tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
ראשית, בצטטו את תורת האסלאם האוסרת תפילה בקבר, הוא שכנע את אבן מועמר להרוס את קברו של זיד אבן אל-ח'טאב, בן לוויה של מוחמד, אתר שהיה נערץ על ידי המקומיים.
שנית, הוא הורה על מוות בסקילה על ניאוף, מנהג שנעשה נפוץ באזור והוא עצמו ארגן את סקילתה של אישה שהודתה בניאוף.
פעולות אלה זכו לתשומת לב של סולימאן אבן מוחמד אבן ע'ורייר משבט בני ח'אלד, העומד בראש נְאוֹת המדבר אל-אחסא וקטיף, שהחזיק השפעה משמעותית בנג'ד.
אבן ע'ורייר איים על אבן מועמר שהוא לא יאפשר לו לגבות מס קרקעות תמורת כמה נכסים שהיו בבעלותו של אל-אחסא אם הוא לא יהרוג את אבן עבד אל-והאב.
אומנם אבן מועמר סירב לעשות זאת, אך אבן עבד אל-והאב נאלץ בכל זאת לעזוב.
לאחר סילוקו מן אל-עוויינה, אבן עבד אל-והאב הוזמן להתיישב בא-דרעיה השכנה על ידי השליט שלה מוחמד אבן סעוד.
עם הגיעו לא-דרעיה, הסכימו מוחמד אבן סעוד ומוחמד אבן עבד אל-והאב כי יחד, הם יחזירו את הערבים אל עקרונות ה"אמת" של האסלאם כפי שהם ראו אותם.
ההסכם, שנחתם בשנת 1744 ובעקבותיו נכבש חבל נג'ד, היווה את תחילתה של המדינה הסעודית הראשונה (אמירות א-דרעיה) והמנוע הדתי-אידאולוגי לפעולתה.
אמירות זו פעלה עד לשנת 1818 והיוותה את הבסיס לערב הסעודית של היום.
מוחמד אבראהים א-שעאר הוא מנהיג צבאי סורי שלאחר מכן מונה לתפקיד שר הפנים.
א-שעאר נולד במחוז לטקיה בשנת 1950. הוא התגייס לכוחות הביטחון הסוריים בשנת 1971 ושירת במספר תפקידי ביטחון, כולל מפקד משטרת חלב ומפקד כלא סיידנאיא.
הוא שימש כמפקד המשטרה בטרם מונה למשרת שר הפנים.
הוא ניצל מספר פעמים מניסיונות חיסול שנעשו בעקבות מעורבותו בעינויים אלימים של אסירים ובאונס קבוצתי של מפגינות שנחטפו לתחנות המעצר.
ב-9 במאי 2011, האיחוד האירופי הטיל סנקציות על א-שעאר ביחד עם עוד 12 אישים סורים אחרים.
הנימוק לסנקציות היה מעורבותו בטיפול האלים כנגד מפגינים.
הוא נשוי ויש לו 2 בנים ו-3 בנות.
ב-18 ביולי 2012, הודיעה רשת הטלוויזיה הסורית שהוא נהרג בפיגוע התאבדות במהלך ישיבה במטה הביטחון הלאומי בדמשק, המשמש את שירותי המודיעין הסורי.
מאוחר יותר התברר כי הוא שרד ורק נפצע.
ב-4 בפברואר 2025, לאחר נפילת משטר אל-אסד הוא הסגיר את עצמו לכוחות של ממשלת המעבר הסורית.
מוחמד איברהים סאלח אבו שמאלה היה בכיר בארגון חמאס, חבר במועצה הצבאית העליונה של הזרוע הצבאית, גדודי עז א-דין אל-קסאם, מפקד חטיבת דרום רצועת עזה, באזור רפיח, לצד ראאד אל-עטאר.
בנוסף היה אחראי על מנהרות ההברחה ברפיח.
אבו שמאלה נולד ב-1 בפברואר 1974 במחנה יבנא שברפיח, למשפחה שמוצאה מהכפר הערבי בית דראס שלפני 1948. אביו מת כשהיה בן 3. ב-1980 החל ללמוד בבית ספר מטעם אונר"א ברפיח.
לאחר מכן עבר לבית ספר אחר לבנים מטעם אונר"א ברפיח, וסיים את לימודיו שם ב-1990. ב-1992 החל ללמוד לימודי דת באוניברסיטה האסלאמית בעזה, אך נעצר ולא סיים את לימודיו.
אבו שמאלה הצטרף לחמאס עם הקמתה בתקופת האינתיפאדה הראשונה ב-1987. השתתף ביידוי אבנים על רכבי צה"ל, בשרפת צמיגים ובהצבת מחסומים ברחובות.
באחת מהתקריות נפצע ברגלו מיריות.
מאז פיקד על ביצועי עשרות פיגועים ברחבי ישראל.
נעצר על ידי ישראל ב-1989 ונכלא למשך 11 חודשים.
בתחילת 1993 הצטרף לזרוע הצבאית של חמאס.
היה אחראי על הרג חייל ישראלי ברפיח ב-1994. ב-1995 נעצר על ידי המשטרה הפלסטינית ונכלא בבתי הכלא של הרשות הפלסטינית למשך מספר חודשים.
בהמשך הוא שוחרר ונעצר מחדש על ידי הרשות מספר פעמים, כאשר במצטבר נאסר על ידי הרשות במשך כ-3 שנים.
במעצרו האחרון השתחרר מהכלא בשנת 2000 עם פרוץ האינתיפאדה השנייה.
לאחר שחרורו מהכלא קיבל אחריות על מנגנוני הזרוע בדרום הרצועה, בתפקיד סגן מפקד חטיבת רפיח, אחראי הציוד הצבאי וחבר המועצה הצבאית המצומצמת.
אבו שמאלה המשיך לפתח כלי נשק בזרוע הצבאית, ובין היתר הפך את ביתו לסדנת ייצור מרגמות, פיתח מטעני קלע, השתתף בייצור פצצות חבית, ובייצור משגרי רקטות ביחד עם ראאד אל-עטאר.
בשנים 2002–2003 ניצל לפחות מניסיון התנקשות אחד.
בקיץ 2004, במהלך מבצע קשת בענן, הקיף צה"ל את ביתו בחומרי נפץ ותקף את הבית, אך אבו שמאלה ניצל מניסיון החיסול.
ב-2005, לאחר ביצוע תוכנית ההתנתקות ופרסום שמות בכירי חמאס, זכה אבו שמאלה לתואר "מפקד חטיבת דרום הרצועה", וכמו כן פורסם ראיון איתו.
היה אחראי ומעורב בחטיפת גלעד שליט ב-2006. ב-2008 היה אחראי על פיצוץ כלי רכב של צה"ל שגרמו לחיילים פצועים.
ב-2012, במהלך מבצע עמוד ענן, הופצץ ביתו.
במהלך מבצע צוק איתן פיקד אבו שמאלה על המערכה בגזרה הדרומית של רצועת עזה, והיה אחראי על חטיפת הדר גולדין.
ביתו הופצץ בתחילת המבצע על ידי מטוסי חיל האוויר.
לבסוף, בליל 21 באוגוסט חוסל אבו שמאלה על ידי צה"ל, ביחד עם מוחמד ברהום וראאד אל-עטאר מפקדי חמאס, בשעה שהשלושה שהו במבנה במזרח שכונת תל אל-סולטן ברפיח.
זמן קצר לאחר מכן הזרוע הצבאית של חמאס פרסמה הודעה רשמית בה היא מאשרת את מותם של השלושה.
מוחמד אבן סעוד , הידוע גם בשם אבן סעוד, היה האמיר של א-דרעיה ונחשב למייסד שושלת בית סעוד שלימים הקימה את מדינת ערב הסעודית.
היה אמיר העיירה א-דרעיה, בתקופתו החל מוחמד אבן עבד אל-והאב להפיץ את תורת הוהאביה, אבן עבד אל-והאב טען כי המודרנה על חידושיה החומריים והתאולוגיים השונים עיוותו את האסלאם.
הוא נלחם בחלחול של האמונות הטפלות לתוך האסלאם (כמו הסופיות), וראה כעיקר האמונה את יחודו של אללה, ובעקבות כך ראה בסגידה למוחמד ולנאמניו פוליתאיזם.
לאחר שאל-והאב גורש מן אל-עוויינה השכנה, הזמינו אבן סעוד לגור תחת חסותו.
השניים החליטו לעבוד יחד כדי ליישם את רעיונותיו של אבן עבד אל-והאב על טיהור האסלאם מחידושים (כפירה) על ידי החזרתו אל עקרונות ה"אמת" של האסלאם כפי שהם ראו אותו.
בתו של אבן עבד אל-והאב אף נישאה למוחמד אבן סעוד.
ההסכם, שנחתם בשנת 1744 ובעקבותיו נכבש חבל הארץ נג'ד, היווה את תחילתה של המדינה הסעודית הראשונה (אמירות א-דרעיה) והמנוע הדתי-אידאולוגי לפעולתה.
הסמכות שניתנה בידיו של אבן סעוד הייתה מעבר לסמכות פוליטית חילונית, אלא הוא הוכתר כאימאם וכאמיר המאמינים (אמיר אל-מֻאְמִנִין), כמו כן התקבע אז העיקרון שהשליטה הסעודית תעבור בין בני משפחתו של אבן סעוד.
אבו עבד אללה, מוחמד בן איסמעיל אבן איברהים אבן אל-אלמוע'ירה אבן ברדזבה אל-ג'ועפי אל-בוח'ארי , או בוכארי, המכונה גם האימאם אל-בוח'ארי או האימאם בוכארי, היה חוקר אסלאמי פרסי שנולד בבוכרה (בירת מחוז בוכרה באוזבקיסטן).
הוא חיבר את אוסף החדית' הידוע בשם צחיח אל-בוח'ארי, שנחשב בעיני המוסלמים הסונים לאחד מאוספי החדית' הכי אותנטיים.
הוא גם כתב ספרים אחרים כגון אל-אדב אל-מופרד.
מוחמד אבן איסמעיל אל-בוח'ארי אל-ג'ועפי נולד לאחר תפילת יום שישי, 19ביולי בשנת 810 (13 בשוואל 194 לפי הלוח המוסלמי) בעיר בוכרה בטראנסאוקסאניה (בימינו אוזבקיסטן).
אביו, איסמעיל אבן אבראהים, היה חוקר של חדית', והיה תלמידו וגם חברו של האמאם מאלכ אבן אנס.
שכמה מלומדים עיראקים שייכו אליו העברת חדית'.
סבו של אימאם אל-בוח'ארי, אל-מע'ירה, התיישב בבוכרה לאחר שנכנס לאסלאם באמצעות מושל בוכרה, ימאן אל-ג'ועפי.
