tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
פרק רביעי — דארסי מצדיק את מעשיו במכתב ארוך המופנה לאליזבת: הוא מעלה אפשרות, לראשונה, שאולי שפט לא נכון את רגשותיה של ג'יין כלפי בינגלי, והוא חושף את ויקהאם כמהמר שניסה לפתות את אחותו הצעירה, ג'ורג'יאנה, כדי לזכות בירושתה הכוללת 30 אלף ליש"ט.
בלונגבורן, מר בנט מרשה ללידיה להתלוות אל הגדוד לברייטון, לאחר שהוזמנה לשמש כבת לווייתה של אשת הקולונל, מפקד הגדוד, למרות אזהרתה של ליזי מפני הבאות בגלל התנהגותה של לידיה.
אליזבת מצטרפת לזוג גרדינר לטיול בדרבישייר והם מבקרים בפמברלי, אחוזתו הגדולה של מר דארסי, שאינו אמור להימצא בה.
אליזבת מתרשמת מגודלה ומיופייה של האחוזה ומקשיבה לדיבוריה הלהוטים של מנהלת משק הבית על אופיו הטוב ויושרו של מר דארסי.
באותה עת, דארסי, שלא הודיע על חזרתו לאחוזה, מתרענן בשחייה באגם הצמוד לה.
אחרי פגישה בלתי צפויה ומביכה עם אליזבת, דארסי הרטוב, מחליף בגדים במהירות ומצליח, ברגע האחרון, למנוע את עזיבתה המוקדמת של החבורה.
למרבה הפתעתה של ליזי, הפעם הוא מתנהג באופן לא רגיל - בפתיחות רבה, בנחמדות ובנימוס רב.
פרק חמישי — אליזבת והזוג גרדינר מוזמנים לסעוד בפמברלי ולהכיר את אחותו של דארסי, ג'ורג'יאנה.
באותו ערב ליזי מנגנת ושרה בכישרון וכאשר היא מסיימת, היא מתחלפת עם ג'ורג'יאנה.
בזמן שהאחרונה מנגנת, דארסי ואליזבת מחליפים ביניהם מבטי חיבה משמעותיים ומתחילים להבין זה את זה.
בבוקר למחרת, אליזבת מקבלת שני מכתבים מג'יין, המתארים את בריחתה של לידיה מברייטון עם לא אחר מאשר מר ויקהאם.
כאשר אליזבת עומדת להזעיק את דודה ודודתה, דארסי נכנס בפתאומיות לחדרה ושומע מליזי את החדשות הרעות.
הוא מציע את עזרתו, מנסה להרגיעה, ואף נוגע בידה קלות.
אך אליזבת מיואשת, היא בוכה ואומרת שאין מה לעשות.
כשהוא עוזב, אליזבת חושבת שלעולם לא תראה אותו שוב, מכיוון שלהינשא לה כעת ימיט עליו חרפה.
מר ומרת בנט מנסים להתמודד עם הסקנדל הצפוי כשהם מקבלים מכתב ממר גרדינר המסביר כי ויקהם ולידיה נמצאו וכי הם אינם נשואים, אבל יינשאו בקרוב תחת השגחתם של הזוג גרדינר.
לאחר שמר בנט מצהיר על הפתעתו מהקלות שבה העניין נפתר, אליזבת מספרת לג'יין על פגישתה האחרונה עם דארסי, על הצהרת האהבה שלו כלפיה ועל רגשותיה האמביוולנטיים כלפיו.
פרק שישי — לאחר שלידיה מזכירה בטעות את השתתפותו של דארסי בחתונה, גברת גרדינר מספרת במכתב לליזי כיצד דארסי מצא את הזוג ועמד על כך שעליו לשלם את כל הוצאותיהם, משום שהוא חש אחראי לכל הפרשה עקב אי-חשיפתו בציבור את דמותו של ויקהאם.
כאשר מר בינגלי שב לנת'רפילד בסתיו, דארסי מתוודה כלפיו על כך שהתערב ביחסיו עם ג'יין, מבקש את סליחתו ונותן את ברכתו לנישואיהם.
ליידי קתרין דה ברג, ששמעה שמועות על אירוסיהם הצפויים של דארסי ואליזבת ומעוניינת שדארסי יתחתן עם בתה החולנית אן, מבקרת את אליזבת בפתאומיות.
היא מתעקשת שאליזבת תוותר על דארסי, אך אליזבת לא מוכנה לבטל אפשרות של אירוסים עתידיים.
מידע זה נותן לדארסי תקווה והוא חוזר ללונגבורן.
כאשר אליזבת מודה לו על מעורבותו בנישואיה של לידיה, דארסי מתוודה לפניה שנית על אהבתו.
אליזבת מודה בשינוי המוחלט ברגשותיה ומסכימה להתחתן איתו.
אביה מופתע מההחלטה כיוון שתמיד חשב כי היא מתעבת אותו, אך נותן להם את ברכתו.
הסדרה מסתיימת בחתונה כפולה בחורף: ג'יין ובינגלי וליזי ודארסי.
בין 10 ו-11 מיליון אנשים צפו בשידור ששת הפרקים ב-BBC1, בין ה-24 בספטמבר ל-29 באוקטובר 1995. הפרקים שודרו שוב בכל שבוע ב-BBC2. לפרק האחרון היה 40% רייטינג, בעוד ששמונה מדינות זרות קנו את הזכויות לסדרה.
3.7 מיליון אמריקאים צפו בפרק הראשון כשהוא שודר ברשת האמריקאית.
12,000 העותקים הראשונים של הווידאו נמכרו בשעתיים.
70,000 עותקים נמכרו כבר בסוף השבוע הראשון.
200,000 עותקים נמכרו עוד לפני תום השנה הראשונה מאז שהסדרה שודרה.
הפסקול של הסדרה זכה גם הוא לפופולריות, ונמכר ב-20,000 עותקים.
הסדרה יצאה בדי וי די שלוש פעמים, פעם ראשונה בשנת 2000, פעם שנייה בספטמבר 2005, ופעם שלישית באפריל 2007.
הסדרה "גאווה ודעה קדומה" הייתה מועמדת לפרסים שונים.
ג'ניפר אילי קיבלה את פרס השחקנית הטובה ביותר.
פירת' קיבל את פרס השחקן הטוב ביותר מארגון השידור התקשורתי, ובאותו טקס הסדרה קיבלה את פרס "הסדרה הדרמטית הטובה ביותר".
בארצות הברית הסדרה קיבלה פרס אמי על עיצוב התלבושות.
כאחת הסדרות הפופולריות ביותר של ה-BBC וה-A&E NETWORK, הסדרה הייתה "תופעה תרבותית, ששימשה השראה למאות מאמרים בעיתונות, והפכה את הרומן של אוסטן לאהוד במיוחד".
יחד עם הסרטים אמה, תבונה ורגישות והטיית לב מ-1995 ו-1996, הסדרה הייתה חלק מאופוריה שנגרמה מג'יין אוסטן.
בעוד ג'ניפר אילי סירבה להתמכר להצלחה והצטרפה לאקדמיה המלכותית ע"ש שייקספיר, התפקיד של מר דארסי הקפיץ את קולין פירת' לרמה של כוכב.
אף על פי שלפירת' לא הפריע להיות מוכר בתור "גיבור רומנטי בעל סקס אפיל" בתפקיד ש"הפך אותו רשמית לשובר לבבות", הוא הביע את משאלתו לא להיות מקושר יותר לעולם עם "גאווה ודעה קדומה" ו הסתייג מלהופיע באותו תפקיד שוב.
בהמשך הוא שיחק בתפקידים מגוונים בהפקות כמו: הפצוע האנגלי, שייקספיר מאוהב, יומנה של ברידג'ט ג'ונס, נערה עם עגיל פנינה, ואהבה זה כל הסיפור.
הסדרה דורגה מספר פעמים ובמספר מקומות כאחת ממאה הסדרות הטובות ביותר במאה העשרים.
הסדרה מוכרת לעיתים בעקבות סצנה בפרק הרביעי, שבה דארסי הלבוש מגיח מן האגם רטוב כולו ממש לפני שהוא פוגש באליזבת.
בעוד מבקרים רבים זקפו את האטרקטיביות של הסצנה הזאת לזכות ההופעה המינית המושכת של קולין פירת', אנדרו דייוויס חשב שזה בלי משים אוסטן מופשטת.
כשהוא כתב את הסצנה (שלא מופיעה ברומן), הוא לא ניסה להאיר משיכה מינית בין אליזבת לדארסי אלא ליצור רגע משעשע שבו דארסי מנסה לשמור על כבודו בזמן שהוא רטוב ולבוש לא כראוי.
ב-BBC התנגדו לתוכניתו הראשונית של דייוויס, שדארסי יהיה ערום, אך המפיקים ביטלו את הרעיון האלטרנטיבי שדארסי ילבש בגדים תחתונים ואמרו כי הוא מיושן ומטופש.
בסופו של דבר הסצנה צולמה כשפירת' לבוש בחולצה לבנה, מכנסיים ומגפיים.
הגארדיאן טען שסצנת האגם היא "אחת הסצנות הבלתי נשכחות בהיסטוריה הבריטית".
הניו יורק טיימס השווה את הסצנה לסצנה מפורסמת של מרלון ברנדו ב"חשמלית ושמה תשוקה", כאשר הוא צועק "סטלה!", והפרויקטים העתידיים של פירת' החלו להשתעשע עם הסצנה: ב"אהבה זה כל הסיפור", למשל, יש סצנה שבה פירת' נופל לאגם, וכך גם בסרט "ברידג'ט ג'ונס: עובדות החיים".
גאווה ודעה קדומה הוא סרט רומנטיקה תקופתית משנת 2005, המבוסס על רומן של ג'יין אוסטן באותו שם.
הסרט בוים על ידי ג'ו רייט, ומככבים בו קירה נייטלי, מת'יו מקפדיין וברנדה בלתין.
הסיפור מתמקד באליזבת בנט (קירה נייטלי), בת למשפחה עם עוד ארבע אחיות, אב ואם.
כשהאם, גברת בנט, שומעת על ביקור של אדם עשיר בשם צ'ארלס בינגלי, היא נרתמת מיד למטרה להשיא לו את אחת מבנותיה.
בינגלי מגיע לנשף עם אחותו קרוליין ועם חברו הטוב ביותר, פיצוויליאם דארסי (מת'יו מקפדיין).
אליזבת אינה מאמינה בנישואי תועלת אלא בנישואים מתוך אהבה, ולכן דוחה כל הצעת נישואים שניתנת לה.
