tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בתקופת כהונתו של כמאל דרוויש כראש הארגון, הוקמה "קבוצת הייעוץ" לאונד"ג (UNDG Advisory Group), שמעניקה שירותי ייעוץ והכוונה לאמרכל אונד"ג, בעניין ניהול ההיבטים הביצועיים של הארגון ושל מערך המתאמים המקומיים (Residnet Coordinator) של האו"ם.
ב-2009 מנתה קבוצת הייעוץ כמה ארגונים שהיו בגדר חברים קבועים: ארגון המזון והחקלאות, ארגון העבודה הבינלאומי, תוכנית הפיתוח, אונסק"ו, קרן האוכלוסייה, יוניצ"ף, נציבות האו"ם לפליטים, תוכנית המזון העולמית, ארגון הבריאות העולמי וארגון הפיתוח התעשייתי.
חברי קבוצת הייעוץ הלא-קבועים (לפי תקופה בת שנה, נכון ל-1 באוגוסט 2009) היו: תוכנית האיידס, המחלקה לענייני כלכלה וחברה והנציבות הכלכלית לאירופה (שייצגה את כל חמש הנציבויות האזוריות).
המשרד לתיאום פעולות הפיתוח (Development Operations Coordination Office; בראשי תיבות: DOCO) מהווה רכיב מרכזי באונד"ג.
פעילותו נועדה לעודד קידום כלכלי וחברתי על ידי מתן תמיכה של האו"ם.
המשרד היה חלק חשוב בהקמת אונד"ג ב-1997, באיחוד מערך האו"ם לשיפור איכות הסיוע של האו"ם בתחום הפיתוח.
המשרד לתיאום מוביל להגברת התמיכה האסטרטגית של האו"ם במיזמים וביעדים לאומיים, מייעל פעילויות, מפחית עלויות עסקה בעבור ממשלות, ובסופו של דבר מסייע להגשים את מטרות הפיתוח של המילניום (Millennium Development Goals) ומטרות אחרות שהוגדרו כיעדי פיתוח לפי הסכמה בינלאומית.
ראו גם את האתר של המשרד לתיאום פעולות הפיתוח באתר ארכיון האינטרנט.
קבוצת הר כנרת הייתה קבוצת התיישבות במעלה רכס פוריה, מצפון מערב למושבת כנרת וכק"מ אחד מזרחית ליישוב פוריה עילית.
הקבוצה התקיימה בשנים 1920–1925, ובהמשך התגוררה קבוצת טבעונים בצריפים עד 1929. אחר כך, האתר ננטש ולא התקיימה התיישבות.
אדמות "הר כנרת" נרכשו עבור המשרד הארצישראלי ובמימונה של חברת יק"א.
את הרכישה ביצע חיים מרגליות קלוורסקי שעסק ברכישת קרקעות בגליל התחתון ובעמק הירדן.
בשנת 1920 עלו חלוצים אנשי העלייה השלישית להתיישבות במדרון הר פוריה שנקרא אז "הר הכנרת" (וגם "הר כנרת").
האתר שנקבע למחנה ההתיישבות נמצא חצי קילומטר מדרום לעין פוריה.
הפעילות הראשונה במקום הייתה הכשרת הקרקע בעבודות שבוצעו עבור קק"ל.
אנשי הקבוצה היו חברי מפלגת הפועל הצעיר ולרשותם נמסר שטח של 2,300 דונם, כדי להכינו ולהכשירו לייעור.
תקופת ההכשרה נמשכה כחצי שנה, שבה סופקו לחלוצים כסף למזון לביגוד ולכלי עבודה.
הכשרת הקרקע הייתה עבודה קשה.
בקרקע צמחו שיחי שיזף מצוי (שנקרא אז בשם העממי "סידריה"), וכדי להכשיר את הקרקע לנטיעות היה צורך לעוקרם.
בנוסף, נדרשה עבודת סיקול סלעים וסידורם במדרגים (טרסות).
אולם שכבת העפר במדרון ההר הייתה דקה, ולא התאפשר חריש עמוק..
קבוצות החלוצים שהגיעו להכשרת הקרקע
ב"הר כנרת" התיישבו שלוש קבוצות של חלוצים, וכן חלוצים בודדים שחלקם השתייכו בעבר לקבוצות אחרות של חלוצים, כגון מקרקוב, אושוויינצ'ים ולבוב.
קבוצת אחווה (הידועה גם בשם "קבוצת קובנה") הייתה הקבוצה השיתופית הראשונה בתנועת "החלוץ" בליטא.
הקבוצה נוסדה בעיר קובנה בשנת 1919 ועלתה לארץ ישראל בקיץ 1920. יוסף ברץ מדגניה א' שכנע את חברי הקבוצה להתיישב ב"הר כנרת", אך כבר לקראת סוף 1920 הקבוצה החליטה לעזוב את האתר, ולהצטרף לגדוד העבודה שאחת מפלוגותיו, שכנה באותה תקופה במגדל.
קבוצת אחווה ניהלה יומן קבוצתי, שבו תוארה פעילותה עד לאחר התיישבותה בקיבוץ שריד בשנת 1927.
קבוצת וילנה התארגנה בחלקה במסגרת "החלוץ" וחלקה על ידי מפלגת צעירי ציון, וקיבלה הכשרה בחווה חקלאית בווילנה.
הקבוצה הגיעה ארצה ב-10 באוגוסט 1920, והצטרפה לתנועת הפועל הצעיר.
ב-31 בדצמבר בעקבות החלטת המוסדות, עזבה הקבוצה את הר כנרת ונדדה ברחבי הארץ.
חברי הקבוצה עסקו בעבודות שונות כגון סלילת כבישים, בנייה, חציבה ונגרות.
בעקבות עזיבת חברים רבים מכנרת לגדוד העבודה ולהתיישבות החדשה בעמק יזרעאל, פנה בנציון ישראלי מכנרת לקבוצה והציע להצטרף ליישובו.
לאחר התלבטות קצרה ובגלל הרצון לחזור לעבודה החקלאית, נתקבלה החלטה לקבל את ההצעה ובראש השנה תרפ"ג (1922) הצטרפו חבריה לקבוצת כנרת, לאחר כמעט שתי שנות נדודים.
חלוצי קבוצת שיפיטובקה (ממחוז לוהנסק) התארגנו בתנועת "צעירי ציון" באימפריה הרוסית.
החלוצים היו פעילים גם בהגנת הקהילה היהודית בפרעות 1918–1919. בעקבות סיפור הגנת הגבורה של תל חי ומותו של טרומפלדור, נוצרה התעוררות רבה במחנה החלוצי, וחלוצים רבים עלו לארץ ישראל.
הקבוצה מנתה 13 בחורים ו-7 בחורות.
קבוצה זו התמידה ונשארה במקום עד להתפרקות היישוב.
קבוצות העובדים עלו על הקרקע ב-א' באלול תר"פ (1920) ובתקופה הראשונה פעלו במקום 75–80 חלוצים.
מלבד הקשיים בהכשרת הקרקע, התעוררו קשיים רבים נוספים: העדר באר וצורך בקניית מים והובלתם ליישוב, שטח המגורים לא הוכשר והאוהלים הוקמו בצורה לא מיומנת, חוסר בכלי עבודה, השכר שהתקבל לא הספיק למילוי הצרכים ובעיות בריאות שהחמירו, עקב שתיית מים מזוהמים ועקיצות של זבובים ועקרבים ומחסור בכילות להגנה בפני היתושים.
לאחר זמן קצר עזבה "קבוצת אחווה" ובדצמבר 1920 נותרו במקום 50 פועלים, מרביתם מקבוצות וילנה ושיפיטובקה.
בחודש זה נמסרה לחברים החלטת המרכז החקלאי להקים במקום התיישבות קבע.
אך מצד שני, מכיוון שתנאי המקום אינם מאפשרים את קיום כל החברים, קבוצת חברים אחת נדרשה לעזוב את המקום.
נערכה הגרלה וחברי קבוצת וילנה נאלצו לעזוב.
ההתיישבות במקום זכורה למתיישבים, כתקופה יפה אך כואבת.
החלוצים גילו מסירות רבה והשקיעו מאמצים להפרחת הר כנרת השומם.
אוכל כמעט לא היה - המזון כלל רק דג מלוח מהחבית ועדשים וקטניות שגידלו במקום.
פעמיים בשנה, בראש השנה ובפסח, המתיישבים אכלו גם בשר.
לא היה מקור מים ליישוב.
מים הובלו מהכנרת בעזרת חמור שנשא 4 פחים.
מי המעיין הקרוב (עין פוריה) היו מלוחים והבדואים נהגו לרחוץ במעין את בעלי החיים שלהם, וכך הם זיהמו את המים האלה.
בלית ברירה, סיננו את מי המעיין בעזרת מסננים.
חברי הקבוצה התגוררו בצפיפות - 4 אנשים באוהל צבאי קטן.
בחורף, העננים כיסו את ההר, והחלוצים התעוררו בבקרים רטובים לגמרי.
מחלת הקדחת הכתה שוב ושוב, ותרופת הכינין נאכלה בכמויות.
כספים שהובטחו על ידי המוסדות המיישבים, לא התקבלו, והקבוצה נאלצה לקחת הלוואות לכיסוי החובות.
מצב הקבוצה נבדק בידי ועדות שונות, והתקבלו המלצות למתן מענקים ליישוב לשם רכישת ציוד ובעלי חיים, אך מרבית ההמלצות לא מומשו.
למרות ההחלטה על הקמת יישוב קבע, לא בוצעו מהלכים לקידום היישוב, והחברים המשיכו להתגורר באוהלים.
לאחר תקופה קצרה התקבלו צריפים מקבוצת דגניה ב'.
בעיית המים עלתה לדיון והוצעו תוכניות שונות לפתרון הבעיה אך גם שלוש שנים לאחר העלייה להתיישבות, לא קודמה אף תוכנית, בעיית המים לא נפתרה ועתידו של היישוב היה "לוטה בערפל".
כספים שהובטחו על ידי המוסדות, לא התקבלו, וממש לא ברור איך הצליחו להתקיים ולשרוד למרות המצוקה הכלכלית הקשה.
הקשיים הרבים לא ריפו את ידי החלוצים ובתאריך 22 ביוני 1923 התקיימה חתונה של שלושה זוגות: מרים דן ויצחק ניב, חוה סמואטיצקי ואליעזר מילרוד, חנה קצקה ויצחק מוצ'ניק.
במקום נולדו גם שלושה תינוקות.
