tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
נפטר ב-5 בנובמבר 2014 מאי-ספיקת לב, ונקבר באותו היום בבית הקברות של נציבי ישיבת פוניבז' בבני ברק.
באוקטובר 2015, כשנה לאחר פטירתו, מונה בנו הרב אברהם מאיר שלוש, שכיהן עד אז כדיין בבית הדין האזורי בפתח תקווה, לשמש כראש אבות בתי הדין הרבניים בחיפה.
משנת שלמה - שלשה חלקים על מסכתות כתובות גיטין וקידושין, תשס"ג-תשס"ו
פרסם מאמרים בענייני רפואה והלכה, בירחון המועצה הדתית "אורחות" ועוד.
מאמרו בנושא אם פונדקאית מצוטט בפסק דין של בית המשפט העליון.
שלמה שפיר (11 באפריל 1924 – 8 במאי 2013) היה עיתונאי והיסטוריון ישראלי, מבכירי עיתון "דבר".
נולד בשנברג, בברלין שבגרמניה ב-11 באפריל 1924, בשם זלימר פרנקל (Selimar Frenkel).
אמו, אסתר פרנקל (לבית ברקמן), נפטרה בינקותו מדלקת המוח, ושלמה עבר לגור אצל סבתו, בעיירה איידטקונן שבפרוסיה המזרחית, בגבול עם ליטא.
אביו, הרמן פרנקל, עמד בעירייה בראש חברת משלח בינלאומי.
לאחר מכן עבר לקובנה, באותה תקופה בירתה של ליטא, ולמד שם בנעוריו בגימנסיה העברית ע"ש שוואבה בקובנה.
הוא סיים את חוק לימודיו התיכוניים בגימנסיה הריאלית העברית של קובנה.
בתקופת השלטון הסובייטי היה שלמה מראשי הארגון המחתרתי "ארגון ברית ציון" (א.ב.צ), ואף ערך את העיתון של ארגון זה - "ניצוץ".
לאחר שהגרמנים כבשו את קובנה נשלח שלמה לגטו קובנה ועם חיסול הגטו ביולי 1944 הועבר למחנה הריכוז שטוטהוף ומשם למחנה קאופרינג (שהיה מסונף לדכאו) שם עבד בסלילת כבישים.
לאחר ששוחרר מהמחנה בסיום המלחמה, עבד שפיר בעיתון ביידיש "דאס ווארט", ביטאון המפלגה הציונית-סוציאליסטית.
באפריל 1948, זמן קצר לפני הכרזת המדינה, עלה שפיר לארץ ישראל.
לאחר שירות בצה"ל הצטרף לעיתון "דבר" במקביל היה בשנות ה-50 פרשן מדיני בקול ישראל.
בשנות ה-60 היה שפיר כתב עיתון "דבר" בוושינגטון ובשנות ה-70 שימש עורך החוץ של העיתון.
בין השנים 1974 ל-2005 היה עורך ביטאון "גשר" - כתב העת לעניינים יהודיים של הקונגרס היהודי העולמי.
שפיר היה בעל תואר דוקטור בהיסטוריה מאוניברסיטת ג'ורג'טאון בוושינגטון.
והרבה לחקור נושאי מדיניות חוץ ואף כתב ספרים ומחקרים בנדון.
בין ספריו: "יד מושטת" על הסוציאל-דמוקרטים הגרמנים ויחסם ליהודים ולישראל 1945–1967.
נפטר ב-8 במאי 2013 בגיל 89, ונקבר בבית עלמין רמת השרון צומת מורשה.
הותיר אחריו אישה, מינה שפיר, ושתי בנות.
הרב שלמה שושן (נולד ב-1959) הוא אב בית הדין בבית הדין הרבני טבריה-צפת.
הקים את ישיבת ההסדר בבית שאן, ושימש כאב בית דין לגיור במחוז צפון.
נולד בישראל בשנת 1959 להורים יוצאי מרוקו.
לאחר מכן למד שבע שנים בישיבת ההסדר כרם ביבנה ובישיבת מרכז הרב והוסמך לרבנות עיר.
בין השנים 1985–1993 למד בכולל לדיינות בפסגות והוסמך לדיינות על ידי הרבנים הראשיים לישראל דאז, הרב מרדכי אליהו והרב אברהם שפירא.
שימש כר"מ בישיבת "אורות הנגב", ר"מ בישיבת בית אל וראש הכולל לדיינות בישיבה, הקים את הגרעין התורני בגבעת זאב ועמד בראש הכולל.
בשנים 1995–2001 כיהן כדיין בבית הדין המיוחד לגיור בירושלים.
בשנים 2001–2003 הרצה באוניברסיטת בר-אילן במחזורים הראשונים של הקורס להכשרת טוענות רבניות היה מיוזמי ודוחפי הרעיון.
בין השנים 2000–2004 היה דיין בבית דין לענייני ממונות בירושלים.
בשנת 2006 עבר עם משפחתו מפסגות לבית שאן והקים בה את ישיבת ההסדר ואת הכולל לרבנות, דיינות ולהכשרת רבני קהילות שמשמשים כמובילי קהילות שונות בעיר.
עם השנים התפתחה הישיבה והקימה מוסדות וענפי פעילות נוספים ומגוונים בעיר בהם מרכז לזוגיות ומשפחה, פרויקט התנדבות בחקלאות בכל רחבי הארץ, פעילות לחיזוק הזהות היהודית והעצמתה בבית שאן, בעמק המעיינות, בבקעת הירדן ובכל האזור כולו – כלל הפעילות מעוגנת תחת עמותת חיבורים בית שאן והעמק.
בערב ראש השנה תשע"ו התמנה הרב שלמה שושן לדיין בבית הדין הרבני, ועתה מכהן כדיין בבית הדין הרבני טבריה-צפת.
בנם הרב שובאל, הוא ר"מ בישיבת ההסדר בבית שאן.
הרב שלמה תווינא (ה'תרט"ז, 1855, בגדאד – כ"ד באלול ה'תרע"ג, 6 בספטמבר 1913, כלכותא) היה תלמיד חכם, סופר, מתרגם, עיתונאי ומדפיס מקהילת יהודי בגדאד בהודו.
עורך השבועון "מגיד מישרים" (כלכותא, 1890-1901), דיין ומו"צ בכלכותא.
כתב, תרגם וערך ספרות יפה בערבית יהודית והוציא לאור עשרות ספרים.
שלמה בן עאבד תווינא נולד בבגדאד בשנת 1855. בילדותו למד בתלמוד תורה ולאחר מכן במדרש בית זלכה, ישיבתו של הרב עבדאללה סומך, שם הצטיין בלימודיו.
עוד בבגדאד הוציא לאור שלושה ספרים העוסקים בנושאי קודש - על פסקי דינים ("כתבינו לחיים") חג הפורים ("איילה שלוחה") וחידושים על ספר בראשית ("נופת צופים").
בשנת 1880 פנה לרב עבדאללה סומך הסוחר יחזקאל יהושע גבאי, מקהילת יהודי בגדאד בבומביי, בבקשה שישלח לעירו תלמיד חכם שיחנך את בניו ובנותיו וישמש כשוחט וחזן.
הרב סומך בחר בתלמידו שלמה תווינא שהיה בן 24 באותה עת ושלחו לבומביי, שם שהה שנתיים.
יהושע ילין, מאנשי היישוב היהודי בירושלים, שנסע בתקופה זאת לביתו של הגביר יחזקאל גבאי במטרה לגייס תרומות, פגש בתווינא ותיאר אותו בחיבה ביומן המסע שלו:
לאחר שנתיים בבומביי עבר לכלכותא ושם התפרנס מעבודה כשוחט, ממכירת חפצי קודש ומלימוד יהדות לבני העשירים, עד שבשנת 1888 רכש בית דפוס בכלכותא.
את בית הדפוס רכש בשביל להדפיס את הספרים הרבים שחיבר, אך במשך הזמן התרכזה עיקר עבודתו בהדפסת השבועון "מגיד מישרים" בערבית יהודית שיצא לאור בעריכתו ברציפות במשך 11 שנה (י"ג בחשוון ה'תר"ן - ט' בתשרי ה'תרס"א).
העיתון הכניס שני חידושים ביחס לעיתונים בערבית יהודית שקדמו לו בקרב קהילת יוצאי בגדאד בהודו; הדגשת בעיותיהם של היהודים בבגדאד וקריאה לקהילה בהודו לסייע להם ומתן במה נרחבת לספרות ותרבות בעיתון.
באשר לחידוש הראשון, כבר במאמר הפותח של העיתון הרב תווינא הצהיר על מטרתו, לפרסם את סבלם של היהודים בעיר מולדתו בגדאד תחת השלטון המוסלמי שם:
תווינא פרסם בעיתון מאמרים רבים העוסקים בצרותיהם של יהודי בגדאד וברדיפות כנגדם, הקוראים להתגייס לסייע להם ואשר מדווחים על פועלם של יהודי הודו למען מטרה זו.
במיוחד הוא עודד את המשפחות העשירות בהודו, ובראשן משפחת ששון וגבאי, לפעול למען אחיהם בבגדאד.
חידושו השני של העיתון, הקדשת מקום רב לספרות יפה, בא לידי ביטוי בכך שמעל דפי "מגיד מישרים" פורסמו סיפורים בהמשכים או סיפורים קצרים רבים פרי עטו של תווינא או תרגומיו מספרות ההשכלה העברית.
למן הגיליון השביעי של העיתון נוסף לו מוסף בשם "מגיד משנה" שהוקדש כל כולו לספרות.
את הסיפורים שהתפרסמו בעיתון בשנה הראשונה והשנייה קיבץ תווינא בשני הכרכים של ספרו "נטעי שעשועים".
העיתון והמאמרים בו היו ככלל בערבית יהודית אך לעיתים פרסם בו תווינא גם סיפורים ומאמרים בעברית.
מלבד נושאים אלו פרסם תווינא מעל דפי מגיד מישרים חדשות ואקטואליה מהעולם, מאמרים מתורגמים מהעיתונות העברית, האנגלית והערבית, מאמרים על הפוליטיקה הפנימית של יהודי הודו, מדור שו"ת בענייני יהדות ועוד.
העיתון דיווח על ידיעות מקהילות יהודיות ברחבי העולם, והקדיש מדורים קבועים מיוחדים לשלוש הקהילות המרכזיות בהודו ("אכבאר [=חדשות] כלכותא", "אכבאר במביי", "אכבאר רנגון") לקהילת יהודי עיראק ("משא בבל") ולקהילה היהודית בארץ ישראל ("אכבאר מארץ ישראל"\"ירושלים הבנויה").
