tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
עם קליטת השבויים למחנה מתבצע תהליך רישום ותשאול על ידי חוקר שבויים, במסגרתו מוכרע האם השבוי חיוני לחקירה (למשל אם הוא מחזיק בידע חיוני בשל תפקידו) אם לאו.
שבויים המועמדים לחקירה מופרדים משאר השבויים ונלקחים במהלך שהותם במחנה למתקני חקירה, המצויים בו בדרך כלל.
פרטי השבויים מועברים לפי הדין לצלב האדום, המיידע את מדינותיהם בדבר מצבם ומקום המצאם.
בשנת 1899 אשררו מעצמות אירופה את אמנת האג הראשונה, האמנה כללה בין השאר פרק על הבטחת יחס הוגן לשבויי מלחמה וקבעה את היסוד לפיו השבוי נמצא בחסות המדינה השובה וגורלו איננו נתון לשרירות-ליבו של הכוח השובה.
בשנת 1907 אושררה אמנת האג השנייה שהייתה שדרוג של אמנת האג הראשונה.
אמנת האג השנייה הייתה חלק מ"האמנה על אודות דיני ומנהגי המלחמה ביבשה (IV)" שאושררה על ידי כל המדינות שלחמו במלחמת העולם הראשונה, למעט סרביה ומונטנגרו.
על פי אמנת האג השנייה, התחייבו הצדדים לנהוג בשבויים בצורה אנושית, ולכלוא אותם רק בתור אמצעי למנוע את בריחתם.
תנאי השבויים היו צריכים להיות כתנאים של חיילים של המדינה השובה, מבחינת מגורים, אוכל ולבוש.
על פי האמנה, הותר להעביד שבויים חוגרים תמורת תגמול כספי והשכר המגיע להם ישמש להטבת תנאי כליאתם והעודף ישולם להם עם השחרור.
זכויותיהם ומעמדם של שבויים נקבעו באמנות ז'נבה השלישית (1929) והרביעית (1949).
האמנות מגינה על השבוי מרגע נפילתו בשבי ועד לשחרורו, ומחייבת את הצבאות לנקוט באמצעים שיקלו על זיהוי השבויים.
האמנה אוסרת על עינוי שבויים וקובעת כי נציגי הצלב האדום רשאים לבקר בכל מחנה שבויים, על כל תתי-המתקנים שבו (מעצר, בית חולים וכדומה), בכל עת.
עד שלום וסטפאליה (1648) היו הצבאות הלוחמים קטנים יחסית.
שבויים, בפרט פצועים, הוצאו להורג או ערקו לצד השובה.
שבויים אציליים הוחזקו בתנאי כלא ונפדו בכסף בתום הקונפליקט או במהלכו.
לפיכך לא התקיים צורך לכליאת שבויים.
אחד ההסכמים ההדדיים במסגרת שלום וסטפאליה היה הסכם שלא לפגוע בחייל אויב שכנכנע ושלחררו עם תום המלחמה.
שבויים הוחזקו במחנות זמניים סמוך לשדה הקרב או בטירות כבושות.
ב-1797 הוקם ליד פטרבורו, קיימברידג'שייר שבאנגליה מחנה השבויים Norman Cross, המחנה הראשון שנבנה במיוחד לצורך זה, עבור שבויים צרפתיים שנשבו במהלך מלחמות המהפכה הצרפתית ומלחמות נפוליאון.
במלחמת הבורים הקימו הבריטים מחנות ריכוז שאכלסו הן לוחמים והן אוכלוסייה אזרחית, ובכללה נשים וילדים.
אמנת האג הראשונה באה על מנת לוודא שלא יתקיימו עוד מחנות ריכוז מעורבים לשבויי מלחמה ולאוכלוסייה אזרחית.
במהלך מלחמת העולם הראשונה הוחזקו למעלה מ-8 מיליון איש במחנות שבויים.
מספר השבויים העצום היווה בעיה לוגיסטית ובמהלך המלחמה התפתחו בקרב הצדדים הלוחמים שיטות לטיפול בשבויים.
החזקת השבויים קרוב לחזית במחנות זמניים הוכחה כבלתי מתאימה, עקב תנאי תברואה לקויים שגרמו לפריצת מגפות ואפשרות טכנית לבריחת שבויים אל החזית הקרובה וממנה חזרה לשורותיהם.
השמירה על השבויים ריתקה כח אדם רב לוחם באופן בלתי מתוכנן וגרעה אותו מן החזית וכן הצריכה הובלת אספקה יקרה לטובת השבויים, שסבלו בשל הצורך בחסכון מרעב ומחסור.
בהמשך המלחמה הועברו מחנות השבויים לעורף, בייחוד ברוסיה.
כך הוקמו מחנות שבויים בסיביר, המרכזי שבהם בקרסנויארסק.
רבים מהשבויים מתו מקור, רעב, עבודת פרך ועונשים פיזיים.
העברת מחנות השבויים הגרמניים לעורף דווקא הטיבה את תנאי השבויים.
עם זאת, הייתה זו המלחמה הראשונה בה יושמו חוקים בינלאומיים לטיפול נאות בשבויים.
האכזריות וחוסר האנושיות של מלחמת העולם השנייה לא פסחו על מחנות השבויים.
גרמניה הנאצית ביקשה לשמור על מראית עין של קיום החוק הבינלאומי ולפיכך הוקמו בה מחנות ייעודיים לשבויי מלחמה מצבאות בעלות הברית ממדינות המערב שכונו סטלאג (StaLag, קיצור של Stammlager), קצינים הוחזקו בנפרד במחנות שנקראו אופלאג (Oflag ,Offizierslager) לצלב האדום הותר לבקר במחנות והשבויים זכו ליחס סביר באופן יחסי.
עם זאת, שבויי מלחמה רוסים ופולנים נשלחו פעמים רבות למחנות ריכוז, כולל אושוויץ.
הגרמנים ניצלו את העובדה שברית המועצות לא אשררה את אמנת ז'נבה משנת 1929 ואף לא הכריזה באופן חד-משמעי על מחויבותה לאמנת האג השנייה וראו עצמם משוחררים מכל עכבה חוקית לגבי היחס לשבויי המלחמה משטחי ברית המועצות.
שבויי המלחמה הסובייטים הוצעדו מאות קילומטרים, או הוסעו בקרונות רכבת להובלת בהמות, אולצו להקים בעצמם מחסות במחנות מאולתרים והוצאו להורג בטענות של מה-בכך.
סיום מסעם לא היה במחנות שבויים אלא במחנות ריכוז.
חלק משבויי המלחמה, רובם אוקראינים, גויסו על ידי האס אס, שהיה ממונה על מחנות הריכוז כסייענים.
מתוך 5.7 מיליוני חיילי הצבא האדום שנשבו במלחמה בידי הגרמנים, שוחררו מן המחנות כמיליון, רובם סייענים.
500,000 נוספים נמלטו או שוחררו בידי הצבא האדום (על-פי אומדנים של הפיקוד הגרמני העליון).
לשם השוואה, מתוך 235,000 שבויי מלחמה אמריקנים ובריטים שהיו כלואים בסלאגים נספו 8,348 (%3.6).
מתוך 3,155,000 שבויי מלחמה גרמנים ששבו הסובייטים (ונאסרו אף הם ללא זכויות השבויים שהקנו האמנות הבינלאומית במחנות בסיביר) נספו, על-פי ממצאי הוועדה הגרמנית הפדרלית של ההיסטוריונים, 1,185,000 (37.5%).
האימפריה היפנית ראתה בשבי בושה והשפלה.
לוחמים יפנים העדיפו התאבדות על שבי.
צידו השני של המטבע היה התייחסות מבזה ומשפילה של הכוחות היפנים לשבויי מלחמה בריטים ואמריקאים שנכנעו להם.
מחנות השבויים ביפן ובשטחי הכיבוש שלה במנצ'וריה ובורמה נודעו ביחסם המשפיל שכלל החזקתם של השבויים בתנאים של רעב, זיהום ומניעת טיפול רפואי.
השבויים מן המערכה באסיה ובאוקיינוס השקט הובלו למחנות במה שכונה "ספינות גיהנום" (Hell Ships), ספינות דחוסות שהתנאים בהן היו נוראים.
בשנים שלאחר מלחמת העולם השנייה הקפידו בדרך כלל המדינות החתומות על האמנות הבינלאומיות על תנאי השבי במחנות.
מדינות שלא היו חתומות על האמנות (כגון צפון וייטנאם בעת מלחמת וייטנאם) אסרו שבויים בתנאים קשים ולא דיווחו עליהם לצלב האדום.
לאחר פיגועי 11 בספטמבר ומלחמת אפגניסטן שבתה ארצות הברית מספר גדול של לוחמי אל-קאעידה וטליבאן שהוגדרו כטרוריסטים.
על מנת לאסור ולחקור את השבויים בחופשיות שאינה כבולה לחוק הבינלאומי כלאה ארצות הברית שבויים אלה במתקן המעצר בגואנטנמו שבמפרץ גואנטנמו בקובה, שטח שאינו כפוף לחוקת ארצות הברית.
ארגון זכויות האדם אמנסטי אינטרנשיונל טוען שממשלת ארצות הברית מנצלת את הפרצות בחוק הללו על מנת לעצור ללא משפט ולחקור באמצעים שאינם חוקיים לפי האמנה
עקב העובדה שמלחמות ישראל היו קצרות יחסית, לא הוקמו במהלכן מחנות שבויים קבועים.
השבויים טופלו במחנות ארעיים או בבסיסי צבא שהותאמו לצורך כך.
במהלך מלחמת לבנון הראשונה ובעת שהות צה"ל ברצועת הביטחון בדרום לבנון, בין השנים 1982-2000, ניהלה ישראל את כלא אנצאר, שהיה מתקן כליאה לשבויים.
הכלא הוקם בשטח לבנון כיוון שהחוק הבינלאומי אוסר על הגליית שבויים שנשבו בשטח כיבוש אל מחוצה לו.
מדינת ישראל אינה מכירה באנשי ארגוני טרור הפועלים נגדה (חמאס, חזבאללה וכדומה) כחיילים, ולפיכך אינה מכירה בהם כשבויים כשהם נתפסים בידי חיילי צה"ל.
לפעמים מועמדים אנשים אלה למשפט ונכלאים בגין עברה על חוקי מדינת ישראל, ולעיתים הם מוחזקים לפי צו מעצר מנהלי.
בעיתונות הישראלית מקובל לכנות אנשים אלה "אסירים" או "עצורים", בעוד התקשורת הערבית מכנה אותם "שבויים" (أسرى).
