tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
עיטור של פיוטר הגדול (2009)
תואר האמן העממי של רפובליקת קומי (2009)
פרס של נשיא בלארוס "דרך האמנות - לשלום והבנה הדדית" ניתן בידי אלכסנדר לוקשנקו ב-12 ביולי 2009.
אזרח הכבוד של רפובליקת סאחה-יקוטיה (2014)
עיטור ההצטיינות למען המולדת בדרגה 3 (2022)
ולרי ריצ'י פרין היא שחקנית ודוגמנית אמריקאית, פרין הייתה מועמדת פרס אוסקר לשחקנית הטובה ביותר ופרס גלובוס הזהב לשנת 1974 על הופעתה בתור האני ברוס בסרט "לני".
פרין נולדה בעיר גלווסטון שבטקסס לווינפירד, רקדנית ולקנת' פרין, קצין בדרגת לויטננט קולונל בצבא ארצות הברית.
העבירה את ילדותה ביפן שם הוצב אביה ולאחר מכן בחווה באריזונה.
החלה את דרכה בתעשיית הבידור בתור נערת שעשועים בלאס וגאס ועשתה את הופעת הבכורה שלה בהוליווד בעיבוד הקולנועי לרומן המלחמה המפורסם "בית מטבחיים 5".
היא הצטלמה כדוגמנית למגזין פלייבוי והייתה לשחקנית הראשונה בתולדות הטלוויזיה האמריקאית שחשפה את פיטמותיה בסצנת מקלחת בסרט "סאונה".
בשנת 1975 זכתה פרין בפרס השחקנית הטובה ביותר של פסטיבל הקולנוע בקאן ובפרס באפט"א לקולנוע לשחקנית החדשה הטובה ביותר על הופעתה בדרמה הקומית "לני" בתור האני ברוס אשתו של הקומיקאי הדגול לני ברוס (דסטין הופמן), לפרסי המבקרים ולתשבחות נוספו גם מועמדויות יוקרתיות לפרס אוסקר לשחקנית הטובה ביותר ולפרס גלובוס הזהב.
ב-1979 שיחקה לצידם של רוברט רדפורד וג'יין פונדה בסרטו של סידני פולאק, "הפרש החשמלי".
את הופעתה המפורסמת בקריירה עשתה פרין בסרט "סופרמן" בתור איב טסמאכר, חברתו ושותפתו של לקס לות'ר (ג'ין הקמן) שמצילה בסרט את סופרמן (כריסטופר ריב).
חזרה על התפקיד גם בסרט ההמשך "סופרמן 2".
בשנת 2000 השתתפה בקומדיה שוברת הקופות "מה נשים רוצות" וגילמה את מרגו האסיסטנטית של ניק מרשל (מל גיבסון), גיבור העלילה השוביניסט שמסוגל לקרוא מחשבות של נשים.
כאשר עבדה בעסקי השעשועים בלאס וגאס התארסה פרין עם אספן נשק עשיר, כחודש לפני החתונה הצפויה הוא ירה בעצמו למוות בטעות, כתוצאה מפליטת כדור.
ולרי בוריסוביץ' חַרְלָמוֹב היה שחקן הוקי קרח סובייטי בעמדת חלוץ אגף שמאלי, מהכוכבים הגדולים של צסק"א מוסקבה ונבחרת ברית המועצות בכל הזמנים.
חרלמוב נחשב בעיני רבים לאחד החלוצים הטובים בתולדות הענף.
הוא אחד משלושה שחקנים בלבד שהתקבלו כחברים בהיכל התהילה של ההוקי קרח אף על פי שלא שיחקו ב-NHL.
חרלמוב נהרג בתאונת דרכים בגיל 33 בלבד, כשעמד לפתוח את עונתו האחרונה כשחקן פעיל.
אביו של חרלמוב, בוריס, היה מכונאי במפעל ממשלתי.
אמו, בגוניה אריבוט, הייתה בסקית ילידת בילבאו שהגיעה לברית המועצות ב-1937 כנערה צעירה, פליטת מלחמת האזרחים בספרד, ועבדה אף היא באותו מפעל.
בוריס היה שחקן קבוצת הבנדי של המפעל, ובדחיפתו החל ולרי להחליק על הקרח ולשחק הוקי קרח בגיל 7.
שנה מילדותו עברה על חרלמוב בבילבאו, לשם לקחה אותו אמו ששבה לעיר הולדתה ב-1956.
ב-1961 חלה חרלמוב באנגינה פקטוריס.
המחלה פיתחה סיבוכים, ואצל חרלמוב אובחן פגם בתפקוד הלב.
כתוצאה מכך נאסרה עליו, בהוראת הרופאים כל פעילות פיזית.
למרות זאת, החליט אביו, בלא ידיעתה של אמו, לרשום אותו בקיץ 1962 לבית הספר לספורט לילדים ונוער של צסק"א מוסקבה, שפתח באותה שנה מחלקה להוקי קרח.
מידותיו הקטנות של ולרי אפשרו לאביו גם לזייף במעט את גילו, כיוון שלמחלקה החדשה התקבלו ילדים שנולדו משנת 1949 ואילך.
במקביל, זכה חרלמוב למעקב רפואי צמוד אחרי מצבו הפיזי.
אף על פי שהתרמית התגלתה במהרה, כישרונו של חרלמוב הביא לכך שלא סולק מהמחלקה.
ב-1967, עם סיום שנותיו בקבוצת הנוער של צסק"א, כבר היה הכוכב הגדול שלה והוביל אותה לזכייה באליפות הנוער של ברית המועצות.
עלייתו של חרלמוב לקבוצה הבוגרת של צסק"א נתקלה בספקנות של מאמן הקבוצה אנטולי טראסוב, שהיה מודאג מכך שחרלמוב היה קטן ממדים יחסית לשחקן הוקי קרח.
חרלמוב עבד בקיץ 1967 על העלאת מסת השריר שלו, ושיחק מספר קטן של משחקים בצסק"א לפני שנשלח לקבוצת זבזדה צ'ברקול, קבוצה מעיר קטנה במחוז צ'ליאבינסק שבהרי אורל, שהופעלה אף היא על ידי הצבא האדום ושיחקה בליגה השנייה של ברית המועצות.
מאמן הקבוצה קיבל הוראות מטראסוב להגביר את אימוניו של חרלמוב ולתת לו זמן עודף על הקרח במשחקי קבוצתו כדי שיתחזק ויגביר את כושרו הגופני.
חרלמוב בלט ביכולתו בקבוצה, כבש 34 שערים ב-40 משחקים, ובמרץ 1968 זימן אותו טראסוב בחזרה לצסק"א, שם סיים את העונה.
ב-23 באפריל כבש את שערו הראשון בצסק"א.
כשהסתיימה עונת הבוגרים המשיך לשחק בקבוצת הנוער.
בעונה הבאה, 1968/69, כבר כבש חרלמוב מקום של קבע בקו הראשון של התקפת צסק"א, שם החל לשתף פעולה עם ולדימיר פטרוב ובוריס מיכאילוב - שיתוף פעולה שיימשך מספר שנים הן בקבוצה והן בנבחרת ברית המועצות.
בדצמבר 1968 ערך חרלמוב את הופעת הבכורה שלו בנבחרת, בצמד משחקי ראווה נגד נבחרת קנדה.
גם במשחקים אלה הרכיב חרלמוב את הקו הראשון של התקפת הנבחרת עם פטרוב ומיכאילוב.
חרלמוב התבלט במהרה בזכות יכולת החלקה יוצאת דופן שכללה יציאה מהירה מאוד ממצב סטטי, יכולת לביצוע הטעיות גוף על מספר יריבים בו זמנית, ושליטה מעולה במקל ההוקי ובדיסקית.
בתחילת שנות ה-70 כבר נחשב חרלמוב לכוכב גדול של ההוקי קרח הסובייטי והעולמי.
עם נבחרת ברית המועצות זכה בשני תארים עולמיים ב-1970 ו-1971, וב-1971 היה גם המבקיע המצטיין של הליגה הסובייטית.
קו ההתקפה שלו עם פטרוב ומיכאילוב הטיל את חיתתו על יריבי צסק"א והנבחרת.
לקראת האולימפיאדה הראשונה שלו, אולימפיאדת סאפורו (1972), היה חרלמוב כבר הכוכב הגדול של נבחרת ברית המועצות.
מאמנו של חרלמוב בצסק"א, אנטולי טראסוב, שאימן גם את הנבחרת, החליט לפרק את קו ההתקפה עם פטרוב ומיכאילוב, ולהרכיב את חרלמוב עם שני שותפים חדשים.
ההחלטה התבררה כמוצלחת עבור חרלמוב - באולימפיאדה רשם לעצמו נקודות בכל משחק, כבש בכל המשחקים פרט לאחד (פעמיים כבש שלושער), וסיים את הטורניר כמבקיע המצטיין עם 16 נקודות (9 שערים ו-7 אסיסטים), בהפרש ניכר משאר השחקנים.
ברית המועצות סיימה את הטורניר עם חמישה ניצחונות ותיקו אחד, וחרלמוב זכה במדליית זהב אולימפית ראשונה.
בספטמבר 1972 השתתף חרלמוב עם נבחרת ברית המועצות באירוע היסטורי, שבדיעבד התברר ששינה את פני ההוקי קרח העולמי - סדרת הפסגה, 8 משחקים בין ברית המועצות לנבחרת קנדה, שהורכבה לראשונה משחקנים מקצוענים מה-NHL.
חרלמוב נחשף בסדרה ככוכב גדול גם מול הקהל הקנדי, בעיקר בארבעת המשחקים הראשונים שנערכו בקנדה, אותם סיימה ברית המועצות עם שני ניצחונות, תיקו והפסד.
במשחק השישי בסדרה הכה הקנדי בובי קלארק במכוון בקרסולו של חרלמוב באמצעות מקל ההוקי, פצע אותו, וגרם לכך שחרלמוב החמיץ את המשחק השביעי וירד מאוד ביכולתו גם כשחזר כשהוא עדיין פצוע למשחק השמיני והמכריע של הסדרה.
ברית המועצות נוצחה באופן דרמטי הן במשחק השביעי והן בשמיני, והפסידה בסדרה.
חרלמוב השתתף ב-1974 בסדרת פסגה נוספת מול נבחרת קנדה, אולם הפעם הורכבה נבחרת קנדה משחקני ליגת ה-WHA - ליגה שניסתה להתחרות ב-NHL באותן שנים.
בין שחקני הנבחרת הקנדית היה אחד מגדולי השחקנים בכל הזמנים, גורדי האו.
חרלמוב הסתפק בשני שערים בלבד בסדרה, שנערכה בפורמט דומה לזו של 1972 - 8 משחקים, אם כי שני השערים שלו זכו לשבחים בזכות מבצעים אישיים מרשימים שקדמו להם.
