tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
ההפגנות בטורקיה פרצו ב-19 במרץ 2025 לאחר מעצר אקרם אימאמאולו, ראש עיריית איסטנבול ומועמד האופוזיציה המרכזי לנשיאות, המתמודד מטעם מפלגת העם הרפובליקאית.
תומכי האופוזיציה האשימו כי מדובר במעצר פוליטי בהוראת יריבו, נשיא טורקיה רג'פ טאיפ ארדואן.
בעקבות זאת יצאו להפגנות מאות אלפי בני אדם, בערים איסטנבול, אנקרה ואיזמיר ובעשרות ערים נוספות ובהשתתפות סטודנטים רבים.
אימאמאולו ניצח את מועמדיו של ארדואן בבחירות המוניציפליות באיסטנבול ב-2019. ארדואן ביטל בחירות אלו בטענה לזיופים, אך כשנערכו בחירות חוזרות בשנת 2024, אימאמולו ניצח בפער גדול בהרבה, ומאז מכהן כראש עיריית איסטנבול.
עלייתו והפופולריות שלו היו לאתגר משמעותי על הדומיננטיות הפוליטית של ארדואן.
בחודשים שקדמו למעצרו, אימאמאולו הגביר את ביקורתו על ממשל ארדואן, מה שהביא למספר פעולות משפטיות נגדו.
ב-19 במרץ 2025 עצרו השלטונות הטורקיים את אקרם אימאמאולו, ימים ספורים לפני הכרזתו הצפויה על התמודדותו בבחירות לנשיאות טורקיה.
הוא נחשד בשחיתות ובמתן סיוע למפלגת הפועלים של כורדיסטן (PKK), המוגדרת כארגון טרור על ידי טורקיה ובעלות בריתה במערב.
כ-100 איש, בהם עיתונאים ואנשי עסקים, הואשמו בפעילות פלילית לכאורה הקשורה לחוזים עירוניים.
החשדות כללו הובלת ארגון פשע, קבלת שוחד ותפעול בלתי תקין של מכרזים.
אוניברסיטת איסטנבול ביטלה את תוארו האקדמי של אימאמאולו, פעולה שעל פי חוקת טורקיה שוללת ממנו את האפשרות להתמודד לנשיאות.
מערכת המשפט בטורקיה אינה עצמאית אלא נמצאת בשליטת מפלגת השלטון ופעולות אלו נתפסו כניסיון של ארדואן לסכל את מועמדותו של אימאמאולו לנשיאות 2028. בעקבות מעצרו התקיימו הפגנות רחבות היקף בערים איסטנבול, אנקרה ואיזמיר ובעשרות ערים נוספות, בהשתתפות מאות אלפים.
במטרה לדכא את ההפגנות אסר הממשל הטורקי כל סוג של אסיפות, הפגנות והודעות עיתונות ונחסמה הגישה לרשתות חברתיות.
השלטון העביר מסר לכלי התקשורת שאין לסקר את ההפגנות והופעלו סנקציות כלפי סיקור שכללו סגירה זמנית של כלי תקשורת, קנסות ומעצר עיתונאים שסיקרו אותן.
כתוצאה ובשל צנזורה עצמית והיות רובם המכריע נתון להשפעת הממשלה, נמנעו ערוצי התקשורת המרכזיים מלסקר את ההפגנות.
בנוסף המשטרה אכפה באלימות את ההפגנות תוך שימוש בגז מדמיע מטווח אפס וירי בכדורי גומי.
במהלך ההפגנות נעצרו כ-2000 מפגינים, מובילי מחאה עיתונאים ועורכי דין של מפגינים.
ההפגנות לא נחלשו בהשפעת צעדים אלה.
אימאמאולו קרא למפגינים במכתב ממעצרו להמשיך במאבק ללא פחד והם נענו לקריאתו.
יו"ר מפלגתו של אימאמאולו, אוזגור אוזל, שהפך למנהיג החלופי של המחאה בהיעדרו של אימאמאולו קרא לחרם על כלי תקשורת שלא מסקרים את המחאה ועל עסקים שתומכים בארדואן החל מחברות תקשורת ועד לרשתות קפה ותחנות דלק.
בעקבות האירועים צנח ערך הלירה הטורקית, שהגיע לשפל של 40 לירות לדולר.
ב-23 במרץ הוחלט להאריך את מעצרו של אימאמאולו שנכלא בבית הכלא בסיליברי הידוע כקשוח, והוא הודח מתפקידו כראש עיריית איסטנבולהקהילה הבינלאומית הגיבה בזהירות.
ארצות הברית נמנעה בדרך כלל מביקורת על המתרחש.
באפריל המשיכו הפגנות באוניברסיטאות באיסטנבול ובאנקרה ובעשרות בתי ספר תיכונים.
ב-19 באפריל הייתה עצרת ביוזגט בדרישה לשחרור אימאמולו.
ב-2 ביולי נערכה עצרת מחאה באיסטנבול לציון 100 ימים לכליאתו של אקרם אימאמו.
בספטמבר דווח על הגבלות אינטנסיביות וגוברות שמטילה ממשלת טורקיה על הפגנות, אירועי אופוזיציה ומפגשים תרבותיים, תוך שימוש תדיר במעצרים המוניים כאמצעי הרתעה.
דווח על איסור הפגנות באיסטנבול, איסור צעדות, ואיסור התכנסות של תומכי האופוזיציה.
גל ההפגנות ההמוני נחלש לאחר מכן אם כי דווח על הפגנות בודדות בנובמבר.
ההפגנות ברצועת עזה נגד חמאס פרצו ב-25 במרץ 2025 בהובלת תנועת בדנא נעיש (בעברית "רוצים לחיות") ותומכי פת"ח.
המפגינים מחו על המשבר ההומניטרי שנגרם מהמלחמה בעזה, יצאו כנגד ממשל חמאס ברצועה וקראו להסכם עם ישראל ולהפסקת אש.
לפי משרד הבריאות בעזה, מלחמת חרבות ברזל גבתה את חייהם של כ- עזתים, וישראל השהתה את כניסת סיוע הומניטרי לרצועה.
החרפת תנאי הקיום הובילה להפגנות בצפון הרצועה נגד שלטון חמאס.
סקר ממאי 2025 מצא ירידה בשביעות הרצון מחמאס מ-52% בדצמבר 2023 ל-43%, כש-50% מהנסקרים מתנגדים להפגנות ו-48% תומכים בהן.
54% היו סבורים שההפגנות מונעות על ידי כוחות חיצוניים, ו-20% סבורים שהן מייצגות גם ביטוי אותנטי של דעת הציבור.
בעבר נרשמו גם הפגנות דומות, כגון מחאת "בדנא נעיש" ב-2019 והפגנה מצומצמת בינואר 2024 של תושבים שעוקרו מבתיהם, אשר קראו לסיום המלחמה ולשחרור החטופים הישראלים.
ההפגנות דוכאו באלימות ופעילים בהן עונו על ידי חמאס.
במרץ–אפריל 2025 פרצו ברצועת עזה הפגנות נרחבות נגד שלטון חמאס, שהחלו ב-25 במרץ בבית לאהיא.
המפגינים מחו על תנאי המחיה הקשים וקראו לסיום המלחמה, תוך קריאות נגד חמאס ורשת אל-ג'זירה.
ההפגנות התפשטו לערים נוספות כגון חאן יונס, ג'באליה, בית חאנון, דיר אל-בלח, נוסייראת ועזה, וחלקן כללו קריאות להשבת החטופים.
באפריל נמשכו ההפגנות והתרחשו גם עימותים פנימיים בין החמולות לחמאס, כולל מקרה בו שוטר חמאס ירה למוות בתושב שג'אעייה.
על אף ניסיונות הדיכוי האכזריים של חמאס, ההפגנות חודשו במאי בעקבות מבצע "מרכבות גדעון", עם אירועים רחבי היקף בח'אן יונס.
לקראת סוף החודש קראו המפגינים קריאות נגד חמאס.
גל ההפגנות נמשך גם ביולי, עם הפגנה באל-מוואסי, וזכה לסיקור נרחב בכלי תקשורת בינלאומיים.
מנהיג חמאס טענו כי ישראל היא שהניעה את ההפגנות, בעוד ששר הביטחון ישראל כ"ץ פרסם סרטון המעודד אותן.
חמאס פיזר את ההפגנות בכוח, תקף מפגינים, איים עליהם.
דווח על חטיפות, עינויים, הלקאות פומביות והוצאות להורג של משתפי פעולה עם ישראל, בהם גם אחד ממובילי המחאה, עודאיי א-רבעי.
בנוסף, חמאס עקב אחרי מתנגדים ברשתות, הציב מחסומים בדרך להפגנות ושתל פעילים סמויים בהן תוך חידוש פעילות "הכוח המבצעי", שהוסמך להשתמש בכוח ולבצע ירי.
ב-6 במאי הודיעה יחידת "החץ" על עוצר לילי והטלת עונשים חמורים כלפי מתנגדים, לרבות כריתת גפיים וירי ברגליים.
אלו בוצעו בפועל יומיים אחר כך, עם דיווחים על עלייה בהוצאות להורג, כולל חמישה בעיר עזה.
במקביל, משפחות וחמולות קראו להפגין למען נסיגת צה"ל וחמאס, והזהירו את חמאס מתגובה נגד המפגינים.
בעוד שגורם באש"ף טען כי פת"ח והרשות הפלסטינית העבירו כספים כדי לעודד את המחאה.
ארגון "עיתונאים ללא גבולות" גינה את חמאס על איומים ותקיפות כלפי עיתונאים שדיווחו על ההפגנות או ביקרו את חמאס ברשתות החברתיות.
ההפגנות באיראן שהחלו בשנת 2025, פרצו בשני גלים על רקע המשבר הכלכלי במדינה, ונמשכו לתוך שנת 2026. העימותים האלימים, שהחלו בדצמבר 2025, הובילו למותם של אלפי מפגינים ועשרות אלפי פצועים ועצורים, תוך שהמתיחות במדינה מוסיפה להסלים ומשנה את פניה ממחאה כלכלית למאבק פוליטי קיומי.
הגל הראשון החל במאי 2025 עקב עליית פרמיות הביטוח, אבטחה ירודה בכבישים, מחירי דלק גבוהים ועוד, שהובילו למשבר כלכלי ולמשבר אנרגיה.
בהפגנות נטלו חלק בין השאר אחיות, חקלאים, פועלים, אופים ועוד.
כמו כן כללו ההפגנות שביתה של כ-365,000 נהגי משאיות, דבר שהוביל למחסור באספקה.
שביתות התקיימו ביותר מ-155 ערים.
