tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
ניסיון מוקדם נוסף ליצירת שיטה כזו ניתן ליחס לאומנות הברטיטסו, אשר יוסדה על ידי אדווארד ברטון רייט בלונדון בשנת 1899, אשר ניסה ליצור שיטה אחידה המשלבת בין אגרוף מערבי, סבאט, לחימת מקל שווייצרית (לא קאן), ג'ו ג'וטסו יפני וג'ודו.
אומנות זו היא הניסיון המתועד הראשון לשילוב בין אמנויות לחימה מזרחיות ועם אמנויות לחימה מערביות.
בעקבותיה נוצרו מספר קרבות שמטרתם הייתה להוכיח את יעילותה של השיטה.
קרבות אלו נערכו בעיקר באנגליה, וכללו לרוב לוחמים המומחים בשיטות לחימה יפניות אשר התמודדו מול סגנונות מערביים של היאבקות.
בשנות ה-60 וה-70 של המאה העשרים ניסה ברוס לי ליצור שיטה דומה, ולכן יזם את הג'יט קון דו.
לי האמין כי "הלוחם הטוב ביותר הוא לא מתאגרף, קראטקא או ג'ודוקא.
הלוחם הטוב ביותר הוא זה המסוגל לאמץ כל סגנון, להיות חסר צורה, לאמץ את סגנונו האישי ולא לעקוב אחרי מערכת המבדילה בין סגנונות".
שורשיו של הספורט המודרני נטועים בשתי תתי-תרבויות שנוצרו סביב שתי סצנות לחימה של סגנונות גראפלינג שונים, הג'ו ג'יטסו הברזילאי והיאבקות השוטו היפנית.
תחילה הופיעו תחרויות הוולה טודו (הכל מותר) בברזיל, תחרויות ממועטות חוקים אשר נערכו בעיקר תחת קורת הקרקס, שבהשראה ישירה מהן נוצר ספורט השוטו ביפן שצמח תחת ההיאבקות המקצוענית.
תחרויות הוולה טודו הופיעו לראשונה בשנות העשרים של המאה העשרים, וצברו תאוצה בעקבות אתגר הגרייסי, קריאה שיזמו הליו וקארלוס גרייסי לכל אמני הלחימה הברזילאים באשר הם לנסות ולנצח את בני המשפחה בקרב ממועט חוקים.
במקביל, תחרויות השוטו נוצרו ביפן.
סגנון זה נוצר תחת ההיאבקות המקצוענית כאירוע היאבקות אשר לא נכתב מראש או בוים בו התחרו אמני לחימה מענפים שונים.
תחרויות לחימה משולבות תפסו תאוצה בארצות הברית עם הקמת אליפות הלחימה האולטימטיבית (UFC) בידי משפחת גרייסי ושותפים נוספים בשנת 1993. בשלביה הראשונים לא היו בתחרות הפרדות משקל, ובכל זאת רויס גרייסי, במשקל 80 ק"ג, ניצח בשלוש מתוך ארבע תחרויות ה-UFC הראשונות.
במקביל, באותה השנה נוסד ביפן ארגון הפאנקרייס, שמטרתו הייתה לקדם את ספורט ה-MMA וקיים מספר תחרויות במהלך השנים.
בין הלוחמים הישראלים הבולטים ניתן למנות את חיים גוזלי, רועי פריינטה, עידו פריינטה, מוטי הורנשטיין, עילאי ברזילי ונועד להט.
חוקי ה-MMA כיום, השתנו בצורה משמעותית מימי ה-UFC ותחרויות נוספות ביפן ובברזיל.
ככל שהידע בטכניקות לחימה בקרב הלוחמים והצופים גדל והתבהר, כך גם ההבנה שמערכת החוקים המינימלית הקיימת אינה מספיקה.
המניעים העיקריים לתוספות החוקים היו שמירה על בריאות הלוחמים, וכן שינוי תדמית ה"ספורט דמים" או "לחימה עד המוות" לתדמית הנוכחית כספורט לגיטימי.
MMA ידוע גם כ"קרב מגע" אשר הגיעה מרחובות ברזיל בשנת 1928 הנקרא גם "batalha toque".
ראשית הוכנסו קטגוריות משקל בהתאם להבנה שישנה חשיבות רבה למשקל הלוחם, הן מבחינת עבודת הקרקע והן מבחינת הקרב בעמידה.
ועדת הספורט של מדינת נוואדה חילקה את הלוחמים לתשע קטגוריות משקל:
קטגוריה השם באנגלית תחום עליון זבוב Flyweight עד 57 קילוגרם תרנגול Bantamweight עד 61 קילוגרם נוצה Featherweight עד 66 קילוגרם קל Lightweight עד 70 קילוגרם כמעט בינוני Welterweight עד 77 קילוגרם בינוני Middleweight עד 84 קילוגרם חצי כבד Light Heavyweight עד 93 קילוגרם כבד Heavyweight מ 120 קילוגרם
הכפפות כיום ב-MMA קטנות יותר מאשר כפפות האגרוף ואף פתוחות בקצות האצבעות, על מנת לאפשר ללוחם לאחוז את יריבו מצד אחד, אך מצד שני למזער את הנזק הנגרם מהמכות, הן מבחינת הצד הסופג, והן מבחינת מניעת חתכים בידו של התוקף.
במטרה למנוע קרבות ארוכים, ובעייתיות בשידור האירועים, חולקו הקרבות על פי רוב לשלושה סיבובים של חמש דקות, או חמישה סיבובים במקרה של קרב אליפות או קרב ראשי.
נוסף על כך, במקרה והלוחמים מתגוששים בסטטיות, ולא משפרים את עמדתם, על השופט להקים את הלוחמים למצב ההתחלתי, עמידה וגם אם הם היו עומדים, להחזירם לפינותיהם.
בתחילתו של הספורט רבים מהלוחמים המסורתיים לבשו חליפה הידועה בשמה "גי" או "קימונו".
כיום, על-פי רוב, השימוש בחליפה מכל סוג שהוא אינו מקובל.
מכנסיים, מגן שיניים, תומך קרסול, כפפות MMA, מגן אשכים (לגברים) וחזיית ספורט (לנשים), הם פריטי הלבוש המקובלים על-פי רוב בקרבות MMA.
לוחם יכול לגבור על יריבו במספר דרכים:
הכנעה - טכניקת גראפלינג שמאלצת את היריב להיכנע מפאת כאב (לדוגמה בריחים) או מפאת חניקה המובילה לאובדן הכרה.
היריב יכול להיכנע בטפיחה פעמיים על גוף היריב/מזרן או בכניעה מילולית.
נוקאאוט (או KO) - מצב בו אחד המתמודדים איבד את הכרתו כתוצאה מזעזוע מוח.
נוקאאוט מהווה ניצחון מיידי למתמודד שנשאר על רגליו.
נוקאאוט טכני (או TKO) - מצב בו אחד המתמודדים לא יכול להמשיך להילחם.
לפעמים מצב זה נגרם על ידי שבר או חתך פתוח, אך לרוב משמעותו שלוחם אחד היה טוב משמעותית מהשני ושהמשך הקרב עלול לסכן את המתמודד המפסיד.
כמו כן, במקרה של פרישת אחד הלוחמים - הלוחם האחר מנצח ב-TKO.
החלטת שופטים - אם כל סיבובי הקרב הסתיימו ללא הכרעה, שלושת שופטי הצד מכריזים על המנצח (החלטה זו עשויה להתקבל פה אחד או ברוב קולות).
עצירת רופא - רופא הזירה מחליט לאחר בדיקה שאחד המתמודדים אינו מסוגל להמשיך להילחם.
עצירת פינה - אנשי הפינה של אחד המתמודדים מסמנים לשופט שהוא אינו יכול להמשיך את הקרב, בדרך כלל על ידי זריקת מגבת לתוך הזירה.
פעולה פסולה - מתמודד עשוי לנצח אם יריבו ביצע מהלך לא חוקי או הפגין חוסר נכונות להילחם.
קרב עשוי להסתיים בתיקו בהחלטת שופטים אחידה או בהחלטת שופטים חצויה .
כמו כן, תוצאת קרב עשויה להיפסל עקב גילוי בדיעבד של שימוש בחומרים אסורים .
החוקים לגבי המכות האסורות אינם קבועים ומשתנים בהתאם לתחרות, אך כמעט בכל תחרות היום קיימים החוקים הבאים:
נגיחות, נשיכות, שריטות, צביטות, יריקות, קללות, אצבעות לעיניים ומשיכות בשיער אסורות.
החדרת אצבעות לפה היריב (פיש-הוקינג) אסורה.
מכות לחוליות או לעורף אסורות.
בעיטה או ברכיה לראש כאשר היריב נמצא על הרצפה.
מכות מרפק ב-90° מעלות לראש היריב כאשר הוא נמצא על הרצפה, הידועות גם כ-12 ל-6.
משיכה או היאחזות במכנסי היריב או בכפפות.
סטירה (מחשש להכנסת האצבע לעין היריב), מכה ביד פתוחה כאשר המכה ניתנת עם פרק כף היד מותרת.
אסור להעמיד פני פצוע, זה כולל גם לירוק את מגן השיניים בכוונה.
טכניקות הלחימה ב-MMA מתחלקות בדרך כלל לשתי קטגוריות: טכניקות הכאה, שנמצאות בשימוש באגרוף, אגרוף תאילנדי, קיקבוקסינג, קראטה, טאקוונדו וכדומה, וטכניקות גראפלינג הנמצאות בשימוש בהיאבקות, ג'ודו, ג'ו ג'יטסו ברזילאי, סמבו וכדומה.
בענף ישנם שלושה יסודות לחימה: קרב עמידה בו נלחמים במצב עמידה עם האגרופים, הבעיטות, המרפקים והברכיות.
דוגמאות לאמנויות לחימה מיסוד העמידה: קראטה, קיקבוקס, אגרוף, טאקוונדו.
היסוד השני הוא יסוד הקלינץ' בו נלחמים כשהמטרה היא הפלה או התנתקות וחזרה לטווח עמידה.
דוגמאות לאמנויות לחימה המכילות קלינץ': ג'ודו, ג'ו ג'יטסו ברזילאי והיאבקות.
היסוד השלישי ואחרון הוא יסוד הקרקע בו מנהלים קרב על הקרקע ונאבקים לעבר הכנעה באמצעות בריחים וחניקות, אך גם מכות.
דוגמאות לאמנויות הלחימה מיסוד הקרקע: ג'ו ג'יטסו ברזילאי, ג'ודו, לוטה ליברה.
