tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
עוד השתתף בסדרת הטלוויזיה "Soldier Soldier", ב"דוקטור הו" שיחק בסדרה "The Caves of Androzani" לצידו של פיטר דייוויסון שהיה שותפו לסדרה "Sink or Swim".
בסדרה הקומית "על אנשים וסוסים" שיחק בתפקיד מיילס, מיליונר בעל מרכז גננות ויו"ר ועדת SWANS, ושיחק בתפקיד אורח בסדרה "A Touch of Frost".
בסדרה "הנוכלים" כיכב בתפקיד אש מורגן.
בנוסף שיחק גלניסטר בסרטי קולנוע אחדים.
התפקיד הידוע ביותר של גלניסטר הוא בסדרת הדרמה של ה-BBC "הנוכלים" כאש מורגן, נוכל ברמה גבוהה המגלם בהצלחה דמויות שונות על מנת לפתות ולרמות את "הקורבנות" של החבורה.
גלניסטר הוא השחקן היחיד ששיחק בכל אחד מפרקי הסדרה.
עוד בטלוויזיה היו לו תפקידים קבועים בסדרה "ספוקס" בו גילם את שר הפנים, ניקולס בלייק, בסדרה "ג'ורג' ג'נטלי" ובמיני-סדרה "ספרטקוס".
גלניסטר היה נשוי לשחקנית אמנדה רדמן ולהם יש בת משותפת, אמילי.
אשתו השנייה היא סיליה גלניסטר ולהם בן אחד, תומאס.
סדרת תסכיתי רדיו "The Party Party", ב-1987
"מנספילד פארק" - אדמונד ברטרם (1997, BBC Radio 4)
"A Game Of Marbles" - לורד אלגין (2004, BBC Radio 4) לצידו של פול סקופילד
"מגרש השדים" - האב דאמיין קאראס (2014, 2 פרקים, BBC Radio 4)
רוברט גרבס היה כימאי אורגני אמריקאי, פרופסור במכון הטכנולוגי של קליפורניה, חתן פרס נובל לכימיה לשנת 2005 ביחד עם ריצ'רד שרוק ואיב שובן על פיתוח זרז יעיל לתגובת מטתזה.
גרבס נולד בקנטקי, ארצות הברית להווארד ופאייה.
אביו היה מכונאי ואמו הייתה מורה בבית ספר יסודי.
כשהיה בחטיבת הביניים נחשף לתחום הכימיה, ובמכללה (קולג') בחר ללמוד כימיה חקלאית.
כשהיה באוניברסיטה הכיר באמצעות חבר את הכימיה האורגנית, ומאז ועד למותו הוא עסק בתחום.
גרבס סיים את התואר הראשון באוניברסיטת פלורידה בשנת 1963, את התואר השני בשנת 1965 ואת הדוקטורט קיבל בשנת 1968 מאוניברסיטת קולומביה.
ב-1978 עבר למכון הטכנולוגי של קליפורניה וכיהן בו כפרופסור לכימיה.
גרבס נפטר ב-19 בדצמבר 2021. הותיר אחריו אישה, הלן אוקיין, ושלושה ילדים.
בתגובה מגיבים שנקשרים כפולים זה עם זה, נפתחים ונקשרים מחדש תוך כדי החלפת המתמירים (הקבוצות הקשורות לאטומי הקשר הכפול), אך לא ייחסו לה חשיבות רבה.
בשנות ה-70 איב שובין, שזכה יחד עם גרבס בפרס נובל, הסביר לפרטי פרטים את התופעה והראה תרכובות מתכתיות אשר יכולות לשמש כזרזים (קטליזטורים) ולאפשר את קיומה של המטתזה.
בשנות ה-90, ריצ'רד שרוק, שזכה גם הוא יחד עם גרבס בפרס נובל, הצליח למצוא תרכובת מתכתית שיכולה לשמש כזרז יעיל, אולם יכולתו של הזרז נפגעת בנוכחות אוויר.
כשנתיים אחריו פיתח גרבס זרז יעיל יותר, אשר לא נפגע בנוכחות אוויר, ועל כך קיבל את פרס נובל.
תגליתו של גרבס פתחה את שיטת המטתזה לשימושים נרחבים יותר, וכיום היא משמשת להכנת חומרים אורגניים, בעיקר בתעשיית התרופות והפלסטיקה.
תגלית זו חוללה מהפכה בתחום הכימיה האורגנית מפני שבזכות המטתזה ייצור החומרים האורגניים הוא יעיל יותר, בתנאים יותר נוחים, ומזהם הרבה פחות את הסביבה.
רוברט דאדלי, רוזן לסטר הראשון היה אציל אנגלי, בנו של ג'ון דאדלי, דוכס נורת'מברלנד, חבר קרוב של אליזבת הראשונה, מלכת אנגליה ומועדף בחצר המלוכה שלה.
דאדלי היה נשוי במשך 10 שנים לאיימי, עד למותה בשנת 1560, שעורר סקנדל ציבורי.
במהלך נישואיו קיים קשר קרוב עם המלכה אליזבת, משנת מלכותה הראשונה ועד למותו, אך אליזבת החליטה שלא למסד את יחסיהם.
ב-1588 לאחר שבריאותו התרופפה, נפטר דאדלי באופן פתאומי.
היסטוריונים העלו את הסברה כי נפטר ממחלת המלריה או מסרטן הקיבה.
המלכה אליזבת הושפעה עמוקות ממותו והסתגרה בארמונה כמה ימים, עד שהלורד בורגלי שבר את דלת הכניסה.
אליזבת שמרה את המכתב האחרון שקיבלה מדאדלי, 6 ימים לפני מותו, ליד תיבת התכשיטים שלה, והמכתב נשאר שם עד למותה, 15 שנים מאוחר יותר ב-24 במרץ 1603.
רוברט דונאט היה שחקן קולנוע ותיאטרון בריטי.
דונאט נולד במנצ'סטר ובשנת 1921 בגיל 16 החל להופיע בתיאטרון.
הופעתו הראשונה בקולנוע הייתה בסרטו של אלכסנדר קורדה "אנשי המחר" ב-1932. הוא שיחק בעשרים סרטים והרבה להופיע בעיקר על הבמה.
אלפרד היצ'קוק שיבץ אותו בתפקיד ראשי בסרט 39 המדרגות ב-1935.
ב-1938 שיחק בתפקיד ראשי בסרט "המצודה" לפי ספרו של א.ג'.
קרונין והיה מועמד לפרס אוסקר לשחקן הטוב ביותר.
דונאט זכור בעיקר על תפקידו כמורה מר צ'יפינג לצידה של גריר גרסון, בסרט היה שלום, מר צ'יפס עליו זכה בפרס אוסקר לשחקן הטוב ביותר בשנת 1939 וגבר אז על קלארק גייבל ששיחק כרט באטלר בחלף עם הרוח ועל לורנס אוליבייה ששיחק בתפקיד הית'קליף באנקת גבהים.
ב-1942 שיחק בתפקיד ראשי בסרט מר פיט הצעיר בתור ויליאם פיט האב וויליאם פיט הבן.
תפקידו האחרון היה כמנדרין סיני בסרט פונדק האושר השישי לצידה של אינגריד ברגמן עליו היה מועמד לפרס גלובוס הזהב לשחקן הטוב ביותר - סרט דרמה
ב-1960, שנתיים לאחר מותו, הוענק לו כוכב בשדרת הכוכבים של הוליווד.
הוא היה דודם של השחקנים פיטר דונאט וריצ'רד דונאט .
Lease of Life (1954) - היה מועמד לפרס באפט"א לקולנוע לשחקן הבריטי הטוב ביותר בתפקיד ראשי
רוברט דוסיי (נולד ב-4 בינואר 1972) הוא פוליטיקאי ושר החוץ של טוגו.
שמו הרשמי של התפקיד הוא "שר החוץ, שיתוף הפעולה והאינטגרציה האפריקנית של טוגו".
הוא החל לכהן בתפקיד ב-17 בספטמבר 2013 בממשלתו של קומי סלום קלסאו והמשיך בתפקיד גם עם החלפת הממשלה לממשלתו השנייה של קווסי אהומיי זונו.
נולד ב-4 בינואר 1972 בבנגי (הרפובליקה המרכז-אפריקאית), לזרם הפרנציסקני, לנזיר של הקהילה הקתולית בני האושר ואף היה בעצמו נזיר קתולי למשך תקופה.
הוא פרופסור לפילוסופיה פוליטית, הוא קנטאני (ואף ביצע את עבודת הדוקטורט שלו על עמנואל קאנט) ומומחה בנושאים של שלום, ניהול ופתרון של סכסוכים מזוינים.
בין השנים 2005 ל-2013 כיהן כיועץ דיפלומטי לנשיא הרפובליקה של טוגו.
מאז ספטמבר 2013 הוא עומד בראש משרד החוץ, השיתוף והאינטגרציה האפריקנית.
דוסיי הוא תומך גדול של ישראל, הוא ביקר בה מספר רב של פעמים.
ב-23 בינואר 2017 הוא פגש את בנימין נתניהו, ראש ממשלת ישראל, בלשכתו בירושלים.
ב-2015 ו-2016 נבחר להיות ברשימת 100 האנשים הכי משפיעים ביבשת אפריקה לשנים בידי המגזין "NewAfrican".
ב-2012 קיבל את אות לגיון הכבוד של צרפת.
פגישתו עם בנימין נתניהו, יוטיוב, 23 בינואר 2017.
רוברט דה ברוס הוא סרט פעולה ודרמה היסטורית אפי משנת 2019 אודות רוברט הראשון ובבימויו של ריצ'רד גריי, המהווה סרט המשך לסרטו של מל גיבסון "לב אמיץ".
הסרט הופק ונכתב על ידי אנגוס מק'פיידן, אשר גם מככב בתפקיד הראשי.
עלילת הסרט מתרחשת בתקופת המאה ה-14. המלך הסקוטי, רוברט דה ברוס, יוצא למלחמת העצמאות הראשונה של סקוטלנד ונאבק באנגלים.
הסרט מתמקד בחורף אחד שבו מקום הימצאותו של רוברט דה ברוס אינו ידוע ומגולל את אחד מהסיפורים ששרדו ברשומות ההיסטוריות.
בעקבות סדרה של אבדות צבאיות, כשצבאו קרוע, הצלחת המרד שלו מוטל בספק, רוברט דה ברוס נסוג משדה הקרב.
בודד, פצוע, נרדף על ידי מחפשי ההון במטרה לאסוף את הפרס שהונח על ראשו בהוראת המלך אדוארד מאנגליה, הוא מוצא מקלט באסם של איכרה המטפלת בשלושה ילדים - אחיינית בגיל העשרה, אחיינית צעירה אחרת ובנה.
