tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
פוצ'ו (ישראל וייסלר) – סופר, משורר, תסריטאי, מחזאי וצ'יזבטיונר שכתב רבות אודות חיי ההכשרה המגויסת.
משה ליסק – פרופסור אמריטוס לסוציולוגיה באוניברסיטה העברית וחתן פרס ישראל לשנת תשנ"ב בתחום מדעי החברה.
חבר הכשרת כפר גלעדי (מס' 48).
פילון פרידמן – אחד ממפקדי ההתקפה על מצודת כ"ח, התקפה בה נהרג.
על שמו קרוי מחנה פילון בקרבת ראש פינה.
היה חבר בהכשרת כפר גלעדי (מס' 48).
נתן שחם – סופר ומחזאי שקטף פרסים רבים.
חבר מכסת השומר הצעיר (הכשרה מס' 5).
אברהם אדן – מניף דגל הדיו בתום מבצע עובדה, אלוף בצה"ל, ממקימי נירים.
חבר הכשרת שער העמקים (מס' 15), כמו גם אשתו, מרים.
נתיבה בן-יהודה – סופרת ושדרנית רדיו.
שולמית לבנת – שחקנית, זמרת, פעילה פוליטית ואמהּ של לימור לבנת.
חברת גרעין ד' של מכבי צעיר (הכשרה מס' 43).
נעמי פולני – זמרת, שחקנית ומעבדת, חברת הצ'יזבטרון.
חברת הכשרת איתנים באפיקים (מס' 57).
זיוה ארבל – קצינת קשר בפלמ"ח, נודעה בתור "הנערה עם האקדח" ועליה כתב אברהם חלפי את שיר הכד.
חברת הכשרת חולתה (מס' 39).
אהרן (ג'ימי) שמי – חבר הכשרת נען (מס' 28) שנהרג בקרבות על ירושלים במלחמת העצמאות ולזכרו הוצא הספר "חברים מספרים על ג'ימי".
אורי גלין – אלוף ישראל בזריקת דיסקוק וספורטאי אולימפי שייצג את ישראל באולימפיאדת הלסינקי ב-1952 – האולימפיאדה הראשונה בה ישראל השתתפה.
לימים פרופסור לרפואה וממקימי בית הספר לרפואה של הטכניון.
פעל לקידום הספורט הישראלי כמעט עד סוף ימיו.
הכשרה חברה לביטוח בע"מ היא חברת ביטוח ישראלית המציעה מגוון שירותים ומוצרים בתחומי הביטוח האלמנטרי, ביטוח חיים, חיסכון ארוך טווח ופיננסים וביטוח בריאות.
יו"ר הדירקטוריון של החברה הוא אלי אלעזרא.
מנכ"ל החברה הוא שמעון מירון.
החברה התאגדה בדצמבר 1994 כחברת בת של הכשרת היישוב החזקות ביטוח בע"מ, מקבוצת הכשרת היישוב.
החל משנת 1995 הועברה לחברה כל פעילות הביטוח בתחומי ביטוח כללי וביטוח חיים מהחברה האם.
משנת 2004 נסחרות מניות הכשרה חברה לביטוח בע"מ בבורסה לניירות ערך בתל אביב.
בשנת 2006 נרכשה החברה-האם, "הכשרת היישוב החזקות ביטוח", על ידי קבוצת אלעזרא.
ביוני 2009 החזיקה החברה האם ב-61% מהון המניות ומזכויות ההצבעה בחברה, אלעזרא החזיק במישרין עוד כ-1% ממניות החברה, ואפרידר - החברה לשיכון ופיתוח ישראל בע"מ (הנשלטת אף היא על ידי אלעזרא החזקות בע"מ) החזיקה בכ-26% מהון המניות והזכויות בחברה.
כיום מחזיק אלעזרא באמצעות חברת אלעזרא החזקות בע"מ כ-90% ממניות החברה-האם.
במהלך המחצית השנייה של שנת 2007 השיקה החברה סדרת מוצרים הנקראת "BEST INVEST".
הסדרה משלבת בין פעילות הביטוח של החברה לפעילות ניהול השקעות של מספר בתי השקעות, כאשר המוצר אותו מקבל הלקוח הוא פוליסת חיסכון.
ההשקעות אשר מנוהלות על ידי בתי ההשקעות מחולקות לסלי ההשקעות המנוהלים בשיטת ניהול תיקים, קרי: מנהל התיק קובע את תמהיל ההחזקות במוצרים הפיננסיים השונים על פי ההגדרות שבכל אחד מסלי ההשקעות אותם בחר המבוטח.
בסוף שנת 2008 עמד הונה העצמי של החברה על 166.1 מיליון ש"ח.
סך עמודת ההון וההתחייבויות במאזן החברה עמד על יותר מ-4 מיליארד ש"ח.
נתח השוק של החברה בתחום ביטוח החיים נחשב קטן יחסית בהשוואה לחמש קבוצות הביטוח הגדולות בישראל.
ענף זה הניב לחברה הכנסות בשיעור של כ-300 מיליון ש"ח בשנת 2008.
הכשרה היא תהליך הכנתו של אדם להתיישבות בארץ ישראל על סמך הבסיס האידאולוגי הציוני-הסוציאליסטי.
יש להבדיל בין ההכשרה בארץ ישראל, לבין ההכשרה בחו"ל, שהיוותה בסיס לעלייה והתיישבות בארץ ישראל, בוצעה בעיקר על ידי תנועת החלוץ והייתה בשיאה בשנות ה-20 וה-30 של המאה ה-20.
בשנות המנדט הבריטי ובתקופה הראשונה לקיום מדינת ישראל הייתה מקובלת ההכשרה לחקלאות.
קבוצות של צעירים וצעירות אשר התארגנו ל"גרעין" לקראת התיישבות חקלאית היו יוצאים לקיבוץ לתקופת הכשרה.
היה זה תנאי מוקדם ליציאה להתיישבות ביישוב קיים וכל שכן ליישוב חדש.
ההכשרה כוללת הכנה מקצועית ואידאולוגית.
ההכשרה החלה באימפריה הרוסית בסוף המאה ה-19 ובארצות הברית בתחילת המאה ה-20.
בקונגרס הציוני ה-12 בשנת 1921 נערך כנס היסוד של ההסתדרות העולמית של החלוץ, בהשתתפות נציגים מכל רחבי העולם.
ההכשרה נערכה לרוב בחוות או במשקים חקלאיים, המשתתפים חולקו לקבוצות ולמדו את מכלול הנושאים הנדרשים להקמת יישוב חקלאי.
רוב המשתתפים היו בעלי רקע עירוני וחסרי ידע חקלאי, לכן ההכשרה כללה עבודה חקלאית, לימוד מלאכות מכניות-טכניות ולימוד עברית.
עם התפתחות ההכשרה נוספה גם ההכשרה בתחום הזהות היהודית שכללה לימוד היסטוריה וספרות יהודית.
קבוצות ההכשרה חיו לרוב בקומונה וחגגו את החגים היהודיים.
לעיתים רחוקות נשלחו גם מועמדים בודדים לעלייה ללימוד אצל חקלאים או בעלי מלאכה לא-יהודים.
בגרמניה הוכשרו בשנת 1934 כ-3,500 צעירים ב-32 מתקני הכשרה שונים.
הכשר לקבל טומאה הוא דין יסודי בהלכות טומאת אוכלים, לפיו מאכל מקבל טומאה רק בתנאי שהורטב במכוון אי פעם באחד משבעת המשקים, ואם הורטב משאר משקים (והרבה פרטי דינים בזה), הנקראים "מי פירות" אינו מקבל טומאה.
הרטבה זו נקראת הכשר לטומאה, מפני שהיא מכשירה ומאפשרת לאוכל להיטמא.
דין זה נלמד מפסוק מפורש בפרשת טומאת שרץ:
בפסוק מדובר דווקא בזרע, מה שאומר דרשני.
במסכת חולין מסבירה הגמרא כי דווקא אוכלים שהם בסוגת זרעים צריכים הכשר.
ייחודיותם של הזרעים בהלכות טומאה, הוא שהם לעולם לא מטמאים טומאה חמורה - לטמא אדם וכלים, ולכן רק כל דבר שלא מטמא טומאה חמורה - כדוגמת זרעים - צריך הכשר לטומאה.
הגמרא במסכת חולין קובעת שהגדר הוא - כל דבר שאין סופו לטמא טומאה חמורה; כך למשל פוסק רבי יוסי שנבלת עוף טהור אינה צריכה הכשר, מכיוון שסופה לטמאות טומאה חמורה - אם יאכלו אותה.
הרטבה זו, שהיא התנאי לכך שמאכל יקבל טומאה, צריכה להיות מכוונת בדווקא, ובהסכמת בעל המזון.
לאחר שמאכל נרטב הוא הוכשר לקבל טומאה, גם אם הנוזל שהרטיב אותו כבר התייבש, והאוכל יקבל טומאה מכל גורם מטמא שיגע בו.
ופירות בעודם על העץ אינם מקבלים טומאה אפילו אם כבר בשלו.
מאכל שלא מקובל להרטיב אותו, כמו פירות יבשים, ניתן לקנותו מהשוק ללא חשש מדיני טומאה.
המשקים הראויים להכשיר את המאכלים הם שבעה משקים: טל, מים, יין, שמן, דם, חלב, דבש (דבורים).
בספרות ההלכה מכונים בראשי תיבות: י"ד שח"ט ד"ם.
מי רגליים (שתן) של אדם נחשב כמשקה ומטמא, אך מי רגליה של בהמה נחשב כ"מי פרות" ואינו מטמא.
באופן רגיל, די בכך שאדם שמח במחשבתו שהמים נפלו על הפירות.
אך קטן, אין לו מחשבה.
משקים אינם זקוקים להכשר לקבל טומאה.
האחרונים חוקרים בטעם הדבר: האם מכיוון שמשקים אינם צריכים הכשר בסוגם והם מופקעים מדין זה, או שמא גם משקים צריכים הכשר כדי לקבל טומאה, אלא שהמשקים עצמם מכשירים את עצמם.
חלב כאמור הוא אחד משבעת המשקים ומכשיר לקבל טומאה, ואף מי חלב דינם כחלב, אך ישנם מספר גדרים והסתייגויות.
חלב אדם שאינו צריך לו, לא נקרא שם "משקה" עליו, אף שחיצונית נראה זהה, ולכן אינו מכשיר לטומאה, ולכן חלב שיצא מזכר לא מטמא.
