tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
אנשי הקלאן, כמו גם ארגונים סודיים נוספים שפעלו בתקופה זו, קיימו משטר טרור שכלל תקיפות ומעשי רצח במטרה לשמור את הלבנים בעמדת כוח ולמנוע מהשחורים להשיג כוח על ידי מניעת הצבעה והשתתפות במוסדות פוליטיים, להשיג עבודה ורכוש או לזכות בהשכלה.
הם גם תקפו אנשים ממדינות הצפון, מורים וסוכנים של הלשכה לעבדים משוחררים .
מחקר על התקופה של 1868 עד 1871 מעריך כי אנשי הקלאן היו מעורבים ב-400 מעשי לינץ'.
פעולותיו האלימות של הארגון חוללו תגובת נגד קשה בצפון, והובילו את האליטה הדרומית להסתייג מפעולותיו, בין השאר משום שאנשי אליטה אלה ראו בקיומן אמתלה, המאפשרת לצבאות הפדרליים להמשיך לפעול בדרום.
הארגון החל לשקוע בין השנים 1868–1870, עד היעלמותו המוחלטת בתחילת שנות השבעים של המאה התשע עשרה.
זאת, בעקבות פעולתו הנמרצת של נשיא ארצות הברית, יוליסס ס.
במסגרת פעילותו המונעת של גרנט, נחקק בשנת 1871 חוק זכויות האזרח של 1871 (Enforcement Act of 1871), הידוע גם בכינויו: "חוק הקו קלוקס קלאן".
החוק איפשר לנשיא לעקוף את צו הביאס קורפוס.
במסגרת החוק אכיפת החוקים במדינות הדרום בוצעה על ידי חיילים פדרליים במקום אנשי מיליציה של המדינה, ואנשי הקלאן נתבעו בבתי משפט פדרליים, בהם לעיתים קרובות רוב המושבעים היו שחורים.
באופן זה נקנסו ונאסרו מאות מאנשי הקלאן, והביאס קורפוס הושעה בתשעה מחוזות של קרוליינה הדרומית.
כתוצאה מכך נהרס ארגון הקלאן במדינה זו, ובהמשך הוא דעך בשאר מדינות הדרום למשך עשרות שנים.
עם זאת, עד סוף תקופת שיקום הדרום בשנת 1877, לבנים תומכי המפלגה הדמוקרטית הצליחו באמצעות שוחד, הפחדות ואלימות בקלפיות, להשיג שליטה כמעט מלאה על המחוקקים במדינות הדרום.
הם העבירו חוקים שהפכו את הרישום לבחירות למסובכות יותר, והפחיתו את מספר השחורים בקלפיות.
בשנים הבאות הועברו חוקים כדי להפחית הצבעת שחורים ולבנים עניים באמצעות התניית ההצבעה בתשלום מס מיוחד, דרישות לרכוש או תושבנות, מבחני השכלה ועוד.
אף על פי שצעדים אלה נדרשו מכל התושבים, חלק מהאמצעים יושמו באופן סלקטיבי נגד שחורים.
כמו כן במדינות רבות פטרו בחוק לבנים ממבחני אוריינות.
התוצאה הייתה ששחורים לא הצביעו ולא השתתפו בחבר מושבעים, ולא הייתה להם נציגות פוליטית רשמית.
כתוצאה מכך, למרות דיכוי הקלאן, מעשי הלינץ' והאלימות נגד שחורים נמשכה גם לאחר מכן כאמצעי אפקטיבי לשלול מהם זכויות רבות.
לדוגמה בשנת 1911 נרצחה במעשה לינץ' האישה השחורה Laura Nelson יחד עם בנה L.D בידי לבנים.
תמונות הלינץ' פורסמו ונמכרו כגלויות, דבר שהיה שכיח בזמנו.
דור הקו קלוקס קלאן השני
בשנת 1915 נוסד ארגון חדש, אשר נשא את השם "קו קלוקס קלאן" בידי ויליאם ג'וזף סימונס, סמוך לאטלנטה, בירת ג'ורג'יה.
הסיבה הישירה העיקרית להקמתו הייתה הסרט "הולדתה של אומה", שפאר את ה-"קו קלוקס קלאן" הראשון.
צמיחת הארגון הייתה על רקע רגשות נגד הגירה, נגד קתולים, נגד יהודים ונגד שתיית אלכוהול ששיקפו מתחים חברתיים שהיו בתקופה זו בעיקר נגד מהגרים חדשים.
בניגוד לארגון הראשון, שהיה מחתרתי ופעל כנגד השלטון, היה הקו קלוקס קלאן השני ארגון רשמי, בעל כוח והשפעה פוליטיים, שהורכב מסניפים אשר הוקמו בכל רחבי המדינה.
עם זאת החברות בארגון נשמרה בסוד, וחברים הסתירו את זהותם בציבור על ידי חבישת מסכות לבנות.
הארגון אימץ טקסים ותלבושות שהופיעו בסרט "הולדתה של אומה".
המייסד של הקלאן השני, סימונס, צירף כ-12 ארגוני אחות.
מארגני קלאן, שכונו Kleagles, החתימו מאות מצטרפים חדשים, ששילמו דמי חבר, וקיבלו תלבושות KKK בתמורה.
הארגון שמר על חצי מהכסף ושלח את שאר הכסף לסניפים לאומיים.
כאשר מארגן סיים לגייס אנשים במקום מסוים, הוא ארגן תהלוכה, שכללה לרוב צלבים בוערים ולעיתים הגישו את התנ"ך למטיף פרוטסטנטי מקומי.
והמארגן עזב את העיירה עם הכסף.
בתחילה התקשה סימונס לגייס תומכים וכסף, והקלאן נותר ארגון קטן באזור אטלנטה עד שנות ה-20. הקבוצה פרסמה כתבי עת שונים לתפוצה לאומית, כולל Searchlight, Imperial Night-Hawk ו-The Kourier.
גלגולו השני של הארגון, הדגיש את המאבק למען החלת איסור על שתיית משקאות אלכוהוליים, ועם אישור החוק, היה מעורב באופן פעיל מאוד בהחלתו.
בשורש מאבק זה עמדו בעיקר תפישות אנטי-קתוליות, ועוינות למהגרים ממדינות קתוליות שבהן השתייה הייתה מנהג רווח, כמו אירלנד ואיטליה.
להלכה, העוינות נבעה מכך שמהגרים אלו זוהו עם מנהגי שתייה "זרים" לארצות הברית, אך מתחת לפני השטח נבעה העוינות מתפישת מהגרים עניים כנחותים מבחינה שכלית וגזעית וכן עקב תחרות על מקומות דיור ועבודה.
הקלאן השני יצא נגד מה שהוא ראה כהידרדרות מוסרית של התקופה, כולל גירושין, ניאוף, התנגדות לחוק היובש וכנופיות פשע.
ביחס לקלאן הראשון והשלישי, הקלאן השני היה בעל אופי פחות אלים וחלקים ממנו פעלו באופן פוליטי.
עם זאת כמו בגלגולו הקודם, גם ארגון זה נקט בפעולות אלימות, ביצע מספר מעשי לינץ', כמו גם גילויי אלימות אחרים ברחבי ארצות הברית.
החלק האלים ביותר בקלאן השני פעל בדאלאס, טקסס.
באפריל 1921, זמן קצר לאחר עליה בפופולריות של הארגון באזור, אנשי הקלאן חטפו את אלכס ג'ונסון (Alex Johnson), גבר שחור שהואשם כי קיים יחסי מין עם אישה לבנה.
הם הצליפו בו בשוט וצרבו KKK במצחו.
הקלאן נהנה מחיפוי של מערכת אכיפת החוק.
ראש המשטרה והתובע המחוזי במקום סירבו להגיש תביעות והצהירו בפומבי כי הם מאמינים כי ג'ונסון ראוי לטיפול שקיבל.
הודות לאישור זה של הכאה, אנשי הקלאן בדאלאס הצליפו ב-68 אנשים במהלך 1922 לבדה.
רוב הקורבנות לאלימות היו למעשה גברים לבנים שהואשמו כי פגעו בנשותיהם באישומים כמו ניאוף, הכאת נשים, נטישת הנשים, הימורים או סירוב לתשלומי מזונות.
הקלאן בדאלאס לא ניסה להסתיר פעילות זו של "אכיפה עצמאית" של מוסר, והתגאה בה בפומבי.
אנשי הקלאן בדאלאס הזמינו כתבי עיתונים להצלפות.
אנשי הקלאן באלבמה הצליפו בנשים וגברים, שחורים ולבנים, שהואשמו בזנות או ניאוף.
אף על פי שאנשים רבים באלבמה זעמו על הכאת נשים, אף איש קלאן לא הואשם באלימות.
חברים בקלאן נשבעו להגן על ערכים אמריקאיים ועל המוסר הנוצרי, וכמה כמרים פרוטסטנטים היו מעורבים ברמה המקומית של הארגון.
עם זאת שום זרם פרוטסטנטי לא תמך באופן רשמי בקלאן.
למעשה, המגזינים העיקריים של הפרוטסטנטים גינו שוב ושוב את הקלאן, וכך גם בכל העיתונות החילונית המרכזית.
אנשי כנסייה רבים שהיו בולטים ברמה הארצית והמקומית גינו את הקלאן באופן מפורש.
הקלאן השני פתח סניפים בערים במערב התיכון ובמערב ארצות הברית, הוא הגיע לרפובליקנים ולדמוקרטים כמו גם לחסרי שיוך פוליטי.
היו לו תומכים רבים בכל רחבי ארצות הברית אבל הוא היה חזק במיוחד במדינות הדרום ובמערב התיכון.
בשיא שגשוגו, באמצע שנות ה-20 של המאה העשרים, הוא מנה יותר מ-4 מיליון, ויש סבורים שעד 6 מיליון חברים.
בחלק מהמקומות תמכו בו כ-20% מהתושבים הלבנים ובמספר מקומות התמיכה בו עמדה על 40%.
חברי הארגון היוו אז כ-15 אחוז מכלל המצביעים בארצות הברית.הקלאן הגיע גם לקנדה, בעיקר למחוז ססקצ'ואן על רקע התנגדות לקתולים.
ארגון הקלאן היה חזק במיוחד במדינת אינדיאנה, שם תמכו בו כ-30% מהגברים הלבנים.
בשנת 1924 תמך הקלאן במועמד הרפובליקני אדוארד ג'קסון וסייע לו להפוך למושל.
עיקר התומכים בקלאן במדינות הדרום היו קשורים למפלגה הדמוקרטית.
