציון 51 מתוך 100 על סמך 24 ביקורות — ציון המעיד על תגובות "מעורבות או ממוצעות".
מגזין Variety ציין את ג'ון סקוויב כאחת מחמש השחקניות הבולטות המועמדות המוקדמות לפרס האוסקר לשחקנית הטובה ביותר לשנת 2025.
פרס / פסטיבלתאריך הטקסקטגוריהזוכה / מועמדתוצאהמקורפסטיבל קאן24 במאי 2025פרס Un Certain Regardסקרלט ג'והנסוןמועמדתפסטיבל קאן24 במאי 2025Camera d'Or (מצלמת הזהב)—מועמדפסטיבל הסרטים האמריקאי בדוביל13 בספטמבר 2025פרס חביב הקהלאלינור הגדולהזכהפסטיבל הסרטים הבין־לאומי במישקולץ13 בספטמבר 2025פרס אמריק פרסבורגר—מועמד
אלינור, "הבתולה הנאווה מבריטני" , ידועה גם העלמה מבריטני, פנינת בריטני, או היופי של בריטני, הייתה בתם הבכורה של ג'פרי, דוכס בריטני (בנו הרביעי של הנרי השני) וקונסטנס, דוכסית בריטני .
לקראת מותו של ריצ'רד "לב-ארי", החל מאבק כוחות בין אחיה ארתור מבריטני לבין ג'ון, שנעשה מאוחר יותר למלך ג'ון הראשון.
בקרב מירבו , ארתור, אלינור ואביריו של ארתור נשבו.
ואילו ארתור, אחיה, נרצח בהשלכה מהחלון.
אף על פי שזכותה לכתר הייתה גדולה מזכות בניו של ג'ון, פסחו עליה, כשהיא עדיין שבויה, לטובת הנרי, בנו של ג'ון, שהוכתר ב-1216. אלינור, בת דודתו הראשונה והמבוגרת ממנו, הייתה עדיין בחיים.
היא מתה ב-1241, עדיין אסירה, נשכחת מלב.
אלינור מבריטני נולדה בסביבות 1184, לג'פרי השני, דוכס בריטני, בנו הרביעי של מלך אנגליה ולקונסטנס, הדוכסית מבריטני.
היא התיימה מאביה בגיל שנתיים וגדלה אצל דודה ריצ'רד הראשון, מלך אנגליה וסבתה אלינור, הדוכסית מאקיטן.
אנה אלינור רוזוולט הייתה פוליטיקאית, דיפלומטית, שגרירה באומות המאוחדות, אקטיביסטית וסרגנית תמידית וכן אשתו של נשיא ארצות הברית פרנקלין דלאנו רוזוולט.
היא עסקה בפעילות הומניטרית נרחבת ובקידום זכויות אדם.
הייתה לגברת הראשונה של ארצות הברית ששימשה בתפקיד לאורך הזמן הרב ביותר, ממרץ 1933 עד לאפריל 1945 בכהונתו הרביעית של בעלה.
בתקופתה, נחשבה לאחת הנשים המוערכות והמשפיעות ביותר בעולם ולפוליטיקאית בזכות עצמה.
אלינור רוזוולט נולדה בשנת 1884 בעיר ניו יורק שבארצות הברית, בתם של אנה האל (Hall), בת למשפחה מבוססת ואליוט רוזוולט אחיו הצעיר של הנשיא תיאודור רוזוולט.
שני הוריה נפטרו לפני שהגיעה לגיל 10. כשאמה מתה בשנת 1892 מדיפתריה, היא ושני אחיה, אליוט והל, עברו לגור אצל סבתם מצד אמם.
שנתיים לאחר מכן מת גם אביה מהתקף אפליפטי אחרי שניסה לקפוץ מחלון בביתו.
רוזוולט הייתה קשורה מאוד לאביה והוא החשיב אותה לילדתו המועדפת.
אליוט רוזוולט נפטר גם הוא מדיפתריה.
רוזוולט נולדה לתוך עושר רב וזכויות יתר, שכן משפחתה הייתה חלק מהחברה הגבוהה של ניו-יורק.
עד גיל 14, רוזוולט קיבלה חינוך פרטי בבית סבתה, שם היא גדלה ללא גינוני חיבה.
היא נשלחה ללמוד בבית הספר הפרטי אלנסווד (Allenswood) שבאנגליה בגיל 15. מנהלת בית הספר, מארי סובסטרה (Souvestre), זיהתה את יכולותיה האינטלקטואליות של רוזוולט וטיפחה אותה.
רוזוולט החשיבה את סובסטרה כדמות המשפיעה ביותר עליה, בנעוריה, אחרי אביה.
בשנת 1902 חזרה לניו יורק ונערך לכבודה אירוע בו הוצגה לפני החברה הגבוהה של העיר במלון וולדורף אסטוריה.
היא סיפרה בהמשך שהייתה מאוד לא מאושרת באירוע זה, משום שאיבדה קשר עם החברה הגבוהה בניו יורק בזמן לימודיה באנגליה.
היא הצטרפה ל"ליגת הנוער" (ארגון אשר פועל למען נוער במצוקה) ולימדה בבית ההתיישבות של רחוב ריווינגטון.
בשנת 1903 התארסה לפרנקלין דלאנו רוזוולט שהיה בן דודה מדרגה שישית וחלק מהמעגל החברתי שלה.
אמו של רוזוולט, שרה רוזוולט, התנגדה לאירוסין אך הוא הודיע לה שאלינור רוזוולט היא בחירת ליבו.
הזוג נישא ב-17 בדצמבר 1905. בגלל נוכחותו של הנשיא, תיאודור רוזוולט, בטקס הנישואין, הופיעה ידיעה על החתונה בעמוד הראשון של הניו יורק טיימס.
הזוג עבר לגור בדירה הצמודה לדירתה של אמו של רוזוולט בסמוך להייד פארק ניו יורק.
היחסים בין אלינור רוזוולט וחמותה היו מתוחים, והאחרונה התערבה בניהול הבית וחינוך הילדים.
אלינור רוזוולט ילדה שישה ילדים ואחד מהם נפטר בינקותו.
בספטמבר 1918 גילתה רוזוולט צרור מכתבי אהבה ממזכירתו של פרנקלין רוזוולט, לוסי מרסר (Mercer).
מן המכתבים עלה שהוא שקל לעזוב אותה עבור מזכירתו.
אולם, בעקבות לחץ של היועץ הפוליטי שלו, לואי האו, ואמו, שאיימה לנשל את רוזוולט מהירושה אם יתגרש, בני הזוג נשארו נשואים.
מאז, הנישואים שלהם היו שותפות פוליטית בלבד.
רוזוולט עצמה ניהלה רומן עם העיתונאית לורנה היקוק, האישה הראשונה שקיבלה תואר "כתב" בניו יורק טיימס.
חילופי המכתבים כללו 2,336 מכתבי אהבה והיו בעלי אופי מיני.
אלינור רוזוולט החלה את הקריירה הפוליטית וההומניטרית באולבני, בשנת 1910, שם כיהן בעלה בסנאט של ניו יורק (1910-1913).
כמו אזרחים אמריקאים רבים היא קיוותה שארצות הברית לא תצטרף למלחמה, אך הבינה שהבחירה של וודרו וילסון לשמור על נייטרליות אינה ריאלית.