על פי העיתון דבר, בקיץ תרפ"ג 1923 הקבוצה מנתה 20 נפשות (13 בחורים, 7 בחורות) ובמשך הזמן ניטעו 60 אלף עצים עבור הקרן הקיימת והוכשרו 350 דונם לנטיעות ולפלחה.
בסוף תרפ"ד 1924 הקבוצה מנתה 29 נפשות (19 גברים, 9 נשים וילד אחד) והקבוצה עיבדה 650 דונם.
בחודשים יוני-יולי 1924 נערכה בדיקה של בעיות החברה והכלכלה במקום, על ידי "ועדת התוכניות" של ההנהלה הציונית.
הוועדה החליטה על השקעה בענף הרפת ונטיעת כרמים מצומצמת, אבל הוועדה החליטה לא לבנות בניית קבע ולא לטפל בינתיים בנושא הספקת המים ליישוב ולשדות.
החלטות אלה, שמשמעותן היווצרות קיפאון במקום והפסקת התפתחותו, גרמו לעזיבה לאחר תקופה קצרה, ובסוף אוגוסט 1925 נותרו במקום 7 חברים בלבד.
היות שכך, הורו המוסדות על פיזור הקבוצה, והורו על מסירת הבהמות ומכירת הציוד שהיה במקום.
בהתאם להחלטות המחלקה להתיישבות, נשארו במקום שלושה חברים (יהושע כהן, שלמה זפרנץ ופריץ גוטמן) אשר התחייבו לעבד את המטעים תמורת תשלום.
בהמשך, התלוננו החברים הללו שלא קיבלו את התשלום שהגיע להם, והתעוררו עימותים בינם לבין המחלקה להתיישבות.
בינואר 1926 הגיע למקום ראשון הטבעונים, יעקב לייב מושקוביץ, אשר קיבל כנראה אישור משקולניק להתיישב באחד הצריפים.
ביולי 1926 הגיע ישראל שרייבר, וכנראה גם הוא קיבל פתק משקולניק, שמאשר את ישיבתו במקום.
בשנת 1927, מסרו יהושע כהן ושותפיו את עיבוד המטעים, לטבעונים יעקב לייב מושקוביץ וישראל שרייבר ואשתו.
הטבעונים התלוננו שכהן ושותפיו לא שילמו להם את שכרם, ובסופו של דבר כהן ושותפיו עזבו את האזור.
באותה תקופה התגוררו בצריפים פועלים שעבדו בסלילת כביש יבנאל טבריה.
אחד מהם, שלמה ברקוביץ, התלהב מרעיון היישוב הטבעוני והחל מקיץ 1928, התגורר במקום.
בסוף שנת 1928 חיו במקום: יעקב מושקוביץ ואשתו עליזה, ישראל שרייבר ואשתו שולמית, שלמה ברקוביץ, ליכטנפלד שלא היה צמחוני ועסק בציד תנים, נפתלי - לא ישב בהר בקביעות והיה כנראה פגוע נפש.
החבורה התפרנסה מעבודה שכירה וגם מעיבוד שטחים בהר.
בניסיון לפתור את בעיית המים, מושקוביץ ושרייבר בנו בור לאיסוף מי גשמים.
אחד מעקרונות הטבעונות של הקבוצה, היה ההתנגדות ללקיחת תרופות מלאכותיות.
עיקרון זה הביא למותם מקדחת של ברקוביץ, ביולי 1929, ושל מושקוביץ, בנובמבר 1929. לאחר מותם עזבו את ההר, הזוג שרייבר ועליזה מושקוביץ, והאתר ננטש למעשה.
חברי קבוצת כנרת פרקו את שאריות הצריפים.
ועם העברת השטחים של "הר כנרת" לידי קבוצת כנרת, וסיפוח חלק מהאדמות לאדמות איכרי מושבת כנרת, הסתיים למעשה סיפור התיישבות "הר כנרת".
משה רוזנר - ביומן קבוצת אחווה מסופר על התאבדותו של משה רוזנר מקרקוב.
הוא נקבר בבית הקברות של כנרת.
ישראל לרנר - בל"ג בעומר תרפ"ב, מת ישראל לרנר מעקיצת "חרק ארסי".
הוא נקבר ליד היישוב, ועל קברו הוקמה מצבה.
המצבה ממוקמת בין שני עצי דקל, ליד חלקת מטע "בית ירח" בקרבת הדרך המובילה מכביש 767 לעין פוריה.
צילה אירגו, חברת הקבוצה, טענה שלרנר לא היה חבר הקבוצה אלא רק בן עיר לחבריה משיפיטובקה, ונפטר בזמן שעבד בכביש טבריה צמח.
אליעזר מילרוד - היה חבר בקבוצת שיפיטובקה.
מחומר ארכיוני מתברר שמכתבים רבים של הקבוצה היו חתומים על ידי מילרוד, שהיה כנראה בתפקיד ניהולי בקבוצה.
לאחר עזיבתו, עמד בראש מייסדי כפר ביל"ו והקים שם משק חקלאי.
עסק בפעילות ציבורית ובשנים 1953-1951 כיהן כראש עיריית מגדל אשקלון.
בשנים 1959-1956 כיהן בתפקיד ראש המועצה המקומית בדימונה.
יצחק מוצ'ניק - היה חבר בקבוצת שיפיטובקה.
הגיע לכפר יהושע בשנת 1928. כתב מאמרים הקשורים בשפת אספרנטו ובלשנות.
תרגם את כתבי שלום עליכם לשפת אספרנטו.
גם מוצ'ניק היה כנראה אחד מראשי הקבוצה ומאמר שלו המספר על הקבוצה והתפתחותה, התפרסם בהפועל הצעיר.
יואל ולבה - היה חבר בקבוצת שיפיטובקה.
ברוסיה התחבר ולבה ללהקות נגנים ובהמשך, ארגן בקבוצה את ערבי השירה והנציח את חיי הקבוצה בצילומים.
ולבה סיפר לצבי אילן על ההתלהבות הגדולה שהייתה לאנשי הקבוצה, וגם על הסבל הגדול שלהם.
ולבה ביקש רשות הגירה לארצות הברית וגונה כ"בוגד", אבל נשאר בארץ ישראל.
הוא עזב את האתר בשנת 1924, והיה למוזיקאי מפורסם.
שחיבר לחנים לשירים עבריים רבים, ובהם: "הלכה ספינתי בלילה כחול", "שיר השבת", "הורה מדורה", "כד קטן" ועוד.
ולבה לימד מוזיקה בסמינר לוינסקי, קיבל תואר דוקטור במוזיקולוגיה וזכה בפרס אלקוני ליצירה קולית.
קבוצת העשור של היורוליג (2000–2010) מורכבת מעשרת השחקנים הבולטים בליגת היורוליג בעשור הראשון לקיומה, בין השנים 2000–2010. חברת היורוליג, שיזמה את הרכבת הקבוצה, פרסמה רשימה של 50 מועמדים, מתוכם נתבקשו אוהדי היורוליג וחברי תקשורת נבחרים להצביע ל-10 השחקנים הראויים ביותר להיכלל בקבוצת העשור.
הצבעת 35 חברי התקשורת היוותה 75% משקלול הקולות, והצבעת האוהדים היוותה את ה-25% הנותרים.
ההכרזה על נבחרי קבוצת העשור התפרסמה ב-15 במרץ 2010, עם סיום שלב הטופ 16 של עונת .
שחקן עמדה שנות קריירה קבוצות יורוליג דיאן בודירוגה SF 1989–2007 ריאל מדריד, פנאתינייקוס, ברצלונה, לוטומטיקה רומא דימיטריס דיאמנטידיס PG 1999–2016 פנאתינייקוס ג'יי.
להלן רשימת 40 השחקנים אשר הוצגו כמועמדים לקבוצת העשור, אך לא נבחרו אליה:
אתונה, פנאתינאיקוס מיקאליס קקיוזיס SF/PF 1992–2016 א.א.ק.
אתונה, מונטפסקי סיינה, ברצלונה, אנאדולו אפס אנטואן ריגודו PG/SG 1987–2005 פו אורטז, וירטוס בולוניה, ולנסיה איגור רקוצ'ביץ' SG 1994–2013 הכוכב האדום בלגרד, בודוצ'נוסט פודגוריצה, ריאל מדריד, סאסקי בסקוניה, אנאדולו אפס, מונטפסקי סיינה דריק שארפ PG/SG 1993–2011 מכבי תל אביב
מלבד קבוצת העשור הרשמית, פרסמה ליגת היורוליג גם את תוצאות בחירת האוהדים לקבוצה.
התקבלו בסך הכול 125,000 הצבעות אוהדים מרחבי העולם, בנוסף ל-1.25 מיליון הצבעות מקוונות.
מתוך השחקנים שבחרו האוהדים, ארבעה בלבד נכללו גם בקבוצת העשור עצמה.
להלן תוצאות הצבעת האוהדים (נבחרי קבוצת העשור מודגשים):
דיאן בודירוגה – 72,130 קולות
שארונאס יאסיקביצ'יוס – 70,317 קולות
רמונאס שישקאוסקאס – 56,687 קולות
ארווידאס סאבוניס – 47,235 קולות
ארווידאס מצייאוסקאס – 39,778 קולות
דימיטריס דיאמנטידיס – 39,299 קולות
קבוצת הנוער הוא שמה של סדרת טלוויזיה רוסית אשר שודרה במקור החל משנת 2013 ועד 2019 (6 עונות) בערוץ CTC.
הסדרה הופקה במימון משותף ובחסות ליגת ההוקי הקונטיננטלית, KHL.
הסדרה הפכה לאחת מסדרות הטלוויזיה הפופולריות ברוסיה וזכתה להצלחה רבה בעקבות הצלחת סרט הקולנוע "אגדה מספר 17".
הסדרה זכתה בכמה פרסים, ביניהם פרס האקדמיה הרוסית לטלוויזיה כסדרת הטלוויזיה הטובה ביותר לשנת 2017 ובפרס התאחדות מפיקי הקולנוע והטלוויזיה כסדרת הטלוויזיה הטובה ביותר לשנת 2014.
בקבוצת ההוקי קרח לנוער "הדובים" מתמנה מאמן חדש: סרגיי מאקייב, בעברו שחקן NHL, שמקבל על עצמו את המשימה לאחד את הקבוצה.
אלא שזו מתבררת כמשימה לא קלה: השחקנים לא מגלים אמפתיה וכל אחד שקוע בצרות משלו: יש להם משפחה, חיים אישיים ולימודים שתופסים נתח חשוב יותר עבורם.
אבל מאקייב הוא לא אדם שמוותר ויהיה עליו לרתום את כל יכולותיו כדי להפוך את השחקנים המפורדים למקשה אחת ויחידה שתביא לקבוצה רצף ניצחונות והישגים במסגרת משחקי ליגת ההוקי לנוער.
