tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בעקבות המתקפה על פרל הארבור בתאריך 7 בדצמבר 1941, אשר הביאה לכניסת ארצות הברית למלחמת העולם השנייה לצידן של בעלות הברית, כוחות משטרה אמריקאים פרצו ל"שוחת מרפי", ועצרו את הגרעין המרכזי של פעילי הלגיון.
בהמשך, ובעקבות הכרזת המלחמה של ארצות הברית על גרמניה הנאצית ואיטליה הפאשיסטית, פעילות הארגון נאסרה, מה שהוביל לסופו.
הלגיון הוולוני הוא השם שניתן לבריגדת מתנדבים אנטי קומוניסטים מוולוניה, אזור של דוברי צרפתית בדרום בלגיה, שלחמו בשורות הורמאכט ובשלב מאוחר יותר בוואפן אס אס בתקופת מלחמת העולם השנייה.
הבריגדה הוקמה ביוזמתו של לאון דגרל - פוליטיקאי בלגי ששיתף פעולה עם הנאצים.
הבריגדה השתתפה במערכה הצבאית בחזית המזרחית.
בספטמבר 1944 היא הפכה לדיוויזיה במסגרת הוואפן אס אס, אולם בפועל כוחה לא עלה על בריגדה מוגברת.
הפשיזם היה די פופולרי בבלגיה בתקופה שבין שתי מלחמות העולם, במיוחד בוולוניה, אזור דובר צרפתית בדרום הארץ.
בשנת 1930 ייסד פוליטיקאי ולוני בשם לאון דגרל את "המפלגה הרקסיסטית" שהייתה מפלגה בעלת אידאולוגיה פשיסטית-קתולית שאהדה את המפלגה הנאצית בגרמניה והייתה אנטישמית ואנטי קומוניסטית.
המפלגה זכתה בבחירות שנערכו בשנת 1936 לייצוג קטן בפרלמנט.
כחבר פרלמנט בלגי נפגש דגרל עם היטלר ומוסוליני והושפע מהם רבות.
במאי 1940 פתחה גרמניה במבצע לכיבוש ארצות השפלה, ובלגיה בתוכן.
הרשויות בבלגיה חששו שהרקסיסטים ישתפו פעולה עם הכובשים, על כן דגרל יחד עם עוד מספר חברים בולטים במפלגה הושמו במעצר.
לאחר כניעת בלגיה שחררו הנאצים את כל האסירים הפוליטיים ודגרל בתוכם.
לאחר שחרורו קיווה דגרל שהנאצים יסייעו לו להקים מדינה ולונית עצמאית שתהיה בשליטת המפלגה הרקסיסטית, אולם הנאצים גילו עניין מועט בדגרל ובקשותיו נדחו שוב ושוב.
דגרל ראה שהגרמנים לא מעוניינים במפלגה שלו, והחל לשאת נאומים באופן פרטי בהם הלהיב בלגים לשרת בצבא הגרמני ולהילחם בקומוניסטים.
הגרמנים החליטו בסופו של דבר על הקמת לגיון וולוני שיילחם בקומוניסטים, בזמן שדגרל שהה בפריז במהלך קמפיין הכרה במפלגתו.
הוא מיהר לחזור לבלגיה, ולמרות שהיה חסר כל ניסיון צבאי קודם הגיש בקשה להתקבל כקצין בלגיון.
הגרמנים דחו את בקשתו, מכיוון שהיה חסר הכשרה צבאית, ועל כן הוא התגייס ללגיון כחייל פשוט.
הפיקוד על הלגיון החדש נמסר לז'ורז' ג'ייקובס, קפטן בדימוס בצבא הבלגי.
באוגוסט 1941, הלגיון, שמנה 860 איש, נשלח לפרוסיה המזרחית לצורך אימונים.
באוקטובר שונה שם היחידה ל"רגימנט חיל הרגלים ה-373", היא צורפה לקבוצת ארמיות דרום, שנשלחה לאוקראינה.
עם הגעתם לחזית, נשלחו הבלגים לפעולות אנטי-פרטיזניות בעורף.
המפקדים הגרמנים ראו בהם אנשים שגויסו לשם תעמולה בלבד, והיססו לשלוח אותם לקרבות של ממש.
בתחילה הם היו חלק מארמיית הפאנצר הראשונה, אולם בהמשך הועברו לארמייה ה-17. במהלך תקופה זו הבלגים סבלו מלעג והתעללות מצד הגרמנים, ובנוסף על כך הגדוד סבל אבדות קשות במהלך החורף של 1942, מה שגרם לכך שהמורל בגדוד צנח לאפס.
אם לא די בכך בדצמבר הורו הגרמנים על החרמת כל הנשק הכבד של הגדוד וחילוקו בין יחידות אחרות.
בעקבות כך פתחו הבלגים במרד גלוי, הגרמנים שהיו זקוקים להם לצורכי תעמולה, מינו בצעד של פיוס מפקד חדש בשם פייר פאולי, ואליו צרפו קצין קישור גרמני.
לאחר שהוכנסו השינויים הללו, נשלח הגדוד לאזור העיר דניפרופטרובסק על נהר הסוורסקי דונץ, לצד מתנדבים סקנדינבים מדיוויזיית "ויקינג".
הוולונים הגנו על הכפר Gromovayabalka, בפברואר 1942 פתחו הסובייטים בהתקפה גדולה על הכפר, במהלכה נכבש רובו.
פאולי נתן לאנשיו זמן קצר להתארגנות, ואז פתח בהתקפה חדשה.
בהתקפה נהרגו כשליש מאנשי הגדוד, אולם הכפר נכבש חזרה, והוולונים זכו בכבוד והערכה מצד עמיתיהם הגרמנים.
דגרל עצמו הועלה לדרגת פלדוובל (מקביל לסמל בצה"ל).
במהלך מבצע כחול, נשלח הגדוד להגן על קווי האספקה.
במאי 1942 הועלה דגרל לדרגת לויטננט (מקביל לסגן בצה"ל), ואף זכה בצלב הברזל.
במהלך אותה שנה נפגש דגרל עם גנרל הוואפן אס אס פליקס שטיינר, דגרל התרשם מאוד מהאס אס, והשניים התיידדו.
בדצמבר הוא הצטווה להגיע לברלין כדי לארגן את גיוסו של לגיון וולוני חדש, אולם בהשפעתו של היינריך הימלר, הוחלט על שילוב הוולונים באס אס.
ב-1943 בוצע השילוב בפועל, ו-1,600 ולונים נכנסו לשירות האס אס תחת השם "הלגיון הוולוני".
על היחידה החדשה פיקד גנרל של האס אס, ודגרל מונה כשני לו.
בדצמבר 1943 כבשו הסובייטים את יער טקלינו, מנתקים בכך את הכוחות הגרמניים בסמאליה וצ'רקאסי.
המטרה העיקרית של הסובייטים הייתה לכתר ולהשמיד את כל הכוחות הגרמניים בכיס קורסון (קרב קורסון-צ'רקאסי).
אחרי מספר התקפות שנכשלו, החליטו הגרמנים להכניס את הלגיון הוולוני לפעולה.
אנשי האס אס היו ספקניים מאוד באשר להצלחתם, ומספר חיילים גרמנים אף הפיצו במחנה שלטים שעליהם נכתב "קרקס ולוניה מופיעים חינם מחר בין 6:00 ל-8:00".
למרבה ההפתעה הצליחו הוולונים להדוף את הרוסים מהעמדה, אם כי רק באופן זמני.
הכוחות הסובייטים הצליחו ב-28 בינואר לכתר את הכוחות הגרמניים בערים צ'רקאסי וקורסון, וגנרל וילהלם שטמרמן מונה למפקד העליון של הכוחות המכותרים.
שטמרמן ניסה לפרוץ את טבעת הכיתור, במקביל לניסיונות חילוץ שנשלחו מבחוץ.
אך בקושי הצליחו בפברואר הגרמנים להיחלץ, כשהם מותירים מאחור אבדות כבדות.
הגרמנים טענו כי נהרגו 20,000 איש, ואילו 30,000 הצליחו להחלץ מן הכיתור.
הרוסים טענו כי נהרגו 55,000 איש ונלקחו בשבי 18,000 שבויים.
מבין אנשי הלגיון הוולוני שרדו רק 632 איש.
במהלך הקרב נהרג המפקד הגרמני של הלגיון ודגרל נטל את הפיקוד, הוא עצמו נמלט עוד באמצעו דרך האוויר יחד עם כמה גנרלים בכירים, אולם נפצע במהלך ההימלטות, ולכן הוענק לו "צלב האבירים" בידי היטלר עצמו, והוא הועלה לדרגת שטרומבנפיהרר (מקביל לרב-סרן בצה"ל).
הגרמנים ערכו מצעד של שרידי הלגיון ברחובות בריסל, והציגו את דגרל כגיבור.
בעקבות כך גדלה ההתגייסות ללגיון, וביוני 1944 הוא נשלח חזרה לחזית עם דגרל כמפקד העליון.
הלגיון נסוג יחד עם הגרמנים במהלך מבצע בגרטיון, ועד סוף אוגוסט של אותה שנה נותרו מבין אנשיו רק 200 איש.
פלישת בעלות הברית לבלגיה בשנת 1944, הביאה לנהירה של מתנדבים חדשים ללגיון.
ובאוקטובר הוא שודרג לדרגת דיוויזיה.
למרות השדרוג במעמד, הכוח האמיתי של הלגיון נותר כוח של בריגדה כ-8,000 לוחמים.
הלגיון נשלח תחילה לדרום הנובר ואחר כך לבראונשווייג במטרה להמשיך באימונים.
ללגיון הוולוני הצטרפו גם חיילים חדשים בני עמים אחרים, ביניהם צרפתים מדיוויזיית שרלמאן וספרדים מהדיוויזיה הכחולה.
רוב המתגייסים החדשים היו חסרי כל הכשרה צבאית, כך שרק כ-4,000 מביניהם היו מוכנים לפעולה.
אלו נשלחו לאזור פומרניה, הם סופחו לארמיית הפאנצר ה-11 של האס אס בפיקודו של פליקס שטיינר.
הלגיון היה אמור לקחת חלק בהתקפה גדולה שנועדה להקל על החיילים הגרמנים המכותרים בכמה ערים בפולין.
המתקפה הושקה ב-15 בפברואר 1945, וזכתה להצלחה ראשונית.
עם זאת, לאחר שהגרמנים הגיעו ליעדי ההתקפה, המצב השתנה וההגנה הסובייטית החלה להתחזק, ולמרות שהגרמנים הסבו לסובייטים אבדות כבדות, המתקפה נתקעה, ובסופו של דבר פתחו הגרמנים בנסיגה.
