tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
להביט במספר בינארי מסוים מהסיבית הנמוכה (הימנית ביותר) לסיבית הגבוהה (השמאלית ביותר), אם יש 1, להפוך את שאר המספרים אחריו (0 הופך ל1 ו 1 הופך ל 0).
שיטות אלו זהות מתמטית והן סימטריות, כלומר ניתן להמיר איתן מספר חיובי לשלילי, ומספר שלילי לחיובי (בלי לשנות את סדר הצעדים).
חיבור בשיטה זו מתבצע באותו אופן כמו חיבור בינארי רגיל.
ניתן לראות כי מאחר שמשתמשים בגודל מסוים של זיכרון (במקרה שלנו 8 ביט) הסיפרה 1 השמאלית יוצאת ממרחב הזיכרון המסוים כך יוצא שאיפסנו את הספרות השמאליות והמספר שנוצר הוא חיובי.
על מנת לבצע חיסור, נבצע חיבור של המספר המחוסר עם הנגדי של המספר המחסר כאשר שניהם מיוצגים בשיטת המשלים ל-2 (חיבור מספר שלילי זהה לחיסור מספר חיובי)
משמעות ההשלמה ל-2 היא שכל הספרות הרגילות עד לספרה השמאלית ביותר מוכפלות ב-2 בחזקת מיקומן, מלבד לספרה השמאלית ביותר שמוכפלת במינוס 2 בחזקת מיקומה, למשל בייצוג השלמה ל-2:
והרי כזכור 23 בבסיס בינארי הוא 010111:
אכן ניתן לראות שאם נהפוך את כל הספרות, ונוסיף אחד, נקבל את המוצג לעיל.
כעת, דרך אחת להסתכל על הסיבה לכך שהיפוך הספרות (השלמה ל-1 או יותר נכון Ones' Complement) ולאחר מכן הוספת 1 מייצר את ההשלמה ל-2 של המספר שאיתו מתחילים, נובעת מהביטוי הבא:
במקרה שלקחנו למעלה, עבור 23, n=5. כעת ניתן לייצג את 23 בשתי דרכים:
שימו לב שיש כאן ייצוג בשתי דרכים שונות ל-23 וכמו כן, אם נשים מינוס לפני כל אחד מהאגפים נקבל 23-.
כעת, בעצם ניתן להבין שכאשר הופכים את כל האפסים לאחדים וההפך, בעצם כעת משתמשים בחזקות של שתים שקודם התאפסו וההפך, כלומר עבור 23 מתחילים מ-
ועכשיו אם נהפוך את כל הספרות:
וראינו לפי הפיתוח שחסר אחד כדי שנקבל 23-.
משלי שועלים הוא קובץ משלים שחוברו ולוקטו על ידי רבי ברכיה בן נטרונאי הנקדן במאה ה-13. חלק מן המשלים מופיעים במקורות מוקדמים יותר.
הקובץ מכיל 107 משלים, בהם מוצג השועל כחיה ערמומית שהאדם יכול ללמוד ממנהּ מוסר השכל.
הקובץ נדפס לראשונה במנטובה בשנת שי"ז-1557; בהמשך, בשנת תכ"א-1661, יצאה לאור מהדורה מתורגמת ללטינית בפראג, ובהּ גם יצא תרגום ליידיש בשנת תרכ"ז-1867. מהדורות רבות של הספר מעוטרות באיורים.
בישראל יצאו משלי שועלים לאור בהוצאות שונות, בהן הוצאת שוקן ו"מעיין החיים".
בספרות חז"ל ובמדרשים מצויים כמה וכמה אזכורים למשלי שועלים.
כך למשל, מסופר על התנא רבי מאיר, כי הכיר שלוש מאות משלות שועלים, ובדרשותיו היה מתבל רבים מהם.
אף על בר קפרא מסופר במדרש ויקרא רבה כי הכיר משלי שועלים רבים.
כאשר רבי יהודה הנשיא לא הזמין את בר קפרא לנישואי בנו ר' שמעון, כתב בר קפרא על שער ביתו: "אחר שמחתך אתה מת, מה יתרון לשמחתך"?
למחר הזמין רבי את בר קפרא לסעודה.
בזמן הסעודה סיפר בר קפרא לאורחים שלוש מאות משלי שועלים, והתקררו המאכלים ולא טעמו האורחים כלום, כי הטו אוזניהם לדבריו:
משלי אמנ-אמ-אפה הוא קובץ משלי החוכמה החשוב ביותר בכל הספרות המצרית העתיקה שנכתבו על גבי פפירוס כנראה במאה ה-12 –11 לפנה"ס.
ל"משלי אמנ-אמ-אפה" עמדה ייחודית בספרות החכמה המצרית הקדומה בנושאי דת ומוסר.
אמנ-אמ-אפה היה סופר בחצר פרעה, ומשלי החוכמה שלו הונהגו בתור חומר הוראה בבתי הספר לחינוך פקידי הממשל, והתלמידים היו מעתיקים את המשלים בכתב ידם כדי לשננם היטב ולדעת אותם בעל פה.
המשלים הללו מובאים בשלושים פרקים בני שניים או ארבעה חרוזים, וערוכים בסגנון פיוטי ובשפה ציורית ונשגבת.
אלו הם משלי מוסר על מידות טובות והנהגה ישרה בין אדם לחברו, אזהרות להתרחק ממידות מגונות, כמו הצביעות והחנופה, מפגיעה בחלשים, מעושק אלמנות ושוד יתומים.
ספר המשלים נתפרסם בשנת 1923 על ידי ואליס בדג', שהיה מנהל האוסף המצרי והאשורי במוזיאון הבריטי, ועורר עניין רב בקרב חוקרי המקרא בשל המקבילות הרבות בינו ובין חלק מספר משלי (פרק כב, יז – פרק כד, כב).
החוקר הראשון שפרסם את המאמר המוצא במשלי אמנ-אמ-אפה את המקור
לחלק מספר משלי היה אדולף ארמן.
מרבית החוקרים כיום מצביעים על הספר כמקור לפסוקים הללו במשלי, ואף נעזרים בו לפירוש פסוקים סתומים במשלי.
משלים (בלועזית: קומפלמנט) הוא רכיב תחבירי, שמוסיף או משלים לקורא מידע אודות שם עצם או פועל.
משלים הפועל הוא חלק המשפט המוסיף מידע לנשוא הפועלי.
נוהגים להבדיל בין משלים מוצרך שחיוני לשלמות המשפט ובין משלים שאינו מוצרך (או בשמו האחר נספח), שרק מוסיף מידע למשפט וניתן להשמיטו.
על פי הבלשנות הגנרטיבית, ההבדל העיקרי בין המשלים המוצרך לנספח הוא שהמשלים מקבל תפקיד תטא מהפועל ואילו הנספח לא מקבל תפקיד תטא.
מבחינת התחביר, המשלים מנותח כאחות לפועל והנספח מנותח כאחות לרמה הבאה של הפועל.
המושא הוא משלים מוצרך שהוא האובייקט שעליו נעשית הפעולה בנשוא.
התיאור הוא משלים שאינו מוצרך.
משלים מקום מחויב הוא משלים מוצרך שבדומה לתיאור מקום עונה על השאלה "איפה?".
לפי "תאורית הסמנטיקה הגנרטיבית" הפועל מתייחס לפרופוזיציה, התרחשות מסוימת בעולם המציאות.
בפרופוזיציה זו יכולים לקחת חלק:
שחקן אחד - כמו בפרופוזיציות שקשורות במצב או בכניסה למצב מסוים כגון: "מנוחה" ו"שינה".
שני שחקנים - למשל בפרופוזיציה של יצירה משתתפים היוצר והמוצר.
שלושה שחקנים - למשל בפרופוזיציה של העברת משהו למישהו משתתפים הישות המעבירה, הישות המועברת והישות שאליה מעבירים.
בפעלים כמו "גר", "הניח", "נסע" וכו', יש למקום תפקיד הכרחי בפרופוזיציה.
לכן במשפטים "דוד גר ברעננה", "מיכל הניחה את המשקפיים על השידה" ו"משה נסע לפתח תקווה" משלימי הפועל הם מוצרכים.
בתאורית הסמנטיקה הגנרטיבית פעלים אלה נקראים פעלים לוקטיביים.
המשלימים במשפטים לעיל לא יכולים להיחשב כמושא מכיוון שלא נעשית עליהם פעולה, אך גם לא יכולים להיחשב כתיאור מקום מכיוון שהם מוצרכים.
לכן משלימים אלה מוגדרים כ"משלים מקום מחויב".
משלים השם נקרא גם לוואי, והוא לעולם יהיה בלתי־מוצרך.
משלים שם מתאר את שם העצם שאליו הוא מתלווה.
משלחת צ'לנג'ר הייתה משלחת ראשונה לחקר האוקיינוגרפיה אשר פעלה בין השנים 1872 ו-1876, במטרה לאסוף מידע על תכונות האוקיינוסים: טמפרטורה, כימיה, זרמים, ביולוגיה וגאולוגיה של הקרקעית.
המשלחת כללה 243 מדענים ובראשם עמדו ג'ון מארי (John Murray) – אוקיינוגרף וביולוג ימי קנדי ממוצא סקוטי, וצ'ארלס תומפסון (Charles Wyville Thompson) – מדען רב תחומי מסקוטלנד.
המשלחת יצאה בסוף שנת 1872 בספינה התלת-תרנית "צ'לנג'ר" – ספינת קרב שנרכשה על ידי החברה המלכותית והוסבה לצורך המסע ושטה תחת פיקודו של הקפטן ג'ורג' נארס (George Nares).
בספינה שכנו מעבדות, מיקרוסקופים ומכשור מדעי שתוכנן במיוחד למטרות המשלחת.
המסע החל בנמל פורטסמות' בדרום אנגליה, המשיך דרומה לאורך האוקיינוס האטלנטי, מזרחה בכף התקווה הטובה אל האוקיינוס ההודי, הקיף את אנטארקטיקה, המשיך לאוסטרליה, ניו זילנד והוואי, הקיף את כף הורן וחזר לאוקיינוס האטלנטי ולנמל המוצא.
עד חודש מאי 1876 עברה הספינה כ-130 אלף קילומטרים.
מיציאת המשלחת עד חזרתה חלפו 1,606 ימים - קצת פחות מארבע וחצי שנים, 707 מהם בים הפתוח.
המשלחת אספה דגימות בוץ וסלעים מקרקעית האוקיינוסים ובעלי חיים ימיים מעומקים שונים, ונערכו מאות מדידות עומק באזורים שונים.
כיום ידוע שעומקו המרבי 10,911 מטרים.