לעיתון היו גם כותבים קבועים מהקהילות היהודיות-בגדאדיות האחרות במזרח הרחוק, מערים כגון הונג קונג וסינגפור.
העיתון היה גם כלי להפצת ידע מודרני; כך למשל פורסם בו תרגום של ספר עיון אנגלי על הרי ההימליה ושל ספר אנגלי על "דתות ההודים, אמונתם, תוצאותיהם ומפלגותיהם".
בנסיבות לא ידועות, בשנת 1901 הפסיק הרב תווינא את פרסום "מגיד מישרים" ומכר את בית הדפוס שלו לעיתונאי סלימאן עזרא, שהוציא לאור לאחר מכן את העיתון "שושנה" שירש את "מגיד מישרים".
הרב תווינא כתב בגיליון הראשון של "שושנה" שבכוונתו להוציא מחדש את "מגיד מישרים" כעיתון עברי, אך לא עלה בידו לעשות זאת.
לבד מפועלו העיתונאי, למן רכישת בית הדפוס חיבר והוציא לאור עשרות ספרים, בעיקר בערבית יהודית עיראקית, חלקם עוסקים בענייני הלכה וקודש וחלקם ספרות יפה.
בין ספריו בנושאי קודש הוא תרגם לערבית יהודית את ספר קהלת, מגילת אסתר, מסכת אבות, מגילת איכה, מגילת רות, ספר תהילים וההגדה של פסח ופרסם את התרגום של כל אחד מספרים אלו ביחד עם פירוש שלהם פרי עטו בעברית בכתב רש"י.
כמו כן כמה מספריו עוסקים בחגי ישראל (פורים, חנוכה) וטעמי המנהגים שלהם, במדרשים, דיני הלכה ועוד.
חיבוריו הרבניים זיכו אותו בכבוד רב.
כאשר בני קהילת כלכותא שלחו שאלות בענייני הלכה לרב יוסף חיים מבגדאד (הבן איש חי) הוא השיב להם: .
בתחום הספרות היפה, פרסם הרב תווינא ספרים רבים, חלק מהספרים היו פרי עטו וליקוטו וחלקם תרגומים מן הספרות העברית החדשה.
בנוסף הרב תווינא פרסם לראשונה קובצי סיפורים של הספרות העממית של יהודי עיראק.
יצירות רבות נוספות, מתורגמות ופרי עטו, הוא פרסם בהמשכים מעל דפי "מגיד מישרים".
ספריו ועיתונו של הרב תווינא הופצו בקהילות היהודיות העיראקיות ברחבי המזרח הרחוק ובקרב יהדות עיראק עצמה וזכו לפופולריות גדולה.
החוקר והאספן דוד סלימאן ששון שפגש את תווינא מעט לפני מותו כתב עליו בהערצה ביומנו וכן בספרו על קהילת יהודי עיראק.
הוא שימר חלק מחיבוריו של תווינא שהיו בכתב יד או בדפוס חלקי.
פרופסור יצחק אבישור שחיבר מונוגרפיה מקיפה על חייו ופועלו של תווינא ותרגם מיצירותיו לעברית, מציין למעלה מ-70 ספרים שחוברו על ידו שלא עלה בידו לפרסמם.
רובם אבדו וחלקם השתמרו בכתב יד.
הרב תווינא נפטר בכלכותא בשנת 1913 בהותירו מאחוריו משפחה גדולה.
מאיר להמן, ספר החלוף : ספור מליצי מימי הדורות האחרונים במה"ע "דער איזראעליט", מתרגם לערבית יהודית: שלמה תווינא, כלכתא: דפוס ש"ע תווינא, 1896, באתר הספרייה הלאומית
יצא במהדורה חדשה, אור יהודה : מרכז מורשת יהדות בבל, תש"פ.
שלמה שַׂשׂ (נולד ב-7 ביוני 1954) הוא קצין צה"ל בדימוס בדרגת תת-אלוף, שירת כטייס קרב בחיל האוויר הישראלי, פיקד על בסיס רמון ועל היחידה לשיתוף פעולה.
שש נולד באזור, למד בבית ספר השבעה ובגימנסיה הריאלית בראשון לציון.
שיחק כדורגל וכדוריד בהפועל אזור.
ב-1972 התגייס לקורס טיס מס' 74 במהלכו פרצה מלחמת יום הכיפורים.
ביולי 1974 החל אימון מתקדם בטייסת העמק על מטוסי סקייהוק, בתום הקורס שובץ לטייסת הנמר המעופף.
לאחר כשנתיים עבר הסבה למטוסי F-4 פנטום בטייסת הפטישים ועבר לטייסת העטלף שם הוכשר כטייס צילום ושירת עד 1980.
הוא היה חבר במשלחת לקליטת מטוסי הF-16 "נץ" לחיל האוויר, והיה שותף להקמת טייסת אבירי הצפון.
התאמן עם עמיתיו לקראת הפצצת הכור העיראקי ושימש כמחליף לטייסי הטייסת שנטלו חלק במבצע עצמו.
באפריל 1981 היה שותף להפלת מיג 21 שנזקף לזכות טייסת אבירי הצפון.
הוא לחם עם הטייסת במלחמת לבנון הראשונה וב-8 ביוני 1982 רשם הפלה של מטוס מיג 23 סורי.
לאחר המלחמה פיקד על מגמת מתקדם קרב בבית הספר לטיסה ומונה למפקד טייסת הנמר המעופף.
ב-1987 מונה למפקד טייסת אבירי הצפון, שבמהלך תקופת פיקודו קלטה באותה עת את מטוסי ה-F-16C/D "ברק".
כמפקד הטייסת השתתף במבצע כחול וחום.
לאחר תקופת לימודים בארצות הברית מונה ב-1990 לראש ענף קרב במחלקת מבצעים שבמטה החיל, ושירת בתפקיד בתקופת מלחמת המפרץ.
ב-1993 מונה לראש מחלקת הדרכה של חיל האוויר ולאחר לימודי תואר שני מונה למפקד בסיס רמון, בתקופה זו הוכשר גם כטייס אפאצ'י AH-64 והשתתף בגיחה מבצעית, כמו כן פיקד על הבסיס במהלך מבצע ענבי זעם.
בתפקידו הבא פיקד על היחידה לשיתוף פעולה.
שש טס במילואים כטייס מבצעי פעיל על F-16, עד גיל 51, והמשיך להדריך טיסה באקדמיה של חה"א עד גיל 58. בד בבד, שרת בבור המבצעי של חה"א עד גיל 62.
לאחר שירותו הצבאי כיהן כראש מינהל הדלק במשרד התשתיות.
שלמה שימש בהתנדבות כיו"ר חברה לפיתוח אדמות ציוני בולגריה בע"מ (חברה התיישבותית).
בין השנים 2012–2020 שימש בהתנדבות כיו"ר חברה ארץ ישראלית ליישוב עולים בע"מ (חל"ץ), חברה שתרמה לפיתוח היישוב "אירוס", וכן שימש כדירקטור בחברה זו, ובמקביל כיו"ר חברה משפחתית פרטית, משרה בה הוא נושא גם כיום.
לקראת הבחירות לרשויות המקומיות ב-2018 הודיע שש, תושב היישוב אירוס, על התמודדותו לתפקיד ראש מועצה אזורית גן רווה.
בבחירות סיים במקום השני אחרי ראש המועצה המכהן שלמה אלימלך.
הוא התמודד לראשות המועצה פעם נוספת בבחירות 2024, אך לא זכה.
שש בוגר קורס פיקוד ומטה של חיל האוויר האמריקני, בעל תואר ראשון במדעי החברה מאוניברסיטת אובורן שבאלבמה, בעל תואר שני במנהל עסקים משלוחת אוניברסיטת בוסטון באוניברסיטת בן-גוריון בנגב, ובעל תואר שני במשפטים מאוניברסיטת בר-אילן.
שש מתנדב בתחומי החינוך במסגרתם העביר למודי העשרה בתחום התעופה לתלמידים יהודים וערבים, ואף דאג להטסתם.
מוביל קבוצות נוער במסגרת האקתון - סטארט אפ, יזמות, בתחומים קהילתיים החשובים לנוער, מרצה לאנשים מאותגרי ראיה ועוד.
שש מדריך טיסה על מטוסים זעירים.
במלחמת "חרבות ברזל" נרתם שש לעזרה בארגון "חברים למשק", ותומך כיום בפעילויות לשקום נפגעי המלחמה בסימולטור טיסה, בקורים של פצועים בטייסות החילוץ ועוד.
בחודש יולי 2025, שש התמנה כיו"ר עמותת יעלים - ראשון לציון (ע"ר), שחזונה הוא העצמת נוער יוצא הקהילה האתיופית.
במסגרת פעילות זו מוענק רישיון טייס פרטי על מטוס זעיר (אז"ם) לנערים ונערות יוצאי הקהילה האתיופית לפני שרותם הצבאי.
הרישיון מוענק מכספי תרומות אותם העמותה מתרימה.
נכון להיום, העמותה העניקה רישיון טייס פרטי ל-24 בוגרים ובוגרות.
נוער איכותי המוצא את דרכו לשרות איכותי בצבא, כמו גם תרומה לחברה באזרחות.
הרב שלמה שמשון קרליץ (ט באב ה'תר"ע, וילנה – י' בתשרי ה'תש"ס, 20 בספטמבר 1999, בני ברק) היה רב, פוסק ותלמיד חכם ליטאי וישראלי, שימש במשך שנים רבות כאב בית דין בבית הדין הרבני בפתח תקווה.
הוא מחבר ספרי השו"ת "עטרת שלמה" ו"משפטי שלמה".
נולד בווילנה לרב מאיר קרליץ ולמרים, בתו של הרב שלמה הכהן זקן רבני וילנה, ומחבר הספרים הנודעים "חשק שלמה" על הש"ס, ושו"ת "בנין שלמה".
בילדותו שהה רבות בביתו של הרב חיים עוזר גרודזנסקי שאביו היה ממקורביו, ואת ראשית לימודיו עשה אצלו ואצל אביו.
למד בישיבה קטנה בעיר הולדתו והתקרב לדודו החזון איש שהתגורר אז בעיר.
לאחר מכן עבר ללמוד בישיבת מיר והתקרב לרב ירוחם ליבוביץ.
כבר בבחרותו מילא לעיתים את מקום אביו בהוראה ופסיקת הלכה בעיירה לכוביץ', בעיתות אשר אביו רב העיירה, שהיה בין היתר מראשי ועד הישיבות בפולין, נעדר בשל מחויבויותיו הציבוריות.
עלה ארצה בסוף שנות ה-30 של המאה ה-20, והמשיך ללמוד בישיבות הארץ-ישראליות.
