tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בשנת 1632, לאחר מותו של אנרי השני דה מונמורנסי, עברה האחוזה לידי לואי השני, נסיך דה קונדה.
מבנה הטירה נהרס במהלך המהפכה הצרפתית.
שטח הטירה הוחרם על ידי משפחת דוכס אורליאן בשנת 1853 ונשאר בידה עד שנת 1872.
בין השנים 1875–1881 נבנה מבנה הטירה מחדש על ידי אנרי ד'אורליאן, דוכס אומייל על ידי האדריכל הונורה דומה (Honore Daumet).
הדוכס הוריש את הטירה, במותו למכון של צרפת .
סביב הטירה גנים נרחבים שתוכננו על ידי אדריכל הגנים הצרפתי אנדרה לה נוטרה.
בגנים נמצא ההמו דה שאנטילי - כפר דמה כפרי שהיווה השראה לכפר המלכה שנבנה עבור מארי אנטואנט בגני ורסאי.
בשנת 1985 צולם בטירה הסרט "רצח בעיניים" מסדרת סרטי ג'יימס בונד.
בסרט זה שימשה הטירה כביתו של הנבל מקס זורין.
ב-30 וב-31 ביולי 1994 נערכו בטירה שתי הופעות של להקת פינק פלוייד.
בראשית המאה ה-21 שוקמה הטירה בעלות של 70 מיליון אירו.
הטירה והשטח הסובב אותה הופיעו במשחק המחשב Battlefiled 1 שמתרחש במלחמת העולם הראשונה.
בשנת 2020 צולם הווידאו קליפ של הגרסה המחודשת לשיר "Just Show Me How to Love You" של שרה ברייטמן, בטירת שנטילי.
כיום פועל בטירה מוזיאון קונדה לאמנות המציג את אחד האוספים הגדולים ביותר בצרפת.
בספריית המוזיאון למעלה מ-1,300 ספרים ו-12,500 כתבי יד, ובהם תנ"ך גוטנברג.
בין כתבי היד 200 כתבי יד מימי הביניים ובהם השעות העשירות מאד של דוכס ברי.
טיתראוסטס היה הסטרפ הפרסי של סרדיס למשך שנים אחדות בתחילת המאה ה-4 לפנה"ס.
העדויות ההיסטוריות אודותיו מעטות ביותר.
הוא נשלח משושן ב-395 לפנה"ס כדי להחליף את טיספרנס, ולאחר שאסר אותו - הוציאו להורג.
כדי לסלק את האיום שנשקף לסטרפיה מצד הצבא הספרטני בפיקודו של אגסילאוס, שכנע טיתראוסטס את אגסילאוס להצעיד את אנשיו צפונה אל הסטרפיה של פרנבזוס, והעניק לו כסף למימון המסע.
מלבד פעולה זו לא ידוע עוד דבר אודותיו.
קסנופון מספר כי טיתראוסטס הוא ששלח את טימוקרטס מרודוס אל ארץ יוון כדי להקימה על ספרטה, אך הדבר אינו מסתדר מבחינה כרונולוגית.
טכיקרדיה על-חדרית (Supraventricular tachycardia, או בראשי תיבות SVT) היא טכיקרדיה שמקורה בעליות הלב.
ככלל, טכיקרדיה מוגדרת כקצב לב העולה על 100 פעימות בדקה.
טכיקרדיה על-חדרית יכולה להיות סדירה או בלתי-סדירה (כמו למשל ברפרוף עליות או פרפור עליות), והיא נחלקת לטכיקרדיה שמקורה מהעלייה עצמה או מהקשר הגתי-עלייתי (AV node) אשר באופן נורמלי אחראי על העברת האות החשמלי.
באופן מסורתי, סווגו הפרעות הטכיקרדיה כצרות מכלול QRS (בהן משך ה-QRS הוא פחות מ-0.12 שניות) או כרחבות מכלול, אשר לרוב נובעות ממקור חדרי ומכונות טכיקרדיה חדרית.
טכיקרדיות על-חדריות סדירות נחלקות לשלושה סוגים עיקריים:
טכיקרדיה עלייתית – אינה תלויה ב-AV node (הקוצב שבין העלייה ללב).
טכיקרדיה המערבת את ה-AV node במנגנון של "כניסה מחדש" (reentry) .
זוהי הטכיקרדיה העל-חדרית הנפוצה ביותר.
היא מאופיינת במעגל חשמלי המסתובב בתוך ה-AV node; המנגנון מבוסס על קיומם של שני מסלולי הולכה בתוך הקוצב עצמו – נתיב הולכה אחד עם הולכה איטית אך עם תקופה רפרקטורית (התאוששות) קצרה, ונתיב מהיר עם תקופה רפרקטורית ארוכה.
טכיקרדיה טיפוסית למנגנון זה מתחילה על ידי פעימה עלייתית מוקדמת.
הפעילות החשמלית הנוצרת כתוצאה מכך מולכת דרך הנתיב האיטי, וחוזרת אל העליות דרך הנתיב המהיר.
בתרשים האק"ג לא יימצאו גלי P לפני הקומפלקסים של QRS, או יימצאו גלי P המאפיינים הולכה הפוכה אשר נבלעים בקומפלקס ה-QRS או גורמים לטשטוש של סוף ה-QRS.
טכיקרדיה הכוללת נתיב עזר והמערבת את ה-AV node (באנגלית, Atrioventricular reentrant tachycardia, ובראשי תיבות: AVRT): במנגנון זה, קיים מבנה פתולוגי שהוא נתיב עזר (accessory pathway) העובר בין העלייה לחדר, ללא מעבר ב-AV node.
במצב של פעימה מוקדמת, ייווצר מעגל של כניסה מחדש המסוגל להעביר את האות החשמלי קדימה (מהעלייה לחדר), אחורה (מהחדר לעלייה) או לשני הכיוונים.
הפרעות הולכה אלו מורכבות משני מרכיבים – כיווּן ההולכה בנתיב העזר הפתולוגי (אם הוא מהעלייה לחדר מדובר בהולכה קדימה ואם הוא מהחדר לעלייה מדובר בהולכה אחורה) וכיוון ההולכה בצומת AV עצמו – מהעלייה לחדר (אורתודרומי, בכיוון תקין) או מהחדר לעלייה (אנטידרומי).
במרבית המקרים הטכיקרדיה היא במנגנון של הולכה אחורה בנתיב העזר ובכיוון אורתודרומי – כלומר, פעימה מוקדמת מן העלייה חוסמת את ההולכה דרך נתיב העזר, מולכת דרך ה-AV וחוזרת אל העלייה דרך נתיב העזר.
באק"ג ניתן לראות QRS תקין עם גלי p בהולכה הפוכה אחרי כל קומפלקס.
במקרה זה נתיב העזר יוגדר כ"חבוי".
במקרים אחרים, כמו למשל בתסמונת וולף–פרקינסון–וייט (WPW Syndrome), ההולכה של נתיב העזר היא קדימה ולא אחורה; בזמן מקצב סינוס תקין, מתאפיינת התסמונת בתבנית של עירור מוקדם, עם גל דלתא, כאשר נתיב העזר מוליך קדימה מהעלייה לחדר.
קיימים גם מצבים שבהם ההולכה של נתיב העזר היא קדימה וכיוון ההולכה בצומת ה-AV הפוך (אנטידרומי): במצב כזה, הגירוי החשמלי מולך קדימה בנתיב העזר ואז חוזר לעליה דרך הצומת עלייה-חדר.
תרשים האק"ג מדגים קומפלקסים רחבים ומוזרים של QRS, עם גלי P בהולכה הפוכה אחרי כל קומפלקס.
טכיקרדיות על חדריות שאינן סדירות נחלקות לשלושה סוגים עיקריים:
רפרוף עליות – מצב שבו נוצר בעלייה קצב גבוה מ-250 פעימות בדקה ונמוך מ-400 פעימות בדקה.
פרפור עליות – מצב בו נוצרים גלים מולטי-פוקאליים במהירות גבוהה, ומעל 400 פעימות בדקה.
טירת שלושת הכתרים (בשוודית: slottet Tre Kronor) הייתה טירה היסטורית ששכנה בלב העיר העתיקה בסטוקהולם.
הטירה הוקמה במאה ה-13, וסביבה קמה העיר סטוקהולם.
השם "שלושת הכתרים" ניתן לטירה לראשונה בשנת 1588, כאשר שלושה כתרי-זהב הוצבו בראש המגדל הראשי.
ב-7 במאי 1697 נשרפה הטירה כליל, ובמקומה נבנה ארמון המלוכה השוודי (בו ממוקם היום "מוזיאון שלושת הכתרים").
טישובצה (בפולנית: Tyszowce; ביידיש: טישעוויץ) היא עיירה במחוז טומשוב לובלסקי שבפרובינציית לובלין בפולין, בה התקיימה עד השואה קהילה יהודית גדולה.
היישוב נזכר לראשונה בראשית המאה ה-15, ובשנת 1453 אושרו לו זכויות עיר.
במהלך המאה ה-17 נפגעה העיירה מפשיטות הטטרים והקוזקים.
האזכור הראשון לישיבת יהודים בעיירה הוא מהמאה ה-16. בין מלחמות העולם נמנו בעיירה כ-2,500 יהודים, רוב תושביה, והתקיימה בה פעילות ציונית, לצד פעילות של ארגון הבונד.
עם פרוץ מלחמת העולם השנייה עברה העיירה מיד ליד בין הגרמנים והסובייטים, עד שבהתאם להסכם ריבנטרופ–מולוטוב נקבעה בשליטה גרמנית.
בתקופת הביניים נמלטו מהעיירה כ-1,000 מיהודיה מזרחה.
באביב 1940 הוטלו על יהודי העיירה גזירות שונות, ובהן חובת ענידת טלאי צהוב וסרט זרוע.
יודנרט שמונה בידי הגרמנים צווה לספק להם עובדים יהודים לעבודות כפייה, חלקן במחנות עבודה, ולהעביר תשלומי כופר.
ב-25 במאי 1942 נערכה בעיירה אקציה, בה נורו כ-200 יהודים, וכ-800 שולחו למחנה ההשמדה בלז'ץ.
בין היתר, נרצחו באקציה זו ראש היודנרט ועוזרו.
במהלך האקציה הצליחו להימלט מהעיירה ליערות הסביבה יהודים רבים.
כ-600 היהודים שנותרו בעיירה רוכזו בגטו שהוקם בה, בו הוצאו להורג 49 יהודים בספטמבר 1942.
עקב הגעת ידיעות על השמדת יהודי זמושץ נמלטו מהגטו שבעיירה יהודים רבים, וחלקם הצטרפו ליחידות פרטיזנים.