הגל השני פרץ בסוף דצמבר 2025 על רקע הפעלת מנגנון הסנאפבק שיצר משבר כלכלי חריף הכולל אינפלציה דוהרת של 42.2% ושחיקה מהירה בערך הריאל האיראני לרמה של כ-1.45 מיליון לדולר, התרחבו לכדי דרישה גורפת להפלת הרפובליקה האסלאמית.
המפגינים, הכוללים עשרות אלפי אזרחים, סטודנטים וסוחרי באזאר, מוחים על עליית מחירי המזון, המחסור במים ובאנרגיה וההתנהלות הכלכלית הכושלת תחת עול הסנקציות והעימותים האזוריים.
הם משתמשים במגוון שיטות פעולה הכוללות הפגנות רחוב, שביתות מסחר רחבות היקף ואקטיביזם מקוון.
ב-7 בפברואר 2026 ארגון זכויות האדם HRANA מסר כי במהלך ההפגנות נהרגו לפחות 6,961 אנשים, בהם לפחות 6,507 מפגינים ולפחות 214 אנשי כוחות הביטחון והמשטר.
ב"דיילי מייל" פורסמו נתונים של רופא איראני גולה לפיהם כ-33 אלף בני אדם נהרגו וקרוב ל-100 אלף נפצעו, 30% מהם סובלים מפגיעות ישירות בעיניהם.
הנתונים הופכים את הרג המפגינים לטבח הגדול ביותר בהיסטוריה של איראן.
על פי דיווחים של קבוצות ניטור מדיה חברתית וכלי תקשורת בשפה הפרסית שבסיסן מחוץ לאיראן, במאי 2025 החלה שביתה ארצית של נהגי משאיות בעיר הנמל בנדר עבאס שבדרום-מערב איראן, והתפשטה למספר מחוזות, כולל אספהאן, שיראז, טהראן וכרמאנשאה.
השביתה הופעלה עקב עליית פרמיות הביטוח, אבטחה לקויה בדרכים, העלאה מוצעת במחירי הדלק ותעריפי הובלה נמוכים.
העלייה במחירי הדלק תוכננה להעלות את מחירי הסולר מכ-0.04 דולר ל-0.50 דולר לליטר בעוד ששביתות מתרחשות מדי פעם באיראן, משך הפעולה והיקפה הלאומי נחשבו לחריגים.
פעילי זכויות אדם דיווחו על מעצרים ועימותים עם כוחות הביטחון.
הרשויות האיראניות הכירו בחששות הכלכליים, כאשר יו"ר הפרלמנט מוחמד באקר קאליבאף כינה את נהגי המשאיות חלק חיוני בשרשרת האספקה וקרא לתגובה מהירה של הממשלה.
גורמים רשמיים הכירו בחששותיהם של נהגי המשאיות, והקבינט, על פי הדיווחים, דן בנושא.
הפעלת מנגנון ה"סנאפבק" באוגוסט 2025 על ידי צרפת, גרמניה ובריטניה הובילה להחרפה משמעותית של הסנקציות הכלכליות על איראן, מהלך שהאיץ את הפיחות בשער הריאל האיראני.
גל מחאות נרחב החל ב-28 בדצמבר 2025 בעקבות החרפת המשבר הכלכלי עם שחיקת המטבע לשפל חסר תקדים של 1.44 מיליון ריאל לדולר, לצד מחסור חמור במים ובאנרגיה.
הן הפכו במהרה למחאה נגד משטר האייתוללות ונגד הדיכוי הנרחב של זכויות אדם ואזרח תחת החוק האיסלאמי שהוא אוכף באדיקות.
ההפגנות פרצו תחילה בטהרן על רקע מינויו של נגיד הבנק המרכזי שהודח בעבר על רקע תפקוד בעייתי.
הן התפשטו במהירות ל-27 מוקדים ברחבי המדינה, ביניהם ערים מרכזיות כאספהאן, שיראז, כרמאן והמדאן.
המוחים הראשונים היו סוחרים ובעלי חנויות, אך בתוך ימים ספורים התרחב מעגל המשתתפים וכלל גם את איגודי נהגי המשאיות וסטודנטים ממוסדות אקדמיים מובילים, אשר התעמתו בחלק מהמוקדים עם כוחות הבסיג'.
בתגובה לתסיסה האזרחית, נקטה הממשלה צעדי מנע ודיכוי שכללו פריסת כוחות אבטחה כבדים בערים המרכזיות והכרזה על סגירת משרדי ממשלה ברוב מחוזות המדינה, בטענה רשמית של מגבלות אנרגיה ו"מזג אוויר קיצוני", אף כי בפועל לא נצפה שינוי במזג האויר.
כוחות הביטחון עשו שימוש באמצעים לפיזור הפגנות ובאש חיה, שהובילו למספר הולך ועולה של נפגעים, ביניהם הרוגים בעיר לורדגן ובמוקדים נוספים.
לצד המעצרים והפגיעה הפיזית במפגינים, דווח על היעלמותם של אנשי תקשורת שסיקרו את האירועים, כגון עורך פוליטי בעיתון הרפורמיסטי "אעתמאד", ועל ניסיונות להשתקת המחאה באמצעים שלטוניים.
למרות זאת, המחאות המשיכו להתעצם.
בתחילת ינואר 2026 התרחבו המחאות גם לאזור כורדיסטן האיראנית, כאשר נתוני ארגוני זכויות האדם מצביעים על למעלה מעשרה הרוגים ומאות עצורים.
אתר החדשות "איראן אינטרנשיונל", אשר פועל מבריטניה ומזוהה עם האופוזיציה, דיווח כי 44 מפגינים נפגעו מאש חיה, ועשרות נוספים נפצעו כתוצאה מ"מכות קשות באלות".
הערכות מודיעיניות מצביעות על כך, שהיקף המהומות הנוכחי נרחב יותר מזה שנראה בגל המחאות של 2022, שכן הוא חוצה שכבות סוציו-אקונומיות, מגזרים ואזורים גאוגרפיים שונים.
אופיו הרב-שכבתי של גל המחאות הנוכחי, המשלב מצוקה כלכלית קיומית עם התנגדות פוליטית עמוקה, נתפס כאיום ממשי על יציבות המשטר האיראני ועל יכולת הישרדותו לאורך זמן.
ב-3 בינואר ביצעו כוחות המשטר טבח במלכשאהי.
הם פתחו באש חיה לעבר מפגינים, רצחו חמישה מפגינים ופצעו לפחות 40 נוספים.
ב-4 בינואר 2026, היקף המחאות הגיע לכדי כ-174 מוקדים ב-60 ערים שונות.
עד ליום זה דווח על 15 מפגינים הרוגים, ואיש בסיג' אחד, לפחות 582 עצורים, ביניהם קטינים רבים, ו-44 פצועים מירי חי וכדורי גומי.
על פי פרסום בעיתון "טיימס" הבריטי, עלי ח'אמנאי מתכנן לערוק למוסקבה יחד עם בכירי משטר נוספים במקרה של נפילת המשטר.
ב-6 בינואר דווח, כי העיר מלכשאהי והעיר אבדאנאן נכבשו על ידי המפגינים.
עד למועד זה נהרגו לפחות 35 בני אדם, מהם 29 מפגינים, ארבעה ילדים ושני אנשי כוחות הביטחון, ונעצרו 1,200 בני אדם.
ב-7 בינואר דווח, כי 800 לוחמים עיראקים, רובם אנשי המיליציה "גדודי חזבאללה", גויסו, חצו לשטח איראן ונפרסו ברחבי המדינה כדי לסייע לכוחות הביטחון לפעול באלימות נגד מפגינים.
נכון למועד זה המחאות התפשטו ליותר מ-250 מוקדים ב-27 מתוך 31 מחוזות.
במספר ערים ברחבי המדינה הופלו והוצתו פסלים של קאסם סולימאני.
באילאם הורד ונקרע דגלה של הרפובליקה האסלאמית של איראן.
עד למועד זה נעצרו למעלה מ-2,000 בני אדם, והמהומות התפשטו ל-285 מוקדים ב-92 ערים שונות.
ב-8 בינואר, החלה הסלמה משמעותית בהפגנות.
עד 8 בינואר נהרגו 45 אנשים במהלך המחאות בכל רחבי המדינה.
בתאריך זה המשיכו המחאות בערים רבות ברחבי המדינה ובכלל זה בצפון הבירה בקרבת האזור בו גרים בכירי המשטר.
החל ממועד זה המשטר באיראן השבית את רשת האינטרנט וניתק את קווי הטלפון ברחבי המדינה במטרה למנוע את הפצת המידע על המתרחש במדינה ולהגביל את הפיקוח הבינלאומי.
זאת על רקע התעצמות המחאות ומותם של שני אנשי משמרות המהפכה במהלך ההפגנות בעיר כרמאנשאה.
במועד זה התקיימה ההפגנה המשמעותית ביותר מאז תחילת המחאות.
המחאות התקיימו בכל 31 הפרובינציות במדינה.
המפגינים העלו באש מבני ממשל במחוז טהרן.
המוני מפגינים התאספו בכיכר קודס שבטהרן.
במספר שדות תעופה דווחו התראות על סיכונים אפשריים לטיסות.
ערוץ ה-BBC בפרסית פרסם סרטון, שנטען לגביו כי צולם בבית חולים בעיר שיראז, ובו נראים פצועים מההפגנות במצב קשה.
לפי אחד מאנשי הצוות הרפואי, כ-20 פצועים הובאו לשם עם פציעות ירי בראש ובצוואר.
בכירים במשרד הבריאות האיראני מסרו למגזין "טיים" כי בין 8 ל-9 בינואר נהרגו 30 אלף בני אדם.
בערוץ "איראן אינטרנשיונל" דיווח בהתבסס על מסמכים מסווגים ועדויות, כי ביומיים אלו היה מניין ההרוגים 36,500 בני אדם.
ב-8 בינואר בערב המפגינים נמלטו מירי כוחות המשטר אל תוך שוק ראשת, ואז כוחות המשטר הציתו אותו.
אלה שהיו בתוכו יצאו החוצה ונורו למוות, או נשרפו בחיים.
כוחות הביטחון חסמו את הגישה לכבאיות.
על פי ניו יורק טיימס, במהלך ישיבה שנערכה ב-9 בינואר הורה ח'אמנאי "לשבור את ההפגנות בכל דרך שתידרש".
על פי תחקיר של הדיילי מייל מ-9 בינואר, הבסיג', שלגביו נטען בין היתר כי לשורותיו גויסו "עבריינים ובריונים", שולח כנופיות אופנועים כדי להטיל אימה.
