tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בבחירות הכלליות שנערכו בפברואר 2013 2.0% מהקולות ו-9 מושבים בבית הנבחרים.
מלוני עצמה נבחרה לבית הנבחרים מטעם מחוז הבחירה השלישי של לומברדיה.
היא מונתה לראש הסיעה בבית הנבחרים.
ב-8 במרץ 2014 היא ניצחה בפריימריז הפנימיים והפכה למנהיגת המפלגה.
בחודש אפריל 2014 רצה המפלגה בבחירות לפרלמנט האירופי.
אחוז החסימה הוא 4%, כך שהמפלגה לא עברה את אחוז החסימה ולא זכתה במושבים לפרלמנט האירופי.
בהנהגתה של מלוני שברה המפלגה לכיוון הימין הקיצוני.
היא כרתה ברית עם הליגה הצפונית של מתאו סלביני ויחד עימו יצאה בקמפיין כנגד ממשלת המרכז-שמאל של מתאו רנצי.
ב-4 בנובמבר 2015 היא הקימה את תנועת "הארץ שלנו" – תנועה פופוליסטית שנועדה להגביר את התמיכה העממית באחים של איטליה.
ב-2016 התמודדה על ראשות עיריית רומא וזכתה ב-20.6% מקולות הבוחרים.
הישג נאה (לשם השוואה, נציג מפלגתו של ברלוסקוני זכה רק ב-12.3%) אך לא מספיק כדי להעפיל לסיבוב השני.
לקראת משאל העם על חוקת איטליה הובילה מלוני את הקמפיין נגד שינוי החוקה.
כאשר הצעת השינוי נדחתה ברוב של 60%, דרשה מלוני לערוך בחירות בזק, אולם רנצי התפטר והנשיא הטיל על פאולו ג'נטילוני להרכיב ממשלה חדשה.
לקראת הבחירות הכלליות ב-2018, החליט ברלוסקוני להקים קואליציית ימין רחבה וכרת ברית עם מלוני וסלביני.
האחים של איטליה השיגו 4.4% אחוזים ושילשו את כוחם בבית הנבחרים ומלוני עצמה נבחרה כנציגת נפת לאטינה.
קואליציית הימין גרפה 37%, מה שלא הספיק כדי להקים ממשלה.
סלביני החליט לשבור את בריתו עם מלוני וברלוסקוני והקים ממשלה עם תנועת חמשת הכוכבים של לואיג'י די מאיו כאשר ג'וזפה קונטה משמש כראש הממשלה.
לקראת הבחירות הפרלמנטריות באיטליה, 2022, מלוני ביקשה לעצב מחדש את האחים של איטליה כקבוצה שמרנית מהזרם המרכזי, כדי לפנות למצביעים נוספים, תוך התיישרות מלאה עם נאט"ו וארצות הברית בעניין הפלישה הרוסית לאוקראינה.
בעוד מלוני טענה כי אין כל קשר בין מפלגתה לבין פאשיזם, מבקרי "האחים של איטליה" התעקשו שתומכי פאשיזם עדיין נמצאים למכביר בשורותיה.
בשנת 2022, פרסם העיתון "לה רפובליקה" דברים שכתב שמונה שנים קודם ברשתות החברתיות מועמד מטעם המפלגה בבחירות בסיציליה, ושבהם כינה את קנצלר גרמניה אדולף היטלר "מדינאי ענק" והתגאה בכך שמלוני היא "פאשיסטית מודרנית".
המפלגה מיהרה להשעותו ולנתק את הקשרים איתו.
מלוני, שתמכה בנקיטת יד קשה יותר נגד מהגרים, בהפחתת התלות באיחוד האירופי ובקידום הנצרות וערכי המשפחה המסורתית, גיבשה ברית עם מפלגות הימין של מתיאו סלביני וסילביו ברלוסקוני.
מלוני הוכתרה כמנצחת בבחירות כאשר מפלגתה (האחים של איטליה) הייתה המפלגה הגדולה ביותר ולפי הסכם במסגרת קואליציית המפלגות, המפלגה הגדולה ביותר בקואליציה תמנה את ראש הממשלה הבא, מה שהפך אותה לראש הממשלה.
היא הושבעה ב-22 באוקטובר 2022 והפכה לראש ממשלה האישה הראשונה בהיסטוריה של איטליה.
הקואליציה שבראשותה מורכבת ממפלגות FdI, הליגה בראשות מתאו סלביני, פורצה איטליה של סילביו ברלוסקוני ותנועת אזרחי איטליה המתונה.
בתפקידים העיקריים היא מינתה את מתאו סלביני לאחד מסגניה ולשר התשתיות והתחבורה, ג'יאנקרלו ג'ורג'טי מונה לשר הכלכלה והאוצר, גווידו קורזטו מונה לשר ההגנה, מתאו פיאנטדוסי מונה לשר הפנים בעוד אנטוניו טאיאני מונה לסגנה השני ולשר החוץ שלה.
ב-18 בדצמבר 2023, במהלך פסטיבל פוליטי של מפלגתה בו השתתף גם ראש ממשלת בריטניה רישי סונאק קראה מלוני נגד "תהליך האסלאמיזציה" שקורה לדבריה ביבשת האירופאית ואמרה כי "אין מקום לאסלאם באירופה".
במהלך 2024 הובילה מלוני מהלך לחקיקת תקנות ביטחון חדשות, הנחשבות לדרקוניות.
חבילת החוקים אושרה ב-18 בספטמבר בבית הנבחרים של איטליה, וצריכה לקבל את אישור הסנאט.
על פי הצעת החוק, כל מי שיחסמו כבישים או מסילות רכבת יעמדו בפני עונשי מאסר וקנסות של עד 300 אלף אירו (יותר מ-1.2 מיליון שקלים).
כמו כן כוללות התקנות איסור על שימוש בקנאביס בכל צורה (כולל מוצרים המכילים קנבוס), מאסר בן 2 עד 7 שנים למי שתופס נכס שלא כדין, דרישה להצגת אישור שהייה למהגרים (שאינם מהאיחוד האירופי) המבקשים לרכוש כרטיס SIM, ואפשרות שימוש בסירוס כימי למורשעים באלימות מינית.
הצעת החוק זכתה לביקורת חריפה מצד האופוזיציה וארגוני זכויות האדם באיטליה.
בין השאר ציינו שחוקים אלה, אם יתקבלו, יפגעו באפשרות למחאה לא אלימה ובחסרי בית.
מלוני מצהירה כי היא רואה בישראל "בעלת ברית חיונית" של איטליה.
היא גינתה אנטישמיות ואמרה כי "אחת התופעות הנפוצות ביותר של אנטישמיות כיום היא תעמולה אנטי־ישראלית".
עוד אמרה כי "ישראל מייצגת כיום את הדמוקרטיה המלאה היחידה במזרח התיכון", כן ציינה כי איטליה עומדת ללא כל הסתייגויות על זכותה של ישראל להתקיים ולחיות בביטחון והצהירה כי מפלגתה תעשה כל מאמץ להשקיע בשיתוף פעולה רב יותר בין המדינות.
מלוני הגיעה לישראל בשנת 2011, בעת שכיהנה כשרת הנוער בממשלת ברלוסקוני, וביקרה ביד ושם.
במרץ 2023, בעת ביקורו באיטליה, נפגשה עם ראש ממשלת ישראל בנימין נתניהו ברומא.
בתגובה למתקפת הפתע על ישראל הביעה מלוני תמיכה בישראל וגינתה את אלימות החמאס.
לאות הזדהות, המעון הרשמי שלה הואר בצבעי דגל ישראל.
ב-21 באוקטובר 2023, בעיצומה של מלחמת חרבות ברזל השתתפה מלוני יחד עם מנהיגי מדינות נוספים ב"פסגת השלום במזרח בתיכון" שנערכה בקהיר, שם הזהירה את הקהילה הבין-לאומית ש"לא ליפול למלכודת של חמאס"; מלוני הייתה מנהיגת המדינה היחידה בפסגה שהביעה תמיכה בישראל והתנגדות לחמאס.
במהלך הכינוס נפגשה מלוני עם נשיא הרשות הפלסטינית מחמוד עבאס והביעה את הצורך במניעת הסלמה נוספת וקידום פתרון שתי המדינות.
מייד לאחר ההשתתפות בכינוס בקהיר המריאה לישראל ונפגשה עם ראש הממשלה נתניהו.
באוקטובר 2024, היא גינתה את תקיפת ישראל על בסיסי יוניפי"ל בלבנון.
בספטמבר 2025, מלוני התמודדה עם שביתות כלליות נרחבות בעקבות מדיניותה בנוגע למלחמה בעזה ובתגובה למתקפות הצבאיות של ישראל על משט הפעילים.
מלוני גינתה את האלימות בין המפגינים לכוחות המשטרה.
היא כינתה את המפגינים "בריונים" ("hooligans"), וטענה כי עימותים עם רשויות האכיפה ופגיעה ברכוש ציבורי אינם תורמים לתמיכה במאבק הפלסטיני.
ממשלתה של מלוני נקטה קו פרו-ישראלי לאורך כל המשבר, התיישרה עם עמדותיה של ישראל ודחתה כל אפשרות להכרה במדינת פלסטין — בניגוד למספר מדינות אירופיות אחרות שהביעו תמיכה בהכרה כזו במהלך המושב ה-80 של העצרת הכללית של האו"ם.
עמדתה עוררה ביקורת מצד מפלגות האופוזיציה, שהאשימו את הממשלה בבידוד דיפלומטי של איטליה ובהתעלמות משיקולים הומניטריים בעזה.
מלוני סירבה להכיר במדינת פלסטין כל עוד חמאס נותר בשלטון ברצועת עזה.
בשנת 2015, החלה מלוני מערכת יחסים עם אנדראה ג'מברונו, עיתונאי העובד בערוצי הטלוויזיה של קבוצת "מדיהסט".
לזוג נולדה בת בשנת 2016.
ב־20 באוקטובר 2023 הודיעה מלוני על פרידתה ממנו, בעקבות דבריו שנאמרו מחוץ לשידור והועברו בתוכנית הטלוויזיה "Striscia la notizia", שתוארו כ"סקסיסטיים" ו"שוביניסטיים" — ובכללם הצעה לעמיתתו לעבודה להשתתף בשלישייה מינית.
מלוני הוסיפה: "כל מי שקיווה להחליש אותי על ידי תקיפה של חיי האישיים צריך לדעת שגם אם הטיפה מנסה לחרוץ את האבן, האבן נותרת אבן והטיפה היא רק מים." היא גם הגנה על עצמה על כך שלא נישאה לאבי בתה.
מלוני היא קתולית, ומשתמשת בזהותה הדתית כחלק מבניית דמותה הציבורית.
