tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
הלחימה בין הפלגים הגיעה לסיומה בתחילת 1968.
הצבא הבריטי ספג בשנים 1963–1967 כ-90 הרוגים וכ-500 פצועים, ובמהומות נהרגו גם 17 אזרחים בריטיים.
בנוסף נהרגו מקרב כוחות הממשל המקומי בעדן 17 אנשים בנוסף על 58 פצועים.
מספר הנפגעים בקרב כוחות המורדים עמד על 382 הרוגים ו-1,714 פצועים.
משבשי פעילות הורמונלית או משבשים אנדוקריניים (Endocrine disruptors או EDCs) הם חומרים כימיים, טבעיים או מעשה ידי אדם, המסוגלים לחקות או לשבש את פעולתם של ההורמונים בגוף, ולגרום שיבוש במערכת האנדוקרינית (ההורמונלית) של הגוף.
חומרים אלה קשורים לשורה של בעיות בריאותיות הן בבני אדם והן בבעלי חיים.
בהן פגיעה בפוריות, סרטן, סוכרת, אנדומטריוזיס, גיל התבגרות מוקדם, הפרעות נוירולוגיות והתפתחותיות, השמנת יתר, בעיות לב וכלי דם, ועוד.
חומרים אלה מצויים במגוון מוצרים יומיומיים, ויכולים להשפיע גם ברמות חשיפה נמוכות מאוד.
מחקרים על משבשים אנדוקריניים מערערים על העיקרון הטוקסיקולוגי המסורתי שלפיו "המינון קובע את הרעילות", מאחר שנמצא כי חומרים אלו עלולים להשפיע גם במינונים נמוכים – השפעות שאינן ניתנות לחיזוי על סמך השפעותיהם במינונים גבוהים יותר.
תופעה זו מכונה תגובה בלתי מונוטונית, והיא מתועדת היטב בספרות המדעית.
ממצאים אלו הובילו לקריאות לשינוי יסודי בשיטות הבדיקה וההסדרה של חומרים כימיים, על מנת להבטיח הגנה מספקת על בריאות האדם והסביבה.
משבשי פעילות הורמונלית מצויים במגוון רחב של מוצרים יומיומיים, והחשיפה אליהם מתרחשת דרך מזון, מים, אוויר, מוצרי טיפוח ומגע עם חומרים תעשייתיים.
חומרים אלו כוללים בין היתר ביספנול A, פתלטים, פאראבנים, חומרי הדברה, תרופות הורמונליות, ומעכבי בעירה – כולם בעלי יכולת לשבש את פעילות ההורמונים בגוף גם ברמות חשיפה נמוכות.
המקורות לחשיפה מגוונים: מוצרי פלסטיק, קוסמטיקה, חומרי ניקוי, אריזות מזון, מזון, מים מזוהמים וטקסטיל תעשייתי.
החשש גובר במיוחד כאשר מדובר בחשיפה ממושכת או בתקופות רגישות כמו הריון וילדות, שכן גם רמות נמוכות של חומרים אלו עלולות להוביל לפגיעות בריאותיות ארוכות טווח.
קיים ויכוח ציבורי ומדעי סביב הנושא.
ישנם ארגונים הקוראים לפעולה רגולטורית מיידית להסרת חומרים אלו מהשוק, לעומת רגולטורים ומדענים אחרים הקוראים להמשך מחקר לפני נקיטת צעדים.
כמה מהחומרים הללו כבר זוהו והוסרו מהשוק (כמו התרופה די-אתיל-סטילבוסטרול), אך לגבי חומרים אחרים לא ברור אם המינונים אליהם נחשפים בני אדם ובעלי חיים אכן מזיקים.
ארגון הבריאות העולמי פרסם בשנת 2012 דו"ח שקובע כי גם חשיפה ברמות נמוכות עשויה להיות מסוכנת ולהוביל לסכנות בריאותיות.
הדו"ח גם מציין כי דאגה מיוחדת קיימת בנוגע להשפעות של משבשים אנדוקריניים על שלבי ההתפתחות המוקדמים של בני אדם ובעלי חיים, שכן השפעות אלו עלולות להיות בלתי הפיכות ולעיתים אינן ניכרות אלא בשלבים מאוחרים יותר בחיים.
מערכות אנדוקריניות מצויות ברוב סוגי בעלי החיים.
המערכת האנדוקרינית מורכבת מבלוטות שמפרישות הורמונים, ומקולטנים שקולטים ומגיבים להורמונים.
ההורמונים נעים בגוף דרך זרם הדם ומשמשים שליחים כימיים.
הם מתקשרים עם תאים שמכילים קולטנים תואמים על פניהם או בתוכם.
ההורמון נקשר לקולטן באופן שמזכיר מפתח הנכנס למנעול.
המערכת האנדוקרינית מווסתת תהליכים פנימיים איטיים באמצעות ההורמונים כשליחים, בתגובה לגירויים סביבתיים ולצורך בתיאום שינויים התפתחותיים ורבייתיים.
השינויים שהמערכת האנדוקרינית מחוללת הם ביוכימיים, וכוללים שינוי בכימיה הפנימית והחיצונית של התא, במטרה להביא לשינוי ארוך טווח בגוף.
מערכות אלו פועלות יחד לשמירה על תפקוד תקין של הגוף לאורך כל מחזור חייו.
הורמונים כמו אסטרוגנים ואנדרוגנים, וגם הורמוני בלוטת התריס, נמצאים תחת בקרה של משוב, שמגבילה את רגישות הבלוטות.
הורמונים פועלים במינונים קטנים מאוד (חלקים למיליארד).
לכן, חשיפה במינונים נמוכים להורמונים חיצוניים או לחומרים פעילים הורמונלית, כמו ביספנול A, יכולה לגרום לשיבוש אנדוקריני.
חומרים אלה עלולים להיקשר לקולטנים המשויכים לתהליכים הורמונליים אחרים.
מאחר שההורמונים הטבעיים כבר קיימים בגוף בריכוזים פעילים ביולוגית, תוספת של כמויות קטנות יחסית של חומרים חיצוניים עלולה לשבש את פעולתה התקינה של המערכת האנדוקרינית.
לכן, משבש אנדוקריני יכול לגרום להשפעות מזיקות במינונים נמוכים בהרבה מהרמות שבהן נגרם נזק מרעל רגיל, תוך פעולה במנגנון שונה.
רוב שלבי ההתפתחות החיוניים מתרחשים בזמן ההריון, כאשר הביצית המופרית מתחלקת ומפתחת במהירות את כל מערכות הגוף, כולל חלק גדול מהמבנה המוחי.
הפרעה לתקשורת ההורמונלית בשלבים אלו עלולה לגרום להשפעות משמעותיות על מבנה הגוף והתפתחות המוח.
בהתאם לשלב ההתפתחותי של מערכת הרבייה, הפרעה לאיתות ההורמונלי עלולה לגרום להשפעות בלתי הפיכות, שלא יופיעו במבוגרים שיחשפו לאותו מינון ולאותה תקופה.
ניסויים בבעלי חיים זיהו נקודות זמן קריטיות ברחם ובימים שלאחר הלידה שבהן חשיפה לחומרים מחקים או משבשים הורמונים גורמת להשפעות שליליות שנשמרות גם בבגרות.
שיבוש בפעולת בלוטת התריס בתחילת ההתפתחות עשוי לגרום להתפתחות מינית חריגה בגברים ובנשים, לפגיעות בהתפתחות המוטורית המוקדמת וללקויות למידה.
מחקרים בתרביות תאים, בבעלי חיים, בחיות בר ובבני אדם שנחשפו בטעות, מראים כי כימיקלים סביבתיים גורמים למגוון רחב של השפעות על רבייה, התפתחות, גדילה והתנהגות.
לכן, אף ש"השיבוש האנדוקריני בבני אדם כתוצאה מכימיקלים מזהמים עדיין אינו מוכח במידה רבה, המדע הבסיסי תקף והפוטנציאל להשפעות כאלה ממשי".
חומרים בעלי פעילות אסטרוגנית, אנדרוגנית, אנטי-אנדרוגנית ואנטי-תירואידית נחקרו, אך עדיין ידוע פחות על אינטראקציות עם הורמונים אחרים.
הקשרים בין חשיפה לחומרים כימיים להשפעות בריאות מורכבים מאוד.
קשה לקשר באופן חד-משמעי חומר מסוים להשפעה בריאותית מסוימת, ומבוגרים שנחשפים עלולים לא להראות תסמינים כלל.
עם זאת, עוברים ועוברים ברחם, שהתפתחותם נשלטת במידה רבה על ידי המערכת האנדוקרינית, רגישים יותר לחשיפה ועלולים לפתח הפרעות בריאותיות או רבייתיות קלות או חמורות לכל החיים.
בחלק מהמקרים, חשיפה לפני הלידה עלולה לגרום לשינויים קבועים ולמחלות בבגרות.
חלק מהקהילה המדעית מביע דאגה כי חשיפה למשבשים אנדוקריניים ברחם או בשנות החיים הראשונות עלולה להיות קשורה להפרעות בהתפתחות המוח, כולל ירידה במנת משכל, הפרעת קשב וריכוז (ADHD) ואוטיזם.
חשיפה ברחם ל-DES (די־אתיל־סטילבסטטרול), ששימש כטיפול רפואי בעבר, נקשרה לסרטן מסוים ולמומים ברחם בקרב נשים.
בפרסום מ-2005, נמצא קשר בין פתלאטים (phthalates) בשתן של נשים הרות לבין שינויים גניטליים קלים אך ספציפיים אצל תינוקות זכרים – כולל מרחק אגנו-גניטלי קצר יותר (AGD), הדומה למרחק אצל נקבות, ירידה לא שלמה של האשכים, ושק אשכים ופות קטנים יותר.
המדע שמאחורי מחקר זה הוטל בספק על ידי יועצים מתעשיית הפתלאטים, וב-2008 היו רק חמישה מחקרים על AGD בבני אדם, כאשר חוקר אחד אמר כי "עדיין לא נקבע אם מדידת AGD בבני אדם קשורה לתוצאות קליניות חשובות, וכך גם התועלת שלה כאמצעי להערכת פעילות אנדרוגנית במחקרים אפידמיולוגיים".
כיום, מוסכם כי AGD הוא סמן לחשיפה אנדרוגנית ברחם במהלך תקופת ה"הזכרה" (masculinisation) בהתפתחות העוברית, ומספר מחקרים מצאו קשר בין AGD לבין שכיחות סרטן הערמונית
בשנות ה־50 וה־60 נצפתה לראשונה פגיעה בבעלי חיים מימיים ובבני אדם עקב חשיפה לחומרי הדברה כמו די-די-טי (DDT).