יחידות האופנועים הללו, מתוארות ככלי "פגע וברח", שנועד ל"דיכוי מהיר וברוטלי".
הן חמושות ברובי ציד, תרסיסי פלפל ואקדחי פיינטבול.
עוד נכתב בתחקיר, כי צלפים מוצבים על הגגות במטרה לפגוע במנהיגי המחאה.
ב-10 בינואר פרסם רזא פהלווי, יורש העצר האיראני הגולה, קריאה לאזרחי איראן להחריף את המחאה.
הוא קרא לעובדים במגזרים מרכזיים במשק לפתוח בשביתה כללית, וכתב שאין להסתפק בהפגנות אלא להיערך לכיבוש מרכזי הערים והחזקתם.
הוא קרא למפגינים לצאת לרחובות בשעות מוגדרות, להתכנס במוקדים מרכזיים ולהיערך לשהות ממושכת, ופנה לכוחות הביטחון בבקשה לשבש את מנגנון הדיכוי ולהצטרף למחאה.
על פי דיווח של "איראן אינטרנשיונל", נהגי המשאיות בעיר שיראז פתחו בשביתה והותירו את משאיותיהם עומדות במקומן, צעד שעלול לפגוע בשרשרת האספקה במדינה.
ב-11 בינואר דיווחו סוכנות הידיעות AP וסוכנות הידיעות Human Rights Activists, שלפחות 538 בני אדם נהרגו בהפגנות - 490 מפגינים ו-48 אנשי כוחות הביטחון, וכי יותר מ-10,600 בני אדם נעצרו מתחילת ההפגנות.
נכון ל-12 בינואר תועדו 572 הרוגים, מתוכם 503 מפגינים והיתר אנשי כוחות הביטחון.
לדברי עד ראייה, ששוחח עם ה-BBC, "כוחות הביטחון מסתדרים בשורות ויורים במפגינים בלתי חמושים, גופות מונחות בערימות כמו שקי אורז".
ב-13 בינואר דווחו דיווחים שונים בנוגע למספר ההרוגים.
על פי גורם איראני רשמי עד כה נהרגו לפחות 2,000 איש.
משרד הבריאות האיראני טוען כי 3,000 נהרגו בהפגנות, ביניהם מאות אנשי כוחות הביטחון.
על פי "איראן אינטרנשיונל", לפחות 12 אלף נהרגו בהפגנות, רובם מירי משמרות המהפכה וכוחות הבסיג', שכוון על מפגינים בלילות ה-8 ו-9 בינואר.
באותו ערוץ תיארו זאת כ"טבח הגדול ביותר בהיסטוריה המודרנית של איראן".
וציינו כי מדובר ב"טבח מאורגן לחלוטין".
עוד דווח, כי נתונים שהגיעו לידי העיתון מהמועצה העליונה לביטחון לאומי וממשרד הנשיא מראים כי הטבח בוצע בהוראתו האישית של המנהיג העליון של איראן עלי ח'מינאי, בידיעתם ובאישורם המפורשים של ראשי שלושת רשויות הממשלה, ועם הוצאת צו ירי ישיר מהמועצה העליונה לביטחון לאומי.
לפי הדיווח, רבים מהקורבנות היו צעירים מתחת לגיל 30.
לפי HRANA, עד לסיומו של היום השבעה-עשר להפגנות, ה-13 בינואר, תועדו ברחבי איראן כ־614 התקהלויות מחאה, ב־187 ערים, אשר כיסו את כל 31 מחוזות המדינה.
הארגון הצליח לאשר כי עד אותו יום עצרו כוחות הביטחון של איראן 18,434 בני אדם.
במקביל, שודרו 97 מקרים של הודאות כפויות, ודווח על 1,134 בני אדם שנפצעו פציעות קשות.
עד אותו יום הארגון הצליח לאשר את מותם של 2,403 מפגינים.
מבין ההרוגים תועדו 12 קטינים.
בנוסף, נכללים בין ההרוגים תשעה אזרחים שלא השתתפו במחאות (שאינם אנשי כוחות הביטחון ואינם מפגינים).
הארגון גם דיווח כי במהלך ההפגנות נהרגו 147 אנשי כוחות הביטחון ותומכי הממשל, ובהם לפחות חמישה אזרחים תומכי הממשל.
ב-13 בינואר החלה חברת "סטארלינק" לספק למפגינים שירותי אינטרנט בחינם, בניסיון לעקוף את מגבלות התקשורת, אולם הצבא האיראני ניסה לחסום את השירות וללכוד את המשתמשים בו.
במקביל למצור הדיגיטלי שהמשיך, דווח על נוכחות ביטחונית מאסיבית ושימוש בכטב"מים למעקב בטהרן, צעדים שהובילו לירידה משמעותית בהיקף ההפגנות הגלויות, כאשר כוחות הביטחון נפרסו במוקדי מפתח כדי למנוע התקהלויות.
הדיכוי האלים קיבל ביטוי במספרים המאמירים של קורבנות ומעצרים, לצד סיוע חיצוני של מיליציות שיעיות.
על פי דיווחים מ-16 בינואר, כ-5,000 לוחמים ממיליציית "גדודי חזבאללה" העיראקית חצו את הגבול כדי לסייע לכוחות המשטר בדיכוי המפגינים.
נתונים מארגוני זכויות אדם כגון HRANA וסוכנויות ידיעות, מצביעים על היקף נפגעים רחב באופן חריג
בזירה המשפטית והפוליטית, דווח על צפיפות קיצונית בבתי המעצר, וכי המשטר אותת על כוונתו לערוך משפטים מהירים והוצאות להורג של המשתתפים במחאה, תוך מניעת גישה לעורכי דין.
למרות הדיכוי הכבד, המחאה מצאה אפיקי ביטוי חלופיים.
ב-18 בינואר פרצו האקרים לשידורי הטלוויזיה הממלכתית למשך כעשר דקות, שבמהלכן הוקרנו מסרים של יורש העצר הגולה, רזא פהלווי.
הוא קרא לכוחות הביטחון להצטרף לעם, ולא להשתמש נגדו בנשק.
לשכתו של פהלווי אישרה את דבר השידור, אך לא קיבלה אחריות עליו.
ב-18 בינואר דווח ארגון זכויות האדם HRANA, כי במהלך ההפגנות נהרגו לפחות 3,919 אנשים, בהם לפחות 3,685 מפגינים ולפחות 178 אנשי כוחות הביטחון והמשטר, ובוצעו כ-24,669 מעצרים.
ב-22 בינואר ציינה מאי סאטו, המדווחת המיוחדת של האו"ם לזכויות אדם באיראן, ייתכן כי מספר ההרוגים בהפגנות, בהתבסס על עדויות של רופאים מאיראן, עומד על יותר מ-20,000.
ב-25 בינואר ארגון זכויות האדם HRANA העריך כי מספר מקרי המוות עומד על כ-22,490 בני אדם מתוכם 5,459 מקרי מוות אומתו ויותר מ-17 אלף מקרי מוות נמצאים בבדיקה, 40,887 עצורים ו-7,403 פצועים קשה.
ב"דיילי מייל" פורסם נתונים של רופא איראני גולה לפיהם כ-33 אלף בני אדם נהרגו וקרוב ל-100 אלף נפצעו, 30% מהם סובלים מפגיעות ישירות בעיניהם.
בתאריך זה הודיע ראש הרשות השופטת באיראן כי כספי ונכסי מפגינים יוקפאו ויוחרמו.
ב-3 וב-5 בפברואר סטודנטים בתבריז קיימו עצרת לזכר ההרוגים במחאות ובמחאה על פעילות המשטר האיראני נגד צוותי רפואה.
עצרות דמות התקיימו גם במשהד ושיראז.
מחאות נוספות נרשמו בצורה של ביטול השתתפויות בפסטיבל הסרטים בטהראן.
על פי ארגון זכויות האדם HRANA, נכון ל-4 בפברואר לפחות 50,834 בני אדם נעצרו במסגרת דיכוי המחאות.
ב-9 בפברואר, נעצרה אזאר מנסורי, מזכ"ל סיעת העם האסלאמית שקידמה את מועמדותו של חמינאי, לאחר שביקרה את הרג המפגינים.
כן נעצרו לפחות שתי דמויות בכירות נוספות במחנה הרפורמיסטי.
על פי דיווח ב"איראן אינטרנשיונל", סוחרים בבזאר הגדול של טהרן קראו בתאריך זה, לקיום התכנסויות לציון 40 ימים מאז מקרי המוות שעליהם דווח ב־8 וב־9 בינואר.
האירועים עתידים להתקיים ברחבי הבזארים של טהרן ובצירי המסחר המרכזיים, וכן בערים נוספות.
שיא המחאות נרשם ב-7 וב-8 בינואר, אז הקיפו ההפגנות את כל 31 מחוזות איראן.
כתגובה, פתח המשטר ב-9 בינואר במבצע דיכוי נרחב וברוטאלי.
עדויות מסוכנות רויטרס הצביעו על כך שכבר ב-11 בינואר פסקו ההפגנות בטהראן, ובשמי העיר נצפו כטב"מים שנועדו למעקב.
בימים העוקבים, ה-13 וה-14 בינואר, דווח על ירידה חדה בהיקף המחאות הגלויות בשל נוכחות ביטחונית כבדה ומעצרים המוניים.
עם זאת, גורמים שונים הדגישו כי השקט היחסי אינו מעיד בהכרח על סיום המחאה, אלא על קושי לתעד אותה תחת הסגר, וכי הפגנות נקודתיות המשיכו להתקיים.
במקביל לדיכוי בשטח, החלה המערכת המשפטית לפעול נגד העצורים.
ב-14 בינואר אותתה איראן על כוונה לערוך משפטי בזק ולהוציא להורג מפגינים.
למחרת, ב-15 בינואר, החלו להתפרסם אומדנים ראשוניים ומגוונים לגבי היקף הנפגעים: ארגונים מסוימים דיווחו על למעלה מ-2,600 הרוגים ו-18,000 עצורים, בעוד הערכות אחרות היו חמורות בהרבה ונקבו במספר של כ-20,000 הרוגים.
הדיווחים המשיכו להחמיר, וב-18 בינואר פרסם ה"סאנדיי טיימס" נתונים מתוך דו"ח רפואי פנימי, שלפיהם נהרגו בין 16,500 ל-18,000 בני אדם ונפצעו כ-330,000, כולל נשים וילדים.
הדיווח אף חשף פרקטיקה של סחיטת כספים ממשפחות הרוגים על ידי מיליציית הבסיג' תמורת שחרור הגופות לקבורה.
