tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בעונת 1995/96 הוסרה החסות של חברת התרופות הגרמנית באייר משם המועדון, שחזר לשמו המקורי אורדינגן 05, וכתוצאה מכך המועדון נפגע מאוד כלכלית.
בתום עונה זו, נשרו אורדינגן והיינצה אל הבונדסליגה השנייה מהמקום האחרון, והיינצה עזב את המועדון.
לקראת עונת 1996/97 חתם היינצה בבאייר לברקוזן, שם שיחק תחת המאמן כריסטוף דאום, שם שיתף פעולה בהגנה עם ינס נובוטני, מרקוס האפה וכריסטיאן ורנס.
היינצה שיחק בלברקוזן שלוש עונות.
בעונתו הראשונה בקבוצה, 1996/97, סיימה לברקוזן במקום השני, מרחק שתי נקודות מהאלופה באיירן מינכן.
בעונת 1997/98 סיימו היינצה ולברקוזן במקום השלישי, ובעונת 1998/99 שוב סיימו במקום השני, הפעם במרחק 15 נקודות מבאיין מינכן.
בתום עונה זו, עזב היינצה את באייר לברקוזן לאחר שלוש עונות, בהן הבקיע חמישה שערי ליגה והיה שחקן הרכב קבוע, ושב לפ.ס.וו.
בקיץ 1999 חזר היינצה למועדון בו שיחק שנים רבות, פ.ס.וו.
איינדהובן, ושב לשתף פעולה עם אריק גרטס, שהפעם היה מאמנו.
היינצה המשיך לאייש את עמדת המגן השמאלי, ובמקביל, שימש מנטור למגן השמאלי הצעיר וילפרד בומה.
בקדנציה זו, זכה היינצה בשלוש אליפויות נוספות על השש שזכה בקדנציה הראשונה, ואף זכה פעמיים נוספות במגן יוהאן קרויף.
בתום עונת 2002/03, כאשר היה בן 40, פרש היינצה ממשחק פעיל.
היינצה ערך את הבכורה בנבחרת דנמרק באפריל 1987, בניצחון 1-0 על נבחרת פינלנד במוקדמות יורו 1988. דנמרק והיינצה העפילו ליורו 1988, והיינצה פתח בכל שלושת המשחקים של דנמרק, אך הנבחרת סיימה את שלב הבתים עם אפס נקודות והודחה מהטורניר.
במאי 1991, היינצה היה אמור להשתתף במשחק מוקדמות יורו 1992 מול נבחרת יוגוסלביה.
איינדהובן חששו לשחררו למשחק זה מאחר שהקבוצה הייתה בשלבי ההכרעה של העונה, אך הוא בחר לשחק בנבחרת.
במהלך מחנה האימונים, הבין היינצה שמאמן הנבחרת ריכרד מולר נילסן לא מתכנן לפתוח עמו בהרכב.
היינצה התייעץ עם הצוות המקצועי באיינדהובן, ובחר לחזור להולנד, ולא הודיע על כך למולר נילסן.
כאשר חזר להולנד, גילה היינצה שאסור לו לשחק, מאחר שכבר נרשם למשחק של נבחרת דנמרק.
בנוסף, היינצה נענש בהרחקה לשנה מהנבחרת על ידי מולר נילסן.
היינצה סיים את עונש ההשעייה לפני תחילת יורו 1992, וזומן למשחק נוסף של הנבחרת, אך נפצע בו, והחמיץ את הזכייה ההיסטורית של דנמרק ביורו 1992. היינצה שיחק ארבעה משחקים נוספים תחת שרביטו של מולר נילסן, ואחריהם לא זומן לנבחרת למשך תקופה ארוכה מאוד.
לאחר יורו 1996, מונה בו יוהנסון כמאמנה החדש של נבחרת דנמרק, במקומו של מולר נילסן.
היינצה הפך מיד לחלק חשוב בסגל הדני למוקדמות מונדיאל 1998. במונדיאל 1998 עצמו, היינצה שיחק כמחליף בשני המשחקים הראשונים בשלב הבתים, ובהמשך הפך לשחקן הרכב, בטורניר בו דנמרק הרשימה והודחה רק ברבע הגמר על ידי נבחרת ברזיל.
במוקדמות יורו 2000 הבקיע היינצה שער מול נבחרת בלארוס בבעיטה מנקודת הקרן.
ביורו 2000 היינצה פתח בכל שלושת המשחקים של דנמרק, אך הנבחרת סיימה את הטורניר עם שלושה הפסדים בשלב הבתים ואפס נקודות.
בשנת 2001, עם פרישתו של פטר שמייכל, מונה היינצה לקפטן הנבחרת, והשתתף עמה במונדיאל 2002, תחת המאמן החדש של דנמרק, מורטן אולסן.
היינצה שיחק שני משחקים במונדיאל זה, אך נחבל בראשו, והחמיץ את המשחק האחרון בשלב הבתים, אותו סיימה דנמרק במקום הראשון.
בשמינית הגמר, הודחה דנמרק לאחר הפסד 3-0 לנבחרת אנגליה.
לאחר טורניר זה, פרש היינצה מהנבחרת.
יאן גרָבּוֹבסקי (בפולנית: Jan Grabowski; נולד ב–1962) הוא היסטוריון פולני-קנדי ממוצא יהודי, פרופסור מן המניין להיסטוריה באוניברסיטת אוטווה.
תחומי מחקרו הם השואה, אינדיאנים בקנדה וצרפת החדשה.
יאן גרבובסקי נולד ב–1962 בוורשה, בן לאב יהודי מקרקוב ששרד את השואה במקומות מסתור בוורשה ולאם נוצרייה, בת למשפחה ותיקה מן האצולה הפולנית.
בשנת 1986 קיבל תואר שני בהיסטוריה מאוניברסיטת ורשה.
ב–1988 היגר מפולין לקנדה, ובשנת 1994 קיבל תואר דוקטור מאוניברסיטת מונטריאול והצטרף לסגל אוניברסיטת אוטווה.
גרבובסקי נמנה עם מייסדי המרכז לחקר השואה של האקדמיה הפולנית למדעים, והוא עמית של מוזיאון ארצות הברית לזכר השואה.
להערכתו, יותר מ-200 אלף יהודים נרצחו בידי פולנים במהלך השואה, ישירות או באמצעות הסגרתם לשלטונות.
מחקריו בנושא מעורבות הפולנים ברצח יהודים בשואה ועמדותיו ביחס למדיניות הפולנית הנוכחית בנושא זה הובילו לעימותים בינו ובין לאומנים פולנים ואף בינו לבין ממשלת פולין.
בפברואר 2023 פרסם (יחד עם פרופסור שירה קליין מאוניברסיטת צ'פמן) מחקר לפיו הוכנסו לוויקיפדיה האנגלית סילופים רבים שנועדו לגמד את חלקם של הפולנים בשואת יהודי פולין.
הוא דובר פולנית, צרפתית, אנגלית, גרמנית ורוסית.
יצא לאור גם בעברית, בשם "הצלה תמורת כסף: עוזרים בתשלום בפולין, 1939–1945"
הספר עוסק ברצח יהודי מחוז דומברובה טרנובסקה שפולין בידי שכניהם הפולנים.
בשנת 2014 הוענק לגרבובסקי על ספר זה הפרס הבין-לאומי של יד ושם לספר מחקר על השואה.
בשנת 2017 יצא לאור בעברית, בשם "צֵיד היהודים - בגידה ורצח בפולין בימי הכיבוש הגרמני".
השתתפות המשטרה הפולנית בהשמדת יהודים"), 2020.
גורלם של יהודים במחוזות נבחרים בפולין הכבושה"), 2018. עריכה משותפת עם ברברה אנגלקינג.
יאן אולברכט נולד ב-27 בדצמבר 1459 בקרקוב, לקז'ימייז' הרביעי, מלך פולין ואליזבת מאוסטריה, בתם של אלברכט השני, מלך גרמניה ואליזבת מלוקסמבורג.
בשנת 1490 מת מתיאש הראשון, מלך הונגריה, ויאן אולברכט ניסה לתפוס שם את השלטון, אולם הובס על ידי אחיו אולסלו השני, מלך בוהמיה והונגריה.
בשנת 1492 מת אביו קז'ימייז' הרביעי, מלך פולין, ויאן אולברכט נבחר למלך פולין בתמיכתו של פרדריק יגיילו, ארכיבישוף קרקוב וגנייזנו.
אולם בדוכסות הגדולה של ליטא נבחר אחיו אלכסנדר יגיילו לדוכס הגדול, ובעקבות כך פחתו הכנסות הממלכה, מה שהותיר את יאן אולברכט כפוף לתמיכת האצולה.
יאן אולברכט הרחיב מאוד את כוח האצולה, ומאידך החליש את כוח הכנסייה בממלכה.
בשנת 1492 כרת מקסימיליאן, מלך הרומאים ברית עם איוון השלישי ממוסקבה, ובתגובה לכך כרת יאן אולברכט בשנת 1494 בלוצ'ה ברית עם אחיו אולסלו השני, מלך בוהמיה והונגריה, ועם יוהאן השני, הנסיך הבוחר מברנדנבורג ושטפן השלישי, נסיך מולדובה נגד הטורקים.
בשנת 1496 גייס יאן אולברכט 80,000 חיילים, ושלח אותם להילחם בטורקים, אולם הצבא נאלץ לסטות ממסלולו, לאחר ששטפן השלישי בגד בו ופלש לגליציה.
לאחר מכן נכנס הצבא הפולני לנסיכות מולדביה תוך כדי לחימה, ולאחר שהמצור על סוצ'אבה נכשל והכוח ספג תבוסה בקרב יער קוסמין, נאלץ הצבא הפולני לחזור לארצו.
לאחר התבוסה החרים יאן אולברכט מאות אחוזות של אצילים שסירבו להילחם וגרמו לתבוסה, למרות זאת הפופולריות של יאן אולברכט לא נפגעה מכך עד מותו.
בשנת 1501 סירב פרידריך מסקסוניה, ראש המסדר הטבטוני להישבע אמונים ליאן אולברכט, ובתגובה שלח יאן אולברכט את צבאו והכריחו לעשות זאת.
הוא תכנן להמשיך במסע נגד האבירים הטבטונים, אולם מת במפתיע ב-17 ביוני אותה שנה, ואחיו אלכסנדר יגיילו עלה לשלטון במקומו.
יאן גוסארט היה צייר דובר צרפתית מארצות השפלה, מראשוני ציירי הרנסאנס ההולנדי והפלמי .
