tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בין השחקנים שדיבב את דמויותיהם נמנים טימותי שאלאמה, אדי רדמיין, ג'ונתן ריס מאיירס, לוקאס הדג'ס, ג'וש או'קונור וטיילור לאוטנר.
ב-2019 קרייצ'יק היה מועמד לפרס הדיבוב ע"ש פרנטישק פיליפובסקי , עבור דיבוב דמותו של השחקן מטיאס אינווד, ריצ'רד בורבג', בסדרת הדרמה "Will" .
מאז 2017 קרייצ'יק נמצא בזוגיות עם מאטיי סטרופניצקי , פוליטיקאי ופובליציסט, לשעבר יו"ר מפלגת הירוקים הצ'כית.
בשנת 2018, קרייצ'יק וסטרופניצקי קנו את הטירה "אוסצ'אני" , תמורת כ-12 מיליון קורונה צ'כית.
זאת על מנת לתקן את הטירה הרעועה, במטרה להחיות אותה מבחינה תרבותית.
קרייצ'יק עורך במקום את "בימת תיאטרון הקיץ" (Letní divadelní scénu) ואירועי תרבות נוספים על מנת להציל את האנדרטה.
הערה: רשימות התיאטרון, הפילמוגרפיה והדיבוב הן חלקיות, וכוללות הצגות, סדרות וסרטים נבחרים בלבד.
תיאטרון פידלובצ'צה - "שנות התן" - אדה / תינוקות
תיאטרון פידלובצ'צה – "הנערה הדנית" – איינר / לילי
תיאטרון SpoluHra – "בשעת הלינקס" (V hodině rysa) – ילד
תיאטרון "לה פבריצה" (שיתוף פעולה) – "ליקוי חמה מלא" (Úplné zatmění) – ארתור רמבו
תיאטרון סלטנה (שיתוף פעולה) - "אחרי סוף העולם" (Po konci světa) - מארק
תיאטרון "ונושה וה שוולובצה" – "120 הימים של סדום"
פסטיבל "שייקספיר בקיץ" - "הלילה השנים עשר, או כרצונכם" (Večer tříkrálový aneb Cokoli chcete)
תיאטרון ז'זניצקה – "לני" (Leni)
תיאטרון ז'זניצקה – "קוק" (Cock)
תיאטרון ז'זניצקה - "יחסים שייקספיריים ביותר" (Velmi shakespearovské vztahy)
תיאטרון ז'זניצקה - "חתול על המסילות" (Koček na koleích)
קבוצת האמנים "ילדים מדוכאים משתוקקים לכסף" - "לכולם מגיע פורגטוריום" (Očistec si zaslouží každý) – ייז'י אובצ'אצ'ק / מתאבד אלמוני
המקום בו פרפרים לא עפים
2017: קרא לי בשמך (בצ'כית: Dej mi své jméno)
דניאל קינומבה הוא כדורגלן קנדי-ישראלי שמשחק בעמדת המגן השמאלי.
קינומבה נולד בישראל וגדל בקנדה, והוא ממוצא קונגולזי.
קינומבה הושאל לקבוצה הקנדית אוטווה פיורי, ב-6 באוגוסט 2018. הוא ערך את הופעת הבכורה שלו במועדון כארבעה ימים לאחר מהחתימה, בהפסד 2-0 לנאשוויל.
לאחר סיום עונת 2018, הפיורי הודיעו כי קינומבה לא יחזור לקבוצה לעונת 2019.
ב-16 בנובמבר 2018, קינומבה חתם על חוזה במונטריאול אימפקט.
ב-15 בינואר 2020, קינומבה חתם אצל הקבוצה הקנדית הייפקס וונדררס.
ב-24 באוקטובר 2018, קינומבה נכלל בסגל נבחרת קנדה עד גיל 20, ואף שיחק בטורניר היבשתי, גביע הזהב עד גיל 20.
דניאל אליס רוברטס הוא אתלט אמריקאי, זוכה מדליית כסף באולימפיאדת פריז (2024) בריצת 110 מטר משוכות, זוכה מדליית ארד באליפות העולם (בודפשט 2023) בריצת 110 מטר משוכות.
באליפות העולם שנערכה באוקטובר בדוחה שבקטר נפסל רוברטס בשלב המוקדמות בריצת 110 מטר משוכות.
באולימפיאדת טוקיו שנערכה באוגוסט בטוקיו שביפן סיים רוברטס במקום התשיעי בריצת 110 מטר משוכות בתוצאה של 13.33 שניות.
באליפות העולם שנערכה ביולי ביוג'ין שבאורגון, ארצות הברית נפסל רוברטס בשלב המוקדמות בריצת 110 מטר משוכות.
באליפות העולם שנערכה באוגוסט בבודפשט שבהונגריה זכה רוברטס במדליית ארד בתוצאה של 13.09 שניות, אחרי גרנט הולוואי מארצות הברית (12.96 שניות) והאנסל פרצ'מנט מג'מייקה (13.07 שניות).
באולימפיאדת פריז באוגוסט זכה רוברטס במדליית כסף בתוצאה של 13.09 שניות, אחרי גרנט הולוואי מארצות הברית (12.99 שניות).
דניאל רוג'רס היה טוחן ופוליטיקאי אמריקאי מדלאוור, איש המפלגה הפדרליסטית, שכיהן כמושל דלאוור ה-12.
דניאל רוג'רס נולד בחווה במחוז אוקמק שבמושבת וירג'יניה, כבנם של ג'יימס ופיישנס רוג'רס.
דורות קודם לכן, בערך ב-1665, הגיעה המשפחה מאנגליה לחופים המזרחיים של וירג'יניה.
אשתו הראשונה של רוג'רס הייתה אסתר א.
(לבית נאטר) קרופר, אלמנתו האמידה של מילטון קרופר מהעיר מילפורד שבדלאוור.
לשניים נולדו חמישה ילדים והמשפחה התגוררה במעון קוזי שבמילפורד, שלימים נקרא כך על שמו של מושל דלאוור פיטר קוזי שהתגורר שם.
לאחר מותה של אסתר, נישא רוג'רס בשנית לננסי אן רוסום, שאיתה הוא הביא לעולם עוד שבעה ילדים.
ב-1775 הגיע רוג'רס לנפת סיידר קריק שבמחוז סאסקס שבדלאוור, ורכש שם חווה.
לאחר נישואיו הראשונים ב-1778 ורכישת הנחלה של קרופר, הוא רכש מפעלי טחינה שונים באזור.
הוא גם רכש מחסן לבנים ופונדק.
רוג'רס נבחר לבית הנבחרים של דלאוור למושב של 1791/1792 ולאחר מכן נבחר פעמים כיושב ראש הבית.
ב-30 בספטמבר 1797 נפטר המושל גאנינג בדפורד סניור, ומתוקף תפקידו החליף אותו רוג'רס כמושל דלאוור.
הוא כיהן כמושל ממועד זה ועד 15 בינואר 1799. ב-1802 הוא שב לכהן בסנאט של דלאוור וכיהן בו שתי תקופות כהונה עד מותו.
דניאל רוג'רס נפטר בביתו במילפורד ב-2 בפברואר 1806, ושם נקבר.
ב-1917 הועברה קבורתו לבית הקברות אוד פלוז שבמילפורד.
בנו הבכור, ג'יימס רוג'רס, כיהן כנשיא בית המשפט לעתירות רגילות, כתובע הכללי וכמזכיר המדינה של דלאוור.
לא קיים דיוקן ידוע של רוג'רס.
דניאל רודני היה סוחר ופוליטיקאי אמריקאי מדלאוור, איש המפלגה הפדרליסטית ובהמשך המפלגה הלאומית הרפובליקנית, שכיהן כמושל דלאוור ה-19 בשנים 1814–1817. לאחר מכן כיהן כחבר בית הנבחרים של ארצות הברית וכסנאטור מטעם דלאוור.
דניאל רודני נולד בלואס שבמושבת דלאוור, כבנם של ג'ון ורות האן רודני.
אחיו הצעיר קיילב רודני היה גם הוא לימים מושל דלאוור, והוא היה קרוב רחוק של המושל לשעבר סיזר רודני.
הוא נשא לאישה את שרה פישר ולשניים נולדו שמונה ילדים.
רודני לא זכה להשכלה מרובה, ועבד כמלח וכסוחר במשך כמה שנים.
מסופר שעוד לפני שמלאו לו 21, הייתה בבעלותו ספינה ובמהלך מלחמת העצמאות של ארצות הברית הוא נשבה פעמיים על ידי הבריטים.
בשנים 1793–1806 הוא כיהן כשופט בבית המשפט לפניות רגילות.
הוא גם היה חבר בחבר הנאמנים של וילימינגטון קולג'.
הקריירה הפוליטית של רודני החלה ב-1810 כאשר הוא התמודד בבחירות למשרת מושל דלאוור מטעם המפלגה הפדרליסטית.
הוא נוצח על ידי מועמד המפלגה הדמוקרטית-רפובליקנית ג'וזף הזלט בהפרש של 71 קולות בלבד.
במערכת הבחירות הבאה, ב-1813, הוא התמודד מול ג'יימס רידל, ובעיקר בשל חוסר הפופולריות של מלחמת 1812, הוא ניצח.
השנה האחרונה של מלחמת 1812 הייתה מורטת עצבים כפי שהיו קודמותיה.
הנוכחות הימית הבריטית מול החופים התרחשה לסירוגין, אך בנהר אינדיאן בוצעה פשיטה רצינית ביוני 1814. שריפת וושינגטון באוגוסט קירבה למעשה את המלחמה לבית.
הכול חששו מפני פשיטה על החוף.
בפילדלפיה, נשיא דלאוור ונשיא פנסילבניה לשעבר תומאס מקיין הוחזר מפרישתו כדי לארגן את מערך ההגנה, והאי פי פיץ' בוצר לבסוף.
התקדמות הצבא הבריטי נבלמה בבולטימור ודלאוור לא הותקפה שוב.
קומודור תומאס מקדונו מאודסה היה אחד הגיבורים של 1814, כאשר הביס את הצי הבריטי באגם שמפלין, והסנאטור ג'יימס בייארד האב מווילמינגטון היה אחד מחברי המשלחת לשיחות השלום שבהן נחתם הסכם גנט שסיים את המלחמה.
בבחירות לנשיאות של 1820 קיבל רודני ארבעה קולות בחבר האלקטורים לתפקיד סגן הנשיא ונוצח על ידי סגן הנשיא המכהן דניאל טומפקינס.
הייתה זו למעשה מערכת הבחירות האחרונה בארצות הברית שבה מול הנשיא המכהן לא ניצב שום מתחרה.
