tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
כיום משווק לאסירים בקנטינות (בתי מרכול בבתי סוהר ומעצר המנוהלים על ידי קבלן חיצוני) בבתי הסוהר בישראל.
הבשר המשומר הומצא בשנת 1937 על ידי יצרן המזון האמריקאי "הורמל" כפתרון יצירתי למלאי גדול של בשר חזיר.
הבשר נקצץ יחד עם שומן ונארז בקופסאות שימורים, שאפשרו חיי מדף ארוכים ללא קירור.
הבשר המשומר היווה חלק משמעותי בתזונת כוחות בעלות הברית במלחמת העולם השנייה.
שימורי הבשר המקוריים של חברת "הורמל", בהיותם עשויים מבשר חזיר, אינם עומדים בכללי כשרות או חלאל.
כיום, מייצרת חברת "הורמל" גרסה מבשר תרנגול הודו המיועדת למוסלמים.
הלוף הצה"לי כשר וישנה אף גרסת "לוף חלק" המיועדת לאלו המקפידים על אכילת בשר חלק ("גלאט").
הלוף היה שנים רבות במנות הקרב אשר חולקו לחיילי צה"ל.
בראשית שנות האלפיים החליט צה"ל להוציא את הלוף מהתפריט באופן הדרגתי.
ב-2009 הרכישה של הלוף הופסקה לחלוטין לאחר שכל קווי היצור נסגרו והיצרן היחידי שנותר העלה את מחירו.
מלאי הלוף נמכר במחירי הפסד (בין שלושה לארבעה וחצי שקלים לקופסה).
חלק מהמלאי נמכר לשירות בתי הסוהר.
את הלוף ניתן לאכול ישירות מקופסת השימורים או לטגן אותו.
במדינות דוברות אנגלית מכונה קציץ הבשר גם "ספאם", שם אשר הושאל בעידן האינטרנט לתיאור דואר זבל אלקטרוני.
השם הוא קיצור של Spiced Ham (ירך חזיר מתובל), ונעשה בו שימוש בקמפיין השיווקי של החברה מאז 1937. כתוצאה מהקמפיין הפך המונח שם נרדף לבשר משומר שאינו טעים, מזין או מגרה.
מיכאל "לופא" קדוש (23 באפריל 1940 - 29 באפריל 2014) היה כדורגלן ישראלי ששיחק בעמדת השוער, ולאחר מכן היה מאמן כדורגל.
קדוש נולד באלכסנדריה שבמצרים, עלה ארצה עם משפחתו בגיל 9 וגדל ביפו ליד אצטדיון באסה, שנהפך לימים לאצטדיון בלומפילד.
קדוש נבחן לראשונה במחלקת הנוער של הפועל תל אביב, אך המאמן שלמה פוליאקוב לא קיבל אותו לקבוצה, ולכן קדוש התחיל את דרכו במחלקת הנוער של גדנ"ע יהודה.
בשנת 1957 עבר לקבוצת הבוגרים של מכבי יפו, אך לא הצליח לתפוס מקום בהרכב הקבוצה, ושנה לאחר מכן עבר להכח תל אביב.
לאחר איחוד הקבוצה עם מכבי רמת גן, המשיך קדוש בקבוצה המאוחדת הכח מכבי רמת גן, שם שיחק לאורך כל שנות ה-60, ועמה זכה באליפות בשנת 1965 ובגביע המדינה בשנת 1969, אותו הניף קדוש מתוקף תפקידו כקפטן הקבוצה.
בשנת 1970 הצטרף למכבי נתניה לעונה אחת וזכה עימה באליפות.
שנה לאחר מכן עבר למכבי תל אביב וזכה איתה באליפות בשנת 1972. בשנת 1976, לאחר חמש שנים במכבי תל אביב, פרש ממשחק פעיל.
קדוש היה חבר בסגל הרחב למונדיאל 1970 במקסיקו אך לא הופיע מעולם במדי נבחרת ישראל על אף שהיה בין השוערים המובילים בתקופתו.
מיד לאחר פרישתו החל לאמן את הפועל לוד.
תוך שנתיים עלה איתה מליגה ב' לליגה הארצית (הליגה השנייה).
בשנת 1978 חתם בהכח מכבי רמת גן והעלה את הקבוצה לליגה הבכירה.
לאחר שנתיים בקבוצה עבר למכבי רמת עמידר, איתה העפיל לחצי גמר גביע המדינה מול הפועל תל אביב, משחק שהופסק לאחר שקדוש הורחק על ידי השופט יאיר טילינגר, ולבסוף נקבע בו ניצחון טכני להפועל תל אביב.
במהלך עונת חזר לאמן את הפועל לוד ועלה איתה לליגה הבכירה.
לאחר מכן אימן בקבוצות מכבי יבנה, הפועל אשקלון, הפועל לוד ושמשון תל אביב, שאיתה הגיע לגמר גביע המדינה נגד בית"ר ירושלים, לה הפסיד בהארכה.
לאחר מכן אימן בקבוצות הפועל רמת גן, מכבי שעריים, הפועל אשדוד ובית"ר ירושלים שאיתה עלה לליגה הבכירה.
משם עבר קדוש להפועל אשדוד ולאחר מכן לבית"ר תל אביב, שאותה השאיר בליגה.
שנה לאחר מכן עבר להפועל בית שאן וגם אותה הצליח להציל מירידה במחזור האחרון אחרי סדרת ניצחונות בסיום העונה.
משם חזר לקדנציה שנייה בהפועל אשדוד ומשם עבר להכח רמת גן ועלה איתה לליגה הלאומית.
בעונת זכה עם הקבוצה בתואר היחיד בו זכה כמאמן, גביע הטוטו לליגה הלאומית, כשהוביל את קבוצתו לניצחון 0–2 על בני סכנין במשחק הגמר.
למרות ההצלחה שלו בהפועל ירושלים, שני הצדדים החליטו להפסיק את הקשר ביניהם.
בשנת 2009 עבר קדוש לאמן את קבוצת בית"ר שמשון תל אביב, וכעבור שנה חזר להפועל ירושלים והעלה אותה שוב לליגה הלאומית.
לאחר שנתיים סיים את תפקידו במועדון.
ב-17 במרץ 2013 מונה קדוש למאמנה של הפועל אשקלון מהליגה הלאומית.
קדוש הצליח להציל את הקבוצה מירידה לליגה א', ובתום העונה סיים את תפקידו.
במרץ 2014 פורסם שהוא נלחם במחלת הסרטן.
ב-5 באפריל 2014 נערך לכבודו טקס מיוחד על ידי הפועל באר שבע לפני פתיחת המשחק שהתלווה במחיאות כפיים ממושכות מצד האוהדים ושחקני הקבוצה.
במהלך הטקס הוענקה לו חולצת המועדון כאות תודה על כל שנותיו והישגיו כמאמן הקבוצה.
ב-29 באפריל 2014 הלך קדוש לעולמו בגיל 74. היה נשוי ואב לחמישה בנים.
הפארק הלאומי לופה הוא פארק לאומי הנמצא במרכז גבון.
למרות שרוב שטחו של הפארק הוא יער גשם טרופי, בחלק הצפוני שלו מצויים השרידים האחרונים של סוואנת הדשא שנוצרה במרכז אפריקה במהלך עידן הקרח האחרון, לפני כ-15,000 שנים.
היה זה האזור המוגן הראשון בגבון כאשר שמורת הטבע לופה-אוקנדה הוקמה ב-1946. ב-2007 העניק אונסק"ו למקום מעמד של אתר מורשת עולמית.
לופה-אוקנדה נמצא במרחק 300 קילומטרים דרומית-מזרחית לליברוויל, בירת גבון.
בין האתרים ההיסטוריים הללו לבין הפארק עצמו מפריד אזור חיץ ברוחב 5 קילומטרים.
לפיכך, האזור המוכרז כאתר מורשת עולמית מורכב משלושה אזורים שונים.
ההגדלה של האזור המקורי שהיה אמור להיות מוכרז כללה את ארבעת האתרים ההיסטוריים.
הפארק הלאומי גובל בצפון בנהר אוגווה (Ogooué) הזורם במקביל לקו המשווה עד לליברוויל שלחוף האוקיינוס האטלנטי.
דרומית לפארק נמצא רכס ההרים צ'אילו המאופיין ביער גשם טרופי צפוף, פני שטח מחוספסים ורשת של אפיקי נחל.
במזרח ובמערב הפארק גובל באופווה ומינגווה שהם היובלים של נהר אוגווה.
עמק נהר אוגווה הוא אזור המאופיין בסוואנה פתוחה וביערות ששטחם כ-1,000 קילומטרים רבועים.
הגבעות הנמצאות משני צדדיו של העמק גבוהות מהצמחייה ומאפשרות דרך מעבר מהחוף אל פנים הארץ שאיננה עוברת בתוך יערות הגשם הצפופים, האפשרות נוצלה מאז התקופה הפרהיסטורית.
המישור הפתוח הוא ככל הנראה תוצאה של פעילות אנושית רצופה מאז תקופת האבן: שרפות היער גרמו ליצירתה של צמחיית הסוואנה שמשכה לאזור מתיישבים נוספים.
במהלך הדורות עברו דרך האזור אנשים רבים שהותירו אחריהם שרידים משומרים היטב של התיישבויות על ראשי הגבעות, מערות ומקלטים, ראיות ליכולת עיבוד של ברזל וכ-2,000 פטרוגליפים.
בשלושת האזורים המוכרזים בעמק יש אתרים ארכאולוגיים רבים המכילים דוגמאות אמנות סלע.
החלק של אפריקה הנמצא דרומית לסהרה עשיר מאוד בממצאים ארכאולוגיים.
הממצאים הללו כוללים את האתרים הגאולוגיים במזרח אפריקה ואת ציורי הסלע במזרח, מרכז ודרום אפריקה.
האתרים הידועים באזור זה, ובייחוד אלה הנכללים ברשימת אתרי המורשת העולמית, משופעים בדרך כלל במישורים מיוערים במידה מועטת ולא ביערות גשם צפופים.
עד לפני זמן מה היה מעט מאוד מידע על ההתיישבויות המוקדמות במישורי יערות הגשם הצפופים של מרכז אפריקה, שנחשבים לעוינים עבור ההתיישבות האנושית.
המחקרים האחרונים במרכז גבון שינו את הדעה הזו וסיפקו עדויות משמעותיות שהראו כיצד בני האדם הראשונים באזור הצליחו לעקוף את הביצות של אגן נהר קונגו והקימו את ההתיישבויות על גדות האוגווה.
