tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
הכריש מצוי בטבע לחופיה הממוזגים של אפריקה הדרומית בין אנגולה לכף המזרחי בדרום אפריקה ולעיתים נדירות עד קוואזולו-נטאל.
הוא כריש פעיל השוחה קרוב לפני המים, כשלעיתים הוא נמצא בערוצונים.
הכריש ניזון ממבחר של דגים כמו אריוסיים, לטריים, מסריים וספרוסיים, מתמנוניים ומסרטנים כמו לובסטרים, לובסטרים קוצניים, חסילונים וסרטנים קצרי-בטן.
הוא יטרוף גם דגי סחוס קטנים כמו גלדניים וגיטרניים ויאכל גם ביצי דגי סחוס.
הוא עצמו נטרף בידי כרישים גדולים כמו שש-זימי רחב-אף.
הוא גם נידוג לעיתים, אך לא באופן מסחרי.
כריש רחב-סנפיר בורנאי (שם מדעי: Lamiopsis tephrodes) הוא מין של כריש טרופי ממשפחת הכרישיים, השייך לסוג למיופסיס.
הוא תואר ב-1905 בידי החוקר האמריקאי הנרי ויד פאולר , אך נחשב לתת-מין של קרובו לסוג כריש רחב-סנפיר.
ב-2010 הכריש סווג שוב כמין עצמאי.
מין כריש זה חי רק באוקיינוס ההודי שלחופי מלזיה, תאילנד ואינדונזיה, בעיקר באי בורנאו שממנו קיבל את שמו.
תפוצתו אינה שכיחה, ורק מספר פרטים נצפו בטבע, כשלעיתים מתבלבלים בינו לבין הכריש רחב-הסנפיר.
כריש זה מגיע עד לאורך 145 סנטימטרים והוא בעל עור אפור בהיר ובטן לבנה.
החוטם רחב וחורי הזימים מצויים סמוך לאחורי העיניים.
סנפירי החזה גדולים ושטוחים והזנב קצר יחסית.
הכריש מצוי על הקרקעית של החופים ומחפש סרטנים, דיונונים ודגי גרם שונים למאכל.
כריש רחב-סנפיר (שם מדעי: Lamiopsis temminckii) הוא מין של כריש טרופי ממשפחת הכרישיים, השוכן בצפון האוקיינוס ההודי ומצוי בסכנת הכחדה בטבע.
זהו אחד משני המינים בסוג למיופסיס לצד כריש רחב-סנפיר בורנאי.
כריש זה בעל דו-צורתיות זוויגית והנקבות גדולות הרבה מהזכרים.
האורך הממוצע שלהם הוא 130 סנטימטרים בעוד פרטים גדולים הגיעו לאורך של 208 סנטימטרים ומשקל של 52.4 קילוגרם.
הזכרים קטנים יותר והגיעו רק עד 160 סנטימטרים.
לכריש סנפירי חזה רחבים ושטוחים וזנב קצר.
הנקבה משריצה בין 2 ל-4 צאצאים חיים, לאחר 8 חודשי היריון.
הכריש שוחה לרוב בקרבת החופים החוליים שלחופי האוקיינוס ההודי ומערב האוקיינוס השקט שבין פקיסטן והודו עד לסין, בורמה וסראוואק שבמלזיה.
הוא לא מופיע באופן לא-רציף לאורך החופים או מדפי היבשה בגפו.
הוא מחפש מזון בקרקעית או מעליה וניזון ממיני דגי גרם, סרטנים ודיונונים, כשפרט אחד הכיל בקיבתו 214 פרטי סרטנים.
הכריש מצוי בסכנת הכחדה עקב דיג יתר למטרות מרק סנפירים הנחשב למעדן במדינות רבות באסיה וכן הוא מסתבך ברשתות דייגים, לעיתים במשך עונת הרבייה.
כריש שחור-שוליים אוסטרלי (שם מדעי: Carcharhinus tilstoni) הוא מין של דג סחוס במשפחת הכרישיים, החי לחופי צפון אוסטרליה בין חופי אוסטרליה המערבית לסידני שבניו סאות' ויילס בעומק של עד 50 מטרים, אף שנצפה גם רחוק יותר מהחוף.
מספר פרטים נדדו למרחק של 1,348 קילומטרים.
הכריש תואר ב-1950 בידי האיכתיולוג הבריטי-אוסטרלי גילברט פרסי וייטלי והוא נחשב לעיתים לכריש שחור-שוליים (Carcharhinus limbatus), שכמעט זהה לו.
עם זאת יש הבדל ביניהם במספר החוליות ובסמן הגנטי שלו.
כריש זה מגיע לאורך ממוצע של 1.5 עד 1.8 מטר כשפרטים גדולים עלו על 2 מטרים ומשקל של 52 ק"ג.
זהו כריש בעל גוף שרירי וזרים, סנפירי חזה מעוקלים בעלי קצוות מחודדים.
סנפיר הגב הראשון מעוקל עם קצה מחודד וסנפיר גבי נוסף קטן יותר כשהזנב השרירי בעל אונה עליונה ארוכה וחדה יותר מהאונה התחתונה.
לכריש שיניים מחודדות המתחדשות ללא הרף.
צבע הכריש אפור-כחול והבטן בהירה, כשהקצוות שחורים.
הכריש הוא אוכל דגים ברובו, כשהוא מחפש לאורך החופים של אוסטרליה דגים כמו טונה, סרדיניים, שרבובוניים וטורפניים ואף כרישים אחרים כמו כרישון פלג-שן, כריש יתדי או כריש שחור-אונה.
כריש זה משריץ צאצאים חיים, לרוב אחד עד שישה לאחר היריון ארוך של 10 חודשים.
כריש שן-חנית (שם מדעי: Glyphis glyphis) הוא מין של כריש השוכן במים מתוקים ומים מליחים בצפון אוסטרליה ובגינאה החדשה ולעיתים גם נודד לימים הקרובים לנהרות.
הכריש התגלה ב-1839 ומצוי כיום בסכנת הכחדה.
כריש זה מגיע לאורך של 2.6 מטרים והוא בעל קשקשים אפורים כהים ובטן לבנה.
הסנפירים בשרניים עם סנפיר גבי גבוה וסנפיר שת נמוך.
העיניים קטנות והחוטם מוארך ומעוגל ובעל נחיריים פחוסות ובעלות קפלי עור בולטים.
שיני הכריש העליונות משוננות בדומה לכרישים אחרים כשהשיניים התחתונות חדות וארוכות, דומות בצורתם לחנית ומיועדות לתפיסת מזון.
הנקבה ממליטה 6 עד 7 צאצאים חיים.
לרוב הכריש חי במי שפכי נהרות או מנגרובים על קרקעית חולית או בוצית ובאזורי גאות חזקה.
הבוגרים חיים גם במים מלוחים בחופי אוסטרליה וגינאה החדשה.
הם ניזונים בעיקר מדגי גרם ומחסילונים שהם תופסים בשיניהם.
הוא מצוי כיום בסכנת הכחדה עקב אוכלוסייתו הקטנה והפגיעה בבית גידולו.
כרישועל גרנדיס (שם מדעי: Alopias grandis) הוא מין נכחד של כריש ממשפחת הכרישועליים, אשר חי במשך המיוקן לחופי אמריקה הצפונית.
חלק מהחוקרים מגדירים אותו בתור סוג עצמאי - Trigonotodus, אך זה נתון בוויכוח מדעי.
המאובנים שלו התגלו בתצורות קלברט שבוירג'יניה ובמרילנד והתגלו גם בקרוליינה הדרומית, קליפורניה ואולי גם במלטה.
הוא תואר למדע ב-1942 בידי החוקר הצרפתי מוריס לניש .
כריש זה היה בעל מבנה גדול, כבד כמו עמלץ לבן, אשר לפי מספר הערכות הגיע לאורך של 13 מטרים.
כריש זה היה בעל מבנה שיניים חלקות צד, עם קצוות חיתוך חלקים וכתר עבים, אשר שימשו לחיתוך בשר ובדומה לכרישים אחרים אלה התחלפו במהירות.
אף שלא נמצאו שרידי אונות סנפירים, נראה שבניגוד לכרישועליים המודרניים היה חסר את אונות הזנב המוגבהות.
עם זאת כנראה שהיה משוטט לאורך האוקיינוס הפתוח בחיפוש מזון, אשר כלל כנראה דגים, דיונונים ואולי גם יונקים ימיים קטנים.
מין זה היה קרוב כנראה למין Alopias palatasi, שהיה גדול כמותו בהרבה מהמינים המודרניים.
כרישון סרה (שם מדעי: Hemipristis serra) הוא מין נכחד של דג סחוס מסדרת הכרישאים, אשר התקיים במשך המיוקן לאורך חופי אמריקה הצפונית.
הוא תואר למדע ב-1843 בידי החוקר האמריקאי לואי אגאסי, על סמך ממצאי מאובנים של שיניים שהתגלו ב"תצורות גאטון" שבפנמה שלחופי האוקיינוס האטלנטי.
מאובנים נוספים שלו התגלו בדרום פלורידה.
כרישון זה הוא קרובו לסוג (שכיום נחשב למונוטיפי) של כרישון פלג-שן מהמשפחה כרישי סמור, אשר חי כיום במימי האזור האינדו-פסיפי ומגיע לאורך 2.4 מטרים.
ואולם קרובו הנכחד הגיע לפי הערכות שיניו לאורך כללי של 6 עד 7 מטרים, דומה לזה של עמלץ לבן וייתכן שהיה גדול עוד יותר, אך מאחר ששלדו הסחוסי אינו התאבן המידע על כך חסר.
ככל הנראה עקב גודלו היה טורף-על שניזון מיונקים ימיים כמו תחשי הנהרות.
ממצאי נשיכות שלו התגלו על פרט של מטקסיתריום, כנראה הובילו למותו.
עם זאת הוא עצמו כנראה נטרף לעיתים בידי המגלודון, גדול הכרישים מעולם והצעירים שלו נטרפו בידי פטישן גדול.
שני המינים התגלו לצידו בב"תצורות גאטון" בפנמה.
מאובני שיניים אלה לעיתים קרובות נאספים לאוספים מועדפים בידי אספנים, לאורך חופי דרום פלורידה.
כרישון נמרי (שם מדעי: Triakis semifasciata) הוא מין של כריש ממשפחת הכרישוניים, החי במימי מערב האוקיינוס השקט לחופי אמריקה הצפונית מאורגון, ארצות הברית ועד למסטלאן שבמקסיקו.
כריש זה נפוץ יחסית ואיננו בסכנה בטבע.
