tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
הפרשים המוקדונים עמדו לפני התמוטטות תחת הלחץ הכביר ופרמניון נאלץ לשלוח רץ לאלכסנדר על מנת לבקש תגבורות.
בנוסף ללחץ הרב שהפעילו הפרשים הפרסיים, הפריצה בשורות הפלנקס הראשון אפשרה לפרסים לאיים על אגפו הימני של פרמניון.
למזלם של המוקדונים, גילו הפרסים את הכבודה המוקדונית והתחילו בביזה.
פריקת העול וזניחת המשמעת בקרב הפרסים נתנה זמן לפלנקס הרזרבי לסתום את הפרצה בחזית ולהסיר את האיום שייצרו הפרשים שחדרו דרך הפרצה במערך המוקדוני.
בינתיים קרס כל האגף השמאלי של הפרסים (זה שהוצב מול האגף הימני של אלכסנדר) ודריווש ברח משדה הקרב.
אלכסנדר יצא בראש פרשיו למרדף אחר האויב המובס כאשר השיג אותו שליחו של פרמניון עם דיווחים על המצב הקשה באגף השני.
אלכסנדר פנה לאחור, על מנת לעזור לפרמניון.
בינתיים, הגיעו השמועות אודות בריחתו של דריווש לחיילי האגף השמאלי, והוא התחיל להתפזר, למרות העדיפות המספרית שממנה נהנה וההצלחות הראשוניות.
הניצחון המוקדוני היה מלא, האימפריה הפרסית התמוטטה, וכעבור מספר ימים נכנס אלכסנדר לבבל.
לקרב זה היו השלכות רבות מעבר לעימות המידי.
ראשית, הניצחון המוקדוני הביא להתמוטטות ההגנה הפרסית המאורגנת של הפרסים לכיבושיו של אלכסנדר הגדול.
בבל נמסרה לידיו ללא קרב.
נעשה, אמנם ניסיון לבלום את המשך ההתקדמות המוקדונית לפנים לב האימפריה הפרסית במעבר צר בהרים, אבל ניסיון זה, נוהל על ידי צבא פרסי קטן יחסית והוא נכשל.
גרוע מההפסד הצבאי, התמוטט מערך השלטוני של הפרסים.
דריווש ניצל, אמנם, ממוות בקרב, אך נרצח זמן קצר לאחר מכן על ידי בסוס, אחד האחשדרפנים הבכירים שלו.
כתוצאה מהתמוטטות ההתנגדות הצבאית והתמוטטות השלטון הפרסי נותר אלכסנדר שליט בלתי מעורער בחלק גדול והחשוב ביותר של האימפריה הפרסית.
בנוסף, נפל לידיו אוצר עצום בערים הפרסיות.
לפי הדיווחים, האוצר שנתפס בבבל לבדה הספיק לתשלום שכר חייליו לחודשיים ואילו האוצרות בשושן הביאו חמישים אלף טלנטים.
זה פי חמישים מהתקציב השנתי של ממלכת מוקדון בתקופתו של פיליפוס.
הביזה בפרסופוליס הייתה גדולה אפילו יותר – מאה עשרים אלף טלנטים עברו לידיו.
אוצרות אלה לבדם היו יכולים לכסות את כל הוצאותיה של יוון המוקדון במשך דורות שלמים.
הפרסים לא התאוששו במשך מאות שנים מההפסד בקרב.
פרס הפכה לחלק מהעולם ההלניסטי ורוב שטחי האימפריה הפרסית היו תחת שליטת הממלכה הסלאוקית.
רק החלשתה של האימפריה הסלאוקית במלחמה נגד רומא אפשרה את עלייתה של השושלת הפרסית המבוססת על הפרתים בפרס.
זיכרון הקרב מהדהד ביצירה האמנותית הפרסית ומגיע עד עצם היום הזה.
פניארת' 481 (Peniarth) הוא כתב יד מסוף המאה ה-15 המעוטר בציורים רבים.
גובלן זה נעשה ככל הנראה על ידי העתקת עבודת החריטה של ז'רר אודרן (Gérard Audran) שהעתיק בעצמו את הציור של שארל לה ברון, שהוא חלק מסדרת ציורים על ניצחונותיו של אלכסנדר הגדול.
עבודה של ז'אק קורטואה (Jacques Courtois) צרפתי מהמאה ה-17.
הקרב הוצג בהרחבה בסרטו של אוליבר סטון אלכסנדר.
קרב ברייטנפלד היה קרב שנערך בשנת 1631 סמוך ללייפציג שבסקסוניה במסגרת מלחמת שלושים השנים.
הוא נערך בין הכוחות הפרוטסטנטים של מלך שוודיה גוסטב אדולף ושל שליט סקסוניה יוהאן גאורג הראשון לבין הצבא הקיסרי בהנהגת יוהאן ט'סרקלס פון טילי.
הקרב היה הניצחון הפרוטסטנטי המשמעותי הראשון במסגרת מלחמת שלושים השנים.
לקראת סוף אוגוסט 1631, פלש מפקד הצבא הקיסרי, גנרל יוהאן ט'סרקלס פון טילי, לתחומי סקסוניה, בתקווה לגרום לשליט הסקסוני יוהאן גאורג הראשון לזנוח את תוכניתו לכונן ברית עם גוסטב אדולף, מלך שוודיה.
בתגובה, איחד גוסטב אדולף את כוחותיו עם אלו של השליט הסקסוני, מתוך כוונה להילחם בטילי ולדחוק רגליו מסקסוניה.
טילי ערך את כוחותיו בברייטנפלד שמצפון ללייפציג והתכונן לפגוש שם את גוסטב אדולף.
השוני העיקרי בין שני הצבאות היה בטקטיקה.
הצבא הקיסרי-קתולי אורגן במערך הכולל מספר ריבועים (טרסיו [Tercio] בספרדית).
רוחבו של כל ריבוע מנה חמישים חיילים בשורה, ובסך הכול כלל שלושים שורות.
במרכז המבנה הוצבו נושאי חניתות, ואילו באגפיו - יחידות מסייעות של יורי ארקבוזים.
היה זה המערך הרגלי הנהוג בתקופה.
הצבא הקיסרי כלל בסך הכול שבעה-עשר ריבועים כאלה, אשר אורגנו בשלושה גושים גדולים כאשר הגוש המרכזי ממוקם מעט לפני השניים האחרים.
חיל הפרשים הוצב בכל חזית, כאשר פפנהיים מפקד על השמאלית ואילו פורסטנבורג על הימנית.
לטילי לא היו עתודות חירום, מלבד כוח פרשים מצומצם מאחורי חיל הרגלים.
גוסטב אדולף, לעומת זאת, ערך את כוחותיו בשני קווים ארוכים.
כל קו מנה חמש שורות נושאי חניתות ושש שורות מוסקטרים.
השימוש במערך קו אפשר לגוסטב אדולף ליצור חזית ארוכה כמו זו של טילי, אלא שבניגוד לטילי הותיר בידיו כוח עתודה רב עוצמה.
בנוסף, גוסטב אדולף מיקם באופן אקראי יחידות ארטילריה ופרשים בתוך המערך הראשי.
שליט סקסוניה ארגן את כוחותיו במבנה המסורתי, וכל המפקדים מיקמו את פרשיהם בחזית.
ומכיוון שהכוחות השוודים והסקסונים הופעלו בנפרד, התוצאה הייתה שיחידות פרשים הוצבו גם במרכז הכח הפרוטסטנטי.
הקרב נפתח בצהריים בהפגזות ארטילריות הדדיות בנות שעתיים.
ההפגזה נסתיימה כאשר הרוזן פפנהיים הוביל הסתערות פרשים מן האגף השמאלי של המערך הקתולי.
שבע פעמים הסתערו הפרשים, ובכל פעם נהדפו על ידי השוודים.
השוודים השתמשו בטקטיקה של שילוב יחידות מוסקטרים עם יחידות פרשים, ובאופן זה השיגו יתרון בעוצמת אש על הפרשים הקתוליים.
העתודות השוודיות הרחיבו את הקו השוודי והקשו אף יותר על הסתערות הפרשים הקתולית.
לאחר כישלון ההסתערות השביעית, פפנהיים ופרשיו נמלטו משדה הקרב.
חיל הפרשים הכבד של פפנהיים נסוג לעיר האלה (Halle).
באותו הזמן, חיל הרגלים של טילי נותר נייח, ואולם הפרשים באגפו הימני הצליחו להניס את הפרשים הסקסוניים לעבר איילנבורג .
טילי ניצל את הצלחת הפרשים, שיגר את רוב חיל הרגלים שלו כנגד שארית הכוח הסקסוני ואילץ אותו להימלט משדה הקרב.
כך הביס טילי כארבעים אחוזים מהכח הפרוטסטנטי, ועתה היה נחוש לאגף את הנותרים.
ואולם, שעה שטילי ציווה על חייליו לאגף את הקו השוודי, גוסטב אדולף הצליח לארגן מחדש את הקו השני שלו בזווית אלכסונית, אשר שללה מטילי את ההזדמנות לאגף את החזית הפרוטסטנטית.
בעקבות זאת, הסתערות מוצלחת של חיל הפרשים השוודי הניסה את שארית חיל הפרשים הקיסרי.
הדבר אפשר לחיל הרגלים הפרוטסטנטי להשיג עליונות בקרב.
התותחים והרובים השוודיים, שהיו מעולים באיכותם, שימשו את צבאו של גוסטב אדולף במתקפה האחרונה של הקרב, שבסיומה נאלץ הצבא הקיסרי לסגת משדה הקרב.
קרב ברייטנפלד שימש כהוכחה ניצחת לעליונותה של הטקטיקה הקווית של גוסטב אדולף.
הוא הצליח לגרום לאבדות בשיעור של יותר משישים אחוזים מכוח האויב, ועל אבדותיו שלו פיצה בגיוס שבויים לשורותיו.
בנוסף, הקרב העניק לשוודים יוקרה פוליטית רבה, ששימשה אותם בבואם לשכנע נסיכויות פרוטסטנטיות אחרות להצטרף אליהם.
קרב ג' בשבט התרחש כחלק ממלחמת העצמאות ביום ג' בשבט ה'תש"ח (14 בינואר 1948).
הקרב נפתח עם התקפה גדולה על גוש עציון על ידי הכנופיות שבאזור, שנעזרו בערבים ובדואים שבאו מירושלים ועד באר שבע, בפיקודו של עבד אל-קאדר אל-חוסייני.
ניסיונם לתפוס את מרכז הגוש ולבתר את ארבעת יישובי הגוש לשניים נכשל, וההתקפה כולה נהדפה תוך גרימת אבדות כבדות לתוקפים.
