tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
שץ, (כלכלן המתמחה בפיתוח בין-לאומי), וחוקר המדיניות עלי ווין, רוסיה ממלאת תפקיד מורכב בהתפרקות הסדר העולמי החד-קוטבי.
אף שאינה מתחרה שווה לארצות הברית, היא עדיין נותרת שחקנית משמעותית ומדינה סוררת פוטנציאלית המסוגלת לערער את היציבות הגלובלית.
לטענת המחברים, המערב יוכל להכיל את רוסיה בשיטות הדומות לאלו שיושמו במהלך המלחמה הקרה עם ברית המועצות, אולם אסטרטגיה זו תאותגר על ידי המאמצים הגלויים והסמויים של רוסיה לערער את יציבותן של בריתות ומערכות פוליטיות מערביות.
לעומת זאת, סין מהווה אתגר מסוג שונה לחלוטין.
כך אפוא, בניגוד לרוסיה, סין היא מתחרה שווה (peer competitor) לארצות הברית שלא ניתן להכילה באמצעים מסורתיים, והיא תהווה אתגר מורכב בהרבה עבור המערב.
המחברים מדגישים כי הדומיננטיות הצבאית של סין באזור אסיה-פסיפיק כבר שוחקת את ההשפעה האמריקנית בקצב מואץ, והעלויות הנדרשות מארצות הברית כדי להגן על האינטרסים שלה באזור ימשיכו לגדול.
נוסף על כך, ההשפעה הכלכלית של סין פרצה מזמן את גבולותיה האזוריים, והיא קרובה לתחרות ישירה עם ארצות הברית בתפקידה כמרכז הכובד של המסחר והכלכלה העולמיים.
המונח "מעצמות-על פוטנציאליות" משמש חוקרים ופרשנים לתיאור ישויות פוליטיות העשויות להגיע למעמד של מעצמת-על במאה ה-21. בספרות המחקרית מצוינים במידה רבה: סין, האיחוד האירופי, הודו, ורוסיה.
הערכות אלה מבוססות על מספר גורמים: גודל המשק, עוצמה צבאית, פוטנציאל כלכלי והשפעה בין-לאומית.
סקר של בנק ההשקעות השווייצרי UBS מ-2020 הראה כי 57% מהמשקיעים הגלובליים צופים שסין תחליף את ארצות הברית כמעצמת-העל המובילה עד 2030. אולם חוקרים אחרים מביעים ספקנות לגבי יכולתן של סין או הודו להגיע למעמד זה, ומצביעים על מגבלות מבניות וכלכליות.
חלק מהחוקרים מסווגים מדינות אלה כמעצמות מתעוררות ולא כמעצמות-על פוטנציאליות.
האיחוד האירופי מוגדר לעיתים כ"מעצמת-על רגולטורית" בשל אפקט בריסל – השפעת התקנות האירופיות על השוק הגלובלי.
לדוגמה, תקנת הגנת המידע האירופית (GDPR) מ-2018 אילצה חברות טכנולוגיה בכל העולם לשנות את מדיניות הפרטיות שלהן, גם עבור משתמשים מחוץ לאירופה.
תחזיות קודמות דומות לא תמיד התממשו.
בשנות ה-80, נטען כי יפן עתידה להפוך למעצמת-על בשל התמ"ג הגבוה וקצב הצמיחה הכלכלית.
אולם המשבר הכלכלי של 1991 הוביל לתקופה ממושכת של סטגנציה כלכלית המכונה "העשור האבוד".
הערכות עדכניות מצביעות על ירידה ביכולתה של רוסיה להגיע למעמד מעצמת-על.
הסיבות העיקריות: קשיים כלכליים מתמשכים, כשלים צבאיים שנחשפו במלחמה באוקראינה, ושחיקת ההשפעה הרוסית באזורי השפעה מסורתיים כמו מרכז אסיה
בשנות השמונים ובתחילת שנות התשעים חלו תמורות דרמטיות בברית המועצות ובמדינות הגוש המזרחי.
מיכאיל גורבצ'וב, שעלה לשלטון ב-1985, הנהיג רפורמות מרחיקות לכת: הפרסטרויקה ("בנייה מחדש") – ניסיון לרפורמה כלכלית ומדינית, והגלאסנוסט ("שקיפות") – מתן חופש ביטוי וחשיפת בעיות המשטר.
רפורמות אלה, שנועדו לחזק את המשטר הקומוניסטי, הובילו בפועל להתמוטטותו.
נפילת חומת ברלין בנובמבר 1989, שחילקה את העיר בין מזרח למערב במשך 28 שנים, סימלה את קריסת השליטה הסובייטית במזרח אירופה.
שנתיים לאחר מכן, בדצמבר 1991, התפרקה ברית המועצות ו-15 רפובליקות סובייטיות הפכו למדינות עצמאיות.
כבר בשנת 1970 פרסם הסופר הרוסי אנדריי אמלריק תחזיות בדבר קריסתה הצפויה של ברית המועצות, והסוציולוג הצרפתי עמנואל טוד הציג ניבוי דומה בשנת 1976.
בעקבות הביצועים הצבאיים של רוסיה בפלישה לאוקראינה, כינה הכלכלן האמריקני פול קרוגמן את רוסיה "מעצמת-על של פוטיומקין" – כלומר, מעצמה שעוצמתה המוצהרת אינה אלא אשליה.
עם זאת, רוסיה נותרה מדינה חמושה בנשק גרעיני.
מלחמת סיני (משבר תעלת סואץ) בשנת 1956 נחשבת בעיני חוקרים רבים כנקודת המפנה שסימנה את תחילת קץ מעמדה של בריטניה כמעצמת-על.
לאחר שמצרים הלאימה את תעלת סואץ, תכננו בריטניה וצרפת מבצע צבאי משותף להשבת השליטה על התעלה.
בתיאום חשאי עם ישראל, המדינה פלשה לסיני, והבריטים והצרפתים הצניחו כוחות באזור התעלה.
אולם בתוך ימים ספורים נאלצו לסגת בלחץ כבד מצד ארצות הברית וברית המועצות.
המלחמה בסיני הייתה אסון מדיני ודיפלומטי לאימפריה הבריטית.
ארצות הברית, בראשות הנשיא אייזנהאואר, איימה בסנקציות כלכליות חמורות על בריטניה ובמכירת רזרבות הלירה שטרלינג.
ברית המועצות איימה בהתערבות צבאית ואף רמזה על שימוש בנשק גרעיני.
האו"ם גינה את הפלישה ברוב מוחץ.
הלחץ הבין-לאומי חסר התקדים אילץ את בריטניה וצרפת לסגת בבושת פנים, וחיזק את החלוקה הדו-קוטבית של העולם בתקופת המלחמה הקרה בין ארצות הברית לברית המועצות.
בשנות השישים הגיע תהליך פירוק האימפריה לשיאו.
המושבות הבריטיות האחרונות קיבלו עצמאות, והאימפריה הבריטית הפכה לחבר העמים הבריטי – ארגון רופף של מדינות עצמאיות.
במקביל, האיים הבריטיים עצמם עברו תהליך של דעיכה תעשייתית בשנות השבעים: מפעלים רבים נסגרו, תעשיות מסורתיות כמו פחם ופלדה קרסו, והאבטלה זינקה.
מצב זה לווה באינפלציה גבוהה ובשביתות רבות.
כלכלנים כינו את בריטניה "החולה של אירופה".
בשנת 1976 נאלצה בריטניה לבקש סיוע מקרן המטבע הבין-לאומית – גוף שהיא עצמה סייעה להקים שנים קודם לכן.
ההלוואה שקיבלה, בסך 3.9 מיליארד דולר, הייתה הגדולה ביותר שניתנה עד אז.
בשנת 1979 פרצו שביתות ענק שכונו "חורף של חוסר שביעות רצון".
התפתחויות אלה נתפסות כסמלים לשקיעתה של בריטניה.
מסירת הונג קונג לסין ביולי 1997 נחשבת בעיני רבים כסוף המוחלט של האימפריה הבריטית.
הונג קונג, נכבשה על ידי בריטניה ב-1841 והייתה אחת המושבות החשובות והעשירות ביותר שלה, הוחזרה לריבונות סינית לאחר 156 שנות שלטון בריטי.
למרות זאת, בריטניה הצליחה לשמר עוצמה רכה ניכרת במאה ה-21, לצד כוח צבאי משמעותי.
היא נותרה חברה קבועה במועצת הביטחון של האו"ם – מעמד השמור לחמש מדינות בלבד – והיא אחת מתשע המדינות בעלות נשק גרעיני.
בירתה לונדון ממשיכה להיחשב לאחת הערים החשובות בעולם ומדורגת כ"עיר גלובלית" על ידי קרן מורי היפנית.
בשנת 2022 דורגה בריטניה במקום הראשון באירופה במדד העוצמה הרכה של חברת Brand Finance.
ארצות הברית נהנתה מעלייה משמעותית במעמדה העולמי במחצית השנייה של המאה ה־20.
בשניים וחצי העשורים הראשונים של המאה ה־21, ארצות הברית עדיין שמרה על מעמדה בתור המעצמה המובילה בעולם, וכן נתפסת בהקשרים שונים כ"מעצמת על", אולם מעמדה כמעצמת על מתחיל להישחק, ויש הסכמה שמעמדה העולמי נמצא בירידה או לכל הפחות בסכנה.
בספרו "אחרי האימפריה: התמוטטות הסדר האמריקני" (2001), פרסם הסוציולוג הצרפתי עמנואל טוד תחזית על דעיכתה העתידית של ארצות הברית כמעצמת-על.
לדבריו, "לאחר שנים רבות שבהן נתפסה כפותרת בעיות, ארצות הברית עצמה הפכה לבעיה עבור שאר העולם".
מאז שנות ה-2010, על רקע הקיטוב הפוליטי החריף בתוך ארצות הברית, ההשפעה הגוברת של סין ברחבי העולם, מגמות חברתיות וכלכליות ברחבי העולם, טוענים חוקרים ומומחים גאופוליטיים שונים כי ארצות הברית כבר נמצאת בתהליך של איבוד העוצמה הרכה שלה בזירה הבין-לאומית.
מַעֲצָר הוא כליאה המבוצעת על ידי שליחי השלטון, שאיננה מהווה ענישה.
המעצר מתבטא בכליאתו, הזמנית בדרך כלל, או בהגבלת תנועותיו של אדם.
