tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
הפסוק כתוב בלשון עבר, ולכן ייתכן כי המזמור מספר אודות תקופה בה נעדרה הגנתו של האל והעם חש בכך.
בכותרת המספרת על העבר בו הגן ה' על בני ישראל לאורך תקופה ככתוב: "בְּדר וָדר", קיים קושי.
כיצד ייתכן שלאורך תקופה ארוכה ה' המשיך להגן על עם ישראל, בעוד שבתנ"ך מצויים סיפורים רבים המעידים על הפסדים במלחמות.
מכך יש הסוברים כי ניתן להסביר את הפסוק "אֲדנָי מָעוֹן אַתָּה הָיִיתָ לָּנוּ" כאל מציאות בה ה' הגן על עם ישראל לאורך הדורות.
לשיטתו של משורר תהילים ה' לא זנח את עמו גם כאשר הפסידו במלחמה מול אויביו.
מכאן שהמשורר רואה את הזכות לתשובה בכל דור ודור.
כלומר התנאי להגנת האל היא התשובה.
מזמור צ' פותח את הספר הרביעי בקובץ תהילים.
מוטיב חוזר בפרק הוא הזמן.
בני האדם מייחסים חשיבות רבה לזמן בניגוד לאל אשר אינו מייחס חשיבות לזמן וזאת בגלל נצחיותו.
במזמור קיימים ביטויים רבים המציינים את נצחיות הזמן ומנגד יש במזמור ביטויים המבטאים את תחושת הפחד של בני האדם מפאת קוצר זמן החיים המוקצב לאדם.
יש המפרשים את המזמור כאלגיה או כקינה על ימיו הקצרים של בני האדם, וזאת כנגד נצחיות האל.
ישנן גישות רבות המתייחסות למגמת המזמור.
ניתן לחלקן לשתי גישות: תפיסה לאומית הרואה במזמור שיר קינה לאומי וזאת בשל הגלות שפקדה את העם ומצבו הלאומי המעורער.
בתפיסה זו מחזיקים רש"י, רד"ק, הרמן גונקל.
בפסוקים י"ג-י"ז הם רואים כמזמור בפני עצמו.
הגישה השנייה היא גישה בין-לאומית אשר מבקשת לראות ניגוד בין נצחיות האל וקוצר הזמן וחשיבותו לבני האדם בה מחזיקים אברהם אבן עזרא, סגל ואחרים.
ניתן לחלק את המזמור כך: החלק הראשון, פסוקים א'-ד', הם ביטחון בהגנת ה' והזכות לחזרה בתשובה משולבים עם דברי שבח לה' ונצחיותו.
חלקו השני, פסוקים ה-י, הם ייסוריו של המשורר לאור המציאות אותה הוא חווה בגלות.
חלקו השלישי פסוקים יא-יב מתוארת חוסר ההבנה של העם אשר אינו מודע לגודל כעסו של ה' ומתי ייגמרו צרותיו.
חלקו הרביעי בפסוקים יג-יז מתפלל המשורר לחסד, הגנה וסיוע מה' מצרותיו בהווה.
על פסוק ה' "תשב אנוש עד דכא" מושר ניגון חב"ד, ניגון זה מיוחס לאדמו"ר הזקן.
מילות המזמור בפסוק י"ד: "נְרַנְּנָה וְנִשְׂמְחָה" זכו ללחן עממי בביצוע הגבעטרון.
שיר זה מופיע באלבומם עמק שלי.
על המילים "שׁוּבָה ה'..", מושר ניגון חב"די שהלחין הרב פייטל לוין, לכבוד יום הולדתו ה-89 של הרבי מליובאויטש
מזמור זה נאמר כחלק מפסוקי דזמרא של שבת ויום טוב.
וכן נאמר כחלק מהתיקון הכללי.
תהילים קכ"ג הוא המזמור המאה העשרים ושלושה בקובץ תהילים.
(מזמור 122 בנוסח תרגום השבעים ובוולגטה) המזמור שייך לקובץ שירי המעלות.
מזמור זה הוא מהקצרים בספר תהילים.
בעל המזמור קורא לה' שיסלח, יחון את הקהל ויושיע אותם מהבוז אותו רוחש להם האויב.
קיים דמיון תוכני למזמור ק"כ בו המשורר נתון תחת לעג ובוז.
במזמור ק"כ מוטחים בבעל המזמור דברי שקר ובלע ובמזמור קכ"ג המשורר נתון לדברי בוז ולעג.
בעל המזמור מבקש המשורר רחמים.
בחלקו הראשון מתאר בעל המזמור את תלותו בה'.
משורר תהילים לא נותן את הסיבה לצרה בה הוא נתון, אך בסוף החלק הראשון קיימת מטרת התפילה: "עַד, שֶׁיְּחָנֵּנוּ".
בחלקו השני (פסוקים ג'-ד') שב המשורר ומבקש:"חָנֵּנוּ ה' חָנֵּנוּ" ומתאר את מצוקתו.
בקשת החנינה עומדת במרכזו של המזמור ומודגשת במילה המנחה: "חָנֵּנוּ".
לדעת רשב"ם המזמור נכתב בזמן גלות בבל: "שיר המעלות.
אליך נשאתי — בגלות בבל עשאוהו, כשעלו בני הגולה לבנות ירושלים, ולא היו באים ביחד אלא מעט, חבורה אחר חבורה, כמ' שכתוב בספר עזרא; והיו מבקשים רחמים על קיבוץ גלות חבריהם."
תהילים קי"ז הוא המזמור ה-117 בספר תהילים (מזמור 116 בנוסח תרגום השבעים ובוולגטה).
מזמור זה הוא הקצר ביותר בקובץ תהילים.
המזמור בעל שני פסוקים בלבד והוא הפרק הקצר ביותר במקרא.
המזמור מדבר בשבחו של ה' על החסד אשר הוא מרעיף על עמו.
המזמור הוא אחד מקובץ מזמורי ההלל בתהילים.
מקומו של המזמור בקובץ תהילים
המילה 'הַלְלוּ-יָהּ' החותמת את המזמור משמשת בכתבים אחדים מימי הביניים ככותרת למזמור קי"ח.
בעלי התוספות קבעו כי: "לא ייתכן שיהיה המזמור שני פסוקים" (פסחים קיז ע"א ד"ה 'שעומדים').
ייתכן כי חלוקתם של מזמורי ההלל בנוסח שהם הכירו, הייתה שונה מזו הידועה כיום.
בפירוש המאירי לתהילים קי"ז נאמר כי "בספרים שלנו ...
כלומר המאירי טוען כי שני הפסוקים במזמור חותמים את מזמור קט"ז והם חלק ממנו.
גם כתר ארם צובא וכתב יד לנינגרד ונוסח המסורה, רואים במזמור זה כמזמור העומד בפני עצמו.
Lobet den Herrn alle Heiden, (הללו את ה' כל הגויים) רי"ב 230, יצירה מאת יוהאן סבסטיאן באך, נכתבה בהשארת המזמור.
הללו את ה' כל גויים - ניגון שמחה חבד"י.
ללחן ביצועים רבים, ביניהם של עקיבא תורג'מן באלבום צמאה 5, אחיה אשר הכהן אלורו בפרויקט "חב"ד על הפסנתר".
הללו - גד אלבז בשילוב חלקי של הניגון החבד"י.
הללו את ה' כל גויים - לחן של ר' יעקב תלמוד, ביצוע של ברוך ויזל ומקהלת מלכות.
הללו את ה' כל גויים - לחן של ר' ברוך חייט, ביצוע של גלעד פוטולסקי ותזמורת שלהבת באלבום הנשמה לך 9.
הללו את ה' כל גויים - לחן של הרב יצחק גינזבורג, ביצוע של אחיה אשר הכהן אולורו ודניאל זמיר.
הללו את ה' כל גויים - לחן של הרב בן-ציון שנקר.
הללויה (הללו את ה' כל גויים) - פרחי לונדון מהתקליט ברכי נפשי את ה'
אלע אלע - מנדי וייס לחן של הרשי ויינברגר באלבומו אלע אלע.
תהילים ק"כ הוא המזמור המאה ועשרים בספר תהילים (המזמור ה-119 בנוסח תרגום השבעים ובוולגטה).
מזמור זה הוא הראשון בקובץ שירי המעלות תהילים (מזמור ק"כ - קל"ד).
המזמור עוסק בתחינתו של משורר תהילים אל ה' בבקשה שיציל אותו מהשקרים והרמאויות של שכניו, אנשי מֶשֶׁךְ ואהלי קֵדָר.
ניתן לפרש כי בעל המזמור נתון בצרה וקורא לה' שיצילו, ומזמור זה הוא מזמור תחינה.
אפשרות נוספת המסתמכת על פסוק א', היא כי המשורר בתפילתו מודה לה' שהצילו מצרה ומזמור זה הוא מזמור הודיה.
בין פסוקי המזמור קיימת זיקה לשונית המתבטאת במילים דומות בין הפסוקים כגון 'לשון רמיה'.
דבר זה מופיע החל מהפסוק ב' והלאה מלבד פסוק ד', אך יש הסוברים כי גם בפסוק זה קיימת זיקה אך סמויה, לדעתם המילה 'רְמִיָּה' המופיעה בפסוק ג' מעוררת קשר עם ירייה בקשת, וקושרת את התוכן לפסוק הבא המתאר "חִצֵּי גִבּוֹר שְׁנוּנִים".
בתפילת העמידה המיוחדת לתעניות גשמים (ולחלק מהדעות בכל תענית ציבור), תפילת עשרים וארבע, מזמור ק"כ הוא הנוסח של אחת משש הברכות המיוחדות הנוספות לתפילה.
לאחר אמירת המזמור, חתימת הברכה היא
על המילים "שיר המעלות אל ה' בצרתה לי קראתי ויענני, ה' הצילה נפשי משפת שקר מלשון רמיה" מושר ניגון שהולחן לרגל יום הולדתו של הרבי מליובאויטש, לניגון גם ביצוע של מנדי ג'רופי ושמחה פרידמן, ניגון נוסף הולחן על ידי מאיר ששונקין.
שיר המעלות אל ה' - לחן של הרב יצחק גינזבורג בביצוע של יוסף קרדונר ויוסף גוטמאן.
ביצוע המזמור לילדים על ידי ר' אלאור ולנר.
תהילים ק"ז (מכונה גם: מזמור קיבוץ הגלויות, ארבעה צריכים להודות) הוא המזמור ה-107 בספר תהילים.
הפרק פותח את החלק החמישי של ספר תהלים לפי חלוקת המסורה.
יש מפרשים מזמור זה כהודיה פרטית של אנשים שהיו בצרה, דבר הרומז לאוניברסליות המזמור, אשר נרמז גם ברוחות השמים בפסוק 3, ויש מפרשים מזמור זה כשיר נבואי, כהודיה לה' על קיבוץ הגלויות מהגלות הארוכה אחרי חורבן בית שני, שיש המזהים אותו עם העליות הרבות בתקופה שסביב הקמת מדינת ישראל.
