tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בהיותו בן שמונה עשרה התחתן עם בתו של הדרשן והשד"ר רבי אברהם בן לוי קונקי מחבר ספר הדרוש "אבק סופרים" (אמשטרדם תס"ד).
בשנת ה'תס"א (1701) עלה על כיסא הרבנות בחברון, משרה בה כיהן עד יום מותו במשך קרוב לשלושים שנה.
במהלך השנים שימש במקביל גם כראש ישיבת "חסד לאברהם ואמת ליעקב".
בתו נישאה לבן דודו הרב אברהם בן דוד יצחקי שהיה לימים הראשון לציון.
בנו, יצחק, נישא לימים לבת אחותו, בתו של הרב אברהם יצחקי.
בתו השנייה נישאה לרב מאיר דנינו נינו של אב"ד חברון הרב נחמיה דנינו אשר אחותו נישאה לרב אברהם אזולאי.
בת נוספת נישאה לרב השד"ר דוד מלמד.
גם בנו הרב יצחק זאבי ונכדו, הרב חיים אברהם ישראל זאבי, שימשו כשד"רים עבור קהילת חברון.
רבי אברהם ישראל זאבי נפטר ונקבר בבית העלמין העתיק בחברון בשנת ה'תצ"א.
בספרי מנהיגי השבתאות, כנחמיה חיון, ומתנגדיה, כהיעב"ץ, מוזכר שמו כמי שתמך ואישר את הפצת ספרי השבתאות, בין היתר בשל הסכמה שנתן לספר "מהימנותא דכולא" של נחמיה חיון.
הרב זאבי נימק את הסכמתו בכך שלא מצא בספר שום דבר המתנגד לדעות הקבלה ויסודות היהדות.
אולם רבים מטילים ספק באמינות המידע ויש הטוענים גם שההסכמה זויפה על ידי נחמיה חיון בעצמו.
לדברי צבי גרץ יש מקום לאמינות הדברים על רקע העובדה כי חותנו, רבי אברהם קונקי, היה שבתאי אדוק והמשיך להאמין בשבתאי צבי אף לאחר התאסלמותו, וייתכן שהייתה לחותן השפעה על חתנו "ונצנצה גם באברהם זאבי המינות השבתאית"
שו"ת אורים גדולים, איזמיר תקי"ח
שני הספרים נדפסו במקביל ונכרכו בכריכה משותפת, אך עם עמודי-שער נפרדים ומספור עמודים נפרד.
ספר השו"ת "אורים גדולים" התקבל בבתי-המדרש ברחבי העולם היהודי, והוא מצוטט רבות.
קוריוז מעניין הוא שרבי עקיבא איגר בגיליון השולחן ערוך שלו, מציין בעקביות לכל מקום בו מתייחסים דברי רא"י זאבי בספרו זה ישירות לדברי השולחן ערוך.
בשנת תשס"ג (2003) נדפסה מהדורה מוערת של ספר זה בירושלים, בהוצאת מכון משנת רבי אהרן.
הרב אברהם יצחק משכיל לאיתן (ת"ר, 1840 – י"ד בחשוון תרס"ה, 1904) היה רב ואב"ד הערים סמולוביץ, חסלוביץ' וסטויבץ שברוסיה הלבנה.
נולד בסמולוביץ, בנו של הרב אהרן משכיל לאיתן ונכדו של הרב אברהם משכיל לאיתן.
בשנת תרי"ח נישא לחנה יהודית בת יצחק פישביין ממזריטש.
בשנת תרל"ד התמנה כאב"ד עיר מולדתו סמולוביץ.
בשנת 1890 עבר לכהן כרבה של חסלוביץ'.
ביוני 1904 עבר לכהן כרבה של סטויבץ.
חיבר שני ספרים בכתב יד: שו"ת "זרע איתן" ו"נהרות איתן" על כללי הש"ס, אולם כתב היד אבד.
בחשוון תרס"ה נפטר בפתאומיות, בשעת הספד.
אשתו חנה יהודית עברה בשנות מלחמת העולם הראשונה להתגורר בסאראטוב, ונפטרה שם בשנת תרע"ט.
את מקומו ברבנות סטויבץ מילא חתנו הרב יואל סורוצקין.
מאיר יהודה לייב משכיל לאיתן, שהתגורר בנובוזינקוב ועסק במסחר.
בפרעות 1905 נספתה אשתו, חיה שרה לבית שפטיל, ביחד עם שישה מתוך אחד-עשר ילדיהם.
חסיה ובעלה הרב יואל סורוצקין, שמילא את מקומו ברבנות סטויפץ.
דינה ובעלה הרב אהרן לובינסקי.
פרומה ובעלה הרב מאיר שפירא.
רייכל ובעלה הרב ראובן כץ, לימים רבה של פתח תקווה.
הרב אברהם ישעיהו הֶבֶּר (כ"ג באדר א' ה'תשכ"ה, 25 בפברואר 1965 – ל' בניסן ה'תש"ף, 23 באפריל 2020) היה מייסד ויו"ר עמותת "מתנת חיים" וזוכה אות הנשיא למתנדב לשנת 2014.
נולד בבני ברק כבן רביעי להדסה לרב צבי הבר (מתלמידי החזון איש).
לאחר חתונתו עם רחל בת אברהם יצחק כ"ץ משפחת כץ, לצד בכולל של הרב משה שטרנבוך ובהמשך בכולל באר אברהם בגבעת שאול, בהמשך החל לשמש כנו"נ בישיבת קטנה 'נחלת אשר' בירושלים ובהמשך החל לשמש גם בישיבת נתיבות חכמה.
בשנת 2009 ייסד את עמותת "מתנת חיים", שמטרתה לסייע במציאת תורמי כליה אלטרואיסטים למען חולי כליות בישראל.
הבר הגיע לעיסוקו זה לאחר שנאלץ לעבור בעצמו השתלת כליה וראה את סבלם של החולים הממתינים בתור.
על פעילותו זו קיבל הבר את "אות הנשיא למתנדב" לשנת 2014 מנשיא המדינה שמעון פרס.
במרץ 2016 הוענק לו אות מגן שר הבריאות למתנדבים מצטיינים.
בנימוקי ועדת הפרס נכתב כי הוא מקדיש לילות כימים לשינוי התפיסה הרווחת לגבי תרומות איברים מן החי, ובכך מעניק חיים למאות חולי כליות בישראל.
בספטמבר 2017 נעצר הבר לחקירה בחשד לסחר באיברים ונשלח למעצר בית.
מעצר זה גרר ביקורת מחולי כליה ובני משפחותיהם כלפי משטרת ישראל.
בספטמבר 2018 החליטה הפרקליטות לסגור את התיק.
במהלך התפרצות נגיף הקורונה בישראל נדבק בנגיף.
אושפז בבית החולים הדסה עין כרם, וב-23 באפריל נפטר מסיבוכי המחלה.
הוא הובא למנוחות בהר המנוחות בירושלים.
היה נשוי לרחל לבית כץ ולהם שני ילדים.
התגורר בשכונת הר נוף בירושלים.
לאחר מותו בשנת 2023 זכתה רעייתו הרבנית רחל הבר בפרס ישראל על תרומה מיוחדת לחברה ולמדינה.
מספר שבועות לאחר פטירתו פרסם לזכרו הזמר דוד בן ארזה (אחיה של כלתו) את שירו הראשון, "תישאר".
במרץ 2022 קראו בעיריית פתח תקווה משעול על שמו, "משעול הרב אברהם ישעיהו הבר", בשכונת חן הצפון.
הרב אברהם יצחק קליין (י"ז באלול ה'תרל"ה, 17 בספטמבר 1875 - כ"ח בטבת ה'תשכ"א, 16 בינואר 1961) היה רב הקהילה האורתודוקסית 'עדת ישראל' בנירנברג.
בסוף ימיו רבה של הקהילה החרדית בחיפה וחבר מועצת גדולי התורה בארץ ישראל.
נולד בדונפלדוואר הסמוכה לפקש שבהונגריה, לאסתר ושמואל קליין.
אביו נפטר זמן קצר לאחר שנהיה בר מצווה, אחותו היחידה מרים גרה בבודפשט ולא נישאה עד פטירתה ב-1937. הוא למד בתלמוד תורה בפרשבורג, ב אצל הרב משה כ"ץ ואחר כך בישיבת פרשבורג אצל הרב שמחה בונם סופר, שם התיידד עם בנו עקיבא, ידידות שנמשכה כל חייהם.
נישא ליעטל בת הרב , רבה של קֶמפּנוֹ הסמוכה לפוזנן, ומחבר הספר "גט מסודר".
לאחר נישואיהם התגוררו בני הזוג ליד הוריה.
הוא ניסה לעסוק במסחר וכשל, ולכן החל במסלול הכשרה לרבנות שכחלק ממנו נסע ללמוד פילוסופיה באוניברסיטת ברסלאו כדי לרכוש תואר אקדמי.
התזה שלו הייתה ספר על היחס בין גוף לנשמה, שהיה הספר היחיד שהוציא לאור בחייו.
משרתו התורנית הראשונה הייתה כרב הסמינר למורים בווירצבורג.
זמן קצר לאחר שהחל לשמש במשרה זו (1909), הוכתר כרבה של הקהילה האורתודוקסית "עדת ישראל" בנירנברג.
חמיו עזב את רבנות העיר קמפן ועבר להתגורר בסמוך אליו.
לאחר פטירת הרב שלמה זלמן ברויאר, רבה של קהילת עדת ישורון האורתודוקסית בפרנקפורט, ניסו אישי ציבור שונים ובהם יעקב רוזנהיים לההביא למינויו לתפקיד, אך המהלך כשל והוא נותר בנירנברג עד סמוך למלחמת העולם השנייה.
יום לפני ליל הבדולח יצא לריגה שבלטביה לבקר את בנו, בליל הבדולח הגיעו לביתו עם רשימה מוכנת מראש כדי לעוצרו, בדירה המשותפת התגורר הרב שמואל הכהן מונק והוא נעצר.
אחד מבני הקהילה שלח אליו לריגה מכתב אזהרה שלא ישוב עוד לנירנברג.
הוא שהה עוד עשרה חודשים בריגה, בה למד עם הרב המקומי ר' מנחם מנדל זק, ואחר כך עלה לארץ ישראל כשהוא עובר דרך וילנה וורשה.
כשהגיע לארץ ישראל התגורר בתל אביב וקיבל תמיכה כפליט, משהוצעה לו רבנות קהילת "מקור חיים" בחיפה נענה בחיוב והחל את תפקידו בתחילת חודש כסליו ה'ת"ש.
הוא כיהן גם כרבה של קהילת יוצאי גרמניה בחיפה, "אהבת תורה".
בלילות שבת, העביר בקהילה זו סדרת הרצאות עיוניות בנושאים שונים, במסגרתה העביר את סדרת המסות שלו על יסודות הנבואה, שקובצו לאחר פטירתו בספרו "נביאי אמת".
