tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
השיער בימינו ייחודי ליונקים מכל שאר מחלקות החוליתנים, והוא בדרך-כלל מכסה את מרבית הגוף בצורת פרווה.
הפרווה לוכדת שכבה בלתי-מופרעת יחסית של אוויר, שהוא מוליך חום גרוע, לכן היא יעילה לצורך בידוד תרמי, ומאפשרת שמירה על טמפרטורת גוף קבועה (הומותרמיות) באקלים קר.
אצל דובי קוטב ויונקים אחרים החיים באזור הארקטי, הפרווה מאפשרת לשמור על טמפרטורת גוף
של כ-37 מעלות אפילו כאשר טמפרטורת הסביבה יורדת לעשרות מעלות מתחת לנקודת הקפאון.
פרווה וצמר יונקים שימשו את האדם מאז התקופה הפרהיסטורית להכנת ביגוד חורף.
באזורי אקלים בהם יש הבדלי טמפרטורה בין עונות השנה, יונקים רבים רבים משירים את שערם ומצמיחים אותו מחדש פעמיים בשנה, כך שיש להם פרוות חורף ארוכה ופרוות קיץ קצרה.
השיער מכיל בדרך-כלל צבענים, כמו מלנין, הנותנים לו את צבעיו השונים.
השער אבד לחלוטין רק ביונקים ימיים מסוימים כמו הלווייתנאים, אשר אצלם בידוד תרמי מושג באמצעות שכבת שומן תת-עורית.
אצל יונקים מסוימים החיים באקלים חם, בעיקר גדולי גוף כמו קרנפים והיפופוטמים, שער הגוף אבד ברובו אך לא כולו.
מבנים נוספים אצל יונקים שונים הם למעשה שערות או גלגול של שערות.
זיפי "שפם" ארוכים (לטינית: vibrissa), כמו אצל טורפים ומכרסמים, רגישים למגע ומשמשים לחישה, בעיקר בחשכה ובמחילות אפלות.
ריסים אצל יונקים רבים מגינים על העיניים.
קוצי דורבנים וקיפודיים הם שערות שהתקשו.
קרני הקרנפיים עשויים ממעטה שיער קרני שהתקשה.
בדומה לעופות, ובניגוד לזוחלים וכמעט כל שאר בעלי החיים, יונקים מסוגלים לווסת את טמפרטורת הגוף שלהם כך שהיא נשארת קבועה למדי בטווח רחב של טמפרטורות סביבה (הומאותרמיות).
יכולת זו היא המפתח לתפוצתם הרחבה של היונקים, ולהתאמתם למרבית אזורי האקלים על כדור הארץ.
הומאותרמיות מאפשרת ליונקים להיות פעילים בלילה, אפילו באזורים קרים, או להתחיל את פעילותם מיד בבוקר בלי להתחמם קודם בשמש.
הומאותרמיות גם מאפשרת טמפרטורת גוף גבוהה מזו האופיינית לבעלי חיים פויקילותרמיים (בלתי הומאותרמים), אשר מגבירה את קצב חילוף החומרים, וכתוצאה מכך מרבית היונקים הם יצורים פעילים וסקרניים המרבים לחקור את סביבתם, ללמוד ולשחק.
בסביבה קרה מן הטמפרטורה המיטבית של הגוף, הומאותרמיות דורשת יכולת לייצר חום גוף באופן פעיל (אנדותרמיות).
יכולת זו מתאפשרת ביונקים באמצעות מספר מנגנונים שונים.
"שומן חום" הוא למעשה רקמה של תאים אוגרי שומן העשירים במיטוכונדריות ובכלי דם (ומכאן צבעם החום).
בתהליך מעגל קרבס במיטוכונדריות אלו נותקה אגירת האנרגיה ב-ATP, ולכן האנרגיה מתפזרת בצורת חום.
רקמות שומן חום נפוצות במיוחד בוולדות של יונקים, מתחת לעור על פי רוב באזור השכמות, ומאפשרות להם לשמור על חום גופם.
חום גם נוצר בגוף כתוצר לוואי של כל תנועה שהיא, אך רעד צמרמורת היא צורת תנועה ייעודית לייצור חום ביונקים.
החום הנוצר נשמר בגוף בזכות מנגנוני בידוד כמו שיער, שכבת שומן תת-עורית, ויכולת היונקים לצמצם את נפח נימי הדם הקרובים לעור.
בסביבה חמה מן הטמפרטורה המיטבית של הגוף, הוויסות דורש יכולת לקרר את הגוף באופן פעיל, על ידי איבוד חום לסביבה, וגם יכולת זו מושגת באמצעות מספר מנגנונים שונים.
הזעה והלחתה מקררות את הגוף באמצעות נידוף של מים.
הן יעילות כאשר הלחות היחסית של האוויר אינה גבוהה מדי ומאפשרת נידוף, אך חסרונן הוא באיבוד מים אשר בבתי-גידול מסוימים כמו מדבריות עלולים להימצא בצמצום ויש לחסוך בהם.
דרך חסכונית יותר לאבד חום היא להרחיב נימי דם העוברים בסמוך לעור, בעיקר באזורי גוף החשופים לרוח.
אפרכסות אוזניים גדולות במיוחד משמשות לאיבוד חום ביונקים מדבריים כמו ירבועיים ושועלי פנק, וכן אצל פילים.
האזור העיקרי במוח היונקים האחראי על ויסות הטמפרטורה וחום הגוף הוא החלק הקדמי של ההיפותלמוס.
להומאותרמיות, אנדותרמיות וקצב גבוה של חילוף חומרים יש גם חיסרון: הם גובים מחיר בהוצאה אנרגטית גבוהה, ולכן יונקים זקוקים למזון רב יותר מבעלי-חיים פויקילותרמיים באותו גודל גוף.
באזורים קרים שבהם יש מעט מזון בעונת החורף, יונקים מסוימים מפחיתים את בזבוז האנרגיה על ידי שקיעה בתרדמת חורף.
בעת תרדמת החורף צונחת טמפרטורת הגוף לכמה מעלות בלבד מעל נקודת הקפאון, וקצב הנשימה ופעימות הלב מואט מאוד.
כתוצאה מכך מושג קצב חילוף החומרים נמוך, המאפשר ליונקים כאלו לשרוד במשך חודשים ללא מזון, פרט לשומן שנאגר בגופם לפני התרדמה.
תרדמת חורף יכולה להימשך עד שמונה חודשים אצל המרמיטה.
בין יונקי ארץ ישראל שוקעים בתרדמת חורף קיפודים, נמנמניים וכמה מינים של עטלפי חרקים.
עטלפים מסוימים עשויים לשקוע במצב דמוי תרדמת חורף על בסיס יומי, למשך שעות האור בלבד.
תרדמה יומית כזו קרויה נמנום (Torpor).
מינים מעטים מאוד של יונקים איבדו באופן משני חלק מן היכולות ההומאותרמיות שלהם.
מינים האלו הם בעיקר שוכני מאורות באזורים חמים, בית גידול בו תנודות הטמפרטורה הן קטנות יחסית, למשל החולד העירום.
קבוצות חולייתנים אחרות – דגים, דוחיים וזוחלים – הן בעלי שיניים דומות צורה (הומודונטיות).
בניגוד להם, שיני יונקים במרבית הקבוצות (פרט ללווייתנאים) הן הטרודונטיות – הן עוברות התמחות לצורות שונות וייעודיות:
שיניים חותכות נמצאות בקדמת הלסת, בדרך-כלל צורתן שטוחה עם שפה חדה דמוית מפסלת, והן משמשות לחיתוך, גזירה וכירסום.
הן מפותחות במיוחד אצל מכרסמים וארנבאים.
הם לרוב ארוכים משאר השיניים, צורתם חרוטית ובעלת חוד בדומה לשיניים של חולייתנים אחרים.
הם משמשים בעיקר כנשק ללכידת טרף או להתגוננות.
הם מפותחים בטורפים, והגיעו לגודל עצום בפילים.
קדם-טוחנות (מלתעות) וטוחנות נמצאות באחורי הלסת, סמוך לציר המפרוק של הלסתות כך שביכולתן להפעיל כוח רב יותר.
הן עבות יחסית לגובהן, כשבחלקן העליון משטח שטוח או בעל רכסים, ומשמשות בדרך-כלל לטחינה ופיצוח מזון קשה.
הן מפותחות בייחוד אצל אוכלי עשב רבים, למשל פריים וסוסיים, ואצל טורפים המתמחים בפיצוח עצמות כמו צבועיים.
מספרי השיניים מכל צורה בדרך-כלל קבועים בכל מין של יונקים, והם שימושיים כמאפיינים מובהקים לצורך מיון קבוצות יונקים שונות, אפילו במאובנים.
לכן מקובל בתחום הזואולוגיה של יונקים לציינם בנוסחת שיניים.
בנוסחה נרשמות משמאל לימין מספרי החותכות, הניבים, הקדם טוחנות והטוחנות בכל צד של הלסת, כאשר שיני הלסת העליונה נרשמות בשורה העליונה ושיני הלסת התחתונה בשורה התחתונה, עם קו מפריד ביניהן.
לדוגמה, אצל החזיר יש 3 חותכות, ניב אחד, 4 קדם טוחנות ו-3 טוחנות בכל רבע לסת, ובסך הכול 44 שיניים.
נוסחת השיניים שלו נרשמת כך:
זוהי הנוסחה הבסיסית ביותר אצל היונקים השיליניים, אשר התקיימה ככל הנראה באב הקדמון המשותף שלהם.
ואולם במרבית קבוצות היונקים ניכרת התמעטות של השיניים, לעיתים עד כדי העלמות מוחלטת של טיפוסי שיניים שאינם דרושים.
תהליך זה ניכר מאוד אצל מכרסמים כמו העכבר, אשר איבד לחלוטין את הניבים והקדם-טוחנות, וגם מספר החותכות אצלו קטן לאחת בכל רבע לסת, לכן נוסחת השיניים שלו היא:
שיניים נשברות ונשחקות, בעיקר במיני יונקים הניזונים ממזון גס וקשה, ולכן חלקן מתחלף במהלך החיים.
מערכת השיניים הראשונה – שיני החלב – כוללת חותכות, ניבים וקדם-טוחנות.
היא מתחלפת לקראת ההתבגרות, ואז מופיעות גם הטוחנות.
במרבית היונקים יש רק חילוף אחד, אך אצל הפילים הטוחנות והקדם טוחנות מתחלפות מספר פעמים לאורך החיים.
