tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
להיטים נוספים שכתב ללהקת הנח"ל הולחנו על ידי סשה ארגוב ("שתים עשרה טון", "ענת", "פרחים ונערות", "עד מאה ועשרים"), דובי זלצר ("הורה היאחזות", "יא ירח") ויוחנן זראי ("רוח סתיו", "אחד גבוה ושניים קטנים").
הזמרת שושנה דמארי ביצעה כמה משיריו בלחניו של וילנסקי בהם "לאור הזיכרונות" ו"ביתי שלי".
שירים נוספים שכתבו הצמד מוהר וילנסקי למבצעים אחרים הפכו גם הם לקלאסיקות, ביניהם: "יש לי חלום", "אנחנו נעבור", "רוח אביב" ועוד.
כמה מהשירים שכתב עם מלחינים אחרים הפכו גם הם לקלאסיקות בזמר העברי, בהם: "ליפא העגלון" (אריה לבנון), "דובון יומבו" (דניאלה דור) ו"משמר הגבול" (גד מן).
בשנת 1966 זכה בפרס מרים טלפיר לספרות, על ספרו "שירים חדשים".
מוהר נפטר בגיל 47 לאחר סדרה של התקפי לב.
על שמו של יחיאל מוהר נקרא רחוב קטן בשכונת יד אליהו בתל אביב בין רחוב חנה סנש לרחוב מרדכי אנילביץ.
הותיר את רעייתו עדינה (נפטרה ב-2000), בן, עלי מוהר, שהיה פזמונאי ופובליציסט, ובת, רוני מיגדן-מוהר.
עקבותיו של אחיו אברהם אבדו ברוסיה במלחמת העולם השנייה.
דודו, משה בן-מנחם (שלנגר), היה אף הוא סופר, משורר, מחנך ומבקר.
בניו הם ארי בן-מנחם שהוא פרופסור אמריטוס לגאופיזיקה ולמתמטיקה שימושית במכון ויצמן למדע, מחלוצי הסייסמולוגיה בישראל והיסטוריון של המדע, ואסף בן-מנחם שהוא אמן ומשורר.
מלב ונוף: שירים, תל אביב: נ' טברסקי, תשי"ב 1951.
קוים למעגל: שירים, ירושלים: קרית-ספר, 1957.
מלוא חפנים רוח: (שירים), מרחביה: ספרית פועלים ('שירה'), 1962.
משירי יחיאל מר, תל אביב: עקד ('סדרה קטנה לשירה'), 1970.
אומר אהבה; רישומים: יוסל ברגנר, תל אביב: הקיבוץ המאוחד, תשל"ט.
מול הר סיני, מלחין משה וילנסקי
ליפא העגלון, מלחין אריה לבנון
לאור הזכרונות, מלחין משה וילנסקי
הורה ממטרה, מלחין משה וילנסקי
כיתה אלמונית, מלחין משה וילנסקי
בלדה על מעיין וים, מלחין משה וילנסקי
בין מגל וחרב, מלחין משה וילנסקי
הורה היאחזות, מלחין דובי זלצר
יא ירח, מלחין דובי זלצר
עד מאה ועשרים, מלחין סשה ארגוב
יא משלטי, מלחין משה וילנסקי
שיר ערש נגבי, מלחין משה וילנסקי
הרב יְחִיאֵל מִיכְל פִּינֶס (17 באוקטובר 1843, כ"ג בתשרי תר"ד – 15 במרץ 1913, ו' באדר ב' תרע"ג) היה סופר ציוני, מאבות הציונות הדתית, ממיישבי ארץ ישראל והוגה דעות.
מושב כפר פינס ואולפנת כפר פינס, קרויים על שמו.
פינס נולד בעיירה רוז'ינוי שבפלך גרודנו, בתחום המושב שבמערב האימפריה הרוסית (כיום בבלארוס) להורים חרדים ועשירים.
רבו היה הרב מרדכי גימפל יפה, שהיה רב העיר.
פינס נשא לאישה את חיה ציפה, בתם של חנה (בתו של הלל ריבלין) ושמריהו לוריא (גביר ונדבן ממוהילב) ועבר לגור שם.
הוא התפרנס ממסחר אך במקביל כיהן כראש ישיבה והרבה לכתוב מאמרים פובליציסטיים בעיתונות.
עוד לפני שהגיע לגיל 30, הטיף במאמריו ליישוב הארץ, ללאומיות ולא לאמנציפציה, ודחה טענות בחוגים חרדיים בגנות "דחיקת הקץ".
כן תמך בחינוך תיכוני לרבות השכלה כללית, ולא בחינוך דתי בלבד.
את מאמריו כינס בספר "ילדי רוחי".
בשנת 1877 נתבקש פינס על ידי ועד "מזכרת משה מונטיפיורי" להיות נציגם בארץ ישראל, והסכים אחרי שמצבו הכלכלי הורע.
באוגוסט 1878, לאחר שנה של משא ומתן, הוא נקרא ללונדון לקבלת הוראות אחרונות.
כשהגיע, התקבל בחמימות על ידי ראשי הוועד.
הנ"ל קבעו את משכורתו ל-200 לירות שטרלינג לשנה, סכום צנוע בימים ההם, והנחו אותו לחיות בשלום עם כל הפלגים היהודיים בירושלים ולא להפלות בין ספרדים לאשכנזים.
לעומת קבלת הפנים לה זכה מראשי הוועד, זכה לקרירות מצדם של משה מונטיפיורי ומזכירו, שכן מונטיפיורי לא רצה בארגון על שמו וטען שהדבר מבייש אותו.
מיד לאחר ביקורו בלונדון הפליג פינס לארץ ישראל.
ביציאתו לירושלים, השאיר פינס את אשתו וארבע בנותיהם אצל חותנו במוהילב.
הם הצטרפו אליו רק מאוחר יותר.
בכ"ב באלול תרל"ח הגיע לירושלים ונתקבל בכבוד על ידי רוב החוגים, למעט חוגי המשכילים של עיתון החבצלת, אשר התנגדו למינויו.
אולם ההתלהבות מפינס לא ארכה זמן רב ומהר מאוד הוא ספג ביקורת מצד ישראל דב פרומקין עורך החבצלת מצד אחד, ומחוגי הקנאים של הרב יהושע ליב דיסקין מצד שני.
אנשי היישוב הישן דיברו אל לבו של מונטיפיורי, וכתוצאה מכך זה לא הסכים שכספו יופנה לטובת ההתיישבות החדשה.
לאחר שפינס תמך בבית היתומים של ד"ר זאב וילהלם הרצברג, בו לימדו שפות זרות, בניגוד לחרם שהיה בתוקף באותם ימים ודרש לא ללמד שפות זרות בירושלים, הוציאו אנשים מקנאי ירושלים חרם כנגד פינס.
כשנה לאחר מכן, כאשר הקים פינס מוסד ששילב לימודי מלאכה ותורה הוצא כנגד פינס חרם שני, והפעם הרב דיסקין השתתף בעצמו בהטלת החרם.
רוב רבני ירושלים לא קבלו את החרם, והרב שמואל סלנט יצא בביקורת על מטילי החרם וטען שהקנאים הסיתו את הרב דיסקין.
לבסוף, הרב שמואל סלנט עמד בראש בית-דין שהתיר את החרם על פינס, בטענה
ב-1882 עסק פינס בגאולת אדמות פתח תקווה.
גם שם הסתבך, כאשר לא הצליח להשלים את הליך הקנייה, והקונים האשימוהו בחוסר יושר.
ההאשמות יושבו בסופו של דבר, אך הטעם המר נותר.
עם בואו של אליעזר בן-יהודה קשר איתו פינס קשרי ידידות אמיצים ויחד הקימו את חברת "תחיית ישראל" לפיתוח הלשון העברית ולגאולת אדמות.
יחד עמו היה ממייסדי "ועד הלשון העברית".
הוא אף חידש מספר מילים בשפה העברית, כגון: "מחוג", "שעון" ו"עגבנייה".
על מילים עבריות נוספות שחידש בתחום הכימיה - ראה להלן.
פינס קידם בברכה את אנשי ביל"ו, שמצאו בו פטרון למרות חילוניותם, ויחד עם שמונה מהם הקים אגודת בעלי מלאכה: "שיבת החרש והמסגר".
המפעל נכשל, אך סיועו של פינס לביל"ו לא פסק בזאת; הוא השיג להם כספים תוך הסתכנות גדולה ומכר את הקרקע לחובבי ציון על מנת שיישבו עליה את אנשי ביל"ו.
בין השאר, היה זה פינס שחיבר את השיר "חושו אחים חושו" שהפך להמנון הביל"ויים.
פינס גם חיבר תפילה לכבודו של הברון רוטשילד אשר נאמרה בפתח תקווה בתפילות שבת מברכים ובחגים.
פינס גם חיבר מעין מורה דרך לעולה, ובו המלצות שונות לעולים לארץ ישראל.
החיבור מנוסח בסגנון משנה תורה שחיבר הרמב"ם, ובין היתר התייחס פינס לזמן המתאים ביותר לצאת לדרך מאירופה לארץ ישראל:
פינס היה מעורב בסכסוכים שגרמו להכפשת שמו, אך ב-1887 מינו אותו "חובבי ציון" כממונה שלהם בארץ ישראל, והוא ניצל את מעמדו להמשיך ולסייע לאנשי גדרה.
במהלך המחלוקת ביישוב שכונתה "פולמוס גדרה" הם אף נעתרו לבקשתו והסכימו לשבות בשמיטה ב-1889 למרות ריחוקם מהדת.
דווקא דבר זה הביא עליו את תרעומתו של בן יהודה ושל "חובבי ציון" אחרים, ביניהם רבנים שסברו שיש היתר לעבודה.
ב-1890 קיבל תפקיד משני בלבד בארגון בני משה, סניף של חובבי ציון בראשות אחד העם.
הדבר הוליד מאבקים פנימיים בינו לבין ולדימיר (זאב) טיומקין, שהיה רחוק מהמסורת.
המאבקים הסתיימו בהדחתו, דבר שגרם לו צער גדול.
"הראית מעולם את פינס בוכה?
עכשיו איני יכול לעצור את הדמעות", אמר לחבר.
ב-1892 הושיט סיוע לעולים חסרי כול, מכסף שהופקד לקניית אדמות.
ב-1893 חבר לאנשי היישוב הישן, ואף הואשם יחד איתם בהלשנה לשלטונות על בן יהודה כאילו הוא (בן-יהודה) מטיף למרד.
עבר לחיים של מזכירות במוסדות היישוב הישן והוראת תלמוד.
הוא אמנם לא נטש כליל את אמונותיו הציוניות, ויצא למאבק נגד רעיון הבית היהודי באוגנדה.
משהסתבך בבעיות כלכליות בשל בית-האבות של ירושלים, נאלץ לגלות.