דיאתילסטילבסטרול (DES), תרופה שניתנה לנשים הרות, הורמון סינתטי מסוג אסטרוגן, ונמצא כי היא גורמת לפגיעות חמורות בעוברים, בעיקר בנות שנולדו לנשים שנטלו אותה, כולל פגיעה במערכת הרבייה, סיכון מוגבר לסרטן צוואר הרחם והנרתיק, בעיות פוריות, והפלות.
מאוחר יותר זוהתה השפעה דומה גם מחומרים פלסטיים כמו ביספנול A (BPA) ופתלטים (phthalates), שנפוצים במוצרי פלסטיק, צעצועים, וכלי אוכל.
בשנת 1996 יצא לאור הספר "עתידנו הגנוב" (Our Stolen Future) שנכתב על ידי ד"ר ס.
הספר הציג לראשונה לקהל הרחב את הרעיון שמשבשי הורמונים בסביבה, כמו כימיקלים בתעשייה, יכולים להשפיע בצורה חמורה על התפתחות הרבייה, מערכת העצבים והבריאות הכללית של בני אדם ובעלי חיים.
בשנות ה־90 וה־2000 התרחב הידע המדעי הודות למחקרים אפידמיולוגיים וניסויים בבעלי חיים שהצביעו על כך שאף חשיפה למינונים נמוכים מאוד של משבשים הורמונליים עלולה לגרום לשינויים גופניים והתנהגותיים ארוכי טווח.
ממצאים אלו עוררו עניין גובר בתחום הבריאות הציבורית והובילו להקמת מסגרות רגולטוריות באירופה ובארצות הברית שמטרתן לזהות ולהגביל חשיפה לחומרים אלו.
בשנת 1997 הכיר הפורום הבין-ממשלתי לבטיחות כימית (IFCS) בצורך בבחינה מעמיקה של ההיבטים הבריאותיים, הסביבתיים והאקו-טוקסיקולוגיים של חומרים משבשי מערכת אנדוקרינית, וביקש מהתכנית הבין-ארגונית לניהול תקין של כימיקלים (IOMC) לעסוק בנושא.
בעקבות זאת, בשנת 2002 פרסם ארגון הבריאות העולמי את המסמך "Global Assessment of the State-of-the-Science of Endocrine Disruptors", שקבע כי קיימות עדויות נרחבות לשיבוש אנדוקריני בבעלי חיים, אך הידע על הקשר לחשיפה אנושית עדיין מוגבל.
בשנת 2012 קבע ארגון הבריאות העולמי כי קיימות מספיק ראיות לסכנות של משבשים הורמנוליים בני אדם וכי השפעות אלה מדאיגות במיוחד בזמן ההריון ובתקופת הילדות, שכן השפעות אלו עלולות להיות בלתי הפיכות ולעיתים אינן ניכרות אלא בשלבים מאוחרים יותר בחיים.
מאז, התרחב הידע המדעי בתחום באופן משמעותי, ובפרט בנוגע לרגישותם של עוברים ותינוקות לחשיפה לחומרים אלה.
חשיפה כזו, אפילו ברמות נמוכות או כחלק מתערובות כימיקליות,
מסמך של ארגון הבריאות העולמית משנת 2021 מבהיר כי ב-20 השנים מאז 2002 התרחב הידע המדעי בתחום באופן משמעותי, ובפרט בנוגע לרגישותם של עוברים ותינוקות לחשיפה למשבשים הורמונליים.
ההכרה כי חשיפה למשבשים הורמונליים קשורה למגוון רחב של בעיות בריאותיות, בהן בעיות פוריות, סרטן תלוי הורמונים (כגון סרטן השד והערמונית), סוכרת, השמנת יתר, ואף לקויות למידה והפרעות נוירו-התפתחותיות.
לאור ההשלכות האפשריות על אוכלוסיות רגישות כגון עוברים, תינוקות וילדים, גוברת הדרישה לנקוט בגישה זהירה ולהפחית את השימוש בחומרים הידועים או החשודים כמשבשים הורמונליים.
משבר מוניטרי (או משבר מטבע) הוא סוג של משבר פיננסי שבמהלכו ערכו של חוב הנקוב במטבע חוץ עולה באופן דרסטי ביחס לערכו היורד של המטבע המקומי, ולעיתים קרובות הוא קשור למשבר כלכלי ריאלי.
משבר מטבע מעלה את ההסתברות למשבר בנקאות או למשבר חדלות פירעון של מדינה.
בדרך כלל, קיים ספק אם לבנק המרכזי של המדינה יש מספיק יתרות מטבע חוץ כדי לשמור על שער חליפין קבוע, אם קיים כזה.
המשבר מלווה לעיתים קרובות בהתקפה ספקולטיבית בשוק המט"ח.
משבר מטבע נובע מגירעונות כרוניים במאזן התשלומים, ולכן הוא מכונה גם משבר מאזן תשלומים.
לעיתים קרובות משבר כזה מגיע לשיאו בפיחות של המטבע.
מוסדות פיננסיים והממשלה יתקשו לעמוד בהתחייבויות החוב שלהם, ועלול להיווצר משבר כלכלי.
גם קשר הסיבתיות ההפוך קיים.
ההסתברות למשבר מטבע עולה כאשר מדינה חווה משבר בנקאות או חדלות פירעון, בעוד שהסתברות זו נמוכה יותר כאשר כלכלה מציגה צמיחת תמ"ג חזקה ורמות גבוהות של יתרות מט"ח.
כדי לקזז את הנזק הנובע ממשבר בנקאות או חדלות פירעון, בנק מרכזי יגדיל לעיתים קרובות את הנפקת המטבע, מה שיכול להקטין את יתרות המט"ח עד לנקודה שבה שער החליפין הקבוע נשבר.
משברי מטבע יכולים להיות הרסניים במיוחד לכלכלות קטנות ופתוחות או לכלכלות גדולות יותר אך לא יציבות מספיק.
לעיתים קרובות, ממשלות נוטלות על עצמן את התפקיד של הדיפת מתקפות אלו על ידי סיפוק עודף ביקוש למטבע מסוים באמצעות יתרות המטבע של המדינה.
למשברי מטבע יש עלויות גדולות ומדידות על הכלכלה, אך היכולת לחזות את העיתויים האלו ואת ועוצמתם מוגבלת.
למשבר מטבע עשויות להיות גם השלכות פוליטיות על השלטון.
משברי מטבע בולטים כוללים את ההיפר-אינפלציה ברפובליקת ויימאר, המשבר הפיננסי במקסיקו (1994), המשבר הפיננסי באסיה (1997), משבר הרובל (1998), המשבר הכלכלי בארגנטינה (1998–2002), והמשברים בוונצואלה ובטורקיה בעשור השני של המאה ה-21.
התדירות ההולכת וגוברת של משברי מטבע ומשברי חוב ריבוניים מאז משבר החוב של אמריקה הלטינית בשנות ה-80, עוררה מחקר רב.
ומשכך נוצרו מספר "דורות" של מודלים למשברי מטבע.
"הדור הראשון" של מודלים למשברי מטבע החל עם העיבוד של פול קרוגמן למודל של סטיבן סלנט ודייל הנדרסון על התקפות ספקולטיביות בשוק הזהב.
במאמרו, טוען קרוגמן שהתקפה ספקולטיבית פתאומית על שער חליפין קבוע, אף על פי שהיא נראית כשינוי לא רציונלי בציפיות, יכולה לנבוע מהתנהגות רציונלית של משקיעים.
הדבר קורה אם משקיעים צופים שממשלה מנהלת גירעון מופרז, הגורם לה להיפטר מנכסים נזילים או ממטבע חוץ "קשה" שהיא יכולה למכור כדי לתמוך במטבע שלה בשער קבוע.
"הדור השני" של מודלים למשברי מטבע החל עם מאמרו של מוריס אובסטפלד משנת 1986. במודלים אלו, ספקות לגבי נכונותה של הממשלה לשמור על יציבות שער החליפין שלה מובילים לשיוויי משקל מרובים, מה שמרמז כי נבואות המגשימות את עצמן אפשריות.
לדוגמה, במשבר ה-ERM שהתרחש בשנת 1992, בריטניה חוותה מיתון כלכלי בזמן שגרמניה פרחה עקב איחודה מחדש.
כתוצאה מכך, הבונדסבנק הגרמני העלה את הריבית כדי להאט את ההתרחבות.
כדי לשמור על ההצמדה לגרמניה, היה על בנק אנגליה להאט עוד יותר את כלכלת בריטניה על ידי העלאת הריבית.
מכיוון שבריטניה כבר הייתה באמצע מיתון, העלאת הריבית הייתה מגדילה עוד יותר את האבטלה, בעקבות כך משקיעים צפו שהפוליטיקאים הבריטים לא יהיו מוכנים לשמור על ההצמדה.
וכתוצאה מכך, המשקיעים הספקולנטים תקפו את המטבע, ובריטניה עזבה את ההצמדה.
"הדור השלישי" של המודלים למשברי מטבע חקר כיצד בעיות במערכת הבנקאית והפיננסית מתקשרות עם משברי מטבע, וכיצד משברים יכולים להשפיע באופן ריאלי על שאר הכלכלה.
צ'אנג וולסקו טוענים במאמרם משנת 2000 כי משבר מטבע עלול לגרום למשבר בנקאי אם לבנקים המקומיים יש חובות הנקובים במטבע חוץ.
ברנסייד, אייכנבאום ורבלו במאמריהם מן השנים 2001 ו-2004 טוענים כי ערבות ממשלתית למערכת הבנקאית עשויה לתת לבנקים תמריץ לקחת על עצמם חובות זרים, מה שהופך גם את המטבע וגם את המערכת הבנקאית לפגיעים להתקפה ספקולטיבית.
משבר גוש האירו כמשבר מאזן תשלומים
לפי כמה כלכלנים, משבר החוב האירופי היה למעשה משבר מאזן תשלומים, או לפחות ניתן לחשוב עליו ככזה באותה מידה שהוא משבר פיסקלי.
לפי השקפה זו, במהלך שנות השגשוג שקדמו למשבר זרם הון פרטי רב למדינות דרום אירופה ולפריפריה של גוש האירו, כולל ספרד, אירלנד ויוון; זרם אדיר זה מימן עודפי הוצאות עצומים על פני הכנסות, כלומר בועות, במגזר הפרטי, הציבורי, או בשניהם יחדיו.