במספר קבוצות ובעיקר אצל המכרסמים, שורשי שיניים עשויים להמשיך לצמוח כל החיים, באופן המפצה על שחיקת חלקה העליון של השן.
מתוך ייחודה וגודלה של מחלקת היונקים ניתן לצפות שתהייה לה אבולוציה ארוכה ונפרדת.
ואכן הודות לממצאי המאובנים ולעדות הטקסונומיה המולקולרית מוכרת כיום האבולוציה של היונקים במשך יותר מ-300 מיליון שנה, כמעט ללא פערים גדולים מרמת המשפחה.
הזוחלים הסינאפסידיים של סוף הפלאוזואיקון
ראשיתם של היונקים בזוחלים סינאפסידיים מסוף עידן הפלאוזואיקון, בתור הקרבון ובתור הפרם.
המונח סינאפסידיים מתייחס למספרם ולמיקומם של "פתחי צדע", פתחים בגולגולת מאחורי ארובת העין המאפשרים את הגדלת שרירי הלעיסה.
גולגולות סינאפסידיות הן בעלות פתח צדע יחיד מכל צד, בניגוד לגולגולות דיאפסידיות שהן בעלות שני פתחי צדע מכל צד, שגם מיקומם יחסית לעצמות הגולגולת שונה.
התצורה הדיאפסידית מאפיינת את מרבית הזוחלים ששרדו כיום וכן את העופות ואת אבותיהם הדינוזאורים, בעוד שהתצורה הסינאפסידית אפיינה את כל הזוחלים הנכחדים בשושלת המובילה ליונקים, וכיום שרדה ביונקים בלבד.
שתי קבוצות נפוצות מאוד של זוחלים סינאפסידים בתור הפרם היו הפליקוזאורים והתראפסידים.
מן הראשונים בעיקר נמצאו מספר גדול של מינים שונים, מהם הטורפים הגדולים ביותר בתקופתם, באורך של שלושה מטרים ויותר.
היחסים המדויקים בין קבוצות קרובות אלו עדיין לא הובררו במלואם.
הפליקוזאורים קדמו לתראפסידים וככל הנראה היו אבותיהם, אבל שתי הקבוצות התקיימו זו לצד זו במשך כמה עשרות מיליוני שנה.
בסוף תקופת הפרם התרחשה הכחדת פרם-טריאס – הכחדה המונית מן הקשות שתועדו ברשומות המאובנים: כ-70% מכלל מיני החולייתנים היבשתיים נכחדו.
הכחדה זו סיימה את עידן השליטה הסינאפסידית ופתחה את תור השגשוג של הזוחלים הדיאפסידים, כמו הארכוזאורים וצאצאיהם הדינוזאורים, אשר ככל הנראה היו מותאמים טוב יותר לאקלים החם והיבש שאפיין את מרבית עידן המזוזואיקון.
עם זאת זוחלים סינאפסידים שונים שרדו גם בעידן המזוזאיקון, ומהם התפתחו בסופו של דבר היונקים.
קבוצה גדולה של זוחלים תראפסידים בתור הטריאס, התור הראשון של המזוזואיקון, היו הצינודונטים.
הקבוצה הוגדרה לראשונה על ידי הפלאונטולוג המפורסם מן המאה ה-19 ריצ'רד אוון ופירושו המילולי של השם הוא "שיני כלב", המעיד על התצורה ה"יונקית" של שיניהם.
הקבוצה כוללת מינים רבים מכל היבשות, הקדומים שבהם כבר בסוף הפלאוזואיקון לפני ההכחדה הגדולה.
הגדולים שבהם הגיעו לגודל של דוב.
הענף המתקדם ביותר של הצינודונטים היה ה-Eucynodontia ("צינודונטים אמיתיים") וממנו השתלשלו ככל הנראה היונקים.
תור היורה באמצע המזוזואיקון כבר עשיר למדי במאובנים של דמויי יונקים (Mammaliformes) ושל "יונקים פרימיטיבים".
שמות המונחים מעידים על הבדלים הדרגתיים ביותר, עד כי הפלאונטולוגים חלוקים לעיתים קרובות בשאלה אילו מן המינים כבר זכאים להיות מסווגים כיונקים ואילו עדיין כזוחלים.
רבים מהם מפגינים תכונות שלד האופייניות ליונקים כמו קופסת מוח מוגדלת, חיך משני, הצטמצמות חלק מן העצמות בלסת התחתונה, התמחויות של השיניים ופולי עורף זוגיים.
כמו כן נראה שלפחות בחלק מן המינים בתור היורה כבר התקיימו תכונות אופייניות ליונקים כמו מערכת ההנקה, שיער ומנגנוני שמירה וייצור חום גוף (הומאותרמיות ואנדותרמיות).
מערכות כאלו אינן משאירות סימנים במאובנים, אך ניתן להסיק את קיומן מתוך הגנום של הברווזן שפוענח לאחרונה.
באמצעות שיטות שעון מולקולרי חישבו שהאב הקדמון המשותף לברווזן ולשאר היונקים חי לפני 166 מיליון שנה, כלומר בתור היורה.
מכיוון שמערכת הנקה, שיער ומנגנוני חום גוף כבר קיימים בברווזן (אם כי חלקן בתצורה יותר פרימיטיביות מאשר ביונקי שליה ויונקי כיס) סביר שהן התקיימו אף באותו אב קדמון.
באותו אופן ניתן להסיק שבדומה לברווזן, אותו אב קדמון מתור היורה עדיין התרבה באמצעות הטלת ביצים.
ביורה ובקרטיקון שגשגו הדינוזאורים וקבוצות אחרות של זוחלי ענק דיאפסידיים, והיונקים הקדומים היו יצורים קטנים שחיו בצילם.
מקובל לחשוב שהם היו נדירים יחסית, דמו בגודלם ובצורתם הכללית לחדפים מודרניים ואכלסו גומחות אקולוגיות דומות – ניצול ההומיאותרמיות וכסות הפרווה שלהם לפעילות לילית, ותזונה מחרקים ומשדידת ביצי דינוזאורים.
ואולם הצטברות ממצאי מאובנים מן השנים האחרונות מראה שהמגוון של יונקי היורה והקרטיקון היה גדול בהרבה ממה שחשבו קודם לכן, והם אכלסו גומחות אקולוגיות רבות ושונות כמו דמויי מכרסמים, טורפי דגים הדומים ללוטרה ולברווזן של ימינו ויצורים מטפסים ואף דואים בדומה לסנאים מעופפים מודרניים.
מאמר מ-2007 מונה 310 סוגים ידועים של יונקים מן היורה והקרטיקון, מתוכם 18 שמהם נמצאו שלדים מושלמים, וסביר שהמספר האמיתי של סוגים היה גדול בהרבה.
חלק מהיונקים התפתחו ליצורים גדולים במיוחד, כגון הממותות והפרצרתריום, שהיה יונק היבשה הגדול ביותר שחי אי-פעם, כשמיני ענק רבים שגשגו במשך הפליסטוקן.
כיום רוב היונקים הענקיים נכחדו ויונק היבשה הגדול ביותר הוא הפיל האפריקני.
בעל החיים הגדול ביותר שחי אי-פעם הוא לווייתן כחול שמשקלו עולה על 170 טון ואורכו על 34 מטרים.
במיוקן והלאה התפתחו הפרימטים (קופאים), מהם התפתחו הקופים, קופי אדם והאדם הקדמון.
יונקי כיס או חיות כיס (שם מדעי: Marsupialia) היא תת-מחלקה במחלקת היונקים.
ייחודם של יונקי הכיס בהריונן הקצר של הנקבות, אשר ולדותיהן נולדים זעירים ולא-מפותחים, וזוחלים מיד עם לידתם לכיס (marsupium) – שהוא קפל עור המחובר לעצמות הכיס שמתחת לבטן האם.
שם הם ממשיכים להתפתח במשך כמה חודשים עד להשלמת התפתחותם.
בכיס מצויות פטמות חלב, שמהן ניתז חלב לפיותיהם של הוולדות הלא-מפותחים בפעולת התכווצות של שריר שמסביב הבלוטות.
בגיל מאוחר יותר, לאחר צאתם מהכיס, הצעירים יכולים לינוק מהפטמות בכוחות עצמם.
לפי הסברה המדעית הפיצול בין יונקי כיס לבין שלייניים התרחש לפני 125–160 מילון שנים, בעידן היורה התיכונה-הקרטיקון התחתון.
שלייניים הם יונקים שעובריהם ניזונים משליה בתוך גוף הנקבה.
בתת-המחלקה מונים כיום בין 260 ל-280 מינים של חיות כיס, כמעט 200 מהם מצויים באוסטרליה ובאיים שכנים מצפון (בעיקר בגינאה החדשה).
מינים נוספים חיים באמריקה הדרומית, ומין אחד, אופוסום וירג'יניה, חדר לאמריקה הצפונית.
על-סדרה חיות כיס אמריקניות (Ameridelphia)
על סדרה חיות כיס אוסטרליות (Australidelphia)
משפחה: זאבי כיס (Thylacinidae) - נכחדה
משפחה: פוסומים מנוצי זנב (Acrobatidae)
משפחה: פוסומי זנב טבעת (Pseudocheiridae)
יונקי הביב (שם מדעי: Monotremata; נקראים בעברית גם חיות הביב או בעלי ביב) היא סדרה המשתייכת לקבוצת קדם יונקים.
סוג ללא מקור קריוריקטס (Kryoryctes) – נכחד
סוג אובדורודון (Obdurodon) – נכחד
סוג מונוטרימטום (Monotrematum) – נכחד
סוג מגליבגוויליה (Megalibgwilia) – נכחד
המינים בסדרה נפוצים באוסטרליה, בטסמניה ובגינאה החדשה, ומצויים בכל אזורי המחיה, במקווי מים, ביער ובמדבר.
בניגוד ליונקי שליה, לביבאים יש פתח יחיד באחורי גופם, הקרוי פתח ביב (Cloaca), המשמש אותם גם להפרשות שתן וצואה וגם לרבייה.
הנקבה חסרת רחם ובמקום תהליך ההיריון, היא מטילה ביצים ודוגרת עליהן.
קליפת הביצים אינה קשה אלא דמוית עור.
לצאצאים יש "שן ביצה" (כמו אצל חלק מהזוחלים והציפורים), שבעזרתה הם מצליחים ליצור פתח בקליפה.
לאחר בקיעתם הם ניזונים מחלב המופרש מנקבוביות בעור הבטן של אימם.
נוירוני השמע שלהם אינם סגורים בתעלת עצם, בניגוד לרוב היונקים למעט עטלפים מסוימים.