בכך המשורר ממשיך את סיום המזמור הקודם (קו,מז) בו הייתה הבטחת בני הגלויות, שכאשר יקבצם האל לארץ ישראל יודו לשם קודשו, במזמור זה הוא כותב את ההודיה שלהם.
לפי פרשנים נוצרים מסוימים, המזמור מדבר על הגאולה, כאשר בכל בית הנושעים מודים לה' לאחר שחטאו, נקלעו לצרה, וה' הציל אותם.
למעשה כל אלה רומזים לגאולה דרך ישו על הצלב.
המזמור נאמר על פי מנהג החסידים לפני מנחה בערב שבת, ועל ידי הספרדים בפסח, ותוקן על ידי הרבנות הראשית להיאמר בפתיחת תפילת ליל יום העצמאות ויום ירושלים.
המזמור בנוי משבעה בתים המתחלקים לשלוש קבוצות: הבית הפותח, ארבעת הבתים האמצעיים, ושני הבתים המסיימים.
בפתיחת המזמור (פסוקים א-ג) מתייחס המשורר להודיה לה' של "גאולי ה' אשר גאלם מיד צר".
ומיד מפרש את הגאולה אליה הוא מתכוון: '"מארצות קבצם"' - קיבוץ גלויות המוני.
לפי פירושים מסוימים אין המשורר מתכוון לגאולת מצרים ולעלית עולי בבל, שכן אז יצאו בני ישראל בקבוצה אחת ובכיוון אחד, לא מארבע כנפות הארץ, ולא באניות דרך ים.
כוונת המשורר, לפי אותו פירוש, היא לקיבוץ גלויות האחרון, אז תהיה הגאולה האמורה במזמור בכל עוצמתה: קיבוץ גלויות מארבע כנפות הארץ, בנתיבי המדבר, באניות ובדרך הים.
פסוקי המזמור מקבילים לפרשת הגאולה בתורה בה נאמר: "אם יהיה נדחך בקצה השמים, משם יקבצך ה' אלקיך ומשם יקחך" (דברים ל').
ארבעת הבתים במרכזו של המזמור (פסוקים ד' – ל"ב) מתארים ארבעה סוגים שונים של "גאולי ה' אשר גאלם מיד צר": 'התועים במדבר', "ישבי חשך וצלמות", "ויגיעו עד שערי מות" ו"יורדי הים באניות".
התלמוד למד מבתים אלו ש"ארבעה צריכין להודות", וקבעה את ברכת הגומל להולכי דרכים, אסירים שהשתחררו, חולים שהתרפאו וליורדי הים שהגיעו אל מחוז חפצם (ברכות נד, ב).
לעומת הפירוש התלמודי, לפי פרשנים מסוימים, קריאת המזמור בהקשרו המקראי - מפרשת בתים אלו כמתייחסים דווקא להולכים בדרך לארץ גאולתם.
גאולי ה' שהתקבצו מארצות העולם ועלו לארץ ישראל.
בדרך לארץ ישראל יעברו מסע ייסורים הכולל את כל הארבעה שחייבים להודות.
בכל בית מארבעת הבתים יש ארבעה חלקים המתארים לפי הסדר: צרה, צעקה, הצלה ותודה.
בסיום המזמור (פסוקים לג - לח) מתאר המשורר, לפי פרשנים מסוימים, כיצד ה' עושה דבר והיפוכו: ארץ ישראל, שהייתה מלפנים ארץ נפלאה הפכה לשוממה בגלות: "ישם נהרות למדבר ומצאי (=מקורות) מים לצמאון: ארץ פרי למלחה מרעת ישבי בה".
פסוקים אלו מקבילים לפי פירושים אלו לפסוקי הגלות בתורה (דברים כט): "וְאָמַר...
לאחר ששובו הגאולים לארץ מתהפך המצב, הארץ השוממה נהפכת שוב לפורחת: "ישם מדבר לאגם מים וארץ ציה למצאי מים: ויושב שם רעבים ויכוננו עיר מושב: ויזרעו שדות ויטעו כרמים ויעשו פרי תבואה: ויברכם וירבו מאד ובהמתם לא ימעיט".
הארץ ששבו אליה נהפכת לארץ פורחת מלאה כרמים ופירות, ברכה עצומה בבנים ובעושר.
זוהי פריחת הארץ, המהפכה של "הקץ המגולה" המבוארת בגמ' (סנהדרין צח ע"א).
בסיום המזמור (פסוקים לט - מג) מתאר המשורר את אובדן הדרך של הנדיבים, לעומת זאת מתאר המזמור את תגובתם של הישרים, היודעים להודות לה' על חסדו: "יראו ישרים וישמחו...
לפי מנהג הספרדים, מזמור זה הוא מזמור של פסח, שכן במזמור זה נזכר הודיה לה' על גאולה מיד צר, יורדי הים, הולכי מדברות, יוצא מבית האסורין, שכל אלו היה לעם ישראל שיצאו ממצרים.
על פי תלמיד הבעש"ט רבי מנחם נחום מצ'רנוביל, ר' ישראל בעל שם טוב הנהיג לאומר את המזמור בפתיחה תפילת המנחה של ערב שבת.
פירוש המיוחס לבעש"ט על המזמור, המתאר את קיבוץ הנשמות בשבת ותעיית הניצוצות במהלך השבוע, הודפס פעמים רבות, החל ב"ספר קטן" (תקס"ה).
יש מסבירים, שזה מכיוון שאדם במשך השבוע עובר הרבה סכנות, וכשמגיעה השבת, זה הזמן להודות לה' על ניסי כל השבוע.
הרבנות הראשית לישראל תקנה לומר מזמור זה בפתיחה לתפילת ערבית של ליל יום העצמאות.
לדעת מספר רבנים ציונים, תקנת הרבנות רק חשפה את כוונתו המקורית של משורר תהילים, שייעד מזמור זה, כשיר נבואי, כהודיה לה' על קיבוץ הגלויות שהיה לפני ובעיקר עם קום מדינת ישראל – מדינת קיבוץ גלויות.
לאחר מלחמת ששת הימים, כשתיקנה הרבנות הראשית את יום ירושלים, הורתה לומר את המזמור גם בו.
על פי עדות אחד מראשוני השבתאים המומרים, באמצעות תפילה שכללה את המזמור הזה הציל שבתי צבי את העולם מחורבן.
במזמור זה יש שבע פעמים נו"ן הפוכה, בטעם הדבר נאמר בתלמוד:
המפרשים התקשו להבין מדוע רק על יורדי הים יש סימניות ולא על שאר הסכנות.
יודו לה' חסדו - לחן של ר' מנדל פולק, לשיר ביצועים רבים המפורסם שבהם של גלעד פוטולסקי באלבום הנשמה לך 6.
יודו לה' חסדו - שיר שהולחן על ידי שלום ברוכשטאט לרגל יום הודלתו ה-106 של הרבי מליובאויטש בשנת ה'תשס"ח והתקבל בחסידות חב"ד.
רעבים - שלמה דסקל, לחן של ישראל באדאנסקי באלבום טביעת אצבע.
תהילים צ"ח הוא המזמור ה-98 בספר תהילים (על פי המספור בוולגטה ובתרגום השבעים זהו המזמור ה-97 במספר).
המזמור מתאר כיצד יכריזו על המלכתו העתידית של ה' לעיני העולם כולו.
מזמור זה נקרא בלטינית Cantate Domino.
שיר זה הוא המנון שבמרכזו מתרחש טקס המלכתו של האל על העולם.
לשון המזמור משופעת מושגים הקשורים במלוכה.
בכותרת המזמור ובחתימתו מזכיר בעל המזמור שניים מתפקידיו של המלך.
לנצח במלחמות ולשפוט בצדק את העולם.
במזמור לא רק בני ישראל יריעו לה' אלא גם עמי העולם.
כולם יזכו לישועתו אך בני ישראל הם אלה שיזכו בחסדו.
מעבר למזמור זה גם מזמור צ"ו מיוחד בכך שאף בו יש הזמנה לעמי העולם להריע לה'.
ניתן לשער כי "שִׁיר חָדָשׁ" המופיע בכותרת במזמור, הוא שיר בו מבקש העם מקהל השומעים לשבח את ה'.
ברבים מן המזמורים אין כותרת.
חז"ל כינו מזמור זה ואחרים הדומים לו בכותרתם, כ-'מזמורא יתמא', כלומר מזמור יתום.
בפני חוקרי המקרא קיים קושי בתארוכו של המזמור.
יש הסוברים כי זמנו של המזמור הוא מימי בית המקדש השני.
שם בית המקדש אינו מופיע במזמור אך אופי המזמור מעיד על כך לשיטתם כי המזמור נאמר בזמן פולחן במקדש.
לטענתם גם לשון המזמור מעידה על כך שזמנו של המזמור הוא מימי בית שני.
צמד המילים "פִּצְחוּ וְרַנְּנוּ" בפסוק ד' מופיע ב בנבואה על מלך בבל שלטענתם החוקרים חובר אף הוא בימי בית שני.
הביטוי מופיע עוד מספר פעמים בספר ישעיה.
צמד המילים "יִמְחֲאוּ-כָף" אף הוא מופיע ב והוא שייך ללשון מאוחרת.
פסוקים כותרת א' כותרת המזמור: קריאה להלל את ה' לשיר לו ולשבחו ב'-ג' עמי העולם עדים לישועת ה' ד'-ו' קריאת המשורר לשיר לה' ז'-ט' השתתפות היקום כולו בהמלכת ה'
מזמור זה שייך לסוג הנקרא 'מזמור המלכת מלך'.
לשיטתו של חוקר המקרא הנורווגי סיגמונד מובינקל, לסוגה זו של מזמורים שייכים חמישה מזמורים: תהילים מ"ז, צ"ג, צ"ו, צ"ז, צ"ח, צ"ט.
מקורם של מזמורים אלו בטקסי פולחן חגיגיים שהתקיימו בראש השנה ובהם הציגו את המלכת האל בליווי חצוצרות ושופרות כפי בעל המזמור מתאר בפסוק ו'.
לחגיגות אלה דמיון רב לשיטתו לחגיגות, שנחגגו לכבוד המלכתו של מורדוך, כמלכם של האלים.
יום תרועה הוא שמו המקראי של ראש השנה, כמו כן מובינקל נסמך על הכתוב במשנה אשר לו אופי של עבודת פולחן: "סדר ברכות, אומר אבות וגבורות וקדושת השם, וכולל מלכויות עמהן, ואינו תוקע.
ואומר עבודה והודאה וברכת כהנים.
דברי רבי יוחנן בן נורי.
אמר לו רבי עקיבא: אם אינו תוקע למלכויות, למה הוא מזכיר?