בארץ ישראל קיים קשרי לימוד עם דודו "החזון איש", רבי אברהם ישעיהו קרליץ, ועם הרב מבריסק, רבי יצחק זאב הלוי סולובייצ'יק, שנמלט אליה בראשית שנות ה-40.
בשנת ת"ש נישא לדבורה לבית ויינר.
מיד לאחר נישואיו, התמנה בהסכמתו והמלצתו של דודו החזון איש, לדיין בבתי הדין הרבניים.
תחילה שימש כדיין ואב בית דין בתל אביב, ומאוחר יותר בפתח תקווה.
במשרה זו נשא למעלה מארבעים שנה.
חבריו להרכב בתחילת דרכו בפתח תקווה, היו הרבנים ראובן כץ ועובדיה יוסף.
בציבוריות הישראלית הכללית הוא זכור כמי שישב ביוני 1969 בראש ההרכב האוסר בפרשת האח והאחות חנוך ומרים לנגר.
הרב שלמה שמשון קרליץ נפטר, לאחר מחלה ממושכת, בליל יום הכיפורים תש"ס.
במוצאי יום הכיפורים קרוב לחצות, הובא למנוחות בבית הקברות של נציבי ישיבת פוניבז' בבני ברק.
לאחר פטירתו הועברה ספרייתו בשלמותה לספריית ישיבת בית מאיר.
אולם הקריאה בו שוכנה הספרייה, נקרא "עטרת שלמה" על שמו.
הרב שלמה שלומיל, מכונה מיינשטרל, היה יהודי אשכנזי שחי בין סוף המאה ה-16 לתחילת המאה ה-17. בשנת שס"ב, 1602, עלה ממוראביה לצפת.
היה חתנו של רבי ישראל סרוג ומחבר איגרות שנאספו בספר "שבחי האר"י".
עלה לארץ ישראל בשנת ה'שס"ב.
הוא יצא מעירו בחוסר כל ונתן גט לאשתו, שלא רצתה לעלות עמו, ואף השאיר נדוניה לבתו שהייתה בת 13. במשך תקופה עבר בקהילות ישראל ברוסיה, פולין, בוהמיה ואשכנז על מנת לאסוף כסף עבור עלייתו לארץ.
בחול המועד סוכות שס"ג הוא הגיע לצפת.
רבי יוסף יוזפא האן נוירלינגן מפרנקפורט קיבל ממנו מספר מסורות וקבען בספרו "יוסף אומץ".
בצפת נשא לאשה את בתו של ישראל סרוג מגורי האר"י מקובל שהגיע מאיטליה והיה בעל ממון.
לדברי אברהם יערי קנה סרוג כתבי יד רבים של האר"י ומשכך יכל ר' שלומיל לעיין בהם.
ע"פ יערי מורו בקבלה של שלומיל היה ר' מסעוד אזולאי מקובל סגי נהור שעלה מפאס שבמרוקו.
בין השנים ה'שס"ז-ה'שס"ט הוא כתב מכתבים נלהבים בשבח הארץ ובשבח האר"י ושאר חכמי צפת, והם משמשים מקור מידע לפרטים אודות העיר צפת וקורותיה בתקופה ההיא.
שלוש מהאיגרות הודפסו בפעם הראשונה בספר תעלומות חכמה ליש"ר מקנדיא (באסיליאה, שפ"ט) ומאז פעמים רבות בספר שבחי האר"י שכתב.
איגרת רביעית פורסמה על ידי הרב פרופ' שמחה אסף בחוברת קובץ על יד.
איגרת נוספת פורסמה על ידי דוד תמר בתרביץ בשנת תשט"ו, בתוך הספר "לחם הפנים" אך לפי מאיר בניהו מדובר בחיבור קדום וייחוסו לשלומיל מופרך.
בתחילת הספר עמק המלך נדפס "מעשה נסים" שהוא למעשה עיבוד איגרות הרב שלומיל.
רבי שלמה שוסטר (כ"ט בחשוון ה'תרס"ח, 6 בנובמבר 1907 - י"ז באדר ה'תשכ"ח, 17 במרץ 1968) היה רב ופוסק הלכה שהתפרסם בשל זכרונו ובקיאותו ובשל התפקיד המכריע שמילא בהתרת עגונות מלחמת העולם השנייה בשנים שלאחר השואה כרבה של לודז' וראש בית הדין הרבני בעיר.
נולד בטרקאי שבמחוז משנה טרקאי בסביבות וילנה, ליטא.
אביו היה הרב יצחק הלוי שוסטר, לימים רבה של סוקולקה, ואמו הייתה בתו של רבי נחום גרינהויז מטרקאי ונכדתו של רבי שלמה הכהן.
גם אביו נחשב בישיבות ליטא לעילוי, אך בנו התפרסם יותר בשל היקף ידיעותיו כבר בגיל צעיר וכונה "העילוי מסוקולקה", לפי האגדה ידע לצטט בלשונם המדויק, רבים מספרי הראשונים מלבד ספרי התלמוד.
בגיל צעיר החל ללמוד אצל הרב שמעון שקאפ בישיבת שער התורה בגרודנה ובשנת 1928 עבר לישיבת מיר.
בפרוץ מלחמת העולם השנייה שהה בווילנה ועמד בראש כולל אברכים שהוקם אז בקלויז הישן ביוזמת הרב חנוך אייגש.
הוגלה לסיביר ושרד שם את שנות המלחמה.
הוא פעל בקרב שארית הפליטה ובשנת ה'תש"ח (1948) התמנה כרבה של לודז' ואב בית הדין הרבני בה.
פעילותו התמקדה בטיפול אינטנסיבי בבעיית עגונות מלחמת העולם השנייה שרבות מהן שהו עדיין באירופה ובפולין בפרט.
לאחר שלוש שנים של עבודה מתמשכת בנושא זה, עלה לישראל בשנת 1951, והתגורר בסמוך לישיבת חברון כנסת ישראל.
הוא נהג ללמוד במהלך כל היום בהיכל הישיבה ולהתנצח בלימוד עם תלמידיה.
סירב להתעסק עוד במשרות רבניות וחי חיי עוני.
ב-1958 היגר לארצות הברית שם פרנסו אותו בצמצום כמה ממעריציו.
הוא נפטר כמעט אלמוני בי"ז באדר ה'תשכ"ח, 17 במרץ 1968. ארונו הובא לקבורה בהר המנוחות בירושלים.
אלמנתו נפטרה בשנת 1997 בניו יורק ובשנותיה האחרונות התגוררה בביתם של הרב שמואל ברנבוים ואשתו.
שלמה זנוויל שְֹרֶבֶּרק (בכתיב יידי: שרעבערק; תשרי תרל"ז, אוקטובר 1876 – י"ט בחשוון תש"ה, 5 בנובמבר 1944) היה מו"ל יידי ועברי יהודי ליטאי בווילנה ובוורשה (מייסד הוצאת ש.
שרעבערק) ולאחר מכן מו"ל עברי בתל אביב (מייסד הוצאת יזרעאל).
נולד בעיר פוסטאב שליד וילנה ועלה לארץ בשנת 1933. בשנת 1900 ייסד הוצאת ספרים בווילנה, ב-1911 היה ממייסדי התאחדות המוציאים לאור "צנטרל" בוורשה.
בנוסף, היה אחד ממייסדי התאחדות המו"לים בישראל וכיהן בתפקיד זה עד סוף חייו.
שלמה זנוויל שרברק נולד בסתיו 1876 (תרל"ז) בעיירה פוסטב שליד וילנה, בפלך וילנה של האימפריה הרוסית, בנם של שכנא בן אליהו נארטר (קראַקענער) וחיה רבקה לבית ראָם (רוֹם).
קיבל חינוך יהודי מסורתי ב"חדר" ובישיבה.
בנעוריו עבר לווילנה, ושם החל בגיל חמש-עשרה לעבוד בבית מסחר לספרים.
הוא נשא לאישה את אנה ונולדו להם ארבעה ילדים: אסתר-אידה, יצחק, אלכסנדר ורעיה.
חלה תפנית בחייו כאשר בשנת 1911 הוא נידון למאסר של חודשיים בעקבות הוצאה לאור של מאמר פוליטי.
שרברק נפטר בתל אביב, י"ט בחשוון תש"ה, 5 בנובמבר 1944 ונקבר בבית הקברות נחלת יצחק.
הוא השאיר אחריו מאמרי זיכרונות על אישים, על סופרים ועל עבודתו בהוצאות ספרים ובהוצאתם.
היה הראשון שהוציא ספר תנ"ך בכרך אחד בהדפסה משובחת ובצורה מהודרת.
שאיפתו הייתה להוציא לאור אנציקלופדיה כללית בעברית, ובשנתיים האחרונות לחייו הוא החל להכין ולרכז את החומר ולארגן מערכת לכל המקצועות והערכים.
העבודה נמשכה לאחר מותו על ידי יורשיו (צאצאיו), מנהלי "הוצאת יזרעאל".
כעשר שנים לאחר מותו של שלמה שְׂרֶבֶּרק, יצא לאור ספר הכולל את זיכרונותיו וכל מעשי חייו: "זכרונות המוציא לאור שלמה שרברק".
ארכיונו האישי, הכולל איגרות שנשלחו אליו, שמור בספרייה הלאומית.
בגיל 15 שלמה החל לעבוד בחנות ספרים, אצל יהודי בר אוריין.
הוא נהג להיפגש בחנות הספרים עם אנשים משכילים ותורניים שהיו מגיעים לווילנה כדי להדפיס את חיבוריהם.
העניין הרב בספרים גרם לשלמה להיות בלתי מסופק ממכירת הספרים כשלעצמה, על כן הוא החל לבצע מהלכים שיווקיים על מנת לגייס לקוחות חדשים מכל קצוות הארץ.
הוא החל לנסוע ברחבי פולין כדי להיפגש עם סופרים ומחברים.
בעקבות אהבתו של שלמה לספרים, הוא החליט לחזור לווילנה ולייסד הוצאת ספרים משלו.
בתחילת הדרך, פעילותו הייתה מצומצמת ונתייחדה להוצאת ספרי לימוד, ועם הזמן ההוצאה הרחיבה את פעילותה.
בשנת 1914 שלמה שרברק היה מו"ל העיתון היידי "דאָס לעבען" בוורשה.
לאחר מכן, בשנת 1925 הקים שרברק יחד עם שותפים את הוצאת הספרים "אחיספר".
המדיניות של הוצאת הספרים "ש.
שרברק" היוותה במועד מאוחר יותר בסיס למדיניותה של הוצאת "צנטרל".
הוצאת "צנטרל" הייתה הוצאה גדולה ודו-לשונית (עברית ויידיש) ששילבה איחוד של הוצאות רבות ומספר מו"לים מוכשרים.