לשני השערים הוסיף חרלמוב חמישה אסיסטים.
הפעם ניצחה ברית המועצות בסדרה, וחרלמוב זכה, בפעם הראשונה, לנצח נבחרת קנדית שהורכבה משחקנים מקצוענים.
בסוף שנת 1975 ותחילת 1976 יצאה צסק"א מוסקבה למסע של ארבעה משחקים בצפון אמריקה מול קבוצות NHL - הפעם הראשונה שקבוצה סובייטית קיימה מסע משחקים כזה.
חרלמוב כבר היה מוכר בצפון אמריקה ככוכב גדול בזכות סדרות הפסגה, וזכה לתשואות רמות מאוהדי ה-NHL באולמות בהם ביקרה צסק"א.
בסגנונו האופייני כבש חרלמוב מספר שערים במבצעים אישיים תוך הטעיות על המגינים, וביסס את שמו כאחד משחקני ההוקי קרח הטובים בעולם וכמי שגם מגיני NHL מתקשים מולו.
צסק"א ניצחה בשני משחקים, סיימה משחק נוסף בתיקו, ונוצחה רק במשחק אחד - מול אלופת ה-NHL, פילדלפיה פליירס.
המשחק מול הפליירס הפגיש את חרלמוב שוב עם בובי קלארק, השחקן שפצע אותו במכוון בסדרת הפסגה של 1972, ובכלל עם אחת הקבוצות הקשוחות בתולדות ה-NHL.
הפליירס, שכונו באותה תקופה "בריוני רחוב ברוד" (על שם הרחוב בו ניצב אולמם הביתי, ה"ספקטרום") הפעילו כוח רב על חרלמוב, ובמקרה אחד אף איבד חרלמוב לזמן קצר את הכרתו בעקבות מכה שספג ממגן הפליירס אד ון אימפ, שבעקבותיה ירדו אנשי צסק"א מזירת הקרח ואיימו להפסיק את המשחק.
חרלמוב סיים את מסע המשחקים כמבקיע המצטיין של צסק"א עם 4 שערים ו-3 אסיסטים.
באולימפיאדת אינסברוק (1976) שוב כיכב חרלמוב במדי נבחרת ברית המועצות, כשהוא משובץ שוב בקו ההתקפה עם ולדימיר פטרוב ובוריס מיכאילוב.
אף על פי שברית המועצות הייתה מועמדת ברורה לזכות בטורניר, שנערך בשיטת ליגה, נאבקו הסובייטים בנבחרת צ'כוסלובקיה על הבכורה בטורניר צמוד.
המשחק האחרון, בין הסובייטים והצ'כוסלובקים, עמד להכריע את גורל מדליית הזהב.
ברית המועצות נקלעה לפיגור 2:0 בשליש השני של המשחק, אולם הצליחה להשוות ל-3:3, וחרלמוב השלים את המהפך כשכבש את שער הניצחון שהעניק לסובייטים את מדליית הזהב.
בסך הכל סיים חרלמוב את הטורניר עם 3 שערים ו-6 אסיסטים.
ב-27 במאי 1976 חזרו חרלמוב ואשתו, אירינה, במכוניתם מביקור לילי אצל חברים.
על הכביש הראשי מוסקבה - לנינגרד ניסה חרלמוב, שנהג במכונית, לעקוף משאית, אולם לא הבחין במשאית נוספת שנסעה מולו.
בניסיון להתחמק ממנה הוריד חרלמוב את הרכב מהכביש והתנגש בעמוד חשמל.
חרלמוב שבר בתאונה את אחת מרגליו ושתיים מצלעותיו, וספג גם זעזוע מוח.
אירינה יצאה מהתאונה ללא פגע.
פציעתו של חרלמוב מנעה ממנו לשחק עם נבחרת ברית המועצות במהדורה הראשונה של גביע קנדה, אך השיקום התקדם במהירות וכבר באוקטובר חזר חרלמוב להתאמן על הקרח.
משחקי אימון נקבעו במיוחד כדי לבחון את יכולותיו והצלחת שיקומו.
בדצמבר כבר שיחק במדי נבחרת ברית המועצות בטורניר הידידותי המסורתי "גביע איזווסטיה", הצטיין בו, והוכיח ששב ליכולתו.
הוא שב ושיתף פעולה בהצלחה עם פטרוב ומיכאילוב, ונבחרת ברית המועצות - לאחר כישלונות באליפויות העולם של 1976 ו-1977 - השיבה לעצמה את ההגמוניה העולמית בזכייה באליפויות של 1978 ו-1979.
אולימפיאדת לייק פלאסיד (1980) הפכה לאירוע מכונן בהוקי קרח העולמי בכלל, ובקריירה של חרלמוב בפרט.
ברית המועצות הגיעה אל הטורניר האולימפי כמועמדת ברורה לזכות במדליית זהב נוספת, אולם ההפסד 4:3 לנבחרת ארצות הברית שהורכבה משחקני מכללות אלמונים במשחק ה"נס על הקרח" דחק את ברית המועצות למדליית הכסף.
חרלמוב, כמו חבריו לקו ההתקפה פטרוב ומיכאילוב, ספגו ביקורת קשה על יכולתם בטורניר.
הקו אכן פורק בסוף אותה שנה, כאשר בוריס מיכאילוב הודיע על פרישתו ממשחק פעיל.
חרלמוב המשיך לשתף פעולה עם פטרוב ועם שותפים שונים לקו ההתקפה, אולם אחרי אליפות העולם של 1981 פרש גם פטרוב ממשחק.
חרלמוב שובץ לקו ההתקפה עם כוכבים חדשים, צעירים ממנו, ובראשם סרגיי מקארוב, אולם דור חדש של חלוצים התדפק על דלת צסק"א מוסקבה והנבחרת.
מאמן הנבחרת, ויקטור טיחונוב, החליט לנפות את חרלמוב מסגל הנבחרת שנסעה למשחקי גביע קנדה בקיץ 1981, וחרלמוב הודיע שהעונה הבאה תהייה האחרונה שלו, אחריה הוא מתכוון לעבור לאימון ילדים.
בבוקר 27 באוגוסט 1981 נסע חרלמוב במכוניתו עם אשתו אירינה, שנהגה במכונית, ובן דודה, על הכביש הראשי מוסקבה - לנינגרד.
בקטע כביש שהיה תחת תיקון איבדה אירינה שליטה על המכונית בשל שכבת אספלט שקורצפה ממנו, והמכונית החליקה על הכביש שהיה רטוב מגשם, נכנסה לנתיב הנגדי, וספגה פגיעת צד קטלנית ממשאית שנסעה בכיוון ההפוך.
שלושת נוסעי המכונית נהרגו במקום.
שחקני נבחרת ברית המועצות היו באותה עת בקנדה, ערב תחילת טורניר גביע קנדה.
לאחר התייעצות החליטו השחקנים שלא לפרוש מהטורניר ולשחק בו לזכרו של חרלמוב.
ברית המועצות אכן זכתה בטורניר - הפעם היחידה בה זכתה בגביע קנדה - והזכייה הוקדשה לחרלמוב.
בית הספר לספורט לילדים ונוער של צסק"א מוסקבה, בו למד חרלמוב לשחק הוקי קרח, הפך מאז למוסד ממלכתי המופעל בידי הוועד האולימפי של רוסיה, ונקרא על שמו של חרלמוב.
ב-2005 התקבל חרלמוב כחבר בהיכל התהילה של ההוקי קרח.
בכך היה לשחקן השני אי פעם שהתקבל להיכל התהילה אף על פי שלא שיחק ב-NHL, אחרי חברו לנבחרת ברית המועצות, השוער ולדיסלב טרטיאק.
עד היום חרלמוב, טרטיאק, וחברם לנבחרת ברית המועצות אלכסנדר יקושב הם שלושת השחקנים היחידים שזכו להישג זה.
חרלמוב הותיר אחריו שני ילדים שהפכו אף הם לספורטאים - בנו הבכור, אלכסנדר, היה אף הוא שחקן הוקי קרח בצסק"א מוסקבה, ושיחק גם בליגות משניות בצפון אמריקה; בתו הצעירה, בגוניטה, הייתה מתעמלת אמנותית.
ב-2007 יצא סרט קולנוע בשם "ולרי חרלמוב: תוספת זמן" בבימוי יורי קורליוב כשאלכסיי צ'אדוב מגלם את חרלמוב, וב-2013 יצא שובר הקופות "אגדה מספר 17", בבימוי ניקולאי לבדב ובכיכובו של דנילה קוזלובסקי.
מספר חולצתו של חרלמוב, 17, הוצא לגמלאות על ידי נבחרת ברית המועצות - מקרה נדיר למדי שבו מספר חולצה מוצא לגמלאות בנבחרת לאומית.
הוצאת המספר לגמלאות נמשכת עד היום גם בנבחרת רוסיה.
בינלאומי (רשמיים וסדרות הפסגה בלבד)
ולריאן רפואי או ולריאנה רפואית (שם מדעי: Valeriana officinalis) הוא צמח רב-שנתי ממשפחת הוולריניים עם פרחים ורודים או לבנים, בעלי ריח מתוק, הפורחים בחודשי הקיץ.
מוצאו של הצמח באירופה ובחלקים של אסיה, אך הוא בוית גם בצפון אמריקה.
תמציות בריח פרחי ולריאן שימשו כבושם במאה השש עשרה.
חומצת האמינו ולין קרויה על שמו.
בפרמקולוגיה ובהרבליזם "ולריאן" הוא גם שמה של תמצית העשויה משורשי הצמח, שנמכרת באריזות (בדרך כלל בכמוסות) לאחר שאלה רוככו (באמצעות השריה), נכתשו ויובשו.
הולריאן משווק כטיפול בבעיות רבות כגון נדודי שינה, חרדה, דיכאון, תסמונת קדם-וסתית, סימפטומים של מנופאוזה וכאבי ראש, זאת למרות שלא נעשו די מחקרים המאוששים טענות טיפוליות אלו.
האקדמיה האמריקאית לרפואת שינה ממליצה שלא להשתמש בולריאן כטיפול לנדודי שינה כרוניים במבוגרים.
תופעות לוואי של ולריאן כוללות כאבי ראש, כאבי בטן, אי נוחות, בעיות לב וגם נדודי שינה.
ולרי פטרוב (בבולגרית: Валери Петров; 22 באפריל 1920, סופיה, ממלכת בולגריה - 27 באוגוסט 2014, סופיה, בולגריה), היה תסריטאי מחזאי, סופר ילדים, ומשורר בולגרי ממוצא יהודי אשר כיהן גם כחבר הפרלמנט הבולגרי.
