tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
מאוחר יותר הוא הכשיר תלמידים רבים בעצמו, כולל תיאודור מרטנס, אוטו אודברכט ואחרים.
בשל ההצלחה בפעילות ההוראה שלו, הוא מונה לפרופסור על ידי מלך פרוסיה.
בשנת 1858 הביא את יאקוב מאורר ואנטון בורגר מפרנקפורט לדיסלדורף.
בשנת 1844 היה מייסד שותף של התאחדות האמנים בדיסלדורף וחבר במלכסטנס.
בשנת 1863 הוא הפך לחבר כבוד של אגודת האמנים של דיסלדורף ובשנת 1864 הוא זכה בתואר כבוד על ידי הקרן הגרמנית למדעים, אמנויות וחינוך כללי בפרנקפורט.
ובר היה נשוי מאז 1844. בתו היחידה נפטרה בשנת 1857. בשנים 1871 - 1872 נאסר עליו לצייר עקב מצב עיניים.
לאחר מכן צייר שוב, אך הוא נפטר ב -9 בספטמבר 1873 מדלקת ריאות.
ובר לא עקב אחר האמנות הריאליסטית ששלטה באותה תקופה, אלא ראה בכך אמצעי ליישם פנטזיות ומחשבות פואטיות.
הוא הגביל את עצמו לשני סוגי נופים גאוגרפיים בלבד (נופי עצים דרומיים וצפוניים) ופעל לשנות את צורתם בייצוג עד כדי אי-זיהוי.
יחד עם יוהאן וילהלם שירמר, הוא נחשב לאחד משני ה"אידיאליסטים "בבית הספר דיסלדורף.
על פי גישתו, הפרטים המצוירים חייבים להיות כפופים לאפקט הכללי האידיאליסטי, למעט תופעות טבע כמו אור הירח או נוף הערב.
בספרות הוא מכונה גם "אורג אור הירח",
בנוסף לציורי נוף, ובר גם יצר רישומים וצבעי מים, וכן כמה ליטוגרפיות.
אוגוסט הזקן, דוכס בראונשווייג-לינבורג (18 בנובמבר 1568 – 1 באוקטובר 1636) היה הבישוף הלותרני של רצבורג בין השנים 1610–1636 ונסיך לינבורג בין השנים 1633–1636.
אוגוסט נולד ב-18 בנובמבר 1568 כחמישי מבין חמישה עשר ילדים והיה בנם של וילהלם השישי, דוכס בראונשווייג-לינבורג ואשתו דורותיאה מדנמרק.
בצעירותו היה קולונל בשירותו של הקיסר רודולף השני ולחם במסעות נגד ממלכת צרפת והאימפריה העות'מאנית.
בשנת 1610 הפך אוגוסט לבישוף הלותרני של הנסיכות-בישופות של רצבורג.
כדי למנוע שאיפות תורשתיות, מועצת קתדרלת רצבורג, גוף הבחירה, התעקש שעם עלייתו לשלטון כנסיך-הגמון, התחייב אוגוסט בכתב הבחירות שלו לא להתחתן.
למרות זאת הוא חי עם אילזה שמידצ'ן, פשוטת העם, ב'קשר דמוי נישואים' והיו להם 12 ילדים; הוא בנה לה בית ליד מקום מגוריו, טירת צלה.
מאוחר יותר הועלו הילדים לדרגת אצולה תחת השם פון לינבורג.
בשנת 1633 ירש אוגוסט את אחיו, כריסטיאן, שמת, כנסיך לינבורג.
במהלך מלחמת שלושים השנים הוא המשיך במדיניות הנייטרליות שהחל אחיו.
הוא מת בצלה ב-1 באוקטובר 1636.
אוגוסט טיסן היה תעשיין גרמני, מייסד ובעל השליטה של מפעלי טיסן, כיום טיסנקרופ, ואביו של פריץ טיסן.
טיסן נולד ב-17 במאי 1842 באשוויילר, ממלכת פרוסיה, השלישי מבין תשעה ילדים, לפרידריך טיסן, בנקאי פרטי ואבי משפחת טיסן, ולרעייתו קתרינה.
הוריו היו בני דודים ראשונים.
הוא למד הנדסת מכונות במכון קרלסרוהה לטכנולוגיה באנטוורפן, בלגיה.
ב-3 בדצמבר 1872 בעיר מילהיים על הרוהר, נישא אוגוסט להדוויג פלצר (1854–1940), בתם של יוהאן-היינריך פלצר ואשתו הדוויג טרוסט.
כדי להימנע מהאפשרות שגירושיו יובילו לחלוקת האימפריה התעשייתית שלו, העביר טיסן את הרכוש לילדיו, אך שמר על זכויות הניהול לעצמו במהלך חייו.
טיסן מת בשנת 1926 מדלקת ריאות בה חלה בעקבות סיבוכים מניתוחי עיניים שעבר.
לאחר שאוגוסט סיים את לימודיו ב-RWTH אוניברסיטת אאכן, מכון קרלסרוהה לטכנולוגיה ובבית ספר למסחר באנטוורפן, ושירת גם שנה בצבא כפי שחייב החוק, הוא נהג כמו אחיו ג'וזף, והצטרף לבנק של אביו פרידריך.
בשנת 1867 הקימו טיסן וכמה מבני משפחתו את מפעל הברזל "טיסן פוסול ושות'" בדיסבורג.
כאשר חברה זו פורקה ב-1870, הוא הקים עם אביו את "Walzwerk Thyssen & Co", במה שיהפוך לבסיסה של אימפריה תעשייתית במילהיים על הרוהר המתועשת.
בתחילה הוא ניהל חברות שונות בנפרד בצורה מבוזרת, אך בסופו של דבר הוא איחד אותן באמצעות חברת אחזקות.
החברה הגדולה ביותר שלו הייתה חברת כריית הפחם "Gewerkschaft Deutscher Kaiser" ב (כיום חלק מדיסבורג) שרכש ב-1891.
הוא בנה את תנור רם הראשון עם קיבולת של 500 טון בגרמניה ואת הראשון בנפח של 100 טון.
יחד עם הוגו שטינס היה טיסן מייסד שותף של .
קונגלומרט טיסן הפך לגרעין של , קרטל הכרייה והפלדה הגדול ביותר בעולם לפני מלחמת העולם השנייה.
חברת טיסן נוסדה מחדש ב-1953 והצטרפה לחברה של משפחת קרופ כדי להפוך לטיסנקרופ ב-1997.
בתחילת המאה ה-20, טיסן רכש את רוב שהייתה חלק מהעיר דיסבורג, כולל הטירה העתיקה 'האוס קניפ'.
הוא החל לרכוש אוסף של יצירות אמנות, כולל שש יצירות של חברו הפסל אוגוסט רודן.
החברה של טיסן הייתה אנכית, כלומר עם שליטה בכל ההיבטים של תהליך ייצור הפלדה.
היו בבעלותו גם צי ספינות משלו, רשת של רציפים ומסילת ברזל.
אף על פי שהיה אחד האנשים העשירים בגרמניה, עד יום מותו האתוס שלו היה "אם אני נח, אני מחליד".
הוא חי חיים פשוטים, ניהל את האימפריה שלו ממשרד מלוכלך במילהיים על הרוהר, נהג ברכב ישן, והיה שותה ואוכל עם העובדים שלו.
הוא נודע גם כרפובליקני נלהב.
בחורף 1916–1917 (במהלך מלחמת העולם הראשונה) שהה אוגוסט טיסן באתר מרפא בשווייץ בבידוד, ובאותו זמן התפרסמה שמועה שהוא לא מרוצה מניהול המלחמה על ידי גרמניה.
זמן קצר לאחר מכן הופצה חוברת במדינות הנייטרליות, וכעבור מספר שבועות גם באנגליה ובארצות הברית, במה שנחשב למסמך הסנסציוני ביותר של המלחמה.
החוברת הכילה האשמות נגד הקייזר וממשלת גרמניה, החל משנת 1912, כאשר וילהלם השני הגיש תוכניות מלחמה מהמטה הכללי למחלקת העסקים הגדולים במדינה, בבקשה לתמיכה כספית וכלכלית במלחמה, בתמורה להזדמנויות להתרחבות לאחר המלחמה.
לפי התכנון, המלחמה לא הייתה אמורה להימשך יותר משנה, אבל ככל שהיא התארכה, המטכ"ל המשיך לבקש עוד כסף מהעסקים, ולא נתן בתמורה את ההרחבה שהובטחה.
טיסן עצמו התבקש לתרום 100,000 דולר בהלוואה האחרונה, אך הוא סירב.
החוזים שלו עם המדינה בוטלו, והמפעל שלו נלקח.
הוא עצמו חזר לגרמניה ב-1917, ומעולם לא התייחס לנושא החוברת, שיוחסה אליו.
לאחר המלחמה, טיסן המשיך לנהל חיים מבודדים עד מותו, והנהלת החברה עברה לבנו פריץ.
פרופסור אַוּגוּסְט זַאוּאֶר היה אוסטרי ו.
נודע בין היתר בשל אסופות היצירות שהוציא לאור, בין היתר מעטם של פרנץ גרילפרצר, פרדיננד ריימונד, אוואלד כריסטיאן פון קלייסט ואדלברט שטיפטר.
זאואר, יליד וינר נוישטאדט, למד פילולוגיה והיסטוריה באוניברסיטת וינה, שם היה לתלמיד של פרנץ ברנטנו, ו.
ב-1877 קיבל דוקטורט תחת הנחייתו של .
המשיך את לימודיו בברלין, אצל ווילהלם שרר.
מ-1879 היה לדירקטור של הסימנר לפילולולוגיה גרמנית באוניברסיטת למברג, וב-1883 מונה לפרופסור חבר ללשון וספרות גרמנית באוניברסיטת גראץ.
ב-1886 ירש את ג'ייקוב מיינור באוניברסיטת פראג, בה מונה לפרופסור מן המניין בתחום הלשון והספרות הגרמנית, ושם למד אצלו גם פרנץ קפקא.
ב-1894 ייסד את כתב העת האקדמי .
זאואר שימש כדקאן (1897/98) וכרקטור האוניברסיטה (1907/08) באוניברסיטת פראג.
היה הביוגרף של פרדיננד ריימונד.
הוציא לאור מכתבים, יצירות ויומנים, בעיקר של משוררים גרמנים מהמאות ה-19-18.
היה ממייסדי חקר הספרות על פי מוצא, שיטה שפותחה ברוח לאומנית בידי תלמידו, .
התשמש בתיאוריה זו כדי לתקוף סופרים יהודים ממוצא גרמני, מתוך מניע אנטישמי.
