tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בבחירות 2010 נבחר לקדנציה שלישת לאחר שזכה ב-62.7% מהקולות במחוז שלו.
בבחירות 2014 הובס ונאלץ לפנות את מקומו בפרלמנט, לאחר כהונה של 12 שנה.
בשנת 2004 יזם הצעת חוק, שאושרה בפרלמנט ברוב קולות, לפיה יהיה מותר לעובדי המדינה לגדל זקן (לגברים) ולחבוש רעלה (לנשים) אם יחפצו בכך.
כתגובה למעורבות האיראנית בהתקוממות השיעים בבחריין בעת ההפגנות ב-2011, יזם עם חברי פרלמנט סלפים נוספים שליחת סיוע למיעוט הערבי באהוואז ובמחוז ח'וזסתאן באיראן.
בשנת 2013, יזם א-סעידי את גיבושה של רשימת ארגונים שיוכרו בבחריין כארגוני טרור, ביניהם חזבאללה.
המהלך אכן הוביל להכרזת חזבאללה כארגון טרור בבחריין, לראשונה במדינה ערבית.
א-סעידי מכונה לעיתים "הקיצוני ביותר בבחריין" בשל הצהרות שאמר בעבר, כגון "אללה, קלל את היהודים, הנוצרים והשיעה והראה לי את יומם השחור."
עמדותיו כוללות הצעות להפרדה מגדרית בתחומים רבים בבחריין, החלה של חוקי השריעה במדינה, והקמת מתחמים של מגורי יוקרה על חורבות תילי הקבורה של תרבות דילמון בטענה כי היא מנוגדת לאסלאם.
ב-2003 הוא נאלץ להתנצל בפני הפרלמנט לאחר שביקש לאסור על קיום תהלוכות האבל השיעיות על מותו של חוסיין בן עלי ברחובות במהלך העשוראא.
בפברואר 2006 קרא א-סעידי להסרת שלטים שהוצבו בבחריין בידי אגודת ההארה האסלאמית השיעית, משום שלטענתו הן מסיתות לכיתתיות.
הכרזות נשאו ציטוט של איש הדת השיעי הבכיר עיסא קאסם: "קרב כרבלא עודנו נמשך בין הצדדים בהווה ובעתיד.
הוא נמצא בנשמה, בבית ובכל תחומי החיים והחברה.
אנשים ימשיכו להתחלק בין מחנה חוסיין למחנה יזיד, אז בחר את המחנה שלך." ב-2009, בעת כהונתו כחבר הפרלמנט, קרא לגירוש כללי של השיעים מבחריין.
ב-2007, בעקבות מאמר בעיתון איראני שטען כי העצמאות הבחריינית אינה לגיטימית וכי בחריין היא חלק בלתי נפרד מאיראן, קרא לניתוק היחסים הדיפלומטיים בין המדינות ובנוסף פרסם פתווה שהמאמין בדברים אלה הוא בגדר ח'וארג' ועונשו מוות.
ב-2009 דרש משר המשפטים הבחרייני שלא לאפשר מינוי נשים לתפקיד מואזין.
ג'אסר אבו רביעה (נולד בשנת 1963) הוא צייר, פסל ומשורר בדואי-ישראלי.
מחבר מאמרים בנושאי בלשנות וחקר החברה הבדואית.
יצירותיו המוקדמות, משנות ה-80 של המאה ה-20, הושפעו מזרם אמנות האדמה וכללו מבני אבן בשטח, ציורי סלע ועוד.
רבות מעבודותיו כוללות מיצבים, ובהם דימויים מן התרבות הבדואית והישראלית.
ג'אסר אבו רביעה נולד בשנת 1963 במאהל אלג'ורף, בבקעת באר שבע, לשבט הבדואי אבו רביעה.
בילדותו ונערותו היה רועה את עדרי העזים של משפחתו.
בשנת 1983 החל ללמוד אמנות בירוחם ובהמשך במכללה לאמנות חזותית בבאר שבע.
לאחר מכן, סיים תואר ראשון בחינוך פורמלי ובלתי פורמלי באוניברסיטת בר-אילן, ותואר ראשון נוסף במדעי הרוח והחברה באוניברסיטה הפתוחה.
לימד אמנות ועברית בבתי ספר בדואים, וכיום הוא גמלאי של משרד החינוך.
משנת 1988 הוא חי ופועל בכסייפה, שם הוא מתגורר עם אשתו מייסון ושמונת ילדיו.
אבו רביעה הוא אחד האמנים הבודדים והמצליחים ביותר בחברה הבדואית.
את דרכו האמנותית החל ביצירה בשטח, בבקעת דרום באר שבע ובאזור כסייפה, אזורים שהכיר מנעוריו, כאשר רעה את עדרי העזים של משפחתו.
בעידודו של הפסל עזרא אוריון, התחיל אבו רביעה להתעניין בזרם של "אמנות אדמה" וליצור עבודות סביבתיות, הכוללות מבני אבן בשטח, ציורי סלע ועוד, כשהוא שואב השראה מן התרבות הבדואית המדברית.
בעבודתו אבו רביעה יוצר בחומרים וכלים מעולמו הפרטי, הקשורים לתרבות הבדואית ומסמלים אותה.
הוא עושה שימוש נרחב באלמנטים טבעיים כמו סלעים, ובחפצים בסיסיים ויומיומיים, אותם הוא מציב לצד פריטים תעשייתיים, המשקפים את תהליך העיור שעוברת החברה הבדואית בדורות האחרונים.
את השילוב שנוצר הוא מנתק מאדמת המקור, וממקם אותו מחדש בזמן ובמרחב, בחלל הגלריה או המוזיאון.
אבו רביעה עוסק בהתנגשות בין העבר להווה, במתח הקיים בין הקדמה למסורת הבדואית ההולכת ונשחקת.
הוא משלב בין מאפיינים בדואיים-ערביים למוטיבים יהודיים וישראליים, כאשר הוא מתייחס לא אחת למקורות ומצוות היהדות.
בעבודותיו הוא גם מרבה להתייחס לייצוג ומעמד האישה בחברה ובתרבות הבדואית.
אבו רביעה הציג מספר תערוכות יחיד בגלריות ציבוריות והשתתף גם בתערוכות קבוצתיות שונות.
בשנת 1994 הוצגה תערוכת היחיד הראשונה של אבו רביעה, "זמנים", במוזיאון הרצליה לאמנות עכשווית.
התערוכה הייתה מורכבת ממיצב של קוביות צבעוניות קטנות הפזורות ברחבי חלל אחד, ופסל אבן בחלל שני.
בעבודותיו אלה בחן אבו רביעה את מושג הצבע, ואת הקשריו השונים בחברה הבדואית - החל ממשחקי ילדות, דרך צבעי בעלי החיים החיים בחברה של רועי צאן, וכלה בתפיסה גברית ונשית של צבע בחברה מסורתית, ובמשמעויות הייחודיות של צבעים מסוימים בשפה הערבית בכלל, ובמסורת הבדואית בפרט.
בשנת 1996 יצר עבודת מיצב בשם "עידן הפלסטיק הראשון" בגלריית אל-ווסיטי במזרח ירושלים.
העבודה כללה מיצב מרכזי המוקף בחפצים נוספים, שמוקמו על הרצפה ונתלו על קירות הגלריה.
המוטיב המרכזי היה מורכב מקערת פלסטיק כחולה, מלאה במים כחולים שנצבעו בעזרת פיגמנט בדואי מיוחד, המוקפת באחת עשרה ג'ארות פלסטיק כחולות וג'ארה אחת אדומה.
המקבץ נראה כמעין באר מלאכותית - מוטיב המופיע באופן תכוף ביצירותיו של אבו רביעה, ובא לידי ביטוי באלמנטים וצורות מעגליות, מכלי מים וכן הלאה.
המיצב מייצר מתח בין היופי שבאסתטיקה הדקורטיבית של סידור הכלים, לבין החומרים הזולים מהם הם עשויים.
הוא מבטא את תחושת האובדן שבמעבר מהבאר המכילה מים חיים וכלי האבן המסורתיים, למים עומדים, המוכתמים בצבע כחול רעיל.
הג'ארה האדומה הבודדת, הקוטעת את הרצף ההרמוני של המעגל, ומדגישה את תחושת התלישות וההזרה.
בשנת 2008, השתתף אבו רביעה בתערוכה הקבוצתית הגדולה "ובסוף נמות - אמנות צעירה בשנות התשעים בישראל", במוזיאון הרצליה לאמנות.
בתערוכה, שהייתה חלק מפרויקט חגיגות שנת השישים למדינת ישראל, הוצגו עבודות של גיא בן נר, טל מצליח, עדי נס, אלי גור-אריה ואמנים ישראליים רבים אחרים.
אבו רביעה הציג בה פסל אבן בשם "ציורי סלע".
בשנת 2013 הציג אבו רביעה תערוכת יחיד ראשונה מאז 1996, במוזיאון הנגב לאמנות בבאר שבע.
התערוכה, "עבודת אדמה", כללה מיצב חדש שנוצר במיוחד עבורה, וסדרת רישומי עט של נופים ודמויות מסביבת מגוריו של אבו רביעה.
על התערוכה כתבה ד"ר דליה מנור, מנהלת המוזאון: "ג'אסר אבו רביעה נותן בעבודתו ביטוי למתח הקיים בין חיי הטבע שאפיינו את החברה הבדואית בעבר הלא רחוק, לבין המציאות העירונית בהם הם חיים עכשיו.
זוהי מציאות שהוא עצמו חווה אותה ומחפש דרך לנסח אותה באמנותו.
לשם כך הוא מאמץ את השפה של האמנות המודרנית, כמו המיצב וה"רדי מייד" - שימוש בחפצים מן המוכן - שבה השתמשו אמנים בולטים לאורך המאה העשרים.
באמצעות שפה זו הוא יוצר גשר מפתיע ומעורר מחשבה בין התרבות המערבית המודרנית לבין תרבות המדבר הבדואית."
1994: "זמנים", מוזיאון הרצליה לאמנות עכשווית.
1995: "ג'אסר אבו רביעה: תערוכת יחיד", גלריה נחשון.
1996: "עידן הפלסטיק הראשון", גלריה אל-ווסיטי.
2013: "אמנות אדמה", מוזיאון הנגב לאמנות.
1993: "5 אבנים", מוזיאון הרצליה לאמנות עכשווית.
1994: "5 אבנים: תערוכה קבוצתית ניידת", מוזיאון הנגב לאמנות.
1994: "ארט פוקוס - מקום אחר", תחנת הרכבת הטורקית, המכללה לאמנות חזותית.
1995: "לבי במזרח", פירמידה מרכז לאמנות עכשווית.
