tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בטרם צאתו לקישינב כתב את השיר "על השחיטה".
בעקבות שהות בת חמישה שבועות בקישינב כתב את 'בעיר ההרגה'.
רשמי ביקורו וחקירותיו בקישינב הועלו על הכתב ופורסמו במועד מאוחר יותר.
הפואמה נדפסה לראשונה תחת השם "משא נמירוב" בעיתון "הזמן" שבעריכת בן ציון כ"ץ, בעיר פטרבורג.
שינוי השם והשמטת מספר שורות בשיר היו דרושים על מנת לקבל את אישור הצנזור, היהודי המומר לנדאו, לפרסום השיר.
בתחילה הגיב ביאליק בכעס רב על השמטת השורות, אך בהמשך קיבל את השינוי בהבנה ואישר את פרסום הפואמה.
הפואמה תורגמה לרוסית על ידי זאב ז'בוטינסקי, וכך הגיעה לידיעת הקהל הרחב, כולל הקהל היהודי שאינו קורא עברית.
פרסום הפואמה, הכוללת תיאורי זוועה לצד ביקורת נוקבת על החולשה וחוסר האונים של הקהילה היהודית, גרם לתהודה עזה בקהילה היהודית, שהטביעה את חותמה על חיי הציבור.
תיאור חרפתם של היהודים המסתתרים ומתפללים אל מול נשיהם הנאנסות, והעדר הגבורה היהודית, הפנה תגובת נגד לפסיביות בקרב ההנהגה הציונית, ועורר את היהודים להגן על עצמם.
עם זאת, תרמה הפואמה רבות לדימויים השלילי של יהדות הגולה בעיניהם של בני הארץ ולניסיון התמידי שלהם להתנשא מעליהם.
הפואמה היא נבואת זעם המורכבת משנים עשר בתים העוסקים במסע בן 24 שעות.
כל אחד מהבתים מתמקד בתחנה שונה בפרעות קישינב.
אל מול התיאורים הצבעוניים, הבית מסתיים בחזרה מפליאה לשגרה של הטבע והאדם: .
הבית השני מזמין את הנמען להתוודע לעליות הגג בהן התבצעו מעשי רצח אכזריים, בהם של אם ותינוקה, ובחושך מופיעות עיניים השואלות למה?
הבית השלישי לוקח את הנמען אל מרתפי הבתים שם נאנסו הנשים, בזמן שהגברים הסתתרו והתפללו שלא יאונה להם רע.
תיאור מעשיהם מהווה ביקורת על מעשי האי-גבורה של הגברים, דבר המתעצם לאור שיוכם ל, כך בניגוד למכבים הידועים בגבורה והתאגדות ללחימה משותפת על קידוש השם, צאצאיהם רחוקים מהם מאוד.
גם בסוף בית זה .
הבית הרביעי מתאר את המקומות אליהם ברחו היהודים, אך לא הצליחו להנצל.
, הבורחים נטבחו במקומות משפילים ובאופן מזוויע , כך מי שאינו עומד להילחם סופו למות כמו כלב.
הבית החמישי בו הנמען הולך אל גן ירק ושם מוצא זוועות ואיברים מרוסקים, משם הוא עובר לאורווה בה הוצאו היהודים להורג ושם גם מתרכז כל הצער והפחד של העולם.
השכינה היא ומתוארת כחלשה ובוכייה, ומהווה דימוי למצבה של היהדות והיהודים.
הבית השישי בו הנמען מגיע אל בית הקברות הנמצא מחוץ לעיר והדובר מזדהה כאלוהים , המונע מהדובר לבכות, אך הוא אל חלש וחסר אונים בבושתו, בדיוק כמו מאמיניו.
הבית השביעי בבית זה הנמען מתעכב על חלקת דשא ואלוהים מצווה עליו לתלוש מהעשבים, בדומה לעם התלוש חסר השורשים.
משם הוא עובר אל בית התפילה בו מתפללים ניצולי הפרעות, אולם אלוהים רוצה שיימחו ויזעקו על חורבן גדול שכזה וימרדו כנגדו.
אך , והם אינם מקללים, רק מבכים את גורלם ואינם יוצאים כנגד אל שלא סייע להם.
הבית השמיני: אלוהים - הדובר פונה אל הנמען שיכבוש את צערו ויכיר בשליחותו.
שיהיה סבלני לרגשות הנפגעים ויפעל למענם ויסייע להם לעמוד איתנים לנוכח ההרס והחורבן.
הבית התשיעי: מתוארים הניצולים ש, הם מקיימים את מצוותיהם באופן חיצוני, אך אין בהם אמונה פנימית.
הבית העשירי מתאר את הניצול שעושים היהודים שנפצעו לשם איסוף תרומות ושנור של כסף מיהודים אמידים שלא נפגעו.
הבית האחד עשר בו מתגברת הביקורת על ניצול האסון לקבצנות ולאיסוף תרומות, המתואר כמסחר בעצמות המתים: לשם הצגתם לראווה בירידי מסחר כביכול.
הבית השנים עשר הבית המסיים ובו הדובר קורא לנמען שם יוכל לפרוק את יגונו להתרחק מהעם.
ייתכן שהאמירה מרמזת גם על עלייה לארץ ישראל ולמעשה מהווה סגירה למשפט הפתיחה "לך לך" המרמז על אותו הפתרון.
מטרת הפואמה היא לעודד עשייה, אולם היא מסתיימת בהיעדר סיכוי לעשייה.
מצבו של האל משתקף ממצבו של העם; חלש, חסר אונים ומאכזב.
הדובר המייצג את האלוהות, הוא דרכו של ביאליק להביע את הגינוי והזעם, מעם שאינו מסוגל לעשות זאת עבור עצמו.
ולכן אלוהיו - מייצגיו עושים זאת במקומו, ולא רק בתחושות של חמלה, חולשה וכאב.
אל מולו הנמען - שליח האל (המשורר הנביא) הנשלח לראות את האסון בעיר ההריגה, אך זעקותיו מצוות לידום על ידי האל.
האלוהות מטילה את אחריות העם לגורלו.
לעצבו במדבר, הרחק מהקרקע בה טובחים בו.
ניתנות לעם ולניצולים שתי אפשרויות, להיוותר בבושתו כקבצן, או לעזוב אל המדבר וליצוק תוכן לחייו.
המוטיבים החוזרים במהלך העלילה, בהם הסיפורים המקראיים, השגרה המרמזת כי לא נלמד אף לקח ממעשי הפרעות.
וכי הקהילה היהודית לא השכילה להפנים את המעשים ולחפש פתרונות קונקרטיים.
תיאורי האכזריות הרבים של איברים מרוסקים המנוגדים להתקוממות החלושה אל נוכח הזוועה.
כל אלה מהווים פואמה נוקבת שמטרתה להעביר את המסר כי על העם ללמוד להגן על עצמו.
הפואמה זכתה במהלך השנים למספר תרגומים.
בשנת 1904, בסמוך לפרסום הפואמה, היא תורגמה לרוסית על ידי זאב ז'בוטינסקי.
ז'בוטינסקי אף כתב שיר משלו כהקדמה לתרגומו.
בשנת 1920 תרגם אברהם שבדרון את "בעיר ההרגה" לגרמנית שנדפס תחילה ב"ירובעל" והוצא לאחר מכן בחוברת מיוחדת.
התרגום הראשון לשירי ביאליק ביידיש נעשה כנראה על ידי י.
פרץ שהדפיס בשנת 1903 ב"דער וועג" את תרגומו ל"בעיר ההרגה" - אולם התרגום לא היה לטעמו של ביאליק, עד שתרגם בעצמו את שירו בשם "אין שחיטה שטאָדט" (בעיר השחיטה).
בשנת 1988 תורגמה הפואמה לספרדית בשם "La ciudad del exterminio", ובשנת 1990 תורגמה לגרמנית ויידיש על ידי המתרגם והעיתונאי הגרמני, ריכרד חיים שניידר (Richard Chaim Schneider).
בשנת 2011 עלתה הצגת יחיד של זהר וקסלר בעקבות הפואמה והסיפור המשפחתי האישי שלו.
ההצגה העמידה במרכזה את הזהות האישית כחלק ממהלך ההיסטוריה שמקורה בפוגרום קישינב ובפואמה.
במהלכה עוברים מארכיוני בית ביאליק לרחובות קישינב.
בעיר ללא גבולות (בספרדית: En la ciudad sin límites) הוא סרט קולנוע ספרדי - ארגנטינאי שיצא לאור ב-2002, בבימויו של אנטוניו הרננדס.
הסרט, שהוא דרמת-מתח פסיכולוגית, עוסק ביחסים שבתוך משפחה ספרדית על רקע מחלתו הקשה של אב המשפחה וסודות מן העבר.
הסרט זכה בשני פרסי גויה ב-2003: לתסריט ולשחקנית המשנה, ג'רלדין צ'פלין.
מקס, האב במשפחה ספרדית מבוססת, מאושפז בבית חולים בפריז לצורך טיפול במחלתו שאובחנה כסרטן מתקדם.
אשתו, שלושת בניו ומשפחותיהם משתכנים במלון בפריז כדי לסעוד את האב.
האב, המגלה סימנים של בלבול, מנסה להתקשר למספר טלפון שאיננו קיים ואף מנסה להימלט מבית החולים.
למרות מאמציהם לדאוג לטיפול באב, נראה כי האם ושני בניו המבוגרים, הסבורים כי תופעת הבלבול היא שיטיון הנובע ממצבו הרפואי, השלימו עם מותו הקרב וכבר מתחילים לתכנן את מכירת החברה המשפחתית.
רק בנו הצעיר, ויקטור, שהגיע מארגנטינה יחד עם חברתו הארגנטינאית, לאחר היעדרות ממושכת מספרד, מנסה באמת להתקרב אליו ומנסה להבין מה מציק לאביו, מדוע הוא מתנהג כנרדף ומדוע הוא מנסה להתחמק מכל בני משפחתו ופוחד מהם.
במקביל, מלווה הסרט את היחסים שבין האחים ונשותיהם.
מתברר כי לוויקטור היה רומן סודי עם כרמן, אשת אחיו האמצעי.
האח הבכור, לואיס, שמגיע לפריז עם גרושתו וילדיהם, מופתע כשבת זוגו הנוכחית מגיעה למלון בפריז ומתפתחת מריבה בין שתי הנשים.
ויקטור מתחיל לחקור אחר הסימנים שמשאיר אביו: מספר טלפון ישן, אדם בשם רנסל (Rancel) ומשפטים תמוהים של אביו המזהירים את רנסל האלמוני מפני עלייה לרכבת שתביא את מותו.