גוסארט היה מגדולי ציירי דורו, בן דורם של אלברכט דירר, ממנו הושפע, ולוקאס ואן ליידן, אך יש המעריכים אותו בדרגה נמוכה מהם.
עבודתו המוקדמת החשובה ביותר היא הערצת המלכים, המצוירת בסגנון מקושט של בית הספר באנטוורפן.
יצירות מוקדמות אחרות, כמו ישו, הבתולה והבפטיסט, משקפות את התעניינותו ביצירותיהם של ג'אן ואן אייק ואלברכט דירר.
יצירה מוקדמת נוספת, המפורסמת בתחושת מצב הרוח שלה, היא הייסורים בגן.
גוסרט היה גם צייר דיוקנאות ידוע.
דיוקנאותיו, כמו שארל דה בורז'ון, אלינור מאוסטריה (בערך משנת 1525) וז'אן קרונדלט (1517), חושפים את התפיסה הפסיכולוגית שלו ובולטים בעיקר בתיאורם הבולט של הידיים.
יאן הרביעי מאושוויינצ'ים (בפולנית: Jan IV oświęcimski 1426–1496) היה בן שושלת פיאסט ואחרון מנסיכי אושוויינצ'ים.
לאחר שאביו נפטר בשנים 1434 ביחד עם אחיו הצעיר, יאן הרביעי קיבל לשליטתו את נסיכות אושוויינצ'ים.
הוא היה תחת חסותו של האח הבכור.
בשנת 1441 אחיו הבכור ואצלב הבטיח שישכנע את האחים שלו להשבע אמונים למלך פולין עם הגעת לבגרות.
בשנת 1445 שטח הנסיכות חולקה בין האחים.
בתחילת כהונתו, יאן הרביעי ביחד עם בני משפחתו התנגד לסיפוח נסיכות סבז' (בשטחי שלזיה) לשליטת קרקוב.
המאבק נמשך מספר שנים ובסופו של דבר בשנת 1447 הוא נאלץ להכיר בנושא.
בשנת 1552 הוא התחיל מחדש מאבק מזוין על השליטה בסבז' וסביבתו.
בשנת 1553 המאבק הוכרע לטובת מלך פולין ויאן הרביעי נאלץ לשלם סכום גדול במסגרת הסכם שלום.
המבאק נמשך עוד מספר שנים ובסופו בשנת 1456 יאן הרביעי מכר את כל זכויותיו על הנסיכות שלו למלך פולין קז'ימייז' הרביעי.
בשנת 1456 יאן הרביעי הצטרף לכוחות של ממלכת פולין במלחמה נגד המסדר הטבטוני.
בשנת 1460 נפטר נסיך מאופולה ויאן הרביעי ניסה להישטלת על הנסיכות.
לאחר מספר קרבות הוא הובס על ידי אחיו של הנסיך הנפטר.
בשנת 1462 הוא רכש את גליביצה ואויאזד ולאחר מספר שנים קיבל תואר "רוזן מגליביצה".
בתחילת שנות ה-60 של המאה ה-15 קז'ימייז' הרביעי, מלך פולין סיים את התשלומים שהיו מגיעים ליאן הרביעי עבור הזכויות על הנסיכות.
הדבר אפשר ליאן הרביעי לרכוש זכויות על אויאזד וגליביצה.
בשנת 1471 יאן הרביעי תמך באולסלו השני, מלך בוהמיה והונגריה שהיה מועמד למלך צ'כיה.
הדבר הביא למתיחות עם מתיאש הראשון, מלך הונגריה שגם החשיב את עצמו כמועמד למלך צ'כיה.
במהלך זה יאן הרביעי נעצר ונאלץ למכור חלק של גליביצה תמורת שחרור.
לא ידוע על שנותיו האחרונות שהוא העביר באחוזת אשתו בקרנוב שבצ'כיה.
יאן דוידזון דה האם (הולנדית: Jan Davidsz.
de Heem; 17 באפריל 1606 - 26 באפריל 1684), המכונה גם יוהנס דה האם או יוהנס ואן אנטוורפן, היה צייר דומם פעל באוטרכט ובאנטוורפן.
הוא נציג מרכזי של הז'אנר הזה בציור הבארוק ההולנדי וגם בציור הבארוק הפלמי.
דה האם נולד באוטרכט בשם יוהנס ואן אנטוורפן.
הוא למד תחילה אצל אביו דייוויד דה האם (1570–1631), אחר כך אצל בלתסאר ואן דר אסט.
הוא עבר לדרום הולנד והצטרף לגילדת לוק הקדוש באנטוורפן בשנת 1635 או 1636 והפך לאמן מכובד באותה עיר בשנת 1637. עם זאת, לעיתים קרובות הוא נעדר, כפי שמעידים החובות שהיה עליו לשלם על כך.
הכישרון המופלא בציור שהוא פיתח הביא לו מוניטין רב.
הוא בקושי יכול היה לספק את הביקוש.
דה האם נחשב לאחד מגדולי הציירים בתקופתו.
הוא תוגמל היטב וצייר דיוקן של הנסיך ויליאם השלישי מוקף בזרי פרחים ופירות, ציור שנמכר עבור 2,000 גילדן הולנדי, אחד המחירים הגבוהים ביותר ששולמו אי פעם עבור יצירה בתור הזהב של הציור ההולנדי.
בניו עבדו יחד איתו בסדנה על ציורים חדשים.
הוא סיים את עבודותיהם וחתם את שמו על הציורים.
הוא נשאר באנטוורפן עד 1667, אז חזר לאוטרכט, משנת 1668 עד 1671. הוא עזב את אוטרכט בשנת 1671 כאשר כוחות הצרפתים התקרבו לעיר.
לא ידוע מתי חזר לאנטוורפן, אך מותו נרשם שם בספרי הגילדה.
ואן האם נישא פעמיים, תחילה עם אלט ואן וייד עמה נולדו לו שלושה ילדים ששרדו לאחר מותה בשנת 1643, שאחד מהם, קורנליוס, הפך לצייר טבע דומם.
הוא נישא בפעם השנייה בשנת 1644 לאנה קתרינה רוקר עמה נולדו לו שישה ילדים נוספים, אחד מהם היה יאן שיהפוך גם הוא לצייר טבע דומם.
מלבד שני בניו היו לו כמה חניכים- מישאל ורסטילן, אלכסנדר קוסמנס, תומאס דה קלרק ואחרים.
דה האם הלך לעולמו באנטוורפן בשנת 1684.
דה האם היה אחד מגדולי הציירים של טבע דומם בהולנד, ושילב ברק והרמוניה של צבע, עם עיבוד מדויק של חפצים: פרחים, על כל גווניהם; פירות אירופיים וטרופיים; סרטנים וצדפות; פרפרים ועשים; אבנים ומתכות; חלזונות ובלוטי ים.
הטבע הדומם שלו כללו נתחי פרי ופיסות פרחים, אך הוא ידוע בעיקר בזכות טבע הדומם המקושטים או המפוארים.
חלק מיצירותיו הן תצוגות של שפע ואילו ציורים אחרים היו חגיגיים ומפוארים.
לעיתים קרובות הוא היה מעביר מוסר השכל או ממחיש מוטו: נחש זוחל מסתובב בעשב; גולגולת על צמחים בפריחה.
ספלי זהב או כלי זהב המעידים על יהירותם של בעליהם.
ישועה נתפסת באלגוריה כגביע בין הפרחים, והמוות כצלב בזר.
לפעמים צייר דה האם לבד או עם אחרים, דיוקנאות בזר של פרי או פרחים.
חתימתו הייתה שונה: ראשי התיבות שלו, שמו המלא, או שמו של אביו צמוד לשלו.
מדי פעם הוא כתב גם תאריך, במיוחד על עבודותיו הטובות ביותר.
מתוך מאה או יותר מתמונותיו שהוצגו בגלריות באירופה, רק 18 מתוארכות.
עבודותיו נמצאות במוזיאונים באמסטרדם ווינה.
זר סביב מדונה בגודל טבעי, משנת 1650 נמצא במוזיאון בברלין, מראה כי דה האם יכול היה לצבוע גם בצבעים בהירים ובהרמוניה בקנה מידה גדול.
במינכן נמצאת יצירה משנת 1653 בה צמחים מטפסים מתערבבים יפה עם דלעת, אוסנה, תפוז, הדס ואפרסק שבניהם מצוירים פרפרים, עש וחיפושיות.
נוף עם שיח ורדים פורח, כד תותים, מבחר פרי, וחזה משיש של פאן, משנת 1655, נמצא בהרמיטאז' בסנקט פטרבורג.
חלק מיצירותיו נשמרות במוזיאונים המלכותיים בבריסל.
טבע דומם משנת 1645 של פירות ולובסטר נמצא בגלריה במוזיאון באוהיו.
מספר בני משפחת דה האם היו ציירים, לפעמים היצירות המצוירות היו בסגנונות דומים, שלעיתים קשה להבחין ביניהן.
אלה כוללים אחיו, שני בניו, שביניהם קורנליוס היה המוצלח ביותר ולפחות נכד אחד של כל בן היה צייר.
משפחת ציירים זו התחילה עם אביו האלמוני של דודזון דה האם (1570–1631) ואח לא ידוע.
לאח אנונימי הזה היה בן, יאן או יוהנס דה האם (בערך 1603 - נפטר ככל הנראה לאחר 1659), צייר של טבע דומם, פרחים ופירות.
לדוד דה האם הזקן היו שני בנים, גם הם ציירים: יאן דוידזון דה האם ( 1606– 26 באפריל 1684) ואחיו דייוויד דוידזון דה האם (1610 - נפטר לאחר 1669).
ליאן דוידזון היו שלושה בנים, כולם ציירים; מנישואיו הראשונים: דייוויד יאנזון דה האם (נולד 29 בנובמבר 1628) וקורנליס דה האם (1631–1695) ומנישואיו השניים יאן דה האם (1650).
לבנו קורנליס דה האם היה בן אחד שהיה צייר: דוד קורניזון דה האם (1663–1718).
יאן ואן קאסל האב (בהולנדית: Jan van Kessel; הוטבל ב-5 באפריל 1626 – 17 באפריל 1679) היה צייר פלמי, שפעל באנטוורפן באמצע המאה ה-17. ציוריו משתייכים לסוגות שונות, כולל ציור מדעי של חרקים, טבע דומם, נופי נהר, ציורים של גן עדן, קומפוזיציות אלגוריות, סצנות עם בעלי חיים ותמונות מחיי היום-יום.
ואן קאסל היה נצר למשפחת ברויגל ורבות מעבודותיו קיבלו השראה מעבודתו של סבו יאן ברויגל האב.
