tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
עם זאת, נכון ל-1995, הייתה עדיין אחת משלוש המדינות היחידות באירופה שהפלילו פעילות הומוסקסואלית בהסכמה.
עקב לחץ בינלאומי חזק בעיקרו, בשנת 1996 תוקנה הפסקה הראשונה של סעיף 200 בעוד רק יחסים הומוסקסואלים שבוצעו בפומבי או כאלה שנחשבים מקור לשערורייה ציבורית נענשו בחוק.
בשנת 2000 החלה רומניה במשא ומתן להצטרפות לאיחוד האירופי.
בעקבות זאת נאלצה המדינה להפגין התקדמות בהרמוניה של חוקיה עם מעמד החקיקה של האיחוד האירופי ובעיקר, הייתה צריכה להוכיח שזכויות אדם של מיעוטים מיניים לא הופרו על ידי המדיניות והחקיקה של המדינה.
בינואר 2001, ממשלתו של אדריאן נסטאסה אימצה את פקודת החירום מס.
89/2001, אשר ביטלה את סעיף 200 לחוק העונשין והתאימה סעיפים אחרים המתייחסים לעבירות מין.
פקודה זו נכנסה לתוקף בינואר 2002, לאחר שהנשיא יון איליאסקו חתם על החוק החדש.
מאז 2002, גיל ההסכמה הרומני הושווה בין זוגות הומוסקסואלים והטרוסקסואלים כאחד ל-15 שנים, אשר הועלה ל-16 שנים בשנת 2020 ללא הבדל מגדר או נטייה מינית.
רומניה אינה מכירה בנישואים חד מיניים, וגם לא בכל צורה של זוגיות חד מינית (איחוד אזרחי, נישואי חוזה, מעמד ידועים בציבור).
נכון לשנת 2022, רומניה היא בין מדינות האיחוד האירופי היחידות שאינן מכירות בשום צורה של מערכות יחסים בין בני זוג מאותו המין.
ב-7 ביולי 2013, הגיש סרנה את הצעת החוק בסנאט, בהמתנה לקבלת דוחות ואישורים מהוועדות הפרלמנטריות בדצמבר 2013. ב-17 בדצמבר 2013, הצעת החוק נדחתה על ידי הסנאט.
לאחר שנשלחה לבית הנבחרים, הצעת החוק נדחתה באופן סופי ב-11 ביוני 2014.
ב-7 ביוני 2013, רומניה ניסתה לשנות את חוקתה באמצעות ועדה שתפקידה לשנות אותה אשר כללה הכרה בנישואים בין בני המין השני בלבד ובכך, אסרה דה יורה על הכרה בנישואים חד מיניים כאשר 15 חברי פרלמנט בוועדה הצביעו בעדה תיקון החוקה ו-3 נמנעו.
עם זאת, התיקון בוטל בעקבות תגובה פנימית ברומניה ובינלאומית שלילית כאחד.
באוקטובר 2014, רמוס סרנה הגיש הצעת החוק של הכרה בשותפות אזרחית לפרלמנט.
באפריל 2015, הסנאט הצביע 49 נגד מול 8 בעד הצעת החוק.
בדצמבר 2015, הצעת החוק הגיעה לבית הנבחרים ושם נדחתה פעם נוספת.
בשנת 2016 תביעה שיזם גבר רומני המבקש לקבל הכרה בנישואיו לגבר אמריקאי אשר נערכו בבלגיה, בה נישואים חד מיניים מוכרים משנת 2003, הגיעה לבית המשפט לחוקה, שהתייעץ עם בית הדין האירופי לצדק בעניין.
בית הדין קבע ביוני 2018 בעניין התובע כי לבני זוג חד מיניים "ישנה אותה זכות מגורים אם נישואיהם נערכו כחוק במדינה מטעם האיחוד האירופי בו חברה רומניה".
במרץ 2018, נשיא הסנאט וראש ממשלת רומניה לשעבר קלין פופסקו-טריצ'אנו ויושב ראש בית הנבחרים ליביו דראגניה הביעו את כוונתם להכשיר שותפויות אזרחיות לזוגות חד מיניים ברחבי המדינה.
בהקשר זה, המועצה הלאומית למאבק באפליה הציגה הצעת חוק שבאמצעותה זוגות הומוסקסואלים והטרוסקסואלים כאחד שאינם מעוניינים או אינם יכולים להינשא, יוכלו לבחור בגישה לאיחוד אזרחי בהסכמה.
כמו כן בשנת 2018, בית המשפט העליון ברומניה קבע כי "יש לתת לזוגות חד מיניים את אותן זכויות תושבות במדינה".
בספטמבר 2018, בית המשפט העליון פסק כי לזוגות חד מיניים "צריכות להיות אותן זכויות משפטיות כמו זוגות הטרוסקסואלים".
בשנת 2000, הפרלמנט הרומני חוקק חוק שאסר באופן מפורש אפליה על רקע נטייה מינית במגוון תחומים בהם: תעסוקה, אספקה וגישה לסחורות ושירותים, דיור, חינוך, בריאות, תכנות אור-קולי, מערכת המשפט, שירותים ציבוריים אחרים וביטוח לאומי.
החוק, אשר מוגדר כבין המקיפים ביותר באיחוד האירופי נגד אפליה, נבדק בהצלחה על ידי המועצה הלאומית למאבק באפליה (CNCD ), גוף השוויון של רומניה, שקנס מספר יחידים וחברות בגין אפליה על רקע של נטייה מינית.
דוגמה לפעולה זו הייתה כאשר טארום, חברת התעופה הלאומית של רומניה, נקנסה על כך שסירבה לאפשר לשותפים חד מיניים לנצל את ההנחות שלה לזוגות ביום הולנטיין לשנת 2005. מלבד הטלת קנס, "CNCD" חייב את החברה לשנות את המצב.
ב-5 ביוני 2013 הצביעה ועדה פרלמנטרית לבחינת החוקה על הכללת נטייה מינית כעילה מוגנת מפני אפליה בחוקה החדשה.
אותה ועדה הצביעה, למחרת, לשנות את הטופס הנוכחי של חוק הנישואין, המתאר נישואין באופן נייטרלי מגדרית כ-"איחוד בהסכמה בין בני זוג" לצורה המגבילה יותר, הכוללת את המשפט "כאיחוד בין גבר לאישה בלבד" ובכך, אוסר על הכרה בנישואים חד מיניים באופן חוקתי.
נוכח שורה של תגובת נגד מצד החברה האזרחית וארגונים מקומיים ובינלאומיים, בהם "ACCEPT" ואמנסטי אינטרנשיונל, הוועדה חזרה בה משני התיקונים.
עשרות ארגונים לא ממשלתיים מחו על המהלך עבור החזרת ההגנה החוקתית מפני אפליה על רקע נטייתם המינית בטענה כי "חברי הוועדה לתיקון החוקה שוללים את ההגנה של האזרחים שהכי זקוקים לה", "כמדינה חברה של האיחוד האירופי, חובה על רומניה ליישם את הוראות הדין הקהילתי בחקיקה הלאומית".
חבר הפרלמנט רמוס סרנה, תומך מופגן של חקיקת זכויות להט"ב ברומניה ומי שהציג הצעת חוק לסנאט על מנת להכשיר נישואים ושותפויות אזרחיות עבור זוגות חד מיניים, הצהיר על המהלך כעל "נסיגה דמוקרטית ברורה".
חקיקת מניעת פשעי שנאה ודברי שטנה
חוק העונשין תוקן בשנת 2006 כך שיכלול הסתה כאפליה.
אותו תיקון הכניס כוונה מפלה כנסיבות מחמירות בביצוע עבירה פלילית, אשר קובעת כי פשע אשר הונע על ידי הטיה הומופובית עשויה להוביל לעונש כבד יותר.
באותה שנה תוקן חוק העונשין על מנת להפליל הסתה לשנאה והטרדה על רקע נטייה מינית.
זוגות חד מיניים אינם רשאים לאמץ ילדים ברומניה, הן עבור אימוץ חורג או משותף.
עם זאת, רווקים רשאים לאמץ ללא קשר לנטייה מינית.
273/2004 על הליך האימוץ ברומניה אינו קובע כתנאי כי על המאמץ להיות בעל נטייה מינית הטרוסקסואלית.
לפיכך ניתן להסיק כי הומוסקסואלים יחידים רשאים לאמץ.
ברומניה ישנה הכרה בגישה לאמצעי הזרעה בסיוע (הפריה חוץ-גופית) לנשים רווקות, כולל לסביות.
בשנת 2005 קבע בית המשפט לחוקה כי אין זה חוקתי לשלול רבייה בסיוע רפואי, כגון הפריה חוץ גופית, מיחידים או מי שאינם נשואים.
מאז 1996, ישנה הכרה בשינוי מגדר עבור מי שביצעו ניתוח להתאמה מגדרית לשנות את מינם באופן חוקי במסמכיהם הרשמיים ברומניה.
עם זאת, החוק המסדיר את יכולתם של טרנסג'נדרים לשנות את זהותם מעורפל ולא שלם, אשר כתוצאה מכך, נוצרת חוסר עקביות בפרקטיקה השיפוטית הנוגעת להכרה משפטית בזהותם המגדרית.
במקרים מסוימים לאורך השנים שללו הרשויות הכרה בשינוי מגדר אלא אם התרחשה התערבות לשינוי מין.
בשל ההליך המשפטי להכרה מגדרית, לרוב לא ניתנת גישה לטרנסג'נדרים לקבל מסמכים המשקפים את זהותם המגדרית, מה שמוביל לקשיים בכל השירותים הדורשים תעודות זהות (בריאות, כרטיסי תחבורה, שירותים בנקאיים).
חוקי נתוני רישום אזרחי והליכי מסמכי זיהוי מציעים הדרכה עקיפה לגבי הליך שינוי מגדר, שמות ונתוני זיהוי.
שינוי מעמד אזרחי מצריך החלטת בית משפט המבוססת, בפועל, על תעודה שהונפקה על ידי המכון הלאומי לרפואה משפטית.
לסביות, הומואים וביסקסואלים מוצהרים רשאים לשרת בגלוי בכוחות המזוינים של רומניה.
על פי מדיניות הגיוס של משרד הביטחון, "זכותו של כל אזרח רומני לקחת חלק במבנים הצבאיים של ארצנו, ללא קשר לנטייתם המינית".