הם דואגים לו וקושרים עמו קשר, אף על פי שהשבט שלהם מיישר קו עם אנגליה.
הקשר הזה מעניק לרוברט הבנה עמוקה יותר של הפטריוטיזם הטבוע בלב הסקוטים, המניע את התשוקה הנלהבת שלו לשלב הלאומי ובסופו של דבר לניצחון להשגת העצמאות הסקוטית.
רוברט דה ברוס (אנגוס מק'פיידן): אציל סקוטי ומלך סקוטלנד.
ג'ון השלישי קומיין, לורד באדנוך (ג'ארד האריס): אציל סקוטי.
ג'יימס דאגלס, לורד דאגלס (דיארמד מורטאג): אציל סקוטי.
מוראג (אנה האטצ'ינסון): איכרה סקוטית.
הפקת הסרט יצאה לדרך בפברואר 2018 עם אנגוס מק'פיידן שחוזר לגלם את רוברט דה ברוס, לאחר שגילם את הדמות בסרט "לב אמיץ" משנת 1995. לצדו לוהקו ג'ארד האריס, אנה האטצ'ינסון ופטריק פיוגיט.
הצילומים החלו בפברואר 2019 והושלמו תוך כמה חודשים.
הסרט יצא בבכורה עולמית בפסטיבל הסרטים הבינלאומי של אדינבורו ב-23 ביוני 2019. ויצא להקרנה מסחרית בבתי הקולנוע ברחבי הממלכה המאוחדת ב-28 ביוני 2019.
הקדימון הרשמי הראשון יצא ב-7 ביוני 2019 על ידי חברת Signature Entertainment, האמונה על הפצת הסרט.
פרס תאריך הטקס קטגוריה מועמדים/מקבלי הפרס תוצאה הערות פרס פסטיבל הסרטים הבינלאומי של אדינבורו 23 ביוני 2019 פרס הקהל רוברט דה ברוס
רוברט דורפמן היה כלכלן אמריקאי, פרופסור באוניברסיטת הרווארד, שנודע בתרומתו בתחום בדיקת קבוצה, תורת הקודים וכלכלה.
רוברט דורפמן נולד בשנת 1916 בניו יורק.
הוא למד סטטיסטיקה ובשנת 1937 קיבל תואר שני באוניברסיטת קולומביה.
החל משנת 1939 הוא עבד בשרות ממשלתי ובמהלך מלחמת העולם השנייה עבר בחיל האוויר האמריקאי.
בשנת 1943 דורפמן פרסם עבודה חלוצית בתחום בדיקת קבוצה.
בשנת 1950 הוא סיים דוקטורט באוניברסיטת קליפורניה בברקלי בתחום תכנון ליניארי ושימושים שלו בכלכלה.
בשנת 1955 הוא קיבל תואר פרופסור באוניברסיטת הרוורד ועבד שם במשך 32 שנים.
רוברט דורפמן עסק גם בתחום כלכלה סביבתית ועשה מחקרים בתחום זה באזור המזרח התיכון ודרום אסיה.
רוברט דיטון היה צייר פורטרטים, וקריקטוריסט אנגלי, הוא היה מייסד שושלת אמנים שהלכה בעקבותיו.
רוברט דיטון היה בנו של המדפיס הלונדוני ג'ון דיטון.
בשנות ה-70 של המאה ה-18 החל לשחק ולשיר בהצגות בתיאטרון היימרקט, קובנט גארדן ובמקביל למד ציור ורישום והציג ב.
הוא הציג גם באגודת האמנים החופשית בין השנים 1769–1773. ההדפסים הראשונים שעיצב היו של שחקנים במהדורת שייקספיר של ג'ון בל (1775–1776).
כאמן, הוצע לו לראשונה תעסוקה קבועה על ידי המו"ל קרינגטון בולס (1752–1793).
זו הייתה תקופת הזוהר של רכישת הדפסים, ותפוקת העיצובים של רוברט, שבוצעו בצבעי מים ולאחר מכן נחקקו, היה חלק בלתי נפרד מהסחורה שנמכרה על ידי המו"ל.
קרינגטון בולס היה בין מוכרי המפות הפעילים ביותר בימיו בלונדון, מה שמסביר את מפות הקריקטורות של דיטון בסדרת "גאוגרפיה מכשפת", שכללה מפות של אירלנד, אנגליה ויילס וסקוטלנד.
חלק ניכר מעבודותיו המוקדמות של דיטון הודפסו בעילום שם, אך בתחילת שנות ה-90 של המאה ה-18 היא הפכה ידועה והוא החל לחרוט ולהוציא לאור הדפסי קריקטורות תחת שמו.
הוא צייר את הדמויות בתנוחות מביכות ועם פרצופים אדומים.
הקריקטורות הסאטיריות של דיטון כללו עורכי דין, קצינים צבאיים, שחקנים ושחקניות.
בשנת 1795 הוא הוציא ספר קריקטורות ומשם הקדיש את עצמו בעיקר לציור קריקטורות.
עבודתו צוינה כ"פראית פחות" מזו של בני דורו, ג'יימס גילריי וג'ורג' קרוקשנק.
בתחילת המאה ה-19, הצלחתו אפשרה לו לפתוח חנות בצ'רינג קרוס, שם מכר את הדפסים שלו ושל אחרים עד שהתברר בשנת 1806 שחלק מציוריו נגנבו מהמוזיאון הבריטי.
החקירה גילתה כי למעשה דיטון עצמו הוא שגנב את הציורים מתוך המוזיאון בשיתוף פעולה עם אחד משומרי המוזיאון.
עקב שיתוף הפעולה שלו בזמן החקירה, דיטון ניצל מהעמדה לדין, אך הוא ברח לאוקספורד עד שהשערורייה גוועה.
בעודו שם הוא עשה סדרה משעשעת של דיוקנאות של אקדמיים, וכן צייר גם בבאת' ובקיימברידג'.
בשובו ללונדון בשנת 1810, פתח מחדש את הסטודיו שלו, שם עבד עם בניו עד מותו בשנת 1814.
רוברט דיטון (הצעיר) – 1786–1865 חרט דיוקנאות צבאיים בין השנים 1800–1809 ואז עשה קריירה בצבא.
דניס דיטון – 1792–1827 התאמן כצייר והתמחה בנושאים צבאיים בעיקר קרבות ווטרלו וטרפלגר.
ריצ'רד דיטון – 1796?–1880 המשיך את עסקיו של אביו לאחר מותו.
רוברט דינסט היה כדורגלן ומאמן אוסטרי, ששיחק בעמדת החלוץ.
הוא מלך השערים של ראפיד וינה בליגה בכל הזמנים.
דינסט נולד ב-1 במרץ 1928 בווינה שבאוסטריה, והתחיל את הקריירה בפלורידסדורפר ב-1947 בה כבש את שעריו הראשונים.
שנה אחר כך עבר לראפיד וינה למשך ה-11 שנים הבאות וסיים עימה בלא פחות מהמקום השני בזמן זה.
דינסט היה אחד הגורמים העיקריים להצלחתה עם שערים רבים שכבש וזכה עימה גם בגביע זנטרופה בשנת 1951. יחד עם שלוש זכיות במלכות השערים בליגה בתחילת תקופתו בה, הוא קבע שיא שערי ליגה עם 37 שערים בעונת 1950/51, שיא שנשבר רק בעונת 1977/78 על ידי הנס קרנקל עם 41 שערים.
עם חלוף הזמן דינסט הגיע עם ראפיד לחצי גמר גביע אירופה לאלופות בעונת 1960/61, בו הפסידה לבנפיקה.
בשלבי שמינית ורבע הגמר כבש שער נגד הקבוצות ארצגבירגה אווה ו-IFK מלמה בהתאמה.
בשנת 1962 הוא עזב את המועדון ל-SV בשווכאט לשש שנים ומשם פרש לקריירת אימון.
הוא כבש במדי ראפיד 307 שערי ליגה ב-284 הופעות ליגה בסך הכל, נתון המציב אותו ככובש המצטיין שלה בכל הזמנים במפעל זה.
במדי נבחרת אוסטריה דינסט היה שותף להגעתה למקום השלישי במונדיאל 1954. לפני כן כבש את השער האחרון בניצחון 1–9 על פורטוגל, המפגש הראשון של מוקדמות אותו טורניר.
במהלך הטורניר עצמו אומנם שיחק במשחק הראשון נגד סקוטלנד אך בהמשך מצא את עצמו מפנה את המקום לארנסט סטויזפל, תאודור ואגנר וואלטר שלגר בהתקפה.
הוא שיחק שוב רק במשחק על המקום השלישי נגד אורוגוואי.
גם מונדיאל אחר כך ב-1958 הוא נכלל בסגל אוסטריה אך כבר לא היה בשימוש.
בסך הכל כבש במדיה 12 שערים ב-27 הופעות.
דינסט היה לעוזר מאמן בזכייתה של ראפיד בדאבל בעונת 1967/68, וכן באוסטריה וינה בעונת 1974/75. הוא נפטר ב-13 ביוני 2000 במקום הולדתו בגיל 72 לאחר מחלה ממושכת.
רוברט גנין היה אמן יהודי-רוסי, צייר ושרטט, חבר הזצסיון הברלינאי, שחי ברוסיה, גרמניה, צרפת, שווייץ.
גנין נולד ב-11 באוגוסט 1884 למשפחתו של סוחר יהודי, בוויסוקוי ליד קלימוביץ' שבאזור מוגילב, בלארוס.
בסוף 1902 עבר למינכן, שם למד במשך כמה שבועות בבית הספר של אנטון אזבה.
ב־1903 עבר לפריז, שם התגורר בלה רוש בין השנים 1905–1907. בפריז הוא העריץ את האמנות של פייר פובי דה שאבאן, ויצירות רבות מוקדמות בולטות של גנין (עד 1914) נושאות את השפעתו.
בשנת 1907 חזר גנין למינכן והחל לעבוד במגזין "יוגנד", שם פורסמו 40 מאיוריו.
בשנת 1912 הוא הפך לאחד החברים המייסדים של קבוצת האמנים סמה, ובשנת 1913 היה חבר בזצסיון של מינכן.
פרוץ מלחמת העולם הראשונה (1914–1918) היווה תפנית הרת אסון לתנועה זו בזירת האמנות הגרמנית, ובמהלך המלחמה נכלא גנין במינכן כאזרח מדינה עוינת.
בשנת 1919 רכש גנין בית קטן בכפר הדייגים אסקונה בשווייץ, שם בילה לאחר מכן מספר חודשים בכל שנה.
בתקופת 1915–1926 התפתחו סגנונות הציור והרישום של גנין בהתאם לכיוון האקספרסיוניזם הגרמני.