חלב בהמה או חיה, שיצא שלא לרצון, לדוגמה כשזב מעצמו מדד הבהמה, או שנחלב בתורת מתעסק, אינו מטמא.
מאידך חלב אישה, נקרא "משקה" ולכן מטמא בין שיצא לרצון ובין שיצא שלא לרצון, מפני שהוא ראוי לתינוק.
דמו של בעל החיים עצמו בשחיטתו, נחשב למשקה, רק אם הוא נחשב אחד מהשנים:
דם חללים – דם של בהמה שנהרגה נחשב לאחד ממיני המשקים כ"דם".
התלמוד הבבלי דורש זאת מהפסוק ,
"דם שחיטה" - דם של בהמה שנשחטה כהלכתה וראויה לאכילה נחשב כמים שהוא אחד ממיני המשקים, כאמור בפסוק "על הארץ תשפכנו כמים".
אך בהמה שלא נשחטה בכשרות - למשל שחיטה על ידי גוי, צריכה הכשר של מים ממקום אחר, על מנת להיטמא - מלבד דם בעל החיים עצמו, שכן דם שאינו דם שחיטה או דם חללים אינו מכשיר לקבל טומאה.
גם השחיטה עצמה מכשירה את הבשר לקבל טומאה, גם אם לא נשפך דם על בעל החיים.
ההסבר לכך הוא על פי רש"י, במיגו - מכיוון שהשחיטה מכשירה את הבשר לאכילה, היא גם מכשירה את הבשר לקבל טומאה.
מכך ניתן להסיק ככל הנראה, שהתורה דרשה שיֵעשה מצד האדם מעשה המכשיר את הדבר לאכילה, ולכן כשם שהמים משמשים לגמר מלאכת הפרי כך גם השחיטה מכשירה את הבשר לאכילה.
לדעת רבי שמעון בר יוחאי, רק השחיטה מכשירה את הבשר לקבל טומאה, אבל דם השחיטה אינו מועיל כדי להכשיר את הבשר לקבל טומאה.
מלבד דמים אלו, שאר הדמים אינו מטמאים:
דם קדשים אינו מכשיר, שכן כתוב "לא תאכלנו על הארץ תשפכנו כמים", ודרש רבי חייא בר אבא בשם רבי יוחנן: דם שנשפך כמים מכשיר, דם שאינו נשפך כמים אינו מכשיר.
דם תמצית, אינו מכשיר בין בחולין ובין בקדשים, רב שמואל בר אמי, למד כן מהפסוק "רק חזק לבלתי אכול הדם, כי הדם הוא הנפש" - דם שהנפש יוצאה בו, קרוי דם, ואילו דם שאין הנפש יוצאה בו אינו קרוי דם.
התנאים במשנה דנו האם הכשר לפני שהאוכל נקרא כ"אוכל", מועיל לאחר שהאוכל נחשב כאוכל.
האמוראים נחלקו האם יש דין "יד" לקבל את המשקים כדי לקבל טומאה, הנידון הוא אם המשקה המכשיר את האוכל, נפל על החלק המשמש כ"יד" לאוכל (למשל, עצם ועליו בשר).
הַכְּרֵתִי וְהַפְּלֵתִי היו גדודי חיילים המוזכרים בתנך בזמן מלכותו של דוד המלך בלבד.
כמעט תמיד הם מוזכרים בצמוד לשר הצבא בניהו בן יהוידע, למעט פעם אחת שבה הם מוזכרים עם יואב בן צרויה (שמואל ב כ, ז).
יחידה זאת הייתה נפרדת משאר הצבא, יחידה מובחרת בראשותו של בניהו בן יהוידע.
יחידה זאת הייתה בתקופת דוד בלבד והייתה ייחודית לו.
במרד אדוניה נשארו הכרתי והפלתי בצדו של דוד למרות ששר הצבא דאז, יואב בן צרויה, נטה אחרי אדוניה.
אזכורם הראשון מופיע בתקופת מלכותו של דוד ואינם נזכרות בתקופות מוקדמות יותר.
חיילים זרים, עם שם דומה ("כתים") מוזכרים גם בתקופה מאוחרת של ממלכת יהודה.
בחרסי ערד (מכתב מספר 1) מוזכרים ה"כתים".
נגב הכרתי היה חלקה הדרומי של "ארץ פלשתים".
ישנם חוקרים הרואים בהם, יחידה המורכבת מלוחמים זרים, המורכבים מיושבי אזור זה: הכרתי והפלשתי, אשר שמו שובש ונשמטה ממנו האות ש'.
הקשר בין הכרתי והפלשתים חוזר גם בדברי הנביא צפניה: "הוי יושבי חבל הים גוי כרתים דבר ה' עליכם כנען ארץ פלשתים" ובדברי הנביא יחזקאל: "הנני נוטה ידי על פלשתים והיכרתי את כרתים והאבדתי את שארית חוף הים" (כ"ה, טז).
יונתן בן עוזיאל בתרגומו מפרש כרתי ופלתי - קשתים וקלעים, כלומר שנקראו כך על שם תפקידם ולא על שם מקום מוצאם.
הרד"ק כותב: "ויש מפרשים: שתי משפחות שהיו מישראל שהיו סרים אל משמעת המלך ורואים פניו תמיד, ובניהו היה בראשם".
מסתבר שעל שום דרשה תלמודית זו בחר הרב יהונתן אייבשיץ לקרוא לביאורו לשולחן ערוך חלק יורה דעה בשם 'כרתי ופלטי' (אלטונה, תקכ"ג).
חברת הכשרת הישוב התחדשות עירונית בישראל היא חברה ציבורית הנסחרת בבורסה לניירות ערך בתל אביב.
החברה נוסדה במרץ 2010 בשם הכשרת הישוב בישראל - אנרגיה בע"מ, ועסקה בחיפושי גז ונפט בישראל, החל מ-2016 החברה עוסקת בתחום ההתחדשות העירונית.
פעילות החברה נעשית במישרין ובאמצעות תאגידים בשליטתה.
שדות "שרה" ו"מירה" הם בגודל של 400,000 דונם כל אחד ונמצאים בתחום המים הכלכליים של מדינת ישראל, כ־40 ק"מ מערבית לחדרה, דרומית למאגרי הגז "דלית" ו-"תמר".
קידוח מירה הסתיים ב-6 בספטמבר 2012 והשותפות בקידוח הודיעו לציבור שלא נמצא בו גז.
קידוח שרה הסתיים ב-20 באוקטובר 2012 והשותפות בקידוח הודיעו לציבור שגם בו לא נמצא גז.
רישיונות החיפוש פקעו ב-2015 ומאז לחברה אין זכויות בנכסי נפט.
להכשרת היישוב, עמנואל אנרגיה ושותפות עמנואל אופציה לזכויות בשיעור של כ-11.5% ברישיון "שמואל", הממוקם סמוך לחופי ישראל במים רדודים בין אשקלון לבת-ים.
עד כה מימשה קבוצת עמנואל אופציה לרכוש 7.128% (מתוך 100%) ברישיון "שמואל".
העברת הזכויות שמומשו כאמור לעיל כפופה לאישור הממונה על ענייני הנפט במשרד האנרגיה והמים.
בנוסף, לקבוצת עמנואל אופציה לזכויות בשיעור של כ- 7.5% ברישיון "עוז" (בשמו הקודם- "בנימין דרום"), הממוקם כ-40 ק"מ מערבית לחדרה, בסמוך לרישיונות "שרה" ו"מירה", כנגד העברת 2.5% מן הזכויות ברישיונות "שרה" ו"מירה".
ביום 11 במאי 2012 חברה בת בבעלות מלאה של החברה, "עמנואל אינטרנשיונל", הגישה הצעה במסגרת מכרז שפורסם על ידי ממשלת קפריסין לרכישת זכויות חיפוש והפקה של נפט ו/או גז בשטח המים הכלכליים של קפריסין.
הכרת תודה, הכרת טובה, תודה, אסירות תודה, הודיה או הערכה היא רגש או עמדה המכירה בתועלת שהתקבלה או תתקבל, או הבעתם של רגש או עמדה אלו.
הבעת תודה נחשבת לאחד מכללי הנימוס בחברות רבות.
תודה היא אחד המושגים או אחת החוויות המשמעותיות והמוערכות ביותר בדת בפילוסופיה ובספרות, ונחשבת כבר מאות שנים למידה טובה, לפעילות רצויה או הכרחית מבחינה מוסרית או למצווה דתית.
במחקרים שונים בחנו את חוויית התודה באופן מדעי, במסגרת הפסיכולוגיה החיובית, וספר שמרכז מידע על מחקר זה תורגם לעברית בהוצאת מטר.
בספרו זה כותב המחבר, רוברט אמונס (Robert A.
Emmons) מאוניברסיטת קליפורניה בדייוויס בין השאר, אף על פי שהכרת תודה היא תופעה שנראית פשוטה ומובנת מאליה, היא למעשה מורכבת ביותר ורבים מתעלמים ממנה.
אמונס כותב גם שלמרות שאנשים רבים מתקשים, שוכחים או מתנגדים להכיר תודה לעיתים קרובות, הכרת תודה נמצאה מחקרית כאחד הגורמים החשובים בבריאות נפשית, כגורם השני בעוצמתו המנבא אושר, וכפעילות שעשויה לתרום במידה רבה לאושר.
במחקר שערך עם עמיתיו מייקל מקולוק וג'ואן טצנג נמצא כי אנשים בעלי נטייה חזקה להכרת תודה הם גם בעלי יכולת לחוש אמפתיה כלפי אחרים, נדיבים, בעלי אופטימיות חיוניים.
נמצא גם, שאנשים בעלי הכרת תודה, הם בעלי סיכוי גבוה יותר להתקדם להשגת מטרות אישיות.
מכאן שהכרת תודה הוא גורם מניע ומקדם.
ביהדות רווח הביטוי הכרת הטוב.
הכרת הטוב היא גם מהסיבות שעל האדם מוטל לקיים את דיני התורה והמצוות, מתוך הכרת תודה לבורא שהעניק לו חיים.
הקשר בין תודה, מתנה וחובה
אמונס, רוזנברג ותאורטיקנים נוספים מציינים שתודה קשורה באופן כמעט ישיר למושג מתנה.
כאשר אנו תופסים מצב מציאותי ככזה שבו אנו מקבלים מתנה, לרוב מתעורר בנו רגש הכרת תודה כלפי הנותן.
לעומת זאת כאשר אנו מקבלים דבר מה מועיל אך מייחסים זאת ליד המקרה או לנתינה מתוך פחד, אשמה, כפייה, חובה או ציפייה לקבל תגמול כלשהו בתמורה, רגש הכרת התודה מתעורר במידה פחותה או לא מתעורר כלל.