עם זאת, הומוסקסואלים ולסביות רבות מטעם הצבא בוחרים להישאר דיסקרטיים במקום שירותם לגבי נטייתם המינית בקרב סביבתם בשל חשש מתמשך לקבלת אפליה הומופובית.
רומניה אוסרת נכון לשנת 2022 על גברים המקיימים יחסי מין עם גברים (MSM) לתרום דם, עקב סבירות גבוהה יותר על פי דיווחים עבור "הידבקות במחלות מין".
המועצה, הידועה כ-"עורכת הדין של שוויון ברומניה", הורתה למשרד הבריאות לבטל את האיסור.
בינואר 2008, על מנת לקיים את פסיקת המועצה, פרסם משרד הבריאות חוק חדש המבטל את האיסור על "MSM" לתרום דם.
עם זאת בניגוד להצהרה, החוק טרם יושם.
הומוסקסואליות גלויה עדיין מוגדרת כנדירה מחוץ למרכזים עירוניים גדולים ברומניה, בעוד לסביות והומוסקסואלים כפריים מסתירים בדרך כלל סגורים את נטייתם המינית האמיתית בקרב סביבתם.
סצנת קהילת הלהט"ב הרומנית הבולטת ביותר במדינה נוכחת בערים בוקרשט וקלוז'-נאפוקה בהן ישנם מספר מועדונים הומוסקסואלים ידועים ואירועי תרבות שונים.
מצעד הגאווה בבוקרשט מתקיים מדי שנה מאז 2005, בעוד ציונו ה-15 ב-2020 הוביל למספר שיא של כ-10,000 מפגינים מאז היווסדותו.
קיום המצעד מאורגן על ידי "ACCEPT", ארגון זכויות הלהט"ב הגדול ביותר במדינה.
ישנם מספר אירועים המתקיימים מדי שנה בקלוז'-נאפוקה המאורגנים על ידי "Be An Angel", ארגון זכויות להט"ב רומני נוסף הכוללים את פסטיבל לילות הסרטים הגאה (פסטיבל סרטי להט"ב בינלאומי), טקס הפרס הגאה (טקס פרסים להוקרה עבור תורמים לתרבות וזכויות להט"ב), ומיס טראוסטי רומניה, תחרות יופי המציגה קרוס-דרסינג.
ב-18 בדצמבר 2005 הוקמה תחנת הרדיו "Radio Q" (תחת השם "2G") המשדרת עבור קהל חברי קהילת הלהט"ב הרומנית באמצעות שירות סטרימינג שונים כאשר עיקר שידוריה מורכבים ממוזיקה מסוגות משתנות עם התמקדות במוזיקה אלקטרונית וטראנס לצד מגוון תוכניות הדנות בתרבות וסוגיות להט"ב במדינה.
גישה מוגברת לאינטרנט בעשורים האחרונים הובילה לפיתוח של תקשורת ובלוגוספירת להט"ב תוססת.
מגזינים בקרב חברי הקהילה כללו את: "Angelicuss", "GayOne" ו-"Switch" אשר יצא לאור בשנת ב-1 ביולי 2005 ועסק רבות בארגון מצעד הגאווה הראשון במדינה.
באוקטובר 2008 השיק הארגון "Be An Angel" את ערוץ הטלוויזיה הראשון ברומניה בקרב אזרחי להט"ב, "Angelicuss TV", אשר משודר באופן מקוון.
אף על פי שלבירה בוקרשט ישנם מספר אמנים, פעילים ועיתונאים הידועים כחלק מקהילת הלהט"ב הרומנית, פעילויות מחוץ לבירה נוטות להיות מוגבלות כתוצאה מדיכוי פוליטי, דתי וחברתי.
למרות גישה רבה יותר לפעילות בסוגיות שונות בבוקרשט באמצעות מדיה חברתית, קיים פער רחב באיחוד הפעילים האזוריים עם אלו שבבירה.
ב-28 במרץ 2007 העניקה המועצה הלאומית לאודיו-קולי קנס בסך 10,000 לאו רומני (3,000 אירו) לתוכנית סאטירת-קומדיה קרוניקה קרקוטאילור, בגין הערות הומופוביות.
נשיא המועצה, ראלו פיליפ, נימק את הטלת הקנס בטענה כי "בלתי מתקבל על הדעת הדרך בה הם צוחקים על נטייה מינית בדרך זו, במיוחד מכיוון שמדובר בקולגה".
התקרית עוררה ויכוח ציבורי בנוגע לתופעת ההומופוביה ברומניה ולייצוג של אזרחי להט"ב בתקשורת המיינסטרים.
ב-7 בנובמבר שבעה צעירים הותקפו בבוקרשט בבית הספר הלאומי למדעי המדינה ומנהל ציבורי לאחר שהשתתפו בדיון אקדמי על ההיסטוריה של הומוסקסואליות ברומניה.
בערב ה-20 בפברואר 2013 כ-50 מפגינים עצרו את הקרנת סרט הלהט"ב "הילדים בסדר" במוזיאון האיכר הרומני בבוקרשט, תוך כדי שהם צועקים סיסמאות הומופוביות ותוקפים מילולית את צופי התיאטרון.
קבוצת המפגינים כינתה את הצופים כ-"חיות", "חלאות" והצהירה את הקריאות "מוות להומוסקסואלים", "אנחנו לא רוצים אתכם כאן" ו-"אתם לא רומנים".
לאחר מכן המשיכה הקבוצה לשיר את ההמנון הלאומי של רומניה ומזמורים אורתודוקסים נוצריים, והשתמשה בסמלים דתיים ופשיסטים (הצדעות נאציות).
סקר שנערך על ידי סוכנות זכויות היסוד של האיחוד האירופי בשנת 2013 הראה כי רומניה ממוקמת במקום השלישי, אחרי קרואטיה ובולגריה, בין המדינות עם הרמות הגבוהות ביותר של התנהגות הומופובית בשטחן.
21% מבני המיעוטים המיניים ברומניה הצהירו כי הותקפו או היו מאוימים באלימות ב-5 השנים האחרונות.
מעשי האפליה והאלימות הוגדרו במגוון תחומים בהם: שכנים, מכרים, אחראים לאכיפת החוק, עמיתים לעבודה, מורים וחברים לכיתה.
לסביות, הומואים, טרנסג'נדרים וביסקסואלים (להט"ב) ברפובליקה הדומיניקנית מתמודדים עם אתגרים משפטיים וחברתיים שאינם נתקלים בהם תושבים הטרוסקסואלים.
זוגות חד מיניים לא רשאים לאמץ באופן חורג או משותף ברחבי הרפובליקה בעוד טרנסג'נדרים אינם זכאים לשינוי מגדרם ושמם החוקיים במסמכים רשמיים.
ב-9 בינואר 2018, בית הדין האינטר-אמריקאי לזכויות אדם (IACHR) קבע כי מדינות החתומות על האמנה האמריקאית לזכויות אדם (בהן הרפובליקה הדומיניקנית) מחויבות לאפשר לזוגות חד מיניים להינשא כזכות אדם.
הפסיקה לא הובילה לחקיקת נישואים חד מיניים ברחבי המדינה אם כי יצרה תקדים מחייב במדינות אמריקה הלטינית והובילה לקריאותיהם של מומחים משפטיים דומיניקנים כי "ישנה חובה על הרפובליקה הדומיניקנית להכשיר נישואים חד מיניים וליישם את החלטת בית הדין בבוא העת".
פעילות הומוסקסואלית בין מבוגרים בהסכמה חוקית ברפובליקה הדומיניקנית מאז 1822 בעוד גיל ההסכמה מוגדר כשווה לזוגות הומוסקסואלים והטרוסקסואלים כאחד - 18 שנים.
בעבר, חוק העונשין הפליל כל מעשה שנחשב כפגיעה ב-"הגינות והתנהגות טובה" בפומבי, והטיל עונש של קנסות ועד שנתיים מאסר על הנאשמים.
חוק זה שימש לעיתים שוטרים כדי להטריד, לקנוס או לעצור זוגות חד מיניים העוסקים בגילויי חיבה פומביים.
סעיף זה בוטל בשנת 1997 באמצעות תיקון לחוק הפלילי.
עם זאת, כוחות המשטרה ברפובליקה הדומיניקנית כפופים לסעיפים משפטיים שונים.
סעיף 210 לחוק המשפטים המשטרתי משנת 1966 עדיין מוציא מחוץ לחוק "מעשי סדום", המוגדרים כ-"אקט מיני בין בני אותו המין", בקרב כוחות המשטרה.
חוק 66–285 אוסר בנוסף על אזרחי להט"ב לשרת כחלק מכוחות המשטרה.
בשנת 2014 אושר החוק כאוסר על אזרחי להט"ב במדינה להצטרף לשירות בכול כוח משטרתי.
הרפובליקה הדומיניקנית אינה מכירה בנישואים חד מיניים, וגם לא בכל צורה של זוגיות חד מינית (איחוד אזרחי, נישואי חוזה, מעמד ידועים בציבור).
לצד אי הכרתה של הרפובליקה הדומיניקנית במערכות יחסים הומוסקסואליות, ישנה הגבלה בחוקת המדינה המכירה בנישואים כאיחוד הטרוסקסואלי בין גבר לאישה בלבד מאז 2010 בסעיף 55 באומרו, "המדינה תקדם ותגן על ארגון המשפחה על בסיס מוסד הנישואין בין גבר לאישה".
עם זאת, ישנם סעיפי חוקים אשר יכולים לשמש עבור הכרה ביחסים אלה.
סעיף 41, "תוקף הנישואין" בחוק 14–544, קובע כי "נישואין תקפים...
אם הם נחשבים ככאלה על פי חוק מקום החגיגה, או לפי החוק הלאומי, או של מקום מגוריו של לפחות אחד מבני הזוג בזמן החגיגה".
ב-9 בינואר 2018, בית הדין האינטר-אמריקאי לזכויות אדם (IACHR) קבע כי מדינות החתומות על האמנה האמריקאית לזכויות אדם (בהן הרפובליקה הדומיניקנית) מחויבות לאפשר לזוגות חד מיניים להינשא.
הפסיקה, שקבעה תקדים מחייב למדינות רבות באמריקה הלטינית, קובעת כי,מספר מומחים משפטיים דומיניקנים הודיעו מאז הפסיקה כי ישנה חובה על הרפובליקה הדומיניקנית להכשיר נישואים חד מיניים וליישם את החלטת בית הדין בבוא העת.
ברפובליקה הדומיניקנית, מעט מכשירים משפטיים באזורים מסוימים מגנים על אזרחי להט"ב מפני אפליה.
