tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
במהלך מלחמת העולם הראשונה כבש הצבא הבריטי את האזור כחלק מהמערכה על ארץ ישראל: בנובמבר 1917 הבריטים הביסו את הצבא העות'מאני בקרב נבי סמואל, הם נכנסו לירושלים ב-11 בדצמבר, וב-1918 כבשו את בקעת הירדן, את בעל חצור ואת שכם.
בוועידת סן רמו ב-1920 החליטו מדינות ההסכמה ליצור בשטחים שנכבשו מהעות'מאנים משטר מנדטים, שפירושו שהם ישלטו בשטחים האלו עד שיוכלו התושבים המקומיים לקיים שלטון עצמי.
נקבע גם שבארץ ישראל יוקם בית לאומי לעם היהודי, אך לא הוחלט מה בדיוק יהיו גבולותיו.
כך בא לעולם המנדט הבריטי על פלשתינה (א"י), שגבולותיו נמתחו מהים התיכון עד נהר הירדן (עבר הירדן הופרדה ממנו ב-1921), וכלל גם את שטחי יהודה ושומרון.
בתקופה הבריטית החלה להתפתח התנועה הלאומית הפלסטינית בקרב ערביי האזור.
אגודות מוסלמיות-נוצריות הוקמו בירושלים, בשכם, בחברון וברמאללה.
במקביל, הצליחו יהודים לייסד מספר יישובים ביהודה ושומרון: בתום המלחמה הוקם בשנית המושב ליד קלנדיה, שנקרא עטרות, ב-1925 נוסדה בסמוך לו המושבה נווה יעקב, וב-1927 נוסד מגדל עדר, הראשון ביישובי גוש עציון.
במאורעות תרפ"ט (1929) ביצעו ערבים מחברון וסביבתה טבח ביהודי העיר, והניצולים נאלצו לעזוב את חברון מחשש לביטחונם; גם יהודי ירושלים נפגעו, ומגדל עדר ננטשה.
ולמרות זאת, 36 משפחות יהודיות מחברון חזרו לעיר ב-1930, ב-1934 נוסד יישוב קבע בקליה, וב-1935 הוקם כפר עציון.
בשנת 1936 פרץ המרד הערבי הגדול.
הציבור הערבי-פלסטיני התקומם נגד עליית יהודים לארץ והשלטון הבריטי הזר שאפשר אותה.
המרד התחיל כחרם כלכלי על היישוב היהודי, אך במהרה קמו כנופיות פלסטיניות שביצעו פעולות טרור נגד יהודים ובריטים, נגד ערבים שנחשבו כבלתי-נאמנים למרד, ולעיתים גם זו נגד זו.
השומרון, שאוכלוסייתו הייתה רובה ככולה ערבית ותנאי השטח ההרריים בו התאימו ללוחמת גרילה, היה מעוזן של הכנופיות, והשטח בין שלוש הערים שכם, ג'נין וטולכרם אף כונה "משולש הטרור" (Triangle of Terror).
היישוב היהודי בחברון ובכפר עציון פונה בשנית.
בשיא המרד אף הוקמו "בתי משפט של המרד", שדנו את העם לפי חוקי השריעה (וגחמות מפקדי הכנופיות).
ב-1938 כבר מאסו פלסטינים רבים באלימות הכנופיות, והוקמו "כנופיות שלום" שהתנגדו למרד ושיתפו פעולה עם הבריטים.
הצבא הבריטי קיבל גם תגבורת מחו"ל, ודיכא את המרד ביד חזקה, תוך שימוש נרחב בענישה קולקטיבית, והמחתרות היהודיות הפעילו אף הן טרור נגדי.
ב-1939, בתום המרד, הוקם הקיבוץ בית הערבה מצפון לקליה.
ב-1943 חודש היישוב בכפר עציון, ובסמוך לו נבנו שלושה קיבוצים נוספים - משואות יצחק, עין צורים ורבדים.
אך בסופו של דבר, ניסיונות ההתיישבות הציונית לא הניבו אלא מספר נקודות יהודיות בודדות, בלב אזור ערבי כמעט לחלוטין.
מסיבה זאת בתוכנית החלוקה יועד שטח יהודה ושומרון למדינה הערבית, להוציא אזור קטן מסביב לירושלים שנועד להיות תחת שלטון בינלאומי.
עם פרוץ מלחמת העצמאות, ממלכת עבר הירדן פלשה מערבה לנהר הירדן והגיעה עד ירושלים, לרבות כיבוש העיר העתיקה.
עיראק פלשה אף היא מעבר לנהר הירדן וכבשה את כל אזור הרי השומרון עד מבואות עמק יזרעאל והשרון, לרבות אזור ואדי עארה.
מצרים, אשר פלשה מדרום, כבשה את הרי חברון ויהודה והגיעה לירושלים מדרום.
היישובים היהודיים באזור (נווה יעקב, עטרות ובית הערבה) פונו מתושביהם בעקבות התקפות של מיליציות מקומיות בסיוע צבא מצרים וירדן, וכן בעקבות כיבוש גוש עציון טבח מגיני כפר עציון ונפילת הלוחמים בשבי.
רוב התושבים היהודים מהיישוב הישן עזבו מכבר את בתיהם בחברון, בעיר העתיקה (חצר גליציה וכדומה) ובכפרים שבהם היה רוב ערבי.
כמו כן תושבי הרובע היהודי בעיר העתיקה פונו או נפלו בשבי הלגיון הירדני.
במהלך המלחמה הגיעו לאזור פליטים פלסטינים רבים מיישובים שנכבשו על ידי המחתרות העבריות וצה"ל.
הפליטים הגיעו מיישובים באזור מישור החוף, שפלת החוף, הרי ירושלים ("פרוזדור ירושלים"), השכונות של ירושלים המערבית שנשארו בשליטת ישראל ואזורים אחרים, והם יושבו על ידי הירדנים במחנות פליטים סמוך לערים הגדולות – שכם, חברון, ירושלים ועוד.
בסוף המלחמה, הסכם שביתת הנשק בין ישראל וירדן יצר שטח חדש ממערב לנהר הירדן, אשר נקרא בפי רוב העולם הגדה המערבית (אף על פי שמונח זה שימש לתאר את כל ארץ ישראל ממערב לירדן טרם המלחמה).
שטח זה מכסה כ־57% מהשטח שיועד למדינה ערבית בתוכנית החלוקה שאושרה באו"ם בכ"ט בנובמבר 1947. השטח נשלט על ידי ירדן אשר סיפחה אותו אליה באפריל 1950, ונחשב על ידי הממלכה כחלק אינטגרלי ממנה.
הסיפוח זכה להכרה רשמית של בריטניה אך לא הוכר רשמית על ידי מדינות אחרות.
חלק ממדינות הליגה הערבית התנגדו לסיפוח, ראו בו פגיעה ברעיון "אחדות פלשתינה הערבית", ואף איימו לגרש את ירדן מהארגון, אך כעבור זמן קצר החליטה הליגה כי השטחים יישארו בידי ירדן כ"שטח נאמנות" עד שיימצא פתרון קבע.
קו הגבול בין ישראל לירדן היה חלק מקו הגבול המכונה "הקו הירוק".
במלחמת ששת הימים נכבש השטח בידי כוחות צה"ל מידי הירדנים, לאחר שאלה הצטרפו ללחימה כנגד ישראל.
לאחר המלחמה היה ויכוח ער, בו חלק משרי הממשלה צידדו בהחזרת האזורים שנכבשו, וחלקם האחר צידדו להחזיק בהם כפיקדון עד שייחתם הסכם שלום.
בספטמבר אותה השנה נערך ביהודה ושומרון (להוציא מזרח ירושלים) מפקד אוכלוסין, ובו נמנו 595,900 נפש.
מאז אובדן השטח ב־1967 ועד ל"ניתוק הזיקה" ב־1988, שאפה ממלכת ירדן להחזיר לעצמה את השליטה בגדה המערבית.
ב־1972, פרסם המלך את תוכנית הפדרציה לפיה תוקם פדרציה בשם "ממלכה ערבית מאוחדת" שבה יהיו שני מחוזות אוטונומיים: עבר־הירדן ובירתה עמאן; ופלסטין שבירתה ירושלים.
עמאן תשמש גם בתור הבירה של הממלכה כולה, שבראשה יעמוד המלך שיהיה אחראי על כל נושאי החוץ והביטחון, כמו גם על נושא המיסים של הפדרציה כולה.
ישראל הגיבה בשלילה ודחתה את התוכנית וכך עשה גם הארגון לשחרור פלסטין.
תוכנית רייגן מ־1982 דיברה על אוטונומיה פלסטינית מוגבלת בגדה המערבית תחת שלטון המלך הירדני, אולם בגין שלל את התוכנית ולכן היא לא קודמה.
ב־1983 הגו המלך חוסיין ויאסר ערפאת את תוכנית הקונפדרציה, שלפיה ישראל תיסוג לקווי הפסקת האש משנת 1948 ותקום קונפדרציה ערבית שבה תהיינה חברות ירדן בגדה המזרחית ופלסטין בגדה המערבית.
אולם ערפאת לא חתם על המסמך.
גורמים בישראל בחנו אפשרות להחזיר חלקים מהשטח לשלטון ירדני במסגרת מה שכונה "האופציה הירדנית".
ב־1987 אף נחתם הסכם סודי בעניין זה – הסכם לונדון – בין שמעון פרס, שהיה אז שר החוץ, לבין המלך חוסיין, אולם ההסכם לא יצא לפועל עקב התנגדות ראש הממשלה באותה עת, יצחק שמיר.
ערפאת לא היה מוכן לקבל את החלטה 242 שהייתה בסיס לכל ההסדרים שהוצעו על ידי המלך, ולא היה מוכן לחתום על הסכמים שנוסחו לפי סיכומים בעל פה איתו, ולכן המלך הודיע ב־1986 על הפסקת התיאום הפוליטי עם אש"ף ובמקביל הצר את צעדי אש"ף בירדן.
האינתיפאדה הראשונה גרמה למלך להבין שהפלסטינים לא מעוניינים בחסות הממלכה הירדנית ולכן, כמו גם מתוך חשש שהאינתיפאדה תפרוץ גם בירדן, הודיע המלך ב־1988 על ניתוק הזיקה בין ירדן לגדה המערבית, כך שמאז אין עוד תביעה ירדנית על השטח.
מדינת ישראל עצמה, שאינה רואה בשטח כשטח שמחויב לאמנת ז'נבה, מחילה את אמנת ז'נבה הרביעית ביהודה ושומרון באופן וולנטרי.