יונקי הביב מגוונים בגודלם מגודל של ברווזן ששוקל עד 2.4 ק"ג, עד לגודל של קיפודן חרטומני מערבי ששוקל עד 16.5 ק"ג.
יונקרס Ju 87 "שטוּקה" (בגרמנית : Sturzkampfflugzeug, "מפציץ צלילה") היה מפציץ הצלילה הנפוץ ביותר של הלופטוואפה במלחמת העולם השנייה, צלליתו קלה לזיהוי בשל כנפי השחף ההפוכות שלו וכן הנסע הקבוע.
השטוקה היה מטוס דו-מושבי חסון, מדויק ויעיל מאוד.
עם זאת, הוא היה גם איטי, בעל יכולת תמרון גרועה, בלתי חמוש כמעט ופגיע ביותר למטוסי יירוט.
במהלך מלחמת האזרחים בספרד והקרב על בריטניה למדו הגרמנים כי אין להפעיל מטוס זה בטרם הושגה עליונות אווירית.
לפיכך, מיעטו להשתמש בשטוקה לאחר הקרב על בריטניה בשמי מערב אירופה, והמטוס פעל בעיקר בדרומה, היכן שמטוסי בעלות הברית היו פחותים במספריהם (ובייחוד במלטה ובכרתים).
במזרח אירופה נעשה בו שימוש נרחב יותר, אם כי גם שם לקראת סוף המלחמה האבדות בשטוקות היו כבדות בשל התחזקות מיירטי הצבא האדום.
ה"שטוקה" היה למעשה המטוס הראשון במלחמת העולם השנייה שהטיל פצצה, ובמקביל, גם המטוס הראשון שהופל במלחמה.
למעלה מששת אלפים מטוסי שטוקה נבנו בין 1936 ואוגוסט 1944. הנס אולריך רודל (מכנף תקיפה קרקעית 2) היה אלוף הטיס המפורסם ביותר במטוס השטוקה, והחייל הגרמני המעוטר ביותר במלחמה (היחיד שזכה לעיטור צלב האבירים של צלב הברזל עם עלי אלון מוזהבים, חרבות ויהלומים).
מדגם זה יוצרו רק עשרה מטוסים ובבחינתו התגלה כי המנוע חלש מדי לנשיאה של חימוש מספק.
Ju 87A-1: דגם הייצור העיקרי בעל מנוע משודרג; "יונקרס יומו 210D" 720 כ"ס, שעדיין היה חלש מדי ואיפשר נשיאה של פצצות במשקל 250 ק"ג (במקרה שהטייס טס ללא המקלען האחורי שלו, התאפשר משקל חימוש של 500 ק"ג).
בנוסף לכך הותקנו זוג מכלי דלק בנפח 220 ליטרים בכנפי המטוס (מה שהוסיף לטווח המבצעי של המטוס במחיר משקלו).
Ju 87A-2: דגם משופר בעל מנוע "יונקרס יומו 210Da" 1,200 כ"ס, בנוסף הותקן מדחף בעל יכולת שינוי זווית פסיעה מסוג "H-PA-III".
Ju 87B-1: דגם הייצור העיקרי שפותח מתוך ה-Ju 87A וכלל את מנוע ה-"יונקרס יומו 210Da" בעל 1,200 כ"ס.
דגם זה כלל עיצוב מחודש של גוף המטוס וציוד הנחיתה, בנוסף הותקנו על דגם זה צופרים מעל הגלגלים הקדמיים שנקראו "שופרות יריחו" (Jericho-Trompete), אלה נועדו לזרוע אימה בקרב האויב כחלק מלוחמה פסיכולוגית.
Ju 87B-2: דגם שכלל מספר שיפורים קטנים ואיפשר גרסאות שונות כגון הוספת ציוד סקי ודגם ה-"Ju 87B Trop" שהותאם ללחימה באקלים טרופי ומדברי ושירת בעיקר בצפון אפריקה.
עיקר מטוסי ה-B-2 שימשו ליצוא למדינות ברית של גרמניה הנאצית בהן איטליה (שם המטוס כונה 'פיצ'יאטלו'), הונגריה, בולגריה ורומניה.
Ju 87R: דגם אשר התבסס על שדרוג ה-Ju 87B כדי להגדיל את הטווח המבצעי של המטוס למשימות רחוקות יותר.
דגם זה נבנה במספר תתי-דגמים וכלל תוספות של מכלי דלק קבועים בכנף או נתיקים, אך לרוב משקל מטען החימוש הוגבל ל-250 ק"ג משום המשקל הנוסף של מכלי הדלק.
המשקל הנוסף גם הגביל את מהירות הטיסה לכ-30 קמ"ש פחות מה-Ju 87B.
Ju 87C: דגם נסיוני לשימוש הקריגסמרינה.
החל מתחילת 1938 החלו לבחון מספר אבות טיפוס של דגם זה והתוכנית בוטלה לבסוף במאי 1940. דגם זה תוכנן להמראה מנושאת מטוסים בעזרת קטפולטה ייעודית, הוא כלל ציוד חירום לנחיתה בים ומכלי ציפה מתנפחים שאפשרו למטוס מופל לשרוד כשלושה ימים במים רגועים.
אבי הטיפוס שנוצרו לבסוף הומרו לדגם הטווח הארוך ה-Ju 87R.
Ju 87D-1: דגם שפותח לאחר טבילת האש של מטוסי השטוקה בחודשי המלחמה הראשונים ולכן כלל מספר פיתוחים ושדרוגים שהגבירו את יכולות הלחימה והשרידות שלו בקרב.
הדגם כלל מנוע משודרג מסוג "יוקרס יומו 210J" בעל 1,400 כ"ס, מה שהעלה את משקל החימוש לכדי 1,800 ק"ג של פצצות.
תא הטייס עוצב מחדש בתצורה אווירודינמית יותר המאפשרת שדה ראייה רחב יותר, הורכבו עליו זוג רדיאטורים בכנפי המטוס וכמות הדלק במטוס גדלה לכדי 800 ליטרים על ידי הגדלת מכלי הדלק בכנפי המטוס.
חימושו של המקלען האחורי שודרג למקלע כפול מסוג MG81Z בקוטר 7.92 מ"מ בעל קצב אש גבוה במיוחד.
Ju 87D-2: דגם נסיוני שנועד לאקלים טרופי ומדברי וכלל מיגון רב יותר בתחתית גוף המטוס, אך המשקל הגביל את מהירות הטיסה ויכולת התמרון מה שהוביל לביטולו.
Ju 87D-3: דגם שכלל מיגון רב יותר וכלל גם גרסאות לתקיפות ליליות (D-3N) ושירות באקלים טרופי ומדברי (D-3 Trop), דגם זה היה מוצלח בהרבה מקודמו ונכנס לייצור, לבסוף הוא היה הדגם המיוצר ביותר מבין דגמי המטוס.
Ju 87D-4: דגם נסיוני שנועד לשאת טורפדו כנגד כלי שיט ויועד להמראה מנושאת מטוסים, בנוסף לזוג תותחי 20 מ"מ.
דגם זה לא עבר את שלב הניסוי ולא נכנס ליצור.
Ju 87D-5: דגם זה התבסס על ה-D-3 והורכבו עליו זוג תותחי 20 מ"מ מסוג 151/20s, בנוסף מוטת הכנפיים התארכה ב-60 ס"מ.
Ju 87D-6 ו-Ju 87D-7: דגמים אלו התבססו על ה-D-1 וה-D-3 בהתאמה וכללו שדרוג המטוסים לכדי ה-D-5 (שריון רב יותר, כנפיים רחבות יותר וזוג תותחי 20 מ"מ).
Ju 87G - 1943-1944. דגם אחרון בסדרה שפותח כמטוס נגד טנקים, 208 מטוסים כאלו יוצרו (דגם ה-G-2) ומספר עשרות הומרו מדגמים קודמים (דגם ה-G-1).
Ju 87G-1: דגם בעל זוג תותחי 37 מ"מ מסוג Flak 18 שהורכבו מתחת לכנפי המטוס, בנוסף שודרג המיגון של גוף המטוס.
שדרוגים אלו נועדו להפוך את השטוקה ממפציץ צלילה למטוס נגד טנקים התוקף בגובה נמוך יותר וחשוף לאש מהקרקע.
מטוסי דגם ה-G-1 הומרו מדגמי Ju 87D .
Ju 87G-2: דגם דומה ל-G-1 אך בעל כנפיים רחבות יותר (בדומה ל-D-5).
208 מטוסים מדגם זה יוצרו בנוסף ל-22 מטוסים שהומרו ממטוסי D-3.
הם כתבו את כל ספריהם במשותף עד פטירתו של אלכסנדר.
אלכסנדר סנד נולד ב-23 ביולי 1921 לחיים סנדרוביץ' וליפה לבית דרכמאן בעיר ולוצלאבק שבפולין.
בשנת 1935 הפסיק את לימודיו בגימנסיה העברית ועלה לארץ ישראל עם הוריו.
מאז עלייתו היה נער עובד ופעיל בהסתדרות הנוער העובד.
בשנת 1938 יצא עם חבורת נערים לעזרת קבוצת גינוסר שעלתה על הקרקע על שפת הכנרת.
בשנים 1939–1940 ריכז את סניף הנוער העובד בירושלים, וב-1942 את הסניף בתל אביב.
בשנת 1943 היה בין ראשוני המתיישבים ב, במסגרת שלושת המצפים, בדרומי שביניהם – רביבים, כ-40 ק"מ מדרום לבאר שבע.
עם תום מלחמת העולם השנייה יצא באורח בלתי-לגאלי לאירופה כאחד השליחים שנקראו להוליך את פליטי השואה בדרכי הבריחה וההעפלה אל נמלי הים התיכון והים השחור – ושב ארצה, כשאיתו בת-זוגו יונת (יאנקה), מניצולי גטו ורשה.
עם בואם ארצה, בראשית קיץ 1948, יצאו השניים ברגל, עם שיירות הלוחמים, לכיוון רביבים הנתונה במצור.
רביבים איבדה במלחמת העצמאות אחד-עשר מחבריה.
על-פי בקשת הקבוצה ניגש אלכסנדר, בעזרת בת-זוגו, לכתוב חוברת זיכרון לאחד עשר הנופלים, שנתגלגלה לספר עלילתי המספר את קורותיהם של הנאבקים על יישוב הנגב: "אדמה ללא צל".
מאז כתבו השניים את ספריהם ביחד.
אלכסנדר סנד נמנה במשך כל שנות חייו עם החברים המרכזיים של קיבוץ רביבים, כסופר, כעובד, כמשתתף פעיל בחייו הרבגוניים של קיבוצו (מזכיר, מנהל בית-ספר, מרכז ועדות שונות).