כן דווח כי כוחות הביטחון פשטו על בתי חולים ועצרו מפגינים פצועים וכי מפגינים לא חמושים ברחבי 31 מחוזות איראן נורו בחזה ובראש.
לקראת סוף החודש ניסה המשטר לשדר חזרה לשגרה.
ב-20 בינואר דיווח ארגון HRANA על חשד ליותר מ-13,000 הרוגים (מהם 4,029 מאומתים), אך יום לאחר מכן, ב-21 בינואר, הכריז התובע הכללי כי "המרד הסתיים" והשליטה הושבה.
באותו מעמד הודה המשטר לראשונה באופן רשמי במותם של 3,117 בני אדם, מספר נמוך משמעותית מזה שדיווחו ארגוני זכויות אדם באותה עת, שדיווחו על בין 4,500 לבין עשרות אלפי הרוגים.
נכון ל-23 בינואר 2026, הרחובות בערים הגדולות נותרו ריקים בשל נוכחות ביטחונית מסיבית, אם כי תחת מעטה של דיכוי תקשורתי ושיבושי אינטרנט, עדיין מתקיימות הפגנות ספורדיות.
במהלך גל המחאות התגלה משבר אמון עמוק בתוך מנגנוני הביטחון האיראניים, המתבטא בגל עריקות ובסירוב פקודה אל מול הדיכוי האלים של המפגינים.
בהודעת המודיעין של משמרות המהפכה הוחלט על נקיטת צעדים נגד "מקרי נטישה", עדות לכך שחוסר הנאמנות של אנשי הביטחון הפך לאיום אסטרטגי על יציבות השלטון.
ההפגנות באיראן עוררו גל הפגנות סולידריות של תומכי העם האירני ברחבי העולם יחד עם האיראנים החיים בגולה.
המפגינים מחו נגד חסימת האינטרנט באיראן והדיכוי הקטלני של המפגינים, הניפו את דגל "האריה והשמש" שקדם למהפכה האיסלאמית והביאו תמיכה ברזא פהלווי.
בין הסיסמאות הנפוצות שהושמעו על המפגינים היו "ג'אוויד שאה!" (יחי המלך!) - קריאה להחזרת משטר השאה החילוני ששרר במדינה לפני ההפיכה האיסלאמית, "מוות לח'מינאי", ו"זה הקרב האחרון - פהלווי יחזור".
בישראל התקיימו הפגנות הזדהות ברחבת המדיטק בחולון.
המשתתפים ביקשו להשמיע קול סולידרי עם אזרחים באיראן, שלדבריהם נאבקים זה שנים על חופש, דמוקרטיה וזכויות בסיסיות - ונענים באלימות קשה ודיכוי.
בתאריך 7.2.2026 - סמוך ליום השנה ה-47 למהפכה האיסלאמית במדינה ב-1979, אלפי בני אדם הפגינו בבירת גרמניה ברלין כדי להביע תמיכה בגל ההתקוממות הארצי באיראן.
הפגנות נגד הרפובליקה האיסלאמית התקיימו גם בלונדון, מאלמו, בוקרשט וסידני.
משרד התובע המחוזי של מחוז לוס אנג'לס סירב להעמיד לדין את הנהג, ובמקום זאת העביר את התיק בחזרה למשרד התובע המחוזי של העיר.
התובע העירוני של לוס אנג'לס האשים את נהג המסעית שנסע אל תוך קהל המפגינים בווסטווד בנהיגה פזיזה, אשר נחשבת לעברה קלה בלבד.
במהלך הפגנות הזדהות של אירנים גולים מול שגרירות אירן בלונדון, אחד המפגינים טיפס על מרפסת השגרירות הסיר את דגל המשטר והניף במקומו את דגל "האריה והשמש" של איראן האימפריאלית.
באופן דומה גם מפגינים במדריד החליפו את דגל שגרירות איראן לדגל השאה ההיסטורי.
במקביל לחסימת האינטרנט והשתקת הדיווחים על האלימות שמופעלת כלפי המפגינים בתוך המדינה, הרפובליקה האסלאמית של איראן שולטת בתעמולה הדיגיטלית שמופצת כלפי חוץ ברחבי העולם.
למשל, הרפובליקה האסלאמית מציגה את המפגינים שהיא הורגת כישויות מסוכנות ולא כאזרחים המממשים את זכותם למחות.
במקביל, היא מוחקת את הראיות לכך שהם בכלל היו קיימים.
מחאות הרחוב האזרחיות מתוארות גם כפעולה חשאית עוינת של סוכנים מטעם ארצות הברית וישראל, הנחושים להעלות את מספר ההרוגים כדי להאיץ את קריסת המשטר.
ברוח זו המנהיג העליון של איראן, האייתוללה עלי ח'אמנאי, האשים את נשיא ארצות הברית דונלד טראמפ באחריות לאלפי המפגינים האירניים שנהרגו על ידי "סוכני אויב", משום ששאבו עידוד מההבטחותיו של טראמפ לבוא לעזרתם.
גורמים רשמיים באיראן מגדירים כיום את המחאות כ"יום ה-13" של המלחמה.
לפי תפיסה זו, המחאות הן המשך ישיר למבצע עם כלביא שנערך ביוני האחרון על ידי ישראל במשך 12 ימים.
במבצע זה חוסלו מפקדים בכירים בצבא איראן ונפגעה יכולת הטילים של המדינה.
למבצע הצטרפה גם ארצות הברית, שמיקדה את תקיפותיה בתוכנית הגרעין האיראנית.
התעמולה באיראן הגיעה גם לוויקיפדיה, שם נחשף קמפיין מתואם שנמשך מזה מספר שנים, אשר יועד לנקות את שמה של הרפובליקה האסלאמית מכל הקשור להפרת זכויות אדם מצדה.
בעקבות ההפגנות הועלו המוני סרטונים ותמונות מכלי התקשורת הממלכתיים האיראניים לוויקישיתוף - מאגר הקבצים של ויקיפדיה.
בדרכים אלו האנציקלופדיה שמיליונים סומכים עליה הפכה לשלוחה של מנגנון התעמולה של המשטר.
: המחאות זכו לתמיכה מצד דמויות בולטות, כולל יורש העצר הגולה רזא כורש עלי פהלווי, יוצר הסרטים ג'עפר פאנאהי וכלת פרס נובל לשלום נרגס מוחמדי, שתיארו את השביתה כקריאה רחבה יותר נגד דיכוי ממשלתי וקשיים כלכליים.
נשיא איראן מסעוד פזשכיאן אמר שהממשלה היא שאחראית לאי-שביעות הרצון של העם וכי אין להאשים את אמריקה.
: נשיא ארצות הברית דונלד טראמפ צייץ ברשת "Truth Social": "אם איראן תירה ותהרוג באלימות מפגינים שלווים, כפי שנהוג אצלם, ארצות הברית של אמריקה תבוא לעזרתם.
אנחנו טעונים ומוכנים לצאת לדרך".
בעקבות איומיו שר החוץ האיראני עבאס עראקצ'י יצר קשר עם סטיב ויטקוף, שליחו של נשיא ארצות הברית במזרח התיכון.
בלילה שבין 12 ל-13 בינואר הודיע טראמפ כי מדינה שתסחר עם איראן תשלם מכס של 25% על ייצוא סחורות לארצות הברית.
ב-16 בינואר פרסם טראמפ פוסט על פיו בשלב זה אין בכוונתו לתקוף את איראן.
הוא טען שההרג באיראן נפסק בעקבות איומיו לתקוף, אך על פי דיווח ב-CNN והערכת המודיעין האמריקנית ההרג לא פסק.
וגורמים רשמיים באיראן הבהירו כי לא תהיה הפסקה של ההוצאות להורג.
ב-23 בינואר הודיעה ארצות הברית על סנקציות שיוטלו על חברות הקשורות לאיראן.
מדינות ה-G7 - ארצות הברית, קנדה, צרפת, גרמניה, איטליה, יפן ובריטניה הודיעו ב-14 בינואר כי "הן מוכנות להטיל צעדים מגבילים נוספים אם איראן תמשיך לדכא את המחאות".
האיחוד האירופי: ב-29 בינואר 2026 הכריז האיחוד האירופי על משמרות המהפכה האסלאמית כארגון טרור.
האו"ם: ב-12 בפברואר 2026, אחרי הדיכוי האלים והקטלני של ההפגנות, שלח מזכ"ל האו"ם אנטוניו גוטרש איגרת ברכה למשטר האיראני לרגל יום השנה למהפכה האסלאמית באיראן.
ההצגה הגדולה: זיכרונות של טייס קרב צרפתי בחיל האוויר הבריטי הוא ספר מאת פייר קלוסטרמן (Pierre Clostermann).
זהו אחד מהספרים הראשונים של זיכרונות טייס קרב לאחר מלחמת העולם השנייה.
חתן פרס נובל לספרות, ויליאם פוקנר ציין אותו כספר התעופה הצבאי המובחר ביותר שיצא ממלחמת העולם השנייה.
הספר הוא סיפורו של טייס קרב, סיפורם של קרבות אוויר, ובעיקר סיפורם של אומץ-לב אישי המועמד במבחן קרבות, ושל הרעות המקשרת את הטייסים הצעירים באחוות לוחמים.
בספר מתוארים רגשותיו של הטייס, פחדיו, מחשבותיו, עייפותו, שמחתו בשמחת חבריו וצערו בעת נפילתם.
כמו כן פרגון לטייסים וללוחמים, ורתיעה מדרגי המטה ומהפוליטיקה המעורבת בהם.
הספר נכתב על ידי פייר קלוסטרמן, והוא פרקי יומן, רשמים ומאורעות שנכתבו בזמן אמת והוסבו לספר כמעט ללא עריכה וללא כל ניסיון לשפצם.
המחבר היה בזמן המלחמה רחוק מהוריו (ששהו במשך המלחמה בקונגו ברזוויל), ורצה שהם יחוו את חוויותיו.
מדי ערב נהג לכתוב להם על מאורעות היום שחלף.
כטייס קרב צעיר השתתף קלוסטרמן בקרבות אוויר מעל בריטניה ומעל יבשת אירופה, תוך שהוא מפיל מטוסים גרמניים רבים ותוקף מטרות קרקע וספינות של האויב.
במהלך ארבע שנות לחימה הטיס מטוסים מדגמים שונים, כולל "הוריקן", ספיטפייר", "טייפון" ו"טמפסט".הוא עבר את המסלול מפרח טייס ועד למפקד כנף, תוך ביצוע של כ- 430 גיחות.
פנקס הרשימות היה צמוד עמו במשך כל המלחמה (כולל במהלך הטיסות, הבילויים ושאר אירועים), והוא הקפיד לכתב את חוויותיו.