במסגרת הסכמי אוסלו, שנחתמו בין ישראל לארגון לשחרור פלסטין (אש"ף) בין 1993–1995, והסכמי ההמשך שלו, הוקמה הרשות הפלסטינית, שקיבלה את סמכויות ניהול החיים האזרחיים של התושבים הפלסטיניים מידי המנהל האזרחי הישראלי.
שטח A – שליטה מלאה (ביטחונית ואזרחית) של הרשות הפלסטינית: בעיקר בתחומי הערים הגדולות (מלבד חברון החלוקה ל־H1 ו־H2).
שטח B – שליטה אזרחית פלסטינית ושליטה ביטחונית ישראלית: רוב הכפרים הפלסטיניים.
שטח C – שליטה ישראלית מלאה: רוב שטח האזור.
בשטח זה כל ההתנחלויות, הכבישים המובילים אליהן, מקומות קדושים כמו קבר יוסף, אזורים בלתי מיושבים, שטחי אש, כמעט כל בקעת הירדן ומדבר יהודה.
הערכות שונות, בין 50,000–150,000, ניתנו לגבי מספר הפלסטינים המתגוררים בשטח C.
בשטח C חל החוק הישראלי רק על ההתנחלויות, ולא על הטריטוריה המקיפה אותם.
ההתנחלות היא בבחינת "מובלעת", אשר אינה כפופה בפועל למשפט החל באותה טריטוריה.
לדוגמה, בתאונת דרכים שהתרחשה מחוץ לגבולות הקו הירוק נקבע בבית משפט מחוזי כי יש להחיל את החוק הפלסטיני גם בשטח C, ובית המשפט העליון אישר פסיקה זאת.
בעקבות פרוץ האינתיפאדה השנייה בשנת 2000, ובייחוד במבצע חומת מגן בשנת 2002 נכנסו כוחות צה"ל כמעט לכל הערים הפלסטיניות (מלבד אל העיר יריחו) ולכפרים רבים, והשליטה הפלסטינית בהם הוגבלה מאוד, עד שצה"ל נסוג מחלק מהם בהדרגה בשנים הבאות.
בשנת 2003 החלה ישראל בהקמת גדר הפרדה – מערכת של גדרות וחומות בטון העוברת לאורך הקו הירוק, שבחלקה בתוך שטחי יהודה ושומרון.
חוקי מדינת ישראל אינם חלים על שטחי יהודה ושומרון, למעט חוקים המוחלים באופן מפורש על האזור (למשל ו וחוקים ייעודיים ליהודה ושומרון כגון תקנות שעת חירום (יהודה והשומרון – שיפוט בעבירות ועזרה משפטית), תשכ"ז-1967), או פקודות של מפקד פיקוד המרכז המחילות נורמות מן המשפט הישראלי.
ריבוי הסמכויות המשפטיות החלות באזור יוצר מורכבות משפטית.
גם משטרת ישראל נוכחת בשטחים אלה דרך מחוז ש"י (שנוסד ב־1994), ומחזיקה בגזרתן מספר תחנות משטרה.
הצבא והמשטרה מחזיקים במנגנון תיאום ביטחוני באזור זה עם המשטרה הפלסטינית.
ביהודה ושומרון פועלים בתי משפט צבאיים, שמטרתם לאכוף חוק וסדר, על ידי שיפוט נאשמים בביצוע עבירות ביטחוניות או עבירות פליליות אחרות שנעברו באזור או היו מכוונות לפגוע בו, וכן דיון בעררים על החלטות מנהליות של רשויות ישראליות באזור.
על פי סעיף 10 ל, בית המשפט הצבאי מוסמך לשפוט גם מי שאינו תושב האזור, כלומר גם ישראלים ונתינים זרים.
עם זאת, הנחיות פרקליטות המדינה מורות לגבי אזרחים ישראלים – אלה שגרים בתחומי ישראל או בהתנחלויות – ולגבי תושבי מדינת ישראל, שבמקרים שניתן להעמיד נאשם לדין גם בבית משפט צבאי וגם בבית משפט אזרחי בישראל, ברירת המחדל תהיה להעמידו לדין בישראל.
אם כן, ביהודה ושומרון פועלות שלוש מערכות של בתי משפט:
מערכת בתי המשפט הצבאיים, המוסמכת על פי החוק הבין-לאומי לדון בכל עבירה שנעברה בתחומי יהודה ושומרון, ודנה בעיקר בעבירות ביטחוניות ובגנבת כלי רכב.
מערכת המשפט של הרשות הפלסטינית, המוסמכת על פי הסכם אוסלו ב' לדון בעבירות של פלסטינים בשטחי A ו־B שאינן עבירות ביטחוניות.
מערכת זאת מתבססת על החקיקה ברשות הפלסטינית, המבוססת על הדין הירדני.
מערכת המשפט המנהלי הישראלי, המוסמכת לדון בעבירות על חוקי מדינת ישראל שהוחלו על ידי מפקד צבאי על אזרחי ישראל המתגוררים ביהודה ושומרון.
בדצמבר 2022, לאחר הבחירות לכנסת העשרים וחמש, הודיע חבר הכנסת בצלאל סמוטריץ' כי בכוונתו לקדם את רפורמת "אזרחות שווה" שבמסגרתה יבוטל הממשל הצבאי על אזרחי ישראל ביהודה ושומרון.
מאז ניתוק הזיקה ב־1988, ובעקבות הסכמי אוסלו, נוקטים ארגון האו"ם והרוב המוחלט של מדינות העולם עמדה שעל־פיה אזור יהודה ושומרון מיועד להיות חלק אינטגרלי ממדינה פלסטינית.
בעיני רוב מדינות העולם, ובעיני הרשות הפלסטינית, "הגדה המערבית" (יהודה ושומרון) נחשבת כשטח הכבוש בידי ישראל, ובכללה מזרח ירושלים.
ב-2024 הוציא בית הדין הבין-לאומי לצדק חוות דעת לפיה נוכחותה של מדינת ישראל ביהודה ושומרון אינה חוקית ועל ישראל לסיימה.
עמדת הממשל בארצות הברית מורכבת: היועץ המשפטי של משרד החוץ האמריקאי קבע בשנת 1978 כי ההתנחלויות נוגדות את החוק הבין-לאומי, אולם היו נשיאים רפובליקנים שהסתייגו מהגדרה זאת, וגם הממשל הדמוקרטי של ברק אובמה הסתפק לרוב בהגדרתן כ"מכשול לשלום".
בשנת 2019 הצהיר מזכיר המדינה האמריקאי של ממשל טראמפ כי הממשל מסכים עם עמדתו של הנשיא הרפובליקני רונלד רייגן, ואינו רואה עוד את ההתנחלויות כבלתי חוקיות.
לעומת זאת, לאחר הקמת ממשל ביידן הבהירו דוברים רשמיים כי בכל הנוגע להתנחלויות הממשל מחזיק בעמדות הפוכות מאלה של ממשל טראמפ, וכי הוא מגנה את ההחלטה של ממשלת בנט להרחיב את הבנייה בהתנחלויות.
בראיון ביוני 2019 אמר דייוויד פרידמן, שגריר ארצות הברית בישראל, כי "בנסיבות מסוימות" יש לישראל זכות להחיל ריבונות על חלק מיהודה ושומרון.
מאז תחילת המשא ומתן המדיני בין ישראל לפלסטינים, ישראל נמנעת מהקמת התנחלויות חדשות ונוהגת בריסון במתן אישורי בנייה.
מספר גופים פוליטיים בישראל ומחוצה לה קוראים לחרם על ההתנחלויות – פעולת מחאה נגד מדיניות ההתנחלות של ישראל מעבר לקו הירוק, בדרך של החרמת תוצרת ההתנחלויות, סירוב להופיע בהן, סירוב לשתף פעולה עם מוסדות הנמצאים בהן והחרמת חברות המספקות שירותים להתנחלויות.
מקורות שונים מציגים מספרים מנוגדים לגודל האוכלוסייה הערבית־פלסטינית, שכן מאז 1967 לא בוצע מפקד אוכלוסין הנחשב אמין.
אנשי המנהל האזרחי נקבו ביוני 2016 במספר של כ־2.93 מיליון פלסטינים על פי הנתונים הפלסטיניים, אך במרץ 2018 העריכו שבפועל מתגוררים באזור בין 2.5 ל־2.7 מיליון פלסטינים.
יורם אטינגר העריך שבסוף 2015 עמד מספר התושבים הפלסטינים ביהודה ושומרון על 1.75 מיליון בלבד.
על פי יעקב פייטלסון בשנת 2022, שנשען גם על יורם אטינגר, מנתה האוכלוסייה הערבית ביהודה ושומרון כ-1,757,690 נפש לכל היותר.
במפקד האוכלוסין בארץ ישראל שהתקיים בשנת 1922 נמנו ביהודה ושומרון כ־257,500 תושבים.
במפקד האוכלוסין בארץ ישראל בשנת 1931 עלה מספר התושבים לכ־322,200 ובשנת 1946 כבר הוערך אוכלוסיית יהודה ושומרון בכ־465,800. במפקדים הירדניים שהתקיימו ביהודה ושומרון שכללה את מזרח ירושלים, בשנים 1952 ו־1961 נמנו בהתאמה 742,300 ו־805,400 וחלק מהגידול נובע מהגעת כרבע מיליון פליטים פלסטיניים ממדינת ישראל במהלך מלחמת העצמאות.
במאי 1967, לפני מלחמת ששת הימים, הוערך אוכלוסיית הגדה המערבית של ממלכת ירדן בכ־845,000 תושבים, מספר שכולל כ־83,000 תושבים במזרח ירושלים.
ההגירה מהגדה המערבית של ממלכת ירדן, אל הגדה המזרחית ולארצות אחרות ובמיוחד כווית, עמדה בתקופה זאת על כ־2.5% לשנה וכמעט איפסה את הגידול הטבעי שעמד על כ־3% לשנה.
במפקד שקיימה ישראל בספטמבר 1967 עמד מספר התושבים ביהודה ושומרון על כ־595,900 תושבים, לא כולל כ־67,000 תושבים במזרח ירושלים.
עד שנת 1982 עלה מספר התושבים ביהודה ושומרון, ללא מזרח ירושלים, לכ־747,500. בתקופה שבין 1967–1982 ההגירה החוצה מיהודה ושומרון עמדה על כ־110,000 בני אדם מספר השווה לכ־40% מהגידול הטבעי באותה תקופה.
בשנת 1993 הוטל תפקיד איסוף הנתונים הסטטיסטיים והדמוגרפיים של יהודה והשומרון וחבל עזה על הלשכה הפלסטינית המרכזית לסטטיסטיקה (PCBS).
ב־1997 ערכה הלשכה הפלסטינית מפקד אוכלוסין על פיו ביהודה ושומרון ומזרח ירושלים חיו כ־1.9 מיליון ערבים פלסטיניים.