הוא השופע גם מהדור הקודם של ציירים פלמיים כמו פרנס סניידרס.
עבודותיו של ואן קאסל זכו להערכה רבה מצד בני דורו ונאספו על ידי אומנים, סוחרים אמידים ואצילים ברחבי אירופה.
יאן ואן קאסל האב נולד באנטוורפן, בנם של הירונימוס ואן קאסל הצעיר ו-Paschasia Brueghel (בתו של יאן ברויגל האב).
הוא היה אפוא נכדו של יאן ברויגל האב, נינו של פיטר ברויגל האב, והאחיין של יאן ברויגל הבן.
סבו מצד אביו, הירונימוס ואן קאסל האב, ואביו, הירונימוס ואן קאסל הבן, היו גם כן ציירים, אך מעט ידוע על עבודתם.
בגיל 9 בלבד נשלח יאן ואן קאסל ללמוד אצל צייר ההיסטוריה סימון דה פוס.
הוא למד גם מאביו ומדודו יאן ברויגל הבן.
בשנת 1644 הפך לחבר בגילדת לוקאס הקדוש באנטוורפן, שם כונה "צייר הפרחים".
הוא התחתן עם מריה ואן אפשובן ב-11 ביוני 1646. לזוג נולדו 13 ילדים.
שניים מהם, יאן ופרדיננד, הוכשרו על ידיו והפכו לציירים מצליחים.
הוא היה קצין במשמר האזרחי המקומי באנטוורפן.
יאן ואן קאסל זכה בתחילה להצלחה מסחרית כצייר.
עבודותיו נמכרו במחירים גבוהים ונאספו בבתים ברחבי אירופה.
ב-1656 הוא רכש בית במרכז אנטוורפן.
בהמשך הורע מצבו הכלכלי ובשנת 1679, שנה לאחר מות אשתו, הוא נאלץ למשכן את ביתו.
הוא חלה, הפסיק לצייר ומת ב-17 באפריל 1679 באנטוורפן.
יאן ואן קאסל האב התמחה בז'נרים רבים.
חוקרים התקשו לקבוע אלו יצירות נוצרו על ידי יאן ואן קאסל האב בגלל בלבול עם אמנים אחרים עם שם דומה באותה תקופה.
בנוסף לבנו יאן, היה צייר נוסף באנטוורפן עם השם יאן ואן קאסל (המכונה "יאן ואן קאסל האחר"), שצייר טבע דומם.
באמסטרדם היה צייר בשם יאן ואן קאסל שהיה ידוע כצייר נוף.
בנוסף, הוא כונה בדרך כלל "יאן ואן קסל הראשון", אך כיוון שהיה לו דוד באותו השם הוא כונה לעיתים "יאן ואן קאסל השני" ובנו יאן ואן קאסל הבן כונה לעיתים "יאן ואן קאסל השלישי".
בלבול נוסף נוצר עקב כך שהוא השתמש בשני סגנונות חתימה שונים.
בציורים גדולים, הוא השתמש בחתימה קישוטית שלא התאימה לציורים קטנים יותר.
פרקטיקה זו הובילה להנחה השגויה כי עבודות אלה נעשו על ידי שני ציירים שונים.
יאן ואן קאסל התמחה בתמונות בקנה מידה קטן של פריטים מעולם הטבע, כגון פרחים, וסדרות של ציורים המציגים ממלכות של בעלי חיים, את ארבעת היסודות, חמשת החושים או את חלקי העולם.
בעבודותיו הוא הקפיד מאוד על דיוק בפרטים.
הוא צייר ישירות מהטבע, אך נעזר גם בטקסטים מדעיים מאויירים, שסייעו לו לדייק בייצוג של אובייקטים.
יאן ואן קאסל יצר מספר רב של ציורי בעלי חיים, כגון חרקים, זוחלים וכן תמונות של פרחים וחפצים נדירים ממקומות שונים בעולם.
ציורי בעלי החיים שלו זכו לשבחים בימיו בגלל ההקפדה והדיוק.
עבודתו בתחום זה משקפת את תפיסת עולמו לפיה היצירה האמנותית וההבנה של הטבע הולכות יד ביד.
סבו, יאן ברויגל האב, כבר הדגים לפניו כיצד ניתן לייצג את העולם באמצעות עבודות אמנות שמתחילות בהתבוננות אמפירית וממשיכות לסידור וסיווג של האלמנטים השונים.
עבודתו בתחום הושפעה מהעבודה המדעית של האמן הפלמי יוריס הופנגל .
מחקריו של הופנגל על פרחים וחרקים פורסמו בספר Archetypa studiaque patris Georgii Hoefnagelii, על ידי בנו יאקוב הופנגל בשנת 1592 בפרנקפורט.
הספר הוא אוסף של 48 תחריטים של צמחים, חרקים ובעלי חיים קטנים, והוא השפיע רבות על הדורות הבאים של ציירי בעלי חיים.
ציורי החיות של ואן קאסל נבדלו מאלו של קודמיו, שסידרו את החי והצומח השונים בשורות, כאילו היו דגימות בארון אספנים.
ואן קאסל שם דגש רב יותר על קומפוזיציה ואסתטיקה, מבלי לוותר על תיאור מדויק של האובייקטים המצוירים.
דוגמה לגישה זו היא הציור "טבע דומם של חרקים על ענף של רוזמרין עם פרפרים, חיפושיות וחרקים אחרים".
בקומפוזיציה זו יצר ואן קאסל סידור דינמי עם חרקים סביב ענף בודד של רוזמרין, שיוצר אשליה שהפרפרים והדבורה מתקשרים ביניהם.
בניגוד להופנגל, ואן קאסל לא הוסיף לציור טקסט הנוגע למסר של הציור, אך המסר לפיו הטבע מבטא את כוחו של האל היה ברור למתבוננים בני התקופה.
ואן קאסל יצר את ציורי החי והצומח של כסטים של ציורים מרובים, והם שימשו לעיתים לקישוט חזיתות של רהיטים וחפצים, כגון ארונות לאחסון אוספים של דגימות מהטבע.
יאן ואן קאסל החל לצייר עבודות כאלה במחצית הראשונה של שנות ה-50 של המאה ה-17, והפריטים המוקדמים ביותר שתוארכו הם משנת 1653. רוב העבודות מסוג זה צוירו על משטחי נחושת, שהיו חלקים יחסית ולכן התאימו לשאיפתו לגימור מוקפד ומפורט.
ואן קאסל יצר שתי סדרות של ציורים אלגוריים המייצגים את ארבעת חלקי העולם או את ארבע היבשות .
סדרות אלה, המתוארכות לשנות ה-60 של המאה ה-17, היו מורכבות מארבע תמונות המורכבות מ-16 ציורי שמן מיניאטוריים על לוחות נחושת, המסודרים סביב ציור מרכזי גדול יותר, גם הוא על נחושת, ומשובצים בתוך ארון.
היצירות המרכזיות מייצגות את יבשות אירופה, אסיה, אפריקה ואמריקה באמצעות דמויות בלבוש אתני ובעלי חיים אקזוטיים.
הלוחות שמסביב מתארים ערים ואזורים גאוגרפיים נפרדים בהם מוצגים כביכול חי וצומח מקומיים.
הסדרה הראשונה, שנמצאת במוזיאון פינקוטק הישן במינכן נותרה שלמה.
הסדרה השנייה נמצאת במוזיאון הפראדו במדריד, וחסרים בה חלק מהלוחות.
הארונות שבהם מורכבת הסדרה היו התמחות מיוחדת באנטוורפן, ואחת מחפצי הייצוא היקרים החשובים שלה.
הם היו עשויות מעץ יקר ואקזוטי.
בין 1650 ל־1675 ייצר ואן קאסל יותר מ-300 ציורים על לוחות נחושת קטנים, שרבים מהם שימשו לקישוט ארונות.
באופן מסורתי, ציורים מסוג זה, שנועדו לקישוט רהיטים, לא נחשבו בדרך כלל ליצירות אמנות רבות ערך; בניגוד לכך, ציוריו של ואן קאסל בסדרות "ארבעת חלקי העולם" הורכבו מיצירות בעלות איכות אמנותית גבוהה, שניתן להעריכן בפני עצמן.
ידוע כי הסדרות זכו להערכה מצד בני תקופתו של ואן קאסל, שראו בהן עדות למיומנותו ולווירטואוזיות האמנותיות שלו.
התמה של ארבעת חלקי העולם הופיעה בחוגים ההומניסטיים של אנטוורפן בסביבות 1570, במקור בהדפסים, ספרים ועיטורים לחפצים ששימשו לצורכי תפילה, ולאחר מכן בתחום הציור.
הפופולריות של התמה קשורה לעניין של בני התקופה בהתפתחות המדע.
מבחינה סגנונית, השקפותיו של ואן קאסל מחקות את דרכו המיניאטוריסטית של סבו יאן ברויגל האב.
כל התמונות עוקבות אחר אותה תוכנית קומפוזיציה דומה: תצפית על עיר הנראית ברקע בעוד מקרוב מופיעים בעלי חיים גדולים ממינים שונים שמהווה את חזית התמונה.
תוכנית זו הייתה אופיינית לגרפיקאים מהמאה ה-16 כמו יוריס הופנגל ואדריאין קולרט, שידוע כי היו מקור השראה ליצירתו של ואן קאסל.
הסידור הזה נוצר כנראה בהשראת הקרטוגרפיה של התקופה, שבה מפות היבשות הן מאוירות בשלל בעלי חיים, אמיתיים ופנטסטיים, ומוקפים גבולות המחולקים לסצנות קטנות עם ייצוגי כוכבי הלכת, עונות השנה וארבעת היסודות.
אליהם נוספו מפות של מדינות הגובלות במפיות קטנות עם ציורי נוף של הערים החשובות ביותר.
יוריס הופנגל ואדריין קולרט היו גם המקור הישיר לכמה מדגמי בעלי החיים שצייר ואן קאסל.
אחרים מועתקים מציורים של יאן ברויגל האב, יאן פיט, פרנס סניידרס ופטר פאול רובנס.
למרות הטבעיות שלהם, ההכללה בתמונותיהם של בעלי חיים ויצורים דמיוניים מעידה כי הצייר לא חיפש לחלוטין תיאור אובייקטיבי או מדעי אלא ייצוג של האקזוטי.
סבו של ואן קאסל, יאן ברויגל האב, מילא תפקיד מפתח בהמצאה ופיתוח של ז'נר ציורי הזרים בשני העשורים הראשונים של המאה ה-17. ציורי זרים מראים בדרך כלל זר פרחים סביב תמונה או דיוקן.
