tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
שני הגדודים האחרים נתקלו במארב מצרי מזרחה משם, באזור מחנות אבו סולטן, ומספר טנקים נפגעו.
הציר לכיוון "ערל" נותר חסום עד הלילה, עת טוהר האזור בסיוע חרמ"ש וחי"ר מחטיבת הצנחנים.
חטיבה 421 מאוגדה 143, שחנתה בסמוך לחטיבה 217, הועברה להמשך היום תחת פיקודו של אדן.
החטיבה קיבלה דלק ותחמושת, ויצאה לפשיטה על מתחם "גשירה", כדי להקל את הלחץ שעל חטיבה 217. חטיבה 421 תפסה את "גשירה" לאחר התנגדות מועטה, תוך שהיא פוגעת בכ-15 טנקים ובבסיס טילים מצרי.
חטיבה 460 ניסתה לעבור גשר על תעלת המים המתוקים, אך נתקל באש מהצד השני והתקשה לפרוץ בשטח החקלאי הצפוף.
החטיבה קיבלה תגבור מפלוגת צנחנים מחטיבה 247, ואלה, יחד עם פלוגת הסיור של חטיבה 460, פרצו קדימה וטיהרו את התעלות במוצב "אורי".
מפקד פלוגת הסיור, מרק ימס, נהרג בקרב.
האוגדה נעצרה מול מתחם "צח", ששלט על האזור והיה מבוצר וחפור.
בשעה 11:00 ניסה אדן לתאם התקפה אוגדתית על "צח", כשחטיבה 460 מרתקת את המתחם ממזרח וחטיבה 217 תוקפת מצפון.
עם היציאה להתקפה נפגעו מספר טנקים ואדן עצר את ההתקפה.
במטרה לאפשר לחיל האוויר לסייע, הוציאה האוגדה שתי פשיטות על סוללות טק"א מצריות.
גדוד 198 מחטיבה 460 פשט כ-7 ק"מ דרומה על בסיס טילים סמוך לשדה התעופה פאיד, בעוד גדוד 126 מחטיבה 217 הרחיק כ-15 ק"מ מצפון-מערב לחטיבה והשמיד שני בסיסי טילים.
במהלך היום ביקש אדן בחזרה את חטיבה 500, ובקשתו אושרה.
החטיבה, בשני גדודים (הגדוד השלישי הושאר סמוך ל"חמוטל" לאבטחת הגדה המזרחית), חצתה את התעלה על גשר הדוברות ובתמסחים.
תוך כדי חציה, נפגעה אחת מדוברות התמסח מארטילריה כשעליה שני טנקים, והתהפכה.
שלושה אנשי צוות הצליחו לצאת מהם, אך שישה אנשי צוות, שלא הצליחו להיחלץ, נהרגו.
19-20 באוקטובר - השתלטות על רכס ג'ניפה
בלילה, עקב הפגזות ארטילריות על כל האזור, התעכבו כוחות האספקה.
מוקדם בבוקר 19 באוקטובר עדיין לא היו כל הכוחות מוכנים והאוגדה התעכבה בצאתה לדרך.
מטרתה הייתה עדיין הגעה לגבעות ג'ניפה מדרום לאוגדה.
אדן החליט לעקוף את צומת "צח" מדרום ומצפון, ולהשאיר את כיבוש המתחם לאוגדה 252.
חטיבה 460 הצליחה לפרוץ דרומה ופתחה בתנועה מהירה דרום-מערבה, במרחבים הפתוחים.
חטיבות 217 ו-500 נתקלו במתחם אויב ב"חושני" והחלו בקרב עימו.
הכוחות נתקלו בטנקים ובחי"ר מצרי, והשמידו תותחים וסוללות טילי נ"מ.
בשעה 10:20 התקרבה חטיבה 460 לג'ניפה, עלתה על הרכס והחלה בהשמדת סוללות טילים שהיו עליו ובמגע עם חטיבה מצרית מדיוויזיה 4 שנערכה ממערב.
עד הערב החליפה אוגדה 252 (בפיקוד קלמן מגן) את חטיבה 217 והשתלטה על אזור צומת "צח" וסביבתה.
חטיבות 217 ו-500 הגיעו עד החשכה לגבעות ג'ניפה ונערכו עליהן.
ב-20 באוקטובר המשיכה האוגדה בהתקדמות על רכס ג'ניפה, כשהיא מתקדמת מזרחה ודרומה על הרכס.
הכוחות נתקלו בטנקים וחי"ר מצריים ונלחמו בהם, תוך אבידות מעטות לכוחות צה"ל.
במהלך היום השמידה האוגדה בסיסי טילים רבים, דבר שהגדיל את יכולת חיל האוויר לפעול במרחב.
חטיבה 460 ניסתה לפתוח את ציר "חבית", המקביל לחוף האגם המר הגדול, כציר אספקה, כשכוח טנקים של החטיבה יורד מג'ניפה, בזמן שגדוד הסיור שלה מתקדם מפאיד דרומה.
בלחימה נפגעו מספר טנקים והחטיבה נעצרה על הרכס.
בסך הכל התקדמה האוגדה ביום זה כ-15 ק"מ מזרחה על רכס ג'ניפה, והשתלטה על מרביתו.
21-23 באוקטובר - התקדמות מזרחה לכיתור ארמייה 3
ב-21 באוקטובר חידשה חטיבה 460 את התקדמותה דרומה לאורך האגם המר.
כוח החרמ"ש המשיך מצפון, כשגדוד 429 (מחטיבה 500, שהיה בעתודה פיקודית והוחזר לאוגדה) מסייע לו.
בהמשך היום קיבלה חטיבה 460 כוחות חי"ר להתקדמות בצירים בחיץ החקלאי: גדוד ההנדסה האוגדתי 271 וגדוד הנח"ל המוצנח 50 (בפיקוד יורם יאיר "יה-יה").
יחד עם החי"ר התקדמה החטיבה בשלושת הצירים המקבילים לאגם המר הגדול, ממזרח למערב: הצירים "טסט", "מסכה", ו"חבית", תוך כדי קרבות מול כוחות מצריים.
לכוחות החטיבה היו נפגעים רבים, כולל מפקד גדוד 429 שנהרג (מג"ד 429 השני שנהרג במלחמה).
עד סוף היום התקדמה החטיבה כ-7 ק"מ דרומה, עד ציר "ויטמין", שחיבר את הכוחות בחוף לשאר האוגדה, שהייתה על רכס ג'ניפה.
במקביל התמודדו שתי החטיבות האחרות עם התקפות נגד מצריות: כוח מצרי שתקף מדרום לאוגדה (מציר סואץ-קהיר צפונה) נבלם על ידי חטיבה 217, וחטיבה 500 נעה מזרחה על רכס ג'ניפה ונתקלה בהתנגדות מצרית שבלמה את התקדמותה.
לפנות בוקר ב-22 באוקטובר פתחו המצרים בהתקפה על כוחות האוגדה.
ההתקפה כללה טנקים, נגמ"שים, ארטילריה וירי טילי נ"ט ותותחי נ"ט, אולם היא נהדפה לאחר זמן קצר.
בבוקר 22 באוקטובר נתקבלה החלטה 338 של האו"ם לפיה הפסקת האש תחל בשעה 18:52 בערב.
לפיכך יועדה אוגדה 162, בכוח של כ-175 טנקים, להתקדם מזרחה מג'ניפה ולהגיע לאזור "צידון" (מוצב מצרי במפת הקוד "סיריוס"), בדרום האגם המר הקטן, כדי להשלים כיתור חלקי של הארמייה השלישית המצרית, שהייתה ממזרח לתעלה.
אוגדה 252 נשלחה בבוקר ותפסה את השטחים בהם החזיקו כוחות אוגדת אדן על רכס ג'ניפה.
תוכניתו של אדן כללה התקדמות בכמה זרועות חטיבתיים: חטיבה 500, שהייתה על רכס ג'ניפה, תתקדם מזרחה (על ציר "עשור"), חטיבה 217, שחנתה גם כן על הרכס, תמשיך דרומה, לניתוק כביש סואץ-קהיר (ציר "סרג") ומשם תמשיך מזרחה וחטיבה 460 תמשיך לאורך האגם המר, על ציר "חבית".
החטיבות התחילו להתקדם באיטיות למשימותיהן אל מול התנגדות מצרית, כשלרשות האוגדה עומד סיוע אווירי נרחב.
בשעה 12:00, בעקבות לחץ מהפיקוד, שינה אדן את משימתה של חטיבה 217: במקום דרומה לכביש סואץ-קהיר, שלח אותה היישר מזרחה על ציר "עשור", מדרום לחטיבה 500.
במהלך היום הורה פיקוד הדרום לפוצץ את תעלת המים המתוקים ולהזרים את מימיה לאגם המר הגדול, במטרה לנתק את אספקת המים לעיר סואץ.
גדוד ההנדסה 271 בחר בנקודה בה התעלה במרחק קרוב ביותר לאגם (באזור ציר "טסט" 56), פוצץ את דופן התעלה, ובעזרת טרקטורים היטה את המים לכיוון האגם המר.
בשעה 14:00 עדיין הייתה האוגדה כ-20 ק"מ מתעלת סואץ.
אדן תכנן הסתערות אוגדתית על אזור "צידון", אולם הכוחות עדיין היו מסובכים בקרבות בצירים היורדים מג'ניפה, לפני שיוכלו להסתער בשטח הפתוח.
בשעה 16:00 יצאה האוגדה להסתערות, כשחטיבות 500 ו-217 נעות ממערב למזרח, וחטיבה 460 מגיעה מצפון.
עד שעת כניסת הפסקת האש הגיעו כוחות האוגדה למי התעלה ב"צידון".
רבע שעה לאחר כניסת הפסקת האש, הותקף גדוד 430 מחטיבה 500, שחנה בחיץ החקלאי, על ידי כוחות מצריים.
תשעה טנקים ושני נגמ"שים נפגעו והושארו בשטח, ולאחר שלוש שעות הצליח הגדוד לאסוף את פצועיו והרוגיו ולהיחלץ מערבה.
במהלך הלילה נמשכו הפרות של הפסקת האש.
בבוקר 23 באוקטובר החזיקה אוגדה 162 בשטח שממערב לחופי האגמים המרים, עד המוצב המצרי "צידון" (מול מעוז "ליטוף").
האזור נכבש במהירות ולא היה מטוהר כהלכה.
לאוגדה חסרו כוחות חרמ"ש וחי"ר לטיהור שטח החיץ החקלאי הסמוך לאגמים ולתעלת סואץ, שהיה סבוך בצמחייה ובתעלות מים.
בשעות הבוקר ריכזו כוחות השריון אלפי שבויים מצרים שנתפסו באזור, בעוד כוחות החרמ"ש המעטים עסקו בטיהור האזור.
לאוגדה נשלחו כוחות חי"ר נוספים אולם כניסתם לקרב התעכבה עקב קשיי הגעה והתארגנות.