בנאום שנשאה בעצרת ברומא בשנת 2019 אמרה:
אני אישה, אני אם, אני איטלקייה, אני נוצרייה."
בספטמבר 2022 דווח כי מלוני המשיכה לאמץ את הסיסמה המשולשת "Dio, patria, famiglia" ("אלוהים, מולדת, משפחה").
היא אמרה כי היא מתנגדת לקישור בינה לבין העבר הפשיסטי של איטליה.
בנוסף לשפת האם שלה, איטלקית, מלוני דוברת גם אנגלית, ספרדית וצרפתית.
ריצ'י היה נשיא האקדמיה לרפואה כללית של וירג'יניה בריצ'מונד, יו"ר המחלקה לפסיכיאטריה בבית החולים Towers ומקים ונשיא "Universal Youth Corps", במשך יותר מ-20 שנה.
בשנת 1967 החל עוסק בפסיכיאטריה פרטית בשרלוטסוויל, וירג'יניה, ובשנת 1983 עבר לאניסטון, אלבאמה, לכהן כראש המחלקה לפסיכיאטריה במרכז הרפואי "Northeast Alabama Regional Medical Center".
הוא חזר לריצ'מונד בשנת 1986 לפרקטיקה פרטית עד פרישתו בשנת 1992
בהיותו בגיל 20, ריצ'י נפטר בבית חולים צבאי, והוכרז כמת על ידי רופא צבאי בתפקיד, פעמיים.
אולם לאחר תשע דקות מההכרזה השנייה הוא התעורר לחיים.
ד"ר ריצ'י כתב על חוויית סף מוות שלו בספרו "חזרה ממחר" (Return from Tomorrow) שכתב יחד עם אליזבת' שריל ופורסם בשנת 1978. בספרו הוא מתאר חוויה חוץ גופית ומאורעות שמימיים שאירעו לו כולל מסעות בין ממדים שונים במרחב ובזמן.
הספר תורגם לתשע שפות שונות.
ד"ר ריצ'י נפטר באוקטובר 2007 בביתו באירווינגטון, וירג'יניה, בגיל 84. אולם טרם מותו אמר לאור המידע שלמד בחוויית סף המוות שלו:
ג'ורג' תאודור ברטון, באנגלית: George Théodore Berthon (3 במאי 1806 - 18 בינואר 1892) היה צייר דיוקנאות קנדי יליד צרפת.
אביו של ברטון, רנה תאודור ברטון, היה צייר חצר של נפוליאון הראשון, וככל הנראה אימן את בנו באמנות.
כמו כן, הידע שלו באמנות בפריז היה משמעותי: אביו היה תלמידו של ז'אק לואי דוד.
כבוגר, הוא חי באנגליה במשך מספר שנים בביתו של סר רוברט פיל כדי ללמד את בנותיו של פיל רישום וצרפתית.
התיעוד הראשון שניתן לאימות על הגירתו לקנדה הוא פרסום עבור שירותי הפורטרט שלו בעיתון טורונטו ב-1845.
ברטון היה בולט בהיסטוריה של קנדה בזכות יצירתו של דיוקנאות רשמיים המאופיינים בתחושת ריאליזם.
הוא התמקד בהגדרת התכונות והדמויות של נושאיו ללא אידיאליזציה.
הרכב הדיוקנאות שלו נשאר פשוט עם רקע כהה.
עבודתו חשובה הן כתיעוד היסטורי והן כדוגמה לסגנון הדיוקן הקנדי באותה תקופה.
הוא היה מועמד כחבר מייסד של האקדמיה המלכותית הקנדית לאמנויות אך לא הצליח להתקבל.
הוא נבחר כחבר בחיים של אגודת האמנים של אונטריו ב-1891.
הוא מת מזיהום בסימפונות, בביתו בטורונטו, בשנת 1892.
ג'ורג' תומאס רופ, באנגלית: George Thomas Rope (1846–1929) היה צייר בריטי.
עבודתו התמקדה בנופי הארץ ובבעלי חיים, במיוחד סוסים, והיא בולטת בנאמנותה למיקום ולדיוק הייצוג.
הרבה להשתמש בצבעי שמן אך גם שרטט בעיפרון ופחם וכן צייר בצבעי מים.
הוא היה אמן מובהק של מזרח סאפוק, אם כי מדי פעם התמודד עם נושאים רחוקים יותר.
הוא גם היה צופה רגיש בתולדות הטבע והיה מחברם של מאמרים רבים וספר אחד בנושא.
נולד ב-11 בפברואר 1846, בנם השני של ג'ורג' ואן רופ מבלקסהול ואורפורד, סאפוק.
הוא שאף לפתח את כישוריו כאמן גרפי וחוקר טבע.
לפני נישואיו של אחיו ארתור, הוא סייע בחשבונות ובניירת בחווה של אחיו, ופנה להתמסר לחלוטין לקריירה האמנותית שלו.
עבודתו הראשונה שהוצגה באקדמיה המלכותית (בשנת 1877) הייתה ציור שמן בשם "עכברי שדה", שנמכר ב-25 גינאה, מחיר משמעותי עבור אמן לא ידוע.
משנת 1875 ואילך, הוא הציג במועדון האמנות היפה של איפסוויץ' כמעט מדי שנה עד 1915 לאחר תאריך זה, הוא הפסיק להציג אך פרסם את אוסף של מאמרי הטבע שלו שנאספו תחת הכותרת "מראות וצלילי הארץ" ב-1915. הוא המשיך להגיש מאמרים על תולדות הטבע "דיאלקט סאפולק", עד שנותיו האחרונות.
למרות האבחנה של בריאותו חלשה, הוא חי עד גיל 83 ומת בשנת 1929 כתוצאה מתאונה.
ג'ורג' תומאס רופ היה הבכור מבין מספר אמנים משפחתיים, כולל אחותו הצעירה אלן מרי רופ, פסלת ידועה בתקופתה, ושלוש אחייניות מרגרט אגנס רופ ו-M.
Aldrich Rope, שתיהן אמניות ויטראז' בולטות, ודורותי אן אולדריך רופ, פסלת נוספת.
מיצירותיו שרדו ציורי שמן, בדרך כלל סצנות כפריות ובעלי חיים, במיוחד סוסים, צבעי מים על נושאים דומים, רישומים בעיפרון ורישומים בדיו, לפעמים הומוריסטיים.
הנושאים שלו היו בעלי חיים - ביתיים ובר כאחד, סצנות כפריות, עצים, נושאים שצוירו באור נמוך ובלילה.
העבודות המוצגות בגלריה מקיפות מגוון מעבודותיו, אשר ממשיכה למשוך עניין של אספנים.
ג'ורג' רוקינגהאם גילמר היה פוליטיקאי אמריקאי מג'ורג'יה, איש המפלגה הדמוקרטית-רפובליקנית ולאחר מכן המפלגה הוויגית, שכיהן כמושל ג'ורג'יה ה-34 בשנים 1829–1831 ובשנים 1837–1839. הוא גם כיהן בשלוש תקופות כהונה בלתי רצופות כחבר בית הנבחרים של ארצות הברית בין השנים 1821–1835 וכחבר בית הנבחרים של ג'ורג'יה בשנים 1818–1819 ובשנת 1824.
ג'ורג' רוקינגהאם גילמר נולד ליד לקסינגטון, ג'ורג'יה, באזור שכיום נמצא בתחום מחוז אוגלתורפ, ואז היה בתחום מחוז וילקס.
הוא התחנך במגוון של בתי ספר, כולל אקדמיית וולינגטון המפורסמת בניהולו של מוזס ואדל.
הוא שירת כלוטננט ראשון ברגימנט הרגלים ה-43 בשנים 1813–1815 במערכה נגד האינדיאנים מאומת המוסקוגי במהלך מלחמת 1812. לפרנסתו הוא עסק בעריכת דין.
הקריירה הפוליטית של גילמר כלל כהונה לסירוגין במשרות נבחרות רבות ברמת המדינה וברמה הפדרלית.
מבין שתי הסיעות הפוליטיות המרכזיות של ג'ורג'יה, סיעתו של ויליאם קרופורד, וסיעתו של ג'ון קלארק, הוא העדיף להזדהות עם זו של קרופורד.
גילמר נבחר לבית הנבחרים של ארצות הברית בשנים 1820, 1826, 1828 ו-1832. בשל טעות, הוא לא כיהן בבית הנבחרים לאחר הבחירות של 1828, שכן לא עלה בידו לקבל את התפקיד בתוך מסגרת הזמן החוקית והמושל הורה על עריכת בחירות חדשות.
גילמר נבחר לתקופת כהונתו הראשונה כמושל ג'ורג'יה ב-1829. כמושל הוא קידם באגרסיביות את העברת האינדיאנים, על בסיס הטענה לסיוע פדרלי שהובטח בהסכם 1802.
הוא יזם את העמדתו לדין של המיסיונר סמואל אוסטין ווסטר על הפרת החוק שדרש מכל האנשים הלבנים שהתגוררו בתחומי אומת הצ'רוקי לקבל רישיון מהמושל ולהישבע לשמור על חוקי ג'ורג'יה.
ב-1831 נעצר ווסטר ונידון לארבע שנות מאסר עם עבודת פרך.
אנשי הצ'רוקי שכרו את שירותיו של עורך הדין ויליאם וירט, ותבעו את מדינת ג'ורג'יה.
התביעה הגיעה בסופו של דבר להחלטת בית המשפט העליון של ארצות הברית בפסק הדין "ווסטר נגד ג'ורג'יה" , שפסל את החוק של ג'ורג'יה שכפתה את חוקי המדינה על שבטי הצ'רוקי עקב הפרה של הסכם הופוול .
בגיבוי המיליציה של ג'ורג'יה ושל גילמר, פיזרה האספה הכללית של ג'ורג'יה את ממשלת הצ'רוקי, ביטלה את חוקיה, והעבירה חוק שאפשר לגילמר לתפוס את אדמות הצ'רוקי בצפון ג'ורג'יה.
סוגיית הצ'רוקי הייתה נושא מרכזי במערכת הבחירות למשרת המושל של 1831. גילמר נוצח בבחירות על ידי וילסון למפקין.
המדינה שמה את ידה על מכרות הזהב של הצ'רוקי וב-1832 הנהיגה את הגרלת הקרקעות לחלוקת אדמות הצ'רוקי.
ב-1837 נבחר גילמר לתקופת כהונתו השנייה כמושל.
במהלך תקופת כהונתו זו הוא תמך וזירז את הממשלה הפדרלית במהלכיה להעברתם הסופית של האינדיאנים מתחומי ג'ורג'יה.
מהלך זה כונה מסלול הדמעות.
