tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
לדבריו, תחום הקודש נוטה לקדש את אמצעיו, ואלה נותרים בקדושתם גם כשהמטרות משתנות.
כיוון שהממד החיצוני מקבל מקום דתי מרכזי, תוכנה של הדת יכול להשתנות עם הזמן, וכך הצליחה היהדות להכיל גם חידושים רעיוניים במהלך הדורות.
במאמרו "תחיה ובריאה" משיב אחד העם לפונה דתי התוהה כיצד ניתן לראות באיש 'חופשי' יהודי נאמן.
לטענתו, דווקא אדם חופשי יכול להגיע לרמות גבוהות יותר של אהבה וכבוד לעמו, מאחר שאת ירושתו הרוחנית הוא מייחס לרוח היצירה של עמו, ולא למקור חיצוני ש'כפה עליו הר כגיגית'.
במאמר "חיקוי והתבוללות" מבחין אחד העם בין חיקוי תרבותי המתבטל לתרבות זרה וסופו התבוללות, ובין חיקוי של תחרות, המאמץ תכנים מן התרבות הזרה לצורך חידוש הזהות העצמית.
לדבריו, חיקוי מתבטל נולד דווקא מניסיון הסתגרות מן התרבות הזרה, והעדר התמודדות תחרותית עמה.
דוגמה יהודית לתחרות יצירתית מהווה לטענתו אימוץ הפילוסופיה היוונית בימי הראשונים, ואחד העם תוהה כיצד הייתה ההיסטוריה האנושית מתפתחת אילו שילוב עמוק כזה היה נעשה כבר בימי הבית השני, במקום התבטלות המתיוונים וקנאות החשמונאים.
דווקא על רקע חיוניותו האפשרית של החיקוי, מדגיש אחד העם את חשיבותה של ארץ ישראל כמרכז רוחני של העם, שבהיעדרו יתפזר לשבטים זרים זה לזה, בשל השפעתן של תרבויות שונות.
במאמרו "חקוי של התבטלות" כותב אחד העם כי חיקוי המגיע מעמדת נחיתות מאבד מיכולתו לבקר ולסנן על פי זהותו העצמית, כך שיאמץ מן התרבות הזרה גם בתחומים שעליונותה בהם אינה ברורה כלל, ולא עוד אלא שחקיינותו מועדת לאמץ תחילה דווקא את הצדדים החיצוניים והשטחיים באותה תרבות.
במאמרו "הבוכים", שנכתב זמן קצר לאחר הקונגרס השישי, בו התקיימה ההצבעה על הצעת אוגנדה - אחד העם סותם את הגולל על הציונות המדינית של הרצל.
הוא מאשים את מצביעי ה"כן" להקמת מדינה יהודית באוגנדה בכך, שבעצם לא היו ציונים מעולם, שהרי לא אכפת להם אם מדינת היהודים תקום במולדתו ההיסטורית של העם, או בארץ זרה.
אחד העם רואה בהם חסידים שוטים הנוהרים בעיוורון אחר מנהיג כריזמטי, כאותם אלה שנהרו אחר משיח השקר שבתי צבי.
לעומתם, הוא מתאר את אלה שהתנגדו להצעה, ואחר פרשו ובכו, כי הם האמינו בכל לבם שתחייה לאומית לעם ישראל תיתכן רק בארץ האבות, שם יבנה מרכזה הלאומי והרוחני של היהדות.
בקונגרס הראשון תפסה את לבם הציונות המדינית של הרצל וחבריו, והם קיוו שבזו הדרך יגשימו את חלומם.
אך בקונגרס השישי הפכה ציון לאוגנדה, וכל הבסיס של אמונתם התמוטט מול עיניהם.
הם בוכים מאכזבה, ממפח נפש ומחוסר יכולת נפשית ומעשית לחזור אל הציונות הראשונית האמיתית שלהם, כי כל הרוח יצאה מהמילה ציונות.
אחד העם מבקרם על שהשלימו לבסוף עם הצעת אוגנדה.
במקום האידיאל הציוני הרוחני, שדגל בעשייה הדרגתית בסבלנות רבה, נשבו הם בקסמו של הפתרון המדיני המיידי שהציע הרצל, וביקשו 'לדחוק את הקץ'.
לכן, לאחר שעברו שש שנים ללא הישג הישג דיפלומטי, איבדו סבלנות והתייאשו, ולכן היו מוכנים לקבל אפילו מדינה באפריקה.
אחד העם חותם את מאמרו במשפטו הידוע: "בבזיליא, בר"ח אלול תרנ"ז, נולדה הציוניות הזאת, ובבזיליא, בר"ח אלול תרס"ג, פרחה 'נשמתה'".
בחשון תרנ"ז (אוקטובר 1896) יצאה החוברת הראשונה של כתב העת העברי המרכזי והחשוב ביותר שבמפנה המאות ה-19 - 20: "השילוח; (או כפי שאוית על ידי אחד העם: הַשִּׁלֹח) מכתב עתי חודשי לספרות, למדע ולענייני החיים".
היה זה ירחון שיצא במסגרת חברת "אחיאסף", ובמימונו של קלונימוס זאב ויסוצקי – יצרן התה הגדול ברוסיה, חובב ציון מסור ותומך נלהב באחד העם, שעמד על כך שהוא זה שיהיה העורך הראשי של הירחון.
מקום ההוצאה התחלף מדי פעם עקב בעיות של הפקת רישיון, אך המערכת ישבה בדרך כלל באודסה או בוורשה.
באיגרת שנכתבה על ידי אחד העם לד"ר יהודה ליב קנטור, אומר אחד העם: "שם העיתון הוא 'השלח', כי סוף סוף מצאתי, שהוא הטוב בכל השמות שעלו במחשבה".
יש לשער שאחד העם קיבל השראה משירו של יל"ג: "מֵי הַנָּהָר הָעֲצוּמִים וְהָרַבִּים וּמֵי הַשִּׁלֹחַ הַהֹלְכִים לְאָט" – בו מספר יל"ג על הלך שנוכח לדעת, שדווקא מי השילוח הזורמים לאיטם – הם העמוקים והרציניים.
המקור הראשוני של הביטוי הוא בספר ישעיהו.
על אופיו הרציני והעמוק של השילוח ניתן ללמוד ב"תעודת השילוח", בה מצהיר אחד העם, בחוברת הראשונה של כתב העת החדש, על המגמה והאופי של הירחון: "מטרת כתב העת היא לדעת את עצמנו, להבין את חיינו ולכונן את עתידותינו בתבונה".
ואלו יהיו ארבעת ראשי הפרקים העיקריים שיאפיינו את הירחון, מפרט אחד העם:
1. פרקי חכמה – המתייחסים לחיי עם ישראל והתפתחות רוחו מימי קדם ועד עתה.
2. פובליציסטיקה – מאמרים ודיונים המתייחסים למצבו של העם כיום, מבחינה רוחנית, כלכלית, מדינית וכיוצא בזה.
3. ביקורת – ביקורת תוכנית, אסתטית ומוסרית על כלל הפעולות והאמנות של העם.
4. בלטריסטיקה (ספרות יפה) – כאן קבע אחד העם הגבלה מחמירה: תפורסם במדור זה רק ספרות שיש לה קשר ישיר עם מצב האומה.
"השתפכות הנפש על הדר הטבע ונועם האהבה" לא תתקבל בהשילוח, ומכאן, שהירחון ימעיט בפרסום שירים.
ההגבלה שקיימת בסעיף הרביעי גרמה לחילוקי דעות רבים בקרב הסופרים והמשוררים של התקופה, מכיוון שנמנעה מהם במה נוספת לפרסום יצירתם, והם ראו בחומרה של אחד העם מעין כפייה לספרות מגויסת.
בראש היוצרים המוחים על ההגבלה עמד מיכה יוסף ברדיצ'בסקי, ששימש גם כמזכיר המערכת, והחל פולמוס נרחב על הנושא החל מהגיליון השני ואילך.
היוצרים המוחים טענו שמדיניותו של העורך תתרום לאטימות של העיתון והעם מכל אפשרות של השפעה תרבותית-אמנותית-אסתטית שעשויה לבוא מחוץ לעולם היהודי, תוך הסתגרות אל תוך עצמנו ומקורותינו.
אחד העם לא ויתר על גישתו, ודבק במשימות שהציג בתעודת השילוח.
אנשי רוח רבים תרמו לפרקים השונים בעיתון: שמעון ברנפלד, דוד כהנא, דוד ניימרק, חיים טשרנוביץ ("רב צעיר") מ"ל ליליינבלום, מרדכי בן הלל הכהן, י"ח רבניצקי, יוסף קלוזנר ואחרים.
אחד העם עצמו תרם מסות ותגובות קצרות ומלוטשות מענייני השעה במדורו הפופולרי "ילקוט קטן".
במדור הספרותי תרם רבות מנדלי מוכר ספרים החל מהגיליון הראשון, ולצדו ש' בן-ציון, א"ז רבינוביץ, פייארברג, א"א קבק, יהודה שטיינברג ואחרים.
משורר הבית של כתב העת היה ללא ספק ביאליק, וכמעט כל חוברת פרסמה שיר מפרי עטו.
אחד העם היה עורך קפדני, ולעיתים קרובות ערך וליטש את המאמרים והיצירות בצורה יסודית, כדי שיתאימו לרמה הגבוהה שרצה להשיג.
רבים התרעמו על הרמה הגבוהה, בטענה שהירחון משתדל להיות אליטיסטי מדי, והדבר הוא בעוכריו.
בתוכנו היה הירחון נאמן ברוחו לגישתו הציונית של אחד העם שהטיף להכשרת הלבבות כיעד מרכזי של התנועה הלאומית ולהפיכת ארץ ישראל כמרכז רוחני-תרבותי לעם היהודי.
לעומתו, דגל הרצל בפעילות מדינית דיפלומטית מיידית להשגת מדינה ליהודים.
יחד עם זה הקפיד עורך השילוח שלא להשמיץ בעיתונו את תיאודור הרצל.
העורכים החשובים של כתב העת היו: אחד העם (1896 - 1902) יוסף קלוזנר, ביאליק ובשנתיים האחרונות יעקב פיכמן.
מיד לאחר שעברה העריכה לקלוזנר, החלו להתפרסם ב"השילוח" גם שירים פיוטיים לשמם, ובראשם מיהר קלוזנר לפרסם את שיריו של שאול טשרניחובסקי, שאחד העם סירב לפרסם אותם מחמת היותם בעלי נופך הלניסטי.
אליו הצטרפו במהלך השנים יצירותיהם של י.ד ברקוביץ, י.ל.
פרץ, יוסף חיים ברנר, ומאוחר יותר, אורי צבי גרינברג, אביגדור המאירי, אברהם שלונסקי ואחרים.