אמו מכחישה את קיום כל הפרטים הללו ומייחסת את התנהגות האב למצבו הרפואי המתדרדר, אך בעת שוויקטור מגיע בפעם אחת לביקור בבית החולים, הוא רואה בסתר את אמו כשהיא גוערת בכעס באביו החולה ומנופפת מולו בספר שהאב קורא (שם הספר הוא "בעיר ללא גבולות").
ויקטור עוזר לאב להימלט מבית החולים והם מגיעים לדירה פריזאית ישנה ומתברר כי לאב יש מפתח לדירה.
מנהל משק הבית בבניין מספר לוויקטור כי כבר 40 שנה הדירה עומדת ריקה ובעליה מסרבים למכור אותה.
האב מתמוטט ברחוב וויקטור נאלץ להחזירו לבית החולים, שם מתכוננים לנתחו - ניתוח שהרופאים סבורים כי הוא הכרחי אך מסוכן.
ויקטור מגלה כי רנסל האלמוני היה שותפו של אביו למחתרת הקומוניסטית, שפעלה בתקופת שלטונו של פרנקו בספרד.
רנסל הוסגר לשלטונות וייתכן כי מת בכלא.
ויקטור מנהל מרוץ נגד הזמן כדי להספיק ולתת לאביו את מבוקשו לפני הניתוח שממנו אולי לא יתעורר ומגלה בסוף כי הסוד שחשף מורכב הרבה יותר.
פרננדו פרנאן גומס - מקס (האב)
ג'רלדין צ'פלין - מארי (האם)
אנה פרננדס - כרמן (אשת אלברטו)
אדריאנה אוזורס - פילאר (גרושת לואיס)
לטיציה ברדיצ'ה - איילין (חברתו של ויקטור)
רוב הביקורות לסרט היו חיוביות.
בחלק מהן זכה צוות השחקנים לשבח על משחקו וחלק מהביקורות הדגישו את איטיותו של הסרט שלעיתים פוגעת בו.
המבקר הבריטי אלי קטרל (Ali Catterall) משבח את הסרט ומציין במיוחד את המשחק ואת המוזיקה.
אורי קליין רואה את הסרט, בראש ובראשונה, כמותחן פוליטי המנסה לבחון את המעבר מהמאבק המסורתי בין השמאל והימין הפוליטיים למאבק בין המינים, אולם הוא סבור שהבמאי נכשל בעיקר עקב התסריט, הלקוי לדעתו, שממקם את העלילה במפגש המשפחתי שנדון בקולנוע כבר במקרים רבים וגולש לעלילה הידועה מראש.
וסלי מוריס, מבקר הסרטים של הבוסטון גלוב, סבור שהדגש בסרט הוא היחס השונה של הדורות במשפחה לנושאים שהם טאבו וכי מה שמטריד את ויקטור אינו תוכן הסודות המשפחתיים אלא השמירה והשומרים עליהם.
בסיום הסרט מקדיש הבמאי את הסרט לאביו.
הרננדס טען כי הסרט הושפע מהתהליך אותו עבר בעצמו בעת שאביו התמודד עם מחלת הסרטן ממנה נפטר וכי דמותו של ויקטור היא אידיאליזציה של דמות עצמו.
בעירה ספונטנית (גם בעירה עצמית או בעירה מאליה) היא תהליך ספונטני של בעירה המתרחשת כתוצאה מתהליך התחממות פנימית המוביל לבסוף להצתה.
לתהליך הבעירה הספונטנית מספר שלבים עיקריים:
1. חומר בעל סף הצתה נמוך יחסית (כגון חציר, קש, כבול) מתחיל לשחרר חום.
מספר גורמים יכולים להניע לכך, הנפוץ שבהם הוא התגובה הכימית חמצון-חיזור.
לרוב מעט לחות וחום משתנים את דרגת החמצון של החומרים, וגורמים לתסיסה חיידקית הפולטת חום.
2. חומר בעל בידוד תרמי (כגון ערימות הנ"ל) לוכד בתוכו חום, וכתוצאה מכך הטמפרטורה עולה.
3. הטמפרטורה עוברת את סף ההצתה של החומר (וזאת למרות שרוב החיידק הפולט חום התכלה בשלב זה).
4. בעירה מתחילה אם מספיק סוכני חמצון, חמצן למשל, ודלק נוכחים כדי לשמר את התגובה לכדי התלהטות.
חומרים בעלי נטייה לבעירה והגורמים לבעירתם
ערימות חציר וקומפוסט (דשונת) הם חומרים בעלי סבירות לעבור הליך בעירה ספונטנית, שכן הם בעלי הצתה נמוכה וכולאים בתוכם חום.
חציר הוא מהחומרים המועדים ביותר להצתה עצמית ונחקר לעומק בהקשר זה.
עקב ריבוי סוגי החציר ושוני בתנאי השטח, ישנו קושי מחקרי להעריך במדויק מה מתרחש בעת התהליך.
ההנחה הרווחת היא כי כאשר חציר לח מ-25% ומאוחסן כחודש, פוטנציאל הבערה הספונטנית מגיע למקסימום.
התהליך אז מתחיל בפעולה מיקרוביולוגית (על ידי חיידקים) אך במהרה הופך לתגובה כימית.
הועלתה גם השערה שהפחמימות המורכבות בחציר מתפרקות לסוכרים פשוטים אשר סבירים יותר לעבור חמצון-חיזור.
בעירה ספונטנית בפחם אף היא נחקרה ביסודיות.
פחם עלול להגיע עד לכדי הצתה כתוצאה מחשיפה לחמצן.
"טריות" הפחם משפיע על סבירות התופעה, פחם שנחצב זה עתה קולט חמצן ביתר קלות מפחם שנחשף לתרכובת האוויר.
בנוסף ככל שדרגת הפחמן בפחם גבוהה, כך סבירות התופעה קטנה.
לכן "פחם ליגניט" הוא המועד ביותר לבעור ספונטנית.
גם נוכחות אדי מים באוויר יכולה להשפיע על התקיימות התהליך, שכן נוסף היבט של לחות.
זרעים המשמשים ליצירת שמן (לבישול, ציור, שמן תעשיות תעשייה וכדומה) מייצרים שמנים היכולים לבעור ספונטנית, ואף הם נחקרו בהקשר זה.
גם כאן לחות היא גורם מרכזי, ומביאה להתחלת התהליך המיקרוביולוגי (הופעת הבקטריה הפולט חום).
התופעה מבוססת בשמני חמנייה, סויה ופשתן.
חומרים נוספים המועדים לבעירה ספונטנית הם פיסטוק, כאשר מאוחסן בכמויות גדולות.
פיריט המבעיר בדרך כלל פסולת מכרות.
זבל פרות, כאשר נחשף לחום גבוה.
כמו כן בדים שונים כאשר באו במגע עם שמן המסוגל לבעירה ספונטנית.
ההשערה כי גם גוף האדם מסוגל לבעירה ספונטנית התפתחה בעקבות ריבוי המקרים בהם גופת אדם נתגלתה שרופה כליל ללא סיבה ברורה.
כמאתיים מקרים כאלה נאספו החל מהמאה השמונה עשרה, רובם מתבססים על עדויות ראייה או חקירת הזירה לאחר סיום התופעה.
בחלק קטן מהמקרים הקורבן לבעירה שרד, או אף נצפה עולה בלהבות.
מכיוון שרב המקרים אינם מתועדים היטב, ספקנים ביקרו אותם על היותם בדיות וסיפורי עם המטעים לחשוב כי בעירה אנושית ספונטנית תיתכן.
המקרים שתועדו כוללים את המאפיינים הבאים:
שרפה כמעט מוחלטת של כול חלקי הגוף, בעוד חפצים וחומרים דליקים בסביבה נותרו ללא פגע.
נזק נוסף נגרם בדרך כלל רק למה שבא במגע ישיר עם הקרבן.
מוקד הבעירה המשוער הוא באזור האגן, אשר מתכלה לחלוטין.
אם נותרו חלקי גופה אלה בדרך כלל אחד מהגפיים.
מאפיינים חריגים אלה בצירוף ריבוי העדויות המסתוריות יצרו הילה על טבעית סביב הבעירה האנושית הספונטנית, ומספר רב של גורמים, מתחומים שונים, הועלו כסיבות אפשריות לתופעה.
על פי התאוריה המדעית המקובלת, לא תיתכן בעירה אנושית ספונטנית.
גוף האדם, העשוי ברובו מים, אינו מכיל חומרים דליקים במידה מספקת ואינו יכול להביא עצמו לכדי הצתה.
בחקירה בת שנתיים שנערכה בשנות השמונים על ידי הספקן ג'ו ניקל וחוקר המז"פ ג'ון פישר, נבדקו כ-30 מקרים היסטוריים של התופעה.
החקירה העלתה כי ברבים מאלה הבעירה התרחשה בסמוך למקורות אפשריים להצתה, כגון נרות, מנורות ואחי-הסקה.
כמו כן רבים מהקרבנות הם אנשים בעלי מוגבלויות פיזיות.
על מנת להסביר כיצד גופות נאכלו לחלוטין מבלי לפגוע בסביבת הבעירה, נתמכו החוקרים באפקט הפתילה.
על פי אפקט זה הצתה חיצונית מתחילה את הבעירה, נקלטת בדרך כלל בבגד הקרבן ומובילה לבעירה איטית, ובה טמפרטורה גבוהה מכלה את שומן האדם כשם שמתכלה נר.
זהו ההסבר המקובל ביותר בקרב מדענים כדי להפריך בעירה אנושית ספונטנית.
חוקרים מסוימים אינם מסתפקים באפקט הפתילה וההצתה החיצונית כדי להסביר את התופעה, וממשיכים לחקור אותה כבלתי מפוענחת.
המדען בריאן פורד סיפק חלופה אפשרית לאפקט הפתילה, כי שחרור של אצטון על ידי הגוף יכול להוות מקור דליקה בקרב בני אדם.
על אף הניסיונות להביא להפרכת התופעה בבני אדם, ממשיכות להופיע חקירות משטרה המוצאות כי סיבת המוות היא "בעירה אנושית ספונטנית"..
בעירה אנושית ספונטנית בתרבות הפופולרית
צ'ארלס דיקנס עורר עניין בתופעה כאשר בספרו "בית קדרות", דמותו של האלכוהוליסט "Krook" מתה מבעירה ספונטנית.
הספר נשען על העמדה שרווחה באותה תקופה, כי התופעה מתרחשת בעקבות כמות גבוהה של אלכוהול בגוף.
הפרק השני בעונה השלישית של הסדרה הקומית סאות' פארק נקרא על שם התופעה.
