tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
אב המשפחה יצר עמם קשר בשנת 1953, אחרי מות סטלין.
לאחר ההפשרה החלקית ברוסיה בשלהי 1956, שוחרר יוליוס באביב 1957 והתאחד עם משפחתו בישראל.
עד האיחוד עם אביו חונך בק באופן חלקי על ידי שכן וידיד דתי שהשפיע רבות על עיצובו הרוחני, אך עם הגעתו של אביו עבר בק שינוי קיצוני ונעשה חילוני.
הוא החל כותב שירים בגיל צעיר מאוד ופרסם בעיתונות הילדים של התקופה, "דבר לילדים" ו"הצופה לילדים".
בק למד לימודים גבוהים באוניברסיטה העברית בירושלים וסיים תואר שלישי באוניברסיטת פריס בהיסטוריה כללית.
היה עורך "כיוונים", רבעון ליהדות וציונות, בשנים 1978–1988, וכן שימש כעורך בהוצאת "מוסד ביאליק" בשנים 1993–1994.
בהמשך עבד בק במשך שנים רבות כמורה להיסטוריה ולימודים קלאסיים בתיכון הישראלי למדעים ואמנויות בירושלים.
כיום, הוא מעביר בבית הספר שיעורי אורח לעיתים קרובות.
נשוי למלכה, בתו של המשורר שמשון מלצר, ואב לחמישה.
יצירתו של בק כוללת בעיקר שירה, והוא פרסם 20 ספרים בהוצאות שונות ביניהן מוסד ביאליק, הוצאת כרמל והוצאת עיתון 77. שיריו פורסמו במוספים שונים בעיתונות היומית, וכן בכתבי עת כמו "מאזנים", "משיב הרוח" ו"האומה".
השירה הלירית של בק מתאפיינת בניסיון להקיף את תחומי ההגות והקיום.
היא יונקת רבות ממקורות יהודיים, אך אינה יכולה להיחשב כשירה דתית במובן הצר של המילה.
נושאי שירתו הם בדידות האדם ואימת הקיום, האהבה וכוחה האינסופי, חלופיות הזמן, געגועים לנעורים, והגדולה הנשקפת מתופעות הטבע.
נושא מיוחד בטרילוגיה שראשיתה "אבן השתייה" (1989), המשכה ב"אהבת יעקב" (1990) וסיומה ב"ספר הנתיבות" (1991), הוא יכולתה של השירה לברוא עולם ולהעניק משמעות לחיי האדם.
שירתו של בק מתאפיינת בשמירה על צורות מסורתיות, כמו גם בכתיבה חופשית ללא משקל.
שפתו אינה שפה יומיומית והיא מנסה לשמור על רוממות ההבעה.
חביבה עליו מאוד צורת הסונטה שלה הקדיש את הספרים "מאה סונטות" (1982) ו"טור הטוהר" (2013).
"טור הטוהר" היווה שלב חדש ביצירתו: ספר זה מורכב ממכלול של 123 סונטות המאוגדות לכדי יצירה אחת שלמה, שנושאה מסעו הרוחני של האדם אל גאולת עצמו.
בצד כתיבתו הספרותית פרסם בק מאמרים רבים על ענייני דיומא וכן מאמרי הגות היסטורית בעיתונות היומית והפריודית.
בעמדותיו הפוליטיות הוא מקורב לחוגים הלאומיים אך אינו נוטל חלק בפעילות ציבורית.
עובדה זו וכן התרחקותו המכוונת מקבוצות ספרותיות גרמו לשירתו להיות בלתי ידועה לקהל הרחב ולאור הזרקורים.
שירים וסונטות, הוצאת יזרעאל, 1976
ישראל והעתיד - מסה ציונית, הוצאת בן-הר, 1976
שער הגיא, הוצאת טרקלין-עקד, 1978
ספר החורף, הוצאת הדר, 1979
קציר חטים, הוצאת רשפים, 1980
מקולות מים רבים, הוצאת רשפים, 1981
מאה סונטות, הוצאת רשפים, 1982
נדבות הלב, הוצאת רשפים, 1983
ארץ המוריה, הוצאת רשפים, 1984
העוז והמשרה, הוצאת רשפים, 1985
אבן השתייה, הוצאת מוסד ביאליק, 1989
אהבת יעקב, הוצאת כרמל, 1990
ספר הנתיבות, הוצאת כרמל, 1991
משך הזרע, הוצאת כרמל, 1995
באור ירח, הוצאת מודן, 1996
הר העברים, הוצאת כרמל, 1999
אב ואלול, הוצאת עקד, 2010
טור הטוהר, סונטות, הוצאת עיתון 77, 2013
גרגיר של חרדל, הוצאת עיתון 77, 2014
ספר הפרלודים, הוצאת עיתון 77, 2017
יורם בינור (נולד ב-26 בספטמבר 1954) הוא עיתונאי ישראלי המתמחה בסיקור תחום הערבים ישראלים ושטחי יהודה והשומרון וחבל עזה.
עם גיוסו לצה"ל התנדב בינור לצנחנים.
במילואים שירת כקצין באחת מחטיבות המילואים של הצנחנים.
בינור החל את עבודתו כעיתונאי בשנת 1983, ובמשך השנים עבד בעיתונים "חדשות" ו"כל העיר".
עם הקמת חברת החדשות של ערוץ 2 בשנת 1993 הצטרף בינור לסגל החברה, ובמשך 11 שנות עבודתו בה, קנה לו מעמד של עיתונאי מהמובילים בתחומו בישראל.
לאחר הצטרפותו של הפרשן לענייני ערבים אהוד יערי לחברת החדשות בשנת 2000, התגלע סכסוך בין השניים לגבי אופן כיסוי ענייני ערבים, ובאוקטובר 2008 עזב את חברת החדשות.
בינור החל בהנחיית תוכנית הבוקר "יום חדש" וביצע תחקירים עיתונאיים לתוכניתו של רינו צרור.
בנוסף, הוא הצטרף כשחקן לעונה השנייה של הטלנובלה "חשופים".
באוקטובר 2009 פורסם כי בינור עתיד להנחות תוכנית תחקירים בשם "המלכודת", אך לאחר דרישת הסנגוריה הציבורית לבטלהּ הופסקה הפקת התוכנית.
רבי יורם מיכאל אברג'ל (י"ז בסיון ה'תשי"ז, 16 ביוני 1957 - כ"ז בתשרי ה'תשע"ו, 10 באוקטובר 2015) היה רב, מקובל, איש חסד, ומחזיר בתשובה חרדי ישראלי.
מייסד וראש מוסדות "קול רינה רב פעלים" (קול רינה - על שם אמו רינה אברג'ל, ורב פעלים - על שם ספר רב פעלים מאת הרב יוסף חיים מבגדאד בעל הבן איש חי) שמרכזם כיום בנתיבות.
ובמסגרתם לומדים מעל 4,000 תלמידים ואברכים.
נולד במושב ברוש לחנניה ולרינה אברג'ל, עולים ממרוקו שהקימו משפחה מרובת ילדים.
למד בבית ספר ממ"ד ובתלמוד תורה של רשת חינוך חב"ד.
לאחר מכן למד בישיבת בני עקיבא בית יהודה בכפר מימון, בישיבת תפארת צבי ובישיבת הנגב בראשות הרב יששכר מאיר.
לדברי תלמידיו הוא אף עמד בקשר במשך מספר שנים עם הבאבא סאלי.
נישא לגאולה (דדון), ולבני הזוג נולדו שישה ילדים.
לאחר חתונתו למד בכולל אברכים "בית ישראל" הקשור עם מוסדות חב"ד בנתיבות, ובכולל להוראה בשדרות בנשיאות המרא דאתרא הרב דוד בר חן.
הרב אברג'ל נפטר בליל שבת פרשת בראשית, כ"ז בתשרי ה'תשע"ו - 10 באוקטובר 2015, לאחר מאבק של מספר חודשים במחלת הסרטן.
בהלוויה הכריז הרב שלמה משה עמאר ששני בניו, הרב חיים יוסף דוד והרב ישראל, הם ממשיכי דרכו.
בנו הרב חיים יוסף דוד ממלא את מקומו בראשות מוסדות קול רינה ורשת החינוך באר מים חיים ובמסירת שיעורי התורה ברחבי הארץ.
בנו הרב ישראל ממלא את מקומו במסירת השיעורים ברחבי הארץ, והקים ומנהל את מוסדות בית המדרש המאיר לארץ.
עוד בהיותו אברך צעיר עסק במסירת שיעורים והפצת תורה.
בשנת ה'תשמ"ה הקים בנתיבות את כולל "קול רינה רב פעלים".
הלימוד ברשת הכוללים מתנהל לאורך כל שעות היממה (כוללי יום, כוללי חצות וכוללי נץ).
בשנת 2012 העריך כתב העת פורבס ישראל את שווי מוסדותיו בכ-35 מיליון ש"ח.
רשת הכוללים והמוסדות של הרב אברג'ל נקראת על שמו של רבי יוסף חיים מבגדאד, בעל "הבן איש חי" ושם ספריו.
לרב אברג'ל היו מקורות יניקה מגוונים, כולל מקורות של חב"ד.
מקורות אלה באו לידי ביטוי בשיעורים שנתן מדי בוקר, בהם שיעור בספר התניא לאחר תפילת שחרית בהנץ החמה.
לימד במהלך השבוע גם בערים אחרות.
בשנת ה'תשס"ו חתם הרב אברג'ל על פסק דין הקובע כי הרבי מליובאוויטש הוא מלך המשיח.
תמך לאורך השנים במפלגת ש"ס, אך התנגד להחזרתו של אריה דרעי לראשות המפלגה בסוף 2012, ושלח את אנשיו להפגין נגדו על רקע הבחירות המקומיות בנתיבות ב-2013. בנובמבר 2013 נעצר בחשד לסחיטה על רקע מערכת בחירות זו, שבה תמך במקורבו, ראש העיר יחיאל זוהר.
באפריל 2014 הודיעה פרקליטות המדינה על סגירת התיק מחוסר ראיות.
בבחירות 2015 תמך ברב מאיר מאזוז וביחד (אלי ישי) המתחרה, וטען שחזרתו של דרעי למפלגה הייתה בעל כורחו של הרב עובדיה יוסף.
על שמו רחובות בכמה ערים במדינת ישראל, רחוב הנושא את השם "רחוב הרב יורם אברג'ל" נקרא על שמו באשדוד, לוד, קריית מלאכי, קריית גת, ושדרות.
מוסדות קול רינה הקימו את "מורשת הרב יורם אברג'ל" הנצחת תורתו ומורשתו והנחלת דרכו בקרב הציבור וילדי ישראל.
