tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
ב-1940 התכוון ללמוד מוזיקה באוניברסיטת צפון טקסס ולהתמחות בקונטרבס, כיוון שלא הייתה קיימת אז תוכנית לגיטרה.
אולם לאחר שישה חודשים בלבד נאלץ לעזוב את הלימודים כתוצאה ממחסור כספי והחל להופיע עם להקה מקנזס.
ב-1943 הצטרף לתזמורתו של ג'ימי דורסי ושם ניתנה לו לראשונה ההזדמנות לנגן מספר קטעי סולו.
הוא נדד עם הלהקה שהופיעה בתכיפות גדולה באולמי ריקודים ומועדונים ברחבי ארצות הברית וצבר ניסיון, ביטחון והכרה.
ב-1947 פרש מהביג בנד של דורסי יחד עם הבסיסט ג'ון פריגו והפסנתרן לו קרטר.
יחד יצרו שלישיית גיטרה-בס-פסנתר, בשם The Soft Winds.
ההרכב התקיים עד 1952, אז החליף אליס את ברני קסל בטריו של אוסקר פיטרסון.
שלישיית אוסקר פיטרסון כללה את פיטרסון בפסנתר, את ריי בראון בבס ואת הרב אליס בגיטרה והתקיימה בהרכב זה מ-1952 ועד 1958. סקוט יאנאו, מבכירי מבקרי הג'אז בארצות הברית קרא לטריו "אחת משלישיות הפסנתר-בס-גיטרה הזכורות ביותר בהיסטוריה של הג'אז".
הייתה זו שלישייה ייחודית בזמנה, תקופת ההפרדה הגזעית, כיוון שאליס היה נגן לבן ושני עמיתיו אפרו-אמריקאים.
בנוסף להקלטות כשלישייה עצמאית היוותה השלישייה גם "חטיבת קצב" בהקלטות חברת Verve, בין היתר ליוו את סטן גץ, בן ובסטר, דיזי גילספי, רוי אלדרידג' ואחרים, בראשם תקליטי האיחוד של הצמד אלה פיצג'רלד ולואי ארמסטרונג (יחד עם המתופף באדי ריץ').
השלישייה נסעה רבות ברחבי ארצות הברית ואירופה והופיעה גם במסגרת "ג'אז בפילהרמונית".
ב-1959 עזב אליס את הטריו וחבר לאלה פיצג'רלד, עמה יצא לסיבוב הופעות ארוך ברחבי העולם.
סגנונו של אליס הושפע מאוד מזה של צ'ארלי כריסטיאן, דבר שהוכר על ידיו ואף הונצח בתקליטו מ-1960, Thank you, Charlie Christian.
לאחר תום הסיור עם פיצג'רלד בשלהי 1960, התיישב אליס בלוס אנג'לס בכוונה לנוח ולהתפרנס מנגינה בסרטים ובטלוויזיה.
הוא ניגן במופעי טלוויזיה רבים, תוכניות אירוח ותוכניות מוזיקה והשתתף בפסקוליהם של עשרות סרטים.
בשנות השבעים הופיע והקליט אליס בתחילה עם הגיטריסט ג'ו פאס ולאחר מכן בשלישיית גיטרה יחד עם ברני קסל וצ'ארלי בירד, יחד נקראו The Great Guitars.
עשור זה היה פורה ביותר עבור אליס ששיתף פעולה גם עם קאונט בייסי, ריי בראון, קולמן הוקינס ואחרים.
בנוסף הקליט סרטי וידאו ללימוד גיטרה.
הוא נע בין סגנונות ג'אז שונים מסווינג ועד בי בופ דרך ג'אז של "החוף המערבי" ו"Cool Jazz".
לאחר 37 שנות שימוש בגיטרה של חברת גיבסון הוציאה החברה דגם מיוחד על שמו.
אליס המשיך לנגן במסגרות שונות, עם הרכבים שונים ובפסטיבלים רבים, בין היתר בהופעת איחוד של The Soft Winds בנובמבר 1995.
מת מאלצהיימר בביתו בלוס אנג'לס בגיל 88.
הראת (בפרסית, פשטו ודארי: هرات) היא העיר השלישית בגודלה באפגניסטן (אחרי קאבול וקנדהאר) ובירת המחוז הקרוי על שמה במערב המדינה.
לפי תחזית רשמית לתאריך 21 בספטמבר 2020 אוכלוסיית העיר מנתה 574,276 בני אדם.
העיר נוסדה לפני המאה ה-6 לפנה"ס ונכבשה במאה ה-4 לפנה"ס על ידי אלכסנדר מוקדון ובמקורות ההלניסטיים נקראה בשם אלכסנדריה אריון.
אחרי שנכבש האזור, צבא אלכסנדר המשיך במסעו לעיר סמרקנד, ובשל היותה רחוקה ממקדוניה ויוון לא התפתחה במהירות.
אחרי מות אלכסנדר מוקדון, האזור היה בשליטת בית סלאוקוס, ובאמצע המאה השנייה לפנה"ס נכבש האזור על ידי הפרתים, והם שינו את שמה ל"הראת".
אחרי נפילת הפרתים, אפגניסטן נשלטה על ידי האימפריה הסאסאנית, ותוך כדי כך הייתה גם השפעה מוסלמית באזור.
הראת נהרסה על ידי המונגולים במאה ה-13. היא נבנתה מחדש ונכבשה ב-1380 על ידי טימור לנג.
לאחר מותו, ב-1405 הכתיר בנו שאח'רוח את הראת לבירת האימפריה הטימורית והעיר פרחה עד לשלהי המאה ה-15, שקיעתה של השושלת וכיבוש הראת בידי האוזבקים.
מאתיים השנים הללו כבירה של אימפריה שהשתרעה על מישורי אוזבקיסטן ועד מרכז פרס, הייתה תקופת פריחה בבנייה ובאומנויות, וכן בהשכלה ומדעים.
העיר עברה מיד ליד וכבשוה נאדר שאה, אחמד שאה דוראני ואחרים, והיא נפלה קורבן גם למלחמות הבריטיות עם אפגניסטן, ושימשה כחלק מהמשחק הגדול - מאבק השליטה בין האימפריה הבריטית לרוסים.
ב הייתה בעיר השפעה רוסית.
בשנת 1863 עבר העיר לשליטת אפגניסטן.
במרץ 1979 התרחש בעיר מרד של הצבא האפגני נגד נוכחות סובייטית שאורגנה על ידי אסמאעיל חאן, קצין בצבא האפגני.
גם לאחר דיכוי המרד הוא היה בין הלוחמים הבולטים באזור וקיבל את כינוי "האריה של הראת".
ב-12 באוגוסט 2021 כבשו כוחות הטליבאן את העיר מידי כוחות הצבא האפגני.
הראת שוכנת על גובה 920 מעל פני הים, סמוך להרי פַּרוּפַּמיס, במערב אפגניסטן, ומרוחקת כ-640 ק"מ מערבית לבירה קאבול.
העיר שוכנת ליד הנחל , יוצאים ממנה כבישים למקומות שונים ברחבי אפגניסטן וגם כביש אחד למשהד שבאיראן.
בעיר עוסקים במסחר, שירותים ומנהל והמחצבים העיקריים שיש בסביבתה הם פחם ועופרת.
הטמפרטורה השנתית הממוצעת היא 18 מעלות צלזיוס וכמות המשקעים השנתית הממוצעת היא 300 מ"מ.
צפיפות האוכלוסין באזור היא 150 נפש לקמ"ר.
המקור העיקרי להפקת חשמל בעיר (ובעצם במדינה כולה), הוא על ידי זרמי מים.
עבד אללה אנצארי - משורר ומיסטיקן (מת 1089)
אלישר נבואי - פוליטיקאי ומשורר (נפטר ב-1501)
כמאל א-דין בהזאד - מגדולי הציירים באסכולת הציור הפרסית (מת 1535)
עבאס שאה הראשון - השאה הצפאווי החמישי (מת 1629)
אחמד שאה דוראני - מייסד השושלת הדוראנית (מת 1772)
אמינה אפזאלי - פוליטיקאית אפגנית (ילידת 1957)
סוניתה עליזאדה - ראפרית ופעילה נגד נישואים בכפייה (ילידת 1997)
בהראת הייתה קהילה גדולה ומשגשגת.
במשך תקופה ארוכה למדי נשאה בתואר של הקהילה הגדולה מכל קהילות אפגניסטן.
היהודים בהראת היו קרובים מאוד לבני יהדות איראן בגלל קרבתם הגאוגרפית אליהם.
בשנת 1840 הגיעו אליה כ-200 משפחות מהעיר משהד שבאיראן לאחר שנאנסו להתאסלם שם.
מסיבות שונות עזבו יהודים רבים את הקהילה במהלך השנים ועד אמצע המאה ה-20 נעלמה הקהילה היהודית בעיר כמעט כליל.
שרידי הקהילה היחידים שנשתמרו הם ארבעה בתי כנסת שנתגלו בשנת 1978, שביניהם בית הכנסת יואב, וארון הקודש של זה שנשתמר במצב הטוב ביותר הועלה ארצה לירושלים כזיכרון מקהילה גדולה זו.
הרב הראשי של בריטניה הוא רבה הראשי של הממלכה המאוחדת וחבר העמים הבריטי או, במילים אחרות, רבהּ הראשי של האימפריה הבריטית.
טרם גירוש יהודי אנגליה בשנת 1290, התפקיד הדומה ביותר לרב ראשי היה תפקיד "פרסביטר יהודי אנגליה" - הממונה מטעם הממשל על היהודים.
במתכונתו הנוכחית חודש תפקיד הרב הראשי בשנת 1704.
משרת הרב הראשי של הממלכה המאוחדת נחשבת לאחת הנחשבות בעולם הרבני הייצוגי.
הרב המכהן נהנה מיחס ייחודי של שלטונות הממלכה המאוחדת, כולל השתתפות בכל הטקסים הממלכתיים.
כן ניתנים לו תארים מלכותיים לפי הישגיו בתפקיד, והרב עמנואל יעקובוביץ' והרב יונתן זקס זכו בתואר "ברון".
הרב הראשי הראשון בעת החדשה היה הרב שלמה הירשל.
לאחר פטירתו ב-1842 החלה מערכת בחירות לתפקיד.
מתוך שלושה עשר מועמדים עמדו רק ארבעה בקריטריונים הדרושים: 1. הרב ד"ר נתן מרקוס אדלר מהנובר; הרב ד"ר צבי בנימין אויערבך מדרמשטאדט; הרב שמשון רפאל הירש מאמדן; והרב צבי הירשפלד מוואלשטיין.
הבחירות נערכו לאחר מספר דחיות בחורף ה'תר"ה, דצמבר 1844, והרב אדלר נבחר לתפקיד.