האתרים התרבותיים מחולקים לחמישה סוגים לפי התקופה הארכאולוגית.
קשה לנוע בתוך יערות הגשם ירוקי העד הצפופים.
אוכלוסיית הפילים החיה באזור זה נוטה לנוע בנתיבים עוקפי גבעות ונראה כי גם בני האדם עשו כך: רוב השרידים מתקופת האבן הקדומה האפריקאית (באתר זה, לפני כ-400,000 - 120,000 שנים לפני זמננו) נמצאים בראשי הגבעות וניתן לזהות טביעות רגליים המובילות אליהם ומהם.
עד כה נמצאו בעמק אתרים רבים מתקופה זו כולל כלי אבן מהתרבות האשלית שהתגלו על פני טראסה הנמצאת על גדת הנהר אלארמקורה (Elarmékora).
תקופת האבן התיכונה האפריקאית ותקופת האבן המאוחרת האפריקאית
אין ממצאים רבים מהעמק שניתן לתארך לתקופת האבן התיכונה האפריקאית.
במהלך תקופת האבן המאוחרת האפריקאית (באזור זה כ-12,000 - 4,500 שנים לפני זמננו) האקלים הפך חם יותר ובני האדם החלו להשתמש בטכנולוגיה מפותחת יותר על מנת לייצר כלי אבן קטנים ממיקרוליתים ולצוד בעזרת חצים וקשתות.
נמצאו שרידים רבים מתקופה זו המדגימים את מה שמכונה התעשייה הטשיטוליאנית, והם נמצאו גם לאורך נהר קונגו על מישור טק, במישור קינשאסה ובעמק ניארה.
בעמק אוגווה נמצאו כלי אבן מתקופה זו בראשי הגבעות, במחסות-סלע ובמערות.
על ראשי הגבעות, שהיו המקום שבו סותתו הכלים, יש אזורים נרחבים של פסולת הסיתות - שברי אבן שניתן לראות בתצלומי אוויר.
האזורים שמסביב למגורי האדם אופיינו בפסיפס של יער וסוואנה; בני האדם בחרו לגור במקומות הגבוהים, צדו עם חצים וקשתות, השתמשו בעץ מהיערות על מנת להדליק אש, וככל הנראה גם ניזונו מהצמחים שגדלו ביערות.
השרידים הקדומים מרמזים על אוכלוסייה קטנה ומתפתחת.
לעומת זאת, השרידים שהותירו אחריהן התרבויות שהופיעו בתקופה הנאוליתית ובתקופות הברזל משקפים את גלי ההגירה שעברו דרך האזור.
אחת התוצאות הבולטות של גלי ההגירה הייתה הקמת יישובים גדולים באופן יחסי.
בתקופת ההולוקן הראשונה החלה הגירה של בני הבנטו מהרמות המדושאות לאורך הגבול בין ניגריה לקמרון.
לפי העדויות הנדידה התבצעה בשני נתיבים ראשיים.
הראשון היה בכיוון מזרח לעבר האגמים הגדולים של מזרח אפריקה ומשם דרומה, והוא היה לאורך רצועה צרה של סוואנה על החוף האטלנטי; הנתיב השני היה בכיוון דרום-מזרח והתפצל לשניים, תוך כדי מעבר באזורים הגבוהים ובסוואנה של עמק אוגווה על מנת לעקוף את יערות הגשם המשווניים.
בני האדם בתקופה זה הכינו אבנים חלקות, גרזנים וכלי חרס.
ההשערה היא כי ייתכן והשיטות להכנת הכלים התפתחו בלופה-אוקנדה, אך ההופעה הפתאומית והנרחבת בשנת 4,500 לפנה"ס מעידה בסבירות גבוהה על כך שהשיטות יובאו למקום מאזורים אחרים.
האתרים הארכאולוגיים הקדומים ביותר בעמק נמצאים בהרי מאסוסו.
שני אתרי אוקנדה מתוארכים לשנת 4,500 ו-3,560 לפנה"ס.
במקום נמצאו דוגמאות רבות של גרזנים חלקים שהוכנו מאמפיבוליט (סלע מהחלק המרכזי של העמק).
הממצאים הללו פזורים בכל רחבי גבון, דבר המעיד על גבולות הסחר הנרחבים באותה תקופה.
בני האדם באותה תקופה התיישבו גם כן על ראשי הגבעות, חיו ביישובים קטנים והקימו אזורים מיוחדים שבהם נקברה האשפה.
ההשערה היא כי צורכי הקיום באותה תקופה התבססו על משאבים מהיער כיוון שלא נמצאו עדויות לפעילות חקלאית כלשהי.
אתרי תקופת האבן החדשה מפוזרים לאורך העמק בין אפונה (Epona) לאוטומבי (Otoumbi) במערב ולאוגווה במזרח.
אמנות הברזל במרכז ובמערב אפריקה החלה להתפתח בערך בשנת 2500 לפנה"ס באזור הרי מאנדארה (Mandara) על הגבול בין ניגריה לקמרון, ובאזור המקיף את יאונדה (Yaoundé) בדרום קמרון.
הממצאים הקדומים ביותר של ברזל מעובד בעמק אוגווה מתוארכים לתקופה של אמצע האלף ה-2 לפנה"ס, והם נמצאו באוטומבי ובלופה.
בין 2300 ל-2100 לפנה"ס חלה התפשטות של השימוש בברזל לאוקנדה וללינדילי.
התושבים החדשים במקום, שנעזרו בכלי הברזל שלהם, הצליחו ככל הנראה לגרש לחלוטין את אנשי תקופת האבן החדשה.
אנשי תקופת הברזל חיו גם כן בראש הגבעות אך ביישובים גדולים באופן יחסי, כאשר בסמוך אליהם נבנו מספר כבשנים, ומספר היישובים היה גדול גם כן: עד כה נמצאו כ-20 אתרים המתוארכים לתקופה שבין 2300 לפנה"ס ל-1800 לפנה"ס.
במקום נמצאו עדויות לשימוש בתבואה ואגוזים ביחד עם עדויות לחקלאות פרימיטיבית (מטעים לגידול דקלים שמהם מפיקים שמן דקלים).
כלי החרס מהתקופה הזו שונים מאוד בהשוואה לאלו של תקופת האבן החדשה: מכלים בצורת פעמון, חלקם גדולים מאוד, שקושטו במעגלים קונצנטריים מתחת לידיות.
אופי הקישוט הזה דומה לתחריטי סלע שנמצאו במקום סמוך וככל הנראה הם הוכנו באותה תקופה.
עד כה נמצאו למעלה מ-1,600 פטרוגליפים לאורך העמק, וכמה נוספים נמצאו מדרום לעמק.
הפטרוגליפים נמצאים על סלעים סגלגלים ושטוחים, והם הוכנו באמצעות כלי ברזל שניקבו חורים קטנים דמויי גביע בסלע הקשה.
צברי פטרוגליפים נמצאים לאורך עמק אוגווה בדודה (Doda), איבומביל (Ibombil), קונגו בואמבה (Kingo Boumba), לינדילי, אפונה ואלארמקורה.
האתרים הללו מתחלקים לשתי קבוצות: מסביב ללופה-אוקנדה במזרח ומסביב לאוטומבי במערב.
האיקונולוגיה של התמונות דומה במידה רבה לציורים שנמצאו על כלי החרס מתקופת הברזל ולציורי גוף מודרניים.
שני שלישים מהציורים הם מעגלים או מעגלים קונצנטריים, ובסך הכל 75% מהציורים הם של צורות גאומטריות שונות.
ציורי בעלי החיים מהווים רק 8% ומתוארים בהם זוחלים או הולכי על ארבע קטנים.
לא נמצאו דוגמאות של יונקים גדולים כגון פילים ואנטילופות (ציורים של בעלי חיים אלה כן נמצאו בסהרה ומזרח ודרום אפריקה).
קבוצת ציורים שנודעת לה חשיבות רבה היא זו המתארת זריקת סכינים וזאת כיוון שבמרכז אפריקה כלי הנשק הללו אפיינו את בני הבנטו.
סוג זה של סכינים עדיין נמצא בשימוש באזור.
הפטרוגליפים נמצאים ליד אתרי ההתיישבות מתקופת הברזל, ואם מקשרים ביניהם ניתן לומר כי הציורים מתוארכים לתקופה שבין 2300 ל-1400 לפנה"ס.
מבחינה מספרית, הפיזור של הציורים הוא:
אלארמקורה: 140 ציורים בחמש קבוצות
קונגו-בואמבה: 280 ציורים בחמש קבוצות
בין 1900 ל-1800 לפנה"ס היגרו תושבים חדשים לאזור, והחליפו את התושבים הקודמים.
המהגרים הללו נשארו במקום במשך 400 שנים ואז היגרו דרומה.
שרידי התנורים שנותרו מתקופה זו מצביעים על כיוון ההתפשטות מאוטומבי לאורך שני הצדדים של העמק ולעבר ההרים המיוערים בדרום.
מרבצי פחם הם העדות הראשונה שנמצאה לקיומה של חקלאות המבוססת על קציר ושרפה.
מסיבות שאינן ברורות העמק היה נטוש בין 1400 ל-800 לפנה"ס.
בתקופה זו חלו שינויים רבים בצמחיית העמק.
אבותיה של אוכלוסיית אוקנדה הנוכחית החלו להגיע לעמק בין המאה ה-14 למאה ה-15 לפנה"ס, וגם הם חיו בראשי הגבעות.
שרידי כלי החרס שלהם נמצאו מפוזרים על פני שטח של 1,500 קמ"ר.
ההשערה היא כי כושרם הגופני סייע להם לעבור את המרחקים הארוכים באזור.
שרידי התיישבות נמצאו גם במרחק רב יותר דרומית ליער והם מתוארכים לתקופה שבין המאה ה-14 למאה ה-19 לספירה, וניתן ללמוד מהם על השינוי באופן התכת הברזל.
לפי העדויות נראה כי באזור התקיימו במקביל שתי תרבויות, בני הלופה בסוואנה ומסורת הללדי מסביב לעמק ללדי שביער.
במאה ה-20 הוזזו מספר כפרים והועברו אל מחוץ ליער לאורך הכביש הראשי ומסילת הרכבת הסמוכים לעמק נהר אוגווה.
בפארק חיים מספר מינים של צביונים ובהם צביון צהוב-גב, צביון כחול, צביון לבן-גחון, צביון פיטרס וצביון חום.
בנוסף מתקיימים בו 14 מינים של פרימטים ובהם מנדריל, מנגבי אפור-לחיים, קולובוס שחור, גנון לבן-אף גדול וגנון לבן שפה.