מוטיב מרכזי בפרק הוא ניסיון היוצרים להעלות השערות שיסבירו כיצד היא תיתכן.
בעקיפין ובאופן קומי, הועלתה ההשערה כי הצטברות הגז הדליק מתאן במערכת העיכול עלולה לגרום לאדם לבעור ספונטנית, אם לא ישתחרר הגז בנפיחה.
בשנת 1990 יצא סרט בו מככב בראד דוריף הנושא אף הוא את שם התופעה.
בַּעַל הוא השותף הגברי בנישואים.
חובותיו, זכויותיו וסמכותו של הבעל ביחס לבת-זוגו הרעיה, או לבן-זוגו בנישואים חד-מיניים, משתנים בהתאם לתרבות ולחוק.
במערכות יחסים מונוגמיות, הבעל יכול להיות נשוי לאישה אחת בלבד בכל עת, והרעיה יכולה להיות נשואה לגבר אחד בלבד בכל עת.
לעומת זאת, במערכות יחסים ביגמיות ופוליגמיות (פוליאנדריות ופוליגניות) ניתן שלבעל ו/או לרעיה יהיו שני בני זוג, שתי בנות זוג או יותר בכל עת.
מסורתית, ברוב התרבויות, הבעל נחשב כראש משק הבית וכמי שאחראי על פרנסת בני הבית.
גם לאחר סיום הקשר, אם על ידי פטירת הבעל או גירושים, בתרבויות רבות, בת זוגו לשעבר מוגדרת כאלמנה, או כגרושתו והוא כגרושהּ, עם משמעויות שונות – חוקיות ותרבותיות.
בעת העתיקה, לבעל הייתה סמכות רבה על אשתו ועל צאצאיו, ובמידה רבה נחשבו לרכושו.
בעין החתול הוא ספר פרוזה פרי עטה של חביבה פדיה, שראה אור בהוצאת עם עובד בשנת 2008 ויצא במספר מהדורות.
מסע חקירה של העיר באר שבע.
סוג של אנתרופולוגיה וחקירה עצמית של הזרות, הנוודות וההומלסיות, תוך ניסיון להסתכל על חתול - חיה עירונית קרובה מאוד לבני האדם כמלמדת על האדם ובשלב מסוים (1998–2004) התבוננות בכלבים שהיו נודדים בעיר באר שבע.
הספר יצר משמעויות רבות סביב נחל באר שבע, העיר הטורקית, שכונות, השוק ובפרט זרק אור על תופעת הפסאז'ים בערי הפריפריה בפרק מרכזי שנקרא פריז – באר שבע המתייחס להקמת הפסאז', אבי אבות אבותיו של הקניון, ומתכתב עם המסה הנודעת של וולטר בנימין על הפסאז'ים בפריז.
הספר נע מהאורבניזם והפריפריה בישראל גם למסע בזמן, בעקבות אנשי השוליים בהיסטוריה היהודית, או תפיסות לא קאנוניות, או מומרים ואנוסים - כסוג של חתול.
הספר כתוב בצורה של פרגמנטים, במספר רב מאוד של סגנונות: פילוסופיה, ספרות, שירה, עיתונאות וספרות השו"ת ושואב מכל מקורות היהדות.
הוא מנסה לגעת בשורשים של ההיסטוריה הסמויה.
הספר מרבה להשתמש במיתוסים ובתמות קבליים ומנסה לגעת בגלות הקיומית ולהעלות לפני השטח מקורות יהודיים שאינם במיינסטרים, אבל משקפים יחס מאוד סובלני כלפי החיה ומשקפים שלבים בציוויליזציה היהודית בהם יש קרבה יותר לחיים יחד עם החיות.
בעל גד הוא אל מהמיתולוגיה הכנענית שהייתה קיימת בתקופה ההלניסטית.
ממצאים על האל נתגלו בחפירות ארכאולוגיות בבניאס.
מקבילו של בעל גד במיתולוגיה הכנענית הוא בעל-הדד, ובאמונה השמית הוא גד.
השם גד מופיע בתנך כשמה של העיר המקראית מגדל גד, וגם כשם פרטי גדי, גדיאל, גדיהו ומשמעות השם גד – מזל.
השם גד מקושר בתנ"ך לאלוהות עד לתקופת גלות בבל והחל מנקודת זמן זו החל להופיע כתוספת תיאופורית.
בספר יהושע נמסר כי בעל גד מסמן את הגבול הדרומי של ממלכת הצידונים, שמשתרעת עד לבוא חמת בצפון:
יש מזהים אותו באזור הר חרמונית, הוא הר א-שייך.
בעל אידיאלי הוא סרט קולנוע משנת 1999 המבוסס על המחזה "בעל אידיאלי" מאת אוסקר ויילד.
בסרט מככבים ג'רמי נורת'ם, רופרט אוורט, ג'וליאן מור, מיני דרייבר וקייט בלאנשט.
במאי הסרט הוא אוליבר פארקר.
הסרט נבחר לסרט הסוגר את פסטיבל הקולנוע בקאן לשנת 1999.
סר רוברט צ'ילטרן הוא פוליטיקאי מצליח, חבר בממשלה, אמיד ובעל לאישה אוהבת.
כל זה נמצא בסכנה כשמופיעה בלונדון גברת צ'יבלי ובידה עדות מרשיעה למעשה שחיתות בעברו של סר רוברט.
הוא פונה בבקשת עזרה מידידו הטוב לורד גורינג, שנראה שהוא הולל ובטלן לאכזבתו הרבה של אביו.
גורינג מכיר את ליידי צ'ילטרן והוא מוצא פתרון כדי לעזור לחברו.
קייט בלאנשט – ליידי גרטרוד צ'ילטרן
מיני דרייבר – מיס מייבל צ'ילטרן
רופרט אוורט – לורד ארתור גורינג
ג'וליאן מור – מיס לורה צ'יבלי
ג'רמי נורת'ם – סר רוברט צ'ילטרן
ג'ון ווד – לורד קוורשם
בן פולן – טומי טרפורד
לינדזי דאנקן – ליידי מרקבי
ניקולס גרייס – ויקונט דה ננג'ק
סיימון ראסל ביל – סר אדוארד
אנה פטריק – מיס דנוורס
דיליה לינדזי – ליידי בזילדון
הסרט קיבל ביקורות חיוביות מהמבקרים כגון רוג'ר איברט.
ב-"Paper Magazine" תואר הסרט כ"קומדיה שנונה".
במגזין אנטרטיינמנט ויקלי נכתב שהסרט "מהנה".
בעיתון הניו יורק אובזרבר נכתב שהסרט "משעשע מאוד".
באתר Rotten Tomatoes קיבל הסרט ציון של 86%.
ג'וליאן מור הייתה מועמדת לפרס שחקנית המשנה הטובה ביותר של מבקרי הקולנוע של שיקגו, פרס גלובוס הזהב לשחקנית הטובה ביותר בקומדיה או במחזמר ולפרס סטלייט לשחקנית הטובה ביותר.
מור זכתה בפרס "National Board of Review" לשחקני המשנה הטובה ביותר.
בעל אידיאלי הוא סרט בריטי משנת 2000 המבוסס על המחזה "בעל אידיאלי" מאת אוסקר ויילד.
הסרט נשאר נאמן לדיאלוגים המקוריים במחזהו של ויילד, אך זמן ההתרחשות שונה להווה.
צילומי החוץ נערכו באתרים שונים במחוזות שמסביב ללונדון (home counties), בעיקר בבקינגהאמשייר.
סר רוברט צ'ילטרן הוא בעל אדמות עשיר והוא חבר ברשות ממשלתית הממוקמת בצפון לונדון.
מצבו הכלכלי והחברתי הוא טוב ויש לו אישה אוהבת שמאמינה בו.
כבודו ועצם קיומו מאוימים כשמופיעה גברת לורה צ'יברלי עם ראיות למעשים בלתי תקינים שסר רוברט עשה בעבר.
מתברר שרוברט התעשר כתוצאה ממסחר במידע פנים בנוגע לפרויקט תעלה כלשהו.
גברת צ'יבלי מנסה לסחוט את סר רוברט, ולגרום לו לתמוך בפרויקט חדש שבו היא מושקעת.
סר רוברט פונה לעזרת חברו הטוב לורד גורינג, שכלפי חוץ נראה כרודף שמלות ובטלן.
גורינג הכיר כבר בעבר את הגברת.
אחרי תחבולות אחדות מסתיים הסיפור בסוף טוב.
לורד גורינג מתחתן עם אחותו של רוברט, מייבל.
הוא מצליח להערים על גברת ציבלי, וליידי צ'ילטרן נשארת נאמנה לבעלה וממשיכה להאמין בכבוד וב"אידיאליזם" שלו.
טרווין מקדואל – ליידי גרטרוד צ'ילטרן
ג'ונתן פירת' – לורד ארתור גורינג
סיידי פרוסט – גברת לורה צ'יבלי
ג'יימס וילבי – סר רוברט צ'ילטרן
רוברט הארדי – לורד קוורשם
פרונלה סקיילס – ליידי מרקבי
קארן היילי – מייבל צ'ילטרן
בעל אידיאלי הוא סרט טכניקולור משנת 1947, עיבוד למחזה באותו שם מאת אוסקר ויילד.
הסרט הופק בחברת "לונדון פילמס", והופץ על ידי British Lion Films בממלכה המאוחדת ועל ידי פוקס המאה ה-20 בארצות הברית.
את הסרט הפיק וביים אלכסנדר קורדה, ואת התסריט המבוסס על המחזה כתב לאיוס בירו.
פסקול הסרט הוא מאת ארתור בנג'מין.
הצלם היה ז'ורז' פרינל, עורך הסרט אוסוולד האפנריכטר ועיצוב התלבושות נעשה בידי ססיל ביטון.
בסרט מככבים פולט גודארד, מייקל וילדינג, דיאנה ויניארד, יו ויליאמס, ס.
אוברי סמית', גליניס ג'ונס וקונסטנס קולייר.
אישה מסתורית מנסה לסחוט פוליטיקאי מכובד כדי שבנאום שהוא נושא בפרלמנט יתמוך בעסקים בהן היא מעורבת.