כתב העת השילוח - כתב עת ישראלי להגות ומדיניות נקרא בהשראה לכתב העת "השילוח" של אחד העם.
פולמוס נורדאו - אחד העם
בכסלו תרס"ג (1902) פרסם אחד העם בכתב העת שבעריכתו, "השילוח", ביקורת נוקבת על ספרו האוטופי של הרצל: "אלטנוילאנד".
הרצל מתאר בספרו מדינה אוטופית מודרנית, משגשגת ומצוידת בפיתוחים הטכנולוגיים החדישים ביותר, שקמה בפלשתינה במהלך 20 שנים.
אזרחיה השונים של המדינה, יהודים, ערבים ונוצרים, חיים בשיתוף פעולה והרמוניה, איש באמונתו יחיה.
אין הגמוניה לדת אחת על פני חברתה והשפה העברית כמעט ואינה נוכחת, גם בפי היהודים.
ביקורתו של אחד העם הופנתה כלפי משך הזמן הקצר והלא ריאלי שבו הרצל מצפה להקים בפלשתינה מדינה חדשה שמתפקדת ומשגשגת, להעלות לשם מספר רב של יהודים וכך לבטל את הסיבות לאנטישמיות במקומות שמהם יעלו היהודים.
הוא גם מטיל ספק באשר לשיתוף הפעולה ההרמוני עם תושבי הארץ הערבים.
אך עיקר זעמו של אחד העם נסב על הצביון הקוסמפוליטי של אותה מדינה, הנעדר כל ייחוד עברי; מטרתה של המדינה החדשה, מאשים אחד העם את הרצל, היא לחקות אומות ומדינות זרות, בייחוד אירופאיות, ולוותר כליל על הייחוד הלאומי-יהודי של העם, שפתו, ספרותו ותרבותו.
מקס נורדאו, שהיה יד ימינו של הרצל ושותפו לחזון הציוני, חשש מהשפעתו הגדולה של אחד העם על היהודים במזרח אירופה, ופרסם בעיתון "הצפירה" מאמר בשם: "אחד העם על אלטנוילנד".
נורדאו תקף את אחד העם בחריפות:
אחד העם הגיב לטענותיו של נורדאו במאמר "החטא ועונשו" שפורסם ב"השילוח".
הוא נמנע מהכפשות אישיות, אך כפי שמרמזת הכותרת של המאמר (כש"החטא" מתייחס לכך שהעז לבקר את הרצל), לא נמנע מציניות ומביקורת תקיפה.
חילופי הדברים הקשים גררו מיד מאמרים בעד ונגד, מחאות חריפות, ותוך זמן קצר התהוו שני מחנות: מחנה של תומכי הרצל ונורדאו כנגד מחנה תומכיו של אחד העם.
לפולמוס הייתה משמעות גדולה, מעבר למחלוקת אישית בין נורדאו (שייצג את הרצל) לבין אחד העם.
ראשית, הוא הצביע על היריבות, שהייתה קיימת מזה שנים בין היהודים המעורים בתרבות האירופית, שהתגוררו במערב אירופה, לבין אלו שהתגוררו במזרח אירופה וגדלו באווירה מסורתית מאוד, ושאותם כינו הראשונים בזלזול "אוסטיודן".
הרצל עצמו רמז בספר על משלח ידם הנפוץ של יהודי המזרח, באומרו: "לא רצינו להיות עם של חנוונים".
ושנית, הייתה סכנה אמיתית לפילוג ממשי בין המחנות, שבעקבותיו עלול היה לקרוס כל הרעיון הציוני, שהתבסס על גיוס ותמיכה של המזרחיים.
נחום סוקולוב, עורך "הצפירה", שבה התפרסם חלק גדול מהמאמרים בעד ונגד, הפטיציות, המחאות, דברי התמיכה ודברי השטנה – פרסם פיליטון על הנושא במדורו "משבת לשבת", כאשר הוא מציג את עצמו כחנווני התוקף את אנשי הרוח המתנשאים, אך אינו מהסס גם לנזוף באיש מן המתנגחים הלהוטים מדי.
סוקולוב היה אמנם תומך נלהב של הרצל ורעיונו הציוני, והיה גם זה שתרגם את "אלטנוילאנד" לעברית, אך הוא היה חייב לשמור אמונים ללקוחות של עיתונו ול"מעמד" האוסטיודן אליו השתייך.
, אבל מיד הוא מוסיף ואומר: .
משמע, סוקולוב כועס באופן אישי על שני האישים הידועים, שהופכים את חילוקי הדעות הקשים ביניהם לסכנת פילוג בקהילה היהודית בכלל, ובתנועה הציונית בפרט.
עוד בטרם גווע הפולמוס לגמרי, התכנס בבזל הקונגרס הציוני השישי, בו הציע הרצל את רעיון אוגנדה והפילוג בין מחנה הרצל ומחנה אחד העם הגיע לכלל משבר ממשי.
קלונימוס ויסוצקי, יצרן התה הגדול, שהיה גם נותן העבודה של אחד העם וגם אחד המעריצים הגדולים שלו, נפטר בשנת 1904 והותיר בצוואתו סכום של 100,000 רובל לצורך הקמת מוסד תרבותי-חינוכי חדש.
הוא מינה את בנו, חתנו, הרב הלל צייטלין ואחד העם להחליט על דרך הביצוע.
חברת עזרה של יהודי גרמניה, בראשותו של ד"ר פאול נתן, שכבר הקימה בתי ספר בארץ ישראל, כמו למשל בית ספר "למל" בירושלים, הצטרפה אף היא למיזם וגייסה תרומות למפעל הגדול.
במהלך הזמן הצטרפו למימון גם התורם אמריקני, יעקב שיף והקרן הקיימת לישראל.
אחד העם התעקש על מיקומו של המוסד החינוכי החדש בארץ ישראל וד"ר נתן אף תמך בו, על אף היותה של חברת "עזרה" לא ציונית.
הם החליטו להקים מוסד טכנולוגי גבוה בחיפה, הטכניקום, שלימים נקרא הטכניון.
הגוף הממונה (קורטוריון - הנהלה, חבר נאמנים) היה מורכב מנציגי ויסוצקי ו"עזרה" ואנשי ציבור, שבראשם עמדו אחד העם, צ'לנוב ושמריהו לוין.
כל הצדדים הסכימו על היעד הטכנולוגי הנדרש של הטכניון, אך המחלוקת הגדולה התפתחה על צביונו של המוסד.
אנשי "עזרה" דרשו שהמוסד יהיה יהודי, אך לא יזוהה עם המפעל הציוני.
הם ראו בפרויקט גורם חשוב שיתרום לקידום החינוכי והתרבותי של החברה היהודית בכללותה.
ואילו אחד העם, לעומתם, התעקש שהטכניון יהיה מוסד לאומי, אבל לא יזוהה עם התנועה הציונית.
לדברי ההיסטוריון יוסף גולדשטיין, קיווה אחד העם שהטכניון ישמש "קרש קפיצה ליצירת מרכז רוחני בארץ ישראל".
המלחמה על עבריותו של הטכניון, שכונתה גם מלחמת השפות, גברה משהקימו את התיכון על ידו.
אחד העם הבין שיתקשו ללמד בעברית במוסד המדעי הטכני הגבוה, עקב חסך ברור של אוצר מילים עבריות בנושא, אך לא היה מוכן לוותר על השפה העברית בבית הספר התיכון.
המתנגדים טענו שאין תחליף מדעי לשפה הגרמנית, מלבד ההוראה במקצועות העבריים המובהקים.
ב-1912 גבר הוויכוח בשאלת השפה שתונהג בטכניון ופרץ מעבר למסגרת הפרויקט.
הרוחות להטו, ישיבות והחלטות התחלפו וגבר החשש שהדברים יגיעו לידי משבר ולקריסת הפרויקט.
ההסתדרות הציונית וראשי מערכת החינוך הצטרפו למאבק והחמירו את הדרישות העבריות; הם דרשו שלא רק בתיכון, אלא גם בטכניון תהיה שפת ההוראה בעברית.
לנוכח התנגדות מוחלטת של השותפים התפטרו אחד העם, שמריהו לוין וצ'לנוב מהוועדה.
פעולתם הנחרצת ודבריהם "משום שאנחנו רואים בתחיית עם ישראל, תרבותו ושפתו הלאומית בארץ ישראל, את האידיאל הכי גדול שלנו, מוכרחים אנו לדרוש שכל המוסדות החינוכיים בארץ ישראל יהיו מכוונים לשאיפה זו", הדהדו בציבור והם הפכו לגיבורי היום.
יוסף גולדשטיין מעיר שפעולתו האינטנסיבית עד כדי אובססיה של אחד העם בנושא הטכניון, חיזקה את מעמדו הגבוה, שהחל להתרופף קמעה עקב היעדרויות רבות שנבעו ממחלות כאלו ואחרות.
מלחמתו של אחד העם ותומכיו הייתה בעיקרה על הצביון הלאומי של החינוך היהודי, ולא בכדי עסק בו אחד העם במסירות שכזו.
מאות מכתבים ומספר מאמרים עסקו בנושא הטכניון, אך בעת ובעונה אחת גם הדגישו מדי פעם את התנערותו הברורה של אחד העם מזיקה כלשהי לתנועה הציונית של הרצל, על אף פעילותו הלאומית הנמרצת.
בסופו של דבר פעלו גלגלי ההיסטוריה וחרצו את גורל הוויכוח המר: עם תום מלחמת העולם הראשונה וכיבוש הארץ על ידי הבריטים, תם גם חלקה של "עזרה" הגרמנית בטכניון, והנכס נקנה ממנה על ידי ההסתדרות הציונית.
שפת ההוראה בטכניון נקבעה רשמית כשפה העברית בקונגרס ה-13. הטכניון נפתח רשמית ב-1925.
עוד טרם עלייתו לארץ, ביקר אחד העם בארץ ישראל מספר פעמים, ופרסם דו"חות המתארים את התקדמות ההתיישבות היהודית בארץ.
הדו"חות נכתבו ברובם בנימה שלילית וביקורתית, ותיארו רעב, מתיחות ביחסים עם הערבים, אבטלה, וירידה מהארץ.
בחיבורו "אמת מארץ ישראל", שנכתב ב-1891, זמן קצר אחרי ביקורו בארץ, הוא תיאר את המחסור באדמות פנויות להתיישבות יהודית:
"רגילים אנו להאמין בחו"ל, כי ארץ ישראל היא עתה כמעט כולה שוממה, מדבר לא זרוע, וכל הרוצה לקנות בה קרקעות יבוא ויקנה כחפץ לבו.
אבל באמת אין הדבר כן.
