tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
ב-10 במאי 1995 שתי המדינות חתמו על הסכם הגנה הדדי על השקעות, ולאחריו הסכם שיתוף פעולה בתחומי החינוך, המדע והתרבות ב-14 באפריל 1998 והסכם על שיתוף פעולה בעסקים, בתעשייה, בטכנולוגיה ובמדע ב-12 במאי 1999. ב-1 ביולי 1999 פתחה פורטוגל שגרירות בקרואטיה.
קרואטיה התקבלה לנאט"ו ב-2009, שפורטוגל חברה בו מאז הקמתו ב-1949. מאז, שתי המדינות משתפות פעולה במסגרת תרגילים ותוכניות של נאט"ו, אך גם במשימות זרות, כמו באפגניסטן.
ב-4 באוקטובר 2013 חתמו שתי המדינות בדוברובניק על הסכם למניעת כפל מס והעלמת מס, וב-21 בנובמבר 2014 הם חתמו על הסכם שיתוף פעולה למגזר התיירות בליסבון.
במאי 2017, נשיא פורטוגל מרסלו רבלו דה סוזה ביקר בקרואטיה בהזמנת מקבילתו הקרואטית קולינדה גרבר-קיטרוביץ' לציון 25 שנה ליחסים הדיפלומטיים בין קרואטיה לפורטוגל.
ב-11 במאי 2018 ערכה הנשיאה גרבר-קיטרוביץ' ביקור חוזר בפורטוגל.
במהלך ביקורה הממלכתי בן היומיים, חתמו נציגי שתי המדינות על הסכם שיתוף פעולה דו-צדדי לתחומי השפה, החינוך, המדע, התרבות, הספורט והנוער.
נשיא פורטוגל אמר שהם חולקים את הערכים האירופיים.
נשיאת קרואטיה נפגשה גם עם ראש ממשלת פורטוגל אנטוניו קושטה ועם אדוארדו פרו רודריגס, יושב ראש הפרלמנט הפורטוגלי.
בשנת 2016, 724 חברות פורטוגזיות עסקו במסחר עם קרואטיה.
הסחר בין המדינות הסתכם ב-90.8 מיליון אירו ב-2016. באותה שנה ייבאה קרואטיה סחורות ושירותים בשווי 31.6 מיליון אירו מפורטוגל.
במהלך אותה תקופה, פורטוגל ייבאה מקרואטיה סחורות ושירותים בשווי 59.2 מיליון אירו.
זה הציב את קרואטיה במקום ה-72 כלקוחה ובמקום ה-59 כספקית בסחר החוץ של פורטוגל.
בסחר החוץ הקרואטי, פורטוגל דורגה במקום ה-34 כלקוחה ובמקום ה-43 כספקית.
קרואטיה מחזיקה בפורטוגל שגרירות בליסבון ו-3 קונסוליות כבוד בפונשל, פארו ופורטו.
פורטוגל מחזיקה בקרואטיה שגרירות בזאגרב.
יחסי פיג'י–צרפת הם היחסים הדיפלומטיים המלאים שבין הרפובליקה של איי פיג'י לבין הרפובליקה הצרפתית.
צרפת מיוצגת בפיג'י באמצעות שגרירות שהיא מחזיקה בסובה.
לפיג'י אין ייצוג בצרפת בשום דרג שהוא.
נכון ל-2017 היחסים בין שתי המדינות מתוחים עקב גינויה של צרפת את ההפיכה הצבאית שבוצעה בפיג'י.
בעבר, היחסים עסקו בעיקר בשיתוף פעולה צבאי-ימי בין שתי המדינות ובסיוע הומניטרי צרפתי.
שיתוף הפעולה הצבאי הופסק בידי צרפת עקב ההפיכה.
צרפת מקדמת ומעודדת את לימוד התרבות הצרפתית והשפה הצרפתית בבתי ספר ובאוניברסיטאות בפיג'י.
בשנת 1983 חתמו שתי המדינות על הסכם שקבע את הגבול הימי בין פיג'י לבין הטריטוריות הצרפתיות ואליס ופוטונה וקלדוניה החדשה.
בשנים 2000 ו-2006 גינתה צרפת את ההפיכות הצבאיות בפיג'י.
בשנת 2004 הייתה צרפת המדינה הזרה הראשונה שהציעה סיוע הומניטרי לפיג'י לאחר הסופות הקשות בה.
היא שלחה מטוסים מוואליס, מפוטונה ומנומאה, קלדוניה החדשה אל הים כדי לאתר דייגים נעדרים.
הסיוע הצרפתי בפיג'י כלל עזרה כלכלית לעניים ולאזרחים המתגוררים באזורים מבודדים.
יחסי פיג'י–קנדה הם היחסים הדיפלומטיים שבין הרפובליקה של איי פיג'י לבין קנדה.
היחסים הדיפלומטיים בין קנדה לפיג'י היו לרוב חמים אך הפכו למתוחים בתקופת המשטר הצבאי בפיג'י מ-2006 עד 2014. במהלך תקופה זו, מדיניות ההתקשרות של ממשלת קנדה עם ממשלת פיג'י הייתה מוגבלת למגעים ברמה המקצועית.
קנדה בירכה על הבחירות בפיג'י בספטמבר 2014 כצעד חיובי בדרך לדמוקרטיה וחימום ביחסים.
קנדה ופיג'י שותפות בארגונים בינלאומיים כגון האו"ם, קרן המטבע הבינלאומית וארגון הבריאות העולמי.
קנדה היא גם שותפה ברב שיח פורום איי האוקיינוס השקט, רב שיח בו פיג'י שותפה גם היא.
קנדה גם מסייעת לפיתוח פיג'י, היא תומכת בפרויקטים באמצעות הקהילה הקנדית הקטנה התושבת בפיג'י וקרן קנדה ליוזמות מקומיות באיי האוקיינוס השקט (CFLI), המנוהלת בנציבות העליונה של קנדה בוולינגטון, ניו זילנד.
פרויקט קנדי בולט הוא השיח של 15–2014 להעלאת המודעות לאלימות וסחר באנשים בפיג'י.
הסוכר, הדייג והתיירות הם הפעילות הכלכלית העיקרית.
קנדה אינה מיוצגת בפיג'י בדרג השגרירות אלא באמצעות הנציבות הגבוהה שהיא מחזיקה בוולינגטון, בירת ניו זילנד.
בדרג הקונסולרי מיוצגת קנדה בפיג'י באמצעות קונסוליה בנאדי.
פיג'י אינה מיוצגת בקנדה בדרג השגרירות אלא באמצעות הנציבות הגבוהה שהיא מחזיקה בוושינגטון די.
יחסי פיג'י–קוריאה הדרומית הם היחסים הדו-צדדיים בין הרפובליקה של איי פיג'י לבין הרפובליקה של קוריאה.
היחסים בין שתי המדינות נוסדו בינואר 1971, כקוריאה הכירה בעצמאותה של פיג'י שנה קודם לכן.
לפיג'י שגרירות בסיאול ולקוריאה הדרומית שגרירות בסובה.
פיג'י פתחה את השגרירות שלה בסיאול ביולי 2012 כדי "לטפח את הסחר וההשקעות" ולקדם "מעבר של אנשים בין המדינות".
ממשלת הביניים של פיג'י בראשות ראש הממשלה פרנק בינימרמה המשיכה במדיניות החוץ "הפנייה לצפון" שקודמה על ידי קודמיה, והיא כללה חיזוק של היחסים הדיפלומטיים והכלכליים עם קוריאה הדרומית, כמו גם עם מדינות אחרות באסיה.
בחודש יולי 2004 שר האוצר של פיג'י תיאר את מדיניות החוץ של מדינתו:
שגרירת קוריאה הדרומית בפיג'י ציינה כי "בזירה הבינלאומית כמו באו"ם, פיג'י תמיד תמכה בקוריאה הדרומית, ומאשרת את הסולידריות והידידות של שתי המדינות".
בחודש יוני 2009 תנועת הדמוקרטיה והחופש בפיג'י, ארגון שהוקם באוסטרליה על מנת לקדם את הדמוקרטיה במדינה, מחתה מחוץ לשגרירות קוריאה הדרומית בקנברה וביקשה מדרום קוריאה "להפסיק את התמיכה במשטר הצבאי".
במאי 2014 ביקר בסיאול נשיא פיג'י רטו אפלי ניילטיקאו.
הסחר בין שתי המדינות נותר בהיקף נמוך.
בנובמבר 2011 הייצוא הדרום-קוריאני לפיג'י עמד על שווי של כ-13.5 מיליון אירו, ואילו הייצוא מפיג'י לדרום קוריאה עמד על שווי של 11.5 מיליון אירו.
עם זאת, חודש קודם, שתי המדינות קיימו לראשונה פורום לדיונים בנושא הסחר ביניהן כדי לקדם סחר בהיקף גבוה יותר.
פיג'י מייצאת בעיקר סוכר וטקסטיל לקוריאה הדרומית.
ב-11 באוקטובר 2011 התקיים בסובה פורום יזמות בין שתי המדינות שכלל תערוכת קטלוג, ביוזמת הסוכנות לקידום השקעות הדדיות בקוריאה הדרומית ובפיג'י.
ישנם כ-1,000 תושבים דרום-קוריאניים בפיג'י.
יחסי פיג'י–רוסיה הם היחסים הדו צדדיים, השיתופיים, המדיניים והפוליטיים בין הרפובליקה של איי פיג'י לבין הפדרציה הרוסית.
לאף צד מהמדינות אין שגריר תושב.
שגריר רוסיה בפיג'י הוא אלכסנדר בלוקין, הפועל גם כשגריר הרוסי לאוסטרליה, ונואטו ונאורו, ויושב בקנברה, בירת אוסטרליה.
פיג'י הקימה יחסים דיפלומטיים עם ברית המועצות ב-30 בינואר 1974, אך כמעט ולא הייתה תחושה של יחסים בין השתיים.
למרות זאת, לאחר הידרדרות היחסים בין פיג'י לאוסטרליה וניו זילנד, יחד עם ארצות הברית בשנת 2009, פיג'י החלה לחזק את קשריה עם רוסיה וסין.
ב-8 בפברואר 2010 הציג השגריר איזיקלי מטאיטוגה אישורים לנשיא רוסיה, דמיטרי מדבדב.
השגריר נפגש עם מספר פקידים רוסים, ביניהם אלכסיי בורודבקין, סגן שר החוץ, ופקידים בכירים במשרד לפיתוח כלכלי, משרד החקלאות, סוכנות הדיג הפדרלית ולשכת המסחר והתעשייה של הפדרציה הרוסית.
הפגישה נועדה לטפח שיתוף פעולה בין רוסיה ופיג'י בתחומי הסחר וההשקעות ולהגברת הקשרים הבילטרליים בין שתי המדינות.
