tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
אנשי האס אס נתנו לאסירים במחנות הריכוז לבצע את המשימות המסוכנות ביותר, כגון חפירה של מנהרות ומערות בהרים, בניית מפעלים תת-קרקעיים וסחיבת חומרי בנייה.
כדי לקדם את הפרויקטים העצומים הללו, הקימו הנאצים בשנים 1944 ו-1945 מאות מחנות לוויין בקרבת אתרים תעשייתיים.
על פי דיווחי אסירים, שמסרו את התיקים המנהליים של המחנה לשלטונות האמריקאים, שהו במחנה מטנהיים כ-2,000 אסירים, במחנה הנשים קרוב ל-500 נפשות, וב"מחנות היער" (וולדלאגר) היו 2,250 אסירים ואסירות.
מחנות אחרים החזיקו בסך הכל 550 איש.
רוב האסירים היו יהודים הונגרים, אך היו גם יהודים מיוון, מצרפת, מאיטליה וכן אסירים פוליטיים מרוסיה, פולין וסרביה.
באזור שמסביב היו גם מספר מחנות עבודה בכפייה ששהו בהם אסירי מלחמה כדי לספק עובדים למפעלים.
בסתיו 1944 ביצעו שומרי האס-אס סלקציה של אסירי מחנות קאופרינג במתחם מילדורף, תוך גירוש מאות אסירים חולים ונכים לתאי הגז באושוויץ.
התנאים במתחם מולדורף היו נוראים.
ההערכה היא, כי יותר ממחצית האסירים במתחם נספו לאחר שגורשו לאושוויץ, או מתו במקום מעומס עבודה, התעללויות, יריות ומחלות.
אסירים ב"מחנות היער" (וולדלאגר) שליד העיר אמפפינג שוכנו בבקתות עפר, צריפים שהיו שקועים חלקית באדמה עם גגות שכוסו באדמה, על מנת להסוות את המבנים מהסיור האווירי של בעלות הברית.
האסירים עבדו לעיתים תכופות בין 10 ל -12 שעות, כשהם נושאים שקי מלט כבדים ומבצעים משימות בנייה מפרכות אחרות.
אביגדור ברק (ברגר) אסיר לשעבר, העיד על התנאים במחנה:
בין יולי 1944 לאפריל 1945, כשצבא ארצות הברית כבר נכנס לאזור, גורשו למעלה מ-8,000 אסירים למחנה הראשי במטנהיים ולמחנות המשנה שלו.
חמישה נאשמים בניהול המחנה נידונו למוות במאי 1947 ושבעה נידונו לתקופות מאסר שונות במסגרת משפטי דכאו.
כיום ישנה באתר מצבת זיכרון.
מחנה נתן הוא מחנה צבאי של צה"ל במחוז הדרום, בצמוד לבאר שבע.
במחנה שוכנת גדוד טנ"א המרחבי (בעבר יחש"מ) 653 של חיל הטכנולוגיה והאחזקה, הנמנית עם יחידות האחזקה הגדולות בצה"ל, ואחראית בתחום החימוש לכל היחידות בפיקוד הדרום.
במחנה נמצאת גם מפקדת מרחב דרום של יחידת מצ"ח וגם בסיס מעצר צבאי של המשטרה הצבאית בו העצורים משמשים כעובדים לתועלת הציבור (ממחנה נתן נשלחים עצורים לעבודות ניקיון בעיר באר שבע, לדוגמה).
במחנה ממוקם פיקוד דרום של חיל התקשוב (בצ"פ 379)
במחנה ממוקם גם בית ספר תיכון תעסוקתי של משרד הכלכלה ושל רשת עתיד, בו התלמידים רוכשים מקצוע בניהול מלאי או מיכון תעשייתי ומשלבים לימודים ועבודה יחדיו.
המחנה נקרא על שמו של טוראי נתן אלבז, שבשנת 1954 הקריב את חייו למען חבריו בקפיצה על רימון.
על הקרבתו עוטר אלבז בעיטור המופת.
המחנה נקרא בשם "נתן" עוד משנת 1952, אולם לאחר מותו של אלבז, הוחלט שהשם ישמש להנצחתו.
אחר מלחמת העצמאות הצטייד צה"ל באמצעי לחימה ובציוד שנרכשו ממדינות שונות.
על מנת לספק לאמצעים אלו פתרון טכני ואחזקתי בדרום ישראל, הוקם בשנת 1954 גדוד חימוש מיוחד בפיקוד הדרום.
שנה מאוחר יותר נוצר הצורך להרחיב את שירותי הגדוד והוחלט על הקמת פלוגה נוספת בבאר-שבע.
ב־1964 פוצלה הפעילות לשתי פלוגות: האחת התמסרה לטיפול בטנקים והאחת- התמחתה באחזקת נגמ"שים ורכב כבד.
במלחמת יום הכיפורים פעלו הסדנאות ללא הפוגה - בשלב הבלימה הוטל על חוליות החימוש להחזיר את הכלים במהירות המרבית לכשרות מבצעית.
