tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
ה-FBI ערך כבר, מהרגע שבו נודע על הרצח, חקירה משלו.
כן בחשו בקלחת גורמים נוספים של אכיפת החוק בדאלאס, שבה אירעה ההתנקשות.
היה צורך לקטוע את כל אלו באיבם, ולהכריז על חקירה בלתי תלויה, כאשר בצוות החוקרים יהיו גורמים שאין להטיל ספק ביושרם ובהגינותם.
ב-29 בנובמבר 1963, שבוע לאחר הרצח, הורה ג'ונסון בצו נשיאותי מיוחד על הקמת ועדה למציאת העובדות הקשורות ברצח, והעמדת נשיא בית המשפט העליון של ארצות הברית ארל וורן בראשה.
שמה הרשמי של הוועדה היה "ועדת הנשיא לחקר ההתנקשות בנשיא ג'ון פ.
עד מהרה נקראה הוועדה בפי כל "ועדת וורן".
נשיא בית המשפט העליון של ארצות הברית ארל וורן.
הסנטור ג'ון שרמן קופר (רפובליקאי - קנטקי).
חבר בית הנבחרים ג'רלד פורד (רפובליקאי - מישיגן), לימים נשיא ארצות הברית.
הסנטור ריצ'רד ראסל (דמוקרט, ג'ורג'יה).
חבר בית הנבחרים הייל בוגס (דמוקרט, לואיזיאנה).
הנציב מטעם ארצות הברית בגרמניה לאחר מלחמת העולם השנייה, נשיא הבנק העולמי, עורך הדין ג'ון מקלוי.
ראש ה-CIA לשעבר אלן דאלס.
לוועדה מונה יועץ מיוחד, לי ג'יי רנקין, אשר הפעיל צוות של ארבעה עשר עורכי דין ושנים עשר חוקרים.
רנקין ניסח חמישה נושאים שעל הוועדה להתייחס אליהם:
מותו של לי הארווי אוסוואלד.
כן התבקשה הוועדה להתייחס ללקחים העיקריים העולים מההתנקשות באשר להגנה על הנשיא.
הוועדה קיימה את ישיבתה הראשונה ב-5 בדצמבר 1963, כשבועיים לאחר הרצח.
את ישיבותיה הראשונות הקדישה לבדיקת חקירת ה-FBI, ובפברואר 1964 התחילה לשמוע עדים, כאשר העדה הראשונה ששמעה הייתה מרינה אוסוואלד, אשתו של לי הארווי אוסוואלד.
בעשרה חודשי פעולתה שמעה הוועדה באופן ישיר 94 עדים, 395 עדים אחרים רואיינו על ידי החוקרים והצוות המשפטי, 61 עדים נתנו תצהירים כתחליף לעדות, ושניים מהם נתנו הצהרה כתובה.
ב-24 בספטמבר 1964 פרסמה הוועדה את מסקנותיה בספר בן 888 עמודים.
המסקנות קבעו כי לי הארווי אוסוואלד הוא היורה היחיד, כי פעל לבדו, וכי לא היה קשר בינו ובין ג'ק רובי, שרצח אותו מסיבות של נקמה על רצח הנשיא האהוב עליו.
פרסום הדו"ח היה אך ירית הפתיחה בוויכוח ערני הנמשך מאז, בין אנשי תיאורית "היורה הבודד" אשר בה דגלה הוועדה, ובין תומכי תאוריות הקשר.
מסקנת הוועדה הייתה כי אוסוואלד, אשר פעל ממניעים של אידאולוגיה מעוותת, פעל לבדו באופן הבא: מחלון הקומה השישית של בניין מחסן הספרים בדאלאס, ירה אוסוואלד אל עבר הלימוזינה הנשיאותית, בה ישבו הנשיא ג'ון פ.
קנדי, ורעייתו ז'קלין קנדי במושב האחורי, ובמושב הקדמי מושל טקסס ג'ון קונלי ורעייתו נלי.
הכדור הראשון לא פגע באיש.
הכדור השני פגע בקנדי ולאחר מכן בקונלי, ואילו הכדור השלישי פגע בקנדי בראשו, וגרם למותו.
היה זה החוקר ארלן ספקטר, מראשי הצוות המשפטי של הוועדה, ולימים חבר בסנאט של ארצות הברית, אשר הגה את תיאורית הכדור הבודד.
ספקטר צפה בסרט שצולם על ידי אברהם זפרודר, צלם חובב שצילם במקרה את ההתנקשות.
הסרט רץ במהירות של 18 תמונות לשנייה, וספקטר שם לב לכך שתגובתו של קנדי לפגיעת הכדור הראשון, אשר פגע בצווארו, קודמת ב-11 תמונות לתגובתו של קונלי לפגיעה בו.
מכיוון שכך, הגה ספקטר את תיאורית הכדור הבודד, המייחסת לכדור אחד, הוא מוצג CE399, את כל פצעיהם של קנדי וקונלי, למעט פגיעת הראש המאסיבית שאירעה מספר שניות לאחר מכן.
על פי הוועדה היה מסלולו של הכדור כדלקמן:
פגע בקנדי בגבו, וגרם נזק לחוליית C6 בעמוד השדרה של הנשיא.
יצא דרך גרונו של הנשיא.
פגע בקונלי, שישב במושב הקדמי, בכתפו הימנית.
חלף דרך צלעו החמישית הימנית של קונלי, ויצא דרך חזהו.
פגע באמת ידו הימנית של קונלי, ושבר את עצם הרדיוס שלו.
פגע בירכו השמאלית של קונלי, חדר את העור ועצר.
בעת הטיפול בקונלי בבית החולים פרקלנד, נפל מעצמו על אלונקה ונמצא שם על ידי עובד בעת ניקוי האלונקה.
מסקנה זו היא לב מסקנות הוועדה.
כל סטייה ממנה פירושה כי מסקנות הוועדה שגויות, וכי אוסוואלד לא פעל לבדו.
קביעה זו, שזכתה לביקורת רבה, היא הקביעה השנויה ביותר במחלוקת בכל 888 עמודי הדו"ח.
לדעת רבים אין היא מתיישבת עם מסלולו ההגיוני של הכדור, עם תוצאות הנתיחות שבוצעו בגופת קנדי, ועם הממצאים בשטח (ובמיוחד עם צורת הכדור עצמו CE399).
עם זאת, קביעה זו הכרחית על מנת להגיע לתוצאה הסופית - יורה אחד, שלושה כדורים.
מאז פרסום הדו"ח נחלקים החוקרים לשנים.
אלו המקבלים את התאוריה, המתייחסים לכדור CE399 כ"כדור הבודד" (Single Bullet), ואלו הדוחים את התאוריה המתייחסים לכדור CE399 כ"כדור הקסם" (Magic Bullet).
ביקורת על עבודת הוועדה הובאה במיוחד בספרי החוקרים מרק ליין וסילביה מאהר (Meagher), וכן בעבודתו של התובע גאריסון.
לעומת זאת ישנם רבים המקבלים את מסקנות הוועדה, ובהם החוקר ג'רלד פוזנר, שספרו משנת 1993 "Case Closed" ("תיק סגור") הוא כתב האישום החריף ביותר כנגד אוסוואלד, וההגנה הטובה ביותר על תיאורית "הכדור הבודד" שנכתבה עד כה.
"כדור הקסם" או "הכדור הבודד"?
הדבר הראשון הברור לעין כל המסתכל על CE399 הוא כי על אף שחלף דרך שני אנשים וגרם לשבעה פצעים שונים, תוך שהוא שובר בדרכו שתי עצמות גדולות ומאסיביות, ומשיל חלקיקי מתכת (שנמצאו באמת ידו של קונלי) הכדור נראה כאילו זה עתה יצא מפס הייצור.
היה על כדור זה לאבד חלקיקי מתכת רבים יותר, להתעוות בצורתו, ולמעשה להתרסק, כפי שהתרסק "הכדור השלישי" אשר פגע בראשו של קנדי, ורק חלקיקים ממנו נמצאו.
למרות זאת סבורה הוועדה כי כדור זה CE399 הוא אשר גרם לכל פצעיו של קונלי, ולפצעים בקנדי שאינם תוצאה מהפגיעה בראשו.
כן הצביעו המבקרים על כך שאם קנדי ישב מאחורי קונלי, ובהתחשב בזווית היריה ממחסן הספרים, היה על הכדור לסטות ממסלולו בצורות בלתי סבירות על מנת לפגוע בקנדי ובקונלי בדרך המיוחסת לכדור זה על ידי הוועדה.
המבקרים הצביעו על אי התאמות ותיקונים בדו"חות מן הניתוח הפתולוגי שעבר קנדי, באופן שלכאורה תוקנו הדו"חות כך שיתאימו בדיעבד למסלול "כדור הקסם" כפי שקבעה אותו ועדת וורן.
תומכי תאוריית היורה הבודד הצביעו כל כך שבבדיקת מרכיבי הכדור מתאימים אלו לחלקיקים שנמצאו באמת ידו של קונלי, כך שזה היה הכדור שפגע בקונלי בידו.
כן הצליחו תומכי התאוריה להראות כיצד ישב קונלי בעת הפגיעה בזווית מסוימת אשר התאימה למסלול הכדור כפי שייחסה לו הוועדה.
לטענת המנתחים שניתחו את הגופה אין כל אמת בטענה כי הדו"חות שונו על מנת להתאים למסלולו של "כדור הקסם".
הוויכוח בעניין "הכדור הבודד" עודו נמשך.
עוד בשנת 1966 פרסם החוקר מרק ליין את ספרו "הריצה לצדק" "Rush to Judgement" אשר נמכר ביותר ממיליון עותקים וכלל ביקורת הן על עבודת הוועדה והן על מסקנותיה.
הספר לווה במסע יחסי ציבור שכלל הופעות ברדיו ובטלוויזיה, ורבים שוכנעו כי אכן היה פגם בעבודת הוועדה.
בשנת 1976 יצא ספרה של העיתונאית החוקרת סילביה מאהר (Meagher) "שותפים לאחר מעשה" שכלל התייחסות מפורטת למסקנות הוועדה ומתיחת ביקורת פרטנית על כמעט כל מסקנה שאליה הגיעה.
בשנת 1966 פרסמה מאהר אינדקס ל-888 עמודי הוועדה, וודאי שהכירה באופן מעמיק את כל המסקנות, המוצגים והעדויות.
התובע המחוזי בניו אורלינס, ג'ים גאריסון, פרסם שלושה ספרים (אחד מהם בדיוני) בנושא, הכוללים התקפה על הוועדה, כמו גם מציאת האשמים.