לאחר שארצות הברית הצטרפה למלחמה, רוזוולט הייתה פעילה למען חיילים, פצועים ובני משפחותיהם.
רווזלט התנגדה למלחמה, אך לא הייתה פציפיסטית.
בבחירות לנשיאות ארצות הברית בשנת 1920, בחר המועמד לנשיאות הדמוקרטי, ג'יימס מידלטון קוקס, את רוזוולט כסגנו.
אלינור הצטרפה לפרנקלין במסע הבחירות ברחבי ארצות הברית.
זו הייתה הופעתה הציבורית הראשונה בקמפיין בחירות.
באוגוסט 1921 פרנקלין אובחן כסובל ממחלה משתקת, אז האמינו כי חלה בפוליו.
כאשר המחלה פגעה בשתי רגליו אמו הציעה שיפרוש מהחיים הפוליטיים ואילו רעייתו נלחמה על כך שימשיך להיות פעיל.
רופאו של פרנקלין תמך בעמדתה של אלינור.
בתחילת שנות ה-20, רוזוולט החלה בפעילות בליגת איגודי העובדות (Women's Trade Union League), ארגון שפעל בקרב נשים פועלות ועובדות מקצועיות במטרה לאגד נשים ולשפר את תנאי העבודה שלהן.
בתקופת פעילותה בארגון, רוזוולט סייעה בתחום החקיקה ודאגה שהצרכים של נשים עובדות יילקחו בחשבון בעת גיבוש מדיניות התעסוקה בוושינגטון.
מעבר לפעילותה למען נשים, רוזוולט הייתה דמות משפיעה במפלגה הדמוקרטית במדינת ניו יורק.
פרנקלין רוזוולט השתמש בקשריה של אשתו בקרב נשים דמוקרטיות כדי לחזק את מעמדו אצלן ולזכות בתמיכתם המחויבת לעתיד.
במסגרת פעילותה בקרב נשים דמוקרטיות התחברה רוזוולט עם מריון דיקרמן וננסי קוק, שתיהן פעילות פוליטיות ונשות חינוך.
ב-1927 דיקרמן, שהייתה סגנית נשיאת בית ספר פרטי על יסודי לבנות בניו יורק (בית הספר טודהטר), סיפרה לרוזוולט שהוא עומד להיסגר ושלוש הנשים קנו את בית הספר ודאגו להמשך הפעלתו.
רוזוולט לימדה שם מספר שיעורים בספרות והיסטוריה אמריקאית.
באותה השנה שלוש הנשים ייסדו את ואל-קיל תעשיות (Val-Kill Industries) שייצרו ריהוט, כלים מבדיל ואריגים בשיטות מלאכה מסורתיות.
המפעל נועד לספק הכנסה נוספת למשפחות חקלאיות שהתגוררו באזור.
המפעל היה בשטח אחוזת משפחת רוזוולט.
עם השבעתו לנשיא של פרנקלין רוזוולט ב-4 במרץ 1933, אלינור הייתה מוטרדת בתפקידה כגברת הראשונה.
שלא כמו קודמותיה לתפקיד היא רצתה להמשיך לקדם את הנושאים הקרובים לליבה ובתמיכתו של בעלה, היא המשיכה בפעילות העסקית והמשיכה לקדם נושאים הקרובים לליבה.
רוזוולט הייתה הגברת הראשונה שקיימה מסיבות עיתונאים באופן קבוע ובשנת 1940 הייתה אשת הנשיא הראשונה שנאמה בכינוס המדינתי של המפלגה הדמוקרטית.
רוזוולט כתבה טור אישי שנקרא "My Day" ("היום שלי") בין השנים 1935 ל-1961, שפורסם ב-135 עיתונים ברחבי ארצות הברית.
במהלך 12 השנים בהן הייתה הגברת הראשונה, הקפידה רוזוולט לנסוע ברחבי ארצות הברית, להופיע בעצרות ובכינוסים ולהבטיח כי הבית הלבן קשוב לרחשי העובדים בתקופת השפל הגדול.
ב-3 ביוני 1933, הופיע במגזין הניו יורקר קריקטורה בעקבות ביקורה במכרה, בו נראים שני כורים, שהאחד אומר לחברו: "למען השם, הנה מגיעה גברת רוזוולט!".
בתחילת 1933 צעדו בוושינגטון "חיל משלוח המענקים" (Bonus Army), משוחררי מלחמת העולם הראשונה ובני משפחותיהם שדרשו לקבל בהקדם את המענקים שהובטחו להם כדי להקל על הקשיים הכלכליים בזמן השפל הגדול.
זו הייתה הפעם השנייה שהם עלו לוושינגטון.
המצעד הראשון, היה בתקופת נשיאותו של הרברט הובר והצעדה פוזרה באלימות על ידי חיל הפרשים של הצבא האמריקאי ואילו במצעד השני, רוזוולט פגשה את המפגינים ושוחחה איתם על מצוקותיהם.
הפגישה עם רוזוולט הפיגה את המתח בין החיילים המשוחררים וממשל ארצות הברית.
פרויקט מרכזי שאלינור רוזוולט הובילה במהלך כהונתו של בעלה, היה בניית קהילות חדשות לכורים ופועלים עניים כחלק מהניו דיל.
היישוב הראשון היה בארתורדייל, מערב וירג'יניה (Arthurdale, West Virginia) והיה הראשון מבין מספר יישובים חדשים, שנבנו עבור פועלים עניים ובמטרה להוציא אותם מהעוני.
בעוד שאלינור רוזוולט ראתה בארתורדייל הזדמנות חדשה ומלהיבה של הממשלה להעניק לאזרחים חסרי כל את הבסיס לחיים מוצלחים ועצמאיים, הפרויקט נעצר במהרה על רקע בעיות תקציביות ומחלוקות פוליטיות.
רוזוולט המשיכה לגייס כספים לפרויקט במשך מספר שנים ואף תמכה בו מכיסה הפרטי.
הפרויקט נחשב כישלון והותקף על ידי דמוקרטים ורפובליקנים כאחד.
רוזוולט אמרה על הפרויקט: "אני לא יודעת אם אתה חושב שזה שווה חצי מיליון דולר, אבל אני חושבת שכן.
פרויקט היישובים החדשים הותקף בקונגרס, בעיקר על ידי גברים שלא ראו בעצמם את המצוקה של הכורים ואת מה שניסינו לעשות עבורם...".
במהלך שנות נשיאותו של פרנקלין רוזוולט, אלינור רוזוולט הייתה אשת קשר מרכזית לקהילה האפרו-אמריקאית ולתנועה לזכויות האזרח.
פעילותה למען עניים והיכרותה עם תוכניות הניו דיל, הובילו אותה למסקנה שהתוכנית מפלה אפרו-אמריקאים, שרק חלק קטן, ולא פרופורציונלי מכספי הסיוע מגיע אליהם.
רוזוולט הפכה לאחד הקולות הבודדים בבית הלבן שדרשו שמשאבים יחולקו בין כלל אזרחי ארצות הברית.
בעידודה של אלינור רוזוולט, הוקם הקבינט השחור.
