tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
הספר מסתיים כאשר יהודה לקח חופשה מהצבא ומהפליג לארץ ישראל יחד עם אחותו כדי לסיים את שיקומה.
רוב גיבורי הסיפור הם פרי הדמיון, אך פעולותיהם בצבא הבריטי, ואף בשירות ההגנה, בהשגת נשק ובפעולות הצלה ועליה, אכן התרחשו במציאות.
בעקבות סוד המגילה הוא ספר ילדים שיצא לאור בשנת 1992. הספר בעריכת סיגל תירוש (היום סיגל לאה רוה) נכתב על ידי צוות כותבים: סיגל תירוש, לאה טל וישראל פיבקו קומיקס מאת אורי פינק.
ראשון בסדרה "בעקבות סוד החגים".
הספרים נוצרו בתהליך עבודה של צוות מקצועי.
הסדרה זכתה לשבחי הביקורת בעיתונים המובילים בעיתונות החילונית והדתית.
הספר היה בשוק במשך כ-10 שנים ולפי ההערכה נמכרו כמה אלפי עותקים.
בעקבות סגירת ההוצאה לאור - לא ניתן כיום להשיג את הספר בחנויות.
מבנה הספר שואב את השראתו מדפי התלמוד.
בכל דף יש את עלילת הקומיקס, את טקסט מגילת אסתר ושאלות ותשובות המבארות ונותנות מידע ופעמים רבות הסתכלות חדשה על סיפור פורים.
פרק א: ובו מסופר על משתה ועוד משתה ועוד משתה ועוד.
פרק ב: ובו מסופר על נערה יתומה יפהפייה שהופכת למלכה...
פרק ג: ובו מופיע הרשע, הפור מופל ונגזר הגורל...
פרק ד: ובו מסופר על המלכה ועל תוכניתה...
פרק ו: ובו מסופר על נדודי השינה של המלך, ומה שקרה בעקבותיהם...
פרק ז: ובו מסופר על המשתה ועל המלכה הנחלצת לעזרת עמה...
פרק ח: ובו מסופר על הגלגל שהתהפך, על הטוב שעלה ועל הרע שנפל...
פרק ט: ובו מסופר על החלשים המתגוננים ועל חגיגות הניצחון...
פרק י: ובו מסופר על הסוף הטוב...
מה נעלם ומסתתר במגילת אסתר?
המקום והזמן שבהם מתרחש הסיפור
כל מה שרצית לדעת על פורים ולה היה לך את מי לשאול
מפתח למילים, למושגים וגם לרגעים הדרמטיים שבקומיקס
לכל המתעניינים הרוצים לדעת יותר על מגילת אסתר (מקורות ציטוטים ומראי מקום).
מקטעי פרשנויות על מגילת אסתר מתוך הספר
"ויהי בימי אחשורוש..." ממתי קוראים למלך בשמו הפרטי וללא תואר כבוד?
מדוע המספר אינו קורא לו "המלך אחשוורוש" כראוי למלך?
זו הפעם היחידה במגילה בה אחשוורוש מוזכר ללא התואר 'המלך'.
האם יש כאן נימת זלזול?
או אולי מעמדו של אחשוורוש המלך עדיין אינו מבוסס?
רק "בשנת שלוש למלכו" (א2) מתחיל אחשורוש להיקרא "המלך אחשורוש" ייתכן כי כינויי כבוד אלו רומזים על תהליך ההתבססות של שלטון המלך אחשוורוש.
גם במדרש מתייחסים לעניין זה, לפי אחד המדרשים: "אחשורוש מלך ראשית על שבע מדינות, לאחר מכן על עשרים ולבסוף על מאה".
ספקות לגבי הדיוק ההיסטורי בתיאור זה עולות מתוך השוואה עם כתבי הרודוטוס.
על מוצאה ומעמדה של ושתי אין המגילה מרחיבה את הדיבור.
אך במדרש מסופר כי ושתי היא בתו של המלך בלשצר בן נבוכדנצר.
לפי מדרש זה, דריווש הראשון הפרסי ניצח והרג את אביה של ושתי והשיאה לבנו, אחשוורוש.
כלומר, בתהליך הכיבוש של בבל על ידי פרס, המעצמה העולה, הושמד בית המלוכה הבבלי, ועל בת המלך המובס היא להינשא לבנו של המלך הכובש.
'שידוך' מעין זה היה דבר מקובל בעולם העתיק.
"ותמאן המלכה ושתי לבוא..." איך מעזה המלכה לסרב?
ידיעה מרעישה כזו מזמן לא הייתה בשושן!
כותרות סנסציוניות היו בוודאי מדגישות את סירובה של ושתי: המלך פוקד "לְהָבִיא אֶת-וַשְׁתִּי הַמַּלְכָּה, לִפְנֵי הַמֶּלֶךְ--בְּכֶתֶר מַלְכוּת" אחד המדרשים מוסיף כי הדרישה לבוא "בְּכֶתֶר מַלְכוּת" פירושה רק בכתר מלכות, כלומר בעירום.
ולא היית כדאי לרוץ לפני מרכבתו של אבא..." (אגדת אסתר, ז ע"ב)
אבל המלכה, בתוקף תוארה המלכותי, מסרבת לבוא: "ותמאן המלכה ושתי"!
זו הפעם הראשונה, והאחרונה, שהתואר "המלכה" בא לפני שמה של מלכה כלשהי במגילה!
תואר מלכות לפני שמה מראה על היותה חשובה בזכות עצמה, כשווה למלך.
לפי המדרש, ושתי היא בת מלך, וגאוותה נובעת ממוצאה וממעמדה.
היא יודעת כמה מסוכן לסרב למלך, למרות זאת, ושתי מעזה ובוחרת שלא לוותר על כבודה כאשה וכאדם!
על כן, יש נשים שרואות בה את "הפמיניסטית הראשונה".
על פי אחד המדרשים ממוכן הוא המן.
לממוכן (והמן) יש כישרון נדיר להפוך בעיות אישיות לבעיות כלל ממלכתיות.
הסכסוך האישי בין ושתי לאחשורוש הופך, בדברי ממוכן, לסכסוך כלל-עולמי בין כל הגברים לכל הנשים.
"ותילקח אסתר אל בית המלך" – מדוע צריך לקחת אותה?
אסתר עונה על כל הקריטריונים של 'המכרז' ויותר מכך – היא לא רק "טוֹבַת מַרְאֶה" אלא גם "ַנַּעֲרָה יְפַת-תֹּאַר".
אך מי ממליץ עליה לתחרות?
אולי מרדכי, המודע לפוטנציאל הטמון באסתר?
האם הדוד חושב על התועלת שעשויה לצמוח מקשרים עם השלטון במקרה שאסתר תיבחר למלכה?
פרשנים רבים אינם סבורים כך.
המדרש אומר כי מרדכי כיהודי, לא רצה כלל כי בת חסותו תילקח אל המלך הגוי.
אם כך הדבר, מי מוסר את שמה וכתובתה של היפהפייה היהודייה למארגני התחרות?
ואם מרדכי מנסה להסתיר את אסתר, מדוע אין הכתוב מספר על כך?
שאלות אלו נשארות בגדר תעלומה.
מסתבר מתוך הכתוב, כי הנערות באות אל המלך מתוך רצון.
דווקא משום כך בולטת העובדה כי אסתר נלקחת אל המלך.
שנה שלמה באווירת התחרות העזה לא שינו את הנערה ה" נֹשֵׂאת חֵן, בְּעֵינֵי כָּל-רֹאֶיהָ".
אסתר אינה רוצה לבוא אל המלך.
דומה שנפשה סולדת מן הרעיון שעליה לנסות לפתות אותו למצוא חן בעיניו.
יש לזכור זאת היטב, שכן הבנת יחסה זה של אסתר אל המלך אחשוורוש מסייעת להבין א המשך העלילה.
מתי נלקחת אסתר אל המלך?
הדחתה של ושתי מתפקידה כמלכה מתרחשת באמצע השנה השלישית למלכת אחשוורוש, ואילו אסתר נלקחת אל המלך, "בִּשְׁנַת-שֶׁבַע, לְמַלְכוּתוֹ" שלוש שנים וחצי המלך עסוק לילה לילה בבחינת הבתולות הבאות לפניו.
מקץ שלוש שנים וחצי (ואלך ומאתיים נערות!) מגיע תורה של אסתר.
מדוע אוהב המלך את אסתר מכל הנשים?
היו – כמו הגי הסריס המומחה לנשים – שהבחינו בחסד שבאישיותה, אך המלך ראה את השלמות שבה: "וַתִּשָּׂא-חֵן וָחֶסֶד לְפָנָיו".
אין מדובר כאן רק על תשוקה אל נערה יפה (הכתוב יכול היה להגיד: ויחשוק בה המלך מכל הבתולות).
המלך אוהב את אסתר בשל יופייה ואופיה כאחד.
עם זאת עולה מן הפסוק כי אהבתו של המלך לאסתר הייתה חד צדדית.
בכל אופן, בשום מקום לא נאמר מה חשה אסתר כלפי אחשוורוש.
שם החג נועד להזכיר לעם ישראל את נס הפורים: "עַל-כֵּן קָרְאוּ לַיָּמִים הָאֵלֶּה פוּרִים, עַל-שֵׁם הַפּוּר" הפור הוא הגורל שהפיל המן כדי לקבוע מתי להשמיד את היהודים.
ביום זה התהפך גורל היהודים בממלכה הפרסית ו"נֶהְפַּךְ לָהֶם מִיָּגוֹן לְשִׂמְחָה".
השם פורים מתאים לחג גם בגלל תהפוכות הגורל העוברות כחוט השני בסיפור המגילה.
ייתכן גם כי שם החג בא להזכיר לכל את גורל היהודים בגלות: חיי היהודים בגולה עלולים להיות תלויים בקוביית גורל הנזרקת על ידי שונא יהודים כמו המן.
הרב חיים ינון לוי, כ"ט בניסן תשע"ז 25-4-17 פנייה אל ועדת פרס שר החינוך ליוצרים בתרבות יהודית ע"ש אורי אורבך ז"ל על הספרים "בעקבות סוד המגילה" ו"בעקבות סוד ההגדה": "הספרים הנ"ל יונקים משורשי החשיבה היהודית ומהמקורות.
בדיאלוג בין דורי הם מעוררים ומלכדים, לאור הגותם של פרשנים מסורתיים, ושל אנשי חינוך בני ימינו...
ברור לכל מה כוחה של תרבות משותפת.
זהו אתגר ליצור מציאות שבה ילדים ממגוון זרמים ימשיכו לקרוא ספרים מארון הספרים היהודי המשותף, ולחלוק חוויות דומות, גם במסגרת המשפחתית.