אחד מן האנשים האשמים, לדעתו של גאריסון, היה ראש לשכת המסחר בניו אורלינס, קליי שאו, אשר הועמד לדין, בשנת 1969 וזוכה.
במשפטו של שאו, הציג גאריסון למושבעים לא רק ראיות לאשמתו של שאו, אלא גם התקפה על מסקנות ועדת וורן, ועל דרכי פעולתה.
משפטו של שאו, וספריו של גאריסון, ביניהם רב המכר "בעקבות המתנקשים", משנת 1988, אשר היה הבסיס לסרטו של אוליבר סטון "JFK תיק פתוח", מיקדו תשומת לב רבה לתאוריות קשר, השוללות את תיאורית "המתנקש הבודד" שפיתחה הוועדה.
על עבודתה של ועדה זו נמתחה ביקורת רבה, וברור כי לא היו לה הכלים החקירתיים, והסמכות בעיני הציבור, אשר היו לוועדת וורן.
רבים הם המסכימים עם מסקנות ועדת וורן, וסבורים כי אכן היה בדבריה אמת, וניתוח נכון של העדויות שעמדו לרשותה, וכי לי הארווי אוסוואלד הוא המתנקש הבודד.
בין הסניגורים של תיאורית "המתנקש הבודד" מצוי החוקר ג'רלד פוזנר הנזכר לעיל, והחוקר מק'אדמס המפעיל אתר אינטרנט מרשים, הכולל הוכחות רבות לתיאורית "היורה הבודד", ושולל אחת לאחת את תאוריות הקשר למיניהן.
ועדת וודהד אשר שמה הרשמי היה הוועדה לחלוקת ארץ ישראל (Palestine Partition Comission), הוקמה כהמשך לוועדת פיל.
הוועדה קבעה שמסקנות ועדת פיל אינן מעשיות והציעה חלוקה אחרת בה המדינה היהודית המוצעת קטנה בהרבה.
בספטמבר 1937 הצהיר אנתוני אידן, שר החוץ של בריטניה, בפני מועצת חבר הלאומים שיש כוונה לשלוח גוף מיוחד לארץ ישראל לניהול משא ומתן עם היהודים ולהגיש תוכנית מפורטת לחלוקת ארץ ישראל.
גוף כזה לא קם ולקראת סוף 1937 עלו השערות שבריטניה מבקשת לסגת לגמרי מתוכנית החלוקה.
בעקבות זאת פרסמה ממשלת בריטניה בתחילת ינואר 1938 ספר לבן המכריז על הקמת ועדת חלוקה, אך מבלי לנקוט בשמות חבריה.
בראש ועדת וודהד עמד ג'ון וודהד, בעל ניסיון במנהל הקולוניאלי בהודו, ועמו נתמנו אליסון ראסל (Russell), עורך דין, בעל ניסיון במנהל הקולוניאלי הבריטי, ואלכסנדר פרסיבל ווטרפילד (Waterfield), אשר היה עובד מדינה בכיר, ששירת בעבר באירלנד.
תומאס ריד (Reid), שאף הוא שירת במנהל הקולוניאלי בהודו, התמנה לוועדה מאוחר יותר.
לוועדת וודהד הועבר מסר מממשלת בריטניה שיש לפסול את ועדת פיל באופן מידי, ולהביא לריצוי הצד הערבי שהיווה חלק חשוב יותר כעת בארץ ישראל לעומת היהודים.
ריד, אף אמר בבואו לארץ ישראל: "אין זה צודק ואין זה רגיל להציע שמהגרים הבאים מחלקי עולם שונים יבואו לארץ ישראל ויטלו מידי תושבי הארץ את הריבונות עליה.
אין זה גם מן החכמה הפוליטית כלל ועיקר, משום שמעשה כזה יביא לידי מחלוקת ושפיכת דמים ויהיה אסון לכל הנוגעים בדבר".
ועדת וודהד הגיעה בסוף אפריל 1938 לארץ ישראל וחקרה את המאורעות שהביאו להמשך הסכסוך, וב-9 בנובמבר פרסמה את החלטותיה.
הוועדה הגיעה למסקנה שאין בידי המנדט והוועדה אפשרות מעשית סבירה לחלוקה של ארץ ישראל למדינה ערבית ומדינה יהודית שתאפשר הקמתן תחת התנאים שהוגדרו.
בהתייחס לוועדת פיל נכתב כי זו תכיל בגבולות המדינה היהודית קרוב ל-50% ערבים שברשותם קרוב ל-80% מאדמותיה, בעוד שבשטח שיועד למדינה הערבית כמעט ואין יהודים.
בשל כך, לפי ועדת וודהד, לא יהיה אפשרי לבצע חילופי אוכלוסין בין שתי המדינות אם יקומו לפי מתווה ועדת פיל, ולכן התוכנית איננה מתקבלת על הדעת ("unacceptable").
באומרה זאת למעשה סגרה את הגולל על מסקנות ועדת פיל.
עם זאת, הציגה הוועדה שתי חלופות אחרות, המנוגדות להמלצות ועדת פיל, לחלוקת ארץ ישראל:
לדעת הרוב, ניתן להקים מדינה יהודית הכוללת את שטחי עמק יזרעאל ומישור החוף עד אזור רחובות.
שניים מחברי הוועדה הציעו תוכנית חלוקה משלהם, שזכתה לשם "תוכנית C".
בתוכנית זו נקבעה חלוקה כלהלן:
מדינה יהודית תהיה בין שטחיה של רחובות כיום עד לקיבוץ נחשולים הסמוך לזכרון יעקב.
מדינה ערבית תהיה על כל שטחי ארץ ישראל האחרים, כולל עבר הירדן המזרחי.
המסדרון לירושלים - הוועדה סברה שאין לתת אותו לאף אחד מהצדדים.
היהודים הגיבו בחריפות לוועדה ולא התייחסו למסקנותיה, דבר שגרם מידית לכישלונה.
מכיוון שגם רעיון זה כשל, החליטה בריטניה להזמין את שני הצדדים למפגש בבריטניה ב-7 בפברואר 1939, שנקרא לימים ועידת השולחן העגול.
הממשלה רשאית להורות על מינוי ועדת חקירה ממלכתית בכל עת, אם כי אינה חייבת.
הוועדה לענייני ביקורת המדינה יכולה להורות על מינוי כזה רק בעקבות דיון בדוח של מבקר המדינה.
ועדות חקירה מוקמות בדרך-כלל בעקבות לחץ ציבורי.
לעיתים הממשלה מעדיפה להקים ועדת חקירה ממלכתית כדי שלא תואשם ב"טיוח" של מחדלים, ולעיתים הממשלה מקימה ועדת בדיקה ממשלתית במקום ועדת חקירה ממלכתית.
על פי פסק דין של בג"ץ, הממשלה חייבת לדון בהמלצות ועדת החקירה הממלכתית בצורה מעמיקה וממצה.
על אף שהממשלה אינה חייבת לקבל את המלצות הוועדה, קיימת ציפייה שהן יקוימו.
למרות שלעיתים קיימת התנגדות בממשלה להמלצות של ועדת חקירה ממלכתית, נכון לתחילת 2021, אף ממשלה לא התעלמה מהמלצותיה גם אם לא תמיד קוימו במלואן.
ועדת חקירה ממלכתית היא עצמאית ובלתי תלויה.
יש ברשותה כלים רחבים כמו יכולת לכפות המצאת מסמכים ויכולת לחייב התייצבות עדים.
ועדת חקירה ממלכתית מתמנה ופועלת בהתאם להוראותיו של חוק ועדות חקירה.
קודם לחקיקתו של חוק זה פעלו ועדות חקירה (כגון ועדת פרומקין בראשות השופט גד פרומקין שהוקמה בשנת 1950 כדי לבחון את נושא החינוך האחיד) לפי פקודת ועדות חקירה.
המילה "ממלכתית" אינה נזכרת בחוק ועדות חקירה, אך השימוש בה התקבע בשיח הציבורי בישראל.
מקורו של מוסד ועדות החקירה הממלכתיות בישראל במשפט המנדטורי הבריטי, בו מכונה ועדת חקירה Royal commission , וייתכן שזהו מקור המילה "ממלכתית" השגור בשיח.
על-פי החוק, ישנם שני מסלולים להקמת ועדת חקירה ממלכתית:
חוק ועדות חקירה, מסמיך את ממשלת ישראל להחליט על הקמת ועדת חקירה ממלכתית, ועל ניסוח כתב מינוי לוועדה.
בכתב המינוי של הוועדה נקבעים תחומי פעולתה, כלומר העניינים שיהיו נושאי החקירה.
מרגע שהתקבלה ההחלטה בממשלה ונוסח כתב המינוי, הממשלה אינה רשאית עוד להתערב בהרכב הוועדה או בסדרי עבודתה.
חוק מבקר המדינה, תשי"ח-1958, מסמיך את הוועדה לביקורת המדינה להחליט על הקמת ועדת חקירה ממלכתית, בעקבות הגשת דו"ח של מבקר המדינה.
החלטה זו מתקבלת על פי הצעת המבקר או מיוזמתה של הוועדה.
מבחינת הממשלה המכהנת מסלול זה פחות עדיף, מכיוון שאז הוועדה לביקורת המדינה מנסחת את כתב ההסמכה של ועדת החקירה ולא היא.
בתחילה היה זה מסלול משני ופחות מקובל, ועד שנת 2008 הוקמה ועדה אחת בלבד במסלול זה – ועדת בייסקי לבדיקת ויסות מניות הבנקים (1985).
בשני המקרים הסמכות להחליט על הרכב הוועדה היא בידי נשיא בית המשפט העליון.
בוועדת חקירה ממלכתית יש לפחות שלושה חברים, או מספר אי-זוגי גדול יותר של חברים (כדי שתמיד ייווצר רוב במקרה של חילוקי דעות).
יו"ר הוועדה הוא שופט של בית המשפט העליון או שופט של בית משפט מחוזי או שופט כאמור שיצא לגמלאות או שפרש.
הוועדה מוסמכת לזמן עדים ולכפות עליהם להשיב לשאלותיה.
עדים שמסרבים חשופים לעונשים דומים לעדים בבית משפט המסרבים להעיד.
היא רשאית לכפות על רשויות המדינה ועל אזרחים למסור לה חומר שעשוי לסייע לה בחקירה, לרבות חומרים חסויים.
הוועדה אינה חייבת לנהוג לפי סדרי הדין ודיני הראיות הנהוגים בבתי המשפט בישראל ורשאית לקבל כל ראיה בכל דרך הנראית לה מועילה, וכן לקבוע את סדרי החקירה של העדים.
בנוסף אין אפשרות להשתמש בעדות שנמסרה לפי הוועדה כראיה במשפט פלילי.