מצב זה הוביל לקריסתה של המפלגה הפדרליסטית בכל מדינות ארצות הברית למעט דלאוור.
ב-1822, כאשר התפטר סיזר אוגוסטוס רודני מכהונתו בבית הנבחרים של ארצות הברית, נבחר דניאל רודני כמחליפו, וכיהן בתפקיד מ-1 באוקטובר 1822 ועד 3 במרץ 1823. כמה שנים לאחר מכן הוא מונה לכהן בסנאט של ארצות הברית כדי לאייש את מושבו של ניקולס ואן דייק הבן שנפטר.
הוא כיהן בסנאט לתקופה קצרה מ-8 בנובמבר 1826 ועד 12 בינואר 1827 כאשר האספה הכללית של דלאוור בחרה סנאטור אחר.
דניאל רודני נפטר בלואס ב-2 בספטמבר 1846, ונטמן בבית הקברות האפיסקופלי סנט פיטר שבעיר.
בנו, ג'ורג' רודני כיהן בבית הנבחרים של ארצות הברית בשנים 1841–1845.
דניאל קלנר (בהונגרית: Kellner Dániel; צ'ונגראד, 9 במאי 1895 – בודפשט, 3 במרץ 1955) היה דוקטור לרפואה (MD) יהודי-הונגרי, רופא פנימי ונוירולוג, המקים והמארגן של שירותי רפואת הספורט בהונגריה ומייסד ענף המקצועות הרפואיים.
הוא היה הרופא הראשי של בית החולים לספורט בבודפשט.
דניאל קלנר נולד במשפחה יהודית כבנם של הסוחר פרנץ קלנר ושל רוזה אנגל.
הוא השלים את לימודיו התיכוניים בגימנסיה בסגד ולאחר מכן הפך לסטודנט לרפואה באוניברסיטת בודפשט (שמה היום אוניברסיטת אטווש לוראנד).
הוא שירת בחזית המזרחית הרוסית במלחמת העולם הראשונה.
קיבל את התואר ברפואה ב-1920, ולאחר מכן התמחה בקליניקה פנימית מספר 2 של האוניברסיטה בבודפשט ואחר כך היה רופא פנימי בבית חולים.
משנת 1942 (בשל יהדותו) עבד בבית החולים לילדים של הקהילה היהודית של פשט.
במקביל לפעילות הרפואית הפעילה שלו הוא עסק רבות גם בעבודת מחקר.
שרד את שואת יהודי הונגרי וב-1945 הקים וארגן את המרפאה הראשונה לרפואת ספורט פנימית ולרפואת ספורט כירורגית.
משנת 1946 היה מנהל מחלקת בריאות הספורט במיניסטריון הרווחה ההונגרי, לימים הרופא הראשי של בית החולים לספורט, שהוקם על ידי הפרדתו מבית החולים הממלכתי ברחוב אלקוטאש.
כמו כן היה המזכיר הכללי של קבוצת המומחים לרפואת ספורט של איגוד עובדי הבריאות.
הוא נשא הרצאות רבות, כתב ותירגם מאמרים טכניים וספרים בנושא בריאות ספורט.
הוא היה המייסד, העורך הראשי וחבר מערכת קבוע של:
משנת 1945 היה חבר בוועדת העריכה של "עיתון הרופאים" (Orvosok Lapja)
בצעירותו היה חבר ונשיא אגודת הסטנוגרפים של סגד וזכה בפרסים רבים כסטנוגרף.
ב-1955 מונה כחבר בוועדת הבריאות הראשית של המועצה המדעית לחינוך גופני.
אשתו הייתה מרתה אמברוש (1899–1950), בתם של ד"ר אנדרה אמברוש ושל אילונה בֶּרֶגִי, איתה התחתן ב-20 בינואר 1925 בארז'בטווארוש, בודפשט.
קלנר הובא למנוחות בבית הקברות היהודי ברחוב קוזמה.
מה ספורטאי צריך לדעת על גופו?
היבטים רפואיים של ספורט (בודפשט, 1928)
טיפול בגירוי מקומי של האשך (בודפשט, 1936)
חייהם ופועלם של הרופאים זוכי פרס נובל (בודפשט, 1937, מהדורה שנייה מורחבת: בודפשט 1939)
ידע בבריאות ספורט למורים בבית ספר יסודי (בודפשט, 1948)
החשיבות הבריאותית של ספורט פרטני (עבור מורים בבית ספר יסודי, מדריכי ספורט וספורטאים, בודפשט, 1950)
עבודה, מנוחה, ספורט (בודפשט, 1952)
ידע בבריאות ספורט: היבטים רפואיים של ספורט: למאמנים, מדריכי ספורט וספורטאים (עם אנדראש בירו, בודפשט, 1954)
דניאל קריצ'בסקי (נולד ב-12 באפריל 2004) הוא שחיין ישראלי, אלוף ישראל (2024) במשחה ל-200 מטר חופשי, אלוף ישראל בבריכת 25 מטר (2024) במשחים ל-100 מטר חופשי, 200 מטר חופשי ו-100 מטר פרפר ושיאן ישראל בבריכת 25 מטר במשחה ל-100 מטר חופשי ו-200 מטר חופשי.
קריצ'בסקי מתאמן בקבוצת הפועל עירוני הוד השרון בהדרכתו של ניקיטה שקילנקו.
באליפות ישראל שנערכה בווינגייט בתחילת אוגוסט 2024 הוא זכה ב-3 מדליות, 1 מכל סוג.
מדליית זהב במשחה ל-200 מטר חופשי בתוצאה של 1:49.18 דקות, לפני גל כהן גרומי מהפועל ירושלים (1:49.20 דקות) ואור טל מהפועל בת ים (1:50.73 דקות).
מדליית כסף במשחה ל-100 מטר חופשי בשיא אישי חדש של 49.54 שניות, אחרי תומר פרנקל (49.53 שניות) ולפני אלכסיי גליבינסקי (49.79 שניות), שניהם מהפועל ירושלים.
מדליית ארד במשחה ל-100 מטר פרפר בתוצאה של 53.42 שניות, אחרי תומר פרנקל (52.97 שניות) וגל כהן גרומי (53.25 שניות).
שיאן ישראל בבריכת 25 מטר
באליפות ישראל (בריכת 25 מטר) שנערכה בווינגייט בסוף דצמבר זכה ב-4 מדליות זהב וקבע 2 שיאי ישראל חדשים ובכך היה לשחיין המצטיין של האליפות.
דניאל קרויזמן (נולד ב-6 במאי 1987) הוא קצין בצה"ל בדרגת אלוף-משנה, המשרת כמפקד עוצבת אדירים.
קודם לכן פיקד על גדוד הדס וגדוד 55.
קרויזמן התגייס לצה"ל ועבר הכשרה של לוחם מפקד וקצין.
בין השנים 2019–2021 שימש כמפקד גדוד 55 בחטיבת האש 215, בין השאר במבצע שומר החומות.
לאחר מכן, בין השנים 2021–2023, פיקד על גדוד הדס בבה"ד 1. לאחר מכן מונה לסגן מפקד חטיבת האש 282.
באוגוסט 2024 מונה למפקד עוצבת אדירים והועלה לדרגת אלוף-משנה.
דניאל (דנייל) קלוגר (באוקראינית: Даниэль (Даниил) Мусеевич Клугер; 8 באוקטובר 1951 – 3 באפריל 2025) היה סופר ישראלי יליד ברית המועצות, שכתב בז'אנרים של מדע בדיוני וספרות בלשית.
דניאל קלוגר נולד בעיר סימפרופול כחלק מהרפובליקה הסובייטית הסוציאליסטית האוקראינית (כיום חלק מאוקראינה).
הוא השלים את לימודיו באוניברסיטת סימפרופול הממלכתית כפיזיקאי.
קלוגר החל לפרסם את יצירותיו בשנות ה-70 של המאה ה-20. בין ספריו הבולטים נמנים "השמש האכזרית" (Жестокое солнце, הוצאת "טבריה", 1989), "האורח השקט" (Молчаливый гость, הוצאת "טקסט", 1991), "מלכודת לבלש" (Западня для сыщика, הוצאת "איסקאטל", 1998), ו"אלה שחצו את הנהר" (Перешедшие реку, הוצאת חמא, 2000).
כמו כן, חיבר מספר רומנים בלשיים, בהם "מוות בקיסריה" (Смерть в Кесарии) ו"רצח בלתי צפוי" (Непредсказанное убийство).
בנוסף, כתב מסה על תולדות סיפור הבלשים הקלאסי בשם "תעלומת בסקרוויל" (Баскервильская мистерия, הוצאת "טקסט", 2005).
יצירתו האחרונה, "המערכה האחרונה של שיילוק" (Последний выход Шейлока, 2005), היא סיפור בלשי המתרחש בגטו יהודי במהלך מלחמת העולם השנייה.
בסיפור זה, גיבוריו, עדי הראייה והרוצח מסיימים את חייהם במחנה ההשמדה אושוויץ.
דניאל קריינין (נולדה ב-15 באפריל 1995) היא כדורסלנית ישראלית המשחקת בעמדת הגארדית.
קריינין החלה את דרכה בקבוצות הנערות של אס"א ירושלים, שם שיחקה בנערות ב', נערות א' ובהמשך גם בליגה הלאומית לבוגרות.
לאחר מכן, המשיכה את הקריירה בליגה הלאומית בקבוצות תל כביר ואליצור תל אביב.
בעונת 2019/20, במדי בני יהודה, קבעה שיא אישי בליגה הלאומית עם 20 נקודות, כולל 6 מ-8 לשלוש, בניצחון 52:86 על אליצור נתניה.
בהמשך עברה לשחק בליגת העל במדי בנות הרצליה, שם צברה ניסיון בליגה הבכירה.
רמת השרון, והאריכה את חוזה בקבוצה לעונת 2024/25.
אס"א ירושלים (נערות ב', נערות א', לאומית בוגרות)
אליצור תל אביב (ליגה לאומית)
מאז ה-7 באוקטובר 2023, דניאל קריינין משרתת במילואים כמפקדת צוות בחיל המודיעין.
היא משלבת בין שירותה הצבאי לקריירת הכדורסל, והביעה גאווה על הזכות לתרום למאמץ המלחמתי ולחברה בישראל.
בשיתוף עם המאמן גלעד ערמון, דניאל קריינין השתתפה בכתיבת ספר הילדים "סימני דרך".
הספר מיועד לספורטאים וספורטאיות צעירים, ומטרתו לשקף את האתגרים והמכשולים שבדרך, תוך מתן כלים להתמודדות עמם.