ולרי פטרוב היה שם העט של ולרי נסים מבורך (בבולגרית: Валери Нисим Меворах), אשר נולד בסופיה לעורך הדין פרופסור נסים מבורך שכיהן כשגריר בולגריה בארצות הברית ובאו"ם ולמריה פטרובה שהייתה מורה לצרפתית בבית ספר תיכון.
הוא בוגר הפקולטה לרפואה של אוניברסיטת סופיה.
ב-1935 הוציא לאור את ספר השירה הראשון שלו ובהמשך, לאחר פרסום החוק להגנת האומה החל לכתוב תחת שם העט ולרי פטרוב, תוך שהוא מאמץ את שם משפחתה של אימו וזאת בשל רדיפות היהודים בבולגריה.
ב-1944, לאחר ההפיכה שהובילה חזית המולדת הבולגרית והצטרפות בולגריה לבעלות הברית, הועסק פטרוב ככתב צבאי.
לאחר תום המלחמה נמנה עם מייסדי ועורכי העיתון הסאטירי "Стършел" - "הצירעה" ובהמשך כיהן כנספח התרבות בצירות הבולגרית באיטליה.
לאורך הקריירה הוציא לאור פטרוב 12 ספרי שירה, וכתב 19 תסריטים לסרטי קולנוע ואנימציה ו-8 מחזות.
הסרט מעבר לכל חלום מתבסס על תסריט שכתב פטרוב ב-1981. כמו כן תרגם ולרי פטרוב מיצירותיהם של יוהאן וולפגנג פון גתה וויליאם שייקספיר לבולגרית.
פטרוב זכה להוקרת הממסד האמנותי הבולגרי ולפרסים רבים על תרומתו לתרבות בבולגריה.
ב-2007 זכה לפרס הוקרה מיוחד שהוענק לו על ידי ראש ממשלת בולגריה דאז סרגיי סטאנישב וב-2011 בפרס האקדמיה הבולגרית למדעים.
בראשית שנות ה-90 של המאה ה-20 כיהן פטרוב כחבר הפרלמנט הבולגרי ולתקופה קצרה היה סגן יושב ראשו.
ולרי פטרוב הלך לעולמו ב-27 באוגוסט 2014 בסופיה, לאחר שלקה בשני אירועים של שבץ מוחי והוא בן 94 שנים.
ולריאן קויבישב היה מהפכן, פוליטיקאי סובייטי וחבר הפוליטביורו (בשנים 1927–1935).
ולריאן קויבישב נולד למשפחת קצין בעיר אומסק בה שירת אביו.
בשנת 1889 המשפחה עברה לעיר אחרת בקרבת מקום בעקבות שינוי של מקום שרותו של אב המשפחה.
באוגוסט 1898 החל קויבישב ללמוד בבית הספר לקצינים באומסק.
כבר בשנת 1900 הוא החל בפעילות מהפכנית והעביר ספרות אסורה.
בשנת 1904 הוא התקבל למפלגת הפועלים הסוציאל-דמוקרטית הרוסית באותה שנה אביו נפצע במהלך מלחמת רוסיה–יפן.
בשנת 1905 נסע קויבישב לסנקט פטרבורג והחל את לימודיו באקדמיה לרפואה צבאית.
במקביל הוא המשיך ואף הגביר את התערבותו בפעילות נגד השלטון.
בתחילת 1906 הוא נעצר, נחקר ובעקבות כך סולק מהאקדמיה.
לאור סילוקו מהלימודים, קויבישב חזר למשפחתו בסיביר.
הוא המשיך בפעילות מהפכנית ובסתיו 1906 נעצר באומסק.
לאחר משפט הוא שוחרר ממעצר, אך מושל המקום החליט להגלות אותו ועיירה בקרבת טומסק בה נמצאת משפחתו.
קויבישב לא הגיעה לעיירה והחל בפעילות מהפכנית בטומסק תוך מעבר לשהייה לא חוקית.
קויבישב נעצר פעם נוספת בפברואר 1908, נמלט לסנקט פטרבורג וב-11 ביולי 1908 נעצר ונשלח בחזרה למקום מגורי משפחתו.
בסתיו 1909 החל קויבישב ללמוד בפקולטה למשפטים של אוניברסיטת טומסק.
עקב פעילות מהפכנית הוא סולק מלימודיו כבר בתחילת 1910, נעצר והוגלה לכפר נידח.
באותו כפר הוא הכיר את יעקב סברדלוב והם הקימו במקום סניף של הבולשביקים.
במאי 1912 נמלט קויבישב לטומסק אך נעצר ונשפט.
בקיץ 1913 נמלט פעם נוספת ועסק בפעילות מהפכנית במספר ערים.
ביולי 1914 נעצר קויבישב שוב ונשלח לסיביר.
מהגליה זו שוחרר בעקבות מהפכת פברואר.
באביב 1917 קויבישב הגיע לסמרה והועמד בראש הבולשביקים בעיר.
לאחר מהפכת אוקטובר הוא הועמד בראש השלטון החדש בעיר.
קויבישב היה ראש השלטון המקומי בסמרה וגם קומיסר של הצבא האדום.
הוא מונה לתפקיד פיקודי בחזית הדרומית ולחם נגד הכוחות של אלכסנדר קולצ'ק.
לאחר מכן קויבישב היה בראש הכוחות באסיה המרכזית.
לאחר סיום הקרבות שב קויבישב למוסקבה, מונה לתפקיד בכיר בממשל והיה אחראי ליישום תוכנית גואלרו.
בשנים 1923–1926 היה קומיסר עממי האחראי על ניהול ביקורת המדינה.
בשנת 1927 נבחר קויבישב לחבר בפוליטביורו וכיהן בתפקיד זה עד סוף חייו.
קויבישב נחשב ליועץ כלכלי בכיר של יוסיף סטלין, וניצב לימינו במאבקי השלטון.
בתחילת שנות ה-30 מונה לסגן הראשון של ראש הממשלה, תפקיד אשר לא אויש לאחר פטירתו במשך שנים רבות.
קויבישב תמך בתיעוש מהיר של המדינה והקמת קולחוזים, ובהיותו בעל תפקיד בכיר בניהול המשק היה פעיל בעיבוד תוכניות החומש הראשונות.
בנובמבר 1934 יזם הקמת ועדה לטיפול במתנגדי השלטון הסובייטי באוזבקיסטן ודאג שלוועדה זו תהיה זכות קבלת החלטות על הוצאה להורג.
קויבישב נפטר מבעיות לב ב-25 בינואר 1935 ונטמן בבית הקברות של חומת הקרמלין.
תוך זמן קצר הוחלט לקרוא על שמו מספר ערים (כולל העיר סמרה), מפעלים ומתקנים נוספים.
רוב השמות הוחלפו לאחר התפרקות ברית המועצות.
על אף שנפטר מסיבות טבעיות, בספרות הסובייטית של שנות ה-30 וה-40 צוין שהוא נפטר בעקבות פעילות של אויבי המדינה בקרב הרופאים.
מעמדו של קויבישב בין סמלי התעמולה הסטליניסטית לא הועיל לאחיו ואשתו הראשונה שהוצאו להורג במהלך הטיהורים הגדולים.
ולרי פטרוביץ' שָׁרִי (בבלארוסית: Валерий Петрович Шарий; נולד ב-2 בינואר 1947) הוא מרים משקולות יהודי-בלארוסי, שייצג את ברית המועצות.
אלוף אולימפי (מונטריאול 1976), אלוף עולם (1975), פעמיים ברציפות אלוף אירופה (1975 ו-1976) ושיאן עולם.
שרי נולד וגדל בצ'רוויין שבמחוז מינסק.
באליפות העולם בהרמת משקולות שנערכה בסופיה שבבולגריה בשנת 1969 סיים שרי במקום חמישי (אליפות עולם) ורביעי (אליפות אירופה) במשקל עד 82.5 ק"ג.
באתלטיקה באולימפיאדת מינכן החל שרי את התחרות במשקל עד 82.5 ק"ג, בלחיצה של 170 ק"ג, אך כשל בשלושת הניסיונות ולא המשיך בתחרות.
באליפות העולם בהרמת משקולות שנערכה במוסקבה בשנת 1975 זכה שרי במדליית זהב במשקל עד 82.5 ק"ג, לאחר שהרים משקל מצטבר של 357.5 ק"ג.
באליפות אירופה בהרמת משקולות שנערכה בברלין בשנת 1976 זכה שרי במדליית זהב במשקל עד 82.5 ק"ג, לאחר שהרים משקל מצטבר של 367.5 ק"ג
לאחר שפרש מספורט תחרותי בשנת 1980, שרת שרי בצבא והגיע לדרגת מייג'ור.
הוא סיים את שרותו הצבאי עם התפרקות ברית המועצות והפיכת בלארוס למדינה עצמאית.
לאחר מכן, משנות ה-90 עבד כמאמן הרמת משקולות וזכה להצלחה רבה.
במהלך הקריירה שלו, קבע שרי 13 שיאי עולם, כולם במשקל של עד 82.5 ק"ג.
1 בלחיצה, 4 בהנפה, 3 בדחיקה ו-5 במשקל מצטבר.
במהלך הקריירה שלו, קבע שרי 15 שיאי ברית המועצות (1971–1979).
ולריאן גַפּרינדַשווילי (בגאורגית: ვალერიან გაფრინდაშვილი; 2 בינואר 1889 – 31 בינואר 1941) היה משורר ומתרגם גאורגי.
ולריאן גפרינדשווילי נולד בשנת 1889 בכותאיסי שבחבל אימרתי, גאורגיה (שהייתה אז חלק מהאימפריה הרוסית).
אחרי סיום לימודיו בגימנסיה של כותאיסי, גפרינדשווילי נסע ללימודים אקדמיים ברוסיה.
בשנת 1914 סיים את הפקולטה למשפטים באוניברסיטת מוסקבה וחזר לכותאיסי.
גפרינדשווילי התחיל לכתוב שירים ברוסית בשנות לימודיו במוסקבה.
הוא פרסם את שירו הגאורגי הראשון בשנת 1915 בעיתון "מֵגוֹבַּרי".
בשנת 1918 עבר גפרינדשווילי לגור בטביליסי.
בשנת 1919 ראה אור אוסף ראשון של שיריו: "שקיעות", שבו ניכרת השפעת האסתטיקה של שארל בודלר ופול ואלרי והמנייריזם של הסימבוליסטים הרוסים.
בשנים 1924-1919 גפרינדשווילי ערך את כתב העת "מֵאוֹצנֵבֵּה ניאמוֹרֵבּי" (שהיה אחד הביטאונים של "הקרניים התכולות" - קבוצת משוררים וסופרים סימבוליסטים גאורגים).
בשנת 1923 פרסם גפרינדשווילי כספר את תרגומיו לרוסית של שירי המשורר הגאורגי ניקולוז ברתשווילי.