אמנים אחרים שהיו מעורבים בפיתוח מוקדם של הז'נר כללו את הנדריק ואן באלן, פטר פאול רובנס ואחרים.
הז'נר התחבר בתחילה לדימויים הוויזואליים של התנועה נגד הרפורמציה.
הדוגמאות המוקדמות ביותר של פרטים מהז'נר כוללות לעיתים קרובות דימוי דתי בכרטוש, אך מאוחר יותר הדימוי בכרטוש יכול להיות דתי כמו גם חילוני.
ציורי זרים היו בדרך כלל שיתופי פעולה בין ציירי טבע דומם לציירי דמויות.
ואן קאסל בדרך כלל היה מצייר את הטבע הדומם שמסביב, בעוד שצייר דמויות היה אחראי לדמות או לדימוי אחר בכרטוש.
על פי ההערכה, משתפי הפעולה שלו בציורי הזרים כללו את דודו דוד טנירס הבן, הנדריק ואן באלן, ואולי גם יאן בוקהורסט.
דוגמה לציור זר שיתופי שנעשה על ידי ואן קאסל ודוד טניאר הבן הוא הקומפוזיציה "בועות הסבון" (בערך 1660–1670).
בעבודה זו צייר ואן קאסל זר דקורטיבי המייצג את ארבעת היסודות סביב כרטוש שמראה צעיר הנופח בועות סבון, המסמל יהירות, כלומר ארעיות החיים.
יאן דה בונט (בהולנדית: Jan de Bont; נולד ב-22 באוקטובר 1943) הוא צלם קולנוע, במאי ומפיק קולנוע הולנדי, הפעיל בארצות הברית מסוף שנות ה-70 של המאה ה-20. ידוע במיוחד בשל בימוי שוברי הקופות "ספיד" ו"טוויסטר".
שימש כבמאי הצילום בשורה של סרטי קולנוע מצליחים, בהם "מת לחיות" ו"אינסטינקט בסיסי".
דה בונט נולד באיינדהובן שבהולנד למשפחה קתולית, אחד משבעה עשר ילדים.
בנערותו החזיק ברשותו מצלמה מסוג Standard 8 mm film והכין סרטים קצרים, דוקומנטריים ואחרים.
כן צילם סרטי חתונה של חברים של הוריו.
אז גם הבין כי הוא רוצה להיות צלם קולנוע מקצועי בעתיד.
בבגרותו למד צילום קולנוע באקדמיה ההולנדית לקולנוע שבאמסטרדם המסונפת לאוניברסיטת אמסטרדם לאמנויות.
דה בונט עסק בתחום וזכה להכרה כאשר שימש כצלם המוביל בסרט הקולנוע הגרמני-הולנדי Das Porno-Haus von Amsterdam (1971) לצד ורנר לקבוש.
כשנתיים לאחר מכן שימש כצלם המוביל בסרט הקולנוע ההולנדי Turkish Delight (במקור בהולנדית: Turks fruit.
בעברית: פירות טורקיים, ראה אור ב-1973) אותו ביים פול ורהובן, סרט שזכה להצלחה רבה והיה מועמד לפרס אוסקר לסרט הבינלאומי הטוב ביותר.
דה בונט שאף לקריירה בהוליווד וב-1977 היגר לארצות הברית והתיישב בלוס אנג'לס.
דה בונט נשכר לתפקיד הצלם המוביל בסרט הקולנוע שאגה, קומדיית הרפתקאות של נואל מרשל.
הסרט שעלילתו מתרחשת באפריקה, דרש את השתתפותם של אריות ובעלי חיים אחרים.
הפקת הסרט התארכה, הייתה קשה ומייגעת והביאה לפציעתם של עשרות מהשותפים להפקה, כולל דה בונט עצמו שהותקף על ידי אריה שקרע את קרקפתו והזדקק ל-220 תפרים (אך התאושש והמשיך בעבודתו).
כן ביים את צילום סרט הפעולה גשם שחור, אף הוא שובר קופות (1989), המרדף אחר אוקטובר האדום, מותחן ריגול בכיכוב שון קונרי שזכה אף הוא להצלחה כבירה (1990), קו הדממה, מותחן פסיכולוגי אותו ביים ג'ואל שומאכר (1990) ונשק קטלני 3, קומדיית אקשן והסרט השלישי בסדרת סרטים מצליחה (1992).
דה בונט ניצח על הצילום גם במותחן האירוטי המצליח אינסטינקט בסיסי (ראה אור ב-1992).
בימוי הסרט "ספיד" והמשך הקריירה
כאשר התסריטאי גרהאם יוסט החל לקדם בהוליווד הפקת סרט קולנוע אותו כתב, שבמרכז עלילתו אוטובוס שהוטמנה בו פצצה ואינו יכול לרדת מתחת ל-80 קמ"ש, שודך לו במאי הצילום דה בונט (בהמלצת ג'ון מקטירנן), אשר הפעם ולראשונה הוטלה עליו משימת הבימוי.
דה בונט לקח על עצמו את האתגר בשל הניסיון שצבר כצלם מוביל בסרטי פעולה מצליחים.
כאשר סרטי פרמאונט החליטו לוותר על הפרויקט, פנו יוסט ודה בונט לאולפני המאה ה-20, שנתנו להם אור ירוק.
הסרט, אשר נקרא "ספיד", בכיכובם של קיאנו ריבס וסנדרה בולוק, צולם ב-1993 ויצא לאקרנים ב-1994. הוא זכה להצלחה מסחררת.
דה בונט היה מועמד לפרס סאטורן על עבודת הבימוי.
דה בונט נשכר לתפקיד במאי סרט הקולנוע גודזילה, אך עזב לאחר חצי שנה של עבודה על שלב הקדם-הפקה בשל מחלוקת עם סרטי סוני על תקציב הסרט (הוא הוחלף על ידי רולנד אמריך).
דה בונט נשכר לביים סרט אחר, אף הוא דרמת אקשן עתירת תקציב – טוויסטר.
הסרט, שיצא לאקרנים ב-1996, היה לשובר קופות.
באותה שנה החל דה בונט לביים סרט המשך לספיד – ספיד 2 ואף היה שותף להפקתו.
הסרט, אף הוא דרמת אקשן, הופק בתקציב של 110 מיליון דולר ויצא לאקרנים ב-1997. הוא לא הצליח לשחזר את הצלחת הסרט שקדם לו.
דה בונט היה שותף להפקת דרמה דלת תקציב של ג'יימס מרנדינו המביאה את קורותיהם של אמני פאנק צעירים (SLC Punk!, יצא להפצה מצומצמת ב-1998).
הוא ביים את סרט האימה בית האימה (ראה אור ב-1999, הופק בתקציב של 80 מיליון דולר והכניס 180 מיליון דולר בקופות).
על סרט זה ועל ספיד 2 היה מועמד לפרס פטל הזהב – הבמאי הגרוע ביותר.
אחרי שנת 2000 היה שותף להפקת שני סרטי קולנוע, שניהם מסוגת מדע בדיוני: שיווי משקל (יצא לאקרנים ב-2002 והיה כישלון קופתי) ודו"ח מיוחד (יצא לאקרנים באותה שנה וזכה להצלחה רבה).
ב-2003 יצא לאקרנים סרט הקולנוע טומב ריידר 2: סוד החיים אותו ביים דה בונט.
הסרט היווה סרט המשך לסרט הפעולה טומב ריידר, המבוסס על סדרת משחקי הווידאו טומב ריידר.
בסרט כיכבה אנג'לינה ג'ולי והוא זכה להצלחה.
בשנים 1973 עד 1988 היה דה בונט נשוי לשחקנית ההולנדית מוניק ואן דה ון (כיכבה בסרט ההולנדי Turks fruit בו שימש כצלם מוביל ואשר ראה אור ב-1973).
יש לו בן, אלכסנדר, ובת, אן, מרעייתו השנייה, טריש ריבס האמריקאית.
דה בונט הוא אספן צילומים ומעריץ מושבע של רמברנדט.
יאן הרנטה (בסלובקית: Ján Haranta, 3 בדצמבר 1909 -27 במרץ 1983) היה משורר ומתרגם סלובקי, כומר קתולי בהכשרתו.
היה נציג השירה הקתולית המודרנית הסלובקית, לצדם של פאבול גשפרוביץ' הלבינה, יאנקו סילאן, רודולף דילונג, סביאטוסלב וייגל ואחרים.
יאן הרנטה נולד בשנת 1909 בעיירה טורזובקה בצפון-מערב סלובקיה בימי השלטון האוסטרו-הונגרי בארצו.
היה בנם בכורם של שטפאן הרנטה ואווה לבית רודינסקי.
היו לו עוד שני אחים, רודולף ואנטון.
הוא למד מגיל חמש בבית הספר היסודי בטורזובקה, בשנים 1921–1922 בגימנסיה "יאן פאלאריק" ז'ילינה, שבה היה חבר לכיתה עם המשוררים לעתיד יאן קוסטרה ושטפאן אטילה ברזאני.
בשנים 1922–1928 למד בתיכון בניטרה ומסיבות בריאות עבר לסיים את לימודיו בשנים 1928–1929 בלבוצ'ה.
בעזרת הבישוף של ניטרה, קרול קמטקו, בשנים 1929–1935 למד הרנטה פילוסופיה ותאולוגיה קתולית באוניברסיטת שטרסבורג בצרפת.
במקביל למד ספרות צרפתית, לימודים סלאביים וספרות השוואתית.
בשובו למולדת בימי הרפובליקה הצ'כוסלובקית (1939-1918) ב-30 בספטמבר 1934 הוסמך ככומר על ידי הבישוף קמטקו.
עבד בהמשך ככומר (קפלן) בקרסנה מאד קיסוצואו, אחר כך בקוטשובה, בטנצ'אנסקה טפלה ובטרנצ'ין.
בשנת 1940 בניטרה ובשנת 1944 בברטיסלבה עבר מבחני ההסמבה להוראה.
בשנים 1942–1950 לימד כמורה בגימנסיה לבנות בז'ילינה, בשנים 1950–1953, אחרי שנאסר עליו ללמד, עבד שוב ככומר בסטרצ'נו, בשנים 1953–1963 בזקופצ'יה והחל משנת 1963 עד יום מותו ככומר בסווינה.
הובא לקבורה בבית הקברות בעיירת הולדתו, טורזובקה, ברבת הכנסייה.
ספר שיריו הראשון - האוסף " Mystérium baladické' (מיסתריום של בלדה) פורסם בשנת 1933. לשיריו אלה תוכן דתי, בין היתר מוקדשים למרים אם ישו, אך הם מבטאים גם את עמדות המחבר בנושאים חברתיים.
