tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
ביקורת המקרא הקלאסית תיארכה את הטקסטים העבריים לפי שיקולים תאולוגיים רעיוניים, ספרותיים, היסטוריים, ולא על ידי מחקר מדעי של הלשון לסוגיה ולשלביה.
משנות ה-70 של המאה ה-20, פיתח אבי הורביץ מהאוניברסיטה העברית שיטת מחקר משווה של התפתחות הלשון לפי תקופות, על פי ניתוח משווה, ועל פי נתונים חוץ מקראיים.
בספרו "בין לשון ללשון", הוא קובע שאף חלק מהתורה לא יכול היה להתחבר לפני לשונו בימי הבית השני.
ההבדלה בין התקופות נעשית על פי קריטריונים בלשניים:
על פי המחקרים האחרונים מתחלקת העברית המקראית לארבע תקופות:
עברית המקרא הקדומה, הבאה לידי ביטוי בכמה שירות מקראיות קדומות כמו שירת הים, שירת דבורה, ושירת דוד.
לשירות אלה קשר הדוק לשפות השמיות של אמצע האלף השני לפנה"ס, בפרט לכתבי אוגרית.
עברית המקרא הקלאסית, הבאה לידי ביטוי ברוב חיבורי הפרוזה המקראיים כמו התורה ונביאים ראשונים, וברוב השירה המקראית שבספרי נביאים אחרונים ומזמורי תהלים.
תקופת מעבר בין הלשון הקלאסית לבין הלשון המאוחרת, בחיבורים שנכתבו סמוך לתקופת הגלות כמו ספרי ירמיהו ויחזקאל.
עברית המקרא המאוחרת, המאפיינת חיבורי פרוזה מקראיים שנכתבו אחרי גלות בבל כמו ספרי אסתר, עזרא ונחמיה, קהלת ודברי הימים, וכן בשירה פרקי נבואה מסוימים ומזמורי תהלים מאוחרים.
ישנם גם חיבורים שאפיונם הלשוני איננו מובהק, כמו ספר יונה, מגילת רות ופרקי השירה שבספר איוב.
בחיבורים הפרוזאיים, הקושי נובע מקיומן של צורות לשון מאוחרות, אך בכמות שאיננה גדולה דיה כדי להיות מובהקת.
הסיבה לכך עשויה להיות סגנונית או דיאלקטלית מצד אחד, או סופר מאוחר המנסה לחקות את סגנון העברית המקראית הקלאסית מצד שני.
בחיבורים השיריים, הקושי נובע מקיומן של צורות לשון שאינן מאפיינות את העברית המקראית הקלאסית, אך שלא ברור אם יש לאחרן או להקדימן משום שניתן לפרשן או כארמיזמים מאוחרים או כשימור של אוצר המילים השמי הקדום.
יש הסוברים כי החלוקה של הורביץ מבוססת היטב ומפריכה את הגישה המינימליסטית בחקר המקרא, המטילה ספק בערכו ההיסטורי ובקדמותו.
כך, למשל, כותב איתמר זינגר:
מנגד, יש שהעבירו ביקורת על מסקנותיו של הורביץ.
כך איאן יאנג, הטוען כי ההבחנה בין שתי תקופות אינה מוכחת, וייתכן שמדובר בסגנון 'עכשווי' מול סגנון 'שמרני'.
כאשר הספרים כדוגמת עזרא ונחמיה נכתבו בסגנון עכשווי, ואילו ספרים אחרים בחרו בסגנון שמרני ועתיק יותר.
הוא מסתייע בכך שספרים כדוגמת יואל, יונה, איוב, רות, מאובחנים ככתובים בעברית המקראית הקלאסית, בעוד לדעת חוקרים רבים, נכתבו גם הם בתקופה הפרסית.
עברית או עברית ישראלית (על שמות נוספים ראו להלן) היא הניב של השפה העברית המדוברת במדינת ישראל, ובחלק מהקהילות היהודיות-ציוניות ברחבי העולם, החל מתחילת המאה ה-20.
העברית הישראלית התפתחה בסוף המאה ה-19 ובתחילת המאה ה-20, בתהליך המכונה "תחיית הלשון העברית".
בעשור השלישי של המאה ה-21 מדברים בה כעשרה מיליון בני אדם – רובם ככולם מתגוררים במדינת ישראל או התגוררו בה בעבר.
כשישה מיליון מתוכם מדברים עברית ישראלית כשפת אם, רובם המוחלט (מעל 5.5 מיליון) יהודים ילידי ישראל, וכן מאות אלפים שעלו לישראל כפעוטות או נולדו בישראל אך אינם מוכרים כיהודים.
כמו כן, מדברים בה כשפה עיקרית כשני מיליון עולים, מעל מיליון וחצי ערבים ישראלים, וכחצי מיליון ישראלים שהיגרו למדינות אחרות או תושבי חוץ ויהודים בקהילות יהודיות ברחבי העולם.
בנוסף משתמשים בה כחצי מיליון ערבים בשטחי יהודה שומרון וחבל עזה לצורך תקשורת עם ישראלים.
העברית הישראלית היא השפה הנפוצה בישראל והיא השפה הרשמית של מדינת ישראל, כאשר עוד לפני הקמתה, הייתה אחת מן השפות הרשמיות של ממשלת המנדט הבריטי.
לעברית הישראלית אין ניבים גאוגרפיים, אולם אפשר להבחין בסוציולקטים או באתנולקטים, הבאים לידי ביטוי בעיקר בהגיית העיצורים – במיוחד העיצורים הלועיים.
העברית משמשת גם כלשון דיבור וגם כלשון כתב, תרבות, מחקר ומינהל.
הגוף החוקר ומכוון את התפתחות השפה העברית באופן רשמי, מתוקף חוק של מדינת ישראל, הוא האקדמיה ללשון העברית.
תהליכים כאלה חלים בכל שפה, אולם בעברית הישראלית הם קורים בצורה מואצת עקב התנאים המיוחדים שבהם היא מתפתחת .
ישנם חוקרי שפה החלוקים ביניהם בכמה סוגיות באשר לאופייה ולדמותה של השפה, למשל מידת הקשר בינה לבין העברית הקדומה.
המחלוקות משתקפות גם בשמות השונים שמכנים בהם את השפה, ובהם עברית ישראלית או עברית חדשה, עברית מודרנית ועברית בת-זמננו.
רוב החוקרים מכנים את העברית הישראלית בשם Hebrew או עברית, ולצורך הבחנה כותבים Modern Hebrew כלומר עברית מודרנית, כדי להבדיל שפה זו מהעברית שלמדו בחדר טרם קום המדינה ומהעברית המקראית העתיקה; או משתמשים במינוח הגאוגרפי עברית ישראלית שמתורגם אל Israeli Hebrew.
רבדים שונים של השפה העברית העתיקה ושל הכתבים העבריים מימי הביניים משמשים בסיס לעברית הישראלית.
הדבר ניכר במיוחד במורפולוגיה של העברית הישראלית, שהיא דומה מאוד למורפולוגיה של שפות שמיות אחרות.
לגבי התחביר של העברית הישראלית הדעות חלוקות: יש הסבורים כי הוא מזכיר תחביר של שפות הודו-אירופיות, ולעומתם אחרים סבורים כי הוא דומה יותר לתחביר של שפות שמיות.
עד שנות ה-50 של המאה ה-20 סברו כמה מחוקרי השפה שאי אפשר להתייחס אליה כאל מערכת לשונית עקבית ויציבה.
לתפיסתם היו בעברית "יסודות מתרוצצים" מתקופות הלשון הקודמות של העברית ומהשפעה של שפות זרות.
הבלשנים, שהיו ברובם נורמטיביים, שאפו להכווין את השפה ליציבות כך שתבטא את המשך השפה העברית "מהמקום שבו נפסקה חיותה".
לצורך זה נכתבה ספרות רחבה של תיקוני לשון בסגנון "אל תאמר א, אמור ב".
סקירת שיבושי הלשון בספרות זו היא מן העדויות המעטות שקיימות באשר לאופן שבו דוברה העברית הישראלית במחצית הראשונה של המאה ה-20. בשנות ה-50 טענו לראשונה הבלשנים חיים רוזן וחיים בלנק שהמערכת הלשונית העברית עומדת עמידה יציבה בפני עצמה, ושהתופעות הלשוניות שנחשבו לשיבושי לשון מייצגות (לפחות בחלקן) תהליכי לשון טבעיים.
רוזן אף הציג בספרו "העברית שלנו" (תשט"ז, 1956) דקדוק מסודר של העברית הישראלית.
סביב עמדתם של רוזן ובלנק התפתח פולמוס רחב, אך בסופו של דבר התקבלה גישתם במחקר המדעי, אם כי ספרות נורמטיבית עדיין המשיכה להיכתב.
המזרחן והבלשן גוטהלף ברגשטרסר טען בספרו מבוא לשפות השמיות כי העברית המודרנית היא "שפה אירופית בלבוש עברי שקוף".
טענה זו באה בתקופה שבה רובם המכריע של דוברי העברית לא היו דוברים ילידיים, ושפת האם שלהם הייתה אחת השפות האירופיות (למשל יידיש).
מצב זה השתנה במידה רבה, עם עליית שיעור הדוברים הילידיים מבין דוברי העברית, ועם אימוץ השפה בקרב דוברים ילידיים של שפות לא-אירופיות (בעיקר דוברי ניבים שונים של ערבית).
השינויים שחלו בעברית הישראלית ובהרכב אוכלוסיית הדוברים בדורות האחרונים מעסיקים רבים מחוקרי השפה.
ישנם חוקרים הסבורים כי לא זו בלבד שהעברית המודרנית היא שפה שמית, אלא שבנוסף לכך, בשל התקופה הארוכה שבה לא היו לה דוברים ילידיים, היא התרחקה ממקורה השמי פחות משפות שמיות אחרות.
חוקרים ישראלים אחרים, בפרט ברוך פודולסקי וחיים רבין, מדגישים זהות מלאה או דמיון קרוב למלא בין העברית הישראלית לעברית ה"ישנה" (רבדים קדומים יותר של העברית), באוצר המילים הבסיסי, במורפולוגיה ובמאפיינים אחרים.
הבלשן פרופ' גלעד צוקרמן מציע תאוריה היברידית רב-הורית, לפיה העברית היא שמית והודו-אירופית כאחת.
העברית הישראלית משמרת מאפיינים בולטים של השפות השמיות, כגון מערכת בתצורה המסורגת (שיבוץ שורשים במשקלים) ומבני הסמיכות, ולעומת זאת איבדה, לפחות בחלק מהאתנולקטים, מאפיינים בולטים אחרים, כגון הגיית העיצורים הלועיים והנחציים.