כנהוג באותה תקופה, הוא הפך למוולה של ימאן, ומשפחתו המשיכה לשאת את שמו של "אל-ג'ועפי".
אביו של אל-מוע'ירה, ברדזבה, הוא הסב הידוע ביותר בשושלת אל-בוח'ארי, זאת על פי רוב החוקרים וההיסטוריונים.
הוא היה כוהן זורואסטרי, ומת ככזה.
אסובקי הוא החוקר היחיד שהזכיר את אביו של ברדזבה, שלדבריו נקרא בזדבה.
מעט ידוע על ברדזבה או על בזדבה, פרט לכך שהם היו פרסיים והמשיכו להשתייך לדת עמם.
גם היסטוריונים לא נתקלו במידע על סבו של אל-בוח'ארי, אבראהים אבן אל-מע'ירה.
ההיסטוריון אל-דהאבי תיאר את חייו האקדמיים המוקדמים של אל-בוח'ארי:
בהיותו בן שש-עשרה עלה לרגל למכה, יחד עם אחיו ואמו האלמנה.
משם הוא החל סדרה של מסעות כדי להרחיב את הידע שלו בחדית'.
הוא עצר בכל המקומות החשובים ללימוד האסלאם בזמנו, דיבר עם חוקרים והחליף איתם מידע על החדית'.
אומרים שהוא שמע יותר מ-1,000 גברים, ולמד מעל 600,000 טקסטים של חדית'.
אחרי מסעות שנמשכו שש-עשרה שנים, חזר לבוכרה, ושם הוא כתב את ספרו המאגד את החדית' "אלג'אמע אל-צחיח" – אוסף של 7275 טקסטים בדוקים של חדית', מסודר בפרקים.
ספר זה מיועד לאפשר יצירת בסיס למערכת משפטית שלמה ללא שימוש בחוקים שבהם מוטל ספק כלשהו.
ספרו בעל ערך רב בקרב המוסלמים הסונים, והוא נחשב לאוסף המהימן ביותר של החדית'.
מהימן אפילו יותר מאל-מוואטא של האימאם מאלכ וצחיח מוסלם של תלמידו של אל-בוח'ארי, מוסלם אבן אל-חג'אג' .
רוב המלומדים הסונים מחשיבים אותו כספר המהימן ביותר אחרי הקוראן.
הוא חיבר ספרים נוספים, ביניהם אל-אדב אל-מופרד, שהוא אוסף של חדית' בנושא אתיקה ונימוסים, וכן שני ספרי ביוגרפיה של מספרי החדית' (ראה אסנאד).
אחרי שפגש שם את מוסלם אבן אל-חג'אג' שלימים נחשב לתלמידו של אל-בוח'ארי, ובסופו של דבר אספן ומארגן של החדית' בספרו "סחיח מוסלם" הנחשב לשני במהימנותו אחרי צחיח אל-בוח'ארי.
בגלל בעיות פוליטיות עבר לכפר הארטנג ליד סמרקנד, שם נפטר בשנת 870/256.
היום נמצא קברו בתוך מתחם האימאם אל-בוח'ארי, בכפר הארטנג, 25 ק"מ מסמרקנד.
הקבר שוחזר ושופץ בשנת 1998 לאחר מאות שנים של הזנחה וחורבן.
מתחם המאוזוליאום מורכב מקברו של האימאם אל-בוח'ארי, מסגד, מדרסה, ספריה ואוסף קטן של ספרי קוראן.
מצבה מודרנית שאינה בולטת מעל הרצפה, של האימאם אל-בוח'ארי היא רק מצבת זיכרון, הקבר עצמו נמצא בתוך חלקת קבורה קטנה מתחת למבנה החדיש.
עבודות המתארות את מספרי החדית'
אל-בוח'ארי כתב שלוש יצירות שדנו במספרי החדית' וביכולתם להעביר את החומר שיש להם: "התמצית הקטנה של מספרי החדית'", "התמצית הבינונית" ו"המפקד הגדול".
המפקד הגדול התפרסם וידוע היטב.
הספר "התמצית הבינוני" נחשב לאוסף קצר ופורסם ככזה.
ספר "התמצית הקצרה" עדיין לא נמצא.
יצירה אחרת, אל-כונא (ספר הכינויים), עוסקת בפטרונימים : זיהוי אנשים המוכרים בכינויים "אבי כך וכך".
בנוסף יש עבודה קצרה על מספרי חדית' לא מהימנים: אל-דועפאא ואל-סע'יר.
שתיים מתוך עבודות החדית' של אל-בוח'ארי שרדו: אל-אדב אל-מופרד ("הספר המוקדש לנושאים של אתיקה ונימוסים") ו"צחיח אל-בוח'ארי".
אל-בוח'ארי השתייך לכאורה לאסכולה של אבן חנבל, מבין ארבע אסכולות מקובלות באסלאם, אף על פי שחברים באסכולה של אל-שאפעי והאסכולה הט'אהרית טענו שהשתייך אליהם.
ראיות היסטוריות מציעות כי העמדות המשפטיות של אל-בוח'ארי דמו לאלה של האסכולה הט'אהרית ולאסכולה של אבן חנבל באותו זמן, בהתחשב בעובדה שאל-בוח'ארי דחה לחלוטין את הקיאס (פסיקה משפטית על פי דמיון או הקבלה) וצורות אחרות של ראאי (חוות דעת של חכמים).
עמדותיו של אל-בוח'ארי אף הושוו לאלה של אבן חזם.
אל-דהבי אמר שהאימאם אל-בוח'ארי הוא מוג'תהד: חוקר המסוגל ליצור את האיג'תיהאד (לפרש ולדון בקוראן ובחדית') מבלי להשתייך לאסכולה אסלמית מסוימת.
מֻוחַמַּד אֶבֶן טוּגְלאק (באורדו: محمد بن تغلق, בהינדי: मुहम्मद बिन तुग़लक़; 1290 – 20 במרץ 1351) היה לסולטאן דלהי השני מבית שושלת טוגלאק, משושלות סולטנות דלהי.
לאורך שלטונו ראתה הסולטנות את מפלתה העיקרית עקב מרידות רבות, התפרצות מגפת המוות השחור ועוד.
רוב הכתבים על חייו מצויים בספרו של הנוסע אבן בטוטה, אשר לפיו היה טוגלאק נדיב מאוד מצד אחד ושליט אחוז טירוף מצד שני שנהג לענות את אנשי חצר המלוכה על הטעויות הקטנות ביותר.
במהלך שלטונו נראו העלאות מיסים חדות לרחבי הסולטנות, מעשה שגרר מרידות חוזרות ונשנות לאורך 20 שנות שלטונו האחרונות.
הוא נודע בהעברת השלטון של האימפריה מדלהי, בירתה ההיסטורית, אל עבר אוראנגאבאד, בירת מדינת מהאראשטרה של היום, העברת הבירה מקורה בצורך לקירוב מרכז השלטון של הממלכה לדרום הודו, שם נלחם טוגלאק זמן רב במדינות הינדיות.
טוגלאק נלחם רבות נגד שושלת קאקאטיה למען יכבוש את דרום הודו וישיג השפעה מרובה על מערב האוקיינוס ההודי.
עם עליית מגפת המוות השחור מעל למיליון הודים מתו עקב בצפון המדינה, נוסף עליהם היה גם מוחמד אבן טוגלאק בעצמו.
בשלטונו של טוגלאק החלה נפילתה של סולטנות דלהי ממעמדה כמעצמה מרכזית.
לפי אבן בטוטה נכתב על הסולטאן כי:
היסטוריונים בעת המודרנית מסכימים כמעט פה אחד כי הסולטאן היה משוגע ופעל תחת הפרעה נפשית.
אף על פי שהיה אדם דתי ומאמין הדוק באסלאם הסופי, טוגלאק עינה אף חכמי דת על כך שלא הסכימו אתו.
לאחר העברת הבירה טוגלאק נכנס למאבק כוח באצולה ולכן קיבל כל תייר ומבקר שרק הסכים לתפקיד ממשלתי, בין התיירים הללו היה גם אבן בטוטה, אשר היה מקורב לסולטאן.
מוחמד אמין אחתארין (Mohamed Amine Ihattaren; נולד ב-12 בפברואר 2002) הוא כדורגלן הולנדי, המשחק בעמדת הקשר בפורטונה סיטארד.
ב-2010 הצטרף למועדון הנוער של פ.ס.וו.
בעונת 2017/2018 זכה עם הקבוצה עד גיל 19 באליפות ליגת הנוער ובעונת 2018/2019 סיים עימה במקום השני.
את הבכורה שלו בקבוצה הבוגרת ערך בינואר 2019 במשחק נגד חרונינגן במסגרת ליגת העל ההולנדית.
הוא שותף ב-12 משחקים בעונה זו.
בעונת 2019/2020 שיחק ב-22 משחקי ליגה וכבש שלוש פעמים.
הוא שיחק בשני משחקי גביע וכבש שער ניצחון בהארכה בסיבוב השני מול GVVV.
כמו כן שותף בתשעה משחקים במסגרת הליגה האירופית בהם כבש שלושה שערים.
אחתארין היה חבר בנבחרת הולנד שזכתה ב-2018 באליפות אירופה בכדורגל עד גיל 17 ונבחר לנבחרת הטורניר.
הוא כבש בשלבי רבע הגמר, חצי הגמר והגמר בבעיטות ההכרעה מ-11 מטר.
ב-31 באוגוסט 2021 חתם ביובנטוס והושאל מיד לסמפדוריה לשנה אחת.
ב-12 בספטמבר נכלל בסגל הקבוצה וישב על הספסל במשחק נגד אינטר, אך לא שותף.
באוקטובר 2021 – חודש וחצי בלבד לאחר הצטרפותו – אחתארין טרם הופיע במדי הקבוצה, ועלו דיווחים על "קשיי הסתגלות", על אף שהושם לו עוזר אישי באיטליה לסייע לו בענייניו, בנוסף למנהלו האישי.
לכאורה, לקבוצתו נמאס מהתנהגותו ומחוסר המקצועיות שלו.
הוא התאמן בנפרד במשך זמן רב כדי להחזיר לעצמו את הכושר בג'נובה, אך ביקר בקביעות אצל מכרים במונקו ובמילאנו, ערים במרחק של כשעתיים וחצי נסיעה מג'נובה.
ב-14 באוקטובר אחתארין חזר להולנד מ"סיבות אישיות" וסיים את תקופתו בסמפדוריה עם הופעה אחת בספסל ומבלי ששותף באף משחק.
ב-12 בינואר 2022 דווח כי אחתארין עבד על הכושר שלו עם חרלד וננבורג כדי לאפשר כניסה מחדש לכדורגל מקצועני.