אירועי המלחמה בגוש עציון קיבלו תנופה משמעותית מדצמבר 1947 עד אמצע ינואר 1948. בגוש עציון היו באותה עת 4 יישובים: כפר עציון, עין צורים, משואות יצחק (שלושתם של הפועל המזרחי) ורבדים (השומר הצעיר).
בשבוע הראשון של דצמבר 47' תקפו הערבים טנדר נוטרים.
נוטר אחד נפגע ובתגובה פשטו קורס מ"כים על מאהל בדואי בסביבה.
ב-7 בדצמבר נשדדה מכונית יהודית שיצאה מגוש עציון.
ב-10 בדצמבר ערבים יידו אבנים על יהודים באזור בית אומר.
ב - 11 בדצמבר 1947 התרחש אסון שיירת העשרה, בו נהרגו שישה מתושבי הגוש.
ב-12 בחודש ביצעו אנשי קורס מ"כים פעולת תגמול על אוטובוס ערבי.
ב-11 בינואר 1948 שמו הערבים מארב לשיירה מירושלים ונפתח קרב בין הכיתה המאבטחת למארב הערבי.
למחרת פגעו הערבים בשיירה מגוש עציון, שיירת השניים, בה נהרגו חבר רבדים ונוטר מירושלים.
ב-14 בינואר לפנות בוקר יצאו לוחמי החי"ש לפעולת תגמול.
הם פגעו במכוניות וברחו מהמקום במהירות.
החל מדצמבר 1947 שהו בגוש כ-100 לוחמים מפלוגה ג' של גדוד מכמש מהחי"ש הירושלמי ופלוגת פלמ"ח שמנתה 55 לוחמים.
אולם רוב הלוחמים לא היו מאומנים ולא ערוכים לקרב.
אנשי החי"ש היו סטודנטים ברובם, לא היוו יחידה אורגנית ורק 35 מהם אומנו קודם לכן.
גם בקרב לוחמי הפלמ"ח, 26 היו עדיין טירונים.
מספר ימים לפני 14 בינואר, דיווח המודיעין של ההגנה על ריכוזי ערבים זרים (לא תושבי הגוש).
ההערכה הייתה כי יש בין 200 ל-300 ערבים מגויסים המתכוונים לתקוף את הגוש.
מטרת הערבים הייתה להשמיד את ארבעת הקיבוצים ולחסל את היישוב היהודי בגוש עציון.
למרות הידיעות הרבות שזרמו אל הש"י, הפיקוד העליון לא העריך נכון את גודל ההתקפה.
עבד אל-קאדר אל-חוסייני, מפקד צבא הג'יהאד הקדוש באזור ירושלים, שלח לגוש גדוד שמנה כ-400 לוחמים מאומנים וחמושים, אליהם נוספו ערביי הסביבה בעלי נשק אישי.
התוכנית הייתה לחסום את הדרכים מפני הגעת תגבורת יהודית, כיבוש כפר עציון, השתלטות על חרבת זכריה כדי לבתר את הגוש ולהשתלט על הכביש המרכזי, ולבסוף לכבוש את 3 היישובים הנותרים.
עבד אל-קאדר אל-חוסייני, שמטהו היה בחרבת סוויר, סייר עם הג'יפ שלו בין היחידות ותיאם את הפעולות.
ערבים רבים מהר חברון הגיעו לגוש, חלקם כדי להשתתף בקרבות וחלקם על מנת לבזוז לאחר הכיבוש.
הגיעו גם נשים וילדים עם שקים וסלים כדי לאסוף את הביזה.
הערבים ארבו לחקלאים מעין צורים, ירו עליהם וכשאלה נמלטו לקיבוץ, פנו הערבים לתקוף את חרבת זכריה.
הם כבשו את ההר הרוסי וכשניסו להתקדם לעבר כפר עציון, נורו לעברם מטחי יריות והם נסוגו.
הם ניסו לכתר את הקיבוץ משלושה כיוונים, אך כשהתקרבו למרחק קצר נורתה עליהם אש חזקה והרחיקה אותם.
בינתיים שלח מפקד גוש עציון עוזי נרקיס שהיה במפקדתו בכפר עציון מברקים בהולים למפקדי הפלמ"ח והחי"ש בירושלים ובקש מהם לדרוש מהצבא הבריטי להתערב ולבלום את ההתקפה.
חרבת זכריה הייתה הנקודה האסטרטגית החשובה ביותר, שכן כיבושה יפצל את הגוש לשניים ויקל על כיבושו.
זה היה כפר קטן שתושביו נטשו אותו לאחר קרב שיירת העשרה, מחשש לנקמה יהודית (זה היה הכפר הערבי הראשון שניטש במלחמת העצמאות).
בחרבת זכריה התמקמו שתי כיתות של החי"ש ופיקד עליהן מפקד פלוגה ג' של גדוד מכמש מהחי"ש, מנחם ריצ'מן ("ריצ'י").
הערבים הגבירו את התקפותיהם על חורבת זכריה במטרה לכבוש את החורבה כדי לבתר את הגוש.
אנשי החי"ש ביקשו מעוזי נרקיס אישור לסגת מחרבת זכריה בטענה שנגמרה להם התחמושת.
לא ברור אם קבלו אישור לנסיגה אבל לאור ההתקפה החלה נסיגה מהחורבה.
אריה עמית (טפר) יצא עם כוח חי"ש ופלמ"ח מעין צורים ורבדים, פגש את הנסוגים בדרך והכריח אותם לשוב ולתפוס שוב את הנקודה השלטת.
הוא חימש אותם ואיים עליהם כי אם יסוגו, אנשי הפלמ"ח יירו עליהם.
לוחמי החי"ש חזרו ותפסו את העמדה והערבים החלו להתקדם לעברם.
הם ירו עליהם צרורות והטילו רימונים, והערבים נעצרו.
כעת התברר כי כוון ההתקפה העיקרי היה על חרבת זכריה ושאר ההתקפות היו הסחה.
אריה טפר התקשר לעוזי נרקיס וביקש רשות למתקפת נגד.
נרקיס השיב לו: "עשה מה שאתה יכול".
מתקפת הנגד של אריה טפר
טפר יצא עם 3 כיתות שבכל אחת מהן עשרה לוחמים: כיתה אחת נשארה בחרבת זכריה, כיתה שנייה בפיקוד הוצבה על הרכס השולט לחיפוי, וכיתה שלישית בפיקודו יצאה לתקוף את הערבים שחיפו על חבריהם תוקפי חרבת זכריה.
טפר גילה כי הערבים ישבו לנוח ולאכול.
מתחת לחרבה הוא ראה כ-300 ערבים מאורגנים בשתי שורות עם דגלים ירוקים מוכנים להסתערות הסופית על החרבה.
טפר ואנשיו תקפו אותם בהפתעה באש רובים ומקלע.
הערבים נמלטו בבהלה כשהם משאירים עשרות הרוגים.
בינתיים חוסייני שלח כוח למתקפת נגד, אך טפר כבר ביצע נסיגה טקטית קלה לאורך ציר ההסתערות, והערבים הסתערו ותקפו עמדות ריקות.
טפר סימן לגרונר והכיתה המחפה יצאה להסתערות על הכוח הערבי התוקף.
הכיתה של גרונר הסיגה את התוקפים, אולם המשיכה ורדפה אחריהם אל השדה הפתוח, שם ניתכה עליה אש צולבת.
גרונר נעמד וצעק לפקודיו לסגת, ואז נורה בחזהו ונהרג.
טפר והכיתה של גרונר נשארו במקום עד החשיכה וחזרו לכפר עציון.
מהצד היהודי נהרגו שלושה לוחמים, אחד נפצע קשה ושמונה נפצעו בינוני וקל.
הבריטים ידעו על המתרחש אך לא התערבו כלל.
מפקד משטרת חברון, המיש דוגין, אמר כי נודע לו על ההתקפה רק בצהריים כשראה ערבים חוגגים בחברון.
הערבים אמרו לו שכפר עציון ורבדים הושמדו.
הכוח הבריטי ליד בית לחם הודיע לו כי הם בכוננות.
ערביי הסביבה התאכזבו מתוצאות ההתקפה וחששו מתגובה יהודית.
הוועד הערבי העליון הואשם בהזנחת אנשיו.
קרנה של משפחת אל חוסייני ירדה והערבים לא הסתמכו יותר על הכוחות המקומיים, אלא על "צבא ההצלה" של הליגה הערבית.
מן הצד היהודי, יגאל ידין אמר על קרב זה: "היה זה אחד הניצחונות הגדולים שלנו, ניצחון אדיר בנסיבות הימים ההם ויחסית לדלוּת כוחנו".
יגאל אלון כתב כי התקפת הנגד נחשבת כמוצלחת ביותר בכל המלחמה.
הערבים ניסו להסתיר את המפלה הקשה.
אנשי הש"י אספו מידע על כ-100 הרוגים ו-104 פצועים שנפגעו בקרב ופרסמו את שמותיהם בשידור רדיו של "קול ההגנה" בערבית.
הגוש לא הותקף יותר עד 12 באפריל 1948. בשל התבוסה ביטל עבד קאדר אל חוסייני את תוכניותיו לתקוף יישובים יהודים והתרכז בהתקפות על הדרכים בכדי להכניע יישובים במצור.
בינתיים דיווח עוזי נרקיס על הרוגים ופצועים ודרש שיגיעו אמבולנסים במהירות.
לאחר שנהדפה ההתקפה, נותר הגוש במצוקת נשק ותחמושת.
החשש להתקפה נוספת בזמן הקרוב הייתה אחת הסיבות המרכזיות לשליחת מחלקת הל"ה לגוש.
הפצועים פונו למחרת לירושלים, אך למרות זאת נשאו הל"ה ציוד רפואי לטיפול בפצועים.
קרב גטיסברג היה קרב שהתחולל בסביבת העיר גטיסברג, בדרום פנסילבניה שבארצות הברית, במהלך מלחמת האזרחים האמריקנית.
ארמיית הפוטומק של צבא האיחוד, בפיקוד גנרל ג'ורג' מיד, הצליחה להדוף את כל התקפותיה של ארמיית צפון וירג'יניה של צבא קונפדרציית המדינות של אמריקה בפיקודו של הגנרל רוברט לי, ובכך הגיעה לסיומה הפלישה השנייה והאחרונה של צבא הקונפדרציה לצפון.
קרב גטיסברג נחשב לנקודת המפנה ולקרב עם מספר הנפגעים הגדול ביותר במלחמת האזרחים - כ-50,000 חיילים משני הצדדים.