הוא חזר לירושלים ב-1913, חולה ורצוץ.
פינס נפטר בו' באדר ב' תרע"ג ביפו והובא למנוחות בהר הזיתים בירושלים.
עם מותו הועלה זכרו על נס ויריביו השלימו עמו.
יוסף מיוחס היה חתנו, מה שהיווה דוגמה לנישואין בין בני עדות שונות, דבר שלא היה מקובל מאוד באותה תקופה.
בשנת תרנ"ג, עם מעברו לירושלים, התמנה לחבר בהנהלה של "בית הספרים מדרש אברבנאל" (לימים בית הספרים הלאומי והאוניברסיטאי) ובהמשך גם עמד בראשה והיה בין מנהליה כמעט עד יום מותו.
מדיניותו של פינס הייתה שהספרייה מיועדת לספרים "ברוח העם ותורתו", ובכלל זה ספרים תורניים וספרי היסטוריה, לשון ומדע, אך אין בה מקום לספרות יפה.
מדיניות זאת הביאה עליו ביקורת מצד אליעזר בן-יהודה, יעקב רבינוביץ ואחרים אשר דרשו להוציא את הספרייה מידי ארגון בני ברית.
פינס נתן שיעורים בספר הכוזרי באולם הספרייה.
פינס תרגם ספרי מדע וספרי לימוד, ובהם "ספר הכוח" ללימוד מדעי הטבע לילדים, שיצא לראשונה בשנת תרנ"ד, בספר זה שיקע כמה מחידושיו הלשוניים, ובהם גם את שמות היסודות פחמן ומימן.
הוא היה שותף לבנימין שרשבסקי בחידוש שמותיהם העבריים של שישה יסודות כימיים.
כמו כן כתב פינס מאמרים נוספים - ראו להלן בפרק לקריאה נוספת.
יחיאל צ'לנוב נולד למשפחה חסידית בעיר קרמנצ'וג שבפלך פולטבה, אז בתחום המושב של האימפריה הרוסית.
בשנת 1876 עבר כנער עם משפחתו למוסקבה, שם סיים את לימודיו בבית הספר התיכון.
אחרי סיום לימודיו התיכוניים התחיל לימודי רפואה באוניברסיטת מוסקבה, שאותם סיים בשנת 1888. בזמן לימודיו התקרב לתנועות מהפכניות ברוסיה, והחל להתעניין ברעיונות הנרודניקים.
לאחר סיום לימודיו החל קריירה רפואית במוסקבה.
בעקבות הפוגרומים של שנת 1881 ("הסופות בנגב") עזב את החוגים המהפכניים הרוסיים והתקרב ל"חובבי ציון".
ביחד עם אוסישקין הקים חוג ציוני ראשון במוסקבה, ולאחר מכן הקים בשנת 1884 ביחד עם הרב יעקב מזא"ה ופסח מרק את החוג "בני ציון".
בשנת 1897 השתתף בקונגרס הציוני הראשון בבזל, והצטרף לתנועה הציונית.
בשנת 1902 היה יושב ראש קונגרס מינסק.
בקונגרס הציוני השישי ("קונגרס הבוכים") בשנת 1903 הנהיג את הסיעה של הציונים הרוסיים שהתנגדה לתוכנית אוגנדה ויחד עם 128 חברי הקונגרס עזב את המליאה כמחאה על קבלת התוכנית.
כנגד התוכנית כתב צ'לנוב מספר מאמרים בשם הכולל: "ציון ואפריקה".
יחיאל שימש יושב ראש הקונגרס ה-3 של ציוני רוסיה בהלסינקי בשנים 1905–1907. התוכנית העיקרית שנידונה שם הייתה גיוס משאבים לרכישת קרקעות בארץ ישראל.
נשא לאשה את רבקה בת שלום רטנר שהייתה יד ימינו ועזרה לבעלה במיטב כוחותיה בעבודתו הציונית.
ביתה היה בית ועד ועבודה למרכז ציוני רוסיה.
לאחר היסוסים ודחיות נענה להפצרות מנהיגים ציוניים ועבר, אחרי הקונגרס הציוני האחד עשר שהתקיים בווינה, לברלין, לשם נאלץ לנסוע ללא בני משפחתו, שנשארו במוסקבה.
בברלין שהה עד פרוץ מלחמת העולם ה-I, אז חזר לביתו במוסקבה.
בקונגרסים הציוניים הכללים נבחר צ'לנוב כחבר אוצר התיישבות היהודים וכחבר בקרן קיימת לישראל.
מתוקף תפקידו החדש ביקר בשנים 1907–1909 בארץ ישראל ורכש אדמות ליד הכנרת, במקום בו הוקם היישוב החקלאי מגדל.
בשנים הבאות השקיע את מאמציו בכתיבה על נושאי חינוך ופיתוח הציונות בעתיד, וכן המשיך בכתיבת מאמרים כנגד תוכנית אוגנדה.
ב-1911 עבר לברלין, שהפכה למרכזה הקבוע של התנועה הציונית עד שנת 1921 ועמד בראש חברת "גאולת הארץ" שהקים אוטו ורבורג.
ב-1911 נבחר לוועד הפועל של הקונגרס הציוני, שהיה הגוף בעל הסמכויות הגדולות ביותר בקונגרס.
באותה שנה, האגודה "שארית ישראל" ממוסקבה, שהוא היה אחד מראשיה רכשה את אדמת הכפר הערבי ג'ממה בנגב הצפוני, והקימה על שטחה את חוות רוחמה.
במסגרת תפקידו השתתף ב-1912 בחנוכת הטכניון בחיפה.
בזמן מלחמת העולם הראשונה, לאחר חזרתו למוסקבה, נסע להתכנסות ההנהלה הציונית בקופנהגן, ומשם ללונדון, בה שותף בפעולתם המדינית של ד"ר חיים ויצמן ונחום סוקולוב.
צ'לנוב דגל בקו שעל התנועה הציונית להישאר נייטרלית במלחמה ולא להתערב לטובת אף צד.
הוא התנגד נמרצות להקמת הוועדה לענייני המזרח על ידי ציוני גרמניה, שכן זה היה עלול להביא לדעתו לאנטישמיות ברוסיה.
הוא התנגד ליוזמה של זאב ז'בוטינסקי להקמת גדודים עבריים בתמיכת בריטניה, וכן ליוזמתם של חיים ויצמן ונחום סוקולוב לגיוס התמיכה היהודית באימפריה הבריטית.
צ'לנוב קיבל בקור רוח את הצהרת בלפור בשנת 1917 והתנגד לתהלוכות שמחה בעקבותיה.
לאחר מהפכת פברואר נהפכו כל המפלגות ברוסיה חוקיות, ובין 24 ל-31 במאי התקיים הקונגרס הכללי של כל ציוני רוסיה, ששם יוצגו המפלגות עם כל המצעים האפשריים.
המפלגות הגיעו להסכמה על קווי מדיניות במצב החדש.
במהלך אחת משליחויותיו למען התנועה הציונית בלונדון בשנת 1918 נפטר יחיאל צ'לנוב מדלקת ריאות בעקבות סיבוכים של השפעת הספרדית, בן 54 במותו.
הותיר אחריו את אשתו רבקה, שעלתה לארץ ישראל ב-1922 עם שני בניה (זאב ובנימין) ובתה הד"ר פני צ'לנוב-קריגר שנישאה לד"ר משה קריגר.
שרידיו הועלו לישראל בשנת 1961, והוא נקבר בבית הקברות טרומפלדור.
המושב תלמי יחיאל בדרום הוקם על שמו.
בערים רבות בארץ קרואים על שמו רחובות, בהן בירושלים, בתל אביב, בחיפה, בפתח תקווה, בחולון ובראשון לציון.
יחיאל צ'לינוב: פרקי חייו ופעולתו, זכרונות, כתבים, נאומים, מכתבים, תל אביב: דפוס הוצאת ארץ ישראל, תרצ"ז-1937.
רבי יחיאל מפריש (גם רבי יחיאל הקדוש, החסיד, הזקן, מאור הגולה, המלאך המושיע.
בצרפתית: Sire Vives; נפטר בי"ב בניסן ה'כ' או ה'כ"ד - 25 במרץ 1260 או 10 באפריל 1264) היה תלמיד חכם צרפתי בתקופת הראשונים, מבעלי התוספות, אב בית דין, ראש ישיבת "מדרש הגדול דפריש" ומגדולי וחשובי רבני דורו שפעל במאה ה-13 בממלכת צרפת.
בזמנו נאלץ לעמוד בראש חכמי דורו בדיון משפטי הידוע כ"משפט פריז" בדבר אשמתם של היהודים על הכתוב בתלמוד.
חבר השופטים הנוצרי מצא את התלמוד אשם בדין וגזר על שריפת התלמוד.
נולד כבן בכור למשפחת לויים לאביו רבי יוסף, בעיר מוֹ שבממלכת צרפת.
הוא נודע בשמו הלועזי שִׂיר וִיוֵוישׂ .
רבי יחיאל התגורר בפריז, ולמד אצל רבי יהודה שירליאון - ראש ישיבת "מדרש הגדול דפריש" ומיסדה.
עם פטירת רבי יהודה בשנת 1224, ירש רבי יחיאל את כסאו (בשנת 1225) כראש הישיבה, בה למדו כ-300 תלמידים.
בין תלמידיו היו המהר"ם מרוטנבורג, רבנו פרץ וחתנו רבי יצחק מקורביל.
רבי יחיאל למד גם מפי רבי יהודה החסיד ורבי יצחק בן אשר הלוי השני.
ב־12 ביוני 1240 נאלץ רבי יחיאל לעמוד בראש חכמי דורו בוויכוח פומבי מול חכמי הנוצרים.
שהתקיים בארמון לואי התשיעי מלך צרפת.
ויכוח המכונה משפט פריז (מכונה גם ויכוח פריז או ויכוח רבינו יחיאל מפריש במקורות היהודים).
נושאו של הוויכוח היה התלמוד הבבלי.
את הוויכוח יזם תלמידו לשעבר של רבי יחיאל, המומר ניקולס דונין.
דונין נודה על ידי רבי יחיאל עקב כפירתו בתורה שבעל פה בשנת 1225. בשנת 1236 כתב דונין איגרת לאפיפיור גרגוריוס התשיעי ובה טען שהתלמוד מכיל ביטויי הגשמה של האל וכן שמצויים בתלמוד ביטויים קשים כנגד מי שאינם יהודים.
כמו כן לחץ דונין על האפיפיור והמלך לואי התשיעי לשרוף את התלמוד.
בשנת 1239 קבע האפיפיור שכתבי התלמוד יוחרמו ויועברו לעיון.
לואי התשיעי הסכים לקבל את הוראתו של האפיפיור ובלבד שיהודים יוכלו להגן על עמדתם.
