tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
ב-20 במרץ 2012 הבקיע בדקה ה-120 בגביע מול גרויטר פירט בחצי גמר הגביע ששלח את דורטמונד לגמר הגביע.
בעונת 2012/2013 הוא כיכב בליגת האלופות והיה לאחד מהשחקנים הטובים בליגת האלופות באותה עונה כאשר דורטמונד מנצחת את ריאל מדריד בתוצאה 1–4 ובנוסף לרביעייה של רוברט לבנדובסקי הוא נחשב לאחד מהשחקנים הטובים באותו משחק וגם במשחק הגומלין בו הפסידה בורוסיה בתוצאה 0–2 ועלתה לגמר.
במשחק הגמר מול באיירן מינכן הוא הבקיע בפנדל בדקה ה-68, אך דורטמונד הפסידה בתוצאה 1–2 משער של אריין רובן בדקה ה-88.
בתחילת עונת 2013/2014 נפצע במהלך משחק ידידות של נבחרת גרמניה מול נבחרת פרגוואי בגב והושבת למשך שנה.
חזר לראשונה בהפסד 1–2 מול פ.צ.
ב-2 ביוני 2016 חתם לארבע שנים במנצ'סטר סיטי האנגלית.
ב-15 בדצמבר 2016 קרע את הרצועה הצולבת בברכו וסיים את העונה.
בעונת 2017/2018 החלים מהפציעה והיה חלק מזכייתה של סיטי בפרמייר ליג ובגביע הליגה.
ביוני 2023 כבש צמד בגמר הגביע האנגלי בניצחון 1–2 בדרבי על מנצ'סטר יונייטד.
בעונת 2023 היה גונדואן חלק משמעותי ביותר בזכייתה של מנצ'סטר סיטי בליגת האלופות, דבר שהקנה לו זכייה בתואר כדורגלן השנה בגרמניה.
ב-26 ביוני 2023 חתם לשנתיים בברצלונה מהלה ליגה.
ב-23 באוגוסט 2024 חזר מנצ'סטר סיטי.
ב-2 בספטמבר 2025 חתם על חוזה לשנתיים בגלאטסראיי מליגת העל הטורקית.
גונדואן שיחק בכל הנבחרות הצעירות של גרמניה, ובאוגוסט 2011 זומן גונדואן לראשונה לסגל נבחרת גרמניה הבוגרת, למשחק ידידות מול ברזיל, אך לא שותף בו.
באוקטובר 2011 ערך גונדואן את הופעת הבכורה שלו בנבחרת גרמניה, כשהחליף את פיליפ לאם במשחק מול בלגיה במוקדמות יורו 2012, בו ניצחה גרמניה 1–3. גונדואן זומן לסגל גרמניה ליורו 2012, בו גרמניה הגיעה עד לחצי הגמר, אך הוא לא שותף בו כלל.
במרץ 2013 הבקיע גונדואן את שער הבכורה שלו במדי נבחרת גרמניה, בניצחון 1–4 על קזחסטן במסגרת מוקדמות מונדיאל 2014. גונדואן לא זומן לסגל הגרמני למונדיאל 2014 עקב פציעת גב שהשביתה אותו לתקופה ארוכה, והחמיץ את הזכייה הגרמנית בטורניר זה.
גונדואן החמיץ גם את יורו 2016 בגלל פציעה, על אף שהיה שותף מלא בהעפלת גרמניה לטורניר זה, ואף הבקיע שני שערים במוקדמות יורו 2016.
גונדואן זומן לסגל הגרמני למונדיאל 2018, וערך בו הופעה אחת, כשהחליף את סבסטיאן רודי בדקה ה-31, במשחק בו ניצחה גרמניה בתוספת הזמן 1–2 את שוודיה.
גונדואן לא נטל חלק בשני המשחקים האחרים בשלב הבתים, בהם גרמניה הפסידה למקסיקו ולקוריאה הדרומית.
גרמניה וגונדואן הודחו במפתיע כבר בשלב הבתים.
גונדואן זומן לסגל הגרמני ליורו 2020, ופתח בהרכב בכל משחקי שלב הבתים, בו סיימה גרמניה במקום השני והעפילה לשמינית הגמר, שם הפסידה הנבחרת הגרמנית 0–2 לאנגליה, והודחה מהטורניר.
גונדואן לא שותף במשחק זה.
גונדואן נכלל בסגל נבחרת גרמניה לטורניר מונדיאל 2022. במשחק הראשון בשלב הבתים במונדיאל זה, גונדואן הבקיע שער יתרון לגרמניה מול יפן, אך המשחק הסתיים בניצחון 2-1 ליפן, כשגונדואן הוחלף במהלך המחצית השנייה.
גונדואן פתח בהרכב גם בתיקו 1-1 מול ספרד ובניצחון 2–4 על קוסטה ריקה, והוחלף בשניהם.
גם במונדיאל זה, הודחה גרמניה בשלב הבתים, בפעם השנייה ברציפות.
אילת יוטבת ליקבר היא שחיינית עבר ישראלית, אלופת ישראל בשחייה.
בעלת מדליית כסף מהמכביה התשיעית (1973).
יוטבת התאמנה בקבוצת השחייה של הפועל הקישון ואחר כך בקבוצת הפועל העמקים, תחת הדרכתם של המאמנים אהרון בונה ונח רם.
באליפות ישראל בשחייה שנערכה במכון וינגייט בסוף ספטמבר 1972 זכתה יוטבת ב-4 מדליות, מהן 3 מדליות זהב ו-1 כסף.
שבוע לאחר מכן, באליפות ישראל במשחים ארוכים שנערכה בכפר בלום היא זכתה במדליית זהב במשחה ל-800 מטר חופשי בתוצאה של 10:42.6 דקות, לפני איריס נאבל (11:33.2 דקות) וחברתה לקבוצה רעיה צורף (12:21.4 דקות).
בתחרויות השחייה של המכביה התשיעית שנערכו בבריכת השחייה "גלי גיל" ברמת גן ביולי 1973 זכתה יוטבת במדליית כסף, במשחה שליחות 4x100 מטר חופשי, ביחד עם גלינה ויינר, איריס גילון וענת וייס בתוצאה של 4:28.5 דקות, אחרי הרביעייה האמריקאית (4:24.5 דקות) ולפני הרביעייה ממקסיקו (4:44.2 דקות).
בשנת 2010 החלה להשתתף בתחרויות טריאטלון ואף זכתה במקום ראשון לקבוצת הגיל שלה.
בשנת 2014 זכתה במדליית זהב בתחרות חצי איירונמן לקבוצת גיל 55–59 בתוצאה של 7:22 שעות.
בשנת 2016 זכתה במדליית כסף בתחרות צ'אלנג דנמרק, שהיא תחרות איירונמן מלאה לקבוצת גיל 60–64 בתוצאה של 14:05 שעות.
אילר דה שרדונה היה תעשיין צרפתי וממציא הויסקוזה - המשי המלאכותי.
משפחתו של דה שרדונה, הייתה משפחת אצולה.
אך לאחר המהפכה הצרפתית, דבר זה היה כמעט חסר משמעות.
הוא התקבל לאקול פוליטקניק בשנת 1859, לאחר לימודים בפקולטה למדעים בבזנסון.
באקול פוליטקניק הכיר את מי שמאוחר יותר יהפוך לנשיא צרפת מארי פרנסואה סדי קארנו.
אך ב-1861 נאלץ לעזוב את בית הספר, לאחר שכתב מכתב בגנותו של נפוליאון השלישי.
הוא הצטרף לאנרי, רוזן שמבור, שטען אז לכתר צרפת בתור "אנרי החמישי" במהלך גלותו באוסטריה.
רק ב-1883, עם מותו של אנרי, התייאש דה שרדונה ממאמציו להשבת המלוכה בצרפת, ופרש מפעילות פוליטית כליל.
דה שרדונה היה ממציא ומדען, והקים באחוזתו שליד שאלון-סור-סון מעבדה וחדר חושך, בהם ערך ניסויים שונים.
בסוף שנות השבעים של המאה ה-19, עבד שרדונה יחד עם לואי פסטר על מציאת תרופה למחלה שפגעה בתולעי משי, והרסה את התעשייה הצרפתית.
במהלך ניסיונו לנקות דבר מה שנשפך בחדר חושך, גילה דה שרדונה את הפוטנציאל של ניטרוצלולוזה לשמש כתחליף למשי.
בהבינו את המשמעות הכלכלית של תגליתו, עזב דה שרדונה את עבודתו והתמקד בפיתוח התגלית.
הוא קרא לחומר "משי שרדונה", והציגו במהלך התערוכה העולמית בפריז בשנת 1889. לרוע מזלו, החומר שהיה דליק מאוד הוחלף במהרה בחומרים יציבים יותר.
דה שרדונה איבד את הונו הרב, ונשאר חסר כל.
ב-1919 התקבל לשורות האקדמיה הצרפתית למדעים, בתחום היישום ההמצאות המדעיות בתעשייה.
אילש קוצר (במקור כ"ץ, בהונגרית: Illés Kaczér;, 12 באוקטובר 1887 – 20 במרץ 1980) היה סופר ועיתונאי ישראלי בשפה ההונגרית.
נולד בשם "איגנץ כ"ץ" (ולפי גרסה אחרת בשם "איגנץ שטרן") בסאטמר שבחבל טרנסילבניה (אז חלק מן האימפריה האוסטרו-הונגרית, כיום ברומניה) ליוסף כ"ץ (אולי שטרן) ולבריינה לבית רוט, למשפחה אורתודוקסית.
הוא סיים את לימודיו באוראדיה והחל לעבוד כעיתונאי בגיל 20 ביומון בעיר הולדתו.
משם עבר לבודפשט ב-1911, בה עבד כעיתונאי עבור היומון "A Nap" ("היום"), פרסם בה את הרומן הראשון שלו ב-1916 וזכה להצלחה גם כדרמטורג.
בשנת 1913 נישא לדינה לבית זלינגר.
בתקופה זו אימץ לעצמו את השם ההונגרי "אילש קוצר".
קוצר השתתף בהפיכה הקומוניסטית של בלה קון, אולם לאחר נפילת הממשלה ב-1919, נאלץ קוצר לצאת לגלות לווינה.
שם עבד עבור עיתון הגולים ההונגרים, ושימש עד 1923 גם ככתב העיתון היהודי ציוני בשפה ההונגרית "אוי קלט".
ומשם עבר לברטיסלאבה ולאחר שלוש שנים לברלין.
עקב עליית הנאצים לשלטון בגרמניה, ב-1933, נאלץ לעזוב את גרמניה הנאצית, והיגר לצ'כוסלובקיה.
