tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
דמותה מופיעה גם ב"כבאי שיקגו" לאחר שהתחתנה עם הכבאי רנדי "מאוץ'" מק'הולנד חברה קרובה של ווייט ועוזרת ליחדיה פעמים רבות.
היילי אפטון (טרייסי ספירידקוס) (עונות 5–11, תפקיד חוזר בעונה 4) – בלשית קשוחה שהועברה ממחלק הרצח ליחידת המודיעין בתור מחליפתה של ארין לינדסי (סופיה בוש).
שותפתו החדשה של ג'יי הלסטד (ג'סי לי סופר).
הפכה לשוטרת בעקבות אלימות במשפחה שחוותה בילדותה.
נמצאת בקשר רומנטי קצר עם אדם רוזק.
בעונה השביעית מתחילה לפתח רגשות לג'יי הלסטד ומתחילה לצאת איתו בעונה השמינית שבסופה היא מציעה לו נישואים.
עוברת לתקופה קצרה לניו יורק בשל התנהגות לא טובה, אך חוזרת.
בעונה התשיעית מתמודדת עם רגשות אשמה בעקבות רצח שביצעה כנגד הפושע שחטף וכמעט הרג את קים בורג'ס (מרינה סקוורסיאטי), דבר שמשפיע על יחסיה עם ג'יי הלסטד.
הופיעה בפרק האחרון של העונה השנייה של הסדרה "FBI".
שון רומן (בריאן גראתי) (עונות 2–3, אורח בעונה 7) – שוטר מקוף ושותפה של קים בעונה השנייה.
היה מאורס בעבר לשוטרת מקוף.
התאהב בקים והם התחילו לצאת אחרי שהיא נפרדה מאדם.
נאלץ לעזוב את שיקגו לאחר שנפגע קשה והפסיד במשפט כנגד מי שירה בו.
חוזר לתפקיד אורח בעונה השביעית כדי לבקש עזרה מהיחידה להציל את אחותו.
שלדון ג'ין (ארצ'י קאו) (עונה 1) – היועץ הטכני של היחידה.
גרג "מאוס" גרביץ (סמואל האנט) (עונות 3–2) – היועץ הטכני של היחידה, מומחה מחשבים לשעבר חייל בצבא האמריקאי.
ונסה רוחאס (ליסת' צ'אבס) (עונות 7–8)
שנהפרסקטגוריהמועמד/יםתוצאהמקור2024פרס NAACP Imageשחקן המשנה הטוב ביותר בסדרת דרמהלרויס הוקינס
שיקגו MED היא סדרת דרמה רפואית אמריקאית, שנוצרה על ידי דיק וולף ומאט אולמסטד המשמשים בה גם כמפיקים בפועל.
עונתה הראשונה של הסדרה עלתה לשידור ברשת NBC ב-17 בנובמבר 2015. עלילת הסדרה עוקבת אחר הרופאים העובדים בחדר מיון שבמרכז הרפואי גפני שבעיר שיקגו.
ב-10 במאי 2017 חודשה הסדרה לעונה שלישית, עברה למחצית עונה.
העונה השלישית עלתה ב-21 בנובמבר 2017. ב-9 במאי 2018, NBC חידשה את הסדרה לעונה רביעית.
ב-2020 רשת NBC חידשה את הסדרה שתכלול גם עונה שמינית.
ד"ר וויל הלסטד (ניק גלפוס) (עונה 1–הווה) – מנתח פלסטי לשעבר שעובד כעת כרופא בכיר בחדר המיון.
אחיו הבכור של הבלש ג'יי הלסטד משיקגו PD.
ניהל במהלך הסדרה מערכת יחסים עם ד"ר נטלי מנינג.
אפריל סקסטון (יאיא דה קוסטה) (עונות 1–6) – אחות בחדר המיון.
יש לה אח צעיר בשם נואה שלומד בבית ספר לרפואה ועובד לצידה בבית החולים.
חברת ילדות של קלי סברייד משיקגו FIRE.
ניהלה במהלך הסדרה מערכת יחסים עם ד"ר אית'ן צ'וי.
ד"ר נטלי מנינג (טורי דה ויטו) (עונות 1–6) – רופאה בחדר המיון שמתמחה ברפואת ילדים.
אלמנה ואם חד הורית שמתמודדת עם מותו של בעלה ואבי בנה שנפל בקרב בזמן שירותו הצבאי כאשר היא הייתה בהריון ממנו.
בעונה 1 היא יולדת את הבן שלהם אוון.
ניהלה במהלך הסדרה מערכת יחסים עם ד"ר וויל הלסטד ועם ד"ר קרוקט מרסל.
ד"ר שרה ריס (רייצ'ל דיפילו) (עונות 1–3, אורחת בעונה 4) – סטודנטית לרפואה שעובדת בבית החולים.
לא מתחברת לרפואת חירום ושוקלת להפוך לפתולוגית, אבל אחרי סיום הלימודים היא משנה את דעתה ומחליטה להתמחות בפסיכיאטריה ועובדת בצמוד לד"ר צ'ארלס.
ד"ר קונור רודס (קולין דונל) (עונות 1–5) – רופא מנתח שמצטרף לבית החולים בתחילת העונה הראשונה.
בתחילת הסדרה הוא עובד בתור מנתח טראומה ובהמשך משנה את ההתמחות שלו לניתוחי לב-חזה.
מנהל מערכת יחסים עם ד"ר אווה בקר.
ד"ר אית'ן צ'וי (בריאן טי) (עונה 1–הווה) – רב-סרן במילואים ששירת כקצין רפואה בצי ארצות הברית.
עובד בתור רופא מתמחה בחדר המיון.
ניהל במהלך הסדרה מערכת יחסים עם האחות אפריל.
בתחילת עונה 6 הוא מקבל קידום והופך למנהל המחלקה.
אפאתה מרקרסון) (עונה 1–הווה) – אחות לשעבר והמנהלת הראשית של בית החולים.
ד"ר דניאל צ'ארלס (אוליבר פלאט) (עונה 1–הווה) – ראש מחלקת פסיכיאטריה.
מסייע לרופאים בחדר המיון להתמודד עם ההבטים הנפשיים של המטופלים.
מגי לוקווד (מרלין בארט) (עונה 1–הווה) – האחות האחראית של חדר המיון.
בעונה 5 היא מאובחנת כחולת סרטן ולבסוף מחלימה.
לקראת סוף עונה 5 היא מתחתנת עם בן קמפבל, חולה סרטן לשעבר.
ד"ר רובין צ'ארלס (מקיה קוקס) (עונות 2-5) אפדימיולוגית ובתו של שד"ר דניאל צ'ארלס.
ד"ר אווה בקר (נורמה קוהלינג) (עונות 3–5) – מנתחת לב-חזה בכירה.
נמצאת ביריבות מקצועית עם רודוס אבל בעצם מאוהבת בו.
שוכבת עם אבא שלו כדי להשיג מימון לחדר ניתוח שהוא מתכנן להקים ורודוס לא יודע את זה.
לאחר מכן אווה ורודוס נהפכים לזוג עד שהוא מגלה עליה ועל אבא שלו ונפרד ממנה.
לאחר מכן אווה מתחילה להשתגע ולהיות אובססיבית לרודוס ובסוף הורגת את אבא שלו.
כשמגלה שאפשר להוכיח שהיא הרגה את אבא שלו היא הורגת את עצמה.
ד"ר קרוקט מרסל (דומיניק ריינס) (עונה 5–הווה) – מנתח חדש שמצטרף לבית החולים בעונה 5 אחרי עזיבתו של ד"ר רודס.
מנהל מערכת יחסים עם ד"ר נטלי מנינג.
Metacritic נתנה ציון של 52 מתוך 100, אשר מבוסס על ידי ביקרות "מעורבבים או ממוצעים".
לעומת זאת, Rotten Tomatoes נתנה ציון של 48% של ציון "רקוב", עם ציון ממוצע של 5.52/10.
שיקאטור (בהונגרית: Sikátor) הוא כפר קטן במחוז גיור-מושון-שופרון, שבצפון-מערב הונגריה.
כמו כפרים רבים באירופה גם בשיקאטור מספר התושבים נמצא בירידה.
בשיקאטור חיו יהודים בתקופות זמן שונות.
שִיקָה אַבְּרָמוֹבִיץ' קוֹרְדוֹנְסְקִי (4 באוקטובר 1915 – 28 בספטמבר 1943) היה טייס יהודי סובייטי, שהשתתף במלחמת העולם השנייה בחזית ממזרחית.
שימש כנווט טייסת התעופה השנייה של גדוד התעופה עם תחמושת טורפדו מס' ה-36 של חטיבת התעופה עם שימוש בטורפדו הראשונה בצי הים השחור, בעל תואר הכבוד גיבור ברית המועצות ודרגת קפטן.
נולד בעיר ווזנסנסק (כיום במחוז ניקולייב באוקראינה) במשפחת פועלים יהודית).
קיבל השכלה תיכונית, בוגר בית הספר מקצועי באודסה.
משנת 1932 התגורר במוסקבה, עבד כמפעיל מחרטה במפעלים של "קראסני פאקל" ו"ראדיופריבור", למד בפקולטה לעובדים על שם של קירוב.
בצי מאז 1935. בשנת 1937 סיים את לימודיו בבית הספר של תעופה לחיל הים של ייסק.
השתתף בקרבות מלחמת העולם השנייה מאז הפלישה הגרמנית לברית המועצות.
כבר 22 ביוני 1941 ביצע משימת הלחימה הראשונה והטביע ספינת סיור קריגסמרינה.
חבר במפלגה הקומוניסטית מאז 1942.
בשנים 1941–1942 טייס מן המניין, בהמשך מפקד גף תעופה.
השתתף בהפצצת ספינות אויב, חיילים ומתקני תעשייה בשטח רומניה.
בתחילת 1943 הופך לנווט בטייסת, והוענקה לו דרגת קפטן.
באחת הטיסות נפצע מכוחות נ"ט אך הצליח להנחית את המטוס הפגוע בבסיסו ליד נובורוסיסק.
כנווט של הטייסת השנייה בגדוד התעופה עם תחמושת טורפדו מס' 36, סרן שיקא קורדונסקי, בסוף ספטמבר 1943 ביצע שמונים וחמש משימות לחימה מוצלחות, מתוכן שישים וחמישה – בלילה, שבמהלכן הפציץ יעדים צבאיים אסטרטגיים עמוק בעורף ורמאכט.
ב־26 בספטמבר 1942 היה מועמד לקבל עיטור גיבור ברית המועצות אך בסוף הוענק לו עיטור הדגל האדום.