על פי מחקרי אוכלוסייה משנת 2005 התגוררו בשטח בין 1.4 לכ־2.4 מיליון פלסטינים, וההפרש הנתון במחלוקת כונה "פער המיליון".
הנתון הגבוה מגיע מהלשכה הפלסטינית המרכזית לסטטיסטיקה ומתבסס על הערכותיה שלה והנתון הנמוך הוא תוצאת מחקר של מרכז בגין-סאדאת למחקרים אסטרטגיים.
צוות החוקרים של המרכז טען שהנתונים שמפרסמת הלשכה הפלסטינית לסטטיסטיקה אינם עקביים וכוללים סתירות, ואף העלה חשד שמא הנתונים סולפו בכוונה כדי להציג את האוכלוסייה הפלסטינית כגדולה בהרבה מכפי שהיא במציאות.
על פי יורם אטינגר, חבר בצוות המחקר, הפלסטינים סופרים 500 אלף פלסטינים שנמצאים בחו"ל יותר משנה, לפחות 350 אלף ערביי מזרח ירושלים נושאי תעודת זהות ישראלית, ועוד יותר ממאה אלף ערבים שקיבלו תעודת זהות ישראלית עקב נישואין.
הלשכה הפלסטינית לסטטיסטיקה דחתה את טענות הצוות הישראלי מכול וכול וטענה שהמחקר מוטה פוליטית ועל כן אין לסמוך עליו.
גם החוקר ארנון סופר שמזהיר שנים ארוכות מאובדן רוב יהודי בחלקי ארץ ישראל מתח ביקורת על הדוח.
על פי נתוני הלשכה המרכזית לסטטיסטיקה מדצמבר 2019, היו ביהודה ושומרון כ־441,600 תושבים ישראלים ב־127 יישובים.
כ־60 אלף יהודים נוספים לומדים במוסדות חינוך ביהודה ושומרון, בהם ישיבות, אולפנות, מכינות קדם צבאיות, אוניברסיטה ומכללות.
על פי נתוני מועצת יש"ע, בסוף שנת 2021 היו ביהודה ושומרון (בשטח C, לא כולל מזרח ירושלים) 491,923 תושבים ישראלים ב-150 יישובים, גידול שנתי של כ־3.3%, ונכון לינואר 2025 מספרם עלה ל־529,455 איש, וזוהי עליה של 2.33% בשנה האחרונה.
נכון ל-2020 האוכלוסייה במחוז זה היא הצעירה שבמחוזות ישראל.
קבוצת המחקר "תמרור" בראשות שאול אריאלי ניתחה את הנתונים של הלשכה המרכזית לסטטיסטיקה והסיקה כי במהלך העשור הראשון של המאה ה-21 מאזן המעבר של האוכלוסייה הישראלית לאזור היה שלילי.
במהלך העשור השני הוא היה חיובי ובתחילת העשור השלישי הוא היה שלילי, בעוד הגידול באוכלוסייה נסמך בעיקר על ריבוי טבעי ביישובים החרדיים.
הרשויות המקומיות הישראליות ביהודה ושומרון מאוגדות תחת מועצת יש"ע, אשר מתפקדת כארגון הגג של הרשויות בנושאים רחבים הקשורים לכלל הרשויות ובמאבקים אידאולוגיים למען תנועת ההתנחלות ביהודה ושומרון.
ראשי הרשויות ביהודה ושומרון מרכיבים את הנהלת מועצת יש"ע והעומד בראשה הוא ראש רשות מכהן בלבד.
ביהודה ובשומרון נמצאו מרכזי הכובד של ממלכת יהודה וממלכת ישראל בתקופת בית ראשון ושל ממלכת החשמונאים בתקופת בית שני.
במערת המכפלה שבחברון קבורים על פי המסורת אברהם ושרה, יצחק ורבקה ויעקב ולאה.
כמו כן, על פי המסורת היהודית אף אדם וחוה.
למקום מאפיינים רוחניים נוספים על היותו אזור קבורה.
המערה מהווה מקום קדוש גם למוסלמים ויש בצמוד אליה גם מסגד.
ישנם מספר קברים המיוחסים על פי המסורת לאישים תנ"כיים:
גבעת פנחס – קבריהם של אלעזר ואיתמר בני אהרן הכהן ושל פנחס בן אלעזר, נכדו
קבר רחל בצפון בית לחם
קבר ישי (אבי דוד) בחברון
קבר עתניאל בן קנז בחברון
נבי מוסא – קבר משה רבנו על פי המסורת המוסלמית ליד יריחו
ביהודה ושומרון נמצאים עשרות רבות אתרים ארכאולוגיים רבי חשיבות.
סוסיא – עתיקות יישוב יהודי מימי המשנה ובית כנסת מפואר.
גן לאומי הרודיון – אתר ארכאולוגי מתקופת בית שני סמוך ליישוב תקוע, שבו מבצר דמוי גבעה מלאכותית ועיר, שנבנו על ידי המלך הורדוס.
מזבח הר עיבל – אתר ארכאולוגי בצפון מזרח הר עיבל, אשר מתוארך לתקופת הברזל ה-1. הארכאולוג שגילה וחפר את האתר, פרופסור אדם זרטל, זיהה אותו כמזבח שבנה יהושע בן נון לקראת מעמד הברכה והקללה המתואר במקרא.
זיהוי זה התקבל על דעת רבנים שונים וזאב ארליך, אך הקונצנזוס בקרב ארכאולוגים מקראיים הוא שמדובר באתר פולחני אחר או בשרידים של מגדל שמירה.
האתר נפגע מספר פעמים בשנים האחרונות, באחת מהן חלק מחומתו נגרס לחצץ להקמת כביש, ובשנייה נפגעו חלקים מהמבנה שבמרכז באתר.
שומרון העתיקה (סבסטיה) – בירת ממלכת ישראל החל מימיו של המלך עמרי, אשר בוצרה ונבנתה כעיר רומית גם על ידי המלך הורדוס בתקופת בית שני.
תל שילה – מרכז מבקרים ובו שרידי המשכן ושרידי העיר שילה, שהייתה (ע"פ המסורת המקראית) המרכז הרוחני של עם ישראל משך מאות שנים, לפני שעבר ונקבע בירושלים.
לפי דו"ח של מבקר המדינה משנת 2016, מרבית השפכים ביהודה ושומרון אינם עוברים טיפול נאות להסרת מזהמים והם מוזרמים לנחלים ולבורות ספיגה.
מערך איסוף השפכים והטיפול בהם וכן ניצול מים מטופלים מפגר בצורה ניכרת לעומת המצב במדינת ישראל.
נחלים שאליהם מוזרמים שפכים כוללים את נחל הקישון, נחל חדרה, נחל שילה, נחל מודיעים, נחל קדרון ועוד.
זיהום המים פוגע בעתודות מי התהום של ישראל וירדן, ופוגע בבריאות הציבור ובאיכות חייו.
בשל המצב הגאופוליטי בשטחי יו"ש, נושא זה משפיע גם על מצבה המדיני־ביטחוני של ישראל ועל מעמדה בעולם.
יש מספר מאפיינים המשפיעים על המצב הסביבתי: רגישות הידרולוגית גבוהה לזיהום מי תהום בשל השפעת האזור על אקוויפר ההר, היעדר גבולות ברורים, היעדר רצף טריטוריאלי מדיני, צפיפות אוכלוסין גבוהה בצד הפלסטיני והבדלים גדולים ברמת החיים וביכולת הניהול הסביבתי בין הפלסטינים לבין הישראלים.
ניהול סביבתי מחייב שיתופי פעולה בין גורמים פלסטינים וישראלים.
הסכסוך המדיני המתמשך בין ישראל לפלסטינים, פיצול השליטה בשטח, והתפיסה כי המצב הנוכחי הוא זמני, מקשים על מתן טיפול יסודי וארוך טווח במפגעים סביבתיים ועל קיום שיתוף פעולה בתחום זה.
נכון לשנת 2016 ממשלת ישראל לא גיבשה מדיניות לניהול סביבתי עם שכנותיה, לרבות בתחום המים, ואין לה מדיניות בדבר מפגעים סביבתיים החוצים את הקו הירוק.
הממשלה גם לא הגדירה גורם אחד, בעל ראייה כוללת, שיוביל את הנושא.
לפי מבקר המדינה הדבר גורם לכך שפתרונות למפגעי סביבה מתעכבים במשך שנים ארוכות, לעיתים תוך הפרת הדין ופגיעה בבריאות הציבור ובאינטרסים מדיניים החשובים לישראל.
היה היוזם והמארגן של הצעדה החגיגית רבת המשתתפים ריקוד דגלים המתקיימת מדי שנה ביום ירושלים.
מאז שנפטר מוקדש האירוע לזכרו.
למד בישיבת מרכז הרב והיה מתלמידיו של הרב צבי יהודה הכהן קוק שהיה מכנה אותו "בעל האלפים" משום שהוא היה האחראי לארגון הפגנות גדולות עם אלפי אנשים.
בשנת תשס"ח יצא לאור הספר "עץ יהודה" הכולל סיכומי שיעורים של הרב צבי יהודה בעריכתו.
היה מראשי תנועת "גוש אמונים" וממייסדי היישובים קדומים ועפרה.
עמד בראש הוועד למען אסירי המחתרת היהודית שפעל למען מתן חנינה לאסירים.
בזמן מבצע שלום הגליל פעל בניו יורק להבאת צעירים יהודים לארץ, וייסד, יחד עם סא"ל במיל' מאיר אינדור, את עמותת "שר-אל" שעוסקת בהבאת מתנדבים לצה"ל מחוץ לארץ.
הקים צוות למען העם והארץ, שלימים שונה שמו ל"מטה מאמ"צ".
חזני נהרג בכ"ח בתמוז ה'תשנ"ב, בנפילה מצוק בנחל אוג שבמדבר יהודה, ונקבר בהר הזיתים.
כעשר שנים לאחר מותו, ב-16 בפברואר 2003, נהרג גם בנו, זאב חזני, מנפילה מצוק בנחל קדם שבאזור עין גדי, במרחק של כ-30 ק"מ מהנקודה שבה נהרג אביו, ונטמן בסמוך לו.
הרב חזני היה נשוי לחנה, להם תשעה ילדים.
בתו אפרת נשואה לעיתונאי חנוך דאום.
אריאל - נשוי למנורה חזני - במאית.
תמר - נשואה לרב מיכי יוספי.
יהודה טוראָ (מבטאים "טוּרוֹ" באנגלית: Judah Touro; 16 ביוני 1775, ניופורט, רוד איילנד - 13 בינואר 1854, ניו אורלינס) היה נדבן ואיש עסקים יהודי-אמריקאי ממוצא ספרדי.