העברית הישראלית מתבססת על הרבדים הקדומים שלה ומשתנה במשך הזמן בדומה לשפות חיות אחרות.
ניתן למצוא משפחות רבות שבהן העברית היא השפה הראשונה של שלושה דורות – הסבים, ההורים והנכדים.
כבר לפני קום המדינה ניתן היה למצוא משפחות כאלה, בעיקר משפחות יהודיות שהתגוררו כבר דורות בשטח ארץ-ישראל, אך הן הפכו נפוצות במיוחד בראשית המאה ה-21. ההבדלים הבין-דוריים העיקריים הם באוצר המילים – הבדל הניכר בשפות מדוברות רבות – ובהסדרת מערכות לשוניות או ביטול הבחנות לשוניות מסובכות.
למשל, ההבחנה בין זכר ונקבה במספרים המונים פחתה בקרב צעירים דוברי עברית של ימינו.
מערכת ההחלפה בין עיצורים סותמים לחוככים המכונה "כללי בג"ד כפ"ת" השתנתה במידה ניכרת והותאמה למערכת המורפולוגית של העברית של ימינו (כך, למשל, בקרב צעירים, יש נטייה לשמור על איכות העיצור לאורך כל נטיית הפועל, כך ששומעים *ספּרתי/לספּור ותפֿרתי/*לתפֿור, במקום ספֿרתי/לספּור ותפֿרתי/לתפּור – ראו השתנות פונמית בעברית).
תהליכי ה"הסדרה" קורים בצורה מואצת, והם מאפיינים את העברית הישראלית כשפה שנוצרה משילוב בין רבדים לשוניים היסטוריים שונים שאין ביניהם בהכרח התאמה בכללים הדקדוקיים.
בנוסף, העברית הישראלית מתפתחת בסביבה רב-לשונית.
מחצית המשתמשים בה אינם ילידיים, וגם הדוברים הילידיים לומדים בדרך-כלל לפחות שפה זרה אחת.
במצב זה, מושפעת העברית הישראלית בצורה אינטנסיבית משפות זרות (בדומה ללשון חז"ל שהושפעה מארמית, יוונית, לטינית וכו').
ההשפעות העיקריות מגיעות מיידיש, מערבית ומאנגלית, אולם גם כאן אפשר למצוא הבדלים בין-דוריים: בעוד שבשפת המבוגרים נשמעת בעיקר השפעה של יידיש ושל שפות סלאביות / + של ערבית ופרסית (ושאר שפות העולים השונות), בקרב הצעירים ניתן להבחין בהשפעה מסוימת של השפה האנגלית.
יש מילים שנובעות מהארמית (ארמית בבלית של התלמוד הבבלי למשל) ומילים שהגיעו מהערבית על ניביה השונים (חלק מחידושי הלשון של משכילים כמו אליעזר בן-יהודה, יחסי השכנות עם ערביי ישראל, תרומת העליות מארצות ערב).
כמו כן, יש מילים בעברית שהושפעו משפות נוספות כמו צרפתית, גרמנית, ספרדית, יוונית ואיטלקית.
+פונמות עיצוריות בעברית הישראלית סדקי לועי ענבלי וילוני חכי בתר־מכתשי מכתשי שפתי(־שִנִּי) אפיn1 m סותם ʔ ɡ k d t b p מחוכך *dʒ *tʃ ts חוכך h*ʕ2*ħ3 ʁ4 χ3*ʒ ʃ z s v f מקורב(צדי)**w j l מקיש*ɾ4* פונמות זרות
"עברנו את פרעה" הוא מיני-אלבום שהוציא הזמר מאיר אריאל בשנת 1990. מאז שיצא המיני-אלבום על גבי תקליט שדרים הוא מעולם לא יצא על גבי תקליטור והפך לנכס אספנים.
האלבום מורכב מארבעה שירים אשר הוקלטו במהלך השנים 1989–1990. כל שיר הוקלט באולפן אחר, ועל ידי מפיקים מוזיקליים שונים.
בתקליט נכלל השיר "אולה בבו", שהיה אחד משיריו המוקדמים אולם עד לתקליט זה לא נכנס לאלבומיו של אריאל.
בתקליט משתתפים דורי בן זאב ודפנה ארמוני כזמרים אורחים.
שיר הנושא ("עברנו את פרעה, נעבור גם את זה") נחשב לאחד מלהיטיו הגדולים של אריאל.
כל אחד מהבתים בשיר המספר על קשייו של כותב השיר מסתיים במשפט "עברנו את פרעה, נעבור גם את זה".
השיר נתפס כשיר נחמה ובתקופת מלחמת המפרץ, זמן קצר לאחר צאת השיר, הושמע רבות.
בתקופת מגפת הקורונה, 30 שנים מאוחר יותר, זכה השיר לעדנה מחודשת.
כאשר הסבה חברת התקליטים אן אם סי את האלבומים של אריאל מתקליט לתקליטור היא כללה את השירים באלבומיו הראשונים, כאשר על עטיפתו האחורית של האלבום מופיע הכיתוב "שיר אורח" בצמוד לשם השיר.
כל השירים כלולים באוסף הכפול משירי אריאל, "המיטב", שיצא ב-2004.
לדברי שירז, בתו של מאיר אריאל, אביה אמר לה ששמע את המשפט מאחד הסוחרים בשוק הכרמל.
רוביק רוזנטל טוען כי האמרה נשענת על בדיחה שבה מתלונן יהודי על כך שהמשיח עומד להגיע, והוא ייאלץ לעזוב את השפע הגלותי ולנדוד לישראל.
"לא נורא," אומרת אשתו, "עברנו את פרעה, נעבור גם את המשיח".
סברה נוספת היא שהשורה מושפעת מהשיר "אנחנו נעבור", שכתב יחיאל מוהר בתקופת ההמתנה שלפני מלחמת ששת הימים: .
מאיר אריאל, ששירת אז בחטיבה 55 של מוטה גור, שמע את שירו של מוהר, שהגיע לחזק את ידיהם של הלוחמים, ולימים כתב את השיר "עברנו את פרעה".
"עברנו את פרעה" (6:49, הפקה מוזיקלית: מאיר אריאל ושלום חנוך)
"אולה בבו" (3:48, הפקה מוזיקלית: מאיר אריאל, משה לוי ושלום חנוך)
"נרקומן ציבור" (5:25, הפקה מוזיקלית: מאיר אריאל ויואב שדמה)
"שיר הקומבינה" (5:31, הפקה מוזיקלית: דורון פיקר)
עג'מי היא שכונה ותיקה ביפו.
מלבד רחוב יפת, רוב הרחובות בשכונה צרים והבתים בה בנויים בצפיפות רבה.
בשכונה שוכנים בתים עתיקים רבים, שנבנו בתקופה העות'מאנית, ולצדם בתים חדשים.
הרחוב הראשי של השכונה הוא רחוב יפת החוצה אותה מצפון לדרום.
השכונה גובלת בצפון ביפו העתיקה (אם כי יש המגדירים את גבולה הצפוני דרומה משם, ברחוב שערי ניקנור), בדרום בשכונת גבעת עלייה, במזרח בשכונת צהלון, ובמערב ב.
השכונה נקראת על שמו של איברהים אל-עג'מי, שנמנה לפי המסורת המוסלמית על בני לווייתו של מוחמד.
קברו של אל-עג'מי שוכן לפי המסורת בדרומה של השכונה, ובמאה ה-19 הוקם מסגד עג'מי במקום.
שכונת עג'מי קמה באמצע המאה ה-19 על ידי ערבים מרונים אמידים, שהקימו את רחובותיה במקביל לחוף הים, ובנו בה כנסייה ואת מנזר אנטוניוס הקדוש.
בתי המגורים בשכונה נבנו מכורכר והוקפו בחצרות.
יכולתם הכלכלית של תושבי המקום ניכרה בסגנון הבנייה.
בתחילת המאה ה-20 התיישבו בשכונה תושבים אמידים פחות, ואלה הקימו בה בתים פשוטים יותר.
במלחמת העולם הראשונה ולאחריה רווחה בשכונה בנייה חסרת תכנון וסדר, ובשנות ה-30 התפשט הסגנון הבין-לאומי מתל אביב לעג'מי.
השכונה התפשטה דרומה בין הים ממערב והפרדסים ממזרח, עד שנשקה לשכונת ג'בלייה (כך נקראה אז גבעת עלייה) מדרום.
לאחר מלחמת העצמאות התיישבו עולים חדשים וערבים מרחבי הארץ בבתיהם של הערבים שנמלטו מהעיר.
השכונה החלה להתדרדר והייתה למוקד של פשיעה ועוני.
בשנות ה-50 הוחלט על הרס השכונה ועל הקמתה מחדש.
פעולות ההריסה החלו אך תשתית חדשה לא הוקמה תחת זו שנהרסה.
משנות ה-70 הפסיקה עמידר לשפץ בתים במקום ולהכניס דיירים חדשים וכל בית שנתפנה נהרס.
התוכנית הייתה שלאחר הריסת כל הבתים תיבנה במקום שכונה של רבי קומות ווילות על שפת הים.
בנוסף לכך, החל מ-1975 היה חוף ימה של השכונה לאתר סילוק פסולת בניין, ועד מהרה קם במקום תל בגובה של כ-15 מטר, אשר ניתק את השכונה מהים.
בשנות ה-80 שונתה התוכנית ועיריית תל אביב הכירה בערכיה ההיסטוריים והאדריכליים של עג'מי ונוסחה תוכנית שימור.
כיום השכונה נחשבת לאזור פופולרי וכמוקד משיכה לאוכלוסייה אמידה, אך עדיין רבים בה המגרשים הריקים, זכר לימיה הקשים.
השכונה היא זירת התרחשותו של הסרט הישראלי "עג'מי" משנת 2009, וחלק משחקניו הם תושבי השכונה.
הבית הירוק – הבית היה ביתם של משפחת אל-חאג' האמידה עד 1948. כיום הוא משמש את בית הדין הצבאי ואת הפרקליטות הצבאית.
בניין האגודה למען ערביי יפו.
כנסיית גאורגיוס הקדוש – כנסייה יוונית-אורתודוקסית.
כנסיית אנטוניוס הקדוש – כנסייה קתולית פרנציסקנית ולצדה שוכן תיכון טרה סנטה.
מנזר אנטוניוס הקדוש שהוקם על ידי נוצרים מרונים מלבנון.