פעמים רבות יעדיף לוחם להשתמש בטכניקה של אמנות הלחימה בה התחיל את הקריירה הספורטיבית שלו.
עם זאת, למרבית הלוחמים המקצוענים ב-MMA יש מיומנות גבוהה בשתי הקטגוריות העיקריות וגם אם לוחם יעדיף טכניקה אחת להכריע התמודדויות, הוא ידע להגן על עצמו ולנהל תחרות מול רוב הטכניקות הקיימות.
אמנויות לחימה הודיות (סאנסקריט: דהאנורוודה.
דהאנוס - קשת וודה - ידע, בספרות הפוראנית "מדע הקשת") הן אמנויות לחימה שהתפתחו בתת היבשת ההודית.
ישנן תאוריות העוסקות בשאלה כיצד אמנויות אלה התפתחו אך אין הסכמה בקרב החוקרים.
ישנן מסורות דתיות, המגדירות אותן כחלק מהמתנות שאברהם שלח עם מגורשיו למזרח וכלל בהם לוחמות.
כבר במיתוסים ההודים העתיקים מופיעים סיפורים על אלים וגיבורים מיתיים שנלחמו בשיטות שונות.
אמנויות לחימה אלה השפיעו על חלק נכבד מעולם אמנויות הלחימה, (עד כדי כך שנחשבת כהארץ שממנה יצאו כלל אמנויות הלחימה) בין השאר על סין, הפיליפינים ויש הטוענים גם על הפנקרטיון היווני.
סקירה כללית של אמנויות הלחימה בהודו
אמנויות לחימה הודיות הן רבות ומגוונות וחלו בהן שינויים בעיקר לפי האזור והזמן שבו אמנות הלחימה צצה.
אך אפשר לחלק את הסגנונות לשם התחלה בתור סגנונות דרומיים וסגנונות צפוניים.
למשל כמה מאמנויות הלחימה העתיקות באו מצפון הודו למשל: קבדי, טאנג-טה וגאטקה.
מדרום הודו באות אמנויות לחימה כמו, קוטו ואריסאי ווארמה קאלאי שפותחו במדינת טאמיל כמו גם קאלאריפאיאטו ואדיטהאדה שפותחו במדינת קארלה.
קיימת גם היאבקות הודית שנקראת מאלאיודהה בצפון הודו ומאליותהאם בדרום הודו.
חלק מהשיטות העתיקות יותר שימשו גם במערכת הקאסטות של ההינדואיזם בקאסטה של הקשאטריה (המעמד הלוחם).
שיטות אלו מכילות קרב בידיים ריקות כמו גם קרב חמוש.
בנוסף שיטות אלו מכילות אלמנטים פסבדו מדעיים רוחניים כמו מדיטציות והכשרה מנטלית.
החשיבות של אמנויות הלחימה ההודיות ניכרת בהרבה מקדשים שבהם יש פסלים של אלים ולוחמים שונים במגוון תנוחות מלחמה.
התאוריות הרוחניות כמו יוגה, איורוודה וטנטרה משלבות טכניקות כמו: קונדליני, פרנה, נאדים (מרידיאנים) צ'אקרות ומארמם (נקודות לחץ.
מקביל לדים מאק הסיני וקיושו ג'וטסו היפני).
המהאבהארטה מתאר קרב בין ארג'ונה לקרנה ואת הטכניקות שבהן הם השתמשו באותו קרב שכוללים בין היתר חרבות, קשתות, עצים, אבנים ואגרופים.
עוד קרב ללא כלי נשק במהאבראטה מתאר שני לוחמים נלחמים עם אגרופים קפוצים, בעיטות, מכות אצבעות ברכיות ונגיחות.
סיפורים על קרישנה מתארים מצבים בהם הוא השתתף בקרבות היאבקות והשתמש בברכיות לחזה, אגרופים לראש, משיכה בשיער וחניקות.
בגלל דיווחים כאלה סווינת' (2002) הגיע למסקנה שפרסים וכפיפות תורגלו על ידי מתאבקים הודים בתקופה הפרה-קלאסית.
במאה ה-3 לפני הספירה בקירוב פאנטאג'לי כתב את סוטרות היוגה שלימדו איך לרכז את כל תשומת הלב על נקודות שנמצאות בתוך הגוף.
שיטת מדיטציה זאת אומצה ושומשה יותר מאוחר באמנויות הלחימה, כמו גם מודרות (סימני ידיים) שנלקחו מאסכולת היוגהקארה בבודהיזם, ותנועות אצבע מריקודי נאטה.
המילה "קאלארי" (שדה קרב, זירת קרב) מוזכרת בספרות הסאנגאם (גוף טקסטים ספרותי טמילי) מהמאה השנייה לפני הספירה.
בספרות טמילית אחרת כמו אקאנאנורו ופוראנאנורו מתוארות אמנויות הלחימה העתיקות של הטמילים ואספקטים שלהם כמו קרב אחד על אחד ושימוש בחניתות, חרבות, מגנים, חץ וקשת וסילאמבאם (כלי נשק).
אזכורים לאמנויות לחימה נמצאים גם בטקסטים הבודהיסטים המוקדמים.
למשל, סוטרת הלוטוס מספרת על מאנג'וסרי (נזיר בודהיסטי) שעסק בלחימה.
אותה סוטרה גם מחלקת לנושאים טכניקות קרביות כמו נעילת מפרקים, אגרופים, תפיסות וזריקות כמו גם מספרת על אמנות לחימה דמוית ריקוד שנקראת נארה.
סוטרה בודהיסטית אחרת בשם הונגיו קיו מתארת תחרות כוח בין חצי אחיו של שאקימוני (הבודהה ההיסטורי) הנסיך נאנדה והדוד שלו דוואדטה.
סיפורים אחרים אומרים ששאקימוני היה אלוף בסייף היאבקות וקשתות לפני שהפך לבודהה.
ישנם הסוברים שפלישת אלכסנדר מוקדון להודו במאה ה-4 לפניה"ס הובילה להתפתחות אמנויות הלחימה ההודיות על ידי כך שנפוצו טכניקות הפאנקרטיון באזור.
אך תאוריה זאת בת ויכוח.
אמני לחימה יפנים כמו טטסו סוזוקי, הירוקאזו קאנאזאווה ומאסוטאסו אויאמה הצביעו על השפעת הפנקרטיון על אמנויות הלחימה ההודיות.
גם התאוריות הגורסות שהפנקרטיון השפיע על יסוד אמנויות הלחימה בהודו או תאוריות שטוענות ההפך לא הוכחו.
התקופה הקלאסית (המאה השלישית עד המאה התשיעית)
כמו הענפים האחרים של הספרות בסאנסקריט, חיבורים על אמנויות לחימה הפכו ליותר שיטתיים במהלך המילניום הראשון לספירת הנוצרים.
עדויות צבאיות מאימפריית גופטה מזכירים מעל 130 סוגי כלי נשק שונים.
הקאמה סוטרה שנכתבה על ידי וואטסיאיאנה הפצירה בנשים להתאמן בכלי נשק שונים באופן קבוע.
בסושרוטה סאמהיטה נכתב על 107 נקודות בגוף מתוכן 64 נטענו כקטלניות אם הכו בהן כראוי עם אגרוף או מקל.
הטקסט של סושרוטה היווה את הבסיס לרפואה ההודית איורוודה שבאותה תקופה תורגלה לצד אמנויות הלחימה, במיוחד אלה עם הדגש על נקודות לחץ כמו ווארמה קאלאי.
עם מספר התייחסויות לנקודות לחץ בוודות ובמיתוסים ההודיים נראה שהלוחמים ההודיים של התקופה ידעו והתאמנו על הגנה והתקפה של נקודות לחץ.
אמנויות לחימה לא היו כלי רק בידי קאסטת הלוחמים, אף על פי שהם השתמשו בהן יותר מאחרים.
הטקסט מהמאה ה-8 קוואלאימאלה שנכתב על ידי אודיוטאנאסורי העיד על טכניקות קרב שנלמדו במוסדות החינוך גאטיקה וסאלאד שם התאמנו לוחמים מכל רחבי התת-יבשת (במיוחד מבנגאל, דרום הודו ורג'סטן) שלא מקאסטת הקשאטריה בקשתות, מגן וחרב, סכינים, מקלות, חניתות, אגרופים וקרב זוגות (ניודאהם).
המדריך הקדום ביותר ששרד של אמנויות לחימה הודיות הוא האגני פוראנה מהמאה ה-8. המדריך מכיל כמה פרקים עצות והדרכות על טכניקות קרב כמו גם אזכורים של סוטרות קודמות שנכתבו מאות שנים קודם.
המדריך גם מתאר איך לשפר את כישוריו של הלוחם ולהרוג אויבים תוך שימוש בשיטות שונות בין אם הוא רוצה להילחם במרכבות, סוסים, פילים או ברגל.
שיטות רגליות חולקו לקרב חמוש וללא תחמושת.
הקרב החמוש כלל חץ וקשת, חרב, מגן, לאסו, שריון, חץ מתכת, אלה, גרזן,צ'אקרם ותרישולה (קלשון הודי בעל שלוש שיניים).
הקרב ללא תחמושת כלל היאבקות, ברכיות בעיטות ואגרופים שונים.
האגני פוראנה מחלק את אמנויות הלחימה לחמישה חלקים.
יאנטרה מוקטה (נשק משוגר, כמו רצועות שונות או חץ וקשת).
פאני מוקטה (נשקי הנפה וזריקה כמו הצלצל)
מוקטה סאנדהאריטה או מוקטהמוקטה (נשק שיכול לשמש לזריקה או להכאה כמו החנית)
הסטה סאסטרה או אמוקטה (נשק שלא נפרד מידי הלוחם כמו חרב)
דו-קרב עם חץ וקשת היה נחשב כדו-קרב הכי אצילי וגברי.
שני לו במעלה היה דו-קרב עם חנית.
השלישי במעלה היה דו-קרב עם חרב שנחשבה ככלי נשק שאינו יאה לגבר.
הרביעי במעלה היה דו-קרב לא חמוש שנחשב לאפשרות הגרועה ביותר.
לפי האגני פוראנה רק ברהאמין היה יכול להיות מורה או אמן לחימה.
עוד אומר האגני פוראנה, אנשים ממעמד הלוחמים או אנשים ממעמד הוואישאייא (שיכולים לעסוק במגוון מקצועות) צריכים ללמוד ממעמד הברהמינים, לעומת זאת אנשים ממעמד החוואים האמנים או העובדים לא יכולים לקחת לעצמם מורה.