באותה תקופה, מדינות אלו היו תחת שליטת המפלגה הדמוקרטית שהתנגדה לזכויות שחורים.
קבוצות קלאן בדרום היו קשורות לסניפי משטרה, שריפים ועוד פקידים מקומיים שהיו קשורים למפלגה הדמוקרטית.
הלבנים במדינות הדרום פיתחו שיטות של בחינות זכאות לבחירות, שמנעו השתתפות של השחורים ושל לבנים עניים בבחירות ובחברי מושבעים, ודבר זה הותיר את המפלגה הדמוקרטית ככוח פוליטי יחיד בדרום.
דבר זה יצר מתח עם תומכי המפלגה הליברלים יותר שהיו בצפון.
קתולים ודמוקרטים-ליברלים שהיו חזקים במיוחד בערי צפון מזרח ארצות הברית, החליטו להעלות את נושא הקלאן כנושא מרכזי בוועידה הדמוקרטית לבחירות לנשיאות בעיר ניו יורק בשנת 1924. נציגיהם העלו הצעה שתוקפת באופן משתמע את הקלאן.
ההצעה נפלה על חודו של קול אחד מתוך 1,100 צירים.
הנציגים למרוץ הנשיאותי היו גיבס מק'אדו שהיה פרוטסטנטי עם בסיס תמיכה בדרום ובמערב בהם הקלאן היה חזק, ומושל ניו-יורק אל סמית' שהיה קתולי עם בסיס תמיכה בערים הגדולות.
לאחר שבועות של ויכוחים מרים שני הצדדים נסוגו לטובת מועמד פשרה.
בכמה מדינות, כמו אלבמה וקליפורניה, סניפי הקלאן פעלו למען רפורמה פוליטית.
בשנת 1924 נציגי הקלאן נבחרו למועצת העיר אנהיים בקליפורניה.
העיר נשלטה אז בידי אליטה של גרמנים-אמריקאים שהיו בעלי הרגלי שתיית בירה ולכן התנגדו לחוקי איסור השתייה.
הקלאן בעיר ייצג כוח פוליטי עולה שהתנגד לשחיתות האליטה הישנה.
לאחר הבחירות הם פיטרו עובדי עייריה קתולים, והחליפו אותם במינויים של הקלאן.
המועצה החדשה הצליחה להעביר חוק יובש, ולאחר ההצלחה של צעד זה הקלאן קיים צעדות גדולות בעיר.
האופוזיציה לקלאן שיחדה איש קלאן, השיגה את רשימות החברים הסודיות של ארגון, ופרסמה אותן ברבים, דבר שגרם לפגיעה בארגון המקומי.
בשנת 1925 התקיימו בחירות מיוחדות בהן ניצחה האופוזיציה לקלאן, עיתון הקלאן המקומי נסגר בעקבות תביעת דיבה נגדו, והארגון באנהיים קרס.
מאפיין מרכזי של הקלאן השני הייתה אופיו העירוני, דבר ששיקף מגמות עיור בכל מדינות ארצות הברית.
לדוגמה במדינה הצפונית מישיגן, 40 אלף מתומכי הארגון גרו בעיר דטרויט, והיוו מעל למחצית מתומכי הארגון במדינה.
רוב תומכי הארגון היו לבנים ממעמד חברתי-כלכלי נמוך עד בינוני שניסו לשמור על מקומות העבודה והדיור שלהם מול גלים של תושבים חדשים שהגיעו לערים המתועשות – מהגרים מדרום ומזרח אירופה שהיו בעיקרם קתולים או יהודים, וכן תושבי הדרום, שחורים ולבנים שעברו לצפון.
הגעתם של תושבים חדשים רבים לערים, שינתה במהירות את האופי של שכונות ויצרה מתחים חברתיים.
בגלל גידול מהיר של אוכלוסייה בערים מתועשות כמו דטרויט ושיקגו הקלאן צמח במהירות במדינות המערב התיכון.
הקלאן צמח במהירות גם בערים דרומיות שצמחו במהירות כמו דאלאס ויוסטון בטקסס.
הקלאן משך אנשים רבים, אבל רובם לא נשארו בארגון במשך זמן רב.
החברות בארגון התחלפה במהירות כאשר אנשים גילו שהקבוצה לא ענתה לציפיות שלהם.
החברות בארגון פחתה כאשר המתחים חברתיים שהובילו להקמת הארגון ירדו.
קבוצות ומנהיגים רבים יצאו נגד הקלאן, כולל כמרים פרוטסטנטיים בכירים כמו ריינהולד ניבור, ודבר זה גרר תשומת לב לאומית.
יהודי ארצות הברית הקימו בשנת 1913 את הליגה נגד השמצה בתגובה לפשעי שנאה נגד יהודי, כולל המשפט ומעשה הלינץ' בליאו פרנק באטלנטה.
מוקד התנגדות נוסף מול הקלאן היה הקמפיין של הארגון לאסור על בתי ספר פרטיים (שכוון במיוחד נגד בתי ספר פרטיים קתוליים).
הקבוצות שהתנגדו לקלאן פעלו כדי להסתנן אליו, במטרה לפגוע בסודיות שלו.
קבוצה אזרחית אחת מאינדאנה פרסמה רשימות של חברים בקלאן, והדבר הוביל לירידה חדה ברישום לקלאן.
NAACP שפעל למען זכויות שחורים, יזם קמפיין חינוך לאומי כדי ליידע אנשים על פעילות הקלאן ולבצע לובי פוליטי בקונגרס נגד הקלאן.
לאחר שהגיע לשיאו בשנת 1925, החברות בקלאן ירדה בצורה חדה לאחר מכן.
היו גם אירועים ספציפיים שתרמו לירידת הקלאן.
סטיבנסון שהתמנה בשנת 1923 ל"דרקון הגדול" של המדינה וכן למנהיג הקלאן 7 מדינות נוספות.
מאוחר יותר הוא דאג להפריד קבוצה זו מהקלאן הלאומי.
הוא היה מקורב לפוליטיקאים רבים, במיוחד למושל המדינה אדוארד אל.
בשנת 1925 הוא נשפט והורשע בגין חטיפה, אונס ורצח של אישה לבנה צעירה בשם מדג' אוברהולצר, שביצע בסיוע מספר אנשים נוספים.
הוא קיווה לחמוק ממשפט בזכות מעמדו, אבל האישה הרשיעה אותו בהודעה טרם מותה.
הדבר גרם לשערורייה צבירות רחבה שפגעה בצורה קשה בתדמית הקלאן כארגון ששומר על החוק והסדר.
כ־178,000 מתומכי הקלאן באינדיאנה עזבו אותו, והתמיכה בו במדינה הצטמצמה לכמות אפסית.
ב-1927 תומכים של הקלאן באלבמה זרעו פחד ואלימות.
הם ערכו מצעדים ליליים עם לפידים במטרה להפחיד אישים וארגונים שהתנגדו לדעותיהם.
הם תקפו שחורים ולבנים בגין הפרה של נורמות גזעניות להפרדה בין גזעים ובגין מה שנראה להם כפגיעה בחוקי מוסר.
דבר זה הוביל לתגובת נגד חזקה שהחלה בתקשורת.
הול, עורך "Montgomery Advertiser", כתב סדרת מאמרים שתקפו את הקלאן.
הוא זכה בפרס פוליצר בשנת 1928 בזכות טורים אלה.
שריפים דיכאו את הפעילות האלימה.
פופולריות הארגון צנחה עוד בתקופת השפל הגדול, בעקבות שסעים פנימיים, התנהגות קרימינלית של מנהיגים, והתנגדות לארגון מטעם גופים חיצוניים.
בשנות השלושים של המאה העשרים, פחת מספר החברים בקלאן לכ-30,000, והמשיך לדעוך בהדרגה – עד שחדל להתקיים באופן סופי, בסביבות שנת 1940. במהלך אותן השנים, התפצלו מספר קבוצות אשר היו שייכות לארגון – למספר פלגים בדלניים, אשר ניסו לפעול באופן עצמאי – למען הגשמת מטרותיהם.
עם אותם הפלגים נמנה, בין היתר, הלגיון השחור.
דור הקו קלוקס קלאן השלישי
מספר קבוצות השתמשו בשם "קו קלוקס קלאן" בקרב מספר קבוצות עצמאיות שהתנגדו לתנועה האפרו-אמריקאית לזכויות האזרח, בעיקר בשנות ה-50 וה-60. בתקופה זו, יצרו קבוצות אלה לעיתים תכופות קשרים עם מחלקות שוטרים במדינות דרומיות, דוגמת: ברמינגהאם, אלבמה, כמו גם במשרדי המושל, דוגמת המקרה של ג'ורג' וולאס מאלבמה.
פופולריות הארגון צנחה באופן משמעותי, בעקבות שערוריות מתוקשרות, אשר נבעו מפשעיהם של חברי הארגון, כמו גם תמיכתו באידאולוגיות קיצוניות ובסמלי הנאציזם.
סיבה נוספת לשקיעת הארגון נזקפת לזכותו של המאבק לביטול הפרדה גזעית, אשר נחל הצלחה אדירה בזמנו.
כיום, גלגולו השלישי של הארגון פועל באמצעות יחידות מקומיות נפרדות, ללא ארגון על כלשהו, ונחשב אחת מ"קבוצות השנאה" הקיצוניות בארצות הברית.
כיום, קיימים ברחבי ארצות הברית עשרות ארגונים וקבוצות, העושים שימוש בשם "קו קלוקס קלאן", במלואו או בחלקו, כמו גם בחלק מסמליו.
עם זאת, הערכות בדבר המספר הכולל של חברי כל הארגונים הללו אינו עולה על כמה אלפים.
אחת מאותן הקבוצות, אשר הוקמה בשנת 1997, היא הקלאנים האימפריאליים של אמריקה.
נכון לשנת 2016, חוקרים מעריכים כי קיימות כשלושים קבוצות פעילות של הקו קלוקס קלאן בארצות הברית, המאוגדות בכ-130 סניפים ברחבי המדינה.
הערכות אודות סך הפעילים הקיימים כיום בארגון, מציגות אומדנים של 3,000–8,000 אנשים.
הערכות אלו אינן כוללות את מספר האנשים התומכים במסווה ובאופן בלתי פעיל בהשקפות ובאידאולוגיות הארגון, על כן מספר תומכים אלה אינו ידוע.