עג'מאן היא עיר הבירה של האמירות עג'מאן, הקטנה מבין האמירויות באיחוד האמירויות הערביות.
האזור העירוני נכנס אל תוך העיר שארג'ה לאורך החוף מדרום-מערב, וזו סמוכה לדובאי סיטי, ובכך יוצר רצף עירוני גדול.
העיר נוסדה ב-1816, כאשר רשיד בן חמיד אל-נועיימי מהשושלת הנועיימית וחמישים מחסידיו כבשו את עג'מאן משבט אאל בו שאמס בתום קרב קצר.
בהמשך תמך בשלטון עג'מאן השייח' של שארג'ה וראס אל-ח'ימה, סולטאן בן קסר אל-קאסמי .
ב-1820 חתמו שליטי האמרויות על האמנה הימית הכללית .
כמו ערים רבות לאורך מה שהיה לחוף שביתת הנשק, הייתה האוכלוסייה נוודית, בהתאם לעונה.
במהלך תקופת שליית הפנינים התגוררו במקום מעל אלף איש משבט המהמי, שעברו למקומות אחרים בתקופת גדילת התמרים.
לדברי סקר בריטי מ-1822, בעוד אל-נועיימי ראה בעג'מאן שטח עצמאי, שלא בשליטת שארג'ה, לא כך ראו את הדברים שליטי שארג'ה, אף על פי שלא הייתה להם שליטה על המקום.
הסקר מציין שמרבית התושבים הם ואהבים אדוקים.
ב-1831 בזזו בני שבט מאבו דאבי את עג'מאן ואת עצי התמרים שלה, וכנקמה פשטו כוחות עג'מאן על סוחאר ומסקט.
אמירות שארג'ה התנערה מפעילויות מדינת החסות שלה, וכדי להעניק למותקפים פיצויים נשלח כוח צבאי ימי.
ב-1835 נחתמה אמנה שסיימה מחלוקת ארוכת שנים בין אמירויות המפרץ הפרסי השונות.
ב-1840 פלשו תושבי אל-הירה לעג'מאן.
אף על פי שנרתע בתחילה מלסייע לעג'מאן, שלח שליט שארג'ה סולטן בן סקר את בנו סקר בסיוע דובאי, והם הניסו את הפולשים ובזזו את מקום מושבם.
ב-1843 נחתמה אמנה ימית נוספת בין השייח'ים של ערי החוף לבריטים, ב-1853 נחתם הסכם שלום "תמידי".
אמנה נוספת ב-1892 כבלה את מדינות החוף לבריטניה הגדולה.
סקר לורמייר באנציקלופדיה "Gazetteer of the Persian Gulf, Oman and Central Arabia" מראשית המאה ה-20 העיד שבעג'מאן 750 תושבים.
בעיר נבנה כיום נמל תעופה, הצפוי להיפתח בהמשך שנת 2020.
עג'מי הוא סרט קולנוע ישראלי משנת 2009 מאת ירון שני וסכנדר קובטי, שעלילתו מתרחשת בשכונה היפואית עג'מי.
כל שחקני הסרט, שחלקם תושבי שכונת עג'מי במציאות (כולל הבמאי-שחקן סכנדר קובטי), הם חסרי ניסיון קודם במשחק.
עלילת הסרט מבוססת על אירועים שהתרחשו במציאות.
הסרט זכה ב-5 פרסי אופיר, בהם בפרס הסרט הטוב ביותר, והיה מועמד לפרס אוסקר לסרט הזר הטוב ביותר, אך לא זכה.
שני וקובטי הכירו במסגרת הפסטיבל הבינלאומי לסרטי סטודנטים שם עשו פרויקט קצר משותף על שכונת עג'מי, בעקבותיו עבדו יחד יותר משבע שנים על כתיבת התסריט ובימוי הסרט, כולל סדנאות משחק והכנה לצוות השחקנים הלא מקצועיים.
עלילת הסרט בנויה מחמישה פרקים ושוזרת באופן מורכב מספר סיפורים מקבילים, שמקום התרחשותם המרכזי הוא שכונת עג'מי שביפו.
הגיבורים הם ברובם צעירים מוסלמים ונוצרים.
בסרט יש הצצה על החברה הערבית רוויית הפשיעה האכזריות והשקרים.
בני השכונה שקועים עד צוואר במעגלי פשעים אלימים, סחר בסמים ונקמת דם.
קו העלילה העיקרי מתאר את סיפורו של עומר, צעיר יפואי מוסלמי שבן משפחתו פצע בן למשפחת פשע מהדרום בעת שהאחרון פרץ למסעדתו, ודרש דמי חסות, והפך אותו לצמח.
כתוצאה מכך נקלעת משפחתו למעגל דמים עם המשפחה הבדואית על רקע נקמת דם, ונדרשת לשלם כופר כדי להינצל.
הוא בוחר לממן את הכופר על ידי ביצוע עסקת סמים.
עומר מאוהב בבתו של מסעדן נוצרי עשיר, אבו אליאס, בעל מהלכים בעולם הפשע.
חלקים מן הסרט מובאים מנקודת המבט של נסרי, אחיו הצעיר של עומר, כעלילת-קומיקס מצוירת (אשר צוירה על ידי אמן הקומיקס מיש רוזנוב) שבהם מתועדות הדמויות הראשיות ברגעי מפתח בעלילה.
סיפורי הדמויות שזורים זה בזה, ומובאים בדילוגים קדימה ואחורה בזמן, שבאמצעותם מתגלים דברים מפתיעים וסצנות שכבר נצפו (אך הן מאוחרות יותר בזמן העלילה) מוארות באור חדש.
האווירה בסרט טעונה במתח ובאלימות, אך גם בחסד אנושי ואמפתיה בלתי רגילים.
"עג'מי" התקבל באהדה רבה מצד מבקרי הקולנוע בישראל.
מאיר שניצר הגדירוֹ כ"הישג מופלא ומפתיע" ושיבח את כל מרכיביו: התסריט, הבימוי, הדיאלוגים והצילום.
שניצר, וכמוהו גם המבקר שמוליק דובדבני (ynet), השוו את הסרט לסרטיו המוקדמים של פייר פאולו פזוליני שהתרחשו אף הם באזורי מצוקה, ושיחקו בהם שחקנים לא מקצועיים.
הסרט הושווה גם לסרטי הפשע "עיר האלוהים" ו"גומורה" על רקע עיסוקו בנושא הסחר בסמים ביפו.
זהו הסרט דובר הערבית הראשון שנשלח מטעם ישראל להתחרות על פרס אוסקר לסרט הזר הטוב ביותר מאז "אוונטי פופולו".
זהו גם הסרט השני שהועמד לזכייה בפרס שהשפה העיקרית בו היא ערבית, כאשר הראשון היה "גן עדן עכשיו" שייצג את הרשות הפלסטינית.
הסרט זכה להצלחה מסחרית, ובמהלך הקרנתו בבתי הקולנוע בישראל צפו בו כ-165,000 צופים.
בכך הפך לשני ברשימת הסרטים הישראליים הנצפים ביותר בשנת 2009, אחרי "סיפור גדול".
עברית שומרונית היא ניב של הלשון העברית הקדומה, העולה מן הנוסח השומרוני לתורה ומשמש את השומרונים לצרכים ליטורגיים.
העברית השומרונית נכתבת באמצעות הכתב השומרוני, שהוא גרסה מיוחדת של הכתב העברי הקדום, שהתפתחה במאות הראשונות לספירה.
ההגייה השומרונית המסורתית שונה באופן ניכר מהגיית העברית הטברנית.
העברית השומרונית מקיימת 20 עיצורים בלבד.
העיצורים הגרוניים התערערו במידה רבה מאוד.
ה' (h) וח' (ḥ) אינן מבוטאות כלל: ההגייה נעתקת על פי רוב לאל"ף (ʼ), ובתנאים פונטיים מסוימים לעי"ן (ʻ).
ביחס לאות כ"ף סופית (ך') ההגייה נעתקת לקו"ף.
השי"ן השמאלית (ś) הזדהתה עם השׁי"ן הימנית (š), בניגוד למעתק ś>s שהתרחש בניבים העבריים האחרים, ובדומה למעתק שחל באכדית.
הסדרה החוככת של עיצורי בג"ד כפ"ת אינה קיימת בעברית השומרונית, מלבד הפ"א הרפויה (f).
לעומת זאת, הפ"א הדגושה (p) נעתקה בהשפעת הערבית לפ"א רפויה, וכאשר היא דגושה בדגש חזק היא מבוצעת לעיתים כבי"ת (b).
האות ו"ו נהגית אף היא כבי"ת דגושה (b).
העברית השומרונית כוללת שש תנועות, המקבילות מבחינה פונטית לתנועות פתח (a), קמץ (å), חיריק (i), צירי (e), שורוק (u) וחולם (o).
התנועות האחוריות חולם (o) ושורוק (u) באות בתפוצה משלימה: בהברות פתוחות תימצא u ובהברות סגורות o.
מבחינה כמותית, קיימים בעברית השומרונית שלושה אורכי תנועה: קצרה, ארוכה וארוכה ביותר.
אורך התנועות מותנה בסביבה הפונטית.
תנועות קצרות תבואנה בהברות סגורות, תנועות ארוכות בהברות פתוחות, ותנועה ארוכה ביותר היא תוצאה של כיווץ שתי הברות.
בעברית השומרונית לא קיימים שוואים נעים.
הללו התבטלו באחת משתי דרכים: בדרך כלל הפכה התנועה החטופה לתנועה מלאה, אך לעיתים הפך השווא הנע לשווא נח ונוספה אל"ף פרוסתטית לפניו.
ההטעמה השומרונית היא הטעמה מלעילית כללית.
המקרים הבודדים של הטעמת מלרע בעברית השומרונית הם כמעט תמיד תוצאה של כיווץ שתי הברות בעקבות היאלמותו של עיצור גרוני.
הזמנים בעברית השומרונית מקבילים לאלה של העברית הטברנית, אך תפוצתם של כמה מהם מצומצמת מאוד.
כתוצאה מתהליכים פונולוגיים ומורפולוגיים הזדהו לעיתים קרובות צורות העתיד המהופך והעתיד המקוצר עם צורות העתיד הרגיל, כך שצורות אלה נדירות בעברית השומרונית בהשוואה לעברית הטברנית.
השימוש במקור המוחלט מצומצם אף הוא בעברית השומרונית בהשוואה לעברית הטברנית.
בתורה השומרונית מוצאים לעיתים קרובות צורת פועל מפורש במקביל לצורת מקור מוחלט בנוסח המסורה.