בחודש מאי 2010, קבוצה המורכבת מעורכי דין מפיג'י ומאנשי עסקים רוסים נפגשה למטרת תכנוני הקמת מועצת עסקים פיג'ית-רוסית
בתחילת שנת 2011 ביצעו המדינות עסקת נשק בשווי 8.8 מיליון דולר כדי לחמש מחדש את הכוחות הצבאיים של הרפובליקה של פיג'י.
בפברואר 2012 ביקר שר החוץ הרוסי, סרגיי לברוב את פיג'י, כביקורו הראשון של פקיד בכיר.
יחסי פיג'י–פקיסטן הם היחסים הדיפלומטיים הרשמיים שבין הרפובליקה של פיג'י לבין הרפובליקה האסלאמית של פקיסטן.
פיג'י היא מדינה מיוחדת בין מדינות האוקיינוס השקט.
בעוד שמוצא אנשי האיים האחרים הוא מלנזי, פולינזי וכיוצא בזה, מוצא אנשי פיג'י הוא הודי.
השונות מתבטאת בשפה השונה (ההינדי אף קיבלה מעמד רשמי במדינה) ובתרבות ההודית שנפוצה בה.
יחד עם ההודים בפיג'י הגיעו אליה גם מוסלמים, בין המוסלמים נמצאים גם אנשים רבים ממוצא פקיסטני.
פקיסטן הייתה המדינה הראשונה בעולם לכונן יחסים דיפלומטיים עם פיג'י, היא עשתה זאת ב-8 במרץ 1970, השנייה אחריה, באוגוסט באותה השנה, היא מדינת ישראל.
הייצוא הפקיסטני לפיג'י עמד בשנת 2016 על 3.26 מיליון דולר אמריקאי, הוא כלל בעיקר מוצרי הלבשה.
הייבוא הפקיסטני מפיג'י עמד באותה השנה על 926 אלף דולר אמריקאי, הוא כלל בעיקר נפט מזוקק.
פקיסטן אינה מיוצגת בפיג'י, הן בדרג השגרירות והן בדרג הקונסולרי.
לפקיסטן אין שגרירות המואמנת על פיג'י, אך הנציב הגבוה באוסטרליה מואמן על היחסים של פקיסטן עם חלק ממדינות האוקיינוס השקט, ביניהן פיג'י.
פיג'י אינה מיוצגת בפקיסטן, הן בדרג השגרירות והן בדרג הקונסולרי.
יחסי פיג'י–שווייץ הם היחסים הדיפלומטיים הרשמיים שבין הרפובליקה של פיג'י לבין הקונפדרציה השווייצרית.
היחסים הדיפלומטיים הרשמיים שבין הקונפדרציה השווייצרית לבין הרפובליקה של פיג'י כוננו ב-1989 לאחר שהנהיגה שווייץ מדיניות חדשה השואפת לקשרי חוץ עם כמה שיותר מדינות ברחבי העולם.
פיג'י מרוויחה מהתרומה השווייצרית לפרויקטים למען אזור האוקיינוס השקט, בו נמצאת פיג'י, בעיקר בתחום השמירה על האקלים.
חוקרים ואמנים בתחומים שונים מפיג'י יכולים להגיש בקשה למזכירות המדינה למחקר וחדשנות בחינוך השווייצרית ולקבל את מלגת ההצטיינות הממשלתית ללימודים גבוהים בשווייץ.
בסוף שנת 2011 התגוררו בפיג'י 32 שווייצרים, מהם אף לא אחד מחזיק באזרחות כפולה של שווייץ ושל פיג'י.
שווייץ אינה מיוצגת בפיג'י בדרג השגרירות.
שווייץ מיוצגת בפיג'י בדרג הקונסולרי באמצעות קונסוליה רשמית שהיא מחזיקה בסובה, בירת המדינה.
שווייץ האמינה את שגרירותה שבוולינגטון, בירת ניו זילנד, על פיג'י.
פיג'י אינה מיוצגת בשווייץ, הן בדרג השגרירות והן בדרג הקונסולרי.
יחסי פיג'י–צ'ילה הם היחסים הדיפלומטיים הרשמיים שבין הרפובליקה של פיג'י לבין הרפובליקה של צ'ילה.
היחסים הדיפלומטיים הרשמיים שבין הרפובליקה של פיג'י לבין הרפובליקה של צ'ילה הם יחסים דיפלומטיים שקטים, עם שיתופי פעולה אחדים בלבד במסגרת ארגונים מולטילטרליים בהן חברות המדינות כגון האומות המאוחדות.
היחסים הדיפלומטיים שבין פיג'י לצ'ילה כוננו באופן רשמי ב-11 באוקטובר 1972.
אזרחי צ'ילה שרוצים להיכנס, לבקר ולשהות בפיג'י אינם זקוקים לאשרה על מנת לעשות כן למשך ארבעה חודשים.
גם אזרחי פיג'י שרוצים להיכנס, לבקר ולשהות בצ'ילה אינם זקוקים לאשרה על מנת לעשות כן למשך תשעים ימים.
צ'ילה אינה מיוצגת בפיג'י בדרג השגרירות.
צ'ילה מיוצגת בפיג'י בדרג הקונסולרי באמצעות קונסוליה רשמית שהיא מחזיקה בסובה, בירת המדינה.
צ'ילה האמינה את שגרירותה שבולינגטון, בירת ניו זילנד הסמוכה, על פיג'י.
פיג'י אינה מיוצגת בצ'ילה, הן בדרג השגרירות והן בדרג הקונסולרי.
יחסי פינלנד – קוריאה הצפונית הם היחסים הדו-צדדיים בין פינלנד וקוריאה הצפונית.
בשנות ה-70 קיבלה פינלנד החלטה לקיים יחסים דיפלומטיים עם צפון ודרום קוריאה.
זה שיקף את מדיניות היחסים שהייתה לה עם גרמניה המזרחית וגרמניה המערבית.
פינלנד הרחיבה הכרה דיפלומטית רשמית לצפון קוריאה ב-13 באפריל 1973. שתי המדינות כוננו יחסים דיפלומטיים רשמיים ב-1 ביוני 1973. היחסים היו לפעמים קרובים עד שנות התשעים, ולאחריה הקשרים פחתו משמעותית.
לצפון קוריאה הייתה שגרירות בפינלנד משנת 1978 ועד שהיא סגרה אותה בשנת 1998, "מסיבות כלכליות".
צפון קוריאה שמרה על כמות נכבדה של יחסים עם האיחוד האירופי באמצעות השגרירות, מה שהפך את פינלנד לאחת מסדרי העדיפויות שלה.
קים פיונג-איל, בנו של נשיא המדינה, קים איל-סונג, נבחר לשגריר התושב האחרון.
זה היה כדי להדגיש את היחסים עם פינלנד או להעביר אותו מפיונגיאנג במטרה למנוע מאבק כוחות עם אחיו למחצה קים ג'ונג-איל, שהחליף את קים איל-סונג.
כיום צפון קוריאה מיוצגת על ידי שגריר שאינו תושב בסטוקהולם, שוודיה.
אירועים דיפלומטיים שונים התרחשו במהלך השנים.
בשנות השבעים נמצאו דיפלומטים צפון קוריאניים המנהלים טבעת הברחות בפינלנד ובמדינות הנורדיות האחרות כחלק מפעילותה הבלתי חוקית של צפון קוריאה להשגת מטבעות זרים.
בשנת 1983 ניסה שגריר צפון קוריאה לשחד את ראש ממשלת פינלנד יוהנס וירולאין.
בשנת 2007, המכס הפיני השתמש בגז מדמיע על שני דיפלומטים צפון קוריאנים שסירבו לשתף פעולה.
בשנות השבעים רכשה צפון קוריאה שתי מכונות נייר מפינלנד תמורת 30 מיליון אירו.
הסחר בין שתי המדינות "כמעט ולא התקיים" מאז שנות האלפיים.
קיימת עמותת חברות לקידום יחסי פינלנד וצפון קוריאה בפינלנד הנקראת 'Suomi–Korea-seura'.
כמו כן, לצפון קוריאה יש איגוד קוריאה – פינלנד.
ארגון צדקה פנטקוסטלי 'Fida International' והצלב האדום הפיני פועלים במדינה.
צפון קוריאה ניהלה את היחסים עם פינלנד כבר בסוף שנות החמישים.
פינלנד, לעומת זאת, לא יכלה להסכים לכינון יחסים רשמיים עם מדינה מפוצלת במהלך המלחמה הקרה.
כינון היחסים הגיע לשיאו בהכרה הדיפלומטית הפינית בקוריאה הצפונית ב-13 באפריל 1973, ובכינון יחסים דיפלומטיים רשמיים ב-1 ביוני 1973. עד שנות ה-90 היו שתי המדינות לעיתים ביחסים קרובים.
בתקופה האחרונה, שתי המדינות לא קיימו יחסים חשובים.
הפעם האחרונה בה נערכו התייעצויות פוליטיות הייתה בשנת 2005. כיום שתי המדינות מקיימות יחסים דיפלומטיים תקינים, אך הן אינן קרובות במיוחד.
פינלנד גינתה לעיתים קרובות את הפעולות האלה של צפון קוריאה שהיא תופסת כאיומים על השלום והביטחון הבינלאומי.
כינון יחסי סחר, הכרה ויחסים דיפלומטיים
הסכם סחר דו-צדדי נחתם ב-9 באוקטובר 1969 ובינואר 1971 הוקם בהלסינקי משרד סחר של צפון קוריאה.
בשנות ה-70 של המאה ה-20 שמרה פינלנד על מדיניות חוץ נבונה כלפי כל מדינות מפוצלות.
כמו מזרח ומערב גרמניה, צפון ודרום קוריאה נפלו תחת מדיניות זו.
כתוצאה מכך, פינלנד נאלצה לתת לדרום קוריאה להקים גם משרד סחר בבירה.
זה גם הביא לכך שפינלנד נאלצה ליצור יחסים דיפלומטיים רשמיים עם שתי המדינות.
התנופה הגיעה בנובמבר 1972, אז הכירה פינלנד בשתי המדינות הגרמניות.
בחודש שלאחר מכן, דיפלומטים צפון קוריאניים עתרו לממשלת פינלנד שתמשיך להכיר גם בצפון קוריאה.
פינלנד הכירה בו זמנית בשתי המדינות הקוריאניות ב-13 באפריל 1973. היחסים הדיפלומטיים עם צפון קוריאה נוצרו כעבור חודשיים, ב-1 ביוני ועם דרום קוריאה מעט מאוחר יותר ב-24 באוגוסט.
