tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
במתחם ייבנו שלושה בתי מלון ובהם 800 חדרים עם חזית ל"שדרות האומה", מסחר שני מגדלי משרדים וחיבור תת-קרקעי לתחנת הרכבת "האומה".
כמו כן חניון המתחם ייחפר כדי להוסיף 2,000 מקומות חנייה תת-קרקעיים.
לקראת סיום כהונתה הובילה אלטמן הליך מכירה של 75%ֶ ממניות בנייני האומה בהיקף של מיליוני דולרים.
אלטמן כיהנה במספר תפקידים ציבורים, ביניהם דירקטורית במכון התקנים הישראלי וסגנית נשיא התאחדות המלונות, חברת נשיאות איגוד לשכות המסחר, הוועד המנהל של אלו"ט ושל "כנפיים עושים אמנות" ומנכ"לית ומייסדת שותפה בקרן ההשקעה בתיירות M.A.V.S.
בעלת תעודה הוראה מהמכללה האקדמית לחינוך ע"ש דוד ילין, בוגרת לימודי מינהל מלונאי בכיר ממדרשת רופין ובעלת תואר שני MBA במנהל עסקים מהמרכז הבינתחומי הרצליה.
מתגוררת כיום בכפר הרי"ף, נשואה ואם לשלושה.
מירה פוכרר (בפולנית: Mira Fuchrer; 1920 – 8 במאי 1943) הייתה פעילה בתנועת ההתנגדות היהודית בגטו ורשה, חברה בארגון היהודי הלוחם ולוחמת במרד גטו ורשה.
הייתה פעילה בתנועת השומר הצעיר ובה ככל הנראה פגשה את מרדכי אנילביץ' המבוגר ממנה בשנה והפכה לבת זוגו.
מירה ומרדכי חברו יחד, ובספטמבר 1939 נמלטו ל.
הם חזרו לוורשה בינואר 1940, ובנובמבר של אותה שנה הצטרפו לגורלם של אזרחים יהודים אחרים בגטו ורשה.
בגטו עבדה מירה בחנות תפירה קטנה עם חברותיה טובה פרנקל ורחל זילברברג.
בשנת 1942 היא ביקרה בגטאות אחרים כשליחה.
במהלך המרד בגטו היא לחמה במה שכונה "הגטו המרכזי".
ב-8 במאי 1943 הייתה בבונקר ברחוב מילא 18, יחד עם מרדכי אנילביץ' וקבוצה של כ-120 לוחמים.
כאשר הבונקר התגלה והוקף על ידי הגרמנים, הלוחמים שבתוכו סירבו להיכנע.
רובם התאבדו בהוראתו של אריה וילנר.
השם מירה פוכרר נחרט על גבי עמוד מחט, והוצב לרגלי מדרגות אתר הזיכרון שהוקם על הבונקר בשנת 2006. שמה נוסף לשמם של 51 לוחמים נוספים במרד שאת הנצחתם קבעו היסטוריונים.
מירה (מירה באי) הייתה משוררת הינדית, מיסטיקנית וחסידתו של קרישנה.
נחשבה אחת "הקדושות האמתיות" החשובות ביותר של תנועת וישנויזם בהקטי ומיוחסות לה כ-1,300 כמנטרות (שירי קודש).
שירים אלה הם פופולריים בכל רחבי הודו ותורגמו ופורסמו ברחבי תבל.
השירים מלאים בשבח נלהב אל האל קרישנה כמקובל במסורת בהקטי.
ברוב השירים שלה, היא מתארת את אהבתה הבלתי המסויגת לאדונה ומקדמת את הבהקטי קרישנה כהלך חיים הטוב ביותר - מכיוון שדרך זו מסייעת לשכוח את הרצונות הפרטיים.
אמונות עממיות על חייה, לוקטו משיריה ומהסיפורים שסופרו על ידי הקהילה שלה ואף שימשו כנושא של מספר סרטים.
האותנטיות של סיפורים אלו שנויה במחלוקת, במיוחד אלה שקשורים עם המלחין תנסן.
מצד השני, המסורות שטוענת שהיא כתלמידו של הגורו רוידס בצ'יטורי.
הקשר שלה עם טולידס ומאוחר יותר עם רופה גוסומי בורינדוה ככל הנראה יותר מדויקת.
מירה הייתה נסיכת ראג'פוטית שנולדה בשנת 1498 ב-קודקי, ראג'סטאן.
היא הייתה בתו היחידה של ראטאן סינג, בנו הצעיר של ראו דודא שליטה של מרט, ואחיו של השליט ראו יודה מייסדה של ג'ודפור.
ראטאן סינג השתייך לחמולת רדור, והוא נפל בקרב עם הקיסר המוגולי באבור בינואר 1528.
אמה של מירה, ויר קומארי, מתה במהלך לידה כאשר מירה הייתה בסביבות שמונה.
מירה אז נשלחה לסבא שלה, ראו דודא ואחיו הגדול של האב, ראו ויקראם דו במרט, שם היא חונכה.
לאחר כ -7 שנים, הצטרפה אלה חברת הילדות שלה מטולה, שנשארה עם מירה עד סוף ימיה.
מירה נישאה בשנת 1516 להוי ראג, יורש העצר של מיוור.
בעלה נפטר בשנת 1521, כנראה מתוצאה של פצעי קרב, ולאחר מכן היא הייתה קורבן של רדיפה ותככים בידי של גיסה כשהוא עלה לשלטון, וגם על ידי יורשיו, ויקראם סינג.
הסיבה לכך הייתה שמירה מרדה במוסכמות ושעיסוקיה הדתיים לא התאימו לנידרש מנסיכה ראג'פוטית או לאלמנה.
היא בילתה את מיטב ימיה בבית מקדש פרטי שלה המוקדש לקרישנה, נפגשה עם קדושים ועולי רגל מכל רחבי הודו, והלחינה שירי מסירות לקרישנה.
לאחר מספר ניסיונות על חייה, מירה עזבה את מיוור וחזרה למרט.
אך גם שם גילתה שהתנהגותה הבלתי שגרתית לא התקבלה.
היא יצאה לסדרה של עליות לרגל בצפון הודו, וסופו של דבר התיישבה בדוורקה.
בשנת 1546 עודיי סינג, יורשו של ויקראם סינג, שלח משלחת של ברהמינים להביא אותה בחזרה למיוור.
היא ביקשה רשות לבלות את הלילה בבית המקדש של קרישנה ולמחרת בבוקר התברר שנעלמה.
על פי האמונה הרווחת, דרך נס מירה התמזגה עם דמותו של קרישנה.
מירה באי השתייך למסורת איתנה של משוררי בהקטי בהודו של ימי הביניים, שהביעו את אהבתם אל האלוהים דרך האנלוגיות של אהבת כגון יחסים של אמא של אדם לילד שלה, חבר לחבר, או אישה לאהובה.
הפופולריות והקסם העצום של מילותיה נובע בשימושה בדמויי יום יומיים, ובמתיקות של רגשות שניתנות להבינה בקלות על ידי בני עמה.
המלחין ג'ון הרביסון עיבד מוזיקלית את התרגומים של בליי לשירי מירה באנגלית.
כמו כן ישנו סרט תיעודי בשם "כמה דברים שאני יודע עליה" על ידי אנג'אלי פנג'אבי.
שני סרטים ידועים של החיים שלה נעשו בהודו, מירה (1945), סרט בשפה הטמילית ומירה 1979) סרטו של גולזר בשפה ההינדית .
גם הופקה סדרת טלוויזיה, מירה (2009–2010) שהייתה מבוססת על החיים שלה.
מירה ברנשטיין (1901–1943) הייתה מחנכת יהודייה ילידת וילנה.
ברנשטיין נולדה בווילנה ב-13 בספטמבר 1901. היא למדה בסמינר למורים ביידיש בעיר, כאשר הייתה חלק מפולין בתקופה שבין שתי מלחמות העולם.
לאחר מכן שימשה מורה בעיר, ובשנת 1939 התמנתה למנהלת הגימנסיה ביידיש.
כאשר הוקם גטו וילנה הייתה ברנשטיין מבין מארגני מערכת החינוך בגטו ובלטה בו בתחום החינוך.
היא הייתה דמות נערצת בגטו וכונתה "המורה מירה".
במסגרת החינוכית שיזמה כללה גם העלאת הצגות ילדים וכן הייתה פעילה גם ב"מועדון הנוער" של הגטו.
בנוסף, ברנשטיין הייתה חברה בארגון הפרטיזנים המאוחד בגטו.
כאשר התקרב מועד חיסול הגטו, סירבה ברנשטיין להתפנות דרך תעלות הביוב, בשל מצבה הבריאותי ורצונה שלא להיות למעמסה על חבריה.
עם חיסול הגטו נשלחה ברנשטיין למיידאנק ושם נספתה.
אברהם סוצקבר, משורר שחי אף הוא בגטו וילנה, כתב עליה את הפואמה "המורה מירה", המתארת כיצד ברנשטיין התמידה בהוראת הספרות ובהעלאת מחזות תיאטרון גם בעת שתלמידיה הולכים ומתמעטים:
על הווי בית הספר שניהלה ניתן ללמוד מתוך עדותה של חיה לזר שפירא, תל אביב, 28 במאי 1997 (מתוך ארכיון יד ושם):
מירה (מרים) לִיבֶּס (5 בדצמבר 1913 – 14 בספטמבר 2003) הייתה אמנית וקדרת ישראלית, ילידת האימפריה הרוסית.
נולדה בריגה, האימפריה הרוסית (כיום לטביה), בשנת 1913. אביה, צבי הירש ליבוביץ, היה סוחר עצים.
אחיה היו אסתר רייפנברג, שלמה לבב וחנה זילברטל.
דודניה היו הפילוסופים ישעיהו ונחמה ליבוביץ.
בשנת 1919, בעקבות מלחמת האזרחים ברוסיה, נמלטה המשפחה לברלין, גרמניה.
למרות שהמשפחה הייתה דתית, נשלחה לבית ספר כללי ואף הייתה פעילה בתנועת נוער ציונית.
עם עליית המפלגה הנאצית לשלטון עלתה לארץ ישראל.
עם זאת שבה לאירופה, שם למדה כשנתיים קרמיקה בפריז ובפראג.
עם שובה, באזור שנת 1935, הצטרפה למפעל הקרמיקה "כד וספל" שנוהל על ידי חוה סמואל ופאולה אהרונסון בראשון-לציון.
באותה עת התגוררה בתל אביב והייתה קרובה אל הצייר אריה ארוך, שאף יצר בעזרתה במדיום זה.
בשנת 1940 נישאה למתרגם וחוקר הספרות יוסף גרהרד ליבס.