בנובמבר 2014, הכריז מנהיג הארגון, ג'ון אבאר, כי ארגונו החליט לזנוח את מצעו הגזעני, וכי מעתה ואילך יהיה פתוח גם לשחורים, היספנים ויהודים, בתנאי שיקבלו על עצמם את תוכן ועקרונות חוקת הארגון.
עוד הכריז אבאר, כי האפליה על רקע זהות מינית תיפסק, ומעתה ואילך יתמקד הארגון בלאומנות אמריקנית, במקום עליונות לבנה.
לעומתו, טען בראדלי ג'נקינס, מנהיגם של כלל ארגוני הקלאן בארצות הברית, כי התבטאותו של אבאר נבעה מרצונו לזכות באהדה פוליטית, ואף דרש ממנו לחדול מדבריו, אשר כללו את שם הארגון, ככלי שרת לשם קידומו האישי.
בניגוד לטענות על התמתנות הארגון, באפריל 2016 קיים ה-KKK פעילות משותפת ראשונה עם התנועה הנאציונל-סוציאליסטית של ארצות הברית, במה שכונה "הברית הארית הלאומית".
התנועה הנאצית דוגלת בצורה גלויה בנאו-נאציזם, והיא ארגון שנאה גזעני שפועל נגד יהודים, שחורים, זרים ולהט"ב.
פעילי התנועה הנאצית צעדו במדים שחורים עם סמלי צלב קרס לצד פעילי קלאן עם מצנפות לבנות.
האשף הגדול (קוסם, מכשף; "Grand Wizard") הוא התואר של המנהיג העליון של הקו קלוקס קלאן.
ידוע שנייתן בדפורד פורסט, מייסד הקו קלוקס קלאן, נשא תואר זה.
זהותם של האשפים הגדולים לאחר תקופת כהונתו של ברדפורד אינה ידועה, ולא ברור אם כלל היו קיימים.
רק עם הקמתו של ארגון הקו קלוקס קלאן המודרני, קיבל תואר "האשף הגדול" משמעות מחודשת, בעת התכנסויות פומביות של הארגון.
הסופר והפוליטיקאי דייוויד דיוק, אשר נודע לשמצה, בין היתר, בעקבות הכחשת השואה העקבית והממוסדת שלו – נשא בתואר "האשף הגדול" בשנים 1974–1978. כיום נושא אותו דון בלאק, מנהל האתר הבדלני הלבן "חזית הסופה" ("Stormfront").
מנהיגים מקומיים (בעיקר מדינתיים) של הקו קלוקס קלאן מקבלים את הכינוי "הדרקון הגדול" ("Grand Dragon").
בגלגולו הראשון, לא היה לקו קלוקס קלאן עניין מיוחד ביהודים.
הגלגול השני של הקלאן הוקם ב-1915, על רקע אנטישמי מובהק.
בגלגולו הנוכחי, משתף הקו קלוקס קלאן פעולה עם ארגונים בעלי אוריינטציה אנטישמית ברורה, דוגמת: "זהות נוצרית" ו"תנועת היצירה".
בסביבות 2007, הצהיר כריס ג'ונסון, מנהיג הקו קלוקס קלאן בקנטקי, כי התנועה מוכנה לקבל לשורותיה גם חברים ממוצא יהודי.
למרות התבטאות זו, לא ברור עד כמה היא מבטאת את המגמה הכללית, בה דוגל הארגון.
חברות בקו קלוקס קלאן שמורה בסוד.
בדומה לארגוני אחווה אחרים, לקו קלוקס קלאן יש סימנים וביטויים מוסכמים, הידועים אך ורק לחברי הארגון, ואשר משמשים לשם זיהוי שייכות של אנשים שונים אליו.
עמית רשאי להשתמש בראשי התיבות "AYAK" (בתרגום מילולי: "האם אתה איש קלאן?" ("?Are You A Klansman") במהלך שיחה, על מנת להזדהות בחשאי בפני חבר אחר של הארגון.
המענה "AKIA" ("אני אכן איש קלאן") משלים את הנוהג.
לאורך כל תולדות הארגון, טבע ארגון הקו קלוקס קלאן מונחים רבים, המתחילים בצמד האותיות האנגליות: "KL".
Kloran (חיבור של "קלאן" ו"קוראן") – ספר פולחנים
המינוח לעיל נוצר על ידי ויליאם ג'וזף סימונס, כחלק מתהליך ההתחדשות של הארגון, ב-1915.
"חמשת חרצני התפוז" הוא סיפור קצר באוסף הסיפורים "הרפתקאותיו של שרלוק הולמס" שעוסק בתעלומה הקשורה לאנשי הקלאן (הראשון).
"מיסיסיפי בוערת" הוא סרט קולנוע משנת 1988 המתאר את חקירת מקרה הרצח של שלושת חברי התנועה לזכויות האזרח שנרצחו על ידי חברי הקלאן במיסיסיפי בשנת 1964.
בספר "מר ורטיגו" של פול אוסטר, וולט, נער רחוב מסנט לואיס, נאסף על ידי אדם מסתורי המכנה את עצמו "מאסטר יהודי", ועובר לגור עם המאסטר בחווה מבודדת יחד עם אישה אינדיאנית בשם אמא סו ונער שחור בשם איסופוס.
אנשי הקו קלוקס קלאן מהווים איום מתמיד על החווה.
אחרי שהם הורגים את אמא סו ואת איסופוס ושורפים את החווה וולט והמאסטר נאלצים לברוח.
הארגון ופעילותו מופיעים מספר פעמים בספר "העזרה"
הארגון ופעילותו מהווים נדבך מרכזי בעלילת הסרט "אחי, איפה אתה?" ובסרט "שחור על לבן".
הארגון מופיע בסדרת "משימה עולמית" של גלילה רון פדר עמית, בספר "שובו של הקו קלוקס קלאן" (מס' 34), כחלק מרכזי ביותר בעלילה.
הארגון מופיע מספר פעמים במשחק Red Dead Redemption 2.
קו תקשורת הוא סוג של ערוץ תקשורת, המשמש להעברה של אותות תקשורת.
במקרה בו קו התקשורת הוא כבל תקשורת פיזי (להבדיל מתשדורת רדיו) הוא נקרא גם "מנקודה לנקודה" (בקיצור: נל"נ).
ישנם קווי תקשורת מסוגי מדיה שונים.
הנפוצים והוותיקים שבהם הם זוגות של תיילי נחושת, שבמקור (המאה ה-19) העבירו טלגרפיה (בקוד מורס) ולאחר מכן גם שיחות טלפון לסוגיהן השונים.
כיום מעבירים על גביהם שיחות טלפון וגם אינטרנט מהיר בטכנולוגיית ADSL.
קווי תקשורת נוספים הם כבלים קואקסיאליים (תחילת המאה ה-20) המעבירים מידע באפנון תדר רדיו RF, בדומה לשידורי תחנות רדיו וטלוויזיה, וגם בריבוב חלוקת תדר (FDM) או בריבוב חלוקת זמן (TDM).
החל מסוף המאה ה-20 קווי תקשורת הנפוצים לקיבולת גבוהה הם הסיבים האופטיים, המסוגלים להעביר נתונים בקצב גבוה מאוד על זוג סיבים (אחד לשידור והשני לקליטה) בטכנולוגיות ריבוב שונות ומגוונות.
עקרון הפעולה הוא המרת אות חשמלי לאור, העברתו בצורה אופטית אל הקצה השני של הקו והפיכתו בחזרה לאות חשמלי בגלאי ביעד.
הטכנולוגיה היעילה ביותר כיום היא DWDM, שבה מרבבים מידע שונה על מספר אורכי גל ומשדרים אותם במקביל דרך אותו סיב, ובכך מתאפשרת הגדלה של קיבולת המידע בסיב.
התאמת סוג הקו למטרות שונות
לכל קו תקשורת יתרונות וחסרונות.
הסיבים נחשבים למתאימים ביותר לקצבים גבוהים ומחירם נמוך ממחיר כבלי נחושת, אולם ציוד הקצה האופטי יקר בהשוואה לציוד חשמלי.
לכן יש כיום מעט צרכני קצה שמחוברים לקווי תקשורת אופטיים.
רוב הלקוחות הביתיים המחוברים לאינטרנט מחוברים דרך קווי טלפון (זוגות נחושת) בטכנולוגיית ADSL או דרך כבלים קואקסיאליים של טלוויזיה בכבלים לארון הסעף.
הפעולה של מערכת העצבים מתאפשרת הודות לתקשורת שבין התאים המרכיבים אותה.
במערכת זו, השלוחות הארוכות של תאי העצב המכונות אקסונים משמשות כקווי תקשורת.
תפקידו של האקסון הוא להעביר מידע מגוף תא העצב שבמוח לתא אחר.
קו תחתון או " _ " הוא סימן המופיע במקלדת המחשב ובמכונות כתיבה.
מקורו של הסימן בתקופה שבה כתבו במכונות כתיבה.
על מנת ליצור קו תחתון מתחת למילה נדרש היה לכתוב את המילה, לחזור אחורה ולכתוב את הסימן "_" תחת האותיות שנכתבו.
הקו התחתון משמש לצורך כתובת אינטרנט וכתובות דואר אלקטרוני, וכן בכתיבת שמות קובצי מחשב, על מנת לאפשר כתיבת שמות דומים אך לא זהים.
לעיתים הקו התחתון מחליף את סימן המרווח, כאשר אין אפשרות להשתמש בו (כמו בכתובת דוא"ל, לדוגמה).
שימוש נוסף הוא בעת יצירת טפסים שבהם רוצים להשאיר אזור להשלמה, לדוגמה:
בטקסט אלקטרוני ללא עיצוב, למשל בהודעות דואר אלקטרוני, הקו התחתון משמש לסימון קו מתחת לטקסט מסוים:
קו קרזון הוא קו גבול שהוצע בשנת 1919 על ידי שר החוץ הבריטי, הלורד ג'ורג' נתניאל קרזון, בין פולין במערב, לבין ליטא, רוסיה ואוקראינה במזרח.
הקו הסתמך באופן גס על הגבול בין פרוסיה לרוסיה בשנת 1797, לאחר חלוקתה השלישית של הממלכה הפולנית, אשר היה הגבול האחרון שהוכר על ידי בריטניה.
חלוקת פולין בשנת 1939 בין גרמניה הנאצית לברית המועצות, לפי הנספח הסודי של הסכם ריבנטרופ–מולוטוב, לאחר כיבושה של פולין על ידי צדדים אלו בזמן מלחמת העולם השנייה, הייתה על פי קווים אלו, בסטייה מהם באזור ביאליסטוק בצפון ובאזור גליציה בדרום.