לאור תפקידה החשוב במחקר האוקיינוגרפי הונצחה ה"צ'לנג'ר" ועל שמה נקראו:
מעבורת החלל צ'לנג'ר – מעבורת החלל השנייה של נאס"א.
ביצעה 9 טיסות לפני שהתפוצצה בעת השיגור העשירי שלה ב־28 בינואר 1986.
תהום צ'לנג'ר – הנקודה העמוקה ביותר בכל האוקיינוסים, בשקע מריאנה.
עומק התהום 10,911 מטרים מתחת לפני הים.
רמת צ'לנג'ר – רמה תת-ימית הנמצאת צפונית-מזרחית לניו זילנד במקום בו נפרדה תת היבשת זילנדיה (Zealandia) מאנטארקטיקה לפני 85–130 מיליון שנה ומאוסטרליה לפני 60–85 מיליוני שנים.
בתורת הגרפים, המשלים של גרף פשוט הוא הגרף הבנוי על אותם קודקודים, עם היפוך הקשתות: במקום שבו הייתה קשת בגרף המקורי אין קשת בגרף המשלים, ובמקום שבו לא הייתה קשת, יש בגרף המשלים קשת.
אפשר להגדיר את הגרף המשלים גם עבור גרף מכוון.
אם מטריצת השכנות של הגרף הנתון היא A, אז המטריצה של הגרף המשלים היא J-A-Ι, כאשר J היא מטריצה שכל רכיביה 1 ו - Ι מטריצת יחידה.
יהי גרף G(V, E).תהי K קבוצת הקשתות של הגרף המלא .
הגרף המשלים הוא עם קבוצת הצמתים V וקבוצת הקשתות K\E.
כלומר, הגרף המשלים הוא עם הקשתות ב- K ללא הקשתות ב-E.
גרף מתאר קשרים בין הקודקודים שיכולים לייצג דברים רבים.
גרף יכול לייצג אנשים והקשרים החברתיים ביניהם; נקודות על מפה והדרכים ביניהם; את רשת האינטרנט ועוד.
לדוגמה, גרף שקודקודיו הם אנשים ויש קשת ביניהם אם הם חברים.
גרף זה מתאר את יחס החברות בין האנשים.
הגרף המשלים המתאים לגרף זה, אם כן, יתאר את יחס אי-החברות.
כלומר, תהיה קשת בין כל שניים שאינם חברים.
לגרפים משלימים חשיבות באלגוריתמים, ברדוקציות בתחום הסיבוכיות, בתורת הגרפים ועוד.
משלים ל-1 היא שיטה לייצוג מספרים עם סימן בבסיס בינארי.
שמה של השיטה נובע מהטכניקה למציאת מספר נגדי למספר נתון: הופכים כל סיבית, 0 הופך ל-1, 1 הופך ל 0. לדוגמה, המספר 17, אשר מיוצג כך: 0001 0001 יומר ל־1110 1110 אשר מייצג את המספר 17-.
עם שיטה זו ניתן לחבר ולחסר מספרים, כאשר כל מה שיש לעשות בכדי לחסר הוא לחבר את היצוג השלילי של המחסר.
שיטת המשלים ל-2 פותרת בעיה זו.
כאשר למספר מוקצבות n סיביות, טווח המספרים שניתן להציג בשיטה זו הוא בין ל-.
במספרים החיוביים הספרה השמאלית ביותר היא 0, ובמספרים השליליים הספרה השמאלית ביותר היא 1.
חיבור של שני מספרים נעשה באמצעות חיבור של כל שתי סיביות מתאימות, תוך הוספת הנֶשֶׂא לסכום שיצר אותו.
שיטה זו מומשה בדגמים אחדים של מחשבים שיוצרו בסוף שנות ה-50 ובתחילת שנות ה-60, כגון PDP-1 וה-AGC.
משלטי חולֵיקאת היו עמדות שנתפסו, בוצרו והוחזקו על ידי הצבא המצרי במהלך מלחמת העצמאות.
המשלטים ישבו על שש גבעות במישור החוף הדרומי.
במתחם הגבעות, ששלט על הדרך לנגב הנצור, התנהלו ארבעה קרבות עזים ומרובי נפגעים עד לכיבושו הסופי על ידי חטיבת גבעתי במבצע יואב.
הכפר הערבי חוליקאת שכן במישור החוף הדרומי, בצד כביש 232 (היום בין צומת גבעתי לשדרות).
עם פרוץ מלחמת העצמאות התגוררו בו כ-500 תושבים.
בגבעות שליד חוליקאת שכן מתחם צבאי בריטי עד תום המנדט הבריטי בארץ ישראל.
המשלטים השתרעו משני עבריו של כביש 232, שהיה אז הדרך הסלולה היחידה מגוש דן אל הנגב, וחלשו עליו.
ממזרח לכביש שכנו גבעה 131.2 הדרומית וגבעה 120 הצפונית לה.
בצמוד לכביש, ממערב, שכנה גבעה 128.2, וממערב לה גבעות 120א, 123 וגבעה 138.5 החולשת עליהן.
שמות הגבעות נקבעו על פי גובהן במפות הטופוגרפיות שבידי צה"ל.
באמצעות תפיסת המתחם ושליטה על הכביש ניתן היה לנתק את יישובי הנגב ודרום מישור החוף ממרכז הארץ ולחבר בין הכוחות המצריים שפלשו לתחום המדינה היהודית לאורך ציר החוף לבין הכוחות המצריים שהגיעו להר חברון.
כיבוש הכפרים ברייר, חוליקאת וכאוכבה במבצע ברק
באזור חוליקאת שכנו שלושה כפרים עוינים לאוכלוסייה היהודית: כאוכבה (כיום כוכב מיכאל), ברייר (ליד ברור חיל) וחוליקאת (צפונית לחלץ של היום).
בזמן המאורעות שקדמו למלחמת העצמאות הטרידו הכפרים את התנועה היהודית על הכביש לנגב, וחסמו אותו כליל בעזרת תעלות ומחסומים.
מתנדבים מצרים חמושים השתכנו במבנה האבן היחיד באזור, בניין בית-הספר של ברייר ששירת את הכפרים השכנים והיה ממוקם כחצי קילומטר צפונית-מזרחית לברייר במקום בו ניצבת כיום אנדרטה לגדוד 54 של גבעתי.
ב-13 במאי 1948 כבש הגדוד השני של חטיבת הנגב את שלושת הכפרים, כשמבנה בית-הספר הוא שנכבש ראשון.
המתנדבים המצרים שהשתכנו בבניין הופתעו ונפגעו ברובם, תושבי הכפר נמלטו צפונה לכיוון מג'דל (אשקלון של היום) והכפר הועלה באש ונבזז.
הכוחות הערביים, חלקם מתנדבים מצרים, ספגו כ-80 הרוגים, ואילו לאנשי הפלמ"ח היו שני פצועים קל.
מפקד הגדוד השני משה נצר ביקש לאחר כיבוש כאוכבה וחוליקאת את אישור מפקדת החטיבה להמשיך צפונה ולכבוש את מצודת יואב (עיראק סוידאן), אולם קצין האג"מ של החטיבה עודד מסר לא נתן את האישור.
בכך הוחמצה הזדמנות לכבוש את המשטרה כאשר היו בו 18 חיילים מצריים בלבד.
עם סתימת התעלות ופירוק המחסומים בכביש הנגב נפתחה הדרך לנגב למשך כחודש.
במשלט 138.5 הוצבה מחלקה מוקטנת של פלוגת דבמבם מהגדוד השני של חטיבת הנגב והוא מוּקש.
במהלך המיקוש נהרג החבלן ממוקש שהתפוצץ בידיו.
התקפת הפתע המצרית על משלטי חוליקאת
ב-8 ביולי 1948 בשעה 6 בבוקר, יממה לפני תום ההפוגה הראשונה של מלחמת העצמאות, פתח הצבא המצרי בהתקפת פתע על עמדות צה"ל בצפון הנגב.
המצרים תקפו בקו התפר בין גזרת חטיבת הנגב מדרום לגזרת חטיבת גבעתי מצפון וניתקו את הרצף הטריטוריאלי הישראלי בין הנגב למישור החוף.
רצועה זו, שכונתה "רצועת הניתוק", הפכה לזירת הקרבות המרכזית בלחימת צה"ל כנגד הצבא המצרי.
כדי לא לעבור במפורש על ההסכם עם האו"ם, שתיווך את הפסקת האש, הפעיל הפיקוד המצרי תחילה כוחות סעודיים וסודאניים כך שהפרת ההפוגה לא תיזקף לחובת הצבא המצרי הסדיר.
במשלט 138.5 שבחוליקאת החזיקה מחלקה של 30 לוחמים מקיבוצי הדרום שהשתייכו לגדוד השני של הפלמ"ח (חטיבת הנגב).
המשלט הותקף על ידי פלוגה סעודית משוריינת בפיקוד הצבא המצרי.
יתרון ההפתעה עמד לזכות המצרים ובתום כשלוש שעות לחימה מול כוחות עודפים נסוגו מגיני המשלט לקיבוץ גברעם כשהם נושאים עמם 6 הרוגים ופצועים רבים, שפונו לבית חולים שדה ברוחמה.
ארבעה מן הלוחמים נותרו מאחור: אחד מהם הצליח למצוא את דרכו לגברעם; השני, , הושאר בשטח פצוע כשהוא חמוש ברימון ונהרג ככל הנראה על ידי הסעודים.
גופתו נמצאה רק ב-1951. שניים נוספים – ו – נהרגו או נשבו על ידי הסעודים.
שרידיהם נמצאו והובאו לקבורה רק בחלוף שנה.
הכוחות המצריים תפסו שש גבעות באזור והתבצרו עליהן.
בחלק מן המוצבים הוצבו יחידות סודאניות וסעודיות.
הם הטרידו באש נשק קל ובמרגמות את היישובים גברעם וברור חיל וחסמו את הכביש לנגב.
קרב חוליקאת במבצע מוות לפולש
בליל 17 ביולי 1948, במהלך מבצע מוות לפולש שנועד לפתוח את הדרך לנגב בטרם תיכנס ההפוגה השנייה לתוקפה, ערכה חטיבת הנגב פעולת הסחה אל עבר משלטי חוליקאת.
לצורך הפעולה התארגן בחופזה וללא מודיעין כוח משולב שכלל פלוגת ג'יפים מהגדוד התשיעי ("חיות הנגב") ופלוגת חי"ר מהגדוד השביעי של הפלמ"ח בפיקודו של , שכללה מחלקת מרגמות 81 מ"מ בפיקודו של סולל כהן.
אל היחידה הרגלית צורפו באותו יום כחמישים מתנדבים הן גויסו בחופזה מקרב קיבוצי הסביבה ורבים מאנשיהן היו אנשי גח"ל - עולים חדשים ללא כל אימון צבאי.