בתחילת שנות החמישים היה בין מובילי המאבק הנחוש על הבאת מים לרביבים, תחת הסיסמה: "לא הצינור יביא את האדם לנגב, האדם הוא שיביא את הצינור".
במשך כעשרים שנה עמד אלכסנדר סנד בראש הוצאת הספרים של הקיבוץ המאוחד.
בנוסף על עשרת הרומנים שנכתבו בשניים ועל תרגומים משפות שונות, ערך אלכסנדר ספרים רבים בלא שייתן הסכמתו לפרסום שמו כעורך.
יונת סנד נולדה בשם ינינה (יאנקה) יעל זק ב-11 באוגוסט 1926 בצ'נסטוחובה שבפולין, בתו של יוסף זק, ששימש בעיר מורה לשפות קלאסיות וספרות פולנית בבית ספר תיכון שנמנה עם רשת הגימנסיות היהודיות.
עם פרוץ מלחמת העולם השנייה ב-1939 נמצא אביה בוורשה, והאם והבת הצטרפו אליו בנובמבר 1940, ערב סגירת הגטו.
יאנקה נמנתה עם תלמידי גימנסיית המחתרת 'דרור', שאביה, מאוחר יותר חבר הארגון היהודי הלוחם, נמנה עם מייסדיה ומוריה.
המורה לתנ"ך היה יצחק קצנלסון.
מפברואר 1943, לאחר ההתקוממות הראשונה בגטו שבינואר אותה שנה, שהו שלושת בני המשפחה ב'צד הארי', במחבואים ובתפקידי מחתרת.
אחרי המלחמה שהתה יונת תקופת-מה בלודז', וערכה את ביטאון התנועה החלוצית דרור.
לאחר מכן למדה ספרות צרפתית ופילוסופיה באוניברסיטת ז'נבה.
עם פרוץ מלחמת העצמאות הפסיקה את לימודיה כדי להצטרף אל אלכסנדר סנד, שהיה בשליחות באירופה כאחד ממארגני 'הבריחה' והעלייה הבלתי-לגאלית, והחליט לשוב מיד לארץ, והגיעה יחד איתו, בדרכים בלתי לגאליות, לארץ ולקיבוצו רביבים.
זכתה פעמיים בפרס היצירה לסופרים ומשוררים שנוסד על ידי ראש הממשלה לוי אשכול.
סנד תרגמה מצרפתית מיצירותיהם של פייר שודרלו דה לאקלו, פייר קורניי, ז'אן-פול סארטר, נטלי סארוט ואונורה דה בלזק.
כן פרסמה מספר מאמרים ורשימות על דמויות ונושאים בספרות.
בנוסף, הייתה מורה בתיכון ומרצה בחוג לספרות של אוניברסיטת בן-גוריון.
בנם בכורם, , מלוחמי סיירת צנחנים, נספה ב מיד לאחר מבצע אביב נעורים ב-1973; בנם השני, איתי סנד, הוא פרופסור למדע המדינה ודיקן הפקולטה למדעי החברה באוניברסיטת תל אביב; ובנם השלישי, דניאל, הוא משורר שהוציא ארבעה ספרים וחבר קיבוץ רביבים.
נכדם הוא הפסנתרן יואב סנד.
יונת ואלכסנדר קבורים בבית העלמין בקיבוץ רביבים, לצד מצבתו הצבאית של בנם יואב.
אדמה ללא צל: רומאן, תל אביב: הקיבוץ המאוחד, תשי"א-1950; עם רישומים מאת אריה נבון (יצא שוב בתשכ"ו; תשכ"ט-1968; תשל"ז-1977; בהוצאת משרד הביטחון – ההוצאה לאור, תשמ"ה-1985; בהוצאת אריאל, 2001); זוכה פרס אוסישקין; תורגם ליידיש ב-1953 ויצא בהוצאת הוצאת פועלים; תורגם לפורטוגזית ב-1956 ויצא בהוצאת בית מ' אנילביץ' בריו דה ז'ניירו.
ימיהם הפרוצים לרוח: רומן, תל אביב: הוצאת הקיבוץ המאוחד, תשי"ט-1958.
הכתה החמישית: רומאן, תל אביב: הקיבוץ המאוחד, תשט"ו.
שני האחרונים נכללו מאוחר יותר בקובץ:
בין המתים ובין החיים, תל אביב: הקיבוץ המאוחד, תשכ"ד – זוכה פרס ברנר.
הניסיון הנוסף, תל אביב: הקיבוץ המאוחד, תשכ"ט-1968 (יצא שוב בהוצאת משרד הביטחון – ההוצאה לאור, תשל"ב); תורגם לאנגלית ב-1981 ויצא בהוצאת המכון לתרגום ספרות עברית.
טנדו, תל אביב: הקיבוץ המאוחד, תשל"ד-1973.
כבר ארץ נושבת, פורסם בשנת 1982 בהוצאת הקיבוץ המאוחד (זוכה פרס ברנר)
נקרא לו ליאון, הקיבוץ המאוחד, תשמ"ה-1985; זוכה פרס עגנון.
אואזיס, ירושלים: הקיבוץ המאוחד, תשמ"ח-1988.
יומן של זוג מאוהב, תל אביב: הקיבוץ המאוחד, 1992.
במדבר מלון אורחים (אחרית דבר: דן מירון), תל אביב: הקיבוץ המאוחד, 1998.
על ערמונים, טווסים ופתקים משמיים, תל אביב: הקיבוץ המאוחד, 2004.
לאן ומאין: מבחר, תל אביב: הקיבוץ המאוחד, תשל"ה.
בחורף 1969–1970 ייצגו את ישראל בתוכנית הכתיבה הבינלאומית של אוניברסיטת איווה בארצות הברית.
יונת סנד, קאז'יק, תל אביב: הוצאת הקיבוץ המאוחד, 2009.
"זכות הילד לכבוד" (מפולנית: יונת ואלכסנדר סנד), כתבים / יאנוש קורצ'אק, תל אביב: הקיבוץ המאוחד, 1996-2006.
סחור סחור: שיחות עם לוחמים מגטו ורשה / אנקה גרופינ'סקה (מפולנית: יונת ואלכסנדר סנד), בני ברק: הקיבוץ המאוחד, c2002.
דרכי הרעב / ז'ורג'ה אמאדו (תרגמה: יונת סנד), תל אביב: הקיבוץ המאוחד, תשי"ג.
עידן החשד: מסות על ספרות / נאטאלי סארוט (מצרפתית: יונת סנד), תל אביב: הקיבוץ המאוחד, תשל"ב.
יחסים מסוכנים / שודרלו דה לאקלו (תרגמה מצרפתית והוסיפה אחרית דבר יונת סנד), תל אביב: הקיבוץ המאוחד: המועצה הציבורית לתרבות ולאמנות: המפעל לתרגום ספרות מופת, תשל"ה.
גיל התבונה / ז'אן-פול סארטר (תרגמה מצרפתית יונת סנד), תל אביב: ספרית פועלים והקיבוץ המאוחד - המועצה הציבורית לתרבות ולאמנות, המפעל לתרגום ספרי מופת, תשל"ח.
ארכה / ז'אן-פול סארטר; תרגמה מצרפתית והוסיפה אחרית-דבר יונת סנד), תל אביב: ספרית פועלים והקיבוץ המאוחד - המועצה הציבורית לתרבות ולאמנות, המפעל לתרגום ספרי מופת, תשמ"א-1981. (יצא שוב ב-1983 וב-1986.)
מוות בלב / זאן-פול סארטר (תרגמה מצרפתית והוסיפה אחרית דבר: יונת סנד), תל אביב: הקיבוץ המאוחד וספרית פועלים, 1985.
מאמרים על השירה הדרמטית / פייר קורניי (תרגום והערות: יונת סנד; מבוא: אלי רוזיק), תל אביב: הקיבוץ המאוחד, תש"ן-1989.
פירות הזהב / נאטאלי סארוט (מצרפתית: יונת סנד), תל אביב: ספרית מעריב, תשנ"א-1991.
אבא גוריו / אונורה דה-באלזאק (מצרפתית: יונת סנד; עם אחרית דבר מאת רות עמוסי), תל אביב: הקיבוץ המאוחד, תשנ"ג-1992. (יצא שוב ב-1997.)
יונת דואר היא יונה מבויתת המשמשת להעברת מסרים.
קיימים זנים שונים של יונים מתת-המין יונת הבית, שבמין יונת הסלע (Columba livia), המשמשים להעברת דואר.
השימוש ביונים להעברת מידע מתבסס על העיקרון שהיונה תמיד תנסה לעוף חזרה אל ביתה בדרך הקצרה ביותר ובמהירות גבוהה יחסית (כ-60-70 קילומטר לשעה ולפעמים אף יותר).
הנרתיק המוצמד לרגלה של היונה נקרא טוֹטָף.
זן של יונת בית בעלת פימה, קומתה כמעט אנכית והיא שמשה בעבר לנשיאת הודעות.
כיום יונים מזן זה אינן בעלות יכולת תעופה טובה.
במקום זאת מגדלים אותן כציפורי נוי, שערכן בהופעתן הלא רגילה.
אורכן 33 ס"מ בקירוב, הזכר לרוב גדול מהנקבה.
המצרים והפרסים השתמשו לראשונה ביונים אלו לפני 3,000 שנה.
היוונים השתמשו בהן להעברת הידיעה על המנצח במשחקים האולימפיים בעת העתיקה.
זן של יונת בית מושבחת באורח בררני כך שתוכל למצוא את דרכה לביתה על פני מרחקים ארוכים מאוד.
מכיוון שהיונה שבה לרוב אל קינה ואל בן זוגה, ניתן לברור את היונים ששוב ושוב מוצאות את דרכן לביתן על פני מרחקים ארוכים הולכים וגדלים.
היונים יכולות לשאת הודעות – שנכתבות פעמים רבות על נייר סיגריה – בשפופרת קטנה שמוצמדת לרגל אחת.
כיום השימוש העיקרי ביונים אלו הוא כיוני מרוץ בתחרויות מרוץ יונים.
על היונה להשיג את המתחרים ולהגיע אל השובך במהירות הגבוהה ביותר (ביחס למרחק שעברה מהשחרור ועד ההגעה שלה ליעד).
בדרך כלל היונה יכולה לחזור לביתה ממרחק של 1000 ק"מ.
אך בתחרות מרוץ יונים תועד מעוף חריג של יונים למרחק של 1689 מיילים (כ־2700 ק"מ).