בשנת 1240 נערך הוויכוח הפומבי בין חכמי היהודים לבין חכמי הנצרות על אודות התלמוד.
רבי יחיאל עמד בראש הוויכוח ולצדו עמדו גם רבי משה מקוצי, רבי יהודה ממילון ורבי שמואל משאטו טייר.
רבי יחיאל וחבריו טענו שהביטויים השליליים בתלמוד כנגד מי שאינם יהודים כוונו כלפי הגויים עובדי העבודה הזרה בזמן כתיבת התלמוד.
לביטויים אלו, כך טענו, אין שייכות לנוצרים בני זמנם.
כמו כן טענו שללא התלמוד אין קיום לדת היהודית ואם הותרה היהדות בעולם הנוצרי כדת נסבלת הרי שיש להתיר ליהודים ללמוד את התלמוד.
למרות טיעונים אלו הסתיים הוויכוח בניצחונם של המתנגדים לתלמוד.
בשנת 1242 (לפי גרסאות אחרות ב-1244), עקב הוויכוח הנ"ל, נשרפו כרכי תלמוד רבים בכיכר העירייה בפריז.
ידוע להיסטוריונים על אדם בשם רבי יעקב השליח, שד"ר של הישיבה של רבי יחיאל מפריז.
רבי יעקב התפרסם בזכות רשימת קברי צדיקים בארץ ישראל שהכין בעת מסעותיו.
בפתח רשימת הקברים מצוי הציטוט הבא: "אלו סימני כתבי הקברות אשר הביאם רבי יעקב השליח, נאמן מהרב רבינו יחאל מפריש אשר לו בשיבתו שלוש מאות תלמידים...
והלך בכל גלילות ארץ ישראל...
להוליך נדבה גדולה למדרש הגדול דפריש
למקור היסטורי זה ניתנו מספר פירושים שונים ולאור הכתוב בו נחלקו ההיסטוריונים ביניהם לגבי מיקומה של ישיבתו של רבי יחיאל.
יש שגרסו שישיבתו של רבי יחיאל הייתה בפריז ורבי יעקב השליח נשלח מפריז לארץ ישראל על מנת לגייס תרומות.
הבעיה באפשרות זאת היא שתושבי ארץ ישראל היהודים היו עניים מאוד באותה העת.
לאור זאת לא ברור מדוע נשלח יעקב השליח לגייס כספים דווקא בארץ ישראל.
אפשרות אחרת היא שיעקב השליח נשלח מעכו לגייס כספים עבור ישיבתו של רבי יחיאל מפריז ששכנה בעיר עכו.
את התרומות קבץ מקהילות יהודיות באירופה ובמזרח התיכון וגם בארץ ישראל גופה.
החוקר אברהם יערי בספרו "שלוחי ארץ ישראל" אוחז באפשרות השנייה.
את רשימת הקברות שהכין רבי יעקב השליח מסביר אברהם יערי כחומר תעמולה שנועד לסייע לרבי יעקב בגיוס התרומות.
לכאורה כינויה של הישיבה "מדרש הגדול דפריש" מלמד על כך שישיבתו של רבי יחיאל הייתה ממוקמת בפריז.
כינוי זה מוסבר על ידי יערי בכך שהישיבה בעכו נקראה על שם הישיבה של רבי יחיאל מפריז שנסגרה ועברה לארץ ישראל.
דבריו של רבי יחיאל מובאים בתוספות במקומות רבים.
פירושיו למקרא מובאים בפירוש בעלי התוספות על התורה.
מעט מתשובותיו מצויות כיום בידנו.
רבי יחיאל אף כתב פירוש משלו למסכתות מסוימות בתלמוד הבבלי, כן ידוע שחיבר ספר הלכה אך לא נמצא עד היום.
בשנת 1937 (תרצ"ז) נדפס בירושלים פירושו של תלמידו למסכת מועד קטן.
רבי יחיאל, בהסתמכו על רבי יהודה בן ברוך (תלמידו של רבנו גרשום), מסר לראשונה על ברכת "ברוך שפטרני מעונשו של זה" שמברך אבי הנער בהגיע הנער לגיל בר מצווה.
רבי אשתורי הפרחי כותב על יוזמתו של רבי יחיאל לחידוש עבודת הקורבנות בהר הבית בירושלים: .
רבי אשתורי הפרחי מעלה את השאלה: , ומשיב שמותר לחדש את עבודת הקרבנות באופן חלקי גם בטומאה, על פי הכלל שטומאה דחויה בציבור.
לא ידוע מה עשה רבי יחיאל להגשמת רעיונו.
רבי גדליה אבן יחיא ורבי יחיאל היילפרין סברו שרבי יחיאל היה "חכם בקבלה מעשית".
"והרב יחיאל מפריז פירש, הן עמי הארצות שהם אטומים מן התורה, ועתיד הקב"ה להחיותם בטללי שינה, כשלומדים התלמידים וישנים על הספר, ריר היוצא מפיהם הקב"ה משמרו, ועושהו טל להחיות מתי עם הארץ."
בשנת 1258 חתם עדיין על גט בפריז ונראה שלקראת שנת 1260 יצא בדרכו לעלות לארץ ישראל, ולדעת חוקרים רבים אף הגיע אליה ונפטר בה.
בהערות של הרב אברהם משה לונץ לספר "כפתור ופרח" נכתב שהוא התיישב בעכו ונפטר בחיפה.
עם זאת הרבה חולקים בזאת וסוברים שעלייתו ארצה כשלה.
על פי מחקר של פרופסור שמחה עמנואל הוא נפטר בצרפת, כמוכח מהאמור בכתבי יד של ספר הפסקים של חתנו - רבי יצחק מקורביל, זמן לא רב לאחר ניסיונו לעלות ארצה - ביום חמישי, י"ב בניסן ה'כ' או ה'כ"ד (25 במרץ 1260 או 10 באפריל 1264).
על פי אחרים, הוא נפטר במוראה (חצי האי פלופונסוס, דרום יוון) בעת המסע לארץ.
בפריז נתגלה שבר מצבה שבחלקה השמאלי נותרו המילים:
פרופסור שמחה עמנואל הציע אפשרות כי זוהי מצבתו של רבי יחיאל עצמו.
בנו בכורו, רבי יוסף, המכונה "מישירא דילשיש" עלה לארץ ישראל.
נוסע אלמוני (נטען שתלמיד הרמב"ן) בחיבור "תוצאות ארץ ישראל" (1320-1270 לערך), העיד שקברו של מצוי בבית הקברות למרגלות הר הכרמל.
גרשון בן אליעזר הלוי סגל בחיבור "איגרת הקודש" (1624 לערך), גם מציין את קברו למרגלות הר הכרמל ומכנה אותו בשם .
כמו כן, הרב משה טננבוים מצטט בספרו "מסעות משה" (1924 לערך) את "איגרת הקודש" בשינויים קלים.
בתו נישאה לתלמידו רבי יצחק בר יוסף מקורביל ("הסמ"ק").
בת נוספת, זלדה, נישאה לרבי מרדכי בר הלל אשכנזי ("המרדכי"), זלדה נרצחה על קידוש השם עם בעלה וחמשת ילדיה, ב-1 באוגוסט 1298 (כ"ב באב ה'נ"ח) בפרעות רינדפלייש.
בן משפחה נוסף הוא רבי מאיר הכהן מרוטנבורג ("ההגהות מיימוניות") שהיה גיסו של רבי מרדכי בן הלל (חתנו של רבי יחיאל), גם הוא נרצח בפרעות רינדפלייש עם משפחתו.
בת נוספת, נישאה לרבי יוסף בן רבי אברהם שכתב הוספות לספר המרדכי.
אחיו החורג היה רבי שמואל הלוי.
היה לו גם בן חורג, בשם רבי משה הלוי.
רבי משה היה בנה של אשת רבי יחיאל מנישואים קודמים, אמו נפטרה בחיי רבי יחיאל.
מיכל זלמן פוחצ'בסקי או בשמו המלא ייחל (כתיב יחיאל) מִיכֶל שלמה זלמן פוחצ'בסקי (1863 בריסק, ליטא - 1947, ראשון לציון, ישראל) היה איש העלייה הראשונה, מראשוני המושבה ראשון לציון, מומחה לגידול עצי פרי בכלל ולכרמי גפן בפרט.
היה מראשוני המדריכים החקלאיים היהודים בארץ ישראל, הן במושבות העלייה הראשונה והן במושבים ובקיבוצים של העלייה השנייה.
תרומתו התבטאה גם בפיתוח טכניקות חקלאיות.
מיכל פוחצ'בסקי בן רחל-גולדה ומאיר נמשך מילדותו למלאכת כפים ועבודות טכניות.
הוא למד בחדר מתוקן, אשר כלל בצד לימודי קודש גם לימודי חול.
היה פעיל ב"פרחי ציון", (תנועת הנוער של "חובבי ציון") בבריסק.
היה בן דודו של סבא של אריק שרון.
בשנת 1885 ביקש הברון אדמונד ג'יימס דה רוטשילד מ"חובבי ציון" לבחור שישה צעירים מכל רחבי רוסיה ולשלחם ארצה, על מנת ללמוד את תורת החקלאות מפי גנני הפקידות, כדי שידריכו אחר-כך את איכרי המושבות.
פוחצ'בסקי נבחר כאחד מהשישה, יחד עם אברהם הלפרין, ליאון איגלי, משה ורהפטיג (לימים אמיתי), יצחק אפשטיין וגרשון הורוביץ.
יחד עם חבריו הגיע לארץ ישראל, באותה שנה, במטרה להתמחות בחקלאות.
הקבוצה התיישבה בזכרון יעקב, שם עבדו עם הגנן המקומי, מר דִיגור, צרפתי נוצרי שהתייחס אליהם בעוינות מסוימת, לא לימד אותם חקלאות, אלא הטיל עליהם בטלה כדי לבזותם בעיני האיכרים או העסיקם בעבודות קשות שאינן קשורות כלל בחקלאות, כגון סבלות וטבחות.
אברהם הלפרין חלה, נפטר ונקבר בזכרון יעקב.
איגלי חלה מאוד וחזר לרוסיה.
הם כתבו ל"חובבי ציון" ברוסיה וביקשו עזרה.
פוחצ'בסקי נמנע מלחתום על המכתב, ורק הוסיף: "פוחצ'בסקי לא זקוק לתמיכה".
לאחר כמה חודשים הגיע שַייד, הממונה הראשי מטעם הברון על המושבות, לזכרון יעקב, והארבעה נשלחו לראש פינה.
שם הגנן החדש, דִיהָה, קיבלם בסבר פנים יפות, ולימד אותם עבודה מעשית ותאוריה מתוך ספרים מקצועיים שהזמין עבורם.
פוחצ'בסקי הפך תוך זמן לא רב למומחה למטעים בכלל ולגידול גפנים בפרט.