בשנת ה'תשפ"ב הכריז בנו הרב ישראל אברג'ל על הקמת 'בית הרב יורם' בנתיבות, שישמש כמרכז הנצחה וכמרכז הפצה של ספריו ושיעוריו.
בצור ירום - שיעוריו על ספר התניא, סדרת בת עשרים ואחד כרכים, תשעה מפרי עטו ו־11 על פי שיעוריו בהוצאת המאיר לארץ
אמרי נועם - שיעוריו על פרשיות השבוע ומועדי ישראל
קול רינה השלם - סידור תפילה בעריכת בנו הרב ישראל אברג'ל קרויים על שם אמו (של הרב יורם) הרבנית רינה
מחזורים קול רינה- על פי מנהגי הרב אברג'ל ופסקי הבן איש חי, בעריכת בנו הרב ישראל אברג'ל
מחזורים גאולה וישועה- סט מחזורים לבת ישראל ע"פ הנהגות הרב יורם
בגובה העיניים - אמרות ופנינים, מסודרות לפי ימות השנה
כתבם על לוח לבך - פתגמים משיעורי הרב בסגנון לוח היום יום של חב"ד, לוקט על ידי תלמידו הרב דן מרצבך, נערך על ידי הרב זאביק הראל
הגדה של פסח בצור ירוממני - עם פסקי הלכה והנהגותיו
תורת רבנו יורם - פרשת שבוע בשילוב הלכות והנהגות ערוך על ידי בנו הרב חיים יוסף
עד שבא רבנו יורם - תולדות חייו ופועלו
בצור ירום לילדי ישראל - מאמרים לילדים
ספר זמירות לשבתות ולמועדים 'משולחנו של אבינו': הכולל תיאור מפורט ביותר אודות הנהגותיו של הרב יורם מיכאל אברג'ל בכל אחת מסעודות שבת, בעריכת בנו הרב ישראל, נתיבות תש"פ
ירום ונישא - סדרת ספרים משיעורי הרב יורם אברג'ל על פרשת שבוע, בעריכת בנו הרב ישראל
ספר מנגן על הרב יורם - הנהגות של הרב יורם לילדי ישראל הכולל ספר עם סיפורים ושמע, הוצאת המאיר לארץ
מגילת אסתר - עם פרוש הרב יורם על המגילה
מגילת רות - עם פרוש הרב יורם על המגילה
הגדה של פסח - ע"פ הנהגותיו של הרב יורם, בעריכת בנו הרב ישראל אברג'ל
יורם אטינגר-איתן (נולד ב-1945) הוא דיפלומט ואיש עסקים ישראלי העומד בראש חברת US-Israel Opportunities, המתמחה ביחסי ארצות הברית–ישראל.
כיהן בעבר כקונסול וציר בשגרירות ישראל בארצות הברית וכמנהל לשכת העיתונות הממשלתית.
אטינגר נולד בישראל להורים יוצאי מזרח אירופה שעלו ארצה במסגרת העלייה החמישית בשנות ה-30 של המאה ה-20. הוא בעל תואר ראשון במנהל עסקים מאוניברסיטת טקסס באל פאסו (1969) ותואר שני במנהל עסקים מאוניברסיטת UCLA (ב־1972).
מאמצע שנות ה-70 ועד אמצע שנות ה-80 הקים וניהל יחידה לחקר המזרח התיכון במסגרת שירות המדינה.
בין השנים 1985 – 1988 כיהן בתפקיד קונסול ישראל בדרום מערב ארצות הברית, שבסיסה היה ביוסטון טקסס.
בין השנים 1988–1989 כיהן בתפקיד מנהל לשכת העיתונות הממשלתית.
לאחר מכן, בין השנים 1989 – 1992, כיהן בתפקיד ציר בדרגת שגריר לענייני הקונגרס האמריקאי בשגרירות ישראל בוושינגטון תחת ממשלתו של יצחק שמיר.
כיום עומד אטינגר בראש חברת "US-Israel Opportunities" המספקת שרותי ייעוץ עסקי ומדיני בתחום יחסי ארצות הברית–ישראל.
בנוסף, הוא מעביר הרצאות וכן, חבר ב"צוות האמריקאי-ישראלי למחקרים דמוגרפיים", העוסק בבדיקת המצב הדמוגרפי בישראל ובמיוחד בשטחי יהודה ושומרון ורצועת עזה.
חברי צוות המחקר טוענים כי האיום הדמוגרפי עליו מצביעים חוקרים שונים ובהם פרופ' ארנון סופר - איננו נכון - והנתונים עליו הוא מבוסס, שגויים.
לטענתו, בשנים האחרונות, התהפכה המגמה והדמוגרפיה פועלת לטובת היהודים.
הוא גם מצביע על ליקויים בשיטת מניין האוכלוסין של הלשכה הפלסטינית המרכזית לסטטיסטיקה וסובר כי מספר הפלסטינים ביהודה ושומרון קטן משמעותית מהנטען.
בתגובה לטענותיו של אטינגר טוען ארנון סופר כי המחקר מוטה לצרכים פוליטיים.
כמו כן, מסקנותיו של אטינגר נדחו על ידי הלשכה המרכזית לסטטיסטיקה ועל ידי ארגונים בין-לאומיים העוסקים באומדן אוכלוסייה.
אטינגר נשוי לאורה, אב לשלוש בנות ומתגורר בירושלים.
אטינגר לוקח חלק בארגון חזון לאומי ומעביר שם הרצאות בתוכנית למנהיגות ציבורית.
יורם בן-פורת (1937 – 18 באוקטובר 1992) היה כלכלן ישראלי ופרופסור לכלכלה באוניברסיטה העברית בירושלים.
בן-פורת שימש כרקטור האוניברסיטה העברית ולאחר מכן נשיאה.
כמו כן היה מנהל מכון פאלק ונשיא האגודה הישראלית לכלכלה.
בן-פורת נולד בשנת 1937 בתל אביב.
בשנת 1957 החל את לימודיו לתואר ראשון בכלכלה ומזרח תיכון באוניברסיטה העברית, שם גם סיים תואר שני בכלכלה, כשנושא התזה שלו היה כוח העבודה הערבי בישראל.
הוא שימש כעוזר הוראה ליהודה גרונפלד, ובשנת 1967 הצטרף לסגל האוניברסיטה העברית.
בן-פורת המשיך ללימודי דוקטורט באוניברסיטת הרווארד, שם למד אצל סיימון קוזנץ.
בשנת 1967 הוא הצטרף כחבר סגל לחוג לכלכלה באוניברסיטה העברית.
בשנת 1979 מונה למנהל מכון פאלק למחקר כלכלי בישראל, תפקיד בו כיהן עד 1984. בשנת 1988 מונה לרקטור האוניברסיטה, ובשנת 1990 מונה לנשיא האוניברסיטה העברית.
תפקידים נוספים שהוא מילא היו נשיא האגודה הישראלית לכלכלה ועמית החברה האקונומטרית.
תחומי המחקר שבהם עסק היו מגוונים: היבטים אמפיריים ותאורטיים בכלכלת עבודה בכלל והון אנושי בפרט, הקשר בין הון אנושי וצמיחה, כלכלת משפחה, דמוגרפיה, כלכלה פוליטית ועוד.
בשנות השמונים היה פעיל בתנועת שלום עכשיו.
בן פורת היה נשוי (בשנית) ליעל כהן בן-פורת (מרצה בחוג לפילוסופיה באוניברסיטה העברית).
לבני הזוג נולד בן - יהלי.
אשתו הראשונה היא נטע, לימים אשתו של פרופ' מיכאל ברונו.
להם נולדו שלושה ילדים: איתי, אורי ורוני.
אחיינו הוא פרופסור לכלכלה אלחנן בן פורת.
ב-18 באוקטובר 1992 התנגשה בכביש הערבה משאית סמיטריילר במכוניתו בעת שנסע לחופשה באילת עם משפחתו.
נהג המשאית, חייל בשירות סדיר, פגע במכונית בעת ניסיון עקיפה.
שלושת הנוסעים במכונית – יורם, אשתו יעל ובנם יהלי בן החמש – נהרגו והובאו לקבורה זה לצד זה בהר המנוחות בירושלים.
לזכרו לאחר מותו הוקמה באוניברסיטה "קרן בן-פורת", המקיימת הרצאה שנתית לזכרו ועורכת ערבי עיון וכנסים בינלאומיים.
כמו כן מעניקה האוניברסיטה העברית את "פרס נשיא האוניברסיטה לחוקר צעיר מצטיין ע"ש יורם בן-פורת".
כוח העבודה הערבי בישראל, ירושלים: המכון למחקר כלכלי בישראל על-שם מוריס פאלק, 1966.
המהפך שלא היה: אידאולוגיה ומדיניות כלכלית 1977–1981, ירושלים: מכון מוריס פאלק למחקר כלכלי בישראל, 1982.
יורם בן-פורת, עמנואל מרקס, שמעון שמיר, מחנה פליטים בגב-ההר, תל אביב: מכון שילוח (אוניברסיטת תל אביב), 1974.
יורם בן-פורת (עורך), המשק הישראלי – חבלי צמיחה, תל אביב: עם עובד, 1989.
"יורם" הוא שיר עברי שנכתב על ידי עלי מוהר והולחן על ידי יהודה פוליקר.
השיר נכתב על יורם ביאלר לוחם הצנחנים, חברו לנשק של עלי מוהר.
ביאלר נולד ב-22 במרץ 1948 בתל אביב לאביו יואל, ולאימו יהודית ביאלר שהייתה מורה.
יורם למד בבית הספר היסודי יהודה הלוי ובתיכון חדש, והצטיין בלימודיו שם.
בתיכון הכיר את כותב השיר, עלי מוהר.
ביאלר היה חניך תנועת השומר הצעיר.
עם סיום לימודיו גויס לצה"ל, בספטמבר 1966, ושירת ביחידת נח"ל מוצנח לצד מוהר; הם הפכו לחברים.
ביום הזיכרון לחללי צה"ל, ד' באייר, 22 באפריל 1969, נפגע ביאלר במהלך היתקלות בחולייה מצרית בתעלת סואץ ונהרג.
השיר נכתב כ-17 שנה לאחר מותו של יורם ביאלר, על ידי עלי מוהר.
מוהר טען כי השיר אינו דיבור אל "יורם המת" אלא דווקא אל "יורם החי", ועל כן הדיבור הישיר שבשיר.
הלחן של פוליקר הגיע לעלי מוהר על-ידי גידי גוב שהיה לפני הקלטת אלבומו, לאחר ששמע את הנעימה שהלחין פוליקר, כתב מוהר את מילותיו לשיר.
בשיר מדבר מוהר על השכחה, ועל כך שהזמן מקל על הכאב למרות שלפעמים הכאב חוזר.