מאוחר יותר הופיעו בשיריו גם יסודות לאומניים ודימויים מההיסטוריה הסלובקית.
הם מושפעים מה סימבוליזם וזרם הפואטיזם מצ'כוסלובקיה, ועל ידי כך שייכים לספרות המודרנית הסלובקית.
בשנת 1940 פרסם קובץ שירים שני Zem požehnaná "האדמה המבורכת"
שבע שנים מאוחר יותר התפרסם בשנת 1940 קובץ השירים השני של הארנט, האדמה המבורכת.
המחבר מביע בו התנגדות לאלימות, מלחמה ואי צדק.
בימי השלטון הקומוניסטי החל משנת 1948 נאסר עליו לפרסם את יצירותיו.
כתב 400 שירים שנשארו רובם בכתב יד
בשנים 1969–1972 פרסם במחתרת שלושה קובצי שירים שנועדו לחוג ידידיו ומכריו.
בנוסף נודע הרנטה כמתרגם מבעיקר מצרפתית] את שירתו של פול קלודל ואחרים.
כתב גם סיפורים קצרים (Spiatočníci - קנאים, Krásne duše נשמות יפות), מאמרים ומסות (Z milosti slova בחסדי המילה)
במרץ 2008, במלאת 25 שנה למותו התקיימו טקסים לזכרונו במסגרת "ימי יאן הרנטה" בטורזובקה.
O tebe spieva zem (האדמה שרה עליך) - אנתולוגיה של שירה דתית עולמית
מצרפתית - מיצירות פול קלודל, שארל פגי, מלטינית, מסלובנית.
יאן הנריק (דה) רוזן (בפולנית: Jan Henryk Rosen; 25 בפברואר 1891 – 22 באוגוסט 1982) היה צייר ופטריוט פולני, שיצר ציורי קיר ופסיפס בגלות.
היה פעיל בארצות הברית לאחר 1939.
יאן הנריק דה רוזן נולד בזמן הכיבוש הרוסי בוורשה, לצייר יאן רוזן ולוונדה לבית האנטקה, שניהם נציגים של משפחות יהודיות פולניות מוערכות שהמירו דתן לקלוויניזם במאה ה-19, אולם יאן הנריק עבר לקתוליות בהמשך חייו.
אביו היה צייר היסטורי וז'אנרי פולני פעיל מאוד, שבין פעילויותיו עבד כצייר בחצר הצארים האחרונים של רוסיה, אלכסנדר השלישי וניקולאי השני, אך עבודתו הוקדשה בעיקר להיסטוריה הצבאית ההיסטורית של פולין (כמו ציירים פולניים נוספים יוזף ברנדט, יוליוס קוסאק, וויצ'ך קוסאק ואחרים) ציוריהם מוצגים לעיתים קרובות בספרי הלימוד בהיסטוריה.
בתחילת ילדותו הנריק התגורר עם שתי אחיותיו, מריה וזופיה, בפריז, צרפת.
במהלך מלחמת העולם הראשונה הוא הצטרף לצבא הצרפתי, שנלחם בקרבות איפר וסום, בכוחות הפולניים בצרפת.
על שירותיו הצבאיים הוענק לו עיטורי הצלב הפולני ולגיון הכבוד הצרפתי.
משנת 1921 הוא למד ציור בוורשה והציג תערוכה ראשונה באותה שנה, בזמן שעבד במשרד החוץ הפולני.
בשנת 1925 הוצגה תערוכה גדולה נוספת בגלריה זצ'נטה בוורשה, וכשראה את עבודתו הארכיבישוף הארמני יוזף תאודורוביץ מלבוב ביקש ממנו לצייר את ציורי הקיר בתוך הקתדרלה הארמנית המשוחזרת של לבוב.
את העבודה סיים בשנת 1929, יחד עם אמן פולני אחר יוזף מהופר שצייר שם את התקרות.
לאחר אותה עבודה גדולה המשיך יאן הנריק בעבודתו הדתית בפולין ומחוצה לה.
בין היתר צייר ציורי קיר בקפלת סנט ג'וזף של קהלנברג ליד וינה, אוסטריה.
במהלך שנות השלושים לימד יאן הנריק כפרופסור לאמנות באוניברסיטה הפוליטכנית בלבוב.
יאן הנריק הגיע לארצות הברית בשנת 1939 לבקשתו של שגריר פולין ג'רזי פוטוצקי לצייר ציורי קיר בשגרירות פולין בוושינגטון המציגה את המלך יאן השלישי בווינה, וגם כמה קישוטים לביתן הפולני ביריד העולמי.
פרוץ מלחמת העולם השנייה וכיבוש פולין על ידי גרמניה וברית המועצות, והשתלטות הקומוניסטית על פולין הביא את דה רוזן להישאר בארצות הברית במקום לחזור הביתה.
מאוחר יותר הוא הפך לפרופסור לאמנות כנסייתית באוניברסיטה הקתולית באמריקה וחבר מקביל במכון הפולני לאמנויות ומדעים באמריקה.
הוא המשיך לצייר יצירות אמנות דתיות ואחרות במהלך חייו בעודו חי בארצות הברית, בין השאר צייר יאן הנריק בד של הקדוש סטניסלוס משצ'פנוב עבור האפיפיור יוחנן פאולוס השני.
דה רוזן עיצב כל כך הרבה ציורי קיר ופסיפסים עבור כנסיות וקתדרלות לאורך 50 שנות הקריירה שלו, עד שהאמן טען כי איבד את הספירה, וציין כי "סך הציורים והפסיפסים שלי, אני מניח, הוא כמו חלוקים על שפת הים."
בין עיטוריו וציוריו: קפלה בסמינר התאולוגי של לבוב (1929–1930), קפלה של המלך יאן סובייסקי בקהלנברג ליד וינה (1930).
האפיפיור פיוס השביעי הזמין את דה רוזן לצייר ציורי קיר בקפלה הפרטית שלו בקסטל גנדולפו.
הציור בבית הקיץ של האפיפיור הופך את דה רוזן לצייר הראשון שצייר ציורי קיר בקפלה של האפיפיור מאז מיכלאנג'לו.
הקתדרלה הלאומית של וושינגטון, בוושינגטון הבירה
הכנסייה האפיסקופלית של סנט לוק בפרסקוט, אריזונה
קתדרלת גרייס ברובע נוב היל בסן פרנסיסקו
מקדש הטהרה בכנסייה הקתולית בשיקגו
הלובי של בניין ועידת הרווחה הלאומית בוושינגטון הבירה
קפלת האקדמיה הצבאית של סנט קתרין באנהיים, קליפורניה
מוזאיקה בקתדרלת סנט לואיס, סנט לואיס
יצירות אחרות של יאן הנריק דה רוזן בארצות הברית ניתן לראות בבאפלו, ממפיס, פיטסבורג, הוליווד, פסדינה, איגל רוק, מונטריי פארק, וסקרמנטו.
יאן ואן הולסט (בהולנדית: Jan van Hulst; 18 בדצמבר 1903 – 1 באוגוסט 1975) היה מהנדס הולנדי ופעיל ב, מחסידי אומות העולם, שהציל במלחמת העולם השנייה יהודים.
יאן ואן הולסט עבד כעוזר למנהל העבודות הציבוריות באמסטלפיין בצפון הולנד.
ואן הולסט היה נשוי לאישה יהודייה, פולה הורוביץ, אם לשלוש בנות.
אחת מהן היא חנה יכין.
הוא הצליח להציל את אשתו ולהוכיח שאינה יהודייה באמצעות זיוף מסמכים.
בהמשך פעל להצלת יהודים נוספים.
ואן הולסט חשב שהבעיה המרכזית של היהודים נובעת מהסימון בטלאי צהוב והאות "J" במסמכים ממשלתיים.
לפיכך הדרך העיקרית שבה בחר לסייע ליהודים הייתה באמצעות זיוף מסמכים.
על מנת שלא יחשדו בו, נהג להשתמש בביטוי "הייל היטלר".
יחד עם עורך הדין הגרמני ד"ר הנס גאורג קלמאייר הצליח לזייף מסמכים עבור יהודים נוספים באותה הצורה שבה דאג לאשתו.
ב-1943 התחיל להסתיר יהודים בביתו.
בין היהודים שהסתתרו בביתו היו לו רומפ, חיים אילתה, רודי רייסל, ד"ר וגברת וולף ובתם אנקה ואן דאם בת השלוש.
הוא גם הסתיר את פריץ וקיטי ווטרמן וילדה יהודיה צעירה בשם ורה כהן, אך הם לא נשארו אצלו עד סוף המלחמה משום שהנאצים פשטו על ביתו ב-29 בינואר 1945. באותה השעה היו שתי בנותיו בבית.
המחבוא של שלושת היהודים שהוסתרו בביתו בתוך פתח בקיר כפול בעליית הגג לא התגלה.
מאוחר יותר באותו הלילה ון הולסט יחד עם כמה חברי מחתרת הצליחו להבריח אותם למקום מסתור בטוח יותר.
לאחר מכן, בנה מקום מסתור נוסף כדי להטעות את הנאצים.
במחבוא הנוסף נהג להסתיר שוקולד, סיגריות, אלכוהול ומסמכים מזויפים של יהודים.
ואן הולסט גם חילק מזון ותרם מכספו האישי ליהודים שלא יכלו לצאת ממקום מחבואם.
לאחר המלחמה ואן הולסט חזר לעבודתו וסירב לקבל הכרה כלשהי.
רודי רייסל, חנה יכין וניצולים נוספים פנו ל"יד ושם" ומסרו את עדותם.
ב-9 בספטמבר 1997 הוכר יאן ואן הולסט כחסיד אומות העולם ושמו נחקק על קיר הכבוד בגן חסידי אומות העולם, ב"יד ושם".
יאן הנדריק שלטמה (בהולנדית: Jan Hendrik Scheltema; 23 באוגוסט 1861 – 9 בדצמבר 1941) היה צייר הולנדי, שהיגר לאוסטרליה.
לאחר שעבד כצייר פורטרטים בהולנד, התמחה באוסטרליה כצייר בעלי חיים ונוף.
באוסטרליה צייר בעיקר בוויקטוריה והתגורר זמן רב במלבורן, שם היה גם מורה לציור ורישום.
שלטמה למד בשנים 1880–1882 באקדמיה המלכותית לאמנות בהאג, לאחר מכן נסע לאנטוורפן ללמוד באקדמיה המלכותית לאמנויות יפות.