פולט גודארד – גברת לורה צ'יבלי
מייקל וילדינג – ויקונט ארתור גורינג
דיאנה ויניארד – ליידי גרטרוד צ'ילטרן
יו ויליאמס – סר רוברט צ'ילטרן
אוברי סמית' – רוזן קאוורשם, אביו של ארתור גורינג
גליניס ג'ונס – מיס מייבל צ'ילטרן, אחותו של סר רוברט
קונסטנס קולייר – ליידי מרקבי
כריסטי נורדן – גברת מרגרט מרצ'מונט
הארייט ג'ונס – אוליביה, רוזנת בזילדון
מייקל מדווין – דוכס נונסאץ'
מייקל אנתוני – ויקונט דה נאנז'ק
פיטר הובס – מר אדי מונטפורד
ג'ון קליפורד – מר מייסון, הבאטלר של משפחת צ'ילטרן
פרד גרובס – פיפס, הבאטלר של גורינג
מייקל וורד – מר טומי טפורד
שביתה של הצוות גרמה לעצירת הצילומים.
האיגוד המקצועי התנגד להעסקת הספרית האמריקאית של פולט גודארד, בטענה שאפשר להעסיק ספרית אנגלייה במקומה.
הצילומים נערכו במשך 66 ימים.
ברג'ס מרדית', בעלה של גודארד, שיחק באותה עת בסרט "Mine Own Executioner" עבור קורדה.
אחרי סיום שני הסרטים הופיעו השניים על הבמה בדבלין במחזה "Winterset".
קורדה השאיל חלק מהתלבושות עבור חתונתם של הנסיכה אליזבת' והנסיך פיליפ, דוכס אדינבורו.
הסרט היה אחד המצליחים ביותר בקופות בבריטניה בשנת 1948.
בעל אידיאלי הוא סרט קומדיה גרמני משנת 1935 שביים הרברט סלפין.
מככבים בסרט בריג'יט הלם, סיביל שמיץ וקארל לודוויג דיהל.
הסרט מבוסס על המחזה "בעל אידיאלי" מאת אוסקר ויילד משנת 1895, קומדיה רומנטית המייצגת את המאה ה-19. העיבוד נאמן מאוד למקור הספרותי.
את התפאורה עיצבו הארט דיירקטורים ארתור גונתר ובנו פון ארנט.
צילומי הפנים נערכו באולפנים בברלין, ואילו צילומי החוץ נערכו ברובם בלונדון.
בריג'יט הלם – ליידי גרטרוד צ'ילטרן
סיביל שמיץ – גלוריה שיבלי
קרל לודוויג דיהל – לורד רוברט צ'ילטרן
גאורג אלכסנדר – לורד ארתור גורינג
אנני מרקארט – מייבל צ'ילטרן
פאול הנקלס – לורד קאוורשם
ורנר שארף – ויקונט דה ננז'אק
היינץ פורסטר-לודוויג – מאסון, משרת אצל משפחת צ'ילטרן
קרל פלאטן – פיפס, משרת אישי של גורינג
אריך וולטר – מונפורט, מזכיר של צ'ילטרן
בעיר של סילביה (בספרדית: En la Ciudad de Sylvia) הוא סרט שכתב וביים הבמאי הספרדי חוסה לואיס גוארין.
הסרט עלה לאקרנים לראשונה בשנת 2007.
הסרט, שכמעט נטול דיאלוגים, עוקב אחר בחור צעיר שזוכה רק לכינוי 'Él' (בעברית: 'הוא') כשהוא משוטט במרכז שטרסבורג בחיפוש אחר סילביה, אותה פגש שש שנים קודם בבר בעת ביקורו הקודם.
הסרט הוקרן בפסטיבל הקולנוע 2008 בסינמטק ירושלים.
הסרט הופיע ברשימת עשרת הסרטים הטובים של 2008 בכמה רשימות מבקרים.
בשבועון הניו-יורקי וילג' ווייס הוא כיכב במקום השמיני.
אתר הבידור "מועדון AV" תיאר את הסרט כ"יצירת מופת" ובגארדיאן הוא זכה לכינוי "יוצא מן הכלל"
הסרט היה מועמד פרס אריה הזהב לשנת 2007 בפסטיבל הסרטים של ונציה אך לבסוף לא זכה.
הסרט זכה בפרס קרן מבקרי הקולנוע האוסטרלי ל"סרט הטוב ביותר שעוד לא הוקרן" לשנת 2008. גוארין זכה בפרס הבמאי הטוב ביותר של Premios ACE לשנת 2009 עבור סרט זה.
בעירה (בנורווגית: Børning) הוא סרט פעולה וקומדיה נורווגי משנת 2014, המהווה השראה מסרטי מהיר ועצבני.
הסרט בוים על ידי הלווארד בריין בהפקת Filmkameratene.
אנדרס באאמסו כריסטיאנסן מגלם את רוי, אדם המוצא עצמו נגרר להשתתף במרוץ המכוניות הלא-חוקי הגדול ביותר בהיסטוריה של נורווגיה.
המסע למרוץ לוקח אותו מאוסלו לאורכה של המדינה אל גבול הקוטב הצפוני.
רוי נוהג ברכב פורד מוסטנג משנת 1967 המצויד במנוע 302 BOSS.
רוי מכנה את המכונית "הצהובה הקטנה" (Lillegul), על שם בתו שחלתה בצהבת כשהייתה קטנה.
הסרט זכה להצלחה במדינתו והופקו לו שני סרטי המשך: בעירה 2 (Børning 2) ובעירה 3: בעירת האספלט (Børning 3 – Asphalt Burning), ששוחררו לאקרנים ב-2016 וב-2020, בהתאמה.
לאורך כל סצנות הפעולה בסרט אין כל סמן לאלימות על המסך ולכן לא הייתה שום מגבלת צפייה.
בשתי הסרטים הבאים הם הוגבלו לצפייה מגיל 6 ומעלה.
הסרט שוחרר לאקרנים ב-14 באוגוסט 2014.
רוי הוא נורווגי חובב רכבים בשנות ה-30 לחייו.
אכפת לו רק לנהל את החברה שלו "סטליון חלפים" ולעבוד על הפורד מוסטנג האהובה שלו "הצהובה הקטנה" (Lillegul), שאותה הוא גורר למרוצים מדי פעם.
בתו נינה חיה עם אמה בסביבה בורגנית טובה - רחוקה מעולמו של רוי.
הסכסוך מתחיל כאשר נינה משום מקום מופיעה כדי לבלות את חופשת הקיץ שלה עם רוי.
הוא לא זוכר שהסכים לטפל בה לקראת הקיץ.
הדבר היחיד שסומן בלוח השנה שלו הוא מרוץ המכוניות "Street legal".
במהלך טקס הענקת הפרס לאחר המרוץ, בו רוי סומן כפייבוריט אך באופן מפתיע לא זכה בגלל תקלות במנוע, הוא מאותגר על ידי אויבו המושבע TT למירוץ רחוב לא חוקי אל העיירה סינסן.
כדי לסיים את ההקנטות, רוי מסכים להתחרות, כל עוד המרוץ יעבור מאוסלו שבדרום לקוטב הצפוני, במרוץ שיחצה את נורווגיה לאורכה.
יהיו רק שני חוקים: 1) הראשון שיגיע יזכה, ו-2) אין חוקים אחרים (חוץ מזה שאי אפשר לנסוע דרך שוודיה).
אנדרס באאמסו כריסטיאנסן - רוי
הנריק מסטד - פיליפ מירק, קצין משטרת נורווגיה
סרט המשך בשם Børning 2 הוכרז בנובמבר 2015, עם תחילת הפקה בפברואר 2016. אחרי שנתיים בכלא על השתתפות במרוץ הרחוב הבלתי חוקי, רוי סוף סוף יוצא מהכלא.
הוא מוזמן למרוץ רחוב לא חוקי חדש, הפעם במהלך החורף, ביציאה מברגן לעיר מורמנסק בצפון רוסיה, אך הוא מסרב.
זאת עד שהוא שומע שבתו תשתתף במרוץ יחד עם החבר שלה.
הבכורה נערכה ב-12 באוקטובר 2016, וזה היה סוף השבוע הבכורה המוצלח ביותר לסרט בנורווגיה, עם למעלה מ-212,000 צופים בחמישה ימים.
הסרט היה הסרט השלישי הנצפ ביותר בשנת 2016 במדינה, עם למעלה מ-438,000 צופים.
לסרט היה תקציב כולל משוער של $2,500,000. הסרט השלישי, Børning 3, הוכרז בפברואר 2018 והוא אמור היה לצאת לאקרנים ב-12 באוגוסט 2020. בסרט, המסע עובר לגרמניה ומסתיים במירוץ פרוע במסלול המרוצים הידוע בעולם נורבורגרינג.
הבמאי השוודי אדוורד אף סילן, ביים את הסרט "המרוץ האחרון" (Ett sista race), כעיבוד לסרט הנורווגי, אך כזה שנכתב עבור הקהל בשוודיה.
בסרט מככבים מלטה גורדינייר, אלזה אוהרן, מולין אוקרמן, יונאס קארלסון ודויד הלניוס.
הסרט מתוכנן לצאת לאקרנים ב-25 בדצמבר 2023.
בעין מתמטית היא תוכנית טלוויזיה חינוכית בריטית שהופקה עבור רשת ITV אשר שודרה במקור בבריטניה בין השנים 1988 עד 1993 והייתה מיועדת לתלמידי בתי ספר תיכון התוכנית והתמקדה במושגים מתמטיים שונים וביישומים מעשיים שלהם בחיי היומיום.
הסדרה שילבה קטעי לייב אקשן, קטעי אנימציה והדגמות מעשיות על מנת להסביר את המושגים השונים.
בישראל, שודרה מהדורה בעברית של התוכנית בטלוויזיה החינוכית במהלך שנות התשעים.
בעל זבוב הוא רומן אלגורי שנכתב על ידי הסופר זוכה פרס נובל לספרות ויליאם גולדינג, בשנת 1954. הספר מתאר את קורותיה של קבוצת ילדים בריטיים שנקלעו על כורחם בעקבות התרסקות מטוס לאי בודד ללא קשר לעולם.
עיקרה של העלילה הוא בחברה המעוותת אותה בונים הילדים באי.
שם הספר בעברית מתייחס לאל הכנעני בעל זבוב, שלפעמים משמש שם נרדף לשטן.
הספר הוסרט פעמיים: ב-1963 וב-1990. הוא הופיע בתרגום עברי מאת אסתר כספי במסגרת 'ספריה לעם' של עם עובד (תשכ"ה 1965).
ב-2011 יצא הספר בתרגום חדש מאת אמיר צוקרמן.
בתקופה בה נכתב הספר הייתה נפוצה ספרות האיים באירופה.
ספרים רבים נכתבו על פי תבנית שבה קבוצת ילדים נקלעת לאי בודד, מנותקת מהעולם המוכר לה, ומצליחה במשך הזמן ליצור באי "חברה" אוטופית המחקה ומיישמת את המודל המוכר של חברה מערבית דמוקרטית-נאורה.
גולדינג בא להתריס כנגד אלו בספרו.