בסוף המלחמה רישומיו מילאו שלושה ספרים.
פייר קלוסטרמן הצטרף במרץ 1942 יחד עם מספר צעירים צרפתיים לשירות חיל האוויר המלכותי הבריטי, לאחר כיבושה של צרפת בידי הגרמנים.
קורס הטיס סיים בקרנוול, והסבה למטוסי ספיטפייר ואימון בבסיס הדרכה 61 ברנדל.
בינואר 1943, הוצב קלוסטרמן כטייס–סמל, לטייסת 341 של צרפת החופשית (טייסת אלזס) אשר הייתה אז בתהליכי הקמה.
חודש לאחר הקמתה הוצבה הטייסת ל"כנף ביגין היל", דרומית ללונדון, מקום שהיה פתוח רק בפני טייסות הר.א.פ.
לשם כך הצטיידו במטוסי ספיטפייר IX אשר היוו את המילה הבריטית האחרונה והוקצו, באותה תקופה, רק למעט טייסות מובחרות.
במסגרת הטייסת ביצע טיסות סיור וליווי מפציצים מעל צרפת הכבושה, והשתתף בקרבות אוויר.
ביולי 1943 זכה בשני ניצחונות (הפלות) ראשונים כנגד פוקה-וולף Fw 190 מעל צרפת.
טיסת בוקר מוקדמת לכיול המכמים הבריטיים, הפכה לקרב אוויר כנגד מסרשמיט 109G, מתוארת בצורה ריאלית ומרגשת.
והוצב בטייסת 602, שהייתה בתהליך הסבה לסיוע לכוחות הפלישה לאירופה.
לצורך זה השקיעו מאמצים באימונים של: התקפות בגובה פני הקרקע, צליפה על טנקים, סיור טקטי, הפצצות צלילה וכדומה.
פייר שהה ביחידה למשך כעשרה חודשים.
במסגרת יחידה זו הוא טס במשימות שונות כגון:
משימות צליפה, תקיפת ספינת המשא ה"מונסטרלנד" (שהייתה עמוסה במטען גומי יקר ובמתכות נדירות בדרכה לגרמניה),
ליווי מפציצים להפצצות ביבשת אירופה,
יירוט וסיור בגובה גבוה מעל בסיס הצי של סקפה-לופה שבצפון סקוטלנד בניסיון לסכל ניסיונות סיור אווירי או הפצצה של ה"לופטוואפה" (שם יירט בהצלחה בקרב אוויר שנערך בגובה של 41 אלף רגל, מטוס צילום מסוג מסרשמיט 109G ),
הפצצות צלילה כנגד אתרי השיגור של טילי V-1 בחוף הצרפתי.
באמצע חודש מאי הצטרף ל"מפקדה העליונה לכוחות המשלוח האוויריים של בעלות הברית", והיה עד להכנות הסופיות לפלישה: בתכנון של מבצעי האוויר, והקמת שדות התעופה באירופה.
מכיוון שהיה חשוף למידע חיוני נאסר עליו להמשיך לטוס עד שעת ה-"ש+10".
לאחר המועד הנ"ל המשיך לטוס עם הטייסת במשימותיה לסיוע לכוחות הנחיתה.
ב-11 ביוני 1944, היה אחד מראשוני טייסי צרפת החופשית שנחתו על אדמה צרפתית, בשדה תעופה מאולתר.
שם המשיכו במשימות יירוט וסיוע לכוחות הקרקע, וסבלו אבדות כבדות.
זמן קצר לאחר מכן זכה במדליית הצלב לתעופה (DFC) והוצב למטה חיל האוויר הצרפתי.
קשה היה לטייס הקרב לשהות על הקרקע והוא קיצר אותה לשלושה חודשים.
בדצמבר 1944, בהתעלמו מהתנגדות חיל האוויר הצרפתי, חזר ל- ר.א.פ.
על מנת להצטרף לכנף 122 אשר נועדה לחזור ליבשת אירופה.
באסטון-דאון, עבר קורס הסבה למטוסי "טייפון" ומיד לאחר מכן למטוסי ה"טמפסט".
לפעילות בקו החזית הצטרף לטייסת 274 שהטיסה את ההוקר טמפסט סימן 5. במטוסו (שכונה (Le Grand Charles, טס בצורה אינטנסיבית ובהצלחה בצפון גרמניה במשך יותר מחודשיים.
במסגרת הטיסות השתתף בטיסות סיור, תקיפת שדות תעופה גרמניים, מבצעים יירוט מטוסי הסילון הגרמניים מסרשמיט Me-262, וצמתי רכבות.
במרץ 1945 שירת קצרה בטייסת 56 ולאחר מכן הועבר לטייסת 3. בסוף חודש זה נפצע ברגלו מפגז נ"מ, ושהה כשבוע בבית החולים לאחר שמטוסו ניזוק קשה כתוצאה מנחיתת גחון.
באפריל התמנה למפקד טייסת 3. הוענקה לו תוספת ל-DFC, והועלה לתפקיד של מפקד כנף 122.
במאי 1945 צנח ממטוסו לאחר התנגשות עם טמפסט עמית במפגן חגיגי במסגרת חגיגות הניצחון.
התאונה זירזה את החלטתו להגיש בקשה לפרישה מהשירות, ובקשתו אושרה במהירות.
במהלך 432 גיחות, נזקפו זכותו רשמית 33 הפלות (מהן 19 עצמיות והשאר בשיתוף עם טייסים אחרים) רובן כנגד מטוסי קרב, חמישה אפשריים ושמונה מטוסים שניזוקו.
בנוסף טען להשמדת כ- 225 כלי רכב, 72 קטרים, 5 טנקים ושתי ספינות טורפדו.
הספר יצא לאור בעטיפות רכות וקשות, במספר הוצאות, ונמכר עד היום בכמות של למעלה משנים וחצי מיליון עותקים.
הספר בעברית, בתרגומו של י.
נדפס בישראל כסלו, תשכ"ג – דצמבר 1962 באמצעות ההוצאה לאור – משרד הביטחון, 261 עמודים.
ההפיכה בסוריה בשנת 1966, שנודעה גם כמהפכת הנאו-בעת', הייתה מהפכה פנימית במפלגת הבעת' בסוריה.
במהלכה השתלט הנאו-בעת', הפלג השמאלני-מרקסיסטי של המפלגה על השלטון במדינה, תוך הדחת הפלג הימני.
ההפיכה התרחשה בפברואר 1966, והובלה בידי סלאח ג'דיד וקבוצת קצינים בכירים.
לאחר ההפיכה, החל ג'דיד בסדרת רפורמות שכללו הלאמות, מדיניות מרקסיסטית נגד בעלי הקרקעות המסורתיים, וטיהורים נרחבים בצבא ובמערכת המנהל האזרחי.
הוא מינה את תומכיו לעמדות מפתח והשליט שלטון ריכוזי.
אף על פי שמונו נשיא וראש ממשלה מההנהגה הישנה, הם שימשו למעשה כבובות בידי ההנהגה הצבאית.
הפרלמנט המשיך להתקיים, וכך נשמר מראית עין של שלטון דמוקרטי, אך למעשה נשללו ממנו סמכויות ממשיות.
ב־20 בפברואר 1966 נועדו להיערך בחירות להנהגת ועידת מפלגת הבעת'.
בתחילה הכוחות בחלב ודיר א-זור שמרו אמונים להנהגה הקודמת.
ג'דיד נעזר בהפיכתו בגורמים דרוזים, סונים (אחמד סוידאני), ועלווים (חאפז אל-אסד).
חאפז אל-אסד מונה לשר ההגנה, לאחר שהיה מפקד חיל האוויר, החיל החזק ביותר במדינה.
סוידאני, שהושפע מאוד מהאידאולוגיה המרקסיסטית ועל כן התאים מאוד לתפיסת הנאו-בעת', קיבל את תפקיד הרמטכ"ל לאחר ההפיכה.
הקבוצה השליטה שעולה היא מלכתחילה מאוד מפוצלת, הן מבחינה עדתית והן מבחינה אידאולוגית.
בניגוד לבע'ת הישן (הימני), אשר היה בנוי בעיקר מקבוצות בורגניות ומשכילות, הנאו-בעת' היה מורכב משכבות אוכלוסייה נמוכות אשר הגיעו מהאזור הכפרי.
"הקבוצות הישנות" דיברו על סוציאליזם כעל צדק סוציאלי, שוויון, ריכוזיות.
הנאו-בעת' דיבר במונחים מרקסיסטיים מהפכניים, על תפיסה מדעית לכאורה של צדק אבסולוטי ודטרמיניזם מעמדי, ועל כן הסוציאליזם וההלאמות נעשו בצורה חדה יותר ורבה יותר.
הבעת' הישן היה נאמן לאסלאם ואף הציב את הדת כחלק חשוב מן הערביות, ולעומתו הנאו-בעת' היה בעל גישה של לאומיות ערבית־חילונית שבזה לאסלאם וביקשה להתרחק ממנה.
הבעת' הישן היה הרבה יותר פאן-ערבי, ואילו הבעת' החדש הלך יותר לכיוון של "סוריות", כאשר הם רואים את ביסוס סוריה כשלב ראשון לפני הגשמת החזון הפאן-ערבי.
בשנים 1950–1964 היה בחוקה משפט: "דת נשיא הרפובליקה היא דת האסלאם".
ב-1969 הוחלף המשפט ל"חכמת המשפט האסלאמי היא מקור ראשי לחקיקה", מה שמותיר מקום למקורות אחרים חוץ אסלאמיים לחקיקה.
כמו כן שבועת הנשיא שונתה: ב-1953–1964, השבועה היא בשם "אללה אכבר", וב-1969 השבועה היא "אני נשבע בכבודי ובאמונתי".
שינויים אלה מציגים את ההבדל בגישה בין הבעת' הישן לבין הנאו-בעת', ואת ירידת כוחם של הסונים.
ג'דיד הדגיש את רעיון הלאומיות הסורית על פני הפאן-ערביות.
בתחילת דרכו, פעל לקרב את סוריה לברית המועצות ולמצרים.
החל מ-1967 נקט בקו של הסתה נרחבת נגד ישראל, בניסיון להסיט את תשומת הלב מבעיותיה הפנימיות של סוריה.
במהלך מלחמת ששת הימים ספגה סוריה תבוסה קשה, רמת הגולן נכבשה בידי ישראל וסוריה נאלצה לבקש הפסקת אש.
לאחר המלחמה, סוריה החרימה את ועידת חרטום – שבה גיבש העולם הערבי את מדיניותו כלפי ישראל – בטענה כי שאר מדינות ערב נוהגות ברפיון כלפי ישראל.