מטרת ההגבלה הזו היא למקד את עבודתן של ועדות חקירה בהיבטים הציבוריים ולאו דווקא הפליליים של האירועים הנחקרים, וכדי להסיר חשש מחברי ממשלה שמחליטים על הקמת הוועדה, או מאזרחים המעידים בפניה, כי הם עלולים לעמוד לדין פלילי בעקבות החקירה.
מסקנות אישיות של הוועדה עלולות לקבוע אחריות ציבורית אך לא אחריות משפטית.
כאשר הוועדה מוצאת שאדם עלול להיפגע מהחקירה או מתוצאותיה, היא מזהירה אותו על כך, ומעמידה לרשותו את חומר הראיות שנאסף בעניינו הנוגע לאותה פגיעה.
כמו כן ניתנת לו אפשרות למסור את גרסתו לוועדה ולחקור עדים מטעמו.
הוא רשאי להיעזר בעורך דין מטעמו לשם ניסוח גרסתו ולשם חקירת העדים.
חל איסור לפרסם את חומר הראיות שנמסר לאותו אדם, אלא באישור הוועדה.
בגמר דיוניה על הוועדה להגיש דוח הכולל ממצאים והמלצות שיוגשו לממשלה, והיא רשאית לפרסם דוח ביניים או דוחות חלקיים על תוצאות חקירתה.
לממשלה נתונה הסמכות להקים ועדה שעצם קיומה וכל דיוניה יישמרו בסוד, כאשר נושא החקירה מחייב זאת.
ועדות חקירה אמורות לחקור נושא שנמצא תחת פיקוחה ואחריותה של הממשלה בפני הכנסת.
חוק ועדות חקירה מציין שאם ראתה הממשלה שקיים עניין בעל חשיבות ציבורית חיונית באותה שעה, היא רשאית לבחון אותו באמצעות ועדה שתגיש לה דין וחשבון.
ההחלטה לגבי קיום האינטרס הציבורי נתונה בידי הממשלה והיא זו שתצטרך לגבש דעה בנושא כשיוגשו המסקנות.
במחקרו המקיף של עו"ד ד"ר אביגדור קלגסבלד על ועדות חקירה ממלכתיות, הוא הדגיש כי "אחת ממטרותיה העיקריות של החקירה הממלכתית היא השבת האמון הציבורי ברשות המבצעת".
משמעות העניין היא, כפי שמוסבר בהרחבה בעבודת הדוקטורט של נדב מולצ'דסקי, שוועדות חקירה חותרות לגבש נראטיב לאומי על מושא החקירה שלהן.
הוועדות לוקחות אפוא חלק חשוב ומרכזי, לעיתים ראשוני, במאבק על עיצוב העבר הלאומי.
ההיסטוריה של ועדות החקירה הממלכתיות מלמדת שרבות מהן למעשה לא הצליחו להשיב את אמון הציבור ברשות המבצעת.
ועדת חקירה גם עוזרת בטיהור האווירה הציבורית, אף על פי שייתכן שאת הנושא שבטיפול הוועדה ניתן היה לחקור באמצעים אחרים, ואולי אף יותר יעילים, כגון צעדים משמעתיים, בירור פנימי או חקירה של מבקר המדינה.
עקרון פומביות הדיון הוא עיקרון מרכזי בעבודת ועדות חקירה.
על פי החוק, על מרבית הדיונים של הוועדה להיות פומביים, וזאת מתוך תפיסה כי אחת המטרות המרכזיות שהוועדה מקדמת היא שיקום אמון הציבור ברשויות המדינה שכשלו במשימה מסוימת, בין השאר על ידי מתן אפשרות לציבור לראות כיצד מתנהלת החקירה, ולוודא שלא מעלימים ממנו דבר.
קיימת בחוק גם אפשרות לקיים חלק מהדיונים בנושאים רגישים בדלתיים סגורות, אך זהו היוצא מן הכלל.
לדוגמה, לאחר מלחמת לבנון השנייה הוקמה ועדת וינוגרד כוועדת בדיקה ממשלתית והיא לא הייתה שקופה כלל - דיוניה התקיימו בדלתיים סגורות, והפרוטוקולים שלה פורסמו רק לאחר שהוגשה עתירה לבג"ץ בנושא זה.
ועדות חקירה נבדלות מבית המשפט בכך שהן אינן מסתפקות בחומר המוגש להן על ידי צדדים לסכסוך אלא גם חוקרות באופן אקטיבי.
בנוסף, ועדות חקירה לרוב כוללות חברים בעלי ידע מקצועי בנושא הנחקר.
במהלך השנים התפתח נוהג שוועדות חקירה מצרפות מסקנות והמלצות בדו"ח הסופי שלהן.
המצדדים בעמדה זו טוענים שזהו חלק מתפקידן הציבורי וזו הציפייה הציבורית מהן.
אם הוועדה לא תצביע על האחראים ולא תמליץ על סנקציות בהתאם, ייתכן שהציבור לא ימצא טעם בהקמתה, ודו"ח הוועדה ייראה כניסיון טיוח של הממשלה, דבר העלול להעצים את תחושת חוסר האמון של הציבור במערכת השלטונית.
ועדת חקירה נתפסת כממלאת תפקיד מוסרי ציבורי ממדרגה ראשונה וכיוצרת אמות מידה אתיות בתרבות הפוליטית.
המתנגדים להגשת מסקנות והמלצות בדוח הסופי של הוועדות טוענים כי תפקידה של הוועדה הוא ביסודו בירור עובדתי בלבד של נושא החקירה.
הוועדה היא גוף מקצועי וההמלצות שייכות לתחום הפוליטי וראוי שגוף פוליטי יכריע בהן.
קביעת ההמלצות עלולה לפגוע בזווית הראייה הנייטרלית והמקצועית של הוועדה.
בצרפה המלצות עלולה הוועדה לנכר חלק מהציבור.
דעות שונות הושמעו בשאלה האם הממשלה חייבת לבצע המלצות של ועדת חקירה ממלכתית.
פרופסור יצחק זמיר טען שבהחליטה להקים ועדת חקירה, מסכימה הממשלה מראש למלא אחר מסקנותיה ועל כן הממשלה מחויבת לשקול את ההמלצות לגופן, ורק מקרים נדירים וטעמים יוצאים מן הכלל עשויים להצדיק דחיית ההמלצה.
לעומת זאת, אביגדור קלגסבלד טען שהממשלה אינה מחויבת להמלצות של ועדת חקירה כשם שהיא אינה חייבת להקים ועדת חקירה מלכתחילה וכי לוועדת חקירה אין כל עדיפות במומחיות ובמעמד על פני הממשלה בהסקת מסקנות ושלא ראוי שהממשלה תישא באחריות משותפת להחלטות ולפעולות הנכפות עליה.
מאז נחקק חוק ועדות חקירה בשנת 1968, הוקמו על פיו 16 ועדות חקירה ממלכתיות מכוח החלטת ממשלה, ו-4 ועדות הוקמו על פי חוק מבקר המדינה מכוח החלטת הוועדה לביקורת המדינה של הכנסת (מסומנות בכוכבית).
משנת 1969 עד שנת 2009 התקיימו בכל עשור 3–5 ועדות חקירה ממלכתיות.
בתקופת כהונתו של בנימין נתניהו כראש הממשלה לא הוקמה אף ועדת חקירה.
בשנת 2010 מנע נתניהו הקמת ועדת חקירה ממלכתית לאסון הכרמל, ובשנת 2011 ביטל את ועדת השרים לענייני ביקורת המדינה האחראית על הטיפול בדו"חות ביקורת ממשלתיים, והעביר את הטיפול בדו"חות אלו לאחריות משרד ראש הממשלה, שבפועל בחר שלא ליישם אף הצעה לוועדת חקירה ממלכתית.
בתקופת כהונת ממשלת בנט–לפיד הוקמו שתי ועדות חקירה ממלכתיות, לראשונה מאז 2009, לחקירת אירועים שהתרחשו בתקופת הממשלה הקודמת.
הטבלה הבאה מציגה את ועדות החקירה הממלכתיות שהוקמו בישראל.
דרישות להקמת ועדת חקירה ממלכתית
במקרים רבים הועלתה דרישה להקמת ועדת חקירה ממלכתית.
בחלק ממקרים אלו הוגשו עתירות לבג"ץ בדרישה להקמת ועדת חקירה ממלכתית.
כל העתירות הללו נדחו בנימוק שלממשלה "שיקול דעת רחב ביותר בסוגיית הקמתן של ועדות חקירה, והתערבות בנושא זה היא חריגה ונדירה ביותר, אם בכלל".
ב-27 ביוני 2024 הוגשה עתירה לבג"ץ בדרישה להקמת ועדת חקירה ממלכתית לאירועי טבח שבעה באוקטובר.
סקר שנעשה באוגוסט 2024 מצא שרוב גדול מאד בציבור תומך בהקמת ועדת חקירה ממלכתית לחקירת אירועי שבעה באוקטובר.
דיון בעתירה התקיים ב-11 בדצמבר 2024 ובסופו ביקשו השופטים עדכון בעוד 60 יום לגבי דיון בממשלה בנושא.
הצעת חוק פרטית של חברת הכנסת אורית פרקש הכהן ("המחנה הממלכתי"), להקמת ועדת חקירה ממלכתית לבדיקת אירועי 7 באוקטובר, פרוץ מלחמת חרבות ברזל והנסיבות שהובילו אליהם, הורדה מסדר היום של הכנסת עקב התנגדות חברי הכנסת מהקואליציה.
ב-15 באוקטובר 2025, לאחר עסקת החטופים השלישית והפסקת הלחימה, הורה בג"ץ לממשלה לעדכן תוך 30 יום בעניין הקמת ועדה ממלכתית "בעלת סמכויות חקירה נרחבות" לאירועי טבח 7 באוקטובר, זאת לאחר שבמאי באותה שנה החליטה הממשלה כי לא תקום ועדה ממלכתית כל עוד המלחמה נמשכת.
בהחלטת השופטים נכתב כי "נוכחנו לדעת שאין מחלוקת אמיתית באשר לעצם הצורך בהקמת ועדה ממלכתית בעלת סמכויות חקירה נרחבות והסמכות לקבוע ממצאים ולגבש המלצות בכל הקשור לאירועי 7 באוקטובר".
ב-16 בנובמבר הודיעה הממשלה על החלטתה להקים ועדת חקירה לא ממלכתית לחקירת אירועי טבח 7 באוקטובר.
ב-17 בנובמבר נקבע כי ועדת שרים שבראשה יריב לוין, תופקד על בחירות הנושאים שבהן תעסוק ועדת החקירה האחרת.