בכל הארץ קשה למצוא שדות-זרע אשר לא יזרעו; רק שדות-חול או הרי-אבן, שאינם ראויים אלא לנטיעות, וגם זה אחר עבודה רבה והוצאות גדולות לנקותם ולהכשירם לכך, - רק אלה אינם נעבדים, מפני שאין הערביים אוהבים לטרוח הרבה בהווה בשביל עתיד רחוק.
ועל כן לא בכל יום אפשר למצוא אדמה טובה למקנה.
לא לבד האיכרים, כי אם גם בעלי אחוזות גדולות אינם מוכרים בנקל אדמה טובה שאין בה כל מגרעת."
באותו חיבור הזהיר אחד העם גם מפני יחס לא הולם לערביי הארץ, במילים חריפות: "רגילים אנו להאמין בחו"ל, כי הערביים הם כולם פראי מדבר, עם הדומה לחמור, ואינם רואים ואינם מבינים את הנעשה מסביב להם.
הערבי, ככל בני שם, הוא בעל שכל חד ומלא ערמה...
עלינו להיות זהירים בהנהגתנו עם עם נכרי שאנו באים לגור בתוכו מחדש, להתהלך איתו באהבה וכבוד, ואין צריך לאמר בצדק ובמשפט.
ומה עושים אחינו בארץ ישראל?
עבדים היו בארץ גלותם, ופתאום הם מוצאים עצמם בתוך חרות בלי גבול, חרות פרועה, שיכולה להימצא רק בארץ כטורקיא.
השינוי הפתאומי הזה הוליד בלבם נטייה לדיספוטיסמוס (עריצות), כאשר יקרה תמיד ל'עבד כי ימלוך'".
אחד העם 1 היא קומדיית מצבים ישראלית, שהוקרנה בערוץ 2 החל מ־2003, וכללה 14 פרקים בשתי עונות.
הסדרה לא זכתה לאהדת הקהל או הביקורת בעת שידורה, אך הקרנות חוזרות הפכו אותה אהודה על רבים, ואלה הקנו לה במרוצת השנים את המעמד של "סדרת קאלט".
האהדה המאוחרת לה זכתה הסדרה, הובילה ב-2010 להפקת סדרת המשך בשם "אחד העם 101".
ב-16 בנובמבר 2019 עלתה ב-yes סדרת ספין אוף של התוכנית בשם "הנוכלות", אשר ממשיכה את סיפורן של גיבורות "אחד העם 101" - מירי פסקל (בגילומו של אילן פלד), ואחותה תקווה בן חיים (בגילומה של יעל פוליאקוב).
העלילה מציגה את קורות חייהם של דיירי בניין שיכון ברחוב "אחד העם 1", ברמת גן.
כאשר כל אחד מהדיירים, קריקטורות נלעגות של דמויות ישראליות טיפוסיות, מפגין טיפשות, צרות מוחין ויחס של זלזול בשכניו.
בשונה מעלילת הסדרה המתרחשת ברמת גן, הבניין המצולם בסדרה נמצא בפינת הרחובות בבלי-הרב טולדנו שבתל אביב.
ברגעים מסוימים בסדרה בהם מוצג שלט הרחוב, הכיתוב בשלט הוא "אחד העם 1 פינת אחד העם 1".
מירי פסקל (אילן פלד) – פקחית בעיריית תל אביב-יפו, ואשתו של ראובן, בו היא מזלזלת בקביעות.
מירי היא אחותה של תקווה ואמה של יפית, לה היא קוראת באופן קבוע ובטעות, בשם יפעת.
בסדרת ההמשך "אחד העם 101" הופכת מירי לכוכבת הראשית וכל העלילה סובבת סביבה וסביב התעשרותה הפתאומית עקב מות בעלה.
ראובן פסקל (אורי גוטליב) - בעלה הכנוע של מירי, ואביה של יפית.
על אף היותו נכה צה"ל, מירי ושאר השכנים מטילים עליו את כל עבודות הכפיים והתחזוקה של הבניין.
יפית "יפעת" פסקל (יעל פוליאקוב) – בתם המתבגרת של ראובן ומירי.
שמה האמיתי הוא יפית, אך אמה קוראת לה באופן קבוע ובטעות יפעת.
תקווה בן חיים (יעל פוליאקוב) - אחותה של מירי, מתגוררת בלוס אנג'לס.
שולה נמירוביץ' נמיר (יעל פוליאקוב) – יושבת ראש ועד הבית של הבלוק.
מנכ"לית של חברת אק"א ובעלת תוכנית טלוויזיה קהילתית משלה, בה היא מקדמת אגודות בעלות אג'נדות חברתיות אשר היא עומדת בראשן ובאופן אירוני, מותחת ביקורת על הקהילות אליהן פונות.
בשל אופייה המתנשא והכוחני, השכנים פוחדים ממנה ומצייתים לה בכל.
אמנון נמירוביץ' נמיר (אורי גוטליב) – בנה השלומיאל של שולה הלומד רפואת שיניים ברומניה.
שולה מכנה אותו בשם "מנוני".
עמרם מזרחי (ארז בן הרוש) – אדם דתי ובעלה של יהודית.
בעל דעות פוליטיות פונות ימניות ויחס גזעני וחסר סובלנות כלפי הזולת.
יהודית מזרחי (יהודית אוחיון) – אשתו של עמרם.
אין לה טקסט בסדרה כלל, אולם דמותה בעלת משמעות מעצם שתיקתה והליכתה אחרי בעלה.
אווה מונדר-גולדשמידט (אילן פלד) – אישה אשכנזיה מבוגרת שחיה במשותף עם אחותה חייקה.
אווה בשונה מאחותה חייקה, היא אנטיפתית להחריד.
חייקה מונדר-גולדשמידט (ארז בן הרוש) – אישה אשכנזייה מבוגרת, משוחררת מינית, שחיה במשותף עם אחותה אווה.
חייקה מגדירה עצמה כניצולת שואה ומעפילה שהספיקה בחייה לראות כבר הכל.
מאיה רוזן (יעל פוליאקוב) – בת זוגו של חן, קיטשית ונוהגת לכנות את חן "נושי".
חן רוזן (ארז בן הרוש) – בן זוגה של מאיה, שגם קיטשי כמוה ונוהג לכנות אותה "נוני".
מר בראון (נתן פינקלשטיין) – מבוגר סיעודי.
ריביירה (אילן פלד) – עובדת זרה ולא חוקית מקולומביה המטפלת במר בראון הסיעודי.
אילנית (ענת מגן-שבו) – הקוסמטיקאית קלת הדעת והקולנית של הבניין וחברתה הטובה ביותר של מירי.
קיפניס (אורי גוטליב) – זקן סנילי ותמהוני, אשר השכנים נוהגים להציץ בעינית הדלת שלו בעת שהוא ממחיז בדירתו סצנות מלחמה שונות ולבוש בבגדים תאטרליים.
בפרק לפני האחרון של העונה השנייה הוא נפטר.
ליליאן אסולין (ענת מגן-שבו) – אם חד הורית קרייריסטית, לסבית, פמיניסטית ורוחנית, אשר נוטה לערבב מילים באנגלית בעברית ולחוש עצמה יותר נאורה וליברלית משאר דיירי הבניין.
בת-חן מיוחס (ענת מגן-שבו) – ילדה ערסית מבית קשה יום עם חכמת רחוב.
דמותה של בת-חן החלה את דרכה בתוכנית המערכונים "דומינו", ולאחר "אחד העם" המשיכה להופיע גם בסדרה הקומית לילדים "בצפר".
מיקי (מייק) (אורי גוטליב) – הומוסקסואל, בן זוגו של יוסי.
יוסי (ארז בן הרוש) – הומוסקסואל וכן אביהם הביולוגי של ילדיה של ליליאן.
לאחר שליליאן יצאה מהארון והצהירה בפומבי על היותה לסבית, יוסי עשה אותו הדבר והפך לבן זוגו של מייק.
רבקה מיכאלי (בתפקיד עצמה) – השכנה החדשה בבניין, שכמו מרבית הדיירים החדשים, עוזבת אותו לבסוף בכעס.
ולדיסלב (אורי גוטליב) – עולה חדש מרוסיה ודוור במקצועו.
ולדיסלב מספר כל פעם מחדש שברוסיה היה רופא במקצועו, אבל בישראל נזנח לעבוד כדוור.
אבירם (אורי גוטליב) – חונך פר"ח של בת-חן, בעל כוונות טובות אך מתקשה להתמודד עם חוכמת הרחוב שלה.
קיפניס2מזרחיעמרם ויהודית מזרחי3סלון אילניתאילנית4מיוחסבת-חן מיוחס5יוסי ומיקי9פסקלמירי, ראובן ויפית פסקל10אסוליןליליאן אסולין11גולדשמידטאווה וחייקה גולדשמידט12רוזןחן ומיה רוזן13בראוןמר בראון וריביירה14נמירוביץ'-נמירשולה נמירוביץ'-נמיר
שישה מבין שבעת פרקי העונה הראשונה נפתחים עם מונולוג כמעט זהה שנאמר על ידי דיירים שעוזבים את הבניין בשפות שונות.
נוסח הדיאלוג בקווים כלליים הוא:
אמנון הבן של שולה מגיע לביקור מרומניה125סיבה למסיבההעמותה לקידום התרבות והאומנות בישראלפרק מיוחד בהשתתפות רבקה מיכאלי בתפקיד עצמה136למה מי מת?רומניתאל תשליכניקיפניס השכן מת, וכל השכנים מתאספים בלוויה ונזכרים ברגעים הגדולים147רצח באחד העםעבריתמירי וראובן חוקרים תעלומת רצח בבניין
שנהטקסקטגוריהמועמדותתוצאה 2003עונה 12004סדרה קומית-דרמטיתעונה 1
"אחד ושלושה כיסאות" הוא שמו של מיצב משנת 1965 מאת האמן האמריקאי ג'וזף קוסות (Joseph Kosuth).
היצירה מורכבת מכיסא, תצלום של הכיסא וכתובת מוגדלת ובה הגדרה מילונית של המילה "כיסא".
היצירה נחשבת לאחת מן הדוגמאות הידועות של האמנות המושגית.
העבודה היא מיצב המשתנה בכל מקום תצוגה.
על פי ההוראות שחיבר קוסות למייצב ניתן לשחזר אותו בכל פעם עם כיסא אחר המלווה בתצלום שלו.
האלמנטים הקבועים במיצב הם ההגדרה המילונית וכן הסידור של האלמנטים, אשר נעשה לפי תרשים מפורט.
העבודה של קוסות מעמתת בין ייצוגים סמיוטים שונים, של מה שנדמה כאובייקט אחד - כיסא.
בהצמדתם זה בסמוך לזה מתעוררת שאלה אסתטית לגבי ה"מקור" של הכיסא.