ב-1 במרץ השיקו הסובייטים מתקפת נגד, בשלב זה מפקדי הלגיון התכנסו על דעת עצמם ושחררו חלק מהמתנדבים שביקשו להפסיק במאבק חסר הסיכוי.
23 קצינים ו-625 לוחמים בחרו להישאר, והם רוכזו בגדוד אחד אחרון, שצויד במקלעים, מרגמות, ורובים אוטומטיים.
בסוף אותו חודש, גדוד שני נוצר מהלוחמים של יחידות התותחנים וההנדסה, אולם הם מעולם לא נשלחו לקרב בפועל.
המתקפה הסובייטית הסופית על מפקדת הלגיון הגיע לבסוף ב-20 באפריל, הבלגים נערכו לה כמיטב יכולתם, אולם נהדפו בידי יתרונם המספרי הבולט של הסובייטים.
הבלגים נכנעו, ודגרל עצמו נמלט ובילה את שארית חייו בגלות.
בית המשפט בבלגיה האשים אותו בבגידה שלא בפניו ודן אותו למוות על ידי כיתת יורים.
הלגיון הראשון גרמניקה היה לגיון רומאי, אשר הוקם בשנת 48 לפנה"ס בידי גאיוס יוליוס קיסר.
השם "גרמניקה", מתייחס למקום שבו הוצב הלגיון, ולא למוצא חייליו.
לאחר המרד הבטאווי שבמהלכו הושמד כמעט לחלוטין, אוחדו שרידיו לתוך "הלגיון השביעי גמינה".
הלגיון הוקם ככל הנראה בשנת 48 לפנה"ס בידי יוליוס קיסר.
הוא לקח חלק במלחמת האזרחים של יוליוס קיסר, בין היתר בקרב דיראכיום וקרב פרסלוס.
סמל הלגיון לא ידוע, אולם ככל הנראה היה זה שור, שכן סמל זה העניק קיסר לכל לגיונותיו (פרט ללגיון החמישי אלאודה).
לאחר מותו של קיסר, עבר הלגיון אל צבאו של אוקטביאנוס אחיינו של קיסר, ולקח חלק במלחמתו של אוקטביאנוס נגד סקסטוס פומפיוס בין השנים 30-16 לפנה"ס.
מאוחר יותר הוכתר אוקטביאנוס כ"אוגוסטוס", ובהתאם לכך הוסף לכל לגיון השם "אוגוסטה".
אם כי ישנם רמזים לכך שהתואר נשלל מהלגיון הראשון גרמניקה באזור שנת 19 לפנה"ס.
הלגיון הראשון גרמניקה הועבר להיספניה טארקוננסיס, והשתתף בבניין המושבה הרומאית אקי באזור ספרד של ימינו.
בין השנים 13-25 לפנה"ס לקח הלגיון חלק בקמפיינים שהוביל אוגוסטוס נגד שבט הקנטברים, קמפיינים שזכו לשם "המלחמות הקנטבריות".
מאוחר יותר הוא הועבר לגבול הריין באזור גרמניה, ולקח חלק במסעות העונשין שהנהיגו טיבריוס ודרוסוס נגד השבטים המקומיים.
ממצאים ארכאולוגיים שהתגלו בניימכן, מעלים שהלגיון פעל גם בהולנד.
הלגיון גם היה אמור לקחת חלק בהתקפה גרנדיוזית של הצבא הרומי, שכללה לפחות שמונה לגיונות שהיו אמורים לפעול באזור צ'כיה של ימינו נגד שבט המרקומנים.
אולם מרד של הלגיונות המוצבים בפאנוניה (הונגריה של ימינו) מנע את ביצועה.
לאחר קרב יער טויטובורג, גבר ברומא החשש שהכרוסקים בהנהגת ארמיניוס, ינצלו את אובדן שלושת הלגיונות הרומאיים בקרב כדי לכבוש חלקים מגאליה (צרפת) ובלגיקה (בלגיה).
לפיכך הלגיון הראשון גרמניקה, יחד עם הלגיון החמישי אלאודה, תקפו את גרמניה התחתית ולכדו מספר מבצרים שם.
לאחר מכן הועבר הלגיון לקולוניה (קלן), ומאוחר יותר לבון.
בשנת 21, הועבר הלגיון לגאליה, ויחד עם שני לגיונות נוספים דיכא מרידה של שבט הטאורינים, שמרדו בשלטון הרומאי.
בשנת 67, גברה חוסר שביעות הרצון של האצולה והסנאט משלטונו של נירון.
מספר מושלים, וביניהם גאיוס יוליוס וינדקס מושל גאליה, וגלבה מושל היספניה טארקוננסיס.
גלבה צעד עם הלגיון השביעי גמינה אל רומא, וינדקס ניסה לחבור אליו.
אותה תקופה בגרמניה התחתית חנו חוץ מהלגיון הראשון גרמניקה, גם הלגיון החמישי אלאודה, הלגיון החמישה עשר פרימיגניה, והלגיון השישה עשר גאליקה.
כל ארבעת הלגיונות מכונים לעיתים "צבא הריין".
הלגיונות מילאו את חובתם ושמרו אמונים לקיסר.
הם נעו דרומה, והביסו את הצבא של וינדקס בקרב.
עם זאת, גלבה עלה על רומא, נירון התאבד וגלבה הכריז על עצמו כקיסר.
מה שהיה אמור להיות סמל לנאמנות וצייתנות של חיל רומי, נהפך לבגידה בקיסר החדש.
עם זאת, שלטונו של גלבה לא האריך ימים והוא נרצח בידי המשמר הפרטוריאני בהנהגת אותו.
כעת ויטליוס, מפקד צבא הריין, סבר שהגיע השעה לעלות לשלטון.
צבא הריין תקף את רומא, אותו התאבד, וויטליוס מונה לקיסר החדש.
עם זאת הלגיונות מעבר לים התמרדו, והכתירו את אספסיאנוס, מפקד הכוחות בארץ ישראל כמפקדם.
מאוחר יותר אף עברו לצידו הלגיונות במצרים ובסוריה, ובהמשך אף חלק מהלגיונות באירופה.
לאחר מספר קרבות הביס אספסיאנוס את ויטליוס, והכתיר את עצמו כקיסר החדש.
"צבא הריין", הוחזר לתפקידו הקודם בגרמניה התחתית.
התהפוכות ברומא, עודדו את שבט הבטאווים שחי באזור הולנד של ימינו לפתוח במרד בשנת 70. הלגיון החמישי אלאודה והלגיון החמישה עשר פירמיגניה נשלחו לדכא את המרד, אולם הובסו באזור ניימכן, ומאוחר יותר מצאו עצמם נצורים בקסנטן.
הלגיון הראשון גרמניקה והלגיון השישה עשר גאליקה נשלחו לעזרתם, אולם הובסו בידי הבטאווים.
במרץ של אותה שנה, נכנעו שני הלגיונות הנצורים, ומאוחר יותר נכנעו גם הלגיון הראשון גרמניקה והלגיון השישה עשר גאליקה.
שרידי הלגיון אוחדו לתוך הלגיון השביעי גמינה, שהיה בין הלגיונות החדשים שנשלחו לדכא את המרד.
הלגיון הראשון מינרוויה היה לגיון רומאי, אשר הוקם בשנת 82 בידי הקיסר דומיטיאנוס.
השם "מינרוויה", מעיד על כך שהלגיון הוקדש לאלה מינרווה.
הלגיון הוצב באזור גרמניה של ימינו, ופורק או הושמד בתאריך לא ידוע.
הלגיון הוקם בשנת 82, בידי הקיסר דומיטיאנוס.
הקיסר הציב את הלגיון בעיר בון, באזור גרמניה של ימינו, משום שבאותה שנה תכנן לצאת למסע מלחמה גדול נגד השבטים הגרמאניים.
ייתכן גם שזו הסיבה לכך שבאותה שנה הועבר הלגיון העשרים רפקס מהעיר בון אל מוגונטיקום.
שמו המלה של הלגיון היה ככל הנראה "הלגיון הראשון פלביה מינרוויה".
פלביה על שם דומיטיאנוס ששמו הפרטי היה פלביוס, ומינרוויה על שם האלה מינרווה שהייתה האלה החביבה על בני משפחתו של דומיטיאנוס.
על פי מטבעות מאותה תקופה ניתן ללמוד כי סמל הלגיון היה ככל הנראה מזל גדי שסימל את מינרווה.
בשנת 89, התמרד מושל גרמניה עילית לוקיוס אנטוניוס סטורנינוס התמרד.
הלגיונות בגרמניה תחתית הוזעקו במהירות כדי להביס אותו.
הכוח כלל את הלגיון הראשון מינרוויה, וכן את הלגיון השישי ויקטריקס, הלגיון העשירי גמינה והלגיון העשרים ושתיים פרימגיניה.
הם הביסו את סטורנינוס בקרבת מוגונטיקום, וכאות תודה העניק דומיטיאנוס לכל אחד מהלגיונות את התואר "פיא פידליס דומיטיאנה" (Pia Fidelis Domitiana) שמשמעותו "נאמן, ונאמן לדומיטיאנוס".
בשנת 96 מת דומיטיאנוס, ועל כן הוסרו מהלגיון התוארים "פלביה" ו"דומיטיאנה", והלגיון נקרא מעתה: "הלגיון הראשון מינרוויה פיא פידליס".
הלגיון הראשון מינרוויה לקח חלק במסעות המלחמה של הקיסר טראיאנוס בדאקיה בין השנים 101-106. חלקו של הלגיון במסעות אלו הונצח בין היתר בעמוד טראיאנוס, שבו נראה גם סמל הלגיון.
למשך תקופה מסוימת היה הלגיון תחת פיקודו של הקיסר לעתיד אדריאנוס.
לאחר כניעת דאקיה, הוחזר הלגיון לגרמניה.
פעילות הלגיון בשנים שלאחר מכן מעורפלת מעט, בעמוד מרקוס אורליוס מצוין שהוא לקח חלק במסעות המלחמה של מרקוס אורליוס נגד המרקומנים (בין השנים: 165-175 ו-178-180).
כמו כן תת-יחידות של הלגיון לקחו חלק בקמפיין של מושל גאליה בלגיקה דידיוס יוליאנוס נגד שבט הכאוקים בשנת 173.
בשנת 193 פרצה מלחמת אזרחים בין ספטימיוס סוורוס לקלאודיוס אלבינוס.
הלגיון הראשון מינרוויה צידד בספטימיוס סוורוס, צעד אמיץ שכן אלביניוס של על האי הבריטי שהיה קרוב בהרבה אל גרמניה מאשר הפרובינקיות שעליהן משל ספטימיוס סוורוס.
