tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
דבר זה סייע להפריך אי הבנה נפוצה בקשר לדרך פעולתה של ברירה טבעית – בלבול בין השרדות הכשירים לבין השרדות החזקים – שכן תכונה שיכולה להיות מועילה בהקשר מסוים עשויה להיות חסרון בהקשר אחר.
הלדיין היה הראשון למצוא את מקומם של הגנים להמופיליה ולעיוורון צבעים על הגנום האנושי, בכרומוזום X.
כמה מהצהרותיו של הלדיין על המחקר המדעי שלו זכו לפופולריות במהלך חייו.
אחת מהן היא "מאובן של ארנב בפרקמבריון" כתשובה לשאלה אילו ראיות היו עשויות להרוס את ביטחונו בתאוריית האבולוציה ובתחום המחקר שלה.
הדבר הוא דוגמה אחת לחיזוי נכון של תורת האבולוציה ודוגמה לאישושים שלה.
הלדיין היה הראשון להעלות את רעיון את הפריות המבחנה, בספרו הבדיוני "דדלוס" (Daedalus).
בשנת 1923 הגה, בנאום שנשא באוקספורד, את רעיון השימוש באנרגיה גרעינית.
הוא טבע רבים מהביטויים המשמשים כיום בתחום המחקר הביולוגי, בהם "שיבוט" (Clone), "טראנס" (כמו בביטוי "טראנסגני"), "דרווין" (יחידת מדידה של אבולוציה) ועוד.
מבחינת השקפה כלכלית פוליטית, הלדיין היה סוציאליסט ומרקסיסט.
הוא היה יושב ראש ועדת המערכת של "העובד היומי" (Daily Worker), עיתון קומוניסטי שיצא לאור בלונדון בשנים 1940–1949. הוא התאכזב מהטוטליטריות של טרופים ליסנקו בברית המועצות וגינה את המפלגה הקומוניסטית, אך המשיך להעריץ את לנין.
הלדיין מת מסרטן המעי הגס וציווה לתרום את גופתו למדע, באמרו שהוא מבקש להישאר שימושי גם אחרי מותו.
זוכה מדליית דרווין בשנת 1952.
ג'ון בנדיקט הילרמן היה שחקן אמריקאי זוכה פרס גלובוס הזהב ופרס אמי על תפקידו בתור ג'ונתן היגינס בסדרת הפשע "מגנום, בלש פרטי".
הילרמן הוא כוכב הסרטים ,"צ'יינהטאון" ו"ירח של נייר".
הילרמן נולד בעיר דניסון שבטקסס.
בן למהגרים גרמנים לאונורה יואהן וכריסטופר בנדיקט הילרמן.
הילרמן למד עיתונות במשך כ־3 שנים ב"אוניברסיטת טקסס באוסטין" ושירת במשך כ־4 שנים בחיל האוויר של ארצות הברית, משם הוא השתחרר בדרגת סמל.
לאחר שירותו הצבאי למד משחק ב"תיאטרון הכנף האמריקאי" שבניו יורק.
הילרמן החל לשחק באופן מקצועני בתחילת שנות ה־70 והתגלה בסרטים בולטים של אותו עשור "צ'יינהטאון" של רומן פולנסקי בתפקיד ראס ילבורטון סגן מפקד המשטרה ו"ירח של נייר" של פיטר בוגדנוביץ' בתפקיד השוטר הארדין.
הוא שיחק כמו כן גם בקומדיות "אוכפים לוהטים" של מל ברוקס, "גברת בת מזל" של סטנלי דונן ובסרט האימה של רוברט וייס "סיפורה של אודרי רוז".
הילרמן הפך לכוכב טלוויזיה בשנות ה־80 בזכות משחקו בסדרת הפשע "מגנום, בלש פרטי" בתפקיד הקצין הצבאי הבריטי ג'ונתן היגינס.
הילרמן זכה על הופעתו בסדרה לאורך 8 עונות בפרס גלובוס הזהב לשחקן המשנה הטוב ביותר בסדרת דרמה ובפרס אמי לשחקן המשנה הטוב ביותר.
בשנת 1990 הצטרף הילרמן לעונה השישית של קומדיית המצבים "משפחת הוגאן".
הוא פרש ממשחק באופן רשמי בשנת 2009.
הילרמן נפטר ביוסטון שבטקסס ב־9 בנובמבר 2017.
הגנב שהגיע לארוחת ערב (1973)
סיפורה של אודרי רוז (1977)
סוף סוף מאושרת (1982) – סרט טלוויזיה
ג'ון רייט היקנלופר הבן הוא פוליטיקאי אמריקאי מהמפלגה הדמוקרטית, המכהן כחבר הסנאט של ארצות הברית מטעם מדינת קולורדו.
בשנים 2019-2011 כיהן כמושל קולורדו ה-42. קודם לכן כיהן כראש עיריית דנוור, מיולי 2003 ועד לינואר 2011. בנובמבר 2020 נבחר לסנאט מטעם קולורדו, לאחר שהביס את הסנאטור הרפובליקני המכהן קורי גרדנר.
היקנלופר נולד בנרברת', פרוור הצמוד לעיר פילדלפיה שבמדינת פנסילבניה.
אמו, אן לבית מוריס, גידלה אותו לאחר שאביו נפטר כשהיה צעיר.
סבא-רבא שלו, אנדרו היקנלופר, היה גנרל בצבא האיחוד בעת מלחמת האזרחים האמריקנית.
הוא סיים תיכון בשנת 1970, והחל ללמוד באוניברסיטת וסליאן שבמידלטאון, קונטיקט, לתואר ראשון באנגלית ב-1974, וב-1980 סיים תואר שני בגאולוגיה באותה אוניברסיטה.
לאחר מכן עבר לקולורדו ועבד כגאולוג עבור חברת הנפט בקהורן פטרוליום (Buckhorn Petroleum) בתחילת שנות השמונים.
לאחר שפוטר עקב דעיכת תעשיית הנפט המקומית עזב את מקום עבודתו בתחום הגאולוגי.
הוא החל לעסוק בתחום העסקים והקים ב-1988 יחד עם 3 שותפים את חברת Wynkoop Brewing, פאב שבו מבשלת בוטיק הפועל עד יום זה בדנוור.
בשנת 2003 רץ לראשות עיריית דנוור ונבחר לתפקיד.
ב-2005 הוא צוין על ידי ה"טיים מגזין" בחמישייה הראשונה של ראשי העיר של הערים הגדולות הטובים ביותר בארצות הברית.
במאי 2007 רץ בשנית ונבחר ברוב מוחץ של 88% מקולות הבוחרים.
בשנים 2002–2014 היה נשוי להלן ת'ורפ ונולד לזוג בן, טד.
ב-2016 נישא בשנית לרובין פרינגל.
עם בחירתו של הסנאטור המכהן דאז קן סלזאר למזכיר הפנים בממשלו של הנשיא הנבחר ברק אובמה ב-2008, נחשב היקנלופר כמועמד להתמנות למושב על ידי המושל הדמוקרטי המכהן ביל ריטר, אך לבסוף נבחר מייקל בנט.
לאחר שהמושל ריטר הכריז כי לא יתמודד לכהונה שנייה, הודיע היקנלופר בשנת 2010 על כוונתו להתמודד בפריימריז של המפלגה הדמוקרטית מושל קולורדו.
לאחר שגבר על יריביו בפריימריז ביתר שאת, התמודד בנובמבר 2010 למשרת מושל קולורדו.
מולו עמדו שני יריבים שמרנים: הרפובליקני דן מייל וטום טאנקרידו, רפובליקני לשעבר, שהתמודד מטעם "מפלגת החוקה".
היקנלופר נבחר למושל קולורדו לאחר שזכה ב-51% מקולות המצביעים, ובינואר 2011 התפטר מעבודתו כראש עיריית דנוור, שעות ספורות לפני השבעתו למושל קולורדו.
בנובמבר 2014 נבחר לכהונה שנייה כמושל, לאחר שהביס את יריבו הרפובליקני בוב ביופרז, חבר בית הנבחרים לשעבר.
בינואר 2015 הושבע לכהונה שנייה בתפקיד.
מיולי 2015 ועד יולי 2015 שירת כיו"ר אגודת המושלים הלאומית.
היקנלופר זוכה לשיעורי תמיכה גבוהים במדינתו, ונמנה עם המושלים הפופולריים ביותר בארצות הברית.
בתקופתו כמושל ערכה קולורדו לגליזציה של מריחואנה לבגירים ונחלה הצלחה כלכלית, גדילה בהכנסות המדינה ממיסים ובהפחתת הפשיעה לאחר מכן; והעבירה חוקי הגבלת נשק.
ב-4 במרץ 2019 הודיע היקנלופר על השקת מסע הבחירות שלו למועמדות המפלגה הדמוקרטית לנשיאות ארצות הברית לקראת פריימריז הדמוקרטים 2020. חודשים אחדים טרם הכרזתו הרשמית הייתה מועמדותו צוהר להשערות מצד פרשנים פוליטיים.
אירוע הבחירות הראשון שקיים נערך ב-7 במרץ 2019 בדנוור, בירת קולורדו.
סרטון וידאו בכותרת "Stand Tall" ("עמדו איתן") פורסם כדי להודיע על מסע הבחירות הנשיאותי ובמטרה לנמק את הגורמים שהניעו אותו לרוץ אל הבית הלבן.
בשנת 2018 אף הקים ועדת פעולה פוליטית בשם "Giddy Up PAC" לקראת קמפיין נשיאותי, וגייס למעלה מ-600,000 דולר אמריקני בבחירות האמצע שהתקיימו באותה שנה.
מסע הבחירות של היקנלופר התקשה לצבור תנופה ונאבק בחוסר תשומת לב תקשורתית בבחירות המקדימות הדמוקרטית שהיו בין כה וכה מרובות-מתמודדים, והיקנלופר סיים את מועמדותו באמצעות סרטון ביוטיוב ב-15 באוגוסט 2019.
ג'ון ויליאם הנרי השני הוא איש עסקים אמריקאי, בעל השליטה בקבוצות הספורט בוסטון רד סוקס, פיטסבורג פינגווינס וליברפול ובעיתון הבוסטון גלוב.
הונו הוערך על ידי מגזין פורבס בכ-6 מיליארד דולר נכון ל-2024.
הנרי נולד בקווינסי שבאילינוי וגדל בחווה חקלאית בקווינסי ובפורסט סיטי שבארקנסו.
הוא למד פילוסופיה במספר מכללות אך לא סיים את התואר.
כשאביו נפטר ב-1975 קיבל הנרי אחריות על החווה בארקנסו, שעסקה בגידול פולי סויה על פני שטח של כ-1,000 אקר.