ג'יין האחות הבוגרת מתאהבת בבינגלי, ובזמן שהיא מנהלת מערכת יחסים עמו, אליזבת ודארסי מנהלים ביניהם מערכת יחסים של לגלוגים ועלבונות.
דארסי השחצן והגאוותן מתאהב באליזבת, אך אליזבת רואה בו את האדם האחרון שתינשא לו אי פעם.
לאחר שאליזבת מטיחה בדארסי את כל הסיבות למה היא שונאת אותו, הוא כותב לה מכתב ובו מסביר את המניעים למעשיו.
הם נפגשים שוב כאשר אליזבת מגיעה לביקור באחוזה שהיא ביתו של דארסי, והוא מחזר אחריה בזמן שקורה אסון במשפחת בנט ולידיה, האחות הקטנה, בורחת עם גבר מפוקפק.
בזמן שאליזבת חוזרת לביתה לתמוך באמה, דארסי נוסע להציל את אחותה.
הוא מבקש ממנה שלא תספר לאליזבת על מעורבותו בהצלת העניינים, אך האחות פולטת בטעות את שמו.
אליזבת מבינה שהיא טעתה בשיפוט המחמיר שהעבירה על דארסי, ונעתרת להצעת הנישואין שלו.
הסרט הופץ בשתי גרסאות שונות לסופו, אחת שיועדה לממלכה המאוחדת והשנייה לארצות הברית, דבר שעורר פולמוס בתקשורת הבריטית.
לאור דרישת הציבור הבריטי הוקרן הסרט עם "הסוף האמריקאי", ובו נשיקה רומנטית בין הגיבורים.
בישראל הוקרן הסרט לראשונה בפברואר 2006 בסינמטקים בגרסה הבריטית (ללא הנשיקה).
קירה נייטלי – אליזבת בנט
מת'יו מקפדיין – מר דארסי
טלולה רילי – מרי בנט
רוזמונד פייק – ג'יין בנט
ג'נה מאלון – לידיה בנט
קארי מאליגן – קיטי בנט
דונלד סאת'רלנד – מר בנט
ברנדה בלתין – גברת בנט
קלאודי בלקלי – שרלוט לוקאס
סיימון וודס – מר צ'ארלס בינגלי
קלי ריילי – קרוליין בינגלי
רופרט פרנד – מר ג'ורג' ויקהאם
טום הולנדר – מר ויליאם קולינס
ג'ודי דנץ' – ליידי קתרין דה ברג
טמזין מרצ'נט – ג'ורג'יאנה דארסי
מג ויין אוון – גברת ריינולדס
גאווין האריסון הוא מתופף ונגן כלי הקשה אנגלי.
האריסון ידוע בעיקר כמתופף של להקת הרוק המתקדם הבריטית פורקיופיין טרי.
האריסון הוציא עד כה שני ספרי הדרכה ולימוד למתופפים ששמם Rhythmic Illusions וRhythmic Perspectives.
כמו כן, האריסון הפיק וכתב בסטודיו הביתי שלו שני תקליטורי DVD הנקראים Rhythmic Visions ו''Rhythmic Horizons'.
גאווין האריסון נולד בשנת 1963 לאם שהייתה עקרת בית ולאב אשר עסק בנגינת ג'אז.
עוד בילדותו הושפע האריסון רבות ממוזיקת הג'אז ששמע ושאב מאביו וניתן לשים לב שבנגינתו ישנם אלמנטים והשפעות של ג'אז.
בשנת 2002 הוחלף מתופף להקת Porcupine Tree, כריס מייטלנד בהאריסון.
האריסון משמש מאז ועד היום למתופף הלהקה הרשמי והוא אף הקליט עם הלהקה את האלבומים In Absentia, Deadwing, Fear of a Blank Planet ו-The Incident.
ב-2008 הוא תופף גם עם להקת קינג קרימזון.
האריסון משתמש במערכת מייפל מסוג SQ2 של חברת Sonor ובמצילות של חברת Zildjian.
עורות התופים של האריסון הם של חברת העורות Remo והוא משתמש במקלות של חברת Vic Firth.
קפטן גאווין ג'ון המילטון היה קצין בשירות האוויר המיוחד הבריטי, אשר השתתף בפעולה מעבר לקווי צבא ארגנטינה באיי פוקלנד במהלך מלחמת פוקלנד בשנת 1982. הוא נהרג במהלך הפעולה, והוענק לו עיטור הצלב הצבאי.
הוא סיים את לימודיו באקדמיה הצבאית המלכותית בסנדהרסט ושירת ברגימנט הגרין הווארדס (Green Howards) בטרם הצטרף לשירות האוויר המיוחד.
הוא שירת בקפריסין, בבליז ובצפון אירלנד.
בשירות האוויר המיוחד שירת כמפקד פלגה (Troop).
לאחר פרוץ מלחמת פוקלנד השתתף המילטון בפעולה לכיבושו מחדש מידי הארגנטינים של האי דרום ג'ורג'יה.
במהלך הפעולה היה מעורב בשתי התרסקויות של מסוקים, אך לא נפגע.
בהמשך השתתף בפעולה באי פבל (Pebble Island), שבמהלכה הושמדו בו על הקרקע 11 מטוסים ארגנטינאים.
המילטון פיקח אישית על השמדת שבעה מהם.
לאחר הנחיתה הבריטית בסן קרלוס ב-22 במאי חדרו המילטון ואנשיו מעבר לקווי הארגנטינים באי המזרחי וקיימו במשך שבעה ימים תצפית על עמדות הארגנטינאים בבירת האיים סטנלי.
במהלך הפעולה הדפו הוא ואנשיו שתי התקפות עליהם, הניחו מארב לסיור ארגנטינאי ולכדו שישה שבויים.
ב-5 ביוני יצא המילטון ועמו ארבעה חיילים לאי המערבי באיי פוקלנד.
הם הקימו תצפית מוסווית על עמדות הארגנטינים ביישוב פורט הווארד.
בבוקר ה-10 ביוני מצאו עצמם מוקפים על ידי סיור של ארבעה חיילים ארגנטינאים מפלוגת הקומנדו 601. חלק מהחיילים הצליחו להיחלץ ובמקום נותרו המילטון וקשר.
לפי פקודתו של המילטון נכנסו הוא והקשר לקרב עם הארגנטינאים כדי להיחלץ.
המילטון נפצע והורה לקשר לנסות להיחלץ לבדו, כשהוא מחפה עליו.
לאחר מכן הוא נפגע ונהרג.
היה זה הקרב היבשתי היחיד שהתנהל באי המערבי במהלך המלחמה.
המילטון נקבר על ידי הארגנטינאים בטקס צבאי בבית הקברות הקטן של פורט הווארד.
הוא עוטר לאחר מותו בעיטור הצלב הצבאי על כלל פעולותיו במלחמה.
גאווה או גאווה להט"בית היא תנועה עולמית ופילוסופיה הטוענת כי לסביות, הומוסקסואלים, ביסקסואלים וטרנסג'נדרים (להט"ב) צריכים להיות גאים בנטייתם המינית ובזהותם המגדרית.
לתנועה שלוש הנחות מרכזיות: שאנשים צריכים להיות גאים בנטייתם המינית ובזהותם המגדרית, כי המגוון המיני הוא מתנה, וכי הנטייה המינית והזהות המגדרית הם דברים מובנים ואינם ניתנים לשינוי מכוון.
עמדה זו בדרך כלל באה לידי ביטוי בפעילות או תמיכה במאבקים נגד אפליה ואלימות כלפי להט"ב, ותמיכה בכך שאנשים אלה יוכלו לחיות בגלוי עם זהותם המגדרית ואו נטייתם המינית ולקדם מטרות כמו אישור-עצמי, כבוד, קבלה חברתית, זכויות שוות, נראות כקבוצה חברתית, לבנות קהילה ולחגוג את המגוון המיני ואת המגוון המגדרי.
גאווה להט"בית היא ההפך מבושה, וסטיגמה חברתית שלילית שהייתה מנת חלקם של להט"בים בחלקים גדולים של העולם במשך תקופות ארוכות בהיסטוריה, וקולות שנשמעים גם כיום, לפיהם מחשבות או התנהגות הקשורה ללהט"ב הם בגדר חטא, מחלה, סטייה, עבריינות ועוד.
תפיסת הגאווה יוצאת מנקודת הנחה לפיה אין בושה בנטייה מינית או מגדרית שונה, וכי ניסיונות להסתיר, להצניע או לתקן נטיות אלה מובילות למתן לגיטימציה להמשך בורות, שנאה, אפליה ואלימות נגד להט"בים או תומכים בזכויות להט"ב - כמו הומופוביה או טרנספוביה.
גאווה היא התפיסה הנפוצה ביותר בקרב רוב תנועות למען זכויות להט"ב ברחבי העולם.
המונח "גאווה" הוא חלק מביטויים רבים בתרבות הלהט"ב כמו דגלים, סמלים, מצעד הגאווה, וכן ארגונים, ספרים, יצירות ומוסדות שעוסקים בנושא.
סמלים נפוצים של גאווה להט"בית הם דגל הגאווה, האות היוונית למדא, וסמלי להט"ב נוספים כמו סמל הטרנסג'נדריוּת.
אירועי גאווה כמו מצעד הגאווה יכולים להיות אירועים חמורי-סבר או בעלי אופי קליל וקרנבלי.
הם בדרך כלל נערכים במהלך חודש הגאווה שחל בדרך כלל ביוני.
יוני נבחר כחודש הגאווה כדי לציין את מהומות סטונוול ביוני 1969. אירועים רבים נערכים בחודש זה כדי לציין את ההשפעה של להט"בים על העולם וכן מאבקים למען זכויות להט"ב והכרה בהם.
יש גם אירועים שחלים בתאריכים אחרים בין היתר על מנת שכל קהילת להט"ב תציין אירוע היסטורי מקומי הקשור בגאוות הלהט"ב, למשל במוסקבה חודש הגאווה הוא בחודש מאי לזכר ביטול החוק האוסר על יחסי מין הומוסקסואליים במאי 1993.
התפיסה של גאווה, בניגוד לגישות ישנות יותר של ניסיונות הסתרה, "התכופפות", הרכנת הראש, סובלנות, ועוד מקובלת כיום גם בקרב קבוצות מיעוט אחרות הסובלות מאפליה או פשעי שנאה בהקשרים אחרים, כמו תנועת גאווה שחורה שמעודד אנשים שחורים להיות גאים במוצא ובתרבות שלהם, התנועה למען זכויות ילידים בניו זילנד, ובמקומות אחרים בעולם.
בעולם המערבי בעבר נמנעו לרוב אנשים בעלי נטייה מינית שאינה הטרוסקסואלית מלהודות בכך בפומבי, עקב מאות שנים של רדיפות ועונשים כבדים.
