tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
רבי שמחה בּוּנֶם אלתר (מכונה על שם ספרו הלב שמחה; כ"ד בניסן ה'תרנ"ח, 6 באפריל 1898 – ז' בתמוז ה'תשנ"ב, 7 ביולי 1992) היה אדמו"ר בשושלת אדמו"רי חסידות גור, בין השנים ה'תשל"ז-ה'תשנ"ב 1977–1992, ונשיא מועצת גדולי התורה.
נולד בעיירה גורה קלוואריה שבפולין, לרבי אברהם מרדכי אלתר בעל האמרי אמת.
ונקרא בהוראת סבו השפת אמת על שם רבי שמחה בונם מפשיסחה, בראש חודש ניסן תרע"א (1911) בא בקשרי שידוכין עם מרת יוטא הענא אלתר בת הרב נחמיה אלתר דודו ונינת הרבי מקוצק.
כשלושה שבועות לאחר ה"תנאים", באסרו חג של פסח, נחוג הבר מצווה.
הנישואין נערכו בא' דראש חודש אלול תרע"ה (1915), ימי מלחמת העולם הראשונה.
אביו סבר כי אין מקום לשמחה פומבית המונית וכתב בהזמנה לחסידים "נקרא למאהבינו לשמוח בשמחתנו, והגם כי בעת הנוכחית אין הזמן גרמא לשמוח יחד במקום אחד נבקש מכם להראות לנו אות ידידות...בזה שתשמחו יחד במקומכם...ובזה שמחתינו יתאחד, כי הלבבות קרובים"
בצעירותו למד אצל הרב ברוך מרדכי טרייסטמן מחבר הספר "ברכת אברהם".
בהמשך, מגיל שתים עשרה ועד לנשואיו נמנה עם תלמידי ישיבת "דרכי נועם" אשר הוקמה בשנת ה'תרס"ה בנשיאות אביו ובראשות דודו רבי מנחם מנדל אלתר מפאביניץ.
כמו כן למד בצוותא עם אביו בשעות מיוחדות
עלייתו הראשונה לארץ ישראל הייתה לאחר חג הפסח שנת ה'תרפ"ז.
בחודש אב ה'תרפ"ו עברה הרבנית ניתוח קשה, ובי"ג באדר ראשון ה'תרפ"ז נסעה לבית החלמה 'מעראן' בעיירת המרפא אוטבוצק, לקראת חג הפסח הגיע לשם רבי שמחה בונם, ומשם עלו לארץ ישראל, והיו בארץ עד לשנת ה'תרפ"ט.
בשנים בהן היה אביו בפולין ריכז הרב אלתר את חסידי גור בירושלים להתכנסויות ולתפילות.
בחודש אלול תרצ"ד (1934) עלה שוב לארץ ישראל בה התגורר עד שנת תרצ"ח (1938).
בחודש ניסן תרצ"ח חזר לפולין עם הרבנית ובתם בת ששת החודשים, על מנת להביא את אביו ואמר "אני נוסע להביא את אבא, העיכובים רבים - אך אני לא אנוח".
בשנים שלאחר השואה טען כי מנעו מאביו לעלות ארצה כרצונו בטרם פרוץ מלחמת העולם השנייה, ואילו הוא היה עולה כרצונו היו אלפי חסידים צועדים בעקבותיו וחורבן יהדות פולין היה קטן יותר.
בכ"ט אייר שנת ה'תרצ"ט נולד בנו יחידו ולפי ציווי אביו נקרא יעקב אריה על שם זקנו רבי יעקב אריה מראדזימין ונאלץ להמשיך ולשהות בפולין.
בשנת ת"ש, נמלט מפולין יחד עם אשתו ושני ילדיו.
לאחר פטירת אביו בשנת תש"ח - 1948, נבחר אחיו בעל הבית ישראל לאדמו"ר.
הרב אלתר יצא למשך תקופה עם משפחתו מארץ ישראל, לסן ז'רמן על יד פריז ואחר כך התיישב באנטוורפן שבבלגיה, בתחילת חודש אלול ה'תש"ט הפליג חזרה לארץ ישראל.
עסק בתחום הנדל"ן בישראל ובין היתר רכש קרקעות שיועדו להקמת אזור קיט חרדי במקום שבו שוכן היום היישוב ארסוף.
בשנת תשל"ז - 1977, עם פטירתו של אחיו האדמו"ר, הוכתר על ידי חסידי גור כרבם, בגיל 79. בחודש אלול ה'תשמ"ה (ספטמבר 1985) חלה ואיבד את היכולת לתקשר עם הסובבים.
לעיתים נדירות נלקח להופעות פומביות.
בשנים אלה הובילו את החסידות מי שיועדו להיות יורשיו, אחיו מאב רבי פינחס מנחם אלתר, ה"פני מנחם", ובנו רבי יעקב אריה אלתר.
נפטר בז' בתמוז תשנ"ב - 1992 ונטמן ב"מערת גור" בבית הקברות בהר הזיתים.בימי השבעה ביקש אחיו רבי פנחס להטיל את ההנהגה על בנו יחידו רבי יעקב אריה אלתר, אבל זה עמד איתן בדעתו כי רבי פינחס ינהיג את עדת חסידי גור, וכך היה.
רק לאחר פטירת רבי פינחס מונה רבי יעקב אריה לאדמו"ר מגור.
אשתו, הרבנית יוטא הענא נפטרה בשבת כ"א בתמוז ה'תשמ"ג ונקברה במוצאי שבת סמוך לאהל אדמור"י גור במרומי הר הזיתים.
במשך השנים שבהן הנהיג את חסידי גור פרסם תקנות מחמירות המגבילה את עלות הדירה הנרכשת עבור זוגות צעירים וכן צמצום הוצאות על חתונות ושמחות משפחתיות בקרב חסידיו.
בנוסף, פתח במלחמת חורמה בעישון הסיגריות, הפציר בחסידיו המבוגרים להפסיק לעשן ואסר על צעירים את העישון לחלוטין.
אסר לחלוטין חתונות מתחת לגיל 18. הוא הביא להקמת קריות חסידיות של חסידי גור בפריפריה (בערד ובאשדוד), על מנת להוזיל את עלויות הדיור.
הרב אלתר הוביל את המאבק החרדי נגד הקמת האוניברסיטה המורמונית על הר הצופים והמאבק נגד קבורתה של הנוצרייה תרזה אנגלביץ בבית הקברות היהודי בראשון לציון.
כמו כן, הוביל את המאבק נגד חילול השבת באל על, גיבה ותמך ברב ברוך שמעון סלומון רבה של פתח תקווה במאבקיו נגד חילולי השבת בעירו ונגד בנק לאומי בגין חילולי קברים על ידי חפירות להרחבת מלון גני חמת בטבריה.
הלב שמחה הידק את הקשרים בין חסידותו וחסידות חב"ד, תוך הסתייגות פומבית והפגנת קו עצמאי ממנהיגותו של הרב שך ובכלל זה בשאלות השלום והביטחון.
ב-י' באלול ה'תשל"ח 1978 נערכה פגישה במרכז חב"ד עם רבי מנחם מנדל שניאורסון בו דנו במלחמה בהתבוללות ובתיקון חוק השבות.
בשנת ה'תש"ם פעל והקים את בתי הספר בית יעקב של גור ובשנת ה'תשמ"א את הסמינרים, חסידי גור מכל הארץ העבירו את בנותיהם שלמדו בבית יעקב הכללי למוסדות החדשים.
הרב אלתר הוביל קו קרוב לזה של הימין הפוליטי בישראל, והביע חיבה ליישוב ארץ ישראל.
תמך רבות בתנועת גוש אמונים ועודד את חסידיו לסייע להם בהתיישבות ביהודה ושומרון, נהג לשמור על קשר פתוח גם עם רבני גוש אמונים הרב צבי יהודה הכהן קוק והרב משה לוינגר.
התנגד נחרצות לנסיגה מסיני ולפינוי ימית, ואף נפגש עם ראש ממשלת ישראל מנחם בגין על מנת לנסות למנוע את הפינוי.
החוקר בנימין בראון הגדיר את מנהיגותו: "תמהיל של רכות, שהתבטאה בדאגה אבהית לשלומם ולצורכיהם של חסידיו, עם נוקשות, שהתבטאה בעקשות ובעמידה על כבוד חצרו במאבקי הכוח הפוליטיים בתוך העולם החרדי ומחוצה לה".
לקט מחידושיו בטישים שערך כונסו בספר לב שמחה.
כיהן כנשיא הישיבות "חידושי הרי"ם" בתל אביב ו"שפת אמת" בירושלים.
הרב אלתר נודע בחיבתו לתלמוד הירושלמי, ובשנת תש"ם יזם את לימוד הדף היומי בתלמוד הירושלמי, יוזמה זו נתקבלה כהחלטה חשובה ב השישית של אגודת ישראל.
שני מפעלים של פרשנות הירושלמי נקראו על שמו: פירושי "נטיעה של שמחה" ו"בנין של שמחה", ומפעל "דרכי שמחה", שפירושו קרוי "אור שמחה".
בשנת ה'תשמ"ה עם פתיחת שערי פולין והסכמת ממשלה פולין לשקם 500 בתי קברות פנה בקריאה לצאת לפולין להשתטח על קברי אבות ולעזור לוועדה שנוסדה ביוזמתו מטעם אגודת ישראל בפעולות השיקום.
רבי בנימין מנדלזון רב היישוב קוממיות
רבי שמאי גינזבורג משמש האדמו"ר האמרי אמת
בנו היחיד, רבי יעקב אריה אלתר, האדמו"ר מגור הנוכחי.
בתו הראשונה, חיה ראדא, נפטרה מספר חודשים אחר לידתה, ה' בתמוז ה'תרפ"ו (1926).
בתו השנייה, רבקה פייגא, הייתה נשואה למאיר מנדל, מחסידי גור בלונדון, והתגרשה ממנו, ואחריו נישאה לחזקיהו לב.
נפטרה בי"א באב תשנ"ז (1997) והותירה בן יחיד, הרב נחמיה מַנדל, ראש כולל "בית ישראל" של חסידי גור באשדוד.
שמחה גדולה בשמים הוא רומן שנכתב בידי אמונה אלון, ויצא לאור בהוצאת כתר בשנת 2004. הרומן מתאר את סיפור אהבתה הגדולה של שלומציון, צעירה דתית רדיקלית וחולמת חלומות, ליאיר, תלמיד שקדן ועילוי בישיבה ציונית דתית מרכזית (המזוהה כנראה עם ישיבת מרכז הרב) בתקופת התחלת ההתנחלויות לאחר מלחמת יום הכיפורים.
הספר תורגם לאנגלית על ידי דוד חזוני תחת השם If You Awaken Love והיה מועמד לפרס הספר היהודי הלאומי בשנת 2007.