בסוף חודש אפריל 1863 פלשה שוב ארמיית הפוטומק של צבא האיחוד, בפיקוד גנרל ג'וזף הוקר לשטחי הקונפדרציה.
קרב זה היה אחד מן הניצחונות הגדולים ביותר של רוברט אי.
לי, אך במהלכו נהרג אחד ממפקדיו המבריקים ביותר של צבא הדרום, תומאס ג'ונתן ג'קסון.
זו הייתה הפלישה השנייה שיזם; הראשונה אירעה בספטמבר 1862, ונהדפה לבסוף בקרב אנטיאטם (Antietam).
לי קיווה להשיג כמה מטרות בפלישה זו.
ראשית, הוא קיווה שמסעו ימנע מארמיית הפוטומק של הצפון להתארגן לפלישה נוספת לדרום במהלך הקיץ.
שנית, לי קיווה שהפלישה תוריד מהלחץ של כוחות צבא הצפון בחזית המערב.
בחזית זו היה מצבו של צבא הדרום קשה: ארמיית טנסי של צבא הצפון, בפיקוד גנרל יוליסס ס.
גרנט, הטילה מצור על העיר ויקסבורג, במיסיסיפי.
כיבוש העיר היה נותן לצפוניים שליטה מלאה על נהר המיסיסיפי, ובכך מבתר את הקונפדרציה לשניים.
לי קיווה שהפלישה לצפון תאלץ את ממשל ארצות הברית להעביר כוחות מזרחה ובכך להקל את הלחץ על ויקסבורג.
לי קיווה שאיום זה יחזק את התנועה שקראה להשגת שלום עם מדינות הדרום.
הקורפוס הראשון נותר תחת פיקודו של לוטננט גנרל ג'יימס לונגסטריט, והקורפוס השני של גנרל תומאס ג'קסון שנפל בקרב שבועות מעטים לפני כן חולק לשני קורפוסים חדשים: על הראשון פיקד לוטננט גנרל ריצ'רד יוול (Ewell) ועל השני פיקד לוטננט גנרל א.
הקרב הראשון במערכה התחולל ב-9 ביוני.
כוחות פרשים של שני הצדדים התנגשו בתחנת ברנדי (Brandy Station), ליד העיירה קולפֶּפֶּר (Culpeper), בווירג'יניה.
כוח צפוני בפיקוד מייג'ור גנרל אלפרד פלזנטון הצליח להפתיע כוח דרומי שהיה בפיקוד מייג'ור גנרל סטיוארט.
בכוח הצפוני היו שתי דיוויזיות פרשים ובהן כ-9,000 איש, ועוד כ-3,000 חיילי רגלים, לעומת 9,500 פרשים דרומיים.
למרות ההפתעה הצליח סטיוארט להדוף בסופו של דבר את המתקפה, והקרב הסתיים ללא הכרעה.
הייתה זו הפעם הראשונה שבה הצליחו פרשים מן הצפון להוכיח שהם שווים ברמתם לחיל הפרשים מן הדרום.
באמצע יוני הגיעה ארמיית צפון וירג'יניה אל נהר הפוטומק, והחלה בתנועתה צפונה אל תוך מדינת מרילנד.
חילות המצב הצפוניים שהיו בעיירות וינצ'סטר ומרטינסברג הובסו, וב-15 ביוני החל הקורפוס של אוול לצלוח את הנהר.
ב-24 וב-25 ביוני צלחו בעקבותיו הקורפוסים של היל ולונגסטריט.
ארמיית הפוטומק, עדיין בפיקודו של הוקר, עקבה אחרי תנועת הדרומיים ונעה במסלול מקביל, כאשר היא חוצצת בין ארמיית צפון וירג'יניה לוושינגטון.
צבא האיחוד צלח את הנהר בין 25 ל-27 ביוני.
לי הוציא פקודות נוקשות לחייליו, במטרה למנוע השפעות שליליות על האוכלוסייה האזרחית.
הצבא לא החרים ישירות מזון, סוסים ואספקה, והציוד נלקח כביכול תמורת פיצוי בדולר של הקונפדרציה, פיצוי שהיה חסר ערך בעיני התושבים.
בכמה עיירות נתבעו התושבים לשלם פיצויים במקום שיוחרמו מהם ציוד ואספקה, תחת איום של הרס העיר.
הפעולה השנויה ביותר במחלוקת של צבא הדרום הייתה לכידת 40 גברים אפרו-אמריקאים, ברובם חופשיים, ושליחתם תחת משמר לדרום כדי להחזירם לעבדות.
לקראת סוף יוני החלו חיילי הדרום לחצות את הגבול אל מדינת פנסילבניה, הצפונית למרילנד.
ב-26 ביוני השתלטו יחידות מהקורפוס של מייג'ור גנרל אוול על העיירה גטיסברג, והניסו ממנה יחידות של המיליציה של פנסילבניה.
ארלי דרש מתושבי העיירה תשלום מס, אך לא אסף אספקה בעלת ערך.
חייליו הרסו כמה קרונות רכבת וגשר, וכן מסילת רכבת סמוכה וקווי טלגרף.
ציר התנועה של לי היה מדרום לצפון, לאורך עמק שננדואה.
התנועה לאורך העמק אפשרה לצבאותיו של לי להיות מוסתרים מכוחות הצפון על ידי רכס הרי בלו רידג'.
כך עשה לי גם במערכת מרילנד ב-1862. ארמיית הפוטומק של צבא הצפון, בפיקוד ג'ורג' מקללן לא הצליחה להתחקות אחרי תנועותיו של לי, ורק מזל ביש של לי הביא לנפילת העתק של פקודותיו לידי הצפון.
המידע סייע למקללן, והוא חצה את ההרים ותקף את לי בקרב אנטיאטם, שהסתיים בנסיגת כוחות הדרום ובסיומה של מערכת מרילנד.
כדי למנוע הפעם מהצפוניים מידע על תנועתו, הורה לי לג.א.ב.
Stuart), מפקד חיל הפרשים של ארמיית צפון וירג'יניה, להגן על מעברי ההרים כדי להסוות את תנועתו.
ואולם, לבקשת סטוארט, אישר לו לי לצאת בראש שלושה רגימנטים של פרשים לפשיטה סביב האגף הימני, המזרחי, של ארמיית הפוטומק.
אלו היו שתיים ממטרותיהן של יחידות הפרשים במלחמת האזרחים: איסוף מודיעין על תנועות האויב, ובמקביל למנוע מהאויב לאסוף ידיעות דומות.
בנוסף, הן נועדו להגנת אגפיו של הצבא הרגלי, לפשיטות על קווי האספקה והתקשורת של האויב.
לי וסטוארט קיוו להפתיע את צבא הצפון, ולהטעות אותו כך שלא ינוע צפונה אלא יישאר בעמדותיו.
סטוארט תכנן להוביל שלוש חטיבות מן הקורפוס שלו דרך קווי הצפון הדלילים, ולרכוב מזרחה.
כך יוכל לפגוע בקווי התקשורת בין ארמיית הפוטומק של הוקר לבין יחידות הפרשים של הצפון, וכן לפגוע בקווי האספקה שלהם.
מעבר למטרות אלה, תיצור הפשיטה הסחה שתבלבל את הצפון; ככל שיעמיק סטוארט לחדור לצפון יוכל לפגוע בקווי תקשורת חיוניים, כמו מסילות ברזל.
מבקריו של סטוארט טענו מאוחר יותר שלסטוארט היה מניע נוסף: רצונו לשקם את תדמיתו כמפקד פרשים מבריק, שנפגעה בעקבות הקרב הלא מוצלח בתחנת ברנדי.
הפשיטה של סטוארט, שנראתה על הנייר כמהלך נועז ורב דמיון הסתברה כמשגה חמור.
צבא הצפון לא המתין בעמדותיו כפי שציפה לִי, אלא נע צפונה במקביל לתנועת הארמייה של צפון וירג'יניה.
תוכניתו של סטוארט לעבור בקלות דרך קווי הצפון תוך יומיים בלבד הסתבכה והפכה לתנועה איטית בהרבה.
סטוארט הצליח לחבור לצבאו של לִי רק במהלך היום השני לקרב, ובכל הימים שלפני כן לא היה ללִי מידע חיוני שיכול היה לשנות את תוצאת הקרב.
הוקר מפוטר; הצבאות נעים צפונה
הארמייה של צפון וירג'יניה החלה בפלישה לצפון ב-3 ביוני.
כמה ימים לאחר מכן הבין מפקד ארמיית הפוטומק, מייג'ור גנרל ג'וזף הוקר את מגמת הדרומיים, והחל גם הוא בתנועה צפונה.
לאחר קרב צ'אנסלורזוויל, שבו הובס הוקר בידי לִי, סר חינו בעיני הנשיא לינקולן ובעיני מפקד הצבא, מייג'ור גנרל הנרי האלק.
לינקולן והאלק חששו לפטר את הוקר מכיוון ששר האוצר רב העוצמה של האיחוד, סלמון פ.
ואולם ב-28 ביוני, במהלך ויכוח על הגנת העיירה הרפרס פרי, הציע הוקר את התפטרותו אם לא תתקבל עמדתו.
לינקולן והאלק ניצלו את ההזדמנות, פיטרו את הוקר ומינו במקומו את מייג'ור גנרל ג'ורג' גורדון מיד (Meade), שהיה עד אז מפקד הקורפוס החמישי.
לי לא היה מוכן עדיין לקרב.
ב-29 ביוני היה צבאו פרוש בקשת רחבה מצ'יימברסברג, כ-45 ק"מ מצפון מערב לגטיסברג וקרלייל, כ-50 ק"מ מצפון לגטיסברג, קשת של כ-45 ק"מ, ועד להריסברג ורייטסוויל, על נהר סאסקווהאנה.
באותו יום הופתע לִי כאשר הגיע אליו המידע על תנועת כוחות הצפון: מצבו היה מסוכן, שכן צבאו כאמור היה פרוש על שטח נרחב, וחשוף למתקפה של הצפוניים.
יחד עם המידע על תנועתה של ארמיית הפוטומק, עודכן לִי גם שהוקר הוחלף במִיד.
לי הבין שעליו להיערך מיד לקרב: הוא הורה לכל כוחותיו להתרכז ליד העיירה קאשטאון, כ-15 ק"מ ממערב לגטיסברג.
למחרת, במהלך ריכוז הכוחות, התקדמה אחת החטיבות מהקורפוס של היל, בפיקודו של בריגדיר גנרל (תת-אלוף) ג'ונסטון פטיגרו, לכיוון גטיסברג, כנראה כדי לאסוף אספקה.