לאחר נישואיהם התגוררו בני הזוג כשנה בפרדס חנה, ולאחר מכן התיישבו בירושלים.
בשנת 1952 הקימה סטודיו לקרמיקה שמוקם ברחוב אגרון (אז "ממילא"), שם עבדה תקופה ארוכה גם הדסה אופנבכר, אותה הכירה בעת עבודתה ב"כד וספל".
בעבודתן המשותפת יצרה אהרונסון את רוב עבודת האובניים, בעוד ליבס הייתה אחראית על החיפוי והכנת הגלזורות.
בספטמבר 1976 הציגה מיצירותיה בביתן הקרמיקה שבמוזיאון ארץ ישראל
הייתה אם לבן ובת: בנה, חוקר היהדות והמתרגם פרופסור יהודה ליבס ובתה, הפרופסור לתקשורת תמר ליבס.
מירה אריאל היא פרופסור אמריטה בחוג לבלשנות באוניברסיטת תל אביב, המתמחה בפרגמטיקה ובחקר קוגניטיבי של השפה ושימושיה.
בשנת 1976 סיימה לימודי תואר ראשון בספרות אנגלית ובבלשנות באוניברסיטת תל אביב.
בשנת 1978 סיימה לימודי תואר שני בבלשנות באוניברסיטת פנסילבניה בהנחיית הבלשנית האמריקאית אלן פרינס.
התזה שלה עסקה בהבדלים הדקדוקיים והפרגמטיים בין מילות השעבוד העבריות "אשר" ו-"ש".
בשנת 1986 סיימה לימודי תואר דוקטור בהנחיית אלן פרינס וטניה ריינהרט.
הדיסרטציה שלה לדוקטורט עסקה בסימון פרגמטי של מידע נתון בשיח.
המשיכה לפוסט דוקטורט באוניברסיטת לונדון.
לאורך השנים פרסמה מספר חיבורים משפיעים בתחומה, ובשנת 2010 הוציאה לאור ספר יסוד בשם "Defining Pragmatics", אשר מנסה לאתגר את ההגדרות המסורתיות של תחום הפרגמטיקה ואת גבולותיה.
הספר יצא לאור בהוצאת אוניברסיטת קיימברידג'.
אריאל מלמדת בלשנות באוניברסיטת תל אביב משנת 1978. בשנת 1988 מונתה למרצה, בשנת 1992 עלתה לדרגת מרצה בכיר, בשנת 1998 מונתה לפרופסור חבר ובשנת 2006 מונתה לפרופסור מן המניין.
מאז שנת הלימודים תשע"ו מכהנת כראש החוג לבלשנות.
בנוסף היא עומדת בראש התוכנית ללימודים קוגניטיביים של השפה ושימושיה במסגרת בית הספר למדעי התרבות, אשר מיועדת לתלמידי מחקר.
היא בין הבלשנים הבודדים בישראל שגישתם פונקציונליסטית ולא גנרטיבית קלאסית.
מירה נאיר (באודיה: ମୀରା ନାୟାର; באנגלית: Mira Nair; נולדה ב-15 באוקטובר 1957) היא במאית הודית-אמריקאית.
חברת ההפקה שלה, מירבאי סרטים, מתמחה בסרטים המיועדים לקהל בינלאומי על החברה ההודית.
בין סרטיה הידועים הם "סלאם בומביי!" (1988), שהיה מועמד לפרס אוסקר לסרט הזר הטוב ביותר, "מיסיסיפי מסאלה" (1991), וזוכה פרס אריה הזהב "חתונת מונסון" (2001).
נאיר היא אימו של ראש עיריית ניו יורק, זוהרן ממדאני.
מירה נאיר נולדה ברורקלה, שבאודישה, הודו.
היא גדלה עם שני אחיה הגדולים והוריה בבובנשוואר.
אביה, אמריט איברהים, הוא פקיד ממשלתי, ואמה, פראווין איברהים, היא עובדת סוציאלית, שעובדת עם ילדים מחוסרי השכלה.
כשהייתה בת עשר, נאיר ומשפחתה עברו לדלהי בעקבות עבודתו של אביה.
בגיל 13 היא עזבה את הבית כדי ללמוד במנזר לורטו, בית ספר מיסיונרי אירי-קתולי בסימלה, שם היא התאהבה בספרות אנגלית.
משם היא המשיכה ללמוד באוניברסיטת דלהי, בחוג לסוציולוגיה.
כשהייתה בת 19, הוצעו לה מלגות ללימודים באוניברסיטת קיימברידג' ובאוניברסיטת הרווארד והיא בחרה בשנייה.
לפני שהתחילה לעשות סרטים, נאיר התעניינה במשחק, והייתה מופיעה במחזותיו של בדאל סרקא, מחזאי בנגלי, וכן זכתה בפרס עבור ביצועה במחזה אדיפוס של סנקה.
בתחילת קריירת הקולנוע שלה, נאיר בעיקר עשתה סרטים דוקומנטריים בהם חקרה את המסורת התרבותית ההודית.
סרט הסיום שלה בהרווארד, עליו עבדה בשנים 1978 – 1979, היה סרט שחור-לבן, שכותרתו Jama Masjid Street Journal.
בסרט, נאיר בוחנת את הרחובות של דלהי העתיקה ומנהלת שיחות אקראיות עם תושבים מקומיים.
ב-1982, היא יצרה את סרטה השני, סרט תעודה נוסף בשם So Far from India, שעקב אחר סוחר עיתונים הודי החי ברכבת התחתית של ניו יורק, בעוד אשתו ההרה מחכה לו שישוב הביתה.
הסרט זכה כסרט התיעודי הטוב ביותר בפסטיבל הקולנוע האמריקאי, ובפסטיבל הכפר הגלובלי של ניו-יורק.
הסרט התיעודי השלישי שלה, "India Cabaret", יצא ב-1984. הסרט השנוי במחלוקת ביותר שלה, בו היא הראתה את הניצול של אוכלוסיית הנשים שעובדות בחשפנות בבומביי, ועוקב אחר אחד הלקוחות, גבר שמבקר תכופות במועדוני החשפנות בעוד אשתו נשארת בבית.
סרטה הדוקומנטרי הרביעי נוצר עבור הטלוויזיה הקנדית, וגם הוא היה בנושא שנוי במחלוקת בהודו.
"Children of a Desired Sex" יצא ב-1987, ובו היא בחנה את נושא בדיקת מי שפיר, וכיצד הוא משמש בהודו לגלות את מין העובר, כאשר הריונות עם עוברים ממין נקבה מסתיימים בהפלות, לטובת הבאת ילדים זכרים לעולם.
הסרט העלילתי הראשון שלה היה "סלאם בומביי!", אותו כתבה עם חברתה, סוני טרפורוואלה.
לקח להן חמש שנים עד שהסרט יצא ב-1988. נאיר השתמשה בניסיון שלה מסרטי התעודה כדי למצוא "ילדי רחוב" אמיתיים, כדי לתאר בסרט נאמנה את המציאות של ילדים ששורדים ברחובות.
אף על פי שהסרט לא הצליח בקופות, הוא זכה ב-23 פרסים בינלאומיים, הבולטים שבהם פרסי מצלמת הזהב ופרי דה פובליק בפסטיבל קאן ב-1988. "סאלאם בומביי!" גם היה מועמד לפרס אוסקר לסרט הזר הטוב ביותר ב-1989.
בעקבות ההצלחה של "סלאם בומביי!", נאיר וטרפורוואלה המשיכו לאתגר קהלים פעם נוספת עם סיפורם של בני הקהילה ההודית ילידי-אוגנדה שמצאו עצמם עקורים במיסיסיפי, בארצות הברית.
הסרט יצא ב-1991 בשם "מיסיסיפי מסאלה", בהשתתפותם של דנזל וושינגטון, רושאן סת, וסריתה צ'ודהורי.
הסרט חושף את הדעות הקדומות בקהילות השחורות וההודיות.
כמו "סאלאם בומביי!", הסרט זכה לתשבחות על ידי המבקרים, והקהל עמד על רגליו במחיאות כפיים סוערות בפסטיבל סאנדנס ב-1992. הסרט זכה גם בשלושה פרסים בפסטיבל הסרטים של ונציה.
נאיר ביימה עוד ארבעה סרטים, לפני שיצאה עם הסרט שנחל את ההצלחה הגדולה ביותר מסרטיה עד כה, "חתונת מונסון".
הסרט יצא ב-2001, וסיפר את סיפורה של משפחה פנג'אבית שעורכת חתונה הודית גדולה, עם הרבה דרמות משפחתיות.
הסרט נכתב על ידי סברינה דהוואן, וכלל קו עלילה על התעללות מינית בילדים.
הסרט – שהופק בתקציב מוגבל וצוות קטן, כאשר נאיר משתמשת במכרים ובני משפחה בחלק מהתפקידים – הכניס מעל 30 מיליון דולר ברחבי העולם, הסכום הגדול ביותר שהכניס סרט הודי אי פעם.
הסרט זכה בפרס אריה הזהב בפסטיבל הסרטים של ונציה; נאיר היא האישה הראשונה שזכתה בפרס זה.
הפרויקט הבא של נאיר היה הסרט זוכה פרס גלובוס הזהב, "עיוורון היסטרי" (2002).
לאחר מכן ביימה את הסרט האפי על פי ספרו של ויליאם מייקפיס תאקרי, "יריד ההבלים" (2004).
ב-2006, ביימה סרט המבוסס על ספרו של ג'ומפה להירי, הרומן רב המכר "עניין של שם" (2006).
נאיר התבקשה לביים את "הארי פוטר ומסדר עוף החול", אך דחתה את ההצעה כדי לעבוד על הסרט הזה.
הסרט סיפר את סיפורו של בן למהגרים הודים בניו יורק, שרוצה להשתלב ומתקשה להתרחק מדרכם המסורתית של משפחתו.
"עניין של שם" זכה בפרס "גאוות הודו" בטקס פרסי בוליווד.
ב-2009 יצאה בסרט הביוגרפי על חייה של אמיליה ארהארט, "אמיליה", בכיכובם של הילרי סוונק וריצ'רד גיר.
ב-2012 יצאה עם "The Reluctant Fundamentalist", מותחן המבוסס על הרומן רב המכר של מוחסין חאמיד, "פונדמנטליסט בעל כורחו".
הוא פתח את פסטיבל ונציה של אותה שנה, וזכה לביקורות נלהבות.
ב-2016, ביימה נאיר את סרט הדיסני "מלכת קטווה", בכיכובם של לופיטה ניונגו ודייוויד אוילאו, המבוסס על סיפורו האמיתי של עילוי השחמט מאוגנדה פיונה מוטסי.
