tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
דייזי קרועה מבפנים בין בעלה שבגד בה לבין לויד, על אף שהוא ממעמד הפועלים, ולויד לבסוף אומר לבוי שהוא אחיו למחצה מהרוזן פיץ.
וודי דויאר, בנו של גאס, מצטרף אל אביו ומביט על מהלכי המלחמה מקרוב ומנסה להשפיע על הנשיא לצאת למלחמה.
אחיו צ'אק מעדיף להשפיע מאוניית מלחמה ומתגייס לצי.
לאחר שהוריו ואחיו הגיעו לבקרו בפרל הארבור נהרגה חברתו של וודי, ג'ואן, בהתקפה על האי.
ברוסיה וולדיה פשקוב, קצין בחיל המודיעין בצבא האדום, מקבל מגרמני בשם ורנר מידע שגרמניה שולחת מרגלים במסווה מתנדבים לספרד ונשלח כאיש מודיעין לספרד שם פוגש את לויד
אחרי השירות בספרד נשלח לגרמניה שם משמש כמרגל לצבא האדום ואף מקבל מורנר מידע על תאריך תחילתו של מבצע ברברוסה.
בכל אותה העת הוא מתקשה להתעלם ממנהיגותו של סטלין וחוסר אחריותו
בכל המלחמה הוא יוצא עם זויה מדענית שעוסקת בהתפתחות האטום ולאחר המלחמה נושא אותה ונולד להם בן.
לאחר המלחמה בוועידת שרי החוץ שהתקיימה במוסקבה, וולדיה הממונה על המשלחת הרוסית פוגש את גרג חבר במשלחת האמריקאית ומבינים שהם קרובי משפחה.
זויה משתתפת בניסוי רוסי של פצצה גרעינית שנגנבה מהאמריקאים.
גרג מבין שוולדיה אחיו הוא זה שהשיג את המידע.
קארה ויליאמס: אשתו של דייוויד.
מנהלת את משק ביתה בנאמנות.
בילי ויליאמס: בנם של דייוויד וקארה ואחיה של אתל.
אדווארד פיצהרברט: רוזן אברויין ואחד האנשים העשירים בבריטניה.
אתל לקווית (לשעבר ויליאמס) נציגת מחוז אלדגייט בפרלמנט
לויד ויליאמס בנה של אתל מהרוזן פיץ
אוטו פון אורליך: אציל עשיר ממוצע פרוסי שגריר נודד ויועץ קרוב לקייזר.
רוברט פון אורליך: נספח צבאי בשגרירות אוסטריה בלונדון.
וואלטר פון אורליך: בנו של אוטו חבר ברייכסטאג הגרמני
מוד אשתו (לשעבר ליידי מוד פיצהרברט)
גלדיס אנג'לס כוכבת קולנוע פילגשו של לב
גרג פשקוב בנם של לב ומלגה
גריגורי פשקוב קצין בצבא האדום
וולדיה פשקוב בנם קצין בחיל המודיעין של הצבא האדום
הספר זכה לביקורות חיוביות מאוד.
באתר Goodreads זכה הספר לציון של כ-4.3 על ידי כ-140,000 מצביעים.
באלגברה מופשטת, שני חוגים נקראים שקולים מוריטה (Morita equivalent) אם קיימת שקילות קטגורית בין המודולים הימניים שלהם.
המונח נקרא על שם המתמטיקאי היפני מוריטה קייצ'י, שעסק באלגברה וטופולוגיה.
לשקילות מוריטה מספר אפיונים חשובים, ובמובן מסוים היא מכלילה את הקשר שבין חוג אל חוג המטריצות מעליו, ולא באופן מרחיק לכת.
שתי קטגוריות נקראות שקולות אם קיימת ביניהן שקילות קטגורית, כלומר קיימים פונקטורים ו- כך ש- ו- איזומורפיות באופן טבעי אל העתקות הזהות, כלומר קיימות העתקות טבעיות ו-.
בהינתן חוג (אסוציאטיבי עם יחידה) , נסמן ב- את הקטגוריה של המודולים הימניים מעל .
נאמר ששני חוגים ו- הם שקולים מוריטה אם קיימת שקילות קטגורית בין ל-.
קל לראות כי מדובר בשקילות בין חוגים (כלומר, התאמה המקיימת רפלקסיביות, סימטריות וטרנזיטיביות), המכונה שקילות מוריטה.
יחס מוריטה הוא יחס של שקילות בין חוגים, ולכן אפשר לדבר על תכונות של חוגים הנשמרות תחת היחס, כלומר: האם תכונה מסוימת של חוג נשמרת גם לאחר מעבר לחוג השקול אליו מוריטה?
תכונות כאלה נקראות אינווראינטיות תחת יחס מוריטה.
שני חוגים איזומורפיים ודאי שקולים מוריטה, וההפך נכון בחוגים קומוטטיביים.
בחוגים לא קומוטטיביים מתקבל מינוח כללי יותר; כך למשל, כל חוג מטריצות מעל חוג נתון שקול מוריטה לחוג המקורי, ולכן כל שני חוגי מטריצות מעל אותו החוג הם שקולים מוריטה.
דוגמה ראשונית זו היא אבן הפינה במונח של שקילות מוריטה, ורבות מטכניקות ההוכחה עוברות לתאוריה הכללית.
היות שעצם ההגדרה היא בשקילות קטגורית, כל תכונה שניתן להגדיר אך ורק בתוך הקטגוריה של המודולים הימניים (כלומר אך ורק על ידי אובייקטים ומורפיזמים, וללא התייחסות מפורשת אל חוג הבסיס) תעבור מחוג אל חוג השקול אליו מוריטה.
כך למשל, אינג'קטיביות, פרויקטיביות, פשיטות למחצה, ארטיניות, נתריות, נוצר סופית (אך לא מספר היוצרים), כולן נשמרות.
מאידך, מספר תכונות בבירור אינן נשמרות על ידי יחס מוריטה - קומוטטיביות, מקומיות, חילוק, תחום, גולדיות.
לשקילות מוריטה קשר הדוק למודולים יוצרים (generators) ומודולים פרו-יוצרים (progenerators).
מודול יוצר הוא מודול שאידיאל העקבה שלו שווה לחוג כולו.
מודול פרו-יוצר הוא בנוסף פרויקטיבי ונוצר סופית.
את קטגוריית המודולים הפרו-יוצרים נסמן ב-.
כעת נתאר את הקשר בין מודולים פרו-יוצרים אל שקילות מוריטה, המכונות משפטי מוריטה.
לכל מודול פרו-יוצר ניתן להגדיר morita context .
קיומו של morita context משרה שקילות מוריטה בין החוג אל החוג .
גם ההפך נכון - כל חוג השקול מוריטה ל- הוא חוג אנדומורפיזמים מעל -מודול ימני פרו-יוצר כלשהו - כלומר, ניתן לבנות morita context בהינתן שקילות קטגורית בין המודולים הימניים.
הרכבה של שקלויות קטגוריות מתאימה באופן מלא אל מכפלה טנזורית של המודולים הפרו-יוצרים המתאימים.
כלל הביטול (cancellation law) בקטגוריה של מודולים הוא הדרישה שלכל יתקיים שאם אז .
משפט: עבור שני חוגים שקולים מוריטה, כלל הביטול ב- שקול אל כלל הביטול ב-.
לאור משפט זה, אפשר לאפיין חוגי מטריצות שנקבעים על ידי חוג הבסיס - עבור חוג , הבאים שקולים:
כל חוג השקול מוריטה אל קובע את חוג המקדמים בחוג מטריצות (כלומר, לכל כך ש- נובע ).
המחלקה מקיימת ביטול חלש (weak-cancellation) - כלומר אם אז .
כמסקנה מתוצאה זו, מקבלים שכל חוג מקומי-למחצה (כלומר כזה ש- פשוט למחצה (למשל חוג ארטיני ימני)) קובע את חוג הבסיס בחוגי מטריצות מעליו.
עד כה דובר על שקילות בין המודולים הימניים, אך למעשה שקילות בין המודולים הימניים שקולה לשקילות בין המודולים השמאליים.
ניתן לתאר את המבנה של שני חוגים שקולים מוריטה באופן מפורש עוד יותר - אם שקולים מוריטה, אז עבור אידמפוטנט שלם (כלומר כך ש- ).
כמסקנה מטענה זו, תכונה של חוגים היא אינווריאנטית תחת יחס מוריטה אם ורק אם כאשר מקיים את התכונה, כך גם כל חוג מטריצות מעליו, וגם כל חוג מהצורה לכל אידמפוטנט שלם .
בנוסף, אם שקולים מוריטה, אז המרכזים שלהם איזומורפיים.
לכן, במקרה של חוגים קומוטטיביים, המונח לא מחדש כלום (כאמור לעיל).
המרכז הוא אינווריאנט מוריטה, ויותר מכך: את המרכז של ניתן לקבוע בעזרת הקטגוריה של המודולים הימניים מעל .
בתורת K, שקילות מוריטה בין חוגים משרה שקילות על מחלקות המודולים הפרויקטיביים, ולכן לחוגים שקולים מוריטה יש חבורות K איזומורפיות.
התכונות הבאות נשמרות תחת שקילות מוריטה:
שקיעה הוא קובץ של שישה מתוך עשרים סיפורי מדע בדיוני קצרים מאת הסופר אייזק אסימוב שיצא לאור בשנת 1969. שאר הסיפורים בקובץ תורגמו בקובץ אין איש פה, פרט....
בתחילת כל סיפור הוסיף אסימוב הקדמה קצרה המסבירה היבט היסטורי של הסיפור ו/או איך הוא נכתב.
הקריטוריונים העיקריים לפיהם נבחרו הסיפורים לקובץ הם איכות וחוסר הופעה בקבצים מוקדמים יותר בעריכת אסימוב.
הסיפורים תורגמו על ידי אדם שרתיאל ויצאו לאור בעברית על ידי הוצאת מסדה בשנת 1980.
"שקיעות אדומות" הוא סינגל של הזמר-יוצר הישראלי עדן חסון, אשר יצא לאור ב-25 באוקטובר 2020, כסינגל מתוך אלבום 2.
על השיר, שיצא בעת מגפת הקורונה בישראל, אמר חסון כי "המילים בשיר החדש מדברות בדיוק על התקופה בה אנו חיים עכשיו.
המצב לא פשוט ומורכב מהמון רבדים, וכל אחד לוקח את התקופה למקום שלו - אם כלכלי, נפשי או בריאותי.