תרומה משמעותית לניצחונות קבוצתה, כולל קליעת שלשה מכרעת שהובילה לניצחון 59:63 על מכבי "פניקס" חיפה.
הובילה את רמת השרון לחצי גמר גביע המדינה לנשים מול אליצור רמלה.
דניאל רוז היה פוליטיקאי אמריקאי שכיהן כמושל הרביעי של מדינת מיין במשך שלושה ימים בחודש ינואר 1822. רוז, חבר המפלגה הדמוקרטית-רפובליקנית, הגיע לתפקיד זה מתוקף תפקידו כנשיא הסנאט של מיין.
רוז נולד במושבת קונטיקט שבאמריקה הבריטית והשלים את לימודיו הגבוהים באוניברסיטת ייל בשנת 1791. הוא התיישב בעיירה אלנה שבמיין, ואחר כך למד ועסק ברפואה בעיירה הסמוכה בות'ביי.
רוז כיהן כחבר בסנאט של מיין מאז היווסדו בשנת 1820 ועד לשנת 1824. בשנים 1822 ו־1823 שימש כנשיא הסנאט של מיין.
עם תום כהונתו בסנאט, עבר רוז להתגורר בתומאסטון שבמיין ומונה לאחראי על בית הסוהר המדינתי של מיין – תפקיד שביצע במתקן אשר היה שותף לתכנונו.
דניאל קלארק היה פוליטיקאי אמריקאי, אשר כיהן כחבר הסנאט של ארצות הברית מטעם מדינת ניו המפשייר וכשופט פדרלי בבית המשפט המחוזי הפדרלי במחוז ניו המפשייר.
דניאל קלארק נולד ב־24 באוקטובר 1809 בעיר סטרטהאם שבניו המפשייר.
הוא למד בבתי הספר הציבוריים, באקדמיית המפטון (כיום New Hampton School) ובמכללת יוניון בשנקטדי, ניו יורק.
בשנת 1834 השלים את לימודיו בדארטמות' קולג', ובשנת 1836 הוסמך כעורך דין.
קלארק נבחר לסנאט של ארצות הברית מטעם המפלגה הרפובליקנית כדי למלא את מקומו של הסנאטור המנוח ג'יימס בל.
הוא נבחר מחדש ב־1861 וכיהן בסנאט מ־27 ביוני 1857 ועד 27 ביולי 1866, אז התפטר כדי לקבל מינוי לשיפוט פדרלי.
במהלך כהונתו שימש כנשיא הזמני של הסנאט בקונגרס ה־38. הוא היה גם יו"ר ועדת התביעות של הסנאט בקונגרסים ה־37, ה־38 ובחלק מהקונגרס ה־39 עד שהתפטר ביולי 1866.
ב־27 ביולי 1866, מינה הנשיא אנדרו ג'ונסון את קלארק לשופט בבית המשפט הפדרלי המחוזי של מחוז ניו המפשייר, במקום השופט מתיו הארווי שפרש.
באותו יום אישר הסנאט את המינוי והוא קיבל את כתב המינוי שלו.
הוא כיהן בתפקיד עד מותו ב־2 בינואר 1891 בעיר מנצ'סטר.
בשנת 1876 שימש קלארק כנשיא הוועידה החוקתית של מדינת ניו המפשייר.
דניאל ראסל בראון היה פוליטיקאי אמריקאי מרוד איילנד, איש המפלגה הרפובליקנית, שכיהן כמושל רוד איילנד ה-43 בשנים 1892–1895.
דניאל ראסל בראון נולד בעיירה בולטון שבקונטיקט, כבנם של ארבה הריסון בראון ושל הארייט מ.
הוא התחנך בבתי ספר ציבוריים, ובבגרותו הוא עבד בחנות חומרי בניין בהרטפורד והגיע עד לתפקיד איש המכירות שלה, ולאחר מכן עבר לפרובידנס, רוד איילנד, שם הוא היה לשותף בעסק לאספקה.
ב-1874 הוא נשא לאישה את איזבל בורוז, ולשניים נולדו שלושה ילדים.
בתו הופ קתרין הייתה בירח הדבש שלה על סיפון האונייה קרפטיה כאשר זו אספה את ניצולי הטיטניק באפריל 1912.
בבחירות לנשיאות של 1888 היה בראון חבר בחבר האלקטורים.
בארבעת השנים לפני בחירתו כמושל הוא היה חבר מועצת העיר פרובידנס.
בבחירות הראשונות ב-1892 הוא נבחר כמושל רוד איילנד ברוב קולות.
בשנה שלאחר מכן, כאשר אף אחד מהמועמדים לא השיג את הרוב המוחלט שהיה דרוש אז, הוא נבחר על ידי האספה הכללית של רוד איילנד, ובבחירות של 1894 הוא ניצח בבחירות ברוב קולות.
בתקופת כהונתו האחרונה כמושל, היה בראון בעל תפקיד מרכזי בקבלת התיקון לחוקת רוד איילנד שהתיר את בחירת המושל ברוב רגיל של קולות, ולא ברוב מוחלט.
בוועידה הארצית של המפלגה הרפובליקנית ב-1896 הוצע שמו למועמדות לתפקיד סגן נשיא ארצות הברית, והוא קיבל את תמיכת מדינות ניו אינגלנד, אך לא נבחר.
בראון היה חבר הבונים החופשיים.
ב-1891 הוא היה לחבר האגודה של רוד איילנד של בני המהפכה האמריקאית.
דניאל ראסל בראון נפטר בפרובידנס ב-28 בפברואר 1919. הוא נטמן בבית הקברות סוואן פוינט שבעיר.
דניאל קלי , המכונה לעיתים "פאפא קלי" היה מוזיקאי אמריקאי-ספרדי, אביה ומייסדה של להקת משפחת קלי.
נולד ב-1930 באירי (Erie), פנסילבניה, לזוג מהגרים אירים קתולים, ג'ון וקרוליין קלי.
למד מתמטיקה ופילוסופיה והפך למורה בבית ספר תיכון במישיגן ובמקביל למד גם מדע הדתות מתוך כוונה להיות כומר.
ב-1957 נישא לראשונה, לג'אניס מ.
"ג'ואן" (לבית קווינט) (1935–2018) ולשניים נולדו ארבעה ילדים, לימים, לפחות שלושה מתוכם היו חברי ההרכב הראשון של להקת "ילדי קלי": דניאל ג'וניור, קרוליין, קתלין ופול.
ב-1965 היגרה המשפחה למחוז טולדו, מרכז ספרד, שם פתח האב חנות עתיקות ובהמשך פאב אירי.
כעבור פחות משנתיים נפרדו בני הזוג, ג'ואן חזרה לארצות הברית עם דניאל ג'וניור ואילו דניאל האב נאלץ לקחת אומנת לשלושת ילדיו הקטנים שנשארו עימו.
האומנת הייתה ברברה אן (לבית סואוקו) (1946–1982), לשעבר רקדנית בלט אמריקאית ממוצא אוסטרי ופיני, בתם של ויקטור וברברה אן (לבית ביילי) סואוקו.
השניים נישאו ב-1970 ונולדו להם 8 ילדים.
שני הראשונים, ג'ון (1967) ופטרישיה (1969) נולדו עוד לפני נישואיהם ואילו ששת הבאים, אחרי כן, ג'ימי, ג'ואי, ברבי, פדי, מייט ועד השמיני, אנג'לו ב-1981.
כשלוש שנים לאחר הנישואין לברברה עברה המשפחה לפמפלונה שבצפון ספרד ודניאל וברברה הקימו שם, ב-1974 את להקת "ילדי קלי".
תחילה השתתפו בהרכב זה רק הילדים היותר גדולים, אך בהמשך הצטרפו גם ילדיה של ברברה, עם התבגרותם.
בשנותיה הראשונות של להקת "ילדי קלי", גם שני בני הזוג, ההורים המייסדים השתתפו בהופעות הלהקה, אשר שינתה את שמה בהתאם לכך, ל"משפחת קלי".
תחילה היו כל מופעיה מופעי רחוב, אך מהר מאוד היא זכתה להצלחה, עד כי כבר ב-1975 הופיעה בטלוויזיה הספרדית.
ב-1981, ברברה אן חלתה בסרטן שד.
היא מתה כעבור שנה, בת 36 בלבד.
רבים משירי "משפחת קלי" בשנים שלאחר מכן סבו סביב דמותה של "מאמא קלי".
דניאל המשיך לנהל את הלהקה ואף להופיע במסגרתה במשך עוד כמעט עשור, עד שב-1990 לקה בשבץ מוחי.
הוא הצליח להתגבר על האירוע במידה רבה וחזר ב-1994 להופיע במסגרתה ולנהל אותה, אך ב-2001 קיבל שבץ מוח שני וב-2002 מת.
הרב דניאל שפרבר (נולד בד' בחשוון ה'תש"א, 4 בנובמבר 1940) הוא חוקר תלמוד ויהדות, פרופסור אמריטוס באוניברסיטת בר-אילן, איש חינוך ואיש ציבור, חתן פרס ישראל למדעי היהדות לשנת ה'תשנ"ב.
דניאל שפרבר נולד בשנת 1940 בטירת גְריך שבוויילס, במחנה לילדים יהודים גרמנים שנמלטו/הוברחו מאימת המלחמה באירופה.
המחנה נוהל על ידי אביו הרב ד"ר שמואל שפרבר ואמו מרים שפרבר.
לאחר המלחמה עברה משפחת שפרבר להתגורר במנצ'סטר ולאחר כמה שנים העתיקו את מקום מגוריהם ללונדון, שם סיים שפרבר את לימודיו התיכוניים בשנת 1958.
נישא לחנה, ולאחר סיום לימודיו עלה לישראל.
עד שנת 2021 התגוררו ברובע היהודי בירושלים, ואז עברו להתגורר באבנת סמוך למשפחתה של ביתם, שרה דמרי, ממייסדי היישוב.
בנו, דוד שפרבר הוא רב רפורמי ומבקר אמנות, בתו אביגיל שפרבר היא במאית קולנוע, ובנו יוסי שפרבר הוא איש חינוך.
בילדותו למד שפרבר תורה אצל אביו הרב שמואל ואצל סבו, הרב דוד שפרבר (שפערבער), חבר מועצת גדולי התורה של אגודת ישראל (ברומניה ובארץ ישראל) ואב בית הדין של קהילת בראשוב (רומניה), בעל שו"ת "אפרקסתא דעניא".
את השכלתו התורנית הפורמלית רכש שפרבר בין השנים 1958–1959 בישיבת קול תורה בירושלים ובהמשך בין השנים 1959–1962 בישיבת חברון בירושלים.