גוף לא רשמי של אפרו-אמריקאים ששימשו כיועצי מדיניות ציבורית לנשיא ורעייתו לנושאים הקשורים לניו דיל ולמלחמת העולם השנייה.
רוזוולט אירחה בבית הלבן מאות אפרו-אמריקאים, דבר שהיה נדיר לפני כן.
עם כניסת ארצות הברית למלחמה, פעלה רוזוולט לאפשר לפליטים ילדים להגר לארצות הברית.
היא הקימה ביוני 1940 את הוועדה לתיאום מאמצי ההצלה לילדים שכללה ארגונים אמריקאים שונים שפעלו למען פליטים.
כן, היא ניסתה לשכנע את פרנקלין להגדיל את מכסות ההגירה של קבוצות נרדפות על ידי הנאצים, כולל יהודים.
באוגוסט 1940, רוזוולט הביאה לכניסתם של 82 פליטים שהיו על הספינה הפורטוגזית SS Quanza, לאחר שבקשותיהם להיכנס לארצות הברית נדחו.
רוזוולט הייתה פעילה גם בהכנת העורף למלחמה.
לתקופה קצרה ב-1941, כיהנה בתפקיד כיושבת ראש שותפה של לשכת ההגנה האזרחית ביחד עם ראש עיריית ניו יורק, פיורלו לה גוארדיה, ופעלה על מנת להעניק למתנדבים תפקידים מגוונים בהכנות למלחמה.
היא פרשה מהתפקיד בעקבות חילוקי דעות עם לה גוארדיה וביקורת של בית הנבחרים על השכר הגבוה שקיבלו עובדי הלשכה.
רוזוולט עודדה את השתלבותן של נשים בעבודות החיוניות למאמץ המלחמתי בתפקידים שנחשבו עד אז לגבריים.
היא התבטאה בנושא כשנה לפני שהדרישה הועלתה מהמעסיקים הגדולים בארצות הברית.
רוזוולט גם תמכה בשילובם של טייסים אפרו-אמריקאים, טייסי טסקיגי, בחיל האוויר האמריקאי וביקרה בבית הספר לטיסה להכשרת טייסים שחורים באלבמה ואף טסה עם מדריך הטיסה האזרחי האפרו-אמריקני אלפרד "צ'יף" אנדרסון.
בהזמנתה של מלכת אנגליה, נסעה רוזוולט לבקר באנגליה, באוקטובר 1942. היא פגשה חיילים אמריקאים וכן סיירה באנגליה ולמדה על חיי האזרחים לאחר שלוש שנות מלחמה.
ביקוריה זכו לעניין רב וקיבלו חשיפה עיתונאית אוהדת הן באנגליה והן בארצות הברית.
באוגוסט 1943 היא ביקרה את הכוחות האמריקאים בדרום האוקיינוס השקט בליווי אדמירל ויליאם הולסי שאמר לאחר ביקורה, "היא לבדה עשתה טוב יותר מכל אדם אחר, או כל קבוצת אזרחים, שעברה באזור".
לאחר המלחמה, רוזוולט תמכה בתוכנית מורגנטאו שביקשה לפגוע ביכולות הכלכליות והצבאיות של גרמניה אחרי המלחמה.
במרץ 1947 היא ארגנה יחד עם העיתונאי אדגר אנסל מורר ועידה ארצית בנושא הבעיה הגרמנית בשיתוף עם האגודה למניעת מלחמת העולם השלישית.
בסוף הוועידה פורסמה הודעה: "כל תוכנית להחיות את הכוח הכלכלי והפוליטי של גרמניה תהיה מסוכנת לביטחון הבינלאומי".
פרנקלין רוזוולט נפטר ב-1945 בעת שכיהן כנשיא.
הוא השאיר הוראות ברורות בנוגע להקמת הספרייה והמוזיאון הנשיאותיים על שם פרנקלין דלאנו רוזוולט בהייד פארק, ניו יורק.
אלינור רוזוולט השקיעה את החודשים לאחר מותו להקמת הספרייה והמוזיאון.
לאחר מותה גם כתביה הועברו לספרייה.
בין השנים 1946 ל-1952 רוזוולט הייתה חברה במשלחת האמריקאית לאספה הכללית של האומות המאוחדות.
היא שימשה כראש המשלחת האמריקאית בוועדה ההומניטארית, החברתית והתרבותית של האספה הכללית, כיושבת ראש המשלחת של ארצות הברית באספה הכללית השישית שהתקיימה בפריז בשנת 1952. באותה תקופה, היא הייתה גם נציגה במועצה הכלכלית חברתית של האומות המאוחדות.
אך, התפקיד המרכזי ביותר שהיא החזיקה באו"ם היה בוועדה לזכויות האדם שהייתה אחראית על ניסוח ההכרזה לכל באי עולם בדבר זכויות האדם.
היא הייתה יושבת ראש הוועדה בין השנים 1946 ל-1951.
הארי טרומן התמנה לנשיא עם מותו של רוזוולט.
הוא ידע שהוא זקוק לתמיכתה של אלינור רוזוולט ואילו היא רצתה שטרומן ימשיך את מורשתו של בעלה.
רוזוולט יעצה לטרומן בנושאים שונים והוא ביקש לשלב אותה בצוות שלו.
ג'יימס פרנסיס ברנס, שכיהן אז כמזכיר המדינה, הציע לטרומן למנות את רוזוולט למשלחת הראשונה של ארצות הברית לאומות המאוחדות.
בדצמבר 1945 מינה הנשיא הארי טרומן את רוזוולט כנציגה לעצרת הכללית של האומות המאוחדות.
בתחילה מונתה רווזולט לוועדה בנושא נשק גרעיני, אולם טריגווה לי, המזכיר הכללי התקשר אליה וביקש שתקים את הוועדה לזכויות אדם.
באפריל 1946 היא התמנתה ליושבת הראש הראשונה של ועדת ההקמה של ועדת האו"ם לזכויות האדם.
רוזוולט המשיכה בתפקיד יושבת ראש כאשר הוקמה הוועדה באופן קבוע בינואר 1947. רוזוולט, רנה קאסין, ג'סי סטריט, ג'ון פיטרס המפרי ואחרים ניסחו את ההכרזה לכל באי עולם בדבר זכויות האדם.
ההכרזה נוסחה בתחילתה של המלחמה הקרה והיו ניסיונות של מדינות שונות להשפיע על ההכרזה, אולם, רוזוולט פעלה שההצהרה תהיה מסמך המתייחס לזוועות שנחשפו במלחמת העולם השנייה.
היא עמדה על כך שההצהרה תיכתב בשפה ברורה על מנת שאנשים מתרבויות שונות יוכלו לאמץ אותה.
תפקידה של רוזוולט בניסוח ההצהרה היה משמעותי ביותר.
כאשר אייזנהאואר נבחר לנשיא ארצות הברית, רווזולט סיימה את תפקידה באו"ם.
כמה שנים מאוחר יותר, כשקנדי נבחר לנשיא הוא מינה את רוזוולט, בשנית, למשלחת ארצות הברית לאו"ם בין השנים 1961 - ל-1962 וכן לוועדה הלאומית המייעצת של חיל השלום.