בשנת 1965, עם פרישתו של הרב ישראל ברודי מתפקידו, הוצע התפקיד ליעקב הרצוג.
לאחר התלבטויות רבות הוא ניאות לקבל עליו את התפקיד, אולם מסיבות בריאותיות תוכניתו לא יצאה לפועל.
הרב הראשי הנוכחי הוא הרב אפרים מירוויס (מאז ספטמבר 2013).
עמנואל יעקובוביץ' 1965 1991 הרב הראשי הראשון שקיבל מושב בבית הלורדים וכן עוטר בתואר אבירות וקיבל תואר ד"ר בתאולוגיה (DD), מהארכיבישוף מקנטרברי, היהודי הראשון שקיבל תואר זה.
יונתן זקס 1991 2013 עוטר בתואר אבירות והוכתר בתואר הברון זקס מאלדגייט.
אפרים מירוויס 2013 עודנו מכהן בעבר כיהן כרבה הראשי של אירלנד.
הְרבּ גולדברג (Herb Goldberg; 14 ביולי 1937 – 5 באפריל 2019) הוא מאבות תנועת הגברים.
פרופסור אמריטוס לפסיכולוגיה באוניברסיטת קליפורניה בלוס אנג'לס ופסיכולוג בעל קליניקה בלוס אנג'לס.
מחברם של הספרים: מה גברים עדיין לא יודעים על נשים, יחסים ואהבה (2007); הסיכונים בלהיות זכר: לשרוד את המיתוס של הפריבילגיה הגברית (1975); מה גברים רוצים באמת?
(1991); הגבר החדש: מהרס עצמי, לדאגה עצמית.
גולדברג נולד ב-14 ביולי 1937, בברלין, גרמניה, ליעקב ואלה (נגלר) גולדברג.
בשנת 1958 סיים לימודי תואר ראשון בסיטי קולג' בניו יורק ובשנת 1963 קיבל דוקטורט מאוניברסיטת אדלפי.
בשנת 1965 גולדברג הפך לפרופסור לפסיכולוגיה באוניברסיטת קליפורניה, בלוס אנג'לס ופרש ביולי 2007.
בספרו: מה גברים עדיין לא יודעים על נשים, יחסים ואהבה שיצא לאור ב-2007, גולדברג ממזג את הנקודות העיקריות שעליהן כתב בשבעת ספריו הקודמים, בהתייחסות עכשווית להתמודדותם של גברים בנושאים כמו יחסים עם נשים ומשפחה.
בעברו נתפס כסופר לגברים בלבד, אך בהמשך, כתיבתו נעשתה פופולרית גם בקרב נשים.
שניים מספריו : מה גברים רוצים באמת?
וסודות של גברים, עזרו לבסס גם התעניינות של נשים בכתיבתו, בייחוד אלו שאימצו בחום את ספריו הקודמים: הסיכונים בלהיות זכר: לשרוד את המיתוס של הפריבילגיה הגברית, ומערכת היחסים החדשה בין גבר לאישה.
ספרו הראשון, תוקפנות יצירתית, נכתב במשותף עם ד"ר ג'ורג' ר.
באך, הפך לרב-מכר בארצות הברית ומכר יותר ממיליון עותקים.
ב-20 בספטמבר 1981, העיתון לוס אנג'לס טיימס בחר בספרו לרשימת "100 הספרים הנבחרים לאדם המודרני".
כדי ליצור מגרש משחקים מאוזן יותר בתקופה בה גדל הפמיניזם, וכדי לעזור לגברים ונשים לראות ולהבין גם את החוויה הגברית, גולדברג חיבר את הספר: הסיכונים בלהיות זכר: לשרוד את המיתוס של הפריבילגיה הגברית.
ההדפסה הראשונית מנתה רק 7,500 עותקים, אבל בסופו של דבר הפך הספר במפתיע לרב-מכר שמכר קרוב למיליון עותקים.
ספרו: מערכת היחסים החדשה בין גבר לאישה, זכה להערכה כחקירה מאוזנת של יחסי גברים-נשים.
המשיך אותו ספרו: הגבר הפנימי, אשר בו העמיק ופיתח את התאוריה שפיתח על יחסי המינים, אשר כינה: הגנות מגדריות קוטביות.
בספר מה גברים רוצים באמת?
פנה גולדברג לראשונה ישירות לקהל הנשי.
בעקבות הספר נולד גם ספרון בשם סודות של גברים, שהופץ גם ברשתות כלבו כמו וול מארט, וזכה להצלחה גם בקרב נשות מעמד הצווארון הכחול.
רבות מהן פנו אליו לאחר מכן במכתבים ובקשות לייעוץ אישי.
ב-1991 גולדברג, פסיכולוג פעיל, פרופסור באוניברסיטה, והורה יחידני, לקח פסק זמן מכתיבה ונסיעות, והתרכז בתפקידו כאב, בניית קליניקה, ומישרת ההוראה באוניברסיטת קליפורניה, לוס אנג'לס.
בשנים האחרונות גולדברג חזר לכתוב על מנת להתייחס לסוגיות קריטיות במערכות יחסים עכשוויות בין גברים לנשים.
בספרו: מה גברים עדיין לא יודעים על נשים, יחסים ואהבה (2007), גולדברג כותב על היבטים רבים של חוויות של גברים עם נשים, ומוסיף סיפורי מקרים לדוגמה, הנחיות מדויקות ועצות.
ספרו האחרון מ-2016, נקרא: להתגבר על פחדים מאינטימיות ומחויבות: תובנות על יחסים - לגברים ולנשים בחייהם.
ספר זה מתאר שנים עשר ממדים במערכות יחסים של גברים.
כל מימד מכיל תובנות ספציפיות ולאחריו שיחה, הסבר וחלקים עבור נשים וגברים בנפרד.
הרברט "הֶרְבּ" ויליאמס הוא כדורסלן עבר אמריקאי, אשר שיחק בליגת ה-NBA בין השנים 1981–1999. ממוצעיו הכוללים לאורך 18 עונותיו ב-NBA הם 10.8 נקודות, 5.9 ריבאונדים, 1.7 אסיסטים ו-1.5 חסימות למשחק.
ויליאמס נולד וגדל בעיר קולומבוס שבאוהיו, ובין השנים 1977–1981 למד באוניברסיטת המדינה של אוהיו.
בעונת 1979/1980 הוביל את קבוצת הכדורסל של האוניברסיטה למשחק שמינית גמר טורניר אליפות המכללות (NCAA Sweet Sixteen), בו הפסידה מול UCLA של לארי בראון.
ב-4 עונותיו בקבוצה העמיד ממוצעים של 17.6 נקודות, 9.7 ריבאונדים ו-2.0 חסימות למשחק.
במהלך עונתו האחרונה עקף את ג'רי לוקאס כשׂיאן הנקודות של קבוצת האוניברסיטה בכל הזמנים, וסיים את קריירת המכללות עם 2,011 נקודות בסך הכול.
בדראפט ה-NBA 1981 נבחר ויליאמס בבחירה ה-14 על ידי אינדיאנה פייסרס, במדיה שיחק ב-7 וחצי עונותיו הראשונות בליגה.
לאורך תקופתו באינדיאנה רשם ממוצעים של 15.0 נקודות, 7.8 ריבאונדים ו-1.9 חסימות למשחק כסנטר הפותח, והיה אחד השחקנים המובילים של הקבוצה לצד קלארק קלוג, ורן פלמינג ווויימן טיסדייל.
בעונת קבע שיאי קריירה של 19.9 נקודות, 9.1 ריבאונדים ו-2.4 חסימות למשחק.
באמצע עונת הועבר ויליאמס בטרייד לדאלאס מאבריקס, בתמורה לדטלף שרמפף.
ב-3 וחצי עונותיו בקבוצה פתח בכמחצית מהמשחקים בהם השתתף, ורשם ממוצעים של 10.2 נקודות ו-5.7 ריבאונדים למשחק.
לקראת עונת חתם על חוזה בניו יורק ניקס, אותה אימן פט ריילי.
בעונתו השנייה בניו יורק העפילה הקבוצה לגמר ה-NBA, לראשונה מזה 21 שנים, אך בסדרת הגמר הפסידה מול יוסטון רוקטס בתוצאה 3–4, לאחר שכבר הובילה 3–2. ויליאמס שותף ב-19 מתוך 25 משחקי קבוצתו בפלייאוף, ותרם 1.5 נקודות בממוצע למשחק.
בפברואר 1996 נשלח יחד עם דאג כריסטי לטורונטו ראפטורס, בתמורה לוויקטור אלכסנדר וווילי אנדרסון.
לאחר משחק אחד בלבד שוחרר מהראפטורס, ומיד חתם על חוזה חדש בניו יורק ניקס.
בעונת חזרו הניקס למעמד גמר ה-NBA, אך הפסידו מול סן אנטוניו ספרס בתוצאה 1–4. בסיום אותה עונה פרש ויליאמס ממשחק, בגיל 41. באותה העת היה השחקן החמישי הכי מבוגר בתולדות ה-NBA.
לקראת עונת מונה ויליאמס לעוזר מאמן בניו יורק ניקס, תחת המאמן ג'ף ואן גנדי, וב-12 העונות הבאות נשאר בתפקיד כעוזרם של המאמנים דון צ'ייני, לני וילקינס, לארי בראון, אייזיאה תומאס, מייק ד'אנטוני ומייק וודסון.
בחציה השני של עונת שימש כמאמן הראשי הזמני של הניקס, לאחר שווילקינס התפטר מתפקידו.
עד לסיום אותה עונה רשמו הניקס 16 ניצחונות ו-27 הפסדים תחת ויליאמס.
בסיום עונת פוטר ויליאמס מתפקידו כעוזר מאמן – יחד עם כל יתר צוות האימון של הקבוצה – על ידי הג'נרל מנג'ר הנכנס פיל ג'קסון.
במרץ 2015 מונה ויליאמס לעוזרו של ביל ליימביר, מאמן קבוצת ניו יורק ליברטי מליגת ה-WNBA.
הראת (פשטו/דארי/פרסית: هرات) הוא אחד מבין 34 מחוזות אפגניסטן.
מחוז הראת ביחד עם המחוזות באדגיס, פראה וגור מרכיבים את אזור צפון-מערב אפגניסטן.
בירת המחוז היא העיר הראת, השנייה בגודלה במדינה (אחרי הבירה קאבול) והאוכלוסייה הכוללת של המחוז היא 3,026,548 איש.
האוכלוסייה הכוללת היא מולטי-אתנית אך רובה דוברים פרסית בניב דארי.
האזור המקביל כיום למחוז הראת המודרני עבר ידיים בין כובשים זרים רבים לאורך ההיסטוריה.