בנובמבר 1942 שולחו אחרוני יהודי הגטו לבלז'ץ, תוך רצח כמה עשרות יהודים במקום.
טישמייניצה (באוקראינית: Тисмениця, טיסמניציה; בפולנית: Tyśmienica; ביידיש: טיסמעניץ) היא עיר קטנה במחוז איוואנו-פרנקיבסק שבמערב אוקראינה, בין איוואנו-פרנקיבסק וטלומאץ', בה התקיימה עד השואה קהילה יהודית.
טישמייניצה נזכרת לראשונה בשנת 1143, ובשנת 1449 הוענקו לה זכויות עיר.
במאות ה-16 וה-17 הוחרבה העיר בידי הולאכים והטטרים.
בשנת 1686 ישב בעיר המצביא הפולני יאן סובייסקי.
בחלוקת פולין בשנת 1772 נכללה העיר בתחום ממלכת הבסבורג, ועד שנת 1918 נכללה בשטחי גליציה האוסטרו-הונגרית.
בעיר זו כיהן רבי משולם איגרא כרב.
בשנות כהונתו בטיסמניץ החלה תנועת החסידות להכות שורשים בגליציה.
רבי משולם התפרסם כמתנגד חריף לחסידות, הוא פרסם מכתב חריף בגנותה, ואף חתם על חרם נגד החסידים.
מסופר כי בטיסמניץ התגורר אחד מתלמידיו של הבעל שם טוב ושמו יעקב קופיל חסיד, שהזהיר את חסידי העיר לבל יזלזלו בכבודו של רבי משולם, אך שנים לאחר פטירת הבעל שם טוב, בשנת 1787, החלו החסידים להשיב מלחמה נגד רבי משולם.
במקביל הסתכסך רבי משולם עם פרנסי העיר בגלל סוגיית הגיוס לצבא.
קהילת-היהודים בטיסמניץ, כיתר הקהילות בגליציה, חויבה למסור בכל שנה ושנה מספר מסוים של אנשים לשירות צבאי, פרנסי טיסמניץ פטרו מגיוס בני-תורה ותלמידי-חכמים, ומסרו במקומם לצבא את ההדיוטות ועמי-הארץ.
רבי משולם יצא כנגד מנהג זה וטען שיש לעשות הגרלה בין כל אלו המוכשרים להיות יוצאי-צבא, ומי שיעלה עליו הגורל, יהיה מי שיתגייס.
עקב המחלוקת עזב את העיר בשנת 1794 לפרשבורג.
יעקב פרויד, אביו של זיגמונד פרויד נולד בעיירה ב-1.4.1815
בתחילת שנות השלושים של המאה ה-20 נמנו בעיר כ-1,200 יהודים, ופעלו בה מפלגות ותנועות נוער ציוניות.
פעילות זו נאסרה עם כיבוש העיר בידי הסובייטים בספטמבר 1939.
ב-2 ביולי 1941 נכבשה העיר בידי ההונגרים, ואלו העבירו את השלטון בה לידי הגרמנים באוגוסט 1941. במועד זה הוטלו על יהודי העיר גזירות שונות, וחלקם גורשו לסטניסלבוב, ונרצחו בה.
באביב 1942 רוכזו יהודי העיר בגטו שהוקם באזור עני בה, אליו הובאו גם יהודים מיישובי הסביבה, ואשר בו התפתחו עד מהרה רעב ומגפות.
באוגוסט 1942 נערכה בגטו אקציית חיסול, בה חלק מיושביו נרצחו בשטח בית העלמין היהודי המקומי, והיתר שולחו למחנה ההשמדה בלז'ץ.
כ-30 יהודים מהעיר שהושארו בחיים למטרת עבודה נרצחו באביב 1943.
במיתולוגיה היוונית, טיתונוס , היה בן תמותה שזכה לחיי נצח אך לא לנעורי נצח.
אלת השחר (אאוס במיתולוגיה היוונית ואורורה במיתולוגיה הרומית) פגשה בן תמותה בשם טיתונוס והתאהבה בו.
טיתונוס היה אמור, כמו כל בן-תמותה, להזדקן ולבסוף למות.
ברצותה לחיות עם אהובה לנצח נצחים, אאוס/אורורה ביקשה מזאוס/יופיטר להעניק לטיתונוס חיי נצח.
זאוס נענה למשאלתה, אבל המשאלה לא כללה את מניעת הזדקנותו של טיתונוס ולכן הוא הזדקן.
טיתונוס היה נסיך טרויאני מלידה, בנו של המלך לאומדון מנימפת מים (Ναϊάδες) בשם סטרימו (Στρυμώ).
הסיפור מתואר באגון על התחרות בין הומרוס והסיודוס (Ἀγὼν Ὁμήρου καὶ Ἡσιόδου), בהמנון ההומרי לאפולו, בשני ההמנונים לאפרודיטה (למשל בהמנון הראשון לאפרודיטה, שורות 218–238) וכן אצל כותבים מאוחרים יותר.
על פי ההמנון ההומרי לאפרודיטה, סופו של טיתונוס היה מר.
כאשר ראתה אאוס שטיתונוס מזדקן, היא נעלה אותו בחדר בעל דלתות נוצצות, שם הוא, חסר כוח, זעק לעזרה שלא הגיעה, או, כפי שנכתב בגרסאות מאוחרות יותר - זאוס ריחם עליו והפך אותו לצרצר.
לאאוס וטיתונוס נולדו שני ילדים:
המלך ממנון שלבוש בשריון שנעשה על ידי הפייסטוס סייע לטרויה ואכילס הרג אותו.
המלך האתיופי אמתיון (Ἠμαθίων) שהרקולס הרג.
טירת שאבאן היא כינויו של מבנה בכפר שאבאן (Chabannes) בקומונת סן-פייר-דה-פורסאק , במחוז קרס שבמרכז צרפת.
בתקופת מלחמת העולם השנייה, לאחר כיבוש צרפת על ידי גרמניה הנאצית ב-1940, פעל במבנה בית ילדים שאליו הובאו כ-400 ילדים יהודים לשם הסתרתם מפני הנאצים וצרפת של וישי, משתפי הפעולה עם הנאצים.
את בית הילדים הפעילו אנשי אוז"ה.
מנהל בית הילדים היה פליקס שברייה, מפעילי אוז"ה, שלימים קיבל על פעילותו זו את אות חסיד אומות העולם מיד ושם.
בסוף אוגוסט 1942 נערכה פשיטה של ז'נדרמים צרפתים על בית הילדים בטירת שאבאן, עצרה מספר אנשי צוות וילדים, והם נשלחו למחנות ההשמדה הנאציים במזרח אירופה, שם נספו כולם למעט שניים.
שברייה קיבל לידיו רשימת שמות של ילדים יהודים, והצטווה להסגירם לידי המשטרה הצרפתית.
הוא ניצל אי דיוקים ברשימה כדי לטעון שלגבי חלק מהילדים, הוא אינו יודע היכן הם, ולגבי האחרים, הם נמלטו.
בין הילדים ברשימה היה הרברט אודנהיימר (Odenheimer), ששמו נרשם בטעות "אופנהיימר" (Oppenheimer).
אחרי 31 באוגוסט 1942 פוּזרו רוב הילדים ששמותיהם הופיעו באותה רשימה בין משפחות נוצריות.
בסוף 1943 החליט ארגון האוז"ה לסגור את בית הילדים מחשש לשלום הילדים ולפזר את הילדים במקומות מסתור חלופיים.
חלק מהילדים השוהים בבית הילדים פוזרו בין בתיהם של נוצרים שהצילו אותם עד תום השואה, וחלק מהילדים הוברחו לשווייץ, בסיוע נוצרים.
חלק מנוצרים מצילים אלה קיבלו לימים את אות חסיד אומות העולם מיד ושם.
טירת שיון היא טירת אי השוכנת בקצהו המזרחי של אגם ז'נבה בקנטון וו, בסמוך למונטרה.
הטירה, בת מעל לאלף שנה, נתנה השראה לסופרים כגון ז'אן-ז'אק רוסו, ויקטור הוגו, לורד ביירון (אשר גם כתב את הפואמה "The Prisoner Of Chillon"), וציירים כגון דלקרואה וקורבה.
כיום הטירה היא אחת הטירות המתוירות ביותר בשווייץ.
החפירות הארכאולוגיות באזור החלו בסוף המאה ה-19, בעיקר על ידי הארכאולוג אלברט נאף ואישרו שהמקום היה מאוכלס עוד מתקופת הברונזה.
הטירה כיום היא תוצאה של מאות שנים של בניה, התאמות, שיפוצים ושחזורים.
הטירה שולטת בדרך לעמק הרון שבהרי האלפים השווייצרים.
האי הסלעי שעליו בנויה הטירה היווה הן הגנה טבעית והן מקום אסטרטגי השולט על המעבר בין צפון אירופה לדרומה.
ההיסטוריה של הטירה מחולקת לשלוש תקופות: תקופת בית סבויה, השלטון הברנאי, ותקופת וו.
המסמך הקדום ביותר שבו מצוינת הטירה מתוארך לשנת 1150 ובו מצוין שבית סבויה כבר שלטה בנתיב העובר לאורך אגם ז'נבה.
המסמך מתייחס לשיון כקסטרום, מה שמעיד שהיה כפר עליו היא חלשה.
במהלך המאה ה-13 כבשו אבירי בית סבויה את רוב שטחו של קנטון וו וחילקו אותו למספר של חלקות פיאודליות.
חלוקה זו מסמנת את תחילת שלטונו של בית סבויה על כשני שלישים מהאזור הצרפתי של שווייץ של ימינו.
השטח שנכבש בידי בית סבויה כלל הן את האזור שמצפון לאלפים והן את האזור שמדרומם, והם שלטו בשני המעברים העיקריים החוצים את האלפיים הדרומיים: מעבר סן ברנאר הגדול ומעבר מון סני.
שני המעברים האלו, שהיוו ציר גישה עיקרי בין איטליה לבין צפון מערב אירופה, התבררו כמקור הכנסה לא מבוטל.
תחזוקת הדרך וההגנה על הסוחרים מומנה ממסים שנגבו על הסחורות שעברו.
טירת שיון, שנמצאת במסלול של מעבר סן ברנאר הגדול, הייתה חשובה הן מבחינה כלכלית והן מבחינה אסטרטגית.
בשנת 1214, ייסד תומאסו, רוזן סבויה את וילנב, כשני קילומטרים דרומית לשיון באזור רחב מספיק כדי לבנות עמדת גביה, מחסנים לסחורות העוברות ונמל.