המעצר מבוצע על ידי שליחי שלטון, בדרך כלל שוטרים, אך גם בעלי תפקידים אחרים שהוסמכו לכך על ידי החוק.
המעצר מבוצע על פי צו של מי שמוסמך על פי החוק להוציא צווים כאלה או ללא צו, בנסיבות בהן החוק מאפשר זאת.
המעצר מהווה פגיעה חמורה בזכויות הפרט, לכן, במדינות דמוקרטיות, השימוש בכלי זה מוגבל מאוד, הן בנסיבות בהן הוא מופעל והן באורכו.
במדינות טוטליטריות השימוש במעצרים נרחב יותר והוא משמש גם ככלי דיכוי בידי השלטון כנגד מתנגדיו הפוליטיים.
המהפכה הצרפתית התחילה עם הרס הבסטיליה, המקום בו נהג השלטון המלוכני האבסולוטי לכלוא ללא משפט וללא שום הסבר נתינים שנעצרו על ידיו.
בעבר, בתקופות בהן לא היו או כמעט לא היו זכויות אזרח, פעמים רבות שנעשה שימוש על ידי השליט במעצר לשם ביצור שלטונו, הרחקת מתחרים, פעמים גם מבני משפחתו, ככלי הרתעתי או כגחמה שלטונית.
מובן שבמערכות שלטוניות טוטליטריות, בהן לא קיים העיקרון של שלטון החוק, מעצרים מסוג זה לא היו נתונים לביקורת שיפוטית, ולא היה חוק שהסדיר את השהות במעצר, תנאי המעצר, מספר הימים בהם ניתן לשהות במעצר ללא משפט וכדומה.
פעמים שהדרך היחידה לצאת ממעצר מסוג זה הייתה מותו של הרודן, או קונסטלציה אחרת שאפשרה את הוצאתו של העצור לחופשי.
מעצרים מסוג זה היוו את הרקע לכתיבתם של לא מעט רומנים היסטוריים, כדוגמת הרוזן ממונטה קריסטו, שגיבורו נעצר מבלי לדעת את סיבת מעצרו ומבלה שנים רבות במעצר מבודד.
דוגמה מודרנית לסוג זה של מעצרים ניתן לראות במעצרים ההמוניים שבוצעו על ידי המשטרים הנאצים/פשיסטים והמשטר הסובייטי, במחנות הריכוז בהם נעצרו אזרחים רבים בשל התנגדות למשטר, לשם 'חינוך מחדש', ובדרך כלל על לא עוול בכפם.
דוגמה לשימוש במעצר ככלי דיכוי נגד האופוזיציה אפשר לראות עדיין במקומות כמו מיאנמר.
בספרו "המשפט" מתאר פרנץ קפקא את הקושי והתסכול המלווים אדם שנעצר על לא עוול בכפו, ובלי יכולת להבין אפילו כיצד עליו להגן על עצמו ומפני מה.
ככל שעלה לשיח הפוליטי שיח הזכויות, ועקרון שלטון החוק, השתנתה גם התמונה של המעצרים, ועוצבו הכללים המוכרים לנו היום מתוך חוק סדר הדין הפלילי (סמכויות אכיפה ומעצרים), המגדיר מתי, איך, כמה זמן ובאילו נסיבות מותר לעצור אדם.
במדינה דמוקרטית, המקיימת את עקרונות שלטון החוק והפרדת רשויות, המעצר מוגבל בעילותיו, באורך תקופתו וקיימת בקרה על התנאים בהם מוחזקים העצורים, כדי למנוע לחצים לא חוקיים על העצורים וסבל מיותר.
הכלל הקובע שכל אדם חף מפשע עד שהוכחה אשמתו בבית המשפט, נכון גם לגבי עצורים.
גם בין המדינות הדמוקרטיות השונות יש הבדלים ניכרים בין אורך תקופת המעצר, העילות למעצר ואפילו התנאים בהם מוחזקים העצורים.
ככל שחברה מרגישה יותר מאוימת, כך היא מצמצמת את זכויות החשודים ומעצימה את הכלים העומדים לרשות המנגנונים האוכפים את החוקים.
השינויים בחקיקה הנוגעת לעצורים בארצות הברית, לאחר פיגועי 11 בספטמבר, הם המחשה טובה לכך.
המציאות המשתנה של החיים, כולל הופעתם של איומים מסוג חדש, חייבו חקיקה מיוחדת להתמודדות איתם, כולל סוגים חדשים של מעצר, כמו במקרה של מעצר לוחמים בלתי חוקיים.
סמכויות המעצר בישראל מעוגנות בחוק סדר הדין הפלילי (סמכויות אכיפה - מעצרים), התשנ"ו-1996.
סעיף 77ח ב"פקודת המשטרה [נוסח חדש], תשל"א-1971" מסדיר את סמכויות מעצר שוטר.
מטרות המעצר המקובלות במדינות דמוקרטיות הן:
מניעת בריחתו מהדין של חשוד בביצוע מעשה עבירה.
בין השיקולים השונים הקובעים מתי יעצר חשוד ומתי ישוחרר בערבות, יש השפעה גדולה לעונש הצפוי לחשוד אם יורשע בבית המשפט.
בישראל, למשל, "הקצין הממונה" בתחנת משטרה מחויב (אין לו שיקול דעת) להחזיק חשוד במעצר עד להבאתו בפני שופט, אם הוא חשוד בעבירה שדינה מיתה, מאסר עולם או מאסר של חמש-עשרה שנה ומעלה.
הבטחת זמינותו של חשוד, שאין לו מקום מגורים קבוע, להמשך החקירה וההליכים המשפטיים.
גם במקרה זה הגביל המחוקק הישראלי את שיקול הדעת של הקצין הממונה בתחנת משטרה והוא רשאי לשחרר בערבות אדם כזה רק אם הוא נחשד בעבירה מסוג חטא (עבירה קלה יחסית).
מניעת ביצוע עבירות על ידי מי שחשוד בכך שיתחיל או ימשיך לבצע עבירות.
מניעת שיבוש הליכי חקירה ושיבוש הליכי משפט על ידי תיאום עדויות או השפעה על עדים.
מניעת הימלטותו של נאשם מהעונש הצפוי לו בסוף משפטו.
הגנה על אדם מפני אחרים או מפני עצמו.
לשם השבתו למשמורת חוקית של מי שברח ממאסר או ממעצר חוקיים.
גם במקרה זה הגביל המחוקק הישראלי וקבע שקצין משטרה או שופט שלום אינם יכולים לשחרר עצור כזה בערבות, אלא רק להשיבו למשמרתו החוקית.
בארצות הברית יש ארגון מיוחד המופקד על משימה זו, שירות המרשלים של ארצות הברית.
מבחינים בין סוגים שונים של מעצרים, לפי מקור הסמכות לביצוע המעצר.
מעצר לפי צו מעצר מבוצע מתוקף סמכותו של חותם הצו, בדרך כלל מוסד שיפוטי או פקיד רם דרג בעל סמכויות מתאימות.
מעצר ללא צו המבוצע על ידי שוטר במקרים בהם הוסמך לכך במפורש על ידי החוק.
מעצר כזה הוא לפרק זמן קצר, הזמן הדרוש כדי להביא את העציר בפני המוסד השיפוטי המוסמך להאריך את תקופת המעצר.
מעצר מנהלי, המופעל בדרך כלל רק בתקופות חירום.
מעצר צבאי המבוצע כנגד אנשי צבא, בסדיר או במילואים, על ידי שלטונות הצבא.
מעצרים המתבצעים מתוקף חוקים מיוחדים על ידי מי שהוסמך לאכיפת אותם חוקים, כמו: משטרת הפארקים של ארצות הברית, משטרת הגירה, אנשי מכס, משטרה ירוקה, משטרת תיירות ועוד.
מעצר אזרחי המבוצע על ידי אזרח מהשורה שהיה עד למעשה פשע.
בישראל מעצר אזרחי קרוי עיכוב.
לאחר מעצרו של אדם, מי שעצרו אותו או הורו על מעצרו, קובעים את מקום שהותו בעת מעצרו ואלה האפשרויות המקובלות:
מתקן כליאה לתקופות קצרות, בדרך כלל בית מעצר או תא מעצר בתחנת משטרה.
מעצר במתקן מיוחד או במקום מוסכם, תחת שמירה.
מעצר במקום מוסכם בפיקוחם של אזיקים אלקטרוניים.
מתקן כליאה לתקופות ארוכות עבור מי שנעצר עד תום ההליכים המשפטיים נגדו.
יש בתי מעצר שיצאו להם מוניטין מסיבות שונות, כך הבסטיליה הצרפתית, לוביאנקה הסובייטית, מחנה המעצר בעתלית ועוד.
המעצר לא נועד להעניש (במדינות דמוקרטיות), לכן המגבלות המוטלות על העצורים אמורות להיות ענייניות ולא פוגעניות.
יש ארצות בהן העצורים רשאיים, על חשבונם, להזמין ארוחות ממסעדות.
מגבלות תקציביות של מי שמנהל את מתקן המעצר, גורמות לכך שתנאי המעצר אינם נעימים כלל ולעיתים החזקת חשודים במעצר יכולה לשמש כאמצעי לחץ כדי לקבל הודאה באשמה.
עצורים זכאים לקבל ארוחות סבירות ואפילו כמות מסוימת של סיגריות, אך מנהלי מתקן המעצר לא מספקים סמים משכרים ואותם עצירים המכורים לסמים עלולים לסבול מתסמיני גמילה בגלל חוסר יכולתם להשיג את הסמים בבית המעצר.
החוק הישראלי מצווה להחזיק את העצורים בתנאים שלא תהיה בהם פגיעה בכבודם או בבריאותם.
החוק מציין במפורש שיש ליצור תנאים בהם תתאפשר השמירה על הניקיון האישי וקבלת טיפול רפואי לפי קביעות של רופא.
כל עצור אמור לקבל מיטה, מזרן ושמיכה אישית ולקבל מזון בכמות ובהרכב מתאים לשמירת בריאותו.
בחוק מוזכרים גם תנאי תאורה ואוורור מתאימים והליכה יומית באוויר הפתוח, אם התנאים מאפשרים זאת.
עצור יהיה זכאי לקבל אורחים, לקיים קשרים טלפוניים וקשרי דואר, אך זכויות אלה מותנות לגבי עצורים שעדיין לא הוגש נגדם כתב אישום באישור הממונים על החקירה, כדי שלא תיפגע החקירה.
במקומות המעצר יש חובה לפרסם את עיקרי הזכויות והחובות של העצורים.