ב-19 בנובמבר הוציא בג"ץ צו על תנאי המורה לממשלה לנמק מדוע לא תוקם ועדת חקירה ממלכתית.
ב-18 בדצמבר פורסם כי נתניהו יעמוד בראש הצוות שיקבע את מנדט ועדת החקירה.
בפברואר 2026 הוגשה על ידי ח"כ אריאל קלנר להקמת ועדת חקירה שהממשלה תגדיר את נושאיה.
הייעוץ המשפטי של הכנסת הזהיר כי קיום ועדת החקירה המתוארת בהצעת החוק תפגע בעצמאות החקירה וביכולתה להגיע לחקר האמת.
במדינת ישראל, ועדת חקירה פרלמנטרית היא ועדת חקירה המוקמת על ידי הכנסת על מנת לחקור נושא העומד על סדר היום הציבורי.
ועדות החקירה הפרלמנטריות הראשונות בישראל התמנו בטרם הוסדרו הוועדות בחוק.
האחת חקרה את ענייני "השוק השחור" בשנת 1950, והשנייה את היחס לעצורי המחתרת בג'למה בשנת 1951, בראשות חברת הכנסת חנה למדן.
הסמכות למינוי ועדת חקירה פרלמנטרית נקבעה לראשונה בחוק יסוד: הכנסת, שנחקק בשנת 1958. סעיף 22 לחוק קובע:
בין הכנסת הראשונה לכנסת האחת עשרה לא הוקמו כלל ועדות חקירה פרלמנטריות.
מיום חקיקת חוק יסוד: הכנסת, חלפו שלושים שנה עד שהוקמה ועדת החקירה הראשונה.
לעומת זאת, הכנסת ה-15 הקימה תשע ועדות חקירה, והכנסת ה-17 הקימה חמש ועדות חקירה.
לפי סעיף 22 לחוק יסוד: הכנסת, .
הכנסת הסדירה בתקנונה את הליכי מינויה של ועדת חקירה פרלמנטרית, אך לא קבעה מהן סמכויותיה, וניסיונות להסדיר את הסמכויות בחקיקה לא צלחו.
הפרשנות המקובלת היא שסמכויותיה של ועדת חקירה פרלמנטרית הן כשל ועדה מוועדות הכנסת.
פירושו של דבר שבסמכותה לזמן רק עובדי מדינה, חברות ממשלתיות, תאגידים שהוקמו בחוק, רשויות מקומיות ומועצות דתיות.
עובדים שזומנו כאמור חייבים להתייצב בפניה ולמסור לה את המידע שברשותם, אך השר הממונה או ראש הגוף הרלוונטי רשאי להופיע בוועדה במקום מי שזומן.
זאת, בניגוד לוועדת חקירה ממלכתית, שבסמכותה לזמן גם גורמים פרטיים ואף להוציא צווי הבאה כדי לכפות את הגעתם, ושראשי הגופים הציבוריים אינם רשאים להופיע בפניה במקום עובדיהם.
בנוסף, בשונה מוועדת חקירה ממלכתית, ועדת חקירה פרלמנטרית אינה רשאית להוציא צווי חיפוש, והסנקציות נגד מי שאינו מציית לוועדה הן במישור המשמעתי ולא במישור הפלילי.
יש הסבורים, כאמנון רובינשטיין למשל, כי ועדת החקירה הפרלמנטרית מוסמכת לחקור בעניינים הנוגעים לחקיקה עתידית, ובכל עניין הנוגע לביצוע תפקידי הפיקוח של הכנסת על הממשלה.
עם זאת, השימוש הגובר וההולך בכלי זה, והיקפו המרשים של טווח העניינים הנחקר על ידי ועדות החקירה הפרלמנטריות מותיר מקום לדעה כי למעשה מסמיך סעיף 22 את הכנסת לחקור כל עניין שהוא.
יש הסבורים, כפרופסור גיורא גולדברג, שהמטרה העיקרית של ועדת חקירה פרלמנטרית הוא "לממש את העיקרון הדמוקרטי של זכות הציבור לדעת".
ועדת החקירה בנוגע לאירועי עמונה חשפה את חולשתה של ועדת החקירה הפרלמנטרית.
בוועדה זו ישבו נציגים מובהקים של סיעות פוליטיות בעלות עניין באירועים, ואף חברי כנסת שנכחו באירועים ולקחו בהם חלק פעיל.
פעולת הוועדה נתקלה בקשיים, עת אסרו שר הביטחון שאול מופז והשר לביטחון פנים גדעון עזרא על בכירים בצבא ובמשטרה שזומנו להעיד בפני הוועדה להגיע למתן עדותם, וניצלו את זכותם להופיע במקום קצינים אלו בפני הוועדה.
הועלו טענות כי בכך סוכלה עבודת הוועדה, ונמנעה ממנה האפשרות להגיע לחקר האמת.
הוועדה כונסה וקיימה את דיוניה שבועות ספורים לפני הבחירות לכנסת ה-17, תוך שמשפטנים כאריאל בנדור, אשר חיווה דעתו בפני הוועדה, הביע את הדעה שהמדובר בפורום בלתי מתאים לחקירת האירוע, אירוע הראוי לחקירה לפי כל קנה מידה, בהיות הפורום פורום פוליטי.
להלן ועדות החקירה הפרלמנטריות שהוקמו במדינת ישראל.
רוב ועדות החקירה המוזכרות להלן הן ועדות אד הוק והן סיימו מכבר את תפקידן, בדרך כלל תוך הגשת דו"ח על תוצאות החקירה לכנסת.
ועדת חקירה פרלמנטרית בעניין השוק השחור (1950).
ועדת חקירה פרלמנטרית בעניין עצורי המחתרת בג'למה (1951).
ועדת חקירה פרלמנטרית לנושא תאונות הדרכים במדינת ישראל (1987–1988).
ועדת חקירה פרלמנטרית בדבר תקפותה של מכונת פוליגרף (1991).
ועדת חקירה פרלמנטרית לנושא הנשירה ממערכת החינוך (1993).
ועדת חקירה פרלמנטרית לנושא המגזר הבדואי בישראל (1994–1996).
ועדת חקירה פרלמנטרית לבדיקת רצח נשים על ידי בני זוגן (1995–1996).
ועדת חקירה פרלמנטרית לחקירת תופעת התרחבות והתגברות האלימות בקרב בני הנוער וכלפי ילדים ונערים (1995).
ועדת חקירה פרלמנטרית במלאת שנתיים לאסון המכבייה (1999–2000).
ועדת חקירה פרלמנטרית לבדיקת יישומו ומימונו של חוק ביטוח בריאות ממלכתי (1999–2000).
ועדת חקירה פרלמנטרית בנושא איתור והשבת נכסים של נספי השואה (2000–2005).
ועדת חקירה פרלמנטרית לעניין סחר בנשים (2000–2002)
ועדת חקירה פרלמנטרית לעניין המצוקה הכספית המתמשכת של הרשויות המקומיות (2000).
ועדת חקירה פרלמנטרית לנושא משק המים (2001–2002)
ועדת חקירה פרלמנטרית בנושא האלימות בספורט (2001–2003).
ועדת חקירה פרלמנטרית בנושא הפערים החברתיים בישראל (2001–2002).
ועדת חקירה פרלמנטרית בנושא תאונות הדרכים (2002–2003).
ועדת חקירה פרלמנטרית בנושא: גילוי השחיתות בממשל במדינת ישראל (2005–2006)
ועדת חקירה פרלמנטרית בנושא האלימות בעת פינוי היישוב עמונה (2006)
ועדת חקירה פרלמנטרית לנושא עמלות הבנקים (2006)
ועדת חקירה פרלמנטרית בעניין האזנות הסתר (2006–2009)
ועדת חקירה פרלמנטרית בנושא התשתית והתחזוקה בקבר רבי שמעון בר יוחאי במירון (2008–2009).
ועדת חקירה פרלמנטרית בנושא קליטתם בישראל של יוצאי אתיופיה (2008–2009).
ועדת חקירה פרלמנטרית בנושא ועידת התביעות (2008–2009)
ועדת חקירה פרלמנטרית בנושא קליטת עובדים ערבים בשירות הציבורי (2010–2013)
ועדת החקירה הפרלמנטרית להתנהלות המערכת הפיננסית בהסדרי אשראי ללווים עסקיים גדולים (2017–2019)
ועדת זיילר (שמה הרשמי: ועדת הבדיקה לבחינת התנהלות מערכת אכיפת החוק בפרשת האחים פריניאן והשוטר צחי בן אור) היא ועדת בדיקה ממשלתית, שמונתה ב-4 בדצמבר 2005 לבדוק את פעילות משטרת ישראל ופרקליטות המדינה בפרשת האחים פריניאן.
בראש הוועדה עמד השופט בדימוס ורדי זיילר, לשעבר נשיא בית המשפט המחוזי בירושלים, וחברים בה עו"ד נורית שניט, לשעבר פרקליטת מחוז מרכז, וניצב בדימוס עוזי ברגר, לשעבר ראש אגף חקירות במשטרה.
הוועדה החלה את דיוניה ב-25 בדצמבר 2005.
ב-23 במאי 2006 שלחה הוועדה מכתבי אזהרה ל-13 אישים וגופים, בהם מפכ"ל המשטרה המכהן רב ניצב משה קראדי, קודמו בתפקיד, שלמה אהרונישקי, פרקליטת מחוז דרום, עו"ד יסכה ליבוביץ, ומנהל המחלקה לחקירות שוטרים, עו"ד הרצל שבירו .
בספטמבר 2006 החלה הוועדה לשמוע את עדויות המוזהרים.
ב-18 בפברואר 2007, פורסם דו"ח הוועדה, אשר בעקבותיו התפטר המפכ"ל משה קראדי והחלו חקירות כנגד גורמים אשר צוינו בדו"ח.
ב-23 במאי 2005 שיגרה ועדת זיילר מכתבי אזהרה ל-13 קצינים ופרקליטים, שעשויים להפגע ממסקנות הוועדה.
תוכן מכתבי האזהרה לא פורסם.
האזהרות המופיעות בהמשך עלו באופן עקיף בדיוני הוועדה.
בצהרי ה-18 בפברואר 2007, פורסם דו"ח הוועדה.
הדחת ניצב משנה יורם לוי ורב פקד רובי גלבוע.
בעניינם הוסיפה הוועדה כי יש לשקול אף את הורדתם בדרגה.
לגבי סגן ניצב אבי נבון, טענה הוועדה כי אין זה ראוי שימשיך לכהן בתפקידו.
בעניין מפכ"ל המשטרה, רב ניצב משה קראדי, הגיעה הוועדה למסקנה חד משמעית כי הנ"ל שיקר בעניין תוצאות בדיקת הפוליגרף שנערכה לנצ"מ יורם לוי.