המלחמה הסתיימה בניצחונו של סוורוס שמן הסתם תגמל היטב את התומכים בו אם כי לא ידוע כיצד.
בתאריך לא ברור בין השנים 221 ו-222, הוסף ללגיון השם "אנטוניניאנה".
שני קיסרים בני אותה תקופה נשאו את השם "אנטונינוס", קרקלה ואלאגבאלוס.
האפשרות השנייה נראית סבירה יותר, כיוון שלאחר מותו של אלאגבאלוס הלגיון אינו נזכר יותר בשם "אנטוניניאנה".
על מזבח הקדשה משנת 231 מכונה הלגיון: "הלגיון הראשון מינרוויה פיא פידליס אלכסנדרינה סוורינה" מה שמוכיח שהקיסר אלכסנדר סוורוס היה חייב טובה ללגיון מסיבה לא ברורה.
מכאן ואילך ההיסטוריה של הלגיון נעשית מעורפלת אפילו יותר.
הוא ככל הנראה לקח חלק במלחמות האזרחים הרבות שפקדו את רומא, וייתכן שאף פעל בשירות האימפריה הגאלית.
הוא נזכר לאחרונה כאשר הובס בידי הפרנקים, שהרסו את בון בשנת 353. גורלו אינו ברור, ייתכן שהושמד וייתכן שפורק לאחר שהעיר הוחרבה.
הלגיון הצפוני סנקט פטרבורג היא קבוצת פוטבול המשחקת בליגת העל המזרח אירופית.
הישג השיא של הקבוצה הוא העפלה לרבע גמר פלייאוף הליגה בעונת 2013. הקבוצה מפעילה גם קבוצת פוטבול לנשים בשם "הלגיון הצפוני" וביולי 2018 סיימה במקום הרביעי בגביע מונטה קלארק.
החל מינואר 2019 הקבוצה משלמת שכר לשחקניה והפכה לקבוצת הפוטבול הראשונה ברוסיה שמשלמת שכר לשחקניה.
באפריל 2019 זכתה בתואר הראשון שלה עם הזכייה בטורניר הארי גמבל.
ביולי 2019 בהדרכת המאמן וסילי דובריאקוב העפילה למשחק הגמר של ליגת העל המזרח אירופית בפוטבול, אך הפסידה את התואר לקבוצת הספרטנים מוסקבה.
בשנת 2020 סיימה במקום הרביעי בליגה ובשנת 2021 זכתה ב.
בעונת 2022, סיים במקום השלישי.
ליגת העל המזרח אירופית (EESL)
הלגיון הראשון ארמניקה היה לגיון רומאי, אשר הוקם במהלך המאה השלישית והוצב במחוז ארמניה.
ההערכה היא שהוא הוקם במהלך המאה השלישית, אולם לא ידוע בידי מי.
יחד עם הלגיון השני ארמניקה, היווה הלגיון הראשון את הלימיטאני שהגן על אזור ארמניה.
בשנת 363 השתתף הלגיון במערכה הכושלת של הקיסר יוליאנוס הכופר כנגד האימפריה הסאסאנית.
בשנת 382 הועבר הלגיון לפרובינקיה איסאוריה (באזור אנטוליה) והשתתף בחיזוק ביצורי העיר אנימוריום.
על פי הנוטיטיה דיגניטטום, בשלב מאוחר יותר שודרג הלגיון מלימיטאני ללגיון עצמאי, בפיקודו של המגיסטר מיליטום בעצמו.
הלגיון הראשון יוביה היה לגיון רומאי, אשר הוקם בידי הקיסר דיוקלטיאנוס והוצב במחוז סקיתיה ליד הדנובה.
הוא הוקם בידי הקיסר דיוקלטיאנוס, ככל הנראה בתחילת שנות שלטונו.
הלגיון נקרא "יוביה" אשר משמעותו "מוקדש ליופיטר".
יופיטר היה הפטרון של הקיסר דיוקלטיאנוס, שבעצמו כונה לפעמים "יוביאנוס".
הלגיון הוקם במקביל ל, אשר נקרא על שם הרקולס, הפטרון של שותפו לשלטון של דיוקלטיאנוס - הקיסר מקסימיאנוס.
הלגיון הראשון יוביה הוצב לצד הלגיון השני הרקוליה במחוז סקיתיה ליד נהר הדנובה.
ב הלגיון נזכר בנוטיטיה דיגניטטום, עדיין בבסיסו הישן על יד הדנובה.
מכיוון שהיה מדובר בגזרה שקטה יחסית, לא מן הנמנע שהלגיון שרד את נפילת האימפריה הרומית והתמזג אל תוך הצבא הביזנטי המוקדם.
הלגיון הראשון איסאורה סאגיטריה היה לגיון רומאי, אשר הוקם במהלך המחצית השנייה של המאה השלישית והוצב במחוז איסאוריה.
ישנה מחלוקת בשאלה מי הקים אותו.
יש הסוברים כי היה זה הקיסר פרובוס, אשר השתמש בלגיון בין היתר כדי להילחם בשבטים ההרריים באזור קיליקיה, אולם יש המאחרים אותה עד תקופת הקיסר דיוקלטיאנוס.
כך או כך, בסיס הקבע של הלגיון היה במחוז איסאוריה (אנטוליה) לצד הלגיון השני איסאורה והלגיון השלישי איסאורה, ומכאן שמו.
השם "סאגיטריה" משמעו "קשת", והוא מצביע על כך שחיילי הלגיון הוכשרו גם בשימוש בחץ וקשת.
יכולת לא אופיינית עבור חיילים סדירים בצבא הרומי.
ככל הנראה הדבר נבע מכורח נסיבות מיוחדות הקשורות ללחימה בשבטים האיסאורים.
ההערכה המקובלת היא שבתחילה היה הלגיון חלק מלימיטאני, אולם על פי הנוטיטיה דיגניטטום, בשלב מאוחר יותר הוא שודרג לדרגת לגיון עצמאי, בפיקודו של המגיסטר מיליטום בעצמו.
הלגיון הראשון איטליקה היה לגיון הצבא הרומי, אשר הוקם בידי קיסר רומא, נירון בשנת 66, ופעל עד המאה ה-5.
על פי כתובת ששרדה, הקים הקיסר נירון את הלגיון ב-20 בספטמבר 66. השם "איטליקה" מתייחס למוצאם של המגויסים, מערי איטליה.
נירון טען שהוא רוצה שהלגיון הזה יהיה כמו "פלנקס של אלכסנדר הגדול", והוא גייס אליו רק חיילים שגובהם 1.80 ומעלה.
הלגיון היה אמור להישלח לאסיה הקטנה כהכנה לקראת מערכה שנירון תכנן בארמניה וב כנגד האימפריה הפרתית.
עם זאת, באותה שנה פרץ המרד הגדול ונירון נאלץ לעכב את תוכניותיו.
ככל הנראה הלגיון היה אמור להישלח לארץ ישראל ולהצטרף לדיכוי המרד, אולם בשנת 67 גברה חוסר שביעות הרצון של האצולה והסנאט משלטונו של נירון.
"צבא הריין" שכלל ארבעה לגיונות בפיקוד לוקיוס ורגיניוס רופוס, צעד מגרמניה אל גאליה כדי לעצור את וינדקס.
במקביל, הלגיון הראשון איטליקה נע מאיטליה במטרה לחבור אל צבא הריין.
הלגיון הגיע לגאליה רק בשנת 68, לאחר שרופוס כבר הצליח להביס את וינדקס, ולפיכך לא השתתף בקרבות.
לא ברור מדוע הלגיון התעכב זמן רב כל כך, ויש שהניחו לפיכך שהוא לא נוסד בשנת 66 אלא רק 67. אחרים סבורים שצעדת הלגיון התעכבה בגלל קשיים לוגיסטיים או אימונים.
ביוני 69 נירון התאבד וגלבה הפך לקיסר החדש.
מה שהיה אמור להיות סמל לנאמנות וצייתנות של חיל רומי, הפך להיות בגידה בקיסר החדש.
גלבה הורה ללגיון הראשון איטליקה להישאר בגאליה והציב אותו בלוגדונום (ליון).
צבא הריין בהנהגת ויטליוס, התמרד והחל בצעדה לכיוון איטליה.
הלגיון הראשון איטליקה, תחת פיקוד טיטוס מנליוס ואלנס, הצטרף אל המורדים בצעדה לאיטליה.
בקרב קרמונה, הביס הלגיון הראשון איטליקה יחד עם הלגיון החמישי אלאודה והלגיון העשרים ואחד רפקס, את צבאו של אותו שהורכב מהלגיון השלושה עשר גמינה, הלגיון הראשון אדיוטריקס והמשמר הפרטוריאני.
אותו התאבד, וויטליוס מונה לקיסר החדש.
טקיטוס כותב שחיילי הלגיון הראשון איטליקה היו האמיצים ביותר במהלך הקרבות, ועיט הלגיון שלהם נישא בגאווה ברחובות רומא כאשר ויטליוס נכנס אל העיר.
הקיסר החדש שלח את הלגיון הראשון איטליקה לפרובינקיה מוסיה שם הוצב בעיר נובה (סבישטוב בבולגריה המודרנית) על גדות נהר הדנובה.
בחורף 69 ניצלו שבטי הסרמטים שמעבר לנהר את היחלשות האימפריה בגלל מלחמת האזרחים ופתחו במתקפה על הלגיונות הרומיים.
הרומאים הובסו בקרבות, ובין היתר נהרג המושל גאיוס פונטיוס אגריפה.
רק בשנת 70 הצליח המושל החדש רובריוס גאלוס להשיב את הסדר לאזור.
בסביבות שנת 85 השתתף הלגיון בקרבות כנגד שבטי דאקים.
הקיסר דומיטיאנוס חילק את הפרובינקיה מוסיה למוסיה העליונה ומוסיה התחתונה.
הלגיון הראשון איטליקה הוצב במוסיה התחתונה, וחייליו שימשו שם בעיקר בתפקידי שיטור, מנהל ובנייה.
למרות שמפקדת הלגיון נותרה בנובה מאות שנים, הרי שיחידות משנה שלו נשלחו לכל רחבי האימפריה.
ידוע על נוכחות של חיילי הלגיון בחצי האי קרים, ככל הנראה כהגנה מפני ממלכת הבוספורוס הקימרי.
לפי מסורת נוצרית מאוחרת, בשנת 102 חיילי הלגיון רצחו בקרים את האפיפיור קלמנס הראשון כאשר קשרו אותו לעוגן של ספינה והשליכו אותו מן הסיפון כדי שייטבע, אך מקורות מוקדמים יותר טוענים כי קלמנס מת מוות טבעי.
בתקופת טריאנוס השתתף הלגיון במלחמות כנגד הדאקים ולאחר מכן במסעו של טריאנוס כנגד האימפריה הפרתית.