2008: "ובסוף נמות - אמנות צעירה בשנות התשעים בישראל", מוזיאון הרצליה לאמנות עכשווית.
"זמנים" (קטלוג התערוכה), אוצרת: דליה בלקין, הרצליה: מוזיאון הרצליה לאמנות, 27 באוגוסט - 1 באוקטובר 1994.
"ובסוף נמות" (קטלוג התערוכה), אוצר: דורון רבינא, הרצליה: מוזיאון הרצליה לאמנות, 3 במאי - 9 באוגוסט 2008.
"עבודת אדמה" (קטלוג התערוכה), אוצרת: נירית דהן, באר שבע: מוזיאון הנגב לאמנות, 10 באפריל - 15 ביוני 2013.
צור, עוזי, "דור הביניים של דור הביניים", הארץ, 5 ביוני 2008.
ג'אפר (במקור: جعفر, ג'עפר; באנגלית: Jafar) הוא דמות בדיונית, הנבל הראשי בסרט "אלאדין" של חברת וולט דיסני.
מבוסס באופן רופף על דמות דודו של אלאדין במעשייה המפורסמת מסיפורי אלף לילה ולילה, "אלאדין ומנורת הקסמים".
את דמותו של ג'אפר דיבב במקור ג'ונתן פרימן, ובעברית אלי גורנשטיין.
בגרסת הלייב-אקשן "אלאדין" משנת 2019 מגלם את דמותו השחקן מארוון קנזארי, כאשר בדיבוב העברי לסרט דיבב אותו יובל סגל.
ג'אפר הוא יועצו הקרוב של הסולטן של אגרבה, שמנסה כל הזמן לצבור יותר כוח ולשלוט באגרבה.
הוא גם מכשף, שמשתמש בכוחו כדי להפנט את הסולטן ולנווט אותו לעשות כרצונו.
לג'אפר יש תוכי מחמד בשם יאגו.
בתכנון הראשוני ג'אפר היה אמור להיות דמות חמת מזג, אבל הבמאים החליטו כי נבל רגוע יהיה מפחיד יותר.
ג'ונתן פרימן היה השחקן הראשון שלוהק לדיבוב הדמות, כאשר הוא בילה שנה ותשעה חודשים בהקלטת הדיאלוג שלו.
הוא דיבב מחדש את קולו לאחר שסקוט ויינגר לוהק לדיבוב דמותו של אלאדין ולינדה לרקין לוהקה לדיבוב דמותה של יסמין כי הרגיש ש"ג'אפר צריך להיראות כאיום ממשי" לדמויות.
האנימטור אנדרס דג'ה ניסה לשלב את הבעות פניו ותנועותיו של פרימן לדמות.
עם פתיחת הסרט אנו רואים את ג'אפר שמוצא את המפתח למערת הקסמים שבמדבר ומנסה לחדור לתוכה, אך הגנב ששלח פנימה נהרג, ושומר המערה מורה לו שרק אדם אחד יכול להיכנס: "יהלום בלתי מלוטש".
ג'אפר שולח את משמר הארמון ועוצר את אלאדין.
כשהנסיכה יסמין מתערבת ורוצה להציל את אלאדין, שאותו הכירה כאשר ברחה מהארמון, ג'אפר משקר לה שהוא הוצא להורג.
מייד אחר כך ג'אפר מתחפש לאדם זקן ומוציא את אלאדין מהכלא, בתנאי שיעשה לו טובה.
הוא מוביל אותו למערה ומורה לו לא לקחת ממנה כלום, מלבד מנורה אחת.
רגע לפני שאלאדין מוצא את המנורה, הקוף שלו אבו לוקח את אחד מאוצרות המערה, וגורם להתפרצות לבה.
ג'אפר מסרב להציל אל אלאדין לפני שייתן לו את המנורה, ואז מפקיר אותו למותו - אך אבו גונב את המנורה מתוך כיסו, ואלאדין ניצל בסיוע מרבד קסמים.
ג'אפר המאוכזב שב אל הארמון עם תוכנית חדשה: להפנט את הסולטן ולשכנע אותו שישנה את החוק כך שאם אין לנסיכה חתן, היא תתחתן עם הווזיר המלכותי – כלומר איתו.
במהלך שיחתם מגיע לארמון הנסיך עלי מאבאבווה מלווה בתהלוכה גדולה, למורת רוחו של ג'אפר.
הנסיך מתחיל לחזר אחרי הנסיכה, והיא מתחילה לאהוב אותו.
ג'אפר שולח את המשמר להתנקש בעלי, אך הוא ניצל באופן מסתורי ומפליל את ג'אפר, ואף חושף שהוא נוהג להפנט את הסולטן.
רגע לפני שג'אפר נעצר, הוא מתחמק באופן קסום ומזהה כי הנסיך עלי הוא בעצם הנער אלאדין, שהשתמש בג'יני שבמנורה כדי להפוך לנסיך.
בעזרת התוכי יאגו ג'אפר גונב את המנורה, ומורה לג'יני להפוך אותו לסולטן ולמכשף הגדול ביותר בעולם.
הוא חושף את אלאדין ושולח אותו לשממה, והופך את הנסיכה והסולטן למשרתים.
ג'אפר מחזר אחרי יסמין שדוחה אותו, ולכן הוא מבקש מהג'יני שיסמין תתאהב בו.
הג'יני מנסה להסביר שזה אחד הדברים הבודדים שהוא אינו יכול לעשות, ג'אפר מתעמת איתו ובמקביל חוזר אלאדין לארמון ומנסה להשיג את המנורה.
יסמין מנסה להסיח את דעתו של ג'אפר ואומרת שהיא מאוהבת בו, אך ג'אפר רואה את אלאדין ולוכד בקסמיו את כל החבורה.
הג'יני קובר את המנורה של ג'אפר במערה.
בסרט זה, המשמש כהמשך לסרט המקורי, מוצא את המנורה שודד בשם אביס מאל, ששונא גם הוא את אלאדין.
אביס מאל מבקש אוצר אגדי שנמצא בספינה טבועה, וג'אפר מגשים את משאלתו בכך שהוא מעביר אותו לקרקעית הים.
אביס מאל מבקש מייד מג'אפר להחזיר אותו למדבר, ובכך מבזבז שתי משאלות.
ג'אפר מבטיח לאביס מאל שאם יעזור לו לנקום באלאדין הוא יתגמל אותו בנדיבות, ואביס מסכים.
ג'אפר חוזר לאגרבה, לוכד את יסמין והג'יני, ומפליל את אלאדין ברצח הסולטן.
הוא לובש את צורתה של יסמין, ואומר לראזול שעל אלאדין למות עם עלות השחר.
יאגו התוכי מחליט לעבור לצידם של אלאדין ויסמין, ומשחרר את ג'יני מכדור הכוח שג'אפר כלא אותו בתוכו.
הג'יני מציל את אלאדין ברגע האחרון, משחרר את כולם מהצינוק ואומר לבני החבורה שהדרך היחידה להביס את ג'אפר היא להרוס את המנורה שלו.
במקביל ג'אפר, שחושב שאלאדין מת, מורה לאביס מאל לבקש במשאלה האחרונה לשחרר אותו מהמנורה.
אביס מאל אומר לו שהוא עדיין לא קיבל שום משאלה שרצה באמת.
ג'אפר נותן לו אוצרות רבים, אך אביס חושד שאחרי שהוא יביע את המשאלה כל האוצרות יעלמו.
בזמן שהשניים מתווכחים, אלאדין מנסה לגנוב את המנורה של ג'אפר, אבל ג'אפר מבחין בו ועוצר אותו, פותח את האדמה ומרחיק את כולם מהמנורה.
ברגע האחרון מופיע יאגו וזורק את המנורה ללבה, המנורה נשרפת וג'אפר מושמד באופן סופי.
בסרט זה רואים את ג'אפר ובנו, ג'יי.
ג'אפר גר באזור הנבלים של אורדון ביחד עם בנו, המלכה הרעה ובתה, מליפיסנט ובתה, וקרואלה דה ויל ובנה.
ג'אפר שולח את בנו לאורדון כדי שיגנוב משם תכשיטים יקרי ערך, בהתחלה, ג'יי גנב הרבה, אך לאחר זמן קצר הוא התחיל לאהוב את אורדון והפסיק לגנוב.
בסוף הסרט, שליטת אזור הנבלים של אורדון, מליפיסנט, מובסת על ידי מאל, בתה, והופכת לדרקונית קטנה.
ככל הנראה, לאחר שמליפיסנט הובסה, ג'אפר, המלכה הרעה וקרואלה דה ויל הפכו לשליטי אזור הנבלים של אורדון.
בסרטים השני והשלישי של סדרת הסרטים, ג'אפר לא מופיע, למרות שבסוף הסרט השלישי אזור הנבלים ואורדון מתאחדים לאי אחד.
מי שמשחק את ג'אפר בסרט הוא מאז ג'ובראני.
בסדרת הטלוויזיה של "אלאדין" ג'אפר מוזכר מספר פעמים בהקשרים שונים.
כמו כן, מצוין שיאגו משתמש בספריית הכשפים שלו מדי פעם.
בסרט "אלאדין ומלך הגנבים" ג'אפר מופיע בתפקיד קמאו בתור מסכה שהג'יני לובש בשיר "מסיבה תהיה באגרבה".
בגרסת הלייב אקשן של אלאדין משנת 2019, מוצגת דמות של ג'אפר פחות אפל ויותר ערמומי, המגולם בידי מארוון קנזארי.
בין השאר הוא מספר לאלאדין שהיה פעם גנב פשוט, וניתן יותר זמן מסך לשנאתו למעמדו הנוכחי כמספר שתיים, נקודה שמנצל אלאדין במאבק הגדול ביניהם.
כמו כן, דמותו של יאגו היא שולית בהרבה, וג'אפר הוא זה שגונב מאלאדין את המנורה.
במשחק מוזכר שיש לו אחות.
ג'אפר הוא אחת הדמויות שמופיעות ב"בית העכבר" כשיאגו לצדו.
בפרק "הרקולס והלילה הערבי" מסדרת הטלוויזיה של "הרקולס" ג'אפר, כרוח רפאים עוזר להאדס נגד הרקולס ואלאדין, כשתוך כדי שב לדמות הזקן מהסרט הראשון.
ג'אפט מנזאמבי טנגנגה הוא כדורגלן אנגלי המשחק בעמדת הבלם בקבוצת שפילד יונייטד.
טנגנגה גדל במחלקת הנוער של טוטנהאם הוטספר מהפרמייר ליג.
ב-11 בינואר 2020 ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה הבוגרת של המועדון, בהפסד 1-0 לליברפול במסגרת המחזור ה-22 בליגה לעונת 2019/2020. ב-10 במרץ ערך טנגנגה את הופעת הבכורה שלו בליגת האלופות, בהפסד 3-0 לר.ב.