בעת פרסום הדו"ח היו חברי הוועדה חלוקים בדעותיהם בעניינו: דעת הרוב קבעה כי יש לאפשר לקראדי לסיים את כהונתו כמפכ"ל המשטרה המסתיימת לאחר מספר חודשים אולם לא להאריכה בשנה נוספת כמקובל.
בדעת מיעוט סבר יו"ר הוועדה כי יש להפסיק לאלתר את עבודתו של משה קראדי.
אשר לניצב אילן פרנקו, מפקד מחוז ירושלים ביום פרסום הדו"ח, המליצה הוועדה שלא יוכל להגיש מועמדותו לתפקיד מפכ"ל המשטרה.
המפכ"ל לשעבר, רב ניצב שלמה אהרונישקי, יצא נקי ואף צוין לשבח על תפקודו.
לגבי סנ"צ אהרון זרגרוב ציינה הוועדה כי הוא פעל באופן בלתי הולם, תוך דיווח לא-אמת לפרקליטות המדינה והורה לסגור את תיק רצח בוחבוט למרות שידע לכאורה מיהו הרוצח.
הוועדה המליצה לפעול נגדו בהליכים מתאימים, ואף לשקול הורדתו בדרגה.
שעות ספורות לאחר פרסום המלצות הוועדה הודיע המפכ"ל על התפטרותו.
בדבריו, ציין המפכ"ל כי "כמי שהארגון חשוב לו, השוטרים חשובים לו והאזרח חשוב לו", הוא עושה זאת "מתוך רצון לתת דוגמה אישית".
למחרת פרסום מסקנות הוועדה הורה היועץ המשפטי לממשלה, מני מזוז, על פתיחת חקירה פלילית כנגד נצ"מ יורם לוי ורפ"ק ראובן גלבוע.
ועדת וינוגרד (שמה הרשמי: הוועדה לבדיקת אירועי המערכה בלבנון 2006) היא ועדת בדיקה ממשלתית בראשות השופט בדימוס ד"ר אליהו וינוגרד, לחקר אירועי מלחמת לבנון השנייה והאירועים שקדמו לה, שמונתה ב-17 בספטמבר 2006. ב-30 באפריל 2007, פרסמה הוועדה דו"ח חלקי.
ב-30 בינואר 2008, לאחר שנה וארבעה חודשים מהקמתה, פרסמה הוועדה את הדו"ח הסופי שלה וסיימה את תפקידה.
בראש הוועדה עמד השופט (בדימוס) ד"ר אליהו וינוגרד.
הפרופ' למדע המדינה יחזקאל דרור.
אלוף (במילואים) ד"ר חיים נדל.
לצדה של הוועדה פעלו 12 עוזרים, שמונה מהם קציני מילואים בדרגת תת-אלוף.
עלותה של הוועדה נאמדה ב-21.4 מיליוני שקלים.
תקציבה של הוועדה נקבע על ידי מזכיר הממשלה ישראל מימון ורואה חשבון ממשרד האוצר, על פי מעמדה, היקף העבודה ותקדימים מוועדות חקירה ממשלתיות קודמות.
הקריאות להקמת ועדת חקירה לאחר מלחמת לבנון השנייה
כבר במהלך הלחימה נשמעו קולות, בעיקר מצד חיילי מילואים ועיתונאים, שדרשו חקירה מקיפה של שגיאות ומחדלים שנעשו לקראת מלחמת לבנון השנייה ובמהלכה.
עלו טענות לגבי השגיאות המבצעיות והלוגיסטיות הלא מעטות שהתרחשו לדבריהם.
הקריאות לחקירת המלחמה התגברו לאחר סיומה.
מאהלי מחאה של התנועה למען איכות השלטון בישראל ושל חיילי מילואים, התמקמו בירושלים סמוך לבית המשפט העליון ולמשרד ראש הממשלה, בקריאה למנות ועדת חקירה ממלכתית, ובמקביל העלו קריאה להתפטרות של מובילי המבצע, אהוד אולמרט, עמיר פרץ ודן חלוץ.
מייד לאחר הפסקת הקרבות הקים שר הביטחון עמיר פרץ ועדת בדיקה חיצונית בראשות הרמטכ"ל לשעבר אמנון ליפקין-שחק, אך היא הוקפאה בעצת חבריה כי לא הייתה מוסכמת על ראש הממשלה וספגה ביקורת רבה בתקשורת ובצבא.
גם חברי הכנסת בוועדת החוץ והביטחון החליטו להקים ועדת חקירה פרלמנטרית, במסגרת ועדת החוץ והביטחון, כדי לחקור את המלחמה, וקראו לכל המעוניין לפנות אליהם לצורך שימוע.
אולמרט סירב בתוקף להקים ועדת חקירה ממלכתית באמרו שוועדה כזאת תשתק את צה"ל לכמה חודשים אך הודה ש"היו כישלונות, אסור לטייח, אסור להעלים עין" ועל כן החליט על הקמת שתי ועדות חקירה שתפעלנה במקביל: אחת לבדיקת הצבא, בראשות אמנון ליפקין-שחק והשנייה לבדיקת תפקוד הדרג המדיני.
בנוסף, על מבקר המדינה הוטל לבדוק את הטיפול בעורף, אך הוא הודיע שירחיב את תחום החקירה שלו בהתאם לשיקול דעתו.
לוועדה לבדיקת החלטות הדרג המדיני ביקש אולמרט למנות את ראש המוסד לשעבר נחום אדמוני, האלוף ידידיה יערי, פרופסור יחזקאל דרור, האלוף דוד עברי ופרופסור רות גביזון אשר בשנת 1976 ביקרה את ועדת אגרנט על שהסיקה מסקנות אישיות כנגד קצינים ללא שנתנה להם הזדמנות הוגנת להתגונן.
לאחר מספר ימים, בראשית ספטמבר 2006, פסל היועץ המשפטי לממשלה, מני מזוז, את ידידיה יערי ודוד עברי מלכהן בוועדה בגלל תלותם במערכת הביטחון אותה הם אמורים לחקור, בעיסוקיהם האחרים.
בעקבות זאת, ובעקבות החלטה לבטל את הוועדה לבדיקת הצבא בראשות אמנון ליפקין-שחק, החליט אולמרט להוסיף לוועדה את השופט לשעבר אליהו וינוגרד, ולהעמידו בראשה.
בטרם אישרה הממשלה את הקמת הוועדה ואת הרכבה, החליט נחום אדמוני שלא לקחת חלק בוועדת החקירה ולוועדה מונו מנחם עינן וחיים נדל.
אנשי התנועה למען איכות השלטון בישראל המשיכו במאבקם למען ועדת חקירה ממלכתית ופתחו בשביתת רעב.
מלבד זאת, קיימו שני גופי המחאה במוצאי שבת 9 בספטמבר, בכיכר רבין בתל אביב, הפגנה בה השתתפו כ-35 אלף איש.
במפתיע הצטרפו לתומכים בהקמת ועדת החקירה הממלכתית, גם עמיר פרץ ושאול מופז, שהעביר ביקורת נוקבת על ניהול המלחמה.
במקביל, הקים צה"ל ועדות בדיקה רבות לבדיקת כל האספקטים השונים של התנהלות צה"ל במלחמה, החל מאופי פעולת הכוחות בשטח ועד לתפקוד הרמטכ"ל.
האישור להקמת ועדת וינוגרד, ניתן בסופו של דבר בישיבת הממשלה ב-17 בספטמבר 2006, על פי סעיף 8א' לחוק הממשלה.
20 שרים תמכו, שניים התנגדו ואחד נמנע.
למחרת היום, קיימה הוועדה את ישיבתה הראשונה.
על פי החלטת הממשלה, הוועדה מונתה "לבירור ההערכות וההתנהלות של הדרג המדיני ומערכת הביטחון במכלול ההיבטים של המערכה בצפון שהחלה ביום ט"ז בתמוז התשס"ו (12 ביולי 2006)".
לוועדה נקבעו חלק מהסמכויות המפורטות בחוק ועדות חקירה, בהן הסמכות לזמן לעדות ולהעניש סרבנים.
היקף בדיקת הוועדה נקבע בהחלטת הממשלה:
פניות נגד מינוי הוועדה והתנהלותה
התנועה למען איכות השלטון עתרה לבג"ץ, כדי שיורה לבטל את הוועדה ולהקים ועדת חקירה ממלכתית.
ב-5 באוקטובר 2006, הורו השופטים לנציגי המדינה לנמק תוך 5 ימים מדוע לא תבוטל ועדת וינוגרד, ותוקם ועדת חקירה ממלכתית.
אולם בסופו של דבר נדחתה העתירה, וועדת וינוגרד המשיכה בתפקידה.
בעקבות תלונות מצד התנועה למען איכות השלטון בישראל, הודיע היועץ המשפטי ב-5 באוקטובר 2006 לממשלה שימנע את מינוי מני בן-חיים לתפקיד מרכז ועדת הבדיקה.
זאת משום שבן-חיים ריכז במהלך הבחירות את מטה המתנדבים של מפלגת קדימה, ולדברי מזוז "מדובר במפלגה שאת פעילותה והתנהלותה אמורה לבדוק הוועדה...
ועלולה להיווצר מראית עין של ניגוד עניינים".
מזוז גם פסל את מועמדו של ראש הממשלה לוועדה - אלוף (מיל') ידידיה יערי, המכהן כמנכ"ל רפא"ל, מחשש לניגוד עניינים, משום שהוא מנכ"ל חברה ממשלתית הכפופה לשר הביטחון.
ב-6 בפברואר 2007 הכריע בג"ץ בעתירה שהגישה חברת הכנסת זהבה גלאון נגד ועדת וינוגרד, בה דרשה כי הוועדה תקיים ישיבות פומביות ותפרסם את הפרוטוקולים של דיוניה בתום כל ישיבה, עוד בטרם תפרסם דו"ח ביניים.
פסק הדין ניתן לאחר שנסתיים כבר פרק שמיעת העדויות והוועדה שמעה את כל העדויות שהיו בפניה בדלתיים סגורות.
בית המשפט העליון החליט כי "על ועדת וינוגרד מוטלת חובה להתיר חשיפה של תוכן דיוניה וחומר שהוגש בפניה עד למירב האפשרי, וזאת בלא שייפגעו תכלית הביטחון או אינטרס לאומי אחר מהמעלה הראשונה".
בעקבות ההחלטה, בתאריך 23 במרץ 2007 עלה לרשת אתר של הוועדה, בו פורסמו עדויותיהם של הנחקרים, לאחר שעברו צנזורה.
כמו כן ניתן למצוא בו מידע על פעילות הוועדה והודעות מטעם הוועדה.