בשנת 1926 הפליג גנין לבאלי, אשר סיפק נושאים חשובים לעבודתו.
גנין כתב ואייר ספר על רשמיו, שראה אור בשנת 1928.
בשנת 1929 עבר גנין לפריז.
שם התפתח סגנונו האמנותי עוד יותר בהשפעת הפוביזם והניאו פרימיטיביזם.
בשנת 1936 חזר לבסוף גנין לברית המועצות, מתוך כוונה לקחת חלק פעיל בבניית החברה הסוציאליסטית החדשה על ידי ציור ציורי קיר על קירות הבניינים החדשים של מוסקבה.
במרץ אותה שנה, בזמן שגנין כבר היה במוסקבה, נערכה התערוכה האמריקאית הראשונה שלו (והאחרונה) בניו יורק בגלריות לילינפלד.
במוסקבה, העבודה הגדולה הראשונה שלו הייתה פרסקו באחד הביתנים בתערוכת החקלאות של כל האיחוד.
עם זאת, באוקטובר 1938 כיסו את הפרסקו, בהתאם לתהליכים הפוליטיים שצברו כוח בברית המועצות.
העבודה הגדולה השנייה שלו במוסקבה הייתה ציורי קיר שתוכננו בארמון הסובייטים, עבודה שהופסקה עם פרוץ מלחמת העולם השנייה.
גנין התאבד באוגוסט 1941, כמה ימים לאחר פשיטה אווירית הרסנית של מפציצים גרמנים.
במהלך חייו לא דאג גנין ליצירותיו, לשלמותן ולשימורן.
את חלקן השמיד במו ידיו, ורבים אבדו במהלך מלחמת העולם השנייה.
בתקופת הנאצים בגרמניה, חלק מיצירותיו הוסרו ממוזיאונים יחד עם אומנות מנוונת אחרת, ואחרים שהיו שייכים לאספני אמנות יהודים הוחרמו.
העבודות ששרדו לאחר מלחמת העולם השנייה נפוצות לכל עבר.
מידע עליהם נאסף על ידי מועדון החברים של רוברט גנין במטרה לפרסם את המונוגרפיה ואת הקטלוג יחדיו.
רוברט ד'אולי (נכתב גם רוברט ד'איילי דה ליסו, רוברט דולי, רוברט דה אוילי, רוברט ד'אולי, רוברט ד'אולי ורוברטי דה אולגי) היה אציל נורמני, שליווה את ויליאם הכובש בכיבוש הנורמני של אנגליה.
רוברט ד'אולי היה בנו של וולטר ד'אולי ואחיו הבכור של נייג'ל ד'אולי.
(השם: D'Oyly הוא נורמן צרפתית), בנורמנדי.
הוא נישא לאלדגית, בתו של ויגוד, האדון הסקסוני מוולינגפורד.
לאחר מותו של ויגוד, מינה ויליאם את רוברט ללורד וולינגפורד, והורה לו לבצר את טירת וולינגפורד בין השנים 1067–1071. הוא האמין שהוא עשוי להיות השריף העליון השלישי של ברקשייר בהזמנו.
ד'אולי היה אחיו המסור של רוג'ר ד'איברי.
בספר יום הדין מתואר כי עד שנת 1086 החזיקו ד'אולי וד'יברי במספר אחוזות שנחלקו בין שתיהן או מנוהלות במשותף.
בנו של אחיו נייג'ל היה רוברט דולי, מייסד אוסני פריורי, אוקספורד.
הוא היה גם אביו של הנרי ד'אולי, אחד הברונים הפיאודלים הגדולים של מגנה כרטה.
רוברט מונה לשריף העליון של אוקספורדשייר והורה על בניית חלקים רבים באוקספורד, שחלקם שורדים עד היום.
טירת אוקספורד נבנתה בהוראתו של רוברט בשנת 1071, בשנת 1074 הקים רוברט בתוך הטירה את הכנסייה הקולג'ית של סנט ג'ורג על ידי רוברט.
כנסיית סנט פיטר במזרח הוזכרה לראשונה בשנת 1086 כעל נחלה של רוברט, אם כי ייתכן שהוא בסך הכל רכש אותה, יחד עם כנסיית סנט מרי מגדלנה, מצפון לשער החומה מימי הביניים של אוקספורד.
הנזירים של אבינגדון זיכו אותו בבניית סדרת גשרי אבן בגרנדפונט ("הגשר הגדול"), המהווים דרך מעבר מעל נהר התמזה.
זה מהווה כעת את המסלול העיקרי בין מרכז העיר לדרום, ונקודת המעבר נמצאת ליד סנט אלדאט מעל גשר האיוולת.
אולם ייתכן שהוא רק ביצר נקודת מעבר ישנה יותר.
Eights Reach, המהווה כיום חלק מזרם לייק לייר בכריסט צ'רץ 'מדו מיוחס גם לרוברט ד'אולי.
רוברט היה בעל אדמות באוקלי, בקינגהאמשייר.
הערך של הכפר היה 6 לירות שטרלינג, ואדמתו כללה 5 עורות.
עם אדמת החימר של אוקלי, סך האדמות המעובדות היה סביב .
רוברט החזיק גם בקביעות בבקינגהם שהוחזק על ידי איש מהאזור (בנו של טוט), ששילם לרוברט שש עשרה פני בשנה, ולמלך, חמישה פני.
מנור של Iver הפך לחלק רכוש של רוברט, שהחזיק, עבור שבע עשרה מסתיר.
ד'אולי החזיק גם בכמות נכבדה של אדמות באוקספורדשייר ובאוקספורד עצמה שנרשם בספר יום הדין משנת 1086:
טירת אוקספורד, והכנסייה המכללתית של סנט ג'ורג' שבתוך הטירה, שנרכשה מאוחר יותר על ידי אבי אוסני.
זה היה שייך לאלפגר ממרסיה לפני הכיבוש ונמנע מהכתר בשנת 1163 לאחר מותו של הנרי ד'אולי.
כנסיית סנט פיטר במזרח באוקספורד, המהווה כיום חלק מאולם סנט אדמונד.
42 דירות בתוך חומת העיר אוקספורד ומחוצה לה.
היישובים ווטלינגטון, גורינג, ביסטר, קידלינגטון, ווטר איטון ושלוש אחוזות בהוק נורטון.
אדמות ודירות ב-22 כפרים נוספים באוקספורדשייר.
לרובורט ולאשתו אלדגית, נולדה בת ויורשת מוד, שהתחתנה לראשונה עם מיילס קריספין (נפטר ב-1107), לאחר מכן עם לורד וולינגפורד, ואחר כך עם בריאן פיצקונט, אדון בורגבנו (בעל בריתו הנאמן של הקיסרית מטילדה).
רוברט ואלדגית נקברו במנזר באבינגדון.
רוברט דה פוי (בהולנדית: Robert Herman Alfred de Foy ; במרץ 1893 – 15 באוגוסט 1960) היה שופט שלום, ראש שירות הביטחון הממלכתי הבלגי, מחסידי אומות העולם, שמנע את גירושם של כ-900 יהודים והציל את חייהם בתקופת השואה.
רוברט דה פוי היה בנם של ליאון דה פוי, עובד מדינה ואמו מתילדה מבית דה ווס.
לרוברט היו שני אחים מרסל שהיה נשיא בית הדין לערעורים בבריסל ואחיו יוסף קצין בצבא הבלגי.
בשנת 1919 אביו של רוברט ירש תואר אצולה ושינה את שם משפחתו מ"דפוי" ל"דה פוי".
בין השנים 1925–1929 שימש כמחליף הראשון של התובע הציבורי באנטוורפן.
לאחר מכן הוא הפך לסגן מנהל במחלקה לביטחון הפנים של בלגיה.
מ־8 באוגוסט 1933, לאחר מותו הפתאומי של קודמו, הברון רנה בלטנס, הפך למנהל בפועל.
לאחר ששירת בצבא בלגיה במהלך מלחמת העולם הראשונה, החליט ללמוד משפטים וקיבל תואר דוקטור.
הוא עבד כשופט בבית המשפט הצבאי בצבא הכיבוש הבלגי של חבל הרוהר.
ב־30 בדצמבר 1934 מונה לראש שירות הביטחון האזרחי הבלגי, במשרד לביטחון המדינה.
כאשר גרמניה פלשה לבלגיה רוברט דה פוי היה ראש ביטחון המדינה ולכן הוסמך להכין רשימה של בלגים קומוניסטים.
בלגיה הכינה את הרשימה הזו מפני שרצתה לעצור את אותם קומוניסטים ולהעביר אותם למקום בטוח לפני שגרמניה תפלוש לבלגיה.
בשנת 1941 רוברט דה פוי התחתן עם פרנסואז דו מונצ'ו דה ברגנדל, אחותו של סגן התובע בבריסל במהלך המלחמה.
הוא התגרש ממנה לאחר שנתיים בשנת 1943.
במאי 1940 בלגיה ביצעה מעצרים של אותם קומוניסטים שהיו ברשימה של דה פוי, בזמן הזה הגרמנים כבר פלשו לבלגיה ובסוף מאי 1940 בלגיה נכנעה לגרמניה.
עם שובם של העצורים בקיץ 1940 נעצר רוברט דה פוי ועוד רבים נוספים על ידי הגרמנים והועבר לגרמניה, הם נעצרו מפני שהיו אחראים למעצרים שבלגיה ביצעה.
הוא נחקר במשך כמה שבועות ולאחר מכן שוחרר והוחלט על ידי הממשל הגרמני להחזירו לתפקידו.
רוברט דה פוי היה מחויב לשתף את הרשימה שהכין עבור ממשלת בלגיה עם הגרמנים ואז לרכז את אותם הקומוניסטים, רוב הרשימה כללה יהודים פליטים מגרמניה ומפולין.
ב-1 באוקטובר 1943 רוברט דה פוי החליף את גסטון שוינד כמזכיר הכללי של משרד המשפטים.
בשנת 1943 לאחר מות גסטון שוינד הפך דה פוי למזכיר הכללי של משרד המשפטים.
מיד עם כניסתו לתפקיד התחיל לפעול ביחד עם לאון פלאטו לשחרור יהודים שהושמו במעצר בעיר מכלן שבבלגיה ובכך מנע את גירושם מבלגיה.
הוא פעל בניגוד להנחיות של הגרמנים שהפרו את ההנחיות הבינלאומיות.
ב-15 באוקטובר 1943 כתב מכתב מחאה למושל הצבאי הגרמני גנרל פון פלקנהאוזן ובכך מנע את שילוחם של כ-900 יהודים, על סמך שייכותם ללאום הבלגי, גילם (מתחת לגיל 65 או מתחת לגיל 18), מחלות קשות או נישואין לבן זוג מהגזע הארי.
