tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בין הכותבים בירחון בעבר ובהווה: ד"ר שירלי גזית, עו"ד שמואל גלנץ, עמוס דה וינטר, רו"ח אלון ראובני, דודו קוכמן, חוקרי מו"פ וחוקרי משרד החקלאות.
תערוכת החקלאות אגרו ישראל- יבול שיא
תערוכת החקלאות של אגרו ישראל - יבול שיא, שנוסדה בשנת 2012, מתקיימת פעם בשנה במשך יומיים.
בתערוכת החקלאות, מיוצגות מגוון של חברות אשר עוסקות בתשומות חקלאיות, כגון: חברות השקיה והדברה, דישון, אנרגיה מתחדשת, גינון, מיכון חקלאי, כלי רכב חקלאיים ועוד מספר נושאים שונים.
במסגרת התערוכה מתקיימים גם כנסי חקלאות.
בין הדוברים בתערוכה בשנת 2019: רם בן ברק, אלון שוסטר, דני עטר, ניר מאיר ואבשלום וילן.
בשנת 2020 לא התקיימה תערוכה עקב מגבלות הקורונה.
יבול חו"ל הוא יבול (תבואה, פירות וירקות) שגדל בשדות מחוץ לארץ ישראל.
המושג נזכר בעיקר בהקשר של שנת השמיטה: בשנה זו אסור לעבד את אדמת ארץ ישראל, ואחד הפתרונות להשגת מזון בשנה זו הוא ייבוא מחו"ל.
ישנן מחלקות לגבי ההגדרה המדויקת של גבולות ארץ ישראל לעניין שביעית, כיוון שגבולות אלה אינם בהכרח חופפים לגבולות הנוכחיים של מדינת ישראל.
המחלוקת היא בעיקר בשלושה אזורים:
ערבה צפונית: לפי שיטת בד"ץ העדה החרדית, כל הערבה נמצאת מחוץ לגבולות ארץ ישראל.
לעומת זאת, רבים בציבור החרדי טוענים שהגבול נמצא יותר דרומה ועל כן טוענים שגידולים בערבה הצפונית אינם יכולים להחשב ליבול חו"ל.
דרום הערבה: לחלק מהדעות, דרום הערבה נחשב חו"ל, כיוון שלא נכלל בתחום ארץ ישראל בזמן עולי בבל.
אולם יש טוענים שלאחר הקמת מדינת ישראל, כל שטחה של מדינת ישראל אינה נחשבת לחו"ל, כיוון שעם ישראל כבש והתיישב בו בדורנו.
כך כותב יואל אליצור: "ההסתמכות על תוצרת של יהודים מן הערבה...
בנויה על ראיית מרחבים אלו כ'ארץ העמים'...
כידוע, אזורים אלה נכבשו מדעת יושבי ארץ-ישראל על-ידי צבא משותף לישראל ולצורך עם ישראל.
הם גם נושבו ומוחזקים בפועל על-ידי ישראל...
ירדן: המצב הפוך: יש אזורים בממלכת ירדן, שנכללו בתחום עולי בבל, ולכן אינם נחשבים חו"ל.
מבחינה הלכתית, יבול חו"ל (מאזורים שאינם במחלוקת) הוא כשר לכל הדעות.
בכך הוא עדיף על פתרונות אחרים שיש עליהם מחלוקת (כגון היתר מכירה או אוצר בית-דין או יבול נכרי).
עם זאת, יש המתנגדים לפתרון זה מסיבות עקרוניות:
איכות הסביבה: יש עדיפות לצריכת מזון מקומי.
קניית מזון שאינו מקומי היא "היפך ההפכים של השמיטה...
הסיבה לכך היא שאנחנו עדיין במצב של 'גלינו מארצנו ונתרחקנו מעל אדמתנו' - ציבור שמנותק מהאדמה ועדיין לא מבין את השמיטה - וזה מצב של גלות וריחוק עמוק".
פגיעה בחקלאות הישראלית: "בדרך זו אין כלל בעיות של שנת שמיטה, אך החסרון הגדול שבה הוא הפגיעה בחקלאות הארצישראלית, שכאמור לעיל, טרם זוכה לשפע הברכה שהבטיחה התורה ואינה יכולה להוות אלטרנטיבה לייבוא מחו"ל".
יבגניה לינצקיה היא טניסאית רוסייה-ישראלית.
היא זכתה בשבעה תארים ליחידים ותואר אחד לזוגות בפדרציה הבינלאומית לטניס בקריירה שלה.
ב-4 ביולי 2005 היא הגיעה לדירוג הטוב ביותר שלה במקום ה-35 בעולם.
ב-20 בפברואר 2006 היא הגיעה למקום ה-283 בדירוג הזוגות.
לינצקיה עלתה לסיבוב הרביעי של אליפות אוסטרליה הפתוחה 2005, שם הפסידה לאמלי מורסמו.
לינצקיה נולדה במוסקבה למשפחה יהודיה, ומשחקת עם שרשרת מגן דוד סביב צווארה.
היא מאומנת על ידי ג'ורג 'אקופיאן.
אמה הציגה בפניה את עולם הטניס בגיל 6; היא זרקה כדורי טניס על בניין בית הספר על מנת לתרגל את יכולותיה.
סיימון לינצקיה, אביה, הוא פרופסור למתמטיקה עם חגורה שחורה בקארטה.
היא למדה שלוש שנים פסיכולוגיה באוניברסיטת מוסקבה ומתכננת ללמוד באמצעות חינוך מקוון על מנת לקבל תואר שני במנהל עסקים.
היא דוברת רוסית, אנגלית וקצת הולנדית.
בפברואר 2005 ניצחה לינצקאיה את מס' 11 בעולם, ורה זבונרבה, 6–4, 6–2 בפאטאיה, תאילנד.
במרץ היא ניצחה בסיבוב השלישי באינדיאן וולס מאסטרס את מס' 2 בעולם אמלי מורסמו.
בסוף נובמבר 2005, על מאמנה ג'ו ג'וליאנו נאסר לשחק לכל החיים ב-WTA עקב הפרת סעיף 14, חלק רביעי, של קוד ההתנהגות של WTA, המונע מאמנים מ"מגע מיני ללא הסכמה".
אביה, סיימון לינצקיה, הושעה לשנתיים.
האיסורים נבעו מאירועים אשר קרו באקורה קלאסיק של לה קוסטה באוגוסט 2005. לינצקיה הואשם בחשד למגע ללא הסכמה לאחר שבתו נפצעה וטופלה בבית חולים.
לינצקיה לא שיחקה בין ינואר 2006 לפברואר 2007. היא הורדה לגמרי ממחשב הדירוג.
בפברואר 2007 זכתה בטורניר מונטצ'ורו בפורטוגל.
בחודש שלאחר מכן זכתה הן ברמת השרון 2 והן בטורניר ברעננה בישראל, מבלי להפיל מערכה באף אחד מהטורנירים.
בזוגות היא ניצחה ברעננה עם ציפי אובזילר.
תוצאהמס'תאריךטורניר (ITF)שטחשותפיםיריב.הניקודכסףהפסד1.15 ביולי 2002 פרינטון, הממלכה המאוחדתדשא אירנה בוליקינה אלברטה ברינטי
מישל סומרסייד3-6, 4-610,000$ניצחון2.19 במרץ 2007 רעננה, ישראלקשיח ציפי אובזילר מרטינה באבקובה
יֶבְהֶן וולודימירוביץ' קורניצ'וק (באוקראינית: Корнійчук Євген Володимирович; בעברית נקרא לעיתים בהגייה רוסית יבגן קורניצ'וק; נולד ב-18 באוקטובר 1966 ב) הוא פוליטיקאי ודיפלומט אוקראיני המכהן כשגריר אוקראינה בישראל.
בעבר כיהן כחבר בפרלמנט ומנהיג המפלגה הסוציאל-דמוקרטית האוקראינית, וקודם לכן כסגן שר המשפטים האוקראיני).
קורניצ'וק סיים בשנת 1987 את לימודיו בבית הספר הצבאי הגבוה לקצונה פוליטית (politruk/komisar) במינסק.
ב-1996 השלים את לימודיו לתואר ראשון במשפטים באוניברסיטת קייב, והחל לעסוק בעריכת דין.
שנתיים לאחר מכן סיים את לימודיו לתואר שני במשפט בינלאומי באוניברסיטת סאות'רן מתודיסט שבארצות הברית.
את עבודתו בשירות המדינה החל ב-1992 כיועץ בכיר של משרד המשפטים האוקראיני.
בין השנים 1993–1998 כיהן כסגן קונסול אוקראינה בניו יורק.
במהלך שהותו בארצות הברית שימש גם במשך כשנה כרשם בבית המשפט הפדרלי בטקסס, אצל השופט ג'רי בושמייר.
לאחר מכן שב למשרד החוץ בארצו ושימש כיועץ לענייני אמריקה וקנדה, וכן כסגן ראש מחלקת חוזים ומשפטים.
בהמשך מונה לראש המחלקה להסכמים בינלאומיים של משרד החוץ של אוקראינה, ומשנת 2000 היה מרצה בכיר באקדמיה הדיפלומטית במשרד החוץ, ושותף בכיר במשרד עורכי הדין "Master & Partners".
דורג ברשימת "100 עורכי דין מומלצים" של ההוצאה לאור "פרקטיקה משפטית".
ב-2006 הוא נבחר לסגן ראש העיר קייב.
ב-10 בספטמבר 2020 מינה נשיא אוקראינה וולודימיר זלנסקי את קורניצ'וק לשגריר אוקראינה בישראל.
ב-16 בנובמבר 2020 נכנס השגריר לתפקידו, ונפגש עם שר החוץ גבי אשכנזי.
בדצמבר 2021, בטקס לציון 30 שנה ליחסים בין המדינות אמר קוריניצ'וק כי מדינתו מכירה בירושלים כבירת ישראל ושתיפתח בה שלוחה של שגרירות אוקראינה.
יֶבְהֶן סרהייוביץ' דיידיי (באוקראינית: Євген Сергійович Дейдей; נולד ב-12 ביולי 1987; נעלם ב-10 במרץ 2022) היה פוליטיקאי אוקראיני.
בשנת 2012 נשפט דיידיי לחמש שנות מאסר בשל מעורבותו בשוד, אך בהמשך בוטל עונשו.
בין נובמבר 2014 לאוגוסט 2019 היה חבר במועצה העליונה של אוקראינה.
ב-10 במרץ 2022, נעלמו עקבותיו של דיידיי.
יבגרף סורוקין היה אמן ומורה רוסי; ידוע בציורים היסטוריים, דתיים וז'אנרים.
החשיפה הראשונה שלו לאמנות הגיעה מצייר אייקונים בירוסלב.