מכאן ואילך, סוריה הלכה והסתגרה ונכנסה לבידוד בזירה הערבית.
במקביל, ג'דיד תמך בהתארגנויות פלסטיניות בארצו, ובראשן ארגון "א-סאעקה", שבפועל הוקם על ידי מפלגת הבעת' ושימש כזרוע של המשטר הסורי בפעולותיו נגד ישראל.
האתנו-פוליטיקה הייתה גורם מרכזי בסוריה, והעלווים תפסו את מוקדי השלטון החל מתקופה זו.
בשנות שלטונו הראשונות הצליח סלאח ג'דיד לייצב את שליטתו, ואף סיכל ניסיון הפיכה מצד הדרוזים במסגרת מפלגת הבעת'.
עם זאת, התגלע קונפליקט פנימי בקרב ההנהגה העלווית בין חאפז אל-אסד לבין ג'דיד.
ברמה האידאולוגית, ג'דיד הדגיש את הסוציאליזם על חשבון הפאן-ערביות ואף על חשבון תפקודו של הצבא, בעוד אסד ביקש לחזק את הצבא ולהעמיד את המאבק נגד ישראל כיעד מרכזי.
אסד הסתייג מהבידוד שבו הייתה סוריה נתונה בזירה הערבית וסבר כי הצלחתה של סוריה תלויה בהידוק הקשרים עם מדינות ערב.
במקביל החל לנקוט מדיניות חשאית של מינוי נאמניו לעמדות מפתח בצבא, כך למשל מונה מוסטפא טלאס לרמטכ"ל.
בשנת 1969 ביצע אסד הפיכה ותפס את השלטון, אך נאלץ להחזירו לג'דיד בעקבות לחצים מצד ברית המועצות.
ב-1970, בעקבות אירועי "ספטמבר השחור" בירדן, פרץ עימות נוסף בין השניים: ג'דיד ביקש לשלוח את הצבא הסורי לסייע לפלסטינים, ואכן כוחות קרקעיים נשלחו, אך אסד סירב להפעיל את חיל האוויר, מה שאפשר לכוחות ההאשמים להביס את הסורים והפלסטינים.
בתגובה, ועידת המפלגה החליטה להדיח את אסד, אך הוא הקדים וביצע הפיכה שנייה באמצעותה תפס את השלטון בידיו.
ההפיכה בתימן החלה בגל של הפגנות ומהומות רחבות היקף שהתחוללו בתימן לאחר השלב הראשון של ההפיכה בתוניסיה, בד בבד עם גל ההפגנות שהוביל להפיכה במצרים, כחלק מגל המחאות שנודע בשם "האביב הערבי".
תחילה המפגינים מחו נגד אבטלה, מצוקה כלכלית ושחיתות, כמו גם נגד הצעות נשיא תימן, עלי עבדאללה סאלח לשינויים חוקתיים.
לאחר מכן, דרישות המפגינים עלו מדרגה לכדי דרישה לפרישתו של הנשיא, וההפגנות החריפו לכדי התקוממות עממית או מלחמת אזרחים שהתנהלה בין השבטים מהם מורכבת אוכלוסיית תימן, תוך שימוש בנשק חם על ידי הצדדים המתעמתים, כאשר ארגונים אסלאמיסטיים קיצוניים כמו אל-קאעידה, מעורבים בהתקוממות וכובשים שטחים וערים בצפון המדינה.
בשנת 2014 כוחות החות'ים המתקוממים בתימן כבשו, בגיבוי איראן וחזבאללה, את צנעא בירת תימן, וביצעו הפיכה.
ב-26 במרץ 2015 פתחה קואליציה של מדינות ערביות ומוסלמיות, בהובלת ערב הסעודית, במבצע סופה נחרצת, שמטרתו להדוף את החות'ים ולהחזיר את השלטון לידי הממשלה התימנית הגולה.
אל-קאעידה והמדינה האסלאמית מחזיקות כיום גם הן טריטוריות נרחבות, בעיקר במרכז המדינה, ומתקיפות את שני הצדדים הלוחמים בה.
הפגנה מרכזית של למעלה מ-16,000 איש התרחשה בבירה צנעא ב-27 בינואר 2011. ב-2 בפברואר הכריז הנשיא סאלח כי לא יתמודד בבחירות שצפויות להתקיים ב-2013, ולא יעביר את סמכויות השלטון לידי בנו.
ב-3 בפברואר הפגינו 20,000 איש כנגד הממשלה בצנעא, ואחרים הפגינו בעדן, לציון "יום הזעם", לדברי אחת ממארגנות ההפגנות, תווכל כרמאן.
במקביל להפגנות אלה, התקיימו גם הפגנות של חיילים, חמושים אחרים מטעם קונגרס העם הכללי ורבים נוספים אשר הזדהו ותמכו בממשלה הנוכחית בצנעא.
ב-10 במרץ, כהמשך לסירובו של הנשיא עלי עבדאללה סלאח להתפטר, הוא הציע שבהמשך השנה יהיה מעבר לשיטה פרלמנטרית, שבה הסמכויות יהיו בידי הממשלה, אך הצעתו נדחתה בידי האופוזיציה שטענה כי "זה מעט מדי ומאוחר מדי".
בחודש מרץ נערכו הפגנות רחבות שהובילו לעימותים קשים עם כוחות הביטחון, בהם נפצעו מאות מפגינים.
ב-21 במרץ, מפקד צבאי בכיר הצטרף לאופוזיציה, מה שגרם להתפטרות של דיפלומטים ובכירי ממשל.
בעקבות זאת הודיע הנשיא סלאח כי יפרוש באותה שנה, אך הצבא המשיך לתמוך בו בעוד באופוזיציה הודיעו כי הם דורשים את התפטרותו המיידית.
ב-22 במרץ הוכרז מצב חירום לשלושה חודשים.
ב-4 באפריל, לאחר עימותים אלימים נוספים, קראה ארצות הברית לנשיא סלאח לעזוב את תפקידו.
ב-22 באפריל הציעה מועצת מדינות המפרץ יוזמה לפרישת סלאח תוך 30 יום, וקיום בחירות בתוך 60 יום.
האופוזיציה הסכימה עקרונית, אך הסתייגה מסעיפים מסוימים.
לפי ההסכם, סלאח היה אמור לקבל חסינות משפטית בתמורה לפרישתו.
ב-30 באפריל סלאח אמור היה לחתום על ההסכם, אך סירב בטענה שברצונו לחתום כראש המפלגה השלטת ולא כראש המדינה, אך שב והביע תמיכה ביוזמת מדינות המפרץ.
גם ב-18 במאי, לאחר לחצים נוספים מצד מדינות המפרץ וארצות הברית, נמנע הנשיא מלחתום על העסקה באמתלות שונות.
בסוף מאי פרצה מלחמת אזרחים במדינה, כשמאות טרוריסטים ופעילים מוסלמים סוניים קיצוניים מארגון הטרור אל-קאעידה, כבשו את העיר זינג'יבר וחיל האוויר של צבא תימן הפציץ את עמדותיהם מן האוויר.
בכיכר המרכזית של העיר תעז, אחד ממוקדי ההפגנות העיקריים נגד הנשיא, הקימו המפגינים מחנה אוהלים אך חיילי המשמר הרפובליקני מתוגברים בטנקים, הגיעו למקום לדיכוי המחאות, וככל הנראה נהרגו כ-20 בני אדם כתוצאה מירי של כוחות הצבא ויידויי בקבוקי התבערה והאבנים מצד המפגינים.
ב-3 ביוני 2011, דיווחו כלי התקשורת כי כתוצאה מהפצצת הארמון, נפצעו נשיא תימן ובכירים נוספים, בהם ראש הממשלה, סגן רה"מ, ויו"ר הפרלמנט שמצבו אנוש.
בעקבות הזמנתו של עבדאללה, מלך ערב הסעודית, הוטסו הנשיא והבכירים שנפצעו לארצו לקבלת טיפול רפואי.
סגן הנשיא, עבד אל ראב מנסור אל האדי, מונה לממלא מקום הנשיא בפועל ולמפקד העליון של הצבא.
לאחר מספר ימים התברר, כי פציעת הנשיא חמורה וכוללת כוויות ב-40% מגופו, עקב מפצצה שהוטמנה במסגד שבו התפלל, ולא מהפגזת הארמון.
ב-2 ביולי, דיווח צבא תימן על כ-50 חיילים נעדרים לאחר התקפות של טרוריסטים אסלאמיים סונים של אל-קאעידה בעיר זינג'יבר בדרום המדינה.
ב-8 ביולי נראה סאלח בפעם הראשונה מאז פציעתו כשנשא נאום בטלוויזיה מערב הסעודית.
בנאום היה נראה כי פניו של סאלח נכוו וידיו היו חבושות.
בנאומו הבטיח כי יפעל לרפורמות וטען שעוד יחזור לתימן וימשיך לכהן כנשיא.
למרות הבטחתו, הרשויות הסעודיות הודיעו שסאלח התחרט ואינו מתכוון לשוב, בעיקר בגלל לחץ אמריקאי וחשש מפני העמדתו לדין בתימן, כפי שנעשה לנשיא מצרים לשעבר חוסני מובארכ, שמשפטו שודר בשידור חי.
ב-16 באוגוסט הופיע בפעם נוספת נשיא תימן בטלוויזיה התימנית הממלכתית, והודיע כי בכוונתו לשוב לארצו בקרוב.
ראש ממשלת תימן, עלי מוחמד מוג'אוור, שב למדינה ב-24 באוגוסט והנשיא סאלח חזר לתימן ב-23 בספטמבר.
לאחר שיבתו, הודיע סאלח ב-8 באוקטובר כי הוא מתכוון להתפטר מתפקידו כנשיא תימן בעוד מספר ימים.
ההסכם נוסח על ידי מדינות המפרץ וקבע כי סאלח ישמור זמנית על תוארו, אך יעביר את סמכויותיו במהלך החודש הקרוב לסגנו.
תוך שלושה חודשים, יתקיימו בחירות בתימן לתפקיד הנשיא, שבהן לא יתמודד סאלח אך ההסכם העניק לו ולמקורביו חסינות מפני העמדה לדין."הפילוג של עשרת החודשים האחרונים השפיע באופן משמעותי על תימן בתחומי התרבות, הפיתוח והפוליטיקה", אמר סאלח.
רבים מבני משפחתו של סאלח ממשיכים לאייש תפקידי מפתח בצבא ובכוחות הביטחון, שמפולגים בין תומכיו למתנגדיו.
