tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
פטורים () - החוק מעניק פטור מתחולת החוק למי שביצע מעשה שהוא הוסמך לעשותו על פי דין, וכן לרשויות הביטחון של המדינה ולמי שפועל מטעמן, ובלבד שהפגיעה בפרטיות נעשתה באופן סביר ולשם מילוי תפקידם.
מסירת מידע על ידי גופים ציבוריים
עקרונית, החוק חל גם על המדינה ומוסדותיה ().
הכלל הוא, כי חל איסור על גופים ציבוריים למסור מידע על ענייניו הפרטיים של אדם, אלא אם כן המידע מפורסם ברבים על פי סמכות כדין, או שהאדם אליו מתייחס המידע נתן את הסכמתו לכך ().
עם זאת, החוק כולל סעיף המאפשר מסירת מידע מגופים ציבוריים לשירות הביטחון הכללי, למוסד, למשטרת ישראל ולאגף המודיעין, לצורך מילוי תפקידם.
ביוני 2015 נחשף כי האוניברסיטאות בישראל מעבירות לשירות הביטחון הכללי רשימות של בוגריהן.
הגנה על הפרטיות במאגרי מידע ודיוור ישיר
בשנת 1996 תוקן החוק, והתווסף לו פרק העוסק במאגרי מידע ודיוור ישיר.
מכוח החוק ממונה רשם מאגרי המידע במשרד המשפטים.
החוק מחייב את בעליו של מאגר מידע לרשום את המאגר אצל רשם מאגרי המידע ().
לגבי כל מאגר יש למנות מנהל שיהיה אחראי עליו ולפרט את המטרות שלשמן הוקם המאגר והמטרות שלהן נועד המידע ().
החוק אוסר על שימוש במידע שבמאגר, שלא למטרה שלשמה הוקם המאגר, או למטרה שלשמה נועד המידע, ומטיל אחריות - נזיקית ופלילית כאחד - על בעליו של המאגר, על המחזיק בו ועל מנהל המאגר, בכל הנוגע לקיום הוראות החוק בכלל ולאבטחת המידע שמופיע במאגר בפרט ( ).
כל אדם זכאי לעיין במידע המתייחס אליו המוחזק במאגר מידע (למעט מאגרי מידע של מערכת הביטחון), ובעל המאגר חייב לאפשר לו לעיין במידע ().
רשם מאגרי המידע מנהל פנקס מאגרי מידע, המכיל רשימה של כל מאגרי המידע המאושרים ופרטים לגביהם.
פנקס זה פתוח לעיונו של הציבור הרחב ().
כאשר מאגר מידע משמש לשירותי דיוור ישיר, הדבר חייב להיות מצוין במפורש כאחת ממטרותיו ().
כל פנייה בדיוור ישיר חייבת להכיל באופן ברור ובולט את ציון העובדה שמדובר על פנייה בדיוור ישיר, הודעה על זכותו של מקבל הפנייה להימחק מהמאגר ואת פרטיו של בעל מאגר המידע ().
ראיות שהושגו תוך כדי פגיעה בפרטיות
חוק הגנת הפרטיות הוא אחד משני החוקים היחידים (השני הוא חוק האזנת סתר), שבהם אימץ המחוקק הישראלי את דוקטרינת פירות העץ המורעל.
החוק קובע, כי ראיות שמושגות תוך כדי פגיעה בפרטיות אינן קבילות בבית משפט, ללא הסכמת הנפגע, אלא אם בית המשפט מתיר את השימוש בראיות מטעמים שיירשמו ().
בשנת 1974 מינה שר המשפטים, חיים יוסף צדוק, ועדה בראשות השופט יצחק כהן וחבריה כללו את גבריאל קלינג, אמנון גולדנברג, יצחק-הנס קלינגהופר, נחום רקובר, רות גביזון ואהרן ברק שפרש מהוועדה כשהתמנה ליועץ המשפטי לממשלה, לגיבוש נוסח חוק להגנה על הפרטיות.
בשנת 1980 העלה שמואל תמיר את הצעת החוק בפני הכנסת.
בדברי המבוא לחוק הובא כיצד הזכות לפרטיות היוותה חלק מהמשפט העברי הקדום עוד בטרם קליטתו במשפט המודרני והישראלי
ביוני 1980, לקראת העלאת הצעת החוק לפני הכנסת נענה תמיר לבקשת עורכי העיתונים ודחה את הדיון, כדי לשמוע את הסתייגויותיהם.
החוק אושר בקריאה ראשונה ב-30 ביוני 1980, ברוב של 61 מהקואליציה ומספר נספחים נגד 46 קולות של האופוזיציה.
אהוד אולמרט מהקואליציה וגדעון האוזנר מהאופוזיציה נמנעו.
התומכים הדגישו את ההגנה על הפרטיות מפני השלטון, בעוד המתנגדים העלו את החששות לפגיעה בחופש העיתונות.
החוק עבר סופית בכנסת ב-23 בפברואר 1981, ברוב של 27 תומכים נגד שני מתנגדים.
העיקרון המנחה של חוק הגנת הפרטיות קיבל מעמד חוקתי בשנת 1992, עם חקיקתו של חוק יסוד: כבוד האדם וחירותו.
לחוק היסוד מעניק הגנה חוקתית לזכותו של אדם לפרטיות ולצנעת הפרט.
באוגוסט 2024 אישרה הכנסת בקריאה שנייה ושלישית את תיקון 13 לחוק הגנת הפרטיות.
במתוכנתו המאושרת, התיקון מקרב את תפיסת דיני הפרטיות בישראל לזו האירופאית, ומתמקד בתהליכי עיבוד המידע, לעומת המצב הקודם, שמיקד את האסדרה במאגרי המידע.
ע"פ 480/85 קורטאם נ' מדינת ישראל (פ"ד מ (3) 673) - מה דינה של ראיה שמתגלה תוך כדי ניתוח בגופו של אדם, שבוצע ללא הסכמתו, אך כדי להציל את חייו?
- בית המשפט העליון קבע, כי כאשר מדובר בטיפול רפואי שנעשה בתום לב לשם הצלת חיי אדם, וכאשר הטיפול מצד הרופאים היה מוצדק, סביר ומותר, אז המסקנה היא שסעיף 32 לחוק הגנת הפרטיות לא יהווה מכשול בפני קבילות הראיה שנמצאה (במקרה הנ"ל - חבילות המכילות סמים).
עם זאת, אין לראות את המעשה הבלתי חוקי הזה כעניין שחוק הגנת הפרטיות חל עליו.
חוק הגנת הפרטיות אינו חל על פרשה כגון זו, והוא אינו מכוון לפרוש את תחולתו על מעשה תקיפה או על מעשה עבירה אחרת, שכרוך בו שימוש באלימות, המבוצע תוך כדי חיפוש בכוח במתקן כליאה.
ממילא, לא מתעוררת כאן שאלת תחולתו של סעיף 32 לחוק הגנת הפרטיות.
ע"א 439/88 מדינת ישראל נ' ונטורה (פ"ד מח (3) 808) - סירוב לרשום מאגר מידע שעניינו הפצת רשימות של בעלי שיקים שלא כובדו - בית המשפט העליון קבע, כי הפצת המידע אותו ביקשו המשיבים לרשום מהווה פגיעה בפרטיות של אדם.
אכן, החוק קובע כי ניתן לפגוע בפרטיותו של אדם אם הוא מביע הסכמה לכך, בין במפורש ובין מכללא, אולם העובדה שאדם מוסר שיק אינו מהווה הסכמה מצדו למסירת הפרטים המצויים על השיק לכל מאן דהוא.
כל שימוש שיעשה בקלטות שלא במסגרת הדיון ולצרכיו, יהווה פגיעה בפרטיותן של המתלוננות ויגרום להן לנזק בלתי הפיך שאינו ניתן לשיפוי.
לכן, במקרה זה של זכויות מתנגשות, נוטות המאזניים באופן מוחלט לצדן של המתלוננות.
האיזון הראוי מחייב להגביל את מסירת המידע באמצעות חקיקה מתאימה, ועד שהדבר ייעשה יש להעביר מידע, הן לעובדי ציבור והן לבנקים, על בסיס פניות אינדיבידואליות בלבד.
– עתירה נגד פסק דין של בית דין רבני, שניתן בהסתמך על תמונות שצולמו על ידי בעל תוך כדי פגיעה בפרטיותה של אשתו בנפרד - בג"ץ קיבל את העתירה וקבע, כי מן הראוי שחוק הגנת הפרטיות יחול בכל ענפי המשפט, ובכל הערכאות השיפוטיות.
אין שוני מהותי, לעניין זה, בין הליך המתנהל בבית הדין הרבני בענייני המעמד האישי, לבין הליך פלילי או אזרחי.
עוד קבע בית המשפט, כי הנישואין אינם שוללים מבני הזוג את זכותם לפרטיות זו כלפי זה.
הזכות לפרטיות עומדת לכל אחד מבני הזוג כלפי העולם כולו, לרבות כלפי בן זוגו.
מעצם הנישואין אין הסכמה משתמעת לפגיעה בפרטיות.
– ערעור הנוגע להגנה על פי סעיף 18(3) המצדיק פרסום תמונה שצולמה במקום ציבורי אך פוגעת בפרטיות, מתוקף האינטרס הציבורי.
שופטי בית המשפט העליון קבעו שמשצלם הבטיח שלא יעשה שימוש בתמונה הפוגעת בפרטיות, פרסומו נוגד את סעיף 2(8) ואין אינטרס ציבורי בפרסום התמונה, שכן יש גם אינטרס ציבורי בקיום הבטחות.
השופטים לא דנו מפורשות בשאלה האם הופר סעיף 2(4) לחוק, אך הביעו דעות חלוקות לגבי התוצאה המסתברת.
– ערעור על פסק הדין של בית המשפט המחוזי בירושלים בת"א 09/3213 מיום 11.10.2011 שניתן על ידי השופטת גילה כנפי-שטייניץ.
בפסק דין פה-אחד של שלושה שופטים ושכתב השופט נועם סולברג, נקבע שהזכות לפרטיות של אישה שניהלה מערכת יחסים אינטימית גוברת על זכותו של מאהבה לפרסם רומן ספרותי המגולל בפירוט רב את קורות הזוג.
לדברי השופטים ניתן היה להבין מהרומן בנקל במי מדובר ומשכך הזכות לפרטיות גוברת על חופש הביטוי.