ההישג שהסדרה זכתה לו, להגיע ולרגש קהלי יעד של חילונים ודתיים בכל הגילאים ראוי לתשומת לב ולהערכה."
במוסף "7 ימים" של ידיעות אחרונות כתבה אודטה א.
דנין 30-3-92 "אני עדין מחכה למאיר שלו, שכתב את 'תנך עכשיו' הנפלא שלו – שיטפס על מגילת אסתר, באותו נוסח.
כי אין, אין בשום מקום סיפור ג'וסי כזה.
ועד שהספר הזה ייצא, אני מסתפקת בספר 'בעקבות סוד המגילה' (הוצאת יקינתון), שהוא יופי של דבר.
הראשון, כך אומרים לי, בסדרת 'בעקבות סוד החגים'..." "זהו ספר לכל המשפחה שכל מנעד הגילים ימצא שם משהו כלבבו.
גירוי אינטלקטואלי וויזואלי נהדר, שמלמד אותך בלי כאבים 'מסורת'."
שני כרכים אלה תורגמו לעברית על ידי שושנה כרם בהוצאת כרמל בשם הזמן הזה II ,I: כתבים פוליטיים בשנת 2013.הכרך השלישי Actuelles III : Chroniques 1939-1958.
כרך ראשון זה כולל בעיקר מאמרים שפורסמו בעיתון קומבה בשנים 1944–1946 ועוד מאמרים ועדויות מן השנים 1946–1948, כאשר קאמי היה עורך העיתון.
קאמי כותב (בפתח הכרך) שהעדיף מאמרים אלה על אחרים אף על פי שבנקודת הזמן של האיסוף (1950) הרגיש חוסר נוחות ואף התנכרות אליהם, אבל היו משמעותיים בנקודת הזמן – הן לגביו ככותב והן לגבי הקהל.
קאמי מבקש מקוראיו להבחין בתקווה שמבעד למאמרים.
בזאת הוא מתווכח עם הטענה הפסימית שהתרבות האירופאית נכחדה במאבק בין שתי אימפריות ענק (ספק במלחמת העולם השנייה, ספק ב"מלחמה הקרה") – יטען קאמי, כל עוד יש תקווה ומטרה למען מה להיאבק, אפילו אם המצב קשה, יש להיאבק.
המאבק יסתיים רק כאשר האדם הנאבק ישכח את הסיבות למענן יש להיאבק.
בפרק זה בחר קאמי 3 מאמרי מערכת שהתפרסמו בין 24 ל-30 באוגוסט 1944, בזמן שחרור פריז.
ב-24 באוגוסט 44' כתב קאמי במאמר המערכת מילים מלאות תקווה, לא רק על השחרור אלא על עשיית הצדק: "פריז הענקית הזאת [...] נדמית בעינינו בסופו של דבר מוארת יותר מ'עיר האורות' שהייתה קנאת העולם כולו.
היא זוהרת בכול אורות התקווה והכאב, בוערת בלהבה של אומץ חד ומפוכח, ובכול הזוהר, לא של השחרור בלבד, אלא של החופש הקרב ובא".
ביום למחרת כתב "בזמן שכדורי החופש שורקים עדיין באוויר [...] בלילה זה, שאין דומה לו, מסתיימות ארבע שנות היסטוריה מפלצתית ולוחמה בלתי נתפסת שבהן צרפת התעמתה עם חרפתה ועם זעמה".
בחלק זה כינס קאמי שלושה מאמרים מהשליש האחרון של שנת 44' בנושא תפקיד העיתונות.במאמר מסוף אוגוסט 44', עת פריז שוחררה זה מכבר, הוא הודה שבמהלך הקרב על החופש השתמשו בנוסחאות פופולריות: "לא נרתעו מנאמת מוגזמת או מפנייה לרגישותן של נשים פשוטות, כפי שנעשה ברוב העיתונים לפני פרוץ המלחמה ובמהלכה".
וגם "העיתונאי, שבידו מידע רב יותר מהמצוי בידי כלל הציבור, אחראי לספק עם מרב ההסתייגויות מידע שאינו מבוסס".
אוליביה טוד, מחבר הביוגרפיה של קאמי, כתב ש"עיתון טוב, לדעתו, מחפש את המכנה המשותף הגבוה ביותר בין קוראיו, ולא את הנמוך ביותר".
במדור זה כינס קאמי 11 מאמרים מקומבה שהתפרסמו בשנה שלאחר השחרור (44'-45') ודנים בסדר, בצדק ובחופש.
"האמנם הסדר החברתי הוא רק השקט ברחובות?
[...] מתחת למראית עין של אי-סדר, המהפכות טומנות בחובן עיקרון של סדר.
העיקרון הזה ישלוט אם אמנם המהפכה שלמה.
אולם אם המהפכות נכשלות או נעצרות באמצע הדרך, משתררת במרוצת שנים רבות שגרה של אי-סדר גדול [...] אין אדם היכול להשתוקק לסדר העליון הזה יותר מאיתנו [...] אבל לעולם אנו נעדיף אי-סדר מאי-צדק".
במאמר אחר, בתשובה לשר ההסברה פייר-אנרי טייטגן (Pierre-Henri Teitgen), שבאופן כללי קאמי הסכים עמו, כתב: "מר טייטגן הציג לפרטיו את מנגנון הוויתורים שהביא צרפתים רבים כל-כך לידי רפיסות ובגידה.
כול ויתור לאויב ולתחושת הנוחות גרר עוד ויתור.
זה האחרון לא היה חמור מקודמו אך שניהם ביחד, זה לצד זה, יצרו נבזות.
בתגובה חיובית למאמר של עמיתו ז'אן גֶאנו (Jean Guéhenno) ביומון לה פיגארו כתב קאמי שאנו "מסכימים על המטרות, ואנו חלוקים בדעתנו בכול הנוגע לאמצעים.
אל לנו להטיל ספק שכולנו נושאים אתנו תשוקה חסרת פניות למען אושרם הבלתי אפשרי של בני האדם, אולם בפשטות יש בקרבנו מי שסבורים שאפשר לנקוט כל אמצעי למימוש האושר הזה, ולעומתם יש מי שאינם חושבים כך.
גם אנו נמנים עם מי שאינם חושבים כך.
אנו יודעים באיזו מהירות האמצעים נתפסים כמטרות, ואיננו שואפים לצדק חסר ערך".
לקאמי, שהצטרף כבר בגיל 21 באלג'יר (בשנת 1934) למפלגה הקומוניסטית אבל פרש ממנה לפלג סוציאליסטי שנה מאוחר יותר, היה ברור שהמטרה אינה מקדשת את האמצעים.
על זה תתגלע לימים המחלוקת שלו עם מרב האינטלקטואלים של השמאל בשנות ה-50'.
אחרי הצהרתו של האפיפיור פיוס (שכיהן במקביל לתקופת הנאצים) ב-12 בדצמבר 1944 בזכות הדמוקרטיה, כתב קאמי: "צריך לשבח אותו כל כך [...] זה שנים שאנו מחכים שהסמכות הרוחנית הגדולה ביותר של זמננו תואיל בטובה להוקיע במילים ברורות את מעשי הדיקטטורות.
שכן ההוקעה הזאת נרמזה אולי בתוך איגרות ששלח האפיפיור לבישופים, בתנאי שיש מי שיפרש אותן.
אולם היא מנוסחת בשפת המסורת שמעולם לא הייתה מפורשת לרוב בני האדם.
נאמר בבירור: היינו רוצים שהאפיפיור ינקוט עמדה ממש בתוך אותן שנות החרפה, ויגנה את אשר צריך היה לגנותו.
קשה לחשוב שהכנסייה השאירה את המטלה הזאת בידי אחרים, פחות ידועים, שלא הייתה להם אותה סמכות".
מסר הזה, של אכזבה קשה מהכנסייה הקתולית בתקופת המלחמה, חוזר שוב ושוב בכתבי קאמי.
קאמי היה בין היחידים שיצאו נגד הנשק הגרעיני.
למרות הזדהותו עם ניצחון בעלות הברית על יפן, כתב: "יש להבין אותנו היטב.
כאשר היפנים נכנעו אחרי הרס הירושימה והשפעת האימה, אנו שמחנו.
אך אנו מסרבים להסיק מידיעה חמורה זו יותר מנחרצות לתמוך היתר שאת בחברה בין-לאומית אמיתית שבה למעצמות הגדולות לא יהיו זכויות יתר מהאומות הקטנות והבינוניות, שבה המלחמה, מגפה שהפכה סופנית אך ורק בשל גורם הידע האנושי, לא תהיה עוד מותנית בתאבונה או בדוקטרינה של מדינה זו או אחרת".
בפרק זה כינס קאמי חמישה מאמרים הדנים בתוצאות המלחמה הארוכה והקשה.
בשני מאמרים הוא כותב על אסירי "מחנה היהודים" (דכאו), שעדיין נמצאים בתחומי המחנה גם לאחר השחרור, אם בגלל מניעת המחלות או מחמת הבירוקרטיה של השחרור: "בכל יום מתים יהודים.
לאחר מותם הם נערמים בפינה של המחנה ומצפים שיצטברו די גופות כדי שיהיה אפשר לקברן [...] ואז, בחומה של השמש מתפשטת שעות וימים צחנה עזה במחנה היהודים ועל המחנה שלנו (המחנה של אנשי הרזיסטאנס הצרפתים)".
קאמי יצא נגד עינוי הדין והסבל שחוו המשוחררים: "הם ציפו לשחרור, באותו המקום ממש שבו הם סברו שאין עוד סבל נורא כסבלם, הם מתייסרים היום עוד יותר, שכן הוא נוגע עכשיו באמון שהם רוחשים".
מאמר זה הכה גלים, והעיתון פראנס סואר האשים את קומבה שהוא הזדרז להאשים את האמריקאים, משחררי המחנה, ושיש לקאמי סיבה פוליטית לעשות זאת.
יומיים לאחר מכן כתב קאמי שוב במאמר המערכת: "אנו דוחים בכל תוקף [...] רק דבר אחד עומד לנגד עינינו: להציל חיים של הצרפתים הנשגבים ביותר".
והוסיף: "מכל מקום אנו נמשיך למחות עד שיימלאו כול דרישותינו.
אם מאמרנו הקודם הצליח לרגש, מוטב.
אין ספק שהיה טוב יותר אילו ההתרגשות לא נזקקה למאמר כדי להתעורר.
יש בדכאו מראות שהיו צריכים להספיק.
אולם זו לא העת לחרטה, זו העת לפעולה".