לאחר המלחמה בשנת 1946 נישא שוב לאלמנה בשם מרגריט טאלון אך גם ממנה התגרש לאחר שנתיים.
רוברט דה פוי היה ערירי.
באפריל 1947 רוברט דה פוי מונה להיות שופט בבית המשפט הלאומי בעיר טנג'יר שבמרוקו.
בשנת 1947 חזר לבלגיה כדי לעמוד בראש שירות הביטחון של המדינה.
בתפקיד זה כיהן עד שנת 1958.
ב-11 לדצמבר 1975 הכיר יד ושם ברוברט דה פוי כחסיד אומות העולם על עזרתו ליהודים בבלגיה הכבושה.
הטקס התקיים בבריסל וכן ניטע עץ לכבודו בגן חסידי אומות העולם ביד ושם בירושלים.
רוברט ג'פרי דובר הוא רוכב סוסים יהודי-אמריקאי לשעבר, זוכה 4 מדליות ארד ברציפות ב-4 אולימפיאדות (ברצלונה 1992 - אתונה 2004) ברכיבה אמנותית (דרסאז') בתחרות הקבוצתית.
ייצג את ארצות הברית ב-6 אולימפיאדות.
הוא רוכב הסוסים המעוטר ביותר בארצות הברית.
דובר היה לספורטאי האולימפי ההומו הגלוי הראשון, לאחר שיצא מהארון בשנת 1988.
דובר נולד וגדל בשיקגו, אילינוי בן למשפחה יהודית.
הוא החל לרכב על סוסים באופן תחרותי בגיל 13, לאחר שקיבל סוס כמתנת בר מצווה.
בגיל 19 בחר להתמקצע ברכיבה אמנותית.
בכל שש הפעמים בהם השתתף במשחקים האולימפיים הוא שימש כקפטן הנבחרת.
באולימפיאדת לוס אנג'לס (1984) הוא השתתף לראשונה במשחקים האולימפיים וסיים במקום 17 בתחרות האישית ובמקום שישי בתחרות הקבוצתית.
בתחרות גראנד פרי שנערכה באאכן, גרמניה בשנת 1987 ניצח דובר את ריינר קלימקה מגרמניה, זוכה 6 מדליות זהב אוליפיות ובכך היה לאמריקאי הראשון שזכה בתחרות זו לאחר 27 שנים.
באולימפיאדת סיאול (1988) הוא סיים במקום 13 בתחרות האישית ובמקום שישי בתחרות הקבוצתית.
באולימפיאדת ברצלונה (1992) הוא זכה במדליית ארד בתחרות הקבוצתית וסיים במקום 22 בתחרות האישית.
באליפות העולם ברכיבה שנערכה בהאג, הולנד בשנת 1994 זכה דובר במדליית ארד בתחרות הקבוצתית
באולימפיאדת אטלנטה (1996) הוא זכה במדליית ארד בתחרות הקבוצתית בפעם השנייה ברציפות וסיים במקום 25 בתחרות האישית.
באולימפיאדת סידני (2000) הוא זכה במדליית ארד בתחרות הקבוצתית בפעם השלישית ברציפות וסיים במקום 23 בתחרות האישית.
באולימפיאדת אתונה (2004) הוא זכה במדליית ארד בתחרות הקבוצתית בפעם הרביעית ברציפות וסיים במקום שישי בתחרות האישית.
בשנת 2009 פרש דובר מרכיבה תחרותית.
דובר יצא מהארון כהומו בשנת 1988 ובכך היה לספורטאי האולימפי הראשון הפעיל שהוא הוא גלוי.
במהלך הקריירה שלו הוא זכה 5 פעמים בתואר אלוף ארצות הברית בדרסאז' וביותר מ-100 תוארי גראנד פרי.
דובר זכה ביותר תארים מכל רוכב סוסים אמריקאי אחר בהיסטוריה.
ב-2013 הונצח דובר ביד לאיש הספורט היהודי שבמכון וינגייט, מוזיאון המנציח יהודים שהגיעו להישגים ספורטיביים יוצאי דופן.
רוברט גלינצה (ברומנית: Robert Glință; נולד ב-18 באפריל 1997) הוא שחיין רומני.
אלוף אירופה (בודפשט 2021) ואלוף עולם לנוער (סינגפור 2015) במשחה ל-100 מטר גב.
באליפות העולם לנוער שנערכה בסיגפור באוגוסט 2015 זכה גלינצה במדליית זהב במשחה ל-100 מטר גב בשיא אליפות חדש של 54.30 שניות.
באולימפיאדת ריו דה ז'ניירו (2016) הוא סיים במקום שמיני במשחה ל-100 מטר גב בתוצאה של 53.50 שניות.
בשלב חצי הגמר הוא קבע שיא לאומי חדש של 53.34 שניות.
נוסף לכך, הוא סיים במקום 18 במשחה ל-200 מטר חופשי בשיא אישי חדש של 1:57.91 דקות.
באליפות אירופה שנערכה בגלאזגו, בריטניה באוגוסט 2018 זכה גלינצה במדליית כסף במשחה ל-50 מטר גב בתוצאה של 24.55 שניות, אחרי קלימנט קולסניקוב מרוסיה שקבע שיא עולם חדש של 24.00 שניות ולפני שיין ראיין מאירלנד (24.64 שניות).
בשלב חצי הגמר הוא קבע שיא לאומי חדש של 24.12 שניות, 8 מאיות השנייה בלבד איטי משיא העולם בן 9 השנים של ליאם טנקוק מבריטניה (24.04 שניות).
נוסף לכך, הוא סיים במקום רביעי במשחה ל-100 מטר גב בתוצאה של 53.81 שניות, 9 מאיות השנייה איטי ממדליית ארד.
בשלב חצי הגמר הוא קבע תוצאה של 53.63 שניות.
באליפות העולם שנערכה בקוואנגג'ו, קוריאה הדרומית ביולי 2019 הוא סיים במקום שביעי במשחה ל-50 מטר גב בתוצאה של 24.67 שניות.
בשלב חצי הגמר הוא קבע תוצאה של 24.53 שניות ועלה מהמקום השני למשחה הגמר.
במקום שמיני במשחה ל-100 מטר גב בתוצאה של 54.22 שניות, בשלב חצי הגמר הוא קבע תוצאה של 53.40 שניות.
באליפות אירופה שנערכה בבודפשט, הונגריה במאי 2021 זכה גלינצה בשתי מדליות, זהב וכסף.
מדליית הזהב במשחה ל-100 מטר גב בשיא לאומי חדש של 52.88 שניות, לפני הוגו גונזלז מספרד (52.90 שניות) ואפוסטולוס כריסטו מיוון ויוהאן אנדוייה-ברואר מצרפת (52.97 שניות).
מדליית כסף במשחה ל-50 מטר גב בתוצאה של 24.42 שניות, אחרי קלימנט קולסניקוב שקבע שיא עולם חדש של 23.80 שניות ולפני הוגו גונזלז (24.47 שניות).
נוסף לכך, הוא סיים במקום 22 במשחה ל-200 מטר גב בתוצאה של 1:59.74 דקות.
באולימפיאדת טוקיו (2020) סיים גלינצה במקום שמיני במשחה ל-100 מטר גב בתוצאה של 52.95 שניות ומקום 26 במשחה ל-200 מטר גב בתוצאה של 1:59.18 דקות.
באליפות העולם שנערכה בבודפשט, הונגריה סיים במקום 5 במשחה ל-50 מטר גב בתוצאה של 24.57 שניות ובמקום 8 במשחה ל-100 מטר גב בתוצאה של 53.63 שניות.
באליפות העולם (בריכת 25 מטר) שנערכה במלבורן, אוסטרליה סיים במקום 26 במשחה ל-100 מטר גב בתוצאה של 52.65 שניות.
רוברט אלן דורסט היה יורש נדל"ן אמריקאי, רוצח, ששלושה סיפורי רצח נקשרו בשמו, גם אם הורשע רק באחד מהם.
עומד במרכזה של סדרת הטלוויזיה הדוקומנטרית "הג'ינקס".
רוברט דורסט, הבכור מבין ארבעה ילדים, נולד ב-12 באפריל 1943 וגדל בסקרסדייל, ניו יורק, למשפחה יהודית.
אחיו הם דאגלס, טומי וונדי.
סבו של אביו של דורסט, ג'וזף דורסט, שהיה חייט כשהיגר מאוסטרו-הונגריה בשנת 1902, הפך בסופו של דבר למנהל ומפתח יזמות נדל"ן, שהקים את ארגון דורסט בשנת 1927. סימור הפך לראש העסק המשפחתי בשנת 1974 עם מות אביו.
כשרוברט היה בן שבע, אמו נפטרה כתוצאה מנפילה מבית משפחת סקארסדייל.
בהמשך טען כי רגעים לפני מותה אביו קרא לו לבוא לחלון ממנו יוכל לראות אותה עומדת על הגג.
עם זאת, בראיון לניו יורק טיימס במרץ 2015, אחיו דאגלס הכחיש כי רוברט היה עד למותה.
בילדותם רוברט ודאגלס עברו ייעוץ על מנת לפתור יריבות בין אחים; בדו"ח של פסיכיאטר משנת 1953 על רוברט בן העשר צוין כי הוא סובל מ"אישיות מפורקת ואולי אפילו סכיזופרניה".
דורסט למד בבית הספר התיכון בסקרסדייל, שם תארו אותו חברי כיתתו כמתבודד.
הוא סיים תואר ראשון בכלכלה בשנת 1965 מאוניברסיטת ליהיי, שם היה שחקן לקרוס, והמנהל העסקי של עיתון הסטודנטים "החום והלבן".
בהמשך אותה שנה הוא נרשם ללימודי דוקטורט באוניברסיטת קליפורניה בלוס אנג'לס, שם הכיר את סוזן ברמן שהפכה לחברתו הקרובה.
בסופו של דבר פרש דורסט מבית הספר וחזר לניו יורק בשנת 1969. דורסט המשיך להיות יזם נדל"ן בעסקי אביו.
עם זאת, אחיו דאגלס מונה בשנת 1992 לנהל את החברה, מינוי שגרם לקרע בין רוברט למשפחתו.
דורסט מת ב-10 בינואר 2022 מדום לב בבית חולים בסטוקטון, קליפורניה.
דורסט נחקר מספר פעמים על ידי המשטרה בנוגע להיעלמותה של אשתו הראשונה, קתי מקורמק, רצח סוזן ברמן ורצח מוריס בלאק.
הוא נשפט וזוכה מאשמת רצח מוריס בלאק, נשפט ונמצא אשם באשמת רצח מדרגה ראשונה של סוזן ברמן.