בנוסף מוהר מעלה "טענות" כלפי חברו (על פי דברי מוהר בריאיון עם יולי תמיר).
השיר בוצע על ידי גידי גוב ונכלל באלבומו "דרך ארץ" אשר יצא לאור בשנת 1987. מוהר הסתייג מהעיבוד הרוקיסטי שהעניק לואי להב לשיר, ופרסם טור בעיתון "העיר" בשם "שיר הולך לעיבוד".
בהמשך הקליט גידי גוב את השיר פעם נוספת, בעיבוד שקט, שהופיע באלבום האוסף שלל שיריו.
כמו כן, בוצע השיר על ידי יהודה פוליקר, מלחין השיר, ונכלל באלבומו "פחות אבל כואב" אשר יצא לאור בשנת 1990, וזכה להצלחה רבה.
יורם בוקר (24 במאי 1940 – 16 ביוני 2023) היה פנטומימאי ישראלי, במאי, שחקן, פרופסור ומורה לפנטומימה בחוג לאמנות תיאטרון באוניברסיטת תל אביב וב"בית צבי".
בוקר נולד בפריז, צרפת, בשם ז'אן קלוד בוקסנבאום.
ב הוחבא אצל משפחה פריזאית, תמורת כסף, בעת שהוריו שרדו מחנות ריכוז.
עלה לישראל בגיל 19 בשנת 1959 ושירת בצה"ל בחטיבת הצנחנים.
ב-1962 נפגש עם מרסל מרסו בישראל והוזמן ללמוד אצלו בפריז.
הוא למד פנטומימה גם אצל ז'אק לקוק וקלוד קיפניס.
לאחר שסיים את לימודי הפנטומימה בצרפת חזר לישראל בשנת 1965. הוא ייסד את "תיאטרון הפנטומימה של יורם בוקר" (1970), עמו הופיע בפסטיבלים בישראל ובעולם.
ביים והשתתף במספר מופעי פנטומימה בתיאטרון שלו.
המופע "קרוסל" (1969) הועלה 600 פעמים והופיע גם בתיאטרון דני דגן; בעקבותיו עלה מופע ההמשך "קרוסל 2".
מופעו "קלפים" הועלה 80 פעמים, והופיע גם בתיאטרון חיפה.
"עולם הפנטומימה" הוצג 300 פעמים, בין השאר גם בתיאטרון אורנה פורת לילדים ולנוער.
ב-1979 עלתה ההצגה "שעשועי פנטומימה" עם אורי טננבאום, והוצגה כ-100 פעמים.
בוקר ביים את קטעי הקישור באירוויזיון 1979, בהם הוצגו קטעי פנטומימה בהשתתפות בוקר, עזרא דגן, חנוך רוזן ואחרים.
ב-1980 העלה את "על מסכות ואנשים" לצד שייקה אופיר.
מופעי פנטומימה נוספים שהעלה הם "חגיגת פנטומימה" (1982), "מקסימים" (אוניברסיטת תל אביב), "גברתי המדינה", "גיזת הזהב", "חלומות באשפמיה" (1994) ועוד.
בוקר הרחיב את עיסוקיו גם לקולנוע, טלוויזיה, קונצרטים ותיאטרון.
ב-1981 כיהן כמנהל אמנותי של הפסטיבל הישראלי לפנטומימה בקריית שמונה.
באותה שנה גם התארח כפנטומימאי בתוכנית הטלוויזיה "רגע עם דודלי".
ב-1988 הופיע בתוכנית "בצלו של הלם קרב" וב-1993 הופיע בכמה פרקים של תוכנית הטלוויזיה "מוסיכף" לצידם של הפנטומימאים אורי טננבאום ואפי מאיר.
לאורך השנים שיחק בהצגות מרכזיות בתיאטראות ישראל, בהן "נאסר א-דין", "כלוב האהבה", "נעליים אדומות", "כנר על הגג" ו"מעשה בחייל".
עבד גם כמעצב תנועה בתיאטראות הבימה, תיאטרון חיפה ותיאטרון באר שבע.
ב-1981 זכה בוקר בפרס ראשון בפסטיבל פנטומימה בינלאומי שנערך באיטליה, מטעם עיריית ארצו ומשרד התרבות האיטלקי.
החל מ-1965 בוקר כיהן כפרופסור ומורה לפנטומימה בחוג לאמנות התיאטרון באוניברסיטת תל אביב.
היה נשוי פעמיים והתגורר בהרצליה.
בוקר נפטר ב-15 ביוני 2023. נקבר בבית העלמין האזרחי מנוחה נכונה כפר סבא.
"יורם" הוא שמה של אורטוריה לסופרן, טנור, בריטון, באס, מקהלה מעורבת ותזמורת סימפונית - אופוס 18 שכתב פאול בן-חיים.
היא נכתבה בשנים 1932–1933 במינכן, בהשראת "ספר יורם" של המשורר הגרמני רודולף בורכארט, לאחר שבן חיים, אז "פרנקנבורגר", פוטר מתפקידו כמנהל מוזיקלי של האופרה של אאוגסבורג, ככל המוזיקאים היהודים שם.
בשנת 1979 זכתה האורטוריה לביצוע חלקי ובלתי מספק בישראל.
בין המבצעים נמנה הטנור ניקולא תג'ר.
האורטוריה נזנחה שוב עד לשנת 2008, אז התוודע פרופסור (אמריטוס) הירשברג במינכן אל ד"ר תיאה ויניו, חברה במקהלת המוטטים של מינכן והיא שכנעה את מנצח המקהלה, הייקו זימנס, לבצע את האורטוריה.
ב-8 בנובמבר 2008 בוצעה לראשונה האורטוריה במלואה באולם הפילהרמוניה של מינכן, לציון 70 שנה לאירועי ליל הבדולח.
ב-12 ביוני 2010 חזר אותו הרכב וביצע את האורטוריה בדרזדן ולמחרת, בנירנברג.
ב"מיזם מלחין השנה" של המכון למוזיקה ישראלית, בניהול ד"ר מיכאל וולפה, נבחר פאול בן-חיים ל"מלחין השנה תשע"ב".
בין שאר יצירותיו בוצעה האורטוריה "יורם" ב-3 באפריל 2012 באודיטוריום סמולרש באוניברסיטת תל אביב.
הזמרים היו אז קתרינה פרסיקה, סופרן (איזבל), קרסטן זיס, טנור (המספר), ברנד ולנטין, בריטון (יורם) ומוקלוש סבנסטיין, בס (פנחס).
הייקו זימנס ניצח על מקהלת המוטטים של מינכן ועל התזמורת הפילהרמונית הישראלית.
רודולף בורכארט, שעל פי "ספר יורם" שלו חיבר פאול בן-חיים את האורטוריה, נולד בשנת 1877 בקניגסברג, למשפחה פרוטסטנטית ממוצא יהודי.
בורכארט, וכמוהו גם הוגו פון הופמנסטאל, שמו להם למטרה להביא לאיחוד רוחני של האומה הגרמנית כדי לגבש את האינדיבידואליות הגרמנית באמצעות פתיחתה למורשת אירופית כוללת.
בורכארט נשאר בגרמניה לאחר עליית היטלר עד שנאלץ להימלט ממנה בשנת 1944. בן חיים, אז פאול פרנקנבורגר, כתב אליו בשנת 1932 סמוך להשלמת האורטוריה ובורכארט ענה לו במכתב מן ה-30 בספטמבר 1932:
פרנקנבורגר, בניגוד לבורכארט, מצא דרך פשרה לקיום יהודי בסביבה גרמנית.
ב"יורם" ראה סינתזה של יהדות ונצרות, הבאה לביטוי בתוכן האורטוריה.
הספר מבוסס על ספר איוב, כתוב במתכונת של אבנגליון ושפתו גרמנית לותרנית נמלצת.
האורטוריה מסתמכת על הספר אך מהווה פירוש אופטימי שלו, המנותק מעולמו המסובך של המשורר.
יורם נופל קורבן לשרשרת אסונות בדומה לאיוב, אם כי בניגוד לו, האסון הראשון שאלוהים ממיט עליו הוא עקרות איזבל, אשתו האהובה והמסורה של יורם, שבעטיה הם חשוכי בנים.
יורם נופל בידי שודדי דרכים, נמכר לעבד ומנותק מאשתו ומביתו.
אלוהים שם לאל את נסיונותיו ליצור קשר עם אשתו ורק עם מות אדוניו הכשדי הוא משוחרר מן השעבוד ושב לביתו, שם מתברר לו שאשתו, שבה ראה תמיד מופת לצניעות, נאמנות וטוהר מידות הייתה בהיעדרו לזונה ומתכחשת לו.
יורם ההמום והמוכה בא חשבון עם אלוהים על העוול שנעשה לו ותובע ממנו להצביע לפניו על חטאו אשר חטא ולהצדיק לפניו את כל מעשי הזוועה שעולל לו ולאנשיו, כדי שיוכל למות בשלוות נפש.
אלוהים ניחם על מעשיו ושולח מלאך לרצות ולהרגיע את יורם, אך זה ממאן להינחם ורק לאחר טענתו השלישית כנגד אלוהים, כאשר הוא מצפה לבוא המלאך ולתשובת אלוהים, מסתנוורות עיניו בנוגה אש גדול והוא איננו רואה את אשתו, שבאה אליו לפייסו.
השניים מתאחדים מחדש בחסות ארבעה מלאכים, שאלוהים שולח לסוכך עליהם.
בנקודה זו נבדל סיפור המעשה של האורטוריה מן המקור של "ספר יורם" - בורכארט בחר להמית את הזוג, שחזר והתפייס, בפגיעת ברק מיד אלוהים, ואילו באורטוריה אלוהים סומך את ידו על הפיוס ואף מברך אותם בפרי בטן, שאליו ייחלו כל חייהם.
התינוק לבן השיער שנולד להם הוא המשיח, שאלוהים מדבר אליו כדבר איש אל אחיו והוא נועד להושיע את האנושות.
בן חיים כתב את האורטוריה על פי הדגם ההיסטורי של הפסיון הלותרני של באך.
זמר הטנור ממלא את תפקיד המספר, ה"אוונגליסט", אך הוא חולק תפקיד זה עם המקהלה, כאשר נדרשת הבעה חזקה במיוחד.
שאר הסולנים ממלאים תפקידים דרמטיים - הבריטון בתפקיד יורם, הסופרן בתפקיד איזבל והבס בתפקיד פנחס, אביו של יורם, אך הם משתתפים גם בפרקי אריות בתפקידים אחרים.
האורטוריה בנויה בשלושה חלקים על פי המהלך הדרמטי של העלילה, וכל חלק מסתיים בפרק פינאלה גדול.