על פי האסכולה ה"אפלטונית" הכיסא ה"ממשי" מהווה תחליף וייצוג של האידאה של הכיסא, אולם, גישות פוסט-מודרניות יראו בכל אחד מן הייצוגים של הכיסא כתחליף.
טרם שידורם בטלוויזיה ערכה רשת הקרנה של שני פרקים בבתי-הקולנוע, כחלק ממהלך שיווקי להשקת הסדרה.
כ-2,000 כרטיסים נמכרו תוך זמן קצר.
צילומי הסדרה החלו בסוף 2009 ונמשכו 6 חודשים.
הסדרה צולמה בחלקה במגדל מנהטן בתל אביב.
את שיר הנושא של הסדרה, "טאבה טומבה", ביצע שלומי סרנגה.
במהלך שידור הסדרה נבדקה תלונה על פרסום סמוי.
ב-16 בנובמבר 2019 עלתה בyes סדרה חדשה בשם "הנוכלות", אשר המשיכה את סיפורן של הגיבורות "אחד העם 101" - מירי פסקל (בגילומו של פלד) ואחותה תקווה בן חיים (בגילומה של פוליאקוב).
"אחד העם 101" עוקבת אחרי דמותה של מירי פסקל.
לאחר שבעלה של מירי, ראובן, נהרג בתאונה במהלך חזרות לטקס נכי מלחמות בגרמניה, מקבלת מירי פיצוי כספי גבוה והיא מחליטה לעזוב את דירת השיכון הישנה שלה ברחוב "אחד העם 1" ולעבור לדירת פאר במגדלי יוקרה בתל אביב.
בזמן שמירי עסוקה בלהנות מחייה החדשים והעשירים, היא לאט לאט שוכחת את חבריה הוותיקים שעמדו לצדה עוד בימי אחד העם 1, ובפרק האחרון ביחד עם אחותה תקווה עפו מצוק גבוה ברכב בקטע שלקוח במקור מהסרט "תלמה ולואיז".
לפי סדרת ההמשך הנוכלות מגלים כי מירי ותקווה ניצלו מתאונת הצוק וממשיכות בעלילותיהם השונות כאחיות.
מירי פסקל (אילן פלד) - הפקחית מירי מגלה את הנאות החיים דווקא אחרי מותו הטראגי של בעלה ראובן ומנסה להשתייך ל"אלפיון העליון" באמצעות הכסף הרב שניתן לה כפיצויים לאחר מותו.
בעקבות השינוי במצבה הכלכלי, מירי ויפית פסקל (בתה), מכרו את דירתם הנמצאת באחד העם 1 ועברו להתגורר בפנטהאוז בבניין יוקרה בתל אביב.
הכסף הרב שניתן לה לא שינה אותה והיא ממשיכה לעבוד כפקחית חנייה נאמנה.
ראובן לא נעלם מחייה של מירי והוא מופיע כרוח בכל פעם שהיא במצוקה.
הוא ממשיך להיות חברה הטוב, ודוחף אותה למצוא אהבה.
ראובן פסקל (אורי גוטליב) - ראובן פסקל נפצע בצבא ואיבד את רגלו.
הנכות הפיזית שלו לא השפיעה עליו, הוא תמיד היה שמח בחלקו, אהב ודאג לאשתו מירי ולביתו יפית.
כשראובן הוזמן להדליק משואה בטקס, הוא נשרף מהמשואה ונפטר.
רוחו של ראובן תמיד מגיעה לעזור למירי פסקל כאשר היא שרויה במצוקה או בבעיה.
יפית פסקל / נקש (יעל פוליאקוב) - ליפית היו חיים לא קלים.
היא אדם מקסים ולבבי, אך מכוערת ומלאה פצעים בפנים.
בתור נערה מתבגרת, אובדן אביה היה לה קשה מאוד.
אימה של יפית, מירי פסקל, לא רצתה שביתה תרגיש בחיסרון אביה והשתדלה להעניק לה אהבה רבה.
ליפית פסקל מעולם לא היו שאיפות גדולות מידי ומאז שירשה הרבה כסף גם חלומות כבר אין לה.
יפית מתאהבת בירון ועושה הכול כדי לפתות אותו ולזכות באהבתו.
היא עובדת עם ירון בחנותו - נקניקולור.
נכנסה להריון מירון והתחתנה איתו.
בפרק התשיעי היא וירון עוברים להתגורר בשדרות.
ירון נקש (ארז בן הרוש) - ירון נקש הוא חברה הראשון של יפית פסקל, מנהל סניף נקניקולור - חנות נקניקיות.
ירון הוא הבוס של יפית.
הוא לא התברך בשכל רב, אך הוא אדם אופטימי ושמח.
למרות שאמה של יפית, מירי, לא אוהבת אותו, הוא לא נותן לזה לעצבן או להעליב אותו.
ירון מגיע ממצב כלכלי נמוך ומבית מסורתי והעושר בביתה של יפית מושך אותו.
הכניס להריון את יפית ובעקבות כך התחתן איתה.
אילנית (ענת מגן-שבו) - הקוסמטיקאית של אחד העם 1, עזבה את עבודתה עקב עזרתה בשווארמה השכונתית של בעלה הדתי החדש, מיקו.
עקב קשר הנישואים של אילנית עם מיקו, אילנית חזרה בתשובה, אך בהמשך הסדרה השניים מתגרשים ואילנית יוצאת בשאלה ושבה לאורח חייה הקודם כחילונית.
למרות עזיבתה של מירי מבניין אחד העם 1, שתי החברות שמרו על קשר הדוק עד עזיבתה של אילנית בפרק תשע לאודסה שבאוקראינה.
שולה נמירוביץ (יעל פוליאקוב) - שולה נמירוביץ' היא אישה בעלת ערכים, שהשתתפה בעמותות וארגונים שלא למטרות רווח.
כעת היא יו"ר עמותת נענ"ע (נשים עשירות למען נשים עניות).
המעבר של מירי פסקל מהבניין והשינוי במעמדה הכלכלי והחברתי הוביל לקרבה מסוימת בין שולה למירי פסקל.
שולה רוצה לצרף את מירי למועדון התורמים העשירים ומחברת אותה לעולם הזה.
בפרק השביעי שולה מוסרת את כלבתה פליצי לידי מירי על מנת שזו תטפל בה כדוגיסיטרית, אך בהמשך פליצי מוצאת את מותה לאחר שנכנסת לתא לחץ מופעל בעוצמה גבוהה; על אף ששולה נוטרת טינה למירי עקב מותה של פליצי הקרבה ביניהן נשארת כשהייתה לאורך כל פרקי הסדרה.
בפרק תשע שולה נעצרה על ידי המשטרה.
בת-חן מיוחס (ענת מגן-שבו) - בת חן היא נערה פיקחית, "מגניבה", מצחיקה, חכמה.
היא נערה עצמאית שעובדת בנקניקולור, יחד עם יפית פסקל וכך מממנת את עצמה.
בת חן לומדת עם יפית פסקל באותו בית ספר והן חברות מאוד טובות.
יהודית (יהודית אוחיון) - המנקה של מירי, ואלמנתו של עמרם.
מירי נוהגת להגיד לה כמה היא חרוצה וטובה, אך בפועל מירי חושבת שהיא עצלנית ובטלנית עד שהיא עוזבת אותה לביקור של בנה מיקו בפרק תשע.
חבשוש (ארז בן הרוש) - הבוס של מירי פסקל בעירייה הוא הפקח חבשוש.
למרות שהתעשרה, מירי פסקל ממשיכה לעבוד בעבודתה כפקחית חנייה וזאת רק כדי לקבל את הפנסיה ואת השעון מהעירייה.
חבשוש מאוד מתעצבן על מירי בגלל שהיא עושה מה שבא לה.
מאחרת לעבודה, עושה סידורים אישיים בזמן העבודה ואפשר לומר שלא ממש אכפת לה מהעבודה.
בנוסף, מירי חושבת שחבשוש רוצה בה כי היא בחורה מושכת ויפה אך כמובן שהיא טועה.
מייק (אורי גוטליב) - מייק הוא שכנה החתיך של מירי פסקל, אמריקאי בן 41 אשר עובד בשגרירות האמריקאית.
גבר שמור היטב, עדין, מנומס ואדיב.
מדבר מעט מאוד עברית ומתגורר בארץ רק חצי שנה.
מירי פסקל פגשה את מייק לראשונה במעלית הבניין והתאהבה בו.
אורי גוטליב – ברי בן-חיים, רמי העבריין
ארז בן הרוש – אדון רודי (שכנה של מירי), שושנה בן־חיים (אחותה של מירי) וחייקה גולדשמידט (בפרק 9)
יעל פוליאקוב – מרגלית בן חיים, תקווה בן חיים
איימוס איינו - ג'ימי (גנן הבניין של מירי)
אביבה מרקס - אמו של מייק (פרק 2, "הדייט של מירי" ופרק 5, "יום הולדת ליפית")
אלעד צפני – בתפקיד המאהב המיתולוגי של שולה (פרק 4, "סקס ומירי הגדולה")
שלומי סרנגה – בתפקיד השוטר אלירן (פרק 6, "קופצים לאילת")
אורן שבו - בתפקיד טייס ארקיע (פרק 6, "קופצים לאילת")
דני ליטני - בעל פאב (פרק 6, "קופצים לאילת")
ענבל גלאם - אחות בבית חולים (פרק 8, "הלידה")
העונה הראשונה של הסדרה כללה עשרה פרקים, כולם שודרו ב-רשת שהייתה בין אחת המפעילות של ערוץ 2 לשעבר.
פרק הבכורה זכה לרייטינג שיא של 26.8% לזכיינית רשת במהלך חודשי הקיץ, והממוצע העונתי של הסדרה עומד על 17.6%.
הפרק האחרון של הסדרה הניב שיא רייטינג שלילי של 13.8%..
אחד באמצע או חמור באמצע או קוף באמצע הוא משחק ילדים המיועד לשלושה שחקנים לפחות ומצריך כדור אחד.
בתחילת המשחק עומדים שחקנים בצדדים שונים ואחד השחקנים עומד באמצע.
מטרתם של השחקנים העומדים בצדדים היא למסור בכל פעם לצד שונה בלי שהשחקן העומד באמצע יתפוס את הכדור.
אם השחקן שעומד באמצע תפס - הוא מתחלף עם שחקן מהצד שזרק את הכדור בתור שבו הוא תפס, והמשחק ממשיך.
בדרך כלל מגרילים את השחקן שעומד באמצע.
המנצח במשחק הוא מי שהיה באמצע הכי פחות פעמים.
למשחק יש גרסאות נוספות בהם יותר משחקן אחד עומד באמצע.
גם בגרסה זו מי מהשחקנים באמצע שתפס את הכדור מתחלף עם השחקן הזורק.