דיווחים ראשוניים העלו השערות על חזרה למועדון עיר הולדתו אוטרכט.
ב-30 בינואר אושר כי הושאל לאייאקס לשנה עם אפשרות לרכישה בעבור 2 מיליון אירו.
ב-11 במרץ, לאחר שטרם הופיע במדי הקבוצה, המאמן אריק טן האך הביע את אכזבתו מהשיפור הפיזי של אחתארין.
ב-1 באפריל אחתארין הופיע לראשונה בקבוצת המילואים של אייאקס, המתחרה בליגת המשנה ההולנדית, בתיקו 0–0 נגד נאק ברדה, מה שהיה משחקו התחרותי הראשון מזה כשנה.
קשר זריז ובעל כשרון, אחתארין הוא בעיקר פליימייקר אך יכול לשחק בקרוב עמדות ההתקפה.
אינסטינקטיבי ומיומן במסירות, הוא הושווה לבן ארצו ממפיס דפאי.
בעקבות כל אלה, הוא החל לקבל איומים ברצח ברשתות החברתיות, ואייאקס תנסה לסיים את חוזהו לפני תום העונה הנוכחית של ליגת העל ההולנדית.
יוסוף מוחמד אוסמן אדו הוא כדורגלן ניגרי המשחק בעמדת הקשר בעירוני טבריה.
אוסמן החל את הקריירה שלו בקבוצות הכדורגל רנצ'רס ביס וטראבה המקומיות.
בקיץ חתם באוניאו דה מדיירה מהליגה הפורטוגזית השנייה, בה שיחק בקבוצת המילואים ולא זכה לדקות משחק בקבוצה הבוגרת.
בינואר חתם בסרפסבורג 08 מליגת העל הנורווגית.
ב-8 באפריל ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה בתיקו 1-1 נגד האוגסונד.
בינואר חתם בפיוניק ירוואן מליגת העל הארמנית.
ב-11 באפריל הבקיע את שער הבכורה שלו, במסגרת הליגה האירופית, בניצחון 1–2 נגד אררט ירוואן.
ב-1 ביוני 2019 חתם בטמבוב מליגת העל הרוסית והצטרף אליה חודש לאחר החתימה.
ב-29 בינואר 2020 חתם בשחטר קראגנדי מליגת העל הקזחית, שם שותף ב-18 משחקים וכבש שער אחד.
ב-13 בינואר 2021 חתם בהפועל חדרה מליגת העל, במדיה שיחק עונה וחצי.
ב-14 ביולי 2022 הצטרף לסקציה נס ציונה.
ב-14 ביוני 2023 חתם במכבי בני ריינה.
ב-21 ביוני 2025 חתם בעירוני טבריה.
מוחמד אוול עיסא הוא כדורגלן עבר גאנאי ששיחק בתפקיד קשר הגנתי.
מוחמד אוול עיסא נולד באקרה, והחל להתאמן במועדון ריאל ספורטיב בעיר.
בשנת 2007 הוא עבר לקבוצת בוגרים.
תוך זמן קצר הוא עבר לקבוצה "אמזולה" מדרום אפריקה.
לאחר שנתיים, בשנת 2009 הוא עבר לסרביה והתחיל לשחק בהכוכב האדום בלגרד.
הוא שיחק בסרביה במשך שנתיים וזכה עם המועדון בגביע ופעמיים במקום השני בליגה.
בשנת 2011 הוא עבר לרוסנבורג באלקלוב.
במהלך עונת 2012 הוא נדחק מההרכב הפותח על ידי אולה סלנס הצעיר.
בינואר 2013 הוא עבר בהשאלה ליוון עם חוזה לשנה וחצי בקבוצת וריה.
לאחר חצי שנה התברר שעיסא לא מתאים ובאוגוסט 2013 הוא חזר ל"אמזולו" מדרום אפריקה בה שיחק בתחילת הקריירה.
בפברואר 2014 המועדון דיווח לאיגוד הכדורגל שעיסא לא מתייצב למשחקים ולא ידוע איפה הוא נמצא.
לאחר חודשיים הוא קיבל קנס ואיסור לשחק במשך 4 חודשים.
בשנת 2007 מוחמד אוול עיסא שיחק מספר פעמים במשחקי נבחרת גאנה לכדורגל הצעירה.
מוחמד אבן פרוך (פרוח') (נפטר ב-1639) היה אחד ממושלי ירושלים בתקופה העות'מאנית.
הוא שלט בירושלים במשך שנתיים ותקופת שלטונו התאפיינה ביחס רע ליהודים תוך ניצול מעמדו להוצאת כספים מהקהילה היהודית ודירדורה לחוסר ועוני.
המידע המפורט על תקופת שלטונו של אבן פרוך נכתב כזכרונותיו של אלמוני שכינה עצמו "איש ירושלים".
זכרונות אלו שנקראו סבלות יהודי ירושלים בימי הפחה מחמד בן פרוך נכללו בספרו של אברהם יערי אגרות ארץ ישראל.
על שלטונו של אבן פרוך כותב הסופר האלמוני: .
ירושלים נכבשה על ידי העות'מאנים מידי הממלוכים בתחילת המאה ה-16 ונשלטה על ידיהם עד כיבוש הארץ ב-1917. ירושלים הייתה אומנם חשובה לעות'מאנים מבחינה דתית אולם היותה רחוקה מצירי התנועה העיקריים של אותה תקופה הפכו אותה חסרת ערך מבחינה אסטרטגית.
מבחינה מדינית השתייכה העיר לאיילט דמשק ושליטי האיילט מינו את שליטי העיר.
מושל ירושלים כונה "מותסלם" והוא גבה את המסים והמכסים עבור השלטון המרכזי וכן שמר על השקט והביטחון בעיר.
המותסלם שכן בבניין הסראיה שבויה דולורוזה, ברובע המוסלמי (כיום בית הספר אל-עומריה) כשמרבית הכנסותיו היו מהעדות הלא מוסלמיות שנדרשו לשלם מיסים רבים בנוסף למיסים הכלליים.
מכיוון שמושלי האיילטים, הפּחַוֹת, הוחלפו בכל שנה הם ניצלו את שלטונם כדי להגדיל את עושרם הפרטי על יד העלאת נטל המיסים על האוכלוסייה וזאת בשעה שהשקיעו השקעה מינימלית בתשתיות ובצרכי הרווחה של תושבי השטחים שבשליטתם.
לשם השלטת מרותם עמדו לרשות השליטים העות'מאנים יחידות צבא שלמות שפעלו ל"השכנת שלום" (גם אם לא היה בהן צורך).
תחת מושלי האיילט מונו מושלי ערים ומחוזות (כולל ירושלים) ואלו שילמו דמי חכירה למושלי האיילט ולסולטאן מתוך הכספים שגבו מהתושבים המקומיים.
אביו של מוחמד אבן פרוך
בסביבות שנת 1600 מונה אביו של מוחמד אבן פרוך, פארוח' אבן-עבדאללה, על ידי השולטן, ל"אמיר אל־חג'", דהיינו לאחראי על שיירת עולי הרגל שיצאה פעם בשנה מדמשק למכה.
עיקר תפקידו של האב היה להגן על השיירות בפני שודדים משבטי הבדואים.
לאחר שמילא את תפקידו מספר שנים בהצלחה, ובסיוע שוחד, העניק לו השולטן את הכבוד ומינה אותו ב-1605 למושל ירושלים ושכם.
האב שלט בערים אלו והמשיך ללוות שיירות למכה עד שנפטר במסעו ה-12 ב-1624 ונקבר במכה.
שלטונו של אבן פרוך בירושלים
ב-1625, בעקבות מות האב, מינה עצמו מוחמד אבן פרוך למושל ירושלים ושכם וכדי לבסס את שלטונו הרג את אנשי הממשל של אביו.
מייד עם כניסתו לתפקיד הטיל מיסים כבדים על הקהילה היהודית וראשיה מיהרו להתלונן עליו בדמשק ומושל איילט דמשק החליפו.
זמן קצר לאחר מכן השתתף אבן פרוך בדיכוי המרד של פח'ר א-דין השני כנגד השולטן וזכה בעקבות כך בחזרה במשרתו בירושלים.
חזרתו לתפקיד היוותה בשורה רעה ליהודי העיר כשאבן פרוך חזר לדרוש עוד ועוד כספים מהקהילה היהודית וכדי לממש את דרישתו הכניס לבית האסורים את מנהיגי הקהילה ונגידיה והסכים לשחררם רק תמורת דמי פדיון גבוהים.
כדי להגביר את הלחץ על בני העיר ומשפחות האסירים דאג אבן פרוך לענות את הכלואים.
כדי ליישם את פעולותיו העסיק אבן פרוך 300 לוחמים ששרו למרותו ופשטו על בתי חייבים בירושלים ומחוצה לה ואף שמרו על שערי העיר למנוע בריחה של תושבים לערי השדה.
תושבים ירושלים מחו מספר פעמים על התנהגות המושל בפני השלטונות העות'מאנים בדמשק ובקונסטנטינופול אולם אבן פרוך דאג לשחד את נציגי השלטון שנשלחו לבדוק את התנהגותו ולכן לא הוחלף.
ב-6 ביולי 1625 יצא אבן פרוך ללוות שיירה למכה ומינה את גיסו (אחי אשתו), עות'מאן אגא כממלא מקומו.
עות'מאן המשיך ב"מסורת" של אבן פרוך ורדה בתושבי ירושלים כדי לקבל את כספם.
ב-13 בספטמבר 1625 נכנסו חייליו של עות'מאן לבתי כנסת בעיר ועצרו 15 מרבני העיר וביניהם ישעיה הלוי הורוביץ ועות'מאן דרש סכום גבוה מאוד על מנת לפדות אותם.
לאחר שגויס חלק מהכסף שוחררו 9 מהאסירים ולגבי שאר ששת האסורים פנו היהודים לעזרת השלטונות העות'מאנים ששלחו אומנם משלחת לירושלים אך עות'מאן שיחד אותם והם חזרו מבלי ששחררו את האסירים.
ב-1 בדצמבר 1625 חזר אבן פרוך ממסעו למכה וקיבל בחזרה את השלטון בעיר ומייד העלה בקשות תשלום חדשות מהיהודים.
זמן קצר לאחר חזרתו השתלט אבן פרוך על מצודה בירושלים שם ישבו שליחיו של מושל דמשק וגירש מירושלים את יושביו.
מעשה זה עורר כעס בדמשק ואף הגיע למשנה לשולטן שזימן את אבן פרוך לבירור במקום מושבו בבגדאד.
אבן פרוך מינה, בשנית, את עות'מאן אגא כממלא מקומו ויצא לבגדאד שם הושם 5 חודשים במאסר.