מערכת הבניינים בעברית השומרונית דומה לזו של העברית הטברנית, עם הבדלים קלים.
בבניין קל הדגם השליט הוא קָטַל, אך לצדו התפתחו משקלי עבר שאין להם מקבילות בטברנית, כגון קֵטַל.
בבניין הִפְעִיל הדגם השליט הוא aqtel, בתנועת a בפה"פ.
בניין פִּעֵל מקיים שני דגמים: (א) הדגם הדגוש, המקביל לטברני, ואשר צורתו qattel (בתנועת a בפה"פ).
(ב) הדגם הבלתי דגוש, שצורתו qātel.
גם בבניין הִתְפַּעֵל קיימת וריאציה דגושה, המקבילה לדגם הטברני, לצד וריאציה פשוטה, חסרת דגש בעה"פ.
בניין נִפְעַל מקיים אף הוא שני דגמים: (א) הדגם הפשוט, המקביל לצורה הטברנית, וצורתו niqqatal.
ההכפלה של פה"פ היא ככל הנראה היקש מצורת העתיד, שבה נו"ן הבניין מתדמה לעיצור שלאחריה.
(ב) הדגם המקיים דגש בעה"פ.
צורות אלה הן ככל הנראה במקורן צורות נתפעל, שחלה בהן הידמות של ת"ו הבניין לפה"פ.
אחד המאפיינים הבולטים של העברית השומרונית הוא קיומם של כינויי גוף בעלי תנועות סופיות.
כך, למשל, הכינוי הפרוד לנוכחת הוא אָתִּי (atti), לנוכחים אָתִּמַּה (attimma), לנסתרים אִמַּה (imma) ולנסתרות אִנַּה (inna).
צורות דומות מתועדות גם בעברית של מגילות מדבר יהודה.
לעומת זאת, הכינוי החבור לנוכח הוא חסר תנועה (-ךְ) בדומה לכינוי בארמית ובלשון חכמים.
זמנה וקרבתה לחטיבות אחרות של העברית
העיון בלשון השומרונית העמיד את החוקרים על הדמיון הניכר בינה לבין הרבדים המאוחרים של העברית העתיקה.
הבלשן זאב בן חיים, שמחקריו החלוציים העמידו את היסודות לחקר העברית השומרונית, הצביע על ריבוי המאפיינים המשותפים לעברית השומרונית וללשון ספרי המקרא המאוחרים, לשון מגילות מדבר יהודה ולשון התנאים.
הזיקה של לשון התורה השומרונית לחטיבות אלה של העברית ניכרת, למשל, בצמצום השימוש בצורות הפועל המוארכות והמקוצרות ובצורת המקור המוחלט - צורות שהשימוש בהן התערער כבר בעברית המקראית המאוחרת ואשר נעלמו כליל מלשון חכמים.
הקרבה ללשון מגילות מדבר יהודה בולטת מאוד בכינויי הגופים, שבעברית השומרונית שימרו ברובם את התנועות הסופיות .
הכינויים החבורים "־כמה" ו־"־תמה" לנוכחים, ו־"־המה" לנסתרים נפוצים מאוד גם במגילות מדבר יהודה, ומתועדים אף במגילות המקראיות שנתגלו שם - לדוגמה, במגילת ישעיהו כתוב ריבכמה במקום רִיבְכֶם (), פסלמה במקום פִּסְלָם () ונמכרתמה במקום נִמְכַּרְתֶּם ().
מקבילה אחרת היא קיומן של שתי וריאציות לבניין פַּעֵל (המקביל לבניין פִּעֵל), האחת דגושה, בדומה לעברית הטברנית, והאחת בעלת תנועה ארוכה בפ"א הפועל .
צורות פִּעֵל בלתי דגושות, כגון מְזָמְנִין, מְגָבב, מתועדות לרוב גם במסורת התימנית של לשון חז"ל ומצויות במשורה גם בכתב יד קאופמן למשנה.
גם השימוש במשקל קִטּוּל חושף זיקה בין העברית השומרונית ללשון חז"ל.
במקרא אין משקל זה משמש דווקא כשם הפעולה של פִּעֵל, ותפקיד זה התייחד לו רק בלשון חכמים.
אף כי שימוש זה אינו מתועד בלשון התורה השומרונית, הוא רווח מאוד בארמית השומרונית.
לטענת בן חיים, זהו ביטוי להשפעת העברית השומרונית על הארמית שבפיהם, שכן משקל קִטּוּל אינו משמש כשם פעולה בדיאלקטים ארמיים אחרים.
דוגמה מן התחום הלקסיקלי היא מינו הדקדוקי של שם העצם "שדה", אשר במקרא הוא זכרי ואילו בלשון חכמים נקבי.
בעברית השומרונית משמשת המילה "שדה" בלשון נקבה, ולא רק בכתביהם המאוחרים, אלא גם בנוסח השומרוני לתורה (לדוגמה, ).
הזיקות הללו הובילו את בן חיים לטעון במחקריו המוקדמים שאין לראות בעברית השומרונית דיאלקט נפרד, שכן אין היא אלא דוגמה לטיפוס לשוני שהיה נפוץ בארץ ישראל בימי בית שני ולאחריו, ולא היה ייחודי לאנשי הכת.
ואולם, כאשר פרסם את חיבורו המקיף על הדקדוק השומרוני כבר נטה בן חיים לראות בעברית השומרונית ניב עצמאי, שעל אף זיקתו לחטיבות אחרות של הלשון העברית, הוא בעל מאפיינים ייחודיים משלו.
בשלהי העת העתיקה ולכל אורך ימי הביניים המשיכה העברית השומרונית לשמש כלשון כתובה, אף כי חדלה מלשמש כלשון מדוברת.
סופרים שומרונים חיברו, בין היתר, פיוטים, כרוניקות וחיבורים פרשניים בעברית.
בחלק ניכר מן החיבורים הללו ניכרת חדירה רבת היקף של יסודות ארמיים וערביים לתוך העברית השומרונית.
היסוד הארמי כה דומיננטי בכתבים אלה, שהבלשן משה פלורנטין הציע לכנות לשון זו "עברית שומרונית בלולה".
במובן זה, דומה העברית השומרונית המאוחרת לעברית הרבנית, אשר גם בה משמשים יסודות עבריים וארמיים בלא הבחנה.
עג'ול (ערבית: عجّول) הוא כפר פלסטיני, המשתייך לנפת רמאללה ואל-בירה וממוקם כ -19 ק"מ מצפון לרמאללה.
ממזרח לכפר שני אתרים ארכאולוגיים וחורבות.
אחת החורבות הן על שם תושב לשעבר של עג'ול, השייח' עבד.
עג'ול נשלטת על ידי מועצת הכפר שבה שלושה חברים.
סביב הכפר שלושה אתרים ארכאולוגיים, ח'רבת אל-מושריקה ממזרח, ח'רבת וח'רבת ג'רוואן ממערב, בהם נערך סקר ארכאולוגי ונמצאו חרסים מתקופת הברזל II, התקופה הפרסית בארץ ישראל, התקופה ההלניסטית בארץ ישראל והתקופה הרומית בארץ ישראל.
בקצה הצפוני של הכפר ממוקם שייח' ח'ליל, מבנה מקאם שלידו קברים נוספים, תושבי הכפר מתחזקים את המקום והמבנה נשמר בשלמותו.
במאות ה-12 וה-13, בתקופה ממלכת ירושלים הצלבנית, היה עג'ול מאוכלס על ידי מוסלמים, על פי כתבי ההיסטוריון דיה אל-דין.
במסגד בכפר יש כיתוב בקיר הדרומי המתוארך לשנת 1196. הכתובת היא בכתב איובי.
חוקר התקופה הצלבנית ריינהולד רריכט הציע כי עג'ול היה המקום הצלבני שנקרא גול; אולם קלוד קונדר, מנהל המשלחת של הקרן לחקר ארץ ישראל לא הסכים עם קביעתו.
בשנת 1517, הכפר שולב באימפריה העות'מאנית עם שאר ארץ ישראל, ובשנת 1596, עג'ול הופיעה במרשמי המס העות'מאניים ב'נאחיה' (נפת) קודס.
בכפר נרשמו 79 משקי בית, כולם מוסלמים.
הם שילמו שיעור מס קבוע של 33,3% על מוצרים חקלאיים, שכללו חיטה, שעורה, יבולי קיץ, כרמים ועצי פרי, זיתים, עיזים וכוורות; סך הכל החזיקו 8,745 דונם עות'מאני.
בשנת 1863, ביקר חוקר ארץ ישראל ויקטור גרן.
הכפר עג'ול ממוקם על מדרון סביב פסגה שגובהה 522 מטר מעל פני הים.
בפסגה זו ממוקם מבנה מקאם "שייח' ח'ליל".
מעיין הכפר "עין ע'גול" הוא בעל נביעה חזקה של כ-44,000 ק"ב בשנה.
מי המעיין נאגרים לבריכה מקורה בשטח של כ-12 מ"ר ובריכה פתוחה בשטח של כ-10 מ"ר.
במפקד אוכלוסין 1931 של ארץ ישראל היו בכפר 79 בתים מאוכלסים, בהם התגוררו 292 תושבים, כולם מוסלמים.
על פי נתוני הלשכה הפלסטינית המרכזית לסטטיסטיקה, אוכלוסיית עג'ול מנתה 1,450 תושבים באמצע שנת 2006. במפקד של הלמ"ס בשנת 1997, רק 4.2% מאוכלוסיית עג'ול - שמנתה 1,026 איש - היו פליטים פלסטינים.
קבוצת הגיל הגדולה ביותר בכפר הייתה ילדים עד גיל 14, המהווים 44.2% מהאוכלוסייה.
במפקד של הלמ"ס בשנת 2007, הנתונים של אוכלוסיית עג'ול הראו שאוכלוסיית הכפר קטנה ל-1,237 בני אדם, מהם 601 גברים ו -636 נשים.
"עברית קשה שפה" הוא פזמון שכתב דן אלמגור, הלחין יאיר רוזנבלום וביצעו רבקה מיכאלי ויוסי בנאי, ויצא לאור בשנת 1973.
השיר בוצע כדואט של מיכאלי ובנאי.
הם מגלמים עולים חדשים שלומדים באולפן ללימוד עברית ומתקשרים ביניהם בעברית משובשת.
אלמגור כתב את השיר בעקבות מפגש עם חבר עולה חדש מארצות הברית, שציין בפניו שבאולפנים ללימוד עברית שבהם לומדים יחד עולים מאותה ארץ מוצא, הלימוד פחות יעיל כיוון שהם מרבים לתקשר בשפת אמם, לעומת אולפנים בהם לומדים עולים מארצות שונות, אשר נאלצים לתקשר ביניהם בעברית בלית ברירה.