אחרי תקופת הכשרה, הגיע פוחצ'בסקי ליסוד המעלה על מנת להקים משתלה לגידולים טרופיים.
בשנת 1889 התקשר עם בת עירו נחמה לבית פינשטיין, נסע לבריסק לשאתה לאישה, ויחד חזרו ארצה וקבעו את ביתם בראשון לציון.
ביתם היה השני במושבה, אחרי בית המורה דוד יודילוביץ, שהתנהל על טהרת השפה העברית – תופעה נדירה באותם ימים.
רעייתו נחמה לחמה למען השפה העברית, וכתבה מאמרים, סיפורים ורומן בשפה זו.
לימים הייתה נחמה לאיכרה, עסקה בענייני ציבור, הקימה מוסדות עזרה ועזרה אישית לכל נזקק.
בשנת 1889, מיכל זלמן פוחצ'בסקי היה הממונה על הקמת המושבה באר טוביה.
על מנת לזרז את הבנייה של צריפי העץ שהובאו למקום, הוא אסף את כל הנגרים שנמצאו אז בארץ.
לאור דיווחי מוכתרי כפרי הסביבה על הקמת המושבה הגיע למקום מושל עזה.
אך בטרם בואו דאגו לפצות אותו.
וכך נשלח למושבה חייל טורקי ועימו כתב רשמי מאת הקימקם האוסר בנייה במקום, וכן הוראה לאנשי המקום לתת אכסניה ומזון לחייל ולסוסו.
החייל זכה לאירוח נאות במושבה, וכך האחריות ממוכתרי הסביבה להודיע על הקמת מושבה חדשה פגה.
עובדת הימצאות החייל במקום מנעה גם מערביי הסביבה לבוא ולגנוב מהמושבה.
בתום שירותו במושבה הוא שב לראשון לציון.
מלבד פעולות ההדרכה, עסק פוחצ'בסקי גם בענייני ציבור.
הוא בנה את בית הספר לבנות בנוה צדק שביפו, ואת בניין בית העם ברחובות.
ברחובות לימד את התושבים לנטוע כרמי-גפן ועזר בנטיעת פרדסים.
בשנת 1896, פרש פוחצ'בסקי מהפקידות והפך לאיכר עצמאי בראשון לציון, באדמות שעבורן שילם תוך כמה שנים.
הוא היה בין האיכרים הראשונים ששילמו עבור אדמתם.
אחרי מלחמת העולם הראשונה השתתף מיכל פוחצ'בסקי בוועדה מטעם הקרן הקיימת לישראל להערכת כל המשקים והמטעים בארץ.
השתתף כמומחה בוועדות ממשלתיות לענייני חקלאות.
בראשון לציון הוא לימד את איכרי המושבה שיעורים בתולדות ישראל ובידיעת הארץ.
נתמנה למפקח על שתילת גן המושבה, ויחד עם גרשון הורביץ נטע את שדרות הדקלים בגן.
היה חבר הוועד של בית הספר וחבר בוועד המושבה.
חתום על מגילת היסוד להקמת מוזיאון רוטשילד.
נמנה עם מייסדי קופה חקלאית במושבה.
לקראת הקמת מגרש המשחקים הראשון, התנדב להכין את תוכנית הגן ולהוציאה לפועל.
אחרי כעשר שנים כמדריך, הוא המשיך לעיין בספרות מקצועית וכתב מאמרים בעיתונים חקלאיים כגון "האכר", "החקלאי", "השדה", ובהם הדרכה מעשית ומפורטת בכל תחומי הטיפול במטעים.
זו כללה שיטות חדשות שפיתח בעצמו לגיזום, סימון השטח, חריש, השקיה ועוד, וכן תשובות לשאלות הקוראים.
אברהם יערי מביא בספרו "זכרונות ארץ ישראל" את זכרונותיו של פוחצ'בסקי על תחילתו של גידול הגפן במושבה ראשון לציון.
הוא מספר כי בטרם החלו לגדל גפנים במושבה, מייסדיה ניסו לגדל בשדותיהם חיטה, אך התאכזבו מהיבולים שקבלו.
בדרכם מיפו למושבה, הבחינו התושבים בצידי הדרך בשתילי הגפן המקומית, הביאו זמורות מהם ושתלו בגינה הביתית, בהנחה כי אם הגפן נמנית עם שבעת המינים שארץ ישראל משתבחת בהם, יש סיכוי כי שתילי גפן יצליחו להיקלט גם על אדמת ראשון לציון.
כאשר ביקרה במושבה משלחת של מומחים חקלאיים מצרפת בשליחות הברון רוטשילד, לבדיקת אפשרויות גידולי החקלאות, הבחינו כי בגינות התושבים שתילי גפן גדלים בהצלחה.
הם המליצו לברון לעודד את גידול הגפנים במושבות.
הוא שלח לארץ מומחה בשם ארמנס, אשר עבד ביקבי "שטו-לפיט".
הוא בדק את עבודת האיכרים והגיע למסקנה כי יש לבחור את מין הגפן המתאים לקרקע הארץ ומניב גפנים באיכות הראויה לייצור יין.
הוא בחר את המינים המצליחים באירופה, אך באותם הימים פשתה בכרמי הגפנים באירופה מחלת הפילוקסרה, הפוגעת בשורשי הגפן, ולא ניתן היה להביא משם שתילים בריאים לארץ ישראל.
אז זכר ארמנס כי נטע כרמים לפני שנים רבות למהרג'י מקשמיר, ובסיוע הברון הוא ייבא משם למושבה זמורות של גפנים, אשר יוכלו לשמש ייחורים.
כך ניטעו הכרמים הראשונים בראשון לציון.
עם סיום הנטיעה הראשונה, רחבת היקף, הונחה אבן הפינה ליקבי כרמל מזרחי ונפתחה תקופה של שגשוג כלכלי בראשון לציון.
הדוגמה של ראשון עברה לאחר מכן לשאר המושבות בארץ.
פוחצ'בסקי, בתור גנן ופקיד הברון בראשון לציון, נשלח ליישובים ברחבי הארץ על מנת לבדוק את טיבה של הקרקע ואת מידת התאמתה לגידול המטעים לסוגיהם.
הוא הדריך חקלאים ולימד את עבודת המטעים בתל יוסף, כפר יחזקאל, נהלל, עין חרוד, דגניה א' ודגניה ב'.
בשנת 1924 הוא התמנה כאחד משלושה מומחים חקלאים שנשלחו לקריית ענבים, לאחר שהמקום נקלע לקשיים כבר בראשית דרכו, במטרה לבדוק את סיכויי ההצלחה של החקלאות בהר.
בדעת יחיד, בניגוד לחברי הוועדה האחרים, קבע שיש אפשרות להצליח בחקלאות גם בהר.
הוא התרשם מחריצותם של המתיישבים, ועבר לגור שם לכמה חודשים, עבד עם המתיישבים והדריך אותם בהתנדבות בכל העבודות הקשורות בטיפול בכרמים ובמטעים בכלל.
גם אחרי שעזב את המקום, פנו אליו במשך כמה שנים בבקשות לסיוע.
משעזב את קריית-ענבים, פרסם מודעה בעיתון "השדה" כי הוא "מוכן לסייע לכל דכפין בבעיות העץ שלא על מנת לקבל פרס".
מנקודות יישוב רבות בעמק יזרעאל פנו אליו, והוא ביקר בעמק בשנים הבאות מספר פעמים.
בכל מקום מצא פתרונות לבעיות שעלו: בעין חרוד - איך להגן מפני רוחות הגלבוע, בדגניה א' - איך להרכיב מחדש כרם זיתים שכשל, וביישובים אחרים – איך לזמור גפנים, להשקות כרם, לשתול, לסמן שטח לנטיעה ועוד.
גם בהתיישבויות חדשות באזור הדרום, כגון חוות רוחמה וחולדה, ביקר פוחצ'בסקי, יעץ והדריך.
ליובלו ה-80 כתב עליו משה סמילנסקי: "איש העץ הוא, עקשן כעץ ורענן כעץ השתול על פלגי מים.
'פלגי המים' שלו היו אהבתו לעמו, לארצו ולעץ."
פוחצ'בסקי כתב סדרת זכרונות בשם "הראשונים" שהתפרסמה ב"בוסתנאי", ביטאון התאחדות האיכרים.
זכרונותיו שהתפרסמו ב"בוסתנאי" יצאו לאור יחד עם כתבים נוספים שלו בספר: 'מהתם להכא סיפור חיים של עובד אחד" בהוצאת יד בן צבי, ירושלים תשע"ג 2013
עצי זית מכרמו של מיכל פוחצ'בסקי הועתקו וניטעו מחדש במחלף ראשון לציון, והם מקבלים את פניו של כל מבקר בעיר.
כמו כן קרוי בעיר רחוב על שמו.
מתלמידי הבעל שם טוב והמגיד ממזריטש.
נולד בברודי שבגליציה (כיום באוקראינה) בשנת ה'תפ"ו (1726).
אביו, רבי יצחק מדרוהוביטש, התנגד תחילה לבעל שם טוב, אולם אחר כך הפך למעריצו ושלח אליו את בנו הצעיר, יחיאל מיכל, שהיה לתלמידו ואף שימש אותו שנים אחדות.
מצד אביו היה מיוחס למשפחת רבנים וצדיקים גדולה.
סבו היה רבי יוסף ספראווידליוור רב בפיסטין ואבי סבו היה רבי משה מסווירז'.
אח של רבי יוסף דרוביצר, אבד"ק מעז'בוז'.
מצד אמו הרבנית פייגא היה מצאצאי רבי מאיר פופרש מגדולי מפיצי קבלת האר"י ורבי חיים ויטאל.
לאחר פטירת הבעל שם טוב התחיל להנהיג עדה בישראל, וגם היה כמה פעמים אצל המגיד ממזריטש.
הוא נעשה מגיד מישרים בקהילות ברודי, קאלק, זלוטשוב ויאמפול.
מהמקומות הנ"ל שמו יצא לתהילה כמוכיח ומגיד בעיקר בזכות דרכו המיוחדת שהייתה לא רגילה בימים ההם, הוא היה אומר על ידי רוח הקודש עוונת וחטאים שעשו חלק או כל הציבור שישבו לפניו מהם חטאים שנעשו בסתר או במחשבה וכך גרם לציבור לחזור בתשובה.
באחרית ימיו זכה רבי מיכל לעושר ואמר כי העשירות מרחיבה דעתו של אדם לעבודת ה'.
שימש כמגיד בבראד ביאמפולי ובזלוטשוב.
נפטר ביום שבת, כ"ה באלול, בשעת המנחה ונקבר ביאמפול.
על מצבתו נכתב שנת "וקמת ועלית אל המקום", ולכן סברו שנפטר בשנת תקמ"ו.