פינלנד הפכה למדינה המערבית-אירופית השנייה, אחרי שוודיה, שכוננה יחסים עם הצפון.
אולם בגלל המדיניות פינלנד הכירה בדרום קוריאה מאוחר יותר מאשר המדינות הנורדיות האחרות.
השאלה הקוריאנית המשיכה להיות מטופלת באו"ם בשנות השבעים.
בשנות ה-70 שמרה פינלנד על קשרים הדוקים יותר עם צפון קוריאה.
הגאות החלה להשתנות בסוף שנות השבעים בגלל חובות שלא שולמו ותקריות דיפלומטיות.
באמצע שנות השמונים, פינלנד העדיפה את דרום קוריאה על פני הצפון, אם כי קים איל-סונג עדיין תיאר את הקשרים כ"לבביים" בשנת 1985. פינלנד הקימה שגרירות בסיאול והודיעה לצפון קוריאה שלא תהיה שגרירות פינית בפיונגיאנג עד שהמדינה תנקה את המשלחת הדיפלומטית שלה ותשלם את חובותיה.
בשנת 1976 התגלו דיפלומטים צפון קוריאניים המפעילים הברחות נרחבות של סיגריות, משקאות חריפים וסמים בלתי חוקיים בפינלנד, שוודיה, נורווגיה ודנמרק כחלק מפעילותה הבלתי חוקית של צפון קוריאה להרווחת מטבע.
בפינלנד זה כלל סחר בסמים ואלכוהול, מכירה לא מורשית של מוצרי אלכוהול שנרכשו במחירים דיפלומטיים וניסיונות למכור סמים לא חוקיים.
המקרה הגיע לשיאו במבצע משטרתי גדול ובמרדף מכוניות בהלסינקי.
הממונה על היחסים צ'אנג דיי-היי ושלושה דיפלומטים אחרים הוכרזו כ'פרסונה נון גרטה.
האירוע הוכיח לא רק שפוגע במוניטין של צפון קוריאה אלא גם העמיד את הרשויות הפיניות במצב קשה מכיוון שצפון קוריאה נותרה בעדיפות מדינית.
המכה הגדולה ביותר ביחסים הדיפלומטיים התרחשה בשנת 1983, כאשר שגריר צפון קוריאה, יו ג'ה-האן ניסה לשחד את ראש ממשלת פינלנד יוהנס וירולאינן ב-5,000 דולר.
התקרית הביאה לכך שהדיפלומט הוכרז כפרסונה נון גרטה.
על פי הדיווחים, דיפלומטים מצפון קוריאה ניסו למכור פורנוגרפיה בפינלנד.
בשנת 2007 הוציאה צפון קוריאה הערה דיפלומטית של חוסר שביעות רצון מפינלנד לאחר אירוע הנוגע לשני דיפלומטים צפון קוריאנים.
הדיפלומטים שנסעו לסטוקהולם עלו על הרכבת ממוסקבה להלסינקי כאשר פקידי המכס הפינים נאלצו להשתמש בגז מדמיע לאחר שסירבו לשתף פעולה.
הגברים סירבו להציג את כרטיסי הרכבת שלהם ולדרכונים הדיפלומטיים שלהם חסרה התוספת המתאימה למעבר בפינלנד, שם לא הוסמכו.
רק לאחר שמשטרת פינלנד קבעה כי דיפלומטים צפון קוריאניים מחכים בפינלנד לפגוש את הגברים וללוותם לשוודיה, נקבע כי הם זכאים לחסינות דיפלומטית.
צפון קוריאה האשימו את פינלנד בהפרות זכויות אדם ובדיפלומטים שננשכו על ידי השוטרים הכלבים.
צפון קוריאה ניסתה לייבא מפינלנד טכנולוגיה דו-שימושית המתאימה לכלי נשק להשמדה המונית.
הביקור הפרלמנטרי הראשון בצפון קוריאה התקיים בשנת 1972. המשלחת שהונהגה על ידי 'Veikko Johannes Rytkönen' (SKDL) וכלל גם את לאסה להטינן (SDP) ופרטי סלוליין (NCP) נפגשו עם הנשיא קים איל-סונג.
Repo' ארגנו כנס ל"איחוד מחדש" של קוריאה באספו, פינלנד בהנחיית צפון קוריאה.
משלחת צפון קוריאנית הגיעה לוועידה, אך מכיוון שלא הייתה נציגות דרום קוריאנית, הכנס לא היה אלא אירוע תעמולה של צפון קוריאה.
בעבר, ועדה פרלמנטרית פינית, קבוצת הידידות הפינית-קוריאנית הופקדה על היחסים.
הוועדה ביקרה במדינה בשנת 1997 כדי להשתתף בחגיגות יום השמש וספגה ביקורת על התמיכה במשטר.
סגן נשיא הוועדה, 'Matti Vähänäkki' (SDP), רמז כי הדיווחים על הרעב ההמוני בקוריאה הצפונית היו מוגזמים.
קים איל-סונג זכה במדליית הפרלמנט של 75 שנה לפינלנד בשנת 1981. בשנת 1982, ביום הולדתו ה-70 של קים השתתף חבר הפרלמנט 'Veikko Saarto' ושר החינוך 'Kalevi Kivistö' (שניהם SKDL) למרות כוונת הממשלה לציין את האירוע בצורה נמוכה.
פינים העניקו לקים איל-סונג מחווה של איילים ורייג'י.
בד כפול הוענק ליום הולדתו ה-80 של קים בשנת 1992. ביום הולדתו ה-80 של קים השתתפו יו"ר מפלגת הפועלים הקומוניסטית - למען השלום והסוציאליזם טימו להדנמקי וחבר הפרלמנט 'Pekka Leppänen' ממפלגת הברית השמאלית.
מתנות מפינלנד הסתכמו ביותר מסך כל המדינות האחרות בצפון אירופה.
לאחר מותו של קים איל-סונג, בתוך שבוע כ-40 איש ביקרו בשגרירות צפון קוריאה בהלסינקי כדי להביע את תנחומם, כולל בכירים בממשלה.
כמו כן, לאחר מותו של קים ג'ונג-איל בשנת 2011, חבר הפרלמנט הפיני קאג' טורונן ממפלגת הפינים הורה לפרלמנט לשמור על דקת שתיקה "לזכרו של המנהיג היקר קים ג'ונג-איל", בזמן שחברו במפלגה ג'והו ארולה איחל לקים ג'ונג-און את השגחת האל.
שני חברי הפרלמנט הוזמנו לפגישה עם דיפלומטים צפון קוריאניים בהלסינקי וגם הוזמנו לבקר בצפון קוריאה.
בעבר צפון קוריאה ביקשה להשפיע רבות על הפוליטיקאים הפינים, אך בשנים האחרונות פחתה ההתלהבות לכך.
הסחר הדו-צדדי בין המדינות הוא "כמעט ולא קיים", במיוחד מאז שנות האלפיים, עם עליות מדי פעם.
למשל, היבוא הפיני מצפון קוריאה גדל ב-14,000 אחוזים משנת 2010 עד 2011, כאשר המסחר כלל כ-3,000 מכשירי טלוויזיה צפון קוריאניים שהורכבו באזור התעשייה קסונג יחד עם חפצים אחרים.
בשנת 2016 יוצאו מוצרים בשווי של 1,500 אירו בלבד מפינלנד לקוריאה הצפונית, בעוד שהיצוא הצפון קוריאני לפינלנד הוערך בקצת יותר מ-6,000 אירו.
הייצוא העיקרי של פינלנד לצפון קוריאה היה מנופים וציוד לרפואת שיניים.
סחר בעל ערך גבוה יחסית של מנופים בשווי 8,5 מיליון אירו לצפון קוריאה התרחש בשנת 2013. בשנות השבעים ייבאה פינלנד בעיקר אורז מצפון קוריאה.
פינלנד הקימה משרד סחר בפיונגיאנג ב-1 באפריל 1974. באותה תקופה היחסים הובלו על ידי 'Metex', ארגון המייצג את האינטרס של תעשיות המתכת הפיניות.
סברו שהתעשיות הפיניות יקבלו דחיפה מהיותן נוכחות בצפון קוריאה עוד לפני מדינות מערב אירופה או מדינות קפיטליסטיות אחרות.
המשרד תפקד במלואו בשנת 1975. הצוות הפיני השתתף באופן פעיל באירועים חברתיים בבירה מכיוון שניתן היה לפרש אי הופעה כמחאה.
במשרד, הצוות היה מודאג ממכשירי האזנה אפשריים שכן היה ידוע שבצפון קוריאנים יש אנשים שיודעים פינית.
בשנת 1972 הזמינה צפון קוריאה מכונות נייר ומכונות אחרות מפינלנד תמורת למעלה מ-30 מיליון דולר.
הספקים כללו את ראומה-רפולה, אהלסטרום, טמפלה וסטרומברג.
באותו זמן ההשקעה נחשבה בטוחה, אך היא נקלעה במהירות לצרות רבות.
הציוד נמסר אך התשלום מעולם לא בוצע.
קים איל-סונג זיהה גם את טכנולוגיית הכרייה כיבוא פוטנציאלי.
בשנות השבעים, פינלנד ביקשה באופן אקטיבי לשלם את החוב ובית משפט לבוררות במוסקבה פסק לטובת הטענות הפיניות.
לצפון קוריאה יש עדיין חוב של יותר מ-26 מיליון דולר למדינה הפינית ו-6 מיליון למפעלים פיניים.
המדינה הפינית כבר מזמן לא ציפתה להחזר, אך בשנת 2017 צפון קוריאה רמזה שהיא מוכנה למלא את התחייבויותיה.
פינלנד נוקטת בסנקציות נגד צפון קוריאה בגלל תוכנית הנשק הגרעיני שלה.
קים איל-סונג נודע בפינלנד בסוף מלחמת קוריאה.
בשנת 1952 פרסמה המפלגה הקומוניסטית בפינלנד ביוגרפיה קצרה עליו בשנתון ובשנת 1958 העניק קים ראיון לקנסאן אוטיסט.
ראיון חדש ניתן כאשר משלחת של ליגת הנוער הדמוקרטית בפינלנד ביקרה בצפון קוריאה בשנת 1969. ועדה של סולידריות עם צפון קוריאה הוקמה בשנת 1968. בשנת 1970 התפתחה הוועדה לאיגוד פיני-קוריאני.
המשלחת הפינית לפסטיבל העולמי ה-13 של נוער וסטודנטים בשנת 1989 בפיונגיאנג צומצמה מאוד כאשר האיחוד הלאומי של סטודנטים באוניברסיטאות בפינלנד ביטל את ביקורם המתוכנן, וציטט את דבריהם הרשמיים של צפון קוריאה שתמכו בתגובה הסינית האלימה לאירועי כיכר טיין-אן-מן.