החטיבה הדרומית נתקלה בפרשים של צבא הצפון בפיקוד בריגדיר גנרל ג'ון ביופורד שהגיעה לעיירה מדרום.
פטיגרו נסוג בלי להיכנס למגע.
ואולם, מפקדיו של פטיגרו לא האמינו שכוח משמעותי של הצפון נמצא באזור, והניחו שמדובר במיליציה מקומית.
לי הנחה את מפקדיו שלא להיכנס לעימות עד שכל הצבא ירוכז, אך מפקד הקורפוס, היל, החליט בכל זאת לשלוח סיור משמעותי אל העיר כדי לבחון את המצב ולעמוד על עוצמתו של האויב.
בשעה 5 לפנות בוקר, ביום רביעי 1 ביולי, יצאו שתי חטיבות מן הדיוויזיה של הית' (Heth), מן הקורפוס של היל, אל גטיסברג.
ביופורד העריך שהדרומיים יתקפו את גטיסברג ממערב בשעות הבוקר, ולפיכך נערך להגנה על שלושה רכסים ממערב לעיירה: רכס הֶר (Herr), רכס מקפרסון ורכס הסמינר (Seminary Ridge).
אלו היו עמדות נוחות להגנה על ידי פרשים מפני כוחות רגליים עדיפים, וביופורד התכוון להרוויח זמן עד להגעתם של כוחות הרגלים של האיחוד, שיתבססו בגבעות מדרום לעיר: גבעת בית הקברות (Cemetery Hill), רכס בית הקברות (Cemetery Ridge) וגבעת קאלפ (Culp's Hill).
אם לא יצליח ביופורד לעכב את הדרומיים ואלו ישתלטו על הגבעות שמדרום לעיירה, יקשה על צבאו של מיד לעקור אותם משם.
שתי החטיבות מצבא הדרום התקדמו בטור על הכביש מצ'יימברסברג.
בסביבות השעה 7:30 בבוקר החלו חילופי האש הראשונים; הדרומיים עברו מטור לקו חזיתי.
עד השעה 10:20 נהדפו הצפוניים עד לרכס מקפרסון, אך באותה שעה הגיע למקום הקורפוס הראשון של ארמיית הפוטומק, בפיקוד מייג'ור גנרל ג'ון פ.
ריינולדס, שנחשב לאחד המפקדים המוצלחים של ארמיית הפוטומק, שלח שתי חטיבות מהקורפוס שלו כדי שיחליפו את יחידות הפרשים של ביופורד.
במקביל, שלח ריינולדס מסר דחוף לקורפוסים האחרים של צבא הצפון, הקורפוס ה-11 והקורפוס השלישי, ודרש מהם להגיע במהירות לגטיסברג.
ריינולדס נהרג תוך זמן קצר כאשר החל לערוך את אנשיו, אך יחידותיו הצליחו להתבסס ולהדוף את שתי החטיבות הדרומיות שתקפו מצפון ומדרום לכביש, תוך שהן מסיבות לדרומיים אבדות כבדות; מפקד החטיבה שתקפה מדרום נפל בשבי חיילי האיחוד.
ממערב המשיכו להגיע חטיבות נוספות מן הדיוויזיה של הית', החטיבות הצפוניות החלו לסגת לאיטן לאחור תחת הלחץ הדרומי.
לחץ זה התגבר כאשר שתי דיוויזיות מן הקורפוס של איוול שהיו בדרכן למקום הכינוס בקאשטאון פנו דרומה והגיעו לגטיסברג מצפון.
גם צבא הצפון החיש למקום כוחות נוספים: הקורפוס ה-XI בפיקוד מייג'ור גנרל אוליבר הווארד נע במהירות צפונה.
בשעות אחר הצהריים המוקדמות היה צבא הצפון ערוך בחצי מעגל ממערב, מצפון ומצפון מזרח לגטיסברג, ואולם, לא היו לצבא האיחוד די חיילים כדי לבלום את התקפות הדרום, שכוחו הלך והתעצם.
הדרומיים הצליחו לאגף את יחידות הקורפוסים ה-I וה-XI של ארמיית הפוטומק שהיו בחלק הצפוני והצפון מזרחי של קו ההגנה, ומפקד הקורפוס ה-XI, שהיה המפקד הבכיר בשטח, הורה על נסיגה אל מדרום לעיירה, לגבעת בית הקברות.
גבעה זו נתפסה על ידי אחת הדיוויזיות של הצפון שהייתה בעתודה.
מפקד ארמיית הפוטומק, מִיד, שלח לשטח את מייג'ור גנרל וינפילד ס.
האנקוק, כדי שייטול פיקוד על הקרב עד להגעתו למקום.
הנקוק היה מפקד הקורפוס ה-II, והיה פקודו הנאמן ביותר של מִיד, וכמפקד הבכיר בשטח היה עליו להחליט האם גטיסברג היא האתר הנכון לקרב גדול.
הווארד הסכים, והנקוק סיכם: נחישותו של הנקוק העלתה מאוד את מורל חיילי הצפון, אם כי הוא לא נטל חלק בניהול הטקטי של הקרב באותו יום.
גם מפקד ארמיית צפון וירג'יניה, לי, הבין את היתרון הטופוגרפי שהעניק השטח למגינים, ופקד על איוול לכבוש את גבעת בית הקברות .
איוול היה עד כמה חודשים לפני כן פקודו של לוטננט גנרל תומאס ג'ונתן ג'קסון, שכונה "סטונוול" (חומת אבן), מן הגנרלים המזהירים ביותר שהיו לקונפדרציה, ואשר נהרג בטעות מאש חיילים דרומיים בקרב צ'אנסלורזויל.
איוול הורגל לפקודותיו הנחרצות של ג'קסון ולא הכיר את דרך הפיקוד של לי.
הוא החליט שהתקפה אינה מעשית ולפיכך לא ניסה לכבוש את הגבעה.
החלטה זו נחשבת בעיני היסטוריונים להזדמנות גורלית שהוחמצה.
יום הקרב הראשון הסתיים; רק רבע מצבא הצפון, כ-22,000 איש, וכשליש מצבא הדרום, כ-27,000 איש, השתתפו בלוחמה היה זה אחד מימי הקרב הגדולים במלחמת האזרחים מבחינת מספר החיילים שהשתתפו בו.
צבא הצפון החל להיערך להגנה על הגבעות שמדרום לעיירה.
במהלך הערב והלילה הגיעו לשדה הקרב שאר הכוחות של הארמיות היריבות.
מערך ההגנה שתפס צבא האיחוד דמה לקרס דיג: קו ההגנה החל בגבעת קאלפ (Culp's Hill) מדרום מזרח לעיר, נע צפון מערבה לגבעת בית הקברות (Cemetery Hill, מדרום לעיירה), ומשם המשיך דרומה לאורך רכס בית הקברות (Cemetery Ridge), והסתיים מעט צפונה לנקודת גובה שכונתה בשם "פסגה עגולה קטנה" (Little Round Top).
לפרישת צבא הצפון היה יתרון של קווים פנימיים; אורכו של הקו שתפס צבא הדרום היה כשמונה קילומטרים.
צבא הקונפדרציה ניצח אמנם את קרבות היום הראשון, אך לִי היה במילכוד.
בקרבות קודמים - בקרב אנטיאטם ובקרב פרדריקסברג - החזיקו הדרומיים בעמדות הגנתיות חזקות, שמולן התנפצו התקפות צבא האיחוד; בקרבות אחרים, כמו בקרב צ'אנסלורזויל, הוכיח לִי את גאונותו הטקטית, ובתמרונים מבריקים הצליח להביס את ארמיית הפוטומק.
כעת היה זה צבא האיחוד שבחר את שדה הקרב, התבסס בעמדות הגנתיות חזקות, וללִי לא היה מרחב ומקום לתמרונים הגאוניים שהוכיח בעבר.
לונגסטריט הציע לסגת משדה הקרב, להתבסס באזור נוח להגנה, ומשם להדוף את התקפות האויב, אך לִי סירב.
הוא חשש למורל של חייליו, שיבינו את הנסיגה ככישלון.
הוא גם דחה את הצעתו של לונגסטריט לאגף את האויב ולתקוף את מיד מדרום; לִי השיב להצעה זו: "האויב נמצא שם, ושם אתקוף אותו".
תוכניתו של לִי הייתה לקויה, מכיוון שחסר לו מודיעין.
הפרשים של סטוארט עדיין לא חברו אל לִי, ובלעדיהם לא היה לו מודיעין מלא על מיקומם של כוחות צבא האיחוד.
המידע שהיה חסר לו היה על מיקומו האמיתי של האגף השמאלי של צבא האיחוד: אגף זה התבסס דרומה יותר.
מייג'ור גנרל דניאל סיקלס, מפקד הקורפוס השלישי של ארמיית הפוטומק, לא היה מרוצה מהעמדות שהוקצו לו ונע על דעת עצמו לשטח גבוה יותר, קו שהחל ב"מאורת השטן" (Devil's Den), נע לצפון מערב למטע השזיפים ושוב לצפון מזרח למשק קודורו.
כך נוצר מבלט שהיה קשה מאוד להגנה, מכיוון שהיה חשוף להתקפות משני צדדים.
הקורפוס של סיקלס היה קטן מדי וכוחותיו לא הספיקו להגנה מלאה על כל אורכו של המבלט, אך מיקומו היה על קו ההתקדמות המיועד של הוד ומקלאו; במקום שיתקפו את אגפם של הצפונים, הם נלחמו ישירות באנשיו של סיקלס.
גם התנהלותו של לונגסטריט עיכבה את המתקפה.
לִי הורה לו לתקוף מוקדם ככל האפשר, אך המטרה הייתה להגיע בחשאי אל מול האגף של הצפוניים; כדי לנוע בהסתר היה על לונגסטריט לבצע מעקף ארוך, שגזל זמן רב.
רק ב-15:30 היו הוד ומקלאו מוכנים להתחיל בהסתערות.
הקרב באגף השמאלי של צבא האיחוד
אחר הצהריים החלה ההתקפה של לונגסטריט במלוא עוצמתה.
הקורפוס של לונגסטריט הלם בעוצמה בקורפוס השלישי באגף השמאל של צבא האיחוד, וג'ורג' מִיד שלח לעזרתו תגבורות חזקות: כל הקורפוס החמישי, דיוויזיה אחת של הקורפוס השני, רוב הקורפוס ה-12, וחלק קטן מהקורפוס השישי שהחל להגיע באותה שעה לשדה הקרב, כ-20,000 חיילים בסך הכל.
כאמור, עם תחילתה של המתקפה נתקלו שתי הדיוויזיות של לונגסטריט בקורפוס השלישי של האיחוד.