לקראת הצהריים הוחלט בפיקוד הדרום על המשך המתקפה דרומה והשלמת כיתור הארמייה השלישית.
תחילה שקל גונן להטיל את המשימה על אוגדה 252, אולם היא הייתה פרוסה באופן רחב, ולכן הטיל את המשימה על אוגדה 162. אדן הותיר את חטיבה 217 באזור החיץ, לאבטחה וסיוע לכוחות החי"ר.
סגן מפקד האוגדה, דב תמרי, קיבל אחריות על גדודי החי"ר שעמדו לרשות האוגדה לצורך המשך טיהור גדות התעלה ואזור כברית.
שתי חטיבות שריון, 460 ו-500, הוקצו על ידי אדן להתקדמות דרומה: חטיבה 500 צמוד לתעלה, וחטיבה 460 ממערב לה.
שתי החטיבות יצאו דרומה בשעה 15:00. עד הלילה הגיעה חטיבה 460 למפרץ סואץ, ממערב לעיר סואץ.
חטיבה 500 נעצרה כ-10 ק"מ מצפון לסואץ, לאחר שטילי סאגר נורו על הטנקים מאזור החיץ החקלאי הנרחב שהיה סמוך לעיר.
לקראת חצות עברו כוחות מאוגדה 252 דרך חטיבה 460, והמשיכו דרומה, לכיבוש נמל אל-אדביה ונמל עתקה.
בכך הושלם כיתורה של הארמייה המצרית השלישית.
24 באוקטובר - קרב העיר סואץ
בשעה 1:30 (בלילה שבין 23–24 באוקטובר) קיבל אדן מפיקוד הדרום את משימות האוגדה: המשך טיהור החיץ החקלאי, וכיבוש העיר סואץ.
סואץ הייתה עיר גדולה, אך בשנות מלחמת ההתשה עזבו אותה מרבית תושביה והיא נותרה נטושה וחרבה באופן חלקי.
הנחת הפיקוד הייתה שבעיר נמצאים כוחות מעטים: שני גדודי חי"ר מצריים וגדוד קומנדו, ולכן הורו לאדן לכבוש אותה "בתנאי שהיא לא סטלינגרד", כלומר לא בכל מחיר.
לכיבוש סואץ העמיד אדן את חטיבות השריון 500 ו-460, שכבר כיתרו את העיר.
החטיבות תוגברו בכוחות החי"ר שעמדו לרשות האוגדה.
האוגדה החלה בנוהל קרב חפוז לקראת הקרב.
כוחות החי"ר התעכבו בהגעה לאזור ולא היו מצוידים כראוי.
אדן תכנן שחטיבה 460 תתקוף ממערב, לאורך חוף מפרץ סואץ, וחטיבה 500 תכנס לעיר מצפון-מערב, על ציר "סרג", ותכבוש את מרכז העיר.
במקביל, חטיבה 217, בסיוע כוחות רגלים, המשיכה במהלך היום בטיהור החיץ החקלאי, בצמוד לתעלת סואץ, דרומה.
סיוע אווירי על העיר תוכנן עד השעה 7:00 בלבד (עקב הפסקת האש המתוכננת), אולם ערפילי בוקר מנעו ממטוסי חיל האוויר לסייע עד 6:30. בשעה 7:00 יצאה חטיבה 500 לדרכה.
החטיבה חנתה כמה קילומטרים מצפון לסואץ והיה עליה להתקרב למבואות העיר.
בשעה 8:30 עמדה חטיבה 500 בכניסה לעיר, והמתינה לכוחות החי"ר שלה.
חטיבה 460 נכנסה לעיר ממערב עם שני גדודים (גדוד 198 בפיקוד עמיר יפה, וגדוד 100), כששני הגדודים האחרים מחפים להם.
החטיבה לא נתקלה בהתנגדות משמעותית.
בשעה 10:00 החלה חטיבה 500 בפריצה לעיר מכיוון צפון-מערב.
בראש נע גדוד 433 בפיקודו של סא"ל נחום זקן, ובו 21 טנקי שוט ו-15 נגמ"שים וזחל"מים.
אחרי הטנקים נע גדוד הצנחנים המוקטן ובעקבותיו כוח חסדאי ופלוגת הסיור של החטיבה.
לאחר שהעמיק הטור הישראלי אל מרכז העיר, באזור צומת הארבעין, נפתחה לעברו אש חזקה.
המצרים השתמשו בטילי נ"ט, רקטות נ"ט, מקלעים ורימונים.
תוך דקות נפגעו מרבית מפקדי הטנקים.
טנקים נעצרו או סטו לסמטאות צדדיות.
אחריהם הגיע לצומת פלוגת הצנחנים ונפגעה גם היא מאש כבדה.
המג"ד יוסי יפה נפצע ואיתו רבים מקציני המטה.
הצנחנים ירדו מהנגמ"שים והתבצרו בבניין המשטרה הסמוך עם הפצועים.
את הפיקוד על הכוח תפס המ"מ דוד עמית.
כוח חסדאי נע כקילומטר מאחורי הצנחנים.
כאשר שמע יעקב חסדאי על ההיתקלות הורה לאנשיו לרדת מכלי הרכב שלהם ולנוע ברגל.
במהרה נפתחה אש כבדה גם על כוח חסדאי, שספג נפגעים רבים והתבצר במבנים הסמוכים.
סמח"ט 500, יצחק כרמלי, שנע בסמוך לחסדאי, נפצע קשה.
במאמץ רב חידש מג"ד 433 קשר עם החיילים שלא נפגעו ופקד עליהם להתקדם.
הגדוד נע לפנים תוך שהוא יורה לצדדים, למעט שני טנקים שעלו באש ונשארו על נתיב התנועה.
הטנקים הגיעו ל"כיכר המשולש" שלחוף מפרץ סואץ בדרום-מזרח העיר.
באותה עת כבר היו לגדוד 18 הרוגים וכ-40 פצועים.
אחר הצהריים נשלח כוח מסיירת חרוב לפנות פצועים.
הכוח ספג בעצמו נפגעים, אולם בסופו של דבר הצליח לחלץ את מרבית הפצועים מכוח חסדאי.
גדוד החרמ"ש 86 עבר מחטיבה 460 לחטיבה 500 וסייע לאסוף את נפגעי גדוד 433. 23 מחיילי החרמ"ש נפצעו במהלך הקרב.
לקראת הערב יצאו כוחות גדוד 86 ו-433 מערבה לאורך החוף ויצאו מן העיר.
בלילה הורה אדן לכוחות החי"ר שהיו נצורים בעיר להיחלץ רגלית.
כוח חסדאי הצליח להיחלץ בשעה 20:30, וכוח הצנחנים נחלץ לפנות בוקר.
העיר סואץ לא נכבשה אך נותרה מכותרת על ידי האוגדה.
בקרב על סואץ נהרגו 80 חיילים ו-120 נפצעו.
עם כניסת הפסקת האש לתוקף ב-25 באוקטובר נשארה אוגדה 162 בכוננות במקומה, ממערב לתעלת סואץ.
ב-2 בנובמבר הוחלט במטכ"ל לתקוף את כוחות הארמייה השלישית שנותרו ממזרח לתעלת סואץ, והמשימה הוטלה על אוגדת אדן.
האוגדה חצתה את התעלה מזרחה והחלה להתכונן להתקפה, שנקבעה ל-4–5 בנובמבר.
לבסוף בוטל המבצע והאוגדה נשארה בגדה המזרחית.
אדן בנה תוכנית לאימון הכוחות ולהכשרת טנקיסטים חדשים, כדי למלא את השורות באוגדה ובאוגדות השכנות.
בינואר 1974 התמנה אברהם אדן לתפקיד מפקד פיקוד הדרום.
סגן מפקד האוגדה, דב תמרי, החליף אותו בפיקוד על אוגדה 162.
אוגדה 146 היא אוגדת שריון שפעלה תחת פיקודו של משה "מוסה" פלד בחזית הצפונית במלחמת יום הכיפורים, מרגע שהגיעה לרמת הגולן ב-8 באוקטובר 1973 ועד להפסקת האש.
האוגדה מילאה תפקיד משמעותי בלחימה מול הסורים במהלך התקפת הנגד הישראלית בדרום רמת הגולן, ובהדיפתם אל מעבר לקו הגבול.
בהמשך המלחמה השתתפה האוגדה בקרבות במובלעת הסורית, עד להפסקת האש.
+סגל מפקדת האוגדה עם פרוץ המלחמהתפקידממלא התפקידמפקד האוגדהתא"ל משה פלדסגן מפקד האוגדהאל"ם אברהם רותםראש מטה האוגדהאל"ם אריה שחרקצין אג"םסא"ל משה ורביןקצין מודיעיןסא"ל מרדכי כ"ץקצין הנדסהרס"ן שמעון בן־אריהקצין קשרסא"ל הלל כרמיקצין אפסנאותסא"ל מאיר צוקרקצין חימושרס"ן שלום חגיקצין הספקהרס"ן שמעון בראוןקצין שלישותסא"ל אלברט שאולובקצין רפואהסא"ל ד"ר משה אגמון
אוגדה 146 (עוצבת המפץ) הוקמה כאוגדה 38 בשנת 1954 והשתתפה במלחמת סיני ובקרב אום כתף במלחמת ששת הימים.
בתחילת שנות ה-70 הוקמה כאוגדה קבועה ומספרה נקבע ל-146. האוגדה שימשה כעתודה מטכ"לית, והייתה משויכת לפיקוד המרכז.
ב-1972 נתמנה תא"ל משה (מוסה) פלד למפקד האוגדה.
סגנו היה אל"ם אברהם רותם.
כחודש לפני המלחמה סיימה האוגדה תקופת אימונים ארוכה במהלכה גובשה האוגדה, והייתה מוכנה מבחינה מבצעית.
ערב מלחמת יום הכיפורים האוגדה הייתה אוגדת שריון במילואים, והיא כללה את היחידות הבאות:
חטיבה 205 (מפקד: אל"ם יוסי פלד) – חטיבת שריון ולה שלושה גדודי טנקי שוט מטאור (מנוע בנזין)
חטיבה 217 (מפקד: אל"ם נתן ניר) – חטיבת שריון ולה שלושה גדודי טנקי שוט קל (מנוע דיזל)
חטיבה 670 (מפקד: אל"ם גדעון גורדון) – חטיבה ממוכנת ולה גדוד טנקי סופר שרמן ושני גדודי חרמ"ש.
אגד ארטילרי 213 (מפקד: אל"ם דני אבידר)
בנוסף כללה האוגדה אגד תחזוקה וגדוד הנדסה.
ביום שבת 6 באוקטובר בשעה 9:00, שעות בודדות לפני פרוץ המלחמה, ניתנה הפקודה לגיוס האוגדה.
חיילי היחידות השונות הגיעו לימ"חים והחלו לארגן את הכלים והציוד.
בשעות אחר הצהריים התקבלה הוראה מהמטכ"ל להעביר את חטיבה 217 לסיני, תחת פיקוד אוגדה 162.