זהו כריש קטן יחסית המגיע לאורך של 1.2 עד 1.5 מטר בקירוב, כשהשיא הגיע ל-2.1 מטרים.
משקלו המרבי הידוע הוא 18.4 ק"ג.
הכריש בעל גוף מוארך עם חוטם קצר ומעוגל ובעל רכסי עור בולטים מהזימים ועד החוטם.
הוא בעל לסת מעוקלת מעט ובתוכה שורות של שיניים מחודדות, חזקות ומעט שטוחות הבנויות לכתישת טרף קשה.
הכריש בעל זוג סנפירי גב שהראשון גדול מהשני המצוי בחלק העליון של הזנב.
סנפירי החזה רחבים ומשולשים ובקצה הגוף סנפירי אונות מפותחים.
צבע הכריש מורכב מכתמים שחורים בולטים וכתמים כהים העוברים מעל ומצידי הזנב על רקע כסוף עד אפור-ברונזה בעוד החלק התתון לבנבן וחלק.
הכריש יכול לחיות עד 30 שנה בטבע.
הכריש מצוי לחופי אמריקה בימים ממוזגים עד לחופים בעומק של 90 עד 4 מטרים ומצויים בעיקר סביב שוניות, כרי אצות ויערות קלפ השופעים במזון.
כרישים אלה הם שחיינים טובים ומחפשים במים טרף קטן מהם, לרוב צדפות, תולעים, חסילונים וסרטנים ומספר דגי גרם וביציהם וכן מספר בטאים.
הטריפה מתבעצת תוך שילוב של יניקה ונשיכת הטרף במהירות.
זהו מין החי לעיתים בלהקות קטנות, לעיתים עם כרישוניים אחרים והוא משריץ בעונת הרבייה שבין מרץ ליוני עד 37 פרטים צעירים, לאחר היריון של 10 עד 12 חודשים והם מתבגרים באיטיות.
הכריש איננו מסוכן לאדם ולמרות שמצבו יציב הוא נידוג עד לשנות ה-80 באופן מופרז שפגע באוכלוסייתו עד שתקנות דיג חדשות בשנות ה-90 החזירו את רמתו ליציבה.
עם זאת למרות יציבותו הוא עדיין בשימור עקב סיכוני דיג ברשתות תוך שילוב עם גדילתו ורבייתו האיטית.
כרית או כר היא כלי מיטה קטן המספק תמיכה לראש, בדרך כלל בזמן שינה על מיטה, או לגוף, בשעת ישיבה על כורסה או ספה.
רוב הכריות פשוטות בצורתן ובצבען, אם כי קיימות גם כריות מעוצבות המיועדות בדרך כלל לקישוט גרידא.
הכריות המודרניות הפופולריות ביותר, צורתן מלבן וגודלן הממוצע 50 על 70 סנטימטרים.
לאורך ההיסטוריה השתנה מילוי הכריות.
הכריות הראשונות היו ממולאות בקש בשל קלות השגתו.
כיום מילוי קש כמעט ואינו בשימוש בשל אי הנוחות שהוא מסב.
במשך שנים מולאו הכריות ששימשו את העשירים בפלומה או נוצות.
כריות מסוג זה עדיין קיימות, אולם כיום מילוי מלאכותי הוא הנפוץ ביותר.
הציפית, כיסוי הכרית העשוי לרוב מבד לעיתים אף ממשי, משתנה גם היא מכרית לכרית.
רוב הכריות כיום מצוידות ברוכסן כדי לאפשר את החלפת המילוי וכיבוס הציפית.
כריות מיטה לעומת זאת אינן מאובזרות ברוכסן, והציפית מכסה כיסוי נוסף ובו המילוי — שיטה זו מאפשרת כיבוס יומיומי של הציפית.
גם כשמקפידים על כביסת הציפית, צוברות הכריות בדרך כלל כמויות גדולות של אבק ויש צורך להחליפן כל כמה שנים, במיוחד כשהמשתמש אלרגי.
הכריות הראשונות נמצאו בקברים עתיקים במצרים.
לפני המהפכה התעשייתית, קשה היה לתפור כריות ולצבען, ולכן הן נחשבו יצירות אומנות.
בסין ובאירופה בימי הביניים נחשבו כריות למותרות.
עם המצאת המכונות הפכו הכריות, שבמשך אלפי שנים היו זמינות לעשירים בלבד, למוצר נפוץ הנמצא כיום בכל בית.
כרית אוויר בטיחותית היא מערכת בטיחות פאסיבית בכלי רכב אשר נועדה לחצוץ בין נהג או נוסע בכלי רכב, או רוכב על דו-גלגלי, לבין חלקים או עצמים שעלולים לפגוע בו במהלך תאונת דרכים, וזאת במטרה לספוג חלק מעוצמת הפגיעה בבני אדם.
כרית האוויר יוצרת תווך סופג אנרגיה בין יושבי הרכב לבין גלגל הגה, לוח מחוונים, קורות הרכב, השמשה הקדמית, דלתות וכיוצא באלה.
כרית אוויר נחשבת למערכת בטיחות פסיבית מכיוון שהן מופעלות באופן אוטומטי לאחר שהרכב מעורב בתאונה, הפעלתן אינה תלויה בביצוע פעולה כלשהי מצד מי מהנוסעים או הנהג.
כאשר כלי רכב מעורב בתאונת דרכים מוטח גופם של יושביו לכיוון שבו נבלמת תאוצת הרכב.
כתוצאה מכך הגוף עלול להיפגע בעת מגע עם חלקים ברכב עצמו, או כתוצאה מחדירה של עצמים אחרים אל תא הנוסעים.
כרית אוויר עשויה לצמצם את הפגיעה בגוף בשני אופנים: על-ידי הצמדת האדם למושב באופן שמשפר את יעילות הריסון של חגורת הבטיחות, ועל-ידי יצירת חיץ סופג אנרגיה בין גוף האדם לבין חלקים או עצמים שאיתם הוא עלול לבוא במגע.
רוב כריות האוויר בכלי רכב ארבעה גלגליים מתוכננות לפעול בתיאום עם מותחנים פירוטכניים שמהדקים את חגורות הבטיחות ומצמידים את גוף היושב ברכב למושב שלו.
כרית אוויר בטיחותית מתוכננת להתנפח ממצב מקופל למצב מנופח תוך מספר אלפיות שנייה, ולצורך זה נדרשת עוצמת ניפוח גבוהה מאוד.
לעוצמת הניפוח, ולתקלות במנגנוני הניפוח, מיוחסים מקרים רבים של גרימת מוות ופציעות של נהגים ונוסעים.
קיימות תצורות שונות של כריות אוויר שנבדלות זו מזו בהתאם למיקום שלהן ברכב או בציוד.
כריות אוויר בתצורות אחרות ממוקמות בין המושבים הקדמיים (למניעת פגיעה בין הנהג לנוסע לצידו), מעל ברכי הנהג ומתחת למוט ההגה (להגנה על רגלי הנהג), מאחורי דיפוני הדלתות האחוריות, וכן באפודים שמיועדים לרוכבי דו-גלגלי.
מספר חברות מנסות לפתח כריות אוויר חיצוניות על גבי מכוניות ואופנועים ואלה נועדו לצמצם פגיעה בהולכי רגל במקרה הראשון או ברוכב במקרה השני.
ברוב המדינות המפותחות, ובכל המדינות שבהן קיימת תקינת רכב אירופאית, אמריקנית, יפנית ואוסטרלית נדרשות לפחות ארבע כרית אוויר בטיחותית כדרישת חובה.
חלק מדגמי הרכב מוצעים עם 9 כריות אוויר ואף יותר.
כרית האוויר בנויה משק שעשוי מאריג סינתטי חזק במיוחד ובו פתח מובנה, מנגנון ניפוח שמכיל חומר נפץ או אוויר דחוס, יחידת בקרה אלקטרונית (ECU), ומערכת חיישנים שממוקמים במקומות שונים.
יחידת הבקרה האלקטרונית מקבלת מן החיישנים מידע שלפיו היא מחשבת את מהירות הנסיעה, כיוון ההתנגשות ומיקום הפגיעה, עוצמה וחומרת פגיעה משוערת וכיוצא באלה.
אלגוריתם מחשב באמצעות מידע זה אם ובאיזו אופן להפעיל את הרכיבים השונים של מערכות הריסון ברכב - ובכלל זה את אופן הפתיחה של כרית האוויר ואת הפעלת מותחני חגורות הבטיחות.
יחידת הבקרה יכולה להפעיל כרית מסוימת או מספר כריות אוויר.
יש שיטות שונות ומספר סוגי חומרי נפץ שבהם נעשה שימוש לצורך ניפוח מהיר של כרית אוויר, והמטרה של כולם זהה: לייצר כמות גדולה מאוד של גז בתוך חלקיקי שנייה כדי להביא לניפוח מהיר של הכרית.
כרית האוויר מתוכננת כך שהיא תגיע למלוא הנפח שלה בעיתוי אופטימלי לקליטת הגוף שמוטח כלפיה, ומיד לאחר מכן תתרוקן במהירות כדי שלא לכלוא את האדם או לחנוק אותו.
לצורך זה בנוי בה פתח לריקון הגז.
חלק ממנגנוני הניפוח עשויים להיות מבוססים על חומר נפץ שפולט גז חנקן (N2) באמצעות סדרת תגובות כימיות.
המצת החשמלי מופעל ומביא לחימום מיידי של תרכובת נתרן אזיד (NaN3), שעוברת פירוק כימי (דה-קומפוזיציה) לקבלת גז חנקן (N2) ונתרן (Na), על פי המשוואה הבאה:
הנתרן (Na) מגיב עם אשלגן חנקתי (KNO3) תוך יצירה של אשלגן חמצני (K2O), נתרן חמצני (Na2O), וגז חנקן (N2) נוסף:
תחמוצות הנתרן והאשלגן (שהם בסיסים) מנוטרלים על ידי צורן דו-חמצני (SiO2) לקבלת מינרלי סיליקה (K2SiO3, Na2SiO3):
לעיתים קרובות לאחר ההתפוצצות של כרית האוויר, מתקבל ענן גדול של אבקה לבנה.
מדובר באבקת טלק (ולא אבקה של הכימיקלים מתגובת הפיצוץ).
אבקת הטלק, נועדה למנוע הידבקות של חלקי הניילון, ולאפשר פתיחה מהירה של הכרית בעת ההפעלה.