הקו שימש כבסיס לקביעת הגבול בין פולין לברית המועצות בשנת 1945, אם כי נערכו בו שינויים משמעותיים.
לעיתים נאמר כי קו קרזון ייצג את קו הגבול האתני בין הפולנים במערב לבין הסלאבים האחרים (רוסים, בלארוסים, אוקראינים) במזרח.
לא זו הייתה כוונתו של הלורד קרזון בעת שפרסם את הצעתו, שהסתמכה, כאמור, על נימוקים היסטוריים ולא אתניים.
למרות זאת אכן ייצג הקו חלוקה משוערת, אם כי גסה, בין אזורים במערב שהיו מעורבים, אם כי עם רוב פולני ברור, לבין אזורים במזרח שהיו מעורבים, ובהם מיעוט פולני ורוב אתני שונה.
בסוף מלחמת העולם הראשונה, לאור ההסכמה הכללית של מדינות ההסכמה על הקמת מדינה פולנית בשטחים שהיו חלק מן האימפריה הרוסית, האימפריה האוסטרו הונגרית וגרמניה, קבע הסכם ורסאי כי שאלת גבולותיה המזרחיים של פולין תקבע "בסופו של דבר".
השטחים שבין פולין ושכנותיה במזרח היו מאוכלסים באוכלוסייה מעורבת של פולנים, ליטאים, יהודים, אוקראינים ובלארוסים, כאשר אף אחת מקבוצות אתניות אלו אינה מהווה רוב.
הלורד קרזון, בשם מדינות ההסכמה, הציע קו היורד מגרודנו דרך ברסט ליטובסק עד ללבוב, כאשר הוא אינו קובע בבעלות מי תישאר לבוב עצמה (גרסה מאוחרת יותר הותירה את לבוב בידי פולין).
רוסיה הייתה מצויה באותו זמן במלחמת אזרחים בעקבות המהפכה הבולשביקית, ולא הייתה ממשלה רוסית המוכרת על ידי מדינות ההסכמה איתה ניתן לשאת ולתת.
עם זאת, אחד המעשים הראשונים של הממשלה הרוסית החדשה היה התנערות מן ההסכמים שהביאו לחלוקת פולין.
דבר זה הותיר פתח לטענה כי מבחינה חוקית פולין היא עתה הבעלים של כל השטח שהיה ברשותה במזרח לפני חלוקתה הראשונה בשנת 1772. עם זאת לא היה המשטר הבולשביקי ברוסיה אוהד את המטרה הפולנית.
יוזף פילסודסקי על אף עברו ה"סוציאליסטי" ייצג זרם מחשבתי שונה לחלוטין מאשר לנין.
המהפכנים הרוסים חלמו להפיץ את המהפכה אל המערב, דרך פולין.
בנסיבות אלו, בהן הגבול אינו ברור, ובהן קיימים לכל צד סיבות טובות לרצות לקבוע עובדות על חשבון הצד השני, ברור היה כי הלחימה היא בלתי נמנעת.
בדצמבר 1919 הכריזו בעלות הברית כי הם מכירים בזכותה של ממשלת פולין "לארגן ממשל סדיר" בשטחים שממערב לקו, וכי זכותה לשטחים אלו "נשמרת".
במהלך המלחמה הפולנית-סובייטית בין שנת 1919 ל-1921 הבולשביקים הצליחו לחדור עד לבה של פולין, ואף להטיל מצור על ורשה.
ביולי 1920 הציע הלורד קרזון קו הפסקת אש אשר תאם את הצעתו מן השנה הקודמת.
הסובייטים סירבו, בהאמינם כי ידם על העליונה, וכי יוכלו לכפות הסדר מתאים יותר.
באוגוסט 1920 הובסו הסובייטים על ידי יוזף פילסודסקי וולדיסלב שיקורסקי בקרב ורשה, ואולצו לסגת.
במרץ 1921 נחתם בריגה הסכם שבו אולצו הסובייטים לסגת מזרחה לקו קרזון, ולהעניק לפולין שטחים נרחבים בלבוב, ואף את וילנה (שהייתה באותה עת עיר עם רוב פולני).
כל השטח, להוציא את מחוז וילנה שבו הוקמה ליטא המרכזית, סופח ב-1920 לפולין.
ב־1922 נערך משאל עם בליטא המרכזית, ו־65% מן הנשאלים הצביעו כי ברצונם להסתפח לפולין.
הגבול הפולני סובייטי שהיה תוצאת הסכם ריגה אושר על ידי חבר הלאומים בשנת 1923, ואושרר בהסכמים שונים בין פולין ובין ברית המועצות.
על פי הסכם ריבנטרופ–מולוטוב מאוגוסט 1939 נחלקה פולין בין ברית המועצות וגרמניה לאורך נהרות הסן, ויסלה ונרב.
לאחר ביצועו הצבאי של ההסכם וחלוקת פולין בין הנאצים והקומוניסטים בספטמבר 1939, סיפחה ברית המועצות לשטחה את כל השטחים שממזרח לקו קרזון, בתוספת העיר ביאליסטוק ושטחי גליציה המזרחית.
רובם של השטחים הללו חולק בין בלארוס ואוקראינה שהיו אז חלק מברית המועצות, לאחר ביצוע "משאלי עם".
העיר וילנה, עם שטח קטן מסביבה נמסר אחרי משא ומתן לליטא בתמורה להגדלת ההשפעה הסובייטית בה ובסופו של דבר סיפוחה לברית המועצות.
עד 1941 הנהיגו הסובייטים באזור משטר דיכוי אכזרי והגלו עשרות אלפי פולנים ויהודים לגולאגים בסיביר.
בנוסף, מאות אלפי פולנים ויהודים נמלטו למזרח ביולי 1941 לאחר שהשטחים נכבשו על ידי הנאצים במהלך מבצע ברברוסה – ההתקפה הגרמנית על ברית המועצות.
במהלך הכיבוש הגרמני הושמדה רוב האוכלוסייה היהודית בשטחים אלו.
בשנת 1944 כבשו הסובייטים את השטחים בחזרה מידי הגרמנים, והכריזו באופן חד צדדי כי הגבול בין ברית המועצות ובין גרמניה בשנת 1939 (המבוסס, כאמור, על קו קרזון), יהיה לגבול החדש בין ברית המועצות ובין פולין.
אם כי ביאליסטוק הושבה לידי פולין.
הממשלה הפולנית הגולה שישבה בלונדון התנגדה לפעולה זו נמרצות, אך בוועידת טהראן ובוועידת יאלטה הצליח סטלין להביא את צ'רצ'יל ורוזוולט להסכים לקו החדש.
כאשר חדלה ברית המועצות להתקיים בשנת 1991 היה הקו לגבולה המזרחי של פולין עם ליטא, בלארוס ואוקראינה.
אתנוגרפיה של השטח שממזרח לקו קרזון
השטח שהשתרע בין קו קרזון, ובין הגבול אותו הצליחה פולין להשיג ב־1921 כלל כ־12 מיליון תושבים על שטח של 188,000 קמ"ר.
על פי סטטיסטיקות ממפקד האוכלוסין הפולני מ־1931 (אשר יש להניח כי היה מוטה לטובת הפולנים) הורכבה האוכלוסייה מן הרכיבים הבאים:
ה"אחרים" הם כפי הנראה דוברי הדיאלקט ה"פולישוקי" מאזור ביצות פולסיה.
נראה כי על אף שהפולנים היו המיעוט האתני והדתי הגדול ביותר בשטחים אלו, היו הם רחוקים מלהיות רוב, וכי סלאבים מזרחיים כאוקראינים, הבלארוסים והפולישוקים גברו עליהם במספרם.
נראה כי האוכלוסייה הפולנית התרכזה בערים, בעוד האוכלוסייה הסלאבית-המזרחית הייתה כפרית.
גירושם והימלטותם של הפולנים למזרח בין השנים 1939 – 1941 והשמדת היהודים בשואה הותירו את הסלאבים המזרחיים כרוב באזורים אלו.
בלבוב, וילנה, גרודנו וערים אחרות, עדיין היה רוב אתני פולני אף לאחר מלחמת העולם השנייה.
לאחר 1945 נמלטו רוב הפולנים באזורים אלו, או גורשו, לפולין, אך גם היום מהווים הפולנים רוב במחוז וילנה הליטאי (להוציא את העיר עצמה, בה הם מהווים מיעוט של כ-20%) ומיעוט של כ-25% אחוזים במחוזות גרודנו ולבוב.
יש הטוענים שהאוכלוסייה האוקראינית בדת האוניאנית (UNIAN) הם בעצם צאצאי פולנים שהתערבו עם האוקראינים המקומיים, אך דבר זה לא נפוץ כדעה רווחת במערב אוקראינה.
קו ראייה הוא קו שלאורכו מתאפשרת ראייה בין שני מקומות.
כאשר קו הראייה נחסם, המקומות מוסתרים זה מזה.
קיום קו ראייה בין שתי נקודות תלוי בגורמים הבאים:
מבנה השטח והטופוגרפיה באזור שבין הנקודות.
על מנת לדעת אם קיים קו ראייה בין נקודות ניתן לצפות בשטח בעזרת משקפת או להיעזר במפה טופוגרפית ולבחון האם קיים קו ראייה.
על מנת לבדוק אם נקודה שלישית, שנמצאת בין שתי הנקודות, מסתירה את קו הראייה יש להשתמש בנוסחה הבאה:
- הפרש הגבהים בין שתי הנקודות
- המרחק בין שתי הנקודות
tanα - השיפוע בין הנקודות
אם tan α בין הנקודה הראשונה לנקודה השנייה קטן מ-tan α בין הנקודה הראשונה לנקודה השלישית, המשמעות היא שיש קו ראייה בין הנקודה הראשונה לנקודה השלישית.
בנקודות שהמרחק ביניהם גדול מ-10 קילומטרים יש להתחשב בהשפעת העקמומיות של כדור הארץ, ולכן אם המרחק גדול מ-10 קילומטרים חובה להשתמש בנוסחה של השפעת העקמומיות של כדור הארץ בין הנקודה הראשונה לנקודה השנייה (גם אם המרחק ביניהם הוא פחות מ-10 קילומטרים) וגם בין הנקודה הראשונה לנקודה השלישית.
השפעת העקמומיות של כדור הארץ למעשה "מפחיתה" את הגבהים של הנקודות ולכן יש להחסיר את התוצאה מהגובה הראשוני שמצוין במפה ולהשתמש בנוסחה שכתובה לעיל.