בתקופה זו המשיך עות'מאן לרדות ביהודי ירושלים ואף הרים את נס המרד כנגד מושל דמשק והשולטן.
בינתיים הצליח אבן פרוך לברוח מהשבי בבגדאד וב-23 ביולי 1626 הגיע בחשאי לירושלים נכנס למקום שבתו של עות'מאן במבצר והרג אותו.
שמחתם של היהודים על מות העריץ עות'מאן הייתה קצרה מכיוון שאבן פרוך המשיך בגביית כספים מהם כפי שעשה לפני שנאסר.
אולם זמן מה לאחר שחזר הגיעה שמועה לאוזניו שמושל דמשק שלח כוחות צבא לכבוש את ירושלים מידיו.
אבן פרוך החליט לוותר על ירושלים ועבר לשכם שגם עליה משל ובמקומו מונה חסן באשה.
אבן פרוך משל בשכם במשך 12 שנה נוספות כשהוא ממשיך ללוות שיירות למכה ולהילחם במרד של פח'ר א-דין השני.
השאיר אחריו 2 ילדים שהמשיכו את מסורת ליווי השיירות למכה.
פריק אַוַול מוחמד אחמד סאדק היה איש צבא ומדינאי מצרי שכיהן כראש המטה הכללי של צבא מצרים במלחמת ההתשה (1969–1971) ושר המלחמה תחת נשיא מצרים אנואר סאדאת (1971–1972).
מוחמד אחמד סאדק נולד בשנת 1917 בכפר אל-קטאוויה , מחוז א-שרקיה, בנו של בכיר המשמר המלכותי של המלכים פואד הראשון ופארוק.
סאדק למד באקדמיה הצבאית של מצרים.
לאחר השלמת לימודיו במצרים בשנת 1938 עבר ללמוד באקדמיה הצבאית על שם מיכאיל פרונזה במוסקבה, ברית המועצות.
הוא שירת בחיל הרגלים המצרי והיה חלק מחיל המשלוח המצרי במלחמת העצמאות.
במהלך מלחמת סיני שירת במסגרת הדיוויזיה השנייה כמפקד רגימנט רגלים.
בין השנים 1962–1964 היה נספח צבאי של מצרים בבון, בירת גרמניה המערבית.
בשובו למצרים שירת בתפקידי מנהל באקדמיה הצבאית עד 1967.
לאחר המפלה המצרית במלחמת ששת הימים ביצע שליט מצרים, גמאל עבד אל נאצר, טיהור בדרג הצבאי הבכיר, ואחמד סאדק מונה למפקד המודיעין הצבאי.
לאחר מבצע רביב הדיח נאצר את הגנרל אחמד איסמאעיל עלי ובמקומו מינה את סאדק לראש המטה הכללי.
סאדק פיקד על צבא מצרים במהלך מלחמת ההתשה, תחת שר המלחמה מוחמד פאוזי.
ב-1970 קודם לדרגת פריק, שהיא מקבילה לרב-אלוף בדרגות צה"ל או ללוטננט גנרל בדרגות הכוחות המזוינים של ארצות הברית.
במאי 1971, במסגרת מהלכי ביסוס שלטונו, הנשיא אנואר סאדאת ביצע טיהור פוליטי בתמיכת הצבא (מהלך שכונה "מהפכת התיקונים"), הדיח את מוחמד פאוזי ומינה במקומו את אחמד סאדק לשר המלחמה, ואת סעד א-שאזלי לראש המטה הכללי.
סאדק נהנה מאהדת קציני הצבא, שתרמה למעמדו בקהיר.
בהמשך הוא הועלה לדרגת פריק אַוַול.
סאדק התנגד לחדירה הסובייטית במצרים, והרבה במחלוקות מול הנשיא סאדאת.
בתכנון מלחמה חדשה נגד ישראל, סאדק רצה להציב מטרות מלחמה גדולות מעבר לרצונותיו של הנשיא סאדאת, ותוכנית מבצע בדר נגדה את גישתו הצבאית.
במהלך כהונתו בתפקיד, פיתח סאדק פיתח את תוכנית "גרניט" למבצע צליחה גדול של התעלה ולמלחמה כוללת בישראל שמטרתה הייתה ריסוק עיקר הכוחות הישראליים בסיני.
כתוצאה מחילוקי הדעות בין שר המלחמה לנשיא באשר ליחסי מצרים–ברית המועצות ובאשר לתוכניות המלחמה נגד ישראל, הודח סאדק באוקטובר 1972 והושם במעצר בית.
הוא הוחלף בתפקיד שר המלחמה על ידי אחמד איסמאעיל עלי.
במהלך מלחמת יום הכיפורים ביקש מסאדאת לקבל תפקיד צבאי, אך לא הותר לו לשוב למדים.
חששותיו של סאדק מצליחה ישראלית גדולה לגדה המערבית של התעלה התממשו בדמות מבצע אבירי לב.
ב-1975, בריאיון שהעניק לעורך העיתון 'פראבדה' הסובייטי, יבגני פרימקוב האשים את סאדאת בהכנסת שיקולים פוליטיים לתוך ניהול הצבא והפעלתו במלחמת יום הכיפורים.
בנובמבר 1984 פרסם מאמר בו טען שמאזן הכוחות בשנת 1972 נטה לטובת ישראל ומצרים הייתה נתונה לחסדיה של ברית המועצות, שהתנגדה למלחמה חדשה במזרח התיכון.
במצב זה, טען סאדק, גישתו של סאדאת לצאת ל"מלחמה מוגבלת" הייתה יכולה להביא רק אסון על מצרים.
מוחמד אחמד סאדק נפטר ב-1991 בקהיר, בגיל 73.
מוחמד אברהון היה כדורגלן מרוקאי ששיחק בעמדת הבלם בקבוצות מוגרב תטואן, מוריירנסה וריזספור, ובנבחרת מרוקו.
אברהון נולד בתטואן שבמרוקו, ובין השנים 2010–2017 שיחק בקבוצת מוגרב תטואן מליגת העל המרוקאית.
בסך הכל ערך 164 הופעות ליגה במדי המועדון, בהן הבקיע שבעה שערים, וזכה עם המועדון פעמיים באליפות מרוקו.
ב-30 ביוני 2017 חתם אברהון במוריירנסה מליגת העל הפורטוגלית.
הוא שיחק במועדון במשך עונה וחצי, במהלכה ערך 37 הופעות ליגה והבקיע שער אחד.
ב-19 בינואר 2019 חתם אברהון על חוזה לשנה וחצי בריזספור מליגת העל הטורקית.
ב-21 בינואר ערך את הופעת הבכורה שלו במועדון, בניצחון 0–1 על קסימפאשה במסגרת המחזור ה-18 בליגה לעונת .
ב-8 באפריל הבקיע את שער הבכורה שלו במועדון, בהפסד 2–7 לבשיקטש במסגרת המחזור ה-27 בליגה.
בסך הכל ערך 36 הופעות ליגה במדי המועדון, בהן הבקיע שלושה שערים.
אברהון נכלל בסגל הנבחרת האולימפית של מרוקו לטורניר הכדורגל באולימפיאדת לונדון בשנת 2012, וערך שלוש הופעות בטורניר.
ב-6 ביולי 2013 ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת מרוקו הבוגרת, בניצחון 0–1 על נבחרת תוניסיה במסגרת מוקדמות אליפות האומות האפריקאיות .
בסך הכל ערך שבע הופעות במדי הנבחרת.
בחודש פברואר 2020 אברהון חש לא בטוב לפני משחק הליגה של ריזספור נגד טרבזונספור.
הוא נלקח לבית חולים באיסטנבול ואובחן עם סרטן הקיבה.
בחודש יוני 2020 הודיע דובר ריזספור כי מחלתו של אברהון קשה, וכי לא סביר שהוא יחזור לשחק כדורגל.
הוא שוחרר מריזספור בתום עונת , אך המשיך להיתמך כלכלית על-ידי המועדון בשל מצבו הבריאותי.
בחודש אוקטובר 2020 הודיע אברהון כי הוא החלים ומרגיש טוב יותר, אך ב-2 בדצמבר 2020 מת ממחלתו בגיל 31.
מוחמד אחמד עבדאללה (ערבית: محمد أحمد عبد الله; נולד ב-1953) הוא רופא פורי, זוכה פרס זכויות האדם ע"ש רוברט קנדי.
הוא היה המנהל הרפואי של "מרכז אמל" לטיפול ושיקום נפגעי עינויים.
מטרת המרכז הייתה לטפל באנשים שחוו עינויים ולתעד את הפגיעה בזכויותיהם של אנשים אלו בעקבות אירועי רצח העם בחבל דארפור.
עבדאללה היה חבר במרכז למען השלום וקידום זכויות אדם הסודני עד לסגירתו.
מטרת המרכז היא מניעת פגיעה בזכויות אדם וקידום שלום בחבל דארפור אשר נמצא בסודן.
המרכז נסגר בשנת 2009 בגלל לחץ מהשלטונות הסודנים.
עבדאללה נולד בהרי מאררה אשר במרכז דארפור.
בילדותו, כדי ללמוד בבית הספר, הוא נאלץ ללכת ברגל שלושה ימים, כשבגר לנער, למד בבית ספר אחר, אליו נדרש ללכת במשך חמישה ימים.
עבדאללה למד רפואה באוניברסיטת אל פאשיר בדארפור, סודן.
עבדאללה הוא הרופא הראשון בעולם שמגיע מהרי מאררה.
לאחר סיום לימודיו הוא החל ללמד רפואה בדארפור ולטפל בנפגעי תקיפות מיניות ועינויים בבית החולים הלימודי של ניאלה.
בפרוץ רצח העם בחבל דארפור (תחילת שנות ה-2000) ממשלת סודן פצחה באיומים כלפיו בגלל שטיפולו בנפגעי עינויים ופגיעות מיניות, תוך תיעוד הפגיעה בזכויות אדם אשר נעשתה במהלך רצח עם זה.
באותו זמן הוא עזר להקים את "מרכז אמל" לטיפול ושיקום נפגעי עינויים ושירת בתור המנהל הרפואי שלו עד סגירת המרכז על ידי השלטונות הסודנים.
בשנת 2007 זכה בפרס על שם רוברט פ.
הפרס ניתן לאנשים ששומרים ששמים זכויות אדם מעל הכל, אפילו מעל עצמם.
הפרס ניתן לו על פועלו לעזרה ולקידום זכויות אדם תוך קבלת איומים בעינויים מהשלטונות הסודנים.
בשנת 2009, במהלך נסיעה לארצות הברית במסגרת אירוע של מרכז רוברט פ.
קנדי, פירקו השלטונות הסודנים את "מרכז אמל" ואיימו על עבדאללה בעינויים ובקרקועו בסודן אם הוא יחזור לשם.