לייפציג במסגרת שלב שמינית הגמר לעונת 2019/2020. בשתי עונותיו הראשונות בקבוצה הבוגרת של המועדון ערך טנגנגה 12 הופעות ליגה.
ב-1 בספטמבר 2023 הושאל לעונה אחת לאאוגסבורג, אך לא שותף בשום משחק.
ב-18 בינואר 2024 הושאל למילוול.
ב-10 ביולי 2024, חתם במילוול כשחקן חופשי.
טנגנגה היה חלק מסגל נבחרת אנגליה עד גיל 21 בטורניר אליפות אירופה עד גיל 21 בשנת 2021, וערך שתי הופעות בטורניר.
ג'אסורבק ג'ומבוי אוג'לי יאחשיבוייב (באוזבקית: Jasurbek Jumaboy oʻgʻli Yaxshiboyev; נולד ב-24 ביוני 1997 בצ'ינאז שבאוזבקיסטן) הוא כדורגלן אוזבקי המשחק בעמדת קשר הכנף בקבוצת שריף טירספול מליגת העל המולדובית, בהשאלה מלגיה ורשה, ובנבחרת אוזבקיסטן.
יאחשיבוייב הוא תוצר מחלקת הנוער של פחטקור טשקנט, אליה הצטרף בשנת 2004. הוא החל את הקריירה המקצוענית שלו במועדון, שמשחק בליגת העל האוזבקית, בשנת 2016, ובמהרה הפך לשחקן הרכב קבוע בקבוצה.
בחודש יולי 2019 הושאל יאחשיבוייב ל-AGMK, גם היא מליגת העל האוזבקית, לחצי השני של עונת .
בשנת 2020 הושאל לאנרגטיק מינסק מליגת העל הבלארוסית למשך עונה אחת.
ב-19 במרץ 2020 ערך את הופעת הבכורה שלו במועדון, בניצחון 1–3 על באטה בוריסוב במסגרת הליגה.
במשחק זה הבקיע גם צמד שערי בכורה.
בהמשך עונת הושאל לשחטיור סליהורסק, גם היא מליגת העל הבלארוסית.
ב-13 בפברואר 2021 חתם על חוזה לשתי עונות וחצי בלגיה ורשה מליגת העל הפולנית.
ב-1 במאי ערך את הופעת הבכורה שלו במועדון, בתיקו 0-0 נגד ויסלה קרקוב במסגרת המחזור ה-28 בליגה לעונת .
זו הייתה הופעתו היחידה בליגה בעונה זו.
ב-30 באוגוסט 2021 הושאל לשריף טירספול מליגת העל המולדובית.
ב-12 בספטמבר ערך את הופעת הבכורה שלו במועדון, בניצחון 0–2 על פטרוקוב חנצ'שט במסגרת המחזור התשיעי בליגה לעונת .
ב-15 בספטמבר ערך את הופעת הבכורה שלו בליגת האלופות, בניצחון 0–2 על שחטאר דונצק במסגרת שלב הבתים של המפעל לעונת 2021/2022. ב-28 בספטמבר הבקיע את שער הבכורה בליגת האלופות, בניצחון 1–2 על ריאל מדריד בשלב הבתים של המפעל.
יאחשיבוייב היה חלק מסגל נבחרת אוזבקיסטן עד גיל 23 שזכתה בטורניר גביע אסיה עד גיל 23 בשנת .
ב-19 במאי 2018 ערך יאחשיבוייב את הופעת הבכורה שלו בנבחרת אוזבקיסטן, בהפסד 0–1 לנבחרת איראן במשחק ידידות.
נבחרת אוזבקיסטן עד גיל 23
ג'אקומו אוֹרֶפִיצֶ'ה (באיטלקית: Giacomo Orefice; 27 באוגוסט 1865 – 22 בדצמבר 1922) היה מלחין איטלקי.
אורפיצ'ה נולד בויצ'נצה הוא למד אצל אלסנדרו בוזי ולואיג'י מנצ'ינלי בבית הספר למוזיקה של בולוניה, ובהמשך היה למורה להלחנה בקונסרבטוריון של מילאנו.
"קונסואלו" (1895, על פי הרומן "קונסואלו" מאת ז'ורז' סאנד; את התפקיד הראשי יצרה צ'זירה פראני, שיצרה כעבור שנה את מימי בלה בוהם של פוצ'יני.
"שופן" (1901), יצירתו המצליחה ביותר של אורפיצ'ה, שבה שילב מוזיקה מאת פרדריק שופן, מעובדת לאריות ודואטים; האופרה מביאה פרשנות דמיונית למדי לכמה אירועים בחיי שופן והעיבודים האופראיים אינם זוכים להערכה רבה.
זמרי הטנור אמדאו באסי, אנצו לליבה ואחרים השליטו קטעים מן היצירה בין 1903 ל-1905. בשעתו בוצעו גם בפולנית.
"ראדה" (1912, על "מאקאר צ'ודרה", סיפור קצר מאת מקסים גורקי
"איל קסטלו דל סוניו" (לא הופקה)
"אנאקראונטיקה" (4 פרקים: ארטמיס, פאון, ארוס, דיוניסוס)
" ריפלסיוני אד אומברה" (חמישייה)
ג'אסם ג'אבר עבד א-סלאם הוא כדורגלן קטרי המשחק בעמדת הקשר האחורי בקבוצת א-ריאן מליגת העל הקטרית.
ב-1 ביולי 2019 חתם באל-ערבי מליגת העל הקטרית.
בשלוש העונות הראשונות שלו במועדון ערך 42 הופעות ליגה.
ג'אבר היה חלק מסגל נבחרת קטר עד גיל 23 בטורניר גביע אסיה עד גיל 23 בשנת 2022, וערך שלוש הופעות בטורניר.
נכלל בסגל נבחרת קטר לטורניר מונדיאל 2022, על-אף שלא ערך הופעות במדי הנבחרת עד למועד הזימון.
ג'אקו הוא מותג רכב השייך ליצרנית הרכב הסינית צ'רי (Chery).
המותג הוקם בשנת 2023 כחטיבה של צ'רי אינטרנשיונל במטרה לשווק רכבי פנאי-שטח (SUV) לשווקים מחוץ לסין.
שם המותג נגזר מהמילה הגרמנית "Jäger" (שמשמעותה 'צייד') ומהמילה האנגלית "Cool".
באיראן, המותג מוכר תחת השם "לוקאנו" (Lucano).
חברת צ'רי הוקמה בסין בשנת 1997. עם השנים, החברה התמקדה בהרחבת פעילותה הגלובלית, תוך שימת דגש על שילוב טכנולוגיות חדשניות והתאמת הרכבים לשווקים שונים.
באפריל 2023, השיקה צ'רי את המותג ג'אקו בעיר ווחו שבמחוז אנחווי, יחד עם מותג נוסף בשם אומודה (Omoda).
שני המותגים, המכונים יחד "O&J", נועדו לשרת את שוקי היצוא מחוץ לסין, כחלק מאסטרטגיית ההתרחבות של צ'רי.
החברה קבעה יעד למכירת 1.4 מיליון כלי רכב בשנה עד 2030 (לא כולל המכירות בסין).
לצורך ניהול פעילותם, הוקמה חברת בת בשם Anhui Omoda Jaecoo Automobile Co.
Ltd, אשר מטפלת בהפצה ובשיווק של מותגי ג'אקו ואומודה ברחבי העולם.
המותג ג'אקו החל את דרכו בשוק הרוסי בספטמבר 2023, שהיווה את נקודת הכניסה הראשונה שלו מחוץ לסין.
בשנת 2024, החל להתרחב למגוון שווקים נוספים, כולל מערב אירופה, מלזיה, המזרח התיכון, דרום אפריקה וצ'ילה.
דגמי ג'אקו מעוצבים בהשראת קונספט "Urban Luxury", המדגיש שילוב של יוקרה עם שימושיות אורבנית באמצעות מאפיינים ואלמנטים עיצוביים שונים.
תא הנוסעים בג'אקו עוצב בהשראת סביבת מגורים אורבנית, עם חומרים כגון עור נאפה ואלומיניום המתבססים על תפיסה של נוחות ונגישות, ביחד עם אלמנטים טכנולוגיים ודיגיטליים.
המותג ג'אקו מציע מגוון דגמים בעלי מאפיינים שונים.
דגם J7 הוא SUV בגודל בינוני-גדול, המצויד במנוע 1.6 ליטר טורבו בהספק של 147 כ"ס, עם צריכת דלק ממוצעת של 7.5 ליטר ל-100 ק"מ.
הדגם כולל מערכות בטיחות מודרניות, ביניהן בלימה אוטומטית בחירום ובקרת שיוט אדפטיבית.
דגם J8 הוא SUV גדול ומורכב יותר.
הוא מצויד במנוע 2.0 ליטר טורבו היברידי בהספק של 254 כ"ס, עם צריכת דלק של 6.1 ליטר ל-100 ק"מ.
הרכב מגיע עם אבזור ייעודי, הכולל גג פנורמי, מסך מולטימדיה בגודל 14.8 אינץ' וטעינה אלחוטית לניידים.
ג'אקו נכנסה לישראל בשנת 2024 באמצעות היבואן כלמוביל.
בתחילת הדרך, הושק הדגם J7 בישראל, ובעתיד צפויים להצטרף דגמים נוספים להיצע המקומי.
במטרה לחזק את אחיזתה בשוק הישראלי, ג'אקו פועלת על פי אסטרטגיית שיווק מקיפה הכוללת הקמת אולמות תצוגה ייעודיים, מרכזי שירות, ומתן אחריות יצרן ל-6 שנים.
בנוסף, החברה מציעה חבילות תחזוקה ושירותי דרך הזמינים בכל שעות היממה, כחלק משירות הלקוחות שלה.
ג'אקו מציעה מגוון חידושים טכנולוגיים בתחומי ההנעה והקישוריות.
מערכת ההנעה כוללת טכנולוגיות כגון הנעה היברידית חכמה, מערכת הנעה כפולה במנועי הבנזין ובורר מצבי נהיגה שונים.
כמו כן, הרכבים מצוידים במערכת Start/Stop לחיסכון בדלק.
בתחום הקישוריות, הרכבים תומכים ב-Apple CarPlay ו-Android Auto באופן אלחוטי, לצד חיבור Bluetooth מתקדם התומך במספר מכשירים במקביל.
ג'אנקרלו גררו (בספרדית: Giancarlo Guerrero, נולד ב-14 במרץ 1969) הוא מנצח קוסטה ריקאי.
ג'אנקרלו גררו נולד במנגואה, ניקרגואה.