בשנת 1924 התחילה תקופה יצירתית חדשה של גפרינדשווילי, שבה הוא התרחק מהזרם הסימבוליסטי תחת הלחצים האידאולוגיים של השלטון הקומוניסטי.
שיריו החדשים פורסמו בשני אוספים (1926, 1937).
גפרינדשווילי פרסם מאמרים על יצירותיהם של המשוררים הגאורגים שותא רוסתוולי, דוד גורמישווילי וניקולוז ברתשווילי.
גפרינדשווילי תרגם לגאורגית את יצירותיהם של יוהאן וולפגנג פון גתה, אלכסנדר פושקין, היינריך היינה, מיכאיל לרמונטוב, אדגר אלן פו, ויקטור הוגו, אז'ן פוטייה, אלכסנדר בלוק וולדימיר מאיאקובסקי.
גפרינדשווילי היה יו"ר מחלקת התרגומים של התאחדות הסופרים הגאורגית; בנוסף, הוא ערך את מדור הספרות והאמנות של העיתון "זריה ווסטוקה", שהיה הביטאון בשפה הרוסית של השלטון הקומוניסטי בגאורגיה.
גפרינדשווילי מת בשנת 1941 ונקבר בפנתאון דידובה שבטביליסי.
בשנת 1956 התפרסם הספר "המובחרים" של אוסף שירי גפרינדשווילי.
בשנת 1990 יצא לאור "האוסף", שבו מלבד שיריו נכנסו שירים שתרגם, מאסות מפרי עיטו ומכתביו מארכיונו האישי.
ולרי מאיסקי (22 בפברואר 1942 – 2 ביוני 1981), היה נגן צ'מבלו ונגן עוגב ישראלי.
בתחילה למד לנגן בכינור, אך לאחר מכן פנה אל הפסנתר, הצ'מבלו והעוגב.
בשנת 1960 החל ללמוד בקונסרבטוריון של לנינגרד וסיים לימודי דוקטורט.
תהילתו כנגן עוגב וצ'מבלו מבריק החלה והביאה אותו לביצוע קונצרטים רבים בערי ברית המועצות כמוסקבה, לנינגרד, ריגה, וילנה, נובוסיבירסק ורבות אחרות.
בשנת 1973 עלה לישראל עם אשתו מרינה ובתו, דינה.
בתו השנייה, נירה-ארין, נולדה בישראל.
לאחר עלייתו לארץ החל לעבוד עם מוזיקאים ותזמורות מובילים: פנחס צוקרמן, זובין מהטה, גארי ברתיני, מנדי רודן, רודולף ברשאי, התזמורת הפילהרמונית הישראלית ואחרים.
קשרים אלה שיצר הובילו לקריירה משגשגת במערב אירופה, והוא הוזמן לפסטיבלים למוזיקה כגון: פסטיבל באך בלונדון ובאוקספורד, פסטיבל עוגב בטרוויזו, פסטיבל-רובנס, אנטוורפן וימי העוגב בדיסלדורף.
בשנת 1974 ייסד בישראל את "אגודת באך הישראלית" שערכה שני קונצרטים בחודש בהצלחה רבה.
בקונצרטים אלה שולבו הרצאותיו ונוגנו בהם יצירות רבות של באך לעוגב.
החל בשנת 1977 היה עסוק מאוד בקונצרטים רבים ברחבי העולם.
בקונצרטים אלה ניגן בעוגבים מהידועים ביותר, למשל בקתדרלות באולם ובפרייבורג שבגרמניה, בקינגס קולג' בקיימברידג', אנגליה, בקתדרלת לינץ, אוסטריה, בקתדרלת נוטרדאם בפריז, צרפת, ועוד.
בקיץ 1980 הוזמן לעבוד באקדמיית הקיץ של שטוטגרט עם המנצח הנודע הלמוט רילינג.
קשר זה הניב פרויקטים רבים של המוזיקה של באך שבוצעה באירופה.
בשנותיו האחרונות הרבה להקליט ולהופיע בקונצרטים בשידורי רדיו וטלוויזיה.
הקלטותיו קיימות כיום בתקליטורים ובארכיון קול המוסיקה.
ב-2 ביוני 1981 נהרג מייסקי בתאונת דרכים במהלך סיבוב קונצרטים בגרמניה, והובא לקבורה בבית העלמין הדרום.
היה נשוי למרינה ולהם שתי בנות.
אחיו של ולרי מאיסקי הוא הצ'לן הבינלאומי הנודע מישה מאיסקי אשר במשפחתו מספר מוזיקאים.
אחותו הבכורה, לינה יעקבסון מאיסקי, (1938-2014) הייתה נגנית פסנתר ומלווה מקצועית, ובערוב ימיה ניהלה מוזיקלית את תיאטרון "השחר" של יוצאי אוקראינה בישראל.
בתו הבכורה, דינה מאיסקי (1970-2024) הייתה כותבת.
בתו הצעירה, ארין-נירה מייסקי, היא נגנית עוגב ופסנתר, ובין השאר משמשת כנגנית העוגב של כנסיית עמנואל ביפו.
ולרי פאנוב (בשמו המלא ברוסית: ולרי מטבייביץ' פאנוב, Валерий Матвеевич Панов; 12 במרץ 1938 – 3 ביוני 2025) היה רקדן בלט וכוראוגרף ישראלי, יליד בלארוס.
ולרי פאנוב נולד ב-1938 בוויטבסק, בלארוס, אז רפובליקה במסגרת ברית המועצות בשם ולרי מטבייביץ' שולמן להורים יהודים.
הוא למד בבית הספר לבלט ע"ש אגריפינה ואגאנובה בלנינגרד (בימינו אקדמיית ואגאנובה לבלט רוסי בפטרבורג).
למד גם במוסקבה, וסיים את לימודיו ב-1957 בלנינגרד.
פאנוב רקד בין 1957–1964 בלהקת הבלט של התיאטרון מאלי בלנינגרד (כיום "תיאטרון מיכאילובסקי" בסנקט פטרבורג), בה יצר תפקידים בבלטים "בלדת האהבה" בכוריאוגרפיה של לופוחוב (1959), "דפניס וכלואה" ו"בולרו" לפי הכוריאוגרפיה של דוויטשווילי (1960), ו"פטרושקה" (1961), "אורפאוס" (התפקיד הראשי) (1962) ו"הגברת והחוליגן" (1962) לפי הכוריאוגרפיה של בויארסקי.
ב-1972 ביקשו הוא ואשתו השנייה (רקדנית הבלט גלינה רגוזינה פאנובה) רשות לעלות לישראל.
השלטונות הגיבו על הבקשה בזעם: בני הזוג פוטרו מלהקת קירוב ונמנע מהם לעבוד במקצועם במשך שנתיים, כשפאנוב עצמו נאסר לזמן קצר באשמת "חוליגניזם".
אמנים במערב, לרבות סר לורנס אוליבייה, פנו לשלטונות הסובייטיים בדרישה להרשות לזוג לצאת מברית המועצות.
גם בתקשורת האמריקאית פורסמה דרישה להרשות את עלייתם לישראל.
במרץ 1974, בעת ביקור הנרי קיסינג'ר במוסקבה, לא הורשה פאנוב לצאת מביתו בעיר.
ב-1974 פאנוב ואשתו קיבלו לבסוף אשרת יציאה, וביוני 1974 עלו לישראל והוזמנו לשר החינוך.
בישראל הופיעו בני הזוג יחדו במופעים רבים.
בין 1977–1983 היה פאנוב כוריאוגרף וסולן בבלט האופרה של ברלין; שם הוא יצר כוריאוגרפיות לבלטים "סינדרלה" של סרגיי פרוקופייב, פולחן האביב של איגור סטרווינסקי, "האידיוט", ומלחמה ושלום מאת סרגיי פרוקופייב.
כמו כן הפיק את הבלט "לב ההר" של קוזלאייב, בבלט סן פרנסיסקו (1976), את
שחרזאדה של מיכאיל פוקין (לפי מוזיקה של רימסקי קורסקוב), ואת הבלט פטרושקה של סטרווינסקי עם להקת האופרה הממלכתית של וינה (1981).
בנוסף הפיק את "שלוש אחיות" עם להקת הבלט המלכותית השוודית (1983), וכן את "המלט", עם מוזיקה מאת דמיטרי שוסטקוביץ' עם הבלט הלאומי הנורווגי (1984).
בין 1984–1986 היה פאנוב מנהל אמנותי של להקת הבלט המלכותית של פלנדריה, שם העלה מופעים של רומיאו ויוליה מאת פרוקובייב ו"תנועות".
ב-1988 יצר כוריאוגרפיה ל"קלאופטרה" למופע של הבלט הממלכתי של איסטנבול.
בין 1983–1984 החליפה אשתו, גלינה פאנובה, את נטליה מאקארובה בתיאטרון ברודוויי בחידוש המופע On Your Toes שזיכה בעבר את מאקארובה בפרס טוני.
ב-1993 הקימו בני הזוג פאנוב להקת בלט במרכז לאמנויות באשדוד.;
ב-1998 יחד עם אשתו השלישית אילנה אלינה, הקים פאנוב את התיאטרון לבלט "פאנוב" באשדוד, אותו ניהל מספר שנים.
פאנוב נישא שלוש פעמים: לליה פטרובנה פאנובה, איתה התחתן בניגוד לרצון הוריו (הוא אימץ את שם משפחתה פאנוב); בהמשך התחתן עם גלינה, לה היה נשוי 27 שנים, וביחד איתה נאבק על זכותו לעלות לישראל.
בין 1998–2009 נישא לאילנה אלינה, איתה הקים את תיאטרון הבלט על שם פאנוב באשדוד.
אילנה פאנוב שמה קץ לחייה ב-2009 בקפיצה מהקומה ה-20, אחרי שעברה ניתוח לב וכתוצאה ממנו לקתה בדיכאון.
לפאנוב שלושה בנים, מכל אחת מנשותיו.
1970 – תואר "אמן מצטיין של הפדרציה הסובייטית הסוציאליסטית הרוסית"
1979 – פרס מבקרים עולמית על הבימוי והכוריאוגרפיה במופע "פולחן האביב"
1987 – אות מטעם ממשלת טורקיה על המופע "האידיוט"
ולרי ולדימירוביץ' פוליאקוב היה קוסמונאוט רוסי.
מחזיק בשיא השהייה הארוכה ביותר של האדם בחלל בטיסת סולו בהיסטוריה האנושית, שהה בתחנת החלל מיר במשך יותר מ-14 חודשים (437 ימים ו-8 שעות) במהלך המשימה.
במצטבר, שהה בחלל מעל ל-22 חודשים.
ב-1972 נבחר להצטרף לתוכנית החלל הסובייטית.
פוליאקוב נולד בטולה, מחוז טולה, רוסיה הסובייטית ב-27 באפריל 1942. הוריו קראו לו ולרי איוונוביץ' קורשונוב, אך הוא החליט לשנות את שמו באופן חוקי בשנת 1957 לפי שם אביו המאמץ.