ב־28 בספטמבר 1943, במהלך הפצצה באור היום, הביא את הטייסת השנייה במדויק לנמל קונסטנצה.
שתי ספינות הצי הרומני שעמדו שם הוטבעו.
אבל תותחים נגד מטוסים יירטו את מטוסם עליו פיקד אלוף-משנה שיו בידזינאשווילי עם פגיעת פגז במכל הדלק של המטוס שעלה באש.
המפקד הפיל את המטוס עם הפצצות שנותרו על סיפון הספינה השנייה.
הדיווח על כך הגיע בהמשך מן הטייסים, שהתחילו לחזור לאחר סיום המשימה.
על פי צו נשיא ברית המועצות, מיכאיל גורבצ'וב מ-4 באוקטובר 1990 "על אומץ לב ואומץ שהוצג במהלך המלחמה הפטריוטית הגדולה בשנים 1941–1945", הוענק לקפטן המעוטר קורדונסקי שיקה אברמוביץ' עיטור גיבור ברית המועצות לאחר מותו.
ב־7 באוקטובר 1990, במוסקבה, הוענקה לאלמנתו תעודת גיבור ברית המועצות, עיטור לנין ומדליית כוכב הזהב (מס' 11631).
שיקגו סטינג , הייתה קבוצת כדורגל מהעיר אילינוי שבשיקגו שבארצות הברית, אשר שיחקה בליגת ה־NASL בין השנים 1974–1988.
המועדון נוסד ב-1974 על ידי לי שטרן, שניסה להפוך את ליגת ה-NASL לאחת מליגות הספורט החשובות בשיקגו.
עד מהרה לי סטרן בחר בביל פולקס כמאמן הראשון של המועדון.
פולקס בנה קבוצה המורכבת בעיקר משחקנים בריטים.
עונת הפריצה של שיקגו סטינג הייתה עונת 1981, בה זכתה הקבוצה באליפות הסוקר בול 81', כשהחלוץ הגרמני של הקבוצה קרל-היינץ גרניצה, כבש 42 שערים בכל העונה.
הקבוצה זכתה באליפות השנייה של ליגת ה-NASL בעונת 1984, שנחשבת לעונה האחרונה של ליגת ה-NASL.
לאחר נפילת ליגת ה-NASL ב-1984, קבוצת שיקגו סטינג שיחקה רק בתחרויות של ליגות אולמות.
במהלך עונת 1987/88, המועדון נאבק בבעיות כלכליות ובעלי המועדון שקלו להעביר את הבסיס שלהם לדנבר.
בסוף 1988, הודיע בעלי המועדון לי סטרן על פירוק המועדון.
שיקגו היא להקת רוק אמריקאית שהוקמה בעיר שיקגו בשנת 1967. שיקגו, שהגדירה את עצמה כ"להקת רוקנרול עם קרניים" ("rock and roll band with horns"), הושפעה רבות מסגנון הג'אז בשנותיה הראשונות ושיריה משלבים לעיתים קרובות אלמנטים של מוזיקה קלאסית, רית'ם אנד בלוז ומוזיקת פופ.
ההרכב, שצמח מכמה להקות מאזור שיקגו בסוף שנות ה-60, כלל את נגן הבס פיטר סטרה, הגיטריסט טרי קאת, הקלידן רוברט לאם, החצוצרן לי לונן, נגן הטרומבון ג'יימס פנקאו, המתופף דני סרפין, ונגן כלי נשיפה מעץ וולטר פאראזיידר.
סטרה, קאת ולאם חלקו את תפקידי השירה.
לאודיר דה אוליביירה הצטרף ללהקה כנגן כלי הקשה ומתופף שני ב-1974. בעקבות מותו של קאת ב-1978, גיטריסט הלהקה הוחלף מספר פעמים.
ביל צ'מפלין הצטרף ללהקה ב-1981 בתור זמר, קלידן וגיטריסט.
סטרה עזב את הלהקה ב-1985 והוחלף על ידי ג'ייסון שף.
סרפין עזב ב-1990 והוחלף על ידי טריס אימבודן.
למרות שההרכב של הלהקה נזיל מאז 2009, פנקאו, לאם ולונן נשארו חברים קבועים.
פאראזיידר פרש רשמית בשנת 2017 וב-2021 הוא חשף כי אובחן כחולה אלצהיימר.
ב-1971, שיקגו היו אמני הרוק הראשונים שהצליחו למכור את כל הכרטיסים לשבוע שלם של הופעות בקרנגי הול.
עד כה, שיקגו מכרה יותר מ-40 מיליון יחידות אלבום בארצות הברית, ואלבומיהם כוללים 23 אלבומי זהב, 18 אלבומי פלטינה ושמונה אלבומי פלטינה כפולה.
חמישה אלבומים רצופים שהוציאה הלהקה זכו במקום הראשון בבילבורד 200 ו-20 סינגלים שהוציאו הגיעו לעשרת המקומות הראשונים בבילבורד הוט 100. ב-1974 כל שבעת האלבומים של הלהקה שיצאו עד אז, הופיעו בבילבורד 200 בו זמנית.
הקבוצה הועמדה לזכאות בפרס גראמי עשר פעמים, וזכתה בפרס על השיר "If You Leave Me Now".
האלבום הראשון של הקבוצה, Chicago Transit Authority, שיצא ב-1969, נכנס להיכל התהילה של גראמי ב-2014. ההרכב המקורי של שיקגו הוכנס להיכל התהילה של הרוק אנד רול ב-2016. בשנת 2017, פיטר סטרה, רוברט לאם וג'יימס פנקאו נבחרו ל"היכל התהילה של כותבי השירים" על השירים שכתבו כחלק מהלהקה.
שיקגו קיבלה פרס גראמי למפעל חיים ב-16 באוקטובר 2020.
רוברט לאם – קלידים, זמר
לי לונן – חצוצרה, קרן (flugelhorn), כותב שירים
ג'יימס פנקאו – טרומבון, קולות רקע
וולפרדו רייס ג'וניור – תופים , כלי הקשה
ריי הרמן – סקסופון, חליל, קלרינט
ניל דונל – שירה, גיטרה אקוסטית
רמון "ריי" יסלס – כלי הקשה
טוני אוברהטה – גיטרה, קולות רקע
לורן גולד – קלידים, קולות רקע
אריק ביינס – בס, קולות רקע
שיקגו האוס הוא תת-ז'אנר מוזיקלי של מוזיקת האוס שהייתה נפוצה בשיקגו של שנות ה-80 של המאה ה-20.
שיקגו האוס, אולי יותר מכל ז'אנר אחר של מוזיקה שחורה, השפיע על ענפי מוזיקה שונים.
השכיחות של מקצב ארבע על הרצפה במוזיקת דאנס נגזרת במידה רבה משיקגו האוס שנוצר מתוך מקצבי הדיסקו.
כמו כן, ז'אנר זה השפיע, במידה מסוימת, על סגנונות מוזיקה אחרים, כגון גראז' האוס, מוזיקת ג'אנגל, יורודאנס, אלקטרופופ, דאבסטפ, ואפילו אלמנטים מסוימים של רוק אלטרנטיבי והיפ הופ.
בעקבות ביצוע תוכנית ההתנתקות שביצועה החל ברצועת עזה ב־15 באוגוסט 2005 והחלק של פינוי האזרחים שבה הושלם בתוך שמונה ימים, גופים ממשלתיים ואזרחים ישראלים שונים נערכו לטיפול בעקורים שאיבדו את בתיהם ועסקיהם.
כעשרת אלפים עקורים, כ-8,000 מגוש קטיף ורצועת עזה וכ-2,000 מצפון השומרון, נכללו בשיקום.
במסגרת התכנית התחייבה הממשלה למצוא פתרונות מגורים למפונים ולדאוג להם בסיוע כלכלי ובסיוע להתאקלמות.
תחום זה היה באחריות מנהלת סל"ע.
המנהלת הייתה אחראית הן על הסדרת מגורים זמניים לטווח קצר (מלונות, בתי הארחה) והן לטווח ארוך (מגורי קרווילות או דירות להכשרה למשך שנתיים).
המנהלת אף יצאה במסע פרסומי נרחב ויקר באמצעי התקשורת השונים שכותרתו: יש פתרון לכל מתיישב.
בפועל מקום המגורים של רבים מהמפונים לא היה מוכן בזמן (ובמקרים רבים אף לא הוסכם עליו עם אנשי היישוב), ורבים מהם נשארו בבתי המלון במשך חודשים.
חלק מהמפונים סירבו מלכתחילה להתפנות לבתי מלון, והעדיפו להשתכן במאהלים זמניים, וכך להבטיח את לכידות היישוב עד למציאת פתרון מגורים קבוע.
עד לאוגוסט 2009 השקיעה מִנְהֶלֶת סל"ע 4.9 מיליארדי שקלים בפיצויים למפונים ובתשתיות לקליטתם, שהם, בממוצע, 1.7 מיליון שקלים למשפחה.
כמו כן עד למועד זה קיבלו כ-87% מהמפונים הן פיצוי כספי הן מגרש להתיישבות מחדש והנותרים נמצאים בשלבי חתימה על הסכם.
במנהלת העריכו כי עד לסיום עבודתה יאמיר הסכום בכ-2 מיליארדי שקלים נוספים.
על מנהלת ההתנתקות והטיפול במפונים נמתחה ביקורת קשה.
הביקורת באה גם מצד המפונים שהרגישו שנבגדו וננטשו על ידי המדינה וזכתה לחיזוק כאשר דו"ח מבקר המדינה שפורסם ב-8 במרץ 2006 קבע שהטיפול במפונים היה "מחדל גדול" והצביע על מספר רב של ליקויים ומחדלים בטיפול בהם.
בעקבות הליקויים הרבים והסחבת, שנמשכו זמן רב גם לאחר ביצוע התוכנית, הודיע ב-29 במאי 2006 שר השיכון מאיר שטרית כי משרדו ירכז את הטיפול במפונים ואת יישובם מחדש.
ב-30 ביולי 2008 הורתה הועדה לביקורת המדינה של הכנסת, מתוקף סמכותה, להקים ועדת חקירה ממלכתית לבדיקת הטיפול במפונים ב-23 בפברואר 2009 מינתה נשיאת בית המשפט העליון דורית בייניש את חברי הוועדה, בראשות שופט העליון בדימוס אליהו מצא ולצידו ד"ר שמעון רביד ופרופסור ידידיה שטרן.
ביוני 2010 פרסמה ועדת החקירה הממלכתית בנושא טיפולן של הרשויות המוסמכות במפוני גוש קטיף וצפון השומרון, דו"ח חריף כנגד ממשלות ישראל וקבעה כי "הממשלה כשלה כישלון שקשה להפריז בחומרתו בטיפולם במפונים".