האזור נשלט תחילה בידי נוודים ועבר ידיים בין האחמנים, המוקדונים, באקטרים, פרתים, קושאנים, סאסאנים, הפטלים, הח'ליפויות המוסלמיות, טאהרים, בויהים, סאמאנים, קראח'אנים, ע'זנווים, גורים, סלג'וקים, ח'ווארזמים, מונגולים, אילח'אן, טימורים, שיבנים, ספווידים, הותכים, אפשארים, דוראנים, קאג'ארים ואפגנים.
במאה ה-7 נפלה הראת בידי הערבים המוסלמים, והאזור עבר בין השפעות ערביות וטורקיות אך במיוחד פרסיות הלוך ושוב עד אשר נכבש על ידי המונגולים במאה ה-13.
המאבק על האזור המשיך ולאחר המלחמה האנגלו-פרסית במאה ה-19 האזור ניתן לאמירות אפגניסטן, מדינת חסות של הודו הבריטית.
במהלך הפלישה הסובייטית לאפגניסטן במאה ה-20 המאוחרת דיוויזיה משוריינת של הצבא האדום חצתה את הרפובליקה הסובייטית הסוציאליסטית הטורקמנית לעבר מחוז הראת במטרה לכבוש את קנדהאר והאזור ידע כמה מהקרבות המרים ביותר לאורך המלחמה.
נכון לשנת 2020, בהמשך למלחמת אפגניסטן (2001–2014) ולמאבקים הפנימיים הממושכים בתוך המדינה, מחוז הראת נשלט ברובו בידי הטליבאן ולא בידי הרשויות הממשלתיות בקאבול.
אף על פי שרוב האזור, במיוחד הצפון הוא מדברי וממוקם מדרום לקאראקום, עמק הארירוד בדרום המחוז הוא אחד האזורים החקלאיים העשירים במדינה, המייצר תבואה, כותנה, פירות וגידולים אחרים.
לא כל כלכלת המחוז מסתמכת על חקלאות; ישנה תעשיית נפט בטיר פול, במערב המחוז ויש תעשייה קלה בעיר הראת.
עיר הראת ואזורה היא השטח העירוני הגדול והמשמעותי ביותר במערב אפגניסטן, שם מתגוררים כ-400,000 איש.
העיר מחוברת לשתי הערים הגדולות האחרות; קנדהאר וקאבול דרך כביש 1, המכונה גם כביש הטבעת, שמשמש בתור הכביש המרכזי והגדול ביותר במדינה.
המסחר קשור חזק עם איראן החולקת גבול של יותר מ-600 קילומטר עם אפגניסטן.
תושבי מחוז הראת הם בעיקר טג'יקים, פרסים ופתאנים.
באזורים של מרכזי ההתיישבויות והאזור המערבי בעל הגבול עם איראן דוברים יותר דארי בתור שפת אם בעוד באזורים החקלאיים ישנם יותר דוברי פשטו כשפת אם.
23% מכלל האוכלוסייה חיים באזורים עירוניים.
מאז פירוק השליטה של הטליבאן במחוז, המצב הביטחוני בהראת היה שקט יחסית לאזורי דרום ומזרח אפגניסטן.
את המשמר האזורי לאחר כיבוש אפגניסטן הובילו כוחות של צבא איטליה.
עם זאת, החל משנת 2006 חלה עלייה דרמטית במספר הפיגועים.
חזרתם ההמונית של פליטים אפגנים מאיראן תרמה למספר האירועים הפליליים כגון שודים מזוינים, אך נראה כי הטליבאן גם הפך פעיל יותר ויותר באזור.
חטיפתם של אישים פוליטיים ועסקיים בולטים הופכת נפוצה יותר, ומארבים ותקיפות באמצעות נשק קל, מטען חבלה ואש עקיפה מתרחשים בסדירות הולכת וגוברת.
אחד האזורים שנפגעו הכי הרבה במחוז הוא אזור עזיזאבאד שבנפת שינדנד (בדרום מחוז הראת), שם סדרת פיגועי מורדים הניעה את התקיפה האווירית הקואליציונית הקטלנית ב-22 באוגוסט 2008, בה נהרגו לפחות 33 אזרחים שחשבו בתחילה להיות לוחמי טליבאן.
פקידי ממשלת אפגניסטן וצוותי חקירה של האו"ם טוענים כי עד 90 אזרחים אפגנים נספו בתקיפות אוויריות וישנן תמונות רבות המשמשות לראיה.
שני קציני מודיעין איטלקיים נחטפו על ידי מורדים בסמוך לעזיזאבאד בספטמבר 2007 והם חולצו במהלך פשיטת קומנדו נועזת יומיים לאחר מכן במחוז פראה.
נראה כי היעדים העיקריים הם חברי ממשלת המחוז האפגנית, כאשר התקפות על עובדי סיוע זרים ועל אנשי חיל האוויר מתרחשות בתדירות נמוכה יותר.
חטיפת דמויות אזרחיות בולטות משמשת כטקטיקה להפחדת מי שישתף פעולה עם גורמי סיוע זרים.
הרב אליוט נולד וגדל בפרת', אוסטרליה המערבית, אוסטרליה להרב אליוט ואיליין לבית קרמודי.
בנעוריו החל ללמוד בתיכון קריסצ'ן ברדרז ובהמשך עבר לתיכון אקווינוס .
הוא התאמן בהדרכתו של פרסי סרוטי .
מאמן זה דגל באימון בריצות בשטח ובמיוחד בגבעות חול.
במהלך הקריירה שלו ניצח אליוט ב-36 תחרויות בריצת המייל ולא הפסיד באף ריצה זו.
בנוסף שבר 17 פעמים את מחסום ה-4 דקות בתחרויות בריצה זו.
לאחר אולימפיאדת רומא, החל אליוט ללמוד באוניברסיטת קיימברידג', אנגליה.
עם סיום לימודיו עבד במספר משרות ניהול וביניהן מנהל כללי של המותג פומה בצפון אמריקה, חבר הנהלה בחברה האוסטרלית למוצרים רפואיים "אנסל" ומשנה ליו"ר ויו"ר בחברת המיכרות האוסטרלית "פורטסקיו מטלז" שם עבד עד פרישתו לגמלאות ב-2011.
במשחקי חבר העמים הבריטי, שנערכו בקרדיף, ווילס, זכה בשתי מדליות זהב, בריצת 880 יארד בתוצאה של 1:49.32 דקות ובריצת מייל בתוצאה של 3:50.03 דקות.
בתחרות שנערכה בדבלין, אירלנד ב-6 באוגוסט אותה שנה הוא קבע בריצת מייל שיא עולם חדש של 3:54.5 דקות, שיפור לשיא העולם בן השנה של דרק איבוטסון מבריטניה (3:57.2 דקות).
שיאו זה נשבר לאחר 3 שנים וחצי על ידי פיטר סנל מניו זילנד (3:54.4 דקות).
שיאן עולם בריצת 1500 מטר
בתחרות שנערכה בגוטנבורג, שוודיה ב-28 באוגוסט, קבע בריצת 1500 מטר שיא עולם חדש של 3:36.0 דקות, שיפור לשיא בן השנה של סטניסלב יונגווירת' מצ'כוסלובקיה (3:38.0 דקות).
באולימפיאדת רומא זכה במדליית זהב בריצת 1500 מטר בשיא עולם חדש של 3:35.6 דקות, לפני מישל ז'אזי מצרפת (3:38.4 דקות) ואישטואן רוז'בגי מהונגריה (3:39.2 דקות).
שיא זה נשבר לאחר 7 שנים על ידי ג'ים ראיין מארצות הברית (3:33.1 דקות).
ב-1964 הוענק לו תואר "עמית" (MBE) במסדר האימפריה הבריטית.
ב-1985 התקבל להיכל התהיללה של ספורטאי אוסטרליה .
ב-2000 היה בין נושאי הלפיד האולימפי באולימפיאדת סידני.
ב-2002 הוענק לו תואר "עמית" (AC) במסדר אוסטרליה.
חברת מכרות הברזל בה עבד קראה מזח ימי על שמו של אליוט בנמל של המפעל.
ב-1959 נישא אליוט לאן דאדלי ולזוג נולדו 6 ילדים.
תפקיד הרב הראשי לירושלים נוסד לפני מאות שנים, והחזיק בו באותם ימים בן העדה הספרדית.
הרב משה גאלנטי כיהן כראשון לציון, תואר ששימש מתחילת המאה ה-17 ועד הקמת המדינה לרב הראשי של ירושלים.
בשנת 1878 חזרה ומינתה העדה האשכנזית רב משלה לאחר תקופה ארוכה שדבר זה נבצר ממנה.
מאז לירושלים רב אשכנזי ורב ספרדי.
מאז הקמת מדינת ישראל, תפקיד הרב הראשי לירושלים כולל ייצוג בפגישות דיפלומטיות ובטקסים.
בדומה לשאר רבני ערים בישראל, גיל הפרישה הוא 75 אך ניתן להאריך את כהונת הרב הראשי עד גיל 80.
יהודים מכל התפוצות עלו לארץ ישראל לאורך כל שנות הגלות ובכללם יהודים מארצות אשכנז.
כך למשל בשנת ה'רמ"ח (1488) מספר שנים לפני עליות מגורשי ספרד ופורטוגל, עלה לירושלים רבי עובדיה מברטנורא שבאיטליה.
בשל גדולתו התורנית ועקב השתדלותו לביסוס וחיזוק הקהילה תפס עד מהרה מקום של כבוד בין תושביה היהודים של ירושלים, והתמנה לרבה הראשי, מינוי שהוכר גם על ידי השלטונות הממלוכים.
בשנת ה'ר"מ (1580), עמד בראש חכמי ירושלים רבי בצלאל אשכנזי (בעל השיטה מקובצת), אשר התקבל לראשות רבנות ירושלים הן על ידי הקהילה הספרדית והן על ידי הקהילה האשכנזית.
בראשית המאה ה-17 עמד בראש חכמי ירושלים רבי ישעיה הלוי הורוביץ– השל"ה הקדוש שעלה לא"י מפראג.
עם זאת לאחר זמן גזר השליט מוחמד אבן פרוך לאסור 15 מרבני העיר ודרש עבורם כופר עצום.
לאחר שהצליחו לבסוף לשחררם נאלצו השל"ה ורבנים נוספים לעזוב את ירושלים ועברו לערים אחרות.
למעשה מאז ראשית המאה ה-18 בעקבות משבר עליית רבי יהודה החסיד הפסיקה להתקיים באופן רשמי קהילה אשכנזית בירושלים.
מפני שבעקבות משבר העלייה הפתאומי, נותרו קהילת האשכנזים עם חובות גדולים על מיזם ההתיישבות שלהם לבנאים העֲרָבים.