במרץ 2017 קבע בית הדין הארצי לעבודה כי בכל הנוגע לאפשרות המעסיק לפקח על עובדיו, אסור למעסיק לחייב עובד בהחתמת שעון נוכחות ביומטרי במקום העבודה, שכן הדבר עלול לפגוע בפרטיותו של העובד.
בינואר 2022 חויבה חברת "שידורי קשת" לפצות את אדל בספלוב ב-50,000 ש"ח (ועוד 18,500 ש"ח הוצאות משפט ושכר טרחת עורך דין), לאחר שנפסק שאתר "מאקו" פגע בפרטיותה של בספלוב כאשר פרסם את דבר הריונה בניגוד לרצונה.
ביום 33 במרץ 2025, פסק בית הדין הארצי לעבודה (ע"ע 41179-01-24 ארצי מרק פרידמן בע"מ נגד אלקר), בערעור על פסק הדין של בית הדין האזורי שעניינו הצבת מצלמות במקומות עבודה, ובשאלה האם צעד זה עשוי להוות "הרעה מוחשית" בתנאי העבודה המזכה עובד, המתפטר בעקבותיו, בפיצויי פיטורים.
כאשר הצבת המצלמות חוצה את מבחני הלגיטימיות והמידתיות, הדבר מהווה "הרעה מוחשית" ביחסי העבודה, ואפשר שהעובד המתפטר ייחשב כמפוטר.
תקנות מכוח חוק הגנת הפרטיות
חוק הדגלים 1953 הוא חוק של הפרלמנט האוסטרלי אשר מגדיר את הדגל הרשמי של אוסטרליה.
החוק עבר בפרלמנט בדצמבר 1953 ואושרר סופית על ידי המלכה אליזבת השנייה ב-14 בפברואר 1954 לאחר פתיחת מושב הפרלמנט של חבר העמים של אוסטרליה במהלך הביקור המלכותי של המלכה באוסטרליה בשנת 1954. חוק זה היה הראשון במספר חוקים אוסטרליים אשר זכו לאישור המונרך.
המחוקק פירט את צבעי ופרטי הדגל הלאומי האוסטרלי ואת אלו של נס אוסטרליה האדום (הידוע גם כדגל צי הסוחר האוסטרלי).
הוא מפקיד בידי המושל הכללי את הסמכות החוקית למינוי "דגלי וניסים לאוסטרליה" ולהנפיק צווים ולקבוע תקנות הנוגעות לשימוש בדגלים.
סעיף 8 מבטיח כי "זכות הפריבילגיה" להנפת היוניון ג'ק בידי כל אדם לא תפגע מחוק זה.
גרסתו המקורית כללה מספר טעויות בחלקו הראשון של החוק.
קוטרו החיצוני של כוכב חבר העמים תועד כשלוש שמיניות מרוחבו של הדגל תחת קוטרו האמיתי אשר עומד על שלוש עשיריות.
התיקון לחוק הדגלים אושר לאחר תקופה של ויכוחים פעילים לגבי שינויו של הדגל והמשטר האוסטרלי.
התיקון הוסף לסעיף 3 לחוק הדגלים אשר קבע כי על מנת להחליף את דגלה הלאומי של אוסטרליה יש צורך ברוב משמעותי של בעלי זכות הבחירה במדינות ובטריטוריות האוסטרליות (אלא אם החוק יתוקן שנית בהליך החוקי הרגיל).
עד לתיקון זה החוק לא ייצג שום מנגנון להחלפת הדגל.
במרוצת השנים מושלי אוסטרליה הסמיכו חמישה דגלים וניסים נוספים על הדגל הלאומי והנס האדום.
חוק הגנה על עובדים (חשיפת עבירות ופגיעה בטוהר המידות או במינהל התקין), התשנ"ז–1997 מיועד להגנה על עובדים המתלוננים על שחיתות במקום עבודתם.
על פי ההגדרות שבחוק, הכוונה להגנה על חושף שחיתות שהתלונן על הפרת חוק או תקנות במקום העבודה או בקשר למקום העבודה, ולגבי גופים ציבוריים, גם על פגיעה בטוהר המידות או במינהל התקין.
החוק אוסר על מעביד לפטר עובד, או לפגוע בעבודתו, על שום שהגיש תלונה נגד מעבידו או נגד עובד אחר של אותו מעביד, או שסייע לעובד אחר בקשר להגשת תלונה.
במקרה של הפרת החוק, החוק מסמיך את בית הדין לעבודה ליתן צו מניעה נגד פיטורים או פגיעה בתנאי העבודה, וכן לפסוק לעובד פיצויים.
בנוסף, האיסור לפגוע בחושפי שחיתות הוא גם פלילי, והעובר עליו צפוי לעונש מאסר של עד שלוש שנים.
חוק הדיור ההולנדי, הוא חוק שנחקק בהולנד בשנת 1901 והסדיר דיור ציבורי.
החוק נכנס לתוקפו ב-1 באוגוסט 1902.
מטרת החוק הייתה: מניעת דיור בדירות ברמה נמוכה (סלאמס) והעדפת דירות ברמה גבוהה יותר.
כדי להגיע למטרה זו, הונהגו חוקים חמורים כנגד דירות ברמה נמוכה והונהג שימוש בכספי ציבור לבניית דירות ברמה גבוהה יותר.
לעיריות ניתנה סמכות להכריז על מבנה כלא ראוי למגורים וסמכות להכריח בעלי דירות לבצע שיפוצים, נאסר לבנות מבנים ולהרחיב מבנים קיימים ללא היתר בניה ועוד.
בעקבות המהפכה התעשייתית החלה נהירה המונית מהכפרים לערים (עיור).
באזורים הכפריים האבטלה הייתה גבוהה בשעה שבערים התפתחה תעשייה.
כתוצאה מכך הייתה התפוצצות אוכלוסין בערים ונוצר מחסור חמור בדיור, וכתוצאה מכך מחירי הדיור נסקו ותושבים לא יכלו יותר לעמוד בשכר הדירה ומצד שני הושכרו דירות ברמה נמוכה ביותר, ובמאה ה-19 ובתחילת המאה ה-20, רבות מהדירות היו כאלה.
כתוצאה מכך הוכרזה 'מהפכת בניה' שבה נבנו שכונות ובהן דירות חדשות בסטנדרטים בסיסיים, עם תשתית תברואתית בסיסית וחדרי מדרגות צרים מאוד.
באמסטרדם נבנו בתוך זמן קצר שכונות רבות, כגון הפייפ (De Pijp), סטאדסלידנבורט (Staatsliedenbuurt), קינקרבורט (Kinkerbuurt) ועוד.
השכונות נבנו בסגנון זהה תוך כדי השקעה מינימלית.
אזורים אחרים, כגון יורדאן (Jordaan) היו במצב אף גרוע מזה.
ברוטרדם ובהאג נבנו דירות רבות בתוך חצרות פנימיות של מבנים גדולים יותר, כך שלא יהיה ניתן לראות אותם מהרחוב ובהן משפחות שלמות הצטופפו בתנאים נוראיים, ללא אור שמש ולעיתים בתוך מרתפים, עליות גג.
חוק הדיור ההולנדי מ-1901 בא כדי לשים קץ למצב זה.
במאה ה-19 לא הייתה הדאגה לדיור חלק מהעניין הציבורי.
החל ממחצית המאה ה-19 ניסו רופאים ואנשים שבאו במגע עם אוכלוסייה ענייה לפעול למענם.
ב-1853 ביקש המלך ויליאם השלישי מ'המוסד המלכותי להנדסה' להכין דו"ח על מצב דירות הפועלים.
ב-1855 נמסר הדו"ח ובו הודגש שדירות צריכות להיות חסינות מפגעי מזג האוויר, מאווררות, בעלות מים זורמים ומערכת ביוב.
למרות הדו"ח עברה כמחצית המאה עד שהממשלה התערבה במצב הדיור.
חוק הדיור הציבורי ההולנדי היה משמעותי וחריג בהיקפו.
במסגרת החוק עודדו אגודות בניה (Woningbouwverenigingen) שבנו את הבניינים ופרט למרכזי הערים ההיסטוריים, כמעט כל הדירות בערים בהולנד נבנו בהשתתפות הממשלה והיו דיור ציבורי.
כל אזרח היה זכאי לדיור בסיסי במחירים נמוכים.
האגודה הראשונה נוסדה בעיר ארנהם כבר באמצע המאה ה-19 ובנתה מאות דירות למעמד הפועלים, דירות בנות 25 מטר מרובע שבהן התגוררו בממוצע ארבע נפשות.
שכר הדירה עמד על 1.25 גילדן לשבוע.
בארבעים השנים הראשונות של המאה ה-20 בנו אגודות דיור למעלה ממיליון דירות, בעיקר בערים.
עד למלחמת העולם השנייה, מומנו פעילותן על ידי כספי ציבור שאמורים היו להיות מוחזרים בתוך כחמישים שנה, אך בגלל השפל הגדול, התקופה הוארכה ל-75 שנה.
עד לשנת 1966 בנו אגודות הדיור לחבריהן בלבד.
לאחר מכן הוחלט שהן תוכלנה להחזיק בדירות באופן כללי, גם לא למטרת רווחת חבריהן.
כתוצאה מכך גדל מספר הדירות באחזקת אגודות הדיור מ-196 אלף ב-1947 ללמעלה מ-1.6 מיליון דירות, ובאחוזים מ-9% ל-30% ממלאי הדירות הכולל והן התעשרו מאוד ובידן כוח רב, עד ימינו.
החל משנת 1988 לא קיבלו אגודות הדיור עוד תמיכה ציבורית והן צריכות לממן פרויקטים חדשים בכוחותיהן הן, ובשנת 1994 הן התנתקו מהממשלה והפכו עצמאיות, אך הן עדיין חייבות לדאוג לדיור זול לאוכלוסייה בעלת הכנסה (יחסית) נמוכה, קבוצה הכוללת כשלושים אחוזים מאוכלוסיית המדינה.
בשנת 2000 נאמד מספר הדירות בבעלות אגודות הדיור בכ-2.36 מיליון דירות, כשאת רובן הגדול מימן הציבור בעצמו.
אגודות הדיור הפכו להיות מקצועיות יותר ועצמאיות, אך נטען כלפיהן שהן 'יושבות על כספן' ובונות הרבה פחות מדי דיור במחירים סבירים.
הן גם מואשמות בכך שהן מונעות תחרות, כיוון שהן לא בונות מספיק באופן כללי, לא מוכרות דירות שבבעלותן ולא מתאימות תקנות לרוח הזמן.