את המפונים הגדירה כ"אזרחים אשר המדינה עצמה הפכה אותם לפליטים במולדתם".
בסיכום קראה הוועדה לממשלה להשלים את שיקום המפונים עד 2011.
את תוכנית ההתנתקות יזם ראש ממשלת ישראל, אריאל שרון, והיא כללה את נסיגת ישראל מרצועת עזה ומארבע התנחלויות בצפון השומרון ולפינוי תושביהן הישראלים ומחנות צה"ל שבהן באופן חד צדדי.
התוכנית הייתה שנויה במחלוקת עזה, ועמדה בניגוד להבטחותיו של שרון בטרם היבחרו - אולם זכתה לתמיכת רוב חברי הכנסת, ובסופו של דבר אושר החוק ליישומה.
ביצוע תוכנית ההתנתקות החל ב-15 באוגוסט 2005 והחלק של פינוי האזרחים שבה הושלם בתוך שמונה ימים.
צה"ל השלים את יציאתו מעזה ב-11 בספטמבר 2005, ובצפון השומרון הסתיימה התוכנית בפינוי מחנה דותן על ידי צה"ל ב־22 בספטמבר.
במהלך ביצוע התוכנית פונו כעשרת אלפים אנשים מבתיהם, כ-8,000 מגוש קטיף ורצועת עזה וכ-2,000 מצפון השומרון.
פרופסור ידידיה שטרן, חבר ועדת החקירה הממלכתית בנושא הטיפול במפונים, אמר כי "אירוע ההתנתקות גרם לפגיעה הגדולה ביותר בזכויות אדם בתולדות מדינת ישראל".
ההכנות ליישום התוכנית ושיקום המפונים
כדי ליישם את התוכנית הועבר בכנסת חוק פינוי-פיצוי המסדיר את נושא הפיצויים למפונים.
במקביל, הוקמה מנהלת סל"ע (סיוע למתיישבי חבל עזה), שכונתה גם "מנהלת ההתנתקות", בראשות איש הקיבוץ הדתי יונתן בשיא שתפקידה הוכרז לרכז את נושא הפינוי והיישוב מחדש של המפונים וסיוע לקליטתם ביישובים החדשים.
מנהלת ההתנתקות והעומד בראשו זכו לאיבה רבה בקרב המתנחלים וגם אלה שרצו להתפנות ברצון העדיפו להסדיר את ענייניהם בערוצים עוקפים.
באמצע אפריל 2005 העבירו ראש מנהלת סל"ע והרבנים הראשיים לראש הממשלה בקשה לדחות את ביצוע התוכנית עד לאחר תשעה באב, שכן הזמן המתוכנן חל בימי בין המצרים, תאריך טעון מבחינה סמלית, שצפוי לגרום לרגשות קשים ולהתנגדות עזה יותר מצד המפונים ותומכיהם.
בהתייעצות עם מערכת הביטחון, החליטה הממשלה להיענות לבקשה זו על מנת לא לפגוע ברגשותיהם הדתיים של המפונים וכן למנוע את המצב הטעון והסמלי שבו פינוי היישובים יתבצע בערב תשעה באב, יום חורבן הבית.
היו בציבור הדתי שאמרו באירוניה שדווקא תאריך זה מתאים היטב לפעולת הפינוי.
במרץ-אפריל 2005 גובשה תוכנית להעתקת כל יישובי גוש קטיף כמיקשה אחת אל אזור חולות ניצנים, על מנת שהמפונים יוכלו לשמור על הקהילה שלהם ולהישאר ביחד.
אריאל שרון תמך בתוכנית והורה למשרדי הממשלה לקצר הליכים על מנת לאפשר את יישובם ביישוב אחד גדול ליד ניצן או בארבעה יישובים בדרום חולות ניצנים.
ארגוני הירוקים הביעו התנגדות עזה למהלך, בטענה שהוא פוגע בשמורת הטבע הייחודית של חולות ניצנים.
בסופו של דבר, לא יצאה לפועל תוכנית זו ויישובי גוש קטיף פוצלו למספר גושים ברחבי הארץ, כולל גוש קטן ליד ניצן שם מוקם בימים אלה יישוב הנקרא באר גנים (יישוב חדש).
בעקבות עתירה שהוגשה לבג"ץ כנגד חוק פינוי-פיצוי נפסק ב־9 ביוני כי יש לשנות מעט את תנאי החוק בצורה שהגדילה את הפיצוי למפונים.
אתרי הקרווילות ליד ניצן ויד בנימין
כחודש-חודשיים לפני ביצוע ההתנתקות הורה שרון על הקמה מהירה של שכונת קרווילות באתר ניצן שליד חולות ניצנים, על מנת לספק פתרון דיור זמני למפונים.
הקרווילה היא מעין קרוואן משודרג.
הבניה המהירה התאפשרה הודות לסיוע מיוחד של משרד הביטחון.
תוכנית הקרווילות נתקלה בהתנגדות חריפה של ארגוני איכות הסביבה בשל החשש מפגיעה באזור דיונות החוף הסמוך, אחד האחרונים בתחומי מדינת ישראל.
התנגדות זו הביאה להזזת האתר בכמה מאות מטרים, כך שהוא נמצא בשולי הדיונות ובחלקו מחוצה להן.
משפחות שקיבלו מפתחות עבור הקרווילות ועברו להתגורר בהן הביעו אכזבה רבה מאיכות המגורים.
הקרווילות התגלו כקטנות מידי, הן עבור הרכוש והן עבור משפחות מרובות ילדים.
האתר לא היה מוכן לקליטת התושבים עם התחלת תוכנית ההתנתקות - רוב הכבישים והמדרכות לא היו סלולים, לא הוקמה מכולת ומבנה קבע לבית כנסת.
אתרי קרווילות נוספים הוקמו באזור יד בנימין ועין צורים אחרי ההתנתקות.
לאחר הפינוי התפזרו אלפי המפונים בין פתרונות דיור שונים: בתי מלון, בתי הארחה, ואף אוהלים זמניים שהוקמו ליד תחנת הדלק ביד מרדכי.
בהמשך עברו רבים לשכונות קרווילות שהוקמו בניצן, כרמיה, יד מרדכי ונווה ים.
הקרווילות נבנו כפתרון מעבר שאמור היה להימשך שנה-שנתיים בלבד, אך בפועל משפחות רבות חיו בהן למעלה מעשור, וחלקן אף קרוב לשני עשורים.
חיי הקרווילות התאפיינו בצפיפות, מחסור בתשתיות ראויות, הפסקות חשמל תכופות, והרגשה מתמשכת של זמניות.
משפחות נאלצו לרכוש מכולות אחסון לציוד מבתיהם הגדולים בגוש קטיף, והן שימשו אותן שנים רבות.
המפונים העברו לבתי מלון שנשכרו לכך מראש על ידי מנהלת סל"ע והתכנון היה שכעשרה ימים לאחר הפינוי ישהו התושבים בבתי מלון שנשכרו לכך מראש בבאר שבע, באשדוד, באשקלון ובירושלים.
בפועל מקום המגורים של רבים מהמפונים לא היה מוכן בזמן (וברוב המקרים אפילו כלל לא הוסכם עליו עם אנשי היישוב), ורבים מהם נשארו בבתי המלון במשך חודשים.
חלק מהמתיישבים אף סירבו מלכתחילה להתפנות לבתי מלון, והעדיפו להשתכן במאהלים זמניים, וכך להבטיח את לכידות היישוב עד למציאת פתרון מגורים קבוע.
ניסיון של המדינה לרכוש מגדל דירות באשקלון עם 60 דירות עם אופציה למכירה חזרה לקבלן לאחר שנתיים בהפסד של 3 מיליון דולר, עבור המפונים מעזה, הוכשל על ידי היועץ המשפטי לממשלה, מני מזוז לאחר שנמתחה על העסקה ביקורת חריפה.
קבוצה גדולה של צעירים מנצר חזני הקימה מאהל מחאה גדול ליד תחנת הרכבת בתל אביב (מסוף ת"א 2000).
המאהל פונה לאחר שבועיים בערך בעקבות דרישת עיריית ת"א.
קבוצה גדולה של תושבים מאלי סיני הקימה מאהל מגורים באזור יד מרדכי, במחאה על כך שליישוב לא הוצע פתרון זמני השומר על הקהילה ולא הוצע שום פתרון קבע המתאים לדרישותיהם.
תושבי עצמונה ועוד מספר יישובים מגוש קטיף הקימו מאהל ויישוב קרוואנים ליד נתיבות שנקרא "'עיר האמונה".
המאהל הוקם על מנת לשמור על המסגרת הקהילתית של המפונים ולתת פתרונות לאלה שפונו מבתי המלון ונותרו ללא מגורים.
בחורף הוחלפו חלק מהאוהלים בקרוואנים.
ה"עיר" כללה גם גן ילדים, בית ספר, כולל, בית כנסת וחוגי פעילויות לילדים ולנוער.
בסוף חודש פברואר 2006 השיגו תושבי "עיר האמונה" הסכמה עם יונתן בשיא על מעבר תושבי ה"עיר" לקיבוץ שומריה שנמצא ליד גדר ההפרדה של דרום הר-חברון.
המעבר היה האחרון והקיבוץ הפך ליישוב הקבע של מפוני עצמונה שבעיר האמונה.
תושבי קטיף שגרו בעיר האמונה הקימו עם שאר היישוב שלהם את היישוב כרמי קטיף באותו אזור.
כמו כן באזור גבעת חזן, הקימו מפוני נווה דקלים את היישוב בני דקלים.
יחסי המפונים עם מוסדות המדינה
הטיפול הממשלתי במפונים לווה בביקורת ציבורית חריפה.
מנהלת סלע, שהוקמה ללוות את המעבר והשיקום, דרשה מסמכים רבים ונחשבה לגוף בירוקרטי וכושל.
בהמשך שונה שמה למנהלת תנופה, אך לטענת רבים לא חל שיפור משמעותי.
באמצעי התקשורת דווח על מקרים רבים שבהם ניסו בעלי מלונות לגרש מפונים בעלי משפחות ממש לפני כניסת השבת או אחד מהחגים.
תלונות רבות נוספות הם על כך שהמנהלת מערימה קשיים על המפונים בקבלת כספי הפיצויים.
מבקר המדינה קבע שנה לאחר ההתנתקות כי הטיפול במפונים היה "מחדל גדול".