ב-7 באוקטובר בבוקר, לאור המצב הקשה ברמת הגולן, הוחלט במטכ"ל להעביר את אוגדה 146 לפיקוד הצפון.
האוגדה התבקשה להשאיר בפיקוד המרכז את גדוד השרמנים של חטיבה 670, למקרה שירדן תצטרף למלחמה.
מוסה פלד, יחד עם קציני המטה, נסע לפיקוד הצפון כדי להתעדכן במצב, וסגנו, אברהם רותם, ניהל את תנועת האוגדה צפונה.
לאוגדה הוקצו מובילים עבור גדוד אחד בלבד, ועליהם הועמסו טנקי גדוד 61 מחטיבה 205. שאר כוחות האוגדה החלו בנסיעה על זחלים מבסיסיהם: חטיבה 205 וגדס"ר 288 ממחנה עופר הסמוך לירושלים, וחטיבה 670 מבסיסה בנחל שורק.
כוחות האוגדה נעו צפונה דרך בקעת הירדן, וטנקים רבים נתקעו בדרך.
חוליות החימוש של האוגדה עשו מאמץ לתקנם ולהחזירם לתנועה.
בצהריים הגיע מוסה פלד לפיקוד צפון, ופגש את מפקד הפיקוד, יצחק חופי.
פלד הציע לבצע התקפת נגד בדרום רמת הגולן, אולם חופי הורה לו לערוך את אוגדתו להגנה בשיפולי הרמה, על מעברי הירדן.
בשעות הערב הגיע לפיקוד הצפון הרמטכ"ל לשעבר חיים בר-לב, שנשלח על ידי הרמטכ"ל דוד אלעזר לסייע לאלוף הפיקוד חופי.
שתי האפשרויות להפעלת אוגדה 146 הוצגו בפני בר-לב, שתמך בהתקפת נגד.
חופי הסכים, וקבע את שעת תחילת המתקפה בדרום רמת הגולן ליום המחרת ב-8:00 בבוקר.
עוד הוסכם כי חטיבות 4 ו-9, שכבר פעלו בדרום הרמה, יועברו לפיקוד אוגדה 146.
החל משעה 20:00 ועד חצות (7 באוקטובר) הגיעה האוגדה לצומת צמח, בדרום הכנרת.
בצמח החלה האוגדה במילוי דלק, אך בשל לחץ הזמן והחוסר בדלק, תדלקו הטנקים בתחנת הדלק האזרחית.
בשעה 22:00 ערך מוסה פלד תדריך אוגדתי במשטרת צמח (מהתדריך נעדרו מפקדי חטיבות 4 ו-9, שהיו בשטח עם חטיבותיהם).
בתדריך פירט פלד את תוכנית ההתקפה לבוקר המחרת ואת איגודי הכוחות.
גדוד 61 הועבר מחטיבה 205 לחטיבה 4, וגדס"ר 288 הוכפף לחטיבה 205. פלד הורה לחטיבות 4 ו-9 להותיר את גדודי החרמ"ש שלהן סמוך לכנרת, כדי להימנע מפגיעות מיותרות בנפש.
אברהם רותם ואחד מקציני המטה נשלחו כדי לעדכן את מפקדי חטיבות 4 ו-9 בתוכניות.
עם סיום התדריך פנו כוחות האוגדה לתדריכים נוספים בחטיבות, ולהכנות לקראת יום המחרת.
המצב ברמת הגולן בבוקר 8 באוקטובר
עם פתיחת המלחמה תקפה הדיוויזיה החמישית הסורית בדרום רמת הגולן, והצליחה לפרוץ את מערך ההגנה הישראלי במספר מקומות.
בתום היממה הראשונה של הלחימה כבר הגיעו הסורים למוצאי הצירים היורדים לכנרת, שלטו באזור ח'ושניה, והגיעו עד נפח.
בבוקר 8 באוקטובר החזיקו הסורים בשטח נרחב בדרום רמת הגולן.
חטיבה 9, בכוח של שני גדודי טנקים, ניצבה החל מבוקר 7 באוקטובר בפתחת אל-על, ובלמה את התקדמות הסורים דרומה.
בצהריים עלתה חטיבה 4 בציר מעלה גמלא, ונתקלה בטנקים סורים במעלה הדרך.
החטיבה בלמה את ירידת הטנקים הסורים לכיוון הכנרת, ונערכה באזור במשך הלילה.
לכוחותיו של מוסה פלד לא הגיע מודיעין מדויק על הכוחות הסורים.
בפועל, פעלו בדרום הרמה כוחות הדיוויזיה החמישית, שכללה 5 חטיבות: שתי חטיבות שריון (47 ו-46), חטיבה ממוכנת (132), ושתי חטיבות חי"ר (61 ו-112).
החטיבות הסוריות היו מוקטנות ושחוקות לאחר יומיים של לחימה קשה.
הסורים התבצרו באזור, והקימו מגנני נ"ט שכללו טנקים, טילי נ"ט ותותחים.
עם היציאה למתקפת הנגד כללה האוגדה את הכוחות הבאים:
חטיבה 9 (בפיקוד אל"ם מוטקה בן פורת) ולה 45 טנקים בשני גדודים: גדוד 278 (שוט-קל, במקור מחטיבה 179) וגדוד 377 (שרמן M50 ו-M51).
חטיבה 670 (בפיקוד אל"ם גדעון גורדון) ולה שני גדודי חרמ"ש.
בסך הכל עמדו לרשות האוגדה כ-170 טנקי שוט-קל, שוט מטאור ושרמן, בשלוש חטיבות.
כמו כן עמד לרשותה האגד הארטילרי 213 שכלל ארבעה גדודים (לאגד צורפה סוללת תומ"תים 155 מ"מ סדירה מגדוד 405).
תוכניתו של מוסה פלד כללה התקפה בשני מאמצים.
המאמץ העיקרי, שכלל את חטיבות 205, 9 ו-670, יתקדם מאל-על צפון-מזרחה (על ציר "טיפה" במפת הקוד רענן, כביש 98 של ימינו), לכיוון תל פארס.
לפי התוכנית, חטיבה 9, שכבר נמצאת באל-על, תוביל עד רמת מגשימים, ואז תעבור אותה חטיבה 205 ותמשיך מזרחה.
כוחות החרמ"ש של חטיבה 670 יטהרו את השטח מאויב ויאבטחו כלפי מזרח.
המאמץ המשני יכלול את חטיבה 4, שכבר נמצאת בשטח, והיא תתקוף מזרחה בציר מעלה גמלא (ציר "פיקרדו").
האגד הארטילרי ינוע מאחורי המאמץ העיקרי ויסייע לכוחות האוגדה.
8 באוקטובר – תחילת מתקפת הנגד
בבוקר יצאה האוגדה להתקפה בשני צירים.
חפ"ק האוגדה עם מפקד האוגדה פלד התמקם בגבעת יואב.
חטיבה 4 הקדימה לנוע, כבר בשעה 5:00, כדי לתפוס את תחילת המישור.
הטנקים הגיעו לאזור צומת דליות, ונתקלו באש סורית.
שלושת גדודי החטיבה נערכו בעמדות, והחלו להשיב אש.
חטיבה 205 המשיכה בתנועתה לקו החזית, ובינתיים החלה חטיבה 9 החלה לנוע.
חטיבה 9 נתקלה בטנקים הסורים וחידשה את הקרב בפתחת אל-על.
הסורים הנחיתו ארטילריה רבה על האזור, ומטוסים סורים תקפו את הכוחות.
האגד הארטילרי של האוגדה סייע בהנחתת ארטילריה על הקו הקדמי הסורי.
אט אט הצליחה חטיבה 9 לפגוע בטנקים הסורים ולהתקדם.
גדוד השרמנים 377 התקדם ראשון, וכשהגיע לאזור נוב, נפרס גדוד 278 ממערב לו.
החטיבה התקדמה בפריסה רחבה עד רמת מגשימים, ואז עברה אותה חטיבה 205.
חטיבה 205 התקדמה עד תל סאקי, שם נתקלה בכוחות סורים.
החטיבה ניהלה אש מול התל עם שני גדודים, בזמן שגדוד 125 מאגף משמאל.
עד מהרה החלו הסורים לסגת מתל סאקי, וכוחות האוגדה חילצו מהתל את החיילים שהיו נצורים בו מאז 6 באוקטובר.
חטיבה 205 המשיכה להוביל את התנועה על ציר "טיפה", ומפקד החטיבה קיבל ידיעה לפיה תל ג'וחדר כבר נכבש ונמצא בידי צה"ל.
חוד החטיבה חלף על פני התל, אולם אז נפתחה מהג'וחדר אש על הכוחות שבמרכז הטור.
חטיבה 205 נעצרה ויצאה להתקפה חטיבתית.
המח"ט, יוסי פלד, הורה לגדוד 94 לעצור ולנהל אש מול הכוחות הסורים, בזמן ששני הגדודים האחרים מאגפים את התל משני כיוונים.
פלוגת הסיור החטיבתית ופלוגת נגמ"שים מגדס"ר 288 עלו על התל וכבשו אותו לפני חשיכה.
לאחר התארגנות, העביר מוסה פלד את חטיבה 9 לאגף הצפוני ביותר של האוגדה.
החטיבה נעה מרמת מגשימים צפונה, ועד הערב הגיעה לאזור נח"ל גשור (כ-3 ק"מ מדרום לתל טליה).
בדרכה השמידה החטיבה כ-20 תותחי נ"ט, במתחם אליו נכנסה תוך כדי תנועה.
בשעות הבוקר התגברה חטיבה 4 על הטנקים הסורים באזור צומת דליות, והמשיכה להתקדם מצפון להתקדמות המאמץ העיקרי.
כמה קילומטרים ממערב לציר הנפט נפתחה על החטיבה אש חזקה, שכללה ירי טנקים וטילי נ"ט.
החטיבה נעצרה והחלה לנהל קרב מול הכוח הסורי.
במהלך הקרב נפצע הסמח"ט, אברהם נרפן, ומספר קציני מטה נהרגו.
עד הערב הצליחו הטנקים לפגוע במטרות רבות, אך הדלק והתחמושת החלו לאזול.
החטיבה נעצרה ונערכה בחניוני לילה.
עם סיום יום הקרבות הראשון של האוגדה, הצליחה אוגדה 146 להתקדם 10–15 ק"מ בכיוון צפון-מזרח, ולהדוף את כוחות הדיוויזיה החמישית הסורית.
כוחות האוגדה ניצבו בעמדות שולטות סמוך לציר הנפט, ועצרו להתארגנות ומילוי דלק ותחמושת, לקראת המשך הקרבות למחרת.
9 באוקטובר – צמצום הכיס הסורי בח'ושניה
מקרבות היום הקודם הבינו במפקדת האוגדה כי הסורים נערכו במגנני נ"ט חזקים באזור ח'ושניה ותל פארס.
למעשה, הסורים הקימו מערכים מבוצרים, בנו עמדות חפורות והציבו בהם טנקים ותותחי נ"ט.