מהירות התעופה הממוצעת שלהן על פני מרחקים מתונים, היא כ־60-70 קמ"ש.
אך הן עשויות לפתח פרצי מהירות של עד כ־100 קמ"ש (עקב משב רוח חזק, או תעופה עם רוח גבית).
מספר מחקרים בוצעו במטרה לגלות כיצד ציפורים מוצאות את דרכן בחזרה ממקומות מרוחקים שבהם מעולם לא ביקרו.
מחקר שנערך באוניברסיטת פרנקפורט גילה כי במקורן של היונים יש מבנה תלת־ממדי של תאי עצבים המכילים את המינרלים מגהמיט ומגנטיט המכילים ברזל המאפשרים להם ניווט תוך שימוש בשדה המגנטי של כדור הארץ.
בקרבת ביתן ובאזורים שבהם ביקרו בעבר, היונים מוצאות את דרכן קרוב לוודאי גם על ידי נקודות ציון בנוף, טבעיות או מלאכותיות.
מחקר שנעשה בראשית שנות השבעים באיטליה על ידי פלוריאנו פאפי וכן מחקר מאוחר יותר בנושא התנהגות בעלי חיים, שפורסם בפברואר 2004, מציע את האפשרות שיונים מנווטות באמצעות ריחות או צירוף של ריחות.
אנשים טועים פעמים רבות לחשוב שיוני דואר יודעות לאן להעביר את הדואר.
אך המציאות היא שהן יכולות רק לשוב לנקודה שהן זיהו כביתן.
כך שדואר יונים יכול לפעול רק כשהמשלח מחזיק את היונים של המקבל.
השימוש הראשון שנעשה בבעלי כנף לצורך העברת מסרים מתועד בתנ"ך.
בספר בראשית מדובר אודות שני בעלי כנף, שנח השתמש בהם כדי לדעת את מצב המים מחוץ לתיבה:
בפרק ח', פסוק ז' כתוב: "וישלח את העורב.
ויצא יצוא ושוב עד יבושת המים מעל הארץ" – העורב לא חזר משליחותו.
לכן נח שלח בעל כנף אחר.
בפרק ח', פסוק ח' כתוב: "וישלח את היונה מאתו לראות הקלו המים מעל פני האדמה.
ולא מצאה היונה מנוח לכף רגלה.
נח חיכה שבוע ושוב שלח את היונה.
בפרק ח', פסוק יא' כתוב: "ותבוא אליו היונה לעת ערב, והנה עלה זית טרף בפיה.
וידע נח כי קלו המים מעל הארץ".
נח חיכה שבוע נוסף ושוב שלח את היונה.
בפרק ח', פסוק יב' כתוב: "וישלח את היונה, ולא יספה שוב אליו".
ב-1150 בבגדאד נעשה שימוש ביונים שליחים ומאוחר יותר בידי ג'ינגיס חאן.
ב-1850 פאול יוליוס רויטר, שמאוחר יותר ייסד את סוכנות הידיעות רויטרס, השתמש בצי של מעל ל-45 יונים, להעברת חדשות ומחירי מניות בין בריסל לאאכן.
תוצאות קרב ווטרלו גם הן הועברו לראשונה לאנגליה באמצעות יונה.
ייתכן ששרות הדואר האווירי הסדיר הראשון בעולם היה שרות דואר יונים של מיסטר האווי מאוקלנד ניו זילנד פרבר של ניוטון לאי גרייט ברייר החל ב-1896. אין ספק שבול דואר האוויר הראשון הונפק עבור שרות יוני מברקה של גרייט ברייר מ-1898 עד 1908.
שימוש נרחב ביוני דואר נעשה במלחמת העולם הראשונה ויונת דואר אחת, שר אמי, עוטרה בצלב המלחמה הצרפתי, על שירות הגבורה שלה, בהעברת 12 הודעות חשובות, למרות שנורתה פעם אחת.
אפילו תקשורת בין טנקים למפקדות בוצעה באמצעות יוני דואר למקרה של הישארות מאחורי קווי האויב.
הן נישאו בטנקים למרות תנאי המחיה הקשים כגון: חום רב, חוסר אוורור וריחות שמן חזקים, רעשי מנוע וכדומה .
במאה ה-21 יוני דואר עדיין הועסקו על ידי יחידות משטרה מרוחקות אחדות במדינת אודישה שבמזרח הודו לאספקת שרות תקשורת חירום בעקבות אסונות טבע.
במרץ 2002 פורסם ששרות יוני הדואר המשטרתי של הודו באודישה פסק מלהתקיים.
בשנת 2010 נעשה שימוש ביוני דואר בבחירות המוניציפליות בקובה, כדי להעביר להוואנה את תוצאות ההצבעה במקומות הנידחים (בקובה משתמשים ביוני דואר גם במקרים של אסונות טבע, כמו הוריקנים).
IP over Avian Carriers ההומוריסטי (RFC 1149) הוא פרוטוקול אינטרנט להעברת הודעות באמצעות יוני דואר.
נעשה בו שימוש פעם אחת להעברת הודעה בברגן שבנורווגיה.
שימוש ביוני דואר בארץ ישראל
בהיסטוריה של היישוב העברי בארץ ישראל היה שימוש נרחב ביוני דואר, בעיקר בקיבוצים.
חלק גדול מיוני הדואר הופעל על ידי הפלמ"ח וההגנה, וידוע כי חברי מחתרת ניל"י השתמשו ביוני דואר להעברת ידיעות מודיעיניות.
בתחילת ספטמבר 1917 תפסו העות'מאנים יונת דואר שנשלחה על ידי שרה אהרונסון.
ליונה הייתה מצורפת הודעה מוצפנת, שהעות'מאנים לא הצליחו לפענח.
תפיסת היונה לא חשפה את הרשת, אך לאחר תפיסתה ידעו העות'מאנים בוודאות שקיימת רשת ריגול הפועלת בארץ.
הוגה היונאות בשירות ההגנה היה אברהם עץ-הדר שהקים את מק"י (מחלקת קשר יונים).
המורה והמדריך המרכזי ליונאות באזור תל אביב בתקופת טרום המדינה היה צ'ארלי לוין.
הוא חינך תלמידים ובזמנו הוקם שובך בגן החיות של תל אביב, וחברות ההגנה הפעילו את השובך.
לימים נכתב על שובך זה בספרו של מאיר שלו "יונה ונער".
בראשית דרכו של צה"ל הופעל שירות יוני דואר כאחד מאמצעי הקשר של הצבא, תרומתו המשמעותית ביותר הייתה במבצע חורב בו היו היחידות הלוחמות מרוחקות מהפיקוד העליון.
יחידת היונאות של צה"ל פורקה ב-1957.
יונקים ימיים היא קבוצה פוליפילטית לא-טקסונומית של יונקים השוכנים בעיקר בים או שמשיגים את מזונם בים, להבדיל מיונקים מימיים (Aquatic mammal) השוכנים בסביבות מקווי מים בכלל ולא רק בים.
היונקים התפתחו לראשונה על היבשה ומאוחר יותר יונקים ימיים התפתחו בהתאמה לחיים בים.
יונקים אלה מגוונים בגודלם מגודלה של הלוטרה הימית שאורכה עד 113 ס"מ ומשקלה עד 8 ק"ג ועד למשקלו של הלווייתן הכחול שאורכו מעל 33 מ' ושוקל מעל 170 טון.
סוג ומין יחיד תחש המשכן (Dugong dugon)
מין לוטרה ימית (Lontra felina)
סוג ומין יחיד ניבתן (Odobenus rosmarus)
משפחת אוטריים (Otariidae) - בה 7 סוגים ו-16 מינים
משפחת כלבי ים (Phocidae) - בה 13 סוגים ו-18 מינים
סוג ומין יחיד לווייתן אפור (Eschrichtius robustus)
משפחת בלניים (Balaenidae) - בה 2 סוגים ו-4 מינים
משפחת לווייתני ענק (Balaenopteridae) - בה 2 סוגים ו-9 מינים
סוג ומין יחיד ראשתן גדול-ראש (Physeter catodon)
משפחת ראשתנים ננסיים (Kogiidae) - בה סוג אחד ו-2 מינים
משפחת חדשיניים (Monodontidae) - בו 2 סוגים ו-2 מינים
משפחת לווייתני מקור (Ziphiidae) - בה 6 סוגים ו-21 מינים
משפחת פוקניים (Phocoenidae) - בה 3 סוגים ו-7 מינים
משפחת דולפיניים (Delphinidae) - בה 17 סוגים ו-36 מינים
הסדרה היחידה של יונקים ימיים ללא נציגים עכשוויים היא סדרת הדסמוסטיליים, מסוף תקופת האוליגוקן.
לא ברור אם הם היו צמחוניים או היו אוכלי צדפות.
כנראה הם התפתחו מהפרסתנים, כמו התחשאים והפילים.
יונקים ימיים נוספים היו העצלנים הקדומים תאלסוקנוס ודמוי-הדוב קולפונומוס.
מאחר שהקבוצות השונות של היונקים הימיים התפתחו מאבות קדמונים שונים מדובר באבולוציה מתכנסת.
היונקים הימיים הם דוגמה לקבוצת בעלי חיים שביצעה מעבר קיצוני מסביבת חיים אחת לאחרת.
מעבר קיצוני מסוג זה, המעבר מהיבשה לים, הוא נדיר למדי במהלך האבולוציה.
לעומתו המעבר חזרה מהיבשה למים הוא יחסית נפוץ מבין המעברים הקיצוניים.
מעבר זה בוצע מספר פעמים על ידי הזוחלים (על ידי כמה לטאות, נחשים, צבים ותנינים) ועל ידי העופות (כגון הפינגווינים) והיונקים הימיים, בעיקר הלווייתנים והתחשאים שבשום שלב מחייהם אינם עולים ליבשה.
זהו מעבר מורכב משום שהאבולוציה אינה הפיכה והיה עליהם למצוא פתרונות להתאים את עצמם מחדש לחיים בסביבה ימית.
החזרה למים של היונק, שהוא קבוצה עילאית הכריחה אותו לעבור שינויים.
הן שינויים במערכות הגוף והן שינויים התנהגותיים.
תנועת היונקים הימיים היא תנועה אנכית הנובעת מעצם התפתחותם על היבשה.
עמוד השדרה התפתח קודם כהתאמה לסביבה יבשתית כמו שאר היונקים ורק לאחר מכן חלה ההתפתחות לחיים בסביבה ימית.
לכן צורת השחייה האופיינית היא בהזזת הגב מעלה ומטה בניגוד לשאר הדגים המניעים את זנבם לצדדים בתנועה של ימינה ושמאלה.