מחשבה אינטואיטיבית לפיה הצבת משטחים וחומרים סופגי אנרגיה יכולה לצמצם נזק ליושבי רכב בעת תאונה קיימת כמעט מאז המצאת המכונית בסוף המאה ה-19, אבל התקנה מסחרית נרחבת של כריות אוויר החלה רק בשנות ה-90 של המאה ה-20.
בשנת 1919 נרשם בארצות הברית פטנט אמריקני של שני רופאי שיניים מן העיר בירמינגהם - ארתור פארוט והרולד ראונד - "לכיסוי מטוסים וחלקי רכב אחרים".
עד לשנת 1951 הותקנו "שלפוחיות אוויר" במספר לא מבוטל של דגמי רכב.
בשני המקרים הוצעה שיטה די דומה שמבוססת על שחרור מהיר של אוויר דחוס על ידי קפיץ ברגע שבו נגרמים פגיעה ועיוות של הפגוש הקדמי של רכב.
מחקרים שבוצעו בשנות ה-60 של המאה ה-20 הוכיחו שאוויר דחוס לא יכול לנפח כריות האוויר מהר מספיק כדי לשפר את הבטיחות, וזה הוביל לפיתוח מנגנוני ניפוח כימיים.
מהנדס הרכב היפני יאסוזובורו קובורי (Yasuzaburou Kobori) המציא בשנת 1964 כרית אוויר עם מנגנון ניפוח שבו נעשה שימוש בחומר נפץ ואף רשם פטנט על המצאה זו ב-14 מדינות.
קובורי הלך לעולמו בשנת 1975, כשני עשורים לפני שכריות אוויר נכנסו לשימוש נפוץ בכלי רכב.
אחד הרכיבים החשובים ביותר לפעולת כרית-אוויר - מערכת החיישנים מאפשרים לקבוע מתי להפעיל אותה - פותח ונרשם כפטנט בשנת 1967 על-ידי אלן ק.
בריד שהמציא חיישן אלקטרומכני שכולל כדור פלדה שממוגנט באמצעות מגנט לצינור.
חיישן זה אפשר להפעיל את הכרית תוך פחות מ-30 אלפיות השנייה.
מנגנון הניפוח התבסס על פיצוץ של נתרן אזיד במקום אוויר דחוס.
הקונגרס האמריקני חוקק חוק שחייב שילוב כריות אוויר בכלי רכב משנת 1972 אך יצרני המכוניות דחו את מועד היישום שוב ושוב לאחר ששכנעו את הקונגרס שאין אפשרות מעשית לייצר מוצר כזה.
באותן שנים לא חלה חובת חגירה של חגורות בטיחות ויצרני רכב ראו במערכת כזאת תחליף אפשרי ופאסיבי שיתקבל בברכה על ידי נהגים.
באמצע שנות ה-70 הוחלט בארצות הברית להמיר את החובה להתקין כריות אוויר במכוניות לחובה להציע כריות אוויר למעוניינים בו בתוספת מחיר.
התקנה של כריות אוויר בכלי רכב מייצור סדרתי החלה בתחילת שנות ה-70 של המאה ה-20 כאשר ג'נרל מוטורס התקינה כרית אוויר לנהג בשברולט אימפלה שנמכרו לצי הרכב הממשלתי בשנת 1973. שתיים מבין המכוניות האלה עברו מבחני ריסוק כעבור 20 שנים וכריות האוויר שלהן נפרסו בצורה מושלמת.
דגם ראשון שבו הותקנה כרית אוויר בטיחותית לנוסע הוא אולדסמוביל טורונדו בשנת 1973. ג'נרל מוטורס ניסתה לשווק את כריות האוויר תחת השם המסחרי "Air Cushion Restraint System", או ACRS אבל הסירה את האפשרות הזאת כעבור 4 שנים בנימוק של חוסר עניין צרכני.
הצי המוקדם של רכבי ג'נרל מוטורס ניסיוניים שצוידו בכריות אוויר חווה שבעה הרוגים, ולגבי אחד מהם עלה חשד סביר שהמוות נגרם כתוצאה מכרית האוויר.
בשנת 1974 הפכה ג'נרל מוטורס את מערכת ACRS שלה לזמינה כאופצייה בתוספת תשלום בדגמי קאדילק, ביואיק ואולדסמוביל.
מכוניות אלה היו בעלות כרית אוויר בגלגל ההגה ולברכי הנהג.
כריות לנוסע לצד הנהג שילבו כרית ברך ופלג גוף עליון שנופחו בשני שלבים כדי לשפר את רמת ההגנה בעת תאונה.
עם זאת - במכוניות שצוידו ב-ACRS לא היו חגורות בטיחות מסוג "שלוש נקודות" שכוללות גם חגורת כתף אלא רק חגורות בטן, וזאת על אף שהתקינה האמריקנית באותה עת כבר דרשה חגורות כתפיים.
למעשה - כריות האוויר לנוסע שימשו כתחליף לחגורות כתפיים.
בשנת 1981 הציגה מרצדס בנץ את כרית האוויר במערב גרמניה כאופציה בתוספת תשלום במכונית הדגל שלה - S-Class (W126), וכך הייתה בפועל לחברה הראשונה שהתקינה כריות אוויר במכוניות מייצור סדרתי.
בשנת 1987 הייתה פורשה 944 טורבו המכונית הראשונה שבה הותקנו כריות אוויר לנהג ולנוסע כציוד סטנדרטי.
באותה שנה הוצעה כרית אוויר ראשונה במכונית יפנית - הונדה לג'נד.
שנה לאחר מכן, ב-1988, קרייזלר הייתה יצרנית הרכב הראשונה בארצות הברית שהציעה כרית אוויר בצד הנהג כציוד סטנדרטי, וזה היה בשישה דגמים שונים.
בשנת 1989 היא התקינה כריות אוויר בצד הנהג כסטנדרט בכל דגמי מכוניות הנוסעים שלה.
ההתנגשות המתועדת הראשונה בין שתי מכוניות שבהן הותקנו כריות אוויר התרחשה ב-12 במרץ 1990 בווירג'יניה, ארצות הברית בין שתי מכוניות מדגם קרייזלר לברון משנת הייצור 1989. במהלך התנגשות חזיתית בין שתי המכוניות התנפחו בשתיהן כריות האוויר ולמרות נזק רב לשתי המכוניות הנהגים נפצעו באורח קל בלבד.
כרית האוויר נדרשה כציוד חובה בארצות הברית החל משנת 1989, למעט כלי רכב בהם הותקנו חגורות בטיחות אוטומטיות (שחוגרות אוטומטית את הנהג והנוסע).
החל מדגמי 1990 התקינה קרייזלר כריות אוויר רד התקינה באותה עת כריות אוויר בחלק מדגמי היוקרה שלה והבטיחה לשלב כריות אוויר בכל מכוניותיה, בצד הנהג ובצד הנוסע הקדמי, באמצע שנות ה-90. באוקטובר 1990 הודיעה גם ג'נרל מוטורס על כוונתה לשלב כריות אוויר בכל רכביה.
בשנת 1991 הוצעו כריות אוויר באירופה על-ידי ארבעה יצרנים: ב.מ.וו, וולוו, הונדה ומרצדס-בנץ, ורק בדגמים היקרים שלהם.
תוך שנים אחדות הפכו כריות האוויר לציוד סטנדרטי ברוב המכוניות החדשות שנמכרו באירופה ובסוף שנות ה-90 כמעט שלא נמכרו דגמים חדשים בלי כריות כאלה כציוד סטנדרטי או אופציונלי.
פרשת כריות האוויר מתוצרת טקאטה
בשנת 2014 נחשפה בארצות הברית פרשת הונאה של יצרנית ציוד הבטיחות לרכב טקאטה, אשר ייצרה מנגנוני ניפוח מסוכנים שגרמו לעשרות הרוגים ומאות פצועים.
"פרשת טקאטה" הובילה במהלך השנים הבאות לקריאה לתיקון ("ריקול") הגדולה ביותר בהיסטוריה של תעשיית הרכב ולפשיטת רגל של החברה היפנית.
נכון לסוף שנת 2024 עדיין לא הוחלפו בעולם ובישראל כל מנגנוני הניפוח המסוכנים שיוצרו על-ידי חברה זאת.
במטרה לחסוך כסף החלו מהנדסי חברת טקאטה היפנית לבצע כבר בסוף שנות ה-90 של המאה ה-20 ניסויים בשימוש באמוניום חנקתי כחומר הנפץ של מנגנוני ניפוח של כריות אוויר.
כבר בשלבי הפיתוח הראשונים התברר לאנשי הפיתוח שמדובר בחומר שמאוד קשה לבקר את עוצמת הפיצוץ שלו, ושההרכב שלו משתנה לאורך זמן וככל שהוא נחשף לחום וללחות.
במהלך כעשור רשמו אנשי טקאטה מספר פטנטים שקשורים בשליטה בעוצמת הפיצוץ ולבסוף הכניסו אותו לייצור סדרתי וייצרו מאות מיליוני מנגנוני ניפוח עם חנקת אמוניום.
בשנת 2014 חשף מינהל הבטיחות בדרכים האמריקני חקירה שנוהלה בעקבות מספר תאונות קטלניות שבהן נפגעו ונהרגו נהגים ונוסעים כתוצאה מפיצוץ אלים של חנקת האמוניום, והסתבר שהחשיפה שלו לחום וללחות גורמת לפיצוץ הרבה יותר אלים מכפי שתוכנן.
פיצוץ זה מרסק את גליל הפלדה שבתוכו מאוחסן חומר הנפץ וחלקי המתכת נורים לתוך חלל הרכב ופוגעים ביושביו.
במהלך החקירה הסתבר שגם בחברת טקאטה, וגם אצל יצרנית הרכב הונדה שהייתה בעלת מניות גדולה בחברה ולקוחה גדולה שלה - ידעו על תאונות ונפגעים כתוצאה משימוש במנגנוני ניפוח מן הסוג הזה אך הסתירו נתונים, לא יידעו את הרגולטורים בעולם ולא פעלו כדי לבצע קריאות לתיקון להחלפת מנגנונים מסוכנים.
גם טקאטה וגם הונדה נקנסו על-ידי מינהל הבטיחות בהיקף של עשרות מיליוני דולרים.
חברת טקאטה פשטה רגל בעקבות הפרשה ועשרות יצרניות רכב שרכשו ממנה כריות אוויר נאלצו, ועדיין נאלצות, להחליף כריות מסוכנות על חשבונן.
כרית נפיחה ("כרית פלוצים/נאדים/פוקים") היא אביזר לתעלולים ולמתיחות בצורת כרית המשמיעה קול נפיחה בעת שיושבים עליה.