כחלק מהמערך נערך בו חי"ר רב מצויד בטילי נ"ט.
בגזרת תל פארס-כודנה היו ערוכים כוחות הדיוויזיה החמישית, ובגזרת ח'ושניה-תל טליה-תל פזרה נערכה הדיוויזיה הראשונה.
מטרת האוגדה ל-9 באוקטובר הייתה להמשיך בכיוון צפון-מזרח, ולהדוף את הסורים עד קו הגבול.
חטיבה 205 תוכננה להמשיך בגזרה הדרומית ביותר, לכיוון תל פארס ופתחת רפיד, כשחטיבה 670 נעה מדרום לה, ומאבטחת לכיוון הגבול.
חטיבה 4 יועדה לפעול במרכז הגזרה האוגדתית, וחטיבה 9 מצפון לה, בכיוון ח'ושניה.
מצפון לח'ושניה פעלו כוחות מאוגדה 210, שתקפו גם כן לכיוון ח'ושניה.
עם אור ראשון החלו החטיבות להתקדם, וזמן קצר לאחר מכן נתקלו בסורים.
חטיבה 205 התקדמה, וכבשה עם גדוד אחד את תל קלע (על קו הגבול, כ-3 ק"מ מדרום לתל פארס).
על החטיבה נפתחה אש ארטילרית כבדה, ואחרי 10:00 זיהו בחטיבה טורי שריון סורי נעים לאזור ממזרח ומצפון.
כוחות החטיבה נערכו להתקפת הנגד הסורית, וטנקי 205 החלו לפגוע בטנקים הסורים מעמדותיהם הטובות.
לאזור הגיעו במקרה 8 מטוסי פנטום מטייסת 107 בפיקוד יפתח ספקטור, והם הופנו לתקיפת השריון הסורי.
המטוסים תקפו בפצצות את טורי השריון הסורי ממזרח לרפיד ופגעו בכלים רבים.
מפקד האוגדה הורה לחטיבות 4 ו-9 להחיש תגבורת לבלימת המתקפה, אך לבסוף ביטל את ההחלטה כאשר חטיבה 205 הצליחה לשבור בעצמה את ההתקפה הסורית.
כוח מגדס"ר 288, שכלל חמישה נגמ"שים ושני טנקים, טיפס במעלה תל פארס.
בפסגת התל ניצב טנק PT-76 סורי שפגע במספר נגמ"שים וההתקפה נבלמה.
צוות רגלי עלה לראש התל, והצליח לכבוש אותו, לאחר שסרן אסף קוטף זחל אל הטנק הסורי והשליך אליו רימונים.
לאחר המלחמה עוטר אסף קוטף בעיטור העוז.
בסיום היום הצליחה חטיבה 205 להגיע עד קו הגבול ולכבוש את אזור רפיד ותל פארס.חטיבה 4 התקדמה עם שלושת הגדודים שלה, ולאחר שעברה את ציר הנפט נתקלה באש טנקים סורים.
טנקי החטיבה השיבו באש, פגעו בכוחות הסורים, והמשיכו להתקדם, אולם ככל שהתקדמו נתקלו באש חזקה יותר מהתילים בדרום רכס בשנית (ממזרח לציר "רשת") ומצפון, ממגנן הנ"ט שבאזור ח'ושניה הקרב נמשך כל היום, ועד סופו נראו הסורים נסוגים.
החטיבה נערכה ללילה ממערב לציר "רשת".
חטיבה 9 התקדמה עם שני גדודיה בכיוון ח'ושניה.
ככל שהתקרבו למתחם ח'ושניה נתקלו באש חזרה יותר.
מפקד החטיבה, מוטקה בן-פורת, החליט לשלוח את גדוד השוטים 278 להתקפה חזיתית על ח'ושניה, אך מספר טנקים נפגעו והגדוד נסוג לאחור.
החטיבה נערכה להתקפה נוספת על ח'ושניה, וייעדה לה את שני גדודיה.
האוגדה הצליחה לקבל סיוע אווירי, ומשעה 15:00 תקפו מטוסי חיל האוויר את המתחם.
גם האגד הארטילרי האוגדתי הוקצה לסיוע וירה מאות פגזים לפני ההתקפה.
גדוד 278 חיפה ממערב למתחם, בזמן שטנקי השרמן של גדוד 377 הסתערו על ח'ושניה מדרום, והצליחו לחצות את המערך הסורי, תוך שהם פוגעים בטנקים ובמשאיות.
החטיבה הגיעה עד תל פזרה, אך בקרבות נפגעו מספר טנקים, וכעת נותרו לחטיבה 18 טנקים בלבד.
מתחם ח'ושניה לא טוהר לגמרי, והחטיבה נערכה לחניון לילה מדרום לח'ושניה, בין הכוחות הסורים שהחלו לסגת מהמתחם מזרחה.
בסיום היום השני ללחימה האוגדה, הצליחו הכוחות להדוף את הסורים כמעט לגמרי מרמת הגולן, מלבד כיס קטן במרכז הגולן, באזור ח'ושניה.
האוגדה פגעה בעשרות טנקים ונגמ"שים, בזמן שלה נפגעו כ-40 טנקים.
בשני ימי הלחימה היו באוגדה 3 הרוגים ו-70 פצועים.
10 באוקטובר – התייצבות על קו הגבול וניסיונות התקפה מזרחה
הוראות הפיקוד לאוגדה ב-10 באוקטובר היו להשלים את כיבושה המחודש של רמת הגולן, עד קו הגבול, ולנצל הצלחה לכיבוש אזור כודנה.
תפיסת הפיקוד הייתה שהצבא הסורי מתמוטט ולא יוכל לבלום את התקדמות צה"ל.
לפני עלות השחר כינס מוסה פלד את מפקדי החטיבות לתדריך.
ראשית היה על האוגדה לתפוס את השטחים עד קו הגבול: חטיבה 9 תשלים את כיבוש וטיהור ח'ושניה ותל פזרה (סמוך לצומת הבשן של ימינו), וחטיבה 4 תכבוש את תל שעף א-סנדין (כ-4 ק"מ ממזרח לח'ושניה) ומוצב 111. לאחר מכן תצא האוגדה להתקפות מקומיות מעבר לקו הגבול.
על חטיבה 205 הוטל לתקוף מאזור תל פארס צפונה, ולכבוש את תל כודנה ותל אחמר.
חטיבה 9 יועדה לתקוף ממערב ולכבוש את כפר כודנה, מצפון לתל, בזמן שחטיבה 4 מחפה לשתי החטיבות התוקפות.
בשעה 7:00 שוחח מוסה פלד עם אלוף הפיקוד, שהורה לו לתקוף בגזרה רחבה.
פלד הוסיף לחטיבה 205 את תקיפת אום-לוקס (סמוך לציר הנפט, בצד הסורי), ולחטיבה 670 את כיבוש מוצבי צידא ואל-חנות (ממזרח לתל סאקי).
חטיבה 4, עם 45 טנקים, יצאה לדרך בסביבות 10:00. גדוד 39 תקף ראשון ותפס את תל שעף א-סנדין.
במהלך ההתקפה פגע פגז בטנק של המ"פ יוסף שריג, והוא נהרג.
במקביל, התקדם גדוד 61 למוצב 111, וגדוד 95 תפס עמדות מדרום לתל.
חטיבה 9, ולה כ-35 טנקים, יצאה מחניון הלילה שלה ותקפה צפונה את מתחם ח'ושניה.
גדוד השרמנים 377 תקף את ח'ושניה וטיהר את הכפר לאחר קרב קצר, וגדוד 278 תפס את תל פזרה.
הסורים יצאו להתקפת נגד והצליחו לכבוש את תל פזרה.
בשעה 10:00 יצאה החטיבה עם שני הגדודים למתקפה נוספת על התל, והצליחה לכבוש אותו לאחר קרב.
חטיבה 9 המשיכה מזרחה לניצול הצלחה, כשלרשותה 15–20 טנקים תקינים.
גדוד 278 הוביל על ציר "טרויה", בכיוון כודנה.
הסורים, שנערכו באזור כודנה עם טילי נ"ט רבים וטנקים, פתחו באש ופגעו במספר טנקים.
ארבעה טנקים נוספים עלו על מוקשים בעת חציית הגבול וההתקפה נעצרה.
עד הערב עסקה החטיבה בחילוץ הטנקים והפצועים לאחור.
במקביל יצא גדוד 125 מחטיבה 205 להתקפה לכיוון תלי כודנה מדרום, אולם מיד לאחר שחצה את הגבול נפגע גם גדוד זה מהמערך הסורי באזור.
הגדוד ספג נפגעים, נסוג, ועסק בחילוצם.
גם ההתקפה השנייה של החטיבה, על ידי גדוד 94 לכיוון אום-לוקס, נכשלה.
הכוח נתקל בהפגזה ארטילרית חזקה, עלה על מוקשים וספג טילי נ"ט, בטרם נסוג לאחור.
חטיבה 670, ולה 8 טנקים שאספה בימים הקודמים, יצאה גם היא להתקפה מעבר לגבול.
גם התקפה זו נבלמה וכוחות החטיבה נסוגו, כשהם סופגים נפגעים ומשאירים בשטח שני טנקים.
במהלך היום תקפו מטוסים סורים את גדוד המרגמות 352 מהאגד הארטילרי, ושמונה חיילים נהרגו.
בהפגזה ארטילרית באזור אל-על נהרגו 10 חייילים מגדוד הרפואה האוגדתי, בעת שטיפלו בפצועים.
בסיום היום, הצליחה אוגדה 146 להשלים את מתקפת הנגד בדרום רמת הגולן, ולתפוס מחדש את קו הגבול, מתל סאקי ועד מדרום לרכס בשנית.
למרות הדיפת הסורים ובניגוד להערכות הפיקוד, המערך הסורי לא התמוטט ונסוג בצורה מסודרת לאזור כודנה.
אוגדה 146, בכוחות קטנים וכמעט ללא סיוע אווירי, נכשלה בכל ארבע התקפותיה מעבר לגבול, ושילמה מחיר יקר בנפש ובכלים פגועים.
האוגדה בהחזקת הגבול בדרום הרמה
ב-11 באוקטובר יצא פיקוד הצפון למתקפה רחבה, בשתי אוגדות, לתוך שטח סוריה.
ההבקעה לתוך סוריה התבצעה בחלק הצפוני של רמת הגולן, מאזור קוניטרה צפונה, על ידי אוגדות 36 ו-210. אוגדה 146 נותרה ברמת הגולן, ועליה הוטלה הגנת החלק הדרומי של הרמה.
כמו כן הוטל על האוגדה להיות מוכנה להבקעה נוספת בגזרתה, ולבצע פעולות הטעיה כדי ליצור את הרושם שצה"ל תוקף גם בגזרה הדרומית.
כוחות האוגדה ניצלו את היום להתארגנות ומנוחה, אחרי שלושה ימי לחימה קשים.