הוצאה זו הייתה קיימת משנת 1911 ועד לשנת 1933. שלמה שרברק היה ממקימי ההוצאה ולקח חלק פעיל בה.
בשנת 1933 עלה שלמה שרברק לארץ ישראל והקים בה את הוצאת הספרים "יזרעאל" אשר המשיכה את הוצאת "ש.
עיקר ספריה של הוצאת "יזרעאל" היה בתחום ספרות הילדים והנוער ובתחום ספרי הלימוד.
הוצאת "יזרעאל" הוציאה לאור ספרי קריאה היסטוריים לבני הנעורים שערכם ההיסטורי והחינוכי היה גדול ורחב.
שלמה שרברק היה ממייסדי התאחדות המו"לים בארץ ישראל ושימש כנשיאה עד סוף ימיו.
מפעל ההוצאה לאור של שלמה שְׂרֶבֶּרק מתייחד בהיותו מראשוני הוצאת הספרים בארץ ישראל (ומבין ההוצאות הראשונות שהוציאו ספרים בעברית בעולם).
כמו כן, הוצאת הספרים מפורסמת בהיותה המדפיסה הראשונה של ספר תנ"ך בכרך אחד, מהדורה שהייתה לה חשיבות רבה.
הוצאת הספרים של שְׂרֶבֶּרק הוציאה לאור בעיקר ספרי לימוד.
החזון החינוכי שעמד מאחורי תפיסתו של שרברק היה הקניית השפה העברית.
שרברק ראה לנגד עיניו את הילדים והנוער כצרכנים פונטנציאליים שיש להרגילם לקרוא בשפה העברית, וכן שם לו למטרה לרבות את מספר הקוראים.
מטרת ההוצאה הייתה לפנות אל הציבור הרחב ולהקנות להם עזרים ויכולות בשפה העברית, ולכן ההוצאה הרבתה להוציא לאור ספרי לימוד.
עם זאת, שרברק ראה לנגד עיניו גם את הפן הכלכלי והחליט להוציא ספרים גם ביידיש, מאחר שקוראי היידיש היו מבוססים יותר מקוראי העברית, זאת על מנת שההוצאה תוכל להמשיך להתקיים.
סמל ההוצאה בימים שנקראה "ש.
שְׂרֶבֶּרק" היה אות שי"ן גדולה ושי"ן נוספת, קטנה יותר, בתוכה ומשתלבת עמה.
שתי אותיות השי"ן מסמלות את ראשי התיבות של שם ההוצאה ושל מייסדה ובעליה- שלמה שרברק.
לאחר שינוי שם ההוצאה לאור, שונה גם הסמל.
הסמל החדש הציג אדם זורע ותחתיו ספר פתוח.
שְׂרֶבֶּרק" מקושרת בקשר הדוק להוצאת הספרים "יזרעאל".
שרברק" היא ההוצאה שנוסדה בווילנה בשנת 1900 והוציאה ספרים בעברית וביידיש.
בשנת 1933, עלה שלמה שְׂרֶבֶּרק, מייסד הוצאת הספרים "שְׂרֶבֶּרק", לישראל ושינה את שם ההוצאה ל"יזרעאל".
שמה המקורי של ההוצאה נגזר משם משפחתו של שלמה שרברק, לכן ההוצאה נקראה "ש.
לאחר העלייה לארץ ביקש שלמה שרברק לעברת את שם ההוצאה, והשם שנבחר הוא "יזרעאל", ככל הנראה על שם עמק יזרעאל שהיה מקום חשוב להתיישבות היהודית בשנים אלו.
לאחר מותו של שלמה שרברק בשנת 1944, חולקה הוצאת הספרים שלו לשתי הוצאות ספרים: בנו אלכסנדר לקח על עצמו את ניהול הוצאת הספרים "יזרעאל".
לאחר מותו, הקימה בתו אידה גם את הוצאת הספרים "שלמה שְׂרֶבֶּרק" הוצאה לאור על שם אביה.
שתי ההוצאות התקיימו בנפרד במשך כשלושים שנה, עד שאוחדו שנית תחת הנהלתו של אלכסנדר יזרעאל (שרברק), אשר בחר לשנות את שם משפחתו ולאמץ לחיקו את שם ההוצאה לאור.
לאחר מותו של אלכסנדר בשנת 1982, המשיכה אלמנתו אדלה יזרעאל בניהול הוצאת הספרים, עד 1988.
שרברק אין קשר מהותי להוצאת "יוסף שְׂרֶבֶּרק" של אחיו הצעיר של שלמה, יוסף שרברק.
הרב שלמה זלמן יוסף כהנא שפירא (נולד בי"ז בטבת ה'תשט"ו, 10 בינואר 1955) הוא רב ודיין דתי-לאומי לשעבר.
שימש כר"מ בישיבת מרכז הרב, כאב"ד בבית הדין הרבני בנתניה, כרב קהילה בפתח תקווה וכדיין בבית הדין הרבני הגדול.
נולד בשנת ה'תשט"ו לרחל ולרב אליעזר שפירא, דיין בבית הדין הרבני הגדול ואחיינו של הרב אברהם אלקנה כהנא שפירא.
למד בישיבה התיכונית חורב ולאחר מכן בישיבת מרכז הרב, שם נודע לתלמיד חריף במיוחד, ונהיה לתלמיד קרוב ומובהק של ראש הישיבה הרב שפירא,
בראשית שנות התשעים של המאה ה-20 התמנה על ידי הרב אברהם אלקנה כהנא שפירא לר"מ בישיבה.
בשלהי שנת ה'תשנ"ז (1997) התמנה לדיין בבית הדין בנתניה, ובשנת ה'תשע"א (2011) מונה לאב בית הדין.
במקביל, כיהן במשך כעשרים שנה כרבה של קהילת "נחלי משה" בפתח תקווה, עד מעברו לירושלים בשנת ה'תש"ף.
בז' בתמוז תשע"ו (12 ביולי 2016) נבחר לדיין בבית הדין הרבני הגדול, תפקיד בו שימש עד לפרישתו על פי החוק בהגיעו לגיל שבעים.
בחירת נציגי הרבנות הראשית לגוף הבוחר את הרבנים הראשיים
לקראת הבחירות לרבנות הראשית לישראל (2024), הגיש מרכז רקמן עתירה לבג"ץ, בה דרש, כי במסגרת מכסת עשרת הרבנים שעל פי חוק ממנים הרבנים הראשיים כנציגיהם בגוף הבוחר לרבנים הראשיים, עליהם לשקול גם מינוי של נשות הלכה.
בג"ץ קיבל את העתירה ופסק בהתאם לעמדה זו, פסיקה המחייבת לשקול מינוי נשות הלכה במסגרת מכסת עשרת הרבנים נציגי הרבנים הראשיים באספה הבוחרת את הרבנים הראשיים הבאים.
מועצת הרבנות הוציאה החלטה שאין למנות נשים לוועדת לבחירת הרבנים.
הרב יעקב רוז'ה שהתמנה למ"מ נשיא מועצת הרבנות הראשית (לאחר שהסתיימה כהונת הרבנים הראשיים המכהנים בטרם נבחרו הרבנים הראשיים הנכנסים), החליט להתפטר מתפקידו כיון שלא רצה לפעול בניגוד להחלטת מועצת הרבנות הראשית שאין מקום למיוני נשים לוועדה.
הרב אליעזר איגרא שהתמנה למ"מ נשיא ביה"ד הגדול הודיע שנמצא בניגוד עניינים בשל כוונתו להתמודד למשרת הרב הראשי.
בשל היותו הדיין הוותיק, הועברה אל הרב שלמה שפירא יחד עם הרב אליעזר שמחה וייס, הסמכות להעביר רשימה של עשרה רבנים שיהוו נציגי הרבנים הראשיים לוועדה.
הרב שפירא העביר רשימה עם עשרת הנציגים וציין במכתבו כי עיין בפסק הדין שקבע כי עליו לשקול מינוי נשות הלכה, וכי לאחר ששקל את כל השיקולים הצריכים לעניין החליט למנות מטעמו עשרה רבנים, ברשימה לא נכללו נשים.
לבסוף בגוף הבוחר לרבנות הראשית לא נכללו באופן חריג נציגי הרבנים הראשיים המכהנים.
בשנת ה'תשפ"ה, עמד בראש הרכב שהטיל צו עיכוב יציאה מהארץ לרב אברהם כץ - דיין מארצות הברית שנתן היתר מאה רבנים לבעל שעיגן את אשתו במשך יותר מעשר שנים, למרות שהבעל לא השליש גט עבור אשתו ללא תנאים, דבר שהוציא אותה בעגינותה.
הודות לצו העיכוב ולגורמים נוספים, תוך שלושה חודשים, הבעל נכנע ונתן לאשתו גט.
פרשה זו זכתה להד ציבורי נרחב, לסיקור עיתונאי וכן להתייחסות של רבי אהרן טייטלבוים האדמו"ר מסאטמר, שהבעל המעגן התגורר בשכונתו.
מעורבותו של הרב שפירא עוררה סערה ומחאה מצד תומכיו וחסידיו של הרב אברהם כץ שעליו הוצא צו עיכוב היציאה מהארץ, והפגנות נערכו מול ביתו של הרב שפירא בשכונת גבעת שאול בירושלים, לקול מחאותיהם של תומכי הרב שפירא מישיבה קטנה מורשה הסמוכה לביתו.
נשוי לדבורה, בתו של הרב יעקב משה סלומון, ראש הישיבה הטכנולוגית בכפר אברהם.
בני הזוג מתגוררים בשכונת גבעת שאול בירושלים, ולהם חמישה ילדים:
בתו צופה נשואה לרב אודי נכטשטרן, ר"מ בישיבת מרכז הרב, נכדו של הרב יעקב מן רקובסקי.
בתו נשואה לרב יעקב שפונגין, אשר נבחר לכהן כדיין בבתי הדין הרבנים.
כמה מפסיקותיו של הרב שפירא צוטטו בעיתונות המקוונת, הם אבני יסוד בפסקי בתי הדין:
התיר שימוש במידע שהושג מחיטוט של האישה במחשב האישי של הבעל ובטלפון הנייד שלו, כראיה על האשם בגירושין.
בעל שחי עם אישה אחרת אינו יכול לדרוש שלום בית.
בירור יהדות במהלך תיק גירושין - בבירור שנעשה תוך כדי תביעת גירושין קבע הרב כי אינו יכול לאשר את יהדות האישה, ומכאן שנישואיה לבעלה היהודי נעשו ללא סמכות, כך שאין צורך בגירושים או בהתרת הנישואים בבית המשפט לענייני משפחה, ושניהם יוגדרו עתה "רווקה" ו"רווק".