העדויות פורסמו בהדרגתיות, וזאת כדי להקל על הוועדה ועל העדים את התגובה לפרסום במידת הצורך ולאפשר בכך לוועדה לסיים את הדו"ח הסופי בזמן.
הוועדה הזמינה לעדות כל אדם שחפץ להביא בפניה מידע או דעה.
לפני הוועדה הופיעו 75 עדים, בהם בכירי הממשל הישראלי, מנהיגי ציבור שונים, קציני צבא ומומחים.
בפני הוועדה העידו בין היתר: הרמטכ"ל בזמן מלחמת לבנון השנייה דן חלוץ, אלוף פיקוד הצפון בזמן המלחמה אודי אדם, ב-1 בפברואר העיד ראש הממשלה אהוד אולמרט ועדים נוספים הקשורים בפרשה.
בצד הוועדה סייעו 12 עוזרים בתחום הצבאי, המדיני והמשפטי.
שמונה מהם קציני מילואים בדרגת תא"ל, שאיתם נפגשו כמאתיים אנשים, רובם קציני צבא בכירים בהווה ובעבר, (בהם גם עשר משפחות של חללים במלחמה).
עשרות מתמלילי העדויות פורסמו בציבור, על פי צו של בית המשפט העליון (לתמלילים ) (דו"ח סופי עמ' 44–45).
הוועדה ציינה שדרכי עבודתה היו
בשלב הראשון קביעת העובדות, וסקירת כל מסכת האירועים.
בשלב השני ניתוח העובדות, בהבנייה של אירועים וניסיון להסבירם.
בשלב השלישי הסקת המסקנות לאורן של אמות מידה רלוונטיות (שם עמ' 50–52).
בשלב הרביעי הפקת לקחים ומתן המלצות מסוגים שונים (שם עמ' 62–74).
לאחר שמיעת העדים, סיימה הוועדה את פרק שמיעת העדויות.
זאת בטרם תגיש דו"ח ביניים.
ב-30 באפריל 2007 פרסמה הוועדה דין וחשבון חלקי, שעסק בתקופה שקדמה למערכה, בימיה הראשונים (12 עד 17 ביולי) ובכמה נושאים כלליים.
הסיבה לפרסום הדו"ח החלקי הייתה הדחיפות שבתיקון הליקויים שעלו.
הדו"ח טען כי ההחלטה על היציאה למלחמה נעשתה באופן מהיר ולא אחראי.
הדו"ח כלל מסקנות אישיות כנגד ראש הממשלה אהוד אולמרט, שר הביטחון עמיר פרץ והרמטכ"ל בזמן המלחמה דן חלוץ.
הדו"ח ציין כי שלושת האישים כשלו בתפקידם בקבלת ההחלטות ובניהול מלחמת לבנון השנייה (עמ' 144).
על אולמרט נאמר כי החלטותיו הקשורות ליציאה למערכה ב-12 ביולי, התקבלו במהירות וללא בחינה עמוקה של זירת המערכה ושל טעמי מדיניות ההכלה, ללא תוכנית מעובדת היטב וללא מתווה אסטרטגי ברור.
ולכך שמטרות המערכה לא נקבעו בבהירות ובזהירות, ולא נבחן האם יעדי המערכה המוצהרים יושגו בדרכים שננקטו להשגתם.
כל אלו "מצטרפים יחד לכשל חמור הנוגע להפעלת שיקול דעת, אחריות וזהירות" (עמ' 135–136).
לגבי פרץ נאמר כי כשל בכך שלא ביקש דיון אסטרטגי של ממש, לפני היציאה למלחמה.
כל אלה לדעת הוועדה "מצטרפים לכשלים חמורים של הצבא ושל הרמטכ"ל לשעבר בראשו" (עמ' 141–143).
בנוסף, הדו"ח ביקר את התנהלות הממשלה כולה, והעלה עדויות בהן נאמר כי "שרי הממשלה הצביעו על תוכנית שלא ידעו מה טיבה" ו"בכך הם לא מילאו את תפקידם - לשקול בצורה אחראית וזהירה מהלכים מסוג זה" (עמ' 125).
על פי עדותו של שמעון פרס בפני הוועדה, הוא התנגד עקרונית ליציאה למלחמה, אך הצביע בעדה מפני שלא רצה להוריד מסמכותו של ראש הממשלה ולפגוע ביציבות הממשלה והקואליציה בזמן מלחמה.
תגובות במערכת הצבאית לדו"ח החלקי
בחודשים שלאחר המלחמה פרש אלוף פיקוד הצפון, אודי אדם מתפקידו, וכמו כן פרש גם גל הירש, מפקד עוצבת הגליל אשר שמו נקשר בליקויי המלחמה.
הציבור דרש "למצות את הדין" עם דרג הפיקוד הבכיר ביותר- ראש הממשלה אהוד אולמרט, שר הביטחון עמיר פרץ והרמטכ"ל דן חלוץ.
הרמטכ"ל דן חלוץ התפטר כבר בינואר 2007, שלושה חודשים לפני הגשת הדו"ח.
בעיתונות פורסם כי בצה"ל נפתח קורס חדש לקצינים בכירים ששמו "אמנות המערכה", ללקחי מלחמת לבנון השנייה, בו מוקדש מקום גם ללקחי ועדת וניגורד.
בכירים בצה"ל אמרו שברמה הטקטית צה"ל ניצח במלחמה, לכן הבעיה אינה בדרג הטקטי, ומהסיבה הזו מתקיים הקורס הזה.
תגובות במערכת הפוליטית לדו"ח החלקי
בימים שלאחר פרסום הדו"ח הודיעו השר איתן כבל ממפלגת העבודה ויו"ר הקואליציה אביגדור יצחקי מקדימה, על התפטרותם, ואליהם הצטרפה בקריאה להתפטרות אולמרט גם שרת החוץ, ציפי לבני, הנחשבת כמועמדת להחליף את אולמרט כיו"ר קדימה.
יצחקי הוחלף על ידי ח"כ אלי אפללו.
שר הביטחון עמיר פרץ, שערב הגשת הדו"ח היה בשיא המרוץ לראשות מפלגת העבודה, הודיע שאם ייבחר מחדש לתפקידו כיו"ר המפלגה ידרוש להחליף את תיק הביטחון בתיק האוצר.
בבחירות עצמן, שנערכו ביוני 2007, כמעט חודשיים אחרי הגשת הדו"ח החלקי, הגיע פרץ למקום השלישי בלבד עם 20% מקולות המצביעים.
לאחר שפרץ וחלוץ עזבו את תפקידיהם, התמקדה הדרישה הציבורית בהתפטרות ראש הממשלה אהוד אולמרט.
ב-3 במאי נערכה עצרת המונית, של כ-100–150 אלף איש בכיכר רבין תוך קריאה להתפטרות הממשלה.
סקרים שונים שנערכו מיד לאחר פרסום הדו"ח החלקי הראו על אחוזי תמיכה נמוכים בראש הממשלה ובשריו, ובקריאה ברורה להתפטרותו.
לאחר זמן עלתה התמיכה בממשלה במידת מה.
בפועל לא התערער מעמד הממשלה כתוצאה מהדו"ח החלקי, והצטרפותו של אהוד ברק במקום עמיר פרץ הבטיחה לה יציבות לפחות זמנית.
למרות הביקורת הקשה מצד הציבור, המערכת הפוליטית והתקשורת על ראש הממשלה, האחרון לא התפטר וטען שהוא וממשלתו יתקנו הליקויים.
מספר חודשים לאחר הצהרתו של ראש הממשלה, על יישום המסקנות, ותיקון הבעיות (בין היתר בהיבט שיפוץ המקלטים בצפון הארץ, הזרמת כספים לרשויות המקומיות בצפון וכו') התברר שמצב המקלטים והאזורים הממוגנים הוא רע כשהיה, והליקויים לא תוקנו.
הוא הוגש לראש הממשלה ולשר הביטחון ועיקריו הוקראו הדו"ח במסיבת עיתונאים שנערכה בבנייני האומה בירושלים, תחילה בעברית על ידי ד"ר אליהו וינוגרד ולאחר מכן באנגלית על ידי פרופ' רות גביזון.
הוועדה מצאה כשלים וליקויים רבים בהתנהלות הדרג המדיני והדרג הצבאי, אך נמנעה מלהטיל אחריות אישית על אדם מסוים, מסיבות המפורטות בדו"ח.
הוועדה קובעת כי במלחמת לבנון השנייה הייתה החמצה גדולה וחמורה, לאור העדיפות הגדולה של צה"ל על חזבאללה, שאחראי לה הדרג הצבאי, במיוחד כוחות היבשה, עם שותפות מסוימת של הדרג המדיני (סעיף 11 בהודעה לעיתונות).
הוועדה ציינה לשבח את נכונותם של החיילים והקרבתם ופעילותו של חיל האוויר (סעיפים 21–22 בהודעה לעיתונות).
הוועדה ציינה את העדרה של עבודת מטה מסודרת גם בתחום המדיני, במשא ומתן המדיני על הסדר הפסקת האש (סעיף 25 בהודעה לעיתונות).
הוועדה הוסיפה וקבעה כי: "ההחלטה העקרונית של הקבינט המדיני-ביטחוני מיום 9 באוגוסט שאישרה, על פי המלצת צה"ל, את היציאה למהלך קרקעי (...) הייתה החלטה כמעט הכרחית.
היא הקנתה לממשלת ישראל גמישות צבאית ומדינית נחוצה" (סעיף 31 בהודעה לעיתונות).
נוכח הביקורת שהוטחה בראש הממשלה ובשר הביטחון באשר למניעיהם ביציאה למבצע, סבורה הוועדה כי "הן ראש הממשלה והן שר הביטחון פעלו מתוך הערכה ותפיסה חזקה וכנה, של מה שהיה נראה להם אותה שעה מתחייב מן האינטרס הישראלי" (סעיף 31 בהודעה לעיתונות).
הוועדה קבעה אמות מידה לבחינת תפקודם של מפקדי צבא ומנהיגי ציבור.
בעוד שאמות המידה לבחינת מפקדים צבאיים בעיני הוועדה הן "מקצועיות, ידע וניסיון, יכולת לראייה אסטרטגית, תחושת אחריות, דבקות במשימות", אמות המידה להתנהגות תקינה של נבחרי ציבור הן "מנהיגות, אחריות, ראייה אסטרטגית, שיקול דעת, רצון ויכולת להזדקק לידע ותובנות, אותם מציגים אנשי המקצוע וכשירות במובן הרחב." (שם עמ' 57–58).
וכן "זהירות, בחינת הרקע העובדתי, נחישות, בהירות, ויכולת לראייה מתוכללת וארוכת-טווח." (שם עמ' 61).