בשנת 1950 נסע לארצות הברית כדי לטפל בהדפסת הספר "גט מסודר" של חמיו וכדי לבקר את יוצאי קהילתו בנירנברג שהיגרו לארצות הברית, אנשי קהילה זו תרמו לאחר פטירתו את משכן בית הכנסת "בית אברהם יצחק" לזכרו.
הוא נפטר לאחר מחלה בכ"ח בטבת ה'תשכ"א, 16 בינואר 1961, ונקבר בבית הקברות שומרי שבת בבני ברק.
בתו ליזל (לאצא) נישאה לרב יוסף אברהם וולף, בתו אסתר נישאה לרב אברהם מונק (בן הרב עזריאל הכהן מונק, רב קהילת "עדת ישראל" החרדית בברלין), שתיהן התגוררו בבני ברק.
בנו הבכור חנוך ומשפחתו שהו בריגה בפרוץ מלחמת העולם השנייה וככל הנראה נספו בשואה.
קובץ חידושי תורה ושו"ת בראש הספר נביאי אמת: יסודות כתבי הקודש, בעריכת חתנו הרב יוסף אברהם וולף, בני ברק: הוצאת נצח, תשכ"ט
נחלת אברהם יצחק - חידושים על תנ"ך, פרקי אבות, ענייני המועדים ופסקי הלכה, בני ברק, תשל"ב
הרב אברהם יצחק הכהן קוּק (נולד ב־ג' באייר תש"א, 30 באפריל 1941) הוא ראש ישיבת מאור התלמוד ברחובות וחבר מועצת גדולי התורה של דגל התורה.
נולד בירושלים לרב רפאל קוק, לימים רבה של טבריה, ולרחל, בתו של שמחה מנדלבוים.
נקרא על שם אח סבו, הראי"ה קוק.
למד בישיבת היישוב החדש ובישיבת פוניבז'.
לאחר נישואיו התגורר בבני ברק, ברחוב רשב"ם, ולמד בכולל אברכים.
בהמשך שימש כר"מ בישיבת שארית יוסף בבאר יעקב, בראשות הרב נסים טולדנו.
בשנת תשל"ו (1976), בהוראת הרב אלעזר מנחם מן שך, ייסד את ישיבת "מאור התלמוד" בעיר רחובות, יחד עם אחיו הרב שמחה הכהן קוק והרב חיים זליבנסקי.
בכסלו תשפ"א (דצמבר 2020) מונה לחבר מועצת גדולי התורה של דגל התורה.
גישתו החינוכית מבוססת ככלל על השקפת העולם הישיבתית המקובלת בציבור הליטאי, אך הוא מתבלט בהדגשת ערכי בין אדם לחברו, חסד, עזרה וסיוע לזולת בהם הוא מרבה לעסוק בשיעוריו ובספריו.
נעשה אדם - מאמרי הדרכה, באתר אוצר החכמה
שדה אברהם - שיעורי הלכה, באתר אוצר החכמה
שדה אברהם - מאמרים, באתר אוצר החכמה
שדה אברהם - על פרשיות התורה, באתר אוצר החכמה
למעלה למשכיל , באתר אוצר החכמה
שפתי כהן - על ספר חפץ חיים, באתר טקסט רץ הוצאה לאור
בשנת 1964 נישא לשרה, בתו של הרב יעקב רוזנטל, רב ואב בית דין בתל אביב.
בשנת ה'תשס"ד - 2004, נישא בשנית לאוריאלה.
אחיו הבכור הוא הרב שלמה קוק ואשתו-גיסתו חוקרת החסידות יהודית קוק, אחים נוספים הם הרב שמחה הכהן קוק והרב נחום קוק.
בנו הרב שמואל הוא ר"מ בישיבת מאור התלמוד.
אברהם יצחק כץ היה חוקר יהדות, מחבר ספרים וביבליוגרף יהודי-אמריקאי.
כץ נולד בעיר סלוב, פולין, בנם של רייכל והרב ראובן כץ (לימים רבה של פתח תקווה).
למד בגימנסיה העברית בווילנה ובישיבתו של רבי שמעון שקופ בגרודנה.
עבר לניו-יורק ב-1925. הוא סיים את לימודיו הראשונים בפולין ובארץ ישראל לפני קבלת מספר תארים מאוניברסיטת ניו יורק: תואר ראשון במתמטיקה ותואר דוקטור למשפטים (1936).
לאחר מכן סיים את לימודיו לתואר שני במכון האסלאמי של אוניברסיטת פרינסטון, ולאחר מכן קיבל תואר דוקטור ממכללת דרופסי בעברית וחינוך.
בשנת 1964 קיבל כץ תואר דוקטור לשם כבוד מהיברו יוניון קולג'.
בשנת 1933 הצטרף כץ לסגל של אוניברסיטת ניו יורק והנחה את הקורס הראשון בעברית מודרנית שנילמד באוניברסיטה אמריקאית.
הוא שימש מרצה, פרופסור לתרבות ולחינוך עברי, פרופסור ללימודי עברית ומזרח הקרוב, ופרופסור בכיר למחקר ומנהל המכון העברי באוניברסיטת ניו יורק.
בין ההישגים האחרים שלו באוניברסיטת ניו יורק היו הקמת קרן התרבות היהודית (1937) והקמת ספריית יודאיקה והבראיקה של אוניברסיטת ניו יורק.
בשנת 1967 עזב כץ את אוניברסיטת ניו יורק כדי להפוך לנשיא מכללת דרופסי, תפקיד בו החזיק עד 1976.
כץ שימש כחוקר אורח במרכז אוקספורד ללימודי עברית לתארים מתקדמים ב-1977 והיה גם חוקר אורח במשכנות שאננים בירושלים בשנת 1978. בשנת 1980 הוקמה באוניברסיטה העברית מלגה שנתית על ידי תלמידיו לשעבר וחבריו מניו יורק.
ספר ליובל השישים שלו יצא בניו יורק – "ספר היובל לפרופסור אברהם יצחק כץ קובץ מחקרים ומאמרים בעריכת ד"ר יעקב בן יוסף.
נפטר בשנת 1998 בניו יורק.
חיבר ספרים רבים בתחום השפה העברית וספרותה, וכן על ההיסטוריה והתרבות היהודית.
תרגם את עקרון היחסות הכללי של אלברט איינשטיין לעברית מהמקור הגרמני.
מאוחר יותר הוא פרסם את הספר היהדות באסלאם (1954) שחקר השפעות תלמודיות ותנכיות בקוראן.
ב-1956 ביקר כץ בברית המועצות, בפולין ובהונגריה, במדינות אלו גילה שפע של כתבי יד ומסמכים ביהדות שהוסתרו מן העולם המערבי מאז המהפכה הרוסית בשנת 1917. בנסיעה זו ובחמש נסיעות נוספות שכנע כץ את השלטונות הסובייטיים לאפשר לו לצלם את קטעי הגניזה הנמצאים בספריות שם.
עיקר עבודתו הייתה צילום ופענוח של קטעים מהמשנה והתלמוד הבבלי של אוסף אנטונין קפוסטין הנמצא בספרייה הלאומית הרוסית בלנינגרד.
כץ פרסם את החומר שמצא במספר כרכים, כולל קטלוג כתבי יד עבריים שיצא בארצות הברית (2 כרכים, 1957–1958), גנזי משנה (1971) וגנזי תלמוד בבלי (1975, 1979).
ב-1965 פרסם כץ תרגום של יומן שטרם התגלה מגטו ורשה תחת הכותרת "מגילת יסורין – יומן גיטו ורשה, 1 בספטמבר 1939 – 4 באוגוסט 1942" מאת חיים אהרן קפלן.
מלבד ספריו הרבים, היה כץ גם סופר פורה בעיתונים בעברית ובאנגלית ובכתבי עת אקדמיים.
תורת היחסות של איינשטיין, תל אביב תרצ"ז
היהדות באסלאם: מקורות יהודיים בקוראן ומפרשיו, ירושלים, קריית ספר, תשי"ז
גנזי רוסיה, צילומים מהגניזה הקהירית מאוסף בספרייה בלנינגרד, ירושלים תשי"ז–תשי"ח
מדרש רבי דוד הנגיד, יוצא לאור בפעם הראשונה על פי כתב יד מאוסף דוד גינזבורג במוסקבה, תרגם מערבית והוסיף מבוא והערות אברהם יצחק כץ, מוסד הרב קוק, תשכ"ד–תשכ"ח
יגל חזון – חמישים שירים חדשים מתקופת ספרד, ירושלים תשכ"ה
גנזי משנה, נוסחה של המשנה מהגניזה הקהירית מאוסף בספרייה בלנינגרד, מוסד הרב קוק, ירושלים תש"ל
גנזי תלמוד בבלי, נוסחה של תלמוד בבלי מהגניזה הקהירית מאוסף בספרייה בלנינגרד, ירושלים תשל"ו–תשל"ט
משה אריה לייב פרידלנד וספרייתו המפורסמת, ניו יורק, 1963
כן חיבר ספרים בשפה האנגלית.
הרב אברהם ישראל רובין (נולד בל' בסיון - תש"ז, 18 ביוני 1947) הוא רב ומו"צ חסידי בעיר רחובות וראש מערך הכשרות בד"ץ מהדרין.
נולד בשכונת זכרון מאיר בבני ברק לדוד יצחק וחנה רובין.
אביו למד אצל רבי ברוך בער ליבוביץ בישיבת קמניץ והוא גדל על דמותו.
בילדותו התפלל בבית הכנסת של החזון אי"ש ואף ראה אותו בליל פטירתו.
בבחרותו למד בישיבת בית אברהם סלונים בירושלים, ולאחר נישואיו למד בכולל סלבודקה ובכולל חזון איש בבני ברק, שם הכיר את רבי נסים קרליץ ואף למד עמו.
בין החברותות שאיתם למד היו רבי ישראל יצחק קלמנוביץ ורבי שלמה אדלשטיין (אחיו של רבי גרשון אדלשטיין).
עשה שימוש חכמים אצל רבי שמואל הלוי ואזנר ורבי נחמן כהנא מספינקא והוסמך על ידם להוראה.
הרב רובין מכהן כרב בית הכנסת פא"י ברחובות, ומוסר שיעורים בנושאים שונים לקבוצות מצומצמות, ביניהם בספר ברכת שמואל ובספרי חסידות.
מאז שנות התשעים הרב רובין היה אחראי על מחלקת הכשרות במועצה הדתית של העיר רחובות, ובהמשך ניהל את מחלקת המהדרין.
בסוף העשור הראשון של המאה ה-21 בעקבות פסיקת מבקר המדינה על ניגוד עניינים עזב הרב רובין את מחלקת הכשרות של המועצה הדתית, והמשיך לנהל את בד"ץ מהדרין בלבד.
