tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
שאובו קין – "ין המדהים", "איש הגריז"
קרל ריינר – סול בלום, "המהמר הכבד"
מאט דיימון – ליינוס קולדוול, "הטירון"
אנדי גרסיה – טרי בנדיקט, "המטרה"
ג'וליה רוברטס – טס אושן, "הקלף החם"
בנוסף, צוות שחקנים אורחים הופיעו בתפקיד עצמם, כדוגמת הולי מארי קומבס, טופר גרייס, ג'ושוע ג'קסון, בארי ווטסון, שיין ווסט, הנרי סילבה ואנג'י דיקנסון, כאשר השניים האחרונים הופיעו גם בסרט המקורי.
במאי הסרט, סטיבן סודרברג, הופיע כאחד משודדי הבנק יחד עם באשר.
שני המתאגרפים ולדימיר קליצ'קו ולנוקס לואיס הופיעו בתפקיד עצמם.
בתחילת הסרט, כאשר הם מתחילים להכין תוכנית פעולה לביצוע השוד, ראסטי אומר לדני:
רשימת התחבולות שבסרט נכתבו בידי הבמאי סטיבן סודרברג והתסריטאי טד גריפין כדי לתאר את סוגי האנשים ואת מעשי הפשע שנדרשים על-מנת לבצע את שוד בתי הקזינו:
בואסקי – בזמן שסול משחק את ליימן זרגה.
הכוונה כאן היא לאיבן בואסקי, סוחר באיגרות חוב בבורסה לניירות ערך של ניו יורק שנתפס בעת ביצוע פעולות מרמה הנוגעות באבטחה.
שיטת הפעולה היא מהמר כבד שיש ברשותו מידע פנימי.
ג'ים בראון – במהלך העימות בין פרנק קאטון לליינוס קולדוול, המבוים כדי להסיח את דעתו של טרי בנדיקט מהשגת הקודים לפיצוח הכספת.
נקרא על-שם שחקן הפוטבול האמריקני ג'ים בראון.
מיס דייזי – רכב היחידה ללוחמה בטרור ששימש כרכב מילוט.
לקוח משם הסרט "הנהג של מיס דייזי".
שני ג'תרו – טיפוסים פרועים וחסרי רסן (במקרה זה, האחים מאלוי) המתעמתים זה מול זה בקזינו, בזמן שבלונים מסתירים את מצלמת האבטחה ומסיחים את דעתם של השומרים, מה שמאפשר ללווינגסטון דל לחמוק למשרדי האבטחה.
ליאון ספינקס – הפרעת קרב האגרוף.
הדבר מתייחס לניצחונו המפתיע של המתאגרף ליאון ספינקס על מוחמד עלי.
אלה פיצג'רלד – השידור המחזורי של קלטת השוד המשודרת במערכות האבטחה של בנדיקט.
התייחסות לשידורה של פרסומת משנות ה-70 של חברת ממורקס, שבה הקלטת קולה של אלה פיצג'רלד שוברת זכוכית והצופה ניצב בפני השאלה "האם זה חי או שזה ממורקס?".
מגזין אנטרטיינמנט ויקלי כלל את סצנת השוד של הסרט "אושן 11" ברשימת "הטובים ביותר של סוף העשור", באומרו כי "באמצעות שלושה בתי קזינו בלתי חדירים של וגאס ו-11 פושעים ממולחים, סיבוב הקובייה משנת 2001 של סטיבן סודרברג מספק את סצנת השוד המנצחת ביותר של העשור".
הסרט נעשה בתקציב של 85 מיליון דולר, והכניס למעלה מ-450 מיליון דולר ברחבי העולם – סכום ההכנסות החמישי בגודלו לשנת 2001. הסרט זכה ל-81% רייטינג באתר הביקורות Rotten Tomatoes.
מגזין פיפל ציין כי הסרט הוא "הנאה צרופה מתחילתו עד סופו".
אושן 12 הוא סרט קומדיית-שוד אמריקאי משנת 2004. הסרט מהווה המשך לסרט "אושן 11" שיצא 3 שנים קודם לכן והופק על ידי אותו צוות: הבמאי סטיבן סודרברג ואנסמבל השחקנים ההוליוודים ג'ורג' קלוני, בראד פיט, מאט דיימון, ג'וליה רוברטס ואנדי גרסיה בתפקידים הראשיים.
גם רבים מהשחקנים המשניים חזרו להופעה נוספת בסרט, לצד שחקנים חדשים – ונסן קאסל וקת'רין זיטה-ג'ונס.
הסרט המשיך את קו העלילה של הסרט הקודם וכן את מתכונת העלילה מרובת הדמויות והפיתולים.
הסרט זכה להצלחה בקופות הקולנוע והכנסותיו הסתכמו בלמעלה מ-440 מיליון דולר ברחבי העולם, למרות ביקורות פושרות ולעיתים אף שליליות.
בעקבות הצלחתו יצא כעבור 3 שנים סרט המשך נוסף – "אושן 13".
בסוף הסרט הקודם חבורת פושעים בהנהגתם דני אושן (ג'ורג' קלוני) וראסטי (בראד פיט) גנבו הון עתק מבעל הקזינו טרי בנדיקט (אנדי גרסיה).
בנוסף הצליח דני לגרום לבת זוגו לשעבר טס (ג'וליה רוברטס) להפרד מבנדיקט ולחזור לזרועותיו.
עלילת הסרט נפתחת מספר שנים לאחר השוד – כל אנשי השוד התפזרו להם וחיים את חייהם.
למארק, גנב מפורסם אשר פרש, יוצר קשר עם דני כדי ליצור תרמית פתלתלה ומסובכת – במהלכה תוחזר לו ביצת פברז'ה אשר גנב בעבר ונאלץ להחזיר וכן יתאחד עם בתו, אשר איננה מכירה אותו כלל – סוכנת היורופול איזבל להירי (קת'רין זטה-ג'ונס).
על פי התוכנית למארק יפגע בגאוותו של בן טיפוחיו "שועל הלילה" – שודד צרפתי בשם פרנסואה טולור (ונסן קאסל), כדי שזה יציב בפני החבורה אתגר – גניבת הביצה מחדש.
פרטי התוכנית מגלים לצופים רק מאוחר יותר, ורוב עלילת הסרט, על אף שעוקבת אחר חבורתו של אושן ומסופרת מנקודת מבטם, משאירה את הצופים בבורות לגבי התוכנית אשר הולידה את המהלכים.
בעקבות השפלתו על ידי לאמרק, אשר טען בפניו כי שוד הקזינו שביצעו אושן וחבורתו היה מוצלח יותר מאלו שלו, טולור מגלה לבנדיקט את זהותם ומקום הימצאם של החבורה.
זה מגיע לכולם ומציג בפניהם אולטימטום – עליהם להחזיר הכסף שנגנב בתוספת ריבית (כ-190 מיליון) בתוך שבועיים.
החבורה מתכננת שוד באמסטרדם כדי להשיג את הכסף הדרוש, אך טולור מקדים אותם ומציב בפניהם את אתגר גניבת ביצת הפברז'ה – כל אחד ינסה לגנוב את הביצה בעודה מוצגת במוזיאון למשך שבוע.
טולור, וכך גם הצופים באותה העת, לא יודע כי החבורה איתרה את מיקום הביצה בדרכה למוזיאון בעזרתו של למארק, והחליפה בינה לבין זיוף.
במקביל, בעקבות השוד באמסטרדם, מתחילה להירי לדלוק אחר החבורה, ולבסוף לוכדת אותם, לרבות טס, כאשר הם מביימים ניסיון שוד במוזיאון.
החבורה נחלצת בזכות אימו של ליינוס (מאט דיימון), אחד השודדים, אשר מתחזה לסוכנת ממשלתית ומצליחה להעבירם לחזקתה.
להירי, אשר זייפה את חתימת ממוניה כדי לאשר את המרדף אחר חבורת השודדים, נמצאת עתה במלכוד לאחד שהבינה כי החבורה ברחה מידיה.
היא מצטרפת אל ראסטי ומתאחדת עם אביה.
דני וטס מגלים לטולור, אשר משוכנע כי גנב את הביצה האמיתית מהמוזיאון לאחר מה שחשב שהיה ניסיון כושל מצד חבורתו של אושן, כי למעשה הפסיד באתגר וגנב זיוף.
לאחר מכן הם מספרים לו, ובכך גם חושפים בפני הצופים, את תוכניתו של למארק.
בלית ברירה טולור משלם בעבורם את החוב לבנדיקט, והחבורה, עתה גם יחד עם להירי, חוזרת לחייה הנהנתנים.
ג'ורג' קלוני – דני אושן
בראד פיט – ראסטי ראיין
מאט דיימון – ליינוס קולדוול
ברני מק – פרנק קאטון
אליוט גולד – רובן טישקוף
דון צ'ידל – באשר טר
קייסי אפלק – וירג'יל מאלוי
סקוט קאן – טורק מאלוי
שאובו קין – "ין המדהים"
קרל ריינר – סול בלום
אדי ג'מיסון – לווינגסטון דל
ג'וליה רוברטס – טס אושן
קת'רין זיטה-ג'ונס – בלשית היורופול איזבל להירי
אנדי גרסיה – טרי בנדיקט
ונסן קאסל – פרנסואה טולור, "שועל הלילה"
אלברט פיני – גספר למארק
אדי איזרד – רומן נייג'ל
שרי ג'ונס – מולי סטאר/גב' קולדוול
טופר גרייס – בתפקיד עצמו
ברוס ויליס – בתפקיד עצמו
הסרט צולם במקומות רבים מסביב לעולם, בהם בוורלי הילס, לוס אנג'לס, שיקגו, אמסטרדם, הארלם, פריז, מונקו, מונטה קרלו, רומא, אגם קומו-צ'רנוביו, וסיציליה.
אושן 13 הוא סרט קומדיית-שוד אמריקאי משנת 2007, סרט ההמשך לסרטים "אושן 11" ו"אושן 12".
את הסרט ביים סטיבן סודרברג ומככבים בו אנסמבל של שחקנים כדוגמת ג'ורג' קלוני, בראד פיט, מאט דיימון, אליוט גולד, אנדי גרסיה, ברני מק, דון צ'ידל ואל פצ'ינו.
בתחילת הסרט נראה כי רובן משתף פעולה עם וילי בנק, איש העסקים המוערך ביותר בתחום המלונאות וההימורים ואשר ידוע בהפקרת שותפיו, ומתכנן להקים איתו קזינו חדש.
אולם, בנק מנשל את רובן מהתוכנית, וזה האחרון מקבל התקף לב ומובהל לבית חולים.