בירושלים של סוף שנות השישים נרקם סיפור אהבה בין שלומציון, בתו של מבקר מקרא מפורסם, לבין יאיר, בחור ישיבה צעיר ב"ישיבה הגדולה" - כפי שמכונה בספר ישיבה גבוהה ציונית דתית בירושלים שבראשה עומד רב קשיש וכריזמטי המנהיג ציבור.
לאחר שהתברר כי ראש הישיבה הכריזמטי מתנגד לשידוך זה, בשל סיבה שאינה ברורה, שלומציון עוזבת את הדת ויורדת לסיני.
יאיר, שמשלים עם גזרתו של ראש ישיבתו הנערץ, מתחתן עם לאה'לה - בתו של אחד מסגניו של ראש הישיבה, והולך לגור בהתנחלות תרצה צפונית לירושלים.
שלומציון נישאת למרדכי רוזנברג, אחד ממפקדיו של יאיר, שלאחר מלחמת יום הכיפורים עבר להתגורר בסיני, ויולדת את מיה.
שנים לאחר מכן, שלומציון הגרושה מבוססת בקהילה התל אביבית השמאלנית ועובדת כמעצבת על.
בתה מיה חוזרת בתשובה לאחר שירותה הצבאי, מתאהבת בבנו של יאיר, אריאל, ועומדת להתחתן איתו, ובכך מחזירה את אמה למערבולת רגשית גדולה.
הסיפור מסתיים ב-4 בנובמבר 1995, בסיומה של עצרת השלום בכיכר מלכי ישראל, רגע לפני רצח יצחק רבין.
שלומציון דרור - גיבורת הסיפור
פרופ' אברהם דרור, אביה של שלומציון
יאיר בירמן - בחור הישיבה, לימים רב בולט
הרב מוישה שור - סגנו של ראש הישיבה
הרבנית חוה שור - מורת דרך לנשים
הרב שמואל הוניג - מסגני ראש הישיבה
לאה'לה - בתו של הרב שמואל הונינג
רוזי - מרדכי רוזנברג, מפקדו הנערץ של יאיר
מיה - בתה של שלומציון
אריאל - בנו של הרב יאיר בירמן
על אף שבתחילת הספר נכתב כי הדמויות הן פרי דמיונה של המחברת, יש הרואים בו רומן מפתח ומזהים את הנפשות הפועלות וקוי העלילה (למשל, הישיבה מזוהה עם ישיבת מרכז הרב וראש הישיבה עם הרב צבי יהודה קוק והרב שור מזוהה עם הרב צבי ישראל טאו).
לפי פרשנות זו, הרומן הוא כנראה הרומן הראשון המתייחס לקהילת מרכז הרב וגרעין מייסדי ההתנחלויות, מתוך מבט פנימי ואישי.
לאורך הספר מרומזת באורח בולט ביקורת נוקבת ויחסים טעונים לישיבת מרכז הרב ואנשיה בהיבטים שונים, כמו ראיית אמונתם בנוגע לגאולת העם והעולם כיוהרה משיחית, חינוך הנותן משקל מרובה לדעתו של הרב והעדפת התפיסה ההלכתית על פני רומנטיקה ואהבה גדולה.
אנשי מרכז הרב קיבלו ספר זה בתרעומת ובעלבון, אם כי בסיומו של הספר מובעת דווקא החזרה, למרות הכל, לאותה קהילה והשתחררות מהנטל הנפשי ביחס אליה.
יחיאל שמחה הולצברג (18 באפריל 1924 – 13 בפברואר 1994), שהיה ידוע בכינויו "אבי הפצועים", היה פעיל ציבור ישראלי; חתן פרס ישראל לשנת תשל"ו (1976) על תרומה מיוחדת לחברה ולמדינה.
הולצברג נולד כבן זקונים לשמואל וציפורה בוורשה, פולין.
המשפחה הייתה חרדית וענייה ולהולצברג היו עוד אח למחצה ואחות גדולה.
בשואה עבר עם משפחתו בגיל 16 לגטו ורשה.
בתשעה באב של שנת 1942 נשלחה משפחתו של הולצברג להשמדה בטרבלינקה.
הולצברג אף השתתף במרד גטו ורשה, ולאחר חיסול הגטו בשנת 1943 נלקח למחנה בודזין.
בשנת 1945 שוחרר ממחנה הריכוז ברגן-בלזן בידי הצבא הבריטי, לאחר ששכל את כל משפחתו בשואה.
לאחר המלחמה שהה שנה בגרמניה בחוות הכשרה ובנוסף הצליח במסחר.
בשנת 1946 נשא את מלה, ניצולת שואה גם היא.
לשניים נולד בנם הבכור שמואל, שנקרא על שם אביו של הולצברג.
אשתו ובנו עלו לישראל, ובשנת 1949 הצטרף הולצברג אליהם.
בישראל נולד בנם השני, אפרים, כעבור כשנה.
המשפחה השתקעה בבני ברק והולצברג השקיע את הכסף שהרוויח בגרמניה בעסקים, שנכשלו בחלקם.
לאחר הגעתו ארצה החל לבקר בקביעות ניצולי שואה שאושפזו בבתי חולים לחולי נפש, דבר שעשה כבר בגרמניה.
עם השנים התפרנס מקנייה ומכירה של חפצי יודאיקה ויצירות אמנות.
במשך שנים ניהל מאבק נגד התקרבות ישראל לגרמניה, במהלכו ארגן הפגנות ונעצר מספר פעמים.
בספטמבר 1966 נעצר כאשר חילק ליד ביתו של נחום גולדמן בעת פגישה עם יו"ר הבונדסטאג, את שירו של יצחק קצנלסון, "אבוי לך, עם רוצחים".
מעצרו ב-5 בנובמבר 1967 זכה לתשומת לב ציבורית, בעת שהפגין בתל אביב עם בנו כנגד ביקור ראש ממשלת גרמניה לודוויג ארהארד.
במאבקו נגד נירמול היחסים עם גרמניה נעזר בעורך הדין דב שילנסקי, ניצול שואה בעצמו.
בסוף שנות ה-50 התגרשו בני הזוג הולצברג ואשתו היגרה לארצות הברית.
הולצברג פעל להנצחת השואה, הקים ספריות בנושא והוציא לאור את שיריו של משורר השואה יצחק קצנלסון.
בין השאר תרם ספרים להקמת ספרייה על השואה בישיבה בכפר הרא"ה.
הולצברג התקרב לרב אריה לוין, המכונה "אבי האסירים", ובהשפעתו החל לאחר מלחמת ששת הימים להקדיש את זמנו לחיילי צה"ל הפצועים, הנכים, אלמנות ויתומים, בהם תמך תמיכה נפשית וכלכלית.
הולצברג יצר קשר אישי עם חיילים רבים וביתו הפך במשך השנים מוקד לעלייה לרגל לרבים.
הוא אף השתתף בחתונותיהם של פצועים רבים שהחלימו.
בשל פעולותיו הרבות בתחום זה, נודע הולצברג בכינוי "אבי הפצועים".
הולצברג לקה בלבו ונפטר במהלך אזכרה להרוגי אוטובוס הדמים, שנערכה ליד האנדרטה לזכרם.
נטמן בבית הקברות סנהדריה בסמוך לרבו – אריה לוין.
הותיר אחריו שני בנים, שמואל ואפרים.
לאחר פטירתו שבו בנו הבכור וגרושתו לישראל.
ספד לו ראש הממשלה יצחק רבין:
מעוזיה סגל, נכה צה"ל, נפגש עם הולצברג במשך שנה ושמע ממנו את סיפור חייו.
במשך חמש שנים הוא עיבד את חוויותיו של הולצברג לביוגרפיה בשם "שמחה בלב", שיצא לאור בשנת 2000, לאחר מותו של הולצברג.
בתאריך 18 באפריל 1999 השירות הבולאי הנפיק בול דואר לזכרו, שעוצב על ידי האמנית רות מלכא (בקמן).
נקראו על שמו רחובות במספר ערים ברחבי הארץ (ביניהן ירושלים וחיפה), ואף שכונה בראשון לציון, "קריית שמחה".
בשנת 2007 הפיק הבמאי ילון גורביץ, שפגש את הולצברג לאחר פציעתו במלחמת לבנון הראשונה, את הסרט התיעודי "לתת" על הישרדותו של הולצברג בשואה.
להכנת הסרט נעזר גורביץ במעוזיה סגל.
רבי שמחה בּוּנֶם בונהורד מפשיסחה (תקכ"ה, 1765 / תקכ"ז 1767 – י"ב באלול ה'תקפ"ז, 1827) היה אדמו"ר, ממשיך דרכו של היהודי הקדוש מפשיסחה.
נולד להמגיד רבי צבי הירש בוודז'יסלאב שבפולין מחבר ספרי הדרושים "ארץ צבי" ו"עשרה למאה".
אמו שרה בת הרב בצלאל מז'ולקווה הייתה נצר לרבי יואל סירקיש (הב"ח).
רבי שמחה בונים למד בישיבתו של רבי מרדכי בנעט בניקלשבורג ובישיבתו של רבי ירמיהו רוזנבוים ממטרסדורף.
על ידי המגיד מקוז'ניץ התקרב לבית הנגיד בר ברגסון ואשתו תמר'ל ברגסון והיה מנהל חשבונות וממונה על מסחר היערות, לאחר זמן השתלם ברוקחות, למד שפות אירופיות ומדעים ופתח בית מרקחת בעיר פשיסחא.
נישא לרבקה בת ר' משה אורברגר (אורווערגער) מבנדין.
לאחר חתונתו התקרב לחסידות, נסע לרבי משה לייב מסאסוב ולרבי ישראל מקוז'ניץ, ואחר כך נעשה תלמידו של החוזה מלובלין.
החוזה קירבו למרות מלבושיו הקצרים ועיסוקיו השונים, ואף קראו "חכם".
נסע תקופה אל הצדיק ר' פישל מסטריקוב (מתלמידי המגיד ממזריטש).
למד אצל היהודי הקדוש ומילא את מקומו משנת תקע"ד.
העמיק ושכלל את שיטת פשיסחה.
בתקופתו התרבו התלמידים בבית מדרשה של פשיסחה, ומאידך גברה ההתנגדות לשיטה זו, עד לפיוס שנערך בעת החתונה הגדולה באוסטילא.
שם העיד בנו של היהודי הקדוש רבי ירחמיאל בפני ראש וזקן האדמו"רים בפולין וגליציה, רבי אברהם יהושע השיל מאפטא, ה"אוהב ישראל", שאביו אמר שרבי בונים הוא נקודת לבו.
לעת זקנותו נעשה עיוור, וגם אז הוא זיהה אנשים.