בשנת 2002 חוקקה הכנסת חוק בשם "חוק כליאתם של לוחמים בלתי חוקיים", שנועד להסדיר את העניין בחוק.
עצירים אלה, שנתפסו בעיקר באינתיפאדה הראשונה והאינתיפאדה השנייה מוחזקים בכלא קציעות ("אנצאר 3") ובבית סוהר עופר (הנמצא בשטחי יהודה ושומרון ולכן השוהים בו לא נחשבים על ידי החוק הבינלאומי לשבויים שהוגלו משטח כבוש).
אביגדור המאירי, בגיהנום של מטה, על חוויותיו כקצין צבא אוסטרו-הונגריה במחנה שבויים ברוסיה
הבריחה הגדולה מסטלאג לופט III
סדרת ספרי סטאלג, עלילות ארוטיות בדיוניות המבוססות על מחנה שבויים כביכול
שחרור בעורף האויב - על הפשיטה על מחנה השבויים בקבנטואן
מחנות הפליטים הפלסטינים הם יישובים ושכונות שבהם מתגוררים פליטים פלסטינים, שרובם נמלטו או שגורשו מבתיהם במלחמת העצמאות או במלחמת ששת הימים, וצאצאיהם.
מחנות הפליטים הוקמו תחילה, בדומה למחנות פליטים אחרים, לשיכון זמני של פליטים, ועם השנים, משלא נמצא פתרון לבעיית הפליטים הפלסטינים, הפכו ליישובי קבע.
מחנות הפליטים מתאפיינים בעוני ובצפיפות אוכלוסין גבוהה.
פליטים פלסטינים מטופלים על ידי אונר"א – סוכנות הסעד והתעסוקה של האו"ם לפליטים פלסטינים (UNRWA).
בירדן יש עשרה מחנות לפליטים פלסטינים.
ירדן היא המדינה הערבית היחידה אשר העניקה אזרחות לפליטים הפלסטיניים.
הפליטים עצמם חושדים בכל תוכניות לשיפוץ או מעבר ממחנות הפליטים כניסיון לגרום להם לוותר על תביעתם לזכות השיבה.
מחנות שהוקמו לאחר מלחמת העצמאות:
מחנה א-זרקאא: המחנה הוקם על ידי הוועדה הלאומית של הצלב האדום ב-1949 עבור 8,000 פליטים על שטח של 180 דונם בסמוך לעיירה זרקא.
בתחילה התגוררו הפליטים באוהלים ובהמשך סופקו על ידי אונר"א מקלטי בטון, והפליטים עצמם הוסיפו חדרים.
המחנה כעת דומה לרובע עירוני כמו בעיירה א-זרקאא.
מחנה אירביד: המחנה הוקם בשנת 1951 ל-4,000 פליטים על שטח של 244 דונם בסמוך לעיירה אירביד בצפון ירדן.
מאז 1954 סופקו על ידי אונר"א מקלטי בוץ במקום אוהלים.
במהלך השנים החליפו הפליטים את מקלטי הבוץ במקלטי בטון, והמחנה נעשה דומה לרובע עירוני כמו אירביד עצמה.
מחנה ג'בל אל-חוסיין: המחנה הוקם בשנת 1952 על שטח של 421 דונם עבור 8,000 פליטים, וממוקם צפונית-מערבית לרבת-עמון.
הפליטים המקוריים התגוררו תחילה באוהלים עם קירוי אזבסט, שסופקו על ידי אונר"א.
מאז גדל המחנה והפך דומה לרובע עירוני ולחלק מרבת-עמון.
מחנה עמאן החדש: המחנה נוסד בשנת 1955 לכ-5,000 פליטים, על שטח של 488 דונם, דרומית מזרחית לרבת עמון.
הפליטים שוכנו בתחילה ב-1400 מקלטים, שהוקמו על ידי אונר"א, וב-1957 שוכנו ב-1,260 מקלטים נוספים, שהוקמו גם כן על ידי הסוכנות.
במהלך השנים הפליטים הוסיפו חדרים כדי לשפר את תנאיהם והמחנה התרחב לתוך האזור האורבני.
מחנות שהוקמו לאחר מלחמת ששת הימים:
מחנה אל-בקעה: זהו המחנה הגדול בירדן, הממוקם כ-20 ק"מ צפונית לרבת-עמון.
בין יוני 1967 לפברואר 1968 היו במחנות זמניים באזור בקעת הירדן, אך בעקבות הסלמה צבאית באזור הם עברו לאל-בקעה, שכבר היו בו חמשת אלפים אוהלים ל-26,000 פליטים על שטח של 1.4 קמ"ר.
בין 1969 עד 1971 החליפה אונר"א את האוהלים ב-848 מקומות מחסה, הודות לתרומות שהגיעו מגרמניה.
מחנה מארכא: נודע בשם "חיטין".
אוהליו הוקמו על שטח של 917 דונם במרחק 10 ק"מ צפונית מזרחית לרבת-עמון.
נבנו בו 4,000 מבנים בין השנים 1969–1971 תוך תמיכה של גרמניה, איטליה, ירדן ותרומות מארצות ערב.
מחנה סופ: המחנה משתרע על-פני 500 דונם וממוקם ליד חורבות ג'רש, 50 ק"מ צפונית לרבת-עמון.
באוקטובר 1967 ננטש המחנה בשל תנאי מזג האוויר הקשים, והתושבים שוכנו באוהלים בבקעת הירדן.
בעקבות הסלמה של פעילויות צבאיות בבקעת הירדן ב-1968 הוחזרו הפליטים חזרה לסופ.
מחנה ג'רש: ידוע גם בכינוי מקומי "מחנה עזה", שהוקם עבור 11,500 פליטים שיצאו מרצועת עזה.
המחנה משתרע על שטח של 750 דונם וממוקם כ-5 ק"מ מחורבות ג'רש.
מ-1967 דואגת הסוכנות למתקני מזון, לשיפור איכות הסביבה, לשרותי בריאות, לחינוך ולתברואה.
הוחלפו 1,500 אוהלים במקלטים טרומיים עמידים בין השנים 1968–1971 ונבנו עוד כ-2,000 מקלטים בתמיכה ובסיוע המזרח הקרוב.
בניגוד למחנות אחרים בירדן, תושבי אל-טאלביה הם בעיקר מגורשים ולא פליטים ורובם בדואים.
המחנה הוקם על שטח של 130 דונם כ-35 ק"מ דרומית לעמאן.
האוהלים נתרמו על ידי ועד האריה האדום והשמש האיראני.
מאוחר יותר הוחלפו האוהלים במקלטי בטון.
מחנה אל-חצן: המחנה ידוע גם בכינוי מקומי כמחנה "עזמי אל-מופתי", הוקם בשנת 1968 עבור 12,500 פליטים.
הוא ממוקם 80 ק"מ צפונית לעמאן.
בתחילה גרו הפליטים באוהלים על שטח של 774 דונם.
את האוהלים החליפו במקלטים טרומיים בשנים 1969–1971 במימון תרומות מגרמניה ומתוכנית לפיתוח ירדן המערבית.
על פי נתוני האו"ם משנת 2019, בלבנון חיים 476,033 פליטים פלסטינים, ונוספו להם 27,248 פליטים פלסטינים שחיו בסוריה וברחו ללבנון עקב מלחמת האזרחים בסוריה.
בשנת 1994 הוענקה אזרחות לבנונית למתואלים משבעת הכפרים ומעט לאחר מכן הוענקה אזרחות לבנונית לקבוצה של פליטים סונים ולפליטים נוצרים.
על פי נתוני מפקד האוכלוסין הלבנוני שנערך ביולי 2017, מספר הפליטים בלבנון עומד על 174,422 נפש המתגוררים ב-12 מחנות פליטים ו-156 יישובים.
המספר הצטצמם בכמחצית לאחר שרבים היגרו למדינות המערב בגין מדיניות האפליה רבת השנים שנוקטת כלפיהם ממשלת לבנון.
הבמאי 2025 התחייבה ממשלת לבנון, בתיאום עם הרשות הפלסטינית, להתחיל ביוני פירוק הנשק של הפלגים החמושים במחנות הפליטים הפלסטיניים במדינה.
מדובר בניסיון ראשון מזה עשורים להחזיר את הריבונות הביטחונית לידי המדינה בלבד, מהלך שמסמן שינוי כיוון משמעותי ביחס לעבר שבו מיליציות חמושות שלטו בשטח, ונתפס כצעד ראשון לקראת חיסול מוקדי טרור עצמאיים מחוץ לשליטת המדינה.
מחנה הפליטים שתילה, הוקם ב-1949, 9,842 תושבים, נכון ל-2017 רוב התושבים הם פליטים מסוריה.
בסוריה מתגוררים כ-300,000 פליטים פלסטינים.
רובם נהנים מזכויות תעסוקה וחינוך ומצבם דומה למצב יתר האוכלוסייה, אך הם נעדרים אזרחות וזכויות פוליטיות.
סוריה מצהירה כי היא תומכת בזכות השיבה.
המחנה הוקם בשנים 1965–1966, עת שלטה ירדן על מזרח ירושלים והגדה המערבית, במטרה לפנות אליו את תושבי מחנה הפליטים אל-מועסכר ששכן בעיר העתיקה של ירושלים, בתחומי הרובע היהודי הנטוש.
המחנה הוקם על קרקע שהוקצתה לארגון אונר"א על ידי שלטונות ירדן והיה המחנה האחרון שהוקם עבור הפליטים ממלחמת העצמאות.
מבחינת הרשות הפלסטינית מעמדם של הפליטים הפלסטינים, כלומר הפלסטינים אשר גרו בשטחי 48 ובחלק משטחי 67 שלא הועברו לשליטת הרשות, ארעי בדיוק כמו מעמדם בשאר המדינות.
מעמדם של הללו כ"פליטים" נשמר בקפדנות על ידי הרשות, כדי לאשש את התביעה לזכות השיבה.
נכון לשנת 2010, גרים ברצועה כ-1.1 מיליון איש מתוכם 700,000 מוגדרים כפליטים, ומתוכם 400,000 יושבים במחנות הפליטים.
באזור יהודה ושומרון גרים, לפי הערכות מסוימות, כ-2.6 מיליון פלסטינים, מהם מוגדרים 778,000 כפליטים וכ-198,000 מתוכם מתגוררים במחנות הפליטים.
לפי הערכות אחרות, הפלסטינים ביהודה ושומרון מונים כמיליון וחצי איש בלבד.
