tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
רה רי (Raa Raa - רה רה) (מכונה גם: ררי): אריה צהוב, הדמות הראשית בתוכנית, גר בבית עץ ונוהג באוטו המכונה "אוטו ג'ונגל".
פילי (Huffty - האפטי): פיל כחול, גר בנדנדה, אוהב מוזיקה ונוהג ברכבת.
טופסי (Topsy): ג'ירפה צהובה, גרה בספרייה, אוהבת לקרוא ספרים.
קרוקי (Crocky): תנין ירוק, גר בשפת האגם, מומחה בקלפוץ במקל פוגו ולדוג.
זזי (Zebby - זבי): זברה סגולה, גרה בקקטוס, אוהבת לשחק, ולעיתים גובעת מרעב.
אוו אוו (Ooo Ooo): קוף חום, גר בעץ, אוהב לאכול בננות ולהפתיע את שאר הדמויות.
שם הדמותמדבב\ת באנגליתמדבב\ת בעבריתרה ריבראדלי שדןעומר שטיינברגפיליאוליבר דילוןאורן בכרטופסיעדן ג'ארטהללי היבשקרוקימקס מילראורן בכרזזימיה האןאיה יגולאוו אווג'יימי אורןטום ליבוביץמספרתלורין קליאורנה כץ
רבי שלמה יצחקי, הנודע בכינויו רש"י (ד'ת"ת, 1040 בערך – כ"ט בתמוז ד'תתס"ה, 13 ביולי 1105) היה תלמיד חכם צרפתי נודע, וממכונני יהדות צרפת בימי הביניים.
נחשב לגדול מפרשי התנ"ך והתלמוד, וכונה בשם "פרשנדתא" (פרשן דתא - פרשן הדת).
פועלו ופירושיו השפיעו השפעה רבה על עיצוב דמותה של היהדות.
פירוש רש"י מתמקד בפשט, שהוא הביאור המילולי של מקראות.
וכפי שרש"י העיד על עצמו "ואני לא באתי אלא לפשוטו של מקרא".
הפירוש מסתמך כמעט תמיד על המקורות כגון תלמוד, תנ"ך ומדרשי חז"ל.
רש"י מיועד למגוון רחב של לומדים: לתלמיד חכם וגם ללומדים מתחילים.
רש"י חידש מאות מילים בעברית.
בכתבי היד מימי הביניים, מכונה רש"י בשם רבינו שלמה או רבנו שלמה הצרפתי.
בכתבי בעלי התוספות (שהיו בחלקם נכדיו של רש"י) הוא מכונה בכינוי "רש"י", וכשהם מביאים מפירושו הם מקדימים לכתוב "פרש"י" (ראשי תיבות של 'פירש רבי שלמה בן יצחק').
הכינוי רש"י הוא מאוחר יותר, ומשמעותו שנויה במחלוקת: הפירוש הנפוץ הוא שמשמעותו רבי שלמה יצחקי, על שמו של אביו של רש"י - יצחק הצרפתי.
בנוסף, בתחילת פירושו לתורה כתב רש"י אמרה בשם "רבינו יצחק", וכתב על כך רבי חיים פלטיאל בספרו "פירושי תורה":
אלא ששלמה בובר מצא את כתב היד של מדרש תנחומא, ובו ציטוט מפי רבי יצחק, שהיה אם כן תנא או אמורא; הציטוט, בתוספת השלמה ממדרש רבה למקום, זהה באופן מדויק לדברים שכתב רש"י בשם רבינו יצחק, ואם כן אין המדובר באביו של רש"י אלא במימרה קדומה שרש"י העתיקה.
אברהם גרוסמן משער שאפשר שהמשמעות המקורית של הכינוי הייתה רבינו שיחיה, כפי שכינוהו תלמידיו בסתם, ושבתקופה מאוחרת יותר פענחו את ראשי התיבות "ר' שלמה יצחקי", על שם אביו.
התאריך המקובל הוא שנת ד'ת"ת, אולם שנת לידתו אינה ידועה בוודאות.
בכמה כתבי יד נכתב שהוא נולד בשנת ד'ת"ת ובאחרים נכתב כי נולד בשנת ד'תת"א.
ההערצה הכבירה של כל הדורות לרש"י יצרה סביבו אגדות רבות, אולם פרטים ביוגרפיים מעטים מאוד ידועים על תקופת נעוריו.
על הוריו אין מידע מהימן.
את אביו הוא מזכיר פעם אחת בלבד, בפירושו ל: "לשון אבא מורי מנוחתו כבוד".
הוא דוחה לפי לשון אביו את דעת מורו ורבו, ומכך עולה שאביו היה חכם וגדול בתורה שכתב פירוש על התלמוד או על חלק ממנו, ואותו מצטט רש"י, וכן שרש"י ייחס לאביו משקל מספיק כדי לדחות מפני דעתו את דברי רבו הגדול.
על פי משפט זה, נראה שמפי אביו למד רש"י תורה בימי ילדותו.
מאידך, לו היה אביו של רש"י תלמיד חכם גדול ומפורסם, ניתן להניח שהיה נזכר על ידי רש"י פעמים נוספות בפירושיו ובתשובותיו, כפי שנהגו חכמים בתקופה זו.
לפיכך, ישנו ספק אם דברים אלה נכתבו על ידי רש"י עצמו, או שכתב אותם נכדו, הרשב"ם, שהתייחס לאביו שלו, ר' מאיר בן שמואל.
בפירוש רש"י לתורה שבכתב יד פרמה, שהועתק בשנת 1305, נזכר רש"י כ"בן הקדוש ר' יצחק ז"ל צרפתי".
ייתכן שהתואר "הקדוש" ניתן לו משום שהיה לו בן דגול.
הכותבים היו ככל הנראה תלמידיו של רש"י, שכן רש"י מכונה שם "המורה הגדול" ולא "הפרשן הגדול" – כינויו בתקופה מאוחרת יותר.
אך ייתכן גם שהתלמידים הכירו את האב ותיארו אותו כ"קדוש" בשל מידותיו.
באקרוסטיכון של אחד מפיוטיו, מכנה רש"י את אביו "ריבי יצחק", ויש בכך סיוע להנחה שאביו היה תלמיד חכם.
מן המקורות עולה כי רש"י לא היה בן למשפחה מיוחסת באשכנז באותה עת.
ניתן אף להניח כי אביו היה אדם עני, אחרת סביר כי רש"י היה מקבל ממנו תמיכה כלכלית בעת לימודיו בגרמניה, שבמהלכם נאבק, לדבריו, על מזון ועל לבוש עבורו ועבור בני משפחתו.
טענות אודות אי-ייחוסו של רש"י למשפחת רבנים ידועה או שאביו לא היה מלומד כלל, נכתבו לראשונה בספר בני המכירי, כמאה שנים אחרי רש"י, ונאמרו שוב כהשערה כחמש מאות שנה אחרי רש"י, בהקדמה לספר טורי זהב של ר' דוד הלוי סגל.
על אמו של רש"י עצמה אין מידע.
אולם אחיה היה תלמיד חכם מפורסם, שרש"י כינה אותו "רבי שמעון הזקן".
הוא למד תורה מפי רבנו גרשום מאור הגולה במגנצא שבאשכנז, ורש"י מביא מספר פירושים בשמו.
הוא הסתמך על חיבור הלכתי שלו ונראה כי למד אצלו, וייתכן מאוד שגם בהשפעתו החליט לנסוע למגנצא וללמוד בישיבתה.
לא ידוע בוודאות במי מדובר, אך לפי סדר הזמנים, אין מדובר בר' שמעון בן יצחק בן אבון.
הרב נפתלי יעקב הכהן משער כי זהו אותו ר' שמעון הידוע לנו שהיה נכדו של ר' שמעון הגדול (שמעון בן יצחק), שהיה גם כן גדול בתורה בדורו.
סביב שנת העשרים לחייו יצא רש"י מצרפת אל הישיבות הגדולות שבגרמניה, בעמק הריין, שם עוצב ונבנה עולמו הרוחני.
תחילה בא רש"י אל ישיבת מגנצא, שבה לימד רבנו גרשום שני דורות לפני כן, ושמה יצא למרחקים, במגנצא למד רש"י אצל רבי יעקב בן יקר, מתלמידי רבנו גרשום מאור הגולה, שנעשה לרבו המובהק ולימדו תורה במשך שש שנים.
רש"י מכנה אותו בפירושיו "רבי הזקן", ומזכיר את פירושיו במקומות שונים.
אצלו למד רש"י מקרא ותלמוד גם יחד, ודרך הלימוד של רבי יעקב בר יקר נותרה אצל רש"י כל ימיו, כפי שהעיד רש"י: .
רבינו יעקב בן יקר נפטר בשנת ד'תתכ"ד (1064), ואחרי פטירתו עבר רש"י ללמוד תלמוד לפני רבי יצחק בן יהודה, אף הוא מגדולי חכמי מגנצא ומתלמידי רבנו גרשום.
כעבור תקופה עבר רש"י אל הישיבה שבעיר וורמייזא הסמוכה למגנצא, ושם קיבל תורה מפי רבי יצחק הלוי המכונה ר"י הלוי סג"ל כלומר סגן גדול לכהונה).
רש"י שהה בוורמייזא בין שלוש לחמש שנים.
גם לאחר חזרתו לצרפת המשיך רש"י לעמוד בקשרי מכתבים עם רבותיו שבאשכנז, ואולי גם עם חבריו מישיבות וורמייזא ומגנצא.
בנוסף לשלושת רבותיו המובהקים, למד רש"י באשכנז גם מפי רבינו דוד הלוי ממגנצא, ואף עמו הוסיף לעמוד בקשר מכתבים לאחר שיבתו לצרפת.
בשנות לימודיו של רש"י באשכנז היה עליו לדאוג לפרנסתו ולפרנסת אשתו ובנותיו, ולעת זקנותו תיאר שנים אלו בכתבו .
לאחר כעשר שנים בהן שהה בגרמניה שב רש"י אל צרפת (טרוייש), בסביבות שנת ד'תתכ"ט (1069), כשהוא כבן שלושים, והשתלב מיד בחיי החברה היהודית שם.
הוא הצטרף לבית הדין בעיר והחל לפסוק הלכות לכל יהודי הסביבה, אך סירב לקבל שכר על תפקיד זה.
לאחר כחמש שנים שב רש"י אל וורמייזא, ולאחר פרק זמן בו למד בישיבת וורמייזא נסע בחזרה אל טרוייש, בה נותר לגור עד פטירתו.
ככל הנראה התפרנס רש"י בטרוייש ממסחר, וקיימת השערה, על פי הידע הרב המובא בפירושי רש"י בעניין גידול גפנים וההרחבה היתרה שהוא נוקט בעניינים אלו, שהתפרנס מגידול כרמים או ממסחר ביין, אולם לטענת ההיסטוריון הרב פרופ' חיים סולובייצ'יק האקלים באזורו של רש"י לא התאים לגידול יין.