הוא החל לעסוק במסחר בחוזים עתידיים על סויה, שהניב לו רווח משמעותי.
בשנים לאחר מכן העמיק את עיסוקו בתחום המסחר בסחורות עתידיות ופיתח מודל שסייע לו לזהות בהקדם את מגמות השוק.
ב-1981 הקים בית השקעות בתחום בקליפורניה שעד מהרה הפך לאחד מהמובילים בתחומו בארצות הברית.
ב-1989 החל להשקיע בתחום עסקי הספורט.
יחד עם מספר שותפים הוא הקים את קבוצת הבייסבול ווסט פאלם טרופיק שהשתתפה בליגת ותיקים (שחקנים מעל גיל 35) שנוסדה באותה שנה.
הוא מכר את הפעילות לאחר עונה אחת.
ב-1991 רכש 1% ממניות קבוצת ניו יורק יאנקיז בעבור מיליון דולר.
ב-1999 רכש תמורת 158 מיליון דולר את הבעלות על קבוצת פלורידה מרלינס מה-MLB, ליגת הבייסבול הבכירה.
ב-2001 רכש את קבוצת בוסטון רד סוקס ו-80% מרשת השידור NESN תמורת סכום של 695 מיליון דולר.
תחת ניהולו בוצע שיפוץ מקיף באצטדיון פנווי פארק ו-NESN הפכה לפרת מזומנים.
מבחינה ספורטיבית זכתה הקבוצה להצלחה רבה, ב-2004 לאחר 86 שנות בצורת, זכו הרד סוקס בוורלד סיריס.
בנוסף לבייסבול, רכש הנרי ב-2010 את השליטה בקבוצת הכדורגל האנגלית ליברפול מהפרמייר ליג תמורת 300 מיליון לירות שטרלינג.
ב-2007 רכש 50% מקבוצת Roush Racing המתחרה במרוצי המכוניות נאסקאר.
ב-2021 רכש את השליטה בקבוצת ההוקי קרח פיטסבורג פינגווינס.
ב-2013 רכש הנרי מקבוצת הניו יורק טיימס את השליטה בעיתון הבוסטון גלוב תמורת 70 מיליון דולר.
הנרי נשוי בפעם השלישית ואב לשתי בנות.
ג'ון הנרי אייליף (John Henry 'Harry' Iliffe; 1903–1960) היה ארכאולוג בריטי.
בשנים 1931–1948 שימש כאוצר הראשי של המוזיאון הארכאולוגי של ארץ-ישראל בירושלים (מוזיאון רוקפלר).
ג'ון אייליף השתלם בלימודים קלאסיים באוניברסיטת קיימברידג' והחל את דרכו כארכאולוג בחפירות שנוהלו ביוון מטעם בית הספר הבריטי באתונה .
בתפקידו זה נמנה אייליף עם סגל מחלקת העתיקות של ממשלת המנדט הבריטי.
הוא סייע לאדריכל אוסטן הריסון בתכנון המבנה, והוא שהיה האחראי לתצוגה המתמדת של המוזיאון.
השקפתו של אייליף, שגרס כי המוזיאון אמור להציג גם נושאים אתנולוגיים, לא זכתה לתמיכה, בין היתר משום התנאים שהעמיד ג'ון רוקפלר (הבן), לפיהם ישמש המוזיאון לארכאולוגיה בלבד.
התצוגה במוזיאון שיקפה את הממצאים המייצגים שעלו בחפירות החשובות באותם זמנים, והיא אורגנה לפי סדר כרונולוגי, החל בתרבויות האדם הקדמון יוצר הכלים וכלה בשנת 1700, בהתאם להגדרת "עתיקה" בפקודת העתיקות המנדטורית.
לקראת פתיחת המוזיאון הוכנו רק התצוגות של התקופות הפרהיסטוריות ותקופת הברונזה באולם "היציע הדרומית", בעוד יתר האולמות אוכלסו מאוחר יותר.
תוכניתו של אייליף להציג דיאגרמה שתתאר שלבים באבולוציה של האדם נתקלה בהתנגדותו של ארנסט ריצ'מונד, מנהל מחלקת העתיקות דאז, מחשש להפרת תנאי התרומה לפיהם המוזיאון לא ישמש כמוזיאון של טבע.
דרישה זו פורשה כשלילת האפשרות להפוך את התצוגה לבמה להשערות שנויות במחלוקת על התהוות האדם.
במחלוקת זו שותפו גם אנשי המוזיאון הבריטי באנגליה, ובסופו של דבר נאלץ אייליף לוותר על הרעיון.
במסגרת תפקידו הרבה אייליף לבקר באתרי חפירות ארכאולוגיות משני עברי הירדן ולברור בממצאים שעלו את המתאימים לאצירה במוזיאון.
התצוגה בכללותה משקפת את הכרעותיו.
אייליף חיבר מדריכים לתצוגות המוזיאון, וכמו כן הרבה לפרסם מאמרים בכתב העת של מחלקת העתיקות.
עם זאת לא הניח ידו ממחקר, וב-1936 ראה אור חיבורו על נשוא מחקריו – טביעות חותם של קדרים על כלי טרה סיגילטה.
אייליף עמד על משמרתו גם בזמנים הקשים של הפגזות ומצור במערכה על ירושלים במלחמת העצמאות.
מוזיאון רוקפלר נסגר ב-10 במאי 1948. בחודשים שקדמו לתום שלטון המנדט הבריטי בארץ ישראל שקד אייליף על הקמת חבר נאמנים בינלאומי לניהול המוזיאון.
בפקודה שהוציא לשם כך הנציב העליון ב-22 באפריל 1948 נקבע כי אוצר המוזיאון ימשיך בתפקידו עד שחבר הנאמנים יבחר באחר.
אייליף המשיך בניהול המוזיאון, בצד הירדני, חודשים אחדים אחרי מאי 1948, עד שנמסר להשגחתו של ג'רלד לנקסטר הרדינג, הממונה על עתיקות ירדן.
אייליף היה פעיל בחברה המזרחנית הארץ-ישראלית, שימש שנים רבות כחבר הנהלתה ובשנים 1941–1948 כיהן כנשיאהּ האחרון.
ב-10 ביוני 1948 הוענק לאייליף תואר כבוד של קצין במסדר האימפריה הבריטית על פועלו במוזיאון הארכאולוגי של ארץ ישראל בירושלים.
אחרי שובו לארצו, ובמשך השנים 1948–1958, ניהל אייליף את המוזיאון של ליברפול , שבנייניו ניזוקו במהלך הפצצות העיר במלחמת העולם השנייה, ובתוך כך שיקם את האוספים הארכאולוגיים שם.
בד בבד עם עבודתו כמנהל המוזיאון של ליברפול חבר בשנים 1950–1955 לארכאולוג טֶרֶנס מיטפורד מאוניברסיטת סנט אנדרוז במיזם החפירות של מתחמי פולחן אפרודיטה בקוּקליָה (פאפוס העתיקה) שבמערב קפריסין.
אייליף לא זכה להיות נוכח בפתיחתו המחודשת של המוזיאון בליברפול בינואר 1956 בשל ההידרדרות בבריאותו.
ב-1958 פרש כליל מתפקידיו ומקץ שנתיים נפטר.
ג'ון הייטן הוא קצין בדימוס בדרגת גנרל בחיל האוויר של ארצות הברית, בתפקידו האחרון כיהן כסגן יושב ראש המטות המשולבים.
הייטן נולד ב-18 ביולי 1959 בהאנטסוויל שבאלבמה.
למד הנדסה באוניברסיטת הרווארד במסגרת מלגה מתוכנית הכשרת קציני המילואים של חיל האוויר של ארצות הברית.
ב-1981 סיים את לימודיו והתגייס לחיל האוויר.
שירת כקצין הנדסה בבסיס חיל האוויר גונתר (כיום בסיס מקסוול), ראש ענף פיתוח תוכנה וראש יחידת הרכש בבסיס הלוויינים של חיל האוויר בלוס אנג'לס.
מילא תפקידי מטה במשרד מזכיר חיל האוויר של ארצות הברית, בפיקוד החלל של ארצות הברית, במטה חיל האוויר ובמטות המשולבים.
בשנים 1996–1998 פיקד על טייסת מבצעי החלל 6 המפעילה לווייני מזג אוויר.
ביולי 2004 מונה למפקד להק החלל 595, בעת שעסקה בהכשרת כוח אדם לתחום הפעלת מערכות החלל ובניסויים מבצעים של מערכות חלל.
בין אפריל 2005 למאי 2007 פיקד על כנף החלל 50, המפעילה לווייני תקשורת, לווייני GPS, לוויני מזג אוויר, לוויני ריגול ועוד.
במסגרת זו הוצב במשך כחצי שנה בבסיס של מפקדת כוחות חיל האוויר של פיקוד מרכז של ארצות הברית במזרח התיכון.
שימש ראש מחלקה בפיקוד החלל של חיל האוויר, באגף המבצעים במטה חיל האוויר ובמשרד מזכיר חיל האוויר.
במאי 2012 מונה לסגן מפקד פיקוד החלל של חיל האוויר.
באוגוסט 2014 קודם לדרגת גנרל ומונה למפקד פיקוד החלל של חיל האוויר, בנובמבר 2016 מונה למפקד הפיקוד האסטרטגי של ארצות הברית במחלקת ההגנה.
בנובמבר 2019 מונה לסגן יושב ראש המטות המשולבים.
הוא כיהן בתפקיד עד נובמבר 2021.
להייטן תואר שני בניהול מאוניברסיטת אובורן ותואר ראשון בהנדסה ומדע שימושי מאוניברסיטת הרווארד.
הוא נשוי ללורה ואב לשניים.
ג'ון קמפבל המילטון-גורדון, מרקיז אברדין וטמייר הראשון היה פוליטיקאי סקוטי.
שימש פעמיים בתפקיד הלורד לוטננט של אירלנד בשנת 1886 ובין השנים 1905 – 1915 וכמושל הכללי של קנדה, השביעי מאז איחוד קנדה, בין השנים 1893 – 1898.
ג'ון המילטון-גורדון נולד באדינבורו כבנם של ג'ורג' המילטון-גורדון, רוזן אברדין החמישי ושל רעייתו, מרי באילי, בתו של ג'ורג' באילי ואחותו של ג'ורג' באילי-המילטון רוזן הדינגטון העשירי.
הוא למד באוניברסיטת סנט אנדרוז ובקולג' האוניברסיטאי של אוקספורד.
בעקבות מותו של אחיו, ג'ורג' המילטון-גורדון, רוזן אברדין השישי, הוא ירש ממנו את התואר, והיה לרוזן אברדין השביעי.