כתוצאה מכך, הוא נשאר בארצות הברית.
הוא ביקש עזרה מעמיתיו שימשיכו את עבודתו בסודן, ובאותו זמן החל לפתח עם עזרה מאוניברסיטת הרווארד טיפולים למען נשים ונערות שחוו אונס והתעללות מינית.
כיום, עבדאללה ממשיך לפרסם מאמרים על זכויות אדם.
הוא עובד בשיתוף פעולה עם חברת רדיו וטלוויזיה שווייצריים (SRF) וממשיך לקדם זכויות אדם בסודן ובעולם בכלליות.
בין מאמריו נכללים "לקראת שלום וצדק בדארפור: מסגרת לאחריות", "עדויות רפואיות לעינויים והפרות אחרות של זכויות אדם בדארפור" ועוד.
מוחמד אבראהים סרור היה חלפן כספים לבנוני.
גופתו נמצאה ירויה ב-9 באפריל בכפר בית מרי השוכן מזרחית לביירות בירת לבנון, לאחר שהוא הוכרז נעדר כשבוע.
מוחמד סרור נולד ב-1967. עבד כחלפן כספים.
בשנת 2019 הוטלו עליו סנקציות על ידי ארצות הברית בגין העברת עשרות מיליוני דולרים ממשמרות המהפכה האיראניים דרך חזבאללה לזרוע הצבאית של חמאס, וכן באשמת מתן תמיכה כספית, חומרית וטכנולוגית לזרוע הצבאית של חמאס.
על פי פרסומים לא רשמיים, מאז 2018 "המוסד" ניסה להתנקש בחייו.
מכוח צו נשיאותי, הטילה מחלקת האוצר האמריקאית סנקציות.
ב-9 באפריל 2024 סרור נמצא ירוי בווילה בכפר בית מרי השוכן מזרחית לביירות.
על פי הדיווחים בגופו נמצאו 6 קליעים שנורו משני אקדחי גלוק ואותרו במטבח הדירה כשהם מושרים בחומר ניקוי שנועד להעלים ראיות.
על פי דיווח של סוכנות הידיעות AP, סרור פותה להגיע לבית של אישה בכפר, ובהגיעו לשם נורה ונהרג.
לטענת ערוץ אלמיאדין הלבנוני, טרם הריגתו סרור עבר חקירה כשידיו קשורות והמתנקשים בו היו "בקשר ישיר עם אנשים בתל אביב".
לצד גופתו אותר סכום כסף גדול, עובדה ששללה את האפשרות שמדובר בשוד.
לטענת העיתון הלבנוני אלמיאדין, "המוסד" עומד מאחורי ההתנקשות.
מוחמד אבראהים כאמל היה דיפלומט ופוליטיקאי מצרי.
כיהן כשר החוץ של מצרים בתקופת קמפ דייוויד אך התפטר בשל התנגדותו לחלקים מן הסכם השלום בין ישראל למצרים.
כאמל נולד ב-6 בינואר 1927. הוא למד משפטים באוניברסיטת קהיר וסיים את לימודיו ב-1947. הוא ואנואר סאדאת, לימים נשיא מצרים, נכלאו שניהם בשל חלקם לכאורה ברצח אמין עוסמאן, שר האוצר לשעבר, בינואר 1946. כאמל הצטרף לשירות הדיפלומטי המצרי ב-1956 ושימש כשגריר בזאיר, שוודיה וגרמניה המערבית.
כאמל ירש את אסמאעיל פהמי כשר החוץ בדצמבר 1977 כשפהמי התפטר מהמשרד.
הוא מונה לתפקיד ב-24 בדצמבר 1977 וכיהן כשר החוץ עד 16 בספטמבר 1978, אז גם התפטר מהתפקיד.
כשר החוץ, הוא השתתף במשא ומתן לקראת הסכמי קמפ דייוויד, אך התפטר בספטמבר 1978 מבלי לחתום על האמנה.
כאמל היה נשוי והיו לו שני בנים.
כאמל פרסם ספר בשם "השלום האבוד של הסכמי קמפ דייוויד" בשנת 1984.
מוחמד רמדאן מוחמד אל-אע'א הוא פוליטיקאי ומדען סביבה פלסטיני שכיהן כשר החקלאות בממשלת הנייה הראשונה ובממשלת הנייה השנייה ב-27 במרץ 2006 – 14 ביוני 2007, והמשיך לכהן בתפקיד זה בממשל חמאס ברצועת עזה עד ספטמבר 2012.
מוחמד נולד באוקטובר 1959 והוא מתגורר בח'אן יונס, שם גם נולד וגדל.
הוא השלים לימודי תואר ראשון במדעים באוניברסיטת קהיר ב-1982, תואר שני במדעים באוניברסיטת ירדן בעמאן ב-1986, ותואר דוקטור לפילוסופיה במדעים באוניברסיטת מנצ'סטר, בריטניה ב-1995. בשנת 2005 התמנה לפרופסור באוניברסיטה האסלאמית בעזה ופרסם כשלושים מאמרי מחקר בתחום מדעי הסביבה בכתבי עת מדעיים בינלאומיים.
הוא עבד כפרופסור אורח באוניברסיטאות בינלאומיות רבות באירופה ובארצות הברית, כולל אוניברסיטת מנצ'סטר ב-1995, אוניברסיטת ברמן בגרמניה ב-1999 ואוניברסיטת וירג'יניה בארצות הברית ב-2000.
ד"ר אל-אר'א זכה במספר פרסים ערביים, הבולט שבהם הוא פרס המלך חוסיין לסטודנטים מצטיינים בירדן בשנת 1986, ופרס המחקר המצטיין מאוניברסיטת מנצ'סטר בבריטניה בשנת 1992.
ב-27 במרץ 2006, עם הקמת ממשלת הנייה הראשונה קיבל את תיק החקלאות והמשיך להחזיק בתיק זה גם בממשלת הנייה השנייה.
אחרי התפרקות הממשלה, נותר בתפקידו כשר החקלאות מטעם ארגון הטרור חמאס בממשל של רצועת עזה עד לשנת 2012.
הוא האשים את ישראל במצב החקלאות הפלסטינית וטען כי "החקלאות הפלסטינית היא אחת המדינות המושפעות ביותר בעולם הערבי והאירופי מפרקטיקות הכיבוש הישראלי.
המגזר החקלאי בפלסטין עובר התעללות לעיני העולם כולו, באמצעות הרס ודחפורים של אדמות ומתקנים חקלאיים, הרחבת התנחלויות, בניית חומת האפרטהייד, שריפת חוות ויבולים, עקירת עצים, פגיעה בחקלאים והריגתם באדמותיהם ומניעת עיבודם".
מוחמד אגבאריה הוא ראש מועצה מקומית מעלה עירון.
אגבאריה נולד לג'לאל ואסמהאן אגבאריה, וגדל בכפר מוסמוס.
התחנך בבית הספר היסודי בכפר, ואת לימודיו התיכוניים השלים בתיכון בכפר כפר קרע, וסיים בשנת 1988.
בשנת 1990 החל בלימודי תואר שני ברוקחות באוניברסיטה National University of Pharmacy שבאוקראינה, אותו סיים בשנת 1996.
לאחר שובו לישראל, החל לעבוד כרוקח ברשת בתי המרקחת ניו-פארם (לימים "Be פארם"), בה הועסק במשך כ-26 שנים.
במאי 2005 נבחר לראשונה כחבר במועצה מקומית מעלה עירון, וכיהן בתפקיד עד לפיזור המועצה בסוף 2006.
בבחירות לרשויות המקומיות ב-2024 התמודד לראשות המועצה מול ראש המועצה המכהן מחמוד ג'בארין, ונבחר לתפקיד עם 54.6% מהקולות, לעומת 45.4% לג'בארין.
אגבאריה שימש בעבר כחבר הנהלת קבוצת הכדורגל הפועל בני מוסמוס, וכיו"ר ועד ההורים של בית הספר היסודי מוסמוס.
מוחמד אחמד מופתאח הוא פוליטיקאי תימני המכהן כראש ממשלת המועצה הפוליטית העליונה מאז ה-30 באוגוסט 2025. הוא מונה לראש ממשלת המועצה הפוליטית העליונה לאחר מותו של ראש הממשלה הקודם אחמד א-רהווי במבצע טיפת מזל.
מפתאח כיהן בעבר כסגן ראש ממשלת תימן מטעם החות'ים.
מופתאח נולד בשנת 1967 בנפת אל-חיימה במחוז צנעא בתימן.
מופתאח הוא איש דת, מלומד ומשפטן בולט בענף הזיידי של האסלאם השיעי, שאל מאמיניו משתייכים החות'ים.
במהלך המרד החות'י במחוז סעדה, הוא הביע בפומבי גינוי לפעולות הממשלה בסכסוך.
בספטמבר 2004 הוא נעצר בעת שניהל תפילות במסגד הגדול אל-ראודה בצנעא.
הוא הואשם יחד עם איש דת זיידי אחר באשמת תמיכה בחות'ים ותכנון להפיל את הממשלה המקומית, והשתמש בקבוצת חזית בשם ארגון הנוער בצנעא כדי להשיג זאת.
שניהם הכחישו את המיוחס להם, וטענו כי הם רק דגלו במאבק שליו.
מיפתח נידון לשמונה שנות מאסר במאי 2005 בגין "קיום קשרים עם מדינת איראן במטרה לפגוע במעמדה הדיפלומטי והפוליטי של תימן", אך זכה לחנינה על ידי הנשיא עלי עבדאללה סאלח במאי 2006. כחבר במפלגת אל-חק, הוא נעצר שוב בשנת 2008.
כחלק משינויים בממשלה, ב-10 באוגוסט 2024 הוא מונה לסגן ראש הממשלה הראשון של ממשלת השינוי והבנייה, המזוהה עם החות'ים.
ראש ממשלת המועצה הפוליטית העליונה
בשלהי אוגוסט 2025 הוא מונה לשמש כראש ממשלת המועצה הפוליטית העליונה לאחר מותו של ראש הממשלה הקודם אחמד א-רהווי במבצע טיפת מזל של חיל האוויר הישראלי.
מוחמד אסד (בערבית ובאורדו: محمد اسد; נולד כלאופולד וייס; 2 ביולי 1900 – 20 בפברואר 1992) היה עיתונאי, מבקר חברתי, הוגה, דיפלומט, סופר ומתרגם.
אסד נולד למשפחה יהודית בגליציה, אך הפנה עורף ליהדות ולמערב.
הוא התאסלם ובילה חלק ניכר מחייו במזרח.
אסד נודע בעיקר בזכות ספרו "The Road To Mecca" שהיה לרב-מכר וכן הודות לתרגום לאנגלית שכתב לקוראן.