מכאן עולה שהחוויה של חובה מנוגדת לכאורה לחוויה של תודה, אך תאורטיקנים אלה ואחרים מתייחסים להיבט אחר של החובה, זה של חוויית החוב של האדם המודה כלפי הנותן, שהיא כנראה המקור לביטוי "אסיר תודה".
אמונס, רוזנברג ואחרים מציינים שחוויית החוב כלפי הנותן יכולה להיות לא נעימה ומטרידה, כמו חוויות אחרות של חוב, אך לעיתים קרובות או אצל אנשים רבים, היא עשויה להיות נעימה ומשמחת, בניגוד לחוויות אחרות של חוב.
מידת הנעימות או אי-הנעימות הכרוכה בחובה להודות, קשורה במידה רבה למקורה.
אם מקור החובה הוא פנימי - כלומר האדם המודה מרגיש טוב כל כך שהוא פשוט חייב, מתוך עצמו, לבטא זאת, או שהוא קיבל על עצמו מרצון, מחויבות כלפי עצמו להודות על מתנות - החובה תיחווה כנעימה.
לעומת זאת אם מקור החובה הוא חיצוני - כלומר האדם מרגיש חובה להודות מתוך כללי מוסר, מצווה דתית, לחץ חברתי או סמכותי וכו' שהוא לא מזדהה איתם לחלוטין - החובה תיחווה כבלתי נעימה.
באופן ספציפי, אמונס ורוזנברג מציינים שבכל פעם שאדם - מקבל או נותן - חושב שהמקבל מודה או צריך להודות לנותן, כתגמול על נתינתו, התודה והנתינה הופכות במידת מה לסחר חליפין, לנתינה מתוך ציפייה לתמורה, והחוויה של מתנה ושל הכרת תודה נפגעות או נעלמות.
הבעת תודה יכולה לשמש ככלי לחיזוק התנהגות פרו-חברתית בקרב הנותן.
לדוגמה, בניסוי אחד נמצא שלקוחות של חנות תכשיטים שקיבלו שיחות תודה על קנייתם, הגדילו לאחר מכן את קניותיהם בחנות ב-70%.
להשוואה, לקוחות שהודו להם וסיפרו להם על מכירה הגדילו את קניותיהם לאחר מכן רק ב-30%, ולקוחות שלא התקשרו אליהם כלל לא הגדילו את קניותיהם.
במחקר אחר, לקוחות קבועים במסעדה נתנו טיפים גדולים יותר כשהמלצרים כתבו "תודה" על חשבונותיהם.
ההכשרה המקצועית בישראל כוללת למגוון מסלולי לימוד המאפשרים רכישת מקצוע לאוכלוסייה הבוגרת.
הקורסים מיועדים להכשרה ראשונית לעובדים לא מיומנים, להסבה והתפתחות מקצועית לעובדים בעלי ניסיון.
בשנים הראשונות לאחר הקמת המדינה התרחבה מערכת ההכשרה המקצועית בקצב מהיר על רקע תפיסת "העבודה היצרנית" והפכה חלק בלתי נפרד מהמאמץ הלאומי לפיתוח המשק.
במהלך שנות השמונים והתשעים חלו תמורות רבות במערכת ההכשרה המקצועית, תמורות שהפכו אותה ממערכת המשרתת את צורכי המשק והתעשייה למערכת הממוקדת בטיפול באוכלוסיות חלשות.
החל מתחילת שנות האלפיים החלה מערכת ההכשרה להתכווץ באופן מהיר, כאשר הביטוי הבולט לכך הוא צמצום התקציב המוקצה לצורך ההכשרות.
בעוד שבשנת 2000 עמד התקציב השנתי על כ-160 מיליון שקלים, בשנת 2012 היה רק 43 מיליון שקלים.
קיצוץ של יותר משבעים אחוזים.
ההכשרה המקצועית בישראל נמצאת תחת אחריות האגף להכשרה מקצועית ופיתוח כוח אדם במשרד העבודה, הרווחה והשירותים החברתיים.
מחקרים שבחנו את אפקטיביות תהליכי ההכשרה מצאו כי קיימת השפעה חיובית בהעלאת אחוזי השתתפות המוכשרים בשוק העבודה.
בנוסף נמצא כי השתתפות בקורסי הכשרה מסייעת לעלייה בשכר העובדים.
יחד עם זאת נמצא כי חלק ניכר מהמשתתפים לא ממשיכים לעבוד במקצוע אותו רכשו.
במהלך העשור הראשון לקיומה של המדינה החלו תהליכי מיסוד של מערכות ההכשרה והתמקצעות של עובדים והתהדק הקשר בין מערכות המדינה ובין התעשייה.
מיסודה של מערכת ההכשרה המקצועית נעשה בעזרת סיוע שהתקבל ממשלות שונות, מארגוני סיוע של האו"ם, ה-ILO והבנק העולמי.
תמיכה זו כללה משאבים מקצועיים ותקציביים בהיקפים של עשרות מיליונים לירות
במהלך שנות ה-60' התחזק הקשר בין תהליכי התפתחות המשק וצורכי התעשייה ובין מאפייני ההכשרה המקצועית.
עיקר המאמץ המוסדי כוון לביסוס פעולת האגף להכשרה המקצועית ולחיזוק הקשר עם החינוך המקצועי.
ההכשרה המקצועית התעצבה על רקע תפיסת "העבודה היצרנית" והפכה חלק בלתי נפרד מהמאמץ הלאומי לפיתוח המשק.
החינוך המקצועי התעצב על רקע השאיפה לספק חינוך לכל ולתת מענה לבני הנוער בדמות תעודת מקצוע והכשרה לתעסוקה.
לקראת תום שנות ה-60' נחתם הסכם בין משרד העבודה ומשרד החינוך לחלוקת תחומי הפעולה תחת אחריותם של כל אחד מהמשרדים בתחום החינוך המקצועי והגברת שיתוף הפעולה.
על פי ההסכם, משרד העבודה היה אחראי לטפל בהכשרה ובהשתלמות של מבוגרים ובהכשרת בני נוער לפי חוק החניכות.
משרד החינוך היה אמון על הטיפול בכל הסוגים האחרים של הכשרת בני נוער בתקופות למשך לימוד שונות.
כמו כן, הוקמה קרן הכשרה והשתלמות מקצועית של פועלי בניין בשיתוף עם הסתדרות פועלי הבניין וארגון הקבלנים
במהלך שנות ה-70' התפתחה מערכת הכשרה מקצועית ענפה במימון ובניהול של משרד העבודה.
ההכשרות סיפקו מיומנויות מקצועיות בהתאם לצורכי שוק העבודה.
מערכת זאת כוונה בעיקרה לטפל באבטלה חיכוכית זמנית.
לצד מערכת זאת, פעלה מערכת הכשרה של ההסתדרות והאיגודים המקצועיים, בהתאם לדרישות הענפיות, אשר היבנו את הדירוג המקצועי בענפים השונים.
במחצית השנייה של שנות ה-70', על רקע ההאטה הכלכלית נדרשה מערכת ההכשרה לספק מענה לבעיות אבטלה ארוכות טווח ומצבי תעסוקה משתנים.
עיקר המאמץ של מערכת ההכשרה הופנה ממתן שירותים אוניברסליים לטיפול הממוקד באבטלה.
כך, למשל, תקציב האגף להכשרה גדל בשל העברת חלק מדמי הביטוח הלאומי לטובת פעילויות הכשרה מקצועית.
מספר המשתתפים בהכשרות הלך וגדל עם שילובם של מובטלים, עולים חדשים, חיילים משוחררים ותושבי עיירות הפיתוח ושכונות המצוקה השתלבו בפרויקטים ייעודיים.
שנות השמונים מסמנות את סיום תקופה מיסודה של מערכת המקצועית ואת ראשית המעבר ממערכת המשרתת את צורכי המשק והתעשייה למערכת הממוקדת בטיפול באוכלוסיות חלשות.
התמורות הטכנולוגיות, התפתחותם של ענפי אלקטרוניקה, המחשבים והאוטומציה והשינויים בתחומי הידע עיצבו מחדש את פעולתה של מערכת זו.
תחומי הידע החדשים דרשו מיומנויות רחבות, מחד, ושליטה בעולמות ידע ממוקדים, מאידך.
השילוב בין השניים דרש חשיבה מחודשת אודות תהליכי ההכשרה וההסמכה של עובדים לתעשייה.
באותן השנים מאפייני פעולתה של מערכת ההכשרה המקצועית הושפעו מהתהליכים והמגמות החדשות שהתרחבו בפוליטיקה הישראלית.
התקציבים הגדולים שעמדו לרשות מערכת ההכשרה המקצועית הפכו עם השנים לאפיק נוח בידי קברניטי משרד העבודה והרווחה למתן הטבות פוליטיות.
אחד הביטויים הבולטים לכך היה הופעתם של שירותים שכוונו לאוכלוסיות מוגדרות ותאמו את צורכיהם אשר לא עמדו בהלימה למגמות שהתפתחו בתעשייה או בחברה.
שירותים אלה, דוגמת הכשרות לאוכלוסייה החרדית בתחומי מקצועות הסת"ם, שימושו כדיבידנט שניתן על מנת לשמור על היציבות הקואליציונית.
במקביל, עקרונות ניהול מערכת ההכשרה המקצועית החלו להשתנות לאור השינויים בעקרונות המדיניות החברתית.
המעבר מתפיסה סוציאלית אוניברסלית לטיפול ממוקד באוכלוסיות מוגדרות עיצב מחדש את עקרונות הפעולה של המערכת.
ההכשרה הפכה לכלי לטיפול באוכלוסיות ממוקדות ולאפיק למתן מענה לצרכים הסוציאליים שלא סופקו במסגרת השירותים החברתיים.
מערכת ההכשרה המקצועית הפכה מספינת הדגל של תהליכי פיתוח ההון האנושי לאמצעי להכשרה של אנשי מקצוע המופנים לרמות הנמוכות בשוק העבודה.
שנות התשעים התאפיינו באימוצה של גישה פרטיקולרית לניהול והסדרה של תהליכי התפתחות ההון האנושי.
ההכשרה הפכה מכלי להתערבות בשוק העבודה לתשתית בעזרתה נעשה מאמץ לניוד אוכלוסיות ומתן מענה לצרכים ייחודיים של סקטורים שונים בחברה.