יונתן בשיא התנצל פומבית ברדיו לקראת יום הכיפורים, אך כמעט כל המפונים, ואנשי מועצת יש"ע, סירבו לקבל את התנצלותו - בין השאר משום שלטענתם המנהלת ממשיכה לחטוא בטיפול במפונים.
ב-9 בנובמבר 2005 נערכה הפגנת מחאה של כ-1,000 מהמפונים מול בית ראש הממשלה אריאל שרון במחאה על תנאי הדיור הגרועים שלהם במגורים הזמניים והזנחתם הטיפול בהם בידי מנהלת סל"ע ומשרדי הממשלה.
לפי דו"ח שפרסמו מועצת יש"ע ואבנר שמעוני מצבם של רוב המפונים נותר קשה:
75% מאוכלוסיית המפונים מרצועת עזה ומצפון השומרון נותרה ללא פרנסה.
65% מאוכלוסיית המפונים עדיין נמצאים בפתרונות מידיים - בתי מלון, אירוח ואולפנות.
87% לא קיבלו אפילו מקדמה אחת של כספי הפיצויים, שתאפשר להם להתקיים.
מדו"ח של המועצה לשלום הילד עולה ששהיית המפונים בבתי המלון גרמה לטראומות קשות, בייחוד בקרב 4,000 ילדי המפונים.
לכך מצטרפת תחושה של נטישה והפקרה מצד המדינה.
מנכ"ל המועצה לשלום הילד, ד"ר יצחק קדמן אמר:
"המצב שאליו הגיעו הילדים הוא שילוב של שני דברים: הטראומה בעקבות הפינוי והתחושה הקשה שהם נשכחו.
התחושה המאוד קשה שלהם שהם נשכחו ושאין להם בית חלופי והם תלויים באוויר מחריפה את מצבם".
קדמן מדגיש כי "במקרים כאלו משפחות חשות בדרך כלל סימפתיה והזדהות עם מצבן כקורבנות, אבל עכשיו הן חשות שאין להם אפילו את הסימפתיה שיש לקורבן וזה מעצים את הקושי".
קדמן סיכם ש:"שהטיפול בילדים של מפוני גוש קטיף הוא שערורייה" וועדת הכנסת לזכויות הילד אמרה שתפנה למנכ"ל משרד ראש הממשלה אילן כהן כדי שיפעל בנידון.
עם הזמן התרככו התלונות וההאשמות כלפי יונתן בשיא, שנתפס כמי שעושה כמיטב יכולתו למרות האטימות והסחבת מצד משרדי הממשלה.
למרות זאת, עדיין שורר עליו כעס שנתן הכשר לתוכנית ההתנתקות.
קרווילות רבות הוקמו ביישובי הנגב המערבי, דרום מישור החוף (ניצן, כרמיה) ויישובי עוטף עזה על מנת לשכן בהם את המפונים.
המפונים התלוננו על כך שהקרווילות הם למעשה "בתים מקרטון" ולא ממוגנים בכלל כנגד רקטות קסאם, שקצב הפגזתן וטווחן רק גדלו אחרי ביצוע תוכנית ההתנתקות, וששהייה בקרווילות הללו מהווה סכנת נפשות.
התלונות הפכו להאשמות על רקע דו"ח מבקר המדינה בנושא מיגון יישובי עזה.
ההאשמות התחזקו מאוד ב-3 בפברואר 2006, כאשר קרווילה בקיבוץ כרמיה, דרומית לאשקלון, נפגעה ישירות מרקטת קסאם.
מהירי נפצעו 4 אנשים, בהם תינוק.
בעקבות הירי נטשו רבים מהתושבים את הקרווילות במחאה, וצה"ל ביצע 4 סיכולים ממוקדים תוך 4 ימים.
טרם ההתנתקות עבדו 65% ממועסקי גוש קטיף בשירות הציבורי, לעומת ממוצע ארצי של 30%.
בשנים הראשונות שלאחר הפינוי רובם איבדו את מקום עבודתם ונהפכו למובטלים.
על מצב התעסוקה של המפונים, העידו בתחילת 2006 בכירי שירות התעסוקה:
מספר משפחות, בעיקר מצפון השומרון, מצאו פתרון של מגורי קבע עוד לפני הפינוי הכפוי.
ביניהם קבוצה של 30 משפחות בחומש שמצאה פתרון קבע קהילתי בקיבוץ יד חנה.
למעט אלה, לרוב המפונים אין פתרון מגורים קבוע.
כיום יש מספר הצעות לפתרונות קבע קהילתיים:
גוש יישובים בניצן והרחבה מצפון לאשקלון
מספר יישובים בחולות חלוצה וחבל אשכול
גוש יישובים בנגב, ליד נתיבות
גוש יישובים בחבל לכיש, הכולל את אמציה, שקף, בני דקלים (למפוני נווה דקלים), נטע (למפוני תל קטיפא), כרמי קטיף (למפוני היישוב קטיף), ואליאב (שם קודם: חרוב; יישוב המיועד לציבור הרחב ולאו דווקא למפוני גוש קטיף).
אחרי מאבק ממושך, במהלכו התגוררו רבים ממפוני אלי סיני במחנה אוהלים בצומת יד מרדכי, נענתה הממשלה לדרישתם של המפונים להיקלט בקיבוץ פלמ"חים במסגרת פתרון הקבע.
כמו כן, תושבי "עיר האמונה" (מאהל מחאה של מפוני עצמונה וקטיף שהוקם בנתיבות) עברו לשומריה במקום תושבי הקיבוץ שהחליטו לעזוב.
קיבוץ זה יורחב ויהווה מגורי הקבע של התושבים.
כמו כן, תושבי שירת הים יעברו להיאחזות הנח"ל משכיות שבבקעת הירדן, שתורחב עבורם.
ב-16 בספטמבר 2008 אושרה הקמת היישוב נטע למפוני גוש קטיף בחבל לכיש, ונדחו עתירות של ארגונים ירוקים נגד המהלך.
תושבי היישוב נצרים העדיפו לעבור למכללת יהודה ושומרון והתמקמו באופן זמני במעונות הסטודנטים.
עם פתיחת שנת הלימוד העוקבת המפונים נתבקשו לצאת מהמקום, כדי לאפשר את קליטת הסטודנטים לשנת הלימודים החדשה.
קהילת נצרים התפצלה לשתיים- חלקם התיישבו ביישוב יבול שבדרום הארץ, במחשבה לבנות ולהתיישב בחולות חלוצה.
קהילה זו מכונה בשם בני נצרים.
החלק השני החליט לקבוע את מקום הקבע בעיר אריאל.
עד בניית אתר הקרוואנים, הקהילה הגיחה לחצי שנה בישיבה תיכונית שבקרני שומרון.
המעבר לאתר הקרוואנים באריאל התרחש ביום העצמאות ה'תשס"ו.
ומאז קהילת נצר אריאל שוכנת בעיר אריאל, וכבר מתחילה בניית הקבע בשכונה בעיר.
במסגרת הקפאת הבנייה ביהודה ושומרון עליה הורתה ממשלת נתניהו (השנייה) ב-2009, הוקפאה גם בנייתם של מבני הקבע עבור מפוני נצרים באריאל.
המפונים הגישו תביעת פיצויים מהממשלה.
ביולי 2015, 10 שנים לאחר הפינוי, 71% ממפוני גוש קטיף הגיעו לבתי הקבע, ב-2018 נתון זה עלה ל-87%, מתוך 1,213 משפחות שפונו ל-160 עדיין אין מגורי קבע.
אחוזי האבטלה בקרב העקורים עומד על 12%, ו-50 חקלאים (מתוך 400) עדיין מחכים לפתרון לקרקע חקלאית.
מצב המפונים מגוש קטיף לפי יישובים
עודכן חלקית: 2 ביולי 2011
שם היישוב אוכלוסייה מצבם הנוכחי פתרון מגורים זמני לטווח ארוך פתרון קבע גוש קטיף נווה דקלים 600 משפחות, 2500 נפש מפוזרים: תענכים, קיבוץ יבנה, יד בנימין, מושב יתד, 80 משפחות באתר הקרווילות בניצן, וכ-50 משפחות באתר הקרווילות בעין צורים.
בני היישוב התפצלו ל-4 קבוצות עיקריות: קבוצה אחת הקימה את היישוב "בני דקלים" בחבל לכיש.
קבוצה שלישית התיישבה ביד בנימין.
קבוצה רביעית עברה לאבני איתן.
בנוסף, התפזרו מספר משפחות ברחבי הארץ.
האולפנא לבנות עברה לגבעת ושינגטון.
קטיף 65 משפחות, 500 נפש מהאולפנה של כפר פינס פוזרו באתרי הקרווילות של ניצן ויד בנימין, בית ההארחה חפץ חיים, 50 משפחות שוכנו בבית מלון "המלך שאול" באשקלון, משפחות אחרות עברו ל"עיר האמונה" בנתיבות ואחרי פינויה יעברו ליישוב אמציה.
רוב המפונים התיישבו באמציה, חלק נוסף ביד בנימין, ומשפחה אחת בניצן.
כפר דרום 60 משפחות, 400 נפש שוכנו בבנין דירות גבוה (20 קומות) -"מגדלי אייל" באשקלון.
קבוצה מקימה את היישוב "נטע" בחבל לכיש, הקבוצה כרגע בשומריה.
השאר עברו לשבי דרום ולאבני איתן.
עצמונה 90 משפחות כ-60 משפחות, תושבי "עיר האמונה" עברו לקיבוץ שומריה ובונים שם את יישוב הקבע.
כ-14 משפחות הקימו את היישוב נווה בחולות חלוצה, קבוצה נוספת התיישבה ביד בנימין.
כ-30 משפחות הקימו את מושב נווה ובנו שם את בתי הקבע שלהם.נכון לאמצע 2016 רוב משפחות הקבוצה בשומריה עברו לבתי קבע שבנו.
גני טל 80 משפחות, 350 נפש עברו מבית ההארחה של קיבוץ חפץ חיים לקרווילות באתר יד בנימין הקימו יישוב חדש ליד חפץ חיים, הנושא את שם היישוב - גני טל.
נצר חזני 400 נפש כ-30 משפחות שוכנו בבית ההארחה בעין צורים, כ-30 משפחות בבית ההארחה חפץ חיים ומשפחות בודדות שכרו עצמאית דירות ביישובים שונים ברחבי הארץ.כ-10 משפחות שהו בקרווילות באבני איתן ברמת הגולן, חלק אחר שוכנו באתר הקרווילות בעין צורים.
20 משפחות שוכנו באתר קרווילות בנווה איתן הקימו יישוב חדש ליד המושב יסודות, הנושא את שם היישוב - נצר חזני.