בתקופה זו שימש ככתב עבור Magyar Ujság.
עקב פלישת הנאצים למדינה ב-1938 והכללת הרומן "Pao", שכתב באותה שנה ברשימת הספרים האסורים, נאלץ שוב להגר, הפעם לבריטניה.
הוא התיישב בלונדון ושימש ככתב עבור ה-Central European Observer, כתב עת צ'כי בשפה האנגלית, בשנים 1941–1945. בנוסף, שימש גם כעורך התוכניות בהונגרית של שירות השידור הבריטי.
בלונדון נמנה עם המייסדים וחבר הנשיאות של התאחדות יהודי הונגריה בבריטניה.
קוצר הופיע (תחת שם המשפחה כ"ץ) ברשימת הסופרים האסורים שהוציא משרד הפנים ההונגרי ב-1944.
בשנת 1948 נישא בשנית לארה לבית אהרנטאל.
בשנות ה-50 כתב סאגה בארבעה חלקים על משפחה יהודית ממזרח אירופה המהגרת למערב אירופה דרך הרי הקרפטים ("Zsidó Legenda", "The Jewish Legend").
הספרים פורסמו בישראל לאחר עלייתו לישראל.
בשנת 1959 עלה קוצר עם רעייתו לישראל.
לאחר עלייתו השתקע בשכונת רמת חן שברמת גן ושימש ככתב העיתון "אוי קלט" בשפה ההונגרית.
למרות שליטתו של קוצר ביידיש, רומנית, גרמנית, עברית ואנגלית, את כל ספריו כתב בהונגרית.
קוצר שימש כנשיא התאחדות עולי הונגריה בישראל והיה חבר הנשיאות של הברית העולמית ליהודי הונגריה.
הוא כתב 22 ספרים הכוללים סיפורים, רומנים, נובלות ומחזות, חלקם תחת שמות העט גאורג קלה (Georg Klee) ופאול בלטו (Paul Balatow).
אילש קוצר נפטר ברמת גן ונטמן בבית העלמין קריית שאול לצד רעייתו השנייה ארה (נפטרה בשנת 1977).
הוא הותיר אחריו בת ושני בנים מאשתו הראשונה.
חפרית (רומן על אשתו המצרית של שלמה המלך), 1916. יצא בשש מהדורות.; Khafrit, az egyiptomi asszony
המשיח בא (מחזה, תורגם ליידיש), קלוז' 1921; Megjött a Messiás
הגולם (Gólem ember akar lenni), מחזה, קלוז', 1922. בשנת 1924 כתב המלחין ניקולאה ברטאן (Nicolae Bretan) ליברית ברומניתב.
הראי של העיוור (A Vakember tükre), נובלה, קלוז', 1923
המתנחל בחזון, קלוז', 1923. פרשת העולה המתערה בארץ תוך מאבק עם השממה, הקשיים והתלאות.
יצא במהדורה נוספת בתל אביב, ב-1967;Az álomtelepes
ציפור האבן, רומן לילדים, פראג 1937
אל תירא עבדי יעקב, בעברית בהוצאת מסדה, 1969; Ne félj, szolgám Jákob, London 1947
תרגום עברי: יהודה אידלשטיין, 1954;Jerichó ostroma, London, 1949
היהודי של קישוט לאיוש, תל אביב, 1956; Kossuth Lajos zsidaja
אילת ברעם-צברי (נולדה ב-4 בפברואר 1977) היא פרופסור מן המניין בפקולטה לחינוך למדע וטכנולוגיה בטכניון העוסקת בתקשורת המדע.
ברעם-צברי שירתה בצבא ככתבת בעיתון במחנה ובתום שירותה כתבה וערכה בעיתון העיר.
היא סיימה תואר ראשון בהצטיינות בפקולטה למדעי החיים באוניברסיטת תל אביב ב-2001.
במהלך לימודי הדוקטורט פרסמה טורי מדע ב"גלובס" וב"בלייזר", עבדה כעורכת משנה ויועצת מדעית של "חדשות המדע עם טל ברמן" בערוץ 8 והגישה פינות מדע בתוכניות בוקר בערוץ 2 ובערוץ 10.
בשנת 2007 השלימה דוקטורט ישיר במחלקה להוראת המדעים במכון ויצמן למדע שעסק בשאלה מה רוצים ילדים ובני נוער לדעת על מדע וכיצד מתייחסות לכך תוכניות הלימוד.
החל מ-2008 ברעם-צברי היא חברת סגל בפקולטה לחינוך למדע וטכנולוגיה בטכניון.
היא ראש קבוצת תקשורת המדע בפקולטה.
בשנת 2010 בילתה שנה באוניברסיטת קורנל במחלקה לתקשורת עם פרופ' ברוס לוינשטיין במימון מלגת מארי קירי של האיחוד האירופי, כדי לפתח בארץ את המחקר בתחום תקשורת המדע.
ברעם-צברי היא כלת פרס ההשכלה הגבוהה לחברת סגל צעירה המשלבת בפעילותה האקדמית תרומה משמעותית לחברה (2021), כלת פרס ינאי למצוינות בחינוך האקדמי בטכניון (2015) ומלגת אלון לתמיכה במדענים צעירים מצטיינים (2011).
היא בוגרת האקדמיה הצעירה הישראלית (2016-2020) והישראלית הראשונה והיחידה עד כה שנבחרה להנהלה המדעית של PCST – הארגון הבינלאומי לתקשורת המדע (2016-2021).
הייתה חברה במרכז המצוינות לינקס - למידה בחברת המידע, וכיום חברה במרכז הלמידה המשמעותית "מדע אזרחי בבית הספר".
לתפיסתה של ברעם-צברי תפקיד תקשורת המדע הוא .
מחקריה בוחנים דרכים בהן ניתן להתבסס על העניין והצרכים של תלמידים ואזרחים בוגרים כדי לערב אותם בנושאים מדעיים, ופיתוח כלים שיסייעו למדענים להנגיש את ממצאיהם בצורה ברורה ושימושית.
אילת זהר (נולדה ב-9 באפריל 1958) היא אמנית חזותית רב-תחומית ישראלית המשלבת ציור, מיצג, וידאו ארט והדפס.
נוסף על כך, היא אוצרת עצמאית, וחוקרת אקדמית המתמחה במחקר של צילום ואמנות מזרח אסיה.
זהר היא מרצה בכירה בחוג לתולדות האמנות באוניברסיטת תל אביב.
אילת זהר נולדה בתל אביב.
עשתה שנת שירות בגרעין "עודד" באופקים, ושירתה בבית ספר שדה "ימית" ובחיל השריון.
עם תום שירותה הצבאי, נסעה למזרח-אסיה וביקרה בתאילנד, בורמה, הודו, נפאל, ויפן.
בשנים 1982–1986 למדה לתואר ראשון במדרשה לאמנות.
בשנת 1991 סיימה תואר ראשון בהצטיינות במסלול ללימודי יפן בחוג ללימודי מזרח אסיה באוניברסיטה העברית בירושלים.
בשנים 1993–1996 למדה לתואר MFA במחלקה לציור דיו באקדמיה המרכזית לאמנות, בייג'ינג.
בשנים 1996- 2000 למדה לתואר שני בחוג לתורת ספרות כללית באוניברסיטת תל אביב, שם כתבה את עבודת התיזה לתואר מוסמך על עבודות הצילום של מורימורה יאסומאסה, בהנחייתו של פרופסור חנן חבר.
ב-2002 זהר המשיכה ללימודי דוקטורט באמנות וביצירה בבית הספר לאמנות "סלייד" בקולג' האוניברסיטאי של לונדון תחת הנחייתו של פרופ' נורמן ברייסון.
בשנים 2007-2009 עשתה פוסט-דוקטורט באוניברסיטת סטנפורד בקליפורניה, וב-2011 סיימה פוסט דוקטורט נוסף במכון סמיתסוניאן.
אילת זהר היא אמנית טרנסדצסיפלינארית.
היא עובדת במדיומים שונים, כולל: ציור, ציור דיו, צילום, חיתוך עץ ודפוס רשת הם האמצעיים העיקריים שבהם היא יוצרת, לצד מיצבים ועבודות ווידאו ארט.
עבודותיה עוסקות בביקורת פוליטית וחברתית, ושואבות השראה מאמנות מזרח-אסיה, מאמנות ישראלית, ובינלאומית.
זהר הציגה בתערוכות רבות בישראל, סין, יפן, בריטניה וארצות הברית.
בעבודותיה, זהר עוסקת רבות בשאלות של הסוואה והסתרה, ומאידך, ברגע הגילוי - הרגע בו נוצר הקונטקסט הביקורתי של היצירה.
המוטיבים החוזרים ונשנים ביצירתה הם דימויים של מיסוך, ואלו באים לידי ביטוי באמצעות מסכים, גדרות, וילונות, פרגודים, כילות, רשתות, ומסכי הסוואה המופיעים כמשטחים של קווים דקיקים בעבודותיה - לעיתים כחיתוך עץ על דיקט, או כפסים דקים המצוירים בדיו על נייר.
מסכים אלה עומדים לעיתים בפני עצמם כדימוי מופשט, ולעיתים כדימוי פיגורטיבי של מסכים / וילונות / פרגודים המסתירים סצנות הלקוחות מתולדות האמנות, ממסרת ציור הנוף בדיו, או מן הנוף הישראלי וייצוגיו באמנות המקומית.
בתערוכה "שקוף למשתמש" (אוצרת: אפרת לבני), גלריה מינוס אחת, בתל אביב, 2016 הוצגו ביחד לראשונה יצירות מתוך 31 שנות יצירה.
בין העבודות שהוצגו היו סדרות של ציורי שמן, ציורי דיו, חיתוכי עץ, קולאז'ים, עבודות וידאו, וכן שתי עבודות קיר תלויות-מקום, שנעשו במיוחד לחלל הגלריה.
שמה של התערוכה, לקוח מעולם המחשבים ומתאר מצב שבו כל ביצוע פקודה כרוך בשרשרת ארוכה של פעולות הנסתרות למעשה מעיני המשתמש.
המצב שבו הדברים מתרחשים ומאידך הם חסרי נראות ושקופים תקף גם לגבי העיסוק בזהויות מרובות ומפוצלות ובפרקטיקות של הסוואה, חיקוי והתחזות.
בכך, זהר מבקשת לשלוח את חצי הביקורת שהיא מפנה אל עבר מחיקתם של סובייקטים מו המרחב, כלפי התנהלות צבאית ושלטונית אלימה ונצלנית, המסווה את עצמה כהתנהלות נתונה והכרחית.