אחאות (במילון ספיר אחהות) היא שארות מדרגה ראשונה, המתארת את היחס הפיזיולוגי בין בני-אדם שנולדו להורה משותף.
הכינוי היחסי לזכר הוא אח, והכינוי היחסי לנקבה הוא אחות.
האח הראשון שנולד נקרא בכור, ובתרבויות מסוימות הוא זוכה ליחס מיוחד על פני האחים האחרים.
אח קטן שנולד בהפרש שנים גדול מהאחים האחרים נקרא לעיתים "בן זקונים".
אח אמצעי בין שני אחים מכונה לעיתים "ילד סנדוויץ'".
אחים לאם משותפת אשר נולדו באותה הלידה נקראים תאומים.
באופן מסורתי האחים גדלים במשק בית משותף יחד עם הוריהם ולעיתים גם בחדר משותף.
במקרים רבים קשרים בין-אישיים של אחים כוללים תערובת רגשית של חיבה, עוינות ותחרותיות.
אופי הקשר בין האחים יכול להשתנות במהלך החיים.
לעיתים האחאים מפתחים יחסי קרבה בגילאי הילדות, מתרחקים בגילאי ההתבגרות ומתחברים שוב במהלך הבגרות.
הירידה בגודל המשפחה במדינה המפותחת מורידה את הסבירות שלילד יהיו אחים, תינוקות או אנשים זקנים, אשר חיים איתו באותו משק בית.
דבר זה מעלה את הדומיננטיות של התפקיד הרגשי והחברתי של חיות מחמד, אשר בעקבות זאת יקבלו במקרים מסוימים מעמד של בן משפחה.
לרוב הכוונה באחים היא לקרבה בקשר דם, אך אנשים יכולים להיחשב כאחים גם על בסיס קשרים משפחתיים אחרים, כגון מתוקף נישואין בלבד (ללא הורה ביולוגי משותף), אימוץ ועוד, הם נקראים אחים-חורגים.
שני אנשים יכולים להיחשב כאחים גם כאשר הקרבה ביניהם היא דרך הורה ביולוגי משותף אחד בלבד, ואז הם נקראים אחים-למחצה.
למשל, במקרים של לידת אח מנישואים שניים של הורה ביולוגי מסוים לאחר גירושים, ילדיהם של בני הזוג הם אחים-למחצה.
"אחותי" - פנייה ידידותית או לא רשמית לאישה.
בלשון הדיבור ובסלנג, הכינוי "אחי" משמש פעמים רבות לציין חבר קרוב המעורר רגשות אחווה.
המילה אחווה מתארת גם קבוצות של אנשים החיים או פועלים על בסיס משותף ומרגישים שייכות ואחריות לחבריהם בקבוצה.
לדוגמה: קבוצת אחווה, אחווה אקדמית.
אנשי דת מסוימים מכונים לעיתים אח או אחות.
כך למשל המקצוע אחות רחמנייה נקרא על שם הנזירות שטיפלו בעבר בחולים ונקראו "אחיות".
אַחְאָב בֶּן קוֹלָיָה היה נביא שקר שפעל במאה ה-6 לפנה"ס, בימי מלכותו של צדקיהו מלך יהודה.
בתלמוד מסופר שהוצא להורג בפקודת נבוכדנצר מלך בבל.
בספר ירמיהו הנביא ירמיהו מקלל את אחאב ועמיתו נביא השקר צדקיה בן מעשיה, שיהיו לקללה לכל גלות יהודה הנמצאת בבבל:
אוריגנס כתב שאחאב וצדקיה בן מעשיה היו שני הזקנים שהעלילו על שושנה בת חלקיהו בסיפור המופיע בתוספות לספר דניאל.
גם בספר יוחסין ובסדר הדורות כתוב שאולי אחאב וצדקיה היו המעלילים.
אחד אחרי השני הוא אלבומה השלישי והאחרון של להקת הדורבנים, שיצא בשנת 2009.
האלבום יצא כשנה לאחר פרישתו של הסולן איתי גלוסקא מהלהקה, עקב חילוקי דעות עם שאר חברי הלהקה.
מהאלבום יצאו לאור הסינגלים "לא פוגע", "אח, איזה בוקר 72'", בו השתתף ששי קשת ו"אם רק תדברי".
ימים ספורים לאחר צאת האלבום, הודיעו חברי הלהקה על סוף פעילותה.
הסינגל הראשון שיצא מתוך האלבום, "לא פוגע", הציג את השינוי שעברה הלהקה והנטייה שלה לסגנון הרוק, זאת בניגוד לשני אלבומיה הקודמים שהתמקדו בסגנונות כמו דיסקו.
לאחר פרישתו של גלוסקא ב-2008 נותרה הלהקה ללא סולן מובהק, ובאלבום זה ארבעת חברי הלהקה חולקים את תפקידי הקולות.
הסגנון המרכזי באלבום הוא, כאמור, מוזיקת רוק (למשל בשירים "לא פוגע", "קרן", "אל תלכי לי", "טוב לי").
עם זאת, סגנון הפאנק היסודי של הלהקה מופיע גם באלבום זה ("רוצה לרקוד", "מים קרים", "כל הזמן").
האלבום מכיל גם בלדות כגון "אם רק תדברי" ו"שיר קצר עם המון הרוגים".
בסופו של השיר האחרון באלבום, "זהו השיר", מקריאים חברי הלהקה על רקע המנגינה רשימת תודות לאנשים שסייעו בהפקת האלבום.
עידו אופק - גיטרות, שירה, קולות, כלי הקשה ("שיר קצר עם המון הרוגים"), סינתיסייזר ("סע"), אורגן האמונד ("זהו השיר")
גיא מזיג - גיטרות, שירה וקולות
אייל מזיג - גיטרה בס, שירה, קולות, חליל ("זהו השיר")
רון אלמוג - תופים וכלי הקשה
גל דה פז - קולות ("רוצה לרקוד")
יקיר בן טוב - סינתיסייזר ("לא פוגע", "מים קרים", "קרן", "כל הזמן")
ליטל סיביליה - קולות ("קרן", "זהו השיר")
עדן שופן - מקהלה ("זהו השיר")
עופר פלד - סקסופון וחליל צד
אבנר קלמר - כינור סולו ("היום היא נוסעת")
יעל ברולסקי וחן שנהר - כינור
אלון שפילמן - חמת חלילים ("היום היא נוסעת") וזורנה ("זהו השיר")
הדורבנים - עיבודים והפקה מוזיקלית
גיל טלמן - טכנאי הקלטה ומיקסים
זהבית לגאלי - הפקה בפועל
נדב ברקן - עיצוב גרפי
אחד בפה ואחד בלב הוא ביטוי שמקורו בתלמוד, ופירושו: פיו ולבו אינם שווים, אדם צבוע, שדבריו אינם תואמים את מחשבותיו הפנימיות.
הביטוי מופיע במספר מקומות בתלמוד, וביניהם מסכת פסחים: "שלשה הקדוש ברוך הוא שונאן: המדבר א' [אחד] בפה ואחד בלב והיודע עדות בחבירו ואינו מעיד לו והרואה דבר ערוה בחבירו ומעיד בו יחידי".
שלוש העבירות האלו, מסביר המהרש"א, הן בכלל העבירות שבין אדם לחברו, אלא שבא הכתוב לומר לנו "שכל שאינו נוח לבריות, אינו נוח למקום" (כינוי לאלוהים ביהדות)
מקום אחר בתלמוד המזכיר את הביטוי הוא מסכת בבא מציעא.
בדיון על הפסוק בספר ויקרא: "מֹאזְנֵי צֶדֶק, אַבְנֵי-צֶדֶק, אֵיפַת צֶדֶק וְהִין צֶדֶק יִהְיֶה לָכֶם" שואלים חז"ל מדוע הצמיד הכתוב הין צדק לאיפת צדק, "והלא הין בכלל איפה היה".
ומסבירה הגמרא: "שיהא הן שלך צדק ולאו שלך צדק".
ומוסיף אביי ואומר: "כוונתו שלא ידבר אחד בפה ואחד בלב".
רש"י נעזר בביטוי זה בפירושו לפסוק בספר בראשית, המתאר את יחסיהם של בני יעקב לאחיהם, יוסף: "וַיִּרְאוּ אֶחָיו כִּי אֹתוֹ אָהַב אֲבִיהֶם מִכָּל אֶחָיו וַיִּשְׂנְאוּ אֹתוֹ וְלֹא יָכְלוּ דַּבְּרוֹ לְשָׁלֹם".
אומר על כך רש"י - "מתוך גנותם למדנו שבחם, שלא דברו אחת בפה ואחת בלב".
במילים אחרות, על אף שמעשיהם היו מגונים, לפחות הם לא היו צבועים בהתנהגותם כלפי יוסף.
בעיתון "הזמן" משנת 1903 כותב מחבר הפיליטון, הצידני, שאין הוא מתרעם על צביעות בולטת כזו של הנחש, למשל, שהיא "אחת בפה ואחת בלב", אלא על הצביעות שבלב.
בעיתון "המשקיף" משנת 1940 מספר אייזיק רמבה שזאב ז'בוטינסקי האמין למילות השבח שהרעיף לפתע בן-גוריון עליו, משום שלא האמין ש"אדם בעל שיעור קומה יהיו לו אחד בפה ואחד בלב"
בעיתון "חרות", משנת 1962 כותב אלמוני החותם בראשי תיבות בכתבה בשם: "אחת בפה ואחת בלב", שמפלגת אחדות העבודה החמיצה הזדמנות גדולה "והוכיחה שוב הפעם לציבור, כי עמדתה היא אחד בפה ואחד בלב"
אח שלי הגדול הוא סרט טלוויזיה מסוג דרמה ישראלית לילדים המשודר בערוץ הילדים, שנוצר לכבוד יום הזיכרון לחללי מערכות ישראל בשנת 2002.
הסרט השפיע רבות על הקהל הצעיר שצפה בו, וזכה לתשבחות על התייחסותו הבוגרת לשכול.
הסרט משודר בערוץ הילדים בכל שנה מאז יציאתו, וזמין לצפייה גם באתר יוטיוב.
אסף, נער ציני שמתוסכל מנפילת אחיו הגדול אורי בלבנון, מסרב להצטרף למשפחתו לטקס יום הזיכרון ונשאר לבדו בבית.
מתוך געגועיו, הוא מנהל שיחות דמיוניות עם דמותו של אורי ומנסה להשיג מהן נחמה.
בסוף הסרט, לאחר שהוא אינו מצליח לבצע סנפלינג כפי שהבטיח לו אחיו, מפנים אסף את מות אחיו ונפרד ממנו בפעם האחרונה.