מאז שנת 2000, חוק הנוער הכללי (חוק 49/2000) אוסר על אפליה על רקע נטייה מינית.
סעיף 11 לחוק סדר הדין הפלילי, הנמצא בתוקף מאז 2007, קובע כי שופטים ותובעים "חייבים לקחת בחשבון את הנסיבות המיוחדות של כל אדם המעורב בכל תיק, אך אינם יכולים לבסס את החלטותיהם רק על סמך נטייתו המינית".
מאז 2011, חוק 135/2011 בנושא HIV/איידס אוסר על אפליה על רקע נטייה מינית וזהות מגדרית.
אפליה על רקע נטייה מינית או זהות מגדרית אינה מוגדרת כפלילית בתחומים רבים במדינה כגון: תעסוקה, חינוך, דיור, שירותי בריאות, בנקאות, תחבורה, שירותים ממשלתיים והתאמות ציבוריות.
כתוצאה מכך, אזרחי להט"ב דומיניקנים רבים מרגישים צורך להסתיר את נטייתם המינית או זהותם המגדרית האמיתית מסביבתם הקרובה, בעוד דיווחים על אפליה הומופובית די נפוצים.
משנת 2006 עד 2009, מקורות רשמיים דיווחו על רצח של לפחות 14 עובדי מין טרנסג'נדרים דומיניקנים.
פשעים על רקע דברי שטנה דווחו גם נגד חברי קהילת הלהט"ב מהמעמד הבינוני והגבוה, בהם מפיק הטלוויזיה מיקי ברטון וקלאודיו נאסקו.
אישים בולטים אחרים אשר היוו מטרות לאלימות על רקע הומופובי לאורך השנים במדינה כוללים את במאי הקולנוע ז'אן לואיס חורחה, העיתונאי ויקטור גוליאס, ד"ר ז'סוס דיאז אלמנצר וויליאם קורדרו.
בשנת 2014, ואן טיסלי, עורך דין אמריקאי ופעיל הומוסקסואל מבקר, אותר ללא רוח חיים בדירתו בבירה סנטו דומינגו כתוצאה מביצוע רצח על רקע הומופובי.
חוק עונשין חדש שכלל הוראות האוסרות על פשעי שנאה על בסיס נטייה מינית היה צפוי להיכנס לתוקף בדצמבר 2015, אך נחשב כבלתי חוקתי זמן קצר לפני כניסתו לתוקף על ידי בית המשפט לחוקה, לאור העובדה שסעיפיו הנוגעים להפלות הוגדרו "לוקים באי-סדרים והפרות".
בשנת 2016, הסנאט ולשכת הצירים אישרו שינויים בגרסה הראשונית של החוק על ידי הפללה מלאה של קיום הפלות, בעוד פשעי שנאה המבוססים על נטייה מינית נשארו פלילים על פי גרסה זו.
עם זאת, הנשיא דנילו מדינה הטיל וטו על ההצעה בדצמבר 2016, וביקש מהמחוקקים לאשר הפלות במקרים של אונס, גילוי עריות והצלת חיי האם.
טיוטת הצעת חוק חדשה הוגשה באוגוסט 2017 על ידי שני צירים, תוך שהותירו את כל התכנים בכל הקשור להפלות.
שני הצירים הצהירו בתגובה כי "יש להסדיר את נושא ההפלות בחוק נפרד" והתלוננו על כך שנושא זה "עיכב את חקיקתם של אמצעים חשובים נוספים".
אם יאושר לבסוף, חוק העונשין יקבע עונשים של בין 30 ל-60 שנות מאסר על פשעי שנאה ממניעי נטייה מינית.
בנוסף, מי שגורם ל-"עינויים, יחס אכזרי, לא אנושי ומשפיל לכל אדם בשל נטייתו המינית", עלול לשאת בעונש של 30 עד 40 שנות מאסר.
לאזרחי הרפובליקה הדומיניקנית ישנה זכות חוקתית לגשת לשירותי בריאות.
תוכניות בריאות לקהילת הלהט"ב במדינה התמקדו במשך השנים בדרך כלל בחינוך לייעוץ ומאבק ב-HIV/איידס, אשר נוהלו לרוב על ידי ארגונים לא ממשלתיים.
טרנסג'נדרים ברפובליקה הדומיניקנית אינם רשאים לשנות את מינם ושמם החוקיים עבור שיקוף זהותם המגדרית המועדפת.
ביוני 2018, הנשיא דנילו מדינה הוציא צו ביצוע מיוחד המעניק ל-35 טרנסג'נדרים דומיניקנים את האפשרות לשנות את שמם החוקי כך שיתאים לזהותם המגדרית בהם נכללה עיתונאית הטלוויזיה הדומיניקנית מיה קפדה.
המידות השמרניות החברתיות של הכנסייה הקתולית והקהילות הפרוטסטנטיות והאוונגליסטיות מחזיקות בשליטה משמעותית הן במדיניות הציבורית והן בעמדות הרווחות סביב זכויות להט"ב בפוליטיקה המדינית ברפובליקה הדומיניקנית אשר כתוצאה מכך, מפלגות פוליטיות גדולות לא הביעו תמיכה ציבורית רבה בחקיקתן לאורך השנים.
דיווחים אחרונים מצביעים על כך שסימנים של קהילת להט"ב גלויה ופעילות פוליטית הם לעיתים קרובות יעדים לדיכוי ממשלתי, לעיתים קרובות בתמיכת מנהיגים דתיים.
זנות הפכה להכרח כבד עבור חלק מחברי קהילת הלהט"ב הדומיניקנית אשר מתקשים להתפרנס במגזר הכלכלי הפורמלי בשל אפליה והטרדה איתם מתמודדים לעיתים קרובות.
עוני, התמכרות לסמים ואלימות מובילים לעיתים קרובות טרנסג'נדרים דומיניקנים להתפרנס מזנות.
בקיץ 2006, מספר מועדונים הומוסקסואלים וגיי ברים בבירה סנטו דומינגו נסגרו כחלק מתוכנית של הטרדה משטרתית נגד אזרחי להט"ב.
בשנת 2012, חברי מחלקת המשטרה נכנסו בעת קיומו מצעד הגאווה בסנטו דומינגו ועצרו מפגינים בטענה שהשתמשו "באופן לא תקין בדגל הרפובליקה הדומיניקנית".
שגריר ארצות הברית לשעבר במדינה, וולי ברוסטר בין השנים 2013–2017, היה ידוע כהומוסקסואל גלוי ופעיל בתמיכתו באירועי להט"ב ברפובליקה הדומיניקנית בעודו נפגש בקביעות עם קבוצות למען זכויות להט"ב והופיע בפומבי בתקשורת הדומיניקנית ובבתי ספר עם בעלו.
ברוסטר היה לעיתים קרובות יעד להעלבות מצד מנהיגים דתיים ומספר פוליטיקאים על רקע נטייתו המינית.
בשנת 2016 קבוצות אוונגליסטיות פתחו בעצומה אשר נכשלה בבקשה מהממשלה לגרש את ברוסטר מהיותו שגריר ארצות הברית במדינה, בעודן קראו לברוסטר "ללכת הביתה ולבשל מאחר שהוא נשוי לגבר".
במהלך כנס להט"ב באפריל 2017 שהתקיים בסנטו דומינגו, השרה לענייני נשים ג'נט קמילו, שדיברה בשם הממשלה הדומיניקנית, אמרה כי "כולם צריכים להיות שווים לפי החוק ובחברה" בעודה הצהירה שהממשלה "עושה הכל כדי לבנות ולהילחם למען שוויון, למען חברה מכילה לכולם".
בוועידה השתתפו פעילים זכויות להט"ב מרחבי כלל אמריקה הלטינית, כולל רוזמיט מנטילה, חברה במפלגת האופוזיציה הפופולרית של ונצואלה.
על פי סקר משנת 2017 שבוצע על ידי הארגון הבינלאומי "ILGA", מצא כי רוב של 64% מהדומיניקנים הסכימו כי אנשים הומוסקסואלים, לסביות וביסקסואלים צריכים ליהנות מאותן זכויות כמו הטרוסקסואלים, בעוד ש-22% לא הסכימו.
65% הסכימו שיש להגן עליהם מפני אפליה במקום העבודה בעוד 20% מהדומיניקנים, לעומת זאת, אמרו שיש להאשים אנשים שנמצאים במערכות יחסים חד-מיניות כפושעים, כאשר 61% לא הסכימו.
באשר לטרנסג'נדרים, 67% מהמשיבים הסכימו שצריכות להיות להם זכויות שוות להטרוסקסואלים, 65% סברו שיש להגן עליהם מפני אפליה בעבודה ו-45% סברו שיש לאפשר להם לשנות את מינם החוקי.
"Amigos Siempre Amigos" ("ASA", "חברים תמיד חברים") ארגון לא ממשלתי העוסק בבעיות בריאות בקרב חברי קהילת הלהט"ב המקומית.
"Trans Siempre Amigas" ("TRANSSA", "טרנס תמיד חברים") ארגון למען טרנסג'נדרים דומיניקנים בעל מטרת "כבוד, הוגנות וסובלנות של הקהילה הטרנסג'נדרית".
"Diversidad Dominicana" ("DD", "גיוון דומיניקני") ארגון המקדם זכויות להט"ב ברחבי הרפובליקה.
לסביות, הומואים, טרנסג'נדרים וביסקסואלים (להט"ב) בפנמה מתמודדים עם אתגרים משפטיים וחברתיים שאינם נתקלים בהם תושבים הטרוסקסואלים.
פעילות הומוסקסואלית של גברים ונשים מוגדרת כחוקית בפנמה מאז 2008, אם כי משקי בית בראשות זוגות חד מיניים אינם זכאים לאותן הכרות משפטיות הזמינות לזוגות הטרוסקסואלים.
במרץ 2017 הוגשה לבית המשפט העליון של פנמה תביעה להכשרת נישואים חד מיניים במדינה.
התביעה עוררה ויכוחים רבים בחברה הפנמית, מה שגרם לאישי ציבור רבים להכריז על תמיכתם בזכויות להט"ב ובהן הכשרתם של נישואים אזרחיים עבור זוגות חד מיניים, כולל סגנית הנשיא, הגברת הראשונה של פנמה והתובע הכללי.
ב-9 בינואר 2018, בית הדין האינטר-אמריקאי לזכויות אדם (IACHR) קבע כי מדינות החתומות על האמנה האמריקאית לזכויות אדם (בהן פנמה) מחויבות לאפשר לזוגות חד מיניים להינשא כזכות אדם.