במהלך שנות לימודיו בישיבה הוסמך לרבנות על ידי סבו הרב דוד שפרבר.
בין השנים 1962–1968 רכש השכלה אקדמית, תואר ראשון בתולדות האמנות ותואר שלישי ביהדות ובהיסטוריה של העת העתיקה בקולג' האוניברסיטאי של לונדון.
עבודת הדוקטורט על כסף ומחיר בשלטון הרומי בארץ ישראל בשנים 200–400, בהדרכת הפרופסורים זיגפריד שטיין, יו טרנר וארנאלדו מומיליאנו פורסמה בשנת 1974 בהוצאת אוניברסיטת בר-אילן.
שפרבר הוא ממייסדי בית הכנסת "יד-תמר" בשכונת רחביה בירושלים משנת 1970, ובמשך כשלושה עשורים שימש רב בית הכנסת.
מרצה במחלקה לתלמוד באוניברסיטת בר-אילן משנת 1968 ואילך, כפרופסור מן המניין משנת 1978. שימש כחבר בוועדה האקדמית של האוניברסיטה הפתוחה משנת 1979, חבר האקדמיה ללשון העברית וחבר בהנהלת הקרן למחקר בסיסי של האקדמיה הלאומית הישראלית למדעים.
בראשית שנות השמונים עמד בראש המחלקה ללימודי יסוד ביהדות, בראש המחלקה לתלמוד ובראש המסלול לאמנות יהודית.
משנת 1982 ואילך, מופקד על הקתדרה ע"ש מילן רובר לחקר התלמוד באוניברסיטת בר-אילן.
כיהן כדיקן הפקולטה למדעי היהדות באוניברסיטת בר-אילן בשנים 1985–1989. מופקד על הקתדרה לתלמוד ע"ש רוברט מ' ברן בבית מורשה החל משנת 2003. חבר הוועדה אקדמית של מכללת יעקב הרצוג ליהדות באלון שבות.
מכהן בתפקיד נשיא "המכון הגבוה לתורה" (מג"ל) של אוניברסיטת בר-אילן משנת 2004.
שפרבר הקים וניהל במשך שנים רבות את ההוצאה לאור של אוניברסיטת בר-אילן.
משמש כיום גם כחבר מערכות כתבי העת "סידרא" ו"קתרסיס".
במשך עשור שימש כיו"ר מועצת החינוך הממלכתי-דתי במשרד החינוך.
לאורך השנים שימש כפרופסור אורח בין השאר בישיבה יוניברסיטי בבית המדרש לרבנים באמריקה, באוניברסיטת הרווארד ובאוניברסיטת מנצ'סטר.
שימש כפרופסור אורח ב-Revel Graduate School של ישיבה יוניברסיטי בניו יורק.
בשנת 2010 קיבל מעמד פרופסור אמריטוס.
בשנת 2017 יצא לאור ספר יובל לכבודו בשם "דרכי דניאל" ובו מחקרים במדעי היהדות בעריכת פרופ' אדם פרזיגר.
בספר זה תיאר פרופ' שמא יהודה פרידמן את מפעלו המחקרי והרב ד"ר אביעד הולנדר הציג את גישתו ההלכתית.
בשנים 2018–2019 ישב הרב שפרבר שלוש פעמים בראש הרכבים שונים כבית דין פרטי, ביוזמת עמותת "מרכז צדק לנשים", ופסק שהקידושין של שלוש מסורבות גט בטלים מעיקרם.
בשנת 2020, בראשית התפרצות מגפת הקורונה בישראל, התפרסם בשמו כי כאשר האישה חוששת לטבול במקווה מחשש להידבקות בנגיף, בני הזוג יכולים לגעת זה בזה כשהם לבושים.
הוא פסק כך "להלכה ולא למעשה", עד שיצטרפו אליו רבנים נוספים.
הפסק עורר פולמוס ורבנים רבים יצאו נגדו.
שפרבר כתב נייר עמדה הלכתי נגד טיפולי המרה, ובו קבע שביצוע של הטיפול - או אפילו ניסיון לשכנוע מישהו ללכת לטיפול - אסור מבחינה הלכתית.
הוא השתמש במונח ההלכתי של גרמא בנזיקין וקבע ש"אסור לו לאדם לגרום נזק לחברו על ידי מעשה או דיבור, אם בממון – ואכן הטיפול עולה בממונו של המטופל – ואם בגופו ונפשו".
בינואר 2026 חתם שפרבר יחד עם 75 רבנים ורבניות על פסק הלכה האוסר על הפנייה או על ביצוע טיפולי המרה.
"אנחנו הרבנים והרבניות החתומים מטה, המחויבים להלכה, קלה כבחמורה, סבורים שעל פי עקרונות ההלכה ורוחה, אסור לכל אדם, כולל רב או רבנית, כולל איש או אשת חינוך או טיפול, להמליץ למי שפונה אליהם, לעבור טיפול שייעודו שינוי הנטייה המינית של הפונה, טיפול המכונה "טיפול המרה".
זאת מפני שטיפולי המרה מזיקים, אינם מועילים, ומפני שמשיכה חד מינית אינה בעיה נפשית".
מחקרו עוסק בתחום השתלשלות המנהג וההלכה היהודית ובנושאים הקשורים להתהוותם של המנהג וההלכה בתקופת המשנה והתלמוד.
תולדות המנהגים היהודיים: ספריו המפורסמים ביותר בנושא זה הם סדרת הספרים: "מנהגי ישראל: מקורות ותולדות", שראו אור בשמונה כרכים.
ושני הספרים באנגלית: מעגל החיים היהודי (The Jewish Life Cycle) וספרו מדוע יהודים עושים את שהם עושים (Why Jews do what they do)
תולדות ההלכה: התחום העיקרי של מחקריו הוא תולדות ההלכה, כולל תקופת התלמוד, תולדות ההלכה שאחרי התלמוד ותולדות המנהגים.
פילולוגיה קלאסית: שפרבר עסק במילים בשפות היוונית והלטינית שנמצאות בספרות חז"ל.
תרבות חמרית היסטורית: סדרת ספריו "תרבות חומרית בארץ-ישראל בימי התלמוד" (Nautica Talmudica) עוסקת בחיי היום-יום בתקופת התלמוד, המשליכה על הבנת לשונה של ספרוּת חז"ל ומונחי הלעז השאולים מפרסית, יוונית, רומית וארמית, וקביעות ההלכה בעקבותיהם.
לעיתים שפרבר מפרש מונחים מן המשנה והתלמוד על פי ממצאי חקר העתיקות.
נכון לשנת תשס"ח (2008) שפרבר כתב 30 ספרים, 337 מאמרים שפיטים ובנוסף להם 107 מאמרים פופולריים וביקורות ספרים.
מנהגי ישראל הם הטקסים היהודיים והחלטות שהתקבלו לצד ההלכה היהודית שאינם נחשבים מצוות מן התורה ולא נובעים מפרשנות התורה.
שפרבר עוסק במקורם והתפשטותם של מנהגים אלו, והשתלשלות סגנונם הייחודית לכל עדה.
לעיתים המנהגים הועתקו או הושפעו מתרבויות זרות אודותם התחקה.
שפרבר בדק גורמים חברתיים ואחרים שהובילו למנהג, ואת מעמדו ההלכתי של המנהג לעומת הדין.
כמו כן עסק במושגים של מנהג טעות ומנהג שטות.
בנושאים אלה כתב ופרסם ספרים רבים:
מנהגי ישראל - סדרת ספרים בשמונה כרכים המתחקה אחר התהוות המנהגי היהודים (הצמודים להלכה אך אינם נחשבים "מצוות").
הספר כתוב באופן עממי אך כולל הערות מעמיקות המתאימות לקריאה מלומדת.
על מנהגי ישראל במעגל השנה כתב את הספר באנגלית למה היהודים עושים מה שהם עושים (Why Jews do what they do?), פרקים על מכלול מנהגי ישראל במעגל השנה.
על מנהג הרעשן בפורים ותולדותיו כתב את הספר "כיצד מכים את המן" .
בפרק על מנהג החלאקה – מנהג התספורת לפעוטות בני שלוש, שבספרו מנהגי ישראל, הוא מצא טקסי תספורת והקרבת שערות בספרות היוונית האלילית, והראה כיצד המנהג פשט למוסלמים ולבסוף הגיע ליהודים רק במאה ה-16, דרך הנוהגים במנהגי קבלת האר"י.
בספר "כיצד מכים את המן" כלל תיעוד של אוסף הרעשנים מהיכל שלמה בירושלים, וטען שתחילת השימוש במכשיר להרעשה הוא בחובת מצורעים בימי הביניים באירופה, ושצורת רעשן גלגל השיניים בן ימינו מקורו ברעשן המשטרתי של המאה ה-16 באירופה וארצות הברית.
רק ב-1850 הפסיקו שוטרי ניו יורק להשתמש בהם, ורעשנים כאלו נרכשו בידי יהודים ונמצאו באוספי יודאיקה.
בתחום תולדות ההלכה כתב ספרים אחדים:
בספרון לגיטימיות (Legitimacy) טען שבלי כלים מדעיים לא ניתן ללמוד בצורה טובה ואמיתית את מקורות ההלכה ואפשר לטעות טעויות גסות גם בהלכה.
הוא מציע שיש להשתמש בכלים מדעיים: בלשנות, פילולוגיה וחקר הגרסה הנכונה, היכרות עם היסטוריה ושיטות חקר חברתי-כלכלי.
דרכה של הלכה – קריאת נשים בתורה: פרקים במדיניות פסיקה.
נתיבות פסיקה - ספרו האחרון עד כה (ה'תשפ"א, 2020) ספר המשך לספר דרכה של הלכה - קריאת נשים בתורה.
בספרים אלו שפרבר בוחן את המגבלות והאפשרויות הפתוחות בפני פוסקים בבואם להחליט על ההלכה בימינו, על פי כללי ההלכה ואופני הפסיקה שנעשו בעבר, בעת התמודדות עם המציאות המשתנה.
לדעתו על הרב לפסוק פסיקות "ידידותיות" באמצעות כלי פסיקה והכרת תחומי מדע.
בספר הראשון הביא את קריאת התורה לנשים כמקרה בוחן, ובספר השני הביא דוגמאות לפסיקה ידידותית כלשונו.
בתחום חקר הלשון והנוסח (פילולוגיה קלאסית) פרסם ספר אחד:
מסות על יוונית ולטינית במשנה - אסופת מאמרים בעברית ובאנגלית על מילים יווניות ולטיניות בספרות חז"ל.