קאמי כינס ארבעה מאמרים מקומבה מהשנים 1946–1947. במאמרו "הנגע" ניסה קאמי להשוות את התורה הנאצית לגזענות הצרפתית, וכך כתב: "בעיתון בוקר מופיעה כותרת ראשית ברוחב של כמה טורים בעמוד הראשון: 'הרוצח רָזֶטָה' [...] שום עיתונאי לא היה מעז לנסח כותרת כזו אם שמו של החשוד היה דופון או דורן.
אולם מר רזטה הא תושב מדגסקר, ועליו להיות רוצח בדרך כלשהי [...] כך גם נתקלים תמיד, כאן ושם, בצרפתי, שלעיתים קרובות הוא אינטליגנטי, האומר לכם שהיהודים באמת מגזימים.
כמובן, לצרפתי הזה יש חבר יהודי שהוא, לפחות [...] ובאשר למיליוני היהודים שעונו או נשרפו, בן שיחתכם לא מסכים לשיטות אלה, כלל וכלל לא.
פשוט, הוא מוצא שהיהודים מגזימים, והם שוגים שהם תומכים האחד באחר, אפילו אם מחנה ריכוז הוא שלימד אותם את הסולידריות הזאת".
קאמי טען שנאמני היטלר יישמו באירופה את חוקיהם הנתעבים כי הם סברו שהם גזע נעלה, ולכן אין חוק שווה לגרמנים וליתר עמי אירופה.
אבל אם גם הצרפתים אינם מזדעזעים מן המעשים שהם עצמם עושים לאלג'ירים או לתושבי מדגסקר, הרי זה מפני שגם הצרפתים מחשיבים עצמם נעלים כלפיהם: "אין מדובר בהטפה לרגשנות מגוחכת הבאה להתיך את כל הגזעים לתערובת חומלת אחת.
בני האדם אינם דומים, זה נכון, ואני יודע היטב איזה תהום של מסורות מפרידה ביני ובין אפריקני או מוסלמי.
אך אני גם יודע מה מאחד אותי עמם, ושיש בכל אחר ואחד מהם משהו שלא אוכל לבוז לו מבלי לבזות את עצמי".
בחלק זה כינס קאמי שמונה מאמרים.חלקם הופיעו בקומבה וחלקם בדו-ירחון קאליבן (Caliban) של ז'אן דניאל, עיתונאי יהודי צרפתי, כולם באותה כותרת, "לא קרבנות, לא תליינים" .
במאמרו "מאה שנים של פחד" קאמי טען שהמאה ה-20 מאופיינת בפחד.
אם המאות ה-17, 18 וה-19 היו המאות של המתמטיקה, הפיזיקה והביולוגיה, בסדר זה, הרי שהמאה ה-20 היא לדבריו המאה של הפחד: האדם אינו יכול לשכנע יותר, העולם מונע בידי כוחות חירשים שאינם נענים לאותות האזהרה והדיבור הוא חסר תועלת.
"אל לך לדבר על הטיהור של האמנים ברוסיה, כי זה ינוצל על ידי כוחות הריאקציה", כותב קאמי, ומנגד "עליך לעבור בשתיקה על תמיכת האנגלו-סאקסים בפרנקו, כיוון שהקומוניסטים ינצלו זאת".
ההיסטוריה והאידאולוגיה השתלטו על כל פינה, גורס קאמי, אנו נחנקים בקרב בני אדם המאמינים בצדקתם המוחלטת.
זוהי הברירה של אותם אנשים המטילים ספק בכך שהסוציאליזם הוגשם במלואו ברוסיה והליברליזם מומש בארצות הברית, המכירים את זכותו של כל אחד לקבוע את האמת שלו, אך שוללים את זכותו לכפות אותה באמצעות הרג.
קאמי אינו מסכים לניסוח השאלה הבינארית, "האם אתה מוכן שיהרגוך" מול "האם אתה מוכן להרוג".
צריכה להיות גם דרך אחרת, לדבריו.
במאמרו "הסוציאליזם שהוּלַךְ שולל" מזהה קאמי מועקה אצל האדם המערבי – הטרור אינו חוקי אלא אם מקבלים את התזה שהמטרה מקדשת את האמצעים.
קאמי מזכיר אינטלקטואלים המתרווחים בכורסא ומלגלגים על סוציאליסטים הנרתעים ממעשי הזוועה ואיבוד החופש בשם המרקסיזם ואומרים "הם נרתעו מפני הזוועה", בדיוק כמו הקיצוניות של רובספייר וחבריו אחרי הצלחת המהפכה הצרפתית: אותם סוציאליסטים, שחשים התלבטות בין חיי חופש ודמוקרטיה אך במחיר "שהצדק יצא מרומה" לבין צדק כאשר "החופש מדוכא מלכתחילה".
קאמי טוען "שהתקווה נמצאת בדיוק בסתירה הזאת": "אם יוותרו על המרקסיזם כפילוסופיה מוחלטת, הם יוכיחו שבזמן הזה הקִיץ הקץ על האידאולוגיות, כלומר על האוטופיות המוחלטות ההורסות את עצמן במהלך ההיסטוריה, בשל המחיר שהן גובות בסופו של דבר.
אז יהיה צורך לבחור אוטופיה אחרת, צנועה יותר ופחות הרסנית.
כך לפחות מכריח הסירוב להצדיק את ההרג לנסח את השאלה".
שתי תשובות לעמנואל ד'אסטייה דה לה ויז'רי
בפרק זה כינס קאמי שני מאמרים שכתב בתשובה לעמנואל ד'אסטייה דה לה ויז'רי, חבר הרזיסטאנס והמפלגה הקומוניסטית, חבר פרלמנט ומנהל היומון הקומוניסטי ליברסיון.
ד'אסטייה ענה לסדרת המאמרים "לא קרבנות, לא תליינים" במאמר בעיתונו "חלצו את הקורבן מידי התליינים" (קאליבן, מס' 15).
לדעת אוליביה טוד, ד'אסטייה ראה בקאמי אינטלקטואל שבורח מהפוליטיקה ומוצא מקלט במוסר.
הוא כתב לקאמי, בלי לדעת שקאמי חולה בשחפת: "אני פציפיסט, אתה פציפיסט.
אבל תנועתך החברתית למען השלום דומה לתנועה חברתית כנגד השחפת שתקבע לעצמה כמטרה למחוק אותה תוך סירוב להשתמש באמצעים שנועדו למנוע אותה".
לדעת ד'אסטייה, כחבר המפלגה הקומוניסטית, נדכאי כל העולם ישחררו את עצמם באמצעות האלימות.
קאמי ענה בגיליון העוקב של כתב העת וטען כי מעולם לא דגל באי-אלימות.
מייחסים לו זאת, גרס, למען קלות הוויכוח, ואין הוא חושב שעל מכות צריכים לענות בברכות, האלימות היא בלתי נמנעת.
"כדי לשים קץ לקפיטליזם אתה צריך להילחם בו.
זה חסר היגיון, ואני ממשיך לחשוב שאין להילחם ברע באמצעות הרע ביותר אלא באמצעות הרע במיעוטו.
אתה תאמר לי שמדובר בקרב האחרון, זה שיסדיר את הכול.
ואכן, אני מפחד שזה יהיה הקרב האחרון, ומכול מקום אני חושש שיוטלו בני אדם לתוך ההרפתקה החדשה הזאת, וייאמר להם שוב שהדבר נחוץ כדי שילדיהם לא יחוו זאת.
[...] המרקסיסטים, המכנים עצמם אדוקים, שהתייאשו מהופעתו של הצדק מיד, בחרו לשלוט בעולם בשם צדק עתידי [...] הם אינם חיים על האדמה הזאת, הם חיים בתוך היגיון.
ובשם ההיגיון העמידו סופרי האוונגרד בפעם הראשונה בהיסטוריה האינטלקטואלית של צרפת את האינטליגנציה לרשות הצדקת המוציאים להורג בירייה.
[...] ההיבטים האלה ייראו לך אולי מופרזים.
אולי הם אמיתיים, וההיסטוריה של היום היא רווית דם כל כך רק משום שהאינטליגנציה האירופית שבגדה במורשתה ובייעודה, בחרה בהפרזה ללא גבול בשל נטייתה למסעיר ולמשלהב".
אוליבייה טוד טען ש"קאמי חש היטב, כי וינסטון צ'רצ'יל הוא יותר 'שמאלי' מאשר יוזף סטלין".
כבר בתחילת הרצאה זו מצהיר קמאי על שלושה עקרונות:
א) לא להיגרר להיות מתחסד חילוני שאומר מה הוא מצפה מנוצרי: כמי שפטר עצמו מהחובות הדתיים, זה לא יאה להזכיר אותם למאמין הנוצרי.
"החובות שאני מצפה ממכם הם כבני אדם, לא כנוצרים".
ב) כיוון שאינו יודע איפה האמת המוחלטת, לעולם לא יגיד שהאמת שלכם היא אשליה.
קאמי מזכיר את הוויכוח שניהל עם פרנוסאה מוריאק ומודה שמוריאק צדק.
ג) קאמי אינו בעד פיוס מעושה אלא בעד דו-שיח, שבו אף צד לא מוותר על עקרונותיו ואומר אותם בקול.
הוא שב וכתב מה שאמר בשנים ההן – הוא ציפה ועדיין מצפה מהכנסייה להביע את דעתה על הרוע ועל הכוח.
והקול הזה צריך להיות חזק ונישא ולא מנשר פנימי בתוך הכנסייה, רמז לקול הענות החלושה של פיוס ה-12 בזמן המלחמה.
"לא אני המצאתי את מצוקת יציר האנוש או את הביטויים המחרידים של הקללה האלוהית [...] לא אני דנתי לגיהנום את הילדים שלא נטבלו לנצרות, לא אני אמרתי שהאדם לבדו אינו מסוגל להושיע את עצמו ושבמעמקי השפלתו תקוותו היחידה היא החסד האלוהי".
יגיד קאמי - גם הנוצרים וגם המרקסיסטים יוצאים נגד הפסימיות של הוגי הדעות, וטוענים שהעתיד, שמגולם באלוהות או בהיסטוריה, טוב יותר.
הנצרות (או המרקסיזם) פסימית בקשר לבן האדם, אבל אופטימית בקשר לייעוד האנושי ולעתיד.
לעומת זאת "אני פסימי בקשר לייעוד האנושי אבל אופטימי בקשר לאדם"!.
לכן, במקום לשוחח מה מבדיל בינינו, בואו נמצא את החלקים המשותפים.
יטען שהאנושות עומדת בפני הרוע.
כנראה אי אפשר להפסיק את עינוי הילדים, אבל אפשר נלחם לפחות שיהיו פחות ילדים מעונים.