זאואר, שהתנגד לתפנית זו בשיטה שייסד, תקף אותו על כך, ועל כן כונה בידי אנטישמים "יהודי".
נולד לקרל ג'וזף ולג'וספה הופפינגר.
ב-1892 נישא למתרגמת והמשוררת , בתו של פרופסור .
זאואר הלך לעולמו ב-1926 בפראג.
Ewald von Kleist's werke (3 volumes, 1883) – עבודותיו של אוואלד כריסטיאן פון קלייסט.
רנה פרנסואה אוגוסט רודן היה פסל צרפתי מהידועים בתקופתו, והנחשב כאב המייסד של הפיסול המודרני.
מפסליו המפורסמים "האדם החושב", הנשיקה, ושערי הגיהנום.
רודן נולד בפריז למשפחה פשוטה, אביו היה פקיד במשרד המשטרה ואימו עקרת בית.
בבית הספר היה תלמיד חלש, בין היתר מאחר שליקוי הראייה שלו התגלה בשלב מאוחר יחסית.
הוא צייר מגיל צעיר וגילה את הפיסול בנערותו.
למרות כישרונו, מוצאו עמד לו לרועץ, ובתחילת דרכו האמנותית לא האירה לו ההצלחה פנים: במשך כעשרים שנה התפרנס כעובד בסדנא של פסל, כצייר על קרמיקה ומעבודות גילוף.
שלוש פעמים נדחו בקשותיו להתקבל ל"בית הספר הגבוה לאומנויות יפות" שבפריז, שקבלה אליו הייתה בזמנו התנאי להצלחה כאומן.
את הכשרתו האומנותית קיבל בבית ספר לאומנות יישומית דקורטיבית ומתמטיקה.
המפנה בקריירה שלו חל באמצע שנות השבעים של המאה ה-19, עת סייר באיטליה והתבונן ביצירותיו של מיכלאנג'לו.
מיצירות אלה שאב את ההשראה ליצירתו החשובה הראשונה - עידן הברונזה, 1876. הדמות המפוסלת ביצירה נראתה אנושית אך רחוקה מאוד מהסגנון המקובל.
הריאליזם של הדמות היה חריף כל כך, שרודן נאשם ביצירת פסל מיציקה על גופו של המודל החי, מה שנתפס כרמייה.
רודן הוכיח את חפותו, והפסל "תקופת הברונזה" הביא לו מוניטין ובשנת 1880 נרכש על ידי ממשלת צרפת.
באותה שנה, הוזמן בידי ממשלת צרפת הפסל "שערי הגיהנום", עליו שקד עד למותו.
מעל השער ניצב מודל קטן של פיסלו המפורסם ביותר, האדם החושב.
לצד זאת, עבד רודן על אנדרטה לכניעת העיר קאלה ולסופר אונורה דה בלזק.
פסלים אלה איתגרו את האסתטיקה המסורתית, ועוררו ביקורת רבה.
בשנת 1900, גדל פרסומו של רודן, והוא ניהל קשרים עם הסופר אוסקר וויילד והמשורר ריינר מריה רילקה שהיה למזכירו במשך מספר שנים.
באותה תקופה החל רודן למכור פסלים לתעשיינים אמריקאים.
בשנת 1917, נדבק רודן בשפעת, ומת בגיל 77.
בשנת 1880 הזמינה ממנו ממשלת צרפת פרויקט פיסולי ענקי – שער ברונזה גדול בשם שערי הגיהנום.
שער זה היה אמור להיות הפתח למוזיאון לאמנות דקורטיבית, שלא הוקם בסופו של דבר.
רודן שקד על בניית השער במשך שלושים ושבע שנים עד למותו ב-1917. השער לא הושלם מעולם.
האב-טיפוס לשערו של רודן הוא "שער גן העדן" שהציב לורנצו גיברטי במאה ה-15 בפתח הבפטיסטריום של פירנצה.
"האדם החושב" היושב במרכז מעל שתי דלתותיו של שערי הגיהנום, הוא דיוקנו הדמיוני של דנטה וסמל רוחו החוקרת של האדם.
הדמות אפופה בפסימיות אינטלקטואלית שהייתה אופיינית לשנות השמונים של המאה ה-19.
האדם החושב הוא פסלו הנודע ביותר של רודן.
הוא הועתק בקנה מידה מונומנטלי גם בשיש וגם בברונזה וזכה לרפרודוקציות רבות בקנה מידה קטן יותר.
על קברו של רודן במדון (Meudon) שליד פריז הוצב, על פי בקשתו, העתק עשוי ברונזה של פסל זה.
יציקות רבות של יצירה זו בוצעו מאז ובדומה לרוב יצירותיו של רודן אפשר לראותן גם במוזיאוני רודן בפריז ובפילדלפיה.
הפסל הושלם בשנת 1888 והוא מתאר את כניעת העיר קאלה שעל גדת התעלה האנגלית לאדוארד השלישי לאחר מצור שנמשך למעלה משנה, בשנת 1347, במהלך מלחמת מאה השנים.
רודן עורר מחלוקת כאשר בחר להציג את נציגי העיר כאנשים שבורים וכואבים ולא כגיבורי עירם.
יצירות נודעות נוספות של רודן:
אוגוסט קונט או בשמו המלא איזידור אוגוסט מרי פרנסואה גזוויה קונט היה סוציולוג ופילוסוף צרפתי.
נחשב לאחד ממניחי היסוד לדיסציפלינה הסוציולוגית כמדע שיטתי ופוזיטיביסטי.
אוגוסט קונט נולד ב-1798 במונפלייה כבן בכור בין ארבעת הילדים של משפחה קתולית ומונרכיסטית.
אביו לואי-אוגוסט-גזווייה קונט (1859-1776) היה אחראי על גביית המיסים במחוז ארו.
גם הסב מצד אביו, סימון קונט, היה גם הוא מפקח פיננסי שמקורו ביישוב ארלף בחבל מורוואן.
לאורך השנים רב קונט עם אביו, בעוד ששמר על קשר טוב עם אמו, פליסיטה-רוזלי לבית בואייה (1837-1764).
אחיו נקרא אדולף ואחותו, אליקס.
בילדות התחנך קונט אצל הוריו ובגיל 9 נכנס לפנימיhת בית הספר התיכון של מונפלייה, לימים התיכון ז'ופר.
בני דורו הושפעו מאוד על ידי המהפכה הצרפתית.
על אף ייחוס המשפחה כבר בגיל 13 לדבריו חזר בשאלה ונמשך לדעות הרפובליקניות.
הוא היה תלמיד מבריק בכל המקצועות - ממתמטיקה דרך רטוריקה עד לדקדוק השפה הלטינית.
מוריו ציינו כי חונן בזיכרון יוצא מגדר הרגיל.
ב-1813 עבר קונט בהצלחה את מבחני הכניסה לאקול פוליטקניק אולם לא התקבל בגלל הגיל הצעיר - 15 שנים.
דניאל אנקונטר, מתמטיקאי שהיה פרופסור באוניברסיטת מונפלייה העביר לו שיעורים מיוחדים וחיזק את עיניינו של קונט במדעים המדויקים.
לבסוף ב 2 בנובמבר 1814 התקבל לאקול פוליטקניק באחד המקומות הראשונים.
וזכה בבית הספר במעמד "קפוראל" ("רב-טוראי").
קונט נהנה מהערצת עמיתיו ללימודים שכינו אותו "סנגארל" בגלל כישרונו הסאטירי או "הפילוסוף".
במעמדו כ"קאפורל" זכה לקבל שיעורים ממדענים מעולים כמו פרנסואה אראגו, לואי פנסו, אלקסיס פטי, ז'אן טנאר ואוגוסטן קושי.
עם זאת ביוני 1815 הפרת כללי המשמעת במוסד האוניברסיטאי גרמה לו לאבד את מעמדו כ"קאפורל".
הוא התחיל לקבל יותר ויותר עונשים.
אחרי הרסטורציה הצרפתית באותה שנה בעקבות תקרית הבבית הספר החליט שר הפנים החדש הרוזן וובלאן להעניש את אחד המדריכים בשם לפברור דה פורסי ובאפריל 1816 כל המחזור של קונט סולק מהפוליטקניק בגין "חוסר משמעת".
מעריכים שהחלטה זו ביקשה להפיג את האווירה הרפובליקנית ששררה בבית הספר הגבוה ולמנוע התעוררותן של שאיפות החשודות כבונפרטיסטיות.
לפני שובו למופנלייה הקים קונט עם כמה מחבריו ללימודים את איגוד תלמידי האקול פוליטקניק, יוזמה שגרמה לו להיות במעקב משטרתי בהוראת שר המשטרה אלי דקאז.
קונט נולד בשלהי המהפכה הצרפתית.
מתוך ניסיון לפתור את מצוקותיה של צרפת של אחרי המהפכה, הוא גיבש מדע לו ביקש לקרוא "סוציולוגיה".
מבחינתו מדע שכזה נועד לשמור על ערכי תנועת הנאורות, בהם הפוזיטיביזם – ערך איתו הוא מזהה עד היום.
קונט ביקש לבצע סינתזה בין הרעיונות שעלו לפניו, בפילוסופיה ובמדעים השונים, מתוך מטרה ליצור מדע חדש שיוכל לשמש תרופה לחוליי החברה.
המדע הזה, טען, הוא מדע הסוצילוגיה – מלכת המדעים יחד עם הפסיכולוגיה ומדעי המוסר שייווצרו בהמשך (כך קיווה).
במסגרת כך, הסוציולוגיה חייבת הייתה להיות מסוגלת לספק תוכנית ומתודה לגבי איסוף הידע והנתונים, וכן גם הייתה חייבת להציע כלים אנליטיים לניתוח הנתונים הנאספים.
בכך קונט היה ממבשרי המדעים הפוזיטיביים כפי שאלו התעצבו במאות האחרונות.
עם זאת, זו דרישתו השלישית של קונט מהסוציולוגיה שמשכה את האש הרבה ביותר: קונט דרש שהסוציולוגיה גם תספק כלים למימוש גאולת האדם והחברה.
זה מתוך הדרישה הזו שהוא מפתח את "דת הפוזיטיביזם" שלתקופה מסוימת זכתה לתמיכה (ובתקופתו של דורקהיים כבר הפכה למושא לזלזול וביקורת).
בין שנות השלושים לסוף שנות הארבעים של המאה התשע עשרה גיבש, בסדרה של ספרים, את תפיסת הפוזיטיביזם שלו.
בתוך כך טען למהלך התפתחותי של המדעים כל הדרך מהאסטרונומיה והפיזיקה ועד למדעי החברה שקיווה לעזור ליצור.