המשבר הפיננסי של 2008 הביא לעצירה פתאומית של זרמי הון אלה, שבמקרים מסוימים אף הובילה להיפוך מוחלט, כלומר בריחת הון.
אחרים, כמו חלק מהוגי התאוריה המוניטרית המודרנית, טענו כי אזור עם מטבע משלו אינו יכול לחוות משבר מאזן תשלומים, מכיוון שקיים מנגנון, מערכת ה-TARGET, המבטיחה שמדינות חברות בגוש האירו יוכלו תמיד לממן את גירעונות החשבון השוטף שלהן.
מֹשֶׁה (ביהדות מכונה גם משה רבנו) הוא דמות מקראית, החשוב ביותר בנביאי ישראל.
לפי התנ"ך ומסורת הדתות האברהמיות, הוא נבחר על ידי אלוהים להיות מנהיגם של בני ישראל, להוציאם משעבוד מצרים ולמסור להם את התורה, שלפי המסורת נכתבה על ידו לפי נבואה שקיבל מאלוהים.
בספר שמות מסופר שמשה נבחר על ידי אלוהים כדי להנהיג את בני ישראל בצאתם ממצרים, ושפטם ארבעים שנה בעת מסעם במדבר לארץ כנען, היא ארץ ישראל.
במעמד הר סיני הוא קיבל את התורה מאלוהים ומסרה לעם ישראל.
נתינת התורה על ידי משה משמעותית ביהדות, ולכן לעיתים התורה מכונה "תורת משה", ואף היהדות מכונה "דת משה".
באופן דומה, יהודי מכונה לעיתים גם בן דת משה, או בערבית, موسوی (מוסווי; מוסא, משה).
כמו כן, האמונה בנבואתו של משה ובהיותו אב לכל הנביאים היא העיקר השביעי בשלושה עשר העיקרים של הרמב"ם.
משה נחשב לנביא מרכזי גם באמונות מונותאיסטיות אחרות, כגון הנצרות והאסלאם.
בקרב השומרונים הוא אף נחשב לנביא היחיד אי־פעם.
על פי המקרא, ימי ילדותו ונערותו עברו על משה בבית פרעה, שליט מצרים.
תקופה משמעותית בחייו עברה עליו במדין, ובגיל שמונים לאחר שהקב"ה נגלה אליו חזר למצרים כדי להנהיג את עם ישראל כאשר גאל אותם אלוהים מהשעבוד שם.
משה לא זכה להיכנס עם בני ישראל לארץ כנען ונפטר לאחר שראה אותה מפסגת הר נבו.
לצד חוקרים שקיבלו את עמדת המקרא כי משה היה קיים, נכון לשנת 2019 הדעה הרווחת במחקר של ביקורת המקרא היא, שעל פי בחינה רציונלית של העובדות בקונטקסט רחב, משה המקראי הוא דמות מיתולוגית ואלגורית.
לידתו של משה מתוארת על רקע שעבודם של בני ישראל במצרים, המגיע לשיא בגזירתו של פרעה .
בזמן הזה נולד משה לעמרם ויוכבד בני שבט לוי, ומוצפן שלושה חודשים מפחד המצרים.
משראתה אימו שאין עוד אפשרות להחביאו, היא מניחה אותו בתיבת גומא, בסוף שעל שפת היאור.
בתו של פרעה (לפי המדרשים זוהי בִּתיה בת פרעה, אשר מוזכרת בספר דברי הימים) רואה אותו שם, חומלת עליו, קוראת לו בשם "משה", , ומגדלת אותו אצלה בבית המלך.
אחותו של משה, מרים הנביאה, מציעה לבת פרעה למצוא לה מינקת מן העבריות, הלוא היא יוכבד האם, ובעצם מחזירה את משה באופן זמני לחיק המשפחה המקורית.
התורה לא הסבירה מדוע גזר פרעה לפגוע דווקא בבנים ולא בבנות.
תשובה לכך ניתן למצוא במקורות בתר-מקראיים שונים.
על פי התרגום המיוחס ליונתן (לשמות א, כב), פרעה ידע על לידתו הצפויה של משה כגואלם של בני ישראל, מתוך חלום שפירשו לו חרטומיו.
על פי מדרש שמות רבה, אלה אמרו לו: "גואל ישראל נתעברה בו אמו".
יוסף בן מתתיהו הסביר בספרו "קדמוניות היהודים" כי דבר אלוהים נגלה אל עמרם בחלום, בו נאמר לו כי בנו העתיד להיוולד, הוא הבן "שבגלל פחדם מפני היוולדו דנו המצרים למיתה את ילדיהם של כל ישראל".
משגדל משה בבית פרעה, יצא יום אחד וראה איש מצרי מכה איש עברי מאחיו.
משה הרג את המצרי וטמן אותו בחול.
ביום אחר רואה משה שני עברים נצים האחד עם חברו.
הוא גוער באחד מהם, ונענה "מי שמך לשר ושופט עלינו, הלהורגני אתה אומר כאשר הרגת את המצרי?".
מתשובתו של העברי לנזיפתו, מתברר למשה שעובדת הריגתו את המצרי נתגלתה.
משה חושש שפרעה ישמע על כך ויבקש להמיתו, ומשה נמלט מפניו למדין.
על פי המפורש בתורה, משה רבינו חוזר למצרים בגיל שמונים, לא ידוע מה עשה בכל אותו הזמן מאז נערותו ועד גיל מופלג זה מלבד רעיית צאן יתרו.
מספר היסטוריונים ודרשנים מספרים על אגדה בה כבש משה את כוש ומלך בה עד עזיבתו של מדיין, לאגדה נרטיבים שונים, על אף שחלק מן הפרשנים הקלאסיים אימצו את דעת המדרש, אך פרשנים אחרים דחו אותו לחלוטין.
יש ששיערו, על סמך רמזים בספר יחזקאל, שמשה אכן הגיע למצרים בגיל צעיר, אך בני ישראל לא שמעו אליו לעזוב את עבודת האלילים שבידם ועל כן רק כעבור דור נוסף חזר.
במדין המשיך משה בקו האופייני לו; בראותו לצד הבאר את בנות יתרו, כהן מדין, והן מגורשות על ידי הרועים, הוא הושיע אותן והשקה את צאנן.
בעקבות זאת התקבל משה בכבוד מלכים אצל יתרו, אשר נתן לו את צפורה בתו לאישה, ולמשה נולדו שני בנים: גרשום ואליעזר.
חלק מהפרשנים קישרו בינה לבין "האישה הכושית", המוזכרת בספר במדבר, פרשת בהעלותך.חוקרים אחרים סבורים כי פרשנות זאת וגם תלונתה של ציפורה נובעת מכך כיוון שהאישה הכושית נחשבה נחותה ממשה במעמד החברתי ובהשתייכות הגזעית.
גישה פרשנית זו מופיעה כבר בערך אנציקלופדי משנת 1898
משה הפך לרועה הצאן של יתרו במדבר, וכך לאחר שנים רבות הוא מגיע אל מחזה מופלא: שיח סנה שבוער ולא מתאכל (הסנה הבוער).
אז נגלה אליו האל לראשונה ומבשר לו שהוא אשר יושיע את ישראל מצרתם.
משה מבקש להשתחרר מהשליחות הזאת, ואף מתווכח עם האל וכן מבקש ממנו אותות ומופתים שבעזרתם יאמינו לו עם ישראל שהוא שליח האל, אך בסופו של דבר הוא יוצא לתפקיד שנועד לו.
כמענה לטענתו שהוא סובל מגמגום, ממנה לו האל את אחיו הבכור אהרן לדובר.
משה היה בן שמונים בהגיעו למצרים אז התחיל בסדרת פניותיו אל פרעה ובעשר המכות, שבסופו של דבר הובילו ליציאת מצרים.
כשפרעה סירב, ניחתו עליו עשר מכות בשלוש קבוצות, שתיים של שלוש מכות והאחרונה של ארבע, כשלפני כל אחת משתי המכות הראשונות משה שב לפרעה ודורש ממנו לשחרר את עם ישראל ואם לא כן תבוא המכה, וכשהוא מסרב באה המכה, ואילו המכה השלישית באה ללא כל אזהרה לפרעה.
אלוהים קרע את ים סוף לשניים במעמד קריעת ים סוף ובני ישראל חצו את הים ביבשה זמנית שנוצרה בשיטחו של הים, אבל כל חיל מצרים טבע בים.
לאחר שישה שבועות הגיע העם למעמד הר סיני ובו הוריד משה לבני ישראל את התורה.
משה המשיך להנהיג את העם בכל משך ארבעים שנות הנדודים במדבר, לפני הכניסה לארץ ישראל.
במשך תקופה זו, הוא התנסה פעמים רבות על ידי העם המרדן, ואף חולל נסים רבים.
באחת מהפעמים, משה מבקש מהאל שיפטור אותו מהנהגת העם ואומר לאלוהים 'לֹא אוּכַל אָנֹכִי לְבַדִּי לָשֵׂאת אֶת כָּל הָעָם הַזֶּה כִּי כָבֵד מִמֶּנִּי'.
בפעם אחרת נענש משה, שלא ינהיג את העם בכניסתם העתידה לארץ ישראל, ואף לא יכנס כלל לארץ ישראל.
במקום זאת הכה משה בסלע.
ההכאה בסלע במקום לדבר איתו נראתה בעיני העם הצופה כחוסר אמון באל.
יש הטוענים כי כעסו של משה על עם ישראל וקריאתו להם "המורים" כלומר המורדים, הייתה לא במקום והיה בה חילול השם.
בין כך ובין כך, נראה שבכוונה עירפלה זאת התורה.
על פי המדרש משה עתיד להנהיג את ישראל אף "לעתיד לבוא".
נתאפשר לו רק לצפות על ארץ ישראל מרחוק, מעל פסגת הר נבו בארץ מואב.
עם מות משה, נעלם מקום קבורתו, והתורה מספרת ש"לא ידע איש את קבורתו עד היום הזה".
על פי המסורת משה נולד ונפטר בז' באדר.
היה נשוי לציפורה, בתו של יתרו.
גיסתו היא אלישבע בת עמינדב וגיסו על פי המדרש היה כלב בן יפונה.
נכדו שבואל בן בנו גרשום היה נגיד על האוצרות של דוד המלך.
על פי חז"ל שבואל מזוהה עם דמותו של יהונתן בן גרשום, כהן פסל מיכה, וכונה שבואל על תקופה בחייו שחזר בתשובה, אך בסופה חזר לרעתו.