מכל איש צבא וחייל באשר הוא נדרשו מהוועדה לפי הקוד האתי של צה"ל התכונות הבאות: דבקות במשימה וחתירה לניצחון, כולל נטילת יוזמה לניצול הזדמנויות בלחימה, אחריות, אמינות, דוגמה אישית, כבוד לחיי אדם, טוהר הנשק.
רֵעוּת ואף תחושה של שליחות (שם עמ' 59).
ולכן היא סקרה בפירוט רב על פי עדויות ומסמכים שהיו לפניה שני מכלולי קרבות: הלחימה על בינת ג'בייל ו"שינוי כיוון 11", והקדישה להם כארבעים עמודים בדו"ח (שם עמ' 360).
לאחר שהוועדה סקרה את כל השתלשלות המלחמה והמהלכים הדיפלומטים במגבלות של צנזורה עצמית וצנזורה צבאית, היא דיווחה כי מצאה כשלים בתחומים הבאים (שם עמ' 41):
כשלים וליקויים חמורים בתהליכי קבלת ההחלטות ובעבודת המטה בדרג המדיני, בדרג הצבאי ובממשק ביניהם.
כשלים וליקויים רציניים באיכות ההיערכות, המוכנות, ההתנהלות והביצוע של החלטות בדרג הפיקודי העליון בצה"ל, בעיקר בכוחות היבשה.
כשלים וליקויים חמורים בהסתמכות על חשיבה ותכנון אסטרטגיים, הן בדרג המדיני והן בדרג הצבאי.
כשלים וליקויים חמורים בכל הנוגע להגנה על העורף ולהתמודדות עם הפגיעה בו.
הוועדה ציינה שמדובר "בכשלים חמורים ועמוקים שאסור שמלוא משמעותם והסכנות הטמונות בהם יטושטשו על ידי אירועים שוטפים, הצלחות נקודתיות וצעדי תיקון ראשוניים." עוד ציינה "שיידרש מאמץ עקשני ומתמשך זמן רב כדי להביא לשיפורים החיוניים, הנחוצים בדרכי החשיבה והפעולה של המערכת המדינית-ביטחונית." (שם עמ' 47).
בניגוד לתפיסות כי כשלי צה"ל נובעים בשל שנים ארוכות ללא מלחמות, או בשל "תפיסתו" בעיצומם שינויים ארגוניים או בשל קיצוץ תקציבי, חברי הוועדה סוברים שתרומתם לכשלים לא הייתה מכרעת והכרחית (שם עמ' 247).
התמונה שהצטיירה לעיני חברי הוועדה באשר לתפקוד כוחות היבשה של צה"ל הייתה קשה ועגומה.
כוחות אלו לא הצליחו בדרך כלל לעמוד בעיקר משימותיהם ובאתגרים שהוצבו בפניהם (שם עמ' 249).
הוועדה קבעה כי "במרבית המקרים והתחומים גילה הצבא, בפעולות כוחות היבשה, אוזלת יד בהתמודדותו נגד חזבאללה" (שם עמ' 251).
עוד סברה כי שלאחר שתפיסת "האש מנגד" מיצתה את עצמה ולא הביאה להכרעה הדרושה, צה"ל נכנס לתקופה של "דשדוש", במקום להכריע בין מהלך קרקעי רחב לבין הפסקתה המידית של הלחימה.
ורק לאחר 16 ימי לחימה, כשהעורף נושא בנטל העיקרי, הוחלט על גיוס מילואים.
היא גם קבעה כי "ערכים בסיסיים ביותר של צה"ל נפרמו במלחמה".
וכי "צה"ל התנהל במלחמה כמי שהחשש מנפגעים בקרב חייליו, שימש מרכיב מרכזי בהליכי התכנון ובשיקוליו המבצעיים." (שם עמ' 252).
ועל כך ש"כוחו ועוצמתו של צה"ל לא באו לידי ביטוי במלחמה זו".
"לא זו בלבד שחלק גדול מהסד"כ הצה"לי, סדיר ומילואים, שהועמד לרשות פיקוד הצפון במלחמה לא מוצה ולא הופעל בחלק גדול של המלחמה, אלא שגם יכולותיהן של היחידות המיוחדות לא מוצו." (שם עמ' 253).
בתחום המודיעין הצבאי הוועדה סברה כי "המאמץ המודיעיני הוכתר בהצלחה בכמה תחומים חשובים מאד", כמו התחום המדיני התחום הצבאי והתחום המנטלי, גם אם "נחשפו גם פערים במידע וביכולות המודיעיניות, כמו גם ליקויים בהתנהלות גורמי המודיעין מול אלה שאותם הם אמורים לשרת" (שם עמ' 255).
הוועדה מצאה כי בזמן המלחמה המודיעין קרא נכון את תמונת הקרב, והצביע על כך שמהלך האווירי לבדו לא יביא ל"שובר שוויון" (שם עמ' 262).
"ליקוי בולט בהיערכות המטכ"ל למלחמה בזירת לבנון, השתקף באי גיבוש של תוכניות מבצעיות מעודכנות למצב של מלחמה כוללת בגזרה זו".
(עמ' 300) "התוכניות האופרטיביות למתארי הלחימה לא היו מגובשות בין המטה הכללי והפיקוד, ונוהל הקרב להשלמתן עם היחידות המוקצות לכך היה בשלב של רעיון מרכזי בלבד" (עמ' 305).
בעניין מטכ"ל צה"ל הוועדה מצאה ליקויים שונים ובהם חוסר התממשקות עם פיקוד צפון, כמו שיח לא ברור, חלוקת עבודה לא טובה, שליטה ובקרה לא מספקת ועוד (עמ' 294).
מוצב הפיקוד העליון פעל בצורה גרעינית וחלקית, בדרגים נמוכים וההחלטות התקבלו מחוצה לו.
למעשה בכל המלחמה כולה לא הייתה ישיבה אחת של פורום מטכ"ל המלא (עמ' 295).
דבר זה גרם לכך שלא הובא לידי ביטוי מיצוי הידע הקולקטיבי של קציני המטכ"ל (עמ' 296).
בצה"ל שררה עמימות לגבי מהות העימות, האם מדובר במבצע, במערכה, או במלחמה.
עמימות זו גרמה לכך שחיילים נלחמו עד היום האחרון במתכונת בט"ש שלא הלמה מלחמה.
שבה ניתנה העדפה לשמירת הבטיחות על פני עמידה בלוחות זמנים של מבצעים.
דבר שמשקף למעשה ליקוי מאורות תודעתי שבו נמצא צה"ל (עמ' 297–298).
גם בהקשר של הכוונות הפעולה הקרקעית, פקודה מפורשת כמטרה עיקרית לפעול כנגד הירי הרקטי, הופיעה רק במבצע שינוי כיוון 11, ב-4 באוגוסט (עמ' 316).
הוועדה מצאה ליקויים שונים בפקודות מטכ"ל, שגרמו לעמימות בדרך שבה הפקודים היו צריכים להגשימם.
"עודף פקודות, סיכומים ומסמכים יצר הצפה, בלבול, אי בהירות ולעיתים פרשנות לקויה של כוונות המפקד." והם כנראה משקפות את אי הבהירות במטכ"ל בהקשר ליעדי המלחמה והמתווה (עמ' 301–303).
הוועדה קובעת כי בדיונים הרבים במטכ"ל, דיונים אסטרטגיים כמעט ולא התקיימו, ורובם היו דיונים טקטיים שמתאימים לרמה הפיקודית.
ואף גרמו לערבוב בין הדרג האסטרטגי-מערכתי של המטכ"ל לבין הדרג המבצעי של פיקוד צפון (עמ' 304).
על פיקוד צפון אמרה הוועדה כי "ככלל, אנחנו נאלצים לקבוע כי, למרות היבטים רבים של עבודה מקצועית ומסודרת, ולמרות מסירות רבה של המפקדים והלוחמים, לא ביצעו היחידות שלחמו במסגרת הפיקוד את עיקר המשימות שהוטלו עליהן" (עמ' 306).
לגבי תפיסת ההפעלה החדשה שלא הוטמעה כהלכה בצבא, הוועדה סברה שהייתה לה תרומה מסוימת לכשלים, במיוחד בשפה הגבוהה שלה שהייתה עמומה, מבלבלת ולא מובנת, "והמליצה לנקות ממנה יסודות שיכלו לתרום לתוצאה חמורה זו".
עם שהיא משבחת את הצבא על כך שהוא לא שוקט על שמריו, ומנסה לעדכן את עצמו לאיומים החדשים (עמ' 322–324).
הוועדה ציינה שאת המסקנות בהקשר הצבא היא רואה כחלק חשוב ביותר בדו"ח, והיא מתריעה מאי עשייה להגשמת הדו"ח והמשכה במסלול המוכר, או מנסיגה למצב שהיה קיים מבלי לתקן דבר.
והיא מציינת שהיא התמקדה במסקנות מערכתיות (עמ' 393–394).
לאחר שקלול כל ההצלחות הדרמטיות, בעיקר של אגף המודיעין ושל חיל האוויר הישראלי, לאור נתוני הפתיחה של המלחמה, הוועדה מעריכה את תוצאות המלחמה כ"החמצה חמורה" (עמ' 394), כיוון ששלום בר קיימא ויציב, לפי תפיסת הוועדה תלוי בכך "שישראל תהיה חזקה ותוכר ככזו על ידי שכנותיה" (עמ' 395).
חלק מליקויי תוצאות המלחמה מן הבחינה הצבאית נבעו מההגבלות שהוטלו על צה"ל על ידי הדרג המדיני, וקשורים לכך שצה"ל לא התמקד בתפקידו העיקרי ועסק בתפקידים נוספים כמו שיטור ואבטחה ביו"ש, וליווי תוכנית ההתנתקות בקיץ 2005 (עמ' 395).
הוועדה סוברת כי "בתשתיתו צה"ל הוא צבא חזק ואיכותי, וכי עוצמותיו התגלו גם במלחמת לבנון השנייה.
וכי בין צה"ל לבין השדרה המרכזית של החברה הישראלית יש יחסים של אמון" (עמ' 396).
הוועדה איננה שותפה לתפיסת המלחמה כתבוסה.
"יחד עם זאת, כאשר הצבא החזק במזרח התיכון יוצא להילחם בחזבאללה ולא ניצח אותו בבירור - היו לדבר השלכות שליליות מרחיקות לכת על מעמדה של ישראל".
הוועדה ציינה כי "ישראל יצאה למלחמה, בלי להיות נכונה לשלם את מחיר המלחמה", במיוחד כאשר יצאה למערכה ממושכת כנגד אויב נחוש, מיומן ומתוחכם (עמ' 397).