השלטונות בירושלים ראו בכל יהודי אשכנזי באשר הוא, כבעל חוב אשר תפח משנה לשנה.
כאמור בתקופה זו הייתה קהילת הספרדים בירושלים, הקהילה העיקרית, עם זאת לא פעם נמצאו אשכנזים אשר עלו לארץ מאירופה והשתלבו אפילו בבית הדין של חכמי הספרדים, בעוד בניהם למדו בישיבות ספרדיות.
לדוגמה הרב יצחק הכהן רפפורט מי שלימים בשנת 1749 מונה לראשון לציון עלה בצעירותו מלובלין שבפולין ולמד אצל רבי חזקיה די סילוה, בישיבת בית יעקב פירירא בעוד אביו שימש כדיין בבית דינו של משה גאלנטי.
וקדם להם הרב המקובל ר' אברהם רוויגו שעלה מאיטליה ונתמנה כבר ב-1702 לראשון לציון.
רק בשנת תקצ"ו 1836 הצליח רבי אברהם שלמה זלמן צורף מן היהודים האשכנזים שעלו בעליית תלמידי הגר"א לקבל הסכמה מהשלטונות על הסדרת החובות וביטול הגזירה, כך שיהודים אשכנזים יורשו להתיישב בירושלים.
אז נגאלה החצר ונבנה בה בית הכנסת האשכנזי הגדול שנודע בכינויו "חורבת רבי יהודה חסיד" אשר שימש מרכז הקהילה האשכנזית בירושלים עד אמצע ימי המנדט הבריטי, ונחשב לבית הכנסת האשכנזי החשוב והמרכזי בירושלים.
אף על פי שבית דין רבני אשכנזי בלתי רשמי התקיים בירושלים משנת 1837 בראשות הרב יוסף זונדל מסלנט, רק בשנת 1841 פתח חתנו, הרב שמואל סלנט, בית דין רשמי בחדר בחורבה.
ב-1860 מינה הרב סלנט את הרב מאיר אוירבך במקומו לרב הראשי.
עם פטירתו ב-1878, התפקיד חזר לרב סלנט שהחזיק בו עד פטירתו ב-1909. לאחר מאמצים, הצליח הרב סלנט בשנת 1878 להשיג את האישור שהעניקה הממשלה העות'מאנית בעבר רק לספרדים, גם לאשכנזים.
הוא הפך לרב הראשי האשכנזי הרשמי הראשון של ירושלים.
בתחילת המאה ה-20 פנה הרב סלנט להרב יוסף חיים זוננפלד כדי לסייע לו, אך הוא סירב להצעה.
בשנת 1898 נשלח מכתב לרב חיים עוזר גרודז'ינסקי מווילנה בבקשה לעצתו בעניין.
כתוצאה מכך מונה הרב אליהו דוד רבינוביץ-תאומים ב-1901 לרב הראשי.
הרב רבינוביץ-תאומים נפטר ב-1905 בגיל 62. ארבע שנים לאחר מכן נפטר הרב סלנט בגיל 93, הרב חיים ברלין ממוסקבה, בנו של הנציב, נכנס לתפקיד.
הרב ברלין נפטר 3 שנים מאוחר יותר ב-1912. כשהרב זוננפלד עדיין סירב להיענות להצעה ומועמד נוסף, הרב יצחק ירוחם דיסקין, סירב להצעת הרבנות ונשאר לנהל את בית היתומים דיסקין, התפקיד לא אויש.
הרב אברהם יצחק קוק, רבה של יפו עד 1914, הפך לרב הראשי של ירושלים בשנת 1919. בשנת 1921 הקים את הרבנות הראשית לישראל.
(תקופת חיים)תקופת כהונהתאריך עבריתאריך לועזי1אין בידינו תמונההרב מאיר אוירבך
(תקע"ה-תרל"ח)ה'תר"ךה' באייר ה'תרל"ח18608 במאי 18782הרב שמואל סלנט
(תקע"ו-תרס"ט)ה' באייר ה'תרל"חכ"ט באב ה'תרס"ט8 במאי 187816 באוגוסט 19093הרב חיים ברלין
(תקצ"ב-תרע"ג)כ"ט באב ה'תרס"טי"ג בתשרי ה'תרע"ג16 באוגוסט 190924 בספטמבר 19124הרב אברהם יצחק הכהן קוק
(תרכ"ה-תרצ"ה)ה'תרע"טג' באלול ה'תרצ"ה19191 בספטמבר 19355הרב צבי פסח פרנק
(תרל"ג-תשכ"א)ה'תרצ"וכ"א בכסלו ה'תשכ"א193610 בדצמבר 19606הרב בצלאל ז'ולטי
(תר"ף-תשמ"ג)ה'תשל"חל' בחשוון ה'תשמ"גנובמבר 197716 בנובמבר 19827הרב יצחק קוליץ
(תרפ"ב-תשס"ג)אלול ה'תשמ"גסיוון ה'תשס"באוגוסט 1983מאי 20028הרב אריה שטרן
הרב דוד בן שלמה אבן אבי זמרה
(הרב משה חיון) טענה באחד המקורות שלא נמצא לה מקור נוסף
(תקופת חיים)תקופת כהונהתאריך עבריתאריך לועזי1הרב אליהו פרדס
(תרנ"ג-תשל"ב)חשוון ה'תשכ"אי"א בניסן ה'תשל"ב196026 במרץ 19722הרב שלום משאש
(תרס"ט-תשס"ג)ה'תשל"חי' בניסן ה'תשס"ג197812 באפריל 20033הרב שלמה משה עמאר
במערכת הבחירות בשנת 2009 – הגוף הבוחר הורכב מ-24 נציגים, מהם 19 נציגים חרדים וחמישה ציונים דתיים.
ההצבעה הובילה לבחירתו של הרב אריה שטרן ברוב של 27 מתוך 48 נציגי בתי הכנסת, מועצות העיר והבוחרים בעיר, שמינה נפתלי בנט.
הוא נבחר למועמד מגזר הציונות הדתית בשנת 2009. ראש עיריית ירושלים ניר ברקת התנגד למינוי שני רבנים ראשיים חרדים ורצה שאחד הרבנים הנבחרים ישתייך לזרם הציוני-דתי.
אחרים הציעו לאזרחי ירושלים לבחור את הרבנים בעצמם.
עם בחירתו אמר הרב שטרן: "בכוונתי לכהן כרב של כל הירושלמים: חילונים, ציונים דתיים וחרדים.
רבנות ירושלים היא זכות גדולה, אבל יש לה גם אחריות לא קטנה.
אדאג ששירותי הדת יהיו נגישים וידידותיים ויהוו מודל יוצא מן הכלל לכל שאר הרבנות בישראל".
שטרן ספג התנכלויות מצד רבנים ועסקנים חרדים.
הֵרְבּ אלפרט הוא חצוצרן, כותב שירים, זמר, מפיק תקליטים וצייר יהודי-אמריקאי.
בשנות ה-60 הוא נודע כמנהיג להקת הג'אז Herb Alpert & the Tijuana Brass.
ב-1962, יחד עם ג'רי מוס, הקים את ההוצאה A&M רקורדס.
במהלך הקריירה המוזיקלית שלו, חמישה מתקליטי אריך-הנגן שלו הגיעו למקום הראשון במצעד הבילבורד ו-28 מתקליטיו אריכי הנגן נרשמו ברשימה.
יש לו 14 תקליטי פלטינה ו-15 תקליטי זהב על שמו, וגם זכה בתשעה פרסי גראמי.
תקליטיו נמכרו ב-72 מיליון עותקים ברחבי העולם.
היו לו שני שירים שהובילו את המצעד בסינגלים של בילבורד הוט 100 : This Guy's in Love with You ב-1968, ו-Rise ב-1979.
הרב אלפרט נולד וגדל באזור בויל הייטס במזרח לוס אנג'לס, קליפורניה, הצעיר מבין שלושה ילדים (בת ושני בנים) של טילי (לבית גולדברג) ולואי לייב (או לואי בנציון-לייב) אלפרט.
הוריו היו מהגרים יהודים לארצות הברית מרדומישל (באוקראינה של היום).
אלפרט נולד למשפחה של מוזיקאים.
אביו, אף שהיה חייט במקצועו, היה גם נגן מנדולינה מוכשר.
אמו למדה כינור בגיל צעיר, ואחיו הגדול, דוד, היה מתופף מוכשר מגיל צעיר.
אחותו מימי, שהייתה המבוגרת ביותר, ניגנה בפסנתר.
הרב החל לנגן בחצוצרה בגיל שמונה.
הרב התחיל ללמוד בבית הספר התיכון פיירפקס בלוס אנג'לס החל מכיתה י' בשנתון של 1951. בכיתה יא', ב-1952, הוא היה חבר בצוות הכושר שלהם, אחת מההתמחויות שלו הייתה טבעות (התעמלות), אבל כריתת תוספתן שבוע לפני מפגש ליגה ביטלה את המשך דרכו שם.
בשנתו האחרונה בתיכון (1953), הוא התחיל להתמקד בחצוצרה.
בעת לימודיו באוניברסיטת דרום קליפורניה (USC) בשנות ה-50, הוא היה חבר ב"להקת הצעדה הטרויאנית של USC" במשך שנתיים.
ב-1956 הופיע בתפקיד כ"מתופף בהר סיני" בסרט עשרת הדיברות.
בשנת 1957, אלפרט כצמד עם רוב וירטס, עוד תמלילן מתפתח, כתב שירים לחברת התקליטים קין רקורדס .
מספר שירים שנכתבו על ידי אלפרט או בשותפות במהלך השנתיים הבאות, הפכו ל-20 הלהיטים המובילים, כולל "Baby Talk" מאת יאן ודין ו-"Wonderful World" מאת סם קוק.
ב-1960 החל אלפרט את קריירת ההקלטות שלו כסולן ב-RCA Records תחת השם דור אלפרט.
בשנת 1962, אלפרט ושותפו העסקי החדש ג'רי מוס הקימו את Carnival Records עם השיר "Tell It to the Birds" כהוצאה הראשונה שלהם.
ההפצה מחוץ ללוס אנג'לס התבצעה על ידי דוט רקורדס.
לאחר שקרניבל הוציאה את הסינגל השני שלה "Love Is Back In Style" מאת צ'רלי רובינסון, אלפרט ומוס גילו שהיה שימוש קודם בשם "קרניבל" ושינו את שם המותג שלהם ל-A&M Records.
ההמשך הביא לאלפרט הצלחות גדולות במסגרות שונות.
לאלפרט יש גם קריירה שנייה כצייר ופסל אקספרסיוניסטי מופשט עם תערוכות קבוצתיות ותערוכות יחיד ברחבי ארצות הברית ואירופה.