מגמות אלה הגבירו את העיסוק וההתמחות בהקשרים החברתיים ובניסיון לפתח כלי הכשרה פרטיקולאריים עבור אוכלוסיות ייעודיות כגון עולים חדשים, ערבים וחרדים המכוונים לסייע בהתמודדות בכניסה לשוק העבודה, בהורדת החסמים ובהגברת הנגישות לידע ופיתוח הון אנושי.
כך למשל תקציב האגף להכשרה מקצועית גדל מ-82 מיליון שקלים בשנת 1990 ל-269 מיליון שקלים בשנת 1991, כאשר מחצית מפעולות האגף הופנו לטובת הכשרת העולים.
בפתחה של המאה העשרים ואחת מדיניות ההכשרה המקצועית ניצבה בפני תמורות משמעותיות שעיצבו את מאפייניה וצורת פעולתה.
אל השיח העוסק בהכשרת עובדים מקצועיים לתעשייה חלחלו תפיסות נאו-ליברליות שהובילו לגיבושה של מדיניות חדשה.
בשנת 2004 החליטה ממשלת ישראל על הפעלת תוכנית מהל"ב/"אורות לתעסוקה".
התוכנית, התבססה על מודל "From welfare to work", או כפי שכונתה "תוכנית ויסקונסין".
התוכנית נועדה לצמצם את החסמים של אוכלוסיות בכניסה לשוק העבודה ולזרז את תהליך השתלבותן בתעסוקה.
הפעלתה של התוכנית נעשתה באמצעות התקשרות עם חברות פרטיות וגורמי מגזר שלישי שהפעילו "מרכזי תעסוקה".
מדיניות זו הצטרפה לצעדים נוספים בתחומים משיקים ובתוכם השינוי בגובה ומאפייני הזכאות לגמלאות קצבאות האבטלה, הבטחת הכנסה ופרופיל הזכאים.
מדיניות זו הביאה לפגיעה משמעותית במעמדה של ההכשרה המקצועית במובניה הקלאסיים ולשחיקה בתהליכי התאמת ההון האנושי המקצועי לצורכי התעשייה.
כיום מערכת ההכשרה המקצועית היא מערכת שיורית המתקשה להניע עובדים בשוק העבודה.
הביטוי לשינוי הדרמטי במעמד ההכשרה המקצועית בישראל התבטא בקיצוץ המאסיבי בתקציבי האגף להכשרה מקצועית.
ביולי 2016 הוחלט על העברת תחום התעסוקה מאחריות משרד הכלכלה והתעשייה לאחריות משרד הרווחה והשירותים החברתיים בראשותו של השר חיים כץ.
ההחלטה זכתה לביקורת מצד גורמים מקצועיים בתחום שטענו כי החיבור בין תחום התעסוקה לעיסוק בסוגיות חברתיות המזוהות עם אוכלוסיות חלשות פוגע במעמדו של התחום.
מערכת ההכשרה המקצועית בישראל אינה מעוגנת בחוק, בשונה ממדינות מערביות דוגמת גרמניה, צרפת ושוודיה.
במהלך השנים נחקקו מספר חוקים ותקנות, אשר התייחסו באופן עקיף למעמדה של מערכת ההכשרה המקצועית.
"חוק שירות התעסוקה התשי"ט-1959" ו"תקנות הביטוח הלאומי (ביטוח אבטלה), תשל"ג-1972" הם מהחוקים הבולטים, אשר עיצבו את פעולת מערכת ההכשרה המקצועית הן בהקשר שוק העבודה והן בהקשר הטיפול באוכלוסיות מיוחדות.
במהלך השנים נחקקו חוקים המגדירים את תנאי ההכשרה בענפים ומקצועות במשק כגון חוק החשמל.
כמו כן, נחקקו חוקים העוסקים בתנאי העבודה ובהסדרת יחסי העבודה ובתוכן גם נושא הכשרתם של חניכים במהלך עבודתם ("חוק החניכות").
החוק נחקק בשנת 1959 במטרה להסדיר את תהליכי חלוקת העבודה לדורשי התעסוקה.
החוק יצר זיקה בין מערכת ההכשרה המקצועית ובין שירות התעסוקה, במסגרתו נקבע כי הזכאות להכשרה מקצועית ניתנת רק למי שהופנה על ידי שירות התעסוקה.
הזיקה בין השניים הביאה למיסוד והכרה פורמלית בהכשרה מקצועית ככלי המסייע בהתאמת עובדים מקצועיים לשוק עבודה.
כמו כן, שירות התעסוקה הוא הגורם שבסמכותו להפנות להכשרה ולעבודה, על סמך הסיווגים המקצועיים.
תקנות הביטוח הלאומי (ביטוח אבטלה), תשל"ג-1972
החוק נחקק בשנת 1972 במטרה לצמצם ככל האפשר את משך הזמן בו הפרט אינו מתפרנס מעבודה.
גמלאות העבודה הוצמדו לשכרו של המובטל, לצד הצבת תנאי זכאות ומגבלות לעידוד חזרתו לשוק העבודה.
מובטלים זכאים לקבל ביטוח אבטלה בהתאם לרמת השתכרותם טרם נפלטו משוק העבודה.
בנוסף, הם זכאים להכשרה מקצועית המאפשרת התאמה של היכולות והמיומנויות הקצועיות או הסבה למקצוע אחר.
ההכשרה המקצועית וביטוח האבטלה אמורים לספק למובטל פרק זמן סביר אשר יאפשר חיפוש עבודה מתאימה והזדמנות לעדכון ולרכישת ידע.
פרק הזמן המוקצה ניתן על מנת להימנע מחזרתו של העובד לשוק העבודה מתוך אילוצים אשר יוצרים אי התאמה (Mismatch) בין יכולותיו המקצועיות ובין מקום עבודתו.
האגף להכשרה מקצועית אחראי על כלל ההכשרות המקצועיות הנערכות במשק.
רוב ההכשרות נערכות בשוק החופשי על ידי גורמים פרטיים או מכללות ובתי ספר מקצועיים.
חלק מההכשרות נערכות במרכזי הכשרה בניהולו של האגף ובמפעלים בתעשייה.
האגף מפקח בכל אחת מהפעילויות על תוכני הלימוד, התשתיות, בחינות ההסמכה והכשרת המורים.
ההכשרות המקצועיות נחלקות למספר קטגוריות:
הכשרות מתוקצבות- הכשרות הממומנות על ידי האגף במקצועות ובתחומים בהם קיים חוסר בעובדים מיומנים.
עיקר ההכשרות המתוקצבות מתקיימות במרכזי הכשרה או במכללות ובמרכזים ציבוריים המאושרים על ידי האגף.
ההכשרות, המתוקצבות וממומנות כולן בידי המדינה, ניתנות אך ורק למובטלים המופנים על ידי שירות התעסוקה.
כל ההכשרות מתקיימות במסגרת קורסי יום.
קורסים עסקיים - הכשרות הנפתחות כמענה לצורכי השוק.
ההכשרות מתקיימות במכללות ובמרכזים פרטיים במימון מלא של המשתתפים.
הלימודים בקורסים העסקיים מתקיימים, ברובם, במסגרת לימודי ערב.
כיתה במפעל - כמענה לצרכים מיוחדים של מפעל.
תוכנית ההכשרה מתקיימת בתוך מפעלים או על ידי גופי הכשרה שקיבלו אישור לכך.
ההכשרה מיועדת למובטלים המופנים על ידי שירות התעסוקה במסגרת לימודי יום או לעובדים מתוך התעשייה.
המפעל המכשיר מחויב לקלוט אחוז מסוים מהלומדים.
OJT (On The Job Training) - הכשרות הנבנות כמענה לצרכים העולים מתוך התעשייה.
ההכשרות נערכות, לרוב, במימון המדינה ומכוונות לסייע למפעלים להכשיר עובדים מקצועיים.
המימון הממשלתי אינו ניתן עבור ההכשרה, אלא עבור תשלום על זמנו של החונך המנחה את העובד במהלך עבודתו.
חונכות במפעל - פרויקט בשיתוף מיזם תב"ת של ארגון הג'וינט.
הכשרה מקצועית הנערכת בשיתוף מלא עם התעשייה, במטרה לספק מענה לצרכים של מפעלים במימון וסיוע של המדינה.
מימון ההכשרה נעשה בשיתוף של התעשייה (30%) והמדינה (70%).
ההכשרה מחולקת לשלושה שלבים: השלב הראשון - לימודים העורכים חודש עד חודש וחצי במרכז הכשרה.
השלב השני - לימודים בשילוב הכשרה (3 ימי הכשרה ו-2 ימי עבודה בתעשייה במסגרת חניכה).
השלב השלישי - לימודים במרכז הכשרה.
שוברים - החל משנת 2007 יושמה תוכנית השתלבות בעבודה באמצעות שוברים.
השוברים מקנים אפשרות ללימודים בכל מוסד השכלה המאושר על ידי משרד הכלכלה והתעשייה, משרד החינוך והמועצה להשכלה גבוהה.
השובר ניתן למובטלים או לעובדים בלתי מקצועיים.
הזכאות לשובר ניתנת רק למי שלא השתתף בהכשרה מקצועית במהלך שלוש השנים האחרונות.
מכינות - המכינות מכוונות לסייע למחפשי עבודה ועובדים בלתי מקצועיים לרכוש מיומנויות בסיסיות לקראת כניסתם להכשרה מקצועית.
המכינות ניתנות לאוכלוסיות אשר אינן מחזיקות בידע ומיומניות בסיסיות כגון: שפה, חשבון וידע כללי הדרושים לעובדים בתעשייה.
מחקרים שבחנו את מצבם התעסוקתי של בוגרי קורסי הכשרה מקצועית לאחר תקופה של שנתיים או שלוש מסיום הקורס מראים כי כ-80% היו מועסקים בעבודה כלשהי.
יחד עם זאת, פחות ממחציתם עבדו במקצוע בו למדו.
שכרם של הבוגרים עלה ב-16% - 22% בהשוואה לשרכם בעבודה הקודמת לפני קורס ההכשרה.
כ-57% מהבוגרים הסכימו שההכשרה סייעה להם למצוא עבודה בשוק, גם אם לא בתחום אותו למדו..
מצב זה הוא הביטוי המרכזי לחוסר ההתאמה בין צורכי התעשייה וההתפתחויות הטכנולוגיות במשק ובין מאפייני המיומנויות והידע המקצועי המוענקים במסגרת ההכשרה.
מאז תחילת שנות האלפיים נמצא תקציב האגף להכשרה מקצועית בתהליך מתמיד של נסיגה.