כשדני אושן והחבורה שומעים על כך הם מגיעים לבית החולים ומגלים שרובן במצב קשה.
הם מציעים לבנק להחזיר את רובן כשותף אבל כשבנק מסרב הם מבינים שעליהם לנקוט באמצעים נוקשים יותר.
הפעולה מתבצעת בערב פתיחת הקזינו.
החבורה מתכננת לעקוץ את בנק ולמנוע ממנו לקבל את פרס "חמשת היהלומים".
הם מפתחים שיטות מיוחדות כדי לפצח את מערכת ההימורים בקזינו ולגרום לאנשים להרוויח הרבה כסף על חשבונו של בנק.
אך עומד בפניהם מכשול קטן - קשה לרמות את מערכת האבטחה הניצבת במקום.
המערכת מסוגלת לזהות - על בסיס תגובות לא-רצוניות של המהמר - אם הניצחון היה צפוי או מקרי וכך לדעת אם מדובר ברמאות.
החבורה מחליטה לגרום לרעידת אדמה מלאכותית לבניין בלבד וכך להוציא את המערכת מכלל פעולה למספר דקות ובאותה ההזדמנות לגרום לאנשים לעזוב את המקום.
בזמן שהמערכת לא פעלה הקזינו מפסיד מיליוני דולרים מבלי לדעת אם מדובר ברמאות.
סול מתחזה לנציג מטעם החברה שמעניקה את פרס "חמשת היהלומים" ומוענק לו הטיפול המסור ביותר מבנק ושותפתו בעת שהנציג האמיתי מוזנח – הזדמנות לדני וראסטי לטפל בו.
דני אושן נאלץ לשתף פעולה עם טרי בנדיקט, קורבן הפשע מהסרטים הקודמים, מכיוון שהלה עומד בפני משבר כלכלי.
בנדיקט מסכים לעזור במימון בתנאי שהחבורה תגזול מבנק את פרסי "חמשת היהלומים" שהוענקו לו.
אושן מסכים ונעזר בליינוס קולדוול כדי לגנוב את היהלומים.
זאת הוא עושה על ידי פיתוי שותפתו של בנק בעזרת חומר כימי.
ליינוס מוביל אותה לחדר שבו שמורים היהלומים, שם הוא מצמיד מטעני נפץ למבנה הזכוכית שבו הם נשמרים כדי לנתק אותו ולהוציאו בשלמותו מהבניין באמצעות מסוק.
על גג הבניין פוגש ליינוס במפתיע את פרנסואה טולור, "שועל הלילה", שהחליט לגנוב עבור בנדיקט את היהלומים למרות חוסר התעניינותו בהם לכאורה בתחילת הסרט.
הוא מאיים על ליינוס שמעביר לו את היהלומים הגנובים וצונח מגג הבניין.
מהקרקע רואה טולור את המסוק נושא את מבנה היהלומים ומבין שרומה בעצמו וגנב יהלומים מזויפים שהוכנו מראש.
בנק נשאר פעור פה נוכח מראה המסוק עם יהלומיו היקרים.
החבורה עומדת וצופה במופע זיקוקי דינור, מרוצה מהצלחתה במבצע.
את החלק של טרי בנדיקט ברווחים מחליט דני לתרום לילדים נזקקים.
ליינוס, דני וראסטי יושבים בשדה תעופה ומסיימים במשפט "אראה אותך כשאראה אותך".
מאט דיימון – ליינוס קולדוול/לני פפרידג'
דון צ'ידל – באשר טר/פנדר רודס
שאובו קין – "ין המדהים"/מר ונג
קרל ריינר – סול בלום/קנסינגטון צ'אב
אל פצ'ינו – וילי בנק
אופרה וינפרי – בתפקיד עצמה
אלן בארקין – אביגיל ספונדור
אושמאל (בספרדית: Uxmal) הייתה עיר גדולה של ציוויליזציית המאיה שהתקיימה באזור מקסיקו לפני עידן הקולוניאליזם.
העיר שוכנת כ-78 ק"מ דרומית לעיר מרידה במדינת יוקטן שבמקסיקו.
האתר, הכולל בין היתר מספר פירמידות גדולות, מקדשים ואתרי פולחן שונים, הוא כיום אחד מהאתרים הארכאולוגיים החשובים ביותר של ציוויליזציית המאיה, יחד עם אלו של צ'יצ'ן איצה וטיקאל.
אושמאל נוסדה בסביבות שנת 500 לספירה על ידי השליט הון יוטציל צ'אק טוטול קסיו.
העיר נשארה תחת שלטונה של שושלת קסיו (Xiu) במשך מאות שנים.
חלק הארי של העיר נבנה בין השנים 700–1000 לספירה.
בסביבות שנת 1200 ננטשה העיר, ושושלת קסיו עברה למאני.
עם זאת, ככל הנראה אושמאל לא ננטשה לחלוטין, שכן עדויותיהם של הכובשים הספרדים מצביעות על כך שהיא הייתה עדיין מיושבת בחלקה במהלך המאה ה-16.
פירוש השם אושמאל הוא "נבנתה שלוש פעמים".
אושמאל הוכרזה כאתר מורשת עולמית על ידי אונסק"ו בשנת 1996.
בית הצבים, המוקדש לאל הגשם שאק
אושוויץ מונוביץ , אשר נקרא גם בכינויים מונוביץ-בונה ואושוויץ III, היה תת-מחנה של מחנה אושוויץ שהוקם על ידי גרמניה הנאצית בפולין.
היה אחד משלושת המחנות הראשיים שהרכיבו את מתחם אושוויץ, וכלל 45 תתי-מחנות סביבו.
המחנה נקרא על שם העיירה הפולנית מונוביץ (שמה בפולנית: Monowice) בה נבנה, בשטחה הדרום-מערבי של פולין הכבושה.
המחנה הוקם באוקטובר 1942, לבקשת בכירי תאגיד אי גה פארבן שרצו עובדי כפייה שיעבדו במפעל בונה-ורקה הסמוך.
השם "בונה" נגזר מגומי סינתטי המורכב מיחידות חוזרות של בוטאדיאן וכן מהסימול הכימי של נתרן (Na), תהליך זה של יצירת גומי פותח בגרמניה.
מגוון של תאגידים גרמניים אחרים הקימו אף הם מפעלים בקרבת מונוביץ על מנת לנצל את עובדי הכפייה לתועלתם, דוגמת תאגיד סימנס.
יצרנית הנשק הגרמנית קרופ בנתה אף היא מפעלי ייצור בקרבת מונוביץ.
הקמת המחנה הייתה תוצאה של יוזמת תאגיד חברת הכימיקלים הגרמנית אי גה פארבן, שביקש כוח אדם לייצור גומי סינתטי ודלק נוזלי.
המחנה היה אמור להיות ממוקם בשלזיה, מחוץ לטווח ההפצצה של בעלות הברית.
בין האתרים השונים שהוצעו בין דצמבר 1940 לינואר 1942, האתר הנבחר היה אזור של קרקע שטוחה בין חלקה המזרחי של אושוויינצ'ים והעיירות דוורי ומונוביץ, הודות לתנאים גאולוגיים טובים, גישה לנתיבי תחבורה, אספקת מים והישג ידם של חומרים גולמיים כגון פחם מהמכרות סביבו ומלח.
עם זאת, הסיבה העיקרית להקמת המתחם התעשייתי במונוביץ הייתה קרבתו למחנה אושוויץ כדי שיוכל לספק עובדי כפייה רבים במהירות.
מונוביץ נבנה כמחנה עבודה (בגרמנית "ארבייטסלאגר") ונכלאו בו גם אסירים לא-יהודים שהנאצים ביקשו לדכא בעבודת כפייה.
המחנה הכיל כ-12,000 אסירים, רובם הגדול יהודים והיתר פושעים ואסירים פוליטיים.
אסירי מונוביץ הושכרו על ידי האס אס לעבודת כפייה עבור תאגיד אי גה פארבן לעבודה בבונה-ורקה, מתחם של מפעלים כימיים בו יוצר המותג בונה (גומי סינתטי) או שמן סינתטי.
האס אס גבו מאי גה פארבן שלושה רייכסמארק לשעה עבור פועל לא-מיומן, ארבעה רייכסמארק עבור פועל מיומן, ובין אחד לאחד וחצי רייכסמארק עבור ילד שנשלח למפעלים.
אלי ויזל, מחבר הספר זוכה פרס הפוליצר "הלילה" היה אסיר בגיל ההתבגרות במונוביץ יחד עם אביו.
תוחלת החיים של פועל יהודי בבונה ורקה נעה בין שלושה לארבעה חודשים, ועבור מי שנשלח לעבור במכרות הסמוכים חודש אחד בלבד.
האסירים שלא נחשבו כשירים לעבודה "נשלחו" לבירקנאו על פי רישומי התאגיד, שם נרצחו בחנק בתאי הגזים.
אי גה פארבן ערך את ההכנות והגיע להסכם עם הנאצים בין פברואר לאפריל 1941. החברה קנתה את האדמה ממשרד האוצר במחיר נמוך, לאחר שהיא נלקחה מבעליה הפולנים ללא פיצוי ולאחר שבתיהם פונו ונהרסו.
בינתיים רשויות גרמניה סילקו את היהודים מבתיהם באושוויינצ'ים והעבירו אותם לגטו סוסנוביץ ולעיר כשאנוב, דירות היהודים המפונים נמכרו למנהלי אי גה פארבן כיחידות דיור לעובדי החברה שבאו מגרמניה.
הדבר נעשה גם למספר תושבים פולנים.
בכירי התאגיד הגיעו להסכם עם מפקד המחנה להעסקת אסירי המחנה במחיר של שלושה עד ארבעה רייכסמארקים לשעה בהתאם למיומנותם בעבודת כפייה במפעלים.
משאיות החלו להגיע לאתר המחנה עם אסירים לצורך בנייתו מאמצע חודש אפריל 1941. החל מחודש מאי האסירים היו צריכים לצעוד מרחק של שישה עד שבעה קילומטרים מאושוויץ לעבודת הכפייה במונוביץ.
בסוף חודש יולי, כאשר כמות עובדי הכפייה עלתה מעל לאלף אסירים, החלו לשלוח אותם ברכבת לדוורי.
עבודתם כללה את יישור הקרקע, חפירת תעלות ניקוז, הנחת כבלים וסלילת כבישים.
האסירים הוחזרו לאתר הבנייה במאי 1942 ועבדו שם עד 21 ביולי, כאשר מגפת טיפוס פרצה במחנה הראשי של אושוויץ-בירקנאו ופגעה ביכולתם להגיע למחנה העבודה.