אלמגור החל לכתוב שיר שעוסק בשני עולים חדשים (גבר ואישה) המשוחחים ביניהם בעברית, אך משבשים את חוקי השפה.
השיר מדגיש את הקושי של גיבוריו לשוחח בעברית תקנית, ומספר גם על ההתמודדות עם הביורוקרטיה של הסוכנות היהודית, ועל הרומן המתפתח בין שני המשוחחים, שסופו האופטימי: "מחר לגור לא יותר לבד / אני עם אתה / גם כן אני עם את".
מיכאלי ובנאי ביצעו את השיר במופע הבידור המשותף שלהם "נישואין נוסח גירושין" שזכה להצלחה רבה על הבמות.
השיר דורג במקום הרביעי במצעד הפזמונים השבועי של הגל הקל.
ע'גמי אולן או עג'מי אוג'אי -( בטורקית: Acemi Ocağı "בית הזרים" או Acemi Oğlan - "הבנים הזרים") הוא שמם של הנערים והצעירים הנוצרים - יוונים, אלבנים, בולגרים, סרבים, ארמנים, צ'רקסים, גאורגים - שגויסו כדי לשרת כגוף רזרבי של היאניצ'רים העות'מאנים (ה"קאפי קולו" - kapı kulu "עבדי השער").
הם גויסו בהתחלה במלחמות, בדרך כלל חמישית מכלל העבדים שבויי מלחמות, ומאוחר יותר באמצעות מסעות גיוס הידועים כדוושירמה.
גוף רזרבי זה הוקם בשנת 1362 על ידי "חוק החמישית" (penčik kanunu - פנצ'יק קאנונו") של הסולטאן מוראט הראשון.
בראשם עמדו צ'נדרלי קארא חליל פאשה ומולה רוסטם.
תחת השם pencik oğlanlanı ("בני החמישית") הובאו הילדים והנערים בני 8 עד 20, לרוב בני 14–18, לאיסטנבול, בקבוצות של מאות ובמדים מיוחדים, עברו ברית מילה ושמותיהם שונו לשמות טורקיים.
אחר כך הם נשלחו לשרת אצל איכרים ובעלי אחוזות טורקים באנטוליה ורומליה, בדרך כלל במשפחות של בקטשים, למשך 3–4 עד 7 -5 שנים, כדי ללמוד את השפה הטורקית, את מנהגי הטורקים ואת מסורותיהם וכדי להתאסלם, תוך התנתקות מחייהם הקודמים.
בתקופת החניכה הזאת הם קיבלו שכר סמלי.
בהמשך בוגרי אנטוליה נרשמו כ" עג'מי אולנלאני" Acemi Oğlanlanı (הבנים הזרים - במובן של "הבנים המגויסים") לגוף צבאי שהיווה מעין מרכז גיוס: "אוג'אג" - עג'מי אוג'אע'י Acemi Ocağı - שבו קיבלו שכר של אקצ'ה אחת ליום ועברו אימונים צבאיים ולמדו חשבון, שפה ודת.
בהתחלה האוג'אג נמצא בגליפולי, בפיקוד האע'א מגליבולו, וחולק ל־8 יחידות (כיום פלוגות - שנקראו בולוק (בלוק - bölük).
מאוחר יותר במאה ה-17 עבר ה"אוג'אג" לאיסטנבול .
באיסטנבול הוצבו ה"עג'מי אולן" בכמה ארמונות (סאראי) כמו "גלטסאראי " בשכונת פרה, אסכנדר צ'לבי סאראי על החוף האסיאטי בסקוטרי ואחרי הוצאתו להורג של הווזיר הגדול איברהים פאשה, בארמונו של יד ההיפודרום.
כעבור זמן נוסף עברו הצעירים הנוצרים לשעבר לגוף היניצ'רים, שבו השכר היה שתי אקצ'ה ליום.
חלק מובחר מהעג'מי אולן הוצבו לא באנטוליה אלא נדרשו לשרת כנושאי כלים שנקראו ic oğlan - איץ' אולן - "הבנים של הפנים" או איץ' אע'א - בסאראי "הפנים" "אנדרון" (enderun) של הסולטן או בסאראיות ה"חיצוניות" באיסטנבול, ועברו השתלמויות נוספות בבית הספר הקרוי גם כן "אנדרון".
אלו נבחרו בעיקר מקרב הסרבים, האלבנים, הצ'קרסים וכו', מתוך הפיקחים וגבהי הקומה שבהם.
אלה ששירתו בחדרי השינה או בחדרים הפרטיים של השליט יכלו לעלות בהיררכיה ולהגיע למעמד של ביילרביי או וזיר ואף וזיר גדול.
גדודי הפרשים הראשיים - "פרשי החצר" kapıkulu süvarileri גויסו מקרב ה"איץ' אולן" וה"איץ' אע'א", ונקראו סיפאהים (sipah) ו- silahdar (סילאהדאר =- נושאי נשק) .
גדודי הפרשים המשניים (olufdeci או gureba) גויסו מקרב ה"עג'מי אולן" הרגילים.
מרבית ה"עג'מי אולן" שלא נבחרו לשרת בארמונות נועדו להיות יניצ'רים.
הגוף הצבאי של עג'מי אולן איבד את חשיבותו בסוף המאה ה-17 אך התקיים מבחינה פורמלית עד שנת 1826.
עברית רב־מגדרית היא מערכת אותיות שפותחה כהרחבה לאלפבית העברי, ומאפשרת לכאורה כתיבה רב־מגדרית.
המערכת נוצרה על מנת להנכיח נשים בשפה העברית, וליצור מרחב חדש בשפה למי שמזדהה במגדר שהוא א-בינארי.
עברית היא שפה מחויבת מגדר, וכמעט כל התייחסות לאדם או קבוצת אנשים מחייבת בחירה בלשון זכר או נקבה.
על פי כללי האקדמיה ללשון העברית (שעודכנו לאחרונה ב־2020), לשון זכר היא הלשון הסתמית, ומשתמשים בלשון זכר כשמדובר על אדם כללי שזהותו המגדרית אינה ידועה.
כמו כן, בפניה לקבוצה שרובה נשים אך לא כולה, עדיין יש להשתמש בלשון זכר רבים.
קיימים מחקרים המצביעים על ההשפעה של מאפייני השפה על התודעה, לדוגמת ירידה בהישגים של סטודנטים כאשר פונים אליהם בצורת הפניה המגדרית הלא נכונה, בעיקר אצל נשים.
עם זאת, המחקרים לא מכילים התייחסויות לרמת ההישגים המתקבלת כאשר הפנייה משתמשת בגופן רב-מגדרי.
בשנים האחרונות התפתחו מספר שיטות כתיבה שמטרתן להימנע מהדרת נשים מהשיח.
אחת משיטות אלה היא עברית רב־מגדרית, המבוססת על תווים חדשים המעוצבים כך שיאפשרו לכתוב מילים המשלבות ויזואלית בין לשון זכר ונקבה.
את מערכת האותיות "עברית רב־מגדרית" יצרה מיכל שומר, והיא פורסמה באופן פומבי לראשונה ביולי 2019. המערכת החלה כעבודת גמר בלימודי תואר ראשון בעיצוב תקשורת חזותית במכללת HIT חולון, בהנחיית ג'ודית אשר, ולאחר סיום לימודיה פיתחה שומר את האותיות לגופנים נוספים ואת מימושן הטכני.
ב-9 בספטמבר 2021 הוכרזו הזוכים והזוכות בתחרות כתיבה של שירים וסיפורים בעברית רב־מגדרית, אליה הוגשו למעלה מ-130 יצירות.
צוות השיפוט, שכלל את עינת יקיר, טל ניצן ועודד וולקשטיין, העניק את הזכייה ליצירות של תמר לזר, אייל שלום, רויטל גולדשמיד, ניר סופר-דודק, מאיה אשר ולירוי בר נתן.
נכתב ספר הכתוב בעברית רב־מגדרית, וקיים שימוש בעברית רב־מגדרית במסמכים משפטיים.
לאחר שהחל שימוש בשפה רב מגדרית ושימוש בגופן "עברית רב-מגדרית" בקורסים בחיל המודיעין וחיל האוויר, באוקטובר 2021 הורה אגף המבצעים בצה"ל שלא לאמץ את העברית הרב מגדרית בטענה שהחוק מחייב את צה"ל לפעול לפי כללי האקדמיה ללשון העברית.
בעקבות מקרים שונים של אימוץ הכתב בידי מוסדות כגון בית ספר ממלכתי־דתי, צה"ל וקופת חולים מאוחדת, ביטאו רבים התנגדות לשימוש, מה שגרם לאיסור השימוש בכתב זה בבתי הספר הממלכתיים־דתיים ובצה"ל ולנסיגה מהשימוש בו בקופת חולים מאוחדת.
השימוש בעברית רב־מגדרית עורר ביקורת מצד מספר גורמים, בטענה שמדובר בשיבוש השפה העברית והנדסתה למטרות חברתיות־פוליטיות, שהשפה צריכה לשקף את הדיבור, ושמדובר בחוסר כבוד לשפה.
כן נטען כי התפתחויות בעקבות "לחצים מצד החוג למגדר" לא בהכרח מהווים התפתחות טבעית של שפה.
מבחינה טכנית, נטען כי הגופן מסורבל, מבלבל וקשה לקריאה.
כמו כן לא הוכח כי השיטה עדיפה על אחת מהשיטות הקיימות כגון פנייה בלשון זכר-רבים, אשר לפי מחקר בוחן הישגים נחשבת השיטה הנוחה ביותר הן לגברים והן לנשים.
עברית רב־מגדרית כוללת 12 סימנים חדשים:
יוּוְ, המשלבת בין האותיות ו', י'.
תֵּם סופית, המשלבת בין האותיות ת', ם'.
נֵם סופית, המשלבת בין האותיות ן', ם'.
תָּד, המשלבת בין האותיות ת', ד'.
נָת, המשלבת בין האותיות ת', נ'.
יָת, המשלבת בין האותיות ת', י'.
הָת, המשלבת בין האותיות ת', ה'.
למשל: מורה הכיתה / מורת הכיתה
וָה, המשלבת בין האותיות ו', ה'.
אָן, המתקבלת מהחסרת חלק מהאות א'.
הָה, המתקבלת מהחסרת חלק מהאות ה'.
תָּה, המתקבלת מהחסרת חלק מהאות ת'.
רֵב, סימן ניקוד המציין שימוש בעברית רב־מגדרית.