היעלמותה של קתלין מקורמק דורסט
בסתיו 1971 פגש דורסט את קתלין (קתי) מקורמק, שהייתה אז שיננית.
אחרי שני דייטים, הזמין דורסט את מקורמק לחלוק את ביתו בוורמונט, שם פתח חנות מזון בריאות.
היא עברה לשם בעקבותיו בינואר 1972. עם זאת בעקבות לחצים מצד אביו חזר דורסט לניו יורק כדי לעבוד בעסק המשפחתי.
הזוג חזר למנהטן, שם נישא ב-12 באפריל 1973 - יום הולדתו ה-30 של דורסט.
בעת שנעלמה הייתה מקורמק סטודנטית לרפואה בשנתה הרביעית והאחרונה במכללה לרפואה של אלברט איינשטיין בברונקס, חודשים ספורים לפני קבלת התואר שלה.
היא תכננה להיות רופאת ילדים.
המפגש האחרון של מקורמק עם מישהו שאינו דורסט התרחש בערב 31 בינואר 1982, כשמקורמק הופיעה באופן בלתי צפוי בארוחת ערב בבית חברתה גילברט נג'מי בניוטאון, קונטיקט.
נג'מי הבחינה שמקורמק הייתה נסערת ולבשה מכנסי טרנינג אדומים, פרט שנאג'מי מצאה מוזר שכן מקורמק נהגה בדרך כלל להתלבש באופן מוקפד.
בהמשך הערב, בעקבות שיחה עם בעלה עזבה מקורמק לכיוון ביתה הזוגי בדרום סאלם, ניו יורק.
עם שובה לבית בדרום סאלם נקלעו בני הזוג לריב, שלאחריו, לטענת דורסט, הוא לקח את אשתו לתחנת הרכבת לכיוון העיר ניו יורק והלך לשתות עם שכן.
למשטרה סיפר דורסט שדיבר עם אשתו בטלפון לאחר שהגיעה לדירתם במנהטן.
"זה מה שאמרתי למשטרה", אמר מאוחר יותר דורסט ליוצרי הסדרה התיעודית "הג'ינקס", שם טען שבעצם לא דיברו טלפונית באותו היום.
לדבריו הוא קיווה שאם יאמר שדיבר איתה "זה פשוט יגרום לכל הסיפור הזה להיעלם."
מקורמק הייתה אמורה לפגוש את חברתה נג'מי בפאב "שער האריות" במנהטן.
משלא הגיעה, נג'מי חששה שקרה לה משהו והתקשרה לדווח על היעדרותה במשטרה במשך מספר ימים.
ב 5.2.1982 התלונן גם דורסט על היעדרותה בנפה ה-20 בתחנת המשטרה במנהטן.
שוער ומפקח הבניין בבניין הדירות של הזוג ברחוב ריברסייד דרייב טענו כי ראה שם את מקורמק ב-1 בפברואר, יום לאחר שנראתה בארוחת הערב, אך השוער גם אמר שהוא ראה אותה רק מאחור ומרחוק, ולא יכול היה להיות בטוח שזו היא.
חוקר פרטי, שנשכר על ידי עורך דינו הפלילי של דורסט, העלה בחקירתו (שלא הועברה למשטרה) כי השוער אמר שהוא לא ראה את מקורמק מגיעה, וייתכן שכלל לא עבד בלילה שנעלמה..
חקירה נפתחה מחדש בשנת 1999 עקב טיפ אנונימי שהתקבל במשטרת מנהטן.
בחקירה זו השוער חזר בו מעדותו המקורית משנת 1982, לפיה ראה גבר בא לבקר את מקורמק בדירתה.
ב 1982 זו הייתה העדות העיקרית והשלטת לגבי היעלמותה של מקורמק.
מערכת היחסים בין בני הזוג הייתה מעורערת עוד טרם ההיעלמות.
שלושה שבועות לפני היעלמותה טופלה מקורמק בבית חולים בברונקס בשל חבלות בפנים.
היא סיפרה לחבר שדורסט הכה אותה אך היא לא הגישה תלונה נגדו בגין האירוע.
עוד באותה תקופה ביקשה מקורמק מדורסט הסדר גירושין שכלל הסדר על סך 250,000 דולר.
דורסט, שסירב להסדר, ביטל את כרטיס האשראי של אשתו, הסיר את שמה מחשבון בנק משותף וסירב לשלם את שכר הלימוד שלה.
בנוסף, במשך שלוש שנים עד להיעלמות, ובמקביל ליחסיו עם מקורמק ניהל דורסט קשר רומנטי עם פרודנס פארו והתגורר בדירה נפרדת.
לאחר היעלמותה הציע דורסט פרס של 100,000 דולר למידע שיעזור להשבת אשתו.
בהמשך הפחית את הסכום ל-15,000 דולר.
שלושה שבועות לאחר שדורסט דיווח על מקורמק כנעדרת, נמצאו חפציה במכולת הזבל של הבניין בו הייתה הדירה אותה חלקו במנהטן.
כשאחד מחבריה של מקורמק ואחותה גילו כי דווח עליה שהיא נעדרת, הם פרצו לבקתתם של בני הזוג בתקווה למצוא אותה.
במקום זאת, הם מצאו כי הקוטג' נעקר, הדואר של מקורמק לא נפתח, וחפציה הושלכו לפח.
לאחר היעלמותה של מקורמק, טען דורסט בפני המשטרה כי הוא דיבר איתה בפעם האחרונה כשהיא התקשרה אליו מדירתם במנהטן.
הוא טען כי הפעם האחרונה שראה אותה הייתה בתחנת הרכבת קטונה, שם היא תכננה לעלות על הרכבת של השעה 21:15 למנהטן.
דורסט טען גם כי ב-4 בפברואר התקשר אליו המפקח מבית הספר לרפואה של מקורמק ואמר כי התקשרה אליו ב-1 בפברואר לומר כי היא חולה ונעדרה מבית הספר כל אותו השבוע.
לא ברור האם מקורמק אכן עשתה את השיחה הזו.
יום לאחר השיחה עם המפקח מבית הספר דיווח עליה דורסט כעל נעדרת.
שמונה שנים לאחר היעלמותה של מקורמק, דורסט התגרש ממנה תחת עילת בן זוג נעדר.
בשנת 2016 ביקשה משפחת מקורמק להצהיר על קתלין כמתה, והיא הוכרזה ככזו שנה מאוחר יותר.
אמה של קתלין, אן מקורמק, ניסתה לתבוע את דורסט בסכום של 100 מיליון דולר, בטענה שהרג את קתלין מקורמק וכי נשללה מהמשפחה הזכות לקבור אותה.
בשנת 1999 פתחה משטרת מדינת ניו יורק מחדש את החקירה הפלילית בדבר ההיעלמות, ובדקה לראשונה גם את ביתו לשעבר של דורסט בדרום סאלם, שלא נבדק עד אז.
עצם פתיחת החקירה לא פורסם עד נובמבר 2000.
באוגוסט 2019 נדחתה תביעה שהגישה קרול, אחותה של מקורמק נגד דורסט בטענה שרצח את אשתו, בשל עילת התיישנות, ונטען שהיא המתינה זמן רב מדי להגשת התביעה.
סוזן ברמן, ידידה ותיקה של דורסט - שייצגה אותו ושיפרה את התדמית הציבורית שלו לאחר ההיעלמות של מקורמק - הייתה בתו של דייווי ברמן, גנגסטר ידוע, שבשלהי שנות ה-40 של המאה הקודמת הפעיל את מלון פלמינגו וקזינו בלאס וגאס.
ב-24 בדצמבר 2000 נרצחה ברמן ביריה מקרוב, בסגנון שנראה כמו הוצאה להורג, בביתה שבקניון בנדיקט בקליפורניה, לאחר ששכנותיה הזעיקו את המשטרה לדווח כי הדלת האחורית שלה פתוחה ושלושת כלבי פוקס טרייר שלה מסתובבים חופשי.
כעבור מספר ימים קיבלה משטרת בוורלי הילס מכתב בכתב-יד שחותמת הדואר עליו הייתה של 23 בדצמבר ובו כתובה אך ורק כתובתה של ברמן והמילה "גופה" ("cadaver").
דורסט טען שהוא לא כתב את המכתב, החקירה העלתה שדורסט היה בצפון קליפורניה בימים לפני מותה של ברמן, וכי הוא טס מסן פרנסיסקו לניו יורק בלילה שלפני גילויה של הגופה.
זמן קצר קודם לכן קיבלה ברמן 50,000 דולר מדורסט, בשני תשלומים.
דורסט אישר למשטרת לוס אנג'לס ששלח לה סכום של 25,000 דולר, וכן העביר להם בפאקס עותק של התצהיר שלה מ-1982 בנוגע להיעדרות מקורמיק, אבל סירב לשתף פעולה מעבר לכך בשאלות לגבי הקשר שלו לרצח.
המשפט באשמת רצח סוזן ברמן
חלקים מהמשפט שנערך בשנת 2021 שודרו והוצגו בתוכנית טלוויזיה מ 11/2021 בת 85 דקות בשם:
התוכנית שודרה בערוץ ID האמריקאי.
או אז דורסט שילם לברמן שני תשלומים על סך 25,000 ש"ח כל אחד כדמי שתיקה למנוע ממנה לומר את האמת.(דורסט אכן אישר שהעביר לברמן 50,000 ש"ח בשתי פעמים שונות אך לטענתו היה מדובר במתנה בין חברים).
לאורך כל המשפט דורסט הציג בהפגנתיות את בריאותו הלקויה ובשלב כל שהוא במשפט הרים לאוויר את שקית הקטטר המלאה שלו.
פרקליטיו זימנו רופאים להעיד על מצבו הבריאותי הלקוי.
הרופאים טענו, כי אם המשפט יימשך דורסט עלול למות מלחץ.
אולם השופט לא שעה לפנייתם לבטל את המשפט והורה להמשיך אותו.
בשלב האחרון של המשפט דורסט העיד ונעזר בטאבלט עקב בריאות לקויה.
ע"פ החקירה הנגדית, ששודרה, הוא נשאל, מדוע ברח לגלווסטון, טקסס, וחי במנוסה כאשר הוא מחופש לאישה אילמת.
הוא ענה שזה היה דבר טיפשי לעשות.
דורסט העיד שביום 23.12 הוא בא לבקר את ברמן לביקור חגים, הגיע מסביב, מהדלת האחורית ומצא את גופתה.
הוא חשש שאולי הרוצח עדיין נמצא בבית, שכן גופתה עדיין הייתה חמה.
בנוסף, טען שהטלפון בביתה לא פעל באותו יום ולכן לא יכול היה להתקשר למשטרה.