בבחירות לנשיאות של 1836 היה גילמר חבר בחבר האלקטורים והצביע אז עבור יו וייט, ובבחירות של 1840 הוא הצביע עבור ויליאם הנרי הריסון.
ג'ורג' רוקינגהאם גילמר נפטר בלקסינגטון ב-16 בנובמבר 1859. הוא נטמן בבית הקברות של הכנסייה הפרסביטריאנית שבעיר.
מחוז גילמר שבג'ורג'יה קרוי על שמו.
ג'ורג' ריד היה פוליטיקאי אמריקאי מדלאוור, איש המפלגה הפדרליסטית, שכיהן כנציג בקונגרס הקונטיננטלי מטעם דלאוור, כנציג בוועידת החוקה ב-1787, כנשיא דלאוור השלישי מאוקטובר 1777 ועד מרץ 1778, כסנאטור בשנים 1789–1793, ולאחר מכן ועד מותו כנשיא בית המשפט העליון של דלאוור.
ריד היה אחד האבות המייסדים של ארצות הברית, אחד משני המדינאים היחידים שחתמו על ארבעה מתוך מסמכי היסוד החשובים של ארצות הברית: העתירה למלך ו שעברו בקונגרס הקונטיננטלי ב-1774, הכרזת העצמאות של ארצות הברית ב-1776, וחוקת ארצות הברית ב-1787.
ג'ורג' ריד היה בנם של ג'ון ומרי (לבית האוול) ריד.
ג'ון ריד נולד בדבלין שבאירלנד, כבנו של אנגלי בעל הון שהשתייך למשפחת ריד מברקשייר, הרטפורדשייר ואוקספורדשייר.
מות בני משפחתו הוביל אותו להגר למושבות האמריקאיות, ובמטרה להסיח את דעתו, הוא נכנס למיזמים נרחבים בפרובינציית מרילנד ובמושבת דלאוור.
זמן לא רב לאחר הגעתו לאמריקה, רכש ג'ון ריד אחוזה גדולה במחוז ססיל שבמרילנד, ויחד עם שישה שותפים הוא ייסד את העיר צ'ארלסטאון שבקצה מפרץ צ'ספיק, מתוך כוונה להקים שוק חדש עבור הסחר הצפוני.
הם פיתחו את צפון מרילנד ובנו בשכנות את מפעל הברזל של חברת פרינקיפיו, שבה היו מעורבים הדורות הראשונים של משפחת וושינגטון ומאוחר יותר הגנרל ג'ורג' וושינגטון.
כאחד מהבעלים הראשונים של צ'ארלסטאון, מונה ג'ון ריד על ידי בית המחוקקים של המושבה כאחד מחברי הוועדה שהניחה את יסודות הממשל שלה.
הוא החזיק בכמה תפקידים צבאיים במהלך חייו, ובשנותיו האחרונות התגורר באחוזת המטעים שלו במחוז ניו קאסל.
ג'ורג' ריד נולד במחוז ססיל שבמרילנד.
כשהיה תינוק, עברה המשפחה למחוז ניו קאסל שבמושבת דלאוור, והתיישבה ליד הכפר כריסטינה.
כשגדל, הצטרף ריד לתומאס מקיין בבית הספר של הכומר פרנסיס אליסון בניו לונדון שבפרובינציה של פנסילבניה, ולאחר מכן למד משפטים בפילדלפיה בהדרכתו של ג'ון מולנד.
ב-1753 הוא התקבל ללשכת עורכי הדין של פנסילבניה, ושנה לאחר מכן שב לביתו כדי לפתוח משרד עורכי דין בעירו.
ב-1763 נשא ריד לאישה את גרטרוד רוס טיל, בתו של הכומר ג'ורג' רוס, הרקטור של כנסיית עמנואל בניו קאסל, ואחותו של ג'ורג' רוס, לימים גם הוא אחד מחותמי הכרזת העצמאות של ארצות הברית.
לשניים נולדו ארבעה ילדים, והם חיו בניו קאסל.
באותה שנה מינה מושל הפרובינציה ג'ון פן את ריד כפרקליט הכתר של מושבת דלאוור, ובתפקיד זה הוא שימש עד שנבחר לקונגרס הקונטיננטלי ב-1774. הוא גם כיהן כחבר אספת מושבת דלאוור במשך 12 מושבים שלה בשנים 1764–1776.
ריד היה בדרך כלל מנהיג מפלגת בית המשפט, וככזה הוא היה יריבם הפוליטי של סיזר רודני ושל ידידו ושכנו תומאס מקיין.
כמו רוב תושבי דלאוור, העדיף ריד להגיע לגישור הפערים עם בריטניה.
הוא התנגד לחוק הבולים ולצעדים דומים שנקט הפרלמנט הבריטי, אך תמך בצעדים נגד יבוא ובצעדי מחאה מכובדים.
באי-רצון הוא קיבל את רעיון העצמאות.
משמעות הדבר הייתה שרודני נאלץ לרכב במשך כל הלילה לפילדלפיה כדי לשבור את השוויון במשלחת של דלאוור וכדי שהצבעת המושבה תהיה בעד הכרזת העצמאות.
על אף זאת, כאשר התקבלה ההחלטה בעד הכרזת העצמאות בסופו של דבר, חתם עליה ריד .
מתוך ציפייה להכרזת העצמאות, הכריזה האספה הכללית של דלאוור על היפרדותה מבריטניה ב-15 ביוני 1776 בישיבתה בבניין בית המשפט של ניו קאסל.
מרגע שהתקבלה ההחלטה על הכרזת העצמאות, הכריזה האספה על בחירות לוועידת החוקה של דלאוור לניסוח חוקת המדינה החדשה.
ריד נבחר כנציג לוועידה זו, היה לנשיאה, והוביל את המהלכים להעברת המסמך שנוסח על ידי מקיין, והתקבל כחוקת 1776 של דלאוור.
ריד נבחר למושב הראשון של האספה הכללית של דלאוור וכיהן כיושב הראש שלה בשני המושבים הראשונים שלה.
בעת שנשיא דלאוור הראשון, ג'ון מקינלי, נפל בשבי הבריטים, נכח ריד בדיוני הקונגרס הקונטיננטלי בפילדלפיה.
לאחר שנמלט בקושי מנפילה בשבי בעצמו בעת ששב לדלאוור, הוא נבחר כנשיא דלאוור השלישי, תפקיד בו הוא כיהן מ-20 באוקטובר 1777 ועד 31 במרץ 1778. הבריטים כבשו את פילדלפיה, והחזיקו בשליטה על נהר דלאוור.
ריד ניסה, לרוב ללא הצלחה, לגייס כוחות נוספים ולהגן על המדינה מפני פולשים מפילדלפיה ומהספינות שעל נהר דלאוור.
מושב האספה הכללית של 1777\1778 נאלץ לעבור לעיר דובר מטעמי ביטחון, והמשלחת של מחוז סאסקס לאספה הכללית לא איישה את מושביה.
לאחר שרודני החליפו כנשיא דלאוור, המשיך ריד לכהן באספה הכללית עד 1779. לאחר שנת החלמה עקב מצב בריאותו הלקוי, הוא נבחר שוב לאספה הכללית וכיהן בה בשנים 1780–1788. בדצמבר 1782 הוא נבחר כשופט בבית המשפט הפדרלי שהיה אחראי לתביעות שנגעו לתפיסת ספינות ומטען של האויב.
ב-1786 נקרא ריד שוב לפעילות ברמה הלאומית כאשר ייצג את דלאוור בוועידת אנאפוליס .
בשל העובדה שמדינות מעטות יוצגו בוועידה, היא הובילה לפרסום קריאה לוועידה רחבה יותר שהתקיימה בשנה שלאחר מכן בפילדלפיה.
במה שהיה לוועידת החוקה, שוב ייצג ריד את דלאוור.
משעה שהובטחו זכויות אלו, הוביל ריד את מהלכי אשרור החוקה בדלאוור, שבין השאר עקב מאמציו, הייתה למדינה הראשונה שאשררה את החוקה ועשתה זאת פה אחד.
לאחר אשרור חוקת ארצות הברית, בחרה האספה הכללית של דלאוור בריד כאחד משני הסנאטורים הראשונים מטעמה.
כהונתו בסנאט החלה ב-4 במרץ 1789, וב-1791 הוא נבחר לכהונה שנייה, אך התפטר ב-18 בספטמבר 1793. ריד היה חבר במפלגה הפדרליסטית שהייתה הרוב בהקונגרס הראשון של ארצות הברית ובקונגרס השני, תחת מנהיגותו של נשיא ארצות הברית ג'ורג' וושינגטון.
הוא תמך בקבלת האחריות על חובות המדינות, הקמתו של בנק לאומי, ובהטלת מיסים.
ריד התפטר מהסנאט כדי לקבל על עצמו את תפקיד נשיא בית המשפט העליון של דלאוור, תפקיד בו הוא כיהן עד מותו.
התפטרותו של ריד מהסנאט הייתה לפני פתיחת המושב הראשון של הקונגרס השלישי, אך רק ב-7 בפברואר 1795, ארבעה שבועות לפני התפזרותו של קונגרס זה, נבחר הנרי לטימר כמחליפו.
לפיכך, היה אחד משני המושבים של דלאוור בסנאט לא מאויש מספטמבר 1793 ועד פברואר 1795.
ג'ורג' ריד נפטר בניו קאסל ב-21 בספטמבר 1798 כתוצאה מבעיות לבביות.
הוא נטמן בבית הקברות של כנסיית עמנואל האפיסקופלית שבעיר.
ביתו שבניו קאסל הוא אתר היסטורי לאומי.
בית ספר בניו קאסל ובניין מעונות סטודנטים באוניברסיטת דלאוור קרויים על שמו.
ג'ורג' תאודור מייקלסון היה עורך דין ופוליטיקאי אמריקאי מדקוטה הדרומית, איש המפלגה הרפובליקנית, שכיהן כחבר בית הנבחרים של מדינתו בשנים 1937–1943, כתובע הכללי שלה בשנים 1943–1947, לאחר מכן ועד 1951 כמושל דקוטה הדרומית ה-18, וכשופט בבית המשפט הפדרלי של מחוז דקוטה הדרומית וכנשיאו משנת 1954 ועד מותו.
מייקלסון נולד ליד העיר סלבי שבדקוטה הדרומית כבנם של אמה ל.
אביו היה מהגר מנורווגיה, והוריה של אימו היו גרמנים.
מייקלסון היה ראשון מושלי דקוטה הדרומית לדורותיהם שנולדו במאה ה-20. ב-1927 הוא קיבל תואר בוגר במשפטים מבית הספר למשפטים של אוניברסיטת דקוטה הדרומית.
באותה שנה הוא שב לסלבי כדי לעסוק בעריכת דין.