אמנם הרב נתן נטע דונר מצא שבשנה זו חל כ"ה באלול ביום שני, וגם אחד המספידים אותו נפטר בכסלו אותה שנה.
משום כך הוא מסיק שמדובר בשנה "לפרט גדול", כלומר שצריך לספור גם את הה"א של האלפים, ומדובר בשנת ה'תקמ"א.
כך סבורה גם מור אלטשולר.
תלמידיו הבולטים היו רבי ישכר בער מזלוטשוב, רבי חיים טירר, רבי אברהם מרדכי מפינטשוב, רבי משולם פייבוש הלר, רבי דוד שלמה אייבשיץ, ורבי מרדכי מנישכיז.
נודע כמי שנוהג בקדושה עליונה ובפרישות יתרה, במיוחד במידת היסוד (שמירת הברית).
נהג להתפלל מאוחר וטען כי בדומה לשבט דן שצועד בסופו של מחנה ישראל ואוסף את האבדות, הוא אוסף את כל התפילות שהיו ללא כוונה ומעלה אותן למקורן.
דרך זו גרמה להתנגדות כלפיו, במיוחד התנגד לדרכו הנודע ביהודה שבזמן ישיבתו ביאמפולי רדף את המגיד מזלוטשוב על איחורו בתפילה, למרות זאת לא שמר המגיד טינא אליו.
המגיד מזלוטשוב לא חיבר ספרים, אולם בניו ותלמידיו מרבים לצטט את דבריו בספריהם.
לאחר שנים הוציא הרב נתן נטע דונר ספר ליקוט מתורתו, בשם "מים רבים" (שם הספר נובע מראשי התיבות של שמו).
מסופר כי לאחר פטירת המגיד ממזריטש, כאשר נתמנה רבי שניאור זלמן מלאדי להיות אדמו"ר לחסידים, הבין שכדי להיות "רבי", צריך גם להשתמש ב"מופתים" - וזאת למד מרבי יחיאל מיכל.
רבי מיכל הלחין מספר ניגונים.
ניגונו המפורסם נקרא "התעוררות רחמים רבים".
החסידים מספרים שבשעת פטירתו ביקש הבעש"ט מתלמידיו לשיר ניגון זה, ובסופו הבטיח לכל אדם שישיר את הניגון הזה ברגש של התעוררות תשובה בכל עת, שהוא יצטרף לשירה בנשמתו ויעורר עליו רחמים רבים לפני הקדוש ברוך הוא.
מוטיבים מניגון זה נכללו בתוך הפואמה של ארנסט בלוך בפרק השני "ניגון".
בשנת ה'תשע"ד (2013) יצא דיסק בשם "רחמים רבים" ובו עשרה ניגונים המיוחסים לפי מסורות שונות, לרבי יחיאל מיכל מזלוטשוב.
אביו היה רבי יצחק מדרוהוביץ', תלמידו של הבעל שם טוב.
אביו של רבי יצחק היה רבי יוסף מפיסטין שכונה "רבי יוסף איש אמת".
אמו של רבי יצחק הייתה יענטה שכונתה "יענטה הנביאה".
אביו של רבי יוסף היה רבי משה מסווירז'.
על פי מסורת משפחתית, רבי יחיאל מיכל היה נצר למשפחה מיוחסת מגליציה, שחיה ופעלה בעיירה ברודי ובסביבותיה.
במסורות המשפחה, מיוחסת ראשית השושלת לרבי יצחק חיות הנזכר, שמשפחתו מתייחסת אל רש"י ואל דוד המלך.
בשם רבי יוסף מימפלא, בכור בניו של רבי יחיאל מיכל, מובא, ששבעים ושניים דורות לא פסקה רוח הקודש מבית אבותיהם.
קשה להבחין במסורות אלה בין עובדות היסטוריות לבין סיפורי שבחים.
מוצאו של רבי יחיאל מיכל זכה לציון כבר בחייו בקרב תלמידיו, שביקשו לשבחו הן בגין צדקתו שלו והן בשל צדקת אבותיו.
הערכה זו באה לביטוי בכינוי "בן של קדושים צדיק בן צדיק" שמכנה אותו תלמידו, רבי משולם פייבוש הלר.
היו לו בת אחת וחמישה בנים, עליהם נהגו לומר: "חמישה ארזים, נטיעות טובות אשר נטע והאירו בכל העולם, שעליהם נאמר כי הם נגד חמישה חומשי תורה".
רבי יצחק מראדוויל, בעל הספר "אור-יצחק" אבי חסידות ראדוויל.
רבי בנימין זאב וולף מזבאריז'
רבי משה גולדמן, מייסד חסידות זוועהיל
מרים, אשת ר' דוד הלוי מסטעפין.
הרב יחיאל מרדכי גורדון (ה' בתשרי ה'תרמ"ג 18 בספטמבר 1882 - י"ג בטבת ה'תשכ"ה 18 בדצמבר 1964) היה מראשי ישיבת לומז'ה בפולין, ממייסדי ישיבת לומז'ה בפתח תקווה וראש הישיבה.
נולד בעיירה הסמוכה לעיר טרוקי, לרבי משה אהרון גורדון, שהיה שו"ב, תלמיד חכם ומלמד תינוקות.
בצעירותו למד תורה מפי אביו.
בשנת תרנ"ה, בהגיעו לגיל 12, החל ללמוד בישיבתו של הרב צבי לויטן בסלובודקה.
כעבור שנה נכנס ללמוד בישיבת סלובודקה.
עם פרוץ מחלוקת המוסר והפילוג בישיבה שבא בעקבותיה, עבר לישיבת כנסת ישראל שהקים רבו.
בשנת ה'תרס"ה נישא לצירל לאה בתו של רבי אליעזר שולביץ, תלמידו המובהק של רבי ישראל מסלנט ומייסד ישיבת לומז'ה.
את השידוך הציע רבו הסבא מסלבודקה.
תקופה קצרה לאחר חתונתו נסע לישיבת קלם, שם למד מפי רבי שמחה זיסל זיו, "הסבא מקלם".
לאחר כשנה כשעמד לחזור ללומז'ה, כפי שהתחייב לאשתו, הגיעה אליו הבשורה כי אשתו נפטרה.
רבי אליעזר, האב השכול, הציע לחתנו את בתו השנייה איידל דבורה לאישה, והוא הסכים להינשא לה לאחר שקיבל את ברכתו של החפץ חיים.
בשנת ה'תרס"ז נתמנה לר"מ בישיבת לומז'ה.
בעת מלחמת העולם הראשונה בתקופה זאת נדדה משפחתו לרוסיה והוא המשיך להתמסר לישיבה ולתלמידים.
בשנת ה'תרפ"ו, כאשר המצב הכלכלי של הישיבה היה בשפל, נסע לארצות הברית ושם גייס תרומות לאחזקת הישיבה.
מהכספים שאסף נותר לו סכום כסף שאותו ייעד עבור הישיבה בפתח תקווה, שייסד חמיו, הרב שולביץ, בשנת ה'תרפ"ב.
בשנת ה'תרפ"ז הגיע לביקור בארץ ישראל ושהה במשך חצי שנה בפתח תקווה.
בביקור זה מסר שיעורים בישיבה.
עם שובו לפולין גילה כי מצבה הכלכלי של הישיבה שם החמיר.
בשנת תרפ"ט נפטרה אשתו השנייה והוא נישא בשלישית לחוה בת שמואל יעקב פוגלמן.
לאחר פטירתו נישאה חוה לרב יחזקאל אברמסקי.
בשנת ה'תרצ"ג, כאשר הישיבה עמדה בפני סכנה קיומית, למרות אבלו הכבד על פטירתה של אשתו השנייה ממחלת הסרטן, יצא הרב גורדון לאנגליה כדי לאסוף כסף.
בשנת ה'תרצ"ה הגיע שוב לארצות הברית והצליח לסלק את כל חובות הישיבה.
עקב הרוחות הרעות שהחלו מנשבות באירופה ביטל את חזרתו לפולין.
בימי מלחמת העולם השנייה היה ממייסדי ועד ההצלה בניו יורק, ומהאישים הבולטים באגודת הרבנים האורתודוקסים בארצות הברית וקנדה.
בחודש אלול ה'תש"י עלה הרב גורדון לארץ והתיישב בפתח תקווה.
הוא התמנה לראשות הישיבה בפתח תקווה מיסודה של לומז'ה לצידו של ראש הישיבה רבי ראובן כץ, כמו כן הקים "בית מוסר", על פי שיטתו של רבי ישראל מסלנט.
שיעורו במוסר התקיים בכל יום שלישי בערב, ואליו הגיעו בנוסף לתלמידי הישיבה גם מבני העיר.
בהגיעו לגיל 80 חלה במחלת הסרטן.
מסע ההלויה יצא מביתו דרך ישיבת לומז'ה, בית הכנסת הגדול בפתח תקווה לבית הקברות סגולה.
הספידוהו הרב יחזקאל לוינשטיין, הרב יחזקאל סרנא, הרב איסר יהודה אונטרמן ועוד.
בנו, (תרע"ו-תרצ"ט, 1916–1939), הצטרף לתנועת הנוער "תורה ועבודה בפולין".
בהמשך עלה לארץ ולמד בישיבת חברון.
הצטרף לשורות ההגנה ולחיל הנוטרים ונהרג מפליטת כדור בעת מאורעות תרצ"ו-תרצ"ט.
שיעורי הרב גורדון הצטיינו בבהירות ובסבלנות, כשהוא מדגיש הבנה מעמיקה על פני חידושים ותגליות.
בדרך זו הוא כתב את ספרו נתיב ים - על דברי הרמב"ם הקשורים למסכתות יבמות, כתובות, נדרים, גיטין, קידושין, בבא קמא ובבא מציעא, תמצית מהשיעורים שלימד בישיבה בפתח תקווה.
הרב יחיאל מיכל שלזינגר (י"א באב ה'תרנ"ח, יולי 1898 – ט' באדר ה'תש"ט, מרץ 1949) היה רב יוצא גרמניה, דיין בפרנקפורט, ולאחר עלייתו לארץ ישראל מייסד ישיבת קול תורה בירושלים וראש הישיבה ביחד עם הרב ברוך קונשטט.
נולד בהמבורג לרב אליעזר ליפמן שלזינגר, בנו של הרב אליקים געצל שלזינגר, ואיש האסכולה הנאו-אורתודוקסית מיסודו של הרב שמשון בן רפאל הירש.
בילדותו למד בבית הספר המקומי שבו לימד אביו, וכן אצל רבה של המבורג הרב אברהם שמואל בנימין שפיצר.
בהמלצת רבו נסע ללמוד בישיבות הונגריה, שם התוודע אל מורו ורבו הרב יוסף צבי דושינסקי (לימים ראב"ד העדה החרדית בירושלים ומי שממנו יצאה חסידות דושינסקיא) ואל שיטת הסוגיות ההונגרית.