למד בית הספר התיכון מספר 4 בטולה, וסיים לימודיו במוסד זה בשנת 1959.
נרשם ללימודי רפואה במכון ללימודי רפואה על שם סחנוב במוסקבה והוציא תעודת דוקטורט.
לאחר מכן פנה ללימודי רפואה אווירית במשרד לבריאות הציבור במוסקבה.
פוליאקוב הקדיש שעות רבות להתמחות ברפואת חלל בשנת 1964, לאחר שהרוסים שיגרו לראשונה רופא לחלל, בוריס יגורוב, על גבי החללית ווסחוד 1.
פוליאקוב נבחר להצטרף לתוכנית החלל הסובייטית ב-22 במרץ 1972. טיסת הבכורה שלו לחלל הייתה בשנת 1988 עם שיגור החללית סויוז TM-6. הוא הצטרף למשלחת מס' 3 בפיקוד ולדימיר טיטוב.
לאחר סיום פעילות המשלחת הוא המשיך במשלחת מס' 4 בפיקוד אלכסנדר וולקוב.
הוא שהה בתחנת החלל מיר במשך 240 ימים חזר לארץ על גבי החללית סויוז TM-7.
טיסתו השנייה לחלל, בה שהה בחלל תקופה ארוכה, החלה ב-8 בינואר 1994 עם שיגורה של החללית סויוז TM-18. החללית התחברה לתחנת החלל מיר בה כבר פעלה משלחת מס' 14. לאחר ביצוע חפיפה משלחת מס' 15 בפיקוד ויקטור אפנסייב החלה את פעילותה.
לאחר סיומה פולאיקוב הצטרף למשלחת מס' 16 בפיקוד יורי מלנצ'נקו.
פוליאקוב היה בחלל מעל 437 ימים רצופים וביצע בדיקות וניסויים מדעיים בתחנת החלל מיר.
בהיותו בתחנה, השלים למעלה מ-7,000 הקפות מסביב לכדור לארץ.
ב-9 בינואר 1995, לאחר 366 הימים הראשונים של המשימה, שבר את השיא הקודם של שהיית אדם בחלל, שיא שנקבע 6 שנים קודם לכן על ידי ולדימיר טיטוב ומוסה מנארוב.
הוא נחת בכדור הארץ ב-22 במרץ 1995 על גבי החללית סויוז TM-20. פוליאקוב בחר לעבור בעצמו את המרחק שבין החללית סויוז-TM לבין אזור האיסוף במקום שיסחבו אותו.
בעשותו כן, הוא רצה להראות שבני אדם מסוגלים פיזית להתהלך ולעבוד על פני השטח של מאדים לאחר טיסה ארוכה בחלל.
פוליאקוב התנדב לצאת למשימתו בחלל בת ה-437 ימים כדי ללמוד כיצד גוף האדם יגיב לתנאי חוסר משקל לפני שישגרו אנשים למאדים.
עם חזרתו לכדור הארץ, היה לשיאן השהייה בחלל מבין כל הקוסמונאוטים והאסטרונאוטים אי פעם.
אולם, שיא זה נשבר על ידי סרגיי אבדייב ולאחר מכן על ידי סרגיי קריקאליוב.
מידע שהתקבל לאחר טיסתו של פוליאקוב הועבר לחוקרים והם קבעו שבני אדם מסוגלים לשמור על בריאות מנטלית במהלך שהייה ארוכה בחלל, בדיוק כמו על כדור הארץ.
פוליאקוב עבר מבדקים רפואיים שונים לפני, במהלך ולאחר טיסתו לחלל.
בנוסף, היה תחת שתי בדיקות מעקב במשך חצי שנה לאחר חזרתו ארצה.
כאשר חוקרים השוו את תוצאות המבדקים, הם גילו שלמרות שלא סבל מליקויים קוגניטיביים, פוליאקוב חווה ירידה חדה במצב הרוח בשבועות הראשונים של תחילת המשימה ובשבועות האחרונים שלה.
מצבו הנפשי השתפר בין החודש השני לחודש ה-14 ואפשר את יציאתו לחלל.
כמו כן, עלה שפוליאקוב לא סבל מליקויים ארוכי-טווח לאחר חזרו לארץ.
על אף כל אלה, החוקרים הסיקו כי מצב נפשי תקין ותפקוד תקין יכולים להתקיים במהלך טיסות ארוכות בחלל, כגון משימות מאוישות למאדים.
פוליאקוב פרש מתפקידו כקוסמונאוט ביוני 1995, לאחר שצבר קצת מעל 678 ימים בחלל.
חבר בוועדה הרוסית הראשית הממונה על הסמכה ובחירה של קוסמונאוטים.
בנוסף, החזיק בחברות באיגוד הבינלאומי לחקר החלל ובאקדמיה הבינלאומית לאסטרונאוטיקה.
פוליאקוב נישא והביא לעולם ילד אחד.
פוליאקוב זכה במספר פרסים על טיסותיו לחלל ועל עבודתו האקדמית, ביניהם גיבור ברית המועצות והפדרציה הרוסית, עיטור לנין ולגיון הכבוד.
בכל משימותיו בחלל, הגיע לשיא מצטבר של 678 ימים בחלל.
שיא זה נשבר בשנת 1999 על ידי סרגיי אבדייב שצבר 747 ימים בחלל בשלוש משימות שונות.
ולריאן ועיר אלף הכוכבים הוא סרט פעולה ומדע בדיוני צרפתי בשפה האנגלית.
הסרט הופק, נכתב ובוים על ידי היוצר הצרפתי לוק בסון, ומבוסס על סדרת קומיקס צרפתית בשם "ולריאן ולורלין" מאת פייר כריסטין וז'אן קלוד מז'יר.
בסרט מככבים קארה דלווין ודיין דיהן, והוא יצא לאקרנים ב־26 ביולי 2017 בצרפת.
ולריאן (דיין דיהן) ולורלין (קארה דלווין) הם שני סוכנים של ממשלת הטריטוריות האנושיות ואחראים על שמירת הסדר ברחבי היקום.
ולריאן חושק בשותפתו למקצוע ומפעיל עליה גינוני חיזור שוב ושוב, אך לורלין מסתייגת מן העבר הזוגי הענף שלו.
מפקדם של השניים (קלייב אוון) שולח אותם למשימה בעיר הגלקטית המרהיבה ביופייה - אלפא.
העיר היא מטרופולין המורכבת מאלף מינים מכל קצוות היקום.
17 מיליון תושבי אלפא התכנסו יחדיו לאורך זמן לאיחוד הכישרון, הטכנולוגיה והמשאבים העומדים לרשותם, למען טובת הכלל.
אך לא כל התושבים חולקים מטרה משותפת זו, וכוחות בלתי נראים מציבים את שאר התושבים בסכנה.
דיין דיהן - קפטן ולריאן, סוכן מיוחד העוסק בחלל והזמן, שותפה ומאהבה של לורלין.
קארה דלווין - סגן לורלין, סוכנת מיוחדת העוסק בחלל והזמן, שותפתו ומאהבתו של ולריאן.
קלייב אוון - ארון פיליט, המפקד של ולריאן ולורלין.
ריהאנה - באבל, בדרנית משנת-צורה.
אית'ן הוק - ג'ולי, סרסור.
הרבי הנקוק - שר הביטחון של האנושות.
קריס וו - קפטן נזה.
רוטגר האוור - נשיא פדרציית המדינות העולמית.
ג'ון גודמן - איגון סירוס (דיבוב), פיראט חלל והפושע המבוקש ביותר בגלקסיה.
אליזבת דביקי - הקיסרית האבאן לימאל (דיבוב).
סשה לוס - הנסיכה ליחו-מינה
ב-2012 הוכרז כי לוק בסון מתכנן לעשות סרט בהשראת הקומיקס הצרפתי "ולריאן ולורלין" שפורסם בשנת 1967 וזכה להצלחה רבה (נמכרו 10 מיליון עותקים והסדרה תורגמה ל-21 שפות).
ב-12 במאי 2015, צייץ בסון בחשבון הטוויטר שלו כי הוא יכתוב ויביים את הסרט וכי קארה דלווין ודיין דיהן יככבו בו.
הסרט מהווה את חזרתו של בסון לסוגת האופרת חלל, לאחר 20 שנה מצאת סרטו האלמנט החמישי, והמשך התעסקות במדע בדיוני לאחר הצלחת סרטו לוסי.
תקציב הסרט עמד על כ-197 מיליון אירו, ונכון ל-2017 זהו התקציב הגבוה ביותר לסרט צרפתי.
בריאיון לרדיו הצרפתי באוגוסט 2015 אמר בסון כי לצלם את הסרט בצרפת יהיה יקר מידי.
העובדה שהסרט דובר שפה זרה (אנגלית) שוללת ממנו את האפשרות לקבלת זיכוי מס מהמדינה, על אף שצילום הסרט בצרפת היה מייצר מקומות עבודה לכ-1,200 אנשי צוות.
לבסוף הותאמו הקריטריונים על מנת לקבל זיכוי מס עבור הסרט, והצילומים נערכו באולפנים בבעלות בסון מצפון לפריז.
ולרי מיכאילוביץ' חלילוב היה מנצח תזמורת צבאית ומלחין רוסי יליד אוזבקיסטן.
חלילוב, שהיה לוטננט גנרל בצבא רוסיה, ניצח פעמים אחדות על התזמורת במצעד יום הניצחון המתקיים מדי שנה בכיכר האדומה במוסקבה.
חלילוב נולד במשפחה שהתפרסמה במספר מנצחי התזמורות הצבאיות שהוציאה.
הוא נולד בעיר תרמז שבאוזבקיסטן.
בגיל ארבע החל לחבר מוזיקה משלו.
כמי שיועד לקריירה של קצין צבא, החל את לימודיו בבית הספר למוזיקאים צבאיים במוסקבה בגיל 11 ומשנת 1970 עד 1975 למד ניצוח אצל פרופסור אליאבדין בקונסרבטוריון הממלכתי ע"ש צ'ייקובסקי במוסקבה.
הצבתו הראשונה של חלילוב הייתה כמנצח בבית הספר הגבוה לרדיואלקטרוניקה ע"ש פושקין של ההגנה האווירית בפיקוד חיל האוויר הסובייטי, משם עבר בשנת 1981 להוראה בפקולטה לניצוח צבאי במוסקבה.
במצעד יום המהפכה באותה שנה הופיע לראשונה בטלוויזיה הארצית, ושוב בשנה שלאחריה, במצעד יום הניצחון.
חלילוב המשיך את דרכו בתזמורת ועלה בדרגות עד להיותו, בשנת 2002, למנצח הראשי ולמנהל המוזיקלי הבכיר של שירות התזמורות הצבאיות של הכוחות המזוינים של הפדרציה הרוסית.