בנו הרב נחום זאב עומד בראש מערכת השחיטה, ומראשי מערכת הכשרות.
שו"ת נהרות איתן, 6 כרכים.
עמודי שש, בעניין צומת הגידים בעופות.
בנו הרב נחום זאב, מראשי מערכת הכשרות של אביו.
בנו יהודה לייב, גבאי של האדמו"ר מסלאנים.
חתנו הרב לוריא, ר"מ בישיבת באבוב בבני ברק.
חתנו הרב יצחק ליבוביץ ר"מ בישיבת ויזניץ אשדוד.
חתנו רבי אברהם מרדכי מנדלזון ז"ל, בן רבי מנחם מנדל גאב"ד קוממיות.
הרב אברהם יצחק הכהן רובין (מכונה הרב הכהן), הוא רב הקהילה החרדית ברחובות, אב"ד בבית דין צדק בני ברק וחבר בד"צ שארית ישראל.
נולד בניר עציון, וגדל ביסודות במשפחה חסידית.
למד בישיבה קטנה המשתייכת לחוג חתם סופר, ולאחר מכן פנה לישיבת פוניבז'.
נשא את בתו של הרב שלמה זלמן אולמן.
לאחר החתונה התגורר בבני ברק ולאחר שבע עשרה שנה הוצע לו לכהן כרב הקהילה החרדית ברחובות והוא קיבל את ההצעה ועבר לרחובות.
מתחילת המאה העשרים ואחת הוא מכהן כחבר בד"ץ שארית ישראל.
אברהם יצחק ניבל (בהונגרית: Nébel Ábrahám Izsák; זאהון, 10 ביולי 1887 – ירושלים, 1947) היה מורה ליהדות, רב הונגרי, רב ראשי וסופר תאולוגי ופדגוגי.
אברהם יצחק ניבל הגיע ממשפחה רבנית.
לאחר לימודים בישיבות שונות סיים את לימודיו בבית המדרש לרבנים בבודפשט (1918), וסיים את עבודת הדוקטורט שלו בפירוש של טקס מורכב בערבית.
הוא גם למד משפטים עד 1919 והיה מורה לדת עד 1920. בשנת 1924 הוזמן כרב על ידי הקהילה היהודית הניאולוגית שמנתה 400 חברים בפוגאראש ליד בראשוב, ובשנת 1925 נבחר לרב הראשי על ידי הקהילה הניאולוגית נג'סלונטה עם למעלה מ-700 חברים.
הוא כיהן שם עד 1944, ולאחר מותו של ליפוט קצ'קמטי היה גם ממלא מקום הרב של הקהילה הנאולוגית באוראדיה.
הוא היה חבר באיגוד הרבנים של טרנסילבניה-באנאט ובאגודת יאנוש אראן.
הוא היה דרשן ידוע וכותב מוכשר.
זכויות ותפקידי העובד על פי התלמוד
חסרים את נתוני (מועד ומקום) הפרסום שלהם.
חשיבות החינוך ביהדות - שפרקים ממנו הופיעו בלוח השנה היהודי בשנים 1936–1940. וכחמישים עמודי מאמר בנושא:
התפקיד ההיסטורי של היהדות במסחר.
הופיע בספר הזיכרון לרב ד"ר פרנץ לוי, לד"ר הרב מנו לנקה ולכבוד ד"ר הרב הראשי יעקב זינגר פורסם בקלוז'-נאפוקה, 1939).
באזור ההמתנה של משה רבנו (אוראדיה, 1940).
ניבל ערך את ספר הזיכרון ליום השנה של יהודי סלונטה בשנות ה-30 של המאה ה-20.
רבי אברהם ישכר בער (בערל) איזקסון (כ"ו בניסן תרנ"ד - סיון תש"ד) היה רבה של פוינילה דה סוב מונטה, רומניה ופעיל ציוני.
נולד לרבי שלמה איזקסון, רבה של רומאן, ולסימא רייזל, בתו של רבי מאיר מקרעטשניף.
נשא לאשה את מרים פעסיל, בתו של רבי ישראל חיים פרידמן מחבר הספר 'ליקוטי מהרי"ח'.
בין 1918 ל־1920 עמד בראשות ישיבה שהקים ברומאן.
בשנת ה'תרפ"ד נבחר לרבה של קהילת חסידי קאסוב בפוינילה דה סוב מונטה, לצידו של רבי ברוך הגר שהיה רבם של חסידי ויז'ניץ בעיירה.
על אף המתיחות בין החסידויות, בעיירה עצמה לא הייתה מחלוקת והקשרים בין הרבנים היו טובים.
בשנת ה'תרצ"ד החל לעורר את יהודי מרמורש לעלות לארץ ישראל והקים לשם כך אגודה ציונית חרדית.
רבי אברהם נסע לפריז כדי להיפגש עם הברון רוטשילד ולגייסו לטובת האגודה שהקים, כמו כן נפגש גם עם נציגי פיק"א.
בי"ב בסיון תרצ"ג כינס ועידה של האגודה ובה השתתפו רבי יקותיאל יהודה טייטלבוים, הרב דוד שפרבר ודוקטור יוסף פישר.
חרף ההתנגדות לציונות בקרב החוגים החרדיים אז, קיבל הרב איזקסון את ברכותיהם של רבי ישראל הגר, רבי חיים הגר (השני) מקוסוב ורבי יואל טייטלבוים שאף כתב לאגודה שבראשותו מכתב תמיכה.
באייר ה'תרצ"ה (1935) עלו למעלה ממאתיים תושבי מרמרוש לארץ והתיישבו ברחובות ובראשון לציון.
בסיוון של אותה שנה ביקר בארץ ישראל ופעל מול הסוכנות היהודית לארגון עליית שאר יהודי מרמורש ולקליטתם של העולים הטריים.
קליטתם של עולי מרמרוש בארץ נתקלה בקשיים גדולים, ולאחר כשלוש שנים חזרו חלק מהעולים ובהם הרב איזקסון לארץ מוצאם.
הרב איזקסון נספה באושוויץ בחג השבועות ה'תש"ד, יוני 1944.
ילדיו הם ישראל חיים - נספה בילדותו בשואה
, ויחיאל יהודה - רבה של שכונת אחוזה בחיפה ורב בלוס אנג'לס.
הרב אברהם ישראל בצלאל רוזנבוים (בערך ה'תק"ן – י"א בסיוון ה'תרכ"ג, מאי 1863) היה רב הונגרי, רבה של , איז'אק וסיגטוואר.
נולד בנג'וואז'ון שבהונגריה לרב משה נחום רוזנבוים, רבן של טליקא, ואשוואר ונג'וואז'ון, בערך בשנת ה'תק"ן, כבן שני מתוך תשעה.
בבחרותו למד בישיבתו של החתם סופר, ישיבת פרשבורג ונחשב לתלמידו המובהק.
לאחר לימודיו, מונה לרבה של סיגטוואר.
לאחר מכן, מונה לרבה של העיר איז'אק, ככל הנראה לאחר שנת ה'תקפ"ג.
בערך בשנת ה'תקצ"ח מונה לכהן כרבה של ברזובה, עד לפטירתו, בי"א בסיוון ה'תרכ"ג (מאי 1863).
על פי מסורת המשפחה, צאצא של הרב אדם בעל שם.
צאצא למהר"ל מפראג, של הרב גרשון אשכנזי, רבה של וינה, של הרב מנחם מנדל קרוכמל, של מהר"י וייל, מהר"ם מרוטנבורג, רבי יהודה החסיד, רש"י ועוד.
אחיו הבכור היה הרב עמרם רוזנבוים.
לרב רוזנבוים היו 3 בנים:
הרב מרדכי – תלמידו של הרב עזריאל הילדסהיימר
הרב משה נחום – נפטר לאחר שנת ה'תרס"ז
הרב יעקב – תלמידו של הרב יהודה אסאד
אברהם יצחק פורטיס-חזק (במקורות ארכאיים: פורטיז, מכונה:פורטיז דוקטור; נפטר בטווח השנים ה'תצ"א-ה'ת"ק) היה רופא ועסקן יהודי-פולני, פעל בקהילות לבוב, ירוסלב, ז'שוב, ויברוב.
ממנהיגי ועד ארבע ארצות, בעל השפעה רבה ברוסיה האדומה, ובעל קשרים עם השלטונות המקומיים.
התפרסם גם באדיקותו הדתית ואף הוכר באופן רשמי כרבה של זלוטשוב.
משפחתו הייתה ממוצא איטלקי, ויש הסבורים כי הייתה ממוצא ספרדי.
כינויו "פורטיס" (או: "פורטיז") הוא מהמילה האיטלקית Più forte - חזק, או שמשמעותו "רופא הנסיכים".
הוסמך לרפואה באוניברסיטת פדובה (היה חתן פרס מטעמה) ובמנטובה.
שמו נודע בחוגי האצולה בפולין שהזמינו אותו ללבוב.
הוא הורשה להתיישב בירוסלב, ובהשפעתו הושג רישיון לרכישת בית קברות עצמאי לקהילה.
הוא גבה מחירים גבוהים במיוחד עבור ביקוריו, בטענה שמעולם לא מת אדם תחת ידו.
בשנת תס"ו עבר לריישא בה קנה ארמון מפואר אותו החרים ממנו האציל לובומירסקי בשנת תס"ט.
בו התגורר עד לשנת תפ"ה, על מנת להיות בקרבת מקום לשני הלקוחות הראשיים שלו ששימש כרופאם האישי; האחד מבית משפחת לובומירסקי מריישא, והשני ממשפחת פוטוצקי בליז'נסק.
היה יהודי שומר מצוות אדוק, וקנאי לאמונתו, ואף סירב לרפא חולים החשודים בשבתאות.
על אף זאת, מסופר כי הצטיין בידיעותיו בברית החדשה ובכתבי אבות הכנסייה.
כאשר חלה קשות בהיותו בביקור בבית פוטוצקי בליז'נסק, ניסה הכומר המקומי, פולמוסן בשם רדלינסקי שאף חיבר ספר בשם "האמת הנוצרית", לשכנעו להמיר את דתו, אך הובס בוויכוח.
הדרכות רפואיות ממנו נדפסו בספר "תולדות אדם" שהודפס במהדורות רבות, וסגולה ממנו הובאה בספר "מפעלות אלוקים" המכיל סגולות ורפואות מרבי יואל בעל שם ורבי נפתלי כ"ץ.
בשנים תפ"ד–ת"ץ שימש כפרנס ועד ארבע ארצות של פולין גדול ופולין קטן, ובמסגרת זו כונה בפרק זמן מסוים "אב"ד זלוטשוב".
בתפקידו זה היה מראשי החותמים בוועד, ומהמסכימים על ספרים חדשים.