כבר עם תחילת ועידת לוזאן (אפריל עד ספטמבר 1949) שזומנה על ידי מועצת הביטחון של האו"ם בעקבות המלצת ועדת הפיוס לארץ ישראל (שהורכבה מנציגי שלוש מדינות: ארצות הברית, צרפת וטורקיה) במטרה לגבש הסכם שלום כולל וקבוע בין מדינת ישראל למדינות ערב, נכללה סוגיית שיקום הפליטים בראש סדר היום.
מדינת ישראל הסכימה להחזרת כ-100,000 פליטים ושיקום השאר (כ-600,000) במקום מושבם, תמורת פיצויים שחלקם יגיעו מישראל והשאר מהקהילה הבין-לאומית והקרן הקיימת אף הודיעה שהיא מוכנה לשלם פיצויים עבר הקרקעות שננטשו כדי ליישב בהן יהודים במקום הפליטים.
הוועידה שלחה לאזור "משלחת סקר כלכלית" כדי לבדוק את הפוטנציאל הכלכלי הגלום בכל מדינה לקלוט פליטים.
בראש הסקר עמד הדיפלומט גורדון קלאפ שהחל בקידום תוכניות לשיקום וגיוס כספים.
בפועל רק ירדן שיתפה פעולה עם תוכניות השיקום, מתוך מחשבה שהכספים שיופנו לשיקום יעזרו בביסוס המדינה שהייתה בעלת משאבים מוגבלים.
כל הפליטים שהיו בשטחה קיבלו אזרחות ירדנית, אך צעד דומה לא קרה בלבנון, בסוריה ובמצרים.
בשנת 1953 הציעה ארצות הברית לתרום 800 מיליון דולר לתוכנית שיקום הפליטים.
לאחר מלחמת ששת הימים הקימה ממשלת ישראל את הנאמנות לפיתוח כלכלי ולשיקום פליטים.
בשנת 1971 החליטה ממשלת ישראל לפעול לשיקום מחנות הפליטים שברצועת עזה, מתוך מחשבה שמהלך זה יעזור להרגעת המתיחות הביטחונית ושינוי דעת הקהל לטובת ישראל, לאחר שתחת השלטון המצרי לא נעשה מאמץ לשקם את הרצועה.
כחלק מהתוכנית הוקמה שכונות חדשות לפליטים בעזה, כשמע"ץ מבצעת את עבודת התשתית, בין השאר הוקמה בדרך זו שכונת קנדה ברפיח.
שאכר ח'זעל שנולד במחנה הפליטים בלבנון הקדיש לתיאור חיים במחנה מספר ספרים.
הוא גם פועל למציאת מקורות פרנסה לתושבי המחנות ולפליטים אחרים.
כאמור, מחנות הפליטים הוקמו בעקבות מלחמת העצמאות ומלחמת ששת הימים.
מחנות הפליטים שהוקמו ברצועת עזה, שבשליטת מצרים, ובגדה המערבית, שבשליטת ירדן, עברו במלחמת ששת הימים לשליטת ישראל.
בספטמבר 2005 יצאה ישראל מרצועת עזה, במסגרת תוכנית ההתנתקות, והחל מיוני 2007 הטילו ישראל ומצרים סגר על רצועת עזה.
מלחמות ומעשי איבה נוספים במזרח התיכון הביאו לפגיעות במחנות הפליטים ובתושביהם, שלעיתים הפכו לפליטים פעם נוספת.
במהלך מלחמת האזרחים הלבנונית, ב-12 באוגוסט 1976, ערכו מיליציות נוצריות טבח במחנה הפליטים תל א-זעתר, לאחר מצור של מספר חודשים על המחנה.
במהלך מלחמת לבנון הראשונה עברו אחדים ממחנות הפליטים בלבנון לשליטתה של ישראל.
בין 16 בספטמבר ל-18 בספטמבר 1982 ערכו אנשי הפלנגות הנוצריות את טבח סברה ושתילה שבו נהרגו מאות מתושבי מחנות הפליטים סברה, שתילה, בורג' אל-בראג'נה ושכונת אל-פאכהאני שבמערב ביירות.
במהלך מבצע חומת מגן, נערך באפריל 2002 קרב במחנה הפליטים ג'נין, שבו נהרגו 23 חיילים ישראלים ובין 52 ל-56 פלסטינים, רובם חמושים.
בישראל העריכו כי במהלך הקרב נהרסו כ־80 בתים בשטח שגודלו כעשרה דונם, אך ארגוני זכויות אדם טענו שישראל הרסה לחלוטין 140–170 בתים וגרמה נזק חלקי למספר רב יותר של מבנים, ושתוך הריסת הבתים נפגעו גם אזרחים לא חמושים רבים.
במהלך מלחמת האזרחים בסוריה הפכו מיליונים מתושבי סוריה לפליטים ולעקורים, ויותר מ-130,000 נהרגו.
חלק מהנפגעים הם תושבי מחנות הפליטים בסוריה.
למחנה הפליטים אל-ירמוכ, למשל, נגרם נזק רב, ובסוף 2013 נותרו בו רק כעשרים אלף תושבים.
במהלך מבצע צוק איתן הפכו יותר מ-100,000 מתושבי רצועת עזה לעקורים.
חלק מהנפגעים הם תושבי מחנות הפליטים.
במהלך מלחמת חרבות ברזל נגרם הרס רב ברצועת עזה, כולל מחנות הפליטים שבה ורבים מאוד מתושביהם הפכו לעקורים.
בתחילת 2025, במהלך המלחמה, יצאה ישראל למבצע חומת ברזל בצפון השומרון, שבהלכו נהרסו בתים רבים במחנות הפליטים ג'נין, נור א־שמס וטולכרם, לשם יצירת דרכי גישה לכוחות צה"ל בתוך המחנות.
מחנה שיזפון הוא בסיס צבאי השייך לצבא הגנה לישראל.
בבסיס פועלת חטיבה 460 של חיל השריון וכן בית הספר לשריון.
הבסיס נמצא בצפון הרי אילת ובדרום הבקעות בנגב.
שם המחנה נובע משמה של בקעת שיזפון הסמוכה, ומקורו בעצי השיזף הגדלים באזור.
הבסיס הוקם בשלהי שנות השמונים, לאחר חתימת הסכם השלום בין ישראל למצרים ונסיגת צה"ל מסיני, בשיתוף חיל ההנדסה האמריקאי.
בבסיס נערכות הטירונות, הכשרת מקצועות צוות הטנק (תותחן, טען-קשר ונהג) של כל לוחמי השריון ובנוסף האימון המתקדם של החיל - הצמ"פ(ראשי תיבות של צוות, מחלקה ופלוגה) של חטיבה 7 וחטיבה 401.
כמו כן מתרחשות בבסיס גם הכשרת תומכי הלחימה של חיל השריון, קורס מדריכות השריון, קורס מפקדי הטנקים וההשלמה החילית של מסלול הקצונה בחיל - קורס קציני שריון .
מחנות הבסיס של הר אוורסט (Everest Base Camp) הם שני מחנות בבסיסו של הר האוורסט, אחד מדרומו ואחד מצפונו.
מחנה הבסיס הדרומי נמצא בנפאל בגובה של 5,364 מטרים מעל פני הים (), ומחנה הבסיס הצפוני נמצא בטיבט בגובה 5,150 מטרים מעל פני הים ().
שני המחנות הם מעין כפרי אוהלים גדולים, השוכנים בתוך סביבה מוגנת מפגעי מזג האוויר, ומשמשים כאתרי קמפינג עבור מטפסי ההרים שעושים דרכם לפסגה הגבוהה בעולם.
בעוד שאל מחנה הבסיס הדרומי ניתן להגיע רק בהליכה, אל מחנה הבסיס הצפוני שנמצא בצד הסיני של ההר יש גישה לרכבים באמצעות כביש.
מטפסי ההרים שמגיעים למחנות הבסיס של הר האוורסט נדרשים להישאר במחנות הבסיס מספר ימים על מנת להתאקלם לתנאים כדי לצמצם את ההשפעות של מחלת הגבהים אשר שכיחה במיוחד בעת טיפוס לגובה.
מרבית המטיילים שמבצעים טרק זה לוקחים בדרך כלל טיסה מוזלת מקטמנדו לעיירה לוקלה על מנת לחסוך בזמן ובמשאבים לפני תחילת ההליכה למחנה הבסיס הדרומי.
ניתן להאריך את הטרק וללכת עד ללוקלה.
מסלול ההליכה אותו לוקחים מרבית המטיילים אל מחנה הבסיס הדרומי מתחיל מלוקלה, עובר דרך עמק דוד קוסי ועולה לבירת עם השרפה נמצ'ה בזאר הנמצאת בגובה 3,440 מטרים מעל פני הים.
לוקח בסביבות יומיים להגיע לנמצ'ה בזאר, אשר מהווה מוקד מרכזי של האזור.
בדרך כלל בשלב זה מרבית המטיילים נשארים במשך יממה בכפר על מנת להתאקלם לתנאים.
משם הטרק ממשיך לדינגבוצ'ה הנמצאת בגובה 4,260 מטרים מעל פני הים, ובשם בדרך כלל מרבית המטיילים נשארים עוד יממה לצורך התאקלמות.
הדרך מדינגבוצ'ה למחנה הסביב הדרומי לוקח עוד יומים ועובר בגוראקשאפ, בקרבת הר קאלה פאת'אר (בגובה 5,545 מטרים מעל פני הים), ובקרבת הר פומורי.
הנקודה הגבוהה ביותר שתיירים, שאינם בעלי ידע בטיפוס, יכולים להגיע אליה היא "קאלה-פטר" (הסלע השחור) הממוקמת בגובה 5,550 מ' וניתן לראות ממנה פנורמה מרהיבה של האוורסט וההרים הסמוכים לו.
המחנה משמש גם משלחות המטפסות על הלהוטסה, ההר הרביעי בגבהו בעולם.
משום שבין קטמנדו ללוקלה אין כבישים, בדרך כלל נשלחת האספקה על ידי נפאלים בני עם השרפה, לעיתים רבות בעזרתם של בעלי חיים (בדרך כלל יאקים מבויתים).
הדרך היחידה להעביר סחורות גדולות וכבדות ללוקלה היא באמצעות מטוס.
בעבר הועלו הצעות לבנות במחנה הבסיס הדרומי מבנה קבע, אך כיוון שמחנה הבסיס שוכן על קרחון, נגנז הרעיון.
בחלקו הדרומי של מחנה הבסיס יש שלד של מסוק מיל מי-8 שהתרסק במקום בשנת 2003 לאחר שטייסיו לא הצליחו להמריא לאחר חגיגות היובל להעפלה המוצלחת הראשונה על ההר.