בית הדין הוציא תעודת גירושים שבה נכתב כי האישה אינה רשאית להינשא ליהודי אחר כל עוד לא תוכח יהדותה.
התעללות נפשית היא עילה לחיוב בגט - הרב: .
לימוד תורה אינו דוחה את החיוב לעבוד לפרנסת המשפחה - במקרה בו בעל בא לבית הדין לאחר שעזב את הבית והגיש תביעה לגירושין, וטענתו הייתה שאישה צריכה לעבוד ולאפשר לבעלה ללמוד תורה.
הרב שפירא דחה את טענותיו וקבע שעל הבעל לפרנס את אשתו, ולכן הבעל מחויב במזונות בתו, ובמיוחד כשמדובר בתינוקת בת מספר חודשים.
כמו כן, קבע שהבעל חייב לזון ולפרנס את אשתו, כפי שהתחייב בכתובה, על אף הפירוד.
הרב הוסיף שבמשפחות של אברכים נשים עובדות כדי לאפשר לבעליהן לעסוק בתורה אך רק בהסכמת האישה ומתוך רצון הדדי של בני הזוג, ולא כחובה משפטית.
חישוב סכום הכתובה - זוג שנישא בצרפת ובכתובה נכתב כי דמי הכתובה יהיו 'מאה ליטרין כסף צרוף' על פי נוסח הכתובות העתיק הנהוג במערב אירופה.
בפסק הדין ערך הרב תחקיר היסטורי על המטבעות האירופיים לאורך הדורות, כדי להכריע לאיזה סכום הכוונה בכתובת "מאה ליטרין".
אגב כך הוא הסיק ששיעור הכתובה מדאורייתא (200 זוז) הוא פחות ממה שהיה מקובל קודם לכן, וגם ברר את הסכום שיש לגבות בכתובה שכתוב בה "מאתים זקוקין" (כנהוג אצל יוצאי אשכנז בארץ).
הצמדת כתובה למדד - בפסק דין ארוך, פסק הרב שאין מניעה להצמיד את דמי הכתובה אף למדד המחירים לצרכן, אלא שכשלא נכתבה ההצמדה בפירוש, החיוב אינו צמוד.
כפיית גט במקרה של תלונות סרק - הרב שפירא פסק במקרה בו אישה סירבה לגט על אף מערכת יחסים מדורדרת, ובנוסף הגישה נגד הבעל תלונות שוא במשטרה לצורך "רצח אופי", כי התנהגות האישה כלפי בעלה היא אלימות לכל דבר ולכן האישה חויבה להתגרש.
הורות משותפת בהיעדר הסכמה של ההורים מתחת לגיל 6 - באחד מפסקי דינו האחרונים לפני צאתו לפנסיה, הרב שפירא דחה בדעת רוב ערעור של אם אשר ערערה נגד זמני שהות שוויוניים במקרה של ילד מתחת לגיל 6, וזאת בהתאם לחוק "חזקת הגיל הרך".
בפסק דינו כתב כי לא ניתן להתעלם מהמציאות השוררת כיום, לפיה האבות הרבה יותר מעורבים בחיי ילדיהם, וכי לא בהכרח מדובר בסתירה של "חזקת הגיל הרך".
זכר יצחק - ספרו של רבי איצל'ה מפוניבז' שמהדורתו החדשה יצאה לאור בהוצאת מכון ירושלים בעריכת הרב שלמה שפירא.
חיבר מאות פסקי דין ומאמרים שחלקם התפרסמו בכתב העת 'שורת הדין' .
אילן יוחסין של משפחת אשתו
שלמה שונפלד (באנגלית Solomon Schonfeld; 21 בפברואר 1912, לונדון, הממלכה המאוחדת - 6 בפברואר 1984, לונדון, הממלכה המאוחדת) היה רב באנגליה.
היה שותף להצלת מאות ילדים ממזרח אירופה בשנות השואה.
שלמה שונפלד נולד בלונדון בשנת 1912. למד בישיבת סלובודקה שבליטא ובישיבת ניטרה שבסלובקיה, שבה התיידד עם הרב מיכאל דב
בגיל 22 מונה במקום אביו לרב קהילת 'עדת ישראל' שבשכונת סטמפורד היל שבלונדון, והיה גם למנהל בית-הספר התיכון היהודי הראשון בלונדון ולראש הרבנים של איחוד הקהילות האורתודוקסיות.
כמייסד "מועצת החירום של הרב הראשי בבריטניה" מהדמויות הדומיננטיות בתחום ההצלה ומבצע ה"קינדרטרנספורט".
במרוצת שנת 1938 שיתף פעולה עם ניקולס וינטון וקלט דרך בית הספר היהודי 'שפורד' בלונדון ילדים יהודים מארצות הרייך, והתמודד עם תופעת הפליטות והבעיות שהיו כרוכות בה.
בין הילדים הפליטים, היה הגאב"ד יצחק טוביה וייס.
ע"פ ההיסטוריון נורמן לברכט (גאונות וחרדה, עמ' 353) היה אחראי שונפלד להצלתם של למעלה מ-10,000 נפשות במהלך השואה.
"לימים, כשילדיו מבקשים ממנו לספר על הרפתקאותיו, מעדיף הרב ד"ר סלומון שונפלד להחליף נושא.
"אלוקים הטיל עלי את המשימות האלה", הוא אומר, "ולא ארצה לזקוף לזכותי את מה שהוא עשה, שמא לא יבקש ממני שוב".
ב-1 בספטמבר 1939, עם פרוץ מלחמת העולם השנייה, פונה בית הספר ל"שפורד" - אזור כפרי במרכז בריטניה, כאמצעי התגוננות מפני ההפצצות הצפויות.
הרב שלמה שלם בן חיים יחיאל כהן (בכתב לטיני: Solomon Salem; 1705, אדירנה, האימפריה העות'מאנית – 1781, אמסטרדם, הולנד) היה הרב הראשי של יהודי וידין, יהודי סופיה, יהודי בלגרד והקהילה הפורטוגזית של אמסטרדם.
שלמה בן יחיאל שלם נולד באדירנה, שם למד אצל הרב אליעזר נחום ואצל הרב רפאל יעקב אברהם גירון.
כיהן כרב הראשי של יהודי וידין וב-1740 נתמנה לרב הראשי של יהודי סופיה לאחר פטירתו של קודמו הרב דניאל דוד אשטרוג.
ב-1752 הגיע הרב שלם לבלגרד לצורך מנוחת החלמה.
בעת הגעתו הייתה הקהילה ללא רב ראשי לאחר עזיבתו של הרב נתן גינצבורג.
פרנסי הקהילה ונכבדיה פנו אל הרב שלם בבקשה שיכהן כרב הראשי.
הרב נאות בתנאי שיוכל לצאת מבלגרד לערים שונות לצורך הדפסה ופרסום חיבוריו.
לאחר מינויו השיא את בתו לדוד בנו של ראש הקהל דוד רוּסוֹ.
הרב שלם נעדר מבלגרד לתקופות ממושכות ולא התפנה לטפל בענייני הקהילה.
ב-1761 התיישב באמסטרדם ומונה לרב הקהילה הפורטוגזית.
הרב שלם סירב לוותר על תואר הרב הראשי של בלגרד, והמשיך לקבל משכורת מהקהילה, אף על פי שלא שב לבלגרד.
הרב דוד פארדו התמנה לממלא מקום הרב הראשי של בלגרד, אך עזב לסרייבו, מאחר שלא ניתן היה למנותו לרב הראשי כל עוד הרב שלמה שלם היה בחיים.
במהלך תקופת כהונתו של הרב שלם באמסטרדם התפרסמו כתביו "שונה הלכות" ו"לב שלם".
בשנת תקל"ח החיד"א שהה בקהילת אמסטרדם, ובחיבורו מעגל טוב מתאר שיחות שניהל עם הרב שלם, וכותב תמצית של חמישה דרושים ששמע ממנו.
הרב שלמה בן יחיאל שלם הלך לעולמו באמסטרדם ב-1781 והוא בן 76.
דברי שלמה (פרנקפורט התקי"ג) – דרשות על התורה
שונה הלכות (אמסטרדם התקכ"ב) פלפול חריף על ספר הלכות גדולות
לב שלם (אמסטרדם תקל"ג) – פירוש על ספר משנה תורה לרמב"ם.
נחמד למראה – חיבור זה לא הגיע לידינו.
קיומו נודע מאזכוריו מספר פעמים בספרו 'דברי שלמה'.
יש המשערים שהוא אחד מן הכתבים שנשרפו לרב שלם בשריפה כפי שכתב בהקדמת ספרו 'לב שלם'.
שלמה מאייר (מרקוס) שילר-סינשי (בהונגרית: Solomon Mayer (Marcus) Schiller-Szinessy; 23 בדצמבר 1820 – 11 במרץ 1890) היה רב וחוקר ממוצא יהודי-הונגרי שכיהן כמרצה לספרות חז"ל וספרות רבנית באוניברסיטת קיימברידג'.
נולד באובודה ולמד פילוסופיה ומתמטיקה באוניברסיטת ינה, יחד עם לימודי רבנות.
היה היהודי הראשון שצורף לסגל האקדמי של הקולג' הלותרני באפריס (פרשוב).
היה בין היהודים המעטים שהשתתפו באופן פעיל במהפכת 1848 נגד האימפריה האוסטרית (כחלק מהלך רוח לאומי זה הוסיף את שם-המשפחה ההונגרי Szinessy לשם משפחתו).
במסגרת זו היה מעורב בפיצוץ גשר בסגד לצורך עיכוב התקדמות הצבא האוסטרי.
משהמהפכה נכשלה נמלט שילר-סינשי לבריטניה, דרך אירלנד.
ב-1856 מונה לרב הקהילה החדשה במנצ'סטר (הטרמה של קהילה רפורמית).
ב-1863 נשא את ג'ורג'ינה אלינור הרברט, נוצרייה אוניטרית שהתגיירה.
באותה שנה עבר לקייברידג' על מנת להתפרנס ממתן שיעורים פרטיים בעברית.
ב-1866 מונה למרצה לספרות תלמודית ורבנית באוניברסיטה, לאחר חילוקי דעות בקרב סנאט האוניברסיטה וברוב דחוק.
ב-1871 הועבר בפרלמנט הבריטי חוק שביטל את "מבחן הדת" (Test Act) במינויים אקדמיים.
חוק זה אפשר את קבלתו של שילר-סנשי כחבר סגל מלא במשרת מרצה.
ב-1875 קיבל מעמד של פרופסור חבר לספרות תלמודית.
ב-1877 זכה בתואר מאסטר, היהודי הראשון שקיבל תואר זה בקיימברידג' באופן רשמי.