קיימות הרחבות לגופן אלף, ולגופנים נוספים, בהן תווים אלה זמינים.
בטיפוגרפיה החדשה הנוכחית חֲסֵרִים עדין הסימנים הנצרכים הבאים:
אות המשלבת בין האותיות ה', י'.
אות המתקבלת מהחסרת חלק מהאות י'.
אות המתקבלת מהחסרת חלק מהאות ו'.
למשל (עבור אתה/את): תשמור/תשמרי (תוך שימוש גם באות הקודמת.
וכן: חבריו/חברותיו, אח/אחות, תוך שימוש גם באות המתקבלת מהחסרת חלק מהאות ת'.
וכן: אחים/אחיות, תוך שימוש גם עם "תם סופית").
אות המתקבלת מהחסרת חלק מהאות נ'.
למשל (עבור אתם/אתן): תלמדו/תלמדנה (תוך שימוש גם באות הקודמת ובאות המתקבלת מהחסרת חלק מהאות ה').
עג'ה היא עיירה פלסטינית בנפת ג'נין בצפון השומרון, הממוקמת כ-19 ק"מ דרומית-מערבית לג'נין.
על פי הלשכה הפלסטינית המרכזית לסטטיסטיקה, אוכלוסיית העיירה מנתה 5,055 נפשות בשנת 2007.
לפי טענות שונות, עג'ה הוא אולי אחד מן המקומות שנכבשו על ידי תחותמס השלישי.
בעג'ה נמצאו חרסים מתקופות הברונזה, הפרסית, ההלניסטית, הרומית הביזנטית, המוסלמית והעות'מאנית.
בשנת 1179 הוזכר המקום (שנקרא אז קאסאלה אג') במקורות הצלבניים ככפר שהכנסותיו הועברו לכנסיית הדורמיציון ידי האפיפיור אלכסנדר השלישי.
בסוף המאה ה-16 התקיימו במקום כ-13 משקי בית, כולם של מוסלמים.
תושבי המקום שילמו שיעור מס קבוע של 33.3% על מוצרים חקלאיים שכללו חיטה, שעורה, יבולי קיץ, עצי זית, כוורות ועזים.
זאת בנוסף על הכנסות מזדמנות ומס לאנשי אזור שכם.
בסך הכל תושבי היישוב שילמו 3,612 אקצ'ות.
במקום נמצאו חרסים מהתקופה העות'מאנית.
בשנת 1830, אנשי עג'ה לחמו נגד צבאו של האמיר בשיר שיהאב השני במהלך המצור על סנור.
בשנת 1838 צוין כי עג'ה הייתה במחוז א-שאראוויא א-שורקיה.
בשנת 1870, ויקטור גרן תיאר את עג'ה ככפר על פסגת גבעה עם 500 תושבים.
לפי גרן, המקום היה מוקף מטעי זיתים.
במפת הקרן לחקר ארץ ישראל שפורסמה ב-1882, המקום תואר כ"כפר קטן ובעל מראה עתיק השוכן על שפת גבעה".
היישוב בנוי מאבן, עם מטעי זיתים מתחתיו.
בנוסף לכך, יש בור מים בדרום מזרח היישוב.
במפקד האוכלוסין של ארץ ישראל משנת 1922, שנערך על ידי שלטונות המנדט הבריטי, התגוררו במקום 500 תושבים.
מספר זה גדל במפקד 1931 ל-643 תושבים שהתגוררו ב-142 בתים.
בסקר הכפרים משנת 1945 האוכלוסייה מנתה 890 איש, על פני שטח של כ-11,027 דונם.
מתוך שטח זה, 737 דונם שימשו למטעים וקרקע להשקיה, 5,605 דונם לגידול דגנים, ואילו 23 דונם היו אדמות בנויות.
לפי מפקד האוכלוסין הירדני בשנת 1961 התגוררו בעג'ה 1,190 תושבים.
גם כיום המבצר מימי הביניים עדיין עומד בפסגת העיירה, וסביבו היו מבנים מהמאה ה-16 וה-17 ושני מסגדים.
עג'לון , היא עיירה הררית בצפון ממלכת ירדן המשמשת כבירה של מחוז עג'לון.
העיר ממוקמת 76 ק"מ צפונית־מערבית לבירה עמאן.
היא ידועה במיוחד בשל שרידיה המרשימים של מצודת עג'לון, מצודה איובית מהמאה ה־12 שהורחבה בהמשך בידי הממלוכים.
עג'לון נזכרת במרשם האוכלוסין העות'מאני שנערך בשנת 1596. באותה העת היו בה 313 משקי בית מוסלמים ו-20 רווקים מוסלמים, בנוסף ל-20 משקי בית נוצרים.
אלו שילמו מיסים על תוצרת חקלאית מגוונת, לרבות עצי זית, כרמים, עצי פרי, ירקות וגינת פרי, פרדסים, בית אל-מל ומל גאיב, עיזים וכוורות, בנוסף להכנסות מזדמנות; מס שוק וטחנת מים; סך של 14,500 אקצ'ה.
בשנת 1838, רוב תושבי עג'לון היו מוסלמים סונים ונוצרים יוונים.
על-פי המפקד הירדני של 1961, התגוררו באותה העת 5,390 תושבים בעג'לון, מתוכם 2,023 נוצרים.
במחוז עג'לון בכללותו, האוכלוסייה הייתה כ-176,080 ב-2015. שעה שבמחוז עג'לון הנוצרים הם מיעוט, הם מהווים מעל מחצית מתושבי העיר עג'לון.
רוב המוסלמים בעיר משתייכים לשבט אל-סמדי.
ישנה תיאוריה ששמה של העיירה קשור לעגלון מלך מואב המוזכר בתנ"ך, אם כי הקשר המדויק - אם קיים - אינו ברור.
מצודת עג'לון נבנתה בשנת 1184 על ידי עז אל-דין אוסאמה, גנרל בצבא צלאח א-דין.
מתחתיה התגלו שרידיו של מנזר ביזנטי.
המצודה שלטה בתנועה לאורך הכביש המחבר בין דמשק למצרים, ומסמנת את הגבול הרחוק ביותר של פלישות פרנקיות במהלך מסעי הצלב.
הממלוכים הוסיפו למצודה מגדל בולט.
המצודה נכבשה על ידי המונגולים בשנת 1260 ונפגעה מכך.
המצודה ניזוקה ברעידת האדמה של 1837 ושוב ברעידת האדמה של שנת 1927.
במרכז עג'לון נמצא מסגד עג'לון הגדול.
מסגד זה הוא אחד העתיקים ביותר שקיימים בירדן, ונבנה לפני כ-800 שנה.
מבנה זה היה בעבר כנסייה נוצרית ביזנטית, ובמקום נמצאו כתובות בשפה היוונית.
מגדל התפילה מכונה בפי חלק מהמקומיים "הפילטר" (הכוונה למסנן סיגריות, מכיוון שחצי מהמגדל נבנה מעל מגדל מרובע, ככל הנראה מגדל פעמונים של הכנסייה).
בשנת 2007 החלה העבודה על שיפוץ המסגד כדי לאפשר לתיירים לבקר בו.
בסופה של שנת 2013, הקיר המערבי של המסגד התפרק, ובמקום התגלו ספר תנ"ך וצלבים.
הטמפרטורה השנתית הממוצעת היא 16.7 מעלות צלזיוס, ו- של משקעים יורדים מדי שנה.
הרי עג'לון מכוסים בצמחייה וביערות ירוקים עבותים, ומהווים יעד פופולרי לטיפוס הרים.
פסגות ההרים מגיעות לגובה של כ-1268 מטר מעל גובה פני הים.
בחורף מתחוללות סופות שלגים בהרים אלו.
"עברתי את הדרך" הוא סינגל שהוקלט על ידי הזמרת הישראלית מאיה אברהם.
הוא יצא לאור ב-9 ביולי 2013, על ידי חברת התקליטים הפיל, כסינגל מתוך אלבום האולפן השני שלה, ליום הזה חיכיתי, שפורסם במלואו כשנתיים לאחר מכן.
נכתב והולחן על ידי עינן פרל ורפי קריספין, שגם הפיק אותו.
ל"עברתי את הדרך" לא הופק וידאו קליפ רשמי, אם-כי ביום צאת השיר הועלה קטע אודיו רשמי שלו בערוץ היוטיוב של הזמרת.
נכון למאי 2023 עומד מונה הצפיות של הסרטון על כ-110 אלף צפיות.
ב-25 ביולי 2013 נכנס למצעד הפזמונים העבריים השבועי של המדיה פורסט, "המוביל הארצי", במקום התשיעי.
בשבוע לאחר מכן יצא מהמצעד, ולא נכנס אליו בשנית.
אזורתאריך יציאהפורמטחברת תקליטיםמקורעולם9 ביולי 2013הזרמת מוזיקההפיל
"עברתי רק כדי לראות" הוא שיר שכתבה אַסְתָּר שמיר.
את השיר הלחין ועיבד בעלה של אסתר אז, אפרים שמיר.
השיר יצא ב-18 בנובמבר 1975 בביצוע של אסתר שמיר, ולאחר מכן כחלק מהאלבום "אפרים ואסתר שמיר", שיצא בשנת 1977. השיר היה ללהיט עם צאתו ולאחר מכן עם צאת האלבום המשותף.
השיר צעד במצעד הפזמונים העבריים של גלי צה"ל בשנת 1976, ובמשך שישה שבועות, במצעד הגל הקל מנובמבר 1975 עד ינואר 1976. בשנת 2006 בוצע השיר במסגרת תוכנית כוכב נולד 4 על ידי מאיה רוטמן.
השיר הגיע למקום ה-11 במצעד הפזמונים העברי השנתי של גלגלצ בשנת 2008 באותה שנה עובד השיר מחדש במסגרת פרויקט עבודה עברית וכחלק מהאלבום "טרמפולינה" בביצוע תומר יוסף ובן הנדלר, גרסת הכיסוי זכתה להצלחה רבה.
את השיר כתבה אסתר שמיר.
על פרשנות המילים סיפרה בראיון עמה:
את השיר הלחין אפרים שמיר במנגינה שאותה חיבר עוד בארץ הולדתו, פולין.
"עברנו הכל" הוא סינגל שהוקלט על ידי הזמר הישראלי עומר אדם.
את השיר הוציאה ב-15 בספטמבר 2024 לאור חברת התקליטים P.A.I, כסינגל שלא מתוך אלבום אולפן.
"עברנו הכל" נכתב על ידי אביב פרץ, דרור מזרחי וגל אדם, שגם הלחין והפיק אותו לצד עומר ועיליי סידי בהתאמה.