קו שתי העוג'ות הוא קו החזית שחצץ בין חיל המשלוח המצרי והצבא העות'מאני עד ספטמבר 1918 במערכה על סיני וארץ ישראל במלחמת העולם הראשונה.
מדובר בקו חזית כללי שנמתח לרוחבה של ארץ ישראל, פחות או יותר בין העוג'א המערבית היא נחל הירקון, לבין העוג'א המזרחית היא הכפר הערבי עוג'ה א-תחתא בסמוך לנחל ייט"ב מצפון לעיר יריחו.
הגזרה המערבית של הקו התייצבה בשתי פעימות:
ב-23 בדצמבר 1917 עת חיל המשלוח השלים את משימת צליחת הירקון וכוח החוד הבריטי הרחיב אחיזתו בגיזרת החוף עד צפונית לשפיים.
במהלך פברואר ומרץ 1918 כשבסדרה של קרבות שיפרו הבריטים את עמדותיהם והסיגו צפונה את קו המגע שלהם עם הטורקים בכ-10 ק"מ:
כיבוש יריחו ודרום בקעת הירדן בפברואר 1918.
כיבוש ראס אל עין (ליד תל אפק) ומג'דל יאבא במזרח הגזרה המערבית ב-12 במרץ 1918.
כיבוש הר בעל חצור בגזרה המרכזית ב-8 במרץ 1918.
עד ספטמבר 1918, מועד פתיחת מתקפת מגידו של הגנרל אלנבי לא נרשמו תזוזות משמעותיות לאורך הקו.
לעומת הסטטוס קוו ששרר ממערב לנהר הירדן ועד לים, יזם אלנבי שתי פשיטות אל מעבר לגדה המזרחית של הנהר, במרץ-מאי 1918, שנכשלו, וסופן בנסיגת הכוחות הפושטים לעמדות המוצא בערבות יריחו.
עם התקדמותם משערי עזה צפונה ומזרחה למרכז הארץ, ובמהלך ההפוגה המשיכו מהנדסי 'הרכבת הצבאית לארץ ישראל' , אשר שרתה את חיל המשלוח המצרי בתכנון קווי רכבת כצירים לוגיסטיים לתמיכה בכוחות שבקו המגע עם הכוחות הטורקיים - קו שתי העוג'ות, תכנון שגדודי העבודה המצריים, שנלוו לחיל המשלוח, הוציאו לפועל.
ב-19 בספטמבר 1918 נפרץ הקו כאשר הכוחות הבריטיים הסתערו על הקווים העות'מאנים בחלק המערבי (אזור רעננה של ימינו) במסגרת קרב מגידו.
ראו 'הרכבת הצבאית לארץ ישראל' (PMR) הבריטית
קו צינור אירופה-אסיה (ר"ת: קצא"א; המכונה גם קו צינור טרנס-ישראל, באנגלית: Trans-Israel pipeline) הוא קו צינור המשמש להעברת נפט גולמי מנמל אילת שבים סוף לנמל קצא"א באשקלון שבים התיכון, בכך משמש הצינור גשר יבשתי בין הימים הללו תוך עקיפת תעלת סואץ.
הקו הופעל על ידי חברת קו צינור אילת אשקלון וכיום מופעל על ידי חברת קו צינור אירופה אסיה.
עבור ישראל נחשב קצא"א למתקן אסטרטגי ראשון במעלה בשל מרכזיותו במשק האנרגיה הישראלי והיותו מאגר דלק לשעת חירום.
בשנים האחרונות מסוף הנפט של אשקלון נמצא תחת איום מתמיד של רקטות הנורות מרצועת עזה.
מאז הקמתה סבלה ישראל ממחסור בדלק, ומאי נכונות של מדינות רבות למכור לה נפט גולמי ותוצריו.
לאחר הרעת הקשרים עם ברית המועצות בעקבות מלחמת סיני (1956) פנתה ישראל לאיראן לקניית דלק.
כבר למחרת פרוץ מלחמת סיני ביקש לוי אשכול לתכנן צינור נפט מאילת צפונה.
בשנת 1957, בחודשים שבהם שלטה ישראל בחצי האי סיני לאחר המלחמה, החרימה ישראל משאבות וצינורות מהם נבנתה התשתית הבסיסית: נבנו 3 מכלים באילת ו-3 מכלים בבאר שבע, והונח צינור בקוטר 8 אינץ' בין אילת ובאר שבע.
בהמשך הונח צינור בקוטר 16 אינץ' מאילת לחיפה.
צינור זה, המשמש היום בחלקו להעברת מוצרי דלק, שימש להעברת דלק מאיראן לישראל ולאירופה.
הקו הופעל על ידי חברת קו צינור אילת (חברה שברובה הייתה בבעלות הברון אדמונד אדולף דה רוטשילד) החל משנת 1959.
הנחת קו צינור אירופה אסיה, בקוטר 42 אינץ', הוטלה על חברת תה"ל, ועבודות הנחתו ארכו 18 חודשים.
בדצמבר 1969 נסתיימו העבודות לבניית קצא"א וכן להקמת נמלי הדלק באילת ובאשקלון, והחל השימוש בקו להזרמת נפט איראני לאירופה.
בשנות ה-70 של המאה ה-20, שנות השיא של הצינור, הוזרמו בו מדי שנה מעל 30 מיליון טונות נפט.
בשנת 2017 עבר תפעול הקו מחברת קו צינור אילת-אשקלון לחברת קו צינור אירופה אסיה.
2 מקשרי תזקיקים (בנזין, סולר, דלק סילוני) לפריקה וטעינה של תזקיקים.
ב-1975 התרחשה דליפת נפט בהיקף 10,000-8,000 מטרים מעוקבים מדרום לשמורת עברונה.
ב-28 בדצמבר 1976 נהרג צולל החברה בתאונת עבודה תוך כדי צלילה בנמל הנפט באשקלון.
ב-23 בדצמבר 1980 נספה צולל נוסף בנסיבות דומות.
ב-19 בפברואר 1979 הורשעה החברה בזיהום מפרץ אילת, חויבה לשלם 300 אלף לירות עבור ניקוי הים ונקנסה ב-60 אלף לירות.
ב-5 בנובמבר 2009 נהרג עובד החברה בעת פעילות בגוררת בנמל הנפט באשקלון.
ב-29 ביוני 2011 פגע טרקטור בצינור בקוטר 16 אינץ' באזור שמורת נחל צין, במהלך עבודות תחזוקה.
כמיליון ליטר של דלק סילוני (קרוסין) דלפו.
כעבור חודשיים, ב-5 בספטמבר, פגע דחפור באותו צינור, 500 מטר ממקום הפגיעה הקודמת, במהלך עבודות תחזוקה.
עשרות אלפי ליטר של דלק סילוני דלפו.
בשנת 2019 פסק בית המשפט המחוזי כי הרשלנות של עובדי רשות הטבע והגנים תרמה לפגיעה בצינור, וכי עליה לשלם 5.7 מיליון שקלים על חלקה בפגיעה.
בנובמבר 2020, בעקבות גשמים כבדים, דלף נפט גולמי מאחד ממכלי חברת קצא"א באשקלון.
מאות מתושבי אשקלון התלוננו על כאבי ראש והקאות בגלל אדי הנפט.
בעקבות האירוע הודיע המשרד להגנת הסביבה שיזמן את מנהלי קצא"א לשימוע.
בשנת 2022, בית משפט השלום בבאר שבע הרשיע את חברת קצא"א וכמה בכירים לשעבר בחברה בזיהום כבד של נחל צין וסביבותיו בעקבות שני מקרים של דליפה, בספטמבר וביוני.
לפי בית המשפט, קצא"א והבכירים לא נערכו כראוי לטיפול באירוע חירום, ועוד קודם היה עליהם לנקוט בזהירות מונעת לצמצום הסיכון לדליפה.
באפריל 2022 קבע בית המשפט בגזר הדין בעניין זיהום נחל צין ב-2011, שחברת קצא"א תיקנס ב-1.6 מיליון ש"ח, ושלושה בכירים, כולל המנכ"ל דאז, ייקנסו אישית ב-75–150 אלף ש"ח על אחריותם בפרשה.
בלילה שבין 3 בדצמבר ל-4 בדצמבר 2014 נפרץ צינור בקו בקוטר 42 אינץ' כ-20 ק"מ צפונית לאילת, באזור היישוב באר אורה, בעת הנמכת תוואי הצינור, לצורך הקמתו של מחלף חדש באזור נמל התעופה רמון מצפון לאילת.
באירוע דלפו כ-5 מיליון ליטרים של נפט גולמי לאזור שמורת הטבע עברונה וגרמו לנזק סביבתי רב.
על פי הערכת המשרד להגנת הסביבה פעולות השיקום צפויות היו להימשך חודשים אם לא שנים.
במהלך האירוע פונו כ-80 אזרחים ירדניים לבתי חולים עקב שאיפת הגזים הרעילים ששררו באוויר.
בעקבות הדליפה נדרשה קצא"א במסגרת פשרה לשאת בהוצאות של 100 מיליון ש"ח בהליכים אזרחיים, מבלי להגביל את המשרד להגנת הסביבה בהליכים פלילים בהקשר לאירוע.
עוד נקבע כי טיהור הקרקע כולו ימומן על ידי קצא"א.
ב-2 באפריל 2015, כארבעה חודשים לאחר הדליפה, הוחלט על פתיחת שמורת "עברונה" לציבור הרחב בעקבות דיגום אוויר שלא נמצאו בו מזהמי אוויר החורגים מתקני המשרד להגנת הסביבה.
פעולות שיקום השמורה נוהלו על ידי המשרד להגנת הסביבה ורשות הטבע והגנים, וכללו פעולות שבוצעו על ידי קצא"א, בהן פינוי אלפי טונות של קרקע מזוהמת וביצוע סקרי קרקע.
בנוסף, הוציאו רשות הטבע והגנים וחברת קצא"א קול קורא לצורך בדיקת טכנולוגיות אפשריות לטיפול בנפט.
לאחר ש-30 חברות הגישו את מועמדותן, בוצע פיילוט במימון קצא"א, במסגרתו הציגו ארבע מתוכן ירידה בריכוזי המזהמים ברמה סבירה עד טובה מאוד.
במסגרת פיילוט שבוצע בשנת 2019, מהנדסים כימיים יצרו תהליך המפחית את הזיהום בקרקע באמצעות בקטריות.