ב-630 בערך המלך נאראסימהאבארמאן משושלת פלאווה הקים עשרות פסלי גרניט המתארים לוחמים לא חמושים מנטרלים לוחמים חמושים.
יכול להיות שפסלים אלה הראו גרסה מוקדמת של ווארמה עדי, אמנות לחימה דראווידית.
ימי הביניים (מהמאה ה-11 עד המאה ה-15)
החיבור המוקדם ביותר המתאר את הטכניקות של מאלא יודהה נקרא ה"מאלא פוראנה" (המאה ה-13).
סגנונות עתיקים נוספים כמו ווארמה קאלאי וקאלאריפייאטו התפתחו לצורתם הנוכחית במאה ה-11 בזמן תקופת המלחמה הממושכת בין שושלת הצ'רה לשושלת הצ'ולה.
קיימים אזכורים אחרים לאמנויות הלחימה בטקסטים הודיים שונים בימי הביניים.
לדוגמה קאמאנטאקיה ניטיסארה, ניטיוואקיאמארטה שחובר על ידי סומהדווה סורי, יוקטיקאלפאטארו שחובר על ידי המלך בוג'ה, ומאנאסולאסה שחובר על ידי המלך סומסווארה השלישי.
קיים גם טקסט בשם דהאנורוודה סאמהיטה שחובר באמצע המאה ה-14 איש בשם ברהאט סארנגדאהרה פאדהאטי.
תקופת השושלת המוגולית (1526 עד 1857 לספירה)
לאחר רצף ניצחונות, השליט המוסלמי באבור השליט סדר מוגולי במאה ה-16.
המוגולים התאמנו בהודו באמנויות לחימה כמו היאבקות וירי בחץ וקשת.
המוגולים שילבו בין היאבקות טורקית ומונגולית והמאלא יודהה ההודי וכך יצרו את סגנון התפיסה שנקרא פלוואני שנשאר פופולרי עד היום בייחוד אצל המוסלמים.
המורשת הכי בולטת כנראה של המוגולים היא הצגת אמנות לחימה שמושפעת מהפרסים בשם טאלוואר שנקראת על שם חרב הסקימיטאר.
אף על פי שלהבים מעוקמים היו נפוצים בהודו מאז ימי קדם, הקאנדה בעל המבנה הישר וכפולת הקצוות הייתה פופולרית יותר עד תקופתו של באבור.
הטקסט המכונה ההאוסאנאסה דאהנורוודה סאנקאלאנאם שמתוארך לחלקה השני של המאה ה-16 נאסף תחת חסותו של אכבר.
קיים גם טקסט הנקרא דהאנורוודה סאמהיטה שמתוארך למאה השבע עשרה שמיוחס לואסיסטהא.
העת החדשה (1857 עד להווה)
אמנויות הלחימה ההודיות עברו תקופה של הידרדרות כאשר הגיעו הרובים להודו והנשק החם הנייד נכנס לתמונה במיוחד אחרי שהקולוניאליסטים הבריטים ביססו את שלטונם באופן מלא.
השלטון הבריטי ארגן צורת שלטון שהייתה יותר מוכרת לו על ידי כך שהביא לאזור מוסדות מאורגנים יותר כגון משטרה, צבא ומוסדות ממשלה.
כל אלה כולל הצורך ברובים הפחיתו את הצורך באימוני הלחימה המסורתיים שהיו נתמכים על ידי קאסטות מסוימות.
הממשלה הבריטית באזור החרימה את אמנות הלחימה קאלאריפייאטו ב-1804 כתוצאה מסדרת מרידות שהתרחשו.
במשך הזמן ההוא אמנויות הלחימה נדחקו לאזורי הכפרים.
ההתעניינות של הציבור ההודי בקאלאריפייאטו התחדשה ב-1920 בטליצ'רי כחלק מהתעניינות חוזרת באמנויות המסורתיות בדרום הודו שאפיינה את מורת הרוח ההולכת וגוברת כנגד הקולוניאליזם הבריטי.
מאז אותה תקופה החלה התעניינות מחודשת בסגנונות אחרים כמו סילאמבאם בטאמיל וטאנג טה במאניפור.
כתחומים אחרים של התרבות ההודית, גם אמנויות הלחימה יכולות להתחלק לצפוניות ודרומיות או אינדו אריות מול דרווידיות.
צפון הודו הייתה חשופה לתרבות הפרסית בזמן השלטון המוגולי ואילו דרום הודו שימרה את המסורת הימי ביניימית ההודית.
בנוסף לכך, ישנם אמנויות לחימה אינדיבידואליות משום שהן משתייכות לקאסטה הלוחמת או לשבט בודד.
אמנויות לחימה שגרתיות בדרום הודו הן קאלאריפאיאטו ווארמה עדי שהתפתחו לצורתן הנוכחית החל מהמאה ה-11 בזמן מלחמה ארוכה בין שושלת צ'רה לשושלת צ'ולה.
למשל, אמנות הלחימה המסורתית של סרי לנקה היא אנגאמפורה.
ההתעניינות המחודשת בקאלאריפאיאטו החלה ב-1920 בטליצ'רי כחלק מגל הגילוי מחדש של האמנויות המסורתיות בהודו הדרומית גל שאופיין כחלק מההתקוממות נגד ההתיישבות הבריטית.
אמנות לחימה נפוצה באזור היא פהלוואני סוג של ההיאבקות הודית שנוצרה מהתאבקות פרסית בשם ווארזש -א פההלאוואני בזמן התקופה המוגולית.
גאטקה היא סגנון של סאסטראווידיה שמשויכת לסיקים באזור פנג'אב בעיקר.
טאנג טה היא אמנות לחימה שבה משתמשים בהרבה כלי נשק ותחמושת המשויכים לקבוצה אתנית בצפון-מזרח הודו העונה לשם מייטיי.
המונח בסנסקריט להיאבקות הוא מאלא יודהה.
היום המונח מוצמד להיאבקות מסורתית בדרום הודו.
לעומת זאת היאבקות בצפון הודו נשלטת על ידי פהלוואני שמקורה נמצא באזור שהיום הוא איראן.
בנוסף ישנם גם סגנונות בודדים כמו מוקנה ממניפור והיאבקות אינבואנית ממיזורם.
מגוון גדול של כלי נשק משמש באמנויות הלחימה הדרום אסיאתיות, חלק מכלי הנשק מאמנויות לחימה אלו לא נמצא בשום מקום אחר.
לפי מחברו של הספר "אמנות המלחמה בהודו העתיקה" פ.ס.
צ'אקרוואטי, צבאות השתמשו בנשק רגיל כמו לת'י - חניתות עם חוד מעץ או ממתכת, חרבות, חזרן מצופה, מגנים ממתכת או מעץ, גרזנים, וקשתות ארוכות וקצרות עוד מתקופת אלכסנדר מוקדון.
אמנון בן-תור (1935 – 22 באוגוסט 2023) היה ארכאולוג ישראלי, פרופסור לארכאולוגיה באוניברסיטה העברית בירושלים.
חתן פרס ישראל לחקר הארכאולוגיה לשנת ה'תשע"ט (2019).
תחום התמחותו העיקרי היה ארכאולוגיה של המזרח הקדום וארכאולוגיה מקראית.
התמחה באומנות הגילוף של תקופת הברונזה, ביחסים בין תרבויות בעת העתיקה (מצרים העתיקה וכנען), ומאז 1990 התמקד בחקר תל חצור כמפתח לחידות רבות בתחום.
הוא היה שותפו של יגאל ידין בחפירות תל חצור וחפר איתו גם במצדה וכתב ספר בנושא.
בן-תור החזיק בהשקפה לפיה ממלכת ישראל המאוחדת אכן התקיימה במציאות כממלכה ששלטה על חלקים ניכרים של ארץ ישראל, בניגוד לדעת פרופסורים "מינימליסטיים" כישראל פינקלשטיין, נדב נאמן וזאב הרצוג, וזאת על סמך פרשנות ארכאולוגית של הממצאים בשטח ולא על סמך אמונה דתית או אידאולוגיה, כהגדרתו.
אביו היה הגאולוג פרופסור יעקב בן-תור שקיבל את פרס ישראל ב-1955. רעייתו, ד"ר דפנה בן-תור, הייתה אוצרת תרבות מצרים במוזיאון ישראל.
השלים תואר ראשון באוניברסיטה העברית ב-1958 ובשנת 1962 השלים תואר שני.
בשנים 1966–1967 יצא למחקר באוניברסיטת לונדון.
בשנת 1969 השלים דוקטורט בהדרכתו של יגאל ידין בנושא "בעיות נבחרות בתקופת הברונזה הקדומה שלבים ב'–ג' בארץ ישראל", בהצטיינות יתרה.
כן, השתתף בן-תור בקרבות לשחרור ירושלים במהלך מלחמת ששת הימים כלוחם בגדוד הסיור של חטיבה 16.
בשנת 1969 מונה למרצה באוניברסיטה העברית ומשנת 1984 היה פרופסור מן המניין.
בשנת 1974 שהה באוניברסיטת הרווארד כעמית מחקר במחלקה לארכאולוגיה של המזרח הקרוב.
בשנים 1977-1974 היה ראש המחלקה לארכאולוגיה באוניברסיטה העברית ובשנים 1992–1996 היה ראש המכון לארכאולוגיה של אוניברסיטה זו.
משנת 1988 היה מופקד הקתדרה לארכאולוגיה של ארץ ישראל על שם יגאל ידין.
במהלך השנים שימש פרופסור אורח בקולג' דרופסי בפילדלפיה (1979), באוניברסיטת מרילנד (1980), באוניברסיטת ייל (1985–1986) באוניברסיטת קולומביה (1991–1992) ובמכון ללימודי יהדות של אוניברסיטת פנסילבניה (1997–1998).
יחד עם טרודה דותן חפר בשנים 1971–1972 באתינו (Athienou) שבקפריסין.
בשנים 1977–1988 ניהל פרויקט חפירות בתל יקנעם ותל קירי שבקיבוץ הזורע הסמוך.
בשנים 1978–1987 ניהל את החפירות בתל קשיש הוא הציע לזהותה עם "דבשת" (ספר יהושע, יט, י–יא).
מאז 1990 ניהל את החפירות בתל חצור.
בשנת 2000 קיבל מטעם מוזיאון ישראל את פרס פרשיה שימל על תרומתו לארכאולוגיה של ארץ ישראל.
בשנת 2019 קיבל את פרס ישראל בתחום חקר הגאוגרפיה, הארכאולוגיה וארץ ישראל.