אחד מאבותיו - אברהם טורא דאג לאסוף כספים למען יהודי ארץ ישראל והוכתר בתואר "גבאי ארץ הקודש".
התואר עבר לבנו - משה טורא שהיה רב העדה והמשיך במצווה.
טורא נולד בשנת 1775 בעיר ניופורט שבמדינת רוד איילנד בשלוש עשרה המושבות, לימים ארצות הברית, ליצחק ולריינא טורא.
אביו, יצחק טורא, היה חזן בבית הכנסת שלימים יקרא בית הכנסת טורו בעיר.
בהיותו כבן שלוש עשרה נפטר אביו והוא עבר עם אמו ואחיו אברהם לבוסטון, להתגורר בבית דודו מצד אמו.
הדוד מוזס מיכאל חיות (היאס) היה איש עסקים עשיר והוא צרף את יהודה לעסקיו.
בגיל עשרים ואחת הפך לסוחר עצמאי והצליח מאוד מבחינה כלכלית.
בשנת 1801 היגר לניו אורלינס ופתח חנות לממכר סבון ונרות, ומאוחר יותר הקים חברה לייצוא וייבוא סחורות.
טורא נפצע במלחמה שהתחוללה בין ארצות הברית ובריטניה על ניו אורלינס בשנת 1812, וניצל על ידי ידידו הטוב רזין שפרד, סוחר מווירג'יניה.
טורא, שהיה ידוע כאדם שקט ומופנם, נפטר ב-13 בינואר 1854 בניו אורלינס, ללא יורשים.
עוד בחייו הוא נתן כספים רבים למטרות שונות.
תחילה תרם דווקא למטרות לא יהודיות.
כך למשל תרם כעשרת אלפים דולר להשלמת מצבת החירות בבוסטון (Bunker Hill).
כמו כן תרם לכנסיות בניו אורלינס ואף תרם כספים להקמת קתדרלה קתולית.
בשנות השבעים לחייו החל להתקרב ליהדות, בין היתר עקב השפעתו של הרב יצחק ליסר מפילדלפיה, ותרם כספים למטרות יהודיות כבית הכנסת ובית הקברות היהודי בניו אורלינס.
הוא אף החל לקחת חלק פעיל בקהילה היהודית הספרדית בעירו.
הוא נקבר לצד בני משפחתו בבית הקברות היהודי בעיר ניופורט וכספים שתרמו הוא ואחיו אפשרו לחדש את הפעילות בבית הכנסת בעיר בו התפלל אביו (בית הכנסת טורו).
במותו השאיר עיזבון של כחצי מיליון דולר למטרות צדקה.
הכספים הוקצו למטרות שונות, יהודיות ולא יהודיות.
כך למשל לבתי חולים ולבתי יתומים יהודיים ולא יהודיים.
כמו כן הוקצו כספים לקהילות יהודיות בערים שונות בארצות הברית.
הוא השאיר מעזבונו סכום של 50,000 דולר לטובת עניי ירושלים.
השר משה מונטיפיורי חשב בתחילה לבנות על אדמה שקנה ליד החומות בית חולים, אולם לבסוף שינה את דעתו, אולי בשל הכסף הרב שקיבל מעיזבונו של טורא, ובנה במקום זה את שכונת משכנות שאננים.
בשנת 1860 כשהוקמה השכונה, נקבע על "בית הרכבת" הראשון השלט הבא:
בתקנון השכונה החדשה נקבע שמדי יום יאמר אחד התושבים קדיש דרבנן לזכרו של טורא.
טורו קולג' נקרא על שמו של יהודה טורא ואביו יצחק, אם כי הקולג' לא נבנה בכספם.
בית הכנסת הגדול של ניו אורלינס נקרא על שמו.
רבי יהודה בן דוד המכונה חיוג' (945–1012 לערך) היה ממדקדקי העברית והפרשנים הפילולוגיים למקרא בספרד המוסלמית.
תגליתו העיקרית, שבלשון העברית שורשי הפועל כולם שלשיים, כלומר בני (לא פחות מ)שלושה יסודות, הביאה לקפיצת דרך משמעותית, הן בחקר השפה העברית והן בפרשנות המקרא.
רבי אברהם אבן עזרא בפירושו לתהלים (פרק קב פסוק כז) מביא מדברי רבי יהודה ומכתיר אותו בתואר: "המדקדק הראשון שהיה בארץ מערב".
יהודה אבו זכריא יחיא אבן דאוד, המכונה חיוג', נולד בעיר פאס במרוקו בסביבות שנת 945. ב-960 נסע לקורדובה, בעת שהיה הוויכוח ביו דונש בן לברט לבין מנחם בן סרוק בעיצומו.
יש מחלוקת בין החוקרים האם חיוג' הוא יהודה בן דוד, שהיה אחד מתלמידי מנחם, ושהגן על מנחם נגד דונש.
ככל הנראה מדובר באותו אדם.
חיי רבי יהודה חיוג' אינם ידועים, כך לא ידוע מי היו רבותיו ולא ידוע מי היו תלמידיו, למעט רבי שמואל הנגיד.
סביר להניח שהוא לא התבלט בימי חייו ועבודותיו התגלו כיצירות משמעותיות רק לאחר מותו.
המדקדקים שקדמו לחיוג' סברו שהשורש מוגדר לפי אותן האותיות המתקיימות בכל ההטיות שלו.
תוצאה של הגדרה זו היא שאין מספר קבוע של רדיקאלים בשורש, והוא יכול לנוע החל מאחד ועד שבעה רדיקאלים.
לדוגמה: המילים הלכתי, אלך - מקורן מהשורש 'לך'.
המלים מטה, נטיתי, אטה - השורש הוא בן אות אחת בלבד, 'ט'.
מכה, הכיתי, אכה - השורש 'כ'.
מדקדקי הערבית גילו כבר במאה השמינית את שלשיותם של השורשים, אך כיוון שחכמי היהודים נמנעו מלימוד משווה של שתי השפות, הגילוי התעכב.
חיוג', שהיה מצוי מאוד בערבית וגדל בפאס ובקורדובה שהיו מרכזים ערביים חשובים, דילג על המעצור התרבותי וגילה את התופעה הזו גם בעברית.
חיוג' גילה את העובדה שגם בעברית כל השורשים בנויים משלושה יסודות, בין אם הם עיצורים או תחליפיהם (בגזרות).
לפי תגלית זו קיימת חוקיות מרבית בתורת הלשון העברית ולכן משמעות השורשים הפכה מדויקת יותר מזו שבשיטה הרב-גונית, שנהגה עד ימיו.
ידיעת השורש המדויק מאפשרת גם דיוק רב יותר במשמעות, ולכן תורמת לפרשנות מדויקת יותר של המקרא.
חיוג' בדק בחריצות את השורשים העבריים והגיע למסקנה שרוב השורשים הם תלת עיצוריים, ובאלה שאינם תלת עיצוריים בא במקום אחד העיצורים יסוד אחר, כגון תנועה ארוכה או דגש חזק.
שורשים יוצאי דופן אלו מכונים החסרים, הנחים, המורכבים והכפולים ועוד, אלו הנקראים היום – גזרות.
את ניצני התגלית ניתן לראות כבר אצל דונש, שלא חיבר ספרים מיוחדים לדקדוק, אך בתשובותיו נגד רס"ג ומנחם, דרכו הדקדוקית מראה שהוא כבר החל להבחין בכך שהשורש העברי מכיל שלוש אותיות.
ואולם הדברים לא נעשו בשיטתיות ובירידה לעומק.
דונש מכיר עדיין בשורשים של שתי אותיות, ואפילו של אות אחת.
הוא הכיר למשל בקיומו של השורש יג"ע, גם כשבצורה הופיעה ו במקום י (למשל הוֹגִיעַ), וגם כשפה"פ (כאשר פ' הפועל) י לא באה לידי ביטוי כלל בצורה.
כך גם בשורש יב"ש, שגם בו היו"ד נעלמת לפעמים.
הוא הדין עם חסרי פ"נ (כאשר האות השורשית הראשונה היא נ) – גם כשהנו"ן לא מופיעה הוא הכיר בנו"ן הנמצאת ונבלעת בשורש.
לפי הגורסים שחיוג' הוא מתלמידי מנחם וממגיניו, הרי מצאנו שהוא הולך בעניין זה דווקא אחר דונש.
הפרשנים הפילולוגיים והבלשנים שקמו אחר חיוג' השתמשו בתגלית זו.
כך רבי יונה אבן ג'נאח, רבי משה אבן ג'יקטילה, רבי יהודה אבן בלעם, רבי אברהם אבן עזרא ורד"ק.
למרות זאת היו פרשנים רבניים וקראים, שלא סרו מן הדרך הרב-גונית (בה יכול להיות למילה שורש בן אות אחת או שתיים או שלוש ועוד), ולא קיבלו את השיטה התלת עיצורית.
רשב"ם, שנולד כשבעים שנה אחרי מות חיוג', נקט את השיטה החד-גונית שגילה חיוג', בניגוד לסבו רש"י, אף על פי שלא קרא ערבית ולא עסק בלשון כמקצוע.
נראה שרשב"ם שמע את הדברים מנוצרים אתם היה במגע, אלו שמרו על קשרים עם אנשי הכנסייה הנוצרית בספרד, שלמדו את הדברים מן היהודים עצמם.
רשב"ם לא מתבטא במונחים של תרגומי חיוג' לעברית (אבן ג'קטילה או אבן עזרא שחיו בתקופתו), וייתכן ששינה את המושגים כדי להתאימם למקומו, או שכמו חיוג' עצמו, קיבל אותן ממקור אחר, מתורגם לעברית, או לועזי.
אצל הפרשנים הפילולוגיים הייתה נהוגה הגישה של החלפת אותיות בין שורשים או שיכול אותיות השורש כדי להצביע על זהות בין שורשים שונים.
ראב"ע מביא בספרו "ספר צחות" (עא, א) דעה, לפיה המילה "קִפּוֹז" (יש' לד, טו) היא כמו קִפוד.
כך לגבי המילים "רעואל" - "דעואל".
בין הבלשנים בתקופה הנדונה היה נהוג להחליף בין האותיות ש-ס (שתם-סתם), כ-ג, ה-ח, ל-נ (לטושה-נטושה), ע-ח (ערבה-חרבה), א-ע (אל-על), ו-ב (ועוזו-בעוזו), ב-פ (שובך-שופך), ז-ס-צ.
ככלל, היו מספר שיטות בחילופים:
מנחם בן סרוק ויהודה חיוג' החליפו רק אותיות אהו"י וראו באותיות ס-שׂ הגה אחד.
רס"ג, יהודה אבן קוריש ודונש בן לברט הוסיפו עליהם גם חילוף הגאים בעלי קרבה פונטית.