אנשי שבט הקונה מצפון מזרח פנמה מכירים באופן מסורתי במגדר שלישי.
אנשים קונים המזדהים במגדר שלישי ידועים במונח אומגיד ("omeggid").
בחברה הקונית, אם נער צעיר מתחיל לגלות נטייה לפעול כנקבה בחיי היום יום, משפחתו מתייחסת אליו עם קבלה רחבה באופן טבעי ומאפשרת לו לגדול בצורה זו.
לעיתים קרובות מאוד, אומגידים ילמדו מיומנויות המזוהות בדרך כלל עם נשים, כגון יצירת מולה.
האומגידים נטועים במיתולוגיה של החברה הקונית, אשר על פיה, "המנהיגים המקוריים שהביאו את המסורות, הכללים וההנחיות לעם הקונה לחיות על פיהם [הם] אדם בשם איבאורגון, אחותו גיגאדיריאי ואחיה הקטן ויגודון", שהוא אומגיד.
על פי דיווחים מסוימים, אנשי הקונה מוגדרים באופן מסורתי כבעלי קבלה כלפי פעילות הומוסקסואלית.
בעקבות הקולוניזציה של האימפריה הספרדית ו-300 השנים שלאחר מכן של השלטון הקתולי הספרדי, מיניות וסוגיות להט"ב הפכו לנושאי טאבו בפנמה, בעוד פעילות הומוסקסואלית סווגה כ-"מעשה סדום" אשר נענש בעונש מוות.
בני הקונה הצליחו לשמור על מסורותיהם ומנהגיהם, למרות דיכוי השלטון הספרדי ומדיניות המדינה הפנמנית שלאחר קבלת עצמאותה.
פעילות הומוסקסואלית הפכה לחוקית בפנמה מאז 2008 בעוד פנמה הייתה למדינה דוברת הספרדית האחרונה ביבשת אמריקה שביטלה את החוק הקולוניאלי בשטחה נגד "מעשי סדום".
הומוסקסואליות בוטלה מסיווגה כמחלת נפש במדינה באותה שנה.
גיל ההסכמה בפנמה מוגדר כשווה בין זוגות הומוסקסואלים והטרוסקסואלים כאחד - 18 שנים.
פנמה אינה מכירה בנישואים חד מיניים, וגם לא בכל צורה של זוגיות חד מינית (איחוד אזרחי, נישואי חוזה, מעמד ידועים בציבור).
הצעת חוק שהייתה מאפשרת הכרה משפטית באיחודים אזרחיים בקרב זוגות חד מיניים נדחתה בשנת 2004, בעיקר בשל לחץ של מאמינים קתולים.
ב-8 במאי 2014 אושר קוד המשפט הבינלאומי הפרטי האוסר על נישואים חד מיניים בפנמה.
סעיף 40 של הקוד מציין באומרו כי "נישואים חד מיניים אסורים בהחלט במדינה".
הקוד הבהיר בנוסף כי המדינה לא תכיר בנישואים חד מיניים אשר נערכו במדינות אחרות.
ב-17 באוקטובר 2016, זוג נשוי חד מיני הגיש תביעה המבקשת להכיר בנישואיהם שנערכו מחוץ למדינה בפנמה.
השופט לואיס רמון פברגה הוצב בתיק כדי לקבוע אם להפנות את התיק לבית המשפט העליון לצדק.
בתחילת נובמבר התקבל התיק לבית המשפט העליון.
ב-24 במרץ 2017 הוגשה תביעה נוספת נגד סעיף 26 של הקוד האזרחי לבית המשפט העליון המציין כי נישואים הם איחוד בין גבר ואישה בלבד.
בית המשפט הסכים לדון בתיק.
ביוני 2017 איחד בית המשפט העליון את שתי התביעות.
ב-14 באפריל 2017, סגנית הנשיא איזבל סן מאלו הודיעה על תמיכתה בשוויון זכויות נישואים עבור זוגות חד מיניים.
באמצע חודש מאי, התובע הכללי ריגוברטו גונזלס פרסם הצהרה לבית המשפט העליון, וביקש ממנו להכשיר נישואים חד מיניים.
בעודו מודה שנישואים חד מיניים הם "נושא שנוי במחלוקת בחברה הפנמית", גונזלס טען שעמדתו עולה בקנה אחד עם "ערך הכבוד לכל בני האדם וכן לחוקת פנמה".
באוקטובר 2017, שופט בבית המשפט העליון פרסם טיוטת פסק דין הדוחה את התיק.
ב-21 בדצמבר 2017, קבוצת זכויות להט"ב הפנמית "Fundación Iguales Panama" הגישה בקשת פסלות שופט בפני בית המשפט העליון נגד השופט ססיליו צ'דליזה, אשר התבטא נגד נישואים חד מיניים בשנת 2015. תיק הנישואים הושהה, עד לתוצאות בקשת הפסילה.
ב-16 בינואר הודיעה סגנית הנשיא איזבל סן מאלו כי המדינה "תציית במלואה לפסיקה".
הודעות רשמיות המחייבות ציות לפסיקה נשלחו למחלקות ממשלתיות שונות באותו יום.
פסיקת בית הדין גונתה על ידי הכנסייה הקתולית וקבוצות דתיות אחרות.
מספר צירים הביעו באופן דומה את התנגדותם לפסק הדין, כאשר ציר אחד תייג את הפסיקה כ-"סכנה למין האנושי".
בתחילת חודש פברואר, אזרחית הגישה בקשה לפרלמנט לחקור את סגנית הנשיא על חריגה לכאורה מתפקידה וניצול לרעה את סמכותה כסגנית הנשיא כשהודיעה על ציות ממשלתי לפסיקה.
ב-2 בפברואר, הודיע היועץ המשפטי לממשלה כי המדינה אינה יכולה להתעלם מפסיקת בית הדין, וחזר והדגיש כי הפסיקה "מחייבת לחלוטין את פנמה".
ב-15 בפברואר 2018 בוטלה טיוטת פסק הדין של שופט בית המשפט העליון מאוקטובר 2017, בעוד בית המשפט הודיע כי יכבד את פסיקתו של בית הדין האינטר-אמריקאי לזכויות אדם בהחלטתו.
פסק דין בנושא היה צפוי להתרחש ב-20 בדצמבר 2018, אך נדחה.
במאי 2018 דווח כי גם זוג לסביות פנמיות הגיש תביעה לבית המשפט העליון על מנת לקבל הכרה בנישואיהם.
תחת כהונת הנשיא לאורנטינו קורטיסו, אושר תיקון חוקתי על ידי האספה הלאומית ב-29 באוקטובר 2019, כדי להגדיר נישואים בחוקה כאיחוד הטרוסקסואלי בין גבר לאישה בלבד ובכך, לאסור באופן חוקתי על הכרה בנישואים חד מיניים.
כדי להיכנס לתוקף, התיקון היה צריך להיות מועבר שוב בהצבעה בשנת 2020 ולאחר מכן היה מוגש למשאל עם.
עם זאת, מחאות נגד תיקון זה ואחרים אשר נכללו בחקיקתו, הובילו את הנשיא קורטיסו למתוח ביקורת על המחוקקים בנושא, ולהקמת ועדה לבדיקת התיקונים בהצעה.
התיקון הוסר לבסוף עקב התנגדות ציבורית משמעותית.
זוגות חד מיניים אינם רשאים לאמץ ילדים בפנמה, הן עבור אימוץ חורג או משותף.
עם זאת, הליכי הפריה חוץ גופית והזרעה מלאכותית מוכרים עבור זוגות לסביות.
לא קיימים חוקים המכסים אפליה על רקע נטייה מינית או זהות מגדרית בפנמה בעוד סעיף 39 לחוקה אוסר על הקמת "חברות, עמותות או קרנות" המנוגדות לסדר המוסרי או המשפטי אשר בעבר, שימש עבור סירוב רישום של ארגונים למען זכויות הומוסקסואלים.
באוגוסט 2015 הוגשה באספה הלאומית הצעת חוק לאיסור אפליה על רקע נטייה מינית וזהות מגדרית.
עם זאת, הצעת החוק לא התקדמה בחקיקתה מאז.
מאז 2006, טרנסג'נדרים בפנמה רשאים לשנות את מינם ואת שמם החוקי בתעודות הלידה שלהם לאחר העברת ניתוח להתאמה מגדרית.
במאי 2016, טרנסג'נדרית פנמית בת 22 הורשתה לשנות את שמה, כך שיתאים לזהותה המגדרית המועדפת, מבלי שחויבה לעבור ניתוח להתאמה מגדרית.
זו הייתה הפעם הראשונה שאדם טרנסג'נדר בפנמה הצליח לשנות את שמו מבלי לעבור תחילה ניתוח מסוג זה.
בינואר 2018, בית הדין האינטר-אמריקאי לזכויות אדם קבע כי חיוב טרנסג'נדרים לעבור ניתוח להתאמה מגדרית עבור להיות בעלי גישה לשנות את מינם החוקי הוא הפרה של האמנה האמריקאית לזכויות אדם.
גברים הומוסקסואלים וביסקסואלים בפנמה נאסרים לתרום דם.
בשנת 1996 נוסד ארגון הלסביות וההומואים הראשון של פנמה "Asociación Hombres y Mujeres Nuevos de Panamá" אשר קיבל הכרה משפטית רק בשנת 2005 לאחר מאבקם של חבריו במשך שלוש שנים עם השלטונות ואנשי דת מהכנסייה הקתולית אשר התנגדו להכרתו.
בשנת 2004 הציגו חברי הארגון עצומה הקוראת להכרה בשותפות רשומה בין זוגות חד מיניים.
ביוני 2005 נערך מצעד הגאווה הראשון של פנמה עם כ-100 מפגינים אשר אורגן על ידי "AHMNP" בבירה פנמה סיטי.
באפריל 2017, הוכרז שהגברת הראשונה של פנמה, לורנה קסטיו, תשתתף במצעד בעיר בציונו באותה שנה.
במאי 2015, הוקם בפנמה ארגון זכויות הלהט"ב השני במדינה, "Unión de la diversidad".
ביוני 2016, הושקה קרן חדשה בשם "Convive Panamá" המבוססת על המטרה, הרעיונות ושיטות הפעילות של הארגון.