זמן קצר לאחר בואו לטרוייש ייסד רש"י בעיר ישיבה, שהתפרסמה בצרפת ומחוצה לה ומשכה אליה תלמידי חכמים מופלגים; רבנים בולטים מאשכנז באו ללמוד בישיבתו, כמו הריב"א משפיירא, תלמידו של ר' יצחק בר יהודה רבו של רש"י, וכן תלמידים מהארצות הסלאביות.
כראש ישיבה לא נטל רש"י שכר, כמנהג אותם הזמנים, ואף היה עליו לדאוג לכלכלת תלמידיו.
גדלותו העצומה של רש"י הוכרה מיד בעולם היהודי, ושאלות רבות הופנו אל בית מדרשו בתחומים רבים ושונים.
ישנם שאלות שנשלחו אל רש"י מקהילות רבות בצרפת ומעמק הריין, ואף מגדולי רבני אשכנז, כמו רבי נתן ורבי מנחם בני מכיר ממגנצא, פונים אל רש"י בשאלות.
שמו הלך לפניו, והפירושים שכתב ב'קונטרסים' שלו התקבלו בין הלומדים.
שני חתניו היו מתלמידי החכמים הראשונים במעלה בצרפת, וסביבו התפתחה יצירה תורנית שהזניקה את יהדות צרפת אל תור הזהב שלה.
רש"י אף עמד בקשרים עם חכמי ארצות רחוקות יותר, ובכתבי הראשונים מוזכרת שאלה ששיגר אל רבינו נתן מרומי בעל הערוך ואל שני אחיו, שהיו ראשי ישיבה בעיר רומא שבאיטליה.
רש"י תיקן כמה תקנות חשובות בקהילות יהודי צפון צרפת.
אברהם גרוסמן כתב כי .
בערוב ימיו של רש"י התרחשו גזירות תתנ"ו, כאשר יצא מסע הצלב הראשון לדרכו בשנת ד'תתנ"ו (1096).
יהדות צרפת כמעט ולא ניזוקה מידי הפורעים, אולם יהדות אשכנז המפוארת ספגה מכה אנושה.
בפרט הרע גורלן של קהילות שו"ם (שפיירא, וורמייזא ומגנצא), אלפי יהודים נהרגו בהן, ומרכזי התורה בהם למד רש"י נחרבו.
בפיוטיו מתייחס רש"י כנראה לגזירות תתנ"ו; בפיוטו 'תורה התמימה', למשל, הוא פונה בקריאה אל התורה:
בסוף ימיו היה רש"י חולה במחלה קשה שלא אפשרה לו אפילו לכתוב.
על השאלות הרבות ששוגרו אליו השיב בקושי רב תוך הכתבת התשובה לתלמידיו או בני ביתו ששהו במחיצתו באותה העת.
ישנה אגדה, כי הייתה תקופה שבה גלה רש"י מצרפת לאחת מערי ספרד, והתאכסן בביתו של פרנס העיר, לימים הפציר בו שיתעכב בביתו וילמד והוא יפרנסו, ורש"י הסכים לזה, וכשישב שם חיבר ספר, ולאות תודה קראהו על שמו 'ספר הפרנס'.
רש"י הוא מקור של מאות מילים בצרפתית עתיקה שללא רש"י היו אובדים.
התאריך הזה מוזכר בכמה כתבי יד, ובהם פירוש רש"י לתורה שבכתב יד פרמה, שהועתק בשנת 1305: "הארון הקודש, קודש הקדשים, המורה הגדול רבינו שלמה זכר צדיק לברכה...
נלקח מאתנו ביום ה' כ"ט תמוז תתס"ה ליצירה, והי' בן ס"ה כשנתבקש לישיבה של מעלה".
מאחר שבשנת תתס"ה אכן חל כ"ט בתמוז ביום חמישי בשבוע, פרט זה תומך בכך שהתאריך הזה מהימן, ולפיכך חי רש"י 65 שנים.
רש"י נפטר ככל הנראה בעיר הולדתו טרויש ובה נקבר.
נכדו, רבנו יעקב תם, כינה את העיר "מקום רבנו שלמה ועיר קברות אבותינו" ("ספר הישר", חלק השו"ת, סימן טז), וציטוט זה תומך בהנחה שרש"י, וכנראה גם אבותיו, נקברו בעיר זו.
לפי אחת מן המסורות העתיקות בקרב יהודי טרואה, הוא נטמן בבית קברות יהודי בטרואה, שבתחילת המאה ה-15 חרשו אותו המקומיים ומאז נקרא "שדה היהודים".
בשנת 1992 נחנך במקום על ידי הממשל אנדרטה שיצר ריימונד מורטי לזכרו של רש"י.
סביב שנת 2012, חוקר קברי הצדיקים ישראל מאיר גבאי פעל לסמן ולהנציח את אזור בית הקברות כקבריהם של רש"י וכמה מבעלי התוספות וראשונים נוספים ב'שדה היהודים'.
ב-2016 החוקר דייוויד שפירו פרסם מאמר בנושא קבורת רש"י וציטט עדות מאוחרת אותה מביא רבי גדליה אבן יחיא (1526 – 1587), בספרו שלשלת הקבלה, לפיה העידו לו תלמידי המהר"ם מפאדובה (1473 – 1565) שראו את קברו של רש"י בפראג: .
אולם ציין, כי אין כל מקור מהימן לכך שרש"י הגיע לסביבה מרוחקת זו.
בין תלמידיו של רש"י היו:
חתנו, רבי מאיר בן שמואל מרמרו, המכונה "אבי הגאונים" - אבי רשב"ם, רבנו תם, ריב"ם, ורבי שלמה 'אבי הדייקנים'
חתנו השני, רבי יהודה בן נתן, שחלק מפירושו נדפס כהשלמה לפירוש רש"י למסכת מכות
רבי יוסף קרא, פרשן המקרא
רבנו שמעיה, 'מזכירו' של רש"י ותלמידו המובהק
הרשב"ם בכור נכדיו של רש"י ומחשובי בעלי התוספות, שאף השלים את פירושו של רש"י למסכת בבא בתרא ולמסכת פסחים
רבי יעקב בר שמשון מפלייזא, פרשן תלמוד ופוסק.
היה קרוב לרש"י ואף רשם מפיו תשובות לשאלות שנשלחו אל רש"י בשעת מחלתו, בה לא יכול היה לכתוב
רבי יצחק בן אשר הלוי, הריב"א משפיירא
האחים רבי נתן ורבי מנחם בני מכיר
רבי שמחה בן שמואל מוויטרי
רבי אליקים בן יוסף ממגנצא
עוד בימי חייו זכה רש"י להכרה בגדולתו, וזו הלכה והתעצמה לאחר מותו.
רש"י לא נולד למשפחה מיוחסת, אך בעקבות תהילתו רבו המבקשים להתייחס אליו.
לייחוסו של רש"י ערך מיוחד בתחום הייחוס היהודי.
רבים הם המחפשים את ייחוסם לדוד המלך, והמסורת מייחסת את המוצא מדוד לכמה אנשים ובהם רש"י.
המסורת מייחסת את ההשתלשלות מדוד לרש"י באופן הבא: רש"י הוא נכדו של ר' אליקים, שהוא קשור לרבי יוחנן הסנדלר, שהיה דור רביעי מרבן גמליאל הזקן, בן שמעון הנשיא, בן הלל הזקן, מבני שפטיה בן דוד מלך ישראל.
המקור הידוע לייחוס זה הוא מגילת יוחסין עתיקה שנותרה בידי בני משפחת לוריא, ויש חוקרים המראים כי רב בהּ הזיוף על האמת (וזאת ככל שמדובר בדורות שלאחר רש"י).
רבים הם רבני אשכנז בכל התקופות המונים את ייחוסם מרש"י, ויש להניח כי כיום מונים צאצאיו מאות אלפי אנשים ויותר.
שם המשפחה "טרייויש" ונגזרותיו כגון "טרויש", "דרייפוס" ועוד נחשב בטעות כסימן למוצא משפחתי הקרוב לרש"י, שכן חושבים שמקורו בעיירת מוצאו של רש"י, טרואה שבצרפת.
אולם השם טרייויש נגזר משם העיר הגרמנית טריר בצרפתית (Trèves).
מעשי אגדה רבים סופרו על חייו ופטירתו של גדול הפרשנים, וכולן מאוחרות בשנים וחסרות בסיס איתן.
על פי האגדה, היו הוריו של רש"י חשוכי פרי בטן שנים רבות.
אביו של רש"י רבי יצחק ירחי, היה סוחר באבנים טובות, וברשותו הייתה אבן טובה אשר הייתה חסרה למלך עבור איקונין, שנחשב ביהדות לעבודה זרה.
אביו של רש"י הסתכן במוות והשליך את האבן הטובה - בה היה גלום כל רכושו, כמו גם הבטחה לעושר רב - מעבר לסיפון האניה, והראה עצמו בוכה על אובדנה.
המלך פטר אותו, ועל המעשה הזה, על פי האגדה, נגלה לו אליהו הנביא והבטיח לו פרי בטן "שיאיר את עיניהם של ישראל".
ואכן רש"י נולד לעת זקנותם של הוריו.
מסופר גם שאמו ההרה של רש"י הלכה ברחוב בוורמייזא, ופרש נוצרי שדהר על סוסו למולה, ניסה לדרוס אותה ולהורגה.
אך האם נצמדה לקיר בשולי הרחוב, והקב"ה עשה לה נס ובקיר נוצר שקע, שבו הסתתרה (ועל הסיפור כתב שאול טשרניחובסקי את הבלדה "קיר הפלא אשר בוורמייזה"), אך ככל הנראה אין לכך בסיס היסטורי, אמנם יש המצביעים עד היום על שקע בקיר שמיוחס לסיפור הזה.
רבי גדליה אבן יחיא מוסר אגדה נוספת בספרו "שלשלת הקבלה", לפיה קודם צאתו של גוטפריד מבויון למסע הצלב הראשון שהנהיג בשנת 1096, ערך ביקור אצל רש"י, גדול יהודי צרפת ששמו כבר הלך לפניו, על מנת לקבל את ברכתו למסע הצלב שלו ולהתייעץ עמו.
אולם רש"י חזה שהמסע ייגמר בכישלון, והזהיר את גוטפריד כי הוא ישוב לבדו לעירו, מלווה בשלושה פרשים בלבד שיזכו לשוב עמו לביתם.
חמתו של גוטפריד בערה בו, והוא נשבע כי אם לא יתקיימו דברי רש"י, והוא ישוב מהמסע עם יותר משלושה אבירים - ינקום נקמה נוראה ברש"י ובכל היהודים.