מסופר שכשבא אליו לראשונה רבי שלמה מרדומסק והושיט לו את ידו, אמר עליו רבי בונם "זה יש לו חכמת שלמה בקרבו".
רבי שמחה בונים נפטר בי"ב באלול ה'תקפ"ז ונקבר בעיירה פשיסחה.
ליקוטי תורתו בספר "קול שמחה" ו"קול מבשר".
אשתו רבקה (תקל"ז - י"ד בסיוון תרי"ח) הייתה נחשבת לדמות רבנית בעירה.
הבחורים היו נוהגים לעלות אליה מדי שבת להיבחן על לימודיהם במשך השבוע.
בתו ליבא התחתנה עם בנו של רבי שרגא פייבל דנציגר אבי הרבי הזקן מאלכסנדר, אך לא היו להם ילדים.
בתו של בונים ביילה נישאה לרב אלימלך אוסטרייכר ונולד להם בן אחד, הרב יצחק שמחה בונים אוסטרייכר מראדום.
בנו, צבי אוסטרייכר, היה אב בית הדין של ליפסק.
רבי מנחם מנדל מקוצק - ממשיך דרכו.
רבי יצחק מוורקה - ממשיך דרכו.
רבי יעקב אריה מרדזימין בעל "בכורי אביב" ו"דברי אביב"
רבי שרגא פייבל מגריצה, אביו של רבי יחיאל מייסד חסידות אלכסנדר
רבי יצחק מאיר אלתר בעל ה"חידושי הרי"ם", ומייסד חסידות גור.
רבי מרדכי יוסף ליינר בעל "מי השילוח"
רבי שמואל משינאווא מח"ס רמתיים צופים
רבי אלעזר הכהן מפולטוסק - מחבר "חידושי מהרא"ך"
רבי משה נחמיה הכהן, בעל תפלה
שמחה דיניץ (23 ביוני 1929 – 23 בספטמבר 2003) היה חבר הכנסת, דיפלומט ויו"ר הסוכנות היהודית.
שמחה דיניץ נולד בתל אביב ליוסף ולברוריה (ברוניה), אח למירה.
התגורר עם משפחתו ברחוב אלנבי.
את לימודיו התיכוניים סיים בגימנסיה הרצליה.
למד מדע המדינה באוניברסיטת סינסינטי באוהיו וקיבל תואר מוסמך במשפט בינלאומי באוניברסיטת ג'ורג'טאון בארצות הברית.
במהלך לימודיו עבד כשומר לילה בשגרירות ישראל בוושינגטון.
הצטרף למשרד החוץ ובין השנים 1960–1966 שימש כמנהל לשכת מנכ"ל המשרד ולאחר מכן מזכיר מדיני ומנהל לשכת שר החוץ.
ב-1966 התמנה לציר בשגרירות ישראל ברומא וב-1968 לציר לענייני הסברה בשגרירות בוושינגטון.
ביוני 1969, בעקבות התפטרותו של אביעד יפה התמנה למזכיר מדיני (נקרא גם יועץ מדיני) של ראש הממשלה גולדה מאיר שהכירה אותו מימי עבודתם המשותפת במשרד החוץ וראש לשכתה.
בתפקידו זה עסק רבות בקשרים עם ארצות הברית ובדיונים סביב תוכנית רוג'רס.
ב-1972 מונה למנכ"ל משרד ראש הממשלה.
ב-1973 התמנה לשגריר ישראל בוושינגטון, כמינוי של גולדה מאיר שנכפה על שר החוץ, אבא אבן.
בתחילת מלחמת יום כיפור דאג להשיג ממזכיר המדינה האמריקאי, הנרי קיסינג'ר, "רכבת אווירית" של תחמושת וציוד צבאי שהיו חסרים לצה"ל.
את המסרים מקיסינג'ר העביר ישירות למנכ"ל משרד ראש הממשלה, מרדכי גזית.
הוא המשיך לכהן כשגריר גם תחת ראשי הממשלה יצחק רבין ומנחם בגין, ואף היה חבר הצוות הישראלי למשא ומתן לשלום עם מצרים בקמפ-דייוויד.
בהמשך כיהן כסגן נשיא האוניברסיטה העברית.
בכנסת ה-11 (בשנים 1984–1988) כיהן כחבר הכנסת מטעם סיעת המערך ונחשב בין ניצי המפלגה.
היה חבר בוועדת החוץ והביטחון.
בשנת 1987 התמנה ליו"ר הסוכנות היהודית.
בתפקיד זה פעל רבות למען עלייתם וקליטתם בארץ של העולים מברית המועצות לשעבר, עם פתיחת שערי ברית המועצות לעלייה בתחילת שנות התשעים.
בשנת 1995 נאלץ לפרוש מכהונתו בסוכנות היהודית עקב הגשת כתב אישום נגדו, שבו הואשם שהציג הוצאות פרטיות כהוצאות בתפקיד.
בית המשפט המחוזי זיכה את דיניץ מאחד האישומים אך הרשיע אותו באחר.
דיניץ הגיש ערעור וברוב דעות קיבל בית המשפט העליון את ערעורו וזיכה אותו מכל אשמה.
נקבר בחלקת ראשי ההסתדרות הציונית העולמית ומשפחת הרצל בהר הרצל בירושלים.
על שמו נקרא רחוב בשכונת רמת בית הכרם בירושלים.
היה נשוי לויויאן ואב לשתי בנות ולבן.
ילדות, לימודים והמצאה בצבא פולין
שמחה בלאס, נצר למשפחות רבנים (דור שמיני לגאון מווילנה), סוחרים ובעלי אחוזות יהודים, נולד בוורשה שבפולין, שהייתה אז בשליטתה של האימפריה הרוסית.
בגיל ארבע עבר עם הוריו (ממשפחות חסידי גור) לאחוזה בסקריהיטשין, שעל גדות הבוג המערבי הנשפך אל הוויסלה, שהייתה שייכת במשותף לסבו מצד אימו, חיים רוטנברג, ולאחיו, (מצאצאי המהר"ם מרוטנברג ובני אחיו של יצחק מאיר אלתר בעל החידושי הרי"ם).
בגיל 8 עבר עם הוריו ומשפחתם לאחוזת רוזבוזין (Rozwozin) שבצפון פולין, הגדולה מבין עשר אחוזותיו של אלעזר בלאס, סבו זקנו מצד אביו.
בשנת 1910 חזר עם משפחתו לוורשה.
הוא קיבל חינוך חסידי, למד לימודי קודש אצל מלמדים ולימודי חול אצל מורים וסטודנטים.
בגיל 17 התחיל ללמוד לראשונה מקצועות ריאליים, עת התקבל לאוניברסיטת ורשה לטכנולוגיה, שם הצטיין בלימודיו.
בסוף שנת 1918, בעקבות סיום מלחמת העולם הראשונה והקמת הרפובליקה הפולנית השנייה, נפסקו הלימודים במוסד זה והוחל בגיוס מתנדבים לצבא.
בהיותו ציוני מילדותו הקדיש את הזמן, שהתפנה עם הפסקת הלימודים, לפעילות ציונית.
בראשית 1919 נקרא לשירות בצבא הפולני, שם המציא עבור חיל האוויר מכשיר מטאורולוגי למדידת עוצמת הרוחות וכיוונן.
הודות ל"מכשיר הרוחות" הורשה, במקביל לשירותו הצבאי, להשלים את לימודי השנה השלישית באוניברסיטת ורשה לטכנולוגיה, שחודשו בסוף 1919. בשנת 1920, במסגרת המלחמה הפולנית-סובייטית, התקדם הצבא האדום עד לפאתי ורשה.
אלפי חיילים יהודים, ובהם בלאס, נכלאו במחנה הסגר ביבלונה, לאחר מסע תעמולה בו נטען כי היהודים מסייעים לקומוניסטים.
לאחר שחרורו מהצבא ב-1920 סיים את לימודי השנה הרביעית באוניברסיטת ורשה לטכנולוגיה והוסמך כמהנדס.
בלאס היה ציוני עוד מגיל צעיר ולמעשה, כל חייו הוקדשו למטרה זו.
בהיותו בוורשה השתתף במשמרות הגנה על יהודים ועל רכושם מפני פורעים, בפעילות למען פועלי ציון ובהקמת חוות ההכשרה בגרוכוב (בשטח שהיה ליד ורשה והיום הוא בתוך העיר).
נבחר למרכז "החלוץ" בפולין, שם הכיר את אליהו דובקין, אחיה של אשתו לעתיד.
בסיום לימודיו בטכניון בחר בפרויקט גמר יוצא דופן: מנוע בעירה פנימית באמצעות ספירט, משום ש"בארץ ישראל אין נפט ויניעו את המנועים בספירט", שיופק משעורה.
אולם, עוד לפני שהחל בפרויקט זה, נודע לו שבארץ ישראל אין די שעורה אף בשביל הבהמות, וכך סר חינו של פרויקט זה והוא פנה לאחר.
עוד בשנת 1918 נכח בהרצאה של מנהיג הבונד, ולדימיר מדם, בוורשה בה "הוכיח" מדם, בהסתמכו על המנהיג הציוני ארתור רופין, כי ארץ ישראל לא תוכל לקלוט, גם בעוד שנים רבות, אלא אחוז קטן מיהודי העולם.
לאחר זמן קרא בלאס כי בסין מגדילים את יבולי החיטה פי 5 על ידי שתילת החיטה, במקום זריעתה.
לפיכך, החליט לשנות את פרויקט הגמר שלו מ"מנוע שרפה פנימית" ל"מכונת שתילה" ובשנים 1921–1930 הפנה את עיקר מאמציו לפיתוח המכונה.
הוא הגיע לברלין, שם קיבל עידוד מדייוויס טריטש, פעיל ציוני ידוע, וכן סיוע כספי מולדימיר טיומקין לפיתוחה של מכונת השתילה, ורשם עליה מספר פטנטים.
עידוד נפשי מצא אצל השליחים מארץ ישראל.
אחד מהם, דוד בן-גוריון, אף ביקר בחדרו בברלין, שם הוביל את המכונה כשהוא אוחז ביצוליה.
המכונה פעלה מבחינה טכנית ואף נמכרה למספר רוכשים.
בשנת 1927 עלה בלאס לארץ ישראל וניסה את מכונת השתילה בקיבוצים עין חרוד ודגניה ב'.
בשנת 1928 נקרא לברלין על ידי דייוויס טריטש, בעקבות התעניינות במכונת השתילה, שבאה לאחר ניסיונות מוצלחים בגרמניה ובהולנד.
בסופו של דבר, לא נקלטה המצאה זו בשוק, מסיבות כלכליות.
את תקופת מכונת השתילה מסכם בלאס: "בתשע שנות חיים לא תרמתי לתקומת ישראל".