בתפקידו זה הופיע לראשונה בטלוויזיה הארצית במצעד יום הניצחון של 2003. במאי 2015 התמנה חלילוב לחבר בוועד הנאמנים של האקדמיה לחגיגות תרבות.
בתפקידו זה, ארגן חלילוב הרבה אירועי תיאטרון חגיגיים במוסקבה, שאליהם הוזמנו תזמורות כלי נשיפה ממתכת מרוסיה לצד קבוצות רבות מארצות שונות.
בין אירועים אלה היו פסטיבלי מוזיקה צבאית מרחבי העולם, "The Kremlin Zorya" ו-"Spasskaya Tower".
הוא יצא למסע הופעות עם התזמורות הראשונות במעלה של צבא רוסיה לאוסטריה, שוודיה, ארצות הברית, גרמניה, הונגריה, קוריאה הצפונית, מונגוליה, פולין, פינלנד, צרפת, שווייץ ובלגיה.
נוסף לקריירת הניצוח שלו, היה חלילוב גם מלחין מוכשר, שכתב יצירות רבות לתזמורת כלי נשיפה ממתכת, בהם "אדג'ו" ו"אלגיה", שירי לכת כגון "קאדט", "נעורים", "רינדה" ו"אולאן", וכן רומנסות ושירים.
בכמה משירי הלכת והשירים החדשים שחיבר השתמש במצעדי יום הניצחון שעליהם ניצח.
במהלך הקריירה שלו זכה במספר רב של פרסים, בהם אות מסדר הכבוד, אות מסדר השירות למולדת בצבא ברית המועצות, דרגה 3; מדליה להצטיינות צבאית, דרגה 1; ותואר אמן העם של רוסיה.
חלילוב פרש משירות פעיל בניצוח ב-22 באוגוסט 2016 ובהופעתו האחרונה החשובה עם תזמורת המשמר ניצח על השיר המפורסם ממלחמת האזרחים ברוסיה, "צבא לבן ברון שחור" בכיכר האדומה במוסקבה.
החליף אותו בתפקידו כמנצח הראשי של תזמורת המשמר המוסקבאית סא"ל טימופיי מאיאקין, זוכה פרס האמן המצטיין של רוסיה.
חלילוב נהרג בהתרסקות מטוס טופולב Tu-154 של משרד ההגנה הרוסי, שנפל אל הים השחור סמוך לסוצ'י ב-25 בדצמבר 2016. בעת מותו היה המנצח הראשי של אנסמבל אלכסנדרוב והיה אמור לנצח על מקהלת האנסמבל לפני הכוחות הרוסים המוצבים בסוריה, כחלק מחגיגות השנה החדשה.
ב-31 בדצמבר 2016 ראש ממשלת רוסיה דמיטרי מדבדב חתם על צו לפיו בית הספר הצבאי למוזיקה במוסקבה יישא את שמו של חלילוב וייקרא בשם "בית הספר הצבאי למוזיקה במוסקבה על שם ולרי חלילוב" (Московское военно-музыкальное училище им.
ולריאן איסמאל הוא כדורגלן עבר צרפתי ששיחק בעמדת הבלם, ומאמן כדורגל, המאמן את קבוצת בלקברן רוברס.
איסמאל העביר את ילדותו ונעוריו בשטרסבורג, שנמצאת על גבול גרמניה, ושיחק החל מגיל תשע במועדון הכדורגל שטרסבורג.
בינואר 1994, כאשר היה בן 18, ערך איסמאל את הופעת הבכורה שלו בקבוצה הבוגרת של שטרסבורג, וערך 77 הופעות במדי הקבוצה עד לשנת 1998, כאשר החל מעונת 1995/96 החל לתפוס מקום בהגנת הקבוצה.
באפריל 1997 זכה איסמאל עם שטרסבורג בגביע הליגה הצרפתית, לאחר ניצחון בפנדלים בגמר על בורדו לאחר 0-0 בתום 120 דקות.
איסמאל הבקיע את הפנדל שלו, בדו-קרב שהסתיים בתוצאה 5–6. בפגרת החורף של עונת 1997/98 עזב איסמאל לראשונה את שטרסבורג, וחתם בקריסטל פאלאס מהפרמייר ליג תמורת 2.75 מיליון לירה שטרלינג, אז סכום זה נחשב לסכום ההעברה הגבוה ביותר בתולדות קריסטל פאלאס.
איסמאל ערך 13 הופעות בלבד בקבוצה, ובאוקטובר 1998 עזב את קריסטל פאלאס וחתם בלאנס, אז מועדון בצמרת הכדורגל הצרפתי.
בלאנס, חזר איסמאל לכושרו הקודם לאחר שלא התאקלם בקריסטל פאלאס, ובעונות 1998/99 ו-1999/00 הציג איסמאל יכולת מצוינת בהגנת לאנס.
במאי 1999 זכה איסמאל שוב בגביע הליגה הצרפתית, הפעם עם לאנס, לאחר ניצחון 0–1 בגמר על מץ.
את תחילת עונת 2000/01 החמיץ איסמאל בגלל פציעה, ובפגרת החורף עבר בחזרה לשטרסבורג בהשאלה, לאחר שקבוצת נעוריו נקלעה למאבקי תחתית.
איסמאל לא הצליח להציל את הקבוצה מירידה, אך הגיע עמה לגמר הגביע הצרפתי, בו זכה עם שטרסבורג לאחר 0-0 בתום 120 דקות וניצחון בפנדלים על אמיין.
איסמאל היה הרביעי ברשימת חמשת הבועטים של שטרסבורג, והבקיע את הפנדל שלו, כמו כל שאר ארבעת הבועטים, בדו-קרב שהסתיים בתוצאה 4–5. בקיץ 2001 חזר ללאנס, והציג יכולת מצוינת בעונת 2001/02, בה סיימה לאנס במקום השני, מרחק שתי נקודות בלבד מהאלופה אולימפיק ליון.
בעונה זו הבקיע איסמאל ארבעה שערי ליגה.
בקיץ 2002 נמכר איסמאל בחזרה לשטרסבורג, שהעפילה בחזרה לליגה הצרפתית העליונה.
איסמאל מונה לקפטן שטרסבורג עם חזרתו לקבוצה, וסיים עמה בעונת 2002/03 במקום ה-13, שנחשב כהישג.
בעונה זו ערך איסמאל 26 הופעות והבקיע שני שערים.
בזכות יכולתו, זכה איסמאל להתעניינות ממועדונים בכירים באירופה, ובקיץ 2003 הושאל לעונה אחת לורדר ברמן מהבונדסליגה.
בקיץ 2003 הושאל איסמאל לעונה אחת לורדר ברמן מהבונדסליגה.
איסמאל הציג יכולת מצוינת בהגנה בעונה זו, הבקיע ארבעה שערי ליגה ב-32 הופעות, וזכה עם הקבוצה בדאבל, כאשר הוא משתף פעולה בהגנה עם מלאדן קרסטאיץ', פול סטלטרי ואומיט דבאלה.
ברמן ואיסמאל זכו באליפות באותה עונה בפער של שש נקודות מהסגנית באיירן מינכן, וזכו גם בגביע הגרמני לאחר ניצחון 2–3 בגמר על אלמניה אאכן, בו שיחק איסמאל 90 דקות.
בקיץ 2004 נמכר איסמאל משטרסבורג לורדר ברמן באופן קבוע.
בעונת 2004/05 שחזר איסמאל את הנתון של העונה הקודמת, והבקיע ארבעה שערים ב-32 הופעות ליגה, אך ברמן סיימה רק במקום השלישי.
באותה עונה ערך איסמאל שבע הופעות עם ורדר ברמן בליגת האלופות.
ורדר ברמן ואיסמאל סיימו את שלב הבתים במקום השני, אחרי אינטר מילאנו.
בשלב זה הבקיע איסמאל שער בתיקו 1-1 הביתי של ברמן מול אינטר.
בשמינית הגמר, איסמאל לקח חלק בצמד התבוסות של ברמן לאולימפיק ליון, 3-0 בברמן ו-2–7 בליון, שהובילו להדחתה של ברמן מהמפעל.
איסמאל כבש את השער השני לברמן בתבוסה 2–7. בתום עונת 2004/05 עזב איסמאל את ורדר ברמן ונמכר לבאיירן מינכן.
בהופעת הבכורה שלו בבאיירן מינכן, ספג איסמאל כרטיס אדום, אך יתר עונת 2005/06 היה יציב מבחינתו, והוא זכה עם הקבוצה בדאבל, כאשר באיירן מינכן סיימה במקום הראשון בבונדסליגה בפער של חמש נקודות מהסגנית ורדר ברמן, וזכתה בגביע הגרמני, לאחר ניצחון 0–1 בגמר על איינטרכט פרנקפורט, בו שיחק איסמאל 90 דקות.
באותה עונה, איסמאל ערך שמונה הופעות עם באיירן מינכן בליגת האלופות, ממנה הודחה הקבוצה בשמינית הגמר על ידי מילאן.
בעונת 2006/07 נפצע איסמאל בפתיחת העונה, והחמיץ למעשה את כל העונה.
איסמאל לא הצליח להתגבר על פציעתו, ובינואר 2008 חתם בהנובר 96. משחקו הראשון במדי הנובר היה מול קבוצתו הקודמת, באיירן מינכן.
איסמאל היטיב לשחק במשחק זה, אך הוחלף במחצית המשחק, במצב של 0-0 מחשש לפציעה קלה.
במחצית השנייה הבקיעה באיירן מינכן שלושה שערים והמשחק הסתיים בניצחון 0–3 לבאיירן מינכן.
לאחר מכן, איסמאל המשיך לשחק במדי הנובר והיווה שחקן מפתח, אך הרבה לסבול מפציעות, ובאוקטובר 2009, לאחר שערך 18 הופעות במדי הנובר, נאלץ איסמאל לפרוש ממשחק פעיל.
איסמאל שיחק בכל הנבחרות הצעירות של צרפת, אך לא זומן מעולם לנבחרת צרפת, ורצה בסופו של דבר לשחק בנבחרת גרמניה בזכות העובדה שסבו גרמני.
התאחדות הכדורגל הגרמנית דחתה את בקשתו של איסמאל, מאחר שזיקתו לגרמניה קלושה.
בריאיון לעיתון הקיקר בשנת 2005 אמר איסמאל כי הוא דווקא רצה לשחק בנבחרת צרפת, אך אם יורגן קלינסמן, מאמן נבחרת גרמניה יקרא לו, הוא ישקול ברצינות לשחק עבור גרמניה.
באוקטובר 2005 הציע איסמאל שוב את שירותיו לנבחרת גרמניה, ונדחה.