כפוליטיקאי נודע אסד כסגן שגריר פקיסטן לאו"ם וכן בעמדותיו האנטי-ציוניות.
מוחמד אסד נולד ב-2 ביולי 1900, בשם לאופלד וייס, בעיר לבוב שבמזרח גליציה האוסטרית (כיום חלק מאוקראינה).
בן שני להוריו מתוך שלושה ילדים.
סבו, בנימין אריה וייס, היה רב אורתודוקסי חשוב בצ'רנוביץ, שהייתה אז בירת מחוז בוקובינה באוסטריה.
אביו, עקיבא, היה אמור להמשיך במסורת המשפחתית ולשמש כרב גם כן.
אך זו לא הייתה משאת נפשו, הוא התעניין במדעים ושאף ללמוד פיזיקה.
עקב אילוצים כלכליים פנה עקיבא ללימודי עריכת דין.
הוא התמחה תחילה בלבוב ולאחר מכן בווינה,לשם עברה המשפחה לפני פרוץ מלחמת העולם הראשונה.
אמו של אסד, מלכה,הייתה בתו הבנקאי מנחם מנדל פייגנבאום מלבוב (אביהם של דוריאן ואריה פייגנבאום).
המשפחה חיה ברווחה כלכלית ואסד מעיד כי ילדותו הייתה שמחה ומספקת והוריו הקדישו את עצמם לגידול ילדיהם.
למרות שהוריו לא היו אדוקים בדתם, אביו של אסד התעקש, מתוך כבוד למסורת המשפחתית, שאסד ישקוד על לימודי הדת.
בגיל 13 אסד כבר יכול היה לקרוא ולדבר בעברית באופן שוטף והראה בקיאות גדולה בתורה ובתלמוד.
ב-1914 לאחר פרוץ מלחמת העולם הראשונה, אסד ברח מביתו כנער צעיר על מנת להתגייס לצבא האוסטרי.
מונע מיצר ההרפתקה הוא אימץ שם בדוי והצליח להשתחל אל שורות הצבא מפני שנראה מבוגר מכפי גילו.
פרק זמן קצר לאחר מכן הצליח אביו, בסיוע המשטרה, לאתר אותו ולהשיבו לחיק המשפחה ששכנה אז בווינה.
ארבע שנים מאוחר יותר גויס אסד באופן חוקי לצבא, אך מספר שבועות לאחר גיוסו פורק הצבא האוסטרי ומוחמד שוחרר לדרכו.
אסד למד פילוסופיה והיסטוריה של האמנות באוניברסיטת ווינה.
הוא לא השלים את לימודיו ובקיץ של 1920 עזב את העיר.
על אף התנגדות אביו גמר אסד בלבו לבנות לעצמו קריירה עיתונאית.
אסד מכר טבעת יהלום שירש מאמו, שנפטרה שנה קודם לכן, בידיעה שמעתה והלאה לא ייתמך כלכלית על ידי משפחתו.
הוא השתמש בכסף כדי להגיע לברלין ולהתחיל שם את חייו.
אסד התקשה מאוד למצוא עבודה בעיתונות והגיע לעיתים לחרפת רעב.
לבסוף נפתח עבורו צוהר לעולם הקולנוע.
הוא שימש כעוזר במאי עבור פרידריך וילהלם מורנאו וכתב תסריטים לסרטים עם העיתונאי הווינאי אנטון קו.
לאחר שנה של עבודה בעבודות מזדמנות ושיטוטים בין ערים אירופאיות הצליח אסד לפרוץ לעולם העיתונות.
הוא התקבל למשרה שולית בעיתון "United telegraph" כטלפן שמעביר ידיעות אל העיתונים המחוזיים.
עבודה זו הייתה משעממת וחסרת מעוף אך מוחמד הצליח להשתמש בה כדי לפלס את הדרך לעבודה עיתונאית אמיתית.
בשנת 1921 רוסיה הסובייטית הוכתה ברעב המוני שפגע במיליוני אנשים והביא למותם של מאות אלפים.
אשתו של מקסים גורקי, סופר ופעיל פוליטי, הגיעה לברלין על מנת לגייס עזרה לרעבים.
בציבור נודעו רק שמועות על בואה לאירופה, אך לאסד התמזל המזל לגלות את מקום הימצאה.
חבר שעבד כשומר לילה במלון שבו התארחה שיתף אותו במהלך שיחת חולין בדבר הגעתה למלון.
אסד הבין כי נפלה בידיו הזדמנות פז, שכן ראיון בלעדי עימה הוא החומר שממנו נבנות קריירות עיתונאיות.
אסד מיהר למשרדי מערכת העיתון והצליח לשכנע את עורך החדשות לספק לו כרטיס עיתונאי לאותו הערב.
אסד המתין בלובי המלון שעות ארוכות עד לבואה של מאדאם גורקי.
הוא פנה אליה ושיתף אותה בכנות במשמעות שראיון עימה יכול להעניק לו.
מאדאם גורקי נענתה לצעיר הלהוט ולמחרת כבר התפרסמה הכתבה הבלעדית בכל העיתונים המקושרים לסוכנות שבה אסד עבד.
אסד ננזף על שפרסם כתבה ללא אישורו של העורך הראשי אך קודם, סוף-סוף, לתפקיד כתב.
הודות לידע הרחב של אסד בשפות הוא קודם לתפקיד עורך-משנה של שירות החדשות לתקשורת הסקנדינבית.
מפגש ראשוני עם המזרח התיכון
באביב 1922 קיבל אסד הזמנה מדודו דוריאן פיינגבאום, אחיה הצעיר של אימו לשהות עמו בארץ ישראל.
דוריאן לא היה ציוני ולא חש זיקה מיוחדת לעולם הערבי.
הוא חי בירושלים והתמקד בעבודתו כפסיכיאטר מצליח.
מפני שלא היה נשוי ולא הייתה לו משפחה משלו, הוא ביקש למצוא מפלט מבדידותו בחברת אחיינו האהוב.
דוריאן, שהיה תלמידו של פרויד, הכיר לאסד את נבכי עולם הפסיכואנליזה מספר שנים לפני כן בווינה וציין במכתבו את אותה תקופה מהנה אשר בילו יחד.
אסד נענה להזמנה, עזב את עבודתו בעיתון ויצא לדרכו מזרחה.
אסד התערה בסצנה הפוליטית בארץ ישראל, התנגד לרעיון הציוני וחש סימפתיה כלפי הערבים.
המפגש עם ההתרחשויות הפוליטיות באזור עוררו בו את היצר העיתונאי ולקראת סוף 1922 הוא ביקש לחזור לעבודתו ככתב.
אסד הבין כי עיתונאים מעטים ממרכז אירופה זוכים להזדמנות לשהות במזרח התיכון ולכן עיתונים מרכזיים יכולים למצוא עניין בהעסקתו.
באותה תקופה גרמניה הייתה בשפל כלכלי ורק עיתונים מועטים יכלו להרשות לעצמם לשכור את שירותיהם של כתבי חוץ.
לאסד לא היו קשרים במערכות העיתונים הגדולים ושמו לא הלך לפניו באותה עת.
הוא חיבר כתבה על רשמיו מארץ ישראל, ושלח עותקים ממנה לעשרה עיתונים גרמניים עם ההצעה לפרסם סדרת כתבות על המזרח התיכון.
כפי שניתן היה לצפות תשעה מתוך עשרת העיתונים דחו אותו בנימוס.
אך ה-Frankfurter Zeitung, שהיה מהעיתונים הבולטים באירופה, התרשם מעבודתו.
העיתון הציע לו חוזה הכולל, מעבר לפרסום סדרת הכתבות, גם כתיבה של ספר על חוויותיו כאשר ישוב לאירופה.
התשלום המוצע היה זעום אך אסד לא היה יכול לסרב להזדמנות שגם עיתונאים ותיקים ובעלי שם היו חושקים בה.
הוא החל לחבר כתבות על רשמיו מישראל בתקווה כי יצליח להרחיב את היריעה ולהגיע גם אל שאר ארצות המזרח התיכון.
תקוותיו של אסד התגשמו, הוא שהה בקהיר שבמצרים ונחשף למאבק המצרי בשלטון הבריטי.
שם הוא גם הכיר את מוסטפא אל-מראגי, תאולוג מבריק שבהמשך עמד בראשה של אוניברסיטת אל-אזהר.
המפגש עם אל-מרגי הביא את אסד להבנה כי מצבו הרע של העולם המוסלמי לא יכול להיות מיוחס לאסלאם אלא לפירוש לא נכון שלו.
אסד ביקר בירדן ופגש את האמיר עבדאללה, מפגש שהיה עבורו הראשון מבין רבים עם מנהיגים מוסלמיים.
אסד אף הצליח להגיע לסוריה, למרות סירוב הצרפתים ששלטו בה לתת ויזה לאזרח של אוסטריה שנחשבה "אויבת לשעבר".
לסוריה הגיע אסד במסע רגלי מחיפה.
בתחילה התכוון להגיע מחיפה לאיסטנבול, אך לאחר שאיבד את דרכונו, החליט באימפולסיביות לנסות ולבקר בסוריה באופן לא חוקי.
השלטון הצרפתי בסוריה הנפיק תעודות זהות לתושביה ואסד רכש מתושב העיר מטולה את תעודתו כדי להזדהות בפני המשטרה במקרה שיידרש לכך.
לשמחתו של אסד המסמך לא הכיל תמונה אך התיאור של הגבר שממנו רכש את תעודת הזהות לא תאם את דמותו.
רק הודות למזל לא סיים אסד את דרכו בכלא.
הוא הצליח להגיע לדמשק שם שהה אצל חבר שהכיר בימיו בירושלים.
אסד מתאר ביקור שערך עם חברו במסגד בעיר כרגע משמעותי בהתקרבותו לאסלאם.
בשעה שצפה בתפילה עלתה באסד הכמיהה לחוש קרבה לאלוהים, כפי שלתפיסתו חשו המתפללים.
הוא הרגיש כי תפילתם לא מנותקת מחיי היום-יום שלהם ונועדה לגרום להם להתחבר לחיים דרך החזקת האל בקרבם.
עם המודעות החדשה הזו בקרבו, בילה אסד חלק ניכר מזמנו בדמשק בקריאת כתבים אסלאמיים.
בסתיו של 1923 עזב אסד את סוריה, הוא בילה מספר חודשים בטורקיה והמשיך משם חזרה לאירופה.
חזרה לאירופה והמפגש עם אלסה אמידסט
לאחר 18 חודשים של מסעות ברחבי המזרח התיכון הגיע אסד לווינה.
שם נפגש עם אביו אשר השלים עם החלטת בנו לפרוש מהלימודים.