שתי בעיות מעוררת הצגה זו של הדברים: ראשית, לא סביר להניח שבת פרעה ידעה לדבר עברית מכיוון שהייתה שפת העבדים, ושנית, לפי האמור צריך היה שמו להיות "משוי" ולא "משה".
פרשנים אחרים, החל מפילון האלכסנדרוני ויוסף בן מתתיהו ניסו למצוא לשמו של משה מקבילה במצרית עתיקה, כאשר המשותף לפירושיהם הוא התבססות על הביטוי המצרי 'מו' בהוראת 'מים', או 'מס' בהוראת 'ילד' (ללדת).
אחת מן הפרשנויות מצביעה על הקריאה "בן המים" או "זרע היאור" וכדומה, מה שהולם את הסברה של בת פרעה - "כי מן המים משיתיהו".
בדומה לכך אומר האבן-עזרא, ששמו המקורי של משה היה מוניוס, שהוא תרגום של "משוי".
פרשנות אחרת מתייחסת למנהג לקרוא לבנים בשמות האלים שתאריך הולדתם נופל באותו יום, כך יצא "רע נולד" או במצרית ra mose, ופעמים רבות הושמטה התחילית.
עוד השערה שהועלתה שהוראת השם המקורית הייתה "הילד" סתם, mose במצרית (כמו מוסה הפקיד של רעמסס השני), שעל פי הנצי"ב, היה כינוי מקובל לבן המלך.
כפי ש"" הוא בן של תחות ו"" בן של רע.
מאידך, החזקוני והאברבנאל פירשו ששמו של משה ניתן לו במקור בעברית על ידי אמו, שגידלה אותו מלידתו ועד שגדל והוחזר לבת פרעה.
כך כתב החזקוני: "ותקרא יוכבד את שמו משה ותאמר לה בת פרעה מהו לשון משה והגידה היא לה שהוא לשון המשכה ואז אמרה בת פרעה יפה קראתו כן כי מן המים משיתיהו.
משה משוי אין כתיב כאן אלא משה לומר כשם שמשיתיהו כן יהיה הוא מושה אחרים פירוש יהיה מושה ישראל ממצרים".
שמו של "משה" בעברית הולם היטב את תפקידו, כמי שמשה את ישראל ממצרים.
במחקר המודרני מקובל לראות בפרשנות זו "מדרש שם" בלבד, כלומר נתינת הסבר שלאחר מעשה לשם, המביע את תפקידו זה של משה, ולא הסבר אטימולוגי מחקרי.
לפי המסופר בתורה, משה נולד חודשים או שנים לפני שבת פרעה העניקה לו את שמו.
סביר להניח, שבמהלך תקופה זו קיבל משה גם שם מהוריו, אלא ששמו העברי לא נמסר בתורה הוא ידוע רק בשם שקראה לו בת פרעה - משה.
לפי מדרש לפסוק בספר דברי הימים המופיע במדרש "ויקרא רבה", היו למשה עשרה שמות שונים (שמקור כל אחד מהם מובא במדרש), ואלה הם: ירד, חבר, יקותיאל, אביגדור, אבי סוכו, אבי זנוח, טוביה, שמעיה, לוי, משה.
בספר החיצוני "קדמוניות המקרא", נאמר: "ואמו קראה לו מלכּיאל".
בספר הזוהר מובא פרוש נוסף לשמו, הקשור לגאולה העתידית: "משה רבינו שגאל את אבותינו - הוא יגאל אותנו לעתיד לבוא, שכתוב (קהלת א', ט'): "מה שהיה הוא שיהיה" - ראשי תיבות: משה.
הרמב"ם, בעקבות חז"ל, קובע "שאין הנבואה שורה אלא על חכם, גיבור עשיר וענו", וכאב טיפוס לכך הוא מביא את דמותו של משה.
המדרש על משה הרועה והגדי מדגיש את האמפתיה והחמלה שגילה משה כלפי צאנו כתכונות שבגינן נבחר להנהיג את עם ישראל.
מאפיין בולט של משה הוא אומץ הלב והגבורה הנפשית.
הוא מציל את העברי מיד הנוגש המצרי, ומציל את בנות יתרו מיד הרועים, ואחר כך הוא מתייצב כמעט לבדו לפני פרעה, המלך הגדול של מצרים ללא מורא, וגורם לו לשחרר את עם ישראל.
בתחילה הוא בכלל מסרב לקבל את השליחות מאת האל, אך גם כאשר הוא מנהיג בפועל, בכל פעם שמחלוקת מנהיגותית מתעוררת בעם, כגון מרד קורח ועדתו, הוא נופל בתפילה לפני אלוהים או פורש לאוהל ולא מנסה לכפות בכוח את דעתו.
לדברי התלמוד בבלי משה התעשר ממכירת שאריות האבן של לוחות הברית שמשה סיתת, דעה אחת במדרש מייחסת את עושרו למציאת מחצב אבנים טובות באוהלו.
בנוסף לכך, מתואר משה דווקא ככבד-פה: "כבד פה וכבד לשון אנכי" "ואני ערל שפתיים", ולכן אהרן אחיו ממונה להיות דוברו - "ואהרן אחיך יהיה נביאך" היו שפירשו פסוקים אלו כקשיי דיבור וגמגום והיו שפירשו זאת כקשיים בתחום הרטוריקה או אי דיבור רהוט של השפה המצרית.
בכל אופן, בהמשך חייו של משה, מתגלה משה כנואם מחונן.
על פי המדרש ניתן ליישב סתירה זו בשני אופנים, אם הייתה הבעיה רפואית אז משה נרפא ממנה במעמד הר סיני, יחד עם שאר ישראל.
ואם הכוונה לבעיה רטורית, אז הפתרון הוא ממה שנאמר במדרש: "התורה מרפא ללשון".
כשהכוונה באופן מטפורי ללימוד התורה.
ושמשה עליו השלום, הגיע לשיא ההתעלות מעל האנושות עד שהשיג המעלה המלאכית" (רמב"ם, הקדמה לפרק "חלק").
בתלמוד ובמדרש מכונה נבואת משה - "נבואת האספקלריה המאירה".
נבואה, שדרכה, כמו בזכוכית שקופה, אפשר להביט ולראות את האור האלוהי ללא כל עכירות שכלית או נפשית.
על פי המדרש "פני משה כפני חמה ופני יהושע כפני לבנה", בתיקוני זוהר מאפיין את נבואת משה כנבואה שמשית, לעומת נבואות שאר הנביאים שמאופיינים כנבואות ירחיות וכוכביות.
הרמב"ם ועוד חכמי ישראל נוספים, מייחדים את נבואתו של משה רבנו משאר הנביאים בתכונות מסוימות:
משה היה הקרוב ביותר אל האל מכל נביא אחר: "ולא קם נביא עוד בישראל כמשה אשר ידעו יהוה פנים אל פנים" (דברים ל"ד)
משה בנבואתו ראה את הדברים כהווייתם ומהותם, מפני שנבואתו הייתה שכלית: "פֶּה אֶל-פֶּה אֲדַבֶּר-בּוֹ, וּמַרְאֶה וְלֹא בְחִידֹת, וּתְמֻנַת יהוה יַבִּיט" (במדבר י"ב, ח).
לעומתו, יכולתם השכלית של שאר הנביאים להבין עניינים נשגבים הייתה מוגבלת, ולכן התנבאו בסמלים ובמשלים, שפרשנותם הייתה תלויה ב-"כוח המדמה" של הנביא.
נבואת משה נעשתה במצב של ערנות גמורה, לעומת כל הנביאים שהיו במצב של עילפון אקסטטי או שינה בחלום הלילה, "בַּחֲלוֹם אֲדַבֶּר-בּוֹ" (שם, ו).
נבואת משה נעשתה בעודו עומד על רגליו בשלוה ואילו שאר הנביאים היו מזדעזעים ורוטטים כפי שכתוב בדניאל, "וְהוֹדִי נֶהְפַּךְ עָלַי לְמַשְׁחִית, וְלֹא עָצַרְתִּי כֹּחַ" (דניאל, י, ח).
לנבואת משה הייתה הגבלה שכלית בלבד, בעוד שלשאר הנביאים היו הגבלות שכליות ומידותיות.
נבואת משה הייתה לפי רצונו: "וַיֹּאמֶר אֲלֵהֶם משֶׁה עִמְדוּ וְאֶשְׁמְעָה מַה יְּצַוֶּה יהוה לָכֶם." (במדבר ט' ח'), ושאר הנבואות היו באופן אקראי לא לפי רצון הנביא, שניסה לעשות פעולות להגיע אל הנבואה, "וְהָיָה כְּנַגֵּן הַמְנַגֵּן, וַתְּהִי עָלָיו יַד-יהוה." (מל"ב, ג:).
בסיום הנבואה משה נשאר ב"מקדש הפנימי" שלו ובמעמד רוחני, כיוון שהוא היה מעותד לקבל נבואה בכל רגע ורגע, ולכן היה צריך לפרוש מאשתו, כדי שלא ייווצר מצב שיצטרך לקבל נבואה בעודו טמא טומאת קרי, לעומת שאר הנביאים שחזרו לעסקיהם וענייניהם הרגילים ולא היו מעותדים בכל רגע לקבל נבואה.
נבואת משה כללה את החזון ואת דרכי המימוש המפורטים, ואילו שאר הנבואות עסקו בחזון כללי ובאידאות.
מקרים שבהם נתעלמה הלכה ממשה
במקרא מופיעים מספר סיפורים בהם "נתעלמה הלכה ממשה", למשל: בספר במדבר פרק ט (סיפור פסח שני), בספר במדבר פרק טו (סיפור המקושש) ובספר במדבר פרק כז (סיפור בנות צלופחד).
בדברי חז"ל ובדבריהם של פרשני המקרא קיימות שתי גישות שונות כיצד לבחון את התופעה; יש הרואים בה עונש למשה ויש הרואים בה זכות מיוחדת הניתנת לאנשים מסוימים.
לפי רש"י: "נתעלמה הלכה ממנו, וכאן נפרע על שנטל עטרה לומר 'והדבר אשר יקשה מכם תקריבון אלי' (דברים, א', טז).
ד"א ראויה הייתה פרשה זו להיכתב על ידי משה, אלא שזכו בנות צלפחד ונכתבה על ידן".
במקרא מסופר כי ישראל עלו ממצרים חמושים בכלי נשק ().
עדויות למיומנות של ישראל בכלי נשק ניתן ללמוד מכך שלאחר חטא העגל משה מצווה להילחם בחוטאים בחרב וממעשהו של פינחס שדוקר את זמרי ברומח.