לאחר שסיים את לימודיו שם, חזר לביתו שבגרמניה ולמד בבית המדרש לרבנים בברלין מייסודו של הרב עזריאל הילדסהיימר, שם השלים גם דוקטורט.
כרבים מבני דורו נדד אף הוא למזרח אירופה כדי להתוודע אל מה שנתפס לעיתים בגרמניה כיהדות שורשית ועמוקה יותר.
בין השאר נסע גם לפולין ולליטא ושם למד בישיבת מיר, ישיבת סלובודקה ובישיבת פוניבז', בה פגש את הרב יוסף שלמה כהנמן וממנו קיבל כתב סמיכה.
במהלך שהותו בפולין פגש בווילנה את הרב חיים עוזר גרודזנסקי וקיבל את מרותו, וגם לאחר חזרתו לפרנקפורט נהג להתייעץ עמו רבות.
החוויה המזרח-אירופית עשתה עליו רושם עמוק.
מספר שנים לאחר חתונתו נקרא על ידי רבה של פרנקפורט וראש הישיבה המקומית הרב שלמה זלמן ברויאר, לשמש כדיין ומורה צדק בעיר, כמו כן כיהן כראש המתיבתא המקומית, ושם מיזג דרכי לימוד שונות אותן קיבל בישיבות ליטא והונגריה.
הוא כיהן כראש המתיבתא גם בתקופתו של הרב יוסף ברויאר, בנו של המייסד וממשיך דרכו.
בשבתו בפרנקפורט נודע כוחו הלמדני הגדול והוא נעשה אחד המשיבים הגדולים, ולכתובת לשאלות הלכתיות לכלל יהדות גרמניה.
כשהחריף מצב יהודי גרמניה רצה הרב שלזינגר לעלות לארץ ישראל, אך בהוראתו של רבו הרב חיים עוזר גרודזנסקי נשאר בפרנקפורט.
רק בשלהי חודש חשוון ה'תרצ"ט, ימים ספורים לפני ליל הבדולח, התיר לו הרב גרודז'ינסקי לעזוב, ולאחר ליל הבדולח נמלט עם משפחתו לשווייץ.
בהגיעו לארץ ישראל בשנת ה'תרצ"ט, ובעידודו של רבו, הרב יוסף צבי דושינסקי (שהיה אז ראב"ד העדה החרדית), מימש את תוכניתו, ולאחר מכן צירף את עמיתו הרב ברוך קונשטט, מי שהיה רב וראש ישיבה בעיר פולדא שבגרמניה, וביחד הקימו את ישיבת קול תורה.
הישיבה היוותה חידוש ליוצאי גרמניה משום שהייתה ישיבה שכולה לימודי קודש, ולא סמינר רבני, ונצמדה לשיטת הלימוד של ישיבות ליטא.
הישיבה הייתה הישיבה החרדית הראשונה בירושלים ששפת הלימוד בה הייתה עברית ולא יידיש.
לפי המסופר, היה זה בעקבות בואו של תלמיד מבני עדות המזרח ללמוד בישיבה, והדבר נעשה על דעת הרב דושינסקי.
יהודי ירושלים בני היישוב הישן, שלא הורגלו לסוג זה של ישיבות, נהגו לכנותה בעוקצנות: "קולטורה" (מאחר שהשם "קול תורה" נהגה בהגיית יהודי גרמניה בדומה למילה "קולטורה"), לרמוז על יחסה האוהד של יהדות גרמניה לתרבות הכללית ולאקדמיה.
הרב שלזינגר נפטר בירושלים בט' באדר תש"ט (1949) ונטמן בבית העלמין שערי צדק.
אחיו היה ד"ר פאלק שלזינגר, מנכ"ל בית החולים שערי צדק.
אחיינו, הרב מאיר שלזינגר ייסד את ישיבת שעלבים ועמד בראשה כ30 שנים
בנו, הרב משה יהודה שלזינגר עומד בראשות ישיבת קול תורה וחבר מועצת גדולי התורה.
בנו הרב אברהם שלזינגר עמד במשך שנים בראש בית המדרש "קוצק" בבני ברק.
בתו לאה נישאה לרב נתן צבי שולמן, ראש ישיבת סלבודקה.
מקבץ מאמרים בעניינים שונים בתוך:
תשובה בעניין הימום בהמות נדפסה בספרו של הרב יחיאל יעקב וינברג שרידי אש.
הרב יחיאל מיכל פיינשטיין (ד' בתמוז תרס"ז, 16 ביוני 1907 – ט"ז באייר תשס"ג, 17 במאי 2003) היה ראש ישיבת בית יהודה בתל אביב ולאחר מכן בבני ברק.
נולד בעיירה אוזדה, על יד מינסק, שהייתה אז חלק מן האימפריה הרוסית.
אביו, הרב אברהם יצחק פיינשטיין, נפטר בהיותו בן שבע.
לאחר שהתייתם לקח אותו תחת חסותו דודו, הרב משה פיינשטיין, ששימש באותה עת כרבה של הקהילה החסידית באוזדה.
לאחר זמן מה עבר לגור עם סבו הרב דוד פיינשטיין בסטרבין, שבה כיהן כרב המקומי.
הוא למד בתקופה זו עם סבו, ועם דודו הרב מרדכי פיינשטיין, לימים רבה של שקלוב.
בשל תקופה זו דבק בו מאוחר יותר הכינוי "מיכל סטרבינר".
לאחר בר המצווה שלו עברה אמו הרבנית אסתר לגור בבית הוריה בסלוצק והוא החל ללמוד בישיבת סלוצק אצל הרב איסר זלמן מלצר.
הרב מלצר חיבב אותו לאחר שענה על שאלה שהציב לו כמבחן, באותה תשובה שענה תלמידו המפורסם, הרב נפתלי טרופ.
בזמן המהפכה הבולשביקית עברה הישיבה לקלצק (אז בפולין), שבה שהה חתנו של הרב מלצר, הרב אהרן קוטלר, בראש סניף של הישיבה.
הרב מלצר קיבל את אישור האלמנה פיינשטיין ולקח עמו את בנה.
בקלצק שמע גם את שיעוריו של הרב קוטלר.
אחרי שלוש שנים בסלוצק-קלצק, ולאחר עליית הרב מלצר לארץ ישראל, עבר לישיבת מיר, שם למד אצל ראש הישיבה הרב אליעזר יהודה פינקל והמשגיח הרב ירוחם ליבוביץ.
למרות גילו הצעיר תיאם לו המשגיח, חברותא עם יחיאל מיכל שלזינגר.
חברו לחדר בבית שבו התאכסן, היה דוד פוברסקי.
"חברותות" נוספים שלו במיר התפרסמו בעולם התורני: רבי אריה לייב מאלין, רבי יונה קרפילוב, ושלושה עילויים צעירים נוספים שנספו בשואה: אייזל וילנר, שלמה חומסקר ונפתלי וסרמן.
בעת לימודיו בישיבת מיר הגיעה אליו הידיעה על פטירת אמו.
לעילוי נשמתה החל ללמוד, מלבד חומר הלימודים הישיבתי, גם את סדר טהרות.
ברבות הימים נעשה מומחה לסדר זה, ולאחר פטירתו נדפסו כמה כרכים מחידושיו בו.
הוא נסמך לרבנות בידי רבה של מיר, רבי אברהם צבי קמאי.
בחודש חשון ה'תר"ץ בא הרב מלצר מירושלים לחנוכת היכלה החדש של ישיבת קלצק.
במעמד זה התייעץ עמו פיינשטיין לגבי המשך דרכו, ולפי עצתו נסע לבריסק ללמוד מפי רבה של העיר, רבי יצחק זאב סולובייצ'יק.
בעקבות נסיעתו עם אחרים לבריסק נוצר בישיבת מיר נוהל קבוע שלפיו נסעו תלמידים מובחרים לתקופות השתלמות בבריסק, ללמוד את שיטת לימוד זו.
בשנתיים שבהן למד בבריסק רכש בקיאות בסדר קדשים.
לאחר שנתיים חזר לישיבת מיר למשך עשר שנים שבהן שב עוד פעמיים לבריסק לתקופות קצרות יחסית.
כדי להיפטר משירות צבאי נסע להיבדק אצל רופא בסמוך להורדנה שנודע כמי שמנפיק אישורים על רקע בריאותי בקלות.
בדרכו לשם נסע לראדין כדי לקבל את ברכתו של החפץ חיים.
בדרכו חזרה מן הרופא התעכב כחצי שנה ללימוד בישיבת שער התורה מפי רבי שמעון שקופ.
כשפרצה מלחמת העולם השנייה עבר עם בחורי ישיבות רבים אחרים לווילנה.
בווילנה התקרב לרב חיים עוזר גרודזינסקי.
גם הרב מבריסק הגיע באותם ימים לווילנה, ופיינשטיין נרתם לעזרתו, הכין עבורו מצות לפסח, וארגן מחדש את ה"קיבוץ", קבוצת הבחורים ששמעה שיעורים מפיו.
עם רבים מתלמידי ישיבת מיר נמלט ברכבת הטרנס-סיבירית לאורכה של ברית המועצות, לולדיווסטוק וממנה לקובה שביפן, באמצעות אשרות הכניסה שהנפיק הקונסול היפני בקובנה, חסיד אומות העולם צ'יאונה סוגיהארה.
מכריו ששהו בארצות הברית סידרו עבורו אשרת כניסה ובמהלך שנת 1941 הגיע לארצות הברית, באונייה היפנית האחרונה שיצאה לחופי ארצות הברית בטרם פרוץ מצב המלחמה בין שתי המדינות.
בארצות הברית מינה אותו הרב יוסף דב סולובייצ'יק לעמוד במקומו בראשות ישיבת "היכל רבינו חיים הלוי" בבוסטון, כאשר עבר לכהן כראש ישיבת רבנו יצחק אלחנן.
כעבור שנה הזמינו דודו, הרב משה פיינשטיין, לעבוד לצדו כראש מתיבתא תפארת ירושלים בניו יורק.
הוא צורף לאגודת הרבנים, היה פעיל בזירה הציבורית ונמנה עם ראשי ועד ההצלה.
במסגרת פעילותו זו נסע לאחר תום המלחמה לצרפת כדי לסייע לפליטים היהודים.
בחנוכה ה'תש"ו השתתף בכנסייה המכינה של אגודת ישראל בלונדון.
בהמשך השנה הגיע הרב פיינשטיין לארץ ישראל, הוא נקרא לשוחח בלימוד עם רבו לשעבר, הרב מבריסק, ובהמשך התארס ונישא לבתו ליפשא.
החתונה התקיימה בירושלים בי"ז באב ה'תש"ו, והרב איסר זלמן מלצר היה מסדר הקידושין.