קיימת עמותת חברות לקידום יחסי פינלנד וצפון קוריאה בפינלנד הנקראת 'Finland–Korea Association'.
כמה ארגונים פיניים הוקמו מאז שנות ה-60 וה-70 לחקר אידאולוגיית ג'וצ'ה.
ישנם לוחות מאגודות אידאולוגיית ג'וצ' פינים מואסה, ייבסקילה, יואנסו, וטמפרה על מגדל ג'וצ'ה.
בשנות ה-70 תורגמו לפינית עד 71 עבודות תעמולה, שפה המדוברת על ידי מעט יחסית אנשים ברחבי העולם, במחיר רב.
אלה חולקו לכל מי שהיה בקשר עם השגרירות, עם ארגוני שמאל שונים ואפילו עם סמים.
כמה ספרים פרי עטם של סופרים פינים מופצים באופן בולט בצפון קוריאה.
ארגון הצדקה הפנטקוסטלי 'Fida International' עבד עם ארגוני בריאות וייצור תפוחי אדמה בצפון קוריאה מאז 1998. משפחה פינית אחת של גולים העובדים עבור פידה מתגוררת בצפון קוריאה.
הצלב האדום הפיני פועל גם במדינה, בתחום מניעת נזקי שיטפון ובצורת.
סקר פיני מצא כי צפון קוריאה היא המדינה הזרה השנייה הכי פחות רצויה אליה יעברו הפינים אחרי רוסיה.
שלוש סוכנויות נסיעות פיניות - אולימפיה, מנדלה טרוול וטרוו אויי - מארגנות טיולי תיירים לקוריאה הצפונית, אף שמשרד החוץ הפיני מזהיר מפני נסיעות מיותרות למדינה.
סטודנטים מצפון קוריאה ביקשו ללמוד בפינלנד, אך משרד החוץ הפיני סירב לכניסתם, אם כי קבוצה קטנה של סטודנטים לרפואת שיניים הייתה בסיור לימודי.
יחסי פינלנד–קוריאה הדרומית הם היחסים הדו-צדדיים בין פינלנד וקוריאה הדרומית.
פינלנד הכירה ברפובליקה של קוריאה ב-13 באפריל 1973, והיחסים הדיפלומטיים בין המדינות כוננו ב-24 באוגוסט 1973.
הסחר הבילטרלי בשנת 2014 עמד על כ-1.696 מיליארד דולר, וההשקעה הדו-צדדית בשנת 2014 הייתה כ-222.79 מיליון דולר.
פינלנד מחזיקה בקוריאה הדרומית שגרירות בסיאול.
קוריאה הדרומית מחזיקה בפינלנד שגרירות בהלסינקי וקונסוליה באואולו.
יחסי פינלנד–צרפת הם היחסים הדיפלומטיים הרשמיים שבין הרפובליקה הצרפתית לבין הרפובליקה של פינלנד.
בין שתי המדינות יחסים דיפלומטיים מלאים נכון לשנת 2019.
המגעים בין שתי המדינות החלו מיד עם הכרתה של צרפת בעצמאותה של פינלנד ב-4 בינואר 1918. היחסים הדיפלומטיים הרשמיים שבין המדינות כוננו ב-24 בינואר באותה השנה.
על פי סקר ה-BBC World Service כמחצית מהפינים סבורים כי לצרפת יש השפעה חיובית בעולם, כרבע מהם סבורים כי לצרפת יש השפעה שלילית בעולם והשאר אינם מחזיקים בדעה ספציפית.
צרפת מיוצגת בפינלנד בדרג השגרירות באמצעות שגרירות שהיא מחזיקה בהלסינקי, בירת המדינה.
צרפת מיוצגת בפינלנד גם בדרג הקונסולרי באמצעות עשר קונסוליות שהיא מחזיקה בלאפנראנטה, ואסה,, מרייהאמן (שבאולנד) לאהטי, ייבסקילה, אואולו, פורי, רובניימי, טמפרה וטורקו.
פינלנד מיוצגת בצרפת בדרג השגרירות באמצעות שגרירות שהיא מחזיקה בפריז, בירת המדינה.
פינלנד מיוצגת בצרפת גם בדרג הקונסולרי באמצעות שלוש עשרה קונסוליות שהיא מחזיקה בערים: אז'אקסיו, בורדו, קאן, דיז'ון, ליל, ליון, מרסיי, ננסי, ניס, קמפר, טולוז, שטרסבורג ופפאטה (שבפולינזיה הצרפתית).
יחסי פלאו–צרפת הם היחסים הדיפלומטיים הרשמיים שבין הרפובליקה של פלאו לבין הרפובליקה הצרפתית.
נשיא פלאו ביקר בצרפת פעמיים בשנת 2015. פעם אחת לצורך ייצוג פלאו בוועידת האקלים בפריז, ובפעם השנייה לכבוד השתתפותה של פלאו בוועידה של אונסק"ו בצרפת.
היחסים העיקריים של פלאו עם צרפת הם היחסים שלה עם קלדוניה החדשה, פולינזיה הצרפתית וואליס ופוטונה.
צרפת לא מיוצגת בפלאו בדרג השגרירות אלא באמצעות השגרירות שלה הממוקמת במנילה, הפיליפינים.
בדרג הקונסולרי מיוצגת צרפת בפלאו באמצעות קונסולית כבוד שהיא מחזיקה במחוז קורור, הקונסולית פועלת גם ממחוז מלאקאוק.
פלאו לא מיוצגת בצרפת בדרג השגרירות ובדרג הקונסולרי.
בין פינלנד לבין ממלכת שוודיה מתקיימים יחסים דיפלומטיים מלאים, ושתיהן חברות במועצה הנורדית, באיחוד האירופי, באיחוד הנורדי ובמועצת מדינות הים הבלטי.
בשנת 1154 ניצח אריק התשיעי, מלך שוודיה את פינלנד ואת תושביה הפגאניים ברובם, והביא להשתלטות שוודית על הארץ, שארכה קרוב ל-700 שנים.
במהלך התקופה חלחלו התרבות והשפה השוודית לאזור, במה שדחק את השפה הפינית לשימוש המעמדות הנמוכים.
במהלך המאה ה-18 הפכה פינלנד לזירת התגוששות בין האימפריה הרוסית לבין שוודיה על השליטה בצפון אירופה, תוך שהפינים משלמים את מחיר המאבק בדמות רעב ומגפות.
בשנת 1809 כבש אלכסנדר הראשון קיסר רוסיה את פינלנד משוודיה במהלך המלחמה הפינית וסיפח אותה לאימפריה הרוסית בתור "הדוכסות הגדולה של פינלנד".
במהלך 109 שנות הכיבוש הרוסי נתחזק מעמדה של השפה הפינית, עד כי בשנת 1892 שבה ותפסה את מקומה כשפה הרשמית (לצד שוודית).
ב-6 בדצמבר 1917, זמן קצר אחרי מהפכת אוקטובר שהתרחשה ברוסיה והביאה לקץ שלטון הצארים, הכריזה פינלנד על עצמאותה.
בשנת 1918 ידעה פינלנד מלחמת אזרחים קצרה, שעתידה הייתה לקבוע את הצביון שתקבל המדינה החדשה.
המלחמה התנהלה בין "הלבנים", שהיו ברובם בורגנים עירוניים, ליברליים ומשכילים, לבין "האדומים", האיכרים הכפריים, הפועלים והקומוניסטים.
סיוע מערבי הביא לניצחון הלבנים, ובתקופה שבין המלחמות הייתה פינלנד לדמוקרטיה בדלנית הדוגלת בנייטרליות.
באביב 1939 פנתה ברית המועצות לפינלנד בדרישה למסור לידיה שטחים בדרום המדינה, בהם עיר הנמל האנקו הסמוכה להלסינקי, בטענה כי הדבר הכרחי לצורך הגנה על העיר הסובייטית לנינגרד.
משסירבה פינלנד למתן דריסת-רגל סובייטית בשטחה, פלשה ברית המועצות לפינלנד ב-30 בנובמבר 1939 ופתחה במלחמת החורף.
הצבא הפיני הקטן אך המיומן בלוחמת שלג התגונן היטב והסב אבדות כבדות לסובייטים, תוך שהוא מסתייע באקלים ובתנאי הקרקע הביצתיים של מזרח פינלנד.
במהלך המלחמה השתתף קורפוס המתנדבים השוודי לצד צבא פינלנד, וסייע לו בלחימה נגד כוחות הצבא האדום.
אולם בתום 100 ימי לחימה הכריעה העדיפות המספרית את הכף לזכותו של הצבא האדום, והפינים ביקשו הפסקת אש.
בהסכם שנחתם באביב 1940 העבירה פינלנד לברית המועצות את המצר היבשתי קרליה (השייך לרוסיה עד היום).
כעבור שנה נפתח סיבוב נוסף במלחמה, בו הפינים הצטרפו לגרמניה הנאצית במהלכיה בחזית המזרחית, תוך שהם נמנעים מלהכריז מלחמה על שאר בעלות הברית, ופלשו לברית המועצות בכוונה להחזיר את השטחים שאיבדו במלחמה הראשונה.
במהלך המלחמה נשלחו כ-70,000 ילדים שפונו מאזורי הלחימה לשוודיה, שם שהו עד סוף המלחמה.
לאחר המלחמה סייעה פינלנד לשוודיה להשתקם מנזקי המלחמה, ובשנת 1995 הצטרפו השתיים לאיחוד האירופי.
ישנה מסורת בין המדינות שראשי שתי המדינות עורכים את ביקורם הראשון בחו"ל במדינה השכנה, אולם בשנת 2014 ערך ראש ממשלת פינלנד אלכסנדר סטוב את ביקורו הראשון באסטוניה.
יחסי פינלנד–רוסיה הם היחסים הדיפלומטיים הרשמיים שבין הפדרציה הרוסית לבין רפובליקת פינלנד.
ב-1742 נחתם הסכם לפיו רוסיה יצאה מפינלנד אך הגבול המזרחי עבר מערבה.
בעקבות המלחמה הפינית והסכם פרדריקסהאמן שסיים אותה, שטחי פינלנד ואיי אלאנד הועברו משוודיה לאימפריה רוסית.
בפברואר 1809, עוד לפני חתימת הסכם עם שוודיה על סיום המלחמה, נתן הקיסר הרוסי הוראה לקיים אספת נציגי העם בפינלנד.
בראש הממשל הועמדה מועצת העם שהחל משנת 1816 נקראה "המועצה הקיסרית של פינלנד"
הדוכס הגדול יהיה הקיסר הרוסי
כמחווה של רצון טוב, הכריז הקיסר על סיפוח לדוכסות שטח שאוכלס על ידי פינים אך הועבר לרוסיה עוד בשנת 1721 וכלל את העיר ויבורג וסביבותיה.