בשלב המתקפה סייעו החוליות בשיקום הכוח.
בסיום המלחמה היו חוליות החימוש פרוסות בכל מערך צה"ל.
הייתה להם עבודה עצומה של שיקום הרכב והשריון הפגועים.
הסדנה הרחיבה את מסגרתה וקלטה חיילים סדירים, קבע ומילואים.
ב-1988 אישר הרמטכ"ל דן שומרון להעלות את תקן מפקד היחש"ם מסא"ל לאל"ם.
באוגוסט 2000 אוחד יחש"ם (יחידת החימוש המרחבית) 653 עם יחש"ם ערבה 674, ליחידת החימוש המרחבית והמאוחדת של פיקוד הדרום - אטנא"ם (אגד טכנולוגיה ואחזקה מרחבי) 653.
יחש"ם 653 (יחידת חימוש מרחבית של פיקוד הדרום), אשר הוקם בשנות ה-50, עבר מיום הקמתו ועד היום, תהליכים רבים של רה-ארגון.
תפקיד היחש"ם לתת מענה אחזקתי מיטבי לכשירות המבצעית של היחידות בפיקוד הדרום ולפיקודים אחרים.
המחנה המיוחד סולובקי (לימים הכלא המיוחד בסולובקי), הוקם בשנת 1923 באיי סולובצקי שבים הלבן כמקום מעצר מרוחק ובלתי נגיש, הוא היה מיועד בעיקר למתנגדים סוציאליסטים של המשטר הבולשביקי החדש של רוסיה הסובייטית.
תחילה, האנרכיסטים, המנשביקים והמהפכנים הסוציאליסטים נהנו שם ממעמד מיוחד ולא נאלצו לעבוד.
בהדרגה הצטרפו אליהם אסירים מהמשטר הישן (כמרים, בני אצולה וקצינים של הצבא הלבן) והשומרים והפושעים הרגילים פעלו יחד כדי לשמור על הסדר.
זה היה הגרעין ממנו צמח הגולאג כולו, בזכות קרבתו לפרויקט הבנייה הגדול הראשון של תוכניות החומש, תעלת הים הלבן-הים הבלטי.
בדרך אחת סולובקי ותעלת הים הלבן הפרו עקרון בסיסי בגולאג: שניהם היו קרובים מדי לגבול.
זה הקל על מספר בריחות נועזות בשנות העשרים; בזמן שהתרחשה מלחמה בסוף שנות ה-30 של המאה ה-20 היא הובילה לסגירת הכלא המיוחד של סולובקי.
אלפי האסירים הועברו למקום אחר או נורו ביבשת ובסולובקי.
אלכסנדר סולז'ניצין כינה את סולובקי "אם הגולאג".
מחנה נוריה היה בסיס צבאי של צה"ל בסמוך להתנחלות נווה דקלים שבגוש קטיף, במחנה שכנה מפקדת אוגדת עזה ומפקדת חטיבת קטיף והוא היה ממוקם בין גני טל לנווה דקלים.
לאחר חתימת הסכם קהיר ב־1994, הועברה מפקדת אוגדת עזה מהעיר עזה למחנה.
גם חטיבת קטיף עברה מח'אן יונס למחנה נוריה.
בנובמבר 2004 נפל טיל נגד טנקים בתוך הבסיס ופצע שני חיילים ואזרח בעקבות.
אירוע זה בא זמן קצר לאחר מבצע חצר המלך בו פעל צה"ל כנגד מספר חוליות שהיו משגרי הפצמ"רים העיקריים לעבר יישובי גוש קטיף.
לאחר פרשת ההדלפה התמנה אביב כוכבי למחליפו של זכאי.
בעת טקס ההשבעה של כוכבי במחנה התקיימה מחאה של מספר תושבי גוש קטיף בכניסה לבסיס בדרישה שצה"ל יגביר את מאמציו לפעול כנגד ירי פצצות מרגמה אשר מבוצע לעבר יישובי הגוש ועוטף עזה.
בספטמבר 2005 התקיים במחנה טקס לציון יציאת כוחות צה"ל משטחי רצועת עזה לאחר כ-38 שנים ממלחמת ששת הימים.
בטקס השתתפו הרמטכ"ל דני חלוץ, אלוף פיקוד דרום דן הראל ומפקד אוגדת עזה כוכבי.
הבניין המרכזי בבסיס לא נהרס והיה מהמבנים הבודדים בגוש קטיף שהצבא החליט לא להרוס, לצד בתי הכנסת והישיבות.
עשור לאחר ביצועה של תוכנית ההתנתקות פורסם כי לא רחוק מהאתר שבו ישבה מפקדת אוגדת עזה הקימו הפלסטינים את מתחם הבילוי "אסדה סיטי" אשר כולל לונה פארק, מגלשות מים וגן חיות קטן.