החפירות הארכאולוגיות באתר החלו ב-1987 וממשיכות מאז.
רצועת הסוואנה שמשכה מספר רב של אנשים במהלך הדורות עדיין משמשת כמקום מגורים.
באזור זה מדוברות כמה שפות ובהן אוקנדיס, מאקינה, אקלה, סאקה ומאסאנגו.
במקביל לתחילת השלטון הקולוניאלי במאה ה-19 ובמאה ה-20 החלה מגמה בקרב תושבי האזור לעבור מכפרים משפחתיים קטנים לכפרים גדולים יותר ולעיירות.
ב-1967 נבנתה לאורך העמק הדרך הלאומית מספר 3, על מנת לסייע בניצול משאבי היער.
היישובים המודרניים באזור ממוקמים בסמוך לכביש.
ב-1976 נבנתה מסילת רכבת המחברת את ליברוויל שעל החוף עם פרנסוויל השוכנת ליד היער.
מטרת המסילה היא ניצול משאבי העץ ומרבצי המנגן.
מסביב לתחנות הרכבת איים (Ayem) ולופה הוקמו יישובים חדשים.
כיום, יש בתוך אתר המורשת העולמית שישה כפרים קטנים שבהם גרים כ-2,000 תושבים.
שלושה כפרים שוכנים לאורך עמק אוגווה: בולקו (Boléko), קונגובומבה (Kongoboumba) וקאזאמאביקה (Kazamabika).
שלושת הכפרים האחרים שוכנים ליד פלג אופווה של נהר אובווה: מאקוגהה (Makoghé), באדונדה (Badondé) ומיקונגו (Mikongo).
ליד הכפרים הללו נמצאים שני כפרים נוספים, ראמבה (Ramba) ומאסנגואלאני (Massenguelani) שאוכלוסייתם מורכבת מבני הבנטו ומפיגמים.
ששת הכפרים הגדולים נחשבים כאזורים מתפתחים, ומשמעות הדבר היא שממשלת גבון מעניקה להם תמיכה עבור עידוד תיירות אקולוגית ופיתוח שווקים של מוצרים מקומיים.
אזור לופה-אוקנדה הוכרז כשמורת טבע ב-1946, ובשנת 2002 שונה מעמדו החוקי והוא הפך לפארק לאומי.
לוֹעָנִיתִיִּים (שם מדעי: Scrophulariaceae) היא משפחה גדולה של צמחים בעלי פרחים, מסדרת הצינוראים.
השם המדעי והשם העברי של המשפחה נגזרים משם הסוג לוענית, אב הטיפוס (type genus) של המשפחה.
משפחה זו מיוצגת על ידי צמחים רבים בצמחיית ארץ ישראל, ורבים מסוגיה משמשים כצמחי נוי.
תיאור המשפחה והשקפות סיסטמטיות שונות
באופן מסורתי נכללו במשפחה 275 סוגים ומעל 5,000 מינים, אולם מחקרים פילוגנטיים מולקולריים של השנים האחרונות הראו שהמשפחה במתכונת זו היא פוליפילטית, והעבירו סוגים רבים למשפחות אחרות, חלקן קיימות (לחכיים, עלקתיים) וחלקן חדשות.
בין הסוגים שהוצאו מהמשפחה ניתן למנות את לוע הארי, דיגיטליס, עפעפית, פשתנית, לועית, פאולוניה, ו-ורוניקה.
לעומתם לבן-עלה, לוענית ובוצין נמנים עם הסוגים שנותרו במשפחה המצומצמת (והבודליה נוספה).
ערך זו עוסק במשפחת הלועניתיים במובנה המסורתי, משום שכך היא מופיעה במרבית המקורות הכתובים הקיימים.
אין לראות בכך קביעה מדעית כלשהי, והדבר נעשה רק לצורך קלות הצגת המידע.
משפחה זו מייצגת צורות חיים שונות: החל מעשבים, המשך בשיחים, ואף בצמחים טפילים או טפילים למחצה.
מספר מינים מועט הם עצים
העלים של כל בני המשפחה הם עלים פשוטים, רבים מבני משפחה זו מאופיינים בעלים משוננים.
הפרחים דו-מיניים, חלק הארי של פרחי המשפחה מדומים לצורת לוע, ומכאן שמה.
פרחים מטיפוס זה מכונים פרחים דו-שפתניים.
לעומת זאת, לחלק מהסוגים כותרת פרושה כדוגמת בוצין מפורץ.
בכל מקרה, לפרחים אין סימטריה רדיאלית.
רוב בני משפחה זו מואבקים על ידי חרקים, ומכאן שהצמחים משמשים לראווה למשיכת חרקים.
סוגים רבים הם בעלי פרחים גדולים שגם עין האדם נהנית מהם.
בניתוח מבנה הפרח של סוגי המשפחה השונים על פי החלוקה המסורתית, נגלה שמספר איברי הפרח אינו קבוע, ומכאן הסיקו חוקרי אבולוציה שמשפחה זו היא דינמית מבחינת התפתחותה, ואף שמקור התפתחותה לא אחיד (פרפילטית).
וכאמור, לפי מחקרים אחרונים המעמד הסיסטמטי של המשפחה השתנה.
כך לדוגמה, מספר האבקנים הוא לרוב 4, ולעומת זאת קיימים גם מינים בעלי שניים או חמישה אבקנים.
בחלוקה המסורתית, נהוג להחשיב את הסוגים מרובי האבקנים לפרימיטיביים בהשוואה למינים מעוטי האבקנים, כאשר המעבר ביניהם הוא הדרגתי.
לדוגמה, בסוג פשתנית, כבסוגים רבים אחרים, קיימים 4 אבקנים, אך אורכם משתנה- שניים קצרים ושניים ארוכים.
בסוג לוענית קיים סטמינוד שהוא אבקן חמישי מנוון.
הפרי הוא הלקט, צורתו אינה קבועה.
מבחינה כמותית, 89 מינים ממשפחה זו נמצאים בתחומי ארץ ישראל במובנה הגאוגרפי הרחב.
קרי, זוהי משפחה חשובה לנוף הצומח של הארץ.
מינים אלו נמנים עם 17 סוגים, מהם 11 סוגים כוללים מין אחד או שניים הגדל בארץ, ו-5 סוגים - בוצין, עפעפית, פשתנית, לענית וורוניקה - הם מינים מרובי מינים בארץ, שתרומתם לנופה, הן מבחינה כמותית והן מבחינה איכותית, היא משמעותית.
בהקשר זה חובה עלינו להזכיר את הסוג משיובית שהוא הסוג האנדמי היחיד לארץ ישראל
כמפורט בפירוט המינים, מספר מינים נוסף ממשפחה זו הם מינים אנדמיים או נדירים בארץ, ועלינו להכיר אותם על מנת להבטיח את המשך הימצאם בארץ.
מבחינה איכותית, מיני משפחה זו אינם שולטים בבית גידולם, אלא גדלים זעיר פה זעיר שם.
אף מין ממשפחה זו אינו נחשב למאפיין של חברת הצומח.
עם זאת, קיימים בה כמה מינים נפוצים מאוד, כדוגמת בוצין מפורץ וורוניקה סורית.
מבחינת החלוקה לבתי גידול, ניתן לומר שמיני משפחה זו מאכלסים בתי גידול מגוונים.
מבחינה מספרית, הקבוצה האקולוגית הגדולה ביותר היא קבוצת המינים האופיינית למקומות הנהנים מגשמים רבים, מקומות טחובים מוצלים- כדוגמת הרי החרמון, רמת הגולן, הרי הגליל והרי המרכז (28 מינים).
כמות גבוהה יחסית של מינים מגלה עדיפות למקומות מופרעים על ידי האדם (22 מינים),
ומינים מסוימים מעדיפים מקומות יובשניים במדבריות (21) קבוצה אחרת, קטנה במספרה אך משמעותית מבחינת אקולוגיה ושמירת טבע אופיינית לאדמות כבדות ומעובדות (10) ומינים מסוימים הם חובבי מים ומקומות לחים (8).
שני מינים - לוע הארי סיצילי וצלצל החומות הם מינים זרים (גרים) ממשפחת הלחכיים (בעבר שויכו למשפחת הלועניתיים), אך הם אינם נחשבים למזיקים מבחינה כלכלית או אקולוגית.
למרות גודלה של המשפחה וריבוי מיניה, אין בה צמחי תרבות רבים.
ניתן לומר שאין בה צמחי מאכל בעלי ערך כלכלי כלל.
מספר מינים מצומצם הם בעלי חשיבות כצמחי מרפא - כדוגמת מיני דיגיטליס שונים, והעץ פאולוניה הוא בעל חשיבות כלכלית בשל עצתו הטובה (בהקשר זה יש להזכיר את הספקות באשר לשייכותו למשפחה).
החשיבות של משפחה זו לאדם, מעל לכל אלו, היא מספר הצמחים הגבוה שהיא 'תרמה' לגן הנוי.
בשל גודל הפרחים, עושר צבעיהם ואורך פריחתם, מינים רבים בני משפחה זו גדלים כצמחי נוי - הבולטים שבהם הוא לוע-ארי, לבן-עלה, דיגיטליס ועוד רבים.
להמשך הפירוט ראו 'סוגים המשמשים כצמחי תרבות'.
מספר מינים מצומצם משמש אף כצמחי קטיף, וככאלה הם בעלי ערך כלכלי, כדוגמת לוע-ארי.
הסוגים מובאים על פי סדר סיסטמטי
בוצין (Verbascum) - רוב מיני סוג זה הם עשבים, המאפיינים אותם עלים שעירים, כותרת גלגלית, ופרח בעל חמישה או ארבעה אבקנים.
מקור השם העברי- הכינוי הארמי לנר, משום צבע הפרחים הצהוב של רוב בני הסוג.
23 מינים בארץ, מהם בוצין מפורץ הוא הנפוץ ביותר.
המינים בוצין ביירותי, בוצין הבשן הם מינים אנדמיים ואדומים; המינים בוצין קיסריון ובוצין הגליל הם מינים אדומים.
להמשך הפירוט, ראו ערך הסוג.
צלצל (Cymbalaria) - צמחים רב שנתיים, שלהבדיל מהסוג בוצין, הם קירחים.
המין צלצל החומות הוא הנציג היחיד של סוג זה בארץ ישראל, והוא נחשב למין גר (זר), על פי דגם תפוצתו הקטוע (מצוי רק בחומות בערים עתיקות, בדומה ללוע הארי הסיצילי).
כיום הוא משויך למשפחת הלחכיים (בעבר שויך למשפחת הלועניתיים)
עפעפית (השם העברי הקודם כשם הלטיני- 'קיקסיה') (Kickxia) - הסוג הועבר למשפחת הלחכיים.