הוא התווכח עם מפקדו, לונגסטריט, שעמד על כך שפקודותיו של לִי ימולאו כלשונן.
זמן קצר לאחר תחילת המתקפה נפצע הוּד קשה מפגז.
ואולם, חיילי הדרום שנעו כדי לכבוש את הגבעה איחרו בכמה דקות; בדקות ספורות אלו הצליחו שתי חטיבות של צבא הצפון להשתלט על הכיפה.
הקרב על נקודה זו היה גורלי: היא היוותה את העוגן הדרומי של מערך ההגנה הצפוני, ואילו הדרומיים היו מצליחים להשתלט עליה ייתכן שהיו מצליחים לאגף את הקו של ארמיית הפוטומק.
הפיקוד של צבא האיחוד תפס את חשיבותה של הגבעה והחל להזרים אליה את התגבורות שהחלו להגיע בשלב זה מן הקורפוס החמישי.
שני הצדדים לחמו בעוז תוך אבדות כבדות על הגבעה, אך הצפוניים הצליחו להדוף את מתקפות הדרומיים ולהחזיק בכיפה.
הקרב ב"מאורת השטן", בשדה החיטה וברכס בית הקברות
חיילי הדרום החלו להתקדם בערוץ שנקרא נחל פלאם (Plum Run Valley), וזכה לכינוי "עמק המוות"; מתקפת נגד של דיוויזיית העתודה של הקורפוס החמישי של הצבא האיחוד, שירדה אל הערוץ מ"כיפה עגולה קטנה" הדפה את חיילי הדרום חזרה.
באגף השמאלי של הדרומיים, הצפוני, הצליחה הדיוויזיה של אנדרסון שנעה משמאלה לדיוויזיה של מקלאו לפרוץ עד לשיאו של רכס בית הקברות, אך לא הצליחה להחזיק בו ונהדפה בלחצן של התקפות נגד של הקורפוס השני.
שיאן של התקפות אלה היה בהסתערות כידוני רובה, על גבול התאבדות, של הרגימנט הראשון ממינסוטה; הנקוק, מפקד הקורפוס השני של האיחוד הטיל אותם לקרב בניסיון נואש להרוויח זמן עד להגעתן של תגבורות נוספות.
הקרב באגף הימני של צבא האיחוד
במקביל לקרבות הכבדים שהתחוללו בחלקו המערבי של שדה הקרב, סביב האגף השמאלי של צבא האיחוד, החלה מתקפה על האגף הימני.
בשעה 19:00 בערב, באיחור ניכר, החל הקורפוס השני של ארמיית צפון וירג'יניה במתקפה על גבעת קאלפ.
על הגבעה הגן הקורפוס ה-12 של ארמיית הפוטומק, אך רובו של הקורפוס נשלח כתגבורת לאגף השמאלי, ועל הגבעה נותרה חטיבה אחת בלבד.
ואולם, מפקד החטיבה עמד על כך שחייליו יתחפרו ויתבצרו במשך כל היום, ובזכות העמדות המוגנות היטב שהחזיקו ובסיוע תגבורות הצליחו חיילי הצפון להדוף את התקפות הדרום, אם כי הדיוויזיה הדרומית התוקפת הצליחה להשתלט על כמה עמדות נטושות של הצפוניים במורדות הגבעה.
עם חשיכה, תקפו שתי חטיבות מן הקורפוס של ארלי את הקורפוס ה-11 של האיחוד בעמדותיו במזרח גבעת בית הקברות.
הצפוניים סבלו אבדות כבדות, וכחצי מהחטיבה הצפונית שהגנה על הגבעה נפגעה, אך ארלי לא הזרים כוחות נוספים כדי להמשיך את המתקפה, ואיוול לא תקף את גבעת בית הקברות מן המערב.
גם כאן סייעה לצפון היערכותו הטקטית: הקווים הפנימיים שבהם הייתה ארמיית הפוטומק ערוכה אפשרו למִיד להזרים תגבורות מן הקורפוס השני ולמנוע מהדרום להשתלט על מזרחה של הגבעה.
במהלך היום השני הגיעו סוף סוף הפרשים של ג'.
סטוארט, אך הם לא נטלו חלק בלחימה ביום זה.
לִי תכנן לחדש את ההתקפה ביום השלישי על פי אותה תוכנית של היום הקודם: התקפה של לונגסטריט על האגף השמאלי של צבא האיחוד, והתקפה של איוול על האגף הימני.
ואולם, עוד לפני שלונגסטריט היה מוכן לקרב החל הקורפוס ה-12 של ארמיית הפוטומק בהתקפה ארטילרית על העמדות שהצליחו הדרומיים לתפוס במורדות גבעת קאלפ, בניסיון להשתלט עליהן מחדש.
חיילי הדרום החלו במתקפת נגד, אף על פי שלִי ניסה למנוע אותה; מסר ששלח לאיוול נענה בתגובתה תמציתית: "מאוחר מכדי להחזיר".
הקרב שהחל הסתיים בסביבות השעה 11:00 בבוקר לאחר כשבע שעות של לחימה עזה, בהן נהדפו ההתקפות של שני הצדדים באבדות כבדות.
ההתקפה על רכס בית הקברות ("הסתערות פיקט")
העתודה היחידה שנותרה לו הייתה הדיוויזיה של מייג'ור גנרל ג'ורג' פיקט מן הקורפוס של לונגסטריט.
יחידה זו לא השתתפה בקרבות היומיים הקודמים, והגיעה רק בליל 2 ביולי לשדה הקרב.
לִי צירף לדיוויזיה זו עוד שש בריגדות מהקורפוס של היל (שחלקן ספגו אבדות כבדות ביום הלחימה הראשון), וכל הכוח הועמד תחת פיקודו של לונגסטריט.
המטרה הייתה פשוטה: להסתער על עמדות הקורפוס השני של ארמיית הפוטומק במרכז קו ההגנה הצפוני, על רכס בית הקברות, ולהבקיע דרכו.
לונגסטריט התנגד לתוכניתו של לי; הוא טען שחיל הרגלים לא יוכל לעבור את המרחק עד לעמדות צבא האיחוד תחת האש הכבדה שתונחת עליו.
הארטילריה של הצפון השיבה בתחילה אש מכ-80 תותחים, אך לאחר כחצי שעה החליט מפקד הארטילריה של צבא הפוטומק להפסיק את ההפגזה הנגדית כדי לחסוך תחמושת לשלב המתקפה הרגלית של האויב.
סמוך לשעה 15:00, לאחר כשעתיים של הפגזה, יצאו ממחסה רכס הסמינר תשע בריגדות דרומיות, שכללו כ-12,500 חיילים, והחלו להתקדם אל עבר קווי הצפון.
באגף השמאלי של הכוח התוקף נעו הדיוויזיות של פטיגרו וטרימבל מהקורפוס של היל, ובאגף הימני הדיוויזיה של פיקט.
היה על חיילי ארמיית צפון וירג'יניה לעבור 900 - 1200 מטרים תחת אש כבדה.
הסתערות זו נודעה כאחת מההסתערויות הטרגיות בתולדות מלחמת האזרחים בפרט ובתולדות המלחמות בכלל; היא ידועה בשם "הסתערות פיקט" (Pickett's Charge; כאמור הדיוויזיה של פיקט הייתה רק אחת משלוש דיוויזיות שהשתתפו במתקפה, אך היא הייתה רעננה וחזקה יחסית ומילאה תפקיד מרכזי במתקפה).
הבריגדה של ברוקנבראו (Brockenbrough) באגף השמאלי (הצפוני) של הכוח התוקף נשברה ונמלטה משדה הקרב לאחר שספגה אבדות כבדות מאש נשק קל ומהפגזה עזה שנורתה על אגפה מכיוון גבעת בית הקברות.
החיילים הנמלטים סחפו עימם חלק מהחיילים בדיוויזיה של טרימבל, שהתקדמה כדרג שני לאחר הדיוויזיה של פטיגרו.
בריחת הבריגדה חשפה גם את הבריגדה של דייוויס, שנעה מדרום לה, לאש אגפית יעילה של כוחות רגלים וארטילריה.
הדיוויזיות של פיטגרו וטרימבל ספגו אבדות כבדות מאוד מהאש האגפית ומאש הדיוויזיה של הייס מצבא הצפון, שניצבה מולן, ורוב היחידות שלהן לא הצליחו להתקדם מעבר לכביש אמיטסברג ולהגיע עד לקו ההגנה הקדמי של צבא הצפון.
באגף הימני של הכוח המסתער ביצעה הדיוויזיה של פיקט חצי פניה שמאלה כדי לחבור אל הדיוויזיה של פטיגרו ולהגיע ליעדיה ברכס בית הקברות.
תמרון זה חשף את אגפה הימני לאש הארטילריה הצפונית מאזור גבעת "פסגה עגולה קטנה".
הבריגדה של סטאנרד באגף השמאלי של הקורפוס השני (הנקוק) איגפה מדרום את כוחותיו של פיקט, והמטירה אש קטלנית על האגף והעורף של הבריגדה של קמפר.
הנטייה הטבעית של חיילי הדרום להתרחק מאש הנשק הקל והארטילריה, שנורתה על שני האגפים של הכוח התוקף, גרמה להם לנוע בהדרגה לכיוון מרכז חזית המתקפה ולהצטופף בשטח צר יחסית (כ-800 מטר), ובכך הפכה אותם פגיעים יותר לאש המגינים.
כאשר הגיעו חיילי הדרום לטווח קצר מעמדות הקורפוס השני על רכס בית הקברות הומטרה עליהם אש הרסנית של רובים ושל פגזי רסס (Canister) שנורו בכינון ישיר.
במרכז מערך ההגנה של הקורפוס השני נוצר מצב מסוכן לארמיית הפוטומק.
למרות האש הכבדה של המגינים הצליחו 2000–3000 חיילים דרומיים (מהבריגדות של פריי, לאורנס, גארנאט וארמיסטד) להגיע עד לקו ההגנה הקדמי של הצפון בנקודה שנודעה מאוחר יותר בשם "הזווית".
הבריגדה הצפונית (של ווב) שהגנה על הגזרה המותקפת נסוגה, וחיילי הדרום הצליחו לחצות את חומת האבן, מאחריה התגוננו חיילי האיחוד, ולשטוף רגימנט חי"ר וסוללת ארטילריה צפונית שהגנו על אזור הפרצה.
הנקוק הורה לכוחותיו לתקוף את שני האגפים של הבליטה שנוצרה בקווי הקורפוס שלו, ולחסל אותה.
