tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
התקדמותם המהירה של הכוחות הטורקים הביאה את הממשלה הארמנית לפנות אל המעצמות הגדולות בבקשה לסיוע, אך הם נענו על ידי הרוסים בלבד, אשר הבטיחו את תמיכתם לארמנים, במיוחד בכל הנוגע לשלטונם בקארס.
משהגיע הדבר לידיעתו של קראבקיר הוא תקף את קארס בו ביום, וכבש אותה בהיעדר התנגדות מצד הארמנים.
הכוח הטורקי כבש את אלכסנדרופול היא גיומרי של ימינו ב-7 בנובמבר 1920, ומעיר זו איים קראבקיר לכבוש את ירוואן.
הארמנים נכנעו ביום 18 בנובמבר 1918 והסכם אלכסנדרופול נחתם בין קראבקיר לבין שר החוץ הארמני ב-2 בדצמבר 1920, ולפיו אולצו הארמנים להתפרק מעיקר נשקם ולוותר על כל השטחים שניתנו להם מכוח הסכם סוור.
ב-23 באוקטובר 1921 נחתם הסכם קארס שהחליף את הסכם אלכסנדרופול והסדיר את יחסיהן של רוסיה וטורקיה ושרטט את קו הגבול ביניהן.
לאחר שהכוחות הטורקים הכריעו את היוונים בספטמבר 1922, הם הגיעו אל חופי הדרדנלים ואיימו על הכוחות הבריטים והצרפתים אשר הופקדו מכוח הסכם סוור על שמירת הנייטרליות במצָרִים.
הקבינט הבריטי החליט ב-15 בספטמבר 1922 כי צבא בריטניה ימשיך במשימתו המקורית ויגן על עמדותיו באזור, ולמחרת אף איים על הטורקים בהכרזת מלחמה כוללת.
לעומת הבריטים אימצו הצרפתים קו פרו-טורקי והורו על נסיגת כוחותיהם מהמצרים.
בין הצרפתים לבריטים נגלה משבר דיפלומטי בעניין, והציבור הבריטי נזעק לנוכח האפשרות שבריטניה תצא למלחמה נוספת.
ב-22 בספטמבר 1922 השתלטו כוחות טורקים על צ'נקלה שלחוף הדרדנלים ועל סביבתה בלא קרב.
משבר צ'נקלה היה אחד הגורמים העיקריים לנפילת ממשלתו של לויד ג'ורג'.
בדרך לשלום – ממודניה עד הכרזת העצמאות: אוקטובר 1922 – אוקטובר 1923
שביתת הנשק של מודניה (טורקית Mudanya Mütarekesi) סיימה את מלחמת יוון–טורקיה והקנתה לטורקים את השליטה בכל אסיה הקטנה, בתראקיה המזרחית, בדרדנלים ובבוספורוס.
ועידת לוזאן, בהשתתפות בריטניה, צרפת, איטליה, יוון ונציגי האספה הלאומית הגדולה של טורקיה בראשות איסמט אינני התכנסה החל ב-20 בנובמבר 1922, ודנה במשך מספר חודשים בהפסקות בעתידה של טורקיה.
הסכם לוזאן נחתם ב-24 ביולי 1923 והכיר, בין היתר, בעצמאותה של טורקיה והיותה המדינה היורשת של האימפריה העות'מאנית, גבולותיה נוסחו ונקבעו חילופי האוכלוסייה בין יוון לטורקיה.
מלחמת העצמאות של טורקיה הסתיימה.
מלחמת העצמאות של אריתריאה (נקראת באתיופיה מלחמת אריתריאה) (התרחשה בין ה-1 בספטמבר 1961 ל-29 במאי 1991) הייתה מאבק מזוין בין ממשלת אתיופיה לבין לאומנים אריתראים הן לפני ובמקביל למלחמת האזרחים האתיופית.
המלחמה התרחשה כ-30 שנה עד 1991 כאשר החזית העממית לשחרור אריתריאה (שעביה), הביסה את הכוחות האתיופים באריתריאה.
1952 - 1958: מהחלטת האו"ם ועד הקמת תנועות ההתנגדות
האדמיניסטרציה הצבאית הבריטית הסתיימה בספטמבר 1952 כאשר היא עלתה בקנה אחד עם ההחלטה של העצרת הכללית של האו"ם ב-1952 והוחלפה על ידי ממשלה אריתראית עצמאית חדשה בהתאחדות פדרלית עם אתיופיה.
הפדרציה עם המושבה האיטלקית הקודמת החזירה הגבול הימי לאתיופיה.
הסידור החדש גם אפשר לאתיופיה ואריתראה להשיג שליטה בנמלים ועזר לשתי המדינות באופן פוליטי ובאופן כלכלי.
המדינות (בריטניה, ברית המועצות וארצות הברית) שהשיגו ניצחון במלחמת העולם השנייה ניסו ונכשלו בהסכם על עתיד אריתריאה ב-1948. בשנים שלאחר המלחמה איטליה ביקשה חזרה את אריתראה כמושבה קולוניאליסטית.
הסובייטים תמכו בתחילה משום שציפו לניצחון קומוניסטי בבחירות באיטליה באותו העת.
מדינות ערב, ראו את אריתריאה בעלת הזיקה המזרחית ואוכלוסייתה המוסלמית הגדולה שלה כחלק מהעולם הערבי, ותמכו בהקמה של מדינה עצמאית.
הבריטיים העדיפו חלוקה של השטח לשניים, האזוריים הנוצריים והחוף ממיציווה ודרומה כחלק מאתיופיה והאזור הצפון מערבי כחלק מסודאן.
בדצמבר העצרת הכללית של האו"ם אימצה תוכנית, עם התנאי שבריטניה, הכוח הנסוג, צריכה להקל במאמצים שלה האו"ם ולצאת מהמושבה לכל המאוחר עד ה-15 בספטמבר 1952. האדמיניסטרציה הבריטית התקיימה עד ה-16 במרץ 1952, שיוצגה בידי האספה הייצוגית האריתראית שמנתה ששים ושמונה חברים.
בגוף הזה, היו במידה שווה ייצוג של נוצרים ומוסלמים, וקיבלו את החוקה שקודמה על ידי הנציב של האו"ם ב-10 ביולי.
החוקה אושרה על ידי קיסר אתיופיה ב-11 בספטמבר אותה שנה והאסיפה הייצוגית נהפכה לאספה הלאומית של אריתריאה שלושה ימים לפני שהפדרציה הוכרזה.
ב-15 בספטמבר 1952 העצרת הכללית של האו"ם אישרה ואימצה ברוב של 47 מול עשרה מתנגדים את התוכנית.
אריתריאה הייתה צריכה לחבור לאתיופיה במבנה פדרלי רופף תחת שלטונו של הקיסר היילה סלאסי אך עם אוטונומיה פנימית רחבה.
הממשלה הפדרלית, שמכל הבחינות הייתה הממשלה הקיסרית הקיימת, תשלוט בענייני חוץ, הגנה, סחר בן מדינות זרות, ותחבורה.
הממשל העצמאי באריתריאה לעומת זאת, ישלוט בעניינים פנימיים, (כולל משטרה, אדמיניסטרציה מקומית, ותקציבים) האזרחים יבחרו אספה לאומית אריתראית על המודל הפרלמנטארי.
כמעט מתחילתה של הפדרציה, הייצוג של הקיסר והסטאטוס הנפרד של השטח נהפכו להיות תחת שלטון המערכת הפדרלית.
באוגוסט ,1955 טאדלה באירה, האריתראי שהיה המנהל הראשי שנבחר על ידי האספה, התפטר תחת לחץ מהקיסר סלאסי, שהחליף את טאדלה עם מועמד משלו.
בנוסף לכך השלטון רדף מפלגות פוליטיות רבות, העברת הסמכות המנהלית העצמאית מהאזור לשלטון הריכוזי שבאדיס אבבה.
פעולות אלו עוררו את הקונפליקט בין הנוצרים למוסלמים באזור.
בנובמבר 1962, רבים מחברי האספה הלאומית האריתריאית הואשמו בקבלת שוחד, הקיסר שינה את מעמדה של אריתריאה מאוטונומיה לפרובינציה אתיופית.
כל זאת בעקבות מינוי ראס אסראת קאסה השמרני למושל הפרובינציה, הקיסר הואשם בהלאמה פדרלית של השטח.
1958 - 1974: מהקמת תנועות ההתנגדות ועד המהפכה האתיופית
ביטולה של הפדרציה שהתקבלה בהחלטת האו"ם ב-15 בספטמבר 1952 עם אתיופיה על ידי הקיסר האתיופי היילה סלאסי גיבשה התנגדות חיצונית פנימית להתאחדות עם אתיופיה.
ב-1958 מספר אזרחים אריתראים שבגולה הקימו את התנועה לשחרור אריתריאה (ELM) בקהיר בירת מצרים, תחת הנהגתו של חאמיד אידריס אוואט.
הארגון הזה, אף על פי כן, נוטרל.
סיעה חדשה, החזית לשחרור אריתריאה (ג'אבחה), נולדה ב-1960. בתחילה הייתה תנועה מוסלמית אך בהמשך ארגון זה היה לארגון לאומני מרקסיסטי וקיבל תמיכה עיראקית וסורית.
כאשר נוצריים עירוניים הצטרפו לג'אבחה הוא נהפך ליותר קיצוני ואנטי-קפיטליסטי.
הגידול בפעילות המהירה של הג'אבחה יצר גם מחלוקות פנימיות בין אלמנטים כפריים עירוניים, סוציאליסטים ולאומניים ובין נצרות ואסלאם.
אף על פי שמחלוקות אלו לא לקחו כל צורה ברורה, הם גדלו ככל שהג'אבחה האריך את המבצעים שלו והשיג פרסום בינלאומי.
ב -יוני, 1970 ראש הליגה המוסלמית בזמנו, וסמאן סאלאח סאב, יצר את הארגון הארגון לשחרור פופולרי מכריח שהוביל לייסוד של החזית העממית לשחרור אריתריאה (שעביה) ב-1972. שני הארגונים משכו בתחילה מספר גדול של אינטלקטואליים עירוניים ונוער נוצרי והחלו לגלות מאפיינים סוציאליסטים חזקים ולאומנות.
אף על פי כן, הקף הפגיעות היה גדול במיוחד בין 1972 ל-1974 כאשר מספר הפצועים היו מעל 1,200 נפש.
ב 1976 וואסמאן איחד את השעביה יחד עם הארגון לשחרור פופולרי ויצר ארגון משותף, שהיה צריך להתמודד עם הבדלים אידאולוגיים יסודיים ופערים בין הלוחמים באריתריאה והנציגים בחוץ לארץ והביא בסופו של דבר,לבקעים בתוך התנועה הבדלנית של אריתריאה.