הוא היגר לקוסטה ריקה, שם הצטרף לתזמורת הנוער של קוסטה ריקה ולתזמורת הסימפונית הלאומית של קוסטה ריקה.
הוא סיים את לימודיו באוניברסיטת ביילור, שם קיבל תואר ראשון בשנת 1991, ולאחר מכן השלים תואר שני באוניברסיטת נורת'ווסטרן.
גררו שימש כמנהל המוזיקלי של תזמורת טאצ'ירה בוונצואלה.
בין השנים 1999 ל-2004 היה מנצח משנה בתזמורת מינסוטה, שם ערך את הופעת הבכורה שלו בסדרת הקונצרטים למנויים במרץ 2000, כאשר ניצח על ביצוע הבכורה העולמי של "פנטסמגוריה על רוחות ורסאי" מאת ג'ון קוריליאנו.
בין השנים 2001 ל-2008 היה המנהל המוזיקלי של התזמורת הסימפונית של יוג'ין.
ביוני 2004 הוענק לו פרס הלן מ.
תומפסון מטעם ליגת התזמורות הסימפוניות האמריקאית, כהוקרה על הישגיו הבולטים כמנצח צעיר.
ג'אנקרלו גררו מונה למנהל המוזיקלי השביעי של התזמורת הסימפונית של נאשוויל בתחילת עונת 2009 - 2010. בנוסף, שימש כמנצח הראשי האורח של תזמורת גולבנקיאן בליסבון.
בין השנים 2011 ל-2016 היה המנצח האורח הראשי של תזמורת קליבלנד.
ביוני 2023 הודיע על כוונתו לסיים את כהונתו כמנהל המוזיקלי של התזמורת הסימפונית של נאשוויל בסוף עונת 2024-2025.
כתומך במוזיקה חדשה ובמלחינים בני זמננו, גררו שיתף פעולה עם מלחינים אמריקאים רבים וקידם את יצירותיהם, כולל ג'ון אדמס, ג'ון קוריליאנו, אוסוולדו גוליחוב, רוברטו סיירה, ג'ניפר היגדון, אהרון ג'יי קרניס, מייקל דוהרטי ורוברטו סיירה.
הקלטתו הראשונה עם התזמורת הסימפונית של נאשוויל, בלייבל נאקסוס, של "סימפוניית מטרופוליס" ו"דאוס אקס מכינה" מאת מייקל דוהרטי, זכתה בשלושה פרסי גראמי בשנת 2011, כולל בקטגוריית "ביצוע תזמורתי הטוב ביותר".
בשנת 2018 זכה גררו בפרס הגראמי השישי שלו על הקלטת יצירותיה של ג'ניפר היגדון.
בשנת 2017 התמנה למנהל המוזיקלי של התזמורת הפילהרמונית של ורוצלב בפורום הלאומי למוזיקה, וסיים את כהונתו שם בסוף עונת 2023-2024.
בינואר 2024 ניצח גררו לראשונה על תזמורת סרסוטה כאורח.
באוגוסט 2024 הודיעה התזמורת על מינויו למנהל המוזיקלי הבא שלה, החל מעונת 2025-2026, עם חוזה ראשוני לחמש עונות.
במהלך עונת 2024-2025 יישא את התואר "מנהל מוזיקלי מיועד".
ביולי 2024 ניצח גררו לראשונה בפסטיבל המוזיקה גרנט פארק.
באוקטובר 2024 הכריז הפסטיבל על מינויו של גררו למנהל האמנותי והמנצח הראשי הבא, באופן מיידי, עם חוזה ראשוני לשלוש עונות.
גררו מתגורר בברנטווד, עם אשתו, שירלי, ושתי בנותיהם.
ג'אנקרלו גדעון זאני (באיטלקית: Giancarlo Ghiddon Zagni; 4 בנובמבר 1926 – 21 במרץ 2013) היה במאי, תסריטאי, סופר ומפיק יהודי-איטלקי.
ג'אנקרלו גדעון זאני נולד בבולוניה להורים קתולים.
בבגרותו למד לימודי רפואה באוניברסיטת בולוניה ולאחר מכן עבד כעיתונאי עבור "L'avvenire d'Italia" ועיתונים ומגזינים אחרים.
ראשית דרכו כבמאי הייתה בשנים 1949–1950 בתיאטרון הסופיטה בבולוניה ובתיאטרו קומונאלה די בולוניה עם המחזה "הנוסעים" מאת אנטוניו גרפי.
מאז 1951 פעל בתחום התיאטרון כעוזר במאי של לוקינו ויסקונטי בהעלאת המחזות "מותו של סוכן" של ארתור מילר, "בעל הפונדק" של קרלו גולדוני, "שלוש אחיות" של אנטון צ'כוב, "מדיאה" של אוריפידס, ו"המפתה" של דייגו פאברי.
זאני גם עבד עם ויסקונטי בתחום הקולנוע כעוזר במאי בסרט "סנסו" (1954), שם, על סט הצילומים, הכיר את השחקנית אלידה ואלי, שהייתה אז כוכבת בקנה מידה עולמי, ותהפוך לשותפתו לחיים וליצירה במשך כעשור וחצי.
בשנת 1954 קטע את שיתוף הפעולה שלו עם ויסקונטי, עזב את איטליה ובשנת 1955 התקבל לאולפן השחקנים של לי סטרסברג בניו-יורק.
בשנת 1956 עבר למקסיקו שם עבד עם קרלוס פואנטס וביים כמה מחזות עבור יאנה קליינבורג.
לאחר מכן, יחד עם גונזלס קזנובה, ייסד את הפקולטה לקולנוע באוניברסיטה הלאומית האוטונומית של מקסיקו ולימד בה במשך שלוש שנים.
בשנת 1956 עמד מאחורי מעברה של אלידה ואלי מקולנוע לתיאטרון בעיבודים איטלקיים למחזות תיאטראות ברודוויי ידועים: "רוסמרהולם" מאת הנריק איבסן, "התמימים" מאת וו.
ארצ'יבלד על פי הנרי ג'יימס, ו"האדם, החיה והמעלה" מאת לואיג'י פירנדלו.
בשנת 1961 חזר לאיטליה ועיבד רומן מאת אליו ברטוליני לסרט "יופייה של היפוליטה" בכיכובם של ג'ינה לולובריג'ידה ואנריקו מריה סלרנו, שייצג את איטליה בפסטיבל הסרטים הבין-לאומי בברלין בשנת 1962. בשנת 1963 ביים במקסיקו סרט קצר המבוסס על נובלה של פירנדלו שאותה עיבד זאני לקולנוע, בכיכובה של אלידה ואלי.
בשנת 1966 זכה בפרס הבמאי הטוב ביותר בפסטיבל הסרטים של ונציה ("האריה של סן מרקו") עם סרט הקומדיה "Testa di rapa" (בעברית "ראש לפת".
הופץ בשם "Blockhead" מחוץ לאיטליה) בכיכובם של פולקו לולי וג'יליולה צ'ינקווטי.
לאחר מכן פרש מבימוי קולנוע אך לא מהקולנוע: בשנים שלאחר מכן זאני החל קריירה חדשה כמפיק ומפיץ, בתפקידו כמנהל חברת Italnoleggio.
בשנות ה-70 היה נשיא עמותת קולנוענים איטלקיים למען יוניצ"ף.
שיתוף הפעולה שלו עם ג'אן קרלו מנוטי, ג'ורג'ו סטרלר וטרנס יאנג, הניב בשנת 1979 סרט טלוויזיה מונפש עבור יוניצ"ף ששמו "Ten to Survive", העוסק ב"מגילת זכויות הילד".
בסרט, אשר זכה בשנת 1980 בפרס אוסקר על הרעיון וההפקה, כלולות קומפוזיציות מקוריות של המלחינים נינו רוטה ואניו מוריקונה.
במסגרת עבודתו למען יוניצ"ף העלה בשנת 1982 ברומא גרסה איטלקית למחזהו של אברהם שלונסקי "עוץ לי גוץ לי" שזכתה להצלחה רבה והוצגה ברחבי איטליה.
בהצגה שיחקה גם אשתו, השחקנית הישראלית דליה להב.
את העשורים האחרונים לחייו הקדיש לפעילות אינטנסיבית בשיתוף עמותות, להפקת מופעי חוצות תיאטרליים, שכללו גם טקסטים מקוריים ותרגומים מאת אוריפידס, פלאטוס ושייקספיר.
בשנת 1996 ביים באולפני צ'ינצ'יטה ברומא וידאו-קליפ לשירו של הזמר האיטלקי אנטונלו ונדיטי , "Parla come baci".
בשנת 2000 יצא ספרו "אש השמש", הכולל פרשנות חופשית לחייו ולמותו של ג'ורדנו ברונו.
בשנת 2007 הוציא את ספרו "סינדרום ירושלים", מותחן שבמרכזו צלם עיתונות המגיע לירושלים.
ספר זה, אותו חתם זאני גם בשמו העברי – גדעון, מכיל אזכורים למשורר האיטלקי דנטה אליגיירי.
בשנת 2025 יצא ספרו "מסע עם השטן: שעשוע בן שלושה חלקים בסול מז'ור", רומן החושף את הצד האינטלקטואלי של מוצרט, בעיקר סביב כתיבת האופרות "נישואי פיגארו", "כך עושות כולן", ו"דון ג'ובאני".
אשתו הראשונה הייתה השחקנית אלידה ואלי.
הזוג נפרד ללא ילדים לאחר למעלה מעשור.
אשתו השנייה הייתה השחקנית הישראלית דליה להב.
לקראת נישואיהם התגייר זאני באופן אורתודוקסי מלא.
לזוג נולדו שני ילדים – גבריאל, אמן רב-תחומי שעבד לצד הזמר לוצ'ו דאלה, ודניאל, שהיה מוזיקאי ונפטר בשנת 2012, בגיל 37, ממחלת סרטן נדירה.
כעבור פחות משנה נפטר ג'אנקרלו זאני ברומא, בגיל 86.
"סנסו", עם הבמאי לוקינו ויסקונטי (1954)
"ההרפתקן", עם הבמאי טרנס יאנג (1967)
"קאנדי והעולם המשוגע שלה", בימוי משותף עם כריסטיאן מרקוואנד (1968)
"עשר לשרוד" ("Ten to Survive") - רעיון, בימוי והפקה בשיתוף עם ארנולדו פארינה – סרט טלוויזיה (1979)
"הוצאה להורג", בבימויו של דומניקו פאוללה (1968)
"פסטיבל", בבימויו של פופי אוואטי (1996)
גָ'אקוֹמוֹ אָנְטוֹנְיוֹ דוֹמֶנִיקוֹ מִיקֶלֶה סֶקוֹנְדוֹ מָארִיָה פּוּצִ'ינִי (באיטלקית: Giacomo Antonio Domenico Michele Secondo Maria Puccini; 22 בדצמבר 1858, לוקה - 29 בנובמבר 1924, בריסל) היה מלחין אופרות איטלקי שיצירותיו הבימתיות היו לנכסי צאן ברזל של הרפרטואר האופראי המועלות דרך קבע על בימות האופרה ברחבי העולם.