לאחר תקופת הכשרה, כומר מקומי שאהב את עבודתו הציע לו ליצור ציור של פטר הגדול המגלה את האמן, אנדריי מטווייב.
לכבוד הביקור הקרוב של הצאר ניקולאי הראשון.
ציור זה הוצג בפני הצאר, שהתרשם מספיק כדי להוציא הוראה שסורוקין ילמד באקדמיה הקיסרית לאמנויות יפות.
בשנת 1841, הוא נכנס לאקדמיה תחת פיקוחו של אלכסיי מרקוב.
בשנה שלאחר מכן הוא כבר זכה לשבחים ממועצת האקדמיה.
הוא זכה במספר מדליות כסף וב-1847 זכה במדליית זהב על עיבודו של "דניאל בגוב האריות".
שנתיים לאחר מכן, ציורו של הגיבור העממי, איאן אוסמובטס, זיכה אותו במדליית זהב ובמלגה ללימודים באירופה.
כמה מהעבודות שיצר בספרד הן מהידועות שלו.
ב-1859 חזר לרוסיה והתמנה למורה בבית הספר לציור, פיסול ואדריכלות במוסקבה, שם שהה עד מותו.
ב-1861 הוא זכה בתואר "אקדמי" ויצר ציורי מזבח לקתדרלת אלכסנדר נייבסקי החדשה בפריז.
מאוחר יותר, הוא עבד בקתדרלת ישו המושיע והשלים כמה תמונות שפיודור ברוני השאיר לא גמורות.
עבור עבודה זו, הוא קודם לדרגת "פרופסור" בשנת 1878.
תאריך מותו המדויק אינו ידוע.
יבהן ואסיליוביץ' יבסייב (באוקראינית: Євген Васильович Євсєєв; 16 באפריל 1987 – 19 באוגוסט 2011) היה כדורגלן אוקראיני ששיחק בעמדת הבלם.
הוא שיחק בקבוצות ארסנל קייב מליגת העל האוקראינית וצסק"א קייב מהליגה האוקראינית הראשונה.
יבסייב גדל במחלקת הנוער של דינמו קייב.
הוא החל את הקריירה המקצוענית שלו בקבוצת צסק"א קייב מהליגה האוקראינית הראשונה, ובהמשך עבר לארסנל קייב מליגת העל האוקראינית, במדיה שיחק עד למותו.
יבסייב ערך הופעה אחת במדי נבחרת אוקראינה עד גיל 21.
יבהן יבסייב הוא בנו של כדורגלן ומאמן כדורגל ואסילי יבסייב.
ב-19 באוגוסט 2011 נהרג יבסייב בתאונת דרכים במחוז איוואנו-פרנקיבסק.
צ'יקונובה נולדה בסנקט פטרבורג שברוסיה.
באליפות אירופה לנוער שנערכה ביולי בקאזאן שברוסיה זכתה בשתי מדליות זהב ובמדליית כסף אחת: מדליות זהב במשחה ל-200 מטר חזה ובמשחה שליחות 4x100 מטר מעורב, ומדליית כסף במשחה ל-100 מטר חזה.
בפסטיבל האולימפי האירופי לנוער שנערך מאוחר יותר באותו חודש בבאקו שבאזרבייג'ן זכתה בארבע מדליות זהב: במשחה ל-100 מטר חזה, במשחה ל-200 מטר חזה, במשחה שליחות 4x100 מטר מעורב ובמשחה שליחים 4x100 מטר מעורב משולב.
באליפות העולם לנוער שנערכה באוגוסט בבודפשט שבהונגריה זכתה בשתי מדליות זהב ובמדליית כסף אחת: מדליות זהב במשחה ל-100 מטר חזה בתוצאה של 1:06.93 דקות ובמשחה ל-200 מטר חזה בתוצאה של 2:24.03 דקות, ומדליית כסף במשחה שליחות 4x100 מטר מעורב בתוצאה של 4:00.30 דקות.
באליפות אירופה בבריכת 25 מטר שנערכה בדצמבר בגלאזגו שבממלכה המאוחדת סיימה במקום חמישי במשחה ל-200 מטר חזה בתוצאה של 2:20.53 דקות, במקום 19 במשחה ל-100 מטר חזה בתוצאה של 1:06.29 דקות, ובמקום 32 במשחה ל-50 מטר חזה בתוצאה של 31.33 שניות.
סגנית אלופת אירופה במשחה שליחות 4x100 מטר מעורב
באליפות אירופה שנערכה במאי בבודפשט שבהונגריה זכתה במדליית כסף במשחה שליחות 4x100 מטר מעורב, לאחר שזכתה בשלב המוקדמות של המשחה.
בנוסף, סיימה במקום רביעי במשחה ל-200 מטר חזה בתוצאה של 2:22.17 דקות, במקום תשיעי במשחה ל-100 מטר חזה בתוצאה של 1:06.60 דקות, ובמקום 29 במשחה ל-50 מטר חזה בתוצאה של 31.90 דקות.
מקום רביעי במשחקים האולימפיים במשחה ל-200 מטר חזה ובמשחה ל-100 מטר חזה
באולימפיאדת טוקיו שנערכה ביולי-אוגוסט סיימה במקום רביעי במשחה ל-200 מטר חזה בתוצאה של 2:20.88 דקות, ובמקום רביעי במשחה ל-100 מטר חזה בתוצאה של 1:05.90 דקות.
בנוסף, סיימה במקום שביעי במשחה שליחות 4x100 מטר מעורב בתוצאה של 3:56.93 דקות.
באליפות אירופה בבריכת 25 מטר שנערכה בנובמבר בקאזאן שברוסיה זכתה במדליית זהב במשחה ל-200 מטר חזה בשיא עולם חדש לנוער של 2:16.88 דקות, ובמדליית כסף במשחה ל-100 מטר חזה בתוצאה של 1:04.25 דקות.
בנוסף, סיימה במקום 18 במשחה ל-50 מטר חזה בתוצאה של 30.82 שניות.
באליפות העולם בבריכת 25 מטר שנערכה בדצמבר באבו דאבי שבאיחוד האמירויות הערביות זכתה במדליית כסף במשחה ל-200 מטר חזה בתוצאה של 2:17.88 דקות, אחרי אמילי אסקובדו מארצות הברית (2:17.85 דקות) ולפני מולי רנשו מהממלכה המאוחדת (2:17.96 דקות).
בנוסף, סיימה במקום תשיעי במשחה ל-100 מטר חזה בתוצאה של 1:04.85 דקות, במקום 26 במשחה ל-50 מטר חזה בתוצאה של 31.12 שניות, ובמקום שישי במשחה שליחות 4x50 מטר מעורב.
באליפות רוסיה בשחייה שנערכה באפריל קבעה צ'יקונובה שיא עולם חדש במשחה ל-200 מטר חזה בתוצאה של 2:17.55 דקות, שיפור של 1.40 שניות לשיא העולם של טטיאנה סקונמאקר הדרום אפריקאית (2:18.95 דקות).
באליפות העולם שנערכה בסינגפור בסוף יולי תחילת אוגוסט היא זכתה במדליות כסף במשחה ל-200 מטר חזה בתוצאה של 2:19.96 דקות, אחרי קייט דאגלס מארצות הברית בשיא אליפות חדש של 2:18.50 דקות ולפני קיילן קורבט מדרום אפריקה ואלינה זמושקה מבלארוס (2:23.52 דקות).
נוסף לכך, היא סיימה במקום חמישי במשחה ל-100 מטר חזה בתוצאה של 1:06.04 דקות, במקום 26 במשחה ל-50 מטר חזה בתוצאה של 31.34 שניות, במ'קום רביעי במשהח ליחות 4x100 צוא מעורב בתוצאה של 3:55.17 דקות, כשחיינית שנייה היא קבעה ב"זינוק שליחות" סגנון חזה תוצאה של 1:06.19 דקות.
יבגני שרנקו (נולד ב-18 במאי 1960), הוא אמן רב תחומי המשלב בפסליו חומרים תעשייתיים כברזל ובטון ועליהם הוא משבץ פסיפס של קרמיקה וזכוכית.
למד שם בפקולטה לאמנות חזותית גרפית, והשתלם ברישום קלאסי ובציור.
הוא עלה לישראל עם משפחתו בשנת 1993. את יצירותיו: ציורי קיר, פסלי מתכת ועבודות פסיפס הציג בארץ וברחבי העולם.
בשנים האחרונות מתמקד בעיקר ביצירות פסיפס וציורי קיר גדולים המשתלבים בתכנון מבני ציבור שונים.
שרנקו נשוי לאלה עסקה בקירגיסטן באמנות ובספורט וכיום מטפלת במסג'.
בנו, טרס שרנקו, אתלט מצטיין ואמן רב תחומי.
דקלים בנוף המדבר – בית הספר נווה עמרם, מרחבים, דימונה (2010)
נוף מדברי – שדרות בן-גוריון 1044 פינת רחוב המעפיל 17, דימונה (2012)
עצי דקל – פסיפס על בניין רב־קומות, כובשי אילת 14, דימונה (2016)
עמודים מפסיפס – 25 עמודים לאורכו של נחל יבנה בשכונה הירוקה של יבנה עוטרו בפסיפס (2014–2018)
מוזיקה – פסיפס על חזית הקונסרבטוריון ביבנה (2019)
מים ודקלים – בית הספר התיכון, שגב שלום (1998)
נאת מדבר – בכיכר הכניסה הראשית לירוחם (2009)
אירוסים ונוף – הרצל פינת צבי בורנשטיין, ירוחם (2007)
פסל אירוסים בכניסה לירוחם (2014)
אל מול הרי מואב – מפעלי ים המלח, סדום.
קוראלים – שיתוף פעולה עם בנו טרס שרנקו, שני פסלי פסיפס הממוקמים ביבנה הירוקה (2023)
נגני צוות הברזל – בדימונה (2023)
כיכר העמודים הרומיים – שדרות הציונות, יבנה
מזרקה – מלון דיפלומט בפראג, צ'כיה (2016)
יבגניה אלבץ היא עיתונאית חוקרת רוסייה, מדענית מדינה, סופרת ומגישת רדיו.
היא ידועה בעיקר כעורכת הראשית והמנכ"לית של השבועון הפוליטי העצמאי The New Times וכמגישת תוכנית האקטואליה "Absolute Albats" בתחנת הרדיו הד מוסקבה עד סגירתה בעקבות הפלישה הרוסית לאוקראינה.
מאז 2022 חיה אלבץ בגלות בארצות הברית ומשמשת עיתונאית וחוקרת אורחת באוניברסיטאות שונות, בהן אוניברסיטת ניו יורק ואוניברסיטת הרווארד.
אלבץ נולדה במוסקבה למשפחה יהודית.