ואכן, גוטפריד נכשל בקרבותיו, ושב לצרפת עם ארבעה מלווים בלבד.
מייד בבואו שם את פעמיו להינקם ברש"י, כיוון שכעת היו עמו ארבעה פרשים, ולא שלושה; אולם בהיכנסם בשער העיר התנתקה אחת מאבני השער, ומחצה את ראשו של הפרש הרביעי.
יש מן הסיפורים הממשיכים ומספרים כי כאשר התקיימו דברי רש"י מיהר גוטפריד אל רש"י לבקש ממנו סליחה ולהכיר בגדלותו, אולם משהגיע למקום גילה כי נערכת שם לווייתו של רש"י.
למעשה, גוטפריד מבויון מעולם לא שב לצרפת אחרי מסע הצלב הראשון, ומצא את מותו בנסיבות בלתי ברורות בארץ ישראל, וזאת עוד לפני פטירת רש"י; אולם כל ייחוס האגדה לגוטפריד מבויון מקורו ב"סדר הדורות" המאוחר, ואילו ב"שלשלת הקבלה" לא נזכר מקומו של האביר גוטפריד.
מקורות קדומים אחרים כרכו את האגדה בשמו של גוטפריד הראשון דוכס לוריין , המכונה "האמיץ" או "הגדול"; תולדות חייו היו סוערות, ותקופת חייו (1060–1139) אכן חופפת לזמנו של רש"י.
בעיר וורמס שבגרמניה מצוי עד היום בית המדרש על שם רש"י שבו לפי המסורת למד וכתב את פירושו לתורה, אך המקום נבנה מאות שנים לאחר מותו.
במקום נמצאים גם בית הכנסת (משוחזר בחלקו) שבו התפלל, המקווה שבו טבל, וגם החומה שעל פי האגדה ממנה התנתקה הלבנה שקטלה את הפרש הרביעי של גוטפריד מבויון.
האגדה מוסיפה ומספרת שכאשר עסק רש"י בכתיבת פירושו למסכת מכות, הגיע לדף י"ט, והספיק לכתוב את המילה "טהור" - ושם נפטר, ו"יצאה נשמתו בטהרה".
ובשעת פטירתו, מספרת האגדה, יצאה בת קול ואמרה: "עתידים כל ישראל להיות בניך".
אישיותו של רש"י ניחנה בשילוב של גדלות מופלגת בתורה ומידות טובות, שילוב שעליו מעידים פירושיו ותלמידיו של רש"י גם יחד.
גדלותו בתורה הייתה יוצאת דופן.
ההיסטוריון שמעון שוורצפוקס כתב עליו:
שמעו של רש"י יצא כבר בחייו באירופה כולה, ובפירושיו ניכרת בקיאותו הרבה בכל חלקי התורה.
מעיון בפירושיו של רש"י בולטת ענוותנותו הגדולה.
הוא כמעט ואינו סותר את דברי קודמיו, וכאשר הוא עושה זאת הוא חולק להם כבוד ואינו מבטל את דבריהם בשפה קשה.
בעשרות מקומות בפירושו הוא כותב על פרטים מסוימים: "לא ידעתי", ובתשובותיו מצוי במקומות רבים שכותב רש"י כי טעות הייתה בידו בעניין זה או אחר, והוא חוזר בו מדבריו.
ביחסיו עם תלמידיו ניכרים יחסי קרבה עמוקים.
רש"י קירב וחיבב את תלמידיו ביותר, ועודדם תדיר ליצור וללמוד עוד ועוד.
מאידך, בשעת הצורך לא נאחז רש"י בענווה יתירה אלא נכנס לעובי הקורה ופסק את פסקו.
כך, לדברי גרוסמן, לא חשש לצאת חוצץ כנגד מסורות מקובלות ואף מנהגים ודינים מדברי הגאונים שעליהם חלק.
גרוסמן כתב בספרו "אמונות ודעות בעולמו של רש"י": "האמונות והדעות – זה החידוש של הספר.
כי כמעט לא עסקו בו.
עם ישראל, ארץ ישראל, מעמד האישה, אהבת החיים.
לדעתי לא היה חכם שדאג לכבוד האישה כמו רש"י.
בתשובה אחת שלו יש משפט כזה: 'אשריו אילו היה זוכה לקנות בה ולזכות בה לחיי העולם הבא'.
בפירוש שלו למעשה בריאת האישה הוא מביא מדרשי חז"ל, אבל לא מביא אף אחד מהמוני המדרשים בגנות האישה".
אברהם גרוסמן כותב כי רש"י החל בכתיבת פירושיו כדי למלא את המטרות הבאות:
להפיץ תורה ברבים: היהודים היו סוחרים עסוקים, עשירים, שלא היה להם זמן ללמוד, ולא היו להם פירושים כתובים שיכלו להקל על הלימוד עבור מי שאינו משקיע בו את כל זמנו.
לאחד את המחנה היהודי ולהשכין שלום: היו בימיו מחלוקות עצומות ויריבויות על רקע חברתי כלכלי, עד שאפילו קהילת טרואה נחלקה לשניים.
הפולמוס עם הנוצרים: בפירושים למשלי ולדניאל יש פולמוס חריף עם הנצרות.
"רש"י היה מגדולי המתפלמסים עמה.
רש"י ראה בחייו הרבה משומדים, הרבה רדיפות, הרבה תעמולה אנטי-יהודית ארסית".
רש"י פירש כמעט את כל התנ"ך כולו:
פירושו על התורה הוא הפירוש הפשטני ביותר מביניהם.
עם זאת, כשני שלישים מפירוש רש"י למקרא מבוסס על מדרשי חז"ל, ועיקר מלאכתו הייתה בסינון הדברים המתאימים לפשוטו של מקרא או המוסיפים תוספות נחוצות, ובניסוחם בדרך קצרה.
שילוב המדרש בפירוש המקרא, במקום ובמידה הנחוצה ללומד, מאפשר גם הבנת המקור המקראי ליסודות הלכתיים ולמדרשים (פעמים תוך ניתוח דיוק לשון המקרא).
לפי האגדה המובאת על ידי רבי חיים יוסף דוד אזולאי ("החיד"א"), רש"י ישב 613 תעניות, כנגד 613 מצוות, לפני שכתב את חיבורו על המקרא.
פירושיו על הנביאים והכתובים הם פשטניים, אך נוטים למדרש יותר מפירושיו לתורה.
אך הערה המבהירה את הקו שהנחה אותו בפירושיו מופיעה בדרך אגב בתחילת ספר בראשית: כלומר, אין עניינו של רש"י להביא בפירושו אגדות ומדרשים, אלא ליישב קשיים המתעוררים בפסוקים.
כאשר מצטט רש"י את דברי המדרש, לפי עדותו, חזקה עליו שקושי בפסוק הביא אותו לסטות מדרך הפשט והקיצור.
ועל דרך זו בנויה שיטת הלימוד של פרשני רש"י, לנסות לחקור ולהבין לעומק את פירושו של רש"י תוך כדי ירידה לעומקה של כל מילה ומילה בפירושו.
לפי שיטה אחרת, רש"י דווקא מדגיש בדבריו אלה (ובמקומות נוספים) שדרכו כוללת הבאת מדרשי אגדה (אף אם אין קושי בפסוק), אבל מגביל עצמו לדברי אגדה שיכולים להתיישב על לשון הפסוק ועל הקשר הדברים.
בנוסף לפירושו על התורה, רש"י חיבר פירוש על רוב ספרי המקרא האחרים.
פירוש זה קצר יותר מפירושו על התורה, והוא מרבה להביא בו מדרשים.
פירושי מקרא שיוחסו בעבר לרש"י
פירושים מסוימים לספרים עזרא, נחמיה ודברי הימים יוחסו בעבר לרש"י אך על פי המקובל במחקר כיום לא חוברו על ידו.
פירושים אלו מכונים לעיתים 'הפירושים המיוחסים לרש"י'.
פירושו לספר איוב חסר מאמצע פרק מ (פסוק כ), ובכתבי היד הובאו פירושים אחרים להשלמת פירושו, כגון פירוש רשב"ם או ר"י קרא.
גם על שאר הפירוש קיימת מחלוקת בדבר זהות המחבר.
פירוש רש"י לתלמוד הוא הפירוש הידוע ביותר על התלמוד בבלי ומשמש כנדבך חשוב ובעל משקל נכבד בקרב פוסקי ההלכה.
רש"י הוא המפרש העיקרי של מסכתות התלמוד הבבלי, אך ישנן מעט מסכתות שלא פירש או שפירושיו לא הגיעו אלינו, ומעט מסכתות שפירש רק את מקצתן.
פירוש רש"י על התלמוד (בדומה לפירושו על התנ"ך) מתאפיין בלשון קצרה, ברורה ומדויקת, הטומנת בחובה דרך מיוחדת בהבנת הגמרא.
רש"י מביא לעיתים נדירות מקבילות לדבריו מחיבורים אחרים כגון התלמוד הירושלמי, מדרשים ותרגומי התנ"ך.
פירושו של רש"י לתלמוד הוא מקומי, ועל פי רוב הוא איננו מרחיב בביאור ובהשוואה בין הסוגיה שהוא מפרש אותה לבין סוגיות קשורות ממסכתות אחרות; זאת בניגוד לשיטת בעלי התוספות, שמזכירים במפורש ובאריכות את הסוגיות הקשורות, ומפרשים את היחס ביניהן.
רש"י שלח ידו גם במלאכת הפיוט, וחיבר כמה סליחות על מצב עם ישראל הקשה.
ייתכן שפיוט אחד שכתב נתחבר על רקע גזירות תתנ"ו, ואולם אין בכך ודאות.
שניים מהפיוטים שכתב נוהגים האשכנזים לומר בימי הסליחות.
בין היתר חיבר את הפיוט "אז טרם נמתחו נבלי שכבים" שעוסק בדברים שבריאתם קדמה לבריאת העולם, ואת הפיוט "יי אלהי הצבאות נורא בעליונים".
המהרש"ל מייחס לו את שמתא תתנם לחרפה אך חוקרים מפקפקים בייחוס זה.
פירוש רש"י על מסכת אבות מצוטט רבות בראשונים, והוא אף נדפס פעמים רבות, כאשר ישנם שינויים רבים בין ההוצאות השונות.
יש מי שפקפק בייחוס הפירוש לרש"י.
בשנת תשס"ה הפירוש יצא לאור במהדורה חדשה על ידי מוסד הרב קוק, תוך ניפוי התוספות המרובות שנוספו בתוך הפירוש.
המהדיר טען שרש"י חיבר שתי מהדורות לפירוש זה, והדפיסן בנפרד.
הדעה הרווחת במחקר היא כי הפירוש שיוחס בעבר לרש"י לבראשית רבה לא נכתב על ידי רש"י, אלא על ידי פרשן שחי כנראה קרוב לזמנו של רש"י בדרום איטליה.