חלק השתכנו באבני איתן גן אור 50 משפחות קרווילות: חלק בניצן, חלק ביד בנימין חלק התשכנו ביד בנימין, חלק עברו ליישוב החדש באר גנים מורג 35 משפחות 12 משפחות עברו ליישוב טנא עומרים בדרום הר-חברון באופן עצמאי.
השאר פוזרו באתרי הקרווילות של יד בנימין וניצן.
עברו ליישוב החדש באר גנים שליו 10 משפחות הקהילה פוזרה, פתרונות עצמאיים בשערי אברהם, יתד, "עיר האמונה" בנתיבות ובבית ההארחה בחפץ חיים.
כפר ים משפחות מועטות לא ידוע ?
השאר מפוזרים בכרמיה, אור הנר ומלון שירת הים חלק יעברו לאשקלון, לשאר אין יקלטו בקיבוץ פלמחים ניסנית 300 משפחות מפוזרים: חלק בבוסתן הגליל, חלקם מפוזרים בדירות באשקלון וכן בקיבוץ כרמיה 80 משפחות גרות בקרווילות ליד ניצן ?
דוגית 70 נפש הקהילה התפזרה, פתרונות עצמאיים, הרוב בבוסתן הגליל צפון השומרון כדים 170 נפש התיישבו עצמאית באזור עפולה גנים 170 נפש התיישבו עצמאית באזור עפולה חומש 230 נפש קרוואנים ליד יד חנה.
הגרעין הדתי התפזר ביישובי השומרון הצטרפות לקיבוץ יד חנה
ישיבת חומש התיישבה באופן זמני באלון מורה שא-נור 110 נפש 12 משפחות נמצאות במדרשה בשבי שומרון ?
אפור בהיר - קהילה שפוזרה ופורקה
סגול בהיר - קהילה שחיה במאהל מחאה
צהוב בהיר - קהילה שאין לה פתרון זמני או קבוע
כחול בהיר - קהילה שיש לה פתרון זמני אך ללא פתרון קבע
ירוק בהיר - קהילה שיש לה פתרון זמני ומתוכנן לה פתרון קבע
כתום בהיר - קהילה שהתיישבה במגורי קבע (קהילתיים)
פיזור המשפחות המפונות מגוש קטיף בין היישובים השונים שנה אחרי ביצוע תוכנית ההתנתקות (ספטמבר 2006)
1667 משפחות גרו בגוש קטיף.
1405 מתוכן (85%) ממשיכות לגור יחד עם הקהילות שלהן.
ביום 30 ביולי 2008 החליטה ועדת ביקורת המדינה על הקמת ועדת חקירה ממלכתית לבדיקת הטיפול במפוני גוש קטיף.
הוועדה בראשותו של שופט בית המשפט העליון לשעבר אליהו מצא הגישה את מסקנותיה ב-15 ביוני 2010 לנשיאת בית המשפט העליון, דורית ביניש, וליו"ר הכנסת, ראובן ריבלין.
הוועדה קבעה כי המדינה כשלה בטיפול במפונים, וכי היה פער גדול בין הרטוריקה של המדינה לבין מעשיה בשטח.
חמש שנים אחרי הפינוי עדיין רוב המפונים נמצאים בקרוונים זמניים, מבני ציבור לא הוקמו כלל, וקיים אחוז אבטלה גבוה בקרב המפונים.
הוועדה סיכמה וכי "מלאכת שיקומם של המפונים רחוקה מסיומה".
הדו"ח כלל ביקורת חריפה כנגד ממשלות ישראל (בעיקר ממשלת ישראל השלושים בראשות אריאל שרון וממשלת ישראל השלושים ואחת בראשות אהוד אולמרט) וקבעה כי "הממשלה כשלה כישלון שקשה להפריז בחומרתו בטיפולם במפונים".
פרנסיסקו (שיקו) בוארקי דה אולנדה (בפורטוגזית: Francisco Buarque de Hollanda; נולד ב-19 ביוני 1944) הוא זמר, מלחין, איש תיאטרון, תסריטאי וסופר ברזילאי.
הוא נחשב לאחד מגדולי המוזיקה הפופולרית הברזילאית.
בוארקי נולד בריו דה ז'ניירו שבברזיל.
אביו, סרז'יו בוארקי דה אולנדה, היה סוציולוג והיסטוריון נודע.
בשנות נעוריו גילה בוארקי עניין רב במוזיקה: הוא הושפע עמוקות מן הבוסה נובה, במיוחד משיריו של הזמר ז'ואאו ז'ילברטו, שלימים נשא לאישה את אחותו של בוארקי, מיושה.
עם תום לימודיו התיכוניים פנה בוארקי דווקא ללימודי אדריכלות באוניברסיטת סאו פאולו, אך לאחר ארבע שנים נטש את האוניברסיטה עם ראשית פרסומו בתחום המוזיקה.
יצירתו המוזיקלית של בוארקי רבת משקל בכל קנה מידה אמנותי, אולם הפן הייחודי והבולט שבה הוא האופן שביטא באמצעותה את עמדתו הפוליטית ומלחמתו בהגבלות החמורות שהטילה הדיקטטורה הצבאית בברזיל על חופש הביטוי.
הוא החל להופיע בשנת 1964 והתפרסם תחילה כמוזיקאי של פסטיבלים ותוכניות טלוויזיה.
תקליטו הראשון, שיצא בשנת 1966 ושנושא את שמו, בישר את אופי יצירתו גם בעתיד: היו בו שירי סמבה כובשי לב, משחקי מילים יצירתיים ונוסטלגיה סמויה, בעלת נימה טראגית.
בוארקי גילה מעורבות פוליטית כבר מתחילת דרכו האמנותית, אך פעילותו נגד השלטונות הפכה אינטנסיבית יותר ויותר, עד שבשנת 1968 - כמו חבריו היוצרים קייטנו ולוזו וז'ילברטו ז'יל - נעצר, וחודשים ספורים לאחר מכן הוגלה לאיטליה.
בשנת 1970 חזר לברזיל וניצל את תהילתו וכישרונו כדי למחות נגד הדיקטטורה.
באותה תקופה הצליח אחד משיריו, Apesar de Você, לחמוק מעיני הצנזורה והפך להמנון התנועה הדמוקרטית.
רק לאחר שנמכרו יותר מ-100,000 עותקים של התקליטון נאסרה הפצתו והוא הוסר מן המדפים.
במהלך שנות ה-70 וה-80 המשיך בוארקי את מלחמתו המוזיקלית בדיקטטורה, לעיתים תוך שיתוף פעולה עם במאי קולנוע ועם מוזיקאים אחרים כאנטוניו קרלוס ז'ובים, ויניסיוס דה מוראיס, ולוזו, ז'יל, אדו לובו ואחרים.
יצירתו המוזיקלית עדיין בעיצומה: בשנים האחרונות יצאו לאור מספר תקליטורי DVD שלו.
ברבים משיריו של בוארקי התייחסויות חברתיות, תרבותיות וכלכליות רחבות אף יותר מסוגיית חופש הביטוי, אך הם אינם נעדרים צד אישי.
המייחד אחדים מהם הוא ה"אני" הנשי, שבוארקי מאמץ לעיתים.
אם שירתו של ז'ואאו ז'ילברטו הייתה חדשנית בעת שנשמעה לראשונה גם משום שהיו בה עדינות ורכות "בלתי גבריות", הרי שבוארקי, שנים אחר כך, לא היסס לשיר בקולו הרך שירים שכתב הנושאים אופי של נשיות בלתי מתפשרת.
כך, למשל הקליט בוארקי ביצוע משלו לשיר "האהוב שלי" ("O meu amor") מ-1978:
כבר בשנת 1965 היה בוארקי מעורב בהפקת תיאטרון סטודנטיאלית.
בשנת 1967 כתב את המחזה "מהומה" (Roda-Viva) שהועלה בריו דה ז'ניירו ובהפקתו הראשונה שיחקה מי שלימים נשא לאשה, השחקנית מרייטה סוורו.
ההפקה השנייה, בהשתתפות צוות שחקנים אחר, הפכה לסמל ההתנגדות לדיקטטורה, לאחר שכוח הקרוי "קומנדו ללכידת קומוניסטים", שכלל לא פחות מ-110 לוחמים, פרץ אל הבמה, הכה את השחקנים והחריב את התפאורה.
בשנת 1973 תכנן בוארקי להעלות את ההצגה "קלבאר, שיר הלל לבגידה" שבמרכזה דמותו ההיסטורית של פורטוגזי אשר סייע להולנדים במלחמתם בפורטוגל.
במונחים של אותם ימים הייתה זו הפקה יקרה ביותר (30,000 דולר) ובחזרות הועסקו לא פחות משמונים איש, אך היא לא אושרה על ידי הצנזורה ואפילו דבר האיסור נאסר לפרסום.
רק לאחר שש שנים הגיע האישור המיוחל וההצגה הועלתה בפני קהל.
את יצירתו "אופרה דו מלנדרו" ("האופרה של הנוכל") משנת 1978, ביסס בוארקי על "אופרת הקבצנים" של ג'ון גיי משנת 1728 ועל "אופרה בגרוש" הידועה של ברטולט ברכט וקורט וייל מ-1928. בשנת 1985 כתב בוארקי את התסריט לסרט שנעשה על פי ההצגה.
לאורך השנים פרסם בוארקי מספר ספרים, בהם סיפורת ושירים לילדים.
הוא היה שותף לכתיבת תסריטים לקולנוע, ביניהם לסרטים שהתבססו על מחזותיו וספריו.
בודפשט תורגם לעברית על ידי אראלה טלנברג לרר ויצא לאור בשנת 2005, בהוצאת ידיעות ספרים, ספרי חמד.
חלב שנשפך תורגם לעברית על ידי אראלה טלנברג לרר ויצא לאור בשנת 2017, בהוצאת חרגול.
ספריו נמכרו ביותר מחצי מיליון עותקים.
שִיקוֹ רֶי (בפורטוגזית: Chico Rei) הוא גיבור תרבות אפרו-ברזילאי מיתי למחצה.
בסביבות שנת 1740 שועבד לעבדות גלנגה (Galanga), מנהיג שבטי מממלכת קונגו (כיום באזור הרפובליקה הדמוקרטית של קונגו) יחד עם חלק ניכר משבטו.
במסגרת סחר העבדים האטלנטי נישאו בני השבט על פני האוקיינוס האטלנטי ונמכרו לעבדות בברזיל.
גלנגה הוטבל לנצרות וקיבל את השם פרנסיסקו.
בברזיל שועבד שיקו לעבודה במכרה זהב בעיר וילה ריקה (כיום: אורו פרטו), מינאס ז'ראיס.