אביה, מארק יפרמוביץ' אלבץ, שירת במהלך מלחמת העולם השנייה ביחידת סיור של מודיעין הצבא האדום ולאחר פציעתו השתלב כמהנדס במוסדות מחקר צבאיים, שם עסק בפיתוח מערכות רדיו־לוקציה לצבא הסובייטי.
אמה, ילנה איזמאילובסקאיה, הייתה שחקנית ושדרנית רדיו, ואחותה הבכורה, טטיאנה קומארובה, הייתה מגישת טלוויזיה.
בשנת 1980 סיימה אלבץ את הפקולטה לעיתונאות של אוניברסיטת מוסקבה.
כבר במהלך לימודיה החלה לפרסם כתבות כפרילנסרית בעיתון "קומסומולסקאיה פרבדה", ולאחר מכן הצטרפה למוסף השבועי "נדליה" של "איזבסטיה", שם כתבה בין היתר על אסטרופיזיקה ופיזיקת חלקיקים.
בשנים 1986–1992 עבדה אלבץ ככתבת מיוחדת בעיתון Moscow News, והתפרסמה בזכות תחקיריה על המשטרה החשאית הסובייטית, הקג"ב, ועל מוסדות כוח אחרים בברית המועצות.
בשנת 1989 זכתה בפרס "העט הזהוב" של איגוד העיתונאים הרוסי על סדרת כתבות על תנאי האשפוז במחלקות יולדות בבתי חולים סובייטיים.
מאמצע שנות ה-90 כתבה אלבץ דרך קבע בעיתונים איזבסטיה, נובאיה גאזטה וקומרסנט, ועסקה בביקורת על מדיניות הקרמלין ועל מעמדן של זרועות הביטחון ברוסיה.
בשנת 2007 מונתה לעורכת הפוליטית של השבועון העצמאי The New Times, ובינואר 2009 החליפה את אירנה לסנבסקאיה בתפקיד העורכת הראשית של העיתון.
היא נחשבת לדמות מובילה בתקשורת האופוזיציונית ברוסיה, ועיתונה תויג בידי השלטונות ככלי תקשורת "בלתי רצוי".
משנת 2004 הובילה אלבץ את תוכנית האקטואליה "Absolute Albats" בתחנת הרדיו אקו מוסקבה, שנחשבה לאחד הביטויים המרכזיים של תקשורת ליברלית ברוסיה.
במרץ 2022, עשרה ימים לאחר תחילת הפלישה הרוסית לאוקראינה, נסגרה התחנה בעקבות החמרת החקיקה נגד דיווח עצמאי על המלחמה, והתוכנית ירדה מן האוויר.
לאחר מכן המשיכה אלבץ לשדר את התוכנית בפורמט דומה בערוץ יוטיוב ובפלטפורמות דיגיטליות נוספות.
בשנת 1993 הייתה אלבץ עמיתת נימן לעיתונות באוניברסיטת הרווארד, ובהמשך למדה לתואר דוקטור במדע המדינה באוניברסיטה זו; את עבודת הדוקטורט, שעסקה בבירוקרטיה הרוסית בתקופת המעבר הפוסט־סובייטי, הגנה בינואר 2004.
אלבץ לימדה במהלך השנים קורסים על המשטר הסובייטי והרוסי באוניברסיטאות שונות בארצות הברית, ובהן הרווארד, מישיגן, פרינסטון, ייל ואוניברסיטת ניו יורק.
ב-1992 מונתה ליועצת בוועדה של הדומה הרוסית שבחנה את מעורבות הק.ג.ב.
בניסיון ההפיכה הכושל באוגוסט 1991. ממצאיה ועבודתה בארכיוני הקג"ב גובשו בספרה The State Within a State: The KGB and Its Hold on Russia – Past, Present, and Future (1994), שבו תיארה את שירותי הביטחון הסובייטיים ככוח פוליטי מרכזי ולא רק כמנגנון ביטחוני.
בשנת 1995 הוציאה ספר נוסף על "השאלה היהודית" ברוסיה.
בשנות ה-90 הייתה אלבץ חברה בוועדת החנינות במינהל נשיא רוסיה וחברה בהנהגת הקונגרס היהודי הרוסי.
לאורך השנים זכתה למספר פרסים והוקרות בינלאומיים על עבודתה העיתונאית, ובהם פרס "העט הזהוב" (1989), פרסים מארגוני עיתונות אמריקאיים ופרס Tällberg-SNF-Eliasson למנהיגות גלובלית לשנת 2022 על אומץ לבה בהתנגדות למשטר האוטוריטרי ברוסיה.
לאחר תחילת הפלישה הרוסית לאוקראינה בפברואר 2022 והחלת חוקים מחמירים נגד "הפצת מידע שקרי" על הצבא הרוסי, הוגדרה אלבץ בידי השלטונות כ"סוכנת זרה" ועיתונאית אופוזיציונית בולטת.
לנוכח סכנת מאסר בעקבות סיקורה הביקורתי של המלחמה, עזבה את רוסיה בסוף אוגוסט 2022 ועברה לארצות הברית.
מאז 2022 משמשת אלבץ כ־Distinguished Journalist in Residence במרכז ג'ורדן לחקר רוסיה באוניברסיטת ניו יורק וכמרצה למדעי המדינה ב־NYU, וכן כעמיתת מחקר במרכז דייוויס ללימודים רוסיים ואירו־אסייתיים באוניברסיטת הרווארד.
אלבץ הייתה נשואה לעיתונאי ולמחבר המדע הפופולרי יארוסלאב גולובאנוב, ולהם בת אחת, אולגה, שנולדה ב-1988.
יַבְנֶה היא עיר במחוז המרכז בישראל השוכנת כשישה קילומטרים מחוף הים התיכון, באזור מישור החוף הדרומי, על גבולם המזרחי של חולות יבנה.
העיר נמצאת בין המושב בן זכאי השוכן בתחומי המועצה האזורית חבל יבנה – בדרום; אשדוד, גן יבנה, חצור אשדוד, וניצנים - בדרום מערב; גן רווה וכפר הנגיד - בצפון; גבעת ברנר במזרח; בית גמליאל - בדרום מזרח, רחובות וגאליה - בצפון מזרח.
יבנה הוכרזה כעיר בשנת 1986, ושטחה הוא כ-29 קמ"ר.
בעת העתיקה במיוחד בתקופת המרידות ברומאים, שימשה העיר יבנה מרכז יהודי ורוחני חשוב.
בתל יבנה ובסביבתו נמצאו ממצאים המתוארכים לתחילת האלף ה־2 לפנה"ס (תקופת הברונזה התיכונה), וסמוך לו נתגלו קברים מהאלף ה־4 לפנה"ס.
בתקופת המקרא הייתה יבנה עיר בגבול ממלכת יהודה, שנקראה אז יבנאל.
היא מוזכרת לראשונה בספר יהושע:
בתקופת שאול ודוד הייתה העיר חלק מארץ פלשתים, והייתה עוינת לממלכת ישראל ולממלכת יהודה לאחריה.
היא נזכרה כאחת הערים שחומותיה נפרצו על ידי המלך עוזיהו:
בתקופת ההתיישבות הפיניקית דרומה התיישבו ביבנה וביבנה-ים פיניקים.
העיר מוזכרת מספר פעמים בספר מקבים, בין היתר, כעיר שבה התרחש קרב במהלך מרד החשמונאים וכן מוזכר שנכבשה על ידי שמעון .
בתקופת אלכסנדר ינאי נכבשה העיר על ידי המלך הורקנוס השני, שהפכה לעיר יהודית.
שלומית, אחותו של המלך הורדוס, הורישה לאחר מותה את יבנה לליוויה, אשת הקיסר אוגוסטוס.
לקראת סוף תקופת בית שני הייתה יבנה עיר מעורבת שרוב תושביה יהודים.
בתקופת המרד הגדול העיר נזכרת רבות בכתבי יוסף בן מתתיהו, והוא קורא לה גם בשם ימניה.
שמה של יבנה הלך לפניה מאז שרבן יוחנן בן זכאי, גדול הרבנים בדורו, עבר אליה מירושלים, וחידש בה את הסנהדרין ואת מוסד הנשיאים, לאחר חורבן ירושלים בידי הרומאים.
פעולה זו נעשתה כדי להמשיך את החיים ברוח היהדות גם לאחר חורבן בית המקדש.
בגמרא () מסופר שבפגישתו של רבן יוחנן בן זכאי עם אספסיינוס, שליט רומא, הוא ביקש ממנו שלושה דברים, אחד מהם: "תן לי יבנה וחכמיה".
יבנה תפסה מקום מרכזי בהמשך קיומו של העם היהודי ותורת ישראל.
כמרכז דתי ורוחני חודשו בה המוסדות השלטוניים והרוחניים (הסנהדרין) ותקנות רבות תוקנו בה בידי רבי יוחנן בן־זכאי, הנשיא רבן גמליאל וחכמי יבנה.
במסכת זבחים דף י"ב נאמר שישבו שם 72 זקנים כשהמליכו את רבי אלעזר בן עזריה לנשיאות במקום רבן גמליאל השני, מספר דומה למספר חברי הסנהדרין הגדולה המקורית.
הסנהדרין ישבה ביבנה כשבעים שנה.
רבן יוחנן בן זכאי היה נשיאה הראשון, ורבן גמליאל דיבנה אחריו.
לאחר מרד בר כוכבא עברה הסנהדרין צפונה, לאושא, ויבנה ירדה מגדולתה, אך עדיין חיו בה חכמים כמו רבי לויטס איש יבנה.
בתקופה הרומית הייתה יבנה עיר מעורבת יהודית ושומרונית, ובתקופה הביזנטית נוצרית.
בשנת 624 נכבשה על ידי המוסלמים ששלטו בה.
מקדסי מספר בספרו משנת 985 על מסגד יפה שעמד ביבנה, וכן על תחנת תצפית שהייתה בנמל יבנה.
יבנה נכבשה בידי הצלבנים ב־1099 ושימשה, בשם איבלין, כבירת רוזנות יפו ואשקלון.
בעיר שלטה אז משפחת איבלין שקיבלה את שמה משם המקום.
כנסיית הבזיליקה הצלבנית נבנתה על ראש התל, ייתכן שבתחום המסגד.
ב־1141 הקים המלך פולק מאנז'ו מצודה רבועה בעיר כדי להגן עליה מפני הכוח המצרי ששלט באשקלון.
הנוסע בנימין מטודילה ביקר בעיר בשנת 1170 לערך ולא מצא בה יהודים.
צלאח א־דין פשט על יבנה כבר בסתיו של 1177, וב־1187 כבש את העיר מידי הצלבנים, אך ריצ'רד לב־ארי שב וכבש אותה ב־1191 בעת מסע הצלב השלישי.