משנת 1848 למשך שנתיים היה אסור לפרסם ספרים בפינית למעט ספרי דת.
בהתאם לתנאי הסכם של שנת 1809 היו לאליטה השוודית מספר זכויות יתר.
ביטוי לשינויים אלו בהלכי הרוח ניתן לראות בעובדה שאם בתחילה מרכז הדוכסות הייתה העיר טורקו בעלת אוכלוסייה שוודית משמעותית, הרי שכבר בשנת 1812 הועבר המרכז השלטוני להלסינקי שהיה קרובה בהרבה לסנקט פטרבורג.
אף סוכם למנות ועדה מיוחדת שתכלול מספר מצומצם של הנציגים.
בתחילת כהונת אלכסנדר השלישי נמשך ביצוע רפורמות.
תחילת 1900 הכרזת השפה הרוסית כשפה רשמית בנוסף לפינית ושוודית.
1901 - צו קיסרי בנושא גיוס לצבא שביטל יחידות פיניות עצמאיות וכלל אותם בצבא של האימפריה.
תקופת המתיחות הגיעה לשיאה בקיץ 1904 עת נהרג מושל הדוכסות ובסתיו 1905 נערכה שביתה כללית.
לאור בעיות ברוסיה עצמה (מהפכת 1905), נאלץ הקיסר לבטל חלק מהחוקים החדשים שצמצמו את האוטונומיה הפינית.
בשנת 1910 פוזר הסיים ויושב ראש שלו הוגלה לסיביר.
ב-6 בדצמבר 1917, מיד לאחר מהפכת אוקטובר הכריזה פינלנד על עצמאותה.
במשך חמשת החודשים הראשונים של 1918 התחוללה בפינלנד מלחמת האזרחים הפינית, שהייתה קצרה אך קשה, שהשפיעה על הפוליטיקה הפנימים וכן על היחסים הבינלאומיים של פינלנד במשך שנים רבות.
בשנות השלושים החלה ברית המועצות להגביר את המדיניות האנטי-פינית שלה, ובשנת 1937 היא מנעה לגמרי מספינות פיניות לשוט בין מפרץ פינלנד לימת לדוגה.
למרות הסכם ריבנטרופ–מולוטוב, שנחתם בין גרמניה לברית המועצות ב-23 באוגוסט 1939 חששו הסובייטים מפני הפרת ההסכם על ידי הגרמנים.
דאגתם העיקרית הייתה לעיר לנינגרד, השוכנת 30 ק"מ בלבד מהגבול הפיני.
הסובייטים רצו להתגונן מפני האפשרות, שגרמניה תתקוף דרך פינלנד ותסתער על לנינגרד.
לפיכך פנו לפינלנד בכמה תביעות:
להרחיק משמעותית את הגבול בין פינלנד לברית המועצות מטווח הירי של טנקים וארטילריה.
ובפועל, לוותר על מצר קרליה.
להעביר לידי הסובייטים מספר איים קטנים במפרץ פינלנד.
להחכיר את חצי האי ריבתי, ואת פטסאמו - אחד מהנמלים היחידים בפינלנד שאינם מכוסים בקרח למשך כל ימות השנה, וכך לעגון בו במשך כל השנה.
הנמל הוא אחד הנמלים הגדולים בפינלנד, דבר שהופך את התביעה לקשה עוד יותר עבור הפינים.
להעביר לידי הסובייטים את נמל האנגו שנמצא בכניסה למפרץ פינלנד, כדי שישמש כבסיס סובייטי ימי.
בעקבות דרישות אלה הגיע למוסקבה יוהו קוסטי פאסיקיבי - מדינאי פיני שנמנה עם המדינאים שחתמו על חוזה השלום עם ברית המועצות בשנת 1921. בשיחות ממושכות ניסה למנוע מהסובייטים את ההשתלטות על חלקים מפינלנד.
הפינים היו מוכנים להיעתר לחלק מהדרישות, אך ויתור על נמל האנגו התפרש על ידיהם כהפקרה של העם הפיני בידי הרוסים, את זה הם לא היו מוכנים לסבול.
לאחר כחמישה שבועות של שיחות חזר פאסיקיבי לארצו ופינלנד החלה להתכונן למלחמה.
היא גייסה את כל כוחותיה והציבה אותם על הגבול בקרליה.
ב-28 בנובמבר 1939, ביטל ויאצ'סלב מולוטוב את הסכם אי ההתקפה בין פינלנד לברית המועצות, אחרי שהפגיזה את הכפר הסובייטי מיינילה על מנת לספק עילה למלחמה כנגד פינלנד ולצאת למלחמת החורף.
ב-30 בנובמבר החלה המלחמה וברית המועצות החלה בפלישתה לפינלנד.
תחילה, היא הפציצה את הלסינקי ואת ביצורי הגבול בחבל קרליה.
כוחות רגלים סובייטיים נעו לכיוון פינלנד אך לא הצליחו להתקדם ונעצרו בקו מנרהיים - קו המבוצר היטב בתוך יער המכוסה שלג עמוק.
הפינים נלחמו בסובייטים בכוח רב ואף מצאו נוסחה חדשה לרימון תבערה, שנקרא "בקבוק מולוטוב" על שם שר החוץ הסובייטי.
הקור העז והשלג הקנה לפינים יתרון על יריביהם הסובייטים, הם היו מצוידים ואומנו בעבר למלחמה בתנאים קשים אלו, לעומתם, הסובייטים חסרו את הציוד הדרוש.
במשך כחודשיים נלחמו הפינים בחירוף נפש והסבו אבדות קשות לצבא הסובייטי.
הממשלה הסובייטית הייתה בהלם - הם סברו כי המלחמה תהיה מבצע צבאי קצר.
הכישלון הסובייטי התקבל בקורת רוח בגוש המערבי.
ברחבי אירופה לעגו לצבא הסובייטי הענק (שהצטייר כחלש) ופינלנד הייתה ליקירת אירופה; הממלכה המאוחדת, צרפת וארצות הברית שלחו נשק ומתנדבים לפינלנד וראו בלחימה המופלאה של הפינים נקודת אור ומקור עידוד במלחמה מול יריב גדול כמו ברית המועצות.
בתחילת פברואר 1940 שילבו הסובייטים התקפות אוויר כבדות ומתקפות ארטילריה על בסיסי אספקה ומסילות ברזל בפינלנד.
במשך 12 יום רצופים ירו הסובייטים אלפי פגזים, ולאחר מכן חדרו חילות הרגלים הסובייטיים והבקיעו את הקו.
עד תחילת חודש מרץ 1940 נפלו קו מנרהיים ומבצר ויפורי.
הצבא הפיני סבל מחוסר חמור בתחמושת.
הצרפתים והבריטים תכננו לשלוח עזרה לפינלנד, אך לא הספיקו.
ב-7 במרץ 1940 נסע פאסיקיבי למוסקבה פעם נוספת, כדי לסכם את תנאי הכניעה של פינלנד.
ב-12 במרץ קיבלו הפינים את תנאי הסובייטים וחתמו על כתב הכניעה.
פינלנד נאלצה לוותר על המצר הקרלי ולהעביר לברית המועצות מספר איים במבצר פינלנד, כמו בדרישות המקוריות, אלא שהפעם היא לא חכרה, אלא העבירה לריבונות ברית המועצות את חצי האי ריבתי עם נמל פטסאמו ואת נמל האנגו במפרץ פינלנד.
ב-25 ביוני 1941 הצטרפו הפינים למבצע ברברוסה של גרמניה הנאצית נגד ברית המועצות והגיעו במתקפתם עד נהר סביר (המחבר בין ימת לדוגה לימת אונגה).
בדצמבר 1941 התייצבה החזית ובשנים 1942–1943 התנהלה מלחמת חפירות ללא הצלחות משמעותיות למי מהצדדים.
השתתפות פינלנד במלחמה הביאה לגרמניה תועלת רבה: הצי הסובייטי נחסם במפרץ הפיני והקריגסמרינה יכול היה לנוע בחופשיות בים הבלטי ולהעביר לרייך השלישי ניקל מפינלנד וברזל משוודיה.
החזית הפינית סייעה גם לגרמנים בעת המצור על לנינגרד באיגוף העיר מצפון באוגוסט 1941 (אך הפינים סירבו לתקוף את העיר) בעת שקבוצת ארמיות צפון בפיקוד ריטר פון לב איגפו את העיר מדרום.
בשל הכישלון במבצע ברברוסה בסתיו 1941 ובשל הכישלון במורמנסק הפינים החלו לפקפק ביכולתם של הכוחות הגרמניים ומנהיגי פינלנד שינו אסטרטגיה ורצו לפנות לשלום עם ברית המועצות.
הפינים חיכו שה והצבא האדום יתישו זה את זה כדי שהצעת השלום תבוא.
ב-9 ביוני 1944 (שלושה ימים אחרי תחילת מבצע אוברלורד) פתחו הסובייטים במתקפה גדולה על הפינים באזור ימת לדוגה.
הסובייטים התקדמו 21.7 ק"מ והתעורר חשש לשלומה של פינלנד.
ב-28 ביוני כבשו הסובייטים בחזרה את פטרוזבודסק.
שר החוץ הגרמני, יואכים פון ריבנטרופ, בא בהצעה לפינים לפיה גרמניה תספק לפינים נשק אנטי-טנקי מודרני (לפינים לא היו כלי נשק כאלו) כנגד המתקפה הסובייטית בתמורה להצהרה פינית שלא לשאת ולתת עם ברית המועצות.
ב-26 ביוני 1944 הצהיר נשיא פינלנד ריסטו רייטי הצהרה שכזו.
היטלר שלח לפינלנד 59 תותחי סער מסוג שטאג סימן 3 ויחידת מטוסים של הלופטוואפה.
בתחילת יולי 1944 הצליחו הפינים לבלום את הסובייטים בקרב טאלי-איהנטלה בעזרת הסיוע הגרמני, למרות עליונות מספרית וחומרית של הסובייטים.
הפינים נסוגו 100 ק"מ אך הסובייטים כבר גנזו את הרעיון לכיבוש פינלנד.
פתיחתו של מבצע אוברלורד והנחיתה בנורמנדי גרמו לסובייטים לחשוב כי מוטב לרכז את כוחותיהם בכיבוש מזרח ומרכז אירופה לפני שבעלות הברית המערביות יעשו זאת.
מהצד השני הפינים כבר מאסו במלחמה והרמטכ"ל מנרהיים חזר ואמר שאם אסטוניה תכבש על ידי הסובייטים, יפסיקו הפינים בלחימתם - זאת כיוון שאסטוניה יכולה הייתה לשמש בסיס מצוין לתקיפות ימיות ואוויריות נגד פינלנד.