בעל המכרה בו עבד, המייג'ור אאוגוסטו, הבחין בסמכותו על שאר העבדים וכך דבק בו הכינוי "שיקו רי" - המלך שיקו (קיצור ל"פרנסיסקו").
גרסה אחרת טוענת כי הכינוי דבק בו עוד במהלך המסע בספינת העבדים.
תוך כדי עבודתו הצפין שיקו רי פתיתי זהב על גופו ובשיערו עד אשר, כעבור כחמש שנים, צבר כמות מספקת על מנת לקנות את חירותו של בנו, ומאוחר יותר את חירותו שלו.
לאחר מכן עלה בידו לרכוש את מכרה הזהב בו עבד, ורווחיו מהמכרה אפשרו לו לקנות את חירותם של אחדים מבני שבטו וכן לבנות את כנסיית אפיג'ניה (Santa Efigênia) בעיר.
סיפורו של שיקו רי נחשב בברזיל כדוגמה להיתכנותה של מוביליות חברתית בחברה הקולוניאלית.
בו בזמן הוא סמל להתנגדות האפריקאים המשועבדים לעבדות.
פרנסיסקו מינון (Mignone) הלחין בשנת 1933 סמבה בשם Maracatu do Chico-Rei, המספרת את סיפורו, ואילו בשנת 1985 הופק בברזיל סרט קולנוע אודות שיקו רי, הנושא את שמו.
שי (שיקו) חיים (חייק) (נולד ב-17 בדצמבר 1975) הוא זמר מוזיקה מזרחית, מעבד מוזיקלי וקלידן ישראלי.
אביו הוא מנשה אבו סבח, אחד מגדולי הזמר העיראקי בעבר.
כבר בגיל צעיר, למד חייק לנגן על קלידים ללא מורה, מה שיצר לו את הכינוי "שיקו ילד הפלא".
לפני קריירת הזמר, הוא עבד כקלידן ומעבד מוזיקלי עם זמרים רבים כמו דורון מירן, יובל פרי ועוד, וכן המנהל המוזיקלי של הזמרת זהבה בן מס' שנים.
בפברואר 2010 נישא להודיה מירי אוחנה, מעצבת אופנה, ולהם 4 ילדים.
אלבומו הראשון של חייק יצא בשנת 1998 ונקרא "אל האור".
באלבום זה, הוא לא חשף את פניו ואת זהותו, אך כן חשף את כישוריו הן כזמר והן כמעבד מוזיקלי וקלידן מוכשר, ושר תחת השם "המסתורי" (זאת, לדבריו, כדי שאנשים יעריכו את האלבום לפי השירים, ולא לפי האמן, שבעולם המוזיקה המזרחית ידוע כמעבד והמנהל המוזיקלי של זהבה בן).
למרות שהאלבום לא נחל הצלחה רבה, אפילו לא בחובבי הזאנר, הוציא חייק את האלבומים "בשבילך הכול עשיתי" ו"מתגעגע", עדיין כ"המסתורי"; באלבום "מתגעגע" הוא חשף את שמו האמיתי, אבל ללא תמונה.
האלבום הבא שהוציא חייק הוא "כבר לא מסתורי", שכשמו הוא מרמז שחייק חשף את זהותו לגמרי.
אלבום זה הצליח מאוד, ואחד השירים המפורסמים שלו, "בדקות של געגוע", הגיע למקום מכובד ברשימת השירים בגלגלצ, ויצר תקדים במוזיקה המזרחית בסגנון טורקי.
הופעה זו גם יצאה לאור ב-DVD ונמצאת לצפייה ב-HOT VOD.
האלבום "כתבתי לך" שוחרר ב-30 באוגוסט 2007 לאחר עבודה של כ-3 שנים.
הפקת האלבום והקלטת השירים נעשו בטורקיה, עם תזמורת "קאמפה איסטנבול", שמנגנת עבור איברהים טטליסס, גדול זמרי טורקיה.
בין היתר, האלבום כולל את השירים "מתוקה", "כל הזמן", "הכל למענך", הלהיט הגדול "טיפה של אושר", "כתבתי לך", "שיהיה לך טוב", "לא עושה חשבון", "הנפש התאומה שלי", "קול צחוקך", "כשתזכרי", "לעצמי לא סולח" ו-"לכבודך".
השירים "מתוקה" ו-"טיפה של אושר" הושמעו תדיר בערוץ 24 לאחר חשיפתם.
לאחר מכן הוציא חייק סינגל - "מכתב למזכרת".
ב-2009 הוציא סינגל שנקרא "אלת האהבה".
בינואר 2010 הוציא סינגל שנקרא "שקוף".
חודש לאחר מכן, ב-21 בפברואר, הוציא את אלבומו "דרך חדשה".
אביה של אשתו (שמעון אוחנה) כתב את רוב שירי האלבום.
בנובמבר 2017 השתתף בעונה השלישית של התוכנית אקס פקטור אך לא עבר את שלב האודישנים.
חייק היה המעבד המוזיקלי והשתתף בכתיבת חלק מהשירים מאלבומיו של יובל פרי.
העיבודים שחלקם נעשו לשירים טורקיים, היו מלאים בעושר סגנוני ובערבסקות.
בשבילך הכול עשיתי - 1999
שירים שעושים לי פרפרים - 2006
הקונצרט - דיסק ההופעה - 2007
שיקוי האהבה (באיטלקית: L'elisir d'amore) היא אופרה בופה (אופרה קומית איטלקית) בשתי מערכות מאת מלחין האופרה גאטנו דוניצטי.
דוניצטי חיבר את המוזיקה, והליברטו נכתב על ידי פליצ'ה רומאני.
שיקוי האהבה מוגדרת בפרטיטורה כאופרה מסוגה melodrama giocoso.
הצגת הבכורה נערכה ב- 12 במאי 1832, ב- Teatro della Cannobiana שבמילאנו.
נמורינו, איכר פשוט המאוהב באדינהטנוראדינה, נערה יפה ובעלת אדמותסופרןבלקורה, סמל בצבאבריטוןדולקמרה, רוכל המתחזה לרופא מומחהבאסג'יאנטה, בת איכריםסופרןאיכרים מהכפר, חיילים מהגדוד של בלקורה
העלילה מתרחשת בכפר איטלקי קטן, במאה התשע עשרה.
נמורינו, איכר עני, מאוהב באדינה, בעלת האדמות היפה, אך אדינה לא משיבה לנמורינו אהבה.
כבר בתחילת האופרה מגלה נמורינו את אהבתו באריה "לו ידעתי מה אומרות עיניה, לו שמעתי מה לוחשות שפתיה..".
כאשר נמורינו שומע את אדינה מקריאה לעובדיה את האגדה על טריסטן ואיזולדה, טריסטן שהיה מאוהב באיזולדה שלא נענתה לחיזוריו אך "כשהלב קשה כמו אבן, אין תשובה ואין סיכוי - את הכל מיד פותרת לגימה מן השיקוי" ..
"כפית של שיקוי אהבה...ואיזולדה התאהבה" הוא מחליט שהוא יזכה בליבה של אדינה באמצעות שיקוי אהבה.
כאשר הסמל בלקורה כובש הלבבות מגיע לכפר, הוא מציג את עצמו באריה "אהבה, כלומר amore היא הכוח, היא הנשק, ואני כלומר בלקורה מגויס עם כל הלב, בפקודה תמיד רעב - להתאהב".
בלקורה מציע נישואין לאדינה עוד באותו היום לעיני כל הכפר, מתוך ביטחון שהיא אכן תסכים.
דולקמרה, נוכל המתחזה לרופא (ואף מגדיר את עצמו "הדוקטור האנציקלופדי"),"אני פרופסור מאוד מוכר, לומר את שמי זה מיותר, יודעים עלי בכל עיר וכפר...
כל מחלה ניצחתי, עיני עוורים פקחתי..." מגיע לכפר ומנסה למכור לתושבים שיקוי המרפא כל מחלה "שיקוי נגד ברונכיטיס, שיקוי נגד קוליטיס, שיקוי נגד אנגינה ונגד סקרלטינה".
לאחר שאף אחד מן התושבים לא קונה את השיקוי, נמורינו פונה לדולקמרה ושואל אותו האם יש לו שיקוי אהבה בדומה לשיקוי ששתו טריסטן ואיזולדה.
"מר פרופסור, לקנות רציתי...איזה יופי לא ציפיתי!
זה שיקוי האהבה!" דולקמרה משיב בחיוב, ומוכר לנמורינו יין רגיל, תמורת המטבע היחיד שהיה בכיסו.
כדי שיספיק לברוח בזמן, דולקמרה אומר לנמורינו שהשפעת השיקוי תתחיל רק למחרת.
נמורינו שותה את היין, משתכר מיד, ומייחס זאת להשפעתו הקסומה של ה"שיקוי".
נמורינו פוגש את אדינה תחת השפעת היין.
היא מתגרה בו, והוא, בטוח שלמחרת היום יזכה בליבה, אומר לה שהוא התגבר על אהבתו, ומתעלם ממנה לאחר מכן.
אדינה מושפלת מהתעלמותו של נמורינו, אך מסתירה את רגשותיה.
כדי להשפיל אותו בחזרה, היא מסכימה להצעת החתונה של בלקורה הנפוח "הלילה אדינה אומרת בלי פחד: לנצח בלקורה, לנצח ביחד", והתאריך לחתונה נקבע לאחר שישה ימים.
אדינה מספרת לנמורינו על ההחלטה, אולם הוא ממשיך להתנהג כלפיה באדישות, עדיין בטוח שלמחרת היום יזכה בליבה.
בלקורה מקבל הודעה כי הגדוד שלו עומד להישלח מהכפר למחרת ומבקש מאדינה להקדים את תאריך החתונה לאותו הערב והיא מסכימה.
נמורינו נבהל מהקדמת החתונה, ומתחנן בפני אדינה שתדחה את החתונה למחרת בבוקר.
אדינה, מתוך רצון להשפיל את נמורינו, לא מסכימה לבקשתו.
בלקורה מתרגז, ומאיים על נמורינו במכות.
מסיבת החתונה של אדינה ובלקורה מתחילה בהשתתפות כל הכפר, פרט לנמורינו המיואש.
דולקמרה שר יחד עם אדינה על מנת לבדר את האורחים.
הנוטריון מגיע כדי לרשום את הנישואין באופן חוקי, אבל אדינה עצובה מכיוון שנמורינו עדיין לא הופיע.
כולם נכנסים, כדי לחתום על חוזה הנישואין, חוץ מדולקמרה, שנשאר בחוץ כדי להמשיך לאכול ולשתות.