בעקבות מותו של אחיו נכנס אברדין לבית הלורדים.
כליברל הוא נכח בסדרת הנאומים של ויליאם גלאדסטון שהתקיימו בביתו של הלורד רוזברי ב-1879. ב-1880 הוא מונה ללורד לוטננט של אברדינשייר.
בין השנים 1881 – 1885 הוא שימש כלורד הנציב העליון של האספה הכללית של הכנסייה של סקוטלנד (ב-1915 הוא החזיק שוב במשרה זו) ולזמן קצר הוא שימש כלורד לוטננט של אירלנד ב-1886. באותה שנה הוא היה לחבר במועצה המלכותית.
ב-1884 הוא אירח לסעודה בבית האדו שליד אברדין את גלאדסטון בעת סיורו בסקוטלנד.
האירוע הונצח בציורו של אלפרד אדוארד אמסלי, שכיום מוצג בגלריית הדיוקנאות הלאומית שבלונדון ושנתרם ב-1953 על ידי בתו של הלורד אברדין, מרג'ורי סינקלייר.
בין השנים 1893 – 1898 כיהן אברדין בתפקיד המושל הכללי של קנדה, בתקופה שהייתה רצופה תהפוכות פוליטיות.
הוא סייר רבות ברחבי קנדה והוא תואר כמי ש"שינה את תפקיד המושל הכללי מאריסטוקרט שמייצג את המלך או המלכה בקנדה לסמל שמייצג את האינטרסים של האזרחים".
ב-1891 הוא רכש את חוות קולדסטרים שבעמק אוקנגן שבקולומביה הבריטית ויזם את תחילת פעילותו של ענף המטעים באזור, שהתפתחה רבות מאז ועודדה הגירה של בריטים רבים לאזור.
כיום החווה היא חלק מהעיר קולדסטרים ושמות מקומות רבים באזור מנציחים את הלורד ואת משפחתו, כמו אגם אברדין וערוץ האדו.
ב-1895 הוענק לו תואר אביר הצלב הגדול של מסדר מיכאל הקדוש וג'ורג' הקדוש.
בין השנים 1905 – 1915 שימש אברדין שוב בתפקיד הלורד לוטננט של אירלנד.
בתקופה זו הוא גם שימש כלורד רקטור של אוניברסיטת סנט אנדרוז.
ב-1906 הוענק לו התואר אביר עמית של מסדר הדרדר וב-1911 הוענק לו התואר אביר הצלב הגדול של המסדר הוויקטוריאני המלכותי.
בינואר 1916, עם פרישתו, הוענק לו התואר רוזן האדו במחוז אברדין ומרקיז אברדין וטמייר במחוז אברדין, במחוז מית' ובמחוז ארגייל.
בשנותיו האחרונות חי הלורד אברדין בבית קרומר שבכפר טרלנד שבמחוז אברדינשייר, שאותו הוא בנה וחי בו עד יום מותו ב-1934. בנו ג'ורג' ירש ממנו את תואר המרקיז.
לאחר מותו הועבר הבית לסר אלכסנדר מקרוברט ושמו שונה לבית אלסטרין על ידי אלמנתו של מקרוברט.
ב-1984 הוחכר הבית לקרן הצדקה של חיל האוויר המלכותי.
ב-1877 נשא אברדין לאישה את אישבל מריה מרג'וריבנקס, בתם של דדלי מרג'וריבנקס, לימים ברון טווידמות' הראשון ושל איזבלה ווייר-הוג.
נראה היה שנישואיהם היו סיפור אהבה, שכן הם היו ידידים ותיקים ואישבל הייתה מאוהבת בהמילטון-גורדון עוד מאז שהייתה בת 14. ליידי אברדין למדה משפטים באוניברסיטת המלכה בקינגסטון שבאונטריו, שם היא קיבלה תואר דוקטור למשפטים.
בין השנים 1893 – 1899 היא שימשה כנשיאת מועצת הנשים הבינלאומית ומאוחר יותר ייסדה את מועצת הנשים הלאומית של קנדה ואת מסדר האחיות הוויקטוריאני.
מרג'ורי אדליין (1970-1880) נישאה לג'ון סינקלייר, לימים לורד פנטלנד הראשון.
דדלי גלאדסטון (1972-1883) ירש את אחיו כמרקיז אברדין וטמייר השלישי.
ארצ'יבלד איאן (1909-1884) היה מאהבה של אשת החברה ליידי דסבורו.
ג'ון הארווד היק היה פילוסוף ותאולוג בריטי-אמריקאי שהתמחה בפילוסופיה של הדת.
בספרו "תאולוגיה פילוסופית" עסק בשאלות תאולוגיות סביב תאודיציה (צידוק האל), אסכטולוגיה וכריסטולוגיה.
בתחום הפילוסופיה של הדת התמקד בתורת ההכרה הדתית ובפלורליזם דתי.
תחום אחרון זה הקנה לו פרסום מיוחד (וגם גינוי מרומז מאת יוזף רצינגר, לימים האפיפיור בנדיקטוס השישה עשר), בתמיכתו התאולוגית בפלורליזם של דתות לצד הנצרות.
מיתוס ייחודיותה של הנצרות: לקראת תאולוגיה פלורליסטית של הדתות (עורך) (1987)
אינטרפטציה של הדת: תגובות אנושיות אל הטרנסדנטי (1989)
ג'ון אלן הנסון הוא כדורסלן עבר אמריקאי, ששיחק בעמדות הפאוור פורוורד והסנטר.
הנסון נולד בעיר גרינסבורו שבקרוליינה הצפונית, ובנעוריו למד בראונד רוק אשר בטקסס ובטמפה שבפלורידה.
בעונתו האחרונה בקבוצת הכדורסל של "תיכון סיקלס" בטמפה העמיד ממוצעים של 17.6 נקודות, 12.2 ריבאונדים ו-6.1 חסימות למשחק, ובסיומה נבחר להשתתף במשחק מקדונלד'ס אול-אמריקן ובנייקי הופ סאמיט.
בשנת 2009 החל ללמוד ולשחק באוניברסיטת קרוליינה הצפונית, אשר זכתה בעונה הקודמת בטורניר אליפות המכללות.
בעונות 2010/2011 ו-2011/2012 הוביל את הקבוצה לצד הריסון בארנס וטיילר זלר לשלב רבע גמר אליפות המכללות (NCAA Elite Eight), בו הפסידה מול אוניברסיטת קנטקי ואוניברסיטת קנזס, בהתאמה.
בשתי העונות רשם הנסון ממוצעים של 12.7 נקודות, 10.0 ריבאונדים ו-3.0 חסימות למשחק, ובשתיהן זכה בתואר שחקן ההגנה של מחוז ה-ACC.
בסיום עונתו השלישית עזב את הקבוצה, יחד עם בארנס וזלר, והעמיד את עצמו לבחירה בדראפט ה-NBA.
בדראפט ה-NBA 2012 נלקח הנסון בבחירה ה-14, על ידי מילווקי באקס.
ב-10 באפריל 2013 קבע שיאי קריירה של 25 ריבאונדים ו-7 חסימות במשחק מול אורלנדו מג'יק, ושבעה ימים לאחר מכן קלע שיא קריירה של 28 נקודות במשחק מול אוקלהומה סיטי ת'אנדר.
בעונתו השנייה בליגה קלע 11.1 נקודות ואסף 7.1 ריבאונדים בממוצע למשחק, אשר נותרו שיאי הקריירה שלו לממוצעים עונתיים.
לקראת עונת חתם על הארכת חוזה ל-4 עונות נוספות במילווקי, עבור כ-45 מיליון דולר.
בנובמבר 2018, לאחר 14 משחקים בעונת , נפצע בשורש כף ידו השמאלית, ונאלץ לעבור ניתוח אשר השבית אותו ממשחק עד לסיום העונה.
ב-6 וחצי עונותיו במילווקי רשם ממוצעים של 7.8 נקודות, 5.4 ריבאונדים ו-1.5 חסימות למשחק.
בדצמבר 2018, כשלושה שבועות לאחר שנפצע, נשלח הנסון לקליבלנד קאבלירס כחלק מטרייד במסגרתו הועברו גם מת'יו דלאבדובה (לקליבלנד), סם דקר (לוושינגטון), ג'ורג' היל וג'ייסון סמית' (למילווקי).
בפברואר 2020 הועבר יחד עם ברנדון נייט בטרייד לדטרויט פיסטונס, בתמורה לאנדרה דראמונד.
ב-5 באפריל 2021, חתם על חוזה ל-10 ימים בניו יורק ניקס.
עם זאת, הנסון לא שיחק בפועל במדי הקבוצה.
ב-8 במרץ 2022, הנסון חתם במטס דה גואינבו מליגת העל הפוארטו ריקנית אך גם בקבוצה זו לא שיחק בפועל.
ב-11 בספטמבר 2024, הודיע הנסון על פרישה מכדורסל.
ג'ון המילטון מורטימר היה צייר נוף והדפסים בריטי, הידוע בזכות ציורים רומנטיים, שצייר באיטליה.
ויצירות בהם תוארו סצנות מלחמה, בדומה לציורים של סלבטור רוזה.
מורטימר התמנה לנשיא אגודת האמנים הבריטיים בשנת 1774, חמש שנים לפני מותו בגיל 39.
מורטימר נולד ב-17 בספטמבר 1740 באיסטבורן.
אביו, תומאס מורטימר, היה קצין מכס, סוחר ובעלים של כמה טחנות קמח.
עד 1757, כשהיה עדיין צעיר, למד מורטימר בלונדון.
במהלך תקופה זו הוא הפך לחברו של ג'וזף רייט, סטודנט עמית באקדמיה - ידידות שתעמוד לאורך כל חייו של מורטימר.
מורטימר ניהל קשרים מקצועיים גם עם האמן סמואל אירלנד, שהיה מעורב בחריטת עבודותיו.
חבריו באקדמיה כתלמידים כללו את תומאס ג'ונס וויליאם פרס.
מורטימר למד גם אצל רוברט אדג' פיין וג'ושוע ריינולדס.
בשנת 1759 זכה מורטימר בפרס ראשון בעקבות "בקכוס" יצירתו של מיכלאנג'לו ובפרס שני לציור נושא חי.
הוא החל להציג את עבודותיו על בסיס קבוע בראשית שנות ה-60 של המאה ה-18, והפך לחבר פעיל בחברת האמנים שהעניקה לו פרסים על ציורים של נושאים מההיסטוריה הבריטית בשנת 1763 ו-1764. אחד הפרסים היה לתמונה שכותרתה "סנט פול המטיף לדרואידים הקדמונים בבריטניה" .
הוא התמנה לנשיא החברה בשנת 1774.