בשנת 2017, הוקם "Fundación Iguales Panamá", ארגון ללא מטרות רווח המקדם "שמירה, קידום וכיבוד זכויות אדם" בעוד פעילותו הוגדרה בחזית ההגנה של זכויות להט"ב בפנמה.
לסביות, הומואים, ביסקסואלים וטרנסג'נדרים (להט"ב) בפיליפינים מתמודדים עם אתגרים משפטיים שלא מתמודדים אנשים שאינם להט"ב.
אזרחים להט"ב בפיליפינים מתמודדים לעיתים קרובות עם חסרונות בהתקבלות לעבודה, ברכישת זכויות לנישואים אזרחיים, ואפילו בהקמת עסקים אישיים.
יש להם גם שיעור גבוה יותר של התאבדות או מחשבות אובדניות בהשוואה להטרוסקסואלים.
במהלך שנות ה-70 וה-80, המושגים הפיליפיניים של "הומו" הושפעו מאוד מהמושגים המערביים.
לפי Being LGBT in Asia, להט"בים שנחשפו לרעיון המערבי של היותם "הומו" החלו לקיים מערכות יחסים עם להט"בים אחרים, במקום עם אנשים המזוהים כהטרוסקסואלים.
לקראת סוף שנות ה-80 חלה עלייה במודעות ללהט"בים בפיליפינים.
ב-1984 הופקו והועלו מספר מחזות העוסקות בלהט"ב.
קהילת הלהט"ב בתחילת שנות ה-90 כתבה מספר ספרים שהעלו את המודעות, כמו Ladlad, אנתולוגיה של הומואים פיליפינים משנת 1993. עשור זה גם סימן את ההפגנה הראשונה של נוכחות של מגזר מאורגן של קהילת הלהט"ב במדינה.
בהשתתפות קבוצה לסבית בשם Lesbian Collective, כשהצטרפה בצעדות ליום האישה הבין-לאומי במרץ 1992. הפגנה נוספת עם נוכחות של הקהילה הלהט"בית נעשתה על ידי ProGay פיליפינים ו-MCC פיליפינים, כאשר ארגנו מצעד גאווה ב-26 ביוני 1994, שסימן את המצעד הראשון הקשור לגאווה שהתקיים במדינה באסיה ובאוקיינוס השקט.
במהלך העשור, הוקמו קבוצות להט"ב שונות כמו כנסיות הקהילה המטרופוליטן (MCC) ב-1991, UP Babaylan ב-1992 ו-ProGay הפיליפינים ב-1993.
בשנת 1998, מפלגת הפעולה האזרחית של Akbayan הפכה למפלגה הפוליטית הראשונה שהתייעצה עם קהילת הלהט"ב ועזרה בהקמת קבוצת הלובי הלהט"ב הראשונה, רשת הסנגור החקיקתי לסביות והומואים, הידועה גם בשם LAGABLAB, בשנת 1999. LAGABLAB הציעה תיקונים לזכויות להט"ב בשנת 1999 והגישה את הצעת החוק נגד אפליה (ADB) בשנת 2000.
תנועת הלהט"ב הייתה פעילה מאוד באלף החדש.
עם שנות ה-2000, הוקמו עוד ארגוני להט"ב כדי לשרת צרכים ספציפיים, כולל בריאות מינית (במיוחד HIV), תמיכה פסיכו-סוציאלית, ייצוג באירועי ספורט, צרכים דתיים ורוחניים וייצוג פוליטי.
לדוגמה, המפלגה הפוליטית Ang Ladlad נוסדה על ידי Danton Remoto, תומך להט"ב נודע, בשנת 2003.
בדצמבר 2004, מאראווי סיטי אסרה על גברים לצאת בפומבי כשהם לובשים לבוש נשי, איפור, עגילים "או קישוטים אחרים הבאים לבטא את נטיותיהם הנשיות".
החוק שעבר על ידי מועצת העיר מאראווי אוסר גם על מכנסי ג'ינס כחולים צמודים, חולצות צינור ולבוש חשוף אחר.
ראש העיר אמר שהמהלכים הללו הם חלק ממסע "ניקוי וטיהור" איסלמי.
בכינוס של עצרת האו"ם להקמת צוות משמר להט"ב הנתמך על ידי האו"ם, נמנע הנציג הקבוע הפיליפיני מהצבעה.
בשנת 2016, ג'רלדין רומן הפכה לאישה הטרנסג'נדרית הראשונה בגלוי שנבחרה לקונגרס הפיליפינים.
בנוסף, מספר להט"בים נבחרו לתפקידי ממשל מקומיים ברחבי הפיליפינים, כולל כראשי ערים או חברי מועצה.
פעילות מינית לא מסחרית בהסכמה בין שני אנשים מאותו מין בפרטיות אינה נחשבת כפשע בפיליפינים, אם כי התנהגות מינית או חיבה המתרחשים בפומבי עשויים להיות כפופים לאיסור "השערורייה החמורה" בסעיף 200.
העיר מאראווי באזור האוטונומי בנגסמורו במינדנאו המוסלמית (BARRM), היא העיר היחידה בפיליפינים שבה פעילות מינית מאותו המין אינה חוקית.
הפיליפינים אינם מציעים כל הכרה משפטית בנישואים חד מיניים, איחודים אזרחיים או הטבות שותפות במשפחה.
באוקטובר 2016, יושב ראש בית הנבחרים פנטלאון אלוורז הודיע כי יגיש הצעת חוק להכשרת איחודים אזרחיים עבור זוגות חד-מיניים.
עד 25 באוקטובר 2016, יותר מ-150 מחוקקים סימנו את תמיכתם בהצעת החוק.
מאז 2006, שלוש הצעות חוק נגד נישואים חד מיניים הוגשו לסנאט ולקונגרס.
ב-18 בפברואר 2016, במהלך מסע הבחירות שלו לנשיאות, הודיע רודריגו דוטרטה שאם ינצח בבחירות הוא ישקול להכשיר נישואים חד מיניים אם תוצג בפניו הצעה.
עם זאת, במרץ 2017, דוטרטה שנבחר לנשיאות אמר שהוא מתנגד באופן אישי לנישואים חד מיניים.
ב-17 בדצמבר 2017 שינה דוטרטה את עמדתו בנושא, והביע שוב את תמיכתו בחוק.
זוגות חד מיניים אינם רשאים להגיש בקשה לאימוץ משותף, בהתחשב בכך שאיחודים חד מיניים אינם מוכרים על פי החוק.
עם זאת, על פי דרישות הזכאות החלות באימוץ ביתי בפיליפינים, אין חוקים מפורשים האוסרים על אנשים להט"ב לאמץ ילדים.
הדרישות להיות מאמץ פוטנציאלי אינן מביאות בחשבון את הנטייה המינית או זהותו המגדרית של המאמץ.
זכויותיהם של לסביות, הומואים, טרנסג'נדרים וביסקסואלים (להט"ב) במדינת החסות של ארצות הברית בפוארטו ריקו מוגדרות בין המתקדמות ביותר בעולם.
לפוארטו ריקו ישנה השפעה רבה על מעמד חקיקת זכויות הלהט"ב בשטחה מהשפעתה של ארצות הברית.
טרנסג'נדרים בפוארטו ריקו החלו להיות רשאים לשנות את מגדרם החוקי בתעודות לידה מאז 2018.
בשנת 2002 קבע בית המשפט העליון בפוארטו ריקו כי האיסור ברחבי האי על פעילות הומוסקסואלית בהסכמה הוא חוקתי.
עם זאת, שנה לאחר מכן פסק בית המשפט העליון של ארצות הברית על האיסור כבלתי חוקתי בכל החוקים המדינתיים והטריטוריאליים של ארצות הברית מעבר לים המענישים פעילות הומוסקסואלית בהסכמה בפסד הדין לורנס נגד טקסס כמו גם ברמה הפדרלית בשטחי ארצות הברית.
פוארטו ריקו שינתה את חוק העונשין שלה ב-2004 בעקבות פסיקת בית המשפט וביטלה את האיסור על פעילות הומוסקסואלית בין מבוגרים בהסכמה מתוכן חוק איסור "מעשי הסדום" שלה.
ב-19 במרץ 1999 חתם מושל פוארטו ריקו פדרו רוסלו על החוק H.B.
1013, שהגדיר נישואים כאיחוד הטרוסקסואלי בלבד באומרו "חוזה אזרחי לפיו גבר ואישה מסכימים הדדית להפוך לבעל ואישה".
בשנת 2008, היה ניסיון לא מוצלח באספה המחוקקת להגיש משאל עם לשינוי חוקת פוארטו ריקו עבור הגדרת נישואים כאיחוד הטרוסקסואלי בלבד ובכך, לאסור דה יורה על הכרה בנישואים חד מיניים באופן חוקתי.
זוג נשים המתגוררות בפוארטו ריקו, שיוצגו על ידי "Lambda Legal Defense and Education Fund" , ארגון זכויות להט"ב אמריקאי, הגישו עתירה לבית המשפט המחוזי של ארצות הברית עבור מחוז פוארטו ריקו ב-25 במרץ 2014, בה ביקשו הכרה בנישואיהם שנערכו במסצ'וסטס ב-2004. ארבעה זוגות חד-מיניים נוספים הצטרפו כתובעים בתיק בחודש יוני.
השופט חואן פרז-ג'ימנס דחה את התביעה ב-21 באוקטובר 2014, וקבע כי פסיקת בית המשפט העליון של ארצות הברית בפסק הדין בייקר נגד נלסון בשנת 1972 מונעת ממנו לשקול את טיעוני התובעים.
פרז-ג'ימנס הגיע למסקנה כי "ההגדרה של פוארטו ריקו לנישואים אינה מתנגשת עם החוקה האמריקאית".
התובעים ערערו על ההחלטה לבית המשפט המחוזי הראשון לערעורים .
ב-20 במרץ 2015, מזכיר שר המשפטים של פוארטו ריקו, סזאר מירנדה , והמושל אלחנדרו גרסיה פדילה , הצהירו שהחוק של פוארטו ריקו האוסר על רישום והכרה בנישואים חד-מיניים "אינו בר הגנה מבחינה משפטית", וביקשו מבית המשפט לערעורים לבטל את הפניית התיק לבית המשפט המחוזי.
ב-14 באפריל 2015, בית המשפט הראשון לערעורים השעה את ההליכים עד לפסיקה של בית המשפט העליון של ארצות הברית בתיקים דומים שהוגשו עבור הכשרת נישואים חד-מיניים.