פשתנית (Linaria) - סוג גדול שממנו הופרד לאחרונה סוג נוסף- עפעפית.
סוג זה אינו קרוב לסוג פשתה.
הוא כולל עשבים ובני שיח, אם כי בארץ הוא כולל רק עשבים.
הפרח אופייני למשפחה, בעל דורבן.
בארץ מצויים 11 מינים, לרוב זעירי מידות, צבע הפרחים אינו קבוע.
המין פשתנית יפו הוא אנדמי לארץ ישראל.
לוע-ארי (Antirrhinum) - ראו פירוט בערך הסוג.
כולל את המין הנדיר לוע ארי גדול
פומה (Hueblia) - סוג זה כולל עשבים חד-שנתיים זעירים, בעלי כותרת כחולה.
בארץ גדל המין הנדיר פומה פרסית בהרי יהודה ובעבר הירדן.
חסרף (Anarrhinum) - סוג מונוטיפי הכולל את המין חסרף מזרחי, להמשך הפירוט ראו ערך הסוג.
לוענית (Scrophularia) - סוג זה נתן את שמו למשפחה כולה, גם בשם הלטיני.
הוא כולל עשבים ובני שיח, הפרח אופייני למשפחה.
ברוב המינים קיים אבקן חמישי מנוון הקרוי 'סטמינוד'.
ניכר בעליו המחולקים לאונות, ובגובה רב יחסית לשאר המשפחה.
בא"י ידועים 12 מינים, מהם המינים האנדמיים והנדירים לוענית יריחו ולוענית הנבטים.
אנטיכריס (Anticharis) - סוג קטן שתפוצת רוב מיניו באזור הטרופי, שכולל עשבים דביקים.
המין אנטיכריס בלוטי הוא הנציג היחיד בארץ של סוג זה.
זהו מין הנמצא בסכנת הכחדה בשל הימצאו בישראל באתר אחד בלבד- בהרי אילת, למרגלות להר צפחות.
בכך המין דומה למין בר לוע סיני.
משיובית (Mosheocia) - סוג מונוטיפי הקרוב ללוענית אך נבדל ממנו בגביע שחסר שפה קרומית הקיימת בלוענית.
הוא כולל את המין הנדיר והאנדמי מושיובית הגליל, הגדל בבתות, שדות וצידי דרכים בגליל, עמק החולה ובבשן.
זהו הסוג האנדמי היחיד לצמחיית ארץ ישראל.
בר לוע (Lindenbergia) - סוג קטן הכולל כ-15 מינים שתפוצתם באזורים הטרופיים.
הנציג היחיד בארץ הוא בר-לוע סיני, שהמקום היחיד בו הוא גדל הוא בשולי הר צפחות שבהרי אילת, בדומה לאנטיכריס בלוטי.
המין נחשב למצוי בחצי האי סיני.
פשטה (Bacopa) - סוג זה כולל עשבים רב שנתיים שרועים, המתרבים באופן וגטטיבי מהמפרקים.
המין פשטה שרועה נחשב לצמח נדיר בארץ ישראל, וניתן למצואו במקומות לחים ושולי מקווי מים.
משמש גם כצמח נוי לאקווריומים.
ורוניקה (Veronica) - זהו סוג של עשבים, בעלי כותרת גלגלית וצבעה בהיר או כחול.
מספר האבקנים 2. הסוג נחשב לגדול וכלולים בו כ-300 מינים שתפוצתם בעיקר באזורים הממוזגים בחצי הכדור הצפוני, ובהתאמה תפוצתם בישראל יורדת ככל שמדרימים, ועולה ככל שמצפינים או שבית הגידול הוא גשום יותר ולח יותר.
בישראל נמצאים כ-19 מיני ורוניקה, מהם המינים הנפוצים ורוניקה סורית וורוניקה לבנה.
סקציה נפרדת בסוג מיוחסת לצמחי בתי גידול לחים, סקציה זו מיוצגת בארץ על ידי שלושה מינים, ביניהם המין האדום ורוניקה עדינה.
עלקלוק (Parentucellia) - סוג קטן המונה ארבעה מינים של עשבים חד שנתיים זקופים וטפילים למחצה.
מספר האבקנים 4. בארץ מצויים שני מינים: עלקלוק דביק ועלקלוק צהוב פרחים
עלוק (Bellardia) - סוג קטן המונה שלושה מינים של עשבים חד שנתיים, טפילים למחצה.
בארץ מצוי מין אחד- עלוק מצוי.
שיננית (צמח) (Odontites) - סוג הכולל צמחים חד שנתיים או בני שיח, הכותרת דו-שפתנית, מספר האבקנים 4. המין שיננית אושה הוא מין נדיר מאוד הגדל בחרמון הגבוה.
הסוגים מובאים לפי סדר אלפביתי.
המידע המובא מתייחס למינים וזנים המגודלים בישראל ואינו מתייחס לסוג כולו.
אלונסואה (Alonsoa)- המין הרב-שנתי אלונסואת ורשביץ שמוצאו מדרום אמריקה, גדל בגינות הנוי בשל פריחתו הכתומה-אדמדמה בעונת החורף.
אנג'לוניה (Angelonia) - המין אנגלוניה צרת-עלים שמוצא מאמריקה מגודל בגינות הנוי בשל פרחיה הזקופים והנאים בשלל צבעים, הפורחים בעונת הקיץ.
היא מיטיבה לגדול בשמש מלאה.
אצבעונית (נקרא בעברית בעיקר בשם הלטיני- דיגיטליס) (Digitalis)- לפירוט ראו ערך המין אצבעונית ארגמנית
ורוניקה (Veronica) - שני מינים משמשים שמוצאם מאירופה משמשים כצמחי נוי בשל הפרח התכול והעדין המאפיין סוג זה.
גלווזיה (Galvesia) המין גלווזיה נאה שמוצאו מאמריקה הוא שיח ירוק עד, חסכוני במים בעל פריחה אדומה בעיקר בעונת האביב, שניתן לגדלו בכל אזורי הארץ בתנאי שמש ישירה וחצי צל.
דיאסקייה (Diascia) - זנים שונים של דיאסקיית ברבר שמוצאם מדרום אפריקה מגודלים כצמחי נוי חד שנתיים או רב שנתיים, משום יופי פרחיהם- בעיקר בעונות החורף והאביב.
יש לציין שהצמח הוא רב-שנתי המגודל כחד-שנתי לרוב, משום שמראהו אינו אסתטי במיוחד בעונת הקיץ.
צבע הפרחים בגווני אדום ולבן שונים.
גדל היטב בתנאי חצי צל וניתן לגדלו גם בשמש מלאה.
הֶבֶּה (Hebe)- זנים רבים של המין הבה נאה שמוצאו מניו זילנד מגודלים בארץ למטרות נוי.
מדובר בשיחים נמוכים בעלי עלים תמימים ונאים, הפורחים בעיקר בעונת הקיץ צבע הפרחים כחול ולעיתים סגול ולבן.
צמחים אלו טובים לגידול בעיקר באזורי ההר של הארץ, וניתן לגדלם גם באזורים החמים בתנאי חצי צל.
היקף הגידול, יחסית לשאר סוגי המשפחה הוא גדול, והזנים המסחריים מרובים.
טורניה (Torenia) - שני מינים של סוג זה מגודלים בארץ כצמחי נוי.
שניהם עשבוניים נמוכים, מרובי פרחים שצורתם צינורית.
מדובר בצמחים רב-שנתיים שפריחתם ולבלובם העיקרי חל בקיץ.
המין טורניה מון הוא צמח נשפך ושרוע יותר.
ידועים שנים רבים מצמח זה וצבע הפרח שונה מזן לזן.
המין טורניה פורנייה הוא זקוף יותר, צבע הפרחים לרוב סגול ולבן, ומוצאו מאסיה.
לבן-עלה (מכונה בעברית גם בשם הלטיני- 'לוקפיליום') (Leucophyllum) מינים רבים מסוג זה מגודלים בארץ כצמחי נוי.
מוצא הסוג המדבריות של צפון ומרכז אמריקה, והוא בולט בצבע המאפיר-לבנבן של עליו, ומכאן שמו העברי.
גם השם הלטיני מתייחס לצבע הבהיר של העלים.
יש לציין שגוון העלה משתנה ממין למין, וישנם מינים בעלי צבע עלים ירוק 'חי'.
יחד עם העלים, גם פריחתו של השיח בולטת מאוד.
צבע הפריחה הוא לרוב סגול בהיר, בחלק מהמינים ורוד ובמיעוטם לבן.
הפריחה מתמשכת, חלה בעיקר בעונות החמות, אם כי תכונה זו משתנה ממין למין.
קיימים מינים בעלי פרחים ריחניים.
מעבר ליופים של עלי ופרחי השיח, שיחי הלוקפיליום מצטיינים במיוחד בעמידתם ביובש, ומכאן חשיבותם הגדולה לגני הנוי בארץ ישראל.
חלק מהמינים אף אינם זקוקים להשקיית עזר בבגרותם!
מעבר לכך, השיחים עמידים לתנאי גידול שונים- השקיה רציפה, חום וקור.
מאידך, הם נחשבים לאיטיים מבחינת זמן גידולם.
למיני לוקפילום שימושים שונים כצמחי גן: להבדיל מרוב סוגי המשפחה האחרים, סוג זה מגודל בארץ בעיקר בגינון הציבורי ובגינון בהיקף גדול, בשל עמידותו.
הוא מתאים לגידול כגדר חיה נמוכה, צמח מוקד, צמח רקע וכן הלאה.
לוע הארי (Antirrhinum) - ראו ערך הסוג, וערך המין לוע הארי הגדול
לינדרניה (lindernia)- המין לינדרניה גדולת-פרחים שמוצאו מצפון אמריקה הוא צמח משתרע בעל עלים זעירים, ופרחים קטנים שצבעם כחול-לבן.
הפריחה נמשכת לאורך כל השנה.
צמח זה משמש בעיקר לשתילה במכלים כצמח נופל, וכן לשולי ערוגה.
הוא מתפתח היטב בתנאי חצי צל.
נמסיה (Nemesia)- מינים שונים שמוצאם מדרום אפריקה משמשים כצמחי נוי בשל יופי פריחתם.
צבע הפריחה שונה ממין למין.
צמחים אלו נראים במיטבם בחורף.
סוטרה (מכונה בעברית בטעות 'בקופה') (Sutera) - המין סוטרה לבובה משמש כצמח נוי בארץ, כאשר נעשה שימוש בעיקר בזן שפרחיו לבנים אך גם בזנים שפרחיהם ורודים וסגולים.