על הפעולה פיקד מרחוק מעמדה במשלט ברור חיל מפקד פלוגת הג'יפים מיכה פרי, לאחר שהמג"ד עוזי נרקיס וסגנו מאיר פעיל סירבו לפקד עליה ביודעם שסיכוייה קלושים והנפגעים בה יהיו רבים.
הלוחמים הרגליים הוסעו במשאיות מרוחמה עד לברור חיל, ומשם המשיכו לנוע רגלית לעבר יעדם דרך שדות הדוּרָה שסבבו את המשלטים.
עוד בטרם ניתנה פקודת ההסתערות שמעו המצרים את הכוח המתקרב ופתחו לעברו באש כבדה מטווח קצר.
בנוסף, הכוחות נפגעו מהפגזה לא מדויקת של מחלקת המרגמות הישראלית.
מפקד הפלוגה לקסברגר נהרג, והכוחות השונים איבדו את הקשר ביניהם.
כיתה אחת בפיקודו של סולל כהן המשיכה להסתער, והצליחה לחדור אל המשלט ולנהל קרב קצר בתוך העמדות.
רוב המחלקות נסוגו בחופזה כשהן משאירות 33 פצועים והרוגים בשטח.
עם הנץ השחר ובעקבות תצפית שבה נראו שריוניות מתקרבות למתחם, הורה המ"פ פרי על נסיגה מלאה.
12 מן הפצועים נאספו מאוחר יותר על ידי אנשי פלוגת הג'יפים בחסות שדות הדורה שהקיפו את המשלט.
גופות השאר, 21 במספר, נמצאו בקבר אחים רק עם כיבוש משלטי חוליקאת לאחר כארבעה חודשים.
מצב הגופות העיד שחלקם נרצחו.
עם ההרוגים נמנו 11 מאנשי מחלקת היישובים ו-10 היו מן הלוחמים הוותיקים של הגדוד השביעי.
ברבות השנים נמתחה ביקורת על בחירת הלוחמים מקרב המשקים ועל שליחתם ללא אימון לקרב.
כתבי ההיסטוריה הרשמיים של צה"ל מיעטו לעסוק בכישלון הקרב, ובניגוד לחללי הקרבות האחרים בחוליקאת, לא הונצחו לוחמיו באנדרטה.
רק בשנת 2010 הוקמה ביוזמת המועצה האזורית שער הנגב אנדרטה לנופלי הקרב באתר הזיכרון המרכזי בחוליקאת, על גבעה 131.2. המשורר יהודה עמיחי הנציח את סיפור הקרב ואת מפקדו בשירו "גשם בשדה קרב", ובשירים אחרים.
מבצע יואב (או בשמו המקורי "מבצע עשר המכות") נועד לחבר מחדש את הנגב המנותק לשטח ישראל ולמנוע את מסירתו לערבים על פי תוכנית ברנדוט.
בליל 17 באוקטובר, עם פתיחת מבצע יואב, הטיל מפקד החזית יגאל אלון על חטיבת יפתח לכבוש את חוליקאת.
פלוגה מהגדוד הראשון של הפלמ"ח, בפיקודו של אסף שמחוני, הופקדה על המשימה.
התוקפים (בהם הסופר פוצ'ו) התקרבו אל משלט 138.5 מכיוון ניר-עם וניסו לפרוץ אליו מדרום.
הם הצליחו לפרוץ את הגדר הראשונה של המשלט, אך נתקלו בהתנגדות עזה.
מפקד המחלקה המובילה, , נהרג, ואיתו שלושה לוחמים נוספים.
עם עלות השחר נסוג הכוח מבלי להשיג את מטרתו.
הכיבוש הסופי על ידי חטיבת גבעתי
יומיים לאחר כישלון התקיפה של חטיבת יפתח הוחלט שוב לנסות לכבוש את משלטי חוליקאת.
הפעם הוטלה המשימה על חטיבת גבעתי, שהצטיינה בימים שלפני כן בלחימתה במשלטי הצומת ובכפרים כאוכבה ובית תימה שמצפון לחוליקאת.
הכוחות שהופעלו היו גדולים יותר והוקצה להם סיוע ארטילרי.
מפקד חטיבת גבעתי, שמעון אבידן, הטיל את המשימה על גדוד 52 (כיום בחטיבה 401), בפיקוד יעקב פרי (פרולוב), שתוגבר על ידי שתי פלוגות מגדוד 54 של צבי צור, עליהן פיקד הסמג"ד יצחק דוידזון (דיבון).
המצרים תגברו את הכוחות במתחם בחיילים שנסוגו ממשלטי הצומת, שנכבשו לילה קודם לכן, והסיגו את כוחותיהם מכאוכבה לשם תגבור המשלטים.
טרם פתיחת הקרב היו במתחם ככל הנראה שלוש פלוגות מצריות ופלוגה סעודית.
הן התחפרו על ששת משלטי המתחם ובכפר הנטוש חוליקאת.
בקרב היו שני מהלכים מרכזיים: האחד, באחריות גדוד 52, לעבר שלושת המשלטים הצמודים לכביש משני צדיו ולעבר הכפר חוליקאת.
השני, בהשתתפות גדוד 54, לעבר שלושת המשלטים המערביים - 120, 123 ו-138.5 השולט עליהם.
בשעה 21:30 החלה הפגזה ארטילרית ישראלית על העמדות המצריות, אך המצרים, שהיו מחופרים היטב, לא נפגעו כמעט.
בשעה 22:45, בעקבות ההפגזה, החלה ההסתערות הרגלית.
בניגוד לעבר, כל משלטי המצרים הותקפו במקביל מכיוון צפון.
קרב קשה במיוחד התפתח על משלט 123, שנכבש אחרי שלוש הסתערויות במחיר כבד על ידי פלוגות א' וג' של גדוד 54 בסיוע מחלקת הג'יפים שועלי שמשון.
הרוגים רבים היו גם בקרב על גבעה 120, שנכבשה על ידי פלוגה א' מגדוד 52, בפיקוד שלמה להט.
רבים ממפקדי המחלקות של גבעתי נפצעו או נהרגו בקרב.
ההסתערויות הסתיימו בקרבות פנים אל פנים בתוך תעלות היעד המבוצר בעזרת רימונים, להביורים וכידונים.
במספר מקרים הם אף הגיעו לכלל מאבק פיזי שכלל נשיכות.
המגינים הסודאנים של המשלטים השאירו רושם רב על לוחמי גבעתי – הם היו גבוהים וחסונים והצטיינו בקרב פנים אל פנים.
הקרב ארך כשבע שעות והסתיים עם שחר בכניעת המצרים.
הגבעה השולטת, גבעה 138.5, נתפסה כמעט ללא התנגדות.
בחסות הלחימה, עוד בטרם הסתיים הקרב, החלו לוחמי חטיבת הנגב לעשות את דרכם דרומה לכיבוש באר שבע במבצע משה שהתרחש למחרת.
כיבוש חוליקאת היה המהלך המכריע במבצע יואב והוא נחשב לאחד הניצחונות המשמעותיים במלחמת העצמאות.
תפיסת המתחם השלימה את כיתור כיס פלוג'ה בו נלכדה חטיבה של הצבא המצרי.
כמו כן, נתפס בקרב שלל רב, שכלל 38 מקלעי ויקרס ומספר שריוניות.
השלל שימש בחודשים העוקבים להמשך כיבוש הנגב במבצע חורב ובמבצע עובדה.
עם זאת, הניצחון הושג במחיר כבד – 28 לוחמי גבעתי נהרגו בקרב וכ-70 נפצעו.
למחרת כתב אבא קובנר בדף הקרבי של גבעתי:
בקרבות חוליקאת נהרגו 63 לוחמים: מתוכם 34 אנשי פלמ"ח (9 בנפילת המתחם, 21 במבצע מוות לפולש ו-4 במבצע יואב) ו-28 אנשי גבעתי במבצע יואב.
הם מונצחים בשורה של אנדרטאות באזור.
אנדרטה על משלט 138.5 לזכר הנופלים בגדוד 9 של חטיבת הנגב בפלמ"ח.
על אותה גבעה ניצבת אנדרטה לזכר 10 לוחמים מהגדוד השני של חטיבת "הנגב".
מדרום לצומת גבעתי בצד המערבי של כביש 232, במקום בו הותקפו הכוחות המצריים במבצע ברק, נמצאת אנדרטה לנופלים מגדוד 54 בקרב חוליקאת.
על האנדרטה חקוקה הכתובת: "ההלך - ברדתך לנגב זכור אותנו".
מעט דרומית ממנה, בצד המזרחי של הכביש, נמצאת אנדרטה גדולה לגדוד 52. עליה חקוקים שמות הנופלים במלחמת העצמאות, במלחמת ההתשה ובמלחמת יום הכיפורים.
המושב כפר אחים נקרא על שם האחים גובר, שאחד מהם נהרג בקרב ההגנה על משלט 138.5.
המשורר יהודה עמיחי כתב שלושה שירים וסיפור על חברו ומפקדו דיקי לקסברגר שנהרג כמפקד מחלקה בקרב של חטיבת הנגב על משלט 131.2, בהם שירו הנודע "גשם בשדה קרב".
אנדרטות ושלטי ההנצחה באזור חוליקאת
משלי איזופוס הם אוסף של משלים המיוחס לאיזופוס, עבד ומספר סיפורים שחי ביוון העתיקה בין 620 ל-564 לפנה"ס.
המשלים ברובם קצרים ובמרכזם בעלי חיים אך הם כוללים גם בני אנוש ואלים.
לא ידוע כיצד סיפוריו של איזופוס הועברו מיוון העתיקה, אולם התיעוד הראשון למשלים נעשה על ידי דמטריוס איש פלרום (Demetrius of Phalerum), נואם אתונאי ומדינאי מהמאה ה-4 לפנה"ס, חסיד של אריסטו, שקטלג את כל האגדות לפי סופרים יווניים מוקדמים לתוך עשרה כרכים.
חלק ממשליו של איזופוס מופיעים במדרשים ובתלמוד ובספרות המדרש מהמאה הראשונה לספירה.
מתוכם שנים עשר משותפים הן למקורות יווניים והן למקורות הודיים.
שישה מקבילים רק למקורות הודיים ושישה אחרים רק למקורות יווניים.
הצורה התלמודית מתקרבת קצת יותר למקור ההודי.
כך, המשל על האריה והחסידה מסופר בהודו על אריה וציפור אחרת.
רבי יהושע בן חנניה מתייחס לסיפור בניסיון למנוע התקוממות נוספת נגד רומא, הוא ממשיל את העם למניח ראשו במלתעותיו של אריה.