עבודת המיצב שהוצגה בתערוכה נקראה "צלפים וציפורים", עשויה טפט ביתי בסגנון רטרו, רדי מייד בעל עיטורי פרחים עדינים, ובו לצד ציפורי שיר המקוננות בין הענפים, תיאורי פירות, פרפרים, ענפים ועלים ירקרקים, מבט קרוב מגלה דמויות של צלפים מוסווים, העומדים בכלי נשק מכוונים אל הצופה.
העבודה נעשתה בטכניקה של דפוס רשת בעזרתה שתלה זהר את הצלפים אל תוך המרקם הפסטוראלי של הטפט.
הצופה בעבודותיה נדרך, הוא מבין שהנושאים שבהם עוסקת האמנית בתערוכה קשורים באשליה, שקר, הסוואה וחוסר שקיפות גם בעבודות נוספות בתערוכה.
קיר מתוך עבודה זו מוצב כיום בתוך מערכת עיתון "הארץ".
בעבודה "כל שנותר" זהר יצרה קיר המכוסה בגרפיטי וכתמי צבע, הטבעות כפות ידיים, רגליים, וחתימות שפתיים.
בין הדימויים ניתן להבחין כתובים בעיפרון שמות כל הכפרים הפלסטיניים בארץ ישראל שנהרסו בשנת 1948, שמות כפרים שהמדינה שינתה את שמותיהם לשמות עבריים, דאגה לייער את האזור, או ולהעלים את קיומם.
ובכך הפכה זהר את הכפרים ל"שקופים" לנוכח הקיום הישראלי שסביבם.
לדברי אוצרת התערוכה, אפרת לבני: "זהר משלבת ביצירתה שתי תפישות אמנותיות שונות: המערבית, שהציבה במרכז כאמת אובייקטיבית, ויזואלית או קונספטואלית, תוך התמודדות עם שאלת הייצוג; והמסורת במזרח־אסיה הממוקדת בציור עצמו כמבטא את הפעולה, החומריות ובניית הדימוי".
"מעשה ההכלאה הזה, העומד בלב היצירה של זהר, הוביל להתפתחותה של שפה ייחודית המתרכזת בטיפול בפני השטח באמצעות חריטה, חדירה או פציעה של המצע, הטבעה והחתמה שלו, הנחה והדבקה של אובייקטים על פניו, וכן ביצירת דימויים שהם 'אנטי דימוי' - מוסתרים, מחוקים או מכוסים".
סגנון יצירותיה לעיתים פיגורטיבי ולפעמים מופשט לגמרי, כאשר יצירותיה מתחברות בעקביות למסורת הציור היפנית, אך שומרות על מאפיינים של יצירה ישראלית.
למעשה ההסוואה וחוסר השקיפות הם מושגים המיטיבים לתאר את ההוויה הישראלית מבחינתה של זוהר.
ב-2015 הציגה זהר בתערוכה הקבוצתית "תערוכה חקלאית", אוצרת: טלי תמיר, במוזיאון פתח תקווה.
בעבודת וידאו ארט באורך של 14:14 דקות בשם: "הליכה כביש רמלה-לוד 2000", עוקבת זהר בקצב הליכה אחרי הצמחייה המוזנחת בשולי כביש רמלה-לוד (כביש 40).
צמחייה דהויה שאיש לא נותן עליה את הדעת כאלו שהייתה שם תמיד ותמיד תהיה.
הצמחייה מסמלת את הנוכחות העיקשת של שיח הצבר, המסמן את הגבול של פרדסי האזור.
לצד משמעותו כמסמן גבול, או כסמל לישראלי החדש, מזכירה לנו היוצרת שהסברס, מסמל גם מחיקה וכיבוש.
סרטה של זהר, שנע בין מזבלות, שבילים ובניינים נטושים, מחבר מִקטעים לקו מונוטוני, עיקש וחסר שיאים.
בטכניקה שמדגישה את הקיטוע, הטשטוש וחוסר הרצף הופך הסרט לסרט על גדרות סברס מפורקות ומפוררות, כמו הנוף המשמים שהוא מייצג.
ב-2005 זהר אצרה תערוכה בשם "מופע המינים: מגדר, מיניות ופרפורמטיביות בצלום ווידאו ארט מיפן" (Post Gender) במוזיאון טיקוטין לאומנות יפנית בחיפה.
בתערוכה הציגה אילת זהר דימויים העוסקים בזיהוי המורכבות המינית והמגדרית ואופני ייצוג שונים בתרבות יפן.
בתערוכה הוצג מגוון רחב של עבודות צילום, וידאו ארט, מיצב, ומיצג של בכירי האמנים העכשוויים ביפן (ומחוצה לה), ביניהם מורימורה יאסומאסה, יוקו אונו, סאוואדה טומוקו, אוקאדה הירוקו.
התערוכה הציגה את פניה האחרים של יפן, והוציאה לאור את הלילות הארוכים והפחות זוהרים ברובעי השעשועים של יפן.
במהלך התערוכה נערך כנס בינלאומי בנושאים של ייצוגי מגדר ומיניות ביפן, ובעקבותיו יצא לאור הספר PostGender: Gender Sexuality in Japanese Culture and ב-2009 בהוצאת קיימברידג'.
ב-2015 זהר אצרה בגלריה האוניברסיטאית של אוניברסיטת תל אביב תערוכה בשם "מעבר להירושימה: חזרתו של המודחק--זיכרון המלחמה, פרפורמטיביות ותיעוד באמנות יפנית עכשווית".
התערוכה עסקה באופן שבו האמנים בני הדור השני והשלישי מתום מלחמת אסיה והאוקיינוס השקט, מטפלים בזיכרון ובטראומות של המלחמה, וכיצד אילו משפיעים על החברה היפנית העכשווית.
באמצעות צילום דוקומנטרי וצילום מבוים, ווידאו ארט, עבודות במדיה דיגיטלית וצילומים דוקומנטריים התערוכה דנה בשאלה: מהי חשיבות זיכרון המלחמה, ביחס לתוקפנות היפנית באסיה ובמרחב האוקיינוס השקט לחברה היפנית העכשווית?
כיצד לצד ההדחקה וההימנעות מדיבור על הטראומה, מנכיחים בני הדור השלישי את הזיכרון?
המושג דור שלישי עומד במרכז התערוכה ומתקשר גם ישירות לדיון בבני הדור השלישי של ניצולי השואה.
מחקרה האקדמי עוסק בהיסטוריה ותאוריה של צילום, ובאמנות עכשווית ביפן.
נושאי מחקרה עוסקים בצילום ביפן המאה ה-19; צילום יפני עכשווי; צילום במזרח-אסיה; אמנות יפנית מודרנית (תקופת מייג'י); ואמנות יפנית עכשווית.
זהר גם כתבה ועסקה בהרחבה בנושאים של הסוואה, סכיזואנליזה, מיניות ומגדר באמנות יפן, כמו גם ייצוגי זיכרון מלחמת אסיה והאוקיינוס השקט באמנות עכשווית ביפן.
לצד המחקר על מזרח-אסיה משלבת גם מחקר נושאים הקשורים באמנות פלסטינית.
1990 - "כתם מונגולי", גלריה שלוש, תל אביב
1993 - "מכתב לחבר יפני", גלריה שלוש, תל אביב
1993 - "שולחנות פינג-פונג וציורי מזוודה", המוזיאון לאמנות ישראלית, רמת גן.
1997 - "היבריד", מיצב וידאו עם וואנג בושנג, גלריית בית הספר קמרה אובסקורה, תל אביב.
2000 - "קארנטינה", מיצב וידאו וצמחים, קרן היינריך בל, תל אביב.
2001 - "אפפלסין", מיצב וידאו ותפוזים, הגלריה של המדרשה בתל אביב.
2013 - "ארץ", בית האמנים ע"ש יוסף זריצקי, תל אביב.
2014 - "מולטיפוקל", עבודת מיצב ווידאו, גלריה בארי, קיבוץ בארי.
2016 - "שקוף למשתמש", מתוך אוסף "הארץ", גלריה מינוס אחת, תל אביב.
2021 - "על הגעגוע: נארטיבים של המיניאטורי, הענקי, המזכרת והאוסף", הלובי: מקום לאמנות, תל אביב.
1998-1999 - "טובל במים, טובל באור: מאה שנות צבעי-מים בישראל", מוזיאון ישראל, ירושלים.
2015 - "התערוכה החקלאית: חקלאות מקומית באמנות עכשווית".
אוצרת: טלי תמיר, מוזיאון פתח תקווה לאמנות
2016 - "פוסטקולוניאליזם", תערוכה שעסק בהיבטים של היברידיות וקשרים בין תרבותיים בהשתתפות אמנים מישראל, הודו, טאיוון, ארצות הברית, קנדה, דר' אפריקה, ארגנטינה/הולנד, הודו/ארצות הברית.
אוצרות: וונדי ג'רס, שלומית באומן
2017 - "שקט טעון", הבטים של צבאיות באמנות עכשווית.
מוזיאון וילפריד ישראל לאמנות אסיה, קיבוץ הזורע.
אילת היא סדרת נעורים ישראלית שיצרו דוד דהן ועידו דרור.
הסדרה שודרה ב-HOT בערוץ 3 במשך 47 פרקים החל מ-12 באוגוסט 2018, ובערוץ ספיד החל מ-2 בספטמבר 2018 ועד לסיומה ב-31 באוקטובר 2018. הסדרה עוסקת בחוויותיהם של בני נוער בעת שהותם באילת בחופשת הקיץ.
בעקבות חילוקי דעות בין הצדדים בנוגע לסכום הכסף שכל חברה הייתה צפויה לקבל בעקבות יציאת הסדרה, ומכיוון שאין ליוצרי הסדרה מספיק כסף כדי להפיק עוד עונות, הסדרה לא המשיכה את שידוריה.
הסדרה עלתה לשידור מחדש בערוץ הילדים גם ללקוחות פרטנר TV וסלקום tv וגם ב-VOD של yes החל מה-4 באוקטובר 2020, הסדרה עלתה גם ב-BIGI.
הסדרה לא צפויה לשוב לעונה נוספת.
תום שחר היא אחותה הקטנה של קרני, אשר בגיל 7 חלתה במחלה נדירה הכוללת רגישות לקרינה אלקטרומגנטית ולכן המשפחה שלה גרה בשטח הפקר מבודד.
ג'ושוע ויינסטיין, רופא מארצות הברית שבנו נפטר מאותה המחלה, הקדיש את חייו למציאת תרופה למחלה.
לאחר שמצליח לפתח תרופה, הוא מגיע לישראל כדי לתת אותה לקרני ולעזור לה להחלים, אך קצת אחרי שהמטוס שלו נוחת הוא נורה.