מחשש שתאבד את עובדיה, החליטה הנהלת המפעל להעביר את צריפי המחנה, שנבנו במונוביץ לשיכון אזרחים, לידי אנשי האס אס, על מנת שיכלאו בהם את העובדים-האסירים.
עיכובים באספקה של גדרות תיל, דחו את פתיחת המחנה.
המשלוח החדש של האסירים למחנה החל ב-26 באוקטובר וכבר בתחילת נובמבר המחנה אכלס כ-2,000 אסירים.
בנובמבר 1943 הצהיר האס אס שאושוויץ II (בירקנאו) ואושוויץ III יהפכו למחנות ריכוז נפרדים.
קצין האס אס האופט-שטורמפיהרר היינריך שוורץ היה מפקד מחנה מונוביץ מנובמבר 1943 ועד לינואר 1945.
רוב הרחבת המחנה הסתיימה בקיץ 1943; עם זאת, ארבעת הצריפים האחרונים נבנו לאחר שנה.
בספטמבר 1944, שירתו 1,315 אנשי אס אס בתתי-המחנות שהרכיבו את מחנה מונוביץ.
חיל המצב במחנה מונוביץ הורכב מאנשי אס אס היה אחראי במידה רבה לתנאי המחיה במחנה.
קצין האס האס אובר-שטורמפיהרר וינצנץ שטל החזיק בתפקיד "לאגרפיהרר" במהלך התקופה שמונוביץ תיפקד כאחד מתתי-המחנות הרבים של אושוויץ.
בנובמבר 1943, לאחר הארגון מחדש של המערכת המנהלתית באושוויץ והחלוקה לשלושה מחנות עצמאיים כביכול, מחנה מונוביץ קיבל מפקד משלו.
היה זה האופט-שטורמפיהרר היינריך שוורץ, שהיה עד אז אחראי האסירים במחנה הראשי אושוויץ I.
במונוביץ, ניתנה לו הסמכות לפקד על מגוון תתי-המחנות השונים, בהם: יאווישוביץ (Jawischowitz), נאו-דצ'ס, פירסטנגרובה, ג'נינהגרוב, גולצ'או, איינטראכטוט, סוסנוביץ, לגישה וברון.
בהמשך נפתחו מפעלי כפייה נוספים בשלזיה ובבוהמיה ולעזרתו של שוורץ הצטרפו קצינים נאצים נוספים, שבאו לסייע בפיקוח על המחנות והמפעלים השונים.
רודולף וילהלם בוכהולץ וריכרד סטוטלן פיקחו על המחנות החדשים.
קצינים נוספים שהצטרפו למונוביץ: ד"ר ברונו קיט; מדצמבר 1942 לינואר 1943 האופט-שטורמפיהרר ד"ר הלמוט ווטר; ממרץ 1943 עד 20 באוקטובר 1943, אובר-שטורמפיהרר ד"ר פרידריך אנטרס.
מאוקטובר 1943 עד נובמבר 1943, אובר-שטורמפיהרר ד"ר וורנר רוד; מנובמבר 1943 עד ספטמבר 1944, האופט-שטורמפיהרר ד"ר הורסט פישר; ולבסוף מספטמבר 1944 עד ינואר 1945 אובר-שטורמפיהרר ד"ר האנס וילהלם קניג.
אוכלוסיית המחנה גדלה מ-3,500 אסירים בדצמבר 1942 ליותר מ-6,000 עד החצי הראשון של שנת 1943. עד ליולי 1944 אוכלוסיית האסירים מנתה יותר מ-11,000 נפשות, רוב האסירים היו יהודים.
רובם מצאו את מותם זמן קצר לאחר הגיעם למחנה.
רובם לא הוכשרו ולא התאימו לעבודות הכפייה והם הותשו בה עד לשחיקה גופנית וקריסה, בנוסף לתנאי המחיה שכללו: רעב, הוצאות להורג ושיטות רצח אחרות, הנהלת המפעל פינתה אסירים חולים או מותשים ממונוביץ, אסירים שלא יכלו עוד לשאת את עבודת הפרך נרצחו במחנה.
הם נלקחו לבית החולים הראשי של המחנה, ורובם נרצחו שם על ידי הזרקה קטלנית של פנול ללבם.
חלקם נשלחו למחנה בירקנאו ושם חוסלו לאחר סלקציה מחודשת או במרבית המקרים נשלחו למות בתאי הגזים.
יותר מ-1,600 אסירים מתו בבית החולים במונוביץ, ורבים נורו למוות באתר הבנייה או שהומתו בתלייה במחנה.
במקביל, הדרישה לכוח עבודה הלכה וגברה, ועוד אסירים הובאו למחנה.
כך למשל, ב-10 בפברואר 1943, אובר-שטורמבאנפיהרר גרהרד מאורר שהיה אחראי על העסקתם של אסירי מחנה הריכוז, נסע למחנה אושוויץ והבטיח לאנשי "אי גה פארבן" שיביא ממנו אלף אסירים חלופיים, בתמורה לאסירים החלשים שאינם יכולים עוד לעבוד.
על פי אומדן גס, יותר מ-10,000 אסירי מחנה אושוויץ מצאו את מותם עקב עבודת הכפייה במחנה לטובת תאגיד "אי גה פארבן".
לטענת הנהלת המחנה, האסירים עבדו לאט יותר מפועלי הבניין הגרמנים, על אף הלקאתם.
הדבר הכעיס את הנהלת המפעל, והוביל לבקשות חזרות שרשויות המחנה יגבירו את נוכחותם של אנשי האס אס והקאפואים הנמרצים על מנת לפקח על האסירים.
קבוצה של קאפואים גרמנים שנבחרה במיוחד נשלחה למונוביץ.
לצריפים במונוביץ היו חלונות והסקה בחורף שהופעלה בעת הצורך.
לאסירים הוגש "בונה-סופ" – מרק נוזלי שהיה תוסף מזון לצד חלוקת מזון דל ומועט.
הסיבה העיקרית לתמותה הגבוהה במחנה מונוביץ היה העבדתם בפרך של האסירים.
ההנהלה שרצתה קצב תפוקה גבוה, ניסתה לעשות זאת על ידי מתן הוראות למנהלי העבודה.
מנהלי העבודה היו אחראים על האסירים ובאופן קבוע דרשו שהקאפואים ואנשי האס אס ידאגו לתפוקה גדולה של האסירים, על ידי הלקאתם.
הנהלת המפעל אישרה שיטות אלה.
בדו"חות שנשלחו למטה החברה בפרנקפורט, מקסימיליאן פאוסט, מהנדס שהיה אחראי על הבנייה העיד בדו"חות אלה שהדרך היחידה לשמור על רמת תפוקה מספקת של האסירים הייתה על ידי שימוש באלימות ובענישה קולקטיבית.
בעוד שהצהיר על התנגדותו "להלקאה ולהתעללות באסירים למוות", פאוסט רשם בדו"ח "השגת התפוקה הנאותה אינה באה בחשבון ללא שימוש במקל".
בין האסירים המפורסמים ששרדו את מחנה מונוביץ ניתן למנות את הסופר זוכה פרס נובל לשלום אלי ויזל, הסופר והכימאי פרימו לוי, ובמאי הסרטים ווילי הולט.
פריץ לוכנר-בדה (אסיר מספר 68561 במונוביץ) היה משורר אהוד בקרב האסירים שנרצח במונוביץ בונה בפקודת בכירי "אי גה פארבן", כפי שהעיד חברו ריימונד ון-דן סטראטן במשפט אי גה פארבן בו נשפטו 24 בכירי התאגיד:
בעלות הברית הפציצו מפעלים שונים של חברת אי גה פארבן במונוביץ ארבע פעמים במהלך המלחמה:
גל התקיפה הראשון אירע ב-20 באוגוסט 1944, על ידי 127 מטוסי B-17 מבצר מעופף של להק 15 של חיל האוויר האמריקאי שהמריאו מפוג'יה איטליה.
ההפצה החל בשעה 10:32 בלילה ונמשכה 28 דקות.
ב-13 בספטמבר 1944, 96 מטוסי B-24 ליברייטור הפציצו את מונוביץ בהפצצה אווירית שנמשכה 13 דקות.
התקיפה השלישית ארעה ב-18 בדצמבר 1944 על ידי שני מטוסי B-17 ו-47 מטוסי B-24, שהטילו יחד כמות כוללת של פצצות במשקל של כ-198 טונות.
התקיפה הרביעית והאחרונה על המחנה ארעה ב-26 בדצמבר 1944 על ידי 95 מטוסי B-24, שהטילו יחד כמות כוללת של פצצות במשקל של כ-309 טונות.
ב-18 בינואר 1945, רוב האסירים שיכלו ללכת פונו מן המחנה.
הם הוצעדו בצעדת מוות לעיר גליוויץ, שבה שכן תת-מחנה של מונוביץ ליד הגבול עם צ'כיה.
משם נלקחו ברכבות למחנות בוכנוואלד ומאוטהאוזן.
יתר האסירים שוחררו ב-27 בינואר 1945 על ידי חיילי וקציני הצבא האדום שהגיעו לשערי אושוויץ ביום זה.
ויקטור פרץ, מתאגרף יהודי מקצועי מתוניסיה, נפטר בצעדת המוות ב-22 בינואר 1945.
פול שטיינברג, שהעלה על הכתב את זיכרונותיו מהמלחמה בספר שיצא לאור בשנת 1996, היה אף הוא בצעדה.
הוא שוחרר בהמשך על ידי הצבא האמריקאי במחנה בוכנוואלד.
קצין המשטרה הישראלי מיכאל גולדמן גלעד.
ברנרד רקרס, שהיה "קומנדופיהרר" בשנת 1943, אחראי על המסדרים במונוביץ בונה, נשפט למאסר עולם בשנת 1953 בגין רצח אסירים, קיבל חנינה בשנת 1971 ומת בשנת 1980.
מה שנותר מהמתחם התעשייתי של בונה ורקה הועבר לידם של שתי חברות פולניות: "Chemoservis-Dwory S.A" שמייצרת מבנים ממתכת, יסודות לבניינים בעל שלד מתכתי וטנקים, וחברת "Synthos Dwory Sp" שמייצרת גומי סינתטי, לטקס ופוליסטירן יחד עם חומרים כימיים אחרים.
שלא כמו במתחם בונה ורקה, לא ניתן לראות שרידים ממחנה מונוביץ עצמו.
אשר (אושי) דב גרוס (נולד ב־ג' בכסלו ה'תשל"ג 9 בנובמבר 1972) הוא זמר, בדרן, חקיין, איש חינוך, סופר ילדים, עורך דין ומתווך ישראלי.