הוא ביקש להציב במרכז מדעי החברה את האמפיריות השיטתית מתוך מטרה להגיע ליכולת לנהל ולהנדס את החברה העתידית.
מבחינת קונט, אלה הסוציולוגים שצריכים לעמוד בראש הארגונים החברתיים שכן הם יהיו המומחים לדרכי התנהלות החברה.
נקודת המוצא של קונט היא שעל חברה להכיל הרמוניה בין תחושות, מחשבות ופעולות: זה רק מתוך הרמוניה שכזו, טען, שהחברה יכולה להתנהל בצורה בריאה.
מתוך ההבנה הזו ניסח את "חוק שלושת השלבים" בשנת 1844. במסגרת הכלל, החברה האנושית עוברת מבחינה תאורטית שלושה שלבים של התפתחות, השלב הראשון הוא השלב התאולוגי, משם ישנה תנועה לשלב המטאפיזי ולבסוף לשלב המדעי.
המעבר התאורטי משלב לשלב מבוסס על שאילת שאלות, שאלות שעולות מתוך האינטראקציות בין הביטויים של שלושת השלבים.
שלושת השלבים מכתיבים גם סוגים מסוימים של תשובות שהחברה יכולה להציע עבור השאלות הללו.
מאוחר יותר בחייו יטען קונט ששלושת השלבים במציאות מתקיימים במקביל, ושההבחנה בינם היא בחלקה אנליטית.
עבור קונט, השלב המעניין המרכזי הוא השלב המדעי, בו החברה הצרפתית של תקופתו נמצאת (כך טען).
קונט טוען שבמסגרת קיומה של החברה הצרפתית בשלב המדעי, השאלות שמנחות את צרפת הן שאלות על החוקים שעל בסיסם מתקיימת ומתנהלת החברה.
החוקים הללו, טוען קונט, צריכים לעמוד בתנאים של "בו-זמניות" במובן זה שעל החוקים להסביר היבטים שונים ומקבילים שמתקיימים בתופעות שונות.
תנאי אחר בנוגע לחוקים הוא לגבי חוקים שעוסקים בקדימות (קונט שלל את האפשרות של הסוציולוגיה להסביר סיבה ותוצאה), כלומר באיזו תופעה מופיעה לפני איזו תופעה אחרת.
החיפוש אחר החוקים, המשיך קונט, מוגבל על ידי מספר טעמים: ראשית על ידי המגבלות הביולוגיות שלנו ("אדם עיוור יתאר את המציאות אחרת מאדם רואה), ושנית על ידי השינויים ההיסטוריים שהעולם והחברות שמרכיבות אותו עוברות.
מבחינת קונט, אין החברה הצרפתית של אחרי המהפכה כחברה הצרפתית שלפניה.
דיון מעניין נוסף שקונט עסק בו הוא הדיון בחלוקת העבודה.
התזה הבסיסית של קונט בנושא זה היא שעלינו להבין את המבנים החברתיים, ובתוכם את חלוקת העבודה, על בסיס יחסים של חלקים מתוך שלם, כשהשאלה היסודית היא מה הפונקציה שממלאים אותם חלקים במכלול.
הדרך להגיע להבנה הזו, טוען קונט, מבוססת על חיפוש פתולוגיות, ובתוכן חלוקה לא שוויונית של יחסי העבודה.
קונט מקדיש מקום נרחב למחקר ההיסטורי ("המסורת ההיסטורית היא מה שמבדיל את האדם מן החיות") כשהוא מבדיל בתוך כך בין מחקר "סטטי" למחקר "דינמי".
קונט מסיים את תרומתו לדיון באמירה לפיה על הסוציולוגיה לחקור את התופעה ואת החברה בכללותן, לא לפצל את המחקר למני תחומים נפרדים.
אנטון לודוויג פרידריך אוגוסט פון מקנזן היה גנרל-פלדמרשל פרוסי גרמני.
אוגוסט פון מקנזן נולד בפרובינציית סקסוניה שהשתייכה לממלכת פרוסיה, הוא למד חקלאות בבית ספר בהאלה, אבל לא הצליח לסיים את לימודיו.
הוא התנדב לשירות צבאי בשנת 1869 בגדוד השני של ההוסרים, במהלך מלחמת צרפת–פרוסיה הוא קודם לדרגת לויטננט ועוטר בצלב הברזל, דרגה שנייה.
אחרי לימודים באוניברסיטת הלה, פון מקנזן חזר לצבא והמשיך לשרת בגדוד שלו מזמן המלחמה, הוא הצטרף למטה הכללי בשנת 1891 והתרשם עמוקות מרעיונותיו של אלפרד פון שליפן ואפילו נחשב כמועמד לרשת אותו בתפקידו עם פרישתו בשנת 1906, אולם בסופו של דבר הלמוט פון מולטקה קיבל את התפקיד.
בשנת 1903 מונה פון מקנזן למפקד הדיוויזיה ה-36, ובשנת 1908 מונה למפקד הקורפוס ה-17.
כשפרצה מלחמת העולם הראשונה פון מקנזן פיקד על הקורפוס ה-17 שהיה חלק מהארמייה השמינית תחת פיקודו של פאול פון הינדנבורג, הוא השתתף בקרב גומבינן ובקרב טננברג, לקראת סוף שנת 1914 פון מקנזן קיבל פיקוד על הארמייה התשיעית ועוטר בפור לה מריט על לחימתו בלודז' ובוורשה.
ב-16 באפריל 1915 מונה פון מקנזן למפקד הארמייה ה-11 ופיקד עליה עד 8 בספטמבר 1915. פון מקנזן השתתף בקרבות באזור גליציה ולקח חלק בכיבושם של פשמישל ולמברג.
על הצלחותיו אלו קיבל פון מקנזן ב-3 ביוני 1915 תוספת עלי אלון לעיטור הפור לה מריט, וב-22 ביוני קודם לדרגת גנרלפלדמרשל ועוטר במסדר העיט השחור.
באוקטובר 1915 פון מקנזן מונה למפקד קבוצת הארמיות פון מקנזן (שכללה את הארמייה ה-11 הגרמנית, הארמייה ה-3 האוסטרו-הונגרית והארמייה ה-1 הבולגרית), והוביל את הכוחות האוסטרו-גרמנים נגד צבא סרביה, הוא הצליח להביס אותם ולמחוץ כל התנגדות צבאית בסרביה.
פון מקנזן הוביל מתקפה נגד רומניה בשנת 1916. הוא נחל הצלחה בשדה הקרב אף על פי שהכוח עליו פיקד היה רב לאומי והורכב מעות'מאנים, גרמנים ובולגרים.
אחרי הניצחון במערכה הרומנית, קיבל פון מקנזן ב-9 בינואר 1917 את הצלב הגדול של צלב הברזל (שהוענק רק 5 פעמים במהלך המלחמה).
הוא מונה למושל הצבאי של רומניה בשנת 1917, ופעולתו האחרונה הייתה ניסיון להשמיד את הצבא הרומני שהתחיל להתארגן מחדש, הניסיון נכשל תוך כדי אבדות כבדות לשני הצדדים.
עם סיום המלחמה פון מקנזן נפל בשבי הצבא הצרפתי שהיה מוצב בהונגריה, הוא שוחרר בנובמבר 1919.
פון מקנזן פרש מהצבא בשנת 1920. למרות התנגדותו לרפובליקת ויימאר בתחילה הוא לא ניצל את מעמדו כדי להתנגד לה בפומבי, דבר זה השתנה בשנת 1924 שהוא התחיל להשתמש בתדמיתו כדי לתמוך בכוחות פוליטיים שמרנים ומלוכנים.
כמו כן הוא הצטרף לארגון ותיקי מלחמה העולם, קסדת הפלדה, והיה לאחד האחרים הפעילים ביותר של הארגון השמרני.
בבחירות לנשיאות גרמניה בשנת 1932, תמך פון מקנזן בהינדנבורג, אולם עם עלייתו של היטלר לשלטון הוא הפך לתומך נלהב של המשטר והתפעל מניצחונותיה הראשונים של גרמניה במלחמת העולם השנייה, במיוחד אחרי הניצחון במערכה הצרפתית, תפקידו בגרמניה הנאצית היה סמלי בלבד.
למרות התמיכה שהוא הביע במשטר הוא לא היסס למחות על רציחתם של הגנרלים קורט פון שלייכר ופרדיננד פון ברדוב בליל הסכינים הארוכות ועל מעשי הזוועה שבוצעו בפולין הכבושה, דבר זה הביא את היטלר וגבלס לחשוד בנאמנותו אבל כתוצאה ממעמדו הרם הם לא יכלו לעשות לו דבר.
פון מקנזן נשאר מונרכיסט והופיע בלווייתו של הקייזר וילהלם השני בהולנד לבוש במדים מלאים, בניגוד לרצונו של היטלר.
אוגוסט פון מקנזן נפטר ב-8 בנובמבר 1945 בגיל 95. בנו של אוגוסט - אברהרד פון מקנזן, היה גנרל-אוברסט ומבכירי קציני השריון הגרמני במהלך מלחמת העולם השנייה.
הצלב הגדול של צלב הברזל
פור לה מריט עם עלי אלון
הצלב הגדול של המסדר הצבאי של מקס יוזף
הצלב הגדול של מסדר סנט סטפן
אוגוסט פרדיננד מביוס היה מתמטיקאי ואסטרונום גרמני.
פאול יוליוס מביוס היה נכדו.
מביוס נולד ביישוב קטן ליד אלטנבורג (כיום בגרמניה).
בשנת 1813 הוא התחיל לימודים באוניברסיטת לייפציג אצל קרל מולביידה והמשיך ללמוד אצל קרל פרידריך גאוס.
בשנת 1815 הוא סיים עבודת דוקטורט בהדרכת יוהאן פרידריך פפאף.
בשנת 1816 הוא מונה לפרופסור לאסטרונומיה ומתמטיקה באוניברסיטת לייפציג ועבד בה עד שנפטר בשנת 1877.
ידוע בעיקר בשל טבעת שעיצב הקרויה על שמו, טבעת מביוס.
היה גם הראשון שהציג פונקציה אריתמטית הקרויה פונקציית מביוס.
על שמו קרויה גם פונקציה באנליזה מרוכבת בשם העתקת מביוס.
מביוס פיתח גם את הקואורדינטות הבריצנטריות בחיבור חשוב מ-1827.
עוד לפני שבעיית ארבעת הצבעים הועלתה, מביוס הציע ב-1840 את השאלה הבאה: האם ניתן לחלק ממלכה נתונה לחמישה אזורים כך שלכל אזור יהיה גבול משותף עם כל אחד מארבעת האחרים?