1974 - 1987: מהמהפכה האתיופית ועד ההכרזה על הרפובליקה הסוציאליסטית
אחרי הפלת הקיסר היילה סלאסי בעקבות המהפכה האתיופית באתיופיה ב-1974, קם שלטון שהיה לניניסטי שנקרא הדרג.
המאבק החל להיות קשור יותר ויותר למלחמת האזרחים האתיופית וארגוני ההתנגדות האריתריאים והאתיופים במיוחד הוויאנה שיתפו פעולה להפלת השלטון.
הסוגיה האריתראית, שהתקיימה מאז שלטונו של סלאסי, הייתה נושא למחלוקת חריפה בתוך השלטון, שהתחזקה לאחר עקב מותו של המנהיג הראשון הגנרל אמאן, ב-23 בנובמבר 1974, ב "שבת הארורה".
השלטון החליט להטיל מצור על הג'אבחה ועל השעביה.
ניסיונות למרוד נכשלו שוב ושוב, באמצע שנת 1978 קבוצות מתקוממים השתלטו על רוב אזורי הכפר אך לא על העיירות העיקריות כמו כרן, מאסאווה, אסאב.
למרות העזרה והתמיכה הצבאית ממדינות קומוניסטיות השלטון האתיופי לא הצליח לנטרל את המורדים האריתראים.
אזרחים רבים ברחו לסודאן הסמוכה, והקימו בה מחנות פליטים, שפעלו בם ארגונים אריטריים שהמשיכו להילחם לעצמאות.
במחנות אלו פעלו גם מוסדות חינוך ותרבות ומהם צמחו כמה אמנים ידועים כיום כמו הלן מלס ועוד.
העזרה הצבאית שהמשיכה לזרום מהגוש הקומוניסטי הפכה את אתיופיה לחלק מהגוש הסוציאליסטי ולבעלת הברית הקרובה ביותר של הגוש הקומוניסטי באפריקה, השלטון האתיופי היה אחד מהשלטונות המחומשים ביותר באזור כתוצאה מהסיוע הצבאי העצום בעיקר מברית המועצות ומקובה.
ב-1977 הממשלה החלה במאבק נגד ההתקוממויות באריתריאה וזכתה להצלחות התחלתיות, שהתבטאו בהשבת השטח בסביבת העיירות העיקריות ובכמה מהדרכים הראשיות ב-1978. ב-1979 הסכסוך החל לדעוך.
ניסיונות של הצבא האתיופי לסילוק השעביה מהעמדות סביב העיירה הצפונית נאקפה נכשלו שוב ושוב.
המתקוממים האריתראים והטיגראינים החלו לשתף פעולה, השעביה סיפק ציוד ואימונים שעזר לבנות את הוויאנה אל תוך הלחימה הכוללת.
בין 1982 ל-1985 השעביה וההנהגה האתיופית ניהלו מספר שיחות דיפלומטיות לפתרון הסכסוך באריתריאה אך ללא הועיל.
1987 - 1991: מהכרזת הרפובליקה הסוציאליסטית ועד נפילת המשטר האתיופי
בסוף שנת 1987, ארגוני הגרילה הצליחו להשתלט על כ-90 אחוז משטחיהן של אריתריאה וטיגראי.
במרץ 1988, השעביה יהכה בעמדות של צבא אתיופיה בעיר נאקפה ובעיירה אפאבית, היכן שהממשלה האתיופית הקימה בסיסים.
ביומיים של לחימה, המתקוממים האריתריאים השמידו שלוש מחלקות של צבא אתיופיה, כ-18,000 חיילים אתיופים נהרגו, או נפצעו והאריתראים תפסו כמויות גדולות של ציוד, כולל כלים כבדים של שריון וארטילריה.
לאחר מכן, העיירה אפאבית, נפלה בידי השעביה, מה שהביא לכך שההאריתראים שלטו כמעט בכל צפון אריתריאה.
למפלת הצבא האתיופי באריתריאה תרמו גם המורדים בתיגראי.
כוחות המורדים בצפון אתיופיה בייחוד, ה-וויאנה סילקו את הצבא האתיופי בסדרת התקפות נגד כוחות הממשלה בתחילת מרץ.
ההתקפה האתיופית נגד ה"וויאנה" התגרי נחלה כישלון קולוסאלי.
ארבע מחלקות צבאיות אתיופיות הושמדו ורוב הציוד שלהם נתפס.
בתחילת אפריל, הוויאנה השתלט על העיירה אדיגראת שבצפון תיגראי שהיוותה נקודה קרדינלית על הדרך העיקרית המחברת בין אדיס אבבה לאריתריאה.
עם זאת הכוחות האתיופים הצליחהו להשתלט על האזור המשולש שבין העיר אסמרה, כרן, מאסאווה ונמל אסאב בדרום מזרח.
הניצחונות של הוויאנה בתיגראי הוליכו לבסוף לכיבוש כולל של אזורים נרחבים באתיופיה כמו בגמדר, וואלו ואפילו חלקים משוואה.
בתחילת 1990, השעביה תקף את נמל מאסאווה ואת חוף הים שלצידה.
וכבש את העיר תוך שלושה ימים.
חיל האוויר האתיופי המשיך להפגיז את העיר לסירוגין במשך כחצי שנה.
במקביל, תנועות ההתנגדות האתיופיות חיזקו את המאבק שלהם כנגד הצבא האתיופי.
חרף המספרים הגדולים של החיילים בצבא והעזרה הסובייטית המקיפה שקיבל, חיילי הממשלה חזרו מובסים בחזיתות הכפולות.
עם ההתמוטטות של ברית המועצות, השלטון האתיופי איבד את בת בריתו העיקרית והצבא לא יכל יותר לעמוד מול המתנגדים.
בחודשים הראשונים של 1991, ההתקפות המקבילות של הארגונים מתנגדי הממשל, הן במחוז המורד אריתריאה והן בתוך המחוזות שנישארו באתיופיה גרמו להדיפה של הצבא האתיופי מעמדותיו האחרונות באריתראה.
במאי 1991, השעביה שחררה את הערים האחרונות שהיו בשליטת הממשלה אתיופיות.
ב-24 במאי 1991, הבירה אסמרה נכבשה סופית, החיילים האתיופיים נימלטו מהעיר וחלקם נכנעו.
שלושה ימים אחר כך, הצבא האתיופי הפסיד בקרב האחרון, שהתרחש בין הצדדים, והחזית העממית המהפכנית הדמוקרטית (איחדג) השתלטה על הבירה, אדיס אבבה.
המלחמה באריתריאה ומלחמת האזרחים הסתיימו.
באפריל 1993, התרחש משאל עם במדינה ותוצאותיו הובילו להכרזה על עצמאות אריתראה מאתיופיה.
מלחמת העצמאות השוודית (שוודית: Befrielsekriget "מלחמת השחרור"), הייתה מלחמת אזרחים, שבמהלכה הצליח האציל השוודי גוסטב ואסה להדיח את כריסטיאן השני, מלך דנמרק מתפקידו כעוצר איחוד קאלמאר.
ואסה הוכתר כמלך החדש של שוודיה ב-6 ביוני 1523 בעיר סטראנגס.
בשנת 1522 הצטרפה העיר ההנזית לובק, לצד השוודים במלחמה.
לאחר כיבוש סטוקהולם ביוני 1523 שוודיה הוכרזה רשמית כמדינה עצמאית, ובספטמבר אותה שנה שוחררה גם פינלנד השוודית.
באמנת מאלמה שנחתם ב-1 בספטמבר 1524, שוודיה התנתקה רשמית מאיחוד קאלמאר.
כריסטיאן השני, מלך דנמרק ובעל בריתו, הארכיבישוף השוודי גוסטב טרול, נצר למשפחת אצילים בולטת שתמכה באיחוד, ניסו לחסל את מפלגת סטור הבדלנית בקרב האצולה השוודית על ידי הוצאה להורג של מספר גדול מהם במרחץ הדמים בסטוקהולם.
המלך לא היה פופולרי גם בשל הטלת מיסים גבוהים על האיכרים.
יתר על כן, אצילים ופשוטי העם גרמנים ודניים החזיקו ברוב הטירות השוודיות וזה עורר את האצילים השוודים.
ברקע היה מאבק כוחות כלכלי על תעשיית הכרייה והמתכת בברגסלגן (אזור הכרייה העיקרי של שוודיה במאה ה-16) שהוסיף משאבים כספיים גדולים הרבה יותר ליכולת הצבאית, אך גם לתלות חזקה, לסכסוך שכבר נמשך עשרות שנים על איחוד קאלאמר.
מאבק כלכלי, בו מומנו הצדדים על ידי:
ברית ערי הנזה (כולל העיר החופשית ליבק) אשר החזיקו בפועל מונופול סחר בשוודיה באזור ברגסלאגן, ושיתפו פעולה עם העוצרים של שוודיה סטן סטורה הצעיר ומאוחר יותר גוסטב ואסה, אשר גרם להם להיות תלויים מאוד על ברית ערי הנזה.
כיבוש שוודיה המתוכנן על ידי כריסטיאן השני, עם השתלטותו המיועדת של פוגר על הענף בברגסלאגן, מומן בנדוניה גדולה מאוד, עבור אשתו של כריסטיאן השני, במימון פוגר.
מאוחר יותר פרש פוגר מהקרב בשנת 1521 לאחר שהפסיד לגוסטב ואסה בקרב ווסטראס (והשליטה על הספנות מברגסלאגן).
לפיכך, כריסטיאן השני איבד את המשאבים לנצח במלחמה נגד גוסטב ואסה, אך גם איבד את המשאבים כדי לשמור על מעמדו בדנמרק (נגד פרדריק הראשון, מלך דנמרק 1523).
הגידול החד במימון והתלות הכספית גרמו לכך שלעיתים הצדדים יוכלו לעמוד בקצב גדול יותר של שכירי חרב יקרים, מה שמסביר את התנודדות הכוח ושינויים מהירים במצב במהלך המלחמה.
העלויות היו משמעותיות ואחרי ניצחון כריסטיאן השלישי, מלך דנמרק עם גוסטב ואסה בנקמת הדם של הרוזן בסקאניה ודנמרק בשנת 1536, הכסף נעלם, והשפעת הכנסייה הקתולית וליגת ערי הנזה במדינות הנורדיות נגמרה.
במהלך המלחמה שוודיה הצטרפה ל, ועל ידי הלאמת הכנסיות ורכושן יכלה לממן את הוצאות המלחמה.
המלחמה גם שחררה את שוודיה מתלות כלכלית ופוליטית בין-לאומית ומהשפעת אויבים גלויים.