מוצאם מדרום אפריקה, ופריחתם מתמשכת מאוד.
באופן כללי, צמחים אלו מעדיפים טמפרטורות נמוכות, ובתנאים כאלו ייראו טוב יותר.
מדובר בצמחים משתרעים ולכן הם יפים במיוחד במכל או מסלעה.
עדיף לגדלם בתנאי חצי צל, וניתן גם בשמש מלאה.
פאולוניה (Paulownia) - הסוג היחיד שמגודל בארץ כעץ ממשפחה זו.
ניתן לקרוא עליו בהרחבה בערך הסוג.
פנטסמון (Penstemon) - סוג הכולל מינים שונים של עשבוניים רב שנתיים המהמשים כצמחי נוי משום יופי פריחתם.
מוצאם מיבשת אמריקה, והם בעלי עמודי פריחה זקופים, עליהם פרחים צינוריים בצבע המשתנה ממין למין.
קיים דמיון בזקיפות הצמח וצורת הפרח בין סוג זה לבין הסוג דיגיטליס, אך הסוגים נבדלים, בין השאר במועד הפריחה- בעוד הפנטסמון פורח בעיקר בקיץ, הדיגיטליס פורח בעיקר בקיץ ובאביב.
ניתן לגדל צמחים מסוג זה בתנאי שמש מלאה וחצי צל.
פשטה (Bacopa) - המין פשטה שרועה שהוא צמח בר נדיר בארץ, משמש גם כצמח זוחל לגדות בריכות ואקווריומים.
פשתנית (Linaria) - מינים שונים מסוג זה משמשים כצמחי נוי.
חלק מהמינים משמשים כצמחים משתרעים רב-שנתיים וחלקם כצמחים זקופים המגודלים לשם פריחתם.
צלצל (Cymbalaria) - המין צלצל החומות שהוא אף צמח פולש בארץ משמש כצמח נוי למסלעות בשל היופי של פרחיו העדינים.
רימניה (Rehmannia) - המין רימניה קיפחת שמוצאו מסין מגודל בגן הנוי בשל יופי פריחו.
צבעם ורוד, ובעונת החורף הוא מגדל עמוד פריחה זקוף.
גדל היטב בתנאי חצי צל, היקף הגידול בארץ קטן.
החי והצומח של ארץ ישראל (כרך 11, עמודים 93-103), משרד הביטחון – ההוצאה לאור, תל אביב.
הספר האדום- צמחים בסכנת הכחדה בישראל.
הוצאת רשות שמורות הטבע והגנים.
לופו בניו יורק הוא סרט ישראלי קומי, השייך לסוגת "סרטי געפילטע פיש", בכיכובם של יהודה ברקן וגבי עמרני שיצא לאקרנים בשנת 1976. זהו סרט המשך לסרט "לופו" משנת 1970.
שיר הנושא של הסרט, "ענן לבן", שנכתב על ידי אהוד מנור והולחן על ידי יאיר רוזנבלום, מבוצע על ידי סוזי מילר וחנן יובל.
שיר נוסף מתוך הסרט הוא "גשם אחרון" (שנודע בהמשך בביצועה של להקת פיקוד הצפון).
עלילת הסרט מתמקדת בלופו אברמוביץ (יהודה ברקן), עגלון מזדקן ועני אשר מתגורר בשכונת צריפים בדרום תל אביב ומתפרנס מעסקי אלטע זאכן.
ללופו בת אחת בשם רחל אשר נשואה לעמוס ואם לילד צעיר בשם רוני.
לאחר שרחל ורוני עוברים לארצות הברית במסגרת שליחות דיפלומטית של עמוס, לופו מתקשה להתגבר על הפרידה מרוני.
בעקבות כך, חבריו משוק הפשפשים ביפו אוספים כספים ובכך מאפשרים ללופו לרכוש כרטיס טיסה לארצות הברית על מנת שיוכל לפגוש את רוני, ונותנים לו את זה כפרס מטעם "מפעל הפיס".
אל לופו מצטרף (בטעות) גם חברו הטוב מזרחי (גבי עמרני).
במהלך הביקור בניו יורק לופו מצטרף למשפחתו לכנס בו אמור לנאום הסנאטור של ניו יורק.
להפתעתו של לופו, הסנאטור הוא למעשה מנדל יעקובוביץ, חבר ילדות של לופו.
הפגישה בין השנים מובילה לכך שיעקובוביץ מחליט לאשר מענק סיוע למדינת ישראל, ואף מגיע עם לופו ומשפחתו לארץ.
לופו הוא סרט ישראלי קומי, השייך לסוגת "סרטי הבורקס", בכיכובם של יהודה ברקן וגבי עמרני שיצא לאקרנים בשנת 1970. הוא מכר 872,000 כרטיסים בישראל.
לסרט יצא סרט המשך - לופו בניו יורק בשנת 1976. זהו אחד הסרטים הנצפים ביותר בתולדות הקולנוע הישראלי.
בסרט נכללו חמישה שירים שכתבו אהוד מנור ונורית הירש: "לופו מלך הכביש", "אני זוכר", "אולי על שפת הים", "לופו הנהג" ו"תל אביב של לופו".
את השירים ביצועו יהורם גאון ושלישיית השוקולדה, בהשתתפות צביקה פיק, גבי שושן ושוקי לוי.
עלילת הסרט מתמקדת בלופו אברמוביץ' (יהודה ברקן), עגלון מזדקן ממוצא אשכנזי אשר דובר עברית במבטא יידי.
בשכונה גם מתגוררת מטילדה (אסתר גרינברג), שדואגת לו ומשמשת לו כמשענת.
שניהם גרים בצנעה בשכונת מנשייה בדרום תל אביב ולופו מתפרנס מעסקי האלטע זאכן.
ללופו בת יחידה בשם רחל (אבירמה גולן) אשר מתגייסת בתחילת הסרט לצבא.
במהלך שירותה הצבאי רחל פוגשת בחייל בשם עמוס (מוטי גלעדי), עמו היא מתחתנת בהמשך.
בהמשך נאלצים תושבי השכונה הישנה לפנות את בתיהם.
לאחר משא ומתן עקשני לופו מצליח לבסוף להשיג פיצוי נכבד ומעביר חלק נכבד ממנו לרחל ולעמוס.
כמחווה על המתנה, עמוס מחליט ללמד את לופו לנהוג ורוכש עבורו טנדר אשר יחליף את העגלה והסוס.
לוע הוא שקע שנוצר בהר געש כתוצאה מפעילות געשית.
שקע זה הוא קצהו העליון של צינור הזנה, דרכו נפלטת מאגמה אל פני השטח.
צורתו כאגן מעוגל נובעת מחלל שנותר לאחר שהמאגמה שזרמה דרכו נפלטה או חזרה וירדה אל תא המאגמה.
מסביב לשקע מצטבר חומר געשי שנפלט בעת ההתפרצות, ובמקרים רבים הוא נערם בצורת חרוט מסביב ללוע.
במהלך התפרצות געשית נוצר לחץ גבוה בתוך תא מאגמה, ממנו נפלטים אל פני השטח מאגמה, גזים, אדי מים ושברים מסלעים מקומיים שהועפו בלחץ ההתפרצות.
חלק מן החומר הנפלט נושר בחזרה כפתיתי אפר געשי או כלבה שהתקררה והתקשתה כאשר באה במגע עם האוויר.
לבה קרושה זו יוצרת זכוכית געשית וסלעי בזלת וסקורה, הנצברים מסביב לצינור ההזנה.
ככל שהלבה צמיגה יותר, כן יהיה החרוט תלול יותר.
שטחו ועומקו של הלוע משתנים מהר געש למשנהו ומהתפרצות אחת לשנייה.
חמישה סוגים של לועות געשיים נוצרים בשלבים שונים של ההתפרצות:
לוע התפוצצות – התפרצות המתפוצצת בעוצמה דוחפת מאגמה צמיגה ואת החומר הסלעי העומד בדרכה כלפי מעלה ומותירה חלל במעלה צינור ההזנה.
לוע התפוצצות שקוטרו גדול מקילומטר נקרא קלדרת התפוצצות.
לוע שקיעה – בשוך ההתפרצות פוחת הלחץ ומאגמה נוזלית זורמת בחזרה אל תא המאגמה, כאשר חלק ממנה מתקרר במורד הצינור ונוצר פקק געשי.
ככל שהמאגמה נוזלית כן רבה השקיעה ונוצר לוע עמוק.
לוע התפוצצות משני, מאר – שקע מעוגל הנוצר במהלך התפרצות פריאטית כאשר מאגמה לוהטת באה במגע עם מים (מי תהום, אגם, קרחון) ונוצר קיטור דחוס בלחץ גבוה היוצר התפוצצות.
מארים נמצאים לרוב במורדות הר הגעש או בסביבתו הקרובה.
לוע פליטת גזים, דיאטרם – סוג זה של לוע געשי נוצר בעיקר בשל פליטת גזים, אם כי עשויה להיפלט דרכו כמות קטנה של מאגמה.
לוע זה דומה למשפך אנכי עמוק, ולאחר ההתפרצות הוא מתמלא בשברי סלעים היוצרים ברקציה.
קימברליט מכיל יהלומים הוא סוג של דיאטרם.
לוע התמוטטות, קלדרה – התפרצויות עזות במיוחד מרוקנות במידה רבה את תא המאגמה.
שפוכת כבדה של סלעים מצטברת בשולי הר הגעש וגורמת להתמוטטות דפנות הלוע פנימה.
קלדרה שונה באופן עקרוני מהתמוטטות של שפת לוע עקב רעידת אדמה, סחיפה או כוחות בליה, והמאפיין העיקרי שלה היא קריסה של תקרת תא המאגמה למטה אל התא.
לאחר הפסקה בפעילות הגעשית, לועות רבים מתמלאים במי גשמים שאין להם אפשרות להתנקז, ונוצרים בהם אגמים הנקראים אגמי לוע.
אגם מסוג זה הוא הקלדרה של אגם טובה שבסומטרה: התפרצות-על שהתרחשה בו לפני כ-75,000 שנה מוטטה את דפנות הלוע.
מי גשמים הציפו את הקלדרה והקיפו את שברי ההתמוטטות, שהפכו לאי הניצב במרכז.
ברמת הגולן מצויות גם הג'ובות – שם מקומי לשקעי לוע, שחלקם קרסטי והם נוצרו בעקבות המסה של סלעי גיר, ואחרים - מארים או דיאטרמים.