זוגות חד-מיניים פוארטו ריקנים החלו להגיש בקשה לרישום נישואיהם לראשונה ב-13 ביולי 2015.
בעוד שנישואים חד מיניים הפכו לחוקיים בפוארטו ריקו דה פקטו, חוקי האי עדיין לא שונו כדי לשקף את ההכרה דה יורה.
ביוני 2018, הונחה באספה המחוקקת הצעת חוק שמסירה את ההגדרה של נישואים כאיחוד הטרוסקסואלי בלבד בחוק הפוארטו ריקני שאומצה ב-1999 והוחלפה במקום זאת בהגדרת נישואים כנייטרליים מבחינה מגדרית.
הצעת החוק העלתה בנוסף את חוק הנישואים מ-14 ל-18 עבור זוגות הומוסקסואלים והטרוסקסואלים כאחד.
ב-2013, מושל פוארטו ריקו אלחנדרו גרסיה פאדייה חתם על צו שמרחיב את כיסוי ביטוח הבריאות לזוגות חד-מיניים בשותפות מקומית של עובדים ברשות המבצעת של פוארטו ריקו.
בשנת 2013, הנציגים לואיס וגה ראמוס , קרלוס ורגס פרר וחוסה באז ריברה הציעו את הצעת החוק 488 להרחבת ההגנה על אלימות במשפחה לכל משקי הבית, ללא קשר לנטייה מינית וזהות מגדרית.
בית הנבחרים (הבית התחתון) העביר את החקיקה ב-24 במאי.
המושל גרסיה פאדייה חתם על ההצעה כחוק ב-29 במאי.
בעקבות פסיקת בית המשפט העליון בארצות הברית בתיק אוברגפל נגד הודג'ס, מחלקת המשפחה של פוארטו ריקו הורתה לעובדי הסוכנות להתחשב רק ב-"טובת הילד ללא משוא פנים" באימוצים עתידיים ובשיבת ילדי אומנה.
משפחות בראשות זוגות חד-מיניים החלו להיות זכאיות להגיש בקשה להטבות כמו אלו המוצעות למשפחות בראשות זוגות הטרוסקסואלים.
מדיניות זו הוכרזה ב-13 ביולי 2015. צו האימוץ המוצלח הראשון של זוג חד-מיני בפוארטו ריקו אושר על ידי בית משפט מקומי ב-10 בדצמבר 2015.
בינואר 2018, המושל ריקרדו רוסליו חתם על הצעת חוק שקבעה את תוכן חוקי האימוץ של פוארטו ריקו בקנה אחד עם פסק הדין אוברגפל נגד הודג'ס.
החוק החל לאפשר במפורש לכלל הזוגות, בני אותו מין או בני המין השני, נשואים או לא נשואים, להגיש בקשה לאימוץ.
הצעת החוק נגד אפליה הוגשה ב-21 במאי 2009 לבית הנבחרים של פוארטו ריקו, ואושרה בהצבעת רוב של 43 בעד מול 6 נגד ב-11 בנובמבר 2009. הצעת החוק הייתה משנה את חוקי זכויות האזרח הקיימים באי כדי לאסור אפליה על בסיס נטייה מינית בתחומי תעסוקה, תחבורה ציבורית ומתקנים ציבוריים, עסקאות ודיור.
הצעת החוק הועברה לסנאט של פוארטו ריקו ונדונה לראשונה ב-18 בדצמבר 2009. ועדות הסנאט לענייני עבודה ומשאבי אנוש ולעניינים אזרחיים בחנו שתיהן את ההצעה.
עם זאת, נשיא הסנאט, תומאס ריברה שץ , מתנגד חריף לחקיקה ולזכויות להט"ב בכלל, הצהיר בתחילת אפריל 2010 כי החקיקה לא תאושר על ידי הסנאט.
לאחר מכן הסנאט לא ערך דיונים ולא נקט בפעולה להעברת ההצעה.
במקביל, המושל לואיס פורטוניו ציין שכל חוק נגד אפליה "צריך לקבוע פטורים לארגונים המתנגדים להומוסקסואליות על רקע אמונה דתית".
בשנת 2013, הסנאטור רמון לואיס ניבס הציג את הצעת החוק 238 בסנאט כדי לאסור אפליה על בסיס נטייה מינית וזהות מגדרית.
ההצעה נתמכה על ידי 14 סנאטורים, מה שהבטיח את העברתה.
הסנאט אישר את החקיקה עם רוב של 15 בעד ו-11 נגד.
עד שעברה בבית הנבחרים בהצבעה של 29 מול 22 ב-24 במאי, היא שונתה כך שתחול רק על אפליה בתעסוקה.
לאחר העברתה באופן סופי על ידי הסנאט, המושל גרסיה פאדייה חתם על ההצעה כחוק ב-29 במאי.
בשנת 2017 אישרה האספה המחוקקת של פוארטו ריקו הצעת חוק לחופש דת, שמתירה לעסקים ציבוריים להפלות משפטית אזרחי להט"ב.
המושל ריקרדו רוסליו הטיל וטו על העברת הצעת החוק בפברואר 2018. ב-11 ביוני 2019, בית הנבחרים הצביע בעד אישור הצעת חוק חדשה בנושא, על רקע זעקות ומחאות.
ב-13 ביוני 2019, רוסלו קרא להמחוקקים למשוך את הצעת החוק.
בשנת 2020 שינתה פוארטו ריקו את סעיפי חוק איסור פשעי השנאה שלה כך שיכללו נטייה מינית וזהות מגדרית כעילות מוגנות.
פוארטו ריקו מכוסה גם על ידי החוק הפדרלי של ארצות הברית, חוק מתיו שפרד וג'יימס בירד ג'וניור למניעת פשעי שנאה, שכולל נטייה מינית או זהות מגדרית כעילות מוגנות מאז 2009. 2020 הייתה השנה הראשונה שמישהו בפוארטו ריקו הורשע על רקע הסעיפים.
שון דיאז דה לאון וחואן פאגן בונילה הואשמו על פי החוק לאחר הודאתו של בונילה, שבה הצהיר שהוא ודה לאון רצחו שתי נשים טרנסג'נדריות על רקע זהותן המגדרית ב-22 באפריל 2020.
עד 2018, החוק בפוארטו ריקני לא התיר לטרנסג'נדרים לשנות את מגדרם החוקי בתעודות לידה.
במשך השנים, הוצעו מספר הצעות חקיקה לא מוצלחות לשינוי החוק.
באפריל 2017, ארגון זכויות הלהט"ב האמריקאי "Lambda Legal" הגיש תביעה פדרלית בשמם של ארבעה טרנסג'נדרים פוארטו ריקנים, וקרא לשינוי תוכן החוק.
בתביעה, טענו העותרים שמניעת היכולת של טרנסג'נדרים פוארטו ריקנים לקבל תעודות לידה מדויקות מפרה את סעיפי ההגנה השווה וההליך ההוגן של החוקה האמריקאית באומרם: "פוארטו ריקו אוסרת באופן מוחלט על שינויים בסמן המגדר בתעודות הלידה, אפילו עבור אלו שתעודת הלידה שלהם אינה תואמת את מי שהם.
למדיניות זו אין הצדקה רציונלית בחוק או בנוהג.
למעשה, פקידי ממשל בפוארטו ריקו יודעים זאת, מכיוון שהם, כראוי, מאפשרים לטרנסג'נדרים לתקן את סמן המגדר ברישיונות הנהיגה שלהם.
מדיניות תעודת הלידה של פוארטו ריקו עומדת בסתירה למדיניות הממשל הפדרלי, 46 מתוך 50 מדינות בארצות הברית, וושינגטון די.סי.
(מחוז קולומביה) ועם ההיגיון הפשוט".
בתחילת אפריל 2018, שופט פדרלי ביטל את החוק וקבע שאיננו חוקתי.
פעילי זכויות להט"ב פוארטו ריקנים חגגו את פסיקת השופט בעוד "Lambda Legal" הצהיר על הפסיקה כ-"ניצחון אדיר לטרנסג'נדרים שנולדו בפוארטו ריקו".
זמן קצר לאחר מכן, הודיע דובר ממשלת פוארטו ריקו כי הממשלה לא תערער על פסק הדין.
מאז 15 באוקטובר 2020, שירותי "Medicaid" בפוארטו ריקו מכסים במפורש עלות טיפולים של שינוי מגדר בהם: טיפול בבית חולים, ניתוח להתאמה מגדרית, טיפול הורמונלי חליפי, וסוגיות אחרות הקשורות לנושא.
בינואר 2021 דווח כי מושל פוארטו ריקו פדרו פיירלואיסי הכריז על מצב חירום באופן מיידי, עקב מקרי רציחות מתמשכים, תקיפות ומקרי אונס נגד טרנסג'נדרים באי.
ההגנה הצבאית על פוארטו ריקו היא באחריות צבא ארצות הברית, בהתאם לחוזה פריז (1898) שבמסגרתו ויתרה האימפריה הספרדית על פוארטו ריקו בין קולוניות נוספות בשליטתה עבור מסירתן לארצות הברית עבור חתימת הסכם שלום וסיום מלחמת ארצות הברית–ספרד.
לצבא האמריקני הייתה בעבר מדיניות "אל תשאל, אל תספר" לגבי שירות גלוי של חיילות לסביות, הומוסקסואלים וביסקסואלים בצבא, וככל הנראה המדיניות חלה גם על המשמר הלאומי של האי.
במשך השנים, נודעו מספר מקרים של קורבנות אשר עברו "טיפולי המרה" במטרה לשנות את נטייתם המינית ההומוסקסואלית להטרוסקסואלית בפוארטו ריקו בהם בין השנים 2007–2008 נודע אירוע של הומוסקסואל צעיר שחושמל בנזעי חשמל פעמים רבות כחלק מ-"טיפול עבור ריפוי ההומוסקסואליות שלו".
לבסוף הנער קיבל צו הרחקה מהוריו, שהכריחו אותו לעבור את התרגול הפסאודו-מדעי.
הצעת חוק לאיסור השימוש בטכניקות הפסאודו-מדעיות בקטינים הוגשה לסנאט הפוארטו ריקני ב-17 במאי 2018, ביום הבינלאומי נגד הומופוביה, טרנספוביה וביפוביה.
הסנאט אישר את הצעת החוק ברוב של 20 בעד מול 7 נגד כאשר 2 נמנעו בהצבעתם ב-7 במרץ 2019. ב-18 במרץ 2019, בית הנבחרים של פוארטו ריקו חסם גישה להצבעה על הצעת החוק, בכך שסירב להצביע עליה או לקיים דיונים פומביים על תוכנה.