חוקי חמורבי, שנכתבו במאה ה-18 לפני הספירה, מאות שנים לפני התורה, אינם מזכירים יחסי מין חד-מיניים.
לעומת זאת סעיף 20 בחוק האשורי מהמאה ה-12 לפנה"ס, קבע כי גבר שמקיים יחסי מין עם שכנו והורשע בכך, נחשב מטמא והופך לסריס.
בעת העתיקה באירופה, ביוון, רומא ובחברות פגניות נוספות, יחסי מין חד מיניים לא היו בגדר טאבו ואף היו יחסית נפוצים.
היחס השלילי ללהט"ב בולט ביהדות ודתות אברהמיות שצמחו ממנה - כמו הנצרות והאסלם.
בנוסף קיימת כן מצוות לא ילבש, האוסרת על גברים ללבוש בגדי נשים או להפך.
גם ההלכה אוסרת על יחסי מין בין שני גברים, (לרבות הרהור עבירה), אינה מכירה בנישואים חד-מיניים, וכן אוסרת על יחסי מין בין שתי נשים, אם כי ברמה פחותה.
משכב זכר זוכה לגינוי מוחלט בדברי הרבנים הרואים בו חטא חמור במיוחד.
למשל, המהר"ל מפראג כתב ב-1598: "ואין לך חטא והעדר מצד השלמת האדם יותר מזה" ו"כי אין לך דבר מתועב ומגונה כמו משכב זכר".
יחס דומה התקיים גם באסלאם בנצרות.
לאחר שהנצרות הפכה לדת הרשמית של האימפריה הרומית נחקקו חוקים נוקשים נגד הומוסקסואליות.
צו שהוציא קיסר רומא תאודוסיוס הראשון בשנת 390 קבע כי על כל ההומוסקסואלים ה"פסיביים" חל עונש מוות של שרפה בפרהסיה.
בשנת 529 נעשתה "הרפורמה בקוד החוקים הביזנטי" על ידי יוסטיניאנוס הראשון, שקבעה עונשי מוות ועונשי סירוס לכל מי שעסק ביחסים חד-מיניים, ללא הבחנה כלשהי.
חוקיו של יוסטיניאנוס הראשון שימשו הבסיס לכל החקיקה בנושא באירופה במשך 1,400 השנים שלאחר מכן.
יחסי מין הומוסקסואליים שכללו "מעשה סדום", היוו עילה לעונש מוות במשך מאות רבות.
בנסיבות אלה הומוסקסואלים נדחקו לשולי החברה, הסתירו והכחישו את נטיותיהם.
בימי הביניים היו הומוסקסואלים נתונים לרדיפות ואף היו עלולים להישרף על המוקד בעוון קיום פעילות הומוסקסואלית.
בעת החדשה כבר לא שרפו הומוסקסואלים על המוקד, אך היחס אליהם היה קשה, והם נכלאו לעיתים קרובות.
יחסי מין הומוסקסואליים הוצאו מחוץ לחוק בחלק ניכר ממדינות אירופה.
על רקע הסתרה ורדיפה זו התקיימו במשך מאות שנים מסגרות מחתרתיות בהם נהגו להתאסף הומוסקסואלים וטרנסג'נדרים ובכך ליצור מאין קהילה חשאית, אחת הידועות ביניהן הייתה בתי מולי שהיו בתי מרזח אנגליים או חדרים אינטימיים שאפשרו לבעלי נטיות אלו להיפגש בדיסקרטיות, בעיקר לצורך קיום יחסי מין.
הסיבה העיקרית לכך שבעלי נטיות להט"ביות נמנעו מלהזדהות ככאלו הוא היחס השלילי והעוין שנטיות אלו ספגו מהחברה, מדתות ומהשלטון, שהתבטא בין היתר בחוקים דתיים ופליליים כנגד קיום יחסי מין בין בני אדם בעלי אותו מין, קיום זוגיות בין בני אותו מין או אימוץ ילדים על ידי זוגות חד מיניים.
בשנת 1791 האספה הלאומית בעת המהפכה הצרפתית שִכתבה את החוק הפלילי, והשמיטה ממנו כל אזכור להומוסקסואליות.
במהלך תקופת המלחמות הנפוליאוניות בוטל האיסור על הומוסקסואליות בשטחים שהיו תחת שליטת צרפת, כגון הולנד והמדינות שהתאחדו בהמשך לכדי גרמניה.
עם זאת, מרבית ההומוסקסואלים המוצהרים נודו מהחברה כשההצדקה העיקרית לכך היא דתית.
עקב הקשיים בכינון יחסים חד-מיניים פתוחים, להט"בים רבים החליטו שלא לגלות בפומבי את נטייתם המינית.
עם התפתחות ענפי הפסיכולוגיה והפסיכיאטריה בסוף המאה ה-19 וראשית המאה ה-20 התפתחה גישה חדשה להומוסקסואליות.
במקום לראות בהומוסקסואלים פושעים, החלו לראות בהם לוקים במחלת נפש ונעשו ניסיונות לפתח טיפולים כדי לרפאם - טיפולי המרה.
שתי הגישות, זו הרואה בהומוסקסואליות פשע וזו הרואה בהומוסקסואליות מחלה, התקיימו זו בצד זו במדינות מערביות עד שנות ה-70 של המאה ה-20. גם היחס לטרנסג'נדריות בתקופה זו הייתה כאל מחלת נפש.
ההמשגה של הזהות הטרנסג'נדית כהפרעה נפשית, תרמה למעמד המשפטי בעייתי של טרנסג'נדרים, להפרת זכויות אדם שלהם, וליצירת חסמים לטיפול רפואי הולם.
על רקע אווירה ליברלית, ותמיכה באידאולוגיות חדשות יחסית כמו סוציאליזם, אנרכיזם וסוציאל-דמוקרטיה, לקראת סוף המאה ה-19, צמחו במרכזים העירוניים בגרמניה ארגונים למען להט"בים.
בשנת 1896 פורסם בברלין המגזין הגרמני Der Eigene, שהיה העיתון הראשון בעולם שפנה להומוסקסואלים.
ההערכות הן שבשיאו הופץ המגזין בכ-1,500 עותקים, אך המספר המדויק אינו ידוע.
העיתון המשיך לפעול עד 1932. ב-14 או ב-15 במאי 1897, הוקמה בברלין הוועדה המדעית-הומניטרית - ארגון שנוסד במטרה לנהל מערכה שתביא להכרה חברתית בלסביות, הומוסקסואלים, ביסקסואלים וטרנסג'נדרים (להט"ב) ולפעול נגד אפלייתם בחוק.
הארגון היה הראשון מסוגו בהיסטוריה.
בשיא פעילותה היו חברים בוועדה כ-500 איש, ושלוחות שלה פעלו בכ-25 ערים ברחבי גרמניה, אוסטריה והולנד.
מייסד הארגון היה מגנוס הירשפלד, רופא וסקסולוג יהודי-גרמני ואחד מחלוצי התנועה למען זכויות להט"ב.
בתחילה התמקדה הוועדה בסעיף 175 לחוק העונשין הגרמני, אשר אסר על יחסים אינטימיים בין גברים.
הוועדה סייעה לגברים אשר הועמדו לדין בגין הסעיף, וקיימה הרצאות ציבוריות בנושא.
בנוסף, עסקה הוועדה באיסוף חתימות לעצומה הקוראת לביטולו של החוק, שעליה חתמו בין היתר לב טולסטוי, ריינר מריה רילקה, אלברט איינשטיין, הרמן הסה ותומאס מאן.
העצומה הוגשה לפרלמנט הגרמני ב-1898, 1922 וב-1925, אך נכשלה ולא זכתה לתמיכת הפרלמנט.
הוועדה התפזרה בשנת 1933, לאחר הרס המכון לסקסולוגיה, שממנו פעלה הוועדה, בידי המפלגה הנאצית.
בשנת 1932, הרפובליקה הפולנית השנייה הפכה למדינה הראשונה באירופה שביטלה כליל את האיסור על פעילות הומוסקסואלית.
אחריה עשו זאת דנמרק בשנת 1933, איסלנד בשנת 1940, שווייץ בשנת 1942 ושוודיה בשנת 1944. בשנת 1917 ביטלה המפלגה הקומוניסטית בברית המועצות את חוקי הצאר ובתוך כך ביטלה גם את החוקים נגד יחסים חד-מיניים.
עם זאת הדבר לא לווה בשינוי דעות קדומות ביחס לנושא, והוגבל לרוסיה ואוקראינה.
בשנת 1933 החזיר יוזף סטלין את החוק הפלילי נגד פעילות הומוסקסואלית.
מדינות שהיו תחת שלטון דיקטטורי במהלך המאה ה-20 הובילו קו עוין ואלים במיוחד נגד אוכלוסיית הלהט"ב.
בולטות במיוחד היו גרמניה הנאצית, וספרד תחת שלטונו של פרנסיסקו פרנקו.
רדיפת הומוסקסואלים הגיעה לשיא בגרמניה הנאצית, שבה, בהתאם לסעיף 175 לחוק העונשין הגרמני, נשלחו גברים הומוסקסואלים למחנות ריכוז, וזכו ליחס בלתי-אנושי.
בחלק ממחנות הריכוז סומנו הומוסקסואלים באמצעות טלאי ורוד בצורת משולש הפוך שנתפר על בגדיהם.
הנשים הלסביות בגרמניה הנאצית סבלו אף הן התנכלויות, אך לא נרדפו באופן שיטתי כגברים.
גם לאחר תום מלחמת העולם השנייה יחסי מין הומוסקסואליים נותרו אסורים.
ההומוסקסואלים לא הוכרו כנפגעי מלחמה ולא זכו לפיצויים מממשלות גרמניה.
היחס ללהט"בים במדינות מערביות לאחר מלחמת העולם השנייה
מצב הלהט"בים במדינות מערביות היה טוב יותר אבל רחוק מלהיות סובלני.
אחת התקופות העוינות ביותר להומוסקסואלים לאחר מלחמת העולם השנייה היא בהלת הלבנדר בארצות הברית, שהחלה ב-1950 ובה נרדפו הומוסקסואלים (או אנשים שנחשדו ככאלו) כחלק מהמקארתיזם.
הקהילה הפסיכיאטרית אז סיווגה את ההומוסקסואליות כחולי נפש ובשל כך השלטונות האמינו כי לברית המועצות יהיה קל לגיסם כגיס חמישי.
גם לאחר נפילת המקארתיזם, הומוסקסואלים לא התקבלו כשווים בחברה ובמרבית מדינות ארצות הברית יחסי מין אנאליים בין גברים היו אסורים על פי חוק ("מעשה סדום").