נשיא ארצות הברית, ברק אובמה, אמר: "ארצות הברית מברכת על החלטת הנשיא להעביר מייד את סמכויותיו לסגנו.
ב-25 בפברואר 2012 הושבע סגן הנשיא של סאלח עבד אל ראב מנסור אל האדי לנשיא תימן החדש, כשבמקביל התרחש פיגוע טרור במדינה שהרג עשרות אנשים, ואל-קאעידה לקח אחריות על הפיגוע.
מעבר השלטון לא עבר בצורה חלקה עקב מאבקי כוחות בין החות'ים לבין קבוצות אחרות בצפון תימן במקביל לפעילות טרור מצד לוחמי אל-קאעידה.
בספטמבר 2014, כבשו לוחמים חות'ים שטחים נרחבים מצנעא, והכריזו על הקמת "ממשלת אחדות" הכוללת ייצוג למיעוטים.
בינואר כבר שלטו המורדים החות'ים כליל על אל-חודיידה וצנעא.
ב-20 בינואר 2015 השתלטו המורדים החות'ים על הבירה צנעא, פרצו אל ארמון הנשיאות והכניסו את הנשיא עבד רבו מנסור האדי למעצר בית.
כעבור מספר ימים האדי נאלץ להתפטר עם ממשלתו.
המורדים הכריזו על "ניצחון המהפכה".
ב-26 במרץ 2015 פתחה קואליציה של מדינות ערביות ומוסלמיות, בהובלת ערב הסעודית, במבצע סופה נחרצת, שמטרתו להדוף את החות'ים ולהחזיר את השלטון לידי ממשלו של האדי.
במהלך המלחמה בתימן הותקפו גם יעדים צבאיים ואזרחיים בערב הסעודית.
באפריל 2016 נפתחו שיחות שלום בכווית בין נציגי החות'ים לנציגי הממשלה הגולה.
לאחר מספר סבבים של שיחות למשא ומתן על עתידה של תימן כשלו שיחות השלום באוגוסט לאחר שהחות'ים הכריזו על הקמת מועצת שלטון שתנהל את ענייני המדינה.
ב-4 בדצמבר 2017 נהרג הנשיא לשעבר עלי עבדאללה סאלח בידי המורדים החות'ים.
ההפיכה השלטונית בקירגיזסטן שפרצה באפריל 2010, הייתה ההתקוממות העממית הגדולה ביותר במדינות ברית המועצות לשעבר מאז 1990, לרבות ההפגנות שפרצו בגאורגיה במהפכת הוורדים מ-2004 ומחאות עממיות אחרות.
המהפכה פרצה בעקבות שלוש סיבות עיקריות:
הצורך ורצון העם לשמור על רמת חיים תקינה וסבירה; רמת החיים במדינה צנחה מאוד מאז פרוץ המשבר הכלכלי העולמי.
המשך המתיחויות והמאבקים הבין עדתיים בין צפון המדינה לדרומה - ולמעשה מאבק עממי בין-מעמדי: עשירים (צפון) מול עניים (דרום)
שחיתות גואה שהתבטאה בזיופי בחירות באופן בוטה ובמינוי מקורבים של הנשיא קורמנבק בקייב
בשל כל הסיבות הנ"ל נערך ב-17 במרץ 2010, כנס של האופוזיציה שבראשה עמדה רוזה אוטונבייבה, יושבת ראש המפלגה הסוציאל-דמוקרטית של קירגיזסטן ושרת החוץ לשעבר.
מוקד ההפיכה נגד הנשיא קורמאנבק באקייב היה הבית הלבן, הבניין שימש אז כמטה הממשל של הנשיא.
בעת העימותים, המהומות וההפגנות ההמוניות שליוו את החלפת השלטון, נהרגו 2,084 איש.
1,500 איש נזקקו לטיפול רפואי ולמעלה מ-1,300 איש אושפזו.
סך הכול נפצעו 111 מאנשי המינהל הראשי לשירותי אבטחה מיוחדים של המשרד לביטחון פנים.
הוועדה לחקר אירועי 6 ו-8 באפריל
הוועדה לחקר אירועי המהפכה הוקמה ב-12 באפריל וב-29 באפריל פרסמה הוועדה את ממצאיה.
הצנזורה וניסיון ההשתלטות על התקשורת מטעם הממשלה הזמנית
עם פרוץ המהפכה והשתלטות האופוזיציה על מוסדות השלטון, הגיעו אל משרדי ערוצי הטלוויזיה המרכזיים במדינה הוראות חדשות מן השלטון, שכללו איסור להביע כל תמיכה והזדהות עם השלטון הקודם שהודח.
בערב ה-15 באפריל הגיעו סוכני השירות הממלכתי לביטחון לאומי אל בניין סוכנות הידיעות "24.kg", ופיזרו את הערוץ, אלא שכעבור זמן הגיעו עיתונאים ומגיני זכויות אדם ודרשו מנציגי כוחות הביטחון לעזוב ובהוראה מן השלטון, עזבו הסוכנים.
באוש, ממלא מקום מושל מחוז אוש, סוֹאוֹרוֹנבֶּק זֶ'אֵנבּקוֹב, הורה לניתוק החשמל לחברת הטלוויזיה "ElTR", הבניין הוקף על ידי שוטרים, זאת כדי למנוע מתומכיו של קורמנבק בקייב, לעלות לשידור.
ב-8 באפריל 2010, ראש ממשלת רוסיה דמיטרי מדבדב שלח שני גדודים של חיל הצנחנים הרוסי אל קירגיזסטן על מנת לאבטח את בסיס האוויר קאנאט ומשפחות הקצינים הרוסיים בקירגיזסטן.
מיד עם מינויה של רוזה אוטונבייבה לראש הממשלה הזמנית, יצר עמה קשר נשיא רוסיה ולדימיר פוטין, והצהיר כי רוסיה תגיש כל סיוע נחוץ לממשלת קירגיזסטן, על מנת להביא לייצוב המצב הפוליטי והביטחוני במדינה.
התמיכה הרוסית באופוזיציה ההולכת ותופסת את עמדות המפתח במדינה, נתפס על ידי פרשנים פוליטיים כצעד שהעיד על מורת רוחם של ראשי הממשל ברוסיה מהתנהגותו של הנשיא קורמאנבק באקייב, כאשר החכיר לארצות הברית את בסיס חיל האוויר מאנאס, הסמוך לבישקק.
התמיכה הרוסית באופוזיציה הייתה הענקת הסיוע הראשון של רוסיה לאופוזיציה כלשהי במרחב הפוסט סובייטי, לאחר התפרקות ברית המועצות, והגישה הרוסית שנמנעה מלתמוך בכל אופוזיציה שהיא.
ב-12 באפריל 2010, סגן ראש הממשלה הזמנית, אלמאזבק אטאמבאייב, שב ממוסקבה ותיאר את התרשמותו מהביקור ברוסיה.
הוא תיאר את התמיכה שחש מהשלטונות הרוסיים והבטחתם להגיש כל סיוע חומרי, כמו גם סכום של 150 מיליון דולר.
אולם דובר ראש ממשלת רוסיה, דמיטרי פסקוב דחה כל דיווחים מסוג זה ואמר כי סיוע חומרי לא הובטח על ידי ראש הממשלה, מאחר שולדימיר פוטין אינו תומך באף צעד והסיוע שהובטח היה סיוע הומניטרי שנידון אודותיו בשיחת טלפון בין פוטין לראש הממשלה הזמנית, אוטונבייבה.
ב-14 באפריל, סגן ראש הממשלה הרוסי ושר האוצר, אלכסיי קודרין תיאר בישיבת הממשלה כי רוסיה תגיש 50 מיליון דולר של סיוע כספי לקירגיזסטן.
פוטין הוסיף בישיבת הממשלה כי אף שהמצב הפוליטי בקירגיזסטן הוא שנוי במחלוקת, אין בידי רוסיה לשפוט וכי תמיד היה יחס חם בין רוסיה לעם הקירגיזי וכי רוסיה מוכנה להגיש כל סיוע על מנת להוציא את קירגיזסטן מן המשבר וזאת תוך תיאום על הממשלה הזמנית בקירגיזסטן.
באותה עת הסתובבו שמועות בקירגיזסטן, כי המדינה עלולה להיות תחת שליטה חיצונית ולהפוך אף למדינת חסות, של רוסיה וקזחסטן, מקור השמועות נבעו מכך שנשיא רוסיה יחד עם עמיתו מינו נציג מיוחד לענייני המשבר הקירגיזי.
לדברי פרשנים קירגיזים, רוסיה וקזחסטן שואפות לבטל את הלאום הקירגיזי.
הבחירות הנשיאותיות הראשונות לאחר ההפיכה
באוקטובר 2011 התמודד ראש הממשלה אלמאזבק אטאמבייב לתפקיד נשיא קירגיזסטן וזכה במרב הקולות, והוא החליף את רוזה אוטונבייבה ב-31 בדצמבר 2011 כנשיא המדינה המכהן בבחירות הנשיאותיות הראשונות מאז פרוץ ההפיכה עממית ב-2010.
ההפסקה הגדולה היא סדרת טלוויזיה ישראלית לילדים ובני נוער, ששודרה בטלוויזיה החינוכית בין השנים 2004–2005, ונועדה לנתח מצבי אלימות בין ילדים בבית הספר ולפתור אותם בדרכים לא אלימות.
הסדרה בוימה על ידי אריה בן ציון ונערכה על ידי תמי דבס.
את התסריט כתבה אילנה לופט.
לסדרה צולמו 9 פרקים, כל אחד בן 25 דקות.
שחקני הסדרה היו תלמידי מגמת המשחק בבית הספר תלמה ילין.
בכל פרק בסדרה מובא קטע דרמטי המתרחש בבין בני כיתה אחת בבית ספר, ועוסק באלימות בקרב ילדים.
בחלק השני של כל פרק מתקיים דיון באולפן, בהנחיית נתן רביץ.
בדיון מתארים הילדים המעורבים באירוע האלימות את נקודת המבט שלהם, ילדים בקהל מביעים את דעתם, ולבסוף מנסים המשתתפים בסיוע המנחה לפתור את הקונפליקט.
יסעור בן חנן (רוי סער)
ההפיכה במצרים (2013) היא הפיכה צבאית שביצע צבא מצרים במדינה כאשר הדיח את נשיא מצרים הנבחר מוחמד מורסי ומינה במקומו את עדלי מנסור כנשיא זמני.
ההפיכה באה בעקבות גל של מחאות ציבורית והפגנות מיליונים נגד שלטונו של מורסי, נציג האחים המוסלמים.