תערוכת הפסלים "Herb Alpert: Black Totems", שהוצג ב-ACE Gallery, Beverly Hills, מפברואר עד ספטמבר 2010, הביאה תשומת לב תקשורתית לעבודתו החזותית.
תערוכתו ב-2013 בתערוכה סנטה מוניקה, קליפורניה כללה גם ציורים מופשטים וגם פסלים דמויי טוטם גדולים.
הרבּרט היקן קוהל, המוכר בכינויו הֶרבּ קוהל היה איש עסקים, נדבן ופוליטיקאי יהודי-אמריקאי, שכיהן 24 שנים, מינואר 1989 עד ינואר 2013, ב כנציג מדינת ויסקונסין מטעם המפלגה הדמוקרטית.
שימש גם כבעלים של קבוצת ה-NBA מילווקי באקס.
קוהל נולד ב-1935 וגדל במילווקי שב, הילד השלישי מתוך ארבעת ילדיהם של מקס קוהל ומרי לבית הייקן.
האב היה יהודי שהיגר מפולין למילווקי בראשית שנות ה-20 של המאה ה-20, ואילו אמו הייתה יהודייה שהיגרה באותן שנים במקביל, מרוסיה למילווקי.
האב החל את דרכו בארץ החדשה כפועל בבית חרושת, אך בעבודה קשה הפך תוך מספר שנים לבעל חנות מכולת, ולאחר מלחמת העולם השנייה פתח את הסופרמרקט המודרני הראשון בוויסקונסין.
בשנות ה-50 של המאה ה-20 כבר היה מקס קוהל לבעלים של שבע חנויות, ועסקיו רק המשיכו והתרחבו עם השנים.
כל ארבעת הילדים למשפחת קוהל קיבלו שיעורים בעברית וביהדות מפיו של רב יהודי אורתודוקסי, מדי בוקר, לפני צאתם לבית הספר.
קוהל עצמו נשא את דרשת הבר מצווה שלו בעברית ושלט בשפה כמעט על בוריה.
קוהל סיים לימודי תואר ראשון באוניברסיטת ויסקונסין–מדיסון ב-1956, ותואר שני במנהל עסקים באוניברסיטת הרווארד ב-1958. בתקופת לימודיו באוניברסיטת ויסקונסין היה חבר באחוות "פי למדא פי", אחווה סטודנטיאלית יהודית בעיקרה, ותקופה מסוימת אף כיהן כנשיא הסניף שלה באוניברסיטת ויסקונסין.
לאחר לימודיו שירת בכוחות המילואים של צבא ארצות הברית בשנים 1958–1964.
לאחר שסיים את לימודיו במנהל עסקים ב-1958 פנה קוהל לעסקים משלו, שנחלו הצלחה וב-1970 הוא מונה למנהלו של העסק המשפחתי.
ב-1972 מכרה המשפחה 80% מעסקיה, שמנו אז כ-65 חנויות מסוגים שונים, לחברה בריטית, תמורת 80 מיליון דולר, וקוהל נשאר לכהן כמנהל הקונצרן המשפחתי לשעבר למשך כשבע שנים נוספות, עד 1979..
בתקופה זו כבר החל לפנות יותר ויותר לכיוון הפוליטי.
ב-1985, כשלוש שנים לפני בחירתו לסנאט, רכש את קבוצת הכדורסל מילווקי באקס מה-NBA כדי למנוע את העברתה המתוכננת אל מחוץ למילווקי.
בתקופת כהונתו נחשב קוהל לאחד מעשירי הקונגרס של ארצות הברית.
הונו נטו בשנת 2011 הוערך בסך שבין 78 מיליון דולר ל-264 מיליון דולר..
הוא ידוע כפילנתרופ ובין השאר גם הקים בשנת 1990 את "קרן מענק הרב קוהל להישגים", המעניקה מלגות בסכום כולל של 400,000 דולר מדי שנה למאתיים בוגרי אוניברסיטאות, 100 מורים ו-100 בתי ספר ברחבי ויסקונסין.
כמו כן, הוא תרם 25 מיליון דולר לאוניברסיטת ויסקונסין–מדיסון עבור שיפוצים במגרשי הספורט, שנקראו על שמו "מרכז קוהל".
אחותו הגדולה של קוהל, דלורס, הקימה ומפעילה קרן חינוך מיוחדת, המממנת בין השאר גם מרכז חינוכי למורים בישראל.
קוהל כיהן כיו"ר המפלגה הדמוקרטית של ויסקונסין בין השנים 1975–1977. בבחירות לסנאט ב-1988 הוא ניצח בפריימריז ולאחר מכן מול המועמד הרפובליקני ברוב זעום יחסית, אולם בכל מערכות הבחירות שלאחר מכן ניצח ברוב גדול, שהלך וגדל מידי מערכת בחירות (58% ב-1994, 61.5% ב-2000 ו-67% ב-2006).
לקראת מערכת הבחירות של 2012 הודיע שלא ירוץ שוב, ובינואר 2013 סיים את כהונתו בסנאט.
בתקופת כהונתו האחרונה כיהן כיו"ר הוועדה המיוחדת של הסנאט לענייני הזדקנות.
לקוהל יש היסטוריית הצבעה של איש מרכז-שמאל מתון.
הוא תמך במשך שנים בתיקון החוקה על מנת לאזן את התקציב, והיה בין הדמוקרטים המעטים שהצביעו בעד הפחתות המס שהציע נשיא ארצות הברית ג'ורג' ווקר בוש בשנת 2001.
מאידך, הוא הצביע בעד תקנות הרפורמה בביטוח הבריאות באמצע שנות ה-90 ובעד רפורמות ביטוח הבריאות שהציע הנשיא ברק אובמה.
התנגד לרבים מהסכמי הסחר החופשי כולל NAFTA (אמריקה הצפונית) ו-CAFTA (אמריקה המרכזית).
נחשב לתומך נלהב בזכות האישה לבחירה בנושא הפלות והתנגד לגזר דין מוות.
הצביע באופן קבוע כנגד תקנת ביזוי הדגל.
תמך בהתניית רכישת אקדחים בהתקנת מנעולי בטיחות לילדים, ועזר לקדם את "חוק בית ספר ללא נשק" שב-1995 בית המשפט העליון פסק נגדו.
בנושאי חוץ, הוא התנגד למלחמת המפרץ הראשונה ב-1990. הוא הצביע באוקטובר 2002 בעד אישור שימוש בכוח צבאי נגד משטרו של סדאם חוסיין בעיראק, והיה בעד הפחתת ההוצאות הצבאיות באופן כללי.
הצביע נגד הגבלות על טיול בקובה ונגד מימון "טי.וי.
מרטי", אף כי ב-1996 תמך בהרחבת האמברגו הכלכלי על קובה.
ב-2008 הצביע בעד הענקת חסינות רטרואקטיבית לחברות טלקום שהשתתפו בתוכנית הציתותים הבלתי חוקית של ממשל בוש (הבן) כנגד חשודים בטרור.
במאי 2002 תמך בהרחבת נאט"ו כך שתכלול גם מדינות נוספות ממזרח אירופה שהשתחררו מהכיבוש הסובייטי, אף כי כמה שנים קודם לכן תמך בהרחבה זו רק כלפי פולין, הונגריה וצ'כיה.
באוקטובר 2008 הצביע בעד שיתוף פעולה עם הודו ככוח גרעיני.
עמדותיו כלפי ישראל היו מעורבות ולא פרו-ישראליות באופן מיוחד.
עם זאת, ב-1995 הוא היה בין הסנאטורים שתמכו בהעברת שגרירות ארצות הברית בישראל לירושלים, כנגד עמדת ממשל ביל קלינטון, ממפלגתו.
בנוסף, ב-2007 תמך קוהל בהכרזת משמרות המהפכה האיראניות כארגון טרור, והיה בין הסנאטורים שתמכו בלחץ על מדינות ערביות ידידותיות לארצות הברית, כמו ערב הסעודית וכוויית, שיסיימו את החרם על ישראל.
ב-2009 הוא תמך בעיצומים על איראן, כדי שתבטל את תוכניתה הגרעינית.
הרברט הנרי "הרב" מקנלי היה אתלט ג'מייקני.
אלוף אולימפי (הלסינקי 1952) בריצת שליחים 4x400 מטר, פעמיים ברציפות סגן אלוף אולימפי (לונדון 1948 והלסינקי 1952) ושיאן עולם (1948–1950) בריצת 400 מטר וסגן אלוף אולימפי (הלסינקי 1952) בריצת 100 מטר.
הוא האתלט היחיד שהשתתף בריצות ההגמר האולימפיות בכל 3 הריצות 100 מטר, 200 מטר ו-400 מטר.
מקנלי למד בארצות הברית באוניברסיטת אילינוי באורבנה-שמפיין.
באליפות ארצות הברית שנערכה בניו יורק ביוני 1945 זכה במדליית זהב בריצת 400 מטר.
באליפות ארצות הברית שנערכה בלינקולן, נברסקה ביוני 1947 זכה בפעם השנייה במדליית זהב בריצת 400 מטר.
בתחרות שנערכה בברקלי קליפורניה ב-5 ביוני 1948 הוא השווה בריצת 400 מטר את שיא העולם בתוצאה של 46.0 שניות.
חודש לאחר מכן, באליפות ארצות הברית שנערכה במילווקי, ויסקונסין ב-2 ביולי הוא זכה בפעם השלישית במדליית זהב בריצת 400 מטר בשיא עולם חדש של 45.9 שניות.
שיא זה החזיק מעמד שנתיים ונשבר על ידי בן ארצו ג'ורג' רודן (45.8 שניות).
חודש לאחר מכן, באולימפיאדת לונדון הוא זכה במדליית כסף בריצת 400 מטר בתוצאה של 46.4 שניות, אחרי בן ארצו ארתור וינט שקבע שיא אולימפי חדש של 46.2 שניות ולפני מל ויטפילד מארצות הברית (46.9 שניות) וסיים במקום רביעי בריצת 200 מטר בתוצאה של 21.3 שניות.
נוסף לכך, הוא השתתף בריצת הגמר של ריצת שליחים 4x400 מטר אבל הרביעייה הג'מייקנית לא סיימה את הריצה מאחר שוינט מתח את השריר שלו.
התוצאה שקבעה בשלב המוקדמות 3:14.0 דקות, הייתה מספיקה לה למדליית כסף .
באולימפיאדת הלסינקי הוא זכה ב-3 מדליות, 1 זהב ו-2 כסף.
מדליית זהב בריצת שליחים 4x400 מטר ביחד עם ארתור וינט, לסלי לאינג וג'ורג' רודן בשיא עולם חדש של 3:04.04 דקות, לפני ארצות הברית (3:04.21 דקות) וגרמניה (3:06.78 דקות).