החומר המוזיקלי של האורטוריה מערב סגנונות ותקופות שונים, מן הבארוק ועד המאה ה-20. ניכרים בה יסודות רומנטיים-אופראיים לצד יסודות מודאליים דמויי אורגנום במקהלה המתארת את מסעו הראשון של יורם ובמקהלה המתארת את הופעת המלאך לפני יורם.
צירוף של סקונדה מוגדלת ועיטורים מסולסלים בסולו לקונטרבס מהווה בסיס להרמוניה ססגונית בווקאליזה (שירה בצלילים ללא מילים) למקהלת נשים.
שיאה של האורטוריה הוא בפרק הסיום, הנפתח בסולו לקרן אנגלית ונמשך במקהלה עם סופרן וטנור סולו.
יורם אורנשטיין (נולד ב-2 בפברואר 1947) הוא כדורגלן עבר ישראלי ששיחק בעמדת הבלם.
מזוהה בעיקר עם קבוצות הפועל מרמורק ובני יהודה תל אביב.
נכון ל-2020 משמש אורנשטיין כמנכ"ל מרכז "הפועל".
וחבר הנהלת הוועד האולימפי בישראל.
אורנשטיין גדל בקבוצת הפועל מרמורק, ובשנת 1976 הצטרף לקבוצת בני יהודה תל אביב.
אורנשטיין זכה להניף את גביע המדינה, כאשר היה קפטן בני יהודה בשנת 1981, ובמשך שנותיו בקבוצה נודע כ"אבא יורם".
אורנשטיין שיחק גם בהפועל ראשון לציון, ולאחר מכן שיחק במכבי יבנה בליגה הלאומית.
משם עבר לשחק בהפועל קריית אונו וב-1984 פרש ממשחק פעיל.
בתחילת עונת 1985/1986 אימן בקרית אונו ולאחר מכן אימן חלקית בהפועל מרמורק וחזר לאונו לעונה.
ב-1987 היה אורנשטיין מנהלה המקצועי של מכבי שעריים, אך באוקטובר של אותה השנה התפטר וסיים את דרכו על כר הדשא בכדורגל.
ב-1990 החל לכהן כמזכיר הפועל רחובות והחל לטפח את ענפי הספורט במרחב השפלה.
ב-1993 מונה ליו"ר איגוד ההיאבקות בישראל.
בתקופת כהונתו זכתה נבחרת ישראל בתארים רבים באליפויות עולם ואירופה ומתאבקי ישראל כגון: ציציאשווילי, ביילין יבסייצ'יק ועוד השתתפו באולימפיאדות אטלנטה וסידני במשחקים האולימפיים במסגרת משלחת ישראל.
בשנת 2008 החליף אורנשטיין את שי שני בתפקיד מנכ"ל מרכז הפועל.
עד סוף 2018 כיהן אורנשטיין כחבר הנהלת המועצה הלאומית להסדר הימורים בספורט (טוטו).
בנוסף מכהן אורנשטיין מ-2008 כמזכיר הכבוד של הוועד האולימפי וכחבר המועצה הלאומית לקידום ספורט נשים (אתנה).
ראש חטיבת המסחר וחטיבת המוסדות להשכלה גבוהה בהסתדרות המע"ף 2000–2008
חבר דירקטוריון קרו השתלמות לפקידים/מינהל 3/2001–3/2008
גזבר איגוד ערים לאיכות הסביבה 1998–2009
מכהן כחבר בית נבחרי ההסתדרות הכללית החדשה החל מ-2008
מכהן כיו"ר ועדת הכספים של בית נבחרי ההסתדרות הכללית החדשה החל מ-2017
יורם גל (נולד ב-7 בינואר 1952) הוא צייר ישראלי בינלאומי, מחזאי, שחקן, במאי, ומפיק תיאטרון, קולנוע וטלוויזיה.
כמחזאי הוא שנוי במחלוקת מיום הצגת מחזהו הראשון "כלאדם" ב-1978. כשחקן ובמאי זכה להערכה, וכצייר מצליח בארצות הברית, באיטליה ובסין.
יורם גל נולד בירושלים, בן לאפרים רויטנברג - פימה - צייר יהודי יליד חרבין, סין, שעלה לישראל בשנת 1949, ולנעמי מרגלית, ילידת ירושלים, מורה וכלכלנית.
הוריו התגרשו כשגל היה בן שנה והוא עבר להתגורר עם אימו אצל סבתו.
כשהיה בן 6 נישאה אימו ליוסף גל, כלכלן, והשלושה עברו להתגורר במרכז ירושלים.
כעבור שלוש שנים נולדה אחותו איה, פסיכולוגית.
בהיותו בן 11 עקרה המשפחה ללונדון, שם ייצג יוסף גל את מדינת ישראל כנספח הכלכלי בשגרירות.
גל החל לצייר בגיל 12 כשטופל במכון של אנה פרויד בלונדון, שהתמחה בפסיכותרפיה לילדים ונוער.
בציור מצא פורקן לסערות נפשו, ובגיל 15 עמד בהצלחה בבחינות ברמת א (A Level) בציור, מה שהקנה לו את האפשרות ללמוד בקולג' לאמנות.
בעצת מורהו מר ריימר החליט שלא ללמוד ציור, אלא לצייר, תוך התבוננות ולמידה מאמנים גדולים כואן גוך ובוטיצ'לי.
הוא הצטיין בלימודי המתמטיקה, הפיזיקה ומקצועות נוספים וסיים את תיכון היהודי בלונדון - JFS - בגיל 17, חזר לישראל והתגייס לנח"ל.
בצבא הגיע לדרגת סגן כקצין חיל רגלים.
עם סיום שרותו הצבאי עבר להתגורר בירושלים, עבד בפוטופריזמה והציג את תערוכת ציוריו הראשונה בבית מורי.
מבקרת האמנות מרים טל כתבה על התערוכה ביקורת אוהדת בעיתון ידיעות אחרונות.
בשנת 1973 שירת בסיני במלחמת יום כיפור, ואחר כך החל ללמוד תיאטרון וקולנוע.
סיים בהצטיינות תואר בוגר אוניברסיטה באמנויות התיאטרון באוניברסיטת תל אביב, החל לכתוב דוקטורט על ז'אן ז'נה והפסיק מיד, בהחלטה להיות אמן נטו.
בתקופת לימודיו פרסם סיפורים קצרים במעריב ובעיתון הסטודנטים של אוניברסיטת תל אביב.
עם סיום לימודיו ב-1977 החל לכתוב גם מחזות.
מחזהו הראשון "כלאדם" הוצג בתיאטרון אוניברסיטת תל אביב בבימוי פרופ' עדנה שביט, לה נישא גל ב-1978 ועבר להתגורר ביפו העתיקה.
במשך השנים כתב גל עשרות מחזות ותסריטים, סיפורים קצרים וטיוטות לרומאנים.
ביניהם כ-15 מחזות לילדים ולנוער שהוצגו בתאטרונו הנוסע, "התיאטרון הנודד".
מחזותיו הוצגו בתאטרוני שוליים כתיאטרון צוותא ותיאטרון הסימטה, ובפסטיבל עכו ופסטיבל חיפה הבינלאומי להצגות ילדים.
מחזות רבים נותרו במגרות ולא הוצגו מעולם.
בשנים הראשונות כאמן אינדיבידואליסטי, קיצוני וחסר פשרות עבד גל בבתי מלון ובשאר עבודות מזדמנות, תוך סירוב להצעות עבודה רבות בתיאטרון ובקולנוע הממוסדים, כולל חיזורים לשחק תפקידים ראשיים.
בשל דבקותו בעקרון של "לא לזנות" יצר לעצמו מעמד של יוצר שוליים, אנטי ממסדי לוחם.
לפרנסתו, גל מדי פעם שיחק בסרטי טלוויזיה וקולנוע ישראלים, אמריקאים ואנגלים, ביים ממחזותיו, עיצב תפאורות ותאורות להצגות תיאטרון, צייר, והציג תערוכות מציוריו.
משנת 1986 ועד 1994 זכו מרבית המחזות לילדים ולנוער שכתב, חלקם בשיתוף עם פרופ' אריה סובר, להצלחה מסחרית רבה וגל ראה בזאת הוכחה ליכולת "להיות מסחרי על פי בחירה".
לאחר גירושיו מעדנה שביט (1994) העביר גל את כובד משקלו לכתיבת תסריטים.
בשנת 1996 נישא לנילי דותן, במאית קולנוע, תסריטאית ומחזאית.
הם בנו את ביתם ביפו העתיקה ובשנת 2000 נולד בנם.
נילי הפיקה את הסרט פרא שאותו כתב וביים גל בשנת 1999. זו הייתה הפקה עצמאית בעת שבה תקציבי הקולנוע בארץ היו נדירים.
"פרא" זכה לביקורות נלהבות בעיתוני ישראל,
הוזמן להופיע ב-10 פסטיבלי קולנוע בינלאומיים וזכה בפרס "הסרט העלילתי הטוב ביותר" בפסטיבל האלטרנטיבי לסרטים עצמאיים בפיצ'יאנו שבאיטליה, 2001..
בשנת 2013 גל התגרש מדותן.
גל נישא בשלישית ב-2017 לצלילה הורביץ.
שהקימה את הסטודיו הפתוח לקהל ביפו העתיקה.
הם התגרשו ב-2020. הסטודיו משגשג ושולח ציורים מקוריים לכל העולם.
הפצת הסרט 'פרא' ברשת בתי הקולנוע של גלובס לא הצליחה לכסות את הוצאות הפקתו.
לכיסוי החובות שנוצרו בעקבות הפקת הסרט, כתב גל תסריטים, ביים פיילוטים לתוכניות טלוויזיה, ביים הצגות, שיחק בקולנוע ובטלוויזיה, אך רק בסוף שנת 2002, כשציוריו נחתו בארצות הברית, החל המהפך.
מסע היציאה מהחובות תוך כדי המעבר מתיאטרון וקולנוע חזרה לציור, וההתאהבות באמריקה שהביאה לו תהילה, כסף וסיפוק, תיעד ברומאן מצויר אוטוביוגרפי למחצה, אותו פרסם באמאזון כ-E-Book בשנת 2009 והנקרא: "סודה של אמריקה" (The Secret of America).
משנת 2002 מתמקד גל בציור.
יש לו עשרות אספנים ומאות קונים בארצות הברית, זכה לעשרות פרסים, והחל להציג בסין.
גל חי ביפו העתיקה, נודד בעולם ושב לישראל מספר פעמים בשנה.
בשנת 2014 נפרדו בני הזוג.
משנת 2003 השתתף גל בעשרות תערוכות אמנות ברחבי ארצות הברית, במה שקרויים שם "פסטיבלי אמנות".