אושי נולד בירושלים לרופא הילדים שמואל גרוס והאחות מלכה גרוס.
כילד גדל בימית עד עקירתה.
בילדותו סבל מהפרעות קשב וריכוז.
לקות זו הקשתה עליו גם חברתית.
בגיל 16 הופיע בלהקת הייצוג של בני עקיבא צוות הווי.
בשירותו הצבאי היה גם סולן בלהקת הרבנות הצבאית.
בשנת 2003 השתתף בשלבים המוקדמים של כוכב נולד ולא המשיך בתוכנית.
בשנת 2013 סיים תואר במשפטים.
בסוף שנת 2014 הוסמך כעורך דין.
גרוס נשוי לפלגית, אב לשלושה ילדים ומתגורר בירושלים.
במשך שש שנים הם אימצו 36 ילדים כמשפחת אומנה.
החוויות מתקופה זו הן נושא ההצגה שלו "הילדים של החיים".
ההצגה בעברית ובאנגלית "אין דבר כזה ילד רע" - מופע מוזיקלי חינוכי המספר את התמודדותו האישית כילד היפראקטיבי עד להצלחתו כאומן בידור.
הצגה נוספת שלו היא "הילדים של החיים".
שיחק בסרטי קולנוע חרדי כגון "מאחורי הקיר", "הפנמיה" ו"הדרך לתורה" בהפקת האחים גרובייס.
בשנת 2004 הוציא את האלבום "זמנים טובים" ובו 10 שירים.
כתב בעיתון הילדים אותיות ובמוסף שלו סוכריות, בו גם פרסם את ספרו הראשון.
משנת 2013 הגיש בערוץ הראשון של הטלוויזיה הישראלית פינה קצרה של כמה דקות "שישי עם אושי".
התוכנית הוגשה כל יום שישי לפני כניסת השבת, בה הוא סיפר בהומור את פרשת השבוע.
בעקבות ההצגה הוא חיבר את ספרו "אין דבר כזה ילד רע" (2007) בעריכת עתיה זר בהוצאת מדרשת מעלה חבר.
בספר הוא מספר את סיפורו האוטוביוגרפי על ילד עם לקויות למידה, שחווה כישלונות, אך לא ויתר ובעזרת הוריו, חבריו ומוריו, הצליח לצמוח מכל המשברים וכיום הוא אומן מצליח.
בשנת 2013 הספר נבחר לרשימת הספרים המומלצים של משרד החינוך.
בשנת 2008 פרסם ספר נוסף באותו נושא: סיפור מעודד: ספר לגננות, לילדים ולהורים שלהם.
הספר יצא לאור בהוצאת ארט פלוס מלווה באיורים מאת שלומי צ'רקה.
בשנת 2010 פרסם המשך לספר "אין דבר כזה ילד רע", אני לא ילד רע!
בעריכת לירון נגלר-כהן הספר מספר את חוויותיו של אדם שהתגבר על לקויות למידה.
גם ספר זה יצא בהוצאת מדרשת מעלה חבר.
בשנת 2011 פרסם את ספרו השלישי נוש נוש - הרפתקאותיה של ילדה מצחיקה בהחלט.
הספר מבוסס בעיקרו על בתו השנייה נעם.
יצא לאור בספריית בית אל.
אושייצק (בפולנית: Osieck) היא עיירה במחוז אוטובוצק שבפרובינציית מזוביה בפולין, בה שכנה עד השואה קהילה יהודית.
אושייצק נזכרת לראשונה בתעודות מן המאה ה-18 ככפר בבעלות אצילים פולנים.
על פי אופייה הייתה יישוב חקלאי, אך מאחר שהתקיימו בה שווקים וירידים, היא שימשה גם מרכז מסחרי לסביבתה, וב-1826 קיבלה מעמד עירוני.
באמצע ספטמבר 1939 נכבשה העיירה בידי הגרמנים, אך הם לא ישבו בה דרך קבע, והשאירו את ניהולה בידי הרשות המקומית הפולנית.
תחילת היישוב היהודי בעיירה היא בראשית המאה ה-19. בשנים 1862 עד 1873 אסרו שלטונות רוסיה על ישיבת יהודים בעיירה בשל קרבתה לגבול, ומסיבה זו התפתחה הקהילה רק לקראת סוף המאה ה-19. רוב יהודי העיירה התפרנסו ממסחר בתוצרת חקלאית וממלאכה, ובימי מלחמת העולם הראשונה עסקו גם בייצור ביתי של מצרכים בסיסיים.
בראשית המאה ה-20 נבנה בעיירה בית מדרש מעץ, ובשנים 1908 עד 1919 כיהן במקום הרב עזריאל חיים זמלינג.
בשנת 1913 אירעו מספר פרעות ביהודי העיירה, ובהן נהרג יהודי אחד.
בתום מלחמת העולם הראשונה עברו דרך העיירה חיילים מהצבא הכחול, שפרעו גם הם ביהודים.
בשנות העשרים והשלושים התקיימה בעיירה פעילות ציונית, ובשנת 1923 נוסד בה סניף של אגודת ישראל.
כרב הקהילה האחרון שימש הרב י"מ זוסמן.
יהודי העיירה סבלו מגל האנטישמיות הפולני בשנות השלושים, במהלכו נערכה הסתה נגד יהודי העיירה, ויודו מדי פעם אבנים לעבר בית המדרש בעיירה ולעבר בתי היהודים בה.
בין מלחמות העולם נמנו בעיירה 324 יהודים.
במהלך הכיבוש הגרמני במלחמת העולם השנייה עזבו היהודים את העיירה לריכוזים יהודיים גדולים יותר בסביבתה, ומשם נשלחו רובם למחנה ההשמדה טרבלינקה בסתיו 1942.
אושייק (בפולנית: Osiek) היא עיירה במחוז סטשוב שבפרובינציית שוויינטוקז'יסקיה בפולין, בה שכנה עד השואה קהילה יהודית.
אושייק נחשבת לאחד היישובים הקדומים בסביבתה, ולפי המסורת המקומית, בולסלאב הראשון, דוכס פולין, ייסד אותה בשנת 1020 עבור המנזר הבנדיקטיני הסמוך.
מהמאה ה-13 השתייך היישוב לנסיכות סנדומייז', ובשנת 1270 היה בבעלות הנסיך בולסלאב החמישי.
בהמשך אותה מאה נשרף המקום בידי המונגולים.
בשנת 1430 קיבל היישוב זכויות מגדבורג מאת המלך ולדיסלב השני יגיילו, שהקנו לו מעמד עירוני, והוא נשלט על ידי משפחת האצולה שלכטה.
התפתחות העיירה נבלמה כתוצאה מפלישת השוודים לפולין באמצע המאה ה-17. משנת 1815 נכללה העיירה בתחום פולין הקונגרסאית.
בעקבות מרד ינואר בשנת 1863 נלקח בשנת 1869 מהיישוב מעמדו העירוני, וזה הושב לו רק בשנת 1994.
במלחמת העולם השנייה נפגעה העיירה קשות, וכ-100 חיילים פולנים נהרגו בה בקרב בספטמבר 1939. המבנה ההיסטורי היחיד ששרד בעיירה הוא כנסיית סטניסלב הקדוש מסוף המאה ה-17.
עד המאה ה-19 השתייכו יהודי אושייק לקהילת ברנוב הסמוכה.
בין מלחמות העולם גרו בעיירה כ-600 יהודים, כמחצית מתושביה.
הם עסקו במסחר זעיר, ברוכלות ובמלאכה.
ערב מלחמת העולם השנייה פעלו בעיירה סניפים של ההסתדרות הציונית, של מפלגות ציוניות ושל תנועות נוער ציוניות.
בראשית ספטמבר 1939 הפציצו הגרמנים את העיירה.
עשרות בתי יהודים נהרסו או עלו באש, ומקצת היהודים נמלטו ליישובי הסביבה.
משכבשו הגרמנים את העיירה, איימו להעניש בורחים שלא יחזרו אליה, ורוב הנמלטים שבו אליה.
מתחילת הכיבוש גויסו מקצת היהודים לעבודת כפייה.
היהודים חויבו לשאת טלאי צהוב, נאסר עליהם ללכת על מדרכות העיירה, והם חויבו בתשלומי כופר גבוהים.
בסוף אוקטובר 1939 מינו הגרמנים יודנרט בעיירה, ומיד אחר כך החלו לגייס עובדים למחנות עבודה באזור.
באפריל 1942 הוקם בעיירה גטו.
ב-25 באוקטובר 1942 ריכזו אנשי ס"ס, ז'נדרמים גרמנים ושוטרים פולנים את יהודי הגטו.
החולים והזקנים נרצחו במקום, וכ-500 יהודי הגטו הנותרים הובלו לתחנת הרכבת הסמוכה, וגורשו בקרונות משא למחנה ההשמדה טרבלינקה.
אושייק ישלסקי (בפולנית: Osiek Jasielski), או בקיצור אושייק, היא עיירה במחוז יאסלו שבפרובינציית פודקרפצקיה בפולין, בה שכנה עד השואה קהילה יהודית.
העיירה ממוקמת על גבעה ברום 270 מטר, לאורך נהר ויסלוקה.
תחילת היישוב באזור בו שוכנת העיירה היא בימי הביניים, ובשנת 1365 נוסדה במקום העיירה על ידי קז'ימייז' השלישי, מלך פולין, וכן נבנה במקום מבצר, לשם הגנה מפשיטות הונגריות אפשריות.
העיירה נודעה בשל ירידיה, שהתקיימו פעמיים בשנה.
בשנת 1604 בוטל מעמדו העירוני של היישוב, אך זה הושב לו בשנת 1618 על ידי המלך זיגמונט השלישי ואזה.
בחלוקת פולין הראשונה, בשנת 1772, שויכה העיירה לאוסטרו הונגריה, עד שבשנת 1918 עברה לשליטת פולין.
במהלך מבצע סופה, ב-11 באוגוסט 1944, פוצצו בעיירה שני גשרים, באופן שהפריע לתנועת הגרמנים.
במחצית השנייה של המאה ה-19 ישבו בעיירה ישיבת קבע כ-50 משפחות יהודיות, אשר קיימו במקום קהילה מאורגנת.
עיסוקם של היהודים בעיירה היה מסחר זעיר ורוכלות, ויחידים עסקו במלאכה.
כמה מפרנסים עסקו בסחר סוסים או בתיווך בימי יריד הסוסים שהתקיים בעיירה.
בתחילת המאה ה-20 נטשו את העיירה כ-10 עד 20 משפחות יהודיות.