בתקופת אדריאנוס הוצבו חלקים מהלגיון בדלפי שביוון כדי לפקח על פרויקט בנייה שטיבו אינו ידוע.
ייתכן כי חיילי הלגיון השתתפו בדיכוי מרד בר כוכבא, אך הדבר אינו ודאי.
בין השנים 139–142 הוצבו חלק מחיילי הלגיון בבריטניה והיו אחראים על בניית החלק של חומת אנטונינוס בין אדינבורו לגלאזגו.
כתובת שנמצאה עשויה להצביע על כך שיחידה אחרת של הלגיון הצבה אותה עת במאוריטניה ודיכאה את המרד המאורי, אולם הדבר אינו ודאי.
הלגיון השתתף במסעות המלחמה של הקיסר מרקוס אורליוס כנגד הדאקים, ובשנת 165 הקים מרקוס אורליוס שני לגיונות נוספים שנשאו את השם "איטליקה".
הלגיון השני איטליקה והלגיון השלישי איטליקה.
ייתכן שהדבר נעשה כמחווה לאומץ לבם של חיילי הלגיון הראשון איטליקה.
הלגיון תמך במרד של ספטימיוס סוורוס אשר הוביל לעלייתו לשלטון כקיסר.
הלגיון לא יכל להשתתף בצעדתו של סוורוס לאיטליה, בגלל מיקומו המרוחק ליד הדנובה, אולם ככל הנראה סייע לסוורוס במלחמתו כנגד מתחרהו פסקניוס ניגר.
כתובת שנמצאה בירדן מראה כי בסביבות שנת 273 נמצאו חילי הלגיון באזור זה ופיקחו על סלילת דרכים.
בתקופת דיוקלטיאנוס זכה הלגיון למעמד של לגיון עצמאי.
יחידות מהלגיון השתתפו בדיכוי מרד שפרץ במצרים.
בתקופת קונסטנטינוס נהרס ברובו מחנה הלגיון בנובה, והאזור אוכלס בידי אזרחים.
בתקופת הקיסר יוסטיניאנוס הראשון שוקם מחדש המחנה בנובה, אולם לא ידוע איזו יחידה שוכנה שם.
הלגיון הראשון איליריקום היה לגיון רומאי, אשר הוקם במהלך המאה השלישית והיה פעיל עד המאה החמישית.
הלגיון גויס בידי הקיסר אורליאנוס ככל הנראה זמן קצר לאחר עלותו לשלטון בשנת 270. שמו של הלגיון מעיד על כך שחייליו גויסו מאיליריה.
הפעילות הקרבית הראשונה של הלגיון הייתה במהלך המערכה של אורליאנוס כנגד זנוביה מלכת תדמור בשנת 272. לאחר הניצחון במלחמה, הוצב הלגיון בקסר אל-אזרק שבירדן שם הועסק בין היתר בעבודות בנייה.
הקיסר דיוקלטיאנוס העביר את הלגיון ל"מחנה הדיוקלטיאני" ליד תדמור.
בתקופת שלטונו של הקיסר ליקיניוס פעלו יחידות משנה של הלגיון גם במצרים.
הלגיון עדיין שהה בתדמור ב כאשר נכתב הטקסט הידוע כנוטיטיה דיגניטטום.
הלגיון הראשון יוליה אלפינה היה לגיון רומאי, אשר פעל במהלך המאה החמישית.
ידוע שהוא היה לגיון עצמאי שהוצב במחוז אלפס קוטייה לצד הלגיון השני יוליה אלפינה והלגיון השלישי יוליה אלפינה.
השם "אלפינה" עשוי להעיד על כך שחייליו גויסו מאזור הרי האלפים או הוצבו שם לראשונה.
השם "יוליה" מתייחס כנראה לשמו של הקיסר שהקים אותו.
שניים מבניו של הקיסר קונסטנטינוס הגדול נשאו את השם "יוליוס" - קונסטנס וקריספוס, אולם לא ידוע על לגיונות שהוקמו בידי קריספוס כך שסביר להניח שמקים הלגיון היה קונסטנס.
הלגיון עדיין היה קיים ב והוא נזכר בנוטיטיה דיגניטטום.
הלגיון הראשון מקריאנה ליבראטריקס היה לגיון רומאי קצר ימים אשר השתתף במלחמת האזרחים הידועה כשנת ארבעת הקיסרים.
בשנת 68 התגבר חוסר שביעות הרצון שחשו המוני העם והסנאט הרומי משלטונו העריץ של הקיסר נירון, ומספר מושלים, ביניהם גאיוס יוליוס וינדקס מושל גאליה, וגלבה מושל היספניה טארקוננסיס התמרדו כנגד שלטונו.
לוקיוס קלאודיוס מאקר, מושל אפריקה ומפקד הלגיון השלישי אוגוסטה החליט להצטרף למרד של גלבה, ולשם כך הקים את הלגיון הראשון מקריאנה ליבראטריקס.
משמעות השם היא "המשחרר של מאקר".
זמן קצר לאחר פרוץ המרד עלה גלבה על רומא עם לגיונותיו ונירון התאבד.
היה זה לכאורה ניצחון עבור מאקר, אולם גלבה לא בטח באלו שהעלו אותו לשלטון, והורה לרצוח את מאקר בחשאי ולפרק את הלגיון הראשון מקריאנה ליבראטריקס.
חיילי הלגיון שולבו בלגיונות אחרים.
יש הסבורים שהקיסר ויטליוס ניסה להקים את הלגיון פעם נוספת כשעלה לשלטון ולהשתמש בו למטרותיו, אולם אספסיאנוס פירק אותו מחדש.
הלגיון הראשון מרטיה היה לגיון רומאי, אשר פעל במהלך המאה הרביעית.
מקובל להניח שהוא הוקם בידי דיוקלטיאנוס.
משמעות השם "מרטיה" הוא "מוקדש למרס".
העתק של כתובת (הכתובת עצמה אבדה) ממחוז ולריה שבפאנוניה (מערב הונגריה המודרנית) מזכירה שחיילי הלגיון השתתפו בבניית מצודה באזור.
על פי הנוטיטיה דיגניטטום בתחילת המאה החמישית, הלגיון היה לגיון עצמאי שהוצב באיליריה.
הלגיון הראשון מקסימיאנה היה לגיון רומאי, אשר פעל במהלך המאה השלישית והרביעית.
הוא הוקם בשנת 296 או 297 בידי הקיסר דיוקלטיאנוס, אשר החליט לקרוא לו "מקסימיאנה" (היינו "של מקסימיאנוס") על שם שותפו לשלטון מקסימיאנוס.
לצד הלגיון השני פלביה קונסטנטיה הגן הלגיון על דרום מצרים מפני שבטים שכנים.
בשנת 345 הועבר הלגיון לאדריאנופול (אדירנה המודרנית), וקרוב לוודאי שהיה מעורב בקרב אדריאנופול ב-378, בו זכו הגותים, בפיקוד פריטיגרן, לניצחון מוחץ על הצבא הרומי, בפיקוד הקיסר ואלנס.
עם זאת, ככל הנראה שרד חלק מהלגיון את הקרב, שכן על פי נוטיטיה דיגניטטום ב הוא עדיין היה מוצב ליד אדריאנופול.
הלגיון הראשון נוריקום היה לגיון רומאי, אשר פעל הוקם בידי הקיסר דיוקלטיאנוס והגן על אזור נוריקום.
הוא הוקם בידי הקיסר דיוקלטיאנוס, אשר הציב אותו על הדנובה במחוז נוריקום (כיום בדרום-מערב אוסטריה ומזרח סלובניה).
יחד עם הלגיון השני איטליקה הוותיק הם היוו את הלימיטאני של אזור נוריקום.
על פי הנוטיטיה דיגניטטום בתחילת המאה החמישית הלגיון עדיין היה מוצב בנוריקום.
ככל הנראה הוא פורק זמן לא רב לאחר מכן.
הלגיון החמישי יוביה היה לגיון רומאי, אשר הוקם בידי הקיסר דיוקלטיאנוס והוצב במחוז פאנוניה ליד הדנובה.
הלגיון הראשון יוביה הוצב לצד הלגיון השישי הרקוליה במחוז פאנוניה ליד נהר הדנובה.
גורלו של הלגיון לאחר מכן אינו ידוע.
הלגיון הנורווגי (בנורווגית: Den Norske Legion; בגרמנית: Freiwilligen-Legion Norwegen) הייתה יחידה מיוחדת בוואפן אס אס אשר הורכבה ממתנדבים מנורווגיה.
הגרמנים החלו לעבוד על הקמת יחידה נורווגית בתוך האס אס מיד לאחר סיום המערכה בנורווגיה ב-1940. הגרמנים תכננו להקים יחידה בת 30,000 איש, ולשם כך הפיצו ברחבי נורווגיה תעמולה בה הבטיחו שהיחידה תהיה בפיקוד נורווגי, עם מדים נורווגיים, ושפת פיקוד נורווגית.
הגרמנים הבטיחו להשתמש ביחידה כדי לסייע לשכנתה וידידתה הקרובה של נורווגיה - פינלנד, שבאותה עת הייתה שקועה במלחמת ההמשך מול ברית המועצות.
אולם עד סוף 1941 נרשמו רק 1,900 אזרחים נורווגים לשירות באס אס.
מרבית המתנדבים עברו אימון צבאי בגרמניה, והשאר התאמנו בבית ספר צבאי מיוחד שהוקם למטרה זו בהולמסטרנד.
הגרמנים הפרו את כל הבטחותיהם למתנדבים הנורווגים.
הם העניקו להם מדי אס אס, והחילו עליהם את החוק הצבאי הגרמני.
ההנחה היחידה שהתירו להם הייתה להחליף את סמל האס אס במדיהם בסמל נורווגיה.
במקום לשלוח אותם לפינלנד כפי שהובטח להם, נשלחו הנורווגים לחזית המזרחית.
הלגיון הנורווגי הוכפף תחת בריגדת האס אס ה-2, ונלחם במהלך המצור על לנינגרד.
ביצועי הלגיון היו גרועים, ועד סוף 1942 הוא איבד 180 אנשים.
בתחילת 1943 הוציאו הגרמנים את הלגיון מהחזית, ושלחו אותו לתקופת התרעננות בבוואריה.
לנורווגים ניתנה אפשרות לחזור לביתם, ורובם בחרו לעשות זאת.
רק 300 בחרו להאריך את חוזה השירות שלהם באס אס, והם היוו את הבסיס לרגימנט הפאנצרגרנדיר אס אס ה-23 (נורווגיה) אשר היה חלק מדיוויזיית הפאנצרגרנדיר אס אס ה-11. חיילים אלו המשיכו להילחם עם הגרמנים עד הסוף המר.