השליטה בעיר עברה בין הנוצרים למוסלמים, עד שבשנת 1244 נכבשה על ידי הממלוכים.
הם חיברו אותה אל דרך הדואר, והקימו את הגשר הממלוכי העובר מעל נחל שורק.
פרינגל טוען שהגשר נבנה בשימוש משני באבני המבצר של יבנה, ולא מהקתדרלה הצלבנית - אם כי יש דעות חולקות בנושא זה.
כמו כן טען הגאוגרף המוסלמי יאקות אל־חמאווי שבעיר מצוי קברו של אבו הורירה , מבני לווייתו של הנביא מוחמד.
הקבר הוקם בשנות השבעים של המאה ה־12, והוא מכיל פריטים צלבניים בשימוש משני (מעכו או מיפו), ככל הנראה על ידי ביברס שבזז את יפו מאוצרותיה האדריכליים ב־1268.
מהתקופה העות'מאנית שהחלה ב־1517, ועד מלחמת העצמאות בשנת 1948 שכן במקום כפר ערבי של פלאחים בשם יִבְּנא (בערבית يبنى).
בכל תקופת המנדט הבריטי הייתה יבנא במגמת צמיחה, מיישוב בן פחות מ־2,000 תושבים לאחר מלחמת העולם הראשונה צמחה יבנא לעיירה שבה למעלה מ־5,000 תושבים ערב מלחמת העצמאות.
עם פרוץ המלחמה הגיעו 200 חיילים עיראקים מצבא ההצלה ליבנא, וקבעו את בסיסם בתחנת הרכבת.
ב־31 במאי 1948 נכבשה יבנא במסגרת מבצע ברק על ידי כוח של האצ"ל וגדודים 55 ו־51 של חטיבת גבעתי.
תושבי יבנא עזבו לרצועת עזה, והם וצאצאיהם חיים בעיקר במחנות הפליטים של רפיח.
רוב בתי הכפר נהרסו זמן קצר לאחר מכן, מסגד הכפר שנבנה בתל יבנה במאה ה־14 פוצץ ב־9 ביולי 1950 בהוראתו של אלוף פיקוד הדרום, משה דיין, ורק המינרט שלו שרד ועומד באתרו עד היום..
באוקטובר 1948 הגיעו ראשוני העולים מרומניה.
אחריהם התיישבו בה עוד עולים מצפון אפריקה, תימן, איראן ואירופה.
בשנות התשעים הגיעו עולים מחבר המדינות ומאתיופיה.
השכונה הראשונה נקראה "שיכון חיסכון".
באפריל 1949 נבחר ועד 'כפר יבנה' ובשנת 1951 הוקמה 'המעברה' עבור 150 משפחות שהתגוררו בצריפים ובאוהלים.
ב־1 ביוני 1953 שונה מעמדה של יבנה ל"מועצה מקומית" בת תשעה חברים בראשותו של אברהם טודוריס ממפא"י.
בשנת 1961 שונה שם היישוב מכפר יבנה ל"יבנה".
בשלהי שנות ה־60 יזמו צעירי היישוב את 'מרד הצעירים' שהביא לשינוי ההנהגה המקומית הוותיקה.
בשנת 1980 החלה להיבנות ביבנה שכונת נווה אילן, שנבנתה בשיטת בנה ביתך עבור זוגות צעירים אנשי צבא ומשטרה.
לרוכשים ניתנה אפשרות לקנות שטח של חצי דונם ולבנות בו בית פרטי.
בשנת 1986 שונה מעמדה של יבנה ממועצה מקומית לעיר, וראש העירייה הראשון היה מאיר שטרית.
בעיר נבנו שכונות לאנשי קבע בצה"ל ולאנשי משטרת ישראל, ומעברם של אנשי צבא הקבע לעיר הביא לשינוי בהרכב האוכלוסייה, שהתחזקה כלכלית, ומחירי המקרקעין בעיר האמירו.
החל משנת 2000 זוכה העיר בפרסי חמישה כוכבי יופי מטעם המועצה לישראל יפה, בשנים 2005 ו־2016 זכתה בפרס היוקרתי בתחרות – "דגל היופי" ובשנת 2015 בפרס "עמית קריה יפה" על 15 שנים של זכייה רצופה בחמישה כוכבי יופי.
העיר זכתה בפרס ניהול כספי מטעם משרד הפנים לשנים 2014–2015, 2016-2017. בשנת 2011 הוענק לה הפרס הלאומי לאיכות ומצוינות ע"ש ראש הממשלה יצחק רבין.
בשנת 2020 זכתה העיר בפרס החינוך הארצי.
בשנת 2008 החלה בניית שכונת "נאות־רבין" הירוקה המונה כ־4,700 יחידות דיור בבנייה רוויה, על שטח של כ־850 דונמים.
העיר יבנה עומדת בראש רשימת הערים בהן נבנו מבני מגורים על פי תקן בנייה ירוקה של מכון התקנים הישראלי - 52% מהדירות הירוקות שנבנו בישראל נמצאות ביבנה.
יבנה מובילה בפער עצום על יתר הערים במספר המבנים הירוקים, בעיקר בשל יישום התקן בשכונה הירוקה שבה נבנו 2,561 יחידות דיור ב־81 מבנים.
השכונה הירוקה כוללת מבני ציבור וחינוך כגון היכל ספורט, חמישה בתי ספר יסודיים, גני ילדים, מרכז קהילתי, בית כנסת, מעונות יום ומרכזים מסחריים.
בשכונה נבנו בתי ספר מודרניים בשיטות בנייה ייחודיות ומתקדמות.
את השכונה חוצה פארק הכולל מגרשי ספורט ופנאי ומתוכנן נחל עם מים זורמים.
ברחבי העיר הוקמו מתחמי מגורים נוספים אשר הביאו לגידול נוסף במספר תושבים.
העירייה מקדמת הסכם גג מול משרדי הממשלה ותוכניות התחדשות עירונית במסלול פינוי־בינוי במספר אזורים בשכונות הוותיקות אשר יאפשרו הקמתם של למעלה מ־2,000 יחידות דיור במתחמי מגורים חדשים ומודרניים.
בשנת 2022 צפויה להיות מושלמת בנייתן של 2,300 יחידות דיור בשכונת נאות שמיר במערב העיר, וכ־12,000 יחידות דיור נוספות יוקמו במזרחה במסגרת הסכם הגג.
העירייה מעודדת חיזוק מבני מגורים במסלול של תמ"א 38 ובמספר רחובות כבר אושרו תוכניות לבנייה.
בשכונות החדשות הותקנה בבנייני המגורים ובמוסדות הציבור והמסחר מערכת פנאומטית סגורה של צנרת תת־קרקעית, ראשונה מסוגה בישראל, המאפשרת פינוי ישיר בוואקום של האשפה הביתית למרכז פינוי הממוקם מחוץ לשכונה.
יבנה היא העיר הראשונה בישראל אשר יישמה הטמעה של מערכת פנאומטית לניהול מערך פינוי האשפה, אשר הביאה לשינוי בכל הקשור לפינוי האשפה, החל מהרמה של בית אב ועד לרמה הכלל עירונית.
המערכת מופעלת ומבוקרת על ידי מערכת ממוחשבת ממרכז הפעלה ראשי על ידי מפעיל אחד בלבד.
הדבר צפוי להביא לשיפורים משמעותיים בניהול מערכת פינוי האשפה.
בכל קומה בבנייני המגורים יש שני פתחי אשפה - לאשפה רטובה ולאשפה יבשה – שאליהם משליכים הדיירים את הזבל, ומכאן הוא ממשיך דרך מערכת צינורות משותפת שמוטמנת באדמה.
האשפה נשאבת בצינור אל המערכת המרכזית, ועוברת טיפול המאפשר מיון, צמצום נפח והרחקת ריחות.
המכלים נאספים במשאיות ומובלים אל אתר אשפה.
את המערכת מפעילה חברה פרטית, שזכתה במכרז של העירייה בשיטת B.O.T ל־24 שנים.
מחקר שנערך במוסד שמואל נאמן למחקר מדיניות לאומית בטכניון, בעבור המשרד להגנת הסביבה, קובע כי המערכות האוטומטיות לאיסוף פנאומטי של פסולת הן חלופה מתקדמת למערך איסוף הפסולת במשאיות - ומפחיתות משמעותית הוצאות תפעוליות, בעיקר בשכונות גדולות עם מבנים רבי־קומות.
בשנת 2017 הוענק לעיר פרס לחדשנות מוניציפלית מטעם משרד הפנים על תכנון והקמת המערכת התורמת לאיכות הסביבה והחיים.
התוכנית כוללת תוספת של כ־174,000 מ"ר שטחי מסחר, כ־206 דונם עבור שטחי מבנים ומוסדות ציבור וכן מערך שבילי הליכה ואופניים, הרחבת שטחי הפיתוח של העיר ממזרח לכביש 42, הקצאת שטח למכללה ופארק עירוני לאורך נחל שורק.
התוכנית מייצרת חיבור בין כל חלקי העיר, זאת בדגש על הרחבת מרכז העיר הוותיק הממוקם בין שדרות דואני בצפון לחטיבת גבעתי בדרום ליצירת רצף של פעילות מסחרית וציבורית.
אזור זה מיועד לעבור התחדשות עירונית כאזור בעל שימושים מעורבים המיועד למסחר, תעסוקה ומגורים בין תחנת הרכבת המזרחית ועד לתחנת רכבת יבנה מערב בצמוד לכביש 4. בשנת 2016 נחתם הסכם גג לבניית 13,000 יחידות דיור.
בשנת 2018 החלה בנייתה של שכונת נאות־שמיר בדרום מערב העיר עם כ־2,300 יחידות דיור, מתוכן 1,981 במסגרת תוכנית מחיר למשתכן.
נאות שז"ר – שכונה ותיקה, נמצאת בחלקו המזרחי של העיר, מזרחית לכביש מס' 42.
רמות בן־צבי – שכונה ותיקה, נמצאת בחלקו המזרחי של העיר, מזרחית לכביש מס' 42.
נאות בן-גוריון – שכונה ותיקה, נמצאת במרכז העיר בין שכונת נאות אשכול ושכונת רמות ויצמן.
נאות־אשכול – שכונה ותיקה, נמצאת במרכז העיר בין שכונת נאות בן-גוריון ונאות־שז"ר.
רמות ויצמן – שכונה ותיקה, נמצאת במרכז העיר בין נאות בן-גוריון ושכונת נאות עידן.
נאות־בגין – נמצאת במרכז העיר, מזרחית לשכונת נאות־עידן.
מורכבת מבנייני מגורים בבנייה רוויה ומבתים צמודי קרקע.