מייקלסון נשא לאישה את מאדג' טרנר, ולשניים נולדו ארבעה ילדים.
בשנים 1933–1936 שימש מייקלסון כתובע של מחוז וולוורת.
בשנים 1937–1943 הוא כיהן כחבר בית הנבחרים של דקוטה הדרומית, ובמושב האחרון לכהונתו בבית הוא כיהן כיושב הראש שלו.
ב-9 במאי 1942 הודיע מייקלסון על מועמדותו לתפקיד התובע הכללי של דקוטה הדרומית.
ב-8 ביוני אותה שנה הוא זכה במועמדות המפלגה הרפובליקנית לתפקיד לאחר שזכה ב-66 אחוזים מקולות הבוחרים.
בבחירות הכלליות הוא נבחר לאחר שהביס את מועמד המפלגה הדמוקרטית, לין פלוס כאשר גרף 63 אחוזים מהקולות.
ב-22 בפברואר 1944 הכריז מייקלסון על כוונתו להתמודד בבחירות לתקופת כהונה נוספת כתובע הכללי.
בבחירות הכלליות הוא נבחר לאחר שהביס את מועמד הדמוקרטים פרד וילר וגרף 62 אחוזים מהקולות.
מייקלסון כיהן כתובע הכללי עד 1947, כאשר הוא התמודד על משרת מושל דקוטה הדרומית, ניצח בבחירות המקדימות של הרפובליקנים את המושל המכהן מרל שרפ, והמשיך וניצח בבחירות הכלליות.
במהלך תקופת כהונתו כמושל, פעל מייקלסון לצמצום חובות המדינה באיגרות חוב, וסייע להעביר צעדים לשימור הסביבה בבית המחוקקים המדינתי.
הוא גם קידם את הרחבת סלילת הכבישים, סייע להובלת תהליכי הפיתוח של נהר המיזורי, ועזר לחלוקת מענקים לחיילים שהשתחררו משירות במלחמת העולם השנייה.
ב-1952 בחר מייקלסון שלא להתמודד על תקופת כהונה נוספת כמושל, ובבחירות לנשיאות של 1952 הוא ניהל את מסע הבחירות של דווייט אייזנהאואר בדקוטה הדרומית.
באותה מערכת בחירות הוצגה מועמדותו של מייקלסון כ"בן המועדף" של דקוטה הדרומית, אך בסופו של דבר העבירו הרפובליקנים של המדינה את תמיכתם לאייזנהאואר.
ב-9 בדצמבר 1953 מינה אייזנהאואר את מייקלסון במינוי פגרה כשופט בבית המשפט הפדרלי המחוזי של מחוז דקוטה הדרומית, כמחליפו של השופט אלפרד לי ויימן.
ב-11 בינואר 1954 הגיש אייזנהאואר את המינוי לאישור הסנאט של ארצות הברית, שאישר אותו ב-9 בפברואר אותה שנה.
החל מאישור מינויו ועד מותו, כיהן מייקלסון כנשיא בית המשפט.
מייקלסון היה אביה של משפחה שהמשיכה לבלוט בפוליטיקה של דקוטה הדרומית.
מייקלסון, כיהן גם הוא כמושל דקוטה הדרומית בשנים 1987–1993. מבין כל מושלי המדינה, הם האב והבן היחידים שכיהנו שניהם בתפקיד.
נכדו, מרק מייקלסון , כיהן כיושב ראש בית הנבחרים של דקוטה הדרומית בשנים 2017–2018.
מייקלסון נפטר בסו פולס ב-28 בפברואר 1965. הוא נטמן בבית הקברות וודלון שבעיר.
זמן קצר לאחר מותו קראה אוניברסיטת דקוטה הדרומית לבניין חדש של מעונות סטודנטים בקמפוס שלה על שמו.
ג'ורג' פרדריק שייפר היה פוליטיקאי אמריקאי מדקוטה הצפונית, איש המפלגה הרפובליקנית, שכיהן כתובע הכללי ה-13 של מדינתו בשנים 1923–1928, וכמושל דקוטה הצפונית ה-16 בשנים 1929–1932.
ג'ורג' שייפר נולד בעיר מנדאן שבטריטוריית דקוטה (כיום בתחומי דקוטה הצפונית).
הוא התחנך בבתי הספר הציבוריים שבעירו, ולמד באוניברסיטת דקוטה הצפונית.
ב-1915 הוא נשא לאישה את פרנסס קלוג, ולשניים נולדו שלושה בנים ובת אחת.
שייפר שאף לקריירה פוליטית ונבחר כפרקליט המדינה במחוז מקנזי, תפקיד בו הוא שימש בשנים 1915–1919. בשנים 1921–1923 הוא שימש כעוזר התובע הכללי של דקוטה הצפונית ובשנים 1923–1929 כתובע הכללי.
ב-1928 הוא ניצח בבחירות למשרת מושל דקוטה הצפונית את המושל המכהן וולטר מדוק.
הוא כיהן כמושל מ-9 בינואר 1929 ועד 31 בדצמבר 1932. במהלך תקופת כהונתו התרחשו אירועים בולטים רבים בתולדות המדינה.
הבעיות החמורות ביותר שאיתם התמודדה המדינה במהלך תקופת ממשלו היו בצורת וירידות מחירי התוצרת החקלאית.
לזכותו נזקפה העובדה שמסוף הדגנים המדינתי רשם רווחים נעים בניהולו, זאת על אף התנאים האקלימיים והמצב הכלכלי.
ב-1930 עלה באש בניין הקפיטול המדינתי (והקפיטול של הטריטוריה לשעבר).
הוקמה ועדה לפיקוח על תכנון ובניית בניין חדש, ושייפר השתתף בטקס הנחת אבן הפינה ב-1932.
ב-1932, לאחר שנוצח בבחירות המקדימות של המפלגה הרפובליקנית לסנאט של ארצות הברית על ידי הסנאטור המכהן ג'רלד ניי, פרש שייפר מהחיים הפוליטיים.
ג'ורג' שייפר נפטר בביסמרק, בירת דקוטה הצפונית, ב-13 באוגוסט 1948, בגיל 59. הוא נטמן בבית הקברות סנט מרי שבעיר.
ג'ורג'ה, נסיך הכתר של סרביה (בסרבית: Ђорђе Карађорђевић / Đorđe Karađorđević; 8 בספטמבר 1887 – 17 באוקטובר 1972), היה בנם הבכור של פטר הראשון, מלך סרביה ואשתו, זורקה, נסיכת מונטנגרו.
הוא היה אחיו הבכור של אלכסנדר הראשון, מלך יוגוסלביה.
ב-1909 הרג יורש העצר ג'ורג'ה את משרתו, ובעקבות מסע שלילי בעיתונות, הוא נאלץ לוותר על תביעתו לכס המלכות.
בהמשך שירת בהצטיינות בצבא, נפצע קשה במהלך מלחמת העולם הראשונה, ובכך הפך לפופולרי בארץ, מה שעורר את הבהלה של אחיו הצעיר.
בשנת 1925, אחיו, המלך, עצר אותו, הכריז עליו שהוא לא שפוי ונעל אותו בבית משוגעים.
הוא נשאר מרותק שם במשך כמעט שני עשורים, עד ששוחרר על ידי כוח הכיבוש הגרמני במהלך מלחמת העולם השנייה.
לאחר שהמלחמה ההיא הסתיימה, הוא היה הבן היחיד במשפחת המלוכה שלא נשלח לגלות והוכרז כאויב המדינה.
ג'ורג'ה נולד כחבר בבית קאראג'ורג'ביץ'.
סבו, אלכסנדר קאראג'ורג'ביץ', שלט לזמן קצר בנסיכות סרביה במהלך השנים 1842–1858, אך הוא היה השליט הראשון והיחיד מהמשפחה, שלא היה לה רקע מלכותי.
לאחר שהודחו ב-1858, נאלצו סבו של ג'ורג'ה ומשפחתו לעזוב את מולדתם, ועד לידתו של ג'ורג'ה הם היו בגלות כמעט שלושה עשורים.
אביו של ג'ורג'ה, פטר קאראג'ורג'ביץ' (לעתיד פטר הראשון, מלך סרביה), ערך נישואים מועילים די מאוחר בחייו עם זורקה, נסיכת מונטנגרו, בתו הבכורה של ניקולא הראשון, מלך מונטנגרו.
לאחר שהתחתן עם הנסיכה, הוא הקים את ביתו בנסיכות מונטנגרו, ושם נולדו כל ילדיו.
לפיכך, ג'ורג'ה נולד ב-8 בספטמבר 1887 בצטיניה ובילה את השנים הראשונות לחייו בחצר של סבו מצד אמו.
הוא היה אחד מחמישה אחים, שניים מהם מתו בינקותם; לכן הוא גדל עם אחות אחת גדולה, ילנה, ואח צעיר אחד, אלכסנדר.
במרץ 1890, כשג'ורג'ה היה בקושי בן שנתיים, אמו מתה בלידה.
זמן קצר לאחר מכן העביר פטר את שלושת ילדיו חסרי האם תחילה לז'נבה (שם חי בגלות לפני נישואיו) ולאחר מכן לרוסיה.
ברוסיה, ג'ורג'ה למד בבית הספר הצבאי של הצאר אלכסנדר השני.
בשנת 1903, בגיל 17, חזר ג'ורג'ה לסרביה יחד עם משפחתו, בעקבות הפיכה בארמון כאשר מזימה של קציני צבא הפילה את בית אוברנוביץ' השלטת כדי להכריז על אביו כמלך סרביה.
כתוצאה מכך, ג'ורג'ה הפך ליורש העצר.
לנסיך היה מוניטין של חם מזג, ובהזדמנות אחת תקף את המורה שלו, מייג'ור לבסר, שנאלץ להישלח בחזרה לפריז.
בשנת 1909 פרצה שערורייה חמורה יותר כאשר הרג את השרת שלו על ידי בעיטה בו למוות.
למרות שנעשו מהלכים לטיוח על הרצח, האמת יצאה לאור, והוא נאלץ לוותר על זכויות הירושה שלו.
ג'ורג'ה ניסה לחזור בו מהוויתור שלו במספר הזדמנויות, אך לא הצליח.
הנסיך ג'ורג'ה השתתף במלחמות הבלקן וכן במלחמת העולם הראשונה, שם נפצע באורח קשה בקרב מאצ'קוב קאמן ליד קרופאני ב-1914. לאחר מות אביו והכתרת אחיו אלכסנדר לאחר מכן, התעוררו פעולות איבה בין שני האחים, שהובילו למעצרו של הנסיך ג'ורג'ה ב-1925. הוא הוכרז כמטורף וננעל בבית משוגעים ליד העיר ניש.