אלא אומר אבות וגבורות וקדושת השם.
וכולל מלכויות עם קדושת היום, ותוקע.
ואומר עבודה והודאה וברכת כהנים." במזמורים אלה המוטיב החוזר הוא שלטון האל על היקום.
לדעת משה ויינפלד קיימת זיקה בין הסוגות, מזמורי מלך לבין 'מזמורי המלכת ה'.
המזמור נאמר כחלק מקבלת שבת באותן הקהילות שמתחילות את קבלת שבת ב"לכו נרננה".
על הפסוק "זכר חסדו ואמונתו לבית ישראל, ראו כל אפסי ארץ את ישועת אלוקינו", לחן של חסידות פיטסבורג, ללחן ביצוע של יהושע הופמן ויענקי הרשקוביץ באלבום זכר חסדו.
זכר חסדו - לחן של חיים בנט, ביצוע של שלמה כהן באלבום א שבת טיש.
המלחין והמחזאי הבריטי אנדרו לויד ובר הלחין את המזמור לטקס ההכתרה של המלך צ'ארלס השלישי.
תהילים קכ"ט הוא המזמור ה-129 בקובץ תהילים (במספור של תרגום השבעים והוולגטה זהו הפרק ה-128).
ואחד מחמישה עשר המזמורים השייכים לקובץ שירי המעלות.
מזמור זה הוא מזמור בקשה מה' שינקום באויבי ישראל.
חלקו הראשון, פסוקים א' -ג' מספר בעל המזמור את קורות ישראל וכיצד ניצל מאויביו.
בחלקו השני של המזמור, בפסוקים ד'- ח' מבקש המשורר כי ישלם לאויבי ישראל.
המזמור כתוב בגוף שלישי ולשונו עתירת שאלות.
בעל המזמור משלב דברי שבח והודיה לה' ואף יוצר ניגוד בין ישראל ובין שונאיו של העם.
המלחינה לילי בולאנז'ה הלחינה יצירה קלאסית בהשראת המזמור (Psalm 129 "Ils m'ont assez opprimé dès ma jeunesse).
ידוע ביצועם של מקהלת מקהלת מונטוורדי בליווי התזמורת הסימפונית של לונדון בניצוח ג'ון אליוט גרדינר.
תהילים קכ"ד הוא המזמור ה-124 בספר תהילים ואחד מחמישה עשר שירי המעלות בספר.
מזמור קכ"ד הוא מזמור תודה לאומי.
בעל המזמור מהלל ומשבח את ה' שהושיע את עמו, ומברכו.
יש המתארכים את זמנו של המזמור לימי בית המקדש השני.
אלה סבורים כי אויבי ישראל הנזכרים במזמור אלה הבבלים שלא הצליחו בהשמדת עם ישראל.
ג'ון פרופיטיוס המלחין ההולנדי כתב יצירה לאורגן בהשראת המזמור.
המחזה 'המן' שחיבר המחזאי הצרפתי ג.
אנטואן דה-מונכרסטין מסתיים בפסוקיו של מזמור זה.
תהילים ק"י הוא המזמור ה-110 בתהילים.
(במספור של תרגום השבעים והוולגטה זהו הפרק ה-109).
שמו של המזמור בלטינית "Dixit Dominus".
חוקרים סוברים כי זהו מזמור מלך.
לשיטתם חובר המזמור לכבוד הכתרתו.
יש הסוברים כי זהו מזמור נבואי המנבא את ניצחונו של המלך במלחמה.
אחרים טוענים כי זוהי נבואה למלך בעת עלייתו למלוכה.
פסוקים כותרת א' - ד' תיאור המלך היושב על כס המלכות ה' - ז' תיאור המלך השב מהמלחמה לאחר ניצחונו
בחלקו הראשון של המזמור יש תיאור של המלך היושב על כסאו.
ייתכן כי תיאור זה מתאר את המלך היוצא אל המלחמה.
בחלקו השני של מתאר המחבר את שובו של המלך אל כס מלכותו לאחר ניצחונו בעזרת ה'.
תהילים צ"ז הוא המזמור התשעים ושבעה בתהילים.
(לפי המספור בוולגטה ובתרגום השבעים, המזמור ממוספר כמזמור ה-96).
לשיטתו של חוקר המקרא הנורווגי סיגמונד מובינקל, לסוגה זו של מזמורים שייכים חמישה מזמורים: תהילים מ"ז, צ"ג, צ"ו - צ"ט.
מקורם של מזמורים אלו בטקסי פולחן חגיגיים שהתקיימו בראש השנה ובהם הציגו את המלכת האל בליווי חצוצרות ושופרות.
במזמורים אלה המוטיב החוזר הוא שלטון האל על העולם ומשפט צדק.
לדעת משה ויינפלד מוטיבים אלה יוצרים זיקה בין הסוגות, מזמורי מלך לבין 'מזמורי המלכת ה'.
פסוקים כותרת א' הכרזה על המלכת ה' ב'-ה תיאור הופעתו של האל ו'-ז' הגויים ועובדי האלילים מכירים בסמכותו וכבודו של האל ח'-ט' ציון שמחה בעליונותו של ה' י'-י"ב קריאת המשורר לעשות טוב ולהימנע מעשיית הרע
יש הסוברים כי שרו את מזמור זה ומזמורי המלכה אחרים בימי בית ראשון ושני.
לשונו של המזמור לא מאפשרת להגדיר את זמנו של המזמור, אך יש הסוברים זמנו של המזמור מאוחר יותר וזאת כי המילים 'אִיִּ֥ים' (פסוק א') ו-חֲסִידָ֑יו (פסוק י') אופייניות לתקופה מאוחרת.
פסוק ז במזמור מעלה שאלה אידאולוגית שמופיעה בכמה ממזמורי המלכת ה' - האם ה' הוא אל יחיד (מונותאיזם) או שמא יש כמה אלים אך ראוי לעבוד רק את ה' (מונולטריזם)?
מתחילת הפסוק ("יֵבֹשׁוּ כָּל עֹבְדֵי פֶסֶל הַמִּתְהַלְלִים בָּאֱלִילִים") נראה שאלוהים הוא אל יחיד והאלילים חסרי כח, ואילו מסוף הפסוק נראה שכל האלים משתחווים לו ("הִשְׁתַּחֲווּ לוֹ כָּל אֱלֹהִים").
הפרשנים השונים נתנו כמה הסברים - א.
הכוונה שעובדי אלילים משתחווים; ב.
תחילת הפסוק היא תוספת מאוחרת; ג.
סוף הפסוק הוא תיאור ספרותי בלבד שתלוי במורשת המזרח הקדום, אך אינו מתכוון שיש אלים רבים; ד.
אכן יש אלילים או כוחות והם משתחווים או השתחוו לאלוהים ולא ראוי לעובדם (ולכן "יבשו כל עבדי פסל").
פסוק י"א, משמש פתיחה לסדר "כל נדרי" הנאמר בערב תפילות ליל יום הכיפורים.
את הפסוק אומרים החזן והקהל שלוש פעמים.
פסוק זה הוא ביטוי הנאמר כיום כאשר מבקשים לומר לאנשים צדיקים שלא יתייאשו ממצבם גם אם רע הוא, סופם של צדיקים אלה, שיהנו מפירות ההצלחה שהיא האור.
Dem Gerechten muß das Licht, רי"ב 195 , היא קנטטה דתית אשר חוברה על ידי יוהאן סבסטיאן באך, בהשראת פסוקים י"א- י"ב.
בשיריה של נעמי שמר שזורים פסוקים וניבים רבים מהתנ"ך וממקורות אחרים ביהדות.
בפסוק י"א עשתה נעמי שמר שימוש בשירה בארץ להד"ם:
אוהבי ה' - לחן של ר' משה גולדמן, באלבום לנצח של מחנה שלוה.
תהילים קל"ב הוא המזמור ה-132 בספר תהילים.
המזמור שייך לקובץ שיר המעלות (זהו הפרק ה-131 על פי המספור הקיים בתרגום השבעים ובוולגטה).
בין שירי המעלות, מזמור קל"ב הוא המזמור הארוך ביותר.
הוא בין המזמורים שמתוארים בהם אירועים מתולדות עם ישראל.
מזמור זה הוא מזוהה על ידי החוקרים כמזמור מלך.
בעל המזמור מתפלל לשלומו של נשיא או מלך משושלת דוד
האירוע המאוחר ביותר המוזכר במזמור הוא בחירת ה' בציון למקום משכנו, מכך יש שסברו כי זמנו של המזמור הוא מימי בית המקדש השני, בדומה לשאר שירי המעלות.
פסוקים כותרת א' - י' בקשת המשורר מה' שיזכור לדוד את מעשיו לטובה.
י"א - י"ח שבועת ה' לדוד
בעל המזמור מוסר פרטים על בריתו של ה' עם דוד המלך.
בפסוק ח' המשורר יוצר זיקה בין סיפור העלאת ארון ה' לירושלים לבין בחירתו בדוד עבדו.
ירושלים היא מקום מנוחתו של המלך ובחירתו של ה'.
המשורר לא מוסר מידע באיזה מלך עוסק המזמור, אך ייתכן כי הכתוב בפסוק ח': "קוּמָה ה', לִמְנוּחָתֶךָ: אַתָּה, וַאֲרוֹן עֻזֶּךָ.", העוסק בבניית משכן קבוע לה', רומז לשלמה שבנה את בית המקדש הראשון.
המזמור מספר כי השמועה על ארון ה' הגיעה ל'אפרתה' (בית לחם), מקום מגוריה של משפחת דוד, ואכן דוד מעלה את ארון ה' מ'שדה יער' (קריית יערים) לירושלים: הִנֵּה-שְׁמַעֲנוּהָ בְאֶפְרָתָה, מְצָאנוּהָ בִּשְׂדֵי-יָעַר.
בנוסח אשכנז, נאמרים פסוקים ח'–י' במהלך החזרת ספר התורה לארון הקודש לאחר קריאת התורה.
פני משיחך - מרדכי בן דוד באלבום השפעות בלחן של משה חזקי' וייס.
תהילים ק"מ הוא המזמור ה-140 בספר תהילים (על פי המספור של תרגום השבעים והוולגטה, זהו המזמור ה-139 במספר).
מזמור ק"מ הוא אחד ממזמורי דוד הפותחים ב"למנצח מזמור לדוד".
המחבר מבקש מהאל להציל אותו מאדם רע ומאיש רשע בכלל.
לרשע יש לשון כמו נחש והוא מנסה להפיל בפח את המחבר ו"לדחות פעמיו".
הרשעים טומנים פח, חבל ומוקש למחבר.
המחבר מתפלל אל האל – "אלי אתה!" ומבקש ממנו לשמוע את תחינתו ולא לתת לרשע להפיק את זממו.