בשנת 2000 עמד תקציב האגף על 159.4 מיליון שקלים.
במהלך העשור שלאחר מכן קוצץ התקציב בלמעלה מ-60% עד ל-61 מיליון שקלים בלבד בשנת 2010. בשנת 2011 קוצץ התקציב שוב ל-44 מיליון שקלים, סכם המהווה רק כ-0.01% מכלל תקציב המדינה באותה שנה.
הקיצוץ הדרמטי בתקציבי ההכשרה לווה בצמצום הזכאות של מובטלים בקבלת הכשרה מקצועית, במקביל לתקופת הזכאות לדמי אבטלה.
מגמות אלה סימנו את החלשותה של ההכשרה המקצועית.
לנשים יש יצוג יתר בקרב דורשי עבודה, בשנת 2011 נשים היוו 54.6% מקרב דורשי העבודה, אך היוו רק 46.3% מקרב הלומדים במסלולי היום.
לנשים יש ייצוג בולט בקורסים המסורתיים המיועדים לנשים: טיפוח החן, טיפול, מינהל, פרא רפואי, אופנה וטקסטיל וייצוג מזערי בקורסים בתחומי התחבורה, המחשבים, המתכת, החשמל והאלקטרוניקה.
ההסללה של נשים למקצועות לימוד נשיים - אינה רק ביטוי לבידול מגדרי אלא היא מתבררת גם כמנגנון המפחית מסיכויהן להשתלב בעבודה במקצוע הנלמד.
הדבר בולט במיוחד בקורסי הכשרה המתקיימים בישוביים ערביים - הנושאים הנלמדים ביותר הם ספרות, מטפלות ומינהל, אך הפועל קיים היצע נמוך למשרות אלה ביישובים הערביים.
נשים ערביות רושמות אחוזי השתתפות נמוכה גם במסגרות הכשרה אחרות - בשנת 2004 השתתפה רק אישה ערבייה אחת בהכשרה פנים מפעלית, מתוך 235 משתתפים שלקחו חלק בהכשרות מעין אלה.
בתוכניות הסבה לאקדמאים התמונה דומה - מתוך 766 משתתפים בתוכנית רק 15 היו נשים ערבית.
הכשרה מקצועית על פני מעגל החיים של הפרט
מערכת ההכשרה מקצועית בישראל מאפשרת למידה מקצועית לאורך מרבית חייו הבוגרים של הפרט.
חלק מבתי הספר המקצועיים מאפשרים לבוגריהם לרכוש תעודת מקצוע בסיום הלימודים.
מגדיר את הקריטריונים להכשרה, הסמכה והעסקה של חניכים עד גיל 18. במסגרת השירות הצבאי, צה"ל מעניק הכשרות מקצועיות המוכרות על ידי משרד הכלכלה והתעשייה ומאפשרות השתלבות בעבודה בשוק החופשי.
משרד הכלכלה והתעשייה מקיים מערכת ענפה של הכשרות והסבות מקצועיות במפעלים, במרכזי הכשרה ובשיתוף גורמים פרטיים ומהמגזר השלישי.
הֶכְשֵׁר מִצְוָה הוא מושג הלכתי שמשמעותו: מעשה שהוא עצמו אינו מצווה אלא הוא הכנה והכשרה של דבר מסוים כדי שיתאפשר על ידו לקיים את המצווה.
הביטוי "הכשר" הוא במובן של הכשרת דבר, התקנתו, ועשייתו ראוי למטרתו.
כל דבר שאינו חלק מקיום המצווה עצמה, אך נצרך לשם קיום המצווה, נקרא "הכשר מצווה".
כדוגמה לכך ניתן לראות את בניית הסוכה, שבאה כדי לאפשר את מצוות ישיבת סוכה, וכן את עשיית הציצית והתפילין, שעל ידיהן ניתן ללבוש את הציצית או להניח את התפילין.
כך הם גם קניית לולב ואפיית מצות.
עם זאת, ישנם מעשים שאף על פי שהם בעצם הכנה למצוות אחרות, בכל זאת הם נחשבים מצווה בזכות עצמם.
לדוגמה, בניין בית המקדש ובדיקת חמץ.
על מעשים אחרים יש מחלוקת אם הם מצווה או שרק הכשר מצווה: קידושין, לפי שיטת הרא"ש הם רק הכשר למצוות פרייה ורבייה, ולפי שיטת הרמב"ם, הם בכלל מצווה עצמה.
שכן לדעתו מלבד מצוות פרו ורבו, ישנה מצווה נוספת לקדש את האישה בחופה וקידושין.
כמו כן בלבישת בגדי כהונה, לדעת הרמב"ם זו מצוות עשה, ולדעת הרמב"ן זו רק הכשר מצווה.
ההבדלה בין "מצווה" ממש ל"הכשר מצווה" נותנת השלכות מעשיות בכמה הלכות.
דינים מיוחדים שמאפיינים את המצוות משתנים לעִתים כאשר מדובר רק על "הכשר מצווה".
חז"ל תיקנו לומר לפני עשיית המצוות ברכה מיוחדת על קיום המצווה.
בירושלמי נאמר כי אף על הכשר מצווה יש לברך ("ברוך ...
אשר קידשנו במצותיו וציונו לעשות סוכה", "לעשות לולב", "לעשות מזוזה", וכו').
למעשה, לא נפסק כן בהלכה, ואין מברכים על עשיית המכשיר למצווה, כך למשל במצות סוכה מברכים רק בישיבה בסוכה שזוהי המצווה, ולא בבניית הסוכה שזהו המכשיר למצווה אם כי יש שיטות לפיהן יש לברך על הכשר מצווה שלא ניתן לקיים בלעדיו את המצווה.
ישנו כלל הלכתי המכונה "מצוות צריכות כוונה".
על פי כלל זה, כדי לצאת ידי חובת מצווה, יש לכוון במחשבתו בעת ביצוע המצווה שמעשהו הוא לשם קיום אותה המצווה.
בשונה מהמצווה עצמה, מכשירי מצווה אינם צריכים כוונה.
שונים מדין זה הם מכשירי מצווה מסוימים שיש בהם דין מיוחד ליצור אותם "לשמה", דהיינו לשם מצוותם.
שונותם אפוא משאר המצוות איננה מדין "מצוות צריכות כוונה", אלא מחובת ייצורם לשם מצווה.
העוסק במצווה פטור מן המצווה
העוסק במצווה אחת והזדמנה לפניו מצווה אחרת, פטור מהמצווה החדשה.
כלל זה נקרא "העוסק במצווה פטור מן המצווה".
לגבי "הכשר מצווה" קיים נידון האם גם העוסק בהם (כגון שהולך לקיים מצווה) פטור ממצוות אחרות.
לרוב הדעות דינם שווה, והעוסק בהכשר מצווה אינו מתחייב במצווה נוספת, אך ישנה דעה (דעת הרשב"ש) שהכשר שונה ממצווה עצמה ואינו פוטר את העושה אותו מהמצווה החדשה.
אדם שנשבע שלא יעשה מצווה מסוימת, שבועתו לא חלה (כלומר: אינה תקפה מבחינה הלכתית).
לעומת זאת, במכשירי מצווה, ניתן להישבע עליהם, והנשבע שלא יקיים מכשיר מצווה, שבועתו חלה.
ולכך הנשבע שלא לקנות תפילין, שבועתו קיימת ואסור לו לקנות תפילין אף אם ימנע על ידי כך מהנחת תפילין.
עבירה שחייבים עליה קרבן, העושה אותה מתוך מחשבה שהוא עושה מצווה (כגון שמל בשבת תינוק שזמן מילתו אינו בשבת, בסברו שזמנו כן בשבת.
בלשון התלמוד נקרא "טעה בדבר מצווה"), נפסק בהלכה כי אינו חייב בקרבן.
יוצא מכלל זה מי שטעה רק בהכשר מצווה, שחייב בקרבן.
לגבי מצוות שעשייתם דוחה את השבת, ישנו נידון האם גם מכשיריהם דוחים שבת, האם הם כמצווה ודוחות שבת או שמא לא.
ב-6 בדצמבר 2017 הצהיר נשיא ארצות הברית דונלד טראמפ על ההכרה של ארצות הברית בירושלים כבירת ישראל והורה על תכנון המעבר של שגרירות ארצות הברית בישראל מתל אביב לירושלים.
הצהרתו נקראה בתקשורת הישראלית "נאום ירושלים" או "הכרזת ירושלים".
ההכרה התקבלה בברכה בישראל; בנימין נתניהו, ראש ממשלת ישראל, בירך על ההחלטה.
מנגד, ההצהרה התקבלה בכעס מצידה של הרשות הפלסטינית.
רוב הקהילה הבין-לאומית דבק בהתנגדות להכרה בירושלים, וכשני שלישים מהמדינות תמכו בגינוי להצהרה האמריקאית בעצרת הכללית של האו"ם.
גואטמלה ופרגוואי הלכו בעקבות ארצות הברית, והעבירו את שגרירויות מדינותיהם לירושלים.
פרט למדינות המוזכרות, מדינות נוספות הודיעו על כוונתן להעביר את שגרירויותיהן לירושלים.
טקס העברת שגרירות ארצות הברית בישראל לירושלים נערך ב-14 במאי 2018, למחרת יום ירושלים.
ב-5 באפריל 1920 אושר בוועידת סן רמו כתב המנדט על ארץ ישראל, על פיו המנדט הבריטי יהיה אחראי ליצור בארץ ישראל בשטח שבין הירדן לים (ובכלל זה ירושלים) תנאים אשר יבטיחו את הקמת בית לאומי לעם היהודי ויבטיח שלא תינתן שליטה בשטח לאף גורם מדיני אחר.
ההחלטה אומצה על ידי חבר הלאומים לאחר כשנתיים, ב-24 ביולי 1922. החלטות אלו עוגנו במגילת האו"ם בסעיף 80 פרק 12, והקנו להם תוקף מחייב במשפט הבין-לאומי.
תוכנית החלוקה, אשר אין לה תוקף מחייב ולא מומשה, קבעה כי ירושלים תהיה חלק מאזור בשליטה בין-לאומית, באמצעות מושל זר שימונה על ידי האו"ם, ומועצה שתורכב מנציגי התושבים של האזור.
כעבור שנתיים חזרה עצרת האו"ם והחליטה על בינאום ירושלים.
גם להחלטה זו אין תוקף מחייב.
ארצות הברית היא המדינה הגדולה והמשמעותית ביותר, מבחינה צבאית כלכלית ותרבותית, מבין מדינות המערב.