אחרי שהשניים התראו המשיך אסד לפרנקפורט כדי לפגוש את צוות מערכת העיתון שעבורו כתב כבר מעל לשנה.
אסד שהה מספר חודשים באירופה ועבד כעורך ב-Frankfurter Zeitung, בו זכה להערכה גדולה על אף גילו הצעיר.
אסד הרבה לבקר בברלין, שם התגוררו רבים מחבריו.
באחד מביקוריו בעיר, ישב אסד ב-Romanisches Café, שהיווה נקודת מפגש לאומנים ואינטלקטואלים ושם התוודע לאלסה אמידסט.
אמידסט הייתה אלמנה, אם לילד בן שש וציירת.
היא הייתה מבוגרת מאסד בחמש-עשרה שנה אך הפרש הגילאים לא הורגש בקשר הייחודי שנרקם בין השניים.
אסד חש כי בניגוד לשאר מכריו האירופאים, אלסה מבינה לנפשו והוא שש לשתף אותה ברשמיו על העולם הערבי.
אסד מספר כיצד בבואו לכתוב את הפתיחה לספר, אשר התחייב בפני מערכת העיתון לחבר על מסעותיו במזרח, הרגיש כאילו הוא כותב מכתב אליה.
אלסה ואסד נישאו לבסוף, אך הדבר קרה רק יותר משנתיים אחרי אותו מפגש ראשון.
זאת מפני שזמן לא רב לאחר היכרותם חזר אסד בשנית למזרח התיכון, ללא הבטחה להמשך הקשר עם אלסה.
עם השלמת ופרסום ספרו "Unromantisches Morgenland" (ארץ המזרח ללא רומנטיקה), באביב של 1924, נשלח אסד על ידי מערכת העיתון בחזרה למזרח.
הוא התחיל את מסעו השני במצרים ושהה מעל לחודש בקהיר.
במהלך שהותו בעיר אסד פיתח את ידיעותיו בערבית ולקח שיעורים ברזי השפה אצל סטודנט מאוניברסיטת אל-אזהר.
הרחבת בקיאותו בשפה הערבית פתחה בפניו את האפשרות להעמיק במחקר הלא-פורמלי שניהל על האסלאם.
אסד החל לחוש כי, בניגוד לתפיסתו בעבר, גם אדם אירופאי יכול לתפוס במלואם את הלך הרוח והראיה של העולם המוסלמי.
ממצרים המשיך אסד לשוטט בין ארצות ערב במשך שנתיים.
הוא ביקר באמירות עבר הירדן ושהה בחברת האמיר עבדאללה.
עבר דרך לבנון ואף חזר לסוריה הודות לויזה צרפתית שמערכת העיתון דאגה כי תונפק עבורו.
אסד שהה בבגדד בתקופה תוססת בקורותיה.
הוא מספר ב"דרך למכה" כי נכח כעובר אורח בניסיון של הבריטים לדכא התקוממויות שפרצו בעקבות החלטה פרו-בריטית של הממשלה העיראקית.
לטענתו נחלץ באירוע זה במזל מאש כוחותיהם של הבריטים בעוד רבים אחרים נהרגו.
מבגדד המשיך לאיראן, אותה הוא תר מקצה לקצה במשך קרוב לשנה וחצי ובה למד את השפה הפרסית.
שישה חודשים נוספים עברו עליו באפגניסטן, במסעות רכובים וכאורח של המלך אמאנואלה ח'אן בבירתו קאבול.
בדרכו לקאבול שוחח אסד עם ראש המחוז האזרג'אט, והטיח בפניו את תסכולו על התרחקות העולם המוסלמי מהדת והכניעה לתכתיבי המערב.
ראש המחוז בתגובה הצהיר כי אסד, הוא מוסלמי בליבו, גם אם איננו מכיר בכך והציע לו להתאסלם באותו הרגע.
אסד לא קיבל על עצמו את האסלאם עד סוף אותה השנה, שכן אף כי העריך אינטלקטואלית את תורתה של הדת המוסלמית, הוא לא השתכנע אז כי היא אכן מייצגת את דבר האל.
אסד חזר לאירופה דרך רוסיה הסובייטית.
הוא התקבל בברכה במערכת העיתון שם צבר מוניטין כאחד מכתבי החוץ הבולטים באותה עת.
כתבותיו על העם האיראני ויחסו לדת תפסו את תשומת לבם של חוקרים מתחום המזרחנות והוא הוזמן להעביר סדרת הרצאות באקדמיה לגאו-פוליטיקה בברלין כשהוא בן 26 בלבד.
עם חזרתו נישא לאלסה וזמן קצר לאחר מכן עברו בני הזוג יחד לברלין.
אסד נתקל במחסום כתיבה ונמנע מחיבור הספר החדש שמערכת העיתון דרשה ממנו להוציא.
בעקבות כך הוא עזב, ויש הטוענים פוטר, ממערכת ה-Frankfurter Zeitung.
הודות למוניטין שלו חתם אסד בקלות חוזים עם שלושה עיתונים אחרים.
החזרה לאירופה והמשך לימודיו על האסלאם שכנעו את אסד כי הקוראן אכן מבטא את דבר האל.
אסד ראה בהתייחסות של הקוראן להשלכות של חמדנות תשובה לאומללות שהוא זיהה בחברה המערבית.
אומללות שייחס להתנתקות ממערכת ערכים מוסרית ולרצון אינסופי להתרחבות ותאוותנות.
היכולת של הקוראן להיות רלוונטי למצוקות שאסד זיהה בחייו שכנעה אותו כי האסלאם היא הדת שלפיה הוא רוצה לחיות את חייו.
אסד ואלסה התאסלמו בספטמבר 1926. במעמד זה ויתר אסד על שמו הקודם ליאופלד וייס.
השם החדש אסד, נבחר על ידי האימאם ההודי שבמסגדו בברלין אסד התאסלם.
ההחלטה להתאסלם לא התקבלה בברכה על ידי משפחתו של אסד.
במשך שמונה שנים שמר אביו של אסד על שתיקה כתגובה על התאסלמות בנו.
בתום אותן שנים ארוכות התחדש הקשר בין השניים והם החליפו תכופות מכתבים.
לאחר שאימצו את האסלאם יצאו אסד, אלסה ובנה הקטן בינואר 1927 אל המזרח התיכון, במטרה להשתכן ולבנות את חייהם המשותפים שם.
אך מספר ימים אחרי שהגיעו למכה ביוני של אותה השנה, חלתה אלסה ותוך שבוע היא נפטרה.
אלסה נקברה בעיר ואסד בלוויית בנה בן העשר, אחמד, נדד ברחבי חצי האי-ערב.
לאחר שנה דרשה משפחתה של אלסה כי אחמד ישלח את הילד ללמוד בבית ספר באירופה ואסד נותר לבדו.
אבן סעוד, היה שליט שבנה את כוחו בעצמו.
הוא היה שליטה של נג'ד וחג'אז ולבסוף ייסד את ערב הסעודית ועמד בראשה.
בילדותו איבדה שושלתו את כוחה במרכז ערב אך אבן סעוד לא ויתר על החלום להחזיר את השטח לשליטת משפחתו.
בשנות העשרים לחייו הוא החל במסע כיבושים ולאט לאט הגדיל את כוחו.
לאבן סעוד ולאסד הייתה חברות קרובה.
הקשר עם אבן סעוד מהווה דוגמה ליכולת יוצאת הדופן של אסד לרקום קשרים עם בכירי העולם המוסלמי.
באותה תקופה השליטה של אבן סעוד בחג'אז לא הייתה יציבה והונהגה מדיניות חשדנית כלפי מערביים, למרות זאת הותר לאסד להסתובב ברחבי הממלכה ולהתערות בין אנשיה.
האמון שנתן אבן סעוד באסד כה הפתיע את אחד מיועציו של המלך, שהיה מרגל בריטי, עד כי באחד מדוחותיו הוא מספר על חשדותיו כי אסד הוא בעצמו מרגל עבור הבולשביקים.
בקיץ של שנת 1929 ביקש אבן סעוד מאסד לצאת למשימה למען ארצו.
הבריטים רצו להקים קו רכבת מבצרה, עיראק לחיפה ובכך ליצור מעבר יבשתי להודו.
כדי לעשות זאת היה עליהם לבנות בשטחו של אבן סעוד, דבר שהמלך לא היה מוכן להסכים לו בשום מחיר.
אבן סעוד חשד כי הבריטים מסייעים למרד תנועת אל-אח'ואן בהובלת פייסל עד-דוויש, שהתרחש נגדו, ומספקים להם תחמושת.
אבן סעוד הציע לאסד, מתוקף תפקידו ככתב שכביכול לא קשור ישירות לאף אחד מהצדדים, לצאת ולברר מהם מקורות המימון והתחמושת של עד-דוויש.
אסד נענה לבקשה ולאחר מסע מדברי מסוכן לכווית, כדי לאסוף ראיות, הוא פרסם סדרת כתבות, בהן חשף כי המורדים נתמכו על ידי מעצמה אירופאית גדולה.
החשיפה של אסד עוררה הדים ופורסמה הן בתקשורת האירופאית והן בזו הערבית.
ג'ון פילבי, אחד מיועציו של המלך אבן סעוד, מטיל בספק את עדותו של אסד על המשימה שאליה נשלח וטוען כי לא קיימת אף הוכחה להתרחשותה.
ככל הנראה אסד הפיק תועלת חומרית מקשרו עם אבן סעוד, מאז שנוצר הקשר עם הגעתו של אסד לחצי האי-ערב וכן שנים רבות לאחר מכן.
אבן סעוד נהנה מהכתבות המחמיאות שפרסם אסד בעיתונים אירופאיים וייתכן שזה היה אחד ממניעיו לשמור את אסד בקרבתו.
יחד עם זאת אסד לא חשש להביע ביקורת על המלך והביע בכתביו את אכזבתו מכישלונו להחיות במדינתו את הרעיון האסלאמי במלואו כפי שאסד הבין אותו.
השליחות בשמו של אבן סעוד לא הייתה הפעם היחידה שבה סיכן אסד את חייו במשימה למען מנהיג מוסלמי.
לאחר שהתאכזב מהנהגתו של אבן סעוד נשא אסד את פניו אל התנועה הסנוסית שפעלו לפי ראותו למימוש האידיאל של חברה אסלאמית.
בינואר 1931 לבקשתו של אחמד שריף א-סנוסי יצא אסד לקירנאיקה כדי לראות איך אפשר לסייע למאבק הסנוסי באיטלקים.
מתוך מחשבה כי יוכל לסייע בהקמה של קו אספקה לכוחות הלוחמים דרך כופרה.
אך עד הגיעו לקירניאקה כופרה כבר נפלה בידי האיטלקים ולא נותר דבר לעשות.