פשוט צריך לעצור הכל ולהשליך את כל המחשבות לים, להתרכז בטוב ולהיות אופטימיים".
הקליפ של השיר צולם בשעה שלוש לפנות בוקר, בצוק בחוף נווה ים שבהרצליה ופורסם בערוץ היוטיוב הרשמי של חסון בסמוך לצאתו של הסינגל.
נכון לנובמבר 2025, לשיר יש למעלה מ-47 מיליון צפיות ביוטיוב.
בשבוע הראשון לצאתו, הגיע השיר למקום ה-23 במצעד הספוטיפיי הישראלי השבועי וצבר באותו השבוע כ-69,291 השמעות סך הכל.
בשיאו, הגיע השיר למקום השני עם כ-142,376 השמעות.
במצעד השבועי של מדיה פורסט, הגיע השיר למקום התשיעי בשבוע הראשון לצאתו וצבר כ-64 בתחנות הרדיו בישראל באותו השבוע.
בשיאו, הגיע השיר למקום השלישי במצעד, עם כ-107 השמעות סך הכל.
"שקיעה אחת" הוא סינגל שהוקלט על ידי הזמר הישראלי אדם בהשתתפות הזמרת הישראלית־אוסטרית תמנה בראואר.
השיר נכתב על ידי אלונה קמחי והולחן על ידי יזהר אשדות, שגם הפיק אותו.
הוא הוצג כמועמד לכניסה למצעד הפזמונים השבועי של רשת ג' ב-23 באוגוסט 1988 בשבוע לאחר מכן נכנס לדירוג במקום ה-13. ב-18 באוקטובר 1988 עלה השיר למקום בראשון, שם שהה שבועיים רצופים.
לבסוף, ב-27 בדצמבר, לאחר שישה עשר שבועות רצופים, יצא מהמצעד השבועי.
במצעד הפזמונים העברי השנתי ב-1989 דורג במקום ה-16.
ב-27 ביוני 2024 נפטר הזמר אדם מסרטן הריאה.
בעקבות כך, הוחלט לקיים מופע מחווה בשם "חברים שרים אדם" כבר בחודש העוקב למותו, בערב שתוארך ל-22 ביולי באותה השנה.
במהלך המופע, ביצעה אינטרנשיונל את "שקיעה אחת" ו"הכרזת מלחמה".
את הראשון מביניהם, הוחלט להקליט באולפן הקלטות ולהפיצו כסינגל.
את "שקיעה אחת" הוציאו לאור ב-18 באוגוסט 2024 בהוצאת חברת התקליטים דנה מיוזיק.
לאחר מותו של אדם, הוחלט לקיים ערב מחווה בשם "חברים שרים אדם".
במסגרת המופע, השתתפו עשרות מוזיקאים ביניהם דנה אינטרנשיונל, אילנה אביטל, אילנית, דפנה דקל, זהבה בן, ירדנה ארזי, עברי לידר, עופר ניסים ורוני דואני.
במסגרתו, ביצעה אינטרנשיונל את "שקיעה אחת" ו"הכרזת מלחמה".
בהמשך לכך, הקליטה את הראשון מביניהם באופן רשמי והגרסה הסופית פורסמה ב-18 באוגוסט 2024. בעטיפת הסינגל מצוינת השורה: כאות הערכה לאדם.
על השיר אמרה אינטרנשיונל: .
גרסתה של אינטרנשיונל ל"שקיעה אחת" זכה לשבחים ביקורתיים מטעם המבקרים השונים.
מבקר המוזיקה יוסי חרסונסקי העניק לגרסה שלושה כוכבי זהב והצהיר: .
באתר של אייס טענו שמדובר .
שקיעה הוא סרט מדע בדיוני שנכתב ובוים על ידי פול מאיירסברג ומבוסס על ספר בעל אותו השם שנכתב על ידי אייזיק אסימוב ב-1941.
בכוכב בעל שלוש שמשות, בעל יום נצחי, רק סור (במקור: Sor), הנביא העיוור, מאמין באמת שיום אחד תגיע ה"שקיעה".
הוא מאמין שהשקיעה תגרום לעלטה מוחלטת, והעיוורים יהפכו לאלו שמובילים את הרואים.
סור "קורא" בעזרת מישוש חריצים בלוחות אבן שלטענתו מנבאים את העתיד.
סור מנהיג קבוצה קטנה של אנשים שהולכים אחריו והם עוסקים בחפירות כדי למצוא הוכחה לבואה של השקיעה.
לעומתו, איתן (במקור: Aton) הוא אסטרונום ומנהיג העיר, שאיבד עניין בחובותיו והתמסר לאישה יפהפייה ומסתורית בשם אנה (במקור: Ana) שהגיעה מן המדבר.
רואה (במקור: Roa), זוגתו לשעבר ואם ילדיו של איתן הפכה לחסידה של סור ולמאהבתו.
היא מסכימה להשתתף בטקס בו נצים ינקרו את עינייה ויעוורו אותה כדי שתוכל גם היא "לקרוא" את לוחות האבן.
יש מאבק בין חסידיו של סור לבין איתן ושאר העיר שעם הזמן הופך לאלים מאוד בזמן שהשקיעה מתקרבת.
ב-1979 התוודעה המפיקה ג'ולי קורמן לסיפור הקצר "שקיעה" שנכתב על ידי הסופר אייזק אסימוב ורכשה את הזכויות לתסריט.
ב-1980 הכריז בעלה, הבמאי רוג'ר קורמן כי יביים את הסרט בתקציב של 6 מיליון דולר בשותפות על חברת הפקה גרמנית.
כשאסימוב עצמו דחה את ההצעה לכתוב את התסריט פנתה ג'ולי קורמן לתסריטאי פול מאיירסברג, שכתב את התסריט לסרט האיש שנפל מכוכב אחר.
מאיירסברג ניסה להעביר את כתיבת התסריט למספר תסריטאים שונים.
בגלל קשיים להעביר את המהות של הספר למדיום הקולנוע ובעיות כספיות, הפרויקט נדחה.
ב-1987 חזרה קורמן אל מאיירסברג אחרי שראתה את הסרט הראשון שביים: "שבויה", המבוסס של סיפורה של פטי הרסט.
מאיירסברג הסכים לכתוב את התסריט במידה ויינתן לו גם לביים את הסרט.
קורמן הסכימה ומאיירסברג כתב את התסריט במהלך 5 שבועות בלונדון, והסרט צולם במהלך שמונה שבועות בארקוסנטי, אריזונה ומספר סצנות בקונסטי, אריזונה.
כמה תושבים מרקוסנטי מופיעים כניצבים בסרט.
הסרט קיבל ביקורות שליליות מאוד וקורמן אמרה שהתקציב הנמוך הוא זה שתרם לכישלון הסרט.
שקיפות תקשורתית היא עקרון בניהול מערכות תקשורת במדינות דמוקרטיות, המבטיח זרימה חופשית של מידע מהימן ושיתוף פעולה פתוח בין המדיה לציבור.
עיקרון זה עוסק בהבטחה שהמדיה תפעל בשקיפות כלפי הציבור, תספק מידע מהימן בצורה נגישה ותשמור על אחריות כלפי החברה והדמוקרטיה.
שקיפות תקשורתית היא כלי חשוב שתורם לחיזוק האמון במוסדות הדמוקרטיים ומסייע במניעת שחיתות.
שקיפות תקשורתית מתייחסת לנהלים ולמדיניות שמטרתם להבטיח את זרימת המידע בין גופי התקשורת לבין הציבור.
עיקרון זה כולל חשיפה פומבית של תהליכי קבלת ההחלטות, נגישות למידע עבור הציבור, ואחריות של גופי התקשורת למיד המפורסם על ידם.
השקיפות במדיה נחשבת לכלי מרכזי בהפחתת שחיתות ובחיזוק הדמוקרטיה באמצעות הבטחת זרימה חופשית של מידע ואחריות של המוסדות הפוליטיים.
שקיפות בתהליכי קבלת החלטות במדיה הציבורית כוללת חשיפה של מקורות מימון, שיקולים פוליטיים ומדיניות מאחורי החלטות כלכליות של גופי תקשורת.
בישראל, לדוגמה, מימון רשות השידור התבסס על דמי רישיון, פרסומות ותמיכה ממשלתית, אך היה נתון ללחצים פוליטיים ושינויים חקיקתיים, מה שהוביל לבעיות תפקודיות ולירידה באמון הציבור.
היעדר נהלים עקביים במבנה המימון יצר קשיים במערכת השידור הציבורית, והוביל להקמת תאגיד השידור הציבורי כדי לשפר את השקיפות ואת תפקוד המדיה הציבורית.
נגישות למידע היא עקרון מרכזי בשקיפות תקשורתית, המחייב הבטחת גישה פתוחה למידע חיוני המפורסם במדיה.
עיקרון זה מאפשר לציבור להיות מעורב בתהליכי קבלת החלטות פוליטיות וחברתיות.
מדדים להערכת נגישות ואיכות המידע מהווים חלק חשוב בהבטחת שקיפות זו.
אחריות ציבורית כלפי גופי התקשורת
אחריות ציבורית כלפי גופי התקשורת מתמקדת בדרישה לשקיפות בפעילותם ובתכנים המפורסמים על ידם.
עיקרון זה כולל חשיפת מקורות מידע, נוהלי קבלת החלטות והאינטרסים שעומדים מאחורי הסיקור התקשורתי.
שקיפות זו מאפשרת לציבור לעקוב אחר פעולות גופי התקשורת, לבחון את אמינות המידע ולהבטיח שהתקשורת פועלת באופן הוגן ואחראי.
המגמה להנגיש מידע ציבורי דרך האינטרנט והרחבת הגישה למידע מתוך גופי התקשורת עצמם מגבירה את הביקורת הציבורית ואת הדרישה לאחריותיות בגופי התקשורת, ומסייעת להבטיח פעולה אתית ונאמנה לציבור.
השקיפות מחזקת את הדמוקרטיה על ידי כך שהיא מאפשרת זרימה חופשית של מידע, מה שמאפשר לציבור לקבל החלטות מושכלות ולהשתתף בתהליכים דמוקרטיים.
השקיפות עשויה להגביר את האמון במוסדות הפוליטיים, בתנאי שהמידע שמפורסם מהימן ותומך במעשיהם בעיני הציבור.
בעשורים האחרונים, תעשיית התקשורת עברה שינויים נרחבים עם התגברות השימוש באלגוריתמים בתהליכי תיווך המידע.