הקורא המתמטי המנוסה עשוי לזהות במהירות כי התשובה שלילית, שכן מבעד לניסוח הציורי של הבעיה מסתתרת השאלה האם הגרף השלם הוא גרף מישורי.
שאלה זאת שהעלה מדגימה את העניין שהיה למביוס ברעיונות טופולוגיים, ואת התפקיד החלוצי שמילא בפיתוח המוקדם של ענף הטופולוגיה.
אוגוסט אדולף אדוארד אבֶּרהארד קונדט היה פיזיקאי גרמני בן המאה ה-19, אשר התפרסם במחקריו בתנאי היווצרותם של גלים עומדים בגזים, ובחקר התוצא המגנטו-אופטי והנפיצה האנומלית.
אוגוסט קונדט נולד בשווֶרין שבמקלנבורג-שוורין, גרמניה.
את פרק לימודיו המדעיים החל בלייפציג, אך עבר מאוחר יותר, לאוניברסיטת ברלין.
שם, הקדיש את עצמו תחילה, ללימודי אסטרונומיה, אבל פנה ללימודי פיזיקה בהשפעת היינריך מגנוס, ואת לימודיו לתואר שלישי סיים ב-1864, כאשר תיזת המחקר שלו הייתה הדפולריזציה של אור.
ב-1867 התמנה קונדט באוניברסיטת ברלין, ושנה לאחר מכן, קיבל משרת פרופסור לפיזיקה במכון הפוליטכני הפדרלי בציריך, שם היה גם מורו של וילהלם קונראד רנטגן.
כעבור כשנתיים בווירצבורג, הוא נקרא ב-1872 לשטראסבורג, שם נטל חלק רב בארגונה של אוניברסיטה חדשה, ועסק בהקמתו של המכון לפיזיקה שם.
ב-1888 הוא שב לברלין כיורשו של הרמן פון הלמהולץ כמנהל המכון לפיזיקה של ברלין וכמחזיק הקתדרא של פיזיקה ניסויית שם.
הוא נפטר לאחר מחלה, בישראלדורף, ליד ליבק, ב-21 במאי 1894.
כאיש מחקר מקורי, קונדט הצליח במיוחד בחקר טיבם של גלי קול וגלי אור.
ב-1866 הוא פיתח שיטה חשובה ביותר לחקר גלי הקול המופקים באוויר הכלוא בצינורות חלולים.
שיטה זו התבססה על העובדה שאבקה דקה, כמו ליקופודיום, המפוזרת בחללה הפנימי של שפופרת, בו יוצר רטט בעמוד אוויר, נוטה להצטבר בתלוליות באזורי צמתים, כאשר את המרחקים ביניהם ניתן, לפיכך, למדוד ישירות.
אוגוסט פליקס פושון היה שף, אופה-פטיסייה ואיש עסקים צרפתי ידוע בתחום המזון.
אוגוסט פליקס פושון נולד באלון (Ellon), קלבדוס, הגיע לפריז ב-1885; החל את הקריירה שלו כשהסתובב בשווקים והציע פירות וירקות מביתו בנורמנדי ארבע עונות בשנה.
בשנה שאחרי-כן הוא פתח בכיכר המדלן מעדנייה שהציעה מוצרי מזון בעלי איכות גבוהה (מכולת, עופות, בשר, גבינות, עוגות וממתקים, יינות ואלכוהול), כולם מצרפת בלבד; את הלקוחות שהתעניינו ברכישת מוצרים אקזוטיים הוא הפנה לחברו הדיאר (Hediard).
נוכח הצלחת העסק שלו, הוא פתח מאפייה ב-1895 ושלוש שנים אחר-כך פתח את "חדר התה הגדול" בכיכר המדלן 24. ב-1900 השיק את המרתפים הגדולים של יינות-האיכות של חנויות פושון ברחוב רי דה לה קומט, ליד האינווליד.
בין שתי מלחמות העולם פתח שירות קייטרינג.
בזמן זה, פושון, גם נתן את שמו למיני קפה, שוקולדים, תה, וריבות; הללו נבחרו היטב ושוגרו ללקוחות בצרפת ומחוצה לה, בכך היה המותג הראשון של מזון יוקרה.
לאחר מותו של מייסדה, החלה חנות פושון לרכוש מוצרי מזון יוקרתיים מארבעה קצוות תבל.
אוגוסט קוביצק (גרמנית: August Kubizek; 30 באוגוסט 1888 - 23 באוקטובר 1956) היה ידידו ושותפו לדירה של אדולף היטלר בווינה למשך מספר חודשים.
מאוחר יותר כתב ספר על היכרותו עם היטלר בשנות נעוריהם.
קוביצק והיטלר נפגשו בפעם הראשונה בסתיו 1905 כשהתחרו על מקומות עמידה בכניסה לאופרה של ריכרד וגנר בלאנדסתיאטר בלינץ שבאוסטריה.
תשוקתם העזה למוזיקה של וגנר חיברה ביניהם והם הפכו עד מהרה לידידים קרובים, ומאוחר יותר אף לשותפים לדירת חדר קטנה בווינה - שם ניסו להתקבל שניהם ללימודים גבוהים.
קוביצק היה טיפוס סביל, כנוע וחלש שמצא את ניגודו המושלם בהיטלר הדעתן, הרברבן, ה"יודע כל".
כבן למשפחת פועלים שלמד בבית ספר שרמתו הייתה נמוכה חש רגשי נחיתות לעומת היטלר "המשכיל" מהמעמד הבורגני (אביו של היטלר היה פקיד מכס) והעריץ אותו.
אוגוסט היה היילוד הראשון והיחיד ששרד מבין ילדיהם של מיכאל ומריה קוביצק, שמתו בינקותם.
מאוחר יותר הוא ציין זאת בספרו כנקודת דמיון בינו לבין היטלר שאימו איבדה ארבעה מבניה בטרם עת.
עובדה זו חיזקה את שניהם להאמין שהם "נבחרו" להינצל על ידי הגורל.
אוגוסט קוביצק התגורר עם היטלר בדירה זו מה-22 בפברואר עד ראשית יולי 1908. היה זה אדולף היטלר שהיה אז בן 19, ששכנע את אביו של קוביצק לאפשר לבנו את לימודי המוזיקה במטרופולין הגדולה.
דבר זה, כתב קוביצק, שינה את מסלול חייו לצמיתות.
קוביצק התקבל במהירות לאקדמיה למוזיקה בעוד שהיטלר שניסה במקביל להתקבל ללימודי אומנות נכשל בכל ניסיונותיו, עובדה אותה ניסה להסתיר משותפו לדירה.
בראשית יולי 1908 עזב היטלר בפתאומיות את הדירה וניתק את הקשר עם ידידו לשעבר.
קוביצק השלים את לימודיו ב-1912 והחל בקריירה מוזיקלית כמנצח על תזמורת, אולם זו נקטעה בפתאומיות עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה.
בזמן המלחמה שירת אוגוסט ביחידת המילואים של רגימנט מס' 2 של חיל הרגלים בצבא אוסטרו-הונגריה.
בתום המלחמה התקבל קוביצק למשרה במועצת העיר אפרדינג באוסטריה עילית והמוזיקה הפכה אצלו לתחביב.
לאחר שצפה בהיטלר בעמודו הראשון של עיתון פופולרי, החל קוביצק לעקוב אחר פעילותו הפוליטית המתפתחת של ידידו לשעבר בעניין מסוים, הגם שלא ניסה ליצור עמו קשר עד שנת 1933, שאז שלח לו איגרת ברכה לכבוד מינויו לקנצלר גרמניה.
שישה חודשים מאוחר יותר קיבל קוביצק במפתיע את תשובתו של היטלר שכתב לידידו הוותיק "גוסטל": "אני מאושר להיזכר באמצעותך בשנים המאושרות של חיי".
30 שנים מאז נותק הקשר בין שני הידידים, נערך מפגש משותף ביניהם ב-9 באפריל 1938, במהלך אחד מביקוריו של היטלר בלינץ.
שניהם ישבו ושוחחו במשך למעלה משעה במלון ויינזינגר, והיטלר הציע לידידו לשמש כמנצח על תזמורת, הצעה אותה דחה קוביצק בנימוס.
עם זאת, לאחר שנודע להיטלר על שלושת ילדיו של אוגוסט הוא הציע לממן את לימודיהם בקונסרבטוריון ע"ש אנטון ברוקנר בלינץ.
היטלר הזמין את קוביצק להשתתף בפסטיבל ביירוית כאורחו ב-1939 ושוב ב-1940, חוויות אותם תיאר קוביצק כ"שעותי המשמחות ביותר בקיומי הארצי".
ב-1938 קוביצק נשכר לשירותה של מכונת התעמולה הנאצית והשתתף בפרסום עלונים המתארים את שנות נעוריו עם היטלר.
באחד מהם הוא מספר שהיטלר היה מאוהב בנערה בשם שטפני איזק (לימים: רבאטש), לה כתב שירי אהבה רבים אך מעולם לא שלח אותם.
ג'ון טולנד בביוגרפיה של אדולף היטלר שהתפרסמה ב-1976 ציין שכשגילתה הנערה עובדה זו כעבור שנים היא הייתה המומה.
ב-1942 הודיע קוביצק, שנמנע כל חייו מעיסוק בעניינים פוליטיים, על הצטרפותו למפלגה הנאצית כמחווה לידידו משכבר הימים.
בדצמבר 1945 אסף בשקדנות קוביצק גלויות ומזכרות שניתנו לו על ידי היטלר בשנות נעוריהם אותן החביא במרתף ביתו באפרדינג.
זמן קצר לאחר מכן נעצר ונחקר על ידי רשויות הצבא האמריקני במשך 16 חודשים.
נערך חיפוש בביתו אך האוסף לא נתגלה.
ב-1951 קוביצק, שדחה הצעות אחדות לפרסם את זיכרונותיו הסכים להוציא לאור ספר בשם "Adolf Hitler, mein Jugendfreund" (אדולף היטלר, ידיד נעוריי) באמצעות המו"ל ליאופולד שטקר.
כתב היד המקורי היה בן 293 דפים והכיל מספר תמונות, שהציגו ברובן גלויות ורישומים שמסר לו היטלר בין השנים 1906–1908. הספר מחולק לשלושה חלקים ומכיל פרולוג, 24 פרקים ואפילוג.
הספר, שיצא לאור ב-1953, חולל רעש גדול ומאוחר יותר אף תורגם למספר שפות.