השיר מתאר מערכת יחסים מורכבת, שבה הדובר מתמודד עם תחושות של כאב, אהבה, ותסכול.
מחד, הוא חווה קושי על חוסר נטילת האחריות מצד בת-זוגו למשבר ביחסים ביניהם, תוך שהיא מפגינה זלזול ומנפצת את החלום המשותף שלהם לזוגיות אידיאלית.
מאידך, הדובר אינו יכול להתעלם ממשיכתו אליה, ומתקשה להתמודד מולה.
הוא מפציר בה שלא תשבור את נפשו, ומוכן לנסות ולשקם את העוולות, בתנאי שהיא תיתן לו את לבה.
בבית השני שוב מופגנות תחושות נוספות של געגוע וכאב.
הוא נזכר כיצד הדברים היו מתנהלים בניהם בעבר, ואת תהליך ההתדרדרות באהבתם.
בנוסף, הדובר מביע חרטה על כמה דברים שאמר, והרעו את המצב הקיים עוד יותר.
בסיום, הוא חוזר על הרצון שלו להיות איתה לנצח, חולם על עתיד משותף.
בד בבד מושרת תחושה כללית המעיבה על האפשרות להחזיר את המצב לקדמותו.
העיצוב של העטיפה הוא בשחור-לבן.
הוא כולל קלידים של פסנתר ימאהה שנמצאים בחלק התחתון של התמונה, כשמעליו תלויה תמונה במסגרת.
בתמונה הממוסגרת רואים שני אנשים יושבים מול שולחן.
הגבר, שמעשן סיגריה, הוא אדם, ואילו האישה שיושבת לצידו עם משקפיים היא בת-זוגו, יעל שלביה.
תמונה זו זהה לסרטון האודיו של "רק שלך", מתוך המיני-אלבום של אדם "חמישה לילות".
"עברנו הכל" זכה להצלחה ביוטיוב וברשתות הסטרימינג השונות, כמו ספוטיפיי ואפל מיוזיק.
הוא הגיע בשיאו למקום השביעי ב"היטליסט", המבוסס על הנתונים לעיל.
נכון לדצמבר 2025 יש לשיר למעלה מ-15 מיליון צפיות ביוטיוב
"עברתי בחושך" הוא סינגל הבכורה של הזמר שמוליק סוכות.
יצא ב-5 בספטמבר 2023. השיר, שהולחן על ידי בנצי שטיין ואלי קליין, הפך ללהיט בקרב המגזר החרדי וזכה בתואר "שיר השנה" במספר מצעדים לסיכום שנת ה'תשפ"ד במוזיקה היהודית.
השיר יצא לאור ב-5 בספטמבר 2023, י"ט באלול ה'תשפ"ג, ערב הימים הנוראים.
את המילים כתב בנצי שטיין על פי תפילה שנכתבה על ידי רבי נתן מברסלב הנאמרת אחרי התיקון הכללי, הוא הולחן על ידי שטיין ואלי קליין ועובד על ידי אלי קליין ואיצי ברי.
ברוב הקליפ נראה סוכות מבצע את השיר באולפן צילומים.
בתחילת הקליפ נראה אדם מבוגר כותב את מילות הבית של השיר, כשבפזמון הוא מתחיל לשיר.
בקליפ ישנם סצנות של אנשים ששרים את השיר וסצנות של נגן גיטרה חשמלית ונגן בוזוקי מנגנים את השיר.
מלבד הביצוע המקורי של סוכות, זכה הסינגל לגרסאות כיסוי רבות, מהם בהופעות ומהם שיצאו כסינגלים.
השיר הפך לפופולרי בשירת ה"זיץ" בישיבות ובהופעות בחתונות חרדיות.
באפריל 2024 בוצע השיר בשירת המונים בהופעה שנערכה בבנייני האומה.
בביצוע השתתפו שמוליק סוכות, בנצי שטיין ויואלי דיקמן.
באוקטובר 2024, בטור לסיכום שנת ה'תשפ"ד במוזיקה החרדית, בחר מבקר המוזיקה נתנאל לייפר בשיר כ"שיר השנה" שלו וכתב
באוקטובר 2024 זכה השיר בתואר "שיר השנה" במצעד המוזיקה השנתי של אתר כיכר השבת, של אתר המחדש ושל רדיו קול פליי ובמקום השני בקטגוריה זו במצעדי המוזיקה של רדיו קול חי מיוזיק ושל רדיו קול ברמה.
עג'אג' נויהד (1897–1982) היה מנהיג לאומני ערבי בולט שמילא תפקיד מרכזי בתנועות העצמאות של סוריה והמזרח התיכון הרחב יותר בתחילת המאה ה-20 עד אמצע המאה ה-20. מחויבותו הבלתי מעורערת לאחדות הערבים ולהגדרה עצמית הפכה אותו לדמות נערצת בקרב אינטלקטואלים ופעילים פוליטיים ערבים בתקופתו.
נויהד נולד בשנת 1897 בעיירה ראס אל-מתן, שהייתה אז חלק מהאימפריה העות'מאנית.
הוא בא ממשפחה עם מסורת ארוכת שנים של למדנות אסלאמית ואקטיביזם פוליטי.
נויהד סיים את לימודיו בבתי הספר של עירו בראס אל-מתן, ולאחר מכן הצטרף למכון המשפטים בירושלים, וסיים את לימודיו ב-1942. במהלך שהותו באיסטנבול, נויהד הפך למעורב עמוק בארגוני סטודנטים לאומניים ערבים, כמו האגודה החשאית המכונה אל-פתאת.
קבוצות אלו הוקדשו לקידום מטרת העצמאות הערבית מהשלטון העות'מאני וטיפוח תחושת זהות פאן-ערבית בקרב נתיני האימפריה הערבים.
נויהד העריך חינוך וזהות תרבותית.
הוא האמין שחינוך הוא מרכזי להעצמת מדינות ערב.
בנוסף לעיתונאות ולאקטיביזם שלו, הוא התמקד גם בחינוך צעירים ערבים להיסטוריה, תרבותם ושפתם.
בשנת 1918 הגיע נויהד לדמשק והצטרף למפלגה הערבית, שהייתה אז בחיתוליה.
בשנת 1920, עם הכיבוש הצרפתי של סוריה, עבר לירושלים כדי לחיות בה עד 1948. שם המשיך במאבקו הלאומי הערבי.
הוא היה ממייסדי "מפלגת אל-איסתקלאל" (עצמאות) הפלסטינית ב-1932, שמטרותיה היו מאבק בשלטון הבריטי בארץ ישראל והתנגדות להתיישבות הציונית.
נויהד היה מקורב למופתי הגדול של ירושלים, חאג' אמין אל-חסיני, וכיהן כמזכ"ל המועצה האיסלאמית העליונה בפלסטין וכמפקח כללי של בתי הדין השרעים.
הוא נעצר על ידי השלטונות הבריטיים בארץ ישראל מספר פעמים בשל מעורבותו הפוליטית.
ב-1948, עם כיבוש מערב ירושלים על ידי ישראל, עבר נויהד לירדן, שם עסק בתחום העיתונות והרדיו.
ב-1959 חזר ללבנון, שם המשיך במפעלו הלאומי והתרבותי.
נויהד היה פורה ביצירה והותיר אחריו מספר חיבורים, ביניהם "הצ'יר אל-עלם אל-אסלאמי" (מציאות העולם האסלאמי), תרגום לערבית של החיבור האנטישמי "הפרוטוקולים של זקני ציון" ו"רג'ל מין פלסטין" (אנשי פלסטין).
לאחר שסיים את לימודיו באוניברסיטה, חזר נויהד לסוריה והחל לפעול באופן פעיל למען הגדרה עצמית ערבית.
הוא היה שותף בולט במרד הערבי נגד העות'מאנים במהלך מלחמת העולם הראשונה, שנתמך על ידי ממשלת בריטניה במאמציה להחליש את מעצמות המרכז.
לאחר המלחמה והתמוטטות האימפריה העות'מאנית, נויהד ייצג את התנועה הלאומית הסורית בוועידת השלום בפריז ב-1919. שם הוא דגל בלהט בהקמת מדינה ערבית עצמאית, תוך הסתמכות על הבטחות להגדרה עצמית שהעניקו מעצמות הברית במהלך הסכסוך.
אף על פי שוועידת השלום בפריז הביאה בסופו של דבר להטלת מנדטים צרפתיים ובריטים על חלק גדול מהשטחים העות'מאניים לשעבר, נויהד המשיך בפעילותו הפוליטית בסוריה.
הוא הפך לחבר מוביל בגוש הלאומי הסורי, קואליציה של מפלגות לאומניות שפעלו למען עצמאות סוריה מהשלטון הצרפתי לאורך שנות ה-20. הבולטות הפוליטית של נויהד המשיכה לגדול בעשורים הבאים.
ב-1930 הוא נבחר לפרלמנט הסורי, שם הופיע כמבקר קולני של ממשלת המנדט הצרפתי.
הוא כיהן בתפקידי שרים שונים בממשלות סוריה עוקבות ומילא תפקיד מכריע במשא ומתן שהוביל לעצמאות מלאה של המדינה ב-1946.
אף על פי שהוא היה ממוצא לבנוני, נויהד היה מעורב עמוקות בעניין הפלסטיני.
הוא תמך במאבק לעצמאות פלסטינית וכתב רבות על העוולות שעמן מתמודדים פלסטינים תחת השלטון הבריטי ולאחר מכן תחת השלטון הישראלי.
כשהנסיך פייסל הגיע לסוריה, עבר עג'אג' נויהד לדמשק והצטרף למועדון הערבי, שכלל באותה תקופה דמויות כמו עאדל אוסיראן, עלי רדה אל-ריקבי, סאטע אל-חוסרי, עבדאללה אלנג'אר ואחרים.
הוא החליט לעבור לירושלים, במיוחד אחרי מה שקרה בקרב מייסלון וכניסת הצרפתים לסוריה.
המעבר לירושלים נבע מאמונתו בהכרח בהתנגדות למנדט הבריטי ולהתיישבות הציונית בארץ ישראל.
הוא השתקע בירושלים, סיים את לימודיו ועבד בה כעורך דין.
עג'אג' נויהד היה מעורב במהלך חייו במאבק הלאומי הערבי בארץ ישראל ובלבנון.
הוא היה ממייסדי מפלגת "איסטאקלאל" הפלסטינית, שפעלה נגד השלטון הבריטי וההתיישבות הציונית בארץ ישראל.