אלגוריתמים אלה, המיושמים ברשתות חברתיות, מנועי חיפוש ופלטפורמות מדיה דיגיטליות, מכתיבים את התכנים שמוצגים לציבור על בסיס ניתוחי נתונים, התנהגות משתמשים, שיקולים כלכליים ולעיתים אף לחצים פוליטיים.
שינוי זה שינה את תפקידה המסורתי של המדיה כשומרת סף, והעלה את הצורך בהגברת השקיפות האלגוריתמית.
שקיפות אלגוריתמית מתמקדת בחשיפת אופן פעולתם של האלגוריתמים, הקריטריונים עליהם הם מבוססים וההחלטות המתקבלות על ידיהם בתהליכי ייצור התוכן והפצתו.
בעידן הדיגיטלי, האלגוריתמים משפיעים ישירות על החשיפה של תכנים, על הבחירה של פרסומות, ועל עיצוב דעת הקהל.
שקיפות זו מאפשרת לציבור להבין את הסיבות לכך שתוכן מסוים מקודם ואחר פחות נגיש, וכיצד המידע האישי של המשתמשים משפיע על סוגי התכנים והפרסומות שהם רואים.
מעבר לכך, שקיפות אלגוריתמית מחזקת את האמון בתקשורת הדיגיטלית, במיוחד לאור השינויים המהירים בתחום.
כאשר הציבור מקבל גישה להבנה של האופן שבו מתקבלות החלטות לגבי התכנים שהוא נחשף אליהם, הדבר מסייע לשמור על אתיקה בתהליכי ייצור התוכן, ומאפשר לציבור לבחון את ההשפעות של הטכנולוגיה על המידע שהוא צורך.
שקיפות במדיה הציבורית היא עקרון חשוב שמאפשר לציבור להבין כיצד מנוהלים המשאבים הציבוריים ומהם השיקולים שמובילים להחלטות בתחום השידור הציבורי.
בישראל, נושא זה קיבל חשיבות רבה בעקבות שינויים פוליטיים וחוקיים שהשפיעו על המדיה הציבורית לאורך השנים, כולל המעבר מרשות השידור לתאגיד השידור הציבורי בעקבות לחצים פוליטיים וכלכליים מתמשכים.
השקיפות במדיה הציבורית עומדת בפני אתגרים ואיומים שונים, כולל לחצים פוליטיים וכלכליים העלולים להשפיע על עצמאותם של גופי השידור הציבוריים ועל יכולתם לפעול באופן שקוף ואובייקטיבי.
חשש מפני התערבות פוליטית בהחלטות הקשורות בעריכה וניהול עשוי להוות איום על האובייקטיביות והאמינות של המדיה הציבורית.
בישראל, שקיפות במדיה הציבורית מתבטאת בפרסום דוחות כספיים שנתיים, חשיפת פרוטוקולים של ישיבות, ושקיפות בתהליכי מינוי חברי המועצה הציבורית המפקחת.
צעדים אלו מחזקים את הקשר בין הציבור לגופי השידור הציבוריים ומגבירים את אמון הציבור ומעורבותו בתהליכי קבלת ההחלטות.
בנוסף, שקיפות בתהליכי הפקת התכנים כוללת גילוי הקריטריונים לבחירת תכנים ותהליכי עריכה ובקרה.
חשיפת מקורות המימון של הפקות מאפשרת לציבור להבין את ההשפעות הכלכליות על תוכן המדיה, ומסייעת להבטיח תפקוד הוגן ושקוף של גופי השידור הציבוריים.
למרות היתרונות הרבים של שקיפות, לא כל השפעותיה הן חיוביות.
קיימת ביקורת על כך שהמדיה לעיתים מציגה מידע בצורה שטחית ולא מבצעת חקירה מעמיקה, בעיקר בנושאים רגישים כמו שחיתות והפרות זכויות אדם.
במקרים רבים, המדיה עשויה להסתמך על גרסאות רשמיות מבלי לבדוק אותן לעומק, מה שעלול להוביל לכך שאירועים חמורים אינם נחשפים לציבור בצורה מספקת.
בנוסף, שקיפות יכולה להיתקל בלחצים פוליטיים וכלכליים שעלולים לפגוע בעצמאות העיתונות וביכולתה לתפקד כראוי, ולעיתים המדיה נמנעת מחשיפת עוולות מחשש ללחצים חיצוניים.
בהודו, לדוגמה, קיימות טענות על כך שהתקשורת לעיתים מקבלת את הגרסאות הרשמיות של הממשלה מבלי לבחון אותן בצורה ביקורתית.
מקרים אלו ממחישים כיצד המדיה אינה תמיד מצליחה לחשוף מחדלים והפרות בצורה מעמיקה, ולעיתים אף נמנעת מחשיפת מידע קריטי עקב לחצים פוליטיים.
כך, התקשורת עלולה לאבד את תפקידה כ"שומר הסף" של הדמוקרטיה ולהפוך לכלי בידי השלטון במקום לפעול למען הציבור.
המדיה משחקת תפקיד מכריע במאבק בשחיתות על ידי חשיפת מקרי שחיתות והעלאת המודעות הציבורית להשלכותיה.
יכולתה של המדיה לתפקד ככלי יעיל במאבק בשחיתות תלויה במידה רבה בחופש המדיה ובעצמאותה, שכן הם מאפשרים לה לחשוף עבירות של אנשי ציבור ובעלי עסקים, ולשמש כערוץ פיקוח חיצוני משמעותי.
עיתונאות חוקרת ומדיה עצמאית מחזקות את תהליכי הדמוקרטיזציה ואת איכות הממשל, בכך שהן מגדילות את הסיכון הפוליטי של המעורבים בשחיתות ומקדמות מעורבות אזרחית בביקורת על השלטון.
השפעת השקיפות על אמון הציבור
השקיפות במדיה היא כלי חשוב לשמירה על אמון הציבור במוסדות הפוליטיים ובמנהיגים.
עיתונאים רואים את עצמם כממלאי תפקיד מוסרי מרכזי, ומטרתם להפוך אירועים ודמויות לשקופים ולנגישים יותר לבחינה ולשיפוט ציבורי.
בכך, הם שואפים להבטיח שהמידע המועבר לציבור יהיה אמין ונגיש, ולסייע לציבור להבין את השיקולים והמניעים מאחורי החלטות פוליטיות וחברתיות.
גישה זו מאפשרת לעיתונות לשמש כמערכת בקרה על פעולות המוסדות, ובכך להגביר את תחושת ההוגנות והאובייקטיביות של המוסדות בעיני הציבור.
אחת ההשפעות המשמעותיות של שקיפות במדיה היא היכולת להפוך אירועים ודמויות בשלטון לנגישים יותר לציבור הרחב, ולאפשר להם להיחשף לשיפוט וביקורת ציבורית.
העיתונות, במיוחד בסוגות רציניות יותר, מתמקדת בחשיפת מידע חשוב ובחקירת פעולות המוסדות הציבוריים, על מנת להנגיש אותן לציבור ולהגביר את המודעות והמעורבות בפעילות המוסדות ובחיים הדמוקרטיים.
גישה זו מסייעת להפוך את המידע לנגיש ורלוונטי יותר עבור הציבור, ובכך לחזק את המעורבות והביקורתיות של החברה כלפי הגופים השלטוניים.
שקיפות במדיה הציבורית חשובה במיוחד לחיזוק הדמוקרטיה, שכן היא מאפשרת לציבור להבין את השיקולים מאחורי החלטות מימון וניהול של גופי השידור הציבוריים.
בישראל, המורכבות של מימון רשות השידור, שהתבססה על דמי רישיון, פרסומות ותמיכה ממשלתית, הביאה לתלות משמעותית בממשלה ולחשש מהשפעות פוליטיות על תוכן השידורים.
מצב זה פגע באמון הציבורי וביכולת השידור הציבורי לפעול באופן עצמאי ושקוף, והוביל לתהליך של רפורמות ומעברים מבניים כמו הקמת תאגיד השידור הציבורי במטרה לשפר את תפקודו ושקיפותו של השידור הציבורי בישראל.
היכולת למדוד שקיפות במדיה חשובה כדי להעריך את רמת השקיפות ואת השפעותיה על אמון הציבור.
קיימים כלים ומדדים כמותיים ואיכותיים להערכת רמת השקיפות, הכוללים ניתוח של כמות המידע הזמין לציבור, כמו גם את איכותו.
מדידת השקיפות כוללת בין היתר ניתוח של פרסומים פומביים, דוחות כספיים, והאופן שבו המידע מוצג לציבור.
כך ניתן לזהות אתגרים וכשלים בשקיפות ולפתח דרכים לשיפור השקיפות במדיה.
שקיעת מי המבול הוא ציור משנת 1829 מאת הצייר האנגלו-אמריקאי תומאס קול, המתאר את השלכות המבול.
כיום הוא מוצג במוזיאון האמנות האמריקאית של הסמית'סוניאן בוושינגטון, ארצות הברית.
קול אסף רשימות נרחבות על גאולוגיה טרם יצירת הציור.
הוא התייעץ עם גאולוגים ומדענים נוספים, בהם בנג'מין סילימן, כדי לקבל מידע על האופן שבו עשוי היה העולם להיראות לאחר המבול המקראי.
הציור מציג נוף חוף סלעי וצחיח, כפי שהוא נראה מתוך מערה.
מפל מים, שנוצר בעקבות נסיגת מי המבול, זורם אל הים.
לאורך קו החוף פזורים שברים ופסולת, ובהם עצים שבורים, תורן הרוס ואפילו גולגולת.
האדמה נותרה חשופה וללא קרקע פורייה.
מחוץ למערה השמים בהירים, ובמרחק ניתן להבחין בתיבת נח צפה וביונה מעופפת.
הציור פורש כהמחשה של לידה מחדש וגאולה דרך חורבן.
המבול מוצג ככוח מטהר, המסמל את אמריקה כ"עדן חדשה", חופשי משלטונן המדכא של המלוכות האירופיות.
בין השנים 1829 ו-1831 הוצג הציור באקדמיה הלאומית לעיצוב.
לאחר מכן אבד למשך תקופה ארוכה, עד שהתגלתה מחדש בשנת 1974.
"שקיעתה של הזריחה" הוא שיר אשר נכתב על ידי רמי פורטיס והולחן על ידי פורטיס וברי סחרוף.
השיר הופיע באלבומו השני של פורטיס, "סיפורים מהקופסא", בשנת 1988.
השיר נכתב על עולם העובר שואה גרעינית.
בבית הראשון מתאר השיר עולם שמח, צבעוני ומלא חיים, כאשר בפזמון מתואר כיצד הוא עובר באחת התמוטטות בעקבות מלחמה גרעינית.