הרחבות ושיפוצים חשובים נעשו בטירה ביוזמתו של תומאס וארבעת בניו, במיוחד פייטרו השני שהיה אדון הטירה בין השנים 1255 ו-1268. משפחת האצולה של סבויה השתמשה בטירה למגורים מפעם לפעם בעוד שמושל הטירה גר בה באורח קבע.
כאשר ממלכתם התרחבה נאלצה משפחת סבויה לנדוד ממקום למקום על מנת לשמור על קשרים הדוקים עם נתינהם.
האתרים בהם הם גרו היו קשורים לעונות השנה מכיוון שמקומות מסוימים לא מתאימים למגורים בחורף ואילו במקומות אחרים הציד בעונה מסוימת טוב יותר.
הרוזן נדד ממקום למקום ברוב פאר מלווה בחוג מכריו ובפמליה המורכבת ממשרתים ופקידים, ואף נשא עמו את הרהיטים והציוד, כך שחדריו במקומות שעזב נותרו ריקים ונעולים.
מי שנשאר בטירה בזמן היעדרותו של הרוזן היה מושל הטירה, שהיה איש אצולה זוטר.
מושל הטירה הגן עליה, שפט את האוכלוסייה המקומית, גבה מכסים ומיסים מהחקלאים.
דוכסות סבויה חולקה למחוזות במחצית השנייה של המאה ה-13 ומושל הטירה החל גובה מיסים עבור מחוז שבלה.
מחוז שבלה הפך למחוז העשיר ביותר בממלכת סבויה בעיקר בזכות המיסים שנגבו במזרח אגם ז'נבה ובשפך הרון השווייצרי.
הטירה היוותה נדבך חשוב מבחינה אדמיניסטרטיבית והפכה למרכז הפיננסי של צפון סבויה.
על אי הטירה נוספו שני מבנים: המשרד הפקידותי ובית האוצר.
לקראת סוף המאה ה-14 החלה דוכסות סבויה לעבור לשלטון ריכוזי יותר וחלק ניכר מהאוצרות שנשמרו בטירת שיון עברו לשיאמברי, המרכז האזורי.
בתי המשפט העדיפו גם הם לעבור לעיירות סמוכות, ומרכזיות הטירה ירדה.
אמדאו השמיני, דוכס סבויה (שלימים הפך לאנטי-אפיפיור פליקס החמישי) ניסה לחזיר את החיים לטירה, ושלח את נגרו הפרטי, איימונה קורנואה, לתחזק את הטירה.
קורנואה אכן שיפץ את המגדלים והחומות אך ללא הועיל, הטירה נשארה זנוחה עד הכיבוש של ברן.
כיבוש קנטון וו על ידי השווייצרים (למעשה על ידי קנטון ברן) הושלם ב-29 במרץ 1536, ביום בו נפלה טירת שיון בידי צבא ברן.
הבניין שניצל מהמלחמות הבורגונדיות היה מעט שחוק אבל המבנה בסך הכל היה שמור.
הטירה הפכה למרכז האדמיניסטרטיבי של נפת ווה ומשכן הקבע של האחראי על המיסים, חבר האצולה הברנאית.
הוא קיבל את התואר קפטן שיון ובגלל שייצג את המלוכה הוא היה מחויב למספר פונקציות.
החלוקה הישנה של הטירה עם שני אזורים, האחד לאדון הטירה והשני למבקרים כבר לא הייתה נחוצה והכובשים ארגנו את הטירה מחדש לפי צורכיהם.
מערכת ההגנה הותאמה לשימוש בנשק חם.
בשנת 1773 עזב האחראי על המיסים את הטירה ועבר להתגורר בווה, הנוחה יותר.
הטירה כבר לא נחשבה כמתאימה להתגוננות ושימשה בעיקר לאחסון.
בשנת 1785 עלה הרעיון להפוך את האגף הצפוני למחסן חיטה ענק, אבל נפל בהצבעה מכיוון שהמקום לח יתר על המידה.
תקופת קנטון וו (מאז 1798)
בינואר 1798 תפסו את הטירה מהפכנים מוו וממונטרה ללא התנגדות.
הטירה הפכה לרכוש לאומי בזמן המהפכה ועברה לקנטון החדש של וו בשנת 1803. בתחילה לא נעשה שום מאמץ לחדש את טירה, משגיח ושני שוטרים שמרו על הבניין ולא נמצא לו שום שימוש מעבר לאחסון ובית כלא.
בטירה אוחסנו אבק שרפה, נשק ותחמושת ששום מחסן אחר לא הסכים לקבל.
התנועה הרומנטית גילתה מחדש את ימי הביניים בהתלהבות רבה ותדמית חדשה של טירת שיון הפכה לפופולרית.
בספרו "Julie, ou la nouvelle Héloïse" שפורסם בשנת 1762 רוסו משך תשומת לב לאתר כאשר מיקם את אחת הסצנות בטירה, מרמז בקצרה למאסר של בוליבאר.
אולם, היה זה לורד ביירון שהוסיף לשיון ממד מיתי, כאשר בשנת 1816, כאשר במסע עלייה לרגל למקומות שתיאר רוסו הוא כתב את הפואמה המפורסמת: "האסיר משיון".
פואמה זו מאדירה את הסבל של פרנסואה בוליבאר (1493 - 1570) שהוחזק בשבי בשיון עקב התנגדותו לבית סבויה ושוחרר לאחר הכיבוש הברנאי.
דמותו של בוליבאר הפכה לסמל של חירות ושל קדוש מעונה.
הטירה והנוף בו היא טובלת מלאים במאפיינים אסתטיים שהיו אהובים מאוד על הרומנטיקנים: צללית ציורית, קירות עתיקים שהיו עדים לעבר קודר, ומסגרת מעוררת השראה של ההרים המקיפים את הטירה.
סופרים, ציירים ומבקרים הוקסמו מהטירה וסביבתה.
אולם ממשלת וו לא התרשמה מהסלבריטי החדשה שזה עתה צצה.
בשנת 1836 הם שינו את הבניין שיתאים יותר לאחסון הנשק והאסירים.
ולמרות זאת מספר המבקרים רק הלך ועלה, אפילו שהביקור היה מותר רק בחדרי הטירה תחת עינם הפקוחה של השוטרים ששימשו גם כמדריכים, עד שמאוחר יותר החלו מדריכים מקצועיים ללוות את המבקרים.
על מנת לעניין את המבקרים החלו המדריכים להוסיף גרסאות משלהם לדרמות ולרומנים שהתרחשו בטירה.
המרתף - הארכיטקטורה של חדרי המרתף מזכירה קתדרלה גותית מהמאה ה-13. החלק הזה של הטירה מצית את הדמיון, עם מספר רב של אגדות שיוחסו למקום.
המפורסמת שבהם היא כליאתו של בוליבאר, כפי שפורסמה בפואמה של הלורד ביירון.
החצרות - בטירה יש שלוש חצרות.
החל מהחצר התחתונה, שהייתה העמוסה ביותר דרך חצר אדון הטירה ועד לחצר הכבוד, שהייתה שמורה לדוכס של סבויה.
האולמות הגדולים - יש ארבעה אולמות רשמיים בטירה כאשר כל החלונות שלהם צופים על אגם ז'נבה.
אבירי בית סבויה ערכו בהם משתאות והברנאים הפכו אותם לבתי משפט.
התא הברנאי - חדר שינה בעיצוב מינורי, עם מיטה, חימום, שירותים ואפילו מים זורמים.
הקפלה - הקפלה היא יהלום ארכיטקטוני, הציורים מהמאה ה-14 הופכים אותו לאחד מבנייני הדת המיוחדים שנשתמרו מאז ימי הביניים.
טכיפנאה היא סימן המבטא עלייה בקצב הנשימה בזמן מנוחה.
באדם בוגר טכיפנאה מוגדרת כקצב נשימה של מעל 20 נשימות בדקה.
טכיפנאה יכולה להיות ביטוי של מצב פיזיולוגי, כמו לאחר מאמץ גופני, ואף רצוני, אולם היא עשויה לבטא גם מצבי מחלה, הן נשימתיים והן מערכתיים.
העלייה בקצב הנשימה גוררת לרוב ירידה בנפח הנשימה ובמשך זמן שחלוף הגזים, בפרט פחמן דו-חמצני, בנאדיות הריאה, אולם היא נבדלת מנשימת יתר (היפרוונטילציה) בכך שהאחרונה מוגדרת כנשימה מעבר לדרישות המטבוליות לפינוי של פחמן דו-חמצני, ללא קשר בהכרח לקצב הנשימה.
סיבות מערכתיות לטכיפנאה יכולות להיות אלח דם וסוגי חמצת מטבולית, למשל חמצת קטוטית סוכרתית, שאז הטכיפנאה היא ביטוי למנגנון הפיצוי של הגוף להוריד את הלחץ החלקי של פחמן דו-חמצני ולהעלות את ה-pH החומצי.
טכיפנאה גם יכולה ביטוי של אסתמה ומחלת ריאות חסימתית כרונית, בצקת ריאות, מחלות זיהומיות כגון דלקת סימפונות ודלקת ריאות, תסחיף ריאתי ועוד מגוון של מצבים רפואיים נוספים הגורמים לירידה בריווי החמצן בדם.
מצבים נפשיים, דוגמת חרדה, יכולים אף הם להוביל לטכיפנאה.
טיתי בהטאצ'אריה (נולדה ב-1971) היא פרופסור חברת סגל להיסטוריה ומנהלת התוכנית ללמודים גלובליים באוניברסיטת פרדו המתמחה בהיסטוריה דרום אסייתית מודרנית .
היא פמיניסטית מרקסיסטית בולטת ואחת המארגנות של שביתת הנשים הבינלאומית ב -8 במרץ 2017. היא דוברת חריפה בתחום זכויות האדם של הפלסטינים ותומכת נלהבת של BDS.
מצד אמה במפלגה המרקסיסטית לניניסטית של הודו ומצד אביה במפלגה המאואיסטית והיא חוותה בילדותה פשיטות של המשטרה על בית משפחתה.
היא חיה ועובדת בווסט לאפייט, אינדיאנה.
בהטאצ'אריה כותבת בהרחבה על התאוריה המרקסיסטית, על המגדר ועל איסלאמופוביה בפוליטיקה למגזינים וכתבי עת אקדמאים כגון המגזין ללימודי אסיה , חקר דרום אסיה , האינתיפדה האלקטרונית , ג'ייקובין , סלון.
קום וסקירה שמאלית חדשה .
היא חברת מערכת של המגזין ISR
ספרה "שומרי התרבות: מעמד, חינוך, והאינטלקטואל הקולוניאלי בבנגאל" יצא לאור ב־2005 בהוצאת אוניברסיטת אוקספורד.