נאות־רבין – נמצאת בדרומה של העיר, מכונה גם השכונה הירוקה.
מורכבת מבנייני מגורים בבנייה רוויה ומגדלים רבי קומות.
נווה אילן – נמצאת במערב העיר בסמוך לכביש מס' 4, בתים צמודי קרקע.
נאות־שמיר – נמצאת בדרום מערב העיר בסמוך לכביש מס' 4 בניינים בבנייה רוויה ומגדלים רבי קומות, בסמוך לשכונה נמצא המחלף החדש המחבר לכביש 4 יבנה דרום (אשדוד צפון).
יבנה מזרח – נמצאת בדרום מזרח העיר, השכונה העתידית תכלול כ-12,500 יחידות דיור, מרכזים מסחריים, מוסדות ציבור וחינוך, פארקים ועוד.
מראשית שנות השמונים ועד היום נרשמה הגירה חיובית.
קצב הגידול השנתי עומד על כ־4% לשנה.
תוכנית אב להרחבת יבנה אושרה ותאפשר תוספת של 16,000 יחידות דיור חדשות אשר יביאו את אוכלוסיית העיר לכדי 95,000 נפש עד שנת 2035. אוכלוסיית העיר מאופיינת בשיעור גבוה של צעירים, כ־36% מהתושבים הם בשכבת הגיל 0–21, וכ־64% מכלל האוכלוסייה צעירים עד גיל 39.
ביבנה 31 בתי ספר יסודיים ועל-יסודיים, שיעור הזכאות לבגרות בקרב כלל תלמידי העיר עומד על 93% בשנת הלימודים תשפ"ג.
בשנת תשפ"ה לומדים ביבנה כ-17,900 תלמידים במעונות היום, גנים, בתי ספר ותיכונים.
בכל אחד מבתי הספר היסודיים פועלת תוכנית ייחודיות לימודית כנושא מוביל, לדוגמה לימודי טבע, מוזיקה, יזמות רב-תחומית, אומנויות השפה, לימודי ארץ ישראל ועוד.
מדי שנה מעניקה העירייה מלגות כספיות לסטודנטים מקומיים לעידוד השכלה גבוהה.
בשנים 2005 ו-2020 זכתה העיר בפרס החינוך היישובי הארצי מטעם משרד החינוך.
בעיר פועל רדיו אוניברסיטאי המופעל על ידי תלמידי התיכון בשיתוף קול ישראל.
בבתי הספר פועלות כיתות מתוקשבות ללמידה במרחב שיתופי מקוון.
אשכול פיס למדע, טכנולוגיה ואמנות הוא מרכז מדעים עירוני בו מתקיימת פעילות מדעית ענפה במעבדות משוכללות ומרכז מחוננים ומצטיינים אזורי.
יסודי ממלכתי – "אומנויות לאה גולדברג", "יצחק רבין", "אקולוגי יצחק שמיר", "רמות ויצמן", "בן-גוריון", "פרדס צפוני", "ביאליק", "אלברט איינשטיין", "מעיין", "מרחבים", "דמוקרטי", "עתידים", "ניצנים".
יסודי ממלכתי דתי – "יחידני", "נעם", "הרמב"ם", "כנפי אבירים".
על יסודי – קריית החינוך גינסבורג, קריית החינוך יצחק נבון, אורט-נריה, שחקים, אולפנה, דמוקרטי.
חינוך מיוחד – "אופקים"-יסודי, "מרום"- על-יסודי.
בעיר מספר מרכזים קהילתיים ומתנ"סים, היכל תרבות בשכונת נאות בגין, הסדנה לאמנות ביבנה מציגה תערוכות בתחום האמנות הפלסטית מאת אומנים מקומיים וארציים, ומציעה חוגי אמנות בציור, פיסול, קרמיקה, צורפות, צילום ועוד.
מבנה הספרייה העירונית, המכונה "כותר יבנה", משמש גם כבית יד־לבנים ומכיל מוזיאון "מקראור" לסיפורי המקרא.
בעיר קונסרבטוריון עירוני המכשיר מוזיקאים מוכשרים ועוסק בלימודי מוזיקה ומחול בבתי הספר.
בית הספר לתנועה ומחול מתמחה בשיעורי מחול מקצועיים בסגנונות הבלט הקלאסי והג'אז ואחראי על להקות ייצוגיות הרוקדות באירועים עירוניים ותחרויות ארציות.
ליבנה מספר קבוצות ייצוג בתחומי המחול, הספורט והזמר, וכן מספר הרכבי ג'אז צעירים.
בשכונת נאות רבין הוקם מרכז קהילתי בן 1,600 מ"ר על שמו של אמנון ליפקין־שחק.
מדי שנה מקיימת העירייה כנס הוקרה למערכת החינוך במהלכו מוענקים אותות הוקרה למורים מצטיינים ולאנשי ההוראה הפורשים ממערכת החינוך.
בעיר פועלים עשרות ארגוני התנדבות בתחומים של חינוך, רווחה, עלייה, ספורט, ביטחון ועוד.
מחלקת הנוער העירונית מרכזת את פעילות החינוך הבלתי פורמלי עבור בני הנוער בעיר.
במסגרת זו פועלות קבוצות מנהיגות, חילופי משלחות,
בעיר פועלות שבע תנועות נוער - הצופים, הנוער העובד והלומד, בני עקיבא, כנפיים של קרמבו, תנועת עוז (תנועה לילדים המודרכת על ידי הנוער), תנועת המד"צים העירונית, תנועת תרבות ותנועת בנות לאה.
בשנת 2020 נחנך מרכז הצעירים.
חגיגות יום העצמאות מתקיימות על טהרת האמנים והכישרונות הצעירים מבתי הספר בעיר.
בעיר יבנה נוסדה להקת שב"ק ס' אשר חבריה למדו בתיכון גינזבורג בעיר.
אחד מלהיטיה הבולטים של הלהקה הוא השיר "באים מיבנה".
אמנים נוספים שגדלו בעיר הם השחקן שלומי קוריאט, ענת מגן־שבו, שחקן הקולנוע דני גבע, הזמר דני ניב (מוקי), שחקן התיאטרון מיכה סלקטר, הקוסם חזי דין ואמן הילדים יניב אנג'ל (יניב המגניב).
בחול המועד סוכות מתקיים ביבנה פסטיבל "בציר חדש" לאמנות עכשווית הכולל מופעי מחול, הצגות תיאטרון, מופעים מוזיקליים, תיאטרון רחוב, מיצגי אמנות ופעילויות לכל המשפחה.
העלילה של סדרות הטלוויזיה "קופה ראשית" ו"לבד בבית" מתקיימות בעיר.
היכל התרבות ממוקם במרכז העיר, מכיל 510 מקומות ישיבה ותוכנן על ידי האדריכל אמנון רכטר.
בהיכל מתקיימים מופעים, הצגות תיאטרון ומחול.
הסדנה משמשת מרכז עירוני לתחומי האמנות הפלסטית, מציגה תערוכות של מיטב אמני ישראל לצד תערוכות אמנים מקומיים ותלמידים בתי הספר.
במקום מתקיימים חוגי אמנות רב־גילאים.
המבנה תוכנן על ידי האדריכלית יונה יחיעם.
בשנת 2014 נחנך במזרח העיר למרגלות תל יבנה אמפיתיאטרון פתוח עם במה רחבה וחיפוי גג בצורת "קונכייה" עשויה מתכת בשטח של כ־800 מ"ר.
המקום מכיל כ־5,800 מקומות ישיבה בכיסאות ובמדשאה ומתקיימים בו מופעי מוזיקה ואירועים עירוניים.
בשנת 2019 החליטה מועצת העיר לקרוא לאמפיתיאטרון על-שמו של ראש העיר, צבי גוב-ארי.
בחודש מאי 2022 נערך באמפי מופע בינלאומי עם הזמר אנריקו מסיאס לרגל יום העצמאות ה-74 למדינת ישראל.
אחת לחודש נערכים בחדר־ההנצחה שבבית יד לבנים אירועים בהשתתפות תלמידי בתי־הספר בעיר והמשפחות השכולות להנצחת זכרם של חללי שירות הביטחון ושירות בתי־הסוהר בני העיר.
בערב יום הזיכרון לחללי מערכות ישראל מקיימת העירייה עצרת זיכרון וערב שירי לוחמים.
בבית העלמין חלקה צבאית בה טמונים חללי מערכות ישראל.
במרכז העיר קיימת אנדרטה לזכר הנופלים שהוקמה ביוזמת העירייה והוועד למען החייל בשנת 1974 על ידי יוסף מנדלי ויוחנן בג.
האנדרטה על רחבה מרוצפת המשקיפה מגבוה אל נוף העיר.
בשנת 2024 נחנך אתר הנצחה לזכרם של בנות ובני העיר שנפלו ב-7 באוקטובר ובמלחמת חרבות ברזל.
פארק המים הוקם בשנת 1985 ומנוהל באמצעות עמותה בה חברות 1,300 משפחות המיוצגות על ידי ועד נבחר.
במקום מתקיימים מגוון של פעילויות תרבות וספורט.
הפארק משתרע על שטח של כשלושים דונמים.
בשטח הפארק מדשאות ירוקות, בריכות מים, מגלשות ופינות שעשועים, אמפי טבעי המשקיף על הבריכות ומגרשי ספורט.
בפארק שפע של פעילויות לגילאים השונים: חוגים, פעילויות ספורט, הצגות לילדים, מופעים ועוד.
מרכז לאמנויות הבמה - מתנ"ס נאות שז"ר
אמפיתיאטרון יבנה ע"ש צבי גוב-ארי
מרכז תרבות לעולי אתיופיה ע"ש בני רייך
מוזיאון מיקראור - ללימוד סיפורי המקרא
אצטדיון כדורגל עירוני ע"ש ג'קי לוי (שוער)
בית יד לבנים להנצחת זכרם של חללי העיר
הקתדרה העממית - מרכז חינוכי ע"ש שרגא וחנה רייך
מרכז קהילתי ע"ש אמנון ליפקין־שחק
מרכזי הספורט בעיר מציעים את כל סוגי הספורט, ומספר קבוצות ספורט של יבנה משתתפות בתחרויות ארציות ואף זכו בהישגים נאים בתחום הכדורסל.
קבוצת הכדורסל אליצור יבנה העפילה בשנת 2017 לליגה הלאומית ובשנת 2007 זכתה בגביע איגוד הכדורסל.
הכדורסלן הישראלי הראשון ב-NBA עמרי כספי, נולד ביבנה והחל את צעדיו הראשונים במחלקת הנוער של אליצור יבנה.
קבוצת הכדורגל מכבי יבנה משחקת בליגה א', הקבוצה זכתה בגביע הטוטו בעונת .