ואומר , כך הנגזרת של הסיפור מצביעה על חיבור לסיפור ההודי.
משלי איזופט - עיבוד של מספר משלים על ידי המשוררת הצרפתיה מהמאה ה-12 מארי דה פרנס.
מוסר ההשכל איתו סיימה כל משל שיקף את הפאודליזם של זמנה.
ב כתב הסופר היהודי ברכיה בן נטרונאי הנקדן את משלי שועלים, הקובץ מכיל 107 משלים, בהם מוצג השועל כחיה ערמומית שהאדם יכול ללמוד ממנהּ מוסר השכל.
התרגומים הראשונים של משלי איזופוס לסינית נעשו בתחילת המאה ה-17, 38 משלים הועברו בעל פה על ידי מיסיונר ישועי בשם "ניקולא טריגולט" (Nicolas Trigault).
הסיפורים נכתבו על ידי אקדמאי סיני בשם "אנג גנג" (סינית: 张 赓; פין-יין Zhāng Gēng) בשנת 1625.
המיסיונרים הפורטוגזים שהגיעו ליפן בשלהי המאה ה-16 הציגו את האגדות כאשר מהדורה בלטינית תורגמה לרומאג'י ביפנית ופורסמה ב-1593 תחת השם " Esopo no Fabulas".
משלי ז'אן דה לה פונטן בצרפת פורסמו בשנת 1668 ונוצרו בהשראת הפשטות שבמשלי איזופוס.
שישה כרכים נשענים על סיפורי איזופוס המסורתיים, ושישה כרכים נוספים מגוונים יותר ושונים מהמקור.
בתחילת המאה ה-19 עובדו מספר אגדות לרוסית, ולעיתים קרובות זכו לפירושיו של ממשיל המשלים איוון קרילוב.
תרגום אמהרי של 110 משלים הוכן בידי אמארה מאמו ב-1966.
תרגום נרחב ראשון של משליו של איזופוס ללטינית נעשה על ידי פדרוס (Phaedrus), שהיה עבד תראקי של אוגוסטוס קיסר, אם כי לפחות משל אחד כבר הופיע בתרגומיו של המשורר אניוס (Ennius) מאתיים שנה קודם לכן, ואחרים נמצאים ביצירותיו של הורטיוס.
הרטוריקנים והפילוסופים היו רגילים להשתמש במשלי איזופוס כתרגיל לחוקרים שלהם.
לא רק כדי להזמין אותם לדיון המוסרי של הסיפור, אלא גם כדי להתאמן על שיפור עצמי, מבחינה סגנונית ודקדוקית, על ידי יצירת גרסאות חדשות משלהם.
לאחר מכן המשורר אוסוניוס העביר הלאה מספר משלים שתורגמו מאוחר יותר לפרוזה.
הגדול ביותר, הוותיק ביותר, הידוע והמשפיע ביותר מגרסאות הפרוזה של פדרוס הוא זה אשר נושא את שמו של מושל נודע אחר בשם רומולוס.
הוא מכיל 83 משלים מהמאה העשירית.
האוסף הפך למקור שממנו, במחצית השנייה של ימי הביניים, נכתבו או הורחבו מרבית אוספי המשלים בלטינית.
מקורו של ביטוי לטיני Hic Rhodus, hic salta הוא במשלי איזופוס.
הגרסה המודפסת הראשונה של משלי איזופוס בשפה האנגלית פורסמה ב-26 במרץ 1484 על ידי ויליאם קקסטון.
רבים עשו זאת אחריו במאות השנים שאחרי בפרוזה ובמשלים.
פרי ערך את אגדות איזופוס, בבריוס ופדרוס עבור Loeb Classical Library והעניק להם אינדקס ממוספר, הידוע גם בשם סיווג פרי,
עד המאה ה-18 המשלים שימשו בעיקר מורים, מטיפים ואנשי מוסר.
היה זה הפילוסוף ג'ון לוק שחשב למקד את הקריאה של המשלים עבור ילדים, ולהשתמש בהם ככלי חינוכי.
משלי איסופוס, תרגום מיוונית והוסיף מסה והערות - שלמה שפאן, ירושלים: מוסד ביאליק, (תש"ך).
מבחר משלים ממשלי איזופוס היווני משוכתבים וחרוזים - יוסף אליעז, להבים (תשע"ה 2014)
26 משלי שועלים, מיוונית: אהרן שבתאי, דחק - כתב עת לספרות טובה, כרך ו', 2016.
משלי איסופוס, מיוונית: אהרן שבתאי, הוצאת שוקן, 2016.
משלי איזופט הם אוסף משלים בשם "איזופוס הקטן", שבהם גרסאות שונות למשלי איזופוס.
השימוש בשם "איזופט" נעשה לראשונה במאה ה-12 על ידי הסופרת הצרפתיה מארי דה פרנס, אשר נטען כי עיבדה 102 משלים שתרגמה מיצירותיו של אלפרד הגדול, אולם קיימת מחלוקת באשר לטענה זו, היות שאין תיעוד למקור באנגלית עתיקה.
המשלים מגיעים ממגוון רחב של מקורות, ובמרכזם תכונות של בעלי חיים, חרקים ובני אדם.
הם נשענים על אוספי איזופוס של רומולוס ובבריוס (Babrius), אך נכתבים בווריאציה שונה.
חלק מהסיפורים במשלי איזופט מופיעים בהם בפעם הראשונה וייחודם בכך שבמרביתם מופיעים בני אדם.
חלק מהמשלים הם גרסה אחרת של סיפור מוכר, דוגמה לכך הוא משל "הכלב והשתקפותו", שבמרכזו כלב המגיע לנהר כשהוא אוחז בפיו עצם, כשהוא רואה בנהר את השתקפותו, הוא חושב שהוא מביט בכלב אחר עם עצם בפיו.
מתוך כוונה לנסות ולקחת מהכלב האחר את העצם, הוא פותח את פיו, וכך מאבד בעצמו את העצם שהייתה אצלו.
בסיפורו של איזופוס הכלב מחזיק בעצם, ובסיפורה של דה פרנס בגבינה.
מוסר ההשכל בסיפורים נלקח מההתנהגות של הדמויות, והוא משקף את החברה הפאודלית של זמנה של דה פרנס, ואת הדאגה לרווחת הפרט בחברה.
דה פרנס מבקרת את אלה המנצלים את מעמדם וקשובה למצוקתם של המקופחים.
מרבית ביקורתה מופנית כלפי אי השווין של מערכת המשפט.
משלחת שקלטון-רוֹוֶט הייתה המיזם האנטארקטי האחרון של סר ארנסט שקלטון והפרק האחרון בעידן ההרואי של חקר אנטארקטיקה.
המעלל, במימון איש העסקים ג'ון קווילר רווט, מכונה לפעמים "משלחת קווסט", על שם האונייה "קווסט", ספינה נורווגית ששימשה לציד -כלבי-ים והותאמה ליעדה החדש.
התוכנית המקורית של שקלטון הייתה לחקור את גזרת ים בופור של האוקיינוס הארקטי, אך הוא ויתר עליה כשממשלת קנדה לא נתנה לה תמיכה כספית.
"קווסט", שהייתה קטנה מכל אונייה אחרת ששימשה לחקר אנטארקטיקה, התגלתה עד מהרה כלא נאותה למשימתה, והתקדמותה דרומה הואטה עקב הביצוע הירוד של מפרשיה והבעיות התדירות שהתגלעו במנוע.
עוד לפני שעבודת המשלחת יכלה להתחיל לפי התכנון, מת שקלטון בתאו בספינה, מיד לאחר שהגיעה אל האי התת-אנטארקטי ג'ורג'יה הדרומית.
לאחר מות שקלטון התבטא חלקה העיקרי של המשלחת המוחלשת בשייט בן שלושה חודשים אל מזרח אנטארקטיקה, בהנהגת המשנה למפקד פרנק ויילד.
במימי האוקיינוס הזה באו תוך זמן קצר חסרונותיה של "קווסט" לידי ביטוי: מהירות איטית, צריכת דלק כבדה, נטייה להתנודד מצד לצד בים סוער ודליפה מתמדת.
הספינה לא יכלה להגיע אל מעבר לקו אורך 20° מזרח, הרבה מתחת ליעד המזרחי ששמה לה, וכוח המנוע הדל שלה לא עמד לה בניסיון להבקיע הרחק אל תוך הקרח האנטארקטי.
לאחר כמה ניסיונות כושלים לחתור דרומה דרך הקרח הדחוס, החזיר ויילד את הספינה אל ג'ורג'יה הדרומית, לאחר ביקור נוסטלגי באי הפיל, שם המתינו הוא ו-21 חבריו בתנאים קשים, במשך למעלה מארבעה חודשים, לחילוץ לאחר טביעתה של האונייה "אנדיורנס" במסע המשלחת הטראנס-אנטארקטית האימפריאלית שש שנים קודם לכן.
ויילד הרהר באפשרות של עונה שנייה, מועילה יותר, בקרח, ולקח את הספינה אל קייפטאון לתיקון ושיפוץ.
כאן קיבל הודעה מרווט, שהורה לספינה לשוב הביתה לאנגליה, ובכך הסתיימה המשלחת.
אף כי מסעה של "קווסט" איננו תופס מקום נכבד בתולדות חקר הקטבים, חשיבותו היא בציון סופו של העידן ההרואי וראשיתו של "העידן המכני" שבא אחריו.
מכל מקום, האירוע שהגדיר אותה בסופו של דבר בזיכרון הקיבוצי והעיב על כל פעולותיה, היה מותו הפתאומי של שקלטון.
אחרי שעזר בחילוץ שתי קבוצות האנשים שנשארו תקועות (הקבוצה הגדולה באי הפיל והקבוצה השנייה של אנשי הסירה " ג'יימס קיירד", שנשארו באתר הנחיתה בג'ורג'יה הדרומית במשלחת אנדיורנס), חזר שקלטון הביתה לבריטניה בשלהי מאי 1917, בעיצומה של מלחמת העולם הראשונה.
מבוגר מכדי להתגייס, ביקש לו שקלטון תפקיד פעיל במאמץ המלחמתי ובסופו של דבר יצא למורמנסק בדרגת רב-סרן זמנית, כחלק ממשלחת צבאית לצפון רוסיה.
תפקיד זה לא סיפק את שקלטון, והוא נתן ביטוי לאכזבתו במכתבים הביתה: "אני מרגיש שאין בי כל תועלת לאיש אלא כשאני יוצא חוצץ נגד סערה בארצות נידחות." הוא חזר לאנגליה בפברואר 1919 והחל לתכנן הקמת חברה, שתפתח, בשיתוף פעולה עם ממשלת צפון רוסיה, את המשאבים הטבעיים של האזור.