תוך זמן קצר נהרגו או נפצעו רוב המפקדים של הכוח המסתער, ושרידי הכוח נסוגה.
אבדות צבא הדרום במהלך היום השלישי לקרב היו כבדות בהרבה מאבדות הצד השני.
ארמיית צפון וירג'יניה ספגה כ-6500 נפגעים, יותר ממחצית הכוח התוקף.
חלק ניכר מהחיילים שנפצעו במהלך ההסתערות, הושארו בשדה הקרב ונפלו בשבי הצפון.
בסוף היום, כאשר לי הורה לפיקט להיערך להגנה, כדי להדוף את התקפת הנגד הצפויה של הצפון, הגיב האחרון באומרו: "גנרל, אין לי יותר דיוויזיה".
ביום השלישי התחוללו גם שני קרבות משמעותיים בהם היו מעורבים פרשים.
לי שלח את הפרשים של סטיוארט לנוע סביב האגף הימני (הצפוני) של צבא הצפון, ולתקוף את שיירות האספקה שלו בין דרך יורק לדרך הנובר.
הוא קיווה שתמרון זה יאפשר לחיל הפרשים שלו לסייע למתקפת הרגלים על רכס בית הקברות, ולנצל את ההצלחה במקרה שהמתקפה תשיג את יעדיה.
אולם יחידות הפרשים של צבא הצפון הצליחו לסכל את תוכניתו.
הפרשים של סטיוארט נתקלו בפרשי הצפון במרחק כ-5 ק"מ ממזרח לגטיסבורג, ונהדפו לאחור לאחר קרב ממושך.
הקרב כלל לחימה פנים אל פנים, גם בחרבות; אחד ממפקדי הפרשים של הצפון, שהשתתפו בקרב, היה בריגדיר גנרל ג'ורג' ארמסטרונג קסטר, שהתפרסם מאוחר יותר כמי שפיקד על גדוד פרשים של צבא ארצות הברית בקרב ליטל ביגהורן.
לאחר כישלון המתקפה הדרומית על רכס בית הקברות תקף בריגדיר גנרל ג'דסן קילפטריק בראש יחידת הפרשים שלו מצבא הצפון את עמדות הקורפוס של לונגסטריט, כדי לנצל את ההצלחה, אולם מתקפת הפרשים הצפונית נהדפה, באבדות משמעותיות.
לִי נסוג, מִיד נמנע מהכרעה
לִי הסיג את כוחותיו מן העיירה גטיסברג ונערך להגנה על רכס הסמינר בלילה שבין 3 ל-4 ביולי.
הוא קיווה שמִיד יתקוף, אך זה האחרון החליט שלא לעשות כן, החלטה שבגינה ספג מאוחר יותר ביקורת רבה.
ביום שלמחרת, 4 ביולי, החל לרדת גשם כבד על שדה הקרב.
שני הצבאות ניצבו זה מול זה, מותשים מהאבדות הכבדות; שני הצדדים פינו את פצועיהם והחלו לטפל בקבורת ההרוגים הרבים.
לִי הציע חילופי שבויים, אך מֵיד דחה את ההצעה.
כאשר הבין לִי שהצפון אינו מתכוון לתקוף, החליט לסגת חזרה לווירג'יניה.
ארמיית הפוטומק החלה במרדף, אך לא היה זה מרדף נלהב.
ואולם, במהלך הנסיגה דרומה הזדמנה למִיד הזדמנות פז להשמיד את ארמיית צפון וירג'יניה: כאשר הגיעו הדרומיים אל גדת נהר הפוטומק, הסתבר שהגשמים הרבים גרמו לעליית פני המים, וחציית הנהר הייתה בלתי אפשרית.
צבא הדרום נלכד, למעשה, כשגבו אל הנהר, והצפוניים היו יכולים להשמיד את צבאו של לִי.
ואולם, מִיד התמהמה, וכאשר ערך סוף סוף את צבאו להתקפה, ירדו פני הנהר והדרומיים צלחו אותו וחמקו.
הנשיא אברהם לינקולן זעם על החמצת ההזדמנות, אך ללא הועיל; הצבאות המשיכו בתנועה הלֵאה דרומה, עד שנערכו זה מול זה מול נהר הראפאהנוק.
ההערכות לגבי מספר הנפגעים בקרב נעה בין 46,000 ל-51,000 איש.
להלן פירוט מספרי הנפגעים בקרב על פי המחקרים העדכניים, לפי הקורפוסים השונים:
יותר משליש מהקצינים בדרגת בריגדיר גנרל ומעלה בארמיית צפון וירג'יניה נהרגו, נפצעו או נשבו; יותר מ-32% מאנשי הארמייה נפגעו, לעומת כ-28% נפגעים בארמיית הפוטומק.
למרות קרבתה של העיירה גטיסברג לאזור הקרב, נהרגה רק אזרחית אחת מכדור תועה שחלף במטבח ביתה.
בשדה הקרב היו מוטלות כ-8,000 גופות.
בחום של חודש יולי היה צורך מיידי בקבורה מהירה שלהן.
יותר מ-3,000 פגרי סוסים נשרפו בערמות מדרום לעיירה.
התגובה הראשונית במדינות האיחוד הייתה התלהבות רבה מן הניצחון.
היו עיתונים שראו בניצחון מעין קרב ווטרלו שני, ואחרים ראו בניצחון את שבירת קסמו של הגנרל לִי ובגנרל מִיד כגנרל הצפוני שסוף סוף התגלה, השווה ליכולותיו של לִי.
ואולם, ההתלהבות הראשונית דעכה כאשר הסתבר שהארמייה של צפון וירג'יניה לא הושמדה, אלא נסוגה, ולפיכך המלחמה תימשך.
הנשיא לינקולן התלונן שהניצחון הסופי היה קרוב מאוד, אך נשמט מידיה של ארמיית הפוטומק, והפוליטיקאים הבכירים בוושינגטון רגזו כל כך על מִיד עד שסברו שלמעשה לִי היה המנצח בקרב.
מבחינת הקונפדרציה, התבוסה בקרב הייתה לא רק צבאית, אלא גם פוליטית.
תבוסה מוחצת ואף השמדת ארמיית הפוטומק היו מביאים קרוב לוודאי לניצחונן של התנועות בצפון שתמכו בהפסקת המלחמה, ואף להכרה בינלאומית של המעצמות (בריטניה הגדולה וצרפת) בקונפדרציה, הכרה שגם היא הייתה מביאה מצדה לסיום המלחמה.
ואכן, במהלך השעות האחרונות של הקרב הגיע סגן נשיא הקונפדרציה, אלכסנדר סטפנס, אל קווי הצפון ליד נורפוק, כשהוא נושא דגל לבן, כדי לסמל שבא למשא ומתן.
ואולם, הנשיא לינקולן שכבר ידע על הניצחון בקרב סירב לאפשר לסטפנס לעבור.
כאשר הגיעו הידיעות על תבוסת הדרום בקרב, החליטו גם המעצמות האירופיות שלא להכיר בקונפדרציה, ולפיכך גם שלא להתערב במלחמה ולא ללחוץ על הצדדים להגיע להסדר.
למרות זאת, התגובה המיידית בדרום הייתה תחושה שההפסד בגטיסברג לא היה אסון אלא הפסד אחד בתוך שורת ניצחונות.
התחושה הייתה שהגנרל לִי ניצח בקרבות היום הראשון, 1 ביולי, וביומיים הבאים נלחמו חיילי הדרום באומץ ובגבורה, אך לא הצליחו להדוף את חיילי הצפון מן העמדות החזקות שבהן התגוננו.
הדעה בדרום הייתה שהארמייה של צפון וירג'יניה לא נמלטה משדה הקרב, אלא המתינה להתקפה של הצפון ב-4 ביולי, ומשזו לא באה נסוגה בדרך מסודרת; גם מן המצב הקשה שאליו נקלעו חיילי הדרום, כאשר נלכדו מול נהר הפוטומק הגואה, הצליח לִי להיחלץ במומחיות.
מעבר לכך, המהלך הצבאי שביצעה ארמיית צפון וירג'יניה מנע מן הצפוניים לפגוע ביבולים במדינת וירג'יניה במשך הקיץ, ולתחושת הדרום מִיד יהיה זהיר ולא יתקוף עד סוף השנה.
למרות זאת, היו עיתונים בדרום שמתחו ביקורת חריפה על מנהיגותו של לִי, ועקב זאת הגיש לי ב-8 באוגוסט את התפטרותו לנשיא הקונפדרציה, דייוויס, אך זה דחה אותה מיד.
לאחר המלחמה היו מי שניסו לתלות את אשמת התבוסה בקרב על כמה מפקודיו של לִי.
כותבים אלה שייכים בעיקר לתנועה הנקראת "המקרה האבוד של הקונפדרציה" (Lost Cause of the Confederacy).
תנועה אינטלקטואלית וספרותית זו, שדובריה היו בעיקר אנשי הדרום, ניסתה ליישב את תבוסת הדרום במלחמה.
כותבים אלה הניחו שניסיונה של הקונפדרציה לזכות בעצמאות היה אבוד מראש, וזאת בשל עדיפותו העצומה של האיחוד בכוח אדם, בעוצמה תעשייתית ובמשאבים.
אספקט נוסף לדיון הוא תשובה לשאלה מדוע רוברט אי.
לי, שהיה כמעט בלתי מנוצח עד קרב גטיסברג, הובס בקרב.
על פי הסתכלות זו, קרב גטיסברג היה הזדמנות פז שהוחמצה להביס את הצפון ולהביא לניצחון במלחמה.
הערכה היסטורית: רוברט אִי לִי
עד לקרב גטיסברג נחשב הגנרל רוברט אִי לִי לגנרל מבריק ובלתי מנוצח.
הארמייה של צפון וירג'יניה הצליחה להביס את ארמיית הפוטומק בשורה של קרבות מבריקים, כאשר חיילי הדרום היו בדרך כלל בנחיתות מספרית וסבלו מציוד נחות ובלתי מספיק.
בשל כך, היסטוריונים רבים מתלבטים בסיבות שהביאו לכישלונו של לִי בקרב זה.
ההסברים מתכנסים בסופו של דיון לארבעה גורמים עיקריים: ביטחון מופרז של לִי באנשיו; כשלים בתפקודם של מפקדי המשנה; בעיות בריאותיות, שמהן סבל לִי במהלך המערכה; ומצביאותו של יריבו, מִיד.
לִי עצמו: ביטחון מופרז ובריאות מעורערת
לִי היה משוכנע במהלך המערכה כולה שרמת המחויבות האישית והנחישות של החיילים שבפיקודו עולה בהרבה על זו של חיילי צבא הצפון, ולכן הם יוכלו לגבור על יריביהם כמעט בכל מצב.