מדינת ישראל נתמכת בה רבות, כלכלית ומדינית, ולעמדתה השפעה רבה על מעמדה הבין-לאומי של ירושלים.
מאז הקמת מדינת ישראל נמנעו נשיאי ארצות הברית מלהביע במפורש את עמדתם בנוגע למעמדה של ירושלים, בכוונה להשאיר את הסוגיה לדיונים בהסכמי שלום עתידיים בין ישראל לפלסטינים.
שגרירות ארצות הברית בישראל, כמו מרבית יתר השגרירויות הזרות בישראל, הייתה עד מאי 2018 ממוקמת בתל אביב ולא בירושלים.
לאורך השנים הצהירו מועמדים לנשיאות ארצות הברית במהלך מסע הבחירות שלהם כי יכירו בירושלים כבירת ישראל.
כך נהגו כל הנשיאים שנבחרו מראשית שנות ה-90 של המאה ה-20, חלקם אף התחייבו להעביר את שגרירות ארצות הברית לירושלים.
עם זאת, איש מהם לא קיים הבטחות אלו.
במקביל נעשו פעולות חקיקה והצהרות שונות של הקונגרס במטרה לקדם את הכרתה של ארצות הברית בירושלים כבירת ישראל, אך הממשל האמריקאי דבק בהימנעותו ממהלך כזה.
במהלך הבחירות לנשיאות ב-1992 הצהיר המועמד הדמוקרטי, ביל קלינטון, כי ממשלו "יתמוך בירושלים כבירת מדינת ישראל" וביקר את הנשיא ג'ורג' הרברט ווקר בוש בשל "ערעור חוזר ונשנה על הריבונות הישראלית בירושלים המאוחדת".
למרות זאת, לאחר חתימת הסכמי אוסלו ב-1993 וגם לאחר כניסת חוק השגרירות לתוקף ב-1995, ממשל קלינטון הקפיא זאת, כדי לא להפריע למשא ומתן בין ישראל לפלסטינים.
במשך השנים חתמו כל הנשיאים על הצו הדוחה את יישום החוק
במהלך הבחירות לנשיאות בשנת 2000 ביקר ג'ורג' ווקר בוש את הנשיא קלינטון על שלא העביר את השגרירות האמריקאית לירושלים כפי שהבטיח, ואמר כי הוא מתכנן ליזום את המהלך בעצמו מיד עם בחירתו.
למרות ההבטחה, עם ניצחונו בבחירות הוא נסוג ממנה.
בשנת 2002 קבע הקונגרס, בהחלטה של רוב חברי הבית הרפובליקאים ושל דמוקרטים תומכי ישראל, כי על ארצות הברית לרשום בדרכון האמריקאי את המילה "ישראל" כמקום הולדתו של מי שנולד בירושלים.
החלטת הקונגרס באה בעקבות מדיניות השלטונות האמריקנים להשאיר את רישום המדינה ריק בדרכון של מי שנולד בירושלים, ולציין רק את שם העיר.
עם זאת, בפועל, מחלקת המדינה, שהיא הגוף האמריקאי האחראי על הנפקת דרכונים, סירבה לאכוף את החוק מ-2002 והמשיכה את מדיניותה הקודמת בטענה כי החלטת הקונגרס מפרה את עקרון הפרדת הרשויות בין הזרוע המבצעת לבין הזרוע המחוקקת.
ב-2008, כינה המועמד הדמוקרטי ברק אובמה את ירושלים "בירת ישראל".
במהלך קמפיין הבחירות לנשיאות ארצות הברית ב-2016 הצהיר דונלד טראמפ על כוונתו להעביר את שגרירות ארצות הברית מתל אביב לירושלים, אם יבחר לנשיאות.
בדצמבר 2016, לאחר שנבחר לנשיאות, נאם בכנס איפא"ק והכריז שיעביר את השגרירות לירושלים, בירת ישראל.
ב-1 ביוני 2017 חתם הנשיא טראמפ על הצו הדוחה את העברת השגרירות בחצי שנה, כפי שנהגו כל הנשיאים לפניו מאז 1995. הבית הלבן הצהיר כי פעולה זו תסייע לנשיא לשאת ולתת על עסקה בין ישראל והפלסטינים, וכי ההבטחה להעברת השגרירות תתקיים במועד מאוחר יותר.
ב-28 בנובמבר, בעת אירוע לציון 70 שנים להחלטת כ"ט בנובמבר, אמר סגן הנשיא מייק פנס שהנשיא טראמפ 'שוקל באופן פעיל' את העברת השגרירות לירושלים, והחל גל פרסומים בתקשורת אודות ההצהרה שהולך לשאת הנשיא.
בעקבות פרסומים אלו החל נשיא הרשות הפלסטינית, מחמוד עבאס, במאמצים למנוע את הכרזתו של טראמפ בעניין ירושלים ואיים כי הכרזה זו תשים סוף לתהליך המדיני.
ב-6 בדצמבר 2017, לפני שנשא את הנאום, אמר טראמפ כי "ההחלטה שלי בנוגע לירושלים הייתה צריכה להתקבל מזמן".
ישראל, הפלסטינים ומדינות שפעלו בעקבות הכרת ארצות הברית
ראש הממשלה בנימין נתניהו כינה את ההצהרה "יום היסטורי", וקרא למדינות נוספות להכיר בירושלים וללכת בעקבות ארצות הברית.
הוא הוסיף כי כל הסכם שלום יתבסס על ההכרה כי ירושלים היא בירת ישראל.
נשיא מדינת ישראל ראובן ריבלין בירך על ההכרזה ואמר ש"אין מתנה יפה וראויה מזו במלאת 70 שנים להקמת מדינת ישראל".
ההכרזה התקבלה בברכה ובשמחה בכלל המערכת הפוליטית, למעט מרצ והרשימה המשותפת.
נשיא הרשות הפלסטינית מחמוד עבאס הגיב להחלטה ואמר כי "הממשל האמריקני, בהחלטתו בעניין ירושלים, החליט להפר את כל ההחלטות הבין-לאומיות ולהתעלם מהקונצנזוס הבין-לאומי.
הצעדים המגונים האלה למעשה ממוטטים את כל המאמצים של תהליך השלום.
ארצות הברית למעשה הודיעה על נסיגתה מתפקידה כנותנת חסות למשא ומתן.
הצעדים האלה תורמים לארגונים הקיצוניים שמעוניינים לגרור את האזור למלחמת דת.
זה יוביל למלחמות שלא יהיה להן סוף.
אנו מזהירים מפני כך כבר זמן רב".
בהמשך השווה בין הנאום להצהרת בלפור, הגדיר אותו כ"סטירת המאה" לפלסטינים והצהיר כי לארצות הברית לא יהיה תפקיד בתהליך השלום.
סאיב עריקאת, מבכירי הרשות הפלסטינית ומי שאחראי מטעמה על ניהול המשא ומתן עם ישראל, הגיב להחלטה באופן חריף וטען כי "הכרזת טראמפ סיימה את תפקידה של ארצות הברית בתהליך השלום".
ראש הלשכה המדינית של חמאס אסמאעיל הנייה טען כי "ההכרה בירושלים היא הכרזת מלחמה נגד הפלסטינים" וקרא "לפתיחתה של אינתיפאדה חדשה נגד הכיבוש והאויב הציוני".
למחרת הנאום מחבלים פלסטינים שיגרו מספר רקטות מרצועת עזה לעבר ישראל.
סגן מנהיג ארגון הג'יהאד האסלאמי טען ש"החלטת ארצות הברית היא הכרזת מלחמה.
מדובר ביום אבל לאומה ועלינו לפעול נגד היהירות האמריקנית.
עלינו לסמוך רק על אחדותנו".
שרת החוץ של גואטמלה סנדרה חוב אמרה כי גואטמלה תומכת בהצהרת טראמפ בכך שירושלים היא בירת ישראל.
ב-16 במאי, יומיים לאחר העברת שגרירות ארצות הברית לירושלים, העבירה גואטמלה את שגרירותה לירושלים.
שרת החוץ של האיחוד האירופי, פדריקה מוגריני, הביעה את דאגתה מהצהרתו של טראמפ והביעה חשש כי ההכרזה "עלולה להחזיר אותנו לימים אפלים".
יו"ר הפרלמנט הרומני הצהיר על תמיכתו בהעברת השגרירות לירושלים.
משרד החוץ של רוסיה הזהיר לפני הנאום שהחלטת ארצות הברית להכיר בירושלים כבירת ישראל עלולה להוביל להסלמה בסכסוך הישראלי-פלסטיני.
ממשלת צ'כיה הודיעה כי היא מכירה בירושלים המערבית כבירת ישראל, ונשיאה מילוש זמאן הודיע על תמיכתו בנאום ובצעד העברת השגרירות ואמר כי גם צ'כיה תפעל כך.
לעומתו, ראש ממשלת צ'כיה אנדריי באביש אמר כי "רעיון העברת השגרירות לא טוב".
בחודש מאי 2018, הייתה צ'כיה, בין המדינות האירופיות שהתנגדו ליוזמה הצרפתית לפרסום הודעת גינוי מטעם כל 28 המדינות החברות באיחוד האירופי נגד העברת השגרירות האמריקנית לירושלים.
ובכך סוכלה הכוונה להוציא את הודעת גינוי.
נשיא צרפת עמנואל מקרון אמר כי "ההחלטה הזו היא החלטה מצערת שהולכת נגד החוק הבין-לאומי ונגד מועצת הביטחון של האו"ם" וכי "הסטטוס של ירושלים הוא עניין של ביטחון בין-לאומי שישפיע על הקהילה הבין-לאומית כולה."
קנצלרית גרמניה אנגלה מרקל אמרה שהיא מתנגדת להחלטתו של טראמפ, ושמעמדה של ירושלים צריך להיקבע כחלק ממשא ומתן בין ישראל לפלסטינים.
ראש ממשלת בריטניה תרזה מיי טענה כי "אנחנו לא מסכימים עם ההחלטה האמריקנית להעביר את השגרירות לירושלים ולהכיר בירושלים כבירת ישראל לפני הסכם קבע".
ראש ממשלת הונגריה, ויקטור אורבן, אמר כי האפשרות להעביר את השגרירות בישראל "כלל לא עלתה על הפרק".
עם זאת הונגריה הייתה בחודש מאי 2018, בין המדינות האירופיות שהתנגדו ליוזמה הצרפתית לפרסום הודעת גינוי מטעם כל 28 המדינות החברות באיחוד האירופי נגד העברת השגרירות האמריקנית לירושלים.