לוֹפּ נוּר (אויגורית: لوپنۇر, סינית: 罗布泊, פיניין: Luóbù Pō, "אגם לוֹפּ") או גם לוֹבּ נוּר הוא כיום קבוצה של אגמים וביצות מלוחים עונתיים בין מדבר טקלה מקאן ומדבר קורוקטג, בחלקו הדרומי מזרחי של המחוז האויגורי האוטונומי שינג'יאנג שבצפון מערב סין העממית.
מערכת האגמים והביצות היא השריד האחרון מאגם טארים הבתר-קרחוני ההיסטורי, שבעבר כיסה שטח של למעלה מ-10,000 קילומטרים רבועים באגן טארים.
לופ נור הוא אגם פנימי (אנדורייקי) שאין ממנו יציאה (בדומה לים המלח) השוכן בגובה 780 מטרים מעל פני הים, הנקודה הנמוכה ביותר באגן טארים.
בעבר היה כאן אגם מלוח גדול, וב-1928 היה שטחו כ-3,100 קמ"ר, אלא שמאז הלך האגם והתייבש.
ב-1971 הוא יבש כליל, והמדבר תפס את מקומו, כאשר חולות הלס נישאו ברוח וכיסו את השטחים היבשים.
עקב כך נדדה מערכת האגמים מערבה בין 30 ל-40 קילומטרים ב-40 השנים האחרונות.
סיבה חלקית לחוסר היציבות של המדבר הייתה כריתה של עצי צפצפה וערבה לשם הסקה.
בתגובה הוכרז שטח של 3,520 קמ"ר כשמורת טבע על מנת לשמר את הצפצפות.
מקור המים לביצות הם הנהרות הנשפכים אליהן ממערב: טארים, צְ'יֵאמוֹ וקָאידוּ.
מקורות המים הקדומים של נהר הטארים ולופ נור אפשרו את פריחתה של ממלכת לואולאן, תרבות סינית קדומה לאורך דרך המשי, שעקפה את האגם.
לואולאן הפכה למדינת חסות של האימפריה הסינית בשנת 55 לפני הספירה, ושמה שונה לשאנשאן.
בעבר התפתחה על גדות האגם גם התרבות הטוכארית.
הארכאולוגים גילו שרידים קבורים של יישובים, כמו גם כמה מומיות טארים, לאורך קו החוף הקדום של האגם.
מרקו פולו עבר בסמוך לאגם וחוקרי הארצות הנודעים פרדיננד פון ריכטהופן, ניקולאי פרז'וואלסקי, סוון הדין ואורל שטיין ביקרו וחקרו את האזור.
ייתכן גם כי החייל השוודי יוהאן גוסטף רנט ביקר באזור כשסייע לדזונגרים להכין מפות של האזור במאה ה-18.
ב-17 ביוני 1980 נעלם פֶּנְג גְ'יָאמוּ, ארכאולוג סיני נודע, בשעה שצעד לתוך לופ נור בחיפוש אחר מים.
גופתו לא נמצאה מעולם, והיעלמותו ממשיכה להיות אחד המאורעות המסתוריים ביותר בהיסטוריה של הארכאולוגיה הסינית.
16 שנים אחר כך, ב-13 ביוני 1996, מת יוּ צ'וּנְשׁוּן, חוקר ארצות סיני ידוע, בעת שניסה לחצות את לופ נור ברגל.
אתר קבורה זה מתקופת הברונזה הוא דיונת חול סגלגלה, שממנה נחפרו יותר מ-30 מומיות שנשתמרו היטב בתוך שקים העשויים עור שור.
כל מכלול הקבורה שְׂיָאוֹחֶה מכיל כ-330 קברים, ש-160 מתוכם חוללו על ידי שודדי קברים.
צייד מקומי כיוון את חוקר הארצות והארכאולוג השוודי פולקה ברגמן לאתר ב-1934. מיזם לביצוע חפירה מסודרת על ידי המכון לארכאולוגיה ושרידים תרבותיים של שינג'אנג החל באוקטובר 2003. סך הכול נחפרו באתר 167 קברים מאז סוף 2002, והחפירות חשפו מאות קברים קטנים יותר הבנויים בשכבות, כמו גם חפצי יקרי ערך.
ב-2006 נחשפה תגלית ארכאולגית חשובה: ארון קבורה בצורת סירה, העטוף בעור שור ומכיל את פניה החנוטות של אישה צעירה מחייכת.
לופ נור שימשה אתר הניסויים בנשק גרעיני של סין.
הניסוי הסיני הראשון בפיצוץ פצצת אטום (ניסוי אטומי מס' 596) בוצע בלופ נור ב-1964. ב-17 ביוני 1967 פוצצה סין באתר את פצצת מימן הראשונה שלה.
עד 1996 בוצעו באתר בסך הכול 45 ניסויים בנשק גרעיני.
המפקדה של בסיס הניסויים בנשק גרעיני שוכנת במאלן, כ-125 קילומטרים צפונית מערבית לצִ'ינְגִיר.
לופ הוא סרט קצר בהנפשה ממוחשבת משנת 2020, שהופק על ידי אולפני האנימציה של פיקסאר.
הסרט בוים ונכתב על ידי אריקה מילסום, התסריט נכתב על ידי אדם בורק, מתיאס דה קלארק ומילסום.
זהו הסרט הקצר השישי בתוכנית "SparkShorts" של פיקסאר, והוא מתמקד בילד פטפטני ובחורה אוטיסטית לא מילולית הלומדת להבין אחד את השני.
הסרט הופץ לראשונה בדיסני+ ב-10 בינואר 2020.
כריסטיאנו 'צ'אצ'י' דלגדו בתפקיד מרכוס
לואי גונזלס בתפקיד יועץ המחנה
מארק אורטון הלחין את המוזיקה עבור לופ.
מריה גואדלופה ויאלובוס ולס (בספרדית: María Guadalupe Villalobos Vélez; 18 ביולי 1908 – 14 בדצמבר 1944), הידועה בכינויה לפי ההגייה האנגלית לופה ולז (Lupe Velez), הייתה שחקנית, רקדנית וידוענית מקסיקנית-אמריקאית.
מהכוכבות הלטיניות הראשונות בעידן הקולנוע.
הייתה שחקנית, רקדנית וזמרת מקסיקנית בתור הזהב של הקולנוע ההוליוודי.
ולז החלה את הקריירה שלה כשחקנית בוודוויל המקסיקני בתחילת שנות ה-20. לאחר שעברה לארצות הברית, היא הופיעה לראשונה בסרט קצר בשנת 1927. עד סוף העשור היא שיחקה בסרטים אילמים באורך מלא והתקדמה לתפקידים ראשיים בסרט "הגאוצ'ו" (1927), "גבירת המדרכות" (1928) ו"שירת הזאב" (1929), בין היתר.
ואז עשתה ולז את המעבר לסרטי קול ללא קושי.
היא הייתה אחת השחקניות הלטינו-אמריקאיות המצליחות הראשונות בהוליווד.
במהלך שנות ה-30, הופיעה במספר סרטים קומיים מצליחים כמו פלפל חם (1933), Strictly Dynamite (1934) ומסיבת הוליווד (1934).
בשנות ה-40, הפופולריות של ולז הגיעה לשיא לאחר שהופיעה ככרמליטה פואנטס בשמונה סרטי ספיטפייר מקסיקני, סדרה שנוצרה כדי לנצל את אישיותה הלוהטת.
חייה האישיים של ולז, שכונתה בתקשורת The Mexican Spitfire, היו צבעוניים כמו דמותה על המסך.
היו לה כמה רומנים מתוקשרים עם שחקנים הוליוודים ונישואים סוערים עם ג'וני וייסמילר.
בדצמבר 1944, ולז מתה ממנת יתר מכוונת של תרופת הברביטורט Seconal.
מותה והנסיבות סביבה היו נושאים להשערות ולמחלוקת.
לאחר מעברה לארצות הברית פגשה בקליפורניה את השחקנית פאני ברייס שעזרה לקידומה בעולם הקולנוע.
בשנת 1927 לוהקה לתפקידה הראשון בסרט הקצר "מלחים היזהרו!" בכיכובם של לורל והארדי.
בהמשך לוהקה לסרט קצר נוסף בשם "מה נשים עשו עבורי".
תפקידה המשמעותי הראשון היה בסרטו של דאגלס פיירבנקס "הגאוצ'ו"(1927), שם זכתה לככב לצידו בתפקיד ראשי.
עד למותה הטראגי בשנת 1944 שיחקה בסרטים למכביר, בין היתר בסרט "ספיטפייר מקסיקני" שהעניק לה גם את כינויה (במובן מילולי של "הפצצה המקסיקנית").
סרטה האחרון היה הסרט המקסיקני "ננה".
ולז נקשרה ביחסים וברומנים מתוקשרים עם כמה משחקני הקולנוע המפורסמים באותה תקופה ובהם ג'ון גילברט, צ'ארלי צ'אפלין, קלארק גייבל, אריך מריה רמרק, ארול פלין ועוד.
בשנת 1933 נישאה לשחיין האולימפי ושחקן הקולנוע ג'וני וייסמילר.
בשנות ה-40' ניהלה רומן עם שחקן בשם הרלד מארש ובמהלכו נכנסה להיריון.
בליל 13 דצמבר 1944 שמה קץ לחייה על ידי בליעת גלולות שינה.
היא הסבירה את התאבדותה משום הבושה בהבאת ילד מחוץ לנישואין.
לוף ענק (שם מדעי: Amorphophallus titanum), הידוע בכינויו פרח הגווייה, הוא צמח בעל פרחים הגדל באי סומטרה (אינדונזיה) על קרקעית יערות הגשם הנמוכים ונחשב לפרח נדיר ובסכנת הכחדה.
הכינוי "פרח הגווייה" ניתן לו עקב ריח הבשר הרקוב והצחנה שהוא מדיף, כדי למשוך חרקים למטרות האבקה.
ריחו מושך אליו חיפושיות וזבובים.
הפרח מגיע לגובה ממוצע של 1.8 מטר ולהיקף ממוצע של מטר אחד.
הוא פורח פעם בכמה שנים, לפרק זמן של 48 שעות בלבד.
עלי הכותרת שלו דמויי מטרייה.
לאחר שהפרח נובל, עלה בודד המגיע לגודל של עץ קטן עולה מתוך פקעת הצמח.
גובה העלה יכול להגיע לגובה שלושה מטרים והוא מתחלף מדי שנה.
הבחנה בין הלוף הענק לרפלסיה גדולה
יש להבחין בינו לבין רפלסיה גדולה ("חבצלת הגופה"), שהוא צמח טפיל הגדל ביערות טרופיים וניחן בריח מצחין אף הוא.