אדינה לא מסכימה לחתום על חוזה הנישואין כל עוד נמורינו לא נמצא.
נמורינו מופיע בחוץ, ומבין שהוא עומד לאבד את אדינה לצמיתות.
הוא הולך לדולקמרה ומתחנן בפניו לכמות נוספת מהשיקוי, כדי שהשיקוי יתחיל לעבוד מיד, אבל מכיוון שלנמורינו אין כסף, דולקמרה מסרב.
בלקורה יוצא החוצה לבד, תוהה מדוע אדינה לא מוכנה להתחתן איתו.
נמורינו ובלקורה נפגשים שניהם בחוץ, שניהם מדוכאים.
בלקורה שואל את נמורינו מדוע הוא מדוכא, ונמורינו עונה שהוא מדוכא משום שאין לו כסף.
בלקורה מציע לנמורינו להצטרף לצבא,"הצבא לך מבטיח גם קריירה וגם כסף, הצבא הכל משכיח, את העוני ואת העצב.." כדי לקבל את מענק הגיוס באופן מיידי.
נמורינו מסכים, וחותם (באמצעות צלב) על החוזה שבלקורה מגיש לו.
בלקורה נותן לנמורינו את מענק הגיוס במקום.
נמורינו הולך לדולקמרה, וקונה ממנו כמות נוספת מהשיקוי, בזמן שבלקורה מתגאה בכך שהצליח לשלוח לקרב את יריבו למאבק על ליבה של אדינה.
מאוחר יותר באותו ערב, נשות הכפר מרכלות על כך שנמורינו לא מודע שהוא כרגע ירש הון מדודו שנפטר.
הן מאתרות את נמורינו, שבזבז את מענק הגיוס שלו על כמות נוספת של "שיקוי" (שוב יין פשוט) מדולקמרה.
הנשים מברכות את נמורינו, ומתייחסות אליו באופן ידידותי במיוחד "חלום מתוק של כל אישה- בחור צעיר עם ירושה".
נמורינו רואה ביחסן של הנשים הוכחה לפעולתה של מנת השיקוי הנוספת.
אדינה פוגשת את נמורינו, שיכור מהיין הנוסף, ושואלת את דולקמרה לפשר התנהגותו המוזרה.
דולקמרה, לא מודע להיותה של אדינה מושא אהבתו של נמורינו, מספר לה את הסיפור על האיכר התמים שקנה ממנו "שיקוי אהבה" בשארית כספו, ואף היה מוכן לסכן את חייו בצבא כדי לקבל עוד מנה מהשיקוי.
אדינה, מבינה שנמורינו קנה את השיקוי על מנת לכבוש את ליבה, מתחרטת על יחסה הקודם אליו ומתאהבת בו.
נמורינו מופיע לבד, מהורהר, ונזכר בדמעה שראה בעינה של אדינה כאשר הוא התעלם ממנה.
מתבסס על הדמעה הזו בלבד, הוא מחליט שאדינה אוהבת אותו.
אדינה נכנסת, ושואלת את נמורינו מדוע הוא הצטרף לצבא.
נמורינו אומר לה שהוא מחפש חיים טובים יותר.
אדינה אומרת לנמורינו שהיא קנתה עבורו את צו הגיוס מבלקורה, ושהוא חופשי מהתחייבותו לצבא.
אדינה נותנת לנמורינו את הצו, ופונה ללכת.
נמורינו, במחשבה שאדינה נוטשת אותו, מאבד את עשתונותיו, ואומר לאדינה שאם היא לא אוהבת אותו, הוא מעדיף למות כחייל.
אדינה מתוודה בפני נמורינו על אהבתה אליו, ומתחננת לפניו לסלוח לה על התנהגותה בעבר.
בלקורה נכנס, רואה את השניים יחד, ואדינה מספרת לו על אהבתה לנמורינו.
בלקורה מוותר, ואומר כי יש נשים יפות אחרות רבות בעולם.
דולקמרה עוזב, "ההיסטוריה מקיימת ולכן אני מבטיח - השיקוי תמיד יודע, השיקוי תמיד מצליח!" והכפר מריע לו, משוכנעים כי השיקוי אכן פעל את פעולתו הקסומה.
האריה המפורסמת ביותר באופרה זו היא "Una Furtiva Lagrima" (דמעה אחת חטופה) של נמורינו, בתמונה השנייה של המערכה השנייה.
"Quanto è bella, quanto è cara" (כמה היא יפה, כמה יקרה) - נמורינו, מערכה 1, תמונה 1
"Come Paride vezzoso" (בדיוק כמו בפריז המקסימה) - בלקורה, מערכה 1, תמונה 1
"Della crudele Isotta" (על איזולדה האכזרית) - אדינה, מערכה 1, תמונה 1
"Udite, udite, o rustici" (הקשיבו הקשיבו, האיכרים) - דולקמרה, מערכה 1, תמונה 2
שיקום פסיכיאטרי, הידוע גם כשיקום פסיכו-סוציאלי, הוא שיקום העוסק במתן עזרה לאנשים המתמודדים עם מוגבלויות הנובעות מהפרעה נפשית, במטרה לאפשר תפקוד רציף בחייהם ורווחה נפשית, למרות המוגבלויות.
במטרה להתמודד עם קשיים אלו, מופעלת עבודת השיקום, הנעשית על ידי אנשי מקצוע העוסקים בתחום הפסיכיאטריה, פסיכולוגיה, עבודה סוציאלית, ריפוי בעיסוק ומומחים אחרים בתחום בריאות הנפש.
העבודה נועדה להשפיע על שינויים בסביבת האדם, לשפר את יכולת האדם להתמודד עם סביבתו ולהקל על תסמינים או מצוקה אישית.
שירותים אלו בדרך כלל משלבים טיפול תרופתי, חיים עצמאיים ואימון של מיומנויות חברתיות, תמיכה פסיכולוגית למשוקמים ובני משפחותיהם, דיור, שיקום מקצועי, תמיכה סוציאלית, העצמת רשת הקשרים החברתיים והתעסוקתיים וגישה לפעילויות פנאי.
השירותים השיקומיים הללו מאפשרים לשלב את נפגעי הנפש ובני משפחותיהם בקהילה.
בעבר הבחינו בין שיקום פסיכיאטרי, אשר היה מזוהה עם המודל הרפואי, ובין שיקום פסיכו-סוציאלי, אשר היה מבוסס על מודל השיקום החברתי; השיקום החברתי היה מבוסס על מערכת שירותים הנפרדת ממערכת הטיפול הנפשי, הן מבחינה פיזית והן מבחינה פילוסופית.
ההבחנה נזנחה, שכן לא ניתן להפריד בין טיפול פסיכיאטרי המתייחס לפן התרופתי והנפשי לבין השיקום הפסיכו-סוציאלי המתייחס לבניית תוכניות לתעסוקה, דיור ואספקטים אחרים של תפקודיים קהילתיים.
נוצרה הבנה ששני סוגי השיקום לכאורה לא יכולים לפעול כל אחד כגישה בלעדית, והם צריכים להיות חלק ממערך טיפולי הכולל טיפול תרופתי, נפשי, משפחתי, חברתי וכדומה.
למרות שהספרות העכשווית בארצות הברית משתמשת בשמות "שיקום פסיכו-סוציאלי" ו"שיקום פסיכיאטרי" בצורה חליפית, בסביבות 2005 הארגון המקצועי IAPSRS (האגודה העולמית לשירותי שיקום פסיכו-סוציאליים) שינה את שמו ל-USPRA (האגודה האמריקאית לשיקום פסיכיאטרי).
קיימים מספר עקרונות מנחים המשמשים בסיס משותף למודלים וגישות של השיקום הפסיכיאטרי בתחום בריאות הנפש:
התמקדות בכוחותיו ויכולותיו של האדם ולא בחולשותיו – הגישה השיקומית מתייחסת למיומנויות קיימות או ניתנות לשיפור, הרלוונטיות והנחוצות לתפקודו של האדם בהתאם לשאיפותיו ומטרותיו.
שותפות המטופל בכל שלבי ההתערבות – לאדם יש זכות להגדרה עצמית, ולכן הכרחי שיהיה מעורב בכל שלבי הטיפול.
הסביבה כמוקד ההתערבות – הגישה השיקומית אינה מתמקדת רק בממד התוך-אישי, אלא מארגנת ובונה סביבה ייחודית לאנשים, וכך הופכת למערך תמיכתי ומעודד שינוי.
המטפל השיקומי כדמות מציאותית ואנושית – ההיבט האנושי של הצוות הוא מרכיב חשוב ביותר בתהליך השיקום; אין אפשרות לפעול בגישה של "הם ואנחנו", נוצרת סיטואציה אנושית משותפת המחייבת מעורבות רבה וגלויה.
התלות הכרחית להשגת עצמאות – לא ניתן לבסס תהליך שיקומי כשהצרכים הבסיסיים אינם מסופקים כראוי, כשהמשתקם אינו חש ביטחון ויחס של אהבה ושייכות, וכשבצד הדרישות לעצמאות ולאוטונומיה לא עומדות לרשותו מסגרות להנאות ולבילוי.
גישה דיפרנציאלית – תהליכי שיקום צריכים להתבסס על מאפיינים ייחודיים של נפגעי הנפש ומשפחותיהם ולא על קטגוריות והכללות ידועות מראש.
נורמליזציה – מטרת השיקום היא לאפשר למטופל להשתלב בקהילה ולנהל חיים עצמאיים תוך התערבות מזערית של המטפלים.
בתהליך השיקומי מוענק הטיפול בסביבה הטבעית של המטופל ובמציאות הקרובה ביותר למציאות שיפגוש בקהילה.
המודל השיקומי הוא יותר חברתי מרפואי – המחלה והליקויים אינם המוקד, אלא האדם בכל ממדיו.
תקווה – אדם פגוע בנפשו חשוף מרבית הזמן למסגרות המשדרות פסימיות ומנציחות כישלונות שחווה בחייו; כדי להימנע מ"דריכה במקום", יש להעביר למטופל תחושה של אופטימיות ואמונה בעתיד.
שירותי שיקום פסיכיאטרי כוללים לרוב מציאת מקום עבודה, תמיכה תעסוקתית או השכלה, חברות סוציאליות, טיפול קהילתי אסרטיבי (ACT), מתן שירותי סיוע שיטתיים לקבוצות אוכלוסייה מוגדרות, ניהול תרופתי,ליווי מקצועי במסגרות דיור, נושאים משפחתיים, מיומנויות התמודדות, פעילויות של חיי היומיום וסוציאליזציה.