מורטימר צייר את הדמויות למספר ציורים של תומאס ג'ונס, בעבודה על "סערת אדמות" של האמן הוולשי, עם "סיפורם של דידו ואנייס" (1769), "מותו של אורפיאוס" (1770) וזוג ציורים בהזמנת בנימין בייטס (1774).
בשנות השבעים של המאה ה-17 מורטימר התרכז בציורים גבריים לאחר תקופה של תמונות רכות יותר.
הוא קיבל השראה הן מהיצירה והן מהאגדה על חייו של הצייר הנפוליטני בן המאה השבע-עשרה, סלבטור רוזה, שלטענתו, חונך על ידי שודדים.
מורטימר הציג לראשונה ציור של נושא השודד בשנת 1772, ובהמשך עשה תחריט בעקבות דיוקן עצמי של רוזה.
בשנים 1770 - 1773 עסק בעיטור סלון בבית אחוזה גדול, בהרטפורדשייר.
בעבודה זו הוא נעזר בתומאס ג'ונס, פרנסיס וויטלי, ג'יימס דורנו ואחרים.
בשנת 1775 התחתן עם ג'יין הורל.
בגלל השתייכותו לאגודת האמנים, מורטימר לא הציג באקדמיה המלכותית עד 1778. אז הציג חמש יצירות, בהן סר ארתגל ושלוש סצנות של שודדים איטלקיים.
[11] ב־2 בנובמבר באותה שנה הוא נבחר כחבר באקדמיה המלכותית.
הוא נפטר מסיבות לא ידועות ב-4 בפברואר 1779.
ג'ון הנבל היא סדרת טלוויזיה אמריקאית מסווגת כאנתולוגיית פשע אמיתי, המבוססת על פודקאסט באותו השם מאת כריסטופר גופרד, שעלתה לשידור ב-25 בנובמבר 2018 ברשת "בראבו" מחוץ לארצות הברית.
הסדרה עלתה לשידור בשירות הזרמת המדיה של נטפליקס ב-14 בפברואר 2019. הסדרה נוצרה על ידי אלכסנדרה קאנינגהאם, שגם אחראית על הפקת הסדרה.
לסדרה הוזמנו שתי עונות מראש.
במאי 2019 הוכרז כי הסדרה תעבור מבראבו לרשת "USA", לקראת עליית העונה השנייה לשידור, שכונתה "ג'ון הנבל: סיפורה של בטי ברודריק".
באפריל 2020, הוכרז כי העונה השנייה תעלה לשידור ב-2 ביוני 2020, ושקטע בלעדי מתוך פרק הבכורה ישודר ב-31 במאי 2020.
עונתה הראשונה של הסדרה מגוללת את סיפורה של דברה נוואל, מעצבת פנים עשירה ומצליחה שחייה מתפרקים לאחר שהיא נשבית בשקריו ובמניפולציות של הנוכל ג'ון מיהאן.
עונתה השנייה של הסדרה מגוללת את סיפורה של בטי ברודריק, אישה המשתייכת למעמד החברה הגבוהה, שמגיעה לנקודת רתיחה רצחנית תוך כדי תהליך גירושים מר מבעלה לאחר שבגד בה, השפיל אותה והתגרה בה.
קוני בריטון - דברה ניואל, מעצבת פנים עשירה ומצליחה בעלת חברת העיצוב "מדיירה", שמחפשת אהבה ביישומי היכרויות שונים לאחר ארבעה נישואים כושלים.
אריק באנה - ג'ון מיהאן, נוכל בעל היסטוריית פיתוי ורימוי נשים שמתחזה לרופא מרדים מוסמך.
ג'ונו טמפל - ורוניקה ניואל, בתה הגדולה של דברה.
ג'וליה גארנר - טרה ניואל, בתה הצעירה של דברה.
ג'ין סמארט - ארלן הארט, אמה של דברה.
קייקו אגנה - ננסי, עמיתתה של דברה לעבודה.
ג'ייק אייבל - טריי, בנה של דברה ואחיהן הגדול של ורוניקה וטרה.
קווין זגרס - טובי סלרס, אחיינה של דברה.
ג'ף פרי - מייקל אוניל
ג'ודי ריי - ורגה, חוקרת פרטית.
ג'ו טיפט - בובי ספרג גריידן - טוניה סלס, אשתו הראשונה של ג'ון.
לינדזי קראפט - רות ג'ון גץ - דווייט ג'ואל קרטר - דניס מיהאן-שפרד, אחותו של ג'ון.
עונה 2ראשי אמנדה פיט - בטי ברודריק כריסטיאן סלייטר - דן ברודריק רייצ'ל קלר - לינדה קולקנהמשני לילי דונוג'ה - טרייסי ברודריק, בתם הבכורה של בטי ודן.
מיסי פייל - קארן קינטנר אמילי ברגל - מארי סטיוארט הולי פיין - אוולין קרולי לינה גאורגס - ג'נט ראוויס טירה סקובי - בטי ברודריק בצעירותה
כריס מייסון - דן ברודריק בצעירותו
קמרון קרובטי - ראיין ברודריק, בנם הגדול של בטי ודן.
מיילס אמונס - אנתוני ברודריק, בנם הצעיר של בטי ודן.
אנה ג'ייקובי-הרון - ג'ני ברודריק, בתם הצעירה של בטי ודן.
עונה 1: סיפורו של ג'ון מיהאן
עונה 2: סיפורה של בטי ברודריק
ליטלג'ון 2 ביוני 2020 0.89 3 3 Marriage Encounter מפגש נישואין קאט קנדלר ג'ולייט לשינסקי-רנה 9 ביוני 2020 0.91 4 4 More to It Than Fun יש עוד דברים חוץ מהנאה מגי קיילי אלכסנדרה קאנינגהאם וקתרין ב.
ב-28 בינואר 2018, הוכרז כי רשת "בראבו" הזמינה את הסדרה "ג'ון הנבל", סדרת טלוויזיה חדשה שנוצרה ונכתבה על ידי אלכסנדרה קאנינגהאם.
על פי הדיווחים, ההזמנה כללה שתי עונות בהן קאנינגהאם תפיק את ההפקה לצדו של ריצ'רד סאקל, צ'ארלס רובן, מארק הרצוג, כריסטופר קוון וכריסטופר ארגנטיירי.
ב-8 באוקטובר 2018, הוכרז כי הסדרה תעלה לשידור ב-25 בנובמבר 2018. ב-17 במאי 2019 דווח כי הסדרה תעבור מידיה של "בראבו" לרשת "USA", לקראת עלייתה של העונה השנייה לשידור.
ב-9 בספטמבר 2019 דווח כי הסדרה תהווה למעשה אנתולוגיה ושהעונה השנייה, שיתמקד בסיפורה של בטי ברודריק, תעלה לשידור ב-2 ביוני 2020.
ב-26 במרץ 2018, הוכרז כי קוני בריטון לוהק לתפקיד הראשי של הסדרה.
ב-3 באפריל 2018, דווח כי אריק באנה הצטרף לצוות השחקנים הראשי בדמותו של הנוכל ג'ון מיהאן.
ב-14 ביוני 2018, הוכרז כי ג'ין סמארט לוהקה לתפקיד משני.
ביולי 2018, דווח כי ג'ונו טמפל, ג'וליה גארנר, קווין זגרס, קייקו אגנה, ג'ון קרנה, ספרג גריידן, קליף צ'מברלין, ג'ייק אייבל ודייוויד באררה הצטרפו לצוות השחקנים.
ב-16 באוגוסט 2018, הוכרז כי לינדזי קראפט לוהקה לתפקיד אורח.
ב-9 בספטמבר 2019, לוהקו אמנדה פיט וכריסטיאן סלייטר לתפקידים הראשיים של העונה השנייה.
ב-18 באוקטובר 2019, לוהקו מיסי פייל והולי פיין לתפקידים משניים בעונה השנייה.
ב-8 בנובמבר 2019, רייצ'ל קלר הצטרפה לצוות השחקנים הראשי ואילו אמילי ברגל, לינה גאורגס, טירה סקובי וכריס מייסון הצטרפו לצוות השחקנים המשני.
ב-24 באוגוסט 2018, פורסמה תמונת סטילס "מבט ראשון" מהסדרה ובה הוצגו קוני בריטון ואריק באנה בדמויותיהם של דברה ניואל וג'ון מיהאן, בהתאמה.
ב-17 בספטמבר 2018, יצא טיזר טריילר ראשון לסדרה.
ב-8 באוקטובר 2018, יצא הטריילר הרשמי לסדרה.
ב-20 בדצמבר 2018 יצא קליפ "תצוגה מקדימה" בלעדי מהסדרה.
ב-13 בנובמבר 2018, הסדרה ערכה את בכורתה הרשמית בהוליווד בלוס אנג'לס, קליפורניה.
במקור, תוכננה לבכורה אירוע השטיח האדום, אך היא בוטלה מתוך כבוד לקורבנות שריפת וולסי, שעדיין בערה במחוזות של לוס אנג'לס וונטורה.
העונה הראשונה עלתה לשידור ברשת נטפליקס ברחבי העולם ב-14 בפברואר 2019, ובהמשך גם בתוך ארצות הברית עצמה בנובמבר 2019.
ב-28 בינואר 2018, הוכרז שרשת "Oxygen" הזמינה סדרת דוקומנטרי שתשודר לצידה של הסדרה ותחקור את דמותו של ג'ון מיהאן דרך עיניהן של הנשים אותן הוא הונה.
הסדרה התעתדה להיות מופקת על ידי מארק הרצוג וכריסטופר קוון.
ב-14 בנובמבר 2018, דווח כי למעשה מדובר בסרט דוקומנטרי, שייקרא "ג'ון הנבל: האמת המלוכלכת'", ושהוא ישודר במהלך ינואר 2019. ב-16 בדצמבר 2018, אושר שסרט הדוקומנטרי ישודר ב-14 בינואר 2019.
עונתה הראשונה של הסדרה זכתה לתגובות מעורבות וחיוביות של המבקרים עם עלייתה.
באתר הביקורות "Rotten Tomatoes", העונה הראשונה מחזיקה בציון של 71% עם דירוג ממוצע של 5.51/10, על בסיס על 34 ביקורות.
האתר "Metacritic", שמשתמש בממוצע משוקלל, העניק לעונה הראשונה ציון של 58 מתוך 100, על בסיס על 18 מבקרים, מה שמצביע על "ביקורות מעורבות או ממוצעות."