רש"י המשיך את דרך קודמיו בתקופת ימי הביניים בפירוש המקרא והתלמוד, אך שכלל אותה במידה רבה והתבסס מאוד על המדרשים ואגדות התלמוד בפירושו.
פירושי רש"י היו פופולריים ביותר עוד בימי חייו.
רש"י נהג לכתוב את פרושיו על קונטרסים, ועל כן כונה פירושו "פירוש הקונטרס", בעיקר על ידי בעלי התוספות.
לאחר המצאת הדפוס, היה פירושו לתורה בין הספרים הראשונים שהודפסו בעברית.
רוב פרשני ימי הביניים המפורסמים כמו רשב"ם (נכדו של רש"י), דעת זקנים, רמב"ן ואבן עזרא הספרדים, רחשו כבוד גדול לפירושיו.
אף על פי שלהבדיל מפרשני ימי הביניים הספרדים, לא היה רש"י איש מדע, פירושו הוא כאבן בוחן לשאר הפרשנים, והוא מתבטא בהשקפה ריאלית על המקרא.
בפירושו לתלמוד הוא מאופיין בכך שבניגוד לפירוש התוספות, שמנסה לגבש אחידות בכל התלמוד, רש"י בפירושו בדרך כלל אינו מנסה ליישב סתירות.
רש"י נודע כפוסק מפורסם, ונשלחו אליו שאלות הלכתיות מרחבי אירופה.
אף בצרפת תיקן רש"י תקנות רבות, רבות מהן בענייני הנהגות כספיות של הקהילות היהודיות.
תשובותיו הובאו בספרות ההלכה המיוחסת לבית מדרשו, כגון מחזור ויטרי, ספר האורה, ספר הפרדס, איסור והיתר לרש"י ועוד, וקובצו על ידי ישראל ש' אלפנביין בספר "תשובות רש"י".
על ספר זה נמתחה ביקורת רבה, שכן הוא כולל גם תשובות שאינן של רש"י, וייחוסיו של אלפנביין, כמו גם קביעת הנוסח, אינם תמיד מדויקים.
היחס לפירושו על התלמוד לענייני הלכה
בפירושו לתלמוד כתב רש"י מדי פעם פסקים, אם כי אין זו דרכו הרגילה.
השאלה האם רש"י בפירושו נחשב כפסקן (פוסק הלכה) או כפרשן (מפרש) שנויה במחלוקת בין הפוסקים האחרונים.
כמה פוסקים כתבו שאין ללמוד הלכה מפירוש רש"י - אך דברים אלה מוסבים רק לפירושים סתמיים של רש"י, שלא תמיד באו לפרש על פי ההלכה הפסוקה, ולא לפסקים מפורשים של רש"י, הכלולים בפירושיו.
הראשון שהתייחס לנושא הוא רבי יוסף קארו בספרו בית יוסף: וכן כותב גם הרדב"ז:
הרב מאיר מאזוז כתב בספרו 'מגדולי ישראל' שרבותינו קבעו שרש"י הוא פרשן ולא פסקן, ומצטט את החיד"א באומרו: 'רש"י לא כיוון בפירושיו לעניין פסק הלכה'.
גדולי חכמי אשכנז, לעומת זאת ראו ברש"י פסקן.
כך למשל רבי יום טוב הלוי הלר (בעל ה"תוספות יום טוב") יצא בבקורת חריפה על דברי רבי יוסף קארו שרש"י פרשן ולא פסקן.
רש"י בחר לכתוב את פירושיו בעברית, והוא משתמש בתרגום לשפות אחרות רק בלית בררה.
רש"י בפירושו מחדש מילים שלא השתמשו בהם קודם לכן, ולפעמים גם מרחיב את המילה ממשמעותה המקורית.
חלק מאותן מילים נמצאות בשימוש עד היום.
רבות ממילים אלו מבוססות על שורשים שהיו קיימים אצל חז"ל, למשל המילה "התפשר" והמילה "עייפות", וחלקן מבוססות על שורשים ארמיים, למשל, המילה "בדחן" והמילה "בלבל".
הבעיה קשה להכרעה מפני שרש"י העיד על עצמו שעוד בימי חייו ערך שינויים בפירושו למקרא, והוא יצא מידיו לפחות בשתי גרסאות.
רש"י בפירושו לתלמוד מביא מדי פעם נוסח שונה של התלמוד מזה שהיה מקובל לפניו, לעיתים בשל קושיות לימודיות שצצו ולעיתים בגלל כתבי יד אחרים שהיו ברשותו.
רש"י כתב בפירושו שנראה לו שצריך לגרוס כך וכך.
תלמידים שבאו אחריו, ראו את פירושו, הלכו ושינו את נוסח התלמוד כדי שיתאים למה שכתב רבם.
"הַמִבְּלִי אֵין קְבָרִים בְּמִצְרַיִם - וכי מחמת חסרון קברים, שאין קברים במצרים ליקבר שם לקחתנו משם.
רש"י תרגם מעל אלף מילים מהעברית המקראית ומהארמית שבתלמוד לצרפתית עתיקה, שהייתה השפה המדוברת בזמנו.
שפה זו אינה מדוברת כיום, אופן היגויה המדויק אינו ידוע, והתעתיק שהותיר אחריו רש"י, באותיות עבריות, מאפשר כיום הצצה נדירה וייחודית לבלשנים חוקרי הצרפתית העתיקה, באשר לאוצר המילים ואופן הגייתן.
במקביל ערכו הרבנים אברהם גלאנצר וחנוך טוביאס תרגום ניקוד ואיות מדויק של לעזי רש"י בעברית, אנגלית וצרפתית בת ימינו בתוספת הארות והסברים המרחיבים את הדעת.
את מחקריהם פרסמו בספר מעייני אג"ם.
עבודתם על לעזי רש"י בתלמוד, נדפסה בתלמוד מהדורת לובלין בהוצאת מכון המאור.
בעבודתם גילו כי פעמים רבות רש"י נעזר בשפה הצרפתית ככלי עזר להסברה, במקומות שקוראיו ולומדיו דווקא בהיותם דוברי צרפתית עלולים להיכשל בהבנה מוטעית.
לפעמים מילה בודדת בצרפתית חוסכת הסבר ארוך בעברית, ומאידך ישנם פסוקים שדווקא החושבים ומדברים בצרפתית עלולים להיכשל בהבנתם.
במקומות אלו נאלץ רש"י להאריך בפירוש שלדוברי עברית נראה אולי כמיותר אך הוא חיוני לדוברי הצרפתית.
הדפסה ראשונה הידועה לנו של פירוש רש"י לתורה נוצרה בשנת 1475 (ה'רל"ה), ברג'ו די קלבריה שבאיטליה.
בעקבות כך מכונה כתב זה כיום "כתב רש"י", אך למעשה זהו הכתב הקורסיבי (הרהוט) שהיה נהוג בספרד בימי הביניים.
על פירוש רש"י לתורה נכתבו למעלה ממאה פירושים, שמחבריהם מכונים לעיתים "מפרשי רש"י".
הידועים שבהם הם המהר"ל מפראג, שכתב את "גור אריה", רבי אליהו מזרחי (הרא"ם), ר' אברהם הלוי בקראט, שכתב את "ספר הזיכרון" ור' דוד פארדו, בעל הספר "משכיל לדוד".
פירושיהם סוכמו בספר המפורסם "שפתי חכמים" מאת ר' שבתי משורר בס, שתומצת מאוחר יותר בשם "עיקר שפתי חכמים".
יסוד השיטה היא בדברי רש"י שפירושו מיועד ל"בן חמש למקרא", והוא אמור להתאים לרמת הבנתו וידיעותיו של ילד בן חמש.
כללי השיטה רוכזו בספר "כללי רש"י" (מאת הרב טוביה בלוי.
במספר מקומות בפירוש רש"י למקרא, ניתן למצוא תרשימים ומפות המשויכים לרש"י: במדבר לד, שופטים כא, יחזקאל מה, יחזקאל מח.
היכולת להוכיח שתרשימים אלו הם מקוריים לפירוש רש"י נובעות בעיקר מהשוואת כתבי היד הרבים של פירוש רש"י (אם כי לא של רש"י עצמו), שבהם מופיעים תרשימים אלו.
בשנים האחרונות עסקו בתחום המפות של רש"י מספר חוקרים: פרופ' אברהם גרוסמן, פרופ' מאיר גרובר, פרופ' יוסף עופר, פרופ' בנימין זאב קדר וד"ר דוד שניאור.
ככל הנראה, הצורך של רש"י לצייר מפות בתוך פירושו למקרא, דבר הנחשב לנדיר בקרב פרשני ימי הביניים, נבע מתוך חיבתו לארץ ישראל ורצונו להמחיש ללומדים את דמותה של ארץ ישראל.
אחת התופעות שטרם נחקרו היא: מדוע מפת רש"י העוסקת בתיאור "המסילה העולה מבית אל שכמה" (שופטים כא, כא), מופיעה בפירוש רש"י במהדורות הדפוס של התלמוד הבבלי (גיטין ז, ע"ב), אולם איננה מודפסת בפירוש רש"י לספר שופטים.
ישנן ארבע שיטות מרכזיות לסידור הפרשיות בתוך התפילין.
השיטה הנפוצה והמקובלת ביותר מכונה בטרמינולוגיה ההלכתית 'שיטת רש"י' .
בשולחן ערוך נפסק שחובה להניח תפילין של רש"י, כיוון שכך הוא מנהג העולם.
ואכן בימינו נוהגים להניח תפילין של רש"י בכל קהילות ישראל.
יש המניחים לאחר מכן עוד זוג תפילין לפי אחת השיטות האחרות.
הנפוצה ביניהן, מלבד רש"י, היא שיטת רבינו תם.
בתו השנייה של רש"י, מרים, נישאה לרבי יהודה בר נתן (ריב"ן), ולהם נולד רבי יום-טוב.
היו שגרסו שמרים בת רש"י הייתה נשואה לרבי שמואל מוויטרי והיא אמו של ר"י הזקן, אולם מדובר בטעות שנצרה בעקבות בלבול בין מרים בת רש"י למרים בת יוכבד, נכדת רש"י.
ככל הנראה, הייתה לרש"י בת שלישית, אולם מלבד ששמה היה רחל, ושנישאה לתלמיד חכם בשם אליעזר ונתגרשה ממנו - לא ידוע עליה דבר.
רבי שמואל בן מאיר (רשב"ם) (1080 לערך – 1160 לערך) היה פרשן המקרא, פרשן התלמוד ומבעלי התוספות, נכדו של רש"י ותלמידו.
חי במחצית הראשונה של המאה ה-12. נודע במיוחד בנטייתו להיצמד לפשט הכתוב בפרשנותו למקרא, וכן בפירושו למסכת בבא בתרא.