לאחר שפרש מהשתתפות בתחרויות, הוא החל לאמן את נבחרת האתלטיקה של ג'מייקה משנת 1954 ועד שנת 1973. האו שישמ כנשיא איגוד האתלטיקה של ג'מייקה.
הרברט ג'פרי "הרבי" הנקוק הוא מוזיקאי ג'אז ומלחין אמריקאי, זוכה פרס גראמי, משיקגו שבאילינוי.
הנקוק הוא מהפסנתרנים המצליחים והמשפיעים ביותר בתולדות הג'אז.
הוא אימץ אלמנטים של רוק, פאנק וסול יחד עם אלמנטים יותר חופשיים מן הג'אז.
כחלק מהחמישייה הגדולה השנייה של מיילס דייוויס, הנקוק סייע בהגדרת מחלקת הקצב המודרנית בג'אז, והיה אחד מן הארכיטקטים של צליל ה"פוסט-בופ".
מאוחר יותר הוא נהיה אחד ממוזיקאי הג'אז הראשונים שעשו שימוש בסינטיסיזרים ופאנק.
למרות כל חדשנותו, המוזיקה של הנקוק נשארת לרוב מלודית ומאוד נגישה.
רבות מיצירותיו חצו את הגבול והצליחו אף בקרב קהל מאזיני הפופ.
בדומה למוזיקאי ג'אז רבים, הנקוק החל את דרכו המוזיקלית עם חינוך קלאסי, אותו החל בגיל 7. כישרונו זוהה כבר בגיל צעיר, והוא ניגן את החלק הראשון מהקונצ'רטו ה-26 של מוצרט לפסנתר ברה מז'ור בקונצרט לצעירים יחד עם התזמורת הסימפונית של שיקגו בגיל 11.
במשך שנות העשרה שלו הנקוק לא זכה לחינוך בכיוון מוזיקת הג'אז.
הוא החל לפנות לכיוון זה כאשר שמע את הקלטותיהם של אוסקר פיטרסון ושל ג'ורג' שירינג.
פסנתרנים נוספים מהם הושפע היו מק'קוי טיינר, וינטון קלי וביל אוונס.
בנוסף לכך הוא חקר את יצירותיהם של מיילס דייוויס, ג'ון קולטריין ולי מורגן.
לאחר שהעביר הנקוק שלוש וחצי שנים בלימוד מוזיקה והלחנה במכללת גרינל (בה קיבל תואר שני כפול במוזיקה והנדסת חשמל), החל הנקוק להופיע כמקצוען.
הוא הפך במהירות לפסנתרן מוערך מאוד, וניגן יחד עם פיל וודס ואוליבר נלסון.
הוא הקליט את אלבום הסולו הראשון שלו "Takin' Off", אלבום שעמד לתפוס את תשומת לבו של מיילס דייוויס, שעבד באותו הזמן על בניית הרכב חדש.
הנקוק קיבל חשיפה רבה בשנת 1963, כאשר הצטרף ל-"Second Great Quintet" של מיילס דייוויס.
הרכב זה היה אוסף של כישרונות צעירים, שאותם בחר דייוויס אישית.
דייוויס ראה בהנקוק את אחד הכישרונות הצעירים המבטיחים ביותר.
מחלקת הקצב שארגן דייוויס הייתה צעירה מאוד אך מאוד בולטת בכישרונה.
היא כללה את הבסיסט רון קרטר, המתופף בן ה-17 טוני ויליאמס ואת הנקוק על הפסנתר.
חבורה זו זכתה לשבחים רבים הודות ליכולות החדשנות שלה וגמישותה.
החמישייה הגדולה השנייה של מיילס דייוויס בכללותה (ויין שורטר היה הסקסופוניסט) נחשבת גם היא לאחד מן האנסמבלים הטובים בתולדות הג'אז.
יחד עם וויליאמס ועם קרטר, הנקוק יצר רפרטואר קיצבי מגוון סביב חומר שקיים.
מגמה זו הלכה והתגברה לתוך שנות השישים.
תוך כדי עבודתו עם ההרכב הספיק הנקוק לבצע הקלטות רבות לבדו עבור "Blue Note Records", הן תחת שמו והן עבור אמנים אחרים דוגמת גרנט גרין, בובי הטצ'רסון, סם ריוורס, דונלד בירד, קני דורהאם, הנק מובלי, לי מורגן ופרדי האברד.
אלבומיו Empyrean Isles ו-Maiden Voyage הפכו להיות שניים מתקליטי הג'אז המשפיעים ביותר בשנות השישים, תוך שהם זוכים לשבחים אודות חדשנותם.
בתקופה זו הקליט גם את הפסקול לסרטו של מיכלאנג'לו אנטוניוני, "יצרים", הראשון מבין פסקולים רבים, שהוא עתיד להקליט.
דייוויס החל לשלב במוזיקה שלו אלמנטים של רוק ומוזיקה פופולרית.
הנקוק, למרות התנגדות ראשונית, החל לנגן על פסנתר חשמלי (פנדר רודס) בסיועו של דייוויס.
הוא התרגל במהירות לשינוי, שילווה אותו בהמשך דרכו המוזיקלית.
ב-1968 עזב הנקוק את ההרכב של דייוויס כדי ליצור את השישיה שלו.
הגורם הרשמי לעזיבה הייתה סילוק, מכיוון שאיחר לחזור מירח הדבש שערך בברזיל.
למרות הסילוק המשיך הנקוק להקליט יחד עם דייוויס בתקליטיו הבאים.
ב-1969 עזב הנקוק את חברת התקליטים בלו נוט, וכתב את האלבום "Fat Albert Rotunda" לכבוד תוכניתו של ביל קוסבי "פאט אלברט".
האלבום כלל ברובו מוזיקת רית'ם אנד בלוז, אך היו בו גם נגיעות של ג'אז.
הוא הפך לאוהד מושבע של כלי נגינה חשמליים והחל לאסוף ולעבוד עם מגוון של כלים שהופיעו לצד הכלים האקוסטיים הרגילים באלבומיו הבאים.
ניסיונותיו הראשונים של הנקוק עם מוזיקה אלקטרונית היו בסקסטט שהקים, אשר הוציא שלושה אלבומים – Mwandishi, Crossings ו-Sextant.
שלושת האלבומים זכו עם השנים לכינוי "אלבומי המוואנדישי".
פירוש המלה בסווהילית הוא "יוצר".
לאחר תקופת אלבומי המוואנדישי החל הנקוק לפנות לכיוון הפאנק, הן מסיבות כלכליות והן מתחושת חוסר מנוחה יצירתית.
הוא פירק את הסקסטט שלו והקים הרכב חדש בשם ה"הד האנטרס" (ציידי ראשים), שאיתם הוציא ב-1973 אלבום באותו שם שהפך ללהיט ונחשב גם היום עדיין לאלבום מקורי וחדשני.
הנקוק ספג ביקורת רבה מצד מעריציו על המעבר מג'אז לפאנק, אך אלה עם הזמן התבדו.
בשנים 1973–1975 המשיך הנקוק להקליט פסקולים ולהופיע עם להקתו.
לקראת סוף שנות השבעים ותחילת השמונים הופיע הנקוק עם החמישייה שלו בשם VSOP, שכלל את כל חברי החמישייה עוד מימיו של מיילס דייוויס פרט לדייוויס עצמו.
החמישייה הופיעה בזמן אמת גם בהיכל התרבות בתל אביב.
כן הוא הקליט יחד עם מגוון גדול של אומנים לתוך שנות השמונים ביניהם וינטון מרסליס, טוני ויליאמס, ג'אקו פסטוריוס, רון קרטר וצ'יק קוריאה, שהחליף אותו עם עזיבתו את ההרכב של דייוויס.
ב-1983 זכה הנקוק בפרס גראמי עבור הלהיט Rockit אותו כתב, מתוך אלבומו Future Shock.
שלוש שנים לאחר צאת אלבומו Perfect Machine נפטר מורו ומדריכו מיילס דייוויס.
יחד עם חברי ההרכב המקורי בו ניגנו עם מיילס, הקליט הנקוק אלבום מחווה לדייוויס, שזכה בפרס גראמי עבור ההרכב הטוב ביותר.
אלבומו הבא של הנקוק Dis is da Drum יצא לאור בשנת 1994, והראה את חזרתו לכיוון האסיד ג'אז.
ב-1993 הוציאה להקת US3 שיר אשר סימפל לתוכו את יצירתו של הנקוק, "אי המלונים".
ב-1995, יחד עם הרכב רווי כוכבים, הוציא אלבום בו בוצעו גרסאות לשירים של נירוונה, סטיבי וונדר, החיפושיות, פרינס, פיטר גבריאל ואחרים.
ב-1997 הוציא אלבום יחד עם ווין שורטר בשם 1+1 שזכה להצלחה גדולה.
ב-1998 הוציא הנקוק אלבום בשם Gershwin's World שכלל בתוכו ביצועים ליצירותיו של ג'ורג' גרשווין בשיתוף כוכבים אורחים דוגמת ג'וני מיטשל וסטיבי וונדר.
לסיבוב ההופעות בין 3 השנים של האלבום ליהק הנקוק את הסקסופוניסט הישראלי אלי דג'יברי.
ב-2005 הוציא אלבום בשם Possibilities, שכולל דואטים יחד עם קרלוס סנטנה, פול סיימון, אנני לנוקס, ג'ון מאייר, קריסטינה אגילרה וסטינג.
האלבום היה מועמד לגראמי בשתי קטגוריות, אך לא זכה באף אחת מהן.
הנקוק הופיע ברצועה "MOON" של צמד הג'אז דומי וג'יי.
בק באלבום הבכורה שלהם "NOT TiGHT", שיצא ב-29 ביולי 2022.
הנקוק היה אחד האמנים הראשונים שעשה שימוש במחשב אפל בתחילת שנות ה-80.
הוא בודהיסט וכותב על השפעות הבודהיזם על חייו ויצירתו.
הוא המנהל המוזיקלי של פסטיבל הג'אז של טוקיו, וכן גם היושב ראש של המכון לג'אז על שם ת'לוניוס מונק.
הוא כתב את פסקול המוזיקה לסרטים משאלת מוות (1974) וסיפורו של חייל (1984)
הרבאוס הקדוש או ארווֶה הקדוש (Saint Herveus או Saint Hervé) הוא קדוש נוצרי מברטאן של המאה ה-6. יחד עם איב הקדוש הוא נחשב לקדוש הברטוני הכי אהוד.
רישומים היסטוריים טוענים כי הוא נולד בגוימיליו שבברטאן, אם כי קיימות טענות כי נולד בוויילס.