שנה פרס קטגוריה מועמד/ים תוצאה הערה 2019 פרס גלובוס הזהב שחקנית הטובה ביותר - מיניסדרה או סרט טלוויזיה קוני בריטון פרס בחירת המבקרים בטלוויזיה השחקנית הטובה ביותר בסדרה מוגבלת או בסרט שהופק לטלוויזיה שחקנית המשנה הטובה ביותר בסדרה מוגבלת או בסרט שהופק לטלוויזיה ג'וליה גארנר
ג'ון הנטר היה קצין בצי המלכותי הבריטי, שכיהן כמושל השני של ניו סאות' ויילס.
הוא חקר את נהר פאראמטה ב-1788 והיה הראשון שהעלה את ההשערה שטסמניה הוא אי.
ג'ון הנטר נולד בלית' שבסקוטלנד לוויליאם הנטר, חובל בצי הסוחר, והלן לבית דראמונד, אחייניתו של ג'ורג' דראמונד, שהיה כמה פעמים הלורד פרוברסט (ראש העיר) של אדינבורו.
כנער נשלח הנטר לחיות עם דודו בעיר קינגס לין שבמחוז נורפוק, שם, וגם באדינבורו, קיבל את החינוך הקלאסי.
הנטר נשלח ללמוד באוניברסיטת אדינבורו, אך עד מהרה פרש מלימודיו כדי להתגייס לצי המלכותי הבריטי, שם הוצב במאי 1754 כמשרתו של קפטן תומאס נקסטון על סיפון אה"מ גרמפוס.
ב-1755 הוצב הנטר כימאי על סיפון אה"מ "קנטאור" (HMS Centaur), והיה לפרח קצונה על אה"מ "יוניון" ולאחר מכן על אה"מ "נפטון" .
בעת שירותו על הנפטון השתתף בפשיטה על רושפור ב-1757, ולאחר מכן שירת במהלך הסיורים ליד ברסט ב-1758 ובקרב על קוויבק ב-1759. יחד עמו שירת כלוטננט ראשון ג'ון ג'רוויס, שהיה לידידו.
הוד מינה את הנטר ב-1768 כרב חובלים בפועל, ולאחר שעבר את הבחינות ב-1769 היה מינוי זה למינוי של קבע.
הצבתו הראשונה הייתה על אה"מ "קאריסופט" שחומשה ב-28 תותחים והוצבה באיי הודו המערבית.
את שירותו שם העביר הנטר במיפוי חלקים של החוף ושל הביצורים הספרדים בהוואנה, שנשלחו אל האדמירליות.
הספינה כמעט ואבדה לאחר שעלתה על שרטון בשונית מרטיר (שכיום נקראת שונית קאריסופט, על שם הספינה) על חופי פלורידה ב-1771, כאשר הושטה על ידי נתב, אך מאמציו של הנטר הצילו את הספינה מאובדן.
בין השנים 1772–1775 שירת הנטר כרב חובלים באה"מ "אינטרפיד" , ולאחר מכן שירת באותו תפקיד באה"מ "קנט" .
באותה עת פיקד על הקנט קפטן ג'ון ג'רוויס, ידידו של הנטר מתקופת שירותם באה"מ "נפטון".
ג'רוויס לקח את הנטר עמו לתפקיד הפיקוד הבא שלו על אה"מ "פודרויינט" .
יחד עמם שירת על הספינה איוון ניפין, אז הכלכל של הספינה ולימים מזכיר האדמירליות.
ב-1776 עבר הנטר לשרת על אה"מ "איגל" לבקשתו של האדמירל , שיצא אז לצפון אמריקה כמפקד העליון של הצי, והאיגל הייתה ספינת הדגל שלו.
כאשר פרצה מלחמת העצמאות של ארצות הברית שירת הנטר תחת פיקודו של הלורד האו במשך כל הזמן בו פיקד על הצי, ולמעשה היה בעל דרגת רב החובלים של הצי .
הוא השתתף בפשיטה על מפרץ צ'ספיק, במסעות לדלאוור ובהגנה על סנדי הוק.
כאשר נקרא הלורד האו לשוב לאנגליה, סר חנו של הנטר בעיני האדמירליות בניהולו של , ולא עלה בידו לקבל מינוי כלוטננט.
תחת זאת הוא הצטרף ב-1779 כמתנדב לצוות אה"מ "ברוויק" שהייתה מחומשת ב-74 תותחים בפיקודו של קית' סטיוארט.
הוא מונה על ידי סר צ'ארלס הרדי כמפקד אה"מ "יוניון", אך באדמירליות סירבו לאשר את המינוי והנטר שב ב-1780 אל ה"ברוויק" כמתנדב, עזב את איי הודו המערבית וקיבל מינוי מהמפקד העליון סר ג'ורג' רודני.
ב-1781 שב הנטר לאנגליה עם הברוויק וב-5 באוגוסט אותה שנה הוא השתתף בקרב דוג'ר בנק .
ב-1782 מינה אותו הלורד האו כלוטננט שלישי בספינת הדגל שלו אה"מ ויקטורי, ולפני שהספינה השתתפה במצור הגדול על גיברלטר ובקרב כף ספרטל, הוא קודם לדרגת לוטננט ראשון.
לאחר קרבות אלו מונה הנטר ב-12 בנובמבר 1782 לתפקיד הפיקודי הראשון שלו על הסלופ שחומשה ב-14 תותחים, אה"מ "מרקיז דה סיינלי" .
כאשר החלו ההכנות ליציאתו של הצי הראשון לאוסטרליה, קיבל הנטר ב-15 בדצמבר 1786 מהלורד האו, אז הלורד הראשון של האדמירליות, קידום לדרגת פוסט קפטן, ואת הפיקוד על אה"מ "סיריוס" .
הצי היה בפיקודו של ארתור פיליפ, שנשלח לאתר את המושבה החדשה ניו סאות' ויילס ולשמש כמושל הראשון שלה.
הנטר יועד להיות יורשו של פיליפ בתפקיד זה במקרה של מותו או היעדרותו.
מסעות גילוי סביב לאוסטרליה וטסמניה
הצי הראשון הגיע לפורט ג'קסון ב-26 בינואר 1788. הנטר הוביל משלחת לחקירת .
המשלחת חקרה את הנהר וביצעה מדידות עומק עד לאיירון קוב , מפרץ פייב דוק ומפרץ התרנגולת והתרנגול שבמעלה הנהר.
מפת מסע החקר המקורית של המשלחת נמצאת בספריית המחקר על שם סר ויליאם דיקסון של ספריית המדינה של ניו סאות' ויילס וכותרתה היא "מפה של החופים והנמלים של מפרץ בוטני, פורט ג'קסון וברוקן ביי, כפי שנסקרו על ידי קפטן הצי ג'ון הנטר מאה"מ סיריוס".
מסעה של המשלחת היה משמעותי בשל העובדה שבמהלכו נוצר הקשר הראשון בין הבריטים לבין האבוריג'ינים שהיו בעלי הקרקעות, שבט ונגאל .
ביומנו של ויליאם ברדלי מצוין שקשר זה נוצר כאשר הנטלי סעד את ארוחת הבוקר והוא הונצח בשם הפרבר של העיר סידני, ברקפסט פוינט .
באוקטובר 1788 הצטווה הנטר לשוב לכף התקווה הטובה לצורך הבאת אספקה.
הוא הפליג סביב לכף הורן לכף התקווה הטובה ומשם שב לניו סאות' ויילס במאי 1789, וכך למעשה הקיף את כדור הארץ.
המסע נתקל בקשיים בשל הדליפות שהתגלו בספינה, שחייבו פעילות שאיבה רצופה.
לאחר מכן בוצעו תיקונים ב"סיריוס" והיא נשלחה לאי נורפוק עם קבוצה גדולה של נידונים, אך בעת שעגנה שם היא נקלעה לסערה קשה.
היא נסחפה לשונית אלמוגים שם ונטרפה.
צוות הספינה חזר לפורט ג'קסון על סיפון הבריג אה"מ "ספלי" , לאחר שהמתינו באי כמעט שנה לחילוץ.
הנטר וכמה מאנשיו שבו לאנגליה על סיפון הספינה ההולנדית החכורה "וקזמייד" לאחר מסע ארוך ומתיש.
כשהגיע בסופו של דבר לפורטסמות' באפריל 1792 נשפט הנטר על אובדן הסיריוס (כמקובל לכל רב חובל שספינתו אבדה בין אם אובדן הספינה היה באשמתו בין אם לאו), וזוכה מאשמה.
לאחר מכן הכין הנטר לפרסום את "היומן ההיסטורי של הפרוטוקולים של פורט ג'קסון והאי נורפוק, עם התגליות שבוצעו בניו סאות' ויילס ובאוקיינוס הדרומי מאז פורסם מסעו של פיליפ", שיצא לאור בראשית 1793. מהדורה מקוצרת של הדוח הופיעה מאוחר יותר באותה השנה.
במהדורה הראשונה מופיעה ההתייחסות הראשונה לאפשרות של קיומו של מצר ים בין אוסטרליה היבשתית לבין טסמניה.
בעמוד 126 לדוח מציין הנטר: "קיימת לפיכך סיבה להאמין, שבשטח זה קיים מפרץ עמוק מאוד, או מצר ים, שעשוי להיות הפרדה בין ארץ ואן דימן (טסמניה) לבין ניו הולנד (אוסטרליה היבשתית)".
במהלך שהותו של הנטר באנגליה פרצו מלחמות המהפכה הצרפתית, והוא יצא לים שוב כמתנדב על סיפון אה"מ "קווין שארלוט" , שהייתה מחומשת ב-100 תותחים, ספינת הדגל של פטרונו משכבר, הלורד האו.
ב-1 ביוני 1794 השתתף הנטר ב, והוא נשאר לשרת בספינה עד 1795. עם התפטרותו של ארתור פיליפ מתפקיד מושל ניו סאות' ויילס ביולי 1793, הגיש הנטר את מועמדותו לתפקיד באוקטובר, ובינואר 1794 אושר מינויו.
בשל סיבות שונות התעכבה יציאתו לדרך ורק בפברואר 1795 עלה בידו להפליג למושבה.
הנטר הגיע לסידני ב-7 בספטמבר 1795 על סיפון אה"מ "רילאיינס" והחל לכהן כמושל ב-11 בספטמבר.
קשייו של הנטר כמושל החלו עוד קודם להגעתו לסידני.
ארתור פיליפ עזב את המושבה ב-1793 ובמשך השנתיים הבאות הייתה השליטה בה באופן מוחלט בידי הכוח הצבאי שם.
במהלך שליטתו על המושבה של סגן המושל פרנסיס גרוס , שניצל את הנידונים ללא רחם, התנהל בה סחר נרחב במשקאות אלכוהוליים, שממנו הפיקו הקצינים רווח עצום.
הם השיגו את השליטה על בתי המשפט ועל ניהול הקרקעות, על בתי המסחר, ועל ניהול עבודת הנידונים.