רוזוולט לא הגדירה את עצמה כפמיניסטית ופעילותה למען נשים, לפחות עד ליום שהנשיא קנדי מינה אותה לעמוד בראש הוועדה הנשיאותית למעמד האישה (Presidential Commission on the Status of Women), הייתה חלק מפעילותה למען שוויון לכלל אזרחי ארצות הברית.
בעוד שפרנקלין רוזוולט תמך בזכות הבחירה לנשים, לאשתו לא הייתה כל מודעות לנושא, וכשנשים קיבלו את זכות הבחירה בניו יורק ב-1918, היא אפילו לא הלכה להצביע.
בתחילת תקופת הניו דיל, רווזלט הייתה שחקנית מפתח בקידומן של נשים בתוכניות הכלכליות שממשל רוזוולט קידם ובקידום נשים לעמדות ניהול במסגרת הניו דיל.
במקביל, כשמפלגת הנשים הלאומית פעלה לקדם את התיקון לשוויון זכויות (ERA), אלינור רוזוולנט, לא תמכה בתיקון ואף התנגדה לו.
לטענתה, התיקון יפגע בנשים חלשות ועניות שרק עתה מקבלות הגנה בחוק, וכן היא הסתייגה מהסגנון הלעומתי של אליס פול וחברות מפלגה נוספות.
בשנות החמישים, תפקידה הבינלאומי של רוזוולט באו"ם בוועדה לזכויות האדם, הוביל אותה להפסיק לבקר בפומבי את תיקון שוויון זכויות, אף על פי שמעולם לא תמכה בו.
בתחילת שנות השישים, היא הודיעה כי בשל התמיכה הרחבה בתיקון, ה-ERA כבר אינו מהווה איום על נשים כבעבר.
הנשיא קנדי ייסד את הוועדה הנשיאותית למעמד האישה ב-14 בדצמבר 1961 ומינה את רוזוולט ליושבת ראש הוועדה בזכות מעמדה כאחת הנשים המשפיעות ביותר בארצות הברית באותה התקופה וכהוקרה על תמיכתה בו במרוץ לנשיאות.
הנשיא ביקש מהוועדה לנתח את המדיניות התעסוקתית המשפיעה על נשים, כגון חוקים ותקנות הנוגעים לשעות עבודה, שכר, זמינות ואיכות המשרות המוצעות לנשים, ייצוג משפטי לנשים, זמינות ואיכות הכשרה וייעוץ לנשים עובדות.
רוזוולט השתמשה באמצעי התקשורת יותר מכל קודמותיה; היא קיימה 348 מסיבות עיתונאים, ב-12 שנות הנשיאות של בעלה.
רוזוולט אסרה על כתבים גברים לקחת חלק במסיבות העיתונאים שלה וכך אילצה את העיתונים להעסיק עיתונאיות.
במהלך כל כהונתו הראשונה של רוזוולט, ענתה על שאלות של קוראות בירחון הנשים האמריקאי Woman's Home Companion.
היא המשיכה לפרסם מאמרים בעיתונים שונים, ופרסמה יותר משישים מאמרים בכתבי עת לאומיים בתקופת כהונת בעלה כנשיא.
רוזוולט פרסמה גם טור יומי, בשם "היום שלי", שהופיע שישה ימים בשבוע מ-1936 ועד מותה ב-1962. בטור כתבה על פעולותיה היומיומיות, אך גם על נושאים חברתיים והומניטריים שהטרידו אותה.
ב־1933 פרסמה רוזוולט את הספר It's Up to the Women (זה תלוי רק בנשים) שעסק במתן עצות לנשים במהלך השפל הגדול.
בספר היא מביעה תמיכה בחינוך ציבורי, תפישתה בנושא גידול ילדים ואת מחשבותיה בנושא איזון בית-עבודה.
רוזוולט שידרה כ-300 משדרי רדיו - מספר דומה למספר השידורים של בעלה כנשיא.
היא דיברה על חינוך ילדים, חייהן של נשים בארצות הברית ואף התייחסה לנושאי השעה.
התוכניות היו בחסות חברות מסחריות שונות וחלק מהכספים שהרוויחה היא תרמה לארגוני צדקה שונים.
השידור המפורסם ביותר שלה היה ב-7 בדצמבר 1941 בשעות בערב ברשת NBC, שהתייחסה לתקיפה היפנית בפרל הארבור:
התוכנית שלה שודרה לפני הנאום של פרנקלין רוזוולט על המתקפה ולמעשה היא זו שהתייחסה ראשונה למתקפה.
בחג המולד 1941, יצא לאקרנים סרט תעמולה שרווזולט כתבה, "נשים בהגנה" (Women in Defense).
הסרט הציג את מקומן החשוב של נשים בהיסטוריה האמריקאית ועודד נשים להתגייס למאמץ המלחמתי.
רוזוולט ביקרה מספר פעמים בישראל (בשנים 1952, 1955, 1959, 1962) ללא בעלה הנשיא ושמשה כנשיאה העולמית של עליית הנוער.
ב־7 בנובמבר 1962, נפטרה אלינור רוזוולט בניו יורק כתוצאה מאי-ספיקת לב אשר נבעה ממחלת השחפת.
הנשיא קנדי הורה להוריד את הדגל האמריקאי למחצית התורן ברחבי העולם, כמחווה לרוזוולט.
לאחר מותה, ב-1973, נכללה רוזוולט בהיכל התהילה הלאומי לנשים ובשנת 1989 הוקמה קרן לפרס על שם אלינור רוזוולט הניתן לאדם, פרויקט, ארגון או מוסד התורם לשוויון וחינוך של נשים וילדות.
ב־1998 הכריז הנשיא ביל קלינטון על פרס אלינור רוזוולט לזכויות אדם שניתן לאמריקאים שפועלים למען זכויות בארצות הברית.
הפרס הוענק לראשונה לרגל יום השנה ה-50 להכרזה לכל באי עולם בדבר זכויות האדם, ולהוקיר את תפקידה של אלינור רוזוולט כ"כוח המניע" בניסוח ההצהרה.
הפרס הוענק מ-1998 עד לסוף ממשל קלינטון ב-2001. הילרי קלינטון, חידשה את פרס אלינור רוזוולט לזכויות האדם.
ב-1996, נחכה אנדרטת אלינור רוזוולט בפארק ריוורסייד בעיר ניו יורק.
האנדרטה היא האנדרטה הראשונה שהוקמה לזכרה של אשת נשיא ארצות הברית.
(אתה מקבל יותר שמחה מנתינה לאחרים, ועליך להקדיש מחשבה רבה לאושר אשר ביכולתך להעניק).
רק לעיתים רחוקות, נראתה רוזוולט בלי תיק הסריגה שלה, היא יצרה בגדי תינוקות, סוודרים, 'סריגת מלחמה' (גרביים וכובעים לחיילים).
היא סרגה בוועידות פוליטיות ובנסיעות, אחרי ארוחות ערב רשמיות, בזמן ישיבות באו"ם ובמסיבות משפחתיות בלתי רשמיות.
אף בקריקטורות פוליטיות היא הופיעה סורגת.
בצילומים ממהלך מחייה, מסוף שנות העשרה ועד קרוב למותה בגיל 78, היא נראית סורגת.
רוזוולט גם רקמה ריקמה משוכלת ותפרה.
היא תפרה וסרגה מגיל 6. האומנת שלה לימדה אותה לתקן גרביים.