ובכך סוכלה הכוונה להוציא הודעת גינוי.
מדינות מוסלמיות רבות, הביעו מחאה על הודעתו של טראמפ.
טקס העברת שגרירות ארצות הברית בישראל מתל אביב לירושלים התקיים ב-14 במאי 2018 במשכנה החדש של שגרירות ארצות הברית בישראל, ברחוב דוד פלוסר 14 בירושלים.
באירוע השתתפו משלחת רשמית של ארצות הברית, סגל א' של מדינת ישראל וכ-200 דיפלומטים אמריקאים וישראלים.
ראש המשלחת של הממשל של ארצות הברית לטקס היה המשנה למזכיר ההגנה ג'ון סאליבן.
המשלחת כללה, בין היתר, את מזכיר האוצר של ארצות הברית סטיבן מנושין, יועצו של נשיא ארצות הברית דונלד טראמפ, ג'ארד קושנר ובתו של הנשיא איוונקה טראמפ, וחברי הקונגרס של ארצות הברית.
בטקס הוקרנה ברכה מצולמת של הנשיא טראמפ.
טראמפ חזר על עיקרי דבריו בנאום ירושלים והדגיש שמועד העברת השגרירות לירושלים נעשה בדיוק ביום השנה ה-70 להקמת מדינת ישראל ולהכרת ארצות הברית בה.
את הטקס הנחה שגריר ארצות הברית בישראל דייוויד פרידמן.
יועצו של הנשיא ג'ארד קושנר נשא דברים כנציג הממשל, כנציגי מדינת ישראל נאמו ראש ממשלת ישראל, בנימין נתניהו ונשיא מדינת ישראל ראובן ריבלין.
הרב זלמן וולוביק והכמרים האוונגליסטים ג'ון הייגי ורוברט ג'פרס נשאו אף הם דברי ברכה בטקס.
יום לפני הטקס, ב-13 במאי ערך משרד החוץ אירוע לכבוד המשלחת האמריקאית לטקס.
באירוע השתתפו נציגי 23 מדינות נוספות, בהם נציגי 4 מדינות האיחוד האירופי: אוסטריה, הונגריה, רומניה וצ'כיה.
ראש ממשלת ישראל האיץ בנציגי המדינות הזרות ללכת בעקבות ארצות הברית ולהעביר את שגרירויותיהן בישראל לירושלים.
באותו יום התקיים במלון וולדורף אסטוריה ירושלים כנס מיוחד של ארגון הקהילה היהודית האורתודוקסית בארצות הברית (OU (Orthodox Union לרגל העברת השגרירות.
בכנס נכחו גם המשלחת האמריקאית לטקס.
הרב הראשי לישראל יצחק יוסף ביטא בכנס את רחשי ליבו:
מושל פלורידה הכריז על תמיכתו בהעברת השגרירות ועל הידידות העמוקה של מדינת פלורידה ומדינת ישראל.
משלחת הקונגרס לטקס, שכללה את הסנטורים לינדזי גרהאם מייק לי דין הלר וטד קרוז, ערכה מסיבת עיתונאים במלון המלך דוד.
הסנאטור גרהאם הדגיש כי "העברת השגרירות משרתת אינטרסים ביטחוניים: גבולות מתפוררים סביבנו.
על הישראלים לראות זאת כאילו חיל הפרשים מגיע לעזרתם."
סגנית שר החוץ ציפי חוטובלי העניקה לאחר הטקס לאיוונקה טראמפ "עגילי הלני המלכה" מעיר דוד ומסרה לה מכתב הוקרה על פועלה בהעברת השגרירות לירושלים.
שגריר ישראל באו"ם דני דנון העניק לשגרירת ארצות הברית באו"ם ניקי היילי העתק של מטבע מתקופת המרד הגדול עליו הוטבעו המילים "חירות ציון", והודה על תמיכתה בהעברת השגרירות לירושלים.
השר לענייני ירושלים, זאב אלקין, הכריז לאחר הטקס, בכנסת, כי יוענק לדונלד טראמפ אות "מגן ירושלים".
כעבור יומיים, ב-16 במאי, התקיים בירושלים טקס חנוכת שגרירות גואטמלה לירושלים בהשתתפות נשיא גואטמלה, ג'ימי מוראלס ובכירים בממשלתו.
בתקשורת הישראלית טקס העברת השגרירות עמד בראש הכותרות.
העיתונים "ישראל היום", "ידיעות אחרונות" ו"מעריב השבוע" הקדישו לטקס את כותרותיהם הראשיות ביום הטקס ולמחרת הטקס.
על סיקור הטקס בישראל ובעולם העיבו המהומות בגבול רצועת עזה, שהגיעו לשיא באותו יום, בו נמנו 61 הרוגים פלסטינים מאש צה"ל, מספר רשתות טלוויזיה ברחבי העולם שידרו משני המוקדים בו זמנית באמצעות מסך מפוצל.
גם בעיתונות העולמית הכתובה ציינו מספר עיתונים את שני האירועים בכותרות ראשיות.
פוקס ניוז מתח ביקורת על אופן הסיקור של כלי תקשורת אחרים את חנוכת השגרירות והעימותים בגבול רצועת עזה ב-14 במאי.
רשת פוקס עצמה שיגרה לירושלים את הכתבת הבכירה ג'נין פירו שסיקרה את התמיכה הרבה של תושבי ירושלים בהעברת השגרירות.
שגריר ארצות הברית בישראל דייוויד פרידמן התראיין לאחר הטקס לרשת NPR ואמר, בין היתר, כי .
נשיא ארצות הברית, דונלד טראמפ, הצהיר ב-21 במרץ 2019 שארצו מכירה באופן מלא בריבונות הישראלית ברמת הגולן.
ב-25 במרץ 2019 חתם טראמפ על הצהרה שמכירה בריבונות ישראל על רמת הגולן.
ב-21 במרץ 2019 הצהיר הנשיא טראמפ כי "לאחר 52 שנים הגיע הזמן שארצות הברית תכיר באופן מלא בריבונות הישראלית ברמת הגולן, דבר חשוב מבחינה אסטרטגית וביטחונית לישראל וליציבות האזורית."
ארבעה ימים לאחר מכן, בטקס סמלי בבית הלבן במעמד ראש ממשלת ישראל, סגן נשיא ארצות הברית, מייק פנס, מייק פומפאו, ג'ארד קושנר, דייוויד פרידמן ואחרים, חתם טראמפ על הצהרה נשיאותית שמכירה בריבונות ישראל על רמת הגולן.
ראש ממשלת ישראל, בנימין נתניהו, הודה לנשיא טראמפ על ההצהרה.
מאוחר יותר הודיע נתניהו כי בכוונתו לאשר הקמת יישוב חדש ברמת הגולן שייקרא רמת טראמפ, כמחווה על ההכרה.
ראש האופוזיציה, שלי יחימוביץ', אמרה כי "הצהרת טראמפ היא בעיקר סמלית, אך היא מבורכת ומשקפת את הקונצנזוס הישראלי לגבי מעמדה של רמת הגולן.
[...] אין ספק שטראמפ מוסר את ההצהרה כדי להעניק בונוס לנתניהו במערכת הבחירות".
מזכ"ל האו"ם, אנטוניו גוטרש, אמר כי "מעמדו של הגולן לא השתנה".
המהלך האמריקני גרר גינוי, ביקורת או דחייה מצד: האיחוד האירופי, בריטניה, גרמניה, צרפת, בלגיה, ספרד, פולין, דרום אפריקה, טורקיה, מצרים, הליגה הערבית, רוסיה, ערב הסעודית, בחריין, קטר, כווית, ירדן, עיראק, איראן, לבנון, יפן, קובה, אינדונזיה, קנדה, פקיסטן, סודאן, מלזיה, וסין.
ביוני 2021 דווח באתר "" כי ממשל ג'ו ביידן צפוי לסגת מהחלטתו של טראמפ, ולהודיע כי הוא אינו מכיר בריבונות הישראלית על רמת הגולן.
גורם מדיני בישראל הכחיש כוונה כזו.
זמן קצר לאחר הדיווח פרסמה מחלקת המדינה של ארצות הברית הצהרה רשמית לפיה מדיניות ארצות הברית בנוגע לרמת הגולן לא השתנתה, ודיווחים האומרים אחרת הם שקריים.
הכשר הרב לנדא הוא גוף כשרות פרטי חרדי-ישראלי, אחת ממערכות הכשרות המקובלות על רבים בציבור החרדי.
מערכת הכשרות הוקמה על ידי הרב יעקב לנדא, רב העיר בני ברק.
לאחר פטירתו מילא את מקומו בנו, הרב משה יהודא ליב לנדא, ברבנות העיר ובניהול מערכת הכשרות.
מאז פטירתו, במרץ 2019, ממלאים את מקומו ומנהלים במשותף את הרבנות ואת מערכת הכשרות, בנו הרב חיים יצחק אייזיק לנדא, והרב שבח צבי רוזנבלט.
בחודש כסלו ה'תרצ"ו (1935), מונה הרב יעקב לנדא לרב המושבה בני ברק, והחל לדאוג לענייני המעשרות בחנויות, שמירת שבת, מקוואות, עירוב ושיעורי תורה.
הוא היה מסייר בחנויות על-מנת להפריש מהפירות ומהירקות תרומות ומעשרות.
כשצרכי הדת בעיר גדלו, הקים בשנות ה-50 מערכת כשרות, שהתפתחה במשך השנים ונתמכה על ידי רבנים בעיר ומחוצה לה, בהם הרב אברהם ישעיהו קרליץ (החזון איש).
עד לפטירתו בשנת תשמ"ו (1986) עמד הרב יעקב לנדא בראש מערכת הכשרות.
בהוראתו, לא נגבית אגרה על נתינת כשרות (מעבר להוצאות המינימליות) עד היום.
אחרי פטירת הרב יעקב לנדא, מילא את מקומו, בנו הרב משה יהודא ליב לנדא.
עם פטירתו בשנת תשע"ט (2019), החליפו בנו הרב יצחק אייזיק לנדא יחד עם הרב שבח צבי רוזנבלט.
במשך השנים היו חברים במערכת הכשרות הרבנים: אליהו לנדא, יוסף יצחק בלינוב, מנחם מנדל שפרן, יהודה לייב וויס, שלמה מחפוד, בצלאל שוץ ועוד.
מערכת הכשרות מתמקדת בעיקר בחנויות, שירותי הסעדה ומסעדות ברחבי העיר בני ברק והמרכז.