קבוצת העשור של היורוליג (2010–2020) מורכבת מעשרת הכדורסלנים הבולטים בליגת היורוליג בעשור השני לקיומה, בין השנים 2010–2020. חברת יורוליג בסקטבול, המפעילה את היורוליג, יזמה את פרסום קבוצת העשור לרגל חגיגות העונה ה-20 של הליגה.
הייתה זו הפעם השנייה בה נבחרת קבוצת עשור ביורוליג, לאחר קבוצת העשור 2000–2010.
בין החודשים אוקטובר-דצמבר 2019 פורסמו באתר היורוליג 50 המועמדים לקבוצת העשור, מתוכם נבחרו עשרה שחקנים ללא התייחסות לעמדה בה הם משחקים.
מבין 50 המועמדים, שני שחקנים נבחרו לקבוצת העשור הקודמת – דימיטריס דיאמנטידיס וחואן קרלוס נבארו, ושלושה שחקנים נוספים היו מועמדים אליה – מייק באטיסט, ואסיליס ספאנוליס ואנדרס נוצ'יוני.
ההצבעה לנבחרי קבוצת העשור כללה קולות מטעם 18 מאמני קבוצות היורוליג, 18 הקפטנים של קבוצות היורוליג, חברי תקשורת נבחרים ואוהדים אשר הצביעו דרך האתר הרשמי של הליגה.
הצבעת האוהדים נערכה בין 20 בינואר ל-17 בפברואר 2020.
בין החודשים מרץ–מאי 2020 פורסמו עשרת הנבחרים לקבוצת העשור.
שניים מבין עשרת שחקני קבוצת העשור – דימיטריס דיאמנטידיס וחואן קרלוס נבארו – נכללו גם בקבוצת העשור הקודמת, ושחקן נוסף – ואסיליס ספאנוליס – היה מועמד אליה.
שחקן עמדה שנות קריירה קבוצות יורוליג גוסטבו איון C 2006–הווה ריאל מדריד, זניט סנקט פטרבורג פרו אנטיץ' C 1999–2018 א.א.ק.
אתונה, אולימפיאקוס, פנרבחצ'ה, הכוכב האדום בלגרד מייק באטיסט PF/C 2000–2014 ספירו שרלרואה, פנאתינאיקוס, פנרבחצ'ה יואניס בורוסיס C 2001–הווה א.א.ק.
קבוצת השבעה הייתה קבוצה של ציירי נוף קנדיים בשנים 1920–1933, שהאמינה כי ניתן ליצור "אמנות קנדית ייחודית", ויזמה תנועה אמנות לאומית.
הקבוצה הוחלפה על ידי "קבוצת הציירים הקנדית" בשנת 1933, שכללה חברים מקבוצת ביבר הול שהיו בעלי היסטוריה של הופעה בעולם יחד עם קבוצת השבעה.
מקדונלד, ארתור ליסמר, פרדריק ורלי, פרנק ג'ונסטון ופרנקלין כרמייקל נפגשו כעובדי חברת העיצוב Grip Ltd.
בשנת 1913 הצטרפו אליהם אלכסנדר יאנג ג'קסון ולורן האריס.
לעיתים קרובות הם נפגשו במועדון האמנויות של טורונטו כדי לדון בדעותיהם ולשתף את אמנותם.
קבוצה זו קיבלה תמיכה כספית מחברת המיכון החקלאי מאסי-האריס ומד"ר ג'יימס מק'קאלום.
האריס ומקאלום בנו יחד את בניין הסטודיו בשנת 1914 כדי שישמש מקום מפגש ועבודה לתנועת האמנות הקנדית החדשה.
מק'קאלום היה בעל אי במפרץ ג'ורג'יאן ותומסון עבד כמדריך בפארק הטבע אלגונקווין הסמוך, שני המקומות בהם הוא והאמנים האחרים נסעו לעיתים קרובות כדי לקבל השראה.
הקבוצה הבלתי פורמלית התפצלה זמנית במהלך מלחמת העולם הראשונה, במהלכה ג'קסון וארלי הפכו לאמני מלחמה רשמיים.
ג'קסון התגייס ביוני 1915 ושירת בצרפת מנובמבר 1915 עד 1917, ונפצע קשה.
האריס התגייס בשנת 1916 והדריך נשק.
הוא שוחרר במאי 1918 לאחר שסבל מהתמוטטות עצבים.
קרמייקל, מקדונלד, תומסון, וארלי וג'ונסטון נותרו בטורונטו ונאבקו לשרוד כלכלית בזמן המלחמה.
מכה נוספת לקבוצה הגיעה בשנת 1917 כאשר תומסון מת באופן מסתורי בזמן שייט בקאנו בפארק אלגונקווין.
נסיבות מותו נותרות לא ברורות.
השבעה שהקימו את הקבוצה המקורית התאחדו לאחר המלחמה.
הם המשיכו לטייל ברחבי אונטריו.
ציירו את הנוף ופיתחו טכניקות לייצוגו באמנות.
בשנת 1919 הם החליטו להפוך את עצמם לקבוצה המוקדשת לצורת אמנות קנדית ייחודית שעדיין לא הייתה קיימת, והחלו לקרוא לעצמם "קבוצת השבעה".
לא ידוע מי בחר דווקא בשבעת הציירים האלה, אך נראה שהיה זה האריס.
בשנת 1920 הם היו מוכנים לתערוכה הראשונה שלהם בזכות תמיכתו ועידודו המתמיד של אריק בראון, מנהל הגלריה הלאומית באותה תקופה.
לפני כן אמנים רבים האמינו שהנוף הקנדי אינו ראוי לציור.
הביקורות על התערוכה בשנת 1920 היו מעורבות, אך ככל שהתקדם הזמן הקבוצה הוכרה כחלוצת אסכולת אמנות חדשה - קנדית.
חברי הקבוצה החלו לנסוע למקומות אחרים בקנדה לקבלת השראה, כולל קולומביה הבריטית, קוויבק, נובה סקוטיה והקוטב הצפוני.
היו אלה האמנים הראשונים ממוצא אירופי שתארו את הקוטב הצפוני.
הקבוצה קיבלה את ההחלטה - שכדי לקרוא לעצמה "אסכולה לאומית לציור" צריכים להיות חברים מחוץ לטורונטו.
כתוצאה מכך, בשנת 1930 הצטרף אדווין הולגייט ממונטריאול, קוויבק ואחריו למוין פיצג'רלד מוויניפג, מניטובה בשנת 1932.
השפעת הקבוצה הייתה רחבה בסוף 1931, ולאחר מותו של ג'.
מק'דונלד בשנת 1932, הם כבר לא מצאו צורך להמשיך כקבוצת ציירים.
הם הודיעו כי הקבוצה פורקה וכי תוקם אגודה חדשה של ציירים, המכונה "קבוצת הציירים הקנדית".
הקבוצה הקנדית - שהורכבה בסופו של דבר מרוב האמנים המובילים בקנדה - קיימה את התערוכה הראשונה שלה בשנת 1933 והמשיכה לערוך תערוכות כמעט כל שנה כחברה מצליחה עד 1967.
קבוצת הקרב הנורדית היא קבוצת קרב של האיחוד האירופי.
קבוצת הקרב כוללת חיילים משבע מדינות בהובלת שוודיה.
קבוצת הקרב הוקמה ב-2008, על בסיס הגדוד ה-41 של צבא שוודיה.
בהמשך הצטרפו לקבוצה חיילים ממדינות נוספות, אולם שוודיה נותרה המדינה המובילה בקבוצה, ובהתאם לכך מפקדי הקבוצה נבחרים מקרב הצבא השוודי ומפקדת הקבוצה נמצאת באנשפינג שבשוודיה.
הקבוצה כוללת 2,500 חיילים, אשר מתוכם 1,900 שוודים.
שאר המדינות המשתפות בקבוצה הן:
קבוצת הקרב הבלקנית היא קבוצת קרב של האיחוד האירופי.
קבוצת הקרב כוללת חיילים משש מדינות בהובלת יוון.
קבוצת הקרב הוקמה ב-2007, עם חיילים מיוון, קפריסין, רומניה ובולגריה.
בשל כך, קבוצת הקרב נודעה בשנותיה הראשונות בכינוי "HELBROC" - ראשי התיבות של המדינות החברות בה.
יוון היא המדינה המובילה בקבוצה.
ב-2011 שלחה אוקראינה לקבוצה 10 קציני מטה, יחידת נחתים, כלי רכב משוריינים ומטוס איליושין Il-76. בהצהרת ריגה מ-22 במאי 2015, שיבחו מדינות מזרח אירופה החברות באיחוד האירופי, את החלטתה של אוקראינה לסייע לאיחוד אף על פי שהיא איננה חברה בו, ולמרות המלחמה בדונבאס.
החל מ-2016 שולחת סרביה חיילים לקבוצה.
קבוצת הקרב ויימאר הייתה קבוצת קרב של האיחוד האירופי.
קבוצת הקרב כללה חיילים ממשולש ויימאר בהובלת פולין.
ב-2006 הודיעו מנהיגי גרמניה, צרפת ופולין על רצונם בהקמת קבוצת קרב משותפת לשלוש המדינות.
עם זאת, המשא ומתן על הקמת הקבוצה החל רק ב-2009 והסתיים רק ב-2011. סוכם שפולין תהיה המדינה המובילה בקבוצה, ולפיכך היא זו שתמנה את המפקדים.
תחם הלוגיסטיקה יהיה באחריותה של גרמניה, ותחום הרפואה באחריותה של צרפת.
סוכם שהקבוצה תתקיים במהלך חצי השנה הראשונה של 2013, אולם היא הורכבה ועברה אימונים במהלך 2012. ב-1 בינואר 2013 הוקמה הקבוצה באופן רשמי ונכנסה לכוננות עד 30 ביוני של אותה שנה.
קבוצת הקרב הצ'כית-סלובקית הייתה קבוצת קרב של האיחוד האירופי.
קבוצת הקרב כללה חיילים מצ'כיה ומסלובקיה.
ההחלטה להקים קבוצת קרב משותפת לצ'כיה ולסלובקיה, התקבלה ב-2005 בידי שתי המדינות, אולם המשא ומתן על פרטי התכנית נמשך עד 2008. לבסוף סוכם כי מרבית החיילים בקבוצה יהיו צ'כים, ובהתאם לכך צ'כיה תנהיג את הקבוצה.
הקבוצה החלה להיערך בתחילת 2009, והיא כללה 2,200 חיילים צ'כים ו-400 חיילים סלובקים.