שלטמה זכה במלגות של המלך ויליאם השלישי של הולנד.
בהולנד וגם באנטוורפן, שלטמה היה צייר פורטרטים.
זמן קצר לאחר הגעתו לאוסטרליה בשנת 1888, החליט כי ציור פורטרטים אינו יכול לספק לו פרנסה במלבורן ולפיכך התמחה בהצלחה בציור נופים כפריים, כאשר בעלי החיים בציור הם המוקד ולא האנשים.
הוא צייר באפקטים אטמוספיריים עדינים, כולל משיכות מכחול בולטות, סגנון המתאים לאימפרסיוניסטים.
ידועים כמעט אלף ציורים מסוג זה.
ובכל זאת הוא צייר שם גם כמה פורטרטים.
שלטמה הגיע למלבורן שבאוסטרליה ב־7 ביולי 1888 על סיפונה של אונייה צרפתית.
הוא הצטרף לחברת האמנים הוויקטוריאנית.
באוסטרליה עבודותיו הוצגו במהרה בתערוכות כמו אמנים מקומיים: צא'רלס קונדר, ארתור סטריטון, טום רוברטס ופרדריק מק'קבין.
היו לו כ-20 כתובות מגורים שונות במהלך מחצית המאה בה התגורר באוסטרליה.
משנת 1889 היה לו הסדר עם צייר הנוף האיטלקי בפירנצה צ'ארלס רולנדו (1844–1893).
רולנדו היה בתפקיד המעסיק, שכן מצבו הבריאותי המידרדר של רולנדו דרש ממנו לשכור סיוע מומחה בציור ובהוראת שיעורי האמנות שלו.
באותו הזמן שלטמה נזקק להכנסה קבועה.
לעיתים קרובות הם שיתפו פעולה באותו ציור.
שלטמה הכניס לציור הנוף של רולנדו בעיקר בעלי חיים, אך גם צמחייה.
הם גם הציגו יחד במלבורן בשנת 1891.הם היו לוקחים את תלמידיהם לאזור כפרי רחוק למדי כדי לצייר שם.
בחלק מהפרסומות למכירת אמנות הוצגו מאוחר יותר עבודותיהם של 'שלטמה ורולנדו'.
שני האמנים חתמו על הציורים האלה.
לאחר מותו של רולנדו בשנת 1893 המשיך שלטמה ללמד את תלמידיו של רולנדו עד תחילת 1895. מאוחר יותר הוא שיתף פעולה מדי פעם עם ציירים אחרים בתנאים שונים.
שלטמה טייל וצייר באירופה, פעמיים.
בשנים 1898–1899 ביקר במולדתו הולנד, וכן באיטליה, בלגיה, שווייץ ותוניסיה.
ציורים מנסיעה זו הוצגו בשובו בסטודיו שלו.
בשנת 1910 בילה זמן מה גם בצרפת, סקוטלנד, אנגליה והולנד.
עם שובו ממסע שני זה הציג תערוכת אמנים אחת בין התאריכים 1 ל-24 בספטמבר 1911 עם 88 מציוריו במלבורן, כולל עבודות רבות שצוירו בנסיעה האחרונה.
בתולדות האמנות, שלטמה הוא 'אמן חשוב באוסטרליה'.
הוא צבר מוניטין של צייר מופת של סצנות פסטורליות, במיוחד כמומחה לבעלי חיים בנוף, ז'אנר שפיתח פאולוס פוטר בהולנד של המאה ה-17.
ההתייחסות שלו לבעלי חיים לא הייתה מוגבלת להפיכתם למרכיב מוקדי בציור, לעיתים קרובות הוא הראה אותם בפעולה, כמו שתייה, ריצה, רדיפה גזיזה או האכלה.
הוא מציג אינטראקציה של בעלי החיים ובני אדם וגם בנוף.
ציוריו לא היו רק תמונות נעימות, אלא נטו לספר סיפור בסביבת הערבות האוסטרליות הטיפוסיות שצייר היטב, לפעמים עם ערפל או אובך.
אף שהתחנך באירופה הוא פיתח עין חדה לצבעים ולמרקמים של הנוף האוסטרלי, מכיוון שהוא לא רק צייר בחוץ בכל רחבי ויקטוריה הכפרית, אלא חקר מקרוב מיני עצים ושיחים בודדים.
רבות מעבודותיו הכפריות מתמקדות בעץ מסטיק גדול אחד, כתכונה המאחדת.
בפרק על תרומתם של ההולנדים לאוסטרליה שלפני המלחמה בספר "לא רק בריטים באוסטרליה" מאת ג'יי לינג משנת 1927, מוזכרים רק שני שמות של מהגרים הולנדים: גיום דלפראט, המנהל הכללי של BHP, ויאן הנדריק שלטמה.
השם שלו הפך לשם מוכר ברחבי מלבורן ובעולם האמנות האוסטרלי.
הוא הושווה לטובה עם לואי ביבלו, צייר מהגר אחר.
יאן שלטמה היה בנם הצעיר של סגן אלוף ניקולאס שלטמה (1810–1901) ואשתו השנייה אנה מריה שרפ (1819–1887) מהאג, הולנד, שהיו להם שישה ילדים וארבעה שרדו לבגרות.
המשפחה התגוררה גם בהארלם וברוטרדם ועברה לגאודה כאשר יאן הנדריק היה בן חמש עשרה.
אחיו הבכור פטרוס הרמן הפך לאדריכל, לאחר מכן ערך וניהל מגזין אדריכלי והתמנה למשגיח הראשי על ארמונות בהאג.
רק ב-16 בפברואר 1917 התחתן שלטמה עם אדית ביילי סמית'(1876–1947) ממלבורן, והם התגוררו בבריזביין כמעט שנה לפני שחזרו למלבורן.
בנם, ניקולס הרברט, נולד ב־22 ביוני 1918. אדית, הייתה מוזיקאית, הלחינה ופרסמה שיר פטריוטי אוסטרלי, Loyalty, בשנת 1939.
יאן שלטמה נפטר בבית החולים הכללי של בריזביין בסוף שנת 1941. אדית נפטרה במרץ 1947. ניקולס התגורר תקופה מסוימת בראבול שבגינאה החדשה; הוא נפטר במאי 1952 ונקבר בבית העלמין בריסביין לוטוויץ'.
יאן האמר (נולד ב-17 באפריל 1948) הוא מוזיקאי, מלחין ומפיק תקליטים אמריקאי ממוצא צ'כי, שהתגלה לראשונה בזמן שניגן על קלידים עם תזמורת מאהאווישנו בתחילת שנות ה-70.
במהלך הקריירה שלו עבד האמר כמבצע מוזיקלי ומפיק, וכן כתב מוזיקה מקורית לסרטים, טלוויזיה ולקולנוע.
בין היתר כתב את שיר הנושא לסדרת הטלוויזיה משנות השמונים של המאה ה-20 "מיאמי מחלק מוסר".
האמר שיתף פעולה עם מספר ממוזיקאי הג'אז והרוק המשפיעים ביותר בתקופה בה עבד - ג'ון מקלפלין, ג'ף בק, בילי קובהם, אל דימיולה, מיק ג'אגר, קרלוס סנטנה, סטנלי קלארק, טומי בולין, ניל שון, סטיב לוקאת'ר ואלווין ג'ונס.
הוא הלחין והפיק לפחות 14 קטעי פסקול מקוריים, במשך 90 פרקים של "מיאמי מחלק מוסר" ו-20 פרקים של סדרת הטלוויזיה "צ'נסר" (Chancer).
יצירותיו זיכו אותו במספר פרסי גראמי.
יאן האמר נולד בפראג, אז בירת צ'כוסלובקיה (כיום צ'כיה).
אמו, ולסטה פרצ'ובה, הייתה זמרת צ'כית ידועה, ואביו היה רופא, שעבד גם בבית הספר וניגן ויברפון וגיטרה בס.
האמר החל לנגן בפסנתר בגיל ארבע וכעבור שנתיים החל ללמוד בצורה מסודרת.
הוא שאף בתחילה ללכת בעקבות אביו וללמוד רפואה, אך קרוב משפחתו שכנע אותו לפתח במקום זאת את כישרונותיו המוזיקליים.
במהלך לימודיו בתיכון, בהיותו בן 14 בלבד, הקים האמר שלישיית ג'אז שהופיעה והקליטה ברחבי מזרח אירופה.
הוא למד מוזיקה באקדמיה לאומנויות הבמה בפראג.
עם כניסתו לאקדמיה השלים שיעורי חובה רבים, כולל הרמוניה, קונטרפונקט, היסטוריה של המוזיקה והלחנה קלאסית.
כאשר כוחות ברית ורשה והסובייטים פלשו לצ'כוסלובקיה, ב־20 באוגוסט 1968, נקטעו לימודיו של האמר באקדמיה.
האמר הקליט אלבום חי עם שלישיית ג'אז ב-"The Domicile" במינכן ב־30 באוגוסט 1968. אלבום זה יצא לאור בשם "Maliny Maliny" על ידי חברת ההפקות הגרמנית MPS Records.
אולם האמר עבר לארצות הברית והחליט להתאזרח לאחר שקיבל מלגה במכללת ברקלי למוזיקה בבוסטון.
עם סיום לימודיו, בילה האמר שנה בסיור עם שרה ווהן, הקליט עם אלווין ג'ונס וג'רמי שטייג, ואז עבר למנהטן תחתית והצטרף, בשנת 1971, להרכב המקורי של תזמורת מאהאווישנו עם הגיטריסט ג'ון מקלפלין, הכנר ג'רי גודמן, הבסיסט ריק ליירד, והמתופף בילי קובהם.
תזמורת מאהאווישנו הייתה להקת ג'אז פיוזן מצליחה, הם הופיעו כ-530 מופעים עד קונצרט הפרידה שלהם ב־30 בדצמבר 1973. האמר היה מהראשונים שניגנו בסינתיסייזר Minimoog Moog בהופעה חיה.
לאחר הקלטת אלבומים עם גודמן וג'ון אברקרומבי (ECM Timeless עם ג'ק דג'נט) בשנת 1974,החלה קריירת הסולו של האמר לפרוח עם יציאתו לאור של האלבום The First Seven Days בשנת 1975. הוא הפיק והקליט את האלבום באולפן Red Gate, שבנה בבית החווה שלו במדינת ניו יורק ומאז הפך לאולפן ההקלטות שלו.
"להקת יאן האמר" הוקמה בשנת 1976 וניגנה בסיבוב ההופעות את היצירות שלו.
הם קיבלו ביקורות טובות ממבקרי הג'אז והרוק.