קושי מיוחד ניצב בפני המשטרה כאשר נעצרים מספר חשודים שיש למנוע התרועעות ביניהם, כדי שלא יוכלו לתאם גרסאות לפני חקירתם.
במקרים כאלה נאלצים לעיתים להסיע את העצורים למקומות מעצר מרוחקים יותר.
על ההפרדה צריכים לשמור גם כשמביאים את החשודים להארכת מעצר בפני שופט.
יש עצורים שעלולים לפגוע בעצורים אחרים בגלל סכסוכים מהעבר או כדי למנוע מהם מסירת עדות במשטרה וגם במקרים אלה מוטל על המשטרה ליצור הפרדה מתאימה.
הפרדה נוספת עושים בין עצורים מבוגרים ובין עצורים צעירים, בהתאם לגיל ההפרדה המקובל במדינות השונות.
במדינות רבות, כולל ישראל, החקיקה מפלה לטובה את הקטינים ואף קובעת רף תחתון שמתחתיו אין מבצעים מעצרים.
באותם מקרים, בהם החוק מתיר ביצוע מעצר של קטין, מוטלים סייגי נוספים בנוגע לדרך ביצוע המעצר, מטרתו, אורכו, מקום המעצר ותנאיו.
בסיום תקופת המעצר הקצובה ייתכנו התרחישים הבאים:
העצור ישוחרר ללא שום תנאים ומגבלות.
העצור ישוחרר בערבות עצמית, עם או בלי מגבלות.
העצור ישוחרר בערבות עצמית וצד ג', עם או בלי מגבלות נוספות (הפקדת דרכון, הימנעות מלפגוש אנשים מסוימים).
יוארך מעצר החשוד לפרק זמן נוסף.
יוגש כתב אישום והתביעה תבקש שחרור בערבות עם תנאים מגבילים או בלעדיהם.
החשוד ישוחרר בערבות לאחר הפקדת ערבון, שלו או של ערב.
יוגש כתב אישום והתביעה תבקש מעצר עד סוף ההליכים.
הסתיימו הליכי המשפט, הנאשם נידון למאסר ובכך מסתיים המעצר.
הסתיימו הליכי המשפט, הנאשם לא נידון למאסר והוא משוחרר ממעצרו.
הימלטות ממעצר היא בעצמה עבירה על החוק ויש עליה עונש מאסר.
חשודים בפשעים שונים בורחים לעיתים אל מחוץ לגבולות המדינה בה ביצעו את פשעם, לכן מדינות שונות חותמות על הסכמי הסגרה ונעזרות בשירותי האינטרפול לשם מעצר חשודים נמלטים והסגרתם למדינה המבקשת להביאם לדין.
מעצר מנהלי הוא מעצר ללא משפט, לרוב מסיבות ביטחוניות.
מעצרים הנעשים במדינות דיקטטוריות כנגד מתנגדי השלטון ללא משפט לרוב אינם נחשבים מעצרים מנהליים.
מעצר מנהלי מוגדר בחוק ברבות מהמדינות הדמוקרטיות, אולם בדרך כלל לא נעשה בו שימוש.
ארגוני זכויות אדם רואים בו פגיעה בזכויות האדם, בין היתר מכיוון שאמנת ז'נבה הרביעית - "טיפול באזרחים בזמן מלחמה" מציינת את המעצר המינהלי כדבר שנוגד את זכויות האזרח.
על השימוש במעצר מינהלי בישראל במסגרת הסכסוך הישראלי-פלסטיני ניטש ויכוח, והנושא עלה פעמים רבות לדיונים בעצרת האו"ם נוכח השימוש החוזר בו במדינות שונות כדרום אפריקה ומדינות ערב.
מעצמה היא מדינה ריבונית המוכרת כבעלת יכולת ומומחיות להפעיל את השפעתה בקנה מידה עולמי.
מעצמות מתאפיינות בעוצמה צבאית וכלכלית, לצד השפעה דיפלומטית ועוצמה רכה, אשר עשויות לגרום למעצמות בינוניות או קטנות להתחשב בעמדתן טרם נקיטת פעולות משלהן.
תאורטיקנים של יחסים בינלאומיים הציעו כי מעמד של מעצמה ניתן לאפיין באמצעות יכולות כוח, היבטים מרחביים וממדי סטטוס.
בעוד שמוסכם כי מדינות מסוימות הן מעצמות, קיים ויכוח ער באשר לקריטריונים המדויקים למעמד של מעצמה.
היסטורית, מעמדן של מעצמות הוכר רשמית בארגונים כגון קונגרס וינה של 1814–1815 או מועצת הביטחון של האומות המאוחדות, שחברותיה הקבועות הן: סין, צרפת, רוסיה, הממלכה המאוחדת, וארצות הברית.
גופים בינלאומיים שונים משמשים כיום כ"קונצרטים של מעצמות" - פורומים לתיאום ושיתוף פעולה בין המעצמות הגדולות.
בין הבולטים שבהם: מועצת הביטחון של האו"ם (שבה חמש המעצמות הקבועות מחזיקות בזכות וטו), חמישיית נאט"ו (פורום של חמש המדינות המובילות בברית), קבוצת השבע (G7 - שבע הכלכלות המפותחות הגדולות בעולם), ברית BRICS (המעצמות העולות - ברזיל, רוסיה, הודו, סין ודרום אפריקה), וקבוצת הקשר שהוקמה בשנות ה-90 לטיפול במשבר הבלקן.
כל הגופים הללו מאפשרים למעצמות לתאם מדיניות ולנהל יחד נושאים גלובליים.
המונח "מעצמה" שימש לראשונה לייצוג המעצמות החשובות ביותר באירופה במהלך העידן שלאחר נפוליאון.
ה"מעצמות הגדולות" היוו את "הקונצרט האירופי" ותבעו את הזכות לאכיפה משותפת של הסכמי השלום שלאחר המלחמה.
הפורמליזציה של החלוקה בין מעצמות קטנות למעצמות גדולות התרחשה עם חתימת הסכם שומון ב-1814. מאז, מאזן הכוחות הבינלאומי השתנה פעמים רבות, באופן הדרמטי ביותר במהלך מלחמת העולם הראשונה ומלחמת העולם השנייה.
בספרות, מונחים חלופיים באנגלית למעצמה (great power) הם לעיתים קרובות world power או Major power.
אין הגדרה מוסכמת או רשימת קריטריונים קבועה למעצמה.
חוקרים רבים התבססו על גישה אמפירית - כלומר, זיהוי מעצמות על סמך ניסיון ותצפית ישירה, מתוך הנחה שמעמד מעצמתי ניכר למתבונן.
החיסרון המרכזי של גישה זו הוא הסובייקטיביות הטמונה בה.
לפיכך, תאורטיקנים ביחסים בינלאומיים ניסו לפתח קריטריונים אובייקטיביים יותר ולהגדיר מרכיבים חיוניים למעמד מעצמתי.
וסנה דנילוביץ', פוליטולוגית אמריקנית המתמחה ביחסים בינלאומיים (2002), מציעה שלושה ממדים מרכזיים המבחינים בין מעצמות למדינות אחרות: ממד הכוח (יכולות צבאיות וכלכליות), ממד המרחב (היקף ההשפעה הגאוגרפית), וממד המעמד (ההכרה הבינלאומית במעמד המעצמתי).
בכתבים המוקדמים בתחום שלטה הגישה הריאליסטית, שהדגישה את הכוח הצבאי כקריטריון מרכזי.
טיילור, היסטוריון בריטי שהתמחה בדיפלומטיה אירופית, ניסח זאת בבהירות: "המבחן של מעצמה הוא מבחן הכוח למלחמה".
חוקרים מאוחרים יותר הרחיבו את ההגדרה וכללו בה יכולות צבאיות, כלכליות ופוליטיות כוללות.
קנת' וולץ, פוליטולוג אמריקני ומייסד התאוריה הנאו-ריאליסטית של יחסים בינלאומיים, הציע מערכת של שישה קריטריונים לקביעת מעמד מעצמתי: אוכלוסייה וטריטוריה, ניחון במשאבי טבע, עוצמה צבאית, יכולת כלכלית, יציבות פוליטית וכשירות שלטונית.
גישה זו מדגישה כי מעצמה חייבת להיות חזקה במגוון תחומים ולא רק בתחום הצבאי.
ג'ון מירשיימר, פוליטולוג אמריקני ותאורטיקן נאו-ריאליסטי בולט מאוניברסיטת שיקגו, מתמקד בהגדרה צבאית וקובע כי מעצמות הן מדינות "שיש להן נכסים צבאיים מספיקים כדי להילחם ברצינות במלחמה קונבנציונלית כוללת נגד המדינה החזקה ביותר בעולם".
הגדרה זו מדגישה לא רק את היכולת לנצח, אלא את עצם היכולת להוות אתגר משמעותי לכל יריב.
פנג יואן זיהה עשר חוזקות מרכזיות של ארצות הברית:
אוכלוסייה, מיקום גאוגרפי ומשאבי טבע
בעלות ברית - לארצות הברית יש יותר בעלות ברית מכל מדינה אחרת
עוצמה גאופוליטית, המתבטאת בכוחות הקרנה גלובליים
יכולות מודיעין, כפי שהודגם בחיסולו של אוסאמה בן לאדן ב-2011
עוצמה אינטלקטואלית, הניזונה משפע של מכוני מחקר אמריקניים ומ"הדלת המסתובבת" בין מוסדות מחקר לממשל
עוצמה אסטרטגית - ארצות הברית היא המדינה היחידה בעולם עם אסטרטגיה גלובלית אמיתית
אולם, פנג יואן ציין גם תחומים שבהם ארצות הברית נחלשה באותה תקופה:
כוח פוליטי - התמוטטות הדו-מפלגתיות והקיטוב הפוליטי
כוח כלכלי - ההאטה הכלכלית שלאחר 2007
כוח פיננסי - גירעונות בלתי פתירים וחוב לאומי גואה
כוח חברתי - היחלשות בשל קיטוב חברתי
כוח מוסדי - ארצות הברית אינה יכולה עוד לשלוט במוסדות הגלובליים
לכל מדינה יש טווח גאוגרפי של אינטרסים, פעולות או הקרנת כוח (היכולת להפעיל כוח צבאי, כלכלי או דיפלומטי הרחק מגבולותיה).
זהו גורם מכריע בהבחנה בין מעצמה למעצמה אזורית; מעצם הגדרתה, טווח ההשפעה של מעצמה אזורית מוגבל לאזור שלה בלבד.