במרץ 2006 הצהירה התאחדות הכדורגל הגרמנית כי איסמאל אינו רשאי לשחק בנבחרת גרמניה, מהסיבה ששיחק בנבחרת צרפת בכדורגל עד גיל 21 במשחקי מוקדמות בשנת 1996, והיה יכול לשחק בנבחרת גרמניה רק אם היה מוציא אזרחות גרמנית כבר בשנת 1996 והיה אזרח גרמניה במשך עשור.
איסמאל קיבל הצעה גם מנבחרת טוגו לשחק בנבחרת הטוגולזית במונדיאל 2006 בזכות העובדה שגרושתו של איסמאל היא טוגולזית למחצה, אך הוא דחה את ההצעה.
בסופו של דבר, איסמאל לא ערך ולו הופעה בינלאומית אחת בנבחרות בוגרים ולא ייצג אף מדינה.
לאחר פרישתו ממשחק פעיל, מונה איסמאל באוקטובר 2009 כעוזר מאמן בהנובר 96, הקבוצה בה סיים את הקריירה.
בנובמבר 2011 מונה איסמאל כמאמן קבוצת המילואים של הנובר, והצעיד אותה למקום השישי בליגה האזורית בעונת 2011/12 ולמקום הרביעי בעונת 2012/13.
בקיץ 2013 מונה איסמאל כמאמן קבוצת המילואים של וולפסבורג, שגם היא שיחקה בליגות האזוריות.
איסמאל סיים עם וולפסבורג במקום הראשון בליגה שלה בעונת 2013/14, אך הפסיד עם הקבוצה בפלייאוף המבחנים לזוננהוף גרוסספאך, והקבוצה נשארה עונה נוספת בליגה האזורית הצפונית.
ביולי 2014 מונה איסמאל כמאמן נירנברג ששיחקה בבונדסליגה השנייה.
במשחק הראשון של העונה ניצחו איסמאל ונירנברג את ארצגבירגה אווה בתוצאה 0–1, אך לאחר מכן החל רצף שלילי של שמונה הפסדים ב-13 המשחקים הבאים, ובנובמבר 2014 פוטר איסמאל מאימון נירנברג.
ביוני 2015 חזר איסמאל לאמן את קבוצת המילואים של וולפסבורג, ושוב סיים עם הקבוצה במקום הראשון בליגה האזורית בעונת 2015/16, והקבוצה הפסידה שוב בפלייאוף המבחנים, הפעם ליאן רגנסבורג.
ב-17 באוקטובר 2016 מונה איסמאל כמאמן הזמני של הקבוצה הבכירה של וולפסבורג, שפתחה בצורה חלשה את הבונדסליגה תחת המאמן דיטר הקינג שפוטר.
ב-7 בנובמבר 2016 הפך מינויו של איסמאל לקבוע.
בשלהי פברואר 2017 פוטר איסמאל מתפקידו, לאחר מספר תוצאות חלשות, ובמקומו מונה אנדריאס יונקר.
ב-24 ביוני חתם בוסט ברומיץ' אלביון מהצ'מפיונשיפ לארבע שנים לאחר שאלו הגיעו להסכמה עם קבוצתו הקודמת בארנסלי על שחרורו.
ב-2 בפברואר 2022 פוטר מתפקידו.
ב-25 במרץ 2022 מונה למאמנה של בשיקטש מליגת העל הטורקית.
איסמאל נולד בשטרסבורג שבצרפת לאב מגוואדלופ ואם אלזסית.
סבו של איסמאל הוא גרמני.
איסמאל נשוי לגרמנייה בשם קרולינה.
לאיסמאל יש בן מנישואים קודמים, שנולד בשנת 1995.
לאיסמאל אזרחות גרמנית החל משנת 2013.
ולריאן אלכסנדרוביץ' פרולוב (; 5 בנובמבר 1892 - 6 בינואר 1961) היה מפקד בכיר בצבא האדום אשר פיקד על כוחות במהלך מלחמת העולם השנייה.
פרולוב נולד ב-5 בנובמבר 1892 בסנקט פטרבורג, האימפריה הרוסית.
הוא התגייס לצבא האימפריה הרוסית ב-1915, ובמהלך מלחמת העולם הראשונה לחם כמש"ק ומפקד מחלקה בחזית המזרחית, ואף נפצע.
ב-1918 התגייס לצבא האדום, וב-1919 הפך לחבר במפלגה הקומוניסטית של ברית המועצות.
במהלך מלחמת האזרחים ברוסיה לחם כמפקד גדוד.
ב-1924 סיים קורס קצינים, וב-1932 סיים את האקדמיה הצבאית פרונזה.
במאי של אותה שנה מונה למפקד הרגימנט ה-46. הוא לחם במלחמת האזרחים בספרד כמתנדב בבריגדות הבינלאומיות.
בנובמבר 1936 מונה לראש מטה הדיוויזיה ה-54, וביוני 1937 מונה למפקד הדיוויזיה ה-16. בינואר 1937, ובינואר 1939 הועבר לפקד על הקורפוס הראשון.
ב-21 באוקטובר של אותה שנה מונה למפקד הארמייה ה-14 ולחם עמה במלחמת החורף כנגד פינלנד.
ב-4 ביוני 1940 הוא הועלה לדרגת לייטננט גנרל
פרולוב המשיך לפקד על הארמייה גם בתחילת המתקפה הגרמנית כחלק מהחזית הצפונית של מרקיאן פופוב.
ב-23 באוגוסט 1941, בעקבות פיצולה של החזית הצפונית, הופרשו חלק מכוחות החזית ליצירת חזית חדשה שנודעה בשם "חזית קרליה" ופרולוב מונה למפקדה.
פרולוב המשיך לפקד על החזית לאורך רוב המלחמה.
החזית שלו הגנה על הגזרה בין ימת לדוגה והנהר סוויר עד לאוקיינוס הקרח הצפוני באזור מורמנסק.
החזית השתתפה במלחמת ההמשך והשתתפה בקרבות כנגד צבא פינלנד והוורמאכט.
ב-28 באפריל 1943 הועלה לדרגת גנרל פולקובניק.
ב-1944 השתתפה החזית שלו יחד עם חזית לנינגרד בהתקפה הסופית על פינלנד, שהובילה לכיבוש שטח גדול יחסית של 100 ק"מ.
המתקפה נבלמה בסופו של דבר מבלי שהסובייטים הצליחו לכבוש את פינלנד עצמה, ובפברואר של אותה שנה מונה קיריל מרצקוב למפקד החזית.
פרולוב המשיך לשמש כסגן מפקד החזית עד דצמבר, עת מונה למפקד המחוז הצבאי הים הלבן.
פרולוב המשיך להחזיק בתפקיד מפקד המחוז הצבאי הים הלבן עד אפריל 1948. ב-28 במאי 1949 הוא מונה למפקד המחוז הצבאי ארכנגלסק, וביולי 1951 הוא הוחזר לפקד על המחוז הצבאי הים הלבן.
ולרי מהפי הייתה שחקנית קולנוע, טלוויזיה ותיאטרון אמריקאית.
זוכת פרס אמי על תפקידה בסדרה "חשיפה לצפון".
הקהל הישראלי נחשף אליה כשגילמה בסדרה "סיינפלד".
בפרק The Truth, היא גילמה את פטריס, בת הזוג של ג'ורג קוסטנזה, שהופכת גם לרואת החשבון של ג'רי שעובר ביקורת של רשויות המס.
מהפי גדלה באוסטין שבטקסס לאם קנדית ואב אמריקאי ולמדה באוניברסיטת טקסס באוסטין.
מ-1979 שיחקה תפקיד קבוע באופרת הסבון "הרופאים" שעליו הייתה גם מועמדת לפרס אמי וב-1992 היא זכתה בפרס אמי על תפקידה בסדרה "חשיפה לצפון".
ב-1995 שיחקה בסרט הקומדיה "National Lampoon's Senior Trip" בכיכובו של ג'רמי רנר בהופעת הבכורה שלו.
ב-2003 היא שיחקה בסרט סיביסקיט.
ב-2006 עד 2007 היא גילמה את אלמה הודג' בסדרה עקרות בית נואשות.
ב-2009 היא שיחקה את הפסיכולוגית של טרה בסדרה טרה.
ב-2011 שיחקה את אמה של אמה פילסבר בסדרה "Glee", ובשנת 2012 שיחקה בדרמה העצמאית "עיניים מטורפות" לצד ג'ייק ביוסי.
ב-2017 שיחקה בסדרת הטלוויזיה "האיש במצודה הרמה" ובסדרה "שלדון הצעיר" בתפקיד חוזר.
ב-2019 התארחה בסדרה הקומית "בשבילי אתם מתים" בנטפליקס.
בשנת 2020 החלה לשחק בסדרת הפשע "שמיים גדולים" של רשת ABC בתפקיד של הלן פרגמן, אימו של רונלד (בריאן גראתי).
בשנת 2021 שיחקה בסרטו של עזאזל ג'ייקובס "יציאה צרפתית" ועל תפקידה הייתה מועמדת לפרס אינדפנדנט ספיריט לשחקנית משנה.
הייתה נשואה ואם לבת אחת.
נפטרה ב-30 במאי 2025 לאחר מאבק במחלת הסרטן.
ולריה איזבלה מריה אנה אלונסה דזידריה בריגיטה סופיה תומאסיה הוברטה יוזפה איגנאציה, ארכידוכסית אוסטריה , היא אלמנתו של מקסימיליאן, מרקיז באדן, ראש בית צרינגן משנת 1963.
ולריה נולדה בווינה ב-23 במאי 1941 להוברט סלבטור, ארכידוכס אוסטריה ולרוזמרי, נסיכת זאלם-זאלם, בתם של עמנואל, נסיך הכתר של זאלם-זאלם ומריה כריסטינה, ארכידוכסית אוסטריה.
מצד אביה ולריה היא נינתם של פרנץ יוזף, קיסר אוסטריה והקיסרית סיסי, ואילו מצד אמה היא נינתו של הארכידוכס פרידריך, דוכס טשן, שהיה מפקד הצבא האוסטרו-הונגרי בתחילת מלחמת העולם הראשונה.
ב-23 בספטמבר 1966 התחתנה ולריה עם מקסימיליאן, מרקיז באדן, ממנו נולדו לה 4 ילדים.
עם נישואיה למקסימיליאן קיבלה ולריה את התארים "מרקיזת באדן" ו"דוכסית צרינגן".
ב-23 בספטמבר 1966 התחתנה ולריה עם מקסימיליאן, מרקיז באדן, ממנו נולדו לה 4 ילדים:
מריה לואיזה, נסיכת באדן (נולדה ב-1969), התחתנה עם זנטסו ריצ'רד בייקר
ברנהרד, נסיך הכתר של באדן (נולד ב-1970), התחתן עם סטפני אן קאול
לאופולד, נסיך באדן (נולדה ב-1971)
מיכאל, נסיך באדן (נולד ב-1976)
ולרי סלוב הוא שחמטאי סובייטי בדרגת רב-אמן.