בין הנודעים שבהם: סוסאליטו ארט פסטיבל - קליפורניה - 2003-2011
ארט און דה סקוור - בלוויל אילינוי 2005-2013
קוטונווד ארט פסטיבל - דאלאס טקסס 2005-2012
ברוס מיוזיאום - גרינוויץ קונטיקט - 2011-2013
וודלנדז ארט פסטיבל, יוסטון טקסס - 2009–2013
פורט לודרדייל מיוזיאום - פלורידה 2007-2009
פורט קלינטון - שיקגו 2007
לה הויה פסטיבל אוף דה אריס - קליפורניה - 2011
מחוץ לארצות הברית הוזמן להשתתף בביאנלה של פירנצה 2005, בייג'ינג ארט אקספו 2011, ועוד.
במשך עשר השנים הראשונות בהן הציג ציוריו בארצות הברית זכה בכ-30 פרסים כגון "מקום ראשון בתערוכה", "מקום ראשון בציור", כנהוג בתערוכות אמריקאיות רבות.
מוזיאון פו דזה נאן, מיסודו ובניהולו של הצייר הסיני הנודע פו דזה נאן, רכש 12 ציורים גדולים מגל ב-2011. מוזיאון אוניברסיטת דרום קרוליינה הציג חמישה מציוריו של גל בביאנלה שהייתה ב-2012 ומציגה את ציורו "ישו היהודי המלא מיץ בירושלים" (Jesus The Juicy Jew in Jerusalem) באופן קבוע.
גל הציג תערוכות יחיד של ציוריו מגיל 21 - ירושלים 1973, בית מורי, בית שרף ראשון לציון 1980, תיאטרון הסימטה יפו 1984, תיאטרון החאן הירושלמי 1986, בית יד לבנים ראשון לציון 1994 ובגלריות רבות ברחבי ארצות הברית 2005–2012.
כלאדם, תיאטרון אוניברסיטת תל אביב, בבימוי עדנה שביט, 1978.
חנוך וסופוקלס, תיאטרון צוותא 2, בבימוי יורם גל, 1980.
בילי-בול הגדול, פסטיבל עכו, בימוי עדנה שביט, 1983.
יציאות, תיאטרון הסימטה, בימוי יורם גל, 1984.
יצחק הבכיין ונקמתו במולדת, פסטיבל עכו, בימוי אבי הדרי, 1985.
הקרייריסט, תיאטרון צוותא, בימוי דורית ירושלמי, 1987.
ברגמן, תאטרונו של מיכאל אלמז בלונדון, בימוי יגאל עזרתי, 1988, באנגלית.
התרנגול פסטיבל עכו, בימוי עדנה שביט, 1989.
ג'קובו גבור גולדוניה פסטיבל עכו, בימוי עדנה שביט, 1989.
על מחזהו הזקן ואני" (שנכתב בשיתוף נילי דותן על פי מחזהו המקורי "הזקן הולך" (2001)) זכה גל יחד עם דותן בפרס ראש הממשלה לזכר בן-גוריון.
יקי ענקי, תיאטרון הסימטה, בימוי אגנס פולדש, 1980.
הזקן הולך, בימוי עדנה שביט, חניתה אירועים, 1986 .
מלך היהודים, בימוי עדנה שביט, חניתה אירועים 1988.
לאן נעלם הצחוק נכתב עם אריה סובר, בימוי משותף גל/סובר, תיאטרון הנודד, 1988.
התקווה של אנטולי, עם אריה סובר, בימוי משותף גל/סובר, תיאטרון הנודד, 1990.
סמים משקרים, עם אריה סובר, בימוי אריה סובר, 1990.
כינור דוד, עם אריה סובר, בימוי משותף גל/סובר, תיאטרון הנודד, 1992.
מאראנוס - שמע ישראל, בימוי יקי מחרז, תיאטרון השעה, 1992.
רותי גבורת ירושלים, בימוי יורם גל, תיאטרון הנודד, 1993.
דדי וליסה סלמאת, בימוי יורם גל, תיאטרון הנודד, 1994.
ויהי אור, בימוי יורם גל, תיאטרון הנודד, 1995.
על בטוח, התיאטרון הנודד, בימוי עצמי, 1995.
דון קישוט, בימוי עדנן טרבשה (תרגום לערבית, פסטיבל להצגות ילדים חיפה), 1994.
הזקן ואני, על פי "הזקן הולך" פרי עטו, בשיתוף נילי דותן, תיאטרון השעה, 2001.
יותם פרא אדם, בימוי יורם גל, פסטיבל להצגות ילדים חיפה, 2003 .
המשפחה מאת לודוויג דה-בר, 1976 בבימוי אוריאל זוהר.
"בילי בול הגדול", מגוון תפקידים, 1983.
עלילות יחזקאל פיירמן, תפקיד ראשי (הסופר י.ח.
ברנר) בהצגה מאת דניאל הורוביץ, בימוי יעקב רז החאן הירושלמי 1986
"אליעזר בן יהודה", תפקיד ראשי בהצגה "אליעזר בעל החלומות" מאת חגית רכבי ניקוליבסקי ובבימויה, תיאטרון אורנה פורת לילדים ולנוער מיסודה של אורנה פורת, 1982
"הרצל - מלך היהודים", בתפקיד הרצל, בימוי עדנה שביט, התיאטרון הנודד, 1987
הקמצן מאת מולייר, תפקיד ראשי הרפגון, בימוי עדנה שביט 2003, 1994
"התרנגול", תפקיד ראשי בהצגה מאת יורם גל, בימוי עדנה שביט, 1990
"רוח נמוכה" הצגת יחיד, מאת דוסטויבסקי, עיבוד ותרגום יורם גל, בימוי עדנה שביט 1993, פסטיבל תיאטרונטו.
וכן עשרות תפקידים במגוון הצגות לילדים ולנוער פרי עטו.
חנוך וסופוקלס, פרי עטו, תיאטרון הסמטה, 1980
יציאות, פרי עטו, תיאטרון הסמטה 1984
הבית הולך להיות עוד פעם ריק, תאטרונטו, עם בהט קלצ'י 1996
הזקן ואני, מאת גל ודותן, תיאטרון השעה, 2001
ועוד בימוי מחזות לילדים ולנוער פרי עטו: רותי גבורת ירושלים, דדי וליסה, ויהי אור, ורבים נוספים 1987–2003.
כתב וביים את "פרא" סרט עלילתי שהופק עצמאית וזכה בסיומו לתמיכה מקרנות ישראליות, הוזמן לפסטיבלי קולנוע ברחבי העולם, זכה בפרס הסרט העלילתי הטוב ביותר בפסטיבל סרטי האינדי האיטלקי פיצ'יאנו 2001, נקנה לשידור על ידי sbs הטלוויזיה האוסטרלית, yes הטלוויזיה בלוויין הישראלית ועוד.
יצר והפיק (בשיתוף אופוס, גיל מטרני) את הקלטת הישראלית לפעוטות "גלגלים" בבימוי נילי דותן, הפצה- הד ארצי 2001.
פילמוגרפיה חלקית באתר הניו יורק טיימס
"זיכרון אהבה",- תפקיד ישראלי ראשי, NBC, קירק דאגלס, 1982.
קאמיקזה - 77'– הטלוויזיה החינוכית הישראלית.
יום שחור בשדה אברהם - 84' – הטלוויזיה החינוכית.
לשון המראות - עמיחי - 91' –ראשיים – הטלוויזיה החינוכית.
תפקידי משנה בסרטי טלוויזיה/קולנוע זרים - 79' ועד 02'.
תפאורה תלבושות ותאורה - סוחרי גומי, מאת חנוך לוין, תיאטרון הקאמרי - 1978 ולהצגות רבות בתיאטרון הנודד.
יורם אלסטר למד בבית ספר התיכון עירוני א' בתל אביב.
לאחר שירותו בצה"ל למד בטכניון בחיפה והוא בעל תואר מוסמך למדעים באלקטרו-טכניקה.
עם סיום לימודיו חזר לצה"ל ושירת כקצין בחיל הקשר בשנים 1960–1963. בשנים 1963–1975 עבד בחברת המחשבים י.א.
מיטווך ובניו בתפקידי מתכנת, מנתח מערכות מידע, מנהל פרויקט, ומנהל מערכות תקשורת ועיבוד נתונים.
ב-1969 מונה למנהל אגף המחשבים ושירותי עיבוד נתונים.
בשנים 1975–1978 שימש יועץ עצמאי למחשוב.
בשנת 1978 הקים, מטעם הבנקים בישראל, את חברת שירותי בנק אוטומטיים וכיהן כמנכ"ל החברה עד לשנת 1984.
נמנה עם פעילי התנועה הדמוקרטית לשינוי, ועם התפצלותה המשיך ב"שינוי - מפלגת מרכז".
בשנים 1984–1987 כיהן כמנכ"ל משרד התקשורת, תחת שר התקשורת אמנון רובינשטיין.
מ-1992 עסק בייעוץ לניהול ותקשורת.
ב-1992 מונה לדירקטור מטעם הציבור בבנק דיסקונט לישראל.
שימש דירקטור בבנק מרכנתיל דיסקונט, דלין הפקות (1991), דור כימיקלים, דגם מערכות, משוב מחשבים ואלקטרה מוצרי צריכה.
בשנת 2012 העניקה לו עיריית רמת השרון את התואר יקיר רמת השרון.
בשנת 2013 העניק לו הטכניון תואר דוקטור לשם כבוד.
נשוי לפאני ואב לשלושה ילדים.
בתו, אורית אלסטר, כיהנה בעבר כראש החטיבה העסקית בבנק דיסקונט.
יורם גרוס (18 באוקטובר 1926 – 21 בספטמבר 2015) היה במאי ומפיק פולני-אוסטרלי יהודי.
נחשב לאחד מחלוצי ההנפשה בישראל.
נולד בשם יז'י גרוס ב-18 באוקטובר 1926 לשרה וליעקב בקרקוב שבפולין, למשפחה יהודית בת שלושה ילדים.
גרוס הוא דודו של איש הקולנוע יעקב גרוס.
בתקופת השואה, אביו נעלם כשהיה בן 12, וככל הנראה נרצח בידי אוקראינים.
לאחר שהצטוו להתפנות לגטו קראקוב, החליטה המשפחה להמלט מן העיר והגיעו בעזרת מסמכים מזויפים ברכבת לוורשה.
גרוס אף עבד בבית יתומים.
אמו נשלחה לאושוויץ ולמחנה רוונסבריק ושרדה את השואה.
היא שבה לקראקוב לאחר המלחמה והתאחדה עם ילדיה.
סיפור משפחתו הופיע בסרט רשימת שינדלר של סטיבן ספילברג.