למשל, ברזיל עשויה להיחשב מעצמה אזורית בדרום אמריקה, אך השפעתה באסיה או אפריקה מוגבלת.
בניגוד לכך, מעצמה אמורה להיות בעלת השפעה ממשית בכל היקף המערכת הבינלאומית הקיימת - כמו ארצות הברית שמחזיקה בסיסים צבאיים ביבשות שונות, או סין שמשקיעה בתשתיות באפריקה ובאמריקה הלטינית.
טוינבי, היסטוריון בריטי בעל שם עולמי, קבע למשל: "ניתן להגדיר מעצמה ככוח פוליטי שהשפעתו משתרעת על פני כל המרחב של החברה שבתוכה הוא פועל.
המעצמות של 1914 היו 'מעצמות עולמיות' משום שהחברה המערבית כבר הפכה אז ל'עולמית' במלוא מובן המילה".
חוקרים אחרים הציעו שני קריטריונים נוספים הקשורים זה בזה: ראשית, מעצמה צריכה להיות בעלת יכולת לעסוק בעניינים מחוץ לאזור שלה - למשל, כשבריטניה התערבה במלחמת פוקלנד (1982) הרחק מאירופה, או כשרוסיה שולחת כוחות לסוריה.
שנית, מעצמה צריכה להיות בעלת אינטרסים ממשיים מחוץ לאזור שלה - כגון הגנה על נתיבי סחר, גישה למשאבי טבע, או השפעה על מדינות בעלות חשיבות אסטרטגית.
שני התנאים הללו משלימים זה את זה - קשה לדמיין מעצמה עם יכולת גלובלית אך ללא אינטרסים גלובליים, או להפך.
מעצמה איננה רק מדינה חזקה - היא מדינה שמעמדה המיוחד מוכר על ידי מדינות אחרות.
ג'ורג' מודלסקי, מדען מדינה אמריקני, מבהיר את ההבדל: "אנשים מבלבלים לפעמים בין היות מדינה מעצמה ובין היותה חזקה.
המעמד של מעצמה התפתח אמנם מכוחן של מדינות צבאיות גדולות בעבר, אולם כיום מדובר במעמד רשמי שכולל זכויות וחובות מוגדרות - ולא רק בכוח גולמי".
לפי מודלסקי, המושג "מעצמה" במובן המודרני נולד רק בקונגרס וינה (1814-1815), כאשר לראשונה הוכרו מדינות מסוימות באופן רשמי כמעצמות.
בהיעדר הכרה רשמית, אפשר לזהות מעצמה לפי האופן שבו מעצמות אחרות מתייחסות אליה.
סימנים לכך כוללים: התייעצות קבועה בנושאים בינלאומיים חשובים, יחס של שותפות שווה, והמתנה לעמדתה לפני קבלת החלטות משמעותיות.
דרך נוספת לזהות מעצמה היא לבחון את דפוסי פעולתה.
מדינות מצהירות במפורש על מעמדן כמעצמות לעיתים רחוקות, ולפיכך יש צורך בניתוח רטרוספקטיבי של התנהגותן.
ניתוח כזה בוחן התערבות בסכסוכים מחוץ לאזור הגאוגרפי הקרוב, הובלת יוזמות בינלאומיות משמעותיות, וארגון קואליציות רב-לאומיות.
החיסרון בשיטה זו הוא שהיא תמיד מסתכלת אחורה ודורשת מידה של פרשנות סובייקטיבית.
לאורך ההיסטוריה, הסימן המובהק ביותר למעצמה היה הכללתה בדיונים על החלטות בינלאומיות מרכזיות.
לפני הקמת ארגונים בינלאומיים מודרניים כמו האו"ם, ועידות בינלאומיות כללו את המדינות שנחשבו חיוניות לקבלת החלטות על סדר עולמי.
משתתפי הוועידות לא נבחרו באופן רשמי אלא על סמך מעמדן המובלע כמעצמות.
ועידות אלה הכריעו בשאלות מכריעות בעקבות אירועים היסטוריים גדולים.
שלום וסטפליה מ-1648 הוא דוגמה מובהקת.
אפילו ועידת ניקיאה הראשונה מ-325 עשויה להיחשב ככזו.
המונח "מעצמה" זוכה לביקורת גוברת בקרב חוקרי יחסים בינלאומיים עכשוויים.
הטענה המרכזית היא שהמושג המסורתי פשטני מדי ואינו תופס את מורכבות הכוח במאה ה-21. במקום להסתכל רק על כוח צבאי או כלכלי, יש הטוענים שצריך לבחון את כל "הספקטרום" של יכולות המדינה - מטכנולוגיה ועד תרבות, מכלכלה ועד מערכת פוליטית.
אובריאן, ראש בית הספר ליחסים בינלאומיים ופרופסור למחקרים אסטרטגיים באוניברסיטת סנט אנדרוז, הוא מהבולטים במותחי הביקורת.
לטענתו, המושג "מעצמה" מיושן, מוגדר בצורה עמומה ומיושם באופן לא עקבי.
אובריאן מציין שהמונח "מעצמה" משמש כיום לתיאור מגוון רחב מדי של מדינות: "מעצמות-על אמיתיות כמו ארצות הברית וסין, המחזיקות בספקטרום מלא של עוצמה כלכלית, טכנולוגית וצבאית, לצד מעצמות צבאיות בינוניות-פלוס כמו רוסיה, שיש להן נשק גרעיני אך מעט מאוד ממדדי כוח אחרים שנחשבים למאפייני מעצמה".
במקום המושג המסורתי, אובריאן מציע את המושג "מעצמת ספקטרום מלא" (full-spectrum power).
מושג זה מתחשב ב"כל היסודות שעליהם בנויה עוצמה צבאית עליונה", כולל:
משאבים כלכליים - הבסיס החומרי לבניית כוח
פוליטיקה פנימית ומערכות פוליטיות - שיכולות להגביל או להרחיב ממדי כוח
יכולות טכנולוגיות - חדשנות ופיתוח מתקדם
גורמים חברתיים ותרבותיים - כמו נכונות החברה לצאת למלחמה או להשקיע בפיתוח צבאי
לאורך ההיסטוריה התקיימו קבוצות שונות של מעצמות או מדינות בעלות השפעה משמעותית.
אחת ההתייחסויות המוקדמות למעצמות מופיעה במאה השלישית, כאשר הנביא הפרסי מאני תיאר את רומא, סין, אקסום ופרס כארבע הממלכות הגדולות ביותר בזמנו.
במהלך המלחמות הנפוליאוניות באירופה, הדיפלומט האמריקני ג'יימס מונרו העיר כי "הכבוד שמעצמה אחת רוחשת לאחרת עומד ביחס ישר ליכולת שיש לכל אחת מהן לפגוע בזולתה".
המונח "מעצמה" (great power) מופיע לראשונה בהקשר הרשמי בקונגרס וינה ב-1815. הקונגרס הקים את קונצרט אירופה כניסיון לשמר את השלום לאחר שנות המלחמות הנפוליאוניות.
לורד קאסלריי, שר החוץ הבריטי, היה הראשון להשתמש במונח בהקשר דיפלומטי כשכתב ב-13 בפברואר 1814: "קיים סיכוי טוב שהקונגרס יסתיים בהסכמה כללית וערבות בין המעצמות של אירופה, עם נחישות לתמוך בהסדר שיוסכם, ולהפנות את ההשפעה הכללית ואם יידרש את הנשק הכללי נגד המעצמה שתנסה ראשונה להפר את השלום היבשתי".
קונגרס וינה כלל חמש מעצמות ראשיות: אוסטריה, צרפת, פרוסיה, רוסיה ובריטניה הגדולה.
חמש המשתתפות העיקריות הללו היוו את המעצמות המקוריות כפי שאנו מכירים את המונח כיום.
חמש המעצמות הגדולות התייעצו עם מדינות נוספות כמו ספרד, פורטוגל ושוודיה - שהיו מעצמות חשובות במאה ה-17 ובתחילת המאה ה-18 - בנושאים ספציפיים מסוימים, אך מדינות אלה לא קיבלו מעמד של משתתפות מלאות בקונגרס.
לאחר קונגרס וינה, בריטניה התבלטה כהגמון עולמי בולט, בזכות היותה האומה הראשונה שעברה תיעוש, בעלת הצי הגדול ביותר, והיקף האימפריה שמעבר לים, מה שהוביל לעידן שבו העוצמה הבריטית הייתה כה גדולה, עד שהצליחה לכפות יציבות יחסית ושלום בין המעצמות האירופיות, תוך הבטחת חופש הסחר והניווט בימים (תקופה שמכונה פאקס בריטניקה).
מאזן הכוחות בין המעצמות הפך להשפעה מרכזית בפוליטיקה האירופית, ובעקבות זאת אמר אוטו פון ביסמרק: "כל הפוליטיקה מצטמצמת לנוסחה הזו: השתדל להיות אחד משלושה [בברית של שלוש מעצמות מול שתיים], כל עוד העולם נשלט על ידי שיווי המשקל הבלתי יציב של חמש מעצמות."
עם הזמן, הכוח היחסי של חמש האומות הללו השתנה, ועד שחר המאה ה-20 נוצר מאזן כוחות שונה לחלוטין.
בריטניה הגדולה והאימפריה הגרמנית החדשה (מ-1871) חוו צמיחה כלכלית מתמשכת ועוצמה פוליטית.
אחרות, כמו רוסיה ואוסטריה-הונגריה, קפאו על שמריהן.
באותו זמן, מדינות אחרות החלו לצמוח ולהתרחב בכוחן, בעיקר באמצעות תהליך התיעוש.
המדינות שביקשו להשיג מעמד של מעצמה היו: איטליה לאחר עידן הריסורג'ימנטו, יפן במהלך תקופת מייג'י, וארצות הברית לאחר מלחמת האזרחים שלה.
עד שנת 1900, מאזן הכוחות העולמי השתנה באופן מהותי מאז קונגרס וינה.
ברית שמונה האומות הייתה קואליציה צבאית שהוקמה ב-1900 כדי לדכא את מרד הבוקסרים בסין - מרד אלים נגד השפעה מערבית.
הברית כללה את חמש המעצמות המסורתיות מקונגרס וינה (בריטניה, צרפת, רוסיה, גרמניה ואוסטריה-הונגריה) בתוספת שלוש מעצמות חדשות שעלו לגדולה: איטליה, יפן וארצות הברית.