היא גם עבדה על העיבוד כמחזמר לבמה של הסרט "חתונת מונסון".
נאיר היא פעילה חברתית מסורה.
היא הקימה בקמפלה, אוגנדה את "מאישה מעבדת סרטים", מרכז ללא מטרות רווח, שם במאים צעירים מרחבי מזרח אפריקה יוצרים סרטים תחת העיקרון ש"אם אנחנו לא נספר את הסיפורים שלנו, אף אחד אחר לא יספר אותם".
היא השתמשה ברווחים מ"סאלאם בומביי!" להקים קרן שפועלת עבור ילדי רחוב הודים.
במסגרת עבודתה באוניברסיטת קולומביה, היא תומכת בסטודנטים בינלאומיים שבאים ליצור במעבדת הקולנוע שלה.
ביולי 2013, נאיר דחתה הזמנה מ"פסטיבל הסרטים הבינלאומי חיפה" כאורחת הכבוד, כדי למחות נגד המדיניות של ישראל כלפי פלסטינים.
בפרסומים שלה ב"טוויטר", נאיר הצהירה "אני אסע לישראל כאשר ייפלו החומות.
אני אסע לישראל כאשר הכיבוש לא יהיה עוד...
אני אסע לישראל כאשר המדינה לא תיתן זכויות יתר לדת אחת על פני אחרת.
אני אסע לישראל כאשר האפרטהייד יסתיים.
אני עומדת לצד הקמפיין הפלסטיני לחרם אקדמי ותרבותי על ישראל (PACBI) והתנועה הרחבה יותר, חרם, מניעת השקעות, ועיצומים (BDS)."
ב-1977, פגשה נאיר את בעלה הראשון, מיץ' אפשטיין, בקורס צילום באוניברסיטת הרווארד.
הם התגרשו ב-1987, וב-1988 היא פגשה את בעלה השני מחמוד ממדני, כשהייתה באוגנדה בשביל מחקר לסרט מיסיסיפי מסאלה.
כמו אשתו, גם מחמוד מלמד באוניברסיטת קולומביה.
בנם, זוהרן, נולד ב-1991 ובשנת 2025 נבחר לראש עיריית ניו יורק מטעם המפלגה הדמוקרטית.
פונדמנטליסט בעל כורחו (אנ') (2013)
אוצר לאומי: קצה ההיסטוריה (2022 – הווה) – מפיקה בפועל ובמאית פרק: "I'm a Ghost".
היא זכתה בפרס הודו בחו"ל – אשת השנה לשנת 2007. ב-2012 הוענק לה על ידי נשיאת הודו, Pratibha פרוואטי, הפרס האזרחי השלישי בחשיבותו של ממשלת הודו, פרס פראטיבה פאטיל.
מירה סיאל, CBE היא קומיקאית, סופרת, מחזאית, עיתונאית, מפיקה ושחקנית בריטית.
היא זכתה להכרה כשהייתה בין יוצרי תוכנית המערכונים "שככה יהיה לי טוב" .
היא הייתה לאחת הנשים ההודיות המוכרות ביותר בממלכה המאוחדת כשגילמה את סבתא של סנג'יב בתוכנית הטלוויזיה "The Kumars at No.
ב-1997 הוענק לסיאל תואר חבר במסדר האימפריה הבריטית (MBE), וב-2003 נכלל שמה ברשימת חמישים המצחיקנים של הקומדיה הבריטית של עיתון "האובזרבר".
ב-2015 הוענק לה תואר מפקדת מסדר האימפריה הבריטית (CBE) על תרומתה לתחומי הדרמה והספרות.
סיאל נולדה בוולברהמפטון שבווסט מידלנדס וגדלה באזינגטון, כפר כורים השוכן במרחק של מיילים אחדים.
הוריה ילידי פנג'אב הגיעו לבריטניה מניו דלהי.
אביה היה קטרי (Khatri) ואמה ג'אט (Jatt).
נוף ילדותה - והיותה במשפחה אסייתית יחידה בכפר קטן במידלנדס, היווה רקע לספרה "אניטה ואני" שעובד גם לסרט קולנוע.
ב-2003 תיארה סיאל בראיון ב-BBC את הספר כאוטוביוגרפי למחצה.
היא למדה בבית הספר התיכון קווין מרי בוולסול, ואחר כך למדה אנגלית ודרמה באוניברסיטת מנצ'סטר.
סיאל כתבה את התסריט לסרט "Bhaji on the Beach" מ-1993 שביימה גורינדר צ'אדה, המוכרת מהסרט "שחקי אותה כמו בקהאם".
היא הייתה בצוות הכותבים והמשתתפים של תוכנית המערכונים של ה-BBC בשם "Goodness Gracious Me" ששודרה בין השנים 1996 ל-2001, בתחילה ברדיו ואחר כך בטלוויזיה.
סיאל כתבה את התסריט של המחזמר "Bombay Dreams" של א.ר.
היא שיחקה בתפקיד הסבתא סושילה בסדרה "The Kumars at No.
42" שרצה במשך שבע עונות וזכתה בפרס אמי הבינלאומי.
באוקטובר 2008 כיכבה סיאל בסיטקום של ה-BBC "אנשים יפים" בתפקיד הדודה היילי.
היא המשיכה לגלם את הדמות בעונה השנייה ב-2009. סיאל כיכבה ב-11 עונות של הסדרה "הולבי סיטי" בתפקיד טארה סודי.
ב-2009 שיחקה בתפקיד אורח בסדרה "Minder" והופיעה בסרט הקולנוע "Mad, Sad & Bad".
ב-2010 גילמה את שירלי ולנטיין במופע יחיד ב-Menier Chocolate Factory שהועבר אחר כך לתיאטרון טרפלגר סטודיוס.
באותה שנה שיחקה בתפקיד המדענית נסרין קרודרי בשני פרקים בסדרה "דוקטור הו" לצדו של מאט סמית.
סיאל היא גם זמרת, הסינגל "Spirit in the Sky" שהקליטה במסגרת תוכנית "קומיק ריליף" יחד עם גארת' גייטס וחבריה לסדרה "he Kumars at No.
42" הגיע למקום ראשון במצעד הפזמונים.
ב-1988 שרה קולות רקע לשיר "Then He Kissed Me" בגרסת באנגרה, שהלחינו בידו וכוכב הפופ הפקיסטני נזיה חסן.
ביוני 2003 השתתפה סיאל בתוכנית הרדיו של ה-BBC "דיסקים לאי בודד" ובחרה במוזיקה של ניטין סוהניי, מדאן באלה סינדו, ג'וני מיטשל, פיציקטו פייב, סוקווינדר סינג, לואי ארמסטרונג ואחרים.
מכיוון שלמדה אנגלית באוניברסיטה וכתבה שני רומנים ותסריטים אחדים, נבחרה סיאל כאורחת בתוכנית הרדיו "Front Row" לפינה "The Cultural Exchange" בה הופיעה ב-30 באפריל 2013. בתוכנית היא בחרה בספר "אל תיגע בזמיר" מאת נל הרפר לי כיצירה האהובה עליה.
בשנים 1986 ו-1987 הגישה סיאל את התוכנית "Sunday East" של ה-BBC.
סיאל זכתה בפרס הדרמה הלאומי לסטודנטים על הופעתה במחזה "One of Us" שכתבה ג'קלין שפירו.
היא זכתה בפרס בטי טרסק על ספרה הראשון "אניטה ואני".
בשנת 2000 זכתה בפרס אישיות המדיה של השנה של Commission for Racial Equality.
ב-2003 הוענק לה פרס "קרן נזיה חסן".
ב-6 במאי 2015 העניק לה הנסיך מוויילס תואר CBE בארמון בקינגהאם.
ב-2011 ו-2012 קיבלה סיאל מינוי של פרופסור אורח לתיאטרון בן זמננו בקולג' סנט קתרין באוקספורד.
היא קיבלה תואר כבוד מבית הספר ללימודים אוריינטליים ואפריקאיים של אוניברסיטת לונדון (SOAS), ומאוניברסיטת רוהמפטון.
סיאל כותבת מדי פעם עבור עיתון הגרדיאן.
ב-2004 השתתפה סיאל בפרק בתוכנית "Who Do You Think You Are?" של ה-BBC המתחקה אחר שורשים משפחתיים.
היא גילה ששני הסבים שלה נלחמו נגד השלטון הבריטי ונוכחותם בהודו.
האחד היה עיתונאי קומוניסטי, והשני היה מפגין מפנג'אב שנכלא ועונה במקדש הזהב.
ב-2005 התחתנה סיאל עם סנג'יב בהסקר מי שלעיתים קרובות שיתף איתה פעולה.
טקס החתונה התקיים בליצ'פילד שבסטפורדשייר.
בנם שאאן נולד ב-2 בדצמבר 2005. לסיאל יש בת בשם קמלי מנישואיה הקודמים לעיתונאי שקאר בהטיה.
אחיה הוא עיתונאי חוקר בשם ראג'יב סיאל.
בינואר 2011 השתתפה סיאל בתוכנית רדיו של ה-BBC בשם "My Teenage Diary" בה דנה על תקופת היותה ילדה בריטית אסייתית יחידה בעיר קטנה באנגליה, ותחושותיה על היותה שמנה ובלתי מושכת.
מהומה רבה על לא דבר (2012) בתפקיד ביאטריס
רומיאו ויוליה (2016) בתפקיד האומנת
פרסשנהקטגוריהעבורתוצאהמקורפרס אוליבייה2025השחקנית הטובה ביותרA Tupperware of Ashes
מירה היא דמות בדיונית של גיבורת-על המופיעה בחוברות הקומיקס ביקום DC קומיקס.
הדמות הופיעה לראשונה בתור הכסף של הקומיקס בחוברת Aquaman #11 מספטמבר 1963 ונוצרה על ידי הכותב ג'ק מילר והמאייר ניק קארדי.
מירה היא מלכת אטלנטיס ואשתו של ארתור קורי, גיבור-העל שידוע בכינוי אקוומן.
נוסף לכוחות העל-אנושיים והטלפתיים כמו לבן זוגה, מירה מחזיקה בכוחות קינטיים המאפשרים שינוי צורתם של מים לכדי מבנים מוצקים, וכן באפשרותה לערוך מסעות בין-ממדיים למקום הולדתה, מושבת כליאה לתושבי אטלנטיס הנמצאים בגלות.
בהמשך, סיפור המקור שלה עודכן בחוברות "היום הבהיר ביותר" של שנים 2010–2011. אחותה התאומה של מירה, הילה, ידועה כנבלת-העל סירנה.
דמותה של מירה בסרטי היקום הקולנועי של DC "ליגת הצדק" ו"אקוומן" גולמה בידי השחקנית אמבר הרד.