על הנוצרים לעמוד זקוף ולצאת נגד הטרור: הטרור והדו-שיח הם כוחות בלתי שווים.
אמנם יש לקאמי אשליות סבירות לגבי המאבק הזה.
אם לא נדבר, שוב יעלה סוקרטס לקורבן.
קאמי קורא לנוצרים להגיד כם לדו-שיח נגד הטרור ולא לגנות אותו בשפה של מנשר אפיפיורי.
בריאיון שערך איתו כתב של Défense de l'homme ביולי 1949:
באוקטובר 1948 עלה המחזה הרביעי של קאמי "מצב של מצור" (תורגם לעברית בשם "מצור", בצרפתית: L'État de siège), הדמות המרכזית היא הדֶּבֶר, המערכת הטוטליטרית.
אוליביה טוד מצטט את קאמי שאמר בסרקזם: "'מצב של מצור' זכה ללא מאמץ בקולה של הביקורת פה אחד.
כמובן, יש מעט מאוד מחזות שזכו לקטילה כה מוחלטת.
יש להצטער על התוצאה הזאת, מה גם שמעולם לא חדלתי להתייחס ל'מצב של מצור', על כל פגמיו, כאל זה מבין כתבי שדומה לי אולי ביותר".
הפילוסוף הקתולי והאקזיסטנציאליסט גבריאל מרסל השתומם מדוע קאמי בחר דווקא בספרד ולא בתפאורה של ארצות מזרח אירופה, שם הטוטליטריות חזקה יותר.
קאמי הטיל על עצמו את האחריות לבחירת ספרד: "מדוע גרניקה, גבריאל מרסל?..
שכחת שכלי הנשק הראשונים של המלחמה הטוטליטרית נטבלו בדם ספרדי.
שכחת שבשמו של ישו הקים ב-1936 גנרל מתקומם צבא של מאורים כדי לשסותם בממשלה החוקית של הרפובליקה הספרדית, הביא לניצחונו של עוול לאחר רציחות שאין להם כפרה, ופתח לאחריהן בדיכוי מחריד שנמשך עשר שנים ועדיין לא הסתיים.
[...] לא ידוע לי אם צרפת הסגירה בעבר מתנגדי משטר סובייטי לידי ממשלתה של רוסיה, אין ספק שזה יקרה, שכן האליטות שלנו מוכנות לכל דבר.
לעומת זאת, באשר לספרד, כבר פעלנו היטב, מכוחו של הסעיף המביש ביותר בהסכם הפסקת האש, הסגרנו לידי פרנקו בהוראת היטלר רפובליקנים ספרדים ובהם ליואיס קומפאניס הדגול, ובתוך הסחר מכר המחריד הזה קומפניס הוצא להורג בירייה".
המאשימים ציפו מן האמנים להתגייס ו"לצדד בעמדתם, שאם להאמין להם היא האמת היחידה".
גם בעבר קין הרג את הבל, "אך היום קין הורג את הבל בשמו של ההיגיון, ודורש אחר כך את אות לגיון הכבוד".
האמן אינו מסוגל לחיות בעולם החד־ממדי שהאידאולוגיות המוחלטות משרטטות למענו, טען קאמי.
אמנם גם לכובשים וגם לאמנים יש אותה מטרה – הם רוצים לשנות את האי-סדר של היום.
"השאפתנות של בונפרט שווה לזו של גתה, אולם בונפרט הוריש לנו את רעם התופים בגימנסיות, וגתה הוריש את 'האלגיות הרומאיות'": "מה שמבקש הכובש הן מימין והן משמאל, אינה האחדות שהיא בראש ובראשונה ההרמוניה שבין ניגודים, אלא הטוטאליות שהיא ריסוק ההבדלים.
האמן מבדיל במקום שבו הכובש מאזן כפלס מים".
הכובש רוצה לאיין את האחר, עולם של אדונים ועבדים.
"בזמן שהכובש נעשה מוציא לאור ושוטר, האמן מוכרח להיות סרבן".
לכן, טוען קאמי, יהא זה חסר תועלת לבקש מן האמנים הצדקה והתגייסות.
הם מגויסים, בניגוד לרצונם, בעצם היותם אמנים.
לא המאבק הוא שעושה אותם אמנים, גורס קאמי, אלא האמנות מכריחה אותם להיות לוחמים.
מעצם תפקידו של האמן היא להיות העֵד של החופש.
האמן יתנגד לעונש המוות, הם לא אויבים של איש מלבד התליינים.
הם הז'ירונדינים הנצחיים שתמיד יהוו מטרה לאיומים ולחבטות.
"יבוא יום שהכול יכירו בכך, ומתוך כבוד לשוני בקרבנו יפסיקו האובים שבנו לשסע האחד את האחר כפי שהם עושים.
הם יכירו שייעודם העמוק ביותר הוא להגן עד הסוף על זכות יריביהם להחזיק עמדה אחרת [...] עדיף לטעות מבלי לרצוח אדם [...] מלהיות צודק בתוך הדממה ושדות הקטל".
קאמי מציין שיכול היה להעתיק את פתח דבר של הכרך הראשון, לשנות קצת ולהגיש לדפוס.
אבל חשוב לו היה להגיד כמה אמיתות:
ראשית – אירופה יוצאת מתקופת הניהיליזם.
אין ברצונו להציג התנסות אישית כשיטה אוניברסלית ולהציע שיטה מוסרית כמשנה סדורה; אבל יש תקווה - שיטה מוסרית היא אפשרית, למרות שמחירה יקר.
די באמירה אופטימית זהירה זו כדי לשלוף את הציבור מהשלילה ומן ההליכה בתלם.
בזה ממשיך קאמי את מלחמתו באידאולוגיות הטוטליות (נאציזם, קומוניזם או קפיטליזם) או באדישות כלפיהן.
הוא מזהה שהניהיליזם הוא נחלת העבר.
לדבריו, אנו עשירים יותר וחמושים יותר מאשר בתקופה שבין שתי מלחמות העולם ולכן, היצירה חשובה כיום יותר.
כאשר יש תקוה, כאשר יש פריון – יש יצירה.
קאמי כותב: "המטלה הראשונה של חיינו הציבוריים היא אפוא לשרת את התקווה לערכים במקום את וודאות החורבן".
בשנת 1947 כתב העיתונאי ז'אק מרי (Jacques Méry) ספר ששמו "אפשרו לעמי לעבור" (Laissez passer mon peuple).
מֶרי הוציא לאור את ספרו לאחר ששום עיתון לא הסכים לפרסם את עדותו במלואה.
הנושא היה ניסיונה של ספינת המעפילים בן הכט שעל סיפונה היו ניצולי שואה שביקשו לעלות לארץ ישראל המנדטורית.
וגם "ככלות הכול, הם הרי עינו את ישוע הנוצרי".
קאמי כותב שהעם הזה "רוצה לשוב לעצי התפוז ולאגמיו" אבל התפוזים והדיג חסום בפניו.
העיתונאי ז'אק מרי הפליג עם המעפילים באוניה, "רצה להתחקות אחר האודיסיאה הזאת שבה איתקה מוקפת בגדר תיל ויוליסס סופג מכות אלה".
לקראת סוף ההקדמה, בתארו את הנרדפים, הוא שואל־מנבא על היהודים-הישראלים: "ואולי יבוא יום והם יהיו לנוגשים?"
בשנת 1951 פרסם קאמי את ספרו 'האדם המורד', אחד מן הטקסטים הפילוסופיים והפוליטיים המשמעותיים ביותר פרי עטו.
הפרק הראשון התפרסם בשבועון התרבות 'אר' (Arts) באוקטובר 1952, על יצירתו של לוטראמון, שם העט של המשורר איזידור דיקאס (Isidore Ducasse) "שירי מלדורור".
קאמי מביע הערצה ללוטראמון, המרקיז דה סאד, ז'אן-ז'אק רוסו (אותו הגדיר קאמי כהוגה הדעות "הראשון המצדיק את עונש המוות בחברה האזרחית") או ארתור רמבו אבל הניהיליזם שלהם נותן גושפנקה לבולשביזם וליעקוביניזם.
קאמי שובר מיתוסים, כמו ההוצאה להורג של לואי השש-עשרה, "אכן, מעשה מאוס הוא להציג את רציחתו הפומבית של אדם טוב וחלש כרגע הגדול בתולדותינו.
גרדום זה אינו מציין פסגה, כלל וכלל לא".
בזה עורר את חמתם של רבים מהאינטלקטואלים בצרפת.
זהו מכתב תשובה לאנדרה ברטון שכתב פרשנות לקטע ב"האדם המורד" על שירת לוטראמון, שירה שהסוריאליסטים העריצו, או בשפתו של ברטון, קאמי מעז לבקר "את היצירה הגאונית ביותר של הזמנים המודרניים".
קאמי טוען שברטון לא קרא את 'האדם המורד' או לא הבין אותו ומסביר שהוא, קאמי, נקב בסיבות היצירתיות של האדם המורד במקביל לסיבות הניהליסטיות.
"אין זה רציני לרוץ ולהאשימני בלי דיחוי בהליכה בתלם".
אבל כמו שיש להטיל ספק בכל דבר, גם במרידה התמידית והאינסופית רק כדי למרוד היא לא אחרת מאשר הליכה בתלם.
הניהיליזם של יוצרים אלה, שגם קאמי מזדה אתם, ובצדק, מחולל השלמה עם המציאות והשעבוד.
מאמר תשובה זה זכה לתשובה של אנדרה ברטון, והדיאלוג ביניהם המשיך על דפי העיתונות.
במהלך שנת 1952 הטיל ז'אן-פול סארטר על חבר המערכת פרנסיס ז'אנסוֹן (Francis Jeanson) לסקור את ספרו החדש של קאמי שהציג עמדה מנוגדת לתקינות הפוליטית של אנשי השמאל.
במאי 1952 כתב ז'אנסון ביקורת על 'האדם המורד' בכתב העת "זמנים מודרניים" (Les Temps Modernes), כתב עת שז'אן-פול סארטר וסימון דה בובואר ערכו.
ז'אנסוֹן ביצע את המטלה מעל ומעבר – הוא לגלג על קאמי שקיבל הערכות חיוביות בעיתונים שמרניים כ"לה מונד" או ה"אובזרווטר" (כיום נקרא "לה נובל אובזרווטר") – "אדם חייב להיות אחראי לביקורות עליו", טען ז'אנסון.
ז'אנסון האשים את קאמי בחשיבה פלסטית הניתנת ללישה.
באותה הזדמנות, על רקע שבח ל"הזר", טען שה"דבר" הוא רומן "מ-ט-א-פ-י-ס-י" (האותיות המוטות – במקור).