על פי האגדה, הוא היה בנו של משורר נודד נודע בשם היברניון שהיה פעיל בחצר המלוכה של כילדברט הראשון.
שמה של אימו היה ריבנון.
יחד עם תלמידו גויהראן, הוא גר ליד פלוביין כנזיר מתבודד וכמשורר נודד.
על פי האגדה, היו לו כוחות שאפשרו לו לרפא כל בעל חיים והוא גידל ואילף זאב שהלך עמו לכל מקום.
הרברט ג'יי סולומון הידוע בשם הבמה הרבי מאן (Herbie Mann) היה חלילן ג'אז יהודי אמריקאי בולט בשנות ה-60 של המאה ה-20. עירב במוזיקת הג'אז שלו גם מוזיקה אתנית כולל מוזיקה לטינית ומזרח אירופית.
מאן נולד להורים יהודים בברוקלין, ניו יורק, ובתיכון נכשל בשיעורי המוזיקה.
הוא הופיע לראשונה בגיל 15. בשנות ה-50 עסק רבות במוזיקה ברזילאית, בסוף שנות ה-60 עבר לסגנונות הפאנק והנשמה ובאמצע שנות ה-70 הוציא להיטי דיסקו.
מאן היה חלוץ בחיבור הג'אז למוזיקה עולמית.
הוא הוסיף יסודות של מוזיקה אפריקאית לאחר סיור ביבשת, צירף נגן קונגאס ללהקתו והקליט את האלבום "פלאוטיסטה", ובו ג'אז אפרו קובאני.
ב-1961 סייר בברזיל ובחזרו לארצות הברית הקליט עם אומנים ברזילאים כמו אנטוניו קרלוס ג'ובים והגיטריסט באדן פאואל.
תקליטים אלה תרמו רבות להפצת הבוסה נובה, ומאן חזר פעמים רבות להקליט נושאים ברזילאיים.
הוא הקליט רגאיי בלונדון ב-1974, מוזיקה מזרח תיכונית (ב-1966 ו-1967 עם עוד ודרבוקה), וכמו כן מוזיקה מזרח אירופאית.
באמצע שנות ה-60 הוא צירף את צ'יק קוריאה הצעיר לנגן בלהקותיו, בטעם לטיני, ועבודתו עם אמן זה כונסה באוסף "כל המפגשים של הלהקה הלטינית".
בסביבת שנת 1980 ניגן דואטים בניו יורק עם נגן הסארוד (כלי הודי) ואסאנט ראי.
לאחר אלבום הלהיט שלו מ-1969 "Memphis Underground" הוא הוציא כמה אלבומים נוספים של ג'אז "רך" בשנות ה - 70, כך שהוא ספג ביקורת מאוהדי ג'אז טהור, אך התאפשר לו להיות פעיל בתקופה בה העניין בג'אז דעך.
הוא ניגן עם הרבה מוזיקאי ג'אז ונשמה ידועים, ואיתם יצר קטעים שהעפילו למקומות גבוהים במצעדי הפזמונים.
ב-1983 הקליט גרסה אינסטרומנטלית לשיר "נואיבה" של שלמה גרוניך.
בשנת 2003 הופיע בפעם האחרונה בפסטיבל הג'אז של ניו אורלינס.
באותה השנה מת מאן ממחלת הסרטן.
בסך הכל, הקליט כ-100 תקליטים.
הרבובה (באוקראינית: Грабове), הוא כפר במחוז משנה שחטרסקי, במחוז דונצק שבמזרח אוקראינה.
הכפר הוקם בשלהי המאה ה-15 על הגדה המערבית של נהר מיוס, והועבר למיקומו הנוכחי ב-1787. הכפר ממוקם סמוך לגבול בין מחוז דונצק למחוז לוהנסק, וכ-40 קילומטרים מגבול אוקראינה-רוסיה.
במהלך משבר אוקראינה השתלטו מורדים פרו-רוסיים על אזורים נרחבים במחוזות דונצק ולוהנסק.
בתקרית ירי טיל נ"מ, הופלה סמוך לכפר ב-17 ביולי 2014 טיסה 17 של מלזיה איירליינס, שהייתה בדרכה מאמסטרדם לקואלה לומפור, באסון נהרגו 298 נוסעים ואנשי צוות המטוס.
הרבי ג'ו כפרה הוא שיר שבוצע על ידי להקת טיפקס הישראלית ויצא לאור בשנת 1991.
השיר נכתב על ידי קובי אוז ודני רכט, שהפיק ללהקה את אלבומם הראשון, והולחן על ידי אוז.
השיר נכלל באלבום הבכורה "שביל קליפות הגרעינים", היה לשיר היחיד מתוך האלבום שהצליח, והביא לכך שהלהקה זכתה לחדור לתודעת הקהל הישראלי.
הקליפ הרשמי לשיר צולם בהופעה של הלהקה בתוכנית סיבה למסיבה.
בקליפ הצטלמו חברי הלהקה על רקע תפאורה של בר אמריקאי בסגנון המערב הפרוע, כאשר חברי להקת כנסיית השכל, אותם הכירה הלהקה משדרות, השתתפו כניצבים, בשלב בו טרם היו מוכרים בציבור.
במצעד הפזמונים השנתי של רשת ג' לשנת התשנ"ב 1992, הגיע השיר למקום השמיני, כשבמצעדים השבועיים של רשת ג' הוא הגיע למקום ראשון בו שהה במשך 3 שבועות.
השיר הוא שיר ביקורתי העוסק ברבנים שתמורת תשלום מבטיחים לקהל מאמניהם לחולל עבורם ניסים ונפלאות.
בשיר מוזכר צדיק אשר יש לו "מכונית ושני בתים", ו"השכינה אצלו זה עסק".
עוד נאמר באירוניה על כך, כי "כל עיוור עכשיו רואה להיכן זורם הכסף".
בפזמון של השיר קטע בסגנון חסידי המורכב מן המילים "אואואואואואואו איי איי איי איי".
כחודשיים לפני יציאת השיר שימש הפזמון בג'ינגל של המפד"ל "המפד"ל לימינך", כחלק מתעמולת הבחירות.
קובי אוז: שירה, קולות, קלידים, תכנות, דגימות
רמי יוסיפוב: גיטרה חשמלית, גיטרה אקוסטית, קולות
הרברט "הרב" ריטס ג'וניור היה צלם אופנה ובמאי יהודי-אמריקאי שנודע בצילומי ידוענים, דוגמניות ואנשי תרבות אחרים לאורך שנות ה-80 וה-90. עבודתו התמקדה בצילום שחור-לבן ובפורטרטים, לרוב בסגנון הפיסול היווני הקלאסי, שהדגיש את צורת האדם.
במרוצת השנים, צילם מספר וידאו קליפים כדוגמת "Cherish" של הזמרת-יוצרת האמריקאית מדונה.
ריטס נולד בלוס אנג'לס, למשפחה יהודית.
הוא החל את הקריירה שלו בעבודה בעסקי הרהיטים המשפחתיים של משפחתו.
אביו, הרב ריטס האב, היה איש עסקים, ואילו אמו, שירלי ריטס, הייתה מעצבת פנים.
הוא עבר לחוף המזרחי כדי ללמוד בבארד קולג' בניו יורק, שם התמחה בכלכלה ותולדות האמנות, וסיים את לימודיו ב-1975.
מאוחר יותר, בעודו מתגורר בלוס אנג'לס, הוא החל להתעניין בצילום כאשר הוא וחברו ריצ'רד גיר, אז שחקן שאפתן, החליטו לצלם כמה תמונות.
כתוצאה מכך, החליט שהוא רוצה להתמקד בעיקר בצילום.
הוא צילם את ברוק שילדס עבור השער של מהדורת Elle ב-12 באוקטובר 1981 וצילם את אוליביה ניוטון-ג'ון עבור אלבומה Physical ב-1981. חמש שנים לאחר מכן הוא שיחזר את עיצוב העטיפה הזו עם מדונה, באלבומה True Blue שיצא לאור ב-1986. באותה שנה הוא צילם את טינה טרנר לאלבום Break Every Rule.
במהלך שנות ה-80 וה-90, צילם ריטס ידוענים במקומות שונים ברחבי קליפורניה.
חלק מפועליו בתקופה זו כללו עבודה משותפת עם אמנים מוזיקליים.
הוא גם צילם שערי אופנה וצילומי עירום של הדוגמניות נעמי קמפבל, סטפני סימור, טטיאנה פטיץ, כריסטי טרלינגטון וסינדי קרופורד.
הוא עבד גם עבור אינטרוויו, אסקווייר, מדמואזל, גלמור, GQ, ניוזוויק, הרפרס בזאר, רולינג סטון, טיים, ווג, אלור, ואניטי פייר, דיטיילז ו-"Elle".
ריטס עבד על דיוקנאות פרסומיים עבור "באטמן", "באטמן לנצח" ו"באטמן ורובין" שהופיעו על שערי מגזינים וסחורות שונות לאורך שנות ה-90. כמו כן, פרסם ספרים על צילום עבור מעצבי אופנה שונים.
בין השנים 1996 ל-1997 הוצגה עבודתו של ריטס במוזיאון בוסטון לאמנויות יפות בבוסטון, שם נכחו למעלה מ-250,000 אנשים.
הוא היה במערכת יחסים עם עורך דין והבדרן אריק היימן מ-1996 ועד מותו ב-2002.
ב-26 בדצמבר 2002, ריטס מת בלוס אנג'לס מסיבוכים מדלקת ריאות בגיל 50. לדברי היחצן של ריטס, "הרב היה חיובי ל-HIV, אך דלקת ריאות מסוימת זו לא הייתה מסוג PCP (pneumocystis pneumonia), זיהום אופורטוניסטי שכיח של איידס.
אבל בסופו של יום, מערכת החיסון שלו נפגעה".
"הרבה ממך נשאר" הוא שיר של הזמר הישראלי לירן דנינו.
השיר נכתב על ידי אורי בן ארי, הולחן בידי בן ארי ואיתן דרמון, הופק ועובד בידי אריאל טוכמן ויצא לאור ב-7 ביולי 2014.
השיר יצא לאור ב-7 ביולי 2014 בתור הסינגל השלישי של דנינו, וכחלק מאלבום האולפן השני שלו.
הוא נכתב על ידי אורי בן ארי, הולחן בידי בן ארי ואיתן דרמון והופק בידי אריאל טוכמן.
על תהליך יצירת השיר התבטא דנינו:
הוידאו קליפ של השיר צולם בעתלית בהפקת אביב בן שלוש ורועי ציוני וחברת ZOA Productions.
הוא בוים בידי אורי בורג ויוני זוננשיין ופורסם ב-19 בנובמבר 2014. דנינו סיפר:
באפריל 2022 ביצעה הזמרת הישראלית אודיה קאבר לשיר בתחנת הרדיו רדיוס 100FM.