שיקום פסיכו-סוציאלי (PsR) מתואר כמכיל שמונה אזורים של עבודה: פסיכיאטרי (ניהול סימפטומים), חברתי (יחסים, משפחה, גבולות, קהילות ואינטגרציה קהילתית), מקצועי וחינוכי (מיומנויות התמודדות ומוטיבציה), מיומנות מחייה בסיסיות (היגיינה, ארוחות, בטיחות, תכנון, מטלות), כלכלה (תקציב), קהילה וחוק (משאבים), בריאות או רפואה (שמירה עקבית על הבריאות), ודיור (סביבה מוגנת).
בתחום המדיניות בבריאות הנפש בעולם ובישראל חלו מספר שינויים משמעותיים לאורך השנים:
תנועת אַל-מִיסּוּד (Deinstitutionalization) – התפתחותם של תנועות לזכויות אדם, גורמים כלכליים וחוקיים בשילוב עם פיתוחן של תרופות אנטי-פסיכוטיות שקיצרו את הצורך באשפוז ממושך, הביאו ליסוד של תנועות האל-מיסוד בשנות ה-60 וה-70. בתקופה זו היו תרופות ופסיכותרפיה שתי הגישות הטיפוליות העיקריות, וניתנה תשומת לב מעטה לתמיכה וסיוע בתפקוד יומיומי ובאינטראקציה חברתית.
אך מאז שנות ה-60 (בישראל – מאז סוף שנות ה-70) קיימת בארצות הברית ובעולם מגמה ברורה להעביר את הטיפול עבור האנשים הסובלים ממצבים נפשיים חמורים ומתמשכים אל הקהילה.
מודל האל-מיסוד מדגיש את התפקוד וההתמודדות במסגרת הקהילה הטבעית, והוא כולל בדיקה מחודשת של תפקיד המשפחה בתהליכי שיקום והחלמה ומקומה כשותפה פעילה בתהליכים אלו, תוך התייחסות לצרכים השונים המתעוררים במשפחות בעקבות התמודדות עם מחלת נפש של אחד מבניהן.
השינוי במדיניות הביא לתמורות רבות שגרמו להסתכלות והבנה חדשה על האנשים המתמודדים ויכולתם לבנות חיים משמעותיים בקהילותיהם.
תנועת האל-מיסוד בעולם הביאה לצמצום במספר מיטות אשפוז וימי אשפוז, ואף יצרה תהליכי חשיבה אחרים המתבטאים בשינוי היחס כלפי האדם המתמודד ומשפחתו.
נהוג כיום במערכות בריאות הנפש בעולם לבנות עזרה מקצועית בהתמקדות על האדם וצרכיו.
מעבר מהמודל הרפואי למודל חברתי – בשנים קודמות הוּשם הַדגש בטיפול על המחלה, התסמינים, הליקויים והחוסרים של האוכלוסייה הפסיכיאטרית.
מרבית הטיפול ניתן בבתי החולים ובמרפאות, והדומיננטיות הייתה של הפסיכיאטרים.
השימוש באשפוז ככלי מרכזי לטיפול באנשים עם הפרעות נפשיות קשות, חיזק את השליטה הרבה של המודל הרפואי והפסיכיאטרים, ולשם התנקזו רוב המשאבים.
הטענה הבסיסית שהתפתחה הייתה שהזנחת הטיפול הקהילתי מונעת פיתוח נרחב של תוכניות טיפול פסיכו-חברתיות, שעליהן ניתן היה ליישם מודלים חלופיים בעלי יעילות מוכחת.
המודל החברתי בשונה מהמודל הרפואי, שם את הדגש על החלקים הבריאים, המתפקדים ועל איכות חייו של האדם בסביבות חיים טבעיות.
כיום, התפיסות המקצועיות מניחות שיש לאדם יכולת לקבוע את רצונותיו ומטרותיו כך שיוכל לחיות חיים מלאים ומשמעותיים.
בעקבות התפתחויות אלו, בארצות התומכות במדיניות בריאות נפש קהילתית התחזקו מגמות טיפוליות השונות מהמודל הרפואי המקובל בפסיכיאטריה, ותוכניות שיקום קהילתיות רבות יישמו בהצלחה את המודלים החלופיים.
שינוי זה הוביל לפיתוח בתים מאזנים בקהילה המהווים תחליף לאשפוז פסיכיאטרי, הבית המאזן הראשון בישראל הוקם בירושלים על ידי עמותת סוטריה.
תנועות צרכנים (משפחות ומתמודדים) – התנועה הצרכנית הוקמה בשנות ה-80 וה-90 על ידי קבוצת חולים ובני משפחותיהם, במטרה להעצים עצמם ולהילחם כנגד חוסר הצדק שננקט כלפיהם לטענתם.
תנועות אלו גרמו לקובעי המדיניות ולאנשי המקצוע לשנות את דרך החשיבה ולגרום להתחשבות והקשבה לנושאים שהעלו החולים שנמצאים עבורם בסדר עדיפות גבוה.
הייתה זו מהפכה בתחום שנחשב לסמכותי, כופה ופטרנליסטי.
כיום קיימים סוגים שונים של ארגוני צרכנים, המבוססים ברובם על עקרונות של עזרה הדדית וסינגור.
תנועה לחקיקה חדשה – במהלך השנים חלו שינויים והתפתחויות רבות בתחום החקיקה, אשר איפשרו להתייחס לאנשים המתמודדים כבעלי זכויות ובאופן שוויוני יותר.
בשנים האחרונות גוברת ההכרה החברתית בזכותם של אנשים עם נכות נפשית להשתלב במידה המרבית בחיי הקהילה.
שינוי תפיסה זה תרם בין השאר לחקיקת חוקים בישראל כגון חוק שיקום נכי נפש בקהילה תש"ס-2000.
תפיסת ההחלמה – תפיסת ההחלמה השתנתה בעקבות פירוק המוסד הטיפולי הטוטאלי, פיתוח טכנולוגיות טיפוליות חדשות (תרופות, שיטות טיפוליות פסיכו-סוציאליות וכדומה), וחקיקה ליברלית בתחום הטיפול בחולי הנפש.
אלו יצרו מסלולי חיים חדשים ואיפשרו לאנשי מקצוע לחקור ולהבין טוב יותר את המקורות ההטרוגניים שבבסיס מחלת הנפש.
למשל, בשנים האחרונות גברה האופטימיות באשר לאפשרות ההחלמה ממחלות נפש חמורות וממושכות שנחשבו בעבר לחשוכות מרפא.
הגישה הרב-מקצועית הראתה כי מקורות שונים תורמים לליקוי הפסיכיאטרי והגישה השיקומית הפסיכו-סוציאלית ערערה על התפיסה הדטרמיניסטית של המודל הרפואי המסורתי לגבי המושג ליקוי פסיכיאטרי.
צמצום הסטיגמה – ההנחה היא כי עמדות סטיגמטיות של החברה, אנשי המקצוע, המשפחות והצרכנים חוסמות בדרך כלל את היכולות של האנשים למצות את פוטנציאל השיקום שלהם.
כיום קיימות ברחבי העולם המערבי תוכניות המנסות לצמצם את נזקי הסטיגמה, שלעיתים משמעותיים יותר מהנכות עצמה.
יש מקומות שבהם הופכת המלחמה בסטיגמה למרכיב בפני עצמו בתוך המדיניות ומערך השירותים לבריאות הנפש, ואפילו ניתנת לשם כך השקעה תקציבית מיוחדת.
פיתוח של טכנולוגיות התערבותיות חדשות – בשנים האחרונות התפתחו תפיסות, גישות, כלים והבנות חדשות בתחום בריאות הנפש – פותחו פסיכו-פרמקולוגי, טיפולים פסיכו-חברתיים, טיפולים קוגניטיביים ועד הגישה השיקומית הפסיכיאטרית.
כיום קיימים הרבה יותר גישות וכלים המאפשרים לעזור לאנשים במצוקות נפשיות.
הערכה וניטור – כחלק מפיתוח כלים טיפוליים העוזרים בהתמודדות לפגועי נפש ומשפחותיהם, גברה הדרישה לבסס את העבודה הקלינית-השיקומית על ראיות – Evidence Base Practices (מחקר המבוסס על פרקטיקה, שיטות טיפול המסתמכות על הכשרת המטפל וניסיונו ואשר הוכחו כיעילות).
הדבר דורש לבנות מערך שיטתי לבדיקת תוצאות של הטיפולים, במטרה לבדוק את יעילותם של השירותים והטכנולוגיות השונות ביחס לתוכניות האישיות של המשתקמים.
מגמת האל-מיסוד יצרה שינויים גם בתחום השיקום הפסיכיאטרי בישראל, וכובד המשקל עבר מטיפול בבתי חולים פסיכיאטריים לטיפול בקהילה.
המגמה הובילה לכך שמספר המיטות בבתי חולים פסיכיאטריים ירד באופן משמעותי, ועומדת כיום על כ-3,150, לעומת יותר מ-7,000 מיטות בתחילת העשור הקודם.
כתוצאה מכך, הוקמה תשתית קהילתית גדולה ומגוונת בתחומי הדיור, תעסוקה, פנאי, תמיכה וליווי תוך קידום המחקר, הפרקטיקה והחקיקה בתחום השיקום הקהילתי של נפגעי הנפש.
ב-1978 הוקמה בישראל "עמותת אנוש" לעזרה בשיקום חולי נפש בקהילה ותמיכה במשפחותיהם.
יחד עם אנוש קמו ארגונים (חלקם עמותות וחלקם חברות בע"מ) שהחלו לספק שירותי שיקום בתחומים שונים באזורים שונים בישראל.
חוק שיקום נכי הנפש בקהילה
עד לחקיקתו, עסקו שירותי השיקום בעיקר בניסיון לבנות חלופה לאשפוז.
החוק הרחיב את מטרת העל של השיקום בבריאות הנפש והציג את היעד העיקרי להגיע לשילובו האופטימלי של כל אדם עם מגבלות פסיכיאטריות בקהילה.
כמו כן, החוק קובע את זכות האדם לשיקום כחובה של המדינה.
חוק זה ציין נקודת מפנה ביחסה של החברה הישראלית למתמודדים עם הפרעה נפשית, ושיקף את המגמה המודרנית והערכית שלפיה מקומם של המתמודדים בקהילה ולא בבתי חולים פסיכיאטריים, המרוחקים מהעין ומהלב.
חוק השיקום הכיר בכך, כי אין די בקביעת הזכות לשילוב בקהילה.
כדי שהמתמודדים יוכלו לחיות באופן שוויוני ואמיתי כחלק מן הקהילה, על המדינה לספק להם את הכלים לשילוב אופטימלי בה.