לאוגדה צורף גש"פ 181 (גדוד השריון הפיקודי, שכלל 20 טנקי סופר שרמן), והוא הועבר תחת פיקוד חטיבה 670. גדודי החרמ"ש של חטיבה 9 קודמו לרמה והצטרפו לאוגדה.
בצהריים הוחלט בפיקוד להעביר את חטיבה 9 לאוגדה 210.
מוסה פלד פרס שתי חטיבות לאורך קו הגבול: חטיבה 4 מתל חזקה דרומה, עד צומת רפיד, וחטיבה 670 מצומת רפיד דרומה.
חטיבה 205 הושארה מאחור בהתארגנות.
טנקי חטיבה 4 ירו מדי פעם על הכוחות הסורים ממזרח כדי להשאירם מרותקים לגזרה.
בתום יום ההבקעה הצליחו אוגדות 36 ו-210 לתפוס שטח בתוך סוריה.
ב-12 באוקטובר תכנן הפיקוד להרחיב את שטח המובלעת הסורית באמצעות שתי האוגדות שכבר היו במובלעת, ולהגיע לטווח תותחים מדמשק.
על אוגדה 146 הוטל לבצע תקיפות מזרחה, כדי לרתק כוחות סורים ולמנוע החשת תגבורות צפונה לאזור המובלעת.
כמו כן הוטל על האוגדה לחדור לסוריה מאזור רפיד לכיוון שיח'-מסכין (ציר "רשת").
מוסה פלד הכין את האוגדה באופן הבא: חטיבה 4 תתקוף מצפון לתל חזקה, חטיבה 670 תתקוף את מוצבי צידא ואל-חנות, וחטיבה 205 במרכז הגזרה האוגדתית, מוכנה להתקדם מזרחה לתוך סוריה.
בבוקר יצאה חטיבה 4 להתקפה.
גדוד 95 נותר בחיפוי על שעף-סינדין, ושני הגדודים האחרים חצו את הגבול מצפון לתל חזקה.
השטח היה קשה למעבר, וטנקים פרסו זחל.
הפגזה ארטילרית חזקה ניתכה על הטנקים, ומג"ד 95, , נפגע בהפגזה ונהרג.
את מקומו תפס סגנו, משה הדרי.
חטיבה 670, ולה שרמנים מגש"פ 181, יצאה להתקפה בדרום הגזרה.
גדוד חרמ"ש מתוגבר במספר טנקים נותר בחיפוי, וגש"פ 181 יצא להתקפה באיגוף דרומי על מוצב אל-חנות.
השרמנים התקדמו באיטיות בשטח הקשה, כשגם הם נתונים תחת הפגזה ארטילרית כבדה.
מספר טנקים נפגעו מירי טילי נ"ט, והמג"ד, ראובן בן-אלון, נפצע ופונה לאחור.
פלוגת הטנקים שהייתה בחיפוי הצטרפה להתקפה ובסופו של דבר הצליח החטיבה לכבוש את מוצב אל-חנות.
במהלך הבוקר ביקר שר הביטחון משה דיין בפיקוד הצפון.
דיין סבר שיש לרכז מאמצים בגזרת ההבקעה הצפונית.
בשעה 10:40, בעקבות השיחה עם דיין, הורה אלוף הפיקוד יצחק חופי לתגבר את אוגדה 210 במובלעת בחטיבה 205. פלד החליט לעצור את ההתקפות השונות והורה לכל הכוחות לחזור לשטח רמת הגולן.
חטיבה 205, בכוח של שני גדודים (ללא גדס"ר 288), עזבה את גזרת האוגדה והחלה בתנועה צפונה למובלעת.
בסוף היום נותרו באוגדה 146 שתי חטיבות (4 ו-670), ולהן שני גדודי שוטים קלים (גדוד 39 וגדס"ר 288), שני גדודי שרמנים (גדוד 95 וגש"פ 181), ושלושה גדודי חרמ"ש (שני גדודים מחטיבה 670 וגדוד מחטיבה 9).
האוגדה נערכה להגנה בדרום רמת הגולן.
ב-16 באוקטובר פתחו הכוחות הסורים, שכללו גם כוחות מחילות המשלוח העיראקים והירדנים שהגיעו לסייע להם, במתקפה רחבה על כוחות צה"ל במובלעת.
חטיבת שריון ירדנית נעה צפונה לכיוון תל מסחרה, ועלה חשש כי תפנה מערבה אל רמת הגולן.
פיקוד הצפון הורה לאוגדה 146 להציב כוח מדרום לקוניטרה.
מוסה פלד הקצה למשימה את גדוד 39, שתוגבר בטנקים מכוח "פליז" (שהורכב מלוחמי חטיבה 188) בפיקוד דן ורדי.
הכוח תפס עמדות מדרום לקוניטרה.
לאחר שחלף החשש מצד הירדנים התקבלה הוראה לחזור לאחור, אך אברהם רותם, סגן מפקד האוגדה, הורה לגדוד 39 להתקדם מזרחה, לחצות את הגבול, ולתפוס שטחים שנחשבו כריקים.
הגדוד חצה את הגבול מזרחה, אך מספר טנקים עלו על מוקשים.
על הגדוד החלה הפגזה ארטילרית ומפקד הגדוד, יואב וספי, נהרג מרסיס פגז.
סגנו, חיים פורת, תפס פיקוד על הגדוד והוביל את חילוצו לאחור.
ב-17 באוקטובר הוחלט כי אוגדה 210 תצא משטח המובלעת להתארגנות, ואוגדה 146 תתפוס במקומה את דרום המובלעת.
חטיבה 670 נשארה בדרום הגולן כחטיבה עצמאית, ומפקדת האוגדה, יחד עם חטיבה 4 נכנסו למובלעת.
בליל 17–18 באוקטובר תפסה אוגדה 146 את גזרת דרום המובלעת, וקיבלה אליה בחזרה את חטיבות 205 ו-9.
ב-18 באוקטובר התארגנה האוגדה במובלעת.
פלד פרס את כוחותיו בדרום המובלעת: חטיבה 205 במזרח, באזור כפר נסג', חטיבה 9 במרכז, מצפון לתל אל-מל, וחטיבה 4 במערב, מדרום לחאן ארנבה.
לקראת ליל 18–19 באוקטובר הוחלט בפיקוד לכבוש את הכפר אום בוטנה.
הצנחנים החלו את התנועה לכפר בחשיכה והצליחו לכבוש את הכפר, אך הלחימה התעכבה והם לא הספיקו לכבוש את המוצב הסורי מדרום לו.
לקראת הבוקר הגיע כוח "סלט" להחליפם בכפר.
עקב תיאום לקוי פינו הצנחנים את הכפר לפני שכוח "סלט" הספיק להיערך בו כראוי.
לפני עלות השחר פתחו הסורים בהפגזה ארטילרית חזקה על כוח "סלט", ופלוגת טנקים סורית תקפה מכיוון דרום.
מפקד הכוח משה אגוזי וקמב"צ גדוד 61, אורי גולדפרב, נהרגו.
טנקים וזחל"מים רבים נפגעו גם כן, וכוח "סלט" נסוג מהכפר.
חטיבה 4 נשלחה לסייע לכוח.
גדוד 288 תקף את אום בוטנה ממערב, וגדוד 39 תקף באיגוף ממזרח.
שני הגדודים נערכו מחוץ לכפר, ופגעו בטנקים סורים שהיו מדרום לו.
כוח מגדוד 42 נשלח לסייע והצליח לחלץ את הנפגעים בכפר עד 8:00 בבוקר.
באותו היום יצא הפיקוד הסורי למתקפת נגד גדולה מול כוחות צה"ל בדרום המובלעת.
לפני אור ראשון תקף גדוד חי"ר עיראקי את תל ענתר וכבש אותו.
חטיבה 205 יצאה מיד להתקפה, כשגדוד 94 תוקף את תל ענתר וגדוד 125 תוקף מצפון את תל עלקיה.
שני הגדודים הצליחו לתפוס את התלים לאחר קרב קצר.
בשעה 7:00 החלה התקפת שריון עיראקית מדרום לתל ענתר.
כ-140 טנקים מחטיבה 6 העיראקית תקפו במשך היום את התל.
חטיבה 205, עם כ-20–25 טנקים, הצליחה בבוקר להדוף את גלי ההתקפה.
בצהריים החלו העיראקים בהתקפה מחודשת, בשני מאמצים מדרום לתל ענתר: אחד מכפר שמס והשני מדיר אל עדס.
מוסה פלד החליט לשלוח את חטיבה 9 לאזור כדי לסייע.
חטיבה 9 נעה מאזור תל אל-מל מערבה, ושלחה את גדוד 278 להיערך על תל ענתר, ממערב לחטיבה 205. טנקי הגדוד פתחו באש והצטרפו לבלימת העיראקים.
הטנקים העיראקים המשיכו להתקרב, ושתי החטיבות התקשו לבלום את המתקפה.
כוח נתי צורף למאמצי הבלימה, ופלוגה מהכוח איגפה את העיראקים ממערב ובלמה אותם.
כוח עתודה מחטיבה 205 (5 טנקים) איגף את הטור העיראקי המזרחי מצפון לתל קרין, הפתיע אותו מהאגף, פגע במספר טנקים, והביא לעצירת ההתקפה.
בהתקפה זו נפגעו עשרות טנקים עיראקים.
החל משעה 9:00 החלה המתקפה בגזרה המערבית של האוגדה.
טנקי חטיבה 40 הירדנית נעו צפונה להתקפה על תל מסחרה ואום בוטנה.
חטיבה 4 זיהתה את תנועת הירדנים ונערכה לקראתה.
טנקי גדוד 39 תפסו עמדות סמוך לתל מסחרה, וכשהגיעו הירדנים לטווח של 2,000 מטרים פתחו באש.
גדוד 288 נערך ממזרח לאום בוטנה וסייע גם הוא בבלימת המתקפה הירדנית.
עם סיום יום הקרבות קיבלה חטיבה 9 את האחריות על תילי ענתר ועלקיה.
חטיבה 4 נותרה בגזרת אום בוטנה ותל מסחרה, וחטיבה 205 נערכה מאחור, באזור תל שער.
אוגדה 146 וחטיבותיה נותרו בגזרה הדרומית של המובלעת עד להפסקת האש ב-24 באוקטובר.
אז הוחלט במטכ"ל לשלוח את האוגדה לדרום, לתגבור גזרת סיני.
האחריות על דרום המובלעת עברה לאוגדה 210. חטיבות 4 ו-9, שהיו שייכות לאוגדה 210 לפני המלחמה, חזרו אליה, ואוגדה 146, עם חטיבות 205 ו-670, נשלחה לסיני.
כוחות האוגדה תפסו את אזור החווה הסינית, מול כוחות הארמייה השנייה המצרית שהיו מצפון להם.
במקביל עסק מוסה פלד ומפקדת האוגדה בשיקום האוגדה וכוחותיה.
באפריל 1974 סיים מוסה פלד את תפקידו כמפקד האוגדה, קודם לדרגת אלוף, והתמנה למפקד גייסות השריון.