מחנה מונופול היה מחנה ריכוז שהקימה בולגריה בעיר סקופיה, כדי לשמש תחנת מעבר בגירושם להשמדה של יהודי מקדוניה ותראקיה.
המחנה הוקם בעיר סקופיה, בבית חרושת לייצור טבק ששמו "מונופול".
המפעל הכיל מספר מבנים שהוסבו למחנה מעבר.
ב-22 בפברואר 1943 חתם אלכסנדר בלב ראש "הקומיסריון לשאלות יהודיות" הסכם עם תיאודור דנקר על מסירת יהודי תראקיה ומקדוניה לגרמנים, כשלב ראשון לקראת גירוש כל יהודי בולגריה.
הרכוש הפרטי והקהילתי היהודי יועד להחרמה על ידי השלטונות.
ב 11 במרץ 1943 ערכו הבולגרים אקציות ברחבי מקדוניה.
מרביתם – 7,215, גורשו למחנה מונופול.
שם הוחזקו במשך שבועות בתנאים קשים, צפיפות ורעב, תוך התעללות מתמדת מצד הבולגרים.
בשלושה טרנספורטים, ב-22, 25 ו-29 במרץ גורשו יושבי המחנה לטרבלינקה.
"מחנה מסוכן" הוא סרט אימה אמריקאי שנכתב ובוים על ידי המחזאי והתסריטאי ג'ון לוגן , והופק על ידי בלאמהאוס הפקות.
בסרט משחקים קווין בייקון, קארי פרסטון , אנה קלמסקי, תיאו ז'רמן, קווי טאן, אנה לורי, מוניק קים, דרווין דל פאברו, קופר קוץ' ואוסטין קרוט.
הסרט עלה לשידור בשירות הזרמת המדיה האמריקאי Peacock ב-5 באוגוסט 2022.
הסרט מתואר כ"סיפור העצמה קווירי המתרחש במחנה המרה להומוסקסואלים".
ב-9 באפריל 2021, נודע כי התסריטאי ג'ון לוגן עתיד לכתוב ולביים את סרט האימה "Whistler Camp", במה שתהיה העבודה הראשונה שלו כבמאי, יחד עם המפיקים ג'ייסון בלאם ומייקל אגילר מחברת בלאמהאוס הפקות.
בספטמבר 2021 הוחלט על שינוי שם הסרט, כך שבאותו זמן הוא לא היה ידוע סופית, וכן דווח כי תיאו ז'רמן, קווין בייקון, קארי פרסטון, ואנה קלמסקי יצטרפו לצוות השחקנים; מפיקי הסרט בפועל הם בייקון וסקוט טרנר שופילד .
ב-13 בספטמבר 2021 החלו צילומי הסרט, בהובלת הצלם הראשי לין מונכריף, באתר המחנאות קאמפ ראטלדג' שבעיר אטלנטה, תחת השם הזמני "Rejoice".
ב-1 באוקטובר נודע כי הסרט יעלה בבכורה בשירות הזרמת המדיה האמריקאי Peacock, וכי גם קווי טאן, אוסטין קרוט, אנה לורי, מוניק קים, קופר קוץ' ודרווין דל פאברו ישתתפו בו.
ב-13 באוקטובר סיפר בלאם שהוא נמשך ליצור סרט עלילתי בנושא טיפולי המרה בעקבות הסרט התיעודי "Pray Away" .
הוא גם הבהיר שהרעיון לסרט היה ביוזמתו המלאה של לוגן, שכתב את התסריט שלו באופן עצמאי, ללא הזמנה.
מחנה מעצר קרתגו היה מחנה מעצר בריטי ששכן בצפון מזרח סודאן, בלב המדבר הנובי, כמאה קילומטר דרומית לעיר פורט סודאן.
בינואר 1945 הועברו אליו לוחמי האצ"ל והלח"י על ידי שלטונות המנדט הבריטי ממחנה סמבל בסמוך לאסמרה שבאריתריאה.
מבין שלושת מחנות מעצר בריטים בהם שהו הגולים באפריקה במחנה זה היו התנאים הקשים ביותר.
אסירי המחנה סבלו מחום, תברואה ירודה, צפיפות ומחסור במים.
גורמים ביישוב ניסו לאורך שנות קיומו של המחנה להתערב לטובת העצירים אך כשלו במרבית המקרים.
המחנה הוקם בסוף שנת 1944 במבנים שהתפנו בבסיס חיל האוויר המלכותי קרתגו.
בראשית שנות השמונים של המאה ה-20 שימשו מסלולי החול הנטושים של הבסיס להטסת עולים מאתיופיה לישראל כחלק מבצע אחים.
הסיבה להקמת המחנה במקום כל כך מרוחק מפלשתינה (א"י) היה שעל פי המזכיר הראשי של ממשלת המנדט, ג'ון שו החלה הקצנה בפעילות המחתרות כנגד השלטון הבריטי.