הרכב זה שיקף את השינוי במפת הכוחות העולמית בתחילת המאה ה-20.
שינויים משמעותיים במאזן הכוח הבינלאומי התרחשו בעיקר בעקבות סכסוכים גדולים.
סיום מלחמת העולם הראשונה וחוזי השלום שבאו בעקבותיה - ורסאי, סן ז'רמן, נויי, טריאנון, וסבר - הפכו את בריטניה, צרפת, איטליה, יפן וארצות הברית לשופטות העיקריות של הסדר העולמי החדש.
האימפריה הגרמנית הובסה, אוסטריה-הונגריה פורקה למדינות חדשות וחלשות יותר, והאימפריה הרוסית קרסה בעקבות המהפכה.
במהלך ועידת השלום של פריז, "ארבעת הגדולים" - בריטניה הגדולה, צרפת, איטליה וארצות הברית - שלטו בדיונים ובתוצאות יותר מיפן.
הם היו האדריכלים של החוזים שכפו על המדינות המובסות: חוזה ורסאי עם גרמניה, חוזה סן ז'רמן עם אוסטריה, חוזה נויי עם בולגריה, חוזה טריאנון עם הונגריה, וחוזה סבר עם האימפריה העות'מאנית.
במהלך הדיונים על חוזה ורסאי, איטליה עזבה את הוועידה בכעס כי חלק מדרישותיה לא נענו, דבר שהותיר זמנית את שלוש המדינות האחרות כ"שלושת הגדולות".
מעמדן של המעצמות המנצחות קיבל ביטוי במושבי קבע במועצת חבר הלאומים, שם הן שימשו מעין גוף מנהל שהכווין את העצרת הכללית.
אולם, המועצה החלה עם ארבע חברות קבע בלבד - בריטניה הגדולה, צרפת, איטליה ויפן - משום שארצות הברית, שיועדה להיות החברה החמישית, מעולם לא הצטרפה לחבר הלאומים.
גרמניה הצטרפה מאוחר יותר לאחר הסכמי לוקרנו, אך עזבה ב-1933; יפן עזבה גם היא, ובמקומן הצטרפה ברית המועצות.
עם פרוץ מלחמת העולם השנייה ב-1939, התחלק העולם לשניים - בעלות הברית (בתחילה בריטניה, צרפת ופולין, ומ-1941 גם ברית המועצות, סין וארצות הברית) ומדינות הציר (גרמניה, איטליה ויפן).
במהלך המלחמה, ארבע מדינות בלטו כמנהיגות בעלות הברית: ארצות הברית, בריטניה, ברית המועצות וסין.
הן כונו "ארבעת הגדולים" והוכרו ככאלה בהצהרת האומות המאוחדות ב-1942. הן גם כונו "ארבעת השוטרים" ונחשבו למנצחות העיקריות במלחמה.
חשיבותה של צרפת הוכרה כאשר צורפה, יחד עם הארבע האחרות, לקבוצת המדינות שקיבלו מושבי קבע במועצת הביטחון של האומות המאוחדות.
מאז סוף מלחמות העולם התפתחו מונחים חדשים לתיאור רמות שונות של כוח בינלאומי, מעבר למונח הכללי 'מעצמה'.
החשוב ביניהם הוא המושג "מעצמת-על" (superpower), המתאר מדינות בעלות עוצמה והשפעה מכרעת בעולם.
המונח נטבע ב-1944 על ידי ויליאם ט.ר.
פוקס, שזיהה שלוש מעצמות-על: בריטניה הגדולה, ארצות הברית וברית המועצות.
אולם, לאחר מלחמת העולם השנייה בריטניה איבדה את מעמדה כמעצמת-על.
במקביל התפתחו מושגים נוספים: מעצמה בינונית - מדינות בעלות השפעה גלובלית מסוימת אך לא מכרעת בענייני העולם, ומעצמה אזורית - מדינות שהשפעתן מוגבלת בעיקר לאזור הגאוגרפי שלהן.
המלחמה הקרה הייתה תקופה של מתח גאופוליטי בין ארצות הברית וברית המועצות ובעלות בריתן - הגוש המערבי והגוש המזרחי - שהחלה מיד לאחר מלחמת העולם השנייה.
המונח "קרה" משמש משום שלא התנהלו קרבות ישירים בקנה מידה גדול בין שתי מעצמות-העל, אך כל אחת מהן תמכה בסכסוכים אזוריים גדולים שכונו מלחמות שלוחים (פרוקסי).
הסכסוך התבסס על מאבק אידאולוגי וגאופוליטי על השפעה עולמית בין שתי מעצמות-העל, לאחר הברית הזמנית ביניהן והניצחון המשותף על גרמניה הנאצית ב-1945.
במהלך המלחמה הקרה, יפן, צרפת, הממלכה המאוחדת וגרמניה המערבית שיקמו את כלכלותיהן מהריסות המלחמה.
צרפת ובריטניה שמרו על צבאות מתקדמים טכנולוגית עם יכולות הקרנת כוח לאזורים רחוקים, והן מקיימות תקציבי ביטחון גדולים עד היום.
עם זאת, ככל שנמשכה המלחמה הקרה, מומחים החלו לתהות אם צרפת ובריטניה יכולות לשמר את מעמדן רב השנים כמעצמות.
סין, בעלת האוכלוסייה הגדולה בעולם, עלתה באיטיות למעמד של מעצמה, עם צמיחה משמעותית בכוח הכלכלי והצבאי בתקופה שלאחר המלחמה.
לאחר שהקומוניסטים ניצחו במלחמת האזרחים הסינית ב-1949, הרפובליקה הסינית (טייוואן) החלה לאבד את ההכרה כממשלה הלגיטימית היחידה של סין.
המעצמות האחרות העבירו בהדרגה את הכרתן לרפובליקה העממית של סין (סין הקומוניסטית).
תהליך שהגיע לשיאו ב-1971, שבו טייוואן איבדה את מושבה הקבוע במועצת הביטחון של האו"ם לטובת הרפובליקה העממית של סין.
כיום, חמש מדינות נחשבות למעצמות המובילות בעולם: סין, צרפת, רוסיה, בריטניה וארצות הברית.
במחקר האקדמי הן מוכרות כבעלות העוצמה הכלכלית והפוליטית הגדולה ביותר בעולם.
חמש המדינות הללו הן היחידות שיש להן מושב קבוע עם זכות וטו במועצת הביטחון של האו"ם.
הן גם היחידות שמוכרות רשמית כבעלות נשק גרעיני לפי האמנה הבינלאומית למניעת הפצת נשק גרעיני, והתקציבים הצבאיים שלהן נמנים עם הגדולים בעולם.
עם זאת, אין הסכמה בין המומחים על השאלה מי בדיוק מעצמה ומה מגדיר אותה.
אחרי המלחמה הקרה נוצר בלבול: מצד אחד, ארצות הברית נותרה מעצמת-העל היחידה, מצד שני, היו חוקרים שטענו שאפילו חברות קבועות במועצת הביטחון כמו סין, צרפת, רוסיה ובריטניה ירדו למעמד של מעצמות בינוניות.
רוסיה מהווה מקרה מיוחד - היא ירשה ב-1991 את מקומה של ברית המועצות שהתפרקה, אבל ירושה אוטומטית של מושב במועצת הביטחון לא בהכרח הופכת אותה למעצמה.
המקרה שלה ממחיש את הבעיה בהגדרת מעצמה.
ולא עוד, אלא על אף שרוסיה נחשבת בדרך כלל למעצמה, מעמדה זה מוטל בספק חמור מפאת ביצועיו הירודים של צבאה במלחמה באוקראינה והנזק הכלכלי והטכנולוגי שנגרם לה.
ג'ורג' פרידמן, מומחה לגאופוליטיקה, פרסם מאמר בכתב העת Foreign Affairs ומאמרים אקדמיים שונים לפיהם רוסיה איננה מעצמה עוד.
סטונר, פרופסור למדע המדינה וחוקרת בכירה של רוסיה, בספר שחיברה ב-2021 (Russia Resurrected: Its Power and Purpose in a New Global Order, בתרגום חופשי: "רוסיה קמה לתחייה: כוחה ומטרתה בסדר העולמי החדש") טוענת שרוסיה אינה מעצמה במובן המסורתי של המונח, אלא גורם מפריע או מאתגר לסדר הבינלאומי הנוכחי.
ההיסטוריון סטיבן קוטקין וחוקר היחסים הבינלאומיים ג'ון מירשיימר תיארו שניהם את רוסיה כ"מעצמה חלשה".
בנוסף, ב-2014 מירשיימר אמר: "רוסיה היא מעצמה בדעיכה, והיא תלך ותיחלש עם הזמן".
רבים רואים בגרמניה וביפן מעצמות, בעיקר בזכות הכלכלות המתקדמות ביותר שלהן.
הן מחזיקות בכלכלה השלישית והרביעית בגודלה בעולם לפי תוצר מקומי גולמי נומינלי.
עם זאת, העוצמה שלהן נובעת מכוח כלכלי ולא מיכולות אסטרטגיות וצבאיות - אין להן מושבי קבע וזכות וטו במועצת הביטחון של האו"ם או טווח צבאי אסטרטגי משמעותי.
גרמניה נכללה בפורום המעצמות שניהל את המשא ומתן הגרעיני עם איראן (P5+1) כחברה שישית לצד חמש המעצמות הקבועות במועצת הביטחון.
מעניין לציין שכמו סין, צרפת, רוסיה ובריטניה, גם גרמניה ויפן כונו לעיתים מעצמות בינוניות.
ג'ושוע בארון, מדען מדינה מאוניברסיטת ג'ורג'טאון, בספרו מ-2014 'שלום בין מעצמות והעליונות האמריקנית' מונה את סין, צרפת, רוסיה, גרמניה, יפן, בריטניה וארצות הברית כמעצמות הנוכחיות."
מספר אקדמאים ופרשנים כינו אותה מעצמה לאורך התקופה שלאחר מלחמת העולם השנייה.
החוקרת האמריקנית למשפט בינלאומי מילנה סטריו כותבת: "המעצמות הן מדינות על-ריבוניות: מועדון אקסקלוסיבי של המדינות החזקות ביותר כלכלית, צבאית, פוליטית ואסטרטגית.
מדינות אלה כוללות חברות בעלות זכות וטו במועצת הביטחון של האומות המאוחדות (ארצות הברית, בריטניה, צרפת, סין ורוסיה), כמו גם מעצמות כלכליות כגון גרמניה, איטליה ויפן".