בשנת 2015 פורסם כי המטייל ה-40,000 יצא משדה התעופה של לוקלה לטרק אל מחנה הבסיס הדרומי.
ב-25 באפריל 2015 התרחשה בנפאל רעידת אדמה בעוצמה של 7.8 בסולם MMS, אשר גרמה למפולת שלג בהר פומורי, ממנה נהרגו 19 בני אדם אשר שהו באותה העת במחנה הבסיס הדרומי.
כשבועיים לאחר מכן, ב-12 במאי, אירעה רעידת אדמה נוספת בעוצמה של 7.3 בסולם MMS.
על מנת להגיע למחנה הבסיס הצפוני (בצד הסיני של הר האוורסט) יש לקבל היתר מהממשל הסיני, בנוסף להיתר הנדרש לביקור בטיבט עצמה.
ישנו כביש באורך 100 קילומטרים המגיע אל מחנה הבסיס הצפוני מהכביש המהיר סין-נפאל (המכונה "the Friendship Highway").
מחנות העקורים בסלנטו הם מחנות עקורים בהם כונסו יהודים ניצולי השואה משארית הפליטה, שהגיעו לחצי האי סלנטו, אזור הנמצא בקצהו הדרומי של "המגף" האיטלקי, במטרה לעלות משם לארץ ישראל.
במחנות הללו בסלנטו שהו העקורים בשנים 1944–1947.
מחנות עקורים בסלנטו הוקמו בארבע עיירות: טריקאזה (Tricase), סנטה צ'זריה (Santa Cesarea), סנטה מריה די לאוקה (Santa Maria Di Leuca) וסנטה מריה אל בניו (Santa Maria El Bagno).
שלושת המחנות האחרונים כונו "הסנטוס".
רקע על מחנות העקורים באיטליה
במחנות הכפייה, במחנות הריכוז ובמחנות ההשמדה שרדו כ-200,000 יהודים.
כ-50,000 מניצולי המחנות נשארו במקומות שבהם שוחררו, בעיקר בגרמניה ובאוסטריה, ושהו במחנות עקורים.
מחנות אלו שימשו כמעין מעון זמני לכל העקורים היהודים שלא היה להם לאן ללכת.
למחנות העקורים באיטליה הגיעו עקורים יהודים משארית הפליטה כבר מיד לאחר סוף המלחמה, בעיקר בין השנים 1946–1947. יהודים אלה ראו בשהותם באיטליה תחנת מעבר זמנית במסעם למולדתם החדשה, בין אם בישראל או במדינות אחרות מעבר לים.
בנובמבר 1944 הגיעו חיילי הבריגדה היהודית (חי"ל, חטיבה יהודית לוחמת) לאיטליה.
לאחר תום הקרבות הוצבה הבריגדה בטרוויזיו (Tarvisio) שבאיטליה, סמוך לגבול עם יוגוסלביה ואוסטריה.
משלחות יצאו מטרוויזיו למזרח אירופה ולמחנות העקורים באוסטריה ובגרמניה, ועד מהרה נמשכו לחיילי הבריגדה ניצולים מקרב בני הנוער היהודי ברחבי אירופה כולה.
בתקופה הקצרה בה פעלו חילי הבריגדה במקום (מאי – יולי, 1945), הוברחו כ-15,000 יהודים לטרוויזיו, אושפזו והוזנו על ידם, ויחידות ההובלה היהודיות בצבא הבריטי העבירו למרכזי הפליטים בדרום איטליה.
באיטליה שלאחר המלחמה התקיימו שלושה סוגים של מחנות עקורים:
מחנות רגילים של אונרר"א, של עקורים המחכים לשוב למולדתם או להגר למקום אחר.
חלק מהמחנות הללו היו של יהודים בלבד, ובחלקם היה שילוב של יהודים ולא יהודים יחד.
מחנות פליטים של בעלות הברית, שהוקמו בעיקר בשביל פליטים המחכים לעבור למקום קבוע כלשהו.
מחנות הענשה של הממשלה האיטלקית לפליטים, שהיו חשודים בעיני הממשלה האיטלקית.
סלנטו הוא אזור הנמצא בקצה המגף שבדרום איטליה, "העקב" שבמגף האיטלקי, הנמצא בין הים היווני ממערב לבין הים האדריאטי ממזרח.
סלנטו, או בשמו השני, חצי האי סלנטו, הוא תת-אזור של דרום מחוז פוליה.
אזור סלנטו כולל את כל נפת לצ'ה, רוב נפת ברינדיזי, וחלק מנפת טרנטו.
לצ'ה היא העיר הגדולה בחצי האי סלנטו, והעיר השישית בגודלה במחוז פוליה,
בסלנטו הוקמו לאחר מלחמת העולם השנייה מחנות עקורים בארבע עיירות:
שלושת המחנות האחרונים, כונו "הסנטוס".
עיירה בת 18 אלף תושבים בקרבת סנטה מריה די לאוקה.
עיירה איטלקית בת 3,000 במחוז.
ממוקמת על החוף המזרחי של חצי האי סלנטו, על צוק בפתח ערוץ נהר אוטרנטו.
העיירה היא אחת ממרכזי התיירות החשובים ביותר של סלנטו.
סנטה מריה אל בניו (לשעבר סנטה מריה די באני) הוא כפר דייגים קטן הממוקם על חוף הים היווני, במפרץ טרנטו.
סנטה מריה ד בניו שייכת מוניציפלית לעיר נרדו.
בסמוך לכפר נמצאת שמורת הטבע Portoselvaggio, הכוללת כ-400 דונם של יער ורצועת חוף של כשבעה קילומטרים.
בכפר השתמרו מגדלי שמירה שנבנו בתקופתו של קרל החמישי.
בכפר הוקם מוזיאון לזכרם של העקורים ששהו בסלנטו לאחר מלחמת העולם השנייה.
המוזיאון מכיל את חומר ארכיוני רשמי, עדויות, תמונות וסרטונים, וכן חדר מולטימדיה וספרייה.
מקור השם "לאוקה" (Leuca) מן השפה היוונית, ומשמעותו "לבן".
נקרא כך על פי צוק הסלעים הלבנים הניצבים בסמוך לים, שעליו ממוקמים הבזיליקה והמגדלור של העיירה.
מגדלור זה, אשר נישא לגובה של 47 מטרים, בגובה של 102 מטרים מעל פני הים הוא השני בחשיבותו באיטליה, לאחר המגדלור של ג'נובה.
Punta Meliso, הצוק שעליו ממוקם המגדלור, הוא נקודת הקצה הדרום מזרחי של איטליה.
צוק זה תוחם את המפרץ שבו ממוקמת העיירה.
המרינה של העיירה נמצאת לרגלי המגדלור.
המגדלור נבנה בשנת 1864 על פרויקט של אחיל רוסי והואר בפעם הראשונה ב-6 בספטמבר 1866. בסמוך למגדלור, ממוקמת הבזיליקה "סוף הארץ" (De Finibus Terrae), שנבנתה בין השנים 1720–1755, לציין את מסעו של פטרוס הקדוש לאיטליה.
הבזיליקה מוקדשת למריה הקדושה, שעל שמה נקראת העיירה.
כיום, העיירה היא יעד תיירותי פופולרי במיוחד בשל וילות מפוארות מהמאה ה-19, שנבנו על פי סגנונות אדריכליים שונים.
בשלהי המאה התשע-עשרה היו כ-43 וילות.
במהלך מלחמת העולם השנייה הוסרו מווילות רבות אלמנטים דקורטיביים רבים העשויים ממתכת שהיו דרושים לייצור נשק.
חלק מן הווילות סבלו מנזקים חמורים, ולכן רובן נבנו מחדש.
רק חלק מהווילות עדיין שומרות על המראה המקורי החיצוני והפנימי שלהן.
לאחר המלחמה, וילות אלה הוחרמו מבעליהן ושימשו לקליטה של עקורים יהודים שהגיעו לסלנטו.
הם שוכנו על ידי חיילי בעלות הברית וסוכנות הפליטים של האו"ם, אונר"א, בווילות קיט, חלקן מפוארות ומרהיבות ביופיין, ששימשו את תושבי רומא האמידים והולאמו על ידי חיילי בעלות הברית כשהאזור נכבש ב־1943. שם החלו העקורים את חייהם החדשים כשהם מתערים ברקמה המקומית, ולא סגורים במחנות מגודרים כמו רבים מניצולי המלחמה.
באיטליה היו קיימים מספר גורמים ותנועות שעזרו וסייעו ליהודים בדרכם לאיטליה, בזמן שהותם במחנות, ולאחר מכן, בהעברתם לארץ ישראל או למקומות אחרים בעולם.
לאחר מלחמת העולם השנייה, הגיעו לאיטליה פלוגות הכשרה.
מטרת התנועה באיטליה הייתה לאמן את העקורים באימונים טרום צבאיים לקראת גיוסם לכוחות המגן בארץ ישראל.
התנועה פעלה בשלושה אזורים באזור הדרום.
ספיריטו (spirito) באזור בארי, בטריקזה (tricase), ובשלוש "הסנטוס", סנטה מריה אל בניו, סנטה צ'זריה (santa cesarea), וסנטה מריה די לאוקה.
לתנועה הייתה גם פעילות ברומא, גרוטה-פראטה, סלרנו ואזור נאפולי.
באזור הצפון פעלה בית"ר בפירנצה, במסטרה (Mestre) הסמוכה לוונציה ובמילאנו.
תנועת הבריחה פעלה באירופה משלהי מלחמת העולם השנייה ועד להקמת מדינת ישראל, והייתה אחראית להברחתם של כשלוש מאות אלף ניצולי שואה ממזרח אירופה לכיוון דרום מערב – אל נמלי הים התיכון, ובתוך כך גם לאיטליה.
הבריחה החלה בהתארגנות ספונטנית של ניצולי השואה, ששרדו במחנות, ביערות ובמקומות המסתור, והחלו להתארגן יחד לקראת יציאה מאירופה.
תנועת הבריחה טיפלה בלוגיסטיקה הכרוכה בהעברת העקורים מארץ לארץ, חציית מעברי הגבול לאיטליה בעזרת שוחד ותעודות שזויפו במעבדות הארגון, ועל ידי מעבר לא חוקי של הגבול ברגל בקור ובשלג.
כמו כן, דאגו לארגון של מחנות מעבר וטיפול בשוהים בהם בדרכם אל נמלי הים.
הוקמה כחטיבה בצבא הבריטי ב-1944, וכללה מפקדים וחיילים יהודים שהתנדבו למלחמה נגד הנאצים.