באותו הזמן מגיע למלון אורכידאה היוקרתי באילת נער בשם עומרי אטיאס, בן לעבריין מורשע, כדי להשתתף בתחרות סנוקר שנערכת במלון.
הוא ותום, אשר עובדת במלון, נפגשים ותחילה לא מחבבים אחד את השנייה, אך תוך זמן קצר הם מתחילים לשתף פעולה כדי להבין מי רצח את ג'ושוע ולמצוא את התרופה, ובין לבין גם מתאהבים.
תום ועומרי מגלים שהשטח שבו מתגוררת משפחתה של תום, הוא הרבה מעבר למה שחשבו.
עומרי אטיאס (עומר חזן) – מגיע למלון כדי להשתתף בתחרות סנוקר כדי לסייע למשפחתו.
מאוהב בתום והם נהיים זוג בסוף העונה.
תום שחר (ניב סולטן) – מתגוררת עם משפחתה בבידוד מוחלט במעלה הרי אילת, בשטח ההפקר שסמוך לגבול עם מצרים.
עובדת במלון יחד עם נתי ועדן.
בסוף הסדרה נהפכת לבת זוגו של עומרי.
קרני שחר (מיקה צור) – אחותה של תום.
היחידה בארץ הסובלת ממחלה נדירה של רגישות לכל סוג של קרינה ולכן היא נאלצת להתגורר עם משפחתה בבידוד מוחלט נטול חשמל וקרינה.
צחי עמנואל פורטל (לב-ארי) (נווה צור) – חבר של ניסן, יצא איתו לחופשה במטרה לעזור לניסן לצלוח את הנשיקה הראשונה, נחשב ללקוח הסמוי אבל בסופו של דבר מתגלה כאורח רגיל והופך לאחד מצוות המלון עם חברו ניסן כדי לכסות את החוב שלו למלון.
בטוח שהוא כוכב וסלבריטי בעקבות כיכובו בסרט "ילד עם טיסן".
מתאהב בדנה ונהפך לבן זוגה.
דנה נפרדת ממנו לאחר שמגלה שהוא זה ששבר לה את הרגל.
ניסן כץ (יואב רוטמן) – חבר של צחי, יצא לחופשה כדי להשיג נשיקה ראשונה.
נער חסר ביטחון שתמיד מתאהב בבלתי מושגות, ובדרך מתאהב בעופרי, הוא וצחי צריכים לעבוד במלון בגלל הכסף שבזבזו כי חשבו שצחי הלקוח הסמוי.
היה עם מיכל זמן מה ולאחר מכן נהפך לבן זוגה של עופרי.
נתנאלה "נתי" גבאי (לידור אדרי) – עובדת במלון כחדרנית.
גרה עם סבתה ואחיה נדב, שסובל מפיגור שכלי.
מתאהבת בעדן ונהפכת לבת זוגו, ביריבות עם נועה.
כמעט טסה לשיקגו אך עדן עוצר אותה.
במהלך העונה סבתא שלה מתה.
עדן מולקו (יונתן רוזובסקי) – עובד במלון כחדרן.
האקס של נועה ובן זוגה של נתי.
נועה בן שושן (קים אור אזולאי) – בתו של בעל המלון, נרי.
אושיית רשת שמשיקה מותג משקפי שמש בשם "סאן-נועה" אך מוצאת עצמה מעורבת בתקרית גזענית עם משקיע אפרו-אמריקאי.
לאחר שהיא גילתה שכל חייה היו שקר, היא תכננה לברוח עם הכסף, שריץ' ייתן לה בתמורה למותג, לחו"ל.
האקסית של עדן ודין, בסוף הסדרה עוברת לגור עם ריץ' בשיקגו כדי לעשות בייביסיסטר לבנו של ריץ'.
דין דורון אגמון (דוד בוארון) – מציל במלון.
עוזר לנועה להשיג את עדן בתור בן זוגה כדי שריץ' לא יחשוב שנועה גזענית.
בסוף העונה למרות כל הפלירטוטים שלו נשאר רווק.
עופרי לשם (מעין אור) – ילדה יפה שנמאס לה מ"ילדים רעים" ומחפשת מישהו רגיש בעל אופי אמיתי.
דנה אלוני (עמית סידי) – הקפטן של צוות הבידור, החלום שלה הוא להיות כוכבת בידור.
חברתה הטובה של עופרי, אסרטיבית.
נהפכת לבת זוגו של צחי ונפרדת ממנו לאחר שמגלה שהוא זה ששבר לה את הרגל אך בסוף חוזרת אליו.
רווית וינקר (שני קליין) – מנהלת משמרת של המלון.
עבדה כמנהלת המלון לפני נרי ולאחר המעבר של נועה לשיקגו הופכת למנהלת המלון.
אורנה שיקנאג'י (הילה סעדה) – בחורה תמימה וקצת טיפשה.
ריץ' פורצ'ן (אשריאל מור) – בעלה של ריקי ואביו של נוח.
משקיע עשיר ממוצא אפרו-אמריקני שחושב להשקיע במותג של נועה.
אסמארה (אבי רטה) – בן פליטים מאריתריאה.
עובד אצל לילי וקטן, גונב עבורם פלאפונים.
בסוף הסדרה בעזרתו ובתמיכתו של עומרי, חוזר לאימו ומשתנה.
שארל אטיאס (חי דוידוב) – אבא של עומרי, נמצא בכלא על שוד ורצח למרות היותו חף מפשע.
מודה בשוד וברצח עקב איום על בנו עומרי.
מיכל שפר (אור כהן אכד) – בחורה שאיבדה את הארנק שלה וניסן מצא אותו.
ניסן ניסה להשתמש בה כדי לגרום לעופרי לקנא, הייתה בת זוגו של ניסן.
יונתן פופאי (יעקב זדה-דניאל) – שוטר שבודק את פרשת הרצח של ג'ושוע, הרופא של קרני.
אלברט בז'רנו (חנן סביון) – אדם טיפש ותמים.
נדב "נדבי" גבאי (אורי עטיה) – אחיה של נתי.
במהלך העונה סבתא שלו מתה.
אילן שחר (מרטין אומנסקי) – אבא של תום וקרני.
בעל קוצב לב, ולכן לא יכול לראות את בתו קרני לעיתים קרובות.
נרי בן שושן (זהר שטראוס) – אביה של נועה, הבעלים של בית המלון, מבריח בצורה בלתי חוקית בין ישראל למצרים, מבלי שהוא יודע את תוכן תכולת ההברחה, עובדים זרים מאפריקה.
נכנס לכלא אך עוזר לעומרי להציל את תום ולהבריא את קרני.
ג'ושוע ויינסטיין (הווארד ריפ) – רופא, נרצח בפרק הראשון על ידי ערן, הקדיש את כל חייו כדי למצוא את התרופה שתרפא את המחלה של קרני בעקבות מותו של בנו.
אסי תשר (גיל וייס) – במאי קולנוע מפורסם.
מביים סרט בשם "ביסי אליוט".
אור (גל גברעם) – שחקנית בצוות הבידור של המלון.
ממלאת בסרט "ביסי אליוט" את מקומה של דנה, שכאמור קרתה לה תאונה במהלך החזרות.
פלג (משה אבוטבול) – שחקן בצוות הבידור של המלון.
ממה אלגרה (רות פרחי) – סבתם של נתי ונדבי מצד אימם.
מגדלת את נכדיה מאז מות הוריהם.
ארמאנה (טטנה קבדה) – העוזרת של פיראס.
מתאחדת עם בנה בסוף הסדרה.
זוהר פרנקל (שחר שטראוס) – בנה של יעל שנהרג בתאונה לפני 6 שנים, אמו יעל נוקמת את מותו.
ד"ר יעל פרנקל (עדי עזרוני) – הרופאה של קרני.
אמו של זוהר שנהרג בתאונת דרכים במסיבת עלייה לחטיבה של נועה מלפני שש שנים.
רוצה לסגור חשבון עם כל המעורבים במותו.
רוצה להדביק את כל הילדים שהתעללו בזוהר במחלה של קרני.
גרמה לפופאי לחשוב שהיא ברחה לקפריסין עם פיראס על מנת להסתנן למלון בזהות בדויה כדי להוציא לפועל את תוכניתה.
לבסוף נורתה על ידי בז'רנו.
פיראס (הישאם סלימאן) – בדואי שעוזר לנרי במזימותיו.
עושה זאת על מנת שאחיו, שדרס את זוהר למוות, יוכל לחזור לישראל.
בסוף העונה נעצר אך שמח כי אחיו השתחרר.
לילי (אור אדרי) וקטן (עידן גיל) – עבריינים ידועים באילת, עובדים יחד.
ערן קידר – איש ביטחון בנמל התעופה באילת, עובד בשביל לילי וקטן, שרצח בשבילם את ג'ושוע ווינסטן ומחק אותו מרשימת הטיסה.
אילת הלר (נולדה ב-19 במרץ 1959) היא במאית ויוצרת סרטי תעודה ישראלית.
אילת הלר נולדה באוטרכט שבהולנד ועלתה לישראל עם הוריה כשהייתה בת חמש.
בגיל 21 החלה את לימודיה בחוג לקולנוע באוניברסיטת תל אביב.
את סרטה הראשון, "דקל שפל צמרת", יצרה בשנת 1992. בסרט מתואר סיפורם של תימני כנרת, קבוצת יהודים עולי תימן שהתיישבו בעמק הירדן ב-1912 וחיו בסמוך לחוות כנרת במשך 18 שנים, עד שגורשו ממקום מושבם בלחץ חברי קבוצת כנרת ובגיבוי המוסדות הציוניים, ונשלחו לשכונת כפר מרמורק שברחובות.
הלר החלה בצילום הסרט על הנושא מכיוון שראתה בו בעל חשיבות היסטורית: "זה לא קיים בדפי ההיסטוריה...
וזה נשמע לי כמו הטרנספר הראשון".
הסרט הביא לראשונה לתודעה הציבורית את אותה פרשיה היסטורית שנשכחה והודחקה מהשיח הציבורי בישראל.
בעקבות הסרט, פורסם בשנת 2001 מחקר אקדמי מקיף של פרופסור יהודה ניני על פרשיית תימני כנרת, בספר "ההיית או חלמתי חלום".
באותה שנה הועלה המחזה "הוי כנרת שלי" בתיאטרון באר שבע.
בשנת 2006 ביימה את סרט התעודה שדות אדומים .
הסרט צולם מיוני 2005 במשך שנה, תקופת גידול התותים בבית לאהיא, עיר ברצועת עזה.