איך קאמי מעז לדבר בסלחנות על לואי ה-16, איך הוא מעז לבקר את הגל ובמיוחד את מרקס?
ז'אנסון האשים את קאמי בדעות מעוותות, למעט כמה רגעים בתקופת הרזיסטאנס.
במכתב התשובה (שהתפרסם גם הוא בזמנים מודרניים) רמז קאמי במרירות שהביקורת נכתבה בעצה אחת עם סארטר, ושהוא חדל להיות ידידו.
הראיה לכך היא שמכתבו של קאמי נמען ל"אדוני המנהל" (של זמנים מודרניים), דהיינו לסארטר.
ז'אנסון לא נזכר בו בשמו אלא רק כ"שותפך", ומאמרו מכונה "מאמרך".
הוא מלגלג על כך שכותב המאמר מציין שזכה לאהדה הן בימין והן בעיתונות הבורגנית.
המחשבה שכל ביקורת על המרקסיזם האדוק היא בהכרח מחזקת את הימין, דלה מאוד בעיני קאמי.
לאמיתו של דבר, העיתון שלכם, כתב קאמי, מקדש רק את ההיסטוריה ואת הדיאלקטיקה כאמת היחידה המוחלטת.
קאמי מתווכח עם סארטר על חשיבות הדיאלקטיקה המרקסיסטית – קאמי אינו חושב שהדיאלקטיקה שגויה, אלא רק המעמד המוחלט שמעמידים מעריציה.
קאמי לועג לאיטלקטואלים הצרפתיים שלא ידעו מעולם מחסור וגזענות.
כאן עולה קאמי להתקפה וטוען שהעיתון מתעלם מפעילות מהפכנית שקדמה למרקס אשר גרם לגירושה מהאינטרנציונל (למשל את באקונין), מהתאוריות המרקסיסטיות שקרסו, מאובדן החירות ודיכוי החופש.
גם לגבי הביקורת ענה קאמי - שיטת "שותפך" היא לטעון ש"האדם המורד" קובע שהשמיים שחורים, ולכן יוצא בשצף קצף נגד הספר, בעוד שהספר טוען שהשמיים כחולים.
כעת רק צריך לקבוע אם הסופר (אלבר קאמי) יצא מדעתו או שז'אנסון חירש.
הוויכוח בין קאמי וסארטר התלהט, וכל אירוע פוליטי בעולם התסיס את האווירה.
הפרשה שעמדה אז על הפרק הייתה סביב אנרי מרטן (Henri Martin), קומוניסט שבמסגרת שירותו בבסיס חיל הים בטולון מחה נגד מלחמת הודו-סין הראשונה, חיבר עלוני מחאה ונאסר ונידון בידי הצבא לתקופת מאסר ממושכת של חמש שנים.
מאסרו שימש עילה להתנצחות בין הפרוגרסיבים והשמרנים בצרפת, בניצוחו של סארטר, ז'אן קוקטו ואחרים.
סארטר לעג לקאמי על התפשרויותיו ועל ניסיונות הפיוס שלו.
קאמי כתב בדצמבר 1952 בעיתון השמאלני "פרנק טירר" (Franc-Tireur) שאפשר היה לסיים את המשפט בשבועות או חודשים של ריתוק, אבל העונש החמור מעיד שאנרי נאשם על ההתנגדות למלחמה ועל היותו קומוניסט.
קאמי מסכים שהמנהיגים הקומוניסטים ידכאו כל מרכיב דמוקרטי עם הגעתם לשלטון, אבל אין להשתמש בכלים "אם הדמוקרטיה היא עקבית, אין היא יכולה ליהנות מיתרונות הטוטליטריות [...] אחרת, בשם מה היא תלחם בטוטליטריות?".
עוד הוא גורס שהמשבר הגיע למבוי סתום – הממשלה לא תעשה דבר למען אנרי כל עוד נמשכת התעמולה הקומוניסטית, ואילו התעמולה מסרבת לחדול כל עוד הממשלה לא עושה דבר.
"שני הצדדים נחושים שלא לצאת בבושת בבושת פנים.
נראה שהיום כול העולם מסרב לצאת בבושת פנים".
קאמי קרא לממשלת צרפת, שממנה ציפה ליותר מאשר מן התעמולה הקומוניסטית, להפסיק לחשוש ממראה פניה.
הוא מזכיר את היציאה של סארטר וחבריו, אליה ארנבורג ופבלו נרודה, ל"וועידת השלום" בווינה, זמן קצר אחרי משפטי פראג, כאשר אחד-עשר מנהיגים קומוניסטים, מהם שמונה יהודים, הוצאו להורג.
בהזדמנות אחרת קרא קאמי ליציאה זו לווינה "בגידה של אנשי הרוח" – "כמו שאנשי הימין שלנו הלכו שבי אחרי הכוח ההיטלראי, כן אנשי השמאל שלנו הולכים שבי אחרי הכוח הקומוניסטי", בניסוחו של אוליביה טוד.
כאן ריכז קאמי תשובות למספר שאלות שנשאל תכופות:
האם כאמן בחרת תפקיד של עד?
- בעבר לאמן הייתה הפריבלגיה לשתוק, היום הרודניות השתכללו – עליך לקבוע עמדה, האם אתה בעד או נגד.
קאמי אומר שאם יכול היה לבחור, לעולם לא היה בוחר תפקיד של שופט, תפקיד שרבים מדי מהפילוסופים בימינו בוחרים.
האם אין זו הגדרה אידיאליסטית ורומנטית של תפקיד האמן, אותה "דון-קישוטיות" שהיה אפשר לטעון כלפי יצירותיך האחרונות?
- קאמי טוען שאפשר לקרוא רומנטי למי שבוחר בתנועה המתמדת של ההיסטוריה (רמז למטריאליזם דיאלקטי והיסטורי), בהכפפה של כל מעשה לאיזה מטרת מיתית היסטורית בלתי נתנת לערעור ובבשורה שבקץ הימים יתרחש נס.
הוא שם את הדגש ביצירותיו על הקיום ההדדי של ההיסטוריה והאדם, המאבק העיקש נגד ההתנוולות העצמית ושל האחרים.
גם המרקסיסטים חושבים שהם הומניסטים – לא, הם לא.
הם דוחים את האדם הנוכחי מול האדם העתידי.
הם נותנים לבתי הדין לקבוע את גורל האדם הקיים.
ההונאה שלהם לא פחותה מההונאה של הדיכוי הקולוניאלי שבא להציל את נשמתן של עובדי עכו"ם.
האם זה לא מה שמפריד אותך למעשה מן האינטלקטואלים של השמאל?
- מסורת השמאל הייתה תמיד להיאבק נגד העוול, נגד שנאת הקדמה ונגד הדיכוי.
רק בזמן האחרון נולד הרעיון שצורכי המדינה (הגוש המזרחי) עשויים להוביל לחופש.
האינטלקטואלים מהשמאל מוקסמים כיום מהיעילות של המדינה, בדיוק כפי שעשו האינטלקטואלים של צרפת מהימים בזמן המלחמה.
אלה רוצים להיות סוציאליסטים ריאליסטים ואלה רצו להיות לאומנים ריאליסטים.
בסופו של דבר אלה ואלה בוגדים בלאומנות ובסוציאליזם בשם ריאליזם שהפך ריק מתוכן אבל נחשב יעיל מאוד.
המרקסיסטים טוענים שאפשר לסבול מעשי דיכוי מסוימים כיוון שהם נעשים בכיוון הנכון של ההיסטוריה – אי אפשר לקבל זאת.
מה יכול לעשות האמן בעולם של ימינו?
- עלינו לשרת את האמת החברתית שלנו, את הכאב והיופי.
צריך לשמור על האיזון בין הריצה לתוך הכנסייה החברתית ובין הימלטות אל מגדל השן.
לא תמיד יאהבו אותך - אתה בטוח שאתה מזדהה עם הכאב, אבל צועקים נגדך בשמחה נבזית.
בעליס היה, לפי המקרא, מלך בני עמון בזמן חורבן בית המקדש הראשון.
הוא נזכר בספר ירמיהו בתור האיש שיזם את רצח גדליה בן אחיקם ().
לפי המסופר במקרא, אחר שנחרבה ממלכת יהודה, נותר בארץ יישוב יהודי קטן, מפוזר ומוכה.
נבוכדנצר מלך בבל, מחריב הארץ, הפקיד על היהודים את גדליה בן אחיקם לנציב מטעמו.
יום אחד, ניגש אל גדליה בסתר יוחנן בן קרח, משרי החיילים היהודים ששרדו אחר החורבן, ומסר מידע מודיעיני קריטי: בעליס מלך בני עמון שלח אליו את ישמעאל בן נתניה, יהודי מזרע המלוכה, כדי להורגו.
הוא קרא לגדליה להיזהר מפני ההתנקשות ואף הציע לו שהוא עצמו יטפל בישמעאל למענו בלי שאיש ידע על כך.
גדליה סירב בתוקף לקבל את הדברים.
כעבור זמן מה, התגשמה אזהרתו של יוחנן.
ישמעאל ניצל את הכנסת האורחים של גדליה, רצח אותו וטבח באנשים שאיתו במצפה, יהודים ובבלים כאחד.
אחר הטבח, ישמעאל ואנשיו שבו את הנשים ושאר האנשים שנותרו בחיים במצפה ומיהרו איתם אל ארץ בני עמון.
יוחנן בן קרח שמע על הטבח ובלם את ישמעאל בגבעון.
הוא הצליח לשחרר את השבויים, אך ישמעאל הצליח לברוח עם שמונה מאנשיו אל מלך בני עמון.
תוצאות הקשר שארגן בעליס היו קשות ביותר.
בעקבות הרצח, ברחו רוב יושבי הארץ היהודים מצרימה ונסתם הגולל על היישוב היהודי בארץ מאז כניסתם ארצה בימי יהושע.
היישוב היהודי התחיל להתחדש שוב רק עשרות שנים אחר כך בעקבות הצהרת כורש.
לזכר אירוע זה, עם ישראל צם במשך אלפי שנים את צום גדליה.
המקרא עצמו אינו מפרש מדוע ארגן בעליס את הקשר ומה ביקש להרוויח מכך.
כוונתו הייתה כנראה להחליש את היישוב היהודי שהלך והתחדש בארץ אחר החורבן, והוא אף קיווה להיות גורם משפיע בארץ בעזרת בעל בריתו ישמעאל בן נתניה.
שמו המקורי של בעליס עשוי להיות "בעלישע", ועל כך מרמזים שני חותמים, על אחד הכיתוב "למלכם־אור עבד בעלישע" ועל השני "בעליש[ע] מלך ב[נעמ]נ" (קריאת האותיות בכתב נטוי לא וודאית); אך ניתן להשוות את הצורה "בעליס" לשם האוגריתי "בעלס".