אמונתו של לִי נשענה על ניסיונו בקרבות הקודמים שניהלה ארמיית צפון וירג'יניה נגד צבא הצפון, ובפרט בקרב צ'אנסלורזוויל בתחילת מאי, חודשיים לפני קרב גטיסברג.
הקרב שהתחולל ביום הראשון של קרב גטיסברג (1 ביולי), במסגרתו נהדפו חיילי הצפון מעמדותיהם מצפון לעיירה גטיסברג אל הגבעות שמדרום לעיירה, אישש, לכאורה, תחושה זו.
לִי התעקש גם לא לפגוע במורל של חייליו, ולכן סירב לכל ההצעות - בעיקר של לונגסטריט - לסגת משדה הקרב, ולתקוף את צבא הצפון במקום ובזמן שהוא יבחר.
לִי עצמו הודה במשגה זה; במכתב שכתב לנשיא הקונפדרציה, ג'פרסון דייוויס, אמר:
מעבר לתחושת הביטחון המופרזת, סבל לִי במהלך הקרב מבעיות בריאותיות.
היסטוריונים משערים שלי סבל מתעוקת לב, אנגינה פקטוריס.
במכתב לנשיא הקונפדרציה, ג'פרסון דייוויס, כתב לִי שמצבו הגופני מנע ממנו לשלוט באופן מלא בשדה הקרב; הוא כתב: .
לִי והגנרלים שלו: מפקדי הקורפוסים
הפרק המורכב והשנוי ביותר במחלוקת בהערכה ההיסטורית של הקרב הוא הפרק העוסק בתפקודם של הגנרלים של לִי.
חוקרים וכותבים רבים - רבים מהם, כאמור לעיל, מזרם "הסיבה האבודה", תולים את הכישלון בקרב בטעויות ובמשגים של פקודיו של לִי.
מאידך, יש התולים את האשמה או את חלקה בלִי עצמו, שלא הנחה אותם כראוי ולא נתן מענה נכון לחסרונותיהם.
שניים ממפקדי הקורפוסים שלו, ריצ'רד ס.
היל היו חדשים בתפקידם, ולא היו מורגלים עדיין בסגנון הפיקוד של לִי: שניהם היו רגילים לסגנון המפורט והמדויק של תומאס ג'ונתן ג'קסון, שנהרג חודשים ספורים לפני כן, ולא הכירו את פקודותיו של לִי שהיו כלליות בהרבה, והותירו לכל מפקד לבחור את הדרך שבה יבצע אותן.
הגנרל שספג את הביקורת הרבה ביותר מבין מפקדי הקורפוסים בארמייה של צפון וירג'יניה היה מפקד הקורפוס הראשון, לוטננט גנרל ג'יימס לונגסטריט, הוותיק והמנוסה מבין מפקדי הקורפוסים.
לונגסטריט העלה את חמתם של מבקריו לא מעט בביקורת שמתח בעצמו על לִי לאחר המלחמה, וכן בשל העובדה שהצטרף לאחר המלחמה למפלגה הרפובליקנית, שהובילה את מדינות האיחוד בעת מלחמת האזרחים.
מבקריו של לונגסטריט האשימו אותו בכך שביום השני של הקרב, 2 ביולי, התמהמה מאוד בהתקפתו.
אילו היה תוקף בזמן, כך נטען, היה הקורפוס שלו מצליח לאגף מדרום ולהביס את צבא האיחוד לפני שזה התבסס בעמדות הגנתיות טובות.
בנוסף לכך נטען, שלונגסטריט לא פעל במלוא הנחישות במהלך הקרב, מכיוון שלא הזדהה עם ההגיון של תוכנית המערכה של לי, וחשב שפקודותיו של האחרון מוטעות.
מאידך, סנגוריו של לונגסטריט מצביעים על כך, שלִי נמצא בקשר צמוד עמו לאורך כל הקרב, הסכים לדחיות בפתיחת המתקפה ב-2 ביולי, ולא מתח עליו ביקורת בשום שלב.
סטוארט ספג ביקורת על הדרך שבה הוביל את קורפוס הפרשים שהיה בפיקודו.
סטיוארט לקח עמו שלוש מהחטיבות המובחרות של הקורפוס לפשיטה עמוקה אל מעבר לקווי הצפון, אך בשל כך חסר ללִי המודיעין ההכרחי.
לִי לא ידע שארמיית הפוטומק בפיקוד הוקר נעה בעקבותיו, בתחילת המערכה, ובמהלך הקרב עצמו לא הגיע אליו מידע חשוב על פרישת האויב, מידע שעשוי היה להוביל לתוכנית שונה ולתוצאה אחרת של הקרב.
הוויכוח בין ההיסטוריונים נע סביב אחריותו של סטוארט מול הוראותיו של לִי, שלא היו ברורות די הצורך, אך היום מסכימים רוב החוקרים כי שניהם חולקים באחריות למחדל.
איוול, מפקד הקורפוס השני, ספג ביקורת רבה על שלא השתלט כבר ביום הראשון לקרב על גבעת קאלפ.
לִי הורה לו ללכוד את הגבעה "אם הדבר בר ביצוע" ("If practicable"), ואיוול פירש את הפקודה באופן לא מחייב.
הגבעה שימשה כעוגן הצפוני של מערך ההגנה של צבא הצפון בשרשרת הגבעות מדרום לגטיסברג, ואילו הקורפוס של איוול היה מצליח להשתלט עליה כבר ביום הראשון של הקרב, ארמיית הפוטומק הייתה נאלצת לפנות את העמדות שתפסה ברכס בית הקברות, ולסגת משדה הקרב, כדי להימנע מאיגוף כוחותיה מכיוון צפון ומסכנת כיתור.
במצב כזה הייתה תוצאת הקרב שונה לגמרי.
קיימת הסכמה רחבה בקרב החוקרים, שלו מייג'ור גנרל תומאס ג'ונתן ג'קסון לא היה נהרג בקרב צ'אנסלורזויל, סביר להניח שהיה פועל במהירות ובנחישות רבה יותר מאיוול, משתלט על גבעת קאלפ, ומכריע את הקרב לטובת הקונפדרציה.
מאידך, האחריות רובצת גם על לִי, שידע שאיוול חדש בתפקידו, ולא השכיל להנחות אותו בצורה טובה יותר.
גם לוטננט גנרל אמברוז פ.
היל, מפקד הקורפוס השלישי, ספג ביקורת על ביצועיו בקרב, שלא היו מבריקים.
הקרב החל כאשר היל החל בהתכתשות עם כוחות הצפון ליד העיירה, בניגוד לפקודותיו של לִי שלא להיכנס לקרב לפני שהארמייה כולה תתאסף.
סנגוריו של היל מצביעים על כך שהיל היה בקשר רצוף עם לִי לאורך היום והעביר לו מידע מלא על ההתפתחויות.
לאחר היום הראשון חלה היל, ומחלתו צמצמה את מעורבותו בקרב.
לִי עצמו נטל מן הקורפוס שלו יחידות והעביר אותן ללונגסטריט ביום השלישי של הקרב, כדי שיהיו חלק מההסתערות של פיקט.
לִי ויריבו: לִי מול מִיד
גורם חשוב ומשמעותי בתוצאת הקרב היה יריבו של לִי, מייג'ור גנרל ג'ורג' מִיד.
יתרון נוסף שהיה למִיד היה שחייליו נלחמו על אדמתם שלהם, ולא כפולשים.
מנהיגותו העצימה את ביטחונם של החיילים, ומנעה תבוסה.
למרות הצלחתו, גם למִיד היו מבקרים.
תומכיו של קודמו בתפקיד, מייג'ור גנרל ג'וזף הוקר, תקפו את מִיד בעדות בפני ועדת הקונגרס שפיקחה על מהלך המלחמה, וגורמים קיצוניים במפלגה הרפובליקנית האשימו אותו שתמך בסתר בתנועת ראשי הנחושת (Copperheads) ששאפו להגיע להסכם שלום מיידי עם הקונפדרציה.
בניגוד ללִי, שהביקורת עליו נמתחה רק זמן רב לאחר המלחמה ובזהירות רבה, מְיד ספג את הביקורת בחריפות ובישירות; מתנגדיו אף ניסו שוב ושוב להדיחו מן הפיקוד, ללא הצלחה.
גם כמה ממפקדי הקורפוסים שלו מתחו עליו ביקורת, וטענו שתכנן לסגת מגטיסברג במהלך הקרב.
רוב הפוליטיקאים, ובראשם הנשיא אברהם לינקולן, ביקרו את מִיד על שלא רדף בנחישות ובמרץ אחרי הארמייה של צפון וירג'יניה המותשת לאחר הקרב, ואיפשר לה לסגת.
כמה ממפקדיו המוכשרים של מִיד, ובהם מפקדי הקורפוסים שלו, יצאו להגנתו, אך מִיד היה מריר ופגוע מהביקורת שנמתחה עליו.
קרב גטיסברג לא היה "קרב מכריע" במובן הפשוט של המונח: בדרך כלל משתמשים במושג זה כדי לתאר קרב שהכריע את המלחמה או את המערכה, כמו קרב ווטרלו או קרב הירמוך.
מלחמת האזרחים נמשכה עוד שנה ועשרה חודשים לאחר הקרב.
עם זאת, במבט לאחור ברור שהקרב היה נקודת מפנה במלחמה; לאחריו, לא יכול היה לִי ליזום מהלכים התקפיים, וכל מהלכי המלחמה לאחר מכן היו מהלכים שבהם התגוננה הארמייה של צפון וירג'יניה מפני המהלכים ההתקפיים של מפקד צבא האיחוד החדש, יוליסס ס.
זוהי ההשקפה על הקרב מפרספקטיבה של זמן; בני התקופה לא ראו את חשיבותו של הקרב בחודשים שאחריו.
כניעתה של ויקסבורג הייתה מכה אנושה לקונפדרציה: צבא האיחוד שלט כעת על כל אורכו של הנהר, וביתר את הקונפדרציה לשניים.
הכניעה במערב הצטרפה להפסד בגטיסברג, ובמבט לאחור בישרו שתיהן על המהפך במלחמה ועל תחילת הדרך לתבוסתה של הקונפדרציה.
כאמור, מיד לאחר הקרב היה צורך לקבור אלפי גופות של חיילים שנותרו בשדה הקרב.
גופות רבות נקברו בגבעת בית הקברות (Cemetery Hill), ליד בית הקברות האזרחי שהיה שם לפני כן.