את הבריחה של ישראל ממצרים והסטיה מדרך המלך אל המדבר למול ים סוף אפשר לראות כמהלך טקטי, שבו ישראל הרגליים מקבלים עדיפות על מצרים הדולקים אחריהם, רכובים על שש מאות מרכבות צבאיות.
לאחר הבסת צבא מצרים העוצמתי בדרך ניסית, עם ישראל בונה את כוחו הצבאי והמנטלי לקראת מלחמות ארץ כנען.
משה לא לוקח את ישראל במסלול קצר לארץ כנען "דרך ארץ פלשתים", בשל החשש שבני ישראל בעלי המנטליות העבדותית, שעדיין לא מאומנים ומיומנים בענייני המלחמה, יברחו חזרה למצרים בראותם מלחמה ().
משה שולח מרגלים לתור את הארץ לפני הכניסה אליה (), וכאשר ישראל חוטאים בחטא המרגלים ומואסים בארץ ישראל, ולאחר מכן מציעים המעפילים לתקן את חטא המרגלים, מורה להם משה לא להילחם כאשר השעה לא משחקת להם, וכשהם נלחמים בניגוד להוראתו באמורי ובעמלקי, הם מובסים ().
יהושע בן נון, תלמיד משה, לומד ממשה את דרכי הלחימה (), והופך להיות המצביא שכובש את ארץ כנען, ומחלק לעם ישראל את הנחלות שלהם שם.
דמותו של משה בספרות היוונית-רומית
בכתבי ההיסטוריון היווני בן המאה הרביעית לפנה"ס, הקטאיוס איש אבדרה, נמצאה העדות החוץ-מקראית המוקדמת ביותר המתייחסת למשה.
הקטאיוס מצוטט אצל דיודורוס סיקולוס בגרסה אלטרנטיבית לסיפור יציאת מצרים: המצרים הקדמונים האשימו את הזרים שגרו בארצם במגפה וגירשו אותם ממנה, מנהיג הזרים בסיפור הוא משה, שלוקח אותם לארץ שנקראה אחר כך "יהודה" ומייסד את ירושלים.
ההיסטוריון המצרי-הלני בן המאה השלישית לפנה"ס, מנתון, טען בחיבורו "אגיפטיקה" ("דברי ימי מצרים העתיקה") כי משה היה כהן דת מהעיר און בשם "אוסרסף", שהתמנה למנהיג אוכלוסיית "מצורעים" שגורשה ממצרים ונעזרה בחיקסוס שכבר התיישבו בירושלים, כדי להשתלט על מצרים.
לדבריו לאחר שפרעה אמנופיס ("Amenophis" - לא ברורה זהותו ההיסטורית) הצליח להשתלט על המצב וגירש את ה"מצורעים" אל המדבר שינה אוסרסף את שמו למשה.
דבריו של מנתון השתמרו בספרו של יוסף בן מתתיהו, "נגד אפיון", בו הוא מסכים עם זיהוי אבות היהודים כחיקסוס, אך טוען שדברי מנתון סותרים עצמם מיניה וביה, ואדרבה, ניתן להביא מהם ראיות דווקא לגרסת המקרא ליציאת מצרים.
יש חוקרים שטוענים שסיפורו של מנתון ועלילת המצורעים הם בדיה ועיוות מכוון של סיפור יציאת מצרים היהודי המסורתי, כחלק מתעמולה אנטי-יהודית שנפוצה בתקופה ההלניסטית במצרים.
ההיסטוריון היהודי-מצרי-הלניסטי ארתפנוס (סביבות 200 לפנה"ס) סיפר בספרו "על היהודים" שמשה גדל כנסיך מצרי וזיהה אותו עם מוסאוס מאתונה .
על ידי זיהוי זה, ייחס למשה אגדות רבות המשלבות מיתולוגיה מצרית ויוונית, ובהן שהיה מורו של אורפאוס ושהמציא את הפילוסופיה, את הספינות ואת המכונות להנחת אבנים ולשאיבת מים ועוד דברים רבים.
יוסף בן מתתיהו הביא בעקבות ארתפנוס את סיפור המלחמה בכושים: בעמדו בראש צבאו המצרי, הדף אותם משה לעיר בירתם המבוצרת, שבא.
במהלך המצור, ראתה אותו בתו של מלך הכושים והתאהבה בו.
משה נשא אותה לאשה תמורת הסגרת העיר לידיו ושב למצרים.
מסורת זו קושרת את משה בקשר נישואין עם אשה כושית, כפי שנזכר בספר במדבר.
הסופר היווני אלכסנדר פוליהיסטור (המאה ה-1 לפנה"ס) ציין בחיבורו על רומא, שהייתה בה "אישה עבריה בשם מוֹסוֹ (Μωσώ) שחיברה את חוקי העברים".
ההיסטוריון היווני דיודורוס סיקולוס (המאה ה-1 לפנה"ס) מונה את משה (Moyses) כאחרון המחוקקים שטענו כי קיבלו את חוקיהם מאלוהות.
ההיסטוריון היווני סטראבון (המאה ה-1 לפנה"ס) מצייר תמונה אוהדת מאוד של משה והשלטון שהקים על בסיס אמונתו הייחודית.
הוא טוען שמשה היה כהן מצרי, שעזב את מצרים והגיע לארץ יהודה בלווית אנשים רבים שעבדו את ה"ישות האלוהית", מפני שלטענתו (של משה) המצרים טעו בהציגם את הישות האלוהית על ידי תמונות של בהמות ובקר והיוונים גם הם טעו בעיצוב אלים בדמות אדם.
משה הוביל את האנשים "למקום שבו נמצאת כיום ירושלים" והבטיח לספק "פולחן שלא יכביד על מי שיאמץ אותו, בין אם בהוצאות או באובססיות אלוהיות או בצרות אבסורדיות אחרות".
הוא נהנה ממוניטין הוגנים ואף יורשיו הלכו בעקבותיו.
ההיסטוריון הרומאי פומפיוס טרוגוס (סוף המאה ה-1 לפנה"ס) כתב שמשה היה בנו של יוסף, שירש ממנו את הידע שלו, במיוחד בכל הקשור לראיית הנולד, ואת יופיו, אולם המצרים גירשו אותו ממצרים יחד עם אנשים חולים בגרדת וצרעת והוא הפך למנהיגם.
טרוגוס מוסיף שלאחר מותו ירש אותו בנו, אהרון.
הסופר היווני אפולוניוס מולון (המאה ה-1 לפנה"ס) כתב תקציר על אבות האומה היהודית מנח ועד משה, שהופך אצלו לנכדו של יוסף.
יוסף בן מתתיהו מציין את אפולוניוס מולון, לצד הסופר המצרי-יווני ליסימכוס, בראש הדוברים נגד משה וחוקי התורה, שטענו כי משה היה מכשף ורמאי והחוקים שנתן מלמדים את היהודים "לעשות כל רעה ולעזוב כל מידה טובה".
ליסימכוס מספר גם הוא על הגירוש ממצרים: אלה שנשארו בחיים התקבצו יחד במדבר חשופים לסכנת חיים...למחרת, "איש אחד ושמו משה" הציע להתחיל ללכת ללא הפסקה עד שיגיעו לארץ מיושבת.
הסופר המצרי-יווני בן המאה ה-1 לפנה"ס, אפיון, טען ששמע "מפי זקני מצרים" שמשה בא מהליופוליס ("עיר-שמש") במצרים, ציווה לפנות בתפילות לכיוון השמש (למזרח) והוציא את היהודים (110 אלף מצורעים, עיוורים וצולעים) ממצרים.
הפילוסוף המצרי-יווני כאירמון מאלכסנדריה (המאה ה-1 לספירה) טען בספר ההיסטוריה שכתב על מצרים, שבראש אוכלוסיית המגורשים עמדו שני "יודעי-ספר": משה ויוסף, שהיו להם גם שמות מצריים.
משה נקרא "טיסיתֶן", המרמז בבירור על המילה המצרית "אִיתֶן" - גלגל השמש.
בביבליותקה של פוטיוס מובאית מסורת בשמו של הסופר היווני-מצרי ניקארכוס (Nicarchus, המאה ה-1 לספירה), שכתב שמשה נקרא "אלפא" על שם הצרעת הלבנה שדבקה בגופו.
פוטיוס הביא את אותה מסורת גם בשמם של הסופר האלכסנדרוני פטולמאיוס כנוס (המאה ה-2 לספירה) והמדקדק המצרי הלאדיוס (תחילת המאה ה-4 לספירה), שייחס אותה לפילון איש גבל (141-64 לספירה).
המחבר האלמוני של החיבור "על הנעלה" מהמחצית הראשונה של המאה ה-1 לספירה, ציטט מתוך הפרק הראשון של ספר בראשית כדוגמה לספרות המייצגת את הטבע האלוהי כפי שהוא באמת – טהור ונפלא ולא-מחולל.
הסופר לא נזכר בשמו אלא רק כ"המחוקק של היהודים", ומכונה "גאון" וזאת "כי הוא הבין וגם נתן ביטוי לכוחה של האלוהות כפי שהגיע לה".
המשורר הרומי בן המאה ה-1 לספירה, יובנאליס, התייחס לתופעת הגרים ולמיזנתרופיה המיוחסת לחוקי היהודים: "כל שצִוָם משה במגילת ספרו הנסתרת, לא להראות את הדרך...לא להוליך בלתי נימולים לבאר שבִּקשוּה".
הרטוריקן הרומי קווינטיליאנוס (המאה ה-1 לספירה) התייחס למשה כשכתב: "מייסדי ערים נשנאים על שריכזו גזע שהוא קללה לאחרים, למשל, מייסד האמונה הטפלה היהודית".
הרופא היווני גלנוס (המאה ה-2 לספירה) מזכיר את משה בכתביו, בעיקר כדי להדגים צורת מחשבה שלדעתו אינה תואמת לזו של המדען והפילוסוף האמיתי.
הוא טוען שלמשה "זה היה מספיק לומר שאלוהים יצר בכח רצונו את הרכב החומר" ושבבית מדרשו שומעים אודות "חוקים שלא הוכחו", והוא משוה את הקושי בהוראת דברים חדשים לחסידיו לקושי בהוראתם לרופאים ולפילוסופים הנצמדים לאסכולות שלהם".
גלנוס משוה גם בין "אלה העוסקים ברפואה ללא ידע מדעי, למשה, שיצר מסגרת של חוקים לשבט היהודים, מאחר שזוהי שיטתו בספריו לכתוב בלא להציע הוכחות, באומרו 'אלוהים ציווה, אלוהים אמר'" וטוען שחסידיו של משה מצווים את תלמידיהם "לקבל הכל על ידי אמונה".