שנתיים אחרי חתונתו (1948) חזר הזוג לארצות הברית שבה המשיך הרב פיינשטיין לכהן כראש ישיבה בישיבת תפארת ירושלים.
בשנת ה'תשי"ב, 1952, עלה לישראל על מנת להשתקע בה בקביעות.
הוא התיישב בתל אביב והקים בה כולל אברכים שנקרא "ישיבת בית יהודה".
בתקופה זו נהג להתייעץ עם החזון איש שגר בבני ברק הסמוכה.
בכולל זה למד והעביר שיעורים במשך חמישים שנה עד פטירתו.
הוא היה מעביר 16 שיעורים בשבוע.
השיעור בסוגיה הנלמדת בשעות הבוקר נמשך בשנים הראשונות כ-4 שעות מדי יום.
בתקופות מאוחרות יותר הצטמצם זמן השיעור לכדי שעתיים.
בשנת תשל"ג (1973) נפטרה אחת מבנותיו ולאחר פטירתה עבר לגור בבני ברק.
בשנת תשמ"ד (1984) חנך בניין חדש לכולל, ובו העביר כעשרים שיעורים מדי שבוע.
הרב פיינשטיין המשיך את השקפת בריסק.
הוא התנגד לחוק טל, לנח"ל החרדי ולכל צורה של לימודים אקדמיים לחרדים.
זמן קצר לפני פטירתו כתב: "לאחרונה פרצו הנציגים החרדים פרצות חמורות בחומת היהדות והישיבות בהקמת הנחל החרדי ומכונים להכשרת מקצועית, והעבירו חוק טל להחדרת חרב מסלולי הגיוס והתבוללות בהיכלי התורה, והם מחטיאי הרבים במעל שאין גרוע ממנו ובכוונתם להמשיך בדרך זה"..
בשבת ט"ו באייר ה'תשס"ג פונה לבית החולים תל השומר ועם צאת השבת נפטר.
נקבר למחרת בהר המנוחות בירושלים.
בנו הרב חיים הוא ראש כולל "בית יהודה" וראש ישיבת עטרת שלמה בראשון לציון שבראשות הרב שלום בער סורוצקין.
בנו הרב דוד הוא ראש כולל "בית יהודה".
חתנו הוא הרב צבי קפלן, ראש ישיבה בדרך בריסק בירושלים.
בתו הינדה הייתה נשואה במשך כעשור לרב אריה מלכיאל קוטלר.
לאחר פטירת אביו, הרב שניאור קוטלר, בשנת 1982, נקרא הבן למלא את מקומו בראשות ישיבת לייקווד בניו ג'רזי.
הינדה סרבה להגר עמו לארצות הברית או להתגרש ממנו, ובסופו של דבר קיבל הרב קוטלר היתר מאה רבנים לשאת אישה נוספת.
הפרשה משכה תשומת לב רבה.
בשנת תש"ו הדפיס את הספר מעלות התורה לאחי הגר"א, יחד עם הרב ניסן וקסמן.
חידושיו למסכת כריתות נדפסו בסוף חידושי חותנו הרב מבריסק לאותה מסכת.
לאחר פטירתו הוציאה משפחתו את חידושיו למסכתות חגיגה, סוטה, בבא קמא ח"ב, סנהדרין, שבועות, זבחים ח"א, מנחות ח"ד וח"ה, בכורות ח"א, כלים ג"כ, ומקוואות.
מאמרים תורניים שפרסם בקבצים תורניים יצאו לאור תחת השם "חידושי הגרי"מ".
שאר כתביו יוצאים לאור על ידי הרב אריה זאב קראוס.
הרב יחיאל מיכל שטרן (נולד בשנת 1949) הוא רב שכונת עזרת תורה בירושלים ומחבר פורה של ספרות תורנית בשלל תחומים.
נולד בירושלים לרחל ולרב משה אהרן שטרן, שהיה המשגיח של ישיבת קמניץ.
אבי סבתו הוא הרב יעקב יוסף הרמן מארצות הברית (חותנו של הרב חיים פינחס שיינברג).
בצעירותו למד בישיבת בית מאיר בבני ברק.
נשוי למלכה, בתו של הרב אברהם דב אוירבך, ראש ישיבת אור שמח ורב שכונת בקעה, אב לעשרה.
נכדו הוא החזן והזמר חיים שטרן.
בשנות ה-70 התמנה לרבה של שכונת עזרת תורה.
בתחילת שנות ה-80 שימש כמפקח על מקוואות במשרד הדתות.
הרב שטרן הוא ראש כולל "חלב חיטים" בטירת כרמל וראש ישיבת "תורת אברהם".
הוא חבר בוועד רבני זק"א.
רוב ספרי ההלכה של הרב שטרן מופקים במהדורות מעין אלבומיות, מלווים בתמונות צבעוניות.
ספר השבת: הלכות שבת לנוער בהמחשת תמונות צבעוניות, על פי דברי המשנה ברורה וגדולי הפוסקים
מלאכת שבת: על ל"ט מלאכות ודינים היוצאים למעשה בהלכות שבת ע"פ הכרעת המשנה ברורה וגדולי הפוסקים
תורת המוקצה: בירור בענייני מוקצה השכיחים
הפסח כהלכתו: קיצור הלכות וענייני חג הפסח
ברכות הנהנין: בירורי הלכה בדיני ברכת מזונות והמסתעף מזה
ברכת ים: על ענייני ברכות הנהנין
הסעודה וברכותיה: בירורי הלכה בדיני סעודה
שערי טבילה: חידושים וביאורים בהלכות נדה
שערי טהרה: חידושים וביאורים בהלכות נדה
שבילי טהרה: שו"ת בענייני נדה ומקוואות
שביעית בהלכה: בירורי הלכה בענייני שביעית
שמיטה בהלכה ובאגדה: דיני מלאכות בשמיטה, בהמחשת תמונות צבעוניות
מצהלות חתנים: מנהגים והליכות חתן וכלה
נשמת אדם: דיני וענייני אבלות, השכר והעונש, ימות המשיח ועולם התחייה
הגדה של פסח עם פירוש "ההגדה כפשוטה"
הגדה של פסח: תפארת ההגדה
חמישה חומשי תורה עם באור "מדרש הלכה": מדרשי חז"ל בענייני הלכה, עם ביאור מדברי ראשונים ואחרונים
פניני קדם: דברי גאוני קדמאי על התורה
התורה התמימה: על נביאים וכתובים, מעין סדרת המשך לתורה תמימה.
סידור התהלה והתפארת: כולל ביאורים בדרך הפשט מהראשונים והאחרונים
סידור עיון תפלה: לימות החול, נוסח אשכנז
בית ומנוחה: הדרכות והנהגות לבנין הבית על פי דרך התורה (מתורת אביו הרב משה אהרן שטרן)
המחנך: פרקי הדרכה בענייני חינוך לתורה ומידות ויראת שמים, על פי משלי גדולי קדמונינו
גדולי הדורות: סקירה קצרה ותמציתית מחיי וחיבורי גדולי הדורות בעבר (3 חלקים)
המאור הגדול: שביבי נגה מחיי מרן רבי שלמה זלמן אויערבאך
מרן ראש הישיבה: תולדות הרב שך
המשגיח: שביבי נוגה מחיי רבי משה אהרן שטרן משגיח דישיבת קמניץ
זהרי חמה: על הרב זונדל קרויזר
מרן: על הרב עובדיה יוסף
סוד שי"ח: לדמותו של רבי שמריהו יוסף חיים קניבסקי זצוק"ל.
אוצר הידיעות: לקט ידיעות מעניינות שהובאו במדרשים ובש"ס בראשונים ואחרונים וספרי התולדות - 5 חלקים
ארץ חמדה: מקומות ואתרים בארץ ישראל על פי דברי חז"ל ראשונים ואחרונים
אשת חיל: לקט על נשים, שהובאו במדרשים ובש"ס ובראשונים ובאחרונים ובספרי התולדות
אור המקדש: תמונות תלת־ממדיות של בית המקדש השני, מלוות בהסברים
בית השם: ביאור על מסכת מידות על פי ראשונים ואחרונים, מלווה בתמונות
המקומות הקדושים :סקירה על מקומות הקדושים בארץ ישראל
התורה והמצוה: בירורים בהלכה ואגדה על כל המצוות העשה ואל תעשה שנוהגות בזמן הזה
ועשו לי מקדש: המשכן וכליו ובגדי הכהונה: ביאור מקיף על כל ענייני המשכן על פי דברי חז"ל, מדרשים, ראשונים ואחרונים
מועדי השנה: ידיעות בסיסיות בהלכות ומנהגי חגי וזמני השנה
מעון הברכה: הערות והארות למסכת ברכות
נשמת כל חי: תכונת בעלי החיים ושירתם כפי שהובא בדברי חז"ל הקדושים
רעיונות לדרוש: מפי ספרים וסופרים ומגידים בעבר ובהווה
שבילי ים: כולל חדושים וביאורים בכמה עניינים בש"ס ובדברי הרמב"ם
תורת הנסתר: ידיעות כלליות בתורת הנסתר למתחילים, וביאור לפרקים הראשונים של ספר אוצרות חיים, לרבנו חיים ויטאל
ספר לשון לימודים: ביאורים בענייני לשון בתורה ובחז"ל.
הרב יְחִיאֵל פִישְׁל אַיְיזְנְבַּך (ירושלים כ"ח בניסן ה'תרפ"ה אפריל 1925 - ד' באלול, ה'תשס"ח ספטמבר 2008) היה מקובל, ראש ישיבת המקובלים שער השמים בירושלים.
נולד בירושלים, בנו של ר' יוסף אייזנבך, שהיה סופר סת"ם בעיר, ומחסידי רבי זאב טברסקי מחסידות רחמסטריווקה.
בצעירותו למד בתלמוד תורה וישיבת כולל שומרי החומות, בשכונת בתי אונגרין, ובישיבת תורת אמת של חסידות חב"ד אצל הרב משה לייב שפירא.
ומשנת ה'תש"ב עבר לישיבת בית אברהם של חסידות סלונים, שם למד למשך שנתיים אצל ר' מרדכי חיים סלאנים.
בצעירותו גם למד מרבי שלמה גולדמן מזווהיל ומהרב שמשון אהרן פולונסקי מטפליק.
ביום ו' באלול שנת ה'תש"ד נשא את שרח (סרח), בתו של הרב ישעיה אשר זליג מרגליות (נפטרה ביום י"ב בכסלו שנת תשע"ה, בגיל 93).
בשנת ה'תש"ה המשיך ללמוד בישיבת סלונים, ולמד גם בישיבת פרשבורג אצל הרב עקיבא סופר.
בשנת ה'תש"ז התחיל ללמוד קבלה מפי חותנו.