ב-19 בספטמבר 1944 נסוגו החיילים הגרמנים מאסטוניה.
ב-4 בספטמבר הכריזו הפינים על הפסקת אש וב-19 בספטמבר נחתם הסכם שביתת נשק בין ברית המועצות ופינלנד.
עם סיום המלחמה נפתחה מלחמת לפלנד שבסופה גורשו הגרמנים מאדמת פינלנד.
באפריל 1945 גורשו הכוחות הגרמנים האחרונים מהמדינה.
בחוזה פריז שנחתם ב-10 בפברואר 1947 אושררו תנאי שביתת הנשק מ-1944, והפינים העבירו לברית המועצות את חבל קרליה, סאלה ופטסמו.
אף על פי שהקרבה למעצמה הסובייטית גרם לממשל הפיני להיות זהיר במיוחד בנושאי מדיניות החוץ (ר' פינלנדיזציה), פינלנד פיתחה שיתוף פעולה קרוב יותר עם המדינות הנורדיות האחרות והכריזה על עצמה נייטרלית בענייני הפוליטיקה של מעצמות העל.
בעקבות משבר הכפור הלילי שהחל בשנת 1958 ממשלת פינלנד נפלה בשנת 1959.
בשנת 1961 פינלנד הצטרפה לאיגוד הסחר החופשי האירופי.
הריגול התמקד בתעבורת הנתונים בין פינלנד לבין האיחוד האירופי, במהלך הצטרפותה של המדינה לאיחוד, ובסין ורוסיה ספציפית.
הסברה המקובלת היא שהריגול החל באביב 2009 ונמשך ארבע שנים שלמות עד לחשיפתו.
לפי סקר משנת 2017, 22% מהפינים החזיקו בדעה חיובית על נאט"ו.
מדיניות הנייטרליות הצבאית זכתה לתמיכה רחבה במדינה.
בדצמבר 2021, משרד החוץ הרוסי לחץ על פינלנד ושוודיה להימנע מהצטרפות לנאט"ו.
רוסיה טען כי להזמנות המתמשכות של נאט"ו לשתי המדינות להצטרף לברית הצבאית יהיו השלכות פוליטיות וצבאיות גדולות שיאיימו על היציבות האזורית בצפון הארץ.
יתרה מזאת, רוסיה ראתה בהכללה של פינלנד בנאט"ו איום על הביטחון הלאומי הרוסי, שכן סביר להניח שארצות הברית תוכל לפרוס ציוד צבאי בפינלנד אם פינלנד תצטרף לנאט"ו.
עם זאת, ב-1 בינואר 2022, נשיא פינלנד סאולי ניניסטה, קבע כי ממשלת פינלנד שומרת לעצמה את הזכות להגיש בקשה לחברות בנאט"ו.
יתר על כן, הוא אמר כי הדרישות הרוסיות מאיימות על "סדר הביטחון האירופי".
בנוסף, הוא מאמין כי יש צורך בשיתוף פעולה טרנס-אטלנטי לשמירה על הריבונות והביטחון של חלק מהמדינות החברות באיחוד האירופי, כולל פינלנד.
פינלנד שללה הצטרפות לנאט"ו אך תמכה בזכות להגיש בקשה לחברות אם תרצה.
הפלישה הרוסית לאוקראינה דרדרה את יחסי המדינות.
פינלנד, כאחת ממדינות האיחוד האירופי, הטילה עיצומים על רוסיה ורוסיה הגדירה את מדינות האיחוד "מדינות לא ידידותיות".
עלתה התמיכה בציבור הפיני בהצטרפות לברית נאט"ו.
במאי 2022, הכריזה פינלנד על כוונה להצטרף לנאט"ו וחתמה על ברית הגנה עם בריטניה.
לפני כן, הנשיא הפיני סאולי ניניסטה לנשיא הרוסי ולדימיר פוטין: "אתה גרמת לזה.
הקרמלין אמר לאחר הכרזת פינלנד כי רוסיה תגיב צבאית, טכנית ובאמצעים אחרים ל"איום".
לאחר הצטרפותה הרשמית של פינלנד לנאט"ו באפריל 2023, דובר הקרמלין דמיטרי פסקוב הצהיר כי "צירופה של פינלנד לנאט"ו פוגע בביטחונה של רוסיה" וציין כי רוסיה תנקוט בצעדים שיבטיחו שביטחונה נשמר.
בשנת 2014 הצטרפה פינלנד, כחברה באיחוד האירופי, לסנקציות כלכליות ופוליטיות הקשורות לסיפוח חצי האי קרים ולאירועים במזרח אוקראינה, שננקטו נגד רוסיה ומספר אנשים וארגונים רוסים ואוקראינים.
ב-6 באוגוסט 2014 הטילה רוסיה סנקציות תגמול, אשר, לדעת מומחים, יכל היה להכות באופן קשה את הכלכלה של פינלנד.
ב-15 באוגוסט התקיים בסוצ'י מפגש של נשיאי פינלנד ורוסיה, סאולי ניניסטה וולדימיר פוטין, והם דנו במגמות השליליות שהתגלו בשיתוף הפעולה הרוסי-פיני.
לדעת פוטין, בעקבות הסנקציות הנוכחיות של האיחוד האירופי, "כל הקומבינציה של הסחר וההשקעות הרוסי-פיני היו תחת איום".
הסנקציות של האיחוד האירופי והסנקציות הנגדיות של רוסיה הביאו לירידה משמעותית בסחר בין שתי המדינות; כך, בינואר 2015, לעומת ינואר 2014, היצוא של פינלנד לרוסיה ירד ב-43%, והיבוא מרוסיה לפינלנד ב-36%.
בשנת 2017, רוסיה הייתה במקום החמישי ברשימת השותפות של פינלנד בכל הקשור להיקף הסחר.
בעשור השלישי של המאה ה-21, דווח כי רוסיה מספקת 80% מצורכי הגז הטבעי של פינלנד.
יש לציין שפינלנד נחשבת למדינה הנסמכת באופן משמעותי על אנרגיה אטומית לטובת ייצור חשמל.
רוסיה מיוצגת בפינלנד בדרג השגרירות באמצעות שגרירות שהיא מחזיקה בהלסינקי, בירת המדינה.
רוסיה מיוצגת בפינלנד גם בדרג הקונסולרי באמצעות שלוש קונסוליות בערים: טורקו, קוסאמו, מרייהאמן.
פינלנד מיוצגת ברוסיה בדרג השגרירות באמצעות שגרירות שהיא מחזיקה במוסקבה, בירת המדינה.
פינלנד מיוצגת ברוסיה גם בדרג הקונסולרי באמצעות שלוש קונסוליות רשמיות שהיא מחזיקה בערים: מורמנסק, סנט פטרסבורג, פטרוזבודסק.
יחסי פינלנד–קנדה הם היחסים הפוליטיים, המסחריים, הדיפלומטיים והצבאיים בין רפובליקת פינלנד לקנדה.
נכון לשנת 2017, מתקיימים יחסים דיפלומטיים מלאים ותקינים בין פינלנד וקנדה.
פינלנד הכריזה על עצמאותה מרוסיה בשנת ב-6 בדצמבר 1917. אולם, הגירה של פינים לקנדה פרחה אף לפני כן, בימי הדוכסות הגדולה של פינלנד, עת היותה של פינלנד דוכסות רוסית.
הקשר הראשוני בין פינלנד לקנדה נוצר בשנת 1749, בימי השלטון השוודי בפינלנד, כאשר חוקר ארצות פיני בשם פר קלאם ביקר בקנדה.
ב-23 בינואר 1923, פתחו פינלנד וקנדה קונסוליות אחת אצל השנייה.
במהלך שנות ה-20, עלה מספר המהגרים הפינים אל תוך קנדה.
עלייה זו התרחשה הודות לחוקי הגבלת ההגירה, שנחקקו בארצות הברית, שכנתה של קנדה.
בנוסף, שיתוף פעולה תרבותי בין שתי המדינות פרח בעשור זה.
עם זאת, ב-1931 נחקקו גם בקנדה חוקים כנגד הגירה ומספר המהגרים הפינים בה קטן.
ב-30 בנובמבר 1939 פרצה מלחמת החורף, בה תקפה ברית המועצות את שכנתה פינלנד.
הציבור הקנדי תמך בחום בפינים, שנאבקו על עצמאות מדינתם הקטנה כנגד אויב כביר ממדים.
250 פינים שחיו בקנדה התנדבו לצבא פינלנד במהלך המלחמה.
יתרה מזאת, ב-9 במרץ 1940 מסרה קנדה לפינלנד שהיא מתכוונת לשלוח 2,000 חיילים לעזרתה.
אולם, הפסקת האש שסיימה את המלחמה נכנסה לתוקף ב-13 במרץ 1940, יום לאחר חתימת הסכם מוסקבה, הסכם השלום בין ברית המועצות לפינלנד.
ב-7 בדצמבר 1941, הכריזה קנדה מלחמה על פינלנד.
קנדה, אז דומיניון בריטי, הלכה בעקבותיה של הממלכה המאוחדת, שהכריזה מלחמה על פינלנד יום קודם לכן.
הכרזת המלחמה נבעה מכך, שפינלנד לחמה במלחמת ההמשך כנגד בעלת בריתה של הממלכה המאוחדת, ברית המועצות.
הכרזת המלחמה אינה קשורה למתקפה היפנית על פרל הארבור שאירעה באותו יום.
לאחר שנודע על המתקפה, הכריזה קנדה מלחמה על האימפריה היפנית.
ב-8 במאי 1945, גרמניה הנאצית נכנעה ללא תנאי בפני בעלות הברית ומלחמת העולם השנייה תמה באופן רשמי.
כניעה זו פתחה את הפתח לכינון יחסים דיפלומטיים בין פינלנד וקנדה.
ואכן, קנדה ופינלנד כוננו יחסים דיפלומטיים רשמיים ב-21 בנובמבר 1947.
הייצוא המרכזי של קנדה לפינלנד הם דלק מינרלי, שמן מזוקק, מכונות, תרופות וכלי רכב.
לפני המשבר הכלכלי העולמי של 2008, היקף ייצוא הסחורות מקנדה לפינלנד עלה במהירות: מ-474 מיליון דולר בשנת 2006 למיליארד דולר בשנת 2008. לאחר המשבר הכלכלי, ירד היקף הייצוא בין קנדה לפינלנד.
בשנת 2010 הייצוא הקנדי לפינלנד עמד על 401 מיליון דולר.
ב-2012 התאושש מעט הנתון ועמד על 423 מיליון דולר.
כמו כן, לחברות קנדיות יש נוכחות גדולה במכרות בצפון פינלנד.