עצמאות שנמשכה עד כה במשך 500 השנים האחרונות (ביטחון / שלום מקומי מאז 1523, ללא צבאות זרים על אדמתה למעט באזורי גבול ושלום כללי במשך 200 שנה מאז 1814).
מלחמת שחרור זו נתפסת על ידי השוודים בהערכה רבה כשורש העצמאות הפוליטית והכלכלית, המבנה והארגון של החברה שלה כיום.
נתפס על ידי השוודים כ"שינוי פרדיגמה" לאומי שבו יסודות השקפות החברה השתנו באופן קיצוני למה שהן כיום.
בשנת 1520, גוסטב ואסה נסע למחוז השוודי דלרנה, במסווה של איכר כדי להימנע מגילוי על ידי הסיירים של המלך כריסטיאן.
בדצמבר הגיע גוסטב ואסה לעיר מורה, שם ביקש מהאיכרים את עזרתם במרד נגד כריסטיאן השני.
האיכרים סירבו לבקשתו, ולכן גוסטב ואסה החליט לנסוע צפונה כדי למצוא אנשים שיתמכו במרד שלו.
זמן קצר לאחר מכן הגיעו כמה פליטים למורה, שם סיפרו לאיכרים על האכזריות של כריסטיאן השני ואנשיו.
אז החליטו אנשי מורה למצוא את גוסטב ואסה ולהצטרף למרד שלו.
הם שלחו שני גולשים מיומנים למצוא אותו, ואכן הם מצאו אותו בסלן.
השליחים וגוסטב חזרו למורה, שם בערב ראש השנה, 1521, מונה גוסטב ואסה ל"הוביצמן" (מפקד) על ידי שליחים מכל הקהילות בצפון דלרנה.
בפברואר יצא גוסטב ואסה ממורה עם כמאה איש וכבש את קופרברג.
זמן קצר לאחר מכן הצטרפו האיכרים של ברגסלאגן למרד.
צבאו של גוסטב ואסה גדל כעת ליותר מ-1,000 איש.
כשהידיעה על המרד השוודי הגיעה לכריסטיאן השני, הוא שלח כוח של לנדקנכטן לרסק את המרד.
באפריל 1521 התעמתו כוחות האיחוד עם אנשיו של גוסטב ואסה במעבורת ברוננבק, וצבא המלך נמחץ.
ניצחון זה שיפר מאוד את המורל של המורדים השוודים.
בדלרנה הוקם מנטה חירום במטרה לייצר את מטבעות הנחושת הדרושות למימון המלחמה.
צבא המורדים המשיך דרומה לווסטראס, אותה כבשו.
כאשר דברי ההצלחה של גוסטב ואסה התפשטו ברחבי שוודיה, תומכי משפחת סטור החליטו להצטרף למרד.
עד סוף אפריל 1521, גוסטב ואסה שלט בדלרנה, Gästrikland, Närke, ו-Västmanland.
כתוצאה מהצלחותיו הצטרפו תומכים רבים לצבאו.
מרידות נוספות התרחשו בחלקים נוספים של שוודיה, כמו במחוזות סמולנד ווסטרגוטלנד שביטאלנד.
מנהיגי האצולה של יטאלנד הצטרפו לכוחותיו של גוסטב ובאוגוסט, בודסטנה, הם הכריזו עליו כעל עוצר שוודיה.
חורף 1523 עמד בסימן של תקיפת הכוחות המשותפים באזורים שבשליטת הדנים והנורווגים בסקונה, בהאלנד, בבלקיניה ובבוהוסלן.
בחירתו הטקסית של גוסטב אריקסון כמלך שוודיה התקיימה כאשר מנהיגיה של שוודיה התכנסו בסטרנגנס ביוני 1523. עם בחירתו של גוסטב על ידי חברי המועצה, הוא נועד עם שני הנציגים של ליבק.
גוסטב הצהיר שהוא חייב להיכנע לרצון ההשגחה העליונה.
בפגישה עם המועצה המלכותית, הוא הכריז על הסכמתו לקבל על עצמו את המינוי.
ב-1983, לזכרו של יום זה, ה-6 ביוני, הוכרז יום זה כחג הלאומי של שוודיה.
זמן קצר לאחר האירועים ב-1523 בסטרנגנס, הוצא מכתב הרשאה לליבק ולבעלות בריתה בברית ערי הנזה, שכעת שוחררו מתשלום מכסים בסחר שלהן עם שוודיה.
הסכם, שנוסח על ידי נציגיה של ליבק, נחתם עם המגינים הדנים בסטוקהולם.
ב-17 ביוני נכנסו המורדים לעיר הבירה.
בחג אמצע הקיץ, נכנס המלך גוסטב בהדרת כבוד לשער הדרומי של העיר.
החגיגות שנערכו לאחר מכן, כולל מיסת הודיה בקתדרלת סטוקהולם, נוהלו על ידי פדר יקובסון.
ב-1 בספטמבר 1524 נחתמה אמנת מאלמה, שבה שוודיה התנתקה מאיחוד קאלמאר.
ההסכם סימן את קיצה של מלחמת העצמאות השוודית.
מלחמת העצמאות של קרואטיה הייתה מלחמה שהתחוללה בקרואטיה בין השנים 1991 ל-1995. המלחמה נערכה בין הממשלה הקרואטית, שעל בסיס הזכות להגדרה עצמית הכריזה על עצמאות ארצה מיוגוסלביה, לבין הצבא העממי היוגוסלבי והסרבים המקומיים, שהקימו את הרפובליקה הסרבית של קראינה .
בתחילתה המלחמה התנהלה בין כוחות המשטרה הקרואטים לבין הסרבים תושבי קרואטיה.
עם התחזקות השליטה הסרבית בצבא העממי היוגוסלבי, החלו יחידות הצבא הזה, בשיתוף עם כוחות סרבים מבוסניה וצבא מונטנגרו לסייע לסרבים הנלחמים בקרואטיה.
הקרואטים שאפו להקים מדינה ריבונית נפרדת מיוגוסלביה, והסרבים המקומיים, בתמיכת סרביה ובהמשך גם בתמיכת רפובליקה סרפסקה מבוסניה ומונטנגרו, התנגדו לפרישה ורצו להמשיך באיחוד עם סרביה כחלק מיוגוסלביה או מסרביה רבתי.
הם חששו מפני מעמדם כמיעוט אתני בקרואטיה העצמאית וביקשו כי שטחים שבהם היוו רוב בתוך קרואטיה ובבוסניה השכנה, יסופחו לסרביה, או יתאגדו למדינה סרבית חדשה בעלת זיקה לסרביה.
על מנת להגשים את שאיפותיהם להגדרה עצמית הסרבים החלו לנהל מאבק מזוין.
התנגדותם לעצמאות פורשה על ידי הקרואטים כרצון להקים את "סרביה הגדולה" בשם אידאולוגיה לאומנית "וליקוסרבית".
בתחילת המלחמה ניסה הצבא העממי היוגוסלבי לכבוש את קרואטיה ולהכריחה בכוח להישאר חלק מיוגוסלביה.
בקרואטיה, המלחמה מכונה מלחמת המולדת (Domovinski rat), או לפעמים התקיפה הווליקוסרבית (Velikosrpska agresija).
בסרביה, הכינוי הנפוץ הוא המלחמה בקרואטיה (Рат у Хрватској) או נדיר יותר, "המלחמה בקראינה".
כבר בשנות ה-70 עמד המשטר הקומוניסטי הסוציאליסטי מול התחזקותו של זרם לאומי-ליברלי, שהתנגד לריכוזיות המדינה ודרש שלטון פדרלי עם אוטונומיה רחבה יותר לקרואטיה וסלובניה.
מאבקים לאוטונומיה התקיימו בקרואטיה בשנים 1967–1972 ובחבל קוסובו בשנים 1968 ו-1981. הדיכוי של הלאומנים בקרואטיה תרם לעלייה ביוקרתו של הפלג הלאומני שנתפס כחלופה העיקרית לקומוניזם.
למגמה זו התנגד הזרם הלאומי הסרבי, השמרני, שתמך בשלטון פדרלי ריכוזי ושאף להבטיח בדרך זו את האינטרסים הסרביים.
הסרבים היו הקבוצה האתנית הגדולה ביותר.
קהילות סרביות התקיימו גם מחוץ לסרביה, ברפובליקות האחרות שהרכיבו את הפדרציה.
אחרי מותו של יוסיפ ברוז טיטו, מייסד יוגוסלביה הפדרלית הקומוניסטית בשנת 1980, התחזקה הלאומנות ביוגוסלביה.
היחלשות מדינות הגוש הסובייטי לקראת סוף המלחמה הקרה תרמה גם היא להתפתחות משבר פוליטי ביוגוסלביה.
עם המפלגה השלטת, ברית הקומוניסטים של יוגוסלביה, הלכה ואיבדה את כוחה האידאולוגי.
בשנות ה-80, גרמו התפתחותן של תנועות אלבניות בדלניות בחבל האוטונומי של קוסובו לדיכוי האלבנים באותו חבל על ידי משטרת וצבא יוגוסלביה.
הרפובליקות העשירות שבמסגרת יוגוסלביה – קרואטיה וסלובניה – רצו לקדם ביזור שלטוני ודמוקרטיה, בעוד סרביה בראשות סלובודן מילושביץ', דבקה בריכוזיות ובשלטון חד-מפלגתי של ברית הקומוניסטים היוגוסלבית ויורשתה, המפלגה הסוציאליסטית.
בתוך סרביה עצמה ביטל מילושביץ' את האוטונומיה של קוסובו ושל וויבודינה.
בעת שסלובניה וקרואטיה החלו לחתור לאוטונומיה רחבה יותר במסגרת הפדרציה, ואף לקונפדרציה ולעצמאות, התחזקה גם הלאומנות הסרבית בתוך המפלגה הקומוניסטית השלטת.
נראה היה שיוגוסלביה תפורק בקרוב למספר מדינות יורשות.
עם עלייתו של מילושביץ' לשלטון, ביטאו נאומיו העדפה לקיום מדינה יוגוסלבית אחת, שבה כל הכוח ירוכז בבלגרד שבסרביה.
בסתיו 1989 לחצה ממשלת סרביה על ממשלת קרואטיה לאפשר שורה של מפגני לאומנות סרבית בקרואטיה.
התקשורת ואינטלקטואלים סרבים שונים התחילו כבר להתייחס למנהיגות הקרואטית כאל ה"אוסטאשה" ולהזכיר יותר ויותר את רצח העם ופשעים אחרים שביצעו האוסטאשה בשנים 1941–1945 נגד הסרבים ונגד מיעוטים אחרים, כולל היהודים.