בבית השני מתואר היום הראשון לאחר השואה הגרעינית, והוא מתאר עולם דומם, חסר חיים, חרב ומזוהם, שהחיים שהיו בו פעם לא ישובו עוד.
השיר הוא החמישי בסדר השירים באלבום "סיפורים מהקופסא", והפך לאחד השירים המזוהים ביותר עם פורטיס ושותפו ליצירה ברי סחרוף.
יוסי לדרמן: מחשב ודגימות קול
בשנת 2020, ביצעו ניר פרידמן, קארין אופיר ואורי בנאי גרסת כיסוי לשיר זה.
בשנת 2025, חברי "זהו זה" ביצעו גרסת כיסוי לשיר.
שקיעה התנהגותית היא מונח שהומצא על ידי האתולוג ג'ון ב.
קלהון כדי לתאר קריסה התנהגותית שיכולה לנבוע מגידול יתר של האוכלוסייה.
המונח והרעיון נגזרים מסדרה של ניסויים שהתבצעו על חולדות חוף בין השנים 1958 ו-1962. בניסויים יצרו קלהון וחוקריו סדרה של מצבים אוטופיים לחולדות - חללים סגורים שבהם ניתנה לחולדות גישה בלתי מוגבלת למזון ולמים, מה שאפשר גידול אוכלוסין בלתי מוגבל, ועקבו אחר התנהגות החולדות לאורך זמן.
קלהון טבע את המונח "שקיעה התנהגותית" במאמר סקירת הניסויים שכותרתו "צפיפות אוכלוסין ופתולוגיה חברתית", שפורסם ב-1 בפברואר 1962 בסיינטיפיק אמריקן.
מאוחר יותר, בשנים 1968–1972, התבצעו ניסויים דומים על עכברים.
עבודתו של קלהון שימשה כמודל לקריסה חברתית, ומחקרו הפך לאבן דרך בסוציולוגיה עירונית ובפסיכולוגיה בכלל.
הניסויים המוקדמים שערך קלהון בחולדות נערכו באדמות חקלאיות ברוקוויל, מרילנד, החל משנת 1947.
בשנת 1954, בזמן שעבד קלהון במכון הלאומי לבריאות הנפש (NIMH), הוא החל לבצע את סדרת הניסויים בחולדות ובעכברים.
כחלק מהניסויים הראשונים שלו, הוא הציב בין 32 ל-56 חולדות בתוך מבנה שגודלו היה 3.0 על 4.3 מטרים.
הוא חילק את החלל לארבעה חדרים.
כל חדר נוצר במיוחד כדי לתמוך בתריסר חולדות חוף בוגרות.
החולדות יכלו לנוע בין החדרים באמצעות רמפות.
מאחר שקלהון סיפק לחולדות מים ומזון ללא הגבלה, וכן הגנה מפני טורפים ומפני מחלות ומזג אוויר נוח, תואר הניסוי כ"אוטופיה" או כ"גן עדן לחולדות".
למרות התנאים שיצר, אוכלוסיית החולדות לא שגשגה לאורך זמן.
לאחר תקופת גידול מהירה, החל להתרחש תהליך של קריסה חברתית והתנהגותית, עד להכחדה מוחלטת של האוכלוסייה - תוצאה שחזרה על עצמה במספר ניסויים.
באחד הניסויים תועדו תופעות התנהגותיות קשות.
רבות מהנקבות לא הצליחו לשאת היריון עד תומו או שלא שרדו את הלידה.
אחרות הפגינו התנהגות אימהית לא תקינה.
בקרב הזכרים נצפתה קשת רחבה של הפרעות - סטיות מיניות, קניבליזם, פעילות יתר בלתי נשלטת או הסתגרות מוחלטת שכללה הופעה בציבור רק לצורך אכילה ושתייה, כאשר שאר החולדות ישנות.
לאחר מספר שנים, ולדות חדשים לא שרדו והאוכלוסייה החלה לקטון עד למצב של הכחדת המושבה.
אחד מהגורמים המרכזיים לתופעה היה מה שכונה על ידי קלהון "שיקוע התנהגותי" (behavioral sink) - מצב שבו פרטים רבים התרכזו בנקודה אחת במרחב, לרוב סביב אזורי ההאכלה, בעוד שאזורים אחרים ננטשו כמעט לחלוטין.
הצפיפות הגבוהה שנוצרה השפיעה לרעה על התנהגות הפרטים, ויצרה מציאות של לחץ תמידי, עימותים ונסיגה חברתית.
בניסויים שבהם התפתחה תופעה זו, שיעור התמותה בקרב הגורים הגיע עד ל-96% בקבוצות מסוימות.
בעקבות ניסוייו המוקדמים בעכברים, יצר קלהון בשנת 1968 את מה שכינה "סביבה מעכבת תמותה לעכברים" - כלוב שגודלו 260 על 260 ס"מ, ובו סופקו לעכברים מים ומזון ללא הגבלה, כך שהסביבה הייתה מסוגלת לתמוך בגידול בלתי מוגבל של האוכלוסייה.
הניסוי המקיף ביותר שערך, שכינויו היה "יקום 25" (Universe 25), כלל מתחם שתוכנן להכיל עד 4,000 עכברים.
עם זאת, בניסוי הגיעה האוכלוסייה לשיא של כ-2,200 פרטים בלבד.
עם העלייה בצפיפות האוכלוסין, החלו להופיע דפוסי התנהגות חריגים ולעיתים הרסניים, כגון הימנעות מחיזור, נטישת ולדות על ידי הנקבות, והתנהגויות אנטי-חברתיות נוספות.
ביום ה-600 לניסוי, הייתה האוכלוסייה כבר בתהליך של קריסה לקראת הכחדה.
על אף שהעכברים היו כשירים פיזית להתרבות, הם איבדו את הכישורים החברתיים הנדרשים לכך.
קלהון פרש מ-NIMH בשנת 1984, אך המשיך לעבוד על תוצאות מחקרו עד שנפטר ב-7 בספטמבר 1995.
הניסויים שערך קלהון חשפו כיצד תנאים של צפיפות אוכלוסייה גבוהה עלולים להוביל לקריסה התנהגותית ולפירוק המבנים החברתיים, גם כאשר משאבים בסיסיים כמו מזון ומים זמינים בשפע.
ה"שקיעה ההתנהגותית" מתארת את התמוטטות ההתנהגויות החברתיות התקינות, שבאה לידי ביטוי באגרסיביות מוגברת, בקניבליזם, בהזנחת צאצאים, ובהסתגרות חברתית.
קלהון הבחין כי עכברים שהיו רגילים לאכול בקרבת אחרים החלו להימנע מאכילה לבד, מה שהוביל לריכוז יתר של פרטים באזורים מסוימים וללחץ חברתי מוגבר.
קלהון ניסה למתן את ההשפעות השליליות על ידי שינוי מבנה הסביבה, אך למרות ירידה מסוימת בתמותה, ההתנהגויות הפתולוגיות נמשכו.
חוקרים נוספים טענו כי הבעיה אינה נעוצה רק בצפיפות הפיזית (מספר פרטים ליחידת שטח), אלא בעיקר ב"צפיפות החברתית" - רמת האינטראקציות החברתיות שנכפות על הפרטים.
במחקרם, אדמונד רמסדן וג'ון אדמס הדגישו כי "עבודתו של קלהון לא עסקה רק בצפיפות במובן הפיזי, אלא בדרגות של אינטראקציה חברתית".
בניסויים המאוחרים יותר, כמו "יקום 25", נצפתה הופעתן של קבוצות עכברים שנמנעו מאינטראקציות חברתיות, התבודדו, והפגינו התנהגויות אובססיביות כמו טיפוח עצמי מופרז.
על אף שהיו כשירים פיזית להתרבות, הם איבדו את היכולת החברתית הנדרשת לכך, מה שהוביל לירידה חדה בילודה ולבסוף להכחדת האוכלוסייה.
תוצאות ניסויים אלו עוררו דיון רחב על השלכות הצפיפות החברתית והפיזית על התנהגות חברתית, והובילו להשוואות בין התנהגות בעלי חיים בתנאים אלו לבין תופעות חברתיות אנושיות, במיוחד בהקשרים של עיור, בדידות, וקריסת קהילות.
קלהון ניסח חלק ניכר מעבודתו תוך שימוש בהאנשה, באופן שהפך את רעיונותיו לנגישים מאוד לקהל הרחב.
קלהון עצמו ראה בגורל אוכלוסיית העכברים מטאפורה לגורל הפוטנציאלי של האנושות, והתייחס להתפרקות החברתית כאל "מוות רוחני".
האופן שבו ניתן להשליך מתוצאות הניסוי על האוכלוסייה האנושית לא מובהק.
בשנת 1975 ערך הפסיכולוג ג'ונתן פרידמן ניסוי בבני אדם שבו גייס סטודנטים מבתי ספר תיכוניים ואוניברסיטאות לביצוע סדרת ניסויים שמדדו את השפעות הצפיפות על ההתנהגות האנושית.
הוא אסף מהמשתתפים בניסוי מדדים כמו רמת הדחק, חוסר הנוחות, התוקפנות, התחרותיות וחוסר הנעימות הכללי שלהם.
הוא הצהיר כי לא מצא השפעות שליליות משמעותיות של הצפיפות על המדדים.
שקיעה במונטמז'ור הוא ציור נוף שמן על בד שצויר על ידי האמן ההולנדי וינסנט ואן גוך ב-4 ביולי 1888. הציור צויר בזמן שהותו של ואן גוך בארל, צרפת, שם יצר יצירות נוספות כמו החמניות, חדר שינה בארל, והבית הצהוב.
הציור מתאר בצורה אקספרסיוניסטית נוף של גאריג (שטח פתוח עם צמחייה ושיחים נמוכים הנפוץ באזור אגן הים התיכון) עם חורבותיו של מנזר מונטמז'ור ברקע.
במשך למעלה מ-100 שנה, הוא שכן באוסף פרטי של תעשיין נורווגי והניחו בטעות שהוא מזויף, לפני שנבדק מחדש, אומת ונמכר לבעליו הפרטי הנוכחי.
הציור הוצג באופן זמני בין ה-24 בספטמבר 2013 ל-12 בינואר 2014 כחלק מתערוכה במוזיאון ואן גוך באמסטרדם.
האותנטיות שלה הוטלה בספק מספר פעמים לפני שאושרה כיצירה אמיתית של ואן גוך בשנת 2013. זהו הציור הראשון בגודל מלא של ואן גוך שאושר לאחרונה מאז 1928.