סביבו התגבשה אסכולה של הבראיסטים (נוצרים חובבי עברית), בהם צ'ארלס טיילור, ג'ון פרון , בישוף ווסטרשייר ועוד.
במקביל ניהל התנצחויות חריפות עם עמיתיו שלמה זלמן שכטר ואברהם נויבאואר.
במקביל למשרת המרצה האקדמי שלו, הועסק כביבליוגרף ומקטלג כתבי היד העבריים בספריית אוניברסיטת קיימברידג'.
ב-1876 פרסם את הרשימה הראשונה ובה תיאור מפורט של 72 כתבי יד עבריים.
עד מותו תיאר כשני שלישים מהאוסף שכלל 800 פריטים.
עם מותו כלל הקטלוג שלו שישה כרכים בכתב יד.
על אף ההכרה במעמדו האקדמי, לא יכול היה שילר-סינשי להתקדם למעמד הפרופסור בקתדרה לעברית (Professor Regius), עקב העובדה שנושא משרה זו כיהן אוטומטית כעוזר בישוף (קאנון) בקתדרלת אילי.
רק ב-1927 בוטלה הזיקה בין שתי המשרות.
ב-1882 הותר לו לתפקד כפרופסור לעברית על תנאי, אולם גם אז שולם שכרו עבור משרה זו ישירות על ידי צ'ארלס טיילור ולא מקופת האוניברסיטה.
נפטר ב-11 במרץ 1890 ונקבר בבית הקברות היהודי באיפסוויץ'.
הרב שלמה יוסף שלזינגר הוא דיין וראש ישיבת קול תורה בירושלים, בנו של הרב משה יהודה שלזינגר.
נולד בירושלים לרבי משה יהודה ולהלינה (חיה).
בילדותו למד בתלמוד תורה המסורה ולאחר מכן למד בישיבת קול תורה.
לאחר כמה שנים עבר ללמוד בישיבת פוניבז' בבני ברק, ולאחר מכן בישיבת מעלות התורה אצל הרב שמואל אוירבך.
לאחר שנות לימודיו בכולל נתמנה לדיין בבית דינו של רבי נפתלי נוסבוים, וכיהן בתפקיד זה במשך כמה שנים.
בשנת תשע"ז מינה אותו אביו לעמוד לצידו בראשות ישיבת קול תורה, ומאז הוא ראש הישיבה הרשמי.
הרב שלזינגר מסר בעבר שעורים יומיים בעיון לבני שעור א' ושיעור כללי פעם בשבועיים.
החל משנת תשפ"ב מוסר הרב שלזינגר שיעור בכל חורף לבני שיעור ג'.
בנוסף לתפקידו כראש ישיבה, מכהן הרב שלזינגר כדיין בבית הדין לערעורים של בית הדין לממונות, בראשות הרב שלמה משה עמאר, רבה של ירושלים.
הרב שלזינגר הוא חבר בבית דין של לשכת הפוסקים.
נישא לנחמה בת הרב עוזר גורביץ - מראשי ישיבת גייטסהד ובנו של הרב אריה זאב גורביץ.
שלמה צבי שטרנברג (נהגה: סטרנברג; באנגלית: Shlomo Zvi Sternberg; 20 בנובמבר 1936 – 23 באוגוסט 2024) היה מתמטיקאי יהודי-אמריקאי.
נודע בעבודותיו בגאומטריה, בעיקר בתאוריית לי וגאומטריה סימפלקטית .
ב-1955 השלים את הדוקטורט שלו באוניברסיטת ג'ונס הופקינס בהנחיית אורל וינטנר .
הוא המשיך לפוסט-דוקטורט באוניברסיטת ניו יורק (1956–1957) ואוניברסיטת שיקגו (1957–1959) אז הצטרף למחלקה למתמטיקה באוניברסיטת הרווארד שבה שימש כמרצה עד 2017, מאז היה פרופסור אמריטוס במוסד זה.
שטרנברג היה מתמיטקאי עטור תארים, חבר האקדמיה האמריקאית לאמנויות ולמדעים מאז 1969, חבר האקדמיה הלאומית למדעים של ארצות הברית מאז 1986.
שטרנברג היה יהודי אורתודוקסי ורב.
הרב הרשל שכטר מישיבה יוניברסיטי תיאר אותו כ"גאון גדול ב'לימוד' ובמתמטיקה".
הוא העביר שיעור שבועי בתלמוד והלכה לסטודנטים באוניברסיטת הארוורד ולציבור היהודי באזור קמברידג'.
בנוסף, העביר שיעורים שבועיים בביתו בברוקליין.
שיעוריו, שהעביר במשך עשורים רבים, הקיפו תחומים רחבים בהלכה, תוך התייחסות גם לרקע ההיסטורי והמדעי אשר נגע לנושאים שנדונו.
שלמה שרביט הזהב (1350~–1418) היה משורר ופייטן בן יהדות יוון, שפיוטיו שולבו בעיקר בנוסח רומניא.
לאחר שסלוניקי נכבשה על ידי העותמאנים, הוא היגר לאפסוס שבאסיה הקטנה, שהייתה דרומית לאיזמיר.
שלמה היה פייטן, ומשורר, והרבה לעסוק גם באסטרונומיה.
מקור שמו אינו ברור, משה שטיינשניידר כתב כי מקור השם הוא תרגום שמו מיוונית.
לדעת יצחק מיזליש מקור השם הוא שמו של מלומד יווני שתרגום שמו הוא שרביט הזהב, ורבי שלמה שתרגם את אחד מכתביו, כונה כך על שמו.
צבי גרץ כתב עליו: .
כתב פיוטים רבים, שחלקם נקלטו בנוסח רומניא, שהיה נפוץ בקהילות הבלקן עד בואם של מגורשי ספרד שהפיצו את נוסח הספרדים, ונדפסו במחזורים של מנהג זה.
הוא נזכר בספרי פרשנים בני דורו, כגון בספרו של רבי אליהו מזרחי - הרא"ם.
יש ששיערו שהיה לו בן בשם רבי ישראל שרביט הזהב.
חיבר מספר חיבורים, אך רובם נשארו בכתב יד:
חשק שלמה - חיבור בענייני דקדוק
פירוש 'לספר השם' מאת רבי אברהם אבן עזרא - בראש הפירוש כתב שיר, בו הוא מספר שגלה ממקומו לעיר 'אפישו' שבארץ יון, בשנת האספו (ה'קמ"ו, 1387)
תרגום אגרת האצטרולב שחיבר תלמי - תרגם מיונית לעברית, את הספר שעוסק בחכמת התכונה, כשהוא מצרף לספר לוחות אסטרונומיים שונים.
החיבור כולל פירוש בעל 12 פרקים, כשהפרק הראשון מסכם את כלל השנים בהם יחולו ליקויי לבנה וחמה.
אחד מפיוטיו שהתפרסמו הוא 'פיוט ויכוח', לשבת חנוכה, בשם 'שבת וחנוכה נפגשו', שבו שבת וחנוכה מתווכחים מי מהם חשוב יותר.
הפיוט נקלט במחזור רומניא בתור פיוט "מי כמוך" לשבת חנוכה, ונדפס במחזור רומניא בוונציה בשנת ר"פ (1520).
כמו כן הודפס הפיוט, יחד עם פיוטים נוספים שלו, בספר "ליקוטי קדמונים" בהוצאת "אחיאסף" (1893).
הפיוט זכה לפירוש מקיף מאת דוד כהנא.
הפיוט נזכר גם בספר "אנתולוגיה של פיוטי יוון והבלקנים" שחיבר י"ל וינברגר בתוספת ביאורים.
בסוף השיר אקרוסטיכון של שמו 'אני שלמה שרביט הזהב'.
הפיוט נכתב כהשלמה לשיר שכתב רבי אברהם אבן עזרא "שבת ומועד נגשו", אך מאחר שבפיוט זה השמיט אבן עזרא את הוויכוח בין חנוכה לשבת, כתב רבי שלמה את הפיוט בו שבת וחנוכה מתווכחים מי מהם חשוב יותר.
פיוט נוסף לחנוכה של רבי שלמה כולל את סיפור נס חנוכה ודיני חנוכה, אף פיוט זה נדפס במחזור רומניא.
'מריבה נהייתה', (גם 'אותיות מריבות זו עם זו'), הוא קטע שירה ארוך יחסית, שנכתב על ידי רבי שלמה.
לאורך השיר, כל אות מראה את מעלתה על פני האות שקדמה לו, ועל פני האות שלאחריה.
משיר זה ניכרת שליטתו של רבי שלמה בלשון הקודש.
אמנם יש שמייחסים את השיר לרבי שלמה בן מזל טוב.
רבי יצחק עונקינירה חיבר ספר בשם 'איומה כנגדלות', שתוכנו הוא שיר אותיות בסגנון שירו של רבי שלמה.
בהקדמתו הוא כותב כי התבקש מרבי אברהם אבן עזרא לכתוב שיר דומה לשיר שכתב בעצמו על האותיות, והוא אכן נענה לכך וכתב שיר, יחד עם פירוש ארוך לכל השיר.
לא ידוע כיום על שיר אותיות המיוחס לאבן עזרא, ויש ששיערו כי כוונתו הייתה לשירו של רבי שלמה, שהוא בטעות יחסו לאבן עזרא.
בן יהודה במילונו ציטט לעיתים ביטויים מהשיר 'מריבה נהייתה', להדגמת מילים ושימושי לשון.
כאמור חיבר פיוטים שונים, ביניהם:
יש ישות אמת - לעשרת ימי תשובה
תהלתך אין לה תחילה - פיוט הקדמה לפיוט גם היום ידעתי לרס"ג.
שדי הזכרתני - פיוט העוסק במזלות השמים - נאמר בתחנון למנחה של יום כיפור
שער שפתיך ראיתיהו - רשות לחזן
מי כמוך שמים כוננת בתבונה
כאמור, יש המשערים כי היה לו בן בשם רבי ישראל שרביט הזהב.
צאצא נוסף הוא רבי שמריה שרביט הזהב, למד בסלוניקי, והיה מקורב למהרשד"ם.
שלמה שמיר (נולד בשם שלמה שווירץ; יליד 1937) הוא עיתונאי וסופר ישראלי הפועל מארצות הברית.
שימש כתב ופרשן לענייני חוץ בעיתון "הארץ" בניו יורק במשך כשלושים וחמש שנים, ובמקביל היה בעל טור בשבועון היהודי בשפת היידיש "אלגעמיינער זשורנאל".
מאז 2014 הוא בעל טור דעה בעיתון "מעריב השבוע", המתפרסם גם באתר "מעריב אונליין".
שלמה שמיר נולד בשם שלמה שווירץ בתל אביב, למשפחה של חסידי גור, שעלתה מפולין לארץ ישראל לפני מלחמת העולם השנייה.