בעוד שהקרואטים דחו טענות אלה, אישרה ההנהגה הפוליטית הסרבית את הגישה הזאת והאשימה את המנהיגות הקרואטית ב"לאומנות עיוורת".
בשנת 1989 במסגרת "המהפכה האנטיבירוקרטית" ביטל מילושביץ' את האוטונומיה של החבלים קוסובו וויבודינה, שהוענקה להם על ידי טיטו בשנת 1974. הקולות של חבלים אלה במועצת הנשיאות של יוגוסלביה הועברו לתומכים של מילושביץ' וכך שלטה סרביה על ארבעה מתוך שמונת הקולות במועצת הנשיאות הפדרלית.
כתוצאה ממהלך זה נפגע התפקוד של הנשיאות הפדרלית, שכן הרפובליקות האחרות התנגדו למהלכים שקידמה סרביה ותבעו רפורמה של הפדרציה.
ב-1989 הותרה הקמת מפלגות פוליטיות בקרואטיה.
מספר מפלגות יוסדו, ביניהן האיחוד הדמוקרטי הקרואטי (HDZ – Hrvatska Femokratska Zajednica) בראשות פרניו טוג'מן, קומוניסט לשעבר שנרדף ונכלא מספר פעמים בזמן שלטון טיטו באשמת לאומנות קרואטית.
בינואר 1990 התפלגה גם הברית הקומוניסטית של יוגוסלביה לפי הפלגים האתניים השונים, כאשר בקונגרס המיוחד ה-14 של המפלגה, השלוחות הקרואטית והסלובנית דרשו התרופפות של מסגרת הפדרלית היוגוסלבית.
הנציגים מסרביה האשימו את עמיתיהם הקרואטים והסלובנים בתמיכה בפלגנות, בטרור וברצח עם נגד הסרבים בקוסובו.
המשלחות הסלובנית והקרואטית, כולל רוב חבריהן הסרבים, עזבו את הכנס במחאה, אחרי שהנציגים הסרבים דחו כל תיקון שהוצע על ידיהן.
בינואר 1990 הוגשו לבית המשפט החוקתי של יוגוסלביה עתירות בנוגע להיפרדות מיוגוסלביה.
העתירות הראשונות שנידונו עסקו בתיקונים לחוקה הסלובנית, שביטאו את דרישת סלובניה להכרה בזכות להיפרדות חד-צדדית בהתאם לזכות להגדרה עצמית.
בית המשפט החוקתי של יוגוסלביה פסק שההיפרדות מהפדרציה מותרת רק אם יש על כך הסכמה בפה אחד של כל הרפובליקות והחבלים האוטונומיים של יוגוסלביה.
בית המשפט החוקתי ציין שבחוקת 1974, פרק א' של עקרונות היסוד של החוקה קבע שהגדרה עצמית על ידי היפרדות "שייכת לעמי יוגוסלביה ולרפובליקות הסוציאליסטיות שלהם".
כשבמאי 1991 נידונה היפרדות חבל קוסובו, בית המשפט החוקתי פסק שרק "עמי יוגוסלביה" זכאים לזכות להיפרדות, ואילו האלבנים מוכרים כ"מיעוט אתני" ולא כ"עם של יוגוסלביה".
סקר שנערך בשנת 1990 בין אזרחי יוגוסלביה הבחין במידה מועטה של עוינות אתנית ביניהם.
בסקר שנערך 25 שנה לפני כן, קרואטיה הייתה הרפובליקה שבה מדד "הריחוק האתני" התחזק באופן המשמעותי ביותר.
גם מדד הריחוק האתני בין סרבים ומונטנגרים לבין קרואטים וסלובנים גבר.
עם זאת, 48% מהקרואטים השיבו שהשתייכותם ליוגוסלביה חשובה להם מאוד.
בפברואר 1990, הקימו יובן רשקוביץ' ומילאן באביץ' את המפלגה הדמוקרטית הסרבית, ששאפה לשנות את החלוקה המנהלית של קרואטיה באופן שיותאם לאינטרסים הסרבים.
מאוחר יותר העידו מנהיגים סרבים שהממשל בבלגרד קידם באזור קמפיין תעמולה, לפיו הסרבים בקרואטיה מאוימים ברצח עם על ידי הרוב הקרואטי.
הם הפגינו נגד מנהיג הקרואטים טוג'מן, שרו את השיר הלאומני "זאת סרביה" והביעו תמיכה במילושביץ'.
כעבור חודשים אחדים התקיימו בקרואטיה ובסלובניה הבחירות החופשיות הראשונות.
ב-22 באפריל התקיים הסיבוב הראשון בקרואטיה וב-6 במאי הסיבוב השני.
האיחוד הדמוקרטי הקרואטי (HDZ) ביסס את קמפיין הבחירות שלו על הרחבת הריבונות (ולבסוף עצמאות מלאה) של קרואטיה.
ה-HDZ זכתה במספר המצביעים הרב ביותר.
המפלגה השנייה בכוחה האלקטורלי הייתה המפלגה הסוציאל-דמוקרטית של קרואטיה.
מפלגתו של טוג'מן הרכיבה את הממשלה הראשונה.
ב-30 במאי 1990 התכנס לראשונה הפרלמנט החדש של קרואטיה.
הנשיא טוג'מן הציג את קווי היסוד של החוקה החדשה, שאושרה בסוף השנה, ותוכנית לרפורמות פוליטיות, כלכליות וחברתיות, כולל החלטה חוקתית לגבי זכויות קולקטיביות למיעוטים.
הפוליטיקאים הסרבים המקומיים התנגדו לחוקה החדשה.
ב-1991 היוו הקרואטים 78.1% מהאוכלוסייה של קרואטיה, בעוד הסרבים היוו רק 12.2%.
חלקם של הסרבים במשרות ציבוריות בכירות ברפובליקה עדיין היה מעבר לחלקם היחסי באוכלוסייה.
במשטרה 17.7% מהקצינים הממונים היו סרבים.
מצב זה עורר תרעומת בקרב הקרואטים.
אחרי עליית מפלגת HDZ לשלטון פוטרו מתפקידם קציני משטרה ובעלי תפקידים בכירים סרבים רבים והוחלפו בקרואטים.
התעמולה הסרבית הזהירה מפני הקמת מדינה קרואטית עצמאית שתהיה ל"מדינת אוסטאשה" חדשה.
העובדה שגרמניה הייתה המעצמה המערבית הנלהבת ביותר בתמיכה בעצמאות קרואטיה נוצלה גם כן לצורך נרטיב זה.
הקנצלר הגרמני הלמוט קוהל היה המנהיג הראשון שהכיר בקרואטיה ובסלובניה העצמאיות, והתעמולה הלאומנית הסרבית האשימה את טוג'מן ואת קוהל שהם זוממים להקים "רייך הרביעי".
מלבד פיטוריהם של סרבים רבים מתפקידים ציבוריים, גם הכנסת סמל לוח השחמט, שנקשר בעבר למשטר האוסטשה, לסמלה הרשמי של קרואטיה, עורר דאגה רבה בקרב הסרבים.
למעשה, סמל לוח השחמט היה בשימוש עוד במאה החמש עשרה, וגם לא היה זהה לזה ששימש את האוסטאשים במדינת הבובות הקרואטית מימי מלחמת העולם השנייה.
עם זאת, הגישה והרטוריקה הקסנופובית של תוג'מן כלפי הסרבים בקרואטיה ותמיכתו בכיבוד זכרם של מנהיגים אוסטשים לשעבר, רק הוסיפו אש למדורה.
הצבא העממי היוגוסלבי (JNA) נוסד במהלך מלחמת העולם השנייה כדי לבצע לוחמת גרילה נגד כוחות הציר.
ההצלחה של הפרטיזנים גרמה ל-JNA לבסס חלק ניכר מתורת הלחימה שלו על לוחמת גרילה.
לאור מעמדה המיוחד של יוגוסלביה באירופה, ציפו יוצרי התוכניות האסטרטגיות להגנת יוגוסלביה להתקפה מצד נאט"ו או מצד ברית ורשה.
מתוך הבנה שכל הנראה יוגוסלביה לא תעמוד בהתקפה עתידית, החליט ה-JNA להתבסס על אסטרטגיית גרילה, דבר שעמד לרעתו במלחמת העצמאות, מאחר שבה ה-JNA היה הצד התוקף ולא נהנה מתמיכת העמים ששאפו לפרק את יוגוסלביה ולזכות בעצמאות מלאה.
על פניו נראה ה-JNA ככוח חזק, עם כ-2,000 טנקים ו-300 מטוסי סילון (כולם מתוצרת מקומית או סובייטית).
עם זאת, בשנת 1991 היה רוב הציוד כבר בן למעלה משלושים שנה: טנקי T-54 ומטוסי מיג 21 60% ו-40% מכוחות השריון והאוויר בהתאמה.
מספר החיילים בצבא עמד על כ-170,000 לוחמים, כאשר מתוכם קרוב ל-70,000 היו קצינים מוסמכים.
רוב החיילים בצבא היו סרבים.
בתחילה הכוח הקרואטי היה קטן וחסרו לו יחידות רבות.
את מקומן של יחידות אלו תפסו כוחות המשטרה הקרואטית אשר נלחמו ברוב הקרבות שנערכו בשלבי המלחמה המוקדמים.
ב-11 באפריל 1991 הוקם "כוח המגן הקרואטי", שב-1993 הפך לצבא קרואטיה.
לצבא החדש היה מחסור רב בציוד.
רבות מיחידותיו היו מצוידות למחצה או מצוידות בציוד ישן מימי מלחמת העולם הראשונה.
בנוסף, היה לצבא מספר זעום של טנקים ומספר זעום של מטוסים אזרחיים אשר עברו הסבה למטוסי הפצצה.
בתחילת אוגוסט 1991 מנו הכוחות הקרואטים פחות מ-20 חטיבות.
לאחר גיוס שהחל באוקטובר, גדל הצבא לכדי 60 חטיבות ועוד 37 גדודים עצמאיים.
בסוף 1991, לאחר מספר ניצחונות בקרבות שנערכו על בסיסים יוגוסלבים בקרואטיה, נתפס ציוד צבאי רב, שעזר לצייד את הצבא הקרואטי בצורה טובה יותר.
עד לסוף המלחמה השתנה מאזן הכוחות הלוחמים, והצבא הקרואטי הפך לעדיף (בעיקר בעזרת צבא בוסניה והרצוגבינה).
בתחילת 1991 שני הצדדים נקטו בפעולות תעמולה, על מנת לעודד שנאה אתנית כנגד הצד השני .
בתחילת חודש מרץ, בעקבות התקפה של לוחמים סרבים על כוחות משטרה באזור פקרק, החריף העימות לכדי קרבות של ממש באזורים קרואטיים בעלי רוב סרבי.