בסרט מתלווה הלר יחד עם צוות צילום מקומי לחקלאים מגדלי תותים בבית לאהיא.
במהלך הצילומים מעבר הגבול היה נסגר לכניסת ישראלים באופן תכוף, והלר הנחתה את צוות הצילום טלפונית.
הסרט הופק על ידי חברת ההפקות של אסנת טרבלסי, בתמיכת שידורי קשת, קרן רבינוביץ וסינמטק ירושלים וזכה בפרס In the Spirit of freedom.
"שדות אדומים" הוקרן בערוץ 2, בפסטיבלי קולנוע באירופה וצפון אמריקה, והופץ למכירה בארצות הברית בעותקי DVD.
הסרט זכה בציון לשבח בפסטיבל "Slow Food" בבולוניה, והיה הבחירה הרשמית של פסטיבל אידפא 2007.
ב-2008 ביימה הלר את הסרט "American in Pyongyang", המתעד מסע של התזמורת הפילהרמונית של ניו יורק לעיר פיונגיאנג, קוריאה הצפונית להופעת קונצרט ראשון לאחר 50 שנה של מצב מלחמה בין ארצות הברית לקוריאה הצפונית.
הסרט הופק על ידי תאגיד שידור דרום קוריאני וערוץ ארטה.
בשנת 2023, הסרט הדוקומנטרי "מסע לפולין", זכה במקום הראשון בקטגוריית הסרט הדוקומנטרי הטוב ביותר בפסטיבל סרטי ילדים בשיקגו.
ב-2024 הוקרן סרטה התיעודי "דגל שחור", שעסק בתמלילים ממשפט טבח כפר קאסם.
הסרט זכה בפרס חבר השופטים של פסטיבל דוקאביב.
הלר יצרה וביימה מספר סדרות תיעודיות עבור ערוץ 8. בשנת 2016 יצרה וביימה את סדרת הדוקו "אחותי ג'קי", יחד עם הדס איילון.
הלר יצרה את הסדרה כדי לחשוף את מציאות החיים המורכבת של קבוצות חברתיות שזכו למעט התייחסות בקולנוע הישראלי: "יש ניתוק גדול בין תל אביב ובין מה היא באמת החברה הישראלית, והיה לי מאוד חשוב להראות עוד עולמות." הסדרה שודרה במשך שלוש עונות.
ב-2018 יצרה וביימה את הסדרה "מעורב ישראלי", סדרה תיעודית על המטבח הישראלי.
ב-2019 ביימה את הסדרה "סודות המוח" שיצר יורם יובל.
בשנת 2020 ביימה את סרט הטלוויזיה התיעודי "היום שבו ניצלו יהודי בולגריה", העוקב אחר מסע שורשים של אושרת קוטלר וגבי אשכנזי, וסוקר את יהדות בולגריה בתקופת השואה.
תמה החוזרת בעבודותיה של הלר היא היחסים הנרקמים בין בני אדם במצבי מתח חברתי וקונפליקט פוליטי.
אִילֵש מוֹנוּש במקור ברנדשטיין, בשמו המחתרתי: טאמאש אַץ' (בהונגרית: Mónus Illés; באלטה, האימפריה הרוסית, 12 במרץ 1888 – בודפשט, 2 בנובמבר 1944) היה פוליטיקאי סוציאל-דמוקרטי, ועיתונאי הונגרי-יהודי, שנרצח בשואה.
נולד בשם איליה (אליהו) בּרַנדשטיין במשפחה יהודית למרק ברנדשטיין וליֶדָה לֶטווינסקי בבאלטה, יישוב במחוז אודסה באוקראינה של ימינו.
המשפחה ברחה להונגריה מהפוגרומים באזור תחת שלטון אלכסנדר השלישי, קיסר רוסיה, בטרם מלאו לאילש שנה.
אילש אומץ על ידי הסנדלר יוז'ף מונוש שנתמנה מאוחר יותר למזכיר אגודת הסנדלרים ההונגרית.
הוא הצטרף לתנועת הפועלים באויפשט.
בתקופת הרפובליקה הסובייטית ההונגרית הוא לא השתייך לאגף השמאלי שלו המפלגה הסוציאל-דמוקרטית ההונגרית אך גם לא לאגף הימני יותר, לחוגו של פּאֵייר.
הוא היה אוטודידקט ובין 1922 לבין 1927 הוא מילא תפקידים באיגוד המקצועי של הבורסקאים ועובדי תעשיית העורות וכן כיהן בהנהגת המפלגה הסוציאל-דמוקרטית.
בשנת 1926 המיר את דתו היהודית ללותרנית.
בין השנים 1919–1938 היה עורך העיתון המקצועי "עובד תעשיית העורות", ובשנים 1934 - 1938 היה גם העורך הראשי של ה"סוציאליזם" (כתב עת סוציאל-דמוקרטי, תאורטי, פוליטי, כלכלי וחברתי של ה-MSZDP) ובמקביל בשנים 1934–1939 היה עורך היומון של המפלגה "קול העם" (Népszava).
כאידאולוג של מפלגתו הוא כתב מספר חוברות.
מונוש נעצר על ידי הגסטאפו בסתיו 1944, אך נמלט ב-15 באוקטובר.
כמה ימים אחרי זה התרחש הפוטש של מפלגת צלב החץ שתפסה את השלטון.
הוא נתפס במהירה, נעצר והוצא להורג זמן קצר לאחר מכן.
נשא לאישה את יולאן קורוניה.
אשתו הפכה לחברת האספה הלאומית ההונגרית לאחר הבחירות בשנת 1945 וגם שנתיים לאחר מכן.
ב־23 בפברואר 1948 מונתה לסגנית יושב ראש הפרלמנט.
הנושא החקלאי ; צוות מעלה.
השקפת עולמו של הסוציאליזם ; ינוש אשטרגליוס, בודפשט, 1937 (חוברות סוציאל-דמוקרטיות)
שלוש הרצאות מאת אליהו מונוס.
ענה על כמה התנגדויות ; המפלגה הסוציאל-דמוקרטית, ב ', 1943
קטע מסדרת הסמינרים מאת אליהו מונוס ; חנות הספרים Népszava, Bp., 1945 ( הספרייה של הידע הסוציאליסטי )
כתבים נבחרים של אליהו מונוס ; var., שיזוף.
אילת הראל (נולדה ב-11 בינואר 1974) היא פרופסור מן המניין למדע המדינה באוניברסיטת בן-גוריון בנגב, היא חוקרת בתחומי פוליטיקה, מגדר וקונפליקט.
אילת הראל נולדה בבאר שבע וגדלה בבאר שבע ובעומר.
בתם של אהובה, מורה ואורי הראל, מהנדס ומתכנן מיזוג אוויר ואחותם הצעירה של שלושה אחים.
היא סיימה את לימודי הדוקטורט שלה בחוג למדע המדינה באוניברסיטת תל אביב, בהנחיית פרופ' גד ברזילי.
הייתה עמיתת פוסט-דוקטורט בשנים 2008–2010 באוניברסיטת בן-גוריון בנגב, הייתה חוקרת אורחת במרכז נזריאן ב-UCLA בשנים 2011–2013 והצטרפה לסגל הבכיר של אוניברסיטת בן-גוריון בנגב ב-2013. מאז היא חוקרת ומרצה בתוכנית לניהול ליישוב סכסוכים ובמחלקה לפוליטיקה וממשל.
בשנת 2017 זכתה בפרס גלאט המוענק למרצים מצטיינים באוניברסיטת בן-גוריון וב-2018 זכתה בפרס החוקרת הצעירה המצטיינת מטעם האגודה הבינלאומית ללימודי ישראל.
בשנת 2018 קודמה לדרגת פרופסור חבר וב-2021 קודמה לפרופ' מן המניין.
עבודתה המחקרית של פרופ' הראל נמצאת בנקודות התפר שבין מדע המדינה, מגדר ותיאוריות ביקורתיות ללימודי ביטחון.
חלק ניכר מהמחקרים של הראל סובב סביב בנושא של חברות שסועות ושרידות דמוקרטיות.
מוקדי המבחן בו עסקה היו בעיקר הודו וישראל, אך גם סרי-לנקה, קפריסין (לפני החלוקה) ומקדוניה.
ספרה הראשון אשר פורסם ב-2010 עסק בסוגיה זו.
הספר זכה בפרס הספר הטוב ביותר מטעם האגודה למדע הישראלית למדע המדינה והודפס באסיה בהודו במהדורה נוספת מחודשת בהוצאת בת של Cambridge University press, India Foundation Books ב 2013. בהמשך היא ערכה עם פרופ' ארתור שטיין (UCLA) ספר בנושא הפוליטיקה של סכסוכים אתניים ודתיים.
במסגרת מחקרית זו הראל בחנה סוגיות כגון מעמדן של שפות מיעוט בדמוקרטיות, המורכבות של מתן זכויות קהילתיות בתחום הדת, ועלייתו של הימין הלאומני בחברות שסועות.
במקביל לפיתוח תאורטי של סוגיות אלו, היא בחנה לעומק את סוגיית המגדר בסכסוכים בחברות שסועות וכיצד הקונפליקט משפיע על קבוצות חלשות בחברה, ובכללן הנשים ונשים מקהילות מיעוט.
במסגרת מחקרים אלו היא ביקרה את הסיווג של מדען המדינה פרופ' ארנד ליפרהט אשר טען שהודו היא מקרה בוחן מוצלח של פשרה ושיתוף.
תיאוריות פמיניסטיות ללימודי ביטחון וסוגיית שילוב נשים בתפקידי לחימה ותומכי לחימה
הראל ערכה סדרה גדולה של מחקרים על מגדר, צבא וביטחון, הנשענים על תיאוריות פמיניסטיות וביקורתיות בלימודי ביטחון.
במסגרתן היא חקרה את השתלבותן של נשים בחדרי מלחמה באזורי גבול ואת חוויותיהן של נשים תומכות לחימה בצה"ל, במיוחד בתפקודם בחדרי מלחמה קדמיים.
מאמרה בנושא זה זכה בפרס המאמר המצטיין מטעם מטעם מכון כנרת על שם דן שומרון, במסגרת הכנס השנתי של אגודת חוקרי צבא-חברה בשנת 2020. נוסף לכך, היא חקרה יחד עם פרופ' שיר דפנה-תקוע את המאבק של נשים לאינטגרציה בצבא בתפקידים הנחשבים גבריים וכן את המשמעות של טראומה מקרב אצל נשים.
נקודת המבט הרב-תחומית שלהן אשר משלבת פוליטיקה ויחסים בינלאומיים מחד ולימודי טראומה ואלימות מאידך, היא חדשנית ומאתגרת גבולות דיסציפלינריים.