קיימת התנגדות כלפי קצא"א והרחבת פעילותה מצד ארגוני סביבה ותושבים.
ארגון המרד בהכחדה ערך מספר פעולות מחאה נגד חברת קצא"א בשל הנזקים שהיא גורמת לסביבה ולתושבי אשקלון ואילת.
ראשי הערים של אילת ואשקלון נאבקים אף הם כדי למנוע מקצא"א להרחיב את פעילותה.
כשלוש מאות מדענים ומדעניות מהארץ ומהעולם חתמו על מכתב שנשלח לראש הממשלה ולשרים בממשלה הקורא למנוע את הרחבת הפעילות של קצא"א בשל חשש מדליפות נוספות, מפגיעה בשונית האלמוגים באילת, ומפגיעה בהתפלת מים במסוף אשקלון.
קו רקיע של עיר הוא מונח המתאר את האופק של העיר, ובו צלליות המבנים הבולטים ביותר באותה עיר, כדוגמת גורדי שחקים, גשרים, גלגל ענק ועוד.
קו הרקיע מהווה "טביעת אצבע" של העיר, ולרוב מהווה סמל או אמצעי זיהוי שלה כמראה מקום המופיע בסרטי קולנוע, סדרות טלוויזיה ואף סמלים רשמיים של העיר.
בערים בהן מבנים בעלי חשיבות ארכיטקטונית או סימני היכר ארכיטקטוניים בולטים, מוודאים שקו הצללית יכלול מבנים אלה, ולכן קו הרקיע שנבחר אינו בהכרח קו ישר גאוגרפי החוצה את העיר במרכזה מצפון לדרום, או מזרח למערב, אלא נבחר קו אשר יכלול את מרב המבנים האמורים.
קווי הרקיע הידועים ביותר בעולם הם אלו של הונג קונג ושל ניו יורק אשר כלל את מגדלי התאומים קודם לנפילתם בפיגועי 11 בספטמבר בשנת 2001. ערים רבות, בהן תל אביב הוסיפו את קו הרקיע שלהן לסמל העיר.
קו תמסורת הוא רכיב במעגל חשמלי מפולג אשר מוביל גלים בין שני קצוותיו.
הגלים הם מתח וזרם חשמליים, הקשורים זה בזה באמצעות גל אלקטרומגנטי שמתקדם לאורך הקו.
מוביל גלים הוא מבנה פיזי המשמש כקו תמסורת, וניתן לייצג מבנים פיזיים נוספים באמצעות קווי תמסורת, למשל התפשטות אור או גלי קול בתווך.
קו תמסורת מורכב לרוב משני מוליכים המחוברים בכל קצה לזוג הדקים.
במוליכים מתפשט גל של מתח וזרם, והקשר ביניהם נקבע על ידי העכבה האופיינית של הקו.
המתח נוצר במקור מתח בקצה האחד של הקו ונצרך על ידי עומס בקצה האחר של הקו.
אורך הקו, יחד עם העכבה האופיינית שלו והעכבה החשמלית של העומס המחובר אליו, קובעים את כל מאפייני הקו.
אפשר להרכיב קו תמסורת מרכיבים פשוטים - סליל (L), קבל (C), נגדים (R,G).
בתמונה רואים חלק אינפיניטסימלי המופרד לרכיבים אלו, חיבור של אינסוף רכיבים כאלו שקול לקו תמסורת.
ניתוח של המתחים במעגל נותן את המשוואות:
בהזנחת ההתנגדויות R,G נקבל את משוואות הטלגרף, שהן משוואת הגלים המתארת את התקדמות המתח והזרם בקו התמסורת, הגל המתקדם ועוד הגל החוזר.
עם ההתנגדויות, משוואות הטלגרף הן:
העכבה האופיינית של קו התמסורת היא
הפתרונות של משוואות הטלגרף עבור ו- הם:
הקבועים ו- הם משרעת המתח המתקדם והחוזר, ומשרעת הזרם המתקדם והחוזר בהתאמה, ויש למצוא אותם מתוך תנאי השפה, כלומר הם נקבעים על פי הגלים שמכניסים לקו.
עכבה הכניסה של קו תמסורת בנקודה מסוימת לאורך הקו היא:
הוא מספר הגל, הוא אורך הגל והם שונים בקו התמסורת מהערכים שלהם בחלל החופשי .
קו רוחב 38 צפון הוא מעגל רוחבי הנמצא 38 מעלות צפונית לקו המשווה בכדור הארץ ומקביל לו.
הוא חוצה את יבשת אירופה, הים התיכון, יבשת אסיה, האוקיינוס השקט, צפון אמריקה והאוקיינוס האטלנטי.
חשיבותו הגדולה ביותר של קו רוחב זה באה לו בהיסטוריה של קוריאה, שם הוצע הגבול בין קוריאה הצפונית וקוריאה הדרומית.
קו רוחב 38 צפון הוצע לראשונה כפתרון לחלוקת קוריאה ב-1896. בעוד שהיפנים השיגו הכרה לזכויותיהם בקוריאה מהבריטים, ניסו הרוסים, לקחת את השליטה על קוריאה כולה.
כדי לא להיכנס לעימות, הציעה יפן לרוסים את חלוקת קוריאה לפי קו רוחב 38 צפון כך שלכל אחת מהן יהיה תחום השפעה.
אולם לא הושגה הסכמה פורמלית להצעה והיפנים לקחו מאוחר יותר את השליטה על קוריאה כולה.
לאחר כניעת היפנים ב-1945, הוחלט על חלוקת קוריאה לפי קו הרוחב על ידי דין ראסק וצ'ארלס בונסטיל השלישי בלילה שבין 10 ל-11 באוגוסט 1945, ארבעה ימים לפני שחרורה המלא של קוריאה.
הקו חילק את חצי האי קוריאה בערך באמצעו.
ב-1948, הפך הקו המחלק לגבול בין שתי המדינות העצמאיות החדשות הנקראות קוריאה הצפונית וקוריאה הדרומית.
ב-25 ביוני 1950 חצו הכוחות הצבאיים של צפון קוריאה את הגבול ופלשו לקוריאה הדרומית, דבר שהצית את מלחמת קוריאה
לאחר שביתת הנשק, שסיימה את מלחמת קוריאה ב-1953, נוצר קו גבול חדש באמצעו של השטח המפורז שנקבע.
גבול זה ידע מאז אירועי אלימות קשים כגון מבצע פול באניין במהלכם מנסים חיילים צפון קוריאניים לשמור על מתח מתמיד על ידי יצירת פרובוקציות.
להלן המקומות בהם עובר קו רוחב 38 צפון החל מגריניץ' כנקודת המוצא והליכה לכיוון מזרח.
| style="background:#b0e0e6;" | מזרחית לטורבייחה שבספרד
| דרך האיים לוונזו וסיציליה
| style="background:#b0e0e6;" | הים היוני - העובר בין האיים קפלוניה וזקינתוס שביוון
| style="background:#b0e0e6;" | עובר בצפון האי אנדרוס שביוון
| style="background:#b0e0e6;" | צפון האי בנגניואנג שבקוריאה הדרומית
| style="background:#b0e0e6;" | פיקו, סאו מיגל והאיים האזוריים
מחוז בג'ה - בדרום בג'ה
מורסיה - בצפון העיר מורסיה
קו צואן ואן הוא אחד מעשרת הקווים של הרכבת התחתית של הונג קונג.
הקו מסומן במפות הרכבת התחתית בצבע אדום.
תחנת המוצא של הקו היא תחנת סנטרל באזור סנטרל שבאי הונג קונג.
הקו חולף במנהרה מתחת לנמל ויקטוריה, עובר דרך מערב חצי האי קאולון ומגיע לדרום מערב הטריטוריות החדשות של הונג קונג.
תחנת הקצה של הקו היא תחנת צואן ואן.
לקו 16 תחנות ומשך הנסיעה לאורכו כ-30 דקות.
מאחר שתחנת המוצא, תחנת סנטרל נמצאת במרכז העסקים של הונג קונג, והקו חולף מתחת לדרך נייתן - דרך ראשית בהונג קונג המהווה מרכז מסחרי ותיירותי, קו זה הוא העמוס בקווי הרכבת התחתית של הונג קונג.
קו צואן ואן הוא אחד הקווים הראשונים של רשת הרכבות התחתיות של הונג קונג.
מהלך הקו המקורי המתוכנן שונה במקצת מהקו שהוקם לבסוף, בעיקר בחלק הקו המצוי בתחום הטריטוריות החדשות - וזאת בשל שינויים במיקום השכונות שנבנו לאור הקו.
המסלול הנוכחי של הקו אושר בשנת 1975 ועבודות הבנייה החלה זמן קצר לאחר מכן.
חלק הקו המצוי מתחת לדרך נייתן בחצי האי קאולון הושלמו בשנת 1979. חלק המסילה המגיע לצואן ואן החל לפעול ב-10 במאי 1982.
בעת הקמת הקו נקראו תחנת סנטרל, תחנת יאו מא טיי ותחנת מונג קוק על שם הרחובות העוברים מעליהם: צ'רטר (Chater Road), ווטרלו (Waterloo Road) וארגייל (Argyle Street) בהתאמה.
לאחר הקמת הקו שונו שמות התחנות לשמות האזורים בהן הם נמצאות.
תחנת מיי פו נקראה בעת הקמתה "תחנת צ'אנוג שא וואן" (Cheung Sha Wan) ותחנת צ'אונג שא וואן נקראה בשם סו אוק.
תחנת קוואי פונג נקראה בעת פתיחתה בשם לאפ סאפ וואן על שם המפרץ הסמוך לה, ותחנת קוואי הינג נקראה בעת הקמתה קוואי צ'ונג.
קו קרמן מכונה גם "גבול החלל", הוא שמו של קו דמיוני בגובה של 100 ק"מ מעל פני הים, אשר מסמן את הגבול בין אטמוספירת כדור הארץ לבין החלל החיצון.
הגדרה זו מקובלת על הפדרציה האווירונאוטית הבין-לאומית או FAI (ראשי תיבות שלFédération Aéronautique Internationale), שהיא הגוף האמון על קביעת מדדים ושיאים בנושאי אווירונאוטיקה ואסטרונאוטיקה.
על פי ההגדרה, אווירונאוטיקה תחשב לכל סוג של פעילות אווירית עד לגובה של 100 ק"מ מעל פני הים וכל פעילות שמעל גובה זה תיחשב כאסטרונאוטיקה.
שמו של קו קרמן נגזר משמו של תיאודור פון קרמן (Theodore von Kármán) שהיה מהנדס ופיזיקאי הונגרי-אמריקני.