בחשיבותו כמלחין אופרות איטלקי נחשב פוצ'יני ליורשו של ג'וזפה ורדי אף כי בעוד זה האחרון כתב ברוב ימיו בסגנון בל קאנטו דרמטי ולעיתים בסגנון הגרנד אופרה, כתב פוצ'יני בסגנון הווריזמו.
ג'אקומו פוצ'יני נולד בעיר לוקה שבמחוז טוסקנה באיטליה למשפחה של מוזיקאים; הוא היה בן נינו של יאקופו פוצ'יני, הראשון מחמישה דורות של בני משפחת פוצ'יני בעלי משרת המאסטרו די קפלה בדואומו של לוקה.
לאחר מות אביו, מיקלה פוצ'יני, נשלח פוצ'יני בגיל חמש ללמוד אצל דודו, פורטונאטו מאג'י, אשר לא הבחין בכישרון יוצא דופן אצל פוצ'יני הילד, אך הבחין בחוסר המשמעת שלו.
אף על פי כן, היה לנגן עוגב.
את האהבה לתיאטרון מוזיקלי קיבל פוצ'יני לאחר שסייע בהפקה של האופרה אאידה מאת ורדי בעיר פיזה.
בתקופה זו מתחיל פוצ'יני לשלוח ידו בהלחנה; מבין היצירות שחיבר בתקופה זו ניתן לציין את הקנטטה "בני איטליה היפה" (1877), את המוטט לפאולינו הקדוש (1877) וכן מיסה משנת 1880.
לאחר שעזב את לוקה, עבר פוצ'יני ללמוד קומפוזיציה בקונסרבטוריון של מילאנו אצל אמילקארה פונקיילי ואנטוניו בציני בין השנים 1880 ו-1883. בשנת 1883 השתתף פוצ'יני בתחרות להלחנת אופרות במערכה אחת שנערכה על ידי הוצאת משפחת שונצינו.
"הרפאים" (Le Villi), האופרה שחיבר לליברית של פרדיננדו פונטאנה, אמנם לא זכתה בתחרות, אך הוצגה בשנת 1884 בתיאטרון דל ורמה שבמילאנו תחת חסותו של המוציא לאור ג'וליו ריקורדי, שהיה מתחרה של משפחת שונצינו.
מרוצה מהצלחת האופרה, הזמין ריקורדי מהצמד פוצ'יני-פונטאנה אופרה נוספת, שיועדה הפעם לבית האופרה לה סקאלה, אך "אדגר" (1889), ש"עלתה" למלחין בכמעט חמש שנים של עבודה, זכתה להערכה אך לא להצלחה, ועל אף השינויים מרחיקי הלכת שערך בה פוצ'יני בעשורים שלאחר מכן, לא הצליחה מעולם להיכנס לרפרטואר האופראי הקבוע.
בינתיים, הקים פוצ'יני משפחה; פוצ'יני חי בזוגיות עם אלווירה בונטורי, אז אשתו של הרוקח הלוקזי נרצ'יזו ג'מיניאני.
רק לאחר מותו של ג'מיניאני יכלו השניים להינשא.
זוגיות זו עתידה להימשך, על אף המהמורות הרבות שידעה לאורך השנים, כמעט כל חייו של פוצ'יני.
אלווירה הביאה עמה אל חיק המשפחה את בתה פוסקה, ובשנת 1886 נולד לזוג הבן אנטוניו, ובקיצור "טוניו", בנו היחיד של המלחין.
ב-1891 עבר פוצ'יני לטורה דל לאגו (כיום "טורה דל לאגו פוצ'יני").
פוצ'יני אהב בו מאוד את האווירה הכפרית והחשיבו למקום האידיאלי לטיפוח אהבתו לציד ולהילולות בין אמנים.
פוצ'יני ראה בטורה דל לאגו מעין מקום מפלט, שבו חי בתחילה בשכירות בדירה ישנה, ולאחר מכן, ב-1900, בווילה שבנה לו ולמשפחתו.
במקום זה חיבר פוצ'יני את מרבית האופרות שלו שזכו להצלחה.
כך תיאר פוצ'יני את המקום, במכתב מיולי 1900 לחברו אלפרדו קאזֶלי:
ההצלחה: שיתוף הפעולה עם ג'אקוזה ואיליקה
לאחר כישלונה היחסי של "אדגר", האופרה השלישית - מנון לסקו - הייתה להצלחה אדירה, ההצלחה המיידית והאותנטית ביותר בכל הקריירה של פוצ'יני.
"מנון לסקו" סימנה, בין היתר, את תחילתו של שיתוף הפעולה הפורה עם הליבריתנים לואיג'י איליקה וג'וזפה ג'אקוזה; זה הראשון החליף את מארקו פראגה ואת דומניקו אוליבה בשלב הסופי של חיבור הלברית לאופרה, ואילו השני, ג'אקוזה, היה בתפקיד משני יותר.
איליקה וג'אקוזה עתידים לכתוב את הליבריות לשלוש האופרות הבאות של פוצ'יני, שהיו אף למוכרות ביותר מבין יצירותיו: לה בוהם, טוסקה, ומאדאם באטרפליי.
לה בוהם - ניתן לומר כי כאן הגיעה האופרה של פוצ'יני לראשונה לבשלות ולשלמות.
"לה בוהם", הכתובה בארבע תמונות (ולא מערכות, כנהוג), מבוססת על הרומן בחלקים מאת אנרי מירז'ה "Scènes de la vie de Bohème" (סצֵנות מחיי הבוהמה).
היא כתובה בסגנון לירי וענוג, ומפגינה את יכולותיו הקומפוזיטוריות של פוצ'יני בשימוש בלייטמוטיבים לצורך עיצוב סיטואציות ודמויות, ומעל לכל, את כישוריו כמתזמר.
בתחילה ראה אותה קהל המאזינים כנועזת מדי, כתוצאה מנטייתו המוצהרת של פוצ'יני שלא לפגר אחר האוונגארד, אך תוך זמן לא רב למדו המאזינים להעריך את הייחוד ואת היופי שבה.
האופרה ממזגת את המרכיבים הקומיים והטרגיים של חיי העוני של גיבורי האופרה.
חייו של פוצ'יני עצמו כאיש צעיר במילנו שימשו כמקור השראה ליברטו.
במשך שנות לימודיו בשנים שלפני כתיבת מאנון לסקו הוא חי בעוני דומה לזה של הגיבורים הבוהמיינים, ולעיתים סבל מחוסר במזון, ביגוד ויכולת לשלם שכר דירה.
לעיתים נאלץ למשכן את חפציו כדי לכסות את הוצאותיו היומיומיות.
כותב הביוגרפיה שלו מצטט קטע מיומנו של פוצ'יני בו הוא מתאר מצב שהיה עליו להתחלק עם ארבעה אנשים בדג מלוח אחד.
טוסקה - אופרה משנת 1900. עלילתה העקובה מדם מבוססת על המחזה נושא אותו השם מאת ויקטוריין סארדו.
החלקים הדרמטיים ביצירה מלאי עצמה וכתובים בסגנון המבשר את הולדת האקספרסיוניזם, על פי אחדים מן המבקרים.
חלק מן המבקרים השוו בין המוזיקה של טוסקה למוטיבים של ואגנר, ולעומתם אחרים ראו במוזיקה יחוד שאין דומה לו.
מאדאם באטרפליי - האופרה האקזוטית הראשונה של פוצ'יני.
יצירה זו, שעלילתה מתרחשת ביפן, מבוססת על מחזה מאת דייוויד בלאסקו.
פוצ'יני לקח על עצמו לראשונה את האתגר שבכתיבת מוזיקה מתרבות אחרת.
פוצ'יני עתיד להימשך ל"אקזוטיזם" זה וימשיך לחבר אופרות שעלילותיהן מתרחשות במקומות מרוחקים ("טורנדוט", "הנערה מן המערב").
הבכורה של האופרה בוצעה בלה-סקאלה ב-1904 והיא נכשלה לחלוטין.
הקהל התייחס אליה ממש באיבה.
פוצ'יני חזר וכתב גרסה חדשה שבוצעה בכמה מבירות העולם.
ב-1907 כתב את הגרסה החמישית האחרונה [26] של הפרטיטורה, והיא זאת שנשארה ברפרטואר האופראי המקובל עד ימינו.
שיתוף הפעולה עם איליקה וג'אקוזה היה, ללא ספק, המוצלח ביותר בכל הקריירה האמנותית של פוצ'יני.
על איליקה, שהיה דרמטורג ועיתונאי, היה מוטל לגבש מתווה של העלילה ולחלקה למערכות עד ליצירת טיוטה ראשונית של הליברית.
על ג'אקוזה, מורה לספרות ומחברן של קומדיות שזכו להצלחה, הוטל ליצור את הטקסט מתוך המתווה הכללי תוך התחשבות בערכים הספרותיים ובצרכים המוזיקליים אשר דורשת היצירה.
לעיתים היה המוציא לאור ג'וליו ריקורדי מסייע בעצמו ביצירת הליבריות, בין אם בהצעת פתרונות, אם בכתיבת טקסט בעצמו, אך בעיקר ביישוב המחלוקות שנתגלעו בין השלושה (פוצ'יני-איליקה-ג'אקוזה) לעיתים די תכופות עקב מנהגו של פוצ'יני לשנות מן היסוד במהלך חיבור היצירה את המתווה העלילתי-טקסטואלי שקבעו קודם לכן.
בסתיו 1884 התחיל פוצ'יני לקיים יחסים עם אישה נשואה, אלווירה גמיניאני (1860–1930) .
חיי הנישואין של אלווירה היו אומללים, כיוון שבעלה היה "רודף שמלות מושבע".
אלווירה הרתה לפוצ'יני ובנם אנטוניו (1886–1946) נולד הרחק ממקום מגוריה כדי למנוע רכילות.
היא ובתה מבעלה ובנם החלו לחיות יחדיו.
יום לאחר תאונת המכונית של פוצ'יני, נרצח בעלה של אלווירה על ידי בעל של אחת ממאהבותיו, ובשנת 1904 הם יכלו להינשא.
הנישואין בין אלווירה ופוצ'יני אף הם סבלו מהרפתקאות אהבים של פוצ'יני עם כמה זמרות מפורסמות.
בשנת 1909 האשימה אלווירה באופן פומבי נערה שעבדה במשק הבית של פוצ'יני ברומן עם המלחין.