הציור נכלל באוסף עבודותיו של אחיו תיאו ואן גוך בשנת 1890. הוא נמכר בשנת 1901 על ידי אלמנתו, יוהנה ואן גוך-בונגר, לסוחר אמנות בפריז.
בשנת 1908 רכש את הציור תעשיין נורווגי בשם כריסטיאן ניקולאי מוסטאד, שהאמין שמדובר ביציריה מקורית של ואן גוך, על פי משפחתו של מוסטאד, שגריר צרפת בשוודיה, ביקר בביתו של מוסטאד, וטען כי הציור אינו של ואן גוך.
בעקבות כך הסיר אותו מוסטאד מהתצוגה.
הציור נותר מאוחסן בעליית הגג שלו עד מותו.
בשנות ה-90 הוצג הציור לצוות במוזיאון ואן גוך, אך הוא נדחה משום שלא היה חתום.
בשנת 2011 עם התפתחותן של טכניקות בדיקה משופרות, פתח המוזיאון בבדיקה בת שנתיים כדי לבחון את האותנטיות האפשרית של הציור.
הציור עבר בדיקה מדוקדקת של סגנון וחומרים, והתגלה כי הוא צויר באותו מגוון צבעים המופיע בעבודותיו של ואן גוך באותה תקופה, ראיות נוספות שאישרו את האותנטיות של הציור היה מכתב שכתב וינסנט ואן גוך לאחיו תיאו ב-5 ביולי 1888, ובו תיאר נוף שצייר יום קודם לכן:
ב-9 בספטמבר 2013, הודיע המוזיאון כי היצירה אושרה כציור מקורי של ואן גוך.
שקיעת השמש הוא ציור שמן גדול ממדים מאת האמן הצרפתי פרנסואה בושה.
היצירה נוצרה בשנת 1752 והוזמנה בידי מאדאם דה פומפדור כמודל בגודל מלא לאריג שטיחי גובלן.
היצירה היא אחת משתי עבודות משלימות, לצד זריחת השמש, ויחד הן נועדו לקשט את חדר השינה המלכותי בארמון בלוו שבין פריז לוורסאי.
כיום הציור מוצג בגרם המדרגות הראשי של אוסף וולאס שבלונדון.
הציור מתאר את אפולו, אל השמש במיתולוגיה הרומית, כאשר הוא חוזר ממסעו היומי בשמים.
הנימפה תטיס מקבלת את פניו על סף הים, ברגע מלא הוד שבו השמש שוקעת ומאירה את המים, העננים והדמויות באור רך.
הקומפוזיציה משלבת באופן הרמוני דמויות אנושיות, גלים, עננים ואור.
בושה יוצר באמצעות תנועה, צבע ואור תחושת התרוממות ואלגוריה עזה של טבע, כוח ואלוהות.
שקיעת השמש היא יצירה שנושאת מטען פוליטי סימבולי משמעותי.
מאדאם דה פומפדור, פטרונית האמנות ורעייתו הלא רשמית של לואי החמישה עשר, מלך צרפת, הזמינה את הציור והציבה אותו כחלק מתפאורת היוקרה של ארמון בלוו.
באותה תקופה שימשה פומפדור לא רק כפילגש, אלא גם כיועצת וכמעצבת מדיניות.
ביצירה זו רמז בושה, בין השאר, להשוואה בין שלטון לואי החמישה עשר לבין זה של לואי הארבעה עשר.
הצבת דמות אפולו, המסיים את מסעו היומי, שימשה כמטפורה לשלטון מאיר, מסודר ורציונלי.
הקבלה זו מתחזקת באמצעות התייחסויות סגנוניות לאמנים צרפתים בני המאה השבע עשרה, בהם הפסל ז'יררדון והצייר ז'ובנה, וכן להשוואה בין פומפדור עצמה לבין מאדאם דה מנטנון, המאהבת והאישה הסודית של לואי הארבעה עשר.
בכך הציור אינו רק ייצוג מיתי של תנועה קוסמית, אלא גם מסר פוליטי מעודן של המשכיות, סדר והדר.
היצירה מוצגת יחד עם זריחת השמש כזוג אלגורי.
על פי תחריט בן התקופה מאת גבריאל דה סן אובין, הציור זריחת השמש הוצג בצד שמאל, ושקיעת השמש בצד ימין.
שניהם נחשבו לציורים יוצאי דופן באיכויותיהם.
הקומפוזיציות מצטיינות בשילוב טבעי של אור, מים ודמויות מיתולוגיות, ומהוות דוגמה מובהקת לסגנון הרוקוקו בצרפת במאה השמונה עשרה.
בכך הציור משתלב בדיאלוג אמנותי עם אמני התקופה ועם תפיסות ביקורת האמנות של רוז'ה דה פייל, שראה ברושם הראשוני את אחד המרכיבים החשובים בציור.
הציור שקיעת השמש נרכש בתחילה על ידי מאדאם דה פומפדור, שהזמינה אותו ישירות מבושה.
לאחר מותה נמכר הציור בפריז ב־28 באפריל 1766 (מספר 14 בקטלוג המכירה).
לאחר מכן עבר לאוסף של ד'אנרי, ובהמשך נרכש על ידי לואי פייר סילבן מרשל דה סינסי, וב־1771 כבר היה ברשותו.
לאחר מכן עבר לרשותו של לואי רוז'ה מרשל דה סינסי, ובמכירה שנערכה בפריז ב־29 באפריל 1789 (מספר 15 בקטלוג) נמכר הלאה.
בשלב מאוחר יותר נרכש על ידי הברון דה קומאי, שהציע אותו למכירה בפריז ב־2 באוגוסט 1855. לבסוף התקבל לאוספו של ריצ'רד סימור קונווי, המרקיז הרביעי מהרטפורד, אשר אוסף האמנות שלו מהווה את הבסיס למוזיאון וולאס.
שֶׁקֶל (באכדית: šiqlu; שיקלו) היא מידת משקל קדומה שלראשונה ידוע עליה ממסופוטמיה בעיקר של האלף השלישי לפנה"ס.
השימוש הראשון במושג שקל ידוע ממסופוטמיה בערך ב-3000 לפנה"ס ושימש כיחידת משקל אכדית של כ-11 גרם שעורה.
יחידת משקל זו שימשה כשער חליפין אחיד בין מוצרים ומנע את הצורך להכיר את שער החליפין הישיר בין כל שני מוצרים.
על אף ששעורה הייתה יחידת כסף ממשית הייתה בעיה לשנע סכומי כסף גדולים למרחק מכיוון שהשעורה הייתה כבדה ועלולה להירקב לאורך זמן.
לכן עברו האכדים להשתמש במתכת כסף (באכדית: kaspum) והוחלט באופן שרירותי שערך כסף שווה לשעורה באותה המשקל.
לכן "שִקְלֻ כַסְפִם" היה למעשה גוש מתכת של כסף במשקל 11 גרם.
המושג "שקל כסף" מוזכר בתנ"ך כמה פעמים, ברובן כמידת משקל למתכת הכסף, למשל: סיפור קניית מערת המכפלה (), סיפור חנוכת המשכן ( והלאה), מצוות מחצית השקל, מצוות פדיון הבן, מחיר הקורבנות לכפרת חטאים (), ובמקומות נוספים).
אולם השקל מוזכר גם כמידה לשקילת מזון: (ספר ).
בזכות השגשוג והמגעים עם יוון (שם גדל השימוש במטבעות במסחר), החלו הפיניקים בסוף המאה ה־5 לפנה"ס להטביע מטבעות, שהמפורסם מביניהם היה השקל הכפול הצידוני.
בעולם ההלניסטי השקל היה שווה לארבע דרכמות (טטרדרכמה).
בעולם הפרסי נקרא ה"שקל" סיגלוס .
בתקופה ההלניסטית, החל מ־126 לפנה"ס ועד כ־180 שנה לאחר מכן, המטבע החשוב ביותר והעיקרי בלבנט נטבע בצור ונקרא השקל הצורי.
תחת שלטון התלמים שקלים מכסף נטבעו גם באשקלון ובערים נוספות.
השקל הצורי הפסיק להטבע בימי הקיסר נרון שעה שקיסר זה החל בטביעה מאסיבית של טטרדרכמות רומיות פרובינקיאלות ברחבי האימפריה .במהלך מלחמת היהודים ברומאים "המרד הגדול" טבעו המורדים בירושלים שקלים משלהם.
ואזי שולם מס מחצית השקל בשקלים הישראלים.
משקלם ותכולת מתכתם שווים לשקל הצורי, ואף הכיתוב "ירושלים הקדושה" עליהם מקביל לכיתוב "צור הקדושה" ביוונית על מטבעות צור.
שקלים אלה היוו סמל לעצמאות, כפי שמעידים, בין השאר, הסמלים שעליהם: הגביע, מִכְּלי הקודש במקדש, מוקף בכיתוב "שקל ישראל" (או "חצי השקל" במקרה של מטבעות מחצית השקל), ומעליו סימון מקוצר לשנת ההטבעה, ובצד השני ענף עם שלושה רימונים (עיטור יהודי מוכר, גם על כלי פולחן) ומסביבו כיתוב "ירושלים הקדושה".
יש לציין שהמקורות ההיסטוריים לא מזכירים כלל הטבעת מטבעות במרד.
במשנה ובתלמוד מופיע השקל יחד עם שמות מטבעות אחרים (דינר, סלע) שהיו נהוגים באותה תקופה, למשל: "ר' דוסא אומר שמין להן מה שעתיד להעשות היה יפה שישה דינרים נותן להם שקל או יגמרו מלאכתן ויטלו שני סלעים" ().
השקל המקראי ("שקל הקודש") היה קרוב בערכו (5/6) לסלע המופיע במשנה ובתלמוד, והשקל התלמודי היה בשווי חצי סלע, והכיל שני זוזים.
במשנה מוזכר שהשקל המוזכר בתורה הוא שקל צורי.
השקלים הדמיוניים הם חיקויים של מטבעות השקל היהודי הקדום.
אין מדובר בזיוף מטבעות לשם מרמה, כי אם במעין מדליה.
יהודי אירופה השתמשו בהם כזכר למצוות מחצית השקל, לקיום מצוות מתנות לאביונים בחג פורים, לדמי חנוכה וכן בתור "חמישה סלעים" לפדיון הבן, והמטבעות גם נשמרו כסגולה.
המטבעות עוצבו על פי תיאורים ספרותיים, ולא לפי דוגמת שקל עברי אמיתי.