האמר הלחין מוזיקה לאגדה הצ'כית "The Incredibly Sad Princess".
סוף שנות השבעים ותחילת שנות השמונים
בשנת 1977 הקליט האמר את האלבום "Elegant Gypsy" עם אל די מיולה.
לאחר מכן, באותה שנה, הצטרף לדימיולה לסיבוב הופעות "Tour De Force - Live"; ולבסוף הופיע באלבום "Scenario", תוך שימוש בסינתיסייזר דיגיטלי (Fairlight CMI), ותרם מפרי עטו ליותר ממחצית יצירות האלבום.
האמר חזר לעבוד סולו עם צאתו של האלבום "Black Sheep" בשנת 1978. לאחר מכן הקים להקה חדשה, שנקראה "האמר".
גם בשנת 1978 כתב והופיע בשלושה שירים לאלבומו של ג'ף בק, "There and Back" שיצא בשנת 1980. אחד שירי האלבום, "מחזור הכוכבים" ("Star Cycle"), המשיך להיות הנושא של סדרת הטלוויזיה הבריטית "הצינור".
הוא הקים את הצמד Schon & Hammer, עם נגן להקת סנטנה לשעבר וגיטריסט להקת Journey, ניל שון, והקליטו את "Untold Passion" בשנת 1981 ו-Here to Stay בשנת 1982. האמר הופיע על הבמה עם ג'ף בק בדצמבר 1983 לתשעת קונצרטים בארצות הברית שגייסו כסף עבור A.R.M.S.
לצורך מחקר מחלת הטרשת הנפוצה, בהשתתפות ג'ימי פייג ', אריק קלפטון, ג'ו קוקר ואחרים.
"מיאמי מחלק מוסר" והצלחות בקריירה
ההישגים המקוריים של האמר לשלושה סרטי קולנוע גדולים משלימים רשימה ארוכה של קרדיטים לסרטים תיעודיים, "סרטים המיועדים לטלוויזיה" בארצות הברית, ופרסומות לרדיו.
אבל האתגר הגדול ביותר שלו הגיע בסתיו 1984, כאשר מפיקי הסדרה "מיאמי מחלק מוסר" גייסו אותו לעמוד בלוח הזמנים השבועי הקפדני של הסדרה.
ההצלחה הפופולרית של המוזיקה שלו בסדרה ניכרה אחרי עונה אחת בלבד כאשר ב־2 בנובמבר 1985 פסקול הסדרה הגיע למקום הראשון במצעד אלבומי הפופ המובילים של המגזין בילבורד.
האלבום השיג ארבע פלטינות עם מכירות בארצות הברית של יותר מארבעה מיליון עותקים.
בטקס פרסי הגראמי בפברואר 1986, "נעימת הנושא של הסדרה" זיכתה את האמר בשני פרסים; אחד ל"ביצועים הטובים ביותר של פופ אינסטרומנטלי "ואחד ל"הרכב האינסטרומנטלי הטוב ביותר".
הוא גם זכה במועמדות לפרסי אמי בשנים 1985 ו-1986, על "הישג יוצא מן הכלל של יצירה מוזיקלית".
בסוף 1986 זכה האמר בסקר מגזין Keyboard כ"נגן סינתזיסטר האולפן הטוב ביותר" שנה השנייה ברציפות.
הוא זכה בתואר הכבוד "הסינתסיסט הראשי הטוב ביותר" במשך שבע שנים, אז נכנס להיכל התהילה של מגזין "המקלדת".
בשנת 1988, האמר פרש מעבודתו מוזיקליות במשרה מלאה עבור הסדרה "מיאמי מחלק מוסר".
שיר הנושא שהלחין נותר עד שהמופע הסתיים לאחר חמש העונות בשנת 1989. הפרויקט הראשון שצמח באולפן RED GATE החדש היה הפסקול המקורי של האמר עבור הסרט "קלינטון ונדין" של חברת HBO Films.
בסוף הקיץ של שנת 1988, הוא הוזמן להלחין ולבצע נעימת נושא בשם "הרץ" לסדרה גדולה של פרסומות טלוויזיה באנגליה בה כיכב בוב גלדוף.
האמר הלחין וביצע את פס הקול לסדרת פשע בטלוויזיה הפאן-אירופית החדשה, יורוקופס (Eurocops), ושהוקרנה לראשונה בשבע מדינות באותו נובמבר.
"Snapshots" היה האלבום המלא הראשון מאולפן Red Gate החדש בשנת 1989, אשר האמר הלחין, ביצע והפיק כל רצועה בו.
בסרטון הפרומו לסרט "Too Much to Lose", בסינגל האירופי הראשון של האלבום, הופיעו ג'ף בק, דייוויד גילמור מפינק פלויד ורינגו סטאר.
בתחילת שנות התשעים, האמר סייר עם המתופף טוני ויליאמס.
הם הופיעו כלהקת "יאן האמר / טוני ויליאמס" ב־4 ביולי 1991, בספקטרום דה מונטריאול (פסטיבל הג'אז במונטריאול).
המופע תועד הן ב-DVD והן בתקליטור.
בשנות ה-90 האמר התמקד מחדש בתכליל, החל מ-I Come in Peace (המכונה "מלאך אפל", שהולחן בשנת 1989 אך יצא לאור בשנת 1990), כל עשרים הפרקים של סדרת הטלוויזיה הבריטית "צ'נסר", כמה פרקים מסיפורי HBO.
"אגדות מעולם המסתורין"; שידורי טלוויזיה של אמנסטי אינטרנשיונל, בהשתתפות נשיא צ'כיה ואצלב האוול, שתי תוכניות הרצה של רשת NBC, סרט המתח הטלוויזיוני Knight Rider 2000, "חדשות ב-12",סרט הפעולה האמריקאי The Taking of Beverly Hills (סרטי קולומביה) ואת סרט האימה Sunset Heat של ניו ליין סינמה.
הפרויקט הבא של האמר היה כמלחין ומבצע התסריט המקורי של אלבום הווידאו של חברת ההפקות מיראמר, "Beyond the Mind's Eye".
בסוף 1993 (ועד שנת 2000) הוזמן האמר להלחין את כל המוזיקה המקורית עבור TV Nova, רשת הטלוויזיה המסחרית הראשונה במזרח אירופה.
בשנת 1994 הקליט האמר את Drive, אלבומו הראשון המלא עם חומר חדש שאינו פסקול מקורי תחת שמו זה מספר שנים.
הוא התאחד עם השותף הוותיק ג'ף בק באלבום ב"Underground ".
בשנת 1995 חזר האמר לעבודות התכליל והפסקול לסרטים.
בשנת 1997 הלחין האמר גם את פסקול הארד רוק למשחק התקליטורים החדש, Outlaw Racers (MegaMedia).
האמר התחיל את שנת 1999 בכתיבה, ביצוע והפקת לחן "Even Odds" לאלבומו האחרון של ג'ף בק Who Else!.
כמו כן, בשנת 1999 יצא "The Trident Sessions", אלבום האולפן השלישי (והאחרון) מלהקתו לשעבר, תזמורת מאהאווישנו.
האלבום הוקלט בשנת 1973 ממש לפני התפרקות הלהקה.
יאן האמר הפיק את התכליל המקורי עבור Cocaine Cowboys, סרט תיעודי מ-2006 המתאר את סצנת הסמים המפורסמת במיאמי בשנות השמונים.
פסקול הסרט של האמר יצא בשנת 2007, גם בסתיו 2004 האמר הוציא את האלבום The Best of Miami Vice.
בפברואר 2005, הפיקה חברת יוניברסל את העונה הראשונה של מיאמי מחלק מוסר בשלושה תקליטורי DVD דו צדדיים.
אחד הדיסקים של החבילה הכיל חומרי בונוס, כולל ראיון מקיף וצילומי ארכיון של האמר שיצר מוזיקה למופע עוד בשנת 1985.
בשנת 2006 האמר התבקש לשתף פעולה עם הזמר / הראפר TQ עבור גרסה חדשה לגמרי לשירו "Crockett's Theme".
סינגל CD של גרסה חדשה זו עלה למצעדי הפזמונים באירופה והגיע למקום הראשון ברשימת ההורדות של iTunes Europe.
בראיון משנת 2012 ציין יאן האמר, כי הוא עובד על אוסף של יצירות שלא פורסמו.
בראיון למגזין רולינג סטון בשנת 2014 הוא טען, כי תמיד הרגיש באמצע הדרך בין מוזיקה ניסיונית לרוק מתקדם (Progressive Rock;).
הוא גם טען שהקליט את שיר הנושא של מיאמי לפני הכנת הסדרה, וכי זה היה הקטע שהציג בפני הבמאי והמפיק מייקל מאן כשהודיע, כי הוא מעוניין להיות מעורב בסדרה.
הוא הקליט מוזיקת נושא לסדרת האנימציה Squidbillies בשנת 2014.
ב־20 ביולי 2018 הוא הוציא את אלבומו הראשון, ובו חומרים חדשים זה למעלה מעשר שנים: "Seasons - Part 1".
ב־25 ביוני 2019, נכתב ממגזין ניו יורק טיימס, כי י אן האמר נמצא יחד מאות אמנים שחומרים שהם הושמדו בשרפה הגדולה באולפני יוניברסל שבהוליווד בשנת 2008. השרפה כילתה ארכיון מוזיקלי גדול, והמגזין כינה את האירוע "האסון הגדול ביותר של עסקי המוזיקה".
האמר הפך לאזרח אמריקאי בשנת 1978. בנו, פול, מופיע בלהקת הרוק Savoir Adore.
יאן דלוגוש (בפולנית:Jan Długosz, בלטינית: Ioannes Dlugossius, Longinus, נולד ב-1 בדצמבר 1415 בבז'ז'ניצה - 19 במאי 1480 קרקוב).
היה היסטוריון וכרוניקן פולני, כומר קתולי, גאוגרף, מומחה בהרלדיקה פולנית, ודיפלומט.
נודע במיוחד כמחבר ספרי השנים, כרוניקה של ממלכת פולין ב-12 כרכים, אחד מספרי ההיסטוריוגרפיה החשובים של אירופה בעת ההיא.
היה מורה בניו של המלך קז'ימייז' יגיילונצ'יק.
דלוגוש דגל בקדימות הכנסייה ביחס לשלטון המלכותי, ובאחדות השטחים הפולניים.
יאן דלוגוש נולד בשנת 1415 בסטארה בז'ז'ניצה (כיום במחוז פאיינצ'נו בפרובינציית לודז' בפולין) במשפחת אצולה במעמד ביניים (שלאחטה).