מפעלי מים ותוכניות בארץ ישראל 1930–1948
בשנת 1930 חזר לארץ ישראל עם אשתו יהודית לבית דובקין, אותה נשא בביאליסטוק, והחל לעסוק בתכנון מפעלי מים.
תוכניתו הראשונה, אמת מים לקיבוצי עמק הירדן, דגניה ב' ובית זרע, הושלמה בשנת 1931. תוכניתו לאמת המים הפחיתה את עלות המים והגדילה את כמותם ובכך אפשרה הקמת קיבוץ נוסף באזור, את אפיקים.
בשנים הבאות הפך משרדו של בלאס למתכנן המים העיקרי להתיישבות העובדת.
הוא תכנן מפעלי מים אזוריים ומקומיים בעמק הירדן, בעמק חרוד, ובכל רחבי ארץ ישראל.
חלק מהמפעלים שתכנן ניתן היה להקים רק לאחר קום המדינה.
בשנים 1935 ו-1936 החל לתכנן את התוכניות הראשונות של חברת "מקורות", שהוקמה בשנת 1937 על ידי לוי אשכול, שפעל להגשמת רעיונותיו של בלאס.
על פי תוכניותיו הוקם המפעל הגדול הראשון של "מקורות", שהופעל ב-1938, "מפעל הקישון", שסיפק מים ל-16 יישובים חקלאיים ועירוניים (מהם שלושה שהוקמו הודות למפעל), וכן להדר הכרמל ולהר הכרמל.
בלאס היה המהנדס הראשי של "מקורות" ויוזם תוכניותיה, מראשיתה ועד להקמת המדינה.
ביולי 1939 הגיש לד"ר ארתור רופין, מנהל מחלקת ההתיישבות של הסוכנות היהודית, "פנטסיה" להשקיית הנגב, שהכין לבקשתו.
לשם כך, שכר מטוס אימונים פתוח ממנו סקר את אזור הנגב הצפוני.
ה"פנטסיה" כללה שלושה שלבים: הבאת מי קידוחים קרובים, הבאת מי הירקון והבאת מי הצפון לנגב.
אולם, רק השלב הראשון לווה בתוכנית מפורטת.
בראשית מלחמת העולם השנייה חיבר תזכיר בשם "תוכנית ישוב מדבריות א"י על ידי משיכת מים מהנחלים", אותו הגיש לחברת "מקורות" ב-12 בפברואר 1941. על בסיס התזכיר ביקש לעבד תוכנית מפורטת למפעל המים הארצי.
בדצמבר 1942 השתתף בסיור בערבה, שארגן יוסף ויץ מהקרן הקיימת לישראל.
הערבה הייתה אז "אזור מוגן" ואסור בכניסה ללא רישיון.
בסיור זה השתכנע, בניגוד לאחרים, במציאת מים בערבה, דבר שהביא אותו מאוחר יותר לקדוח ולמצוא מים בערבה.
ב-14 באפריל 1943 הציג בלאס את הנוסחה המפורטת הראשונה של תוכניתו למוביל המים הארצי בפני אליעזר קפלן, אברהם גרנות, ברל כצנלסון, לוי אשכול ופנחס ספיר.
באותה שנה סיים את ספרו "אוצרות המים בארץ ישראל, סיכויי השקאה ופיתוח הידרו-אלקטרי", ובו מפורטת תוכניתו לפיתוח כל מי ארץ ישראל: הירדן, הירמוך, הירקון, מי מעיינות, מי בארות, מי שיטפונות, מי ניקוז ומי ביוב וכן 300 מיליון מ"ק ממי הליטני.
הבדל עיקרי בין תוואי התוכנית שהוצעה אז על ידי בלאס לתוואי התוכנית שבוצעה לאחר קום מדינת ישראל היה שהמוביל הארצי המתוכנן עבר דרך בקעת הירדן בעוד שהתוואי בתוכנית שבוצעה לאחר קום המדינה עבר דרך רצועת החוף.
ההסבר לתוואי מתוכנן זה היה הרצון לעבור באזור בלתי מיושב על ידי ערבים (הבקעה), שם ניתן לתכנן הקמת יישובים יהודיים, בעוד שתוואי אזור החוף היה רצוף יישובים ערבים.
לאחר הקמת המדינה נמנעה האפשרות לעבור דרך הבקעה (שהייתה בשליטת ירדן) בעוד שאזור החוף היה בשליטת ישראל.
תכנן בתש"ז (1946) את קו המים ל-11 הנקודות, שהוקמו בנגב במוצאי יום הכיפורים.
כן העיד בפני ועדת החקירה של האו"מ "אונסקופ" ושימש יועץ למשלחת הסוכנות היהודית ל בדיונים על גבולות המדינה היהודית שהוצעה בתוכנית החלוקה.
תוכנית הולכת מי הים התיכון לכנרת ולים המלח
בתוכנית למוביל המים הארצי, שהוצגה בשנת 1943 בפני ראשי היישוב וכפי שנכתב גם בספרו של בלאס "אוצרות המים בארץ ישראל, סיכויי השקאה ופיתוח הידרו-אלקטרי", הביא בלאס גם תוכנית לייצור חשמל במסגרת מפעל הידרואלקטרי (גרסה מוקדמת של תעלת הימים).
לפי תוכנית מפעל המים הארצי, יועדו כל מי הירדן להילקח עוד ממקורתיהם, צפונית ל כדי לשמש להשקיה.
זאת כדי למנוע הפסד מים שפירים על ידי התאדות בכנרת ולנצל את היתרון האנרגטי שבתפיסת המים בשטח גבוה יותר הסמוך למקורותיהם.
כדי למנוע התייבשות הכנרת וים המלח וכדי לייצר חשמל הידרואלקטרי, הציע בלאס לבנות תעלה שתביא מי ים מן הים התיכון לכנרת (מנקודה דרומית לעכו ודרך מנהרה שתעבור בגליל התחתון).
מים כנרת ועד ים המלח ימשיכו מי הים לעבור בבקעת הירדן דרך שורה של אגמים מלאכותיים ותעלות עד לים המלח.
לכל אורך מוביל זה של מי הים התיכון ועד לים המלח יוקמו טורבינות שינצלו את הפרש הגבהים שבין הים התיכון לים המלח.
תוצאת לוואי של תוכנית זו הייתה גם המלחת הכנרת.
במלחמת העצמאות: ייצור נשק, מים לירושלים
במלחמת העצמאות, עוד לפני הכרזת העצמאות, עסק, במשרדו הפרטי, בייצור נשק במסגרת "תע"ש חוץ" (תעשיית נשק של ההגנה שמחוץ לתעשייה הצבאית): פּיאַט (מטול חי"ר נגד טנקים), להביור (שנקרא אז "זורק להבות"), מרגמה 6 אינץ', מוקשים ועוד.
על פי בדיקה של חיל החימוש, שנעשתה ב-1991, נמצא כי בטנק הסורי השרוף בדגניה ממלחמת העצמאות נמצאו חדירות המתאימות לפצצות מטול פיאט.
אם כך הדבר, נראה שהנשק בו נפגע הטנק יוצר על ידי בלאס.
מתחילת ההפוגה הראשונה (11 ביוני 1948), תכנן את "מפעל השילוח", שסיפק מים לירושלים הנצורה בדרך בורמה, העוקפת את לטרון.
המפעל בוצע על ידי "מקורות" בצינורות שקנה בלאס בסוף 1945 בארצות הברית, ללא אישור הסוכנות היהודית, ואשר רכישתם מומנה בלית ברירה על ידי בנק אנגלו-פלשתינה (בנק לאומי) והיו משועבדים לו.
הקמת התשתית הממשלתית למערכת המים בישראל
עם קום המדינה סגר את משרדו הפרטי והקים את אגף המים במשרד החקלאות, בראשו עמד 4 שנים (1948–1952).
בשנת 1949, לאחר השתלטות צה"ל על אילת, הורה בלאס על הקדשת כל תקציב הקידוחים הארצי לקידוחים בערבה ואף לחרוג בהרבה מתקציב זה, כדי לספק מים ליישוב, שנאלץ להתפיל מי ים לשתייה בעלות גבוהה.
עוד בשנת 1949 נמצאו בבאר אורה מים, ששימשו את אילת בשנים הראשונות.
בהמשך, נמצאו מים נוספים שאפשרו את הקמת יטבתה ויישובים נוספים בערבה.
אגף המים במשרד החקלאות, בראשות בלאס, הכין את תוכנית ייבוש החולה, שבוצעה על ידי הקרן הקיימת לישראל באמצעות קבלן זר.
בלאס חיבר אף תזכיר בשם "י"ג עקרונות חוק המים", ששימש בסיס לחוק המים.
בשנת 1952, עם סיום עבודתו כמנהל אגף המים במשרד החקלאות, מונה ליועץ הממשלה לענייני המים, כדי להמשיך ולשמור את מעמדו הממלכתי הבכיר, גם לאחר שעזב את שירות המדינה ועבר לחברת תה"ל (תכנון המים לישראל) הממשלתית (הממשלה – 52%, הסוכנות – 24%, הקרן הקיימת – 24%), אותה הקים וניהל.
הוא השתתף במשלחת הישראלית, בראשות משה שרת (1954) ובראשות לוי אשכול (1955), לדיונים עם אריק ג'ונסטון "שגריר המים" של נשיא ארצות הברית בנושא חלוקת זכויות המים בין ישראל לבין שכנותיה.
בדיונים, התנגד לוויתורים להם הסכים אשכול, אולם, בסופו של דבר, נדחו הצעותיו של ג'ונסטון על ידי מדינות ערב.
לאחר שהעלה תוכניות מוקדמות של מפעל המים הארצי, עוד לפני קום המדינה, הקים, בשנת 1950, במסגרת אגף המים של משרד החקלאות, את "הוועד לתכנון מפעל המים הארצי", בראשו עמד, וכן מועצה מייעצת של מומחים בעלי שם בין-לאומי.
בשנת 1952 אושרה הקמת החברה הממשלתית תה"ל (תכנון המים לישראל בע"מ), אותה ייסד ואשר היה מנהלה הראשון.
הקמת תה"ל התבקשה על ידי בלאס על מנת להשיג עצמאות מינהלית וכדי לצמצם את הבירוקרטיה, שהגבילה את הפעילות המקצועית באגף המים של משרד החקלאות.
לתה"ל הועברו תפקידי תכנון וביצוע מאגף המים וכן ממחלקת התכנון של "מקורות".
בתה"ל המשיך לעמוד בראש תכנון מפעלי המים (המוביל הארצי, קווי ירקון-נגב) ולהיות מופקד על ביצוע השלבים הראשונים (תשעה אגמי ניסיון, מפעל ירקון-נגב, מינהרת עילבון, הטיית הירדן).