אצטדיון הכדורגל העירוני הורחב לקיבולת קהל של כ־2,500 מקומות ישיבה.
קבוצת הכדורגל בית"ר יבנה משחקת בליגה ג'.
בעיר הוכשר שביל אופניים לאורך נחל שורק במזרחה של העיר.
בשנת 2016 נחנך היכל ספורט עירוני ע"ש רלף קליין עם כ־1,000 מקומות ישיבה.
מדי שנה מאז שנת 1987 מתקיים בעיר טורניר קט־רגל למבוגרים בהשתתפות קבוצות חובבים, לזכרו של תושב העיר, סרן משה בן־אבו, שנפל בלבנון.
כמו כן, מקיימת המחלקה לספורט טורניר כדורסל רחוב (סטריטבול) בהשתתפות מאות כדורסלנים מכל רחבי הארץ ומשחקי כדורשת לנשים.
מדי שנה, מאז 1987, משתתפים אלפים בצעדת יבנה וביום העצמאות מתקיים מסע אופניים עממי בטיחותי.
בשנת 2012 זכתה העיר יבנה בפרס שרת התרבות והספורט.
בעיר פועלת תוכנית יישובית לקידום אורח חיים בריא בקרב התושבים במסגרתה מתקיימים אירועי ספורט לקהל הרחב, תחרות בית הספר הבריא ועוד.
קריית ספורט מוקמת במרכז העיר לפעילות במקצועות האתלטיקה קלה, התעמלות קרקע, קט־רגל, כדורסל ועוד.
מרץ - צעדת יבנה ע"ש יריב ורוני רייטר.
פסח - טורניר כדורסל רחוב (סטריטבול).
מאי - ערב שירי לוחמים לזכר הנופלים, שבוע הנוער.
יום העצמאות - מסע אופניים עממי לכל המשפחה לזכרה של סרן עינת בסר.
יוני - חגיגות שבוע הספר העברי.
יולי־אוגוסט - אירועי קיץ לכל המשפחה באמפיתיאטרון יבנה, בפארק הסנהדרין ובשכונות.
סוכות - פסטיבל בציר חדש לאמנות עכשווית.
אוקטובר - ערב הוקרה למערכת החינוך.
נובמבר - טקס הענקת מלגות לסטודנטים.
דצמבר - כנס הוקרה למתנדבי העיר.
כביש 42, העובר ב"שדרות העצמאות" בעיר, חוצה את יבנה מצפון לדרום, ומחבר אותה עם ראשון לציון בצפון ועם אשדוד מדרום.
כביש 410 מחבר אותה אל רחובות במזרח, וכביש 4 מקיף אותה ממערב וחוצץ בינה לבין חולות החוף.
מחלף יבנה עד כביש מספר 4 הורחב בשנת 2012 וכולל סובה המאפשרת כניסה ויציאה מהירה מהעיר.
חברת נתיבי ישראל פרסמה בדצמבר 2016 מכרז לתכנון ובניית מחלף אשדוד־צפון (נקרא גם מחלף יבנה־דרום) אשר הוקם דרומית למחלף הנוכחי ומאפשר כניסה ויציאה מהשכונות הדרומיות של העיר.
כביש שדרות הציונות מהווה כביש רוחב החוצה את יבנה ממערב למזרח משכונת נאות רבין לכביש מספר 42.
בעיר פועלת תחבורה ציבורית פנימית באמצעות חברת האוטובוסים אלקטרה-אפיקים מתחנות הרכבת אל השכונות, מרכזי העיר ומוסדותיה העיקרים.
התחנה המרכזית נמצאת בסמוך למחלף יבנה ומשרתת את תחבורת האוטובוסים העירוניים והבין עירוניים שמפעילות חברות אגד ומטרופולין.
בעיר נמצאות שתי תחנות רכבת: תחנת הרכבת יבנה – מערב הממוקמת על מסילת תל אביב – פלשת בסמוך לתחנת האוטובוסים המרכזית של העיר ותחנת הרכבת יבנה – מזרח הממוקמת על מסילת לוד–אשקלון בסמוך לאמפיתיאטרון.
בעיר שני אזורי תעשייה - אזור מלאכה קטן בדרום העיר ממערב לתל יבנה, ופארק תעשייה בשטח של 1.7 קמ"ר בצפונה של העיר, המשתרע במקביל לכביש 4. בפארק יותר מ־250 מפעלים, ומועסקים בו יותר מ־8,000 עובדים.
ענפי התעשייה העיקריים בעיר הם אלקטרוניקה, מחשבים, מתכת וחשמל.
שלושה מרכזי קניות, בידור ופנאי חדשים הוקמו בשנת 2015 - "מתחם G" בכניסה המערבית ושני מרכזים בשכונת נאות רבין - "רוגובין" ו"קרסו".
עיריית יבנה מקדמת הקמת אזור תעסוקה משותף עם מועצה אזורית ברנר במתחם מקרקעין בשטח של כ־500 דונם הגובל עם העיר.
רובם המוחלט של תושבי העיר יבנה יהודים.
בעיר פועלים כ־70 בתי כנסת בנוסחים שונים המשרתים את כלל העדות והזרמים.
בעיר פועלים ארבעה מקוואות (שלושה לנשים ואחד לגברים).
המועצה הדתית מספקת שירותי דת, לרבות קיום אירועים מרכזיים בחגי ישראל, רישום לנישואין, עירובין, מתן תעודת הכשר לעסקי מזון ושירותי קבורה והלוויה.
בית העלמין ביבנה ממוקם בחלקה הדרומי של העיר בסמוך למושב בן זכאי שבשטח המועצה האזורית חבל־יבנה.
בית העלמין כולל חלקה צבאית בה טמונים עשרות חיילים ואנשי כוחות הביטחון.
מזרחית למושב בן זכאי ממוקם בית העלמין הישן של העיר יבנה.
רב העיר הוא הרב דוד אביחצירא אשר מונה בשנת 1998 והחליף בתפקידו את אביו, הרב יוסף אביחצירא, שנפטר בכ"ו בתמוז ה'תשס"א (17 ביולי 2001).
ראשי היישוב מייחסים חשיבות רבה לאתר קבר רבן גמליאל והדבר קיבל את ביטויו גם בסמלים הרשמיים של היישוב ובציון שמות של מוסדות ורחובות.
בסמל הראשון של המועצה המקומית אלמנטים בולטים מקברו של רבן גמליאל.
בסמל משולב הבניין שעל־פי המסורת מיוחסת לקבר רבן גמליאל הנשיא.
צבעי הסמל, כתום וכחול, נבחרו בשל הקרבה לים, שני נחלים (נחל שורק ונחל יבנה) החוצים את העיר, וצבע אדמת החול עליה היא יושבת.
בשנת 2008, בשנתה ה־60 וה-70 של העיר הוטבעה הסיסמה "יבנה - קהילה מעולה בשפלה" בפרסומיה הרשמיים של העירייה.
אלבום העיר "יבנה בירוק" המכיל 288 עמודים ראה אור בשנת 2008 לרגל שנת ה־60 לעיר יבנה.
האלבום נכתב על ידי הסופר יאיר ספרן וסוקר את תולדות היישוב, מימיו הקדומים ועד היום, נקודות ציון עיקריות בהתפתחותה, תיעוד היסטורי, מסמכים, ראיונות, תמונות וסיפורים.
על שמו האמפיתיאטרון העירוני11חיים מסינג2022ממלא מקום12רועי גבאי2022 ואילךנבחר בבחירות מיוחדות שנערכו ב-15 בנובמבר 2022, נבחר לקדנציה נוספת בבחירות מן המניין בפברואר 2024
תל יבנה הוא אתר ארכאולוגי השוכן בדרומה של העיר ונשקפת ממנו תצפית פנורמית אל הרי יהודה במזרח, הים התיכון במערב וראשון לציון וחולון בצפון.
שטחו של התל הוא כ־155 דונם.
המקום לא נחקר באופן מסודר, אך מאז המאה ה־19 בוצעו בו מספר סקרים ארכאולוגיים וחפירות מקומיות.
הממצאים הקדומים ביותר בתל עצמו מתוארכים לתחילת האלף ה־2 לפנה"ס (תקופת הברונזה התיכונה), וסמוך לו נתגלו קברים מהאלף ה־4 לפנה"ס.
התגלו בו גם שרידים מתקופת הברונזה הקדומה, תקופת הברזל (קברי ארגז וקברים פשוטים), התקופה הפרסית, הביזנטית (בורות אשפה ובהם קנקנים, סירים, עצמות בעלי חיים, אבני פסיפס ומטבעות ארד), הערבית, והעות'מאנית.
בתקופה הצלבנית שכנה כנסייה גדולה על התל, ועם כיבוש העיר על ידי הממלוכים ב־1244, היא הפכה למסגד שכונה "המסגד הגדול" (אל ג'מעה אל כבירה).
המסגד פוצץ בהוראת אלוף פיקוד הדרום משה דיין.
ב-2010 שופץ המקום למטרות תיירות.
בשנת 2019 הוצגה תוכנית לפיתוח מתחם התל בשיתוף רשות העתיקות.
הגשר הממלוכי ביבנה נטוי מעל נחל שורק במזרחה של העיר.
הוא הוקם בידי ביברס במאה ה־13 והיה חלק מדרך הדואר.
הגשר היה פעיל משך כ־750 שנים, עד ראשית המאה ה־21, עת נשא את כביש 410 בין יבנה לרחובות.
הגשר הבנוי כקשת, היה גורם לנוסעים עליו לחוש קפיצה בעת שחלפו על פני שיאו.
גשר חדש שנבנה בסמוך מדרום לו נושא כיום את הכביש, והגשר משמש הולכי רגל.
הגשר בנוי משלוש קשתות שהאמצעית שבהן רחבה וגבוהה משתי האחרות.
בצידו המערבי, ממנו מגיעה הזרימה, מסתיימים העמודים בין הקשתות בחוד שנועד למנוע מסחף דוגמת ענפים מלהיתקע בגשר ולסתום את האפיק.
הגשרים הדומים האחרים שהקים ביברס הם גשר ביברס בלוד הנושא עד היום את כביש 434 וגשר בנות יעקב הישן שפוצץ ב־1918.
כ־200 מטרים מדרום לגשר הממלוכי חוצה מסילת הרכבת מרחובות לאשדוד את נחל שורק.
המסילה הונחה על ידי הצבא הבריטי בעת כיבוש ארץ ישראל מידי העות'מאנים, ולצידה הוקם בעת המאורעות פילבוקס שנועד לשמור על הגשר.
הפילבוקס נבנה במתכונת הבריטית המקובלת, הוא עשוי בטון מזוין ומתנשא לגובה של שתי קומות.
דלת פלדה קבועה בקומתו הראשונה ובדפנותיו נקבעו חרכי ירי.