מסיבה זו מבנה זנב הדגים הוא בעיקר אנכי בעוד שמבנה זנבם דמוי הסנפיר של היונקים הימיים הוא אופקי.
ההבדלים העיקריים בין היונקים הימיים לבעלי חיים ימיים אחרים:
היונקים הימיים נושמים אוויר באמצעות ריאות, בעוד שבעלי חיים ימיים אחרים משיגים את החמצן לנשימה מהמים (כמו זימים למשל).
ליונקים ימיים שיער, ללווייתנים יש מעט מאוד שיער או שהם חסרי שיער אך בדרך כלל מספר זיפים מועט שנותר סביב הראש או הפה.
לכל הטורפים מעטה פרווה או שיער, זהו שיער מאוד עבה החשוב לשמירת חום הגוף אצל הלוטרות ודובי הקוטב יותר מאשר בכלבי הים או אריות הים.
שכבת שיער עבה היא חיסרון ליונק ימי השוחה במים, היא גורמת להתנגדות בזמן השחייה ובכך מאטה את בעל החיים בזמן השחייה.
ליונקים ימיים שכבת שומן עבה מבודדת ומונעת מהם לאבד חום.
יוצאי דופן הם דובי הקוטב ולוטרת הים, שני אלה נעזרים בפרוותם העבה ובהתנהגות כדי להימנע מהיפותרמיה.
יונקים ימיים ממליטים ולדות חיים.
רוב היונקים הימיים ממליטים ולד אחד בהמלטה ואינם מסוגלים להמליט תאומים או שגר הגדול מכך.
יונקים ימיים ניזונים מחלב בתחילת חייהם.
לכן, טיפול האם חשוב ביותר לשרידותו של הצאצא הזקוק להתפתחותה של שכבת השומן המבודדת.
החלב מקורו מבלוטות חלב ומכיל כ-40%–50% שומן, שומן החיוני להתפתחותה של שכבת השומן בוולד.
בניגוד לבעלי חיים ימיים אחרים, היונקים הימיים שומרים על טמפרטורת גוף גבוהה מסביבתם.
שכבת השומן העבה, הפרווה העבה, בועות אוויר בין העור למים, החלפת זרם נגדי והתנהגות כמו יציאה אל פני הים או אל היבשה הן התאמות חיוניות של היונקים הימיים על מנת לשמור על חום גופם.
בנוסף, ליונקים הימיים מאפיינים פיזיולוגיים כמו לשאר יונקי השליה: לב בעל ארבעה מדורים, מוח קדמי מוגדל, סרעפת, מערכת הפרשה אופיינית ליונקים, אברי מין, מבנה שלד ומפרק לסתות.
דוב קוטב מבלה את רוב זמנו בסביבה ימית, אף על פי שהיא קפואה.
כשהוא שוחה בים הפתוח הוא שוחה במומחיות רבה.
לפי תצפיות הוא שוחה כ-74 ק"מ ביום.
מסיבות אלה סיווגוהו המדענים כיונק ימי.
בתצפיות מול חופי הים התיכון בישראל נצפו כעשרה מינים של יונקים ימיים.
השכיח ביותר הוא הדולפינן המצוי.
מין נפוץ נוסף שנצפה הוא סטנלה מפוספסת אשר בתחילת שנות התשעים סבל מתמותה גבוהה במערב הים התיכון מנגיף עקב פגיעה במערכת החיסונית שנגרמה מזיהום סביבתי.
יש מינים נוספים אותם ניתן לראות בחופי הים התיכון של ישראל, אך הם פחות נפוצים ואף נדיר לראותם הם: דולפין תלום-שן, דולפין מצוי קצר-חוטם, גרמפוס אפור, זיפיוס חלול-חרטום, עבשן קטלני, סוסא גיבן, ראשתן גדול-ראש ולווייתן גוץ.
בנוסף בעבר היה חי בחופי הים התיכון כלב ים נזירי שנכחד מאזורנו.
כלב ים נזירי מצוי נראה בארץ בשנת 2012 על ידי דייגים בחוף הבונים ופעמים נוספות בחוף ראש הנקרה בשנים 2014 ו-2015. בשנת 2010 הגיע לחופי ישראל לווייתן אפור, שככל הנראה הדרים מכיפת הקרח הצפונית מזרחית ליבשת אמריקה (במקום מערבה ליבשת).
פחות נדירים הם פרטים של לווייתן מצוי, שפוקדים את חופינו ולעיתים אף מחיפים.
מינים שנראים מדי פעם במפרץ אילת: גרמפוס אפור, עבשן קטלני, דולפינן אנקולי, סטנלה ברודה וסטנלה ארוכת-חרטום, אשר נצפתה לראשונה בשנת 1995 במפרץ אילת.
מבין משפחת התחשאים, ניראה בעבר תחש המשכן במפרץ אילת, אף על פי שבשנים האחרונות נדיר לראותו, עקב צייד בלתי פוסק של דייגים מהארצות השכנות.
דלפיס עורכת סקרים ימיים לעיתים תכופות, כדי להעריך את ולעקוב אחר האוכלוסייה המקומית של היונקים הימיים.
מתנדבי דלפיס ומחמל"י מוזעקים לכל אירועי ההחפה של יונקים ימיים בים התיכון ובים האדום.
מינים רבים מהיונקים הימיים נמצאים בסכנת הכחדה, מינים אלה פגיעים מאוד משום שקצב הריבוי שלהם הוא איטי (ולד בודד, בגרות מינית מאוחרת והריון ארוך).
פעילות האדם פגעה בגודל אוכלוסיית היונקים הימיים פגיעה אנושה.
פעילות האדם המאיימת על היונקים הימיים:
ציד לווייתנים - ציד לווייתנים מסחרי החל במאה ה-19 במהלכו ניצודו מיליוני לווייתנים ממינים שונים.
הלווייתנים ניצודו בשל בשרם ובשל שומנם העבה.
בשנת 1975 החל ארגון גרינפיס מאבק בציד הלווייתנים וכיום ישנו פיקוח על ציד זה אך עדיין ישנה אוזלת יד מצד ממשלות של מדינות שונות.
ציד לווייתנים כיום עדיין מתקיים ביפן, גרינלנד האיים הקריביים ונורווגיה.
רעלים - במחקרים שונים נמצאו ריכוזי מזהמים גבוהים בדולפינים ולווייתנים.
חומרים אלו פוגעים בין היתר, במערכת החיסונית ובמערכת הרבייה.
המקור העיקרי לזיהום הים ברעלים אלו הוא הזרמת שפכים של התעשייה הכימית ושימוש בחומרי הדברה.
מקור זיהום נוסף הוא ספינות הפולטות שמן ודלק הגורמים לזיהום בתרכובות אורגניות.
דיג טונה - אלפי דולפינים נהרגים בשנה במהלך ציד הטונה.
דגי הטונה שוחים מתחת ללהקות דולפינים זוכים לשיירי מזון והגנה.
הדייגים מאתרים את הדולפינים שעולים לפני המים לנשום, הם מקיפים אותם ברשתות גדולות ומעלים את דגי הטונה.
הדולפינים שמסתבכים ברשת, נחנקים למוות.
פגיעה בלתי מכוונת - היונקים הימיים מסתבכים וטובעים (אם אינם מצליחים לעלות מעל פני המים כדי לנשום), או נפצעים מסוגים שונים של ציוד דיג הכוללים רשתות דיג עומדות, רשתות הקפה, רשתות "פנטום" נודדות שננטשו בים, רשתות מכמורתנים ומלכודות סרטנים.
כל אותם מתקני דיג הם תוצר אדם אשר לא יועדו ללכידות דולפינים ולווייתנים.
אולם אבולוציונית הלווייתנאים עדיין לא התאימו עצמם להישרדות מול אותם סוגי ציוד דיג.
דיג יתר- דיג בכמויות העולות על תוצרי הרבייה של החי הימי ועל כן גורם לפגיעה בגודל האוכלוסיות.
גורם להדלדלות בדגה המהווה את מזונם של היונקים הימיים ולפגיעה במארג המזון הימי.
יונקות או שערות שורש הן התארכות של תאי אפידרמיס של שורש הצמח.
דרכן נקלטים מרבית המינרליים בצמח.
היונקות הן דמויות שערות, ויונקת נוצרת כתוצאה מצמיחה מוגברת של דופן התא.
כמות היונקות הצומחות משורש אחד גדולה מאוד, וכך היונקות מגדילות את שטח המגע בין השורש לקרקע.
כתוצאה מכך, כושר קליטת המים והמינרליים עולה.
היונקות נעות בין חלקיקי הקרקע, "אוחזות" בהם ושואבות את המים יחד עם היסודות המינרליים המומסים בהם.
לאחר מכן, הם עוברים דרך תאי האפידרמיס לתוך קליפת השורש, משם מסוננים דרך פס קספרי והאנדודרמיס לתוך הפריצקל (השכבה החיצונית של הגליל המרכזי של השורש) ומשם לעצה.
היוּנְקֶרים היו בני מעמד אצולה גרמני זוטר.
מקור השם הוא בהלחם של הביטוי "אדון צעיר" (Junger Herr).
זהו שם כללי לאדונים פאודליים זוטרים, אצילי קרקע שאינם נושאים בתואר אצולה אחר.
תוארם מתבטא לעיתים בתוספת "פון" (גרמנית: von) לפני שם משפחתם, בדומה לתוארי אצולה גרמניים אחרים.
עד המאה ה-19 שימש התואר בדרך כלל בני אצולה במעמד פוליטי וכלכלי נמוך יחסית.
בתחילת המאה ה-19, במקביל לעלייתה של פרוסיה כמדינה החזקה ביותר בגרמניה, החלה עלייתם של היונקרים למעמד משפיע בפרוסיה.
עם איחוד גרמניה בשנת 1871 תחת אוטו פון ביסמרק, יונקר בעצמו, התגבש תפקידם המרכזי של היונקרים ברייך הגרמני, ובמיוחד כגורם מרכזי בצבא.
הם היוו בדרך כלל גורם שמרני שתמך במלוכה.
משפחות היונקרים הפרוסים נהנו ממעמד מיוחס בחברה הפרוסית ושלטו במוסדות של גרמניה במיוחד בצבא ובמשרד החוץ.
הערכים שלהם – נאמנות, אדיקות, חובה, מסירות למשפחה, יראת כבוד למסורת ולסדר הקיים, הרגשת כבוד עזה – היו מעוררי הערכה מבחינות מסוימות, אך גם שמרניים וראקציוניים ולא התיישבו עוד עם ערכיה של גרמניה המודרנית.