עד היום, חלק גדול מהדיור בהולנד הוא דיור ציבורי.
אך בשנות השישים חלה רפורמה ובה הממשלה החליטה להתיר דיור פרטי.
חלק מהדירות נמכרו בהדרגה לאנשים פרטיים, חברות פרטיות ואגודות הדיור החלו לבנות פרויקטים למכירה.
אך כתוצאה מההפרטה הממשלה הפסיקה לערוב לדיור לכל.
כתוצאה מכך, נוצר מחסור חמור בדיור להשכרה בהולנד, הנמשך עד היום ואף מתעצם.
חלק הדירות הפרטיות בערים הגדולות הוא קטן יחסית, בעיקר באמסטרדם ואוטרכט.
כתוצאה מהמצב, חלק גדול מהדירות עדיין נמצא בבעלות אגודות הדיור ובשכירות של דיירים מזה שנים רבות.
חוק הדיור אינו מכריח דיירים שמשכורתם עלתה לעזוב את הדיור הציבורי, וכך צעירים שקיבלו דיור בהיותם לדוגמה סטודנטים, ממשיכים לשמור על זכויותיהם ולשלם שכר דירה נמוך מאוד גם שנים רבות לאחר מכן.
מאידך, מצטרפים חדשים (צעירים, אנשים שעברו מערים אחרות, מהגרים, סטודנטים וכו') נאלצים לחכות שנים רבות (עד כחמש עשרה שנה).
האפשרות של בעלי דירות להשכיר את דירותיהם בשוק החופשי נמוכה יחסית.
ישנם חוקי הגנת דייר וכן פיקוח על מחירי הדיור להשכרה אך שוק הדירות למכירה הוא שוק חופשי.
לכן, כמעט תמיד לא ישתלם לבעל הדירה להשכיר אותה והוא יעדיף למכור אותה.
בנוסף, דירות פרטיות חייבות להיות מעל מחיר מסוים כדי שתוכלנה להיות מושכרות בשוק החופשי, אחרת אסור להשכיר אותן באופן חופשי אלא רק למטרת דיור ציבורי.
כך, מצטרפים חדשים מופלים לרעה.
הם צריכים להמתין שנים רבות בתור לדיור ציבורי, אך נבצר מהם לשכור דירות זולות בשוק החופשי.
כתוצאה מכך נוצר שוק שחור משגשג לדירות להשכרה, בו דיירים בדיור הציבורי, שלא רוצים לעזוב את דירתם, משכירים אותן בשכירות משנה, לרוב תוך כדי רווח, למצטרפים חדשים, שנאלצים לשכור אותן בניגוד לחוק וללא הגנה.
חוק הגנת החולה וטיפול בר השגה , הידוע בכינויו אובמה-קֶר (Obamacare), הוא חוק שנועד להסדיר מתן שירותי בריאות לתושבי ארצות הברית.
צמצום מספר האמריקנים שאינם מבוטחים, בעיקר על ידי חיוב מעסיקים גדולים להעניק ביטוח בריאות לעובדיהם.
מניעה מקופות החולים לפגוע במבוטחיהן ולהתחמק מכיסוי עקב החלפת מקום העבודה דרכו הם מבוטחים, או עקב טענות חברות הביטוח שהטיפולים נובעים ממצב בריאותי שקדם לתחילת הביטוח.
החוק אושר בבית הנבחרים ב-21 במרץ 2010. נשיא ארצות הברית ברק אובמה חתם על החוק למחרת.
לאחר שנבחר דונלד טראמפ לנשיאות הוא פעל לביטול החוק בהתאם להבטחות המפלגה הרפובליקנית בקמפיין הבחירות.
ב-4 במאי 2017 אישר בית הנבחרים תוכנית חדשה שגיבש הנשיא טראמפ המבטלת חלקים גדולים מתוכנית אובמה-קר, אך התוכנית לא אושרה בסנאט והחוק נשאר בתוקף.
על מנת לקדם את התוכנית ערך אובמה כינוסים ציבוריים ודיונים פומביים, הקדיש לרפורמה רבים מנאומיו, ואף ערך מסיבת עיתונאים מיוחדת בבית הלבן בשעות הפריים טיים.
במהלך קיץ 2009 עמדה הרפורמה במרכז דיון ציבורי סוער.
הרפובליקנים התנגדו לרפורמה, ובייחוד לניסיון לכלול בה "אופציה ציבורית" של ביטוח בריאות ממשלתי בנוסף לביטוחים הפרטיים.
המתנגדים טענו שהתוכנית תוביל להלאמה של מערכת הבריאות ולגידול בגרעון.
הדיון הפך לסוער וגלש להאשמות אישיות לגבי כוונותיו של הנשיא.
הוויכוח הביא לירידה בפופולריות של אובמה בסקרי דעת הקהל, והרפובליקנים התבצרו בעמדתם בתקווה שהפסד של הדמוקרטים במאבק "יהיה הווטרלו של אובמה", כפי שאמר הסנאטור הרפובליקני ג'ים דמינט.
ב-7 בנובמבר 2009 עברה גרסת בית הנבחרים לחוק ברוב של 220 תומכים מול 215 מתנגדים.
39 נבחרים דמוקרטים התנגדו לחוק ורק רפובליקני אחד תמך בה.
הסנאט, אחרי מאמצים רבים לגייס את הרוב המיוחס של 60 סנאטורים (כולם דמוקרטים) שמאפשר לעצור פיליבסטר, אישר גרסה משלו לחוק בערב חג המולד ברוב של 60 תומכים מול 39 מתנגדים.
גרסת הסנאט לא כללה את "האופציה הציבורית".
מצב העניינים הסתבך כאשר המפלגה הדמוקרטית איבדה את הרוב המיוחס בסנאט, עם בחירתו המפתיעה של הרפובליקני סקוט בראון בבחירות המיוחדות במסצ'וסטס למושב הסנאט שהתפנה לאחר פטירתו של טד קנדי בשנת 2009. עד הבחירות המושב אויש על ידי הסנאטור פול קירק, שמונה על ידי מושל מסצ'וסטס הדמוקרטי.
רבים טענו שהתפתחות זו סתמה את הגולל על רפורמת הבריאות, הן בגלל הצד הטכני של איבוד הרוב המיוחס בסנאט, והן משום שרפובליקני ניצח במרוץ לסנאט במסצ'וסטס הליברלית, על מצע של התנגדות לרפורמת הבריאות, מהווה הבעת אי אמון של הציבור ברפורמה.
גם בקרב הדמוקרטים עלו קולות שהציעו להסתפק ברפורמה מוגבלת, אולם אובמה החליט, כנראה בהשפעתה של יושבת ראש בית הנבחרים ננסי פלוסי, לא לוותר על העברת רפורמה מקיפה ולהטיל את מלוא כובד משקלו הפוליטי כדי להעבירה.
כדי לעקוף את הבעיה של איבוד הרוב המיוחס בסנאט, הוחלט שבית הנבחרים יקבל תחילה כלשונה את גרסת הסנאט, ואז יעביר הצעת חוק לתיקונים בחוק שהתקבל, שתתמקד רק בשינויים בעלי משמעות תקציבית, אותם ניתן להעביר בסנאט במסלול עוקף פיליבסטר המכונה "Reconciliation".
לאחר שאובמה חתם ביום ההצבעה על צו נשיאותי שהבטיח שגם לאחר קבלת החוק לא יהיה מימון פדרלי להפלות מלאכותיות הוסרה ההתנגדות של קבוצת דמוקרטים מתנגדי הפלות ונסללה הדרך לקבלה בבית הנבחרים של גרסת הרפורמה שעברה בסנאט בסוף 2009.
החוק התקבל ברוב של 219 צירים שכולם דמוקרטים, מול 212 צירים שכללו את כל הרפובליקנים וכ-30 דמוקרטים.
מיד אחר כך אישר בית הנבחרים את חבילת התיקונים לחוק, ושלח אותה לאישור הסנאט.
התפלגות ההצבעה בבית הנבחרים לפי נציגי המחוזות בקונגרס → הנציגים הדמוקרטיים אשר הצביעו בעד → הנציגים הדמוקרטיים אשר הצביעו נגד → הנציגים הרפובליקנים אשר הצביעו נגד → מחוזות ללא נציגים בקונגרס
התפלגות ההצבעה בסנאט לפי מדינות → שני נציגים דמוקרטים תמכו → נציג דמוקרטי אחד תמך ונציג רפובליקני אחד התנגד → נציג רפובליקני אחד התנגד ונציג רפובליקני אחד לא הצביע → שני הנציגים הרפובליקנים הצביעו נגד החוק
הרפובליקנים בקונגרס המשיכו להתנגד לחוק, ועד פברואר 2016 הם ניסו לבטל את כולו או חלקים ממנו יותר מ-60 פעמים.
ההבטחה לבטל את החוק ולהחליפו הייתה חלק מהותי בקמפיין של דונלד טראמפ לקראת הבחירות לנשיאות ארצות הברית 2016. מיד לאחר השבעתו לנשיאות, חתם טראמפ על צו נשיאותי בו הוא הורה להשעות את כל הסעיפים בתוכנית המהווים נטל פיננסי על מדינות, חברות או אנשים פרטיים.
השפעתו העיקרית של הצו, שבוטל ב-28 בינואר 2021 על ידי ג'ו ביידן, הייתה סמלית, וייתכן שבעקבותיו הכריז ה-IRS, בפברואר אותה שנה, שאזרחים לא יידרשו להצהיר בטפסי המס שהם מגישים בכל שנה האם הם רכשו ביטוח בריאות או לא.
במרץ 2017 הציג יושב ראש בית הנבחרים פול ראיין תוכנית לביטול והחלפת אובמה-קר, שכללה חקיקת תיקונים לחוק, ללא ביטולו הגמור, ביטול סעיפים מרכזיים דרך צווים נשיאותיים והצעות לחקיקה עתידית בנושא.
ב-4 במאי 2017 הצביע בית הנבחרים של ארצות הברית בעד ביטול החוק, ובמקומו אישר את תוכנית הבריאות החדשה של הנשיא טראמפ, אך הסנאט לא אישר אף אחת מההצעות החלופיות שהציעה המפלגה הרפובליקנית בשל התנגדות 3 סנטורים רפובליקאים: סוזן קולינס, ליסה מרקאוסקי וג'ון מקיין.
בדצמבר 2017 חתם טראמפ על חוק שבמסגרתו קוצצו מיסים שונים.