דוגמה ליחס להומואים מאותה תקופה ניתן לראות בסיפורו של אלן טיורינג.
טיורינג היה אחד השותפים העיקריים לפיצוח ה"אניגמה" – מכונת הצפנה של הצבא הגרמני – מאמץ שתרם תרומה מכרעת לניצחונן של בעלות הברית במלחמת העולם השנייה.
עם זאת בשנת 1952 הוא הורשע בהומוסקסואליות, שהייתה באותן שנים בגדר עבירה בבריטניה.
הוא שם קץ לחייו בשנת 1954, שבועיים לפני יום הולדתו ה-42, ככל הנראה בעקבות תופעות הלוואי של טיפול הורמונלי שלו הסכים כתחליף למאסר, בעקבות הרשעתו.
הרעיון של התאמה מגדרית וקיומם של טרנסג'נדרים לא היה מוכר לרוב הציבור עד שהחדשות על כריסטין יורגנסן הגיעו לכותרות ב-1952. היא הייתה האשה הראשונה שהתפרסמה בעקבות ניתוח להתאמה מגדרית שעברה בדנמרק.
היא השתמשה במעמדה כסלבריטאית לקדם נראוּת וזכויות לאנשים טרנסג'נדרים.
בחייה המקצועיים, היא הופיעה כשחקנית וזמרת, ואף הקליטה מספר שירים.
בערך באותו זמן, החלו להתארגן ארגונים ומועדנים למען טרנסג'נדרים בארצות הברית, אך אלו פעלו בצללים, כמו גם בתת-תרבות ההומואים של אותה תקופה.
הומופוביה וטרנספוביה ברחבי ארצות הברית בשנות ה-50 וה-60 הייתה הן במערכת החוק, שאיפשרה ענישה על התנהגות שנחשבה כ"סוטה".
ב-28 ביוני 1969 התרחשו מהומות סטונוול, בגריניץ' וילג' בניו יורק.
הייתה זו סדרת עימותים ספונטניים אלימים כלפי משטרת העיר ניו יורק, במחאה על הומופוביה, טרנספוביה ואלימות קבועה ומתמשכת מצידה, כלפי הומואים וטרנסג'נדרים.
הבר "סטונוול אין" (Stonewall Inn) נחשב מקום "לא ראוי", אליו נהגו להגיע בעיקר טרנסקסואליות, שנחשבו כנחותות גם בקרב הומוסקסואלים.
פשיטה של המשטרה הובילה לפרוץ מהומות אלימות נגד השוטרים.
מהומות סטונוול מהוות נקודת ציון בתולדות המאבק לזכויות להט"ב, בארצות הברית ובעולם כולו.
המהומות מציינות סיומה של תקופה בה קיבלו לסביות, הומוסקסואלים, ביסקסואלים וטרנסג'נדרים את עמדת הממסד והחברה שראתה בהם פרטים עם בעיה אישית, שיש להתבייש בה.
זו גם הייתה הפעם הראשונה שהם התקוממו באופן מאורגן כנגד התעמרות שלטונית על רקע נטייה מינית וזהות מגדרית.
על אף שמחאה זו לא היו המחאה הראשונה של הלהט"ב בארצות הברית, היא נחשבת כיום כאירוע המכונן של הקהילה הגאה בארצות הברית וכאחד האירועים החשובים ביותר בהיסטוריה של הלהט"ב בעולם.
שנה לאחר המהומות, ב-28 ביוני 1970 ארגנה הפעילה הביסקסואלית ברנדה האוורד את מצעד הגאווה הראשון בניו יורק.
מצעדים דומים נערכו באותו זמן גם בשיקגו ובסן פרנסיסקו.
ברחבי ערי ארצות הברית ומערב אירופה התרבו מצעדי גאווה לזכר מהומות סטונוול, שנהפכו עם הזמן לאחד המנהגים הקבועים המזוהים ביותר כיום עם תנועות הגאווה.
הקהילה המשיכה להתגבש כתוצאה ישירה של תקופת השחרור המיני שליוותה את דור ילדי הפרחים.
הפעיל הלהט"בי פרנק קמני הבין את השינוי היסודי שנגרם עקב מהומות סטונוול.
בהפגנות שהשתתף בהכנתם ונערכו חמש שנים קודם לכן בוושינגטון, המסר של המפגינים היה שהם נראים כמו כל אדם אחר, והם יכולים לעבוד בממשלה.
באותן הפגנות השתתפו רק 10 אנשים והתקשרות התעלמה מהם.
לדבריו עד למהומות סטוול היו 50–60 קבוצות של להט"בים ברחבי ארצות הברית, שנה לאחר מכן היו לפחות 1,500 קבוצות, שנתיים לאחר מכן היו 2,500 קבוצות.
עוד פעילות גאווה בולטת הייתה יציאה מהארון - חשיפה עצמית של הזהות המינית או המגדרית בפני אנשים אחרים, במיוחד מול משפחה וחברים קרובים.
בשנת 1978 נדונה בקליפורניה יוזמת בריגס, שמטרתה הייתה למנוע מהומואים, לסביות, וכל מי שתומך בזכויות להט"ב מלעסוק בהוראה בבתי הספר הציבוריים במדינה.
זה היה הניסיון הראשון מסוגו להגביל זכויות הומואים ולסביות בארצות הברית.
הפעילים החברתיים קרייג גוון, ביל קראוזה, הארווי מילק, האנק וילסון וטום אימאנו על מנת להביא לביטול היוזמה.
הם תמכו בסלוגן "!Come out!
היכן שלא תהיה!") הלקוח משיר של פרנק סינטרה ומהווה פרפרזה ליציאה מהארון.
במסגרת הקמפיין שזכה לשם "קמפיין מס' 6", עברו פעילים חברתיים הומואים ולסביות מדלת לדלת במחוזות מגוריהם ועסקו בהסברה אודות הנזק החברתי, לטענתם, שיוזמה זו עלולה לגרום.
במצעדי הגאווה בקיץ 1978 בלוס אנג'לס ובסן פרנסיסקו, השתתפו מאות אלפי אנשים.
המארגנים ביקשו מהמשתתפים לשאת שלטים ובהם עיירות המוצא שלהם, ולהציגן למצלמות, כדי להראות כמה רחוק אנשים נדדו כדי להגיע למחוז קסטרו שהיה "מקום מפלט" לאנשי הקהילה הגאה.
הארווי מילק נשא במצעד את אחד הנאומים המפורסמים ביותר שלו:
הקמפיין הביא ליציאה מהארון של להט"בים רבים, אשר סיפרו על נטייתם המינים למשפחותיהם, חבריהם וקולגות שלהם.
רבים יזמו נאומים במרכזים חברתיים והכנסיות אליהן הם משתייכים ופנו בכתב לעורכי העיתונים המקומיים.
מטרת הקמפיין הייתה להראות לציבור כי הומואים ולסביות הם חלק אינטגרלי מהחברה, וכי באוכלוסייה זו נכללים גם מכרים שלהם שעלולים להיפגע מהיוזמה.
פעילות הגאווה הובילה למחאות שונות ולהכרה הולכת ומתרחבת בזכויות להט"ב.
אחת הפעולות הנודעות ביותר כנגד סיווג הומוסקסואליות כמחלה נפשית הייתה בשנת 1979 כאשר התעוררו בשוודיה מחאות סביב הסיווג, במסגרת המחאות אקטיביסטים צבאו על המשרדים הראשיים של הוועד המנהל הלאומי לבריאות ורווחה במדינה ודרשו לבטלו.
כמה חודשים מאוחר יותר הפכה שוודיה למדינה הראשונה בעולם שהסירה את ההומוסקסואליות מרשימת מחלות הנפש.
בשנת 1989 הייתה דנמרק למדינה הראשונה באירופה (ובעולם) שאפשרה אופציית זוגיות רשומה לזוגות חד-מיניים, ובכך השוותה את זכויותיהם האזרחיות לאלה של זוגות נשואים.
השיח הציבורי כלפי הלהט"ב השתנה והפך לאוהד ומקבל, וביחס כלפיהם חלו שינויים חקיקתיים וחברתיים.
פסיקת בית המשפט העליון של ארצות הברית ב-26 ביוני 2015, המחייבת את כל מדינות ארצות הברית להכיר בנישואים חד מיניים.
הנחיית ממשל אובמה במאי 2016 לכל בתי הספר בארצות הברית, לאפשר לתלמידים להשתמש בשירותים ובחדרי הלבשה בהתאם למגדר שעמו הם מזדהים.
במאה ה-21 יותר ויותר מדינות מוציאות טיפול המרה אל מחוץ לחוק מתוך תפיסה כי נטייה מינית או מגדרית שונות מהמקובל אינן בעיה נפשית או בריאותית, וכי ה"טיפולים" המוצעים אינם מועילים בדרך כלל וגורמים נזק משמעותי במקרים רבים.
פסיקת בית המשפט העליון בישראל המחייב הכרה בנישואים חד-מיניים שנעשו מחוץ לישראל.
הכרה של משרד הפנים בישראל בהורות אימוץ או פונדקאות שזוגות חד-מיניים ביצעו מחוץ לישראל.
נכונות משרד הבריאות בישראל לסייע במימון טיפולים וניתוחים ל"התאמה מגדרית".
מרבית הביקורות כלפי גישת ה"גאווה" באה משמרנים המתנגדים לפגיעה במבנה המשפחה המסורתית, ומתפיסות דתיות הרואים בכך חטא.
בנוסף קיימת ביקורת אינטלקטואלית על הנחות יסוד המקובלות ב"גאווה", לפיהן מערכת יחסים חד-מינית שקולה לגמרי להטרוסקסואליים כמערכות יחסים זוגיות וכי לא ניתן לשנות זהות מינית להט"בית.
אלימות כנגד חברי קהילת הגאווה
ברחבי העולם מתרחשים ביומיום פעולות אלימות כנגד חברי קהילת הגאווה.
בארצות הברית התרחש בשנת 2016 פיגוע ירי במועדון ה"פולס" באורלנדו שבפלורידה, בו נרצחו 49 איש.
בישראל, במצעד הגאווה בירושלים בשנת 2005, ישי שליסל דקר כמה מהצועדים בסכין, ניסה לרצוח את נושא דגל התערוכה, ואמר לשוטר שהוא "בא לרצוח בשליחות השם", והרצח בברנוער שהיה פיגוע ירי שהתרחש במוצאי שבת, 1 באוגוסט 2009, ממניע לא ידוע.
הקהילה הגאה ותנועות גאווה רבות נוהגות להשתמש בסמלים ואייקונים על מנת להצהיר על נטיתם המינית ולעודד מחאה כנגד הפליתם.