ספרם המשותף בנושא, Breaking the Binaries in Security Studies: A Gendered Analysis of Women in Combat, ראה אור בהוצאת הספרים של אוניברסיטת אוקספורד ב-2020. הספר זכה בפרס מטעם אגודת ERGOMAS לספר המצטיין של השנה.
חקר סוכנות (Agency) של נשים מקהילת מיעוט בישראל
הראל עורכת מחקר בשנים אלו אודות נרטיבים של סוכנות בקרב נשים מקהילת מיעוט, בשיתוף עם פרופ' בקי קוק מאוניברסיטת בן-גוריון.
במחקר זה נערכת התבוננות עמוקה אודות המונח "סוכנות" ונבחן מונח זה בקרב נשים במיקומים שונים – בעיקר נשים מקהילות שמרניות ובעלות אופי פטריארכלי.
הראל עורכת מחקרים שהם בעיקרם איכותניים ופרסמה גם מאמרים מתודולוגיים אשר שופכים אור על היישום של המתודולוגיות, כדוגמת – המשמעות של שתיקה במחקר ובראיונות אישיים; ניתוח היישום של מדריך ההקשבה שהגתה קרול גיליגן; וכן יתרונותיהם של ראיונות קבוצתיים.
דוח תיעוד חיילות בחדרי מלחמה קדמיים בגזרת עזה בעקבות ה7.10
אילת הראל ביצעה תיעוד מחקרי מקיף, יחד עם שתי שותפות - סביונה רוטלוי ושיר דפנה-תקוע, אודות הנעשה במוצבים של חמ"לי התצפית בגזרת עזה בחודשים שקדמו ל-7.10 וביום עצמו.
לאחר שחקרה לעומק את התפקיד של התצפיתניות ושאר תומכות הלחימה בחמ"לי התצפית, שנים לפני המלחמה, היא ערכה תיעוד מחקרי בעקבות מתקפת הפתע ופרסמה דוח מלא, אשר פתוח ונגיש לציבור הרחב, וכן מגוון פרסומים אקדמיים המופיעים באתר שלה.
ידועה כאוהדת של הפועל באר שבע בכדורגל.
פרס עבודת דוקטורט מצטיינת – 2006 – מטעם האגודה הישראלית למדע המדינה
פרס גלאט להצטיינות בהוראה 2017 – מטעם אוניברסיטת בן-גוריון
פרס החוקרת הצעירה המצטיינת 2018 – מטעם Association for Israel Studies
פרס המאמר המצטיין – 2020 – מטעם מכון כנרת ע"ש דן שומרון לקשרי חברה, ביטחון ושלום, מכללת כנרת.
פרס מרצה מעוררת השראה - 2021 - מטעם אוניברסיטת בן-גוריון בנגב, על חוות דעת מעולות ויוצאות דופן מהסטודנטים.
אילת הראל-שלו ושיר דפנה-תקוע, על ביטחון וחוסר ביטחון: הקרב הכפול של נשים לוחמות / פרדס, 2021
אילפנש חדרה היא שחקנית אמריקאית.
מוכרת בשל תפקידה כסטפני הולדן בסרט "משמר המפרץ", ומתפקידה כדאב קוואי בסדרה "מיליארדים" ברשת שואוטיים.
חדרה נולדה בהארלם, ניו יורק ב-1 בדצמבר 1985. יש לה שורשים אתיופיים ואירופאיים.
אביה, אספהא, הוא פליט אתיופי תגרי והמקים של ועדת השירותים האפריקאיים, ארגון חוץ-ממשלתי מבוסס בהארלם שעובד עם מהגרים אפריקאיים.
אימה, קים ניקולס, היא מנהלת באותו ארגון, וכמו כן חדרה התנדבה בארגון לפני שהתחילה את קריירת המשחק שלה.
חדרה עבדה גם כמלצרית למשך 10 שנים לפני הופעתה הראשונה בטלוויזיה.
חדרה למדה בבית ספר לאמנויות של הארלם ולאחר מכן בתיכון פיורלו לה גוארדיה.
לאחר מכן קיבלה תואר באמנויות יפות מהאקדמיה המלכותית לאמנות הדרמה שהוא תחת הניהול של קינגס קולג' לונדון.
בשנת 2010, חדרה הופיעה לראשונה כאשר שיחקה בסרט "1/20".
בשנת 2011 שיחקה בפיילוט לסדרת טלוויזיה שיצר ספייק לי "Da Brick", אך בסוף היא לא עלתה לשידור.
ארבע שנים אחרי זה, ליהק אותה לי לסרטו "שיראק".
בין לבין שיחקה בסדרות "הרשימה השחורה", "Show Me a Hero", "שיקגו FIRE", "המעניש", ו-"Shes's Gotta Have It".
בשנת 2017, חדרה כיכבה בסרט "משמר המפרץ" בתפקיד סטפני הולדן ובשנת 2018 בסדרה "Deception" בתפקיד של קיי דניאלס.
היא גם שיחקה בתפקיד חוזר בסדרה "מיליארדים".
בשנת 2019 שיחקה בתפקיד של מיים ג'ונסון, אשתו של באמפי ג'ונסון, בדרמת פשע "הסנדק של הארלם".
+שנהסרטתפקידהערות20101/20הייזל2013שבעה צעדיםג'ודי2015שיראקגברת מק'לאוד2017משמר המפרץסטפני הולדן2024הקבלן (אנ')טייWerewolvesלוסי מרשל2025מפסגה לתהום (אנ')פאם קינג
+שנהסדרהתפקידהערות2013הרשימה השחורהג'ניפר פאלמרפרק "Pilot"2015דרוש גיבורכרמן פבלסמיני-סדרהשיקגו FIREסרינה3 פרקים2016אנשים קשיםאביפרק: "Patches"תובעת על עקביםנעמי גולדן2 פרקים2016–2017מיליארדיםדאב קוואיתפקיד חוזר (עונות 2-1); 20 פרקים2017מומחה לכלוםליסה3 פרקיםהמענישמאהבתפרק: "Crosshairs"2017–2019לא יכולה בלי זהאופל גילסטראפ10 פרקים2018Deceptionקיי דניאלסתפקיד ראשי; 13 פרקים2019-הווההסנדק של הארלםמיים ג'ונסוןתפקיד ראשי; (2 עונות); 20 פרקים2023–2024נקודת שוויוןמישל צ'אמברס2 פרקים
אילקה גדה (בהונגרית: Gedő Ilka) (26 במאי 1921 – 19 ביוני 1985) הייתה ציירת ואמנית גרפית יהודייה-הונגרייה.
משנת 1964 ואילך, היא חידשה את פעילותה האמנותית ביצירת ציורי שמן.
"אילקה גדה היא אחת המאסטריות הבודדות של האמנות ההונגרית.
היא לא קשורה למגמות האוונגרדיות או המסורתיות.
שיטת היצירה חסרת התאמה שלה מאפשרת להשוות אותה עם אמנים אחרים".
אילקה גדה נולדה מנישואי שמעון גדה מורה להונגרית וגרמנית בגימנסיה היהודית של בודפשט ושלאלזה וייסקופף ב-26 במאי 1921. אביה היה מורה בבית הספר היהודי לדקדוק, אמה עבדה כפקידה.
כמה מהסופרים והאמנים ההונגרים המובילים באותה עת היו בין מעגל החברים של המשפחה.
אילקה גדו גדלה במשפחה, שם הייתה לה כל הזדמנות להפוך לאמנית משכילה ורגישה.
היא למדה בבית ספר תיכון הנושא את השם בית ספר חדש.
בית ספר זה הציע תוכנית לימודים חדשנית ושיטות הוראה.
מאז ילדותה המוקדמת ציירה אילקה גדו ללא הרף, והקליטה את חוויותיה.
את סדרת היובניליאס, שהשתמרו לחלוטין באחוזתו של האמן, ניתן להכניס לסדר כרונולוגי, וכך מתמודדים עם יומן ויזואלי.
מסוף שנות השלושים ועד ראשית שנות הארבעים אילקה גדה קיבלה הכשרה משלושה אמנים ממוצא יהודי שנהרגו על ידי הנאצים בסוף המלחמה.
המאסטר השני של גדה היה ויקטור אראדי (1879-1944), צייר וגרפיקאי בסגנון נטורליסט-אימפרסיוניסטי ואר נובו.
המורה השלישי של גדה היה הפסל אישטוואן אורקני שטרסר (1911-1944).
משטרסר גדה למדה את מוצקות הדוגמנות הפסלית ואת ייצוג ההמונים.
לאחר שעברה את בחינות עזיבת בית הספר, אילקה גדה שקלה ברצינות להתחיל את לימודיה האמנותיים בפריס, אך המלחמה התערבה, ובשל החוקים היהודיים (הנומרוס קלאוזוס ובמיוחד החוק היהודי השני והחוק היהודי השלישי) היא לא יכלה ללכת גם לאקדמיה ההונגרית לאמנות.
אפילו לו גדה הייתה רוצה להשתתף באקדמיה, סביר להניח שהייתה מוצאת את דרכה חסומה.
עם הגידול בהשפעתם של הפשיסטים ההונגרים, מפלגת צלב החץ, החלה ההפרעה הגלויה של היהודים בשנת 1938 עם החוק היהודי הראשון ואלה שבאו אחריו.
עד ראשית שנות הארבעים, יחד עם אמנים צעירים אחרים, ביקרה אילקה גדה בסטודיו של גיולה פאפ (1899–1982) שהיה בעבר תלמידו של יוהנס איטן ומורה של באוהאוס.
בשנת 1942 השתתפה אילקה גדה בתערוכה שאורגנה על ידי קבוצת האמנים הסוציאליסטים ושמה חופש והעם שהתקיימה במרכז איגוד עובדי המתכת.
2003: A zsidó nő (האישה היהודייה), המוזיאון היהודי ההונגרי, בודפשט
2003: ציורים ופיסול של ציורי אירופה במאה התשע עשרה, גלריה הרועה, ניו יורק, 2003
מגריט, דושאן, מאן ריי, מירו, דאלי.