באפילוג כתב קוביצק: "אף על פי שתמיד הייתי אדם א-פוליטי מיסודו ששמר תמיד מרחק מהמאורעות הפוליטיים של אותה תקופה שהגיעה לסופה המוחלט ב-1945, שום כוח שבעולם לא יוכל לגרום לי להתכחש לידידותי עם אדולף היטלר".
אוגוסט פרידריך פרדיננד פון קוֹצֶבּוּ היה מחזאי גרמני.
אחד מספריו של קוצבו נשרף בפסטיבל ורטבורג ב-1817. הוא נרצח ב-1819 על ידי קארל לודוויג זאנד, חבר מיליטנטי ב-Burschenschaften (אחוות סטודנטים).
הרצח של קוצבו סיפק למטרניך תירוץ להוציא את תקנות קרלסבאד של 1819 שפירקו את ה-Burschenschaften, לנקוט אמצעים חריפים נגד העיתונות הליברלית, ולהגביל באופן קשה את החופש האקדמי במדינות הקונפדרציה הגרמנית.
אביו שהיה יועץ משפטי לרוזנת אנה אמליה מת כמה חודשים אחרי הולדתו.
ולמד שם בבית ספר יסודי ותיכון.
בתיכון אחד ממוריו היה דודו, מבקר הספרות יוהאן קרל אוגוסט מוּזֶאוּס.
ב- 1776 הוא שיחק יחד עם גתה במחזה Geschwister (אחים).
הוא החל ללמוד באוניברסיטת ינה בגיל 16 והמשיך את לימודיו, במשך שנה באוניברסיטת דיסבורג.
ב-1780 הוא סיים את לימודי המשפטים ונעשה עורך דין.
בזכות השפעתו של הגראף גֵרץ (Goertz), השגריר הפרוסי לחצר הרוסית, הוא נעשה מזכירו של המושל הכללי של סנקט פטרבורג.
ב-1783 הוא קיבל מינוי של יועץ לבית הדין הגבוה לערעורים ברֶוָל שם הוא נישא לבתו של גנרל רוסי.
הוא קיבל תואר אצולה ב-1785 ונעשה נשיא בית משפט השלום של אזור אסטוניה.
הרושם הטוב שנוצר על ידי יצירות אלה כמעט נמחק על ידי הסאטירה הדרמטית "Doktor Bahrdt mit der eisernen Stirn" (דוקטור בארט עם גבת הברזל) שהועלתה ב-1790 עם השם Knigge בדף השער.
המחזה נכתב בתגובה למחלוקת בין י.
צימרמן ומנהיגי המפלגה הברלינאית של המשכילים.
הוא קשר כל אחד ממתנגדיו של צימרמן לסטייה מינית אחרת.
קוצבו הכחיש שהוא חיבר את המחזה גם כשהעניין נעשה נושא לחקירה משטרתית.
התוצאה הייתה שבנוסף להתרחקות צימרמן וקניגה (בעלי בריתו לשעבר) ממנו הוא גם זכה בשם של חוסר יושר וזימה אותו לא הצליח לנער מעצמו עד סוף ימיו.
אחרי מות אשתו הראשונה פרש קוצבו מהשירות ברוסיה וחי, במשך זמן מה, בפריז ובמיינץ.
לאחר מכן התיישב ב-1795 באחוזה ליד רוול אותה רכש והקדיש את חייו לכתיבה.
בתוך כמה שנים פרסם קוצבו שישה כרכים של יצירות שונות וסיפורים (Die jüngsten Kinder meiner Laune - הילדים הצעירים ביותר של לָאונה שלי, 1796-1793) ויותר מעשרים מחזות.
רובם תורגמו לכמה שפות אחרות.
ב-1798 הוא קיבל משרה של מחזאי החצר בתיאטרון וינה אבל בשל חילוקי דעות עם השחקנים הוא נאלץ להתפטר זמן קצר לאחר מכן.
הוא חזר לעיר הולדתו אבל לא היה ביחסים טובים עם גתה והוא תקף בגלוי את הסגנון הרומנטי שבו התפרסם גתה.
כתוצאה מכך היה מצבו בוויימאר לא נוח.
קוצבו תכנון לחזור לסנקט פטרבורג אבל במסעו לשם הוא נעצר, מסיבה שאינה ידועה, בגבול ונשלח לסיביר.
למזלו הוא כתב קומדיה שהחניפה לגאוותו של הצאר פאבל הראשון.
הוא הוחזר במהרה, ניתנה לו אחוזה מאדמות הכתר של ליבוניה ומונה למנהל התיאטרון הגרמני בסנקט פטרבורג.
לקראת סוף 1806 ביקר פעם נוספת ברוסיה וממקומה הבטוח של אחוזתו באסטוניה הוא כתב מאמרים סאטיריים רבים נגד נפוליאון בונפרטה בכתבי העת שלו "Die Biene" (הדבורה, או הכינה) וב-"Die Grille" (הצרצר).
כיועץ למדינה הוא צורף ב-1816 למחלקה ליחסי חוץ בסנט פטרבורג ומשם הוא דיווח לרוסיה על נושאים גרמניים.
היו כאלה שחשדו בו שהוא מרגל ודעה זו החזיקה מעמד זמן רב, אבל בתקופה המודרנית הוכיחו שטענה זו הייתה לא מבוססת.
הוא דיווח רק על עניינים שהיו כבר ברשות הכלל.
אף על פי כן יהיה הוגן לומר שהוא היה פרקליט של רוסיה בגרמניה.
בשבועון "Literarisches Wochenblatt" (שבועון ספרותי) שפורסם בוויימאר הוא לעג לגרמנים שהיו להם דרישות למוסדות חופשיים ובעקבות זאת הוא הפך מושא לתעוב על ידי ליברלים לאומנים.
אחד מהם היה קרל לודוויג זאנד, סטודנט לתאולוגיה שזמם לרצוח אותו.
הוא ביצע את הרצח זמן קצר אחרי שקוצבו עבר עם משפחתו למנהיים.
זאנד תקף את קוצבו בביתו ב-18 במרץ 1819. על פי אלכסנדר דיומא האב נעשה זאנד עצבני מדי כאשר אחד מילדיו של קוצבו התחיל לבכות ואז דקר את עצמו.
זאנד נאסר וטופל עד שהבריא.
במשפט שלו הוא טען שקוצבו היה אויב העם הגרמני.
אף על פי כן הוא הורשע ברצח קוצבו והוצא להורג מאוחר יותר באותה שנה.
הרצח של קוצבו סיפק לנסיך מטרניך את הטיעונים אתם יכול היה לשכנע את הקונפדרציה להטיל הגבלות קשות יותר על האוניברסיטאות ועל העיתונות, הנקראות תקנות קרלסבד.
אף על פי שהוא קיבל ביקורות גרועות מהמבקרים – רבים ראו את יצירותיו כלא מוסריות – הוא היה אחד הסופרים הפופולריים ביותר בזמנו.
במאמר הנקרא "מדוע יש לי כל כך הרבה אויבים?" הביא קוצבו את פרסומו כסיבה.
מבחינה פוליטית הוא היה שמרן וקוסמופוליטי בהשקפתו ודיבר בגלוי נגד האנטישמיות של הסטודנטים הלאומנים.
ב-1812 פנה אליו בטהובן והציע לקוצבו לכתוב עבורו ליברטו לאופרה על אטילה (שלא נכתבה מעולם).
עם זאת כתב בטהובן מוזיקת רקע לשניים ממחזותיו של קוצבו: "חורבות אתונה" (אופוס 113) (המארש הטורקי של בטהובן מופיע בפרק הרביעי של מוזיקת הליווי) ו"המלך שטפן" (אופוס 117).
מלבד מחזות כתב קוצבו כמה יצירות היסטוריות; "היסטוריה של האימפריות הגרמניות" נשרף על ידי סטודנטים לאומנים בפסטיבל ורטבורג (שבו השתתף זאנד).
כמחזאי הוא היה פורה בצורה יוצאת דופן.
מספר מחזותיו עובר את 200. הפופולריות שלו, לא רק בתיאטרון הגרמני כי אם באירופה כולה הייתה חסרת תקדים.
עם זאת, ראו את הצלחתו פחות כתוצאה מיכולת ספרותית בולטת כי אם בשל מיומנות יוצאת דופן בהמצאת סיטואציות.
היה לו, מה שלא היה לאף מחזאי גרמני לפניו או אחריו, חוש מובהק לתיאטרון והשפעתו על הטכניקות של הדרמה המודרנית מאז'ן סקריב לוויקטוריאן סארדו ומאדוארד פון באוארנפלד עד הרמן זודרמן היא ברורה.
קוצבו היה טוב במיוחד בקומדיות שלו, כמו "Der Wildfang, Die beiden Klingsberg and Die deutschen Kleinstädter" (הילד הפראי, שני הקלינגסברים והפרברים הגרמנים), שיש בו תמונות מעוררות הערצה של החיים הגרמניים.
מחזות אלה החזיקו מעמד על הבימה בגרמניה זמן רב אחרי שהמחזות שהיו פעם מפורסמים כמו: "Menschenhass und Reue" (שנאת אדם וחרטה) שהיה ידוע באנגליה בשם "The Stranger" (הזר), "Graf Benjowsky" (גראף בניובסקי) או טרגדיות אקזוטיות כמו "Die Sonnen-Jungfrau" (בתולת השמש) ו-"Die Spanier in Peru" (בספרדים בפרו) נשכחו מזמן.
היסטוריונים של התיאטרון מחשיבים את ההצלחה המזהירה של "שנאת אדם וחרטה" גם באנגליה (שם היא הוצגה ב-1798) וגם בארצות הברית כאחד ממבשרי הדרך של המלודרמה שצברה פופולריות וששלטה בבמות באירופה ובארצות הברית במשך 75 השנים הראשונות של המאה ה-19.
בימי חייו פורסמו שני אוספים של המחזות של קוצבו: "Schauspiele" (5 כרכים, 1797), "Neue Schauspiele" (23 כרכים, 1820-1798).
כתביו המקובצים "Sämtliche dramatische Werke" (כתבים מקובצים) ב-44 כרכים פורסמו בשנים 1829-1827 ושוב תחת השם "Theater" ב-40 כרכים בשנים 1840–1841. מבחר של מחזותיו ב-10 כרכים הופיע בלייפציג בשנים 1867–1868.
לקוצבו היו 18 ילדים, בהם אוטו פון קוצבו שהיה שייט ומגלה ארצות, פאול דמטריוס פון קוצבו שהיה קצין רוסי ומושל כללי של ורשה, ואלכסנדר קוצבו שהיה צייר.