פילבי בביקורתו על ספרו של אסד "The Road To Mecca" מערער גם על אמיתותו של סיפור זה.
נישואין נוספים והולדת בנו טלאל
ב-1929 נישא אסד לרוקייה, ילדה בת 11 משבט מוטייר הבדואי.
דודה של רוקייה שיקר לאסד באומרו כי הילדה כבר בת חמש-עשרה ובשלה לנישואין.
הדוד טען כי הוריה מתנגדים לנישואין לא בשל גילה הצעיר אלא בגלל דעות קדומות על אסד כאירופאי ודאג לארגן את הנישואין בין השניים.
ביום חתונתם כאשר פגש לראשונה אסד בכלה, גילה כי אכן מדובר בילדה ולכן התגרש ממנה מבלי לממש את נישואיהם.
אסד נישא בשלישית למונירה בינת חוסיין אל-שמארי משבט אל-שמאר ב-1930. מונירה, שהייתה צעירה מאסד ב-15 שנה, ילדה את בנו הביולוגי היחיד, טלאל.
טלאל אסד, הוא כיום אנתרופולוג בעל שם בחקר דתות.
שימש כמרצה באוניברסיטאות: ח'רטום שבסודאן, האל שבאנגליה, אוניברסיטת העיר ניו יורק ואוניברסיטת ג'ון הופקינס בארצות הברית.
אסד עזב את חצי האי ערב להודו ביוני 1932 יחד עם מונירה וטלאל, שהיה אז רק בן שמונה חודשים.
מקורות של הסוכנות הבריטית דיווחו כי אסד יצר קשר עם אקטיביסט מוסלמי בשם איסמעיל גהזנאבי מהעיר אמירסטר ולכן הגיע להודו ל"סיבוב הרצאות".
בזמן שהותו בהודו הועבר דיווח נוסף של הבריטים כי אסד מבקש להפיץ רעיונות בולשביקיים.
אסד ומשפחתו הגיעו לעיר קראצ'י, כיום העיר הגדולה בפקיסטן, בספינה ומשם המשיכו בהקדם לאמירסטר.
עם הגעתו להודו מיהר אסד ללמוד אורדו וקלט בקלות גם את הדיאלקט של האנגלית ההודית.
לאסד היו את כל הנתונים הדרושים כדי להצליח ולהתנייד במעלה הסולם החברתי בהודו.
כאירופאי, מוסלמי, אשר בילה את שנותיו הקודמות בערים המקודשות לאסלאם ונשא אישה ערבייה, הוא התקבל בברכה בקרב ההודים המוסלמים.
גם העובדה שהיה יכול לכתוב באנגלית, שפתה של האליטה ההודית, שירתה אותו.
באמירסטר ולאהור השכנה יצר אסד קשרים עם קהילת המוסלמים של קשמיר.
השלטון בקשמיר, שגובה על ידי הממשל הבריטי, לא היטיב עם המוסלמים של אותו אזור.
מתנדבים מוסלמים מפנג'אב השכנה פלשו לקשמיר באופן לא חוקי כדי לתמוך בתושבי קשמיר ולייצר התנגדות, אך ב-1932 אותן הפרות סדר שככו.
יחד עם זאת הממשלה בקשמיר נקטה מדיניות של משנה זהירות ועם היוודעם על הגיעו של אסד הם ביקשו להרחיקו.
לא ידוע מה עשה אסד בקשמיר ומה הוביל אותו לעזוב אותה אך הוא המשיך ממנה ללהאור.
שם הוא מסד קשר עם מוחמד אקבאל, משורר ופעיל פוליטי, ממוצא קשמירי.
אסד שייחל לתחייה והתחדשות של העולם המוסלמי, ראה באקבאל, אשר באותה העת כבר הניח את היסודות להקמתה של מדינה אסלאמית בתת-היבשת ההודית, שותף למטרותיו.
אקבאל עודד את אסד להישאר בהודו כדי לפתח את הבסיס האינטלקטואלי שעליו תקום המדינה המוסלמית החדשה.
מאז התמקד אסד בפיתוח רעיונותיו על החוק והתרבות האיסלמית.
אסד הזדהה עם התנועה המוסלמית אהל אי-חאדית' שצמחה אז בהודו, תהודות למאמציהם של סיד נזיר חוסיין וסידיק חסן קאן.
הטענה של תנועת אהל אי-חאדית' היא כי שני המקורות הראשוניים של האסלאם- הקוראן והחדית'- ופירוש עצמאי שלהם, הם אשר צריכים להכתיב את אורחות החיים.
במרץ 1934 פרסם אסד ספרון תחת השם "Islam At The Crossroads" שבו הוא מבקר את הנצרות, מגנה את תרבות המערב ואת יחסה לאסלאם.
הספר הודפס בכמה מהדורות בהודו ובפקיסטן, הפרק הראשון בספרון יצא לאור גם בנפרד תחת השם "The Spirit Of Islam" וב-1946 בביירות אף פורסם תרגום מלא שלו לערבית.
התרגום הערבי לספר שימש השראה לסייד קוטב, תאורטיקן מוסלמי, שהסתמך עליו באופן נרחב כבסיס לכתביו הראשונים.
ב-1936 החל אסד לעבוד כעורכו של העיתון "Islamic Culture", משרה שאפשרה לו להרחיב את קשריו במעגל המלומדים ההודי המוסלמי.
באוקטובר 1938 עזב אסד את עבודתו כעורך העיתון ויצא מהודו לאירופה, במטרה לנסות ולהציל את בני משפחתו היהודית מזרועות השלטון הנאצי.
הוא הגיע באפריל 1939 לוינה שם השיג ויזה לכניסה לבריטניה.
בבריטניה עשה מאמצים להביא אליו את אביו, אימו החורגת (אימו הביולוגית נפטרה ב-1919) ואחותו.
עובדה זו ידועה מתוך תיעוד של מכתב ששלח אסד לנציגות הודו בבריטניה שבו הוא כותב:
אסד הצליח להשיג לאביו ויזה לפנג'אב שבהודו אחרי הסיפוח של אוסטריה.
אך האב לא רצה לעזוב ללא בתו.
אסד מספר ששלח ויזה לאחר מכן גם לאחותו אך היא איבדה את המכתב.
ככל הנראה אביו נספה בגטו טרזינשטאט ואחותו נספתה באושוויץ.
עם ההכרזה של בריטניה על מלחמה עם גרמניה בספטמבר 1939, אסד, שכבר חזר להודו בקיץ של אותה השנה, נעצר.
מפני שאוסטריה נכבשה על ידי הכוחות הגרמנים הפך אסד באופן אוטומטי לאזרח של גרמניה וכך נכלא במחנה מעצר לאויבי האימפריה הבריטית, המוסלמי היחידי בקרב מעל ל-3,000 עצורים.
אסד שהה במחנה שש שנים ארוכות עד לשחרורו באוגוסט 1945. במהלך מעצרו נתמך אסד בדודו מירושלים, אריה פיינגבאום, אשר דאג לספק לו מזון, בגדים וכסף.
ב-1946 הגיע אסד לקשמיר, שם ייסד עיתון בשם "ערפאת" שאת תוכנו חיבר בעצמו.
בשנת 1947, כשפקיסטן הוקמה, נקרא אסד להקים מחלקה של "שיקום אסלאמי" בממשלה החדשה.
כוונתו הייתה לפרט את המושגים האסלאמיים האידאולוגיים של מדינה וקהילה שמהם יוכל הארגון הפוליטי שזה עתה נולד לשאוב את רוחו.
אסד חיבר הצעות לחוקה למדינה החדשה שאותה ייעד להיות דמוקרטיה ליברלית.
תפיסתו הייתה מנוגדת לתפיסה של מדינה אסלאמית טוטליטרית שהיה נפוץ בקרב הוגים בשנות ה-30 וה-40. למרות שביסס את רעיונותיו על מקורות באסלאם ופרסם אותם באסופה שכותרתה "Islamic Constitution Making", בפועל מעטים מרעיונותיו, אם בכלל, יושמו.
אסד הרגיש כי פקיסטן אומנם שימשה אי מוסלמי שמנע מהמאמינים לשקוע בתוך חברה הינדית חזקה ומפותחת יותר, אך היא הייתה רחוקה מהחזון של אקבאל ושלו.
ההתעקשות של אסד על כך שהחוקה של פקיסטן תתיר את בחירתה של אישה לראשות המדינה פתחה את הדרך עבור בנזיר בהוטו לכהן פעמיים כראש ממשלה בארצה.
ב-1949 עבר אסד למשרד קשרי החוץ של פקיסטן והיה אחראי על קשריה של פקיסטן במזרח התיכון.
אסד שקד על חיזוק הקשרים בין פקיסטן לשאר העולם המוסלמי.
ב-1950 נסע אסד לבקר בערב הסעודית, הוא סירב לנסוע עם דרכון בריטי וקיבל את הדרכון הפקיסטני הראשון.
בתחילת 1952 הגיע אסד לניו-יורק כנציגה של פקיסטן באומות המאוחדות.
אסד שהתנגד לקולוניאליזם המערבי פעל במסגרת עבודתו למען עצמאותה של תוניסיה.
בורגיביה, נשיא תוניסיה הראשון, הזמין בעקבות כך את אסד לארצו כאורחו.
כאשר עבר לארצות הברית השאיר אסד את אשתו מונירה ובנו טלאל מאחור וחי לבדו בפנטהאוז במנהטן.
הוא התאהב בפולה חמידה, אמריקאית ממוצא פולני אשר המירה את דתה מנצרות קתולית לאסלאם, לפני שהכירה את אסד.
אסד התגרש ממונירה והתחתן בנובמבר 1952 עם פולה, בפני שופט אזרחי בניו יורק.
נישואיו החדשים לא התקבלו בעין יפה בקרב עמיתיו הפקיסטנים.
כאשר גם ראש הממשלה של פקיסטן באותה עת, חוואג'ה ניזמודין גינה אותם.
על רקע אותה מתיחות עזב אסד בסוף אותה שנה את המשרד הפקיסטני לקשרי חוץ.
עם ירידתו של ניזמודין מהשלטון ציפה אסד כי תוצע לו משרתו מחדש אך הציפייה לא התממשה.
אסד נזקק למקור הכנסה חדש ובעצתו של חבר יצר קשר עם ההוצאה לאור Simon and Schuster איתם חתם חוזה על כתיבת הסיפור של דרכו לאסלאם.
ב-1954 התפרסם הספר The Road To Mecca, הוא זכה להצלחה רבה והעלה את המוניטין של אסד במערב לשיאו.
את השנה לאחר מכן בילו אסד ופולה בגרמניה שם כתב אסד את הגרסה הגרמנית לספר.