הספר בוחן את הקשר המכונן בין תהליכים של היווצרות מעמד לבין היווצרות האומה.
הספר מתמקד בהיבט מסוים מאוד של ההיסטוריה החברתית של המעמד הבינוני הבנגלי: העיסוק האובססיבי שלהם בתרבות ובחינוך.
היא ערכה את הספר "תאוריית הרבייה החברתית" אשר יצא לאור ב-2017 בהוצאת פלוטו.
זהו אוסף פורץ דרך בנושא חיי היומיום תחת הקפיטליזם.
הספר מתמקד בנושאים כגון טיפול בילדים, בריאות, חינוך, חיי משפחה ותפקידים של מגדר, גזע ומיניות, שהם לטענת המחברים פקטורים מרכזיים להבנת הקשר בין ניצול כלכלי ודיכוי חברתי.
היא השתתפה יחד עם כותבות אחרות כגון אנג'לה דייוויס, רסמייה עודה , קיאנגה ימטה טיילור ננסי פרייזר וצ'ינציה ארוצה בחיבור המניפסט של התנועה הפמיניסטית פמיניזם ל-99 אחוז , שהיא תנועה שורשית פמיניסטית רדיקלית אשר מכירה בהצטלביות ובפעילות אקטיביסטית עבור כל הנשים - כולל אלה שהתעלמו מהן בתנועות פמיניסטיות אחרות.
המניפסט יצא לאור בעברית בהוצאת נמלה.
בהטאצ'אריה מרצה ברחבי העולם, בין היתר בקולקטה, דלהי, בלפסט, לונדון, ברלין ואמסטרדם.
כתביה תורגמו לצרפתית, פולנית, ספרדית ובנגלית.
בהטאצ'אריה היא אקטיביסטית למען צדק לפלסטינים ותומכת תנועת החרם.
טיש בנוט הוא רוכב אופני כביש בלגי בקבוצת דקטלון CMA CGM.
בנוט הוא מנצח סטראדה ביאנקה בשנת 2018 ומנצח קורנה–בריסל–קורנה בשנת 2023.
בנוט נולד ב-11 במרץ 1994 בגנט שבבלגיה.
הוא התחיל להתחרות במרוצים מקצועיים בשנת 2011, בעיקר במרוצים עד גיל 25 או 23. הוא סיים רביעי באליפות העולם עד גיל 23 ב-2014, כשלמעשה סיים שלישי מתוך הפלוטון, לאחר שסוון אריק בייסטרום ניצח מבריחת יחיד.
הוא הצטרף ללוטו–סודאל הבלגית בשנת 2015, אחרי שב-2014 הצטרף לקבוצה בתור סטאז'ר.
הוא הציג יכולת גבוהה כבר בעונתו הראשונה בקבוצה, מסיים 4 במרוץ החד-יומי "לה סאמין", 3 בקלאסיקת הנדזאמה , 6 בדווארס דור פלנדרן, ו-5 ברונדה ון פלנדרן.
הוא סיים שני בטור של בלגיה, 41 שניות אחרי גרג ואן אוורמאט.
במרוץ הדופינה ליברה היוקרתי, סיים פעמיים בעשירייה הראשונה וסיים במקום ה-26 הכללי.
הוא השתתף במשחקים האירופיים באותה שנה במרוץ הכביש, אך לא סיים את המרוץ.
בנוט סיים תשיעי באליפות בלגיה (מרוץ כביש), ו-8 באנקו טור.
לקראת סוף העונה, בנוט סיים שישי בגרנד פרי מונטריאול ורביעי בפריז–טור, 20 שניות אחרי מטאו טרנטין המנצח.
ב-2016, בנוט ניצח בקטגוריית הרוכב הצעיר המצטיין בוואלטה או אלגראב בפורטוגל.
אך ההישג הבכיר שלו באותה עונה הגיע באומלופ הט ניוסבלד כשסיים שלישי, מקדימים אותו פטר סאגאן (שני) וגרג ואן אוורמאט (ראשון) בספרינט.
לאחר המרוץ הזה סיים שמיני בסטראדה ביאנקה ו-7 ב-E3 הארלבקה.
בעונת 2017 סיים בנוט בעשירייה הראשונה בשלושה מרוצי חד יומיים בספרד, הוא ניצח שוב את קטגוריית הרוכב הצעיר המצטיין וסיים שמיני בוואלטה או אלגראב.
בנוט סיים רביעי בקורן–בריסל–קורן, אחרי שהפסיד לפטר סאגאן (המנצח) ושני רוכבים נוספים בספרינט.
הוא סיים בפעם השנייה ברציפות בסטראדה ביאנקה.
בנוט סיים שביעי בדווארס דור פלנדרן ו-3 בחץ ברבנט, אחרי שסוני קולברלי ניצח בספרינט מתוך קבוצת המובילים שכללה שמונה רוכבים, בנוט ביניהם.
הוא נבחר לראשונה לגרנד טור כאשר לוטו סודאל בחרה אותו לטור דה פראנס, וסיים 3 פעמים בעשירייה הראשונה בקטעים, כשהוא משמש בעיקר כפועל של אנדרה גרייפל.
לאחר המרוץ, סיים תשיעי בקלאסיקה סן סבסטיאן.
ב-2018 השיג בנוט את הניצחון הגדול בקריירה שלו עד כה, כשניצח בסטראדה ביאנקה.
לאחר שהתקיף מתוך קבוצת המובילים שכללה אותו, את רומן בארדה ואת ווט ואן ארט.
לאחר המרוץ המשיך בנוט במומנטום הטוב, מסיים רביעי בטירנו - אדריאטיקו ומנצח את קטגוריית הרוכב הצעיר במרוץ.
בנוט המשיך להיראות טוב בקלאסיקות בבלגיה אך לא הצליח לנצח אף אחת מהם, כאשר סיים חמישי בE3 בינקבנק קלאסיק, שביעי בדווארס דור פלנדרן, 8 ברונדה ון פלנדרן ושלישי בחץ ברבנט.
הוא התחרה לראשונה בוואלטה אספנייה באותה שנה, ההישג הבכיר שלו במרוץ היה המקום ה-6 בקטע ה-11. לאחר מכן סיים חמישי בטור דה יורומטרופל ושישי בפריז–טור.
את 2019 פתח בנוט עם מקום עשירי בוואלטה סן חואן בארגנטינה.
הוא לא הצליח לשחזר את הניצחון שלו בסטראדה ביאנקה מהעונה הקודמת וסיים רק חמישי.
בנוסף לכך, סיים חמישי גם בדווארס דור פלנדרן ותשיעי ברונדה ון פלנדרן, כשהוא נכנס לעשירייה הראשונה במרוץ זה בפעם השלישית בחמש השנים הראשונות.
הוא השתתף בפעם השנייה בטור דה פראנס, ואף סיים שני בקטע ה-9, כשהוא מפסיד לדריל אימפי הדרום אפריקאי בספרינט.
הוא ניצח את הקטע הראשון בטור של דנמרק, אך סיים במקום ה-12 הכללי.
בנוט סיים שני בקלאסיקת ברטאן ותשיעי כללי.
לאחר מכן עבר בנוט להתחרות באיטליה, אך לא הצליח לנצח כשסיים שישי במרוץ "טרה ואלי וארסינה" ורביעי במילאנו–טורינו.
בתום עונת 2019 חתם בנוט על חוזה לשנתיים בקבוצת סאנווב ההולנדית.
בנוט התחרה בפריז - ניס וניצח את הקטע ה-6 במרוץ, תוך כדי שהוא בורח לשאר יריביו לדירוג הכללי, בעקבות כך עלה בנוט למקום השני הכללי במרוץ, 36 שניות אחרי מקסימיליאן שכמן המוביל.
בקטע ה-7, בנוט סיים שני, 46 שניות אחרי נאירו קינטנה המנצח, בנוט הצליח להרוויח בקטע הזה עוד 12 שניות על שכמן שסיים שישי אך נשאר במקום השני הכללי בתום המרוץ, כ-18 שניות פער משכמן.
טירת ריבו היא טירה בסגנון הרנסאנס בעמק הלואר בצרפת.
הטירה ממוקמת בקרבת טירת שינון בשטח אנדר ולואר.
הטירה הורחבה באופן משמעותי בשנת 1445. היא הייתה בבעלות משפחת דה בובו, מייסדי הטירה, עד לסוף המאה ה-17. לאחר מכן הוא היא הייתה תחת בעלויות שונות ושימשה בין היתר כחווה.
הצייר פייר ברנו התגורר בטירה בשנים 1960–1992. בשנת 1991 השטח נרכש על ידי משפחת לניה.
הם פעלו לשיפוץ המבנה ושטחים נלווים ובשנת 2000 היא נפתחה לציבור.
הטירה ידועה בגניה הציוריים שהוקמו סביבה, 12 במספר, בנושאי שונים.
בתוך הגנים משולבים יצירות של אמנים שונים לרבות פיליפ ראמט.
גן הוורדים כולל אוסף של 450 זנים של ורדים.
בין מבני שרות ממוקם גן ירקות שבו גדלים ירקות בממדים גדולים.
גן מיוחד מוקדש לספר אליסה בארץ הפלאות וניתן לראות בו פסלים של דמויות מהספר.
כמו כן בתוך הטירה עצמה מצוי מוזיאון.
טכיקרדיה עלייתית היא הפרעת קצב לב מסוג טכיקרדיה על-חדרית, בה הדחף החשמלי המפעיל את הלב נובע מקוצב הממוקם בעליות הלב, אך הוא אינו קשר הגת והפרוזדור - הקוצב שאחראי על הפקת הדחף החשמלי במצב תקין.
טכיקרדיה עלייתית עשויה להיגרם כתוצאה ממנגנון של אוטומטיות יתר או כתוצאה ממנגנון של מעגל ריאנטרי (כניסה מחדש).
הגורמים לה מגוונים וכוללים הרעלת דיגוקסין, התנוונות של העליות, מומים מולדים, תגובת יתר של מערכת העצבים הסימפתטית ועוד.
היא עשויה לחלוף באופן ספונטני או בעקבות טיפול תרופתי מתאים.
קיימים סוגים שונים של טכיקרדיה עלייתית, ביניהן טכיקרדיה עלייתית חד-מוקדית, טכיקרדיה עלייתית רב-מוקדית (MAT), טכיקרדיה עלייתית אקטופית וטכיקרדיה עלייתית התקפית.
טכיקרדיה עלייתית ובעיקר טכיקרדיה עלייתית רב-מוקדית מהווה גורם סיכון להתפתחות של פרפור עליות.
טכיקרדיה עלייתית ממוקד יחיד מתאפיינת בתרשים הא.ק.ג.