הספר דן בניב הארצישראלי של העברית מאותה תקופה, והגיית מילים שאולות מן היוונית שאינן נשמעות כיווניות.
לדעתו יש לראות גרסאות סותרות כנוסחים תקינים של מידע שנאמרו כל אחת בניב המקומי שלה.
ויש לחפש משמעות מיוחדת או משחק מילים כשנבחר ביטוי מושאל מיוונית במקום מונח עברי קיים.
על המאגיה והפולקלור בספרות הרבנית - ערך אסופת מאמרים בנושא (Magic and folklore in Rabbinic Literature).
הספר דן במקורות השמות והביטויים בתחום זה המופיעים הן באגדות חז"ל והן בספרוּת הנוצרית של ימי הביניים, בהשוואה לספרוּת מאגית יוונית, לטינית, נוצרית סורית ומאנדעית.
בין היתר הוא טוען שלעיתים קיים שיבוש ביטויים מכוון: לדוגמה הביטוי "הוקוס פוקוס", לדעתו, מקורו בלטינית: "הוק אסט קורפוס" – שפירושה: "זו הגווייה של ישו".
נוסחאות דומות קיימות בתלמוד במדרשים ונמצאו על קמעות.
חלק מנוסחרים אלו שובשו בידי מעתיקים שלא הבינו אותם על נכון.
ספריו על חיי היומיום בתקופת התלמוד
ארץ-ישראל בתקופה הרומית 200–400 לספירה - ספר בן שני כרכים, עיבוד עבודת הדוקטורט שלו על שיטת המטבע ומעמדם של בעלי הקרקע בארץ תחת השלטון הרומי בשנות חתימת המשנה וראשית התלמוד.
מידע זה מתוך ספרוּת חז"ל משמעותי לאור מיעוט המידע ממקורות אחרים של אותה תקופה.
ספנות בתלמוד (Nautica Talmudica) תיאור הידוע מהתקופה כולל איורים ותמונות מהממצא הארכאולוגי.
תרבות חומרית בארץ-ישראל בימי התלמוד - ספר בן שני כרכים, ובו זיהוי כלים המוזכרים במשנה ובתלמוד על פי מדעי חקר העתיקות וממצאי חפירות.
לדעתו רבים מהפירושים שניתנו בתלמוד ובתקופות שלאחריו שגו בהבנת המונחים ושמות הכלים, ולכן גם שגו בפירוש ההלכות.
הדבר נבע מריחוק הזמן של 500–700 שנה וריחוק המקום בבבל, מצרים, צפון אפריקה, מקומות שלא הכירו את השפה היוונית והתרבות החומרית של ארץ-ישראל.
העיר בארץ-ישראל הרומית (באנגלית) - תיאור מבנה עיר טיפוסית ואופן ניהולה בארץ-ישראל בתקופת התלמוד, מבוסס על תיאורי התלמוד ובספרות היוונית הרומית והפרסית.
הספר מתאר במילים בשרטוטים ובתמונות את חומות העיר ומערכת המים והביוב שלה, הרחוב הראשי סעיפיו וסימטאות העיר, השוק ומוסדות הניהול שלו, את הבית ואת מבני הציבור: בתי המרזח, בתי המרחץ, הארכיון, ובית המשפט.
מסכת דרך ארץ זוטא - הוצאה מדעית של המסכת מתקופת האמוראים או מהתקופה הביזנטית כולל פירוש והפניות.
הספר נכתב בשנות השבעים עבור יהודי רוסיה הסגורים בברית המועצות, על מנת לקרבם ליהדות, ביוזמת משרד החוץ, מהדורה ראשונה הוברחה לרוסיה ואילו המהדורות הבאות הורחבו והוצאו מחדש.
גדול השלום, Great is Peace - מהדורה מהודרת של פרק במסכת דרך ארץ זוטא מתוך ספרו.
הפרק דן במושג השלום על פי חז"ל.
הספר הוגש לאנואר סאדאת בעת חתימת חוזה השלום עם מצרים.
מדרש ירושלים: עיר הנצח באספקלריא של חז"ל - קטעי מדרש מטפיזיים על ירושלים של מעלה.
תרבות חומרית בארץ-ישראל בימי התלמוד, הוצאת אוניברסיטת בר-אילן ויד יצחק בן-צבי, (198 עמ'), מהדורה ראשונה 1993, מהדורה שנייה 1995.
מסכת דרך ארץ זוטא ופרק השלום, מהדורה 3 מורחבת, ירושלים, 1994, (232 עמ').
מנהגי ישראל: מקורות ותולדות, כרך 5, מוסד הרב קוק, (318 עמ') ירושלים, 1995.
מנהגי ישראל: מקורות ותולדות, כרך 7, מוסד הרב קוק, (504 עמ'), ירושלים, 2003.
מנהגי ישראל: מקורות ותולדות, כרך 8, מוסד הרב קוק, (376 עמ'), ירושלים, 2007.
דרכה של הלכה, קריאת נשים בתורה: פרקים במדיניות פסיקה, ראובן מס, (255 עמ') ירושלים, 2007.
נתיבות פסיקה: כלים וגישה לפוסק ההלכה, ראובן מס, (207 עמ'), ירושלים, תשס"ח.
דרכי דניאל : מחקרים במדעי היהדות לכבוד הרב פרופסור דניאל שפרבר, עריכה: אדם פרזיגר, הוצאת אוניברסיטת בר-אילן, רמת גן, 2017.
דניאל שליט (נולד ב-1940) הוא מנצח, מלחין ודוקטור למוזיקולוגיה ולפילוסופיה.
לשעבר מנצח בתזמורת הקאמרית הישראלית.
דניאל שליט חלד נולד בנתניה בשנת ת"ש (1940) להורים ילידי פולין שעלו לארץ ישראל מספר שנים קודם לכן.
אמו עלתה באמצעות סרטיפיקט במסגרת תנועת הנוער גורדוניה.
למד בבית הספר התיכון ע"ש טשרניחובסקי בנתניה ובמקביל בקונסרבטוריון הישראלי למוזיקה תל אביב.
התגייס לתזמורת צה"ל ולאחר שחרורו מגיוס חובה עבד בה כשנה.
כששב לישראל עבד כמנצח המשנה של גארי ברתיני בתזמורת הקאמרית הישראלית.
לאחר מלחמת ששת הימים החל שליט ללמוד פילוסופיה באוניברסיטת תל אביב.
במסגרת עיסוקו בתורתו של שמואל הוגו ברגמן פגש שליט בספר "אורות הקודש" של הרב קוק ובעקבותיו החל בגיל 35 בתהליך חזרה בתשובה.
הוא זנח את עיסוקו במוזיקה למשך יותר מעשר שנים.
מאז לא חזר לעיסוק מקצועי במוזיקה, אבל חזר להגות מוזיקלית והלחנה.
במהלך השנים לימד והרצה במסגרות שונות.
תקופה מסוימת לימד בישיבת קבר יוסף, לפני שהגיע אליה הרב יצחק גינזבורג.
שליט עוסק בכתביו במפגש בין התרבות היהודית לתרבות העולם ובנושאים הגותיים רחבים.
יצירותיו המוזיקליות מנוגנות בהרכבים קאמריים ובתזמורות סימפוניות בישראל ובעולם.
בשנת 1973 נישא שליט בנישואים שניים לרות, ובשנת 1975 נולדה להם בת.
כעבור עשר שנים הצטרפה המשפחה ליישוב קדומים ושם התגוררה עד לשנת 2009, אז עברה לכפר סבא.
אחיו הוא המוזיקאי שמחה חלד.
"שיחות פנים", הוצאת ספריית בית אל ובנותיה בע"מ, הספר מבוסס על מאמרים שכתב ב"נקודה", משנת 1989 עד לסגירתו.
הוא עוסק במצוקות הקיומיות של ההויה היהודית-ישראלית ושל האדם בן-זמננו.
הספר מקשר בין תובנות יהודיות עתיקות ורעיונות פילוסופיים מודרניים ומציג תקווה ל"משבר האדם לבדו".
אור שבעת הימים, הוצאת ספריית בית אל ובנותיה בע"מ, עוסק בהתפתחות מעמד האישה, התעוררות הפמיניזם ותהליך הגאולה
יודע נגן, הוצאת ספריית בית אל ובנותיה בע"מ, סקירה על מוזיקה כללית עם דגש על מוזיקה חסידית
ספר הקניון - המדריך השלם לקניון העולמי, הוצאת ספריית בית אל ובנותיה בע"מ, ספר פילוסופי הבוחן את העולם הפוסטמודרני דרך משל הקניון, המייצג עולם זה.
ספר ראשון - פרקי טבע דן במדעים - פיזיקה, כימיה וביולוגיה - בהקשרים ביניהם ובין כולם לדמות האדם, מנקודת מבטה של היהדות; ספר שני - פרקי אדם דן בהיסטוריה האנושית מן התקופה המיתולוגית ועד ימינו; ספר שלישי - פרקי ישראל מן האבות ועד לימינו דן בהיסטוריה התרבותית של עם ישראל.
שלושת הספרים מתמודדים עם הגות פוסטמודרנית.
דניאל (דני) רוזוליו (6 במאי 1927 – 14 באוקטובר 2005) היה איש ציבור ישראלי, ממנהיגי התנועה הקיבוצית וחבר הכנסת מטעם המערך.
נולד בתל אביב לדוד רוזוליו, לימים נציב שירות המדינה, ולדורה לבית ארלוזורוב, אחותו של חיים ארלוזורוב.
אחיו הוא שאול רוזוליו, שהיה המפכ"ל החמישי של משטרת ישראל.
בנעוריו למד בגימנסיה שלווה בעיר והיה חניך ומדריך בתנועת "המחנות העולים".
כעבור שנתיים הצטרף לקיבוץ בית הערבה, ונלחם עם חבריו בסדום.
עם פינוי הקיבוץ במלחמת העצמאות, עבר צפונה ונמנה עם מייסדי קיבוץ כברי, בו התגורר עד מותו.
לאחר שהוסמך להוראה על ידי סמינר הקיבוצים בשנים 1952–1957 עסק בהוראה בבית הספר בקיבוץ, מ-1958 עד 1961 היה מרכז חטיבת בני הקיבוץ המאוחד, ומ-1962 עד 1965 היה מורה בכיתות תיכון, ובמשך כשנה שימש מזכיר קיבוץ כברי.
בשנת 1967 התמנה לתפקיד עוזר לשר ההסברה ישראל גלילי, ומילא אותו עד לשנת 1969, עת מונה לאחראי על שירותי ההסברה במשרד ראש הממשלה.