הידוע שביניהם הוא דגל הגאווה אשר עוצב בשנת 1978 על ידי גילברט בייקר לרגל חגיגות ה-Gay Freedom בסן פרנסיסקו.
הדגל מורכב מפסים בצבעי הקשת, מאדום ועד סגול, ומתאר את השונות והמגוון בקהילת הלהט"ב.
הדגל המקורי הכיל 8 צבעים אך עם הזמן הוא עבר מספר שינויים וכיום הוא מכיל שישה פסים.
סמלים מוכרים נוספים הם סמל הטרנסג'נדריוּת אשר מהווה וירציה לסמלים הביולוגים של זכר ונקבה והלבריס (גרזן קרב דו-ראשי) שעל פי המיתולוגיה היונית שימש את האמזונות ועל כן מהווה סמל לסבי ופמיניסטי נפוץ.
ב-1968 ייסד אמיר שרון את המועדון הראשון להומואים ולסביות, בדירה פרטית בתל אביב.
בסוף שנות ה-60 הוקמו הברים המיועדים להומואים בלבד ביפו ואחר כך בלונדון מיניסטור, תחילה בסודיות ולמוזמנים בלבד.
בשנת 1974 התקיים "מצעד המסכות" ביוזמת סיוון מלכיאור, שהתראיין בפנים חשופות.
20 גברים ואישה אחת הסתובבו בכיכר מלכי ישראל עם מסכות ודרשו זכויות ללהט"ב.
ב־1975 הוקמה "האגודה" ("האגודה לשמירת זכויות הפרט") ארגון הלהט"ב הראשון בישראל.
בראש הוועד המייסד עמד יעקב פזי.
ב-1977 התקיים אירוע הגאווה הראשון בישראל: "העליזיאדה", ביום השנה השני להקמת האגודה.
בשנת 1988 ביטלה הכנסת האחת עשרה את החוק האוסר משכב זכר.
ב־1993 הוקמה תת-ועדה בכנסת לקידום זכויות הומואים ולסביות בראשות ח"כ יעל דיין.
באותה שנה התקיים האירוע הראשון לציון יום הגאווה בגינת שינקין בתל אביב.
במקום הוצב ארון עץ ממנו יצאו הנוכחים באופן טקסי.
בשנת 1998 התקיים מצעד הגאווה הראשון בתל אביב, במתכונת הידועה כיום.
באותה שנה זכתה דנה אינטרנשיונל באירוויזיון, וכיכר רבין התמלאה באלפי חוגגים מקהילת הלהט"ב.
כמו כן התקיימו אירועי ויגסטוק, התפרעויות כנגד כוחות המשטרה שניסו לפזר את העצרת תוך כדי לבישת כפפות גומי.
החל משנת 2002 החל מצעד הגאווה והסובלנות בירושלים.
לראשונה נפגש בלשכתו ראש הממשלה מכהן, אריאל שרון, עם נציגי הקהילה.
כמו כן הוקם "נוער גאה" במסגרת "האגודה" והחל לפעול בתל אביב "בית דרור", בית מחסה לנוער להט"ב.
בשנת 2012 התקיימו לראשונה מצעדי גאווה גם בערים נוספות אחרות: חדרה, פתח תקווה, רעננה והרצליה.
בשנת 2017 נערך מצעד הגאווה הראשון בבאר שבע בהשתתפותם של כ-4000 צועדים.
גאווה לבנה היא סיסמה ותנועה עולמית המעודדת גאווה של בני גזע האדם הלבן בהשתייכותם לגזע ששורשיו באירופה.
עיקר הארגונים המזוהים עם תנועה זאת הם ארגוני ימין רדיקליים גזענים, לאומנים ונאו-נאצים.
תנועות הגאווה הלבנה טוענות כי הן קמו כדי ליצור איזון מול תנועות המעודדות גאווה בקרב בני מיעוטים.
תנועות הגאווה הלבנה טוענות כי האדם הלבן כפוף לנורמת הפוליטיקלי קורקט ואינו יכול לפגוע בכבודם של בני מיעוטים על רקע גזעם בעוד שבני הגזע הלבן סופגים עלבונות והאשמות סטראוטיפיות מצד בני מיעוטים.
תנועות אלו טוענות למוסר כפול בחברה המודרנית, בעוד שתנועות המעודדות גאווה בקרב האדם השחור, יהודים, אינדיאנים, יוצאי אסיה וכו' נתפסות כלגיטימיות, תנועות המעודדת גאווה בקרב האוכלוסייה הלבנה נתפסות כגזעניות ואלימות.
כמו כן הן טוענות לרגשות אשם כבדים מדי וממושכים מדי מצד הלבנים על מה שעשו אבותיהם והאדם הלבן לאורך ההיסטוריה (שעבוד, לינצ'ים, אפרטהייד, כיבוש אדמות, השואה וכו').
מנגד, מתנגדי הגאווה הלבנה טוענים כי מדובר בתנועות כוח לבן שמנסות להביא בפועל לעליונות לבנה בדיוק כמו בעבר.
כמו כן, מאחר שהאדם הלבן שולט על רוב המשאבים וההון בצפון אמריקה אין מלכתחילה צורך בהעצמה לגזע הלבן בניגוד לגזעים ועמים אחרים.
כיום פלגים מסוימים בתנועת הקו קלאקס קלאן מעדיפים לראות את עצמם כקבוצות 'גאווה לבנה'.
גאווה שחורה היא תנועה המעודדת אנשים בני גזע האדם השחור להיות גאים בגזע שלהם ובמורשתו.
התנועה התפתחה בארצות הברית בשנות ה-60 וה-70, כיום יש תנועות המזהות כתנועות גאווה שחורה ברחבי העולם, בעיקר בצפון אמריקה ואמריקה הלטינית.
התנועה התפתחה לצד תנועת ההתנגדות להפרדה הגזעית בארצות הברית.
התנועה זוכה לעידוד נרחב מארגונים לזכויות אדם.
פעילי הגאווה השחורה פועלים כיום כנגד אידאולוגיות המעודדות עליונות של גזע האדם הלבן ונגד תנועת הכוח הלבן.
אחת התנועות הבולטות ביותר אשר הזדהתה כתנועת גאווה שחורה היא הפנתרים השחורים בארצות הברית ובין הפעילים הבולטים ביותר למען גאווה שחורה היו מרטין לותר קינג, מלקולם X וסטוקלי קרמייקל.
המונח חלחל גם לז'אנרים שונים של מוזיקה שחורה בצפון אמריקה, בהם מוזיקת נשמה ומוזיקת פאנק.
גאווין כריסטופר ניוסם הוא פוליטיקאי אמריקאי המכהן כמושל קליפורניה ה-40 מאז 7 בינואר 2019. קודם לכן כיהן כסגן מושל קליפורניה ה-49 תחת המושל ג'רי בראון (2011–2019) וכראש עיריית סן פרנסיסקו (2004–2011).
ניוסם נולד בסן פרנסיסקו למשפחה ממוצא אירי, בן להורים שנחשבו לאליטה הכלכלית של סן פרנסיסקו, והוא בן דוד מדרגה שנייה של הזמרת ג'ואנה ניוסם.
כשהיה בן שנתיים נפרדו הוריו, וניוסם גדל עם אחותו בבית אמו.
הוא בוגר תיכון רדווד שבמחוז מרין, צפונית למפרץ סן פרנסיסקו.
לאחר מכן למד באוניברסיטת סנטה קלרה שבלב עמק הסיליקון.
בשנת 1991 עבד כשנה כעוזר של וולטר שורנשטיין , איל הון מקומי, וגייס הכספים של המפלגה הדמוקרטית בסן פרנסיסקו.
במהלך שנה זו הקים ניוסם את השותפות העסקית הראשונה שלו, כאשר פתח חנות יין בסן פרנסיסקו יחד עם בן משפחתו, גורדון גטי.
טרם התמנה למושל קליפורניה, הקים 11 עסקים, וב-10 מתוכם השקיע בן משפחתו, גורדון גטי.
ניוסם החל את הקריירה הפוליטית שלו בעיריית סן פרנסיסקו, כאשר בשנת 1996 קיבל מראש העיר, וילי בראון , תפקיד במחלקת החניה והתעבורה של העירייה.
בשנת 1997 מונה על ידי בראון לחבר במועצה המפקחת של סן פרנסיסקו, והיה במינויו לחבר הצעיר ביותר בה.
בתפקידיו הציבוריים בשנים אלו זכה בהדרגה לבולטות ציבורית, ולקראת מסע הבחירות לראשות העיר שהתקיים בשנת 2003, פרסם הצהרת הון לתקשורת, והתבלט בכך שנקט עמדה נחרצת לגבי מצוקת מחוסרי הדיור בסן פרנסיסקו.
הוא ניצח בבחירות לראשות העיר והיה לראש העיר הצעיר ביותר זה מאה שנים.
הוא החל את כהונתו כראש עיריית סן פרנסיסקו בשנת 2004, ובהמשך נבחר מחדש והמשיך בתפקיד עד שנת 2011.
בשנים 2010 ו-2014 נבחר ברציפות לכהן כסגן מושל קליפורניה תחת ג'רי בראון.
בפברואר 2015 הודיע כי הוא מתכוון לרוץ למשרת מושל קליפורניה בשנת 2018. מאחר שהמושל ג'רי בראון לא יכול היה להתמודד לכהונה שלישית, בשל חוק המגביל את כהונתו של מושל המדינה לשתי כהונות.
בבחירות 2018 נבחר ניוסם למושל קליפורניה, וב-7 בינואר 2019 נכנס לתפקידו.
תחת הנהגתו הפכה קליפורניה למדינה הראשונה בעולם שאוסרת מכירת מוצרי פרווה, והוא השעה את ההוצאות להורג במדינה עד לשנת 2023.
ביולי 2019 הכריז ניוסם על מצב חירום בעקבות רצף של שתי רעידות אדמה בקליפורניה.
השנייה מהן הייתה מהעוצמתית ביותר שחווה האזור זה 20 שנים.
רעידות האדמה גרמו לסדרת אסונות כגון שריפות, דליפות גז ועקורים.
במרץ 2020, עם התפרצות מגפת הקורונה, חתם ניוסם על צו המורה לתושבים להישאר בבתיהם בשל התפשטות נגיף הקורונה.
ניוסם העריך שההתפשטות תכניס את המדינה למחסור של קרוב ל-20 אלף מיטות בבתי החולים בהשוואה לכמות שתוכל המדינה לספק.