לאחר המלחמה ולאורך השנים הוקמו ברמת הגולן מספר אנדרטות לכוחות האוגדה.
חלקן אנדרטאות פלוגתיות או גדודיות, וחלקן אישיות.
בשנת 2023, לקראת ציון 50 שנים למלחמת יום הכיפורים, הוקמה בג'וחדר (גבעת אורחה) אנדרטה לחללי אוגדה 146 במלחמה.
בשנים שלאחר המלחמה חקר הצבא האמריקאי את קרבות מלחמת יום הכיפורים בחזית רמת הגולן.
מוסה פלד זכה להכרה כאחד מ"חמשת מצביאי השריון הטובים בהיסטוריה" (לצד ארווין רומל, קרייטון אברמס, ג'ורג' פטון וישראל טל), במוזיאון השריון בפורט נוקס, ארצות הברית.
אוגדה 81 הייתה אוגדה מרחבית במילואים שפעלה תחת פיקוד המרכז של צה"ל.
האוגדה הוקמה ב-1976 ופורקה ב-2004. מפקדה היה קצין בדרגת תת-אלוף.
אוגדה 81 לא נטלה חלק מרכזי במלחמות ישראל, ועסקה בהגנה עורפית בזמני לחימה.
במסגרת רפורמה פנימית בצה"ל ופירוק חטיבות ואוגדות רבות בו, פורקה האוגדה בשנת 2004.
שםתקופת כהונההערותיהודה גולן1976 – 1978מפקד האוגדה הראשוןצורי שגיא1980 – 1983מפקד האוגדה זמן מלחמת לבנון הראשונהחיים אורן1983 – 1985
אוגדיי חאן היה בנו השלישי של ג'ינגיס חאן, והח'אן הגדול השני של האימפריה המונגולית.
בתקופת שלטונו המשיכה התפשטות המונגולים, ואוגדיי עצמו היה מעורב בכיבוש צפון סין ומרכז אסיה.
ייסד ופיתח את חרחורין, בירת האימפריה המונגולית.
מעמדו של אוגדיי במשפחה הג'ינגיסית
בחירתו של אוגדיי לתפקיד החאן הגדול
עוד טרם מותו של ג'ינגיס חאן היו בקרב משפחתו שני אחים כטוענים הראשיים לכתר החאן הגדול, גוצ'י וצ'אגאטאי.
חילוקי הדעות ביניהם, אשר הובילו אף לנגיעה בנקודה הכואבת בהיסטוריה המונגולית – הטענה לפיה ג'וצ'י הוא ממזר ואינו בנו הביולוגי של ג'ינגיס חאן, איימה לפרק את המשפחה.
בעקבות זאת, לאחר מותו של ג'ינגיס ח'אן כונס קורילטאי בשנת 1229 אשר הכתיר את אוגודיי כח'אן הגדול החדש.
בתחום הפנים הנהיג אוגודיי מהפכה זוטא בסדרי החיים המונגולים.
עד לתקופה זו המונגולים חיו חיי נוודות, אשר התבטאו בנדידה בלתי פוסקת ברחבי הערבה האירו-אסייתית העצומה.
עם עלייתו לשלטון, ביקש אוגודיי לפעול להקמת מוקד ריכוזי אחד לשם שליטה באימפריה כולה – הקמת בירה חדשה.
בעוד מדובר במהלך אשר מבחינות רבות נגד את אורח החיים המונגולי באותה תקופה, נדמה כי אוגודיי ביקש להתמודד עם השינויים העצומים שחלו בעקבות פועליו של אביו.
בעוד שהאימפריה צמחה לממדים עצומים, וסחורות מוחרמות זרמו מכל רחבי האימפריה, היה צורך בהקמת מנגנון מנהלי אשר יאפשר שליטה אפקטיבית ברחבי האימפריה.
לאזור הקמתה של הבירה החדשה נבחר עמק אורחון, אזור קדוש עבור המונגולים השאמניסטים.
הקמת הבירה החלה בשנת 1235, כאשר השם שניתן לבירה היה קאראקורום (במונגולית - הרים שחורים).
במהלך שלטונו, השלימו המונגולים ב-1234 את הרס שושלת ג'ין, ונאבקו בשושלת סונג ששלטה בדרום סין.
ב-1235 פתחו המונגולים, בפיקודו הישיר של החאן, במלחמה לכיבוש סין שנמשכה 45 שנה ונסתיימה בניצחונה של האימפריה.
הצבאות המונגוליים שיעבדו את קוריאה וייצבו את שליטתם באיראן.
כמו כן התרחבה האימפריה מערבה תחת פיקודו של באטו חאן, וכבשה את הונגריה, רוסיה ופולין.
שליטתם של המונגולים באסיה בתקופתו של אוגדיי הובילה ליציבות פוליטית ביבשת והובילה לפתיחתה מחדש של דרך המשי.
מותו של אוגדי ב-1241 הובילה לסיומו הבלתי צפוי של הכיבוש המונגולי באירופה.
השמועות על מותו הגיעו אל מפקדי הצבא במזרח אירופה, והם מצדם שבו למונגוליה לבחירתו של החאן הבא.
בנו גויוק ירש את מקומו, לאחר חמש שנים בהן שלטה אשתו טורגנה חאטון בתור עוצרת.
אוגדת איו"ש (אוגדת אזור יהודה ושומרון) (אוגדה 877) היא אוגדה מרחבית ומילואים בפיקוד המרכז של צה"ל.
מפקד האוגדה הנוכחי הוא תת-אלוף קובי הלר.
ב־20 בדצמבר 1967 מונה אל"ם רפאל ורדי למפקד אזור יהודה ושומרון הכפוף לאלוף פיקוד המרכז, כשהוא מקבל את הסמוכויות האזרחיות שהיו קודם לכן בידי האלוף.
ב-4 בנובמבר 1981, פוצל אזור יהודה ושומרון לחטיבת יהודה ושומרון והמנהל האזרחי שאחריותו לדאוג לצרכיה האזרחיים של האוכלוסייה הפלסטינית שבשליטת ישראל.
המושלים הצבאיים בכל נפה הפכו לקציני המנהל האזרחי, סמכויותיהם צומצמו והם איבדו את השליטה על הנושא הביטחוני.
הפיקוד הביטחוני הועבר למפקדת אזור יהודה ושומרון בראשות אלוף-משנה.
תחילה חולק המרחב ל-6 נפות: בית לחם, חברון, רמאללה, שכם, טולכרם וג'נין.
לאחר מכן חולק לשלושה גושים שנקראו צפוני, מרכזי ודרומי או יהודה, בנימין ושומרון בפיקוד סגני אלוף.
בעקבות פריצת האינתיפאדה הראשונה בדצמבר 1987 מונה מפקד עוצבת הפלדה תא"ל זאב ליבנה כמפקד אוגדתי למרחב.
במרץ 1988 הוקמה אוגדת אזור יהודה ושומרון בפיקוד תת-אלוף במקום חטיבת יהודה ושומרון בפיקוד אלוף-משנה.
עם הקמת אוגדת אזור יהודה ושומרון שלושת המרחבים הפכו לשלוש חטיבות, חטיבת שומרון, חטיבת בנימין וחטיבת יהודה, והוקמה חטיבת אפרים שהופקדה על מרחב טולכרם–קלקיליה.
מפקדת האוגדה ישבה במצודת טיגארט בשכם.
בהמשך הוקמו גם חטיבת עציון וחטיבת מנשה.
בין השנים 1994 ל-1997 הועלה תקן המפקד, והאוגדה הייתה בפיקוד אלוף שאול מופז ואחר כך אלוף גבי אופיר.
כחלק מהסכמי אוסלו הוקם במרחב יהודה ושומרון המנגנון לתיאום ביטחוני באיו"ש (מת"ב), שהיה כפוף מקצועית למבת"ש (מנגנון הביטחוני לתיאום ושיתוף פעולה).
ראש מת"ב שמש כנציג הישראלי בוועדה הביטחונית האזורית ביהודה והשומרון (Ragional Security Committee, R.S.C), וכקצין מטה באוגדת איו"ש, הכפוף למפקד האוגדה ומייעץ לו בתחום התיאום, הקישור והבקרה על יישום הסכם הביניים.
המת"ב שימש כמנחה ומרכז מקצועי למשרדי הקישור והתיאום המחוזיים (מת"ם) בגזרות השונות באיו"ש.
ההסכמים הביאו גם להעברת מפקדת האוגדה למחנה בית אל.
בעקבות אירועי מנהרת הכותל ב-1996 הוחלט בצה"ל להכין את האוגדה לאפשרות של עימות צבאי עם הרשות הפלסטינית וכוחות הביטחון שלה.
למשימה זו התמנה לכהונה שנייה כמפקדה של האוגדה תא"ל גבי אופיר שקודם במהלך התפקיד לדרגת אלוף.
תחת פיקודה הוקמו חטיבות מרחביות וגדודי חי"ר ייעודי תחת פיקודם (לאחר מכן אוגדו הגדודים במסגרת חטיבת כפיר).
במהלך מבצע חומת מגן ב-2002 הפכה אוגדת יהודה לאוגדת בט"ש נוספת במרחב יהודה, כשהיא קולטת את חטיבת יהודה וחטיבת עציון מאוגדת איו"ש.
אוגדת יהודה מוזגה עם אוגדת איו"ש ב־2003, והחטיבות שבו לאחריות האוגדה.
במהלך העשור הראשון של המאה ה-21 הפכה האוגדה גם לאוגדת מילואים, ובמסגרתה פועלים מספר גדודי מילואים המיועדים בחירום להחלפת גדודים סדירים המוצבים באיו"ש ונדרשים ללחימה בגזרות אחרות.
הגדודים פועלים תחת פיקוד החטיבות המרחביות, ומוזנים בעיקר על בסיס משוחררי חטיבת כפיר.
ב-2022 הובילה האוגדה את מבצע שובר גלים למלחמה בטרור ביהודה ושומרון.
בנובמבר 2022 הוענק לה אות הערכה מבצעי מטעם הרמטכ"ל.
ביולי 2023 הובילה האוגדה את מבצע בית וגן למיגור תשתיות הטרור במרחב העיר ומחנה הפליטים ג'נין, כתוצאה מעליית אירועי הטרור בצפון השומרון.
מפקדת האוגדה ממוקמת במחנה בית אל.
האוגדה משמשת כמפקדת כוחות צה"ל בגזרת יהודה ושומרון, וכתוצאה מכך נמצאת בלחימה שוטפת אל מול פעילויות והתארגנויות טרור מאזור יהודה ושומרון, או מחבלים היוצאים מאזור זה לתחומי הקו הירוק.
בשטח האחריות של האוגדה נמצאות הערים הפלסטיניות הגדולות: ג'נין, טולכרם, קלקיליה, שכם, רמאללה, בית לחם וחברון.
תפקידי האוגדה כוללים: שמירה על יציבות ביטחונית, אבטחת צירי תנועה, הגנה על ישראלים ושמירת חוק וסדר.