הוא מילא תפקיד זה חודשים ספורים, עד כינון הממשלה החמש עשרה.
בשנת 1977 נבחר לכנסת התשיעית מטעם המערך, וב-1981 נבחר בשנית לכנסת.
בכנסת העשירית כיהן כיושב-ראש ועדה משותפת לענייני חינוך בצה"ל וכיושב-ראש ועדת משנה לענייני לבנון.
ב-16 במאי 1983 פרש מהכנסת והוחלף בחיים רמון.
רוזוליו שימש מזכיר הקיבוץ המאוחד בשנים 1972–1976, ויו"ר מועצת המנהלים של סולל בונה בשנים 1983–1986. כן שימש רוזוליו מזכיר חברת העובדים, חבר המועצה המייעצת של בנק ישראל, יו"ר הוועד הפועל וחבר חבר הנאמנים של אוניברסיטת חיפה, יו"ר המכללה האקדמית גליל מערבי, וכן יועץ לשר החקלאות.
במהלך השנים השלים לימודים אקדמיים וסיים תואר שלישי במדע המדינה באוניברסיטת תל אביב.
את עבודת הדוקטור כתב בהנחיית פרופ' יונתן שפירא.
הוא שימש כמרצה בתחום באוניברסיטת חיפה ובמכללה האקדמית גליל מערבי, וכן כחוקר במכון לחקר הקיבוץ של אוניברסיטת חיפה.
רוזוליו התאבד ביריית אקדח בביתו, לאחר שלקה במחלת אלצהיימר.
הובא למנוחות בבית העלמין בקיבוץ כברי.
הותיר אחריו את מרגלית אשתו ושלושה ילדים.
בנו, עידו רוזוליו, כיהן בשנות האלפיים כמנכ"ל "מקורות".
חותנו היה הד"ר נתן (וילהלם) וולף.
דניאל רוזן (נולד ב-26 בינואר 1945) הוא מהנדס ישראלי, אלוף-משנה בצה"ל, בעל ציון לשבח במסגרת פרס ביטחון ישראל, מנכ"ל משרד התקשורת בשנים 1997–2001.
דניאל רוזן נולד ב-1945 באנגליה, בן לשבתאי רוזן, ועלה לארץ ישראל עם משפחתו בשנת 1947. בשנת 1962 הוסמך כאלקטרונאי במכללת בזק בירושלים, בשנת 1969 סיים לימודי תואר ראשון בהנדסת חשמל בפקולטה להנדסת חשמל בטכניון ובשנת 1984 לימודי תואר שני במינהל עסקים באוניברסיטה העברית בירושלים.
בסיום תפקיד זה פרש מצה"ל, בדרגת אלוף-משנה.
במהלך שנות עבודתו הוענקו לו פרס קפלן (1975) וציון לשבח במסגרת פרס ביטחון ישראל (1979).
לאחר פרישתו מצה"ל מונה לסמנכ"ל חברת הטלפוניה "בזק" וראש אגף ההנדסה והתכנון במסגרתה (1987–1991).
לאחר מכן שימש סמנכ"ל לטכנולוגיות ופיתוח עסקי בתדיראן טלקום (1992–1995) ומנכ"ל בזק בינלאומי (1995–1997).
בשנים 1997–2001 כיהן כמנכ"ל משרד התקשורת.
בתקופת כהונתו החלה להתרחש בפועל הרחבת התחרות בתחום התקשורת, עם מתן הזיכיון לחברת סלולר נוספת, אישור תדרי דור שלישי וראשית השידורים בלוויין.
לצד פעילותו המקצועית מונה רוזן לשורת ועדות ציבוריות וממשלתיות בנושאי התמחותו: מחקר ופיתוח, הנדסת והפעלת מערכות תקשורת, ניהול הנדסי, ניהול כללי וייזום עסקים.
בשנים 1992–1996 עמד בראשות הוועדה המרכזית לתקינת תקשוב ובראש ועדה לתקינת מוצרי ושירותי תקשורת במכון התקנים הישראלי.
בשנת 2006 התמנה ליו"ר דירקטוריון "אופטיוויי" (OptiWay).
משנת 2002 עוסק דניאל רוזן בייעוץ בתחומי אסטרטגיה עסקית, תכנון עסקי, הנדסה ואסדרה למפעילי שירותים, חברות תעשייתיות, גורמים פיננסיים וממשלות, וכן בתכנון והקמת מֵיזמים הנדסיים גדולים ומתקדמים בתחום התקשורת, בחזית הטכנולוגיה, בישראל ומחוצה לה.
הוא חבר מועצות מנהלים במספר חברות הזנק וחברות ציבוריות בישראל העוסקות בטכנולוגיות מתקדמות בתחום תקשורת ואלקטרוניקה, כולל בעלים ויו"ר מועצת המנהלים של חברת קיו־אר־פי בע"מ.
בשנים האחרונות שימש, בין היתר, יו"ר מועצת המנהלים של תדיראן טלקום (תטל) 'שמ' (חברת טכנולוגיה בתחום תקשורת אחודה לעסקים, המפתחת ומשווקת מתג תוכנה Softswitch בקדמת הטכנולוגיה); יו"ר מועצת המנהלים של Tadiran Telecom Inc.
היה חבר בחבר הנאמנים של עזריאלי - מכללה אקדמית להנדסה ירושלים (מכללה טכנולוגית להנדסה) מהקמתה בשנת 1999 עד שנת 2017; ובשנים 2012–2016 היה חבר בוועדה המייעצת של מוסד המחקר לתקשורת (CITI) באוניברסיטת קולומביה בניו־יורק.
בשנת 2018 מונה על ידי השר איוב קרא ליו"ר ועדה מייעצת לשר התקשורת לבחינת שירותי דואר בתחום השמור.
במטרה לחזק את התחרות בתחום הדואר.
הוועדה נקראה ועדת רוזן על שמו.
רוזן הוא חובב רדיו פעיל, בעל אות הקריאה 4x1SK.
בשנת 2017 מונה ליו"ר ועדת המורשת של העמותה להנצחת חללי חיל הקשר והתקשוב.
מאמרים בנושאי תקשורת בכתבי עת מקצועיים בישראל ומחוצה לה
"כְּסוּמָא בַּאֲרֻבָּה: הצופן בשירות הקשר של 'ההגנה'", בתוך: ניר מן (עורך), עלי זית וחרב: מפנה האימפריות, כרך י"ט, בן-שמן: מודן, משרד הביטחון והעמותה לחקר כוח המגן מייסודו של ישראל גלילי, 2019
אניגמה,העמותה להנצחת חללי חיל הקשר והתקשוב, יולי 2023
קול ישראל וקול ירושלים, 1948, העמותה להנצחת חללי חיל הקשר והתקשוב, ינואר 2021
גדעונים: מפעילי הקשר האלחוטי בשירות המדינה שבדרך, העמותה להנצחת חללי חיל הקשר והתקשוב, יהוד־מונוסון, התשע"ח־2018
דניאל רוזן, מיכאל נגל, שבעים שנות חיל הקשר והתקשוב: מערכות, שיטות ואמצעים, העמותה להנצחת חללי חיל הקשר והתקשוב, יהוד־מונוסון, התשע"ט־2018
התקשורת בארץ ישראל בתקופת המנדט הבריטי: דואר, מברקה, טלפון ורדיו, העמותה להנצחת חללי חיל הקשר והתקשוב, יהוד־מונוסון, התשע"ט־2019
תשתית הקשר הנייח בסיני תשכ"ז – תשמ"ב (1982-1967), העמותה להנצחת חללי חיל הקשר והתקשוב, 2020
המדיום הוא המסר: התקשורת בישראל, הוצאת כרמל, 2022.
דניאל רוט-אבנרי (נולדה ב-25 באוגוסט 1986) היא עיתונאית, פרשנית פוליטית וספורטאית ישראלית, המגישה את "תוכנית הלילה" ואת המהדורה המוקדמת בערב שישי בערוץ החדשות i24NEWS בעברית.
בעברה כתבת פרלמנטרית ועורכת ב"ישראל היום" ופאנליסטית "אולפן שישי" בחדשות 12. בעלת טור פרשנות פוליטית ב"מעריב סופהשבוע".
רוט נולדה וגדלה בתל אביב.
אביה, פרופ' אריה רוט, בן לניצולי שואה, היה קרדיולוג מנהל היחידה לטיפול נמרץ לב בבית החולים איכילוב במשך 32 שנים.
בגיל 14 הצטרפה למועדון הפועל תל אביב בקליעה, והייתה אלופת ישראל במשך שנתיים וחברה בנבחרת ישראל.
בשנת 2006 זכתה במדליית ארד בקטגוריית ירי רובה בשכיבה מ-50 מטרים באליפות העולם לנערות שנערכה בקרואטיה, ובתחרות זאת הייתה גם שותפה לזכייה במדליית הכסף של נבחרת הנערות הישראליות בתחרות הקבוצתית.
באותה השנה ניצחה גם בגביע העולם לנוער.
את שירותה הצבאי מילאה בחיל האוויר כספורטאית מצטיינת, מעמד שלו זוכה רק ספורטאי אחד מענף הקליעה מדי שנה.
אימוניה למשחקים האולימפיים נקטעו בשנת 2009, לאחר שהייתה מעורבת בתאונת דרכים ונפצעה קשה בצווארה.
בשנת 2018 החלה להתאמן בענף הספורט "ריקוד על עמוד", וניצחה באליפות ישראל בקטגוריית "מתחילות".
בשנת 2008 השתתפה בעונה הראשונה של תוכנית המציאות "היפה והחנון" ששודרה בערוץ 10 ונבחרה על ידי גולשי אתר האינטרנט "נענע 10" לחביבת הקהל.
באותה שנה שימשה פרשנית בענף הקליעה בשידורי ערוץ הספורט מאולימפיאדת בייג'ינג 2008.
בשנת 2010 נמנתה עם צוות היחידה להכשרת מנהלים של המרכז הבינתחומי הרצליה, הפיקה וניהלה משלחות עסקיות של מנהלים לישראל.
באותה שנה הפיקה את מדור הספורט של העיתון "מעריב" והייתה כתבת לעניינים אולימפיים בעיתון ובאתר nrg וכן פרשנית לענייני קליעה במגזין הנשק והביטחון "קליבר קרבי".
בשנת 2011 מונתה לראש "הדסק האולימפי" בערוץ הספורט.
שימשה כתבת לעניינים אולימפיים במהדורות "חדשות הספורט", באתר ערוץ הספורט ושידרה אליפויות ארציות ובינלאומיות.