אמו הייתה בת אחיו של הרב יהודה אריה ליב אלתר (ה"שפת אמת").
אביו יעקב מרדכי שוירץ, הקים את בית המדרש הראשון של גור בתל אביב.
שמיר למד בישיבה של חסידות גור, אולם עזב והתגייס לצה"ל.
לאחר השירות הצבאי החל לעבוד ככתב "הארץ" בניו יורק, התחתן שם ונשאר לגור בעיר.
עם הקמת השבועון "אלגעמיינער זשורנאל" בשנת 1972 החל לכתוב בו במקביל טור שבועי ביידיש.
עבור "הארץ" עסק שמיר בסיקור ביקורים של ראשי ממשלה, פעילות דיפלומטית ישראלית כולל במסגרת ארגון האומות המאוחדות ויהדות ארצות הברית.
בשנת 2012 עזב את "הארץ", בהמשך החל לכתוב עבור "מעריב השבוע".
בשנת 2022 פרסם את הספר "הדעה והבינה", המסביר את המשמעויות של מצוות וחגים על פי תורת החסידות.
בתו של שמיר, איה, נשואה לראש המוסד לשעבר יוסי כהן.
שלמנאסר השלישי היה מלך האימפריה האשורית החדשה בשנים 858 עד 824 לפנה"ס.
שלמנאסר השלישי היה בנו של אשורנצירפל השני ואביו של שמשי-אדד החמישי.
שמו מורכב משם האל שֻלְמָנֻ (Sulmanu) והמילה אָסַרֶדוּ (Asaredu) שפירושה: הראשון במעלה.
הממלכה שירש שלמנאסר מאביו השתרעה על השטח שמנהר החבור במערב עד הרי כורדיסטן והזגרוס במזרח, ומהחידקל העליון בצפון עד בבל בדרום.
רוב הממלכות הסמוכות היו משועבדות (וסאליות) לאשור.
שלמנאסר הרחיב את העיר אימגור-אנליל שבנה אביו אשורצירפל במרחק יום הליכה מן הבירה האשורית כלח.
באתר הארכאולוגי של העיר נמצאו זוג שערים הנקראים "שערי בלאוואת" שהיו עשויים במקורם מעץ ארז, ועליהם רצועות מתכת מברונזה המתארות סצנות ממסעות המלחמה של המלך, וכתובת מלכותית המתארת את הישגיו בתשע שנות מלכותו הראשונות.
בעת עליית שלמנאסר לשלטון הקיפה ממלכתו כמעט את כל המרחב הצפוני שבין החידקל והפרת (הג'זירה של ימינו), ובשנותיו הראשונות הוא הכניע את ממלכת בית עדן הארמית, והשלים את ההשתלטות על מרחב זה.
ההתעניינות הצבאית האשורית החלה לחרוג אז אל מעבר למה שנתפס כארץ אשור הרחבה.
במהלך השליש הראשון של מלכותו היה שלמנאסר עסוק בעיקר בחזית המערבית ההולכת ומתרחקת אל עבר מרכז סוריה והים התיכון, ובמידה פחותה גם בחזית הצפונית.
בכל שנה כמעט הוא יצא עם צבאו באחד מן הכיוונים הללו או אף בשניהם.
כאשר עלה שלמנאסר על כס המלכות באשור הוא ירש מאבותיו מצב ארוך-שנים של שלום עם בבל, מצב שאפשר לשתי הממלכות להמשיך להתאושש מן המשבר הממושך שפקד את האזור במאות השנים שקדמו, ואף לשגשג ולהרחיב את מרחב ההשפעה שלהן בכיוונים אחרים.
שלום זה נוסד בתחילת המאה התשיעית בידי הסבא-רבא של שלמנאסר אדד-ניררי השני (911 - 891 לפסה"נ), בהסכם ובנישואין בין משפחות המלוכה, ונמשך ככל הנראה בלא תוקף רשמי גם בימיו של אביו, אשורנצירפל ב' (883 - 859 לפנה"ס).
שלמנאסר, בתורו, חידש את ההסכם הרשמי עם נבו-אפלה-אידינה, המלך הבבלי הזקן.
זאת, בהתאם למה שנראה כאילו הוא העניין הברור של כל אחד משני הצדדים: השאיפה של נבו-אפלה-אידינה להשאיר ליורשו ממלכה יציבה, מחד, והשאיפה של שלמנאסר להרחיב את שטח שלטונו לצפון ובעיקר הרחק למערב, מאידך.
במספר המסעות שערך שלמנאסר השלישי ובהיקפם הוא עלה על אביו אשורנצירפל השני.
הוא פשט על ארצות חדשות, צר על ערים חדשות, והתעמת עם אויבים חדשים.
אך האויבים נגדם נלחם שלמנאסר היו חזקים הרבה יותר מאשר הארמים של אזור הג'זירה והשבטים הקטנים של כורדיסטן העיראקית נגדם נלחם אביו, ולפיכך לצד ניצחונותיו נחל שלמנאסר גם כישלונות.
בשנת 858 לפנה"ס יצא שלמנאסר למסע כיבוש במערב, נתקל בברית מלכי סוריה וחזר על עקבותיו.
גם מאמציו החוזרים של שלמנאסר להשתלט על סוריה נחלו כישלון דומה.
השליטים הנאו-חיתיים והארמיים, שהופתעו בלתי מוכנים על ידי אשורנצירפל השני, אביו, התכוננו מאז לקראת העימות הבא עם האשורים, וההשפעה המיידית שהייתה למסע של אשורנצירפל עליהם הייתה התאחדות נגד אשור.
לשלמנאסר נדרשו שלושה מסעות כדי לחסל את ממלכת בית-עדן (בשנים 857 - 855 לפנה"ס) ולהקים ראש גשר על נהר הפרת, משום שממלכה זו חסמה את דרכה של אשור למערב.
ב-856 לפנה"ס נכבשה תיל ברסיפ (כיום תל אחמר), עיר הבירה של בית-עדן, ואוכלסה במתיישבים אשוריים ושמה שונה לכר-שלמנאשארד.
על ראש הגבעה המשקיפה על הפרת נבנה ארמון ששימש כבסיס לפעולות בחזית המערבית.
בהמשך המסעות לפנים סוריה, אם היה זה בכיוון קיליקיה או בכיוון דמשק, שלמנאסר נתקל בקואליציות של השליטים המקומיים.
ב-853 לפנה"ס יצא שלמנאסר לסוריה התיכונה, וכנגדו התייצבה קואליציה של תריסר "מלכי חוף הים" שבראשם מלך חמת ומלך ארם דמשק (אדד-אידרי, הוא בן הדד השני המקראי).
קואליציה זו, בה נטל חלק גם אחאב מלך ישראל, הציבה כנגד האשורים חיל שמנה 62,900 רגלים, 1,900 פרשים, 3,900 מרכבות ו-1,000 גמלים שנשלחו על ידי גינדיבו מערב.
הקרב התנהל בקרקר שעל האורונטס, לא הרחק מחמת.
ואלו דברי הכתובת במונולית מכורח על תוצאות קרב זה:
למרות התפארותו של שלמנאסר שהרג 14,000 מלוחמי הקואליציה, הרי הוא לא הצליח להכניע לא את חמת ולא את דמשק, ואף נאלץ להילחם בממלכות הסוריות שהיו כפופות לאשור וניסו להיחלץ ממנה.
במשך כשתים-עשרה שנה נהדף הצבא האשורי ושלמנאסר לא הצליח לעבור את ממלכת חמת דרומה.
במהלך התקופה הזאת הוא עשה מאמץ לייצב את גבולו הדרומי וערך מסעות לבבל שבהם הוא ייצב את השלטון המקומי, תקף אויבים שלו וערך פעילות דתית בערי הקודש.
ב-841 לפנה"ס הצליח שלמנאסר יותר, וזאת מאחר שעקב המהפכות בדמשק (חזאל החליף בשלטון את אדד-אידרי) ובישראל (מרד יהוא), התפרקה הקואליציה ושלמנאסר יכול היה לצאת ישירות נגד דמשק.
וזהו התיאור של מסע זה באנלים של שלמנאסר:
במהדורת אנלים אחרת של שלמנאסר נוספו הפרטים הבאים:
בשולי האובליסק השחור, שם מוצגת תמונתו של יהוא מלך ישראל כשהוא כורע לרגלי שלמנאסר השלישי, נמצאת הכתובת הבאה המפרשת את התמונה:
מלך דמשק הובס בקרב שהתנהל באזור הר החרמון (שניר), אך הוא עצמו נסוג לדמשק והסתגר בתוך חומות העיר.
מאמץ נוסף שנערך ב-838 לכבוש את דמשק נכשל, ושלמנאסר לא חזר יותר לסוריה.
ב-839 ערך שלמנאסר מסע נגד ממלכת קוה בקיליקיה ובין השנים 833–837 יצא לארבעה מסעות באנטוליה והגיע עד לממלכת תַּבַּל (במקרא: תובל) ברכסי הטאורוס, המסע נערך ממניעים כלכליים.
בסיכום תקופת מלכותו מתקבל הרושם של משימה שלא הושלמה, של מאמץ ענק עם תוצאות קטנות מאוד.
כך למשל, בצפון הרחיק שלמנאסר מעבר לימת ואן ("הים של נאירי") וחדר לטריטוריה של אוררטו, ממלכה שנוצרה זה לא מכבר בלב ההרים הגבוהים של ארמניה.
אך למרות ההתפארות האשורית בהצלחה באזור זה, המציאות הייתה שונה, ובמרוצת המאה הבאה עתידה הייתה אוררטו (אררט) להיהפך ליריבתה ומתחרתה העיקרית של אשור; שלמנאסר הצליח להחריב את העיר אַרזַשכֻּן, בירתה של אררט, אך מאוחר יותר היא הצליחה להשיב לו מלחמה.
במזרח הגיעו האשורים לכלל מגע עם המדיים והפרסים, שישבו אז סביב אגם אורמיה.
אך ההתנגשות שם הייתה קצרה וללא תוצאות שנשתמרו לזמן רב.
המדיים והפרסים נותרו חופשיים לחזק ולבצר את מעמדם באיראן, ובסופו של דבר הם שהנחיתו את מכת המוות על ממלכת אשור.
שלמנאסר כבש את בבל והפך אותה למדינה וסלית.
כתובת של המלך מופיעה על גבי סלע במנהרת החידקל שבטורקיה.
בנו של אַדַד-נִירָרִי הראשון, שלמנאסר המשיך את מסע הכיבושים של אביו והרחיב את גבולות אשור לצפון ולמזרח.