אלנה סאטין גילמה את דמותה בסדרת הטלוויזיה "סמולוויל".
בהופעתה הראשונה, מירה הוצגה כמלכת "ממד אקווה", שנמלטה לאחר השתלטותו של הנבל לירון על הממלכה.
בכדור הארץ, נתקלה מירה בגיבורים האטלנטיים אקוומן וגארת'/אקוולאד, שהסכימו לעזור לה לחזור לכס המלכות.
הם נלכדו בידי לירון, שמובס כאשר שדת המים קוויספ משחררת את השלושה, ואקוומן מנצל את חולשתם של תושבי ממד אקווה לעופרת.
מירה ויתרה על מלכותה מרצון, ועברה להתגורר באטלנטיס.
במהלך הרפתקאותיהם המשותפות, אקוומן ומירה פתחו רגשות רומנטיים זה כלפי זה, והם התחתנו.
זמן מה לאחר מכן, בנם המשותף של מירה ואקוומן נולד בשם ארתור קורי הבן.
במהלך אירועי "היום הבהיר ביותר" של תחילת העשור השני של המאה ה-21, סיפור המקור של מירה שוכתב, ואלמנטים אחדים ממקורה הראשוני שוכתבו כשקרים שסיפרה לאקוומן.
בגרסה זו, ממד אקווה הוא למעשה קסבל, מושבה במשולש ברמודה אליה גורשו אטלנטיים מורדים, ושהמעבר בינה לבין העולם מוגבל להעברתו של אדם יחיד בכל פעם.
מירה הייתה נסיכת קסבל הבכורה, ולה ולתאומתה הילה הוקצתה משימת ההתנקשות במלך אטלנטיס הנוכחי כנקמה על גלותם של תושבי קסבל המקוריים.
כאשר התאהבה במלך אטלנטיס, הלא הוא אקוומן, מירה החליטה לנטוש את קסבל ולהציג את סיפור הכיסוי שלה כעברה האמיתי כדי להימנע מעימותים אתו.
בנוסף, התגלה כי לפני שנטשה את בני עמה, מירה הבריחה את קאלדור'אם - היבריד אטלנטי-אנושי ובנו של מנטה שחורה העתידי - מקסבל לכדור הארץ, וזאת לאחר שאביה החליט לנסות להשתמש בו לפתיחת הפורטל לצבא קסבל.
כשנתיים לאחר לידתו, הנבל מנטה שחורה חטף את בנם של אקוומן ומירה, ולכד אותו בתוך מכל מלא ברעל שנועד להורגו.
בניסיון נואש להציל את בנה, מירה חזרה לממד אקווה כדי לקחת מהמקום מכשיר ריפוי מיוחד, שלירון השליך ל"בור הגדול" של ממד אקווה.
מירה נלחמה במפלצות אלמנטיות והצליחה במסעה, אך חזרה לאטלנטיס באיחור, וגילתה כי בנה מת.
בעקבות הטרגדיה, מירה סבלה מהתמוטטות עצבים שהובילה אותה לנטוש את בן זוגה באמונה כי "הגנים החלשים" שלו גרמו לבנה למות.
מצבה הוביל אותה לאשפוז בבית חולים פסיכיאטרי בעיר הבירה של אטלנטיס.
כאשר עיר הבירה נכבשה בידי מדוזות ענקיות, מירה נמלטה ונתקלה באקוומן, שניסה להשלים איתה אך הותקף בפראות.
במהלך הקרב, אקוומן דחף את מירה כלפי מוט מתכת, ששיפד אותה וגרם לה להיחשב למתה.
לאחר ההלוויה, התגלה כי איבריה החיוניים של מירה לא ממוקמים במקום בו ממוקמים אלו של תושבי אטלנטיס, לכן נשארה בחיים.
היא עזבה את אטלנטיס וחזרה לממד אקווה.
מירה נראתה מאוחר יותר כשבויתו של תנטוס, כפיל של אקוומן מממד אחר, בו הזמן חולף בצורה שונה.
יחד עמה נראה איי ג'יי קורי, בנה השני שהוא ככל הנראה בנו של אקוומן המקורי.
לאחר שהשתחררו משליטתו המוחית של תנטוס, השניים גילו כי איי ג'יי לא יוכל לשהות בכדור הארץ, היות ששם יזקן במהירות כי נולד בממד של תנטוס.
הם מגיעים לממד שמנוצל בידי חוצנים בגלל משאביו העשירים, ונעזרים באקוומן כדי להביסם.
מירה התאחדה עם אקוומן וחזרה לאטלנטיס, בעוד איי ג'יי נשאר מאחור כאקוומן של הממד האחר.
אקוומן ומירה יצאו להרפתקאות שונות, ויצרו משפחת מלוכה שלווה עם גארת', אשתו דולפין ובנם סרדיאן, נוסף לבן בריתם נוידיס וולקו.
אושרם הזמני נקטע במהלך חורבן אטלנטיס באירועי "עידן האובידיאן", וכן חורבנה, לאחר בנייתה מחדש, בידי הספקטר.
הספקטר, ששם לעצמו למטרה את כל בעלי כוח הקסם ביקום DC, חש במכשפי אטלנטיס מבטלים כישוף שהפך את מירה לנושמת אוויר בלבד ותקף את המקום.
חורבן אטלנטיס מוביל למותם של דולפין, סרדיאן ווולקו, וכן להכרזתו של גארת' לנעדר.
המלכה מירה החלה בניסיון לשקם את אטלנטיס לאחר היעדרותו של אקוומן, שנרצח זמן מה לאחר מכן ונקבר במרסי ריף ("שונית החמלה") לצד אביו המאמץ על פני היבשה.
גארת', שנמצא בידי תושבי סאב-דייגו, דרש ממירה להביא את שרידיו של אקוומן לקבורה באטלנטיס.
מירה הסכימה לבקשתו, אך בדרכם למרסי ריף, הותקפו מירה וגארת' בידי אקוומן, דולפין וטולה, שהוחיו כפנסים שחורים.
במהלך הקרב, גארת' נהרג וצורף לחיל הפקחים השחורים, ומירה הזועמת נאלצה להימלט להיכל הצדק.
פיירסטורם, ג'ייסון ראש וגהנה, נענים לאות מצוקה ששלחה.
לאחר שקבוצת פקחים שחורים המורכבת מחברי ליגת הצדק תקפה את היכל הצדק והרגה את גהנה, מירה וגיבורים נוספים חולצו בידי האטום.
הפקחים השחורים רדפו אחר מירה, האטום והפלאש, שאמר כי בסיטואציה הנוכחית עליהם לתפקד כסופרמן ווונדר וומן עבור האזרחים.
מירה והאטום סייעו לחברת הצדק בקרב נגד הפקחים השחורים, וכווצו בידי ג'ין לורינג, אשתו לשעבר של האטום שהוחייתה כפקחית שחורה, לתוך טבעת הכוח השחורה של הפקח השחור דאמאג'.
במהלך הקרב, לורינג חשפה את תוכניתו של נקרון, ודדמן הגיע למקום ותכנן להצילם.
דדמן נכנס בלורינג, ומחלץ את מירה והאטום לקרב הגיבורים נגד חיל הפקחים השחורים.
לאחר שכמעט נהרגה בידי וונדר וומן, שנעשתה לפקחית שחורה, אטרוסיטוס בחר במירה הזועמת לשמש כסגניתו בחיל הפקחים האדומים, והיא זכתה לטבעת כוח אדומה המאפשרת לה להיות יעילה יותר בקרב.
במהלך הקרב, אקוומן הופיע עם בנם המת שהוחיה כפקח שחור, והציע למירה להתאחד עמם.
מירה, שזעמה הרשים את אטרוסיטוס עצמו, השמידה את בנה ונכנסה לעימות עם וונדר וומן, שטבעת הכוח השחורה הוסרה ממנה והוענקה לה טבעת כוח סגולה בידי כוכב ספיר.
טבעות הכוח של מירה ווונדר וומן השפיעו זו על זו, כאשר למירה הוענקה שליטה בזעמה ווונדר וומן זכתה להצצה לסיבות כעסה של מירה.
עקב תבוסתו של נקרון, חיל הפקחים השחורים הושמד, ואקוומן חזר לחיים בתוך אור לבן.
מראהו של אקוומן החי הרגיע את מירה והפריד ממנה את טבעת הכוח האדומה, דבר שגרם לה להיכנס למצב של דום לב.
כוכב ספיר וסיינט ווקר משתמשים בכוחותיהם כדי לרפאה, והיא מתאחדת בדמעות עם אקוומן.
לאחר שבילו לילה יחדיו במגדלור מפרץ אמנסטי, מירה מצאה את אקוומן מתבודד ליד המזח ותוהה על סיבת חזרתו לחיים.
מירה ניסתה לעודדו בהזמנה לשחייה משותפת, אך הוא היסס כשראה את השתקפותו כפקח שחור במים.
לאחר סיכול התקפת פיראטים, ניקו מירה ואקוומן כתם נפט, כשלפתע הותקפו בידי פלוגת חיילים מעולם הבית של מירה, אשר אותם מנהיגה תאומתה הילה/סירנה.
אחרי שהצילה את בן זוגה, מירה התוודתה וסיפרה את מקורה האמיתי, כשבנוסף ציינה כי בעוד היא נשלחה להורגו לבדה, הנסיכה הילה מלווה ב"חוליית המוות", יחידת אליטה של חיילי קסבל.
לפתע, אקוומן חווה חיזיון של ישות הכוח הלבנה, האומרת לו שהוא מוכרח לאתר נער עם קעקוע צלופח.
בשומעה זאת, מירה מגלה לו את זהותו של הנער, קאלדור'אם.
לאחר שאקוומן יצא לחפש את קאלדור'אם, הגיעה מירה לביתה של האקווגירל לורנה מארקז לבקשת עזרה.
השתיים מגיעות לסייע לאקוומן ולקאלדור'אם בעיצומו של קרב נגד סירנה, חוליית המוות ומנטה שחורה, שמגורשים בסוף הקרב חזרה למשולש ברמודה.
לאחר שסלח לה שלא סיפרה לו את מוצאה האמיתי, מירה ואקוומן חולקים נשיקה, שנקטעת כאשר ישות הכוח הלבנה לוקחת אליה את אקוומן.
לאחר שסייע בשחזור כוח "הירוקת" של היצור מן הביצה, אקוומן התאחד עם מירה, ומגלה כי כלי הנשק של חיילי קסבל עשויים מטכנולוגיה אטלנטית.