בדרך כלל מניחים את הכרית על כיסא או כורסה כשהיא מוסתרת על מנת להפתיע את האדם שיישב עליה.
כרית הנפיחה מוכרת כאחד מאביזרי המתיחות המפורסמים ביותר.
הכרית מורכבת משתי שכבות מהודקות של גומי שבקצה שבו הן מחוברות ישנו פתח צר שהאוויר היוצא דרכו גורם להיווצרות הקול המזכיר נפיחה.
האזכור הקדום ביותר לכרית-מתיחה, המזכירה את כרית הנפיחה, נמצא בהיסטוריה אוגוסטה, שם מתוארת מתיחה של קיסר רומא, אשר הושיב את אורחיו על כריות אשר מהן יצא בהדרגה האוויר, עד שלבסוף מצא העצמו האורח מתחת לגובה השולחן.
היסטוריונים שונים רואים בתיאורים אלו של ההיסטוריה אוגוסטה, המציגים את קיסרי רומא באופן ילדותי וגחמתי, כסימן לכך שהספר איננו מהימן מבחינה היסטורית, אלא למעשה תיעוד בעל אג'נדה המכיל ביקורת סמויה על מוסד הקיסרות.
בתחילת המאה ה-20 פותחו מכשירי מתיחות אשר היה ניתן להטמין מתחת לכרית, וברגע שמישהו היה מתיישב על הכרית, הייתה נשמעת מוזיקה.
הדגם הראשון של כרית הנפיחה בגרסתה המוכרת ביותר פותחה לראשונה בשנת 1930 על ידי חברת הגומי JEM מקנדה.
חברת JEM פיתחו את הכרית יחד עם סמואל סורנסון, שהיה בעל חברה קטנה שהתמחתה במשחקי חידות, קסמים ואביזרי מתיחות.
JEM הציעו לסורנסון להפוך למשווק הבלעדי של המוצר, אך הוא דחה את ההצעה מאחר שחשב שהכרית איננה מעודנת דיה.
מי שלקחה על עצמה את השיווק וההפצה הייתה חברת ג'ונסון-סמית' , ולאחר הצלחת הכרית, הבין סורנסון את טעותו, ויצר גרסה מתחרה והשיג את זכויות היוצרים עבורה.
לאורך השנים פותחו גרסאות שונות של הכרית על ידי מגוון חברות, כולל גרסאות אלקטרוניות אשר מרחיבים את אפשרויות המתיחה.
אלפרד היצ'קוק היה חובב מתיחת "כרית הנפיחה" - לקראת הגעת אורחים נהג להניח כריות נפיחה במגוון מקומות.
לדבריו, שום דבר לא העניק לו הנאה כמו צפייה בהבעת בפניו של מפיק סרטים הוליוודי מתנשא, שיהירותו נעלמת לצליל הנפיחה.
בממשק טסלה מודל 3 ניתן להגדיר מושבים שכאשר יושבים עליהם יישמע קול נפיחה.
ניתן לבחור במספר צלילים שונים של קול הנפיחה.
בשלב מסוים פותחה כרית נפיחה רב פעמית הכוללת בתוכה ספוג והיא מופיעה בשני גדלים.
כרישיים (שם מדעי: Carcharhinidae) היא משפחה של דגי סחוס בסדרת הכרישאים, המכילה בתוכה 12 סוגים.
בני משפחת הכרישיים הם משריצי-ולדות חיים ורובם נודדים ברחבי הימים.
הכרישיים חיים באוקיינוסים וימים באזורים בהם המים חמימים ולעיתים נודדים גם למים מליחים או אף למתוקים.
בני משפחת הכרישיים הם בעלי מאפיינים נפוצים של סדרת הכרישאים: בעלי עיניים מעוגלות, סנפירי חזה הממוקמים הרחק מאחרי חמשת חתכי הזימים.
רוב המינים נושאים בבטנם ולדות חיים, כשהאם משריצה ולדות מפותחים לחלוטין ומוכנים לחיים עצמאיים ובמקרים מסוימים הם גם טורפים את אחיהם בבטן.
במשפחת הכרישיים גודל המינים משתנה מאוד מהמין הקטן ביותר, כריש מחודד-אף אוסטרלי (Rhizoprionodon taylori) המגיע לאורך 69 ס"מ עד לכריש טיגריסי שיכול להגיע לאורך של כ-6 מטר ולשקול מעל 900 ק"ג.
במשפחת הכרישיים 12 סוגים :
סוג ומין יחיד כריש טיגריסי (Galeocerdo cuvier)
כריש רחב-סנפיר בורנאי (Lamiopsis tephrodes)
סוג ומין יחיד כריש לבן-אף (Nasolamia velox)
סוג ומין יחיד כריש כחול (Prionace glauca)
סוג ומין יחיד כריש חטמן (Loxodon macrorhinus)
סוג ומין יחיד כרישון לבן-קצוות (Triaenodon obesus)
כריתת חצוצרות מניעתית היא ניתוח להפחתת הסיכון להתפתחות סרטן השחלות בנשים בכלל, ובנשים שמצויות בקבוצת סיכון למחלה, בפרט.
החצוצרות משמשות כצינור מעבר לביצית שחורגת מהשחלה בדרכה לרחם.
בתוך החצוצרה מתרחש תהליך ההפריה של הזרע והביצית.
מזה שנים רבות ידוע שקשירת חצוצרות, שנועדה במקורה למניעת הריון עתידי, גורמת גם לירידה בהיארעות סרטן השחלות.
הסיכון להתפתחות סרטן השחלות פחת בכ- 67% בעקבות קשירת חצוצרות.
עד לשנים האחרונות לא ניתן הסבר מניח את הדעת לקשר בין קשירת החצוצרות לירידה בהיארעות סרטן השחלות.
בחלק מהחצוצרות שהנכרתו במסגרת כריתת טפולות (שחלה וחצוצרה) מניעתית, נמצאה מחלה מיקרוסקופית בחצוצרות.
בנוסף, נמצאה תבנית אופיינית שמבטאת פעילות גן p53 שגם לו יש תפקיד בהתפתחות סרטן השחלות.
סרטן השחלות נחשב לגידול הממאיר והאגרסיבי מבין גידולי מערכת המין הנקבית.
זהו גידול שמתפתח מהשחלות ובחלק ניכר מהמקרים מתחיל בחצוצרות והוא מתפשט משם לשחלות ולחלל הבטן ולאיברים האחרים שנמצאים בחלל הבטן, כגון דופן הבטן, המעיים, הרחם ועוד.
הגידול נחשב לאלים מאוד בעיקר מאחר שבכשמונים אחוז מהמקרים, הוא מתגלה בשלב מתקדם ומפושט של המחלה ועל כן סכויי הרפוי מהמחלה נמוכים מאוד והתמותה מגיעה עד כדי 70-80%.
היארעות סרטן השחלות באוכלוסייה הכללית כ-1.5% והוא שכיח יותר בקרב נשים שנושאות מוטציה בגן BRCA1,2. בנשים שנושאות מוטציה באחד או בשני הגנים קיימת עלייה דרמטית בהיארעות סרטן השחלות (20-40%) וסרטן השד (כ-80%).
מאחר שאין אפשרות לאתר את סרטן השחלות בשלב מוקדם של המחלה, דבר שהיה מביא לשיפור ניכר בהשרדות החולות, הרי שכריתת הטפולות (שחלה וחצוצרה) נחשבת עד כה, לטיפול מניעת הסרטן היעיל ביותר שמוכר לרפואה המודרנית.
בנשים שעברו כריתת טפולות מניעתית, נמצא שבחלק ניכר מהמטופלות, נמצא גידול מיקרוסקופי בחצוצרות.
גידול מיקרוסקופי זה עלול היה להתפתח לסרטן מפושט בשחלות ובחצוצרות במדה שהניתוח לא היה מבוצע.
בנשים שעברו את כריתת הטפולות יורד הסיכון לסרטן שחלות וחצוצרות כמעט לחלוטין.
גידול מיקרוסקופי נמצא בחלק ניכר מחצוצרות שנכרתו במהלך ניתוח לכריתת טפולות מניעתית.
גידול מיקרוסקופי זה הוא המקור הראשוני להתפתחות גידול שחלתי, שמתגלה רק כאשר המחלה מפושטת ולא ניתנת לרפוי.
זיהוי הגידול המיקרוסקופי בחצוצרות וזיהוי גידול דומה בחצוצרות שנכרתו במהלך ניתוח כריתת גידול שחלתי מפושט, חיזק את ההכרה שגידול שחלתי מפושט מתחיל בגידול מיקרוסקופי בחצוצרות.
ניתוח כריתת חצוצרות מבוצע כחלק מניתוח כריתת רחם שנעשה מסיבות שאינן קשורות למחלת הסרטן.
בחלק מהמקרים במהלך הניתוח מבצעים גם כריתה של הטפולות.
אולם כריתת הטפולות כוללת גם כריתת השחלות שמהוות מקור חשוב להורמוני המין שחשובים לתפקוד האשה.
כאשר הניתוח מבוצע בנשים צעירות שלפני גיל הבלות, אין מקום לכריתת השחלות.
במקרים אלה, מומלץ להשלים כריתת חצוצרות.
כריתת החצוצרות אינה מרחיבה באופן משמעותי היקף הניתוח, אינה מעלה הסכון לסיבוכים בניתוח ואינה משפיעה על איכות חיי המטופלת.
אולם, כריתת החצוצרות מפחיתה באופן משמעותי הארעות סרטן השחלות.
כרישי הים האדום הוא הספר ה-19 בסדרת הקומיקס הרפתקאותיו של טינטין מאת הרז'ה.
רצועות הקומיקס של הספר הוצגו לראשונה בשנת 1958 בצבע.
הספר תורגם לעברית בשנת 2011 על ידי אורי פינק.
טינטין וקפטן האדוק נתקלים במקרה בגנרל אלקזאר, שליטה לשעבר של רפובליקת סן תאודורוס.
לאחר מכן הם מגלים שארנקו של הגנרל נפל מכיסו ומנסים למצוא אותו כדי להשיב לו את הארנק, אך ללא הצלחה.
על מנת לאתר את הגנרל הם בודקים את תכולת הארנק ומוצאים פתק עם מספר טלפון.
טינטין מתקשר למספר הטלפון, אך נענה בגסות שאין לדובר כל קשר עם הגנרל.
טינטין מגלה בעיתון מודעה שמפרסמת מכירת מטוסי קרב.
מספר הטלפון המופיע במודעה זהה לזה שהופיע בארנקו של גנרל אלקזאר.
באותו ערב מגיע עבדאללה, בנו של בן קליש אזעב - שליטה של נסיכות אל חמד וידיד של טינטין, לאחוזת מרלינספייק.