קצב לב במהירות של יותר מ-100 פעימות בדקה (לרוב בין 140–220 פעימות בדקה)
קיומם של לפחות שלושה גלי P זהים ברציפות, השונים בצורתם בהשוואה לתרשים קודם של אותו המטופל
גלי P הפוכים בלידים המייצגים את הקיר התחתון של הלב (2, 3, ו-AVF)
מכלול QRS צר (תקין), אלא אם קיימת בנוסף הפרעת הולכה
טישקוואר (בהונגרית: Tüskevár) הוא כפר קטן במחוז וספרם שבמרכז הונגריה.
כמו כפרים רבים באירופה גם בטישקוואר מספר התושבים נמצא בירידה.
בטישקוואר חיו יהודים בתקופות זמן שונות.
טירת שוורין (ידועה גם כארמון שוורין, בגרמנית: Schweriner Schloss) היא מבנה מסוג שלוס בעיר שוורין, בירת מדינת מקלנבורג-מערב פומרניה בגרמניה.
הטירה נמצאת על אי באגם שוורין , האגם המרכזי של העיר.
במשך שנים הטירה הייתה מקום משכנם של הדוכסים והדוכסים הגדולים של מקלנבורג ולאחר מכן של מקלנבורג-שוורין.
כיום חלקה של הטירה משמש כמשכן הפרלמנט (לנדטאג) של מדינת מקלנבורג-מערב פומרניה וחלקה האחר פתוח לתיירים.
הטירה נחשבת לאחד המבנים החשובים בסגנון ההיסטוריציזם הרומנטי באירופה.
כינויה של הטירה הוא נוישוונשטיין של הצפון.
ב-2024 הוכרז אתר מורשת עולמית של אונסק"ו בשם מכלול המגורים של שוורין, הכולל את הטירה ועוד כמה עשרות מבנים ששירתו את הדוכסות ברחבי העיר.
הטירה מוזכרת לראשונה במסמכים היסטוריים משנת 973. לפי המסמכים שבט פולאבי מקונפדרצית האובוטריטיים בנה מבצר על אי באגם שוורין .
ב-1160 שבטים גרמאניים בהנהגתו של הינרייך הארי תקפו את המבצר.
בתגובה האובוטריטיים בהנהגתו של ניקלוט החריבו את המבצר ונסוגו.
השבטים הגרמאניים שהשתלטו על המבצר הבינו את חשיבותו האסטרטגית של האי ומיקומו המרשים והחלו בבניית מבצר חדש באי.
באותה שנה נוסדה גם העיר שוורין.
בזמן שלטונו של יוהאן אלברכט הראשון, דוכס מקלנבורג (1525-1576) המבצר הוסב לארמון.
בניית הארמון כללה שימוש בטרקוטה (שהובאה מליבק), חומר בנייה נפוץ בצפון גרמניה בתקופת הרנסאנס.
קפלת המבצר שופצה בהשראת כנסיות בטורגאו ודרזדן והפכה לכנסייה הפרוטסטנטית הראשונה במדינה.
שער הטירה בנוי בסגנון ונציאני מוקדם ובו תיאור ישו נושא את הצלב.
בחלונות הצפוניים של הכנסייה מתוארים סיפורים מהביבליה שצוירו על ידי האמן וילם ואן דן ברוק .
במהלך המאה ה-16 נבנו באסטיונים להגנת הטירה וניתן לראותם עד היום.
ב-1617 החלו עבודות לשיפוץ הטירה בסגנון הרנסאנס של ארצות השפלה .
העבודות נקטעו עקב מלחמת שלושים השנים.
ב-1837, עם חזרת מושב הדוכס לטירה, פאול פרידריך, הדוכס הגדול של מקלנבורג-שוורין הורה לארכיטקט גיאורג אדולף דמלר לשפץ את הטירה.
העבודה נפסקה לאחר זמן קצר בהוראת יורשו של הדוכס, פרידריך פרנץ השני שרצה לתכנן מחדש את הטירה באופן מוחלט.
רק חלקים בודדים של הטירה מהמאות ה-16 וה-17 נשמרו.
גיאורג אדולף דמלר אימץ כמה רעיונות מהארכיטקטים גוטפריד זמפר ופרידריך אוגוסט שטילר ושאב השראה מטירות בסגנון הרנסאנס הצרפתי ומשאטו צרפתיים מתקופת הרנסאנס בעמק הלואר (למשל טירת שאמבור).
הטירה הפכה ליצירתו הגדולה ביותר.
שטילר, יורשו של דמלר בתפקיד, הוסיף כמה שינויים, ביניהם את הפסל הרכוב של ניקלוט ואת הכיפה.
הארכיטקט הברלינאי היינריך שטראק נבחר לעבודת עיצוב הפנים של הטירה.
העבודה נעשתה ברובה על ידי בעלי מלאכה מברלין ושוורין.
ב-1913 שרפה כילתה חלקים נרחבים מהטירה.
שיקום הקירות החיצוניים הושלם אך המשך העבודות נקטע ב-1918 עם פרוץ המהפכה הגרמנית, הדחתו של הדוכס הגדול והקמת המדינה החופשית מקלנבורג-שוורין.
בהמשך הטירה הפכה למוזיאון וב-1948 למקום מושב הפרלמנט של המדינה (לנדטאג).
בתקופת גרמניה המזרחית, בשנים 1952–1981, הטירה שימשה כמכללה לגננות ולאחר מכן כמוזיאון עד 1993 (האורנז'רי שימש כמוזיאון מ-1961 ומ-1974 כמה חדרים מחודשים הפכו אף הם למוזיאון).
החל משנות ה-90 המאוחרות של המאה שעברה הטירה שבה לשמש כמקום מושבו של הפרלמנט.
פעולות שימור וחידוש רבות נעשו באתר, רובן נשלמו עד 2019.
טכוגרף הוא מכשיר המותקן ברכב המתעד אוטומטית את מהירותו לאורך זמן והמרחק שנסע, יחד עם פעילות הנהג הנבחר מתוך מבחר מצבים.
מצב הנסיעה מופעל באופן אוטומטי כשהרכב בתנועה, וראשי הטכוגרף המודרניים בדרך כלל עוברים בברירת מחדל למצב העבודה השני עם הגעת הרכב למנוחה.
מצבי המנוחה והזמינות ניתן לשינוי באופן ידני על ידי הנהג כשהוא נייח.
מערכת טכוגרף כוללת יחידת שולח המותקנת בתיבת הרכב, ראש הטכוגרף ומדיום הקלטה.
ראשי הטכוגרף הם מסוג אנלוגי או דיגיטלי.
כל הרכבים הרלוונטיים המיוצרים באיחוד האירופי מאז 1 במאי 2006 חייבים להיות מצוידים בראשי טכוגרף דיגיטליים.
אמצעי ההקלטה לראשים אנלוגיים הם דיסקיות נייר מצופות שעווה, ולראשים דיגיטליים ישנם שני אמצעי הקלטה:
זיכרון פנימי (שניתן לקרוא עם אחד ממגוון מכשירי ההורדה לקובץ .ddd) וכרטיסי נהג דיגיטליים (כרטיסים המכילים שבב עם זיכרון הבזק).
כרטיסי הנהג הדיגיטליים מאחסנים נתונים בפורמט שאפשר לקרוא מאוחר יותר גם כקובץ .ddd.
ניתן לייבא קבצים אלה - הן אלה הנקראים מזיכרון פנימי עם התקן הורדה, והן הקבצים שנקראו מכרטיסי הנהג - לתוכנת ניתוח טכוגרף/תוכנת ארכיון.
נהגים ומעסיקיהם נדרשים על פי חוק להקליט את הפעולות שלהם בצורה מדויקת, לשמור את הרשומות (גם קבצים מהזיכרון הפנימי וגם מכרטיסי הנהג חייבים להישמר) ולספק אותם על פי דרישה לרשויות התחבורה שאחראיות על אכיפת התקנות.
הם משמשים גם בעולם הימי, למשל באמצעות הוועדה המרכזית לניווט בריין.
הטכוגרף הומצא במקור למסילות הרכבת כדי שחברות יוכלו לתעד טוב יותר אי סדרים.
הממציא היה מקס מריה פון ובר, עובד מדינה, מהנדס ומחבר.
"הטכומטר של דניאל" ידוע בתעשיית הרכבות מאז 1844. מקליט אירועי האסלר הוצג בשנות העשרים.
מטעמי בטיחות, רשויות מטילות הגבלות על שעות העבודה של נהגים בכלי רכב מסוימים, כגון אוטובוסים ומשאיות.
ניתן להשתמש במכשיר טכוגרף כדי לפקח על כך ולוודא כי נעשות הפסקות בהתאם.
תקנת EEC מ-20 בדצמבר 1985 הפכה את הטכוגרפים לחובה ברחבי ה-EEC החל מ-29 בספטמבר 1986. (תקנה 1463/70 שנקבעה בתקנה 2828/77 הפכה את הטכוגרפים לחובה החל מ-1 ביולי 1979, ניתן למצוא הפניה לתקנות אלה בתקנה 3821/85).
"הסדר אירופאי ביחס לעבודת כוח אדם נוהג העוסק בתעבורה בינלאומית" (AETR, ראשי תיבות של "Accord Européen sur les Transports Routiers" הצרפתי) נכנס לתוקף ב-31 ביולי 1985.
תקנה 561/2006/EC של האיחוד האירופי שאומצה ב-11 באפריל 2007 קובעת את זמני הנהיגה והמנוחה של נהגים מקצועיים.
מעסיקים, המשטרה ורשויות אחרות יכולים לבדוק נתונים אלו בעזרת הטכוגרף.
משנת 1987 הותקנו טכוגרפים ברכבים כבדים בצה"ל.
בסוף שנות ה-80 החלה התקנה וולונטרית של טכוגרפים באוטובוסים שהסיעו תיירים למרחקים ארוכים (בעיקר נסיעות לאילת).
מ-1995 קיימת בישראל חובה להתקין ולהפעיל טכוגרף בכל האוטובוסים והמשאיות.
רוב הטכוגרפים שיוצרו לפני 1 במאי 2006 היו מהסוג האנלוגי.
דגמי ראש טכוגרף אנלוגיים מאוחרים יותר עוצבו באופן מודולרי, המאפשר לראש להשתלב בחריץ DIN סטנדרטי בלוח המחוונים של הרכב.
דבר זה אפשר שדרוג קל יחסית לדגמים הדיגיטליים שבאו לאחר מכן ויוצרו בהתאמה לאותם ממדים פיזיים.
ראש הטכוגרף האנלוגי משתמש במחט כדי לעקוב אחרי חריצים על גבי דיסקית נייר מצופה בשעווה אשר מסתובבת לאורך היום.