בציר הזמן החלופי "פלאשפוינט" שנוצר בשגגה בידי הפלאש, מירה נרצחה בידי וונדר וומן בהגנה עצמית, ומותה גרם לאקוומן להכריז על מלחמה נגד אומת האמזונות, שהחלה בהטבעת מערב אירופה.
לאחר קרב נגד פרופסור זום, יקום DC אותחל מחדש בידי הפלאש ופנדורה.
בעקבות דחייתו בידי אנשי אטלנטיס והלעג אליו הוא זוכה כגיבור-על, מחליט אקוומן לחזור להתגורר במפרץ אמנסטי.
מירה ניסתה לעודד אותו ולסייע לו למצוא מחדש את מקומו בעולם, אך סבלה ממוניטין כאקווהוומן "חסרת התועלת" כמו בן זוגה.
לעיתים קרובות מוצג הקושי של מירה להסתגל לחברה האנושית ולשלוט בכעסה.
היא סייעה לאקוומן ולקבוצת "האחרים" לחקור את נסיבות שקיעתה של אטלנטיס, ונלחמה במנטה שחורה.
לאחר אירועי "כס אטלנטיס", בהם אורם השתלט על אטלנטיס ותקף את בני היבשה, מירה נעצרה בידי כוחות המשטרה, לאחר שלא שלטה בכעסה וביצעה תקיפה אלימה.
מירה משוחחת עם השוטרים, האומרים לה שעליה לכבד את החוק והחברה שמעל פני היבשה, כשלפתע הם הותקפו בידי המלך המת הדורש ממירה להוביל אותו לקסבל.
המלך המת חוטף את מירה למשולש ברמודה ופותח את השער לקסבל, אך היא נמלטת כדי להזהיר את בני עמה.
בהגיעה לקסבל היא נתקלת בנראוס, מלך קסבל הנוכחי, הטוען שהיה נשוי למירה ושואל לאן נעדרה.
נראוס נראה כועס בשומעו כי מירה תומכת באטלנטיס ואהובתו של אקוומן, והמלך המת מגיע למקום ומקפיא את שניהם.
אקוומן מגיע למקום ונלחם במלך המת, שמתגלה כאורין הראשון, מלך אטלנטיס הראשון ששואף להשתלט מחדש על שבעת הימים.
במהלך הקרב, מירה משחררת את נראוס וצבא קסבל הקפואים במחשבה שיסייעו בקרב, אך הם משתחווים למלך המת וטוענים כי הוא מלך שבעת הימים האמיתי.
מירה ואקוומן מחליטים להימלט לאטלנטיס, אך הם מותקפים בידי אוכל נבלות ואנשיו.
אקוומן מזמן קראקן כדי להילחם בכוחותיו של אוכל הנבלות, ומאבד את הכרתו רגעים לפני הגעתם של המלך המת וכוחות קסבל.
כאשר אקוומן מתעורר, וולקו אומר לו כי שהה בתרדמת שארכה חצי שנה.
מאוחר יותר, וולקו אומר לאקוומן שמירה נראתה לאחרונה כשיצאה לקרב נגד המלך המת.
מירה נפלה בשביו של המלך המת השולט באטלנטיס, סירבה להתחתן עם נראוס והזהירה כי כאשר תשתחרר, תהרוג אותו.
אקוומן הגיע ושחרר את אטלנטיס, השמיד את המלך המת, אילץ את נראוס וחיילי קסבל לסגת, והתאחד עם מירה.
מירה בלבן (נולדה ב-29 בנובמבר 1947) היא פרופסור אמריטה במחלקה למדעי המחשב באוניברסיטת בן-גוריון, המתמחה בהנדסת תוכנה, ומחקריה עוסקים בתחום של בניית מודלים ושפות למערכות תוכנה.
מירה בלבן (לבית עשור) נולדה בשנת 1947 בתל אביב.
עלו לישראל לחוד, במסגרת תנועות נוער חלוציות.
אביה היה בקיבוץ מסדה שבעמק הירדן, ואימה הייתה בקבוץ נירעם בדרום.
בזמן מלחמת העולם השנייה אימה התגייסה לצבא הבריטי במסגרת ה-ATS (Auxiliary Territorial Service), ושהתה במצרים עד סיומה.
לאחר המלחמה, התחתנו הוריה,י וקבעו את משכנם בתל אביב.
אימה למדה ואחר כך עבדה כמורה לכלכלת בית, ואביה עבד כטייח בבניין.
בלבן גדלה ביד אליהו בתל אביב.
בצעירותה היא למדה גם מוזיקה (תאוריה ופסנתר) וגם מקצועות מדויקים – מתמטיקה ופיזיקה.
אחרי התיכון, היא למדה מוזיקה ב, ומתמטיקה וסטטיסטיקה באוניברסיטת תל אביב.
תואר שני ותואר שלישי מירה בלבן למדה במכון ויצמן, מדעי המחשב.
לאחר סיום הלימודים במכון ויצמן היא שהתה כחמש וחצי שנים בארצות הברית, ואז חזרה לישראל, לאוניברסיטת בן-גוריון – שם היא עובדת עד היום.
תחומי המחקר של מירה בלבן התרכזו בהתחלה בניסיונות להבנה וניסוח בסיס פורמלי לידע ולסגנונות מוזיקליים שונים.
בהמשך, בלבן עברה לעסוק בייצוג יידע במערכות ממוחשבות ובבינה מלאכותית.
כיום היא עוסקת בהנדסת תוכנה, בתחום של בניית מודלים ושפות למערכות תוכנה, תחום חיוני לבנייה של מערכות מורכבות, הכוללות רכיבים מסוגים שונים, שצריכות לשרוד שינויים תכופים ובלתי צפויים בטכנולוגיה ובהרכב האנושי של המפתחים והמשתמשים.
כרגע, הדגש המרכזי שלה הוא על בנייה של מערכות ושפות מבוססות לוגיקה שיעזרו בבניית מערכות תוכנה בעידן הנוכחי.
הבסיס המתמטי הוא הכרחי על מנת לאפשר את הגמישות הנדרשת בתקופה שבה הטכנולוגיה, הדרישה, והתפיסה של מערכות משתנים בקצב מהיר.
מירה בלבן פרסמה מאמרים רבים בתחום המוזיקה ומדעי המחשב, והיא גם מרצה במספר קורסים באוניברסיטת בין גוריון מאז שנת 2005.
הספר הזה מספק מבוא אינפורמטיבי ומדויק למחקר מתמשך על המוזיקה כתהליך קוגניטיבי, ומביא קוהרנטיות חדשה למדע המתפתח של הפעילות המוזיקלית.
מטרת המחקר הייתה לגלות כיצד ניתן לפענח את הפעילויות הללו, להבין אותן, לדגמן ולתמוך בהן באמצעות שימוש בתוכנות מחשב.
כל פרק נתון בפרספקטיבה על ידי העורכים, והחקירות האמפיריות ממוסגרות בדיון על אופי המוזיקולוגיה הקוגניטיבית ועל בעיות אפיסטמולוגיות של מודלים של פעולה מוזיקלית.
התרומות, שנלקחו משתי סדנאות בינלאומיות על AI ומוזיקה שהתקיימו בשנים 1988 ו-1989, מקובצות בשבעה חלקים.
נושאים בקטעים אלה לוקחים שתי השקפות על טבעו של המוזיקולוגיה הקוגניטיבית, עקרונות של יצירת מודלים של מוזיקה, גישות להרכב מוזיקה, ניתוח מוזיקה על ידי סינתזה, ביצועים בזמן אמת של מוזיקה, תפיסת מוזיקה ולמידה/שיעורים.
בצד הפעילות המחקרית, מירה בלבן גם עוסקת בנגינת מוזיקה קאמרית, ומשתתפת בסדנאות במקומות שונים.
בנוסף, בלבן מנסה לקדם לימודי מוזיקה ומחשב ומה שביניהם באוניברסיטת בן-גוריון שבנגב.
מירה, בלשית מלכותית היא סדרת טלוויזיה בהנפשה ממוחשבת אמריקאית לילדים, שמבוססת על התרבות והמנהגים ההודים.
העונה הראשונה של הסדרה החלה את שידוריה בארצות הברית ב-20 במרץ 2020 בערוץ דיסני ג'וניור, ובישראל, באותו ערוץ בדיבוב עברי, ב-2 באוקטובר באותה שנה.
הסדרה מתרחשת בממלכה בדיונית, שמזכירה את הודו בסוף המאה ה-19, ועוקבת אחר מירה, ילדה אמיצה ובעלת תושייה שממונת לתפקיד הבלשית המלכותית על ידי המלכה שאנטי.
במהלך הסדרה מירה נוסעת ברחבי הממלכה ועוזרת למלוכה ולפשוטי העם, מהם הגיעה, יחד עם שני נמייתיים, מיקו וצ'יקו.
הדיבוב העברי בוים על ידי תומר שביט, והופק על ידי ענבר שטגר עזרא.
שם הדמותמדבב/ת באנגליתמדבב/ת בעבריתמירהלילה לדניירעדי ביטימיקוקאל פןשמעון סמיטצ'יקואוטקארש אמבודקארדן קיזלרהנסיך נילקמרן לוקסדניאל מגוןפרייהרושני אדווארדסנטע רוטהנסיך וירקארן בראריהונתן מגוןהמלכה שאנטיפרידה פינטומאיה מיטלפונקטפינקיהאנה סימוןפושפהג'מילה ג'מילרונה בקרמןקמאלהאבנטיקה ונדנפואלונה אלכסנדררמג'יטמאוליק פאנצ'וליתומר לוימנג'יטקארן סוניאורי זלצמן
עונהמספר פרקיםתקופת שידור מקורית תקופת שידור בישראל שידור ראשוןשידור אחרוןשידור ראשוןשידור אחרון12520 במרץ 202027 במרץ 20212 באוקטובר 20206 בספטמבר 20212295 באפריל 202120 ביוני 202220 בפברואר 202231 במרץ 2023
מירה לפידות (נולדה ב-1971) היא אוצרת ישראלית המכהנת כאוצרת הראשית של מוזיאון תל אביב לאמנות משנת 2021. לפני כן שימשה אוצרת ראשית של אגף האמנויות במוזיאון ישראל.
לפידות בעלת תואר בוגר במדעי הטבע ותולדות האמנות מהאוניברסיטה העברית בירושלים, ותואר מוסמך בתולדות האמנות.
בשנים 1999–2021 כיהנה בתפקידים שונים במוזיאון ישראל בירושלים.
היא החלה לעבוד במוזיאון כסטודנטית מדריכה באגף הנוער.
מאז 2003 שימשה אוצרת באגף לאמנויות ויד ימינה של סוזן לנדאו, שכיהנה כאוצרת הראשית לאמנויות במוזיאון ישראל.