מקורות אחרים מספרים שפורטיז פעל לשחררו ממאסר לאחר תקרית שאירעה לו בעיר האלה.
בכינוס של ועד ארבע ארצות שהתקיים בירוסלב בשנת תפ"ד, השתתף רבי יעקב יהושע פלק והציג את עצמו כרבה של לבוב, על אף שהודח מתפקיד זה על ידי ה של לבוב.
הסטרוסטה של ירוסלב התבקש על ידי עמיתו מלבוב להסגיר את רבי יהושע לידיו, בקשת ההסגרה הגיעה לידיעתו של פורטיז והוא העניק לרבי יהושע מקום מחבוא בחדרו והבריחו לבוטשאטש.
פורטיס גם חתם בשנת תע"ח על חרם נגד רבי שמואל מסלונים, לאחר שבעטיו סולק רבי יחזקיה יהושע פייבל תאומים ממשרת הרבנות בפשמישל.
קודם לכן השליש בידו רבי שמואל שטרי חוב כערבות לכך שלא יקבל את רבנות פשמישל עד שראשי הקהל לא ישלמו את חובה של הקהילה לרבי יהושע פייבל.
בשנת תפ"ה עבר ליברוב ובה נפטר ונקבר בשנת ה'תצ"א או ה'תצ"ב, ויש אומרים ה'תצ"ז או ה'ת"ק.
אחיו לוי ליברמן - היה אף הוא רופא בלבוב, בשנת 1710 הוגשה נגדו על ידי הרופאים הנוצריים תלונה לבית המשפט בלבוב על שלבש גלימת רופא ולא את הלבוש היהודי.
בנו שמואל - למד רפואה בשנת תע"ו באוניברסיטת ויאדרינה האירופאית שבפרנקפורט על האודר, ובשנת תצ"ג באוניברסיטת ורוצלב שהוקמה כשלושה עשורים לפני כן, אך לא הורשה לגור בברסלאו מכיוון שלא היה סוחר, אלא רופא מאיטליה שגר בירוסלב.
בנו משה - רופאו ואיש חצרו של ג'יימס לואיס סובייסקי , בנו של יאן סובייסקי.
בנו זלמן - חתן רבי יהושע העשיל באב"ד מטרנופול.
בנו רבי מאיר חזק - רב בקומרנא.
בשנת תע"ח היה נציג מטעם גליל פרמישלא לוועד ארבע ארצות שהתקיים בירוסלב בשנת ה'תע"ח וה'ת"ץ; לאחר מכן התקבל לרבנות מושציסק.
בתו חיה - נישאה לרבי יעקב חיים הלפרין, רבן של הערים ירוסלב ולובלין.
הרב אברהם יצחק שוורץ (נולד בג' באלול ה'תשל"ח, 5 בספטמבר 1978) הוא רבה של קריית ארבע (חברון).
נולד לשושנה ולרב חיים אביהוא שוורץ.
גדל בשכונת גבעת שאול בירושלים, שם התחנך בתלמוד תורה מורשה, משם עבר ללמוד בישיבה הקטנה במעלה חבר, ולאחר מכן בישיבת מרכז הרב ובכולל דיינות בבית חגי.
בעל כושר לדיינות מטעם הרבנות הראשית.
שירת בצבא כלוחם בחיל התותחנים.
שימש כר"מ בישיבת ישיבת ניר קריית ארבע, דיין ברשת "ארץ חמדה גזית" ורב כפר הנוער בית חגי.
במאי 2023 נבחר הרב שוורץ כרבה של קריית ארבע לאחר שמונה שנים בהן לא היה רב רשמי לקריית ארבע, מאז עזיבת הרב דוב ליאור.
הרב אליעזר ולדמן, ראש ישיבת ניר, הציע לפני פטירתו את מועמדותו של הרב שוורץ לרבנות הקריה.
נשוי לתמר לבית שרעבי ולהם תשעה ילדים.
התגורר בעבר בכפר דרום שבגוש קטיף.
אברהם יצחק הכהן מוטולנסקי (1850–1921) היה "מלמד" בעיירה מוטלֶה.
בין תלמידיו היו הנשיא הראשון של מדינת ישראל חיים ויצמן.
מסופר עליו באריכות בספרו של חיים צ'מרינסקי "", שם זכה לתיאור אוהד כמלמד אהוב.
אברהם יצחק הכהן היה נשוי לביילה לבית גוטנסקי (נפטרה: כה בשבט תרע"ט 25.1.1919).
לזוג היו חמישה ילדים, שלוש בנות: רחל, שנפטרה בגיל צעיר, ציפורה, שנישאה לשלום אשמן, ונולד להם בן ששמו יעקב.
ציפורה ובעלה עברו לחיות ברזה קרטוסקה (Bereza Kartuska), ברוסיה הלבנה כיום.
תושבי העיירה נרצחו כולם ביולי 1942, וזה כנראה היה גם גורלם של בני משפחת אשמן.
הבת השלישית הייתה ליבה (מאוחר יותר: לנה) מוטולנסקי: היא נולדה ב-1875, נישאה למקס הודקס (Max Hodax) יליד מוסקבה, חיה בארצות הברית, והזוג ראה בנים ובנות.
לנה נפטרה בברוקלין בשנת 1937.
חיים נישא ללאה לבית שפירו (שהייתה קרובתו של חיים צ'מרינסקי מצד אמה) בעיירה מוטלה, וגרישה-צבי נשא למאשה לבית גוטנסקי (1883–1974).
שני הזוגות עברו לעיר הגדולה אודסה ומצאו שם את מזלם.
באודסה נולדו לזוג חיים ולאה שלוש בנות ובן: אסתר, רחל, שמואל, וחנה.
ר' אברהם יצחק היה מלמד מסורתי, ולימד את תלמידיו מקרא, משנה, גמרא, וראשונים.
צ'ימירינסקי מונה את הוראתו באופן מפורט: "תנ"ך, משניות, גמרא, אגדה, פרקי אבות, שמונה פרקים להרמב"ם, הקדמת הרמב"ם לפרק חלק, הלכות נבחרות מספר המדע וכו'".
לאחר שהיו בקיאים בתנ"ך, הפריד ר' אברהם יצחק את החומש עם רש"י ללימוד בפני עצמו, ולצד זה התקדם עם שאר חומרי הלימוד.
גם בשבתות ובין הזמנים נדרשו התלמידים ללמוד, ומן הסתם נתכוונו הכותבים לכך שהרב היה עוקב אחרי לימודם גם בעיתות אלה.
כך צ'מרינסקי כותב על סדר יומו של המלמד:ר' יצחק היה מתפלל במניין ראשון, והתחיל בעבודתו מיד לאחר מכן.
משש ועד תשע בבוקר תלמידות משכימות לפתחו.
מתשע ועד סעודת הצהריים הוא פנוי ל'חדר', כלומר לתלמידים.
בשעת סעודה הוא מטפל, גם כן תוך כדי אכילה, באיזו תלמידה.
מכאן ועד תשע בערב - שוב החדר והתלמידים.
ועדיין לא נגמרה עבודה היום: שוב תלמידות…
עדויות רבות יש על דרכו של הרב בהוראת הבנות, לא רק את הבנים.
חיה ויצמן-ליכטנשטיין מעידה שלמדה אצלו עד גיל עשר, שאז אמר לה הרב שהיא מבוגרת מדי ל"חדר".
אך המשיך לבוא לביתה כל בוקר אחרי התפילה, היה מלמד אותה במשך שעה, ונותן לה עבודה להמשך היום.
חיה ויצמן לא הייתה היחידה.
צ'ימרינסקי מעיד שמשעה שש עד תשע בבוקר, תוך כדי ארוחת הצהריים, ואחר תשע בערב, היה אברהם יצחק מלמד תלמידות.
תלמידותיו של ר' יצחק כונו בפי צ'מרינסקי "הבתולות המשכילות, תלמידותיו של אבא-יצחק".
מצב זה היה יוצא דופן במזרח אירופה של סוף המאה התשע עשרה.
מעבר ללימוד המסורתי, ר' אברהם יצחק שלח יד-הוראתו גם בחכמות חיצוניות.
ראשית לימד והתעקש שתלמידיו ידעו עברית על בוריה.
צ'מרינסקי מעיד על פרטי הוראה זו, "דקדוק לימד על פי 'תלמוד לשון עברי' ודווקא מתוך הספר גופו ככתבו וכלשונו, ולפעמים השתמש גם ב'מסלול' וב'מורה הלשון'".
כל אלה הם ספרי דקדוק שחוברו על ידי משכילים עבריים.
מכל מקום, כמו שמעיד צ'מרינסקי, ר' אברהם יצחק קרא כל מה שהצליח להשיג ממה שנכתב בעברית מאז כתביו של משה מנדלסון, דהיינו, השליש האחרון של המאה השמונה עשרה, והצליח לקרוא הכל עד שזרם הספרות החדשה התגבר מעבר ליכולתו.
ר' אברהם יצחק היה מורה שדבק בהוראה המסורתית, אך גם אהב דברים שמחוץ למסורת, התעניין במשכילות, והנחיל את אלה לתלמידיו.
הנושאים בהם התעניין הם הנושאים הקלאסיים של ההשכלה היהודית, שפה, ספרות, מדע, ודברי הימים, אם כי נשאר בסביבתו החברתית והתרבותי, ולא הצטרף לחוגים הידועים של המשכילים, ולאו עסק במשכילות באופן פוליטי.
עם זאת, התעניינותו האינסטינקטיבית והענקתו אותה לסביבתו הביאו רבים אחרים להתפתח הלאה בכיוון המשכילי.
לא ניכר שום כיוון אידאולוגי ציוני אצל אברהם יצחק.
מחוץ לעברית לימד ר' אברהם יצחק מדעי הטבע, ככל יכולתו.
צ'מרינסקי מעיד שביום אחד לימד את תלמידיו הבוגרים יותר את כל פעולות החשבון הבסיסיות, חיבור, חיסור, כפל וחילוק, אחרי שהוא עצמו למד אותן מתוך ספר שנפל לידו, ואז אמר להם ש"יש עוד כמה וכמה מיני חשבונות אחרים, למשל, תשבורת, אלא שאותם החשבונות אף אני עצמי איני יודע".
ר' אברהם יצחק לימד היסטוריה אקטואלית, וחשוב היה לו שתלמידיו ידעו מה קורה בעולם.
צ'מרינסקי מספר איך בפרוץ מלחמת "טורקיה רוסיה" (כנראה כוונתו לאירועים בשנים 78–1876) הסביר ר' אברהם יצחק לתלמידיו את הגאוגרפיה של האזורים הרלוונטיים על גבי הגמרא הפתוחה, ובניגון ה"לימודי".
ר' אברהם יצחק היה מעורב בחברה, מקבל ומקובל בה, פעיל בציבור, אך לא פעלתן ציבורי.