באליפות העולם 1996 העפיל לחצי הגמר.
ולרי סלוב נולד בוורוצלב (פולין) ותוך זמן קצר המשפחה חזרה לברית המועצות.
הוא החל לשחק שחמט בלנינגרד בה גדל.
בשנת 1980 הוא ניצח באליפות העולם עד גיל 17. באליפות העולם לנוער בשנת 1980 סיים במקום השני.
בשנת 1987 ניצח באליפות ברית המועצות (יחד עם אלכסנדר בליאבסקי).
במהלך הקריירה ניצח בתחרויות רבות.
בשנת 1991 הוא ניצח בתחרות אמסטרדם, כאשר הקדים את אנטולי קרפוב וגארי קספרוב.
בשנת 1992 וב-1997 הוא ניצח בתחרות גדולה בויק אן זהה בהולנד.
באליפות העולם בשחמט 1990 הוא העפיל לשלב הפלייאוף והודח על ידי יאן טימן.
באליפות העולם 1996 הוא עבר את אלכסנדר חליפמן ויאן טימן, אך בחצי הגמר הפסיד לגטה קמסקי.
הוא הוזמן לאליפות העולם בשחמט 1998, דורג במקום ה-10 אך לא השתתף בה.
באליפות העולם בשחמט 1999, דורג במקום ה-18 והודח בסיבוב השני.
כעוזר הוא שיתף פעולה עם אנטולי קרפוב ואלכסיי שירוב בדו-קרבות שונים.
בשנת 1992 הוא עבר להתגורר בספרד, אך המשיך להיות אזרח רוסי.
באותה תקופה הוא רב עם גארי קספרוב, וכתוצאה מכך הפסיקו מארגנים להזמין אותו לתחרויות חשובות, ובין השאר, הוא לא הוזמן לאליפות העולם בשחמט 1995.
בשנת 2000 הוא הפסיק להיות פעיל בתחום.
מפעם לפעם הוא מרצה בתחום השחמט תוך הטחת ביקורת קשה על ההתנהגות של פיד"ה, אנטולי קרפוב וגארי קספרוב.
סלוב הוא בוגר הפקולטה לכלכלה באוניברסיטת סנקט פטרבורג.
ולרי ליוקין הוא מתעמל מכשירים רוסי-אמריקאי לשעבר.
מאז פרישתו החל בקריירה כמאמן התעמלות מכשירים.
כמתחרה עבור ברית המועצות, ליוקין הוא אלוף האולימפי בקטגוריה הקבוצתית באולימפיאדת סיאול ב-1988, בה זכה גם במדליית זהב בתרגיל המתח ומדליות כסף בקרב-רב אישי ובתרגיל המקבילים.
ליוקין הוא המתעמל הראשון שביצע טריפל סלטה לאחור בתרגיל הקרקע.
הוא נשוי לאנה קוטצ'נבה, אביה ומאמנה של המתעמלת נסטיה ליוקין, האלופה האולימפית מאוליפיאדת בייג'ינג.
ליוקין הוא הבעלים של האקדמיה האולימפית להתעמלות (WOGA) ביחד עם חברו יבגני מרצ'נקו.
ליוקין נולד באקטובה, הרפובליקה הסובייטית הסוציאליסטית הקזחית בברית המועצות.
הוא החל להתאמן כשהיה בן 7, ועבר לעיר מוסקבה כדי להצטרף לקבוצת הצעירים הלאומית של ברית המועצות.
הופעתו הבין-לאומית הראשונה הייתה בשנת 1985 בגביע ידידות.
ליוקין התאמן תחת הדרכתו של אדוארד יארוב, ולקח חלק פעיל בנבחרת הלאומית בהתעמלות מכשירים עד התפרקות של ברית המועצות ב-1991. ב-1992 עבר ליוקין לארצות הברית והתחיל בקריירת אימון וב-1994 פתח יחד עם יבגני מרצ'נקו את האקדמיה האולימפית להתעמלות (World Olympic Gymnastics Academy).
באליפות אירופה 1987 שהתקיימה במוסקבה, זכה ליוקין במדליית הזהב בקרב רב אישי, במקבילים ובתרגיל הקרקע והיה המתעמל הראשון שמבצע "טריפל סלטה לאחור" (שלוש סלטות לאחור) בתרגיל הקרקע.
בנוסף זכה במדליית כסף בתרגיל הטבעות ומדליית ארד בקפיצות.
באליפות העולם שהתרחשה ברוטרדהם 1987, זכה עם הנבחרת הסובייטית במדליית הזהב הקבוצתית.
באולימפיאדת סיאול, שנערכה ב-1988 בקוריאה הדרומית, זכה ליוקין במקום הראשון בתרגיל המקבילים, יחד עם המתעמל הסובייטי ולדימיר ארטמוב, ובמדליית הזהב בתחרות הקבוצתית.
בנוסף זכה במדליות הכסף בקרב-רב ובתרגיל המקבילים.
באליפות העולם בהתעמלות שנערכה באינדיאנפוליס שבארצות הברית בשנת 1991, זכה שוב עם הנבחרת הסובייטית במקום הראשון, ובתחרות האישית סיים במקום השלישי בקרב רב וזכה במדליית ארד.
ליוקין קיבל הכרה עולמית כמאמן, כשביתו, המתעמלת נסטיה ליוקין, זכתה במקום הראשון בקרב-רב אישי באולימפיאדת בייג'ינג והייתה למתעמלת האמריקאית השנייה ברציפות שזוכה בהישג זה.
קרלי פטרסון האמריקאית, גם היא מהאקדמיה להתעמלות של ליוקין, זכתה בתואר באולימפיאדת אתונה.
בנוסף אימן ליוקין מתעמלות רבות וידועות תחת האקדמיה האולימפית להתעמלות שבבעלותו.
ליוקין זכה בתואר המאמן הבין-לאומי בשנת 2000 ו-2004, ונכנס להיכל התהילה הבין-לאומי להתעמלות בשנת 2005. ב-16 בספטמבר 2016 מונה למתאם הנבחרת הלאומית להתעמלות מכשירים לנשים של ארצות הברית, ובכך החליף את מאמנה הפורשת של נדיה קומנצ'י, מרתה קרולי.
ב-2 בפברואר 2018 פרש מהתפקיד בעקבות פרשת ניצול מיני של רופא הנבחרת הלאומית, לארי נאסר.
ולרי פאבלוביץ' סרדיוקוב (בבלארוסית: Валерый Паўлавіч Сердзюкоў; נולד ב-9 בנובמבר 1945, בחארושוקה, מחוז הומל, בלארוס הסובייטית) הוא פוליטיקאי רוסי שכיהן כמושל מחוז לנינגרד בשנים 1998–2012.
סרדיוקוב סיים את לימודיו במכון הכרייה בסנקט פטרבורג עם תואר בכלכלה.
הוא מונה על ידי המושל לסגן המושל האחראי על התעשייה, האנרגיה והסביבה בשנת 1996, הפך לאחר מכן למשנה למושל בדצמבר 1997 ושימש כממלא מקום מושל החל מ-18 בספטמבר 1998.
סרדיוקוב נבחר למושל מחוז לנינגרד בשנת 1999 ושוב בשנת 2003. בשנת 2007 הוא מונה מחדש למושל על ידי ולדימיר פוטין, נשיא רוסיה, בעקבות חוק בחסות הקרמלין שאפשר למנות מושלים על ידי הנשיא במקום להיבחר באופן פופולרי.
בשנת 2012 הוחלף על ידי אלכסנדר דרוזדנקו בתפקיד המושל.
הוא שירת ביחידת אלפא בתקופת ברית המועצות והיה ממייסדי המקבילה האוקראינית שלה.
בפברואר 2014 נכלל בכוחות שדיכאו את ההפגנות נגד הממשלה בקייב.
הוא נשלח לאחר מכן להילחם במלחמת האזרחים באוקראינה בדונבאס וניהל מגעים עם נציגי הרפובליקה העממית של דונצק.
באוגוסט 2015 קודם לתפקיד סגן ראשון (המשנה) של ראש המרכז למבצעים מיוחדים למלחמה בטרור של שירות הביטחון ועמד בראש מחלקה 8 של מרכז זה.
ב-23 באוגוסט קודם לדרגת גנרל מייג'ור.
ב-31 באוקטובר 2015 ניהל את מבצע מאסרו של גנאדי קורבאן, סגן מושל מחוז דנייפרופטרובסק לשעבר ומנהיג מפלגת UKROP.
ב-14 באפריל 2020 נעצר על ידי סוכני שירות הביטחון של אוקראינה באשמת בגידה במדינה.
על פי חוקריו בשירות בשנת 2014, הוא גויס על ידי שירות הביטחון הרוסי לרגל לטובתם.
לטענתם, הוא סיפק לרוסיה מידע על מיקומי יחידות הכוחות המזוינים של אוקראינה ונתונים על מבצעים חשאיים של השירות בדונבאס, על שיתוף הפעולה הבינלאומי של השירות עם ארגונים מקבילים, על פעילות המחלקה לסיכול ריגול ויחידות המבצעים של השירות, על גופי ביון אוקראינים אחרים ועל קציני ביון אוקראיניים.
את המידע שאסף העביר למפעילו הרוסי, איגור יגורוב, סוכן שירות הביטחון הפדרלי הרוסי, יליד 26 במאי 1962, שקיבל ממנו את המידע.
ולרי טריירוויילר היא עיתונאית צרפתייה.
טריירוויילר נולדה באנז'ה כחמישית מבין שישה ילדים, אביה איבד רגל בהיותו נער במהלך מלחמת העולם השנייה, לאחר מותו של אביה הלכה אמה לעבוד בפקידות במתחם של פארק משטח קרח.
היא למדה היסטוריה ומדעי המדינה באוניברסיטת פנתאון-סורבון שבפריז.
ב-2005 החלה להנחות תוכנית אירוח פוליטית בטלוויזיה, לאחר מכן הנחתה שתי תוכניות נוספות שעסקו בפוליטיקה.
בין השנים 1989–1992 הייתה נשואה לחבר ילדות שלה ולאחר מכן התגרשה.
ב-1995 נישאה לעיתונאי שעבד ביחד עמה בעיתון "Paris Match" ונולדו להם שלושה ילדים, ב-2010 הם התגרשו באופן סופי.
היא פגשה לראשונה את פרנסואה הולנד במהלך הבחירות לפרלמנט הצרפתי ב-1988 בעוד הוא היה בזוגיות עם סגולן רויאל, ב-2007 הם החלו לנהל מערכת יחסים, הזוגיות שלהם פורסמה לציבור ב-2010 לאחר שפורסמו גם גירושיו.