לאחר המלחמה, חיילי הבריגדה סייעו לניצולי השואה ולעקורים בכך שעזרו להם להגיע לאיטליה.
חיילי הבריגדה היו ממוקמים בעיירה טרוויזיו, שסמוכה לגבול עם אוסטריה.
מסוף יוני ועד סוף יולי 1945 ביצעו אנשי הבריגדה בטרוויזיו מבצעי הברחה רבים של יהודים דרך הגבול האוסטרי לאיטליה.
סוכנות הסיוע שהוקמה על ידי האומות המאוחדות ומטרתה לסייע בהחזרתם של מיליוני פליטים לבתיהם עם תום המלחמה בשנת 1945. אונרר"א ניהלה מאות מחנות עקורים בגרמניה, איטליה ואוסטריה.
היא סיפקה סיוע בריאותי ורווחה לעקורים, כמו גם הכשרה מקצועית ובידור.
היא ניהלה את עבודתם של כ-23 רשויות רווחה נפרדות, כולל ארגון הג'וינט, אורט (ORT), וחברת הסיוע לעולים (HIAS).
אונרר"א הייתה המעסיק העיקרי של העקורים.
מאמצי ההקלה המאסיביים והממושכים אילצו את הסוכנות לגייס כספים רבים, וב־1947 הוקם ארגון הפליטים הבינלאומי (IRO).
הסוכנות החדשה ירשה את הטיפול ב-643 אלף עקורים ב-1948. משימתה הייתה לספק סיוע כלכלי לאומות אירופיות לאחר מלחמת העולם השנייה ולהחזיר את הפליטים ולסייע לפליטים שיגיעו לשליטת בעלות הברית.
ממשלת ארצות הברית מימנה קרוב למחצית התקציב של אונרר"א.
ארגון הג'וינט (Joint או JDC)
הוא ארגון צדקה יהודי אמריקאי שנועד לסייע ליהודים באשר הם.
250,000 שכנו במחנות עקורים שניהל הג'וינט.
הארגון סיפק לעקורים גם בגדים, אוכל וציוד.
מספרם של הפליטים היהודים במחנות
במחנה סנטה מריה דה לאוקה, לפי נתוני פברואר 1946, שהו 1500 פליטים יהודים, כולל בקיבוצים (קבוצות ההכשרה של תנועות הנוער החלוציות).
במחנה סנטה מריה אל בניו (כולל יהודים ששהו בטרנטו ובסנטה קטרינה) היה מחנה מעורב שבו שהו כ-541 פליטים יהודים בפברואר 1945. כשנה לאחר מכן מספר הפליטים במחנה עלה ל-2,400.
במחנה טריקזה, שהוקם על ידי בעלות הברית, שהו 1000 פליטים יהודים, לפי נתוני בפברואר 1946.
על סנטה צ'זריה אין נתונים מאומתים.
במחנות העקורים בסלנטו שהו העקורים בין השנים 1944 ועד 1947. היהודים שהגיעו למחנות הללו היו מחולקים פוליטית בהובלת השליחים מארץ ישראל, כגון: התנועות החלוציות, הדתיים ובית"ר.
יחס האוכלוסייה המקומית האיטלקית כלפי העקורים היה יחס חיובי ברובו.
האוכלוסייה המקומית עזרו גם הם, בנוסף לארגוני העזרה השונים במטרה לשקם את העקורים.
יחס הכנסייה בעיירות אלה כלפי היהודים היה אף הוא חיובי.
הכנסיות שיתפו את היהודים בשירה בכנסיות, ולא הרחיקו אותם מהכנסייה.
בקרב רבים מהעקורים שרר ייאוש.
הניצולים התקשו למצוא עצמם שוב ב"לאגער" (מחנה); בקרב חלק ממשוחררי מחנות העבודה והריכוז הנאציים, עבודה עוררה אסוציאציה של כפייה.
הניצולים היו תלושים ממולדותיהם, כואבים את העבר וחסרי עתיד נראה לעין.
עבור רבים מהם שימשה ארץ ישראל כעוגן הצלה; אך בשל סגירת שערי ארץ ישראל על ידי הבריטים, העקורים יכלו לעזוב את מחנות סלנטו באופן מוגבל.
לכן, ארגנו העקורים הפגנות נגד הבריטים ושביתות רעב למען עלייה לארץ ישראל.
תפקידי ארגוני העזרה היה לספק לעקורים ציוד, בגדים ומצרכים חיוניים כדי שיוכלו להשתקם במחנות.
הם קיימו סדנאות של הכשרה מקצועית לנשים ולגברים.
על מנת להרוויח כסף ולהשיג עוד ציוד שהיה דרוש להם, עסקו העקורים במסחר ובמלאכה.
פעמים רבות, הם מכרו את הציוד והביגוד שקיבלו בשווקים המקומיים.
כמו כן, הקימו הארגונים ליהודים ארגוני ספורט, מועדון שייט, קיימו טורנירים של נבחרות כדורגל שהקימו, כמו נבחרת הכדורגל של קבוצת "אודים".
רוב היהודים במחנות העקורים בדרום איטליה שהו באזור בין חצי שנה לשנתיים.
היהודים במחנות ניסו להמשיך ולקיים אורח חיים יהודי, וכן לחגוג חגים ומנהגים יהודיים.
במחנות בסלנטו התקיימו חתונות רבות, ונולדו תינוקות רבים.
על פי הידוע, בשנים 1947-1945 היו כ-350 זוגות של פליטים יהודים שנישאו בדרום איטליה.
בית היולדות היה בסנטה מריה די לאוקה.
ב-2015 יצא הסרט התיעודי אור בקצה המגף, בבימויה של פרופ' יעל קציר, המביא את סיפורן של שלוש נשים, שנולדו במחנות העקורים בסלנטו.
הסרט מתעד את מסען לסלנטו בחיפוש אחר מידע אודות הוריהן.
הן מבקרות בווילות שבהן חיו הוריהן, בבית החולים שבו נולדו, ופוגשות את אנשי העיירות.ניתן לצפות בסרט ביו טיוב
מחנות הריכוז הפיניים במזרח קרליה הם מחנות ריכוז לאסירי מלחמה סובייטים ואזרחים אסירים, שהוקמו על ידי ממשל הכיבוש הפיני במזרח קרליה, שטח שנכבש מברית המועצות במהלך מלחמת ההמשך ומלחמת העולם השנייה.
צילומי מחנות הריכוז בפטרוזבודסק שצילמה כתבת המלחמה גלינה סנקו ביוני 1944, הוצגו כראייה במשפטי נירנברג.
הצו להקמת מחנות כאלה פורסם ב-8 ביולי 1941 ונחתם באופן אישי על ידי המרשל גוסטב מנרהיים.
צו זה קבע ביצוע טיהור אתני ומחנה הריכוז הפיני הראשון הוקם ב-24 באוקטובר 1941 בפטרוזבודסק.
בסך הכל נבנו כ-14 מחנות ריכוז.
עד 1942 הוחזקו במחנות כ-24,000 אסירים בעלי אזרחות סובייטית ברובם (96%).
לטענת הניצולים, תנאים לא-סניטרים שלטו במחנות, רעב ומגפות השתוללו.
בנוסף למבוגרים, גם ילדים הוחזקו במחנות.
שיעור התמותה של אזרחים במחנות היה גבוה בגלל רעב ומחלות: לפי הערכות, 4,279 אזרחים מתו במחנות אלה, כלומר שיעור תמותה גס של 17%.
באפריל 2020, נודע כי ועדת החקירות הרוסית בודקת את פשעי הפיניים בקרליה במהלך המלחמה, יחד עם משרד החוץ הפיני ושירות הביטחון הפדרלי הרוסי.
על פי נתוני ארכיון המדינה של רוסיה שנפתח בשנת 1998, בשטחי הרפובליקה הקרלו-פינית פעלו במהלך מלחמת החורף 17 מחנות ריכוז, לא כולל מחנות הריכוז בפטרוזבודסק.
המספר המדויק של קורבנות מחנות הריכוז מהווה נושא לוויכוח ונע בין 4,000 ל-7,000 איש.
לוח זיכרון לזכר ההרוגים במחנות הריכוז הפינים נחנך ב-24 ביוני 2017 בבית העלמין פסקי שבפטרוזובודסק.
מחנה רשף היה מחנה מחנה גדנ"ע לנוער ומרכז הדרכה, וממוקם ליד סידנא עלי, בהרצליה.
בנוסף לפעילותו כמחנה גדנ"ע, אירח פעילויות שונות של בתי ספר, תנועות נוער ועוד, למשל אירועי של"ח, אירועי למידה בנושא הים וכדומה.
המחנה הוקם באמצע שנות ה-80 על ידי אגף הנוער של משרד החינוך והיה שייך שנים רבות למשרד החינוך, עד שהעבירו לבעלות עיריית הרצליה בעקבות קשיים כלכליים, אך משרד החינוך המשיך להיות אחראי על הפעלתו במשותף עם העירייה.
כמו כן שירתו בו מורות חיילות.
המקום הכיל 13 מבני בונגלו, ובהם 140 מיטות לינה.
על פי עלון המחנה, הוא שילב "בדרך ייחודית חוויה חינוכית, לימודית וערכית בנושא השרון וההעפלה".
מיקום המחנה באזור היישוב הערבי אל-חרם שהיה קיים עד 1948. האזור נקרא לאחר נטישת התושבים הערבים "רשף", על שם חורבות אפולוניה (רשפון-ארסוף) הסמוכות.
במרץ 1949 הוקמה בתחומי הכפר הנטוש מעברה ששמה הרשמי היה "רשף" (והייתה ידועה גם בשמות "מעברת נוף ים" או "מעברת סידנא עלי"), קרוב למיקום המחנה שהוקם בשנות ה-80.
בערך בראשית 2007 החליטה עיריית הרצליה לסגור את המחנה בעקבות תנאי האירוח הירודים במקום, ושנה לאחר מכן עבר לניהול רשות הטבע והגנים.
מאז נזנח המחנה ונותר ללא שימוש.
סגירת המחנה גררה ביקורת מצד גורמים שונים בעיר, בין היתר מהטיעון כי תמחורו הזול, אפשר לקיים בו בנקל פעילויות חינוכיות שונות.
צבי הדר, חבר מועצת העיר, ביקר את החלטתה של ראשת העירייה יעל גרמן להעביר את הבעלות על המחנה, אמר ש"מחנה רשף הוא אחד מהנכסים היפים ביותר בהרצליה", והציע כי ניתן "לפתוח את המקום הזה הן מבחינת שמירת הטבע, חוף הים ושימושים קהילתיים כמו הפעלת מחנה צופים".