סטריו גם מציינת את מעמדה של איטליה בקבוצת השבע (G7) ואת השפעתה בארגונים אזוריים ובינלאומיים כבסיס למעמדה כמעצמה.
איטליה הייתה חברה יחד עם חמש החברות הקבועות במועצת הביטחון פלוס גרמניה בקבוצת התמיכה הבינלאומית ללבנון.
חלק מהחוקרים טוענים שאיטליה היא מעצמה חלקית או 'הקטנה מבין המעצמות הגדולות', בעוד אחרים רואים בה מעצמה בינונית או אזורית.
חוקרי יחסים בינלאומיים גבריאל אבונדנצה ותומאס וילקינס סיווגו את איטליה כמעצמה 'חריגה' - מדינה בעלת יכולות מהשורה הראשונה בתחומים רבים, אך חסרה את המאפיינים הקלאסיים של מעצמה כמו נשק גרעיני וחברות קבועה במועצת הביטחון.
בנוסף למעצמות העכשוויות הללו, זביגנייב בז'ז'ינסקי רואה בהודו מעצמה.
אולם, אין הסכמה קולקטיבית בין החוקרים לגבי מעמדה של הודו.
מספר אקדמאים מאמינים שהודו מתגבשת כמעצמה, בעוד אחרים מאמינים שהודו נותרה מעצמה בינונית.
מועצת הביטחון של האומות המאוחדות, חמישיית נאט"ו, ה-G7, ה-BRICS וקבוצת הקשר תוארו כולם כקונצרטים של מעצמות.
מחקר מ-2017 של המרכז לחקר אסטרטגיה בהאג הגדיר את סין, אירופה, הודו, יפן, רוסיה וארצות הברית כמעצמות הנוכחיות.
ככל שמעמיק שיתוף הפעולה האירופי, האיחוד האירופי נתפס יותר ויותר כמעצמה בפני עצמה.
האיחוד מיוצג בארגון הסחר העולמי (WTO) ובפסגות של ה-G7 וה-G20 (קבוצת 20 הכלכלות הגדולות).
הדבר בולט במיוחד בתחומים שבהם לאיחוד האירופי יש סמכות בלעדית, כמו ענייני כלכלה.
גישה זו משקפת תפיסה לא מסורתית של תפקיד אירופה בעולם - כ"מעצמה אזרחית" גלובלית שמפעילה השפעה קולקטיבית בתחומי הסחר והדיפלומטיה, כחלופה לדומיננטיות צבאית.
האיחוד האירופי הוא איחוד על-לאומי ולא מדינה ריבונית, ואין לו מדיניות חוץ או ביטחון משל עצמו; אלה נשארים בעיקר בידי המדינות החברות, שכוללות את צרפת, גרמניה ו (לפני הברקזיט) בריטניה - שלוש המדינות שנקראו "שלישיית האיחוד האירופי".
ברזיל והודו נחשבות על ידי רבים כמעצמות עולות עם פוטנציאל להפוך למעצמות מלאות.
מדען מדינה אמריקני, סטיבן פ.
כהן, טוען שהודו היא מעצמה עולה, אך מדגיש שחלק מהאסטרטגים רואים בהודו כבר עתה מעצמה.
חוקרים מסוימים כמו זביגנייב בז'ז'ינסקי ודייוויד א.
רובינסון כבר מחשיבים את הודו כמעצמה ראשית או גדולה.
פיטר קולקוט, שגריר בריטניה לשעבר בברזיל, מזהה שההכרה בברזיל כמעצמה פוטנציאלית או אפילו מעצמת-על נובעת במידה רבה מהזהות הלאומית והשאיפות של ברזיל עצמה.
פרופסור קוואנג הו צ'ון מעריך שברזיל תצמח כמעצמה עם מעמד חשוב בתחומי השפעה מסוימים.
יש הטוענים שהודו וברזיל עשויות אפילו להפוך למעצמות-על בעתיד.
חברות קבועה במועצת הביטחון של האו"ם נחשבת באופן נרחב כמרכיב מרכזי במעמד של מעצמה בעולם המודרני.
ברזיל, גרמניה, הודו ויפן יצרו את "קבוצת ה-G4" - ארבע מדינות שתומכות זו בזו בשאיפתן להפוך לחברות קבועות במועצת הביטחון.
הן זוכות לתמיכה במידה משתנה מהחברות הקבועות הקיימות.
ל-G4 מתנגדת קבוצת "איחוד למען קונצנזוס" בהובלת איטליה, שחוששת מהרחבת המועצה.
מעצב הוא אדם העוסק בעיצוב, משמע בתכנון של מוצר או מערכות באופן שיענו על קריטריונים רבים, כגון מראה חזותי אטרקטיבי יותר, נוחות רבה, מחיר סביר או מאפיינים אחרים.
על פי רוב, החפץ המעוצב, בניגוד ליצירת אמנות, צריך לענות על צרכיו של לקוח מסוים, או קבוצה של לקוחות.
המעצב משתמש בכלים הקרובים לתחומי ההנדסה והאמנות, אך אין הכרח להיותו אמן או מהנדס לשם פעולת העיצוב.
המעצב נדרש להיות ניחן ביצירתיות, בכישרון ובמיומנות מיוחדת נרכשת - על פי רוב היא נרכשת במוסדות להשכלה גבוהה.
עבודת המעצב משלבת בין העברת מסרים בדומה לאמנות (מסרים פסיכולוגיים, חברתיים, אסתטיים וכו'), לבין שימוש באמצעים הנדסיים וידע טכני.
המעצב נדרש ליצור את אמנותו במגבלות שלא קיימות לאמן שאינו מעצב.
תהליך עבודת המעצב כוללת מחקר ראשוני המתייחס ללקוח, לשוק ולסביבה, לאחריו העלאת חלופות ובדיקת יישומן.
עם זאת, תהליך זה אינו ליניארי ומעצבים שונים עובדים בדרכים שונות.
דוגמאות של סוגים שונים של מעצבים כוללים :
מעצב פנים, מעצב אופנה, מעצב במה, מעצב גרפי, מעצב תעשייתי, מעצב אתרי אינטרנט
מעצורי אוויר בתעופה הם סוג של משטחי היגוי המשמשים מטוסים לצורך הפחתת מהירות בעת נחיתה, על ידי שינוי צורת הכנף שמביאים להגדלת העילוי והגרר.
מעצורי אוויר שונים מספוילרים בכך שמעצורי אוויר מיועדים להגדיל את כוח הגרר תוך יצירת שינוי מועט בכוח העילוי בעוד שספוילרים מפחיתים את כוח העילוי של הכנף בצורה משמעותית על ידי יצירת הזדקרות בצורה מבוקרת.
היתרון של מעצורי האוויר על פני הספויילרים הוא בכך שבמקרים רבים מעצורי האוויר מאפשרים את הקטנת מהירות הטיסה (לאור הגדלת העילוי) ללא שינוי משמעותי בקצב ההנמכה.
לרוב, המאפיינים של מעצורי האוויר והספוילרים דומים ופעילותם משולבת.
רוב מטוסי הנוסעים המודרניים מצוידים במעצורי אוויר וספוילרים משולבים.
השימוש בספוילרים מיד לאחר הנחיתה, בשלב הבלימה, מפחית את כוח העילוי של המטוס בצורה דרמטית ובכך מעביר את משקל המטוס מהכנפיים לכני הנחיתה מה שמאפשר לבלמים המכניים בגלגלים לבלום בצורה יעילה יותר עם סיכוי נמוך יותר להחליק על המסלול.
בנוסף, צורתם של הספוילרים בעת פתיחתם יוצרת כוח גרר ומסייעת לאפקט הבלימה.
היפוך דחף המנועים מסייע גם הוא להפחתת מהירות המטוס לאחר הנחיתה.
מטוס התקיפה הימי הבריטי, בלקבורן בוקניר , שתוכנן בשנות ה־50 מצויד במעצור אוויר בצורת חרוט בחלקו האחורי של גוף המטוס אשר מתפצל בעת פתיחתו לשני חלקים הנפתחים לצדדים בצורה הידראולית.
בנוסף זה עוזר לקצר את אורכו של המטוס בעת חניה על נושאת מטוסים.
למטוס הקרב הרוסי סוחוי־30 יש מעצור אוויר ממש מאחורי תא הטייס.
משטחי היגוי מתפצלים (deceleron) הם מאזנות אשר מתפקדות בצורה רגילה בזמן טיסה אך יכולות להתפצל לשני חלקים כך שהחלק העליון עולה למעלה והחלק התחתון יורד למטה לצורך בלימה.
טכניקה זו יושמה לראשונה ב־F-89 סקורפיון ושימשה מאז במספר מטוסים כמו ה־B-2 ספיריט.
מעבורת החלל משתמשת במערכת דומה.
הגה הכיוון המתפצל בעת נחיתה משמש כמעצור אוויר, כפי שניתן לראות בתמונה המצורפת.
המכונית בוגאטי ויירון משתמשת במעצור אוויר בצורת ספוילר נפתח בחלקה האחורי.
מעצב פנים הוא אדם המתמחה בעיצוב פנים של מבנה.
ההגדרה "מעצב פנים" החלה בתחילת המאה העשרים, שכן עד אז היה מקובל כי תכנון הפנים הוא חלק מהתכנון האדריכלי הכולל.
גם כיום אדריכלים רואים בתכנון הפנים חלק ממקצוע האדריכלות.
בישראל, מעצב פנים אינו חייב להיות בעל תואר אקדמי, אך יש מדינות שבכדי לקבל רישיון לעיסוק בעיצוב פנים מסחרי יש צורך בדיפלומה/תואר באחד מתחומי העיצוב או האומנות ומבחני הסמכה.
מעצבי הפנים בישראל, מאוגדים באגודת מעצבי הפנים בישראל.
בישראל, מעצר הוא שלילת חירותו של אדם לפני שהורשע בדין ונמצא אשם, בהתאם לחוק סדר הדין הפלילי (סמכויות אכיפה - מעצרים), התשנ"ו-1996.
החוק בישראל מכיר במספר סוגי מעצר:
מעצר ללא צו מעצר המוגבל לתקופה קצרה עד להשגת צו של שופט
מעצר ימים לצורך חקירה לחשוד
מעצר עד תום ההליכים לנאשם
מעצר חשודים שלא בצו מעצר
קבלת צו מעצר משופט כרוכה בתהליך בירוקרטי שעלול להכשיל את מטרת המעצר, אם על ידי הימלטות החשוד ואם על ידי פגיעה בקורבנות או באיסוף הראיות.