מפקדת הקבוצה הייתה דווקא בפוטסדאם שבגרמניה.
הקבוצה הייתה בכוננות קרבית במהלך המחצית השנייה של 2009.
קבוצת הקרב הבריטית-הולנדית הייתה קבוצת קרב של האיחוד האירופי.
קבוצת הקרב כללה חיילים מהממלכה המאוחדת ומהולנד.
קבוצת הקרב הוקמה ב-2009 על בסיס חיל הנחתים הבריטי-הולנדי אשר קיים מאז 1972. ההולנדים תגברו עוד את הקבוצה בתומכי לחימה שונים.
מפקדת הקבוצה הייתה בלונדון, ולאורך שנת 2009 היא ערכה תמרון משותף לפני שנכנסה לכוננות קרבית בתחילת שנת 2010. כמתחייב ממדיניות קבוצות הקרב של האיחוד האירופי, הקבוצה הייתה בכוננות קרבית עד אמצע השנה.
קבוצת הקרב וישגראד היא קבוצת קרב של האיחוד האירופי.
הקבוצה כוללת חיילים ממדינות קבוצת וישגראד בהנהגת פולין.
ב-12 במאי 2011 הכריז שר ההגנה הפולני בוגדן קְליך על כוונת ארצו להקים קבוצת קרב אשר תורכב ממדינות קבוצת וישגראד.
על פי מדיניות ההגנה האירופית, כל קבוצת קרב מתקיימת במשך חצי שנה אשר במהלכה היא משמשת כיחידת תגובה מהירה של האיחוד.
לאחר חצי שנה אמורה הקבוצה להתפרק.
נקבע כי קבוצת הקרב וישגראד תקבל את חצי השנה הראשונה של 2016.
ב-2014 הודיעו מדינות ברית וישגראד כי בכוונתן לצרף לקבוצה גם חיילים מאוקראינה, וכמו כן הצהירו כי בהתחשב במלחמת האזרחים במדינה, הן שוקלות גם להמשיך ולקיים את קבוצת הקרב מעבר לזמן שנקצב לה.
החלטה זו נגנזה בסופו של דבר, וקבוצת הקרב התקיימה חצי שנה בלבד.
מיד לאחר מכן הודיעה הוועדה הצבאית של האיחוד האירופי כי קבוצת הקרב תוקם מחדש במהלך המחצית השנייה של 2019. הפעם השתתפו בקבוצה גם חיילים מקרואטיה.
לאחר פירוק הקבוצה בסוף השנה, יצאה הצהרה רשמית כי הקבוצה תוקם מחדש ב-2023.
קבוצת הקרב האמפיבית הספרדית-איטלקית היא קבוצת קרב של האיחוד האירופי.
הקבוצה כוללת כוחות חיל נחתים מספרד, איטליה, יוון ופורטוגל.
הקבוצה הוקמה ב-1998 על בסיס כוחות נחתים מחיל הנחתים של ספרד המסונף לחיל הים הספרדי ומהבריגדה הימית סן מרקו המסונפת לחיל הים האיטלקי.
מאוחר יותר הצטרפו לקבוצה חיילים מיוון ומפורטוגל.
הקבוצה כוללת בסך הכול 1,500 חיילים מארבע המדינות.
יש לה שני בסיסים ימיים: ברינדיזי באיטליה ורוטה בספרד.
לרשות הקבוצה עומדת נושאות המטוסים האיטלקית "קאבור" ו"ג'וזפה גריבלדי" וספינת התקיפה האמפיבית הספרדית "חואן קרלוס".
במסגרת מדיניות קבוצות הקרב של האיחוד האירופי, הקבוצה נכנסה לכוננות במהלך המחצית הראשונה של 2009. במהלך תקופה זו, היא הייתה אמורה לשמש ככוח תגובה מהירה של האיחוד במקרה שיפרוץ משבר צבאי.
קבוצת הקרב הבריטית הייתה קבוצת קרב של האיחוד האירופי שכללה חיילים מהממלכה המאוחדת בלבד, בתקופה בה בריטניה הייתה חברה באיחוד האירופי.
קבוצת הקרב הייתה פעילה במהלך שני פרקי זמן שונים, בין ה-1 וה-30 ביוני 2005 ובין ה-1 ביולי - 31 בדצמבר 2008.
בריטניה, כמדינה חברה באיחוד האירופי, לקחה חלק ביוזמת קבוצות הקרב של האיחוד האירופי.
יוזמה זו מעמידה לרשות המועצה האירופית קבוצות קרב בהן חברים חיילים ממדינה חברה אחת או יותר לשם ביצוע משימות צבאיות נדרשות ולשמירה על יציבות האיחוד.
כאחת מהחברות הגדולות באיחוד האירופי, הממלכה המאוחדת לקחה חלק בשתי קבוצות קרב שונות: קבוצת הקרב הבריטית, שכללה כוחות בריטיים בלבד, וכן קבוצת הקרב הבריטית-הולנדית, אותה הממלכה המאוחדת הובילה בשיתוף עם כוחות צבאיים מהולנד.
בעקבות פרישת הממלכה המאוחדת מהאיחוד האירופי בתחילת שנת 2020, הסתיים שיתוף הפעולה הבריטי עם יוזמת קבוצות הקרב של האיחוד האירופי.
שתי קבוצות הקרב הבריטיות התבססו על כוחות צבא ששירתו במקור כחלק מכוח התגובה המהירה של בריטניה, בעיקר משתי יחידות העילית בצבא הבריטי המשלבות פעילות קומנדו וצנחנים: חטיבת הקומנדו ה-3 וצוות קרב חטיבת התקיפה האווירית ה-16
קבוצת הקרב 107 או בשמה המקוצר BG-107 היא קבוצת קרב של האיחוד האירופי.
הרכבה הראשון של הקבוצה בשנת 2007 כלל חיילים מהולנד (720), גרמניה (800) ופינלנד (200), כשקבוצת הקרב עצמה הייתה תחת הנהגה גרמנית בין 1 בינואר ל-30 ביוני 2007.
לאחר שהקבוצה הוקמה מחדש במחצית הראשונה של 2011, הרכב הקבוצה התעדכן ונוספו חיילים אוסטריים וליטאים, כאשר הולנד קיבלה את הפיקוד על הקבוצה.
במהלך כינוס שהתקיים בבריסל ב-22 בנובמבר 2004, שר ההגנה ההולנדי הנק קאמפ ועמיתיו לאיחוד הגיעו להחלטה על הקמת קבוצת קרב משותפת הולנדית-גרמנית-פינית.
במהלך תקופת פעילותה של הקבוצה, ובשעה שהחיילים הפינים הוקצו לעבודת מודיעין, הם זכו לכינוי הלא רשמי "חטיבת נוקיה".
האימון הסופי שסימן את הפיכת קבוצת הקרב לפעילה התקיים בבסיס האוויר הגרמני בלייפהיים בסוף שנת 2006. בעקבות התרגיל, לוטננט-גנרל הנס זונוולד ממפקדת הכוחות ההולנדים, מסר כי קבוצות הקרב של האיחוד האירופי הן צעד חדש לקראת "הגברת המודעות העצמית של אירופה".
קבוצת הקרב כללה במקור 720 חיילים הולנדים, 800 חיילים גרמנים ו-200 חיילים פינים.
הולנד סיפקה פלוגת חי"ר, כוח משימה רפואי, גדוד לוגיסטי, אנשי מפקדה ויחידת מודיעין.
גרמניה סיפקה את מרבית חיילי הרגלים, ופינלנד סיפקה כלי רכב משוריינים לאבטחת המחנה.
מלבד כלי רכב משוריינים, נשק נ"ט ומקלעים קלים, לרשות קבוצת הקרב עמדה גם פריגטה גרמנית ומשחתות גרמניות.
במקביל, הולנד סיפקה גם פריגטה ומטוס קרב ומסוקי תקיפה במידת הצורך.
בין 30 בספטמבר ל-8 באוקטובר 2010, ערכה קבוצת הקרב אימון נרחב במפגש הגבול שבין הולנד ובלגיה.
המבצע, שזכה לשם הקוד "קרנף אירופי 1", דימה תרחיש בה קבוצת הקרב נחלצה לעזרתה של ממשלת המדינה האירופית הפיקטיבית 'בלולנד', אשר ביקשה סיוע בשמירה על הסדר לאחר התפרצות מהומות ומתיחות אתנית בין המיעוט השולט לבין קבוצות אוכלוסייה אחרות במדינה.
בין התאריכים 30 בנובמבר – 12 בדצמבר 2010 יצא לפועל מבצע אימון נוסף בהולנד, "קרנף אירופי 2", לשם הכשרת 300 לוחמים נוספים.
קבוצת הפולו של מיקי הוא סרט הנפשה קצר אמריקאי משנת 1936 שהופק על ידי וולט דיסני הפקות והופץ על ידי יונייטד ארטיסטס.
הסרט מציג משחק פולו בין ארבע דמויות דיסני, בהנהגת מיקי מאוס, וארבע גרסאות מצוירות של כוכבי קולנוע מהחיים האמיתיים.
הסרט, שבוים על ידי דייוויד הנד, נוצר בהשראת אהבתו האישית של וולט דיסני לפולו.
זהו הסרט הקצר ה-80 בסדרת סרטי "מיקי מאוס" שיצאו לאקרנים והראשון באותה שנה.
ישנן בסרט הופעות קמע של דמויות רבות של דיסני מסדרות הסרטים "מיקי מאוס" ו"סימפוניות טיפשיות", כמו גם כמה דמויות מעולם הבידור האמיתי של שנות ה-30.
מיקי מאוס משתתף במשחק פולו, מנהיג של קבוצה הכוללת את גופי, הזאב הרע ודונלד דאק, שמתקשה ברכיבת החמור שלו.
הם מתמודדים מול סטן לורל, אוליבר הארדי, הארפו מרקס וצ'ארלי צ'פלין (שמופיע בתלבושת הנווד שלו).
השחקן ג'ק הולט, המשמש כשופט, זורק את הכדור שמתחיל את המשחק.
הראשון בחוץ הוא הארדי, שהופל מסוסו כששתי הקבוצות נלחמות להשיג את הכדור.
בעודו על הקרקע פרסות הסוסים נופלות על ראשו.
הזאב הרע לוקח את הכדור ומצליח לשמור אותו אצלו עד שצ'ארלי צ'פלין גונב אותו ממנו.
בינתיים, הארדי מתקשה לעלות בחזרה על סוסו עקב עודף המשקל שלו.
כשמיקי חובט בכדור לעבר המטרה, הארפו מרקס והיען שלו טומנים ראשם מתחת לחול כדי להימנע מפגיעה.