בסוף המזמור המחבר מצהיר שהוא יודע שהאל יעשה "דין עני משפט אביונים" ורק צדיקים וישרים הם אלו שיזכו לשבת לפני האל.
תחילת מזמור זה נמצאה במגילת התהילים הגדולה ממערה 11 בקומראן, בקטע קטוע.
מלבד השינויים המקובלים בכל מגילות קומראן של כתיב עברי מלא יותר ניתן להבחים ב-3 שינויים חשובים:
2) בפסוק ג' כתוב "כל היום" במקום "כל יום".
3) בפסוק ד' כתוב "עכביש" במקום "עכשוב".
חלק מהפירושים אכן פירשו את המילה עכשוב כמו עכביש.
בתלמוד הבבלי במסכת ברכות לב עמוד ב מובא – " אמר ר' יהושע בן לוי המתפלל צריך לשהות שעה אחת אחר תפלתו שנאמר "אַךְ צַדִּיקִים, יוֹדוּ לִשְׁמֶךָ; יֵשְׁבוּ יְשָׁרִים, אֶת-פָּנֶיךָ" שזהו הפסוק האחרון בפרק.
בהתאם לכך גם הורה הרבי מליובאויטש לומר פסוק זה כל יום אחר התפילה.
חלקו השני של פס' ד' מופיע בברית החדשה באגרת אל הרומיים פרק ג פסוק 13.
תהילים קי"א הוא המזמור ה-111 בספר תהילים.
(על פי המספור בוולגטה ובתרגום השבעים זהו המזמור ה-110 במספר) המזמור הוא אחד מעשרה מזמורים הפותחים בקריאה להלל את ה': 'הַלְלוּ-יָהּ'.
המזמור בנוי מעשרה פסוקים והוא אקרוסטיכון.
חוקר המקרא הרמן גונקל טוען כי מזמור זה שייך לסוג המזמורים המכונים המנון שבמרכזו הודיה לאל ולשיטתו מזמור זה הושר בבית המקדש
בין מזמור זה למזמור קי"ב ישנם קווים מקבילים הן בצורה והן בסגנון.
הדמיון בא לידי ביטוי בפתיחת שני המזמורים במילה "הַלְלוּ-יָהּ".
בנוסף לפסוק האחרון בשני המזמורים נושא שונה משאר המזמור.
זהו שיר הלל ושבח לה' הנאמר לפני קהל.
בעל המזמור משבח את ה' על בריאת העולם והגנתו על בני האדם.
ללשונו של המזמור קווים מקבילים לנאמר ב: .
אודה ה' - לחן של ר' שלמה קרליבך, ללחן ביצוע של ישיבת אבינועם כפר תפוח.
הללויה - אודה ה' - לחן של חיים בנט וביצוע של שלמה כהן באלבום אנעים זמירות.
אודה ה' - לחן עתיק מחסידות ויז'ניץ שהולבש על מחצית המזמור על ידי האדמו"ר הרב חיים מאיר הגר לאחר שהחלים ממחלה קשה.
הניגון מושר בחסידות באירועי שמחה והודיה.
בקהילות עדות המזרח נוהגים לקרוא מזמור זה בכל שבת לאחר תפילת מנחה.
תהילים קי"ב הוא המזמור ה-112 בתהילים (על פי המספור בוולגטה ובתרגום השבעים זהו המזמור ה-111 במספר).
מזמור קי"ב כמזמור קי"א בנוי מאקרוסטיכון ונחלק לפיו: חלקו הראשון, אותיות א'-ב', משמש ככותרת המציגה את "יָרֵא אֶת ה'" אשר טוב לו.
חלקו השני, אותיות ג'-ו', מתאר במה התברך הצדיק ויָרֵא אֶת ה'.
חלקו השלישי, אותיות ז'-נ', מציג את מעשיו של היָרֵא אֶת ה' וחלקו הרביעי, אותיות ס'-ת', מתאר אודות את יראי ה' אשר ינצחו את אויביהם.
בין מזמור זה למזמור קי"א ישנם קווים מקבילים הן בצורה והן בסגנון.
הדמיון בא לידי ביטוי בפתיחת שני המזמורים במילה "הַלְלוּיָהּ".
המזמור מתאר את האיש הירא את ה' כמאושר בדרכו.
הירא את ה' מצליח בהתנהלותו בעולם.
בעל המזמור מתאר את אופיו של הצדיק.
את כותרת המזמור הסבירו חז"ל כי הצדיק הירא את האל חפץ במצוותיו ולא בשכר שבא בגינם.
תיאור הצלחת האיש הירא את ה' במזמור הם מאפייני הצדיק.
הרשעים במזמור מתוארים כאויבי האיש הירא את ה'.
תהילים צ"ט הוא המזמור ה-99 בספר תהילים (ה-98 בתרגום השבעים ובוולגטה).
המזמור מכיל המנון המלכה המתאר את מלכות ה' בעם ישראל.
המזמור מתאר את מלכות ה' בעולם ובכך דומה למזמורי המלכה נוספים בספר תהלים, אך הוא חריג כיוון שהוא מתמקד בקשר בין ה' לעם ישראל.
בעוד במזמורים אחרים מוזכר שה' משליט צדק ומישרים בעולם (מזמור צ"ו, צ"ח), במזמור זה מוזכר שהוא משליט אותם בעם ישראל בלבד (פסוק ד').
פסוקיםכותרתא'-ג'ה' מולך על כל העולםד'-ה'ה' הוא מלך שמשכין משפט וצדקו'-ח'ה' מקשיב לתפילות הקרובים אליוט'צריך להלל את ה' בעקבות כך
יש שחילקו באופן מעט שונה וטענו שפסוקים ו'-ט' הם יחידה אחת, והמזמור מחולק לשלוש יחידות, שכל אחת מהן מסתיימת בפזמון.
המזמור נאמר בחלק מהקהילות כחלק מרצף מזמורי תהלים בקבלת שבת.
פסוקים ה' וט' נאמרים בפסוקי דזמרא ובהוצאת ספר תורה ביום חול.
משה ואהרון - לחן מפורסם של הרב שלמה קרליבך, ללחן גרסאות כיסוי רבות, בהם: החזן יצחק מאיר הלפגוט, אברימי רוט, ישראל ורדיגר, דודי קאליש בדואט עם נפתלי קמפה, יעקב יהודה דסקל בדואט עם ילד הפלא בנצי קלצקין, ישראל אדלר באלבומו אורות.
משה ואהרון - קטע חזנות, יעקב יהודה דסקל, באלבומו קבלת שבת.
תהילים ק"א הוא המזמור ה-101 בספר תהילים (ה-100 בתרגום השבעים ובוולגטה).
המזמור הוא חלק ממזמורי החכמה – הוא עוסק במשפט ומתאר את עדיפות הצדיק על פני הרשע.
המזמור עוסק בצדק ובמשפט, ובהעדפת הצדיקים אל מול הרשעים.
המשורר נוהג בדרך ישרה, מרחיק ממנו רשעים בעודו מקרב אליו את הצדיקים ונלחם בכלל הרשעים בעולם.
יש שהגדירו את המזמור כמזמור מלך, כיוון שהמשורר אינו אדם פשוט אלא בעל כוח – הוא יכול להילחם ברשעים ולהושיב לידו צדיקים.
חלק טענו שהמזמור היה מיועד להאמר על ידי המלך בעת ההמלכה או מדי יום.
עם זאת, בניגוד למזמורי מלך אחרים – לא מוזכרת המילה "מלך" או "משיח", אין עיסוק במלוכה אלא בחכמה והמשורר לא מוצג כבחיר האל.
לפיכך המזמור נוטה לכיוון מזמורי החכמה, אך איננו מזמור חכמה רגיל.
פסוקיםכותרתא'פתיחהב'-ד'המשורר מכוון עצמו אל הדרך הטובהה'-ח'המשורר מרחיק את הרשעים ומקרב את הצדיקים
ב וכן ב הגמרא דורשת את פסוק א' ולומדת שגם אם אלוהים עושה משפט וגם אם הוא עושה חסד צריך לשיר ולזמר לו.
מדרש תהלים על המזמור דורש את בחירת שבט אהרון לכהונה.
המדרש עובר על כל השבטים ומונה מידות רעות על פי הפסוקים במזמור למעט שבט יהודה עליו המדרש אומר: .
תהילים ק"ג הוא המזמור ה-103 בספר תהילים ומיוחס לדוד המלך.
קריאת הפרק הומלצה בספרי הסגולות כסגולה לאישה עקרה.
מזמור ק"ג מורכב מעשרים ושניים פסוקים ומחולק לארבעה חלקים:
המזמור נפתח בקריאה של המשורר לעצמו לברך את אלוהים "לְדָוִד בָּרֲכִי נַפְשִׁי אֶת ה' וְכָל קְרָבַי אֶת שֵׁם קָדְשׁוֹ" (א') ומסביר כי עליו לברך את אלוהים מכיוון שהוא עשה גומל לו חסד ורחמים, וסולח לו על חטאיו: "הַסֹּלֵחַ לְכָל עֲוֹנֵכִי הָרֹפֵא לְכָל תַּחֲלֻאָיְכִי.
המשורר מוסיף ומתאר את יחסו האבאי והרחום של אלוהים: "כְּרַחֵם אָב עַל בָּנִים רִחַם ה' עַל יְרֵאָיו" (י"ג).
לאחר שפירט כמה מחסדי אלוהים לעמו, המשורר מדגיש את נצחיותו המוחלטת של אלוהים מול הזמניות של בני האנוש: "אֱנוֹשׁ כֶּחָצִיר יָמָיו כְּצִיץ הַשָּׂדֶה כֵּן יָצִיץ" (ט"ו), "וְחֶסֶד ה' מֵעוֹלָם וְעַד עוֹלָם" (י"ז).
המזמור נחתם בקריאת המשורר לכל היצורים שביקום לברך את אלוהים, כולל מלאכי האלוהים: "בָּרֲכוּ ה' מַלְאָכָיו גִּבֹּרֵי כֹחַ עֹשֵׂי דְבָרוֹ לִשְׁמֹעַ בְּקוֹל דְּבָרוֹ" (כ') וחותם כמו בפתיחת המזמור במילים: "בָּרֲכִי נַפְשִׁי אֶת ה'" (כ"ב).
במסכת סופרים ובמקורות נוספים מופיע מזמור זה כשיר של יום ליום הכיפורים, בשל לשונות הכפרה והרחמים המופיעים בו (לצד תהילים ק"ל).
וחסד ה' - ביצוע של מקהלת מלכות ללחן חסידות בעלזא באלבום נפלאים.
גרסת כיסוי לשיר ביצעו גם עמירן דביר וחיים שלמה מאייעס.
חסד שבחסד - אברימי רוט לחן של יוסי גרין, עיבוד של אלי קליין ואיצי ברי.