ההרוג הראשון במלחמה היה יוסיפ יוביץ', איש משטרה קרואטי שנהרג בסוף מרץ במהלך תקרית באגמי פליטביצה.
במרץ ובאפריל 1991 החלו הסרבים בקרואטיה לבצע מהלכים להתנתקות מקרואטיה.
ישנו ויכוח על מידת המעורבות של הממשלה הסרבית בהנהגת מילושביץ' במהלכים אלה.
לאחר מכן הוכרזה האוטונומיה הסרבית של קראינה שהכילה למעשה את כל השטחים הקרואטיים בהם היה רוב סרבי.
ממשלת קרואטיה ראתה במהלך זה פתיחת מרד נגד שלטונה.
מראשית המרד ועד לסוף אפריל 1991 נרשמו כ-200 תקריות אש וכ-89 התקפות של כוחות סרבים על המשטרה הקרואטית.
בעקבות כך הורה השר לביטחון הפנים הקרואטי על גיוס והכשרה של יחידות משטרה מיוחדות רבות.
ב-9 באפריל 1991, הורה נשיא קרואטיה טוג'מן לשנות את שמם של כוחות המשטרה המיוחדים ל-Zbor Narodne Garde ("המשמר הלאומי"), אירוע שסימן את הקמתו של צבא קרואטי עצמאי.
עימותים משמעותיים בתקופה זו כללו את המצור על קיג'ו, בו למעלה מאלף בני אדם היו נצורים בכפר הדלמטי קיג'ו, ואת "רציחות בורובו סלו", יישוב בו התחוללו קרבות בין המשטרה הקרואטית למילציות סרביות שבמהלכם נהרגו 12 שוטרים קרואטים.
האלימות גברה בכפרים באזור סלאבוניה המזרחית והתחוללו קרבות בין המשטרה למיליציות סרביות, כדוגמת קרבות דוברניק וסוטין.
ב-15 במאי היה אמור לעלות סטפן מסיץ' לראשות שלטון יוגוסלביה במסגרת הסכם השלטון המשותף הדיפלומט הקרואטי.
הסרבים סיכלו את מינויו בעזרת השגת רוב נגד בהצבעה (בעזרת קוסבו, מקדוניה וויבודניה), ולמעשה נוצר מצב בו ליוגוסלביה לא היה ראש מדינה (אשר משמש גם כמפקד העליון של הצבא).
לאחר יומיים נעשה ניסיון להצבעה חוזרת על מנת לאשר את המינוי אך גם הצבעה זו נכשלה.
אנטה מרקוביץ, ראש ממשלת יוגוסלביה באותו זמן, הציע למנות ועדה בת מספר משתתפים אשר תחזיק בסמכויות הנשיא, אולם מהלך זה סוכל בידי קרואטיה.
לבסוף, לאחר 6 שבועות נפתר המשבר ומסיץ' עלה לנשיאות, והיה לנשיא הלא קומוניסטי הראשון במדינה מזה חמישה עשורים.
ב-19 במאי 1991 קיימו שלטונות קרואטיה משאל עם על עצמאות, עם אפשרות להישאר ביוגוסלביה כאיחוד משוחרר.
הרשויות המקומיות הסרביות פרסמו קריאות לחרם על המשאל, שלהם נענו סרבים רבים בקרואטיה.
משאל העם עבר עם 94% בעד היפרדות מיוגוסלביה.
לאחר מכן, ב-28 במאי קיים הצבא הקרואטי החדש מצעד צבאי ברחובות העיר זאגרב.
הפרלמנט של קרואטיה הכריז על עצמאות קרואטיה ופיזר את הקשר עם יוגוסלביה ב-25 ביוני 1991. החלטת הפרלמנט הקרואטי הוחרמה חלקית על ידי סגני הפרלמנט השמאליים.
הקהילה האירופית והוועידה לביטחון ושיתוף פעולה באירופה דחקו ברשויות הקרואטיות לעכב את ההכרזה בשלושה חודשים.
ממשלת יוגוסלביה הגיבה להכרזות העצמאות של קרואטיה וסלובניה (אשר בוצעה זמן מה קודם) כאשר ראש ממשלת יוגוסלביה אנטה מרקוביץ' הכריז על ההחלטות כלא חוקיות ובניגוד לחוקה של יוגוסלביה, ותמך ב-JNA שיפעל להבטחת האחדות המלאה של יוגוסלביה.
קרואטיה הסכימה ל"הסכם בריוני" שכלל את הקפאת הכרזת העצמאות שלה למשך שלושה חודשים, מה שהקל מעט על המתחים.
במהלך חודש יולי, היו כוחות JNA מעורבים בפעולות נגד אזורים קרואטים, בניסיון להציל את שנותר מיוגוסלביה.
באותו חודש החלו כוחות ההגנה הטריטוריאלית בהובלת סרביה להתקדם באזורי החוף של דלמטיה ב"מבצע חוף 91".
בתחילת אוגוסט הוחלט על הכנסת כוחות סרביים בשטחים גדולים בחבל בנובינה שבקרואטיה.
עם תחילת הפעולות הצבאיות בקרואטיה, קרואטים ומספר מגויסים סרבים החלו לנטוש את JNA בהמוניהם, בדומה למה שקרה בסלובניה.
אלבנים ומקדונים החלו לחפש דרך לעזוב את ה-JNA באופן חוקי או לשרת את תקופת הגיוס שלהם במקדוניה; מהלכים אלה הפכו את הצבא היוגוסלבי להומגוני ביותר עם רוב סרבי מוחלט.
חודש לאחר הכרזת העצמאות של קרואטיה כבר החזיקו ה-JNA ומיליציות סרביות מקומיות בכשליש משטח קרואטיה, בעיקר בשטחים אשר כללו רוב אתני סרבי.
האסטרטגיה הצבאית של JNA כללה בחלקה הפגזה נרחבת, לעיתים בלי קשר לנוכחותם של אזרחים.
עם התקדמות המלחמה, הותקפו הערים דוברובניק, גוספיצ'י, שיבניק, זדר, קרלובץ, סיסאק, סלבונסקי ברוד, אוסייק, וינקובצי, ווקובאר כולן על ידי כוחות יוגוסלביה.
האו"ם הטיל אמברגו נשק על הצדדים הלוחמים.
האמברגו לא השפיע באופן משמעותי על הכוחות הסרבים המגובים ב-JNA, מכיוון שהיה ברשותם ארסנל נשק גדול, אך גרם לצרות קשות עבור הצבא הקרואטי החדש.
בעקבות כך ממשלת קרואטיה החלה להבריח נשק דרך גבולותיה.
באוגוסט 1991 החל קרב ווקובר.
אזור מזרח סלאבוניה סבל במשך כל התקופה הזו, כמו הטבח בדאל (Dalj), וגם בגלל קרבות שהתפתחו סביב אוסייק ווינקובצי.
במהלך ספטמבר הצליחו כוחות סרביים להקיף את העיר ווקובאר לחלוטין.
חיילים קרואטיים, כולל חטיבת ווקובר 204, התבצרו בעיר והחזיקו אותה מול חטיבות שריון ממוכנות של ה-JNA ויחידות מיליציות סרביות.
ווקובאר נהרסה כמעט לחלוטין, כשלמעלה מ-15,000 מבנים בעיר הוחרבו.
חלק מהתושבים הקרואטים תפסו מחסה בתוך העיר ואחרים ברחו מהמקום בהמוניהם.
הערכות לגבי מספר מקרי המוות בווקובאר כתוצאה מהמצור נעות בין 1,798 ל-5,000 הרוגים.
22,000 תושבים נוספים גורשו מווקובאר על ידי הצבא לאחר כיבושה.
הערכות מסוימות מונות סה"כ 220,000 קרואטים ו-300,000 סרבים שנעקרו מבתיהם במהלך המלחמה בקרואטיה.
באזורים רבים, אזרחים גורשו בכוח על ידי הצבא.
היה זה הרגע שהמונח "טיהור אתני" – שפירושו נע בין פינוי לרצח – נכנס לראשונה ללקסיקון האנגלי.
ב-3 באוקטובר, חידש חיל הים של יוגוסלביה את המצור על הנמלים העיקריים של קרואטיה.
מהלך זה הגיע לאחר חודשים ארוכים של התנגדות לעמדות JNA.
מהלך זה התרחש במקביל לסופו של מבצע "חוף 91", בו ה-JNA לא הצליח לכבוש את קו החוף, בניסיונו לנתק את הגישה של דלמטיה לשאר קרואטיה.
ב-5 באוקטובר נשא הנשיא טוג'מן נאום בו קרא לכלל האוכלוסייה להתגייס ולהגן מפני "האימפריאליזם של סרביה השלמה", שאותו ייצג ה-JNA והכוחות הסרביים ששיתפו איתו פעולה.
ב-7 באוקטובר תקף חיל האוויר היוגוסלבי את בניין הממשלה הראשי בזאגרב, אירוע המכונה 'הפצצת בנסקי דבורי'.
למחרת, כאשר הסתיימו שלושה חודשים מאז הכרזת העצמאות ופקע תוקף "הסכם בריוני", ניתק הפרלמנט הקרואטי את כל הקשרים שנותרו עם יוגוסלביה ומימש את עצמאותו.
יום 8 באוקטובר נחגג כיום העצמאות בקרואטיה.
הפצצת משרדי הממשלה והמצור על דוברובניק שהחל באוקטובר הביאו לסנקציות של האיחוד האירופי נגד סרביה.
ב-15 באוקטובר לאחר כיבוש קווטאט על ידי ה-JNA, הכריזו סרבים מקומיים בראשותו של אצו אפולוניו על הקמת הרפובליקה של דוברובניק.
התקשורת הבינלאומית התמקדה בפגיעה במורשת התרבותית של דוברובניק, בעוד שהחששות מפני נפגעים אזרחיים וקרבות גדולים כמו בווקובאר נדחקו מעיני הציבור בעולם.
עם זאת, תקיפות ארטילריה על דוברובניק פגעו ב-56% מהבניינים שלה, מכיוון שהעיר ההיסטורית (אשר מוגדרת כאתר מורשת עולמית של אונסק"ו) ספגה כ-650 פגיעות ארטילריות.
בתגובה להתקדמות החטיבה 5 של ה-JNA שחצתה את נהר הסאווה לעבר פאקראץ והמשיכה צפונה למערב סלאבוניה, פתח הצבא הקרואטי במתקפת נגד מוצלחת בתחילת נובמבר 1991, המבצע ההתקפי העיקרי הראשון שלה במלחמה.
מבצע 'אוטקוס 10' (שנערך בין 31 באוקטובר ל-4 בנובמבר) הביא לכיבוש קרואטי מחדש של שטח בין הרי בילוגורה לפאפוק.