כמעט שליש מכל המכרות בפינלנד ורוב המכרות בלפלנד הם בבעלות קנדית.
המשחק הוקי קרח אהוד הן בקנדה והן בפינלנד, עקב סמיכותן לאזור הארקטי הקפוא בצפון חצי הכדור הצפוני.
פינלנד וקנדה התחרו זו נגד זו על המקום הראשון באליפות העולם בהוקי קרח שלוש פעמים: ב-1994, ב-2007 וב-2016. בשלוש הפעמים הביסה קנדה את פינלנד.
בין ערים בפינלנד ובקנדה נחתמו מספר הסכמי ערים תאומות:
לקנדה יש שגרירות רשמית בהלסינקי, בירת פינלנד.
לפינלנד יש שגרירות רשמית באוטווה, בירת קנדה.
כמו כן, לפינלנד יש 13 קונסוליות כבוד ברחבי קנדה, בערים קלגרי, אדמונטון, הליפקס, מונטריאול, קוויבק סיטי, רג'יינה, סו סנט מארי, גרייטר סדברי, ת'אנדר ביי, טימינס, טורונטו, ונקובר וויניפג.
יחסי פינלנד–קזחסטן הם היחסים הדיפלומטיים הרשמיים שבין רפובליקת פינלנד לבין רפובליקת קזחסטן.
היחסים בין רפובליקת פינלנד לרפובליקת קזחסטן כוננו ב-13 במאי 1992, מיד לאחר עצמאות קזחסטן מברית המועצות.
פינלנד קידמה שיתוף פעולה במסגרת האיחוד האירופי עם קזחסטן ומדינות מרכז אסיה בתקופת נשיאותה ב-2006 וקידמה שיתוף פעולה ביטחוני, דמוקרטיזציה של מדינות האזור, ושמירה על זכויות האדם בהתאם לעקרונות הארגון לביטחון ולשיתוף פעולה באירופה.
פינלנד קידמה את השתתפותה של קזחסטן בארגון, והכניסה אותה למספר ועדות.
בשנת 2009 יצא מסמך המפרט את כל ההכנות של קזחסטן לקראת היותה יושבת הראש של הוועדה הכלכלית-סביבתית בשנת 2010.
פינלנד מיוצגת בקזחסטן בדרג השגרירות באמצעות שגרירות רשמית שהיא מחזיקה באסטנה, בירת המדינה.
קזחסטן מיוצגת בפינלנד בדרג השגרירות באמצעות שגרירות רשמית שהיא מחזיקה בהלסינקי, בירת המדינה.
בשנת 2017 פתחה פינאייר קו עונתי בין אסטנה להלסינקי.
השגריר הפיני בקזחסטן התייחס למהלך ואמר כי הוא מקווה שהקשר החדש יגביר את הקשרים העסקיים בין המדינות.
יחסי פינלנד–קניה הם היחסים שבין רפובליקת פינלנד לרפובליקת קניה.
פינלנד הכירה בקניה ב-13 בדצמבר 1963. שתי המדינות כוננו יחסים דיפלומטיים ב-14 ביוני 1965.
בשנת 2014 סך הסיוע בפיתוח שהשקיעה פינלנד בקניה עמד על 13.9 מיליון אירו.
בשנת 2013 היקף הסחר בין פינלנד לקניה עמד על 35 מיליון אירו.
קניה ייצאה סחורות בשווי 17 מיליון אירו לפינלנד ופינלנד ייצאה סחורות בשווי 18 מיליון אירו לקניה.
קניה ייצאה בעיקר מוצרי גננות, תה וקפה, ופינלנד ייצאה בעיקר טכנולוגיות תקשורת מידע וציוד תחנות כוח.
בשנת 2014 חתמו שתי המדינות על חוזה מיסוי כפול לקידום סחר והשקעות.
בשנת 2013 ביקרו בקניה כ-2,000 פינים, בעוד שהקהילה הקנייתית בפינלנד מונה כ-700 קנייתים.
לפינלנד יש שגרירות בניירובי וקונסוליית כבוד במומבסה.
קניה מיוצגת בפינלנד על ידי השגריר המוצב בסטוקהולם שבשוודיה.
יחסי פלאו–קנדה הם היחסים הדיפלומטיים הרשמיים שבין הרפובליקה של פלאו לבין קנדה.
היחסים הדיפלומטיים שבין פלאו לקנדה כוננו ב-25 באוגוסט 1997. שתי המדינות נהנות מיחסים דיפלומטיים "קרובים ולבביים" על פי משרד החוץ הקנדי, שמבוססים בעיקר על חברות משותפת בארגונים בינלאומיים.
פלאו חברה גם בפורום האוקיינוס השקט, בו קנדה משמשת כבת דיאלוג פוליטי.
קנדה תומכת בפרויקטים פלאואניים למען הקהילה ופיתוח המדינה בין אם בכספים או במשאבים גולמיים.
פלאו אינה מיוצגת בקנדה, הן בדרג השגרירות והן בדרג הקונסולרי.
פלאו האמינה את שגרירותה שבוושינגטון די.
קנדה אינה מיוצגת בפלאו, הן בדרג השגרירות והן בדרג הקונסולרי.
קנדה האמינה את נציבותה הגבוהה שבקנברה, בירת אוסטרליה, על פלאו.
יחסי פלאו–צ'ילה הם היחסים הדיפלומטיים הרשמיים שבין הרפובליקה של פלאו לבין הרפובליקה של צ'ילה.
היחסים הדיפלומטיים הרשמיים שבין הרפובליקה של פלאו לבין הרפובליקה של צ'ילה הם יחסים דיפלומטיים שקטים, עם שיתופי פעולה אחדים בלבד במסגרת ארגונים מולטילטרליים בהן חברות המדינות כגון האומות המאוחדות.
היחסים הדיפלומטיים שבין פלאו לצ'ילה כוננו באופן רשמי ב-24 בנובמבר 1999.
אזרחי צ'ילה שרוצים להיכנס, לבקר ולשהות בפלאו אינם זקוקים לאשרה מראש על מנת לעשות כן (מקבלים אחת בעת ההגעה למדינה) למשך שלושים ימים.
לעומת זאת, אזרחי פלאו שרוצים להיכנס, לבקר ולשהות בצ'ילה זקוקים לאשרת כניסה על מנת לעשות כן.
צ'ילה אינה מיוצגת בפלאו, הן בדרג השגרירות והן בדרג הקונסולרי.
צ'ילה האמינה את שגרירותה שבמנילה, בירת הפיליפינים הסמוכה, על פלאו.
פלאו אינה מיוצגת בצ'ילה, הן בדרג השגרירות והן בדרג הקונסולרי.
יחסי פינלנד–שווייץ הם היחסים הדיפלומטיים הרשמיים שבין רפובליקת פינלנד לבין הקונפדרציה השווייצרית.
שווייץ הייתה אחת מהמדינות האירופאיות הראשונות להכיר בעצמאותה של פינלנד, ב-18 בפברואר 1918. שווייץ פתחה קונסוליה בטורקו בשנת 1914. הקונסוליה הראשונה הפינית בשווייץ נפתחה בשנת 1920 בציריך.
פינלנד פתחה נציגות דיפלומטית בברן בשנת 1937, ושווייץ פתחה נציגות דיפלומטית בהלסינקי בשנת 1939. מאונו קויביסטו היה הנשיא הפיני הראשון שביקר בשווייץ באופן רשמי, בשנת 1986.
שווייץ מיוצגת בפינלנד בדרג השגרירות באמצעות שגרירות רשמית שהיא מחזיקה בהלסינקי, בירת המדינה.
שווייץ מיוצגת בפינלנד גם בדרג הקונסולרי באמצעות קונסוליה רשמית שהיא מחזיקה בלאפנראנטה.
פינלנד מיוצגת בשווייץ בדרג השגרירות באמצעות שגרירות רשמית שהיא מחזיקה בברן, בירת המדינה.
פינלנד מיוצגת בשווייץ גם בדרג הקונסולרי באמצעות שלוש קונסוליות שהיא מחזיקה בלוזאן, לוגאנו, וציריך.
על פי הלשכה השווייצרית המרכזית לסטטיסטיקה, בסוף שנת 2016 התגוררו בפינלנד אלף שבע מאות שמונים ושמונה אזרחים שווייצרים.
יחסי פינלנד–פקיסטן הם היחסים הבילטראליים בין פינלנד לפקיסטן.
היחסים כוננו ב-12 בינואר 1951, ובמשך שנים רבות התמקדו בעיקר בסחר ובשיתוף פעולה כלכלי.
בשנים האחרונות פינלנד גם תרמה כלכלית לשיתוף פעולה ופיתוח וסיוע הומניטרי בפקיסטן, למשל באמצעות תרומות משמעותיות לקרן Multi Donor Trust Fund של הבנק העולמי לשיקום אזור הגבול הפקיסטני.
ההתייעצויות המדיניות האחרונות של פינלנד–פקיסטן נערכו בהלסינקי באפריל 2014.
בפינלנד אין שגרירות של פקיסטן, אך תושבי פינלנד יכולים לקבל שירותים קונסולריים משגרירות פקיסטן בסטוקהולם.
שגרירות פינלנד באסלאמאבאד, פקיסטן, נסגרה באוגוסט 2012 בגלל קיצוץ תקציבי של הממשלה.
כעת, שגריר פינלנד בדרום אסיה, מר הארי קמריינן, מופקד על יחסי פקיסטן, בדגש על פיתוח שיתוף פעולה כלכלי.
משרדו מבוסס בהלסינקי במשרד לענייני חוץ של פינלנד.
פינלנד מחזיקה קונסוליה כללית בקראצ'י, כמו גם שתי קונסוליות כבוד אחרות בערים לאהור ואסלאמאבאד הפקיסטניות.
המועצה העסקית של פקיסטן היא ארגון שהוקם בשנת 1985 ונרשם בפינלנד ובפקיסטן במטרה לשפר את קשרי המסחר והעסקים בין המדינות.
אף על פי שהסחר הדו-צדדי מבחינה היסטורית היה מתון למדי, יותר ויותר עסקים פיניים מעוניינים בשוק הפקיסטני.
מספר חברות פיניות בולטות כבר קיימות שם.
יחסי פינלנד–צ'ילה הם יחסי החוץ בין צ'ילה לפינלנד.
צ'ילה הכירה בעצמאות פינלנד ב-17 ביוני 1919. היחסים הדיפלומטיים ביניהם כוננו בשנת 1931 ונשמרו ללא הרף, למרות לחצים לעיתים להפסיקם.
השגריר הראשון של פינלנד שאינו תושב בצ'ילה היה ג.א.