ב-2 בספטמבר 1953 הכניסה תה"ל שני מחפרים משוריינים לאזור המפורז הגובל בסוריה להתחלת העבודה בתעלת הירדן, שהייתה אמורה להזין את המוביל הארצי המתוכנן מן הירדן ההררי.
העבודה הופסקה ב-28 באוקטובר 1953 בעקבות תלונת סוריה למועצת הביטחון.
בלאס השתתף ויעץ למשלחת לאו"ם בראשות השגריר אבא אבן, שייצגה את ישראל בדיונים במועצת הביטחון.
ב-19 ביולי 1955 חנך הנשיא יצחק בן-צבי את קו ירקון-נגב, שנבנה על ידי תה"ל.
ב-9 בפברואר 1956 אישר הוועד לתכנון מפעל המים הארצי שבראשות בלאס את תוכנית המוביל הארצי, וב-29 בפברואר נתנה המועצה המייעצת של המומחים הבין-לאומיים את הגושפנקה הסופית לתוכנית.
ב-28 במרץ 1956 חנך בלאס את מנהרת המים הראשונה של המוביל הארצי, מנהרת עילבון.
בלאס כתב את הפרק "פיתוח אוצרות המים בא"י" בכרך ו' (ארץ ישראל) של האנציקלופדיה העברית.
ביוני 1956 התפטר בלאס מתפקידיו כמנכ"ל תה"ל וכיועץ הממשלה לענייני המים.
זאת, לאחר שהתנגדותו להפרדת אגף הביצוע מתה"ל, לא נענתה, ולאחר שעיכב משך חודשים, לבקשת ראש הממשלה דוד בן-גוריון, את ההתפטרות.
נקודות עיקריות של הביקורת של בלאס על מדיניות המים שננקטה בניגוד לדעתו הן:
מתן מונופול מלא על המים במדינה בידי גוף אחד ("מקורות"), הפועל להדק את השליטה שבידיו, ללא כל בלמים כלכליים הנוצרים על ידי ביזור ותחרות.
דבר זה נעשה בדרכי עקיפין, ללא החלטה מסודרת ובשיטות שהביאו לפגיעה בטובת הציבור.
אי-שילוב ייצור החשמל במפעל המים, דבר שמנע שימוש באנרגיה שאובה ומנע הפעלת מנועי השאיבה של המפעל הארצי על ידי גנרטורים עצמאיים, שיבטיחו חשמל בשעת חירום.
דבר זה אפשר מתן סיבסוד עקיף ל"מקורות" באמצעות תעריפי חשמל מיוחדים של חברת החשמל, מה שתרם לעיוות מחירי המים (אך אפשר לשכנע צרכנים רבים לזנוח מפעלי מים עצמאיים ולעבור ל"מקורות").
החדרת מים להעשרת אקוויפר החוף באתרים מסוימים שישמשו את "מקורות", תוך הפקרת אזורים אחרים (בהם היו בארות של מפעלים עירוניים ופרטיים) להמלחה על ידי חדירת מי ים.
דחיית בנייתו של "המוביל המלוח".
הפיכת המוביל הארצי לספק של מי-שתייה.
דבר המונע ניצול מי-שיטפונות באמצעות המוביל, מגדיל הוצאות ופוגע באיכות מי השתייה (אך מגדיל את שליטתה של "מקורות" במפעלי המים).
אי-ניצול מי שיטפונות על ידי סכרים שיאפשרו החדרתם למי התהום, ימנעו את המלחתם, וישמשו את צרכני המים גם שלא באמצעות "מקורות".
קביעת מחיר מים נמוך המעודד בזבוז, ומפחית כדאיות פיתוח מים על ידי גופים כלכליים שאינם סמוכים על שולחן המדינה (ומגדיל את ההסתמכות על מים מסובסדים המסופקים על ידי "מקורות").
הערכות נמוכות מדי של כמות המים הניתנים לניצול.
הערכות נמוכות אלה של המומחים מונעות מאמצים לגילוי מים נוספים, מה שעלול להוכיח את טעות המומחים.
בראשית שנות ה-30, ביקר בלאס בביתו של איש העלייה השנייה אברהם לובזובסקי בחדרה, שהראה לו עץ שגדל "בלי מים".
כאשר התבונן בלאס סביב העץ, ראה כי האדמה לידו יבשה, אולם, מחיבור של צינור בקרבת מקום נוטפות טיפות מים.
לאחר שהתפטר מתה"ל וחזר למשרדו הפרטי, החל לעסוק בפיתוח הרעיון שנזרע בשנות ה-30 אך החל לנבוט בשנות ה-50.
בשנים 1959–1966 קידם את השימוש בשיטת ההשקיה בטפטוף, ויחד עם בנו ישעיהו, שהמציא טפטפות חדשות ופורצות דרך לזמנו, עסק בפיתוחן, בניסוין ובהחדרתן לשוק החקלאי בארץ וגם בעולם.
ב-8 באוגוסט 1965 חתמו שמחה בלאס ובנו ישעיהו על הסכם עם קיבוץ חצרים בדבר הקמת חברה משותפת, נטפים, אליה העבירו את כל הידע, את זכויות השימוש בפטנטים ואת מערכות הייצור והשיווק של הטפטפות שהוקמו על ידם.
חברת "נטפים" החלה לפעול למעשה ב-1 בינואר 1966. "נטפים" לוותה במשך מספר שנים על ידי שמחה בלאס ובנו.
לאחר התפטרותו, פתח בלאס מחדש את משרדו לתכנון מפעלי מים.
הוא הצטרף לוועדה המרכזת של ההסתדרות מטעם מפא"י והקים את המחלקה לעובד האקדמאי בהסתדרות, בראשה עמד בשנים 1956–1959. הוא התפטר מתפקיד זה לאחר שלא ראה תכלית בפעולתו בהסתדרות.
בשנת 1958 קיבל מהטכניון בחיפה תואר כבוד של "דוקטור למדעים טכניים" על פועלו בפיתוח המים בישראל.
בלאס השתייך לתנועת העבודה והיה תומך מובהק של בן-גוריון.
הוא היה מזוהה עם מפא"י ואף הוצג מטעמה ברשימות מועמדים שונות.
בשנת 1965, יחד עם יתר תומכי דוד בן-גוריון, השתתף בהקמת רפ"י בה היה פעיל.
לאחר מכן תמך ברשימה הממלכתית עד פרישת בן-גוריון ב-1970.
יזם את הקמת המועצה הטכנית של אגודת האינג'ינרים והארכיטקטים בישראל ועמד בראשה בשנים 1959–1969. בתקופה זו פרסמה המועצה 24 עבודות בנושאים הנדסיים.
שמחה בלאס נטמן בבית הקברות נחלת יצחק.
הותיר אחריו שלושה בנים (יצחק, ישעיהו, חיים) ונכדים.
הוא אחיו של השחמטאי משה בלאס וסבו של רב-אמן בשחמט בהתכתבות ד"ר אורי בלאס.
רחוב בתל אביב נקרא על שמו בסמוך אל בניין הנהלת מקורות.
אוצרות המים בארץ ישראל סכויי השקאה ופתוח הידרו-אלקטרי, מקורות, מאי 1944
מי מריבה ומעש, מסדה, 1973
רבי שמחה מרדכי זיסקינד זיו (תקפ"ד, 1824 – ח' באב תרנ"ח, 26 ביולי 1898), היה מגדולי תלמידיו של רבי ישראל מסלנט ומראשי תנועת המוסר, עמד בראש ה"תלמוד תורה" בקלם.
נולד בעיירה קלם בגוברניית קובנה שבליטא בשנת תקפ"ד (1824) למשפחת ברוידא, מהמשפחות המיוחסות בליטא.
הוריו היו מחשובי הקהל בעיירה.
אביו נחשב לאחד מגדולי הלמדנים שבדור, וגם אמו הייתה מפורסמת בצדקותהּ.
בילדותו התבלט רבי שמחה בכושר מנהיגותו, בעמקות מחשבתו, ובכשרונותיו הגדולים.
נשא אישה בגיל צעיר מאוד, ונסע ללמוד בבית מדרשו של רבי ישראל מסלנט, שהיה אז בקובנה.
הוא נהג לספר כי כאשר הגיע לבית מדרשו של רבי ישראל, עשה זאת במטרה להתנגד ללימוד המוסר, אך לאחר ששמע את השיחה הראשונה דבק ברבי ישראל מסלנט לכל ימיו.
הוא סיפר שכשהתחיל ללמוד אצל רבי ישראל הורה לו הרב להתמקד בתחילה בהכרת מדותיו.
הוא, כך סיפר, נשאר לעסוק בעבודה זו כל חייו.
לאחר שעזב רבי ישראל מסלנט את קובנה ועבר לגרמניה, שב רבי שמחה זיסל לקלם, שם פרש מן העולם, והסתגר בחדרו, עוסק בתורה ובמוסר במשך כמה שנים רצופות ללא הפסקות.
מסופר כי נהג לישון שעתיים וחצי ביממה – כאשר השינה מחולקת לחמש פעמים, חצי שעה כל פעם (בדומה לגאון מווילנא), כי למד למעלה משתים עשרה שעות רצוף ללא הפסקה, וכי שום הפרעה שבעולם לא יכלה להוציאו מלימודיו הקבועים.
בשנים אלו התפרסם שמו של רבי שמחה זיסל בליטא כולה כדמות תורנית ומוסרית משכמה ומעלה, ותלמידי חכמים רבים נהרו ללמוד מפיו.
לאחר מספר שנים החל בפעולותיו החינוכיות.
בתחילה פתח בית מוסר בעיירה זאגר (Żagory) שבגוברניית קובנה, לא ידוע באלו שנים.
לאחר מכן נפגש עם העשיר היהודי קלונימוס זאב ויסוצקי, שהתגורר בזאגר, וכאשר עבר ויסוצקי להתגורר במוסקבה, נשלח רבי שמחה זיסל על ידי רבי ישראל מסלנט כדי לודא שישמור על רמתו הרוחנית, ושם התגורר אצלו ונסמך על שולחנו.
לאחר שנתיים נטש את מוסקבה, בשל ויכוח עם ויסוצקי שגרם לו לחשוב שלא יהיה מסוגל להשפיע עליו כראוי, וחזר לעיירה קלם.
לאחר ששב לקלם ניסה רבי שמחה לדרוש את רעיונותיו המוסריים בפני הקהל, אך לשונו העמוקה וסגנונו הפילוסופי הרחיקו את הקהל.
בעקבות כך יצר סביבו חוג של תלמידים שבאו לשמוע את שיעוריו, ופתח בקלם בית "תלמוד תורה", בו לימדו על פי רעיונותיו.
בית ה"תלמוד תורה דקלם" התפרסם בכל ליטא, והוא ייצג נאמנה את רוחו ודרכו של רבי שמחה זיסל.