בין השאר, החוק הוריד את סכום הקנס לאזרחים שיבחרו לא לרכוש ביטוח בריאות ל-0. החוק ביטל את החובה לרכוש ביטוח באופן מעשי, על אף שהיא נותרה באופן רשמי חלק מהחוק.
החוק כולל עשרה פרקים ("Titles").
כל הפרקים, מלבד פרק 8 שבוטל, יושמו באופן מלא או חלקי.
פרק ראשון: ביטוח בריאות איכותי ובר השגה לכל האמריקאים
חלק זה מתמקד ברגולציה של שוק הביטוח הפרטי ומכיל את מרבית הסעיפים המשמעותיים ביותר בחוק.
הוא הארוך ביותר, וכולל הוצאות בסך 591 מיליארד דולר.
תת-פרק זה מכיל מספר איסורים והוראות שנועדו למנוע מחברות ביטוח להפלות מבוטחים על בסיס ההיסטוריה הרפואית שלהם, להגביר את שקיפות המידע, לחייב חברות ביטוח לספק שירותים מסוימים ולהסדיר את היחסים בין חברות הביטוח למבוטחים.
בין השאר, נאסר על חברות ביטוח להציע פוליסות ביטוח שקובעות מכסה מקסימלית לכיסוי הוצאות רפואיות במשך כל החיים של המבוטח ופוליסות ביטוח שקובעות מכסה מקסימלית שנתית בלתי-הגיונית להוצאות הרפואיות של המבוטח.
ביחס להיסטוריה הרפואית של המבוטח, נקבע בחוק שחברות ביטוח לא יכולות למנוע ביטוח רפואי מאנשים בעלי בעיות רפואיות קודמות ולא יכולות לבטל את הפוליסה של מבוטח רק מפני שהוא חלה.
דרך נוספת שבה החוק מרחיב את זמינות הביטוח למבוטחים פוטנציאליים היא חיוב חברות הביטוח לאפשר להורים להוסיף לפוליסת הביטוח שלהם ילדים עד גיל 26. החוק אוסר גם אפליה על בסיס שכר - מעסיקים שמספקים ביטוח לעובדיהם לא יכולים להגביל את הזכאות לביטוח על בסיס שכר של עובדים במשרה מלאה.
בנושא שקיפות והסדרה, החוק מסמיך את מזכיר הבריאות ושירותי האנוש של ארצות הברית לקבוע נהלים מחייבים לדיווח של חברות הביטוח על איכות הטיפול, בטיחות המטופל וכדומה.
בנוסף, המזכיר מוסמך ליצור נוסח סטנדרטי לפוליסות ומסמכים אחרים, על מנת לאפשר למבוטחים להשוות בין פוליסות ביטוח שונות.
החוק כולל גם הוצאות שנועדו להבטיח העברת מידע מהימן לצרכנים.
חברות ביטוח מחויבות ליצור הליך מסודר לערעורים.
החוק קובע שחברות ביטוח חייבות לפרסם איזה חלק מתוך ההכנסות שלהם ממכירת פוליסות הוצא על שירותים רפואיים.
חברות ביטוח חייבות להוציא לפחות 80% מהכסף שקיבלו בפרמיות על שירותים רפואיים, עבור לקוחות פרטיים וקבוצות קטנות, כך שניתן להשתמש בעד 20% מההכנסה ממכירת פוליסות על צרכים אדמיניסטרטיביים או לרווח.
עבור קבוצות גדולות, החובה היא להוציא לפחות 85%.
בנוסף, תת-פרק זה כולל הוראות שמטרתן להבטיח את הכללתם של שירותים חיוניים מסוימים בפוליסות ביטוח.
בין השאר, פוליסות ביטוח חייבות לכלול כיסוי לחיסונים וטיפול רפואי מונע.
בנוסף, החוק המקורי קבע שפוליסות ביטוח חייבות לכלול כיסוי לאמצעי מניעה, בדיקת הריון ושירותים אחרים שקשורים לבריאות האישה ולהריון, אך הוראה זו צומצמה על ידי בית המשפט העליון וממשל טראמפ.
תת-פרק זה כולל הוראות ליצירת תוכניות זמניות, שנועדו לאפשר באופן מיידי לאזרחים שלא היו יכולים להשיג ביטוח לרכוש פוליסת ביטוח.
בנוסף הוא כולל הוראה ליצירת פורטל אינטרנט לרכישת פוליסות ביטוח ולהספקת מידע על פוליסות שונות.
החוק מבטיח גישה מיידית לאנשים בעלי בעיות רפואיות קודמות על ידי יצירת תוכנית זמנית (עד 2014) עבורם, והקצאה של 5 מיליארד דולר לצורך זה.
בנוסף, הוא יוצר תוכנית זמנית שעוזרת למעסיקים לספק פוליסות ביטוח לאנשים בגילים 55–64 אשר פרשו מוקדם לגמלאות.
גם לתוכנית זו הוקצו 5 מיליארד דולר.
תת פרק זה כולל הוראות שונות למניעת הפליה של צרכנים.
בין השאר, פוליסות ביטוח עבור יחידים וקבוצות קטנות יכולות להשתנות ממבוטח למבוטח רק בהתאם למבנה המשפחה, מיקום גאוגרפי, הערך של הפוליסה, גיל וצריכת טבק.
החוק קובע שחברות הביטוח חייבות לקבל כל אדם או מעסיק שפונה כדי לרכוש ביטוח במהלך תקופת זמן שנתית שמוגדרת כתקופה לרכישת ביטוח.
חברות הביטוח חייבות לאפשר למבוטחים לחדש את הפוליסה שלהם, מבלי להתייחס למצבם הרפואי או למידת השימוש שלהם בשירותים רפואיים כאלה או אחרים.
אסור להן למנוע ביטוח על בסיס בעיות רפואיות קודמות או מצב בריאותי.
גם אפליה כלפי ספקים של שירותי רפואה אסורה.
כדי למנוע אובדן ביטוח של עובדים שפוטרו או פרשו מעבודתם או חוו אירוע משמעותי אחר בחייהם, החוק מבטיח את האפשרות של מבוטחים שאיבדו ביטוח בגלל אירוע משמעותי בחייהם לרכוש ביטוח גם מחוץ לתקופה המיועדת לרכישת פוליסות שנתיות.
בנוסף, קיים איסור על תקופת המתנה של יותר מ-90 ימים.
תת-פרק זה כולל הוראות לגבי יצירה של ארגונים בכל מדינה שדרכם אנשים יכולים לרכוש ביטוח בריאות.
הוא קובע שכל תוכנית ביטוח שזכאית להשתתף בשוקי ביטוח אלה חייבת לכלול הטבות בסיסיות (כגון, שירותי מעבדה, רפואת חירום, תרופות מרשם, בריאות הנפש, אשפוז והוצאות שיקום).
בנוסף, החוק מחלק פוליסות ביטוח ליחידים ולקבוצות קטנות לארבעה סוגים, על פי מידת הכיסוי של הוצאות המבוטח: ברונזה (60%), כסף (70%), זהב (80%), פלטינה (90%).
כתגובה לחשש שהממשל יעשה בחוק שימוש כדי לעודד הפלות או כדי למנוע הפלות, תת-פרק זה כולל מספר הוראות בהקשר זה.
נקבע בו שחברות הביטוח לא יידרשו לכלול בפוליסות כיסוי להפלות מלאכותיות, וכל פוליסה מאושרת תפרט באופן מפורש האם היא לא כוללת כיסוי להפלות בכלל, כוללת כיסוי להפלות רק במקרי קיצון, כגון אונס, או כוללת כיסוי להפלות בכל המקרים.
חברות הביטוח והמדינות לא יכולות לעשות שימוש בכספים שהגיעו מהממשל הפדרלי לצורך מימון הפלות.
עם זאת, מדינות יכולות לבחור לחייב פוליסות לכלול כיסוי של הפלות.
על מזכיר הבריאות של ארצות הברית לוודא שבשוק של כל מדינה ישנה לפחות תוכנית ביטוח אחת שלא כוללת כיסוי להפלות ולפחות אחת שכוללת כיסוי להפלות.
במקור התכוונו מנסחי החוק לכלול בו "אופציה ציבורית" - תוכנית ביטוח פדרלית שתנוהל על ידי הממשלה ותתחרה בתוכניות ביטוח פרטיות.
עם זאת, סעיף זה לא אושר בסופו של דבר.
סעיף נוסף שאושר, אך מעולם לא יושם, מאפשר יצירה של תוכניות ביטוח שיוצעו ביותר ממדינה אחת.
סעיף אחר שכן אושר בתת-פרק זה יוצר תוכנית פדרלית לסיוע להקמת קואופרטיבים ללא מטרת רווח, אשר יספקו ביטוח וינוהלו על ידי הצרכנים.
לצורך תוכנית זו הוקצבו 6 מיליארד דולר.
נכון ל-2021 רק 3 מתוך 23 הקואופרטיבים שהוקמו שרדו.
חלק זה של החוק כולל גם אמצעים זמניים להגנה על חברות ביטוח שיאלצו לקבל מבוטחים בעלי סיכון גבוה בשנים 2014–2016. החוק כולל שלושה אמצעים, דרכם העביר הממשל כספים מתוכניות שאליהן נרשמו מעט מבוטחים בסיכון גבוה לתוכניות שאליהן נרשמו הרבה מבוטחים בסיכון גבוה.
בדצמבר 2014 עברה בקונגרס חקיקה שהגבילה את היכולת של הממשל להשתמש באמצעים אלה.
עם זאת, באפריל 2020 קבע בית המשפט העליון שהממשל מחויב להעביר התשלומים שהובטחו לחברות שלקחו עצמן מבוטחים בסיכון גבוה.
תת-פרק זה כולל הוראות שונות שיוצרות תמריצים להצטרפות לשוק ביטוח הבריאות.
בין השאר הוא כולל זיכוי מס בגין תשלום על ביטוח, לשם הקלה על רכישת ביטוח, הנחות על השתתפות עצמית לבעלי הכנסה נמוכה.
וזיכוי מס לבעלי עסקים קטנים בגין תשלומים על ביטוח לעובדיהם.
תת-פרק זה כולל חלק הוראות שמחייבות אזרחים לרכוש ביטוח או לשלם קנס ומחייבות מעסיקים גדולים להציע ביטוח לעובדיהם.
זהו אחד החלקים מעוררי המחלוקת בחוק.