אבל את עיקר לימודו בתורת הנסתר למד בעצמו מספרים כמו אהבת ה' ותורת חכם, ומההגהות שכתב זקנו, ר' משה אייזנבך, בגיליוני ספריו הקבליים.
בשלב מאוחר יותר התחיל להגות בספרי האר"י: שמונה שערים ועץ חיים.
למד קבלה גם אצל הרב ליבוש גרוסמן, תלמידו של הרב חיים שאול הכהן דוויק, ואצל דודו, הרב ישראל יצחק רייזמן.
כמו אביו, היה גם הוא סופר סת"ם.
בשנת ה'תשל"ד, עם פטירת הרב אהרן סלוטקין ראש ישיבת המקובלים שער השמים, נתמנה כממלא מקומו.
הוא מסר שם מדי יום שיעורים בעץ חיים, אוצרות חיים ושמונה שערים.
למד ולימד תורת הקבלה לפי דרכו של רבי שלום שרעבי ה"רש"ש", ועסק במיוחד בכוונות התפילה של ימות החול, שבת וחג.
בימים שהישיבה הייתה סגורה, כגון בשבתות וחגים, וכן בימי בין הזמנים, היה מוסר שיעורים בביתו, בספר הזוהר ושער הכוונות.
ברח מפרסום, וידוע בשמחת החיים שהייתה נסוכה על פניו.
הרב אייזנבך היה קרוב בהשקפת עולמו לאידאולוגיה של אנשי העדה החרדית, אף על פי שחלק מאנשי "שער השמים" היו קשורים לרב קוק.
נפטר בירושלים בגיל 83 בד' באלול ה'תשס"ח ונקבר ע"פ צוואתו בהר הזיתים.
נולדו לו שלשה בנים ושלוש בנות.
בנו הרב משה אהרן, מחבר הספר ברכת משה על ה"מחנה אפרים", נפטר בחייו בניו יורק.
חתנו הוא הרב משה אורי אייזנשטיין, מרבני גבעת שאול וחבר בד"ץ אגודת ישראל.
העניק הסכמות לספרי קבלה רבים שיצאו לאור בשנות כהונתו כראש ישיבת שער השמיים, הסכמותיו נחשבים כערך סמכותי מובהק בתחום לימוד הקבלה.
בין תלמידיו נחשבים המקובל הרב גמליאל רבינוביץ, הרב חיים אורי בריזל, הרב ישראל מאיר ברנר, הרב שמואל אנגל, המקובל והמשפיע הרב יצחק משה ארלנגר, הרב יחזקאל בינג ועוד.
יחיאל (חיליק) ערד (פלוצר) (1927 – 2 בספטמבר 2017) היה צייר, אדריכל ופסל ישראלי, איש קיבוץ סער.
ערד נולד בשנת 1927 להינדה ויהודה, משפחת-רבנים, בעיר קוטנו שבפולין, וב-1933 עלה לארץ ישראל עם משפחתו.
הוא התגורר בתל אביב, למד בבית הספר "תחכמוני", ובתיכון בבית הספר המקצועי "מקס פיין", בו למד שרטוט טכני, והיה חניך בתנועת "השומר הצעיר".
בשנת 1946 התפרסמה הכרזה הראשונה שלו, כרזת "נקרע את הספר הלבן".
הכרזה הובלה בראש ההפגנות נגד הספר הלבן.
בראשית מלחמת העצמאות נפל אחיו הבכור, (1924–1948), בקרב שיירת יחיעם.
לימים תכנן ערד את אתר ההנצחה במקום נפילת השיירה.
כחלק מחברותו בתנועה היה ערד מהגרעין המיישב של קיבוץ סער שעלה לקרקע בשנת 1948. הוא למד ציור בסטודיו אבני ואצל יוחנן סימון, יחזקאל שטרייכמן ומרסל ינקו.
לאחר לימודיו עבד שנים במחלקה הטכנית של הקיבוץ הארצי.
בעבודתו בקיבוץ הארצי הושפע מעבודתו של שמואל מיסטצ'קין שעבד יחד איתו.
מיסטצ'קין למד בבית ספר הבאוהאוס ונחשב לאחד האדריכלים שהשפיעו על הסגנון הבינלאומי בארץ ישראל.
ב-1974 תכנן ערד את קיבוץ סמר ואת המבנים בו, ובמקביל תכנן גם את קיבוץ אליפז הסמוך, וכן את הקיבוצים כישור ופלך שבגליל העליון.
לאחר עבודתו בקיבוץ הארצי פתח משרד עצמאי בקיבוצו, סער, אותו סגר בעקבות המיתון שגרמה האינתיפאדה השנייה.
בשנים שלאחר מכן התמקד בתחום פעולתו הראשון - ציור.
ב-2013 יצא ביוזמתו הספר "הבית, המקום - מתיקיו של המתכנן חיליק ערד" (הוצאת יד יערי) אותו ערכו במשותף יובל דניאלי ומוקי צור.
הספר מסכם את פועלו החל משנות ה-50 ועד לעבודה האחרונה שיצר בגבעת חביבה ב-2011.
ערד היה נשוי לנעמי ולהם שלוש בנות.
נפטר ב-2 בספטמבר 2017, והובא למנוחות בבית העלמין של קיבוץ סער.
במהלך השנים תכנן ערד בתים, מבני ציבור, קיבוצים ויישובים ואתרי הנצחה רבים.
במבנים שתכנן הרבה להשתמש בבטון חשוף, חומר מקובל באותה תקופה ששימש אותו לאתרי הזיכרון.
ערד הקפיד להגיד "אתרי זיכרון והנצחה" ולא להשתמש במילה "אנדרטה".
לטענתו, אנדרטה היא מונומנט שיוצר ריחוק בין האדם לבין המוצג לעומת אתר זיכרון שבא לקרב ולהכניס את המבקר לתוך החוויה.
בחלק גדול מאתרי ההנצחה שתכנן המבקר יכול לצעוד ב"תעלות קשר" או להיכנס אל חדר זיכרון בפנים האנדרטה.
אתר ההנצחה בביתניה עילית, 1964
אתר ההנצחה לשיירת יחיעם בסמוך לצומת כברי, 1969 (תוספת לעמוד הזיכרון שבנה אשר חירם ב-1950)
אנדרטת חטיבת יפתח בנגב ליד צומת קמה, 1969
אנדרטת יד לבנים לחללי קריית טבעון, 1970
אנדרטת משמר הגבול ליד מחלף עירון, 1980
אתר ההנצחה לנופלי קיבוץ שובל, 1980
בית יד יערי בגבעת חביבה, 1982
אנדרטת חטיבת גבעתי במצודת יואב, 1983
חיליק (יחיאל) סופר (נולד ב-15 במאי 1966) הוא קצין בצה"ל במילואים בדרגת תת-אלוף, שפיקד על גדוד 450 (האריה המעופף) ועל חטיבת הבקעה.
סופר למד בפנימייה הצבאית לפיקוד שליד הגימנסיה העברית הרצליה בתל אביב.
עם גיוסו לצה"ל בשנת 1984 החל קורס טיס.
לאחר שנשר ממנו, עבר הכשרה כלוחם בגולני, קורס מ"כים חי"ר ויצא לקורס קציני חי"ר.
בתום הקורס שב לחטיבה כמפקד מחלקה ובהמשך שימש כמפקד פלוגה בחטיבה, והוביל אותה בלחימה בדרום לבנון.
לאחר מכן עבר קורס השלמת הקצונה בכוחות המיוחדים של צבא ארצות הברית – הכומתות הירוקות.
לאחר סיום הקורס, שימש כסגן מפקד חטיבת עציון וכראש ענף נשק מסייע בחטיבת ביסלמ"ח.
בהמשך שימש כמפקד גדוד 450 (האריה המעופף).
בתפקידו הבא פיקד על חטיבת הבקעה.
סופר פיקד על החטיבה במבצע חומת מגן, והוביל אותה בלחימה כנגד הטרור הפלסטיני באינתיפאדה השנייה.
במרץ 2002 התפטר מתפקידו, לאחר תשעה חודשים של פיקוד עליה, בין היתר על רקע פיגוע הירי במושב חמרה.
לאחר התפטרותו עבר סופר בשנת 2003 לפיקוד העורף ושימש כמפקד מחוז דן עד שנת 2006. לאחר מכן שימש כרמ"ח התגוננות אוכלוסייה בפיקוד.
הוא סיים את שירותו בשנת 2011.
ב, סופר משמש בתפקיד "מסביר פיקוד העורף" בערוצי הטלוויזיה השונים.
חבר הוועד המייעץ של תנועת הביטחוניסטים.
סופר בעל תואר ראשון בכלכלה ומדעי המדינה מאוניברסיטת בר-אילן, תואר שני במנהל עסקים מאוניברסיטת בן-גוריון בנגב וב-2009 השלים דוקטורט באוניברסיטת בן-גוריון בנגב בנושא "מודל לאומי רב-ארגוני להצלת חיים באירוע רעידת אדמה, בשלב המוכנות והמענה המיידי".
רבי יחיאל מיכל הלוי פיצ'ניק (נפטר בט"ו בכסלו תר"ט, 1849) היה אדמו"ר חסידי, מייסד חסידות ברזנה ודור שני בחסידות סטפין כשאחיו ר' ישראל דוב בער מכהן כרבי השני מסטפין.
מצד אביו צאצא לרבנים המפורסמים הב"ח והט"ז.
וכן צאצא של רבי יחיאל מיכל מזלוטשוב שהיה חותנו של אביו, רבי דוד מסטפין תלמיד הבעל שם טוב והמגיד ממעזריטש.
כיהן בחבל ווהלין כרב בית מדרש בסטולין ובהמשך כאדמו"ר בברזנה, בהזמנת הפריץ המקומי.
נולד לר' דוד הלוי מסטפין, ממנהיגי החסידות בדורו וצאצא לשושלת הט"ז, כשאביו היה נין ר' דוד הלוי בעל "טורי זהב" ואב"ד אוסטרהא, בנו של ר' שמואל הלוי מלודמיר.
ר' שמואל מלודמיר היה מגאוני ופרנסי הדור.
בהגיע הזמן, השיא רבי דוד מסטפין את בנו בכורו רבי יחיאל מיכל לבתו של תלמיד חכם גדול, איש נכבד וחשוב בשם רבי לייב, שהתגורר בעיר סטולין בפולסיה, והוא היה תלמידו של הצדיק רבי שלמה מקרלין.
(בעיר סטולין שכנה גם השושלת של סטולין-קרלין).
רבי יחיאל מיכל ישב על התורה והעבודה בבית מדרשו של חותנו בסטולין ובצניעותו הרבה לא רצה לקבל עליו שום משרה רבנית או אחרת שהציעו לו.
אשתו פתחה לה חנות קטנה ומזה התפרנסו ושמו יצא לתהלה כצדיק תמים ועובד השם.