בנוסף לכך, במחנה המעצר בלטרון, אליו נשלחו במרבית המקרים לוחמי המחתרות היו בריחות באופן תדיר, דבר שערער את ביטחון הבריטים שחששו מבריחות של לוחמי מחתרת.
הבריטים קיוו שאם יקימו את מחנה המעצר הרחק מארץ ישראל, בלב המדבר באפריקה, יהיה ללוחמים הרבה יותר קשה לשרוד את הבריחה ולהגיע בשלום למקום מבטחים.
בינואר 1945 הועברו אל המחנה 276 לוחמי האצ"ל והלח"י על ידי שלטונות המנדט הבריטי ממחנה סמבל בסמוך לאסמרה שבאריתריאה.
במהלך שנות קיום המעצר, היו מספר בריחות של גולי אצ"ל ולח"י ממחנה מעצר קרתגו, אליו הוגלו על ידי שלטון המנדט הבריטי.
הבריחה הראשונה, נערכה במרץ 1945 ובה נמלטו שלושה אנשי לח"י אל הרי המדבריות.
עם זאת ולאחר שפעלו ללא תוכנית מסודרת, שלושת פעילי הלח"י נתפסו במהרה והושבו למחנה קרתגו.
בריחה נוספת התרחשה מספר חודשים לאחר מכן, בספטמבר 1945 אך הפעם זו הייתה בריחה מסודרת אשר תוכננה בקפידה לפרטי פרטים.
בין השלושה שהשתתפו בבריחה היו ממקימי תנועת החרות, יעקב יונדוף ולוחם מחתרת האצ"ל, יעקב מרידור (לימים שר הכלכלה והתיאום הבין-משרדי בממשלת ישראל) וכן הפעיל שמעון שייבה.
הבריחה התבצעה לאחר שהשניים הסתתרו במכלי מים, השניים שיחדו את הנהג הסודני שהוביל את המכלים כדי שיבריח אותם.
במהלך הבריחה נעשה שימוש בתעודות מזויפות של האינטליג'נס (שרות הביטחון והמודיעין הצבאי של בריטניה) התעודות עוררו את חשדו של מנהל תחנת רכבת בח'רטום.
לאחר הבריחה, ב-9 באוקטובר 1945 פונו העצירים ממחנה קרתגו בחזרה למחנה סמבל.
במשך שנים רבות היה נידוי פוליטי על אסירי המחנה והסיפור הושתק בידי השלטון שנטה לספר את סיפורי קום המדינה מהנרטיב של מפא"י ושל "ההגנה" והפלמ"ח ולא של מחתרות הימין.
בדצמבר 2022 עלתה לשידור סדרת הטלוויזיה "קרתגו".
את הסדרה יצרו וכתבו האחים ינץ לוי ורשף לוי, הסדרה בדיונית היא בהשראת סיפורים ששמעו האחים מאביהם, אליהו לוי (עליו מתבססת הדמות הראשית) על מחנה קרתגו והחיים בו.
אך רבים מבני משפחות הלוחמים השבויים התרעמו על הצגת הלוחמים בצורה מגוחכת ונלעגת, ועל הטענה כאילו הסדרה מבוססת על אירועים אמיתיים בעוד לטענתם כל הסיפורים בסדרה בדויים לחלוטין.
בפרט, בניגוד למוצג בסדרה, לא היו כלל נשים, נאצים או פאשיסטים במחנה.
מאיר שמגר - נשיא בית המשפט העליון
יעקב מרידור - שר הכלכלה בכנסת ה-19 וה-20.
חיים קורפו - שר התחבורה בכנסת ה-19 ויו"ר רשות שדות התעופה.
יעקב נחושתן - חבר הכנסת השביעית ושגריר ישראל בהולנד
אליהו מרידור - חבר כנסת מטעם גח"ל
יוסף ויניצקי - עיתונאי וסופר
מחנה מילברטסהופן (המכונה בעגה הנאצית הרשמית "היישוב היהודי מילברטסהופן") היה מחנה עבודה וריכוז עבור כליאת יהודים במינכן שבגרמניה בין השנים 1941–1942.
מעת עליית השלטון הנאציונל-סוציאליסטי בגרמניה, כ-9,000 האזרחים היהודים במינכן נחשפו לאפליה גזענית.
ב-1938, כ-3,500 יהודים כבר נאלצו להגר לאחר ליל הבדולח, עוד 1,000 גברים יהודים גורשו למחנה הריכוז דכאו.
מחנה מילברטסהופן נבנה ברובע מילברטסהופן של מינכן ב-17 במרץ 1941 כמחנה צריפים על מגרש של 14,500 מ"ר.
יהודי המקום נאלצו לבנותו בכפייה ללא שכר.
18 צריפי העץ היו בעבר מגורים של ה-SA מאוברך.
עד 11 באוקטובר 1941, 412 גברים ו-38 נשים גורשו למחנה מילברטסהופן כעובדי כפייה.
שיא התפוסה של הצריפים המיועדים ל-1,100 איש הייתה 1,376 אנשים.