רבי אברהם מנחם מענדל לייפר (נפטר ב־1917) היה אדמו"ר בקולומיאה, כונה "הרבי בחור" (ביידיש: דער רבי בחור).
נולד לרבי אהרן משה לייפר בשנות השמונים של המאה ה־19, בבחרותו ברח מעירו כדי להתחמק מגיוס, התיישב בקולומיאה ופתח שם בית מדרש ברחוב קליבאניה והחל לנהוג באדמו"רות, כונה על ידי בני עירו "הרבי בחור" עקב רווקותו.
התפרסם כשנון ושופע הומור עצמי, על פי עדויות קנה לו שם בכל גליציה המזרחית ואמרותיו וחידודיו הגיעו "עד לבוב".
הוא קירב אליו את פשוטי העיר, וחייטים, סנדלרים ובעלי עגלה היו לחסידיו והתפללו בבית מדרשו, הוא הונגד לצדיק מנמירוב שחילק עצי הסקה בליל סליחות, ונאמר עליו שעשרות פעמים בשנה יצא עם חסידיו לגמול חסד ולסייע לנזקקי העיר.
בזמן הבחירות לפרלמנט האוסטרי באביב 1907 הודיע על תמיכתו ביהושע טהון.
בליל יום הכיפורים בשנת פטירתו עלה על הבימה בבית מדרשו והודיע לקהל שימיו ספורים, במוצאי החג החל ללמד את בנו לומר קדיש ונפטר זמן קצר לאחר מכן.
הותיר בן יחיד שיועד להמשיך את החסידות אולם נתפס לציונות ולסוציאליזם ולימים היה חבר במפלגת פועלי ציון שמאל.
לפני מותו ציווה על אשתו להדליק נרות שבת על קברו, הוא גם ציווה שהאוהל על ציונו יהיה נעול והמפתח יישמר אצל אשתו, בכך דאג לפרנסתה – בכל פעם שביקשו להתפלל על קברו הייתה גובה תשלום על פתיחת האוהל.
נשא לאשה את בתו של רבי יהודה יצחק מבארניפקע, חתנו של רבי מאיר מפרמישלאן.
בנו מאיר רדליך, מלחין, עורך העיתון דער זעלבסטשוץ וידידו של מאיר נוי.
בזמן מלחמת העולם השנייה גויס לצבא הסובייטי, נפל בשבי הגרמני ומת.
שלוש בנות, אחת מהן נישאה לבנו של זיידע לנדמן, סוחר מקולומיאה.
ככל הנראה כל שלש הבנות נרצחו בשואה.
הרברט קלארק הובר קונאווייי הבן הוא פוליטיקאי ורופא אמריקאי, המכהן כחבר בית הנבחרים של ארצות הברית מטעם מחוז הקונגרס השלישי של מדינת ניו ג'רזי מאז ינואר 2025. קונאווייי, חבר המפלגה הדמוקרטית, כיהן כחבר האספה הכללית של ניו ג'רזי בין השנים 1998–2025.
קונאוויי נולד ב-30 בינואר 1963 במרכז הרפואי סנט פרנסיס שבטרנטון, בירת ניו ג'רזי.
הוריו היו אווה כריסטין קונאוויי, אחות בבית החולים, והרב קונאוויי האב, מורה להיסטוריה בתיכון האזורי בורדנטאון.
הוא גדל בבורדנטאון ולמד בתיכון המקומי.
בשנת 1985 השלים לימודי תואר ראשון במדע המדינה באוניברסיטת פרינסטון, עם תזה בת 67 עמודים בנושא "אסטרטגיה פוליטית שחורה".
בהמשך קיבל תואר דוקטור לרפואה ממכללת ג'פרסון לרפואה שבאוניברסיטת תומאס ג'פרסון, וכן תואר שני במשפטים מבית הספר למשפטים של אוניברסיטת ראטגרס בניוארק.
קונאוויי היה המחוקק היחיד בניו ג'רזי שנשא הן בתואר דוקטור לרפואה והן בתואר במשפטים.
קונאוויי שירת בחיל הרפואה של חיל האוויר של ארצות הברית בין השנים 1992–1996, והשתחרר בדרגת קפטן.
הוא שירת בבסיס חיל האוויר מקגוייר שבמחוז ברלינגטון כרופא כללי וכמנהל משנה של מרכז הרפואה הראשונית.
במקביל לפעילותו כמחוקק, הוא המשיך לעסוק ברפואה והתמחה ברפואה פנימית.
בהווה הוא משמש כמנהל המרכז לרפואה פנימית במרכז הרפואי סנט פרנסיס בטרנטון.
בעבר עבד בבית החולים האוניברסיטאי קופר וניהל מרפאה בווילינגבורו.
בשנת 1997 נבחר קונאוויי לראשונה אל האספה הכללית של ניו ג'רזי כנציג מחוז הבחירה השביעי.
באותן בחירות נבחר גם עמיתו למירוץ, ג'ק קונרס, אך בשל תקלות במכונות ההצבעה הוא הושבע ולאחר מכן הודח מתפקידו, והוחלף בספטמבר 1998 על ידי הרפובליקני קנת' ויליאם פוקנר.
קונרס נבחר מחדש בבחירות מיוחדות ב-1998, והשניים כיהנו יחד כנציגי המחוז השביעי עד שקונרס התפטר ב-2011. מאז סוף 2011 ועד 2018, עמיתו של קונאוויי לייצוג המחוז היה טרוי סינגלטון, שהמשיך מאוחר יותר לכהונה בסנאט של ניו ג'רזי.
משנת 2018 ועד להיבחרו לקונגרס כיהנה לצדו קרול א.
בין השנים 2002–2005 שימש קונאוויי כסגן יושב ראש האספה הכללית.
קונאוויי התנגד לחוק שהציעה חברת האספה שרלוט ונדרוולק, שנועד לאפשר להורים להחריג ילדיהם מחובת החיסונים המדינתית, בטענה שמדובר ב"מתכון לאסון" שעלול להוביל להתפשטות מחלות.
בשנת 2019 הביע תמיכה בחוק לביטול הפטור הדתי מחובת חיסונים כתנאי ללימודים בבתי הספר של ניו ג'רזי.
קונאווי התמודד לבית הנבחרים של ארצות הברית במחוז הקונגרס השלישי של ניו ג'רזי בבחירות 2004, אך הפסיד לרפובליקני ג'ים סאקסון.
בשנת 2024 שקל להתמודד שוב על מושב זה לאחר שחבר הקונגרס הדמוקרטי המכהן, אנדי קים, החליט לרוץ לסנאט של ארצות הברית.
בדצמבר 2023, לאחר שנבחר מחדש לאספה הכללית של ניו ג'רזי, הודיע רשמית על כניסתו למירוץ.
בבחירות המקדימות של המפלגה הדמוקרטית נבחר למועמד מפלגתו להחלפת קים, לאחר שגבר על עמיתתו קרול א.
בבחירות הכלליות גרף 53.2% מקולות הבוחרים ונבחר לבית הנבחרים האמריקאי.
הרבה מאוד זמן הוא הפרק השלישי בעונתה הראשונה של סדרת הדרמה פוסט-אפוקליפטית האמריקאית "האחרונים מבינינו", שנוצרה על ידי קרייג מאזין וניל דרוקמן עבור רשת "HBO".
את הפרק כתב מאזין וביים פיטר הואר, והוא שודר בערוץ "HBO" ב-29 בינואר 2023. בפרק, נוסעים ג'ואל (פדרו פסקל) ואלי (בלה רמזי) ל, במטרה למצוא את ביל (ניק אופרמן) ולבקש את עזרתו.
קו העלילה השני, המוצג באמצעות פלשבקים, עוקב אחר קורותיו של ביל במשך יותר מעשרים שנה כשהוא חי בגפו בלינקולן ובהמשך פוגש את בן-זוגו, פרנק (מוריי ברטלט).
שם הפרק לקוח משיר באותו שם משנת 1970 בביצועה של לינדה רונסטאדט, שממלא תפקיד חשוב ביחסיהם של ביל ופרנק.
דמותו של ביל מופיעה בקצרה במהלך משחק הווידאו "The Last of Us", ואילו דמותו של פרנק רק מוזכרת.
מאזין רצה להרחיב את סיפורם של הזוג ולהעמיק בו; בתחושה שעל ידי כך יתאפשר להם להעניק לצופים מבט עמוק יותר על אהבה, אושר ושבריריות חלוף הזמן.
צילומי הפרק התקיימו בספטמבר 2021 באזור ביצ'ווד בעיירת היי ריבר שבאלברטה; מעצב ההפקה, ג'ון פיינו, וצוותו בנו את העיירה לינקולן בסביבות 6–12 שבועות.
רובם המכריע של המבקרים סברו כי מדובר בפרק הטוב ביותר בעונה, וביצועיהם של אופרמן וברטלט, התסריט של מאזין והבימוי של הואר זכו לשבחים.
הפרק נצפה על ידי 6.4 מיליון צופים ביום עלייתו לשידור, וזכה במספר פרסים, כולל פרס גילדת הבמאים של אמריקה על בימוי יוצא-דופן עבור הואר ופרס אמי לבידור בפריים טיים בקטגוריית שחקן אורח עבור אופרמן, בו היה גם ברטלט מועמד.
בעודם עושים את דרכם ל, רגלית, מחפש ג'ואל את הציוד שהסליק בתחנת דלק הנמצאת על אם-הדרך, בזמן שאלי נכנסת למרתף התחנה ודוקרת למוות נגוע שנלכד שם.
כשהשניים נתקלים בערמת שלדים אנושיים, ג'ואל מסביר לאלי שהצבא פינה קבוצת ניצולים והוציא אותם להורג במטרה לשמר מזון ושטח מחיה.
עשרים שנה קודם לכן, בלינקולן, לאחר התפרצות מגפת הקורדיספס, ביל עוקב אחר הפינוי הצבאי מבונקר תת-קרקעי.
לאחר שאחרון החיילים עוזב, הוא פושט על בתי-עסק נטושים בחיפוש אחר אספקה וחומרים לבניית גנרטור, גדר חשמלית ומלכודות.
שלוש שנים לאחר מכן, הוא נתקל בפרנק, שנלכד באחת המלכודות שלו ומתמקח עמו על ארוחה חמה, מקלחת ובגדים חדשים.
בביתו של ביל, השניים מנגנים בפסנתר את השיר "Long Long Time".
פרנק מסיק שלביל מעולם לא היה בן-זוג, מנשק אותו, והם שוכבים.
שלוש שנים לאחר מכן, פרנק מזמין את טס וג'ואל להקים רשת הברחות.