הוועדה ביקרה את חוסר ההשכלה הצבאית וחוסר התפיסה האסטרטגית של מפקדי צה"ל וכתבה כי "אין שום דבר חינני וראוי בנטייה האנטי-אינטלקטואלית של חלק מהפיקוד הבכיר של צה"ל.
נטייה כזו אינה מעודדת חשיבת עומק ותפיסה אסטרטגית הכרחיות.
ועלולה גם לגרום לרצון של תיקון שטחי באמצעות מעין-אינטלקטואליות, שטיבה מפוקפק ומזיק" (עמ' 397–398).
הוועדה מצאה כשל עיקרי במידת השמירה והמימוש של ערכי צה"ל.
נורמות שהצבא עצמו היה אמור להטמיע וללכת לאורן - לא נשמרו, כנראה בשל חלחול של בעיות תרבותיות של החברה הישראלית בכללותה.
והיא מעירה כי אם ערכי צה"ל היו נשמרים, תוצאות המלחמה היו אחרות, אף עם הכשלים האסטרטגיים והכשלים של הדרג המדיני.
היא מעירה כי קיומו של כשל כזה, נשרה שדורש שידוד מערכות אמיתי.
בראש ערכי צה"ל שנפגמו הוועדה מציינת "דבקות במשימה, ולחימה עד חירוף נפש על מנת להשיגה".
תוך שהיא מפרטת מקרים של הפסקת לחימה בשל פצועים, סובלנות יתירה של דרגי פיקוד גבוהים לעיכובים בביצוע פקודות, ואישור של מפקדים בכירים לדחות משימות בשל סיבות שבמאמץ ניתן היה להתגבר עליהן.
לשחיקה בערך זה הוועדה סוברת שהייתה אחריות מסוימת לדרג הפיקוד הבכיר, בפקודות מבלבלות, במטרות לא בהירות, בחסר במודיעין שדה, בנהלים שהיו במגבלות בט"ש, בצורת הלחימה שהייתה באופן של פשיטות מוגבלות בזמן ועוד (עמ' 400–401).
תרומה משמעותית לליקויים ולכשלים שגרמו אף לנפגעים, היא חוסר משמעת מבצעית שכוללת מעבר לציות לפקודות, גם להקפדה על נהלים ודרכי פעולה וכללי קרב.
הוועדה מציינת שורה של מקרים בולטים של חוסר משמעת מבצעית, בהם: אירוע החטיפה, אירוע האח"י "חנית", ההפרות הרבות בכל הדרגים של הוראות ביטחון מידע, וריכוזם של חיילים בדבל בתוך בתים (עמ' 402).
היא קראה לפיקוד הצבא למצוא דרכים לאכוף את המשמעת.
בנוסף, הוועדה מצאה כי חלק מהמפקדים לא הקפידו על דוגמה אישית (עמ' 403–404).
בעניין המוכנות הוועדה מצאה כי צה"ל לא היה מוכן כראוי למלחמה בלבנון, ואף לא היה מודע לעומק חוסר ההכנה שלו.
הוועדה מציינת היבטים רבים של חוסר המוכנות הזו.
החל מתוכניות אופרטיביות דרך בחוסר באימונים והכשרות וכלה בחוסר של ציוד (עמ' 405).
הוועדה מציינת כי לא הייתה לפיקוד צפון תוכנית אופרטיבית מלאה מתוקפת ועדכנית ללחימה בלבנון, ואחת מהסיבות לאי פיתוח תוכנית כזו הייתה הרתיעה מכניסה קרקעית ללבנון (עמ' 406).
תפיסת ההפעלה החדשה שלא הוטמעה כהלכה גרמה לבלבול וחוסר בהירות רב.
ההדגשה בתפיסת ההפעלה החדשה של מאפייני עימות מוגבל בעצימות נמוכה, והדגשת השימוש באש מנגד, תרמו לתחושה כי הפתרון יהיה אווירי בלבד.
השפה ה"גבוהה" והחדשנית של תפיסת ההפעלה בנושאים יסודיים גרמה לבלבול וערפול של פקודות (407–408).
הוועדה מצאה תרבות ארגונית לקויה בצה"ל: אי הפעלה מסודרת ורציפה של מוצב הפיקוד העליון (עמ' 408).
אי בהירות בפקודות שנבע מחילוקי דעות שלא נפתרו בין מפקדים ובין המטכ"ל לבין הפיקוד.
חוסר האמון בין המטכ"ל ובין הפיקוד הגיע לרמות גבוהות, שהשפיעו על היעילות של ניהול המלחמה.
חוסר התמודדות בצה"ל עם העובדה שהדרג המדיני, מנע ממנו להשתמש במרכיב חיוני של תוכנית הפעולה הצבאית המקורית לזירת לבנון (עמ' 411).
הוועדה קבעה כי מצאה בעיקר בכוחות היבשה על כל דרגותיו, נטייה חזקה לאלתור, ולזלזול בחשיבותה של היערכות מוקפדת ומוקדמת.
וראתה "בחומרה מיוחדת בחולשה שמצאנו בצה"ל כמערכת ידע לומדת.
הימנעות ממושכת מתהליכים מסודרים של הפקת לקחים העצימה במידה רבה את הליקויים".
עוד גינתה את תרבות "המצגות" השטחית, שאין מאחריהן כל מסמכים רציניים.
עוד היא מציינת כי "הופתעה לגלות חולשה משמעותית בחשיבה עמוקה ובתכנון אסטרטגי רב-ממדי, מעמיק ומתוחכם, הנדרש בזירות מורכבות ובתנאים של תמורה מהירה ואי-וודאות".
עוד ציינה ברמיזה מאוד משמעותית.
כי "במלחמה צבא חייב לשאוף לניצחון.
אם ידוע מראש שאין נכונות או אפשרות להגיע לניצחון כזה - ראוי להימנע מלכתחילה מיציאה למלחמה, או אף למהלכים העלולים להתדרדר אליה" (עמ' 415–416).
הוועדה הטילה אחריות מיוחדת לפתחו של צה"ל בקביעתה, כי "מלחמת לבנון יצרה שבר בין צה"ל ובין החברה בישראל.
לתיקונו של השבר הזה לא יהיה די בחזרה על האמיתות בדבר החיוניות של צה"ל לקיומה ולביטחונה של ישראל ושל תושביה.
צה"ל צריך לשדר לחברה בישראל כי הוא מבין את גדול המשימה וכי הוא מקבל על עצמו את האחריות לכך שתפקודו יהיה מיטבי." (עמ' 427).
הוועדה קבעה שש עשרה המלצות עיקריות ואלו כותרותיהן:
הצבא יפעל בדחיפות לבחינה ולשינוי של מאפיינים מרכזיים בפעולתו.
יחוזקו תהליכי הפקת הלקחים והפיקוח בכללותו במערכת הביטחון.
כל עוד אמ"ן משמש בפועל כ"מעריך הלאומי", וכל עוד לא נקבע לו תחליף מוסדי או תהליכי אחר, על אמ"ן להעמיק את יכולותיו - בעיקר בתחום המודיעין הבסיסי-אסטרטגי והמדיני-ביטחוני.
אמ"ן יקפיד על מקצועיות ברורה ועל הדגשת ייחודו המודיעיני.
צה"ל יפתח, בהתאם לזירות השונות, תפיסת הפעלה מבצעית שלמה ומתוקפת.
הנחות היסוד של התפיסה הנ"ל, והמשמעויות המרכזיות שלה לזירות ולאתגרים השונים, יובאו לאישור הדרג המדיני (שר הביטחון או אף ראש הממשלה).
כל זאת תוך בחינה מחדש ועדכון תקופתיים.
צה"ל ידאג כי בכל שלב תהיינה בידו, בכל זירה, תוכניות מבצעיות מתואמות, שלמות, מתוקפות ומתורגלות.
צה"ל חייב להנהיג מדדי כשירות ומוכנות הכוחות בכל הגזרות.
מדדים אלה ייבדקו באופן עתי ומסודר על ידי גורם שאינו רק צה"לי.
זאת, תוך התאמה לשינויים בתרחישי איום ומסקנות מבצעיות הנובעות מהם, ותוך אישור דרגים צבאיים ומדיניים לפי העניין.
התוכניות המבצעיות צריכות לכלול דפוסי שילוב בין הכוחות, כגון דרכי ההשתלבות של חיל האוויר בפעולת כוחות היבשה.
שילוביות זו צריכה להיות מוטמעת, מבוססת על שיח מתמיד, על עזרים מתואמים ומעודכנים, ועל תרגול שוטף.
ייבחן מחדש המבנה הארגוני של כוחות היבשה ושל חלוקת תחומי האחריות בין אגפי המטכ"ל - הפיקודים המרחביים - מז"י.
צה"ל חייב להקפיד על ביצוע פקודות כלשונן וכרוחן.
מפקד לא יסכים לאי ביצוע פקודה של דרג ממונה, ולא יעבור לסדר היום על אי ביצוע פקודותיו.
תובהר החשיבות הקריטית של דבקות במשימה וחתירה לניצחון.
הצבא ידגיש, יבהיר, יטמיע ויאכוף את מיקום מפקדות ומפקדים במלחמה.
לחזק את כלי השליטה, הבקרה והפיקוח, כולל מעקב על ידי דרגים צבאיים בכירים ודרגים מדיניים בנושאים עיקריים, בנושאים כגון - ההיערכות, המוכנות, והמתרחש בשדה המערכה בזמן אמיתי.
ממצאי מעקב זה יילקחו בחשבון לצורך החלטות צבאיות והמלצות לדרג המדיני.
צה"ל יקפיד על קיום רמות מלאי מתאימות, ועל ניהולן הקפדני במלחמה.
על הצבא לחזק מאוד מערכת הכשרה ממוסדת וקפדנית, המקנה את הידע, הכישורים, ההרגלים והתכונות הנדרשים לחיילים ולמפקדים בצה"ל.
חיזוק החשיבה האסטרטגית ברמות הגבוהות של צה"ל, והטמעת תובנותיה.
בנוסף קבעה הוועדה כי בנסיבות דוגמת מלחמת לבנון השנייה הרמטכ"ל צריך להציג לממשלה מספר חלופות להכרעתה, וכי שרי ממשלה צריכים להבין את מלוא משמעות הצבעתם.
הוועדה ציינה כי קיבלה פניות מאת פרטים ומאת ארגונים שונים בנושאי משפט בינלאומי ודיני המלחמה בסוגיות רבות ושונות.
הוועדה בחנה התנהלות ישראל לאור המשפט הבינלאומי.
ודנה בהטמעת המשפט הבינלאומי בצה"ל וייעוץ משפטי בעת הלחימה.