בשנת 1876 הסתבך בית התלמוד תורה בקלם עם חקירות מצד השלטונות, לאחר הלשנות בדבר הסתה מהפכנית בין כתליו.
רבי שמחה זיסל נחלץ בקושי רב מהעניין, ונאלץ לשנות את שם משפחתו מברוידא לזיו.
בית התלמוד תורה נסגר ונפתח מחדש בעיירה גרובין שבקורלנד (כיום בלטביה).
שם העלה רבי שמחה את בית התלמוד תורה לשיא הצלחתו.
ניהול התלמוד תורה גזל את כל כוחותיו של רבי שמחה זיסל, ולאחר שחלה וראה שאין בכוחות עצמו להמשיך ולנהל את המוסד, החליט בשנת 1886 לסגור את המוסד.
לאחר שסגר את התלמוד תורה בגרובין שב רבי שמחה זיסל בכל כוחו לבית התלמוד שלו בקלם, שהתקיים במשך כל אותן שנים.
בית התלמוד בקלם היה אחת הישיבות הידועות ביותר בליטא, וחלק גדול מהרבנים ותלמידי החכמים שבליטא היו חניכיו.
רבי שמחה זיסל זיו נפטר בקלם בבוקרו של ערב תשעה באב בח' באב שנת תרנ"ח (1898).
הלחין ניגונים מהפסוקים "תשב אנוש עד דכא" ו"וזכור את בוראיך".
רבי אריה לייב ברוידא, ניהל את התלמוד תורה לאחר פטירת אחיו
בנו הרב נחום זאב זיו, שניהל את התלמוד תורה בקלם לאחר פטירת אביו
בתו רחל גיטל, נישאה לדודנה הרב חיים יצחק זיו.
לאחר פטירת הסבא מקלם עלו השניים עם הרבנית האלמנה לירושלים והתגוררו בחצר שטרויס.
בתו נחמה ליבה, נישאה לרב צבי הירש ברוידא.
הייתה ידועה בחוכמתה ובקיאותה בתורה ובמוסר.
נרצחה בטבח שביצעו הנאצים בקלם בשנת תש"א.
היה לה בן אחד שנפטר בצעירותו.
שמה של אסכולת קלם בתנועת המוסר יצא למרחוק, בעיקר בשל אחד הנושאים המרכזיים שלה, והוא הדרישה הקיצונית לסדר, משמעת עצמית מוחלטת, ויושר קיצוני.
בקלם לא היה מושג של הפסקה בלימוד, איחור כלשהו, או הסחת הדעת לדברים אחרים.
דוגמאות רבות מספור מספרות על כך.
מסופר על רבי שמחה זיסל שבעת שישב בחדר לימודו ביקש סוחר עשיר ועז-פנים להיכנס אליו, ודפק בדלתו עד שנעו אמות הספים של הבית, אולם רבי שמחה כלל לא הבחין בכך, מאחר שהיה שקוע בעיונו.
סיפור הממחיש את הדרישה למשמעת בישיבת קלם, מסופר על תלמיד שהורחק מהישיבה למשך שבוע כקנס על כך שהסב את ראשו אינסטינקטיבית לכיוון החלון כאשר עבר שם ברעש רכב מכבי-האש.
בישיבה לימדו את החניכים שלא לבצע שום פעולה, ולו הטיית הראש, מבלי מחשבה תחילה.
מסופר גם שמטבע בשווי גרוש היה מונח בבית המדרש בקלם על החלון במשך שישים שנה עד השואה, מבלי שאיש יסיטנו ממקומו.
את הדרישה לסדר השריש רבי שמחה זיסל עמוק בתלמידיו.
שנה אחת, בליל יום-הכיפורים, התמקד בדרשתו על כך שנטלת המים לא הייתה במקומה.
פעם אחרת כינס את כל תלמידי הישיבה לשיחת מוסר מאחר שאחד התלמידים נעל את הערדליים שלו הפוכים.
בחוסר סדר קל ראה רבי שמחה זיסל את שורש הפגמים הנפשיים.
נקודה מרכזית נוספת שהדגיש רבי שמחה זיסל הייתה "גדלות האדם".
גישה זו פותחה בעקבותיו בידי תלמידו רבי נתן צבי פינקל והייתה לסימן הייחודיות של אסכולת סלבודקה.
בקלם הדגישו את חשיבותו של התלמיד, לא על ידי גאווה, אלא בהכרת ערך עצמו.
על ידי הכרת ערך עצמו, גרס רבי שמחה, יבין התלמיד את התפקידים המוטלים עליו, ואת גודל האחריות הרובצת עליו.
תלמידי קלם היו לבושים תמיד במיטב האופנה, ורבי שמחה נהג לומר שבן-תורה שמזלזל בלבושו מחלל שם שמים.
בגישתו זו, היה חלוק על ידידו רבי יוסף יוזל הורוביץ, "הסבא מנובהרדוק", שגרס כי השפלת האדם את עצמו תביאו לעשיית רצון ה' בלי חשבונות ולהכרה שכלית שלמה.
ה"תלמוד תורה" שהקים רבי שמחה זיסל בקלם היה הראשון מסוגו בליטא.
הוא היה הראשון שפעל על פי תוכנית לימודים מדוקדקת, שכללה לימודים רחבים מאוד, כלימוד תנ"ך, דקדוק, רוסית וגרמנית, ומקצועות חול.
התלמוד תורה התבלט גם באופיו הדקדקני והמסודר.
מסופר כי כאשר הגיעו התלמידים באחד הימים, והבניין היה סגור, טיפס אחד התלמידים על הגדר ופתח את השער מבפנים.
רבי שמחה זיסל ראה בכך פריצת גדר וגער בתלמיד, באומרו: "מי שמסוגל לטפס על שער, ולא מתחשב בכך שהוא נעול, יכול לרמוס כל סדרי עולם".
מטרתו של רבי שמחה זיסל בכל הדברים הייתה להביא את התלמידים לידי הכרה שכלית מוחלטת על כל מעשיהם.
לכן טרח והדגיש בפניהם כל נקודה שראה בה משום אי שימת-לב, ואימן אותם בתרגילי-שליטה אין-ספור.
בכך היה רבי שמחה זיסל אבי ישיבות שיטת המוסר שהתפתחו בליטא בעקבותיו.
ה"דבק טוב" והספר "חכמה ומוסר"
לאחר שנסגר התלמוד תורה בגרובין ייסד רבי שמחה זיסל חבורה של המובחרים בתלמידיו שנקראה בשם "דבק טוב".
חבורה זו קבלה על עצמה שתי קבלות עיקריות: האחת, להקפיד מאוד על דבוק חברים בתוך הקבוצה, והשנייה, לעסוק בקביעות בלימוד תורה ובלימוד ועבודה מוסרית.
לצורך הקבלה הראשונה קבלו החברים להשתדל לאהוב אחד את השני באהבה שתהיה קרובה לאהבה טבעית וכן קבלו על עצמם להפגש אחת לשנה, בימים הנוראים, בקלם.
לצורך העניין השני קבלו על עצמם חק ולא יעבור ללימוד תורה וללימוד מוסר.
כמו כן, קבלו על עצמם קבלות נוספות.
רבי שמחה זיסל החשיב מאוד את החבורה הזו, וכתב עליה שבחים רבים מספור.
רבי שמחה זיסל היה כותב לחבורה הזו מכתבים רבים, ומרוב אהבתו אליה כתב אליה מכתבים אפילו שבריאותו הפריעה לו בזה מאוד.
ספרו העקרי של רבי שמחה זיסל, "חכמה ומוסר", הוא העתקה של כל אותם המכתבים שנשלחו לאותה חבורה.
תחילתו של הספר נערכה על ידי רבי ירוחם ליבוביץ', אך הוא נפטר במהלך עריכתו ובניו סיימו את הוצאתו.
חברי "הדבק טוב" היו מגדולי רבני המוסר של אירופה.
בראשם עמדו בנו רבי נחום זאב, וחתנו הרב צבי ברוידא.
בנוסף השתתף בחבורה זו הרב ראובן דוב דסלר, אביו של הרב דסלר ועוד רבנים חשובים.
ספר חכמה ומוסר : בענייני תורה מוסר ויראה ...
עם באור דברי חז"ל ללימוד היראה והמוסר / מכתב יד רבינו ר' שמחה זיסל, הועתקו, נערכו ובוארו על ידי הרב שמשון הררי, ירושלים : מכון מירב, תשנ"ה.
הרב אליהו אליעזר דסלר (השני) כתבי הסבא מקלם ותלמידיו: ה' כרכים ענייני אלול וימים הנוראים, פנקס הקבלות, חנוכה ופורים, תלמידיו א', תלמידיו ב', מלוקטים מתוך מאמריו וכתביו מכתי"ק והעתקות ומכתבי גדולי תלמידיו, בני ברק : שפתי חכמים - ועד להפצת תורה ומוסר.
הרב אליהו אליעזר דסלר (השני) בית קלם - ד' כרכים, מלוקטים מתוך מאמריו וכתביו מכתי"ק והעתקות ומכתבי גדולי תלמידיו, בני ברק : שפתי חכמים - ועד להפצת תורה ומוסר.
הרב חיים שרגא לוין [ע], אור רש"ז : על חמישה חומשי תורה, ב"כ, ירושלים : נתיב הברכה, תשנ"ז.
שמחה גולן (גולדברג) (8 באוגוסט 1899 – 25 בינואר 1964) היה איש העלייה השלישית ואיש ציבור.
שמחה גולן (גולדברג) נולד בבריסק דליטא בתקופת האימפריה הרוסית.
בילדותו קיבל חינוך מסורתי בחדר וכללי בבית-ספר תיכון.
בנעוריו נאלץ לנדוד בעקבות הכיבוש הגרמני באזור מגוריו במלחמת העולם הראשונה.
בנדודיו הגיע לאוקראינה (זלוטופול ואודסה) ושם החל לפעול בתנועת צעירי ציון ובהחלוץ.
הוא הגיע לישראל בשנת 1922 (בעלייה בלתי לגלית דרך פולין).
בארץ ישראל החל בעבודה כפועל בניין בחיפה ובתל אביב והשתתף בבנין דפוס הפועל הצעיר.
בשנת 1927 עבר לחיפה כטייח מומחה, עבד במקצועו והיה פעיל בהנהלת קופת מלווה וחיסכון המקומית.
היה חבר במועצת פועלי חיפה ובין מייסדי המשרד הקבלני הקואופרטיבי של מועצת פועלי חיפה וחבר הנהלתו.
עם פרישתו של יוסף צבי מילסון, בשנת 1933, נתמנה למנהל המשרד וכיהן בתפקיד זה עד למיזוגו של המשרד עם סולל בונה בע"מ בשנת 1937.