הם השתתפו בהצטיינות בקרב על ברלין, ולאחריו נפלו אלו מהם ששרדו, בשבי הסובייטי.
שטנורמבנפיהרר פין קיילסטרופ (29 ביוני 1941 – 1 בדצמבר 1941)
אובר-שטורמבנפיהרר אוליבר קביסט (15 בדצמבר 1941 – מרץ 1943)
הלגיון הפולני בפינלנד (בפולנית: Legion Polski w Finlandii) היה גוף צבאי שאיגד תחתיו את החיילים הפולנים ששרתו בצבא האימפריה הרוסית והוצבו בדוכסות הגדולה של פינלנד.
הלגיון הוקם ב-1917, ובמהלך מלחמת האזרחים הפינית לחם לצד המשמר הלבן לפני שעזב את פינלנד.
במהלך מלחמת העולם הראשונה, הוצבו חיילים פולנים ששרתו בצבא האימפריה הרוסית בשטחי הדוכסות הגדולה של פינלנד.
ב-1916 נכבשה פולין בידי הגרמנים והאוסטרו-הונגרים שהקימו את "ממלכת פולין".
למרות זאת, החיילים הפולנים שמרו אמונים לצבא הקיסרי.
בעקבות מהפכת פברואר פורקה האימפריה הרוסית, והחיילים הפולנים מצאו את עצמם מבודדים על אדמת פינלנד.
עד מהרה הוקמו מועצות חיילים קטנות בערים פיניות רבות במטרה להתארגן ולאפשר פינוי עתידי שלהם.
ב-24 באפריל 1917 הוקם "הלגיון הפולני בפינלנד" - גוף שנועד לאגד תחתיו את כל החיילים הפולנים בפינלנד.
מפקד הלגיון היה סטניסלב בוגוסלבסקי.
בתחילת 1918 הכריזה פינלנד על עצמאות, וכמעט מיד פרצה בה מלחמת אזרחים עקובה מדם מבין המשמר הלבן השמרני למשמר האדום הקומוניסטי.
חיילי הלגיון נכנעו למשמר הלבן, ואף הסכימו ללחום לצידם כנגד האדומים.
הם הוצבו כחיל מצב בעיר ויפורי והגנו עליה בהצלחה.
במאי 1918 הסתיימה המלחמה בניצחונם של הלבנים.
החיילים הפולנים חזרו לפולין לאחר שנתנו את נשקם לצבא פינלנד.
הלגיון החמישי אלאודה , שמוזכר לפעמים גם בשם "הלגיון החמישי גאליקה", היה לגיון רומאי, שהוקם בשנת 52 לפנה"ס על ידי הגנרל גאיוס יוליוס קיסר.
הוא הוצב בגאליה הטרנס-אלפינית כדי להילחם בצבאות ורקינגטוריקס מלך גאליה, והיה הלגיון הרומי הראשון שהכיל לוחמים שאינם אזרחים רומאים.
ישנה מחלוקת בקרב החוקרים האם הלגיון הושמד במהלך המרד הבטאווי בשנת 70 לספירה, או במהלך הקרב הראשון בטאפה (86 לספירה).
הלגיון העשרים ולריה וקטריקס (לטינית: Legio XX Valeria Victrix) היה לגיון רומאי שהוקם על ידי הקיסר אוגוסטוס סביב שנת 31 לפנה"ס לקראת המערכה הרומית בהיספניה.
הלגיון העשרים ולריה ויקטריקס (victrix; המנצח) נוסד ככל הנראה על ידי הקיסר אוקטביאנוס סביב 40 לפנה"ס.
המערכה הראשונה של הלגיון הייתה בהיספניה, שם השתתף במלחמות הקנטבריה של אוגוסטוס בין השנים 25-13 לפני הספירה.
בתחילת המאה ה-1 לספירה, הלגיון היה חלק מצבאו של גרמאניקוס במהלך מערכותיו בגרמניה.
הוא היה מעורב בין היתר בדיכוי המרד של שבט הטורוני בגאליה בשנת 21 לספירה, לאחר מכן ב-43 היה אחד מארבעת הלגיונות שלקחו חלק בפלישה והכיבוש של בריטניה תחת הקיסר קלאודיוס, שם הקים את מחנה הלגיון בקמולודונום (קולצ'סטר) שבהמשך הפכה לבירה הראשונה של פרובינקיית בריטניה.
הלגיון לקח חלק במאמץ הרומי המכריע כנגד מרד בודיקה בשנת 60 או 61, כאשר כ-3,000 מחיילי הלגיון נשלחו לסייע לכוחות הרומים.
אחת הסברות היא שהתואר "Victrix" (המנצח) ניתן לליגון לאחר הניצחון בקרב, על פי סברה אחרת התואר ניתן ללגיון במהלך מרד בלום באטוניאנום (6–9 לספירה) בהם הוא לקח חלק משמעותי הרבה יותר.
לאחר המרד נותר הלגיון בבריטניה, כשהוא לוקח חלק במערכות השונות בצפון ומערב האי כנגד השבטים הקלטים שנותרו עצמאיים וכנגד כיסי התנגדות.
החל משנת 80 הוצב הלגיון במבצר דווה ויקטריקס (כיום צ'סטר), מבצר שנקרא על שמו ואשר נבנה, יושב, והורחב על ידי חיילי הלגיון ומשפחותיהם, באותה העת לקח הלגיון גם חלק במערכה של גנאיוס יוליוס אגריקולה בצפון האי הבריטי (סקוטלנד של ימינו).
לאורך המאה ה-2 וה-3 הוצב הלגיון בעיקר בבריטניה ממעוזו בדווה ויקטריקס, בתחילת המאה ה-3 לקח הלגיון חלק במערכה נרחבת נוספת בצפון בריטניה תחת ספטימיוס סוורוס וסביב שנת 255 נשלח חלק מהלגיון להילחם במערכה בגרמניה.
החל מסוף המאה ה-3 מתמעטים עדויות לפעילות הלגיון וההערכה היא כי הפסיק להתקיים כיחידה מאוחדת סביב תחילת המאה ה-4, ייתכן כי כבר בשנת 296 פורק הלגיון כעונש על כך שצודד עם האוזורפים קראוסיוס (שלט 286–293) ואלקטוס (שלט 293–296), עת חזרה בריטניה לשליטת הקיסר קונסטנטיוס כלורוס.
הלגיון השבעה עשר הוא אחד הלגיונות בצבא הרומי.
הלגיון הוקם כנראה בידי אוקטביוס בשנת 41 לפנה"ס.
הלגיון הושמד בקרב יער טויטובורג (קרב וארוס) בשנת 9 לספירה.
כינוי הלגיון אינו ידוע לבטח, אך אולי היה גרמניקה או גאליקה.
פיסות המידע אודות הלגיון מועטות, אין אזכור ללגיון ברשומות הרומיות כלל, עניין שהופך את קיומו למסתורי משהו.
הלגיון הוקם כנראה במטרה להתמודד עם סקסטוס פומפיוס, אחרון אויבי הטריומווירט השני, שהתבצר בסיקיליה ואיים על אספקת התבואה לרומא, חייליו גויסו בעיקר מצפון איטליה.
עם תום הטריומווירט בתבוסתם של מרקוס אנטוניוס וקלאופטרה השביעית בקרב אקטיום (שנת 31 לפנה"ס), הלגיון נשלח כנראה לגאליה.
בסוף המאה הראשונה לפנה"ס הוצב הלגיון בגרמאניה סמוך לנהר הריין, שם שימש ככוח הלוחם בשבטים הגרמאניים במערכות המצביאים הרומיים טיבריוס ודרוסוס.
בשנת 7 לספירה מונה פובליוס קוינקטיליוס וארוס למושל האזור ומפקד הצבא המקומי.
בשנת 9 לספירה ארמיניוס, מנהיג שבט הכרוסקים הגרמאני ובן ברית רומאי, הביא בשורה לווארוס אודות מרד באזור הריין.
וארוס הצעיד את כוחו למקום, מבלי לדעת שהכרוסקים ממתינים בציפייה לבואו.
ב-9 בספטמבר של אותה השנה התנפל הכוח הגרמאני על הצבא הרומי והשמידו כליל בקרב יער טויטובורג.
שלושת הלגיונות ששירתו תחת וארוס הושמדו לגמרי וסמליהם נשדדו.
הלגיון השמונה עשר (לטינית: Legio XVIII) היה לגיון בצבא הרומי.
תאריך היווסדו אינו ידוע בבירור, וסופו יחד עם הלגיון השבעה עשר והתשעה עשר בקרב יער טויטובורג (9 לספירה).
ישנן ידיעות על לגיון 18 כלשהו ששירת תחת גאיוס קורנליוס לנטולוס בקיליקיה, למשך שלוש שנים החל משנת 53 לפנה"ס, אך ישנם ספקות רבים לגבי היותו הלגיון המדובר.
בתקופת מלחמת האזרחים של יוליוס קיסר התקיימו שני לגיונות 18, אחד של קיסר והשני של פומפיוס.
הלגיון של קיסר כנראה הושמד באפריקה.
אין ידיעות בדבר גורל הלגיון של פומפיוס.
סביר להניח שהלגיון הוקם בשנת 41 לפנה"ס כדי להיאבק בסקסטוס פומפיוס, שהתבצר בסיקיליה ושיבש את אספקת התבואה לרומא.
מרבית מגויסיו היו כנראה מגאליה קיסאלפינה.
אחר נפילת הטריומווירט השני נשלח הלגיון לגאליה.
יש הטוענים כי דאז היה מורכב משרידי הלגיון ליביקה של מרקוס אנטוניוס.
כ-15 שנים מאוחר יותר היה אמור הלגיון להשתתף במבצע הענק נגד שבט המרקומני, תחת פיקודו של טיבריוס, אך מבצע זה לא יצא לפועל כתוצאה ממרד שהתרחש בפאנוניה.
כעבור זמן מה השתתף הלגיון בפלישותיו של דרוסוס, אחי טיבריוס, לשטחים הגרמניים החופשיים.
כאשר הפרובינקיה הגרמנית הובאה תחת שליטה של רומא, מונה פובליוס קווינקטיליוס וארוס, שהיה מקורב לאוגוסטוס דרך נישואים, למושל האזור.
ארמיניוס, נסיך שבט הכרוסקים ובן ברית רומאי זמם להמיט מפלה קשה לצבא הרומי; כדי לעשות זאת פנה לווארוס, שישב במחנה הקיץ, עם טענות לגבי מרד באזור הריין, וארוס שמע לעצתו ומיד יצא לשדה.