התובע הצביע על סתירות העולות מעדות זו ביחס להצהרות קודמות של דורסט: בתחילה דורסט הכחיש שהיה כלל באזור ביתה של סוזן ברמן כאשר נמצאה גופתה.
בהצהרה אחרת טען שכן היה אבל הגופה הייתה כבר קרה.
בנוסף, התובע הוכיח שהטלפון פעל כשורה יום לפני האירוע ויום אחריו, כך שהטענה, לפיה הטלפון לא פעל בדיוק ביום הרצח, תמוהה.
לטענת התובע, דורסט הציג שוב גרסה סותרת כאשר בעדותו במשפט טען שהוא זה שכתב את הפתק למשטרה המכיל את כתובתה של ברמן והמילה "גופה" עליו, מעשה שדורסט הכחיש נמרצות בעבר.
דורסט לא סיפק הסברים לכלל השאלות שנשאל על ידי התובע ועל חלקן ענה "אני לא יודע".
התובע הציג לפניו את הסתירות הרבות שעלו מעדותו וסיים את חקירתו בשאלה: "האם הרגת את סוזן ברמן?"
שאלה: "ואם היית הורג אותה היית משקר על כך, נכון?"
לאחר שישה ימי דיונים, ביום 17.9.21 המושבעים מצאו אותו אשם ברצח מדרגה ראשונה של סוזן ברמן.
בעקבות מצוד ברחבי ארצות הברית, דורסט נעצר בחשד לרצח שכנו מוריס בלק ב 9 באוקטובר 2001 בגלווסטון- זמן קצר לאחר שנמצאו חלקים מגופתו של בלאק צפים במפרץ גלווסטון.
למחרת הוא שוחרר בערבות של 300,000 דולר.
דורסט החמיץ דיון בבית המשפט ב־16 באוקטובר והוצא נגדו צו מעצר באשמת הפרת ערבות.
ב-30 בנובמבר הוא נתפס בסופרמרקט " וויגמן" בפנסילבניה, כאשר שיער ראשו ושיער גבותיו מגולחים, לאחר שניסה לגנוב פלסטרים, עיתון, וכריך סלט עוף עם פלפלים אדומים קלויים על באגט פומפרניקל, אף על פי שהיו לו 500 דולר במזומן בכיס.
בחיפוש משטרתי במכוניתו השכורה נמצאו 37 אלף דולר במזומן, שני אקדחים, מריחואנה, רישיון הנהיגה של בלאק, והוראות נסיעה לביתו של גילברט נג'מי בקונטיקט.
דורסט ניצל את זמנו במנוסה כדי לאיים על אחיו דגלאס, באמצעות ביקור בחניה של ביתו בקטונה, ניו יורק, כשהוא חמוש.
בסופו של דבר הוא הוסגר לטקסס למשפט.
דורסט אמנם זוכה מאשמת רצח שכנו, אולם נמצא אשם באשמת שיבוש ראיות.
הסדרה התיעודית "הג'ינקס: חייו ומיתותיו של רוברט דורסט" יצאה ב-2015 ברשת HBO, ותיארה ראיות נסיבתיות שקשרו את דורסט לסדרת הרציחות.
הסרט התיעודי פירט את היעלמותה של מקורמק, מותה של ברמן לאחר מכן, והריגתו של בלק.
בניגוד לעצת עורכי דינו ואשתו דברה לי צ'רטאן, העניק דורסט ראיונות מרובים וגישה בלתי מוגבלת לחומריו האישיים ליוצרי הסרטים.
ברגע קולנועי מדהים עם סיום ההקלטות לסדרה הלך דורסט לשירותים כשהמיקרופון עדיין מחובר אליו, שם הוקלט אומר לעצמו: "הנה זה.
אבל אתה לא יכול לדמיין.
אני לא יודע מה יש בבית.
אה, אני רוצה את זה.
הרגתי את כולם, כמובן." ה-FBI עצר את דורסט בניו אורלינס באותו יום בו שודר הפרק האחרון.
רוברט דאגלס הייר הוא פרופסור אמריטוס לפסיכולוגיה מטעם אוניברסיטת קולומביה הבריטית, בה למד וערך מחקרים במשך כ-35 שנים.
את רוב הקריירה שלו הקדיש הייר לחקר הפסיכופתיה, טבעה, הערכתה והשלכותיה בהקשרים משפטיים ופסיכאטריים.
הוא מחברם של מספר ספרים ומאמרים מדעיים רבים בנושא הפסיכופתיה, ובמקביל פיתח במהלך השנים את רשימת הפסיכופתיה המעודכנת והיה שותף בפיתוח הכלים הנגזרים מתוך הרשימה שהביאו ליצירת קבוצות מחקר רבות בתחום.
רוברט הייר הוא גם חבר בצוות היועצים של ה-FBI במרכז לחקירות בנושאי חטיפות ילדים ורוצחים סדרתיים.
בנוסף לכך, הוא גם מייעץ למספר שירותי בתי הסוהר בבריטניה ובצפון אמריקה בנושאי פיתוח תוכניות טיפול חדשות לעבריינים עם פסיכופתיה.
בשנת 1960 סיים רוברט הייר תואר שני בפסיכולוגיה באוניברסיטת אלברטה.
לאחר מכן עבר לארצות הברית ללמוד לתואר שלישי עם התמחות בפסיכופיזיולוגיה באוניברסיטת אורגון, אך עקב מחלה ממנה סבלה ביתו שב חזרה לביתו בקנדה.
לאחר מכן עבד הייר כפסיכולוג בשירות בתי הסוהר של קולומביה הבריטית במשך שמונה חודשים, תחום שבו לא הייתה לו הכשרה מיוחדת; ואכן, מאוחר יותר כתב בספרו "ללא מצפון" כיצד הצליחו חלק מהאסירים לתמרן אותו, וכיצד אחד מהאסירים חיבל בבלמים של המכונית שלו וכמעט גרם למותו.
בשנת 1963 סיים הייר את הדוקטורט שלו, ואת התזה שלו כתב על ההשפעות שיש לענישה על ההתנהגות.
מחקריו הובילו אותו אל הספר "מסיכת השפיות" מאת הפסיכיאטר הרווי קלקלי שהשפיע רבות על עבודתו בתחום הפסיכופתיה.
לאחר מכן חזר הייר לוונקובר, ועבד כפרופסור בפקולטה לפסיכולוגיה של אוניברסיטת קולומביה הבריטית, שם נשאר יותר מ-30 שנה עד צאתו לגמלאות.
הייר ערך מחקר באותו הכלא בו עבד בעבר והסיק כי חלק מהאסירים לא שינו ואף המשיכו עם התנהגותם העבריינית בתוך כותלי בתי הסוהר מכיוון שהיו פסיכופתים.
באחד מראיונותיו הוא אמר, "הגעתי לאזור שאף אחד אחר לא עבד בו".
בשנת 1970 פרסם הייר את הספר "פסיכופתיה: תיאוריה ומחקר", בו סיכם את מצב התחום, והפך למשפיע בינלאומי בהחייאת ועיצוב הקונספט.
בשנת 1999 כתב רוברט הייר את רב-המכר "ללא מצפון: עולמם המטריד של הפסיכופתים שביננו".
הוא מתאר את הפסיכופתים כ"טורפים חברתיים", תוך שהוא מציין שרובם אינם רוצחים.
סקירה פילוסופית אחת תיארה את הכתיבה כבעלת נימה מוסרית גבוהה, שנוטה לסנסציוניזם ואנקדוטות גרפיות.
לפי הסקירה הספר מספק סיכום שימושי של הערכת הפסיכופתיה אך בסופו של דבר נמנע מהשאלות הקשות שכרוכות בנושא.
בשנת 2006 כתב יחד עם יועץ משאבי האנוש פול באביאק את הספר "נחשים בחליפות: כאשר פסיכופתים יוצאים לעבודה".
הספר מתמקד במה שהייר ובאביאק מכנים "הפסיכופת המוצלח", שיכול להיות מקסים ומיומן חברתית ולכן מסוגל להסתדר במקום העבודה.
זאת בניגוד לסוג הפסיכופת שחסר את הכישורים החברתיים או השליטה העצמית שכנראה לא יוכל להחזיק משרה לאורך זמן.
אף על פי שהמושג הפך פופולרי למדי, הוא גם מצוי במחלוקת וחסר תמיכה מחקרית משכנעת.
הייר הופיע בסרט הדוקומנטרי עטור הפרסים "התאגיד" משנת 2003, ודן בשאלה האם ניתן לומר שהקריטריונים שלו לפסיכופתיה חלים על ארגונים עסקיים.
בהתבסס על מילותיו של הייר, הגיעו הבמאים למסקנה שרובם יעמדו בקריטריונים.
עם זאת, בספר שלו "נחשים בחליפות" בשנת 2007, הייר טען כי יוצרי הסרט הוציאו את דבריו מהקשרם וכי הוא אינו מאמין כי כל או אפילו רוב התאגידים או אנשי העסקים יעמדו בקריטריונים הדרושים לאבחנה של פסיכופתיה.
בשנת 2012 הייר הגיב בסקפטיות לרב-המכר "מבחן הפסיכופת" של הסופר, ועיתונאי–חוקר ג'ון רונסון.
הייר פרסם מאמר שהפריך את טענותיו של רונסון, וקבע כי הוא ממעיט בחשיבותם של אנשי מקצוע ומציג פסיכופתיה בספרו בצורה לא מציאותית ופשטנית מדי.
רוברט דסה (8 במאי 1933 – 25 בספטמבר 2024) היה אחד מנידוני קהיר, שישב בכלא במצרים במשך 14 שנה עקב השתתפותו ב"מבצע סוזנה", אשר נודע גם בשם "העסק הביש".
דסה שוחרר במסגרת עסקת חילופי שבויים לאחר מלחמת ששת הימים.
לאחר הבאתו לישראל שירת בצה"ל והגיע לדרגת סגן אלוף.
דסה עבד שנים רבות כעיתונאי במסגרת שידורי הטלוויזיה בערבית ברשות השידור.
רוברט דסה נולד באלכסנדריה שבמצרים לזהרה, שעברה מישראל למצרים במהלך מלחמת העולם הראשונה, ולנסים שהיה יליד אלכסנדריה, נצר למשפחת דסה הירושלמית.
הוא למד בבית הספר היסודי של הקהילה היהודית באלכסנדריה ובתיכון על שם הרמב"ם, מיסודו של הרב משה ונטורה אשר היה הרב הראשי של אלכסנדריה.
רוברט ספג את אהבת ישראל והציונות בבית הספר וכן בתנועת בני עקיבא בעיר, שבה היה חניך, ואף מילא בה תפקיד של מרכז הסניף.