כדי להתגבר על קושי זה ניתנו סמכויות מעצר לשוטרים גם ללא צו מעצר חתום על ידי שופט, אך סמכויות אלה מוגבלות, הן בנסיבות בהן מותר להשתמש בהן והן באורך המעצר, שאמור לשמש להבאת החשוד בפני סמכות שיפוטית שתחליט אם להשאירו במעצר או לשחררו.
על פי החוק, לשוטר יש סמכות לעצור אדם ללא צו משופט במקרה שבו יש יסוד סביר לחשוד שאותו אדם עבר עבירה בת מעצר (עבירה שאינה חטא, אלא עוון או פשע), ובנוסף לכך מתקיימת אחת מן הנסיבות הבאות:
אדם עבר בפני השוטר או זמן קצר לפני כן עבירה בת מעצר מסוג עוון או פשע.
יש לשוטר יסוד סביר לחשוד שהחשוד ביצע עבירה שדינה מוות או מאסר עולם.
יש לשוטר יסוד סביר לחשוד שהחשוד ביצע עבירה נגד ביטחון המדינה, עבירת סמים (פרט לשימוש או החזקת סם לתצרוכת עצמית), אלימות חמורה או אלימות במשפחה (אלמ"ב).
יש לשוטר יסוד סביר לחשוד שהחשוד יסכן אדם כלשהו, את ביטחון הציבור או את ביטחון המדינה.
יש לשוטר יסוד סביר לחשוד שהחשוד לא יבוא לחקירה, ישבש את החקירה או יעלים ראיות או רכוש.
יש לשוטר יסוד סביר לחשוד שהחשוד הוא אדם ששוחרר בערובה והפר את תנאי השחרור או שהוא נמלט ממשמורת חוקית או עומד להימלט ממנה.
שוטר שהשתמש בסמכות העיכוב שלו והמעוכב מסרב או מתנגד להתלוות אליו לתחנת המשטרה, רשאי לעצור את המעוכב.
בעת ביצוע מעצר ללא צו, על השוטר מוטלת החובה לשקול ולוודא כי זכויותיו של החשוד נשמרות וכי לא ניתן להוציא צו מעצר או להסתפק בעיכוב החשוד.
כמו כן על השוטר לשקול תמיד אם תכלית המעצר ראויה לביצוע המעצר.
על השוטר העוצר להביא את העצור לתחנת משטרה במהירות האפשרית, ולהעביר אותו לקצין המשטרה האחראי שיחליט האם לשחרר את העצור או להמשיך את מעצרו.
זמן המעצר מוגבל ל-24 שעות שלאחריו יש לשחרר את העצור, אלא אם שופט האריך את המעצר.
לחוק זה קיימים שני חריגים:
קצין משטרה רשאי להאריך את מעצרו של אדם ב-24 שעות נוספות כאשר הוא סבור שקיימות פעולות חקירה דחופות שמונעות את הבאת החשוד בפני שופט.
במצב בו זמן המעצר נופל על שבת או חג, שבהם בתי המשפט אינם פועלים, יש להביא את העצור בפני שופט לפני כניסת השבת או החג, אלא אם קצין משטרה בדרגת סגן-ניצב ומעלה קבע שלא ניתן לעשות זאת.
במקרה כזה יש להביא את העצור בפני שופט לא יאוחר מ-4 שעות אחרי צאת השבת או החג.
ככלל, על משטרת ישראל למעט ככל הניתן במעצר ללא צו ולפעול להביא עצורים בפני שופט ללא דיחוי.
הנימוק שניתן לכך הוא שהשופט אובייקטיבי, בעל ראייה רחבה יותר של החוק, ושיקול הדעת שהוא מפעיל כאשר חומר הראיות מונח לפניו, הוא רחב יותר ומעמיק יותר.
על השוטר המחליט לעצור אדם מוטלות החובות הבאות:
הזדהות בשמו והצגת תעודת שוטר, וזאת רק אם השוטר נמצא בלבוש אזרחי.
אם השוטר לבוש מדים וזהותו ברורה מתוקף הנסיבות, אין חובת הזדהות אלא אם האדם ביקש זאת במפורש.
הודעה לאדם על דבר מעצרו.
הודעה על סיבת המעצר, אלא אם סיבת המעצר ברורה בנסיבות העניין ("נתפס על חם" מבצע את העבירה) או שיש חשש שההודעה עלולה לסכל את ביצוע המעצר, לגרום להעלמת ראיות או לפגוע בביטחונו של השוטר העוצר.
הבאת העצור בהקדם האפשרי לתחנת המשטרה בפני קצין המשטרה האחראי.
בכל מצב, ברגע שחלפו הנסיבות שמנעו את מילוי חובותיו של השוטר, חובה עליו לבצען בהקדם האפשרי.
בעת מילוי תפקידו, תהיינה סמכויות המעצר של מתנדב המשמר האזרחי כסמכויות שוטר, וזאת רק אם הוא פועל למען שמירת ביטחון הנפש והרכוש מפני פעולות איבה, או פועל בנוכחות שוטר ולשם סיוע לו בתחום הפעולות הנוספות.
כאשר המתנדב פועל שלא בנוכחות שוטר הוא רשאי לעצור אדם רק אם זה עבר עבירה הכרוכה באלימות, גנבה, התפרצות או עבירה שתוצאתה נזק של ממש לגוף או לרכוש.
על המתנדב מוטלת החובה לחכות, אם המצב מאפשר זאת, זמן סביר עד להגעת שוטר שיבצע את המעצר.
אם נבצר משוטר להגיע, בסמכותו של המתנדב להורות לחשוד להתלוות אליו לתחנת המשטרה ואם זה מסרב, המתנדב יכול לעוצרו.
מלבד מתנדבי המשמר האזרחי, קיימים מספר עובדי ציבור שקיבלו סמכות מעצר.
עובד ציבור שמוענקת לו סמכות מעצר הוא זה שהמשטרה הודיעה שאין מניעה להסמכתו מטעמים של ביטחון הציבור, והוא קיבל הכשרה מתאימה לעשות שימוש בסמכות זו.
בעת ביצוע המעצר, על המתנדב או עובד הציבור מוטלות כל החובות המוטלות על שוטר שכוללות: הזדהות והודעה על דבר המעצר וסיבתו.
כמו כן, על פי החוק, על כל אדם מוטלת החובה לעזור לכל שוטר או אדם הדורש את עזרתו בביצוע מעצר, וזאת בתנאי שהבקשה תהיה סבירה והאדם שנדרש לעזור יהיה מסוגל לכך.
חוק זה קובע גם כי אזרח המסייע לשוטר בביצוע מעצר, יקבל את כל סמכויותיו של השוטר.
בעת ביצוע המעצר נוספות סמכויות נוספות הנלוות לסמכות המעצר שנועדו לאפשר לשוטר לבצע את המעצר, ולנטרל את מסוכנות החשוד.
שימוש בכוח - ניתן להשתמש בכל אמצעי סביר לצורך ביצוע המעצר.
הכוונה באמצעי סביר היא לאמצעי שבו היה נוקט האדם הסביר בנסיבות האמורות כדי להבטיח את ביצוע המעצר.
לשוטר יש סמכות להשתמש בכוח נגד אדם שמבקשים לעוצרו במקרה של התנגדות למעצר חוקי, או לשם מניעת ניסיון להימלט ממעצר חוקי, פיזור התקהלות פרועה, התגוננות מפני התקפה או מניעת מעשה פשע הכרוך באלימות.
אם נעשה שימוש בכוח הדבר צריך להיעשות בצורה סבירה ובכוח מינימלי, שבו היה נוקט כל אדם סביר בנסיבות העניין.
מהרגע שחלפו הנסיבות שדרשו שימוש בכוח והתנגדות החשוד פסקה, חובה להפסיק את השימוש בכוח.
כבילה - שוטר יכבול עצור בכבלי ידיים רק במקרה בו הוא חשוד בביצוע פשע חמור שעונשו עשר שנות מאסר ומעלה.
מקרים נוספים המאפשרים כבילה הם מקרים בהם: ידוע כי העצור נמלט בעבר או מנסה להימלט ממעצר או משמורת חוקית, העצור ידוע כאלים או שהוא מתנהג באלימות ועלול לפגוע בעצמו או באחרים, יש חשש שהעצור יעלים או ישמיד ראיות, העצור ללא מקום מגורים קבוע ויש חשש שימלט מהדין.
חיפוש - שוטר רשאי לערוך חיפוש על גופו של אדם שהוא עצר או שהובא כעצור למשמרתו.
החוק מגדיר שלושה סוגי חיפושים: חיפוש על גוף האדם, חיפוש חיצוני וחיפוש פנימי.
החיפושים המותרים בעת המעצר הם חיפושים על גופו של העצור, הכוללים גם חיפוש בבגדיו ובחפציו, וחיפוש חיצוני (בחינת גופו העירום של החשוד, לקיחת דגימות שתן ודגימות מרקמות חיצוניות).
חיפושים אלה נועדו למציאת ראיות, סמים או כלי התקפה (סכין, אקדח וכו').
חיפוש חיצוני יתבצע, במקרה הצורך, על ידי איש מקצוע (רופא או חובש).
חיפוש על אדם יערך על ידי שוטר שהוא בן מינו של אותו אדם.
חיפוש פנימי (בדיקת דם, בדיקה גינקולוגית וכו') יבוצע במידת הצורך ורק בהסכמת העצור.
אם הסכמה כזו לא מתקבלת רשאי בית משפט לחייב את החשוד להסכים לחיפוש ואם העצור אינו מאפשר חיפוש, למרות הוראת בית המשפט, הדבר בפני עצמו מהווה עבירה על החוק, ועלול לחזק את הראיות כנגדו.
כניסה לחצרים (בית, מקום או מבנה) - שוטר המגיע לחצרים על מנת לבצע מעצר חוקי, רשאי לדרוש ממחזיק המקום שיאפשר לו להיכנס.
על המחזיק במקום לאפשר לשוטר כניסה חופשית.
בכל מקרה בו חש השוטר בהשתהות בפתיחת הדלת או בסירוב לפתיחתה מעבר לזמן סביר, הוא רשאי להיכנס למקום בכוח סביר - כוח הנדרש כדי להתגבר על התנגדותו של מחזיק המקום.