באורח מסורתי נטבעו עליהם המילים "שקל ישראל" מצד אחד ו"ירושלים הקדושה" מצד שני (בכתב מרובע, ולא בכתב עברי קדום), והדימויים המקובלים היו מטה אהרון הפורח מצד אחד, ומצד שני "צנצנת המן" (דימוי שפורש גם כגביע קטורת מעשֵׁן).
השקלים הדמיוניים הנודעים הם "שקלי גרליץ" ( ,Görlitzer) שהונפקו החל מן המאה ה-15 בגרמניה ושימשו כקמעות עבור נוצרים משום האמונה שהם העתקים של אחד משלושים השקלים שקיבל יהודה איש קריות מהרומאים תמורת הסגרת "ישו".
שקלי גרליץ נפוצו באירופה ויוצרו במקומות שונים, והכינוי "גרליצר" דבק גם בשקל הדמיוני היהודי.
ב-25 ביוני 2023 נפתחה במוזיאון ישראל בירושלים תערוכה בשם "שקל או שקר" שיוחדה למטבעות הללו.
עם היווסדה של התנועה הציונית ועד הקמת המדינה שימש "שקל" או "שקל ציוני" לציון מס חבר שנתי.
עם הקמת המדינה בוטל השקל הציוני.
ב-4 ביוני 1969 קיבלה הכנסת חוק של שניאור זלמן אברמוב הקובע כי שמו של המטבע הישראלי הוא "שקל".
אולם מכיוון שבדיוק אז יצאה סדרה חדשה של שטרות עליהם התנוסס השם לירה, החוק קבע ששר האוצר יישם את החוק על פי שיקול דעתו, כשיחליט שבשלו התנאים לכך.
המטבע שהיה נהוג אז בישראל נקרא "לירה ישראלית" והוא הוסיף לשמש עד ליישום החוק ב-24 בפברואר 1980. הלירה הישראלית הומרה בשקל לפי שער המרה של 10 לירות לשקל אחד.
ב-4 בספטמבר 1985 החל תהליך החלפת השקל בשקל חדש (₪), לפי שער המרה של 1,000 שקלים = שקל חדש אחד.
הסיבה לשתי ההחלפות הייתה האינפלציה הגואה והניסיונות להקל על עריכת חשבונות לאור הירידה התלולה בערך המטבע.
בספרו אלטנוילנד שנכתב בשנת 1902 כתב בנימין זאב הרצל את התיאור הבא:
שקית או שני כלבים ועצם הוא משחק ילדים המיועד לשתי קבוצות.
הקבוצות מסודרות על שני קווים, במרחק של כעשרה מטרים זו מזו, כאשר השחקנים בכל קבוצה ממוספרים לפי מיקומם בשורה.
במרכז המגרש מונחת שקית (המלאה בחומר כבד, במשקל של כמה מאות גרמים), ולידה עומד מנהל המשחק.
בכל סיבוב, מנהל המשחק קורא מספר.
שני השחקנים הממוספרים במספר זה, אחד מכל קבוצה, מזנקים לעבר השקית.
השחקן הראשון אשר נוגע בשקית מוגדר כבורח, והשני כרודף.
ברגע שנגע הראשון בשקית, עליו לקחתה אל מעבר לקו של קבוצתו.
הצליח הראשון להימלט, ניצח בסיבוב.
נתפס - ניצחה הקבוצה השנייה.
במקרים בהם הראשון מגיע לשקית בהפרש גדול מן השני, המשחק מהיר ומלא פעילות.
עם זאת, המשחק עלול להפוך לחסר חיים כאשר המתחרים מגיעים בערך באותו הזמן אל השקית, ונכנסים למצב יציב של חוסר מעש: ידיהם שלוחות אל השקית, אך אינן נוגעות בה.
הראשון שייגע בשקית יוגדר כבורח, ומיד ייגע בו השני, מכיוון שידו מונחת מעל וממתינה.
בגרסה אחרת של המשחק, מנהל המשחק מחזיק בידו מטפחת בד, שאותה שחקני כל קבוצה ינסו להעביר לצד שלהם.
הוא יכול לקרוא למספר שחקנים בו זמנית.
כאשר המשחק נתקע הוא יכול להחזיר את השחקנים שבמגרש, ולנקוב במספרים חדשים.
מנהל המשחק מכריז: "מספר שלוש".
שחקן מספר שלוש יוצא מכל קבוצה.
שחקן מספר אחת מכל קבוצה - מצטרף.
"אחת ושלוש לחזור, מספרי שבע להגיע".
שקמה (ברבים: שִׁקְמִים; שם מדעי: Ficus sycomorus) הוא מין עץ ממשפחת התותיים הנמנה עם הסוג פיקוס, שבו כלולים כ-1,000 מינים.
העץ קרוי גם פיקוס השקמה.
עצי השקמה (שקמים) נפוצים בעיקר באזורים החמים של כדור הארץ.
השקמה היא עץ בר במזרח אפריקה, אך הופצה בידי האדם צפונית משם לארצות המזרח התיכון וצפון אפריקה.
בישראל גדלים עצי השקמה בעיקר במישור החוף ובשפלה.
בעבר היה להם ערך כלכלי, עצם שימש לנגרות ופריים נאכל.
במשך השנים התמעטו מאוד עצי השקמה ברחבי הארץ אך עדיין ניתן למצוא עצים בני מאות שנים.
ידועה במיוחד השקמה של אום חאלד, כיום בתחום העיר נתניה, וכן שקמים אחדות בתל אביב וסביבתה.
פיקוס השקמה הוא צמח מוגן בישראל..
כיום נשמרים העצים העתיקים, ועצים חדשים ניטעים למטרת נוי.
על פי פרופסור אבינעם דנין, מהמחלקה לבוטניקה באוניברסיטה העברית בירושלים, השקמים בארץ ישראל אינן עצי בר והן ניטעו בידי חקלאים שהביאו אותן למקומות החוליים.
השקמה פורחת כמעט כל השנה.
התפרחת, בצורת פגה האופיינית למיני פיקוס נוספים כגון תאנה, זכתה גם לכינוי ג'ומס.
היא טובה למאכל אדם, אך נחותה בטעמה מתאנה וכיום היא חסרת ערך מסחרי.
עם זאת, היא מושכת אליה עטלפי פירות, אשר ניזונים ממנה והפכו לחלק מהנוף הטבעי בערים דוגמת תל אביב.
בארץ ישראל, בניגוד למקומות אחרים, מבשילות פגות השקמה לפרי, אך אינן יכולות לייצר זרעים מכיוון שלא מצוי כאן מין צרעת הפיקוס המסוים שמאביק אותן.
לכן מרבים את השקמה באופן חלופי בעזרת ייחורים - ענפים המפתחים שורשים ואפשר לנטוע אותם.
פיקוס השקמה הוא אלרגני לפי הספרות הבוטנית.
לעצי השקמה היה בעבר ערך כלכלי.
העץ שימש לנגרות ופריים נאכל.
פיקוס השקמה הוא צמח מוגן בישראל.
במצרים העתיקה עץ השקמה הקטן (Little Sycamore) היה האטריבוט של האלה חתחור.
בתור אלת העץ היא סיפקה צל, מזון ומשקה ל'בא' (נשמה) של הנפטרים.
בתנ"ך מופיע עץ השקמה מספר פעמים.
השקמה מוזכרת כעץ הגדל בשפלה: ,
מקצועו של הנביא עמוס היה בליסת שקמים: בולס היא מילה יחידאית בתנ"ך והדעות בקשר למשמעותה חלוקות.
הפירושים המקובלים כוללים: פוצע את הפרי על מנת שיבשיל (על פי תרגום השבעים), קוטף את הפרי או מערבב את הפרי עם חומרים אחרים להאכלת בקר.
בסדר זרעים, במסכת שביעית () משורטטים גבולות הארץ לעניין דיני השמיטה.
הגליל התחתון מוגדר האזור מדרום לכפר חנניה, בו גדלה השקמה.
הגליל העליון הוא האזור מצפון לכפר חנניה, בו לא גדלה השקמה.
כמו כן מופיעה השקמה בתחילת מסכת דמאי () ומבואר שם שאם היו פוצעים את פירות השקמה, היו על ידי כך ממהרים להבשיל, ולכך היו נחשבים פירות השקמה כפירות חשובים שחזקה עליהם שאינם באים מן ההפקר, והיו חייבים במעשרות.
כמו כן נאמר לגביה דין הרחקה מן העיר 50 אמה (יותר משאר אילנות) כי ענפיה מרובים.
עצי השקמה נטולי פרות עוצבו בתבליט לכיש, המתעד את מסע סנחריב לכיבוש לכיש בשנת 701 לפסה"נ.
עצי השקמה על פרותיהם עוטרו בארבעה פסיפסים מהתקופה הביזנטית בארץ ישראל.
כל האתרים בהם מעוטרות שקמים מצויים בתחומי האקלים בהם עצי שקמה מסוגלים לגדול: בית חג הנילוס בציפורי בגליל התחתון, כנסיות חורבת בית לויה וחורבת מדרס בשפלת יהודה, ובית הכנסת השומרוני של סמארה במורדות המערביים של השומרון.
עץ השקמה הוא אלמנט בסמלה של העיר חולון.
שקל ישן הוא המונח המקובל כיום לשקל – המטבע שהחליף את הלירה הישראלית וששימש כהילך חוקי במדינת ישראל בין השנים 1980 ל-1985, עד להחלפתו בשקל החדש.
טרום הקמת מדינת ישראל שימשה הלירה הארץ-ישראלית כהילך החוקי בשל תקופת המנדט.
הלירה הא"י הונהגה ב-1927 ושמה העברי המנדטורי הרשמי היה "פונט פלשתינאי (א"י)".
מקורה של הלירה הארץ-ישראלית היה בפאונד הבריטי, וערכו היה לירה שטרלינג אחת.
עם הקמת מדינת ישראל שונה שמו העברי של המטבע מפונט ל"לירה ארץ ישראלית", וב-1952 שונה השם ל"לירה ישראלית".
כשנתיים לפני כן שונה גם שמו של המִיל, חלקה האלף של הלירה שמקור שמו בלטינית, למטבע בעל השם העברי "פרוטה" .
ב-1960 הוחלפו 10 פרוטות למטבע האגורה.
השם "לירה" הוא גרסה אחרת של יחידת המשקל פאונד (לירה מקורה ב"ליברה"), ולכן עלו שוב ושוב במהלך שנות ה-60 טענות בדבר שמו הלועזי של המטבע הישראלי.