רשב"ם נולד בעיר רמרו (Ramerupt) שבצפון צרפת, לרבי מאיר בן שמואל וליוכבד, אחת משלוש בנותיו של רש"י.
אחיו הם רבינו תם, ריב"ם, שלמה ומרים, אמו של ר"י הזקן.
הוא ואחיו היו לראשוני בעלי התוספות, ורבנו תם שאף למד אצלו היה למנהיג יהדות צרפת.
תאריכי לידתו ופטירתו של רשב"ם אינם ידועים בוודאות.
סבו רש"י נולד ב-1040 ונפטר ב-1105; בכמה מקומות מצינו עדויות שהוא התווכח עם סבו בפרשנות הפסוקים ואף הורה הלכות בפניו.
מכיוון שלא סביר שהוא יתווכח עם סבו בטרם הגיעו לגיל 20–25. לכן סביר להניח שהוא נולד בין השנים 1080–1085.
גם שנת מותו לא ידועה.
בספר יוחסין (מאמר חמישי) מובאת מסורת שהוא נפטר בשנת תתקל"ה (1174/5), אמנם דוד רוזין כתב שזו טעות.
הוא שיער שרשב"ם נפטר מעט אחרי 1160, בעקבות 'אגרת השבת' של אבן עזרא.
באיגרת זו, שכתב אבן עזרא ב-6 בדצמבר 1158 כששהה בלונדון, ובה הוא יוצא בחריפות נגד הפרשן שפירש בפסוק "ויהי ערב ויהי בקר יום אחד" שהיום השני התחיל בבקר, כיוון שלפי זה יוצא ששבת מתחילה רק בבקר.
ומדברי אבן עזרא משתמע שאותו מחבר היה עדיין בחיים.
ומכיוון שפירוש זה נמצא ברשב"ם, הוא הסיק שמדובר בו.
על הפולמוס בין אבן עזרא לרשב"ם בפירושיהם למקרא נכתב רבות.
רשב"ם למד אצל אביו ר' מאיר ברמרו, וכן אצל סבו, רש"י, בטרוייש.
ובפירושיו הוא מביא דברים בשמם.
כמו כן היה לו קשר עם חכמי גרמניה, בעיקר בערים שפיירא, וורמיזה ומגנצא, בישיבות שמיסודו של רבנו גרשום.
הוא גם שהה תקופה מסוימת בפריז ונשא ונתן עם החכמים שם, ביניהם רבי מתתיה מפריז, ורבי יום טוב מפלייזא, בן דודו.
ככל הנראה היה רשב"ם נשוי לבתו של רבי שמעיה, תלמידו המובהק של רש"י.
מבין צאצאיו ידוע רק על בת אחת ושמה מרונא, שעבדה, כמו אביה, כרועת צאן.
לבת זו נולד בן ושמו יוסף שחי בעיר קן בנורמנדי.
רשב"ם ביקר בעיר זו כדי לפגוש את נכדו.
רשב"ם היה בקי במקרא ובתלמוד, אך לא פירש את המקרא לפי התלמוד וההלכה, אלא יצר פירוש מקורי משלו; מתוך פירושיו ניכר כי התעניין במדעים שונים.
בפרשנותו היה החלטי בהיצמדותו לדרך הפשט; למסקנותיו העצמאיות תרמה ידיעתו בלשון.
כמו רש"י, גם הוא הכיר את חיבורי מנחם בן סרוק ודונש בן לברט.
בשני מקומות בפירושו לתורה הוא מתייחס לתרגום הלטיני הנוצרי לתורה (הוולגטה) ומתפלמס עמו, אין להסיק מכך שידע לטינית וקרא את הוולגטה במקורה.
שכן ייתכן שהוא ניזון מכלי שני והכיר את התרגום הנוצרי במקומות פולמוסיים בלבד.
על כל פנים רשב"ם הוא מהפרשנים היהודים הראשונים בצרפת ששילבו בפירושם התפלמסות עם פירושים נוצריים.
רשב"ם, נכדו של רש"י, היה מראשוני בעלי התוספות, ושילב ביצירתו את דרכו הפרשנית של רש"י ואת דרך המשא-ומתן האופיינית לבעלי התוספות.
רשב"ם עצמו כתב רק פירושים, אולם בתוכם הטמיע חידושים רבים, לפעמים כאלו שאינם נוגעים במישרין לדברים אותם הוא מפרש, וחידושים אלו מצוטטים רבות בדברי בעלי התוספות שלאחריו.
פירושו המפורסם ביותר של הרשב"ם לתלמוד הוא על מסכת בבא בתרא.
פירוש רש"י על מסכת זו נקטע בפרק שלישי (דף כט ע"א), ואת מקומו תפס פירוש רשב"ם, שמשמש כפירוש העיקרי על מסכת בבא בתרא, והודפס בכל מהדורות הש"ס.
ככל הנראה פירוש זה הקיף את כל המסכת, אבל החלק המקביל לפירוש רש"י לא הגיע לידינו בדפוס פיזארו נדפס נוסח שונה של פירוש רשב"ם, והוא באמת אינו פירוש רשב"ם.
כמו כן הוסיף רשב"ם השלמות והערות לפירוש רש"י על חלקה הראשון של מסכת בבא בתרא, והם מסומנות בסימן "תוספת" או חתומות במילה תומ"ש (ראשי תיבות תוספת מורנו שמואל).
בפרק 'ערבי פסחים', הפרק האחרון של מסכת פסחים, מופיעים זה לצד זה פירוש רש"י ופירוש רשב"ם.
ככל הנראה, פירוש רש"י לא היה מעובד כל הצורך ונותר כטיוטה בלבד, ורשב"ם חפץ שעל המסכת יהיה פירוש מושלם.
כשהתוספות מזכירים את ה'קונטרס' ב'ערבי פסחים' הם מתכוונים לרשב"ם, כאשר כינוי זה מתייחד בדרך כלל לפירוש העיקרי שעל המסכת (בדרך כלל פירוש רש"י, ובחלקה השני של מסכת בבא בתרא - פירוש רשב"ם).
רשב"ם כתב גם פירושים למסכתות אחרות, כמו עירובין, גיטין, בבא קמא, פרקי אבות, חולין ונדה, אולם הם אבדו ולא נותרו מהם אלא אזכורים בדברי חכמי הדורות הבאים (בעיקר בתוספות).
קטעים מפירושו לעבודה זרה נדפסו בשיטת הקדמונים על ידי חיים משה יהודה בלוי.
שרידים נוספים מפירוש זה נערכו על ידי הלל גרשוני.
מפירושו למסכת מכות הגיעו לידינו חלקים מפרק ג', מכיוון ש"רש"י על הרי"ף" הוא למעשה ליקוט מפירוש רשב"ם.
אהרן ארנד פרסם פירוש למסכת סוכה וייחס אותו לרשב"ם.
פירושי רשב"ם לתלמוד מאופיינים באריכות יתר מזה של רש"י.
הוא מתייחס לסוגיה בהרחבה, ולעיתים מציין פסק הלכה.
נטייתו הפשטנית בפירושיו למקרא נראית גם בפירושיו לתלמוד.
בנוסף לחיבורו על התלמוד, רשב"ם חיבר 'תוספות' על ספרו של הרי"ף.
א"א אורבך ציין שככל הנראה הוא הראשון בצפון צרפת שהרבה להשתמש בספר ההלכות של הרי"ף, וגם הוא החל להתעסק בספרי הרי"ף רק בשלב מאוחר בחייו, שכן אינו מצטטו כלל בפירושיו לב"ב ופסחים.
רשב"ם העריך מאוד את הרי"ף, כמו שרואים בתשובה שלו: (שו"ת מהר"ם, דפוס קרימונה סימן צא).
אמנם הערכתו לא מנעה ממנו לחלוק על הרי"ף בלשון חריפה, כגון: "חס ושלום, לא תהא כזאת בישראל להכשיר הטריפה בהערמה".
אמנם בשונה מחיבוריו האחרים שהשפיעו רבות על אחרים, תוספותיו לרי"ף כמעט ואינן מוזכרות בשום מקום, והיחידים שמצטטים מהם הם הגהות מיימוניות, ראבי"ה ומרדכי.
הסיבה לכך היא כנראה חוסר ההתעניינות בספרו של הרי"ף בצפון צרפת בתקופה הזאת.
כמה מתוספותיו חדרו לתוך הספר ונדפסו בתוך דברי הרי"ף.
חלק מתוספותיו נדפסו בשנת תשל"ו על ידי שמא פרידמן.
רשב"ם כתב, ככל הנראה, פירושים לכל ספרי המקרא.
רובם לא שרדו, ומהם קיימים היום:
פירושו לתורה, שנשמר כמעט בשלמותו בכתב-יד אחד ויחיד שנמצא בבית המדרש לרבנים בברסלוי (ורוצלב) שבפולין.
כתב היד אבד במהלך השואה.
הוא היה חסר בתחילתו ומתחיל רק בפרק י"ח של ספר בראשית.
באמצע הפירוש חסרה פרשת פינחס, ובסופו חסר חלק מפרשת וזאת הברכה מפרק ל"ג, י"ג עד הסוף.
כתב היד כולל שני העתקים שונים של הפירוש לפרשיות ואתחנן, עקב וראה.
בסוף כתב יד אחר נמצא העתקה של פירושו של רשב"ם לבראשית א', א'-ל"א, והוא פורסם בידי אברהם גייגר ב-1854. בשנת 1882 (ה'תרמ"ב), הוציא דוד רוזין מהדורה מדעית דיפלומטית, של כתב היד.
רוזין ערך תיקונים בטקסט, הוסיף הערות וציין במספר מקומות קטעים שככל הנראה הוספו לפירוש שלא על ידי רשב"ם.
בשנת 1984 פרסם מ' סוקולוב את פירוש רשב"ם על חלק מפרק ל"ד בספר דברים, לפי כתב יד שמצא.
בשנת 2020 הוציא לאור הלל נובצקי שחזור של החלקים החסרים של הפירוש בספר בראשית (פרקים א-יז).
פירושיו על קהלת ושיר השירים יצאו לאור ב-1855 יצא לאור על ידי אהרן ילינק.
אמנם יש חוקרים שפקפקו ביחוס הפירוש על שיר השירים לרשב"ם, על כל פנים הפירוש בעל זיקה לרשב"ם.
פירושים אלו יצאו לאור במהדורות מדעיות: על קהלת בשנת 2000 על ידי שרה יפת ורוברט סולטרס, ועל שיר השירים בשנת תשס"ח על ידי שרה יפת.
הם יצאו מחדש בתוך "תורת חיים" בהוצאת מוסד הרב קוק (תשע"א-ב).
פירושיו על רות ועל איכה יצאו לאור ב-1855 על ידי אהרן ילינק, מתוך כתב יד המלקט מפירושיו ומפירושי רש"י ור"י קרא.