החברה אותה בונים הנערים ב"בעל זבוב" שונה במהותה מן הדגם הטיפוסי.
חרף חינוכם הטוב מתנתקים הנערים מהחברה התרבותית ונסחפים אחרי יצריהם לכדי יצירת חברה פראית בה האדם מתגלה כאויב הגדול של עצמו.
בנוסף, רומן זה יצא לאור בשנות ה-50, כשזוועות מלחמת העולם השנייה התפרסמו יותר ויותר.
יש האומרים כי המחבר ערך ברומן זה מעין ניסוי מעבדה, המנסה לבדוק האם זוועות המלחמה, ובפרט אירועי השואה היו מקרה חד-פעמי או תוצאה של יצרו הרע וחסר התקנה של האדם.
הספר עוסק בקבוצת נערים שנקלעה לאי בודד בזמן מלחמה.
בספר מתוארים החיים שהם מנהלים על האי, בהיעדר מבוגרים, מאבקי הכוח שמתנהלים על השליטה באי, והניסיון הכושל לכונן באי חיים תרבותיים וחברה מוסרית ויעילה.
במשך הזמן הנערים מאבדים צלם אנוש ומתדרדרים להתנהגות שבטית ובלתי מוסרית, שתוצאותיה הן מותם של שניים מבני החבורה (סיימון וחזרזיר).
הסופר ניסה לשקף בעזרת הספר את פניה של החברה האנושית על כל פגמיה, ועל כל הבעיות ששוררות בה.
הילדים מפחדים מ"החיה" או "המפלצת", שכביכול נצפתה באי.
פעמים מספר הם נסוגים ממשימות שונות בגלל פחד ממנה, או שהם מקיימים טקסים שונים כדי לרצות אותה.
אחד מהם הוא תקיעת ראש חזיר שניצוד על שיפוד כ"מחווה" למפלצת.
ראש חזיר זה נקרא בפיהם "בעל זבוב" משום שהוא מושך זבובים.
"בעל זבוב" בנצרות הוא גם כינוי של שד חזק בגיהנום או אפילו השטן עצמו.
הילדים באי מנסים ליצור חברה משלהם.
בתחילה הם פועלים יחד במטרה לשרוד, אך תוך כדי התהליך הם מתחלקים לשתי קבוצות:
הקבוצה הראשונה היא הקבוצה של ראלף, שדמותו מהווה את קול ההיגיון והסובלנות.
ראלף מנסה לקרב את החברה שהילדים בונים על האי לחברה האנושית ממנה הם באו.
מגמתו היא לשער מה היו עושים מקבלי ההחלטות בעולם האמיתי אם הם היו במקומו.
בתחילה מנסים הילדים ליישב מחלוקות באופן הגיוני.
לדוגמה, כדי לאפשר סדר בדיונים, רק מי שמחזיק בקונכיית ים גדולה יכול לדבר.
אחד הילדים המרכזיים בקבוצתו של ראלף נקרא "חזרזיר" על היותו שמן ומגושם, והילדים ככלל מתעבים אותו.
ועם זאת, משקפיו של "חזרזיר" מאפשרים לילדים להדליק אש, והוא מנסה תמיד לחשוב באופן הגיוני ושקול.
אחת ההחלטות המרכזיות של קבוצה זו היא הדלקת מדורה בפסגת האי כדי לאותת לאוניות.
היחס לתחזוקה השוטפת של המדורה מהווה בספר מדד להתנהגות אחראית וחשיבה לטווח ארוך.
בהמשך הסיפור המדורה נכבית עקב הזנחה.
מול קבוצתו של ראלף, אשר מאבדת מכוחה ככל שהסיפור מתקדם, קיימת הקבוצה של ג'ק, שמהווה את ההפך המוחלט מראלף: הוא מנהיג כוחני, המונע על ידי הצורך בסיפוק מיידי ועל ידי רדיפת הכוח.
הוא מתנהג בצורה ברברית וקורא לילדים לזנוח את החיים אליהם היו רגילים לפני שבאו לאי, וליצור חברה חדשה, אשר פועלת ללא חוקים, ועל פי הדחפים והרצונות של החברים בה בלבד.
למעשה ג'ק הופך במהרה לעריץ אכזר, בלתי סובלני וטוטליטרי.
המחיר שגובה הכוחניות גבוה מאוד - היא גורמת למותם של שני חברים בקבוצה.
מאבקי הכוח בין הקבוצות ממשיכים, ו"חזרזיר" נרצח כאשר סלע גדול שנדחף בידי רוג'ר, יד ימינו של ג'ק, פגע בו והעיפו לתהום של 40 רגל, שם התרסק על סלעי הים.
הקונכייה שבידו התרסקה לאלפי רסיסים לבנים.
בסופו של הסיפור מנהלים חברי הקבוצה של ג'ק מצוד אחר ראלף במטרה להרוג אותו.
תוך כדי כך גורמים הילדים לשרפה המשתוללת באי.
עשן השרפה - שמחליפה, באופן סמלי, את המדורה שהתקיימה קודם לכן - מושך את תשומת לבה של ספינה שעוברת במקום, ואנשיה מחלצים את הילדים.
הספר מסתיים בנזיפתו הקלה של הקצין המושיע, אשר אומר לילדים, לאחר שמתגלה לו על הרציחות, כי היה מצפה מנערים בריטים ל"יתר תושייה".
לבסוף החבורה כולה עוזבת את האי וחוזרת לציוויליזציה.
הספר מתאר את הדחפים הטבעיים לכאורה של האדם במסגרת שנראה שאין בה גבולות, ושבה הוא יכול לעשות ככל העולה ברוחו.
מצד אחד ישנו קול ההגיון והתרבות, ומצד שני יש באדם קול של אי-סדר, אלימות, רדיפת כוח וכניעה ליצרים שבטיים וציות למנהיג אשר מבטיח הבטחות לחיים קלים.
היצירה עוסקת בגישות שונות למושג "טבע האדם", מתוך הנחה שיש טבע כזה.
גישה אחת טוענת, כי ו"אדם לאדם זאב" כדברי תומאס הובס, וגישה שנייה גורסת כי טבע האדם שואף למסגרת אתית, תרבותית והגיונית.
בעזרת הסיפור גולדינג מתאר מה עלול להתרחש כאשר האידאולוגיות קוראות תיגר אחת על השנייה.
מטרתו של גולדינג הייתה לעורר מחשבה על טבעו האמיתי של האדם שמתגלה לעיתים קרובות כרחוק מאוטופי ואף יצרי ואכזרי.
בשאלת טיבו של יצר האדם: האם האדם הוא טוב מיסודו והמוסדות הם אלו המשחיתים אותו או שמא האדם רע מעצם טבעו, נוטה גולדינג יותר לאפשרות השנייה.
בכך נוקט גולדינג עמדה בשאלה שנידונה גם בדיונים פילוסופים שונים וגם בוויכוח בין הזרם הליברלי לזרם הריאליסטי ביחסים הבינלאומיים.
את הספר יש גם להבין על רקע מלחמת העולם השנייה שהספר נכתב בסופה.
גולדינג מנסה לענות במידה רבה בספרו על השאלה כיצד אידאולוגיות קיצוניות כנאציזם ופשיזם הצליחו לשבות את לבם של המונים ולתפוס את השלטון.
האי שבו מתרחש הספר יכול היה להיות גן עדן: לנערים יש די מים מתוקים ומזון.
אך, למרות האפשרות הקסומה של קיום אוטופיה על האי, הנערים מחריבים את האי, שורפים אותו, פוגעים, פוצעים והורגים אחד את השני.
גולדינג טוען שבני האדם מסוגלים בנסיבות מסוימות לבטא את הרוע שבתוכם, ומתקשים לחיות בשלום זה עם זה.
המפלצת אינה דבר חיצוני לילדים, אלא היא קיימת בתוך תוכם.
בניגוד למסר הפסימי בסוף בעל זבוב, טר הייגאסון, ששרד את הדליקה, מגיע לתובנה כי 'האל פועל בדרכים בלתי צפויות'.
ההיסטוריון ההולנדי רוטגר ברגמן, טען כי תיאוריו של גולדינג אינם מציאותיים.
ומביא דוגמה בולטת לניגוד להשקפתו של גולדינג היא תקרית אמיתית שאירעה ב-1965, כאשר קבוצת תלמידים מטונגה, שהפליגו בסירת דיג, נטרפה על אי בלתי מיושב.
לאחר שנחשבו כמתים על ידי קרוביהם, התגלו הילדים כעבור יותר מ-15 חודשים בריאים ושלמים.
הקבוצה הצליחה לשרוד באמצעות הקמת קומונה קטנה שכללה גן מזון, קני אחסון למי גשמים מגזעי עצים, מכון כושר מאולתר, מגרש בדמינטון, לולי תרנגולות ואש קבועה, והכול תוך שימוש בסכין ישנה, בעבודת כפיים ובנחישות רבה.
כשהקפטן פיטר וורנר גילה אותם, היו הילדים במצב בריאותי ורוחני טוב.
בעל זבוב הוא הצורה בה מופיע שמו של אל כנעני או פלשתי מספר פעמים בתנ"ך.
הסברה המקובלת במחקר המודרני היא שהשם הוא שיבוש ל"בעל זבֻל", במטרה ללגלג ולגנות את הבעל.
זבול משמעו נישא, כנזכר בתפילת שלמה בעת חנוכת המקדש: , ו"בהת זבל ימ" (בית זבֻל ים) מוזכר בשירת אוגרית.
הרכיב זבול נזכר בשמות: זבולון (בן יעקב), זבול (שר העיר שכם בימי אבימלך בן גדעון), ואיזבל (אשת אחאב).
בשירת אוגרית מוזכר הבעל כ"בעל זבל", וגם האלים ים, ירח ורשף התהדרו בתואר "זבול".
השורש משמש גם כתואר ("כחתֿ זבלהמ" כלומר "כס נשיאותם") וכפועל ("יזבלני אישי" כלומר "ינַשאני אישי").
יש המשערים כי היה זה אחד מכינוייו של האל הכנעני בעל, שפירושו 'המושל בזבובים'.
סברה זו נתמכת בממצאי תכשיטי זבובים בעקרון, אף כי דימוי פיסולי מקובל של האל היה במקומות אחרים על ידי פסלון של חיפושית זבל.
היוונים עבדו אלים בשם דיאס אפומיוס (Δίας Απόμυιος, מבריח הזבובים) ומיאגרוס (או מיודס, כלומר "מבריח הזבובים"), שתפקידו היה להבריח את הזבובים בזמן הקרבת קרבנות חשובים.