הארדי סוף סוף מצליח לעלות על הסוס שלו אבל משקלו גורם לסוס לצנוח במרכז גופו.
בניסיון לגרום לסוס להישאר עומד, לורל שולף את זנבו של הסוס של אולי וקושר אותו בקשר, וזה אכן עובד.
עם זאת, הסוס מסרב לחזור למשחק ולא משנה כמה הארדי מנסה לפתות אותו, הוא נשאר במקומו.
סטן מנסה לדקור אותו עם מחט כדי לגרום לו לצאת לדרך, אך הסוס דוהר משם לפני שהוא יכול לעשות זאת, גורם ללורל לדקור את הארדי במקום.
במשחק, הזאב הרע לוקח שוב את ההובלה על הכדור, אך עקב כך שהמחבט שלו נהרס בתהליך הוא מנצל את הנשיפות שלו כדי לגרום לכדור להתקדם.
בעקבות זה, שירלי טמפל ושלושה החזירים הקטנים לועגים לו על כך.
הוא כועס עליהם ונוקם בהם באמצעות נשיפה חזקה לעברם, כזו הממוטטת את הגדר שהם יושבים מאחוריה ועד מהרה הם מסתתרים מתחת לדרגשים; הסחת דעת זו גורמת לזאב הרע לאבד את ההובלה שלו במשחק.
דונלד דאק לוקח את ההובלה וקולע את הכדור, אבל הארפו מרקס מחזיר את הכדור לעברו והמומנטום של השניים להשיג את הכדור מסתיים בהתנגשותם.
דונלד מטיח עליו עלבונות על שהפיל אותו, אבל הארפו מגיב במכות באמצעות כפפות מתאגרפים שאותן הוא מסתיר בבגדיו, מבעיר את דונלד עם מפוח ומשתמש במשרוקית כדי להדוף אותו חזרה לחמור שלו.
דונלד מתרגש כשהכדור נוחת ממש לידו והוא מנסה לחבוט בו, אך שאר המשתתפים לוקחים אותו.
מתוסכל, דונלד מנסה לגרום לחמור שלו לזוז אבל האחרון מתיישב עליו וצוחק.
הכדור נוחת הפעם על זנבו של דונלד, אך הוא נרמס על ידי השחקנים האחרים (כולל הארדי, שסוף סוף מצליח לחזור למשחק).
דונלד נכנס להתקף זעם ובטעות בולע את הכדור, מה שגורם לחברי הקבוצות לרדוף אחריו כדי להוציא אותו ממנו.
הארפו בועט בו ראשון, תוך שימוש בראש של היען שלו, והזאב הרע מצליח להוציא לרגע את הכדור מגופו של דונלד על ידי פגיעה בו, אך עד מהרה הוא בולע אותו שוב.
כל השחקנים משתי הקבוצות מנסים לפגוע ולחבוט בו מה שבסופו של דבר גורם לו לחפור בחול כדי לברוח.
דונלד מנסה להתחבא בתוך אחד המוטות אבל הקבוצות ממשיכות לנסות להכות אותו.
לבסוף, הוא נמלט, ומוביל אחריו את שתי הקבוצות, לעבר השופט ג'ק הולט, מה שגורם לכולם להתנגש ולגרום לכאוס גדול, שהסוסים רוכבים על בעליהם והמשחק ממשיך בדרך זו.
גופי מופי בשם "הגוף" (The Goof) – פינטו קולביג
הזאב הרע – בילי בלטשר
הארפו מרקס רוכב על יען
שירלי טמפל, יושבת לצד שלושה חזירים קטנים
צ'ארלס לוטון, לבוש כהנרי השמיני מתוך סרטו "חייו הפרטיים של הנרי השמיני"
עדנה מיי אוליבר, יושבת לצד מקס הארנב מהסרט "הצב והארנב"
קלארק גייבל, יושב לצד קלרבל הפרה המוקסמת ממנו
שני ארנבי פסחא מהסרט "ארץ הארנבונים"
פיטר ופולי מהסרט "פינגווינים מוזרים"
המלך מידאס וגולדי האלף מהסרט "מגע הזהב"
אמברוז וביל מהסרט "החתלתול השודד"
קוק רובין וג'ני מהסרט "מי הרג את קוק רובין?"
עיתון חדשות הקולנוע "The Film Daily" כינה את הסרט "נוקאאוט", וציין כי "בתור בידור המונפש באופן חי ובועט, סרט זה כמעט מוביל על כל יצירות וולט דיסני עד היום...
זה היה רעיון מפואר והבחורים שם בדיסני השקיעו הרבה מאמץ ושנינות בעניין, שהביא לתוצאה של קומדיה מצוירת שהיא מהומה אחת גדולה מהתחלה ועד סוף".
הסוס Tanglefoot, שמופיע ברצועת הקומיקס של מיקי מאוס כסוסו של מיקי, מופיע על כרזת הסרט למרות שבפועל הוא לא מופיע כלל בסרט עצמו.
זהו אחד מששת הסרטים המוצגים בקולנוע הרחוב הראשי בדיסנילנד, אם כי ללא קול או צבע (כמו סרט אילם).
דונלד דאק הוא הדמות המדברת היחידה.
שחקן הוודוויל ויל רוג'רס עמד במקור להיות אחד הידוענים בצוות הפולו, אך עקב מותו הטרגי בהתרסקות מטוס יחד עם ויילי פוסט הוא הוחלף בצ'ארלי צ'פלין.
רוב הסוסים הם גם קריקטורות של בעליהם, הן של כוכבי הקולנוע והן של הדמויות המצוירות.
כפי שמראות טיוטות הנפשה ששרדו, הייתה סצנת קהל נוספת עם קריקטורה של מיי וסט יושבת לצד הופ הצרצר מהסרט "הצרצר והנמלה" (כשברקע מתנגן "The World Owes Me a Living").
קבוצת הסיור הראשונה הייתה יחידת סיור מיוחדת בתוך הצי הקיסרי הגרמני.
על היחידה פיקד האדמירל פרנץ פון היפר במהלך מלחמת העולם הראשונה.
קבוצת הסיור I הייתה אחת היחידות הפעילות ביותר בצי הים הפתוח במהלך המלחמה; היחידה השתתפה בכל מבצע צי גדול בים הצפוני, כולל בקרבות שרטון דוגר ויוטלנד.
היחידה השתתפה גם בפעולה מוגבלת בים הבלטי, כולל קרב מפרץ ריגה.
ספינות שהוקצו לקבוצת הסיור I
פון דר טאן הייתה סיירת המערכה הראשונה שהוקצתה לקבוצת הסיור I.
האונייה הצטרפה ליחידה ב-8 במאי 1911. ב-30 בספטמבר הוכנסה מולטקה לקבוצת הסיור I, והחליפה את הסיירת המשוריינת הישנה רון.
זיידליץ הצטרפה ליחידה לאחר שנכנסה לשירות ב-22 במאי 1913. בליכר צורפה ליחידה מאוגוסט 1914. דרפלינגר הייתה אמורה להיות מוקצית ליחידה עד סוף אוקטובר 1914, אך נזקי הטורבינה עיכבו את הספינה מלהצטרף לקבוצת הסיור I עד 16 בנובמבר של אותה שנה.
לקראת פעולת הצי בתאריכים 18–19 באוגוסט 1916, קבוצת הסיור הראשונה הייתה אמורה להפגיז את עיירת החוף סנדרלנד, אך רק שתי סיירות מערכה גרמניות נותרו עדיין במצב קרבי (מולטקה ופון דר טאן), כך שהוקצו לקבוצה שלוש דרדנוטים לצורך המבצע: מארקגראף, גרוסר קורפירסט והאונייה החדשה שנכנסה לשירות, באיירן.
קבוצת הסיור I הייתה אחת היחידות הפעילות ביותר בצי הים הפתוח במהלך מלחמת העולם הראשונה.
הספינות שימשו מספר פעמים בניסיונות לפתות חלק מהצי הגדול הבריטי, וכך ניתן יהיה להביס אותו על ידי כל הספינות של צי הקרב הגרמני.
כמה מהמבצעים הללו קראו לספינות של קבוצת הסיור I להפגיז את החוף האנגלי; אלה כללו את הפשיטה על ירמות', הפשיטה על סקרבורו, הרטליפול וויטבי, והפגזת ירמות' ולואוסטופט.
היחידה השתתפה גם בפשיטות נגד כוחות הצי הבריטי, כולל המבצעים שהביאו לקרב שרטון דוגר ולקרב יוטלנד.
קבוצת הקואופרטיב בע"מ, היא קואופרטיב צרכני בריטי בעל מספר עסקים קמעונאיים, כולל רשת מרכולים, סיטונאות מוצרי מזון וצריכה, חברת שירותים משפטיים, שירות הלוויות, חברת ביטוח, ויזמות חברתית.
הקבוצה חברה בברית הקואופרטיבים הבין-לאומית.
מטה הקבוצה ממוקם בעיר מנצ'סטר, אנגליה.
הקבוצה מנהלת גם את שירותי המסחר הפדרליים הקואופרטיביים (Co-operative Federal Trading Services).
בעבר גם היה בבעלותה בנק קואופרטיבי (The Co-operative Bank).
שורשי פעילות הקבוצה ב"חלוצי רוצ'דייל" קואופרטיב הנחשב לאבי התנועה הקואופרטיבית העולמית.
הקבוצה היא אחת מהקואופרטיבים הצרכניים הגדולים בעולם, ונמצאת בעלות של יותר מ-5 מיליון חברים.
היא קמעונאית המזון החמישית בגודלה בבריטניה, עם יותר מ-2,300 מרכולים וחנויות נוחות.
קבוצת הקואופרטיב התפתחה במהלך השנים ממיזוג של אגודות סיטונאיות קואופרטיביות ואגודות קמעונאיות עצמאיות רבות.
שורשיה של הקבוצה נעוצים באגודת רוצ'דייל לחלוצים שוויוניים, שנוסדה בשנת 1844. אגודת רוצ'דייל לחלוצים שוויוניים התבססה על "עקרונות רוצ'דייל" - אשר כללה את הרעיון של חלוקת נתח מהרווחים לחברי האגודה, בהתאם לכמות הרכישות שלהם, באמצעות תוכנית שנודעה כדיבידנד או "Divi".
למרות שקבוצת הקואופרטיב משלבת את אגודת רוצ'דייל המקורית, הליבה של העסק במשך רוב ההיסטוריה שלו הייתה פעילותו הסיטונאית.