בבית סבתה, לא סבלו 'ידיים בטלות', אלינור גודלה להאמין שסדר ומשמעת ריסנו את הרגשות וכך גם מנעו מחלות.
במלחמת העולם הראשונה, עזרה בארגון נשות אנשי הצי לסרוג עבור הימאים.
בשנת 1941 כגברת הראשונה של ארצות הברית היא התחילה את 'הסריגה למען הלוחמים' ואנשים קראו לה בחיבה 'הסורגת הראשונה של המדינה (the first knitter of the land).
בכל מקום אליו הלכה היא סרגה, סמל לאשה המסורתית שליווה את הגברת הראשונה המיוחדת במינה.
ג'רלד סמית [Gerald Smith] האנטי קומיניסט שעלב בה רבות על פעילותה הציבורית, כתב עליה שיר לגלגני בנוסח 'העורב' של אדגר אלן פו "Never Sitting, never quitting, (n)ever knitting".
אליניב ברדה(נולד ב-15 בדצמבר 1981) הוא כדורגלן עבר ישראלי ששיחק בעמדת החלוץ המשמש כיום כמאמנה של הפועל תל אביב.
ברדה נולד ב-1981 בבאר שבע לחיים ויקטור ברדה, יליד תוניסיה, ולפלורה לבית נגר, ילידת ישראל ממוצא תוניסאי.
ברדה החל לשחק כדורגל במחלקת הנוער של הפועל באר שבע, ובעונת 1998/1999 ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצת הבוגרים של המועדון, במשחק מול בית"ר באר שבע במסגרת הליגה השנייה.
בשנת 2001 עלה ברדה עם הקבוצה לליגת העל.
במהלך עונת 2002/2003 עבר ברדה לשחק במכבי חיפה.
ברדה לא הצליח למצוא מקום קבוע בהרכב הקבוצה, עמה זכה בשתי אליפויות ובגביע הטוטו.
לקראת עונת 2005/2006 עבר ברדה לשחק בהפועל תל אביב.
את הופעת הבכורה שלו בקבוצה ערך בניצחון 4–1 על בית"ר ירושלים במסגרת גביע הטוטו ואף כבש את השער הרביעי.
בעונת 2006/2007 השתתף עם הקבוצה בשלב הבתים של גביע אופ"א, וכבש שער בניצחון 4–2 על פריז סן-ז'רמן בצרפת, שתרם להעפלת הקבוצה לשלב 32 האחרונות.
בעונה זו הוסיף ברדה 10 שערי ליגה, מתוכם ארבעה במשחק אחד מול הכח עמידר רמת גן, וזכה עם הקבוצה בפעם השנייה ברציפות בגביע המדינה.
לקראת עונת חתם ברדה בקבוצת ראסינג גנק הבלגית.
בעונה זו כבש 16 שערים, כולל שלושער ושני צמדים.
לימים יתברר כי היה זה שיא שערים אישי עבורו לעונה בבלגיה.
בעונתו השנייה במועדון עבר לשחק מאחורי החלוץ וכבש 5 שערים, להם הוסיף 9 בישולים, וזכה עם הקבוצה בגביע הבלגי.
בעונתו השלישית במועדון כבש 7 שערים ובישל 8 שערים.
בעונת כבש 14 שערי ליגה וזכה עם הקבוצה באליפות הליגה הבלגית.
בעונה שלאחר מכן כבש שער במוקדמות ליגת האלופות מול קבוצתו לשעבר מכבי חיפה וסייע לקבוצתו להעפיל בפעם השנייה בתולדותיה לשלב הבתים של המפעל.
ב-26 בדצמבר 2011 הגיע ברדה ל-50 שערים בליגת העל הבלגית במדי גנק, לאחר שכבש שער בניצחון 4–2 נגד סרקל ברוז'.
את עונתו החמישית במועדון סיים עם 9 שערים ו-7 בישולים.
בעונת הוסיף 6 שערים ו-6 בישולים, וזכה עם הקבוצה בשנית בגביע הבלגי.
ברדה ממוקם במקום החמישי בטבלת מבקיעי גנק בכל הזמנים.
ב-23 ביוני 2013 חזר ברדה לישראל וחתם לשלוש שנים בקבוצת נעוריו, הפועל באר שבע.
בעונת 2013/2014 הבקיע שבעה שערי ליגה וסייע לקבוצתו לסיים את העונה במקום השני בטבלה.
בעונת 2014/2015 הבקיע שמונה שערי ליגה, כולל שלושער בניצחון 3–2 על מכבי תל אביב, סיים עם הקבוצה במקום השלישי בטבלה והגיע עמה לגמר גביע המדינה, שם פתח בהרכב קבוצתו בתבוסה 2–6 למכבי תל אביב.
בעונת 2015/2016 היה שותף לזכייתה של הפועל באר שבע באליפות המדינה השלישית בתולדותיה, והראשונה לאחר 40 שנה.
בעונה זו כבש ברדה 14 שערים, היה לסגן מלך השערים של ליגת העל בצוותא עם ניקיטה רוקאביציה ושלומי אזולאי ונבחר לכדורגלן העונה בישראל.
ב-3 בינואר 2017 זכה בתואר כדורגלן השנה בטקס פרס הספורט הישראלי לשנת 2016. בעונת 2016/2017 סבל ברדה מפציעה, וב-21 הופעות בליגה כבש חמישה שערים.
בעונה זו זכה עם הקבוצה באליפות שנייה ברציפות, וכן בתואר אלוף האלופים וגביע הטוטו.
ב-7 בנובמבר 2017, נפגע ברדה מכדור במהלך אימון והתמוטט, ונצרך להחייאה באמצעות דפיברילטור.
ב-14 בינואר 2018, בעודו ממתין לתוצאות הבדיקות שעבר אשר ייקבעו אם יוכל לחזור לשחק, מונה ברדה זמנית לעוזר מאמן בקבוצה, ובתום העונה היה שותף לזכייה באליפות שלישית ברציפות.
במחזור האחרון של העונה נכנס כמחליף בדקות הסיום בניצחון 6–1 על מכבי נתניה, לאחר יותר מחצי שנה שלא שיחק, ולאחר מכן פרש ממשחק פעיל.
בסך הכל שיחק ברדה עשר עונות בהפועל באר שבע, והוא מדורג במקום החמישי בטבלת מלך השערים של המועדון בכל הזמנים, עם 53 שערי ליגה.
ב-24 במרץ 2007 ערך ברדה את הופעת הבכורה שלו בנבחרת ישראל, במשחק מול נבחרת אנגליה במסגרת מוקדמות יורו 2008. ב-17 בנובמבר 2007 כבש את שער הבכורה שלו בנבחרת, בניצחון 2–1 על נבחרת רוסיה.
הקמפיין הבולט שלו היה מוקדמות מונדיאל 2010, בו הבקיע 6 שערים (כולל שלושער אחד).
ברדה שיחק עם הנבחרת גם במוקדמות יורו 2012 וכבש שער אחד במהלך הקמפיין.
במשחקי מוקדמות מונדיאל 2014 שותף ברדה בשלושה משחקים.
במשחקי מוקדמות יורו 2016 שותף ברדה במשחק אחד, ואת הופעתו האחרונה בנבחרת ערך ב-23 במרץ 2016, במשחק ידידות מול נבחרת קרואטיה.