על אף שהלוף הענק הוא בעל איבר פריחה גדול יותר, נחשבת הרפלסיה הגדולה לפרח הגדול בעולם, מכיוון שמבחינה טכנית הלוף הענק בנוי מצבר של פרחים.
בטבע אפשר למצוא את הלוף הענק רק ביערות הגשם של סומטרה.
גידולו בגנים בוטניים, נובע מסכנת הכחדה עקב בירוא יערות.
הפריחה הראשונה מחוץ לסומטרה הייתה בגן בוטני בלונדון ב-1889. מאז הפך פופולרי בגינות מתורבתות וגנים בוטניים.
לוף (שם מדעי: Arum) הוא סוג של צמחים גאופיטיים רב-שנתיים בעלי פקעת ממשפחת הלופיים (Araceae).
הסוג כולל 26 מינים, שתפוצתם משתרעת ממקרונזיה ואירופה ועד מערב סין.
בישראל גדלים ארבעה מינים: לוף ארץ-ישראלי, לוף ירוק, לוף מוארך, לוף מנומר.
מאפיינים מורפולוגיים של משפחת הלופיים בישראל
כל המינים במשפחת הלופיים בישראל הם גאופיטים, בעלי שורשים אדוונטיביים המתפתחים מן האזור העליון של הפקעת, בסמוך לבסיס הנצר, ולא כשורש ראשי.
ברקמות הצמח מצויים ראפידים (מחטים) של אוקסלט הסידן, כלומר גבישים דקים ומוארכים, מחודדים בשני קצותיהם, שבדרך כלל הם רבים ומצטרפים לצרורות.
ראפידים אלה מצויים בתאים ייחודיים המכונים אידיובלסטים.
בצרורות ההובלה של הגבעולים ופטוטרות העלים משולבים מובילי מוהל חלבי, הערוכים בשורות והם פשוטים ובלתי מסועפים.
התפרחת של הלופיים בעלת מבנה משוכלל, והיא בנויה משני רכיבים עיקריים: שִׁזְרָה מרכזית הנושאת את הפרחים, ומתחל רחב העוטף את השזרה מסביב.
לאורך השזרה מובחנים חמישה אזורים: בבסיס, בחלקה התחתון ביותר, מצויים הפרחים הנקביים היושבים עליה או שקועים בה; מעליהם מופיעים פרחים מנוונים, נימיים, דמויי מרצע או דמויי זיף; גבוה יותר ערוכים הפרחים הזכריים; ומעליהם שוב פרחים מנוונים.
בקצה העליון של השזרה מצויה תוספת עקרה חסרת פרחים, המכונה אלה.
בכל הלופיים בישראל, למעט לופית מצויה, קיים קטע מפריד בין אזור הפרחים הנקביים לבין אזור הפרחים הזכריים.
המתחל גדול ורחב ומחולק לשני חלקים: חלקו התחתון בנוי בצורת כד, המקיף את מחציתה התחתונה של השזרה.
הכד מוצר כלפי מעלה וסוגר על הזיפים העליונים, היוצרים מעין סבכה.
חלקו העליון של המתחל פרוש לרווחה ומכונה טרף המתחל.
פרחי הלופיים בישראל הם חד-מיניים, חסרי עטיף (גביע וכותרת), וערוכים על השִׁזְרָה.
הפרח הנקבי בעל שחלה העשויה מעלה שחלה אחד והיא חד-מגורתית.
הביציות ישרות, יושבות או נישאות על עוקצים; השליה דופנית או בסיסית.
הצלקת יחידה, יושבת בראש השחלה או נישאת על עמוד השחלה.
הפרח הזכרי עשוי אבקן בודד בעל זיר ניכר, או כמה אבקנים יושבים; האבקה משתחררת מן המאבק דרך שני פתחים או סדקים שבראשו.
מיני הלוף הם עשבים רב-שנתיים חסרי גבעול, ועליהם בעלי פטוטרות ארוכות הערוכים בשושנת בבסיס הצמח, והם נושאים פקעת רב-שנתית.
הפקעת החליפית, הנוצרת במהלך עונת הצמיחה לצד הפקעת הוותיקה, מצמיחה עלים אך אינה נושאת תפרחת באותה שנה; הפריחה מתרחשת רק בעונה שלאחר שהפקעת החליפית הופכת לפקעת הפעילה.
לצורת הפקעת נודעת חשיבות טקסונומית, והיא משמשת גם מאפיין סיסטמטי בסוג לוף, בעיקר בהקשר של מערכים כרומוזומליים.
בסוג לוף מבחינים בשתי צורות עיקריות של פקעות: אופקית ואנכית; הצורה האנכית מאפיינת את המינים הגדלים בישראל.
פקעת אופקית דמוית גליל בלתי סימטרי, ובה ניצן הממוקם באחד מקצותיה.
צורה זו אופיינית למינים פוליפלואידיים של הסוג, בעלי מספר כרומוזומים 2n = 42, 56 או 84.
פקעת אנכית דמוית דיסקוס או כדור שטוח.
בראש הפקעת, פחות או יותר במרכזה, מצוי ניצן עטוי קשקשים, ומבסיסה מתפתח זר של שורשי הזנה דקים.
צורה זו, שהיא גם צורת הפקעת של מיני הלוף בישראל, מאפיינת מינים דיפלואידיים (2n=28).
מספר הכרומוזומים הבסיסי בסוג הוא n=14. המין לוף איטלקי (Arum italicum), שתפוצתו רחבה ביותר, הוא הקספלואידי (2n=84).
המין לוף עקוד (Arum maculatum), שתפוצתו נרחבת אף יותר, הוא טטראפלואידי (2n=56).
שני המינים אינם גדלים בישראל.
פקעות המצויות סמוך לפני הקרקע, ובייחוד פקעות צעירות שמקורן בנביטה מזרע, נוטות להיות בלתי סימטריות, לרוב שטוחות ומוארכות.
במקרים אלה הפקעת מלוכסנת, בסיסה צר וחלקה העליון רחב; הניצן ממוקם בקרבה לבסיס הפקעת, וסביבו מתפתחים שורשים עסיסיים מתכווצים לצד זר של שורשי הזנה דקיקים.
העלים ערוכים בשושנת ומופיעים לפני הפרחים, בעלי פטוטרות ארוכות שעטופות בבסיסן בנדן: טרפי העלים דמויי לב, דמויי חץ או דמויי רומח.
שני הסוגים לולינית ואחילוף חסרי טרפים דמויי חץ או לב או רומח.
המתחל גלול בבסיסו לצינור סביב השזרה, והוא מסתיים בטרף שאורכו עולה על אורך הצינור.
שולי המתחל מפורדים עד בסיסם וחופפים זה את זה בחלקם התחתון.
על צורת המתחל ומבנהו ראה בפרק: "מאפיינים מורפולוגיים של משפחת הלופיים בישראל".
הפרחים הנקביים יושבים בצפיפות בבסיס השזרה; חגורת הפרחים הזכריים ערוכה מעליהם, ואילו פרחים מנוונים, נימיים ודמויי זיף או מרצע מצויים ברווח שבין שתי חגורות הפרחים ולעיתים גם מעל חגורת הפרחים הזכריים.
התפרחת הזכרית ממוקמת באזור פתח צינור המתחל וצפיפותה משתנה ממין למין.
החלק העליון של השִׁזְרָה, שמעל חגורות הפרחים, מאורך וחשוף לחלוטין מפרחים, והוא בצורת גליל או דמוי אלה.
הפרח הזכרי עשוי שניים עד חמישה מאבקים צמודים ויושבים על השזרה (חסרי זיר ניכר); כל מאבק בעל שתי לשכות הנפתחות דרך נקב.
גרגרי האבקה כדוריים ומכוסים בזיזים.
הפרח הנקבי יושב (חסר עוקץ).
השיליה דופנית, והביציות ערוכות בשורה אחת הפונה לעבר ציר השזרה.
הצלקת יושבת (ללא עמוד שחלה), שעירה ודמוית חצי כדור.
מקבץ הפירות גלילי או כדורי ונישא גבוה מעל הקרקע.
הפרי ענבה עסיסית המאדימה עם הבשלתה, ובה 1 עד 6 זרעים שצבעם חום בהיר עד כהה.
הזרע חסר כל תוספת; קליפתו קשה ומגוממת, והפצת הזרעים נעשית על ידי ציפורים.
אבולוציה והתאמות אקולוגיות בלופיים בישראל
בתכונות רבות של התפרחות והפירות בלופיים בישראל ניכרים שרידים להתאמה לבית הגידול המקורי של משפחת הלופיים באזורים טרופיים וסובטרופיים, ובעיקר ביערות לחים.
בסביבות אלו שכיחים פירות עסיסיים בעלי צבע אדום, הנאכלים ומופצים על ידי ציפורים.
עם כניסת הלופיים לבית הגידול הים-תיכוני בישראל פחתה היעילות של הפצת פירות עסיסיים בעזרת עופות, ונוצרה מגמה אבולוציונית של הפחתת העסיסיות וצבע בפרי.
תהליך זה לווה גם בקיצור עמוד התפרחת ובהתפתחות של מקבץ פירות השקועים בקרקע.
בד בבד, מבחינה אבולוציונית, ניתן להבחין בלופיים הים תיכוניים בירידה בתלות בעופות ועלייה במנגנוני הגנה על הפירות.
תהליכים אלו ניכרים, בין השאר, בהטמנת הפירות בקרקע כבר בראשית התפתחותם, בקיצור עמוד התפרחת ובהפחתת העסקיות והצבע, המקטינים את בולטותם לבעלי חיים חומסים.
כמו כן, בלוליינית ובאחילוף ניכרים שוליים מאוחים בצינור המתחל, היוצרים מעטפת מגוננת סביב מקבץ הפרי לאורך זמן.
מכלול תכונות אלו משקף מעבר מהפצה מבוססת ציפורים להפצה מבוססת חיות קרקע ולהגנה ממושכת על הפרי מן החניטה ועד ההפצה.
היעדר תכונות אלו בסוג לוף מציב אותו כשלב אבולוציוני מוקדם יותר ביחס לקרוביו בלופיים הים-תיכוניים.
כל ארבעת מיני הלוף בישראל הם גאופיטים בעלי פקעת, הגדלים בעיקר באזור האקלים הסובטרופי.
לוף מוארך אנדמי לחגורה העליונה של החרמון.
לוף ארץ-ישראלי ולוף מנומר חולקים לעיתים את אותו בית גידול, וקשה לעיתים להבחין ביניהם בשדה, שכן צבע המתחל בלוף מנומר אינו אחיד כמתחל של לוף ארץ-ישראלי.