סיבוב מלא של הדיסקית מתעד 24 שעות.
אם הדיסק נמצא בראש מעל 24 שעות, נתונים חדשים יוקלטו על גבי הישנים וכן הלאה עד שהדיסק יוסר.
שימוש בדיסק לתקופה ארוכה מזו שנועד לה מהווה הפרה של תקנה 561/2006 של האיחוד האירופי.
ניתן לפענח נתוני מהירות ומרחק שהוקלטו אחד על גבי השני אך מורכב הרבה יותר לפענח את שדה הפעילות שם נתון אחד יכול להמחק בקלות על ידי נתון אחר.
ראשי טכוגרפים אנלוגיים לא מספקים שום אינדיקציה לנהג על כך שיש להחליף את הדיסק.
נתונים אנלוגיים ניתנים לאחזור באופן ויזואלי וניתן להסתייע גם בכלי ניתוח ידניים.
ניתן גם לסרוק ולנתח דיסקים אנלוגיים באמצעות מחשב, למרות שתהליך המרה אנלוגי לדיגיטלי עדיין דורש פרשנות של מומחה אנושי לקבלת התוצאות הטובות ביותר, בשל פגמים בתקליטור המקור כגון לכלוך וסימני שריטות במשטח השעווה שעלולים להיקרא בטעות כנתונים.
מלבד אכיפת התקנות, בגרמניה לרוב משתמשים בטכוגרפים לחקירת ואכיפת נסיעה במהירות מופרזת.
נוהג זה אושר על ידי בית המשפט המחוזי הגבוה בגרמניה בשנות התשעים.
כמו כן, לאחר תאונה, הדיסקים נבחנים לעיתים קרובות במיקרוסקופ כדי לגלות את האירועים שהתרחשו במקום ההתנגשות.
ניתן לחבל בטכוגרפים בדרכים שונות, כגון סיבוב קל של הסמן, חסימת נתיב הזרוע בעזרת חתיכת גומי או קצף, גרימת קצר למכשיר לתקופות קצרות, מניעה מכוונת של זיהוי תנועת הילוכים בעזרת מגנט, או הפרעה לאספקת החשמל של הטכוגרף (האנלוגי) באמצעות נתיך.
כמובן שניתן גם "לשכוח להכניס" את הדיסק בתחילת העבודה.
החלפה בלתי מורשית של הדיסקים (ולאחר מכן השלכת אחת מהשניים, כך שחלק מהפעילויות "נשכחות") ידועה ברחבי אירופה.
פעולה נפוצה נוספת היא הוספת פרטיו של נהג נוסף שלא נמצא בפועל ברכב על מנת ליצור רושם שבוצעה החלפה ביניהם בנסיעה ארוכה.
טכוגרפים דיגיטליים הרשו במידה רבה חבלה בנתונים באמצעות הקלטת האותות באופן מוצפן.
תקנת האיחוד האירופי 1360/2002 הפכה את הטכוגרפים הדיגיטליים לחובה עבור כל כלי הרכב המתוארים בתקנות ויוצרו לאחר 1 באוגוסט 2005. טכוגרפים דיגיטליים נדרשים החל מ-1 במאי 2006 עבור כל כלי הרכב החדשים עליהם חלה תקנה EWG VO(EWG)3820/85, כפי שפורסם בעלון הרשמי של האיחוד האירופי L102 מ-11 באפריל 2006.
שימוש בטכוגרפים דיגיטליים מיושם במקסיקו מאז 1994, אך לא מדובר בתקנה פדרלית.
להטמעות האחרונות שפותחו במקסיקו יש יכולות GPS כמו מיפוי, גובה והפעלת וידאו.
המשטרה ורשויות אחרות יכולים לבדוק נתונים אלו בעזרת הטכוגרף.
טירת שלושת הדרקונים (בקטלאנית: Castell dels Tres Dragons, בספרדית: Castillo de los Tres Dragones), הוא השם הפופולרי שניתן לבניין בסגנון מודרניזם קטלאני שנבנה בין השנים 1887–1888 כבית קפה-מסעדה עבור התערוכה העולמית של ברצלונה ב-1888 ותוכנן בידי ליואיס דומנק אי מונטנר.
שם זה אומץ כנראה מהמחזה משנת 1865 מאת Serafí Pitarra.
בתקופה זו הייתה אחד המבנים המרכזיים של התערוכה, בהשוואה לארמון האמנויות שפורק לאחר התערוכה.
הטירה מוקמה בקצה הרחוב הראשי שעובר משער הניצחון לפארק המצודה.
העבודות החלו בספטמבר 1887, אך בשל עיכובים רבים, היא לא היה מוכנה ביום הפתיחה הרשמי של התערוכה, ב-8 באפריל, ופתיחתה נדחתה עד ל-17 באוגוסט.
9 ימים לאחר פתיחת התערוכה.
מסיבה זו התפטר דומנק אי מונטנר מתפקיד האדריכל האחראי.
בתום התערוכה, דומנש ייסד בטירה סדנה לאמנות תעשייתית הקשורה לאדריכלות, בשיתוף פעולה אפשרי עם אנטוני מריה גאליסה אי סוקה.
מאוחר יותר הוא הקדיש אותה לשמש כמוזיאון להיסטוריה, ארכאולוגיה, ביולוגיה ומדעי הטבע.
במהלך מלחמת האזרחים בספרד היא נסגרה, לאחר שספגה נזקים מסוימים בעקבות הפצצה שבוצעה בידי חיל האוויר של פרנקו.
בין השנים 1942 ל-1945 שימשה כחדר אוכל לסיוע סוציאלי, ולאחר מכן חזרה לתפקד כמוזיאון הזואולוגיה של ברצלונה, בהתאמות מסוימות, בין השנים 1920 ל-2010, כאשר האוסף פורק והועבר למוזיאון החדש למדעי הטבע (בקטלאנית: Museu de Ciències Naturals de Barcelona) בבניין הפורום .
בבניין בוצעו עבודות שיקום יסודיות בשנות ה-80 של המאה ה-20 על ידי האדריכלים כריסטיאן צ'יריצ'י, פפ בונט וקרלס באסו.
המבנה עשוי מלבנים וחיפויי פח, והוא בנוי בצורת טירה עטורת קרבות.
צורתה כמעט ריבועית, עם ארבעה מגדלים בפינות ושבילים היקפיים העוברים בין קירות כפולים.
יש לה מבנה חדשני ברור של לבנים וברזל, הדומה לזו שהופיעה בהצעה של הנדריק פטרוס ברלחה בפרויקט שלו עבור בניין הבורסה של אמסטרדם.
העיטור, ברובו קרמי, כולל ציורים מאת ג'ואן לימונה ואלכסנדרה דה ריקר (1888), ופיוס פונט אי קוואר וחואן בפטיסטה אגוילר אמת (Joan Baptista Aguilar-Amat; 1927), פסלים שעוצבו על ידי אנטוני וילנובה ובוצעו על ידי אלפונס ג'ויול (1888) האחים גונזלס (1927), וקרמיקה ממפעל Pujol i Bausis הסמוך.
ניתן לראות אלמנטים דקורטיביים על הקרבות, על לוחות כחול-לבן בצורת מגן מתארים סדרה של צמחים ובעלי חיים, כולל מספר משקאות ומשקאות חריפים.
חלונות הוויטראז', שאבדו חלקית, היו פרי עבודתו של אנטוני ריגלט אי בלנש.
טירת שירואנה (בכורדית: قەڵای شێروانە, מוכרת גם בשם טירת שירוואנח) היא טירה היסטורית ששוכנת בעיר קלאר שבכורדיסטן העיראקית, עיראק.
הטירה שימשה כמשכן ההיסטורי של שבט ג'אפ הכורדי.
הטירה נבנתה במהלך המאה ה-19 על ידי מוחמד פאשה ג'אפ, מנהיג כורדי ששירת את האימפריה העות'מאנית.
לאחר תבוסה כבדה שספגו כוחות איראניים בפיקוד עבאס מירזא קאצ'אר מידי הממלוכים העות'מאנים בשנת 1850, ובריחתם של הבאבן מאזור צפון מסופוטמיה, התאפשר לסולימאן חוסני פאשא ושבטו להתיישב בשטחי שהרזור ללא הפרעה מצד הפרסים או העות'מאנים.
כך החלה תקופה של שגשוג לשבט ג'אפ, שהפך לכוח מרכזי באזור.
השטחים שהועמדו לרשות השבט כללו אזור מרעה בין חנאקין, קיזיל רובאט ועד פנג'ווין.
במסגרת חיזוק מעמדו, הקים מוחמד פאשה ג'אפ בשנת 1866 מבצר אסטרטגי על גדות נהר שירוואן לשם הגנה על שבטו מפני שבטי אויב כמו הבאבן ג'אפ בהנהגת עזיז בג' ג'אפ, ובמיוחד מפני שבט הימוונד שהתנגד לעות'מאנים.
מבצר זה נודע בהמשך כטירת שירוואנה.
בשנת 1868 מונה מוחמד פאשה ג'אפ רשמית על ידי הוואלי הממלוכי של בגדאד, סולימאן חוסני פאשא.
יריביהם של הג'פים, ההמאוואנדים, יהגרו לקווקז וילחמו תחת הכוחות הרוסים נגד העות'מאנים.
הרוסים היו מחמשים אותם ושולחים אותם בחזרה כדי להסית את השאהריזור וליצור אנרכיה.
בהמשך, עבר ניהול הטירה לבנו של עות'מאן פאשה ג'אפ, מוחמד עלי בג' ג'אפ, כאשר אביו פעל באזור חלבג'ה וגולנבר.
במהלך מלחמת העולם הראשונה, ירד קרנם של הכורדים ובמיוחד של שבט ג'אפ, כיוון שעיקר הקרבות התנהלו בדרום עיראק, במיוחד בקרב כות, שם ספגו הבריטים את אחת מתבוסותיהם הקשות.
לאחר חתימת הסכם מודרוס בשנת 1917 והשתלטות הבריטים על מסופוטמיה, מרדה האוכלוסייה הכורדית תחת הנהגת מחמוד ברזאנג'י, כולל חלקים משבט ג'אפ.
רבים מהמבצרים והארמונות של שבטים כורדיים נהרסו בתקופת הכיבוש הבריטי, אך טירת שירוואנה נותרה על תלה, בזכות יחסים טובים בין הבריטים לשבט ג'אפ.
בשנות ה-90 של המאה ה-20 ניזוקה הטירה עקב פעילות צבאית.
בשנת 2014 גרמו גשמים עזים לסדקים בקירות.