כאשר הגיע ליער טויטובורג החל לרדת גשם רב, חייליו העייפים התקשו לשמור על הסדר; ואז תקף ארמיניוס בראש שבטו את הצבא בן שלושה הלגיונות, והשמידו לגמרי.
סמלי הלגיון נבזזו, וברומא אוגוסטוס התאבל קשות על המפלה.
גופות חלק מהנספים הובאו לקבורה בידי גרמניקוס, בן דרוסוס, שיצא לגרמניה כדי להחזיר את הסמלים ולהביס את ארמיניוס.
אחד הממצאים המפורסמים ביותר אודות הלגיון הזה בנפרד, וקרב יער טויטובורג בכלל, הוא המצבה לזכרו של מַרְקוּס קַאֵלִיוּס, קנטוריון מהלגיון השמונה עשר.
מרקוס היה בנופלי הקרב, וכנראה בן למעמד העליון.
אביו רומם את האנדרטה (בתמונה) לזכרו, היות שעצמותיו אף פעם לא נמצאו.
הלגיון השישי פראטה היה לגיון רומאי שהתקיים למן שלהי הרפובליקה עד המאה השלישית.
הלגיון ישב בארץ ישראל מאז תחילת המאה השנייה ועד למאה השלישית לספירה, המחנה הראשי שלו היה בלגיו (ליד צומת מגידו), מחנות נוספים היו פרוסים ברחבי פרובינקיית יהודה.
ב-2024 פורסם על חשיפת מחנה ענק של הלגיון, באזור מגידו של ימינו.
זהו המחנה הצבאי היחיד בארץ ישראל, בקנה המידה ובהיקף הזה, אשר מיקומו ידוע ונחשף לעת עתה.
הלגיון הוקם, ככל הנראה, בשנת 52 לפנה"ס על ידי יוליוס קיסר שגייס חיילים חדשים מגאליה קיסאלפינה לצורך מלחמת גאליה ובמיוחד להתמודדות עם המרד הגאלי בהנהגת ורקינגטוריקס.
הלגיון נלחם לראשונה בקרב אלסיה.
הלגיון גם נלחם בשבט הקרנוטים בעמק הלואר, בשנת 51 לפנה"ס.
עם פרוץ מלחמת האזרחים בין קיסר לפומפיוס בשנת 49 לפנה"ס, נשאר הלגיון נאמן לקיסר, ונלחם לצידו תחילה בהיספניה בקרב אילרדה בשנת 49 לפנה"ס, ולאחר מכן ביוון, שם התרכזו פומפיוס ותומכיו.
הלגיון השתתף בקרב דירכיום ובקרב פארסאלוס.
לאחר מיגורו של פומפיוס התלווה הלגיון אל קיסר במסעו למצרים והיה חלק מחיל המצב הרומאי באלכסנדריה.
בהגיעו לאלכסנדריה לאחר שנות לחימה רבות, כלל 1,000 חיילים בלבד.
הלגיון השתתף בקרבות נגד תומכיו של המלך התלמאי תלמי השלושה עשר, שהיה מסוכסך עם אחותו קלאופטרה השביעית שבה תמכו הרומאים.
לאחר הניצחון במצרים הלגיון נלחם בפונטוס והשתתף בהבסתו המהירה של המלך פרנקס השני בקרב זלה.
כתוצאה מההשתתפות האינטנסיבית של הלגיון במלחמת האזרחים הוא ספג אבדות כבדות וקיסר שלח אותו חזרה לאיטליה להתאוששות, אולם בקרב מונדה הלגיון חזר לשדה הקרב ונלחם עם קיסר כנגד שרידי הכוחות הפומפיאניים.
אחרי רצח קיסר באידו של מארס 44 לפנה"ס הלגיון נשאר בפיקודו של מרקוס איימיליוס לפידוס ששנה לאחר מכן מסר את הפיקוד למרקוס אנטוניוס.
הלגיון לקח חלק בקרב פיליפי, שבו הובס הצבא הרפובליקאי של מרקוס יוניוס ברוטוס וגאיוס קסיוס לונגינוס, כחלק מצבא הטריומווירט תחת פיקודו של אנטוניוס.
כשבשנת 40 לפנה"ס האימפריה הפרתית פלשה למזרח הרומאי.
הלגיון היה חלק מחיל המשלוח שנשלח להילחם בה תחת פיקודו של פובליוס ונטידיוס בסוס, בשנת 37 לפנה"ס אנטוניוס שלח את הלגיון כחלק מחיל משלוח רומאי שנועד לסייע להורדוס בכיבוש ממלכת יהודה מידיו של מתתיהו אנטיגונוס השני.
שנה לאחר מכן הלגיון השתתף בפלישה הכושלת של אנטוניוס לאימפריה הפרתית ונחלץ בעור שיניו מהשמדה כאשר נסוג דרך ארמניה.
עם פרוץ מלחמת האזרחים בין אנטוניוס לאוגוסטוס בשנת 31 לפנה"ס הלגיון ליווה את אנטוניוס ליוון יחד עם יתר הצבא שהיה תחת פיקודו במזרח, אולם קרב יבשתי בין הצדדים לא התרחש ואנטוניוס הובס בקרב הימי באקטיום.
לאחר מכן הלגיון העביר את תמיכתו, יחד עם שאר צבאו של אנטוניוס, לאוקטביאנוס.
לאחר מלחמת האזרחים, כאשר אוקטביאנוס, שעכשיו נקרא אוגוסטוס, ביסס את שלטונו הוא הציב את הלגיון בסוריה יחד עם הלגיון השלישי גאליקה, העשירי פרטנסיס והלגיון השנים עשר פולמינטה, תפקידם העיקרי היה לשמש חיל מצב כנגד האיום הפרתי.
הלגיון השתתף במלחמתו של גנאיוס דומיטיוס קורבאלו כנגד האימפריה הפרתית בשנת 58. הלגיון, יחד עם הלגיון השלישי והעשירי, פלש לארמניה והצליח לכבוש את ארטקסטה (כיום ירוואן שבארמניה) וטיגרנוקרטה (כיום טיגרנקרת שבארמניה) ולהושיב על כס המלוכה את טיגרנס השישי שהיה בעל מדיניות פרו-רומאית.
הלגיון נשאר בארמניה עד שנת 63 לערך ולאחר מכן חזר לבסיסו שבסוריה.
עם פרוץ המרד הגדול ביהודה בשנת 66, וקסיליה של הלגיון יחד עם וקסיליה של העשירי והלגיון השנים עשר פולמינטה שהיווה את עיקר הכוח, בפיקודו של גטיוס גאלוס, ניסו להביס את המורדים היהודים אולם הוכו שוק על ירך בבית חורון.
בשנת ארבעת הקיסרים הלגיון היה הכוח העיקרי תחת פיקודו של ק.
ליקיניוס מיקנוס שנשלח לאיטליה על ידי אספסיינוס כדי לערוך מצור על רומא.
הלגיון תמך באספסיאנוס אולם לא לקח חלק בקרבות כנגד יריביו.
הלגיון עבר להיות מוצב בקומגנה כשזו סופחה לאימפריה בשנת 72 והפכה לחלק מהפרובינקיה סוריה.
בזמן שלטונו של טראיאנוס יחידה מהלגיון לקחה חלק במלחמה הדאקית השנייה.
הלגיון השישי 'פארטה' השתתף במלואו במלחמות הפרתיות, כפי שעולה מכתובת הקדשה למפקד הלגיון שקיבל אות הצטיינות על חלקו במלחמה, השתתפותו גם עולה מכתובת הוקרה לטריבון הצבאי של הלגיון, T.
Pontius Sabinus, שקיבל אות הצטיינות על חלקו במלחמות הפרתיות.
קנטוריון בלגיון ששמו לא נשמר, קיבל עיטור צבאי על חלקו במלחמה הפרתית.
הלגיון השישי הגיע לערביה לאחר המלחמות הפרתיות, כפי שעולה מכתובת הקדשה מבוסטרה של חיילי הלגיון השישי שחזרו משהות באלכסנדריה (כנראה לעזור בדיכוי המרד שם) למושל הפרובינקיה, הכתובת הוצבה בסמכות הטריבון בפעם השלישית של אדריאנוס ולכן היא הוצבה בין 10/12/118 ל-9/12/119.
הלגיון נהיה הלגיון השני בפרובינקית יהודה, בנוסף ללגיון העשירי פרטנסיס, לכל המאוחר בשנת 127. אולם סביר יותר להניח שהוא עבר ליהודה בשנת 123. מקום מושבו של הלגיון ביהודה היה בלגיו, באתר המשוער גבעת אל-מאנך ליד צומת מגידו.
מחנה נוסף נמצא בתל שלם, כ-30 ק"מ דרומית-מזרחית ללגיו, כ-8 ק"מ דרומית לבית שאן.
מתארו מלבני ומידותיו על פי הנתונים הראשוניים, הם כ־150*210 – כ-32 דונם בקירוב.
בשטח המחנה נמצאו כתובת לא מתוארכת של הלגיון השישי 'פארטה', פסל ברונזה של אדריאנוס קיסר, וכן כתובת מונומנטלית בלטינית שהיא חלק משער ניצחון ברוחב 14 מטר.
הכתובת הוקדשה לאדריאנוס קיסר על ידי הקיסר, והיא נמצאה בשימוש משני כ-1.5 ק"מ צפונית לתל שלם.
כתובות נוספות של יחידות של הלגיון מוכרות משומרון, כתובת נוספת, נאמר שהיא הגיעה מבית גוברין, כתובת מגדרה בפראיה, וכן, כתובת נוספת מגדור, מהפראיה (היום א-סאלט).
שתי כתובות נוספות שנמצאו באמת המים של קיסריה, כתובת נוספת לא מתוארכת של פומפיוס קטוליוס, קנטוריון של הלגיון השישי 'פארטה' נמצאה בטבריה.
בתור הלגיון השני בפרוביניקה הלגיון השתתף בדיכוי מרד בר כוכבא בשנים 132–136. כתובת מקוטעת מקולסיום (CLusium) שבאיטליה, המתארת קריירה צבאית של קנטוריון ששמו אינו ידוע, נאמר ששירת בלגיון השישי פארטה, ובמסגרת משרה זו זכה לעיטורים מידי אדריאנוס.
אף על פי שמן הכתובת לא ברור באיזה הזדמנות הוענקו לו העיטורים, היו חוקרים שניסו לשייך זאת לימי המרד השני.
הלגיון שהה זמן קצר באפריקה בזמן הקיסר אנטונינוס פיוס, והשתתף במלחמה של לוקיוס ורוס כנגד הפרתים בשנים 162–165 במסופוטמיה.
כשפסקניוס ניגר התמרד בשנת 193, בתמיכת הלגיון העשירי, כנגד הקיסר ספטימיוס סוורוס, נשאר הלגיון השישי נאמן לסוורוס והצליח להביס את כוחותיו של פסקניוס ניגר.