גרסת כיסוי לשיר ביצעו ארי היל ואלי מרקוס באלבום של יוחי בריסקמן פרויקט X.
המזמור כניגון שהולחן על ידי יהדות אשכנז, בביצועו של דוד אליהו פרטוש.
תהילים קל"ה הוא מזמור בספר תהילים הפותח במילים "הַלְלוּיָה הַלְלוּ אֶת-שֵׁם ה' הַלְלוּ עַבְדֵי ה'".
המזמור מפאר את גדולת הבורא ומעשיו, תוך ציון אירועים היסטוריים מיציאת מצרים וקריאה לקבוצות בעם ולעם כולו להלל את שם האל.
לדעת תוספות שני הפסוקים הראשונים במזמור, , הם חלק ממזמור קל"ד, ואילו מזמור קל"ה מתחיל במילים .
המזמור פותח בפסוקים שבהם תופעת האפיפורה, דהיינו סיום זהה ובו שם האל בסוף מחציתו הראשונה של ששת הפסוקים הראשונים:
פסוקים ו' ו-ז' מזכירים את גדולת הבורא במעשיו בטבע.
מפסוק ח' ועד פסוק יג מתוארים מעשי הבורא החל ממכת הבכורות במצרים, ולאחר מכן שאר המכות, המלחמה בסיחון ועוג מלך הבשן ולבסוף קבלת הארץ כנחלה לעם ישראל.
מפסוק יד עד יז מתוארים הגויים שאינם מאמינים בבורא, שהם עובדי אלילים שאין באלוהיהם ולא כלום.
פסוקים יט ו-כ קוראים לבית ישראל, בית אהרן, בית הלוי ויראי ה' – לברך את האל.
למזמור מקבילות בספר דברים ובספר תהלים:
כתוב במגילת תהלים שנמצאה בקומראן – "יברככה ה' מציון שוכן ירושלים הללויה" – תחילתו דומה דומה לתהלים קכ"ח פסוק ה' – "יְבָרֶכְךָ ה' מִצִּיּוֹן וּרְאֵה בְּטוּב יְרוּשָׁלִָם כֹּל יְמֵי חַיֶּיךָ".
פרק זה והפרק הבא אחריו נחשבים לפי דעת ר' אחא בר יעקב להלל הגדול הנאמר בליל הסדר.
המזמור נאמר בסדר פסוקי דזמרה בשבתות ובחגים לפני תפילת שחרית.
לדעת הגר"א ולמנהג הפרושים, מזמור זה הוא שיר של יום ביום השישי של פסח (למעט שנה שבה ערב פסח חל בשבת), בשל סיפור עשר המכות ויציאת מצרים המופיע בו.
כי יעקב - זאנוויל ויינברגר באלבום מן השמים בלחן של שמעון יואל וועבער.
כי יעקב - בני פרידמן בלחן של ר' ישראל באדאנסקי, באלבום טביעת אצבע.
תהילים קט"ו הוא המזמור המאה וחמשה עשר בספר תהילים.
לפי המספור בוולגטה ובתרגום השבעים, המזמור ממוספר כחציו השני של מזמור 113 (פסוקים 9–26).
המזמור מתחיל בפסוק ובו תקבולת חוזרת "לא לנו".
יש שראו בכך אפיון למזמורים שנכתבו אחרי גלות בבל.
בקשה מהאל לעשות טוב לעם ישראל לא לנו כי אם למען כבודו של הבורא עצמו.
בפס' ב' – "למה יאמרו הגויים איה אלוהיהם" – מופיע בנוסח זהה בתהילים ע"ט פסוק י', ומרמז על תפלת משה לאחר חטא העגל – "למה יאמרו מצרים לאמר" (ספר שמות לב יב).
בפסוקים אלו נאמר שהאל הוא כל יכול ואלהי עובדי האלילים הם הבל.
פסוקים אלה מופיעים באופן דומה בפרק קל"ה:
ישראל, בית אהרן ויראי ה' – הם הבוטחים ב-ה'.
כל שלושת הפסוקים מסתיימים בסיומת זהה – "עזרם ומגינם הוא".
כתשובה לכך שעם ישראל בוטח בה' באה התשובה – ה' זכרנו יברך", אכן הביטחון בה' נענה והוא מברך את בית ישראל, בית אהרן ויראי ה' – שלוש הקבוצות שהוזכרו בבית הקודם.
השמים – הם לה', והארץ ניתנה לבני האדם לכפיקדון לטיפול והשגחה.
והפרק מסתיים בהזכרת החובה של בני האדם לברך את ה', שהרי לא המתים מברכים אותו, אלא החיים כאן בארץ.
המזמור הוא חלק מ"הלל המצרי".
פסוקים א-י"א נאמרים בתפילת הלל ביום שגומרים בו את ההלל.
פסוקים י"ב ועד סוף הפרק נאמרים גם כאשר אומרים חצי הלל (כמו בראש חודש).
פסוק י"ח החותם את הפרק, חותם גם את פרק אשרי יושבי ביתך הנאמר כל יום בפסוקי דזמרא, בסוף תפילת שחרית ובתפילת מנחה.
צליין נוצרי שתיאר את ארץ הקודש במחצית השנייה של המאה ה־12 (בין השנים 1168–1187), כתב כי כאשר הטמפלארים יוצאים לקרב, "עם פקודת ההסתערות נשמעת תרועת
החצוצרה, ומזמור התהלים של דוד non nobis Domine non nobis sed nomini tuo da gloriam (וולגטה, 9: 113; קטו, א) מושר בדבקות".
למזמור שנאמר תמיד בהלל ממחצית פסוק י"א ועד סופו ("ה' זכרנו יברך") יש ניגון מסורתי שמושר בקהילות רבות בעת אמירת ההלל, וישנם לפרק עוד מנגינות רבות.
פסוק ד' ("עצביהם כסף וזהב - מעשה ידי אדם") ישנה יצירת חזנות ידועה של החזן פיליפ ברומר.
לפסוק ט' ישנה מנגינה ידועה בלחנו של הרב שלמה קרליבך.
לניגון קיימים ביצועים רבים, ביניהם של יגאל בשן, חנן יובל, ואחרים.
ישראל בטח - לחן של ר' משה גולדמן באלבום לנצח של מחנה שלווה.
לא לנו - אהרלה סמט באלבומו אהר'לע בלחן של הרשי רוטנברגר.
תהילים ק"ח הוא המזמור ה108 בספר תהילים ומיוחס לדוד המלך.
מזמור ק"ח מורכב מארבעה עשר פסוקים ומחולק לשלושה חלקים:
המזמור נחתם בקריאת המשורר לביטחון בה': "בֵּאלֹהִים נַעֲשֶׂה חָיִל וְהוּא יָבוּס צָרֵינוּ" (י"ד).
"רומה על שמיים אלהים" (ו') באתר הפיוט והתפילה
תהילים ק"ב הוא המזמור ה-102 בספר תהילים.
קריאת הפרק הומלצה בספרי הסגולות כסגולה לאישה עקרה ולשלום עם חברו.
המאירי כותב כי דוד אמרו על עצמו.
מנגד רבי ישעיה די טראני מציין כי לא מוזכר שם המחבר בפרק.
מזמור ק"ב מורכב מ־29 פסוקים ומחולק לארבעה חלקים:
בחלקו השלישי של המזמור עובר המשורר מתפילתו הפרטית ומתרכז בתפילה על בניין ירושלים.
בחלקו האחרון של המזמור חוזר המשורר לצרתו, ומבקש מאלוהים שלא יקצר את ימיו: "אֹמַר אֵלִי אַל תַּעֲלֵנִי בַּחֲצִי יָמָי בְּדוֹר דּוֹרִים שְׁנוֹתֶיךָ" (כ"ה).
המזמור נחתם בהצהרת המשורר כי ה' הוא האלוהים ושהוא נצחי לעומת בני האדם: "וְאַתָּה הוּא וּשְׁנוֹתֶיךָ לֹא יִתָּמּוּ.
בתפילת העמידה המיוחדת לתעניות גשמים (ולחלק מהדעות בכל תענית ציבור), תפילת עשרים וארבע, מזמור ק"ב הוא הנוסח של אחת משש הברכות המיוחדות הנוספות לתפילה.
לפי מנהג עדות המזרח נהוג כיום להגיד מזמור זה לאחר תפילת מנחה בתענית ציבור (במקום למנצח).
תפילה לעני - מרדכי בן דוד.
תפילה לעני - משה גולדמן באלבום להודיע (מחנה שלווה 18).
תפילה לעני - יעקב יהודה דסקל בלחן של פינקי ובר באלבום שומע תפילה.
אתה תקום - לחן של חיים בנט בביצוע של שלמה כהן באלבום אנעים זמירות.
תפילה - בשירו של עטר מיינר יש שימוש נרחב בתפילה בלחנו של פינקי ובר
תהילים ק"ט הוא המזמור ה־109 בספר תהילים ומיוחס לדוד המלך.
מזמור ק"ט מורכב משלושים ואחד פסוקים ומחולק לשלושה חלקים:
המזמור נחתם בהצהרת המשורר כי לאחר שיושיע אותו אלוהים, הוא יודה לו מאוד ויהלל אותו ברוב עם: "אוֹדֶה ה' מְאֹד בְּפִי וּבְתוֹךְ רַבִּים אֲהַלְלֶנּוּ" (ל').
אודה ה' - לחן של חסידות בעלזא, מבוצע על ידי פנחס ביכלר ומקהלת מלכות באלבום נפלאים.
אודה - שירו של האמן יוני z.
אודה השם - גלעד פוטולסקי.
עזרני ה' אלוקי - ניגון שהולחן על ידי ר' שלום ברוכשטאט לרגל יום הולדתו של הרבי מליובאויטש.
ואני תפילה - מתוך האלבום יביע אומר של הדג נחש.
לשון שקר - מתוך האלבום יביע אומר של הדג נחש.
תהילים ק"ה הוא המזמור ה־105 בספר תהילים ומיוחס לדוד המלך.
המזמור הוא חלק מהתיקון הכללי.
מזמור ק"ה מורכב מ-45 פסוקים ומחולק לשבעה חלקים:
המשורר מתאר את מה שקרה בעקבות התרחבות משפחת יעקב, התנכלות מצרים בהם: "הָפַךְ לִבָּם לִשְׂנֹא עַמּוֹ לְהִתְנַכֵּל בַּעֲבָדָיו" (כ"ה).
המשורר מתאר את חלק ממכות מצרים:
לאחר עשרת המכות הוציא אלוהים את בני ישראל ממצרים: "וַיּוֹצִיאֵם בְּכֶסֶף וְזָהָב וְאֵין בִּשְׁבָטָיו כּוֹשֵׁל" (ל"ז).
המסע במדבר מסתיים ובני ישראל הגיעו לארץ המובטחת: "וַיִּתֵּן לָהֶם אַרְצוֹת גּוֹיִם וַעֲמַל לְאֻמִּים יִירָשׁוּ" (מ"ד).