ההוראות חייבו, החל מ-2014, את מרבית אזרחי ארצות הברית לרכוש ביטוח בריאות מינימלי וקבעו מס שעל אזרחים שלא רכשו ביטוח בריאות מינימלי לשלם לרשות המיסים של ארצות הברית.
מספר קבוצות, כגון אזרחים מתחת לקו העוני ואזרחים שמשתייכים לעמים ילידים פטורות מחובה זו.
הוראה זו בוטלה באופן מעשי בשנת 2017 במסגרת "חוק קיצוצי המס", שנכנס לתוקף בשנת המס 2019 וקבע שהקנס על אי-רכישת ביטוח יהיה 0$.
לגבי מעסיקים, נקבעו בחוק הוראות שמחייבות מעסיקים גדולים (יותר מ-50 עובדים במשרה מלאה) להציע לכל הפחות ביטוח בסיסי ללא פחות מ-95% מעובדיהם שמועסקים במשרה מלאה, או לשלם קנס של 2,700 דולר (נכון לינואר 2021) לכל עובד.
תת-פרק זה כולל הוראות שונות שאינן קשורות באופן ברור זו לזו.
בין השאר, הוא כולל הוראות על הבטחת שקיפות ופרסום נתונים על ידי הממשל ואיסור על הפליה נגד ספקים של שירותי בריאות שאינם מספקים שירות של התאבדות בסיוע רפואי.
פרק שני: תפקידן של תוכניות ציבוריות
כותרתו של הפרק השני היא "Role of Public Programs", והוא כולל הוראות שמטרתן להרחיב תוכניות ביטוח ציבוריות, בעיקר מדיקייד , תוכנית שמנוהלת דרך המדינות השונות, במימון חלקי של הממשל הפדרלי, ואשר מטרתה לסייע לאנשים בעלי הכנסה נמוכה.
עלות יישום חלק זה היא 459 מיליארד דולר והוא כולל הכנסות לממשל הפדרלי בסך 53 מיליארד דולר.
לפני שנכנס החוק לתוקף, רק אנשים בקבוצות מסוימות, כגון אנשים מבוגרים, נכים, הורים עם הכנסה נמוכה מאוד ונשים בהריון היו יכולים להירשם למידקייד.
תת-הפרק הראשון מאפשר למדינות לבחור להצטרף לתוכנית מדיקייד מורחבת שמרחיבה את הזכאות למדיקייד.
תוכנית מדיקייד המורחבת מאפשרת לכל אדם שהכנסתו היא מתחת ל-138% מקו העוני הפדרלי (הכנסה שנתית של 17,609 דולר, נכון לשנת 2020) להירשם.
החוק מפרט גם את אופן חישוב הזכאות ואוסר על המדינות להתייחס לבעלות על נכסים לצורך חישוב הזכאות.
החוק קבע גם השתתפות רחבה יותר של הממש הפדרלי במימון התוכנית, ונקבע בו שבין השנים 2014–2016 הממשל הפדרלי ישלם 100% מההוצאות על נרשמים שלא היו זכאים להשתתף בתוכנית קודם לכן.
החוק קבע במקור שמדינות שלא יבחרו להשתתף בתוכנית המדיקייד המורחבת יאבדו את האפשרות להשתתף בתוכנית מדיקייד, גם בתנאי התוכנית שהיו קיימים לפני שעבר החוק.
מטרת הוראה זו הייתה לחייב באופן מעשי את כל המדינות להצטרף, מתוך הנחה שפוליטיקאים בכל המדינות יימנעו מלקבל החלטה שתגרום לאנשים רבים לאבד את יכולתם להשתתף בתוכנית או לאבד את המימון הפדרלי שהוצע כחלק מהתוכנית.
עם זאת, בית המשפט העליון קבע בשנת 2012 שהוראה זו אינה חוקתית.
כתוצאה מהחלטה זו, תוכנית מדיקייד המורחבת לא מוצעת בכל המדינות, ונכון לשנת 2021, שתים-עשרה מדינות לא משתתפות בה.
בנוסף למדיקייד, החוק כלל גם הארכה עד 2015 של תוכנית CHIP (Children's Health Insurance Program), תוכנית שמטרתה לסייע לילדים במשפחות שהכנסתן נמוכה אך אינה נמוכה מספיק כדי להשתתף במדיקייד.
בשנת 2015 התוכנית הוארכה שוב עד 2017. תוקף התוכנית פג בסוף ספטמבר 2017, אך בשנת 2018 התוכנית הוארכה עד שנת 2027.
החוק כלל מספר שינויים בתוכניות מדיקייד ו-CHIP, כגון פישוט של תהליך הרישום וכיסוי של מרכזי לידה עצמאיים במסגרת התוכנית, מתן רשות למדינות להרחיב את התוכניות בדרכים מסוימות, הגדלת החזרים על תרופות מרשם וביטול החרגה של תרופות מסוימות מהתוכנית.
פרק שלישי: שיפור האיכות והיעילות של שירותי הבריאות
כותרתו של החלק השלישי היא "Improving the Quality and Efficiency of Health Care" ומטרתו היא לשפר את איכות שירותי הבריאות, או לפחות לא לפגוע בו, תוך הפחתת ההוצאות של הממשל הפדרלי.
הוא כולל הוצאות בסך 54 מיליארד דולר.
משרד התקציבים של הקונגרס (CBO) העריך שבשנים 2010–2019 ההוראות שכלולות בחלק זה יובילו לחיסכון של 290 מיליארד דולר.
חלק זה כולל גם רפורמה בתוכנית המדיקר, שייעודה הוא תמיכה באזרחים בגיל 65 ומעלה ותוכנית לתמיכה בקהילות שאינן קרובות למרכזים עירוניים.
פרק רביעי: מניעה של מחלות כרוניות ושיפור בריאות הציבור
הוא כולל הוצאות בסך 18 מיליארד דולר והכנסות בסך 1 מיליארד דולר.
הפרק עוסק בבריאות הציבור, במניעה של מחלות כרוניות ושיפור היחס של הציבור לנושאים כגון תזונה בריאה, הנקה וכדומה.
בין השאר, החוק כונן ועדה פדרלית בין-משרדית לקידום בריאות הציבור, קרן פדרלית להשקעה ברפואה מונעת ובריאות הציבור, הוראות לקידום רפואה בקהילה , השקעה בקמפיינים לחינוך בנושא רפואה מונעת, מענקים לקידום מרכזי רפואה בבתי ספר וקידום רפואה מונעת בתחום רפואת השיניים, כולל לילדים ונשים בהריון.
הפרק הרביעי כולל גם הוראות לכיסוי של ביקור שנתי אצל רופא ויצירה של תוכנית מונעת אישית ללא עלות, למבוטחים במסגרת מדיקר, והסרה של חסמים לרפואה מונעת במסגרת תוכנית זו ותוכנית המדיקייד.
כמו כן, החוק כולל הרשאה לממשל הפדרלי לרכוש חיסונים באופן מרוכז, לצורך שיפור הבריאות של קהילות.
בתחום התזונה, החוק מחייב מסעדות שהן חלק מרשתות מזון בעלות יותר מ-20 סניפים להציג מידע לגבי הערכים תזונתיים של מוצרים בתפריטן (יושם במאי 2018).
בנוסף, החוק שינה את "חוק תנאי העבודה ההוגנים של 1938" כך שמעסיקים עם יותר מ-50 עובדים מחויבים לתת לאימהות מניקות זמן הפסקה הגיוני, שאורכו אינו מפורט, כדי להניק או לשאוב חלב.
הפרק כולל הוראות ותקציבים לקידום מחקר על בריאות הציבור ואיסוף נתונים לגבי אי-שוויון בתחום.
פרק חמישי: כוח עבודה בתחום הבריאות
כותרתו של החלק החמישי היא "Health Care Workforce", והוא מכיל מספר מצומצם של הוראות לגבי מענקים והתמחויות.
הפרק כולל הוצאות בסך 18 מיליארד דולר.
הפרק כולל הוראה ליצירת ועדה לאומית לבחינת מצב כוח העבודה בתחום הבריאות, אך הקונגרס מעולם לא הקציב כספים לפעילות הוועדה ונכון ליוני 2021 היא מעולם לא התכנסה (אף שמונו חברי ועדה).
במסגרת הפרק הובטחה הגדלה של המימון הפדרלי להלוואות לצורך לימודים בתחומי הרפואה והבריאות, ושיפור של תנאי ההלוואות, זאת במטרה להגדיל את ההצע של כוח העבודה בתחום.
עיקר המענקים שכלולים בפרק מיועדים לשיפור ההכשרה של עובדים בתחום.
הפרק השישי כולל הוראות שמטרתן לשפר את השקיפות בתחום ביטוח הבריאות ולמנוע הונאות.
הפרק כולל הוצאות בסך 3 מיליארד דולר והכנסות בסך 7 מיליארד דולר.
בין השאר, הפרק מרחיב את המגבלות הקיימות על הפניית מטופלים שמשתתפים בתוכנית מדיקר למוסדות או שירותים בבעלות הרופא המפנה, ואוסר על הפניה לבתי חולים בבעלות הרופאים (למעט אלה שקיבלו אישור לפני פברואר 2010).
ספקים ויצרנים של תרופות ומוצרים רפואיים אחרים נדרשים לדווח על העברת כספים לרופאים או למוסדות שמספקים שירותי רפואה.
בתי מרקחת מחויבים לדווח למזכיר הבריאות על אחוז התרופות הגנריות שהם מספקים ועל עסקאותיהם עם חברות התרופות.
המידע שנמסר למזכיר הבריאות חסוי בפני הציבור.
הפרק דורש גם מבתי אבות ומרכזים סיעודיים אחרים, שמקבלים מטופלים בעלי מדיקר או מדיקייד, לאסוף מידע על בעלות ומנהל ולהעבירו למזכיר הבריאות אם יידרשו לכך.
הפרק כולל גם מספר תוכניות למטרות ספפציפיות, כגון תוכנית להדרכת נותני שירות רפואי על טיפול בדמנציה והתעללות ותוכנית לשיפור הצדק כלפי אנשים מבוגרים (Elder Justice Act).
בנוסף, הפרק מסמיך את מזכיר הבריאות ליצור טפסים סטנדרטיים לקבלה ורישום של תלונות, והוא כולל הוראות שונות שמטרתן לאכוף כללים של אתיקה רפואית.
פרק שביעי: שיפור גישה לטיפולים רפואיים חדשניים
כותרתו של הפרק השביעי היא "Improving Access to Innovative Medical Therapies", הוא לא מכיל הוצאות כלשהן וכולל הכנסות בסך 7 מיליארד דולר.