פירושים אלה יצאו מחדש בתוך "תורת חיים" בהוצאת מוסד הרב קוק (תשע"א-ב).
ליקוטים מפירושו לאסתר יצאו גם כן בשנת 1855 על ידי ילינק, בתוך פירוש המלקט מפירושיו ומפירוש ר"י קרא.
הפירוש יצא במהדורה חדשה על ידי מוסד הרב קוק בתוך "תורת חיים" (תשס"ו).
פירוש רשב"ם למשלי יצא לאור על ידי דוד פרנקל בכתב העת "עלים".
פירוש לספר איוב נמצא בשנת 1931 בבית המדרש לרבנים באמריקה, ויצא לאור במהדורה מדעית על ידי שרה יפת בשנת תש"ס.
פירוש רשב"ם לספר תהילים נחשב כאבוד, אולם פרופ' אהרן מונדשיין זיהה פירוש אנונימי על פרקים מ"ב-קמ"ג לתהלים כפירוש רשב"ם, והוציא חלק ממנו לאור.
קיימות עדויות לקיומם של פירושים של רשב"ם על ספרים אחרים.
מעט מפירושיו לנביאים שרדו בציטוטים של פרשנים אחרים שהזכירו אותו, כגון ב'ערוגת הבושם' של רבי אברהם ברבי עזריאל שחי בבוהמיה (אזור צ'כיה של היום) במאה ה-13. ב'ערוגת הבושם' יש גם מובאות מפירושיו של רשב"ם לתהילים ולאיוב.
ציטוטים נוספים מפירוש רשב"ם לתהילים מופיעים בספרים אחרים של חכמי צרפת.
פירושיו של רשב"ם לתורה ולשאר התנ"ך לא זכו לתפוצה רבה.
פירושו לתורה היה נפוץ בין חכמי צרפת, ומוזכר בפירושו של רבי יוסף בכור שור, אך ככל הנראה, הרמב"ן, שחי בספרד ובארץ ישראל לא ראה את פירוש הרשב"ם, ומכך ניתן להסיק שהפירוש לא הגיע לספרד וארץ ישראל.
הסברים שונים ניתנו לתפוצה המוגבלת של פירושו של רשב"ם על התורה.
ש"א פוזננסקי ציין את פירוש רש"י לתורה כגורם שהאפיל על פירושים אחרים שנכתבו בצרפת בימי הביניים.
אחרים ציינו את הפופולריות של פירוש רד"ק כגורם שמנע את התפשטות פירושו של רשב"ם.
היו שציינו את דרך הפשט של רשב"ם, שהרשה לעצמו לפרש בניגוד לדעת חז"ל, כגורם שהרתיע את הלומדים משימוש בו.
כמו כן, המעבר להתמקדות ללימוד התלמוד הבבלי, במיוחד בין יהודי צרפת, פגע ככל הנראה בתפוצה של פירוש רשב"ם.
בשונה מפרשני ספרד, הצרפתים לא נהגו לכתוב הקדמה המצהירה על שיטת הפירוש, סגנונו או מטרתו, אך הצהרות על שיטתם נמצאות בתוך פירושיהם.
רשב"ם מצהיר על עקרונות מתודולוגיים במקומות שונים, למשל:
: בניגוד לדרשן שמתייחס לכל אות ולכל מילה, אצל פרשן הפשט הצורה הכללית של הפרשה וניתוחה הספרותי הם החשובים, ולכן רשב"ם עצמו אינו מפרש לפי דרש חז"ל (גם לא במקום שאותו הוא מזכיר בדבריו שבו הפכו חז"ל את המילה "בהבראם" ל"באברהם").
דבריו לפיהם דברי חז"ל בדרשותיהם הם "כנים ואמיתיים" הם מעין התנצלות על סירובו ללכת בעקבותיהם ואזהרה ל"משכילים" שאין להסיק מתוך היצמדותו לפשט שהוא בא להמעיט בערך הדרש.
התחלת התורה בבריאת העולם עוררה בעיה אצל פרשנים רבים, משום שתפקידה של התורה, לדעתם, להורות מצוות ולא לספר סיפורים או ללמד פיזיקה ופילוסופיה, על כן שואלים הפרשנים מדוע מכילה התורה את סיפור הבריאה.
רש"י ענה תשובה 'לאומית' – "כח מעשיו הגיד לעמו" – אם הגויים יטענו באוזני ישראל על היותם גנבים, בשל נטילתם את הארץ בכוח, ישיבו להם בני ישראל שלה' הארץ – הוא בראה וימסרנה למי שירצה.
רמב"ן עונה תשובה 'תאולוגית': כדי לקיים מצוות צריך להכיר את הבורא וזוהי מטרת סיפור הבריאה.
תשובתו של רשב"ם שונה – סיפור הבריאה משמש בסיס למצוות השבת הכתובה בספר שמות ().
כלומר – סיפור הבריאה מהווה הקדמה.
ברעיון זה מרבה הרשב"ם להשתמש.
כאשר פסוק מופיע במקום שלכאורה אינו נחוץ בו, מסביר רשב"ם שהוא משמש הקדמה לנושאים שיוזכרו בעתיד.
רשב"ם כתב חיבור בנושא הדקדוק שנקרא 'דייקות מרבינו שמואל', אשר יצא לאור במהדורה מדעית על ידי רונאלה מרדלר בשנת ה'תש"ס.
בתחילה יוחס הספר לר' שלמה, אחיו.
ככל הנראה החיבור מבוסס על הספר 'הוריית הקורא' לרבי יהודה אבן בלעם.
על-פי ציטוטים מחכמים שונים מייחסים לרשב"ם גם ספר הלכות הכולל דיני יום-טוב, שחיטה ועוד.
בכתב יד 395 מאוסף יוסף גינצבורג מופיע חיבור על הלוח העברי שכתב רשב"ם בשנת ד'תת"ץ.
מייחסים לרשב"ם גם ספר העוסק בגימטריה.
אחיו רבינו תם כתב עליו בספר הישר: במכתב אל הראב"ן כתב רשב"ם:
בהגהות על ספר 'מרדכי' לרבי מרדכי בן הלל, מסופר כי מרוב חסידותו היה רשב"ם הולך תמיד כשעיניו מושפלות לארץ, ופעם אחת נזדמן לו לנסוע ממקום למקום, והתכונן לעלות לעגלה שהייתה רתומה לכלאיים, כשהוא אינו מבחין בדבר מחמת עיניו המושפלות מטה.
באותו הזמן עבר במקום אחיו הצעיר, רבנו תם, וקרא אליו: וכך נמנע מעבירה.
למרות ענוונותו וחסידותו היה רשב"ם תקיף בדעתו, ולא נשא פניו לאיש כשסבר שהוא צודק בדבריו.
הרב שמשון בן רפאל הירש (רש"ר הירש, בגרמנית: Samson Raphael Hirsch; כ"ד בסיוון ה'תקס"ח, 20 ביוני 1808 – כ"ז בטבת ה'תרמ"ט, 31 בדצמבר 1888) היה רב גרמני, מאבות הנאו-אורתודוקסיה במאה ה-19, רבה ומורה דרכה של קהילת עדת ישורון בפרנקפורט.
עמד בראש המאבק ברפורמים ובקונסרבטיבים וקרא לשמרנים לפרוש מכלל הציבור היהודי שזנח את שמירת המצוות.
עם זאת דגל במודרניזציה ובאקולטורציה, ובהשתלבות תרבותית ואזרחית באומה הגרמנית על פי שיטתו: "תורה עם דרך ארץ".
רש"ר הירש נולד בהמבורג לרפאל-אריה הירש וגלה (אימו) לבית הרץ, אותם תיאר כמשפחה "נאורה ודתית" (erleuchtet religiös).
סבו, הרב מנחם מנדל פרנקפורטר (1742-1823), היה ראב"ד אלטונה ומתלמידי הרב יהונתן אייבשיץ, והתפרנס כסוחר.
במכתביו הזהיר את ילדיו מספרי המשכילים, למעט נפתלי הרץ וייזל שאת שיטתו החינוכית אימץ בבית הספר המודרני שהקים בעיר ב-1812. רפאל הוא ששינה את שם המשפחה להירש.
דודו של הירש היה משה מנדלסון-פרנקפורטר, מאחרוני משכילי גרמניה, שקרא לעצמו על שם משה מנדלסון.
בילדותו למד הירש מפי אביו, מפי סבו ומפי ר' נתן נטע עלינגען שלימד בחורים בבית סבו.
לאחר מכן שלחוהו הוריו לגימנסיה נוצרית בהנהלת יוהאן גוטפריד גורליט , בה רכש שליטה בלטינית ובלימודים כלליים.
בשל כך, נעדר בסיס מוצק בתלמוד אבל חש אהבה עמוקה לתנ"ך.
רק לאחר בר המצווה החל להתעמק בלימוד הגמרא.
מורו לתלמוד, שהשפיעו עליו מאוד, היה חכם יצחק ברנייס, שכיהן כרבה של המבורג מ-1821, לאחר ריב ההיכל נגד הרפורמים המקומיים.
ברנייס היה בוגר אוניברסיטה אבל שמרן ואדוק מאוד.
בשנות נעוריו שילב הירש בין לימודיו בגימנסיה (אליה נכנס ב-1826 ושהה בה שנתיים) לבין לימודי מקצועות הקודש אצל הרב ברנייס.
במקביל שימש עוזר בבית מסחר.
ב-1828 נסע למנהיים, אל רבי יעקב אטלינגר, מגדולי התורה בגרמניה באותה תקופה, ולמד ב'קלויז למלה' שבעיר עם צעירים אחרים שהוכשרו לרבנות.
חשיפתו לחינוך הישיבתי (כך העריך יעקב כ"ץ) הביאה אותו כבר אז להכרה שמוסדות כאלה לא יוכלו לשרת את מטרותיו.
לאחר כשנה בישיבה קיבל היתר הוראה.
ב-1829 פנה לרכוש השכלה כללית באוניברסיטת בון, שם למד תאולוגיה.
אחד מידידיו באוניברסיטה היה אברהם גייגר, לימים מחשובי מנהיגיה של היהדות הרפורמית ואויבו הגדול.
הם למדו בחברותא במשך קיץ 1830, ונותרו מיודדים עד שגייגר פרסם ביקורת נוקבת על "אגרות צפון" ב-1836. שהותו באוניברסיטה הייתה קצרה למדי; הוא לא סיים את חובותיו האקדמיות ולא קיבל תואר אקדמי.
ב-1830, עם פרישת רבה של דוכסות אולדנבורג, נתמנה הרש"ר הירש בהמלצתו למחליפו והוא רק בן 22. הוא היה מופקד על שבע קהילות שהתגוררו בהן בסך הכל כאלף יהודים.