הוא היה להוט אחרי עיסוקו בהוראת ילדים, והיה מעורב בלימודיהם והתפתחותם.
הוא היה סקרן אינטלקטואלי, ואהב להנחיל סקרנות זו ותכניה גם לתלמידיו.
מצד אישיותו, חיי העיירה התאימו לו, והוא התאים להם.
צ'מרינסקי מכנה את אברהם יצחק "אדם חשוב זה", ואומר עליו: "ארבעים וחמש שנים הרביץ תורה והשכלה במוטלה, העמיד תלמידים וגם תלמידות למאות, ממנו היה הדבר, שכמעט כל בת בעל בית במוטלה מאותו הדור ידעה עברית; וכולנו על תלמידיו ותלמידותיו, חייבים בכבודו".
ר' אברהם יצחק היה, כאמור, מלמד, ולא נטה לפעלתנות.
עם זאת, על פי צ'מרינסקי, לאחר מותם של בני דורו, והידרדרות החברה היהודית במוטלה (לפי דעתו של צ'מרינסקי), הוטל על ר' אברהם יצחק תפקיד קהילתי:עברו שנים הרבה.
כל טובי העיירה כבר 'נסעו למנוחות'.
רבים מבעלי הצורה שבמוטלה עקרו מן העיירה ונשתקעו בפינסק העיר הגדולה ואין במוטלה אדם שיהיה ראוי למלא ביושר ובצדק את תפקידו החשוב של 'זקן העירונים'.
נתנו בני העיירה את עיניים באבא-יצחק והטילו גם את העבודה הזאת עליו - משרה כבודה שלא על מנת לקבל פרס.
ובכן הוא המלמד (בה"א הידיעה) והוא גם המרא דאתרא בעיירתי מוטלה.
(עיירתי, 154)."זקן העירונים" הוא משרת כבוד ללא שכר, של אדם הבא בשיח ושיג עם הרשויות בעניינים שונים (עיירתי, 69-72).
"בעלי הצורה" עליהם מדבר צ'ימירינסקי הם מן הסתם משפחת ויצמן, שעקרה ממוטלה לפינסק.
משפחת ויצמן עקרה מן העיר, כפי שמעידים חיים ויצמן וחיה ליכטנשטיין בספריהם.
המעמד ההנהגתי שבו מצא את עצמו ברהם יצחק מן הסתם לא התאים לאופיו, כפי שתואר לעיל, ולא שימח אותו.
עקירת משפחת ויצמן, עמה היו לאברהם יצחק יחסי רעות מעבר לקרבה המשפחתית, גם היא בוודאי לא שמחה אותו.
בנוסף לכך, ניתן לשער שבעקבות עזיבת הילדים, אברהם יצחק ואשתו חשו שסביבתם הקרובה "מתרוקנת": שני הבנים עברו לאודסה, בת אחת נסעה לארצות הברית והאחרת עברה לברזה קרטוזה.
מעבר לעזיבתם של רבים, גם ייחודו האינטלקטואלי של רבי אברהם יצחק ירד מגדולתו בשנים הראשונות של המאה העשרים, משום שהגיע לעיירה מוטלה מורה מפינסק שפתח "חדר מתוקן".
עזריאל שוחט מדווח על עניין זה, אך לא מוסר תאריכים או מקורות.
על פי דבריו ניתן לשער שבשנים הראשונות של העשור הראשון של המאה העשרים נפתח "חדר מתוקן" במוטלה בניהולו של צבי נון מפינסק, שהנחיל לא רק יסודות עבריים והשכלתיים, אלא, שלא כמו אברהם יצחק, גם חינוך ציוני.
על אף דבריו של שוחט, ש"לצדו של אברהם יצחק מוטולנסקי, היה נון *ה*מורה במוטלה", אפשר שבעקבות "נרמול" ההשכלה, לא היה מקום יותר "להגניב" לימודים חיצונים, ההתרגשות בשלה פחתה בעיני התלמידים, וה"תענוג" בשלה פחת בעיני המורה.
כל אלה, כמו גם החלשותו של אברהם יצחק בעקבות מחלתו, גרמו לאברהם יצחק ואשתו להעדיף לחיות קרוב לצאצאיו מחוץ למוטלה.
הוא היה בא אליה תכופות להתארח אצלה, גם בזמן שגרה בפינסק וגם אחר-כן בורשה.
ובהיותו אצלה בפעם האחרונה בורשה, והוא כבר חולה אנוש, נשאר אצלה שבועיים ושעות על שעות היו יושבים זה עם זו ומשוחחים על התהפוכות בחיי עם ישראל וספרותו.
מרים מספרת על ההתענינות והערות שגילה גם בימים ההם לתרבות והשכלה עברית וכללית, על אף המחלה הממארת שקיננה בגופו.לא מצוינת השנה בה היה הביקור של אברהם יצחק בוורשה.
אברהם יצחק נפטר בשבעה עשר ביוני 1921, כפי שכתוב על אבן מצבתו (ערב שבת יא בסיון תרפא), הקברים נמצאו בברזה קרטוסקה, מקום מגוריו האחרון, אצל ביתו צפורה.
הרב אברהם ישכר ראצקר (תקע"ב, 1812 - כ"ד בסיון תר"ן, 12 ביוני 1890) היה תלמיד חכם ליטאי, מו"ץ, ראש ישיבה, ומחנך תלמידים רבים.
פעל במחצית השנייה של המאה ה-19.
נולד בשנת תקע"ב לאביו רבי אריה לייב ראצקר, רב בכמה קהילות ולבסוף בראדין וחתנו של המקובל רבי גדליה גינצבורג אב"ד אוסטראה.
כבר מילדותו ניכר בכישרונותיו, ובגיל שמונה-תשע נחשב לעילוי.
בכל מקום אליו הגיע עם אביו, נקשרו אליו לומדי המקום בשל חריפותו וחריצותו.
נישא לבתו של רבי משה, שוחט ובודק מוילקומיר, ולאחר חתונתו הקים חבורה של תלמידים תורניים, שלמדו עמו שיעורים קבועים מדי יום, בעיקר ברב אלפס עם נושאי כליו.
רבים מתלמידיו התפרסמו כרבנים וגדולים.
בהמשך נקרא על ידי הרב יהודה לייב זלקינד ("ר' לייב בטלן") רבה של דווינסק, לשמש שם כמורה צדק.
לימים נתמנה כראש ישיבה בבית המדרש הגדול שבעיר, והיה מוסר שני שיעורים ביום.
נפטר בשיבה טובה ביום כ"ד בסיון תר"ן, ונקבר בשווינציאן.
בנו, הרב צבי זאב ראצקר, מחבר הספר "זרע אברהם", כיהן כרב בנובו-סווינציאן.
בנו, הרב משה חיים ראצקר, מקראקא.
חתנו, הרב אברהם ביינוש, נכדו של בעל "גדולת מרדכי".
אברהם ישראל רוזנטל (המוכר גם כאברימי רוזנטל) הוא עיתונאי, עורך ומחבר ספרים תורניים חרדי-ליטאי ישראלי.
הוא משמש בתפקידים מערכתיים בכירים בעיתון יתד נאמן - בין היתר כעורך המוסף השבועי "יתד השבוע".
קודם לכן כיהן כעורך המגזין של השבועון משפחה, בו יזם וקידם מוספים וקטעים חדשים.
בנוסף, פועל כעורך תורני במכון הרב פרנק ומחבר סדרת ספרים תורניים ידועה בשם "כמוצא שלל רב".
נולד בירושלים לציפורה ולרב שבתי דב רוזנטל – עורך תורני, ראש מכון הרב פרנק - מכון מחקר תורני והוצאה לאור.
הוא החל את דרכו העיתונאית בשנות ההקמה של עיתון יתד נאמן, בימי הנהגתו של הרב שך.
בהמשך הצטרף לשבועון משפחה כעורך המגזין, שם תרם גם בהקמת מוספים חדשים כגון "קולמוס".
ב-דצמבר 2010, במסגרת שינויי הנהלה בשבועון משפחה, עזב את תפקידו כעורך המגזין והחל לכהן כעורך ראשי במכון הרב פרנק, בו החל להתמקד בעריכה תורנית ובהוצאת כרכים נוספים מסדרת "כמוצא שלל רב".
בשנת ה'תשע"ד (2013) לאחר המהפך בשליטה ב"יתד נאמן" שב רוזנטל לעיתון כעורך, ומאז מוביל מיזמים עיתונאיים משמעותיים: הוא ממלא את תפקיד עורך המוסף השבועי "יתד השבוע", עורך את פלטפורמת החגים, ומהווה שותף לעריכת היומון יחד עם ישראל פרידמן.
במקביל לקריירה העיתונאית, רוזנטל פעיל זה שנים רבות בעריכה תורנית.
במסגרת עבודתו במכון הרב פרנק הוציא לאור עשרות כרכים, ובהם ליקוטים ממקורות נדירים, פירושים וכתבי-יד.
סדרת הספרים שייסד, "כמוצא שלל רב", וכן סדרת ההמשך "ושלל לא יחסר", מתאפיינות באיסוף שיטתי ממפרשי הש"ס, ספרי שו"ת, כתבי-יד ייחודיים ופירושי גדולי ישראל, הערוכים לפי פרשיות השבוע, מועדי השנה וספרי התנ"ך.
רוזנטל ערך חיבר וערך עשרות כרכים תורניים, בעיקר בהוצאת "מכון הרב פרנק" וובהשתתפות "גנזי קדם".
להלן רשימה בולטת, המבוססת על קטלוג הספרייה הלאומית:
כמוצא שלל רב – על פרשיות התורה (ירושלים: מכון הרב פרנק, תשנ"ח–תשס"ב) – סדרת כרכים על חמשת חומשי התורה.
כמוצא שלל רב – ימים נוראים (ירושלים: מכון הרב פרנק, תשס"ד).
כמוצא שלל רב – סוכות (ירושלים: מכון הרב פרנק – גנזי קדם, תשס"ח).
כמוצא שלל רב – פורים ומגילת אסתר (ירושלים: מכון הרב פרנק – גנזי קדם, תשס"ז).
כמוצא שלל רב – שבועות ומגילת רות (ירושלים: מכון הרב פרנק – גנזי קדם, תשע"א).
כמוצא שלל רב – הגדה של פסח (ירושלים: מכון הרב פרנק, תשס"ג).
כמוצא שלל רב – חנוכה (ירושלים: מכון הרב פרנק, תשס"ו).
כמוצא שלל רב – ברכת המזון וזמירות שבת קודש (ירושלים: מכון הרב פרנק, תשס"ד).
כמוצא שלל רב – על נביאים וכתובים (ירושלים: מכון הרב פרנק – גנזי קדם, תשס"ו–תשע"ז).
ושלל לא יחסר – פנינים נפלאים על פרשיות התורה (ירושלים: מפעל כמוצא שלל רב – מכון הרב פרנק, תשע"א) – סדרת כרכים בחמשת חומשי התורה.