ההעברה הכפויה למילברטסהופן ולמחנה הכינוס בברג אם לאים שחררה כ-1,500 דירות במינכן, שניתנו בעיקר ל"חברים ראויים למפלגה".
היהודים שחיו במחנה שימשו כעובדי כפייה בחברות שונות במינכן.
הנהלת המחנה הייתה באחריות האסירים עצמם.
המחנה, המנוהל על ידי הנהגת המחוז של ה-NSDAP של מינכן, שימש בעיקר כמחנה מעבר לגירושים למחנות הריכוז וההשמדה פיאסקי, טרזינשטט ואושוויץ.
ב-20 בנובמבר 1941 יצאה הרכבת הראשונה כשעליה 1,000 אסירים, מתחנת המשא הסמוכה למחנה, אל קובנה, שם נרצחו האנשים כמה ימים לאחר מכן.
המחנה ננטש ב-19 באוגוסט 1942. עד אז, כמעט כל האסירים שם גורשו למחנות השמדה.
אחרוני האסירים הועברו למחנה האיסוף בברג אם לאים.
המחנה נמכר לאחר מכן ל-BMW AG, ששכנה עובדים זרים איטלקיים בצריפים.
לאחר תום מלחמת העולם השנייה המחנה שימש כמחנה פליטים של הצלב האדום.
לאחר תקופה ממושכת בה המחנה היה נטוש, מאז שנות ה-80 האתר הוסב לאזור מסחרי.
ב-30 באוקטובר 1980 הוגשה בקשה להצבת לוח זיכרון בישיבת הוועדה המחוזית.
לבסוף, רוברט ליפל יצר פסל שהוצב כאנדרטה בקצה הצפוני של מתחם המחנה, ונחנך על ידי גאורג קרונאוויטר ב-15 בנובמבר 1982.
פסל הברונזה בגובה כשלושה מטרים מזכיר גם עץ מת וגם חנוכייה.
"עבור אזרחים יהודים רבים, דרך הייסורים במחנות ההשמדה החלה ב-1941/43 עם פינויים למחנה הכינוס במינכן, כאן בקנורשטראסה 148".
ב-1988, כחלק מהרחבת קו הרכבת התחתית U2 והקמת תחנת הרכבת התחתית Am Hart, הפסל הועבר זמנית לבית הקברות היהודי החדש .
מחנה המעבר המשטרתי סכורל (בהולנדית: Schoorl) היה במקור מחנה צבא הולנדי בין השנים 1939–1940 ומחנה ריכוז נאצי בין השנים 1940–1941 ליד הכפר סכורל בהולנד.
המחנה נבנה בשנת 1939 כמחנה צבא הולנדי.
גרמניה הנאצית כבשה את הולנד ממאי 1940 ושלטה בה עד מאי 1945.
בין האסירים במחנה סכורל היו אנשים מהולנד, אנגליה, בלגיה וצרפת.
לאחר מספר חודשים שוחררו הצרפתים והבלגים.
בספטמבר 1940 הועברו האסירים האנגלים למחנה גרמני בעיר טושק בפולין.
היהודים הראשונים שנתפסו במהלך מעצרי פברואר 1941 ב-22–23 בפברואר 1941 בכיכר יונאס דניאל מאייר באמסטרדם הועברו למחנה במשאיות צבאיות.
הקבוצה של 425 איש נשארה במחנה ארבעה ימים והועברה למחנה הריכוז בוכנוואלד וביוני 1941 הועברו למחנה הריכוז מאוטהאוזן.
רק שניים מקבוצה זו שרדו את המלחמה.
עבור כ-1,900 איש היה זה המחנה הראשון בו היו עצורים לפני שהועברו למחנות אחרים.
יותר מ-1,000 מהם לא שבו, בעיקר יהודים ואסירים פוליטיים.
המשטר במחנה היה מתון בהשוואה למחנות ההולנדים האחרים.
לא היו עבודת פרך ומזון סופק בכמות שלא הביאה לידי מוות ברעב.
באוקטובר 1941 נסגר המחנה על ידי הגרמנים מכיוון שהמחנה היה קטן מדי ונמצא בין דיונות.
לא היה קל להגדיל אותו.
חלק מהאסירים שוחררו, אך רובם הועברו למחנה הריכוז אמרספורט ו-25 נשים הועברו למחנה הריכוז ראוונסבריק.
עד תום המלחמה השתמשו במחנה סכורל מיליציות של הוורמאכט וארגון טודט בתור בסיס.
לאחר המלחמה שימש המחנה לכליאת חברי התנועה הלאומית-סוציאליסטית בהולנד (NSB).
המפקד הראשון של מחנה סכורל היה אונטר-שטורמפיהרר אס אס ארנולד שמידט.
החליף אותו אונטר-שטורמפיהרר אס אס יוהאן פרידריך שטבר (Stöver).
אונטר-שטורמפיהרר אס אס קרל פטר ברג היה מפקד המחנה מיוני 1941 ועד לסגירתו באוקטובר 1941.