בסך הכל ערך 38 הופעות במדי הנבחרת, בהן כבש 12 שערים.
ב-14 באוקטובר 2018, לאחר פרישתו ממשחק פעיל, נערך לכבודו של ברדה טקס הוקרה מטעם ההתאחדות לכדורגל בישראל, לפני משחקה של הנבחרת מול באצטדיון טרנר.
לאחר פרישתו ממשחק מונה ברדה לתפקיד עוזר המאמן בהפועל באר שבע ובהמשך אף למנהלה המקצועי, וכן ליו"ר האקדמיה המשותפת עם אתלטיקו מדריד.
ב-1 במרץ 2022, עם פיטורי רוני לוי מאימון הפועל באר שבע, מונה ברדה למאמן זמני.
הקבוצה סיימה את העונה במקום השני וזכתה בגביע המדינה.
ב-15 ביוני 2022, לקראת עונת 2022/2023 חתם על חוזה קבוע בקבוצה לשנתיים הבאות.
ב-31 במאי 2024 סיים את תפקידו בקבוצה לאחר הפסד 1:0 בגמר גביע המדינה למכבי פתח תקווה.
ב-9 בדצמבר 2024 מונה ברדה למאמנה של הפועל תל אביב מהליגה הלאומית לאחר פיטוריו של מסאי דגו.
בסיום העונה העלה ברדה את הפועל תל אביב לליגת העל לאחר שנת היעדרות.
בעונה לאחר מכן , הוביל את הפועל ת"א לניצחון 2-1 בדרבי על מכבי ת"א.
כדורגלן השנה - פרס הספורט הישראלי:
הנסיכה אליס פון באטנברג הייתה נינתה של ויקטוריה, מלכת הממלכה המאוחדת ואמו של הנסיך פיליפ, דוכס אדינבורו, בעלה של אליזבת השנייה, מלכת הממלכה המאוחדת, וסבתו מצד אביו של המלך צ'ארלס השלישי.
אליס החירשת מלידה נולדה בטירת וינדזור שבאנגליה אך בילתה את ילדותה גם בגרמניה ובמלטה.
לאחר שנישאה לנסיך היווני אנדראס בשנת 1903 היא התגוררה ביוון עד לגירוש משפחת המלוכה היוונית בשנת 1917. לאחר מספר שנים שבו בני הזוג ליוון, אולם לאחר שאנדראס הואשם בתבוסתה של יוון במלחמת יוון–טורקיה הם הוגלו לצרפת עד להשבת המלוכה היוונית על כנה בשנת 1935.
בשנת 1930 אובחנה אליס כסכיזופרנית ואושפזה בסנטוריום בשווייץ למשך שנתיים.
לאחר שחרורה, חייתה בנפרד מבעלה והקדישה את שאר חייה לארגוני צדקה ביוון.
במהלך מלחמת העולם השנייה התגוררה באתונה, שם עזרה להסתיר יהודים מפני הנאצים – על כך קיבלה בשנת 1994, 24 שנים לאחר מותה, את התואר חסידת אומות עולם מיד ושם.
לאחר המלחמה נשארה אליס ביוון, שם ייסדה מסדר אחיות מטעם הכנסייה היוונית-אורתודוקסית בשם "מסדר הנזירות הנוצרי של מרתה ומרי".
לאחר הדחתו של המלך קונסטנטינוס השני וההפיכה הצבאית של 1967, הוזמנה על ידי בנה וכלתה, מלכת אנגליה, לגור עימם בארמון בקינגהאם בלונדון, שם נפטרה לאחר שנתיים.
בשנת 1988 הועברו עצמותיה, על פי בקשתה, והוטמנו בכנסיית מריה מגדלנה שבהר הזיתים בירושלים.
הנסיכה ויקטוריה אליס אליזבת ג'וליה מרי פון באטנברג, נולדה ב-25 בפברואר 1885 בטירת וינדזור שבאנגליה בנוכחות אם סבתה המלכה ויקטוריה.
היא הייתה בתם הבכורה של לודוויג פון באטנברג ואשתו ויקטוריה, נסיכת הסן, שהייתה בתה הבכורה של אליס, נסיכת הממלכה המאוחדת, בתה השנייה של המלכה ויקטוריה.
כאשר הוטבלה לנצרות היו לה שישה סנדקים, סבה מצד אמה: לודוויג הרביעי, הדוכס הגדול של הסן, סבה וסבתה מצד אביה: אלכסנדר, נסיך הסן ויוליה, נסיכת באטנברג, שתי דודותיה: אליזבת, נסיכת הסן, מריה, נסיכת באטנברג ואם סבתה המלכה ויקטוריה.
את ילדותה בילתה בלונדון, הסן ומלטה, שם אביה, שהיה קצין בצי הבריטי, היה מוצב מספר שנים.
בנוסף, היא ביקרה מספר פעמים בשלזוויג-הולשטיין (הקיסרות הגרמנית), הריביירה הצרפתית (הרפובליקה השלישית) וסנקט פטרבורג (האימפריה הרוסית).
כבר בילדותה אובחנה כחירשת מלידה, ובעידוד אימה למדה קריאת שפתיים באנגלית, צרפתית וגרמנית.
מאוחר יותר למדה לקרוא שפתיים גם ביוונית.
רופאי המשפחה הסיקו כי לקות השמיעה הקשה של אליס, שכמעט וגבלה בחירשות מוחלטת, נגרמה עקב צרוּת חצוצרת השמע באוזניה.
כאשר התבגרה, חל שיפור ביכולת השמיעה של אליס, אך מינורי בלבד, וכל חייה לא יכלה לשמוע צלילים של שעון קוקייה או צעדי חיילים הצועדים במצעד בחצר הארמונות והטירות בהן גרה.
על אף לקות השמיעה, למדה אליס בסיס לספרות אנגלית, היסטוריה של המוזיקה וניתנו לה שיעורים בפסנתר.
אליס הייתה מקורבת לבני משפחתה ברחבי אירופה, אך בעיקר בבריטניה, וביקרה בה במהלך יובל הזהב ויובל היהלום של המלכה ויקטוריה.
היא הייתה קרובה במיוחד לסבתה מצד אמה, אליס, נסיכת הממלכה המאוחדת (שעל שמה נקראה) ולאם סבתה, המלכה ויקטוריה.
אליס שימשה כשושבינה בחתונתו של בן דודה, ג'ורג', דוכס יורק (שהפך מאוחר יותר למלך אנגליה ג'ורג' החמישי), והעבירה את רוב נעוריה בחברת קרוביה המלכותיים.
שבועות מספר לפני יום הולדתה ה-16 השתתפה בלווייתה של המלכה ויקטוריה.
במהלך הכתרתו של המלך אדוארד השביעי (1902) פגשה אליס את אנדראס, נסיך יוון ודנמרק, בנו הרביעי של מלך יוון גאורגיוס הראשון, והתאהבה בו.
שנים לאחר מכן סיפרה לנכדה צ'ארלס, כי כאשר פגשה באנדראס לראשונה הוא נראה לה כמו "אל יווני".
אליס הייתה אז רק בת 17, ובני משפחתה התנגדו לנישואים המוקדמים.
אנדראס, יליד 1882, היה מבוגר מאליס בשלוש שנים.