מתברר שאביו מתמודד עם ניסיונות הפיכה בארצו, ומתוך חשש לביטחונו של עבדאללה הוא שלח אותו להתארח במרלינספייק.
עבדאללה הוא ילד חצוף, מרדן ושובב, וקפטן האדוק וטינטין מתקשים להתמודד איתו.
הבלשים תומסון ותומפסון מגיעים למרלינספייק ומספרים לטינטין שהם עוסקים בחקירה לגבי גנרל אלקזאר.
הם מוסרים לו את כתובת המלון שבו מתארח אלקזאר, כדי שיוכל להחזיר לו את ארנקו.
למחרת מגיעים טינטין והקפטן למלון ורואים את גנרל אלקזאר משוחח בלובי עם המפקח דוסון - מפקח משטרה מושחת שאותו פגש טינטין בספר הלוטוס הכחול.
כאשר נגמרת הפגישה הקפטן ניגש להחזיר לגנרל את הארנק, בעוד טינטין עוקב אחרי דוסון.
הוא מגלה שדוסון הוא זה שפרסם את המודעה בעיתון, ושהגנרל אלקזאר קנה ממנו מטוסי קרב כדי לבצע הפיכה שלטונית בארצו.
בנוסף מתברר שדוסון מספק מטוסים לבאב אל אייר, יריבו של בן קליש אזעב.
ההפיכה השלטונית באל חמד מצליחה ובן קליש אזעב מודח מן השלטון.
טינטין והקפטן, שמתקשים להתמודד עם התנהגותו המרדנית של עבדאללה, מחליטים לטוס לאל חמד כדי לנסות לעזור לבן קליש אזעב, וגם להתרחק מעבדאללה.
טינטין, שלגי והאדוק עולים על מטוס לאל חמד, אולם כשהם נוחתים לביקורת דרכונים מבשרים להם הפקידים שדרכוניהם לא תקינים ועליהם לחזור לאירופה.
באמצעה של הטיסה חזרה מתחיל המנוע לבעור, והמטוס מבצע נחיתת חירום, עדיין בגבולות אל חמד.
לאחר שכל הנוסעים יוצאים מן המטוס, הוא מתפוצץ.
מתברר שהוסתרה בתא המטען פצצה, שכנראה הייתה אמורה להתפוצץ כשהמטוס בגובה רב וכך להרוג את הנוסעים.
טינטין, שלגי והאדוק מנצלים את ההזדמנות להישאר באל חמד יוצאים בהליכה רגלית לכיוון העיר הקרובה, שם מגלים כי הם מבוקשים על ידי הרשויות.
הם מסתתרים בביתו של סניור אוליביירה דה פיגוארה, סוחר פורטוגזי וידידו של טינטין.
בבוקר יוצאים טינטין, האדוק ושלג, כשהם מחופשים, לכיוון באר, שם ממתינים להם מורה דרך וסוסים, והם דוהרים לכיוון מסתורו של בן קליש אזעב.
מטוסים שנשלחו להפציץ אותם מפציצים בטעות משוריינים שנשלחו להפציץ את החבורה.
טינטין, שלגי, האדוק ומורה הדרך מגיעים למעונו של בן קליש אזעב, משם הם יוצאים לעבר סירה שחיכתה להם.
הם מפליגים בים האדום לעבר מכה, אולם מטוסים מפציצים אותם.
טינטין מיירט מטוס, אבל הספינה נפגעה קשה והם מרכיבים רפסודה ומפליגים אתה.
טינטין מגלה במים את טייס המטוס שהופל ומעלהו לרפסודה.
הטייס מציג את עצמו בשם פיוטר סקוט, טייס אסטוני שנשכר על ידי באב אל אייר להפציץ את כוחות בן קליש אזעב.
בינתיים, היכטה "שחראזדה" שבבעלותו של איל הספנות רוברטו רסטאפופולוס, אויבו המושבע של טינטין, מפליגה גם היא בים האדום.
ראסטופופולוס מבחין ברפסודה ומזהה את טינטין, האדוק, שלגי וסקוט על הרפסודה.
הוא לא מעוניין להצילם, אולם לחץ מצד הנוסעים גורם לו להעלותם אל היכטה.
בלילה שומע האדוק צעקות המעידות על כך שהספינה בוערת, ומצליח לפרוץ את דלת התא.
מתברר שצוות הספינה הצית אותה ונמלט בסירה.
טינטין והקפטן מכבים את השריפה ומגלים את סקוט מעולף.
הוא מתעורר ואומר שהתעלף לאחר שסירב לעזור לאלן, ומנסה לתקן את מכשיר הקשר השבור של הספינה כדי שיוכלו לבקש עזרה.
בתא המטען של הספינה מתגלים אפריקאים מוסלמים כלואים, שמספרים שברצונם להגיע למכה.
מאוחר יותר עולה ערבי על סיפון ה"רמונה" ושואל את האדוק מה קורה עם ה"סחורה".
האדוק מבין שהוא סוחר עבדים ומגרש אותו מהספינה.
הוא משכנע את המוסלמים לא לנסות להגיע למכה, עקב החשש שיהפכו לעבדים.
כעבור מספר שעות מגיעה לאזור צוללת מטעם רסטאפופולוס, המנסה להטביע את ה"רמונה".
סקוט מצליח לתקן את מכשיר הקשר ומשדר אותות SOS, וספינת קרב אמריקאית בשם "USS לוס אנג'לס" קולטת את השדר ומבטיחה להגיע לאזור.
הצוללת משגרת ארבעה טילי טורפדו, שמחטיאים, לפני שמטוסי חיל הים האמריקאי מכניעים אותה.
ה"USS לוס אנג'לס" עוצרת את ה"שחראזדה" ומורה לרסטאפופולוס להיכנע.
הוא מודיע שהוא נכנע ויוצא לכיוון ה"USS לוס אנג'לס" בסירה, אך הסירה הופכת לצוללת כאשר מעל פני המים נראה שהיא טבעה ורסטאפופולוס מצליח להימלט.
טינטין והאדוק חוזרים הביתה ומגלים שבן קליש אזעב כבש את השלטון באל חמד ועבדאללה יכול לחזור הביתה.
הרז'ה קיבל את ההשראה לעלילת הספר לאחר שקרא כתבה עיתונאית הטוענת לקיום סחר עבדים בעולם הערבי, ובפרט סחר באפריקאים היוצאים אל מכה.
בנוסף, לפני כתיבת הספר קרא הרז'ה את הספר Balzac et son monde (בלזק ועולמו), ביוגרפיה של אונורה דה בלזק שכתב ידידו פליצ'ן מרסו, והתרשם מהאופן שבו המשיך בלזק להשתמש בדמויות מספריו הקודמים.
לאחר מכן אימץ הרז'ה את הרעיון בכרישי הים האדום, שבו מופיעות שוב דמויות רבות מהספרים המוקדמים בסדרה (אלן מהסרטן בעל צבתות הזהב, סניור אוליביירה דה פיגוארה מהסיגרים של פרעה, בן קליש אזעב מארץ הזהב השחור, דוקטור מולר מהאי השחור, המפקח דוסון מהלוטוס הכחול, גנרל אלקזאר מהאוזן השבורה ועוד).
כדי לצייר את הספינה "רמונה" באופן מדויק, הפליגו הרז'ה ועוזרו בוב דה מור על סיפונה של ספינת מטען שוודית מאנטוורפן לגטבורג ובחזרה, ובמהלך ההפלגה צילמו וציירו סקיצות של הספינה.
הרגה אסף גם קטעי עיתונות המתארים יכטה בבעלותו של איל הספנות היווני אריסטוטלס אונאסיס, והשתמש בהם כבסיס לתיאור ה"שחראזדה".
המטוסים והמכוניות בסיפור צוירו על ידי רוג'ר ללופ, אחד מעובדי אולפני הרז'ה.
הארמון החצוב בסלע בו הסתתר בן קליש אזעב מבוסס על מקדש אלחזנה שבפטרה, אותו ראה הרז'ה במגזין של נשיונל ג'יאוגרפיק.
הרז'ה הואשם ביחס גזעני כלפי דמויות כהות עור בספר טינטין בקונגו, וניסה לתקן תדמית זו בספר הנוכחי בו טינטין משחרר עבדים אפריקאים.
למרות זאת גם ספר זה ספג ביקורת על גזענות, בעיקר בגלל שפתם העילגת וקשיי ההבנה של העבדים.
הרז'ה התייחס ברצינות להאשמות אלה וביצע שינויים קטנים במהדורה הבאה שהודפסה ב-1967, בעיקר בסגנון הדיבור של העבדים.
הוא גם שינה את נוסח מכתבו של בן קליש אזעב לטינטין והפך אותו לרשמי יותר.
הרז'ה גם הביע צער על כך שתיאר הריגת כריש בספר, אך לא שינה זאת.
כרישים גלניים (שם מדעי: Galeomorphi) היא על-סדרה של דמויי כריש במחלקת דגי הסחוס של יצורים ימיים.
בתוך על-סדרה זו 4 סדרות: כרישאים, הטרודונטאים, דמויי עמלץ וזנבתנאים ו-23 משפחות.
הם נחשבים לכרישים מפותחים, והחלו להתפתח בתקופת היורה.
לבני סדרות אלה אין קצים בסנפיריהם ויש להם רק 5 פתחי זימים.
הם מסוגלים לשחייה יותר מבני על-סדרת בעלי קוץ (Squalomorphii).
כרישי חזרן (שם מדעי: Hemiscylliidae) היא משפחת דגי סחוס מסדרת הזנבתנאים, המכונים לעיתים זנבתנים שטוחים.
אלו כרישים קטנים עם גודל מרבי של 121 ס"מ והם חיים בצמוד לקרקעית הים, בדרך כלל בין סלעים ואלמוגים.
זנבם מוארך וגופם דק, ומצדי פיהם ישנם "זיפים" קטנים העוזרים בחישה.
הם יכולים לכופף את סנפיריהם ולהשתמש בהם כרגליים .
דגים אלה אפורים או מוסווים וניזונים מיצורים שוכני קרקעית כמו חסרי חוליות מימיים או דגים.
הם חיים באזור הימים הטרופיים האינדו-פסיפיים.
סוג כריש במבוק מנומר (Hemiscyllium)
כרישי חול (שם מדעי: Odontaspididae) היא משפחה של דמויי כריש החיים בימים טרופיים וסובטרופיים ימים רדודים, בדרך כלל סביב קרקעית ימית חוליות.