באותה תקופה, יו"ר בית הנבחרים גבריאל רודריגז אגילו הצהיר בראיון כי "ישנן מעט עדויות לכך שהנוהג נהוג באופן נרחב בפוארטו ריקו".
מאוחר יותר באותו יום הצהיר מושל פוארטו ריקו ריקרדו רוסליו כי יוציא צו ביצוע לאיסור על טיפולי המרה בקטינים באי.
הצו הוצא ב-27 במרץ, שנכנס לתוקף באופן מיידי.
סוכנויות טריטוריאליות קיבלו לאחר מכן זמן של 90 יום לפרסום הצו החדש.
בשנת 2021 הוגשה הצעת חוק נוספת בסנאט לאיסור טיפולי המרה בוועדה לתמריצים קהילתיים ובריאות הנפש.
הצעת חוק דומה הוגשה גם בבית הנבחרים והועברה לוועדות שונות.
כחלק מהיותה מדינת חסות של ארצות הברית, מדיניות תרומות הדם של מנהל המזון והתרופות האמריקאי (FDA) חלה גם על שטחה של פוארטו ריקו.
ישנן שתי ערים גדולות בפוארטו ריקו שמציינות מצעדי גאווה בשטחן באופן שנתי.
הראשון החל ביוני 1991 בבירה סן חואן ומאוחר יותר בשנת 2003 ברחבי העיר המערבית קאבו רוג'ו.
מצעד קאבו רוג'ו הפך עם השנים לפופולרי בקרב התושבים ונראתה עלייה בנוכחות מפגיניו בשנים האחרונות.
מסלול מצעד סן חואן עובר לאורך שדרת אשפורד באזור קונדדו (רובע תיירותי מפורסם), בעוד מצעד קאבו רוג'ו מתרחש באזור בוקרון בדרום-מערב פוארטו ריקו.
פוליטיקאים מהמפלגה הדמוקרטית הפופולרית והמפלגה הפרוגרסיבית החדשה , שהן שתי המפלגות הפוליטיות העיקריות של האי, כללו תומכים ומתנגדים לחקיקת זכויות להט"ב כאחד במשך השנים.
מדיניות זו נראתה בהצבעת בית הנבחרים ב-11 בנובמבר 2009 שאישרה את הצעת החוק 1725 שקראה לאיסור אפליה על רקע נטייה מינית בתחומי תעסוקה, תחבורה ציבורית ומתקנים ציבוריים, עסקאות ודיור.
הצעת החוק עברה בהצבעת רוב של 43 תומכים מול 6 מתנגדים בעוד 6 הנציגים שהצביעו נגד הצעת החוק התחלקו שווה בשווה בין המפלגות.
תחת כהונתו של ריקרדו רוסליו, מושל פוארטו ריקו, הואר לראשונה בכל הזמנים משכן המושל בצבעי דגל הגאווה בשנת 2019 לתמיכה בחקיקת זכויות להט"ב.
מפלגת העצמאות הפוארטוריקנית ידועה כתומכת גדולה בחקיקת זכויות להט"ב.
מפלגות שמאל קטנות אחרות התומכות בעצמאות פוארטו ריקו מארצות הברית גם כן ידועות בתמיכתן בחקיקת זכויות להט"ב.
עם זאת, לאורך השנים לא הציעו חקיקות משמעותיות כלשהן עבור שיפור מעמד זכויות הלהט"ב באי.
בבחירות הכלליות בפוארטו ריקו ב-2012 , כל המפלגות שנוסדו לאחרונה – תנועת איגוד הריבונות , פוארטו ריקנים למען פוארטו ריקו והפועלים – תמכו בחקיקת נישואים חד-מיניים והכללת העילות נטייה מינית וזהות מגדרית בסעיפי חוקים שאוסרים על אפליה.
ב-6 בנובמבר 2012, מועמד המפלגה הדמוקרטית הפופולרית פדרו פיטרס מלדונדו הפך לפוליטיקאי ההומוסקסואל הגלוי הראשון שנבחר לתפקיד ציבורי בתולדות האי, כאשר זכה במושב במועצת הבירה סן חואן באותה שנה.
ב-24 בספטמבר 2020, חורחה עמנואל באז פאגן הפך לחבר ההומוסקסואל הגלוי הראשון בבית הנבחרים של פוארטו ריקו בתולדות האי.
זכויותיהם של לסביות, הומוסקסואלים, טרנסג'נדרים וביסקסואלים (להט"ב) בקניה כפופות לרדיפה ואפליה רשמית, בעודם מתמודדים עם אתגרים משפטיים וחברתיים שלא נתקלים בהם תושבים הטרוסקסואלים בעלי תחושת התאמה לזהותם המגדרית.
פעילות הומוסקסואלית המתוארת כ-"מעשה סדום" מוגדרת כעבירה פלילית לפי סעיף 162 של הקוד הפלילי בקניה, שעלולה לשאת עד 14 שנות מאסר עבור מורשעים, בעוד כל מגע מיני בין גברים המכונה "מעשה מגונה גס" מוגדר כעבירה פלילית לפי סעיף 165 לאותו קוד, שדינה 5 שנות מאסר.
בעוד שפעילות הומוסקסואלית נשית אינה מוגדרת כפלילית במפורש בקוד הפלילי, נשים לסביות, ביסקסואליות וטרנסג'נדריות מופלות לרעה בקרב האוכלוסייה וכן עוברות שיטות של הפרקטיקה הפושעת של "אונס מתקן" על ידי גברים הטרוסקסואלים על מנת "לשנות את נטייתן ההומוסקסואלית להטרוסקסואלית".
ב-24 במאי 2019 בית המשפט העליון של קניה דחה תיק שקרא להכריז על הסעיפים 162 ו-165 כבלתי חוקתיים ולהסיר אותם מהקוד הפלילי.
אף על פי שטרנסג'נדרים בעלי דיספוריה מגדרית סבלו מאפליה היסטורית בקניה, לאורך השנים הייתה שורה של פסיקות בתי משפט לטובת זכויות טרנסג'נדרים, כמו הזכות לשנות את השמות שלהם במסמכי זהות רשמיים.
עם זאת, לא ידועים נתונים אם פסקי הדין הובילו להכרה בגישה לשינוי מגדר משפטי בקרב קנייתים טרנסג'נדרים.
החברה הקנייתית מוגדרת ברובה הגדול בעלת דעות שליליות כלפי להט"ב, בה הומוסקסואליות נחשבת במידה רבה כ-"טאבו מעורר דחייה לערכים והמוסר של קניה".
עם זאת, מאז תחילת המאה ה-21, נראתה תנועה מסוימת למען שיפור מעמד זכויות אזרחי להט"ב בקניה שכללה את הקמתו של הארגון קואליציית ההומוסקסואלים והלסביות של קניה בשנת 2006, ששמו שונה ל-"+Galck" בהמשך.
פעילות הומוסקסואלית בין מבוגרים בהסכמה מוגדרת כעבירה פלילית על פי הקוד הפלילי של קניה ונושאת עונש של 14 שנות מאסר עד 21 שנות מאסר בנסיבות מחמירות מסוימות עבור מורשעים.
פעילות הומוסקסואלית נשית אינה אסורה במפורש, אם כי המונח הנייטרלי מגדרית "אדם" בסעיף 162 לקוד הפלילי משמש גם כן נגד קיום יחסי מין בקרב נשים.
ב-28 בנובמבר 2010 קרא ראש ממשלת קניה ראילה אודינגה "לעצור נשים לסביות יחד עם גברים הומוסקסואלים".
הקוד הפלילי של קניה משנת 1930, כפי שתוקן ב-2006, קובע כדלקמן,סעיף 162. עבירות לא טבעיות.
(ג) מתיר לאדם להכיר בו ידיעה גשמית בניגוד לסדר הטבע, אשם בעבירה פלילית ודינו - מאסר 14 שנים:
ובלבד שבעבירה לפי פסקה (א), דינו של העבריין מאסר 21 שנים אם –
(ט) העבירה נעשתה ללא הסכמת מי שהיה ידוע גשמית; אוֹ
(2) העבירה בוצעה בהסכמתו של אותו אדם אך ההסכמה הושגה בכוח או באמצעות איומים או הפחדה כלשהי, או מחשש לפגיעה בגוף, או באמצעות מצגי שווא באשר למהות המעשה.
סעיף 163. ניסיון לבצע עבירות לא טבעיות.
מי שמנסה לבצע את אחת מהעבירות המפורטות בסעיף 162, אשם בעבירה פלילית ודינו - מאסר 7 שנים.
סעיף 165. מנהגים מגונים בין זכרים.
למרות שיש מעט הרשעות המבוססות על סעיפים 162 עד 165 לקוד הפלילי, אזרחי להט"ב מוטרדים באופן שגרתי על ידי המשטרה, מוחזקים בבתי מעצר מעבר לתקופה המותרת חוקתית ללא כתבי אישום שמוגשים נגדם שמוצגים בבתי משפט בהאשמות מופרכות.
קשר הדוק לכך, הוא קרטל של פקידי משטרה מושחתים שסוחטים באופן שגרתי אזרחי להט"ב תוך איום במעצר ובמאסר אם לא יקבלו שוחד בתמורה לשחרורם.
עובדי מין להט"ב, בעיקר גברים, מתבקשים לעיתים קרובות להעניק שוחד וטובות הנאה מיניות לשוטרים בתמורה לחירותם ולביטחונם.
מי שנכשל במתן שוחד או טובות הנאה מיניות מואשם בהאשמות מופרכות ולעיתים נאנס על ידי קציני ביטחון המדינה".כהעתקה של חוק האנטי-הומוסקסואליות, 2023 שהוצע באוגנדה, הוצעה בפרלמנט הקנייתי הצעת חוק בשם "חוק הגנת המשפחה" שמאפשרת להעניש "הומוסקסואליות מחמירה" בעונש מוות ומפלילה אקטיביזם עבור זכויות להט"ב במדינה.
קידום ההצעה נפסק ב-12 בספטמבר 2023, לדברי אתר הקואליציה ההומוסקסואלית והלסבית של קניה.
בית המשפט העליון של קניה דן בתיק ב-22 וב-23 בפברואר 2018 שהוגש על ידי הוועדה הלאומית לזכויות הומוסקסואלים ולסביות (NGLHRC) ארגון זכויות להט"ב קנייתי שבסיסו בניירובי, בטענה כי הסעיפים בקוד הפלילי "מפרים את חוקת המדינה ושוללים זכויות אזרחיות בסיסיות מאזרחי קניה".