נויהד גם מילא תפקידים בכירים במועצה האסלאמית העליונה בארץ ישראל והיה מקורב למופתי הגדול חג' אמין אל-חוסייני.
נויהד היה פורה בכתיבה והשאיר אחריו מספר מסות, כולל ספרים היסטוריים וביוגרפיים.
הוא גם תרגם ספרים חשובים כמו "הכיר אל-עלאם אל-אסלאמי" ו"פרוטוקולים של חכמי ציון".
נויהד ראה עצמו כשומר מהימן של המאבק הלאומי הערבי והקדיש את חייו לקידומו.
והוא שתרם לעיתונים ומגזינים ערביים רבים, ודגל באחדות ערבית והתנגדות נגד הקולוניאליזם.
הוא כתב על מגוון נושאים, כולל ספרות, היסטוריה ופוליטיקה.
עבודותיו קידמו לעיתים קרובות את הלאומיות הערבית ואת המאבק באימפריאליזם המערבי.
לאורך הקריירה הארוכה שלו, נויהד נשאר תומך איתן בלאומיות ואחדות ערבית.
מחויבותו הבלתי מעורערת לאידיאלים הללו, בשילוב עם יכולותיו האינטלקטואליות הפכו אותו לדמות נערצת בקרב אינטלקטואלים ופעילים פוליטיים ערבים.
גם לאחר פרישתו מפוליטיקה פעילה בשנות ה-50, המשיך נויהד להשפיע על השיח על הלאומיות הערבית באמצעות כתביו והופעותיו הפומביות.
הוא זכה לכבוד כמדינאי מבוגר ואינטלקטואל ציבורי עד מותו ב-1982 בגיל 86. המורשת של נויהד ממשיכה להשפיע על לאומנים והיסטוריונים ערבים כיום.
הוא זכור כדמות מרכזית במאבק הארוך להגדרה עצמית ועצמאות ערבית מהשלטון הקולוניאלי, שרעיונותיו ומעשיו סייעו לעצב את התפתחות האידאולוגיה הערבית הלאומית המודרנית.
התקופה ההיא, שמכוסה בזיכרונותיו של עג'אג' נואהיד, הייתה מלאה באירועים חשובים מאוד בצעדת העם הפלסטיני ובמאבקו בקולוניאליזם של מתנחלים.
לאירועים אלו הייתה השפעה רבה על תוצאות סוגיית פלסטין.
זיכרונות אלה מספרים את אירועי התקופה ההיא כפי שהמחבר חי אותם ותרם לקיומם עם גברים פלסטינים וערבים אחרים, במיוחד מאבקו לצד חאג' אמין אל-חוסיני.
זיכרונות אלה הוכתבו על ידי עג'אג' נויהד לבתו, ביאן נויהד אל-חות, באביב 1980. הוא הפסיק להכתיב את הזיכרונות ב-1948. באשר לשלב שלאחר מכן, ד"ר ביאן שלפה אותם מתיקיו ומניירותיו הפרטיים, וכן הם מכסים את התקופה המשתרעת משנת 1948 ועד 1980 לערך.
זיכרונות אלו הוצגו על ידי בנו, ד"ר ח'לדון נויהד, אינטלקטואל מהגר שנאלץ לגלות בוונצואלה בעקבות הנכבה ב-1948, שם בנה לעצמו שם עמדה תרבותית, תקשורתית ואקדמית מכובדת.
בסופו של דבר, הזיכרונות הללו הם מאמץ נוסף למאמצים של רבים שכתבו את זיכרונותיהם והפיצו אותם לאנשים אולי זהו עזר לקריאת ההיסטוריה העכשווית שלנו ביותר מעין אחת, אלא בעיניים ביקורתיות מפוכחות.
זהו שלב נוסף בסדרת זיכרונות ועיתונים היסטוריים, שהחלה בזיכרונותיו של חאג' אמין אל-חוסיני, והמשיכו על ידי אכרם זעיתר, בהג'אב אבו גרבייה, מוחמד עזה דרוזה, פוזי אל-קאוקג'י ורבים אחרים.
הוא התחתן עם "ג'מאל סלים נויהד" ונולדו להם בת בשם ד"ר ביאן נויהד אל-חות, שנישאה לשפיק אל-חות ובן בשם ד"ר ח'לדון נויהד.
הוא נפטר ב-25 ביוני 1982 בלבנון, במהלך מלחמת לבנון הראשונה ובגלל הקרבות נקבר רק חמישה ימים לאחר מותו בגן ביתו בראס אל-מתן.
עֲגֻלָּשׁוֹן שְׁחוֹר-גָּחוֹן (שם מדעי: Latonia nigriventer) הוא מין חסר זנב קטן ממשפחת העגולשוניים, אנדמי לאגם החולה, אשר נחשב לנכחד מאז שנות ה-50 ועד לגילויו מחדש בשנת 2011. בינואר 2018 אוכלוסייתו הוערכה במאות בודדות.
בשנת 1940 מצאו היינריך מנדלסון והיינץ שטייניץ שלושה פרטים בשוליים המערביים של הגולן, סמוך לביצות החולה.
בעקבות הגילוי, פרסם מנדלסון מאמר בנושא שכותרתו "A New Frog From Palestine".
שני פרטים (מתוך שלושה) שנלכדו בשנים 1940 וב-1955, עברו הליך שימור ונמצאים באוסף של האוניברסיטה העברית בירושלים.
ההנחה היא שעד לייבוש אגם החולה, הייתה תפוצת המין בחוף המזרחי של האגם והביצה, באזור פג'ר ועין נוטרה.
ב-1996, הכריז האיגוד הבינלאומי לשימור הטבע ומשאבי הטבע (IUCN) באופן רשמי על מין זה כנכחד.
היה זה המין הראשון בעולם של דו-חיים שהוגדר ככזה.
ארבע שנים אחר כך, דיווח חוקר לבנוני כי צפה בפרט בביצת עמיק שבבקעת הלבנון, אולם שתי משלחות חוקרים שיצאו לאזור ב-2004 וב-2005 לא הצליחו לאשר את התצפית.
מאז, שלח איגוד השימור העולמי משלחת של מומחי דו-חיים לחיפוש אחר מיני צפרדעים שנעלמו מן הטבע, וגם חיפושים אלו אחר הצפרדע העלו חרס.
העגולשון שחור-גחון שב ונתגלה ב-15 בנובמבר 2011 כאשר יורם מלכה, פקח מטעם רשות הטבע והגנים, מצא באקראי נקבת עגולשון בשמורת החולה.
לאחר מכן נלכדו מספר פרטים נוספים והם שוחררו חזרה לטבע.
עם פתיחת החזית הצפונית בראשית מלחמת חרבות ברזל, הועברו כעשרים פרטים של המין משמורת החולה לטיפול בגן החיות התנ"כי בירושלים.
זאת, מחשש שבית הגידול של מין זה יפגע כתוצאה מירי לאזור.
גרעין הרבייה הושב לשמורת הטבע כחודשיים לאחר כניסתה לתוקף של הפסקת האש לפי ההסכם בין ישראל ללבנון.
הפרטים במין זה נבדלים ביניהם במספר הנקודות וסידורן על גבי בטנם.
כשהתגלה העגולשון, הוא סווג כשייך לסוג "Discoglossus" (צפרדעים מנוקדות).
עם זאת, מחקר שהתפרסם ב-2013 והתבסס על בדיקת השלד של הצפרדע ובפרט הגולגולת ועל בדיקות גנטיות, גילה כי מין זה הוא מאובן חי ולמעשה, הוא היחיד ששרד מהסוג "לטוניה" , ששאר המינים בו נכחדו לפני כ-15,000 שנים עקב שינויי אקלים באירופה.
עגור אפור (שם מדעי: Grus grus) הוא עוף ממשפחת העגוריים.
אורך גופו של העגור האפור נע בין 120 ל-140 סנטימטרים.
מוטת כנפיו היא 220 - 245 סנטימטרים.
הוא נוהג לקנן בצפון אירופה ובאסיה.
מקומות חיותם של העגורים הם שטחי ביצות נרחבים וקרקע טובענית.
עם בוקר עפים העגורים לשדות המרעה.
הם אוכלים נבטים בשדות ואף ירקות.
הם ניזונים גם מבעלי חיים שונים המזדמנים להם: דו-חיים, זוחלים, ציפורים חולות וחלשות, מכרסמים וחרקים.
בארץ הם נהנים מאוד בעיקר מגידולי הבוטנים והתירס באדמת הכבול, באזור אגמון חולה.
הם יוצרים בעיה גדולה לחקלאים, לכן מפנים עבורם שטחים מיוחדים לאזורי האכלה.
העגור האפור דוגר על אדמות ביצה ביערות הצפון, בחישות קנים באגמים או לאורך נהרות באזורים מיוערים, בעיקר באזורים נידחים.
זהו עגור גדול מאוד, בעל רגליים וצוואר ארוכים ודקים.
בישראל חולף העגור המצוי בחורף במספרים גדולים מאוד, ומצוי בעיקר בעמק החולה (ולרוב באגמון חולה בו מתקיימת האכלה יזומה של עגורים), ובמידה פחותה בעמק יזרעאל, בעמק חפר ובצפון מערב הנגב.
מספרי העופות הגדולים מושכים מצידם טורפים כמו תנים ועופות דורסים.
עַגֶּבֶת, או בשמה הלועזי "סיפיליס" (Syphilis), היא מחלת מין, הנגרמת על ידי חיידק ה-טרפונמה פאלידום במערכת Spirochaete.
החיידק זוהה לראשונה על ידי פריץ שאודין ו, ב-1905 (שאודין היה זואולוג והופמן היה רופא דרמטולוג).
המחלה עוברת בעיקר ביחסי מין, אך יכולה לעבור גם באמצעות מגע עם דם נגוע.
דרכים פחות נפוצות להידבקות הן מגע עם פצע מזוהם, כאשר מדובר במגע עם חולה שנמצא בשלב הראשון של המחלה ויש לו כיבי עגבת פתוחים, וכן מעבר מהאם לעובר ברחם (עגבת מולדת).
אחד הכינויים לעגבת הוא "החקיין הגדול", בגלל הקושי שבזיהוי המחלה בשלביה המוקדמים והידמותה למחלות אחרות.
בלועזית קרויה המחלה "סיפיליס" על שם גיבור סיפורו של הרופא האיטלקי ג'ירולמו פרקסטורו, "Syphilis sive Morbus Gallicus" מ-1530. העלילה מספרת על הרועה סיפילוס מהאי היספניולה שהעליב את האלים ולכן הוענש בעגבת.