רוב המינים במשפחה זו נכחדו וכיום נותרו 4 מינים.
מינים אלה יכולים להגיע לאורך 4.1 מ' ולמשקל 290 ק"ג.
הם בעלי סנפירים קצרים הסמוכים לזנבם ובטנם גדולה ומנומרת.
הסנפירים מותאמים לשיוט בין סלעים ואלומגים ופחות לשחייה מהירה והזנב שטוח מעט.
בפיהם שיניים רבות שבולטות החוצה.
אלו דגים טורפים הניזונים ממגוון יצורים החיים בימים סביבם ואולם למרות מראם הם אינם מסוכנים לאדם.
השם כריש חול נובע מהנטייה שלהם לנדוד לעבר בתי גידול על קו החוף, ולעיתים קרובות הם נראים שוחים סביב קרקעית האוקיינוס באזור הגלישה; לפעמים הם מתקרבים מאוד לחוף.
הם נמצאים לעיתים קרובות במים חמים או ממוזגים בכל האוקיינוסים של העולם, מלבד מזרח האוקיינוס השקט.
הם גם פוקדים את הים התיכון והים האדריאטי בעומקים של 20 עד 200 מ' ולפעמים יותר.
מין כריש חול קטן-שיניים (Odontaspis ferox)
כרישי עפיפון (שם מדעי: Dalatiidae) היא משפחה של דגי סחוס מסדרת הקוצנאים החיים באוקיינוס הפתוח.
במשפחה 7 סוגים ובהם 10 מינים.
כרישי עפיפון קטנים בממדיהם, ואורכם אינו עולה על שני מטרים.
הם בעלי גוף מוארך, ראשים מגודלים, חרטום קצר, עיניים מגודלות בצידי הפנים ושיניים חותכות גדולות ומשוננות.
חלק מהמינים מסוגל להאיר חלק מאיבריהם, פעולה המסייעת בציד מזון.
סנפיריהם העליונים מזכירים במראם עפיפונים, ומכאן שמם.
טרפם העיקרי של הכרישים הוא בעלי חיים קטנים מהם.
המין כריש סיגר נטפל לחיות ים גדולות ממנו, וקורע פיסות עור בתנועה סיבובית כמקור למזון.
סוג ומין יחיד קמוט-שפה (Dalatias licha)
Isistius - בו כריש סיגר
כריתנית ונדט (שם מדעי: Ophiocoma wendtii) הוא מין במחלקת נחשוני ים השוכן בשוניות אלמוגים של ברמודה עד ברזיל.
המין ידוע ביכולות הראיה המתקדמות של עיניו המרוכבות.
בוטניקאי גרמני, חובב צמחי אקווריומים שכתבת את כתב הספר "צמחי אקווריום בתיאורים וציורים".
השם כריתנית נגזר מהמילה כְּרִית-האזור הרדוד בחוף הים (הנחשף בעת השפל)
זרועות הכריתנית מכוסות גבישי קלציט המשמשים גם כשריון, המעניקים חוזק מבני, וגם כעדשות של מערכת ראיה ייחודית.
העדשות מסוגלות לזהות את כיוון האור תוך כדי מזעור האברציה הכדורית.
הן עושות זאת על ידי סינון ומיקוד האור אל תא קולט אור המשמש כעינית.
העדשות דומות בתכונותיהן לזכוכית מחוסמת אך בניגוד לחומרים מחוסמים הנוצרים על ידי בני האדם בעזרת חום ולחץ העדשות נוצרות בסביבה טבעית מתחת למים.
הכריתנית מסוגלת לשנות את צבעה בעזרת תאים כרומטופורים וכך גם לווסת את כמות האור שמגיעה לקולטנים.
היצור היחיד שידוע כי היה בעל מערכת ראיה דומה הם הטרילוביטים שנכחדו לפי כ-250 מיליון שנים.
כרית כף הרגל היא החלק של סוליית כף הרגל הנמצאת בין האצבעות לבין הקשת, מתחת לראשי עצמות המסרק.
כרית כף הרגל קרויה כך על שם הרכות שלה, המזכירה כרית.
בשל הצורה המעוגלת והכדורית של כרית כף הרגל, בכמה שפות היא נקראת "כדור כף הרגל".
כרית כף הרגל היא אזור שבו לעיתים קרובות לאנשים מתפתח כאב המכונה "מטטרסלגיה" - על שם האזור בכף הרגל שבו נמצאת הכרית, הקרוי בלעז "מטטרסל" (עצמות המסרק).
בדרך כלל, באם הבעיה איננה גנטית, כאב זה נגרם עקב לחץ רב המופעל על חלק זה של כף הרגל, ולפעמים בשפה לא מקצועית הוא מכונה "רגל בוערת", בשל התחושה השורפת המורגשת בכאב זה.
לעיתים קרובות לנשים אשר נועלות נעלי עקבים, מתפתחים כאבים בכריות כפות רגליהן, בשל כמות גדולה של לחץ המופעל עליהן במשך זמן ממושך של עמידה והליכה בתנוחה שבה העקבים מוגבהים, וכל הגוף נשען על חלק זה בלבד.
כדי להתמודד עם מצב זה, בחנויות נעליים ובמכוני אורתופדיה ושאר מכוני כף הרגל נמכרים מדרסים מיוחדים או כריות סיליקון שנועדו להיכנס לתוך הנעל ולרפד את האזור על מנת להקל על חלק מהלחץ.
לחלופין, לעיתים אנשים ניגשים לרופא המבצע הליך שבו הוא מזריק קורטיזון לתוך הכריות של כפות הרגליים כדי להוסיף רכות לאזור, המקלה על הלחץ.
בין הדרכים להקל על הכאב לאחר אבחון הבעיה, ניתן לבצע פיזיותרפיה מיוחדת לאזור עם עיסוי עמוק המשחרר את הרקמה הרכה סביב העצב, גירוי חשמלי שמפחית את הנפיחות סביב העצב ומפיג את הכאב, וכן טיפול המזריק חומר אלחוש למקום.
אחת המחלות הידועות כף הרגל היא מחלת פרייברג הנגרמת כתוצאה מהפרעה באספקת הדם לרקמה (נמק אווסקולרי) בעצמות המסרק בכף הרגל.
המחלה מתאפיינת בכאבים, נפיחות ונוקשות בקדמת כף הרגל (בגב כף הרגל ותחתית) עד לחוסר יכולת לדרוך על כף הרגל.
כרישי סמור (שם מדעי: Hemigaleidae) היא משפחה קטנה של דגי סחוס מסדרת הכרישאים החיים במי האזור האינדו-פסיפי ובחלק מהאוקיינוס האטלנטי באזורים רדודים עד לעומק 100 מטר.
כרישים אלה קטנים יחסית ורובם אינם עולים על 1.4 מטר, אך הגדול מביניהם, כרישון פלג-שן יכול להגיע לאורך 240 סנטימטרים.
הם בעלי עיניים אופקיות, סנפירים קצרים וזוג סנפירי גב נמוכים ונוטים אחורה וזנבותיהם צרים.
הם בעלי מבנה שיניים מאונקלים המסודרים בשורות בקצה פיהם.
כל מיני המשפחה הם טורפים הניזונים מדגי גרם, חסרי חוליות ימיים ואף מדגי סחוס קטנים מהם.
הם לא תוקפניים כלפי אנשים, אך חלקם נידוגים למאכל ומצויים בסכנה.
סוג Hemigaleus - בו 2 מינים
סוג ומין יחיד כרישון פלג-שן (Hemipristis elongata)
סוג Paragaleus - בו 4 מינים
כרישי גולפר (שם מדעי: Centrophoridae) היא משפחה קטנה של דגי סחוס מסדרת הקוצנאים בתוכה שני סוגים.
כרישי גולפר חיים בכל האוקיינוסים וכמה מינים מעמיקים עד 1,500 מטרים מתחת לפני הים.
רבים מהם נודדים ברחבי האוקיינוס בחיפוש אחרי ארוחה, אך כמה מהמינים שוכנים על קרקעית הים.
כרישים אלה בינוניים בגודלם באורך 80–164 סנטימטרים, והם בעלי חוטם מוארך מאוד וצר.
עיניהם בעלות התאמה לחשיכה וסנפיריהם שטוחים ובשרניים והזנב קצר יחסית.
הכרישים ניזונים מדגי גרם שונים, בעיקר כאלה החיים בלהקות.
הם יאכלו גם תמנונים, דיונונים וסרטנים.
כרישי פנס (שם מדעי: Etmopteridae) היא משפחה קטנה של דגי סחוס מסדרת הקוצנאים החיים במעמקי האוקיינוסים השונים.
הם קיבלו את שמם על שם ה"פנסים" שלאורך צידי גופם המיוצרים מנהורנות ביולוגית ומשמשים לתאורה תת-ימית.
אורך כרישים אלה אינו עולה על 90 סנטימטר לעיתים קרובות, והם הקטנים ביותר בקבוצת דמויי-כריש כשמין הכריש הקטן ביותר הוא Etmopterus perryi שאורכו אינו עולה על 21 סנטימטר.
הם בעלי ראשים מעוגלים, חוטם קצר, עיניים מגודלות וסנפירים מצוייצים קטנים.
סנפיר הגב כמעט ולא נראה והזנב מאוד צר.
לחלק מהכרישים ישנם שיניים ארוכות ומפלצתיות למשל למין Trigonognathus kabeyai.
דבר זה מאפשר להם לתקוף כל יצור הקרוב למשקלם שהם נתקלים בו, בעיקר דגי גרם ודיונונים, דבר חשוב בעולם בו אין מקורות מזון קבועים כמעט.
כרישף קוצני (שם מדעי: Echinorhinus brucus) הוא מין דג סחוס ממשפחת הכרישפיים שבסדרת הקוצנאים.
הוא מצוי בכל האוקיינוסים הטרופיים והממוזגים, למעט לחופי אמריקה הפסיפית וצולל עד לעומק 900 מטר.
עם זאת הוא גם נראה במים בעומק של פחות מ-20 מטר.
הוא מצוי גם בים התיכון, אך הוא מאוד נדיר בו.
זה כריש גדול באורך של מעל 3.1 מטרים והוא שוקל עד 200 ק"ג.
בעוד הנקבות מגיעות לאורך ממוצע של 2 מטר, הזכרים מגיעים רק לאורך 1.5 מטרים.
הכריש הוא בעל מבנה חביתי בעל ראש גדול, עיניים צהובות המצויות בקדמת הראש וסנפירים רחבים אך נמוכים.
הזנב בעל אונה גדולה הניצבת מעלה ושאר הסנפירים קטנים.