עם זאת, היא מעניקה שרותי השגחה גם למפעלים מחוץ לתחומי העיר.
לאורך השנים חלה שחיקה מתמשכת בכשרות העירונית.
ב-1988, עם התמנות הרב משה לנדא לרב העיר, החל מאבק בינו לבין הרב שך, במהלכו הקים הרב שך את בד"ץ שארית ישראל, והציבור הליטאי החל צורך מוצרים מכשרות זו.
חלק מהאולמות בעיר עברו לכשרות בד"ץ העדה החרדית, כדי לפנות גם אל הציבור הליטאי.
לפי חוקר החברה החרדית פרופ' בנימין בראון, למרות המאבק, המשיך ההכשר להיות מהמובילים בתחום הכשרות, ומוצריו המשיכו לעלות גם על שולחנם של מנהיגים ליטאיים.
עם פטירת הרב משה לנדא, מונה גם רב ליטאי לצד בנו הרב יצחק אייזיק לנדא, מהלך אותו קידם הרב לנדא כשנה וחצי קודם פטירתו.
בטבת תש"פ עברו שלושה אולמות בהשגחת לנדא לכשרות שארית ישראל.
המעבר של האולמות עורר סערה וגרר מכתבי גינויים של רבנים המזוהים בעיקר עם החסידים, וגם מכתב התנערות של הרב רוזנבלט מהמהלך, וזאת למרות שהוא מראשי שארית ישראל.
בעקבות זה כינסו רבני הכשרות את רבני הקהילות בבני ברק לכינוס חיזוק ותמיכה במערכת הכשרות לנדא.
ככל גופי הכשרות הפרטיים, גם על כשרות לנדא נאסר, בהתאם לחוק איסור הונאה בכשרות, להשתמש במילה "כשר" באישורים שהוא מוציא, ולכן אין בסמליל הכשרות את המילה כשר.
חלק מתקציב מערך הכשרות ממומן על ידי עיריית בני ברק.
בינואר 2020 הודיע היועץ המשפטי של הרבנות הראשית כי בשל מאפייני מערך הכשרות ככשרות פרטית ולא עירונית (זאת עקב מתן הכשר למפעלים ועסקים מחוץ לגבולות העיר ובחוץ לארץ) לא יוכר עוד הרב לנדא כנותן כשרות מטעם הרבנות הראשית, ויוכל לתת כשרות רק בצמוד לתעודת רבנות מקומית.
בשל מאפיינים אלה גם לא תוכל עוד עיריית בני ברק לתקצב את מערך הכשרות, בתגובה ביקש הרב יצחק יוסף להשהות את ההחלטה עד לדיון במועצת הרבנות הראשית.
האחיות מנהלות את הטיפול בחולה ובמשפחתו, במגמה להביאם לרווחה פיזית נפשית וחברתית, תוך שמירה על המשכיות ורצף טיפולי.
תוך הפעלת שיקול דעת מקצועי, ניהולי וערכי תוך מתן טיפול איכותי כוללני, למטופל ולמשפחתו.
בנוסף לטיפול הפיסי, תפקידם להדריך מטופלים ובני משפחות ולהוות מקור תמיכה לצרכים קליניים ונפשיים של המטופל.
דגש מיוחד ניתן לתחום הפסיכו־סוציאלי ולרווחתם הנפשית של חולים ובני משפחות.
הפעילות מתבססת על ידע רחב המוקנה באמצעות השתלמויות רבות בתחום, בהן משתתפות אחיות מוסמכות מכל תחומי העיסוק הרפואיים.
בנוסף להתערבות אישית, מבצעות אחיות מפגשים עם קבוצות חולים ובני משפחה (חלק מהקבוצות מנוהלות בשיתוף של אחיות ועובדות סוציאליות).
תרומתן של קבוצות אלה על איכות חיי החולה והמשפחה בהפחתת חרדה, בהעלאת ידע ומודעות, ועדות להצלחתן הרבה היא בקשות של חולים מכל רחבי הארץ להשתתף בקבוצות.
לאחיות תרומה מרכזית וישירה על איכות הטיפול ושביעות רצונו של המטופל במערכת.
תפיסה זו באה לידי ביטוי בעידוד האחיות להתפתחות מקצועית בשני צירים מרכזיים:
הציר הקליני אשר בו מתמחות אחיות בתחומים ספציפיים במסגרת קורסים על־בסיסיים ולימודי המשך במקצוע.
הציר הניהולי (קליני ומינהלי) אשר בא לביטוי בלימודים אקדמאים ובהכשרות להקניה ופיתוח מיומנויות ניהוליות ומתן כלים ניהוליים.
יציאתן לקורסי מומחיות שונים בתחומים קליניים דוגמת טיפול נמרץ, אונקולוגיה, מילדות, בריאות הנפש, ובתחומים רלוונטיים אחרים כמו הנחיית קבוצות להפגת חרדה, ניהול הטיפול בפצעים ועוד.
אספקט נוסף של התמחות האחיות מנהלות הטיפול בחולה, הוא בהתמקדות באיזון סימפטומים כגון: חולים אונקולוגיים הנדרשים לאיזון בחילות והקאות, טיפול בסטומטיטיס לחולים לאחר השתלות מח עצם, חולים כרוניים הסובלים מכאב והנדרשים לאיזונו ועוד.
במקביל, משתלמות אחיות רבות בקורסים לפיתוח מיומנויות תקשורת והנחיית קבוצות במסגרות שונות פרטניות וקבוצתיות.
שיפור התקשורת בין האחות למטופל ובין האחות לעמיתים בצוות המטפל, מקדם את החולה להשגת תוצאים בריאותיים טובים יותר.
ניהול הטיפול בחולה בא לביטוי בתפיסה ההוליסטית המושרשת בעבודה היום יומית של האחות.
מיומנויות של תאום, איתור משאבים הנדרשים לטיפול במטופל, העצמת המטופל וחיזוק הקשר עם הקהילה, הם מקצת המיומנויות אותם מטפחים בעשייה הסיעודית.
במחלקות וביחידות שונות במרכז הרפואי, פועלות האחיות בשיטות עבודה שונות, המותאמות לסוג החולים ולאופי המחלה.
כל שיטות העבודה בסיעוד הנהוגות, מבוססות על תפיסה כוללנית של המטופל.
האחיות נעזרות באומדנים מובנים ומתוקפים להערכת מצבו של המטופל, שימוש באבחנות סיעודיות, והגדרת תוצאים לבדיקת איכות הטיפול.
בקרות שוטפות מהוות כלי לבדיקת מצב קיים במגמה לעקוב אחר שינוי מתמיד בתהליכים במגמה לזהות תחומי התערבות נדרשים.
סטנדרטים טיפוליים וניהוליים מהווים בסיס לקביעת רמת איכות הטיפול.
על סמך בקרות ניהוליות, סקרי שביעות רצון של מטופלים ומשפחות נעשה תהליך של שינוי ושיפור הסטנדרטים.
עולם הסיעוד רואה את תחום המחקר כמנוף וכבסיס לעשייה סיעודית מקצועית ומיטבית.
תחומי המחקר מגוונים וכוללים את כלל השדות הקליניים.
חלק מהנושאים הנחקרים בימים אלה כוללים בין היתר: השפעת הדרכת מטופלים על איכות טיפול, הערכת שיטות עבודה סיעודית, טכניקות להפחתת חרדה בקרב מטופלים ומשפחות, תוצאים קליניים של חולים המטופלים במרפאות המנוהלות על ידי אחיות (Nursing Led Clinic), הפחתת כאב באוכלוסיות חולים שונות מפגים ועד קשישים.
הדחיפה למימוש החזון מתבטאת בשילוב של פרויקטים מיוחדים בעשייה היומיומית.
פרויקטים אלה הופכים לחלק אינטגרלי מהעשייה ומקדמים את איכות הטיפול, מייעלים את תהליכי העבודה, מעלים את שביעות רצון המטופלים ובני משפחותיהם ומביאים לחסכון כספי.
דוגמאות לפרויקטים ייחודיים: מרפאה טרום ניתוחית, שרות הרגעה לילדים, מרכז מידע רפואי־סיעודי טלפוני (Clinical Call Center), שילוב מערכת אוטומטית ממוחשבת לחלוקת תרופות, טיפול ייחודי באם ובתינוק בשיטת Rooming In, לידה באווירה טבעית, סטנדרטיזציה בטיפול, מחשוב הרשומה הרפואית והסיעודית ואיזון סימפטומים.
התמקצעות והתמחות על בתחומים השונים ברפואה מחד, והצורך בראייה מערכתית ויכולת ריכוז הטיפול בחולים מאידך, העלו את הצורך באחיות בעלות הכשרה ייחודית, מערכתית וממוקדת תחום, לצורך תאום ומתן טיפול מיטבי ואיכותי למטופלים.
מומחיות קליניות ומתאמות מהוות מרכז לרשת טיפולית, כל אחת בתחומה.
המומחית מייעצת, מלמדת, מפתחת פרויקטים לקידום הטיפול בתחום עיסוקה, מטמיעה ומבקרת את העשייה הסיעודית במחלקות השונות.
בתחומים הבאים פועלות אחיות מוסמכות מומחיות ומתאמות, המרכזות את הטיפול בחולים בתקופת האשפוז וביציאה לקהילה: אונקולוגיה, גריאטריה, פסיכיאטריה, טראומה, כאב, שרות הרגעה לילדים, השתלות מח עצם (מבוגרים וילדים), סוכרת, סרטן שד ועוד.
בנוסף, בשל אופייה הייחודי של ישראל כמרכז טראומה ומרכז רפואי המטפל בפצועים וחיילים, מושם דגש על מומחיות האחות בהיבטים שיקומיים.
תחומים בהם רכשו האחיות ידע ומיומנויות טיפוליות ייחודיות כוללים בין היתר את המחלקות לשיקום נוירולוגי, אורתופדי, גריאטרי וילדים.
מקנים ידע עמוק יותר בתחום מסוים ומקנים לאחות סמכויות והרשאות נוספות.
אחות הבונה תוכנית הדרכה לסטודנטים לסיעוד בהתאם למטרות ההתנסות והשלב בלימודים.
המדריכה תנהל עם הסטודנטים דיונים קליניים וניתוח אירועים, ותעריך את ההתקדמות והישגיהם הלימודיים של הסטודנטים.
תוכנית השתלמות מוכרת בהדרכה קלינית תקנה ללומדים מיומנויות הדרכה פרטנית וקבוצתית לצד מיומנויות אימון והובלת שינוי.