בעקבות הכישלון הצבאי של גרמניה במלחמת העולם הראשונה ופריצת המהפכה הגרמנית בשנת 1918, נוצרה ברית בין היונקרים לבין הממשלה הרפובליקאית הסוציאל-דמוקרטית, שהסכימה לכבד ולשמר את כוחם של היונקרים (בעיקר בתחומי הצבא והבעלות על הקרקעות) בתמורה לעזרתם בדיכוי המרידה הקומוניסטית ובייצוב הרפובליקה.
במהלך שנותיה של רפובליקת ויימאר היונקרים היו בין אויביה של הדמוקרטיה הגרמנית, אותה האשימו בחתימת הסכם ורסאי ובכלל בעיותיה של המדינה.
הם תמכו ומימנו את הפרייקור – מיליציות ימניות שבמקור הוקמו כדי להילחם בקומוניזם, והיו מעורבות גם בניסיונות להדחת הממשלה, כפי שקרה בפוטש של קאפ.
השפעתם של היונקרים גדלה עם בחירתו של פאול פון הינדנבורג הריאקציוניסט לנשיאות גרמניה בשנת 1925. בשנת 1927 העניקו לו היונקרים אחוזה בפרוסיה המזרחית כאות הוקרה על שירותו למען גרמניה בזמן המלחמה.
כשהחל הינדנבורג להפעיל את סמכויות החירום שלו בשנת 1930 כדי למנות ממשלות בלי אישור הרייכסטאג, היו יונקרים רבים בין חברי הממשלה.
עלייתו של אדולף היטלר לשלטון בשנת 1933 מסמנת מפנה במעמדם של היונקרים.
למרות שאלו ראו בעין יפה כמה מפעולותיהם ומטרותיהם של הנאצים – כגון הפרת הסכמי ורסאי, חימושה מחדש של גרמניה והתוכניות להתפשטות אימפריאליסטית – שרר אי אמון בסיסי בין שני הצדדים: הנאצים סלדו מגינוני האריסטוקרטיה של היונקרים, והיונקרים מצידם ראו בתנועה הנאצית תנועת המונים של האספסוף, והתייחסו בבוז אל ראשיה.
מכיוון שהנאצים שאפו להשיג כוח מוחלט ולהכפיף את מוסדות המדינה הישנים לסמכותם, העימות עם היונקרים לא אחר להגיע.
בשנת 1937 פרצה סדרת שערוריות בצמרת הוורמאכט המכונה פרשת בלומברג-פריטש, שבעקבותיה נערך ארגון מחדש של מבנה הצבא.
זה האחרון, שהיה בעל תפקיד עצמאי מאז איחודה של גרמניה על ידי ביסמרק, הפך כפוף למדינה הנאצית.
שינוי זה היה מכה קשה לכוחם של היונקרים, והביא לשחיקה מתמדת בכוחם לקראת מלחמת העולם השנייה ובמהלכה.
במקביל הואץ והועמק תהליך הנאציפיקציה בצבא, שהתבטא בעליית דור מפקדים חדש שלא מבני האליטה היונקרית, שחבו את קידומם למשטר הנאצי.
בקשר העשרים ביולי בשנת 1944, בו ניסו קצינים גרמנים להתנקש בחיי היטלר ולהפיל את השלטון הנאצי, נטלו חלק יונקרים רבים, דבר שהעמיק את חוסר האמון של הנאצים בהם.
לאחר מלחמת העולם השנייה איבדו היונקרים חלקים ניכרים מאדמותיהם, כשהשטחים המזרחיים של גרמניה הועברו לברית המועצות ולפולין.
שאר אדמותיהם, שעברו לתחום שיפוטה של גרמניה המזרחית, הוחרמו על ידי המדינה וחולקו מחדש בין האיכרים.
יונקרס Ju 287 היה מטוס ניסוי שנבנה על ידי יונקרס לצורך פיתוח הטכנולוגיה הנדרשת למפציץ סילוני רב-מנועי.
הוא הונע על ידי ארבעה מנועי יומו 004, כלל כנפיים משוכות קדימה מהפכניות ונבנה תוך שימוש רב ברכיבי מטוסים אחרים.
האב טיפוס שטס ואב טיפוס שני שבנייתו לא הושלמה נתפסו בידי הצבא האדום בשלהי מלחמת העולם השנייה והתכנון שוכלל בברית המועצות לאחר תום המלחמה.
ה-Ju 287 נועד לספק ללופטוואפה מפציץ שיוכל להימנע מיירוט בכך שיהיה מהיר יותר ממטוסי היירוט של האויב.
תכנון הכנפיים המשוכות קדימה הוצע על ידי המתכנן הראשי של המיזם, ד"ר האנס ווק כדרך ליצירת עילוי נוסף במהירויות נמוכות - הכרחי עקב המגבלות של מנועי טורבו-סילון מוקדמים ברגעים הקריטיים של ההמראה והנחיתה.
האב-טיפוס הראשון נועד להעריך את הקונספט, והורכב מגוף המטוס של ההיינקל He 177, הזנב של היונקרס Ju 388, כן נסע ראשי שנלקח מה-Ju 352, וגלגלי אף שנלקחו ממטוסי B-24 ליברייטור אמריקאיים שהתרסקו.
שני מנועי היומו 004 ניתלו תחת הכנפיים, ושניים נוספים חוברו לצידי החלק הקדמי של גוף המטוס.
טיסות ניסוי החלו ב-16 באוגוסט 1944, ובהן הפגין המטוס תכונות שליטה טובות מאוד, אך גם חשפו חלק מהבעיות של כנף משוכה קדימה בתנאי טיסה מסוימים.
תוצאות הניסויים לימדו כי מוטב יהיה לרכז יותר ממסת המנועים תחת הכנפיים, לקח שיושם באבות הטיפוס הבאים.
אלו נועדו להיות מונעים על ידי מנועי HeS 11, אולם עקב בעיות פיתוח, נבחר מנוע ה-BMW 003 במקומו.
אבות הטיפוס השני והשלישי נועדו להיות מונעים על ידי שישה מנועים כאלו, הראשון עם אשכול של שלושה מנועים תחת כל כנף, והאחרון עם שני מנועים תחת כל כנף ועוד שני מנועים מחוברים משני צדיו של גוף המטוס, בדומה לאב טיפוס הראשון.
מטוסים אלו נועדו להיות מורכבים מגופי מטוס חדשים וייעודיים למטרתם, והאב טיפוס השלישי נועד לשאת גם חימוש ולשמש כמטוס פיתוח לגרסאות הייצור.
אולם, בטרם הושלם האב טיפוס השני, השתלט הצבא האדום על מפעל יונקרס.
ווק ואנשיו, ביחד עם שני אבות הטיפוס, נלקחו לברית המועצות.
שם, הושלם האב טיפוס השני והוטס ב-23 במאי 1947. נגזרת סופית ומוגדלת של המטוס שכונתה OKB-1 EF 140 נוסתה ב-1949 אך ננטשה תוך זמן קצר.
צוות: 2 (טייס וטייס משנה)
הנעה: 4 מנועי טורבו-סילון מדגם ג'מבו 004B-1, תוצרת יונקרס, בעלי דחף של 8,825 קילו-ניוטון (1,984 ליברות-כוח) כל אחד
יונת הסלע (שם מדעי: Columba Livia) היא מין ממשפחת היוניים.
מצוי בה תת-המין יונת הבית שחיה בערים.
צבעה של יונת הסלעים אפור-כחלחל, כתם הצוואר בעל ברק ירוק וסגול.
הזנב כחול-אפור ובקצהו פס שחור רחב.
צבעי הנקבה עמומים מעט מצבעי הזכר ולנוצותיה ברק מתכתי קל.
קשתית העין כתומה, המקור אפור-שחור והדונגית לבנבנה.
תוחלת החיים הממוצעת של יונה היא כ-6 שנים לעומת יונה מבויתת המגיעה ל-15 שנים ובמקרים נדירים אף ל-35 שנה.
מגיל חצי שנה היונה מגיעה לבגרות, מוצאת בן זוג איתו היא נשארת לתקופה ארוכה ואף לכל חייה במונוגמיה, והזכר בונה קן פשוט ביותר, לפעמים גם סמלי בלבד.
בשישה עד שמונה מתוך חודשי השנה, פעם בכל חודש, היונה מזדווגת.
לא יותר מ-14 שעות אחר כך, היא מטילה ביצה ראשונה שעברה הפריה, ועד יומיים אחר כך את השנייה.
הזוג דוגר על הביצים כ-18 ימים עד בקיעתם, כשהזכר דוגר במשמרת הבוקר והנקבה מחליפה אותו בצהריים ולמשך כל הלילה.
הגוזלים מוכנים לעוף לאחר שעברו 4–5 שבועות מבקיעתם מהביצה.
במשך שאר חודשי השנה היונה מטילה בקן פעם בחודש זוג ביצים לא מופרה.
לעיתים היונה מטילה ביצה שלישית, אך זו לרוב לא עברה הפריה.
ביצים ותטולה - ידע עממי ומדעי
עד ימינו שרדה הדעה העממית גם בקרב מגדלי יונים, שהיונה מטילה בכל חודש זוג ביצים, הראשונה מכילה זכר והשנייה נקבה, עם הפסקה של ארבעה חודשים בחודשי החורף.
מחקר מדעי טרם מלחמת העולם הראשונה מצא שאכן יש בכל תטולה בדרך כלל שתי ביצים, ושביצה שלישית נדירה יותר ובדרך כלל אינה מופרית, אבל בשונה מהדיעה העממית, לרוב שתי הביצים הם ממין אחד, (כלומר: או ששניהם מכילים זכר, או ששניהם מכילים נקבה).
ואמנם כאשר אחת הביצים גדולה באופן ניכר מהשנייה, בדרך כלל בגדולה זכר, ובקטנה נקבה, אך אין יסוד לכך שההטלה הראשונה היא של זכר.
אין הבדל גדול בין אחוז הזכרים המצליחים לבקוע מן הביצה לבין אחוז הנקבות הבוקע, אך המחקר מצא שבשלוש השנים הראשונות לאחר הבקיעה מתוך תוחלת של שש שנות חייה, היונה הנקבה מתה יותר, וזו הסיבה להימצאות יותר זכרים בוגרים.
מקננת במערות ובצוקים תלולים ולעיתים גם בסביבות מגורי האדם: אדני חלונות, מרפסות, מסתורי כביסה, גגות ועוד.