המלבי"ם ורש"ר הירש סבורים כי הזבוב סימל את המוות והריקבון, ולכן כהני בעל זבוב היו מנבאים מי יחיה ומי ימות.
בעל זבוב מוזכר בתנ"ך שלוש פעמים ב.
המלך אחזיה בן אחאב נופל בעד השבכה בעלית ביתו שבשומרון ושולח שליחים לעקרון כדי לשאול את "בעל זבוב אלהי עקרון אם אחיה מחלי זה".
מלאך אלהים קורא לאליהו התשבי לקום ולעצור את השליחים ולומר להם: "הַמִבְּלִי אֵין אֱלֹהִים בְּיִשְׂרָאֵל אַתֶּם הֹלְכִים לִדְרֹשׁ בְּבַעַל זְבוּב אֱלֹהֵי עֶקְרוֹן?
אחזיה מת בסוף הפרק ואחריו עולה למלוכה אחיו יהורם.
יש מספר אזכורים לבעל זבוב גם בספרי הברית החדשה, על רקע מעשי גירוש השדים המיוחסים לישו.
על-פי : "בעל זבוב נכנס בו [בישו] ועל ידי שר השדים הוא מגרש את השדים".
בסיפור המקביל על-פי נאמר כי "הפרושים כשמעם זאת [דברי ישו] אמרו זה אינו מגרש את השדים כי אם על ידי בעל זבוב שר השדים".
סיפור מקביל מופיע גם ב.
בכל המקרים גורס ישו כי לא ניתן לגרש את השטן על ידי השטן, אלא רק רוח אלוהים יכולה לגרש את השטן.
אין ודאות כי בין הדמות המתוארת בתנ"ך וזו המתוארת בברית החדשה יש קשר.
ייתכן כי השם "בעל זבוב" התייחס בתנ"ך לאל או לשיטת דיווינציה ממשית, ואילו כאן משמש כינוי גנאי או שיבוש מכוון של שם המכוון לבזות את אל השדים.
ב מוסברת עבודה זרה זו שהייתה נהוגה גם בקרב עובדי העבודה הזרה בתוך עם ישראל בימי המשבר שלאחר מות גדעון "דתניא 'וישימו להם בעל ברית לאלהים' - זה זבוב בעל עקרון, מלמד שכל אחד ואחד עשה דמות יראתו ומניחה בתוך כיסו, כיוון שזוכרה מוציאה מתוך כיסו ומחבקה ומנשקה".
בעל זבוב נמנה בספרות הדתית הנוצרית כאחד משמותיו של השטן.
שמו מוזכר כאחד השדים בגיהנום, כמו בספריהם של האוקולטיסטים יוהנס וירוס וסבסטיאן מיכאליס.
ב"גן העדן האבוד" של ג'ון מילטון
זוכה בעל זבוב למעמד של כבוד כשני במעלה מבין המלאכים שנפלו.
בעל זבוב מופיע גם ב"מסעות ההלך", ספרו האלגורי של ג'ון באניין שפורסם ב-1678.
בספרות המאוחרת יותר מופיע בעל זבוב כשם נרדף לשטן או לאחד משליחיו הבכירים.
לעיתים, נעשה זיהוי מסוים או מיזוג בינו לבין דמויות של שדים ואלים קדמוניים אחרים, כמו ב"מגרש השדים" של ויליאם פיטר בלטי, בו ממוזגת דמותו בזו של אל הרוח האשורי-בבלי פזוזו.
השם, בגרסתו האנגלית, הוא גם שמו של ספרו הנודע של ויליאם גולדינג, "בעל זבוב".
בעל זבוב מוזכר בשיר "Bohemian Rhapsody" של להקת Queen הבריטית.
ספרו הראשון של גאורג איבאנוביץ' גורדייף מתוך טרילוגיית "על הכל ומן הכל" נקרא "סיפורי בעל זבוב לנכדו", ובו הוא מתאר את תולדות האנושות בעבר ובהווה דרך נקודת מבטו ודמותו של בעל זבוב.
בסדרת האנימציה הקומית "חתולים מתפוצצים" מבית Netflix, שמה של אחת הדמויות הראשיות הוא בעל זבוב.
מדובר בבת של השטן, שנשלחת מהגיהנום אל כדור הארץ במסווה של חתול.
בעל החלומות הוא סרט הנפשה ישראלי באורך מלא, אשר יצא לאקרנים בשנת 1962. מוכר כסרט ההנפשה באורך מלא הראשון שנעשה במזרח התיכון.
הסרט הוקרן בשנת 1963 בפסטיבל קאן ובפסטיבל בווינה (1963).
הוא נעשה על ידי זוג הבמאים יורם ואלינה גרוס ועובד לתסריט על ידי אחיו של יורם, נתן גרוס.
הצגת הבכורה החגיגית נערכה בירושלים בפברואר 1962 בנוכחות נשיא המדינה, יצחק בן-צבי.
הסרט עוקב אחר יוסף, ומספר את סיפור יוסף וכותונת הפסים המקראי.
יוסף ניחן בכישרון לראות בחלומותיו את העתיד, מה שגורם לו ליחסי איבה וקנאה מצד 11 אחיו.
הוא נבגד ונמכר לשיירת ישמעאלים.
ומגיע לעמדת מפתח בממלכה המצרית.
הסרט נעשה בטכניקת סטופ מושן.
הצילומים נמשכו כשנתיים ונערכו במחסן בשוק של בת ים, שהציבה העירייה לרשות בני הזוג גרוס.
הוא דובב על ידי כוכבי הבימה: עמיקם גורביץ, שלמה בר-שביט, שמואל עצמון, שושנה רביד, אברהם רונאי, אילי גורליצקי, שרגא פרידמן ועודד תאומי.
את הבובות והתפאורה עיצב ג'ון בייל.
המוזיקה היא פרי עטו של אדי הלפרן.
ערכה את הסרט הלגה קראנסטון.
עלות ההפקה עמדה על 180,000 לירות.
60,000 מן הסכום כוסו על ידי הלוואה ממשלתית מקרן הון חוזר, את השאר כיסה גרוס מרווחים שעשה על פרסומות ומהלוואות נוספות שלקח.
הסרט הוקרן באופן מסחרי רק במשך שבועיים בתל אביב.
לאחר מכן הוא הוקרן לבתי ספר.
את הסרט ראו בהצגות קולנוע למעלה מ-400,000 צופים ומשרד החינוך אף המליץ להציג אותו כסרט חובה בבתי הספר בישראל.
כשנה לאחר הקרנת הבכורה הוזמן הסרט במפתיע לפסטיבל סרטים תנ"כיים בווינה.
בפסטיבל השתתפו רק שבעה סרטים מובחרים והוא הוקרן שם שלוש פעמים עם תרגום סימולטני.
"בעל ואישה" הוא רומן מאת צרויה שלו שיצא לאור בשנת 2000 בקשת הוצאה לאור, בעריכת יגאל שוורץ.
הרומן מתאר את התפוררות הנישואים של אודי ונעמה נוימן.
התיאור הוא בקולה ובמחשבותיה של נעמה, שבהם משולבים זכרונות מכאיבים מעברה.
בשנת 2001 נכלל הספר בחמשת המועמדים הסופיים לפרס ספיר.
הספר הפך לרב-מכר - הוא תורגם לשפות רבות, עד אמצע שנת 2005 נמכרו 80,000 עותקים שלו בישראל, ועוד 400,000 נמכרו בחו"ל (בעיקר בגרמניה).
אודי ונעמה נוימן הם בעל ואישה, ולהם ילדה בת תשע בשם נוגה.
חיי הנישואים של הזוג נמצאים במשבר מתמשך, עליו לומד הקורא כבר בפסקת הפתיחה, שבה אומר אודי לנעמה: "אפילו בשק שינה בערבה ישנתי יותר טוב מאשר כאן איתך".
אודי הוא מדריך טיולים ונעמה מטפלת בנערות (ונשים) השוהות במעון לנערות בהריון לא רצוי.
הקשר בין נעמה ואודי החל כשנעמה הייתה בת 12 ("השדיים שלי גדלו לו בתוך הידיים", היא חושבת), ובעת התרחשות הסיפור היא כמעט בת 40.
בוקר אחד, לאחר שחזר משבוע של סיור בערבה, מגלה אודי שאינו יכול לקום מהמיטה – הוא אינו מסוגל להזיז את ידיו ואת רגליו.
נעמה לוקחת את אודי לבית החולים, ולאחר ימי אשפוז אחדים, במהלכם הצליח אודי ללכת מעט, קובעים הרופאים שלא גילו בו מום כלשהו, והם משערים שמדובר בבעיה נפשית.
בעקבות אבחנה זו אודי משוחרר מבית החולים, ונעמה מחזירה אותו לביתם.
בשלב כלשהו של נישואיהם בגדה נעמה באודי עם צייר המצייר אותה, ואודי גילה זאת.
אף שהנישואים נמשכו, זכר הבגידה מעיב עליהם.
זיכרון נוסף שמעיק על בני הזוג הוא תאונה שבה נשמטה נוגה בת השנתיים מידיו של אודי ונפלה מהמרפסת לחצר.
נוגה נפצעה קשה, אך החלימה מפציעתה.
אף שהיא יודעת שאושפזה, סיבת האשפוז נשמרת בסוד מפניה.
זיכרון נוסף שמעיק על נעמה הוא יום נישואיה, שבו שברה את הברומטר של אביה, ששימש אותו למתן תחזית יומית למשפחה והיה יקר ללבו (בפרט לאחר שאשתו, אמהּ של נעמה, עזבה אותו).
אודי התאושש, והוא ונעמה נוסעים לבילוי בבית מלון בצפון, בניסיון להשתקם.
הנסיעה והערב עוברים עליהם בנעימים, אך בבוקר אודי מגלה שאינו רואה, ומגיע למסקנה שהוא צורח לנעמה: "הרי זאת את שמציקה לי כל הזמן, בגללך אני חולה!" הבילוי נפסק, ונעמה מסיעה את אודי חזרה לביתם.
מחלתו של אודי מעיקה על נעמה, והיא מתחילה לזלול ומשמינה.
גם נוגה שרויה במועקה, שהחלה עוד לפני מחלתו של אודי – קשריה עם חברותיה מתנתקים, והיא ממעטת לאכול.
חלק מזמנה היא מבלה בבית סבתהּ, אמהּ של נעמה.
לאחר שבועות שבהם אודי לא מתפקד, מזמינה לו נעמה רופאה טיבטית בשם זוהרה.
היא מגיעה עם תינוקת בת חודש, ומטפלת באודי.
נעמה נוסעת לביקור בבית ילדותה, וכשהיא חוזרת לביתה היא מוצאת את אודי ונוגה מכינים יחדיו תבשיל.