התיק, אריק גיטרי נגד היועץ המשפטי לממשלה ואחרים (עתירה מס' 150 משנת 2016) שהוגש עוד בשנת 2016, קרא למחוק את הסעיפים 162 (א) ו-(ג) וסעיף 165 מהקוד הפלילי שמפלילים פעילות הומוסקסואלית בין מבוגרים בהסכמה.
אריק גיטרי, מנכ"ל "NGLHRC" והעותר הראשי, הצהיר כי הסעיפים משמשים עבור "הצדקת אלימות נגד להט"ב".
בית המשפט העליון היה צפוי להכריז על פסיקתו בתיק ב-22 בפברואר 2019. עם זאת, במועד שנקבע, הוכרז כי מתן פסק הדין יעוכב עד ל-24 במאי 2019. ב-24 במאי 2019, בית המשפט העליון דחה את טענת התביעה להכריז על הסעיפים 162 ו-165 לקוד הפלילי כבלתי חוקתיים ובעקבות כך להביא לביטולם.
פעילים הצהירו לאחר מכן שיגישו ערעור לבית המשפט לערעורים של קניה על פסק הדין.
עם זאת, במקרה נפרד ב-22 במרץ 2018, בית משפט לערעורים במומבסה קבע כי עריכת בדיקות אנאליות כפויות לחשודים שהואשמו בקיום פעילות הומוסקסואלית עבור הוכחת נטייתם המינית אינה חוקתית.
פסק הדין הפך את החלטת בית המשפט העליון משנת 2016, שאישרה את השימוש של הרשויות לביצוע בדיקות אנאליות כפויות נגד חשודים עבור מציאת ראיות להיותם הומוסקסואלים.
הוועדה הלאומית לזכויות הומוסקסואלים ולסביות הגישה את התביעה לאחר שהמשטרה המקומית עצרה שני גברים במחוז קוואל בפברואר 2015 באשמת הומוסקסואליות, והכריחה אותם לעבור בדיקות אנאליות כפויות, בדיקות HIV, ובדיקות הפטיטיס B בבית החולים "Madaraka" במומבסה עבור "הוכחה שהם הומוסקסואלים".
בעקבות החלטה זו, העצמת קהילות שוליים (EMAC), ארגון לא ממשלתי שבסיסו במחוז מצ'אקוס, הגיש תביעה גם כן להעמדה לדין של האחראים במקרה בו היו מעורבים שני הומוסקסואלים שנתפסו לכאורה מקיימים יחסי מין באזור קאקויוני וכתוצאה מכך, נלקחו לבדיקה אנאלית בבית החולים "Kangundo Level 4" על ידי הרשויות.
על המעשה הוגש ערעור בבית המשפט השלום בקנגונדו ובכך, הופסק הליך הבדיקה הכפוי של הזוג.
קניה אינה מכירה בנישואים חד-מיניים, וגם לא בכל צורה מוגבלת יותר של זוגיות חד-מינית (איחוד אזרחי, נישואי חוזה, מעמד ידועים בציבור).
לצד אי הכרתה של קניה במערכות יחסים הומוסקסואליות, ישנה הגבלה בחוקת המדינה מאז 2010 שמגדירה נישואים כאיחוד הטרוסקסואלי בין גבר לאישה בלבד בסעיף 45(2) לחוקה שקובע באומרו: "לכל מבוגר יש את הזכות להינשא לאדם מהמין השני, על סמך הסכמה חופשית של הצדדים".
באוקטובר 2009, שני גברים קנייתים, צ'ארלס נגגי ודניאל צ'ג', הפכו לשותפים אזרחיים בטקס איחוד אזרחי שערכו בלונדון, הממלכה המאוחדת.
הטקס זכה לתשומת לב נרחבת בקניה.
כתוצאה מכך, קרובי משפחתו של צ'ג' הוטרדו קשות על ידי מקומיים שחיו בכפר הולדתו גאת'ירו במדינת מוראנג'ה .
בפברואר 2010 פשטה שמועה בעיירת החוף מטוואפה ששני גברים קנייתים עומדים להתחתן במלון מקומי.
השמועה הפיצה אוירה של "ציד מכשפות מבית לבית, התקפות רחוב נגד גברים הומוסקסואלים, סגירת מרכז רפואי הנאבק במחלת האיידס וגל מתרחב של סיקור תקשורת אולטרה-הומופובית" כפי שכונתה בתקשורת הבינלאומית.
תחנת רדיו מקומית, "Kaya FM", כללה דיון על השמועה והחלה סדרה של תוכניות לגבי הומוסקסואליות שכללו "תוכניות אירוח טלפוניות מלאות בשיח הומופובי והסתה לאלימות".
התחנות המקומיות "Baraka FM", "Rahma FM" והארציות "Kiss" ו-Classic FM" גם כן הפיצו את השמועה.
חמישה ימים לפני מועד החתונה (שלא התקיימה) רבים מהמופתים והאימאמים המקומיים דנו בציון החתונה המתממשת במהלך הצלאה וביקשו מחברי הקהילה המוסלמית להפגין עוינות נגד הומוסקסואלים במרכז מטוואפה עבור "הבטחת ביטולה של החתונה".
יום לפני התאריך שהחתונה הייתה אמורה להתקיים לכאורה, נערכה מסיבת עיתונאים בגנות החתונה על ידי השייח' עלי חוסיין, רכז אזורי של מועצת האימאמים והמטיפים של קניה, שהצהיר כי "אלוהים עומד להעניש את העיירה שצומחת הכי מהר באזור החוף.
לא נאפשר לערוך את הנישואים האלה בעיירה הזאת מחר.
נעמוד איתנים כדי לסלק הומוסקסואלים שמסתובבים בעיירה הזו בכל סוף שבוע מכל פינות הארץ הזו".
חוסיין הזהיר בנוסף את הבעלים של המלון שמשכיר לכאורה "חדרים רק עבור הומוסקסואלים" לפנות אותם "בתוך שבוע או שיתמודד עם זעמם".
הוא גינה את מרפאת מטוואפה המנוהלת על ידי המכון למחקר רפואי בקניה שקיימת אצלה תוכנית למאבק באיידס הכוללת ייעוץ וטיפול עבור גברים שמקיימים יחסי מין עם גברים באומרו "אני מבקש מהממשלה לסגור אותה במיידי או שנרד אל פקידיה".
חבר לשעבר בפרלמנט של קניה, עומר מאסומבוקו, פנה לאספסוף שנאסף מחוץ לתחנת המשטרה לאחר קיום מסיבת העיתונאים והצהיר באומרו כי "יש לעצור הומוסקסואליות ולהשתמש בכל האמצעים כדי לגרום לזה לקרות" והוסיף כי "לא צריך לטרוח להביא הומוסקסואלים לתחנת המשטרה אלא לטפל בנושא בעצמנו".
נישואים חד-מיניים בקרב נשים תועדו כמנהגים מסורתיים בקרב עמי הקיקויו, ננדי , קמבה והקיפסיגיס .
לאורך השנים, דווח כי בין 5-10% מכלל הנשים בקרב העמים הללו נמצאות בנישואים מסוג זה.
עם זאת, הם אינם נתפסים כנישואים הומוסקסואלים, אלא מהווים דרך למשפחות ללא ילדים זכרים לשמור על הירושה שלהם בתוך התא המשפחתי.
הזוג נחשב כנשוי, אם כי המונחים המשמשים עבורן הם "חמה" ו-"כלה".
ה-"בעל" (החמה) נושאת את שם המשפחה והרכוש, ואילו "האישה" (הכלה) יולדת ילדים מתוך כוונה להביא בן זכר לעולם.
החמה עשויה להתאלמן, אך קיים סיכוי שיהיה נוכח גם בעל זכר חי בקשר הרומנטי עם הכלה, אך הוא לא יהיה אביהם של ילדי הכלה, בעוד זהותו של האב הביולוגי של הילדים תשמר בסוד.
זוגות חד-מיניים לא רשאים לאמץ ילדים בקניה, הן באמצעות אימוץ חורג או משותף.
חוק הילדים, 2001, מגדיר זוגות חד-מיניים וזוגות לא נשואים כפסולים מלאמץ ילדים.
לא ידועים נתונים אם טרנסג'נדרים בעלי דיספוריה מגדרית רשאים לשנות את מגדרם החוקי במסמכי זהות רשמיים בקניה.
ארגון זכויות הלהט"ב הבינלאומי אאוטרייט אקשן אינטרנשיונל הצהיר באתר הרשמי שלו כי טרנסג'נדרים קנייתים רשאים לשנות את הסמן המגדרי המשפטי שלהם במדינה.
עם זאת, הוועדה הלאומית הממשלתית של קניה לזכויות אדם דיווחה שלא באפריל 2012 באומרה כי,"אנשים טרנסג'נדרים בקניה סובלים מסטיגמה ואפליה ואינם יכולים לגשת להליך לשינוי מגדרי.
עדה שהעידה בחקירה ציינה שהיא עברה את כל תהליכי ההקצאה המגדרית, אך בית החולים הלאומי קניאטה דחה את גישתה להעברת ניתוח להתאמה מגדרית ולא ציין אף סיבה לדחייה.
ניסיונותיה לערער בפני מועצת הרופאים בקניה לא צלחו.
מבלי שיאפשרו להם להשלים את השינוי המגדרי, טרנסג'נדרים סובלים מבעיות זהות מכיוון שהם מוגדרים ביולוגית כזכר או כנקבה אך מציגים את עצמם בחיי היום יום באחד מהמגדרים איתו מזדהים על פי אופן הלבוש, הביטוי המגדרי, אישיות או דרך תפקידים חברתיים אחרים.
כשהמשטרה המקומית עוצרת אותם, לעיתים קרובות היא נתקלת בקשיים לגבי אילו תאים עבור גברים או עבור נשים לשים אותם במעצר עד תום ההליכים.
כאשר הם נמצאים באזורי בילוי, הם חוששים משימוש בחדרי שירותים המיועדים למין השני מחשש שייתפסו על ידי אנשים אחרים ויואשמו בטענה שהם משתמשים באותם שירותים עבור ביצוע פשעי מין"."Transgender Education and Advocacy" הוא ארגון קנייתי שפועל למען "סיום הפרות זכויות האדם של טרנסג'נדרים במדינה".