אותה התחילה בשנת 1863 כאשר האגודה הקואופרטיב North of England Co-operative Wholesale Industrial and Provident Society Limited הושק במנצ'סטר על ידי 300 קואופרטיבים צרכניים ביורקשייר ולנקשייר.
החל משנת 1872 היא נודעה בשם "האגודה הסיטונאית הקואופרטיבית" (Co-operative Wholesale Society - CWS) והיא הייתה בבעלות מלאה של הקואופרטיבים שסחרו איתה.
ה-CWS צמחה במהירות וסיפקה תוצרת חקלאית לחנויות קואופרטיביות ברחבי אנגליה, אם כי קואופרטיבים רבים רכשו רק כשליש מתוצרתם דרך CWS.
התחרות המתמשכת העזה עם סיטונאים אחרים שאינם שיתופיים היא שהובילה את CWS לחדשנות רבה.
עד 1890 הקימה ה-CWS סניפים משמעותיים בלידס, בלקבורן, בריסטול, נוטינגהאם והאדרספילד לצד מספר מפעלים שייצרו ביסקוויטים (מנצ'סטר), מגפיים (לסטר), סבון (דורהאם ) וטקסטיל (באטלי).
בניסיון להוריד את עלויות ההובלה המשמעותיות של תוצרת חקלאית, CWS אף הקימה קו ספנות משלה.
התרחבות מהירה זו נמשכה כך שעד פרוץ מלחמת העולם הראשונה היו ל-CWS משרדים מרכזיים בארצות הברית, דנמרק, אוסטרליה ומטע תה בהודו.
במקביל עד שנת 1900 היו מעל 1,400 קואופרטיבים צרכניים עצמאיים בבריטניה, כולם חברים בתנועה הקואופרטיבית הרחבה יותר.
אגודת ה-CWS שאפה להיות מרכז התנועה הקואופרטיבית כולה בבריטניה ופעלה רבות למען נאמנותם של הקואופרטיבים איתם עבדה.
לשם כך, היא החלה לסייע לחברות הקמעונאות המקומיות בדרכים רבות ולא רק כספקית סיטונאית.
בנק CWS, קודמו של הבנק הקואופרטיבי, מימן הלוואות לאגודות לצורך התרחבות באמצעות רכישת מבנים חדשים, קרקעות או ציוד חדש.
לאחר רכישת אגודת הביטוח הקואופרטיבית בשנת 1913, ה-CWS סיפקה גם שירותי ביטוח לחברים וה-CWS החלה גם לספק שירותים משפטיים - כולם עסקים המהווים חלק מקבוצת הקואופרטיבית מאז.
מלחמת העולם השנייה והדעיכה שלאחר המלחמה (1939–1989)
במהלך מלחמת העולם השנייה, הקיצוב הוביל להפסקה למעשה של כל שינוי משמעותי בתנועה הקואופרטיבית בבריטניה, כאשר ה-CWS הפכה מעורבת מאוד באספקת סחורות מרחבי העולם עבור צרכנים בריטים ובייצור סחורות עבור מאמץ המלחמה.
במהלך תקופה זו, CWS החלה לתכנן את העתיד, שכן כבר אז היא יכלה לראות את השיבוש הפוטנציאלי לשוק הקמעונאי שעלול להיגרם על ידי מרכולים מודרניים.
מה שהיה פחות ברור באותה תקופה הייתה השפעת הפיכת בריטניה למדינת רווחה על התנועה, כאשר הוקמה מערכות חינוך ציבורי ובריאות ציבורית, ומערכת קצבאות כספיות.
בשנת 1944 פרסם ה-CWS דו"ח שכותרתו "מדיניות ותוכנית לפיתוח לאחר המלחמה", שהתמקד בשיטות להחייאת התנועה הקואופרטיבית לאחר תום המלחמה.
הדו"ח הציע למזג את CWS עם אגודת הסיטונאות הקואופרטיב הסקוטית (SCWS); לצמצם את מספר האגודות הקואופרטיביות באמצעות מיזוג; לעבור לייצור מוצרים לבנים ולהרחיב את הבנק הקואופרטיבי .
הצעות הדו"ח יושמו רק באופן חלקי ובאטיות.
סוף המלחמה אפשר ניסיונות מסוימים למודרניזציה של החנויות הקואופרטיביות.
לאחר שחברת הקואופרטיבים של לונדון פתחה את חנות ראשונה בשירות עצמי בשנת 1942, התנועה הקואופרטיבית הובילה את הדרך בפיתוח חנויות השירות העצמי עד לנקודה שבה, עד שנות ה-50, 90% מחנויות השירות העצמי בבריטניה נוהלו על ידי קואופרטיבים.
למרות זאת, ההון שהיה זמין לאגודות לפיתוח וחדשנות הלך והתדלדל, מה שגרם לירידה בנתח השוק שלהן ובאיכות היחסית של השירות שאגודות יכלו להציע לחבריהן.
כתוצאה מכך, הדבר השפיע על התנועה על ידי צמצום מספר חברי האגודה שהיו מוכנים להיכנס לחברות ולאחר מכן לסחור באופן פעיל עם הקואופרטיבים שלהן, מה שהוביל לירידות ריאליות נוספות ברמות הון המניות של החברים הניתנת למשיכה, וברמת התשואה שנוצרה, עם ריבית ודיבידנדים נמוכים יותר.
על הוועדה הקואופרטיבית העצמאית (1958) הוטלה המשימה לחקור את הדעיכה בתנועת הקואופרטיבית ולהגיש המלצות להחייאת התנועה בעתיד.
להמלצותיה היו שני דגשים עיקריים: נדרשת תגובה חזקה לתחרות מרשתות הסופרמרקטים מרובות החנויות המתפתחות (כולל מינוי מנהלים מקצועיים) וכי הקואופרטיב צריך להתמודד עם העלייה בצרכנות ולהרחיב את קהל הלקוחות שלו מעבר ל"עניים העובדים".
אגודת ה-CWS החלה פרויקט מיתוג מחדש בשנת 1968, שהשיק את המותג הקואופרטיב הארצי הראשון, עם עלה התלתן.
למרות זאת, התנועה הקואופרטיבית (כולל CWS) נותרה ברובה ללא רפורמה, כאשר נתח השוק שלה בשוק המרכולים המשיך לרדת.
שוב, הוצע שאגודות יתמזגו ויצרו לשפר את התחרותיות שלהן באמצעות יתרונות לגודל.
אגודות קואופרטיביות מקומיות רבות התנגדו בתוקף למיזוגים כאלה, אך ככל שמצבן הכלכלי הידרדר, רבות נאלצו להתמזג כדי ליצור אגודות אזוריות או מוזגו לתוך CRS או SCWS כדי להימנע מכישלון.
הקונסולידציה בתוך התנועה הייתה ניכרת, ובשנת 1973 ניהול פיננסי כושל חמור של בנק SCWS הוביל למיזוג של SCWS הסקוטית ו-CWS האנגלית ויצרו אגודת סיטונאות קואופרטיבית בריטית אחת .
המיזוג חיזק את הפוטנציאל של הבנק הקואופרטיבי, שכן הוא בנה בסיס לקוחות גדול (בעיקר רשויות מקומיות, קרנות הדדיות וקבוצות מקומיות לצד אגודות קואופרטיביות), וזה הפך לחלק משמעותי יותר ויותר מרווחי CWS.
הצמיחה בבנק הייתה קשורה במידה רבה להתרחבותו האגרסיבית לשוק הבנקאות האישית החינמית (ללא עמלות) ב-1972, תשע שנים לפני כל אחד מיריביו הגדולים יותר.
הדבר נבע בעיקר מהעלייה החזקה באי השוויון הכלכלי בבריטניה באותה תקופה.
התנועה הקואופרטיבית לא הייתה במצב טוב לנצל את העלייה הזו בהוצאות של המעמד הבינוני עקב הפריסה הגאוגרפית של חנויותיה והקשר ההיסטורי של הקואופרטיב כחנות עבור מעמד הפועלים.
שנית, פרויקטים של פיתוח מחדש בערים רבות בין שנות ה-50 וה-70 העבירו לעיתים קרובות אנשים משורות של בתים טוריים (שבהן חנויות קואופרטיב פזורות בכל רחבי האזור) לשכונות מגורים חדשות, כאשר כ-18,000 חנויות קואופרטיב נסגרו כיוון שהפכו למיותרות.
שלישית, התקופה הייתה תקופה של אינפלציה ניכרת ולירה שטרלינג חזקה, שהובילו לגל של סחורות מיובאות זולות - דבר שהרס חלק ניכר מתעשיות הייצור של בריטניה (כולל ה-CWS).
עד שנות ה-80 התברר כי המגמה במגזר הקמעונאות היא לכיוון סופרמרקטים והיפרמרקטים גדולים (לעיתים קרובות מחוץ למרכזי הערים), כאשר מאות מהם הופיעו ברחבי בריטניה.
בתחילת שנות ה-90, חלקה של התנועה הקואופרטיבית בשוק המרכולים בבריטניה ירד עד כדי כך שכל המודל העסקי שלה עמד בסימן שאלה.
ובמשך זמן מה נדמה היה כאילו המודל ההדדי או הקואופרטיבי כמעט מת.
במטרה להתמודד עם הקשיים הוחלט למזג את הפעילות הקמעונאית שפעלה בשם Co-operative Retail Services (CRS) עם הפעילות הסיטונאית Co-operative Wholesale Society.
כחלק ממיזוג CWS-CRS, תוכננו הסדרי ממשל חדשים כאשר "האגודות העצמאיות" הפכו לבעלים משותפים בקבוצה החדשה ונציגיהן נבחרו לדירקטוריון הארצי של הקבוצה.
עם זאת, השינוי הגדול ביותר היה הייצוג החזק בהרבה לחברים האינדיבידואליים בפעילות הקמעונאות, עם שורה של מועצות אזוריות וועדות אזוריות שנועדו לקדם דמוקרטיה ברורה וייצוג ברמה המקומית והארצית.
האופי המורכב של הקואופרטיב, כקואופרטיב קמעונאי וסיטונאי, הוביל לכך שהעסק כלל גם חברים פרטיים וגם חברים תאגידיים (אגודות קואופרטיב עצמאיות), אשר היו חייבים להיכלל בכל מבנה דמוקרטי.
דבר זה הוביל לממשל תאגידי שהיה מסובך ולא מובן על ידי חברים רבים, מה שהוביל לכך שמעט יחסית חברים הפכו למעורבים באופן דמוקרטי בעסק.
במהלך שנת 2007, המנכ"ל דאז, מרטין ביומונט, מתח ביקורת על היעדר המומחיות המסחרית בדירקטוריון, ורמז על המסקנות שהוסקו מסקירת מיינרס המאוחרת יותר על הכישלון הכמעט מוחלט של העסק במהלך שנת 2013, אשר נבע (בין היתר) מהסדר ממשל לא ראוי.