בשנת 1949 התבקש הנער רוברט דסה על ידי ד"ר חיים (ויקטור) סעדיה, שהיה פעיל ציוני מראשי תנועת 'בני עקיבא' מקהיר, להיכנס אל בין שורות תנועת "דרור" ולעשות נפשות ל'בני עקיבא".
בתנועת "דרור" הכיר רוברט שני צעירים יהודיים נוספים – ויקטור לוי ופיליפ נתנסון שלימים גויסו יחד עמו למודיעין הישראלי.
במחלקת המודיעין שבמטה הכללי של צה"ל הייתה עם קום המדינה יחידה מבצעית - יחידה 131, שתפקידה היה למלא משימות מודיעין מעבר לקווי האויב בעיקר בעת מלחמה.
בשנת 1951 נשלח למצרים קצין ביחידה, סרן אברהם דר, כדי לגייס צעירים יהודים תושבי מצריים שאוהדים את הרעיון הציוני ולהפעילם במשימות איסוף מידע.
אברהם דר נעזר בפעילים ציונים ובאנשי המוסד לעלייה ב' כדי לאתר צעירים מתאימים.
רוברט דסה הומלץ כמועמד מתאים ואברהם דר פנה אליו וביקש את עזרתו.
כדי לעשות זאת היה על דסה לעזוב את התנועה, והוא עשה זאת בלב כבד.
כדי להרחיק כל חשד, רוברט יחד עם צעירים ציוניים נוספים מקהיר ומאלכסנדריה העמידו פנים שהם חבורת צעירים הוללת הרחוקה מהתנועה הציונית.
רוברט דסה זומן להכשרה בישראל.
לשם כך הוא נרשם ללימודים באוניברסיטה בצרפת, התקבל, והגיע לישראל דרך צרפת בינואר 1953. בישראל הוא השתתף בקורס מזורז שלווה גם בסיורים לאורכה ולרוחבה של הארץ.
ישראל חששה מצעד זה ולכן הועלתה הצעה באמ"ן לחבל בחשאי במתקנים בריטיים ואמריקניים במצרים, ובאמצעות מעשים אלו לגרום לבריטים לשנות את החלטתם.
החוליה באלכסנדריה נבחרה למלא משימה זו וקצין מיחידה 131, אברי אלעד, נשלח להפעיל אותה.
רוברט דסה השתתף במספר פעולות שגרמו לשריפות קלות ללא פגיעה בנפש.
פעולה נוספת נקבעה ל-23 ביולי, יום השנה למהפכת הקצינים החופשיים, ובה תוכננה חבלה נגד בתי קולנוע בקהיר ובאלכסנדריה.
פיליפ נתנסון נשלח לבצע את החבלה בקולנוע 'ריו' שבאלכסנדריה, אך בעלותו במדרגות הקולנוע התלקח מטען החבלה שבכיסו והוא נעצר.
רוברט דסה שהה באותה עת בקהיר עם חברו שמואל עזר.
כאשר חזר למחרת אל ביתו, נעצר מיד.
חברי שתי החוליות נעצרו בתוך ימים אחדים והועמדו לדין.
מפקד החוליה בקהיר, ד"ר משה מרזוק, ומפקד החוליה באלכסנדריה, שמואל עזר, נידונו למוות ונתלו בקהיר בח' בשבט תשט"ו, 31 בינואר 1955. חברי החוליות האחרים נשפטו לתקופות מאסר ממושכות.
רוברט דסה הודה במעשיו, נידון ל-15 שנות מאסר עם עבודות פרך.
היחיד שלא נעצר היה המפקד אברי אלעד.
לימים התברר כי הוא בגד וכי הסגיר את פקודיו לידי המודיעין המצרי.
דסה וחבריו עברו עינויים קשים בעת החקירה וסבלו קשות גם בכלא.
לדסה נגרמו נזקים בלתי הפיכים בשלהם אף הוכר לאחר עלייתו ארצה כנכה צה"ל.
במהלך השהות בכלא גילה דסה תעצומות נפש וכושר הישרדות מדהים.
הוא היה ספורטאי וארגן בכלא קבוצת כדורגל, עמד בראשה ובהמשך אף כיהן כמאמנה.
הוא ניצל זאת כדי לצאת עם הקבוצה לתחרויות בבתי כלא אחרים בניסיון לפגוש את חברת החוליה מרסל ניניו, שהייתה בכלא נשים.
דסה למד לנגן והצטרף לתזמורת הכלא.
בנוסף לכך הוא וחברו לתא מאיר זפרן היו בעלי כישרון ציור, הם צורפו לחוג ציור שבמסגרתו ציירו פורטרטים של קציני הכלא, הורשו לצייר את הווי החיים בכלא, השתתפו בתערוכה של עבודות אסירים, ואף הצליחו בזכות כך לשפר את תנאי חייהם ולעזור לחבריהם.
לאחר מלחמת ששת הימים בפברואר 1968 נערכה עסקת חילופי שבויים בין ישראל למצריים שבמסגרתה רוברט דסה, ויקטור לוי, מרסל ניניו ופיליפ נתנסון השתחררו מהכלא והובאו ארצה, ניתן להם לעזוב את מצרים והם הגיעו לישראל (עם כי דסה וניניו כבר היו קרובים לריצוי כל תקופות המאסר שנגזרו עליהם).
הם זכו לתמיכה ולשיקום כלכלי, ושולמו להם פיצויים במלוא גובה משכורתם רטרואקטיבית, עבור כל השנים הארוכות שעשו-בכלא המצרי.
לאחר הגעתו לישראל עם שחרורו למד באוניברסיטת תל אביב בחוגים לשפה וספרות ערבית ולהיסטוריה של המזרח התיכון.
הוא קיבל דרגת רב-סרן בחיל המודיעין, וב-1987 הועלה לדרגת סגן אלוף באופן סמלי, על ידי שר הביטחון יצחק רבין.
הוא עבד שנים רבות כעיתונאי ומראיין תוכנית החדשות בערבית של חטיבת הטלוויזיה בערבית ברשות השידור.
בריאיון ב-1975 טען כי לאחר שבשנת 1956, במהלך מבצע קדש נפלו בשבי הישראלי כ-5,000 שבויים מצרים.
ניהלו ישראל ומצרים משא ומתן לחילופי שבויים, אולם ישראל לא העלתה כלל את נושא שחרור נידוני קהיר בגלל כישלון "עסק הביש", העדיפו גורמים רבים שהם יישארו בכלא.
לרוברט דסה ולרעייתו שלושה ילדים ושבעה נכדים.
התגורר ברמת השרון, ואף זכה לתואר יקיר העיר.
נפטר ב-25 בספטמבר 2024 בביתו ברמת השרון בגיל 91.
דסה היה היחיד מחברי הרשת ששב לבקר במצרים לאחר שחרורו, וביקר בה יותר מעשרים פעם.
הוא כתב את חוויותיו מאירועי 1954 ומשהייתו בכלא המצרי ופרסם אותם בשנת 1992 בספרו "בחזרה לקהיר".
העיסוק בציור היה אחד הדברים שעזרו להישרדותו של דסה בכלא, והוא המשיך בכך אף בישראל במסגרת אגף השיקום של משרד הביטחון.
ציוריו הוצגו במספר תערוכות ביניהם: תערוכה ייחודית של ציוריו מטעם משרד הביטחון הוצגה במוזיאון ההגנה בתל אביב-יפו בנובמבר 2011 ובה הוצגו גם ציורים "שחלקם הוברחו ממצרים לישראל וחלקם נשלחו מהכלא בהסכמת המצרים".
ציוריו הוצגו גם בתערוכה "גיבורים כאמנים" תערוכה של המרכז למורשת המודיעין יחד עם ציוריהם של חבריו למאבק פיליפ נתנסון, שמואל עזר ומאיר זפרן.
רוברט חוליו גרסיה הוא מחנך ופוליטיקאי אמריקאי המכהן כחבר בבית הנבחרים של ארצות הברית מטעם מחוז הקונגרס ה-42 של מדינת קליפורניה.
גרסיה, חבר המפלגה הדמוקרטית, החל את כהונתו בקונגרס בינואר 2023. לפני כן כיהן כראש העיר ה-28 של לונג ביץ' שבקליפורניה.
גרסיה היה ראש העיר הצעיר ביותר בעיר וגם הראשון שנבחר כלהט"ב מוצהר לראשות העירייה, כמו גם הלטיני הראשון שכיהן בתפקיד.
הוא היגר לארצות הברית עם אמו בגיל 5. אמו ודודתו עבדו בעבודות רבות, כמו עוזרות בית, כדי לפרנס את המשפחה.
גרסיה למד באוניברסיטת מדינת קליפורניה בלונג ביץ', שם הפך לנשיא הסטודנטים וסיים תואר בלימודי תקשורת.
הוא המשיך את לימודיו באוניברסיטת דרום קליפורניה, שם קיבל תואר שני, ובהמשך קיבל תואר דוקטור לחינוך במדיניות חינוכית מאוניברסיטת מדינת קליפורניה.
הוא לימד קורסים בתקשורת ומדיניות ציבורית באוניברסיטת דרום קליפורניה ובאוניברסיטת מדינת קליפורניה בהן למד.
ב-2007 הקים גרסיה את לונג ביץ' פוסט, אתר שמוקדש לחדשות מקומיות ולדיווחי ספורט.
עד מהרה הפך האתר לפופולרי בקרב דמויות פוליטיות מקומיות ומנהיגי קהילה והעניק לו בולטות מקומית מוגברת.
הוא מכר את האתר לפני שנבחר לראשות העיר.
גרסיה היה רכז הנוער בקליפורניה בקמפיין הנשיאותי של ג'ורג' ווקר בוש בשנת 2000. הוא גם ייסד את מטה הרפובליקנים הצעירים של לונג ביץ' בשנת 2005. גרסיה תיאר את עצמו כליברלי ושמרן מבחינה כלכלית.
הוא עבד גם כעוזר של סגן ראש העיר הרפובליקני פרנק קולונה כשהיה במועצת העיר וניהל את הקמפיין שלו בבחירות לראשות עיריית לונג ביץ', קליפורניה ב-2006.
גרסיה שינה את רישמו מהמפלגה הרפוליקנית לדמוקרטית ב-2007 לפני שנבחר לתפקיד.
הוא ומשפחתו נרשמו במקור כרפובליקנים כשהפכו לאזרחים כהערצה לנשיא רונלד רייגן שחתם על חוק הרפורמה והבקרה בהגירה בשנת 1986. הוא אמר שהוא ומשפחתו היו גאים לקחת חלק בתהליך הפוליטי האמריקאי, במיוחד במפלגת רייגן, שכן היא סייעה להם להשיג מעמד הגירה חוקי ולהיות אזרחים שווים בארצות הברית.