הנטר הבין שסמכויות אלו חייבות לשוב לשליטת המנהל האזרחי, משימה שהיה קשה ליישם.
יריבו במהלך זה היה , שהגן ללא רחם על האינטרסים המסחריים שלו.
הנטר מצא את עצמו חסר אונים.
מושל בעל עוצמה היה עוצר את הקצינים ושולח אותם בחזרה לאנגליה, אך אם הוא היה עושה כן, הוא ככל הנראה היה גורם לפריצתו של מרד דוגמת מרד הרום שפרץ בהמשך בתקופת כהונתו של ויליאם בליי כמושל.
במכתבים אנונימיים שנשלחו לרשויות באנגליה הואשם הנטר בהשתתפות במעשי התעללות שהוא לא מנע אותם.
על אף הגנתו הנחרצת של הנטר נגד האשמות אלו, הוא נקרא בחזרה לאנגליה באמצעות שדר שנשלח ב-28 בספטמבר 1799 על ידי הדוכס מפורטלנד, מזכיר הפנים.
השדר הגיע לידיו של הנטר ב-20 באפריל 1800 והוא יצא בדרכו לאנגליה ב-28 בספטמבר, כשהוא הותיר את השליטה על המושבה בידיו של סגן המושל פיליפ גידלי קינג.
עם הגעתו לאנגליה, עשה הנטר ככל יכולתו כדי להצדיק את עצמו, אך הרשויות לא נתנו לו שום הזדמנות.
הוא פרסם את עמדותיו בקונטרס ארוך שהודפס ב-1802 תחת הכותרת "הערותיו של המושל הנטר על הגורמים להוצאות הקולוניאליות של ההקמה של ניו סאות' ויילס.
רמזים על הפחתת ההוצאות הללו ורפורמות בהתעללויות הרווחות", שהפך למסמך רב ערב לתיעוד ההיסטוריה המוקדמת של אוסטרליה.
הנטר חקר ופרץ את הדרך להמשך חקר הארץ שסביב לסידני, ובכך עודד את המשך חקר האזור על ידי מתיו פלינדרס וג'ורג' בס.
דניאל סאותוול , שהיה קצין בצי הראשון לאוסטרליה, תיאר את הנטר כ"חסר גאווה נוקשה, מצטיין בעיסוקו, וכדי לסכם את הכל, אדם אמיד".
אך הנסיבות שאליהן הוא נקלע הקשו עליו עד מאוד כדי להצליח בתפקידו כמושל.
כפי שאמר מחליפו, פיליפ גודלי קינג, התנהלותו "הונחתה על ידי הכוונות הטובות ביותר", והוא "לא היה יכול לזכות ליותר נחמה בכך, אף על פי שהוא היה שלו בנפשו, תקופת שהותו במושבה דמתה לשהיה בבית כלא".
בסופו של דבר הוכר שירותו של הנטר כמושל באמצעות הענקת גמלה שנתית של 300 ליש"ט, שאושרה ב-1802 על ידי ראש ממשלת בריטניה הנרי אדינגטון.
הנטר המשיך לגלות עניין באוסטרליה זמן רב לאחר עזיבתו, והרפורמות שהוא הציע בקונטרס שלו היו בעלות ערך רב.
ב-1798, כאשר נראה הברווזן לראשונה על ידי אירופאים, דאג הנטר לשלוח פרווה ואיור שלו לבריטניה.
בקיץ 1804 קיבל הנטר את הפיקוד על אה"מ "ונראבל" שחומשה ב-74 תותחים, ושירת במסגרת הצי שפעל מולך חופי ברסט בפיקודו של אדמירל ויליאם קורנוואליס .
בעת שהפליג מטורביי שבאנגליה בערבו של ה-24 בנובמבר, ירד לפתע ערפל כבד.
בשל חוסר המודעות למיקומן זו של זו נוצר חוסר ארגון מוחלט של הספינות.
פעמיים הנטר נמנע בקושי מהתנגשות בספינה אחרת, אך בשעה שמונה בערב עלתה ספינתו על שרטון ליד פייגנטון , ועד מהרה נבקע בה חור.
לאחר מכן פקדה סערה את האזור ועד מהרה נקרעה הספינה לגזרים וצוותה פונה עם אבדות קלות על יד אה"מ "אימפטו" .
בפעם השנייה בקריירה שלו עמד הנטר בפני בית משפט צבאי על אובדן הספינה, אך הוא זוכה לחלוטין.
ב-2 באוקטובר 1807 קודם הנטר לדרגת סגן אדמירל, וב-31 ביולי 1810 לדרגת תת אדמירל, אך הוא מעולם לא זכה להניף את דגל הדרגה זו בים.
הוא בילה את שנותיו האחרות בביתו של בלית'.
ג'ון הנטר נפטר בביתו שבלונדון ב-13 במרץ 1821 ונטמן בבית הקברות סנט ג'ון שבהאקני.
שמו הונצח בנהר הנטר ובאזור הנטר ש מצפון לסידני.
על שמו ועל שם שני רופאים ידועים, שנקראו ג'ון הנטר גם הם, נקרא בית החולים ג'ון הנטר שבניוקאסל, אוסטרליה.
ב-1986 הונפק על ידי דואר אוסטרליה בול דואר הנושא את דיוקנו.
ב-1994 הוצבה פרוטומה של הנטר על ידי ממשלת אוסטרליה בקצהו הצפוני של החוף בעיר הולדתו לית'.
ג'ון היונרגארד (נולד ב-16 במרץ 1952) הוא פילולוג ובלשן אמריקאי ממוצא קנדי, מומחה בשפות שמיות, ובולט בעבודתו בנושא מיון שפות, אטימולוגיה ובלשנות היסטורית.
היונרגארד נולד בעיר קיצ'נר באונטריו שבקנדה, וגדל בעיר הסמוכה ווטרלו.
הוא קיבל תואר ראשון מאוניברסיטת וילפריד לורייר ב-1974 ודוקטורט מאוניברסיטת הרווארד ב-1979, שם למד אצל ויליאם ל.
מורן, תומאס אודן למבדין ופרנק מור קרוס.
היונרגארד החל את קריירת ההוראה שלו באוניברסיטת קולומביה כמרצה זוטר (Assistant Professor) בשנים 1978–1983. ב-1983 התקבל לעבודה באוניברסיטת הרווארד כמרצה בכיר (פרופסור חבר) וקיבל קביעות ב-1988. הוא המשיך שם כפרופסור לפילולוגיה שמית עד 2009, כולל שנת מרצה אורח באוניברסיטת ג'ונס הופקינס, ומהרווארד עבר לאוניברסיטת טקסס באוסטין.
הוא פרש מהוראה במאי 2017.
היונרגארד כנראה ידוע ביותר בזכות ספר הדקדוק שחיבר לאכדית, "Grammar of Akkadian" שיצא כבר במהדורתו השלישית.
הוא חיבר או ערך תשעה ספרים נוספים, גיליון מיוחד של כתב העת האקדמי בנושא מגע בין שפות "Journal of Language Contact", ולמעלה מ-100 מאמרים ועשרות סקירות בנושאים המתפרסים על פני השפות והתרבויות של המזרח הקדום, ובייחוד במיון שפות, באטימולוגיה ובבלשנות היסטורית.
היונרגארד חיבר את ההגדרות האטימולוגיות של כל המילים האנגליות ממוצא שמי במילון "The American Heritage Dictionary of the English Language" במהדורות הרביעית והחמישית, כמו גם את הנספח על השורשים בשפות השמיות, ואת המאמר "השפה והתרבות הפרוטו-שמיות".
ב-2019 הוא היה עורך-שותף של הספר "The Semitic Languages" וכתב בו את הפרק על פרוטו-שמית, בו סיכם את מחקר חייו בנושא.
היונרגארד מוכר גם כאחד המחברים בפרויקט וידאו התיעודי "הנרי דייוויד תורו: מדבר למען הטבע".
היונרגארד היה עמית במכון הישראלי ללימודים מתקדמים באוניברסיטה העברית ב-2002, והחזיק במלגת גוגנהיים בשנים 2005–2006. הוא זכה להקדשת ספר יובל לרגל יום הולדתו השישים ב-2012. ב-2014 הוענק לו תואר דוקטור לשם כבוד מאוניברסיטת שיקגו, וב-2018 – מדליית אדוארד אולנדורף מטעם האקדמיה הבריטית.
היונרגארד שירת כנשיא האגודה האוריינטלית האמריקאית בשנים 2017–2018.
ג'ון וורנוק הינקלי ג'וניור הוא אזרח ארצות הברית הידוע בניסיונו להתנקש בחיי נשיא ארצות הברית רונלד רייגן בצאתו ממלון "הילטון" בוושינגטון די.
עם אקדח התופי בקליבר 22 שלו, הוא פצע את רייגן, את שוטר מחוז קולומביה תומאס דלהאנטי ואת איש השירות החשאי טים מקארתי.
בנוסף הוא פצע אנושות את דובר הבית הלבן ג'יימס בריידי, שנותר משותק לכיסא גלגלים עד סוף חייו.
המניע למעשיו על פי הדיווחים, היה חיפוש אחר תהילה שנועד להרשים את השחקנית ג'ודי פוסטר, אליה פיתח אובססיה קשה.
במשפטו הוא נמצא לא אשם בשל הגנת אי-שפיות והושם תחת טיפול פסיכיאטרי במוסד סגור במשך למעלה משלושה עשורים.
התרעומת ציבורית שהתעוררה בעקבות פסק הדין הובילה לחקיקת "חוק הרפורמה בהגנה אי-שפיות" בשנת 1984, ששינה את ההתייחסות המשפטית למחלות נפש של נאשמים בהליכי בתי המשפט הפלילי הפדרלי בארצות הברית.
בשנת 2016, שופט פדרלי קבע כי ניתן לשחרר את הינקלי מהמוסד בו הוחזק, כיוון שהוא כבר לא מהווה איום על עצמו או על אחרים, אך עם הגבלות רבות.
בשנת 2020 ניתן פסק דין לפיו הינקלי רשאי להציג את יצירותיו וכתיבתו המוזיקלית בפומבי בשמו המלא, ולא בעילום שם כפי שנהג בעבר.
מאז, הוא מנהל ערוץ יוטיוב בו הוא מפרסם את המוזיקה שלו.
ב-15 ביוני 2022 שוחרר הינקלי סופית וללא תנאים מגבילים.
ג'ון וורנוק הינקלי ג'וניור נולד בארדמור, אוקלהומה לג'ון וורנוק הינקלי האב, יושב ראש ונשיא תאגיד האנרגיה "ואנדרבילט" וג'ו אן הינקלי (לבית מור; 1926-2021), ועבר עם משפחתו האמידה לדאלאס, טקסס כשהיה בן 4.