בכתבה משנת 2009, תועד כי לאחר סגירתו עבר לאכלס עובדים צעירים שעבדו כשומרים בכניסה לחופי הרצליה, המתגוררים בו ב"תת-תנאים".
בשנת 2010 שימש המחנה אתר צילומים לסרט הזומבים הישראלי "מורעלים", שעלילתו מתרחשת כביכול בבסיס צה"לי בדרום הארץ.
על הריסות המחנה מתוכננת כיום (נכון לשנת 2020) הקמת מרכז שדאות וחניון לילה, כחלק מגן לאומי אפולוניה.
מחנות משנה היו מרכזי מעצר ועבודה משניים תחת מחנות ריכוז ראשיים שניהל האס אס בגרמניה הנאצית ובאירופה הכבושה בידי גרמניה.
במחנות אלה היו תנאי המחיה, במקרים רבים, קשים יותר עבור האסירים מאשר התנאים במחנות הראשיים.
בגרמנית נקראים מחנות המשנה KZ-Außenlager או Nebenlager.
במסמכים נאציים מכונים לפעמים מחנות המשנה "מחנות עבודה" (Arbeitslager) או מחנות לוויין.
לפעמים משתמשים בקיצור KZ, אך קיצור זה יכול להתייחס גם למחנה ראשי.
לחלופין נקראו מחנות אלה גם "מרכזי מעצר" ("Haftstätten") מונח זה מאפשר הבחנה בין מחנות עיקריים (או "המחנה הראשי") ומחנות המשנה ("Außenlager" או "Außenkommandos") הכפופים להם.
במחנה ריכוז נאלצו האסירים לבצע משימות שונות ולא היו אמורים להיות חסרי עבודה.
העבודה יכלה להיות חסרת טעם ומתישה, ללא כל תפוקה מועילה, ובלבד שתתקיים.
בהתבסס על טרמינולוגיה צבאית, ייעד האס-אס אסירים ל"קומנדו" - יחידות עבודה (Arbeitskommandos) במחנה.
לדוגמה, במחנה הריכוז דכאו הייתה "יחידת עבודות קרמטוריום" (Arbeitskommando Krematorium) שהורכבה מקבוצה של אסירים ממחנות הריכוז.
הם התאכסנו בנפרד מיתר האסירים, ונאסר עליהם ליצור קשר עם האסירים האחרים.
בקומנדו שהופקדו על משימות בנייה, פיקחו קאפואים על אסירים שעבדו בעבודות הכפיה.
הצבת אסיר בקומנדו קל או קשה מבחינה פיזית השפיעה על סיכויי ההישרדות שלו.
קומנדו בתוך בניין - למשל ביצוע עבודות טכניות - היה נסבל יותר עבור אסירים מאשר קומנדו של עבודה בשטח, בחורף, כשהטמפרטורות היו מתחת לאפס.
דכאו היה מחנה הריכוז הראשון (Konzentrationslager, מקוצר ל-KZ או KL) שבנה רייכספיהרר אס אס הימלר.
דכאו הוקם בשנת 1933 והתפתח לאב-טיפוס למחנות הריכוז הבאים כמו בוכנוולד, שהוקם ב-1937. מחנה הריכוז דכאו לא הוגבל גאוגרפית לעיר דכאו עצמה.
בנוסף לקומנדו שנוצרו בתוך המחנה עצמו, נוספו במהרה קומנדו שעבדו מחוץ למחנה, למשל מטעים (Kommando der Kräuterplantage) או עבודות כריית כבול.
האס-אס פרסו יותר ויותר אסירים מחוץ למחנה הריכוז המקורי בו נכלאו ואילצו אותם לבנות כבישים, תעלות, צריפים או בתי בילוי של אס אס.
אסירי מחנות ריכוז שימשו גם ככוח אדם לשם הגשמת מטרות פרטיות של קצינים נאציים בכירים: לבית הכפרי של אוסוולד פוהל בברינינגזאו (Brüningsau), וכן למגדל הציד של הימלר ולבית הכפרי של הנס לוריץ , מפקד דכאו.
גם אלאונורה באור , ידידה אישית של היטלר, קיבלה קומנדו משלה.
רבים מיחידת עבודה אלה הוקמו רק לתקופה של שבועות או חודשים וכוח האדם בהם התחלף.
אסירים ששהו לילה מחוץ למחנה הריכוז נקראו גם "קומנדו חוץ" (Außenkommandos).
בכמה מקרים התפתח קומנדו חוץ למחנה ריכוז חדש, עצמאי: מחנה הריכוז מאוטהאוזן הוקם באוגוסט 1938 עם הגעת האסירים הראשונים מדכאו.
מחנה הריכוז נידרהאגן הוקם גם הוא מקרב עובדי קומנדו חוץ.
מחנה הריכוז דורה-מיטלבאו היה בתחילה מחנה משנה של בוכנוולד ובהמשך הפך למחנה ריכוז עצמאי.
עם תחילת המלחמה העסיק האס-אס יותר ויותר אסירים במחנות הריכוז במפעלי חימוש.
בחלק מהמקרים האסירים התאכסנו באזורי שינה מגוונים ומאולתרים; במקרים אחרים האס-אס העסיק אותם בעבודת כפייה בבניית מחנה עם מגדלי שמירה וגדרות, בו אולצו לגור לאחר תום העבודה.
הרבה מחנות משנה כאלה (KZ-Außenlager) הוקמו באופן דומה להקמתם של מחנות הריכוז.
היו בהם מפקדי מחנות שבאו משורות האס-אס (SS-Lagerführer) ואסירים שהיו בעלי תפקידים כמו זקן המחנה (Lagerältester) או זקן הבלוק (Blockältester).
בהיררכיה של מערכת המחנות הנאצית, היו מחנות המשנה כפופים למחנה ריכוז שבו הוחזקו רשומות האסירים ורישומי המוות.
לעיתים קרובות המזון היה גרוע מזה של המחנה הראשי, וכך גם מצב המתקנים הסניטריים או סידורי השינה.
מחנות משנה התקיימו במחנות המרכזיים הבאים:
רשימת מחנות משנה של אושוויץ
רשימת מחנות משנה של בוכנוולד
רשימת מחנות משנה של דכאו
רשימת מחנות משנה של פלוסנבירג
רשימת מחנות משנה של גרוס-רוזן
רשימת מחנות משנה של הינצרט
רשימת מחנות משנה של פיכט
רשימת מחנות משנה של קרקוב-פלשוב
רשימת מחנות משנה של מיידנק
רשימת מחנות משנה של מאוטהאוזן
רשימת מחנות משנה של מיטלבאו
רשימת מחנות משנה של נאצויילר-שטרוטהוף
רשימת מחנות משנה של נוינגמה
רשימת מחנות משנה של ראוונסבריק
רשימת מחנות משנה של זקסנהאוזן
רשימת מחנות משנה של שטוטהוף
מחנות עבודה בקוריאה הצפונית (בקוריאנית: 관리소, קרי "קוואנליסו") הם מתחמים ומבנים המשמשים לכליאת אוכלוסיות מסוימות בקוריאה הצפונית.
לפי כלי תקשורת שונים, שבסיסיהם מחוץ לקוריאה הצפונית, ישנם במחנות עבודה אלו בין 150 ל-200 אלף אסירים.
בניגוד למשטרים טוטליטריים אחרים, בקוריאה הצפונית גם משפחותיהם של המואשמים נשלחים למחנות אלו, כולל אחאים, ילדים, אחיינים ונכדים של מי שהואשמו בהתנגדות למשטר.
מחנה 22. הגדול מבין המחנות לפי ההערכות שכנו בו כ-50 אלף איש.
מחנה 14. בצפון מזרח המדינה.
נחשב למחנה בו התנאים הכי קשים.
ממנה זה הצליח לברוח שין דונג היוק
ימי עבודה קשים - בין 14 ל-19 שעות בתעשייה, בחקלאות ובמכרות.
כ-150 גרם של תירס ביום.
לכן האסירים היו אוכלים עכברים עכברושים נחשים וחרקים.
דוגמאות למקרי זוועה שהתרחשו במחנות
משפחה שלמה הוכנסה לתא גזים שקוף.
אחד הקצינים ציווה על אחת האסירות לתת ל-50 נשים בריאות כרוב מורעל.
אכילת הכרוב גרמה סבל לאותן נשים ולאחר 20 דקות כולן מתו.
אסירים נאלצו לראות את בני משפחותיהם מעונים ומוצאים להורג.
כלובים בהם האסירים יכולים רק לשבת, ונמצאים בהם ימים אחדים.
נשים שנכנסו להריון שלא בתיאום עם אנשי המחנה מופעלת עליהן אלימות קשה כדי להפיל את העובר.
מחנה שמשון הוא מחנה של חיל הטכנולוגיה והאחזקה בצה"ל, הממוקם בסמוך למחלף גולני.
במחנה שכנו יחידות שונות ובהן יחש"מ שמשון אשר בשנת 2017 הוסב שמו ל-"גדוד העמקים 651".
המחנה נקרא על שמו של רס"ר אנדג'קו שמשון מנשר, אשר נפל בעת מילוי תפקידו בשנת 1975.
המחנה שוכן בקצה דרך נוף יער בית קשת.
יחש"מ שמשון הוקם לאחר מלחמת העצמאות בסדנת בת גלים שבחיפה, ולאחר מכן הוקמה סדנה נוספת במחנה כורדני מדרום לעכו.
יחש"מ שמשון סייע לכוחות צה"ל במלחמת סיני ב-1956. בשנת 1974 הועתק המחנה למיקומו הנוכחי בסמוך לצומת גולני.
לאחר מלחמת יום הכיפורים מוקם יחש"מ 703 והסדנאות הקדמיות אל-על, נפח וצנובר, מועברים לפיקוד יחש"ם 703 "הגליל והגולן".
אנשי היחש"מ סייעו לכוחות הלוחמים במלחמת לבנון הראשונה.
בשנת 1999 הוקמה סדנת האופטרוניקה הנותנת מענה טכנולוגי הכולל פתרונות גילוי ואיכון לכל פיקוד הצפון.
בשנת 2003 הושלם איחוד יחש"ם 651 עם יחש"ם 703 וכונה לאחר האיחוד 'היחש"ם הקדמי', במסגרת האיחוד אוחדו סדנאות עבודה שונות ונפתחו סדנאות חדשות.
בשנת 2017 הופכים היחש"מים ובתוכן יחש"ם שמשון לגוף משותף בעל חמישה גדודים במסגרת שינוי ארגוני בפיקוד צפון ויחש"מ שמשון משנה את שמו ל'גדוד העמקים 651'.