ב-2012 החליפה את לנדאו שמונתה למנכ"לית ואוצרת ראשית של מוזיאון תל אביב.
בתפקיד זה גיבשה את תוכנית התערוכות והייתה אחראית על למעלה מ-100 תערוכות ופרויקטים.
היא הרחיבה את אוספי המוזיאון, פיתחה קשרים עם תורמים מישראל ומהעולם, הובילה קבוצת רכישה לאמנות, וקידמה שיתופי פעולה עם ארגוני תרבות, אקדמיה ומוזיאונים בינלאומיים.
בין התערוכות שאצרה לפידות במוזיאון ישראל: "יפן זה כאן: באמנות ישראלית עכשווית" (2006), "סימני חיים" (2008) ותערוכת יחיד ליהודית סספורטס.
בשנים 2016–2020 הייתה אוצרת בפועל של המחלקה לאמנות עכשווית בינלאומית במוזיאון ישראל, ואצרה תערוכות של אמנים מובילים, בהם האמן הסיני איי וייוויי, תערוכה רטרוספקטיבית לכריסטיאן בולטנסקי, ומיצב הווידאו החלוצי "מניפסטו" של יוליאן רוזפלדט.
עם כניסתה למוזיאון תל אביב אצרה (עם טל לניר) ביוני 2021 את התערוכה "אנשים שראיתי ומעולם לא פגשתי" של צדוק בן דוד, שכללה מיצב הכולל מעל 6,000 דמויות של נשים, גברים וילדים.
באפריל 2022 אצרה (עם עמית שמאע) את התערוכה "על הקצה", שמציגה יצירות שלאחרונה ניתנו במתנה או בשאילה ארוכת טווח לאוסף האמנות העכשווית הבין־לאומית במוזיאון תל אביב.
ביולי 2022 הוצגה במוזיאון התערוכה PLAY של האמן אורס פישר, אותה אצרה לפידות (עוזר לאוצרת: עמית שמאע).
בשנת 2023 היא אצרה תערוכת יחיד של ארווין וורם.
מירה בן ארי (נולדה ב-1971) היא פוליטיקאית ישראלית, המכהנת כראש מועצה אזורית גן רווה.
מייסדת ומקימת עמותת "בדרך אל – בית ספר בטב"ע" לחינוך ילדים בעלי צרכים מיוחדים.
בן ארי נולדה בשנת 1971 לרוני בן ארי (הלפרן) (צלמת, אוצרת ואמנית) ולדני (אל"ם במיל' ובעל חברה להנדסה אזרחית - "אליקים בן ארי").
נקראת על שם סבתה, מירה בן ארי, שנהרגה בקרב ניצנים במלחמת העצמאות.
מירה גדלה והתחנכה במושב נטעים שבמועצה אזורית גן רווה.
בשנת 1996 סיימה את לימודיה האקדמיים לתואר ראשון במשפטים.
בשנת 1997, בתום תקופת ההתמחות הוסמכה לעריכת דין.
בשנת 1999 הצטרפה לפרקליטות מחוז תל אביב, שם עבדה בתפקידים שונים במשך עשור, בהם כנציגת שר המשפטים בוועדה המחוזית לתכנון ובנייה מחוז דרום, עוזרת פרקליט מחוז תל אביב (אזרחי) וחברת בית הדין המשמעתי בלשכת עורכי הדין בישראל.
בשנת 2009 פרשה מפרקליטות המדינה והקימה את עמותת "בטב"ע" – מסגרת חינוכית לילדים בעלי מוגבלויות.
בשנת 2022 החלה לעבוד כעורכת דין בחברה המשפחתית "בן ארי".
במשך השנים פעלה בן ארי במגוון מסגרות לשילוב ילדים ובוגרים בעלי מוגבלויות באופן עצמאי בחברה.
בשנת 2009 הקימה את עמותת "בדרך אל – בית ספר בטב"ע" – מסגרת חינוכית משלבת לילדים בעלי מוגבלויות במושב בית עובד.
בהמשך יזמה את תוכנית 'שילוב זרועות' לשילוב בעלי מוגבלויות במערכת הביטחון.
התכנית מאפשרת לאנשים עם צרכים מיוחדים להתנדב בצה"ל במשך יום בשבוע, יחד עם חיילי היחידות.
בהמשך הקימה מסגרת נוספת בשם "בטב"ע שלנו", תוכנית להעסקת אנשים בעלי מוגבלות בשוק העבודה, בדגש על מתן שכר הולם, תוך מתן תמיכה וליווי שיקומיים בבית העסק.
בשנת 2013 השתלבה בן ארי בפעילות פוליטית במועצה אזורית גן רווה ושימשה כחברת מליאת גן רווה וחברת ועדת חינוך, לצד אלה כיהנה כחברת ועדת ביקורת באגודת מושב נטעים.
בחודש מרץ 2023 הכריזה בן ארי על התמודדותה לראשות המועצה האזורית גן רווה והשיקה את הקמפיין "מנהיגה בדרך חדשה".
בבחירות שנערכו בפברואר 2024 נבחרה לראשות המועצה.
בן ארי אם לשלושה ומתגוררת במושב נטעים.
מירה קמנצקי (נולדה ב־1937) היא משוררת ישראלית ניצולת שואה.
מירה קמנצקי נולדה בעיר בוטושאני שברומניה למשפחה יהודית אמידה.
היא עלתה לארץ בשנת 1951 וחיה שנתיים במעברה בנהריה.
היא התגייסה לצבא ושירתה בפיקוד צפון באגף מבצעים.
קמנצקי למדה באוניברסיטת חיפה ולאחר מכן למדה רוקחות בבית הספר לרפואה בירושלים.
לאחר מאבק משפטי (בג"ץ 201/68) הקימה בית מרקחת בבאר שבע ועבדה בו עד שנת 2013.
במסגרת מאבקה למען יוצרים ניצולי שואה הגישה עתירה לבג"ץ (2329/15), שנדחתה ב־18 באוגוסט 2015, ומטרתה לחייב את משרד התרבות להתקין תקנות או לקבוע נהלים למניעת ניגוד עניינים בוועדות האחראיות על חלוקת פרסים מטעמו בתחום האומנות, ולהבטחת ייצוג הולם לקבוצות מיעוט הן בקרב ועדות הפרסים והן בקרב היוצרים הזוכים בהם.
קמנצקי חברה באגודת הסופרים העברים.
שירים לעת ערב (תל אביב: טרקלין, 1997)
כפנסי רחוב (ירושלים: כרמל, 1999)
בכף האשליה (ירושלים: כרמל, 2002)
דמעה אחת, לאהבה (ירושלים: כרמל, 2004)
עם המוות שיחקתי מחבואים (תל אביב: גוונים, 2010)
נגיעות של שחר (תל אביב: גוונים, 2014)
צילו של חלום (תל אביב: גוונים, 2014)
טרזין – סאגה לשואה (ירושלים: כרמל, 2021)
"מירדף" הוא שיר שהוקלט על ידי הזמרת הישראלית חוה אלברשטיין.
הוא יצא לאור במאי 1969, על ידי חברת התקליטים CBS, כסינגל מתוך אלבום האולפן השמיני שלה, מירדף (1970).
כמו כן, הופץ "מירדף" כסינגל כפול לצד "גשר אלנבי" שבוצע על ידי הזמר יהורם גאון.
השיר הגיע למקום החמישי במצעד של הגל הקל.
השיר נכתב עבור סרטו של מיכה שגריר "המלחמה לאחר המלחמה".
השיר נכתב על ידי ירון לונדון והולחן והופק על ידי נחום היימן.
את השיר כתב לונדון על הלחימה בארץ המרדפים.
לפי כתבה שפורסמה במקור ראשון, מיכה שגריר ביקש מהיימן להלחין עבורו את השיר בלחן בקצב מהיר מאוד, כדי .
התוצר המוגמר היה שיר קשה לביצוע ועל כן, נבחרה אלברשטיין לבצעו.
במרוצת השנים הביע לונדון הסתייגות חריפה מהשיר, הביע חרטה על כתיבתו וכינה אותו .
ב-25 במאי 1969 נכנס השיר לראשונה למצעד הפזמונים השבועי של הגל הקל במקום העשירי.
ב-1 ביוני עלה למקום התשיעי לפי נתונים שפורסמו.
בהמשך הצעידה, הגיע בשיאו למקום החמישי.
הוא יצא מהמצעד בסוף יולי 1969. במצעד השנתי של גלי צה"ל שפורסם ב-1969 דורג "מירדף" במקום ה-21.
במצעד של המדינה דורג "מירדף" במקום ה-308.
אזורתאריך יציאהפורמטחברת תקליטיםמקורכלל העולםמאי 1969תקליט 12 אינץ'NMC
מירה מוראטי היא מהנדסת ומנהלת עסקים אמריקאית, ילידת אלבניה.
מוראטי שימשה בין היתר כמנהלת הטכנולוגיה הראשית של OpenAI, חברת מחקר הבינה המלאכותית המפתחת את ChatGPT ומוצרי בינה מלאכותית.
ב-17 בנובמבר 2023, מונתה למנכ"לית זמנית של החברה.
כעבור כמה ימים היא הוחלפה בתפקיד זה על ידי אמט שיר, עד שלבסוף הוחזר סם אלטמן לתפקידו.
לאחר רצף האירועים, שבה מוראטי לתפקידה כ-CTO של החברה.
בספטמבר 2024 עזבה את OpenAI.
מוראטי נולדה ב-16 בדצמבר 1988 בוולורה שבאלבניה.
בגיל 16 עברה לבית ספר Pearson United World College of the Pacific בונקובר קנדה וסיימה את לימודיה ב-2005.
בשנת 2012 סיימה תואר ראשון בבית הספר להנדסה תאיר בדארטמות' קולג' בהנדסת מכונות.
בשנת 2011 החלה מוראטי את דרכה כמתמחה בגולדמן זקס, ובשנת 2012 עד 2013 עבדה ב-Zodiac Aerospace.
לאחר מכן עבדה שלוש שנים בטסלה לפני שהצטרפה למג'יק ליפ.
בשנת 2018 הצטרפה ל-OpenAI, ובשלב מסוים הפכה למנהלת הטכנולוגיה הראשית שלה, שם היא מובילה את עבודת החברה על ChatGPT, DALL-E ו-Codex.
תחומי האחריות שלה כוללים פיקוח על צוותי המחקר, המוצר והבטיחות של החברה.
בספטמבר 2024 הודיעה מוראטי כי היא עוזבת את OpenAI.
היא תומכת ברגולציה של AI.
בפברואר 2025, מוראטי הקימה חברה שנקראת Thinking Machines Lab (המעבדה למכונות חושבות).