בשנת 2017 נפגעה הטירה ברעידת אדמה, שפגעה בכ-35% ממנה, כולל כיפת המבנה שקרסה חלקית.
עבודות שיקום נערכו בשנת 2018.
טכנולוגיה היא רעיון העוסק בחיפוש פתרונות מעשיים כמענה לרצונות וצרכים, תוך ניצול חידושי המדע.
הטכנולוגיה כוללת אומנויות תעשייתיות מגוונות.
היא עושה שימוש בכלים, מכונות, חומרה, תוכנה, שיטות ומערכות אשר חקרם ותכנונם הוא הבסיס למדעי ההנדסה השונים.
התפתחויות וחידושים טכנולוגיים כרוכים באופן הדוק עם התפתחות ההיסטוריה, החברה והכלכלה האנושיים.
לחידושי הטכנולוגיה ישנם גם השפעות על הסביבה והאקולוגיה.
טכנולוגיות מקוטלגות הן לפי התחום המדעי עליו הן מסתמכות והן לפי הענפים התעשייתיים שהן משרתות.
כך, טכנולוגיות המתבססות על התכונות הפיזיקליות של החשמל שייכות לתחום של הנדסת חשמל וטכנולוגיות המתבססות על מדעי הכימיה שייכות להנדסה כימית.
דוגמאות לתחומים טכנולוגיים לפי ענף תעשייתי הן הנדסה אזרחית, הנדסת תחבורה, הנדסת אווירונאוטיקה וטכנולוגיה צבאית.
בנוסף קיימת חלוקה כללית לפי רמת המורכבות של הטכנולוגיה, המגדירה מצד אחד "טכנולוגיה נמוכה" או "טכנולוגיה מסורתית" (Low-tech) ומן הצד השני טכנולוגיה עילית (High Tech).
מקור המילה מיוונית: "Τεχνο" (טכנו) – אומנות, "Λογία" (לוגיה) – תורה; כלומר: תורת האומנות.
החל מהמאה ה-19, באירופה החלו להשתמש במונחים Technik (גרמנית) או technique (צרפתית) כדי להתייחס ל"דרך פעולה", שכללה את כל האמנויות הטכניות, כגון: ריקוד, ניווט או הדפסה, בין אם הן דורשות כלים או מכשירים ובין אם לאו.
באותה תקופה, המילה Technologie (בגרמנית וצרפתית) התייחסה או לתחום האקדמי החוקר את האמנויות והמלאכות, או לתחום הפוליטי שנועד להסדיר את תפקידי האמנויות והמלאכות.
ההבחנה בין Technik ל-Technologie נעדרת באנגלית, ולכן שתיהן תורגמו לטכנולוגיה.
המונח היה בעבר נדיר באנגלית והתייחס בעיקר לתחום האקדמי, כמו ב"המכון הטכנולוגי של מסצ'וסטס".
ב, כתוצאה מההתקדמות המדעית והמהפכה התעשייתית השנייה, טכנולוגיה הפסיקה להיחשב כדיסציפלינה אקדמית נפרדת וקיבלה את המשמעות: שימוש שיטתי בידע למטרות מעשיות.
סוציולוגים ואנתרופולוגים אשר עסקו באבולוציה החברתית והתרבותית כגון לואיס הנרי מורגן, לזלי וייט, וגרהרד לנסקי, טענו שההתקדמות הטכנולוגית היא הגורם העיקרי להתפתחות התרבות האנושית.
לפי תאוריה זו, ההתקדמות האנושית נחלקת לציוני דרך טכנולוגיים – לדוגמה: בשלב הפראי (טכנולוגיה פרה היסטורית) היכולת להבעיר אש, היכולת להשתמש בקשתות והיכולת ליצור כלי חרס – בשלב הברברי ביות בעלי חיים, חקלאות וייצור כלי מתכת – ובשלב התרבותי היכולת לקרוא ולכתוב.
אפשר להגדיר את ראשית הטכנולוגיה, מאז שהאדם המציא כלים.
הכלים הראשונים שנמצאו להם עדויות הם כלי אבן וכלי עצם פרהיסטוריים.
מידת התחכום הדרושה לייצור טכנולוגיות משמשת גם כמדד לרמת ההתפתחות של חברה.
ארכאולוגים מסווגים תקופות התפתחותיות לפי מידת תחכום זו.
למשל: תקופת האבן, תקופת הנחושת וכיוצא בזה.
המצאת ספינות הקאראק והקרוולה במאה ה-15 בחצי האי האיברי הוביל לתחילת עידן התגליות, בין תחילת המאה ה-15 ועד תחילת המאה ה-17.
הפיתוח הטכנולוגי התקדם בקצב מהיר במהלך המאה ה-20 בתחומים רבים, במיוחד תחבורה, חלל, ביטחון, אנרגיה ותקשורת.
אחד מהגורמים שגרמו לפיתוחה המואץ של הטכנולוגיה מהמאה ה-20 והלאה, היא יכולת המזעור.
ההתפתחויות הטכנולוגיות במאה ה-21 ממשיכות ביתר שאת וכוללות בין היתר את חקר הננוטכנולוגיה, הנדסת ביוטכנולוגיה, היתוך גרעיני , טכנולוגיות דלק אלטרנטיביות (לדוגמה: תאי דלק, מכוניות חשמליות), רכב אוטונומי, מוליכות-על, מחשוב קוואנטי, ופריצות דרך בתחום הבינה המלאכותית.
מחזור חיי טכנולוגיה – (Technology Life Cycle (TLC – עוסק בזמן ובעלות פיתוח הטכנולוגיה.
יתן להגן במהלך המחזור חיי הטכנולוגיה באמצעות פטנטים או סימנים מסחריים על מנת להאריך את המחזור וכדי למקסם את הרווח ממנו.
פיתוח מוצר או תהליך תחרותי יכולים להשפיע משמעותית על משך השימוש של הטכנולוגיה, ולהפוך אותו לקצר יותר.
באותה מידה, אובדן זכויות הקניין הרוחני באמצעות התדיינות משפטית או אובדן האלמנטים הסודיים (אם יש כאלה) עשוי גם לגרום לקיצור אורך החיים של הטכנולוגיה.
לפיכך, ניכר כי ניהול ה-TLC הוא פן חשוב בפיתוח הטכנולוגי.
1. "שלב המחקר והפיתוח" (מו"פ) (מכונה לעיתים "קצה מדמם") כאשר הכנסות מתשומות שליליות והסיכויים לכישלון גבוהים
2. "שלב העלייה" שלב ההתאוששות, בשלב זה כוסו עלויות המחקר והפיתוח והטכנולוגיה מתחילה להתבסס וחולפת על פני נקודה A (מכונה לעיתים "חוד החנית")
3. "שלב הבגרות" בשלב זה הרווחים מהטכנולוגיה גבוהים ויציבים, האזור נמצא ברוויה (מסומן באות M)
4. "שלב הירידה" (או שלב הדעיכה), נמצא אחרי נקודה D השלב זה מתחילה ירידה בתשואות הון והתועלת המתקבלת מעצם השימוש בטכנולוגיה.
לחברת גרטנר מודל משלה המתייחס למחזור חיי טכנולוגיות, הכולל התייחסות לטכנולוגיות עתידניות – ה"הייפ סייקל", המציג באופן חזותי את מצב הבשלות של טכנולוגיות שונות דרך חמישה שלבים, ומהווה מדד לידע וכלי לניהול סיכונים שכרוכים באימוץ או בהשקעה בטכנולוגיות השונות.
שינוי טכנולוגי הוא הגורם הגדול ביותר לצמיחה כלכלית ארוכת טווח.
לאורך ההיסטוריה האנושית, ייצור אנרגיה היה המגבלה העיקרית על פיתוח כלכלי, וטכנולוגיות חדשות אפשרו לבני אדם להגדיל משמעותית את כמות האנרגיה הזמינה להם.
ראשונה הייתה היכולת לשלוט על האש, שהפכה מגוון רחב יותר של מזונות זמינים לאכילה, והפכה את עיכולם לפחות תובעני פיזית לגוף.
אש אפשרה גם התכה, ושימוש בכלי בדיל, נחושת וברזל, המשמשים לציד או למסחר; ואפשרה לבני אדם לנדוד צפונה לאזורים קרים יותר.
לאחר מכן הגיעה המהפכה החקלאית בתקופה הנאוליתית: בני אדם כבר לא היו צריכים לצוד או ללקט מזון כדי לשרוד, והחלו להתיישב בערים ובעיירות, ויצרו חברות מורכבות יותר, עם שלטון, צבא, ודת מאורגנת.
טכנולוגיות תרמו לרווחת האדם באמצעות שגשוג מוגבר, נוחות ואיכות חיים משופרים, והתקדמות רפואית, אך הן יכולות גם לשבש היררכיות חברתיות קיימות, לגרום לזיהום ולפגוע באנשים או בקבוצות.
השנים האחרונות הביאו לעלייה בבולטות התרבותית של המדיה החברתית, עם השלכות פוטנציאליות על הדמוקרטיה ועל החיים הכלכליים והחברתיים.
בתחילה, האינטרנט נתפס כ"טכנולוגיית שחרור" שתדמוקרטיזציה של ידע, תשפר את הגישה לחינוך ותקדם דמוקרטיה.
המחקר המודרני פנה לחקירת חסרונותיו של האינטרנט, כולל דיסאינפורמציה, קיטוב, דברי שטנה ותעמולה.
מאז שנות ה-70, השפעת הטכנולוגיה על הסביבה ספגה ביקורת, מה שהוביל לעלייה חדה בהשקעות באנרגיה סולארית, אנרגיית רוח וצורות אחרות של אנרגיה נקייה.
מאז המצאת הגלגל, טכנולוגיות סייעו להגדיל את התפוקה הכלכלית של בני האדם.
אוטומציה בעבר החליפה והשלימה עבודה ידנית; מכונות החליפו בני אדם בכמה עבודות בשכר נמוך יותר (למשל בחקלאות), אך הדבר פוצה על ידי יצירת עבודות חדשות בשכר גבוה יותר.
מחקרים מצאו כי מחשבים לא יצרו אבטלה טכנולוגית נטו משמעותית.
בשל היותה של בינה מלאכותית הרבה יותר מוכשרת ממחשבים, ועדיין נמצאת בחיתוליה, לא ידוע אם היא תמשיך באותה מגמה; השאלה נדונה בהרחבה בקרב כלכלנים וקובעי מדיניות.
סקר משנת 2019 מצא כי המקצועות הנתונים בסכנה להיות מוחלפים על ידי בינה מלאכותית קטן מכפי שחששו.
עם זאת, החששות לגבי החלפת עבודה אנושית בטכנולוגיה נמשכים זמן רב.