נעמה מותחת ביקורת על אופן הכנת התבשיל, והורסת לאודי את מצב הרוח הטוב שבו היו שרויים עד להגעתה.
במשך הזמן אודי מתאושש ממחלתו, וערב אחד הוא מודיע לנעמה על החלטתו לעזוב את הבית: "המסגרת הזאת שלנו חולה, יש בינינו רק מתחים, רק רגשות שליליים, אני לא יכול לחיות יותר באווירה כזאת".
נעמה מנסה לשכנעו שלא לעזוב, אך אינה מצליחה, והוא אורז את בגדיו בתרמילו ועוזב את הבית.
מיד עם עזיבתו של אודי חוּמה של נוגה עולה, ובמשך שבוע היא נשארת בבית להחלמה, ונעמה נשארת אתה.
גם אמהּ של נעמה מצטרפת אליהן, וזו הזדמנות לנעמה ללבן עם אמה את נסיבות עזיבתה את בעלה, אביה של נעמה, כמו גם נסיבות עזיבתו של אודי.
"וביום השמיני אנחנו קמות מן האבל", מתארת נעמה את סיומו של שבוע זה.
בעקבות עזיבתו של אודי נעמה חשה "דחויה, מושפלת, עלובה".
בעבודתה היא פוגשת את מיכה, גבר נשוי, שבא לדבר על יעל, נערה בת 20 שהרתה לו ונמצאת במעון.
נעמה ניגשת אתו למשרדו, ושם הם שוכבים.
אודי חוזר לפגישה עם נוגה, ופעם נוספת כדי לקחת בגדים נוספים.
נעמה חושדת שהוא עבר לחיות עם זוהרה, הרופאה הטיבטית שטיפלה בו, והוא מאשר זאת.
נעמה מביטה בו וחושבת, "הוא לא בעלי יותר, הוא לא אביה של נוגה, הוא גבר לא צעיר ולא מאושר המנסה להיטיב את חייו".
לאחר ויכוח עם מנהלת המעון על אופן הטיפול ביעל, לאחר הולדת תינוקה, נעמה מתפטרת מעבודתה.
היא מספרת על כך לנוגה, שאצלה החל החופש הגדול, והן מתכננות כיצד יבלו.
יום הולדתה העשירי של נוגה מגיע, והיא ואמהּ מכינות מסיבת יום הולדת לחבריה ללימודים של נוגה, תוך שהן מתלבטות האם אודי יזכור את יום ההולדת.
לאכזבתן איש מהילדים שהוזמנו אינו מגיע למסיבה, וכשנוגה פורשת בייאוש למיטתה, נשמעות דפיקות בדלת, ובפתח עומד אודי וצרור בלונים בידיו.
"זכרת, ידעתי שתזכור", אמרה לו נוגה.
יורם מלצר חלק שבחים חמים לספר:
'בעל ואשה' של צרויה שלו הוא הישג ודאי של מי שעולה ומתבססת כסופרת המוצלחת ביותר הפועלת בקירבנו.
לפני כל דבר אחר, ספרה החדש של שלו הוא טקסט עשיר, בנוי היטב, היודע לשמור על רצף ומרקם שכל¬כולם משרתים את הדברים הנמסרים לקורא.
מתוך 'בעל ואשה' עולים קולות מדויקים מאד, קולות אמינים ומוכרים ללא סטיה או ויתור בהבאת הדיבור, בין אם הוא חיצוני ובין אם הוא בתוך ליבה של הדמות.
הספר תורגם ל-18 שפות (להלן לפי סדר כרונולוגי של ההוצאה לאור): גרמנית, צרפתית, איטלקית, אנגלית, הולנדית, טורקית, קוריאנית, ספרדית, נורווגית, פולנית, סלובנית, יוונית, דנית, וייטנאמית, רומנית, רוסית, פורטוגזית, קרואטית.
זיקתם של גיבורי הספר לתנ"ך
לאורך הספר ניכרת זיקתם של גיבורי הספר, אודי ונעמה, לתנ"ך.
זיקתו של אודי לתנ"ך הדוקה ביותר – הספר משמש אותו בטיוליו, שבהם הוא מקריא למטיילים קטעים רלוונטיים למקום שבו הם מטיילים.
התנ"ך משמש אותו גם בשיחותיו עם נעמה.
בעת מחלתו הוא מרגיע אותה: "אני לא הגבר האחרון, הבנות של לוט האמינו שכל הגברים עלי אדמות נכחדו, אבל כאן המצב הפוך, אני אולי איכחד בקרוב אבל הארץ מלאה גברים".
כאשר אודי ונעמה נוסעים לנופש, מתקיים ביניהם הדיאלוג הבא: "כאן בערך עבר הגבול, אודי אומר, ואני מתפלאה, איזה גבול, עם ירדן?
והוא אומר, לא, מה פתאום, בין ממלכת יהודה לממלכת ישראל".
ומכאן ממשיכה שיחה ביניהם על היחסים בין ממלכת יהודה לממלכת ישראל, כמשל ליחסים בין בני זוג.
את התנ"ך שקיבל בסיום לימודיו בתיכון, וליווה אותו מאז, לוקח אודי אתו גם לנופש.
לאחר שאודי עזב את הבית, עוברים במוחה של נעמה פסוקי נחמה מהנביאים.
פסקת הפתיחה של פרק שישה עשר משלבת פסוקים מספר ישעיהו (פרק נא, פסוקים יז-יט, פרק נד, פסוקים ו-ח):
התעוררי התעוררי קומי ירושלים אשר שתית מיד ה' את כוס חמתו את קוּבַּעת כוס התרעלה שתית מָצית.
אין מנהל לה מכל בנים ילָדה ואין מחזיק בידה מכל בנים גידֵלה.
שתיים הֵנה קוראותייךְ מי ינוּד לך השוד והשבר והרעב והחרב מי אנחמך, כי כאישה עזובה ועצובת רוח קראָך ה' ואשת נעורים כי תימאס אמר אלוהייך.
ברגע קטון עזבתיךְ וברחמים גדולים אקבצך, בשצף קצף הסתרתי פני רגע ממך ובחסד עולם ריחמתיך אמר גואלך ה'.
מחשבותיה של נעמה ממשיכות גם לפסוק זעם מספר הושע: "סְבָבוני בכחש אפרים, ובמִרמה בית ישראל", ולדברי תוכחה של ירמיהו: "אל תבכו למת ואל תנודו לו, בְּכו בָכוֹ להולך כי לא ישוב עוד וראה את ארץ מולדתו".
כאשר אודי מטלפן, חולף במוחה של נעמה פסוק הנחמה מספר ישעיהו "לא יבוא עוד שִמשךְ וירחך לא ייאסף כי ה' יהיה לך לאור עולם ושָלמו ימי אבלך".
עיקר הספר עוסק בהתפוררות נישואיהם של אודי ונעמה, אך בתיאור זה משולבים סיפורי זוגיות נוספים, בעלי אופי אחר:
הזוגיות של הוריה של נעמה, שבה אמהּ של נעמה נטשה את בעלה ושני ילדיה, מתוך רצון להגשים את עצמה.
הפלירט בין מיכה ליעל, שכתוצאה ממנו הרתה יעל, אך גילתה שלתקוותה שמיכה יעזוב את אשתו למענה אין בסיס.
וישנה גם נקודת המבט של מיכה: "אני הודעתי לה מהרגע הראשון שאני לא רוצה את התינוק, שאני לעולם לא אעזוב את אשתי, אמרתי לה שאם לא תהיה ברירה אני אכיר באבהות ואשלם לה מזונות אבל לעולם לא אוכל לחיות איתה".
הפלירט בין מיכה לנעמה, שעיקרו מפגשים מיניים.
על פלירט זה העירה נופר רשקס: "קיום יחסי מין עם פרטנר זר, ללא מחויבות וללא רגשי אשמה, בלב המערכת הזוגית הכושלת של חייה, הוא אפוא חוויה של שחרור מבחינת נעמה, הכרה במלאכותיותה של המערכת וויתור סמלי עליה."
הספר מתאר את התהליך המייאש והמכאיב של התפוררות נישואיהם של אודי ונעמה.
במהלך הלילה מאבדת נעמה את בעלה, את עבודתה ואת גזרתה הנאה, אך סוף הסיפור נותן מקום לתקווה:
ליחסי המין, שהיוו מרכיב חשוב בחייה של נעמה עם אודי, נמצא תחליף בדמות יחסי המין עם מיכה (אולי תחליף חלקי וזמני, אך כזה שמוכיח היתכנות).
מנהלת המעון מזמינה את נעמה לחזור לעבודתה.
נעמה שמחה לגלות שחליפת המכנסיים האפורה שוב עולה עליה.
נוגה, הסובלת אף היא מהמשבר בחיי הנישואים של הוריה, שמחה לגלות שאביה לא נטש אותה, והוא מגיע כדי לשמח אותה ביום הולדתה.
בנוסף, במהלך מחלתה בימים שלאחר עזיבתו של אודי, נפתרת לה חידת אשפוזה בינקותה.
נופר רשקס מציינת: "המצב בסיום הרומן זהה לכאורה לסצנה ההתחלתית: שלושתם בבית.
המעגל הושלם – אבל, כמובן, במערך שונה מאוד: עכשיו זוהי קהילה קטנה שהקשר המחבר בין איבריה אינו מבוסס על קיבעון (שהסתמן בשיתוק הפסיכוסומטי של אודי, בסוציומטיות של נוגה ובנרקיסיזם של נעמה), אלא על קיום נבדל ועצמאי של כל אחד משלושת רכיביה האנושיים, על בחירה מתוך חופש."
הצלחתו הגדולה של הספר, שהיה רב-מכר, הובילה את מנחם חיים להזמין הדפסה, ללא הרשאה מבעלי זכויות היוצרים, של 3,000 עותקים של הספר לשם מכירתם.
בית משפט השלום בתל אביב הרשיע את חיים בעבירות על פקודת זכויות יוצרים, וגזר עליו 6 חודשי מאסר בעבודות שירות, 9 חודשי מאסר על תנאי למשך 3 שנים, וקנס בסך 30,000 ש"ח או 6 חודשי מאסר תמורתו.
חיים ערער לבית המשפט המחוזי, ובערעור הופחת עונש עבודות השירות ל-4 חודשים.
בעל זבוב הוא סרט קולנוע אמריקאי מסוגת סרט הרפתקאות דיסטופי המבוסס על ספר בשם זה משנת 1954 מאת הסופר ויליאם גולדינג שזכה בפרס נובל לספרות בשנת 1983.