תוכנית זו התבטלה, משום שהצבא האדום השתלט על חלק זה של רוסיה במלחמת האזרחים ברוסיה, ושקלטון נאלץ לסמוך על מסע הרצאות כמקור הכנסה.
באולם הפילהרמונית בלונדון הרצה במהלך חורף 1920-1919 פעמיים ביום, שישה ימים בשבוע, במשך חמישה חודשים.
בו בזמן, על אף החובות הגדולים שעמדו בעינם ממשלחת "אנדיורנס", החל לתכנן מסע חקר חדש.
אשתו, ליידי אמילי, לא ניסתה להניאו מן התוכנית, על אף מצבו הבריאותי המעורער.
"אי אפשר להחזיק נשר קשור בשרשרת בחצר האחורית", אמרה לחברה.
שקלטון החליט לפנות עורף לאנטארקטיקה, לצאת צפונה ו"למלא את החלל הגדול הזה הקרוי כיום ים בופור".
אזור זה של האוקיינוס הארקטי, מצפון לאלסקה ומערבית לארכיפלג הארקטי הקנדי, לא נחקר ברובו; שקלטון סבר, על יסוד רישומי גאות, שהים טומן בחובו גושי יבשה גדולים שלא נתגלו עדיין ואשר יהיו "בעלי עניין מדעי רב ביותר לעולם, מלבד הערך הכלכלי האפשרי".
כמו כן קיווה שקלטון להגיע אל הקוטב הצפוני הלא-נגיש, הנקודה הרחוקה והנידחת ביותר באזורים הארקטיים.
תוכניותיו זכו לאישור כללי מן החברה הגאוגרפית המלכותית ולתמיכת ממשלת קנדה.
על בסיס זה החל שקלטון לאסוף את המימון הדרוש, שאותו העריך ב-50,000 ליש"ט (בסביבות מיליון לירות שטרלינג במונחי 2008. בהמשך אותה שנה, פגש שקלטון דרך מקרה חבר ותיק מימי בית הספר, ג'ון קווילר רווט, שהסכים להשקיע גרעין מזומנים, שיאפשר לשקלטון להתחיל בתוכניות למשלחת.
בכסף הזה יכול היה שקלטון לרכוש, בינואר 1921, את הלווייתנית "פוקה I", אוניית עץ נורווגית, שאת שמה שינה, לפי הצעת אשתו, ל"קווסט", ולהתקדם ברכישת ציוד נוסף ושכירת צוות.
במאי 1921 בא הקץ על התוכניות הקנדיות.
מדיניות ממשלת קנדה בנושא מימון המשלחת השתנתה עם עלייתו של ראש ממשלה חדש, ארתור מיין, שביטל את תמיכת ממשלתו ביוזמה של שקלטון.
תגובתו של שקלטון הייתה שלא לבטל את המשלחת אלא לשנות את מגמתה.
באמצע מאי קיבל עמיתו אלכסנדר מקלין, שניהל בקנדה משא ומתן לרכישת כלבים, מברק שהודיע לו, כי יעד המשלחת הוא מעתה אנטארקטיקה; תוכנית מגוונת של סיורים, מיפוי חופים, חיפוש מחצבים ומחקר אוקיינוגרפי במימי הדרום החליפה את תוכנית ים בופור.
האונייה יצאה לדרכה ב-17 בספטמבר 1921, מלווה תרועות ונפנופי ידיים מקהל גדול, שהתאסף על רציף סנט קתרין תחת גשר טאוור.
לצד שקלטון ניצבו על סיפון ה"קווסט" חבריו הוותיקים, פרנק ויילד, פרנק וורסלי, אלכסנדר מקלין, ג'יימס מק אילרוי, לאונרד האסי, אלכסנדר קר, צ'ארלס גרין והסקוטי השטוף באמונות תפלות, מקלאוד, מוכנים ומזומנים כולם להתייצב אל מול הבאות.
חלקם לא קיבלו עדיין את השכר שהגיע להם על שירותם במשלחת אנדיורנס, וידעו כי אפשר שלעולם לא יקבלו אותו, ובכל זאת נענו לקריאת שקלטון והצטרפו להפלגה.
יעד מסעם נשאר עלום גם לאחר היציאה לדרך.
שקלטון עצמו לא קבע לעצמו בבירור את מטרותיו במשלחת הזאת.
ביסודו של דבר, שאיפתו העיקרית הייתה להתייצב שוב עם אנשיו מול איתני הטבע בקוי הרוחב העליונים, להסתכן ולהיחלץ, לגלות מקומות לא נודעו ולדרוך במקום שכף רגל אדם לא דרכה בו.
גאולוג המשלחת, ויברט דאגלס, שיער ששקלטון מבקש למצוא אוצר של מחצבים אנטארקטיים.
להפלגה הצטרף כחניך גם צופה בן 17, ג'יימס מאר, שנבחר מבין 1,700 שהציגו את מועמדותם.
כדי לסייע לו במימון לימודיו הגבוהים, העלה שקלטו את שכרו בלירה שטרלינג אחת בשבוע.
בריו דה ז'ניירו עבר שקלטון התקף לב, אך סירב להיבדק.
לא רק רופאי המשלחת, מקלין ומקאילרוי, אלא כל ותיקי משלחת אנדיורנס, ראו עתה בבירור ששקלטון איננו כמימים ימימה, אך הוא התמיד במסעו דרומה.
ב-4 בינואר 1922 הופיעו במרחק פסגות ההרים של ג'ורג'יה הדרומית.
וורסלי ושקלטון התרוצצו על הסיפון כ"ילדים נרגשים", כפי שתיאר זאת וורסלי, והצביעו על המפרצים ועל מדרון השלג התלול שעליו החליקו עם טום קרין חמש שנים וחצי קודם לכן, במסע הרה הסכנות ורצוף התלאות להצלת הלכודים על אי הפיל.
לאור המסע ההרואי ההוא, נראה כל מה שיבוא אחריו כנספח, פרק סיום, ואכן שקלטון לא ערך שום תוכניות ברורות להמשך המסע מעבר לג'ורג'יה הדרומית.
אותו ערב ירד אל החוף לפגוש ידידים נורווגיים משכבר הימים ולדברי הנווט, לייטננט ד.
ג'פרי, נראה מאושש והזכיר במנהגו את שקלטון של 1914. אך בשובו אל האונייה מאוחר יותר אותו לילה נראה עייף, ובשעה 3:00 לפנות בוקר הזעיק אל תאו את מקלין.
הרופא טיפל בו כמיטב יכולתו, הטיף לו לשנות את אורחות חייו, אך על כך ענה לו שקלטון, "תמיד רצית שאוותר על דברים.
על מה אני אמור לוותר?" דקות ספורות לאחר מכן, נפח את נשמתו, מעט לפני שמלאו לו 48.
ידיד של שקלטון זכר, כי שאיפתו הייתה למות באחד ממסעותיו.
"אני אמשיך לנסוע, שוב ושוב," אמר, "עד שיום אחד לא אחזור." אנשיו תכננו להעביר את גופתו לקבורה באנגליה, אבל במונטווידאו קיבלו מברק מאשתו, שאמרה כי הדרום הרחוק היה מאז ומתמיד אהבתו הראשונה של בעלה, ושם יש להביאו למנוחת עולמים.
על כן, לאחר טקס זיכרון גדול בכנסיית השילוש הקדוש, בנוכחות נשיא אורוגוואי ודיפלומטים רבים, הפליג שקלטון במסעו האחרון דרומה.
רק לאונרד האסי נלווה אליו אל מקום קבורתו בגורג'יה הדרומית.
יתר אנשי הצוות המשיכו בדרכם אל קרח הדרום, בהנחה שגופתו של שקלטון נמצאת בדרכה לאנגליה.
ב-5 במרץ 1922 הובא ארנסט שקלטון למנוחות בגריטוויקן, על מדרון הר ממש מעל מושבות של פינגווין קיסרי ופילי-ים.
בדרכו האחרונה ליוו אותו לא גדולי מדינה אלא ימאים מנוסים, מיובלי כפיים, ועל קברו הונח זר שקלעה מרת ארברג, האישה היחידה באי.
לאונרד האסי כתב, "במותו הותיר שקלטון חלל, שדבר לא יוכל למלאו,"
מִשלֵי קרילוב הוא אוסף של יותר מ-200 משלים מאת ממשיל המשלים הרוסי איוואן קרילוב.
ב־1805 החל קרילוב לתרגם את משלי לה פונטיין הצרפתי, אך הגיע למסקנה כי ביכולתו לכתוב משלים טובים לא פחות.
אוסף המשלים הראשון (23 במספר) מפרי עטו ראה אור ב־1809 וקנה לו הצלחה ותהילה.
בנוסף להשפעת לה פונטיין בחלק מהמשלים, ניכרת השפעתם של משלי איזופוס בחלק אחר.
חנניה רייכמן, שתרגם את המשלים לעברית, העיר: "ואשר למשלים, שתוכנם נלקח מלאפונטן וממקורות אחרים, השרה עליהם קרילוב מרוחו במידה כזו, עד שאפשר לראות את גלגולם הרוסי כיצירה מקורית".
מרבית המשלים עוסקים בבעלי חיים (הצפרדע והשור, העורב והשועל, הקופים, הכלב וכו'), שהתנהגותם משליכה על הנמשל - האדם.
חלק מהמשלים עוסקים ישירות באדם (בעל שלוש נשים, הציד, השׂר, האיכר והמוות ועוד), ובכך הם מהווים סיפורים עם מוסר השכל.
פרסום אחדים מהמשלים עוכב על ידי הצנזורה הרוסית (המשל "השׂר" עוכב עד לפגישה של קרילוב עם הצאר ניקולאי הראשון, והמשל "המשתה" פורסם רק ב-1869, לאחר מותו של קרילוב).
מרבית המשלים הם משלים אוניברסליים, שאינם תלויים בזמן ובמקום, אך יש בהם כאלה הקשורים למאורעות זמנו של קרילוב, ובפרט מלחמת רוסיה-צרפת - פלישתו של נפוליאון לרוסיה בשנת 1812. עד למותו של קרילוב בשנת 1844 נמכרו ברוסיה 77,000 עותקים של משליו, והם זוכים להצלחה עד ימינו.
חגית בנזימן כתבה במבוא לתרגומה למשלי קרילוב:
למרות שחלפו יותר מ-200 שנה מאז שנכתבו, ולמרות שנכתבו ברוסיה, הנושאים העיקריים בהם עוסקים המשלים שרירים וקיימים גם היום וגם במקומותינו.
הטבע האנושי, כך נראה, חוצה יבשות וזמנים.