מבחר מאוספי מוזיאון ישראל), מוצג משותף של מוזיאון ישראל והגלריה הלאומית, בודפשט, הונגריה, בודפשט
הגלריה הלאומית של הונגריה, בודפשט
מוזיאון המלך סנט סטפן, שקשפהרוואר, הונגריה
המוזיאון לאמנות יד ושם, ירושלים
המוזיאון הבריטי, המחלקה להדפסות ורישומים
מוזיאון קונסט פאלאסט, דיסלדורף, המחלקה להדפסות ורישומים
קופרשטיק קבינט (מוזיאון ההדפסים והרישומים), ברלין
הגלריה לאמנות אלברייט-נוקס, באפלו, ניו יורק, ארצות הברית
המוזיאון לאמנויות יפות, יוסטון, טקסס, ארצות הברית
מוזיאון המטרופוליטן לאמנות, המחלקה לאמנות מודרנית ועכשווית, ניו יורק
מוזיאון הדוכס אנטון אולריך, בראונשווייג, גרמניה
MoMA, מחלקת רישומים והדפסים, ניו יורק
ציורי שמן בגלריה הלאומית של הונגריה
אילק (בהונגרית: Ilk) הוא כפר במחוז סבולץ'-סטמאר-ברג שבצפון מזרח הונגריה.
יהודים החלו להתיישב באילק במחצית השנייה של המאה ה-18. בשנת 1880 היה מספר היהודים בכפר 131. משנת 1885 הייתה הקהילה כפופה לרבנות מאטסלקה.
באילק היו חברה קדישא, "חדר" ומקווה.
בשנת 1930 היו בקהילה 65 יהודים.
באפריל 1944, כמה שבועות לאחר כניסת הצבא הגרמני להונגריה, הועברו יהודי אילק לגטו מאטסלקה ומשם שולחו למחנה ההשמדה אושוויץ.
אחרי המלחמה לא שבו יהודים לכפר.
אילש אדלר (בהונגרית: Adler Illés; סנטה, 1868 – בודפשט, 19 בפברואר 1924) היה תאולוג הונגרי ורב.
הוא היה עמית וכותב של ההיסטוריה האוניברסלית של היהודים.
אילש אדלר הוא בנם של שאנדור אדלר ויוזפין ובר.
הוא למד עברית ואת הכשרתו לרב בפקש, בבלשגיארמט וברטיסלאבה, ולימודים כלליים באופן פרטי.
בשנת 1891 הפך לרב של קישקונפלדיהאזה, ובין 1896 לבין 1907 נבחר וכיהן כרב של אובודה.
הוא עבד שם אחת עשרה שנים כאשר הקהילה היהודית של פשט הזמינה אותו כרב להחליף את הרב אלעזר פולק בבית הכנסת רומבך.
בצעירותו המוקדמת היה חבר מערכת במגזין "שוויון" (Egyenlőség) וכמה ממאמריו פורסמו שם וכן בעיתונים יהודיים וכן בשנתונים של האגודה הספרותית היהודית-הונגרית IMIT ושל האגודה הלאומית היהודית לחינוך בהונגריה.
סדרת המאמרים המפורסמת ביותר שלו הייתה על מסע רבני הונגריה לארץ הקודש שהופיעה ב"שוויון".
הוא חקר בין שאר את ספרות הקבלה.
בקרב רבני בודפשט היה אחד ונואמים הפופולריים ביותר ושירת כאמור בבית הכנסת ברחוב רומבך שתוכנן על ידי האדריכל אוטו וגנר.
במהלך מלחמת העולם הראשונה שימש כרב צבאי בדרגת סרן.
כרב השתייך ל"זרם הסטטוס קוו אנטה".
נישא לינקה קרמר ונולדו להם ארבעה ילדים.
מותו ב-1924 נגרם מדלקת כיס המרה.
נשא את הדרשה כשנכנס לתפקיד הרב באובודה, בודפשט, 1897.
נשא אותו ב-11 באפריל 1898. הופיע על חשבון הקהילה היהודית של אובודה, בודפשט, 1898.
נאום כניסה, נשא אותו כשהתקבל כחבר בחברה קדישא של פשט ב-2 בינואר 1910. בודפשט, 1910.
הספד לזכרו של מיקשה סאבולצ'י.
אילר הוא נחל בבוואריה, גרמניה, יובל של הדנובה, באורך של 147 קילומטרים.
בעבר הרחוק שם הנחל היה אילרגוס (Ilargus).
הנחל נובע מהרי האלפים, באזור העיר אוברסטדורף, בקרבת הגבול עם אוסטריה.
אילר הוא הנחל בעל עוצמה ומשתמשים בעוצמתו להפקת אנרגיה באמצעות שמונה תחנות כוח הידרו-חשמליות.
אילש דשי (במקור דויטש, בהונגרית: Dési Illés; בודפשט, 12 בנובמבר 1931 – בודפשט, 3 בינואר 2018) היה דוקטור לרפואה (MD) יהודי-הונגרי, טוקסיקולוג, פרופסור אמריטוס, דוקטורנט למדעי הרפואה (1965), דוקטור (Ph.D) במדעי הרפואה (1979).
אילש דויטש נולד במשפחה יהודית כבנם של אימרה דויטש (1896–1944), אורולוג שניספה בשואה ושל אנה אדלר (1899–1994) רופאת שיניים.
הוא למד בבית הספר היסודי ברחוב הולאן בבודפשט ולאחר מכן סיים את הגימנסיה הממלכתית דניאל ברז'ני בבודפשט.
בין 1950 לבין 1956 היה סטודנט באוניברסיטת זמלווייס לרפואה.
לאחר מכן למד לדוקטורט בהנדסה טכנית ותואר בהנדסת סביבה באוניברסיטת התעשייה הכימית בעיר וספרם (1974–1976) כיום שמה אוניברסיטת פאנון (Pannon Egyetem).
ב-1959 עבר את הבחינות ברפואת מעבדתית וברפואה תעסוקתית וב-1980 בפתופיזיולוגיה ובאלקטרואנצפלוגרפיה.
הוא השיג הסמכה גם בטוקסיקולוגיה ב-1984. דשי היה בעל מלגה של ארגון הבריאות העולמי (WHO) ב-1965, ובעל מלגה ממלכתית הונגרית ב-1971. הוא ערך מספר רב של נסיעות לימודיות מחוץ להונגריה.
מאוקטובר 1956 עד אוקטובר 1969 היה מרצה בכיר במכון לפתופיזיולוגיה של אוניברסיטת בודפשט לרפואה, מ-1969 עד 1984 היה ראש המחלקה לטוקסיקולוגיה של המכון הלאומי ההונגרי לבריאות הציבור, ב-1971 ראש המחלקה לטוקסיקולוגיה והמחלקה הראשית להיגינה ביולוגית (Higiénés Biológiai Főosztály).
בין 1984 לבין 1994 היה ראש המחלקה לבריאות הציבור ואפידמיולוגיה של אוניברסיטת סגד, פרופסור מן המניין וראש קתדרה.
הוא קיבל פרופסור אמריטוס מאוניברסיטת סגד בשנת 2001. רעייתו הייתה אניקו גרגיי עורכת, מתרגמת.
ילדיהם הם יאנוש דשי וד"ר ג'רג' אנדראש דשי.
דשי היה חבר בוועדה לרפואה מונעת של האקדמיה ההונגרית למדעים ונציג באספה הכללית של האקדמיה ההונגרית למדעים.
בין השנים 2001–2006 היה חבר ב-MAB - ועדת ההסמכה ההונגרית להשכלה גבוהה.
הוא היה העורך הראשי של כתב העת של "האגודה ההונגרית של היגיינים" (Magyar Higiénikusok Társasága), בשם "מדעי הבריאות" (Egészségtudomány).
דשי היה חבר ב"מועצת הדוקטורט הלאומית" כפרופסור אמריטוס.
לרגל יום הולדתו ה-80 של פרופסור אילש דשי, הוועדה האקדמית של סגד של האקדמיה ההונגרית למדעים והמכון לבריאות הציבור של אוניברסיטת סגד ארגנו מפגש מדעי ב-7 בדצמבר 2011. ההרצאות שנישאו שם פורסמו בגיליון 3 של 2012 על ידי כתב העת "מדעי הבריאות" (Egészségtudomány).
הדגמה של ההשפעה המוקדמת של מינונים קטנים ואפילו תת-קליניים של חומרי הדברה ופלסטיק על ידי שיטות נוירופיזיולוגיות EEG, EMG, התנהגותיות, חיסוניות וגנטיות.
הכרה ומניעה של השפעות רעילות מוקדמות הנגרמות מכמויות קטנות של חומרי הדברה בשימוש בחקלאות, תוך שימוש במערכת עצבים רגישה (נוירופיזיולוגית והתנהגותית), מחקרים חיסוניים וגנטיים בחיות ניסוי ועובדי הגנת הצומח במחוז צ'ונגרד.
המוח המסתורי ( הוצאת מדיצינה, 1968; גם בגרמנית ובצ'כית)
עם לאסלו נאג'מאיטני וגאבור וטרו.
בריאות הסביבה (הוצאת JGYTF, 1995)
הוא פרסם 105 פרסומים בשפות זרות בכתבי עת בינלאומיים, 163 פרסומים בכתבי עת הונגריים, והוא מחברם של 21 קטעי ספרים (פרקי ספר) בשפות זרות ב-19 קטעי ספרים בהונגרית.
דשי נתן 106 הרצאות בשפות זרות ו-325 הרצאות בהונגרית.
נושאי הפרסומים וההרצאות הם פרי עבודתו המחקרית.
פרס שלוחת מחוז וספרם של האקדמיה ההונגרית למדעים: "זיהום אגם בלטון" (1975)
פרס האקדמיה ההונגרית למדעים: "טוקסיקולוגיה של חומרי הדברה" (1974), "חקירה טוקסיקולוגית של חומרי הדברה" (1983)
"העובד המצטיין של הצלב האדום ההונגרי" (1960)
פרס להגנה מפני שיטפונות (1970)
מכתב שבח והוקרה משר הבריאות על מיגור מגפת הטיפוס ברצ'ק (1975)
מדליית הזיכרון של יוז'ף פודור (1987)
חבר בוועדה לרפואה מונעת של האקדמיה ההונגרית למדעים
נשיא ועדת העבודה לאיכות הסביבה של ועדת סגד של האקדמיה ההונגרית למדעים.
נשיא המדור לגאוגרפיה רפואית של החברה הגיאוגרפית ההונגרית
חבר במכללות לבריאות הציבור, בריאות תעסוקתית ורפואה חברתית של משרד הבריאות
חבר מועצת המנהלים של החברה ההונגרית של היגייניים
חבר במספר אגודות מקצועיות בינלאומיות
חבר מערכת של כתבי עת מקצועיים בינלאומיים ומקומיים
מומחה בתוכנית הבינלאומית של ארגון הבריאות העולמי לביטחון כימי (IPCS)
מנהל המרכז לשיתוף פעולה IPCS במכון SZOTE לבריאות הציבור
נשיא האגודה לשימור הטבע של מחוז צ'ונגרד על שם פרנץ קיש.