לאחר רצח אלכסנדר בשנת 1934, ג'ורג'ה קיווה שהוא ישוחרר על ידי יורש העצר החדש הנסיך פאבלה, אך הוא נשאר בכלא עד מלחמת העולם השנייה כאשר שוחרר על ידי הכובשים הגרמנים.
לאחר המלחמה הוכרזה משפחת קאראג'ורג'ביץ' כאויבת המדינה על ידי המשטר הקומוניסטי של יוסיפ ברוז טיטו.
עם זאת, הנסיך ג'ורג'ה הורשה להישאר בבלגרד כבן משפחת המלוכה היחיד שהורשה להישאר במדינה.
בשנת 1947, בגיל 60, הוא התחתן עם רדמילה ראדוניץ' (1907–1993), בת למשפחת האצולה ראדוניץ', שהחזיקה בתואר התורשתי גוברנאדור של מונטנגרו, שניתן להם על ידי הרפובליקה של ונציה ב-1756 והיו בהתנגדות פוליטית מתמדת ויריבות עם משפחת האם של ג'ורג'ה, בית פטרוביץ'-נייגוש.
הוא כתב את זיכרונותיו Istina o mom životu (האמת על חיי).
הוא מת ב-17 באוקטובר 1972 בבלגרד ונקבר בכנסיית סנט ג'ורג'ה בטופולה, הרפובליקה הפדרלית הסוציאליסטית של יוגוסלביה.
מותו חל יום לאחר יום השנה העשירי למותה של אחותו, ילנה, נסיכת סרביה.
בזמן שהיה נסיך הכתר, ג'ורג'ה פיתח ידידות קרובה עם המתמטיקאי מיהילו פטרוביץ' אבוי, אשר הוחזק כדי להדריך אותו במתמטיקה.
הם יצאו לדוג יחד והקימו מועדון סייף בבלגרד.
ידידות זו נמשכה בתקופות קשות מאוחר יותר בחייו של ג'ורג'ה.
ג'ורג' ריד רידל היה מהנדס, עורך דין ופוליטיקאי אמריקאי, חבר המפלגה הדמוקרטית שכיהן כחבר בית הנבחרים של ארצות הברית וכחבר הסנאט של ארצות הברית מטעם דלאוור.
רידל נולד בערך ב-1817 בניו קאסל, דלאוור, ולמד הנדסה אזרחית במכללת דלאוור, כיום אוניברסיטת דלאוור.
בנוסף למד משפטים וב-1848 התקבל ללשכת עורכי הדין של דלאוור, והחל לעסוק במקצוע בווילמינגטון.
עם הרקע ההנדסי שלו, הוא נקרא כנציב לשחזר את קו מייסון-דיקסון ב-1849, ועסק בנוסף בבניית מסילות ברזל ותעלות.
בשנת 1844 נשכר רידל לתכנן את בית הקברות וילמינגטון וברנדיווין.
במהלך מלחמת האזרחים שירת רידל במשמר הבית של ווילמינגטון.
שמה של אשתו היה מרגרט.
מ-1849 עד 1850 כיהן רידל כסגן התובע הכללי של ארצות הברית.
לאחר שהפסיד בבחירות של 1844, נבחר לבית הנבחרים של ארצות הברית ב-1850 וכיהן במשך שתי קדנציות מ-4 במרץ 1851 ועד 3 במרץ 1855. במהלך הקונגרס ה-33, כיהן רידל כיושב ראש הוועדה לחריטה.
בהתמודדותו על קדנציה שלישית הוא הובס בשנת 1854 על ידי אלישע קאלן.
בשנת 1860 נותר רידל אחד משני בעלי העבדים היחידים בדלאוור.
היו לו שלושה עבדים, זכר בן 68 ושתי נקבות בנות 56 ו-12.
ב-2 בפברואר 1864 נבחר רידל לסנאט של ארצות הברית כדי למלא את המושב שהתפנה עקב התפטרותו של הסנאטור האמריקני ג'יימס בייארד הבן.
רידל מת ב-28 במרץ 1867, בזמן כהונתו בוושינגטון הבירה, ונקבר בבית הקברות בווילמינגטון וברנדיווין בווילמינגטון.
ג'ורג' תאצ'ר היה עורך דין, משפטן ומדינאי אמריקאי ממחוז מיין של מסצ'וסטס.
הוא כיהן כציר של מסצ'וסטס לקונגרס הקונטיננטלי בשנים 1787 ו-1788. הוא כיהן כשופט עמית של בית המשפט העליון של מסצ'וסטס מ-1801 עד 1824.
תאצ'ר נולד ב-12 באפריל 1754, בירמות' שבפרובינציית מפרץ מסצ'וסטס.
לאחר שיעורים פרטיים, למד בהרווארד, וב-1776 השלים את לימודיו.
הוא למד משפטים והוסמך לעריכת דין ב-1778, ולאחר מכן עבר ליורק שבמחוז מיין של מסצ'וסטס כדי לפתוח משרד פרטי.
תאצ'ר נבחר כאחד הנציגים של מסצ'וסטס לקונגרס הקונטיננטלי ב-1787. הוא כתב תחת השם "סקריבל סקרייבל".
מאוחר יותר נבחר לבית הנבחרים של ארצות הברית מטעם מחוז מיין של מסצ'וסטס, כמועמד פרו-ממשל בשנים 1789 עד 1792 וכפדרליסט מ-1794 עד 1801. הוא לא ביקש להיבחר מחדש בשנת 1800. בזמן שעזב את הקונגרס, היה חבר הקונגרס המקורי האחרון שעדיין כיהן בתפקיד.
בשנת 1788 העבירה קרוליינה הצפונית חוק המתיר ללכוד ולמכור כל עבד לשעבר ששוחרר ללא אישור בית המשפט.
אפרו-אמריקאים משוחררים רבים נמלטו מהמדינה כדי להימנע מלהיתפס ולהימכר בחזרה לעבדות.
הכומר אבשלום ג'ונס ניסח עצומה בשם ארבעה עבדים משוחררים, הקבוצה הראשונה של אפרו-אמריקאים שעתרה לקונגרס האמריקני.
העתירה התייחסה לחוק העבדים הנמלטים משנת 1793, שתאצ'ר היה אחד משבעת הנציגים שהצביעו נגדו, וביקשה מהקונגרס לאמץ "איזושהי תרופה לרעה בסדר גודל כזה".
העצומה הוגשה ב-30 בינואר 1797 על ידי חבר בית הנבחרים ג'ון סוואנוויק מפנסילבניה.
למרות שהנציג תאצ'ר טענה כי יש לקבל את העתירה והפניה לוועדה לחוק הנמלטים, בית הנבחרים סירב לקבל את העתירה בהצבעה של 50 מול 33. במרץ 1798 חידש תאצ'ר את הדיון בסוגיית "זכויות האדם".
תאצ'ר קיבל מינוי לבית משפט במדינת מסצ'וסטס בשנת 1792 וכיהן עד 1800 כאשר מונה לבית המשפט העליון של המדינה.
במהלך ארגון מדינת מיין ב-1819, הוא היה חבר בוועידה שכוננה את החוקה של המדינה החדשה.
כאשר היא הפכה למדינה ב-1820, הוא עבר לניובוריפורט, מסצ'וסטס.
הוא התפטר מבית המשפט בינואר 1824, ופרש לבידפורד, מיין.
תאצ'ר, אוניטריאניסט נלהב, עזר לתת חסות להקמת קולג' בודואין כדי שלמיין יהיה מוסד להשכלה גבוהה משלה.
במשך תריסר השנים הראשונות של המכללה, הוא שימש כעוצר.
תאצ'ר נבחר לחבר באגודת העתיקות האמריקאית ב-1814, וכיהן במועצת חברי המועצה שלה מ-1815 עד 1819.
תאצ'ר מת בביתו ב-6 באפריל 1824, והוא קבור בבית הקברות וודלון בבידפורד.
ג'ורג' גרובר רייט היה עורך דין חלוץ, שופט בית המשפט העליון של איווה, פרופסור למשפטים וסנאטור רפובליקני מאיווה.
רייט נולד ב-24 במרץ 1820 בבלומינגטון, אינדיאנה, למד בבתי ספר פרטיים וסיים את לימודיו באוניברסיטת אינדיאנה בלומינגטון בבלומינגטון ב-1839. הוא למד משפטים ברוקוויל, אינדיאנה, והתקבל ללשכת עורכי הדין בשנת 1840, והחל לעסוק בכך בקאוסאוקה, טריטוריית איווה.
הוא היה עורך דין של מחוז ואן בורן, איווה בשנים 1847–1848 והיה חבר בסנאט של איווה מ-1849 עד 1851. הוא היה שופט בבית המשפט העליון של איווה מינואר 1854 עד ינואר 1860, ומיוני 1860 עד ספטמבר 1870. הוא היה השופט העליון של בית המשפט במשך שבע שנים מהן.
הוא גם כיהן כנשיא האגודה החקלאית של איווה בין השנים 1860 ל-1865.
רייט עבר לדה מוין ב-1865. בשיתוף עם השופט ק.
קול, הוא הקים בדה מוין את בית הספר הראשון למשפטים ממערב לנהר המיסיסיפי.
בית ספר זה הפך מאוחר יותר לקולג' למשפטים של אוניברסיטת איווה.
הוא שימש כאחד מהפרופסורים שלה מ-1865 עד 1871.
בשנת 1870 בחרה האספה הכללית של איווה ברייט (על פני ויליאם בויד אליסון ואחרים) לכהן בת שש שנים בסנאט של ארצות הברית.
הוא כיהן בסנאט מ-4 במרץ 1871 עד 3 במרץ 1877. הוא לא הועמד לבחירה מחדש.
בהיותו בסנאט, הוא היה חבר בוועדת הסנאט לענייני משפט (בקונגרס ה-42), חבר בוועדה לשירות אזרחי וסגירה (בקונגרס ה-43) ובוועדה לתביעות (בקונגרס ה-44).
לאחר שעזב את הסנאט, הוא חזר לעסוק במקצועו בדה מוין וגם עסק בבנקאות כנשיא בנק החיסכון של מחוז פולק.
מ-1887 עד 1888 היה נשיא לשכת עורכי הדין האמריקאית.
הוא מת בדה מוין, איווה ב-11 בינואר 1896, בגיל 75, ונקבר בבית הקברות וודלנד .
אחיו של רייט, ג'וזף אלברט רייט, היה מושל וסנאטור מאינדיאנה.
ג'ורג' תומאס וייטסיידס הוא פוליטיקאי ואיש עסקים אמריקאי המכהן כחבר בית הנבחרים של ארצות הברית מטעם מחוז הקונגרס ה-27 של מדינת קליפורניה.