קרמן היה הראשון שחישב כי בגבהים שמעל 100 ק"מ מעל פני הים, הופכת האטמוספירה של כדור הארץ לדלילה מדי, כך שלא מתאפשרת פעילות אווירונאוטית, וזאת מכיוון שכלי טיס אשר יפעל בגבהים אלה ידרש לנוע במהירות הגבוהה ממהירות הסיבוב של כדור הארץ על מנת לייצר לעצמו עילוי אווירודינמי מספיק.
בנוסף לכך, בגובה זה מתרחשת עלייה משמעותית בטמפרטורה ובהשפעה של קרינת השמש.
האטמוספירה של כדור הארץ אינה מסתיימת באופן מובחן בגובה כלשהו אלא הופכת לדלילה עם העלייה בגובה.
אשר על כן קו קרמן הוא למעשה הגדרה שרירותית אשר מסתמכת על הקביעה כי גבול האטמוספירה הוא אותו חלק שבו קיימת צפיפות מספיקה של אוויר אשר יכולה לתמוך בעילוי דינמי של כלי טיס באמצעות כנפיו.
ככל שהאוויר דליל יותר תידרש תנועה מהירה יותר של כלי הטיס על מנת לייצר כוח עילוי.
בלשון יום יום ניתן לכנות את קו קרמן "גבול החלל", אולם קיימות גם הגדרות חליפיות למונח זה.
חוקרים שונים מגדירים באופן שונה את גבול האטמוספירה.
יש הרואים בתרמוספירה ובאקסוספירה חלק מן האטמוספירה של כדור הארץ ולא חלק מן החלל החיצון, ולפיכך קובעים את גבול החלל החיצון בגובה של 10,000 ק"מ מעל פני הים.
בארצות הברית מכנים אסטרונאוט את כל מי שטס בגובה של יותר מ-80 ק"מ מעל פני הים, שהוא בערך הגבול שבין שכבת המזוספירה והתרמוספירה.
על פי החוק הבין-לאומי, הגבול התחתון של החלל החיצון הוא הגובה המינימלי שבו יכולה חללית לקיים מסלול הקפה סביב כדור הארץ אך לא מגדיר גובה מדויק, למרות שמדובר בערך ב-160 ק"מ מעל פני הים.
קו קולצביה הוא קו במערכת הרכבת התחתית של העיר מוסקבה, בירת רוסיה.
הוא קו מעגלי, המקיף את מרכזה של מוסקבה, וממלא תפקיד חיוני במעבר נוסעים בין קווי הרכבת התחתית בה.
הוא המפורסם שבקווי הרכבת התחתית, בעיקר בשל תחנותיו, שנבנו בשיאה של תקופת האדריכלות הסטאליניסטית.
התוכנית המקורית להקמת המטרו של מוסקבה לא כללה הקמה של קו מעגלי.
התוכנית כיוונה לכך שמספר קווים יחצו את מרכז העיר לאורכו ולרוחבו, והמעבר ביניהם ייעשה בתחנות המצטלבות שלהם.
למרות זאת התברר כבר ב-1938 לאור העומס בתחנות אלו כי לא יהיה די בשיטה זו כדי להתמודד עם העלייה במספר הנוסעים במטרו לכשיתפתח עוד יותר.
בעת תכנון הקו נשקלה האפשרות שנתיבו יחפוף את זה של טבעת הגנים, שדרה מעגלית במרכז מוסקבה.
לבסוף הוחלט על חפיפה חלקית, כאשר בחלקו הצפוני יחרוג נתיב הקו מזה של הטבעת, באופן שהוא יקושר אל מרבית תחנות הרכבת של מוסקבה.
הקמת הקו נדחתה עקב מלחמת העולם השנייה והחלה מיד אחריה.
ב-1950 החל לפעול הקטע הראשון (בן 6.5 קילומטרים), מתחנת קורסקאיה לתחנת פארק קולטורי ;
ב-1952 הופעל הקטע השני (7 קילומטרים), מתחנת בלורוסקאיה לתחנת קורסקאיה;
בשנת 1954 הופעל הקטע השלישי והאחרון (5.9 קילומטרים), מתחנת בלורוסקאיה לתחנת פארק קולטורי.
הקמת הקו אפשרה הכנסת שינויים גדולים בארגון התנועה בקווי המטרו והניחה בסיס לפיתוח עתידי שלו.
בעת הפעלת הקו התפצלו ממנו שבעה קווים כחישורי גלגל כלפי חוץ, וארבעה מהם חוברו בהמשך כדי ליצור קווים החוצים את העיר לרוחבה.
הקו איננו כולל תחנות המשתייכות לו לבדו.
כל אחת מ-12 התחנות מקשרת בינו לבין קו אחר, ושלוש מהן מקשרות אותו עם שני קווים אחרים כל אחת.
בסך הכל מחברות התחנות בין הקו לבין תשעה מ-11 הקווים האחרים של הרכבת התחתית:
תחנה קווים מתחברים נובוסלובודסקאיה 9 פרוספקט מירה 6 קומסומולסקאיה 1 קורסקאיה 3, 10 טגנסקאיה 7, 8 פאבלטסקאיה 2 דוברינינסקאיה 9 אוקטיברסקאיה 6 פארק קולטורי 1 קייבסקאיה 3, 4 קרסנופרסננסקאיה 7 בלורוסקאיה 2
הקו הוא אחד העמוסים ביותר במערכת המטרו, ועבודות פיתוח מתמידות נדרשות על מנת שיעמוד במספר הנוסעים הגדל והולך החולף דרכו.
עבודות אלו כללו בעבר שיפוץ של הקו (כמו גם של התחנות ויצירות האמנות המוצגות בהן).
ב-1998 נפתחה כניסה שנייה לתחנת בלורוסקאיה וחפירת כניסה שנייה מתוכננת לשתי תחנות נוספות.
בתוכנית נמצאת גם פתיחת שתי תחנות נוספות בקו - בחלקו הצפוני ובחלקו הדרום-מערבי - על מנת לחבר בינו לבין שני קווים חדשים (המשכיהם של קו 8 וקו 10) האמורים לחצות את מרכז העיר לרוחבו.
בניית התחנה החדשה הראשונה החלה אך מתעכבת בשל קשיי מימון, ותסתיים בשנת 2025. בניית התחנה השנייה בוטלה בשלב זה (נכון ל-2021).
קו צ'אנג (בתאית: เกาะช้าง) הוא אי ומחוז-משני בתאילנד.
האי שוכן בקו החוף של מחוז ראיונג במפרץ תאילנד, כ-310 קילומטרים מעיר הבירה בנגקוק, בסמוך לגבול עם קמבודיה.
השם "קו צ'אנג" מורכב מהמילים "קו" - "צ'אנג" בתאית, פירושו הוא אי הפיל.
קו צ'אנג הוא האי השלישי בגודלו בתאילנד (אחרי פוקט וקוסמוי), והגדול בארכיפלג האיים הפארק הלאומי מו קו צ'אנג.
קו צ'אנג הוא חלק מארכיפלג של 51 איים, ומשתרע על שטח של כ-217 קילומטרים מרובעים.
באי שוכנים תשעה כפרים והעיקרי מביניהם הוא סאי קאו אשר שוכן בקו החוף הדרומי של האי.
פנים האי הררי ומכוסה ביערות גשם טרופיים, ושוניות אלמוגים.
האי מהווה חלק ממחוז טארט, ויושב לראשונה ב-30 ב-אפריל 1994.
הראשונה, קו צ'אנג כוללת 4 כפרים ומתגוררים בה 664 תושבים.
השנייה, קו צ'אנג טאי כוללת 5 כפרים ומתגוררים בה 2,346 תושבים.
קו רציף הוא מיזם של משרד התחבורה לשיפור האינטגרציה בין שירותי האוטובוסים לבין שירותי רכבת ישראל.
המיזם הושק בשנת 2010 ומאז הוא הופעל ביישובים רבים ברחבי הארץ.
בכל יישוב שבמיזם, חברת האוטובוסים מקצה מספר קווים ייעודיים עבור המיזם.
דוגמאות מרכזיות לפעילות "קו רציף"
קיצור מסלולי קווי אוטובוס המגיעים אל תחנות הרכבת ומהן, כדי לקצר את זמן ההגעה אל תחנות הרכבת ומהן.
התאמת לוחות הזמנים של קווי האוטובוס ללוחות הזמנים של רכבת ישראל.
שיפור התשתית הפיזית המשמשת את קווי האוטובוס בסמוך לתחנות הרכבת:
שיפור סככות ההמתנה לנוסעים ועוד
שיפור מערך המידע לציבור על השירות המשולב – אוטובוסים ורכבות'''
התקנת שילוט הכוונה למסופי האוטובוסים בתחנות הרכבת
הצבת שלטי מידע ומפות המפרטות את מסלולי קווי האוטובוס בסככות ההמתנה לאוטובוסים.
הצבת שלטי "זמן אמת" דיגיטליים, המציגים לציבור את זמני יציאת האוטובוסים.
יצירת כרטוס משולב ואחיד, הפוטר את הנוסע מהליך כפול של קניית כרטיסים ומוזיל את מחיר הכרטיסים.
קו פרשת המים של אמריקה הוא קו פרשת המים הראשי ביבשת העל של אמריקה.
קו פרשת מים זה עובר לאורך הפסגות הגבוהות בהרי הרוקי באמריקה הצפונית והרי האנדים בדרומית.
ממזרח לקו זה זורמים כל הנחלים מזרחה אל האוקיינוס האטלנטי או צפונה אל אוקיינוס הקרח הצפוני, וממערב לו זורמים כל הנחלים אל האוקיינוס השקט.
הגדרה זו פשטנית במקצת כי באמריקה הצפונית חלק מהנחלים הזורמים מערבה מסתיימים באגנים סגורים, דוגמת האגן הגדול בארצות הברית.
קו פרשת המים של אמריקה מתחיל בכף הנסיך מוויילס באלסקה, הנקודה המערבית ביותר ביבשת העל של אמריקה.
קו פרשת המים חוצה את צפון אלסקה לתוך טריטוריית יוקון, אחת מהטריטוריות של קנדה, ואז מתפתל לסירוגין דרומה לתוך קולומביה הבריטית דרך הרי קסיאר (Cassiar Mountains), הרי אומינקה (Omineca Mountains) ורמת נצ'אקו (Nechako Plateau) לאגם סאמיט (Summit Lake), צפונית לעיר פרינס ג'ורג' ומעט דרומית ליישוב הקטן מקלאוד לייק (McLeod Lake).