בשנת 2014 עוצבו מחדש הסדרי הממשל לחלוטין כדי .
למרות שהמודרניזציה של הקבוצה היא לא יכלה להתחרות ברשתות הסופרמרקטים הגדולות וב-1997 הוחלט לסגור את רוב ההיפרמרקטים וחנויות הכלבו של הקואופרטיב ולהתמקד במקום זאת ברשת חנויות הנוחות המרכזית שלה.
כניסיון נוסף לבדל את עצמו ממתחרותיו הגדולות יותר, הבנק הקואופרטיבי הנהיג מדיניות אתית בשנת 1992, וזו, יחד עם החדשנות הטכנית שלו, התקבלו יפה בקרב הלקוחות.
האגודה החליטה שלמרות שתמיד שאפה לסחור באחריות (למשל באמצעות תנאי העבודה במפעלים ובמטעים שלה, כמו גם החרם שלה על תוצרת דרום אפריקה בשנות האפרטהייד), על ידי ביסוס האמינות ה"אתית" שלה בסדרה של התחייבויות מדיניות חזקות וברורות, היא תוכל לפעול לשכנע את הציבור ב"הבדל השיתופי".
מהלך זה היווה צעד נועז עבור הנהגת האגודה, שכן זו הייתה גישה חדשה לחלוטין עבור עסק כה גדול.
כחלק מכך, הקואופרטיב עבד עם קרן הסחר ההוגן כדי לסייע בהטמעת תו הסחר ההוגן בבריטניה.
היא הייתה בין הראשונות שאימצו את אישור רווחת בעלי החיים 'Freedom Foods' של ה-RSPCA .
היא הייתה הראשונה להשיק מגוון מוצרים ביתיים "ידידותיים לסביבה" ומגוון מוצרי טיפוח אישי שקיבלו את האישור של Cruelty Free International כ"לא נוסה על בעלי חיים".
אימוץ חדש זה של אסטרטגיה אתית היה רק חלק מהשינויים של האגודה.
הקואופרטיב היה חלוץ בשינויים בולטים באריזות שלו הכוללים תוויות תזונתיות על גבי מזון (החל מ-1985) ומאוחר יותר הציג כתב ברייל על אריזותיו.
מוצרים רבים של המותג הפרטי עברו שינוי כדי להפחית את כמות המלח, הסוכר והשומן על מנת להפוך את מגוון המוצרים לבריא יותר.
יוזמה זו הייתה כה מוצלחת, עד שמתחרים כמו סיינסבורי'ס ומרקס אנד ספנסר החלו גם ליישם יוזמות אלה במהירות.
בניסיון לבנות על ההצלחה שהורגשה סביב התפיסה הציבורית הגוברת את הקואופרטיב כקמעונאי אתי וליישם את מה שהייתה המלצה מרכזית של ועדת הקואופרטיבים משנת 2001, קבוצת הקואופרטיבים השיקה פאנל מותג שהוטל עליו לפתח סטנדרט מיתוג לאומי אחיד ועקבי עבור התנועה.
במשך עשרות שנים, שיווק על ידי קואופרטיבים היה מבלבל עבור לקוחות רבים, כאשר אגודות שונות אימצו שמות שונים של חנויות (בעיקר "Co-op Welcome" ו-"Co-op Late Shop"), עיצובים שונים של פאזי החנויות ושיווק לא עקבי.
כמו כן, עיצוב עלה התלתן של לוגו הקואופרטיב נתפס על ידי רבים כקשור מדי לשנות ההזנחה והדעיכה בתוך התנועה, ולכן קבוצת הקואופרטיב שאפה להשיק מותג חדש לגמרי.
יחד, ההתמקדות המחודשת הזו במסחר אחראי, העיצוב מחדש של המותג "הקואופרטיב" והכנסה מחדש של דיבידנד לחברים סייעו לבנות את תחילתה של מערכת יחסים מחודשת עם הציבור הבריטי.
בשנת 2006, סקר מצא כי הקואופרטיב הוא הקמעונאי הגדול המהימן ביותר בבריטניה, וכמעט שישה מיליון איש הצטרפו לתוכנית החברות במהלך חמש השנים שלאחר מכן.
אפילו לאחר המשבר הפיננסי של קבוצת הקואופרטיב בשנת 2013, סקר "הביעו את דעתכם" מצא כי יותר מ-70% מהציבור הסכים שהקואופרטיב "מנסה לעשות את הדבר הנכון".
במאי 2013, לאחר שזיהתה רמות הון לא מספקות בקבוצת הבנקאות שלה, הורידה חברת מודי'ס את דירוג האשראי של הבנק הקואופרטי בשש דרגות לדירוג זבל (Ba3) ומנכ"ל הבנק, בארי טוטל, התפטר.
הקשיים נובעים בעיקר מהלוואות מסחריות של בנק משכנתאות "אגודת הבנייה בריטניה" שנרכש בשנת 2009. חברת הביטוח הקואופרטיבית מכרה את עסקי ביטוח החיים והפנסיה שלה לחברת "רויאל לונדון", תמורת כ-200 מיליון ליש"ט.
קבוצת הקואופרטיב הפסידה 2.5 מיליארד ליש"ט בשנת 2013, והחוב עמד על 1.4 מיליארד ליש"ט בסוף 2013. במהלך 2014, הקבוצה מכרה סדרה של עסקים כדי להפחית את החוב.
רשת בית המרקחת הקואופרטיבי נמכרה תמורת 620 מיליון ליש"ט לקבוצת בסטוויי, חוות חקלאיות קואופרטיביות נמכרו תמורת 249 מיליון ליש"ט לקרן וולקאם, וסאנווין (עסקי הובלת המזומנים של הקבוצה) נמכרה תמורת 41.5 מיליון ליש"ט לקארדטרוניקס.
כקואופרטיב הגדול ביותר בבריטניה, הקבוצה ממלאת תפקיד מפתח בתנועה הקואופרטיבית.
בשנות ה-40 של המאה ה-19 הוקמו חנויות הקואופרטיב המקוריות כדי להגן על הצרכנים מפני מזון מזויף ומבעלי חנויות רווחיים.
מאז, תנועת הקואופרטיבים ניהלה קמפיין במספר נושאים שלדעתה היו אינטרסים מרכזיים של הצרכנים.
כחלק מכך, קבוצת הקואופרטיבים מנהלת קמפיין זה מכבר למען חקיקת זכויות צרכנים, חוקרת יוזמות חדשות לתיוג מזון, נותנת חסות מרכזית למיזמים קואופרטיבים חדשים, תורמת בולטת ליוזמות קהילתיות, מעורבת ישירות בפיתוח סטנדרטים לרווחת בעלי חיים ובקידום סחר הוגן בבריטניה.
בשנת 2014 סקר הציע כי 70% מהציבור הבריטי האמין שמדובר בעסק ש"מנסה לעשות את הדבר הנכון".
הקואופרטיב ידוע במיוחד בזכות עבודתו בקידום הטמעת סחר הוגן בבריטניה, השקעה באנרגיה מתחדשת והפחתת פליטות הפחמן שלו, שמירה על סטנדרטים גבוהים של רווחת בעלי חיים, היותו קמעונאית מובילה של דגים אחראיים, השקעה מחודשת של רווחיו בקהילות מקומיות וקמפיינים במגוון נושאים חברתיים.
בעקבות מחאה ציבורית משמעותית בנוגע להתחמקות ממס של חברות רב-לאומיות ידועות רבות, הקואופרטיב זכה ב-Fair Tax Mark בשנת 2015, תעודה עצמאית שנועדה לזהות עסקים שאינם מנסים באופן אגרסיבי להימנע מתשלום מיסים.
בכל שנה הקואופרטיב מפרסם דוח קיימות באתר האינטרנט שלו עם פירוט של הפעילויות החברתיות, הסביבתיות והצדקה המרכזיות שבוצעו במהלך שנת הכספים הקודמת.
קבוצת הקואופרטיב הייתה הקמעונאית הגדולה הראשונה בבריטניה שמכרה מוצרי סחר הוגן, והייתה הסופרמרקט הבריטי הראשון שמכר קפה סחר הוגן (1992), בננות (2000), שוקולד של המותג הפרטי (2000), יין של המותג הפרטי (2001), אננס (2002), סוכר (2005) ואוכמניות (2010).
הקבוצה היא גם הקמעונאית הגדולה ביותר בבריטניה של יין סחר הוגן, ויש לה את המגוון הגדול ביותר של מוצרי סחר הוגן בבריטניה.
תוכנית "מעבר לסחר הוגן" של הקואופרטיב מופעלת בנוסף לתשלום הסטנדרטי של 'פרמיית סחר הוגן'.
התוכנית כללה עבודה עם קבוצות רבות של חקלאים קטנים כדי להקים עסקים קואופרטיבים דמוקרטיים למכירת מוצריהם (לספקים, כולל הקואופרטיב) ובאמצעות הקואופרטיב, סיפקה מימון השקעה כדי לאפשר לקואופרטיבים החקלאיים המספקים אותם לעבור לתעודת סחר הוגן.
אנרגיה מתחדשת ואמצעים לחיסכון באנרגיה
מאז 2005, 98% מהחשמל של הקואופרטיב הגיע ממקורות מתחדשים, בעיקר אנרגיית רוח, אנרגיה הידרואלקטרית וביו-אנרגיה.
בשנת 1994 קבוצת הקואופרטיב הפכה לקמעונאית הראשונה שתמכה בפיתוח תוכנית של אגודת RSPCA לשיפור תקני הרווחה לבעלי חיים בכל שלבי שרשרת המזון.
לקואופרטיב יש גם מגוון תקני רווחת בעלי חיים למוצרי עוף, חזיר והודו של המותג הפרטי שלו, שהם מחמירים יותר מדרישות החוק בבריטניה.
כמו כן, הוא תייג את תנאי המחיה של התרנגולות המטילות את ביציה בשנות ה-90 והפך לקמעונאית הראשונה שעברה לשימוש רק בביצי חופש בכל מוצרי המותג הפרטי שלה.
העסק מאפשר מתן אנטיביוטיקה רק "באישור בכתב ומפורש של וטרינר לטיפול באיום בריאותי ספציפי".
העסק גם מגביל את זמן הנסיעה בעת הובלת בעלי חיים ל-6 שעות, אך רוב הנסיעות צריכות להיות פחות משעה.
בסוף אפריל 2012, הודיעה קבוצת הקואופרטיב כי היא לא תעבוד יותר עם אף ספק שידוע כי הוא מקבל תוצרת מהתנחלויות הישראליות בשטחים.