בעקבות האשמה זאת התאבדה הנערה, דוריה מנפרדי.
בדיקה שלאחר המוות העידה שדוריה נפטרה בבתוליה, ובעקבות זאת הואשמה אלווירה בלשון הרע, ונשפטה לחמישה חודשי מאסר.
פיצוי של פוצ'יני למשפחת מנפרדי חסך לאלווירה את המאסר.
כמה מן המבקרים המוזיקליים סוברים שההשפעה הפסיכולוגית של המאורע הזה הפריעה לפוצ'יני להשלים כמה יצירות בהמשך הקריירה שלו, והשפיעה על פיתוח הדמויות, כמו זו של ליו באופרה טורנדוט, נערה-משרתת שמבצעת התאבדות.
על פי מסמכים שנמצאו אצל צאצאים של משפחת מנפרדי ב-2007, נטען שפוצ'יני ניהל רומן עם ג'וליה מנפרדי, דודנית של דוריה.
דיווחים עיתונאיים מאותה עת טוענים שנדיה מנפרדי היא נכדה של פוצ'יני שנולדה לג'וליה מבנו אנטוניו.
בשנת 1903 נפצע המלחין, שהיה חובב מכוניות ידוע, באורח קשה בתאונת דרכים.
החלמתו הייתה קשה וארכה זמן רב.
ב-1906 מותו של הליבריתן ג'אקוזה הביא לסיומה של העבודה בשלושה, זו שהניבה את היצירות המוצלחות ביותר שכתב פוצ'יני עד כה.
נסיונותיו של פוצ'יני לעבוד עם איליקה בלבד, במיוחד על היצירה "מארי אנטואנט", נכשלו.
כאמור, ב-1909 אירעה טרגדיה אשר זעזעה את פוצ'יני עמוקות.
אשתו, אלווירה, האשימה את עוזרת הבית דוריה מנפרדי בקיום רומן עם בעלה, ולאחר שהאשימה את מנפרדי בגלוי זו התאבדה בבליעת רעל בגיל עשרים ושלוש.
המעשה החריף את היחסים בין פוצ'יני לאשתו ולאחר שנתיחה שלאחר המוות הראתה שמנפרדי מתה בעודה בתולה הואשמה אלווירה בהוצאת דיבה ונידונה לחמישה חודשי מאסר.
ב-1912 מת אף ג'וליו ריקורדי, המוציא לאור של פוצ'יני, שאליו היה קשור מאוד המלחין ושאותו אף החשיב למעין אב שני.
המשבר ניכר בעיקר בכמות הפרויקטים שנזנחו, לעיתים אף בשלב מתקדם של כתיבה .
החל בשנים האחרונות של המאה ה-19 פוצ'יני ניסה מספר פעמים לשתף פעולה עם הסופר, המשורר והמחזאי האיטלקי גבריאלה ד'אנונציו, אך המרחק הרגשי שהיה ביניהם, נתגלה כבלתי ניתן לגישור.
הנטייה לאקלקטיות של פוצ'יני, יחד עם הניסיון הבלתי פוסק למציאת דרכי הלחנה חדישות ומקוריות, הגיעו לידי מימוש מלא ב"טריטיקו".
איל טריטיקו (Il trittico) היא טרילוגיה של שלוש אופרות בנות מערכה אחת כל אחת, שנועדו להיות מוצגות כולן בערב אחד.
הבכורה העולמית של ה"טריטיקו" התרחשה במטרופוליטן אופרה בניו יורק, בשנת 1918. שלושת חלקי הטרילוגיה מציגים אופי שונה: "האדרת" - אופרה דרמטית ואפלה, האחות אנג'ליקה - אופרה מיסטית דתית הכתובה בסגנון לירי, וג'אני סקיקי - קומדיה קולחת ושופעת הומור.
בעוד שהאחות אנג'ליקה הייתה המועדפת על המלחין מבין השלוש, הקהל נמשך מיד דווקא ל"ג'אני סקיקי", ואילו "האדרת", שבתחילה זכתה להערכה נמוכה, זכתה באהדת הקהל עם השנים.
אף על פי שהאופרות נועדו להצגה בערב אחד, כיום נהוג להציג אחת מבין השלוש בלוויית אופרה קצרה אחרת, לא תמיד משל פוצ'יני.
האופרה האחרונה של פוצ'יני, טורנדוט, נותרה בלתי גמורה: פוצ'יני מת בבריסל שבבלגיה בשנת 1924 עקב סיבוכים במהלך טיפול בגידול סרטני בגרון.
קברו נמצא בקפלה בווילה בטורה דל לאגו.
שתי התמונות האחרונות של "טורנדוט" הושלמו על ידי פרנקו אלפאנו, תחת פיקוחו של המנצח ארטורו טוסקניני, אך בערב הבכורה של האופרה זה האחרון קטע את ביצוע היצירה באותו המקום שבו הפסיק פוצ'יני לכתוב, עם מותה של הדמות "ליו".
בשנת 2001 ראתה אור גרסה חדשה בעלת סיום שונה.
סיום זה, שהולחן על ידי לוצ'אנו בריו, התבסס על אותו הליברטו ועל המתווים המוזיקליים שהותיר אחריו פוצ'יני.
עלילת האופרה מבוססת על מעין "אגדה-בימתית" שנכתבה על ידי קרלו גוצי ושהוצגה לראשונה בשנת 1762. עלילת האופרה מתרחשת, למעשה, "בדמיון", או כפי שנכתב במדויק בפרטיטורה: "זמן ההתרחשות: בתקופת האגדות".
ביצירה זו האקזוטיזם מאבד כל תפקיד אורנמנטלי או בעל נגיעה ריאליסטית והופך במקום זאת למבנה הדרמה בעצמו; כך הופכת סין לממלכת החלום והארוס.
היצירה שופעת תעתועי חלום, מופעים של רוחות רפאים, קולות וצלילים אשר מקורם בממד ה"אחר", מאחורי הקלעים.
פוצ'יני נלהב מאוד לנוכח העלילה ולנוכח דמותה המרתקת של נסיכת הקרח שוחרת הדם טורנדוט, אך נתקף חששות משהגיע לשלב הלחנת הפינאלה, "הפי אנד" מפואר שעל הלחנתו עמל פוצ'יני כשנה שלמה מבלי להגיע לגרסה שתניח את דעתו.
פוצ'יני, דמות מפתח של עולם האופרה האיטלקי בין המאות ה-19 וה-20, נטה לא לשייך עצמו במובהק לאף אחת מהמגמות הספרותיות שרווחו באותן שנים באיטליה - לא לזו הווריסטית ולא לזו הד'אנונציאנית הדקדנטית.
יהיה קשה אף למקם את אישיותו המוזיקלית בנוף המוזיקה העולמית של זמנו, שכן יצירתו וסגנונו, למרות התפתחותם המתמדת, אף הם לא נטו במובהק לחדשנות לשמה, זו שאפיינה מלחינים וזרמים אחרים במוזיקה האירופית של אותה התקופה.
פוצ'יני, שיצירתו העיקרית היא זו הבימתית, ניסה לכל אורך הדרך לשלב חידושים מוזיקליים מבלי להתפשר על אהדת הקהל.
פוצ'יני ערך פעמים רבות שינויים חוזרים ונשנים ביצירותיו על מנת שאלה תזכינה בהערכת קהל המאזינים ובמעמד של קבע ברפרטואר האופראי.
מתוך שאיפה זו לכתיבת יצירות מופת שתהיינה לאבן דרך בעולם האופרה, פוצ'יני הקדיש זמן רב בעבודה על כל אופרה, ולכן מספר האופרות שהוציא לאור תחת ידו (שתים עשרה במספר) נמוך יחסית לשאר גדולי האופרה האיטלקית, כדוגמת רוסיני וורדי.
יצירותיו הבימתיות של פוצ'יני מתאפיינות בעושר תזמורי, בליריות שופעת, באפיון דמויות מעמיק, בשימוש מחושב במוטיבים מנחים ובאחידות וגיבוש של ההתרחשות הבימתית.
קהל המאזינים של פוצ'יני, גם אם לא קיבל תמיד באהדה את חידושיו בשמיעה ראשונה, עמד לבסוף לצדו; מנגד, המבקרים ובעיקר אלה האיטלקים, נהגו בפוצ'יני במשך שנים רבות בחשדנות ובעוינות.
בעיקר מתחילת העשור השני של המאה ה-20, הפכה דמותו של פוצ'יני למטרה מועדפת לתקיפותיהם של מלחינים צעירים מ"דור שנות השמונים", שהונחו על ידי חוקר של מוזיקה עתיקה בשם פאוסטו טורֶפרנקה.
טורפרנקה פרסם בשנת 1912 כתב פלסתר חמור בארסיותו בשם "ג'אקומו פוצ'יני והאופרה הבינלאומית".
בקונטרס זה מתוארת יצירתו של פוצ'יני כ"ביטוי הנקלה, הציני והממוסחר ביותר של מצב הריקבון שאליו הגיעה זה מכבר התרבות המוזיקלית האיטלקית, אשר נטשה את דרך המלך של המוזיקה הכלית לטובת המלודרמה."
האידאולוגיה, כביכול, שממנה ניזונות טענותיו של טורפרנקה היא בעיקר לאומנית:
מפתיע למדי לקרוא את מילותיו אלה של טורפרנקה לאור ההערכה הגדולה שלה זוכה פוצ'יני במיוחד החל בעשורים האחרונים של המאה העשרים, זאת בנוסף להערצה הבלתי מסויגת מצדם של גדולי המלחינים האירופיים בני זמנו: מסטרווינסקי עד שנברג, מראוול עד וברן.
אף במתקפתו העוינת (שהוחמרה עקב דעות קדומות אידאולוגיות), הצליח טורפרנקה לגעת בכמה פנים עיקריים באישיותו המוזיקלית של פוצ'יני, בראשם נטייתו של פוצ'יני ל"בינלאומיות" ולקוסמופוליטיות.
אולי דווקא לזכותו של פוצ'יני ייאמר, כי לא נתפתה ללכת אחר השתפכויות לאומניות מסוג זה.
פוצ'יני ידע לאמץ לעצמו ולהתחקות ביעילות ובמיומנות אחר תרבויות וסגנונות מוזיקליים אחרים.
פוצ'יני בעצמו הכיר בנטייתו זו האקלקטית עוד בימי לימודיו בקונסרבטוריון, כמו ב"אוטוביוגרפיה" הקצרה שכתב בנימה מבודחת באחת ממחברותיו:
למעשה, ניתן לראות כבר באחדות מיצירות הנעורים של פוצ'יני שילוב נועז בין הסטיל גאלאנט בנוסח בוקריני (שעתיד להופיע מספר שנים לאחר מכן באופרה מנון לסקו, שעלילתה מתרחשת במאה ה-17) לבין "נגיעות" של צבעים הרמוניים מבית מדרשו של ואגנר.