הסופר הרומי פליניוס הזקן (המאה ה-1) ציין בהרצאתו על תולדות המאגיה, שבין האסכולות הקיימות יש גם פלג של מאגיה שמקורו במשה.
הרטוריקן הלטיני אפוליוס (המאה ה-2) ציין את משה בין המכשפים הידועים ביותר עד לזמנו.
הפילוסוף הפגני קלסוס מתייחס למשה בחוסר אהדה בולט ומציין שמשה והיהודים היו ממוצא מצרי, בהתאם לגרסה המצרית-יוונית ליציאת מצרים.
הוא אומר שהיהודים מכורים לכישוף, אותו לימד אותם משה.
קלסוס טוען כי הייתה דת עתיקה "שתמיד נשמרה על ידי האומות והערים הנבונות ביותר" ומאשים את משה בהשחתתה: "רועי העזים והכבשים שהלכו אחר משה כמנהיגם הושלו על ידי רמאויות מגושמות לחשוב שיש רק אל אחד".
הפילוסוף הסורי נומניוס מאפאמיה התייחס אל האגדה על המאבק בין משה לקוסמים המצרים יאנס ויאמברס, "שנבחרו על ידי תושבי מצרים כמתאימים לעמוד מול משה, שעמד בראש היהודים, איש שהיה בעל כוח רב בתפילה לאלוהים".
נומניוס ציטט את משה בקטעים רבים בכתביו, והתייחס לדמיון בין תורתו של משה לזו של אפלטון, כשכתב: "מהו אפלטון, אם לא משה דובר יוונית אטית?".
התלהבותו של נומניוס ממשה אין דומה לה בכל הספרות היוונית, מלבד הקטע המפורסם בחיבור "על הנעלה".
בהיסטוריה אוגוסטה (סוף המאה ה-4) נכתב כי מעולם לא התאפשר לאיש לחיות יותר מ-120 שנה ואפילו "משה עצמו, שהיה מקורב אל אלוהים, כפי שאומרים ספרי היהודים, חי רק 125 שנה, וכשהוא התלונן שהוא מת ועוד כוחו במותניו...
קיבל מענה מהאלוהות הבלתי מוכרת מקרוב, שאיש לא יחיה יותר מזה".
איזידורוס מסביליה, ביצירתו הגדולה "האטימולוגיות" (נכתבה בתחילת המאה ה-7), פתח את הפרק העוסק בחוק, בסקירה של כל המחוקקים הגדולים בהיסטוריה, ובראשם "משה, בן העם העברי, שהיה הראשון להסביר את חוקי האל בשפת הקודש".
קטע זה גם צוטט בידי מחבר המבוא לחוק הבווארי, שפורסם בשנים 744–748.
שאלת קיומו של משה ההיסטורי
כבר בתחילת ימיה של ביקורת המקרא, גילו החוקרים ספקנות רבה כלפי משה ככותב התורה.
בחקר עצם קיומו ההיסטורי של משה לא חלה התקדמות רבה עד לעשורים האחרונים, שזכו להתקדמות בשיטות הספרותיות והארכאולוגיות, והטילו אור חדש על דמותו.
נכון לשנת 2019 הדעה הרווחת במחקר של ביקורת המקרא היא, שעל פי בחינה רציונלית של העובדות בקונטקסט רחב, משה המקראי הוא דמות מיתולוגית ואלגורית.
עם זאת, חשיבותה של הדמות מבחינה היסטורית לא מוטלת בספק, גם אם משה עצמו לא התקיים בפועל.
ישנן כמה סיבות שבגינן חוקרים מפקפקים בקיומו של משה.
אשר לרקע ההיסטורי של האיש משה לאור כל זאת, נחלקו החוקרים ואין לדעת דבר ברור עליו, לפי המחקר., ואי הלימה בין השינויים שמציע הסיפור אל מול התפתחותן של תרבויות במציאות ההיסטורית, שנעשית באופן הדרגתי.
סיבות אלו הובילו חוקרים למסקנה שלא תיתכן בזמן ובמקום הזה דמות מרכזית שפועלה יהיה כפועלו של משה.
סיבות נוספות הן ניתוחים ספרותיים-היסטוריים המקובלים במחקר ומציבים את סיפור משה כמסורת שמקורה נפרד מהסיפורים הסמוכים לו במקרא, כך שביד מכוונת של עורכי המקרא הציבו את הסיפור בהקשר המוכר לנו מן התורה.
נוסף על כך, במחקר נוטים לשייך כמה מהמוטיבים בסיפור חייו של משה, למוטיבים המוכרים לחוקרים מאגדות של תרבויות נוספות במזרח הקרוב.
למשל, סיפור "משה בתיבה" אינו ייחודי למשה.
דוגמה נוספת לשימוש בו ניתן למצוא בסיפור מהמאה ה-7 לפנה"ס על סרגון מאכד מלך אשור, וכן באגדות חיתיות והודיות.
מוטיבים אחרים בסיפור, כמו הבאת לוח עם חוקים מהר או נהר מקומי, בליווי כוח עליון מקומי, נמצאת גם בסיפורים של תרבויות אחרות מאותה התקופה כמו בבל, סוריה ותרבויות הודיות, והחוקרים מעריכים שישנו סיפור-אב קדום יותר שיצר במקומות שונים במרכז ומערב אסיה גרסאות שונות של אותו הסיפור.
מוטיבים אחרים בסיפור משויכים על ידי חלק מהחוקרים לאגדות מצריות.
אחרים מופיעים גם במיתולוגיה היוונית בתיאור של דמויות שונות.
קיימת גישה אצל חלק מהחוקרים שטוענים שמשה היה קיים, אולם פועלו ההיסטורי היה שונה מאוד מזה המתואר במקרא.
אסכולת מיעוט במחקר, המזוהה גם עם זיגמונד פרויד, ניסתה אף לקשר את משה לדמותו של אחנתון, פרעה מצרים, אולם אין מספיק עדויות לבחון ברצינות השערה זו, ורוב החוקרים נוטים לא לקבל אותה.
טיעון המחזק את האפשרות שמשה היה קיים, אך פועלו שונה לגמרי, הוא היות שמו שם מצרי אופייני כאמור לעיל.
ישנם מספר טיעונים השואפים לתמוך בקיומו ההיסטורי של משה:
החוקר יהושע מאיר גרינץ, מצטט טקסט מצרי קדום על אדם שעמד לפני פרעה ובאופן נסי הפך החפץ שבידו לנחש, ושוב הרים את הנחש בידו וחזרה להיות חפץ.
והדבר מזכיר את הסיפור המקראי על משה, בספר .
גם בשבר של מצבה במוזיאון הבריטי ישנם סימנים לאירוע כיבוש אתיופיה על ידי משה.
סיפורים אלה מתוארים בתורה שבעל פה במדרש ילקוט שמעוני (שמות קסח).
כך או אחרת, אין מחלוקת על חשיבותו בעיצוב ההיסטוריה והתרבות היהודית והמערבית.
היטיב לתאר זאת אחד העם במאמרו הידוע "משה":
כמו דמויות אחרות בתנ"ך, גם משה מוזכר בקוראן, שם הוא נקרא "מוסא".
באסלאם נהוג שכל אדם שאלוהים מתגלה לו הוא נביא, ונהוג לחלוק לו כבוד גם אם אינו מוסלמי ועל כן הוא מכונה "נבי מוסא".
למשה חשיבות רבה באסלאם, מוסא הוא הנביא המוזכר ביותר בקוראן (מוזכר 137 פעמים), ורוב פרטי סיפורו של משה שמופיעים בתורה מופיעים גם בקוראן, החל בהטמנתו בתיבה ביאור וכלה בסיפור יציאת מצרים והמסע במדבר.
אחת הפרשנויות הנפוצות באסלאם היא שמוסא היה סולל דרכו של מוחמד, שגם אליו נגלה אללה וכמו משה היה עבדו הנאמן ועשה כמצוותיו.
בארץ ישראל היו נהוגות חגיגות נבי מוסא, שכללו עלייה לרגל לקברו (על פי מסורת מוסלמית מסוימת) מדי שנה באביב.
בקוראן הוזכרו מגילות משה, כתבי קודש לכאורה, שהיו קיימים בעבר.
כאחת הדמויות הבולטות ביותר בתנ"ך, משה היה נושא ליצירות אמנות רבות.
לעיתים קרובות מוצג משה באמנות המערבית כשהוא נושא את לוחות הברית כשלראשו זוג קרניים.
דוגמה בולטת לכך ניתן לראות למשל בפסלו של מיכלאנג'לו, "משה".
ייצוג זה בא בעקבות פרשנות של הנאמר ב: "כִּי קָרַן עוֹר פָּנָיו", שבתרגום הוולגטה, תורגם כאילו הכוונה היא לקרן כאיבר בגוף, ולא לקרן אור.
ייצוגים מאוחרים יותר של משה באמנות, שנוצרו כאשר תרגומים מדויקים יותר של התנ"ך החלו להיות נפוצים, הציגו פשרה עם ייצוג מסורתי זה של משה, על ידי כך שתיאורו אותו כששתי קרני אור בוקעות ממצחו, בדומה לקרניים.
בין יצירותיו של הצייר רמברנדט ציורו המפורסם "משה שובר את הלוחות", כשהצייר מיטיב לתאר את ארשת פניו הכועסת של משה, כפי שניכר הדבר גם בפסלו של מיכלאנג'לו.
משה מיוצג בשירה העברית החדשה, בין השאר בשירו של קדיש סילמן משה בתיבה.
סיפורו של משה הוצג בסרטי קולנוע רבים, וסרטי אנימציה, החל מהיותו נסיך מצרים בבית פרעה עד הוצאת בני ישראל ממצרים, וקבלת עשרת הדיברות בהר סיני.
שני הסרטים הבולטים ביותר הם "עשרת הדיברות", בכיכובו של צ'רלטון הסטון כמשה, סרט האנימציה של דרימוורקס "נסיך מצרים" משנת 1998 וכן מיני סדרה מבית "נטפליקס" משנת 2024.
משגר לוויינים וחלליות (מַרְקִיעַ) הוא טיל שמשמש לשיגור לוויינים או חלליות לחלל.
בקצהו העליון של המשגר נמצאת חופת המטען שצורתה חרוט, ובתוכה המטען המשוגר לחלל.