יונה אבן ג'נאח ויהודה אבן בלעם הוסיפו על כולם גם חילוף באותיות בעלות קרבה גרפית ואפילו חילוף הנובע מהקלה על ההגייה.
ראב"ע הוסיף על החילופים של מנחם וחיוג' את חילופי אותיות מ-נ כחילוף פונטי ואת חילוף אותיות ה-ת כחילוף גרפי, רק כשהן משמשות כאותיות משרתות.
כאמור, חיוג' מחליף בשורשים רק אותיות אהו"י, ונדיר שהוא מחליף בין סמ"ך לשי"ן שמאלית.
הוא לא נקט בחילוף אותיות והשתדל להימנע מכך.
בכך הוא דומה למנחם, ואולי זה מחזק את ההשערה שחיוג' היה מתלמידיו.
באשר לשיכול אותיות, ראב"ע מביא בשם דונש שפירש את הפועל "ויחרגו" (תה' יח, מו) כמו "ויחגרו"; את המילה "נגרזתי" (תה' לא, כג) פירשו "נרגזתי"; "תמחץ" (תה' סח, כד) כמו "חמוץ" (בשם אבן בלעם).
אבן ג'נאח הקדיש כחצי פרק מתוך "ספר הרקמה" לתופעה זו.
רס"ג ויהודה אבן קוריש השתמשו בשיכול אותיות כאשר היה צורך פרשני לפי ההקשר.
מנחם המעיט ככל האפשר משיכול אותיות.
חיוג' שלל את שיכול האותיות בגזרת השלמים, רק בפעלים העלולים השתמש חיוג' בשיכול וגם אז עשה זאת בזהירות ותוך כדי הסבר כי מדובר בשני שורשים בעלי אותה משמעות.
נדיר שיחליף שורש מגזרת פ"י עם שורש מגזרת ע"ו, כמו יש"ב עם שו"ב, וכן ל"ה עם ע"ו רדה עם רוד.
בתהלים לה, א: "רִיבָה ה' אֶת יְרִיבַי", חיוג' מעדיף לומר שאלו שני שורשים שונים, ולא משוכלים.
כך במילה "יקום", הוא רואה את היו"ד כנוספת, ולא כשורשית, כדי לא להיזקק לשיכול אותיות.
הוא מחזק בכך את התזה שלו – שבכל שורש יש שלושה יסודות.
מטרתו הייתה למנוע הבנה שגויה (לשיטתו) כי קיימים שורשים בני שני יסודות בלבד.
אם נראה חילוף שורשים רבים, נטען שהשורש הוא דו-מקומי, כפי השיטה הרב-גונית, ומכך ביקש להימנע.
חיוג' חיבר לפחות ארבעה ספרים: כתאב אַלְתַנְקִיט, כתאב אלאפעאל דַ'וַאת חֻרוּף אַלְלִין, כתאב אלאפעאל דַ'וַאת אַלְמִתְ'לַיִן, כתאב אַלְנֻתַף.
"כתאב אַלְתַנְקִיט" = "ספר הניקוד": ספר זה עוסק בענייני ניקוד, בעיקר בניקוד שמות עצם.
לעיתים הוא מדבר גם על ענייני דקדוק ומסורה.
הספר נכתב בשפה הערבית ותורגם לעברית על ידי ראב"ע.
נוט (Nutt) הוציא את הספר בתרגום לאנגלית; דוקעס הוציא מהדורה מדעית של תרגום ראב"ע ב-1844.
"כתאב אלאפעאל דַ'וַאת חֻרוּף אַלְלִין" = "ספר אותיות הנוח והמשך" (=אותיות אהו"י): לספר זה נכתבה הקדמה חשובה על ידי חיוג', על הפעלים שאחת מאותיותיהן היא אהו"י.
הספר מטפל בגזרות הנחים: פ"א, פ"י, ע"ו, ע"י, ל"ה, אך איננו מביא את גזרת ל"א.
בספר זה חיוג' לוקח שורש בעל אות אהו"י ומטפל בצורות של אותו שורש, ובעיקר צורות של הפועל, על-פי הבניינים השונים (14 בניינים) ועל-פי ציטטות מן התנ"ך.
הוא מוסיף חלוקה גם לפי המשמעויות של אותו שורש, מבלי לציין את המשמעויות: "במשמעות אחת מופיעות הצורות האלה, ובמשמעות שנייה מופיעות הצורות האלה", כשעל הקורא לחשוף את המשמעות.
הוא מסייע בניתוח הצורה, ונותן לקורא התחלה טובה להבנת המשמעות של השורש.
המקור הערבי יצא לאור במהדורה מדעית על ידי מוריס יסטרוב בשנת 1897. הספר תורגם על ידי שני חכמים שהיו אנשי לשון – הראשון היה משה אבן ג'יקטילה שהוסיף גם הערות ולעיתים הוא חולק על דעתו של חיוג'; תרגום זה יצא לאור על ידי נוט (Nutt).
תרגום נוסף נעשה על ידי ראב"ע, ויצא לאור על ידי דוקעס.
"כתאב אלאפעאל דַ'וַאת אַלְמִתְ'לַיִן" – "ספר פועלי הכפל": הספר עוסק בגזרת הכפולים.
המבנה זהה למבנה שצוין לגבי הספר הקודם.
גם ספר זה תורגם על ידי משה אבן ג'יקטילה וראב"ע.
לספרים אלו יש חשיבות גם כספרי דקדוק וגם כמילונים, ולכן הם מסייעים מאוד למי שעוסק בפרשנות.
ספר זה עוסק רבות בחלוקת התנועות.
"כתאב אַלְנֻתַף" – "ספר הליקוטים (או המריטות)": חיוג' התכוון לומר שבכל פעם יתייחס לבעיות שונות, ולא לפי סדר שיטתי של התנ"ך, הוא ימרוט פה ושם נוצות, אך לא יהיה פרשן מלווה.
ראב"ע בספרו 'ספר מאזניים' מזכירו בשם "ספר הרקחה".
טעותו של ראב"ע נבעה מקריאה מוטעית של המילה נֻתַף שהוא קרא נַתְף, שהיא המילה בה משתמש רב סעדיה גאון לתרגם "קרחה".
המעתיקים שיבשו את השם לרקחה (במשמעות בושם).
ספר זה שונה מכל הספרים האחרים, כיוון שהוא חיבור כמעט פרשני, אף שתוכנו מתרכז בענייני לשון.
הספר מורכב משמונה חלקים, וכל אחד מן החלקים מתייחס לספר מקראי אחר: יהושע, שופטים, שמואל, מלכים, ישעיהו, ירמיהו, יחזקאל ותרי עשר.
אך לא הכול שרד, ולמעשה נשאר רק המיעוט.
מן הספר יצא בשנת 1916, על ידי פאול קוקובצוב שהיה פרופסור במוסקבה, שהשתמש בכתב היד מספריית לנינגראד.
הוא מצא שם שרידים לרוב הספרים הנ"ל.
הספר שהוציא נקרא "מקורות חדשים", המקור הערבי עם תרגום לרוסית.
בשנת תש"ל הוציא נחמיה אלוני לאור את ספרו של קוקובצוב ללא התרגום הרוסי ועם תוספת קטנה אותה הוא גילה, מתוך הספרים יהושע ושופטים: "מספרי הבלשנות העברית בימי הביניים" (הוצאת מקור).
בשנת תשל"ט, פרופ' שרגא אברמסון פרסם בכתב העת "לשוננו" (מב), קטעים רבים מתוך ספרו של חיוג', שנמצאו מצוטטים על ידי פרשן בשם יצחק בן שמואל אַלְכַנְזִי, בפירושו לשמואל.
במשך הזמן כלל אברמסון פרסום זה בתוך ספרו "מפי בעלי לשונות" (תשמ"ח).
פרופ' אילן אלדר מצא קטע מספרו של חיוג' לתרי עשר, והוציאו לאור כמאמר ב"לשוננו" (מג).
בתשס"ב יצא הספר של נאסר בסֵל, שלקח את כל התגליות הקודמות, והוציא מהדורה מדעית עם תרגום לעברית, אם כי מהדורה זו אינה חפה משגיאות.
כִּתַאבּ אַלנֻּתַף: פירושו הדקדוקי של ר' יהודה חיוג' לספרי נביאים בעיבוד עלי בן סלימן מבוא ותרגום: אהרן ממן ואפרים בן-פורת, ירושלים: האקדמיה ללשון העברית, 2012
שלושת חיבורי הדקדוק של ר' יהודה חיוג' : במקורם הערבי ובתרגומם לעברית חדשה, מבוא ותרגום: עלי ותד ודניאל סיון, באר שבע: הוצאת אוניברסיטת בן-גוריון, תשע"ב (2011)
הרב יהודה יודל רוזנברג (בכתיב יידי: ראזענבערג; תר"ך, 24 בדצמבר 1860 גנברזוב, פולין – כ"ו בתשרי תרצ"ו, 23 באוקטובר 1935, מונטריאול, קנדה) היה רב וסופר שהתפרסם עקב חיבור כתבים שייחס לסופרים קדומים, שנולד והתגורר בפולין והיגר בסוף ימיו למונטריאול שבקנדה.
נולד בעיירה סקארישֶב (Skaryszew) שליד ראדום, בפלך ראדום של פולין הקונגרסאית (שבשליטת האימפריה הרוסית), בנם של ישראל יצחק רוזנברג ומריה גיטלה זיגלמן.
נודע כתלמיד חכם וכלמדן מופלג, וכונה "העילוי מסקארישב" ("סקארישעווער עילוי").
בגיל 17 נישא ל-חיה חווה בת שלמה אלימלך מטורלה ונכדת הרב לייביש צוקר רבה של אוסטרובצה, ולאחר מכן כיהן כרב ודיין בקהילות טורלה (ונודע בשם "רבי יודל טורלר"), לודז' וורשה.
בשנת 1913 היגר לקנדה, שם שימש כמנהיג הרוחני של קהילת בית יעקב בטורונטו, שהוקמה בשנת 1899 על ידי קבוצת יהודים ילידי פולין.
במהלך כמעט שש שנותיו בעיר, ייסד רוזנברג את תלמוד תורה עץ חיים ברחוב דארסי.
בשנת 1919 עבר רוזנברג למונטריאול, שם מונה לרב הראשי של קהילות העבריות המאוחדות האורתודוקסיות, קבוצה של בתי כנסת ששירתו קהילות מהגרים אשכנזים.
הוא שימש גם כסגן יושב-ראש מועצת הרבנים של הקהילה היהודית, תפקיד שבו החזיק עד מותו במונטריאול בגיל שבעים וחמש, ב-23 באוקטובר 1935.
בספרו "יחוה דעת" דן בשאלות ותשובות בנושאים מודרניים, והיה פורץ דרך בתחום זה.