בניהולו של דייוויד וילס, משפטן אמיד בן 32, רכשה פנסילבניה 17 אקרים (69 דונם) עבור בית קברות לאלה שנפלו בקרב.
טקס הקדשת בית הקברות נערך ביום חמישי, 19 בנובמבר 1863. הנואם הראשי בטקס היה אדוארד אוורט, שהיה מזכיר המדינה של ארצות הברית, סנאטור, חבר בבית הנבחרים, מושל מסצ'וסטס ונשיא אוניברסיטת הרווארד; אוורט נחשב באותה עת כנואם הגדול ביותר בארצות הברית.
נשיא ארצות הברית אברהם לינקולן הוזמן כדי להקדיש רשמית את אדמות בית הקברות, תפקיד משני, חגיגי וסמלי בעיקר.
הנואם העיקרי, אוורט, נאם במשך כשעתיים.
נאומו של לינקולן, הידוע כ"נאום גטיסברג", נמשך דקות ספורות, אך ידוע כאחד הנאומים המפורסמים והחשובים בהיסטוריה, וכאחד מהטקסטים המבטאים באורח בהיר וקולע את מהותה של הדמוקרטיה.
הקמת בית הקברות הושלמה במרץ 1864. בשנים שלאחר המלחמה הועברו מאזור הקרב אלפי גופות של חיילים דרומיים, ורובם נקברו מחדש בריצ'מונד.
בבית הקברות קבורים 3,512 חיילים של צבא האיחוד, 979 מהם אלמונים.
בשנים הרבות מאז נקברו בבית הקברות חיילים שנהרגו במלחמות אחרות של ארצות הברית.
בית הקברות הוא חלק מהפארק הלאומי הצבאי גטיסברג, ועל טיפוחו ושמירתו מופקד שירות הפארקים הלאומיים של ארצות הברית.
קרב גוודלקנל (Battle of Guadalcanal), הידוע גם בשם המערכה בגוודלקנל, היה סדרת עימותים צבאיים, שנערכו באזור האי גוודלקנל, בין כוחות האימפריה היפנית לבין כוחות בעלות הברית, בין 7 באוגוסט 1942 ל-9 בפברואר 1943. הקרב היה חלק מהמערכה באסיה ובאוקיינוס השקט במלחמת העולם השנייה.
ב-7 באוגוסט 1942 נחתו כוחות בעלות הברית, בעיקר אמריקאים, באיים גוודלקנל, טולאגי ואיי נגלה שבדרום איי שלמה, במטרה למנוע מהיפנים את השימוש בהם לחסימת דרכי השיט והאספקה בין ארצות הברית, אוסטרליה וניו זילנד.
בעלות הברית התכוונו תחילה להשתמש בגוודלקנל ובטולאגי כבסיסים מהם תצא ההתקפה על הבסיס היפני ברבאול.
חיילי בעלות הברית הצליחו לכבוש את טולאגי ואיי נגלה מידי היפנים, ששהו באזור ממאי 1942, וכמו כן כבשו שדה תעופה שהיה באותה עת בבנייה בגוודלקנל (ייקרא מאוחר יותר שדה הנדרסון).
בדצמבר זנחו היפנים את תוכניתם לכבוש את גוודלקנל מחדש, ופינו את שארית כוחותיהם מהאי במהלך שהושלם עד 7 בפברואר 1943.
לניצחון בעלות הברית בגוודלקנל נודעה חשיבות אסטרטגית רבה.
קרב גוודלקנל, יחד עם המערכה באיי שלמה והמערכה בגינאה החדשה, סימנו את המעבר של בעלות הברית ממגננה למתקפה בזירת האוקיינוס השקט, מתקפה שהביאה בסופו של דבר לכניעת יפן ולסיום מלחמת העולם השנייה.
ב-7 בדצמבר 1941 תקפו כוחות יפניים את צי ארצות הברית בפרל הארבור שבהוואי.
בהתקפה הטביע הצי הקיסרי היפני את מרבית צי אוניות המערכה האמריקאי, ובעקבותיה נכנסו האימפריה היפנית וארצות הברית באופן רשמי למצב מלחמה.
המטרות הראשונות של ההנהגה היפנית היו לנטרל את הצי האמריקני מהיכולת לכבוש אזורים עשירים במשאבים בדרום-מזרח אסיה, ולהקים בסיסים אסטרטגיים שנועדו להגן על האימפריה היפנית ברחבי האוקיינוס השקט ובאסיה.
על מנת לקדם מטרות אלה כבש הצבא היפני הקיסרי את הפיליפינים, את תאילנד, את מלאיה, את סינגפור, את איי הודו המזרחית (כיום אינדונזיה), את האי וייק, את איי גילברט, את בריטניה החדשה ואת גואם.
מדינות נוספות, כולל האימפריה הבריטית, אוסטרליה, והולנד, שהותקפו אף הן בידי היפנים, הצטרפו לארצות הברית במערכה נגד האימפריה היפנית בדרום מזרח אסיה ובאוקיינוס השקט.
ב-23 בינואר 1942 כבשו היפנים את עיר הנמל החשובה רבאול שבבריטניה החדשה.
כדי להגן על אגפיהם, תכננו היפנים לכבוש את האי טולאגי שבקבוצת איי שלמה במערב, את העיר לאה, את סלמאואה ואת פורט מורסבי שבגינאה החדשה במזרח.
ב-13 במרץ כבשו היפנים את לאה ואת סלמאואה בנחיתות מן הים, אך התקפות אוויר של מטוסים אמריקניים על צי הפלישה השמידו שלושה רבעים מכלי השיט היפניים.
בשל האיום הברור שהציבו מטוסי בעלות הברית באזור, דחו היפנים את הנחיתות בטולאגי ובפורט מורסבי עד הגעת כוח ימי מספיק להתמודד מולם.
ב-3 במאי פתח הצי היפני במבצע MO, שבו כבש כוח ימי קטן את טולאגי, אך הניסיון להעביר חיילים לפורט מורסבי מספר ימים לאחר מכן נכשל, כשנושאות המטוסים משני הצדדים נלחמו אלו באלו בקרב ים האלמוגים.
כחודש לאחר מכן נפגשו נושאות המטוסים של שני הצדדים פעם נוספת בקרב מידוויי, בו הנחיל הצי האמריקני תבוסה קשה לצי היפני, כשטיבע ארבע נושאות מטוסים יפניות והשמיד 270 מטוסים.
חשיבותו של קרב מידוויי נעוצה לא רק בכך שהיה הניצחון המשמעותי הראשון של בעלות הברית על יפן, שעד אז לא נוצחה, אלא גם בעובדה שקרב זה דלדל בצורה ניכרת את מספר נושאות המטוסים שנותרו לאימפריה היפנית.
עד קרבות אלו היו בעלות הברית בעמדת מגננה באוקיינוס השקט, אך ניצחונות אלה אפשרו להן ליטול את היוזמה האסטרטגית מידי היפנים.
כדי לעצור את ההתפשטות היפנית בדרום מערב האוקיינוס השקט, וכדי להגן על קווי התחבורה הימית בין ארצות הברית ואוסטרליה, הגה האדמירל ארנסט קינג, מפקד הצי האמריקני, את תוכנית הפלישה לאיי שלמה.
המתקפה, כך טען, תמנע מהיפנים שימוש באיים אלה, וכתוצאה מכך תסיר את האיום על דרכי התקשורת והאספקה של בעלות הברית, וגם תספק להן מאחז בדרום מערב האוקיינוס השקט.
הפלישה לאיי שלמה תיערך במקביל לכיבוש גינאה החדשה על ידי כוחות צבא ארצות הברית בפיקודו של גנרל דאגלס מקארתור, כשהמטרה הסופית היא כיבוש הבסיס היפני ברבאול.
אף שהנשיא פרנקלין רוזוולט נתן את הסכמתו לתוכנית, נאלצו מפקדי זירת האוקיינוס השקט להיאבק על קבלת כוח אדם ומשאבים בשל תמיכת ארצות הברית במדיניות "אירופה תחילה" של וינסטון צ'רצ'יל.
קינג השיב שהצי וחיל הנחתים ינהלו את המערכה בעצמם, והורה לאדמירל צ'סטר נימיץ, מפקד זירת האוקיינוס השקט, להתחיל להכין תוכניות לכך.
בסופו של דבר, ב-2 ביולי, ניצח קינג בוויכוח, ותוכנית הפלישה המשיכה בברכת המטות המשולבים.
לאחר שכבשו את טולאגי, הקימו בו היפנים בסיס מטוסים ימיים, ובראשית יוני נחתו יחידות בינוי בגוודלקנל והחלו בהכנות לבניית שדה תעופה.
בראשית אוגוסט שהו בגוודלקנל 2,818 חיילים, ובסביבות טולאגי שהו כ-900 חיילים, רובם מיחידות בינוי.
תפקידיהם של בסיסים אלה היה לספק הגנה לבסיס היפני המרכזי ברבאול, לאיים על נתיבי התקשורת והאספקה של בעלות הברית ולשמש אזור היערכות לקראת המבצעים המתוכננים נגד פיג'י, קלדוניה החדשה וסמואה.
עם השלמת שדה התעופה תכננו היפנים לשלוח לגוודלקנל 45 מטוסי קרב ו-60 מפציצים על מנת שיספקו חיפוי אווירי לכוחות הצי בעודו עושה דרכו לדרום האוקיינוס השקט.
התבוסה בקרב מידוויי, ובעיקר אובדן המטוסים בו, הביאו את הפיקוד היפני לבטל את הפלישות לפיג'י, לסמואה, ולקלדוניה החדשה.
תחת זאת הוקם ברבאול הצי השמיני, שמטרתו הייתה להגן על הכיבושים בדרום האוקיינוס השקט, והפיקוד עליו נמסר לתת-אדמירל גונאיצ'י מיקווה, שהשתתף בהתקפה על פרל הארבור ובפשיטה באוקיינוס ההודי.
לרשותו של מיקווה עמדו ארבע סיירות כבדות, שלוש סיירות קלות, שמונה משחתות, וחמש צוללות.
בנוסף, חנה ברבאול הצי האווירי ה-11, בפיקודו של תת-אדמירל נישיזו צוקהארה.
לצי האוויר היו באזור 39 מטוסי קרב מסוג A6M זירו, 16 מפציצים מסוג אאיצ'י D3A, 32 מפציצי מיצובישי G4M, ו-25 מטוסים ימיים ומטוסי סיור נוספים.
הארמייה ה-17 של הצבא היפני הקיסרי, בפיקודו של לוטננט גנרל הארוקיצ'י היאקוטאקה, חנתה אף היא ברבאול, ואזור איי שלמה וגינאה החדשה היו בתחומי פעילותה.