הפרק מאמץ חוק, שעבר בשנת 2009, ואשר אמור להקל על אישור תרופות גנריות על ידי מנהל המזון והתרופות האמריקאי.
בנוסף, הוא מרחיב תוכנית קיימת משנת 1992 (340B Drug Pricing Program), שמטרתה לאפשר לבתי חולים שמשרתים קהילות נזקקות לרכוש תרופות מיצרנים במחיר מופחת.
פרק שמיני: ביטוח לאומי ארוך טווח (בוטל)
הפרק השמיני כונה "Community Living Assistance Services and Supports" או "CLASS Act", והוא כולל תוכנית לביטוח סיעוד לאומי, וולונטרי בניהול הממשלה הפדרלית.
חלק זה של החוק בוטל רשמית בינואר 2013, לאחר שממשל אובמה הכריז, באוקטובר 2011, שלא ניתן ליישמו.
הפרק השלישי כולל הוראות שנועדו ליצור הכנסות לממשל הפדרלי.
ההערכה של משרד התקציב של הקונגרס (CBO) בשנת 2010 הייתה שסעיפי הפרק ייצרו הכנסות בסך 438 מיליארד דולר בשנים 2010–2019. לפי מחקר שפורסם ביולי 2020 ההכנסות בפועל כתוצאה מסעיפים אלה היו 330.2 מיליארד דולר באותן השנים.
יותר מחצי מסכום זה הגיע מהעלאת מיסים על אנשים בעלי הכנסה שנתית גבוהה (מעל 200,000 דולר ליחידים ו-250,000 דולר לזוגות נשואים).
פרק עשירי: שירותי רפואה לאינדיאנים
החלק העשירי אישר מחדש את "חוק שיפור שירותי הרפואה לאינדיאנים" (Indian Health Care Improvement Act) והכניס בו מספר שינויים.
החוק עבר לראשונה בשנת 1976 ואושר מחדש בשנת 1992, אך מאז שנת 2000 יישומו היה נתון לאישור תקציבים שנתי בקונגרס.
פרק זה הפך את החוק לקבוע, ללא צורך באישור מחדש בעתיד.
הוא מוסיף מספר שירותים לשירות הבריאות לאינדיאנים, כגון הרחבה של שירותי בריאות הנפש וטיפול התנהגותי.
לפי דוח של מחלקת הבריאות ושירותי האנוש של ארצות הברית מיוני 2021, ל-31 מיליון אמריקאים יש פוליסת ביטוח שהתאפשרה בעקבות החוק או הושפעה ממנו.
מתוך אלה: 11.3 מיליון אנשים נרשמו לתוכניות ביטוח שמסופקות דרך שוקי ביטוח הבריאות (health insurance marketplaces) שנוצרו בעקבות החוק; 14.8 מיליון נרשמים חדשים לתוכניות מדיקייד , שלא היו זמינות עבורם קודם לכן; ומיליון אנשים נרשמו לתוכנית הבריאות הבסיסית שמסופקת על פי החוק.
בנוסף לשלוש קבוצות אלה (27.1 מיליון אנשים), 4 מיליון אמריקאים שכבר היו זכאים למדיקייד נרשמו לתוכנית זו אחרי שעבר החוק.
יישום החוק החל באופן הדרגתי ביוני 2010, עם כניסתן לתוקף של תקנות לזיכויי מס לחלק מבעלי העסקים הקטנים שמספקים ביטוח לעובדיהם.
ביולי החל הממשל ביישום תוכנית ביטוח לאנשים שנדחו על ידי חברות ביטוח פרטיות בשל בעיות רפואיות קודמות.
בינואר 2011 קבע שופט פדרלי בפלורידה שהחוק אינו חוקתי.
בית המשפט העליון הסכים לדון בעתירה, שמכונה "הפדרציה הלאומית של עסקים עצמאיים נגד סבליוס".
בינואר 2012 אישר בית המשפט העליון את מרבית חלקי החוק, אך פסל את הסעיפים שהתנו את המשך השתתפות המדינות בתוכנית המדיקייד בהסכמתן ליישום התוכנית המורחבת שנקבעה בחוק.
כתוצאה מההחלטה, הבחירה אם להשתתף בתוכנית המדיקייד המורחבת נותרה בידי המדינות.
עד ינואר 2014 בחרו 24 מדינות ומחוז קולומביה להרחיב את תוכניות המדיקייד.
מדינות אלה הכילו כמחצית מאוכלוסיית היעד של תוכנית המדיקייד (אנשים בעלי הכנסה נמוכה שאינם זכאים למדיקייר).
12 מדינות נוספות הצטרפו בהמשך, ונכון ל-2019 המדינות שבחרו להרחיב את התוכנית מכילות כ-64% מאוכלוסיית היעד.
בשנת 2011 הודיעה מזכירת הבריאות קתלין סבליוס שהפרק השמיני בחוק, שיעודו היה יצירה של ביטוח סיעוד וולונטרי בניהול הממשל הפדרלי אינו ניתן ליישום.
באוגוסט 2012 הכריז הממשל על תקנה, בהתאם לסמכות שמוקנה על ידי החוק, אשר תחייב תוכניות ביטוח לספק אמצעים למניעת הריון.
תוקפה של החלטה זו, לגבי מעסיקים פרטיים שלהם התנגדות למניעת הריון מסיבות מוסריות או דתיות, בוטלה על ידי בית המשפט העליון בשנת 2014. לגבי ארגונים שאינם למטרת רווח, צו נשיאותי שנחתם על ידי דונלד טראמפ, ואושר בשנת 2020 על ידי בית המשפט העליון, פטר אותם מציות לתקנה זו.
בחירתו מחדש של ברק אובמה בשנת 2012 הבטיחה את הישרדותו של החוק בארבע השנים הבאות.
עם זאת, המשך יישום החוק לווה בקשיים.
באוקטובר 2013, תקלות טכניות באתר HealthCare.gov , שמשמש את שוק הביטוח הפדרלי ב-36 מדינות, הובילו לסגירתו עד דצמבר אותה שנה.
חלק משוקי הביטוח שנוהלו באופן עצמאי על ידי המדינות חוו גם כן בעיות.
בינואר 2014 נכנסו לתוקפן מרבית תקנות החוק שלא היו בתוקף עד אז.
עד ראשית אפריל 2014 נרשמו לתוכנית 7.1 מיליון אמריקאים ולכן הודיעה מזכירת מחלקת הבריאות ושירותי האנוש של ארצות הברית, קתלין סבליוס על פרישתה מן התפקיד.
פרישה זו הגיעה בעקבות קשיים חמורים ביישום החוק ובעיתוי של שבוע לאחר סיום תקופת ההרשמה הראשונה לרפורמת הבריאות.
בנובמבר 2014 הכריז הממשל על יעד מצטרפים חדש של 9.1 מיליון איש עד אפריל 2015 מתוך 30 מיליון המבוטחים הפוטנציאלים.
ביוני 2015 היו 26 מיליון אזרחים בלתי מבוטחים לעומת 42 מיליון בשנת 2012. בדצמבר 2015 היו 17 מיליון מבוטחים ואחוז הבלתי מבוטחים ירד לראשונה מתחת לרף 10% מהאוכלוסייה.
ב-28 ביוני 2012 פסק בית המשפט העליון של ארצות הברית ברוב של 4–5 שופטים, כי דרישה זו חוקתית תחת סמכות המיסוי של הקונגרס, שמוענקת לו בפרק הראשון לחוקה.
את דעת הרוב כתב נשיא בית המשפט העליון, ג'ון רוברטס.
ב-25 ביוני 2015 הוכרעה עתירה נוספת באשר לחוקיות הטבות המס הפדרליות, המיועדות עבור מדינות שלא פתחו שווקים מקוונים למכירת ביטוח בריאות משלהם.
Burwell", רוב של 3–6 שופטים אישר מרכיב מרכזי זה בחוק.
ביוני 2021 דחה בית המשפט העליון, ברוב של 7 שופטים מול 2, עתירה נוספת נגד החוק.
העותרים טענו שלאחר שהוריד הקונגרס את הקנס לאזרחים שלא ירכשו ביטוח בריאות ל-0, לא ניתן עוד להצדיק את חוקתיות החוק כשימוש לגיטימי של הקונגרס בסמכותו להטיל מיסים.
שופטי הרוב טענו שלעותרים, טקסס, 17 מדינות נוספות ושני עותרים פרטיים, אין זכות עמידה, והם לא עסקו בטענות המהותיות של העותרים.
סטיבן ברייר כתב את דעת הרוב.
בקרב אזרחים רבים עלתה ביקורת בדבר עלות הביטוח שעשויה להגיע לכדי 432 דולר לחודש לאדם, מה שהופך אותה ללא ניתנת להשגה עבור האוכלוסייה החלשה אליה התכוון המחוקק להגיע.
כמו כן נשמעה ביקורת בדבר חוסר היכולת לשמור על הרופא המטפל הקודם וכן חוסר בהירות בדבר היקף הכיסוי הביטוחי.
חוק הגנת השכר, תשי"ח-1958, חוקק בשנת 1958 במטרה להסדיר את תשלום השכר לעובדים שכירים במשק.
הסוגיות בהן עוסק החוק הן סוגיות בסיסיות כגון אופן התשלום, מועדי תשלום והלנת שכר, ניכויים, עיקולים, מועד לתשלום פיצויים, מועד לתשלום קצבה ועוד.
חוק הגנת השכר הוא חוק מגן ונחשב בעת חקיקתו לחוק מתקדם ביחס לקיים בעולם באותה תקופה.
כיתר חוקי המגן זהו חוק קוגנטי - העובד אינו יכול לוותר על הזכויות המגיעות לו לפי החוק.
חוק זה עולה בקנה אחד עם הגישה החד משמעית של המשפט העברי שאוסר על הלנת שכר ומשווה את האיסור הזה לדיני נפשות "ביומו תתן שכרו, כי עני הוא ואליו הוא נושא נפשו".
שוק העבודה בישראל באותה תקופה היה צעיר לא מוסדר, אנשים התפרנסו בדוחק והיצע העבודות היה מצומצם.
המעסיקים היו מודעים היטב לביקוש הגובר לעבודה, בין היתר בעקבות גלי העלייה לארץ, וניצלו לעיתים לרעה את ההזדמנות שנפלה בחלקם - שכר העבודה נקבע באופן שרירותי, העובדים הועסקו שעות רבות מדי יום ולא תוגמלו על שעות נוספות ועבודה בחגים ובשבתות.