השקפתו בנוגע לפולמוס על האמת ההיסטורית במקרא
ב-29 באוקטובר 1999 התפרסמה במוסף "הארץ" כתבת-שער נרחבת בכותרת "התנ"ך - אין ממצאים בשטח" מאת הארכאולוג זאב הרצוג.
זאת ועוד, אם הייתה ממלכה ביהודה, אזי הייתה זו עיר-ממלכה קטנה וחלשה בירושלים.
דברים נוספים בכיוון זה התפרסמו בהרחבה ב-2003 בספר "ראשית ישראל" של ישראל פינקלשטיין.
בעקבות פרסום כתבה זו והפולמוס הציבורי שעוררה יזמו מרכז דינור של האוניברסיטה העברית ויד יצחק בן-צבי כנס בכותרת "הפולמוס על האמת ההיסטורית במקרא".
ההרצאות שנישאו בכנס רוכזו בספר בשם זה שיצא בהוצאת יד יצחק בן צבי ב-2001. אמנון בן-תור היה בין הדוברים בכנס אשר הגנו על העמדה שהפרשנות הארכאולוגית המדעית של הממצאים מצביעה דווקא על קיומה של ממלכה מאוחדת ביהודה ובישראל.
נוסף הוא מוצא את סיפור הכיבוש וההתנחלות של שבטי ישראל בכנען (הכיבוש המהיר בו תמכו יגאל ידין וויליאם פוקסוול אולברייט) כסביר ארכאולוגית ונתמך על ידי ממצאים.
עם זאת מדגיש בן תור שאין כמובן לקבל את הסיפור המקראי בעניינן של פרשות אלו כפשוטו שכן משולבות בו השקפות תאולוגיות, אלא יש להתמקד בחיפושם של גרעינים היסטוריים ששולבו בפרשות הנדונות וכאלו ישנם לא מעטים.
בן-תור טען שהמאמינים בתנ"ך אינם זקוקים לארכאולוגיה כלל, וגם אלו המחזיקים בדעה פוליטית שארץ ישראל שייכת כולה לעם ישראל אינם צריכים להתלות בממצאים ארכאולוגיים.
לפיכך, הוא מבסס את עמדתו על פרשנות לפי "המתודה ולפי השכל הישר".
תקופת הזמן עליה דן בן-תור היא מסיום ההתנחלות הישראלית בכנען ועד נפילת חצור בפני צבא אשור ב-732 לפנה"ס והוא מבסס את רוב טיעוניו על ממצאים מעיר זו.
בן-תור אמנם סבר כי הכתיבה בתנ"ך היא מגמתית וכי היא נערכה זמן רב לאחר קרות האירועים המתוארים, אך מוצא ממצאים בשטח שאין להכחיש כי הם עולים בקנה אחד עם המסופר.
למשל שכבת השריפה בתל חצור מראה כי העיר הכנענית נשרפה עד היסוד, דבר העולה בקנה אחד עם התיאור בספר יהושע י' י–י"ד.
בן-תור תקף את הכותרת שניתנה למאמרו של זאב הרצוג לפיה "אין ממצאים בשטח" מתקופת הכיבוש וההתנחלות ומונה למעלה מ-200 ממצאים מאתרים המשויכים לתקופת הברזל א', המקבילה לתקופת הכיבוש וההתנחלות המתוארת בספר יהושע.
בפרט הוא מציין את הכתובת המופיעה על גבי אסטלת ישראל שנכתבה על ידי מרנפתח, המלך המצרי שכתב ברברבנות: "נבוזה כנען בכל רע...ינועם הייתה כלא הייתה, ישראל הושם – אין לו זרע".
כלומר מציין מקור חוץ-מקראי המתייחס לישראל כאל כוח חשוב בארץ כנען באותה תקופה.
בן-תור חזר במחקרו בחצור לבחון את גישתו של יגאל ידין לפיה מציאת שלושה שערים זהים באופן בנייתם בחצור (הגלילית) בגזר (בשפלת יהודה) ובמגידו (בצפון השומרון) מאשרים את הפסוק (מלכים א ט' ט"ו) לפיו בנה שלמה "את חצור ואת מגידו ואת גזר", כלומר שלט על שטח ניכר מארץ ישראל.
ארץ ישראל מחקרים בידיעת הארץ ועתיקותיה – ספר אמנון בן תור, כרך ל, הוצאת החברה לחקירת ארץ ישראל ועתיקותיה, 616 עמודים.
הספר יצא בשנת 2011 והוא כולל 38 מאמרים בעברית ו-12 מאמרים באנגלית.
לספר נכתבו דברי פתיחה על ידי נדב נאמן ושרון צוקרמן, ומאמר מחווה על ידי ויליאם דוור.
הספר כולל את כל רשימת פרסומיו של בן תור.
בחזרה למצדה, הוצאת יד יצחק בן-צבי, 2009
מבוא לארכאולוגיה של ארץ-ישראל בתקופת המקרא, האוניברסיטה הפתוחה 1989–1992
"ארכאולוגיה – מקרא – היסטוריה", בתוך: ישראל לוין ועמיחי מזר (עורכים), הפולמוס על האמת ההיסטורית במקרא, יד בן צבי תשס"א, עמודים 17–25
"חידה ארכאולוגית בתל חצור", ארץ-ישראל כט (תשסט) 54–70
"למהותה של הנוכחות המצרית בארץ-ישראל בתקופת הברונזה הקדומה א'", ארץ-ישראל כ' (תשמ"ט) 31–36
"מחקר אזורי בתל יקנעם וסביבתו", קדמוניות כ', 1–2 (תשמ"ז) 2–17
הנסיך אמנואלה פילברטו מבית סבויה, הדוכס השני מאאוסטה (באיטלקית: Emanuele Filiberto Vittorio Eugenio Genova Giuseppe Maria di Savoia; 13 בינואר 1869 - 4 ביולי 1931) היה בן למשפחת המלוכה האיטלקית מבית סבויה ומפקד הארמייה השלישית במלחמת העולם הראשונה.
אמנואלה נולד בעיר ג'נובה ב-13 בינואר 1869. אביו, הנסיך אמדאו מסבויה, דוכס אאוסטה נבחר בשנת 1870 לכהן כמלך ספרד, כאמדאו הראשון, מלך ספרד.
מינוי זה הפך את אמנואלה ליורש העצר הספרדי.
בשנת 1873 החליט המלך אמדאו להתפטר מתפקידו והמשפחה חזרה להתגורר באיטליה.
לאחר מות אביו בשנת 1890 ירש אמנואלה את התואר דוכס אאוסטה השני.
אמנואלה, שהיה בן דודו של ויטוריו אמנואלה השלישי, מלך איטליה, החל את הקריירה הצבאית שלו בשנת 1903 בנאפולי.
בפרוץ מלחמת העולם הראשונה מונה אמנואלה למפקד הארמייה השלישית.
הארמייה השלישית ניהלה קרבות קשים מול צבא אוסטרו-הונגריה בצפון איטליה.
הארמייה השלישית זכתה באיטליה לכינוי "הארמייה הבלתי-מנוצחת" (באיטלקית: armata invitta) בעקבות ניצחונותיה הרבים.
השגים אלה גרמו לעליית קרנו של הנסיך הגנרל בקרב העם האיטלקי, למורת רוחו של מלך איטליה.
בעקבות שרותו במלחמת העולם הראשונה הועלה הנסיך אמנואלה ב-1926 לדרגת מרשל צבא איטליה, על ידי רודן איטליה בניטו מוסוליני.
אמנואלה נפטר ב-4 ביולי 1931 בעיר טורינו.
לבקשתו הוא נקבר בבית העלמין של חיילי הארמייה השלישית ולא בבית הקברות המלכותי, כיאה למעמדו.
על שמו של אמנואלה הוקם בשנת 1942 גשר הדוכס מאאוסטה שעל נהר הטיבר ברומא.
בנו הבכור של אמנואלה פיליברטו, הנסיך אמדאו הדוכס השלישי מאאוסטה, היה המשנה למלך איטליה במזרח אפריקה האיטלקית במהלך מלחמת העולם השנייה.
בשנת 1895 התחתן אמנואלה פיליברטו עם הלן, נסיכת אורליאן, בתם של הנסיך פיליפ, רוזן פריז ומארי איזבל, נסיכת אורליאן, ממנה נולדו לו שני בנים:
הנסיך אמדאו, הדוכס השלישי מאאוסטה (1898–1942)
הנסיך איימונה, הדוכס הרביעי מאאוסטה (1900–1948)
אמנון אלכסנדרוני (מרץ 1929 – 13 בנובמבר 2020) היה אדריכל ישראלי.
אלכסנדרוני נולד בתל אביב, העיר בה הוא התגורר עד פטירתו.
בשנת 1952 סיים את לימודי האדריכלות בטכניון בחיפה שם למד במחזור עם שמואל ביקסון וכרמלי פלדמן.
בטכניון גם הכיר את אברהם יסקי שעתיד להיות שותף עמו במשרד אדריכלים מצליח בהמשך הדרך.
עוד בזמן לימודיו, בשנת 1950 הצטרף ל"חבר אדריכלים" בהנהגתו של האדריכל דב כרמי.
עם פירוק הקבוצה בשנת 1954, עבד כשנה במשרדם של מיכאל נדלר ושולמית נדלר, במסגרת זו זכה עימם בתחרות לתכנון "בית אגד" בתל אביב.
לאחר מכן השתתף עמם בהצעה לתכנון הספרייה הלאומית בירושלים בשנת 1955, הצעה שזכתה לביצוע בשילוב שתי הצעות נוספות שהגישו האדריכלים שמעון פובנזר עם אברהם יסקי, וזיוה ארמוני עם חנון הברון.
במהלך העבודה על הספרייה עזב את משרד נדלר והקים שותפות עם האדריכל אברהם יסקי (שפרש מהשותפות עם פובזנר).
במהלך עבודתו המשותפת עם יסקי, הגיעו השניים להישגים שזכו בפרסום רב ובמגוון עבודות בכל רחבי הארץ.
בשנת 1965 פורקה השותפות ואלכסנדרוני פתח משרד עצמאי.
הוא היה יועץ של אל על ותכנן עבורה פרויקטים, תכנן שני בניינים נוספים למכון המתכות בטכניון ובתים פרטיים ומרכזים מסחריים.
בין השנים 1977 ו-1992 בנוסף לעבודתו השוטפת, שימש אלכסנדרוני כיועץ לאגף הבניה (קרן החינוך) של הסוכנות היהודית וכאדריכל יועץ ומתכנן של חברת התעופה אל על.
השתתף כמנחה פרויקטים וחבר סגל בכיר ב"סדנא לעיצוב ואדריכלות" בתל אביב.