קנאות, תחרות, רדיפת כבוד, משאלות התעשרות, ערמומיות ועוד ועוד – כל אלה היו אז וקיימים היום ומשליו של קרילוב ולקחיו עשויים לדבר אל לב הקורא של היום כפי שדיברו אל לבותיהם של הקוראים של פעם.
משלי קרילוב תורגמו לעברית פעמים מספר:
בשנת 1859 יצא לאור בווילנה ספרו של יהודה לייב גורדון, "משלי יהודה", ובו מאה משלים, חלקם מקוריים וחלקם משל לה פונטיין וקרילוב.
בשנת 1860 יצא לאור בווילנה תרגומו של משה רייכרסון למשלי קרילוב, בשם "תקון משלים", וכלל 197 משלים.
לכל משל בתרגום זה הצמיד רייכרסון פסוק מהתנ"ך (בעיקר מספר משלי) או מדברי חז"ל.
בשנת 1885 יצא לאור בוורשה תרגומו של מאיר זאב זינגר בשם "משלי קרילאוו".
בשנת 1949 יצא לאור תרגומו של חנניה רייכמן בשם "כל משלי קרילוב", עם איורים מאת נחום גוטמן.
התרגום זכה להצלחה רבה, ובמשך 50 שנה הודפס 26 פעמים.
בסוף הספר נתן רייכמן פרק "הערות למשלים", ובו מידע על אחדים מהמשלים: רקע היסטורי, התנכלות הצנזורה וכדומה.
בנספח נוסף הציג רייכמן את עקרונות התרגום, ובהם: "התרגום הוא חפשי.
עם כל הנאמנות הראויה למקור בעיקרי הדברים, לא היססתי לסטות סטיות קלות בכל אותם הפרטים, שתרגומם המילולי המדויק עלול היה לפגום את שלמות הצורה, אם מבחינת הקצב והחרוז ואם מבחינת החיוּת והטבעיות, שהן עיקר סגולתו של הסגנון הקרילובי".
בשנת 1969 יצא לאור תקליט שבו יוסי בנאי ושלמה בר-שביט מספרים ממשלי קרילוב, בתרגומו של אוריאל אופק.
בשנת 2015 יצא לאור בהוצאת כרמל תרגומה של חגית בנזימן, עם איורים מאת זהבית כרמל.
בסוף כל משל הוסיפה בנזימן הסבר מחורז על הנמשל.
בתרגומה הרשתה בנזימן לעדכן וליהד חלק מהמשלים, והסבירה זאת:
משלים מעצם טבעם הם חוצי גבולות – אתה כותב על עולם תוכן אחד ומתכוון לאפיין עולם אחר; כותב על עימות בין בעלי-חיים ומתכוון לעימות בין בני-אדם; כותב על בעלי-חיים ועל דוממים ומייחס להם רגשות, מחשבות, התלבטויות...
הפתיחות הזו של המשלים אפשרה לי לשרבב לתוכם גם הוויות, מציאויות וניחוחות של תרבות עכשווית ושל מציאות ישראלית.
וכך יש בנוסח זה שלי שילוב של נופים והווי כפריים מתקופתו של קרילוב – איכרים, רועים, טחנות רוח ועגלות משא – בצד מחשבים, מאגרי מידע, סוויטות מהודרות וג'י.פי.אס.
שילוב של אסוציאציות רוסיות על האלה פורטונה ועל השד דומובוי בצד אזכורים של הכבשים של יעקב אבינו, עושרו של קורח וכיתורה של יריחו...
משלחת צלב הדרום ששמה הרשמי היה המשלחת הבריטית לאנטארקטיקה 1898–1900, הייתה הגיחה הבריטית הראשונה של העידן ההרואי של חקר אנטארקטיקה, שקדמה למסעות הידועים יותר של רוברט פאלקון סקוט וארנסט שקלטון.
המשלחת, פרי חזונו של החוקר והמורה הבריטי למחצה, יליד נורווגיה, קאשטן בורשקרווינק, הייתה הראשונה שחרפה על יבשת אנטארקטיקה גופא, הראשונה שפקדה את חומת הקרח הגדולה מאז ביקורו של ג'יימס קלארק רוס בשנים 1839–1843, והראשונה שהוציאה לפועל נחיתה על פני חומת הקרח.
כמו כן הייתה חלוצה בשימוש בכלבים גוררי מזחלות במסע אנטארקטי.
המשלחת מומנה באופן פרטי על ידי ג'ורג' ניונס, מו"ל כתב המגזין הבריטי.
הקבוצה של בורשקרווינק הפליגה באונייה צלב הדרום ושהתה במשך החורף של 1899 בכף אדייר, בקצה הצפוני של קו החוף של ים רוס.
כאן הוציאו חברי הקבוצה לפועל תוכנית רחבת-ממדים של תצפיות מדעיות, אף כי תנאי השטח ההררי ורצוף הקרחונים שהקיף את הבסיס הגבילו מאוד את אפשרויות החקר בפנים הארץ.
בינואר 1900 הפליגה הקבוצה מכף אדייר, באונייה "צלב הדרום" לחקור את ים רוס, בנתיב השיוט של רוס שישים שנה קודם לכן.
הם הגיעו אל חומת הקרח הגדולה, שם יצא צוות של שלושה אנשים למסע המזחלות הראשון על פני החומה.
במהלך מסע זה השיגו שיא קו רוחב חדש של קצה הדרום כשהגיעו אל '50 78° דרום.
בשובה לאנגליה התקבלה המשלחת ביחס קריר מצד הממסד הגאוגרפי של לונדון, שלא ראה בעין יפה את תפיסת התפקיד שהועידו למשלחת דיסקברי מטעמם.
הוצגו גם שאלות בדבר תכונות המנהיגות של בורשקרווינק ונשמעה ביקורת על ההיקף המוגבל של מידע מדעי שהביאה עמה המשלחת.
על אף הישגיה פורצי הדרך בשרידה ובמסע באנטארקטיקה, לא הגיע בורשקרווינק למעמד ההרואי של סקוט או שקלטון, ומשלחתו נשכחה עד מהרה בדרמה שאפפה את שני אלה וחוקרים אחרים בעידן ההרואי.
עם זאת, רואלד אמונדסן, הראשון שהגיע אל הקוטב הדרומי ב-1911, הצהיר, כי הייתה זו משלחת בורשקרווינק שהסירה את המכשולים הגדולים ביותר למסע אנטארקטי ופרצה את הדרך למשלחות הבאות.
קרסטן בורשקגרווינק נולד באוסלו בשנת 1864, לאב נורווגי ולאם אנגליה.
בשנת 1888 היגר לאוסטרליה, שם עבד בצוותי סקר בפנים הארץ, לפני שהתקבל למשרת הוראה בבית ספר כפרי בניו סאות' ויילס.
בשנת 1894 הצטרף למשלחת מסחרית בראשות הנריק בול, בספינת ציידי הלווייתנים "אנטארקטיקה", שפילסה לה דרך במימי אנטארקטיקה והגיעה אל כף אדייר, המבוא המערבי לים רוס.
בורשקרווינק היה משוכנע, שהאתר בכף אדייר, עם מושבת הפינגווינים הענקית שלו שתספק להם מזון טרי ושומן לדלק, ישמש כבסיס, שבו תוכלנה משלחות עתידות לחרוף ולצאת בהמשך לחקור את פנים אנטארקטיקה.
נחוש בהחלטתו לעמוד בראש משלחת כזאת בעצמו, השתדל בורשקרווינק במשך חלק גדול משלוש השנים הבאות להשיג תמיכה כספית באוסטרליה ובאנגליה.
על אף עידוד מסוים מן החברה הגאוגרפית המלכותית, שלפני הכנס הבינלאומי שלה הרצה בשנת 1895, נכשלו מאמציו הראשוניים.
לחברה הגאוגרפית היו תוכניות משלה לשיגור משלחת לאומית גדולה לאנטארקטיקה (שאכן הייתה לעובדה קיימת במשלחת דיסקברי, 1904-1901) וחיפשה מקורות מימון בשבילה; את בורשקרווינק ראה נשיא החברה קלמנטס מרקהם כפולש זר ויריב במאמצים להשגת מימון.
אף על פי כן, בורשקרווינק הצליח בסופו של דבר לשכנע את המו"ל ג'ורג' ניונס (שיריבו העסקי אלפרד הרמסוורת' היה מפטרוני המשלחת המתוכננת של החברה הגאוגרפית) לשאת במלוא העלות של משלחתו, בסביבות 40,000 ליש"ט.
חבר אחר בקבוצת החוף, לואיס ברנאקי, היה אוסטרלי; כל השאר היו סקנדינבים, עובדה שהגבירה עוד יותר את עוינותו של מרקהם, שגינה את ספרן החברה הגאוגרפית יו רוברט מיל על שנכח באירוע יציאתה לדרך של משלחת צלב הדרום.
בהזדמנות זו נשא מיל ברכה להצלחת המשלחת במילים מרגשות, באמרו כי זו "חרפה ליוזמה ולאומץ של האנושות", שעדיין יש חלקים של כדור הארץ שהאדם לא ניסה מעולם להגיע אליהם.
הוא הביע את תקוותו, שהחרפה הזו תוסר בכוח "נדיבות לבו של סר ג'ורג' ניונס ואומץ לבו של מר בורשקרווינק".
יעדי משלחתו של בורשקרווינק מיזגו מטרות מסחריות, מדעיות וגאוגרפיות.
הוא שקל יצירת חברה שתנצל את מרבצי הגואנו העשירים שראה במסעו בשנים 1894–1895, אבל היוזמה הזו התפוגגה לאין.
באינספור הרצאות לפני חברות מדעיות הדגיש את היקף העבודה שתוכל לבצע משלחת שתשב ישיבת קבע באנטארקטיקה, ובכלל זה הסיכוי לקבוע את מיקומו של הקוטב הדרומי המגנטי.
המדענים בצוות שבורשקרווינק מינה, אם גם היו חסרי ניסיון, כיסו קשת רחבה של תחומי מחקר - מגנטיות, מטאורולוגיה, ביולוגיה, זואולוגיה, טקסידרמיה וקרטוגרפיה.
עוד קיווה בורשקרווינק, שלהישגיה המדעיים של המשלחת יתלוו תגליות ומסעות גאוגרפיים מרהיבים ושווי ערך בחשיבותם, ואולי אפילו ניסיון להגיע אל הקוטב הדרומי הגאוגרפי עצמו.
כיוון שלא התמצא בגאוגרפיה של יבשת אנטארקטיקה, לא היה מודע לכך, שמיקום הבסיס בכף אדייר ימנע כל אפשרות למחקר רציני של פנים היבשת.