מחנה סכורל (Het Kamp Schoorl) – ספר בהולנדית מאת אלברט בור (Boer), העוסק בהיסטוריה של המחנה.
מחנה עודד היה בסיס צבאי של צה"ל ליד מושב מצליח בסמוך לרמלה.
במחנה שכנו משרדי הקישור והגיוס של אוגדה 380. בשנת 2005 פורק המחנה במסגרת פינוי התוואי הנדרש לסלילת כביש 431.
מקורו של המחנה בתקופת המנדט הבריטי.
המחנה נקרא על שמו של רב-סרן עודד שניידר, שנספה בעת מילוי תפקידו בתאונת אופנוע.
המחנה השתרע על פני שטח של 51 דונם.
בחפירה ארכאולוגית במקום נמצאו שרידים של אזור תעשייה מהתקופה העבאסית.
בניית המחנה בתקופת המנדט הבריטי פגעה בחלק מהשרידים הקדומים.
מחנה המעצר מרקספלס (בפלמית: Merxplas) לפליטים יהודים, שנודע גם בשם מושבת מרקספלס, היה מרכז עונשין במהלך מלחמת העולם השנייה, ליד אנטוורפן במרקספלס שבבלגיה על הגבול הבלגי-הולנדי.
מושבה חקלאית של קבצנים ונוודים נוסדה שם ב-1824 (כשבלגיה הייתה הולנדית).
בשנת 1938 הוקם שם מחנה מעצר.
ב-21 באוקטובר 1938 נכלאו שם 550 פליטים יהודים מהרייך השלישי, גברים בגילי 18 עד 45.
בשנת 1767 הוקמו בצרפת בתי מחסה בצו מועצת המדינה של המלך.
נפוליאון אישר צו זה בשנת 1808. באותה תקופה, בלגיה הייתה צרפתית ובית כזה נקבע בכל מחוז.
לאחר קרב ווטרלו עברה בלגיה לשלטון הולנדי ובין השנים 1823 ו-1825 הוקם בית כזה במרקספלס.
המטרה הייתה להילחם בנוודים ובקבצנות ולארגן מושבות חקלאיות כדי להפוך את הקבצנים לכשירים יותר לעבודה ובמקביל לעבד את אדמות אזור קמפין (Campine) העניות שבהולנד.
מרכזים דומים אחרים הוקמו בבלגיה במונס, נאמור, במרנפה, מרשין וכן וורטל .
לאחר מלחמת העולם השנייה היה במרכז זה מוסד פתוח למחצה.
מאז 28 בינואר 1999, המתחם הראשי הוא אנדרטה מוגנת.
כיום קיים במרקפלס מרכז מעצר למהגרים לא חוקיים.
האנשלוס באוסטריה בתחילת 1938 ומעצר הגברים היהודים בגרמניה בדכאו ובבוכנוואלד בליל הבדולח בסוף 1938 גרמו לגל גדול של פליטים יהודים מגרמניה.
בצו מלכותי מ-14 באוגוסט 1933 נדרש כל זר שביקש לשהות יותר משמונה ימים בשטח בלגיה להגיש בקשה לתעודת רישום במרשם הזרים.
תעודה זו שימשה כמסמך זהות למשך שישה חודשים.
התקנות אפשרו את גירושם של רוב הפליטים הבלתי חוקיים.
עם זאת, הייתה סובלנות לפליטים ששהו במרחק של עד כחמישה עשר קילומטרים מהגבול, ומעבר למגבלה זו, ועדות הסיוע היהודיות יכלו לטפל בהם.
מאביב 1933, התרבו בקשות ויזה בקונסוליות הבלגיות.
עקב המשבר הכלכלי, רובן נדחו.
פליטים רבים חצו את הגבול באופן בלתי חוקי.
בבריסל הוקמה הוועדה לסיוע לקורבנות האנטישמיות בגרמניה (CAAVAA), ובאנטוורפן - הוועדה להגנה על זכויות היהודים.
הם העניקו סיוע חומרי, משפטי וכלכלי.
ז'אן-פיליפ שרייבר סבור כי ארגונים אלה חששו לסכן את האיזון הרעוע שבו נמצאה הקהילה היהודית.
לכן הם שיתפו פעולה עם הרשויות כדי לספק סיוע במחנות, והמדינה העמידה לרשותם את המקום.
הם סברו שהמהגרים לא יישארו בבלגיה.
במהלך שהותם היה על המהגרים ללמוד מקצוע חקלאי או מלאכה שיאפשרו להם להישלח מעבר לאוקיינוס האטלנטי, בעיקר לבוליביה, מקסיקו וברזיל.
בשנת 1935 שרר חוסר יציבות פוליטית בבלגיה עקב בעיות כלכליות.
בשנת 1936 הוקמה ועדה בין-משרדית כדי לקבוע איזה זרים הם פליטים שעזבו עקב רדיפה בארץ מוצאם.