הדבר כלל סיום חוזים בסכום של כ-350,000 ליש"ט עם מספר חברות המשווקות מוצרים מהתנחלויות, אך לא עם חברות ישראליות באופן כללי.
בעקבות התמשכות מלחמת חרבות ברזל, חברי הקואופרטיב הצביעו על הצעה, במהלך האספה הכללית השנתית של הארגון בלונדון ב-19 במאי 2025, להמליץ לרשת להסיר סחורות ישראליות ממדפי החנויות עקב "רצח העם המתמשך בעזה".
קבוצת המלונות מנדרין אוריינטל אינטרנשיונל בע"מ היא קבוצת אירוח וניהול רב לאומית המתמקדת במלונות יוקרה, אתרי נופש ודירות מגורים, עם סך של 46 נכסים ברחבי העולם, 20 מתוכם בבעלותה המלאה או החלקית.
קבוצת המלונות מנדרין אוריינטל היא חברת בת של חברת מנדרין אוריינטל אינטרנשיונל בע"מ, הנסחרת בבורסה, אשר בתורה היא חברת בת של ג'רדינס.
עם זאת, ההיסטוריה של הצד ה"מנדריני" של הקבוצה היא יחסית חדשה: מנדרין אוריינטל נפתח רק בשנת 1963 ברובע המרכזי של האי הונג קונג.
בשנת 1973, מלון אקסלסיור, שנסגר בשנת 2019, נפתח בקוזהוויי ביי.
בשנת 1974 הוקמה חברת Mandarin International Hotels Limited כחברת ניהול מלונות במטרה להתרחב לאסיה.
באותה שנה רכשה החברה 49% ממניות מלון אוריינטל, וכתוצאה מכך נוצרו שני מלונות ה"דגל".
בשנת 1985, איחדה החברה את שני המלונות תחת שם משותף, קבוצת המלונות מנדרין אוריינטל.
בשנת 1987, קבוצת המלונות מנדרין אוריינטל הונפקה בבורסה של הונג קונג תחת השם "Mandarin Oriental International Limited".
חברת Mandarin Oriental International Limited, רשומה בברמודה ונסחרת בלונדון, סינגפור וברמודה.
קבוצת המלונות מנדרין אוריינטל, הפועלת מהונג קונג, מנהלת את פעילות מלונות הקבוצה.
החל מספטמבר 2005, מנדרין אוריינטל הקרינה את "רגעי ההנאה במנדרין אוריינטל" בכל המלונות.
ביוני 2006, סרטון "רגעי ההנאה" עודכן מעט והוסיף מספר סצנות חדשות ובאוקטובר 2014, הסרטון הציג מילים של הזמר הסיני סה דינג דינג, בליווי מוזיקה חדשה.
אמירטס פאלאס מנדרין אוריינטל, אבו דאבי
מנדרין אוריינטל, אל פייסליה, ריאד
התאבדותו של לסלי צ'ונג (2003)
ב-1 באפריל 2003, הזמר, השחקן ומפיק הקולנוע לסלי צ'ונג קפץ אל מותו מהקומה ה-24 של מלון מנדרין אוריינטל במרכז הונג קונג.
בכל שנה, ביום השנה למותו, מתקיים אירוע זיכרון שמאורגן על ידי מעריצים מחוץ לבית המלון.
במרץ 2015, מספר מלונות במנדרין אוריינטל נפגעו מפריצת אבטחה במערכות נקודות מכירה.
ב-6 ביוני 2018, שרפה (שככל הנראה שנגרמה מעבודות ריתוך) פגעה בחלקו החיצוני של מלון מנדרין אוריינטל הייד פארק בלונדון, הפונה לפארק.
אף על פי שלא היו נפגעים, השרפה גרמה לסגירת המלון ולפגיעה משמעותית בעבודות השיפוץ שכמעט הושלמו, בהן השתתפה מעצבת הפנים ג'ויס וואנג.
המלון חזר לפעילות מלאה ב-15 באפריל 2019.
קבוצת זיקה (מאנגלית: Affinity group) או קבוצת אחווה היא קבוצה שנוצרה סביב עניין משותף או מטרה משותפת, וחבריה משתייכים אליה באופן רשמי או בלתי רשמי.
לרוב, קבוצות זיקה תהיינה ללא חסות ממשלתית או מסחרית, אף כי העניין סביבו נוצרו עשוי בהחלט להיות פוליטי או כלכלי.
בהגדרה של קבוצות זיקה נכללים מועדונים חברתיים פרטיים, אחוות, חוגי כתיבה או קריאה, מועדוני תחביבים וקבוצות העוסקות באקטיביזם פוליטי.
קבוצות זיקה המוקדשות לפעילות פנאי
קבוצות זיקה המוקדשות לפעילות פנאי כוללות למשל מועדוני קריאה, מועדוני אופנועים, מועדוני גברים, מועדוני אספנים וכיוצא באלה.
קבוצות זיקה פוליטיות הן בדרך כלל קבוצות קטנות של פעילים פוליטיים (בדרך כלל בין 5 ל-20 פעילים), לרוב בעלי עמדות רדיקליות אשר פועלים יחדיו בפעולה ישירה ובהפגנות.
זו קבוצה לא היררכית, המורכבת בדרך כלל על ידי חברים הנותנים אמון אחד בשני ובאנשים בעלי דעות דומות.
חלק מהפעולות כרוכות לעיתים בוונדליזם אידאולוגי ובהפרות חוק (כגון חסימת כבישים, חבלה בכלי עבודה, פריצה למעבדות ניסויים בבעלי חיים, חיתוך סמלי של גדר ההפרדה וכדומה).
ההתארגנות נחוצה כיוון שפעולות רבות דורשות מספר אנשים הפועלים באזורים או בתחומים שונים.
התארגנות בקבוצת זיקה משמשת גם לשימור מידע בתוך הקבוצה ולמניעת הדלפה לסוכנים ממשלתיים, המגלים עניין בפעילות הכרוכה בחתרנות מדינית והפרת הסדר הציבורי.
לעיתים הפגנה גדולה (כגון המחאה נגד ה-G8) מורכבת מקבוצות זיקה, וכך בתוך ההפגנה הגדולה חברי קבוצת הזיקה דואגים אחד לשני, ויודעים האם מישהו נפגע או נעצר.
בנוסף, בקבוצות זיקה רבות בהפגנות גדולות, המטרה של המפגינים היא משותפת.
כך למשל אוכל במקום פצצות (פעילים המחלקים מזון למפגינים), אקטיבסטילס (פעילים המתעדים את ההפגנה), וחובשי רחוב (פעילים המעניקים טיפול ראשוני לנפגעים), יהיו למעשה קבוצת זיקה בתוך ההפגנה.
באופן דומה גם צבא הליצנים, מעודדות רדיקליות וקצב ההתנגדות הן קבוצות זיקה.
ישנו תיעוד של שימוש בקבוצות זיקה עוד במאה ה-19 בספרד, על ידי אנרכיסטים ספרדיים.
קבוצות זיקה נעשו פופולריות שוב בשנות ה-70 בתנועה נגד נשק גרעיני בארצות הברית.
בימינו, השימוש בשיטה זו נפוץ במאבקים רבים נגד הגלובליזציה, נגד מלחמות, למען זכויות בעלי חיים ועוד.
אוסף של קבוצות זיקה הפועלות יחדיו נקרא לעיתים אשכול.
השישה , או קבוצת השישה הוא שם שניתן על ידי המבקר אַנרי קוֹלֶה (Henri Collet) לקבוצה של שישה מלחינים שעבדו בשנות ה-1920-1910 ברובע מונפרנאס בעיר פריז בצרפת.
מקובל לראות במוזיקה שחיברו קריאת תיגר על הווגנריות והאימפרסיוניזם.
השם רומז לשמה של קבוצת החמישה הרוסית וקיבל השראה מרעיונותיהם של המלחין אריק סאטי ואיש הספרות, המבקר, הצייר והקולנוען ז'אן קוקטו, שיש הרואים גם בהם חברים בקבוצה.
חברי הקבוצה באופן רשמי היו:
לעוד רבים היה חלק בפעילות בקבוצה והנודעים ביותר ביניהם היו אריק סאטי, ז'אן קוקטו וז'אן וינר.
בשנת 1917, כשתיאטראות ואולמות קונצרטים רבים נסגרו בגלל מלחמת העולם הראשונה, החליטו בלז סנדראר והצייר מואיז קיסלינג לארגן קונצרט ברחוב הויגנס מס' 6, אולפנו של הצייר אמיל לז'ן.
לכבוד אירוע זה כוסו קירות האולפן בבדים של פיקאסו, מאטיס, לז'ה, מודיליאני ואחרים.
המוזיקה בקונצרט הייתה משל סאטי, הונגר, אוריק ודורה.
קונצרט זה הוא שנטע באריק סאטי את הרעיון להרכיב סביבו קבוצת מלחינים, שתוכר בשם "הצעירים החדשים", מבשרת "השישה".
"קולה בחר שישה שמות באופן שרירותי לחלוטין, אוריק, דורה, הונגר, פולנק, טאיפר ואני, פשוט משום שהכרנו זה את זה, היינו מיודדים והופענו על אותן תוכניות מוזיקליות, ולא משנה, שלכל אחד מאתנו היו מזג ואישיות שונים לגמרי מאלה של האחרים!
אוריק ופולנק היו נאמנים לרעיונות של קוקטו, הונגר נהה אחרי הרומנטיקה הגרמנית, ואותי משכה הליריות הים תיכונית!" (עברי 1996)"
אבל זו רק פרשנות אחת למקורותיה של קבוצת השישה: כותבים אחרים, כמו אורנלה וולטה, היו שמים דגש על תמרוניו של ז'אן קוקטו להיעשות מנהיגה של קבוצת אוונגרד, המקדישה עצמה למוזיקה, כדוגמת הקבוצות הקוביסטיות והסוריאליסטיות, שצצו באמנות החזותית זמן קצר קודם לכן, עם פיקאסו, אפולינר ואנדרה ברטון כמייצגיהם הראשיים.
העובדה שסאטי עזב את "הצעירים החדשים" פחות משנה לאחר הקמת הקבוצה, הייתה "מתת משמיים", שהגשימה לקוקטו את משאלתו ושאיפתו שפירט ב-Le Coq et l'Arlequin משנת 1918.
אחרי מלחמת העולם הראשונה, החלו ז'אן קוקטו והשישה לבלות בבאר בשם "השור על הגג", שנתן למיו השראה לכתיבת הבלט המפורסם שלו.