באפריל הצהיר כי הוא מאוכזב מהסיוע הרפואי הפדרלי, ובכוונתו להשתמש בכוח הקנייה של קליפורניה "כמדינת לאום" כדי לרכוש ציוד לבתי החולים שהממשלה הפדרלית לא הצליחה לספק, וייתכן גם שקליפורניה תוכל "לייצא חלק מהציוד למדינות הזקוקות לו".
ב-21 בפברואר 2020 הוגשה למזכיר המדינה של קליפורניה עצומה בדרישה לקיים הצבעה על הדחתו של ניוסם מכהונת המושל.
בעצומה פורטו מספר טענות: העדפת מהגרים לא-חוקיים על פני אזרחי קליפורניה, מיסים גבוהים, שיעור חסרי בית גבוה, וכתוצאה מכל אלה – איכות חיים נמוכה.
ההיענות לעצומה צברה תאוצה בעקבות ביקורת שנמתחה על טיפולו של ניוסם במגפת הקורונה, התמהמהות בהפצת חיסונים לכלל האזרחים, וכן הקשחת סגרים ועיכובים בהסרתם.
ב-26 באפריל 2021 הושג מספר החתימות הדרוש לקיום הליך ההדחה.
ההצבעה התקיימה ב-14 בספטמבר 2021, כ-67% מאזרחי קליפורניה הצביעו נגד ההדחה, וניוסם נשאר בתפקיד.
ניוסם הקים כוח משימה בשנת 2020 שהתמודד עם סוגיית פיצויי האפליה לאפרו-אמריקאים.
הוא הוקם בעקבות הרצח של ג'ורג' פלויד.
בבחירות 2022, נבחר לכהונה שנייה כשהוא קיבל כמעט 60% מהקולות.
הוא תומך בישראל והוא שיבח את מזכר ההבנות שקליפורניה וישראל חתמו יחד בשנת 2014. באוגוסט 2019, התנצל ניוסם בפני הקהילה היהודית בקליפורניה על טיוטת תוכנית לימודים בלימודי אתניות, שהשמיטה את חווייתם של היהודים באמריקה ומתחה ביקורת על ישראל.
ניוסום אמר כי לישראל, עם הצלחתה בטכנולוגיות כמו טפטפת ומחזור מי שפכים, יש הרבה מה להציע לקליפורניה.
ב-20 באוקטובר 2023, שבועיים לאחר פרוץ מלחמת חרבות ברזל, הגיע לישראל לביקור הזדהות ונפגש עם שר החוץ אלי כהן.
הוא נפגש גם עם ראש ממשלת ישראל בנימין נתניהו, נשיא המדינה יצחק הרצוג, בכירים ישראלים אחרים וניצולי טבח שבעה באוקטובר.
היה נשוי לאשת התקשורת קימברלי גילפוייל, ומ-2008 הוא נשוי לשחקנית ג'ניפר סייבל, ולהם ארבעה ילדים.
גאווה ודעה קדומה היא סדרת טלוויזיה משנת 1980 בהפקת ה-BBC, עיבוד של הסופרת פיי וולדון לרומן באותו שם מאת ג'יין אוסטן, שיצא לאור לראשונה בשנת 1813.
בסדרה בת חמשת הפרקים מככבים אליזבת גארווי כאליזבת בנט ודייוויד רינטול בתפקיד מר דארסי.
לרומן נעשו עיבודים רבים לקולנוע ולטלוויזיה - סדרה זו היא החמישית במספר שהופקה על ידי ה-BBC.
פרק ראשון: כשמר בינגלי מגיע לגור בקרבת מקום למשפחת בנט, גברת בנט רואה אותו כרכושה הפרטי של אחת מחמש בנותיה הרווקות.
פרק שני: מר קולינס, שעתיד לרשת את לונגבורן בית משפחת בנט, מבקש להתפייס עם המשפחה.
הוא מתעתד לשאת לאישה את אחת הבנות.
פרק שלישי: ג'יין נפגעת עמוקות מהעזיבה הפתאומית של מר בינגלי ונסיעתו ללונדון.
אליזבת משוכנעת שמר דארסי הוא האשם בכך, כמו גם בצרות שנגרמו למר ויקהם.
פרק רביעי: בעיני אליזבת הצעת הנישואים של מר דארסי היא מעליבה, ובלתי ראויה לג'נטלמן.
אך כאשר היא קוראת את מכתבו של דארסי, ונודע לה האמת על ויקהם, היא מתביישת בעצמה ובדעות הקדומות שלה.
פרק חמישי: אחרי שאליזבת מבקרת בפמברלי ופוגשת שוב את מר דארסי, היא מבינה שהרושם הראשוני שלה ממנו היה שגוי.
בגלל מעשיה של לידיה, היא מתחילה להתחרט על ההזדמנות שהוחמצה.
אליזבת גארווי - אליזבת בנט
דייוויד רינטול - פיצוויליאם דארסי
פיטר סטלן - ג'ורג' ויקהם
פרסיליה מורגן - גברת בנט
מוריי ווטסון - מר בנט
סבינה פרנקלין - ג'יין בנט
נטלי אוגל - לידיה בנט
טסה פיק-ג'ונס - מרי בנט
קלייר היגינס - קיטי בנט
אוזמונד בולוק - צ'ארלס בינגלי
מרשה פיצאלן - קרוליין בינגלי
ג'ניפ גרנוויל - גברת הרסט
אדוארד ארתור - מר הרסט
איירין ריצ'רד - שרלוט לוקאס
מלקולם ריני - מר קולינס
אליזבת סטיוארט - ליידי לוקאס
פיטר האוול - סר ויליאם לוקאס
ג'ודי פארפיט - ליידי קתרין דה ברג
מויר לזלי - אן דה ברג
אמה ג'ייקובס - ג'ורג'ינה דארסי
דזמונד אדמס - קולונל פיצוויליאם
שירלי קיין - גברת פיליפס
ברברה שלי - גברת גרדינר
מייקל ליס - מר גרדינר
דורין מנטל - גברת ריינולדס
גאווה ודעה קדומה וזומבים הוא קומדיית אימה בריטי-אמריקאי שיצא לאקרנים ב-5 בפברואר 2016. הסרט נכתב ובוים על ידי בור סטירס על בסיס רומן האימה באותו השם שנכתב על ידי סת' גרהם-סמית' המהווה פרודיה על הרומן הקלאסי "גאווה ודעה קדומה" מאת ג'יין אוסטין.
בעיצומם של החיפושים אחרי חתן מתאים לאליזבת ולאחיותיה, וירוס קטלני תוקף את העולם והופך אנשים לזומבים צמאי דם.
הצוות השחקנים והדמויות שם השחקן/ית שם הדמות הערהלילי ג'יימסאליזבת בנטנערה דעתנית וחריפה המאמינה שנישואין צריכים להתקיים מתוך אהבה.
במהלך הסרט נאלצת להפוך לציידת זומבים יחד עם ארבע אחיותיה.
שונאת בתחילה את מר דארסי, אך מתאהבת בו.סם ריילימר דארסיאציל גאוותן ושחצן המתגלה כג'נטלמן אמיתי.
במהלך הסרט נאלץ להפוך לצייד זומבים, ומתאהב באליזבת.ג'ק יוסטוןמר ויקהאםקצין ג'נטלמן המתגלה כאדם נלוז ומושחת.
מר דארסי שונא אותו.בלה היתקוטג'יין בנטאחותה הבכורה של אליזבת.
נחשדת במהלך העלילה על ידי מר דארסי שנדבקה במגפה.דאגלס בות'מר בינגליהמחזר של ג'יין.
חברו הטוב של מר דארסי.מאט סמיתמר קולינסכומר יהיר וחנפן.
מנסה להינשא לאליזבת.צ'ארלס דאנסמר בנטאביהן של חמש האחיות בנט.
נוטה למות.לנה הידיליידי קתרין דה ברגדודתו של מר דארסי.סוקי ווטרהאוסקתרין "קיטי" בנטהאחות הרביעית במשפחת בנט.
כמו אחיותיה, היא נהפכת לציידת זומבים.אמה גרינוולקרוליין בינגליאחותו של מר בינגלי.דולי ולסמיס פת'רסטוןאלי באמברלידיה בנטהאחות החמישית במשפחת בנט, מתוארת כקלת דעת.
כמו אחיותיה, היא נהפכת לציידת זומבים.מילי בריידימרי בנטהאחות השלישית במשפחת בנט.
כמו אחיותיה, היא נהפכת לציידת זומבים.טום לורסןסגן דניהרמיוני קורפילדקסנדרה פת'רסטוןסאלי פיליפסמיס בנטאימן חסרת הטאקט וההמונית של האחיות בנט.
שואפת להשיא את בנותיה לאצילים עשירים ומכובדים.ג'ס ראדומסקהאנאבלה נייטרפילדמורוויד' קלארקג'ורג'יאנה דארסיאחותו של מר דארסי
הסרט מבוסס על הרומן באותו השם מאת ג'יין אוסטן וסת' גרהאם-סמית'.
הפקת הסרט הוכרזה לראשונה ב-10 בדצמבר 2009, ובאתר וראייטי, נחשף כי נטלי פורטמן תגלם את אליזבת בנט ותפיק את הסרט, ושחברת "Lionsgate" תממן ותפיץ את הסרט.
ב-14 בדצמבר, דייוויד ראסל הוכרז כתסריטאי ובמאי הסרט.
ב-5 באוקטובר 2010, נחשף כי ראסל עזב את ההפקה בשל בעיות בלוח הזמנים.
מאוחר יותר, ראסל חשף שהיו לו סכסוכים עם "Lionsgate" על התקציב.
יום למחרת, פורטמן הודיעה שהיא לא תגלם את אליזבת בנט, אך עדיין תפיק את הסרט.
בעקבות עזיבתו של ראסל, "Lionsgate" הציעו למייק ניואל ומאט ריבס להשתלט על כיסא הבמאי, אך שניהם סירבו.
ב-3 בנובמבר, דווח כי "Lionsgate" קיימו פגישות עם מייק וויט, מרשל ניל וג'פרי בליץ כבמאים פוטנציאליים.
מייק וויט נבחר, אך הוכרז כי הוא נאלץ לעזוב את הסרט בשל בעיות בלוח הזמנים עם מחויבות קיימות לערוץ HBO.
בחודש מאי 2013, הוכרז שבור סטירס ייקח את תפקיד הבמאי.
הצילומים החלו ב-24 בספטמבר 2014, בפארק מערב וויקומב ובפארק בוקינגהאמשיר.
בליל כל הקדושים בסוף השבוע, השחקנים נצפו מצולמים בכמה סצנות בבית הטפילד בהרטפורדשייר.
מאוחר יותר, בתחילת נובמבר, הצוות צילם בבית הייסינג הישן.