הפגנות אלו, שתוארו כ"גדולות בתולדות מצרים", וחוסר הסכמתו של מורסי להיענות לדרישת המפגינים הביאו את שר ההגנה המצרי עבד אל-פתאח א-סיסי להכריז על ההפיכה.
ההפגנות ההמוניות הראשונות של תושבי מצרים נגד מורסי החלו ב-22 בנובמבר 2012, לאחר שהחליט לפטר את התובע הכללי במצרים.
כעבור חודש נערכו הפגנות במצרים נגד כוונתו של מורסי לקיים משאל עם במטרה לאשר חוקה חדשה.
בציבור המצרי התפתחה תסיסה והמפגינים מחו על הסמכויות הנרחבות שנטל לעצמו מורסי, על חשבון מערכת המשפט ובניגוד לרוח החוקה ועל ההרעה במצב הכלכלי במדינה.
בעקבות הלחצים וההפגנות נגדו, נשיא מצרים מוחמד מורסי החליט להקפיא את תוכניתו להעלאת מחירים.
כדי להרגיע את זעם הציבור ביטל מורסי את הצו המקנה לו סמכויות רחבות, אך סירב לבטל את משאל העם על החוקה החדשה.
סדר האירועים שהובילו להדחת מורסי
ב-29 ביוני 2013 הודיעה קבוצת הנוער המובילה את המאבק נגד מורסי, כי אספה למעלה מ-22 מיליון חתימות של תושבי המדינה בעצומה הקוראת להדיח את מורסי מתפקידו.
באותו היום החלו מפגינים רבים למלא את כיכר תחריר.
למחרת יצאו מיליוני אנשים לרחובות בקהיר ובערים נוספות כדי להפגין נגדו.
בהפגנות נהרגו חמישה ומאות נפצעו מיריות שנורו על המפגינים.
מורסי דחה את דרישות המפגינים להתפטר, והודיע כי לא תהיה מהפכה שנייה במצרים.
ב-1 ביולי 2013 הודיע צבא מצרים כי הוא נותן אולטימטום של 48 שעות למקבלי ההחלטות ולפוליטיקאים, שבמהלכן יהיה עליהם להגיע להסכמות ביניהם, ולא - יתערב במתרחש ויציג "מפת דרכים חדשה".
ב-3 ביולי בתום האולטימטום הודיע הצבא למורסי: "אינך עוד נשיא מצרים".
שר ההגנה עבד אל-פתאח א-סיסי הכריז על השעיית החוקה ומינויו של ראש בית הדין החוקתי עדלי מנסור כנשיא זמני.
הורכבה ממשלה זמנית של גורמים מקצועיים שתגבש חוקה חדשה ועל פיה ייערכו בחירות חדשות לנשיאות ולפרלמנט מורסי נעצר בידי הצבא המצרי והועבר למתקן צבאי.
למחרת הושבע עדלי מנסור, נשיא בית המשפט החוקתי העליון של מצרים, לנשיא זמני של מצרים במקום מורסי.
במקביל עצר צבא מצרים את המנהיג העליון של תנועת האחים המוסלמים, מוחמד בדיע, ואת סגנו ח'ירת א-שאטר, בשל מעורבותם בהריגה של שמונה מפגינים בעימותים שהתרחשו מחוץ למטה המפלגה בקהיר.
כמו כן נעצרו בכירים נוספים בתנועת האחים המוסלמים.
ב-9 ביולי 2013 מונה חאזם אל-בבלאווי לראש ממשלת המעבר, כשזמן קצר קודם למינוי הנשיא עדלי מנסור הכריז על תוכנית חירום לפיה הבחירות לנשיאות ולפרלמנט ייערכו בתחילת שנת 2014.
חמאס, ארגון טרור שהחל כסניף הפלסטיני של האחים המוסלמים, החל לשלוח לוחמים דרך מנהרות ההברחה של רצועת עזה לחצי האי סיני, ואלה ביצעו פעולות טרור וגרילה כנגד כוחות מצריים.
בפעולות סיכול של צבא מצרים נהרגו ונעצרו עשרות פעילי חמאס בסיני.
ב-26 ביולי 2013 נערכו הפגנות ענק של תומכי מורסי.
הצבא הגיב בירי על המפגינים וגרם למותם של מאות מפגינים.
בטבח 14 באוגוסט נהרגו מאות אנשים במבצע של הצבא לפיזור המפגינים בקהיר (בעיקר במסגד ראבעה אל-עדוויה), המהומות ברחבי מצרים התפשטו לאזורים נוספים.
עוצר לילי הוטל על קהיר.
סגן הנשיא מוחמד אל-בראדעי הודיע על התפטרותו.
ב-15 באוגוסט 2013 הוארך מעצרו של מורסי בחודש.
ב-20 באוגוסט נעצר מוחמד בדיע, המנהיג הרוחני של האחים המוסלמים.
ב-4 בנובמבר 2013 נפתח משפטו של מורסי, שהואשם ברצח והסתה לרצח של מפגינים.
ירדן וסעודיה הביעו את תמיכתן בצבא המצרי "כנגד הניסיונות לפגוע ביציבותה של מצרים".
יו"ר אש"ף מחמוד עבאס הביע את תמיכתו בצבא המצרי "במאבקו כנגד הטרור".
ראש ממשלת טורקיה ארדואן הביע ביקורת כלפי המדינות העומדות לצד ההפיכה הצבאית וגינה את שתיקת האו"ם נוכח מה שהוא כינה "מעשי הטבח הבלתי פוסקים במצרים".
בינואר אושרה במשאל עם חוקה חדשה.
החל משפט של הנשיא המודח מורסי.
שר ההגנה עבד אל-פתאח א-סיסי התפטר מתפקידו כדי להתמודד בבחירות לנשיאות מצרים 2014. במרץ נידונו 529 פעילי "האחים המוסלמים" לעונש מוות.
ב-8 ביוני 2014 הושבע א-סיסי לנשיא.
ההפיכה הצבאית בצ'ילה ב-11 בספטמבר 1973 היא אירוע מִפנה במלחמה הקרה וכן בהיסטוריה של צ'ילה.
בהמשך ישיר של מתיחות וחוסר שקט חברתי ופוליטי בין החוגים השמרנים בקונגרס והנשיא הסוציאליסט הנבחר של צ'ילה, סלבדור איינדה, הודח האחרון בהפיכה צבאית.
החונטה בראשותו של אוגוסטו פינושה אשר תפסה את שלטונו של איינדה, בסיוע אמריקאי של ה-CIA, הורכבה מראשי חיל האוויר, מפקדי חיל הים, כוחות המשטרה והצבא.
אף על פי שפינושה הגיע לשיא כוחו בשנה שאחרי ההפיכה, הוא היה לנשיא רשמי בשלהי 1974. בהמשך, פינושה צבר כוח וחיסל את ממשלתו הדמוקרטית של איינדה על ידי קמפיין של מעשי רצח שכללו בין השאר את רציחתו של שר החוץ לשעבר אורלנדו לטלייר.
לפני פינושה ידעה צ'ילה עשור של דמוקרטיה ויציבות פוליטית.
איינדה עצמו, במהלך המתקפה אשר קדמה להפיכה, נאם את נאומו האחרון, אשר בו נדר להישאר בארמון הנשיאותי ואשר בו הוקיע כל אפשרות אחרת.
עדים לנאומו האחרון של איינדה ציינו כי בסיומו של הנאום הוא התאבד.
אחרי מות איינדה ייסדה החונטה דיקטטורה צבאית אשר בתמיכת ה-CIA וה-DIA שלטה בצ'ילה עד שנת 1990.
ארצות הברית מילאה תפקיד במהלך האירועים אשר קדמו להפיכה: היא מימנה את האופוזיציה השמרנית לאיינדה וניצלה את ה-CIA לתעמולה נגדית אשר עודדה הפיכה.
לאחר מכן, תמכה ארצות הברית בחונטה שעלתה לשלטון בראשותו של פינושה.
איינדה התמודד בבחירות של 1970 מול חורחה אלסנדרי רודריגז מהמפלגה הלאומית ומול רודומירו טומיק מהמפלגה הנוצרית הדמוקרטית.
אלסנדרי היה קרוב אליו כשזכה ב-35.3% מהקולות ואילו טומיק היה השלישי עם 28.1%.
בסך הכל הצביעו באותן בחירות 2,954,799 מצביעים.
למרות שאיינדה, זכה במספר הגבוה ביותר של הקולות, על פי החוקה הצ'יליאנית כיוון שלא זכה ברוב מוחלט, על הקונגרס הלאומי הוטל להחליט מבין שלושה המועמדים.
אלסנדרי הכריז ב-9 בספטמבר כי אם הקונגרס מחליט עליו הוא יפרוש, צעד שיגרום לבחירות נוספות.
אחרי החלטה זו, בחר הקונגרס באיינדה.
זמן קצר אחרי ששמע אודות זכיתו בבחירות, חתם איינדה על חוק שבו נתן ערובה חוקתית לכך שימשיך ללכת ברוחה של החוקה בתקופת נשיאותו.
שלטונות ארצות הברית פחדו מ"שלטון מרקסיסטי בלתי הפיך בצ'ילה" והפעילו לחץ דיפלומטי, כלכלי וכן לחץ סמוי על הממשלה הסוציאליסטית הנבחרת של צ'ילה.
בסוף שנת 1971 נשיא קובה פידל קסטרו ערך ביקור מדיני של ארבעה שבועות בצ'ילה ועורר בקרב משקיפים מערבים את החשש לגבי "הדרך הצ'יליאנית לסוציאליזם" שתגרום לסוציאליזם דומה לקובה, כלומר דיקטטורה ומשטר חד מפלגתי.
ב-1972 שר הכלכלה פדרו ווסקוביץ אימץ מדיניות כספית אשר העלתה את כמות הכסף אשר התגלגל בשוק ופיחתה את המטבע המקומי.
בעקבות כך, עלתה האינפלציה באותה השנה ל-140 אחוזים והתפתחה כלכלת שוק שחור.
ממשלת איינדה פעלה נגד השוק השחור על ידי הפצה מאורגנת של מוצרים בסיסיים.
באוקטובר 1972 סבלה צ'ילה משביתה ראשונה מבין גל שביתות.
ביו המשתתפים בשביתה היו אנשי עסקים קטנים, חלק מהאיגודים המקצועיים וקבוצות סטודנטים.
מנהיגיהם, ציפו להדיח את הממשלה הנבחרת.
מלבד נזק לכלכלה המקומית, השפעתה העיקרית של שביתת עשרים וארבעה הימים הייתה במינויו של הגנרל קארלוס פרטס, בכדי לפייס את הימנים.