המשיך לפעול כאדריכל פעיל עד לפרישתו בשנת 2003.
בשנת 2000, ביום האדריכלות הבינלאומי, הוענקה לאלכסנדרוני תעודת הוקרה של עמותת האדריכלים בישראל על "היושרה המקצועית והצניעות ועל תרומתו המיוחדת לאדריכלות הישראלית ולקהילת האדריכלים".
במקביל לעבודתו, ובמיוחד בשני העשורים האחרונים לחייו, אלכסנדרוני צייר ורשם אלפי ציורים, בהם רישומים של אדריכלים, פוליטיקאים ואנשי תרבות, וכן ציורים ארוטיים וציורים בהשפעת הנאצים.
אלכסנדרוני נפטר ב-13 בנובמבר 2020 בתל אביב.הותיר אחריו את אשתו ציפורה, שתי בנות, ארבעה נכדים ושלושה נינים.
שיכון לדוגמה, ובכלל זה "שיכון רבע הקילומטר" – באר שבע
השוק הסיטונאי – באר שבע
הוסטל לאקדמאים – באר שבע
מכון הנפט – תל אביב
בית הסנה – תל אביב
המכון למתכות, מבנה 1 – הטכניון, חיפה.
בית מגורי העיתונאים – תל אביב
המכללה למורים (כולל אודיטורים וספריה), קריית החינוך – תל אביב
בנין מחשב ומשרדים של אל על – נמל התעופה בן-גוריון
מבנה אגף החשבונות אל על – נמל התעופה בן-גוריון
מתנ"ס תל גיבורים (כולל אודיטוריום וספרייה) – חולון
תיאטרון אילת (750 מושבים) – לא בוצע
שני מרכזי קניות – יבנה
שכונת קוטג'ים דו משפחתיים (100 יח' דיור) – יבנה
מפעל אלקטרוניקה – א.ת.ח ראשון לציון
בית חכשורי – אפקה, תל אביב
המכון להנדסת חומרים – הטכניון, חיפה.
המכון למתכות, מבנה 2 – הטכניון, חיפה.
חבר צוות תכנון חוף אילת (אזור המלונות והלגונות)
ראש צוות מע"ר – לוד
חבר צוות פרויקט דרום הקריה – תל אביב
חבר צוות תכנון מרכז מסחרי ואזרחי – ראשון לציון מערב
אמנון אהרוני (נולד ב-7 בינואר 1943) הוא פרופסור (אמריטוס) לפיזיקה בבית הספר לפיזיקה ואסטרונומיה של אוניברסיטת תל אביב ובמחלקה לפיזיקה של אוניברסיטת בן-גוריון בנגב.
לאחר שנים בהן עסק בפיזיקה סטטיסטית [תופעות קריטיות, מערכות אקראיות, פרקטלים ופרקולציה (חלחול)], מתמקדים מחקריו העכשוויים בתיאוריה של מצב מוצק ובמיוחד בפיזיקה מזוסקופית ובספינטרוניקה.
אהרוני חבר האקדמיה הלאומית הישראלית למדעים, חבר זר לשם כבוד באקדמיה האמריקאית לאמנויות ולמדעים ובאקדמיות נוספות.
זכה במספר פרסים, בהם פרס רוטשילד במדעי הפיזיקה ופרס ראנדרס, המוענק מדי שנתיים על ידי מלך נורווגיה.
אמנון אהרוני נולד בירושלים וגדל בנתניה.
הוא קיבל את התואר הראשון בפיזיקה ובמתמטיקה מהאוניברסיטה העברית בשנת 1964. התזה לתואר השני שלו, שהוגשה בשנת 1965 בהנחיית גדעון רכבי, עסקה בקירוב בורן עם גלים מעוותים לריאקציות גרעיניות.
את הדוקטורט קיבל אהרוני מאוניברסיטת תל אביב בהנחיית יובל נאמן.
נושא הדוקטורט: "אספקטים בהפרות של סימטריית היפוך זמן".
אהרוני שימש חוקר בכיר בצה"ל ובמשרד הביטחון בשנים 1965–1972 ובמקביל עבד כאסיסטנט באוניברסיטת תל אביב.
לאחר מכן נסע לארצות הברית לפוסט-דוקטורט באוניברסיטאות קורנל עם מיכאל פישר , הרווארד, אוניברסיטת קליפורניה בסן דייגו ובמעבדות בל במוריי היל.
הוא שב ארצה בשנת 1975 והצטרף לסגל אוניברסיטת תל אביב כפרופסור חבר לפיזיקה.
בשנת 1979 קודם לפרופסור מן המניין.
משנת 1990 הופקד על הקתדרה על שם משה נוסנצוייג בפיזיקה סטטיסטית.
יצא לפנסיה כפרופסור אמריטוס בשנת 2006. בשנים 2003–2013 היה אהרוני גם פרופסור באוניברסיטת בן-גוריון, ומ-2013 עד 2019 היה פרופסור מחקר אמריטוס לפיזיקה שם.
במהלך השנים היה אהרוני פרופסור אורח וחוקר אורח במוסדות אקדמיים רבים.
בין היתר באוניברסיטאות הרווארד, MIT, בוסטון וטוקיו, במכונים ללימודים מתקדמים בירושלים ובבייג'ינג ובמכון הבינלאומי לפיזיקה בנאטאל (ברזיל), פרופסור אורח בכיר באוניברסיטת צ'אנג קונג בטאיוואן וחוקר אורח במעבדות Bell, IBM, NTT, במעבדות לאומיות בארצות הברית, במרכז למדע חישובי בבייג'ינג ובמכון למדע בסיסי בדייז'און (קוריאה).
מ-1987 עד 2013 כיהן אהרוני כפרופסור עמית באוניברסיטת אוסלו.
מ-1987 הוא גם יועץ במכון ויצמן.
אהרוני הוא אביהם של הפרופסור לפיזיקה עופר אהרוני, הפסיכולוגית ד"ר תמר אהרוני והפרופסור למוזיקה עידו אהרוני.
מעברי פאזה: אהרוני יישם את חבורת הרינורמליזציה על מנת לזהות ולאפיין מחלקות אוניברסליות של נקודות קריטיות (למשל במערכות דיפוליות או קוביות) ומולטיקריטיות (למשל ביקריטיות, טטראקריטיות).
עבודתו בנושא מערכות אקראיות כללה מערכות עם שדות אקראיים
וטיפול בשאלה של מיצוע עצמי.
אהרוני היה אחד הראשונים שהשתמשו בגאומטריה פרקטלית בכמה ענפים של הפיזיקה הסטטיסטית, במיוחד בקשר למבנים שונים שמופיעים בצבירים של מערכות פרקולטיביות, עם יישומים בהפקת נפט.
מגנטיות קוונטית: אהרוני הציע הסבר למבנים ולדיאגרמת הפאזות של תחמוצות מגנטיות.
זה כולל את המבנה המגנטי של הקופראטים, שבהם הופיעה לראשונה מוליכות-על בטמפרטורות גבוהות, ניבוי הפאזה של זכוכית ספין בחומרים הללו, גילוי הסימטריה המיוחדת באינטראקציה של דז'יאלושינסקי-מוריה (הנקראת כיום הסימטריה של שכטמן-אנטין-וולמן-אהרוני) ופאזות מסודרות של חומרים מולטיפרואיים שונים.
פיזיקה מזוסקופית: אהרוני השתתף בדיונים קריטיים על האינטרפרומטר של אהרונוב-בוהם.
בשנים האחרונות הוא מתמקד באפקטים של האינטראקציה ספין-מסילה על זרמי המעבר והספין במערכות מזוסקופיות ספינטרוניות, כולל הצעות למסנני ספין שעשויים להתאים לעיבוד נתונים קוונטי.
אהרוני חיבר שמונה ספרים וכתב יותר מ-450 מאמרים.
על פי גוגל סקולר, עבודותיו מצוטטות יותר מ-50,000 פעמים וה-H-index שלו הוא 87 (נכון לאוגוסט 2023).
האוניברסיטה הפתוחה, ישראל (2018), 600 עמ'; תרגום לאנגלית: World Scientific, Singapore (2018)
1972: מלגת פולברייט להשתלמות בארצות הברית.
1984: פרס לנדאו בפיזיקה של מפעל הפיס (תל אביב).
1985: עמית, החברה האמריקאית לפיזיקה.
1988: חבר זר, האקדמיה הנורווגית למדעים ולמדעי הרוח (אוסלו).
1992: חבר, האקדמיה האירופאית לאמנויות, מדעים ומדעי הרוח (פריז).
1993: פרס ויצמן במדעים מדויקים של עיריית תל אביב.
1993: חבר, האקדמיה הנורווגית המלכותית למדעים (טרונדהיים).
2000: פרס רוטשילד בפיזיקה של קרן יד הנדיב (ירושלים).
2002: חבר זר לשם כבוד, האקדמיה האמריקאית לאמנויות ולמדעים (קיימברידג', מסצ'וסטס).
2003: פרס מייטנר-הומבולט, מהקרן הגרמנית ע"ש הומבולט (ביקורים בקלן, דרזדן ומיינץ).
2003: פרס ראנדרס, שניתן על ידי מלך נורווגיה בשם המכון הנורווגי לטכנולוגיה של אנרגיה למדען זר שתרם למדע הנורווגי.
2011: עמית, המכון הבריטי לפיזיקה.
2012: חבר, האקדמיה הלאומית הישראלית למדעים.
2023: פרס סיגמה-פי לשנת 2020 מהכנס על פיזיקה סטטיסטית של החברה האירופית לפיזיקה, על השגים מיוחדים בפיזיקה סטטיסטית.
ג'ואן אדלר, שמואל פישמן, סרג' גאלאם, דניאל בלנקשטיין, יובל גפן, יונתן שפיר, יגאל מאיר, רמית מר, ליאור קליין, איקסו צ'אנג, סבינה טורנו, ויצ'סלב קשצ'ייבס ואקיקו יואדה.
אמנון אחי נעמי (אהרונסון) (1925 – 2007) היה שדר רדיו, כותב תסכיתים בקול ישראל, מתרגם, תסריטאי, ופזמונאי.
זכור בעיקר מהשתתפותו בתוכנית הסאטירה שלושה בסירה אחת.
נולד בריגה, ובשנת 1935 עלה עם משפחתו לארץ ישראל.
במלחמת העצמאות לחם בגדוד 54 של חטיבת גבעתי.
הוא החל לעבוד בקול ישראל כעורך תוכניות היסטוריות ותוכניות לנוער.