בשנת 2001 שיחקו עופר סקר וטל מוסרי בהצגה "מכתב לנועה" בתיאטרון בית ליסין, בה גילם מוסרי חייל וסקר את אחיו.
בעקבות השתתפותם בהצגה, לוהקו השניים לתפקידים בסרט.
יעל פרל בקר - אמא
נטע וינר - חבר של אסף
אח שלי מתחתן הוא סינגל הבכורה של צמד הפזמונאים והמפיקים המוזיקליים הישראלי דולי ופן, שהוקלט בשיתוף הזמר הישראלי מוש בן ארי.
השיר יצא לאור ב-16 ביולי 2019, כסינגל הראשון מתוך אלבום הבכורה של הצמד, חלק א', על ידי חברת התקליטים NMC.
השיר נכתב והולחן על ידי דולב רם, פן חזות ומוש בן ארי, והופק על ידי רם חזות.
השיר הוא שיר ים-תיכוני קצבי המשלב בתוכו גם מוזיקה אפריקאית.
ב-16 ביולי 2019, בסמוך לצאת הסינגל, העלו רם וחזות לערוץ היוטיוב הרשמי שלהם את האודיו הרשמי של השיר, אשר מציג בתוכו את עטיפתו של הסינגל.
נכון ליוני 2021, מונה הצפיות של האודיו הרשמי של השיר עומד על כ-6 מיליון.
מבקר המוזיקה יוסי חרסונסקי סקר את השיר באופן מעורב והעניק לו שלושה וחצי כוכבי זהב, באומרו כי השיר הוא "שיר שמחה שמביא את הסיפור הבאנאלי למעגל החוגגים" ו"מניפולציה על שירי חתונות תואמת ז'אנר ומשודרגת בקול הנשמה של בן ארי".
אחד בלב הוא סרט ישראלי מסוגת דרמה קומית שיצא לאקרנים ב-2021, עם רן דנקר ואביגיל הררי בתפקידים הראשיים.
זהו סרטה השני באורך מלא של טליה לביא, יוצרת "אפס ביחסי אנוש".
לאחר דחיות עקב מגפת הקורונה, הסרט יצא להקרנות מסחריות ב-15 ביולי 2021. הוא היה מועמד לשבעה פרסי אופיר.
עלילת הסרט מתרחשת במהלך לילה אחד ועוקבת אחר נועם (רן דנקר) ואלינור (אביגיל הררי) – חתן וכלה המגיעים לאחר החתונה לסוויטה מפוארת בבית מלון, שיכורים, נרגשים ועייפים, אך שם מתגלים ביניהם מתחים.
אלינור מגלה שהאקסית של נועם נתנה לו מעטפה עם טבעת, ומחליטה שבשביל להתחיל את הנישואים שלהם ברגל ימין הם חייבים להחזיר את הטבעת עוד באותו הלילה.
ליל הכלולות, שהיה אמור להיות מתוק ורומנטי, הופך למסע סהרורי ברחבי ירושלים, שמפגיש את בני הזוג עם אהבות קודמות, לבטים מודחקים וחיי הרווקות שהותירו מאחוריהם.
שם השחקן/יתשם הדמותתפקידרן דנקרנועםהחתןאביגיל הרריאלינורהכלהמאיר סוויסהשמואלאב החתןאורלי זילברשץרותיאם החתןיעל פולמןרננהחברתו לשעבר של החתןיערהאחותה התאומה של רננהאלישע בנאימיכאלהחבר לשעבר של הכלהאנה דוברוביצקיאחות חדר ניתוח בעברה, פסיכיאטרית שמנסה להתאבדביאן ענתירהקונסיירז'ירמי שיק בלוםניצןהשותף של מיכאליאיר צבריבעלה של יערהעידו שנצורמוכר פלאפל
הקרנת הבכורה של הסרט הייתה מתוכננת לפסטיבל טרייבקה 2020 בניו יורק, אך עקב מגפת הקורונה הפסטיבל בוטל חודש לפני שהיה אמור להתקיים.
הסרט היה אמור לצאת לאקרנים בישראל בחודש יוני באותה שנה אבל הפצתו נדחתה מאותה סיבה.
מפיקי הסרט החליטו שלא להעלות אותו להפצה מקוונת ולחכות לפתיחת בתי הקולנוע – ולבסוף הוא עלה לאקרנים ביולי 2021.
הסרט נרכש להפצה לבתי הקולנוע ברוסיה תחת השם "ירח דבש בירושלים" בהפצת חברת Russian World Vision החל מ-1 ביולי 2021.
שםתפקידטליה לביאתסריט ובימויאיתן מנצורי ויהונתן דובק, ספירו סרטיםמפיקיםמאיה אמסלם, שרון הראל, מריקה סטוצ'ימפיקות שותפותירון שרףצילוםאריק להב ליבוביץעריכהאורית אזולאיליהוקאשר גולדשמידטמוזיקה מקוריתרון זיקנועיצוב אמנותיליטל לילו גולדפילייןעיצוב תלבושותרונן נגלעיצוב פסקולויטלי גרינשפוןהקלטהנדיה פאונהמיקסאור ספיראיפורקובי עזרןמפיק בפועלעדין וינרעוזר במאירוני לוימפיקה אחראית
גזע זה מאופיין במהירות, סיבולת, אינטליגנציה ופרווה בעלת ברק מתכתי ייחודי - שבזכותו קיבלו את הכינוי 'סוסי זהב'.
סוסים אלה מתאימים לתנאי אקלים קשים ונחשבים לאחד מגזעי הסוסים העתיקים ביותר.
כיום יש בעולם כ-6,600 אחאל-טקים, רובם בטורקמניסטן, אם כי הם נמצאים גם באירופה וצפון אמריקה.
קיימות מספר תאוריות לגבי מקורו של האחאל-טקה.
אחת מהן היא שהאחאל-טקה הוא צאצא לגזע המכונה הסוס הטורקמני.
שבטי טורקמניסטן גידלו את הגזע והשתמשו בו לפשיטות.
הגזע שימש במאבק שנכשל נגד האימפריה הרוסית.
לפי מספר תאוריות, אבותיו של האחאל-טקה עשויים להיות גזע סוסים שנכחד שחי לפני כ-3,000 שנה הידוע בשם סוס הניסאי.
מקורו האמיתי של גזע זה עדיין לא ידוע.
אנשי שבט בטורקמניסטן השתמשו בסוסים לראשונה ממשימת פשיטה צבאית.
הסוסים היו חיוניים ולכן היו רכושם היקר ביותר.
סוסים נוהלו ואומנו בשיטות מיוחדות.
בעוד שסוסות וסייחים היו חופשיים לשוטט ולחפש מזון, הסוסים הזכרים אומנו לפשיטות.
לפני כל פשיטה הסוסים הזכרים היו נכנסים לדיאטה ומקבלים מעט מזון ומים, וזאת כדי להכין אותם לדהירה ארוכה במדבר ללא מים וכמעט ללא מזון.
סוסי האחאל-טקה כונו על ידי הרוסים סוסים אלוהיים או קדושים ובסין הם כונו סוסים שמימיים.
ב-1881 הפכה טורקמניסטן לחלק מהאימפריה הרוסית.
שבטי טורקמניסטן נלחמו, אך לבסוף הפסידו.
הגנרל הרוסי, אלכסיי קורופטקין, פיתח חיבה לסוסים ולאחר המלחמה הקים חוות גידול סוסים.
הגזע סבל מאוד כאשר ברית המועצה שחטה סוסים עבור תעשיית הבשר.
בשלב מסוים נותרו רק כ-1,250 סוסים והיצוא מברית המועצות נאסר.
בתחילת המאה העשרים היה ניסיון הכלאה בין גזעי סוסים לאחאל-טקה בניסיון ליצור סוס מרוצים בהיר בעל סיבולת.
אך הסוסים שנוצרו בעקבות ההכלאות לא היו עמידים כמו האחאל-טקה ורבים מהם מתו.
האחאל-טקה הוא סוס בגודל בינוני, בדרך כלל בגובה 60–144 ס"מ בשכמות ושוקל 500–430 ק"ג.
הנפוצים ביותר הם בצבע מפרץ (כ-40% מכל הסוסים) בצבע דאן (כ-22% מכל הסוסים) ובצבע שחור (כ-12% מכל הסוסים).
צבעים אחרים הם שמנת, אפור וצהוב.
למעיל הפרווה יש לעיתים קרובות ברק מתכתי אופייני, אשר יכול ליצור אפקט זהב יוצא דופן.
יש מומחים הטוענים שברק זה איפשר להם הסוואה במדבר.
ראשו מעודן בעל פרופיל נמוך או קמור מעט, אוזניו ארוכות ולפעמים בצורת שקד, רעמתו וזנבו דלילים.
גבו ארוך, שרירי קלות ושטוח וצווארו ארוך וזקוף.
לאחאל-טקה יש כתפיים משופעות ועור דק.
בשל האתלטיות הטבעית שלו, האחאל-טקה יכול להיות סוס ספורטיבי מצוין ויכול להשתתף בדרסאז', בקפיצות ראווה, במרוצים וברכיבת סיבולת.
אחד באפריל הוא סרט מתיחות ישראלי לילדים משנת 1989 בכתיבה ובימויו של מנחם זילברמן, עם ציפי שביט וספי ריבלין בתפקידים הראשיים.
בין הילדים המופיעים בסרט השתתפה נטשה בראונשטיין שהתפרסמה אחר כך כשחקנית הקולנוע נטשה ליון.
את הטקסט בסרט קריינה השחקנית שרית ברוך סרי.
הסרט נוצר בתקופה שסרטי המתיחות היו נפוצים, ומנחם זילברמן כתב וביים סרט שהוא בעצם פרודיה על אותם סרטי המתיחות, ושיתף בו את ספי ריבלין וציפי שביט שהיו באותה תקופה שני הבדרנים המפורסמים בישראל בתקווה ליצור שובר קופות, אך עם זאת הסרט נכשל מסחרית.
הרחק מעבר להרי החושך שוכנת ארץ מסטיק שם מייצרים את החלומות של כל הילדים.
בארץ נמצאות שתי נסיכות שנולדו באחד באפריל, הנסיכה טובת הלב ציפי (ציפי שביט) והנסיכה הלא כך טובה פיצי (ספי ריבלין).
בכל שנה נערכת תחרות מתיחות בין שתי הנסיכות והזוכה מוכתרת לשלוט עד לאחד באפריל הבא.
בתחרות צופים שרי הממשלה דרך צג טלוויזיה ולפי רעמי הצחוק שלהם, ניתנות הנקודות.
ציפי אהובת הילדים מטיילת איתם ברחבי הארץ כשהסבא של אחד הילדים (נפתלי אלתר) רודף אחריהם, מועד ונתקל וצובר נקודות צחוק.
ציפי נכנסת למסעדה והיא והילדים מותחים את הסועדים.