"בערב יום העצמאות" הוא סינגל רביעי מתוך האלבום תפתח חלון של הזמרת-יוצרת הישראלית ריטה בדואט עם רמי קלינשטיין, שיצא לאור באוקטובר 1999. השיר נכתב על ידי איתן גלס, הולחן על ידי רמי קלינשטיין ועובד על ידי משה לוי ולואי להב.
בעקבות הסוד האפל הוא עיבוד טלוויזיוני משנת 1994 לספר ארץ אבות מאת רוברט האריס.
הסרט הופק על ידי HBO וכיכבו בו רוטגר האוור בתפקיד זאווייר מארץ' ומירנדה ריצ'רדסון בתפקיד שרלוט "צ'רלי" מקגווייר.
אף על פי שבסיס העלילה מהרומן נשמר, ישנם הבדלים רבים בין הספר לסרט.
פרולוג מתווה את ציר הזמן החלופי של הסיפור.
כישלון פלישת D Day גורם לארצות הברית לסגת מאירופה והגנרל דווייט אייזנהאואר פורש בבושת פנים.
ארצות הברית ממשיכה במלחמת האוקיינוס השקט נגד יפן, ובראשות הגנרל דאגלס מקארתור, משתמשת בפצצות אטום בניצחונה שם.
באירופה, גרמניה הנאצית פולשת בהצלחה לממלכה המאוחדת, מה שגורם לכך שג'ורג' השישי ושאר משפחת המלוכה הבריטית נמלטת לקנדה לגלות בעוד שהיא עדיין שולטת באימפריה.
תחת פיקוחם של הנאצים אדוארד השמיני מקבל את הכס ואילו ווליס סימפסון הופכת למלכתו.
ווינסטון צ'רצ'יל יוצא גם לגלות בקנדה ומתגורר שם עד מותו בשנת 1953. גרמניה כובשת את שאר אירופה (למעט שווייץ הנייטרלית ועיר הוותיקן) ומכפיפה אותה לרייך הגרמני הגדול, המקוצר לכינוי "גרמניה".
החברה הגרמנית ברובה נקייה ומסודרת, לפחות על פני השטח, כאשר האס.אס מאורגן מחדש ככוח משטרה עליון.
גרמניה היא מדינה שהסתבכה במלחמתה התמידית עם ברית המועצות, שמונהגת עדיין על ידי סטלין בן ה-85 עד שנות השישים.
בחירתו של הנשיא הדמוקרטי ג'וזף קנדי, שדעותיו האנטישמיות נודעו ברבים, מעניקה למנהיגות הנאצית סיכוי להבטיח דטאנט עם ארצות הברית ובעלות בריתה בדרום אמריקה.
בשנת 1964, כשמתקרב יום הולדתו ה-75 של אדולף היטלר וקנדי יוצא לגרמניה לישיבת פסגה, האומה פותחת את גבולותיה לתקשורת עם ארצות הברית ואמריקה הלטינית.
שבוע לפני הפסגה מתגלה גופה שצפה באגם ליד ברלין על ידי הרמן יוֹסְט, צוער אס-אס באימונים.
רב-סרן אס-אס זאווייר מארץ' נשלח לחקור את המקרה ובעודו מתשאל את יוסט, זה מתוודה שהוא ראה את הגופה נזרקת על ידי אודילו "גלובוס" גלובוצניק, יד ימינו של ריינהרד היידריך.
ההרוג מתגלה כיוזף ביהלר, פקיד המפלגה הנאצית בדימוס, שניהל את ההתיישבות היהודית בשטחי מזרח אירופה במהלך המלחמה.
הגסטאפו משתלט על התיק מסיבות של "ביטחון המדינה" ויוסט מת בתאונת אימונים לכאורה.
בינתיים, שרלוט "צ'רלי" מגווייר, חברת פמליית עיתונות אמריקאית, מקבלת באופן דיסקרטי מעטפה של זקן במלון שלה בברלין.
בפנים תצלום של כמה פקידים נאצים בכירים מחוץ לווילה.
הערה בתצלום מובילה אותה לווילהלם שטוקרט, פקיד אחר במפלגה הנאצית בדימוס, אך היא מוצאת אותו מת בדירתו.
מארץ' נשלח לחקור, אך כאשר הוא לוקח את צ'רלי לזירת הפשע, הגסטאפו משתלט על החקירה והממונה של מארץ', ארתור נבה, מזהיר אותו מפני המשך חקירה.
כשהם עוקבים אחר התצלום, צ'רלי ומארץ' מבקרים בוואנזה כדי ללמוד את זהות הגברים שנכחו בוועידת ואנזה.
נמצא שכל אחת מהן מתה בנסיבות חשודות פרט למרטין פרנץ לותר, שהעניק לצ'רלי את התמונה.
מארץ' מפציר בצ'רלי לצאת מגרמניה מכיוון שהוא מבין כעת שישנה מזימה ברמות הגבוהות ביותר של השלטון שנועדו לחפות על כל מה שנדון בכנס.
לותר יוצר קשר עם צ'רלי ומבקש ממנה לפגוש אותו ברכבת, שם הוא מבקש שתעביר את רצונו למעבר בטוח לארצות הברית, בתמורה למה שהוא יודע על "הסוד הגדול ביותר של המלחמה".
חיילי האס-אס רודפים את לותר והורגים אותו, אך מארץ' מציל את צ'רלי.
לאחר מכן מארץ' סוחט עמית כדי לקבל את התיק של לותר ונודע לו שהייתה לו פילגש, שחקנית הבמה לשעבר אנה פון האגן.
כשהיא מתייצבת כפקידה בשגרירות האמריקאית כדי לעבד את המעבר הבטוח של לותר, צ'רלי מבקר את האגן ומשיגה את ניירותיו של לותר.
האגן חושפת שהיהודים לא באמת נשלחו ליישוב מחדש, אלא נהרגו בהמוניהם על ידי הגרמנים במהלך המלחמה, כמתוכנן בכנס.
מארץ', מבועת מהתמונות והמסמכים המוכיחים כי רצח העם התרחש, מסכים להצטרף לצ'רלי כדי לברוח מגרמניה עם בנו פּילי.
עם זאת, הגסטאפו כבר שכנע את פילי לבגוד באביו ומארץ' נכנס למלכודת שהציב "גלובוס".
במהלך בריחתו, מארץ' הורג סוכן גסטפו אך נפצע אנושות.
הוא מצליח להגיע לתא טלפון ומתקשר לפילי פעם נוספת לפני שמת.
כאשר קנדי מגיע להיכל הגדול, חבר בפמליית העיתונות עוזר לצ'רלי להחליק לעברו מסמכים דרך שגריר ארצות הברית.
קנדי מתבונן בחומרים ומחליט לטוס מייד לארצות הברית.
האפילוג מגלה כי דמות המספר הוא פילי הבוגר.
הוא מציין שלמרות שצ'רלי נעצרה בסופו של דבר על ידי הגסטאפו, גילוי השחיטה ההמונית של היהודים סיכל כל סיכוי לברית אסטרטגית עם ארצות הברית והביא למהפכות ברחבי אירופה ולקריסתו הסופית של המשטר הנאצי.
רוטגר האוור בתפקיד צ'אווייר מארץ'
מירנדה ריצ'רדסון בתפקיד צ'רלי מגווייר
פיטר ווהן בתפקיד ארתור נבה
ג'ין מארש בתפקיד אנה פון האגן
ג'ון וודווין בתפקיד פרנץ לותר
ג'ון שרפנל בתפקיד הגנרל "גלובוס", אודילו גלובוצניק
מייק ניקולס רכש את זכויות הסרט לפני פרסום הרומן בארצות הברית.
כשסרט קולנוע התגלה כבלתי אפשרי, ההפקה עברה לרשת HBO שעיבדה אותו לסרט טלוויזיה.
הסרט תוקצב בסכום של 7 מיליון דולר וצולם כולו בפראג.
מלון פראה פנטה החדש שאך נפתח, שימש כמלון אדלון בברלין, שם שוהה צ'רלי.
מטה רדיו אירופה החופשית, היום הבניין החדש של המוזיאון הלאומי, שימש כמפקדת משטרת ברלין, שם עובד מארץ'.
האנדרטה הלאומית בוויטקוב שימשה בסרט כאקדמיית ספ דיטריך של האס-אס.
החזית האחורית של מטה מוטוקוב, חברת המכוניות הממלכתית הצ'כית, כיום מגדל העיר אמפיריה, שימשה כחלקו החיצוני של הרייכסארכיב (הארכיון הלאומי).
העצרת הנאצית בסצנת הסיום צולמה בפארק לטנה, כולל באנדרטת סטלין לשעבר.
בעקבות המקצועות שנעלמים מן העולם הוא מיזם חברתי העוסק בתיעוד וחשיפה למקצועות העבר, בעלי מלאכה, אומנים וחנויות ותיקות בתחומים שהולכים ונעלמים בשל היבוא הזול והשינויים הטכנולוגיים שתופסים את מקומם של בעלי המלאכות.
המיזם פועל מאז שנת 2015 בשתי זרועות: זרוע וולנטרית העוסקת בתיעוד וצילום מקצועי והפצת הידע לציבור הרחב בעזרת עבודת יח"צ ופעילות מול עיתונאים וגופי תקשורת.
פעילות זאת נעשית בכל רחבי הארץ.
בנוסף, ישנה זרוע כלכלית המקיימת מגוון של סיורים בעסקים בתל אביב.
פעילות זאת מסייעת למיזם לממן את פעילותו ומאפשרת לבעלי העסקים חשיפה ללקוחות חדשים.
מיטל כץ הייתה מעצבת אופנה במשך 16 שנים עד שלא יכלה להתמודד עם היבוא מסין וסגרה את העסק שניהלה.
תחושת חוסר הרלוונטיות המקצועית, וההבנה שהיא לא לבד בסיפור הזה, הובילה את כץ בשנת 2015 להקים מיזם לתיעוד של בעלי מקצועות, שעקב השינויים הטכנולוגיים והגלובליים הולכים ונעלמים.
במסגרת המיזם מקבלים בעלי המקצועות יום תיעוד חינמי הכולל כתיבת סיפור חייהם וצילומי סטילס מקצועיים הנעשים על ידי הצלמת הדס אדלר.
הסיפורים והצילומים מופצים במדיה החברתית ובפניות ישירות לעיתונאים על מנת להעלות את החשיפה לאותם בעלי מקצועות.
במקביל לתהליך התיעוד במסגרת המיזם נוצרו סיורים המיועדים לקהל הרחב.