הצבא הקרואטי כבש מחדש במבצע זה שטח של כ-270 קמ"ר.
הטבח בווקובאר התרחש בנובמבר, והניצולים הועברו למחנות כליאה כמו Ovčara ו-Velepromet, כאשר הרוב הגיע לבסוף למחנה הכלא סרמסקה מיטרוביצה.
המצור המתמשך על ווקובאר משך תשומת לב תקשורתית בינלאומית כבדה.
עיתונאים בינלאומיים רבים היו בווקובאר או בסמוך לה, כמו גם מתווך השלום של האו"ם סיירוס ואנס, שהיה מזכיר המדינה של נשיא ארצות הברית לשעבר קרטר.
בנוסף לכך התרחשו במזרח סלאבוניה הטבח בלובאס במהלך אוקטובר וטבח ארדוט ב נובמבר 1991, לפני ואחרי המצור על ווקובאר.
במקביל, התרחש גם הטבח בשקאברניה שבצפון העורף הדלמטי.
האירועים בווקובאר הצליחו לרוב להאפיל על כל שאר הדברים שקרו בו זמנית.
ב-14 בנובמבר אותגר הסגר הימי על נמלי הדלמטים בידי ספינות אזרחיות.
העימות הגיע לשיאו בקרב התעלות הדלמטיות, כאשר בעזרת ארטילריה הצליחו הקרואטים להטביע ולכבוש מספר ספינות חשובות.
בעקבות כך הוגבלה פעילותו של חיל הים היוגוסלבי רק לאזור הדרומי של הים האדריאטי.
כוחות הצבא הקרואטי המשיכו להתקדם במחצית השנייה של דצמבר, בין היתר במבצע 'אורקן 91.' במהלך 'אורקן 91', צבא קרואטיה כבש מחדש שטח של כ-1,440 קמ"ר.
סיום המבצע סימן סיום שלב של חצי שנת לחימה אינטנסיבית, במהלכה נהרגו 10,000 איש, ברחו וגורשו מאות אלפים והוחרבו עשרות אלפי בתים.
ב-19 בדצמבר, עם התעצמות הלחימה, זכתה קרואטיה בהכרה הדיפלומטית הראשונה שלה על ידי מדינה מערבית - איסלנד, בעוד שהמחוזות האוטונומיים הסרבים בקראינה ובמערב סלאבוניה הכריזו על עצמם כרפובליקה הסרבית של קראינה.
ארבעה ימים לאחר מכן הכירה גם גרמניה בעצמאות קרואטיה.
ב-26 בדצמבר 1991 הודיעה הנשיאות הפדרלית יוגוסלבית שהייתה בשליטת סרביה על תוכניתה להקמת יוגוסלביה קטנה יותר, שתכלול את השטח שנכבש מקרואטיה במהלך המלחמה.
ב-21 בדצמבר 1991, בפעם הראשונה במלחמה הותקף חצי האי איסטריה.
הכוחות הסרביים תקפו עם ארבעה מטוסי קרב את שדה התעופה הסמוך לעיר ורסאר, בדרום-מערב חצי האי, בין הערים פורץ' ורובין.
לאחר מכן, החריבו המטוסים היוגוסלבים את שדה התעופה "קרלינקה" בורסאר, והרגו שני בני אדם.
במשך תקופה זו נחתמו והופרו הסכמי הפסקת אש רבים, שתווכו על ידי דיפלומטים זרים.
קרואטיה איבדה שטח רב, אך הרחיבה את הצבא הקרואטי משבע החטיבות שהיו לה בהתחלת המלחמה ל-60 חטיבות ו-37 גדודים עצמאיים עד סוף 1991.
ועדת הבוררות של ועידת השלום ביוגוסלביה, המכונה גם ועדת הבוררות של Badinter, הוקמה על ידי מועצת השרים של הקהילה הכלכלית האירופית (EEG) ב-27 באוגוסט 1991, על מנת לספק לוועידה ביוגוסלביה ייעוץ משפטי.
הוועדה בת חמשת החברים כללה נשיאי בתי משפט לחוקה באיחוד האירופי.
החל מסוף נובמבר 1991, הוועדה מסרה עשר חוות דעת.
הנציבות הצהירה בין היתר כי יוגוסלביה נמצאת בתהליך פירוק וכי אין לשנות את הגבולות הפנימיים של הרפובליקות היוגוסלביות אלא אם כן הוסכם בחופשיות.
גורמים לתמיכה בשמירת קרואטיה על גבולותיה של לפני המלחמה היו תיקוני החוקה הפדרלית של יוגוסלביה משנת 1971, והחוקה הפדרלית היוגוסלבית משנת 1974. תיקוני 1971 הציגו תפיסה שליחידות הפדרליות האחראיות על שטחם ושלטונם המקומי והם מעבירים את הניהול הכללי לראשות המדינה על ידי החוקה.
החוקה של 1974 אישרה וחיזקה את העקרונות שהוצגו בשנת 1971. הגבולות בתוך יוגוסלביה הוגדרו על ידי ועדות התיחום בשנת 1947, על פי החלטות AVNOJ ב-1943 וב־1945 בנוגע לארגון הפדרלי של יוגוסלביה.
ב-2 בינואר 1992 סוכמה הפסקת אש חדשה בחסות האו"ם, החמישה עשר במספר בחצי השנה שקדמה לה, שנכנסה לתוקף יום המחרת.
הסכם זה, שנקרא הסכם סרייבו הפך להפסקת אש מתמשכת.
קרואטיה הוכרה רשמית על ידי הקהילה האירופית כולה ב-15 בינואר 1992. אף על פי שה-JNA החל לסגת מקרואטיה, כולל מרפובליקת קרג'ינה (rsk), אנשי הרפובליקה עדיין שמרו בבירור על העליונות בשטחים הכבושים בזכות תמיכה מסרביה.
באותה תקופה ה-RSK שלטה על שטח של 13,913 קמ"ר (לא כולל השטח ליד דוברבניק שנשלט בידי אקו אפולוניו).
לאחר סדרת הפסקות האש שלא הצליחו, פרש האו"ם כוח הגנה בשטחים הכבושים בקרואטיה – כוח ההגנה של האו"ם (UNPROFOR) – כדי לפקח על ההסכם ולשמור עליו.
UNPROFOR נוצר רשמית על ידי החלטה 743 של מועצת הביטחון ב-21 בפברואר 1992. שני הצדדים בנו עמדות מבוצרות וה-JNA עבר לבוסניה והרצוגבינה שם היה צפוי עימות חדש.
קרואטיה הפכה לחברה באו"ם ב-22 במאי 1992, אך חברותה הותנתה בכך שקרואטיה תשנה את חוקתה באופן שיגן על זכויות האדם של קבוצות מיעוטים ומתנגדים.
גירוש האוכלוסייה האזרחית שאינה סרבית שנשארה בשטחים הכבושים בידי יוגוסלביה נמשכה למרות נוכחותם של כוחות הצבא השלום UNPROFOR, ובמקרים מסוימים, כוחות האו"ם העלימו עין ואף שיתפו פעולה עם כך.
צבא יוגוסלביה לקח אלפי אסירים במהלך המלחמה בקרואטיה, ואסר אותם במחנות בסרביה, בבוסניה והרצגובינה ובמונטנגרו.
הכוחות הקרואטיים לקחו גם הם כמה אסירים סרבים, ושני הצדדים הסכימו למספר חילופי אסירים; מרבית האסירים שוחררו בסוף 1992. חלק מבתי הכלא הידועים לשמצה כללו את מחנה סרמסקה מיטרוביקה, מחנה שטג'ייבו ומחנה ביג'יצ'י בסרביה ומחנה מוריני במונטנגרו.
הצבא הקרואטי הקים גם הוא מחנות מעצר, כמו מחנה בית הסוהר לורה בספליט.
הסכסוך המזוין בקרואטיה נמשך לסירוגין בהיקף קטן יותר.
היו כמה פעולות קטנות יותר שביצעו כוחות קרואטיה כדי לשחרר את המצור על דוברובניק, וערים קרואטיות אחרות (שיבניק, זדר וגוספיצ'י) מכוחות קראינה.
קרבות אלו כללו את אירוע רמה מילז'בי (בין קרקה לדרניס), ב-21–22 ביוני 1992, את מבצע יגואר בגבעת קריז' ליד ביבינ'ה וצאדר ב-22 במאי, כמו גם סדרה של פעולות צבאיות בעורף דוברובניק, מבצע "סיגר" ב-1–13 ביולי, בקונאבלה ב-24 בספטמבר ובבלסטיקה ב-22–25 בספטמבר.
לחימה בסמוך לדוברובניק בעקבותיה נסיגה של JNA מקונאבלה, בין 30 בספטמבר ל-20 באוקטובר.
חצי האי פרוקלאקה המגן על הכניסה למפרץ קוטור הוחרם והועבר לידי UNPROFOR, בעוד ששארית קונבל הוחזרה לשלטונות קרואטיה.
הלחימה התחדשה בתחילת 1993, כאשר צבא קרואטיה פתח במבצע מזלניצה, פעולה התקפית באזור זדאר ב-22 בינואר.
בזמן ביצוע מבצע מזלניצה, כוחות קרואטיה תקפו גם עמדות סרביות 130 ק"מ ממזרח לזאדאר.
הם התקדמו לעבר הסכר ההידרו-אלקטרי בפרוג'ה וכבשו אותו עד 28 בינואר 1993, זמן קצר לאחר שהמיליציות הבריחו את כוח שומרי השלום של האו"ם שהגנו על הסכר.
כוחות שמירת השלום של האו"ם נכחו במקום מאז קיץ 1992. הם גילו שהסרבים שתלו 35 עד 37 טונות של חומר נפץ הפרושים על פני שבעה אתרים שונים בסכר באופן שמנע את סילוק הפצצות והם הושארו במקום.
הכוחות סרביים שנסוגו פוצצו שלושה מטעני נפץ בהיקף של 5 טונות בתוך הסכר בגובה 65 מטר בניסיון לגרום לו להתפרץ ולהציף את האזור במורד הזרם.
את האסון נמנע מארק ניקולס גרייMark Nicholas Gray, קולונל (אלוף-משנה) במרינס המלכותי הבריטי שאז היה סגן, והיה משקיף צבאי של האו"ם במקום.
הוא התסכן בענישה כאשר לפני פיצוץ הסכר הוא הורה על הורדה משמעותית של מפלס המים בו.
בכך הוא הציל את חייהם של כ-20,000 אנשים שהיו טובעים למוות או נשארים חסרי בית אם מפלס הסכר היה בגובהו הרגיל בעת הפיצוץ.