פיצי מתחפשת למוכרת גלידה ומותחת את הלקוחות, למתנדב במשמרות הזה"ב, לשוטר תנועה, למנקה רחובות שחובט במטאטא בעוברים ושבים ועוד.
פיצי מנסה כל הזמן לחבל במתיחות של ציפי באמצעות רובוט עד שציפי מגלה זאת.
לבסוף מתמודדות הנסיכות במרוץ מכוניות.
מכוניותיהן נתקעות ואז מגיע הסבא רכוב על אופנוע ומסיע את ציפי לנקודת הגמר, וציפי ניצחה בתחרות.
שם השחקן/יתשם הדמותהערותציפי שביטציפיספי ריבליןפיצינפתלי אלטרסבאדין זילברמןדודילדשולה חןאמא של דוד נטשה בראונשטייןנטשהילדהמנחם זילברמןשר הצחוקיגאל שילוןשר הדיאטהרולנדה שגרןשרת הבריאותגני תמירשרת העיתונותישראל רבינוביץשר בלי טריקדני שגבשר הביטחוןשרית ברוך סריקריינית
אחדות העבודה (אחה"ע) (1919–1930) הייתה מפלגה ציונית סוציאליסטית.
המפלגה הוקמה כאיחוד מפלגת "פועלי ציון" בראשות דוד בן-גוריון עם הפועלים "הבלתי מפלגתיים" בראשות ברל כצנלסון בתקופת העלייה השלישית.
פלג שמאלי קטן של פועלי ציון לא הצטרף לאיחוד והמשיך לקיים מפלגה עצמאית בשם "פועלי ציון שמאל".
כתב העת של המפלגה – קונטרס יצא לאור בשנות ה-20 של המאה ה-20.
ועידת היסוד של המפלגה התקיימה ב-26 בפברואר 1919, בפתח תקווה.
ועידת היסוד התקיימה לאחר הוועידה הארצית הראשונה של ההסתדרות החקלאית, אשר כונסה על ידי שלוש ההסתדרויות החקלאיות שהיו קיימות אז (ביהודה, בגליל ובשומרון).
בוועידה חקלאית ארצית זו הוחלט ברוב דעות להקים את האיחוד הכללי של פועלי ארץ ישראל.
אל האיחוד, שנקרא בשם "התאחדות ציונית סוציאלית – אחדות העבודה" הצטרפו רוב צירי הוועידה החקלאית, למעט רוב אנשי מפלגת הפועל הצעיר והפלג הקטן של 'פועלי ציון שמאל'.
התנועה נוסדה במטרה ליצור מסגרת-על לטובת כלל הפועלים העבריים בארץ ישראל ולאור דרישתם של אנשי העלייה השלישית למסגרת אידאולוגית חדשה.
מסגרת חדשה זאת כללה אידאולוגיה שמאלית, סוציאליסטית, הומנית ויהודית אך לא מרקסיסטית.
אידאולוגיה זאת אף זכתה לשם "קונסטרוקטיביזם מהפכני" ונוסחה במצע המפלגה שנכתב על ידי ברל כצנלסון שהיה אחד מראשיה.
כחלק מרעיון זה כללה התנועה שתי מסגרות בסיס אשר כללו את ההתיישבות העובדת ואת הפועלים העירוניים שכונו "הבודדים".
עד שנוסדה ההסתדרות הכללית בשנת 1920 הייתה זאת "אחדות העבודה" שדאגה להקמתם של ארגוני סעד בריאותיים ותעסוקתיים לטובת הפועל העברי באותם הימים.
בין היתר הקימה את ה"קואופרציה" לטובת ביצוע עבודות הקרקע הראשונות שהוטלו על היישוב העברי על ידי הבריטים.
מקואופרציה זאת נוצרו לבסוף ארגונים נוספים כגון סולל בונה.
בנוסף, הקימה התנועה את ארגון ההגנה כחלק משינוי תפיסת הביטחון של היישוב היהודי דאז.
כאשר הוקמה ההסתדרות הועברו כלל מוסדות "אחדות העבודה" לידיה, כך שבידי התנועה נותרו רק ארגוני החינוך והתרבות, כגון כתב העת "קונטרס" ותנועת "החלוץ" בחוץ לארץ.
עם מייסדי "אחדות העבודה" נמנו רבים ממנהיגי היישוב, ובהם דוד בן-גוריון, יצחק בן-צבי חברו הקרוב של בן-גוריון, יצחק טבנקין (ממקימי קיבוץ עין חרוד ומנהיג הקיבוץ המאוחד), אברהם הרצפלד, וברל כצנלסון.
ב-1930 התאחדה "אחדות העבודה" עם מפלגת "הפועל הצעיר" בראשות יוסף אהרונוביץ' והפכה להיות "מפא"י" – מפלגת פועלי ארץ ישראל.
יש להבחין בין "אחדות העבודה" ההיסטורית הראשונה, לבין מפלגות שנוסדו על ידי מיעוט מחברי אותה מפלגה אשר אימצו שמות דומים וכונו גם כן "אחדות העבודה":
התנועה לאחדות העבודה (1944–1946) שהוקמה על ידי סיעה ב' (פלג של מפא"י).
התנועה לאחדות העבודה פועלי ציון (1946–1948) שהוקמה כאיחוד של התנועה לאחדות העבודה עם המפלגה הקטנה פועלי ציון שמאל, ואשר התאחדה ב-1948 עם השומר הצעיר אתה הקימה את מפ"ם.
הסיעה הבלתי תלויה – לאחדות העבודה (1952–1954) שפרשה ממפ"ם לפני פרישתם של שאר חברי תנועת אחדות העבודה ההיסטורית, והצטרפה בסופו של דבר אל מפא"י.
אחדות העבודה - פועלי ציון (1954–1968), שפרשה ממפ"ם ואשר התאחדה עם מפא"י ועם רפ"י, והקימה איתן את מפלגת העבודה.
אחדות העבודה - פועלי ציון הייתה מפלגה ציונית סוציאליסטית ישראלית בעלת מאפיינים מדיניים ניציים יחסית, שהוקמה בשנת 1954 בעקבות הפילוג במפ"ם.
ב-1968 הייתה לאחת ממייסדות מפלגת העבודה, יחדיו עם מפא"י ורפ"י.
מקימי המפלגה היו חברים ותיקים, יוצאי התנועה לאחדות העבודה פועלי ציון (שהייתה אחת משתי המפלגות שהקימו את מפ"ם ב-1948) וחברים חדשים שהצטרפו אליהם.
מפלגת האם של "התנועה לאחדות העבודה פועלי ציון" הייתה התנועה לאחדות העבודה (אליה הצטרפה מפלגת פועלי ציון שמאל).
כל המפלגות האלה, שהייתה ביניהן קרבה רבה ואשר המשיכו למעשה זו את זו, כונו בקיצור "אחדות העבודה".
אולם, יש להבדיל בינן ובין מפלגת אחדות העבודה שפעלה בארץ ישראל בשנים 1919–1930 (בראשות דוד בן-גוריון וברל כצנלסון ויחד עם מפלגת הפועל הצעיר הקימה את מפא"י).
רק חלק מחברי "אחדות העבודה" הראשונה עבר לגלגולים הבאים של "אחדות העבודה".
בראש "אחדות העבודה - פועלי ציון" בראשית ימי המדינה, כמו גם בראש "התנועה לאחדות העבודה" לפני כן, עמד יצחק טבנקין (מנהיג הקיבוץ המאוחד ולימים מאבות התנועה למען ארץ ישראל השלמה).
המפלגה נחשבה מפלגה "אקטיביסטית" (לעומת הקבוצה המתונה במפא"י, אותה ייצגו בתחילה משה שרת, יוסף שפרינצק ואחרים).
עם זאת, מן הבחינה החברתית, נטתה עמדת "אחדות העבודה - פועלי ציון" שמאלה מעמדתה המרכזית של מפא"י.
ב-19 במאי 1965, לקראת הבחירות לכנסת השישית, התקשרה "אחדות העבודה - פועלי ציון" בהסכם עם מפא"י על פיו יתמודדו שתי המפלגות במשותף בבחירות לכנסת, במסגרת "מערך" משותף.
הסכם זה נמנה עם הגורמים שהביאו ליציאת רפ"י ממפא"י.
עם זאת, המשיכה "אחדות העבודה - פועלי ציון" להתקיים כמפלגה נפרדת עד לאיחודה עם מפא"י ורפ"י ב-1968, במסגרת מפלגת העבודה.
בתקופת המערך הראשון החלו ההבדלים האידאולוגיים בין "אחדות העבודה - פועלי ציון" לבין מפא"י להתקהות בהדרגה, אם כי המשקעים של הריב ההיסטורי נשארו תקופה ארוכה.
תהליך זה נמשך גם לאחר הקמת מפלגת העבודה, אולם, איחוי הקרע עם רפ"י, שהחל עם הקמת מפלגת העבודה, היה איטי עוד יותר.
בתקופת שלאחר מלחמת ששת הימים, הציג יגאל אלון את תוכנית אלון שהייתה תוכנית הפשרה הטריטוריאלית הראשונה שהציג מנהיג מרכזי במפלגת העבודה.
לעומת גישה זו, הייתה הגישה של אנשי רפ"י בכיוון של פשרה פונקציונלית.
אולם, החלוקה שבין מרכיבי מפלגת העבודה לא אפיינה עוד את ההבדלים האידאולוגיים כבעבר.
למשל, לעומת עמדתו של יגאל אלון, נקט יצחק טבנקין, המנהיג ההיסטורי של "אחדות העבודה - פועלי ציון" בעמדה מנוגדת והיה ממקימי "התנועה לארץ ישראל השלמה".
לעומת גולדה מאיר, ראש הממשלה יוצאת ממפא"י, שהתנגדה לוויתורים, ניצב אריה לובה אליאב, יוצא מפא"י אף הוא, שכיהן כמזכיר כללי של מפלגת העבודה בשנים 1969–1971 והיה יונה מוצהרת.
גם לאחר הקמת מפלגת העבודה, המשיכו, למעשה, יוצאי המפלגות שהקימו את מפלגת העבודה (ובהן "אחדות העבודה - פועלי ציון") לקיים סיעות פנים מפלגתיות נפרדות (במסגרת סיעה משותפת אחת בכנסת), שחילקו ביניהן את התפקידים הפוליטיים במפלגת העבודה לפי מפתח מוסכם.
רק לאחר שנים רבות, עם קבלת חברים חדשים למפלגת העבודה שלא במסגרת אחד המרכיבים, התפוגגה חלוקה סיעתית זו.
יצחק טבנקין, המנהיג הראשון של התנועה ומנהיג הקיבוץ המאוחד.