הפליטים היהודים הכלכליים מרצון נחשבו גרמנים ולכן לא נכללו בהגדרת הנרדפים.
במרס 1938 הגיע גל הפליטים היהודים הגדול ביותר, לאחר האנשלוס.
מגרמניה ואוסטריה הגיעו ככל הידוע 25,000 יהודים.
ממאי 1938 יוזף פוליין (Pholien), שר המשפטים החדש, חיזק את בקרת הגבול ושלח 300 ז'נדרמים כדי להחזיר מהגרים בלתי חוקיים.
הוא ארגן פשיטות באנטוורפן ובבריסל וגירש אנשים לגרמניה.
בגרמניה, פליטים שחזרו נכלאו במחנות ריכוז.
באוקטובר 1938, 251 איש נכלאו בכלא פורסט (Forest).
אחד המגורשים התאבד ודעת הקהל נסערה.
אמיל ונדרוולדה הדגיש את ההשלכות שייגרמו מיישום רעיונות פשיסטיים.
הוועדה לסיוע לקורבנות האנטישמיות הגרמנית (CAAVAA) הציעה לממשלה להעמיד את שטחי מרקספלס לרשות 900 פליטים עד שימצאו מקלט אחר .
אחת המטרות הייתה להרגיע את דעת הקהל ולהראות שוועדות הסיוע שולטות במצב.
לבסוף הוועדות השיגו אישורי שהייה לאלף איש מפוליין.
בתמורה התחייבו להבטיח את הגירתם.
מרכז מרקספלס הוקם לקליטת 600 פליטים יהודים ונועד לספק להם מיומנויות מקצועיות כדי להקל על הגירתם.
עלויות המעצר נועדו לכיסוי על ידי ועדות הסיוע.
היהודים לא עורבבו עם מהגרים ונוודים אחרים שהיו ללא מסמכים מזהים וללא אישור שהייה.
המחנה היה סגור ופליטים יכלו לעזוב רק לתקופות קצרות או לנסוע לאל מחוץ למדינה לצמיתות.
יוזף אפשטיין, הידוע גם בשם יוזף פאברי, היה פליט יהודי אוסטרי, סופר ומחבר סיפורים קצרים, יליד וינה, אוסטריה, 1909. הוא נעצר על ידי משטרת בלגיה ב-12 באוקטובר 1938 מכיוון שפג תוקף הוויזה שלו.
הוא נכלא בפורסט ולאחר מכן נשלח למרקספלס.
את שהותו במרקספלס תיאר בספרו "על גבול הפתרון הסופי: מחנה מעצר בלגי לפליטי היטלר" (The next to the final solution.
בשנת 1993 הפקיד בידי המוזיאון היהודי של בלגיה 68 תצלומים בשחור-לבן מתקופת שהותו במרקספלס שאותה תארו לו כ"חוויה נהדרת בהשתלבות חברתית, עם מומחים מכל העולם".
לכן העדיף אפשטיין ללכת למרקספלס מאשר לחיות באופן בלתי חוקי.
לפליטים במרכז ניתנה הזדמנות ללמוד מקצוע ולהיות מוגנים מהבלגים, שראו בפליטים אלה גרמנים.
זיכרון הזוועות שביצעו הגרמנים בשנת 1914 עם כניסתם לבלגיה נותר חקוק בזיכרונם של הבלגים.
המבנים שיועדו לקליטת הפליטים היו "מבצרים עם סורגים על החלונות, נקיים ומטופחים" .
"אין חומות או גדרות תיל," כתב אפשטיין.
המחנה חולק לשני אזורים, אחד עבור ה"נוודים" ואחד לפליטים.
הכללים היו זהים עבור שני סוגי הדיירים.
הפליטים ארגנו שיעורים ללימוד שפות ומקצועות כפיים (מכונאות, נגרות, תפירה), כדי להקל על הגירה עתידית.
הם חיו לפי כללים דמוקרטיים עם חוקה ונציגים בוועדת הסיוע לפליטים.
המדים זהים לכולם, אך היהודים היו צריכים לענוד מגן דוד מכסף, ולנציגיהם - מגן דוד מוזהב .
מוצרים רבים היו חסרים והפליטים ביקשו עזרה מוועדת הסיוע לפליטים כדי לקבל מזון ותרופות, פחם, ספרי לימוד, מסמרים, פטישים ועוד.
ב-14 בנובמבר 1938 הפליטים למדו על פוגרום ליל הבדולח בגרמניה וקיבלו מכתבים רבים מניצולים שתיארו את המצב.
תנאי ההגירה היו קשים, רשימות ההמתנה היו ארוכות ומעטים היו בעלי האמצעים הכלכליים הדרושים להגירה.
לאפשטיין נודע כי הקונסול האמריקאי באנטוורפן דרש לשם מתן אישור הגירה, 3,000 דולר בנוסף לתצהיר תמיכה שקיבל מקרובת משפחה מניו ג'רזי, ארצות הברית, סופי בק, כלומר תצהיר שבו התחייבה שביכולתה לתמוך בו כלכלית.