הוא כיהן בעבר בתפקידי הנהגה בתעשיית החלל האמריקאית ובממשל הפדרלי, ובכלל זה כראש סגל של נאס"א וכמנכ"ל וירג'ין גלקטיק.
במשך למעלה מעשור עמד וייטסיידס בראש וירג'ין גלקטיק, ופיקח על פיתוח כלי טיס לטיסות חלל מסחריות בנמל האוויר והחלל מוהאבי.
הוא ממשיך לכהן כחבר במועצה המייעצת של החברה.
קודם לכן, שימש כראש הסגל של נאס"א תחת המנהל צ'ארלס בולדן, לאחר שכיהן בצוות המעבר של הסוכנות בממשלו של הנשיא ברק אובמה.
וייטסיידס נולד ב-3 במרץ 1974 במסצ'וסטס.
הוא גדל בעיר ניוטון יחד עם אחיו.
וייטסיידס , היו פרופסורים לכימיה באוניברסיטת הרווארד.
סבא־רבא שלו, ג'יימס הנרי ברסטד, היה אגיפטולוג שטבע את המונח "הסהר הפורה".
בילדותו שיחק וייטסיידס הוקי קרח ולמד בתיכון ניוטון נורת', שם השלים את לימודיו בשנת 1992.
בתום לימודיו התיכוניים החל ללמוד באוניברסיטת פרינסטון בבית הספר וודרו וילסון ללימודים בין-לאומיים וציבוריים, שם השלים לימודי תואר ראשון ב-1996. אחר כך כיהן במשך ארבע שנים כחבר במועצת הנאמנים של האוניברסיטה.
מאוחר יותר השלים לימודי תואר שני בגאוגרפיה עם התמחות במערכות מידע גאוגרפיות וחישה מרחוק בקינגס קולג' שבאוניברסיטת קיימברידג', והיה חוקר מטעם מלגת פולברייט בתוניסיה.
וייטסיידס החל את הקריירה שלו בתחום החלל, כאשר כיהן כמנכ"ל אגודת החלל הלאומית בשנים 2004–2008. ביחד עם רעייתו, לורטה הידלגו וייטסדייס, ייסד את "הלילה של יורי" – חגיגה שנתית של טיסות חלל מאוישות.
בתקופה זו מונה ליועץ בכיר בווירג'ין גלקטיק, חברת תיירות החלל של ריצ'רד ברנסון.
וייטסיידס עבד בצוות המעבר של הנשיא הנבחר ברק אובמה לאחר הבחירות לנשיאות ארצות הברית 2008. עם כניסתו של אובמה לבית הלבן, מונה לראש הסגל של נאס"א, תפקיד בו כיהן עד שנת 2010 תחת המנהל צ'ארלס בולדן.
עם סיום כהונתו קיבל את עיטור השירות המצטיין של נאס"א – הפרס הגבוה ביותר שמעניקה הסוכנות.
לאחר עזיבת נאס"א הפך וייטסיידס למנכ"ל הראשון של וירג'ין גלקטיק, והוביל את החברה במשך עשור.
הוא פיקח על פיתוח כלי טיס חלליים לשימוש מסחרי, וניהל את פעילות החברה בנמל האוויר והחלל מוהאבי.
בתקופה זו עמד בראש קבוצת העבודה לשיגור רב-שימושי של ועדת הייעוץ לתחבורה חללית של רשות התעופה הפדרלית.
בנוסף, כיהן כחבר הנהלה בארגונים "אסטרונומים ללא גבולות" ו"קרן דור החלל".
בשנת 2021 הודיע על פרישתו מהחברה לטובת פנייה לחיים ציבוריים, אך נותר בתפקיד מייעץ.
וייטסיידס עבד גם כמאמן בחברת "Zero Gravity Corporation", המפעילה טיסות פרבוליות המדמות חוסר משקל.
ביולי 2021, כשותף מייסד ומוביל פרויקט ביוזמת "SciAccess", הכריז על פתיחת ההרשמה ל"משימת AstroAccess" – תוכנית המיועדת לשלב אנשים עם מוגבלויות בטיסות פרבוליות של ZERO-G.
בדצמבר 2022 התקיימה הטיסה המחקרית הרשמית הראשונה של התוכנית, ובה השתתפו 14 שגרירי מוגבלות מחמש מדינות שונות.
ב־22 בפברואר 2023 הכריז וייטסיידס על התמודדותו לבית הנבחרים של ארצות הברית במחוז הקונגרס ה-27 של קליפורניה, נגד נציג המחוז הרפובליקני המכהן מייק גרסיה.
בבחירות המקדימות הלא-מפלגתיות סיים במקום השני אחרי 32.8% מהקולות, והעפיל לבחירות הכלליות מול גרסיה.
בבחירות הכלליות שנערכו ב־5 בנובמבר 2024 ניצח וייטסיידס את גרסיה בפער של כ-8,000 קולות.
הוא הושבע לתפקידו ב־3 בינואר 2025, עם התכנסות הקונגרס ה-119 של ארצות הברית.
בקונגרס זה הוא חבר בוועדת הכוחות המזוינים ובוועדת המדע, הטכנולוגיה והחלל של בית הנבחרים.
ג'וׂרגֶ'ה-ניקוׂלאָיֶה סימיון (ברומנית: George-Nicolae Simion; נולד ב-21 בספטמבר 1986) הוא פוליטיקאי רומני, המייסד ויושב הראש של "הברית לאחדות הרומנים", מפלגה עם מסרים ימניים קיצוניים שהפכה מ-2024 למפלגה הפוליטית השנייה בגודלה בשני בתי הפרלמנט של רומניה.
הוא נבחר לראשונה לפרלמנט ב-2020. ב-2024 היה מועמד בבחירות לנשיאות רומניה והגיע למקום הרביעי עם 13.9% מהקולות והביא את תמיכתו למועמד הימני הקיצוני קלין ג'ורג'סקו שזכה במפתיע במקום הראשון בסיבוב הראשון של הבחירות.
אחרי שבית המשפט החוקתי של רומניה ביטל את הסיבוב השני ואסר על קלין ג'ורג'סקו להתיצב לבחירות החוזרות, ב-2025 הגיע סימיון עם 41% מהקולות למקום הראשון בסיבוב הראשון החוזר לבחירות לנשיאות.
בהמשך בסיבוב השני הפסיד ליריבו מן המרכז, ניקושור דן.
בעת מסע הבחירות הביע הבטחות שימנה את ג'ורג'סקו לראש ממשלה.
סימיון נולד ב-1986 בעיר פוקשאן, במחוז וראנצ'ה במשפחה של כלכלנים.
אביו, יליד המחוז יאלומיצה עבד ב"בנק הרומני לפיתוח".
אמו, ילידת המחוז וראנצ'ה עבדה כרואת חשבון בכמה חברות.
לדברי סימיון התמודד אביו בעבר עם בעיות אלכוהוליזם.
סימיון בילה את ילדותו בכפר רקיטוסו שעל הנחל פוטנה ,במחוז וראנצ'ה.
למד טוב בבית הספר וביקר תכופות את סביו בבוקרשט.
הוא למד במגמה הפילולוגית במכללה הלאומית "גאורגה לזר" בבוקרשט, אחר כך לימודי תואר ראשון בפקולטה למנהל עסקים של אוניברסיטת בוקרשט.
לאחר מכן בשנים 2008–2010 למד באוניברסיטת יאשי, וסיים בה תואר שני בהיסטוריה עם התמחות בנושא "פשעי הקומוניזם".
ב-2012 הקים אתפלטפורמת "הפעולה למען האיחוד" (עם בסרביה) ואת "הברית למען יובל המאה" של רומניה המאוחדת.
בהמשך הקים יחד עם העיתונאי והפעיל הדתי קלאודיו ריכרד טרזיו את מפלגת "הברית לאחדות הרומנים" AUR (ראשי תיבות שמובנם ברומנית "זהב") ועמד יחד איתו בראשה.קלאודיו טרזיו עשה בכתב העת שהקים, "Rost" הצהרות הערצה כלפי המנהיגים הלגיונרים מבעבר והכחיש פשעים של ארגון זה כלפי היהודים
אחרי הקונגרס של המפלגה במרץ 2022 נשאר סימיון יושב ראש יחיד שלה כשדרכו נפרדה מזו של טרזיו.
אחרי 2015 שלטונות רפובליקת מולדובה אסרו את כניסתו למדינה תוך האשמות שעלול לערער את יציבותה.
לרוב הקדיש סימיון את עצמו לפעילות הפוליטית.
הייתה לו חברה שנוסדה בשנת 2009, בתחילה בתחום ה-IT (טכנולוגיית המידע).
אחר כך פתח חנות בגדים מקוונת, ובסופו של דבר חנות בגדים פיזית.
בשנת 2009 הוא הוציא אלבום היפ הופ.
באוגוסט 2024, סימיון הודה בהעלמת מס כאשר מכר בגדים ממותגים, מוצרי אולטרה וזיקוקים לאוהדי כדורגל.
בין השנים 2012 ל-2020, עבד כמנהל שיווק בחברת Ideal Proiect Architecture & Design, חברה של עמיתו לעתיד למפלגה, דורין מריוס לוליה
ב-2019 כמועמד עצמאי לבחירות לפרלמנט האירופי הציג סימיון מסר "אנטי-מפלגתי" וטען שרק מועמד ללא תווית יכול להציג את האינטרסים של הרומנים.
הוא טען להגנת המיעוט הרומני בארצות השכנות, למשל בסרביה ובאוקראינה ולהגנת זכויות הפזורה הרומנית באיחוד האירופי.
כמו כן דרש את עצירת כריתת היערות הבלתי חוקית ברומניה ואת בניית הכבישים המהירים בין רומניה לרפובליקת מולדובה.
נהנה מתמיכת ראש עיריית יאשי מיכאי קיריקה.
הוא השיג אז 1.3% מהקולות ולא נכנס לפרלמנט האירופי.
ב-1 בדצמבר 2019 לרגל החג הלאומי הקים בעיר אלבה יוליה יחד עם קלאודיו טרזיו את הברית לאחדות הרומנים.
מפלגתו אימצה את הסיסמה "משפחה, לאום, אמונה וחירות".
סימיון ומפלגתו הדגישו את הזיקה לנצרות, ל"משפחה הטבעית" ואת ההתנגדות לנישואים אלטרנטיביים של להט"בים, הם בעד איסור גורף על הפלות, התנגדות לשימוש במסיכות ולחיסונים נגד הנגיף הקורונה וטיפח קשרים עם המפלגות הימניות והימניות הקיצוניות יותר באירופה, ה"אירוסקפטיות".