משם קו פרשת המים חוצה את רמת מקגרגור (McGregor Plateau) עד לשדרה של הרי הרוקי, כשהוא עובר לאורך הפסגות המרכזיות של הרי הרוקי הקנדיים בכיוון דרום-מערב אל קו האורך 120°, ומשם הוא מהווה את קו הגבול בין דרום קולומביה הבריטית ודרום אלברטה.
קו פרשת המים חוצה לתוך ארצות הברית בצפון מערב מונטנה בגבול שבין הפארק הלאומי ווטרטון לייקס (Waterton Lakes National Park) והפארק הלאומי גליישר.
בקנדה מהווה הקו את הגבול המערבי של הפארק הלאומי ווטרטון לייקס, ובארצות הברית הוא חוצה את הפארק הלאומי גליישר.
קו פרשת המים חוצה את הגבול למדינת ויומינג בתוך הפארק הלאומי ילוסטון וממשיך דרומית מזרחית לתוך קולורדו שבה הוא מגיע לנקודה הגבוהה ביותר של קו פרשת המים ביבשת אמריקה הצפונית, רכס גרייס (Grays Peak), בגובה 4,352 מטרים.
קו פרשת המים חוצה את כביש 160 של ארצות הברית בדרום קולורדו במעבר וולף קריק (Wolf Creek Pass), שבו קו מסמן את קו פרשת המים.
הקו ממשיך דרומה לתוך מערב ניו מקסיקו, עובר דרך הגבול המערבי של המישורים הסגורים של סן אגוסטין (San Agustin).
אף שקו פרשת המים של אמריקה מייצג אוסף של נקודות גבוהות בין אגני ניקוז, הוא לא תמיד זהה לרכס ולפסגות הגבוהים ביותר בכל מדינה או פרובינציה.
במקסיקו חוצה קו פרשת המים את המדינות צ'יוואווה, דורנגו, סקטקס, אגואסקליינטס, חליסקו, גואנחואטו, קרטרו, מקסיקו, המחוז הפדרלי, מורלוס, פואבלה, אואחאקה וצ'יאפס.
באמריקה המרכזית הוא ממשיך דרך דרום גואטמלה, דרום מערב הונדורס, מערב ניקרגואה, מערב/דרום מערב קוסטה ריקה ודרום פנמה.
הנקודה הנמוכה ביותר בקו פרשת המים של אמריקה באמריקה המרכזית נמצאת במצר ריוואס (Istmo de Rivas) שבניקרגואה בגובה 47 מטרים.
קו פרשת המים נמשך לאמריקה הדרומית, שבה הוא עוקב אחר הפסגות של הרי האנדים, חוצה את מערב קולומביה, מרכז אקוודור, מערב ודרום מערב פרו, ומזרח צ'ילה (בעיקרון זהה לגבולות בין צ'ילה לבוליביה ובין צ'ילה לארגנטינה), ודרומה עד הקצה של פטגוניה וארץ האש.
באמריקה הצפונית קו פרשת מים נוסף שאינו הררי, קו פרשת המים הלורנטיני (Laurentian Divide, או גם קו פרשת המים הצפוני), מבצע הפרדה נוספת בין אזור הניקוז של מפרץ הדסון-אוקיינוס הקרח הצפוני מאזור הניקוז של האוקיינוס האטלנטי.
קווי פרשות מים נוספים מפרידים בין אגני הניקוז של הנחלים הזורמים אל הימות הגדולות ונהר סנט לורנס (ובסופו של דבר לאוקיינוס האטלנטי) מאגני הניקוז הזורמים לאוקיינוס האטלנטי דרך מערכת הנחלים מיזורי-מיסיסיפי.
קו פרשת מים משני נוסף עובר לאורך הרי האפלצ'ים, והמפריד בין נחלים הזורמים ישירות לאוקיינוס האטלנטי לבין אלו הנשפכים לאוקיינוס בעקיפין דרך נהר המיסיסיפי.
פסגת טריפל דיווייד (Triple Divide Peak) שברכס לואיס בפארק הלאומי גליישר במונטנה היא הנקודה שבה נפגשים שניים מקווי פרשות המים הראשיים של אמריקה הצפונית, קו פרשת המים של אמריקה וקו פרשת המים הלאורנטינית.
הנחלים המתחילים מנקודה זו מגיעים לאוקיינוס השקט, או לאוקיינוס האטלנטי דרך מפרץ מקסיקו, או לאוקיינוס הקרח הצפוני דרך מפרץ הדסון.
גאולוגים, מטאורולוגים, אוקיינוגרפים וגאוגרפים רבים מתייחסים לנקודה זו כפסגת ההידרולוגיה של אמריקה הצפונית.
זה אינו המקום היחיד על פני כדור הארץ שבו נפגשים שני קווי פרשות מים של אוקיינוסים, כלומר שהנחלים מאזור נקודתי אחד זורמים לשלושה אוקיינוסים שונים.
מעמד זה של פסגת טריפל דיווייד הוא הסיבה העיקרית מאחורי הכתרת פארק השלום הבינלאומי ווטרטון-גליישר כ"נזר היבשת" ("Crown of the Continent") של אמריקה הצפונית.
המקורות חלוקים בדעה האם מפרץ הדסון הוא חלק מהאוקיינוס האטלנטי או מאוקיינוס הקרח הצפוני.
מימי מפרץ הדסון זורמים בעיקר לאוקיינוס האטלנטי ואינם תורמים ישירות לאוקיינוס הקרח הצפוני.
נקודה משולשת נוספת קיימת בקנדה בגבעה הנראית חסרת חשיבות בגבול בין אלברטה וקולומביה הבריטית.
הגבעה מכונה "סנואו דום" (Snow Dome, "כיפת שלג") משום ששדה הקרח קולומביה מכסה לחלוטין את הפסגה בקרח ושלג.
בגובה 3,456 מטרים מעל פני הים, סנואו דום גבוהה במעל ל-1,000 מטרים מפסגת טריפל דיווייד.
ההר לא נראה מרשים הן בשל הפסגה הרחבה והמעוגלת קלות, והן משום שיש שמונה פסגות קרובות בשדה הקרח קולומביה הגבוהות ממנו.
קשה לקבוע בוודאות את המיקום המדויק של הנקודה המשולשת על ההר משום ששדה הקרח קולומביה והשלג על פסגת ההר נעים משנה לשנה.
השלג היורד על ההר (כעשרה מטרים מדי שנה) לא באמת זורם במורד ההר כמים, הוא זוחל במורד כחלק מקרחונים.
המים מהפשרת הקרח הזורם מסנואו דום במורד קרחון אתאבסקה (Athabasca Glacier) מגיעים לאוקיינוס הקרח הצפוני, דרך הנהרות אתאבסקה ומקנזי.
המים מהפשרת הקרח הזורם מערבה מגיעים לאוקיינוס השקט דרך נחל ברייס (Bryce Creek) והנהרות בוש וקולומביה.
המים מהפשרת הקרח הזורם במורד קרחון ססקצ'ואן (Saskatchewan Glacier) מגיעים למפרץ הדסון דרך הנהרות צפון ססקצ'ואן, ססקצ'ואן ונלסון.
יש המאמינים כי סנואו דום הוא הפסגה ההידרולוגית של אמריקה הצפונית משום שהם מתייחסים אל מפרץ הדסון כשלוחה של האוקיינוס האטלנטי.
אף על פי שרבים מחשיבים את מפרץ הדסון כגוף מים ארקטי, הוא שוכן כולו דרומית לחוג הארקטי.
הערוצים שלו כלפי צפון חסומים כמעט לגמרי על ידי האי באפין (אי), כך כשכמעט כל המים הנשפכים לתוכו זורמים מזרחה דרך מצר הדסון לתוך צפון האוקיינוס האטלנטי הרבה יותר מאשר צפונה לתוך אוקיינוס הקרח הצפוני.
התוצאה היא שכל המים מהפשרת הקרח הזורם מסנואו דום במורד קרחון ססקצ'ואן מגיעים לאוקיינוס האטלנטי.
למעשה, יש נקודת מפגש משולשת כזו בכל מקום שבו שני קווי פרשות מים יבשתיות נפגשים.
באמריקה הצפונית קיימים חמש מערכות ניקוז ראשיות: לתוך האוקיינוס השקט, האטלנטי והקרח הצפוני, ובנוסף למפרץ הדסון ולמפרץ מקסיקו.
בתוך מערכת זו יש ארבעה קווי פרשות מים יבשתיות ושלוש נקודות משולשות, השתיים שהוזכרו קודם והשלישית בסמוך לעיירה היבינג שבה קו פרשת המים הלאורנטינית חוצה את קו פרשת המים של הסנט לורנס.
מכיוון שאין קונצנזוס כללי מה מהווה קו פרשת מים יבשתית, אין גם הסכמה אמיתית היכן יש נקודות משולשות.
עם זאת, קו פרשת המים היבשתית שתואר בערך זה הוא תוואי גאולוגי מובחן הרבה יותר מכל האחרים ושתי הנקודות המשולשות העיקריות שלו בולטות הרבה יותר.
שביל קו פרשת המים (Continental Divide Trail בראשי תיבות CDT) הוא שביל מסע דרך באורך של כ-4,800 ק"מ, העוקב אחר קו פרשת המים של אמריקה לאורך ארצות הברית מגבול ארצות הברית–קנדה ועד גבול ארצות הברית–מקסיקו.
השביל הוא פרוזדור של שבילים להולכי רגל, על קו פרשת המים או בקרבתו.
הארכה של השביל, אם כי מפותחת פחות, קיימת בצד הקנדי וקרויה שביל קו פרשת המים הגדולה (Great Divide Trail).
השביל נמשך דרך חמישה פארקים לאומיים ושישה פארקים פרובינציאליים, ומסתיים באגם קאקווה (Kakwa Lake) במזרח-מרכז קולומביה הבריטית.
אגנים סגורים רבים באמריקה צפונית מסבכים את התמונה הפשטנית של נחלים זורמים לאוקיינוס למערב או למזרח.
כמה אגנים סגורים שוכנים ממש על קו פרשת המים של אמריקה, כולל אגן גריט דיווייד (Great Divide Basin – אגן קו פרשת המים) בוויומינג, מישורי סן אגוסטין (Plains of San Agustin) בניו מקסיקו וצ'יוואווה במקסיקו ובולסון דה מפימי (Bolsón de Mapimí) במקסיקו.