אוגוסט רולינג היה כומר בפראג ופרופסור לתאולוגיה קתולית, וסופר פולמוסן שהיה לאנטישמי ידוע, בראש ובראשונה בשל כתב הפלסתר שלו, "היהודי התלמודי" ("Der Talmudjude"), שיצא ב-1871.
אחרי סיום לימודי בית הספר התיכון ב-1858 התחיל רולינג ללמוד תאולוגיה באקדמיה במינסטר.
אחרי לימודים בפריז ב-1863 חזר למינסטר כדי ללמוד לימודי הסמכה לכמורה אצל הבישוף יוהאן גאורג מילר.
לאחר מכן עבד כמורה פרטי בבריסל ופריז.
ב-1871 קיבל תואר דוקטור לשם כבוד ופרופסור לפרשנות המקרא באוניברסיטת מינסטר.
ב-1874 היה רולינג פרופסור באוניברסיטת מילווקי ויסקונסין בארצות הברית.
הוא חזר לאירופה ב-1875 והתגורר באיטליה, אנגליה ופראג.
ב-1892 הוא היה כומר בכנסייה הראשית של פראג.
ב-1897 פרסם רולינג את ספרו "מדינת העתיד" (Der Zukunftsstaat).
ב-1899 הוא פרש ממשרת ההוראה שלו, עבר לגוריציה ואחרי כן לפריישטט (באוסטריה עלית) ולבסוף עבר לזלצבורג.
רולינג התפרסם, בראש ובראשונה כמחבר אנטישמי, במיוחד בספרו "היהודי התלמודי" שהפך להיות ספר יסוד עבור מחברים אנטישמים ועיתונאים.
את המבוא לחיבור כתב העיתונאי הצרפתי האנטישמי אדואר דרימון.
בחיבור זה הוא יצר קשרים בין ציטוטים מנותקים מהקשרם מן התלמוד ופירש אותם בצורה שלילית.
בכך הוא חיפש אחר דרך תאולוגית לפעול נגד מה שמכונה "הגזע היהודי" (jüdische Rasse).
הוא הסתמך בזה בעיקר על חיבורו של יוהאן אנדריאס אייזנמנגר משנת 1710, "היהדות שנחשפה, או, דין וחשבון יסודי ואמיתי על האופן המבעית שבו מכפישים היהודים העיקשים את השילוש הקדוש וממיטים עליו חרפה" (Entdecktes Judenthum Oder Gründlicher und Wahrhaffter Bericht, welchergestalt die verstockten Juden die Hochheilige Drey-Einigkeit lästern und verunehren").
מקור אחר של רולינג היה המומר אהרן ישראל ברימן (Aron Israel Brimann) (ד"ר יוסטוס), שהצטיין בכתבי פלסתר אנטישמיים.
הקונטרס של רולינג הופיע במהדורות רבות.
מן המהדורה השישית חולקו חינם על ידי אגודת בוניפציוס מפאדרבורן 38,000 עותקים.
נואמים אנטישמיים החלו לסמוך על כך שיזוכו בבית המשפט על בסיס ציטוט מכתביו של רולינג, אז הפכו הקונטרסים נגד התלמוד נושא לשערורייה ציבורית.
לספרו של רולינג על התלמוד הייתה השפעה גדולה ואפילו יוליוס שטרייכר הסתמך על טיעוניו של רולינג בעיתונו דר שטירמר.
רולינג טען שעל פי הדת היהודית ומאמיניה יש לפגוע בכל אפשרות בנוצרים ולהרגם.
בכך הגן רולינג על עלילות הדם בימי הביניים.
אוגוסט רולינג הופיע במשפטי עלילות דם רבות כמומחה.
במשפט עלילת טיסאסלר הונגריה הוא הודיע שהוא מוכן לבוא ולהעיד שהיהודים עוסקים בפולחן דם לחג הפסח.
התאולוג הפרוטסטנטי פרנץ דליטש הוכיח את הזיופים והסילופים בגישתו של רולינג לתלמוד.
אחרי שהרב יוסף שמואל בלוך האשים את רולינג בזיופים ושבועת שקר תבע אותו האחרון על הוצאת דיבה.
בית המשפט אפשר את הופעתו של דליטש כמומחה נגדי.
אחרי שהוא חשף שרולינג לא מסוגל לקרוא את התלמוד במקור משך רולינג את התביעה.
אף על פי שרולינג איבד את רישיון ההוראה שלו והותיקן הציב את כתביו ברשימת הספרים האסורים הם היו בשימוש נרחב בקרב קתולים במרכז ומזרח אירופה.
רולינג קיבל תמיכה משני צירי הרייכסטג האוסטרים גאורג פון שנרר 1841–1921 וקרל לואגר (1841-1910), שהיו גם אנטישמים.
בגרמניה הופצו רעיונותיו בעיקר על ידי אגודת בוניפציוס.
אוגוסט פאול פון וסרמן היה רופא ומיקרוביולוג יהודי גרמני, ידוע, בין השאר, בתרומתו לאבחון הסרולוגי של מחלת העגבת.
אוגוסט פון וסרמן נולד ב-1866 בבמברג בממלכת בוואריה, כבן השני מבין שלושת בניו של בנקאי החצר הבווארית, אנג'לו פון וסרמן (1914-1835), ושל אשתו, דורה לבית באואר (1912-1841)
האב והמשפחה זכו לתואר אצולה בשנת 1910 .
הוא היה נודע גם כאספן אמנות וזיכה את ילדיו בהשכלה רחבה.
אוגוסט וסרמן למד בגימנסיה "קייזר היינריך" בעיר הולדתו ואחר כך החל מ-1884 למד רפואה באוניברסיטאות ארלנגן, וינה ומינכן.
הוא סיים את תואר הדוקטור לרפואה באוניברסיטת שטרסבורג בשנת 1888 עם עבודה על השפעת התרופה ההיפנוטית "סולפונל".
ב-1 בספטמבר 1891 התקבל וסרמן לעבודה ללא שכר במכון החדש למחלות זיהומיות שהוקם בברלין על ידי רוברט קוך.
הוא עבד כעוזר במחלקות המדעית והקלינית תחת ניהולו של ברנהרד פרוסקאואר (1915-1851).
בפברואר 1893 הוא התמנה כעוזר מחקר לענייני כולרה ובין פברואר 1895 ליוני 1896 כרופא מפקח מטעם המכון בתחנת הפיקוח על הטיפולים באנטיטוקסין לדיפתריה.
תחנה זאת הועתקה ב-1896 למכון לטיפול ניסיוני ולחקר הנסיוב בשכונת שטגליץ של ברלין.
שם חזר לעבוד כעוזר מחקר ללא שכר.
לבסוף התמנה כרופא בכיר במחלקה הקלינית וב-1 באפריל 1902 היה ליורשו של לודוויג בריגר (1919-1849) בתפקיד מנהל המחלקה.
ב-1906 הוא התמנה למנהל המכון לטיפול ניסיוני ולחקר הנסיוב.
וסרמן פיתח יחד עם אלברט נייסר וקארל ברוק מבחן פיקסציה של ה"משלים" ששימש לאבחון סרולוגי של העגבת, שנה בלבד אחרי שזוהה גורם המחלה.
מבחן זה אפשר אבחונה המוקדם של העגבת, למרות התמונה הקלינית הבלתי ספציפית שלה, ובאופן זה סייע במניעת הפצתה.
המבחן וסרמן גילה שמחלת "השיתוק הכללי המתקדם" הוא הפרעה מוחית שנגרמת על ידי העגבת שלא טופלה.
מבחן וסרמן או בורדה-וסרמן נשאר זמן רב כלי יסודי לאבחון העגבת ומניעתו אך הוחלף עם הזמן בחלופות מודרניות יותר.
החל משנת 1913 ועד יום מותו וסרמן היה מנהל מכון הקייזר וילהלם לטיפול נסיוני בברלין-דאהלם.
וסרמן היה נשוי לאליס פון טאוסיג (ילידת 1874, בתו של תאודור פון טאוסיג
בדומה לאחיותיה, קלרה והציירת הלן פון טאוסיג, היא נרצחה באושוויץ ב-1943. לזוג וסרמן נולדו שני ילדים, רוברט (1943-1897) ונספה במחנה הריכוז מכלן בבלגיה ופרנץ.
פרנץ פון וסרמן עלה לישראל ונפטר בתל אביב ב-1956.
1921 - וסרמן היה הזוכה הראשון לפרס אהרונסון .
אוגוסט אנטואן פיקאר (Auguste Antoine Piccard; 28 בינואר 1884 - 24 במרץ 1962) היה פיזיקאי, ממציא וחוקר שווייצרי.
אוגוסט ואחיו התאום, ז'אן פיקאר, נולדו בבזל שבשווייץ למשפחה מלומדת.
אביהם, ז'ול פיקאר, היה פרופסור לכימיה באוניברסיטת בזל ודודם, פאול פיקאר, היה מבעלי הפירמה "Faesch&Piccard" שעסקה בתכנון הידראולי.
עוד בילדותו גילה פיקאר עניין רב במדעים, ולאחר שסיים את בית הספר התיכון המקומי המשיך בלימודיו במכון הטכנולוגי בציריך, שם קיבל תואר BS בהנדסת מכניקה ותואר דוקטור בפיזיקה.
האחים פיקאר לקחו חלק ביחידת הכדורים הפורחים של חיל האוויר השווייצרי (הוקמה ב-1918) יחד עם מהנדסים נוספים.
בשנת 1920 נשא לאישה את בתו של היסטוריון צרפתי בסורבון.
אחיו היה נשוי לג'נט פיקאר, והוא דודו של דון פיקאר.
בשנת 1922 מונה לפרופסור לפיזיקה באוניברסיטה החופשית של בריסל; באותה השנה גם נולד לו בנו הראשון - ז'אק פיקאר.
הוא היה חבר בכנס סולווה בשנים 1922, 1924, 1927, 1930 ו-1933. כמו כן, היה פיקאר בעל דרגת מפקד (Commandeur) בלגיון הכבוד וכן בעל דרגת מפקד במסדר לאופולד.
הוא נשאר בבלגיה במשרתו באוניברסיטה בבריסל עד לשנת 1954 (מלבד שנות מלחמת העולם השנייה בהן שהה בשווייץ), ואז פרש לגמלאות.
פיקאר מת בלוזאן ב-24 במרץ 1962 כתוצאה מאי ספיקת לב.
האסטרואיד (43806) Augustepiccard, שנתגלה ב-12 בספטמבר 1991, נקרא על שמו.