המזמור נחתם בהצהרת המשורר מדוע עשה ניסים וטובות לעם ישראל לאורך הדורות: "בַּעֲבוּר יִשְׁמְרוּ חֻקָּיו וְתוֹרֹתָיו יִנְצֹרוּ הַלְלוּ יָהּ" (מ"ה).
ב, מצוטט שיר שנאמר בידי אסף בן ברכיהו ושאר הלויים בעת העלאת ארון הברית לירושלים.
חלקו הראשון של שיר זה מקביל לפסוקים א'-ט"ו במזמור זה, בשינויים קלים.
השיר המופיע בדברי הימים, לרבות הקטע המקביל למזמורנו, נאמר במלואו בפסוקי דזמרא.
לדעת הגר"א ולמנהג הפרושים, מזמור זה הוא שיר של יום באחד מימי חול המועד פסח, בשל סיפור עשר המכות ויציאת מצרים המופיע בו.
מוטי וייס הוציא את השיר שירו לו הלקוח מפרק זה, ארגון דרשו לקחו את שמם מפרק זה ואף הוציאו מספר שירים בולטים על המילים דרשו ה' ועוזו בקשו פניו תמיד.
תהילים צ"ו הוא המזמור ה־96 בספר תהילים ולא ידוע מי חיברו.
מזמור צ"ו מורכב משלושה עשר פסוקים ומחולק לשלושה חלקים:
חלקו השני של שיר זה מקביל לפסוקים ג'-י"ג במזמור זה, בשינויים קלים.
מזמור צ"ו הוא פרק התהילים השני הנאמר בעת קבלת שבת בחלק מהקהילת.
תהילים צ"ו באתר הפיוט והתפילה
שירו לה' שיר חדש - קבלת שבת ארצישראלית
שירו לה' שיר חדש - בביצועם של דוד ד'אור ותומר הדדי
תהילים ק"ו הוא המזמור המאה ושישה בספר תהילים (לפי המספור בוולגטה ובתרגום השבעים, המזמור ממוספר כמזמור ה-105).
המזמור מכיל ארבעים ושמונה פסוקים והוא ביסודו המנון לה':
המשורר סוקר את חטאי ישראל.
מפסוק מ"ז לומדים חז"ל בגמרא (כתובות דף ז עמוד ב') על ברכת חתנים (שבע ברכות) שנאמרת בעשרה ועל כך ש"אפילו עוברים שבמעי אמן אמרו שירה על הים".
על בסיס פסוק ב' נכתב השיר מי ימלל ובו הושמט בכוונה שמו של האל המוזכר בפסוק המקורי.
מי ימלל - זאנוויל ויינברגר באלבום מן השמים.
גרסת כיסוי לשיר באלבום א פרישע טאנץ 6 של אברהם שמואל ווידער.
תהילים קט"ז הוא המזמור המאה ושישה עשר בספר תהילים (לפי המספור בוולגטה ובתרגום השבעים, המזמור ממוספר כשני מזמורים, ה-114 וה-115).
המזמור עוסק בתודה של אדם שהיה נתון בצרות גדולות.
לאחר שניצל מפגעיו הקשים וממוות, הוא מודה לה' במעמד פומבי בבית ה'.
פסוק י"א מובא בדרשה של הרונימוס העוסקת בפרדוקס השקרן.
המזמור מכיל תשע עשרה פסוקים ונחלק לשלושה חלקים.
בפסקה השנייה המשורר מתאר את ישועתו.
לאחר הישועה המשורר רוצה לשלם נדר לה' כאות תודה:"נְדָרַי לַה' אֲשַׁלֵּם נֶגְדָה נָּא לְכׇל עַמּו...
טקס התודה יתרחש במקדש שבירושלים:"בְּחַצְרוֹת בֵּית ה' בְּתוֹכֵכִי יְרוּשָׁלִָם הַלְלוּיָהּ"(יט)
המזמור הוא אחד מפרקי ההלל
מאחר שהפרק הוא חלק מתפילת הלל, הולחנו רבים מפסוקיו והפכו לשירים:
מה אשיב - זאנוויל ויינברגר, מקהלת מלכות ומקהלת הילדים חסידימלך, לחן של מונה רוזנבלום, במסגרת אירועי סיום הש"ס של דרשו.
אהבתי - ידידיה וקסלר לחן של תומאס ניומן.
מה אשיב לה' - גלעד פוטולסקי באלבום הנשמה לך 3 בלחן של הרב אביעזר וולפסון.
מה אשיב - לחן של האדמו"ר רבי בן ציון הלברשטאם, בעל הקדושת ציון מבאבוב.
תהילים קי"ח הוא המזמור ה־118 בספר תהילים.
המזמור הוא חלק מסדר ההלל.
מזמור קי"ח מורכב מ-29 פסוקים ומחולק לחמישה חלקים:
בחלקו השני של המזמור מתאר המשורר כי פעם הוא התפלל לאלוהים בזמן צרה והוא עזר לו: "מִן הַמֵּצַר קָרָאתִי יָּהּ עָנָנִי בַמֶּרְחָב יָהּ" (ה'), בשל כך המשורר קורא לשומעיו לבטוח באלוהים: "טוֹב לַחֲסוֹת בַּה' מִבְּטֹחַ בָּאָדָם" (ח').
חלקו השני של המזמור נגמר בבקשת המשורר משומרי בית המקדש שיפתחו לו את השערים על מנת שיוכל להודות לאלוהים: "פִּתְחוּ לִי שַׁעֲרֵי צֶדֶק אָבֹא בָם אוֹדֶה יָהּ" (י"ט).
בחלקו השלישי של המזמור מובאים דברי התודה והשמחה של המשורר על כך שאלוהים הושיע אותו: "אוֹדְךָ כִּי עֲנִיתָנִי וַתְּהִי לִי לִישׁוּעָה" (כ"א).
בפסוק כ"ה פונה המשורר לאלוהים בבקשה להושעה והצלחה: "אָנָּא ה' הוֹשִׁיעָה נָּא אָנָּא ה' הַצְלִיחָה נָּא".
המזמור נחתם בקריאת המשורר שמחברת בין תחילת המזמור אל סופו: "הוֹדוּ לַה' כִּי טוֹב כִּי לְעוֹלָם חַסְדּוֹ" (כ"ט).
תהילים קי"ח הוא חלק עיקרי בקריאת ההלל.
בדרך כלל הוא נאמר לאחר תפילת עמידה של שחרית.
בהיותו חלק ממזמורי ההלל, פסוקים וקטעים רבים במזמור זכו ללחנים רבים ומגוונים.
שמה של המושבה ראש פינה לקוח מפסוק כ"ב בפרק
שמם של בית החולים שערי צדק ושכונת שערי צדק לקוח מפסוק י"ט בפרק
הודו להשם - הרב שלמה קרליבך, ביצוע נוסף לשיר של גלעד פוטולסקי באלבום הנשמה לך 4.
מן המצר - משה גולדמן, באלבום להודיע (מחנה שלווה 18).
זה היום - זאנוויל ויינברגר באלבום לחיים שמחה טיש של יוסף משה כהנא.
לא אמות - לחן של ר' ברוך חייט בביצוע של מיכאל שטרייכר ומרדכי בן דוד.
קאבר לשיר במיזם הישיבישיר של רדיו קול ברמה ועיריית ירושלים.
הפסוק "אנא ה' הושיעה נא, אנא ה' הצליחה נא" משולב בשירו של אריאל זילבר הגאולה מתוך אלבומו בשמחה.
אלי אתה - אייזיק האניג בלחן של האדמו"ר מפיטסבורג, עיבוד של מונה רוזנבלום באלבום אמת ניגוני חסידי פיטסבורג 11.
אלי אתה - ניגון חב"ד שהלחין אדמו"ר הזקן, ללחן ביצועים מוזיקליים רבים.
הודו להשם - אייזיק האניג בלחן של האדמו"ר מפיטסבורג, עיבוד של מונה רוזנבלום באלבום אמת ניגוני חסידי פיטסבורג 11.
אנא השם - יעקב יהודה דסקל בלחן של ליפא שמלצר באלבום שומע תפילה.
"הודו לה' כי טוב" - חנניה סורלו לוי
תהילים קנ"א הוא מזמור המופיע בנוסחים של ספר תהילים בתרגום השבעים היווני ובתרגום הפשיטתא הסורי, ועוסק בבחירתו של דוד למלך ובמשיחתו על ידי שמואל, כפי שמסופר ב.
המזמור אינו כלול בנוסח המסורה העברי של התנ"ך, ועל כן שייך לספרים החיצוניים.
עם זאת, ב-1956 נתגלה המזמור בגרסה עברית מורחבת יחד עם מזמורים חיצוניים נוספים במגילת התהילים הגדולה, הנמנית עם מגילות מדבר יהודה שנמצאו בקומראן.
לדעת מספר חוקרים, לשונו של המזמור וסגנונו מעידים על כך שמועד חיבורו מאוחר ביחס לרוב חלקיו של התנ"ך.
הדעות חלוקות באשר לשאלת מקורו של המזמור: מומחים אחדים סבורים כי מקורו הוא עברי, וחלקים ממנו הוסרו בתרגום היווני והסורי, ואילו אחרים טוענים כי הגרסה היוונית בתרגום השבעים היא המקור, והמתרגם העברי הרחיב אותה.
המזמור מספר בקצרה את בחירתו ומשיחת דוד למלך על ידי שמואל, כפי שמסופר ב.
הסיפור עצמו מתרחש בארץ ישראל בשלהי תקופת השופטים.
דוד, שהיה בן הזקונים של ישי, הופקד על ידו להיות רועה צאן.
בעבודתו שיבח דוד והילל את אלוהים באמצעות נגינה על כלים שונים, כגון עוגב וכינור.
כשרעה את הצאן בבדידות אמר דוד בליבו כי לא יוכלו ההרים והגבעות להעיד על ששיבח את אלוהים באמצעות נגינה, שכן רק העצים והצאן היו אֶת, כלומר עִם, דוד.
עם זאת, אלוהים שמע את כל תפילותיו, ולפיכך, כשנשלח אליו הנביא שמואל נבחר דווקא דוד להימשח למלוכה ולהפוך לאחר מכן למלך ישראל, כפי שמתואר בהמשך ספר שמואל.
זאת, על אף שהיה בן הזקונים ושאחיו היו גבוהי קומה ויפי מראה ממנו.
בתרגום השבעים מופיעים בסוף המזמור פסוקים ו'–ז', העוסקים בניצחון דוד על גוליית: .
עם זאת, במגילת התהילים הגדולה שנמצאה בין מגילות מדבר יהודה נזכרת מפלת גוליית בראש מזמור קטוע, המופיע מייד לאחר מזמור שמקביל בתוכנו למזמור תהילים קנ"א כפי שהוא מופיע בתרגום השבעים: .