נשיא ארצות הברית לינדון ג'ונסון אמר כבר בשנת 1964, "הטכנולוגיה יוצרת עבורנו גם הזדמנויות חדשות וגם חובות חדשות, הזדמנויות לפרודוקטיביות ולקידמה גדולים יותר; חובה לוודא שאף פועל, אף משפחה לא ישלמו מחיר לא הוגן עבור קידמה".
עם חתימתו על הצעת החוק של הוועדה הלאומית לטכנולוגיה, אוטומציה וקידמה כלכלית.
קיימות כמה סוגיות ובעיות חברתיות ונפשיות הקשורות לשימוש בטכנולוגיה, למשל:
הפיכת הטכנולוגיה לערך כשלעצמה, ונטרול כושר השיפוט ההומני לגבי ההקשר הרחב של בעיות היחיד והחברה.
על כך כתב זיגמונט באומן, סוציולוג, חוקר תרבות הצריכה הפוסט-מודרנית, כי .
לדעת באומן, הפיכת הטכנולוגיה לכל יכולה מלווה במהלך תרבותי מקביל, של ריקון העולם ממשמעות (ניהיליזם).
"טכנופוביה" – הפחד מפני טכנולוגיה (עלול להתרחש במקרה של יחידים שאינם כשירים להשתמש בטכנולוגיות שונות.
התוצאה של פחד כזה עלולה להיות "טכנו-סְטְרֶס", דחק – האדם הטכנולוגי יקרוס תחת גודש המידע של עידן המדיה, ולכך התוצאה תהיה קיטוע חברתי, התמוטטות הדמוקרטיה, שקיעה של החינוך וטיפוח הדמגוגים.
התמכרות – סכנת ההשתעבדות לעולם הווירטואלי, על חשבון העולם הממשי, תוך זניחת הקשרי החיים (משפחה, חברים) החיוניים לאושרו של האדם.
בינה מלאכותית – קפיצת המדרגה המשמעותית בפיתוח של יישומי בינה מלאכותית, נותנת את אותותיה בתחומי חיים רבים ומעלה סוגיות מוסריות ועקרוניות, ומדגישה ואת הצורך לגבש מדיניות בתחום.
הדבר הוביל בשנים האחרונות לצמיחה בתחום מחקרי מדיניות לגבי השפעת הבינה מלאכותית והצעות לאסדרתה, בהקשרי יחסים בין-לאומיים וביטחון, סייבר, בריאות, מוסר ועוד.
טֶכְנוֹ הוא סגנון מוזיקה אלקטרונית ששורשיו בשנות השבעים המאוחרות במערב אירופה, והתפתח והתבסס כסגנון מוזיקלי בדטרויט שבמישיגן במהלך שנות השמונים.
הטכנו הושפע רבות משיקגו האוס, אלקטרו, הגל החדש, פאנק וסגנונות פוטוריסטים שהתפתחו בסוף המלחמה הקרה בארצות הברית המתועשת של אותו הזמן.
ההצלחה הראשונית של הטכנו אמנם הייתה אזורית, אך בשנות התשעים התפשט הסגנון בעולם והיה לזרם מרכזי במוזיקה האלקטרונית.
במשך עשור זה הגיעה הפופולריות של הטכנו באירופה לשיאה, אך כיום פופולריות זאת דעכה.
במזרח אירופה ובעיקר ברוסיה ופולין נחשב הטכנו לאחד הסגנונות הפופולריים ביותר.
המונח "טכנו" נובע מהמילה טכנולוגיה.
מבקרי מוזיקה, עיתונאים ומעריצי הסגנון נזהרים בשימוש במונח על מנת למנוע בלבול עם סגנונות קרובים אך שונים, כגון האוס, טראנס והארדקור.
עם זאת, המונח "טכנו" מתייחס לסגנון ייחודי ולא למונחים כלליים כמו מוזיקה אלקטרונית.
אבותיו המייסדים הם דריק מיי, קווין סונדרסון וחואן אטקינס שכונו גם "שלישיית בלוויל".
שלושתם היו צעירים שהושפעו מהרכבים אלקטרוניים כמו קרפטוורק, שפעלו באירופה באותו זמן, והחלו ליצור במקביל מוזיקה משלהם.
בהתחלה זכה הטכנו לפופולריות במועדונים מקומיים, ובמהרה הפך לתופעה עולמית.
ה"טכנו" התחיל לצבור השפעות והשראות מתחומים תרבותיים שונים: הוא התחבר להוויה הדיסטופית והעתידנית האפלה שניתן לראות במדע בדיוני, וגם להתפתחויות הטכנולוגיות והממוחשבות שהחלו לצבור תאוצה בשנות ה-80.
בתחילה נחשב ה"טכנו" לגרסה הדטרויטית למוזיקת ההאוס.
ההשוואה הייתה נכונה בחלקה: הטכנו התבסס גם הוא על מקצב 4 רבעים, במפעם 130 BPM ומעלה, וליצירתו השתמשו היוצרים באותם כלים אלקטרונים בסיסיים.
במקביל, גם יוצרי ההאוס הושפעו מגל הטכנו הדטרויטי והסאונד שלהם הפך בעקבותיו לקשה וכבד יותר.
בתחילת שנות ה-90 הפכה המוזיקה האלקטרונית לפופולרית ברחבי העולם בעקבות חשיפת הז'אנר במדיה, מסיבות ועוד, והטכנו השפיע על יצירתם של מספר סגנונות חדשים: IDM, דראם אנד בייס וברייקביט.
מהבולטים ביוצרי הטכנו של שנות ה-90 המוקדמות הם ג'ף מילס, קרל קרייג ודרקסיה.
כיום הטכנו ידוע כז'אנר פופולרי בסצנת המועדונים ורחבי העולם, ובמקביל למייסדיו שעדיין נחשבים לפופולריים, עוד שמות ידועים הם ריצ'י הוטין (הידוע בתור פלסטיקמן), קרל קוקס, סוון ואת' ועוד.
הבסיס של הטכנו כולל תופים, סינתיסייזרים, אפקטים קוליים ובדרך כלל מקצב 4/4 בטמפו בסביבות ה-130 BPM ומעלה.
לעיתים גם ניתן לשמוע מלודיות או בייסליינים דומיננטיים.
הכלים הפופולריים ליצירת טכנו כוללים בין השאר את מכונות התופים והסמפלרים מבית חברת "רולנד" - TB-303 שאחראי על צליל האסיד המצפצף שאפיין את הטכנו המוקדם, ומכונות התופים TR808 ו-TR909. אמצעים מודרניים יותר הם תוכנות מחשב ליצירת מוזיקה.
יוצר הטכנו ריצ'י הוטין פיתח את תוכנת הFinal Scratch שאפשרה בשנים האחרונות לנגן קובצי מוזיקה ממוחשבים באמצעות פטיפונים מיוחדים.
דטרויט טכנו: ידוע גם בתור טכנו קלאסי.
מכיל בדרך כלל מיתרים ומצילות
טק-האוס: שילוב של טכנו והאוס שכולל BPM נמוך יותר ובייסליינים דומיננטיים
הארדקור טכנו: ידוע גם בתור גאבר.
טכנו אלים, מהיר וקצבי עם BPM שמגיע עם 200. פופולרי ביותר בהולנד וארצות הברית
שראנץ: פופולרי בעיקר בגרמניה, טכנו בעל מקצב מהיר וקשה, אם כי פחות מהארדקור
ג'יי טק: טכנו יפני המושפע בעיקר מהאוס ומהשראנץ הגרמני.
אסיד טכנו: פופולרי במיוחד בבריטניה וגרמניה.
בעל צליל שנוצר בעזרת הסינתיסייזר TB303
מינימל טכנו: בעל BPM קבוע, צלילים "גליצ'ים" ולופים קצרים.
בדרך כלל חסר מהלך הרמוני
טק-טראנס: משלב אלמנטים של קלאב טראנס עם מקצב טכנו, נכנס לסצנת הטראנס האירופי ב-2004
ערך זו כולל פירוט של אמצעי הטכנולוגיה וההמצאות הבדיוניות ביקום של סרטי מלחמת הכוכבים.
מנוע Hyper-Drive: מנוע המאפשר מעבר לעל-חלל, ובכך לעבור מרחקים אסטרונומיים בפרק זמן קצר (במהירות אפקטיבית העולה בהרבה על מהירות האור).
שדה מגן (Deflector Shield): מדובר בשדה כוח, שהודף התקפות אנרגיה וסופג את הנזק במקום מה שניצב מאחוריו.
התקפות מרובות על שדה המגן שוחקות אותו ובסופו של דבר הורסות אותו.
מכל בקטה: מכל גדול המלא בנוזל בעל סגולות רפואיות, המאיצות את תהליך ההחלמה בגוף הספוג בו.
דארת' ויידר נוהג לטבול במכל הבקטה באופן קבוע כאשר הוא לא לובש את השריון הביוני שלו.
המכל נראה גם בסרט "מלחמת הכוכבים - פרק 5: האימפריה מכה שנית", בו לוק טובל לאחר שכמעט קפא למוות בכוכב הקרח הות'.
תותבים ביוניים-קיברנטיים: איברי גוף רובוטיים המותקנים אצל קטועי גפיים, נכים ופצועים המחליפים את האיברים שנפגעו.
התותבים הביוניים מקיימים אינטראקציה אלקטרו-חשמלית עם מערכת העצבים ובכך נשלטים על ידי מוחו של היצור בו הם מותקנים.
בולט במיוחד הוא בתחום זה הוא דארת' ויידר, שלו ארבע גפיים תותבות (אחרי שאיבד את כולן בקרבות חרבות אור), וכן מערכת הנשמה ומערכות החייאה נוספות בקסדתו.
רחקית/חרקית (או רחקן): כדור מעופף היורה לייזרים חלשים שלא גורמים נזק.
מטרת הרחקית היא אימון חניכי ג'דיי בחרבות אור.
הרחקית מדמה אויב חמוש בבלאסטר והמתלמד חוסם את הלייזרים החלשים באמצעות חרבו.
לעיתים האימון נעשה כאשר עיניו של המתלמד מכוסות.
דרואידים הם רובוטים בעלי בינה מלאכותית ברמה גבוהה, היכולים לתפקד באופן כמעט עצמאי לחלוטין, אם כי חייבים לציית לפקודות בעליהם.
ישנם סוגים רבים של דרואידים ביקום מלחמת הכוכבים, בעלי צורות ומטרות שונות.
דרואידי קרב: רובוטים פשוטים בצורתם שמטרתם העיקרית היא להילחם.
הם בנויים לייצור המוני ופגיעים יחסית.