משנת 1937 היה חבר הנהלת סולל בונה, אחראי לענפי פעולה רבים (בניין, כספים, אדמיניסטרציה, עבודות נמל ולבסוף עבודות חוץ), והשקיע מאמצים רבים בפיתוח המוסד וביצירת יחסים תקינים בקרבו.
בשנת 1956, לבקשתו של שר האוצר, כיהן זמן מה (דצמבר 1955 - אפריל 1956) כמנהלו של משרד האוצר.
בשנת 1958 גולן היה מהתומכים בארגון מחדש של סולל בונה ופיצולה לשלוש חטיבות.
הוא צוטט כאומר: "נתהווה מצב בסולל בונה בו דברים מבלי שחברי הנהלה נשאלים ויודעים עליהם.
מצב זה אינו יכול להמשך." עם התארגנותו המחודשת של סולל בונה נתמנה למנהל כללי של החברה לעבודות חוץ ונמלים.
במשך תקופת כהונתו התפתחה פעילות חברה זו באסיה ובאפריקה ובביקוריו הרבים בכל הארצות המתפתחות הצליח ליצור קשרים אישיים טובים אשר סייעו לקידום היחסים עם ארצות אלו.
כמו כן, השקיע שמחה גולן מאמצים מיוחדים לקידום נמל חיפה ולפיתוחה של חברת שרותי נמל מאוחדים שהייתה משותפת לסולל בונה ולקבוצת רוקח.
פעילותו הציבורית הייתה רבה וענפה: היה חבר הוועד הפועל של ההסתדרות, חבר מועצת המנהלים של בנק הפועלים, חבר הנהלת עם עובד, חבר המוסדות העליונים של מפא"י, חבר מועצת פועלי חיפה וחבר בהנהלותיהן של חברות משקיות וכלכליות רבות.
כמו כן כיהן כחבר הקורטוריום והוועד המנהל של הטכניון העברי וכחבר מועצת המנהלים של בית הספר הריאלי העברי בחיפה.
גולן נשא לאישה את סוניה ברינשטיין.
לזוג נולדו 3 ילדים, אילנה (ברסלר), דוד וזאב.
שמחה חיים וילקומיץ (ט' בתשרי תרל"ב, 24 בספטמבר 1871 – ט"ז בניסן תרע"ח, 28 במרץ 1918) היה מראשוני המורים העבריים ברחובות ובמושבות הגליל.
שמחה חיים וילקומיץ, בן קלמן, נולד בשנת 1871 בעיירה ניסוויז' (Nieswiez) שבפלך מינסק באימפריה הרוסית (רוסיה הלבנה).
בתחילה קיבל חינוך תורני ב"חדר" ובבית מדרש, ואחר כך נמשך להשכלה ולתנועת חיבת ציון.
עבר לווילנה ושם השתלם בהוראת עברית ובהשלמת השכלה.
בשנת 1896 עלה ארצה עם אשתו ליבה לבית סגל, שגם עסקה בהוראה.
הזוג התיישב תחילה בירושלים, ובשנת 1897 עבר למושבה רחובות בהזמנת אליהו זאב לוין אפשטיין, יו"ר ועד המושבה, והחל ללמד בבית הספר המקומי.
וילקומיץ מצא במקום צריף רעוע ללא רצפה, עם סדקים בגג דרכם חודר גשם.
שלושה מלמדים לימדו ארבעים ילד וילדה בשיטות מיושנות ובהגייה אשכנזית.
הוא הכניס מיד את הנהגת ההגייה הספרדית, ושינה את תוכנית הלימודים תוך הכנסת מקצועות הקשורים ללימודי חול (הלשון העברית, חשבון והנדסה, היסטוריה כללית, היסטוריה של עם ישראל, גאוגרפיה, וידיעת הארץ) כמו גם טיפוח חלקת אדמה וטיולים משותפים לבנים ובנות בטבע.
הרפורמות של וילקומיץ ובקשותיו להגדלת התקציב לשיפור מצבו של בית הספר זכו לתמיכתם של משה סמילנסקי ושל ישראל טלר, אך גרמו לסכסוך בינו לבין חלק מההורים ופרנסי המושבה.
בשנת 1899 קיבל וילקומיץ את הצעתו של המחנך יצחק אפשטיין ועבר למטולה, ויישם גם בה את שיטתם של חינוך בעברית (בניב הגלילי המיוחד שביקשו להשתית) עם הקניית ערכי טבע, עבודה חקלאית, שיעורי התעמלות, טיולים, העלאת הצגות בעברית ועוד.
בשנת 1903 עבר הזוג וילקומיץ לראש פינה.
וילקומיץ היה מנהל בית הספר המקומי עד למותו עם הפסקות לצורך השתלמות בשווייץ שם חקר את דרכי בתי הספר הכפריים והשלים השכלתו בלימודי הטבע, הנדסה וגננות, ולאחר שניהל זמן קצר עם שובו ארצה את בית הספר לבנות של חברת עזרה ביפו.
ב-1903 השתתף וילקומיץ בוועידת ייסוד הסתדרות המורים בזכרון יעקב בה הרצה על תורתו בחינוך כפרי.
הוא תמך גם בצירוף נשים להסתדרות זו.
ב-6 בדצמבר 1913 הגיעו לראש פינה הרב אברהם יצחק הכהן קוק והרב יוסף חיים זוננפלד במסגרת מסע הרבנים במושבות.
הרב זוננפלד, והרב קוק נשאו דברים בבית הכנסת ביידיש והעבירו גם ביקורת קשה על שיטת הלימודים בבית הספר ומיעוט יסודות הדת שבה.
לאחר דברי הרב קוק, וילקומיץ עלה לנאום והגיב בהתרגשות: "אדוני הרב, אתה מטיף מוסר ואתה מדבר יידיש במקום קדוש מעל לבמת בית הכנסת?".
הוא הסביר בנאום רב רושם את ערך השפה העברית כשפת העם והגן על שיטת חינוכו של דור העתיד להיות עובדי אדמה, אדמת הקודש." לדבריו אלו השיב הרב קוק באריכות בעברית.
וילקומיץ עזר גם בחינוך ילדי היישוב היהודי בצפת.
בסוף מלחמת העולם הראשונה הגיעו לצפת פליטים מדרום הארץ שגורשו על ידי הטורקים.
מצבם היה קשה ובעיר פרצה מגפת טיפוס הבהרות, שבהּ נדבק וילקומיץ לאחר שעלה לעיר לסייע להם.
שמחה וילקומיץ נפטר בפסח, ט"ז בניסן תרע"ח (1918) ונקבר בראש פינה.
על מצבתו חקוק: "שאף לגאולה על ידי חינוך ולחינוך על ידי עבודה".
לזוג וילקומיץ היו שני ילדים: עבריה ועמיאסף.
עבריה הייתה מורה ומדריכה בעין חרוד, אשתו של משה כרמי, מורה.
בין חמשת ילדיהם: פרופ' דליה כהן, מוזיקולוגית כלת פרס ישראל למחקר מוזיקלי לשנת 2012, וסמדר כרמי-גיברמן, מנצחת מקהלות, פסנתרנית, נגנית עוגב ומרצה.
עמיאסף וילקומיץ, ששינה את שמו לעמי אסף, היה חבר הכנסת, מזכיר תנועת המושבים וסגן שר החינוך והתרבות מטעם מפא"י.
בניין בית הספר הראשון בראש פינה משמש היום כאכסנית נוער ביתו של וילקומיץ נמצא באתר השחזור של ראש פינה.
בית הספר היסודי בראש פינה נקרא על שמו "בית הספר וילקומיץ".
על שמו של וילקומיץ נקרא רחוב ברחובות.
הרב שמחה הכהן קוק (י"ז באב ה'תר"צ, 11 באוגוסט 1930 – כ"ג באייר תשפ"ב, 24 במאי 2022) היה רב ואב בית דין רחובות, ורבו של בית הכנסת החורבה המחודש בעיר העתיקה בירושלים.
נולד בבית מנדלבאום שבירושלים בשנת ה'תר"צ (1930), לרב רפאל קוק, בן אחיו ותלמידו של הרב אברהם יצחק הכהן קוק, ולרחל, בתו של הרב שמחה מנדלבאום.
נקרא על שם אבי אמו שנפטר כמה חודשים קודם לכן.
למד בישיבת בני עקיבא כפר הרא"ה ובישיבת חברון בירושלים, וכן שישה חדשים בישיבת סלבודקה אצל הרב אייזיק שר.
לאחר נישואיו למד בכולל של מכון הרי פישל בשכונת בית וגן בירושלים.
במהלך מלחמת העצמאות שירת בחזית ירושלים כמפקד כיתה.
בתחילת שנות ה-60 היה ר"מ ומנהל חינוכי בישיבת מרום ציון בקריית נוער.
מטרתו החינוכית הייתה "להצמיח כאן בראש וראשונה יהודים, בחורים עם שרשים עמוקים במסורת ובהלכה היהודית, שיהיו עם זאת, אזרחים מועילים, בעלי השכלה ומקצוע.
הדגש מושם, כמובן, על היהדות.
על הפניית הבוגרים לישיבות השונות...".
באמצע שנות ה-60, בעידודו של הרב משה צבי נריה, ראש ישיבות בני עקיבא, פתח בנתניה ישיבה תיכונית, המשתייכת לרשת בני עקיבא.
כראש ישיבה דרש לתת קדימות לתורה על פני העבודה, וראה בלימוד התורה את הפתרון לבעיות הנוער.
בסתיו 1969 הועמד הרב קוק בראש רשימה מלוכדת של אגודת ישראל וחלק מהמפד"ל למועצת עיריית נתניה, שזכתה בשני מנדטים.
לאחר פטירתו של אביו, הרב רפאל קוק, התמודד בבחירות לרבנות העיר טבריה, במטרה לשבת על כסאו של אביו.
על מנת לאפשר את ההתמודדות, העניקה לו מועצת הרבנות הראשית כושר של רב עיר וכושר דיינות ללא בחינות.
אולם בסוף אוגוסט 1971, לאחר שבג"ץ הוציא צו על תנאי שהקפיא את הבחירות עד בירור טענות העותרים, הודיע הרב קוק שהוא מסתלק מהמועמדות ואינו רוצה להיבחר במקום שיש מחלוקת.
העותרים היו מנציגי הציבור החרדי בעיר, שראה בו רב המזוהה עם המפד"ל.
בחנוכה תשל"ב נהרג אחיו הבכור, הרב שלמה קוק, רבה של רחובות, בתאונת דרכים, עם אשתו ושניים מבניו.
בעקבות האסון נקרא הרב קוק למלא את מקומו של אחיו כרבה של רחובות, משרה שבה כיהן עד פטירתו בכ"ג באייר תשפ"ב.
בכסלו ה'תשל"ד (1973) מונה בידי מועצת הרבנות הראשית לעמוד כדיין ואב בית דין בעירו.