גרוס למד מוזיקולוגיה באוניברסיטת קראקוב והחל לעבוד בתעשיית הסרטים הפולנית ב-1947. נמנה עם תלמידיו הראשונים של , לימים, מייסד מכון הסרטים הפולני.
ב-1950 עלה גרוס לישראל יחד עם אחיו נתן ועבד תחילה כצלם חדשות ב"יומני כרמל".
לאחר גיוסו לצה"ל שירת כצלם ביחידת ההסרטה של דובר צה"ל.
בהמשך קנה מצלמה ישנה ובעליית גג בגבעתיים בנה מתקן אנימציה בעצמו.
הקים עם אשתו חברת הפקה והפיק פרסומות מונפשות.
יצר מספר סרטי הנפשה קצרים, ביניהם "הבה נגילה" (חתונה יהודית עם בובות עשויות נייר כסף של משה אדרי), "לעולם לא נדעך" (עם נרות שעווה) ו"קשקשת".
את המוזיקה לסרטים ביצע בעצמו במפוחית פה.
הסרט המוכר ביותר שיצר באותה תקופה הוא "שיר ללא מילים", ששלח ב-1958 לפסטיבל הסרטים הנסיוניים בבריסל וזכה במקום השלישי.
בשנת 1960 החל עם רעייתו הראשונה לעבוד על "בעל החלומות", סרט הנפשה באורך מלא, המבוסס כולו על סיפור יוסף ואחיו.
הסרט הוקרן לראשונה בפברואר 1962, הוצג באותה שנה בפסטיבל קאן והוזמן לאחר שנה לפסטיבל סרטים תנ"כיים בווינה, שם הוקרן שלוש פעמים עם תרגום סימולטני.
ב-1964 ביים והפיק את הסרט רק בלירה.
ב-1968 היגר לאוסטרליה יחד עם רעייתו השנייה, סנדרה, ושם הם השתקעו בסידני והקימו את "סטודיו הסרטים של יורם גרוס" וזכו להצלחה גדולה ולפרסים רבים על הפקותיהם.
ב-1999 נקנה סטודיו ההפקות שלו על ידי EM.TV.
באפריל 2011 הופצה האוטוביוגרפיה של גרוס.
גרוס הפיק 16 סרטי אנימציה עלילתיים מלאים כשמתוכם שמונה מהווים המשך לסרטו הראשון, "דוט והקנגורו".
סדרות ההנפשה הקומיות שהפיק בחברה שלו לאחר שהיגר לאוסטרליה היו בלינקי ביל, משטרת האגדות, ופליפר ולופקה, שלוש הסדרות נוצרו על ידי היוצרים האוסטרלים רון אייזק וליאורה קמנצקי.
הותיר אישה ושני ילדים מרעייתו השנייה.
בנו, גיא, הוא מלחין פסקולים.
מדי שנה, במסגרת "אסיף" בפסטיבל אנימיקס מעניקה משפחתו פרס גרוס למצוינות באנימציה ליוצר אנימציה ישראלי אשר הביא אל האנימציה מצוינות יוצאת דופן והוכיח עשייה לאורך זמן.
לרגל יום הולדתו ה-95, הקדישה גוגל לזכרו דודל (ציור) בעמוד החיפוש הראשי שלה.
יורם גולדווג - גולן (1929–2013) היה מנהל המרכז לקולנוע ישראלי במשרד התעשייה, המסחר והתעסוקה (1977-1994), והיה ממקימי האקדמיה הישראלית לקולנוע וטלוויזיה וממייסדי ענף התיירות בישראל (1963–1980).
בשנות התשעים, עם התמורות הפוליטיות שחלו באירופה והקמת הרפובליקה השלישית של פולין, גולן היה מיוזמי חידוש בית הכנסת בעיר זמושץ', אשר עבר שחזור ב-2009 והפך מרכז תרבות ליהדות האזור.
יורם גולדווג-גולן (Jersy) נולד בעיר לובלין אשר בפולין לגוּלה דבורה ויחיאל גולדווג, ובילדותו עבר לגור בעיר זמושץ'.
במהלך מלחמת העולם השנייה ברח יחד עם בני משפחתו מזרחה, ובשנת 1939 נאסרו בני המשפחה על ידי הרוסים.
הם הוגלו לסיביר ומשם לטג'יקיסטן וכך ניצלו מרדיפת הנאצים.
לאחר תלאות רבות בגלות בסיביר, כאשר במקביל כמעט כל משפחתו נספתה בשואה, עלה גולן לישראל בשנת 1952, והצטרף לשני הוריו שעלו מספר שנים לפניו לארץ ישראל.
בישראל החל את לימודיו בכלכלה ושיווק באוניברסיטת תל אביב.
הוא נישא ליהודית לבית קולודני ולזוג נולדו שלושה ילדים.
בשנת 1963 גולן החל לעבוד במשרד התיירות.
בשנת 1972 מונה לקונסול לענייני תיירות בבוסטון.
בהמשך התמנה למנהל לשכת התיירות הישראלית בחוף המזרחי של ארצות הברית.
בשנת 1978 כיהן בוועדת הפרס לסרטים ישראליים מצטיינים.
החל משנת 1978, גולן היה הממונה על עידוד הסרט הישראלי במשרד התמ"ת ומנהל מרכז הסרט הישראלי.
כמנהל המרכז נמנה גולן עם מקימי האקדמיה לקולנוע, שבמסגרתה ייסד את טקס פרסי אופיר והיה חבר בהנהלתה עד יומו האחרון.
הוא היה אחראי במשך שנים רבות על הדוכן הישראלי בפסטיבלי הסרטים בקאן ובברלין, כשאת האחרון ניהל גם בשנה האחרונה לחייו.
גולן תמך רבות בהפקות הקולנוע המקומיות וטיפח באדיקות את קשרי הקולנוע הישראלי עם מדינות נוספות בעולם.
גולן היה מיוזמי חוק הקולנוע (1999), הוביל את הפצת הקולנוע הישראלי בחו"ל וכן יזם הסכמים בינלאומיים להפקת קו-פרודוקציות ישראליות עם מדינות נוספות.
עד יומו האחרון שימש כיו"ר הקרן לעידוד הסרט הישראלי מטעם התאחדות ענף הקולנוע.
בשנת 2004 זכה גולן בפרס הוקרה על הישגים מקצועיים מטעם האקדמיה הישראלית לקולנוע וטלוויזיה.
בגיליון האקדמיה שפורסם באותה שנה כתב עליו העיתונאי ומבקר הקולנוע גידי אורשר: "כבר עשרות שנים שיורם גולן ניצב על משמרת הקולנוע הישראלי לשרתו...
ראיתי אותו מנהל את מרכז הסרט הישראלי כמו שר קולנוע אמיתי.
בקיא בכל פרט, יודע כל ניואנס.
ראיתי אותו בפסטיבלים בחו"ל, מנהל את הדוכן הישראלי - שלא תמיד הוא מרכז העניין בצל מציאות פוליטית קשה.
ראיתי אותו במפגשים עם ראשי תעשיות אחרים של קולנוע לאומי.
תמיד בכובד ראש, תמיד רואה שני צעדים קדימה, תמיד בשליטה מלאה, תמיד מסביר פנים, תמיד מגיע כדי לעזור, כדי לייעץ, כדי לתרום מהידע העצום שלו.
הוא ליווה את התעשייה כאב אוהב, בלי לעשות גלי רוח ויחסי ציבור, אלא בשקט, בצנעה וביסודיות ותמיד לטובת הקולנוע שלנו".
בשנותיו האחרונות פעל גולן רבות במסגרת ארגון יוצאי זמושץ', ואף סייע רבות בחידוש בית הכנסת בזמושץ', עיר ילדותו וביחסי ישראל-פולין.
נפטר בשנת 2013, והובא למנוחות בבית הקברות בקיבוץ קריית ענבים.
יורם (צ'וצ'ו) גלבוע (ספטמבר 1945 – פברואר 1994) היה קצין בצה"ל בדרגת תת-אלוף, שירת כמפקד פיקוד הנח"ל.
התגייס לצה"ל ב-1964 ושירת כמפקד כיתה במחנה 80. במלחמת ששת הימים פיקד על פלוגת החוד של גדוד 908 של הנח"ל ועמה לחם ברמת הגולן.
במלחמת יום הכיפורים שירת כקצין אג"ם בנח"ל.
לאחר המלחמה מונה למפקד פלוגה בבה"ד 1, ב-1975 מונה למפקד בא"ח גולני (במחנה בזק) ולאחר מכן שירת כסגן מפקד ומפקד עוצבת חירם.
לאחר תקופת לימודים במכללה לפיקוד ומטה של צבא ארצות הברית בפורט לוונוורת' שבקנזס, מונה ב-1981 לסגן מפקד עוצבת הגליל ולחם עמה במלחמת לבנון הראשונה.
בתפקידו הבא שירת כסגן קצין חי"ר וצנחנים ראשי.
ב-1984 קודם לדרגת תת-אלוף ומונה למפקד הנח"ל, שירת בתפקיד עד אוגוסט 1987 ולאחר מכן פרש משירות הקבע.
גלבוע הביע את עמדותיו בפומבי גם בנושאים רגישים.
הוא ביקר בחריפות את חיילי הנח"ל שנשבו בשביית שמונת חיילי הנח"ל בלבנון.
כן אמר ש"אישה לא יכולה להיות מפקדת בשריון וגם לא בהיאחזות ולא לפקד עד חיילים, כי אין לה מה לתרום בתחום המבצעי."
לאחר שחרורו מונה בפברואר 1990 על ידי השר אברהם כץ עוז למנכ"ל רשות שמורות הטבע.
אולם ביקורת על המינוי, בטענה שהיה מינוי פוליטי, ומחאת עובדי הרשות טרפדו את המינוי וגלבוע הצטרף לבנו שהקים את קבוצת צוות 3 המספקת שירותים בתחום השמירה, האחזקה והניקיון.
גלבוע היה נשוי ואב לארבעה ילדים.
נפטר מהתקף לב בגיל 49. היה תושב נס ציונה, ונקבר בבית העלמין המקומי .
על שמו קרוי מרוץ נס ציונה.
יורם אגמון (נולד ב-1940) הוא קצין צה"ל בדימוס בדרגת תת-אלוף.
שירת כטייס קרב בחיל האוויר והוא אלוף הפלות.
אגמון פיקד על בסיס חצור וכיהן כנספח חיל האוויר בארצות הברית.
אגמון התגייס לצה"ל ושירת תחילה כחייל בחיל הרגלים, אך לאחר כשנתיים התנדב לקורס טיס (מס' 36) אותו סיים במגמת קרב במרץ 1962. לאחר קורס האימון המתקדם המבצעי שובץ כטייס בטייסת סופר מיסטר.