בתקופה שבין שתי מלחמות העולם התקיים בעיירה סניף של ההסתדרות הציונית, ובשנת 1933 נוסד בעיירה קן של הנוער הציוני.
בשנות השלושים סבלו יהודי העיירה מגל האנטישמיות בפולין, ובמספר מקרים אולצו התלמידים היהודים בבית הספר היסודי הכללי בעיירה לכרוע ברך לפני צלב, ופאותיהם קוצצו.
בשנת 1937 לא הותר ליהודי העיירה לרכוש בשר כשר.
הרב האחרון של הקהילה היה אהרן הלברשטאם, אשר נספה בשואה.
טרם פרוץ מלחמת העולם השנייה חיו באושייק כ-250 יהודים, כרבע מסך תושבי העיירה.
הגרמנים כבשו את העיירה ב-8 בספטמבר 1939, ועד מהרה הטילו על יהודיה גזרות כלכליות, הגבלות תנועה, וחובה לשאת סרט לבן עם מגן דוד על זרועם.
כמו כן, גברים נלקחו לעבודות כפייה.
באביב 1942 גברו הפגיעות ביהודי העיירה, והגרמנים דרשו מהיהודים חפצי ערך, והטילו על הקהילה תשלומים כבדים.
בקיץ 1942 הוקם בעיירה גטו, אליו הובאו גם יהודים מיישובי הסביבה.
מספר תושבי הגטו הגיע לכ-500 איש, והצפיפות בו הייתה רבה.
ב-17 באוקטובר 1942 ניתן צו לגירוש כל יהודי העיירה לגטו סטשוב, בו רוכזו באותה עת יהודי הסביבה, וביום 7 בנובמבר 1942 נערכה בסטשוב אקציה, במהלכה שולחו קבוצות צעירים למחנות עבודה, והיתר הועברו למחנה ההשמדה טרבלינקה.
אושי היא שכונה, אזור תיירות ובילוי שעות פנאי פופולרי ונמל על חוף אגם ז'נבה, בעיר לוזאן.
אושי הייתה יישוב הקבע הראשון באזור לוזאן - היה בה בסיס צבאי של רומא ששרידיו מוצגים לקהל כאתר ארכאולוגי.
זאת בניגוד למרכז העיר של לוזאן, שנבנה רק עם נפילת האימפריה הרומית.
מאושי יוצאות הפלגות יומיות אל אביאן-לה-בן (Évian-les-Bains) שבצרפת, מגיעים אליה מספר קווי אוטובוס ועד שנת 2006 הגיע גם קו רכבת תלולת מסילה, שהיה קרוי ה"פיסל" והשתייך למערך הרכבת הקלה של לוזאן.
בשנת 2008 נפתחה הארכה לקו הרכבת הקלה M2 של העיר ומאז הוא כולל גם את המסלול, שהיה של ה"פיסל".
באושי ממוקמת גם טירה מימי הביניים, הקרויה טירת אושי (Château d'Ouchy).
נכון לשנת 2015, היא אחד מבתי המלון שבשכונה.
בשכונה ממוקם גם המוזיאון האולימפי.
אושיית רשת או משפיען הוא כינוי לאדם שצבר עוקבים רבים ופופולריות ברשתות החברתיות המקוונות או באתרים ייעודיים שלו, ויש לו השפעה ברשת האינטרנט אך גם מחוץ לה, בחברה ובקהילה בה הוא פועל.
מחקרים מצביעים על כך שמשפיעני רשת בונים את זהותם הדיגיטלית באמצעות הצגת תכנים אישיים לצד תכנים מסחריים, במטרה ליצור תחושת קרבה ואותנטיות בקרב עוקביהם.
תחושת האותנטיות נתפסת כגורם מרכזי בבניית אמון בין המשפיען לקהל, ומשפיעה על נכונות העוקבים לאמץ המלצות צרכניות.
עם זאת, חוקרים מצביעים על קיומו של מתח בין הצגת זהות אישית לבין פעילות שיווקית, במיוחד כאשר מדובר בפרסום סמוי או בשיתופי פעולה מסחריים.
מתח זה עלול לפגוע באמינות הנתפסת של המשפיען ולהשפיע על תפיסת זהותם בעיני העוקבים, בעיקר בקרב קהלים צעירים.
אושיות רשת, פוליטיקה והשפעתם על השיח הציבורי
אושיות רשת הפכו לשחקנים מרכזיים בעיצוב השיח הציבורי והפוליטי בעידן הדיגיטלי.
בניגוד לדמויות ציבוריות הפועלות במסגרת מוסדות תקשורתיים או מפלגתיים, משפיענים נהנים מחשיפה נרחבת, מעורבות גבוהה ולעיתים אף מהשפעה ישירה על דעת הקהל ועל תהליכים פוליטיים.
השפעה זו באה לידי ביטוי בקידום רעיונות פוליטיים, הבעת עמדות בסוגיות ציבוריות, ולעיתים גם בהובלת קמפיינים מחאתיים או אזרחיים באמצעות פלטפורמות דיגיטליות.
אושיות רשת המזוהות כבעלות זיקה פוליטית ניצבות בעמדה ייחודית בזירה הדיגיטלית.
השילוב בין קרבה ואותנטיות כלפי הקהל לבין אג'נדה פוליטית מאפשר להן להשפיע על האופן שבו מידע מופץ, נתפס ומתווך.
בכך הן עשויות לאתגר מוסדות מסורתיים כגון עיתונות ממוסדת או מפלגות פוליטיות.
משפיענים פוליטיים כמו יוסף חדאד ואלון-לי גרין מהווים דוגמה לאושיות המביעות עמדות ברורות ולעיתים מזוהות ישירות עם מפלגות.
בכך, הם ממלאים תפקיד פעיל בעיצוב דעת הקהל וביצירת מסגרות פרשנות ציבוריות.
במקביל להתפתחות זו התגבש גם שיח ביקורתי בנוגע לפעילותם של משפיענים פוליטיים, תוך הדגשת סוגיות אתיות של שקיפות, אחריות ציבורית, הפצת מידע שגוי וטשטוש הגבולות בין מסרים פוליטיים למסחריים.
לפני עידן הרשתות החברתית היו נפוצים הבלוגים.
בלוגרים ובלוגריות שכתבו על נושאים מגוונים כפוליטיקה, אופנה, מוזיקה ואפילו על חייהם האישיים, זכו לפופולריות לא מעטה.
התופעה צברה תאוצה עם התפתחות הפופולריות של הרשתות החברתיות כמו פייסבוק, טוויטר, אינסטגרם, טיקטוק ועוד.
אושיות רשת הן בעלות השפעה רבה בכל העולם, לעיתים הפופולריות הרבה היא כתוצאה מפרסום מוקדם של האושיה כעיתונאי, זמר או דוגמנית, אך יש והפופולריות נצברה משנינות ומקוריות ברשת בלבד.
יש מוזיקאים שצברו את תחילת פרסומם כתוצאה מוויראליות ברשת דוגמת ג'סטין ביבר.
יש גם "דוגמניות אינסטגרם" שעיקר פרסומן הוא מתמונות שהן מעלות לאינסטגרם, לעיתים הצלחתן לא פחותה מהדוגמניות המסורתיות, לדוגמה, נטע אלחמיסטר.
לעיתים כוכבי הרשת מפרסמים מותגים מסוימים תמורת תשלום, כפרסום סמוי.
בארצות הברית נציבות הסחר הפדרלית מחייבת אושיות רשת לסמן פוסטים ממומנים.
מאחר שלעוקבים יש אמון במשפיענים, עולה הסבירות שעוקבים יושפעו גם בתחום הצרכנות.
זאת, בנוסף לחשיפה לקהל רחב, מוביל חברות מסחריות לתגמל משפיענים על מנת שימליצו על מוצריהן.
משפיעני רשת הופיעו בראשית המאה ה-21 עם הופעת הרשתות החברתיות כשחקני שיווק מרכזיים, המסוגלים לעצב את התנהגות הצרכנים.
יכולת ההשפעה השיווקית שלהם נובעת מכך שציבור הצרכנים תופס אותם כאמינים, אותנטיים ועממיים.
מחקרים מצביעים על כך שמשפיענים הם מערוצי השיווק האפקטיביים ביותר.
ניתן להבחין בין משפיענים המתמחים בתחום מוצרים ספציפיים (מנהיגי דעה) לבין משפיענים שממליצים על מוצרים במגוון רחב של תחומים (market mavens).
בטוויטר למשפיענים מהסוג האחרון יש יותר עוקבים ממשתמשים רגילים, הם מפרסמים יותר פוסטים מקוריים משלהם, אך אינם משתפים תכנים של אחרים יותר ממשתמשים רגילים.
הבנת מיקומם הייחודי של משפיענים באקוסיסטם של המדיה החברתית הופכת חיונית עבור משווקים שמטרתם למקסם את האפקטיביות של הקמפיינים שלהם.
בישראל, יוצרים עצמאיים שפרסמו סרטונים מקוריים שהפיקו, כגון אודי כגן וגיתית פישר, זכו לתפוצה גדולה באמצעות הרשתות החברתיות, צברו מוניטין וקהל מעריצים, וחלקם סללו כך את דרכם אל השורה הראשונה של עולם התרבות המקומי.
יש גם משפיעני רשת שהם יוצרי תוכן עצמאיים שעושים שימוש ברשת החברתית לצורכי חינוך והוראה.
כך למשל המורה המשפיען הישראלי דני בולר, שמפרסם בטיקטוק תכנים בנושאים כמו אבולוציה, דת ומדע, גאולוגיה, פוליטיקה ישראלית ועוד.
אושן 8 הוא סרט קומדיית-שוד אמריקאי משנת 2018, שבוים על ידי גארי רוס ונכתב על ידי רוס ואוליביה מילך.
הסרט הוא המשכון וספין אוף של סדרת הסרטים "אושן" של הבמאי סטיבן סודרברג.
צוות השחקנים מורכב מסנדרה בולוק, קייט בלאנשט, אן האת'וויי, מינדי קלינג, שרה פולסון, ריהאנה, הלנה בונהם קרטר, אקוופינה ומידורי פרנסיס.
הסרט עוקב אחרי קבוצה של נשים, בראשן עומדת דבי אושן, אחותו של דני אושן (מהסרט "אושן 11"), שמתכננות שוד מתוחכם בנשף המט גאלה השנתי במוזיאון המטרופוליטן לאמנות בניו יורק.
לאחר שיצא הסרט "אושן 13" ב-2007, ציין סודרברג כי אין בכוונתו לעשות סרט רביעי.
עם זאת, הוכרז ב-2015 ספין-אוף שמורכב מאנסמבל של שחקניות בלבד.