הלנת שכר נחשבה לתופעה שגרתית ולא חריגה.
העובדים שלרוב לא היו מאורגנים ומיוצגים לא התלוננו, ולא השביתו את מקום העבודה במטרה לשפר את תנאי העסקתם.
העובדים לא היו מודעים לזכויות שלהם ולא פנו לערכאות משפטיות כדי לתבוע את מימוש זכותם הבסיסית.
אולם, המחוקקים לא צפו פני עתיד והחוקים לא סגרו את כל הפינות.
חוק הגנת השכר בנוסחו דאז הותיר פרצות רבות שנוצלו לרעה על ידי המעסיקים.
גם בתי הדין לעבודה נדרשו לפסוק לפי החוקים החסרים ולקבוע פרשנויות והלכות פסוקות שהובילו את המחוקק לבצע תיקונים בחקיקה, וזאת על מנת להגן על העובדים מפני המעסיקים.
על רקע זה קבע בית הדין הארצי לעבודה בערעור שהובא בפניו בשנת 1972 (לב/32/3 ארצי, מרלן פרוימוביץ' נ דן בר אדון): "בית-הדין רואה חובה להפנות את תשומת הלב של הגורמים האחראיים לביצוע "חוקי מגן" שבמשפט העבודה, למצב העגום הקיים בתחום יישומם וקיומם של חוקים אלה.
בחוקים אלה ניתן ביטוי למדיניות סוציאלית מעבר לאינטרס של הפרט הנוגע בדבר, והם כוללים הוראות המחייבות סדרי רישום, תיעוד ופיקוח.
קיום הוראות אלה חיוני לצורך בירור תביעות משפטיות הקשורות בחוקים אלה.
כמו כן יתרום הדבר למניעת התדיינות מיותרת ויביא לפישוט ההליכים המשפטיים".
תיקון 24 לחוק הגנת השכר
המחוקק נענה לרוח הפסיקות המנשבות מכיוון בתי הדין לעבודה וערך מספר תיקוני חקיקה והתקין תקנות תחת חוק הגנת השכר, מרבית התיקונים היו מינוריים וטכניים בעיקרם.
התיקון המהותי והמהפכני ביותר היה בשנת 2008 בסעיף 24 לחוק הגנת השכר.
התיקון קבע את הנתונים שיש לפרט בתלוש המשכורת וקובע את האחריות הפלילית והאזרחית של מעסיקים שיפרו את הוראות החוק.
הגדלת השקיפות של העובד לסעיפים השונים המרכיבים את משכורתו, אפשרה לחזק את מעמד השכירים במשק.
אחד הנתונים שיש להציג בתלוש הוא מספר שעות העבודה וימי העבודה שעבד העובד בחודש התשלום, ותקן השעות והימים בחודש זה.
עיקר הפסיקות לאחר התיקון בסעיף 24 לחוק טיפלו במעסיקים שלא הרימו את נטל ההוכחה המחייב אותם להמציא את רישום השעות העבודה בפועל של העובד שתבע אותם על אי תשלום מלוא השעות או חלקן.
דרכים לתשלום השכר - את שכר העבודה יש לשלם במזומנים, אך קיימת האפשרות שישולם בשיק או בהמחאת דואר או בהעברה לחשבון הבנק של העובד, לפי חוזה העבודה.
שכר העבודה מגיע ישירות לעובד, אלא אם נתן הוראה בכתב שהמשכורת יכולה להגיע אליו דרך קרוב משפחה, או חבר לעבודה.
במקרה שהעובד נפטר ועדיין מגיעה לו משכורת, היא תעבור להוריו, לבן הזוג, או לילדים.
הגנה מעיקול, העברה או שעבוד - כאשר מוטל על שכרו של העובד עיקול או שעבוד, יש להותיר לעובד סכום מסוים למחייתו, שלא יעוקל או ישועבד.
הגנה זו אינה חלה כאשר העיקול או השעבוד הם לשם תשלום מזונות.
מועד תשלום השכר - שכר עבודה חודשי ישולם בתום חודש העבודה.
שכר עבודה על בסיס תקופה שהיא ארוכה מחודש, ישולם בחודש האחרון של העבודה.
לעבודה המתבצעת על בסיס של שעות, ימים, או לפי כמות תוצרת, ישולם השכר, בסוף מחצית חודש העבודה, אלא אם נקבע מועד אחר.
שכר עבור ביצוע עבודה מסוימת, שנמשכה יותר מ-14 יום, והתקבלה עבורה מקדמה, ישולם ביום גמר ביצוע העבודה.
אם לא שולמו מקדמות, השכר ישולם בתום מחצית החודש העבודה.
תשלום לאחר היום התשיעי ממועד התשלום שבחוק מזכה את העובד בפיצויי הלנת שכר.
פיצויי הלנת שכר - עבור השבוע הראשון של ההלנה, יתקבל פיצוי בסך חמישה אחוזים מסכום השכר המולן.
למשך יתר הזמן הפיצוי יהיה בגובה עשרה אחוזים מהשכר.
ניתן לחשב גם את הפרשי ההצמדה על כל תקופת ההלנה, בתוספת עשרים אחוזים על הסכום הכולל של השכר המולן והפרשי ההצמדה.
במקרה והשכר הולן לתקופה קצרה מחודש ימים, יחושב באחוז היחסי מתוך העשרים אחוז הכוללים.
הזכות לפיצויי הלנת שכר תתיישן אם לא הוגשה תביעה לבית דין אזורי, תוך שנה מהיום בו רואה העובד את השכר כמולן, או תוך 60 ימים, מהיום בו קיבל העובד את השכר הקשור לפיצוי.
מועד תשלום קצבה - קצבת פרישה היא התשלומים התקופתיים שמשתלמים לעובד ממעבידו, או דרך קופת הגמל, לאחר פרישה מוחלטת או חלקית מהעבודה.
קצבת פרישה לאדם שפרש מהעבודה ביוזמתו, תשולם לראשונה עד סוף החודש האחרון של העבודה ולאחר 180 ימים מיום מסירת הודעת הפרישה למעביד.
לאדם שפרש שלא מיוזמתו, תועבר הקצבה תוך 60 ימים ממועד הפרישה.
קצבת פרישה שמשלמת קופת גמל לעובד שפרש מעבודתו תועבר לראשונה עד תום החודש, שבו נסתיימו 180 ימים מיום הבקשה לקצבה לקופת הגמל.
קצבה מולנת- קצבה מולנת, היא קצבה שלא שולמה במועד שנקבע ואליה יתווסף פיצוי הלנת קצבה.
הזכות לפיצוי הלנת קצבה תתיישן אם לא הוגשה תביעה לבית הדין האזורי תוך שנה מיום הבקשה.
ניכויים מותרים מהשכר - המעסיק רשאי לשלם מזון, שתייה ודיור, על חשבון המשכורת, בתנאי שהעובד נתן הסכמתו לכך ובתנאי שמחירי המוצרים והדיור יהיו כמקובל בשוק.
תלוש משכורת - החוק מטיל חובת מתן תלוש משכורת לעובד וקובע מהו המידע שחובה להציג בתלוש.
חוק הגנת הצרכן, התשמ"א–1981, הוא חוק מרכזי בדיני הגנת הצרכן, שנועד להגן על ציבור הצרכנים מפני הטעיה וניצול מצד העוסקים.
חובות החוק חלות על עוסק – שמוגדר: .
החוק אושר בקריאה ראשונה באוקטובר 1980 ואושר סופית באפריל 1981 ותחילתו נקבעה ל־1 באוגוסט 1981. בהסתדרות ראו בחוק חוק מסגרת שיש צורך להוסיף לו עוד סעיפים.
לעומת זאת, עמוס שוקן טען שהחוק מהווה נסיגה מעקרונות השוק החופשי שיוסיף בירוקרטיה מיותרת ויגרום להתייקרויות.
בעניין זה של הוגנות בצרכנות יש דיונים ענפים במשפט העברי שמתאימים גם למסחר המודרני ולדין הקיים.
מאז אישורו תוקן החוק 72 פעמים.
איסור הטעיה () – חל איסור על עוסק להטעות צרכנים במעשה או במחדל בכל עניין מהותי בעסקה.
החוק מביא רשימה לא סגורה של עניינים שייחשבו מהותיים בעסקה.
כן חל איסור על הטעיה באריזה והטעיה בפרסומת, במיוחד פרסומת ודרך שיווק המכוונות לקטינים.
איסור השפעה בלתי הוגנת () – חל איסור לעשות דבר העלול לפגוע בחופש ההתקשרות של הצרכן.
כלומר, לגרום לו לבצע עסקה שאינו מעוניין בה.
חובת גילוי (, 4ב, 4ג, 13ג ו־14ג) – על העוסק חלות חובות גילוי בנוגע לפרטים מהותיים מסוימים.
על העוסק לציין את שמו ומספר הזהות שלו, ואת מדיניותו לגבי החזרת טובין שלא עקב פגם.
החוק קובע הוראות מיוחדות לעניין חובות גילוי בעסקה מתמשכת ובשיווק מרחוק.
הקמת הרשות להגנת הצרכן ולסחר הוגן (סעיף 19א) – ממונה על אכיפת הוראות החוק.
עסקה מתמשכת () – החוק קובע הוראות ספציפיות לעניין חובת גילוי וביטול העסקה, ונקבעו הוראות מיוחדות לעניין עסקה מתמשכת בעניין שירותי רפואה.
עסקה ברוכלות () – ניתן לבטל תוך 14 יום במגבלות שונות.
עסקה בעניין רכישה של יחידות נופש ( ו־13א1) – יש לעשותה בכתב ולפרט בטופס גילוי פרטים שנקבעו בחוק.
את העסקה רשאי הצרכן לבטל בהודעה בכתב בכל עת.
עסקת מכר מרחוק () – מחייבת את העוסק לגלות את הפרטים המצוינים בחוק, והצרכן זכאי לבטל את העסקה תוך 14 יום.
מכירה מיוחדת () – עוסק שהודיע על מכירה מיוחדת (מבצע), חייב לגלות מה המכירה כוללת, תנאי המכירה המיוחדת, מה שיעור ההנחה שניתן ופרטים נוספים הקבועים בחוק.