מבצע כיס מדאק התרחש מדרום לגוספיצ'י, בין התאריכים 9–17 בספטמבר.
את המתקפה ביצע הצבא הקרואטי כדי למנוע מהתותחנים הסרבים באזור להפגיז את העיר גוסיצ'יץ הסמוכה.
המשימה אכן השלימה את יעדה והקרואטים כבשו את השטח, אך הדבר נעשה בעזרת פשעי מלחמה.
בית הדין הבינלאומי דן לאחר המלחמה את הקצינים אשר השתתפו במבצע באשמת פשעי מלחמה שבוצעו.
בעקבות לחץ בינלאומי הופסקה הפעולה והוחלט כי הקרואטים יחזרו לקווים שבהם עמדו לפני ה 9 בספטמבר בעוד חיילי שמירת השלום של האו"ם ימשיכו את הכיבוש וישבו בשטחים שנכבשו מידי הסרבים.
האירועים שלאחר מכן נותרו במחלוקת, שכן הרשויות בקנדה דיווחו כי צבא קרואטיה נלחם לסירוגין נגד חיל הרגלים הקנדי (שפעל במסגרת האו"ם) לפני שנסוג לבסוף לאחר שספג 27 הרוגים.
בעדויותיו של משרד ההגנה הקרואטי ועדות קצין האו"ם שנמסרו במהלך משפט אדמי-נוראק מכחישים כי התרחש קרב בין הכוחות הקרואטים לקנדיים.
ב־18 בפברואר 1993 חתמו הרשויות בקרואטיה על הסכם דארוואר עם מנהיגים סרבים מקומיים במערב סלאבוניה.
מטרת ההסכם הסודי הייתה נורמליזציה של החיים עבור אוכלוסיות מקומיות הסמוכות לחזית.עם זאת, הרשויות בקנין נודעו לכך ועצרו את המנהיגים הסרבים האחראים להסכם.
ביוני 1993 החלו הסרבים להצביע במשאל עם בנושא מיזוג שטח קראינה (השטחים הסרבים בקרואטיה) עם הרפובליקה סרפסקה.
מילאן מרטיץ ', ששימש כשר הפנים של קראינה, דגל במיזוג של "שתי המדינות הסרביות כשלב הראשון בהקמת מדינה של כל הסרבים" במכתבו שנערך ב-3 באפריל לאספה של הרפובליקה סרפסקה.
ב-21 בינואר 1994 הצהיר מרטיץ 'כי "יאיץ את תהליך האיחוד ויעביר את השרביט למנהיג הסרבי סלובודן מילושביץ'" אם ייבחר לנשיא קראינה.
הצהרות אלו אידו את החלטה 871 של מועצת הביטחון של האו"ם שקבעה כי כל השטחים שנכבשו בידי סרביה (רפובליקת קראינה למעשה) שייכים לקרואטיה.
במהלך 1992 ו-1993 התיישבו בקרואטיה כ 225,000 קרואטים, כמו גם פליטים מבוסניה והרצגובינה וסרביה.
מתנדבים קרואטים וכמה חיילים מגויסים השתתפו במלחמת בוסניה.
בספטמבר 1992 בעקבות התקדמות המלחמה שם קיבלה קרואטיה 335,985 פליטים מבוסניה והרצגובינה, רובם אזרחים בוסניאקים (לא כולל גברים בגיל גיוס).
מספר הפליטים הגדול העמיס על הכלכלה הקרואטית והקשה על התשתיות.
שגריר ארצות הברית בקרואטיה אשר ניסה להסביר לעולם את גודל ההשפעה של הפליטים הבוסניאקים על קרואטיה הסביר בראיון בנובמבר 1993 כי המצב שקל לכך שארצות הברית תקבל אליה כ־30 מיליון פליטים.
1994: שחיקת התמיכה ברפוליקת קראינה
בשנת 1992 פרץ הסכסוך הקרואטי-בוסניאקי בבוסניה והרצגובינה, כשבו זמנית כל אחד מהצדדים נלחם גם בבוסנים הסרבים.
המלחמה החלה במקור בין מועצת ההגנה הקרואטית וחיילים מתנדבים קרואטיים מצד אחד וצבא הרפובליקה של בוסניה והרצגובינה (ARBiH) מצד שני, אולם עד 1994 היה לצבא קרואטיה אומדן של 3,000 עד 5,000 חיילים שהיו מעורבים בלחימה.
בשלהי 1994 התערב צבא קרואטיה בבוסניה בין התאריכים 1–3 בנובמבר, במבצע סינכר ליד קופר, וב-29 בנובמבר עד 24 בדצמבר במבצע חורף 94 ליד דינארה וליבנו.
פעולות אלה בוצעו כדי לגרוע מהמצור על אזור Bihać ולתקרב לבירת קראינה קנין מהצפון, ובכך לבודד אותה משלושה צדדים.
במהלך תקופה זו, התנהל משא ומתן לא מוצלח בתיווך האו"ם בין ממשלות קרואטיה לקראינה.
הנושאים המדוברים כללו פתיחת החלק תחת הכיבוש הסרבי של הכביש המהיר זגרב – סלבונסקי ברוד ליד אוקשני למעבר התעבורה, וגם ניסיון להגיע להבנות בנוגע למעמדם של השטחים הקרואטיים בעלי הרוב הסרבי לאחר המלחמה.
הכביש המהיר נפתח בתחילה בסוף 1994, אך הוא נסגר במהרה בגלל סוגיות ביטחוניות.
כישלונות חוזרים ונשנים לפתור את שתי המחלוקות ישמשו כגורמים מזרזים לתוקפנות קרואטית משמעותית בשנת 1995.
במקביל המשיך צבא קראינה את המצור על ביחצ'ה, יחד עם צבא הרפובליקה סרפסקה מבוסניה.
מיכאל ויליאמס, פקיד בכוח שמירת השלום באו"ם, אמר שכאשר הכפר וודרו-פולחה ממערב לביחצ'ה נפל ליחידות קראינה בסוף נובמבר 1994, המצור נכנס לשלב הסופי.
הוא הוסיף כי ירי טנקים ותותחנים כבדים נגד העיירה וליקה קלאדושה בצפון מובלעת ביחצ'ה הגיעה מה-RSK.
אנליסטים צבאיים במערב אמרו כי בין מערך מערכות טילי הקרקע-אוויר הסרביים המקיפים את כיס ביחצ'ה בשטח הקרואטי, הייתה מערכת מודרנית SAM-2 שהובאה לשם כנראה מבלגרד.
בתגובה למצב, מועצת הביטחון קיבלה את החלטה 958, שאיפשרה למטוסי נאט"ו שנפרסו כחלק ממבצע סגירת המרחב האווירי מעל אזורי הלחימה לפעול בקרואטיה.
ב-21 בנובמבר תקף כוח נאט"ו את שדה התעופה אודיבינה שבשליטת ה-RSK והשביתה זמנית מסלולי המראה.
בעקבותהתקיפה באודבינה המשיך כוח נאט"ו לבצע תקיפות באזור, וב־23 בנובמבר, לאחר שמטוס סיור של נאט"ו נחשף על ידי מכ"ם מערכת טילי קרקע-אוויר (SAM), תקפו מטוסי נאט"ו סוללות טילי קרקע-אוויר ליד דבור עם טילים נגד קרינה.
במבצעים מאוחרים יותר, הצבא הקרואטינקט גרסה של טקטיקות בליצקריג, כאשר חטיבות המשמר חודרות בקווי האויב ואילו היחידות האחרות פשוט החזיקו את הקווים בנקודות אחרות והשלימו את הכיתור של יחידות האויב.
בנוסף לכך במאמץ לחזק את צבאה שכרה קרואטיה חברה צבאית בינלאומית שתעזור לה במהלך המלחמה.
במהלך ספטמבר חברה זו החלה באימון של קצינים ופקידים קרואטים.
הסיוע שלה כלל 15 יועצים אשר הכשירו את כוחות קרואטיה באימוני הובלה וניהול.
פעולות אלו נבדקו מראש על ידי ארצות הברית על מנת לוודא שהם לא מפרות את אמברגו הנשק או מקיימות אימונים טקטיים.
המתחים התחדשו בתחילת 1995 כשקרואטיה ביקשה להפעיל לחץ גובר על ה-RSK.
במכתב בן חמישה עמודים ב-12 בינואר, פרניו טוג'מן אמר רשמית למזכ"ל האו"ם בוטרוס בוטרוס-ג'אלי, כי קרואטיה מסיימת את ההסכם המתיר את הצבת UNPROFOR בקרואטיה, בתוקפו ב 31 במרץ.
לכאורה, המניעים להסלמה היו פעולות של סרביה והרפובליקה הפדרלית של יוגוסלביה כדי לספק סיוע לכיבוש סרבי של קרואטיה ולשלב לכאורה את השטחים הכבושים מחדש בשטח יוגוסלביה.
מאמצי השלום הבינלאומיים נמשכו ותוכנית שלום חדשה בשם תוכנית Z-4 הוצגה בפני רשויות קרואטיה וקראינה.
לא הייתה תגובה קרואטית ראשונית והסרבים סירבו בתוקף להצעה.
עם התקרבות המועד האחרון של UNPROFOR לצאת מהאזור, הוצעה משימה חדשה לשמירת שלום באו"ם עם מנדט מוגבר לסיור בגבולותיה המוכרים בינלאומית של קרואטיה.
בתחילה הסרבים התנגדו למהלך וטנקים הועברו מסרביה למזרח קרואטיה.
אך לבסוף הושג הסדר, והמשימה החדשה לשמירת השלום של האו"ם אושרה בהחלטה 981 של מועצת הביטחון של האו"ם ב-31 במרץ.
שם המשימה היה נושא במחלוקת ברגע האחרון, שכן שר החוץ הקרואטי מטה גרניץ 'התעקש להוסיף את המילה קרואטיה על שמו של כוח שמירת השלום.
השם "מבצע החזרת הביטחון בקרואטיה" (UNCRO)אושר.
האלימות התפרצה שוב בתחילת מאי 1995. ה-RSK איבדה את התמיכה של הממשלה הסרבית בבלגרד, בין היתר כתוצאה מלחץ בינלאומי.
במקביל, המבצע הקרואטי השיב את כל השטח שנכבש בעבר במערב סלאבוניה.
כנקמה, כוחות סרביים תקפו את זאגרב ברקטות, הרגו 7 ופצעו יותר מ-200 אזרחים.
צבא יוגוסלביה הגיב למתקפה בהפגנת כוח, והזיז טנקים לעבר הגבול הקרואטי, במאמץ לכאורה להדוף מתקפה אפשרית על האזור הכבוש במזרח סלאבוניה.