בנם של יאן דלוגוש מנייג'לסקה ושל ביאטה ממרטין.
הסמל ההראלדי של המשפחה היה "ראש התאו" (Wieniawa).
האב, יאן דלוגוש מנייג'לסקה, הצטיין בקרב גרונוולד והוליד תריסר ילדים משתי מערכות נישואים.
שלושה מבניו נשאו את השם הפרטי יאן.
דלוגוש למד בבית הספר של כנסיית הרובע בנובי קורצ'ין, בה פעל אביו כראש היישוב.
לאחר מכן, למשך שלוש שנים (1431–1428) למד דיאלקטיקה ופילוסופיה באוניברסיטה היגלונית בקרקוב.
בשנת 1434 דודו, שכיהן ככומר בקלובוצק מינה אותו כקאנון של כנסיית מרטין הקדוש בקלובוצק.
העיר הייתה חלק מאזור אופולה בשלזיה, ונכבשה בהמשך בידי ולדיסלב השני יגיילו.
דלוגוש סיים את האוניברסיטה ללא דיפלומה ועבד בהמשך כנוטריון ציבורי.
התקבל לעבודה אצל בישוף קרקוב, זביגנייב אולשניצקי, והיה בשנים 1431–1455 מזכירו, ראש לשכתו ואיש סודו.
אולשניצקי קידם את הקריירה של הצעיר וב-1436 מינה אותו לקאנון בקרקוב.
בשנת 1448 נשלח דלוגוש לאיטליה להשתדל אצל האפיפיור ניקולאוס החמישי לשם קבלת מגבעת הקרדינל שהובטחה מזה זמן רב לאדונו.
ההצלחה במשימה פתחה בפני דלוגוש קריירה דיפלומטית ענפה.
הודות לכישוריו כנושא ונותן, נשלח דלוגוש בשנת 1449 על ידי המלך קז'ימייז' הרביעי לשליחויות דיפלומטיות בחצר האפיפיור ואחר כך בחצר קיסר האימפריה הרומית הקדושה.
בשנת 1450 נשלח דלוגוש על ידי המלך קזימיר ורעייתו, זופיה הולשאנסקה לתווך בין יאנוש הוניאדי לאיסקרה יאן מבראנדיס, שליט בוהמיה.
אחרי שישה ימי משא ומתן שכנע אותם לחתום על שביתת נשק.
בשנת 1455 פרצה בקרקוב דליקת ענק שהחריבה חלק גדול מהעיר ואת הארמון, אבל ביתו של דלוגוש נשאר ללא פגע.
באותה שנה, שנת 1455, אחרי מות הקרדינל אולשניצקי, פרץ ריב בין המלך לקפיטולום של הכמרים על הזכות לבחור לו יורש.
דלוגוש שהיה נאמן להשקפתו של המנוח על עצמאות הכנסייה ביחס לממלכה, צידד בקפיטולום ומשום כך סר חינו בעיני המלך והוא הורחק מהפעילות הדיפלומטית, אולם הוא שב לזירה זו כעבור מספר שנים.
ב-1461 היה דלוגוש חבר במשלחת הפולנית שפגשה בביטום בשלזיה, את נציגיו של המלך הצ'כי ייז'י מפודבראדי.
אחרי דיונים שנמשכו שישה ימים, נכרתה ברית בין שני הצדדים.
ב-1466 נשלח דלוגוש אל הלגאט מברסלאו, כדי לקבל ערבות לגבי הנייטרליות של הלגאט במשא ומתן בין הפולנים לאבירים הטבטונים.
דלוגוש השיג את המשימה אז החליט המלך קז'ימייז' הרביעי להפקיד בידיו את חינוך בניו.
בימי מלחמת שלוש עשרה השנים (1466-1454) ובשיחות השלום שניהל המלך בסוף הקרבות מילא דלוגוש תפקיד במשא ומתן עם האבירים הטבטונים.
בשנת 1466 הוא נמנה עם נציגי פולין בחתימת הסכם השלום בטורון בין פולין והקונפדרציה הפרוסית לאבירים הטבטונים.
בנוסף הוטלו עליו משימות דיפלומטיות בפראג (1467) ובהונגריה, בבודה (1469) ובווישגראד (1478).
כאשר, לאחר מותו של ייז'י מפודבראדי, בשנת 1471, נבחר בנו הבכור של קזימייז' ותלמידו של דלוגוש, ולדיסלב, למלך צ'כיה ליווה אותו דלוגוש לבוהמיה, כמנטור ואפטרופוס של המלך הצעיר; אך עד מהרהבעיות בריאות אילצו אותו לחזור למולדתו.
דלוגוש דחה את ההצעה להתמנות לארכיבישוף פראג, אולם זמן קצר לפני מותו התמנה לארכיבישוף לבוב.
מינוי זה אושר ב-2 ביוני 1480 על ידי האפיפיור סיקסטוס הרביעי, שבועיים אחרי מותו של דלוגוש.
יאן דלוגוש מת במאי 1480 בקרקוב והובא לקבורה בכנסיית הארכנגל הקדוש מיכאל וסטניסלב הקדוש - "בזיליקת סטאלקה" בקרקוב.
קיים תיעוד של ספירת מלאי מקיפה של כל נכסיו הרבים של הבישוף שדלוגוש נדרך לערוך בשנת 1444, וידוע כי לצורך עריכתה ביצע מחקר ארכיוני מעמיק, אך הרשימה עצמה לא השתמרה.
דלוגוש כתב כתבי היסטוריה רבים.
בהזמנת הקרדינל אולשניצקי כתב את ספרו הידוע ביותר - Annales seu cronicae incliti Regni Poloniae או "הכרוניקה של ממלכת פולין המפורסמת" נודע גם כ-"Historia Polonica" - "ההיסטוריה הפולנית".
הספר נכתב בשנים 1455–1480 בשפה הלטינית ב-12 כרכים, והוא מתאר את תולדות פולין מראשיתה האגדית ועד ימיו של דולוגוש.
מסופר, בו בין השאר, גם על אירועים היסטוריים בדרום-מזרח אירופה ואף במערב אירופה בין השנים 965–1480. הכרוניקה פורסמה תחילה במהדורות חלקיות.
המהדורה המלאה פורסמה בשנים 1701–1703. בין השנים 1961–2006 יצא לאור תרגום לפולנית, כולל את "המפות של ממלכת פולין" - שהוא תיעוד יחיד במינו בתקופתו, המתאר את הגאוגרפיה של פולין, לרבות תיאור מדוקדק של מקורות המים שלה.
דלוגוש לא הסתפק בהתעקתם של דיווחי כרוניקנים אחרים, אלא בדק בעצמו מקורות פולנים, הונגריים, צ'כיים, רוסיים, וגרמניים, וכדי להבינם במלואם, התעמק בזקנתו בלימודי שפות זרות.
ספריו היו מקור לחומרים היסטוריים עתירי מידע ומהימנים לגבי פולין ולגבי ההיסטוריה העולמית.
אמנם פרטי התיאורים ההיסטוריים הם לרוב מוטלים בספק.
העניק חשיבות יותר למהימנות הטענות מאשר לסגנון, וביטא בכתביו הרהורים לגבי יד ההשגחה העליונה באירועים ההיסטוריים
כשנדרש לכך בכתבי ידו, נהג דלוגוש בצניעות להזכיר את עצמו בגוף שלישי.
יצירתו הראשית זו, שנודעה גם כ.
כתבי דלוגוש פורסמו לראשונה בשנת 1614 במהדורה חלקית, מצונזרת, בעוד
למשך זמן רב למהדורה המוצלחת ביותר נחשבה זו בארבעה עשר כרכים בעריכת קארל מחז'ינסקי - "Joannis Długosz Senioris Canonici Cracoviensis Opera Omnia" שהופיעה בקרקוב בשנים 1863–1887.
המהדורה הבקורתית של תולדות פולין הרלוונטית בימינו היא זו שפורסמה בשנים 1964–2003 ב-10 כרכים.
יצירתו של דלוגוש השפיעה השפעה רבה על ההיסטוריונים הפולנים המוקדמים, כמו מתיאס ממייכוב.
הספר "Banderia Prutenorum" (דגלי האבירים הפרוסים) משנת 1448 הוא אחד המקורות החשובים ביותר בני התקופה על הקרב טננבנרג (1410) כשאתר הקרב מכונה לפי המסורת הפולנית, גרונוולד - היער הירוק, ולא "גרינפלדה" - "השדות הירוקים" שעל יד טננברג.
הוא כולל את תיאור הסמלים ההראלדיים של האבירים הטבטונים שנלקחו כשלל בקרב גרונוולד.
דלוגוש כתב ספר זה - "ספר רווחי הבישופות קרקוב" בשלושה חלקים בין השנים 1440–1480. הוא כולל את ההיסטוריה הכנסייתית של העיר קרקוב.
ותיאור מפורט של דיוקסיית קרקוב.
יש בו פרטים חשובים על ההיסטוריה הכלכלית של העיר.
החלק השלישי שנכתב בשנים 1470–1480 מתאר את כל הפרוכיות של הדיוקסיה, לרבות הדיאקוניות ביטום ופשצ'ינה (פלס), שבאותן השנים השתייכו לממלכת בוהמיה.
המונח "רוסיה" אצל יאן דלוגוש, משמעו קודם כל אזורי גליציה המזרחית (הליץ') וווהלין ורוסיה האדומה.
כמו כן הוא קרא "רוסים" לתושבי האזורים הצפון-מזרחיים והדרומיים של הדוכסות הגדולה של ליטא, שתמכו בשביטריגאילו בעת המלחמה הפאודלית משנות ה-1430, תושבי סמולנסק, ויטבסק ופולוצק.
נובגורוד כונתה על ידו "הגדולה והעשירה בין אדמות רוסיה".
עם זאת תושבי צפון-מזרח רוסיה לא נכללו על ידו בין ה"רוסים" והוא כינה את ארצם "מוסקוביה" ולהם "מוסקבאים".
בית יאן דלוגוש בקרקוב - הבית על גבעת ואבל בקרקוב שבו במאה ה-15 התגוררו הקאנונים של קתדרלת ואבל, לרבות יאן דלוגוש, שרד את הדליקה הגדולה משנת 1455 והוא ידוע בימינו כ"בית יאן דלוגוש".
בו נמצא כיום מושב הרקטור של האוניברסיטה הקתולית של קרקוב.
בין מלחמות העולם בימי השלטון הפולני רחוב בעיר לבוב נקרא על שמו "רחוב יאן דלוגוש".
כיום הוא הרחוב נקרא קיריל ומפודי.