מאז דצמבר 1938 יכלו נשות פליטים לבקר.
בתחילת 1939 הוענקה חופשה בת יומיים כל ארבעה שבועות, לארבעים גברים כל פעם.
התחבורה לערים בלגיות, שם הפליטים היו פוגשים את נשותיהם, חבריהם ובני משפחותיהם, הייתה יקרה.
לכן ארגנה ועדת מרקספלס קרן שתאפשר זאת לנזקקים.
הפליטים ארגנו מסיבה בתשלום שהייתה פתוחה לציבור ולתקשורת.
אפשטיין כתב מחזה, "כוכבי הזהב", פסטיש של חיי פליטים במרקספלס.
לפי תצלומיו, ההצגה זכתה להצלחה.
אפשטיין כתב כמה סיפורים קצרים שאפשרו לו לגייס מאה לירות שטרלינג, סכום שדרש שגריר ארצות הברית באנגליה כדי לראיין מועמדים עם תצהיר תמיכה שביקשו להגר לארצות הברית.
אפשטיין הגיש את בקשתו והצליח לעזוב את מרקספלס ללונדון.
שם כתב את עיקר כתב היד שלו על שהותו שם.
בפברואר 1940 קיבל ויזה אמריקאית וב-3 במרס 1940 ירד מהאונייה בארצות הברית , חודשיים לפני שגרמניה פלשה לבלגיה.
ב-10 במאי 1940, האזרחים הגרמנים וחסרי המדינה ממוצא גרמני פונו מבלגיה לצרפת.
פליטים רבים ממרקספלס הגיעו לסן-סיפריאן, ארגלס-סור-מר, גירס, ריווזאלט ומיל.
האזרחים ה"ארים" שוחררו מהר על ידי הגרמנים אך היהודים הוחזקו שם בתנאים קשים.
בקיץ 1942 נשלחו לדראנסי ומשם לאושוויץ .
היום משמש המקום מרכז סגור שבו כלואים מהגרים לא חוקיים.
מחנה סטף הוא מחנה צבאי ישראלי סודי לשעבר, ששימש את צה"ל בשנות ה-50 וה-60 של המאה ה-20. המחנה ממוקם בשיפולי הר איתן, דרומית לקיבוץ צובה וליד שרידי הכפר סטף, כקילומטר צפונית-מערבית למושב אבן ספיר, באזור יער סטף בהרי ירושלים.
הוא שימש בעיקר כאתר אימונים ותחזוקה ליחידות מיוחדות, כולל יחידה 101 ופלוגת הטנקים הסודית בירושלים, והיה חלק ממאמץ ההסתרה הצבאי של ישראל בירושלים בניגוד להסכמי שביתת נשק עם ירדן.
המחנה ננטש בתחילת המאה ה-21, וכיום נותרו בו מבנים נטושים עם לוחית זיכרון לפלוגת הטנקים.
המחנה הוקם בשנות ה-50 המוקדמות כחלק ממערך ההגנה על ירושלים, באזור שהיה בעל חשיבות אסטרטגית בשל קרבות מלחמת העצמאות בפרוזדור ירושלים.
בתחילה שימש כאתר אימונים ליחידות חי"ר וקומנדו, והיה annex של בסיס בעין כרם.
בשנת 1953, עם הקמתה של יחידה 101, יחידת קומנדו ישראלית בפיקודו של אריק שרון, הועברה היחידה למחנה סטף לאחר תקופות קצרות במחנה "שנלר" בירושלים ובבניין משטרת אבו גוש.
היחידה, שהוקמה כתגובה להסתננויות ערביות, ביצעה פעולות תגמול מעבר לגבול, ופורקה בינואר 1954 ושולבה בגדוד 890 של חטיבת הצנחנים.
פעילותה במחנה סטף תרמה לגיבוש תפיסת הלחימה המהירה של צה"ל.
בשנת 1955 הוקמה בירושלים פלוגת הטנקים הסודית הראשונה, שחלק מציודה (טנקי M10 וולברין) הוחזק במחנה סטף לצורך תחזוקה והסתרה.
הפלוגה, בפיקודו של דוד ארגמן, נועדה להתערבות מהירה בקו העירוני, והטנקים הועלו בחשאי לירושלים במכולות עץ תוך עיכוב סיורי האו"ם.
הפלוגה השנייה והכוננות בשנות ה-60
בשנת 1958 הוקמה הפלוגה השנייה, מצוידת בטנקי סופר שרמן, בפיקודו של רס"ן (מיל') אהרון קמארה.
רוב הטנקים (כ-12 מתוך 18) הוסתרו במחנה סטף, ועוד שישה נשארו במחנה שנלר בירושלים.
ההעלאה נעשתה בהסחת דעת: במהלך מצעד חגיגות העשור למדינה בגבעת רם, הוסחו מפקחי האו"ם בנשף ביפו, והטנקים הורדו מעמק איילון.