גריפנברג, תושב בואנוס איירס, ארגנטינה, שמונה לשגריר לאחר כינון הקשרים הדיפלומטיים ב-20 בפברואר 1931. עד שנת 1991 פינלנד הייתה מיוצגת בצ'ילה באמצעות שגרירותה בבואנוס איירס, ארגנטינה.
ייצוג קבוע ברמה תת-שגרירית הוקם לראשונה בראשית שנות ה-70.
בתחילה יוצגה צ'ילה בפינלנד באמצעות שגרירויותיה בסטוקהולם, שוודיה ואוסלו, נורווגיה.
לוסיו פאראדה דגנינו מונה לשגריר תושב בשנת 1991 וצ'ילה פתחה שגרירות בהלסינקי בשנת 1991.
היחסים הדיפלומטיים נשמרו לאורך כל מלחמת העולם השנייה אף על פי שפינלנד הייתה קשורה למדינות הציר.
ההפיכה הצ'יליאנית ב-1973 והדיקטטורה של פינושה הביאו לחצים בשתי המדינות לנתק את הקשרים הדיפלומטיים.
היחסים השתפרו בעקבות המעבר הצ'יליאני לדמוקרטיה.
תחת סלבדור איינדה קיימה צ'ילה יחסים דיפלומטיים עם המדינות הסוציאליסטיות במזרח אירופה, כולל הרפובליקה הדמוקרטית הגרמנית.
לאחר ההפיכה הצ'יליאנית ב-1973 נותקו היחסים הללו.
על פינלנד הופקדה האחריות לייצג את האינטרסים של גרמניה המזרחית בצ'ילה.
שלושה מתוך ארבעת הנשיאים הצ'יליאנים שלאחר פינושה ערכו ביקורים ממלכתיים בפינלנד, פטריסיו איילווין ביקר בפינלנד ב-1993, ריקארדו לאגוס בשנת 2002 ומישל בצ'לט ב-2007. נשיאי פינלנד ערכו שני ביקורים ממלכתיים בצ'ילה, מרטי אהטיסארי ביקר בצ'ילה בשנת 1997 וטריה הלונן בשנת 2003, בנוסף הוא גם בהשבעה של הנשיא ריקארדו לאגוס במרץ 2000.
ממשלת איינדה הסוציאליסטית היוותה השראה לקבוצות שמאל בפינלנד, כולל הטאיסטיסטים.
ההפיכה ב-1973 הביאה לפינלנד את גל הפליטים הראשון מחוץ לאירופה ויצרה תנועת סולידריות.
חברת ידידות פינית–צ'יליאנית הוקמה בשנת 1973 כדי לתמוך בפליטים.
הנשיאה העתידית טריה הלונן כיהנה כיו"ר החברה בשנות ה-80 והיא יו"ר הכבוד שלה.
ועדת החקירה הבינלאומית על פשעי החונטה הצבאית בצ'ילה קיימה מושבים מרובים בפינלנד, כולל מושבה הראשון בשנת 1974 בדיפולי, אספו והמושב הרביעי שלה בשנת 1976 בהיכל פינלניה בהלסינקי.
קישורי תקשורת ישירים בין פינלנד לצ'ילה הוקמו לראשונה בסביבות 1850, כאשר "Sitka clippers" הפינית החלה לשרת את אמריקה הרוסית וקמצ'טקה, עם עצירות קבועות בוולפראיסו.
הקשרים הכלכליים בין צ'ילה לפינלנד מתמקדים סביב נחושת וייעור.
צ'ילה היא המובילה העולמית בייצור נחושת ואילו פינלנד הייתה המובילה העולמית בתחום התכת נחושת והפקת טכנולוגיה.
התכת פלאש פותחה בפינלנד על ידי אאוטוקומפו בסוף שנות ה-40 וכעת היא התהליך הסטנדרטי לזיקוק עפרות המכילות גופרית.
אאוטוקומפו סיפקה טכנולוגיה לתעשיית הנחושת הצ'יליאנית משנות השישים והייתה בבעלות על 50% ממכרה נחושת בזדיבר.
חברות אחרות המשרתות את תעשיית הכרייה הצ'יליאנית כוללות Metso, Tamrock ו-Larox ו-Outotec, לשעבר חטיבת הטכנולוגיה של Outokumpu.
בתחילת שנות האלפיים, אאוטוקומפו הייתה שותפה פוטנציאלית לתאגיד הנחושת הלאומי, קודלקו, במיזם המיליארד דולר שלה להקמת מתכת נחושת ובית זיקוק בעיר הנמל Mejillones כדי לטפל בעפרות ממכרה Chuquicamata.
המיזם קידם בביקורו הממלכתי של הנשיאה הלונן בשנת 2003.
במאי 2009 הודיעו סטורה אנסו הפינית וסלולוזה אראוקו אי קונסטיטוציון הצ'יליאנית על עסקה בסך 253 מיליון אירו שהופכת את המיזם המשותף שלהם לבעל הקרקע הגדול ביותר באורוגוואי.
בשנת 1993 נשלחו חוקרים פינים לצ'ילה כדי לאסוף נתונים על פעולות כריתת עצים, שהחלו בהמשך הקשר של שיתוף פעולה פיני-צ'יליאני בנושא ייעור.
בשנת 2003 שתי המדינות נפגשו מספר פעמים כדי לדון בהזדמנויות עסקיות ו"כלכלת צ'ילה וסיכויי ההשקעה בפני חברות פיניות גדולות".
צ'ילה היא שותפת הסחר השנייה בגודלה של פינלנד באמריקה הלטינית, אחרי ברזיל, כאשר הייבוא העיקרי שלה הוא עפרות נחושת, ואחריו פירות ויינות.
עפרת נחושת צ'יליאנית היא המקור העיקרי לעפרות זרות עבור בית הזיקוק Outokumpu (כיום בולידן) בהרג'באלטה.
הייצוא הפיני לצ'ילה משתנה במידה ניכרת משנה לשנה, מכיוון שהוא קשור קשר הדוק להשקעות של ענפי הכרייה והייעור בצ'ילה.
צ'ילה מחזיקה בפינלנד שגרירות בהלסינקי.
פינלנד מחזיקה בצ'ילה שגרירות בסנטיאגו דה צ'ילה.
יחסי פלאו–רוסיה הם היחסים בין פלאו לבין רוסיה.
שתי המדינות כוננו יחסים דיפלומטיים ב-28 בנובמבר 2006, ובשנת 2016 החליפו שרי החוץ אגרות ברכה לרגל עשור לכינון היחסים, אשר אישרו את האינטרס ההדדי שלהם בקידום שיתוף פעולה פוליטי, סחר-כלכלי והומניטרי, וכן שיתוף פעולה בזירה הבין־לאומית.
שתי המדינות חברות מלאות באו"ם, ומקיימות שיתוף פעולה דיפלומטי מועט.
רוסיה מחזיקה בפלאו קונסוליה בקורור.
פלאו אינה מיוצגת ברוסיה לא בדרג השגרירות ולא בדרג הקונסוליה.
יחסי פינלנד–צ'כיה הם היחסים הדיפלומטיים הרשמיים שבין רפובליקת פינלנד לבין הרפובליקה הצ'כית.
היחסים בין העמים החלו בסוף המאה ה-14, כאשר גם פינים הגיעו מהמדינות הנורדיות ללמוד באוניברסיטת פראג, ולאחר מכן הם עבדו כפקידים וחלקם הפכו גם לפוליטיקאים.
בשנת 1578 הוקם קולג'יום נורדיקום, סמינר מיוחד לחינוך מיסיונרים קתולים על ידי קמפוס ישועי באולומוץ, בו למדו גם פינים רבים ולאחר שחזרו לארצם הם פעלו כקתולים סודיים במשרדים השונים.
עם זאת, במהלך הרדיפה הקשה של הקתולים בתקופת שלטונו של הדוכס קרל הם בדרך כלל התגלו, נשללו מתפקידם ונאלצו לעזוב את הארץ.
פרק מיוחד של הנוכחות הפינית בבוהמיה הוא תקופת מלחמת שלושים השנים, כאשר הצבא השוודי כלל כ-24 אלף חיילים פינים, מה שמכונה "הקפאליטה" שנחשבו כבעל יכולות שטניות.
היו אלה פינים שבשנת 1648 לקחו איתם את ספריית שטרחוב מפראג, כמו גם חפצי ערך ממנזר סטרחוב.
ספריית סטרחוב הועברה לטורקו שם ראה אותה יוסף דוברובסקי בשנת 1792 כשנסע לשוודיה ורוסיה באותה תקופה; הספרייה נשרפה בשנת 1827 במהלך השריפה בעיר.
עד המאה ה-19, המגעים הצ'כים עם פינלנד (בעבר חלק משוודיה, מאז 1809 הדוכסות הגדולה של פינלנד ב) היו פחות או יותר ספורדיים כמו ביקורים נדירים של מטיילים או תאולוגים.
במאה ה-19, הציבור הפיני החל לקבל מידע על התנועה הלאומית הצ'כית.
פאלאקי התפרסמו בפינלנד במהלך מאבק הצ'כים על עצמאותם.
אחד האירועים המשמעותיים ביותר ביחסים ההדדיים במחצית השנייה של המאה ה-19 היה שהותו של העיתונאי אנטון פרדריק אלברג בפראג, אשר היה ידוע בשם בדוי אנטי ג'אלבה ונפגש עם פאלאקי, ריגר ונפרסטק.
הוא למד על הדרישה הנוגעת לאוניברסיטה צ'כית עצמאית, הוא העריץ את השתתפות חובה בבית הספר ואת הזמן המוקדש לשפה הצ'כית בבתי הספר.
הוא העיד עדויות על שהותו כמה חודשים בבוהמיה בסדרת המאמרים מכתבים מחו"ל שפורסמו במגזין Uusi Suometar.
בתחילת המאה ה-20, העיתונות הצ'כית התחילה לציין את הפעילות הפינית לעצמאות.
ראשית עם הערות בעלות אופי פרו-רוסי מפורש שמתחו ביקורת על פינלנד על אי הכרת תודה כלפי רוסיה, אולם בהדרגה המאמץ הפיני נחשב כלגיטימי.
סקירת העיתונות הצ'כית במהלך 25 השנים האחרונות לפני מלחמת העולם הראשונה מראה כי העיתונות המקומית הייתה מעודכנת היטב על הסכסוך הפיני-רוסי.
עם זאת, היא משקפת את המחלוקות בזירה הפוליטית בצ'כיה והקיטוב הפוליטי של דעות אלה.
התנאים שבהם הוקמו המדינות העצמאיות של צ'כוסלובקיה והרפובליקה הפינית בסוף מלחמת העולם הראשונה היו כה שונים, עד שלא הביאו לכינון יחסים דיפלומטיים.