הצילומים התקיימו בין אוקטובר 2016 למרץ 2017 באזור ניו יורק.
"אושן 8" הוצג לראשונה ב-5 ביוני 2018 והופץ על ידי חברת ההפקה האחים וורנר ב-8 ביוני 2018 בארצות הברית, 11 שנים אחרי צאתו של הסרט "אושן 13".
הסרט גרף מעל ל-297 מיליון דולר ברחבי העולם וזכה לביקורות בינוניות, ושבח על המשחק של השחקניות (בעיקר בולוק, בלאנשט והאת'וויי), אך ספג ביקורת על העלילה.
אושלי (בהונגרית: Osli) הוא כפר במחוז גיור-מושון-שופרון שבצפון מערב הונגריה.
כמו יישובים רבים באירופה, גם אוכלוסיית אושלי קטנה משמעותית, מ-1,037 תושבים בשנת 1990 עד 856 תושבים בשנת 2018 (ירידה של כ-17%).
באושלי חיו שלושה יהודים בשנת 1880.
אושן ויגור הייתה אוניית משא מסדרת אושן - Ocean שנבנתה והושקה בשנת 1942 בריצ'מונד, קליפורניה שבארצות הברית.
על בסיס תוכניות בניין אוניות של משרד התחבורה והתובלה המלחמתי הבריטיMinistry of War Transport.
במהלך מלחמת העולם השנייה משרד התובלה המלחמתי, הזמין מספר גדול מאוד של אוניות משא ממספר מספנות בארצות הברית ובקנדה.
זאת לאור העובדה שהגרמנים הטביעו את אוניות המשא הבריטיות שהפליגו אל ומאת בריטניה.
כשארצות הברית נכנסה למלחמה היא החלה בייצור המוני של אוניות מדגם ליברטי (בין השנים 1941–1945 נבנו למעלה מ-2700 אוניות מדגם ליברטי במספנות האמריקאיות) על בסיס אותן תוכניות בניין אוניות שמשרד התחבורה והתובלה המלחמתי הבריטי הגיש להם לבניית אוניות המשא עבור הצי המלחמתי הבריטי.
במהלך מלחמת העולם השנייה האושן ויגור הפליגה ושרתה בצי המלכותי הבריטי (הניפה את דגלי הצי המלכותי הבריטי והנס הכחול), בשיירות אספקה שונות לבריטניה.
לאחר מכן שמשה להובלת כוחות.
היא ששימשה גם כאוניית גירוש מעפילים, שניסו להגיע לארץ ישראל בימי המנדט הבריטי, אל מחנות המעצר בקפריסין במסגרת מבצע איגלו.
במסגרת מבצע אואזיס היא לקחה חלק בגירוש מעפילי אוניית המעפילים אקסודוס 1947 חזרה לצרפת ומשם לגרמניה.
בשנת 1948 נמכרה לצי הסוחר האזרחי.
היא פורקה לגרוטאות בשנת 1967.
האושן ויגור נבנתה במספנה Permanente Metals Richmond מס '1 בריצ'מונד, קליפורניה, אחת מ-60 אוניות מסדרת אושן שנבנו עבור משרד התחבורה המלחמתי הבריטי, בארצות הברית והושקה ב־14 בפברואר 1942.
היא הופעלה על ידי חברת הניהול ER בליברפול מטעם משרד התחבורה המלחמתי.
האושן ויגור הועסקה בשיירות אספקה באוקיינוס האטלנטי ובים התיכון בשנים 1942–1943. בין החודשים יוני-אוגוסט 1944 היא הפליגה בשבע שיירות בין נמל סאות'אנד האנגלי לביי דה לה סיין בחוף הצפוני של צרפת.
בין השנים 1946 ועד ספטמבר 1947 שמה של האושן ויגור נודע בעולם, כאוניית גירוש, שבמחסנים שלה נבנו זמנית כלובים לגירוש מעפילים שניסו להגיע לארץ ישראל למחנות המעצר בקפריסין במסגרת מבצע איגלו ובמקרה של מעפילי אוניית המעפילים אקסודוס במבצע אואזיס לגרמניה.
באותה תקופה האושן ויגור, הפליגה במזרח הים התיכון והועסקה בשירות המנדט הבריטי.
ב-1 בנובמבר 1946 גורשו מחיפה למחנות המעצר בקפריסין על האושן ויגור ועל אוניית הגירוש אמפייר הייווד 1252 מעפילים שהפליגו על אוניית המעפילים לטרון שיצאה מנמל לה סיוטה (La Ciotat) שבדרום צרפת.
המעפילים היו יוצאי פולין, הונגריה, רומניה, צרפת, חברי תנועות נוער מאורגנות: הבונים, דרור, השומר הצעיר, בית"ר, תנועות נוער דתיות, וכן בלתי מאורגנים.
הם כללו צעירים מגיל 16, וכן מבוגרים עד גיל 50.
ב־2 באפריל 1947, יחידת חבלה של הפלי"ם פוצצה מטען שהוצמד לדופן של האושן ויגור בזמן שהיא עגנה בנמל פמגוסטה, שבקפריסין.
ב-1 ביוני 1947 מיד לאחר שסיימה את השיפוצים מהחבלה של יחידת הפלי"ם, גורשו למחנה המעצר מספר 55 ב-קראולוס שליד פמגוסטה שבקפריסין, 399 מעפילים שהפליגו על אוניית המעפילים יהודה הלוי, שיצאה מאלג'יריה עם עולים ממרוקו ומתוניסיה, במיוחד מקזבלנקה והאי ג'רבה.
ב־18 ביולי 1947 נתפסה אוניית המעפילים אקסודוס 1947 וליוותה לחיפה על ידי משחתות בריטיות.
במסגרת מבצע אואזיס 4,545 המעפילים שהיו על אוניית המעפילים הועברו לשלוש ספינות גירוש בריטיות, ראנימיד פארק, אמפייר רייוול ואושן ויגור, שהפליגו לפורט-דה-בוק, צרפת.
מרבית המעפילים סירבו לעזוב את הספינה, ובסופו של דבר הם הפליגו לעבר נמל המבורג, גרמניה.
ב־8 בספטמבר, בנמל המבורג, 1,494 המעפילים שהיו על סיפון האושן ויגור הורדו בכוח על ידי שוטרים צבאיים וחיילים מצוידים בגז מדמיע, והועברו ברכבות למחנה המעצר פפנדורף במחוז ליבק.
ב-28 בדצמבר 1947 הועסקה האושן ויגור בגירוש 853 מעפילי אוניית המעפילים לא תפחידונו מחיפה למחנות המעצר בקפריסין.
בתאריך 28 בנובמבר 1947 על סיפון האושן ויגור הועברו לארץ ישראל 609 תינוקותשהיו עצורים יחד עם הוריהם במחנות המעצר בקפריסין.
בתאריך 12 בפברואר 1948 עסקה בגירוש של כ־680 מעפילים של אוניית המעפילים ירושלים הנצורה מחיפה למחנות המעצר בקפריסין.
בשנת 1948 לאחר מלחמת העצמאות, האדמירליות הבריטית הטילה על האושן ויגור להשיט ארצה את מגורשי האצ"ל ולח"י שנכלאו במחנות המעצר באפריקה שהוחזקו במושבות הבריטיות, בקניה, סודאן ואריתריאה.
ב-7 ביולי 1948 הוטסו העצורים לנמל טוברוק שבים התיכון, על גבול מצרים לוב (אז הייתה טריטוריה של בנות הברית).
ב־9 ביולי 1948, האושן ויגור הפליגה לישראל עם 262 העצורים על סיפונה, והגיע לנמל חיפה כעבור שלושה ימים.
בסוף שנת 1948 נמכרה האונייה לחברת ספינות הקיטור הבריטית, המנוהלת על ידי ג'יי קורי ובניו מקארדיף.
לאחר המכירה שונה שמה ל"רמיליז" (Ramillies).
בשנת 1954 היא נמכרה פעם נוספת לחברת Orders & Handford Steamship, אך נותרה תחת ההנהלה של ג'יי קורי עד שנמכרה שוב.
בשנת 1955 נמכרה לחברת הספנות ביוקנן (Buchanan) המנוהלת על ידי אנדרו קרופורד בע"מ מגלאזגו ושמה שונה פעם נוספת ל"גלוואל" (Galavale).
לבסוף בשנת 1957 נמכרה הספינה לחברה האיטלקית Corrado Società Anonima di Navigazione מג'נובה, שהפעילה אותה בשם קונפידנזה - Confidenza עד 1967,
בשנת 1967 פורקה לגרוטאות בנמל לה ספציה, איטליה.
הפלגת מעפילי האקסודוס על האושן ויגור
ביום שישי 18 ביולי 1947 סביב השעה 16:00 נכנסה אוניית המעפילים אקסודוס לנמל חיפה מלווה במשחתות הבריטיות לאחר הקרב שהתחולל כ-20 מייל מערבית לעזה ונקשרה לרציף הדמעות כשמעברו השני של הרציף כבר המתינה אוניית הגירוש אושן ויגור.
חלוקת המעפילים ל-3 אוניות הגירוש הייתה מקרית לחלוטין.
האושן ויגור הייתה האונייה הראשונה שהועמסה במעפילים.
עלו עליה סה"כ 1,494 מעפילים, ביניהם הרבה ילדים מקיבוצי הילדים שנצמדו למדריכיהם, נשים, משפחות והרבה חולים.
על האושן ויגור לא עלה מלווה ארץ ישראלי מטעם ההגנה בנמל חיפה.
רק לאחר שהאונייה עגנה בנמל פורט דה בוק התגנב אליה איש ההגנה מאיר שוורץ.
האושן ויגור הייתה במצב טכני הטוב ביותר מבין אוניות הגירוש כמו גם הציוד, הפחם והמזון הספיקו להפלגה עד פורט דה בוק.
על האונייה שוכנו המעפילים ב-2 מחסנים בלבד אחד גדול והשני קטן.
דפנותיהם עשויות פלדה ותקרתם הייתה מכוסה רשת פלדה.
יתר המחסנים יועדו למגורי יחידות האבטחה הבריטיות והצוות.
על כן, המעפילים שעלו לאושן ויגור זכו לתנאים טובים יותר מאשר יתר המעפילים שעלו לשתי אוניות הגירוש האחרות.
חלק מהמעפילים זכו לערסלי שינה והיתר ישנו על רצפת הברזל של מחסני האונייה ללא תנאים מתאימים להפלגה ארוכה.
המעפילים כינו את האונייה "בית סוהר צבאי או מחנה ריכוז צף".
בקרב מעפילי האושן ויגור השתררו חשש ומבוכה.