ב-5 באוקטובר 1831 התחתן עם הנה (יוהאנה) יידל, בתו של בנקאי שהייתה מבוגרת ממנו בשלוש שנים.
ביום הכיפורים ת"ר (18 בספטמבר 1839) הורה להשמיט את תפילת כל נדרי "מטעמים שבהלכה"; שנה לאחר מכן הורה להשיב את התפילה בנימוק שאף ששינוי כזה מותר – עדיף שלא ייעשה בידי רב בודד.
במהלך שהותו באולדנבורג התפלמס בחריפות עם מנהיגים רפורמים, וכן עם שונאי תנ"ך נוכריים, אך מאבקו שם לא צלח.
כשעזב ב-1841 מונה למחליפו ברנרד וכסלר, רפורמי רדיקלי מתומכי שמואל הולדהיים.
באולדנבורג חיבר רש"ר הירש את הספר חורב על הסברת טעמי המצוות ומיונן לסוגיהן.
הוא התקשה להוציא את ספרו לאור, ועל כן הקדים ליצירה הגדולה את החוברת איגרות צפון (פורסמה תחת שם העט "בן עוזיאל").
ב-1841 מונה רש"ר הירש לרבם של שני המחוזות המערביים של ממלכת הנובר: ו, ועבר להתגורר באמדן.
שם המשיך בפעילותו הפולמוסית נגד הרפורמים תחת הסיסמה "האמת מתקיימת, השקר לא מתקיים".
הוא גם הרבה לעסוק בחינוך ובגמילות חסדים.
בדצמבר 1843 עלה לראשונה שמו של הירש כמועמד למשרת הרב הראשי למוראביה – רשמית, "רב ואב"ד ניקאלסבורג ומדינות מאהרען ושלעזיען" – משרה שלא הייתה לה מקבילה באירופה בהיקף הסמכויות.
ממקום מושבו בניקלשבורג היה נושא משרה זו אחראי על חמישים ושתיים קהילות שמנו כ־40,000 יהודים.
יהדות מוראביה הייתה מפולגת ומסוכסכת בריבים בין אדוקים לליברלים עוד בימי הרב הראשי הקודם נחום טרייביטש.
הראשונים לרצות ברש"ר הירש היו פרנסי ניקלשבורג, הירש קוליש ואהרן קרפלס, שהיו בעלי עמדות פרוגרסיביות והצליחו לשכנע את הממשל לערב הדיוטות בהליך הבחירה.
הם ותומכיהם בוועד הקהילה סירבו לשקול את הרבנים המסורתיים במחוז אך גם אלו הליברלים לא היו לרוחם.
הרש"ר – שהתפרסם באירופה כולה בזכות ספריו הפופולריים והנגישים בנושאי אמונה, נודע ככריזמטי והתגורר בגרמניה המודרנית – נראה כמועמד אידיאלי, גם משום שכזר היה מחוץ למחלוקות הפנימיות.
באוקטובר 1844 נבחר על ידי הפרנסים לאב"ד ניקלשבורג, אך למינוי לרב החבל נדרשה הסכמה מרבני הקהילות.
מועמדותו עוררה התנגדות עזה: הרב שלמה קוועטש מלייפניק, מגדולי המחנה האדוק, סירב לקבל שמי שהגדיר כעם הארץ – כינוי הגנאי השגור כלפי הרש"ר היה "למדן של סידור" – ייבחר.
יחד עם רבנים מסורתיים אחרים, זלזל בידיעותיו של הירש בתורה.
מן הצד המתקדם, הרב צבי הירש פאסל, שהיה יריב ותיק של הירש, מחה והציע את עצמו לתפקיד.
לבסוף, בשל חוסר יכולת לאתר מועמד מקומי מוסכם ובשל לחץ הפרנסים, נותר הרש"ר הבחירה הריאלית היחידה.
ב־30 בדצמבר 1846 הוא נבחר פה אחד על ידי ועדת רבנים בת שישה חברים שהכילה את כל קצוות הקשת במוראביה, מהרב אברהם נוידא הליברל ועד לקוועטש עצמו.
הרש"ר נכנס לתפקיד ב־30 ביוני 1, ט"ז בתמוז, בטקס חגיגי שניצחו עליו יצחק נח מנהיימר ושלמה זולצר.
כהונתו הייתה רצופה פולמוסים עם שני המחנות.
השמרנים, שזכרו את מנהג קודמיו ללבוש קאפטן וכובע פרווה, ראו בעין רעה את סגנון הופעתו ואת התעקשותו על שימוש בגרמנית טהורה.
כשהתיר לערוך חופה בבית כנסת ולא מתחת לשמים, דבר שנחשב בעיני רבים לחוקות הגויים, עורר את כעס החרדים.
כך גם נטען כלפיו שביכר את לימוד התנ"ך על התלמוד; לצד הערכה שזכה לה מפוסקים במחוז ובמדינות סמוכות, ספג גם תמיהה וזלזול.
הוא אמנם עמד על השארת סדר התפילה כפי שהוא, אך הדבר כמעט ולא היה נושא לדיון בסביבה המסורתית יחסית של מוראביה, ולכן הקנה לו נקודות מעטות בקרב יריביו השמרנים.
מהאגף הליברלי הוא הותקף בעיקר על ידי פאסל, ששטם אותו עוד מאז פרסום "איגרות צפון", אף שתמך ביוזמות כמו הסמינר הרבני.
את ההתנגדות העזה ביותר עוררה תוכניתו של רש"ר הירש להקים בניקולשבורג סמינר מודרני להכשרת רבנים על פי הדגם של ה"קולג'יו רביניקו" בפדובה.
המוסד המתוכנן נתפס כאיום חמור בידי החוגים המסורתיים, שחששו עוד קודם מהביקורת של הירש על מוסד הישיבה (הגם שזו הייתה ממילא בנסיגה מהירה אפילו בחבל האדוק) ומקריאותיו לרפורמה עמוקה בסדרי החינוך המקובלים.
הם הכשילו את היוזמה, וקריסתה הייתה מהגורמים העיקריים להבנתו כי חזונו בלתי ישים במוראביה ועליו לעזוב.
במהלך אביב העמים היה הרש"ר מראשי המאבק למען האמנציפציה ליהודים, שניתנה לזמן קצר ב־1849 אך נשללה והוענקה לבסוף רק ב־1867. במאי 1848 נבחר הירש כציר מטעם ניקלשבורג ללנדטאג המוראבי .
הוא ארגן פעילות שתדלנות ענפה ופנה לציבור הנוצרי הרחב להעניק ליהודים שוויון זכויות.
הירש סירב לארגן משלחת יהודית נפרדת או לתייג כל פעילות פוליטית שלו כיהודית, אלא התעקש תמיד להכליל את העניין היהודי בתוך המאבק הרחב יותר למען חוקה ליברלית.
כשביקשו כמה קהילות לשגר משלחת יהודית לקיסר, שלל זאת הירש נחרצות וכתב למציעים כי: "אנו רוצים להיטמע אל תוך כלל האזרחים החברים במדינה, וככאלו אין לנו צורך בייצוג נפרד.
רק בתחומים שהקונפסיות האחרות במולדתנו נוהגות כקבוצות דתיות מובחנות, נוכל גם אנו להיראות כך."
באותה שעה התרחשו אירועים הרי גורל בפרנקפורט על המיין.
לאחר עשור בו הלכה וגברה יד הרפורמים בקהילה, התעצמה נחישות היסודות השמרניים.
הם היו מיעוט מבוסס ולא מבוטל (אפילו בעת מפלתם הכבדה בבחירות 1839, קיבלו הצירים האורתודוקסים שליש מן הקולות) שנהנה מתמיכת משפחת רוטשילד העשירה.
החיכוך הפנימי, על רקע תהפוכות אביב העמים, הניע את הפרנסים ב-1849 לנסח חוקה חדשה לעדה.
קבוצה של מסורתיים שאפה להקים מוסדות משלה ולמסד את מנייני התפילה הפרטיים שלהם (תופעה שהייתה נפוצה בגרמניה בקרב הרפורמים והאורתודוקסים גם יחד בקהילות שנשלטו על ידי הזרם הנגדי) לכדי בית כנסת נפרד.
ב-28 בינואר 1850 הוגשה לסנאט של פרנקפורט בקשה חתומה על ידי אחד עשר חברים המבקשים רישיון להתארגנות של "קהל עדת ישורון" (לפי ההיסטוריון מספר זה של אחד עשר חברים הפך ל"מיתוס מכונן" של הנאו-אורתודוקסיה בגרמניה, והונצח על ידי תועמלנים והיסטוריונים מטעמה.)
ב-18 ביוני 1850 הסכים הסנאט להכיר ב"קהל עדת ישורון" כישות משפטית, אך חבריה היו עדיין חברים בקהילה היהודית הכללית.
החברים הציעו את משרת הרב למיכאל זקש מברלין, שקיבל אותה אך שינה לבסוף את דעתו.
אנשי העדה חיפשו בבהילות מחליף ועלה שמו של רש"ר.
הוא מונה לתפקיד לאחר משא ומתן מזורז ותפס את מקומו בעיר באוגוסט 1851. באותה עת היה מאוכזב מכישלונו לבסס בית מדרש לרבנים במורביה ומהמכשולים שהערימו על תוכניותיו ראשי הקהילה שם, והפתיע כשבחר לנטוש רבנות חשובה לטובת קהילה קטנה וחדשה.
שהותו בפרנקפורט הייתה לפרק המכונן של פעילותו.
המאורעות מהגעתו ועד לפולמוס הפרישה ב-1876 הפכו למה שמורגנשטרן כינה "נרטיב פרנקפורט", שהיה ליסוד חשוב של הנאו-אורתודוקסיה הגרמנית כולה.
הרש"ר תואר כמי שהציל את אחרוני שומרי המצוות בעיר באמצעות סינתזה מוצלחת בין ערכי ההשכלה והתרבות הגרמנית וערכי היהדות המסורתית, וגיבוש קהילה משגשגת.
בפרנקפורט הוסיף חידושים עדכניים לדרכים הישנות: בית הכנסת נבנה בהדר רב, וזימרה בו מקהלת גברים; בשחיטה הקפידו על היגיינה; ובבית הספר התיכון שולבו לימודי חול לצד לימודי קודש.
בית ספר זה (שאותו ניהל הרש"ר עצמו) אמור היה להצמיח את היהודי האידיאלי המשלב "תורה עם דרך ארץ".
קהילת פרנקפורט גדלה, והצלחתה שימשה דוגמה לקהילות דומות בערים גרמניות נוספות, ביניהן קהילת "עדת ישראל" בברלין שרבה היה רבי עזריאל הילדסהיימר.
בפרנקפורט כתב הירש את פרשנותו לחומש ואת תרגומו לגרמנית.