כך למשל דן על הדלקת וכיבוי חשמל ביום טוב (ואף התכתב בעניין זה עם הרב שלמה זלמן אוירבך), מי מקוה שעברו דרך צנרת עירונית ועוד.
ספרו "ידות נדרים", העוסק במסכת נדרים, מקובל בישיבות עד היום כספר יסודי בעניינים הנוגעים למסכת זו.
הרב רוזנברג פרסם ספרי מעשיות פסאודו-אפיגרפיים שזכו לתהודה רבה, והתקבלו בציבורים רחבים כאמת, או לפחות כמסורות קדומות; בין אלה ניתן למנות את חיבורו המפורסם על הגולם מפראג בכותרת 'נפלאות המהר"ל' (1909), סיפורי הסבא משפולה, וספר רפאל המלאך.
ההיסטוריון פרופ' שניאור ליימן עסק בספר שיצא לאור לכבוד יום הולדתו השבעים של הרב רוזנברג.
בספר הובאו קורות חייו של הרב רוזנברג, שככל הנראה נכתבו על ידו, ושם ישנה רשימה של ספריו.
הספרים מחולקים על פי סוגים, כאשר הסוג השלישי מכונה "אגדות עם", ושם כלולים נפלאות המהר"ל וחשן המשפט.
ע"פ פרופ' ליימן, ככל הנראה נכתבו הספרים כדי לשמש חומר קריאה תורני לנוער היהודי הפולני, כפי שעשה מאיר להמן.
במעשיותיו חיבב את המהר"ל, ופרסם, מלבד סיפורי הגולם, גם הגדה של פסח עם שני פירושים 'לשון לימודים' ו'דברי נגידים', שייחס אותם למהר"ל, ועד היום נדפסת הגדה זו בסט כתבי המהר"ל.
רוב טקסט הפירוש הוא ליקוט מתוך ספרי המהר"ל השונים (במיוחד הספר גבורות ה'), בתוספת ביאורים שונים ומנהגים שהכניס בה הרב רוזנברג מעצמו, שתוכנם התמוה לפעמים הוביל לחשיפת הזיוף.
כמו כן הדפיס הרב רוזנברג תרגום של ספר הזוהר לעברית, שזכה להסכמות של רבנים חשובים וביניהם רבי חיים חזקיהו מדיני.
יש שטענו שהסכמות אלה מזויפות ונכתבו על ידו.
מאיר בר-אילן שיער שבבדיקה מדוקדקת לתרגומו יתגלה שבתרגום מוטמעים חידושים ופרשנויות של רוזנברג.{{הערה|יהושע ענבל טען שמדובר בהפרזה "נראה כי בר-אילן חושב את ר"י רוזנברג למעין ר' משה די ליאון של דורו", ראו: הרב יהושע ענבל, "מבט חדש על הגולם מפראג" המעין נז [ב] (220; טבת תשע"ז), עמ' 99–100.}}
נכדו של הרב רוזנברג הוא ד"ר ישראל שלמה בן-מאיר (רוזנברג), לשעבר סגן שר הפנים וח"כ מטעם המפד"ל.
בנו של בן-מאיר, הרב יהושע בן-מאיר, הוציא מחדש את חיבורי אבי-סבו.
נינים נוספים הם חבר הכנסת לשעבר יהודה בן מאיר, הרב יהושע מגנס, מיכאל רוזנצווייג ומרדכי ריצ'לר.
ביאור על כל 'כלומר' בפירושי רש"י ור"ן במסכת נדרים.
ביאורים ופלפולים על שמונה מסכתות וכן בהלכות פסח תפילין וקידושין
גורל העשיריות, המיוחס לרב צמח בר מר רב אחאי גאון, ורשה ה'תרס"ד
סדר הגדה של פסח למהר"ל, ורשה ה'תרס"ה
דיני פרוזבול וסדר הכנתו הלכה למעשה; עברית עם תרגום ליידיש
לקט מדרשים ואגדות על אליהו הנביא
תפארת מהרא"ל משפאלי, פיעטרקוב ה'תרע"ב.
דרשה צמר ופשתים, פיעטרקוב ה'תרע"ב.
דער קריזיס פון לאדז ווארשא, פיעטרקוב ה'תרע"ב
ספור על המהר"ל מעובד מארתור קונאן דויל
רבי אליהו גוטמאכער זצ"ל, פיעטרקוב, חסרה שנת דפוס.
נפלאות ואגדות על ר' אליהו גוטמאכר
דברי הימים אשר לשלמה המלך עליו השלום, פיעטרקוב ה'תרע"ד.
אוסף מדרשים ואגדות על שלמה המלך
הוראות הכנה למקווה ביתי זול
קריאה הקדושה, ניו יורק ה'תרע"ט.
סדר הקפות לשמיני עצרת ולשמחת תורה א בריוועלע פון די זיסע מאמע שבת מלכתא, מונטריאול ה'תרפ"ד.
אגרת שכתבה השבת כביכול לעם ישראל למען שמירת השבת
מאור החשמל - שאלה ותשובה, מונטריאול, שנת ה'תרפ"ד.
חשמל בשבת והלכות מריטת עוף
זהר תורה על חמישה חומשי תורה, מונטריאול - ניו יורק, ה'תרפ"ד - ה'תרפ"ה, ספר הזוהר על סדר התורה עם תרגום לעברית
ספורים מלוקטים ומתורגמים מספר הזוהר
עטרת תפארת, ניו יורק ה'תרצ"א.
יהודה זיסאפל (12 באפריל 1942 - 10 במרץ 2024) היה ממקימי תעשיית ההיי-טק הישראלית ומראשיה.
נחשב לאחד הפילנתרופים המשפיעים ביותר בישראל, ותרומתו החשובה לחברה נוגעת בתחומים רבים.
יהודה זיסאפל נולד בתל אביב בשנת 1942 להורים יוצאי פולין, שניהלו חנות נעליים ברחוב הרצל בעיר.
מצעירותו ניגן בכינור ואף החזיק בביתו באוסף כינורות עתיקים.
בתקופת שירותו הצבאי החל יהודה החל ללמוד הנדסת חשמל בטכניון.
הוא השלים את התואר ראשון והשני בהנדסת חשמל מהטכניון, ותואר שני במנהל עסקים בפקולטה לניהול בית הספר למוסמכים, באוניברסיטת תל אביב.
הוא נפצע במלחמת ששת הימים ובתום האשפוז החל יהודה לעבוד במוטורולה ישראל ושימש כמנהל מחלקת הנדסת מערכות בחברה.
בשנת 1975 הקים את "ביטקום סוכנויות", חברה פרטית קטנה, ששווקה מוצרי תקשורת.
ביטקום, שלאחר מספר שנים שינתה את שמה ל"בינת תקשורת מחשבים", ייצגה יצרנים בינלאומיים חשובים והייתה הראשונה שהשיקה טכנולוגיות תקשורת חדשניות בשוק הישראלי.
בתחילת 1982 הצטרף אליו אחיו זהר זיסאפל, ויחד הם פעלו לייצור ופיתוח מוצרי תקשורת בישראל ליצוא.
"רד תקשורת מחשבים", החברה הראשונה שהקימו ביחד, היא הוותיקה בקבוצת רד-בינת.
יהודה היה יו"ר רד תקשורת מחשבים, ובכל אחת מחברות הקבוצה משמש לפחות אחד מהם כחבר דירקטוריון.
בדצמבר 1991 הקימו יהודה ורעייתו נאווה, פרופסור לנוירוכימיה באוניברסיטת תל אביב, את חברת התרופות "נעורים" שמייצרת מלטונין בשחרור מושהה לטיפול בנדודי שינה, זאת לאחר מחקרים שערכה נאווה על השפעות המלטונין.
כמו כן הקימו האחים זיסאפל את חממת רד ביומד (RAD Bio-Med Incubator Ltd), חממה המספקת מקום, מימון ראשוני ושירותים שונים לפרויקטים בתחום הביו-רפואי.
חוקרים של אוניברסיטת תל אביב מצאו ב-2012 כי האחים זיסאפל וקבוצת רד־בינת יצרו את הקרקע הפורייה ביותר עבור יזמים ישראלים: כ-56 יזמים סדרתיים יצאו מהקבוצות שהקימו האחים.
בנו, רועי זיסאפל, הוא מנכ"ל רדוור, מקבוצת רד-בינת.
האחים, יהודה וזהר זיסאפל, הקפידו על תרומה לקהילה על ידי החברות בהנהלתם: "עמותת רד" של חברת רד תקשורת מחשבים מעניקה מדי שנה מאות מלגות לסטודנטים מצטיינים מעוטי אמצעים המתמחים בהנדסה ובמדעי המחשב.
בחסות ארגון בוגרי הטכניון, שבראשו עמד יהודה שש שנים, יזמו האחים שני פרויקטים המנצלים את כישוריהם של בוגרי הטכניון כחונכים וכמורים לנוער מעוט יכולת בערים ובקהילות ברחבי הארץ.
תוכנית "עיר מצוינת", שנחנכה ביוזמת יהודה בעיר בת ים, פועלת להשגת יעדים דומים מתוך התמקדות בבני נוער המתגוררים במרכז ישראל אך לומדים במסגרות חינוכיות החסרות את המשאבים הדרושים לטיפוח מצוינות.
פרויקט נוסף שיהודה מקדם, קרוי "מהנדסים מהפריפריה", ומיועד לאפשר לחיילים קרביים בוגרי צה"ל מהפריפריה לשפר את הישגיהם ולהגיע להשכלה אוניברסיטאית מדעית.
בשנת 1994 קיבלו יהודה וזהר זיסאפל את פרס היזמות מבית הספר למנהל עסקים של אוניברסיטת תל אביב.
בנימוקים לפרס נאמר כי הוא מוענק "מתוך הכרה בתרומתם החשובה של השניים ליזמות בישראל, לרוח היזמית החדשנית בתחומי הפיתוח, הייצור והייצוא של מוצרים ואספקת פתרונות לבעיות של תקשורת נתונים ועל יזמותם הטכנולוגית המשמשת מופת בישראל וברחבי העולם.
בשנת 2001 העניק לו הטכניון תואר דוקטור לשם כבוד.
בשנת 2003 הונחה בטכניון אבן הפינה למרכז לננו-אלקטרוניקה ע"ש שרה ומשה זיסאפל בטכניון, הודות לתרומתם של האחים.
בשנת 2005 קיבלו יהודה וזהר זיסאפל את פרס ההיי-טק של ישראל מהאגודה הישראלית להון סיכון (IVA),
בשנת 2007 קיבלו יהודה וזהר זיסאפל את פרס המצוינות בניהול עסקים גלובליים ע"ש מקס פרלמן מאוניברסיטת תל אביב.