חשפה את כישלונו של רץ המרתון הישראלי זוהר זימרו בבדיקת חומרים אסורים, את התנכלות איגוד הקיאקים למדליסט האולימפי מיכאל קולגנוב ואת התשלום שקיבל הוועד האולימפי בישראל על ניסיון השימוש ב כקמע המשלחת האולימפית.
נבחרה לשמש פרזנטורית של אתנה - המועצה הציבורית לקידום נערות ונשים בספורט, יצרה וביימה את הפרויקט האולימפי בערוץ הילדים והייתה שליחת ערוץ הספורט לאולימפיאדת לונדון 2012.
באוגוסט 2016 שימשה פרשנית באולימפיאדת ריו דה ז'ניירו במגזין האולימפי של ערוץ 1, בדגש על ענף ההתעמלות האמנותית.
במקביל, נבחרה לדירקטורית בהנהלת התאחדות הקליעה בישראל.
בעברה, מרצה לתקשורת במכללת גבע ללימודי קריינות, עמידה מול מצלמה ועיתונאות.
בסוף שנת 2012 הצטרפה לעיתון "ישראל היום", הגישה וערכה את שידורי החדשות באולפן באינטרנט במשך שנתיים ושימשה כתבת במוסף הפוליטי "ישראל השבוע".
בשנת 2015 מונתה לעורכת בדסק החדשות של "ישראל היום", תפקיד שמילאה במשך שבע שנים בנוסף להיותה כתבת.
במערכת הבחירות לכנסת ה-20 שימשה כתבת לענייני מפלגות, והתמקדה בסיקור מפלגת "יש עתיד".
במקביל, באותה שנה הצטרפה לצוות הכותבים של מגזין הביטחון "ישראל דיפנס".
בשנת 2017 מונתה לכתבת הכלכלית של "ישראל היום" ובשנת 2018 מונתה לכתבת תל אביב וגוש דן.
במערכות הבחירות לכנסת ה-21, ה-22 ולכנסת ה-23 שימשה כתבת לענייני מפלגות.
חשפה את הקוקפיט - הסכם ההנהגה בין בני גנץ, יאיר לפיד, גבי אשכנזי ומשה (בוגי) יעלון וסיקרה את רשימת "כחול לבן".
במהלך מערכת הבחירות לכנסת ה-24, סיקרה את מפלגות המרכז-שמאל.
בין פברואר 2021 לאוקטובר 2021 הגישה את מהדורת חדשות של ערוץ 20 (כיום ערוץ עכשיו 14) "המהדורה המוקדמת", המשודרת בימי חמישי שבמרכזה עמד עימות פוליטי בין שני פרשנים מימין ומשמאל.
בשלהי אפריל 2021, עת גדעון אלון יצא לגמלאות, מונתה לכתבת "ישראל היום" ב.
בין היתר הייתה בעלת המדור "נכנסת לכנסת" שראה אור בעיתון מדי יום שני.
בנוסף על כך, כתבה טור אישי שבועי במוסף "שישבת" של "ישראל היום" בשם "לא שומרת בבטן".
באפריל 2022 הודיעה על פרישתה מ"ישראל היום", לאחר עשור שעבדה בו.
רוט אבנרי היא פרשנית פוליטית ופאנליסטית בתוכניות אקטואליה בטלוויזיה.
בין היתר, הופיעה בקביעות בתוכניות רשת 13 "חמש" ו"העולם הבוקר" במשך שלוש שנים.
היא חברה בצוות המומחים של הפורום "The MirYam Institute" לדיון על ישראל, במסגרתו היא מפרסמת מאמרים לתקשורת בארצות הברית בנוגע למערכת הפוליטית בישראל.
בפברואר 2023 הצטרפה לנבחרת הכותבים של עיתון "מעריב סופהשבוע".
מאז, היא בעלת טור פוליטי שמתפרסם מדי יום שישי.
במאי 2023 עזבה את רשת 13. בחודשים יוני–ספטמבר שימשה פאנליסטית קבועה במהדורת "אולפן שישי" של חדשות 12.
ביוני 2024 הצטרפה לערוץ החדשות i24NEWS והחלה להגיש את מהדורת הבוקר בערוץ.
בדצמבר 2024 קודמה להגיש את המהדורה המוקדמת.
באפריל 2025 נודע כי רוט-אבנרי תגיש תוכנית אירוח וראיונות ב-i24NEWS בשם "תוכנית הלילה".
התוכנית עלתה לאוויר ביום העצמאות של אותה שנה.
ב-17 בדצמבר 2025 הנחתה בתיאטרון ירושלים את חידון התנ"ך הארצי למבוגרים ה'תשפ"ו.
רוט-אבנרי בעלת תואר ראשון בתקשורת, עם התמחות בלימודי טלוויזיה, מהמרכז הבינתחומי הרצליה.
מרצה לתקשורת באוניברסיטת אריאל בשומרון.
ב-2013 רוט-אבנרי נישאה לעורך דין טל אבנרי ולהם שתי בנות.
בינואר 2026 פורסם כי רוט-אבנרי נמצאת בזוגיות עם העיתונאי עמרי אסנהיים.
דניאל תומפסון היא במאית קולנוע ותסריטאית צרפתית.
תומפסון נולדה במונקו בשנת 1942 לבמאי ז'ראר אורי ולאשתו, השחקנית ז'קלין רומא.
היא החלה בקריירה של תסריטאות, בתחילה לצד אביה בלהיטים כמו "האנגלים באים, האנגלים באים" (1966) ו"הרפתקאותיו של רבי יעקב" (1973).
כתסריטאית אחראית תומפסון על התסריט לכמה מהלהיטים הגדולים של הקולנוע הצרפתי כגון "זוגות נשואים" (Cousin, cousine; 1976), שעבור כתיבת תסריטו הייתה מועמדת לפרס אוסקר על התסריט המקורי הטוב ביותר, "שיגעון של מסיבה" (La Boum ; 1980), "המלכה מרגו" (La Reine Margot; 1994).
בשנת 1999 ביימה את סרטה הראשון - "La bûche", דרמה קומית בכיכוב עמנואל ביאר ושארלוט גינסבורג.
לאחר מכן ביימה עוד מספר סרטים כגון הקומדיה "רומן מזדמן" (Décalage horaire; 2002), בה ככבו ז'אן רנו וז'ולייט בינוש.
סרטה משנת 2006 "כיסאות מוזיקליים" נשלח על ידי צרפת לתחרות פרס האוסקר, אך לא הצליח להשתלב בתחרות הסופית.
דניאל שוורץ (נולד ב-1952) הוא פרופסור אמריטוס בחוג להיסטוריה של עם ישראל ויהדות זמננו באוניברסיטה העברית בירושלים.
והחל את לימודיו האקדמיים בשנת 1968, עת החל לקחת קורסים במכללה העברית בבולטימור.
בשנת 1971-1970 למד באוניברסיטת מרילנד בתוכנית מצטיינים בהיסטוריה.
בשנת 1971 עלה לישראל, ובה סיים תואר ראשון בהיסטוריה והיסטוריה יהודית באוניברסיטה העברית בירושלים, והמשיך לתואר שני ולדוקטורט בהיסטוריה יהודית, בהנחייתו של מנחם שטרן.
סיים את הדוקטורט בשנת 1980. עם סיום לימודיו התמנה למרצה בחוג להיסטוריה של עם ישראל באוניברסיטה העברית, ובשנים 1994-1992 היה ראש החוג.
שוורץ עוסק במחקר תקופת הבית השני.
בין השאר, הוא עוסק בניתוח דרך סידורו של יוסף בן מתתיהו את ספריו ובהתאם לכך מציע תובנות חדשות על הכרונולוגיה וההיסטוריה של התקופה.
כך למשל, בהתאם לניתוח סדר האירועים ב"קדמוניות היהודים" על תקופתו של פונטיוס פילאטוס, הוא מציע להקדים את תחילת כהונתו לשנת 19, במקום שנת 26, המקובלת בקרב החוקרים.
שוורץ משתייך לציבור הדתי לאומי, ומתבטא לעיתים בנושאים העומדים על הפרק.
הוא כתב מאמר המזהיר מפני התפשטות צדוקיות בציבור הדתי לאומי בייחוס קדושה לארץ ישראל והתייחסות רבה מדי לייחוס.
כמו כן יצא נגד הדרישה להקל בגיור עולים לא-יהודים, וקרא במקום זאת ליחס שוויוני כלפי לא-יהודים כחלק מהישראליות.
אגריפס הראשון: מלך יהודה האחרון, מרכז זלמן שזר לתולדות ישראל, ירושלים 1987.
ספר מקבים ב', מבוא, תרגום, פירוש - דניאל שוורץ, ירושלים: יד יצחק בן-צבי, 2004.
דניאל שוורץ, חיי יוסף / פלאוויוס יוספוס (יוסף בן מתתיהו), מבוא, תרגום, פירוש, ירושלים: הוצאת יד יצחק בן צבי, 2007.
2024 פרס לנדאו בתחום היסטוריה של עם ישראל
דניאל שמשוני (ספטמבר 1919 – 15 במרץ 2009) היה אלוף-משנה בצה"ל, ממייסדי חיל האוויר הישראלי, מנהל המועצה למחקר ופיתוח, פרופסור באוניברסיטת תל אביב, יו"ר חברת טכם-טכנולוגיה מתקדמת בע"מ ומנהל פרויקט שיקום שכונות.
שמשוני (במקור לוין) בנם של שרה (ססידי) ויצחק (אייק) לוין, נולד בארצות הברית בפיטסבורג שבפנסילבניה, אביו היה תעשיין בתחום מפעלי חמצן.
בספטמבר עד דצמבר 1932 למד מספר חודשים בבית הספר הריאלי, מוסד שלדבריו השפיע מאוד על חייו, אחר כך התגורר בירושלים ובלונדון בה למד בבית הספר לבנים Dulwich College.
סיים תואר ראשון בהנדסת מכונות באוניברסיטת פרינסטון ב-1941 ותואר שני בהנדסת אווירונאוטיקה במכון הטכנולוגי של קליפורניה.
בתקופת מלחמת העולם השנייה שירת בחיל האוויר האמריקאי, השתתף בפיתוח המפציץ B-32 ובפיתוח המפציץ האסטרטגי B-36, בפורט וורת', היה אחראי על ניסויי מנהרת הרוח.
הוא לא הסתפק בתכנון במשרד, אלא השתתף בפיתוח גם כטייס ניסוי.
באוגוסט 1948 הגיע לישראל עם מתנדבי מח"ל והתמנה כיועץ למפקד חיל האוויר אהרן רמז.