ב-13 בנובמבר, הצילומים עברו לפרנשאם, סארי, שם הם צילמו עד ה-21 בנובמבר.
ב-30 במרץ 2015, חברת "Screen Gems" קבעה את מועד יציאת הסרט ל-19 בפברואר 2016. לאחר מכן, ב-22 באפריל 2015, "Screen Gems" הקדימו את מועד יציאת הסרט מ-19 בפברואר, ל-6 בפברואר.
הסרט הופץ בבריטניה ב-12 בפברואר, שבוע לאחר יציאתו בארצות הברית, על ידי "Lionsgate".
באוקטובר 2014, "Entertainment Weekly" פרסמו תמונה ראשונה מתוך הסרט.
באותה שנה, ביולי, צוות יוצרי הסרט והשחקנים השתתפו בפאנל מיוחד בכנס הקומיק-קון, על מנת לקדם את הסרט.
בכנס קומיק-קון, הטיזר נראה לראשונה.
ב-9 באוקטובר 2015, הטריילר והפוסטר הראשונים פורסמו.
גאווה ודעה קדומה הוא סרט קולנוע אמריקאי משנת 1940, עיבוד לרומן "גאווה ודעה קדומה" מאת ג'יין אוסטן, בבימויו של רוברט ז.
לאונרד ובכיכובם של גריר גרסון ולורנס אוליבייה.
אלדוס האקסלי וג'יין מורפין כתבו את התסריט שהיה מבוסס על העיבוד הבימתי של הלן ג'רום לרומן של אוסטן.
הסרט מספר על חמש אחיות במשפחה מן האצולה הכפרית באנגליה, המתמודדות עם בעיות של נישואים, מוסר ותפיסות מוטעות.
הסרט יצא לאקרנים בארצות הברית ב-26 ביולי 1940, וקיבל ביקורות חיוביות.
מבקר הקולנוע של הניו יורק טיימס שיבח את הסרט במילים "הקומדיה של נימוסים החצופה והמהנה ביותר שאנו בפינה זו ראינו על המסך".
הסרט נבדל מן הרומן במובנים אחדים.
תקופת הסרט היא תקופה מאוחרת יותר מהרומן של אוסטן.
הסיבה לשוני זה הייתה שהאולפנים רצו להציג תלבושות ראוותניות יותר מאלה שבזמנה של אוסטן.
סצנות אחדות שונו באופן משמעותי.
למשל בעימות בין אליזבת לליידי קתרין דה ברג לקראת סוף הסרט, הדרישה התקיפה מאליזבת להבטיח שלעולם לא תינשא לדארסי, הפכה כאן למבחן הבודק את כנותה ומידת אהבתה של אליזבת.
ברומן העימות נובע מיחסה הסנובי של ליידי קתרין ומרצונה העז שדארסי ישא לאישה את בתה.
גברת בנט (מרי בולנד) ובנותיה ג'יין (מורין או'סאליבן) ואליזבת (גריר גרסון) נמצאות בחנות וקונות שמלות חדשות כשהן רואות שני ג'נטלמנים וליידי יורדים ממרכבה בסמוך להם.
הן מגלות שהגברים הם מר בינגלי (ברוס לסטר), שלאחרונה שכר את אחוזת נת'רפילד, ומר דארסי (לורנס אוליבייה), שניהם רווקים ועשירים.
גברת בנט הנרגשת מהחדשות, אוספת את בנותיה וחוזרת לביתה.
שם היא מנסה לשכנע את בעלה להתוודע למר בינגלי, אבל מר בנט מסרב.
מתברר שהוא כבר ערך עמו היכרות.
בנשף הריקודים אליזבת רואה כמה יהיר הוא מר דארסי, והיא שומעת שהוא מסרב לרקוד איתה.
בנשף היא פוגשת גם את מר ויקהם שמספר לה על העוול שדארסי גרם לו.
מאוחר יותר דארסי מזמין אותה לרקוד והיא מסרבת, אבל היא מקבלת את הזמנות של ויקהם לרקוד.
מר קולינס (מלוויל קופר) הוא דודן של משפחת בנט, והיורש של בית המשפחה אחרי מותו של מר בנט.
הוא מגיע לביקור בביתם של משפחת בנט במטרה למצוא לו אישה בין הבנות.
הוא מחליט שאליזבת היא האישה המתאימה ומתחיל לחזר אחריה.
בנשף בנת'רפילד הוא כל הזמן הולך בעקבותיה ולא מניח לה.
מר דארסי מסייע לה ומזמין אותה לרקוד.
כשהוא רואה את התנהגותן הפזיזה של אמה ושל אחיותיה הצעירות של אליזבת, הוא עוזב אותה, דבר שמכעיס אותה שוב.
למחרת מר קולינס מציע נישואים לאליזבת והיא דוחה אותו באופן חד משמעי.
לאחר מכן הוא מתארס עם חברתה הטובה שארלוט לוקאס (קארן מורלי).
אליזבת מבקרת בביתה החדש של חברתה שארלוט.
שם היא מוצגת בפני ליידי קתרין דה ברג (עדנה מיי אוליבר) והיא נפגשת שוב עם דארסי (שהוא האחיין של ליידי קתרין).
מאוחר יותר דארסי מציע נישואים לאליזבת והיא מסרבת לו, בין היתר בגלל מה שסיפר לה ויקהם שדארסי מנע ממנו את הרכוש שמגיע לו, וגם כי היא גילתה שדארסי הוא זה שניתק את הקשר הרומנטי בין מר בינגלי לאחותה ג'יין.
הם מתווכחים בלהט והוא עוזב.
כשאליזבת חוזרת ללונגבורן היא מגלה שלידיה ברחה עם ויקהם.
מר דארסי שמגיע לביקור אומר לה שוויקהם לעולם לא יתחתן עם לידיה.
הוא מספר לה שוויקהאם ניסה לפתות את אחותו בת ה-15, ג'ורג'ינה, ולברוח איתה.
אליזבת מבינה שהיא אוהבת את דארסי, אבל חושבת שלא תראה אותו יותר בגלל החרפה שהמיטה לידיה על משפחתה.
לידיה וויקהם חוזרים לבית נשואים.
לאחר מכן מגיע לביקור בלונגבורן ליידי קתרין ומגלה שדארסי הוא זה שמצא את לידיה ואילץ את ויקהם לשאת אותה לאישה.
דארסי מופיע שוב, והוא ואליזבת מצהירים על אהבתם זה לזה.
הסרט מסתיים כשאליזבת ודארסי מתנשקים וגברת בנט מרגלת אחריהם ורואה שגם שאר בנותיה מצאו מחזרים ראויים.
גריר גרסון - אליזבת בנט
לורנס אוליבייה - פיצוויליאם דארסי
מרי בולנד - גברת בנט
עדנה מיי אוליבר - ליידי קתרין דה ברג
מורין או'סאליבן - ג'יין בנט
אן רתרפורד - לידיה בנט
פרידה אינסקורט - קרוליין בינגלי
אדמונד גוון - מר בנט
קארן מורלי - שארלוט לוקאס קולינס
הת'ר אנג'ל - קיטי בנט
מרשה האנט - מרי בנט
מלוויל קופר - מר קולינס
אדוארד אשלי קופר - ג'ורג' ויקהם
ברוס לסטר - מר בינגלי
קלייב - סר ויליאם לוקאס
מרג'ורי ווד - ליידי לוקאס
ורנון דאונינג - קפטן קרטר
הפקת הסרט "גאווה ודעה קדומה" תוכננה לאוקטובר 1936 בפיקוח של אירווינג תלברג ובכיכובם של קלארק גייבל ונורמה שירר בתפקידים הראשיים.
ההפקה הוקפאה בעקבות מותו של תלברג ב-13 בספטמבר 1936. באוגוסט 1939 בחרו באולפני MGM בג'ורג' קיוקור לביים את הסרט ורוברט דונאט לוהק לשחק לצדה של שירר.
האולפן שקל לצלם את הסרט באנגליה, אבל תחילת המלחמה באירופה בספטמבר 1939 גרמה לשינוי בתוכניות ולסגירת הפעילות של אולפני MGM באנגליה.
בסופו של דבר החליף רוברט ז.
לאונרד את ג'ורג' קיוקור בגלל אי התאמה בלוחות זמנים.
הסרט התקבל היטב וזכה לביקורות חיוביות.
הסרט קיבל דירוג של 88% באתר Rotten Tomatoes.
לפי רישומי ההכנסות ב-MGM הרווחים של הסרט היו 1,849,000 דולר, שגרמו להפסד של 241,000 דולר.
בעיני חובבי הרומן המקורי של ג'יין אוסטן סרט זה סוטה במידה ניכרת מהרומן בהיותו "הוליוודי" באופן מוגזם, ובשימוש בסגנון התלבושות משנות השלושים של המאה התשע עשרה במקום בסגנון תקופת הרג'נסי שבה מתרחשת עלילת הרומן.
מסגרת הזמן של העלילה בסרט קוצרה באופן ניכר, ואירועים מסוימים מתרחשים במקביל בסרט לעומת הרומן שבו הם מתרחשים בהבדל של ימים, שבועות או אפילו חודשים.
ברומן ויקהם לא השתתף בנשף שבו דארסי מעליב את אליזבת, ולמעשה הוא לא השתתף באף נשף שבו גם דארסי היה נוכח.
סצנת התחרות בחץ וקשת בין דארסי ואליזבת אינה מופיעה ברומן.
בסרט דארסי בעצמו מספר לאליזבת על ניסיון הבריחה של ויקהם עם אחותו ג'ורג'ינה, בספר דארסי מתאר את האירועים האלה במכתב שהוא מוסר לאליזבת יום אחרי שהיא דוחה את הצעת הנישואים שלו.
שני מסעות של בנות בנט אינם מופיעים בסרט.
האחד, נסיעתה של ג'יין ללונדון להתארח אצל משפחת גרדינר, דודה ודודתה.
ג'יין מקווה לפגוש את קרוליין בינגלי בלונדון בתקווה לראות גם את צ'ארלס בינגלי.
דארסי ואחיותיו של צ'ארלס מסתירים ממנו את המידע על היותה של ג'יין בעיר.
המסע השני הוא הטיול של אליזבת, שוב עם מר ומרת גרדינר לדרבישייר, במקום הטיול המתוכנן לאזור האגמים.
בדרבישייר אליזבת מגיעה לפמברלי, אחוזתו של דארסי, ונפגשת איתו שוב.
הבדל נוסף הוא בבריחתה של לידיה עם ויקהם.
ברומן, לידיה נוסעת לברייטון בעקבות הגדוד, כבת לוויה לאשתו של הקולונל, ובורחת משם עם ויקהם.