בשנת 2022 העניק הטכניון לאחים יהודה וזהר זיסאפל את אות הטכניון "אות ההוקרה הגבוה ביותר שמעניק המוסד על מפעל חיים למען הטכניון ועל תרומה לקידום האנושות, רווחת העם היהודי ומדינת ישראל".
יהודה (זלצין) זיו (25 בפברואר 1926 – 10 ביוני 2020) היה גאוגרף, לשונאי, חוקר טבע ומדריך טיולים בשבילי ישראל.
משנת 1972 ועד למותו היה חבר ועדת השמות הממשלתית, והוא כיהן בה כיושב-ראש ועדת המשנה לשמות יישובים.
זיו נולד במוסקבה, בירת ברית המועצות.
כשהיה בן שנתיים עלתה משפחתו לארץ ישראל, והתיישבה בטבריה.
אמו חנה הייתה צאצאית של הבעל שם טוב; אביו בן-ציון זיו (זלצין) היה מורה ומנהל (על שמו נקרא בית ספר "זיו" ברעננה).
אחיו, פרופ' יעקב זיו, היה נשיא האקדמיה הלאומית הישראלית למדעים.
ב-1935 עברה המשפחה מטבריה למושבה רעננה.
זיו גויס לפלמ"ח ב-1943 כסייר בפלוגה ב', וכך התחיל לגלות עניין בידיעת ארץ ישראל.
לאחר שעזב את הפלמ"ח החל ללמוד הוראה בירושלים, אך עם פרוץ מלחמת העצמאות הפסיק את לימודיו וחזר אל הפלמ"ח כאיש מילואים וליווה שיירות עד אפריל 1948. בסיור בנחל יתלה שבר את קרסולו, פציעה שמנעה ממנו לצאת עם מחלקת הל"ה ובעקיפין הצילה את חייו.
לאחר שכל חברי המחלקה נהרגו במארב, הוצב זיו כנהג רכב משוריין ואחר כך הוכשר כנהג אוטובוסים ורכב כבד.
היה סמל רכב בחטיבת הראל, בגדוד השישי, ולאחר הקמת צה"ל המשיך את שירותו כקצין רכב בחטיבת גולני.
השתחרר בינואר 1950. לאחר תום המלחמה היה למורה, ולימד 18 שנים בבית הספר היסודי בכפר ויתקין.
הוא הקים חוג לידיעת הארץ וכתב ספר למורים – "השרון".
ב-1968 מונה לגאוגרף ברשות שמורות הטבע, שם סקר את נוף סיני לאחר מלחמת ששת הימים.
ב-1972 היה לחבר ועדת השמות הממשלתית, ועד למותו היה פעיל בה כנציג צה"ל במינוי מיוחד של הרמטכ"ל, כיו"ר ועדת המשנה לשמות יישובים.
לאחר מלחמת יום הכיפורים, עזב את רשות שמורות הטבע והחל ללמוד באוניברסיטת תל אביב לתואר שני בגאוגרפיה היסטורית של תקופת המקרא אצל פרופ' מנשה הראל, והמשיך ללימודי דוקטורט, שנקטעו כשמנחהו, פרופ' יוחנן אהרוני, הלך לעולמו.
ביוני 1976 הצטרף זיו למורי"ה (ראשי תיבות של "מורשת ידיעת הארץ"), המדור לידיעת הארץ במפקדת קצין חינוך ראשי בצה"ל, ושירת בו תשע שנים בדרגת סגן-אלוף.
הוא הקים את מדור חוי"ה (ראשי תיבות של "חינוך וידיעת הארץ"), ויזם את שידור חידון צה"ל בידיעת הארץ בטלוויזיה.
זיו סיים את שירות הקבע בצה"ל בינואר 1985.
זיו כתב ב"עת־מול", בכתבי עת שונים של החברה להגנת הטבע, ב"שיח שדה", ב"ארץ הגולן", ב"לשוננו לעם", בבלוג 'עונג שבת' (עונ"ש) ובכתבי עת נוספים.
בספריו הוא שילב מסלולי טיולים עם הסברים אטימולוגיים על מקורם ועל גלגוליהם של שמות יישובים ואתרים, בין עברית לערבית.
זיו זכה בתואר יקיר ירושלים לשנת ה'תשע"א.
התגורר ברחוב עמק רפאים במושבה הגרמנית בירושלים והיה אב לשתי בנות מאשתו הראשונה, שונמית (שונה), ולבן ובת מאשתו השנייה, פנינה.
חתנו, סגן אלוף היה טייס קרב בחיל האוויר, ונפל בעת מילוי תפקידו.
נפטר ב-10 ביוני 2020 והובא לקבורה בהר המנוחות.
נופי גולן – דרכים ואתרים, משרד הביטחון – ההוצאה לאור, 1980.
בשביל המטיילים: ביקורים בשמורות טבע, משרד הביטחון – ההוצאה לאור, 1980 (זכה בפרס על שם יוסף ברסלבי).
תרמיל צד: אתרים ושבילים במבט שני, ירושלים: הוצאת כתר, 1988.
ילקוט גב: עיונים בידיעת הארץ, הוצאת מקסוול-מקמילן-כתר, 1991.
רגע של מקום: סיפורים מאחורי שמות מקומות, ירושלים: הוצאת צבעונים, תשס"ה.
אבן הייתה לראש-פינה: סיפור סלילתם של הכביש מראש-פינה לטבריה ושלוחותיו, הוצאת אריאל 2002.
ארץ נידחת - לארץ נושבת: ההתיישבות היהודית הוותיקה (1948 - 1837), הוצאת כנרת זמורה ביתן, 1988.
השרון: פרקי הלכה ומעשה בידיעת הארץ למדריך ולמורה, תל אביב: הוצאת תרבות וחינוך, תש"ך.
יהודה חשאי (נולד ב-3 בינואר 1934) הוא פוליטיקאי, פילוסוף וצלם ישראלי.
חבר הכנסת לשעבר מטעם המערך.
חשאי נולד בעיר א-דאלע בירת מחוז א-דאלע שבתימן.
עלה לארץ ישראל עם משפחתו זמן קצר לאחר לידתו.
הוא סיים את לימודיו בבית הספר התיכון טשרניחובסקי בנתניה.
בגיל 17 התקבל ללימודים באקדמיה בצלאל, אך הוריו מנעו ממנו לממש את לימודיו.
בשנים 1953–1961 שירת בצה"ל בחטיבת הצנחנים והשתחרר בדרגת רב-סרן.
לחם במלחמת לבנון הראשונה במסגרת שירות המילואים, על אף היותו באותה תקופה חבר הכנסת.
בשנת 1961 הצטרף חשאי למפא"י והחל לפעול במסגרתה.
לאורך השנים הוא כיהן כמנהל מחלקת יוצאי תימן, מנהל המחלקה המוניציפלית ומשך 15 שנים יושב ראש האגף המוניציפלי.
בשנת 1980 הוא נכנס לכנסת התשיעית במקומו של יגאל אלון.
כהונתו נמשכה לאורך הכנסת העשירית ובשנות חברותו בכנסת הוא היה חבר ועדת הכספים, ועדת הכנסת וועדת הפנים ואיכות הסביבה.
שימש סגן יושב ראש ועדת הבחירות המרכזית.
לאחר פרישתו מהחיים הציבוריים היה חשאי מנכ"ל תאטרון מחול ענבל" והתמסר לתחביבו כצלם.
בתחביב זה עסק מנעוריו ובשנות ה-50 הקים מעבדת צילום בביתו.
בין מוריו בתחום נמנו רודי ויסנשטין ויעקב בורנשטיין.
במהלך השנים הוצגו תצלומיו ביותר ממאה תערוכות צילום, ובעבור פועלו הוענק לו פרס ארגון הצלמים הבינלאומי (FIAP) .
כיום הוא מכהן, בהתנדבות, כיושב ראש "העמותה לאמנות הצילום תל אביב-יפו" ויושב ראש "העמותה הארצית לאמני הצילום בישראל", המאגדת כ-13 מועדוני צילום בארץ.
במהלך השנים השלים תואר ראשון במדעי המזרח ואפריקה ובפילוסופיה כללית באוניברסיטת תל אביב, תואר שני בפילוסופיה באוניברסיטת תל אביב, ושנת לימודים לתואר שלישי באוניברסיטה העברית.
בשנת 2023, הוציא את ספרו "אפשר גם אחרת", אוטוביוגרפיה על חייו החל מלידתו בתימן ועד היום.
שיקום למופת, 1992 (עורך ראשי).
הרב יהודה זאב ליבוביץ (בכתב יידי: לעבאוויטש; ו' בתשרי ה'תרפ"ב; 8 באוקטובר 1921 – כ"ז באלול ה'תש"ע; 6 בספטמבר 2010) היה מקובל שהתגורר בתל אביב ובסוף ימיו עבר לבני ברק.
נולד בכפר ליד העיר סאטמר שבטרנסילבניה לר' יחיאל צבי ליבוביץ, שהיה מלמד.
בצעירותו למד אצל הרב מרדכי עזריאל ויינברגר, אב"ד מרגרטן, ואצל הרב יהודה סגל רוזנר אב"ד סקלהיד ורבי יואל טייטלבוים מסאטמר.
הרב ליבוביץ התקרב לרב יהודה צבי ברנדויין וצורף לחבורת המקובלים שעמה נמנו הרב משה יאיר וינשטוק ואחיו הרב יוסף וינשטוק.
בניגוד להם, הרב ליבוביץ נותר באלמוניותו ורק מעטים עמדו על גדלותו בתורת הנגלה והנסתר.
לארץ עלו אחיו הגדולים דוד לייבוביץ הלן רייך ושרה הרצוג.
יחד איתו עלתה אחותו אהובה לייבוביץ - רודבסקי ששהתה גם במחנה ההשמדה יחד עם הרב יהודה לייבוביץ.
איבד את כל משפחתו, והוא עצמו שהה במחנות עבודה.
לאחר המלחמה עלה בגפו לישראל, נשלח על ידי הבריטים לקפריסין ולאחר קום המדינה התיישב בתל אביב.
בבואו לתל אביב דבק ברבי מאיר סג"ל לנדא מדראהביטש, והיה מאוכלי שולחנו מידי שבת בשבת, יחד עם חברת מקובלים נוספים ביניהם הרב יוסף וואלטוך והרב יוסף ברוכים.
לפני מלחמת העולם השנייה היה מאורס, אולם לאחר שכלתו נספתה בשואה לא נישא עוד.
במשך עשרות שנים התגורר בגפו בחדר בודד ברחוב חברון, בצמוד לבית הקברות טרומפלדור בתל אביב, ולמחייתו עבד כמודד כבישים מטעם עיריית תל אביב.