בורשקרווינק רכש את אוניית הקיטור "פולוקס", שנבנתה לציד לווייתנים במספנה של קולין ארצ'ר, בונה האוניות הנורווגי המהולל.
אף כי מרקהם ביטא את ספקותיו באשר לכושר העמידה שלה בים הפתוח (אולי במטרה להניא את בורשקרווינק מהפלגה), הספינה עמדה בכל מה שנדרש ממנה במימי אנטארקטיקה.
כמו אחדות מספינות הקוטב ההיסטוריות, גם תוחלת חייה לאחר המשלחת הייתה קצרה; כמו "נמרוד" (שהשתתפה במשלחת נמרוד) ו"אורורה" (שהשתתפה במשלחת אוסטרלאסיה לאנטארקטיקה) נמכרה "צלב הדרום" לחברה לציד כלבי-ים בניופאונדלנד ובאפריל 1914 אבדה עם כל אנשיה בסערה ליד חוף ניופאונדלנד.
בעשרת האנשים של קבוצת החוף, שעתידים היו לחרוף בכף אדייר, היו בורשקרווינק, חמישה מדענים, קצין רפואה, טבח שמילא גם תפקיד של עוזר כללי, ושני נוהגי כלבים.
מבין אנשי הקבוצה הזו, חמישה היו נורווגים, שניים אנגלים, אחד אוסטרלי ושניים, הכלבנים, היו בני סאמי מצפון נורווגיה, שתוארו לפעמים ברישומי המשלחת כלאפים או "פינים".
בין המדענים היה טסמני לואיס ברנאקי, שלמד מגנטיזם ומטאורולוגיה במצפה הכוכבים של מלבורן.
הוא התמנה למשלחת האנטארקטית הבלגית 1899-1897, אבל לא יכול היה להתייצב לתפקיד; אוניית המשלחת, בלגיקה לא עצרה במלבורן בדרכה דרומה, וברנאקי נשאר תקוע.
לאחר זאת הפליג ברנאקי ללונדון והבטיח את מקומו בצוות המדעי של בורשקרווינק.
יומן המסע שלו ממשלחת צלב הדרום, "אל מחוזות הקוטב הדרומי", הרסט ובלאקט, לונדון 1901, מתח ביקורת על היבטים במנהיגותו של בורשקרווינק, אבל הגן על הישגיה המדעיים של המשלחת.
בשנת 1901 חזר ברנאקי לאנטארקטיקה כפיזיקאי במשלחת דיסקברי של סקוט.
עוד אחד מאנשי בורשקרווינק שהצטרף בהמשך למשלחת של סקוט (כמפקד "מורנינג", ספינת הסיוע של "דיסקברי") היה האנגלי ויליאם קולבק, ימאי מנוסה, לויטננט בצי המלכותי.
לקראת משלחת צלב הדרום השתתף קולבק בקורס במגנטיות במצפה הכוכבים בגני קיו.
עוזר הזואולוג של בורשקרווינק היה יו באקוול אוונס, בנו של כומר מבריסטול, שעשה שלוש שנים בחוות בקר בקנדה ואף השתתף במסע לציד כלבי-ים אל איי קרגלן.
הזואולוג הראשי היה ניקולאי הנסן, בוגר אוניברסיטת כריסטיאניה.
עוד היה בקבוצת החוף הרלוף קלובסטאד, קצין הרפואה של המשלחת, שמינויו הקודם היה בבית חולים לחולי נפש בברגן.
שאר חברי הקבוצה היו אנטון פוגנר, עוזר מדעי ואיש תחזוקה כללי; קולביין אליפסן, טבח ועוזר כללי; ושני הכלבנים בני שבט סאמי, פר סאביו ואולה מוסט.
סאביו ומוסט, בני 21 ו-20 בהתאמה, היו הצעירים בחבורה.
בורשקרווינק תיאר לאחר זמן את סאביו כמי ש"נודע בנאמנותו, חוסנו ותבונתו".
סגל הספינה, בראשות רב החובל ברנרד ינסן, מנה 19 ימאים נורווגיים ודייל שוודי אחד.
ינסן היה נווט קרח מנוסה במימי החוג הארקטי ואנטארקטיקה, והיה עם בורשקרווינק במסע "אנטארקטיקה" בהנהגת בול בשנים 1894–1895.
"צלב הדרום" הפליגה מלונדון ב-23 באוגוסט 1898, אחרי שהדוכס מיורק (לימים המלך ג'ורג' החמישי) סקר את אוניית המשלחת וצוות המשלחת כנציג היוניון ג'ק.
מלבד סגל המשלחת, הציוד והמצרכים, נשאה הספינה כלבי מזחלת סיביריים, הראשונים שמשלחת לקחה עמה לאנטארקטיקה.
עוד לקחה עמה המשלחת רובי צייד, למקרה שייתקלו בחיות גדולות, הואיל ובורשקרווינק סבר, שדובי קוטב עשויים להימצא באנטארקטיקה כמו בחוג הארקטי.
לאחר השלמת ציוד אחרונה בהובארט, טסמניה, הפליגה "צלב הדרום" לאנטארקטיקה ב-19 בדצמבר.
היא חצתה את החוג האנטארקטי ב-23 בינואר 1899, ואז נלכדה בקרח דחוס למשך שלושה שבועות.
כף אדייר נצפה ב-16 בפברואר, ולמחרת היום עגנה הספינה סמוך לחוף.
ראשונים על החוף היו 75 הכלבים עם שני נוהגי הכלבים הלאפים, שנשארו עם כלביהם ובכך היו לאנשים הראשונים ששהו בלילה על יבשת אנטארקטיקה.
מבצע הפריקה, שתוכנן להימשך 4 ימים, התארך עקב סופה ל-12 ימים, שבמהלכם נפרק שאר המטען, ציוד ואספקה, אל החוף, ושני צריפים טרומיים הוקמו במקום, אחד למגורים והאחר למחסן.
בתוך צריף המגורים היו שני חדרים אחוריים קטנים, שאחד מהם שימש כחדר חושך והשני להתקנת פוחלצים.
אל תוך מרחב המגורים הראשי הוכנס אור יום באמצעות חלון כפול-זגוגיות ומוגן בתריס ומבעד לשמשה קטנה רבועה גבוה על הקיר הצפוני.
דרגשים נקבעו סביב הקירות החיצוניים, ושולחן ותנור תפסו את מרכז הצריף.
הדרגשים הדו-קומתיים אפשרו סגירה לשם פרטיות, לפי הצעת הרופא שבורשקרווינק נועץ בו לפני המשלחת.
במשך השבועות הספורים שנותרו לפני בוא החורף, ערכו חברי הקבוצה מסעות מזחלות נסיוניים על קרח הים במפרץ רוברטסון הסמוך, ובמהלכם מיפו את קו החוף ואספו דגימות של עופות ודגים.
כן צדו ושחטו כלבי-ים ופינגווינים למזון ולדלק.
הפעילויות מחוץ לצריף הצטמצמו במידה רבה באמצע מאי, עם ראשיתו של מזג אוויר חורפי קשה.
עם השתלטות החורף, הייתה הקבוצה מוגבלת כמעט לחלוטין לאגף המגורים הצפוף.
היה זה זמן קשה; ברנאקי כתב על תופעות של שיעמום ועצבנות: "קצינים ואנשים, עשרה מאיתנו בסך הכל, מצאנו שסבלנותנו פוקעת בנקל".
במהלך תקופה זו של מתח והגבלת תנועה, נמצאו סגולותיו של בורשקרווינק כמפקד לוקות בחסר; ברנאקי כתב, "במובנים רבים ...
הוא לא היה מנהיג טוב".
היסטוריון הקטבים ראנולף פינז כותב, שבתנאים של "אנרכיה דמוקרטית", לכלוך, אי-סדר ובטלה היו דבר שבכל יום.
בורשקרווינק לא הוכשר להיות מדען, וחוסר המיומנות שלו במכשור ואי-יכולתו לערוך תצפיות פשוטות עוררו על פי הרישומים דאגה ניכרת בלב כמה מאנשי הקבוצה.
עם זאת, התקיימה תוכנית של תצפיות מדעיות, פעילות גופנית התבצעה מחוץ לצריף כשמזג האוויר אפשר זאת, וכאמצעי נוסף לבידור והסחת דעת אילתר סביו הלאפי סאונה בסחף השלג שהצטבר לאורך הצריף.
נערך קונצרט, שכלל תצוגת פנס קסם, שירים וקטעי קריאה.
במהלך תקופה זו אירעו שתי תקריות, שהיו עלולות להיות קטלניות; בראשונה, הצית נר, שהושאר דולק לצד דרגש שינה, את הצריף וגרם נזק רב.
בשנייה, היו שלושה מחברי הקבוצה קרובים להיחנק מאדי פחם בשנתם, אלמלא התעורר לואיס ברנאקי בעוד מועד ופתח את דלת הצריף.
הקבוצה הייתה מצוידת היטב במגוון מוצרי יסוד - חמאה, תה וקפה, דגים מלוחים, סרדינים, גבינות, מרקים, בשר בקר, לפתן שזיפים, תפוחי אדמה וירקות מיובשים.
עם זאת, עד מהרה נשמעו תלונות על מחסור במותרות.
קולבק ציין, ש"כל שימורי הפירות שסופקו לקבוצת החוף, או שנאכלו בזמן ההפלגה או שנשארו על הספינה בשביל הצוות".
היה גם מחסור בטבק, על אף הכמות המיועדת של 500 ק"ג, רק כמות מוגבלת של טבק לעיסה הגיעה אל קבוצת החוף.
הזואולוג, ניקולאי הנסן, חלה במשך החורף.
הוא מת ב-14 באוקטובר 1899, כנראה ממחלת מעיים, והיה לאדם הראשון שנקבר על יבשת אנטארקטיקה.
קברו נחצב בדינמיט מן הקרקע הקפואה בפסגת הכף.
ברנאקי כתב, "כאן, בשלוות השקט עמוקה, אין דבר שיפריע שנת נצחים זו מלבד מעוף ציפורי-ים".
הנסן הניח אישה ותינוקת, שנולדה אחרי שהפליג לאנטארקטיקה.
ב-28 בינואר 1900 שבה האונייה "צלב הדרום" לאסוף את אנשי המשלחת.
האונייה הגיעה בבוקר, כשכל אנשי המשלחת ישנו, ורב החובל ינסן דפק בדלת הצריף וקרא "דואר!"
כשהחורף היה לאביב, התכוננה הקבוצה למסעות שאפתניים יותר אל פנים הארץ, עם כלבים ומזחלות.
ואולם, רכסי הרים גבוהים חצצו בין מחנה הבסיס לפנים היבשת, והמסע לאורך קו החוף סוכל עקב נוכחות קרח-ים מסוכן.