ב-1956 צירף אותו יצחק שמעוני לצוות התוכנית שלושה בסירה אחת שזכתה בהצלחה מסחררת בתקופה של ערוץ רדיו אחד (מלבד גלי צה"ל הצבאי).
הוא המשיך בעריכת תוכניות ברדיו כמו: "אמנון אחי נעמי וידידיו", "פרופיל" ו"מסעותי עם אשתי", תרגם מחזות רבים וכתב תסריטים לקולנוע וטלוויזיה.
ב-1965 תרגם ועיבד את המחזה אדם הוא אדם של ברטולט ברכט שלעה בתיאטרון "אהל".
באותה שנה גם תרגם את המחזה "קורטוב של דבש" שגם עלה ב"אהל" בבימוי ראובן מורגן, מחזה שנכתב על ידי המחזאית הבריטית שילה דילייני שהועלה לראשונה בלונדון ב-1958, כשהייתה בגיל 19.
ב-1967 השתתף בכתיבת התסריט של הסרט "האם תל אביב בוערת?" ("60 שעות לסואץ") (ביחד עם אלכס מימון ויעקב יגר).
ב-1972 כתב את המחזה לילדים "ת'רפואה ניתן לפיג'מה" שיצא בצורת תקליט בביצוע רבקה מיכאלי ללחניו של אריה לבנון.
ב-2007, זמן קצר לפני מותו, עובד המחזה להצגה לילדים.
בשנות השמונים שימש כמבקר הספרות של השבועון "כותרת ראשית".
אמנון אשל אסולין (נולד ב-12 באפריל 1966) הוא אלוף-משנה במילואים, שירת כמפקד חטיבה 7 במלחמת לבנון השנייה.
נולד בקריית טבעון בשם מיימון אסולין, אחד מ-11 ילדיהם של סימה ושלמה אסולין.
אחיו הוא תא"ל יצחק אשל.
אשל התגייס ב-1984 לחיל השריון, שם עבר את הכשרתו הבסיסית.
בהמשך סיים קורס קצינים והיה מפקד מחלקה בגדוד 82 של חטיבה 7; באחת התעסוקות המבצעיות בדרום לבנון הרג הכוח בפיקודו בין 15 ל-20 מחבלים.
בהמשך שירת כמפקד פלוגה א' של גדוד 82 בחטיבה.
בשנים 1991-1992 למד במכללה הבין-זרועית לפיקוד ולמטה.
ב-1994 סיים תואר ראשון בלימודי המזרח התיכון באוניברסיטת חיפה, וב-2005 סיים שם תואר שני במינהל ציבורי וביטחון לאומי.
בשנת 1996 הועלה לדרגת סא"ל ומונה למפקד גדוד רומח של חטיבה 7. בתקופת כהונתו יצא צה"ל למבצע ענבי זעם, הגדוד קיבל אחריות על הטיפול בביטחון ובאספקת צורכי תושבי העיר קריית שמונה.
באסון המסוקים איבד הגדוד בפיקודו שבעה לוחמים.
בשנים 1997–1999 שירת כסגן מפקד עוצבת ברעם ועם סיום תפקיד זה יצא לארצות הברית ללימודי ניהול בכיר - פיקוד ומטה, במכללת פיקוד ומטה הכללי של צבא ארצות הברית, CGSC, בפורט לוונוורת'.
בשנת 2000 מונה לראש ענף שריון במרכז לאימונים טקטיים (מא"ט) במל"י, האחראי על מערך האימונים וההכשרה המקצועית של גדודי המילואים בחיל שריון.
ב-2002 הועלה לדרגת אל"ם ומונה למפקד המרכז לאימונים באש (מא"ש) במל"י ושירת בתפקיד עד שנת 2004. במקביל מונה בשנת 2003 למפקד חטיבה 514.
בספטמבר 2005 מונה למפקד חטיבה 7 ופיקד עליה במהלך מלחמת לבנון השנייה.
במהלך המלחמה צולם לחדשות 10 כשהוא מותח ביקורת על גל הירש, מפקד עוצבת הגליל, ובעקבות כך ננזף, נרשמה לו הערה פיקודית חמורה וקידומו הוקפא על ידי הרמטכ"ל דן חלוץ לשנתיים.
עם סיום תפקידו כמפקד החטיבה באוגוסט 2007 מונה אשל לסגן מפקד המרכז הלאומי לאימונים ביבשה (מל"י) ושירת בתפקיד עד שנת 2009. בתפקידו הבא שימש כקצין אג"ם של הגיס הצפוני עד לשחרורו במאי 2013.
בבחירות המקומיות 2014 התמודד אשל על ראשות העיר קריית טבעון מטעם מפלגת יש עתיד.
ב-2014 מונה למנכ"ל מועצה מקומית חצור הגלילית.
ב-2020 מונה למנכ"ל עיריית מעלות-תרשיחא.
אמנון אשכול (25 בפברואר 1934 – 27 במאי 2022) היה קצין צה"ל בדרגת תת-אלוף, שכיהן בין היתר כמפקד פיקוד הנח"ל.
אשכול נולד וגדל בקיבוץ עין המפרץ, למד בבית הספר האזורי נעמן והיה חניך ומדריך בתנועת השומר הצעיר.
ב-1953 התגייס לצה"ל, שירת בחטיבת גולני, שבה היה קצין חבלה, ביחידת המיעוטים ובסיירת פיקוד הדרום.
ב-1956 השתחרר משירות סדיר וסייע בהקמת הקיבוצים ניר עוז ואדמית.
במלחמת סיני היה סגן מפקד פלוגת הסיור של פיקוד הדרום.
ב-1957 שב לשירות קבע כמפקד בסיס גוש מגן בעוטף עזה.
ב-1958 השתחרר שוב מצה"ל ובשירות המילואים שירת בחטיבה 80, חטיבת צנחנים במילואים, תחילה בפלוגת הסיור החטיבתית ולאחר מכן בגדוד 57, כסגן מפקד פלוגה ומפקד פלוגה ב-1965 עבר הסבה לשריון ומונה למפקד פלס"ר שריון של חטיבת הראל.
במלחמת ששת הימים לחם עמה בקרבות על ירושלים, ברמאללה, יריחו ובכיבוש רמת הגולן.
בשנים 1974-1970 פיקד על גדוד 104, גדוד חרמ"ש בחטיבה הראל, ושירת עמו בבקעת הירדן, בקו בר-לב וברצועת עזה.
בינואר 1970 פיקד על כוח למעצר מחבלים במחנה פליטים אל-מע'זי; במהלך הפעולה נתקל הכוח ונפצע, על אף פציעתו המשיך לפקד ולהילחם.
על פעולתו במבצע זה זכה לצל"ש ממפקד החטיבה ומאוחר יותר לעיטור המופת.
בשלהי 1971 עבר יחד עם הגדוד הסבה לשריון.
הדריך בבית הספר לשריון בקורס מפקדי פלוגות ובקורס אימון מתקדם.
בספטמבר 1972 השתחרר משירות הקבע.
במלחמת יום הכיפורים פיקד על גדוד השריון 104 בחטיבת הראל, גדוד טנקי שוט קל.
לחם בקרבות הבלימה בגזרה הדרומית של סיני, בחציית תעלת סואץ ובהתקדמות עד הק"מ ה-101. במהלך הקרבות החליף את סגן מפקד החטיבה שנפצע.
לאחר המלחמה לחם במלחמת ההתשה במובלעת הסורית.
בהמשך שירותו הצבאי שימש כסגן מפקד חטיבה 164, וב-1975 מונה למפקד חטיבת קרייתי, חטיבת שריון במילואים ולחם עמה במבצע ליטני.
ב-1978 מונה לסגן מפקד אוגדה 49, אוגדה משוריינת בפיקוד הצפון.
לאחר מכן יצא ללימודים במכללה לביטחון לאומי.
באוגוסט 1980 מונה למפקד פיקוד הנח"ל.
באוגוסט 1982 קודם לדרגת תת-אלוף.
במלחמת לבנון הראשונה היו תחת פיקוד הנח"ל שני גדודי היאחזות, שני גדודי בט"ש, שני גדודי מ"כים וגדוד של מחנה 80, כמו כן פלוגות נחלאים בגדודים שונים.
לאור צורכי הצבא בחטיבת חיל רגלים נוספת, הוחלט על הקמת חטיבת הנח"ל שפעלה תחת פיקוד הנח"ל בראשותו של אשכול.
במלחמת לבנון נשבו שמונה מחיילי הנח"ל ללא קרב.
ביום העצמאות ב-1984 זכה הנח"ל לפרס ישראל על תרומה מיוחדת לחברה ולמדינה.
ביולי 1984 העביר את הפיקוד על הנח"ל לתא"ל יורם גלבוע.
בשנת 2013 יצא לאור ספרו האוטוביוגרפי, "בדרכי".
אשכול נפטר ב-27 במאי 2022 בגיל 88, ונקבר בבית העלמין בקיבוץ עין המפרץ.
אמנון אלקלעי (נולד ב-1966) הוא קצין משטרה ישראלי בדימוס בדרגת ניצב.
בתפקידו האחרון כיהן כראש אגף המבצעים.
אלקלעי נולד בבאר שבע וגדל בערד.
בשירותו הצבאי היה סגן מפקד פלוגת טנקים בגדוד 46 בחטיבה 401 של השריון.
מונה לתפקיד ראש ענף סיור ומבצעים במחוז הדרום, פיקד על תחנת נתיבות ועל תחנת באר שבע.
ב-2007 מונה למפקד מרחב מוריה במחוז ירושלים.
בשנים 2010 עד 2012 כיהן כראש מחלקת המבצעים באגף שיטור וביטחון.
ב-2012 מונה למפקד מרחב ציון וכיהן בתפקיד עד אוקטובר 2014. בתפקידו הבא שירת כמפקד מרחב הנגב עד יוני 2016. ב-2017 מונה לסגן מפקד מחוז הדרום.
בפברואר 2019 מונה לראש אגף שיטור אבטחה וקהילה בדרגת ניצב.
בספטמבר 2023 הגיש תלונה רשמית במח"ש נגד מפכ"ל המשטרה קובי שבתאי על שדקר אותו בירך בעת ששיחק בסכין במהלך ישיבה של צמרת המשטרה בבית שמש ב-2020, כשהיה מפקד מג"ב.
הוא נכדו של חיים תבורי, המפכ"ל השישי של המשטרה.
בוגר תואר ראשון במדע המדינה.
אמנויות לחימה אירופיות היסטוריות הן אמנויות לחימה עתיקות ומסורתיות שמקורן באירופה.