לפני ובמהלך בחירתו למועצת העיר של לונג ביץ', גרסיה היה חבר בפקולטה למדיניות ציבורית ותקשורת באוניברסיטת דרום קליפורניה.
ב-2009 גבר גרסיה על שישה מועמדים נוספים כדי לזכות במושב שהתפנה כאשר בוני לוונטל נבחרה לאספת מדינת קליפורניה ב-2008. הוא נבחר מחדש באפריל 2010 ביותר מ-40 אחוזים.
ביולי 2012 הוא נבחר פה אחד לכהונה של שנתיים כסגן ראש העיר על ידי מועצת העיר, והפך לסגן ראש העיר הלטיני הראשון בלונג ביץ' והצעיר ביותר בתולדות העיר.
בתקופתו כחבר מועצה חיבר או נתן חסות ליותר מ-20 סעיפי חקיקה, כולל פקודת שוויון ההטבות הראשונה של העירייה, איסור על עישון בתחנות אוטובוס ובשוקי איכרים, והצעה להרחיב את ההעדפות לחיילים משוחררים בשירות המדינה.
גיוס עובדים, ויוזמת אמנויות רחבת היקף שביטלה את ההגבלות על מופעי רחוב, והפחיתה את מס רישיונות העסק לאמנים ועסקים ביתיים אחרים.
הוא גם הראה תמיכה הן בקהילה העסקית והן באיגודי העובדים, והצביע בעד תמיכה בהסכמי עבודה בנמל התעופה בלונג ביץ', בנמל לונג ביץ' ובגשר ג'רלד דזמונד.
ביולי 2013, לאחר שבוב פוסטר הודיע שהוא לא יתמודד בבחירות מחדש לראשות העירייה, גרסיה הכריז על מועמדותו.
הוא קיבל 25.4% מהקולות בבחירות המקדימות במפלגה הדמוקרטית שהתקיימו ב-8 באפריל 2014, וסיים ראשון בקרב 10 מועמדים לראשות העיר.
בבחירות המכריעות בין גרסיה לדיימון דאן, ניצח גרסיה כשגרף 52% מהקולות, ונכנס לתפקידו ב-15 ביולי.
ב-22 בדצמבר 2021 הכריז גרסיה על מועמדותו למחוז הקונגרס ה-42 של קליפורניה בבית הנבחרים של ארצות הברית בשנת 2022. המחוז, שבעבר היה ה-47, יוצג על ידי אלן לוינטל.
לוינטל ועמיתתו לוסיל רויבל-אלרד הודיעו שניהם כי אינם מתמודדים לבחירה מחדש מכיוון שקליפורניה איבדה מושב בקונגרס בפעם הראשונה בתולדותיה.
גרסיה בחר להישבע את שבועת כהונתו באמצעות החוקה האמריקאית, תמונה של הוריו וקומיקס מקורי מס' 1 של סופרמן.
בקונגרס ה-118 חבר גרסיה בוועדת לביטחון פנים ובוועדה לפיקוח ואחריות.
ב-22 בדצמבר 2018 התחתן עם בן זוגו עוד מימי לימודיו באוניברסיטת מדינת קליפורניה, פרופסור מת'יו מנדז.
רוברט פול גריפין היה פוליטיקאי אמריקאי, חבר המפלגה הרפובליקנית, שכיהן כחבר הסנאט של ארצות הברית מטעם מדינת מישיגן בין השנים 1979–1966, וקודם לכן כנציג מחוז הקונגרס התשיעי של מישיגן בבית הנבחרים של ארצות הברית.
בשנים 1969–1977 היה מצליף הסיעה הרפובליקנית, ונודע כרפובליקני הבכיר ביותר בסנאט שקרא לנשיא ריצ'רד ניקסון להתפטר על רקע פרשת ווטרגייט.
גריפין נולד בדטרויט שבמישיגן ולמד בבתי ספר ציבוריים בגארדן סיטי ובדירבורן.
במהלך מלחמת העולם השנייה התגייס גריפין לדיוויזיית הרגלים ה-71 של צבא ארצות הברית ב-1943, ובילה 14 חודשים באירופה.
לאחר המלחמה השלים ב-1947 את לימודיו הגבוהים במכללת מישיגן המרכזית (אוניברסיטת מישיגן המרכזית דהיום) השוכנת במאונט פלזנט.
בשנת 1950 קיבל תואר שני במשפטים מבית הספר למשפטים של אוניברסיטת מישיגן, ובאותה שנה התקבל ללשכת עורכי הדין של המדינה.
הוא החל לעסוק בעריכת דין בטראוורס סיטי (Traverse City).
בבחירות 1956 נבחר גריפין לייצג את מחוז הקונגרס התשיעי של מישיגן בבית הנבחרים של ארצות הברית, והביס בבחירות המקדימות את חברת הקונגרס המכהנת רות תומפסון .
גריפין שירת בבית הנבחרים האמריקאי בקונגרס ה-86 ובארבעה שלאחר מכן, בתקופה שנמשכה מינואר 1957 עד מאי 1966. לאחר פרסום מסקנות ועדת מקללן, שחקרה שחיתות שלטונית ואת השפעות הפשע המאורגן באיגודי עובדים, גריפין ועמיתו לקונגרס פיליפ לנדרום ניסחו יחד את "חוק הגילוי והדיווח בניהול עבודה" משנת 1959, שנודע בשם "חוק גריפין-לנדרום".
הוא היה תומכו הנלהב של ג'רלד פורד, והעניק לו רוח גבית בהתמודדויותיו לראשות הוועדה הרפובליקנית הלאומית ולתפקיד מנהיג המיעוט בבית הנבחרים.
במהלך כהונתו הצביע גריפין בעד חוק זכויות האזרח מ-1964 ובזה של 1960, וכן בתיקון ה-24 לחוקת ארצות הברית ובחוק זכויות ההצבעה מ-1965.
ב-10 במאי 1966 התפטר מתפקידו בבית הנבחרים כדי למלא מקום בסנאט של ארצות הברית.
לאחר מותו של הסנאטור פטריק מקנמרה, מינה אותו מושל מישיגן ג'ורג' רומני למלא את שארית כהונתו.
בבחירות 1966 נבחר לתקופת כהונה מלאה, וגבר על המושל לשעבר גרהרד מנן ויליאמס בהפרש של 56% מול 44%.
בבחירות 1972 נבחר לתקופת כהונה שנייה לאחר שניצח את התובע הכללי של מישיגן פרנק קלי.
בשנת 1968 הוביל גריפין פיליבסטר מוצלח נגד מינויו של שופט בית המשפט העליון של ארצות הברית אייב פורטאס לנשיא בית המשפט העליון, תוך שהוא מאשים את נשיא ארצות הברית לינדון ג'ונסון במינוי מקורבים פסול.
פורטאס התפטר מכס השיפוט במאי 1969, כאשר התגלה כי קיבל תשלום בן 20 אלף דולר אמריקני בשנה מלואיס וולפסון, חבר קרוב ולקוח לשעבר, מאז 1966. גריפין הצביע בעד חוק זכויות האזרח משנת 1968 ובעד מינויו של ת'ורגוד מרשל לבית המשפט העליון של ארצות הברית.
ב-24 בספטמבר 1969 התמנה למצליף הסיעה הרפובליקנית ומילא תפקיד זה עד ל-1977.
ב-1974 מען גריפין מכתב לנשיא ריצ'רד ניקסון ובו הודיע לו שאם הבית הלבן לא יפרסם קלטות שמע שוועדת ווטרגייט דרשה לפרסם, הוא יעמוד בפני הליך הדחה בבית הנבחרים ומשפט הדחה בסנאט.
עם זאת, הוא אמר לנשיא כי הוא רואה באי מילוי דרישות הוועדה לזימונים כעבירה שאין לבסס עליה הדחה.
עד לאותה נקודה, גריפין היה תומך של ניקסון.
בבחירת 1978 התמודד לתקופת כהונה שנייה בסנאט.
הוא הפסיד בפער זעום לנשיא מועצת העיר דטרויט לשעבר קרל לוין.
תחילה הודיע באפריל 1977 כי לא יתמודד מחדש ב-1978 ושנמאס לו מוושינגטון הבירה.
אף על פי כן הוא שינה מאוחר יותר את דעתו והצטרף באיחור ניכר אל מסע הבחירות, ולוין ניצל זאת על מנת לערער על אמינותו ושיקול דעתו.
כהונתו של גריפין תמה בראשית ינואר 1979.
לאחר הפסדו בבחירות 1978 שב גריפין לביתו במישיגן.
עד למותו התגורר בטראוורס סיטי שבצפון המדינה.
ב-1947 נישא למרג'ורי אנדרסון, והשניים חבקו ארבעה ילדים, בהם ריצ'רד, המכהן כשופט בבית המשפט הפדרלי השישי לערעורים של ארצות הברית.
גריפין נפטר ב-16 באפריל 2015 בגיל 91. הוא נטמן בבית העלמין לינווד השוכן למרגלות חוף הימה לונג איילנד שבטראוורס סיטי.
רוברט דברו, רוזן אסקס השני אביר הבירית חבר המועצה המלכותית, היה איש חצרה של אליזבת הראשונה, מלכת אנגליה והאציל המקורב אליה ביותר.
מצביא במספר מבצעים צבאיים ומשורר.
בהקשר כתבי התקופה מוכר כ"אסקס".
עקב כישלונו לדכא מרד באירלנד בשנת 1599, סר חינו והוא הושם במאסר בית.
ב-1601 הואשם בהובלת הפיכה נגד המלכה והוצא להורג בעוון בגידה.
שמועות רבות נפוצו לפיהן היה אסקס למעשה מאהבה של המלכה, על אף שהיה צעיר ממנה ב-34 שנה.
אסקס היה פופולרי מאד בקרב הציבור ודמותו מופיעה ביצירות תרבות רבות לאורך השנים.
נולד בהרפורדשייר אמו הייתה נכדתה של מרי בולין, אחותה של אן בולין, אמה של המלכה אליזבת.
גדל בטירותיו של אביו, הרוזן הראשון של אסקס, בסטפורדשייר ובפמברוקשייר.
לאחר מות אביו ב-1576 היה לבן חסותו של ויליאם ססיל.
שנה לאחר מכן החל את לימודיו בטריניטי קולג', קיימברידג' וסיים בשנת 1581 בתואר מוסמך אוניברסיטה.
ב-1578 נישאה אמו של אסקס לרוברט דאדלי, רוזן לסטר, שהיה יועץ קרוב למלכה אליזבת וסנדקו של אסקס.