בית הקשתות שוכן למרגלותיו של תל יבנה בצידו המזרחי.
הבית נבנה החל בשנת 1936 על ידי השייח' ששלט באזור, אך בנייתו לא הושלמה והופסקה בשנת 1948, עת ברח השייח' עם משפחתו לאבו דאבי.
המבנה ששופץ לאחרונה, שימש תחילה כבית מלון וכיום הוא משמש למגורים.
המבנה בן שתי הקומות מצטיין בחלונות מלבניים גדולים, חלונות עגולים וחלונות בצורת קשת שהעניקו לו את שמו.
בקומתו השנייה מרפסת מקורה גדולה הפונה מערבה, וגגה נתמך בעמודי אבן בעלי כותרות דוריות.
בצדדיו האחרים מרפסות תלויות הנתמכות בעמודי מתכת ולהן מעקה מתכת מסוגנן.
קבר רבן גמליאל וגן הסנהדרין
בניין מפואר וקורין אותו אבו הורירה".
אשתורי הפרחי, הגאוגרף בן המאה ה־14, הסכים גם הוא עם קביעה זו, אך סביר עד מאוד כי רבן גמליאל אינו קבור במקום.
ספק אף אם במקום קבור אבו הורירה שחי בעיר אל־מדינה, אך נראה כי במקום אכן קבור קדוש מוסלמי כלשהו.
בצידו הצפוני של המבנה מבואת גישה הנפתחת אל שדרת דקלים.
בחזית המבואה קבועים שלושה פתחים בצורת קשתות.
העמודים בין הקשתות שקועים בקרקע ולכן בסיסם אינו גלוי.
כותרותיהן הן קורנתיות מאוחרות ובהן שני טורים של ארבעה עלי אקנטוס.
מעל המבואה כיפה בגובה של 7.80 מטרים וחמש כיפות נמוכות יותר בגובה של שישה מטרים.
מעל אולם הקבורה כיפה גדולה ובו ניצבים המצבה ומחראב הפונה דרומה לכיוון מכה.
במבנה מאפיינים אדריכליים ממלוכים כמו אבלק ומוקרנס.
לאחר הקמת המדינה החל תהליך של תפיסת המקומות הקדושים ו"ייהודם".
בעיר יבנה פותח קבר רבן גמליאל - נשיא הסנהדרין, שהיה על־פי המסורת המוסלמית קברו של עלי אבו הורירה.
הבניין בעל הכיפה שבו שכן הקבר שופץ והפך לאתר עלייה לרגל יהודי.
השינוי שחל במעמד קבר רבן גמליאל והעלייה בחשיבותו בתקופה שלאחר קום המדינה קשורים קשר הדוק במתיישבים היהודים החדשים, אשר עלו ארצה לא מכבר מארצות האסלאם ויושבו בחורבות הכפר הערבי יבנה.
רק בשלהי שנות החמישים לקח משרד הדתות לידיו את משימת שיפוץ הקבר ושילב אותו במסלולי העלייה לרגל שארגן.
משרד הדתות דאג לפיתוח גן מסביב לקבר, על מקום בית הקברות המוסלמי הסמוך והוצב שילוט מאיר עיניים ומתקן להדלקת נרות.
הקבר עצמו כוסה בפרוכת ועליה נרקם שמו של רבן גמליאל ושלטים מוליכים למקום.
כיום משמש המקום כבית כנסת ואולם התפילה חצוי על ידי מחיצה לעזרת גברים ולעזרת נשים.
מצבת הקבר חצויה גם היא כך שחלקה בעזרה האחת וחלקה האחר בעזרה האחרת.
על לוחות שיש חקוקות אמרות של רבן גמליאל.בחפירות בשנת 2021 נחשפו לראשונה שרידי מבנה ובית קברות עתיק מימי הסנהדרין.
מדי שנה ביום י"ח בניסן מתקיימת הילולת רבן גמליאל ואת הקבר פוקדים מאמינים רבים מכל רחבי הארץ.
אחד מסמלי העיר הוא מגדל המים הנמצא במרכז העיר בנקודה הגבוהה ביבנה וצופה על העיר מאז מחצית שנות ה־80 של המאה הקודמת.
המגדל מתנשא לגובה של 35 מטר והוא נבנה במטרה לאפשר אספקת מים לכלל העיר.
המקום מהווה נקודת תצפית לסביבה כולה.
הפארק נמצא בחלקה המערבי של העיר בשטח של כ-80 דונם.
בשנת 2021, הפארק עבר שדרוג והוא כולל בריכות אקולוגיות, מתקני ספורט אינטראקטיבי, מתחם פיקניק ומשחק.
הכניסה הראשית לפארק ממוקמת בצידו המזרחי ופונה לרחוב השרון.
מצפון גובל הפארק ברחוב החרצית ומדרום ברחוב הדולב.
בהתאם לסמיכות זו של הפארק לאזור של מבנים צמודי קרקע, תוכננה רצועה של חיץ ובה נטיעות עצים להפרדה בין סביבת המגורים ושטחי הפעילות והנופש בפארק.
בצידו המערבי עובר תוואי הרכבת.
יַבְנְאֵל היא מושבה ומועצה מקומית בדרום-מזרח הגליל התחתון.
המושבה שוכנת בבקעת יבנאל, דרומית לטבריה, לאורך כביש 767 המחבר בין כפר תבור לבין המושבה כנרת.
המושבה נוסדה ביום 7 באוקטובר 1901, כ"ד תשרי תרס"ב והוכרזה כמועצה מקומית בשנת 1951. המועצה המקומית הורכבה מארבעה יישובים צמודים: יבנאל, המושבה בית-גן, מושב משמר השלושה ומושב סמדר.
יש המזהים את מקום מושבם של משמרת הכהונה אִמֵּר עם אזור יבנאל, אך יש המזהים את מקום מושבם בחרבת יבנית שבגליל העליון, בין ביריה לעמוקה.
ראשיתה של ההתיישבות ביבנאל בכישלון ההתיישבות היהודית בחורן.
באוגוסט 1898 נטשו מתיישבי חורן את היישוב, לאחר שלוש שנות התיישבות.
שתי קבוצות המתיישבים האחת של עולי רומניה ורעותה מעולי בולגריה התפצלו לשני יעדים.
עולי בולגריה בראשות יצחק לוי עברו לצפת ועולי רומניה בראשות יחיאל ברקוביץ' עברו למטולה.
הקבוצות שמרו על קשר ביניהן, נודעו בגליל כאנשי סאחאם ג'ולן ותרו אחר אתר התיישבות חדש.
ההקמה והתפתחות המושבה עד קום המדינה
ב־1901 רכשה יק"א קרקעות במימון הברון רוטשילד בסמוך לח'רבת ימא, בה שכנה לפי הסברה העיירה התלמודית כפר ימה, אשר זוהתה על ידי חז"ל עם העיר המקראית יַבְנְאֵל שבנחלת שבט נפתלי, כמתואר בספר יהושע: , ובהתאם לזיהוי שבתלמוד הירושלמי: .
הקרקעות שנרכשו הוצעו ל"אנשי סאחאם ג'ולן" וב־1901 עלו עשר משפחות מצפת, ראש פינה, ומטולה לקרקע.
ראשוני המתיישבים ביבנאל מאנשי סאחאם ג'ולן היו: שבתאי סאחין, יחיאל ברקוביטש, יעקב ואלוביטש, א.
אלכסנדר, שמואל צבי מייזל, ניסים לוי, דוד יוסף לוי, פסח מקארוב, יצחק לוי, עזריאל לוי, יחזקאל לוי, משה בנימין, יעקב אליהו, משה וינגר, משה פורטר, משה לבקוביטש, אליהו גוטרמן, יעקב לייבוש מאירוביטש.
מאנשי ראש פינה: יעקב דב מגידוב, שמואל פיקוביטש, מאיר כץ.
מאנשי מטולה: אברהם רזניק, אריה לייב שמואלביטש, אליעזר שיינוק, יוסף צוקרמן, משה כהן, יצחק ששון, אברהם ימני (קירה), זבולונוביטש, אשר נחומובסקי, אליעזר סגל, מאיר זילברשטיין, חיים יצחק מרגלית, יולס ברקוביטש, אנשל שיינוק, אברהם קוסטיצקי.
ב־1902 החלו בעבודות להרחבת המושבה לכדי 40 משפחות, תוך הקצאת 300 דונמים לכל משפחה.
בשנה זו החלו עימותים עם ערביי הסביבה ובמקביל פרצה מגפת כולרה שגבתה קורבן ראשון מקרב עולי רומניה.
ארבע־עשרה מעולי רומניה, עשר מעולי בולגריה, אחת מעולי כורדיסטן וארבע־עשרה משפחות נוספות שהגיעו ממטולה.
למוח'תאר המושבה מונה עזריאל לוי מיוצאי בולגריה שנודע באזור בקשיחותו ובכוחו הפיזי הרב.
ב־1909 הואשם לוי על ידי כפריים ערבים ברצח אחד מחבריהם שהסתנן ליבנאל לביצוע גנבה חקלאית.
מחשש לנקמת דם עזב לוי את הארץ והיגר לבולגריה.
גם לאחר שהוברר שהערבי נרצח על רקע סכסוך פנים שבטי, סירבו השלטונות העות'מאנים לאשר ללוי לחזור והוא נותר בבולגריה.
ב־1910 עזבה גם משפחתו של לוי את יבנאל וחזרה לבולגריה.
כעבור מספר חודשים עזבו שאר תשע המשפחות מעולי בולגריה את המושבה.
ב-1912 הגיע שמואל יבנאלי מאגודת השומר לחדרה והציע לעולי תימן ששהו בחדרה לעבור לחוות כנרת, תוך הבטחה שהיחס אליהם יהיה טוב, שעבודה לא תחסר להם, וכי יסופקו להם מגורים שם.
בדרכם לכנרת השתקעו מספר משפחות ביבנאל.
בשנת 1917, בעקבות גירוש תל אביב, התיישבו כ-7,000 מהתושבים שגורשו במושבות זכרון יעקב, חדרה, פתח תקווה וכפר סבא.
חלקם אף עלו להתגורר בירושלים.
מעטים בלבד היו בעלי אמצעים שיכלו לשכור דירות או חדרים ולכלכל עצמם מכספם.
שאר המגורשים יצאו לצפון הארץ, אל מושבות הגליל התחתון.
תושבי הצפון, למרות יכולתם המוגבלת, התגייסו לעזרת המגורשים באמצעי הובלה ובשטחים שהקצו למגורשים.
בטבריה נקלטו כ-1,200 מגורשים, צפת כ-700, ביבנאל כ-130 וביתר המושבות הגליליות כ-200.