הרב ליבוביץ שמר על קשר הדוק עם רבי אהרון רוקח, האדמו"ר מבעלז שהתגורר גם הוא בתל אביב.
התכתב עם האדמו"ר רבי יקותיאל יהודה הלברשטאם מצאנז, שאף הכליל בספריו דברים משמו של הרב ליבוביץ.
היה מקורב גם לאדמו"רי רוז'ין שהתגוררו בתל אביב - סדיגורה, בוהוש, הוסיאטין ווסלוי.
בתחילת שנות התשעים, עבר לגור בבני ברק, אצל נכדו של המקובל הרב חיים משה מנדל.
הרב שמואל הלוי ואזנר, הרב מרדכי גרוס ואחרים נהגו לבקרו ולשוחח עמו בענייני הלכה וקבלה.
נקבר בבית הקברות ויז'ניץ בבני ברק, על קברו הוקם אוהל המהווה מוקד עליה לרגל.
בשנת 2010 הוקמו בקריית הרצוג בבני ברק, שטיבלך ובית מדרש לזכרו בשם "זיו יהודה".
יהודה טלית (2 בדצמבר 1944 – 8 ביוני 2019) היה איש עסקים, אמרגן ומפיק ישראלי.
טלית נולד בתל אביב ולמד בבית הספר היסודי "בלפור" ובהמשך בתיכון החקלאי מקוה ישראל.
את תחילת דרכו העסקית עשה כשהקים עסק לקידום מכירות וייצר בין היתר מחזיקי מפתחות, שהיו פופולריים מאוד בשנות ה-60. על מחזיקי המפתחות הוטבעו דיוקנאות של ספורטאים, זמרים ושחקנים פופולריים מאותה תקופה וכן חברות מסחריות.
ב-1966 פגש את חיים סבן שהיה חבר בלהקת האריות.
טלית הציע לסבן למכור מחזיקי מפתחות עם תמונות של "האריות", וכך נולדה השותפות העסקית הראשונה ביניהם.
השניים הקימו חברה שייצגה אמנים ישראלים, ואת חלקם היא עדיין מייצגת.
ב-1977 הקים טלית את חברת "טלית הפקות".
בשנות ה-80 החברה הפיקה קונצרטים גדולים והביאה לישראל אמנים בין-לאומיים.
החברה גם יזמה הפקות אופרות, מחזות זמר, הצגות תיאטרון ואירועי ספורט, כשהבולטים שבהם: בלט בולשוי, "הספר מסביליה", רחוב 42, עולם הקרח של וולט דיסני ומופע הכדורסל של "הארלם גלובטרוטרס".
ב-1997 הרחיב טלית את עסקיו, כשנכנס לתחום הטלוויזיה בישראל.
הוא הקים את חברת "טלית תקשורת", שהפכה לחברת האם של "טלית הפקות".
במקביל חבר לשותפות עסקית עם רון אייזק בהקמת חברת ההפקות "איגואנה".
ב-1998 רכש טלית את זכויות השידור בישראל של ערוץ האופנה.
ב־1999 חבר לטמירה ירדני וחיים סלוצקי בהקמת חברת "סינרגיה תקשורת", שזכתה ברישיון להפיק את ערוץ הטלוויזיה בלוויין YTV.
במקביל נכנס לשותפות עסקית עם ענק התוכן הגרמני EM.TV, במסגרתה רכש זכויות שידור של תוכניות אנימציה כמו הדבורה מאיה, הלב ("מרקו"), פינוקיו, נילס הולגרסון, בילבי וקלסיקות נוספות ששודרו בטלוויזיה הישראלית.
בהמשך מכר טלית 50% מבעלות "טלית תקשורת" לחברה הגרמנית, אך לבסוף רכש את חלקו בחזרה.
ב-2000 יצר שותפות עסקית נוספת עם חברת ההפקות של ג'ים הנסון, ממנה רכש את הזכויות המסחריות בישראל עבור תוכנית הטלוויזיה "החבובות".
ב-2001 הקים את "ערוץ הקבוצות" ששידר כתבות צבע ואת משחקיהן של מכבי חיפה, הפועל תל אביב ומנצ'סטר יונייטד בערוצי הכבלים והלווין.
ב-2003 קיבל את הייצוג של ערוץ הטלוויזיה הצרפתי TV5, והקים את ערוץ בייבי.
ב-2007 רכש תאגיד התקשורת האמריקאי פוקס 50% מהבעלות בחברה האירופית בעלת הזכויות בערוץ "בייבי".
ב-2009 קיבל טלית את זכויות הייצוג של ערוצי הנשיונל ג'יאוגרפיק בישראל.
כיום טלית תקשורת מייצגת ובעלת כ-20 ערוצי טלוויזיה המשודרים בישראל.
טלית נפטר ב-8 ביוני 2019 בגיל 74. הותיר אחריו אישה - בתיה, שהייתה גם שותפתו לעסקים, ושלושה ילדים - לירן, שמתגורר בלונדון ומנהל את ערוץ בייבי TV, וליאת ואלינור העובדות בחברה בישראל.
הרב יהודה זרחיה מרדכי לייב חיים הלוי סגל (תרפ"ד, 1924 – ט' באדר תשס"א, 4 במרץ 2001) היה רב ומקובל, כיהן כרבה של שכונת קריית שלום בתל אביב במשך כחמישים שנה.
נולד בירושלים לרב שפטיה (שעפטל) סגל, מצאצאי השל"ה ותלמיד הרב מאיר שמחה כהן, ולחנה-עלקא, בת הרב יעקב מנדלבוים.
אבי סבתו הוא הרב בכור חיים יוסף דוד אזולאי, מצאצאי החיד"א.
בינקותו עברו הוריו לגור בנווה שלום שביפו.
למד בתלמוד תורה שערי תורה ביפו.
בהיותו כבן שמונה נפטר סבו הרב יעקב מנדלבוים בירושלים, והוא היה בין שלושת מספידיו.
למד בישיבת תל אביב ובהמשך בישיבת היישוב החדש, והיה תלמיד מובהק של הרב משה אביגדור עמיאל.
בבחרותו למד בישיבת לומז'ה בפתח תקווה, שם היה מתלמידי הרב שך ובמשך תקופה אף לן עמו בחדרו.
באותה תקופה היה בקשר עם החזון איש, אשר כינהו "ארי בין אריות".
זכה בפרס משרד הדתות (תשי"ב, 1952) שחולק ל-18 "עילויי הישיבות".
בשנת תשי"ג (1953), בהיותו בן 29, התמנה לרבה של שכונת קריית שלום בדרום תל אביב.
היה פעיל בתחומי הדת בשכונתו והרבה במסירת שיעורים תורניים בבתי הכנסת באזור.
כמו כן עסק בקבלה ובספרי חסידות.
נחשב בעל כוח ברכה ויוחסו לו מופתים.
היה מקורב לרבנים מכל החוגים.
במשך עשרות שנים פרסם מאמרים תורניים והגותיים בבמות רבות, ובהם בעיתון "שערים".
נפטר בלי בנים, בט' באדר תשס"א, ונקבר בהר המנוחות בירושלים.
לאחר פטירתו נערכו כתביו על ידי הרב אברהם מרדכי מרקסון אשר הוציא לאור את ספרו "חידושי רבי יהודה זרחיה".
כמו כן נדפסו חידושיו בספרו של אביו "דברי רבינו שפטיה".
אחותו היא סופרת הילדים לאה זוננפלד, אלמנת הרב חיים אברהם זוננפלד, שכיהן כרבה של שכונת נווה אביבים בתל אביב.
תולדות חייו תוארו בספר "הצדיק פלא".
צמח יהודה – על הש"ס והשולחן ערוך (5 כרכים)
משפטי החן – על התורה
ראשית העבודה – מוסר וחסידות
חידושי רבי יהודה זרחיה - על הש"ס
יהודה יהב (נולד ב-20 ביולי 1948) הוא אדריכל, פסל, צייר ומעצב אנדרטאות וחדרי מורשת ישראלי.
יהב נולד בחיפה שם גם למד אדריכלות בטכניון.
לאחר גמר לימודיו האקדמיים בשנת 1975 עבד מספר שנים בפתח תקווה ובשנת 1979 פתח משרד אדריכלים עצמאי.
יהב הוא אדריכל פעיל שתכנן מבני מגורים פרטיים, מבני חינוך ומסעדות, אך תרומתו המשמעותית ביותר היא תכנון חדרי מורשת ואנדרטאות בכל רחבי הארץ, ובמיוחד אנדרטאות לזכר קרבות ופעולות בהם השתתפו חיילי חטיבת אלכסנדרוני.
אנדרטה לזכר חללי חטיבת אלכסנדרוני, נתניה.
אנדרטה לזכר נופלי בית הספר אורט יד לבוביץ, נתניה.
אנדרטה לזכר חללי אוגדה 252, לטרון.
אנדרטה לזכר חללי גדוד 32 מחטיבת אלכסנדרוני, לטרון.
אנדרטה לזכר הנופלים בקרבות תל מוטילה, אלמגור.
אנדרטה לזכר "הקרב על המים", אלמגור.
אנדרטה לזכר חללי גדוד 33 מחטיבת אלכסנדרוני, כפר סבא.
אנדרטה לזכר קורבנות השואה בעיירה גור (פולין), חולון.
אנדרטה לזכר קורבנות השואה, בית יצחק.
אנדרטה לזכר תנועת הנוער "עקיבא", בית יהושע.
חידוש אנדרטה קיימת לחטיבת אלכסנדרוני, גבעת כ"ח.
חידוש אנדרטה קיימת לחטיבת אלכסנדרוני, טנטורה.
אנדרטת גדוד 184, אבירי לב, תרום.
אנדרטה לזכר חללי גדוד 33 מחטיבת אלכסנדרוני, קאקון.
אנדרטה לזכר חללי חטיבת אלכסנדרוני, עין איילה.
אנדרטה לזכר חללי חטיבת אלכסנדרוני, תל השומר.
חדר זיכרון יחש"מ חאיון, חאיון.
חדר זיכרון יחידת קשת, צריפין.
חדר זיכרון חטיבת אלכסנדרוני, נתניה.
חדר זיכרון חטיבת גבעתי, בא"ח קציעות.
חדר זיכרון חיל החימוש, בית יד לבנים, נתניה.
מיצב לאלוף ישראל טל במוזיאון יד לשריון בלטרון.
יהודה חודדה (א' בכסלו תש"ח, 14 בנובמבר 1947 – כ"ז בתשרי תשל"ד, 22 באוקטובר 1973) היה לוחם וקצין בצה"ל, בחיל ההנדסה הקרבית, שנפל במלחמת יום הכיפורים.
זכה לעיטור העוז על גבורתו ופיקודו המוצלח על הקמת הגשרים וצליחת תעלת סואץ.