המטען הוא לוויינים, גשושיות או מכשירים אחרים, או אסטרונאוטים למשימה בחלל.
בדרך כלל, המשגר הוא טיל רב-שלבי המאפשר להגיע למהירויות גבוהות.
השלבים שסיימו את פעולתם מתנתקים מהמשגר ונופלים.
כאשר מדובר בלוויין, השלב האחרון של המשגר נועד להעלות את הלוויין עד למסלול שתוכנן לו ובמהירות שתוכננה לו, ואז לשנות זווית לכיוון אופקי כלפי כדור הארץ.
לאחר זאת גם השלב האחרון מתנתק ומתרחק מהלוויין כדי לא להתנגש בו, והלוויין ממשיך לחוג בעצמו.
ישראל נמנית עם המדינות המעטות שלהן יש יכולת שיגור לוויינים, באמצעות משגר לוויינים בשם שביט.
משגר זה משמש לשיגורם של לוויינים צבאיים למסלול נמוך.
לווייני תצפית אזרחיים שיוצרו בישראל שוגרו עד כה בידי רוסיה.
אף ששיגור לוויינים לחלל מתבצע משנת 1957, עדיין נכשלים מעת לעת שיגורים של לוויינים וחלליות.
הפעלתו הראשונה של משגר הלוויינים אריאן 5, ב-4 ביוני 1996, הסתיימה בהשמדה עצמית 40 שניות לאחר שהחלה, כתוצאה מבאג בתוכנת הניווט של המשגר.
מתוך עשרה שיגורים של לוויינים ישראליים מסדרת "אופק" נכשלו שני שיגורים.
המשגר סויוז הוא מנוע רב-שלבי בעל מנוע דלק נוזלי, אשר שימש את ברית המועצות בתוכנית סויוז ועדיין משמש לשיגור חלליות מטען "פרוגרס" לתחנת החלל הבינלאומית ולשיגורים מסחריים של חברת "סטארסם".
משגר סויוז הוצג בשנת 1966 כפיתוח של משגר הווסטוק, שפותח מהטיל הבליסטי הביניבשתי R-7. סויוז נחשב למשגר המוצלח ביותר עד כה.
דגמים שונים של המשגר סויוז שוגרו למעלה מ-850 פעם לחלל, יותר מכל משגר אחר.
אף על פי שתכנונו הנחשב מיושן כיום הוא הצטיין באמינות גבוהה ביותר, ובמחיר זול עד כניסתם של משגרי הפאלקון 9 לשימוש פעיל.
המשגר סטורן 5 הוא משגר רב שלבי בעל מנוע דלק נוזלי ממשפחת משגרי סטורן, אשר שימש את נאס"א בתוכנית אפולו וסקיילאב.
זהו הדגם הגדול ביותר שיוצר במשפחת משגרי סטורן והגדול ביותר שיוצר אי פעם.
השלב הראשון, הונע על ידי חמישה מנועי F-1 בעלי דחף של 700 טון כל אחד אשר פועלים על דלק מסוג RP-1. השלב השני, הונע על ידי חמישה מנועי J-2 בעלי דחף של 102 טון כל אחד למשך 500 שניות והפועלים על מימן נוזלי.
השלב השלישי והאחרון, הונע על ידי מנוע J-2 בודד שהורכב על תושבת המאפשרת ניהוג.
סטורן 5 הוא המשגר היחיד אי פעם שלא נכשל בעת שיגור.
המשגר פאלקון כבד הוא משגר מתוצרת החברה הפרטית SpaceX שמצטיין כיום (2021) בשלושה מאפיינים: הוא המשגר החזק ביותר, הזול ביותר במחיר לק"ג מטען, וניתן לשימוש חוזר.
פאלקון כבד מורכב מפאלקון 9 אליו צמודים שני מאיצים שזהים לשלב הראשון של פאלקון 9. כל השלבים ניתנים לשימוש חוזר לאחר השמשה קצרה וזולה יחסית, וכך מושג המחיר הנמוך לק"ג מטען.
משגר רקטות MLRS M-270 (ראשי תיבות באנגלית של Multiple-Launch Rocket System) הוא מערכת שיגור רקטות רב־קנית מתנייעת, על תובת נגמ"ש בראדלי מתוצרת לוקהיד מרטין, ארצות הברית.
המערכת פותחה במיזם משותף עם מדינות אחדות בברית נאט"ו ובהן: ארצות הברית, בריטניה, צרפת וגרמניה.
כינויו בחיל התותחנים הישראלי הוא "מנתץ".
בחלק הקדמי של ה-M-270 MLRS ממוקם תא מפעיל המשמש גם כתא נהג ותא בקר ירי, ומאחור – משגר רקטות ניתן לצידוד הכולל שני תאי שיגור הנטענים על ידי מנוף אינטגרלי.
כל תא שיגור יכול להכיל מארז שיגור ("פוד").
ה-M-270 MLRS בנוי כך שאת הכלי אפשר לחמש במארזים של רקטות מסוגים שונים, דבר המגדיל את מגוון החימושים, היכולות והמטרות של הכלי.
המארז הסטנדרטי כולל שישה צינורות לשיגור 6 רקטות 227 מ"מ בעלות טווח של כ-40 ק"מ.
עם שני מארזי M26 יכול ה-M270 MLRS לשגר מטח של 12 רקטות ב-60 שניות.
קיימות רקטות נוספות בשימוש בעלות טווח ארוך יותר, שגם אותן ניתן לשגר מה-M270 MLRS כגון ה־GMLRS בעלת הטווח של עד 70 ק"מ, ורקטת MGM-140 ATACMS Block IA בעלת טווח מרבי של 300 ק"מ.
שתי הרקטות הנ"ל נמצאות בשימוש צבא ארצות הברית.
בשל היותו בנוי על תובה של נגמ"ש בראדלי ה-M-270 הוא בעל עבירות שטח וניידות מצוינת וזאת עקב השילוב בין עבירות השטח של כלי רכב זחלי למשקל קל יחסית (רק כ-25 טון) המאפשר נסיעה במהירות גבוהה.
כל כלי M-270 בנוי כך שהוא מסוגל לפעול באופן עצמאי, לקבל מטרות ממערכת השליטה והבקרה של כוחות הצבא (בצה"ל ממערך האיכון של חיל התותחנים), לבצע ירי מהיר של מספר רקטות ומיד לאחר מכן לשנות מיקום כדי להימנע מירי נגדי של אש נגד סוללות מצד האויב.
גם הטעינה מחדש של ה-M-270 היא מהירה יחסית ונעשית באמצעות מנוף אינטגרלי המותקן מעל תאי השיגור ונראה כשתי מסגרות מתכת ריבועיות הנמצאות בחזית המשגר ובולטות החוצה.
ה-MLRS הוא מערכת ארטילריה רקטית ומשמש לירי ארטילרי בכינון עקיף לטווחים בינוניים ורחוקים (20–40 ק"מ בדרך כלל, ישנן רקטות עם טווח מוגדל) והוא יכול לשגר חימוש מגוון.
השמדת מערכי אויב, כגון אוגדות שריון וסוללות ארטילריה, הפרושות בשטח פתוח ונרחב.
אש נגד-סוללות: שיתוק והשמדת סוללות ארטילריה של האויב.
מיסוך אש ואש רתק על מנת לאפשר תמרון קרקעי או חילוץ כוחות בשטח.
ירי רקטות מתקנות מסלול, כגון ה"רומח", על מנת להשמיד מטרות נקודתיות נייחות.
ה-MLRS M-270 נמצא בשירות צבאות רבים בברית נאט"ו ואחרים, הכוללים את צבא ארצות הברית, ישראל, בריטניה, בחריין, צרפת, גרמניה, יוון, איטליה, יפן, קוריאה הדרומית, נורווגיה, מצרים, טורקיה, פינלנד (נרכשו מדנמרק והולנד), אוקראינה (תרומה מבריטניה ונורווגיה).
שימוש במהלך הפלישה הרוסית לאוקראינה
ההחלטה על רכישת המערכת התקבלה על ידי ראש הממשלה ושר הביטחון יצחק רבין, בפברואר 1993, במטרה לתגבר את עוצמת כוח האש של צה"ל.
המערכת נקלטה בחיל התותחנים החל מ-1994, שם הוקם עבורה מערך מקצועי נפרד, לרבות אימונים ומערכי הדרכה.
למערכת ניתן השם "המנתץ" או פשוט "מנתץ", היות שמדובר במערכת הנשק הטקטית ההרסנית ביותר בצה"ל.
החל מ-1998 עברה המערכת שורה של שיפורים ושדרוגים ישראליים, והתקנת מערכות בקרת אש מתקדמות מתוצרת אלישרא ותע"ש, בשיתוף התאגיד האמריקאי לוקהיד מרטין.
השימוש המבצעי הראשון במנתץ בוצע רק 12 שנים לאחר קליטתו בצה"ל.
ביולי 2006, במהלך מלחמת לבנון השנייה.
כתוצאה מהשימוש בו, נפגעו עשרות משגרי קטיושות ונהרגו עשרות מחבלי חזבאללה וכ-24 אזרחים לבנונים, חלקם עקב פצצונות שנותרו לאחר המלחמה.
השימוש ב-MLRS והשלכותיו עוררו ביקורת גדולה בעולם.
בעקבות זאת הכחיש הרמטכ"ל, דן חלוץ, שהתיר ירי בקרבת ריכוזי אוכלוסייה, ואמר שהירי נעשה בניגוד לפקודתו.
לדברי מפקד ביחידה המפעילה את המערכת, במהלך מלחמת לבנון השנייה ירתה ישראל כ-1,800 רקטות מצרר שהתפרקו למעל למיליון פצצות.
מעריכים שכ־2% מהן נותרו בשטח כנפלים.
לאחר המלחמה אסף האו"ם כ־12 אלף פצצונות מצרר שלא התפוצצו, לפי טענות שונות גם בריכוזי אוכלוסייה.
האו"ם טען שתעבור שנה שלמה עד שניתן יהיה לפרק את כל הנפלים.
תוך כדי המלחמה, החליטו שר הביטחון והרמטכ"ל להקים ועדה בראשות האלוף גרשון הכהן לבדיקת הנושא.
בעקבות מסקנות הוועדה, קבע הפרקליט הצבאי הראשי, תא"ל אביחי מנדלבליט כי השימוש שנעשה בחימוש מצרר תאם את עקרונות דיני הלחימה של המשפט הבין-לאומי.