הגורמים האלה הגבילו מאוד את היקף מסעות החקר שלהם, שנאלצו להסתפק במפרץ רוברטסון הסמוך.
כאן התגלה אי קטן, שכונה "אי הנסיך מיורק", על שם פטרון המשלחת.
שנים אחדות לאחר מכן ביטלו חברים ממשלחת דיסקברי של סקוט את התגלית הזו בטענה, ש"אין אי כזה", אבל מיקומו של האי אומת מאז ב-71°38′ דרום, 170°04′ מזרח.
ב-28 בינואר 1900 חזרה "צלב הדרום" לכף אדייר מאוסטרליה.
בורשקרווינק החל לפרק את המחנה ולהעלות את שארית האספקה לאונייה, אבל עד מהרה חדל מזה; ב-2 בפברואר השיט את האונייה דרומה, אל תוך ים רוס.
ראיה ליציאה חפוזה ובלתי מאורגנת מכף אדייר נמצאה כעבור שנתיים, כשחברי משלחת דיסקברי ביקרו באתר.
אחרי הביקור כתב אדוארד וילסון: "....
ערימות אשפה בכל מקום, והר של תיבות צידה, גוויות של עופות, כלבי ים וכלבים, ציוד מזחלות; ...
ורק אלוהים יודע מה עוד".
משם המשיכה "צלב הדרום" אל האי רוס, צפתה בהר ארבוס הוולקני ועצרה להנחית אנשים בכף קרוזייה, לרגלי הר טרור.
בורשקרווינק ורב החובל ינסן כמעט וטבעו כאן בגל גדול, שחוללה הינתקות קרח מעל מדף הקרח רוס הסמוך.
נאמנים לנתיב שקבע ג'יימס קלארק רוס שישים שנה קודם לכן, התקדמו מזרחה לאורך שפת החומה, בחיפוש אחר המפרצון שציין את קצה הדרום של רוס בשנת 1843. תצפיות לימדו, ששפת החומה נעה כ-50 ק"מ דרומה מאז זמנו של רוס, ומכאן שהאונייה נמצאה כבר דרומית לשיא של רוס.
בורשקרווינק היה נחוש בדעתו לרדת אל פני החומה עצמה, ובקרבת מפרצון רוס מצא מקום, שבו השתפע הקרח די הצורך להניח אפשרות של נחיתה.
ב-16 בפברואר ירדו הוא, קולבק וסביו, עם כלבים ומזחלת, אל פני החומה, ומשם נסעו כמה קילומטרים דרומה אל נקודה, שאת מיקומה חישבו כ-78°50′ דרום, שיא חדש של קצה הדרום.
הם היו האנשים הראשונים שנעו על פני חומת הקרח, ועל כך אמר אמונדסן: "חייבים אנו להכיר בכך, שבעלייתו על חומת הקרח, פתח בורשקרווינק את הדרך לדרום ופינה את המכשול הגדול ביותר לפני המשלחות הבאות".
סמוך למקום זה, עשר שנים לאחר מכן, יקים אמונדסן את מחנה הבסיס שלו, פראמהיים, לפני מסעו המוצלח אל הקוטב הדרומי.
במסעה צפונה, עצרה "צלב הדרום" באי פרנקלין, סמוך לחוף ארץ ויקטוריה, וערכה סדרה של חישובים מגנטיים.
החישובים הורו, שמיקום הקוטב הדרומי המגנטי היה, כצפוי, בתחומי ארץ ויקטוריה, אך רחוק יותר צפונה ומערבה מכפי שהניחו קודם לכן.
אז הפליגה הקבוצה הביתה, וב-28 בפברואר חצתה את החוג האנטארקטי.
ב-1 באפריל נשלחו חדשות על שובם בשלום במברק מבלאף, ניו זילנד.
"צלב הדרום" חזרה לאנגליה ביוני 1900, לקבלת פנים צוננת.
בחוגים הגאוגרפיים באנגליה שררה עדיין טינה כלפי הצלחתו של בורשקרווינק בהשגת התמיכה של ניונס, אבל תשומת הלב הציבורית הייתה נתונה, בכל מקרה, להכנות למשלחת דיסקברי, שנועדה להפליג בשנה הבאה.
בורשקרווינק הציג בינתיים את מסעו כהצלחה רבתי כשפסק: "מחוזות אנטארקטיקה עשויים להתגלות כקלונדייק חדש" (מקום שבו התגלו מרבצי זהב באלסקה) - במונחים של סיכויי דיג, ציד כלבי-ים וכריית מחצבים.
הוא הוכיח, שמשלחת קבע יכולה לשרוד בחורף האנטארקטי, והביא עמו שורה של תגליות גאוגרפיות.
אלה כללו איים חדשים במפרץ רוברטסון ואת ים רוס, והנחיתות הראשונות על האי פרנקלין, האי קולמן, האי רוס וחומת הקרח הגדולה.
מיפוי החוף של ארץ ויקטוריה חשף את "התגלית הגאוגרפית החשובה ...
של פיורד צלב הדרום, כמו גם את המקום המצוין למחנה למרגלות הר מלבורן" ההישג המשמעותי בתחום חקר היבשת, לדעת בורשקרווינק, היה בהעפלה אל חומת הקרח הגדולה והמסע אל "קצה הדרום הרחוק ביותר שאליו הגיע האדם עד כה".
הדין וחשבון של בורשקרווינק על המשלחת, "ראשונים על יבשת אנטארקטיקה", יצא לאור כעבור שנה; המהדורה האנגלית, שחלק גדול ממנה קושט אולי בידי צוותו של ניונס, ספגה ביקורת על סגנונה ה"עיתונאי" ועל נימתה המתרברבת.
המחבר, שהפרשנים זיהו כמי ש"אינו ידוע בצניעותו או בטקט שלו", יצא למסע הרצאות באנגליה ובסקוטלנד, אבל קבלת הפנים הייתה מאכזבת בדרך כלל.
יו רוברט מיל קבע, שאם כי התוצאות המדעיות של המשלחת לא היו מרשימות כמצופה, לאחר שרבות מרשימותיו של הנסון נעלמו באופן מסתורי, המשלחת הייתה "מעניינת כדוגמה מרשימה של עבודה מדעית".
התנאים המטאורולוגיים והמגנטיים של ארץ ויקטוריה תועדו במשך שנה תמימה; מיקום הקוטב הדרומי המגנטי חושב (אם כי ללא גישה פיזית); נאספו דגימות של החי והצומח הטבעי של היבשת ושל הגאולוגיה שלה.
בורשקרווינק טען גם לגילוי חרק חדש ודגימות מן החי במים רדודים, שהוכיח לדבריו דו-קוטביות (קיום מינים בקרבת הקוטב הצפוני והקוטב הדרומי).
הממסד הגאוגרפי בבריטניה ומחוצה לה לא הזדרז להעניק הכרה רשמית למשלחת.
החברה הגאוגרפית המלכותית קיבלה את בורשקרווינק כחבר בשורותיה, ומדליות ותוארי כבוד אחרים הגיעו עם הזמן מנורווגיה, דנמרק וארצות הברית, אבל הישגי המשלחת לא הוכרו ברבים.
מרקהם התמיד בהתקפותיו נגד בורשקרווינק, שאותו תיאר כערמומי וחסר-עקרונות; השבח החם מצד אמונדסן היה אישור בודד.
הביוגרף של סקוט, דייוויד קריין, הביע את דעתו, שלו היה בורשקרווינק קצין צי בריטי, הייתה המשלחת שלו זוכה ליחס שונה בבריטניה, אבל "לימאי/מורה נורווגי לא היה סיבוי לזכות בהתייחסות רצינית".
הכרה מאוחרת הגיעה בשנת 1930, זמן רב לאחר מות מרקהם, כשהחברה הגאוגרפית המלכותית העניקה לבורשקרווינק את מדליית הפטרון שלה.
היא הודתה, ש"בשעתו לא נעשה צדק ביחס לעבודתה החלוצית של משלחת צלב הדרום", וכי "עד כה המעיטו בגודל הקשיים שהייתה צריכה להתגבר עליהם".
אחרי המשלחת חי בורשקרווינק בשקט, רוב הזמן הרחק מעין הציבור.
בתערוכה "לשבור את הקרח", המציגה חפצים מעשה ידי אדם, שנמצאו בצריפים שבכף אדייר, במוזיאון קנטרברי בניו זילנד, מוצגים שרידים מצריף המשלחת.
משלחת פורטולה (בספרדית: La Expedición de Portolá) הייתה מסע החקר המתועד הספרדי (והאירופאי) הראשון בשטח קליפורניה של ימינו ונערך בשנים 1769–1770 בהנהגתו של גאספאר דה פורטולה (Gaspar de Portolá), אשר הוביל להקמתה של פרובינציית אלטה קליפורניה ("קליפורניה עילית") כחלק ממלכות המשנה של ספרד החדשה.
בעקבות מסעו של חואן רודריגס קבריו ב-1542, אשר חקר את חופה המערבי של צפון אמריקה, הכריזה האימפריה הספרדית בעלות על שטחה של קליפורניה.
מסע ראשון זה קבע את הבעלות הספרדית על השטח הסמוך לחופים עד לקו הרוחב 42° מעלות צפון.
הכרזת בעלות מתחרה בוצעה על ידי האנגלי פרנסיס דרייק ב-1579, כאשר הגיע במסגרת מסעו סביב העולם לחופי קליפורניה מול כף מנדוסינו (Cape Mendocino), משם דרומה לאורך החוף עד פוינט רייס (Point Reyes) ואז הפליג מערבה באוקיינוס השקט בדרכו לפיליפינים.
ב-1596 הפליג ימאי פורטוגזי בשירות ספרד, סבסטיאן רודריגס סרמניו (Sebastián Rodríguez Cermeño) בגליאון סן אגוסטין, בנתיב דומה והשאיר תיאורים של אתרים בולטים לאורך החוף.
משלחת פורטולה נשאה עמה עותק של התיאור במסעה.
לאחר סרמניו הפליג סבסטיאן ויסקאינו ב-1602 לאורך החוף, ומיפה מספר אתרים פוטנציאליים להתיישבות, שכללו את סן דייגו, סנטה ברברה ומונטריי של היום.
ויסקאינו הפליג צפונה ממקסיקו בדומה לקבריו, משימה קשה בהרבה בשל הרוחות וזרמי האוקיינוס שנגד כיוון ההפלגה.
לאחר מסעו של ויסקאינו לא עשתה האימפריה הספרדית דבר כדי להגן על אזור זה, ולא קיימה כמעט שום ניסיונות חקר ביבשה במשך 160 השנים הבאות.