חלוקת האוכל הראשונה התנהלה במהומה רבתי.
על המהומה ניסו להתגבר סם שולמן איש צוות מתנדב אמריקאי שהפליג על האקסודוס שבפקודת המבצע שלו לקראת הקרב עם הבריטים נכתב שעליו לחבור למעפילים אם האונייה תיתפס על ידי הבריטים וללוות אותם בהמשך הדרך מנמל חיפה.
הוא עצמו היה פליט שואה.
הוא ידע יידיש, אנגלית וצרפתית.
בנוסף לסם שולמן גם מדריכי הקבוצות המאורגנות ביניהן יצחק גנוז עזרו להשתלט על המהומה ששררה על האונייה.
לאחר שלושה ימי מסע הקימו המעפילים מזכירות והתארגנו לקיום חיי שיגרה על האונייה.
תוך חלוקת תפקידים של שמירה על הניקיון, חלוקת מזון ומים, לימודי עברית וקודש וכדומה.
מעפילי האושן ויגור לא ידעו לאן הם מפליגים.
רק יומיים לפני שהגיעו לנמל פורט דה בוק הבריטים הודיעו להם, שהם מוחזרים לאירופה.
מיד נאספה המזכירות והחליטה שהמעפילים לא יורדים בשום מקום רק בארץ ישראל ועל כך הסכימו כל המעפילים.
כשהגיעה האונייה לנמל פורט דה בוק בצרפת, אנשי ההגנה והמוסד לעליה ב', חששו שלאור התנאים הקשים על אוניית הגירוש וללא מלווה ארץ ישראלי מטעם ההגנה, המעפילים ירדו ממנה בצרפת.
על כן, שאול מאירוב/אביגור ראש המוסד לעליה ב' באירופה הזעיק את מאיר שוורץ שיעלה על האונייה על מנת שיחזק את רוחם של המעפילים ויארגן אותם כך שלא ירדו ממנה בצרפת או בכל מקום אחר חוץ מארץ ישראל.
מאיר שוורץ הצליח להתגנב לאונייה עם משלוחי המזון רק ב-8 באוגוסט 1947. עד להגעתו לאונייה טפטוף היורדים ממנה הלך והתגבר אך ברגע שנודע למעפילים שאיש ההגנה עלה לאונייה זרם היורדים פסק.
מתוך כ-130 מעפילים שירדו בסך הכל בפורט דה בוק משלוש אוניות הגירוש, מהאושן ויגור ירדו 80 מעפילים, המספר הגדול ביותר מבין שלוש האוניות.
באותה הזדמנות שאול אביגור קרא לסם שולמן המתנדב האמריקאי, שירד מהאונייה על מנת לחזור לביתו באמריקה או להמשיך ולהפליג על אוניות המעפילים.
סם החליט להמשיך להפליג, על כן נשלח לבולגריה כדי ללוות את מעפילי "האחיות" (ה"פנים" - פאן יורק ופאן קרסנט, שההגנה שנתה את שמן לאוניית המעפילים עצמאות ואוניית המעפילים קיבוץ גלויות).
בערב 22 באוגוסט 1947 בשעה 18:00 בתום האולטימטום הבריטי, עזבו 3 אוניות הגירוש את נמל פורט דה בוק לכוון נמל המבורג דרך ג'יברלטר.
ב-5 באוגוסט 1947 נולדה על האונייה תינוקת והיה חשש לחייה ולחיי האם.
מאיר שוורץ ניסה לשכנע את המשפחה לרדת בנמל ג'יברלטר אך ההורים סרבו.
ב-1 בספטמבר 1947 כשאוניות הגירוש והמשחתות המלוות היו במפרץ ביסקאיה הסוער מצפון לספרד, נולד תינוק נוסף.
כעבור מספר שעות הוא הלך לעולמו.
על האונייה התקיים טקס אשכבה על פי כל כללי ההלכה היהודית ובסופו הילוד קבל את השם אברהם, בנם של טובה ומרדכי פלוצקר, שנפטר, הוטמן בתיבת פח ואִיתָּה אל בין הגלים.
במקביל גם כל 3 אוניות הגירוש והמשחתות המלוות נעצרו, דוממו מנועים, החיילים הבריטים על האוניות נערכו במסדר אשכבה צבאי כמקובל בצי הבריטי כשלוחם נופל בקרב ימי, כולל הורדת הדגל לחצי התורן.
על התינוק הזה שהלך לעולמו כתב נתן אלתרמן בעיתון "דבר", בתאריך 5 בספטמבר 1947, בטור השבועי שלו את השיר "העם ושליחו" -
בתאריך 6 בספטמבר 1947 הגיעו אוניות הגירוש לשפך נהר אלבה בגרמניה ונערכו להפליג לאורך הנהר עד לנמל המבורג.
בגלל הערפל הכבר והצרכים המבצעיים הבריטים, האוניות עלו לאורך הנהר בכל יום אונייה אחת.
האושן ויגור הייתה הראשונה שהגיעה לנמל המבורג בתאריך 7 בספטמבר.
ב-8 בספטמבר לאחר מאבק אלים כנגד עשרות שוטרים בריטים הורדו המעפילים בכח מהאונייה.
הם הועמסו על רכבות משא ונשלחו למחנה המעצר פפנדורף שהיה במחוז ליבק שמצפון מזרח להמבורג.
אמדן, פפנדורף, אם שטאו וזנגוורדן
אושטורוש (בהונגרית: Ostoros) הוא כפר במחוז הווש בצפון מזרח הונגריה.
האזור היה מיושב לסירוגין מהמאה ה-14 והוזכר לראשונה בכתבים משנת 1332.
במהלך מלחמת העולם השנייה, כבשו הכוחות הסובייטים את הכפר ובמהלך שליטתם בכפר אנסו נשים וגברים.
במלחמה מתו 55 מתושבי אוסטור שהיוו כמעט 3% מכלל אוכלוסיית הכפר באותה תקופה.
ההרוגים משתי מלחמות העולם מונצחים בשני לוחות שיש ליד משרד ראש העיר, בכיכר הגיבורים.
יהודים חיו באושטורוש במאה ה-18 ובמאה ה-19, החל משנת 1885 היו יהודי הכפר כפופים לקהילת מזקבשד.
בכפר חיו שתי משפחות יהודיות שניהלו חנות וקצבייה.
רק אישה צעירה ממשפחה אחת חזרה מאושוויץ, היא התחתנה ועזבה למזקבשד ומשם היגרה לארצות הברית.
אושרת "אושי" מסלה (נולדה ב-20 ביוני 1991) היא זמרת-יוצרת, מפיקה מוזיקלית, מלחינה, מעבדת מוזיקלית, כוכבת ילדים, מורה לריתמיקה, ושחקנית.
נולדה בשם אושרת מסלה ברחובות לפיטג'ה גססה ומרסה מסלה שהגיעו מאתיופיה במבצע משה.
היא שינתה את שמה לשם הבמה בו היא מופיעה, "אושי".
את דרכה המוזיקלית החלה כשהייתה בת 15 כאשר התחילה לשיר במקהלת בית הספר "אולפנת אמי"ת" בה למדה.
בגיל 16 החלה ללמוד פיתוח קול.
חצי שנה לאחר מכן החלה לעבוד בפנימיות כממלאת מקום של מורתה.
בגיל 21 החלה ללמוד מוזיקה בבית הספר למוזיקה "מזמור" אותו ניהל אקדמית דניאל זמיר.
מיקה קרני בחנה את אושי, ולאחר כמה חודשים בתחילת לימודיה הוציאה אושי שני אלבומים עם קרני, "קול דודי " ו"גן נעול" להם גם כתבה מילים באמהרית.
השתיים יצאו יחד עם חברי להקת הפרויקט "קול דודי" למסע הופעות בארצות הברית ובאירופה וביקרו בלמעלה מ-30 מדינות.
בשנת 2017 השיקה את אלבומה הראשון "אושי" בהפקתו של יובל גרשטיין במועדון ה-"אוזן בר" בתל אביב.
שירי האלבום נכתבו והולחנו על ידה.
השקת האלבום תועדה בסרט דוקומנטרי "ארץ לבנה" ששודרה ב-HOT8 בו אושי הייתה אחת מהדמויות המרכזיות שזכו לביקורות טובות.
בשנת 2017 הופיעה מול ראש ממשלת אתיופיה היילמריאם דסלן בביקורו ההיסטורי בישראל.
באותה שנה הופיעה עם אחינועם ניני וגיל דור במופע לכבוד עמותת טנא בריאות.
באותה שנה הופיעה מסלה ברשימת הצעירים המבטיחים של המגזר הדתי, שפורסמה בגיליון ה-300 של השבועון מקור ראשון.
בין השנים 2017–2019 הייתה מורה למקהלה ופיתוח קול בקונסרבטוריון גבעת ברנר.
בשנת 2018 ביקרה באתיופיה לראשונה וטסה במטוס שבו טסו נשיא המדינה לשעבר ראובן ריבלין והזמרת אסתר רדא.
בחזרה ארצה הוציאה את השיר "סבא אדיס" שנכתב יחד עם הקהילה הממתינה לעלייה באדיס אבבה, השיר הוקלט באתיופיה והופק על ידי יוסי פיין בישראל.
בשנת 2020 אירח יוסי פיין את אושי בפסטיבל הולגאב.
שנה לאחר מכן הפיקה אושי את אלבומה השני "לפנות בוקר" בשיתוף פעולה עם יוסי פיין שמיקסס את האלבום.
בדצמבר 2021 הושמעו הקטעים האינסטרומנטליים מהאלבום השני "קסם" "אם ימות גבר" "2018" בפסקול הסרט אחיות בדם ששודר בכאן 11 בתוכנית זמן אמת.
בסוף הסרט הושמע שיר נוסף מהאלבום הראשון "תבואי אהבה".
בשנת 2021 יצא "אלבום לייב", הופעה חיה במועדון הצוללת הצהובה בירושלים עם יוסי פיין, בן איילון, שרון מנצור, אדוניה גאודה, ונדב הבר.
את האלבום מיקסס יוסי פיין.
באותה שנה הוציאה עם המוזיקאית דין דין אביב את הדואט "עם השנים למדת", למילים של רן דרום וללחן של דרום ואלון עדר.
בשנת 2022 התארחה בפרק של סדרת הטלוויזיה מלכות.
בשנת 2023 חידשה אושי את השיר היי שקטה שכתבה רחל שפירא אותו ביצעה יחד עם הזמרת יוצרת נומקה, במסגרת הפרויקט "ביתא איסראל" והוסיפה לו מילים באמהרית.
באותה שנה הופיעה אושי בפסטיבל השירה ה-26 במטולה בו ביצעה כמה שירי משוררים אותם הלחינה.