לאחר מכן עבר הסבה למטוסי מיראז' 3 ("שחק"), שירת בטייסת 101 וכמדריך בבית הספר לטיסה.
ב-14 ביולי 1966 רשם את הפלת הבכורה העולמית במטוס המיראז' 3 כשהפיל באש תותחים במהלך קרב אוויר מטוס מיג 21 של חיל האוויר הסורי.
מטוס המירז' אותו הטיס אגמון ובו הפיל את מטוס המיג 21 הסורי היה מירז' 59 (מאוחר יותר שונה מספרו ל-159), שהיה אחד משני מטוסי מירז' שבהם הושג מספר ההפלות הגדול ביותר למטוס כלשהו בחיל האוויר: בסך הכל הפילו טייסי חיל האוויר שטסו במטוס זה 13 מטוסי אויב.
במהלך מלחמת ששת הימים לחם אגמון כטייס "שחק" והשתתף במבצע מוקד בגיחת הפצצת שדה התעופה אל מינייה במצרים.
ב-15 ביולי 1967 הפיל מטוס סוחוי 7 של חיל האוויר המצרי במהלך קרב אוויר בסמוך לתעלת סואץ.
באותו חודש מונה למ"מ סמ"ט בטייסת 101 ("הקרב הראשונה").
בראשית 1969 נבחר למשלחת הראשונה שיצאה לקליטת מטוסי ה-F-4 פנטום ("קורנס") מארצות הברית.
בשובו לישראל שירת כסמ"ט א' בטייסת 201 ("האחת"), טייסת ה"קורנס" הראשונה.
במסגרת זו לקח חלק בגיחות רבות במהלך מלחמת ההתשה, בהן "גביר 30" - גיחת ההפצצה הראשונה של מערך הקורנס במהלכה הופצצה סוללת טילי נ"מ SA-2 מצרית באבו סואר, אגמון היה שותף בקרב האוויר בו הופל מטוס מיג 21 מצרי, הפלה ראשונה למטוסי ה"קורנס" שנזקפה לזכות הטייסת.
הוא השתתף בגיחות רבות במבצעי פריחה וכן השתתף במלחמת שלושת הימים בגבול סוריה.
בספטמבר 1973 מונה למפקד טייסת 69 ("הפטישים"), טייסת מטוסי "קורנס".
חודש לאחר מכן פרצה מלחמת יום הכיפורים והטייסת תחת פיקודו ביצעה כ-850 גיחות מבצעיות ורשמה 11 הפלות של מטוסי אויב.
4 מלוחמי הטייסת נהרגו במלחמה ו-8 נוספים נפלו בשבי.
בהמשך שירותו בחיל האוויר שירת במטה החיל.
ב-1979 מונה למפקד בסיס חצור, תפקיד אותו מילא עד 1982. תפקידו הבא היה נספח חיל האוויר בארצות הברית, תפקיד אותו מילא עד 1985.
במהלך שירותו הפיל אגמון שישה מטוסי אויב: אחד ב-1966, כמתואר לעיל; אחד במלחמת ששת הימים; אחד במלחמת ההתשה; שניים במלחמת יום הכיפורים; ואחד בשנת 1974.
יורם אוחיון (נולד ב-1963) הוא קצין משטרה ישראלי בדימוס בדרגת תת-ניצב.
בתפקידו האחרון כיהן כסגן מפקד מחוז תל אביב.
אוחיון למד בכפר הנוער בן שמן ושירת בצה"ל בחטיבת גולני.
ב-1985 התגייס לשורות משטרת ישראל.
שירת ביחידה המרכזית של מחוז תל אביב, פיקד על תחנת המשטרה במזרח ירושלים, פיקד על היחידה למקומות קדושים בירושלים, עמד בראש מדור מבצעים ובראש מחלקת מבצעים באגף המבצעים.
ביולי 2009 מונה למפקד מרחב יפתח במחוז תל אביב.
ביולי 2011 מונה למפקד מרחב ירקון.
במהלך כהונתו התמודד המרחב עם המטלות שנבעו ממחאת האוהלים.
ב-2012 עמד בראש מפקדה שהוקמה לצורך הריסת הבתים בגבעת האולפנה ובמגרון.
במאי 2013 מונה לראש מטה המזכירות הביטחונית של השר לביטחון הפנים.
בתפקידו האחרון שירת כסגן מפקד מחוז תל אביב עד פרישתו ב-2016.
בעל תואר ראשון ביחסים בינלאומיים ותואר שני בלימודי המזרח התיכון.
יורם בן-זאב (נולד ב-20 ביולי 1944) הוא דיפלומט ישראלי בדימוס, כיהן כשגריר ישראל בגרמניה.
בן-זאב נולד בארץ ישראל ב-1944. הוא שירת כקצין בצה"ל ונפצע במהלך מלחמת ששת הימים.
סיים תואר ראשון בלימודי המזרח התיכון, מדע המדינה ויחסים בינלאומיים באוניברסיטה העברית בירושלים.
במשרד החוץ החל לשרת ב-1973, שימש קונסול בהונג קונג, ב-1974 מונה למזכיר ראשון בשגרירות ישראל במנילה שבפיליפינים.
ב-1977 מונה לעוזר בכיר למנהל אגף המזרח התיכון במשרד החוץ, ב-1980 מונה לסגן דובר המשרד.
בשנים 1981 עד 1985 שימש נספח לענייני תקשורת ויחסי ציבור בקונסוליה הישראלית בלוס אנג'לס.
בשנים 1987 עד 1993 שימש יועץ לנשיא מדינת ישראל חיים הרצוג.
לאחר חתימת הסכמי אוסלו מונה למתאם מיוחד לתהליך השלום בין ישראל לפלסטינים ובין ישראל ומדינות ערב.
ב-1995 מונה לקונסול כללי בלוס אנג'לס.
ב-1999 מונה לראש אגף צפון אמריקה במשרד החוץ, בתפקיד זה שימש יועץ לראש הממשלה אהוד ברק במהלך ועידת קמפ דייוויד (2000).
בדצמבר 2007 מונה לשגריר ישראל בגרמניה, תפקיד בו כיהן עד 2012.
לאחר פרישתו ממשרד החוץ מונה לדירקטור בחברת אלביט מערכות.
בן-זאב נשוי לאיריס ואב לשלושה, מתגורר בתל אביב-יפו.
יורם אורון (נולד במאי 1948) הוא מחלוצי תעשיית ההיי-טק בישראל.
מכהן כיושב ראש ושותף-מייסד בקרנות ההון סיכון "ורטקס ישראל" שהוקמה ב-1997, ו"רד-דוט קפיטל פרטנרס" (Red Dot Capital Partners) שהוקמה ב-2016.
יורם גדל והתחנך בבאר שבע, ואת לימודיו התיכוניים עשה בתיכון מקיף א' בעיר.
בשנת 1966 סיים את לימודיו והתגייס לצה"ל במסגרת העתודה האקדמית, במהלכה למד הנדסת חשמל בטכניון.
באותן שנים כיהן אורון גם כיו"ר אגודת הסטודנטים בטכניון.
ב-1970 השלים את לימודיו והחל את שירותו במערכת הביטחון ובחיל התותחנים.
בשנת 1975 השתחרר מהצבא בדרגת סרן ופנה ללימודי תואר שני במנהל עסקים (MBA) בפקולטה לניהול על שם רקנאטי באוניברסיטת תל אביב, אותם השלים בשנת 1976.
עם סיום שירותו בקבע במשרד הביטחון, החל אורון לעבוד בחברת "טלכור" (חברת בת של כור תעשיות), שם שימש כמנהל הייצור של מפעל המרעומים שלה.
בשנת 1983 נסע ללימודי המשך בוורטון, בית הספר למנהל עסקים של אוניברסיטת פנסילבניה שבארצות הברית.
בזמן לימודיו, החל בגיוס ההשקעה הראשונית לחברה שהקים יחד עם ירון איתן, "רשף טכנולוגיות".
החברה עסקה בפיתוח מרעומים אלקטרוניים למרגמות ותותחים.
עם חזרתו לישראל, שימש אורון כמנכ"ל החברה.
ירון איתן שימש כאיש הכספים והצליח לגייס השקעה ראשונית מחברה אמריקאית בשם "פטלקס" (Patlex) שעסקה ברישוי פטנטים ללייזר, ובקיץ 1985 גויסו 2 מיליון דולר נוספים בהנפקה פרטית ששימשו להשלמת הפיתוח והקמת קו ייצור.
באוקטובר 1988 חנכה החברה, בהשתתפות שר הביטחון יצחק רבין, מפעל ייצור מתקדם בשדרות⁩.
באותה עת חברת "פטלקס" החליטה לרכוש את מלוא הבעלות של "רשף טכנולוגיות" והיא נתנה בתמורה לבעלי המניות של רשף, מניות שלה.
במרץ 1989, החליטה "פטלקס" לפצל את פעילותה של רשף וחברות אזרחיות וביטחוניות נוספות שרכשה לחברה חדשה בשם "ג'יאוטק", אותה ניהל ירון איתן.
יורם אורון ניהל את הפעילות הביטחונית של החברה.
לצורך גיוס הון לרכישות נוספות, "ג'יאוטק" גייסה ב-1990 הון מחברת ארית תעשיות, שנסחרה בנאסד"ק וב.
ב-1992 רכשה ארית את הפעילות הביטחונית של "ג'יאוטק" אותה ניהל אורון.
אחר כך בארית, שימש אורון כמנכ"ל החברה, עד לשנת 1997. במסגרת תפקידו בארית, היה שותף להקמת חברת "טלגייט" (Telegate) שעסקה בתקשורת טלפוניה, על גבי תשתית הכבלים.
אורון כיהן כיושב ראש החברה מיום הקמתה ועד למכירתה כחמש שנים מאוחר יותר, לחברת "טריון", תמורת 135 מיליון דולר במניות.
ב-1997 ייסד את קרן ההון סיכון "ורטקס" (Vertex Ventures), במסגרת "תוכנית יוזמה", תוכנית הממשלתית לעידוד השקעות הון סיכון במדינת ישראל.
הקרן זכתה להצלחה שהביאה לגיוסי קרנות המשך, והפיכתו של אורון לאחר מאנשי ההון סיכון הבולטים בישראל.
במהלך השנים הקרן השקיעה בחברות רבות בהן: ווייז, סייברארק, סולאראדג', אקטימייז, ארגוס ועוד.
קרן ורטקס היא אחת מקרנות ההון סיכון הגדולות, הוותיקות והמובילות בארץ, ומנהלת הון בהיקף של למעלה ממיליארד דולר, במסגרת שש קרנות שונות.