אילצ'ו ג'יורגיוסקי (במקדונית: Илчо Ѓорѓиоски; נולד ב-11 בדצמבר 1971) הוא כדורגלן עבר מקדוני ששיחק בעמדת הקשר וכיום מאמן את ברגלניצה שטיפ.
בין השנים 2012–2018 שימש כיושב ראש ההתאחדות לכדורגל במקדוניה הצפונית.
ג'יורגיוסקי התחיל את הקריירה שלו בקבוצת הכדורגל של וארדאר סקופיה.
בשנת הצטרף למקדוניה וכעבור שנה חזר לווארדאר סקופיה.
בקיץ הצטרף לדניזליספור מליגת העל הטורקית במדיה רשם 6 הופעות בליגה בתחילת העונה, אך אלאחר מכן לא זכה לדקות משחק בליגה ובסיום העונה שוחרר מהמועדון.
בקיץ חתם בבני יהודה מליגת העל במדיה רשם 18 הופעות, עד ששוחרר בסיום העונה לאחר שירדה לליגה הלאומית.
בקיץ הצטרף לסלוגה יוגומגנאט ובסיום העונה פרש מכדורגל.
ב-2 באפריל 1997 ערך את הופעתו היחידה בנבחרת מקדוניה הצפונית בניצחון 2-3 נגד .
עם פרישתו מכדורגל מונה למאמן קבוצת הנוער של מקדוניה.
בשנת מונה למאמן נבחרת הנוער של מקדוניה ולאחר מכן חזר לקבוצת מקדוניה, הפעם כמאמן הקבוצה הבוגרת.
בקיץ מונה למאמן וארדאר סקופיה בה אימן עונה אחת.
שנה לאחר מכן, מונה לנשיא ההתאחדות לכדורגל במקדוניה הצפונית.
בתפקיד זה כיהן 6 שנים.
ב-13 במרץ 2014 נפצע קשה בתאונת דרכים ליד העיר קומאנובו בדרך חזרה למשחק צדקה.
בתאונה זו, נהרג שוער הנבחרת בעבר פטר מילושבסקי.
ב-1 בינואר 2022 מונה למאמן ברגלניצה שטיפ.
אילריון פריאנישניקוב (ברוסית: Илларио́н Пря́нишников; 20 במרץ 1840 – 24 במרץ 1894, היה ממקימי קבוצת הציור הנודדים, שהפכו לאחד מבתי הספר לאמנות הרוסיים החשובים של סוף המאה ה-19.
אילריון פרינישניקוב נולד בכפר טימאשובו שבמחוז בורובסקי, למשפחת סוחרים.
מ-1856 עד 1866 למד בבית הספר לציור, פיסול ואדריכלות במוסקבה בכיתותיהם של אבגרף סורוקין וסרגיי זריאנקו.
תמונת הסוחרים שלו "גוסטיני דבור במוסקבה", שצויר בשנה האחרונה ללימודיו, הביאה לו מוניטין רב.
בציור הקטן הזה הוא נתן פתרון מקורי לנושא של השפלת כבוד האדם, החריפות והאכזריות בעולם, שבו הכל נקנה ונמכר.
לאחר שתיאר את הסוחרים המטופשים, הנאלצים לרקוד לצלילי קונצרטינה ופקיד קשיש מסכן, האמן מדגים באופן אותנטי גלריה שלמה של העיוות המוסרי והשאננות.
הציור עורר זעם אצל כמה מחסידי האמנות האקדמית הרשמית שחשו שהצייר הצעיר הורס היעוד ה"גבוה" של האמנות שאמור לבטא בצורה האידיאלית את האמיתות הנצחיות.
בשנת 1870 קיבל פרינישניקוב את התואר "צייר".
מ-1873 ועד מותו הוא היה מורה לציור וחניכיו היו קונסטנטין קורובין, ויטולד בייליניצקי-בירוליה, מיכאיל נסטרוב, אלכסיי סטפנוב, ניקולאי אורלוב, איוואן גורוכוב ואחרים.
מראשית קיומו של איגוד הנודדים הוא היה חבר בקבוצה, ומהתערוכה השנייה שלהם, היה אחד ממנהלי האיגוד.
אף על פי שפרינישניקוב התגורר בעיקר במוסקבה, הוא ביקר לעיתים קרובות בצפון הרוסי שם צייר.
הוא השתתף בעיטור הקתדרלה המקורית של ישו המושיע, שנהרסה ב-1931.
פרינישניקוב מת במוסקבה שם נקרא אחד הרחובות על שמו.
אילת הייתה עיר מקראית אשר הוזכרה פעמים רבות בתנ"ך.
העיר הייתה ממוקמת בקצה הצפוני של מפרץ אילת.
בערך באותו המיקום שבו הייתה ממוקמת העיר עציון גבר, ובסמוך לאילת המודרנית.
בתקופה הרומית בארץ ישראל נקראה העיר "אאלה" (Αέλα), אך לאחר מכן השם אומץ לשפה היוונית הביזנטית ושונה ל"איילה", ובערבית נקרא גם "איילה" (آيلة).
לאחר מכן בעת שליטת האימפריה העות'מאנית, שונה שם העיר ל"מעלה איילה" (עקבה איילה, عقبة آيلة), ולבסוף קוצר לעקבה (الْعَقَبَة), עיר שקיימת עד היום בירדן.
שם העיר מופיע בכתיב המשובש: עילם (Αἰλἁμ) באונומסטיקון של אוסביוס מקיסריה בו נכתב: "היא בקצה (ארץ ישראל) סמוכה למדבר דרומה ולים סוף דרומה שהיא מעבר למפליגים ממצרים, ולמפליגים מהודו.
ויושב שם הלגיון העשירי פרטנסיס והיום נקראת אַאִלָה בימי קדם היה עם עילם מלכה היה כדרלעומר...".
העיר הישראלית המודרנית "אילת", שהוקמה בשנת 1950, קרויה על שם העיר העתיקה.
זאת מכיוון שהאילים מוזכרים בתנ"ך רבות, בעיקר באזור הדרום.
העיר נזכרת במספר מקומות בתנ"ך:
אילקו מואיז אשכנזי (בבולגרית: Илко Моис Ескенази; 20 במאי 1949, וארנה, הרפובליקה העממית הבולגרית–28 בספטמבר 1994, וארנה, בולגריה) היה משפטן ופוליטיקאי יהודי-בולגרי אשר בין 1991 ל-1992 כיהן כסגן ראש ממשלת בולגריה.
אילקו אשכנזי נולד בווארנה ורכש השכלה יסודית ותיכונית בעיר הולדתו.
בהמשך, סיים את הפקולטה למשפטים באוניברסיטת סופיה והועסק כעמית מחקר באקדמיה הבולגרית למדעים.
אשכנזי כיהן כמרצה באוניברסיטת סופיה ובאוניברסיטה לכלכלה בווארנה.
הוא התמחה בקניין רוחני וכתב שורת מאמרים וספרים בנושא.
ב-1990 נבחר לחבר האספה הלאומית הבולגרית ובנובמבר 1991 התמנה לסגן ראש ממשלת בולגריה בממשלת הקואליציה של פיליפ דימיטרוב.
אשכנזי כיהן בתפקידו עד דצמבר 1992. אשכנזי טבע למוות סמוך לווארנה לאחר שנפגע על ידי אופנוע ים בעת שנפש במקום.
לאחר מותו הוקמה קרן מלגות על שמו אשר תומכת בסטודנטים וביזמים צעירים.
כיכר בעיר וארנה נושאת את שמו.
ב-2014 ייסדה ומימנה משפחתו של אחיו מתן פרס שנתי לסטודנט מצטיין באוניברסיטה לכלכלה בווארנה.
ב-1998 זכה ב"פרס ע"ש יוני נתניהו" למפעל חיים.
אילש ברודי (בהונגרית: Bródy Illés; בודפשט, 27 בדצמבר 1899 – 11 בנובמבר 1953) היה עיתונאי וסופר יהודי-הונגרי-אמריקאי שחי בארצות הברית משנות ה-30. לאחר התחלה כושלת כאמן דיוקנאות, הוא נודע כסופר אוכל גורמה שהמתמקד באוכל ובמסעדות לרבות כתביהם של מבקרי אוכל, שפים והיסטוריוני אוכל.
עבור קריירת הכתיבה שלו האיות המועדף על שמו היה Iles Brody; במקורות אחרים שמו נכתב לפעמים בצורה האנגלית כ-Elias Brody.
ברודי נולד במשפחה יהודית בבודפשט, הונגריה, כבנם הצעיר של הסופר המפורסם שאנדור ברודי ושל איזבלה רוזנפלד.
לאחר שירות בחיל הפרשים ההונגרי בצעירותו, הוא טייל רבות ברחבי אירופה.
בשנת 1927, התחתן עם רקדנית שיגיונות זיגפלד האמריקאית ורה "קיטנס" לייטמר (לבית רוברטסון, 1899–1997).
בני הזוג נפגשו בפריז, נישאו בבודפשט, והתיישבו בניו יורק, אך הנישואים התבררו סוערים למדי והסתיימו בגירושים ב-1932. ברודי (אז תואר כאמן דיוקנאות), פגע בלייטמר לפני אירוסיהם, לפי הדיווחים, והם ניסו להתאבד מספר פעמים במהלך מערכת היחסים ביניהם.
בני הזוג היו מעורבים גם בתיק משפט מתוקשר כאשר לייטמר תבעה ללא הצלחה בנקאי אמריקאי בולט, ג'פרסון זליגמן, על הפרת הבטחת נישואים.
ב-1932, לאחר הפרידה מלייטמר, הורשע ברודי בלונדון, אנגליה, בסחיטה של שתי אחיות אמריקאיות, מילדרד ריד בורק וקונסטנס ריד נצ'ר.
על אף שטען לחפותו, הוא נכלא לעשרה חודשים וגורש מבריטניה לאחר ריצוי עונשו.
ב-1938, לאחר חזרתו לארצות הברית, התחתן עם מארי הולינגסוורת' (Marie Hollingsworth) בווירג'יניה.
נראה שנישואים אלה הסתיימו גם בגירושים לפני 1949.
בסוף שנות ה-30 חזר ברודי לעיר ניו יורק, שם הפך לבעל טור קבוע במגזין אסקווייר.
כקצין פרשים לשעבר, תרומתו המוקדמת הייתה בנושא ספורט סוסים ורכיבה על סוסים.
מאוחר יותר הפך לכתב אוכל, עם טור ותיק בשם "איש המטבחון", אשר - קצת יוצא דופן לתקופה - הציע עצות קולינריות המיועדות לקהל קוראים גברי.
הוא גם כתב למגזין גורמה.(Gourmet (magazine)