החוק הסמיך את שר התעשייה, המסחר והתיירות (כיום שר הכלכלה והתעשייה) להתקין תקנות, ובהתאם לכך הותקנו במהלך השנים 15 מקבצי תקנות:
תקנות הגנת הצרכן (אופן פרסום בדבר הטלת עיצום כספי), התשע"ט–2018
תקנות הגנת הצרכן (האותיות בחוזה אחיד ובתנאי הכלול במידע אחר המיועד לצרכן), התשנ"ה–1995
תקנות הגנת הצרכן (אחריות ושירות לאחר מכירה), התשס"ו–2006
תקנות הגנת הצרכן (ביטול עסקה), התשע"א–2010
תקנות הגנת הצרכן (גילוי פרט מהותי לגבי נכס בידי נותן שירות), התשנ"ג–1993
תקנות הגנת הצרכן (גילוי פרט מהותי לגבי שירות משלוח טובין), התשע"ו–2015
תקנות הגנת הצרכן (הצגת מודעה בדבר מדיניות החזרת טובין), התשס"ה–2005
תקנות הגנת הצרכן (חובת גילוי וחשיפה נאותה של מצרך מזון בפיקוח), התשע"ב–2012
תקנות הגנת הצרכן (חובת גילוי משקל של מוצר), התשע"ה–2015
תקנות הגנת הצרכן (חובת גילוי פרטים במכירת קרקע שאינה זמינה לבנייה), התשע"ז–2016
תקנות הגנת הצרכן (חישוב שיעור ריבית שנתי), התשמ"ד–1983
תקנות הגנת הצרכן (מכירות באשראי, מכירה מיוחדת ועסקה ברוכלות), התשמ"ג–1983
תקנות הגנת הצרכן (מתן שירות טלפוני), התשע"ב–2012
תקנות הגנת הצרכן (עריכת חוזה בכתב ופרטים שרוכל חייב למסור לצרכן), התשס"ח–2008
תקנות הגנת הצרכן (פרסומת ודרכי שיווק המכוונים לקטינים), התשנ"א–1991
סימון מוצרים, פרטים בנוגע לאופן הסימון, הפרטים שיסומנו, שפת הסימון ועוד.
פרסומת ודרכי שיווק המכוונים לקטינים.
פרטי חוזה הלוואה שאינה הלוואה בנקאית, יש חובה לערוך את החוזה בכתב ולציין בו את הפרטים המופעים בתקנות.
האותיות בחוזה אחיד ובתנאי הכלול במידע אחר המיועד לצרכן, יש דרישה שהאותיות לא יהיו קטנות מדי או קשות מדי לקריאה.
עילות לביטול מכר בהקשר לחלקי חילוף, במכירת מוצרים מסוימים ניתן לבטל את החוזה אם לא צוינו פרטים בנוגע לאפשרות לרכוש חלקי חילוף.
חישוב שיעור ריבית שנתי, את שיעור הריבית יש לחשב כאמור בתקנות, להציגו ולהודיע לצרכן.
גילוי פרט מהותי לגבי נכס בידי נותן שירות, עוסק המתקן או המחליף חלק בנכס, חייב ליידע את הצרכן אם החלק מקורי, חליפי, משומש או משופץ, ומחירי החלק לפי סוגים האלה.
איסור הצגת מחירים לא עגולים: החל מינואר 2014 חויבו הרשתות הקמעונאיות לעגל את מחיריהן כלפי מעלה או מטה לעשרות אגורות ולא להציע מוצרים במחירים בהם לא קיימת אפשרות לקבלת עודף.
תוקף תווי קנייה: בתיקון מס' 36 לחוק נקבע כי החל מיולי 2014 תוקף תו קנייה יהיה לפחות 5 שנים, והסכום של תווי הקנייה יהיה אחיד בכל בית עסק.
ביטול עמלה על הזמנת כרטיסים באינטרנט: בהתאם להוראה שהוציאה הרשות להגנת הצרכן וסחר הוגן בוטלה העמלה על קניית כרטיסים באינטרנט.
ביטול עסקה של מכון כושר או יחידת נופש: אושר תיקון לחוק המאפשר לבטל עסקאות אלה, ומגביל את קנס הביטול.
איסור מניעת הכנסת מזון ושתייה: סעיף 3(א)(10) המכונה "חוק הפופקורן" תוקן בתיקון 39 ו־45 לחוק הגנת הצרכן.
חובת הצגת מחיר: על כל בעל עסק להציג תווית מחיר ושילוט בעניין מחיר כל מוצר הנמכר בעסקו.
לגבי סוגי שירות מסוימים (שירות הניתן במספרה, מכבסה, מסעדה, תיאטרון, בית קולנוע), חובה לתלות בבית העסק מחירון המפרט את מחירי השירותים השונים הניתנים במקום.
מענה טלפוני תוך שש דקות: על חברה המספקת שירותים מסוימים (תקשורת, גז, מים, חשמל, שירות רפואה מתמשך) לספק מענה אנושי בתחומים ספציפיים (טיפול בתקלה, בירור חשבון, סיום התקשרות) באמצעות מוקד טלפוני תוך 6 דקות.
החוק עודכן ב־2019 ולפני כן החובה הייתה לספק מענה ללקוחות תוך 3 דקות או להתקשר בחזרה ללקוחות בפרק הזמן שהוגדר על פי החוק.
זמן המתנה לנותן שירות בבית הצרכן: על חברה מוטל תשלום קנס אם תואם מועד הגעת טכנאי/שליח, ולקוח המתין מעל שעתיים מעל לטווח הזמן שנקבע למועד הגעת נותן השירות.
המדובר הוא כאשר הצרכן ביצע עסקה עם העוסק, תנאי העסקה כוללים מתן שירות במענו של הצרכן, לשם תיקון קלקול, לשם התקנה או הסרה של מוצר, לשם ביצוע בדיקות תקופתיות או לשם קבלת מוצר שרכש הצרכן.
אחריות למוצרי חשמל ואלקטרוניקה: במקרה של פגיעה במוצר במסגרת תקופת האחריות, קיימת אפשרות למסירתה לתיקון במסגרת התנאים שצוינו בתקנות.
אם בעל עסק עבר על אחד מהתנאים לעיל, בסמכות הממונה על הגנת הצרכן והסחר ההוגן להטיל עיצומים כספיים על בית העסק, ואף להגיש כתב אישום ולדרוש עונש מאסר על בעל העסק.
חוק הגבלת משקל בתעשיית הדוגמנות, התשע"ב-2012, המכונה בלשון העם גם חוק הפוטושופ או חוק הדוגמניות, הוא חוק הקובע מהו המשקל המינימלי הנדרש לעיסוק בדוגמנות, זאת כדי למנוע את השימוש בדוגמנים ודוגמניות רזים יתר על המידה המהווים מודל לחיקוי המעודד הפרעות משקל ואף הפרעות אכילה בקרב האוכלוסייה.
יוזמי החוק הם צלם האופנה ויו"ר עמותת סימפלי יו עדי ברקן, חברת הכנסת רחל אדטו מקדימה, חבר הכנסת דני דנון מהליכוד, פרופסור יעל לצר, מומחית להפרעות אכילה מאוניברסיטת חיפה וד"ר יצחק וורגפט, יו"ר העמותה הישראלית לטיפול בהפרעות אכילה.
תעשיות הדוגמנות והפרסום, מייצרת אידיאל יופי עבור החברה.
נשים רבות שואפות להראות כמו דוגמניות.
הן מנסות להראות טוב יותר על ידי ירידה קיצונית במשקל, וגורמות לעצמן נזק גופני.
וכל אלה כדי לנסות להדמות לאותו אידיאל שכלל אינו מציאותי, והושג באמצעות תוכנה לעריכה גרפית (כמו פוטושופ).
הלחץ החברתי להראות "מושלמת" הוא אחד הגורמים להפרעות אכילה כמו אנורקסיה.
עדי ברקן טוען כי פעם אידיאל היופי היה רזון אפשרי, ובריא.
אך עכשיו התופעה הלכה והקצינה עד כי אידיאל היופי כבר לא קיים במציאות.
החוק נחקק על מנת למנוע מצב שבו מודל החיקוי של נשים, או התפיסה של יופי, אינו בריא ומעודד הפרעות אכילה.
סעיף 2: ניתן לפרסם ולהציג פרסומת עם דוגמן רק אם לדוגמן יש אישור רופא לפיו הוא אינו בתת-משקל.
סעיף 3: אם נעשה שימוש בתוכנת עריכה גרפית לשם הצרת היקפים יש לכלול בפרסומת הבהרה על כך.
החוק קובע כי תיאסר עבודת דוגמנים ודוגמניות שנמצאים בתת-משקל, כלומר מדד מסת גופם (BMI) נמוכה מ-18.5 לבגיר (הנקבע לפי חישוב היחס בין משקל הגוף לריבוע גובה האדם).
הדוגמנים יידרשו להציג למעסיקיהם אישור רפואי המעיד כי בשלושת החודשים שקדמו לצילום הפרסומת, משקל גופם היה תקין.
בנוסף לכך, אם ייעשה שימוש בתוכנת עריכה גרפית, לצורך הצרת היקפי גוף בפרסומות, תופיע כתובית בולטת שתציין זאת.
ההבהרה תופיע בפרסומת במקום בולט ובצבע ובגודל ברורים לעין, על פני שטח שאינו קטן מ-7% לפחות משטח הפרסום הכולל של הפרסומת.
החוק יחול גם על פרסומות שנערכו בחו"ל, ובהם משתתפים דוגמנים ודוגמניות זרים ומיובאות לישראל.
פרסומת שאינה מיועדת לציבור בישראל ופרסומת שמטרתה אינה מסחרית, אינן כלולות בחוק.
לא קיימת סנקציה בחוק אשר תופעל בגין הפרתו.
הביקורת על החוק הכוללת פגיעה בזכויות האדם
החוק להגבלת משקל בתעשיית הדוגמנות, אשר נחקק במטרה להתמודד עם ההשפעות המזיקות של דימויי גוף אידיאליים ולא מציאותיים בתעשיית הדוגמנות, מעורר טענות ביקורתיות לגבי פגיעתו בזכויות האדם ובעקרונות משפטיים בסיסיים.
החוק נועד להפחית את הלחץ המיותר על דוגמניות לעמוד בסטנדרטים פיזיים קפדניים, אך ישנם טוענים כי הוא עלול לגרום לפגיעות חמורות בזכויות כמו חופש העיסוק, הזכות לחיים ולביטחון, ועקרון שלטון החוק.
אחת הטענות המרכזיות נגד החוק היא שהוא פוגע בזכות לחופש העיסוק.