במסגרת תפקידה, חייליה לעיתים נקלעים לעימותים עם פעילים פוליטיים, מתנחלים ואוכלוסייה אזרחית פלסטינית.
האוגדה מבצעת מבצעים שונים ומעצרים של חשודים על בסיס יומי.
חטיבות אוגדת אזור יהודה ושומרון תג שם הערות חטיבות מרחביות חטיבת מנשה חטיבה מרחבית האחראית על גזרת ג'נין חטיבת אפרים חטיבה מרחבית האחראית על גזרות קלקיליה וטולכרם.
ב־2004, במהלך האינתיפאדה השנייה הוקמה חטיבה מרחבית שביעית באוגדה, חטיבת מכבים, לצורך אחזקת קו התפר באזור מודיעין.
כעבור מספר שנים מוזגה החטיבה עם חטיבת בנימין.
אוגדן נאש היה משורר אמריקאי הידוע בשירה קלה אך משעשעת.
נאש נולד בעיר ריי במדינת ניו יורק.
אביו היה הבעלים של חברת יבוא ויצוא אותה ניהל.
בשל מחויבותו לעסקים, שינתה המשפחה את מיקום מגוריה פעמים רבות.
בשנת 1920 התחיל נאש את לימודיו באוניברסיטת הרווארד, אולם שנה אחר כך הפסיקם.
הוא עבד במספר משרות, עד שקיבל משרד עורך בהוצאה לאור דאבלדיי, ואז החל לכתוב שירה.
ב-1931 הוא פרסם את אוסף שיריו הראשון, "קווים נוקשים" (Hard Lines), אשר הקנה לו הכרה לאומית כמשורר.
חלק משיריו השרו תחושה אנטי ממסדית.
לדוגמה, אחד הפיוטים הנקרא "היגיון פשוט" (Common Sense), תוהה:
כשהוא לא עסק בשירה, נאש נהג להופיע כשחקן אורח בקומדיות ותוכניות רדיו, ונסע להרצות בקולג'ים ואוניברסיטאות ברחבי ארצות הברית ואנגליה.
ב-1943 חבר נאש לקורט וייל וחיבר את כל השירים למחזמר "מגע אחד של ונוס", ביניהם "דברי בלחש" שזכה לעשרות ביצועים ו"אני בעצמי זר כאן".
המחזמר הפך ללהיט וזכה אף לגרסה קולנועית.
נאש זכה להערכה מה"ממסד הספרותי", ושיריו נכנסו לאנתולוגיות, בהן אוספי שירה בעלי מעמד.
הוא מת בשנת 1971 ונטמן בצפון האמפטון בניו המפשייר.
נאש ידוע בעיקר בזכות שיריו המפתיעים שברבים מהם גם משחקי מילים.
בחלק משיריו החרוז המסיים יוצר אפקט קומי על ידי חריזת שתי שורות, אשר דווקא שונות באורכן ומשקלן חריג.
אוגוז (באזרית: Oğuz) עד 1991 הייתה נקראת ורדאשן (בארמנית: Վարդաշեն, "יישוב הוורדים") היא עיר בצפון אזרבייג'ן, צפונית מערבית לבאקו במרחק 350 ק"מ ממנה סמוך לגבול עם גאורגיה.
אוכלוסיית העיר מנתה 4,700 איש ב־1992. רוב תושבי העיר אודינים – אחד העמים העתיקים ביותר של מזרח הקווקז, צאצאי האימפריה האלבנית עם קווקזי כמו כן חיים בעיר אזרים, בעיר ישנה קהילה יהודית חשובה בין קהילות היהודים הקווקזיים.
העיר היא מרכז לייצור שטיחים.
העיר ידועה מתחילת האלף השני כמולדתם העתיקה של תושבי אלבניה הקווקזית.
כשהגיעו לאזור העמים הטורקיים הם בללו את תושבי האזור הוותיקים.
עד 1991 אוכלוסיית העיר הייתה מורכבת מארמנים, אודי ויהודים קווקזיים, אך עם תחילת מלחמת נגורנו קרבאך הארמנים עזבו ובמקומם באו אזרים.
ב־1991 שם העיר שונה לאוגוז על שם העם העתיק, שהיה אבות אבותיו של האזרים המודרניים, לפי חלק מהדעות גם היו גרים באזור זה.
לעיירה הקטנה אוגוז היסטוריה רב-אתנית ארוכה, כזו הכוללת יהודים במשך כמה מאות שנים.
סיפורי מקור שונים מראים על נוכחות הקהילה, חלקם נובעים מההגירה המקורית לאזרבייג'ן בראשית המילניום הראשון.
אחרים מציבים את מקורות היישובים בקשר להעברות אוכלוסין שהתרחשו בנקודות שונות במהלך שושלת שירוואנשה (1538–1861).
נראה כי הרובע היהודי היה כמה רחובות בצד המערבי של מרכז העיירה.
בניינים רבים עדיין שומרים על סמלים ותבליטים יהודיים, על פי הדיווחים חלקם בני יותר מ־150 שנה.
על פי מקורות מקומיים, האוכלוסייה היהודית הנוכחית שנותרה נכון ל־2019 היא 10 משפחות, 55 אנשים.
אוגדן רוג'רס ריד היה דיפלומט אמריקאי ונציג בקונגרס האמריקאי.
כיהן כשגריר ארצות הברית בישראל בשנים 1959–1961.
אוגדן ריד נולד בעיר ניו יורק.
בן למשפחה מיוחסת, בעלת ממון ורבת השפעה, בעלי העיתון ניו יורק הראלד טריביון (גלגולו כיום הוא העיתון בעל התפוצה העולמית אינטרנשיונל הראלד טריביון).
בימי מלחמת העולם השנייה התגייס ריד כטוראי לצבא ארצות הברית, בשנת 1943 והשתחרר לאחר סיום המלחמה, בשנת 1946, בדרגת סגן ראשון.
אוגדן ריד למד באוניברסיטת ייל וקיבל תואר ראשון בשנת 1949. בשנים 1953 עד 1959 היה עורכו של העיתון שבבעלות משפחתו, ואף שימש כדירקטור בחברה בעלת העיתון.
בשנת 1959, בטרם מלאו לו 34 שנים, נתמנה ריד כשגריר ארצות הברית בישראל.
נערכה לו חקירה ממושכת בסנאט האמריקאי, באשר למינויו התנגד יושב ראש ועדת החוץ של הסנאט, הסנטור ויליאם פולברייט, שהיה לאורך שנים מראשי המבקרים של ישראל בארצות הברית ומשוללי מדיניותה.
העילה להתנגדות הייתה כי אוגדן ריד איננו דיפלומט מקצועי, והמתנגדים העלו את הטענה כי אין למנות אנשים עשירים וחסרי ניסיון לתפקידים דיפלומטיים חשובים.
בהצבעה שנערכה ב-4 ביוני 1959, אישר הסנאט את המינוי.
יום לאחר מכן הושבע אוגדן ריד במחלקת המדינה בנוכחות ציר ישראל בארצות הברית יעקב הרצוג.
השגריר המיועד החל בהכנות לקראת כהונתו בישראל, ובין היתר השתתף עם רעייתו בשעורים בשפה העברית בסמינר התאולוגי היהודי (Jewish Theological Seminary) בניו יורק.
ב-30 ביוני 1959 הגיעו אוגדן ריד עם רעייתו ושלושת ילדיהם לישראל.
וב-2 ביולי הגיש את כתב האמנתו לנשיא המדינה יצחק בן-צבי.
השגריר החדש הפך לדמות פופולרית בישראל.
הופעתו המרשימה ויחסו האוהד למדינה זכו להוקרה כללית.
ב-28 בדצמבר הוענק לו תואר כבוד מטעם אוניברסיטת בר-אילן.
אוגדן ריד לא זכה לתקופת כהונה ארוכה כשגריר בישראל.
מינויו נעשה על ידי הממשל הרפובליקני של הנשיא דווייט אייזנהאואר, בהיותו בן למשפחה רבת השפעה שנודעה באהדתה למפלגה הרפובליקנית.
ב-8 בנובמבר 1960 נבחר איש המפלגה הדמוקרטית ג'ון פיצג'רלד קנדי לנשיא ארצות הברית, ועל פי המסורת האמריקאית הגישו אנשי הממשל הקודם, ואוגדן ריד ביניהם, את התפטרותם.
ב-19 בינואר 1961, יום אחד לפני השבעתו של קנדי לנשיא, סיים אוגדן ריד את תפקידו כשגריר ארצות הברית בישראל.
הממשל הדמוקרטי מינה במקומו את וולוורת ברבור כשגריר.
דעת הקהל והעיתונות בישראל ראו את השגריר היוצא כמי שקורץ מחומר נשיאותי, וזאת בשל הופעתו הנאה, ייחוסו המשפחתי וכישוריו.
עם בחירתו של קנדי, שהיה הנשיא הראשון שנבחר מילידי המאה העשרים, חלו חילופי דורות בנשיאות, ובאוגדן ריד, הצעיר מקנדי בשמונה שנים, ראו בישראל את נשיא ארצות הברית לעתיד.
בפועל לא צפן לו העתיד קריירה פוליטית מזהירה.
ריד נבחר לבית הנבחרים של ארצות הברית בשנת 1962, וכיהן בו ארבע תקופות כהונה עד לשנת 1975. בהיבחרו נחשב כאיש האגף הליברלי במפלגה הרפובליקנית, וככזה קמה לו התנגדות רבה מן האגף השמרני במפלגה.
ב-22 במרץ 1972 עזב אוגדן ריד את המפלגה הרפובליקנית, ועבר למפלגה הדמוקרטית.
נימוקו היה כי אינו יכול להשלים עם מדיניותו של הנשיא הרפובליקני ריצ'רד ניקסון, שנבחר לנשיא ב-1968 והחל לכהן ב-1969, וכי אינו יכול לתמוך במועמדותו של ניקסון לתקופת כהונה שנייה בבחירות של 1972. בבחירות לבית הנבחרים ב-1972 נבחר כבר ריד כאיש המפלגה הדמוקרטית.
בשנת 1974 לא התמודד עוד ריד לתקופת כהונה נוספת בבית הנבחרים, והתמודד על משרת מושל מדינת ניו יורק, אך הסיר את מועמדותו.
תפקידיו הציבוריים הסתיימו במלאו את תפקיד הנציב לשימור הסביבה של מדינת ניו יורק בשנים 1975 ו-1976. בשנת 1983 התמודד אוגדן ריד על משרת ראש המינהל של אחד ממחוזות מדינת ניו יורק, אך נכשל בבחירות.
לאחר סיום כהונתו בבית הנבחרים, פנה אוגדן ריד לפעילות עסקית, ובמשך השנים נתמנה לחבר מועצות המנהלים של מספר חברות כלכליות חשובות בארצות הברית.
ריד שימש כיושב ראש של "מועצת השגרירים האמריקאים" (Council of American Ambassadors).