הינקלי גדל בעיר יוניברסיטי פארק, טקסס, ולמד בתיכון היילנד פארק במחוז דאלאס.
לאחר סיום לימודיו התיכוניים בשנת 1973, עברה משפחתו לאברגרין, קולורדו, שם שכן מטה החברה החדש של תאגיד האנרגיה שבבעלות המשפחה.
הוא היה סטודנט באוניברסיטת טקסס טק בין השנים 1974 ל-1980 אך בסופו של דבר נשר מהלימודים.
בשנת 1975 הוא נסע ללוס אנג'לס בתקווה להתחיל בקריירה ככותב שירים.
ניסיון זה לא צלח, והוא נהג לכתוב להוריו על חוסר ההצלחה שלו, האומללות ותחנונים לכסף.
הוא גם כתב להם על חברתו, לין קולינס, שהתבררה בסוף כאדם מומצא.
בספטמבר 1976 חזר לבית הוריו באברגרין.
בסוף שנות השבעים ותחילת שנות השמונים, החל הינקלי לרכוש נשק ולהתאמן איתו.
בנוסף רופאים רשמו לו תרופות נוגדות דיכאון ותרופות הרגעה לטיפול בבעיות הרגשיות שלו.
הינקלי פיתח אובססיה לסרט "נהג מונית", שבו גיבור מעורער בשם טרוויס ביקל (המגולם על ידי רוברט דה נירו) מתכנן לרצוח מועמד לנשיאות ארצות הברית.
דמותו של ביקל מבוססת בחלקה על יומניו של ארתור ברמר, שניסה לרצוח את המועמד הדמוקרטי לנשיאות, ג'ורג' וולאס.
הינקלי התאהב בג'ודי פוסטר, ששיחקה בסרט דמות של ילדה בת 12 שנסחרת מינית לצורכי זנות.
כשפוסטר החלה בלימודיה באוניברסיטת ייל, הינקלי העתיק את מגוריו לניו הייבן, קונטיקט, לזמן קצר כדי שיוכל לעקוב אחריה.
שם, הוא החליק שירים והודעות מתחת לדלתה, והתקשר פעם אחר פעם והשאיר לה הודעות.
הינקלי לא הצליח לפתח כל קשר משמעותי עם פוסטר, ופנטז על חטיפת מטוס או התאבדות מולה כדי למשוך את תשומת ליבה.
בסופו של דבר, הוא התפשר על תוכנית אחרת שנועדה להרשים אותה ולמשוך את תשומת ליבה, לרצוח את נשיא ארצות הברית.
על ידי ביצוע מעשה זה, הוא חשב כי ישיג מקום שמור בהיסטוריה, וישתווה לה במעמדו החדש.
הינקלי עקב אחר הנשיא ג'ימי קרטר ממדינה למדינה, ונעצר בנמל התעופה בנאשוויל, טנסי, כאשר בכליו כלי נשק.
ללא פרוטה, הוא שב הביתה.
על אף שהיה נתון לטיפול פסיכיאטרי בשל הדיכאון ממנו סבל, בריאותו הנפשית לא השתפרה ועל כן המשיך לעבר היעד החדש שלו, הנשיא הנבחר, רונלד רייגן.
לשם כך הוא אסף חומר אודות רצח הנשיא ג'ון קנדי.
ב-30 במרץ 1981, בשעה 2:27 בצהריים, הינקלי ירה מאקדח תופי מסוג "Röhm RG-14" בקליבר 22 שלו, כ-6 פעמים בשעה שרייגן יצא ממלון "וושינגטון הילטון" בוושינגטון די.
סי., לאחר שנשא נאום בפני חברי ה-AFL-CIO (פדרציית העבודה האמריקאית וקונגרס הארגונים התעשייתיים ).
הינקלי פצע את שוטר מחוז קולומביה תומאס דלהאנטי וסוכן השירות החשאי טים מקארתי, ודובר הבית הלבן ג'יימס בריידי.
למרות שהינקלי לא פגע ברייגן ישירות, הנשיא נפצע באורח קשה כשקליע ניתז מצידי דלת הלימוזינה הנשיאותית ופגע בחזהו.
אלפרד אנטנוצ'י, פקיד מקליבלנד, אוהיו, שעמד ליד הינקלי, וראה אותו יורה, חבט בראשו של הינקלי והפיל אותו לקרקע.
תוך שניות ספורות הסוכן דניס מקארתי (אין קשר לסוכן טים מקארתי שנפצע) זינק לעבר הינקלי, מתוך כוונה להגן עליו ולהימנע ממה שקרה ללי הארווי אוסוואלד לאחר רצח הנשיא ג'ון קנדי (נרצח על ידי ג'ק רובי).
פקיד נוסף מקליבלנד, פרנק ג'יי מקנמרה, הצטרף לאנטנוצ'י והתחיל להכות בראשו של הינקלי, והכה אותו כל כך בחוזקה שזה החל לדמם.
בריידי נורה בצד ימין של ראשו, ונזקק לתקופת החלמה ארוכה, אך נותר משותק בצד שמאל של גופו עד מותו ב-4 באוגוסט 2014, מוות שהוכרז כרצח 33 שנים לאחר הירי.
במשפטו בוושינגטון, הינקלי הואשם ב-13 עבירות אך נמצא לא אשם בשל הגנת אי-שפיות ב-21 ביוני 1982. הדוחות הפסיכיאטריים שהציגה ההגנה ציירו את הינקלי כמשוגע ואילו הדוחות של התביעה ציירו אותו כשפוי מבחינה משפטית.
הינקלי הועבר לקבלת טיפול פסיכיאטרי מבית מעצרו ב-18 באוגוסט 1981. זמן קצר לאחר משפטו כתב הינקלי כי הירי הוא "מנחת האהבה הגדולה ביותר בהיסטוריה של העולם" והתאכזב מכך שפוסטר לא גמלה לו על אהבתו.
פסק הדין גרם לאכזבה ציבורית נרחבת.
כתוצאה מכך, הקונגרס של ארצות הברית ומספר מדינות תיקנו את החוקים הקובעים מתי נאשם רשאי להשתמש בהגנת אי-שפיות בהעמדה לדין פלילי.
איידהו, מונטנה ויוטה ביטלו כליל את ההגנה.
בארצות הברית, לפני פרשת הינקלי, הגנת אי-שפיות שימשה בפחות מ-2% מכלל התיקים הפליליים ולא התקבלה כמעט ב-75% מאותם תיקים.
זעקה ציבורית בעקבות פסק הדין הובילה לחקיקת "חוק הרפורמה בהגנה אי-שפיות" בשנת 1984, ששינה את ההתייחסות המשפטית למחלות נפש של נאשמים בהליכי בתי המשפט הפלילי הפדרלי בארצות הברית.
בשנת 1985, הוריו של הינקלי כתבו את הספר "נקודות שבירה" ("Breaking Points"), ספר העוסק ומפרט את מצבו הנפשי של בנם.
וינסנט ג'יי פולר, עורך הדין שייצג את הינקלי במהלך משפטו ובמשך מספר שנים לאחר מכן, טען כי הינקלי סובל מסכיזופרניה.
פארק דיץ, פסיכיאטר משפטי שהעיד מטעם התביעה, איבחן כי הינקלי סובל מהפרעת אישיות סכיזואידית ונרקיסיסטית ודיסתימיה, כמו גם הפרעת אישיות גבולית והתנהגות פסיבית-אגרסיבית.
בבית החולים הוא טופל בשל הפרעת אישיות סכיזוטיפלית ודיכאון קליני חמור.
הינקלי נשלח לאשפוז פסיכיאטרי בבית החולים סנט אליזבת' בוושינגטון די.
לאחר שהחל באשפוזו הפסיכיאטרי, בדיקות מצאו כי הוא "מסוכן באופן בלתי צפוי" ועלול לפגוע בעצמו או בצד שלישי כלשהו.
בשנת 1983, סיפר בראיון למגזין "פנטהאוז" על שגרת יומו במוסד הסגור.
הוא סיפר כי ביום רגיל הוא "פוגש במטפל, עונה לדואר, מנגן בגיטרה, שומע מוזיקה, משחק ביליארד, צופה בטלוויזיה, אוכל אוכל מחורבן ונוטל תרופות טעימות".
בשנת 1987 ביקש הינקלי מבית המשפט צו שיאפשר לו לערוך ביקורי בית תקופתיים.
כחלק משקילת הבקשה, הורה השופט לערוך חיפוש בחדר בו התאשפז הינקלי בבית החולים סנט אליזבת'.
אנשי בית החולים מצאו צילומים ומכתבים בחדרו של הינקלי שהראו כי האובססיה כלפי ג'ודי פוסטר נמשכה, כמו גם עדויות לכך שהינקלי החליף מכתבים עם הרוצח הסדרתי טד בנדי וחיפש אחר כתובתו של הרוצח הסדרתי הכלוא צ'ארלס מנסון, שעורר השראה בלינט פרום לנסות ולהתנקש בנשיא ארצות הברית ג'רלד פורד.
על כן בית המשפט דחה את בקשתו של הינקלי.
בשנת 1999 הורשה להינקלי לעזוב את בית החולים לביקורים בפיקוח עם הוריו.
באפריל 2000, בית החולים המליץ לאפשר להינקלי ביקורים ללא פיקוח, אך כעבור חודש הסיר את ההמלצה.
להינקלי הורשו ביקורים מפוקחים עם הוריו שוב במהלך 2004 ו-2005. בספטמבר 2005 התקיימו דיונים בבית המשפט בשאלה האם יורחבו ההרשאות שניתנו לו לעזוב את בית החולים.
ב-30 בדצמבר 2005, קבע שופט פדרלי כי להינקלי יורשו ביקורים לבית הוריו בויליאמסבורג, וירג'יניה, בפיקוח הוריו.
השופט קבע כי הינקלי רשאי לערוך תחילה עד שלושה ביקורים של שלושה לילות בביתם ולאחר מכן, אם ביקורים אלו יעברו בהצלחה, יורשה לערוך עד ארבעה ביקורים של ארבעה לילות.
כל המומחים שהעידו בדיון השחרור על-תנאי של הינקלי ב-2005, כולל המומחים הממשלתיים, הסכימו כי הדיכאון וההפרעה הפסיכוטית שלו נמצאים בהפוגה מלאה וכי כדאי ויהיו לו מספר תנאי שחרור מורחבים.
בשנת 2007 ביקש הינקלי חירויות נוספות, כולל ביקור של שבועיים אצל הוריו וכן ביקור בן חודש.