החל מאוגוסט 1902 החליפו אליס ואנדראס סדרת מכתבים ביניהם, ונפגשו במאי 1903 כאשר אנדראס ביקר בלונדון.
לאחר שניתנה הסכמתו של המלך אדוארד השביעי, הכריזו השניים על אירוסיהם ב-10 במאי.
הזוג, שהיה מקורב לבתי המלוכה של בריטניה, פרוסיה, רוסיה, דנמרק, יוון ודוכסות הסן, נישא ב-7 באוקטובר 1903 בדרמשטט שבגרמניה, במעונותיו המלכותיים של דודה של אליס, ארנסט לודוויג, הדוכס הגדול של הסן.
טקס הנישואים היה אחד הכינוסים הגדולים והאחרונים של צאצאיהם המלכותיים של המלכה ויקטוריה וכריסטיאן התשיעי, מלך דנמרק לפני מלחמת העולם הראשונה.
בין הנוכחים בטקס היו המלך גאורגיוס ורעייתו אולגה קונסטנטינובנה, מלכת היוונים, ניקולאי השני, קיסר רוסיה ורעייתו אלכסנדרה, קיסרית רוסיה ועוד.
נערכו שלושה טקסי נישואים: האחד אזרחי, השני בנוסח הכנסייה הפרוטסטנטית שאליה השתייכה אליס, והשלישי בנוסח הכנסייה היוונית-אורתודוקסית, אליה השתייך אנדראס.
מאוחר יותר בחייה אליס המירה את אמונתה והצטרפה לכנסייה האורתודוקסית.
בתחילת 1904, לאחר מספר חודשים בהם התגוררו בהסן, עברו אליס ואנדראס לאתונה.
הזוג עבר להתגורר בארמון המלוכה היווני הישן (Παλαιά Ανάκτορα) בעיר.
לאחר נישואיהם המשיך אנדראס את הקריירה שלו בצבא היווני בעוד שאליס התמקדה בפעילויות צדקה.
עם חזרתם ליוון גילה הזוג שהמצב הפוליטי במדינה הידרדר, בעיקר בשל סירובה של הממשלה באתונה להיענות לבקשת הפרלמנט של כרתים, שהיה אז תחת שלטון עות'מאני, להתאחד עם יוון.
בשל המצב הפוליטי נאלץ אנדראס להתפטר מהצבא.
אנדראס סירב להופיע בטקסי מלוכה אזרחיים, הסתגר ונמנע מנוכחות בציבור.
אליס התנדבה לתמוך בעבודות סוציאליות ובבית ספר מיוחד למלאכת רקמה.
היא פעלה להתקרב לתושבים הפשוטים בעם היווני ולתמוך בצעירים מרקע קשה יום.
לאחר שב-1909 נשרף ארמון המלוכה, עברו אליס, אנדראס וילדיהם להתגורר בקורפו.
בעת שהותם בקורפו ביקרה אותם אלכסנדרה, נסיכת דנמרק, מלכת הממלכה המאוחדת.
ב-1910 ביקרו בבריטניה, ונכחו בכינוס הגדול האחרון של בני האצולה מרחבי אירופה בשעת הלווייתו של המלך אדוארד השביעי.
לאחר הולדת בתם השלישית, ססיליה, ביוני 1911, שהו אליס ואנדראס מספר חודשים בקיסרות הגרמנית ובממלכת איטליה.
לאחר עלייתו של אלפתריוס וניזלוס לראשות ממשלת יוון, פעל זה מול המלך גאורגיוס להביא לכך שבני משפחת המלוכה ישהו יותר באתונה ויצדדו בעמדת דעת הקהל הכללית כמו גם לשם הממלכתיות בהיותם סמל לאומי.
המלך גאורגיוס נענה לבקשה, דבר שהתבטא במעורבות גבוהה יותר של משפחת המלוכה היוונית באירועים ציבוריים, מהלך שבין לבין גם תרם לצמצום חלקי של הריחוק בין העם היווני למשפחת המלוכה.
אף על פי כן, סירבו אנדראס ושאר אחיו להופיע בטקסים ציבוריים במדים אזרחיים.
כך קרה שב-1911, רק המלך וסופיה, נסיכת יוון ופרוסיה (והמלכה העתידית) היו נוכחים מטעם בית המלוכה בחגיגות 90 שנה לפרוץ מלחמת העצמאות היוונית.
מרגריטה, נסיכת יוון ודנמרק (18 באפריל 1905 – 24 באפריל 1981) – נישאה לגוטפריד, נסיך הוהנלוהה-לאנגנבורג.
תאודורה, נסיכת יוון ודנמרק (30 במאי 1906 – 16 באוקטובר 1969) – נישאה לברטולד, מרקיז באדן.
ססיליה, נסיכת יוון ודנמרק (22 ביוני 1911 – 16 בנובמבר 1937) – נישאה לגאורג דונאטוס, נסיך הכתר של הסן.
ססיליה נהרגה בתאונת מטוס בעודה בחודש השמיני להריונה, יחד עם שני בניה ובעלה.
סופיה, נסיכת יוון ודנמרק (26 ביוני 1914 – 24 בנובמבר 2004) – נישאה לכריסטוף, נסיך הסן ולאחר מכן לגאורג וילהלם, נסיך הנובר.
פיליפ, נסיך יוון ודנמרק (10 ביוני 1921 – 9 באפריל 2021) – נישא לאליזבת השנייה, מלכת הממלכה המאוחדת.
מלחמות הבלקן ומלחמת העולם הראשונה
בפרוץ מלחמת הבלקן הראשונה ב-1912, הצטרפה יוון מתוקף חברותה בברית הליגה הבלקנית למלחמה באימפריה העות'מאנית.
עם תחילת המלחמה הוחזר אנדראס, ככל אחיו, לשירות בצבא היווני, ואליס התגייסה לשירות הלאומי של יוון כאחות.
אליס במקור ביקשה מבית הספר לרקמות שמימנה להכין מדים לחיילים.
במהלך המלחמה הקימה אליס מספר בתי חולים צבאיים לאורכה של החזית היוונית בערים לאריסה, אלאסונה, סרביה וקוזאני.
ב-11 בנובמבר התלוותה למלך גאורגיוס בכניסתם לעיר היוונית סלוניקי לאחר שנכבשה בידי הצבא היווני.
בהמשך, פנתה לפעילות רפואית בחזית אפירוס, שם חזתה בכיבוש היווני של יואנינה.
זמן קצר לאחר מכן הסתיימה המלחמה בניצחון מכריע לליגה הבלקנית.
פעילותה בחזית המלחמה הובילה לטיפוח ההכרה כלפי אליס בחצרות המלוכה האירופאיות.
כעבור מספר חודשים פרצה מלחמת הבלקן השנייה.
אליס שבה לפעילותה כאחות בבתי חולים צבאיים באתונה ובסלוניקי.
בסיום מלחמת הבלקן השנייה יצאו אליס, אנדראס וילדיהם למסע בבריטניה.
על תרומתה בהקמת בתי חולים צבאיים בחזית קיבלה מהמלך הבריטי ג'ורג' החמישי את "אות הצלב האדום המלכותי".