בהלווייתו, שיצאה מבית הלוויות שמגר בירושלים והסתיימה ברחובות, השתתפו אלפי אנשים ורבנים רבים, בהם הרבנים הראשיים לישראל ורבנים מהציבור הליטאי ומהציונות הדתית.
כרב העיר רחובות היה אחראי גם על מערכת הכשרות העירונית, והנהיג בה, בנוסף לכשרות הרגילה, מערכת כשרות מהודרת בראשות הרב אברהם רובין.
בגלל מגבלות משפטיות, המונעות מתן הכשר של הרבנות על ידי רבה של עיר אחרת, הפכה מערכת זו, הפועלת גם במקומות נוספים בישראל, לגוף כשרות פרטי בשם "בד"ץ מהדרין".
הכשר זה מקובל על חלקים גדולים מהציבור החרדי.
בסוף 2008 הפסיק הרב קוק את הקשר עם בד"ץ זה.
בשנת 1993, היה אחד משלושת המועמדים לתפקיד הרב הראשי האשכנזי לישראל (לצד הרב שאר ישוב הכהן והרב ישראל מאיר לאו), אולם הפסיד בהתמודדות לרב לאו.
בפברואר 2007 הוכתר כרבו של בית הכנסת החורבה בירושלים.
לאחר פתיחת בית הכנסת, בשנת 2010, נכנס המינוי לפועל.
הרב קוק היה חבר במועצת הרבנות הראשית לישראל במשך 25 שנה, עד 2008.
הרב קוק היה ראש או נשיא של כמה מוסדות, בהם ישיבת מאור התלמוד ברחובות, סמינר 'עלי באר' בירושלים, ישיבת חכמת שלמה לצעירים ברחובות (בראשות חתנו), ישיבת תורת רפאל בירושלים (בראשות בנו, הרב חיים), וכן מספר ישיבות קטנות, סמינרים לבנות ותלמודי תורה לילדים.
בתשע"ו יצא לאור חלקו הראשון של ספרו "שלמי שמחה", קובץ דרשות לשבת הגדול.
הרב קוק נודע כרב בעל עמדות ניציות בוויכוח על שטחים תמורת שלום.
הוא היה ממקימי אגודת עטרה ליושנה שקדמה התיישבות יהודית ברובע המוסלמי בירושלים העתיקה ובשנות ה-90 הייתה לו פינה שבועית ברדיו של ערוץ 7.
אחיו הם: הרב שלמה קוק, הרב אברהם יצחק קוק והרב נחום קוק.
אחיותיו הן: הרבנית שרה כ"ץ (אשת הרב יעקב כ"ץ) והרבנית לאה שרמן (אשת הרב אברהם שרמן).
היה נשוי לנחמה לבית קבלקין ואב לתשעה ילדים, מהם:
הרב חיים, ראש ישיבת תורת רפאל בירושלים
חתנו הרב ישעיהו הלוי שיפמן, ראש ישיבת 'שארית יעקב' בהר נוף וראש כולל 'אבן ציון' ברמת שלמה ירושלים
דב, מנהל תלמוד תורה חמדת התורה ברמת שלמה.
הרב בן-ציון, מנהל את סמינר 'עלי-באר' בירושלים
אברהם-יצחק (אמי), מנכ"ל ארגון 'ג'נריישן' להעמקת הזהות היהודית.
הרב אריה, ר"מ בישיבת מאור התלמוד.
הרב עמנואל קוק מנהל ישיבת תורת רפאל
חתנו הרב יעקב לזרוביץ, הוא ראש ישיבת 'חכמת שלמה' ברחובות.
שמחה ברבירו (נולד ב-27 באפריל 1967) הוא שחקן ומדבב ישראלי.
בוגר מחזור כ"ט שנת 1991 של בית הספר למשחק "בית צבי".
בפסטיבל עכו: ב-1991 שיחק בהצגה "הנה בא אליהו" מאת יואב כץ שביימה רויטל מרום.
בתיאטרון הספרייה: ב-1992 שיחק בהצגה "בשפל" מאת מקסים גורקי שביימה אופירה הניג, ובהצגה "פאל ג'ואי" מאת ג'והן אוהרה, לורנץ הארט וריצ'רד רודג'רס שביים יואב מיכאלי.
ב-2007 גילם את הסטינגס בהצגה "ריצ'רד השלישי" מאת שיקספיר שביים ארתור קוגן.
בתיאטרון באר שבע: ב-1996 שיחק בהצגה "המלאך הכחול" מאת פם ג'יימס שביים פיטר ג'יימס.
ב-2001 גילם את פנטלון בהצגה "אדונן של שתי משרתות" מאת אפרים סידון שביים חנוך רוזן.
בתיאטרון החאן: ב-1996 גילם את צ'יקו בהצגה "צוואתו של כלב" מאת אריאנו סואסונה שביים עירן בניאל.
ב-1997 גילם את אדוארד בהצגה "הנסיכה איבון" מאת ויטולד גומברוביץ' שביימה אופירה הניג.
בתיאטרון העברי: ב-2005 גילם את וייסקופ בהצה "גטו" מאת יהושע סובול שביים גדי צדקה.
בפסטיבל תיאטרון קצר בצוותא: ב-2006 שיחק בהצגה "קופסת התכשיטים של לי הו" מאת גילי א.
בתיאטרון בית ליסין: ב-2006 גילם את בני דאונטאון במחזמר "ברנשים וחתיכות" מאת ג'ו סוורלינג ואייב בורוז שביים קן אולדפילד.
בתיאטרון המדיטק: ב-2008 שיחק בהצגה "מכתבים לצופיה" שעיבד קובי דורון (על פי הספר מכתבים לצופיה של אסתר שטרייט-וורצל) וביימה איה שבא.
בתיאטרון המסחרי: ב-2011 שיחק בהצגת הילדים "קריוס ובקטוס" בתפקיד בקטוס, לצידו של דובי גל, ובבימויו של אבי דור.
בתיאטרון הקאמרי: ב-2012 שיחק בהצגה "ריצ'רד השני" מאת שייקספיר שביים ארתור קוגן ובמחזה "ריצ'רד השלישי" מאת שייקספיר שביים ארתור קוגן.
ב-2013 שיחק בהצגה "סיראנו דה ברז'ראק" מאת אדמון רוסטאן שביים גלעד קמחי וגילם את לנוקס בהצגה "מקבת'" מאת שייקספיר שביים עמרי ניצן.
באותה שנה שיחק גם בהצגה "איש קטן מה עכשיו?" מאת הנס פאלאדה שביים איתי טיראן.
ב-2015 שיחק במחזה "אופרה בגרוש" מאת ברטולט ברכט שביים גלעד קמחי.
ב-2016 החל לשחק במחזה "מפיסטו" מאת הלל מיטלפונקט (על פי קלאוס מאן) שביים עמרי ניצן.
באפריל 2018 החל לשחק בקומדיה "רומיאו ואמא" מאת גור קורן וגלעד קמחי בבימויו של האחרון.
ב-2020 החל לשחק במחזה "תחושת בטן" מאת עמית גור שביים ניר ארז.
החל משנת 2021 משחק בהצגה "עוץ לי גוץ לי" מאת אברהם שלונסקי שביים ארז שפריר בתפקיד הטוחן.
החל מ-2023 משחק בהצגה "הבן של מושיקו הגדול" מאת גיל ארי כהן שביים עירד רובינשטיין.
בתיאטרון הבימה: ב-1991 גילם את מר הבקוס הספר בהצגה "פצפונת ואנטון" שעיבד אפרים סידון על פי אריך קסטנר וביימה אופירה הניג.
ב-1992 שיחק בהצגה "מלך היהודים" מאת דבורה עומר שביים אורי פסטר; בהצגה "חגיגת חורף" מאת יוסף בר-יוסף שביים מיכאל גורביץ' וגילם את טטרי בהצגה "בשפל" מאת מקסים גורקי שביימה אופירה הניג.
ב-1994 גילם את רודה ולדימיר קרלוביץ' בהצגה "שלוש אחיות" מאת צ'כוב שביים שחר סגל; גילם את ברטון במחזמר "זעקי ארץ אהובה" שכתב מקסוול אנדרסון וביים אורי פסטר, וגילם את ליפשיץ בהצגה "מלינקי" מאת רוביק רוזנטל שביימה עדנה שביט.
ב-1995 שיחק בהצגה "החייל האמיץ שוויק" בהצגה "החייל האמיץ שוויק" מאת ירוסלב האשק שביים אילן רונן ושיחק בהצגה "הקוקוריקו" מאת ז'ורז' פדו שביים רוג'ר סמית.
ב-1998 החל לגלם את הרב אהרון ויסטוזו ואת מרקו מוכר הבורקס בהצגה "בוסתן ספרדי" מאת יצחק נבון שביים צדי צרפתי בתיאטרון הבימה.
באותה שנה השתתף בהצגה "לא בגלל הזכרונות" - הצגה ליום השואה שכתבה וביימה נויה לנצט.
ב-2000 גילם את ג'עפר בהצגה "נאסר א-דין" מאת דן אלמגור שביים צדי צרפתי.
ב-2008 גילם את וויני בהצגה "הזוג המוזר" מאת ניל סיימון שביים משה נאור.
כמוזיקאי היה חבר ב-1985 בלהקת דורלקס סדלקס, כמתופף שניגן על ברזלים.
הוא השתתף במופע "לא קיבלו חנינה" (1986) שתועד על גבי קלטת וידאו ובקלטת האודיו "משפילים עיניים וממשיכים ליראות - משפילים עיניים וממשיכים לירות" (שהופצה ב-100 עותקים שלהם הוצמד קליע, כדי להדגיש הכוונה בשם האלבום רצינית).
ברבירו גם הפיק והשתתף במופע דואטים קלסיים ושירי מחזמר עם הזמרת בת-שבע צייזלר והפסנתרן ברט ברמן.
בנוסף דיבב את פופאי בסדרת הטלוויזיה פופאי ובנו.
חבריו יורם יוספסברג, גלעד קלטר, ואמנון וולף התאחדו איתו למדבבים ראשיים באולפני אלרום.
רבי שמחה בונם סופר (שרייבר) (ברטיסלאבה, 28 בנובמבר 1842, כ"ה בכסלו ה'תר"ג - 2 בדצמבר 1906, ט"ו בכסלו ה'תרס"ז פרנקפורט) - היה רבה של ברטיסלאבה (במקורות היהודים - "פרשבורג") וראש הישיבה.
הוא היה הדור השלישי לשושלת רבני פרשבורג ומכונה גם ה"שבט סופר" כשם ספרו על ארבעת חלקי שולחן ערוך ועל מסכתות מן התלמוד הבבלי.
בתקופת כהונתו, התפלגה קהילת יהודי פרסבורג והוקמה הקהילה הניאולוגית.