השופט המחוזי בארצות הברית פול פרידמן דחה בקשה זו ב-6 ביוני 2007.
ב-17 ביוני 2009 קבע השופט פרידמן כי הינקלי יורשה לבקר את אמו עשרות ביקורים של 10 ימים כל ביקור, במקום שישה ימים, כדי לבלות יותר זמן מחוץ לבית החולים, ולקבל רישיון נהיגה.
בית המשפט גם הורה לחייב את הינקלי לשאת טלפון סלולרי המכיל טכנולוגיית GPS כדי לעקוב אחריו בכל פעם שהוא נמצא מחוץ לבית הוריו.
נאסר עליו לדבר עם כלי התקשורת.
התובעים התנגדו לפסיקה זו ואמרו שהינקלי עדיין מהווה סכנה לאחרים וכי הוא מחזיק במחשבות לא בריאות ולא הולמות לגבי נשים.
הינקלי הקליט שיר - "בלדה של פורע חוק", שלטענת התביעה "משקף התאבדות והפקרות."
במרץ 2011 דווח כי פסיכולוג משפטי בבית החולים העיד כי "הינקלי החלים עד כדי כך שהוא אינו מהווה יותר סיכון מידי לעצמו או לאחרים".
ב-29 במרץ 2011, יום לפני יום השנה ה-30 לניסיון ההתנקשות ברייגן, הגיש עורך דינו של הינקלי עתירה לבית משפט בדרישה למתן חופש נרחב יותר עבור מרשו, כולל ביקורים נוספים ללא פיקוח בביתה של אמו של הינקלי, ג'ואן בווירג'יניה.
ב-30 בנובמבר 2011 התקיים דיון בוושינגטון כדי לבחון האם הינקלי יכול לחיות חיים נורמטיביים מחוץ לבית החולים (להשתחרר מהאשפוז בבית החולים).
מחלקת המשפטים התנגדה לכך וקבעה כי הינקלי עדיין מהווה סכנה לציבור.
עורך הדין מטעם מחלקת המשפטים ציין כי ידוע היה כי הינקלי הוליך בעבר שולל את רופאיו.
ב-4 באוגוסט 2014 נפטר ג'יימס בריידי.
מכיוון שהינקלי פצע את בריידי אנושות בשנת 1981, מותו הוכרז כרצח.
כנגד הינקלי לא הוגש כתב אישום לאחר מותו של בריידי מכיוון שבמשפטו המקורי נמצא לא אשם בשל הגנת אי-שפיות.
ב-27 ביולי 2016, שופט פדרלי פסק כי ניתן לשחרר את הינקלי מבית החולים סנט אליזבת' כבר ב-5 באוגוסט אותה השנה, מכיוון שהוא כבר איננו מהווה איום על עצמו או על אחרים.
הינקלי שוחרר מאשפוז פסיכיאטרי בבית החולים סיינט אליזבת' ב-10 בספטמבר 2016, אך עם הגבלות רבות.
הוא נדרש לגור בבית אמו בוויליאמסבורג.
בנוסף, הוטלו עליו האיסורים והדרישות הבאים.
החזקת כלי ירייה, תחמושת כל כלי נשק אחר או מזכרות של ג'ודי פוסטר, למשל תמונות או מאמרים במגזינים
יצירת קשר עם משפחתו של רונלד רייגן, משפחתו של ג'יימס בריידי, ג'ודי פוסטר, משפחתה של פוסטר או הסוכן של פוסטר
האזנה או צפייה בסרטים, טלוויזיה או דיסקים קומפקטיים הכוללים תכנים אלימים
גישה לפורנוגרפיה מודפסת או מקוונת
גישה מקוונת לסרטים, טלוויזיה, מוזיקה, רומנים או מגזינים הכוללים תכנים אלימים
ביקור בבתים, בתים בעבר או קברי הנשיא הנוכחי, נשיאי העבר או פקידי ממשל מסוימים בעבר או בהווה
לנסוע מבית אמו יותר מ-30 מיל (48 ק"מ) ללא השגחה או 50 מייל (80 ק"מ) כאשר תחת השגחה
למחוק את היסטוריית דפדפן האינטרנט של המחשב שלו
לעבוד לפחות 3 ימים בשבוע
לעזוב מיד אם הוא מוצא עצמו מתקרב למקומות אסורים
לתעד את היסטוריית הדפדפן שלו
ב-16 בנובמבר 2018, השופט פרידמן קבע כי הינקלי יוכל לעזוב את בית אמו בווירג'יניה ולגור לבד באישור של מיקום המגורים החדש על ידי רופאיו.
ב-27 בספטמבר 2021 קבע שופט פדרלי כי הינקלי ישוחרר סופית וללא תנאים מגבילים ביוני 2022. ב-15 ביוני 2022 שוחרר הינקלי סופית וללא תנאים מגבילים.
דמותו של הינקלי מופיעה במחזמר מאת סטיבן סונדהיים וג'ון ויידמן - "המתנקשים" (1990), בו דמותו ודמותה של לינט פרום מכת משפחת מנסון שרים את "Unworthy Of Your Love", דואט על האובססיות שלהם כלפי פוסטר וצ'ארלס מנסון בהתאמה.
חייו הבדיוניים של הינקלי לקראת ניסיון ההתנקשות מופיעים ברומן "Calf" (2015) מאת אנדראה קליין.
הרומן כולל גם סיפור בדיה אודות חברתו לשעבר של הינקלי, לסלי דה וואו, אותה הכיר בבית החולים סנט אליזבת'.
הינקלי מגולם על ידי סטיבן פלין בסרט הטלוויזיה האמריקאי, "ללא אזהרה: סיפורו של ג'יימס בריידי" (1991).
דמותו של הינקלי מופיעה בסרט הטלוויזיה "היום בו רייגן נורה" (2001), בגילומו של כריסטיאן לויד.
הוא גולם על ידי קווין וודהאוס בסרט הטלוויזיה "הרייגנים" (2003).
דמותו של הינקלי מגולמת על ידי קייל ס.
בסדרת הטלוויזיה "טיימלס" (2018) הוא מגולם על ידי אריק סטוקלין.
בצעירותו, הינקלי עשה מאמצים לא מוצלחים להיות כותב שירים; עשרות שנים לאחר מכן הוא החל לפרסם מוזיקה באינטרנט באופן אנונימי אך זכה להתעניינות מועטה.
באוקטובר 2020 קבע בית משפט פדרלי כי הינקלי רשאי להציג ולשווק את יצירותיו וכתביו המוזיקליים בפומבי תחת שמו המלא, אך לצוות המטפל בו הזכות לבטל הקלה זאת.
הינקלי פתח ערוץ יוטיוב שבו, מאז דצמבר 2020, הוא פרסם סרטונים שלו מבצע שירים מקוריים עם גיטרה וכן קאברים של שירים כמו "Blowin 'in the Wind" של בוב דילן ושירו של אלביס פרסלי "Can't Help Falling in Love".
נכון לדצמבר 2023, לערוץ של הינקלי 35,300 רשומים.
ג'ון המילטון "האם" רוברטס CB DSO MC היה קצין תותחנים קנדי ומייג'ור גנרל.
רוברטס ב-21 בדצמבר 1891 נולד בפיפסטון שבמניטובה.
הוא למד במכללת קנדה עילית וסיים את לימודיו במכללה הצבאית המלכותית של קנדה בקינגסטון, אונטריו, בשנת 1914. במהלך מלחמת העולם הראשונה לחם רוברטס בחזית המערבית כחלק מהכוחות הקנדיים.
משנת 1939 פיקד על רגימנט השדה ה-1, RCA, בצפון צרפת, ושירת בתפקיד זה כשהגרמנים החלו בקרב על צרפת במאי 1940. רוברטס הצליח להציל את תותחי הגדוד שלו בעת שהתפנה מברסט שבברטאן במהלך הניסיון שלא הצליח להקים כוח משלוח בריטי שני בצרפת לאחר הפינוי בדנקרק.
מאוחר יותר הועלה לדרגת מייג'ור גנרל ומונה למפקד הדיוויזיה הקנדית השנייה בשנת 1941.
רוברטס מונה לאחראי על כוחות הקרקע בפשיטה על דייפ, ב-19 באוגוסט 1942. מפקדת הפיקוד שלו הייתה על סיפון HMS קלפה, ובשל תקשורת לקויה לא היה לו מושג כיצד מתנהלים חייליו, עד שקראו להנחית כלי שיט לפינוי מיידי.
רוברטס ספג ביקורת על ששלח את חיילי העתודה שלו שלא לצורך (Les Fusiliers Mont-Royal) והגדיל את ההרוגים מבלי משים.
לאחר מבצע ספרטאן, רוברטס נחשב כבלתי כשיר להחזיק בפיקוד קרבי.
הוא נשלח ליחידות תגבורת בפיקוד בבריטניה ולא קיבל תפקידים מבצעיים נוספים.
מאוחר יותר פרש לאיי התעלה שם נפטר ב-17 בדצמבר 1962.
ג'ון היישם גיבון היה רופא ומנתח אמריקאי שנודע בעיקר בזכות המצאת מכונת הלב-ריאה וביצוע ניתוחי לב פתוח שחוללו מהפכה בעולם ניתוחי הלב.
לד"ר ג'ון היישן גיבון האב (מנתח בבית החולים פנסילבניה) ומרג'ורי יאנג גיבון (בתו של הגנרל סמואל יאנג).
גיבון הוא צאצא למשפחת גיבון שהגיעה לראשונה לפילדלפיה מוילטשייר, אנגליה בשנת 1684, והגיע משורה ארוכה של רופאים, כולל אביו, סבו ורב סבו.
גיבון היה השני מבין ארבעה ילדים וגדל בבית הספר פן צ'רטר בפילדלפיה.
גיבון החל את לימודיו באוניברסיטת פרינסטון בגיל 16 וקיבל את התואר הראשון שלו ב-1923. הוא למד בבית הספר לרפואה על שם תומאס ג'פרסון בפילדלפיה וקיבל את תואר הMD שלו ב-1927. לאחר מכן התמחה בבית החולים בפנסילבניה מ-1927 עד 1929.
בין השנים 1930–1931 ו-1933–1934 היה גיבון עמית מחקר בבית הספר לרפואה של הרווארד תחת ד"ר אדוארד דלוס צ'רצ'יל והפך לעוזר מנתח בין השנים 1931–1942 בבית החולים של פנסילבניה ובבית החולים Bryn Mawr.
במהלך תקופת המחקר שלו בהרווארד פיתח לראשונה את הרעיון למכונת לב-ריאה.
מטופלת פיתחה תסחיף ריאתי מסיבי לאחר ניתוח לכריתת כיס המרה.