על כך הוענק לו התואר Fidelis Constans (הנאמנים תמיד) על ידי הקיסר.
על פי ההיסטוריון דיו קסיוס, הלגיון השישי פראטה עדיין הוצב ביהודה בזמנו.
במהלך המאה ה-3 עבר הלגיון למחנה באודרו בפרובינקיה ערביה, כפי שעולה מעדויות ארכאולוגיות ואפיגרפיות.
הלגיון השלישי 'קירנאיקה' (לטינית: Legio III Cyrenaica) היה לגיון רומאי שהוקם על ידי מרקוס אנטוניוס בשנת 36 לפני הספירה, בזמן ששימש כמושל קפריסין שהייתה מאוחדת מבחינה מנהלית עם קירנאיקה.
הלגיון שהה במצרים במאה הראשונה לספירה.
בשנת 106 הפך ללגיון היחיד בפרובינקיה שזה עתה הוקמה, פרובינקיה ערביה.
הלגיון הוצב תחת לגאטוס פראטוריאני, קלאודיוס סוורוס (Claudius Severus), שהיה המושל הראשון של פרובינקית ערביה, לאחר שמספח ערביה, מושל סוריה, אולוס קורנליוס פלמה עזב חזרה לסוריה.
הלגיון השתתף במלחמות הפרתיות של טראיאנוס, כפי שעולה מקשת הוקרה, מייל אחד מהחומות של דורה-אירופוס, שנבנתה על ידי הלגיון לכבוד ניצחון הקיסר טראיאנוס במלחמות הפרתיות, קשת זו נבנתה לפני שטראיאנוס קיבל את התואר הנוסף פרתיקוס (Parthicus), ולכן היא מוקדמת לפברואר שנת 116. בנוסף, טריבון צבאי של הלגיון, Q.
Voconius Saxa Fidus, זכה בעיטור צבאי על חלק במלחמה.
לאחר המלחמות בשנת 116–117, יחידה של הלגיון שהתה בירושלים, כפי שעולה מכתובת המתארת את הלגיון והתגלתה בשימוש משני בחומה בהר ציון, כנראה כחלק מהכוחות שנשלחו עם לוסיוס קוויטוס לדכא את המרידה היהודית.
בפפירוס משנת 119, הלגיונות השלישי קרינאיקה והלגיון העשרים ושתים דיוטוריאנה.
הוצבו באותו המחנה ניקופוליס במצרים.
ונשאר בה עד לשנת 123, שבה הוא הוחלף בלגיון השני 'טראיאנה'.
הלגיון עבר בשנה זו חזרה לפרובינקיית ערביה ונשאר בה עד המאה החמישית לספירה.
הטריוס נפוס, נציב פרובינקיית ערביה בזמן מרד בר כוכבא ומפקד ההלגיון השלישי קירנאיקה השתתפו גם הם באופן מלא בדיכוי מרד בר כוכבא בשנים 132-136.
הלגיון השני טראיאנה היה לגיון רומאי שהוקם על ידי הקיסר טראיאנוס לקראת המלחמה הדאקית הראשונה.
בתחילת שלטונו של טראיאנוס היו 28 לגיונות.
מאחר שטראיאנוס הקים גם את הלגיון השלושים "אולפיה", שנלחם גם הוא במלחמות הדאקיות, ואף זכה בשל כך לשמו השני ("המנצח" "victrix"), חזקה שהקים את הלגיון השני טראיאנה קודם לכן.
למרות זאת, העדות המוקדמת ביותר אודות הלגיון השני טראיאנה היא כתובת קבורה בצידון המתוארכת לשנים 117-118 .
אבן מיל משנת 120 לספירה משמשת עדות לנוכחותו של הלגיון בפרובינקיה יהודה.
האבן נתגלתה בדרך שבין ציפורי ללגיו ("כפר עותנאי" וכיום חורבות הכפר הערבי לג'ון), מיקומו של הלגיון.
סביר כי הלגיון השני טראיאנה הגיע ליהודה לפני שנת 120, והחוקרים קושרים את הגעתו למצב הצבאי ביהודה לאחר מרד התפוצות.
בשנת 116–117 מינה הקיסר טראיאנוס את לוסיוס קווייטוס, שדיכא את המרידות במסופוטמיה, למושל יהודה, וזה הגיע עם חייליו המוּרִים הנאמנים, והוסיף בכך לגיון שני למצבת כוח האדם הרומאי בפרוביניקיה.
מזבח שנמצא באתר המשוער של מחנה הלגיון בלגיו, זוהה כמזבח הקדשה לסילוונוס הקדוש.
קיום המזבח פורסם לראשונה על ידי טפר ואק, טפר קרא מחדש בשורה השלישית בכתובת את האותיות "Le[g] II [Traiana]".
בחפירות נוספות שנערכו בגבעת המשטרה בלגיו, מצא טפר רעף ששייך ללגיון.
עדויות אלו מוכיחות כי הלגיון השני טראיאנה התיישב ביהודה בתחילת המאה השנייה לספירה (כנראה בשנת 117), וקושרות אותו באופן מובהק למחנה הלגיון בכפר עותנאי.
בהיסטוריה אוגוסטה נמסר כי בשנת 123 ערך אדריאנוס את מסעו אל הפרת בעקבות איום למלחמה מצד האימפריה הפרתית.
באותה השנה עמד קלאודיוס קוארטינוס (Ti.
Claudius Quartinus) בראש יחידה שהורכבה מהלגיון השני טראיאנה והלגיון השלישי קירנאיקה, כנראה כליווי למסע של אדריאנוס לפרת.
מסע זה מסביר את תזוזת הלגיונות במזרח בתקופת אדריאנוס: הלגיון השני עבר מיהודה למצרים, הלגיון השישי פראטה עבר מערביה ליהודה, והלגיון השלישי קירנאיקה עבר ממצרים לערביה.
בשנת 127 הלגיון השני טראיאנה כבר נכח במצרים והוא נותר שם עד המאה השלישית.
הלגיון בזמן מרד בר כוכבא
הלגיון השני טראיאנה השתתף בדיכוי מרד בר כוכבא כפי שעולה מכמה עדויות שונות.
כתובת מתקופת אדריאנוס נמצאה באמת המים בקיסריה, וזו מזכירה את הלגיון השני טראיאנה.
הכתובת היא בבירור כתובת תיקונים לאמה וקרבתה לכתובת של הלגיון העשירי ולכתובת של לגיון נוסף ששמו לא נשמר (כנראה הלגיון העשרים ושניים דיאוטריאנה) מראה כי התיקונים נעשו בזמן מרד בר כוכבא.
כתובת נוספת נמצאה בירושלים, שבמקור הזכירה חמישה לגיונות, אך מופיעים בה שמותיהם של שלושת הלגיונות: הלגיון העשירי פרטנסיס, הלגיון השנים עשר פולמינטה, והלגיון השני טראיאנה.
נוכחותם של הלגיונות האלו בו זמנית יכולה לקשור את הכתובת אך ורק למרד בר כוכבא.
כתובת הקדשה בלטינית נמצאה במחנה הלגיון השני טראיאנה שחנה במצרים והיא מתוארכת לשנת 157. זוהי הקדשה של 136 וטראנים של הלגיון השני טראיאנה לקיסר אנטוניוס פיוס לכבוד שחרורם משירותם הצבאי.
המשתחררים גויסו בשנת 132/133, 15 מתוכם התגייסו באיטליה, ורק אחד גויס במצרים.
גיליאם הציע גיוס זה היה גיוס חריג בגלל מרד בר כוכבא, ולכן היה גיוס גדול מהרגיל.
הלגיון תוגבר למלוא כוחו וכל החיילים שגויסו במצרים הופנו לשירות בחיל המצב ביהודה.
עדות נוספת לפעולתו של הלגיון השני טראיאנה היא פפירוס משנת 136 שפורסם על ידי נפתלי לואיס.
כותב המסמך הוא ווטרן מלגיון לא ידוע, שחוזר לביתו במצרים לאחר עיכוב בשחרורו משירות בגלל מרד בר כוכבא עם זאת, הווטרן חייב להיות יוצא הלגיון השני טראיאנה, שכן שמו רומאי, וברור שהוא השתחרר מלגיון ולא מיחידות עזר.
בשנת 136 הלגיון השני טראיאנה היה הלגיון היחיד שמוצב במצרים.
ברור, אם כן, שהוא שירת מחוץ למצרים בשנה זו כחלק מהשתתפות הלגיון השני טראיאנה בדיכוי מרד בר כוכבא.
כתובות רבות קושרות את הלגיון השני טראיאנה למצרים עד למאה השלישית.
דוגמה לכך היא כתובת משנת 142 לספירה, המזכירה את אנטוניוס סילבנוס, פרש השייך לאלה תארקום מאוריטנה היושבת באלכסנדריה בסמיכות למחנה של הלגיון השני טראיאנה.
כתובת חלקית נוספת היא הקדשת שחרור משנת 194 של חיילים מהלגיון השני טראיאנה.
הלגיון השביעי קלאודיה היה לגיון רומאי שחנה בפרובינקיה מואסיה העליונה.
הלגיון חנה ליד הדנובה משך רוב שנותיו, בפרובינקיה מואסיה העליונה (שכללה לגיון נוסף), ומפקדתו לגיון הייתה בוימינאקיום (Viminacium; כיום העיר קוסטולץ (Костолац) שממזרח לבלגרד, בירת סרביה).
בפרוביניקה היו 12 יחידות עזר (2 אלות ו-10 קוהרטות).
הלגיון קיבל מקלאודיוס את התואר Claudia Pia Fidelis עבור הנאמנות בזמן מרד וסקריבוניאנוס.
הלגיון השביעי קלאודיה, בנוסף ללגיונות הלגיון השישי פראטה, הלגיון השמיני אוגוסטה והלגיון התשיעי, נוסדו על ידי פומפיוס בשנת 65 לפנה"ס.
הלגיון השתתף במלחמת גאליה, והיה אחד משני הלגיונות שהשתתפו בפלישה של יוליוס קיסר לבריטניה.
בנוסף היה לו תפקיד מרכזי בקרב פארסאלוס בשנת 48 לפנה"ס.
השתתפות הלגיון בדיכוי מרד בר כוכבא
גדליהו אלון ניסה לקשור לגיון זה למרד בר כוכבא ומספר עדויות יכולות להצביע על כך כי לפחות חלק ממנו אכן בא עם יחידות עזר ממואסיה עילית כדי לסייע בדיכוי המרד.
Nummius Constans) שירת כקנטוריון בלגיון השלישי קירנאיקה ובלגיון השביעי קלאודיה, ובתפקיד פרימוס פילוס בלגיון השני טריאנה.