שמריהו טלמון הציע להשלים את המגילה המקוטעת כ"פלשתי מחרף מ[ערכות ישראל]" מבוססת על : , כלומר "פלשתי המקלל את אלוהי ישראל".
זאת, בהשוואה לתרגום השבעים, שם הפירוש הוא "פלשתי המקלל אותי באלוהי הפלשתים".
סנדרס (1965) משלים את התרגום כ"פלשתי מחרף ממ[ערכות פלשתים]", לפי : .
המשמעות המילולית בספר שמואל "פלשתי המגיע ממערכות, מערי הפלשתים", אך ניתן לפרש את ההשלמה באופן דומה יותר לנוסח המופיע בתרגום השבעים, כ"פלשתי המקלל באלוהי הפלשתים".
המילה "שלפתי" היא השלמה משוערת, בהתבסס על תרגום השבעים.
סנדרס (1965) הניח כי הרווח בין שני חלקי המזמור מעיד בהכרח על פתיחתו של מזמור חדש, על אף שבתרגום השבעים שני החלקים מהווים חלק מאותו מזמור.
לנוכח סיבה זאת, חוקר המקרא מנחם הרן (1985) חולק על דעתו של סנדרס.
הרן (1985) מוסיף ואומר כי במזמורים שונים במגילת התהילים הגדולה נתגלו רווחים גדולים בתוך אותו המזמור, שאינם מעידים על תחילתו של מזמור חדש.
נוסף על כך, תחילת חלקו השני של המזמור, הפותחת במילים "משמשחו נביא אלוהים", קשורה קשר הדוק לכתוב בפסוק י"ב שבחלקו הראשון.
עובדה זאת מעידה, לטענת הרן (1985), על קשר הדוק בין שני חלקי המזמור ושוללת את הטענה כי הפסוק "תהלת גבורה לדויד משמשחו נביא אלוהים" מעיד בהכרח על תחילתו של מזמור חדש.
העצים את דברי והצאן את מעשי, (חסר) כי מי יגיד ומי ידבר ומי יספר את מעשי?ומי יגיד לאדוני?אדון הכול ראה.
אלוה הכול הוא שמע והוא האזין.אדוני הוא שישמע.שלח נביאו למושחני, את שמואל לגדלני.הוא שלח מלאכו,וישלח ויקחני מאחר הצואן, וימשחני בשמן הקודש,וישיאני מצאן אבי, וימשחני בשמן משחתו.וישימני נגיד לעמו, ומושל בבני בריתו.
(חסר)יצאו אחי לקראתו, יפי התור ויפי המראה,אחי יפים וגדולים,הגבהים בקומתם, היפים בשערם, לוא בחר ה' אלוהים בם.ולא רצה בם ה'.תהלת גב[ו]רה ל[דו]יד משמשחו נביא אלוהים: (חסר)אז רא[י]תי פלשתי מחרף מ[ערכות ישראל.]יצאתי לקראת הפלשתי, ויקללני באליליו,[ו]אנוכי [שלפתי] את...
(חסר)ואנוכי שלפתי את חרבו, ואכרות את ראשו מעליו,ואסיר חרפה מבני ישראל.
בין גרסתו העברית של המזמור לבין גרסתו בתרגום השבעים ניכרים הבדלים אחדים:
בראש המזמור בתרגום השבעים, נאמר: "זה המזמור לדויד כתוב בידו, והוא מחוץ למנין, אחרי הלחמו את גלית".
עם זאת, המזמור העברי פותח במילים "הללויה לדויד בן ישי".
המילה "הללויה", שאינה קשורה לתוכן המזמור, ככל הנראה נשאבה לתוכו מסיומו של תהילים ק"נ: .
על אף שבמגילת התהילים הגדולה דווקא מזמור תהילים קל"ד קדם לתהילים קנ"א, ייתכן שמזמור תהילים ק"נ קדם לו בעריכה אחרת, בדומה לזאת שבתרגום השבעים.
לדעת הרן (1985), כותרתו המקורית של המזמור הייתה "לדויד" או "לדויד, אחרי הלחמו את גלית".
ריינהרד קראץ (2020) טוען כי השוני המהותי בין הפסוקים נובע מכך שהפסוקים העוסקים בסיפור דוד וגלית הם תוספות מאוחרות.
בפסוק ח' מצוין כי אדון הכול, כלומר אלוהים, האזין לכל נגינותיו ותפילותיו של דויד.
עם זאת, בתרגום השבעים ניתן לפרש את הביטוי המקביל כ"אדון", ולא בהכרח אלוהים.
קראץ (2020) טוען כי המילה "אדון" בהקשר זה מתייחסת לנגינת דוד לשאול אדוניו, שהיה מלך ישראל לפני דוד.
דוד ניגן לשאול עוד טרם הילחמו בגוליית.
קראץ מוסיף ואומר כי המזמור שוכתב בעברית כך שהמילה "אדון" תתייחס לאלוהים ולא לשאול, ולפיכך נתווספו במזמור העברי פסוקים ה'–ז', העוסקים ביחס בין דוד לאלוהים ואינם נמצאים בתרגום השבעים.
סנדרס (1965), הראשון שחקר את המזמור בגרסתו העברית, טען כי פסוקים ה'–ז' אינם תוספות מקומראן אלא השמטות של תרגום השבעים.
לדבריו, המתרגם שגה, בחושבו כי המילים "והוא האזין" הן, למעשה, "והוא האדון", ולפיכך הוא תרגם את הפסוק כ"אדוני הוא שישמע".
בעוד שבמזמור שנתגלה בקומראן פסוקים י'–י"א באים לפני פסוקים י"ב–י"ג, הרי שבתרגום השבעים הסדר הפוך.
לטענת קראץ (2020), המשכתב מקומראן ניסה באמצעות היפוך הסדר להתאים את סדר התרחשות האירועים בשיר לזה שנמצא ב, שם דוד נמשח למלוכה רק לאחר ששמואל פגש את אחיו.
עם זאת, השינוי בסדר הפסוקים פוגע במבנה הסימטרי של תרגום השבעים.
בכך, טוען קראץ (2020), כי המזמור מקומראן הוא המאוחר ולא המזמור מתרגום השבעים.
בראש חלקו השני של המזמור מופיע הפסוק "אז רא[י]תי פלשתי מחרף מ[ערכות ישראל]", מה שמתאים, כאמור, ל: .
הנוסח היווני לפסוק, "יצאתי לקראת הפלשתי ויקללני באליליו", מתייחס דווקא לדבריו של גוליית הבאים בהמשך אותו הפרק: .
הגרסה העברית מקומראן משתמשת בכל פסוק בתקבולת, כגון "ההרים לא יעידו לי, והגבעות לא יגידו עלי".
נעשה שימוש במבנה התקבולתי גם בפסוקים מתרגום השבעים, שבהם לא נעשה שימוש כזה.
חלק מהתקבולות שאינן קיימות בתרגום השבעים כתובות בלשון מאוחרת, כגון "שלח נביאו למושחני, את שמואל לגדלני".
לפיכך, יש הרואים בהן תוספות מאוחרות.
כיוון שכתב היד במזמור בגרסתו מקומראן נכתב באופן לא ברור, וכיוון שלא חולק לפסוקים, חוקרים רבים החלו לנתח את הכתוב ולחלק אותו לפסוקים לאחר גילוי המגילה.
סנדרס (1965), הראשון שחקר את המזמור בגרסתו העברית, היה גם הראשון שניתח אותו, אך הניתוח שלו איננו מקובל עוד.
כך, למשל, סנדרס (1965) קיבץ את הקטעים "ואשימה לה' כבוד, אמרתי אני בנפשי" לכדי פסוק אחד.
עם זאת, חלוקה הגיונית יותר של הקטע היא הצבת החלק "אשימה לה' כבוד" בפסוק ד', שמתאר את דוד כשהוא מנגן בכלי נגינה.
לכן החלק הזה מעניק את הסיבה לכך: פיאור שמו של ה'.
את החלק "אמרתי אני בנפשי" הגיוני היה להציב כמעין פתיח לפסוק ה', שבו דוד מתאונן כי אף אחד לא יעיד על מעשיו.
צורותיהן של האותיות ו"ו ויו"ד במזמור כמעט זהות, מה שהוביל לכך שבחלק מהפענוחים הראשונים של המזמור נכתבה האות ו"ו במקום יו"ד.
משום כך, סנדרס (1965) ניתח את פסוק ו' כ"העצים את דְּבָרוֹ והצואן את מַעֲשוֹ", במקום הפענוח המקובל, "העצים את דְּבָרַי והצואן את מַעֲשָי".
החוקר בנימין אופנהיימר הציע את הפענוח השני של הפסוק.
לטענתו, אם מפרשים אותו בדרך זו, ניתן להבין כי על אף שרק העצים והצאן היו עם דוד, אלוהים שמע את כל תפילותיו.
אם מפענחים את המזמור בדרך שבה הציע סנדרס (1965), הרי שהעצים והצאן היו עם אלוהים, מה שלא מתיישב עם משמעות המזמור.
דוגמה נוספת לניתוח לא מקובל של המזמור היא בפסוק ו'.
בעבר הוצמדה לתחילתו של הפסוק המילה האחרונה בפסוק ה', "עלי", כך שהפסוק נקרא "עלי העצים את דברי", והמילה "עלי" הפכה לסמיכות של המילה "עלים".
לנוכח הדמיון הרב בין האותיות ו"ו ויו"ד במזמור, לפי פרשנויות אחדות, הפסוק נקרא "עלו העצים את דברי": "עלו" מלשון "השביחו".
עם זאת, נהוג לשייך את המילה "עלי" לפסוק ה', כך שהוא נקרא "הגבעות לא יגידו עלי".
ניתן לראות כי המזמור מתרגום השבעים בנוי במבנה סימטרי.
שינוי המיקום של פסוקים י'–י"א וי"ב–י"ג בגרסה מקומראן, בהשוואה לתרגום השבעים, פוגע במבנה התקבולתי בהקשר של דוד לעומת האחים.
עם זאת, הסופר מקומראן מרחיב את המבנה התקבולתי באמצעות הפסוקים שאינם מופיעים בתרגום השבעים.
המזמור עצמו שואב ביטויים רבים מסיפור משיחתו של דוד למלך ב:
בפסוק ד', העובדה שדוד ידע לנגן על כינור שאולה מ: .
בתנ"ך לא מצוין כי דוד ידע לנגן על עוגב, אך הצמד הנרדף כינור-עוגב מופיע פעמים נוספות בתנ"ך, כגון ב: .
בפסוק י', הביטויים "הגבהים בקומתם" ו"יפי המראה" שאולים מ, ביחס לאליאב בן ישי, אחיו של דוד המלך: .