פיקאר שימש השראה לדמותו של "פרופסור קלקולוס" בהרפתקאותיו של טינטין של המאייר הבלגי ארז'ה.
עוד בהיותם סטודנטים במכון הטכנולוגי של ציריך בשנת 1913, החלו האחים פיקאר בתכנון כדור פורח שיוכל להגיע לסטרטוספירה ולעמוד בלחץ האוויר האטמוספירי.
ניסיונות קודמים הוכיחו שהסטרטוספירה עלולה להיות קטלנית, לכן היה צורך בבניית כדור פורח מהפכני.
פיקאר רצה להגיע לסטרטוספירה ולבצע שם מדידות של הקרינה הקוסמית, בהנחה שצפייה בקרניים מתוך הסטרטוספירה תהיה יעילה יותר.
הוא עבד בשיתוף פעולה עם איינשטיין בבניית כלים אשר באמצעותם יהיה אפשר למדוד את הרדיואקטיביות של האטמוספירה.
פיקאר תכנן ובנה תא כדורי, אטום במעטפת אלומיניום לוויסות הלחץ האטמוספירי, בקוטר של 2.1 מטר.
התא היה מחובר לכדור פורח שגובהו 30 מטר, אותו בנה פיקאר משתי שכבות של כותנה שחוברו בגומי.
הקרן הלאומית למחקר מדעי של בלגיה (FNRS) מימנה את בניית הכדור הפורח ולכן הכדור נקרא על שמה, FNRS-1.
ב-27 במאי 1931, המריאו פיקאר ועוזרו פול קיפפר (Kipfer) מאאוגסבורג, גרמניה, לטיסה בת 17 שעות שבמהלכה הגיעו לגובה של 15,781 מטר (51,775 רגל).
הם היו הראשונים בהיסטוריה שהגיעו לסטרטוספירה.
במהלך הנחיתה, בגובה של 4,000 מטר, נסתם השסתום שתפקידו להוציא אוויר ושני המדענים נחתו נחיתת חירום על קרחון באלפים האוסטריים.
מספר ימים רווחה הדעה שהם מתו על מזבח המדע, עד שנמצאו ליד כפר נידח בשם אוברגורגל (Obergurgl), ואז נערכו להם קבלות פנים נלהבות בציריך ובבריסל.
ב-18 באוגוסט 1932 ביצע פיקאר טיסה נוספת יחד עם מקס קוסינס (Cosyns).
הם המריאו מדובנדורף (Dübendorf) שבשווייץ באמצעות תא טייס חדש; בטיסה זו הוא שבר את השיא של עצמו והגיע לגובה של 16,201 מטר (53,153 רגל).
באמצעות כדורים פורחים גדולים יותר, חלוצי תעופה אחרים הצליחו בשנה שלאחר מכן להגיע לגובה רב יותר הן ברוסיה (18,501 מטר) והן בארצות הברית (18,592 מטר); אך הראשון שפרץ והצליח להתגבר על המכשול היה פיקאר.
פיקאר עצמו המשיך במחקריו על הסטרטוספירה; טיסתו האחרונה הייתה ב-1937.
פיקאר וקיפפר הוכרזו על ידי נאס"א כשני האסטרונאוטים הראשונים.
לאחר שהמריא לסטרטוספירה, החליט פיקאר לעבוד על רעיון בכיוון הנגדי - לבנות צוללת למים עמוקים.
בשנת 1930 היו אלה אוטיס ברטון וויליאם ביבי שקבעו שיא עם הבתיספרה שלהם, וצללו לעומק של 400 מטרים.
הבתיספרה הוגבלה לצלילה אנכית משום שהייתה מחוברת בכבל לספינה, ובשל לחץ המים הייתה חסרת יכולת צלילה עמוקה.
פיקאר לא רצה שהבתיסקף שלו תהיה תלויה בקשר ישיר לכלי שיט כלשהו אלא עצמאית, ושתוכל לצלול לעומק רב.
את הבתיסקף הראשון, FNRS-2 (שמומנה גם היא על ידי הקרן הבלגית ונקראה על שמה), התחיל פיקאר לבנות ב-1937. הצוללת נבנתה ככדור פלדה קטן ובו מקום ל-2–3 אנשי צוות, בעל חלונות מפלקסיגלס, שתוכנן לעמוד בלחץ של 12,000 PSI בעומק של 12,000 רגל.
הסיבה שצוללות אחרות כמו הבתיספרה של ביבי היו חייבות להיות מחוברות לספינה בכבל הייתה בעיית כושר הציפה; כיוון שתא הצוללת כבד מן המים לא הייתה דרך לעלות אותו חזרה.
פיקאר לקח את העיקרון של "lighter than air" (מתייחס לגזים דחוסים פחות מהאוויר ולכן קלים יותר) בו משתמשים להפרחת כדור פורח והפך אותו ל-"lighter than water".
כשם שבכדור הפורח מרוקנים זיבורית, בדרך כלל חול או מים, בשביל להמריא - כך גם הבתיסקף תידרש לרוקן זיבורית בשביל לצוף בסיום הצלילה.
פיקאר החליט להשתמש ב-10,000 גלונים של הפטאן (תוצר של נפט) כזיבורית.
על מנת לגרום לכדור לצלול, חוברו למכל הציפה 9 טון של כדורי ברזל בתוך מכל מיוחד בצורת משפך שהוחזקו על ידי אלקטרומגנט בפתחו; כשרצתה הצוללת לעלות היו משחררים את כדורי הברזל.
מלחמת העולם השנייה קטעה את עבודות הבנייה וה-FNRS-2 הייתה מוכנה רק בשנת 1948. ב-26 באוקטובר 1948 בוצעה צלילת ניסיון של הבתיסקף במים רדודים בעומק של 24 מטר (80 רגל) שהוכתרה בהצלחה.
ב-3 בנובמבר באותה השנה הבתיסקף צללה לעומק של 1,400 מטר בקירוב (4,600 רגל); תא הצוללת עמד בלחץ המים בהצלחה אך מכל הציפה ניזוק וההפטאן דלף מהמכלים לים.
באותה השנה הפסיקה קרן FNRS הבלגית את מימון הפרויקט, וה-FNRS-2 נמכרה לחיל הים הצרפתי שפיתח אותה ל-FNRS-3.
הבתיסקף השנייה, הטריאסטה, עוצבה ותוכננה גם היא על ידי פיקאר ונבנתה באיטליה.
אורכה היה 15 מטר, מכלי הציפה שלה היו מלאים ב-22,000 גלונים של הפטאן וכן חוברו 2 מכלי זיבורית של מים לכל אחד מצדדיה.
באוגוסט 1953 צללו שתי הצוללות, ה-FNRS-3 ליד חופי טולון שבצרפת והטריאסטה ליד חופי נאפולי שבאיטליה.
הטריאסטה נרכשה בידי חיל הים האמריקני תמורת 250,000 דולר בשנת 1958.
הטריאסטה צללה שוב ב-23 בינואר 1960 בתהום צ'לנג'ר שבשקע מריאנה בצפון-מערב האוקיינוס השקט, לעומק של 10,911 מטרים; אף כלי שיט אחר לא הגיע עד אז לעומק דומה.
משפחת פיקאר ייחודית בשבירת שיאי עולם בטיסה הגבוהה ביותר וגם בצלילה העמוקה ביותר.
אוגוסט פיקאר (1884–1962), בנו של ז'יל, פיזיקאי; טיסות לסטרטוספירה וניסיונות צלילה במעמקי ים
שותף (יחד עם דון וולש) לצלילה העמוקה בעולפ
ברטראן פיקאר (נולד 1958), נכדו של אוגוסט, פסיכיאטר; הקפת העולם ללא הפסקה הראשונה על ידי בלון והקפת העולם הראשונה על ידי מטוס סולארי
ז'אן פיקאר (1884–1963), האח התאום של אוגוסט, פיזיקאי; טיסות לסטרטוספירה
"entre ciel et terre" (לוזאן, 1946; בתרגום חופשי - "בין שמיים וארץ").
"Au fond des mers en bathsyscaohe" (פריז, 1954; בתרגום חופשי - "בתוך כדור פורח ובתיסקף")
שאק אוגוסט סטנברג קרוג (בדנית: Schack August Steenberg Krogh, 15 בנובמבר 1874 - 13 בספטמבר 1949) היה פיזיולוג וזואולוג דני, פרופסור לפיזיולוגיה של בעלי החיים באוניברסיטת קופנהגן.
הוא תרם למספר תחומים של הפיזיולוגיה, היה חלוץ של המחקרים ההשוואתיים בבעלי החיים ונודע, בין השאר, בניסוח העיקרון הנושא את שמו - עקרון קרוג בנוגע לבחירת חיות הניסוי המתאימות ביותר למחקרים הפיזיולוגיים.
בשנת 1920 זכה בפרס נובל לרפואה ולפיזיולוגיה.
חקר את הסתגלות מחזור הדם בשרירי השלד ובאיברים אחרים בהתאם לצרכים, באמצעות סגירתם של עורקיקים ונימים.
אוגוסט קרוג נולד בגרנו, בחוף המזרחי של יוטלנד, בשנת 1874. אביו, ויגו קרוג, בנאי אוניות לשעבר, שהפך ליצרן בירה ולמוציא לאור של עיתון מקומי, היה צאצא למשפחת איכרים דנים שחיו מזה דורות רבים בדרום יוטלנד.
אמו, מריה לבית דרכמן, הייתה בת של פקיד מכס והיו לה מצד אמה גם שורשים צועניים.
בבית הספר לא אהב אוגוסט קרוג את חומר הלימודים.
התעניין מילדותו במדעי הטבע, הסתקרן מחיי החרקים ומאוחר יותר, כתלמיד תיכון, אהב לבצע ניסויים בצמחים ובבעלי חיים.
שני ספרים פופולריים על מדעי הטבע משכו במיוחד את תשומת לבו: "ספר ההמצאות" ו"כוחות הטבע".
בשנת 1889, בגיל 14, עזב למשך שנה את בית הספר כדי להצטרף לצי.
נסע באונייה קטנה לאיסלנד במשימות פיקוח על תעשיית הדיג שם.
בשובו מאיסלנד נרשם לגימנסיה בעיר הקרובה, אורהוס, הידועה כ-Aarhus Katedralskole.
מורו וידידו, ויליאם סרנסן, שבפניו הציג כמה מניסוייו בתחום הפיזיולוגיה, עודד אותו להמשיך בקריירה בתחום הביולוגי.
שנות הלימודים והתחלת הקריירה המדעית
בשנת 1893, בתום לימודי התיכון, במקום לפנות לתחום הנדסת האוניות, כפי שרצה אביו, נרשם קרוג ללימודי רפואה באוניברסיטת קופנהגן.