על חלקו בלחימה הוא זכה לעיטורים מידי אדריאנוס.
החוקרים חלוקים באיזה לגיון נלחם קונסטאנס, אולם בגלל מיעוט העדויות, אף חוקר לא טען כי הוא שירת ביהודה בלגיון השביעי קלאודיה.
כתובת קטנה שהתגלתה בעכו, שייכת לחייל מהלגיון השביעי קלאודיה ששירת בפרובינקית סוריה.
ישנה אפשרות כי קונסטאנס השתתף בדיכוי מרד בר כוכבא במסגרת הלגיון השביעי קלאודיה.
בנוסף, כתובת הקדשה של 239 חיילים מהלגיון השביעי קלאודיה משנת 157/158, מצביעה על כך כי בשנת 134/135 גויסו ליחידה זו כ-400 אנשים, גיוס חריג בהיקפו.
לגיוס זה ניתן להוסיף כי פורסמו 9 דיפלומות צבאיות רומיות מ-23 באפריל בשנת 157 של יחידות עזר שחנו במואסיה עילית.
יחידות אלו היו כנראה מסופחות ללגיון השביעי קלאודיה, ונראה כי עברו איתו בראשית המרד ליהודה, וספגו אבדות כבדות שגרמו לגיוסים כה נרחבים מאותו תאריך.
מכיוון שתעודות אלו שייכות לפחות לשלוש יחידות שונות מתוך 12 היחידות שישבו בפרוביניקה, ישנה אפשרות כי חלק גדול מיחידות העזר השתתפו במרד בר כוכבא.
מכלול העדויות שהועלו מראה כי לפחות חלק מהלגיון השביעי קלאודיה ויחידות העזר שלו עברו ליהודה והשתתפו בדיכוי מרד בר כוכבא.
הלגיון השנים עשר פולמינטה (Legio XII Fulminata) (החמוש בחזיז הברק), נוסד בידי יוליוס קיסר בשנת 58 לפנה"ס בעת מלחמת גאליה, ואורגן מחדש בשנת 44/3 לפסה"נ.
הוא שרת במזרח תחת פיקודו של מרקוס אנטוניוס, אחר כך נשלח למצרים על ידי אוגוסטוס, ומשם לסוריה.
שירת תחת קאיסניוס פאיטוס בארמניה והושפל בכניעה.
הוחזר לסוריה ושהה בה תחת פיקודו של נציב סוריה קסטיוס גאלוס.
בשנת 66 לספירה היה הראשון לתקוף את המורדים בירושלים במרד הגדול, וגם לחוות את נחת זרועם של המורדים עד כדי תבוסה.
בנסיגה החפוזה, בבית חורון, איבד הלגיון את סמל העיט (Aquila) שלו.
בהמשך המרד השתתף במצור על ירושלים (70 לספירה).
מיד לאחר דיכוי המרד, וכעונש על חרפת התבוסה, הוא הועבר למליתֵנֶה (כיום אשקי מלטיה) במזרחה של קפדוקיה, סמוך לנהר הפרת, כדי להגן על הגבול המזרחי של האימפריה.
בכתובת שנמצאה בירושלים מופיעים שמותיהם של שלושת הלגיונות: הלגיון העשירי פרטנסיס, הלגיון השני טריאנה, והלגיון השנים עשר פולמינטה.
מזבח שהציב יוליוס מאגנוס, מפקד הלגיון השנים עשר פולמינטה.
המזבח מתוארך לתקופת מרד בר כוכבא.
בחזית המזבח מגולף עיט, מוכתר בזר בידי ניקה, אלת הניצחון.
בגומחה הימינית ניצבת טיכה, אלת המזל, ובגומחה השמאלית מינרווה, אלת המלחמה.
בגומחה האחורית ניקה עם שלל ניצחון ביד אחת וכף תמר ביד השנייה.
החלק התחתון של המזבח התגלה בחולות קיסריה ב-1947 ופורסם על ידי ברוך ליפשיץ.
מטבעות מפלאוויה ניאפוליס שעליהם מופיעים טביעות רכב של הלגיון, שמתוארכות לשנים 86/7-156/7.
כמאה שנה מאוחר יותר, בימיו של מרקוס אורליוס מסופר על סופת גשמים נוראה שהצילה אותו (או רק יחידה מיחידותיו) בעת מלחמותיו של הקיסר נגד שבטי הקואדי (Quadi) באזור פאנוניה.
זו היחידה שהייתה נאמנה לקיסר בעת המרד אבידיוס קאסיוס.
בספריו "גיבורי האולימפוס" מתאר ריק ריירדן את הלגיון ה-12, שהוא היחיד ששרד מהאימפריה הרומית ומי שממשיך את מסורתה.
מחנה הלגיון נמצא בקליפורניה של ימינו ושם נבנתה אף "רומא" קטנה בה חיים תושבים.
חיילי הלגיון ותושבי העיר הם צאצאים של האלים הרומאים.
הלגיון איבד את העיט שלו באלסקה.
בספר מתואר שלאחר איבוד העיט, הלגיון לא הצליח באף משימה ושום חייל שיצא להשיבו, לא חזר.
בספר אף מוזכר המרד היהודי הגדול ככישלון צורב של הלגיון.
רוב הופעות הלגיון מופיעות בספרים בן נפטון וקברו של הרודן.
הלגיון השחור היה ארגון גזעני אמריקאי אשר התפצל מארגון הקו קלוקס קלאן ופעל בארצות הברית במהלך שנות ה-30 של המאה ה-20. הארגון הוקם על ידי ויליאם שפרד.
פעילות הארגון, אשר לפי ההערכות מנה בשיא גודלו כ-30,000-20,000 חברים, התרכזה ברובה בעיר דטרויט שבמדינת מישיגן.
עם זאת, חברי הארגון פעלו גם באזור אוהיו, כאשר אחד ממנהיגיו המוצהרים של הארגון, ורג'יל אפינגר , התגורר ופעל בעיר לימה שבאוהיו.
בתאריך 31 במאי 1936, סוכנות הידיעות האמריקאית Associated Press תיארה את הארגון כדלקמן:
מותו של הפועל האמריקאי צ'ארלס פול, אשר נחטף ונרצח על ידי חברי הארגון בדרום מזרח דטרויט, הוביל את הרשויות הפדרליות לפעול בהצלחה לצורך לכידתם והעמדתם לדין של 12 פעילים מרכזיים בארגון, אשר זוהו כמנהיגיו.
בעקבות הרשעתם ומאסרם של אותם הפעילים, הארגון איבד את יכולת הפעולה שלו, ובפועל התפרק.
במסגרת מאמר שפורסם מטעם העיתון "The Sydney Morning Herald" בתאריך 25 במאי 1936, נטען כי הארגון מהווה אגודת סתרים, אשר מקיימת פולחן רצח טקסי:
הלגיון השלושה עשר גמינה (Legio tertia decima Gemina) היה לגיון רומי שגויס בשנת 57 לפנה"ס על ידי יוליוס קיסר, במהלך המלחמה בגאליה, לקראת הפלישה לאדמות הבלגים.
הלגיון המשיך לשרת במשך כל מלחמת גאליה.
הוא נותר נאמן לקיסר במהלך מלחמת האזרחים, והיה ללגיון איתו חצה קיסר את הרוביקון.
הוא השתתף בין היתר בקרב פרסלוס (48 לפנה"ס) ובמסעי המלחמה באפריקה.
בהמשך הוצב באזור צ'כיה והשתתף במסע עונשין נגד השבטים הגרמאניים לאחר תבוסת הרומאים בקרב יער טויטובורג.
השתתף בפלישתו של טראיאנוס לדאקיה ונותר לשרת באזור זה.
סמלו של הלגיון היה אריה.
הלגיון השלושה עשר גמינה גויס בשנת 57 לפנה"ס על ידי הגנרל הרומי יוליוס קיסר, במהלך המלחמה בגאליה, לקראת הפלישה לאדמות הבלגים.
קיסר מזכיר את קיומו של הלגיון בתיאוריו על קרב סאביס (57 לפנה"ס), ומציין כי הוא נכח במצור על גרגוביה (52 לפנה"ס).
כפי הנראה הלגיון גם נכח במצור על אלסיה (בערך 52 לפנה"ס).
הלגיון התלווה לקיסר בעת שזה חצה את הרוביקון במלחמת האזרחים בשנת 49 לפנה"ס.
חייליו נותרו נאמנים לקיסר במהלך מלחמת האזרחים, והם השתתפו בקרב דירכיום (48 לפנה"ס) ובקרב פרסלוס (48 לפנה"ס).
בתום הניצחון המכריע על כוחותיו של פומפיוס בקרב פרסלוס, נשלחו חיילי הלגיון השלושה עשר חזרה לאיטליה.
בשנת 46 לפנה"ס הם נקראו חזרה לשירות והשתתפו בקרב תאפסוס ובקרב מונדה (45 לפנה"ס).
לאחר קרב מונדה, פיזר קיסר את הלגיון והעניק לאנשיו אדמות באיטליה.
הלגיון מוזכר שוב בשנת 41 לפנה"ס, בעת שהוא הוקם מחדש על ידי יורשו של קיסר, אוגוסטוס, כדי לשים קץ לכיבושה של סיציליה על ידי בנו של פומפיוס, סקסטוס פומפיוס.
לאחר שהובס פומפיוס, הלגיון תחת אוגוסטוס לחם בקרב אקטיום (31 לפנה"ס) כנגד כוחותיו של מרקוס אנטוניוס.
לאחר מכן נשלח הלגיון לאיליריקום.
בשנת 15 לפנה"ס בערך, הועבר הלגיון לפאנוניה, שם התמודד עם מרידות מקומיות.
לאחר תבוסת הכוחות הרומאים בקרב יער טויטובורג (שנת 9 לספירה), נשלח הלגיון כתגבורת לאאוגסבורג, לוינדוניסה (Vindonissa), ולבסוף לרייטיה, כדי להגן מפני התקפות אפשריות נוספות של השבטים הגרמאניים.
במהלך מלחמת האזרחים של שנת ארבעת הקיסרים (69 לספירה), תמך תחילה הלגיון השלושה עשר בקיסר אותו, ולקח חלק בקרב בדריאקום (נקרא גם קרב קרמונה).
לאחר מכן תמך הלגיון באספסיאנוס כנגד ויטליוס.
בשנת 86, תחת שלטונו של הקיסר דומיטיאנוס (96-81) פלשו כוחות מדאקיה לתחומי האימפריה הרומית.
שנתיים מאוחר יותר, קובץ כוח רומי גדול בן תשעה לגיונות - לרבות הלגיון השלושה עשר - שפלש לדאקיה.