מכאן שאף בקטע ה"אוטוביוגרפיה" ההומוריסטית של פוצ'יני יש ולו מקצת מן האמת.
על מנת להתחקות אחר אישיותו האמנותית של פוצ'יני, יש צורך לבחון את יחסיו עם המורשות המוזיקליות והתיאטרליות השונות של זמנו.
מאז הגעתו למילאנו, מיקם עצמו פוצ'יני בגלוי בין מעריציו של ריכרד וגנר; בשתי יצירותיו הסימפוניות שהוגשו כעבודות לקונסרבטוריון — "פרלוד סימפוני" בלה מז'ור (1882) ו"קפריצ'ו סימפוני" (1883) — ישנם אזכורים תמאטיים וסגנוניים מובהקים של אופרות משנות הבשלות הראשונות של וגנר: "לוהנגרין" ו"טנהויזר".
בנוסף, בתחילת שנת 1883 רכש פוצ'יני יחד עם חברו לספסל הלימודים, המלחין פייטרו מסקאניי, פרטיטורה של האופרה פרסיפל, אשר מוטיב הליטורגיה הקדושה מתוכה (Abendmahl-Motiv), מצוטט במדויק ביצירתו של פוצ'יני "לֶה וִילי".
אדגר (Edgar), לה סקאלה מילאנו, 1889
מנון לסקו (Manon Lescaut), טורינו, 1893
לה בוהם (La Bohème), טורינו, 1896
מאדאם באטרפליי (Madame Butterfly), לה סקאלה, מילאנו, 1904
הנערה מהמערב (La fanciulla del West), מטרופוליטן אופרה, ניו יורק, 1910
הסנונית (La rondine), מונטה קרלו, 1917
איל טריטיקו (האדרת, האחות אנג'ליקה, ג'אני סקיקי), מטרופוליטן אופרה ניו יורק, 1918
טורנדוט (Turandot), לה סקאלה, מילאנו (הושלמה בידי פרנקו אלפאנו, עקב מותו של פוצ'יני במהלך כתיבתה), 25 באפריל 1926
פרלוד סימפוני בלה מז'ור - 1882
סקרצו למיתרים בלה מינור - 1882
פוגה מלכותית לרביעית מיתרים -1882
שני מינואטים לרביעית מיתרים - 1890
ה"כריזנטמות" לכלי מיתרים - 1890
שני קטעים לפסנתר (דף באלבום, פוגה קטנה) - 1910?
מיסה ל-4 קולות ותזמורת בלה במול מז'ור- 1880
שלום לך מלכת השמיים (סאלווה דל צ'ייל רג'ינה) Salve del ciel regina לסופרן והרמוניום - לפני 1880
רקוויאם למקהלה מעורבת, ויולה, הרמוניום ועוגב - 1905
קנטטה "בני איטליה היפה" I figli d'Italia bella - לסולן, מקהלה ותזמורת - 1877
המנון לדיאנה - למקהלה ופסנתר (למלים של סלבטורי) Inno a Diana - 1897
קדימה, אורניה - למקהלה ופסנתר - 1899 !Avanti Urania
המנון לרומא - Inno a Roma למקהלה ופסנתר (למלים של סלבטורי) - 1919
ג'אקומו מאטיאוטי (באיטלקית Giacomo Matteotti; 22 במאי 1885 – 10 ביוני 1924) היה מנהיג סוציאליסטי איטלקי.
נרצח בידי הפשיסטים בראשית תקופת שלטונם.
ג'אקומו מאטֵיאוטי היה מנהיג המפלגה הסוציאליסטית המאוחדת בבית הנבחרים האיטלקי ומתנגד חריף של בניטו מוסוליני והמפלגה הפשיסטית.
שכניו לרחוב הבחינו כי נערך מעקב על ביתו לפני היעלמו ובמיוחד הזכירו מכונית לנצ'ה שחנתה ברחוב, שלא הייתה שייכת לאיש מדיירי הרחוב.
אחד השכנים, אשר רשם את מספר הרישוי של המכונית, מסר אותו למשטרה שאיתרה את המכונית ומצאה בה כתמי דם במושב האחורי.
מוסוליני שטרם התבסס בשלטונו המוחלט, נאלץ להורות למשטרה לעצור את שלושת האנשים שנחשדו בעיני המשטרה, כתוצאה מחקירותיה, כמוערבים בהיעלמותו של מטיאוטי.
ב-18 באוגוסט נמצאה גופתו של מאטיאוטי בקבר רדוד מחוץ לרומא.
שלושת החשודים שהיו בידי המשטרה בקשר להעלמו הועמדו לדין באשמת רצח, אולם בית המשפט זיכה שניים מהם ודן את השלישי לתקופת מאסר קצרה.
מעשה הרצח, שהיה ללא ספק מעשה ידיהם של הפשיסטים, עורר גל הפגנות אנטי-פשיסטיות וזעזע את שלטונו של מוסוליני.
המשטר טרם התבסס סופית באותה עת, ואותו גל כמעט גרם לנפילת השלטון הפשיסטי.
אולם מוסוליני הצליח להתגבר על גל ההפגנות והמחאות ויצא ממשבר זה כששלטונו מחוזק יותר.
ג'ארד מייסון דיימונד הוא ביולוג, פיזיולוג וביו-גאוגרף של תורת האבולוציה, יהודי-אמריקאי.
נכון ל-2008 הוא מכהן כפרופסור לגאוגרפיה ולפיזיולוגיה באוניברסיטת קליפורניה בלוס אנג'לס.
דיימונד זכה בפרס פוליצר בגין ספרו "רובים, חיידקים ופלדה" (1998), במדליה הלאומית למדעים של ארצות הברית (1999) ובפרס וולף (2013).
דיימונד נולד בבוסטון למשפחה יהודית שמוצאה ממולדובה ופולין.
בשנים 1962–1966 שהה דיימונד באוניברסיטת הרווארד.
ב-1966 התמנה כפרופסור לפיזיולוגיה באוניברסיטת קליפורניה בלוס אנג'לס.
עוד בשנות ה-20 שלו, פיתח קריירה נוספת, מקבילה, באקולוגיה ואבולוציה של העופות של גינאה החדשה, ורכש ניסיון עשיר בעבודת שדה.
הוא ערך 17 מסעות לגינאה החדשה ולאיים הסמוכים, על מנת לחקור את האקולוגיה והתפתחות הציפורים.
בין היתר, גילה מחדש ציפור שחשבו כי נכחדה (Amblyornis flavifrons).
כפעיל בשמירת הטבע תכנן תוכנית מקיפה, שיושמה ברובה, למערכת פארקים לאומיים בחלק האינדונזי של גינאה החדשה.
כמו כן ערך מסעות מחקר בשירות ממשלת אינדונזיה והקרן העולמית לשימור חיות הבר.
בשנות החמישים לחייו, פיתח דיימונד בהדרגה קריירה שלישית בהיסטוריה של הסביבה, והחל ללמד כפרופסור לגאוגרפיה ומדעי בריאות הסביבה, משרתו כיום.
דיימונד ידוע בעיקר כמחברן של יצירות מדע פופולרי המשלבות אנתרופולוגיה, ביולוגיה והיסטוריה.
הוא זכה בפרס פוליצר בשנת 1998 עבור ספרו רובים, חיידקים ופלדה, שבו העלה השערה שגורמים גאוגרפיים וסיבות הקשורות לסביבה היו הגורם המכריע בהתפשטות ההגמוניה המערבית בעולם.
דיימונד הוא חבר החברה הפילוסופית האמריקאית (מ-1988), האקדמיה האמריקאית לאמנויות ולמדעים והאקדמיה הלאומית למדעים של ארצות הברית.
בספר שחיבר, "העולם עד אתמול", ביסס דיימונד את עמדתו לפיה סכסוכים לא-מדינתיים גורמים למספר קורבנות גבוה הרבה יותר מאשר סכסוכים מדינתיים, מכיוון שלרוב סכסוכים לא-מדינתיים נמשכים שנים ארוכות ומשפיעים באופן משמעותי יותר על האוכלוסייה האזרחית.
השימפנזה השלישי (מאנגלית: גבי פלג), אור יהודה: ספרית מעריב, תשנ"ה-1994.
רובים, חיידקים ופלדה: גורלותיהן של חברות אדם (מאנגלית: עתליה זילבר), הוצאת עם עובד, תשס"ג-2002.
התמוטטות - מדוע נפלו הציוויליזציות הגדולות של העבר?
האם זה יכול לקרות גם לנו?
(מאנגלית: עמנואל לוטם), הוצאת מטר, תשס"ח-2008.
העולם עד אתמול - מה נוכל ללמוד מחברות מסורתיות?
(מאנגלית: עתליה זילבר), הוצאת עם עובד, 2015.
מהפך: כיצד מתמודדות מדינות עם משבר ושינוי (מאנגלית: יוסי מילוא), הוצאת כתר, 2021.
ג'אקומו לֵיאופרדי (באיטלקית: Giacomo Leopardi; 29 ביוני 1798 – 14 ביוני 1837) היה משורר איטלקי רומנטי הנחשב אחד מהוגי הדעות ומשורריה החשובים ביותר של איטליה.
ליאופרדי נולד בעיירה הקטנה רקנאטי באיטליה.
אימו הייתה המרקיזה אדליידה אנטיצי, ואופייה היה כנראה נוקשה ושתלטני.
הוא גדל בבידוד יחסי, עם אביו ועם מספר כמרים ששימשו לו מורים.
אביו היווה עבורו מקור השראה חשוב.
כאדם שחושו המעשי היה כנראה מוגבל, איבד אביו את רוב הונו בעסקים נכשלים.
לעומת זאת הוא השקיע כספים רבים בהקמתה של ספרייה מפוארת שנפתחה במשך השנים לציבור.
בדידותו של ג'אקומו, אשר נוספה עליה גם רשמיות נוקשה כחלק מהרגלי המשפחה, הביאו אותו לבלות זמן רב בספריית אביו.
בגיל עשר כבר לא נזקק למורים, ובגיל 17 הוא כבר שלט והיה בקי בתחומים רבים של ידע.
הוא קנה לעצמו ידיעות רחבות בשבע שפות קלאסיות, בהן עברית.
נושאים בהם רכש ידע רב היו היסטוריה, פילוסופיה, פילולוגיה, מדעי הטבע ואסטרונומיה.
משערים כי התקופה הארוכה בה למד בתנאים לא הולמים גרמו להיותו חולה אסתמה, בעל עקמת וראייה חלשה.
ב-1809 החל ליאופרדי לתרגם יצירות קלאסיות עתיקות (כנראה התחיל עם עבודותיו של הורציוס).