לוף ירוק מקדים את פריחתו לסוף ינואר; צבעי המתחל שלו בהירים יותר משל שאר המינים, ואונות הטרף ארוכות ומפושקות.
לוף ארץ-ישראלי (Arum palaestinum) הוא גאופיט בעל פקעת, תת-אנדמי ולא שכיח.
תחום תפוצתו העולמי משתרע ממערב סוריה ולבנון, דרך ישראל ועד ירדן.
בישראל הוא גדל בסדקי סלע, בקרקעות כבדות, בבתות ובחורש ים-תיכוני: בשפלה המרכזית, בהרי המרכז, בעמק יזרעאל, בבקעה המרכזית והצפונית, בגולן ובחרמון.
העלווה מתפתחת בסוף אוקטובר ונשארת עד סוף מאי.
תקופת הפריחה נמשכת מסוף פברואר ועד תחילת מאי.
הפירות הירוקים מופיעים מסוף אפריל ועד תחילת מאי, והפירות הבשלים מצויים מאמצע ועד סוף יולי.
הפצת הזרעים נמשכת מתחילת אוגוסט ועד אמצע ספטמבר.
בהיעדר תפרחת: אונות טרפי העלים קצרות, מעוגלות ואינן מפושקות — בשונה מלוף ירוק ולוף מוארך, שבאונותיהם ארוכות ומפושקות.
הפטוטרות באורך דומה לעוקץ התפרחת העתידי.
בעת הופעת התפרחת: קוטר צינור המתחל גדול מ-2.5 ס"מ, וצדו הפנימי ארגמני בחלקו העליון; טרף המתחל בצבע ארגמן כהה אחיד או כמעט שחור, ללא כתמים — בשונה מלוף מנומר (בעל כתמים בהירים על רקע ארגמן) ומלוף ירוק (בעל פנים ירקרק ובהיר).
בסיסי הפרחים המנוונים, המצויים מעל חגורת הפרחים הזכריים, חלקים ואינם מגובננים — בשונה מלוף ירוק.
לוף ירוק (Arum hygrophilum) הוא גאופיט בעל פקעת, מין לא שכיח.
תחום תפוצתו משתרע מצפון-מזרח מרוקו, דרך קפריסין המזרחית, מערב טורקיה ודרום-מערב סוריה, ועד ישראל ומערב ירדן.
הוא גדל בצל החורש, בגינות שבהן העיבוד אינו אינטנסיבי ובקרקעות לחות.
בישראל הוא מצוי בשפלה, בהר, בעמק יזרעאל, בבקעה הצפונית ובגולן.
העלווה מתפתחת בסוף אוקטובר ונשארת עד אמצע מאי.
הפירות הירוקים מופיעים מתחילת אפריל ועד סוף יוני, והפירות הבשלים מצויים לאורך חודש יולי.
בהיעדר תפרחת: טרפי העלים דמויי ראש חץ; אונותיהם ארוכות, מחודדות מעט ומפושקות ומשוכות לאחור — בשונה מלוף ארץ-ישראלי שאונותיו קצרות, מעוגלות ואינן מפושקות.
בעת הופעת התפרחת: התפרחת נישאת גבוה מעל פני הקרקע, ולעיתים מתפתחות יותר מתפרחת אחת על אותו נצר.
קוטר צינור המתחל קטן מ-2 ס"מ, ואורכו הכולל של המתחל כ-10 עד 13 ס"מ — תכונה המבדילה אותו מלוף ארץ-ישראלי.
חלקו העליון של טרף המתחל ירוק עד ירוק כהה מבחוץ, ומלבין או ירקרק בהיר בצדו הפנימי; טרף זה נטול גוון ארגמן ואיננו קטיפתי — בשונה מלוף ארץ-ישראלי ולוף מנומר.
על הדופן הפנימית של צינור המתחל מופיע כתם ארגמני גדול.
בסיסי הפרחים המנוונים, המצויים מעל חגורת הפרחים הזכריים, נפוחים ומכוסים גבנונים — בשונה מלוף ארץ-ישראלי, שבו בסיסי פרחים אלה חלקים.
לוף מוארך (Arum rupicola) הוא מין נדיר מאוד בישראל ומצוי בישראל אך ורק בחגורה העליונה של החרמון; לרוב בין סלעים בשטחים פתוחים ובמדרונות של בתה הררית.
תחום תפוצתו העולמית משתרע מאיי הים האגאי המזרחיים ומקפריסין, דרך טורקיה והקווקז הדרומי ועד איראן ועיראק, ומדרום-מערב סוריה ולבנון ועד ישראל.
קיימים שני תת-מינים: תת-מין טיפוסי, המצוי בכל תחום התפוצה של המין, ותת-מין A.
virescens, המצוי אף הוא בתחום התפוצה של המין, למעט איי הים האגאי המזרחיים וקפריסין.
העלווה מתפתחת בתחילת אפריל וקמלה עד אמצע יולי.
הפריחה נמשכת מסוף אפריל ועד סוף יוני, ועיקרה בחודש מאי והיא מתקדמת עם נסיגת השלג ומתעכבת במקומות מכוסים בשלג.
הפירות הירוקים מופיעים מסוף יוני ועד תחילת אוגוסט, והפירות הבשלים בראשית אוגוסט.
הפצת הזרעים מסוף אוגוסט ועד אמצע אוקטובר.
המיקום והמועד המאוחר של הפריחה מהווה סימן היכר חשוב בהשוואה לשאר מיני הלוף בישראל.
בהיעדר תפרחת: טרפי העלים דמויי חץ, רחבים יחסית (עד כ-8 ס"מ), וערוכים כמעט במקביל לפני הקרקע.
אונות הבסיס מרוחקות זו מזו אך אינן מפושקות מאוד; קצות האונות מחודדים או מעוגלים.
פטוטרות העלים ארוכות במיוחד — פי שניים עד שלושה מאורך הטרף — תכונה ייחודית למין.
בעת הופעת התפרחת: קוטר צינור המתחל קטן (עד כ-2 ס"מ), וצורתו גלילית; חלקו הפתוח צר.
צבע צדו הפנימי של צינור המתחל בהיר-לבן עד ירקרק.
טרף המתחל מזדקר למעלה או נטוי קלות לאחור, ואיננו רוכן קדימה — תכונה המבדילה אותו מלוף ירוק.
צבע צדו הפנימי של טרף המתחל ארגמן כהה ולעיתים בעל גוון צהבהב; בניגוד ללוף מנומר אין כתמים או דגם מנומר.
שולי הטרף אינם שונים בצבעם משאר חלקי הטרף — בשונה מלוף ירוק.
בסיסי הפרחים המנוונים, המצויים מעל חגורת הפרחים הזכריים, נפוחים ומכוסים גבנונים — תכונה משותפת ללוף ירוק וללוף מוארך, ושאינה קיימת בלוף ארץ-ישראלי ובלוף מנומר.
לרוב מתפתחת תפרחת יחידה בכל נצר — בניגוד ללוף ירוק, שבו נפוצות מספר תפרחות על אותו נצר.
לוף מנומר (Arum dioscoridis) הוא גאופיט בעל פקעת, מין לא שכיח בישראל.
תחום תפוצתו משתרע מאיי הים האגאי המזרחיים ומקפריסין, דרך טורקיה אל לבנון–סוריה ועד ירדן וישראל.
בישראל הוא גדל בסדקי סלע, בבתות ובחורש ים-תיכוני: בשפלה המרכזית, בהרי הצפון, בעמק יזרעאל, בבקעה המרכזית, וכן (נדיר) בבקעה הצפונית ובגולן.
העלווה מתפתחת בסוף אוקטובר וקמלה עד אמצע מאי.
הפריחה נמשכת מסוף פברואר ועד תחילת מאי.
הפירות הירוקים מופיעים מאמצע אפריל ועד תחילת אוגוסט, והפירות הבשלים כבר באמצע אוגוסט.
הפצת הזרעים מסוף אוגוסט ועד תחילת אוקטובר.
בהיעדר תפרחת: טרפי העלים דמויי חץ; אונות טרף העלה קצרות, מחודדות, מעוגלות ומפושקות מעט — בשונה מלוף ירוק (שאונותיו ארוכות ומפושקות מאוד) ולעיתים מופיעים על הטרף כתמים כהים.
בעת הופעת התפרחת: עמוד התפרחת קצר — פחות ממחצית אורך פטוטרות העלים — ובסיס התפרחת בגובה פני הקרקע.
לאחר הפריחה עמוד התפרחת מתארך וקובץ הפירות מתרוממת מעלה.
קוטר צינור המתחל גדול מ-2.5 ס"מ (כמו בלוף ארץ-ישראלי), וצבע דופנו הפנימית ירקרק.
צדו הפנימי של טרף המתחל מנומר בכתמים גדולים, מעוגלים ובולטים בצבע ארגמן כהה על רקע ירקרק-צהבהב, ולעיתים על רקע ארגמן — סימן ההיכר המובהק ביותר של המין, המבדיל אותו מכל שאר מיני הלוף בישראל.
בסיסיהם של הפרחים המנוונים, המצויים מעל חגורת הפרחים הזכריים, חלקים ואינם גבנוניים — תכונה המבדילה אותו מלוף ירוק ולוף מוארך.
לועיתיים (שם מדעי: Stomiidae) היא משפחת דגי מצולות מסדרת סטומיי תהומות החיים בכל האוקיינוסים.
דגים אלה בעלי מראה מפלצתי אך למעשה רובם אינם ארוכים מ-15 ס"מ והאורך המקסימלי שלהם הוא 60 ס"מ.
בכל זאת מדובר בדגים טורפים היכולים להרוג טרף הגדול מהם בהרבה בעזרת המלתעות החזקות שלהם וקיבתם הנפערת לרווחה.
חלקם מושכים את הטרף באמצעות הארת גופם בפנסים קטנים, במיוחד באזור הפה המגודל.
חלק מהמינים נודדים בלילות סמוך לפני המים, כדי ללקט את הפלנקטון העולה וחוזרים למצולות בבקרים.
אצל אחד המינים נתגלו שיניים שקופות, שייתכן שמסייעות להסוות את פיו הפעור באפלולית המצולות .
לוע המים (במקור באנגלית: 'The Watter's Mou) היא נובלה שחוברה על ידי ברם סטוקר ופורסמה לראשונה בשנת 1895. הסיפור כתוב בסגנון ספרות גותית ומתאר את סיפורה של בחורה המאוהבת בגבר שמשימתו היא למנוע הברחות לחופי עיירתם.