לסיורים יש מטרה כפולה: מימון פעילות המיזם, על מנת לאפשר את המשך קיומו והרחבת הפעילות, והגדלת החשיפה לבעלי המקצוע באופן של חיבור ישיר בין הקהל ובין העסקים.
רוב בעלי המלאכה הם מבוגרים, חלקם מעל לגיל 80. בין בעלי המקצועות ניתן למצוא כורך ספרים שעושה את העבודה בצורה ידנית, לחצן ואומן כלי כסף, בית מלאכה לייצור מטקות ושש בש ויצרן מרצפות מצוירות.
מלבד החשיפה מסייעים הסיורים לבעלי עסקים, שמגדילים באמצעותם את המכירות.
הסיורים, בהם השתתפו למעלה מעשרת אלפים איש, מתקיימים בפורמטים שונים.
כחלק מהרחבת המיזם והרצון להעביר את הידע בצורה חוויתית הופקו לוחות שנה וחוברת צביעה לילדים בה מאוירים חלק מבתי המלאכה.
הילדים צריכים לצבוע את בתי המלאכה ולאתר את כלי העבודה המסתתרים באיורים.
בעקבות האוצר הרומנטי הוא סרט הרפתקאות רומנטי אמריקאי משנת 1984 בבימויו של רוברט זמקיס עם קת'לין טרנר, מייקל דאגלס (שגם הפיק את הסרט) ודני דה ויטו בתפקידים הראשיים.
התסריט נכתב על ידי דיאן תומאס וזה התסריט היחיד שלה שהופק לסרט בחייה לפני שנהרגה בתאונת דרכים ב-1985.
העלילה היא על סופרת רומנים רומנטיים שנוסעת לדרום אמריקה לחפש את אחותה שנחטפה בעקבות אוצר של אבן יקרה ולהצילה.
השניים מנסים לשרוד בג'ונגל המאיים בכל כוחם, ולבסוף מתאהבים.
הסרט זכה להצלחה מסחרית רבה.
הצלחת הסרט הביאה להפקת סרט המשך בשם "בעקבות אוצר הנילוס", בשנת 1985, המתבסס על אותם הגיבורים הראשיים שזכה להצלחה פחותה מזו של הסרט הראשון.
הסצנה האחרונה של מבצר קרטחנה, צולמה במבצר סן חואן דה אולוה מול נמל וראקרוס.
ג'ואן ווילדר (קת'לין טרנר) היא סופרת מצליחה ומפורסמת של רומנים רומנטיים.
אחותה איילין (מרי אלן טריינר) מתקשרת אליה בדחיפות מקרטחנה בקולומביה ומודיעה לה כי בעלה אדוארד שחקר אוצר של אבן יקרה נרצח וכי היא נחטפה בידי שני אנשים שדורשים לקבל את המפה שהוא שלח אליה.
אכן ג'ואן מקבלת מפה מצוירת של מטמון מסוים.
ומחליטה לטוס מיד לקולומביה לשחרר את אחותה.
איילין נחטפה בידי שני דודנים, ראלף (דני דה ויטו) ואירה (זק נורמן).
אחרי המפה עוקב גם קצין המשטרה הקולומביאני המושחת "זולו" (מנואל אוחדה) שטס לניו יורק והופך את דירתה בחיפוש אחרי המפה.
למרות אזהרתה של המולי"ת, גלוריה (הולנד טיילור) היא טסה לקרטחנה לתת את המפה לחוטפים.
זולו עוקב אחריה ובשדה התעופה הוא מכוון אותה לאוטובוס אחר.
האוטובוס מתנגש בדרך חתחתים בג'יפ, הנוסעים ממשיכים ברגל וזולו מאיים על ג'ואן לתת לו את המפה.
ברגע זה צץ ג'ק קולטון (מייקל דאגלס), צייד ציפורים ומדריך מטיילים.
הוא יורה לעבר זולו וזה נמלט.
ג'ק מסכים להוליך את ג'ואן לקרטחנה תמורת 375 דולר.
הם הולכים בג'ונגל בגשם סוחף, נסחפים במפולת בוץ ולבסוף מגיעים למטוס מרוסק ובתוכו גולגולות.
לאחר מנוחה הם מגיעים לכפר של סוחר סמים, חואן (אלפונסו אראו).
הוא בתחילה מאיים עליהם באקדח כדי שייסתלקו אבל כשהוא שומע את השם ג'ואן ווילדר הוא מתמלא שמחה היות שהוא מעריץ אותה ונלהב מספריה.
זולו מזעיק את אנשיו ורודף אחריהם אבל חואן ממלט אותם ברכב השטח המופלא שלו.
הם נפרדים מחואן וג'ק קורא את המפה ומבין שהוא נמצא קרוב לאוצר.
הם נכנסים למערה ובמקום מסוים הם חופרים ומעלים קופסת מתכת ובתוכה אבן ברקת ירוקה ענקית.
ג'ק חושב לממש את חלומו ולקנות בכסף שיקבל, סירת מנוע ומפרשים בה יוכל להפליג ברחבי האוקיינוס.
לפתע מופיע ראלף ומאיים עליהם ואחריו זולו ואנשיו.
הם נכנסים לרכב ופותחים בדהירה מהירה בה הם נסחפים עם הרכב למפל מים ענק.
לבסוף הם מגיעים לקרטחנה ונפרדים.
ג'ואן מתקשרת לחוטפים ואירה מתאם אתה שעה להיפגש במבצר בקרטחנה שבו יש בריכת תנינים.
היא מוסרת לו את המפה והוא משחרר את אחותה אבל בינתיים מגיע לשם זולו ואנשיו וכן ג'ק.
זולו דורש מג'ק לתת לו את הברקת.
ג'ק זורק את האבן באוויר וזולו תופס אותה בכף ידו אך באותה שנייה קופץ תמסח ואכל לו את כף היד עם האבן.
כעת מגיעים אנשיהם של ראלף ואירה ומתנהל קרב אש ביניהם לאנשיו של זולו.
זולו הפצוע מתנפל על ג'ואן במטרה לרצחה אבל היא מתנהגת כמו בספריה, גוברת עליו והוא נופל לבריכת התנינים שמחסלים אותו.
ג'ק נפרד מג'ואן וקופץ מחומת המבצר ליד כדי ללכוד את התמסח שבלע את הברקת.
כעבור זמן ג'ואן מפרסמת ספר חדש המבוסס על הרפתקאותיה והמולי"ת שלה נלהבת.
היא יוצאת לרחוב ורואה סירת מפרש על משאית ועליה ג'ק נעול במגפיים מעור התנין שהרג והם מתחבקים.
שם השחקן/ית שם הדמות הערותקתלין טרנרג'ואן ווילדרסופרתמייקל דאגלסג'ק קולטוןהפתקן, צייד ציפוריםדני דה ויטוראלףמבריח עתיקותזק נורמןאירהאחיו של ראלףאלפונסו אראוחואןסוחר סמיםמנואל אוחדהזולוקצין משטרההולנד טיילורגלוריהמוציאה לאורמרי אלן טריינוראייליןאחותה של ג'ואן
פרס גלובוס הזהב לסרט הטוב ביותר - קומדיה או מוזיקלי.
קתלין טרנר זכתה בפרס גלובוס הזהב לשחקנית הטובה ביותר - סרט קומדיה או מוזיקלי.
דיאן תומאס הייתה מועמדת לפרס גילדת הכותבים של אמריקה על תסריט מקורי.
בעלת החלומות היא טלנובלה ישראלית מסוגת דרמה רומנטית, שנוצרה על ידי היוצרת שירה אלון עבור חברת הכבלים "HOT".
הסדרה עלתה לשידור ב-20 ביולי 2021. שיר הנושא של הסדרה עלה ליוטיוב ב-14 ביולי 2021, בביצועה של זהבה בן.
ב-24 בנובמבר 2021, פורסם כי הסדרה חודשה לעונה שנייה, שעלתה לשידור ב-2 ביולי 2023.
נור, צעירה חסרת כל וחסרת משפחה, נשלחת להתחזות לפותרת חלומות על מנת להונות איש עסקים אמיד בעל אימפריית מלונות יוקרה שחלם חלום ומפחד מהמשמעויות שלו.
לאחר שהיא נפגשת עם יורש החברה, יהודה ורבורג, ניצת ביניהם רומן ונור מגלה בעזרתו שיש לה יכולת אמיתית לפתור חלומות; אך יכולת זו מובילה לגילוי סוד טרגי מהעבר שמצית מלחמת אחים שמאיימת על עתיד האימפריה, המשפחה וחייהם של הזוג.
שעל שמה קרויה אימפריית המלונות של המשפחה.
דניאל ליטמן – יהודה "יודי" ורבורג, אחיה הקטן של שני ואחיה למחצה של גל; שמתאהב בנור.
יורשה הטבעי של אימפריית מלונות היוקרה, שמסרב לקחת על עצמו את ניהול האימפריה בעקבות ייסורי מצפון על הטרגדיה המשפחתית.
אליאנה תדהר – שני ורבורג, אחותו הגדולה של יהודה ואחותה למחצה של גל, שמעוניינת לרשת את האימפריה של אביה החורג, מאיר, במקום יהודה.
בהמשך נחשף שיחסיהם של יהודה ונור מאיימים על סוד אפל שהיא מסתירה.
שושה גורן – אביבה רומנו, אמם של מאיר, נעמי ואבי; סבתם של רוז, גל, ליה ודידי, וסבתם החורגת של יהודה ושני; וחמותם של נירה וקובי; שלא בוחלת באמצעים במטרה לשמור על שלמות המשפחה.
צופית גרנט – נירה ורבורג-רומנו, אמם של שני, יהודה וגל, ואשתו של המיליארדר ומנהל אימפריית המלונות, מאיר רומנו, שאהבתה חסרת הגבולות לילדיה גורמת לה להסתיר סוד נורא מהעבר.
יורם טולדנו – מאיר רומנו , מיליארדר ובעל אימפריית מלונות יוקרה משגשגת, שחולה בסרטן סופני.
לקראת מותו, מאיר נרדף על ידי חלום מסתורי שמעיר בו תקווה לגלות לפני מותו מה עלה בגורלה של בתו, רוז, שנעלמה לפני 18 שנה במדבר ועל שמה קרויה אימפריית מלונות היוקרה שלו.
יעל בר זוהר – נעמי וולפסון, אחותם הצעירה והחוזרת בתשובה של מאיר ואבי רומנו ואמם של ליה ודידי, שהתרחקה מהמשפחה בעקבות השחיתות ותאוות הבצע שנלוותה להתעשרותם.