לדג אין סנפיר גבי אלא שני סנפירי אגן בקצה הגב.
הכריש שוחה מעל קרקעית הים בחיפוש אחר מזון חי.
הוא טורף סרטנים, דגי גרם כמו בקלאים, לטנוניים וכמה שפמנונים ימיים וגם מכרישים קטנים כמו קוצן נקוד.
הכרישים אינם תוקפניים לבני אדם.
לעיתים הם נתפסים ברשתות ונידוגים למטרות ייצור תרופות מהכבד שלהם וכן למאכל.
לא ברור מה מצב השימור של הכריש כיום.
כרישף קוקיי (שם מדעי: Echinorhinus cookei) הוא מין דג סחוס ממשפחת הכרישפיים שבסדרת הקוצנאים וקרובו היחיד לסוג של כרישף קוצני.
הוא מצוי רק במימי האוקיינוס השקט וצולל לעומק 100–650 מטרים.
זהו כריש גדול שאורכו המקסימלי הגיע ל-4 מטר ומשקלו ל-266 קילוגרם, והוא גדול יותר מקרובו הכרישף הקוצני.
הכריש בעל גוף דמוי-חבית בעל חוטם ולסת גדולים וארוכים ועיניים גדולות בקצה הראש.
לכריש פה רחב ובתוכו כמה שורות של שיניים דמויות סכינים, אך קטנות יחסית לפה.
הסנפירים קטנים ואין לכריש סנפיר גבי חוץ משני סנפירים עליונים בקדמת זנבו.
צבע הכריש חום עד אפור-כהה כשהבטן בהירה.
הכריש מצוי סביב קרקעית הים בעומק של 100–200 מטרים סביב מדפי היבשת שבאוקיינוס השקט מחופי יפן, הפיליפינים ואוסטרליה עד לקליפורניה, איי גלאפגוס, פרו וצ'ילה ומבקר במגוון איים מבודדים.
אף על פי שהוא מצוי בעומק האוקיינוס הוא מעדיף לשחות במים חמימים.
הכריש ניזון ממגוון דגי גרם כמו בקלאים, סוליתאים, ורדוניים, דגי לינגקוד ודגי להקות כמו סרדיניים, אדרוניים ומקרל.
הוא יטרוף גם דגי סחוס שונים קטנים ממנו כמו כימראים, גלדניים ואפילו שש-זימים אפורים קטנים יותר (אף שמין זה גדול יותר בגודלו המרבי מהכרישף).
בנוסף הוא ניזון מביצי כרישים, תמנונאים ודיונונים כגון דיונון הומבולדט.
כרישפיים (שם מדעי: Echinorhinidae) היא משפחת דג סחוס מסדרת הקוצנאים בתוכה סוג יחיד - כרישף (Echinorhinus) ובו שני מינים.
המין כרישף קוצני מצוי בכל האוקיינוסים בכמות לא ידועה והמין כרישף קוקיי מצוי במי האוקיינוס השקט.
שניהם יכולים לצלול לקרקעית הים עד עומק 900 מטרים.
אלו כרישים גדולים שמשקלם מעל 200 קילוגרם ואורכם המקסימלי מעל 4 מטרים.
הם בעלי גוף עגלגל וחביתי וראש גדול עם חוטם מחודד, ממנו קיבלו את שמם.
הסנפירים שלהם די קטנים והם חסרי סנפיר גבי בולט אלא רק שני סנפירים עליונים לפני הזנב.
הם בעלי פה גדול, אך שיניים קטנות.
כרישים אלה אינם נפוצים מאוד, אך נמצאים בכל האוקיינוסים בעומק ולעיתים גם בימים רדודים, בעודם מחפשים אחרי רכיכות ודגי גרם או אפילו כרישים קטנים יותר לצוד.
כרישכלב שפמתן (שם מדעי: Leptocharias smithii) הוא מין של כרישאי שוכן ימים והמין היחיד במשפחה כרישכלביים שפמתניים (Leptochariidae).
הוא קרוב משפחתם הרחוק של הגלדניים ודומה להם.
מין זה חי בעיקר סביב האוקיינוס האטלנטי המזרחי מחופי מאורטניה עד אנגולה בעומק 10–75 מטר מתחת פני הים.
הוא מעדיף קרקעית בוצית ולעיתים יימצא בשפכי נהרות.
אורך כריש קטן זה 77 סנטימטר בזכרים ו-82 סנטימטר בנקבות.
גם מבנה השיניים של שני המינים שונה, בו שיני הזכרים הקדמיות ארוכות מאוד וקטנות ושטוחות יותר בנקבות.
צבע הכריש אפרפר עם בטן לבנה וסנפירים מעט כהים.
הגוף דקיק ובעל חוטם מחודד, שיניים מחודדות ועיניים המצויות בחריצים.
לצד הראש ישנם 6 פתחי זימים, איתם הכריש נושם.
סנפירי החזה ארוכים יחסית, אך סנפירי הגב קצרים וכוללים 2 סנפירים עם זנב נמוך.
הנקבה משריצה עד 7 ולדות שניזונים מלשד חלמון עד ההשרצה.
הכריש הוא צייד של סרטנים כמו שטרגליים, ולובסטרים, תמנונאים, דיונונים, ספוגיים ומגוון דגי גרם כמו סרדיניים, עפיאניים, דגים מעופפים, צלופחים, קברנוניים וסוליתאים החיים במימי האוקיינוס האטלנטי.
כריש זה יאכל כל מיני דברים לרבות נוצות, פרחים, ירקות וחפצים שונים שנפלו למים.
כרישי צווארון (שם מדעי: Parascylliidae) היא משפחה קטנה של דגי סחוס מסדרת הזנבתנאים החיים בימים הטרופיים של האוקיינוס השקט המזרחי.
במשפחה זו ישנם 2 סוגים ובהם 8 מינים.
אלו כרישים קטנים באורך של קצת יותר מ-90 סנטימטר.
גופם מוארך ובעל סנפירים קצרים, עם סנפיר גבי אחורי, זנבות מוארכים נמוכים, וראשים בעלי חוטם מעוגל, עיניים גדולות ושפמים גדולים דמויי בינים המזכירים שפמים של ניבתן.
הם נחים על קרקעית הים לעיתים קרובות וגם בין צמחייה מיימית.
תזונתם של הכרישים מורכבת מדגי גרם ומחסרי חוליות ימיים שונים שהם מוצאים במים הרדודים.
כריתת בלוטת התריס הוא הליך כירוגי הכולל את הסרתה של בלוטת התריס.
כריתת בלוטת התריס נעשית לרוב על ידי כירורגיים כלליים, רופאי אף אוזן גרון או רופאים אנדוקרינולוגים כאשר מטופל סובל מסרטן בלוטת התריס, היפרתירואידיזם, זפקת או מחלת גרייבס.
אינדיקציות אחרות לניתוח כוללות סיבות קוסמטיות (בלוטת התריס מוגדלת מאוד), או חסימה סימפטומטית (הגורמת לקשיי בליעה או נשימה).
כריתת בלוטת התריס היא הליך כירורגי נפוץ שיש בו כמה סיבוכים פוטנציאליים או השלכות הכוללים שינוי זמני או קבוע בקול, סידן נמוך באופן זמני או לצמיתות, צורך בהחלפת הורמון בלוטת התריס לכל אורך החיים, דימום, זיהום ואפשרות קלושה לחסימת דרכי הנשימה עקב שיתוק דו צדדי של מיתרי הקול.
לרוב הניתוח אורך כשעה עד שעתיים, ובמהלך הניתוח הכירורג מבצע חתך קטן במרכז הצוואר ומסיר את החלק הרצוי מהבלוטה, בהתאם להתווית הניתוח.
אם הניתוח מבוצע עקב גידול בבלוטה, המנתח יבחן וישקול להסיר את בלוטות הלימפה שבאזור.
בלוטת התריס מייצרת מספר הורמונים, כגון תירוקסין (T4), תריודוטירונין (T3) וקלציטונין.
לאחר הסרת בלוטת התריס, על המטופלים בדרך כלל ליטול אלטרוקסין, כתחליף סינתטי להורמונים אלו - כדי למנוע תת-פעילות של בלוטת התריס.
סיבוכים נוספים של כריתת בלוטת התריס כוללים הסרה לא מלאה של בלוטת התריס, הסרת החלק המקשר בין שתי חלקי הבלוטה, דימומים וזיהומים, בעיקר בשימוש בסטרואידים טרם הניתוח.
באופן מסורתי, כריתת בלוטת התריס נעשתה על ידי חתך בצוואר שמשאיר צלקת קבועה.
לאחרונה, גישה של ניתוח זעיר פולשני הפכה לפופולרית באזורים מסוימים בעולם, בה מבוצע חתך דרך בית השחי.
בנוסף, קיימת גם שיטה של ניתוח דרך חלל הפה.
כרישי גובלין (שם מדעי: Mitsukurinidae) היא משפחה של דמויי כריש המכילה סוג אחד חי, כריש גובלין, וחמישה סוגי מאובנים.
כריש הגובלין החי במים עמוקים, המין היחיד במשפחתו.
סוג סקפנורינכוס (Scapanorhynchus) - נכחד
כרית מחטים או כרית סיכות היא כרית קטנה המשמשת לתקיעת מחטים, סיכות וסיכות תפירה בעת העבודה, כדי לשמור עליהן מאורגנות ונגישות.
כריות מחטים עשויות בדרך כלל מבד צפוף וממולאות בחומר המאפשר למחטים להינעץ ולהישאר יציבות, כמו צמר, נסורת, או סיבי פוליאסטר.
כרית המחטים נועדה לשמור על הסיכות והמחטים בצורה מסודרת ובטוחה, למנוע אובדן או פציעה, ולהקל על עבודת התפירה.
לעיתים כרית המחטים מוצמדת ליד המשתמש באמצעות רצועת גומי או סקוץ', כדי שתהיה נגישה במהלך התפירה.
ישנם סוגים שונים של כריות מחטים, למשל:
כריות עגולות מסורתיות – לעיתים מעוצבות בצורת עגבנייה או פרי אחר.
כריות בעיצובים דקורטיביים – לבבות, חיות, דמויות או צורות גאומטריות.
כריות מחטים תעשייתיות – גדולות ויציבות, לשימוש במתפרות ובסטודיו.
כריות מגנטיות – שבהן המחטים נצמדות באמצעות מגנט פנימי.
מקור כריות המחטים באירופה של המאה ה־15, שם שימשו גם כחפצי נוי.
בתקופה הוויקטוריאנית במאה ה־19 הפכו לפריט נפוץ בערכות תפירה ביתיות, ולעיתים שולבו בהן רקמות, תחרה ואלמנטים דקורטיביים.