ורפואה קרובה לבוא (ירושלים: מפעל כמוצא שלל רב, טבת תשע"ג [2012]) – פניני הלכה ואגדה בענייני רפואה, חיזוק וסגולות.
פניני רבינו צבי פסח על פרשיות התורה (ירושלים: מכון הרב פרנק, תש"ע) – לקט מקורות מדברי הרב צבי פסח פרנק.
רשימה מלאה של ספריו, כולל מהדורות שונות, מופיעה בקטלוג הספרייה הלאומית.
אברהם כהנא היה סופר וחוקר יהדות ומקרא.
כהנא נולד בשנת תרל"ה (1874) בסקומורוחי שליד ז'יטומיר, בדרום-מערב האימפריה הרוסית (אוקראינה), בן למרדכי כהנא.
את רוב השכלתו רכש בלימוד עצמי.
בגיל 40, בשנת 1914 (תרע"ד), נסע כהנא לתור את ארץ ישראל.
את נסיעתו זו כינה ביומנו "נסיעת הקסמים".
לאחר פרוץ המהפכה הרוסית מונה לפרופסור באוניברסיטה העממית בקייב.
בשנת 1922 הוא עבר עם משפחתו לוורשה בירת פולין, ובשנת 1923 עלו לארץ ישראל.
בארץ ישראל עבד כהנא בתל אביב, שם הוא כיהן כמנהל ספריית שער ציון וכמורה בסמינר לוינסקי.
בשנת 1929 פרש מתפקידו, התמסר למחקר ויסד את הוצאת ספרים "מקורות".
בשנת 1937 (תרצ"ז) זכה בפרס ביאליק על הוצאת הספרים החיצוניים.
כהנא רכש בלימוד עצמי את ידיעותיו הנרחבות במקצועות הכלליים, ביהדות ובשפות הקלאסיות והחדשות.
תחומי המחקר שלו כללו, בין השאר, את ביאור המקרא, היסטוריה, בלשנות וחקר החסידות.
ידוע בעיקר בשל מפעלו לאיסוף, ביאור ותרגום הספרים החיצוניים, יחד עם מפעלו לעריכת פירוש מקיף לתנ"ך.
כהנא המשיך בפועלו המדעי עד לפטירתו בי"ט באדר א' תש"ו, (1946) בתל אביב.
הוא נקבר לצד רעייתו חנה בבית הקברות טרומפלדור.
ספרייתו המדעית נתרמה על ידי בניו, אוריאל ויעקב, לאוניברסיטה העברית בהר הצופים, שם היא מצויה בחדר נפרד.
ארכיונו, הכולל התכתבות עם אנשי רוח, נתרם לספרייה הלאומית בירושלים.
יורשיו הקימו את "קרן אברהם כהנא" המעניקה מדי שנה מענקי מחקר לסטודנטים במכון ללימודי היהדות של האוניברסיטה העברית.
היה נשוי לחנה בת ר' יעקב שפטל מברדיצ'ב, ואב לשלושה: אוריאל כהנא (אדריכל וצייר), יעקב כהנא (עורך דין) ומרים (מֶרי) רוזנצווייג (מורה).
הספרים החיצוניים לתורה נביאים כתובים, ושאר הספרים החיצוניים, תל אביב: הוצאת מקורות, תרצ"ז ו-הוצאת מסדה, 1956.
מלון רוסי-עברי שלם, קיוב: הוצאת המחבר, תרס"ח 1907
ספר החסידות : מן ר' ישראל בעש"ט עד ר' נחמן מבראסלב, ורשה: תרפ"ב;
רבי ישראל בעל שם טוב - חייו, שטתו פעולתו, ז'יטומיר, תרס"א - 1900
קורות היהודים ברומא, ורשה, תרס"א;
ספרות ההיסטוריא הישראלית, ורשה, תרפ"ב;
ספור נסיעת דוד ראובני: ממדבר חבור אל האפיפיור ואל מלך פורטוגליא בשנות רפ"ב - רפ"ז לאלף הששי בעניין כבוש ארץ ישראל מידי הישמעאלים, ורשה, תרפ"ב;
תורה, נביאים וכתובים עם פירוש מדעי - ז'יטומיר, תרס"ד, תל אביב, תר"ץ;
ספר יוסיפון : כפי דפוס מנטובה קודם ר"ם לפ"ק: מהדורת דוד בן נפתלי ברון גינצבורג ; עם הקדמה מאת אברהם כהנא.
סיפורי מעשיות שזכו התלמידים לשמוע מפי רבי נחמן מברסלב, ממעמקים, ורשה, תרפ"ב;
דברי ימי הקהילה היהודית באנקונה;
דקדוק הלשון העברית, הוצאת מקורות, תל אביב, תרצ"א;
ספר חיי יהודה (ממודנא), קייב, תרע"א;
ספר איוב, תנ"ך עם פירוש מדעי, תל אביב, מקורות, 1968;
אברהם לוינסון (בכתיב יידי: לעווינסאָן) (י' באב תרנ"ב, 13 באוגוסט 1891, לודז' – 19 ביולי 1955, כ"ט בתמוז תשט"ו, תל אביב) היה סופר עברי שכתב גם ביידיש, עורך דין ופעיל ציוני, מתרגם ועורך יהודי-פולני.
לוינסון נולד בשנת תרנ"ב בלודז' שבפולין, בנם של מרים לבית זרון ונחמן, סוחר אמיד ומשכיל, איש ספר עברי.
קיבל חינוך יהודי וכללי באווירה ציונית: למד בחדר מתוקן אצל ר' חיים יעקב (יענקל) קרמר, בעל "דורש לציון" על רעיון חובבי ציון, ואצל ר' יהודה אידל ציזלינג, בעל "ילקוט ארץ ישראל" (אוסף שבחי ארץ ישראל מתוך התלמוד).
אחר כך למד בגימנסיה בעיר נובה אלכסנדריה (כיום פּוּלַאוִוי, Puławy) ובשנת 1912 סיים את לימודיו בגימנסיה בעיר ורשה.
באותה שנה החל ללמוד משפטים באוניברסיטת ורשה, ובעקבות מלחמת העולם הראשונה עבר עם האוניברסיטה לאוניברסיטת רוסטוב, שם סיימם ב-1916
למן נעוריו היה פעיל בתנועה הציונית, ב"צעירי ציון" ובמפלגות ציוניות.
לאחר מלחמת העולם הראשונה השתקע בוורשה, ונבחר כציר לסיים משנת 1922. בשנת 1929 נבחר לכהן כסגן ראש העיר ברסט ליטובסק (בריסק דליטא), שרוב תושביה היו יהודים.
בשנת 1933 נתמנה כמנהל קרן היסוד בפולין כולה.
בשנת 1936 עלה לארץ ישראל, והשתקע בירושלים, שם כיהן כמנהל מחלקת הארגון והפרסום של האוניברסיטה העברית.
משנת 1939 ניהל את המרכז לחינוך ותרבות של הסתדרות העובדים.
אברהם כתב שירים, מאמרים ומסות כבר מגיל צעיר.
בעודו נער החל לפרסם מיצירתו בעיתונות העברית בפולין.
הוא הרחיב לימים את כתיבתו גם לסוגות נוספות, ופרסם מאמרי מחקר, תרגומים ופובליציסטיקה.
הוא כתב בכמה לשונות: בעברית ויידיש, בפולנית ואף ברוסית.
בשנת 1949 ייסד יחד עם אברהם סוצקבר את כתב העת "די גאלדענע קייט", שהיה לימים כתב העת הייצוגי והחשוב ביותר של שרידי ספרות יידיש ותרבותה.
בין תרגומיו הרבים ישנם גם תרגומים של שירת יידיש, שלוינסון היה בין ראשוני מתרגמיה בארץ.
נפטר ב-19 ביולי 1955, בתום מחלה ממושכת.
הותיר אישה, רבקה לבית ליכטנשטיין, שלה היה נשוי משנת 1931, ובת, רות.
בשנות ה-50 הקימה ההסתדרות הכללית של העובדים בא"י מבנה משרדים ברחוב בארי בתל אביב שנקרא על שמו של לוינסון.
הבניין, אשר תוכנן על ידי האדריכל יצחק בונה, נהרס בתחילת העשור הראשון של המאה ה-21. על חזית הבניין הוצב לוח תבליט עם דיוקן צד של לוינסון.
אברהם הוא אחיו של גרשום לוינסון – מבכירי הוועד הפועל בהסתדרות העובדים וגזבר ההסתדרות.
רחוב אברהם לוינסון ביפו נקרא על שמו.
א"ד גארדאן, ורשה: התאחדות, תרפ"ד.
אהרן דוד גורדון, תל אביב: מרכז לתרבות ולחינוך, תשט"ז.
לבסוס הציונות, ורשה: מרכז החלוץ העולמי והוועד הפועל של ברית הנוער (ספריה יסודות), תרפ"ט 1929–תרצ"ב 1932. (2 כרכים)
התנועה העברית בגולה, ורשה – לונדון: האכסקוטיה של הברית העברית העולמית, תרצ"ה.
הלאומיות היהודית, ירושלים: המכון להשכלה ציונית (הספרייה הציונית הקטנה), 1942.
בראשית התנועה: פרקים בתולדות צעירי ציון – התאחדות, תל אביב: מרכז הספר לכפר, תש"ז.
תרבות יוצרת תל אביב: ההסתדרות הכללית של העובדים העברים בארץ ישראל - הוצאת ספרים ותוים של המרכז לתרבות והסברה, תשי"א.
, תל אביב: עם עובד, תשי"ג.
כתבי אברהם לוינסון, תל אביב : עם עובד; המרכז לתרבות ולחינוך של הסתדרות העובדים הכללית (כרך ב), תשט"ז–תשי"ט.
יעקב זאב לצקי ברתולדי; הוצאה לאור ליום השנה הראשון על ידי ההסתדרות הכללית של העובדים העברים בארץ ישראל בעריכת אברהם לוינסון, תל אביב: המרכז לנוער של הסתדרות העובדים העברים הכללית בארץ ישראל, תש"א.
(דברי הערכה והספד על י.
יוסף פפירניקוב, מן הטנא: שירים; מתורגמים על ידי סופרים שונים; נערך בידי אברהם לוינסון ודב שטוק, תל אביב: הוועדה להוצאת כתבי המשורר, תש"ב.
ביבליוגרפיה ציונית: מבחר הספרות הציונית להשתלמות והדרכה; כינס וערך אברהם לוינסון, בהשתתפות נ.
גלבר, ירושלים : הנהלת ההסתדרות הציונית, תש"ג.
ד"ר יצחק רילף: מבחר מאמריו; סֻדר בצירוף מבוא בידי אברהם לוינסון, תל אביב: י' שרברק (ספרית שרשים: פרקים נבחרים מספרות היסוד של הציונות), תש"ו.