במהלך החודשים שלאחר מכן, המאמצים הבינלאומיים עסקו בעיקר בלנסות ליצור אזורים בטוחים של האומות האו"ם בבוסניה והרצגובינה וניסיון להקים הפסקת אש מתמשכת יותר בקרואטיה.
שני הנושאים התמזגו למעשה עד יולי 1995 כאשר מספר האזורים הבטוחים במזרח בוסניה והרצגובינה נכבשו ואיימו על אזור ביחצ'ה בקרואטיה.
בשנת 1994, קרואטיה כבר הבהירה שהיא לא תאפשר לכבוש את ביחצ'ה בידי הסרבים, וביטחון חדש ביכולתו של הצבא הקרואטי לכבוש מחדש את האזורים הכבושים הביא דרישה מצד הרשויות בקרואטיה שלא יהיה משא ומתן על הפסקת אש נוספת אלא שהשטחים הכבושים ישולבו מחדש בקרואטיה.
התפתחויות אלה והסכם וושינגטון, הפסקת האש שנחתמה בתיאטרון הבוסני, הביאו לישיבה נוספת של נשיאי קרואטיה ובוסניה והרצגובינה ב-22 ביולי, כאשר אומץ הסכם הפיצול.
בישיבה זו, בוסניה והרצגובינה ביקשה מקרואטיה להעניק סיוע צבאי ואחר, במיוחד באזור ביחצ'ה.
קרואטיה קיבלה את הבקשה והתחייבה להתערב בצורה חמושה לטובת הבוסנים.
בין התאריכים 25–30 ביולי תקפו כוחות צבא קרואטיה ומועצת ההגנה הקרואטית (HVO) שטחים שהוחזקו בסרבים מצפון להר דינרה, וכבשו את בוסנסקו גרחובו וגלמוז במהלך מבצע קיץ 95 '.
התקפה זו סללה את הדרך לכיבוש מחדש של השטח הכבוש סביב קנין, שכן היא ניתקה את מסלול האספקה האחרון היעיל בין באנג'ה לוקה לקנין.
ב-4 באוגוסט, קרואטיה החלה את מבצע סערה, במטרה לכבוש מחדש כמעט את כל השטח הכבוש בקרואטיה, למעט רצועת אדמה קטנה יחסית, שנמצאת לאורך הדנובה, במרחק ניכר מחלקו הגדול של השטח השנוי במחלוקת.
המתקפה, שכללה 100,000 חיילים קרואטים, הייתה הקרב היבשתי הגדול ביותר שנלחם באירופה מאז מלחמת העולם השנייה.
מבצע סערה השיג את יעדיו והוכרז הושלם ב-8 באוגוסט.
רבים מהאוכלוסייה האזרחית של האזורים הכבושים ברחו במהלך המתקפה או מייד לאחר השלמתה, במה שתואר בהמשך במונחים שונים, החל מגירוש ועד לפינוי מתוכנן.
[12] מקורות סרבים מקראינה (מסמכי המועצה להגנה אזרחית של RSK, מועצת ההגנה העליונה שפורסמו) מאשרים כי פינוי הסרבים היה מאורגן ותוכנן לפני כן.
על פי נתוני אמנסטי אינטרנשיונל, כ-200,000 סרבים קרואטים, כולל הצבא הסרבי הקרואטי כולו, ברחו לרפובליקה הפדרלית השוכנת של יוגוסלביה ואזורים בבוסניה והרצגובינה בשליטת סרביה הבוסנית.
לאחר המבצעים אנשי צבא קרואטיה והמשטרה רצחו, עינו וגירשו בכוח אזרחים סרבים מקרואטיה שנשארו באזור, כמו גם חברי הכוחות המזוינים הסרבים הקרואטיים שנסוגו.
בית הדין בינלאומי, לעומת זאת, הגיע למסקנה שרק כעשרים אלף איש גורשו.
ה-BBC ציין בשלב מסוים כי ישנם 200,000 פליטים סרבים.
הפליטים הקרואטים שהוגלו בשנת 1991 הורשו לבסוף לחזור לבתיהם.
בשנת 1996 בלבד, כ-85,000 קרואטים עקורים חזרו לקראינה ולמערב סלאבוניה לשעבר, על פי הערכות הוועדה האמריקאית לפליטים ועולים.
בחודשים שלאחר מכן היו עדיין תקיפות לסירוגין, בעיקר הפצצות, מאזורים שהוחזקו בידי הסרבים בבוסניה והרצגובינה על אזור דוברובניק ובמקומות אחרים.
האזור הנותר בידי סרביה בקרואטיה, במזרח סלאבוניה, התמודד עם האפשרות לעימות צבאי עם קרואטיה.
אפשרות כזו נאמרה שוב ושוב על ידי טג'מן לאחר מבצע סערה.
האיום יושם על ידי הנעת הכוחות לאזור באמצע אוקטובר, כמו גם חזרה על איום מוקדם יותר להתערבות צבאית – ובאופן ספציפי נאמר כי הצבא הקרואטי יתקוף אם לא יושג הסכם שלום בסוף החודש.
שילוב מחדש של סלאבוניה המערבית
לחימה נוספת נמנעה ב-12 בנובמבר כאשר נחתם הסכם ארדוט על ידי שר ההגנה בפועל, מילאן מילנוביץ', על פי הוראות שהתקבלו מסלבודן מילושביץ' ופקידי הרפובליקה הפדרלית של יוגוסלביה.
בהסכם נקבע כי יש להחזיר את השטח הכבוש שנותר לקרואטיה, תוך תקופת מעבר של שנתיים.
ממשל המעבר החדש באזור של האו"ם(UNTAES) הוקם כרשות המעבר של האו"ם למזרח סלאבוניה על ידי החלטה 1037 של מועצת הביטחון של האו"ם מיום 15 בינואר 1996. ההסכם מבטיח גם זכות הקמת מועצה משותפת לעיריות לקהילה הסרבית המקומית בקרואטיה.
לאחר מכן הוארכה תקופת המעבר בשנה.
ב-15 בינואר 1998 הסתיים מנדט UNTAES וקרואטיה קיבלה שליטה מלאה על האזור.
מרבית המקורות מעריכים את מספר ההרוגים במלחמה בכ-20,000 איש.
לדברי ראש הוועדה הקרואטית לנעדרים, אל"ם איוון גרוג'יץ', קרואטיה ספגה כ-12,000 הרוגים ונעדרים, מהם 6,788 חיילים ו-4,508 אזרחים.
מקור אחר מספק נתון של כ-14,000 הרוגים בצד הקרואטי, מתוכם 44% אזרחים.
בנתונים הרשמיים משנת 1996 מופיעים בנוסף כ-35,000 פצועים.
ההיסטוריון הקרואטי איבו גולדשטיין מציין 13,583 הרוגים או נעדרים, ואילו ההיסטוריון האנגלו-קרואטי מרקו אטילה הואר מדווח על 15,970 אבדות (תוך ציון נתונים שהוצגו בינואר 2003 על ידי החוקר המדעי דראזן ז'יביץ').
במהלך המלחמה דווח כל כ-2,400 נעדרים.
מרכז התיעוד לזכר מלחמת המולדת פרסם נתונים חדשים, המונים 22,211 הרוגים או נעדרים במלחמה, ביניהם 15,007 הרוגים או נעדרים בצד הקרואטי ו-7,204 הרוגים או נעדרים בצד הסרבי.
1,077 מההרוגים בשטחי הרפובליקה של קרג'ינה הסרבית היו לא-סרבים.
בשנת 2010 ממשלת קרואטיה ביקשה לקבל מידע על 1,997 נעדרים מאז המלחמה.
נכון לשנת 2009 היו יותר מ 52,000 אנשים בקרואטיה הרשומים כנכים עקב השתתפותם במלחמה.
נתון זה כולל לא רק את הנכים הגופניים עקב פצעים או פציעות שנגרמו, אלא גם אנשים שבריאותם התדרדרה בגלל מעורבותם במלחמה, כולל אבחנות של מחלות כרוניות כמו מחלות לב וכלי דם וכן הפרעת דחק פוסט-טראומטית (PTSD).
בשנת 2010 מספר האנשים שאובחנו עם PTSD כתוצאה מהמלחמה היה 32,000.
מרבית המקורות הבינלאומיים מציבים את המספר הכולל של הסרבים העקורים סביב 300,000. על פי נתוני אמנסטי אינטרנשיונל, כ-300,000 נעקרו משנת 1991 עד 1995, מתוכם 117,000 נרשמו רשמית כשחזרו החל משנת 2005.
מרבית הקורבנות היו לא סרבים שהותקפו בידי סרבים.
ב־29 במאי 2015, העביר הפרלמנט הקרואטי את החוק הראשון במדינה שמכיר באונס כפשע מלחמה – החוק לזכויות נפגעי אלימות מינית במהלך התקיפה הצבאית נגד הרפובליקה של קרואטיה במלחמת המולדת.
החקיקה, שמפוקחת על ידי משרד ותיקי המלחמה בקרואטיה, מעניקה לקורבנות סיוע רפואי ומשפטי וכן פיצוי כספי מהמדינה – עד 20,000 יורו.
הטבות אלה אינן תלויות בפסק הדין של בית המשפט.
הנתונים הרשמיים על נזקי המלחמה שפורסמו בקרואטיה בשנת 1996 מפרטים שכ-180,000 יחידות דיור נהרסו, 25% מהכלכלה הקרואטית נהרסה, ונגרם נזק מהותי של כ-27 מיליארד דולר.
סקירה שנעשתה ב-אפריל 2004 העריכה את נזקי המלחמה בהפסד של 37 מיליארד דולר, בתשתיות פגועות, פגיעה בתפוקה הכלכלית ועלויות הקשורות לפליטים, כשהתמ"ג צנח בתקופה זו ב-21%.
-15 אחוז מיחידות הדיור ו-2,423 מבני מורשת תרבותית, כולל 495 מבני קבר, נהרסו או נפגעו.
המלחמה הטילה נטל כלכלי נוסף של הוצאות צבאיות גבוהות מאוד.
עד 1994, בקרואטיה התפתחה במהירות כלכלת מלחמה דה-פקטו, וצרכי הצבא הגיעו עד כ-60% מסך ההוצאות הממשלתיות.
במהלך המלחמה הונחו כ-2 מיליון מוקשים באזורים שונים בקרואטיה.
מרבית שדות המוקשים הונחו ללא אף תבנית או סוג של רשומת מיקום המוקשים.
כעשור לאחר המלחמה, בשנת 2005, עדיין היו טמונים כ-250,000 מוקשים לאורך קווי החזית לשעבר, לאורך חלקי הגבולות הבינלאומיים, בעיקר ליד Bihać, וסביב כמה מתקני JNA לשעבר.