מחנה שטח הוא סרט קצר אמריקאי בשחור-לבן משנת 1934 בכיכובם של הדמויות מיקי מאוס, מיני מאוס, הוראס הורסקולר וקלרבל הפרה, שבעודם נהנים במחנה, נדרשים להילחם בלהקת יתושים טורדניים.
זהו הסרט ה-64 בסדרת "מיקי מאוס" שיצא לאקרנים והשני באותה השנה.
מיקי, מיני, הוראס וקלרבל יושבים מסביב למחנה שלהם כאשר מגיע יתוש ומקלקל להם את הכיף.
לאחר שהוראס הכה את היתוש הטורדני, האחרון הולך ובוכה לאביו שמזמן את כל הלהקה.
מיני מבחינה ביתושים הזועמים ומהר החבורה מתארגנת לקראתם תוך שהם מבצרים עצמם עם הציוד שלהם ומתחמשים בשלל כלים.
הוראס מתיז קצת מולסה על קבוצת יתושים ומוכיח את זה כיעיל, עד שהיתושים נדבקים עליו בחזרה.
לאחר שירו על עדר היתושים כל מיני מאכלים כגון אפונה ותירס ועדיין הם לא מפסיקים לתקוף, החבורה נסוגה לאוהל, שם הם עדיין נעקצים אבל יכולים להילחם קצת בחזרה, בסופו של דבר הם לוכדים את כל היתושים בתוך תחתוני נשים ושולחים אותם לדרכם.
אבא יתוש - פינטו קולביג
הסרט יצא לאקרנים ב-17 בפברואר 1934 והופץ על ידי יונייטד ארטיסטס.
הסרט נודע גם בשם "צרות במחנה" (Camping Troubles) בתקופה הראשונה להפצתו מחוץ לגבולות ארצות הברית.
הסרט הוקרן במקור בשחור-לבן, אך בשנות האלפיים, פורסמה גרסה צבעונית של הסרט.
מחנה שׁוּרָה (מ"ק 106) הוא בסיס צבאי של צה"ל המשמש כבסיס האם של מפקדת הרבנות הצבאית, אגד אחזקה ארצי, מרחב הבינוי המטכ"לי ויחידות סמך של משרד הביטחון.
המחנה נמצא דרומית לעיר רמלה.
המחנה נבנה בתקופת המנדט הבריטי כבסיס חימוש.
שימש גם כתחנת שידור בגלים קצרים (ת"ג), המשמשים לקשר רדיו לטווח רחוקם עקב שבירתם בשכבות של האטמוספירה.
עקב הספקים השידור הגבוהים יחסית של שידורים אלו נהוג למקם את המשדרים מחוץ לאזורים המיושבים.
כאשר הבריטים עזבו נמסר המחנה על כל ציוד הרדיו שלו לידי צה"ל ושימש את המטכ"ל לשידורים לטווח רחוק, כולל קשר לשגרירויות ישראל (תח"ל), ואת גלי צה"ל בשידוריו באפנון משרעת (AM).
בהמשך התייתרה הטכנולוגיה תחנת השידור נסגרה.
לאחר הקמת המדינה שימש המחנה גם כמחסן לחיל החימוש.
המחנה נקרא ע"ש רס"ן , קצין בחטיבת קרייתי, שנפל במבצע דני ליד ג'ימזו.
בשנת 2016, כחלק מפרויקט העתקת בסיסי צה"ל לנגב הוחלט על תוכנית שוה"ם (שינוי והעתקת מחנות צה"ל), על הרחבת 4 בסיסים קיימים על מנת להעביר אליהם חלק מבסיסי המרכז המועתקים.
מחנה שורה קלט יחידות ממחנה ידין (צריפין) ומחנה דורי (תל השומר).
במחנה מתוכננות להצבה מספר יחידות שאכלוסן מתנהל בהדרגה:
בסיס הרבנות הצבאית - המפקדה הראשית של הרבנות הצבאית עברה אל המחנה מצריפין.
במחנה נמצאים מטה הרבנות, מדור הלכה וטכנולוגיה של הרבנות, בית הדין הצבאי לגיור, מעבדת הסת"ם וכן מחסני הרבנות הצבאית המספקים צורכי דת לכל חיילי צה"ל.
הרבנות הצבאית השלימה את המעבר באוגוסט 2021. בראש מפקדת היחידה עומד קצין בדרגת רב-סרן.
מרכז הצבי - המתקן הלאומי לטיפול בחללי מערכות ישראל.
המתקן תוכנן ליכולת עבודה באירועי מלחמה קיצוניים, טיפול בנפגעים במצבי מלחמה ובסדר גודל לאומי.
בראש המתקן עומד קצין בדרגת רב-סרן.
במתקן רוכזו כמעט כל הנרצחים, חיילים ואזרחים, בטבח שבעה באוקטובר, שם נעשה עיקר הזיהוי והטיפול בחללים לקראת הבאתם לקבורה.
לצורך זיהוי הגופות נעזרו אנשי הרבנות הצבאית בטכנולוגיה ובאמצעים הנהוגים בארכאולוגיה.
פעילות הזיהוי הונצחה במחזה הדוקומנטרי שורה: מלאכת זיהוי חיים מאת המחזאי רועי יוסף, שהועלה בפסטיבל ישראל 2024 והוצג בהמשך בתיאטרון תמונע.
אגד טנ"א ארצי - בשנת 2017 הוחלט על ארגון מחדש של אגדי הטכנולוגיה והאחזקה המרחביים, במסגרתו נסגרו שלושת האגדים המרחביים והוקם אגד ארצי אחד הכולל בתוכו שלושה גדודים.
מרחב הבינוי המטכ"לי - עבר ממחנה תל השומר.
היחידה נותנת מענה לבינוי במרחב המטכ"לי מניצנים בדרום עד מחנה 80 בצפון.
מחנה שדה תימן הוא בסיס צבאי ישראלי רב-יחידתי של פיקוד הדרום הממוקם סמוך למנחת שדה תימן, 5 ק"מ צפונית מערבית לבאר שבע ו-5 ק"מ צפונית לחצרים.
בבסיס שוכנים מפקדת חטיבת גבעתי, בסיס שיטור 392 ויחידה פיקודית 'האשל' של המשטרה הצבאית, מכלול שדה תימן (665) של פיקוד הדרום, יחידה פיקודית של חיל ההנדסה, מרכז הספקה מטכ"לי, מפקדת חטיבה 16, מפקדה חלופית של מנהלת התיאום והקישור (עזה), ויחידות נוספות.
במהלך המבצעים הצבאיים עופרת יצוקה וצוק איתן, ובמלחמת חרבות ברזל, נכלאו במחנה מאות פלסטינים מרצועת עזה מתוקף צו שר הביטחון שהגדיר אותו כמקום כליאה להחזקת לוחמים בלתי חוקיים.
ב-2023 הוציא שר הביטחון מתוקף הסמכתו בחוק צו הקובע את מחנה שדה תימן כמקום כליאה, מתקן הכליאה מנוהל על-ידי יחידה מיוחדת של המשטרה הצבאית, חלקם אף אנשי מילואים, בשל מחסור במקומות כליאה לאסירים ביטחוניים.
מתקן כליאה דומה שינהל הצבא מוקם בבסיס המשטרה הצבאית ב"מחנה עופר", בסמוך לכלא עופר שמנוהל בידי שב"ס.
ב-1942, במסגרת המערכה במזרח התיכון במלחמת העולם השנייה, הקימו הבריטים מחנה באזור ובו האנגרים גדולים.
הבסיס הישראלי הוקם בשנות החמישים, ונקרא 'שדה תימן' בעקבות מבצע על כנפי נשרים.
ברגע האחרון הגיעו האפסנאים, והפריצה נמנעה.
חוסרים ואי סדר במחסני החירום, כמו גם שני ברזי כיבוי שנפתחו והציפו את השטח עיכבו את יציאת הכוחות.
לאחר מלחמת יום כיפור שכנו במקום הימ"חים של אוגדה 560 על חטיבותיה עד תחילת המאה ה-21.
במבצעים הצבאיים עופרת יצוקה וצוק איתן הכשיר צה"ל מתחמי כליאה במחנה עבור עצורים פלסטינים, מתוקף צו שר הביטחון.
במהלך 'עופרת יצוקה' נכלאו בבסיס כ-250 עצורים, וב'צוק איתן' נאסרו בו כ-270 פלסטינים, על פי חוק לוחמים בלתי חוקיים, המאפשר לרמטכ"ל להחליט על מעצר מנהלי זמני בעקבות חשד להפרת חוק זה.
בעקבות העומס הרב, הוקמו במחנה כארבעה מתקנים דמויי מכלאות שבהם נכלאו מאות עזתים, על פי חוק כליאתם של לוחמים בלתי חוקיים.
בבסיס הוקם בית חולים שדה לטיפול בעצורים שזקוקים לטיפול רפואי דחוף.
בית החולים הוקם על ידי משרד הבריאות, צמוד למתקן הכליאה ולא כחלק ממנו.
הוא הוקם על ידי חברה פרטית שנבחרה בהליך של פטור ממכרז של משרד הבריאות.
בית החולים לא הוגדר כבית חולים צבאי ולא היה תחת אחריותו של קצין רפואה ראשי.
בהתאם להגדרה זו, לא הועסקו בו רופאים שגויסו למילואים, אלא רופאים שהתנדבו לטפל בעצירים.
מתחם בית החולים מורכב מחמישה אוהלים, שבכל אחד מהם 10–12 מיטות.
אוהל אחד משמש לחקירת פצועים על ידי חוקרי שב"כ ויחידה 504. אוהל נוסף מוגדר סטרילי והוא מיועד לניתוחים, ושאר האוהלים משמשים לאשפוז.
על פי עדויות של רופאים שהועסקו בבית החולים, בתי החולים בישראל סירבו לטפל במקרי פציעה קשים הדורשים פעולה רפואית מורכבת בבית חולים אזרחי.
בין הנימוקים לסירוב היה החשש מהתפרעות של "לה פמיליה" וגורמים קיצוניים דומים בתוך בתי החולים.
נוהלי משרד הבריאות והתנהלות הרופאים והחיילים בבית החולים עמדו במוקד ביקורת חריפה מצד ארגוני זכויות אדם וכלי תקשורת, בשל הטענה שהטיפול בעצורים מפר את כללי האתיקה הרפואית ונוגד את הדין הבין-לאומי.
בין יתר ההנחיות החריגות שפרסם משרד הבריאות לטיפול בעצורים במתקן, הונחו הרופאים בבסיס לטפל בעצורים "באופן המינימלי הנדרש ותו לא", ולא להזכיר את שמותיהם בתיעוד הטיפול או בפני המטופל.