אברהם לוינסון (עורך), ספר המחזות, תל אביב: ההסתדרות הכללית של העובדים העברים בארץ ישראל – המרכז לתרבות (ספריה שמושית לבעיות תרבות), תש"ח.
(רשימת מחזות בשביל מסיבות, חגים וימי זיכרון שונים)
דוד קלעי: קובץ, ליום השנה הראשון למותו, ח' חשון תש"ט – ח' חשון, תש"י; המלב"ד: אברהם לוינסון, תל אביב: נ' טברסקי, תש"י.
(דברי זיכרון והערכה עליו וחלק ממאמריו ורשימותיו)
אברהם לוינסון (עורך), אורות: קובץ לשאלות התרבות: מוקדש לזכרו של יעקב זנדבנק, תל אביב: המרכז לתרבות, תש"י.
חדר-חולים מספר 6, מאת אנטון צ'כוב, מרוסית, ירושלים: 1946.
יבגני אוניגין: רומן בחרוזים, מאת אלכסנדר פושקין, מרוסית, ירושלים: 1937.
יומנו של קוסטיה ריבצב, תמונות מחיי בית-הספר של המדרגה השנייה, מרוסית, ורשה: 1929.
המבול, רומן מאת הנריק סנקביץ', רמת גן: 1966.
מכתבים על היהדות הישנה והחדשה, מאת שמעון דובנוב, מיידיש, 1937.
מלחמה ושלום, מאת לב טולסטוי, מרוסית, 1931.
מן הטנא, שירים, מאת יוסף פפירניקוב, מיידיש, תל אביב: 1942.
מצירי, פואמה, מאת מיכאיל לרמונטוב, מרוסית, 1940.
עין אחת צוחקת, שישה-עשר ציורים קטנים, מאת משה נאדיר, מיידיש, 1946.
שירי שמעון שמואל פרוג, מרוסית, תל אביב: דבר, 1941.
בר כוכבא, מחזה בשלש מערכות, על פי י' ורכליצקי, תרגם ועבד בידי אברהם לוינסון, תל אביב: יבנה, 1945.
אברהם לבינסון (Avraham Lewensohn; ו' בחשוון ה'תרפ"ד, אוקטובר 1923 – י"ח באלול ה'תשמ"ו, ספטמבר 1986) היה פרסומאי, צייר, גרפיקאי ומוציא לאור.
מחלוצי ענף הפרסום בישראל ומהדמויות המובילות בתחום הקריאייטיב בענף הפרסום בשנות ה-60 וה-70 של המאה ה-20.
נולד בירושלים, בנם של בנימין לבינסון (שהקים את חברת הפרסום הראשונה בפלשתינה-א"י ב-1922) ופרומה, שהייתה בת אחותו של בוריס שץ.
לאחר סיום לימודיו בתיכון בית הכרם, התגייס לצבא האמריקאי, שם שירת במחלקה הגרפית.
לאחר שירותו הצבאי למד ציור וגרפיקה ב-Ozenfant School of Fine Arts.
עם שובו לישראל בשנת 1951 התמנה לעורך הגרפי של דבר השבוע וקנה לו מעריצים רבים בשל איוריו המשעשעים לטור השבועי הקבוע "מה נשמע?" שכתב דן בן אמוץ, ושהודפס מאז כספר במהדורות רבות.
בשנת 1954 הקים יחד עם מאט גורדון (Matt Gordon) ואורי (הנרי) אילון (Uri Aylon) את חברת הפרסום "גורדון לבינסון אילון", שהפכה לימים ל"שחם לבינסון אילון" ואחר כך ל"חגי לבינסון אילון".
זמן קצר לאחר היווסדו, ביסס המשרד את מקומו בצמרת עולם הפרסום, והוביל יחד עם דחף, טל-אריאלי, בינג ליניאל וד"ר יעקובסון את דירוג "חמשת הגדולים" של עולם הפרסום בארץ.
גורדון לבינסון אילון נחשב המשרד הראשון בארץ שאימץ, בתחילת שנות ה-60, דפוסי עבודה אמריקאיים, בכללם הצבת הקרייאטיב – הקופירייטר (שכונה אז רעיונאי) והמעצב הגרפי – במרכז המשרד, ונחשב בקרב אנשי התעשייה למשרד פרסום מוביל, בעיקר בשל רמת הקריאייטיב והעיצוב הגרפי.
במשך רוב שנות פעילותו היה המשרד חממה למיטב הכוחות המקצועיים בענף הפרסום, ורבים מהגרפיקאים המצליחים בענף הפרסום ביניהם גד אולמן, דן ריזינגר,אפרים ריבקינד אפי, עמרם פרת, אשר אורון ועוד רכשו את ניסיונם תחת שרביט הניהול של לבינסון.
לבינסון הטביע את חותמו במספר קמפיינים פרסומיים חדשניים שזכו בפרסים בישראל ומחוצה לה בהם שיתף גם אמנים ביניהם ז'אן דוד, ג'ורג הים ובן משפחתו בצלאל (ליליק) שץ.
בין לקוחות המשרד היו: אל על, צים, משרד התיירות, פורד, קודאק, הרץ, דיינרס, הלנה רובינשטיין, שוופס, שרתון, בנק הפועלים, המגפר, טמבור, אתא, שיכון עובדים, כרמל מזרחי, אמישרגז, הסנה ורבים אחרים.
כמו כן, קיים המשרד קשרי עבודה עם חברות פרסום זרות ושיתף פעולה עם גרפיקאיים בינלאומיים באנגליה ובארצות הברית.
במחצית שנות ה-70, לאחר כ-20 שנים אינטנסיביות בצמרת הפרסום בישראל ובשיא הצלחתו בחר לבינסון לפרוש מעיסוק ישיר בפרסום.
הוא שימש תקופה קצרה כמנכ"ל האיגוד הישראלי לפרסום אך פרש והקדיש מזמנו לתחומי עניין אחרים; ציור, חקר ירושלים וארץ ישראל, הוצאת הספרים – בית א.
לבינסון – בנושאי ארץ ישראל ועוד.
בין הספרים שהוציא לאור: שני מדריכי טיולים פרי עטו מורה דרך לירושלים יהודה ושומרון, ו-"Israel Tourguide", שתי סדרות הדפסים של ציורי דייוויד רוברטס וטרנר ממסעותיהם בא"י, "מסע תענוגות לארץ הקודש" מאת מארק טוויין, "בת ירושלים הקטנה" מאת מרים הרי, "מסע אל אררט" מאת מייקל ארלן, ועוד.
לבינסון נפטר ב-1986 ונקבר בבית הקברות היהודי בהר הזיתים.
לבינסון היה נשוי לרות, צ'לנית, ואב לארבעה בנים: הבמאי מיכה לבינסון, המלחין פרופ' גדעון לבינסון, עורך הדין ואיש גלי צה"ל עודד לבינסון ובנימין (ג'ימי) לבינסון - יועץ שיווק לחברות ומנהל בית שץ ירושלים.
רבי אברהם כהן בן דוד דה-הירירה (באיטלקית: Abraham Cohen de Herrera; 1562 בקירוב – 4 בפברואר 1635), היה פילוסוף ומקובל יהודי ספרדי-איטלקי-הולנדי.
אברהם הירירה נולד למשפחת אנוסים מקורדובה, שעברה להתגורר בוונציה, שמו הספרדי היה אלונסו נונס דה-אררה (Alonso Nunez de-Herrera).
לדעת גרשם שלום נולד הירירה בפירנצה שבאיטליה.
בצעירותו רכש באיטליה השכלה כללית ופילוסופית רחבה, ונדד לצורכי עסקיו ברחבי אירופה.
קיימת אי-בהירות באשר לשאלה האם היה הירירה אנוס בשבתו באיטליה או לא.
חלק מהחוקרים סבורים, בעקבות מקורות שונים, כי הירירה שב ליהדותו בגלוי לאחר שחרורו מהשבי , וישנם הסבורים כי משפחתו שבה ליהדותה בגלוי כאשר עברה לאיטליה, וכי הירירה נהג כיהודי בגלוי כל חייו.
ביולי 1596 שהה הירירה בקדיס שבספרד, ככל הנראה במסווה נוצרי, במסגרת עסקיו של דודו, חואן דה-מרצ'נה, שהיה סוכנו של סולטאן מרוקו.
במהלך שהותו בעיר פשט הצבא האנגלי בראשות רוברט דברו, לורד אסקס על העיר ולקח בשבי ארבעים בני ערובה ובהם דה-הירירה.
הוא שהה במאסר במצודת לונדון חמש שנים, ושוחרר לאחר שסולטאן מרוקו שילם עבורו את הכופר.
הירירה שב לאיטליה, שם נישא, והמשיך במסעות עסקיו ברחבי אירופה.
במהלך מסעיו הגיע לרגוזה, כיום בקרואטיה, שם פגש את המקובל רבי ישראל סרוג, שהכיר לו את קבלת האר"י.
מפגש זה הותיר רושם עז על הירירה, ותרם תרומה מכרעת להבנתו את תורת הקבלה בכלים פילוסופיים.
סמוך לשנת 1620 השתקע הירירה באמסטרדם, בה התגורר עד סוף ימיו ובה כתב את חיבוריו.
הירירה היה דמות מרכזית בקהילת האנוסים באמסטרדם, ושימש בתפקידים ציבוריים רבים.
הירירה נפטר באמסטרדם בט"ז בשבט ה'שצ"ה.
מאחר שהיה נתין כבוד של סולטאן מרוקו, שפדה אותו משביו, השתתפו בהלווייתו שרים ואצילים.
הגותו של הירירה מרוכזת בשני ספריו הגדולים בית אלהים (Casa la divinidad) ושער השמים (Puerta del cielo).
ספרים אלו נכתבו במקורם בספרדית, ונועדו לציבור האנוסים, שהיו בעלי השכלה אינטלקטואלית גבוהה, התקשו בשפה העברית, ועולם מושגיהם היה בעל מונחים פילוסופיים ולא קבליים.
בספריו רואה הירירה את מערכת המושגים הקבלית כמערכת מטפורית שמייצגת רעיונות פילוסופיים.
הוא מפשט את תורת הקבלה במונחים פילוסופיים טהורים, ומסתמך על מקובלים רבים, ובעיקר על רבי משה קורדובירו ועל תורת האר"י כפי שקיבלה מרבי ישראל סרוג.
פרשנותו של הירירה מקורית מאוד, והוא המקובל הראשון בעת החדשה שפישט את מונחי הקבלה לחשיבה פילוסופית מסודרת.