במלחמה גם נעשה שימוש עולמי ראשון ברקטה ישראלית חדשה בשם רקטה מתקנת מסלול (רמ"מ) – רקטה בעלת רש"ק מצרר ודיוק גבוה ביחס לרקטה.
בעקבות המלחמה בלבנון הוחלט להגביר את ההצטיידות ברקטות מתקנות מסלול מתוצרת התעשייה הצבאית.
רקטה נוספת שפותחה היא "רומח" – זוהי רקטה קטנה יותר, בעלת ראש קרב נפיץ ודיוק גבוה ביותר, שלמעשה היא טיל מונחה GPS, אשר נכנסה לשימוש מבצעי ב-2014.
ב-2016 נכנסה לשירות בצה"ל רקטת "רעם איתן".
מדובר בדגם מתקדם יותר של הרקטה מתקנת מסלול והשיפור העיקרי בו הוא בפצצונות המצרר והקטנת אחוז הנפלים באופן משמעותי ל-0.01% בלבד.
באוקטובר 2023, במהלך מלחמת חרבות ברזל, השתמש צה"ל, לראשונה מאז 2006, במערכת 'מנתץ' בתקיפת אתר צבאי של חמאס ברצועת עזה באמצעות טילי רומח.
כיום הכלי נמצא בשימוש של גדוד 334, "הרעם", מחטיבת האש 282.
רקטת M26 – רקטות מצרר תוצרת ארצות הברית, נקראות בצה"ל "מנתץ" ומוחלפות ברמ"ם הישראליות.
רקטת אימון עם ראש קרב גבס.
רקטה מתקנת מסלול/רעם איתן – רקטת מצרר ישראלית מדויקת תוצרת התעשייה הצבאית.
ב-2016 נכנס לשירות דגם מתקדם יותר, "רעם איתן", ובו אחוז הנפלים קטן באופן משמעותי מאוד.
רומח – רקטה ישראלית מדויקת (CEP < 10 m) בקוטר 122 מ"מ תוצרת התעשייה הצבאית/תעש מערכות וכיום אלביט מערכות.
מַשְׂדֵּדָה היא כלי חקלאי המשמש לעבודות גימור שונות על פני השדה: שבירת רגבי אדמה גדולים אחרי החרישה, יישור השטח, כיסוי זרעים וכדומה.
זאת בשונה מהמחרשה המשמשת לעיבוד עמוק יותר של הקרקע, ומהקלטרת המשמשת לעיבוד בעומק בינוני.
פעולת השידוד מוזכרת כבר בתנ"ך:
בדומה לחרישה, גם פעולת השידוד נעשתה בתחילה על ידי האדם לבדו.
בהמשך, נגררה המשדדה על ידי שוורים וסוסים, ובחקלאות המודרנית היא נגררת באמצעות טרקטור.
באירופה ידוע השימוש במשדדות מימי הביניים.
משדדות קיימות בסוגים ובגדלים שונים, בהתאם ליעדן.
הן לרוב בנויות ממסגרת קשוחה, אליה מוצמדים דיסקיות, שיניים, שרשרת מקשרת ועוד אמצעי עיבוד.
במקומות קרירים יותר, הסוגים הנפוצים יותר של משדדות, הן משדדת הדיסקיות ומשדדת השרשרת.
ברם, בניו זילנד ובאוסטרליה, באזורי גידול בקר, משתמשים במשדדות חודים.
משדדות שרשרת משמשות בעבודות קלות יותר לדוגמה ישור אדמה מעובדת, או כיסוי זרעים, בעוד שמשדדות דיסקיות משמשות בעיקר לעבודה קשה יותר כמו פירור גושי האדמה.
יש גם סוגים מגוונים של משדדות כח, המונעות בתמסורת מהטרקטור במקום להסתמך רק על משקל המשדדת ותנועת הטרקטור.
באצטדיונים ובמגרשי ספורט אחרים משתמשים לצורכי תחזוקה במשדדות קלות.
תחזוקה זו כוללת יישור השטח, טיפול בעקבות צעדים עמוקים ובחריצים משמעותיים.
כמו כן המשדדה משמשת לחריש ביטחוני של חופי הים על מנת לוודא כי אין בחול חפצים חשודים או חפצים העלולים לפגוע ברוחצים ובמערכי שמירת גבול ליצירת שביל טשטוש כדי להקל על איתור טביעות רגליים.
מַשְׁדֵּר רדיו הוא מכשיר אלקטרוני אשר בשילוב עם אנטנה מסוגל ליצור אותות אלקטרומגנטיים בעלי מאפיינים מוגדרים.
גל אלקטרומגנטי מאופיין על ידי שלושה גורמים: תדר (או אורך גל), אמפליטודה ופאזה.
על ידי מניפולציה על אחד או יותר מגורמים אלו (כלומר שינוי תכונות הגל בהתאם למידע אותו רצוי לשדר – אפנון), ניתן לשדר מידע לתווך.
בשימוש לצורכי תקשורת, לדוגמה שידורי טלוויזיה, משתמשים במקביל למשדר במכשירים הנקראים מקלטים שתפקידם לפענח מהאות ששודר מהמשדר את המידע שמעוניינים להעביר.
המרכיבים העקרוניים של משדרי רדיו הם:
מקור מתח – תפקידו לספק אנרגיה למערכת.
מתנד – תפקידו לייצר את הגל הנושא (הגל אותו מאפננים).
אפנן – תפקידו לשנות את תכונות הגל הנושא על פי המידע המשודר.
מגבר הספק המתאים לפעולה בתדרי רדיו (RF) – תפקידו להגדיל את הספק האות המשודר על מנת לאפשר לאות המשודר להגיע למרחק הרצוי בעוצמה המאפשרת זיהוי האות במקלט (הספק האות דועך באוויר לפי ריבוע המרחק, חוק זה נקרא חוק פְריס).
במקרים רבים מעוניינים במכשירים המאפשרים תקשורת דו כיווניות (כגון טלפון סלולרי או מכשיר קשר), ובמכשירים אלו כלולים גם משדר וגם מקלט.
מִשְׂגַב עָם הוא קיבוץ באזור הצפון באצבע הגליל ליד מטולה, קריית שמונה וגבול ישראל–לבנון, המשתייך למועצה אזורית הגליל העליון.
משגב עם מצוי בקצה הצפוני של רכס רמים שבהרי נפתלי.
שמו של היישוב ניתן לו על שם מיקומו הנשגב והמורם משאר האזור מסביב וכן באשר הוא מסמל "מקום משגב של העם בהרי הגליל".
בחלק מהמקורות הישנים מכונה היישוב לחלופין בשם "עדייסה" (על שם הכפר הלבנוני אל-עדייסה הסמוך הנמצא למרגלות הקיבוץ מצפון מערב לו).
שם זה היה בשימוש בעיקר במפות ובעיתונים, בשנים הראשונות לקיום היישוב, טרם השתרש השם העברי.
היישוב הוקם ב-2 בנובמבר 1945 על אדמות שנרכשו על ידי קק"ל מהכפר הלבנוני עדייסה בתחילת שנת 1944, על ידי קבוצה של כ-20 חברי מחלקת פלמ"ח (פלוגה ה' מחלקה ה') שהיו במשך שנתיים בהכשרה בגבעת השלושה.
לקיבוץ הוקצו 1,500 דונם, אשר מתוכם 1,000 התאימו לחקלאות לאחר הכשרה.
בנובמבר 1947 הצטרפה לקיבוץ קבוצה נוספת של מחלקת פלמ"ח שהייתה בהכשרה בדפנה, ובהמשך הצטרפה קבוצת נוער עולה מטורקיה שרוכזו בקיבוץ תל-יוסף.
הבדידות, האקלים הקשה ודלות האמצעים שליוו את חברי הגרעין המייסד היו קשים ושוחקים.
מחסור במים ומיעוט קרקע היו מנת חלקה של משגב עם מראשית קיומה.
שביל פרדות בלבד חיבר אותה לארץ.
על אף ההכשרות השונות וההשלמות שהגיעו לנקודת היישוב, מספר החברים במקום לא עלה משמעותית, ובאמצע שנות ה-50 עדיין מנה היישוב פחות מ-30 תושבים.
עם הקמת משגב עם לא הייתה דרך סלולה אל היישוב.
הדרך היחידה מהיישוב ואליו הייתה שביל תלול וטרשי שהחל בכפר גלעדי ועלה מערבה עד לשער הקיבוץ, דרך ואדי.
דרך זו אפשרה מעבר להולכי רגל וכן לחמורים וסוסים, אך לא לרכב ממונע.
במהלך השנתיים הראשונות לקיומו של משגב עם סללו החברים בעצמם כביש שהוביל מהיישוב צפונה, והתחבר לכביש לבנוני שעבר סמוך למטולה.
השימוש בכביש זמני זה אפשר מעבר לכרכרות וסוסים, ולעיתים נדירות גם לכלי רכב ממונעים.
השימוש בכביש היה טעון קבלת אישורים מהלבנונים, שחודשו מעת לעת, עד נובמבר 1949. ב-1947 החלה העבודה על הכביש המחבר את משגב עם ומנרה.
דרך זו שנבנתה בשיטת סולינג, כללה שני פסי אספלט מקבילים צרים, והפכה לקצה הצפוני של כביש הצפון.
הכביש המחבר בין כביש זה לכפר גלעדי וקריית שמונה (כיום כביש 9977) נבנה החל מ-1955, והשלמתו ארכה למעלה משנה, בעיקר בשל התוואי המורכב שחייב חציבה רבה בסלע.
עם פתיחתו התקצר המרחק בין ישובי רכס רמים לקריית שמונה באופן משמעותי מאוד.
ב-1970 נבנתה מחדש הדרך המחברת בין משגב עם למנרה כך שתהיה פחות חשופה לגבול הבין-לאומי.
בחודשי קיומה הראשונים של משגב עם היה נהוג להביא מים מהיישוב הלבנוני השכן עדייסה, על גבי חמורים.
החמורים נשאו כל אחד ארבע חביות בכל פעם.
כמות המים הספיקה לצרכים בסיסיים מאוד, כמו בישול וכביסה.
ב-1946 התגלה מעיין קטן (המוכר כיום כ'עין משגב'), הנמצא למרגלות הקיבוץ, בינו לבין כפר גלעדי.
בחלוף מספר חודשים הוקם מערך שאיבה שכלל שתי משאבות, והביא את מי המעיין לבריכה שנבנתה במיוחד בנקודה הגבוהה של הקיבוץ.
ב-1955 חוברו כל יישובי האזור (משגב עם, מנרה ומרגליות) לקו מים של מקורות ממעיין 'עין זהב'.