ב-27 באפריל 1949 מונה על ידי רמז לעמוד בראש ועדה לתכנון וארגון החיל ובניית תוכנית אב לחמש השנים הבאות.
המלצותיה, שעיקרן ארגון מחדש של מטה החיל ותפקידו, ארגון הבסיסים ויחידות החיל וההכשרות השונות, הוגשו במספר דו"חות, אומצו והיוו את הבסיס להוראת הארגון של החיל.
בדצמבר 1948 מונה לראש אגף הנדסה, סייע בארגון והקמת המערך הטכני ובית הספר הטכני של חיל האוויר (בראשו עמד יהודה השמשוני) והביא אליו מדריכים ואנשי מקצוע מארצות הברית ואנגליה.
באוקטובר 1949 מונה לראש להק ההדרכה בחיל ושלח קבוצות מכונאים להשתלמות באמריקה.
מינה את סגל בית הספר לטיסה ופתח את קורס הטיס מס' 1 בסירקין.
חיבר ב-1952 דו"ח שעל פיו נקבעה שיטת בחירת רכש מטוסי הסילון לחיל.
ב-1953 עבר קורס פיקוד ומטה באנגליה.
באותה שנה מונה לראש מחלקת אוויר, שהיה גם סגן מפקד החיל.
הרמטכ"ל משה דיין החליט להעביר את שמשוני למטה הכללי ולמנותו לסגן ראש אגף האפסנאות, החלטה זו הביאה לקרע בין דיין למפקד חיל האוויר דן טולקובסקי שאף הגיש לדיין מכתב התפטרות.
לבסוף מונה שמשוני לתפקיד ביולי 1954 תוך הבטחה שבעתיד לא ימונו קצינים נוספים מהחיל ללא הסכמת מפקדו.
לאחר שחרורו ב-1956 יצא ללימודי כלכלה ומינהל ציבורי באוניברסיטת הרווארד.
בארצות הברית עבד בייעוץ וניהל עבור הממשל האמריקאי פרויקט בחינת כדאיות השקעות בתעופה האזרחית.
הוא מונה על ידי משרד ראש הממשלה לבחון את נושא המחקר ופיתוח ולגבש המלצות מדיניות בעניין.
בעקבות המלצותיו החליטה הממשלה בנובמבר 1959 על הקמת המועצה למחקר ופיתוח ושמשוני הועמד בראשה עד שנת 1964. המועצה בניהולו התוותה את מדיניות המו"פ הישראלית לשנים רבות.
כמו כן מונה לחבר המועצה הציבורית לייעוץ לממשלת ישראל בתחום התעופה האזרחית, וייעץ לחברת ישראטום בנושא שימוש באנרגיה גרעינית לצרכים אזרחיים.
ב-1971 עמד בראש ועדת חקירה שבדקה את נסיבות התרסקותו של מטוס ערבה מתוצרת התעשייה האווירית לישראל.
מסקנות הוועדה היו שההתרסקות בה נהרגו שלושה אנשי צוות, הייתה תוצאה של כשל טכני והמליצה על שינויים במבנה המטוס.
סיים דוקטורט במינהל ציבורי באוניברסיטת הרווארד והצטרף לאוניברסיטת תל אביב ב-1966 בה מונה לפרופסור בחוג למדעי המדינה וכיהן כחבר הסגל האקדמי עד 1974. הוא כיהן כיושב ראש הוועדה לתכנון מערכת הלימודים בפקולטה למדעי החברה והיה עמית במרכז ללימודים מתקדמים במדעי ההתנהגות שבאוניברסיטת סטנפורד.
ב-1969 היה ממייסדי חברת טכם-טכנולוגיה מתקדמת בע"מ, והיו"ר שלה.
החברה פעלה בתחום של ייעוץ ארגוני, ניתוח מערכות מידע ופיתוח מערכות מחשבים ותוכנה לשוק האזרחי והצבאי והיא הייתה מהחברות שהיוו את הבסיס לתעשיית ההיי-טק בישראל.
שמשוני שימש יו"ר החברה עד 1973. ב-1976 מכר יחד עם שאר מייסדי החברה את מניותיה לחברת תדיראן.
בתחום הפוליטי הצטרף שמשוני למפלגת רפ"י.
ב-1969 נבחר לחבר מועצת העיר הרצליה מטעם סיעת המערך.
ב-1977 היה שותף להקמת מפלגת ד"ש בראשות יגאל ידין.
בעקבות מינויו של ידין לסגן ראש הממשלה והשר האחראי על פרויקט שיקום השכונות, מונה שמשוני לנהל את הפרויקט ועמד בראשו במשך חמש שנים.
היה נשוי לרוז ואב לארבעה ילדים.
בנו, תא"ל ד"ר יוני שמשוני, כיהן כסגן ראש אגף התכנון לאסטרטגיה בצה"ל.
שיקום שכונות - פוליטיקה של שינוי, הוצאת הקיבוץ המאוחד, 2002
ראש העין - ממחנה עולים לעיר משגשגת, הוצאת מאגנס, שנת 2002
מסע חיים בחברה טובה (אוטוביוגרפיה), הוצאת משרד הביטחון, 2006
דניאל (דני) פסח שק (נולד ב-16 ביוני 1955) הוא דיפלומט ישראלי ששימש בשורת תפקידים בשירות החוץ הישראלי.
בין השאר שימש שגריר ישראל בצרפת ובמונקו, קונסול כללי בסן פרנסיסקו, ודובר משרד החוץ.
הוריו, עליזה וזאב שק, ניצולי שואה מצ'כוסלובקיה, עלו לישראל בשנות הארבעים המאוחרות והשתקעו בתל אביב ולאחר מכן בירושלים.
אביו היה ממייסדי שירות החוץ הישראלי ושימש בין השאר שגריר ישראל באוסטריה ובאיטליה.
אמו, עליזה אהרמן-שק, היא ציירת.
שק גדל בלונדון, בפריז ובווינה לסירוגין ורכש שליטה בארבע שפות (עברית, אנגלית, צרפתית וגרמנית).
ב-1974 סיים את לימודיו בתיכון על שם בויאר בירושלים והתגייס לחיל המודיעין.
עם שחרורו מצה"ל נרשם לאוניברסיטה העברית והשלים בהצטיינות לימודי היסטוריה ושפה וספרות צרפתית.
במקביל ללימודיו החל לעבוד בטלוויזיה הישראלית.
ב-1981 נישא ונסע עם רעייתו לשנה לבלגיה, שם עבדו שניהם בשגרירות הישראלית.
עם שובו לישראל עסק בתרגום וב-1984 התקבל לקורס הצוערים של משרד החוץ.
תפקידיו הראשונים היו בתחום התקשורת, תחילה במחלקת העיתונות של המשרד, לאחר מכן בלשכתו של שר החוץ שמעון פרס ולבסוף כדובר השגרירות בפריז.
בתקופת כהונתו בצרפת נערכה ועידת מדריד ושק נקרא להצטרף לצוות הדוברים של משלחת ישראל ובהמשך לצוות בשיחות הרב-צדדיות במוסקבה.
ב-1994 מונה על ידי שר החוץ שמעון פרס לדובר משרד החוץ ומנהל מחלקת העיתונות.
ב-1997 מונה לקונסול כללי בצפון-מערב ארצות הברית שמקום מושבו בסן פרנסיסקו.
בנוסף לעבודה המדינית וההסברתית השוטפת ריכז שק מאמצים מיוחדים להידוק הקשרים עם קהילת ההייטק של עמק הסיליקון ולקידום התרבות הישראלית.
בשנת 2000 מונה למנהל מחלקה באגף אירופה עם אחריות על שורה של מדינות, בהן צרפת וגרמניה.
בשנת 2001 נקרא לעמוד בראש הצוות המדיני לטיפול במשבר עם בלגיה באשר לתביעה שהוגשה נגד ראש הממשלה אריאל שרון בגין פשעי מלחמה במהלך מלחמת לבנון הראשונה.
בשנת 2004 יצא לבריטניה לעמוד בראש ארגון BICOM, ארגון הסברה ולובי פרו-ישראלי הפועל בלונדון מ-2002. בשלהי כהונתו שם פרצה מלחמת לבנון השנייה, ושק נרתם למאמצי ההסברה למען ישראל בתקשורת הבריטית.
בספטמבר 2006 התמנה לשגריר בצרפת.
הוא היה גם שגרירה הראשון של ישראל בנסיכות מונקו.
ארבע שנות כהונתו עמדו בסימן שיפור ניכר במערכת היחסים של ישראל עם צרפת.
שיאה של התקופה היה בשנת 2008, שנת ה-60 למדינת ישראל, שבמהלכה ערכו הנשיא שמעון פרס והנשיא ניקולא סרקוזי ביקורים ממלכתיים הדדיים.
במהלך ארבע שנותיו בפריז עסק שק גם בהליך קבלתה של ישראל לארגון המדינות המפותחות OECD.
חודשים ספורים אחרי כניסתו לתפקיד קיבלה ישראל הזמנה רשמית להצטרף לארגון, וסמוך לעזיבתו הושלם התהליך, ושק חתם בשמה של מדינת ישראל על הסכם ההצטרפות לארגון.
ב-12 במאי 2011 הוענק לו עיטור "לגיון הכבוד" הצרפתי בדרגת קצין.
ב-27 בנובמבר 2012, יום הקמת מפלגת התנועה, הודיע שק על הצטרפותו אליה.
הוא הוצב במקום ה-18 ברשימת המפלגה לכנסת.
אב לשני בנים מנישואיו הראשונים לאוצרת האמנות מיריי ממי.
מתגורר בתל אביב עם אשתו השנייה, חברת הכנסת לשעבר אמילי מואטי.
אחותו היא המתרגמת רות שק-יסעור.
דניאל רוזנפלד (נולד ב-21 ביוני 1952) הוא מטאורולוג ישראלי, מומחה במדעי האטמוספירה ובהנדסת האקלים, פרופסור אמריטוס במכון למדעי כדור הארץ באוניברסיטה העברית בירושלים.
בשנת 2013 הוא נבחר לחבר של האקדמיה האירופית למדעים ולאמנות ובשנת 2015 זכה בפרס א.מ.ת.
יחד עם עמיתו הישראלי פרופ' יוסף לויה.
פרופ' רוזנפלד חבר בפאנל הבין-ממשלתי לשינוי האקלים, ה-IPCC.
אחרי שירותו הצבאי סיים בשנת 1977 את התואר בוגר בגאולוגיה באוניברסיטה העברית.
בשנת 1980 סיים באותה האוניברסיטה את עבודת התואר המוסמך וב-1986 את הדוקטורט בפיזיקת העננים והגשם.