עוצבת שועלי האש, המוכרת יותר בשם אוגדת עזה (אוגדה 143), היא אוגדה מרחבית (אוגמ"ר) של צה"ל הכפופה לפיקוד הדרום ואחראית על אבטחת הגבול של ישראל עם רצועת עזה.
האוגדה כוללת שתי חטיבות – צפונית ודרומית.
מפקד האוגדה הנוכחי הוא תא"ל ברק חירם.
המבצעים העיקריים של האוגדה ברצועת עזה בשנים האחרונות כללו את מבצע קשת בענן, מבצע ימי תשובה, ביצוע תוכנית ההתנתקות, מבצע גשמי קיץ, מבצע עופרת יצוקה, מבצע עמוד ענן, מבצע צוק איתן, מבצע שומר החומות, מבצע עלות השחר ומלחמת חרבות ברזל.
בספטמבר 2015, הוחלט לשנות את שמה של האוגדה מ"שועלי הדרום" ל"שועלי האש", ואת מספרה מ-643 ל-143, כהוקרה לעוצבת עמוד האש שפורקה בשנת 2014.
הגלגול הראשון של יחידה מרחבית באזור רצועת עזה הוקם באפריל 1971 עקב הטרור ברצועת עזה בתחילת שנות ה-70, כאשר המנהל הצבאי הועבר מהממשל הצבאי לחטיבה 64 בפיקוד אל"ם דוד מימון שהוכפף ישירות לפיקוד הדרום.
מסגרת זו פורקה בינואר 1974 ואוחדה עם הממשל הצבאי.
בספטמבר 1981 פוצל בשנית השליטה הביטחונית מהמנהל האזרחי, והוקמה יחידה צבאית מרחבית.
עם פרוץ האינתיפאדה הראשונה בשנת 1987 הוקמה עוצבת שועלי הדרום (643) על מנת שתהווה מפקדה שתשלוט באמצעות מספר חטיבות ברצועת עזה.
גזרת האוגדה חולקה בין שלוש חטיבות: צפונית, מרכזית ודרומית, ובגזרת כל אחת מהן הייתה אחת משלוש הערים המרכזיות ברצועת עזה: עזה, ח'אן יונס ורפיח, בהתאמה.
לאחר הסכמי אוסלו החל תהליך של שינוי הדרגתי בגזרת האוגדה: במסגרת הסכם עזה ויריחו תחילה משנת 1994 נסוגו יחידות האוגדה ממרכזי הערים הפלסטיניות והאוגדה התמקדה בהגנה על ההתנחלויות הישראליות ברצועה, ובעיקר גוש קטיף.
משימות אחרות, כגון אבטחת הגבול עם מצרים והפעלת המעברים נותרו בעינן.
במסגרת אותו השינוי פורקה החטיבה המרכזית ואוחדה עם הדרומית.
כעשור לאחר מכן, לאחר תוכנית ההתנתקות משנת 2005, פונו ההתנחלויות הישראליות ברצועה וכוחות צה"ל נסוגו למערך הגנתי לאורך ציר הוברס: הגדר המפרידה את רצועת עזה ממדינת ישראל.
לאחר תוכנית ההתנתקות, בקיץ 2006, נחטף גלעד שליט ובעקבות זאת יצאו כוחות צה"ל למבצע גשמי קיץ, אך לא הצליחו בשחרור שליט, בין השאר עקב פריצת מלחמת לבנון השנייה.
לאחר מלחמת לבנון השנייה, בשנת 2006, פעלו יחידות האוגדה באופן התקפי כנגד הטרור.
עם התגברות ירי הקאסמים מרצועת עזה יצא צה"ל למבצע חורף חם ולאחריו הוסכם על הפסקת אש עם חמאס.
בסוף שנת 2008 ותחילת שנת 2009, בעקבות ירי רקטות כבד על יישובי עוטף עזה, פעלו כוחות האוגדה במבצע עופרת יצוקה.
המבצע כלל כניסה קרקעית לרצועה בה נהרגו 13 ישראלים ולמעלה מ-1,100 פלסטינים, מהם לפחות 700 מחבלים.
בנובמבר 2012, לאחר התדרדרות ביטחונית בגזרת רצועת עזה פעלו כוחות האוגדה במבצע עמוד ענן.
כוחות האוגדה פעלו גם במבצע צוק איתן, שכלל אף הוא כניסה קרקעית לרצועה, וסייעו לכוחות על ידי התמחותם בגזרה.
במהלך המבצע הושמדו למעלה מ-30 מנהרות טרור, רבות מהן חודרות גדר, ונהרגו למעלה מ-2,200 פלסטינים, רובם מחבלים.
לישראל נהרגו 68 חיילים ועוד 6 אזרחים.
ב-2015 שונה שם האוגדה מ"שועלי דרום" ל"שועלי האש" ומספר היחידה שונה ל-143 בעקבות פירוק עוצבת עמוד האש.
ב-2017 נכנסה לפעילות המעבדה הטכנולוגית לגילוי ואיתור מנהרות של החט"ל ואוגדת עזה, והחלה בנטרול שיטתי של מנהרות הטרור שחפר חמאס לתוך שטח ישראל.
נכון לאוקטובר 2018 איתרה המעבדה וניטרלה כ-15 מנהרות טרור.
בסוף מרץ 2018 החלו עימותים אלימים בסמוך לגדר המערכת סביב רצועת עזה שבמהלכן עשרות אלפי פלסטינים התפרעו וניסו לפרוץ את הגדר תוך ביצוע פעולות טרור.
צה"ל נערך למהומות בכוחות מתוגברים ופרש עשרות צלפים כדי לנטרל את המחבלים בירי מדויק.
בסוף חודש מאי החלו הפלסטינים לשלוח עפיפוני תבערה ובלוני תבערה ונפץ, ואלה שרפו למעלה מ-20,000 דונם של שדות חקלאיים, יערות ושמורות טבע.
במהלך העימותים נהרגו כ-206 פלסטינים, רובם הגדול מחבלים, וכן נהרג חייל אחד של צה"ל.
ב-2018 הוענק לאוגדה אות הערכה מטעם הרמטכ"ל על פועלה במלחמה בטרור מרצועת עזה, ובעיקר על סיכול מנהרות הטרור וההתמודדות עם צעדות השיבה.
בדצמבר 2020 האוגדה קיבלה אות נוסף, ביחד עם יחידת יהל"ם, על המענה המשותף לסוגיית הלחימה התת-קרקעית.
בנובמבר 2021 הוענק לאוגדה אות הערכה נוסף מטעם הרמטכ"ל, על פעילותה במבצע שומר החומות.
אוגדת עזה לא נערכה כיאות למתקפה זו, ותפקודה ותפקוד מפקדהּ, תא"ל אבי רוזנפלד, היו לקויים גם לאחר תחילת המתקפה.
נטען כי קמ"ן האוגדה בלם את כל הדיווחים של הנגדת ו', שיצרה דו"ח כשנתיים קודם לכן על התוכנית הגדולה של חמאס על כל פרטיה, לדו"ח המתורגם היא קראה 'חומות יריחו'.
מפקדת האוגדה שכנה עם הקמתה ברחוב עומר אל-מוח'תאר בעזה.
לאחר הסכם קהיר והעברת השליטה בעיר לידי הרשות הפלסטינית הועברה מפקדת האוגדה לבסיס סמוך לנוה דקלים.
בעקבות ביצוע תוכנית ההתנתקות ב־2005 פונתה מפקדת האוגדה לבסיס במערב הנגב הצפוני, סמוך לקיבוץ אורים.
ב-2008 הסתיימה בנייתו של בסיס חדש – מחנה רעים, שנבנה עבור האוגדה בעלות של למעלה ממאה מיליון שקלים, בסמוך לקיבוץ רעים, ומפקדת האוגדה ומפקדות החטיבות המרחביות הכפופות לה עברו לשכון בו.
במהלך טבח שבעה באוקטובר חדרו המחבלים גם למפקדת האוגדה במחנה רעים, ושלטו בו במשך שעות אחדות, הרגו וחטפו חיילים, עד שצה"ל השתלט מחדש על הבסיס, לאחר שספג 19 הרוגים.
חלק מהחיילים בבסיס האוגדה המשיכו לתפקד בחדרים נעולים.
חטיבות אוגדת עזה תג שם חטיבות סדירות חטיבת הגפן חטיבה מרחבית האחראית על גזרת צפון רצועת עזה חטיבת קטיף חטיבה מרחבית האחראית על גזרת דרום רצועת עזהיחידות מיוחדותיחידת לוט"ר עוטףיעוד היחידה לתת מענה מידי לכל אירוע מתפרץ בגזרת עוטף עזה.
בנוסף לחטיבות המרחביות, במסגרת האוגדה פועלות ופעלו בעבר, מספר יחידות אוגדתיות.
עד לשנת 1995 פעלו תחת פיקודה של אוגדת עזה שלוש חטיבות מרחביות והחטיבה המרכזית, כשמה, הייתה המרכזית מבין השלוש.
עם חתימת הסכמי אוסלו בשנת 1993 עברה מפקדת החטיבה לפאת שדה.
בשנת 1995 אוחדה החטיבה המרכזית עם זו הדרומית והיחידה החדשה נקראת מאז "חטמ"ר דרומית".
יחידת שמשון (יחידה 367) הייתה יחידת חי"ר מובחרת התנדבותית שפעלה ברצועת עזה כאשר עיקר פעולתה נעשתה בצורה מסוערבת (כלומר: הלוחמים מחופשים לעוברי-אורח ערבים).
היחידה הוקמה בשנת 1989 כיחידה סודית וקיומה נחשף בכתבת "יומן" ביוני 1991. בשנת 1995, לאחר הקמת הרשות הפלסטינית, פורקה היחידה וחלק מחיילי היחידה הועברו ליחידת דובדבן.
במהלך שנות פעילותה זכתה היחידה להצלחות מבצעיות מרשימות, ולצידן ביקורת חריפה על חוסר משמעת, על המחיר הנפשי שגבתה הפעילות מהלוחמים, ועל עצם הקמת יחידה שכזו מחיילי שירות סדיר.
גדוד הבשור 481 (גדוד הקשר העוצבתי)
גדוד הקשר העוצבתי 481 הוקם בשנת 1987.
בשנת 2015 הוקמה יחידת לוגיסטיקה אוגדתית (ילג"א) ובשנת 2016 שונה מעמדה לאגד לוגיסטיקה אוגדתי (אלו"ג) הכולל יחידות אחזקה, הספקה, שיטור וסיור.
מפקדו הראשון של האגד הלוגיסטי ומקימו הוא אל"ם אורי שטיין.
בשנת 2021 החליף סא"ל אייל שליט-שניר את אל"ם שטיין בתפקידו.
פלוגת "אבירי הפלדה", הידועה גם כ"צמ"ה עזה", היא פלוגת הצמ"ה האוגדתית.
אחרי הקמת פלוגת חתולי הפלדה, ידועה היום הפלוגה כצמ"ה עזה דרומית או צמ"ה עזה דרום.
הפלוגה הוקמה באוגוסט 2003 בעקבות התגברות הטרור מרצועת עזה.