כן כתב פירושים לסידור התפילה ולתהילים.
פעילותו של הירש עוררה מחאה דווקא בקרב המסורתיים.
הוא סירב לנהוג לפי מנהגיה הישנים של פרנקפורט, ואף הפר כמה מהם במפגיע: הוא התקין תפילה לשלום המלכות (שלא נאמרה מעולם בעיר החופשית, מחשש להעליב את הקיסר או את הרשויות) והנהיג הקפות בשמחת תורה כמנהג פולין.
הרב שלמה זלמן גייגר (אחיו הבכור של אברהם גייגר), מהאישים הבולטים במחנה האדוק בפרנקפורט, סנט בהירש על מנהגו לערוך הקפות בשמחת תורה במילים: .
ב-1854, כשפתח זכריה פרנקל, אבי הקונסרבטיביות, את בית המדרש לרבנים בברסלאו, שהיה בעיני רבים מהאורתודוקסים מענה לצורכי השעה, דרש ממנו הירש שיבהיר באיזו מתודה הוא עומד ללמד במקום.
בשנים הבאות גינה את מחקרו של פרנקל.
ב-1859, כשפרנקל פרסם את ספרו "דרכי המשנה", בו קבע כי הלכה למשה מסיני משמעותה מנהגים עתיקים שהתקבלו ככאלה, ניהל נגדו הירש מערכה ציבורית ממושכת.
הירש תבע מפרנקל להצהיר אם הוא מאמין בכך שהתורה מן השמים במלואה, גם בעל-פה, וכשהלה פרסם בתשובה הודעה עמומה תקף אותו הירש בפומבי והכריז עליו ככופר גמור.
כשהרמן כהן הצעיר שיגר אליו מכתב בו תיאר את שמירת המצוות הקפדנית של מנהל מכון ברסלאו, שבעת שיעוריו היה מעיר לגבי סוגיות מסוימות כי "ירא השמים חייב להחמיר בכך!", ניצל הרש"ר את ההזדמנות ופרסם איגרת ב"ישורון" בה קבע, כי מעשים אלה הם חסרי חשיבות אם אין בצדם אמונה נכונה.
בפרנקפורט עמד הרב הירש בראש המערכה להפרדת הקהילה האורתודוקסית מהקהילה הכללית, שנטתה לרפורמיות.
החוק הגרמני התייחס לקהילות היהודיות ברוח העבר, כגופים שכל היהודים היושבים בשטחן משתייכים להן מעצם לידתם, אלא אם כן המירו דת.
ב-1876 הצליח הירש, בעזרת חבר הפרלמנט היהודי יצחק אדוארד לסקר, לשכנע את הממשלה להרחיב את תחולת החוקים – שאפשרו לנוצרים לפרוש מכנסייתם גם אם לא עברו לדת אחרת – ולהחילם גם על היהודים.
משקמה האפשרות המעשית, קרא לכל האורתודוקסים לפרוש מקהילת פרנקפורט על המיין, שנשלטה על ידי הרפורמים, ולהצטרף לקהילה האורתודוקסית החדשה.
רוב חברי קהילתו, ובראשם הלמדן הקשיש ר' משה מיינץ, סירבו להתפלג מהקהילה הישנה.
מתנגדי הפרישה גייסו לעזרתם את הרב זליגמן בר (יצחק דב) במברגר מווירצבורג.
במברגר הכריע כדעת סיעת מיינץ.
בין הירש לבמברגר פרץ פולמוס הלכתי ואישי שהיה מלווה השמצות קשות: במברגר, שהיה שמרן בשאלת הפתיחות לתרבות הגרמנית, סירב לראות ביריבו (המודרני מדי לטעמו) סמכות הלכתית, והתקשה להבין מדוע אין הוא נכנע בפני מיינץ.
ואילו הירש ראה בבמברגר נציג של הקהילה הישנה, של החינוך הישיבתי ושל המעמד הרבני האליטיסטי, ובקיצור נציג של קהילה שאבד עליה כלח ושאותה יש להחליף במודל דמוקרטי ושוויוני יותר.
לבסוף, רוב חברי "עדת ישורון", מצוידים גם בלגיטימציה ההלכתית מצד הרב מווירצבורג, סירבו לפרוש.
קריאתו להתפלג לא זכתה להיענות בגרמניה, וברחבי המדינה הוקמו רק קהילות נפרדות ספורות.
עד מלחמת העולם השנייה התנהל בציבור האורתודוקסי – שמנה בין 15% ל-20% מיהודי גרמניה – ויכוח בין מיעוט קטן שבחר בדרכו של הירש (Austrittorthodoxie, "אורתודוקסיה מתפלגת") לבין הרוב שנותר בקהילות המאוחדות (Gemeindeorthodoxie, "אורתודוקסיה קהילתית").
בשנת 1881 התעמת הרש"ר עם הרב הילה וכסלר, בעקבות ספרו של וכסלר "דבר אזהרה לישראל".
הילה וכסלר, שהיה מקובל פרנקוני, חלם חלומות אותם פירש כנבואה על אודות חורבן גמור הצפוי ליהודי אירופה, וקרא להם לעלות לארץ ישראל.
הירש התנגד לכך בחריפות; התנגדותו נבעה מיחסו השלילי לדברי אגדה ומיסטיקה.
הוא קבע כי מי שטוען לחלומות נבואיים בימים אלו חייב להיות רמאי או מטורף.
בעקבות הפרעות והגזרות ברוסיה פנה הרב יצחק אלחנן ספקטור אל הרש"ר הירש ואישים נוספים בבקשה שיסייעו ליהדות רוסיה, על ידי הפעלת לחץ בדעת הקהל העולמית, וכן על ידי שימוש בקשרים דיפלומטיים.
הרש"ר נענה למשימה ופנה לגורמים שונים, בהם קיסר גרמניה וילהלם הראשון, שהיה דודו של הצאר אלכסנדר השלישי.
כמו כן פרסם מאמרים בעיתונות הגרמנית על המתרחש ברוסיה.
המאמרים תורגמו והועתקו לעיתונים נוספים.
הוא אף גייס כספים לסיוע לפליטים היהודים שברחו מרוסיה, וכן פנה לרבני הקהילות בגרמניה וביקש מהם לקבוע ימי צום ותפילה בקהילותיהם.
הרב הירש נפטר בשנת 1888, בגיל שמונים, והותיר אחריו עשרה ילדים.
בנו בכורו, הרב מנדל הירש, ניהל את מוסדות החינוך של קהל עדת ישורון.
אחת מבנותיו, ציפורה סופי, התחתנה עם הרב שלמה זלמן ברויאר, שמילא את מקומו של הרב הירש ברבנות פרנקפורט.
בת אחרת היא הסופרת שרה גוגנהיימר.
רש"ר הירש חילק את המצוות לשישה חלקים, שיפורטו להלן, ולשלושה עקרונות יסוד: אמת, צדק ואהבה.
תורות – עקרונות האמת והטוב כפי שנתגלו מפי הגבורה, שעלינו לקלוט אותם ברוח ובנפש למען יולידו את הכרת האמת והרצון לעשיית טוב.
עדות – מעשים ודיבורים סמליים המייצגים את האמיתות היסודיות של עם ישראל (תורות) למען יהוו בסיס לחיי ישראל.
משפטים – מעשי צדק המכוננים את היחסים בין בני אדם.
חוקים – מעשי צדק המכוננים את היחסים בין האדם וכל מה שכפוף לו: בעלי חיים, צמחים ואדמה; ואפילו גופו, רוחו, מחשבתו ודבריו.
מצוות – מעשים בהם מתגשמות המטרות האלוהיות: חסד, צדקה, משפט, אהבה ורחמים; צדק כלפי הבורא.
עבודה – טיהור וקידוש כוחותינו הפנימיים על ידי מעשה או דיבור סמלי, כדי שנכיר את ייעודינו ביתר בירור ונהיה מזומנים יותר לעשותו.
חלוקה זו הוצגה לראשונה בספרו איגרות צפון, והרעיון הורחב בספרו חורב המסודר לפי שישה חלקים אלו.
רבים רואים את עיקר חידושו בפרשנות הסמלית למצוות, אך נראה שזאת אמת חלקית.
בחלקי ה"עדות" וה"עבודה" המעשים והדיבורים סמליים לגמרי, וה"משפטים", ה"חוקים" וה"מצוות" הם מעשיים על פי רוב, אם כי לפעמים משולב בהם אלמנט סמלי.
פרשנותו למצוות סתרה את הגישה הרציונלית של הרמב"ם, שעליה לא היסס רש"ר הירש למתוח ביקורת.
שנות ה־40 של המאה ה־19 עמדו בסימן בירור והצטללות העמדות ביהדות גרמניה, לאחר שנים של מודרניזציה מואצת.
בניגוד למורי ההלכה הקשישים, שראו בהיכחדות החברה הישנה אסון וחורבן, הירש (שמעולם לא היה רב מסורתי) ראה בכך התפתחות חיובית והזדמנות להשיב את היהדות לתפארתה מקדם ולתקן עיוותים שדבקו בה.
בתחום החינוך היהודי, שאף הירש להנחיל עקרונות הומניסטיים ורציונליים ברוח הנאורות.
ואולם עלייתם של כוחות רדיקליים משמאל, בעיקר של התנועה הרפורמית, מיקמה אותו בקוטב השמרני־הריאקציונרי.
הירש תמך ברעיונות ההשכלה המתונה.
הוא אימץ שינויים חיצוניים רבים בסדרי בית הכנסת, כמו מקהלה וכובד ראש בתפילות.
עם זה היה קיצוני לגבי כל סטייה מעיקרי הדת, ועל בסיס זה תקף את הרפורמים והקונסרבטיבים.
הוא פסל כל עיסוק במדעי היהדות, שפגעו לדעתו במעמד הבלתי מעורער של כתבי הקודש והמסורת.
הירש הטיף להזדהותם של יהודי גרמניה עם הלאומיות והתרבות הגרמנית, ולהשתלבות גמורה בחיים המודרניים כל עוד אין הם סותרים את חוקי הדת היהודית.
מאחר שראה את הקולקטיב היהודי כמבוסס על הדת בלבד, הרגיש חופשי להטיף להתערות בהוויה הגרמנית בכל שדה אחר, ואת הנבואות על אודות שיבה לציון דחק לשעת גאולה רחוקה ועמומה.
הוא הדגים זאת באופן מעשי בדרכים רבות וכדוגמה, משום שהעריץ את פרידריך שילר, נשא דרשה חגיגית לילדי בית הספר שלו לרגל יום הולדתו המאה של המשורר (ב-1859).
הוא הטיף לקוֹנְפֶסְיוֹנַלִיזַצִיה (הגדרה כזרם דתי) של היהדות, ובכך היה קיצוני רק מעט פחות ממתנגדיו הרפורמים.