אירוע זה קורה כשאליזבת נמצאת בדרבישייר.
בסרט זה מתרחש כשאליזבת חוזרת מביקורה אצל משפחת קולינס.
בספר לידיה היא זו שמגלה שדארסי היה בחתונתה, והדודה גרדינר, מסבירה במכתב לאליזבת את התפקיד שמילא דארסי בנישואיהם של ויקהם ולידיה.
הדמויות הבאות הושמטו לחלוטין מהסרט:
ג'ורג'ינה דארסי - אחותו הצעירה של פיצוויליאם דארסי
מר וגברת גרדינר - דוד ודודה של אליזבת, מר גרדינר הוא אחיה של גברת בנט
קולונל פורסטר וגברת פורסטר - מפקד הגדוד שהוצב במריטון, ואשתו שהיא חברתה הטובה של לידיה, והמלווה שלה במסע לברייטון
מריה לוקאס - אחותה הצעירה של שארלוט לוקאס
מר וגברת הרסט - אחותו הנשואה של צ'ארלס בינגלי ובעלה
"גאווה ודעה קדומה" זכה בפרס אוסקר לעיצוב התפאורה הטוב ביותר בסרט שחור לבן (סדריק גיבונס ופול גרוסי).
גאווה ודעה קדומה היא סדרת טלוויזיה של ה-BBC משנת 1967, עיבוד לרומן באותו שם מאת ג'יין אוסטן שיצא לאור לראשונה בשנת 1813.
הפקת גרסה זו נעשתה לציון 150 שנה למותה של ג'יין אוסטן.
את הסדרה ביימה ג'ואן קראפט וכיכבו בה סיליה בנרמן ולואיס פיאנדר בתפקידים הראשיים כאליזבת בנט ומר דארסי.
סיליה בנרמן - אליזבת בנט
לואיס פיאנדר - מר דארסי
מייקל גוף - מר בנט
ויוויאן פיקלס - גברת בנט
לוסי פלמינג - לידיה בנט
שרה טונטון - קיטי בנט
פולי אדמס - ג'יין בנט
דיאנה קינג - ליידי לוקאס
קרין מקרתי - לואיזה הרסט
דייוויד סאביל - מר בינגלי
ג'ורג'ינה וארד - קרוליין בינגלי
רוברט דורנינג - סר ויליאם לוקאס
ריצ'רד המפטון - מר ויקהם
ויוויאן ג'יימס - מר הרסט
סילביה קולרידג' - ליידי קתרין דה ברג
יו קרוס - מר גרדינר
איית'ן דאן - גברת גרדינר
קייט לנסברי - שארלוט לוקאס
ג'וליאן קארי - מר קולינס
סטיבן גרייבס - אדוארד לוקאס
רובין צ'דוויק - קולונל פיצוויליאם
ג'נו לג - מיס אן דה ברג
טסה וייאט - ג'ורג'ינה דארסי
בגרסה זו השמיטו את דמותה של מרי, הבת האמצעית במשפחת בנט.
גאווין מקאינס הוא איש תקשורת, מחבר, קומיקאי, שחקן, פרשן פוליטי קנדי ודמות מרכזית בימין הרדיקלי האמריקאי.
הוא מייסד ארגון "הנערים הגאים" אשר מוגדר כארגון טרור בקנדה ונחקר על ידי ה-FBI בגין קשריו לגורמי לאומנות לבנה בארצות הברית.
מקאינס תואר על ידי גופי תקשורת רבים כמעודד אלימות פוליטית ונאו-פשיסט, האשמות שמקאינס מכחיש בתוקף.
מקאינס הקים בשותפות את המגזין וחברת התקשורת Vice.
הוא התארח פעמים רבות ברשתות השידור של הימין האמריקאי כגון Fox ו-The Blaze.
מקאינס עצמו התבטא באופן אנטישמי מספר פעמים והוא מאשים את היהודים בהסכם ורסאי ובהולודומור.
עם זאת, ככל שהזמן עבר — מקאינס התנקה יותר ויותר מאמירותיו האנטישמיות.
ב- 10 במרץ 2017 נסע לביקור בישראל במטרה לדווח על המצב בישראל מנקודת המבט שלו, בכתבה ל-The Rebel Media.
בסרטון, מקאינס טען שחבריו הנאצים טעו והצדיק את פעולותיה של ישראל כנגד הרשות הפלסטינית והחמאס.
ב-16 במרץ, לאחר שחזר לקנדה, אמר מקאינס בראיון "יש לי המון חברים נאצים… אני מצטער, נאצים, אני לא מתכוון לפגוע ברגשות שלכם, אבל אני לא אוהב אתכם.
בנוסף, מקאינס קרא לאיחוד של ישראל עם העולם הנוצרי במטרה להילחם יחד באסלאם.
מקאינס נולד בהיטצ'ין, אנגליה, להורים ממוצא סקוטי וכשהיה בן ארבע עבר להתגורר בקנדה.
למד באוניברסיטת קרלטון אוטווה, שם סיים את לימודיו עם תואר ראשון באנגלית בשנת 1992.
מקאינס ייסד בשנת 1994 את מגזין החדשות והתרבות Vice.
בעקבות מאמרים פופולרים שפרסם, הוא תואר כ"סנדק ההיפסטריות", וכאחד ממעצביה המרכזיים של תת-תרבות זו.
בהמשך יצר מקאינס את האתר StreetCarnage.com וכן ייסד סוכנות פרסום בשם Rooster.
מקאינס אף כותב עבור מגזינים שונים, דוגמת Taki ו-TruthRevolt.
בשנת 2008 עזב מקאינס את Vice בגלל "חילוקי דעות".
מאז הוא נודע בעיקר בשל דעותיו הימניות-קיצוניות.
בשנת 2013 התראיין מקאינס להפינגטון פוסט בפאנל בנושא גבריות, שם הביע את השקפתו הביקורתית על פמיניזם.
מקאינס מכנה את עצמו "סקסיסט בנוסח ארצ'י בנקר".
מקאינס הביע מספר פעמים תמיכה בתאוריית הקשר על רצח עם של האדם הלבן המזוהה עם ארגונים נאו-נאצים וכאלו שדוגלים בלאומנות לבנה.
בשנת 2014 התבקש להתפטר מסוכנות הפרסום שייסד, Rooster, בעקבות התבטאויות טרנספוביות.
בשנת 2015 הודיע שדרן הרדיו האמריקאי אנטוני קומיה, כי מקאינס יגיש במסגרת הרשת שלו תוכנית שלמה, The Gavin McInnes Show.
בשנת 2016 הקים את ארגון הנערים הגאים, כשנתיים לאחר מכן עזב את הארגון.
עזיבתו הייתה בעקבות תביעות שהוגשו כנגד מספר חברי הארגון בגין פשעי שנאה, וחקירות פליליות סביב קשריו של הארגון לקבוצות שדוגלות בלאומנות לבנה.
בשנת 2017 ביקר מקאינס בישראל, ובעקבות הביקור יצר סרטון נגד ישראל והיהודים בשם "10 הדברים שאני שונא ביהודים", שלאחר מכן שונה ל-"10 הדברים שאני שונא בישראלים".
בשנת 2018 הושבתו חשבונות היוטיוב, פייסבוק, טוויטר ופייפאל של מקאינס.
בשנת 2005 התחתן מקאינס עם העיתונאית אמילי ג'נדריסאק.
למקאינס שלושה ילדים, ולדבריו הביאה אותו האבהות לחיק האמונה והכנסייה הקתולית.
גאוּדֶנציוֹ אוֹרפֿלי (Gaudenzio Orfali; 19 בפברואר 1889, נצרת – 20 באפריל 1926, שועפאט, ירושלים) היה נזיר פרנציסקני, חוקר מקרא וארכאולוג.
גאודנציו אוֹרפֿלי החל את דרכו כפרח נזורה ב-1905 במנזר הפרנציסקני שליד כנסיית הבשורה בנצרת.
למד פילוסופיה ותאולוגיה במנזר יוחנן במדבר (עין כרם), בבית לחם ובירושלים.
קיבל עליו את עול הנדרים של המסדר הפרנציסקני ב-19 במרס 1908, וב-21 בדצמבר 1912 הוסמך לכמורה.
ב-1913 החל בלימודי המקרא במכללה האפיפיורית "אנטוניאנום" ברומא, שנתיים אחרי כן עבר לפריבור בשווייץ שם השלים את הדוקטורט בתאולוגיה.
את התואר האקדמי במדעי המקרא קיבל ב-1918 ברומא.
מאז 1919 לימד בבית הספר הפרנציסקני למקרא בירושלים, וב-1924 מונה לרקטור בית הספר.
אוֹרפֿלי נמנה עם ראשוני החברה המזרחנית הארץ-ישראלית כשנוסדה ב-1920 ונבחר לכהן כנשיאהּ ב-1925.
ב-1919–1920 ניהל אוֹרפֿלי את חפירות שרידי הכנסייה הביזנטית בגת שמנים לקראת בניית כנסיית כל העמים באתר.
ב-1924 פעל לארגון מחדש של המוזיאון של בית הספר הפרנציסקני למקרא.
בשנים 1921–1926 ניהל את החפירות בכפר נחום, שבהן נחשף המבנה המתומן (שנקבע במסורת הנוצרית כביתו של פטרוס) וכמו כן שוחזר חלק מבית הכנסת.
העבודות נעצרו אחרי שאוֹרפֿלי קיפח את חייו בתאונת דרכים באפריל 1926 בדרכו לקונגרס הארכאולוגי הבינלאומי שנערך באותם ימים בירושלים.
אוֹרפֿלי נטמן בבית הקברות הקתולי בהר ציון.
על אחד העמודים העתיקים של בית הכנסת העתיק בכפר נחום נחרתה כתובת לזכרו.
גאווין אלכסנדר ויליאמסון הוא פוליטיקאי בריטי מהמפלגה השמרנית המכהן כחבר בבית הנבחרים מטעם מחוז סטון, גרייט וירלי, ופנקרידג'.
כיהן כשר ההגנה של הממלכה המאוחדת מנובמבר 2017 ועד מאי 2019, וכשר החינוך של הממלכה המאוחדת מיולי 2019 ועד ספטמבר 2021.
ויליאמסון גדל ולמד בסקרבורו שבצפון יורקשייר, לזוג הורים מצביעי לייבור.
הוא בעל תואר ראשון מאוניברסיטת ברדפורד.
לאחר הלימודים עבד כיועץ בתחום התעשייה בסטפורדשייר ומנהל חברה בתחום עיצוב אדריכלי.
ב-2005 התמודד ללא הצלחה למושב מחוז צפון בלקפול ופליטווד בבית הנבחרים הבריטי.