המונח המודרני HEMA נטבע במאה ה-21 לתיאור אמנויות לחימה בנות-ימינו המשחזרות אמנויות לחימה אירופיות מתקופות היסטוריות שונות: העת העתיקה, ימי הביניים, תקופת הרנסאנס, והעת החדשה עד ראשית המאה ה-20. השחזור המודרני נעשה לצורכי אימון גופני וספורטיבי, הגנה עצמית, בידור ומחקר היסטורי.
הוא מבוסס לעיתים קרובות על ניתוח תעודות, מקורות ומסמכים היסטוריים, בעיקר ספרות הדרכה מעשית באמנות לחימה ששרדה החל מסוף ימי-הביניים, וכן על ידע בעקרונות בסיסיים של אמנות לחימה, ועל אימון מעשי ברפליקות של כלי נשק היסטוריים שונים.
אמנויות הלחימה האירופיות המשוחזרות הפופולריות ביותר בימינו הן סיוף בסוגי חרב היסטוריים כמו חרב האבירים, החרב הדו-ידנית, הרפייר וסיף הפרשים.
אך הן עשויות לכלול גם שיטות לחימה בסוגי נשק רבים אחרים, כמו נשקי מוט שונים, קשתות, לחימה ביד ריקה דוגמת סוגי היאבקות מסורתיים, וכן לחימה בשריון גוף ולוחמת פרשים.
ניתן לכלול תחת המונח גם אימון בנשק חם עתיק דוגמת הארקבוס והמוסקט.
מועדוני HEMA מוקמים במדינות העולם המערבי לאימון גופני, בידור ותחרות ספורטיבית, אם כי הם פחות נפוצים ממועדונים לאמנויות הלחימה המזרחיות הפופולריות.
בסוף המאה ה-20 היה בשימוש המונח "אמנויות לחימה מערביות" , כהד למונח "אמנויות לחימה מזרחיות", שהוא כינוי כולל לאמנויות לחימה שמקורן במזרח אסיה דוגמת קונג פו, קרטה ואמנויות לחימה פיליפיניות.
אך במאה ה-21 המונח WMA מוחלף בדרך-כלל במונח החדש יותר HEMA, המדגיש את ההיבט ההיסטורי.
החלפת המונח "מערבי" ב"אירופי" נובעת אולי מן הרצון לכלול אמנויות לחימה שהתפתחו במזרח אירופה, ואולי משום שהמונח Western פירושו באנגלית גם מערבון.
מונחים מודרניים נוספים לשחזור אמנויות חרב היסטוריות באירופה הם "סיוף מסורתי" (איטלקית: Scherma Tradizionale), "סיוף עתיק" (ספרדית: Esgrima Antigua), "סיוף קלאסי" ו"סיוף היסטורי".
מונחים אלו מבדילים את הסיוף המסורתי לסוגיו מן הסיוף הספורטיבי המודרני.
ישנו דמיון חיצוני ביניהם משום שהסיוף הספורטיבי פותח במקורו מן הסיוף המסורתי, וכן משום שמתאמנים מודרניים באמנויות לחימה היסטוריות לעיתים קרובות משתמשים במסכות סיוף ובציוד הגנה אחר של סיוף ספורטיבי.
אך באמנויות הלחימה ההיסטוריות, המטרה העיקרית איננה לצבור נקודות בהתאם לחוקים בתחרויות ספורט, אלא לשחזר את שיטת הלחימה העתיקה וכלי הנשק העתיקים באופן מדויק ככל האפשר.
HEMA נבדלות גם מתחומים דומים כמו לחימת במה – מיומנות השימוש בחרבות ובכלי נשק היסטוריים אחרים לצורך ביום קרבות מדומים בתיאטרון, בקולנוע, ובאירועי בידור שונים כמו משחקי שחזור של קרבות ומאורעות היסטוריים.
לחימת במה היא אמנות במה גופנית משוכללת שיש לה היסטוריה משל עצמה, למשל שחקנים בתיאטרון השייקספירי נדרשו מאז ראשיתו ועד היום ללמוד סיוף כחלק מהכשרתם.
אך באופן מעשי, השימוש בכלי נשק היסטוריים למטרות תצוגה ובידור שונה מן השימוש בהם למטרות שחזור שיטת הלחימה העתיקה.
כמו כן, HEMA נבדלות מן הלחימה התחרותית במשחקי תפקידים חיים (LARP) בגישה מציאותית יותר – כלי הנשק אינם קלים ומרופדים, וכל חלקי הגוף נחשבים כמטרה לגיטימית.
גישה כזו מחייבת השקעה בציוד מיגון מפותח ומודעות גבוהה לבטיחות באימון.
שיטה חדשה אחרת הדומה לאמנויות לחימה אירופיות היסטוריות היא אירועי לחימה בשריון דוגמת תחרויות קרב האומות.
בשיטה זו המתחרים מוגנים בשריונות מתכת שונים בסגנון ימי הביניים, והולמים זה בזה בכוח מלא באמצעות כלי-נשק קהים כמו חרבות, נשקי מוט, גרזנים ואלות בהשראת כלי הנשק ההיסטוריים.
ואולם שיטה זו שונה משיטות HEMA בכך שמטרתה העיקרית לנצח בתחרות ספורטיבית בהתאם לחוקים, אין בה הדמיית מצב מציאותי של כלי-נשק חדים ואין ניסיון לשחזור נאמן של טכניקות הלחימה העתיקה.
תחרויות HEMA, אף שהן מחייבות לבישת ציוד מיגון מסיבות בטיחות, מדמות בדרך-כלל דווקא את הלחימה ההיסטורית ללא שריון.
באותן תחרויות HEMA נדירות המדמות לחימה היסטורית בשריון, מוענקות הנקודות דווקא על התקפת נקודות התורפה בשריון, ולא על מהלומות חזקות בשריון עצמו כמו בתחרויות "קרב האומות".
עדויות עתיקות להתמחות באמנויות לחימה באירופה קיימות לפחות מאז התקופה הקלאסית ביוון העתיקה.
האולימפיאדות היווניות כללו מקצועות לחימה כמו אגרוף, היאבקות, פאנקרטיון והטלת כידון.
בימי הביניים, אבירים למדו את שיטות הלחימה שלהם במשך שנים של חניכה כנושאי כלים של אבירים מנוסים יותר, ותרגלו אותן בתחרויות טורניר.
עם זאת, מן העת העתיקה וממרבית ימי הביניים לא שרדו באירופה מקורות היסטוריים מעשיים של הדרכה בלחימה.
נראה שבתקופה זו התקיימו אמנויות לחימה בעיקר כמסורות בעל-פה, ללא בתי-ספר מאורגנים, ספרות הדרכה ומוסדות מרכזיים אשר פיקחו על הלימוד.
במזרח אסיה בעיקר, כבוד למסורת הוא ערך ראשון במעלה בקונפוציאניזם, בשינטו ובדתות רבות אחרות, ולפיכך מסורות לחימה עתיקות שהועברו בעל-פה מן המורה לתלמידיו לעיתים גובשו במוסדות ובבתי-ספר (יפנית: ריו) רשמיים, והפכו לאמנויות לחימה מוסדרות שהמשיכו ללמדן אפילו לאחר שנעלם הצורך המעשי בהן בשדה הקרב.
למשל איאיידו, האמנות היפנית של שליפת חרב, הפכה מיותרת מבחינה מעשית כאשר פסק השימוש בחרבות למלחמה ובדו-קרבות, ולמרות זאת שרדה עד ימינו בתרבות היפנית כאמנות לחימה טקסית וכשיטת אימון גופני ומנטלי.
לעומת זאת, בתרבות המערב נטו לזנוח כליל מסורות לחימה מרגע שפסק השימוש המעשי בהן.
כתוצאה מכך, אמנויות לחימה היסטוריות שלא תועדו בכתב אבדו לחלוטין, ולא קיים כיום ידע מעשי או תאורטי בהן.
האגרוף, ההיאבקות והפאנקרטיון של יוון העתיקה, כמו הלחימה הרכובה ברומח של אבירים בימי הביניים, הן דוגמאות טיפוסיות למסורות מתות: לא ידוע כיום באיזו מידה שחזורים מודרניים של שיטות כאלו, הנעשים בעיקר לצורך בידור בקולנוע ובמשחקי מחשב, אכן דומות למציאות ההיסטורית.
ספרות הדרכה באמנויות לחימה באירופה שרדה החל מן המאה ה-14, לקראת סופם של ימי הביניים.
כתב היד העתיק ביותר ששרד ידוע כיום בעיקר בסימונו הקטלוגי המודרני I.33 ("אחת - שלושים ושלוש", כאשר הספרה אחת כתובה כספרה רומית).
הוא נכתב בלטינית על ידי מחבר אנונימי בסביבות שנת 1300 בפרנקוניה.
זהו מדריך מאויר המתאר טכניקות חרב ומגן.
החרב הנראית באיורים היא חרב האבירים הנפוצה באותה תקופה שהוחזקה ביד אחת, והמגן הוא מן הסוג שנקרא באנגלית באקלר (buckler) - מגן עגול קטן שניתן היה לשאתו תלוי מן החגורה בחיי היומיום.
ספרות הדרכה מקורית דוגמת I.33 מפריכה דעה מודרנית מקובלת לפיה לחימת האבירים בימי הביניים הייתה גסה ו"פרימיטיבית", והתבססה בעיקר על כוח ופראות, בניגוד לסיוף המתוחכם וה"תרבותי" שנוצר בתקופת הרנסאנס ובעת החדשה.
נראה כי דעה מוטעית זאת משקפת תפיסה רומנטית מאוחרת שראתה ברנסאנס את "עידן התחייה" מימי הביניים ה"אפלים".
למעשה, התעמקותם של אמני לחימה מודרניים ב-I.33 חושפת כי מדובר בשיטת סיוף מתוחכמת ומפורטת, המבוססת על ידע בעקרונות טקטיים אוניברסליים של אמנות לחימה, כמו טווח ועיתוי, עמידות מוצא, התקפות דקירה, חיתוך ושיסוף, חסימות והטעיות, טכניקות וטכניקות נגד.
מספר מועדוני HEMA מודרניים בעולם המערבי מתאמנים ומלמדים לחימה בחרב ומגן בהתבסס על השיטה של I.33 ומקורות נוספים מסוף ימי הביניים, וכן עורכים בה תחרויות וטורנירים.
1320 לערך: I.33, כתב-יד גרמני בשפה הלטינית.
הסברים ואיורים של טכניקות בחרב ובמגן.
המאה ה-14 עד המאה ה-15: יוהאנס לישטנאוור (Johannes Liechtenauer), מורה חרב גרמני.