ב-26 ביוני 1914, יומיים לאחר הולדת בתם הצעירה של אליס ואנדראס, נרצח הארכידוכס פרנץ פרדיננד מאוסטרו-הונגריה, והחל משבר יולי שהוביל בתורו לפרוץ מלחמת העולם הראשונה בין מעצמות המרכז ומדינות ההסכמה.
בית הסן התפלג בין תומכי הקיסרות הגרמנית לתומכי הממלכה המאוחדת.
על אף מוצאם הגרמני והעובדה שנחשפו לרגשות אנטי-גרמניים, צידדו מרבית חברי בית באטנברג בממלכה המאוחדת במלחמה.
אליס ניסתה לגשר בין הוריה לדודניה הגרמנים בהסן.
ביוני 1917 נאלץ המלך לוותר על המלוכה ולהעביר את הכתר לבנו הצעיר, אלכסנדרוס הראשון, מלך יוון (שהיה למעשה לבובה פוליטית תחת ראש הממשלה וניזלוס).
אליס וחברים רבים אחרים במשפחת המלוכה היוונית נאלצו לעזוב את יוון ולצאת לגלות.
את השנים הבאות בילתה רוב משפחת המלוכה בשווייץ.
במשך תקופה מסוימת גרו אליס ושאר בני משפחת המלוכה היוונית בעיירת הנופש השווייצרית סנט מוריץ, טרם השיגה אליס אישור לבקר בבריטניה ולהיפגש עם הוריה ואחיה ואחיותיה.
היא גם פגשה במלכה האם אלכסנדרה מדנמרק במושבה בבית סאנדרינגהאם.
בשווייץ קיימה אליס חיים צנועים יחסית והתקרבה לפילוסופיה ולאזוטריות דתית.
מלחמת העולם גרמה לכך שהכוח הרב שהיה בידי האצולה האירופאית כמעט ונעלם.
שתיים מדודותיה של אליס, אלכסנדרה, קיסרית רוסיה ואליזבת פיודורובנה, הנסיכה הגדולה של רוסיה, נרצחו על ידי הבולשביקים במלחמת האזרחים ברוסיה.
עם סוף המלחמה התפרקו האימפריות הרוסית, הגרמנית והאוסטרו-הונגרית, וקרובי משפחה רבים של אליס איבדו את תאריהם ואת תפקידיהם.
מכל מקורביה במשפחה, רק אולגה, המלכה האלמנה של יוון, התחמקה מסדרת הרציחות שביצעו הבולשביקים ברוסיה.
ב-1918 הובילה מהפכת נובמבר להדחתו של וילהלם השני, קיסר גרמניה.
אליס הזדעזעה מההתנקשויות בקרובי משפחתה מבית רומנוב ברוסיה, ולאחר המהפכה ארגנה מפגש פיוס בין בני משפחתה הבריטים והגרמנים בשווייץ, לאחר שניתקו הקשרים ביניהם בפרוץ המלחמה.
באוקטובר 1920 מת המלך אלכסנדרוס ביוון.
בעקבות מות המלך התערערה ממשלת וניזלוס ולאחר משאל עם הוחלט להשיב למלכות את קונסטנטינוס.
עם חזרתו של המלך קונסטנטינוס לכס המלוכה בשנת 1920 חזרו אליס ואנדראס ליוון והתיישבו בקורפו.
במותו של אלכסנדרוס הייתה אלמנתו אספסיה מנוס בהיריון עם בתם, לימים אלכסנדרה מיוון, מלכת יוגוסלביה.
אליס החליטה לבלות מספר חודשים עם מנוס, עד להולדת בתה במרץ 1921. ביוני נולד בנם היחיד של אליס ואנדראס, פיליפ.
כעבור שלושה חודשים נודע לה על פטירת אביה בגיל 67 והיא מיהרה להלווייתו בבריטניה.
לאחר תבוסתו של הצבא היווני במלחמת יוון–טורקיה ב-1922 תפסה קבוצת מהפכנים בראשותו של ניקולאוס פלסטירס את השלטון והגלתה שוב את המלך.
בנו של קונסטנטינוס ירש אותו והוכתר בתור גאורגיוס השני, מלך היוונים.
אנדראס, ששירת כמפקד הגיס השני של הצבא היווני במהלך המלחמה, נעצר, נשפט ונידון לגלות.
משפטו של אנדראס היה חלק מ"משפט השישה", מאסר, הרשעה בדבר בגידה והוצאה להורג של שישה קצינים בצבא, ממתנגדי וניזלוס, שהואשמו בהיותם האחראים למפלה הצבאית במלחמת יוון-טורקיה, שמחקה את כל שאיפותיה הטריטוריאליות של יוון באסיה הקטנה.
אנדראס, אליס וילדיהם עזבו את יוון על ספינת קרב של הצי הבריטי והתיישבו בצרפת, שם גיסתם, מארי, נסיכת בונפרטה, השאילה להם בית בפאתי פריז.
למשפחתה של אליס לא היו אמצעים כלכליים עם גירושם מיוון, והם הסתמכו על תמיכה כלכלית של בית המלוכה הבריטי ושל הנסיכה מארי בונפרטה.
בצרפת עזרה אליס לפעילויות צדקה עבור פליטים יווניים והתקרבה מאוד אל הדת.
בהזמנת כריסטופר, נסיך יוון, ורעייתו האמריקאית, ביקרו אליס ומשפחתה בארצות הברית ב-1923. הזוג המלכותי השתתף בסדרת טקסים דתיים שנערכו לכבודם ולכבוד המלוכה היוונית בכלל, שעיקרם נערכו בארצות הברית ובקוויבק בקנדה.
במרץ 1924 נפלה המלוכה היוונית, בעקבות הדחתו של גאורגיוס השני הוכרזה הקמתה של הרפובליקה ההלנית השנייה.
אנדראס העלה את חמת אפה של הממשלה הרפובליקנית באתונה כאשר השכיר אחוזה מטעמו עבור אחיה הצעיר של אליס, לואי מאונטבאטן.
אליס פתחה חנות מלאכה של חפצים יקרי ערך מיוון ברובע השמיני של פריז ושלחה את עיקר ההכנסות למשפחות של פליטים יוונים מאסיה הקטנה.
אליס, שתמכה ברסטורציה של המלוכה, עקבה אחר ההתפתחויות הפוליטיות ביוון עצמה, וב-1926 נערכו בחירות פרלמנטריות ביוון והמפלגה העממית הפרו-מלוכנית החדשה השיגה 60 מושבים (מתוך 286) בפרלמנט.
אליס פעלה לקדם את הבחירה של בעלה לנשיא יוון ודרך כך השבת המלוכה.
אליס גם תרגמה לאנגלית את ספר הזיכרונות של אנדראס מתקופת שירותו הצבאי ופרסמה את הספר ב-1930 תחת הכותרת "לעבר אסון".
ב-20 באוקטובר 1928 הצטרפה לכנסייה היוונית-אורתודוקסית ומעט לאחר מכן החלה לטעון שהיא מקבלת מסרים מאלוהים ושיש לה כוחות ריפוי.
אף שכלפי חוץ נדמה היה כי אליס ואנדראס נהנים מזוגיות יציבה, במהלך שנות ה-20 של המאה ה-20 קיימו שניהם יחסים רומנטיים מחוץ לנישואים.