טבנקין שהוצג בבחירות לכנסת הראשונה במסגרת מפ"ם התפטר מן הכנסת ולא הוצג לבחירה לכנסת השנייה, לפי מסורת מפ"ם (ובדומה למה שהיה נהוג בברית המועצות) שראשי המפלגה (יעקב חזן ומאיר יערי) מסתפקים בתפקידם המפלגתי ואינם מתמנים לשרים ולעיתים אף לא לחברי כנסת.
אהרן ציזלינג, ממנסחי מגילת העצמאות, שר החקלאות בממשלה הזמנית.
חבר הכנסת מטעם מפ"ם ואחרי התפלגות מפ"ם, ח"כ מטעם אחדות העבודה - פועלי ציון.
ישראל בר-יהודה, שר הפנים, שר התחבורה, חבר הכנסת מטעם מפ"ם ואחרי התפלגות מפ"ם, ח"כ מטעם אחדות העבודה - פועלי ציון.
יצחק בן אהרן, שר התחבורה, מזכ"ל ההסתדרות, חבר הכנסת מטעם מפ"ם ואחרי התפלגות מפ"ם, ח"כ מטעם אחדות העבודה - פועלי ציון.
משה ארם, ממנהיגי פועלי ציון שמאל מיום ייסודה, חבר הכנסת מטעם מפ"ם ואחרי התפלגות מפ"ם, ח"כ מטעם אחדות העבודה - פועלי ציון.
ישראל גלילי, ראש המפקדה הארצית של "ההגנה", שר ההסברה, שר בלי תיק, יועץ קרוב לראש הממשלה גולדה מאיר.
יגאל אלון, מפקד הפלמ"ח, מראשי תנועת העבודה ושר בממשלות ישראל מהממשלה ה-10 ועד הממשלה ה-17, מנהיג אחדות העבודה - פועלי ציון.
משה כרמל, מפקד חזית הצפון במלחמת העצמאות, שר התחבורה.
נחום ניר-רפאלקס, ממנהיגי פועלי ציון שמאל מיום ייסודה, נבחר לתפקיד יושב ראש הכנסת על ידי "קואליציית ניר" של מספר מפלגות, בניגוד לדעת מפא"י.
4 מנדטים: משה ארם, יצחק בן-אהרן, ישראל בר-יהודה, אהרן ציזלינג
הסיעה, שלא הוכרה רשמית על ידי ועדת הכנסת, הוקמה ב-23 באוקטובר 1954 עם פרישת חבריה ממפ"ם.
10 מנדטים: יצחק טבנקין, ישראל בר-יהודה, ישראל גלילי, יגאל אלון, יצחק בן-אהרן, משה ארם, אברהם עבאס, צפורה לסקוב, זאב צור, רות הקטין, נחום ניר-רפאלקס, משה כרמל, ירחמיאל אסא
ב-12 באוקטובר 1955 פרשה מהכנסת צפורה לסקוב.
ב-9 ביוני 1958 פרש מהכנסת יצחק טבנקין.
ב-17 בספטמבר 1958 נפטר אברהם עבאס.
7 מנדטים: ישראל גלילי, יגאל אלון, ישראל בר-יהודה, נחום ניר-רפאלקס, יצחק בן-אהרן, משה כרמל, מרדכי ביבי, רות הקטין
ב-25 באוקטובר 1960 פרש מהכנסת יגאל אלון.
8 מנדטים: ישראל גלילי, יגאל אלון, ישראל בר-יהודה, נחום ניר-רפאלקס, יצחק בן-אהרן, משה כרמל, מרדכי ביבי, רות הקטין, חליל-סלים ג'בארה, משה ארם
ב-11 במאי 1964 פרש מהכנסת יצחק בן-אהרן.
ב-4 במאי 1965 נפטר ישראל בר יהודה.
8 מנדטים: ישראל גלילי, יגאל אלון, משה כרמל, מרדכי ביבי, רות הקטין, משה ארם, גבריאל כהן, אברהם ביטון, שושנה ארבלי-אלמוזלינו
ב-17 בינואר 1966 פרש מהכנסת חיים גבתי.
ב-23 בינואר 1968 התאחדו המפלגות מפא"י ואחדות העבודה-פועלי ציון שהרכיבו את סיעת המערך, יחדיו עם מפלגת רפ"י, והקימו את מפלגת העבודה.
ב-28 בינואר 1969 הקימו המפלגות העבודה ומפ"ם את סיעת המערך.
"אחד מי יודע" הוא פיוט הנכלל בהגדה של פסח ומושר לקראת סופו של ליל הסדר.
הפיוט נכתב בימי הביניים, ולא ידוע שם מחברו.
אחד הטעמים לקביעתו בסוף ההגדה, הוא כדי לעורר את הנרדמים, ובפרט הילדים הקטנים, בשיר חידה שהכל יודעים את תשובותיו, ויש בכך מעין מקבילה ל"ארבע הקושיות" של תחילת הסדר.
בכתב יד של סידור משנת 1406 נכתב כי הפיוט נמצא בבית כנסת של רבי אלעזר מוורמיזא (1160-1230 לערך), בעל "ספר הרקח".
הפיוט נדפס לראשונה בהגדות אשכנזיות ב-1590 (דפוס פראג).
ישנם כמה מקבילים נוכריים לשיר, כולל שיר עם גרמני בשם "Guter freund ich frage dich", שפירושו "ידידי הטוב אותך אני שואל".
בפיוט שלושה-עשר בתים, העוסקים במספרים 1 עד 13. לכל מספר מוקדש בית, ואורכם של הבתים הולך וגדל, משום שכל בית נוסף מכיל גם את כל המידע שנכלל בקודמו.
להלן הבית האחרון, הארוך ביותר:
בקהילות היהודיות השונות בחוץ לארץ היה נהוג לשיר את השיר גם בשפת המקום או בשפה היהודית השגורה במקום.
הפיוט מושר בין היתר בלאדינו, חכיתיה, טורקית, יידיש, רוסית, ערבית יהודית ואיטלקית.
יש הנוהגים להתייחס אל השיר כאל שיר מעגלי ולסיימו בשירת הבית הראשון, להדגשת האלוהות.
שני לוחות הברית (ברוב הנוסחים בשפות זרות נמצאים במקומם משה ואהרן)
שלושה אבות: אברהם, יצחק ויעקב
ארבע אמהות: שרה, רבקה, רחל ולאה
חמישה חומשי תורה: חמשת הספרים המרכיבים את התורה - בראשית, שמות, ויקרא, במדבר, דברים
שישה סדרי משנה: ששת חלקי המשנה - זרעים, מועד, נשים, נזיקין, קדשים, טהרות
שִׁבְעָה יְמֵי שַׁבָּתָא: שבעת ימי השבוע (בחלק מהנוסחים נמצאים במקומם שבעת ימי החופה)
שְׁמוֹנָה יְמֵי מִילָה: שמונת הימים מהלידה ועד לברית המילה
תִּשְׁעָה יַרְחֵי לֵדָה: תשעת חודשי ההיריון
עֲשָׂרָה דִבְּרַיָא: עשרת הדיברות (בחלק מהנוסחים נמצא במקומם עשרה של מניין).
אַחַד עָשָׂר כּוֹכְבַיָּא: אחד עשר הכוכבים שראה יוסף בחלומו: ()
שְׁנֵים עָשָׂר שִׁבְטַיָא: שנים עשר שבטי ישראל
שְׁלשָׁה עָשָׂר מִדַּיָא: שלוש עשרה מידות הרחמים הנכללות בפסוקים: (בחלק מהנוסחים נהגו לציין את שלוש עשרה כגיל למצוות)
ב-1992 יצאה להקת "נקמת הטרקטור" עם ביצוע מודרני לפיוט, בהשתתפותו של אוהד נהרין.
השיר "101" של הזמרת קרן אן מונה מספרים עד 101 וכחלק מהמספרים הראשונים מ-1 עד 13 משתמש בתשובות מתוך הפיוט.
השיר "ספירת מלאי" שכתב יוסי בנאי והלחינה נעמי שמר מבוסס על הפיוט וכל אחד מארבעת בתיו מסתיים במילים "אחד אלוהינו, אלוהינו, אלוהינו; שבשמים ובארץ".
אחד משלנו הוא סרט קולנוע ישראלי משנת 1989 בבימויו של אורי ברבש על פי תסריט של בני ברבש.
הסרט הופק על ידי צבי שפילמן מישראפילם.
הסרט עוסק בהתנגשות בין ערך אחוות הלוחמים לבין ערך הנאמנות לאמת.
את ההשראה לסרט קיבל התסריטאי, ברבש, מפרשת פינטו.
אחד מכוכבי הסרט, שאול מזרחי נועץ במכר שלו, אביב כוכבי, מ"פ צנחנים דאז ולימים הרמטכ"ל, כדי להיטיב להבין את הדמות שעליו לשחק את ההוויי בצנחנים.
הסרט נשלח על ידי ישראל להתחרות על מועמדות לפרס אוסקר לסרט הזר הטוב ביותר.
הסרט מתאר שלושה חברים טובים, אמיר, יותם ורפא, שעם גיוסם לצה"ל מתנדבים לצנחנים, עברו את הגיבוש ליחידות החטיבתיות והתקבלו ליחידה מובחרת.
במהלך הטירונות בצנחנים הם עוברים מסלול הכשרה כלוחמים, והופכים לחלק ממשפחת לוחמים בה הנאמנות בין חבריה היא מעל לכול.
אולם, רפא נאלץ לפרוש מהטירונות עקב פציעה שנגרמה מרשלנותו של מפקדם הקשוח, המכונה "המלאך הלבן".
רפא עובר לשרת כחוקר במשטרה הצבאית.
שלוש שנים לאחר מכן רפא נשלח למחנה היחידה, הממוקם בשטחים, ופוגש את יותם, המשמש כמפקד פלוגה ביחידה.
מוטל עליו לחקור תקרית בה נהרג עציר פלסטיני שהיה חשוד ברצח חברם אמיר, שהיה אף הוא קצין ביחידה.
רפא מוצא עצמו קרוע בין נאמנותו ואהבתו לחבריו לבין מחויבתו לחשיפת האמת, שכולם ביחידה מעדיפים לכסות פרט לו ולחיילת צעירה בשם תמר (דליה שימקו).
לקראת סופו של הסרט מבין יותם כי רפא עומד לחשוף את ממצאי החקירה, בה גילה כי העציר לא נמלט כפי שדווח בתחילה, כי אם הוכה ועונה ולבסוף נורה בעודו כפות.
כתוצאה מהגילוי מכים קציני היחידה את רפא ומותירים אותו פצוע בחדרו.
תמר סועדת את רפא הפצוע ומפצירה בו כי ייסע מן הבסיס וידווח למשטרה הצבאית על מה שגילה.