ב-4 ביוני 1969 קיבלה הכנסת חוק שקובע כי שמו של המטבע הישראלי הוא "שקל", אולם לא הייתה לחוק משמעות מעשית כיוון שנקבע בו כי שינוי השם בפועל ייעשה על-פי החלטת שר האוצר במועד שייראה לו מתאים.
המעבר נעשה בהתאם לחוק מטבע השקל, תש"ם-1980.
בשל הסודיות לא עוצבו שטרות חדשים לשקל, והשטרות נותרו בעיצוב הישן בהחלפת העריכים בלבד, תוך מחיקת אפס אחד מעריכי הלירות.
אילוץ זה הסתבר כיתרון, שכן הוא הקל על הציבור להתרגל למטבע החדש.
כמו הלירה, גם השקל חולק ל-100 אגורות, אך כדי להבדילן מהאגורות הישנות, הן נקראו בשם אגורות חדשות.
ביקורת רבה נמתחה על אופן המעבר מהלירה אל השקל.
הטענות העיקריות היו ששמירת המעבר בסוד גרמה להפתעה ולבלבול בציבור, וכי די היה לשמור בסוד את עיצוב השטרות כדי למנוע זיופים, אבל לא את עצם המעבר.
כמו כן, הייתה ביקורת על כך שהממשלה לא ניצלה את ההזדמנות להילחם ב"כסף השחור", כלומר במאגרים של כסף מזומן שעבר מיד ליד מבלי ששולם עליו מס כחוק.
הממשלה לא הטילה מגבלות על המרת השטרות הישנים בחדשים, ולא ביקשה לדעת את מקור הכסף בעת ההמרה.
סדרת השטרות של השקל הייתה הגדולה ביותר שהונפקה אי פעם.
לסדרת השקל היו תשעה מטבעות:
ב-1983 הונפקה הוצאה מיוחדת של 10 שקלים לציון חג החנוכה.
ב-1984 הונפקה הוצאה מיוחדת עם תמונתו של בנימין זאב הרצל.
ב-1985 הונפקה הוצאה מיוחדת עם תמונתו של דוד בן-גוריון.
ב-1984 הונפקה הוצאה מיוחדת של 100 שקלים לציון חג החנוכה.
ב-1985 הונפקה הוצאה מיוחדת עם תמונתו של זאב ז'בוטינסקי.
את סמל השקל עיצב משה פרג בצורת ש רחבה הנדמית לעריסה, והוא הוכרז באופן רשמי ב-18 במרץ 1980. הענקת סמל רשמי למטבע היוותה חידוש שכן ללירה הישראלית לא היה סמל מיוחד.
סמל זה הופיע על שיקים, מתחת למלבן המיועד לכתיבת סכום השיק בספרות, וניתן היה להטביעו באמצעות חותמת על שיקים ישנים שהיו נקובים בלירות ישראליות.
התקווה כי השקל ישמור על ערכו נכזבה.
האינפלציה בתחילת שנות ה-80 גאתה והפכה ב-1984 להיפר-אינפלציה.
השקל שערכו נקבע תחילה על-פי יחס של כ-4 שקלים לדולר אמריקני, סיים את דרכו בספטמבר 1985 בערך של כ-1,500 שקלים לדולר.
במועד זה החליטה הממשלה, כחלק מתוכנית הייצוב הכלכלית, להחליפו במטבע אחר – השקל החדש – שערכו נקבע ל-1,000 שקלים, ולפיכך כ-1.5 שקלים לדולר.
השקל החדש, שהוא כיום המטבע הרשמי של ישראל, היה שווה במועד השקתו ל-10,000 לירות ישראליות.
גם השקל החדש, כמטבעות שקדמו לו, חולק ל-100 אגורות, אך מאחר שהשקל (הישן) היה מחולק ל-100 "אגורות חדשות", הושמט מהאגורות שהונפקו שם התואר "חדשות", והן קרויות "אגורות".
במעבר אל השקל החדש יושמו רבים מן הלקחים שנלמדו בעת המעבר מהלירה אל השקל, ובפרט שמירה על העיצוב הישן של השטרות והסתפקות בהחלפת העריכים בלבד.
המעבר אל המטבע החדש בספטמבר 1985 נודע לציבור באופן רשמי זמן-מה לפני הנפקת המטבע החדש, וניתנו הסברים מפורטים מראש על אופן המעבר.
שְקְלוֹב (בבלארוסית: Шклоў, ברוסית: Шклов, ביידיש: שקלאָוו) היא עיר קטנה במחוז מוהילב שבמזרח בלארוס, על גדת נהר דנייפר, כ-35 ק"מ צפונית למוהילב.
העיר נמצאת על תחנת דרכים בקו הרכבת שבין אורשה ומוהילב, ונכון לשנת 2015 האוכלוסייה בה מונה כ-16,400 נפש.
התיעוד הראשון לעיר הוא משנת 1535. בשנת 1655 נהרסה העיר בידי הקוזקים, בשנת 1708 נחרבה ונשדדה בידי השוודים בפיקודו של גנרל לוונהופט, ובשנת 1812 פלש צבאו של נפוליאון לעיר, ובזזהּ.
בחלוקת פולין בסוף המאה ה-18 נכללה העיר בתחום האימפריה הרוסית.
יהודים התיישבו בשקלוב בתקופה מוקדמת, קרוב לוודאי בתחילת המאה השש-עשרה.
מיקומה של העיר על קו הגבול שבין האימפריה הרוסית ופולין חשף אותה לעיתים קרובות להרס המלחמות, והיהודים, שהיוו את רוב אוכלוסייתה, היו הסובלים העיקריים מכך.
בשנת 1897 נמנו בעיר 5,422 יהודים, רוב תושביה, ובתקופה זו היו בה שני בתי כנסת, עשרים ושבעה בתי תפילה יהודיים, בית ספר ממלכתי יהודי, בית חולים יהודי וכמה מוסדות חינוך וצדקה נוספים.
היהודים בעיר ניהלו סחר נרחב בחיטה ובסחורות אחרות.
בתקופה הסובייטית שבין מלחמות העולם פחת מספר היהודים בעיר, וטרם פרוץ מלחמת העולם השנייה עמד על כ-2,100 איש.
שקלוב נודעה כשטעטל בעל חשיבות.
הייתה בה השפעה ניכרת של הגאון מווילנה, והיא מוזכרת לתהילה בפי בנו של הלה בהקדמה לביאור לשולחן ערוך, כאשר גם כמה מבחירי תלמידי הגר"א היו מן העיר.
בין יוצאי העיר הנודעים נמנים:
ר' יהושע לייב דיסקין - שימש כרב העיר.
ר' ברוך משקלוב מתרגם ספר יסודות של אוקלידס לעברית.
ר' ישראל משקלוב מחבר 'פאת השולחן'.
מראשי העולים לארץ ישראל בעליית תלמידי הגר"א
ר' מנחם מנדל משקלוב מראשי העולים לארץ ישראל בעליית תלמידי הגר"א.
ר' הלל משקלוב מחבר 'קול התור'.
זלמן שניאור משורר ישראלי בעברית וביידיש, אשר העמיד את העיר במוקד חלק מיצירותיו, ובהן "אנשי שקלוב" ו"פנדרי גיבור".
יוסף גוזיקוב - הכליזמר הראשון שערך הופעות במערב אירופה.
עם פרוץ מבצע ברברוסה גויסו גברים יהודים רבים מהעיר לצבא האדום, וחלק מיתר האוכלוסייה היהודית בה ניסו להימלט לעומק ברית המועצות, אך נאלצו לשוב לעיר בשל הדרכים החסומות.
ב-12 ביולי 1941 נכנסו לעיר הגרמנים, וגירשו חלק מיהודיה לכפר הסמוך ריז'קוביצ'י, בו רצחו לאחר סלקציה 84 יהודים.
את יתר היהודים שהובאו לכפר שיכנו הגרמנים תחת כיפת השמיים בכיכר הכפר, תחת שמירה של שוטרים בלארוסים, אשר מנעו בתורם אספקת מזון ליהודים.
יתר יהודי שקלוב שנותרו בעיר רוכזו בגטו שהוקם במספר בתים הרוסים בה.
על יהודי הגטו הטילו הגרמנים גזירות שונות, ובהן חובת ענידת טלאי צהוב.
ב-2 באוקטובר 1941 פשטו על הכפר ריז'קוביצ'י שוטרים גרמנים, פינים ובלארוסים, ורצחו את כל היהודים שרוכזו בו בסמוך לכפר זרצ'יה הסמוך לדנייפר.
בסמוך לאחר מכן רצחו הגרמנים בזרצ'יה גם את 1,459 היהודים שנותרו בגטו שקלוב ובקולחוז הסמוך אליה, לאחר שהובלו לשם במשאיות.
שקל חדש או שקל ישראלי (בראשי תיבות: ש"ח, סמל: ₪, בערבית: شيكل جديد או شيكل إسرائيلي) הוא ההילך החוקי של מדינת ישראל.
שטרות ומטבעות של השקל החדש הוכנסו למחזור לראשונה ב-4 בספטמבר 1985, במסגרת תוכנית הייצוב הכלכלית של 1985, אולם המעבר הסופי, שכלל נקיבת מחירים בשקל חדש, נקבע ל-1 בינואר 1986. השקל החדש החליף את המטבע הקודם, השקל, לפי שער המרה של 1,000 שקלים = שקל חדש אחד.
השקל החדש מחולק ל-100 אגורות.
המעבר לשקל החדש נעשה בהתאם לחוק מטבע השקל החדש, התשמ"ה-1985.
המעבר לשקל החדש פחות מחמש שנים לאחר תחילת הנפקת השקל הישן נדרש כדי להתמודד עם התפרצות האינפלציה בישראל באותן שנים שהגיעה בשנת 1984 לכמעט 400% .
מאותה סיבה יחס ההמרה של 1:1000 היה גדול פי מאה מאשר יחס ההמרה בין השקל הישן לבין מטבע הלירה הישראלית שקדמה לו ושהומרה ביחס של 1:10.
השקל החדש מסומן באמצעות הסימן ₪, שבא משמאל למספר.
הסימון הרשמי של השקל על-פי תקן ISO 4217 הוא ILS (Israeli Shekel), אם כי במקרים רבים מסמנים אותו גם בראשי התיבות של שמו באנגלית – NIS (New Israeli Shekel).
החל מ-26 במאי 2008 השקל החדש הוא מטבע בר-המרה, לאחר שישראל צורפה באופן רשמי למערכת הסליקה הבין-לאומית.