עם מות אביו, אדד ניררי הראשון, נתמנה שלמנאסר הראשון למלך אשור.
מאז ימיו של אבי סבו-רבו, אשור-אבליט הראשון, נמצאה אשור במגמה בלתי פוסקת של התרחבות בכוח הזרוע ושלמנאסר פנה אף הוא לדרך זו ולכיבוש עמים זרים.
חלק ממערכותיו הופנו כנגד הארמים בצפון מסופוטמיה, ולאחר מספר קרבות מוצלחים, סיפח לממלכתו חלקים מקליקיה, כמו כן הקים מושבות מסחריות באזור.
בהתאם לכתביו, שנתגלו בארמונו באשור, בשנתו הראשונה כבש שמונה מדינות בצפון-מערב, והפיל את מבצר ארינו.
לאחר מכן הביס את החתים, שבטי האכלמו, ומלך חניגלבת, והרחיב את גבולות ממלכתו עד לכרכמיש.
ובנוסף לכך כבש את שארית שטחי ממלכת מיתני, שעוד לא סופחו לאשור.
בבירתו בנה ושיקם מקדשים לאלים, שלכבודם ערך את מסעות כיבושיו.
מרבית תקופת מלכותו עורערה על ידי פשיטות כשדיות על גבולות ממלכתו ועריו.
קורבן שלמי חגיגה הוא אחד משלושת הקורבנות שמתחייב בהם כל אדם מישראל בעלייתו לרגל לבית המקדש בשלושת הרגלים – פסח, שבועות וסוכות.
מקור המצווה בפסוק חז"ל פירשו שהכוונה היא שיש להביא קורבן חגיגה בשלושת הרגלים ולאכול אותו עם המשפחה ועם עניים ושאר נזקקים בחברה.
כל מי שחייב להביא עולת ראייה – חייב להביא שלמי חגיגה.
לפיכך גברים חייבים להביא שלמי חגיגה אך הנשים פטורות מכך, כפי שנאמר בעולת ראייה: .
קטנים (ילדים שלא הגיעו לגיל מצוות) פטורים מקורבן זה מן התורה, אך חכמים תקנו שאף הם חייבים.
חכמים נחלקו מאיזה גיל קטנים חייבים: לדעת בית שמאי כל ילד שיכול לרכוב על כתפי אביו ולעלות עמו מירושלים להר הבית – חייב במצווה זו, ואילו לדעת בית הלל (שהלכה כמותו) – כל ילד שיכול לאחוז בידו של אביו ולעלות עמו מירושלים להר הבית – חייב במצווה.
מי שאינו יכול לעלות לירושלים ברגל מסיבות שונות (חיגר, זקן או חולה) – פטור מן המצווה.
גם בעלי מומים אחרים (חרש, אילם או עיור) – פטורים ממצווה זו.
חובה על האדם לבוא לעזרה ביום טוב הראשון של החג ולהביא עמו קורבן שלמים.
קורבן זה, כקורבן שלמים, יכול להיות פר, כבש או עז, זכר או נקבה.
חיוב הבאת הקרבן אינו חל על האדם בכל פעם שהוא נראה בבית המקדש, אלא רק פעם אחת במשך החג.
חובת המצווה היא, כאמור, להביא את הקורבן ביום טוב הראשון של החג, אך מי שאיחר ולא הביא את הקורבן ביום זה יכול להביאו באחד משאר ימי החג.
בחג הפסח ניתן להביא את הקורבן באחד משבעת ימי החג, ובחג הסוכות ניתן להביאו באחד משמונת ימי החג (כלומר גם בשמיני עצרת).
גם בחג השבועות, אף שהוא בן יום אחד בלבד, ניתן להביא את הקורבן באחד מששת הימים שלאחר החג.
לאחר שעברו ימים אלה לא ניתן להביא את הקורבן.
לקורבן זה אין שיעור מינימלי מן התורה, שנאמר , אך חכמים קבעו שיעור מינימלי לערכו של הקורבן.
לפי בית שמאי הקרבון צריך להיות שווה מעה אחת של כסף, ולפי בית הלל (שהלכה כמותו) הקרבן צריך להיות שווה שתי מעות של כסף.
קרבן זה, ככל קורבן שלמים מחולק לשלושה חלקים:
אימורי הקרבן – מוקטרים על גבי המזבח.
החזה ושוק הימין של הבהמה – ניתנים לכוהנים ונאכלים על ידיהם ועל ידי בני ביתם בתחומי ירושלים המקודשת.
שאר בשר הקורבן – נאכל על ידי מקריב הקורבן, בני ביתו ואורחיו בתחומי ירושלים המקודשת.
פרטי הדינים של קרבן זה מופיעים במסכת חגיגה אשר נקראת על שם קרבן זה.
קיים סוג נוסף של קורבן שלמי חגיגה הקרב בארבעה עשר בניסן ביחד עם קורבן הפסח.
קורבן זה הנקרא חגיגת ארבעה עשר אינו חובה, והוא בא כדי שקורבן הפסח הנאכל אחריו ייאכל "על השובע" (כלומר כדי להשביע, כדי שקרבן פסח לא יאכל מתוך רעב כבד).
שלמות בלוגיקה ובלוגיקה מתמטית היא תכונה של מערכת אקסיומטית.
מערכת נתונה של אקסיומות וכללי היסק היא שלמה אם אפשר להכריע בה לגבי כל נוסחה אמיתית, כלומר, אפשר להוכיח את הנוסחה או את שלילתה.
במילים אחרות, אין בה טענות עצמאיות.
הלוגיקה בוחנת את תכונותיה הצורניות של כל מערכת לוגית אקסיומטית.
מערכות פורמליות כאלו כוללות נוסחאות בנויות כהלכה מבחינה תחבירית, שחלקן מקבלות מעמד מיוחד של אקסיומות, וכן מערך של כללי היסק באמצעותם ניתן לבצע גזירות של נוסחאות אחדות מתוך נוסחאות אחרות, דהיינו להוכיח אותן.
השלמות היא אחת התכונות החשובות ביותר של מערכות לוגיות.
ייקל להבין אותה בהשוואה לשתי תכונות נוספות, עקביות ונאותות:
עקביות (consistency) - זוהי תכונתן של מערכות לוגיות שאין סתירה בין אי אלו מן הטענות המוכלות בהן.
לפי הגדרות אלו, למערכת יש שלמות, כאשר כל טאוטולוגיה היא גם תיאורמה.
למערכת יש נאותות, כאשר כל תיאורמה היא טאוטלוגיה.
קורט גדל הוכיח ב-1931 שבכל מערכת לוגית שהיא חזקה מספיק יש נוסחאות אמיתיות שלא ניתן להוכיח אותן או את שלילתן.
מערכת חזקה מספיק היא כל מערכת אפקטיבית ועקבית, המבוססת על שפה מסדר ראשון, שיש בה מספיק מושגים כדי לנסח טענות על כפל במספרים השלמים.
מערכת כזו, הכוללת את האריתמטיקה בתוכה, היא המערכת שהציע ברטראנד ראסל לראשונה ב"פרינקיפיה מתמטיקה".
מכאן ששפה אפקטיבית חזקה מספיק אינה יכולה להיות עקבית, נאותה ושלמה.
חוק זה נקרא "משפט האי-שלמות של גדל", ובעקבותיו השתנה היחס של מתמטיקאים לתוכנית הילברט לבסס את כל המתמטיקה על קבוצה סופית של אקסיומות.
שלמות טריטוריאלית או שלמות תחומתית היא עיקרון בתחום המשפט הבינלאומי הפומבי הקובע כי אל למדינות לקדם סיפוח שטחים או שינויי גבול בתחומן של מדינות אחרות.
העיקרון אף קובע כי שינויי גבול שנקבעו באמצעות שימוש בכוח הם צעדי תוקפנות ומהווים עילה למלחמה.
החל משחר ההיסטוריה של העמים היו קיימות יחידות מדיניות שתבעו לעצמן טריטוריה מוגדרת.
פלישה זרה לטריטוריה זו הייתה בבחינת עילה למלחמה, ובדרך כלל הוכרעה בשדה הקרב.
לעיתים היו מספר רמות של שלטון, שבמסגרתן יחידות מדיניות שונות הכריזו מלחמה זו על זו, בעוד שהן הכירו יחדיו בסמכות שלטונית גבוהה יותר.
כך שליטים פאודליים בימי הביניים היו יוצאים למלחמה איש ברעהו, בעוד כולם הכירו בסמכות המלך היחיד השולט מעליהם.
יש הרואים בשלום וסטפאליה משנת 1648 את התגלמות הרעיון המודרני של שלמות טריטוריאלית, אף שיש החולקים על קביעה זו.
אחת ממטרותיו של חבר הלאומים, שנוסד לאחר מלחמת העולם הראשונה, הייתה לקיים את עקרון השלמות הטריטוריאלית, בין שאר עקרונות המשפט הבינלאומי הפומבי.
מכוח עיקרון זה גינה חבר הלאומים את פלישת איטליה לאתיופיה.
חבר הלאומים תמך ברפובליקה הסינית כנגד הקמתן של ישויות מדיניות נפרדות, מנצ'וקוו, מנצ'וריה ומונגוליה הפנימית.
היסטוריונים רבים קושרים את ירידת קרנו של חבר הלאומים בכישלונו לכפות את עמדתו בנושאים אלה.
עם יסוד האומות המאוחדות ומאוחר יותר ארגונים בינלאומיים נוספים דוגמת הארגון לביטחון ולשיתוף פעולה באירופה, עקרון השלמות הטריטוריאלית היה לעיקרון מנחה ביישוב סכסוכים בינלאומיים.
עקרון השלמות הטריטוריאלית מנחה לעיתים קרובות את יחסם של ארגונים אלה לסכסוך הישראלי-פלסטיני.
עקרון השלמות הטריטוריאלית אף קיבל ביטוי נרחב ב"עשרת העקרונות" של הסכמי הלסינקי של הארגון לביטחון ולשיתוף פעולה באירופה משנת 1975, בהם העיקרון הרביעי מוקדש ל"שלמות טריטוריאלית של האומות".
שַׁלְמַנְאֶסֶר הַחֲמִישִׁי (באכדית: שׁוּלְמָנוּ-אָשָׁרִיד) היה מלך האימפריה האשורית החדשה מ-727 עד 722 לפנה"ס, היה בנו ויורשו של תגלת פלאסר השלישי.
יוסף בן מתתיהו, בהתבססו על מנאנדרוס, כתב שבארכיוני צור נכתב שבימי שלטון מלך צור אלולאיוס (הוא כנראה לולי בכתובות האשוריות), ששלט בימי שלמנאסר, הפליג מלך צור לכתים (בני העיר כתי) שמרדו בו והכפיפם למרותו.