באותו זמן גם כתב את שירו הראשון, הסונטה "מותו של הקטור".
ב-1810 חיבר בין היתר את La Spelonca ו-L'Amicizia וגם שירים קצרים.
לאחר שסיים את לימודיו כתב מסות מחקריות ומספר שירים שנגעו לאירועי התקופה.
ב-1816 עזב את הסגנון היווני והפילולוגיה לטובת סגנון אמנותי נאו-קלאסי מודרני.
ביולי 1817 החל לכתוב את ה-Zibaldone, אוסף גדול של מחשבות ופיוטים אשר כלל למעלה מ-4000 עמודים.
אז גם פגש את פייטרו ג'ורדני אשר הביא להכרה ציבורית בליאופרדי כאיש שירה.
ליאופרדי התפרסם לראשונה בזכות שני שירי תהילה למולדת האיטלקית, All'Italia ו-Sopra il monumento di Dante.
בשנים הראשונות שלאחר גיל עשרים שקע המשורר ברגשות עמוקים של יאוש.
בייחוד בתקופה אפלה זו של חייו החל ליאופרדי לכתוב ביתר עומק ובגרות.
שירים מתקופה זו של חייו נחשבים יצירות מופת של השירה הלירית.
ב-1822 הגיע ליאופרדי אל רומא לתקופה קצרה, ושם התפרסם בזכות שיריו.
בשנים הקרובות כתב שירים מלאי צער ומחשבות פילוסופיות, בולטים בהם historical pessimism ו-cosmic pessimism.
בהמשך עבר בין מילאנו, בולוניה ופירנצה, היכן שפגש את אלסנדרו מנצוני, סופר דגול נוסף מאותה מאה.
ב-1837 מת בנאפולי כתוצאה מבצקת.
עבודותיו העיקריות כוללות את Zibaldone, אוסף של רשמים וקטעי פילולוגיה ופילוסופיה, ה-Operette, אוסף של קטעי פרוזה שחלקם עלילתיים, ואוסף השירים Canti.
ליאופרדי החזיק בראייה פסימית של המציאות כשלהשקפתו מגיעה השמחה רק בשל היעדרות הכאב.
ליאופרדי אשר נחשב כמשורר לירי טהור בדומה לג'ון קיטס או אמילי דיקינסון, נתגלה מחדש במאה שלאחר מותו כפילוסוף נון-סיסטמטי, שאותו העריצו ארתור שופנהאואר, פרידריך ניטשה ו-ולטר בנימין.
כיום הוא נחשב אחד מהוגי הדעות האיטלקיים המקוריים הבולטים.
הוא פיתח דרך התבוננות רדיקלית על העולם, השמחה, התרבות והשירה שלא כמו הוגי דעות אחרים בני ארצו שהושפעו רבות מרעיונות גרמניים.
Zibaldone ו-Operette morali מציבים את ליאופרדי סמוך לשופנהאואר כאחד ממבשרי הפילוסופיה הקדם קיומית (פרוטו-אקזיסטנציאליסטית).
תרגום חדש של ד"ר אלי אשד לרשימה של לאופרדי שנכתבה בשנת 1824 "הצעה צנועה לפרס על ידי האקדמיה הסילוגרפית" שתורגמה כבר ב-1992 בידי גאיו שילוני, ובו מציע לאופרדי להחליף חלקים של המין האנושי כולל את ידידיו של האדם ואת הנשים בידי מכונות שאנחנו מגדירים אותם כיום כרובוטים וכאנדרואידים.
ג'אקומו מאיירבר היה מלחין יהודי-גרמני.
מאיירבר נולד בשם יעקב ליבמן בר (בכתיב מסורתי: בעער) נולד בכרכרה בדרך מברלין לפרנקפורט על האודר ליעקב ולאמליה בר, במשפחה בת ארבעה בנים.
אביו, יעקב הרץ בר (1769–1825), היה יצרן סוכר ובנקאי, ממנהיגי הקהילה בברלין.
אמו, מלכה (אמליה) לבית וולף, אביה נמנה עם יהודי החצר בפרוסיה.
אחיו, וילהלם, היה אסטרונום חובב.
האח היינריך לא רכש מקצוע מעולם.
השם "מאיירבר" נוצר לאחר שמשפחתו קיבלה ירושה גדולה מסבו מצד אמו, מאייר וולף.
המיזוג בין שם המשפחה המקורי (ביר) לשם המשפחה מצד אמו התרחש בשנת 1810, עם מותו של סבו מצד אמו, ליבמן מאייר וולף: מכיוון שלא נותרו לו יורשים זכרים שימשיכו את שמו, סבו הוריש לו ירושה עשירה בתנאי שיוסיף את השם מאייר לשם המשפחה מצד אביו.
את השם ג'אקומו (הגרסה האיטלקית לשם יעקב) הוסיף לעצמו מאיירבר לאחר שהחל לכתוב אופרות איטלקיות.(1815-1826).
מאיירבר זכה לחינוך מוזיקלי מעולה ממיטב המורים בזמנו וכישרונו המוזיקלי בלט כבר בהיותו ילד.
מוריו החשובים היו מוציו קלמנטי לפסנתר והכומר פוגלר לתאוריה, לנגינה בעוגב ולאופרה.
אצל פוגלר פגש את המלחין הצעיר קרל מאריה פון ובר שהיה ידידו הטוב וחברו ללימודים.
כמו כן שימש אהרן האלה-וולפסון, מחשובי משכילי ברלין, כמורו הפרטי.
הוא חשוב בתולדות האופרה, משום ששימש כחוליה מקשרת בין רוסיני והמלחינים הרומנטיים, ושילב אלמנטים שנלקחו מהאסכולה הגרמנית, האיטלקית והצרפתית.
הוא היה המלחין הייצוגי ביותר של גרנד אופרה, אופרות ראוותניות טיפוסיות לצרפת.
ב-1812 סיים את לימודיו אצל פוגלר וכתב קנטטה בשם "אלוהים וטבע" ואופרה בשם "נדר יפתח".
בעוד הקנטטה זכתה להצלחה מסוימת, האופרה נכשלה לחלוטין, ולאחר מספר ניסיונות כושלים לכתוב אופרות עבר ב-1815 לגור באיטליה כדי ללמוד את האופרה מהמקורות.
מאיירבר התאקלם במהירות באיטליה וכתב אופרה בסגנון איטלקי "רומילדה וקוסטנצאה" שזכתה להצלחה גדולה באיטליה.
אך חברו קרל מאריה פון ובר שכנע אותו לנטוש את הסגנון האיטלקי ולעבור לפריז.
לאחר מספר ניסיונות, בשנים 16–1815, להציג אופרות קומיות בפריז, הוא שהה תקופה קצרה בלונדון; לאחר מכן, בעצתו של אנטוניו סליירי, הוא נסע לאיטליה.
בוונציה צפה לראשונה באופרה של ג'ואקינו רוסיני, "טנקרדי", חוויה מכוננת ופוקחת עיניים.
בהשראת רוסיני, עם זיכרון חוויותיו האקדמיות בגרמניה, חיבר שש אופרות בסגנון איטלקי, שזכו להצלחה רבה:
רומילדה וקונסטנצה (אופרה חצי-רצינית, מלודרמה חצי-רצינית, 1817).
לאחר שחתם, ב-1 ביוני, על חוזה עם תיאטרון נובו בפדובה, החליט מאיירבר, בניגוד להרגלו, לכתוב את כל התווים בבת אחת.
התוצאה, פרי עבודה של קצת יותר מחודש, זכתה להצלחה רבה, גם בזכות גילומה של רומילדה על ידי אחת מזמרות הקונטרלטו הגדולות של התקופה, רוזמונדה פיסארוני, והיא הוצגה גם בוונציה, מילאנו, פירנצה, מינכן וקופנהגן.
סמיראמיס המוכרת (אופרה רצינית, דרמה מוזיקלית, 1819).
היצירה נכתבה עבור טורינו, והיא העיבוד ה-33 והאחרון של הליברית הישנה מאת פייטרו מטסטאסיו (1729), שהותאמה לבמה המודרנית עם הוספת אנסמבלים ודואטים.
היצירה נכתבה ארבע שנים לפני סמיראמיס מאת ג'ואקינו רוסיני, המבוססת על הטרגדיה של וולטייר, והיא בהחלט היוותה השראה ליצירת המופת של המלחין מפיזארו, כפי שמעידים התווים הזהים אותה סצנת פתיחה ודמיון נוסף.
ההצלחה הייתה מיידית וחולפת; העיתונות הגרמנית הבחינה יותר מהעיתונות האיטלקית בסינתזה המוצלחת בין סגנונות שתי האסכולות הלאומיות.
אמה מריסבורג (אופרה סריה, מלודרמה הרואית, 1819).
נכתבה עבור תיאטרון סן בנדטו בוונציה, הועלתה חודשיים לאחר אדוארדו וכריסטינה של רוסיני, והאפילה עליו לחלוטין; הועלתה 74 פעמים במקום הבכורה, ואז הועלתה שוב בבתי תיאטרון שונים באירופה.
לאחר שהועלתה בברצלונה ב-1829, היא נעלמה מהרפרטואר.
בהצגה הבכורה, שסימנה את הצעד המכריע הראשון של מאיירבר לקראת תהילה, זכה המלחין גם להתקרב לראשונה לאלילו רוסיני, ויצר עמו קשר ידידות.
מרגריטה מאנז'ו (אופרה חצי-רצינית, מלודרמה חצי-רצינית, 1820).
אף על פי שרומני מזכיר את מלחמת השושנים ברקע בצורה די אגבית, זוהי המלודרמה הראשונה עם שאיפות היסטוריות.
L'esule di Granata (אופרה רצינית, מלודרמה רצינית, 1822).
גם היא על פי ליברית של פליצ'ה רומני, אך למעשה, ככל הנראה, עיבוד חפוז של ליברית ישנה, שנכתבה גם היא עבור לה סקאלה במילאנו.
צוות הזמרים היה יוצא דופן, וכלל את רוזמונדה פיסארוני, אדליידה טוסי, לואיג'י לבלשה וקרולינה באסי בניצוחו של אלסנדרו רולה, אך לא ידוע מה הייתה התוצאה: נראה שהאופרה לא עשתה רושם, עד כדי כך שמאיירבר ישתמש מחדש בחלק ניכר מהמוזיקה שנכתבה לאופרה זו ביצירות הבאות שלו.
"הצלבן במצרים" (אופרה רצינית, מלודרמה הרואית, 1824).
זו הייתה ההצלחה הגדולה ביותר של מאיירבר באיטליה, והיא הועלתה שוב ושוב.
התווים הללו כוללים חידושים רבים.