ב-23 בדצמבר 2017 פורסם כי במשרד האוצר מעוניינים לקדם הנפקת מטבע דיגיטלי על ידי בנק ישראל – "שקל דיגיטלי", במטרה להגביל את השימוש בכסף מזומן, וכך לצמצם את פעילות השוק האפור.
אולם עד סוף 2024 הדבר לא נעשה.
עם הנפקתו של השקל החדש הוחלפו שטרות של 1,000 שקלים ישנים במטבע של שקל חדש אחד.
ערכו של השקל באותה תקופה היה גבוה יחסית בכוח הקנייה שלו.
זמן קצר אחר כך הונפקו שטרות בערך נקוב של שקל חדש אחד.
הציבור התקשה בהתחלה להסתגל למטבע החדש.
מידתו הקטנה הקנתה לו את הכינוי "ג'וק", וביקורת הושמעה על כך שקל מאוד לאבד את המטבעות היקרים.
עם הזמן ועם ירידת ערך המטבע התרגל הציבור למטבעות השקל החדש, והשטרות המקבילים הוצאו מהמחזור.
מטבע עשרה שקלים חדשים היה המטבע הראשון המורכב משתי מתכות שהוכנס לשימוש בישראל.
המטבע תוכנן כך שקשה יהיה לזייפו.
אף על פי כן, בתחילת המאה ה-21 הופצו זיופים של המטבע בדרגות שונות של דיוק.
מאוחר יותר הופצו מטבעות מזויפים גם בערך של חמישה שקלים חדשים.
בסוף שנת 2007 הונפקו מטבעות בערך נקוב של שני שקלים חדשים.
מטרת ההנפקה הייתה לשפר את אמצעי התשלום הנמצאים בידי הציבור.
ערך מאפיינים טכניים תיאור תאריך קוטר עובי משקל הרכב תמונה מסגרת צד נושא צד ערך הנפקה סיום אגורה אחת 17 מ"מ 2 גרם 92% נחושת6% אלומיניום2% ניקל חלקה אונייה הלקוחה ממטבע הורדוס ארכלאוס (ממטבעות החשמונאים), סמל המדינה, המילה "ישראל" בעברית, אנגלית וערבית.
ערך, שנת ההנפקה העברית 4 בספטמבר 1985 1 באפריל 1991 5 אגורות 19.5 מ"מ 1.3 מ"מ 3 גרם העתק של מטבע מהשנה הרביעית למלחמת היהודים מול הרומאים, שנת 69 לספירה, הנושא את הכיתוב בכתב עברי עתיק "שנת ארבע" ותחתיו לולב בין שני אתרוגים, סמל המדינה, המילה "ישראל" בעברית, אנגלית וערבית.
1 בינואר 2008 10 אגורות 22 מ"מ 1.5 מ"מ 4 גרם העתק מטבע של מתתיהו אנטיגונוס השני (ממטבעות החשמונאים) המתאר מנורה עם שבעה קנים, סמל המדינה, המילה "ישראל" בעברית, באנגלית ובערבית.
במחזור חצי שקל חדש 26 מ"מ 1.6 מ"מ 6.5 גרם נבל מתוך חותם למעדנה בת המלך, סמל המדינה.
ערך, שנת ההנפקה העברית,המילה "ישראל" בעברית,באנגלית ובערבית1 שקל חדש 18 מ"מ 2.05 מ"מ בשוליים 4 גרם (משנת 1994 - 3.5 גרם) 75% נחושת25% ניקל / פלדה מצופה בניקל ציור שושן והמילה "יהד" (יהודה) בכתב עברי עתיק לקוחים ממטבע יהד מן התקופה הפרסית בארץ ישראל, סמל המדינה.
2 שקלים חדשים 21.6 מ"מ 2.3 מ"מ 5.7 גרם פלדה מצופה בניקל מחורצת וחלקה ארבע פעמים לחלופין שתי קרני שפע מעוטרות בסרטים בתוך הקרניים שיבולים ופירות (כנראה גפן) ובין הקרניים רימון מקור הציור ממטבעות יוחנן הורקנוס הראשון, סמל המדינה.
2 בינואר 1990 10 שקלים חדשים 23 מ"מפנים: 16 מ"מ 2.2 מ"מ 7 גרם מסגרת: פלדה מצופה בניקל מרכז: ארד מוזהב מחורצת עץ תמר עם 7 עלים ושני סלים, סמל המדינה, המילים "לגאלת ציון" באותיות עברית מודרנית ועתיקה, עותק ממטבע מהשנה הרביעית למרד היהודים ברומאים.
במשך השנים הונפקו סדרות של מטבעות עם מאפיינים ייחודיים.
הדוגמה הבולטת ביותר לכך היא של סדרה בה הוטבעה בצד הנושא תמונתה של האישיות שהופיעה על השטר באותו ערך שקדם למטבע.
על מטבע של חצי שקל חדש הוטבע דיוקנו של הברון אדמונד ג'יימס דה רוטשילד, על מטבע שקל חדש הוטבע דיוקנו של הרמב"ם, על מטבע 5 שקלים חדשים הוטבע דיוקנו של לוי אשכול או דיוקנו של חיים ויצמן, ועל מטבע 10 שקלים חדשים הוטבע דיוקנה של גולדה מאיר.
בשנת ה'תשמ"ח הוצאה מהדורה מיוחדת של מטבעות.
בסדרה זו הוטבע על חלק ממטבעות השקל החדש הכיתוב "מ' שנים לישראל".
מדי שנה מונפק מאפיין ייחודי נוסף ובו הטבעת חנוכייה והמילה "חנוכה" באנגלית ובעברית משני צדדיה, תחת המילים "שקלים חדשים".
בשנת 2021 יצאה מהדורה מיוחדת של מטבע 5 שקלים כאות הוקרה לצוותים הרפואיים שפעלו בתקופת מגפת הקורונה בישראל.
בנוסף מדי שנה מנפיקה החברה הישראלית למדליות ומטבעות, מטבעות מיוחדים אותם היא מוכרת לאספנים.
כך לדוגמה לכבוד יום העצמאות ה-76 ולציון אירועי 7 באוקטובר, הוציאו מהדורה מיוחדת של מטבעות שקל, 2 שקלים ו-10 שקלים.
השטרות מעוצבים במראה אופקי והם בגודל אחיד: 138×76 מ"מ.
ערך גודל צבע חזית השטר גב השטר תמונה 1 ש"ח 76x 138 מ"מ ירוק רמב"ם טבריה עיר קבורתו של הרמב"ם; מנורת אבן עתיקה.
5 ש"ח כחול לוי אשכול צינור מוביל מים כמייצג את המוביל הארצי (ממפעליו של אשכול), וברקע - שדות ואדמה צחיחה.
10 ש"ח כתום גולדה מאיר תמונת גולדה מאיר בתוך קהל, מול בית הכנסת במוסקבה, לאחר שהגיעה לעיר כשגרירת ישראל.
20 ש"ח אפור כהה משה שרת הבניין המקורי של הגימנסיה "הרצליה", מעמד הנפת דגל ישראל בידי משה שרת בבניין האומות המאוחדות, 1949, בעת נשיאת נאום הדגל השני.
וברקע – תל אביב הקטנה.
50 ש"ח סגול ש"י עגנון קו רקיע של ירושלים ועיירה יהודית במזרח אירופה.
100 ש"ח חום יצחק בן-צבי בית הכנסת העתיק בפקיעין עם עץ החרוב והמערה; מנורת אבן עתיקה.
200 ש"ח אדום זלמן שזר ילדה רוכנת על שולחן כתיבה כסמל לחוק חינוך חובה שיזם שז"ר, וברקע אותיות דפוס עבריות
סדרה ב' של השקל החדש הוכנסה למחזור ב-3 בינואר 1999, עם הנפקת שטרות 20 ו-100 ש"ח.
ב-31 באוקטובר של אותה שנה הונפקו גם שטרות 50 ו-200 ש"ח.
השטרות מעוצבים במראה אנכי והם בגודל אחיד: 138×71 מ"מ.
בסדרה זו ערך השטר מוטבע באופן בולט בפינת השטרות על מנת לסייע לכבדי ראייה.
דיוקנאות האישים בסדרה זו עוצבו בסגנון אמנות ASCII – ציור המורכב מתווים.
כל דיוקן בסדרה הורכב מאותיות ראשי התיבות של שם האיש.
כך, למשל האותיות שיצרו את דיוקנו של משה שרת על גבי שטר 20 שקלים חדשים, היו מ' ו-ש'.
את הסדרה עיצבו נעמי ומאיר אשל.
ערך גודל צבע חזית השטר גב השטר תמונה 20 ש"ח 71x 138 מ"מ ירוק משה שרת מתנדבים יהודים במלחמת העולם השנייה, על גבי השטר הטקסט של "נאום הדגל השני".
נאום אשר נשא משה שרת ברחבת האו"ם בניו יורק ב־12 במאי 1949, לרגל קבלתה של מדינת ישראל כחברה באו"ם, ומתבסס על נאום שנשא בפני הבריגדה היהודית באיטליה ב-1945, הידוע גם כנאום הדגל.
לא הודפס) כחול יצחק רביןברקע מעמד חתימת הסכם השלום בין ישראל לירדן קטע מנאום שנשא רבין זמן קצר לפני הירצחו
עם הנפקת סדרה ב' עוצב גם שטר בערך 500 שקלים חדשים עם דיוקנו של ראש הממשלה המנוח יצחק רבין.
בהודעה שהוציא בנק ישראל בשנת 2001, בה גם נחשפה תמונתו הקדמית של השטר, נמסר שהשטר מיועד להיכנס למחזור בשנת 2002. הכנסתו למחזור נדחתה לזמן בלתי-ידוע עקב שיעורי אינפלציה נמוכים שנמשכו זמן רב.
על-אף שבכספת הבנק מונחת גלופה של שטר זה, עקב חוסר כדאיות כלכלית שנמשך זמן רב להוצאת שטר בערך זה, ובשל סדרה ג' אשר החליפה את סדרה ב', שטר זה לא ראה אור בסדרה זו.
באותה התקופה נשקלו גם הכנת שטרות עם דיוקנותיהם של מחיה הלשון העברית אליעזר בן-יהודה והוגה הדעות מקס נורדאו.
משפחתו של מנחם בגין אז התנגדה להפקת שטר בדמותו.
שיעורי אינפלציה נמוכים היו גם הסיבה לדחייה בהחלפתו של שטר 20 השקלים החדשים במטבע, ולעת עתה בנק ישראל ממשיך להנפיקו.