מעט מאוד ידוע עליו, פרט לכך שנחשב על ידי ספרי הדרכה מאוחרים למייסדה של "אגודת לישטנאוור" (Geselschaft Liechtenauers), שאיחדה לפחות 17 מורי חרב מוכרים מן המאות ה-15 וה-16 בגרמניה.
בכתב-יד בן-זמנו או אולי מעט מאוחר יותר נכתב עליו: "מאסטר לישטנאוור למד ושלט באמנות בדרך מעמיקה ונכונה, אבל לא המציא אותה...
הוא נסע וחיפש בארצות רבות עם התשוקה ללמוד ולשלוט באמנות הנכונה והאמיתית".
1340-1420: פיורה פורלאני די ליברי דה ציוידאלה ד'אוסטריה, נודע בדרך-כלל כפיורה די ליברי (Fiore de'i Liberi), אביר איטלקי, מחבר כתב-היד המאויר פרח הקרב (איטלקית: Fior di Battaglia) שיצא לראשונה בסביבות שנת 1404, ושרדו ממנו מספר עותקים.
זהו מדריך מקיף הכולל טכניקות בחרב דו-ידנית, חרב חד-ידנית, פגיון, חנית, לוחמה בשריון ולחימה רכובה בחרב וברומח.
סוף המאה ה-14 או תחילת המאה ה-15: כתב יד במסורת אגודת לישטנאוור המכונה כיום "פסאודו-פטר פון דנציג", מכיוון שיוחס באופן מסורתי למורה החרב הגרמני Peter von Danzig למרות שייחוס זה ככל הנראה מוטעה.
מכתב-יד זה שרדו מספר גרסאות שונות במקצת.
הגרסה הידועה ביותר ששרדה מכילה מספר פרקים המוקדשים לנושאים שונים: חרב דו-ידנית, חרב ומגן, היאבקות, והיאבקות בשריון.
פרקים אלו נכתבו כנראה על ידי מספר מורים מוכרים באגודת לישטנאוור, כל אחד בתחום התמחותו.
שניים ממורים אלו היו יהודים על פי שמותיהם: Ott Jud ו- Jud Lew.
אוטו היהודי מוזכר בכתבי-יד מן המאה ה-15 כמורה להיאבקות של נסיכים מאוסטריה וחבר באגודת לישטנאוור.
שנות לידתו ומותו אינן ידועות, וספר הדרכה להיאבקות שכתב לא שרד, אך דוגמאות מתוכו חוזרות בכתבי היד של אגודת לישטנאוור, בעיקר לשימוש בטווחים קרובים מאוד בעת סיוף בחרב דו-ידנית.
המאה ה-15: הנס טלהופר (Hans Talhoffer), מורה חרב גרמני, קרוב לוודאי מושפע מאגודת לישטנאוור, אף שכתבי היד ששרדו אינם מונים אותו בין תלמידיה.
טלהופר היה אדם משכיל לתקופתו שהתעניין באסטרולוגיה, מתמטיקה ואונומסטיקה, וחיבר לפחות חמישה ספרי הדרכה לסיוף ששרדו.
נראה שהתפרנס מהוראת סיף מקצועית ואף אימן אנשים למשפט על ידי דו-קרב.
כתב היד המקיף ביותר של טלהופר (Talhoffer Fechtbuch) יצא לאור בשנת 1467 בחסותו של גרף מדוכסות וירטמברג.
זהו מדריך מאויר ומהודר הכולל פרקים ייעודיים על לחימה בחרב ארוכה (דו-ידנית), סיוף בשריון, כידון גרזן, מגן ענק, פגיון, היאבקות, סיוף בחרב מסוג מסר, חרב ומגן, סיוף רכוב, ודו-קרב בין גבר לאישה.
פרק אחרון זה הוא ככל הנראה קוריוז שנועד למשוך קוראים, ומתאר משפט על ידי דו-קרב שבו גבר ואישה נלחמים זה נגד זו באלות, כאשר הגבר עומד בתוך בור חפור באדמה כדי להשוות את הסיכויים.
1504-1519: ספר הלחימה בחרב של יוהאן לישטנאוור (Johan Liechtnawers Fechtbuch geschriebenn), תכופות מיוחס לתלמידו זיגמונד איין רינגק (Sigmund ain Ringeck), אך ככל הנראה הוא כתב רק פרק אחד, וכן מספר אמנים אחרים מאגודת לישטנאוור, אחד מהם אוטו היהודי, תרמו פרקים נוספים בתחומי התמחותם.
שרדו מספר עותקים שונים במקצת זה מזה, שהחשוב בהם מסומן בסימון הקטלוגי MS Dresd.C.487. הם מכילים הוראות כתובות וחלקם גם איורים ללחימה בחרב ארוכה (דו-ידנית), חרב ומגן, חרב קצרה, סיוף רכוב והיאבקות.
1536: פרסום הספר "עבודה חדשה באמנות הנשק" (איטלקית: Opera Nova dell'Arte delle Armi) של אקילה מארוצו (Achille Marozzo), מורה החרב הידוע ביותר באסכולת דארדי מבולוניה.
הספר נדפס לראשונה ב-1536 במודנה, ולאחר מכן במהדורות רבות נוספות באיטליה במהלך המאות ה-16 וה-17. זהו מדריך מאויר מקיף הכולל פרקים ייעודיים לסיוף בחרב עם מגן קטן, חרב חד-ידנית, חרב דו-ידנית, נשקי מוט, ולחימת דו-קרב ביד ריקה ובפגיון.
אסכולת הסיוף של דארדי, המפורסמת גם כאסכולה הבולונזית, קרויה על שמו של פיליפו דארדי מן המאה ה-15, אמן סיף שפתח בית ספר לסיוף בבולוניה, והיה גם פרופסור לאסטרולוגיה, אסטרונומיה, גאומטריה ומתמטיקה באוניברסיטת בולוניה.
האסכולה כללה גם מספר אמני סיוף ידועים נוספים ברנסאנס האיטלקי של המאה ה-16, והצטיינה בשיטת הוראה מגובשת ומסודרת עם אחידות במונחים.
הודות לכך היא נחקרת ונלמדת במאה ה-21 במועדוני HEMA ברחבי העולם.
1553: פרסום הספר "מסה על מדע הנשק, עם דיאלוג על פילוסופיה" (איטלקית: Trattato di Scientia d'Arme, con vn Dialogo di Filosofia ) של האדריכל, המהנדס והסייף האיטלקי קמילו אגריפה.
אגריפה (1510s–1595) היה יליד מילאנו, מצוי בחוגים אמנותיים וספרותיים, והכיר אישית את מיכלאנג'לו.
אף שלא היה מדריך סייף מקצועי רבה השפעתו על התאוריה של הסיוף.
ספרו הציג שיטה מהפכנית של סיוף בעזרת רפייר המתבססת על ידע בגאומטריה ובמכניקה.
אגריפה תכופות נחשב כמי שהגה את הגחינה קדימה במכרע ברך , תנועת התקפה בסיסית בסיף המודרני.
1569: פרסום "על הפילוסופיה של נשק והשימוש בו, והתקפה והגנה נוצריות" (ספרדית: De la Filosofia de las Armas y de su Destreza y la Aggression y Defensa Cristiana) מאת האביר הספרדי ג'רונימו סאנצ'ז די קאראנסה.
המחבר גדל כבן-אצולה בסביליה, התחנך באוניברסיטאות סביליה וסלמנקה, היה מפקד צבא ומושל הונדורס, ובסוף ימיו התמנה כמורה הראשי לסיוף בחצר המלוכה הספרדית.
די קאראנסה הוא מייסד אמנות הלחימה הספרדית דסטרסה, שאותה ראה כאלטרנטיבה האצילית לסיוף העממי (ספרדית: Esgrima común או Esgrima vulgar) הנחות בעיניו.
שיטת הסיף של הדסטרסה אף היא הושפעה מן האסכולה האיטלקית, אך שכללה אותה תוך התבססות על תאוריה גאומטרית וביומכנית מפורטת.
1570: ספרו של יואכים מייר "תיאור מקיף של אמנות הסיוף" (גרמנית: Gründtliche Beschreibung der Kunst des Fechtens) נדפס בשטרסבורג.
יואכים מייר (1357-1571 ,Joachim Meyer) היה מורה החרב המפורסם האחרון באסכולת לישטנאוור.
במוצאו עירוני פשוט-עם, נולד בבזל והיה מתלמד בגילדה שעסקה בייצור סכו"ם ובהשחזת סכינים.
לאחר שנסע כמתלמד בערים שונות ברחבי אירופה השתקע בשטרסבורג, שם פתח מועדון רשמי לתחרויות סיוף והוציא מספר ספרים, מהם האחרון הוא המפורסם והמהודר מכולם, וכולל מספר רב של איורים ותאורים מפורטים.
ספר זה הוא המקור המפורט ביותר של לחימה בחרב דו-ידנית באסכולת לישטנאוור, והנלמד ביותר במועדוני HEMA מודרניים, אף כי נראה שבזמנו של מייר החרב הדו-ידנית כבר שימשה לתחרויות ולטורנירים יותר מאשר ללחימה מעשית.
הספר כולל גם פרקים מעשיים יותר לאימון בחרב עץ מסוג הדוסאק, וללחימה בחרב חד-ידנית, פגיון ומוט, שניכרות בהם השפעות מן האסכולה של בולוניה.
1599: פרסום המסה "פרדוקסים של הגנה" .
המחבר ג'ורג' סילבר היה סייף בעל-שם באנגליה האליזבתנית, אם כי בהיותו ג'נטלמן במעמדו לא התפרנס מהוראת סיוף ולא השתייך לגילדה המקצועית של מדריכי לחימה באנגליה.
ספרו איננו מדריך לחימה שיטתי, אלא מאמר שעיקרו התנגדות נחרצת לאסכולות האיטלקיות החדשות של סיוף ברפייר, ולמדריכי הסיף האיטלקים שנפוצו באותה תקופה באנגליה כמו גם במרבית שאר ארצות אירופה.
1606: פרסום הספר "על הגנה, או המדע של הנשק" (איטלקית: Lo Schermo, overo Scienza d'Arme) של מורה החרב האיטלקי סאלבטור פאבריס (Salvator Fabris).
פאבריס (1544–1618), אביר יליד פדובה שהועסק כמדריך הסיף האישי של כריסטיאן הרביעי, מלך דנמרק, היה אחד החשובים שבמורי הרפייר האיטלקים.
הספר נדפס בקופנהגן וכולל הדרכה ואיורים לסיוף ברפייר, ברפייר עם פגיון וגלימה, והעזרות בטכניקות היאבקות.