תפוצתה הטבעית בעולם מוגבלת למערב ולדרום אירופה, לצפון אפריקה עד לדרום אסיה.
בארץ מצויה בעיקר ממזרח לפרשת המים מנחל עיון בצפון ועד לאזור אילת.
לעיתים קרובות להקותיה מעורבות ביוני בית שהתפראו.
יונת הסלעים חיה בתוך יישובי האדם כבר אלפי שנים.
לפי מקורות היסטוריים, היונה בויתה כנראה לפני יותר מ-3,000 שנה במסופוטמיה ומצרים.
ברחבי ארץ ישראל ניתן למצוא מתקני קולומבריום רבים החל מהתקופה ההלניסטית, בעיקר בשפלת יהודה .
לשלשת היונה שימשה בעבר ועודה משמשת לדישון ובשרה יועד, בין השאר, כקרבן כמצוין בספר ויקרא ().
בתנ"ך מוזכרת היונה 32 פעמים.
בסיפור בו שלח אותה נח לבדוק אם פסק המבול ().
כמו כן בהקשר של הקרבת קורבנות ב; וב; בבקשה להיות בעל כנף לנדוד למרחק ()
יוּנקֶרְס הייתה חברה גרמנית גדולה מאוד לייצור כלי טיס.
במשך מעל חמישים שנות פעילות בדסאו, ייצרה החברה כמה מהמטוסים הידועים והחדשניים ביותר, בהם מטוס התובלה והנוסעים העיקרי של שנות ה-30 וה-40, יונקרס Ju 52.
החברה נוסדה בשנת 1895 על ידי הוגו יונקרס כחברה לייצור דודי חימום ורדיאטורים.
ב-1913 פתח יונקרס מפעל לייצור מנועים במגדבורג.
ב-1915, במהלך מלחמת העולם הראשונה, החל יונקרס לפתח את היונקרס j-1, מטוס חד כנפי וחד מנועי, אך פיתוחו נפסק בגלל שהיה כבד ובעל תמרון גרוע.
במקומו פיתחה החברה את היונקרס j-4, שהיה המטוס עשוי המתכת הראשון שיצא בייצור המוני (החל מ-1917) - נבנו ממנו 227 יחידות ששימשו את צבא גרמניה כמטוסי תצפית ותקיפה.
באוקטובר 1917, בלחצן של רשויות התעופה הגרמניות, התאחדה חטיבת המטוסים של יונקרס עם פוקר ומטה החברה המשותפת נקבע בדסאו.
לאחר שהמלחמה הסתיימה, ב-1919 התפרקה החברה המשותפת כשמפעלי פוקר עברו להולנד.
באותה שנה בנתה החברה את מטוס הנוסעים הראשון בעולם שיוצר כולו ממתכת, היונקרס F-13. מאחר שחוזה ורסאי אסר בשלב הראשון על בניית מטוסים בגרמניה, וגם לאחר שהוחל ב-1922 עדיין כלל מגבלות על הייצור, כמו יצרניות מטוסים גרמניות אחרות, ייצרה החברה את המטוסים מחוץ לגרמניה באמצעות סניפים או בשיתופי פעולה.
לצורך כך ייסדו מפעלי המטוסים של יונקרס בשנת 1922 סניף בפילי (פרבר של מוסקבה), ובשנת 1924 סניף בשוודיה.
למרות שההסכם עם רוסיה הסובייטית נחתם לשלושים שנה, סיימה אותו ברית המועצות לאחר ארבע שנים בלבד.
כתוצאה מכך, סיים יונקרס את שיתוף הפעולה הזה בהפסד של 10 מיליון רייכסמארק.
לקראת אמצע שנות ה-20 הקימה יונקרס את חברת התעופה Junkers Luftverkehr AG שפעל גם ב ובדרום אמריקה.
בסביבות 1925, 40% מרשת התעבורה האווירית העולמית נעשתה במטוסי יונקרס, שנחשבו מהימנים ביותר.
אך עסקי התעופה לא היו כלכליים בגלל המספר המועט של מושבי הנוסעים (ארבעה ב-F 13, למשל), וחברת התעופה הפכה להיות תלויה יותר ויותר בסבסוד ממשלתי.
לאחר כישלון העסקה עם ברית המועצות, דרש הרייך הגרמני את מניות החברה בתמורה לכיסוי חובותיה.
בינתיים, המשיכה יונקרס לפתח מטוסים חדשים.
ב-1925 יצא היונקרס G-23, מטוס תלת מנועי ובו 10 מקומות ישיבה, וב-1929 נבנה היונקרס G-38 בעל ארבעת המנועים, שלאחר שדרוגו הטיס אף 30 נוסעים, אולם רק שני מטוסים מדגם זה נבנו.
אולם המטוס המצליח ביותר של החברה היה היונקרס Ju 52 שטס לראשונה באוקטובר 1930. עם השנים יוצרו מדגם זה 4,845 יחידות, והשימוש בו נמשך עד אמצע שנות ה-80.
במהלך המשבר הכלכלי העולמי (1929), נקלעו בתחילת שנות ה-30 מפעלי היונקרס לקשיים, שהגיעו לשיא בחדלות פירעון ב-1932.
לאחר עליית המפלגה הנאצית לשלטון ב-1933, נאלץ הוגו יונקרס להעביר את הפטנטים שעדיין היו לו ולמסור 51% ממניות החברה שלו למשרד התעופה של הרייך ללא פיצוי.
במקביל, נאסר על יונקרס להיכנס למפעליו.
למנכ"ל החדש מונה היינריך קופנברג, והחטיבות השונות של החברה אוחדו והורחבו לאחת מקבוצות החימוש הגדולות ברייך הגרמני.
במהלך מלחמת העולם השנייה, ייצרה החברה כמה ממטוסי הלופטוואפה המוצלחים ביותר, בהם Ju 87, שהיה למטוס המוכר ביותר של החברה, וה-Ju-88, מפציץ דו מנועי ורב משימתי.
כן ייצרה מנועי סילון ומנועי בוכנה למטוסים.
החברה נקנתה ומוזגה סופית לתוך "מסרשמיט־בולקוב־בלום" בשנת 1969 ובכך חדלה להתקיים.
יונקרס היא עיר במחוז וסטצ'סטר הממוקמת צפונית לניו יורק ושייכת למטרופולין שלה.
יונקרס היא העיר השלישית בגודל אוכלוסייתה בניו יורק (אחרי ניו יורק ובאפלו) והעיר המאוכלסת ביותר במחוז וסטצ'סטר.
תחילתה של יונקרס בשנת 1646 כאשר אדריאן ואן דר דוק קיבל שטח מהולנד החדשה, בנה חווה וקרא לה "קולן דונק".
בסוף המאה ה-17 השטח נרכש על ידי פרדריק פיליפס, מהגר הולנדי אמיד מאוד שהחזיק בבעלות על שטחים עצומים, אשר מהווים כיום חלק גדול משטח העיר.
נכדו של פיליפס, פרדריק פיליפס השלישי, שירש את האדמות, היה מן התומכים הבולטים בכתר הבריטי, וברח לבריטניה בזמן המהפכה האמריקאית.
האדמות שהיו בבעלותו הוחרמו ונמכרו, ובמקום הוקם כפר.
הכפר החל לגדול רק במהלך המאה ה-18, בזכות התפתחות התעשייה והתפתחותה של ניו יורק.
בשנת 1853 הציג אלישע אוטיס לראשונה את ההמצאה שלו, המעלית.
זמן קצר לאחר מכן הוקמה חברת המעליות הראשונה בעולם, חברת מעליות אוטיס.
היה זה אחד המפעלים הגדולים בעיר דאז.
החלק הצפוני כיום של יונקרס הוכרז ככפר בשנת 1854 (אז חיו בה כ־12 אלף תושבים) וכעיר בשנת 1872. החלק הדרומי של יונקרס סופח לרובע הברונקס.
באותה עת הוצע לתושבי העיר לספח את יונקרס לעיר ניו יורק אך הם סירבו.
יונקרס משתרעת על שטח של 52.6 קמ"ר וגובלת ברובע הברונקס מדרום, במאונט ורנון ובנהר הברונקס ממזרח, בהסטינג-על-ההדסון מצפון ובנהר ההדסון ממערב.
קרבתה למנהטן (כ־15 דקות נסיעה) הפכה אותה לעיר פופולרית למבקשים לחיות מחוץ לניו יורק הומת האדם ולמחפשי דירות במחירים נמוכים יותר.
במפקד האוכלוסין שנערך בעיר בשנת 2010 נמנו בה 195,976 תושבים.
אוכלוסיית העיר מגוונת מבחינת מעמדות חברתיים, עם אוכלוסייה מבוססת יותר בשכונות הצפוניות והשכונות הדרומיות, הגובלות בברונקס, עניות יותר.
ישנה קהילה יהודית בחלק הדרומי-מערבי של העיר ושוכן בה בית חב"ד ואף בית קברות יהודי.
החלק הדרומי של העיר מורכב בעיקר מבניינים רבי קומות כמו בשכונות רבות בניו יורק.
החלק הצפוני של העיר הוא בעיקר בתים פרטיים, כמו בפרברים רבים ברחבי ארצות הברית.
יונקרס Ju 88 היה מפציץ גרמני רב-משימתי, דו-מנועי, מתקופת מלחמת העולם השנייה.
ה-Ju 88 תוכנן באמצע שנות ה-30 על ידי מפעל יונקרס הגרמני שנעזר בשני מהנדסי תעופה אמריקאים.
בשלבים המוקדמים של הפעלתו סבל המטוס מבעיות טכניות, אך הפך בהמשך לאחד מהמטוסים בעלי השימוש הנרחב והמגוון ביותר במלחמה.
הוא שימש את הלופטוואפה כמפציץ, מפציץ צלילה, מטוס קרב ללוחמה לילית, מפציץ טורפדו, מטוס סיור, מטוס קרב כבד, ובשלבים האחרונים של הלחימה כ"פצצה מעופפת" כאשר הוטען בחומרי נפץ, והוטס באמצעות מטוס אחר, כשהוא עצמו בלתי מאויש, על מנת להיות מושלך על האויב כפצצה.
ה-Ju 88 היה אחד המטוסים החשובים ביותר שעמדו לרשות הלופטוואפה במלחמת העולם השנייה.
קו הייצור פעל משנת 1936 עד לשנת 1945 וייצר למעלה מ-16,000 יחידות בעשרות דגמים שונים, יותר מכל מטוס דו-מנועי גרמני אחר באותה התקופה.
המבנה הבסיסי של כל הדגמים היה זהה, והדבר מוכיח את איכות התכנון הבסיסי של המטוס.