כמו כן, אושר להם להעניק טיפול רפואי בעוד העצורים כפותים ומכוסי עיניים ולטפל בהם בניגוד לרצונם אם מצבם מוגדר כמצב חירום רפואי.
עוד פורסם בתקשורת כי חיילים סירבו מספר פעמים להאכיל את העצורים, וכי הם ניזונים מפורמולה נוזלית באמצעות קשית.
במכתבו תיאר בין היתר כי מספר עצורים עברו כריתת גפיים בעקבות איזוק ממושך אשר הוביל להתערבויות ניתוחיות חוזרות ונשנות, וכי יותר ממחצית מהמטופלים בבית החולים שוהים בו בשל פציעות שנגרמו להם בעת המעצר.
אחד ההיבטים הבעייתיים של הכליאה במתקן היא אזיקת האסירים.
במספר מקרים עצירים נאזקו באזיקי פלסטיק באופן ממושך, ועברו כריתת יד או רגל בעקבות הפציעה.
על פי פרופ' יחיאל בר-אילן, מומחה לאתיקה רפואית, אין בצה"ל הדרכה בנושא השימוש באזיקונים, והידוק ממושך של האזיקון על היד או הרגל עלול לגרום לנזקים, שלא אמורים להתרחש.
ב-23 במאי 2024 הגישו חמישה ארגוני זכויות אדם עתירה לבג"ץ בדרישה לסגור את מתקני הכליאה במחנה, בעקבות העדויות על המחסור בתנאי כליאה הולמים כנדרש בחוק לוחמים בלתי חוקיים.
בתגובתה לעתירה, הודיעה המדינה כי בכוונתה להפוך את שדה תימן למתקן מעצר זמני, לצמצם את מספר השוהים בו לכ-200 עצורים, לשדרג את המתקן ולשפר את תנאי המחיה בו.
ב-28 במאי 2024 הודיע הרמטכ"ל על הקמת ועדה בראשות האלוף אילן שיף לבחינת תנאי הכליאה של עצורים פלסטינים בשדה תימן ובמתקנים נוספים.
לפי עדויות, שני גברים פלסטינים הותקפו מינית כאשר הושבו על מוטות או מקלות ברזל ונפגעו מכך, ונטען כי עצור נוסף מת לאחר שהוכנס מקל חשמלי לפי הטבעת שלו.
צה"ל אישר כי חיילים ישראלים הודחו בעקבות שימוש בכוח מופרז, אך דחה טענות להתעללות שיטתית.
מוחמד ערב, עיתונאי פלסטיני שנעצר בבית החולים שיפא בעזה, סיפר כי שישה אסירים במחנה שדה תימן נאנסו והותקפו מינית במקל מול שאר האסירים רק מפני שהפרו פקודות בתוך הכלא.
אסיר אחר מעזה, ששוחרר ממחנה שדה תימן, סיפר כי ראה במו עיניו מקרים שבהם חיילים מאפשרים לכלבים לתקוף מינית אסירים.
לפי נתונים שפרסם צה"ל, הצבא מנהל חקירה פלילית נגד חיילים ב-36 מקרי מוות של עצורים שמתו במחנה שדה תימן, במהלך מלחמת חרבות ברזל.
ב-18 בספטמבר 2024 ניתן פסק דין בבג"ץ מתקן הכליאה בשדה תימן, שקבע, פה אחד, כי המדינה חייבת להפעיל את מתקן הכליאה במחנה בהתאם להוראות שקובע חוק כליאתם של לוחמים בלתי חוקיים והתקנות שהוצאו מכוחו.
בית המשפט דחה את טענת המדינה שבאופן עקרוני ניתן להפעיל סמכויות במתקן כליאה באופן שסוטה מהוראות החוק והתקנות, וקבע שכל עוד התקנות בתוקף חובה על המדינה לעמוד בהן..
בפברואר 2025 חייל מילואים ששירת כמאבטח במתקן הכליאה בשדה תימן הורשע בהתעללות באסירים.
על פי ההרשעה, החייל הכה אסירים באגרופים ובאמצעות נשק במספר מקרים שונים.
ההתעללות התרחשה בנוכחות חיילים אחרים, חלקם קראו לו להפסיק, תיעוד של חלק מהמעשים נמצא בטלפון של אחד החיילים.
בכתב האישום צוין כי היו מעורבים נוספים רעולי פנים שזהותם לא התבררה, אחד מהם תועד מכה עצורים באלה.
ב-29 ביולי 2024 עיכבה המשטרה הצבאית תשעה חיילי מילואים לחקירה בחשד למעשה סדום בנסיבות אינוס של עצור פלסטיני במתקן.
בעקבות עיכוב החיילים החשודים הגיעו מפגינים רבים למחות בשערי הבסיס, כמה עשרות מהם אף פרצו את שעריו ובהם חברי הכנסת צבי סוכות, אלמוג כהן, טלי גוטליב וניסים ואטורי והשרים יצחק וסרלאוף ועמיחי אליהו.
כנגד חלקם המליצה המשטרה לפתוח בחקירה פלילית.
באירוע הותקפו עיתונאים שסיקרו את המתרחש.
מחנה שבנייה (בפולנית: Szebnie) היה מחנה עבודת כפייה שהוקם במסגרת הכיבוש הנאצי בדרום־מזרח פולין במהלך מלחמת העולם השנייה.
המחנה, שפעל בסמוך לעיירה שבנייה, הוקם בשנת 1940. אלפים נספו בו, בהם שבויי מלחמה סובייטים, יהודים פולנים ובני רומה.
באוגוסט 1943 הופרדו היהודים במחנה משאר האסירים ורוכזו באזור הצפוני של המחנה.
כ־2,000 מהם נרצחו בהוצאות להורג המוניות ביער דוברוצובה (Dobrucowa) הסמוך במהלך סתיו וחורף 1943. כ־700 יהודים נרצחו ביום אחד ב־22 בספטמבר 1943. ב־6 באוקטובר נרצחה עוד קבוצה של 500 יהודים, שנורו למוות וגופותיהם נשרפו.
ב־5 בנובמבר, כ־2,800 יהודים שולחו בקרונות משא לאושוויץ, ורובם נרצחו שם.
הצבא הסובייטי הגיע לשרידי המחנה ב־8 בספטמבר 1944.
מחנה תֵּבֵץ (נקרא גם בא"ח מכבים) הוא בסיס אימון חטיבתי (בא"ח), בסיס ההדרכה, ההכשרה והאימונים של חטיבת חשמונאים, והוא משמש להכשרת טירונים באימון בסיסי ואימון מתקדם.
נקרא על שם העיר המקראית תבץ הסמוכה.
הבסיס שוכן בצפון בקעת הירדן ליד היישוב משכיות.
בעבר היה המחנה בסיס האם של גדוד 195 (אדם) מחטיבה 500.
בשנת 2024 נערכו במחנה שיפוצים ושדרוג תשתיות לשם כניסת חטיבת חשמונאים למחנה.
בין השאר נבנו בו ארבעה בתי כנסת ובתי מדרש, והמטבח וחדר האוכל הוכשרו למתן אוכל בכשרות מהודרת.
מחנות סינון, המכונים גם מחנות ריכוז, הם מחנות המשמשים את הכוחות הרוסיים מאז הפלישה הרוסית לאוקראינה ב-2022. מטרתם העיקרית היא לרשום, לחקור ולעצור אזרחים אוקראינים מאזורים תחת כיבוש רוסי לפני העברתם בכפייה לרוסיה.
תהליך זה מהווה הפרה חמורה של החוק הבינלאומי וכולל פשעי מלחמה ופשעים נגד האנושות.
עצירים במחנות סינון עוברים בדיקות ביטחוניות ואיסוף נתונים אישיים בצורה שיטתית.
עצירים נתונים לעינויים נרחבים, רציחות, אונס, רעב והפרות זכויות אדם חמורות אחרות.
לפי ממשלת אוקראינה, כ-1.6 מיליון אזרחים, כולל כ-250,000 ילדים, גורשו בכפייה לרוסיה.
רוסיה מכחישה את הכפייה וטוענת כי מדובר ב"פינוי".
עם זאת, מסמכים רוסיים שדלפו חושפים כי ה"פינוי" הוא חלק מאסטרטגיה מתוכננת לדיכוי התנגדות ושינוי דמוגרפי באוקראינה.
על בסיס ההנחה שהרכב המגורשים משקף את הרכב האוכלוסייה הכללית, הכולל בין 0.1% ל-0.47% יהודים, ניתן לשער שמתוך 1.6 מיליון המגורשים, מספר היהודים המגורשים נע בין 1,600 ל-7,520 איש.
לכוחות כובשים בסכסוכים בינלאומיים יש זכות לרשום אנשים בתוך אזור שליטתם, ואף לעצור אזרחים בנסיבות מסוימות.
עם זאת, מערכת הסינון של רוסיה מפרה כמה מיסודות החוק הבינלאומי, וכוללת פגיעה חמורה בזכויות האדם.
אוקראינים באזורים שנכבשו על ידי רוסיה לרוב אינם יכולים להימלט לשטחים בשליטת אוקראינה, ונאלצים להישאר באזורים הסובלים מתנאים בלתי ראויים למגורים או להימלט לאזורים אחרים שנמצאים בשליטה רוסית.
כדי להיכנס לרוסיה, אוקראינים רבים נאלצים לעבור "סינון", תהליך שבו הם עוברים חקירה, ונטילת נתונים ביומטריים.
בזמן ההמתנה האוקראינים מועברים למחנות, שהוקמו בבניינים ציבוריים שונים.
לאחר ה"סינון", דווח כי אוקראינים רבים מועברים בכפייה למזרח הרחוק של רוסיה.
על פי תוכנית הכיבוש הרוסית שדלפה, הסינון נועד לשמש כאסטרטגיית הרגעה והשמדת ההתנגדות לאחר הכיבוש הרוסי של כל שטח אוקראינה.
על פי תוכניות הכיבוש, חלקים גדולים מהאוכלוסייה האוקראינית היו אמורים להיאסף במהלך סריקות מדלת לדלת ולהיות מועברים דרך מחנות סינון על מנת לקבוע האם יש צורך לעקור אותם לרוסיה, וכן ולהניח את היסודות לניטור ושיבוש ההתנגדות.
נכון ליוני 2022, רוב מחנות הסינון ממוקמים בערים ובכפרים ברחבי הרפובליקה העממית דונייצק, שנמצאת בשליטת רוסיה.