בשנים 1912–1919 היה אהרון קרון מנהל בית הספר במושבה יבנאל, וכן מפקח על בתי הספר ומדריך למורים במושבות הגליל התחתון.
קרון גם טיפל במגורשי תל אביב שהגיעו ליבנאל.
בשנת 1921 עזב קרון את יבנאל, ועבר לנהל את בית הספר חביב בראשון לציון.
ביסוס המושבה לאחר קום המדינה
לאחר מלחמת העולם הראשונה חל פיתוח חקלאי מואץ במושבה, גודלו גידולי שדה, ירקות ופירות וכן נבנו לולים.
ב־6 באפריל 1944 נערך ביבנאל קרב בין חיילים בריטים ובין שני לוחמי לח"י, מנחם לונץ ושבתי דרוקר, שהתבצרו באחד הבתים במושבה וסירבו להיכנע.
הקרב נגמר במותם של שני לוחמי הלח"י.
בסוף תקופת המנדט נחתו במושבה מטוסי ההעפלה האווירית מעיראק ב"מבצע מייקלברג".
ביבנאל הוקמה המעברה הראשונה כפי שמובא בארכיון יבנאל:
ביבנאל נוסדו התאחדות האיכרים, התאחדות הפועלים החקלאיים, טייסת הגליל וחטיבת גולני.
התיישבות חסידי ברסלב בשנות השמונים
בתחילת שנות השבעים, התמנה לרב המקומי הרב סיני מאיר פרנקל, צאצא לחסידות בוצ'צ'אה-בוטושאן, שנבחר לתפקיד בהיותו צעיר ביותר, בן 21 בלבד.
משנת 1986 ואילך התיישבה במקום קבוצת חסידי ברסלב בראשות הרב אליעזר שלמה שיק - המכונה גם "הצדיק מיבנאל" או "מוהרא"ש", בהשראת ביקורו של רבי נחמן מברסלב בשנת 1798. זאת למרות התנגדותה של המועצה המקומית יבנאל.
נכון לעשור השני של המאה ה־21 מתגוררות ביבנאל כ־400 משפחות של חסידי ברסלב והם מהווים כ־45% מהאוכלוסייה במקום.
הקהילה מפעילה מערכת חינוך משלה, הכוללת פעוטונים, גני ילדים, תלמוד תורה לבנים, בית ספר לבנות, ישיבה וכוללי אברכים, וכן ארגוני צדקה וחסד.
חסידי ברסלב מכנים את המקום בפרסומיהם "יבנאל עיר ברסלב".
בשנת 2012 (תשע"ב) הסתיימה בניית בית הכנסת היכל הקודש דחסידי ברסלב.
בנוסף לבית הכנסת הגדול בו נהוג נוסח תפילה אחיד, ישנם שלושה בתי כנסת נוספים, בהם נהוג נוסח עדות המזרח או מרוקו.
בי"ז בשבט תשע"ה (2015) נפטר בניו יורק הרב שיק, ונקבר לבקשתו בבית העלמין ביבנאל.
מאז, נערכת בבית העלמין בכל שנה ביום פטירתו הילולה גדולה בהשתתפות אלפי אנשים.
נכון לשנת 2025 71% מאוכלוסיית יבנאל מתחת לגיל 60 היא חרדית ושיעור החילונים במושבה יורד בהתמדה.
בקעת יבנאל והמושבה יבנאל מוזכרות במרומז בספרו של מאיר שלו 'עשו' ככפרה של אם הגיבור:
הנחל המדובר הוא נחל יבנאל הזורם בסמוך למושבה.
יש המזהים את בקעת יבנאל עם אלון בצעננים, אתר מקראי בדרום נחלת שבט נפתלי, בין הירדן ובין הר תבור, הנזכר מספר פעמים בתנ"ך ובכתבי חז"ל.
פרשת הצלת חייו של בן-גוריון
גורקוז (גרכד) דאות (באדיגית: Дауыт ГъоркIожъ) היה אחראי השומרים הצ'רקסים בחוות סג'רה (אילניה).
הוא היה רגיל לסייר בחווה, כדי לוודא שהאורות כובו ושהשקט נשמר.
בספר "עולם הצ'רקסים" מסופר שערב אחד הותקפה החווה ודוד בן-גוריון נפצע.
דאות נשא אותו על גבו והעבירו לביתו של משה קוראקין.
מאחר שנשקפה סכנה לחיי בן-גוריון, דאות רכב על סוס על מנת להביא את הרופא מיבנאל.
הרופא ייצב את מצבו של בן-גוריון והוא נלקח ברכב אל בית החולים לטבריה להמשך טיפול.
במשך האירוע בן-גוריון היה מחוסר הכרה וכשהחלים ושמע שדאות הציל את חייו, בן-גוריון הגיב כי הוא חב לו את חייו.
אברהם קוסטיצקי, אחד ממקימי המושבה, תיעד את כל תקופת הקמת המושבה ואת החיים בה במהלך 10 שנותיה הראשונות.
נכדו, יוסף ארגמן, ערך ועיבד את מאות העמודים של היומן וב-1988 יצא היומן כספר בשם "בטרם האיר הבוקר".
בסמוך למושבה נמצאים מספר רב של אתרים ארכאולוגיים, כמו תל ינעם שבו אותרו ממצאים מתקופת המקרא, וכן אתרים מתקופת התלמוד, ובהם חורבת בית גן, חורבת כפר ימה, חורבת עטוש, חורבת אבצם, חורבת סרגונה, חורבת ציידתה, חורבת שרונה, תל אדמי וחורבת דמין.
נחל עין חרצית זורם בקרבת היישוב.
בית סבתא צילה שנבנה בשנת 1905 משמש מרכז לשימור מורשת המושבה.
יַבְּלִית מְצוּיָה (שם מדעי: Cynodon dactylon) היא צמח עשבוני רב-שנתי או גאופיט בעל קנה שורש ממשפחת הדגניים.מין זה הוא הנפוץ ביותר מבין 15 מיני היבלית, ותחום תפוצתו הטבעי משתרע באזורי האקלים הממוזג והתת-טרופי של העולם הישן, דרך איי דרום-מזרח אסיה ואוקיאניה, ועד אוסטרליה.
יבלית מצויה התפשטה הרחק מעבר לתחום תפוצתה הטבעי, והיא מצויה כיום במדינות רבות באמריקה, בכלל זה בצפון אמריקה.
בדרום אמריקה הצפונית היא מטופחת כעשב מרעה ומדשאה, אך באזורים אחרים נחשבת לעשב פולש או עשב רע – מה שתורם לנראות הגבוהה שלה ברחבי האזור.
בישראל זהו המין היחיד מסוגו, והוא נפוץ מאוד בבתות, במדבר ובערבות-שיחים כמעט בכל רחבי הארץ – מהחרמון ועד אילת.
ליבלית קני שורש מסועפים, המעמיקים עד מטר ויותר באדמה.
קני שורש אלה זוחלים ומתפשטים וממפרקיהם יוצאים שורשים כלפי מטה וניצנים כלפי מעלה.
מאלה מתפתחים עלים צרים, קצרים ושטוחים ותפרחות מאוצבעות.
היבלית מעדיפה אקלים חם ובחורף כל חלקיה העל-קרקעיים נצרבים מהקור ומתייבשים.
היבלית מתרבה הן על ידי זרעים והן על ידי קני שורש, המתפשטים מתחת לפני הקרקע ועל כן נחשבת ל"עשב שוטה".
צמח זה הוא בעל יכולת שרידה גבוהה והדברתו קשה ביותר.
היבלית מתפתחת בארץ בכל סוגי הקרקעות, באדמות כבדות וכן בקרקעות לס.
מאחר שהיבלית גדלה גם בקרקע חולית, שורשיה מייצבים אותה ומאפשרים קליטת צמחים נוספים בעקבותיה.
לשורש היבלית טעם מתקתק המזכיר שומר פשוט.
בעתות רעב השתמשו בקמח שנטחן מהשורש לאפיית לחם.
היבלית משמשת כמזון לסוסים, כבשים, עיזים ובקר.
לעיתים היבלית נאכלת על ידי כלבים וחתולים כדי לגרום להקאה.
הסברה היא שהיבלית משמשת אותם לניקוי הקיבה, בייחוד בעת הרעלה ובעיות עיכול.
שימוש כצמח מרפא לבעיות הקשורות לשלפוחית השתן ולכליות.
היבלית הנקראת גם דשא ברמודה נפוצה בתור דשא במגרשי ספורט שונים.
היבלית מוזכרת במשנה כצמח שהפיקו ממנו דבק לצורך הדבקת כדי יין: "יבלית שטופלין בה את הפיטסין" (כלים ג', ו').
ייתכן כי היבלית המשנאית היא צמח אחר מהיבלית המצויה, מאחר שלא ידוע על הפקת דבק מהיבלית המצויה.
היבלית המשנאית מזוהה (לפי אפרים הראובני) עם עירית גדולה, שמשורשיה מפיקים תרופה ליבלות קשות וייתכן כי כונתה יבלית.
כמו כן ידוע שמפיקים משורשי העירית דבק.
יבין מלך חצור (או יבין מלך כנען) הוא שם של מלך כנעני (או שושלת מלכים כנענית) שנזכר במקרא בשני אירועים: מלחמת מלכי הצפון (), שם מוזכר "יבין מלך חצור", ובמלחמת סיסרא () שם מוזכר "יבין מלך כנען אשר מלך בחצור".
יבין מלך חצור נזכר לראשונה בספר יהושע, במהלך כיבוש יהושע בן נון את ארץ ישראל ().
על פי הכתוב, שמע יבין, מלך חצור, שיהושע מתכוון לתקוף אותו ושמע גם על ניצחונותיו האחרים, ולכן החליט לצאת למלחמה נגדו, וצירף לצבאו את צבאות יובב מלך מדון (מדון היא עיר כנענית קדומה, המזוהה כיום עם חורבת מדין שמצפון לטבריה), צבאות מלך אכשף (עיר ממלכה כנענית קדומה) וצבאות מלך שימרון.
הוא צירף לצבאו גם את צבאות מלכי הכנעני, האמורי, החיתי, הפריזי והיבוסי.
הצבא המאוחד התקדם למי מרום (מעיין העיר מרום - עיר כנענית קדומה בגליל העליון), שם הם חנו והתכוננו למלחמה בצבא ישראל.
צבא ישראל הצליח לנצח את יבין וצבאו, לאחר שהפתיעו את מחנה יבין, התנפלו על החיילים הכנעניים, ונלחמו בהם.
הצבא הישראלי רדף אחרי צבא יבין עד לצידון, ועד להרי הלבנון החלק הצפוני של בקעת הלבנון.
לאחר המרדף חזר יהושע לחצור, ולכד את העיר.