בפסוק י"א, הביטוי "לא בחר ה' אלוהים בם" שאול מ, והוא מתייחס לאבינדב, אחיו האחר של דוד: .
בפסוק י"ב, העובדה ששמואל נשלח כדי לקחת את דוד מהצאן ולמושחו למלך, "וישלח ויקחני מאחר הצאן", מוזכרת אף היא ב: .
בנוסף, ניכר שכותב המזמור התבסס על מקורות אחרים בתנ"ך:
מקריאה בפרק ט"ז בלבד, בקטע העוסק במשיחת דוד, עולה שרעיית הצאן היה חד פעמית, אך במקומות אחרים בתנ"ך כתוב שדוד היה רועה את צאן אביו דרך קבע.
בפסוקים ג' וי"ג, הפועל "לשים" אדם, במשמעות של להציב אותו בתפקיד מסוים, חוזר על עצמו ב: .
בפסוק ד', התקבולת "ידי עשו עוגב ואצבעותי כינור" מופיעה פעמים נוספות בתנ"ך, כמו למשל ב: .
עוד באותו הפסוק, הביטוי "ואשימה לה' כבוד" מופיע גם ב: .
בפסוק י"ב, הביטוי "שמן קודש" מופיע פעם אחת נוספת במקרא בלבד, ב, שוב בהקשר של משיחת דוד למלך: .
עוד באותו הפסוק, הביטוי "וישלח ויקחני מאחר הצאן" מופיע במילים דומות ב: .
בפסוק י"ג, מינויו של דוד ל"נגיד לעמו" מופיע פעם נוספת ב: .
הביטויים "מאחר הצאן" (פסוק י"ב) ו"נגיד לעמו" (פסוק י"ג), מופיעים גם בדברי נתן הנביא לדוד ב: .
עם זאת, המזמור בנוי גם מרבדים עצמאיים, שלא קשורים לכתוב בתנ"ך.
כך, למשל, לא מוזכר מחוץ למזמור כי בהיותו רועה צאן הילל ושיבח דוד את אלוהים באמצעות נגינה.
גם תיאור רגשותיו של אדם, בדומה לרגשותיו של דוד שהופיעו במזמור, איננו אופייני לספרות המקראית.
המזמור כלול בנוסחיה של הברית הישנה, הגרסה הנוצרית לתנ"ך, המשמשים את הכנסיות היוונית אורתודוקסית, הקופטית, הארמנית והסורית-אורתודוקסית.
עם זאת, הוא אינו כלול בנוסחים המשמשים את הכנסיות הקתולית והפרוטסטנטית.
עד לגילויה של מגילת התהילים הגדולה בפברואר 1956 היו הדעות באשר למוצאו ולזמנו של המזמור חלוקות.
חוקרים אחדים טענו כי אין שום ראיות לכך שהמזמור נכתב אי פעם בעברית, וכי הוא נכתב ביוונית.
אחרים, כגון מרטין נות ואברהם כהנא, טענו ההפך, ואף ניסו לשחזר את המקור העברי המשוער של המזמור מתוך גרסתו היוונית.
לאחר שנמצא המזמור בין מגילות מדבר יהודה נהפכו היוצרות.
סנדרס, הראשון שחקר את המזמור בגרסתו העברית ממגילות מדבר יהודה, טען כי זוהי גרסתו המקורית של המזמור.
הוא הוסיף וטען כי המזמור נכתב ב.
לטענתו, במזמור עולה דמותו של הרועה הטוב מתיאוריו של דוד, תיאור המקובל רק בתרבות יוון העתיקה.
ניתן להניח כי המזמור חובר בתקופה מאוחרת גם כיוון שהוא נכלל בספרים החיצוניים, כלומר הוא נכתב קרוב לתקופת חתימת המקרא, מה שלא אפשר לו להופיע בתוכו.
כך גם, לדעת חוקרי המקרא, סיפור דוד וגוליית עצמו משתמש בדמותו של דוד לצרכים פוליטיים ולהאדרת שמו של דוד, כאשר בסיפור המקורי מתקופת בית ראשון, הגיבור שהביס את גוליית לא היה דוד, אלא אלחנן בן יערי ().
טיעון לכך שהמזמור נכתב בתקופה מאוחרת מתבסס על לשונו.
חוקרים נוטים לייחס את לשון המזמור לזו שהייתה מדוברת בשלהי תקופת בית שני.
זאת, כיוון שהמזמור כולל השפעות מהשפה הארמית ומלשון חז"ל, שנפוצו רק באותה התקופה, מה שמחזק את הטענה שלפיה המזמור נכתב במקורו בעברית.
זאת, עקב הימצאותם של ביטויים רבים האופייניים ללשונות אלה:
כתיב מלא: השם המופיע בראשית המזמור הוא "דויד" בכתיב מלא, ולא "דוד" בכתיב חסר, כמקובל בספרים שנכתבו בתקופת בית שני, כגון דברי הימים, עזרא ונחמיה.
השמות "צון" (פסוק ג', במקום "צאן"), "לוא" (פסוקים ה' וי"א, במקום "לא") ו"תור" (פסוק י', במקום "תואר" או תֹאר"), הכתובים אף הם בכתיב מלא, מתקשרים ללשון חז"ל הנוטה להשתמש בכתיב זה.
בפסוק ב' מופיעה התקבולת "קטן הייתי מאחי וצעיר מבני אבי".
בלשון המקרא המילה "אחי" מקבלת כביטוי נרדף דווקא את הצירוף "בני אמי", כאשר הדובר נכלל בקבוצה זאת: .
אם הדובר אינו נכלל בתוך הקבוצה, יכול לבוא הביטוי "בני אבי": .
לפיכך, במקרה זה, עדיפה גרסתו של המזמור בתרגום השבעים: "צעיר הייתי בתוך אחי ונער בבית אבי".
בפסוק ד' מופיעה התקבולת החסרה "ידי עשו עוגב ואצבעותי כנור".
לעומת זאת, בנוסח תרגום השבעים התקבולת הופכת מלאה: "ידי עשו עוגב, אצבעותי כוננו נבל".
תקבולת זאת, "עשה-כונן", מופיעה פעמים רבות בלשון המקרא, ואילו במזמור שנתגלה בקומראן היא איננה מופיעה בצורתה המלאה.
בפסוק ה' מופיע הביטוי "אמרתי אני", שבו הנשוא קודם לכינוי הגוף.
תופעה זאת חוזרת על עצמה בספרים מקראיים, שכתיבתם מתוארכת לשלהי תקופת בית שני.
כך במגילת קהלת: , וגו'.
כך גם בספר דניאל: .
בהמשך אותו הפסוק מופיע הביטוי "'אמרתי בנפשי".
ביטוי זה מופיע פעמים רבות בתרגום הפשיטתא הארמי ל.
הביטוי מופיע ברוב ספרי המקרא כך: .
בהמשך אותו הפסוק מופיע המשפט "ההרים לא יעידו לי".
מילת היחס הנצרכת בלשון המקרא היא להעיד בו ולא להעיד לו: .
בפסוק ז' מופיע הביטוי "אדון הכול ראה".
ניתן לפרש את פסוק זה בשני אופנים: פירוש אחד הוא "האדון, אלוהים, את הכול ראה", אך הוא עלול להעלות קושי.
הפירוש השני הוא "האדון של הכל ראה".
אם מקבלים את פירוש זה, הרי שהוא קשור ללשון מאוחרת.
התפילה "עלינו לשבח" פותחת בביטוי זה: .
הביטוי מקביל לביטוי הארמי "מרי כולא", כפי שמופיע ב, והוא אף מוזכר בספר בן סירא.
בפסוק ט' דוד מספר כי שמואל הנביא נשלח "לגדלני", מילה נרדפת למשיחה בשמן.
מדובר, ככל הנראה, בתרגום של הפועל הארמי "רבה" מלשון "לרבות".
כך, למשל, הפסוק מתורגם לארמית כך: .
תיאור הבחנה: בפסוק י"א מופיע הביטוי "הגבהים בקומתם היפים בשערם" כתיאור הבחנה.
בלשון המקרא צריך היה להיות "גבוהי הקומה ויפי השיער" כסמיכות, בדומה למופיע בפסוק י': "יפי התור ויפי המראה".
שימוש בתיאור הבחנה נפוץ בלשון חז"ל.
טלמון מציע שהכוונה היא כי אחי דוד אינם יפים בשיערם, אלא בשיעור קומתם.
בפסוק י"ג מופיע הביטוי "בני ברית", שאינו מופיע במקרא ולו פעם אחת, והוא אופייני רק ללשון חז"ל.
הביטוי מופיע בתוספתא ובמשנה: .
הוא מופיע גם במגילת מלחמת בני אור בבני חושך שנתגלתה אף היא בקומראן, ושייכת לספרים החיצוניים.
עם זאת, הביטויים "אנשי ברית" ו"בעל ברית" הם דווקא כן מקראיים.
בכותרת המזמור השני מופיע הביטוי "משמשחו נביא אלוהים".
השימוש בש"ין הזיקה בצורתה המקוצרת אופיינית ללשון חז"ל, ואילו מקבילתה המקראית היא המילה "אשר".
עם זאת, הרן (1985) טוען כי ביטויים אלה דווקא מצביע על קשיים לשוניים שבאים לידי ביטוי במזמור.
לטענתו, קשיים אלה עשויים להעיד על כך שזוהי איננה גרסתו המקורית של המזמור, וכי הגרסה מקומראן והגרסה מתרגום השבעים מקורן בגרסה עברית קדומה יותר.
הרן מוסיף ואומר כי אם מוציאים מהמזמור שנמצא בקומראן את פסוקים ה'–ז' ואת שאר התוספות, שאינן מופיעות בתרגום השבעים, ניתן לראות דמיון רב ללשון המקרא, ולא ללשון חז"ל.
לפיכך טוען הרן (1985) כי המזמור בגרסתו העברית המקורית שאבדה אמור להידמות למזמור שבתרגום השבעים, ואילו הביטויים מלשון חז"ל המופיעים לאורכו מעידים רק על תוספות מאוחרות.
תהלוכן (שם מדעי Thaumetopoea), המוכר גם בשם טַוואי התהלוכה, הוא סוג של עש ממשפחת התהלוכניים, בעל גלגול מלא.
רוחב הבוגר 6–8 מ"מ ואורכו 10–20 מ"מ, צבעו חום צהוב וכנפיו בצבע חום-אפור.
קיימת דו-צורתיות זוויגית כשהנקבה גדולה מהזכר.
גוף הזחל מכוסה בשערות המכילות חומר ארסי, היכול לגרום לצריבות ונפיחות (סרפדת).
קצות השערות הללו כדוגמת חוד קרס הדיג, והן נשלפות החוצה מגופו של הזחל.
ההטלה חלה בחודשים ספטמבר-אוקטובר, והבקיעה לאחר 6 שבועות.
הזחלים טווים קורים ומכאן שמו השני.