הפילוסופיה הקבלית שלו היא נאו-אפלטונית מובהקת, והוא מתייחד גם בכך שהוא משווה בשיטתיות את הפרשנות הקבלית לדבריהם של הוגים ופילוסופים ידועים רבים, שהחשובים והעיקריים שבהם הם אריסטו, אפלטון, תומאס אקווינס, מרסיליו פיצ'ינו, וג'ובאני פיקו דלה מירנדולה.
בשל תפיסתו המטאפורית את הקבלה, נחשב הירירה לאחד המייצגים הבולטים של מושג ה"צמצום שלא כפשוטו".
הירירה טען כי מושג הצמצום איננו צמצום של האלוהות, אלא צמצום של השפעתה בעולם לפי כוח הקיבול של הנבראים.
בשל תפיסתו זו זכה הירירה לביקורת נוקבת מהשבתאי נחמיה חייא חיון בספרו "שלהבת יה".
להגנתו של הירירה יצאו המקובל האיטלקי רבי יוסף אירגס בספרו "הצד נחש" שכתב נגד חיון, ורבי דוד ניטו בספרו "אש דת", גם הוא כנגד חיון.
אירגס אף פיתח ונימק את משנתו של הירירה בדבר צמצום שלא כפשוטו בספרו "שומר אמונים".
למשנתו של הירירה הייתה השפעה רבה על מקובלים ופילוסופים רבים בעת החדשה.
טענה מקובלת במחקר מייחסת לספריו השפעה על הגותו של ברוך שפינוזה.
בקרב המקובלים לא שררה תמימות דעים באשר לגישתו של הירירה.
רבי יוסף אירגס מליוורנו הושפע מהגותו של הירירה, וכמו כן ניכרת השפעת הגותו בכתבי רמח"ל.
תורת ה"צמצום שלא כפשוטו" של הירירה השפיעה גם על מקובלים חסידיים כרבי ברוך מקוסוב ורבי שניאור זלמן מלאדי, בעל ה"תניא".
גם האדמו"ר מחב"ד בעל 'צמח צדק' התייחס בחיוב להירירה, והתייחס במספר מקומות לדבריו.
הראי"ה קוק הושפע מהגותו של הירירה, ואף מזכיר אותו באגרותיו.
בניגוד לכך, רבי צדוק הכהן מלובלין התנגד בחריפות לגישתו הפילוסופית של הירירה, ובלשונו: "וכן לדעתי ראוי להתרחק מספר בית אלקים וספר שער השמים שחיבר רבי אברהם כהן אירורו, שסבר בזה סברות מלבו, ומה שהוציא מדברי פילסופי האומות הקדמונים, ורצה לאחדם עם חכמת הקבלה המושגת בנבואה ורוח הקודש".
מקרב המקובלים השבתאיים השפיע הירירה בצורה מכרעת על השקפתו של המקובל השבתאי אברהם מיכאל קרדוזו.
קרדוזו אימץ את פרשנותו המטאפורית של הירירה לקבלה בכלל ולצמצום בפרט בצורה גורפת, אף על פי שחלק עליה בנקודות אחרות.
השבתאי בן תקופתו נחמיה חייא חיון, הדגיש את נקודות המחלוקת בין קרדוזו והירירה, ותקף בצורה בוטה את הפרשנות המטאפורית לקבלת האר"י (גם את קרדוזו עצמו תקף חיון בספרו עז לאלהים על השימוש במונחים פילוסופיים).
לאחר מותו של הירירה תורגמו ספריו לעברית ונדפסו בידי תלמידו יצחק אבוהב דה-פונסיקה בשנת 1655. בשנת 2002 יצאו לאור בתרגום חדש ובמהדורה מוערת בהוצאת מכון בן צבי בתרגומו מכתבי היד בספרדית מהמאה הי"ז של נ' יושע שהקדים גם מבוא והוסיף הערות.
מספר פרקים מ"שער השמים" תורגמו ללטינית בידי כריסטיאן קנור פון רוזנרות ונדפסו בספרו "Kabbala denudata" בשנת 1678.
אברהם לבנבראון (24 ביוני 1916 – 25 באוגוסט 1987), היה חבר הכנסת מטעם סיעת רק"ח וחד"ש.
נולד בשטפנשט שברומניה למשפחה יהודית ובגיל צעיר התייתם מאב.
על רקע זה עזב את הקיבוץ ועבר להתגורר במגדל שם עבד כנהג.
לאחר מכן ב-1948 עבר לחיפה שם עבד כמנופאי במפעל "דשנים וחומרים כימיים" והיה פעיל בוועד העובדים ואף נבחר למזכיר הוועד.
תחילה לבנבראון היה חבר מפ"ם עד שבשנת 1954 עזב את המפלגה והצטרף למק"י.
בפילוג שהתרחש במק"י בשנת 1965 צידד בפלג המיעוט בראשות מאיר וילנר שדגל בנאמנות בלתי מסויגת לברית המועצות והצטרף אליו כשזה עזב את מק"י והקים את רק"ח.
ב-16 בפברואר 1972 נכנס לכנסת השביעית מטעם רק"ח, בעקבות התפטרותו של אמיל חביבי ובהמשך נבחר מטעמה לכנסת השמינית והתשיעית, ממנה פרש ב-30 ביוני 1981. המשיך להיות חבר הוועד המרכזי של המפלגה עד 1985 וגם נציג המפלגה בהסתדרות.
בנו של אברהם, רמי ליבנה, היה מחברי הארגון מצפן ממנו פרש לברית הקומוניסטית המהפכנית (מאבק).
הוא היה מנאשמי רשת הריגול היהודית-ערבית שבה היה חבר גם אודי אדיב.
ליבנה נעצר יחד עם חברו לארגון מלי לרמן ואחרים ב-1973 והורשע בקיום מפגש עם אנשי אש"ף ונידון ל-10 שנות מאסר.
לאחר ערעור קוצר עונשו ל-4 שנים והוא שוחרר ב-1977.
אברהם כץ (7 בדצמבר 1931 – 13 באוגוסט 1986) היה איש ציבור ישראלי, שכיהן כחבר הכנסת מטעם גח"ל והליכוד בין השנים 1969–1981; חבר הנהלת הסוכנות היהודית ויו"ר ארגון המורים העל-יסודיים.
כץ נולד בשנת 1931 בנס ציונה.
בסיום לימודיו בגימנסיה העברית הרצליה, הצטרף לשורות הפלמ"ח ולחם במסגרת חטיבת הראל במלחמת העצמאות.
למד באוניברסיטה העברית לתואר ראשון ולתואר שני בספרות, כלכלה וגאוגרפיה.
בשנים 1950–1955 היה חבר ועד הסטודנטים של האוניברסיטה.
בתקופה זו הוסמך להוראה בבתי ספר תיכוניים.
פעילותו הציבורית החלה בשנת 1955 כפעיל במפלגת הציונים הכלליים ושולבה עם פעילותו המקצועית, בהיותו דובר וחבר ההנהלה של ארגון המורים התיכוניים.
בשנים 1962–1969 כיהן כיו"ר ארגון המורים העל-יסודיים.
במקביל לכך מונה לשורת תפקידים אקדמיים וממלכתיים: חבר מליאת רשות השידור (1964–1970), חבר נשיאות ועדת התיאום של ארגונים אקדמאים (1965) ומנהל בית הספר של משרד החינוך להשתלמות עובדי הוראה בכירים (1968–1969).
בשנים 1969–1981 כיהן כץ כחבר הכנסת מטעם גח"ל והליכוד בשלוש כנסות רצופות.
בכנסת השמינית כיהן כיו"ר ועדת החינוך והתרבות.
כמו כן היה חבר במהלך שנות כהונתו בוועדת החוץ והביטחון וועדת הכנסת.
בתקופת כהונתו בכנסת נבחר חבר כנסת נוסף (מהמערך) בשם אברהם כץ, וכדי להבדיל בין השניים הוסיף חבר הכנסת החדש לשם משפחתו את המילה 'עוז' (אברהם כ"ץ-עוז).
במקביל לכהונתו בכנסת שימש בשנים 1970–1977 כמרצה לגאוגרפיה באוניברסיטת תל אביב.
לאחר מכן מונה, בשנים 1978–1986, לחבר הנהלת הסוכנות היהודית, ממלא מקום יו"ר ההנהלה וראש מחלקת הנוער והחלוץ בהסתדרות הציונית.
אברהם כץ התחתן עם הדסה ציפורה רייכמן להם נולדו שלושה ילדים, חמוטל, יהודה(כצלה) ושחר.
נפטר כתוצאה מהתקף לב בעת ששהה בניירובי, קניה, ב-13 באוגוסט שנת 1986, והובא למנוחות בבית העלמין בנס ציונה.
אברהם כַּלְפוֹן (16 בדצמבר 1900 – 4 ביולי 1983) היה איש ציבור ישראלי, חבר הכנסת בכנסת השנייה מטעם מפלגת מפא"י.
כלפון בן למשפחת רבנים יוצאי תטואן שבמרוקו שהתיישבו בטבריה במחצית הראשונה של המאה ה-19. בהיותו תינוק עברה משפחתו לחיפה בה למד בבתי הספר אליאנס והריאלי.
למד שפות רבות בהן צרפתית, ספרדית, גרמנית, יידיש וערבית.
בגיל 16 הצטרף למפלגת הפועל הצעיר ובגיל 19 ייסד, עם חברים נוספים בני העדה הספרדית בעיר, את אגודת "התחייה" להפצת השפה העברית.
בהיותו תלמיד בריאלי הכיר את ציפורה רוסטובסקי, בת לאחת המשפחות היהודיות-אשכנזיות הראשונות בחיפה, שאבותיה קבורים בבית העלמין היהודי הישן שבעיר.
הוא היה הספרדי הראשון בחיפה שהתחתן עם אשכנזייה, דבר שגרם להוריו להחרים את חתונתו.
בשנים 1919–1923 שימש מזכיר ועד הקהילה העברית בחיפה ומשנת 1924 עבר לשמש מנהל מחלקת הארגון בוועד הפועל של ההסתדרות.
במסגרת תפקידו זה ארגן את הפועלים חברי ההסתדרות וניהל את מועדון הפועלים הערבים בחיפה.
בגיל 25 ארגן שביתה מוצלחת של נגרים וחייטים ערבים כנגד מעבידים נוצרים גרמנים.
בשנת 1927, בעקבות לחץ של גורמים יהודים, הסכים חסן שוכרי למנות מזכיר יהודי לעירייה וכלפון נבחר לתפקיד.
כלפון המשיך לשמש בתפקיד עד 1951, בימי שבתי לוי ובימיו הראשונים של אבא חושי.
במקביל, משנת 1923 ועד לקום המדינה, היה כלפון חבר ועד הקהילה העברית בחיפה.
פעילותו של כלפון בחיפה הקיפה מספר תחומים, בהיותו ממייסדי בית הספר התיכון למסחר (1926) וחבר הנהלת בית הספר (עד 1935) ויו"ר ועד העדה הספרדית בחיפה (1927–1983).