בשנת 2024 אושי הופיעה בפסטיבל השירה ה-27 מטולה -בירושלים ,עקב ה-7 באוקטובר הפסטיבל התרחש בירושלים ,בו חידשה את השיר "עמוק בטל" של לאה גולדברג ,אשר הגיע ל-300,000 אלף צפיות פחות מחודש, וביצעה שירים מקורים נוספים כמו "קדוש קדוש " עיבוד מחודש לאופן שנאמר הקדיש של הקייסים בתפילת יום הכיפורים .
בנוסף באותה שנה טסה לסיבוב הופעות ברחבי ארצות הברית - [ניו יורק ,פלורידה, מישיגן, מינסוטה ועוד] ,אשר הוקדש בין השאר להסברה ולשחרור החטופים.
אושי מנגנת על גיטרה, קונטרבס ופסנתר.
באותה שנה זכתה בפרס שר התרבות והספורט לשימור ולטיפוח תרבויות ישראל ע"ש יצחק נבון.
בין השנים 2015–2016 לימדה אושי ריתמיקה בגני ילדים באזור המרכז.
לאחר מכן החלה להופיע בהצגות יחיד בדמות בשם "מאמאושי".
התכנים של ההצגות והמופעים המוזיקליים עסקו בקבלת האחר ונכתבו על ידה.
בשנת 2019 כתבה את ההצגה "מלכת שבא ושלמה המלך" בו גילם אלון עדר את שלמה המלך, הצגת הבכורה הייתה בתיאטרון הקאמרי כחלק מפסטיבל הסיגדיאדה.
הצגת הבכורה "נוסעים לאפריקה עם אושי" בה הופיעה, הוצגה בתיאטרון הבימה ותועדה בסדרה ארץ לבנה ששודרה בהוט 8.
בשנת 2020 שיחקה במחזמר "ג'נטלי" בתיאטרון חיפה.
"אלבום לייב | Album Live"
מתגוררת בתל אביב ולה בן אחד.
אושיי ג'הבה בריסט הוא כדורסלן קנדי המשחק בקבוצת הכדורסל מכבי תל אביב, בעמדת הסמול פורוורד.
בריסט נולד בטורונטו שבקנדה, ובין השנים 2017–2019 למד באוניברסיטת סירקיוז שבניו יורק.
בשתי עונותיו בקבוצת האוניברסיטה העמיד ממוצעים של 13.7 נקודות ו-8.2 ריבאונדים למשחק.
בריסט לא נבחר על ידי אף קבוצה בדראפט ה-NBA 2019, אך ביולי 2019 חתם על חוזה בטורונטו ראפטורס.
בעונתו היחידה בקבוצה שותף ב-19 משחקים וקלע 1.9 נקודות בממוצע למשחק.
בינואר 2021 הצטרף לקבוצת פורט ויין מאד אנטס מליגת הפיתוח של ה-NBA, לאחר שנבחר על ידה בדראפט של ליגת הפיתוח.
ב-12 משחקיו עם הקבוצה קלע 18.6 נקודות ואסף 9.7 ריבאונדים בממוצע למשחק.
באפריל 2021 חתם על חוזה באינדיאנה פייסרס.
ב-16 במאי 2021 קלע שיא קריירה של 31 נקודות, במשחק מול טורונטו ראפטורס.
עד לסיום עונת קלע 10.9 נקודות למשחק ב-21 משחקים, ובשתי העונות הבאות עם הפייסרס המשיך לשמש כשחקן ספסל בכיר וקלע 7.7 נקודות בממוצע למשחק.
ביולי 2023 חתם על חוזה לשנתיים בבוסטון סלטיקס.
"אושיק לוי" הוא אלבום הסולו השני של הזמר אושיק לוי, שיצא בדצמבר 1974. האלבום כלל שירים שהפכו למזוהים עם הזמר בשנים שלאחר מכן: "זה מכבר", "אגדת דשא", "יונתן סע הביתה", "לא הכרתי אותך", ו"ניגון עתיק" (בלחן של אלטר).
ההבדל הבולט בין שני צידי האלבום הוא בכך שבצד הראשון בולטת השפעת מתי כספי, בעוד שבצד השני בולטת השפעת נפתלי אלטר.
אושיק לוי תיאר את התקליט כמחולק לשניים: "לפני ואחרי המלחמה" (מלחמת יום הכיפורים).
ואף הוקלט בשתי תקופות שונות.
לפני המלחמה שהה בלונדון והכיר את נפתלי אלטר שלמד ושהה אף הוא בלונדון.
הם הקליטו חלק מהשירים בתחילת 1973. בזמן המלחמה, היה לוי בצוות בידור יחד עם מתי כספי ויחד איתו יצר שירים נוספים לאלבום.
אושיק לוי רצה לשמור על עצמאותו המוזיקלית ולכן הפיק את התקליט בעצמו ורק ההפצה נעשתה דרך חברת תקליטים.
לטענתו, התעקש על איכות ההקלטות ולשיר "ניגון עתיק" הקדיש 20 שעות הקלטה.
עלות הפקת התקליט הייתה 20,000 לירות.
התקליט הוקלט בשני אולפנים: שירים 4-1 בצד א' הוקלטו באולפני קולינור על ידי דודי רוזנטל.
שאר השירים הוקלטו באולפני טריטון על ידי יצחק (פרנקי) גליקסמן וטומי פרידמן.
הליווי הכלי והקולי בשירי האלבום התבצע על ידי אמנים רבים.
בחלק גדול מהשירים להקת הליווי הבסיסית היא להקת "או שכן או שלא" שקמה ב-1971, ליוותה את אושיק לוי לאחר הוצאת אלבומו הקודם, "קצת שקט", וליוותה אמנים רבים בהקלטות ואף הקליטה שירים של עצמה.
הלהקה כללה את יצחק (איציק) ברנס - גיטרה חשמלית, אבי סרוסי - גיטרה בס ויוסי אטיאס - תופים.
"הייתי גבר" - השיר בוצע לראשונה על ידי אושיק לוי בתוכנית הרדיו "שלכם לשעה קלה" ב-1972. שירו של דוד אבידן, שהולחן ועובד באופי רוקיסטי על ידי קובי אשרת, עוסק בהחלפת מין ובזהות גברית.
"זה מכבר" - שירה של לאה גולדברג עוסק בחוסר התוחלת שבציפייה למוות.
השיר התפרסם בספר השירים שלה, "שארית החיים", שיצא לאור ב-1971, לאחר מותה.
במהלך מלחמת יום הכיפורים הופיעו מתי כספי ואושיק לוי בצוות בידור לפני חיילים בסיני, באזור ביר גפגפה (הצוות כלל גם את לאונרד כהן, פופיק ארנון ואילנה רובינא).
לדברי לוי, הוא עיין בספר שיריה של גולדברג והשיר צד את עינו.
הוא העביר אותו לכספי להלחנה ועוד באותו יום סיים כספי להלחין את השיר.
השיר הוקלט מיד אחרי המלחמה בנובמבר 1973. בהקלטת שיר התנסה לראשונה מתי כספי בנגינה על מלוטרון.
"שיר ערש גנוב" - מילים ציניות וביקורתיות של יהונתן גפן על מה שהוא ראה כתרבות של גניבות בישראל.
השיר בוצע לראשונה על ידי אושיק לוי בתוכנית הרדיו "שלכם לשעה קלה" ב-1972.
"אגדת דשא" - ביצוע נוסף לשירם של מאיר אריאל ושלום חנוך, שפורסם לראשונה על ידי דודו אלהרר כמה שנים לפני כן ויצא בסמיכות לפרסום הביצוע של אריק איינשטיין באלבומו "סע לאט".
"יש לי שיר" - מבוסס על שירו של ואן מוריסון, "I Shall Sing" .
מוריסון לא פרסם את השיר והשיר התפרסם ב-1973 בביצועו של ארט גרפונקל, באלבום הבכורה שלו לאחר פירוק הצמד "סיימון וגרפונקל".
מילות השיר תורגמו על ידי אהוד מנור.
"רגליים" - שיר קצרצר וקצבי למילים של חיים חפר, אודות כל הרגליים שהוא צופה בהן ומסתיים בגילוי המפתיע "ודע לך כי טוב לי שאני גר במרתף".
עם יציאת התקליט לחנויות, סבר מבקר "מעריב", יוסי חרסונסקי, כי לוי ניסה להוציא תקליט שבו אווירה מגובשת וכמעט הצליח בכך.
הוא סבר שבחלק מהשירים אין הלימה והתאמה ליכולות הקוליות של הזמר.
לעומת זאת, הוא ראה את השירים "זה מכבר", "אגדת דשא" ו"לא הכרתי אותך מקרוב" כמוצלחים מאוד.
כפסגת האלבום הוא ראה את "יונתן סע הביתה" שהוא שילוב מוצלח ביותר של מילים, מנגינה ועיבוד מוזיקלי.
כמו כן, חרסונסקי מציין את "ניגון עתיק" על גרסתו הארוכה (7:50 דקות) שבה השקיע אושיק לוי שעות אולפן רבות ושכר את מיטב הנגנים.
ביקורתו של יגאל כץ ב"על המשמר" היא חיובית.
הוא מציין את העצמאות והסיכון שלקח אושיק לוי בהפקה עצמית של התקליט ובכך הבטיח לו חופש אמנותי, והתוצאה מצדיקה את המהלך על פי המבקר.
לחניו ועיבודין של נפתלי אלטר זוכים לשבחיו של כץ, אם כי הוא סבור ש"ניגון עתיק" ארוך יתר על המידה.
את שיא האלבום הוא רואה בשיר "זה מכבר".
גם מבקרו של "דבר" משבח את התקליט ורואה בו את המשך התפתחות דרכו הייחודית של אושיק לוי מזמן שהיה בלהקת פיקוד מרכז.
הוא מציין לטובה את ההקפדה על ציון שם הנגנים המלווים על עטיפת התקליט, נגנים שהשפעתם רבה על התוצאה המוזיקלית.
קולות רקע - רותי נבון, אסתי כץ, נאוה ברוכין, ריקי גל, מיכל טל, מתי כספי, שוקולד מנטה מסטיק, חנן יובל, קובי אשרת
גיטרה חשמלית - יצחק ברנס, חיים רומנו
גיטרה אקוסטית - מתי כספי, יוסי לוי, יגאל חרד, חנן יובל
גיטרה בס - אבי סרוסי, מתי כספי, אלי מגן, משה אבני
פסנתר - אלונה טוראל, נפתלי אלטר
מלוטרון - מתי כספי, נפתלי אלטר