היא גייסה לחברה "כוכבים" רבים מתחום הבינה המלאכותית.
באפריל 2025, החברה גייסה 2 מיליארד דולר - כולל השקעה של קרן הון הסיכון "אנדרסן והורוביץ", של ממשלת אלבניה ושל גורמים נוספים - לפי שווי של 12 מיליארד דולר.
מירה מוראטי שומרת לעצמה (נכון לאוקטובר 2025), זכויות וטו לגבי החלטות במועצת המנהלים של החברה.
במהלך ספטמבר-אוקטובר 2025, החברה פרסמה מאמר ולפיו יש לה דרך לחולל "מודלי שפה גדולים דטרמניסטיים" ומעט שבועות אחר כך, החברה פרסמה מודל ראשון לביצוע "כיול משופר/ חידוד" של מודלי בסיס לאחר שסופקו ללקוחות, כלומר, להתאים את הרשת לעולם תוכן מסוים שמעניין את הלקוח, לאחר שהמודל סיים אימון וכבר סופק.
מירה רוזנר (בפולנית: Mira Rosner; 17 באפריל 1904 - ?) הייתה אתלטית יהודייה-פולנייה.
רוזנר התאמנה בקבוצת מכבי קרקוב.
בתחרות שנערכה בקרקוב ב-14 באוקטובר 1923 היא קבעה בריצת 100 מטר תוצאה של 16.0 שניות (דורגה במקום תשיעי בסוף שנה) ובריצת שליחות 4x100 מטר ביחד עם ונדה גולדמן, מטלס (Mateles) ואלה קלפמפר בתוצאה של 1:02.4 דקות (דורגה במקום רביעי בסוף שנה).
בתחרות שנערכה ב-25 במאי 1924 קבעה בריצת 300 מטר תוצאה של 54.6 שניות (דורגה במקום שלישי בסוף שנה).
באליפות פולין שנערכה בוורשה ב-8 בספטמבר קבעה מחוץ לתחרות בריצת 600 מטר שיא פולני חדש של 2:23.7 דקות ובנוסף זכתה בשתי מדליות ארד בריצות שליחות 4x60 מטר (39.0 שניות) ו-4x100 מטר ביחד עם אידה קמפלר, ונדה גולדמן ואלה קמפלר.
מירה מינס היא מנכ"לית ויצו העולמית, דירקטורית בחברת הביטוח הדיגיטלית WeSure ובמכבי שירותי בריאות.
מינס החלה את דרכה המקצועית כמנכ"לית ברליץ ישראל, חברה המתמחה בלימוד שפות ותרבויות.B2B.
בעבר כיהנה גם כחברת ועד מנהל בעמותת "שיעור אחר", המחברת בין חברות במגזר העסקי להתנדבות בבתי ספר, להענקת דוגמה אישית והשראה להצלחה בחיים.
לאחר מכן מונתה לסגנית מנהל רשות החברות הממשלתיות במשרד האוצר ולנציגת ישראל בארגון ה-OECD.
במסגרת התפקיד היא הובילה את הקמת נבחרת הדירקטורים בחברות הממשלתיות במטרה להטמיע בהן DNA עסקי ותפיסה של רווחיות והבאת דיבידנדים לבעלי המניות (המדינה).
מינס הייתה גם ממונה מטעם רשות החברות על החברות הביטחוניות (תעשייה אווירית, רפאל ועוד) ועל דואר ישראל.
בהמשך כיהנה כמנכ"לית עיריית בית שמש.
במסגרת תפקיד זה הייתה חברת דירקטוריון בחברה הכלכלית של בית שמש.
כמו כן, שימשה מינס כיועצת בכירה בחברת הייעוץ TACK אסטרטגיות צמיחה.
הייתה חברת נשיאות באיגוד לשכות המסחר.
בנוסף, היא יזמה את הקמת "פורום נשים בקריירה ובעסקים" ושימשה כיושבת ראש שלו.
החל משנת 2020 מינס מכהנת כמנכ"לית ויצו העולמית.
מינס היא בעלת תואר ראשון ותואר שני בחינוך מאוניברסיטת תל אביב, ותואר MBA במנהל עסקים.
היא בוגרת תוכנית הבכירים של קרן וקסנר במדיניות ציבורית באוניברסיטת הרווארד.
בנובמבר 2025 מונתה מינס למנכ"לית חברת נכסי אריאל מקבוצת אלקטרה FM בתחום ניהול הנכסים בישראל.
מינס נשואה לד"ר רענן כהן ואם לשלושה ילדים.
מתגוררת במושב תלמי מנשה (באר יעקב).
בשירותה הצבאי שימשה כקצינת הוראה בחיל חינוך.
מירה (בקוריאנית: 미래, תרגום חופשי: "עתיד") היא רשת ה-Wi-Fi הציבורית היחידה בקוריאה הצפונית, המיועדת למכשירים ניידים ומאפשרת גישה לרשת אינטראנט המפוקחת על ידי המדינה.
על מנת להתחבר לרשת, יש לעשות שימוש בכרטיס SIM ייחודי בשם "מירה" ובאפליקציה מתאימה.
תושבי קוריאה הצפונית יכולים להשתמש ברשת לשם גלישה אך ורק באתרי אינטרנט שאושרו על ידי השלטונות.
במהלך שנת 2018, הכריזה קוריאה הצפונית כי ניתן להתחבר לרשת ה-Wi-Fi הלאומית באמצעות אפליקציה לטלפון חכם בשם "רשת התקשורת האלחוטית הציבורית מירה".
הרשת הותקנה לראשונה ברחוב מדעני מירה שבפיונגיאנג, בירת קוריאה הצפונית.
בהמשך הורחב השימוש ברשת למקומות נוספים בפיונגיאנג, כולל אוניברסיטת קים איל-סונג, אוניברסיטת קים צ'אק לטכנולוגיה, ורחובות מרכזיים בעיר כמו יונגגוואנג וריומיאונג, וכן לקומפלקס המדעי והטכנולוגי הממוקם בעיר.
טכנולוגיית ה-SIM באמצעותה ניתן להתחבר לרשת מבטיחה שליטה הדוקה מצד שלטונות קוריאה הצפונית, ומאפשרת מעקב קל יותר אחר הפעילות המקוונת של המשתמשים.
בנוסף לרשת זו, קיימות עוד שתי רשתות סלולריות בקוריאה הצפונית המציעות שירותי נתונים אלחוטיים.
בחודש אוגוסט 2018 דווח בעיתון פיונגיאנג סינמון כי חברת "Chunggu Haeyang" (החברה לפיתוח טכנולוגיות ימיות) פיתחה את רשת ה-Wi-Fi הציבורית הראשונה בקוריאה הצפונית.
אחד מטכנאי החברה ציין שהרשת פותחה כבר בשנת 2016, והושקה לראשונה בספטמבר 2017.
הרשת הוזכרה לראשונה בתקשורת הצפון קוריאנית ב-21 באוקטובר 2018, במסגרת דיווח על טאבלט צפון-קוריאני חדש בשם Daeyang 8321. זו הייתה הפעם הראשונה בה הוזכר שירות Wi-Fi ציבורי בהודעה רשמית של אמצעי התקשורת הצפון קוריאנים.
ב-8 בנובמבר 2018, במהלך תערוכת תקשורת, נראתה לראשונה רשת מירה מופעלת באמצעות טלפון חכם מדגם Arirang 171.
דיווחי התקשורת הצפון קוריאנית טענו כי מהירות הרשת מגיעה עד ל-70 מגה-ביט לשנייה.
עם זאת, באפליקציה עצמה מצוינות מהירויות נמוכות יותר, בין 2 ל-33 מגה-ביט לשנייה.
השירות מסופק גם דרך תחנות בסיס חיצוניות ל-Wi-Fi.
ב-26 באוקטובר 2020, שגרירות רוסיה בקוריאה הצפונית פרסמה בעמוד הפייסבוק שלה צילום מתוך עיתון מקומי, שהציגה את טאבלט Naenara 101 ("המדינה שלי 101"), המסוגל להתחבר לרשת הציבורית מירה ולרשת הסלולרית בו-זמנית בזכות חריצי SIM כפולים.
בשנת 2023 דווח כי כ-20% מהאוכלוסייה בצפון קוריאה, כלומר אחד מכל חמישה תושבים, משתמשים ברשת Wi-Fi זו.
הצלחת הרשת נובעת מהפצת מכשירי Wi-Fi ניידים ומודמים ברחבי המדינה על ידי השלטונות.
דרך רשת מירה ניתן לגשת לתוכן מגוון תחת פיקוח ממשלתי, כדוגמת הפיונגיאנג סינמון, מאגרי הרצאות מקוונות מאוניברסיטת קים איל-סונג, אתר סוכנות הידיעות המרכזית הקוריאנית, וכן אתרי קניות מקוונות כדוגמת "Manmulsang" ושירותי וידאו לפי דרישה כדוגמת "Manbang".
בנוסף, קוריאה הצפונית מציעה שירות בסגנון נטפליקס בשם "My Companion", בו ניתן גם לקבל בין היתר גם תחזית מזג אוויר עדכנית.
סטודנטים בקוריאה הצפונית עושים שימוש ברשת, באמצעות מחשבי טאבלט מסוג Daeyang, לשם הורדת חומרי לימוד וביצוע מבחנים מקוונים.
הרשת הוכנסה לשימוש גם במפעלים בפיונגיאנג, במטרה לאפשר לסטודנטים ללמוד תוך כדי עבודה מעשית.
החל מהעשור השני של המאה ה-21, ובעקבות עליית הפופולריות והיקף השימוש ברשת, גדל גם מספר המשחקים המקוונים שניתן לשחק באמצעותה.
אופי הפיקוח הממשלתי על הפעילות ברשת
לשם התחברות לרשת המשתמשים נדרשים לספק שם משתמש, כרטיס SIM וסיסמה.
החיבור יכול להתבצע מדגמי מכשירים ניידים שאושרו על ידי השלטונות בלבד.
ההגדרות של הרשת אינן ניתנות לשינוי על ידי המשתמש, והיכולת לחפש רשתות אחרות חסומה.
כתוצאה מכך, ניתן להתחבר לרשת מירה בלבד ולא לרשתות אחרות באמצעות המכשיר הנייד.
מירה שדות (1939 - 11 בפברואר 2026) הייתה קדרית ואמנית קרמיקה ישראלית.
מירה שדות נולדה בצ'רנוביץ, רומניה (כיום באוקראינה) בשנת 1939. בשנת 1946 עלתה לארץ ישראל.
בשנות ה-60 של המאה ה-20 למדה בסמינר אורנים.