הכוח יכול להיות מופנה כלפי רכוש (דחיפת דלת לדוגמה) או כלפי אדם המונע או מסרב להכניסו.
כמו כן קיימת סמכות כניסה במקרה ובו השוטר מבצע מרדף אחרי אדם הנמלט ממעצר או מנסה להתחמק ממנו, ואותו אדם נכנס לשטח פרטי.
שוטר המבצע מעצר לא חוקי עובר עבירת משמעת על-פי חוק המשטרה (דין משמעתי, בירור קבילות שוטרים והוראות שונות), שלשונה "עריכת חיפוש, ביצוע עיכוב או מעצר או כניסה לרשות היחיד, שלא כדין או שלא בתום לב".
בפסיקת בית המשפט נקבע כי אדם שנעצר שלא כדין על ידי שוטר רשאי להשתמש בכוח סביר ומידתי (כגון דחיפה ללא גרימת חבלה) כדי להשתחרר מהמעצר הלא חוקי, והדבר לא יביא להרשעתו בביצוע עבירה (כגון תקיפת או הכשלת שוטר).
מעצר לא חוקי יכול להתבצע ממניעים שונים, לעיתים בתום לב, אך גם ממניעי גזענות והנחת הנחות שגויות מראש.
מעצר לא חוקי עלול להיות בסיס לתביעת נזיקין נגד המשטרה שתסתכם בתשלום פיצויים של עד 50 אלף שקלים לנפגע, ללא הוכחת נזק.
על פי בקשה שהוגשה לו, יכול שופט, לאחר שעיין בחומר הרקע של הבקשה, להורות על מעצרו של אדם, שחרורו ממעצר או שחרורו בערובה.
את הצו יכול השופט לתת בנוכחות נשוא הדיון או בהיעדרו.
כאשר יש בידי המשטרה פרטים על חשד המיוחס לאדם בגין ביצוע עבירה פלילית ועולה דרישה לעוצרו, על השוטר המבקש את הצו להתייצב בבית המשפט עם חומר החקירה וכלל הראיות המיוחסות לחשוד, ולפרט בפני השופט התורן את העבירה שבוצעה ואת הסיבות והנסיבות בגינן מבקשים לעוצרו.
על פי החוק מנוע השופט מלצוות על מעצר של אדם, אלא אם שוכנע שקיים חשד סביר שהאדם עבר עבירה מסוג עוון או פשע (עבירות עליהן העונש המרבי הוא יותר משלושה חודשי מאסר), והתקיימה אחת מהעילות (הסיבה הראשונית שבגללה מבקשים לעצור את האדם) הבאות:
יש חשש סביר שאם החשוד לא ייעצר הוא יגרום לשיבוש הליכי החקירה או המשפט או ינסה להתחמק מהחקירה או מהמשפט או מהעונש שיוטל עליו במשפט.
יש חשש סביר שהחשוד ינסה להעלים רכוש, להשפיע על עדים או לגרום לפגיעה בראיות.
יש חשש סביר שהחשוד יסכן ביטחונו של אדם, של הציבור או של המדינה.
בית המשפט שוכנע שהמעצר דרוש לשם ביצוע הליכי חקירה מסוימים שאינם אפשריים כשהחשוד חופשי.
מעצר בעילה זו יינתן לתקופה קצרה מ-5 ימים, אך השופט רשאי להאריך את התקופה או לצוות על תקופה ארוכה יותר, אם שוכנע שלא ניתן לקיים את ההליך החקירתי בתקופה קצרה יותר.
בכל מקרה המעצר, עם ההארכות, לא יעלה על 15 ימים.
בנוסף לעילות שהוזכרו, יצווה השופט על מעצרו של אדם שנמלט ממשמורת חוקית, לשם השבתו למשמורת ממנה ברח.
הכוונה בבריחה ממשמורת חוקית היא להימלטות ממעצר (יכול להיות גם מעצר בית, או בריחת אסיר בחופשה) ויש עליה עונש על פי חוק העונשין, התשל"ז-1977. דינו של הבורח הוא עד שלוש שנות מאסר, ואם הואשם או הורשע בפשע, שבע שנות מאסר.
באותו חוק נקבעו עונשים למי שמבריח עצור או מסייע לו בבריחתו, בעת מעשה או לאחריו.
על צו המעצר להיחתם בידי השופט שהוציא את הצו ועליו לשאת את חותמת בית המשפט.
אם נבצר מהשופט לחתום על הצו, יוכל לחתום עליו שופט אחר וזאת רק אחרי שעיין בהחלטת השופט שנתן את הצו.
במקרה של הוצאת הצו בנוכחות החשוד, תחילת המעצר היא מהרגע שבו השופט הורה על המעצר.
במקרה של הוצאת הצו בהיעדר החשוד, תחילת המעצר הוא מרגע מסירת ההודעה לחשוד על דבר מעצרו על ידי איש המשטרה העוצר.
שופט שבפניו יובא עצור, צריך לבחון אפשרות לשחררו בערובה, עם או בלי תנאים מגבילים, ולהעדיף זאת על פני מעצר.
הוראה זה חלה גם על קצין משטרה בפניו הובא עצור.
לאחר שהוגש כנגד חשוד כתב אישום רשאי בית המשפט הדן באישומים להורות על מעצרו של הנאשם במהלך המשפט, אם שוכנע שהדבר נדרש בגלל מסוכנותו של הנאשם או כדי למנוע ממנו להימלט.
בתקופה שבין סיום החקירה לבין הגשת כתב האישום, רשאי שופט להורות על מעצר החשוד לתקופה של עד חמישה ימי "מעצר גישור" על סמך הצהרת תובע שיש כוונה להגיש נגד החשוד כתב אישום.
לאחר שנה של שהייה במעצר עד תום ההליכים נדרש אישור של שופט של בית המשפט העליון על מנת להאריך את המעצר.
הארכה כזאת ניתנת לשלושה חודשים בלבד עם אפשרות להארכה לשלושה חודשים נוספים.
ככל שהזמן עובר, ייטה בית המשפט לבחון חלופה של מעצר בית, תוך לקיחה בחשבון של שאר השיקולים כמו מסוכנות וחוזק הראיות.
על פי רשאי שר הביטחון להוציא צו מנהלי למעצרו של אדם לתקופה שלא תעלה על 6 חודשים, עם אופציה להארכות נוספות שלא יעלו על 6 חודשים כל אחת.
על פי אותו חוק רשאי הרמטכ"ל להוציא צו מנהלי למעצר של 48 שעות.
סמכות זו שמה במעצר אדם ללא הליך משפטי בו הוא מואשם והיא נועדה לעצור אדם שמערכת האכיפה מעריכה כי הוא מאיים על הציבור.
בשנת תש"מ הוכנס תיקון לחוק ועל פיו אם נעצר אדם בהוראת שר הביטחון או הרמטכ"ל, יובא זה בפני נשיא בית המשפט המחוזי או כל שופט מחוזי תוך 48 שעות, ושם יוחלט על המשך החלת הצו או ביטולו.
שוטר רשאי לשחרר עצור בטרם הבאתו לתחנת המשטרה בפני קצין ממונה, וקצין משטרה רשאי לשחרר כל עצור ששחרורו אינו עומד בסתירה לצו מעצר אם קיים כזה.
במקרה שבו ניתן צו מעצר שבו שופט לא קבע שיש להביא את העצור בפניו כדי לשחררו, או לא קבע תנאי ערובה לשחרורו או שחרורו ללא ערובה, רשאי קצין משטרה להורות על שחרורו לפני התקופה הקבועה בצו, ובלבד שהעצור או סנגורו הסכימו לתנאי שחרורו.
אם הוחלט לשחרר עצור, על השחרור להיעשות על ידי קצין משטרה.
אם השחרור לא נעשה בצורה מסודרת על גבי הטופס המתאים, העצור ייחשב כמי שנמלט ממעצר.
אם הוחלט להאריך את מעצרו של החשוד, סיום תקופת המעצר הקצובה תיתכן בתרחישים הבאים:
העצור ישוחרר בערבות עצמית או צד ג', עם או בלי מגבלות, כגון: הפקדת דרכון, הימנעות מלפגוש אנשים מסוימים.
יוגש כתב אישום והתביעה תבקש שחרור בערבות עם תנאים מגבילים או בלעדיהם או מעצר עד תום ההליכים.
יוארך מעצר החשוד בפרק זמן נוסף.
הסתיימו הליכי המשפט, והנאשם נידון למאסר ובכך מסתיים המעצר, או שהוא לא נידון למאסר והוא משוחרר ממעצרו.
אם תוך 180 ימים לא הוגש כתב אישום כנגד חשוד ששוחרר בערבות בתחנת משטרה, בטלה הערבות ואם הפקיד ערבון, יושב לבעליו.
הטיפול בעבריינות נוער מעוגן בחוק הנוער (שפיטה, ענישה ודרכי טיפול), תשל"א-1971 הקובע, בדומה לרוב המדינות בעולם, יחס מקל כלפי עבירות שמבוצעות על ידי קטינים.
הגישה בעבריינות נוער היא לרוב גישה חינוכית-שיקומית שמטרתה לנסות ולהוציא את הצעיר ממעגל העבריינות.
גישה זו באה לידי ביטוי גם בעת מעצר קטין.
הגיל המינימלי לנשיאת אחריות פלילית בישראל הוא 12 שנים.
משמעות הדבר היא שחל איסור מוחלט לעצור או אף לעכב קטין מתחת לגיל זה.
מכאן ואילך החוק עושה הבחנה בין קטינים בעלי אחריות פלילית.
שוטר רשאי לעצור קטין שמלאו לו 12 אך טרם מלאו לו 14 לזמן מוגבל של 12 שעות.
מעצר של קטין מעל גיל 14 הוא כמעצר בגיר, דהיינו 24 שעות.
לאחר תום תקופת המעצר יש להביא את הקטין העצור לבית משפט לנוער, שבו יושב שופט נוער המוסמך לדון בעבירות ובהארכות מעצר של קטינים.
באשר לכבילת קטין, קטין מעל גיל 14 ניתן לכבול באזיקים בדומה לבגיר, בעוד שקטין שמלאו לו 12 אך טרם מלאו לו 14 יוגדר כעצור מיוחד, ודרוש אישור מיוחד של קצין משטרה על מנת לכבלו.
בקבלת החלטה על מעצרו של קטין וכבילתו, על השוטר להביא בחשבון את גילו והשפעת המעצר על שלומו הגופני והנפשי ועל התפתחותו.