אך כעבור זמן קצר, פנה ללימודי זואולוגיה.
בהמלצת סרנסן, התחיל ללמוד אצל כריסטיאן בוהר (אביו של הפיזיקאי נילס בוהר), שהיה מומחה בפיזיולוגיה של מערכת הנשימה ושל מחזור הדם.
בשנים 1881 ו-1883 שהה קרוג במכון לפיזיולוגיה בלייפציג וחקר בהדרכתו של קרל לודוויג את הגזים בדם ואת הפיזיולוגיה של הריאות.
עם סיום התואר הראשון בזואולוגיה, החל משנת 1897 עבד קרוג במעבדה לפיזיולוגיה רפואית של בוהר ואחרי סיום התואר השני בזואולוגיה בשנת 1899, הפך לעוזרו של הפרופסור.
בשנת 1903 סיים את התואר דוקטור לזואולוגיה באוניברסיטת קופנהגן.
בעת עבודתו יחד עם הסלבך במעבדתו של כריסטיאן בוהר גילה קרוג כי הפחמן הדו-חמצני מוריד את קישור החמצן להמוגלובין, תופעה שקיבלה את השם "אפקט בוהר".
עוד בשנותיו כסטודנט באוניברסיטה חקר קרוג את אופן הפעולה של בועיות האוויר אצל הפגית של חרקים המכונים Corethra.
קרוג פיתח את טכניקת המדידה של הלחץ של גז המומס בתוך נוזל והמציא מכשיר מדידה בשם "מיקרוטונומטר".
החל משנת 1902 הוא חקר את כמות החמצן והפחמן הדו-חמצני המומסים בתוך מי הים על מנת להבין את תפקיד האוקיינוס במחזור דו־תחמוצת הפחמן בטבע.
בעבודת הדוקטורט שלו משנת 1903 הוכיח קרוג את ההבדל בין הנשימה העורית ובין הנשימה הריאתית של הצפרדע.
המחקר שבו הוכיח כי החנקן אינו מעורב במטבוליזם של בעלי החיים זכה לפרס זגן של האקדמיה למדעים של וינה.
בשנת 1908 יחד עם אשתו, בירתה מריה, אחת הרופאות הראשונות בדנמרק, ערך קרוג מסע לגרנלנד על מנת לחקור את תזונת האסקימואים, המבוססת על בשר (בעיקר של כלבי ים) ואת השלכותיה על המטבוליזם ועל הנשימה.
במחקרים שערך בשנים 1908–1910 יחד עם אשתו, קרוג גילה כי בניגוד למסקנותיו של בוהר שסבר כי סילוק CO2 וקליטת O2 בריאות הן תהליך הפרשתי, מדובר בתופעת פעפוע בלבד.
תגלית זו גרמה להתקררות יחסיו עם מורו.
בשנים 1908–1912, במקביל לעבודתו כמרצה לפיזיולוגיה של בעלי החיים (זואופיזיולוגיה) (1908–1916), במשרה שנוצרה במיוחד בשבילו, הוא המשיך במחקריו בתחום הנשימה מתוך רצון להסביר את המנגנון שדרכו מגיע החמצן לדם.
מאוחר יותר חקר קרוג את הומיאוסטזיס המים והאלקטרוליטים אצל חיות מים ופרסם את הספרים: "הוויסות האוסמוטי" (1939) ו"פיזיולוגיה השוואתית של מנגנוני הנשימה" (1941).
הוא בנה כלים מדעיים בעלי חשיבות שימושית רבה, כגון הספירומטר והמכשיר למדידת שיעור המטבוליזם הבסיסי.
בשנת 1922 התחיל קרוג להתעניין בחקר האינסולין שנתגלה שנה קודם לכן על ידי החוקרים הקנדים פרדריק בנטינג וג'ון מקלאוד.
בעת ביקור בארצות הברית, קרוג ואשתו שהייתה חולת סוכרת בעצמה, החליטו לנסוע גם לקנדה ולבקש מצוות העמיתים הקנדים את הרשות לייצר את התרופה מצילת החיים בדנמרק.
מריה קרוג שכנעה גם את המדען הנס כריסטיאן האגדורן להצטרף ליוזמה.
צוותם הקים מפעל וקידם בו את הפקת האינסולין מתמציות לבלב של חזירים בעזרת אתנול.
במרץ 1923 טופלו כבר חולי הסכרת הראשונים, ובהם מריה קרוג, באמצעות אינסולין תוצרת דנמרק.
המפעל לאינסולין הפך במשך הזמן לחברת התרופות "נובו נורדיסק".
בשנת 1923 הציע קרוג את השמות של בנטינג ומקלאוד למועמדות לפרס נובל לרפואה.
אוגוסט קרוג היה נשוי משנת 1905 לבירתה מריה לבית ירגנסן, (ילידת 1874 ושנפטרה בשנת 1943 מסרטן שד), רופאה ופיזיולוגית, אותה הכיר במעבדתו של כריסטיאן בוהר.
לבני הזוג נולדו שלוש בנות ובן.
הבן והבת הצעירה, בודיל שמידט-נילסן, דוקטור באודונטולוגיה, המשיכו במקצוע של הוריהם - פיזיולוגיה.
קרוג כתב מעל 200 מאמרי מחקר בכתבי עת מדעיים בינלאומיים.
1906 פרס זגן (Seegen) של האקדמיה הקיסרית האוסטרית למדעים, עבור מחקריו על הפרשת החנקן בגוף
1920 - פרס נובל לפיזיולוגיה
חבר בחברה המלכותית של לונדון
1945 - נבחר לאזרח הכבוד הראשון של עיירת הולדתו גרנא לרגל 500 שנה להיווסדה
1970 - מכון למדעי טבע במסגרת הפקולטה למדעים של אוניברסיטת קופנהגן נושא את שמו - מכון אוגוסט קרוג.
מכתש על הירח קיבל את שמו
אוגוסט תיאודור פאלם (August Teodor Palm; 5 בפברואר 1849 – 14 במרץ 1922) היה סוציאליסט שוודי, פעיל חברתי ודמות מפתח בהפצת הרעיונות הסוציאליסטיים ובבניית המפלגה הסוציאל-דמוקרטית בשוודיה, והובלתה לכיוון רפורמיסטי.
פאלם היה בנו של מורה ליד מאלמו, ממנו התייתם בגיל 10, ולאחר מכן עבר הכשרה כחייט.
כשהיה בן 18 ערך מסע לימודי בדנמרק ובגרמניה שלאחריו, ב-1874 התיישב כחייט בהדרסלב בצפון שלזוויג.
באותה שנה גם נישא לג'והאנה לרסון.
במהלך מסעותיו בגרמניה למד וקלט את רעיונות הסוציאליזם (בעיקר כתוצאה מאיחודן של שתי המפלגות הסוציאליסטיות בגרמניה לכדי מפלגה אחת, ה-SPD ב-1875).
ב-1877 גורש מגרמניה לאחר הפצת תעמולה סוציאליסטית.
ב-6 בנובמבר באותה השנה, במאלמו, נאם פאלם את הנאום הסוציאליסטי הראשון בשוודיה והתחיל את מסעו הפוליטי בגטבורג ובסטוקהולם.
שוודיה בסוף המאה ה-19 הייתה מדינה בעלת אחוז אוריינות גבוה כיוון שהדת הנהוגה בה היא לותרניזם (שעל-פיה על כל מאמין להיות מסוגל לקרוא את כתבי הקודש ללא תיווך) - מה שמאפשר הפצת תעמולה ורעיונות באמצעים כתובים בצורה רחבה.
עם הידיעה הזאת, במרץ 1882, הקים פאלם את העיתון Folkviljan ("רצון העם"), ושימש כעורכו עד 1885, אז העיתון נסגר.
ב-25 בספטמבר 1885 עבר פאלם לסטוקהולם, החל בהפצת העיתון הSocial-Demokraten ("הסוציאל-דמוקרט"), ושימש כעורכו בשנה הראשונה להפצתו.
החל מסתיו 1886 היה ילמאר ברנטין העורך הראשי של עיתון זה.
הממשלה השוודית שלחה אותו לכלא לשלושה חודשים בעוון הצהרות שפרסם בעיתון זה.
תרומתו הגדולה ביותר של פאלם הייתה בכך שהביא לאיגוד עובדי תעשיית העץ השוודיים ואיגוד עובדי תעשיית המתכת השוודיים תחת אידאולוגיה סוציאליסטית.
ב-1889, ביוזמתו של פאלם, קמה בשוודיה ה-SAP ("מפלגת הפועלים הסוציאל-דמוקרטית של שוודיה") שמהווה איחוד בין שלושה מועדונים סוציאליסטיים גדולים בשוודיה שהוקמו בעזרת פאלם.
במבנה הפוליטי של שוודיה באותה התקופה, לא התאפשר למי שאינו בעל רכוש רב להיבחר ולבחור בפרלמנט, ועל כן עיקר עשייתה של ה-SAP היה בהפצת תעמולה ואיגוד עובדים.
ב-1900 הוזמן פאלם לבקר בארצות הברית על ידי המועדון הסקנדינבי של מפלגת העבודה הסוציאליסטית של אמריקה בפרובידנס, רוד איילנד, בשיתוף עם מועדונים דומים בניו יורק וברוקלין, במטרה למשוך חברים נוספים למועדונים אלו.
מסעו התחיל ב-1 בספטמבר 1900, והוא מתועד בספר "תמונות מטיול לארצות הברית" (Ögonblicksbilder från en tripp till Amerika) שפורסם ב-1901.
אוגוסט פרידריך קלנר היה פקיד גרמני בדרג בינוני, שעבד כמפקח משפטי בערים מיינץ ולאובאך.
הוא התפרסם בעקבות פרסום יומן בו תיעד את ההתרחשויות בתקופת גרמניה הנאצית ואת עמדותיו לגביהן.
במהלך מלחמת העולם הראשונה, שירת קלנר בחיל רגלים בגדוד הסיאן (Hessian).
לאחר המלחמה הפך לפעיל פוליטי במפלגה הסוציאל-דמוקרטית של גרמניה, שהייתה המפלגה המובילה בתקופת השלטון הקצרה של רפובליקת ויימאר.
בתקופה זו ניהל קלנר קמפיין התנגדות לאדולף היטלר והנאציזם.
במהלך מלחמת העולם השנייה עבד בשירות הציבורי בבית משפט קטן.
בתקופה זו כתב יומן שבו תיעד את מחשבותיו ודעותיו לגבי השלטון הנאצי.