זה העיבוד הקולנועי השני של הספר.
העיבוד הראשון הופק ב-1963 בבימויו של פיטר ברוק.
הסרט צולם בהוואי וקיבל ביקורות מעורבות בעיקר בגלל סטייתו מהסיפור המקורי אבל הוא הצליח באופן מסחרי והפך לסרט פולחן.
מטוס ובו 24 קדטים צעירים של אקדמיה צבאית מתרסק לים ליד אי מרוחק.
הנערים מצליחים להגיע לאי ביחד עם הקברניט המבוגר והפצוע, קפטן בנסון.
לאחר התאוששות הם מתחילים להתארגן.
ראלף "הקולונל" (בלת'זר גטי) נבחר להיות המנהיג ומשימתו העיקרית היא להבעיר מדורה שתוכל לגלות אותם למחפשים מהאוויר.
בנסון הפצוע עוזב אותם בלילה, מגיע למערה ונשכב בתוכה.
כעבור זמן קצר קורא תגר על מנהיגותו נער בשם ג'אק (כריס פור), נער כריזמטי הסוחף כמעט את כל הנערים אליו.
הם צובעים את פניהם, מחדדים את מקלות העץ מתעסקים בציד ומזניחים את המדורה.
אחד מהם נכנס למערה חשוכה, נתקל בבנסון ודוקר אותו.
הוא ורץ להודיע לחבריו כי יש במערה מפלצת.
הם נפחדים ושמים בפתח המנהרה ראש של חזיר שצדו כדי שיגן עליהם מהמפלצת.
הראש מושך זבובים והם מכנים אותו "בעל זבוב".
לבסוף נשאר ראלף עם סימון (ג'יימס באדג' דייל) ונער שמנמן המכונה "פיגי" (חזרזיר) (דנואל פיפולי).
לסימון יש מקל זוהר והוא נכנס איתו למערה ומבחין בבנסון.
הוא רץ להודיע לחבורה הפראים אך הם חושבים שהוא המפלצת והורגים אותו.
ראלף מגיע עם "פיגי" לפגישה עם הציידים הפראים ו"פיגי" נואם בפניהם שיש לשתף פעולה כדי שיחלצו אותו מהאי.
בתגובה הם זורקים עליו סלע והורגים אותו.
ג'אק מתנהג כדיקטטור ומשליט שלטון קפדני על כולם.
חייבים להישמע רק לפקודותיו והסוטים מכך מולקים לעיני כולם.
ראלף נשאר לבד אך הפראים רוצים לתפוס ולרצוח אותו.
הם מבעירים אש במקומות רבים באי והוא רץ על נפשו לעבר החוף.
ראלף נמלט על נפשו מהפראים המנסים לרוצחו.
הוא נס בין להבות האש ומגיע בשארית כוחותיו לחוף שם הוא נתקל בקצין אמריקאי ובקבוצת חיילים שראו את האש והגיעו לאי.
הקצין מסתכל בתימהון על ראלף הפורץ בבכי ומעליו קבוצת הציידים הנראים כמו פראים ילידי האי.
בעל חיים ישיב (על פי האקדמיה ללשון העברית: בעל חיים קָבִיעַ) הוא אורגניזם חסר היכולת הביולוגית לתנועה עצמית.
בעלי חיים ישיבים אינם נעים ממקומם בדרך כלל.
הם יכולים לנוע כתוצאה מכוחות חיצוניים (כדוגמת זרמי מים), אבל בדרך כלל הם צמודים באופן קבוע למשהו.
אורגניזמים כדוגמת אלמוגים מייצרים בעצמם את המצע שממנו הם גדלים.
בעלי חיים ישיבים אחרים נצמדים לחומרים מוצקים כדוגמת סלעים, גזעי עצים מתים, או חפצים מעשי ידי אדם כדוגמת אוניות טרופות, מצופים או גוף אונייה מתחת לקו המים.
כל בעלי החיים הישיבים הם חסרי חוליות, למעט גנוניים, וכמעט כולם חיים במים.
בעלי החיים הישיבים הקרובים ביותר לבעלי חוליות הם מיתרני זנב, שיש להם מיתר גבי בשלב הפגית שלהם, המכונה גם "פגית ראשנית".
לעיתים קרובות, הפגיות של בעלי חיים ישיבים, כמו מיתרני זנב, חופשיות לנוע או לחיות כפלנקטון.
בעלי החיים הישיבים הידועים ביותר הם האלמוגים הבנויים בשונית.
דוגמאות נוספות כוללות ספוגיים, חיטחבים וברכיופודים.
טפילים רבים נקשרים עצמם כפגית לבעלי החיים הפונדקאים שלהם והופכים לצורות ישיבות.
לאחר מכן אינם יכולים עוד לעזוב את הפונדקאי.
דוגמה, בעלי החיים מהמשפחה Cyamidae, מסדרת השטצדאים החיים כטפיל חיצוני על עור לווייתנים.
בעלי חיים ישיבים למחצה הם מינים של בעלי חיים ישיבים שאינם צריכים לזוז ממקומם בדרך כלל, אבל מסוגלים לנוע באיטיות רק בנסיבות קיצוניות.
מינים רבים של צדפות ושושנות ים הם ישיבים למחצה.
לבעלי חיים ישיבים יש בדרך כלל שלב בהתפתחותם שבו הם מסוגלים לנוע בכוחות עצמם.
לדוגמה, הפגית של הספוגיים מסוגלת לנוע והופכת לישיבה בבגרותה.
בניגוד לכך, מינים רבים של מדוזות מתפתחים כפוליפ ישיב בתחילת מחזור החיים שלהם.
במקרה של כנימת קוכיניאל, טפיל ישיב למחצה של צמחי צבריים שלב התנועה מתרחש בשלב הנימפה הצעירים עוברים למקום האכלה ומייצרים חוטי שעווה ארוכים.
בהמשך הם עוברים לקצה עלה הקקטוס, שם הרוח תופסת את חוטי השעווה ומובילה את הפגיות הזעירות לפונדקאי חדש.
בעלי חיים ישיבים רבים, כולל ספוגים, אלמוגים והידרה, מסוגלים להתרבות ברבייה אל-זוויגית "אין סיטו" על ידי תהליך של הנצה.
אורגניזמים ישיבים כמו זיפרגליים ומיתרני זנב זקוקים למנגנון כלשהו כדי להעביר את צאצאיהם לשטח חדש.
זו הסיבה שהתאוריה המקובלת ביותר המסבירה את האבולוציה של שלב הפגית היא הצורך ביכולת פיזור למרחקים ארוכים.
התקבצות (Clumping) היא התנהגות באורגניזמים ישיבים, שבה פרטים ממין מסוים מתאגדים ביחד, וניתן לראות אותה באוכלוסיות של שוניות אלמוגים ובאוכלוסיות של כנימת קוכיניאל.
ההתקבצות מאפשרת רבייה מהירה יותר והגנה טובה יותר מפני טורפים.
אזור הכרית בסביבות החופיות והביומות החופיות נשלט על ידי אורגניזמים ישיבים כמו צדפות.
משטחים קרבונטיים גדלים כתוצאה מהצטברות שרידי השלדים של אורגניזמים ישיבים, לרוב מיקרואורגניזמים, שגורמים להשקעה של קרבונטיים באמצעות חילוף החומרים שלהם.
בעל השבועה הוא הספר השלישי בסדרת הפנטזיה האפית "גנזך אורות הסער" מאת ברנדון סנדרסון, העוקבת אחר המלחמה המתפתחת בין גזע בני האדם לגזע הפרשנדים בעולם בשם רושאר.
הספר ממשיך לעקוב אחר ארבע הדמויות העיקריות מצד בני האדם - קאלאדין, עבד שעולה בדרגות והופך לקפטן בצבא האלת'י.
דאלינאר קולין, דודו של המלך המנסה לקדם איחוד פוליטי וצבאי של כל הממלכות הקטנות של אלת'קאר לקראת המלחמה בפרשנדים, שאלאן דאבאר, בת למשפחת אצולה קטנה שהופכת לשולייה של ג'סנה קולין, אחייניתו של דאלינאר, ואחותו של המלך; סזת' בן בן ולאנו - המתנקש בלבן משינובאר.
ב"בעל השבועה", מתווספת לנקודות המבט של הדמויות ראשיות, ואנלי, חברה במועצה המנהלת של הפרשנדים, ומהמובילות של הפרשנדים במלחמתם הנוכחית - אחותה של הלוחמת הבולטת של הפרשנדים אשונאי.
הספר הגיע למקום הראשון ברשימת רבי המכר של הניו יורק טיימס לספרי בדיון בכריכה קשה עם צאתו ונשאר ברשימה שלושה שבועות ברציפות.
הספר הבא אחריו בסדרת הגנזך, הוא "קצב המלחמה" שיצא בנובמבר 2020.
שמו של הספר השלישי השתנה מספר פעמים במהלך הכתיבה.
סנדרסון דיווח בטוויטר שבתחילת העבודה הוא שקל לקרוא לספר "אבנים מחוּללות" (Stones Unhallowed) כשסזת' בן בן וולאנו תוכנן להיות הדמות העיקרית בסיפור.
במהלך כתיבתו שמו שונה ל"שובר השמיים" (Skybreaker) ולבסוף נבחר "בעל השבועה" (Oathbringer) כשהדמות המובילה לבסוף היא זו של דאלינאר קולין.
לפני יציאת הספר לאור, פרסם סנדרסון מספר פרקים בבלוג שלו, והם נקראו בכנסים ופורסמו באנתולוגיות.
סנדרסון סיפק דיווחים רבים על התקדמות בכתיבה ברדיט.
בדצמבר 2016, שלושה שבועות אחרי העדכון השישי של סנדרסון, הכריזה ההוצאה לאור שלו Tor שסנדרסון השלים את הטיוטה הראשונה לספר באורך של 461,223 מילים.
ב-15 במרץ 2017, סנדרסון השלים את השכתוב השלישי מתוך חמישה מתוכננים, עם מניין מילים של 514,000. ב-15 ביוני 2017 סנדרסון השלים את השכתוב החמישי והאחרון של הספר והצליח לצמצם את הספר ל-450,000 מילים.
ב-27 ביוני 2017 Tor פרסמו בלוג שמתאר את תהליך קריאת הבטא שבו הקוראים סיפרו על התגובות שלהם לספר ונושאים של המשכיות או בעיות בספר שהם נתקלו בהם.הספר מורכב מפרולוג אחד, אפילוג אחד, 122 פרקים, ו-14 הפוגות.
בשל אורכו של הספר, Tor נאלצו להדפיס אותו במקום שונה מהדפוס שהדפיס את "רסיסים של אור".