עם נציגיה הבולטים של AUR בשנים הראשונות נמנתה עורכת דין האנטישמית והלאומנית קיצונית דיאנה שושואקה -יובנוביץ' שנבחרה לימים לפרלמנט האירופי מטעם מפלגתה "SOS Romania".נציגי המפלגה תמכו לאורך השנים בתאוריות קונספירציה "אנטי-ממסדיות" ונקודת מבט ימנית קיצונית.
בעבר הוא ומפלגתו הכחישו את השואה והביע עמדות אנטישמיות.
בשנים האחרונות התחייב לשנות עמדות אלה אף כי היו מקרים בהם המשיך לבטאם.
הבחירות לפרלמנט ולנשיאות רומניה - 2024
בסיבוב הראשון בבחירות לנשיאות רומניה התמקם במקום הרביעי עם 13.86% מהקולות.
לקראת הסיבוב השני תמך במועמד הפרו-רוסי קלין ג'ורג'סקו שעמד במקום הראשון ונחשב לבעל סיכוי מול אלנה לסקוני.
אולם בית המשפט החוקתי של רומניה ביטל את תוצאות הסיבוב הראשון, החלטה שסימיון הוקיע אותה
בבחירות לפרלמנט בהמשך השיגה הברית AUR 18% מהקולות, הכפילה את מספר נבחריה.
בו זמנית נכנסה לפרלמנט מפלגת הנוער POT שנתמכה על ידי קלין ג'ורג'סקו.
ב - 2025 נבחר ג'ורג'ה סימיון לסגן יושב ראש מפלגת השמרנים והרפורמיסטים בפרלמנט האירופי לצד היושב ראש מתאוש מורבייצקי וסגניו, מריון מרשל וקרלו פידנצה.
בבחירות החוזרות לנשיאות באביב 2025 בסיבוב הראשון החוזר התמקם סימיון במקום הראשון עם 41% מהקולות, כשהמועמד הבא היה המועמד הדמוקרט האנטי-ממסדי וראש עיריית בוקרשט ניקושור דן עם 21%.
בסיבוב השני זכה ניקושור דן עם 53.60% בעוד שסימיון קיבל פחות: 46.40% מהקולות.
בית המשפט החוקתי דחה את עתירתו נגד תוצאות הבחירות שהוא ביסס על טענות ל"קניית קולות אזרחים ברפובליקת מולדובה" שהשתתפו כבעלי אזרחות רומנית בהצבעה.
סימיון נשוי החל מאוגוסט 2022 עם אילינקה לבית מונטיאנו, ילידת סלובוזיה, בוגרת משפטים באוניברסיטת בוקרשט, עבדה כמשפטנית וכמורה.
באפריל 2024 נולד להם בן, ראדו.
2017 - Blocați în labirint (חסומים במבוך) המתמקד בתולדות רפובליקת מולדובה
(איך הכרתי את קלאוס יוהאניס, דן בארנה, טראיאן בססקו ויון איליאסקו?".
ג'וּרְגֶ'בָאץ (בקרואטית: Đurđevac) היא עיירה במחוז קופריבניצה–קריז'בצי , שבקרואטיה.
הכפר ג'וּרְגֶ'בָאץ מאוזכר לראשונה בכתובים במסמך רשמי מ-1267, מטעמו של בלה הרביעי, מלך הונגריה.
בהמשך, במהלך המאה ה-15 התפתח היישוב והפך לעיר שוק מוקפת חומה ובמרכזה מצודה.
לאחר כישלון המצור על וינה (1529) חלף צבאו הנסוג של סולימאן הראשון סולטאן האימפריה העות'מאנית באזור, המיט חורבן על יישובי הסביבה, אך נכשל בניסיונו לכבוש את מצודת ג'ורג'באץ.
בהמשך, נשלט האזור על ידי האימפריה הרומית הקדושה וג'ורג'באץ הפכה ליישוב ספר ובאזור נערכו קרבות בין האוסטרים לעות'מאנים.
מעמדה של ג'ורג'באץ כיישוב ספר בוטל סופית ב-1871 עת נשלט האזור על ידי האימפריה האוסטרו-הונגרית.
לאחר מלחמת העולם הראשונה נכללה העיירה בשטחי ממלכת יוגוסלביה.
במהלך מלחמת העולם השנייה נמסר השטח לחזקת מדינת קרואטיה העצמאית בשלטון האוסטאשה ולאחריה נכללה בשטחי יוגוסלביה.
לאחר התפרקות יוגוסלביה ומלחמת העצמאות של קרואטיה נכללה העיירה בשטחי קרואטיה.
בתקופה האוסטרו-הונגרית שגשגה העיירה וב-1910 נרשם שיא במספר התושבים אשר עמד על כ-12,000 נפשות.
בתקופה המלוכה והרפובליקה היוגוסלבית נרשמה ירידה מתונה והדרגתית במספר התושבים אשר התפרשה לאורך 70 שנים.
בין השנים 1921–1991 נרשמה ירידה בשיעור של 18 אחוזים במספר התושבים.
לאחר הקמת קרואטיה נרשמה ירידה משמעותית במספר התושבים ובין השנים 1991–2021 נרשמה ירידה בשיעור של כ-21.8 אחוזים, מ-9,430 ל-7,378 נפשות.
לפי נתוני הלשכה המרכזית לסטטיסטיקה של קרואטיה, כמות האוכלוסין שנרשמה ב-2021 היא הנמוכה ביותר מאז שנות ה-60 של המאה ה-19. מבחינת תמהיל אתני ב-2021: 95 אחוזים מהתושבים היו ממוצא קרואטי ו-2 אחוזים היו ממוצא סרבי.
במחצית השנייה של המאה ה-19, לקראת ועם ביטול "אזור הספר" היגרו ליישוב משפחות מטרנסדנוביה, ובעיקר מאזור וספרם אשר בהונגריה.
בראשית המאה ה-20 תועדה בעיירה קהילה יהודית בת כ-100 נפשות, אשר חלקם נסמכו הלכתית על קהילת וירוביטיצה.
בני הקהילה היו בעלי מעמד כלכלי איתן, וחלקם נודעו כתעשיינים מובילים בקרואטיה, כגון בני משפחות בראון.
בית קברות יהודי הוקם בעיירה ב-1860 ונכון ל-2025 שטחו המקורי לא ידוע.
בית העלמין יושב על ידי בני רומה ונעשה שימוש משני במצבות לצורכי בנייה וריצוף.
במועד זה אותרו שתי מצבות שנותרו בשטח, ועליהן כיתוב בעברית, גרמנית וסרבו-קרואטית.
על אחת כתוב בעברית חלק מברכת כהנים.
בג'ורג'באץ נולדו או פעלו הינקו גוטליב - סופר, משורר, מסאי, מחזאי, עיתונאי, עורך ומתרגם; משפחת התעשיינים והנדבנים בראון: (1845, וספרם−1937, ג'ורג'באץ), בניו: (1877, ג'ורג'באץ−1943, אושוויץ), (1879, ג'ורג'באץ−1943, אושוויץ), ובנו של שאנדור בראון: פרופסור בוריס בראון (1920, ג'ורג'באץ−2018, זאגרב).
ג'ורג'טאון היא בירת גיאנה, והעיר הגדולה במדינה.
בעיר מתגוררים כ-214,000 תושבים (על-פי מפקד אוכלוסין מ-2002), והיא ממוקמת בשפך נהר דמררה לאוקיינוס האטלנטי.
העיר נוסדה על ידי מתיישבים הולנדים ובמקור נקראה סטאברוק.
לאחר מלחמות נפולאון, השתלטו הבריטים על המושבה ושינו את שם העיר לג'ורג'טאון.
ב-24 באוגוסט 1842 הוכרזה רשמית כעיר בירה.
עיקר כלכלת העיר מתבססת על נמל העיר ממנו מייצאים סוכר, עץ, זהב, יהלומים ובוקסיט.
ג'ורג'ונה (באיטלקית: Giorgio Barbarelli da Castelfranco; 1477–1510) היה צייר ונציאני בתקופת הרנסאנס.
רק ציורים בודדים (כשישה) מזוהים בוודאות כעבודות שלו.
ביצירותיו בולטים הצבעים מלאי הרגש, ונראה כי דמויותיו נתונות בהליך נפשי עמוק ועז, הגובל במסתורין.
אי ודאות אופפת את זהותו ואת יצירותיו ומשמעותן.
חייו של ג'ורג'ונה נזכרים באנציקלופדיה חיי הציירים, הפסלים והאדריכלים הדגולים ביותר של ג'ורג'ו ואזארי.
הוא נולד בעיירה קסטלפרנקו ונטו שליד ונציה, ומכונה לפעמים זוֹרזוֹ (צורת הביטוי הוונציאנית של שמו) מקסטלפרנקו.
לפי מסורת מהמאה ה-17 (שהופרכה מאז) נהגו לחשוב שהוא בנו מחוץ לנישואין של אחד מבני משפחת האצולה ברברלי, ושל בת איכרים מהכפר הסמוך, וֵדֵלַגוֹ, ומכאן כינויו "ג'ורג'ו ברברלי" או "ג'ורג'ו ברברלה".
סביר כי סביבת קסטלפרנקו, שהייתה נוף ילדותו של ג'ורג'ונה, היא המקור לאידיאל שלו של נופים פסטורליים, גבעות ומעיינות.
לא ידוע באיזה שלב בילדותו עבר לוונציה.
לפי רידולפי היה ג'ורג'ונה שוליה של ג'ובאני בליני.
הוא התגורר אצלו ושם הכירו בכישוריו בגיל צעיר.
לפי מסמכים מהתקופה, כשהיה בן 23 נבחר לצייר פורטרטים של הדוג'ה אגוסטינו ברבריגו ושל שכיר החרב קונסלבו פרנטה, ב-1504 הוטל עליו לצייר לזכר מטאו קוסטנצו בקתדרלה של עיירת הולדתו, וב-1507 קיבל תשלום מאחד מגופי הממשל הוונציאניים עבור תמונה שצייר עבור ארמון הדוג'ים.
ואזארי מספר כי ג'ורג'ונה נפגש עם לאונרדו דה וינצ'י ב-1500, בעת ביקורו של זה בוונציה.
היה זה אירוע חשוב בחיי ג'ורג'ונה, שהשפיע על עבודותיו לאחר מכן.
ואזארי מציין כי ג'ורג'ונה צייר ישירות על הבד, ולא באמצעות רישום מקדים כפי שנהוג היה בפירנצה.
ג'ורג'ונה מת בספטמבר או באוקטובר 1510 ממגפת הדבר שהכתה אז בוונציה.
ג'ורג'טו ג'וג'ארו (באיטלקית: Giorgetto Giugiaro; נולד ב-7 באוגוסט 1938) הוא מעצב רכב איטלקי.