בין השנים 2005–2006 כיהן אורון כיו"ר איגוד קרנות ההון סיכון בישראל.
ב-2006 קיבל אורון את פרס "מנכ"ל השנה בהיי-טק" מטעם המרכז הישראלי לניהול, לצד דב מורן, חיים שני, קובי בן צבי, ואלכס קורנהאוזר.
קרן רד דוט קפיטל פרטנרס
בשנת 2016 מונה אורון כיו"ר ושותף מנהל בקרן "רד דוט קפיטל פרטנרס" (Red Dot Capital Partners), קרן אותה הקימה חברת ההשעקות של ממשלת סינגפור - טמסק אחזקות.
היא קוריה על שם הכינוי של סינגפור, שניתן לה מתוקף היותה נקודה קטנה במפת העולם באזור דרום־מזרח אסיה.
הקרן מתמקדת בהשקעות בחברות הזנק טכנולוגיות בשלב הצמיחה.
יורם אורון נשוי ואב לשניים.
יורם בלשר (נולד ב-22 בפברואר 1940) הוא רופא ילדים, מומחה ברפואה דחופה של ילדים, מומחה בנפרולוגיה של ילדים, לשעבר מנהל היחידה לרפואה דחופה בילדים במרכז הרפואי קפלן, יו"ר ההסתדרות הרפואית בישראל (1995-2009), נשיא ההסתדרות הרפואית העולמית (2008-2009).
משנת 2021 מנהל את התוכנית למנהל מערכות בריאות ב-המרכז האקדמי למשפט ולעסקים ברמת גן, בשנת 2022 מונה פרופ בלשר לנשיא המרכז האקדמי למשפט ולעסקים ברמת גן.
בלשר נולד בתל אביב לזהבה ולאהרן.
לאחר שסיים את בית ספר היסודי "כרמל", עבר ללמוד בגימנסיה גאולה.
בין השנים 1962–1968 למד רפואה בבית הספר לרפואה של הדסה, האוניברסיטה העברית בירושלים.
בין השנים 1968–1969 עשה סטאז' בבית החולים תל השומר.
בהמשך, התמחה ברפואת ילדים במרכז רפואי קפלן, ובשנת 1974 הוסמך כמומחה.
בין השנים 1974–1976 כיהן כממלא מקום מנהל מחלקת ילדים ופגים בבית החולים קפלן.
בין השנים 1976–1978 - התמחה במחלות כליות אצל ילדים בבית החולים לילדים באוניברסיטת מקגיל, מונטריאול, קנדה.
בין השנים 1978–1985 עסק כרופא בכיר בנפרולוגית ילדים, בבית החולים קפלן.
בהמשך התמחה בטראומטולוגיה של ילדים.
בין השנים 1985–2008 ניהל את היחידה לרפואה דחופה בילדים במרכז הרפואי קפלן.
בשנת 2008 מונה ליושב ראש ועדת התמחות בבית החולים קפלן.
בלשר הוסמך במנהל מערכות בריאות באוניברסיטת בן-גוריון בנגב (1994-1996).
בין השנים 1995–2009 כיהן כיו"ר ההסתדרות הרפואית בישראל, במשך 3 קדנציות.
בין השנים 2008–2009 כיהן כנשיא ההסתדרות הרפואית העולמית.
ההסתדרות העולמית מייצגת 9 מיליון רופאים מ-84 מדינות ועוסקת בסוגיות אתיות רפואיות.
בלשר השפיע על עיצוב אופייה של מערכת הבריאות, בעיקר בהפיכת הר"י לארגון שחרת על דגלו מלחמה על הרחבת סל התרופות, ועל הכנסת טכנולוגיות חדשניות לסל התרופות.
במהלך כהונתו הוביל התפטר מוועדת הסל, הוא הקים את הפורום הציבורי לעדכון סל התרופות ("ועדת הסל האלטרנטיבית").
בנוסף פעל להכניס שינויים באתיקה הרפואית ובמודעות לדילמות אתיות בטיפול רפואי.
בלשר נטל חלק לא מבוטל בקידום חוק זכויות החולה.
בין השנים 1990–1998 כיהן כחבר דירקטוריון קרן "בר", בנק הפועלים.
בשנת 2000 מונה לחבר בחבר הנאמנים של המכון הלאומי למדיניות הבריאות.
בין השנים 2000–2011 כיהן כחבר דירקטוריון קרן חינוך מתקדם ויו"ר ועדת השקעות בבנק יהב.
בשנת 2004 מונה לחבר מועצת המנהלים של הקרן החינוכית ארצות הברית-ישראל (קרן פולברייט - קרן המטבע העולמית).
בין השנים 2009–2010 כיהן כחבר דירקטוריון החברה הכלכלית לפיתוח רחובות (ה.ל.ר).
משנת 2011 חבר במועצת המנהלים של האקדמיה למוסיקה ולמחול בירושלים.
בשנת 2015 מונה כראש ועדת ההיגוי לשיתוף פעולה של העיר רחובות עם יהדות מיניאפוליס.
בין השנים 1990–1995 כיהן כנשיא הוועדה המקצועית של האיגוד הרפואי הישראלי (שכר ותנאי עבודה).
בין השנים 1999–2000 כיהן כיו"ר הוועדה הרפואית לעניינים סוציו-רפואיים של האיגוד הרפואי העולמי (WMA).
בין השנים 1999–2000 כיהן כנשיא הפורום המשותף של ההסתדרויות הרפואיות האירופיות וארגון הבריאות העולמי - WHO (EFMA-WHO).
בין השנים 2000–2011 כיהן כחבר בחבר הנאמנים של המכון הלאומי לחקר מדיניות הבריאות.
בין השנים 2001–2003 כיהן כיו"ר הוועדה לתכנון ולתקצוב של האיגוד הרפואי העולמי (WMA).
בשנת 2002 כיהן כחבר בוועד המנהל של המרכז הבינלאומי לבריאות משפט ואתיקה, בחיפה.
בין השנים 2003–2006 כיהן כיו"ר המועצה הרפואית העולמית (WMA).
בין השנים 1972-1976 היה מדריך לפדיאטריה בבית הספר לרפואה, האוניברסיטה העברית.
בין השנים 1982-1989 כיהן כמרצה לפדיאטריה בבית הספר לרפואה, האוניברסיטה העברית.
בין השנים 2013-2021 בלשר ניהל את בית הספר למנהל מערכות בריאות במרכז אקדמי פרס, בשנת 2013 התמנה למרצה בכיר ובשנת 2016 התמנה לפרופסור-חבר.
בשנת 2021 מונה בלשר לעמוד בראש הפקולטה למנהל מערכות בריאות במרכז האקדמי למשפט ועסקים ברמת גן.
בלשר חבר במספר איגודים מקצועיים: ההסתדרות הרפואית בישראל, החברה הישראלית לרפואת ילדים, החברה הישראלית לנפרולוגיה, החברה הבינלאומית לנפרולוגיה, החברה הבינלאומית לנפרולוגית ילדים, האקדמיה הרוסית למדעים (בלשר הוא הרופא היחידי מישראל המשתייך למספר מצומצם של כמאה זרים שהוענק להם הכבוד להיות חברים באקדמיה הרוסית לרפואה, משנת 2004)
ב-14 במרץ 2016 הוענק לבלשר על ידי תנועת אומ"ץ "אות הוקרה בתחום הרפואה לשנת 2016" במסגרת "אותות ועיטורי אומ"ץ בתחום הרפואה",
האות הוענק לבלשר, פה אחד על ידי ועדת האות :
בשירותו הסדיר בלשר שירת כחובש קרבי.
בלשר סיים קורס חובשים בהצטיינות ושימש מדריך בבית ספר לרפואה צבאית בצריפין.
לאחר סיום לימודי הרפואה שובץ בלשר בחיל הרפואה כרופא צבאי ושירת במגוון תפקידים פיקודיים.
בלשר נטל חלק במלחמת ההתשה, כרופא צבאי במוצבים בסיני.
במלחמת יום כיפור שובץ כרופא צבאי בבית חולים צבאי ברפידים והשתתף בפינוי מוטס של פצועים למרכז הארץ.
בשנים שלאחר מכן, קיבל בלשר פיקוד על פלוגת רפואה (פלת"ג) פיקודית, כולל מלחמת לבנון הראשונה.
בתפקידו האחרון היה מפקד בית החולים הצבאי של תל השומר בחירום בדרגת רס"ן.
בלשר נשוי לאסתר ואב ל-3 ילדים.
רעייתו אסתר בלשר יועצת חינוכית, לשעבר מפקחת על היועצות בעיריית נס ציונה, רחובות וראשון לציון מטעם השירות הפסיכולוגי העירוני.
ילדיו: הפרופ' אריק בלשר רדיולוג, מנהל המערך הרדיולוגי בבית החולים איכילוב, דורון בלשר מנכ"ל חברת אורמת טכנולוגיות, ומיכל מרקוביץ בלשר, עורכת דין בתחום דיני עבודה, במשרד "טולצינסקי שטרן מרציאנו כהן לויצקי ושות'".
אביו, אהרן יליד נס ציונה, שנת 1910, היה איש ההגנה, נשלח על ידי ההגנה לצרפת לשרת ברגימנט הפרשים הזר הראשון הצרפתי על מנת להדריך בשובו את לוחמי ההגנה, בין היתר בנושא הפעלת תת מקלעים.
יורם דבש (נולד ב-1964) הוא יהלומן, יזם ומשקיע ישראלי, נשיא הפדרציה העולמית של בורסות היהלומים (WFDB).
כיהן בעבר כסגן נשיא הפדרציה העולמית, נשיא בורסת היהלומים הישראלית, יו"ר מכון היהלומים הישראלי וכחבר הוועד המנהל של ה-WFDB.
דבש נולד בישראל לאב ממוצא לובי שעלה לישראל בגיל 15 ולאם ממוצא תוניסאי.
בילדותו הצטרף לצופים ושיחק כדורגל במכבי נתניה וכדורסל באליצור.
דבש שירת בתפקיד פיקודי בחיל השריון בצבא הגנה לישראל.
לאחר שחרורו, עבד במשך מספר שנים בליטוש יהלומים, ובגיל 25 הקים חברה עצמאית בשם י.
דבש יהלומים, שעסקה בייצור ושיווק יהלומים מלוטשים.
פעילות החברה התפתחה לאורך השנים, וכללה ייצור יהלומים בגדלים שונים ושיווק לשווקים בינלאומיים.
נכון לשנת 2020 פעלו לחברה סניפים במספר מדינות, ובהן ישראל, סין, הונג קונג וארצות הברית.
משנת 2011 מכהן בדירקטוריון ההתאחדות.
לפני כן, כיהן כדירקטור במועצת המנהלים של מכון היהלומים הישראלי.