שם, נחשפה לראשונה לקדרות בשעוריה אצל חנה חר"ג צונץ.
באותה עת התגוררה בקיבוץ גונן ושימשה כמורה לאמנות בבית-הספר האזורי בכפר בלום.
בשנת 1969 עברה להתגורר בראש פינה.
בשנת 1972 עברה להתגורר בירושלים, שם נרשמה ללימודים במחלקה לעיצוב קרמי בבצלאל.
במחצית שנות ה-70 של המאה ה-20 עברה להתגורר במושב טל שחר.
בין השנים 2000-1984 שימשה כמרצה במחלקה לעיצוב קרמי בבצלאל.
שם לימדה קדרות, שריפות מיוחדות ופיתוח זיגוגים.
חיברה את הספרים "בטיחות בעיצוב הקרמי" (1990) ו-"פרקים בתולדות העיצוב הקרמי" (1994) בהוצאת בצלאל.
בשנת 2005 נפטר בנה תור שדות.
1965-1962 המחלקה לקדות, בצלאל, אקדמיה לאמנות ועיצוב, ירושלים.
1970-1966 תולדות האמנות, האוניברסיטה העברית.
1995 - "מירה שדות: תערוכת רישומי", בית האמנים, ירושלים
2015 - "אם בורחת מבשורה", בית יד לבנים, רחובות (עם שרה אינסלר)
2024 - "נשיקה מהתנור: מירה שדות", בית בנימיני, תל אביב-יפו
2025 - בצלאל, אקדמיה לאמנות ועיצוב, ירושלים
מירה אלכסנדרובנה אנדרייבה היא טניסאית רוסית.
נכון ליולי 2025 מדורגת חמישית ב-סבב ה-WTA, דירוג השיא שלה.
אנרייבה זכתה במדליית כסף בטורניר זוגות נשים באולימפיאדת פריז.
אנרייבה נולדה בקרסנויארסק שברוסיה, אחותה הגדולה אריקה אף היא טניסאית מקצוענית.
היא זכתה בשישה טורנירי ITF ובהם שלושה טורנירי ITF60, כולל אליפות מיתר הפתוחה בישראל ב-2022. ב-2023 הפסידה בגמר אליפות אוסטרליה הפתוחה לנערות ובמאי אותה שנה דורגה ראשונה בסבב הנערות.
באליפות מדריד הפתוחה ב-2023 קיבלה כרטיס חופשי, ורשמה את ניצחונותיה הראשונים בסבב ה-WTA, היא העפילה עד הסיבוב הרביעי בו הפסידה לארינה סבלנקה.
באותה שנה רשמה את הופעת הבכורה שלה בטורניר גראנד סלאם והגיעה עד הסיבוב השלישי באליפות צרפת הפתוחה בו גברה עליה קוקו גוף.
באליפות וימבלדון 2023 העפילה לשלב שמינית הגמר בו הפסידה למדיסון קיז.
ב-2024 העפילה לסיבוב הרביעי באליפות אוסטרליה הפתוחה כשבדרך ניצחה את המדורגת שישית אונס ג'אבר.
באליפות צרפת הפתוחה העפילה לחצי הגמר לאחר ניצחון על המדורגת שנייה ארינה סבלנקה ברבע הגמר, והפסידה לג'סמין פאוליני.
ביולי אותה שנה זכתה לראשונה בטורניר מסבב ה-WTA כשזכתה בטורניר WTA 250 ביאשי ברומניה.
באולימפיאדת פריז (2024) התמודדה כספורטאית ניטרליית, היא זכתה עם בת ארצה דיאנה שניידר במדליית כסף בטורניר זוגות נשים לאחר הפסד לאיטלקיות שרה אראני וג'סמין פאוליני בגמר.
בטורניר היחידות ובטורניר הזוגות מעורבים הודחה בסיבוב הראשון.
בפברואר 2025 זכתה בטורניר דובאי, בדרך לזכייה גברה ברבע הגמר על איגה שוויונטק ובחצי הגמר על ילנה ריבאקינה.
היא הטניסאית הצעירה ביותר שזכתה באחד מטורנירי WTA 1000. בעקבות הזכייה נכנסה לראשונה לדירוג עשר הטניסאיות המובילות בעולם כשהעפילה למקום התשיעי.
במרץ אותה שנה זכתה בטורניר אינדיאן וולס מאסטרס לאחר ניצחון בגמר על המדורגת ראשונה בעולם ארינה סבלנקה ובחצי הגמר על המדורגת שנייה איגה שוויונטק.
רג'ינה טאקר (בנורווגית: Regina Tucker; נולדה ב-8 בדצמבר 1994), ידועה בשם הבמה שלה מירה (מעוצב כ-MYRA), היא ראפרית ופזמונאית נורווגית, שנולדה בברגן.
הסינגל הראשון שלה, "Hold an", יצא בשנת 2016. בהמשך הוציאה מספר סינגלים נוספים, בהם "Hjemløs i egen by" ב-2017 ו-"Hode ut av vinduet" ב-2019. שיריה משלבים אלמנטים של ראפ ו-R&B, ונכתבים בניב של ברגן, עיר הולדתה.
בנוסף לסינגלים עצמאיים, היא לקחה חלק בפרויקטים ושיתופי פעולה שונים, בהם שירים עם האמנים לארס ואולר ודניאל קוואמן.
בשנת 2021 הוציאה את אלבום הבכורה שלה, Bokser og blåmerker, שכלל 11 רצועות.
האלבום יצא לאחר מספר שנים של פעילות.
ב-5 בינואר 2024 נחשף על ידי NRK כי מירה עתידה להשתתף במלודי גרנד פרי השנתי, תחרות הקדם לאירוויזיון 2024. שירו לתחרות היה "Heart on Fire", שכתבה עם דוד אטרודיאן וסוויין הרמאנסן.
היא התחרתה במקצה הראשון של התחרות, שנערך ב-13 בינואר, וכשלה בניסיון להעפיל לגמר.
מירה (מרים) בר-מטיוס (בנולדה ב-1947) היא חוקרת בכירה בתחום גאוכימיה וגאולוגיה סביבתית, זוכת פרס ישראל.
מחקריה של בר-מטיוס מתמקדים בחקר הפלאוקלימטולוגיה (חקר האקלים קדום) באמצעות ממצאים ממערות.
עבודתה המדעית מיצבה את אגן מזרח הים התיכון כמרכז מחקרי עולמי להבנת הקשרים המורכבים שבין שינוי אקלים, הסביבה והתפתחות האדם.
את לימודיה האקדמיים עשתה באוניברסיטה העברית בירושלים, תואר ראשון (B.Sc) בגאולוגיה וכימיה, תואר שני (M.Sc) בגאולוגיה ותואר דוקטור בגאולוגיה, אותו סיימה בשנת 1985.
תחומי המחקר שלה הם שיחזור פליאואקלים בפליסטוקן המאוחר באמצעות משקעי מערות, תיארוך בשיטת אורניום-תוריום, גשמים באגן המזרחי של הים התיכון – מאפיינים איזוטופיים, מאפיינים איזוטופיים של ספרופלים מהאגן המזרחי של הים התיכון וגיאו-ארכאולוגיה.
בשנת 2003 נבחרה לכהן כנשיאת החברה הגיאולוגית הישראלית, תפקיד בו שימשה שנה.
בשנת 2008 זכתה במדליית הוקרה לתרומה בחברת הקארסט הבינלאומית.
בשנת 2013 זכתה במדליית הנס אושגר למחקרי אקלים מהאיגוד האירופאי למדעי האדמה.
בנוסף היא חברת מערכת במספר עיתונים מקצועיים בינלאומיים.
ב-20 בינואר 2026 הודיע שר החינוך יואב קיש על זכייתה של בר-מטיוס בפרס ישראל בתחומי הגאולוגיה, מדעי כדור הארץ ומדעי האטמוספירה לשנת ה'תשפ"ו.
הוועדה להענקת הפרס התכנסה בראשות פרופ' נורית שטובר זיסו, ובה השתתפו גם פרופ' סיגל אברמוביץ וד"ר נעמי פורת.
בנימוקי ועדת הפרס צוין כי הבחירה בבר-מטיוס נעשתה לאור הישגיה המדעיים פורצי הדרך בחקר פלאואקלים (אקלים קדום) ותרומתה רבת השנים למדע ולחברה בישראל.
בר-מטיוס נחשבת לאחת החוקרות המובילות בעולם בביסוס משקעי מערות כארכיון אקלימי יבשתי מדויק ורציף.
מחקרה החלוצי והמתמשך במערת שורק הוביל לשחזור חסר תקדים של אקלים מזרח הים התיכון לאורך כ-500 אלף השנים האחרונות.
מסד הנתונים הייחודי שיצרה זכה לכינוי "אבן רוזטה" של מחקר האקלים האזורי והעולמי, והוא בעל השלכות נרחבות על תחומי דעת מגוונים, בהם ארכאולוגיה, ניהול משק המים וחקר התפתחות האדם.
עבודתה המדעית מיצבה את אגן מזרח הים התיכון כמעבדה טבעית להבנת הקשרים המורכבים שבין האקלים לסביבה, ושיטות המחקר שפיתחה אומצו כסטנדרט מתודולוגי בקהילה הבינלאומית.
נשואה לפרופסור אלן מטיוס (Alan Matthews), פרופסור אמריטוס לגאולוגיה וגאוכימיה במכון למדעי כדור הארץ באוניברסיטה העברית.
לבני הזוג יש 4 ילדים ו-8 נכדים.
מֵירוֹן הוא מושב דתי לאומי בגליל העליון למרגלות הר מירון השייך למועצה אזורית מרום הגליל ולארגון המושבים של הפועל המזרחי.
היישוב הוקם בשנת 1949 על ידי עולים מהונגריה ומרומניה וחיילים דתיים יוצאי חטיבה 7 שהשתחררו לאחר מלחמת העצמאות.
הוא הוקם על אדמות הכפר הערבי מירון, שחרב במלחמת העצמאות.
היישוב נקרא בשמה של מירון הקדומה ששכנה בסמוך, ושמה נשתמר בשם הכפר הערבי שהיה במקום.
המקום מוכר בזכות קבר רבי שמעון בר יוחאי, הנמצא בדרום היישוב, שאליו מגיעים מאות אלפי אנשים בל"ג בעומר מדי שנה.
יו"ר הוועד המוניציפלי של היישוב הוא דוד קליין.
היישוב שוכן בגובה של 700 מ', למרגלות הר מירון ובסמוך לאפיקו של נחל מירון (יובל של נחל עמוד) ולמעיינות 'עין מירון' ו'עין בר יוחאי'.
בסמוך ליישוב עמק קטן, המאפשר גידולי חקלאות במקום.