חנן סביון – אבי רומנו, אחיו הקטן של מאיר ואחיה של נעמי שפרש מהציוויליזציה וגלה למדבר סיני עקב סכסוכו עם מאיר, שם הוא חי במתחם חושות עם צעירים אבודים שרואים בו דמות אב.
כשמגיעה לאבי הזדמנות לנקום במאיר, הוא שולח את נור להתחזות לפותרת חלומות על מנת להונות את אחיו ולגרום לו להוריש לו את אימפריית מלונות היוקרה.
משה אשכנזי – יצחק "צחי" טולדנו , בעלה לשעבר של שני ועורך דינה של אימפריית המלונות שבבעלות משפחתה, שנישואיו לשני מתערערים בעקבות סודות שהוא חושף עליה.
עומר נודלמן – גל רומנו, בתם המשותפת של מאיר ונירה ואחותם למחצה של יהודה, שני ורוז, שחיה בתחושה תמידית של תחרות עם רוז ונאבקת באחריותה כ"דבק" שאמור ללכד את כל המשפחה.
יואב לוי - קובי וולפסון, בעלה של נעמי, אביהם של ליה ודידי.
רועי רביב – עידו "דידי" וולפסון, בנם של נעמי וקובי ואחיה של ליה, שיצא מהארון כהומוסקסואל, למורת רוחה של המשפחה.
רוני מרון-קליין – ליה וולפסון, בתם של נעמי וקובי ואחותו של דידי.
חב"דניקית שחוזרת לארץ עבור השבעה של מאיר לאחר ששהתה שנים ארוכות באולפנה בארצות הברית.
מחזיקה בדעות קיצוניות לגבי צניעות נשים ויראת השם.
אימרי ביטון – לירן זלמוביץ', בן זוגה של נור, שברח בגיל צעיר עם אחיו, כפיר, ממשפחות אומנה ומצא בית אצל אבי בסיני.
עומר חזן – כפיר זלמוביץ', אחיו הקטן של לירן, שמעריץ אותו ושואף ללכת בדרכו, שגלה איתו לסיני לאחר שברחו ממשפחת האומנה בה שהו.
ליאנה עיון – ליקי , נערת רחוב אבודה שיצאה בשאלה, שמתגלגלת לסיני ומגיעה למתחם של אבי אחרי שהיא בורחת משבט בדואים שהחזיקו בה.
מור סרוסי – שירלי ברוך, אחותו התאומה של ליאור ובתה של מלכית.
בחורה חריפה ומבריקה, מלאת שמחת חיים וחדת לשון, שחולמת להיות עורכת דין לענייני משפחה, אך התאהבותה האסורה בצחי מכניסה אותה לצרות ולתככים.
בר ברימר – ליאור ברוך, אחיה התאום והביסקסואל של שירלי ובנה של מלכית, שעובד בעבודה אפרורית כמתכנת ביום, ובלילה כסוחר סמים שמנהל קזינו לא חוקי באינטרנט.
מורן ארביב גנס – מלכית ברוך , מנהלת משק בית רומנו ואמם של ליאור ושירלי.
אנחל בונני – שלומי עבודי , איש עסקים ממולח ומנכ"ל חברת "קארים קרוז", שעבד בעברו באימפריית המלונות של רומנו ובהמשך מתגלה כאביהם של שני ויהודה.
גל מלכה – עדן עבודי , אשתו של שלומי.
מאי מיכאלי – אלכס קארים , בתה של מישל ועורכת דין המנהלת רומן עם שלומי.
זאק פקיאל – אדם קארים , בנה של מישל ואחיה של אלכס, המעוניין להימלט מציפורניה של משפחתו.
רובי פורת-שובל – מישל קארים , אמם של אלכס ואדם ובעליה של חברת "קארים קרוז".
אייל שיקרצי – דוד , נוכל המתחזה לחרדי במטרה להשתדך לליה ולנצל את כספי משפחת רומנו.
ב-16 באוגוסט 2020, דווח על ליהוקו של עומר חזן.
ב-20 באוגוסט 2020, דווח שדניאל ליטמן לוהק לצוות השחקנים של הסדרה.
ב-30 בנובמבר 2020, דווח על ליהוקם של משה אשכנזי ועומר נודלמן.
ב-2 בדצמבר 2020, דווח שהשחקנית הישראלית אודיה רש שהתפרסמה בהוליווד, לוהקה לגילום דמותה של נור; הדמות הראשית של הסדרה.
ב-8 בדצמבר 2020, דווח על ליהוקו של אימרי ביטון לצוות השחקנים של הסדרה.
ב-17 בדצמבר 2020, דווח על ליהוקה של ליאנה עיון.
ב-8 בפברואר 2021, דווח על ליהוקה של צופית גרנט לסדרה; ליהוק שמסמן את שובה לעולם הטלנובלות הישראלי לאחר שפרשה ממנו.
ב-17 בפברואר 2021, דווח על ליהוקה של מור סרוסי.
יום לאחר מכן, נחשף שאליאנה תדהר תצטרף לצוות השחקנים של הסדרה.
בנוסף, רועי רביב, בר ברימר, רוני מרון-קליין, חנן סביון, יעל בר זוהר ושושה גורן לוהקו לצוות השחקנים של הסדרה.
בינואר 2022, הודיעה אודיה רש על עזיבתה את הסדרה, על אף הצלחתה וחידושה לעונה נוספת, וזאת בשל שאיפתה להמשיך בקריירה שלה בהוליווד.
בפברואר 2023 דווח כי השחקנים אנחל בונני, גל מלכה ומאי מיכאלי לוהקו לעונה השנייה.
צילומי העונה הראשונה החלו ב-4 אפריל 2021, והסתיימו ב-8 ביוני 2021.
צילומי העונה השנייה החלו בספטמבר 2022 והסתיימו באפריל 2023.
שנהפרסקטגוריהמועמדותתוצאה2022פרסי נבחרי השנה של פרוגיסדרת הדרמה של השנהבעלת החלומות
בתיאור הגבול הצפוני של נחלת יהודה נמסר שהגבול עובר ב"הַר הַבַּעֲלָה" ומשם ליַבְנְאֵל (היא יבנה העתיקה) ולים.
בעלת נזכרת גם (אחרי גֶּזֶר ובֵּית-חוֹרֹן תחתון) ברשימת הערים שבנה (מחדש) המלך שלמה.
יש להבחין בין בַּעֲלָת זו לבין "בַּעֲלָה הִיא קִרְיַת יְעָרִים" השוכנת מזרחה יותר על הגבול הצפוני של נחלת יהודה.
זיהוי האתר של בעלת עם גבעות מע'אר
על פי סדר האתרים הנזכרים ברשימות השונות בהן נזכרת בעלת והר הַבַּעֲלָה, מקובל הזיהוי של הַר הַבַּעֲלָה עם גבעות מע'אר – קבוצת גבעות כורכר מצפון לנחל עקרון, והזיהוי של העיר בעלת עם אחד מהאתרים הקדומים על או בסמוך לגבעות אלה.
גבעות מע'אר הן רכס כורכר (הרביעי והמזרחי מבין רכסי הכורכר שבמישור החוף הדרומי), והן קרויות על שם הכפר הערבי מֻעָ'אר ששכן בגבעה הגבוהה שבאזור בגובה של כ-94 מטר מעל פני הים וכ-40 מטר מעל פני הסביבה.
"מע'אר" משמעו בערבית "מערות" וזאת כיוון שהכפר נודע במערות שבו, שנחצבו באבן הכורכר הרכה ואשר שימשו למגורים ביישוב לאורך הדורות.
כפר מע'אר נכבש ונהרס במהלך מלחמת העצמאות.
קימות עדויות להתיישבות נוודית בגבעות מע'אר כבר באלף ה-4 לפנה"ס (בתקופה הכלכוליתית).
בתקופת הברונזה הקדומה כבר נוסד באתר ישוב קבע, ונמצאו קברים מתקופת הברונזה התיכונה (הכנענית), אז נקרא היישוב כמשוער על שם אל ה"בעל" הכנעני.
בגבעות נמצאו גם מערות קבורה מתקופת הברונזה התיכונה ומהתקופה הרומית והביזנטית.
בתקופה הרומית היישוב נדד מהגבעה אל חורבת "חברה" הסמוכה, בה נמצאו עדויות לבית-כנסת עתיק, והגבעה ומדרונה הצפון-מזרחי המשיכו לשמש כבית הקברות של היישוב.
בעלת נזכרת בתלמוד הירושלמי כמקום שבו קידשו את השנה.
היישוב בגבעה התחדש בתקופה הערבית הקדומה והכפר מע'אר שכן במקום מאז התקופה הע'ותמנית וכאמור עד למלחמת העצמאות.
בעלים הוא סרט דרמה רוסי, שביים יורי ביקוב.
גיבורי הסרט הם משפחת מנשוב, הרואה תאונה על הכביש ועוזרת לאדם בשם רודין להימלט.
מסתבר שהאיש הזה הוא סגן אלוף בשירות הביטחון הפדרלי הרוסי.
עם זאת, נוצרת ידידות, מה שהופך במהרה למקור לבעיות עצומות עבור המנשובים.
העבודה על הסרט החלה בשנת 2020, בשיתוף פעולה עם חברת Hype Film הרוסית, בהפקת איליה סטיוארט, פאבל בוריה, מוראד אוסמן ועם ניקולאאס סאליס כמפיק בפועל.
החברה השווייצרית Bord Cadre Films ו-British Sovereign Films מעורבים גם הם בעבודת הפרויקט כמפיצים.
בעלת גְבׇּל (בפיניקית: 𐤁𐤏𐤋𐤕 𐤂𐤁𐤋) היא אלה פיניקית מקומית לעיר גבל.
פרט להיותה האלה המגינה של העיר ושל מלכיה, יוחס לה אחריות על האדמה והפוריות, לסחר הימי ולימאות זוהתה לעיתים קרובות עם האלה חתחור המצרית, מאוחר יותר עם האלה איזיס המצרית וזכתה להוקרה ופולחן גם במצרים העתיקה.
המקדש הראשי שלה פעל לאורך כאלפיים שנה בעיר גבל עד לתקופה הרומית.
חוקרים רבים רואים בשם "בעלת גבל" שם עצם כללי, ועל כן ניסו לזהותו ככינוי לאלה מוכרת אחרת, אך ניתן לראות את שמה גם כשם עצם פרטי וכך לזהותה כאלה בפני עצמה, והדבר מסביר את זיהוייה השונים בתקופות שונות.
מקדש בעלת גבל מגלה כבר מתקופת הממלכה המצרית הקדומה או תקופת הברונזה הקדומה קרבה בין גבל ומצרים בעיצוב, הקישוט והפולחן, וחלק מאביזרי הפולחן בו נשלחו לגבל ממצרים.