עם התפתחות התעשייה, יוצרו כריות מחטים ממגוון חומרים ועוצבו בסגנונות שונים בהתאם לאופנה.
בתרבויות שונות נקשרה כרית המחטים לאמונות עממיות של מזל והגנה.
בעיצוב הוויקטוריאני נחשבה גם לפריט קישוט, ולעיתים ניתנה כמתנה בעבודת יד.
כיום היא נחשבת לאביזר בסיסי בתפירה וביצירה אמנותית.
כרכן הקרינים (שם מדעי: Elaphe druzei) הוא מין של נחש במשפחת הזעמניים שתואר לאחרונה, האנדמי להרי דרום הלבנט.
זהו נחש גדל גוף ובעל הגוף העבה ביותר בנחשי ישראל.
המין Elaphe druzei תואר לראשונה בשנת 2023 במאמר שפורסם בכתב העת Scientific Reports, במסגרת מחקר טקסונומי משולב שבחן כרכנים (Elaphe) באזור הלבנט.
המחקר התבסס על ניתוחים מולקולריים נרחבים (כולל DNA מיטוכונדריאלי, DNA גרעיני וריצוף מיטוגנום מלא) בשילוב עם תכונות מורפולוגיות.
נמצא כי האוכלוסייה מהר החרמון מייצגת שושלת עתיקה ונבדלת, השונה גנטית ומורפולוגית משלושת המינים הקרובים אליה: E.
לאור זאת, החוקרים תיארו אותה כמין חדש למדע: Elaphe druzei sp.
ניתוח פילוגנטי מעריך שהשושלת הזו התפצלה משאר המינים בקבוצה לפני כ-5.1 עד 3.9 מיליון שנה, בתקופת המיוקן המאוחרת עד הפליוקן – תקופה שהתאפיינה בשינויים גאולוגיים ואקלימיים משמעותיים באזור.
גופו של כרכן הקרינים שרירי ועבה, אורכו עד 2.2 מטרים וכמטר בממוצע.
על קשקשי גופו מצויים קרינים חדים והם המקור לשמו, והם מבדילים אותו ממיני כרכן אחרים בסוג.
צבעו שחור ומרושת בצהוב או אפור.
כל קשקש מוקף הילה צהובה.
הגחון צהוב, צבע הצעיר אפור.
זהו מין נחש האנדמי לאזורי ההר הגבוהים של דרום הלבנט, ובפרט לרכס החרמון.
תחום התפוצה הכולל מוערך בכ-3,000 קמ"ר, וכולל שטחים בתחומי ישראל, לבנון וסוריה.
תחום זה מבודד גאוגרפית משאר אוכלוסיות הכרכנים בסוג Elaphe במרחק של יותר מ-400 ק"מ.
ממצאים פלאונטולוגיים מהעמק החולה והר הכרמל מעידים כי בעבר הנחש התקיים גם באזורים נמוכים יותר, לפחות בתקופת הפליסטוקן ובתקופה הנאטופית (כ-12,000 שנה לפני זמננו).
כרכן הקרינים מטפס על עצים ושיחים ולעיתים גם נע על פני הקרקע.
מזונו העיקרי הוא מכרסמים, ציפורים, ביצים וזוחלים.
הוא לוכד את טרפו על ידי נשיכת הטרף ולפיתתו בכריכת גופו מסביבו ולכן קרוי כרכן.
לאחר המתת הטרף, הוא בולע אותו בשלמותו.
הנקבה מטילה ביצים בחודשי הקיץ, 5–15 ביצים לתטולה.
הצאצאים בוקעים לאחר חודשיים באורך של כ-20 ס"מ.
הוא נתגלה בשנת 1971 בהר החרמון.
זהו נחש איטי שאינו חושש מהאדם ואינו נס מפניו, ולכן קל ללכדו.
הוא אינו ארסי ולא נושך אם נוטלים אותו בזהירות.
אביעד בר, גיא חיימוביץ ואמיר ארנון, זוחלים ודו-חיים בישראל - מדריך שדה, מהדורה שלישית 2022. , עמודים: 204-205
כרכום (כַּרְכֹּם) הוא יישוב קהילתי ברמת כורזים, סמוך לערוץ הירדן ההררי מצפון לכנרת, בתחום המועצה האזורית מבואות החרמון.
היישוב הוקם בשנת 1986 על ידי תושבים ממושבים באזור.
בכניסה ליישוב קיימת נקודת תצפית לעבר הכנרת ובקעת בית ציידא בשם "מצפה שגב", המנציחה את זכרו של אחד מבני היישוב.
במקום עוברת דרך הירדן ההררי המובילה עד גשר בנות יעקב, דרך שנפרצה ונסללה על ידי הקרן הקיימת לישראל.
בעבר, הייתה גישה מהיישוב אל גשר הדודות, שאיננו עוד.
אוכלוסיית היישוב מונה כ-600 נפשות, כאשר מרבית התושבים חילונים.
בכרכום פועלים 2 גני ילדים, מעון יום, מרפאה וטיפת חלב, שירותי דואר, מזכירות, בית כנסת, נגריה, מוסך ומגרשי ספורט.
מרבית מן הילדים לומדים בבית הספר היסודי "רמת כורזים" שבמושב אליפלט ובתיכון "עמק החולה" שבקיבוץ כפר בלום.
כֶּרֶם הוא מטע שמגדלים בו עצי פרי מסוימים.
בדרך כלל מתייחס המושג "כרם" למקום גידולן של גפנים, שפירותיהן, הענבים, משמשים למאכל ולייצור יין, אולם גם מטעי זיתים ושקד מצוי מכונים כרמים.
הגפן היא שיח מטפס, ולכן בכרמי גפנים מוצבים קרדונים - עמודים שעליהם מדלים את הגפן, וחוטי שילוב (בכרמים מודרניים) התומכים בזמורות הצעירות, נושאות הפירות.
בכרמים המגודלים בעל, נטועים כמאה עצים בדונם, ברווחים של כשלושה מטרים אחד מהשני, מודלים בדרך כלל על עמודים בגובה של כשני מטרים, כשעליהם חוטים בצורת סוכה, כך שבין העצים יש שטח פנוי המאפשר עיבוד של הקרקע - בעיקר קילטור החשוב מאוד לניצול יעיל יותר של המים.
בכרמים המגודלים בהשקיה מקובל לנטוע 200–300 עצים לדונם, ובמקומות מסוימים באירופה אף 600 עצים.
הגפנים נטועות בשורות, גובהן כמטר אחד, וחוטי שילוב עד גובה כ-180 ס"מ, מחזיקים את הזמורות הצעירות.
בתחילת החורף מקובל לרסס קוטלי עשבים.
מחודש ינואר עד אמצע מרץ, זומרים את הכרם - חותכים את הזמורות
הצעירות, ומשאירים מספר מינימלי של זמורות קצרות, מהן תצמחנה זמורות
לזמירה צורות שונות, המושפעות בין היתר מתכונות הזן ומכמות היבול שהכורם מתכנן.
לאחר איסוף הזמורת או ריסוקה, ממשיכים לרסס קוטלי עשביה ולקלטר בין השורות.
לאחר לבלוב הגפן, מרססים קוטלי מזיקים עד הבציר, ומחלנים (עושים חלון) לאשכולות כדי שיקבלו אור שמש.
בציר הוא השם המיוחד לקטיף ענבים - הסרת הענבים מן הגפנים.
שם זה גם משמש לציון תקופת הבציר.
זוהי תקופה המתחילה בזמן הבשלת הענבים, ומסתיימת לאחר אחסון היין בחביות.
בחבל הים תיכוני הבציר מתרחש בחודשים אוגוסט עד אוקטובר.
למיקומו של הכרם השפעה גבוהה על איכות היין המופק מן הענבים הצומחים בו: הטמפרטורה, הרוח, הלחות והמינרלים בקרקע משפיעים כולם על אופי היין.
בעיקר חשובים מאוד לילות קרים בקיץ, ותקופה של קור עז בחורף.
עקב ההתחממות הגלובלית צפוי כי כרמים רבים הממוקמים בימינו בגובה אידיאלי, למשל באיטליה, יהפכו חמים מדי לייצור יין איכותי, וייאלצו להעפיל במעלה ההר.
לעומתם, איכותו של יין מכרמים גרמניים קרים תשתפר.
המילה כרם מוזכרת לראשונה במקרא בספר בראשית .
לכרמים, אשר הקיפו את היישוב היהודי הקדום, חשיבות בתרבות ישראל.
בנות ישראל היו יוצאות לחולל בכרמים בט"ו באב וביום הכיפורים, כשהן לבושות לבן.
אף על פי שכרם מציין מטע גפנים ניתן למצוא במקורות גם כרמי זיתים ().
אלא שלא נמצא לשון "כרם" על מטעי זיתים, אלא בצירוף ההסבר "כרם זית".
הכרם גם מופיע בשירה העברית המודרנית, בהתאמה להקשרו במועד ט"ו באב הכתוב במקרא, בהקשר לסיפורי אהבים.
כך לדוגמה בשיר "אל הכרמים" (1952) המספר על עלם ההולך לחפש לו עלמה בכרמים.
ישנן כמה הלכות הנוהגות בכרם בלבד.
אחת מהן היא כלאי הכרם, שהיא איסור מן התורה לזרוע זרעים שונים בכרם.
הלכה נוספת נוגעת ליציאה למלחמת רשות, ובה יש פטור מיציאה למלחמה זו למי שנטע כרם ולא חיללו.
הגודל המינימלי של כרם המוזכר בהלכה הוא חמש גפנים, שמסודרות שתים כנגד שתים ואחת יוצאת זנב.
כַּרְכָן חָלָק (שם מדעי: Zamenis hohenackeri) הוא מין של נחש ממשפחת הזעמניים.
tauricus בחרמון בגובה של מעל 1,100 מטר, אך הוא נדיר ומוגדר "בסכנת הכחדה" (EN).
ישנן תצפיות בודדות מאזור מג'דל שמס ונווה אטי"ב.
הכרכן החלק הוצב לעתים בסוג Elaphe תחת השם Elaphe hohenackeri, אך כיום מקובל להציבו בסוג Zamenis.
ישנם שלושה תת-מינים מוכרים כיום:
שטראוך, 1873) - בחלקים המזרחיים של תחום התפוצה
ורנר, 1898) - דרום-מרכז טורקיה (הרי הטאורוס וקיליקיה), צפון-מערב סוריה, ורכס החרמון בדרום לבנון וצפון ישראל.