ג'וג'ארו נחשב לממציא סגנון "קיפולי הנייר" הזוויתי בעיצוב מכוניות, ששלט בשנות השבעים והשמונים והתאפיין בזוויות ישרות וקווים חדים.
הוא גם תכנן מספר מכוניות תצוגה ומכוניות על, לצד מכוניות נפוצות הנוסעות יום יום בכבישים.
ג'וג'ארו נולד בגארסיו, בצפון מערב איטליה, והתעניין בצעירותו בציור בהשפעת סבו שהיה צייר פרסקו בכנסיות ואביו, מאריו, שהיה צייר איקונות.
בגיל 14 הוא נשלח לבית ספר לאמנות בטורינו, ולמד גם שיעורי ערב בבית ספר טכני.
כישרונו אותר על ידי דאנטה ג'יאקוזה, המנהל הטכני של פיאט שגייס אותו לעבודה במחלקת תכנון כלי הרכב המיוחדים ב-1955, כשג'וג'ארו היה בן 17 בלבד.
ג'וג'ארו נהנה מהמשרה הקבועה אך לא אהב את המבנה ההיררכי המורכב של פיאט, שהביא לכך שלא היה יכול לזהות את עבודתו במכונית המוגמרת.
לכן, כשקיבל הצעת עבודה מבונה המרכבים נוצ'יו ברטונה ב-1959, הוא עבר אליו ונהנה מחופש עיצובי רב יותר.
בעודו עובד עבור ברטונה, בגיל 22, הוא גויס לשירות חובה צבאי, לאחר שתכנן בפחות מארבעה חודשים את מכוניות האלפא 2000 ספרינט והגורדון-קיבל.
בהתערבות ברטונה הועבר ג'וג'ארו לשרת בבסיס בקרבת טורינו ובמקום להתגורר בבסיס שכר לו ברטונה חדר מלון סמוך, שם הוא תכנן את האלפא ג'וליה ספרינט GT.
בתמורה להטבות אלו צייר ג'וג'ארו דיוקנים של כל מפקדיו.
כאשר הג'וליה GT הוצגה להנהלת אלפא-רומיאו בתום שלושה חודשי עבודה, היא התקבלה ישירות ליצור ללא כל שינוי, ייצור שנמשך 14 שנים.
בשנת 1966 עבר ג'וג'ארו לסדנת גיה.
בגיה נדרש ג'וג'ארו, בניגוד למשרד ברטונה בעל האופי המשפחתי, לנהל צוות עיצוב גדול ויצר קשרים עם תעשיית הרכב היפנית.
לאחר שהשתלט אלחנדרו דה-טומאסו על גיה, התגלעו חיכוכים בינו לבין ג'וג'ארו.
זה האחרון המשיך לעבוד כיועץ חיצוני במשך שנה, בשל התחייבויות חוזיות לגיה, ואז ב-13 בפברואר 1968 הוא יסד משרד עיצוב שלו ששמו שונה עם השנים ל-"איטלדזיין ג'וג'ארו".
שותפו למשרד היה אלדו מאנטובאני, מהנדס גופים שהכיר בברטונה ומבוגר ממנו ב-11 שנה.
ג'וג'ארו נחשב למעצבו של המיניוואן הראשון, הלנצ'יה מגא-גמא של 1978, שלא הגיע לייצור משמעותי אך נחשב לבעל השפעה על תעשיית הרכב.
מכוניות ראויות לציון אותן עיצב
דלוריאן DMC-12 (1981), שהתפרסמה בסרט בחזרה לעתיד
קאלוס (משווקת גם כשברולט אביאו) (2002)
לצ'טי (משווקת גם כשברולט אופטרה) (2004)
ג'ורג'ו באסאני (באיטלקית: Giorgio Bassani; 4 במרץ 1916 – 13 באפריל 2000) היה יהודי-איטלקי, סופר, משורר, מסאי, עורך ואינטלקטואל.
מחבר סדרת "הרומנים של פרארה" ובהם הרומן "גן פינצי-קונטיני".
באסאני נולד בבולוניה שבצפון איטליה, אך ילדותו ונעוריו עברו עליו בפרארה.
את השכלתו הגבוהה רכש באוניברסיטת בולוניה אצל המרצה לתולדות האמנות רוברטו לונגי, וכן למד באופן פרטי אצל ההיסטוריון והפילוסוף בנדטו קרוצ'ה.
משנת 1937 עסק בפוליטיקה והיה פעיל במחתרת האנטי-פשיסטית, פעילות שבגינה נאסר בפרארה במאי 1943 ושוחרר ביולי של אותה שנה.
לאחר מכן עבר לרומא ושם ערך את כתב העת הספרותי בוטגה אוסקורה, מאז ייסודו בשנת 1948 עד 1960. כמו כן ערך את פאראגון, כתב עת שייסדו לונגי ואשתו אנה בנד.
באסאני עבד כעורך בבית ההוצאה פלטרינלי והיה הראשון שהכיר בחשיבותו של הברדלס מאת ג'וזפה תומאזי די למפדוזה.
הוא עודד סופרים איטלקים מן המשמרת הצעירה והיה מרצה מן המניין באקדמיה האיטלקית הלאומית לאמנות הדרמה.
באסאני נקבר בבית הקברות היהודי בעירו פרארה, סמוך לאחוזת הקבר של משפחת פינצי-קונטיני.
הוא פרסם כבר רומנים וקובצי שירה, אבל הקריירה שלו המריאה בשנת 1956 עם כרך סיפורים קצרים, סיפורי פרארה, שזיכה אותו בפרס סטרגה לשנת 1956. אז הגיע למסקנה, שפרארה היא נושא כתיבתו האמיתי, עם היסודות הנוצריים והיהודיים שבה, זוויות הראייה שלה ונופיה.
מתוך הבנה זו הוציא מתחת ידו את סדרת הרומנים המהווים את "הרומנים של פרארה", ובהם "מאחורי הדלת", "גן פינצי-קונטיני", ו"משקפי הזהב".
ספרים אלה מתארים בסגנון ריאליסטי את הקהילה היהודית באיטליה תחת השלטון הפשיסטי, בסגנון הממחיש את קשיי החיפוש אחר האמת בנתיבים הנפתלים של זיכרון ומצפון מוסרי.
בספרו "גן פינצי-קונטיני" מתאר הדובר, בן דמותו של באסאני, את קשריו עם ילדי פינצי-קונטיני, משפחה יהודית גאה ונבדלת מן הקהילה היהודית של פרארה.
אלברטו ומיקול לומדים בבית אצל מורים פרטיים, וג'ורג'ו הילד פוגש אותם רק פעמיים בשנה - כשהם באים לבית הספר לבחינות סוף השנה, במרכבת המשפחה המפוארת, ובתפילות יום הכיפורים בבית הכנסת.
פגישתו הראשונה הממשית עם מיקול מתרחשת כאשר ג'ורג'ו, החושש לחזור הביתה אחרי כישלון בבחינה, מגיע רכוב על אופניו אל סוללת העפר שמאחורי הגן עצום הממדים של בית פינצי-קונטיני.
מיקול מגלה אותו שם כשהיא מטפסת על סולם אל ראש חומת הגן ומזמינה אותו להיכנס אל הגן, אך הוא חושש לאופניו, כשבינתיים עוברת שעת הכושר - מישהו מהמבוגרים הבחין בתעלוליה והיא נאלצת לחזור הביתה.
רק כעבור עשר שנים ייכנס לראשונה אל הגן ואל הבית, ואז גם יתחיל הקשר המיוחד בינו לבין מיקול - ספק אהבה, ספק ידידות, שיסב לו כאב וצער רב.
משפחת פינצי-קונטיני, כולה מלבד אלברטו, שנפטר קודם לכן במחלה, נלקחת למחנות הריכוז ואיש מהם אינו שב משם.
על ספרו זה זכה באסאני בפרס ויארג'ו.
הספר עובד לסרט הקולנוע "הגן של פינצי קונטיני" בבימויו של ויטוריו דה סיקה ובכיכובה של דומיניק סנדה שזכה בפרס האוסקר לסרט הזר הטוב ביותר.
בספרו "משקפי הזהב" מתאר באסאני איש ממעמד מכובד בפרארה המושפל עד עפר ואף מגיע עד להתאבדות בגלל השמועות על נטיותיו ההומוסקסואליות.
גן פינצי-קונטיני, תרגם ראובן קריץ, הוצאת עם עובד, 1965. תרגום נוסף: דליה עמית, הוצאת עם עובד, 2010.
מאחורי הדלת , תרגמה דליה עמית, הוצאת זמורה ביתן, 2002.
משקפי הזהב, תרגמה ענת שפיצן, אחרית דבר אריאל רטהאוז, כרמל, ירושלים, 2006.
בין החומות - סיפורי פרארה, תרגם אריה אוריאל, הוצאת שוקן, 2019.
ג'ורג'ו פרלסקה (באיטלקית: Giorgio Perlasca; 31 בינואר 1910 – 15 באוגוסט 1992), היה חסיד אומות העולם איטלקי שסייע ללאסלו סמושי בעבודתו בשגרירות הספרדית אשר התחזה למיופה הכוח של ספרד בהונגריה בחורף 1944, ובכך סייע לסמושי בהצלת חייהם של אלפי יהודים מגרמניה הנאצית והשואה.
פרלסקה נולד בקומו וגדל במזרה די פאדובה, שבמחוז ונטו.
במהלך שנות ה-20 הוא הפך לתומך בפשיזם, ולחם במזרח אפריקה במהלך המלחמה האיטלקית-אתיופית השנייה ובמלחמת האזרחים בספרד, וכהכרת תודה הוא קיבל מפרנסיסקו פרנקו רישיון מעבר לשגרירויות הספרדיות.
בהדרגה הוא התאכזב מהפאשיזם - במיוחד לאור הברית בין איטליה לגרמניה הנאצית, ובעקבותיה החלת החוקים האנטישמיים ב-1938.
במהלך מלחמת העולם השנייה, פרלסקה עבד ברכישת אספקה לצבא איטליה בחבל הבלקן.
כאשר הנאצים כבשו את הונגריה ב-1944, במקום להסתלק יחד עם יתר הצוות הדיפלומטי (איטליה באותה עת נכנעה לבעלות הברית), הוא נמלט לשגרירות הספרדית בבודפשט, ומיד הפך לאזרח ספרדי תחת השם חורחה פרלסקה, בשל מעמדו כתומך במהפכה שהתחוללה במלחמת האזרחים בספרד.
הוא עבד יחד עם הדיפלומט הספרדי אנחל סאנס בריס, ודיפלומטים אחרים ממדינות נייטרליות למען הברחת יהודים מהונגריה.