tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
המנוסה הכושלת לווארן ב-20 ביוני 1791, בה נמלט לואי מפריז כשהוא מותיר אחריו מכתב בו התנער כליל מכל הצעדים שאולץ להסכים להם, ערערה באחת את מעמדה של המונרכיה.
קריאות לשפוט את המלך שנתפס והוחזר לבירה בעוון בגידה הפכו לנפוצות.
מועדון הפייאנטים השמרני התפלג מהיעקובינים על רקע תביעות אלה, תפס את השלטון ודיכא את הרדיקלים באלימות בטבח שאן דה מארס ב-16 ביולי 1791. מועדון הקורדליירים, בנשיאות ז'ורז' דנטון, פוזר; דנטון, העיתונאי המתסיס ז'אן-פול מארה ואנשי שמאל רבים אחרים יצאו לגלות או ירדו למחתרת.
הפייאנטים אפשרו להם לחזור עם הכרזת חנינה כללית ב-15 בספטמבר, שניתנה על רקע השלמת "חוקת 1791" שנועדה לבסס סדר פוליטי יציב.
אבל ניסיון הפייאנטים להגיע לפשרה יציבה עם המלך, שתרגיע את דעת הקהל ותבסס את הישגי המהפכה באמצעות יצירת מלוכה חוקתית מתפקדת, נכשל.
באמצעות הווטו שהובטח לו בחוק, לא חדל מלנסות להכשיל יוזמות שונות לפעולה נגד האצילים האנטי-מהפכניים הגולים ונגד כמרים שסירבו להישבע אמונים לחוקת הכמורה.
בחשאי, ניהל מגעים עם האימפריה הרומית הקדושה וממלכת פרוסיה בתקווה להתערבות צבאית.
סרבנותו של לואי הביאה לבסוף לנפילת הפייאנטים ולעליית הז'ירונדינים לבכורה באספה המחוקקת.
הם הכריעו כי המסלול היחיד שיאפשר את ביצור המהפכה הוא הכרזת מלחמה על האצילים הגולים, שמצאו מחסה באימפריה הרומית הקדושה והפעילו משם את סוכניהם בצרפת בשורה של ניסיונות מרי קטנים וכושלים, שתאלץ את המלך לחשוף את פרצופו האמיתי.
אם יתמוך בעימות, תתברר נאמנותו והצבא הצרפתי אף ידביר את קני האויבים מחוץ.
אם לאו, אפשר יהיה להיפטר ממנו.
החשדנות העמוקה נגד הכתר תועלה לתחייה פוליטית של כוחות השמאל, שכמעט והודברו לאחר שאן דה מארס.
הם עיינו לא רק את השליט אלא גם שמרנים כמו המרקיז דה לה פאייט, בו ראו בובה של לואי ולחלופין עריץ השואף להקים דיקטטורה צבאית.
לצד השנאה כלפי הכתר, עלו שוב תביעותיהם הרגילות: חוקה שוויונית יותר מאשר הנוסח שיצרו הפייאנטים, זכות בחירה לכל, פופוליזם כלכלי, רדיפת הכמרים הסרבנים וכל מי שנחשד בבגידה, וכולי.
קריאת הז'ירונדינים למלחמה לא יכלה להיות נוחה יותר בעבור המלך, שהיה משוכנע שעימות מזוין יסתיים בהתמוטטות מהירה של הצבא שרבים מקציניו האצילים ערקו; מכה כזו למהפכנים מצד מלכי אירופה, כך סבר, הייתה מחלישה את סמכותם ומחזקת את מעמדו שוב.
הוא נעתר להם בחפץ לב, במה שנועד גם להקנות לו נקודות בדעת הקהל, והכריז מלחמה על פרנץ השני, קיסר האימפריה הרומית הקדושה ב-20 באפריל 1792. כפי שצפה, הצבא הצרפתי הפולש נחל מיד סדרת תבוסות משפילות, וכעבור מספר חודשים עמדו אוסטריה ופרוסיה להעביר את המלחמה לשטח ממלכתו עצמה.
עננת החשדות שהקיפה את לואי בעיני הציבור לא דעכה כלל, ומסיתים ומתסיסים האשימו אותו בחרישת מזימות עם האויב, בהיקף מוגזם שעלה בהרבה על מה שאכן עשה בסתר.
ב-20 ביוני, לאחר שפיטר את שריו הז'ירונדינים, ארגנו אנשי הסיעה הפגנת ענק בארמון הטווילרי.
המון זועם נכנס לחדריו, איים עליו וגידפו ישירות במשך שעות.
חגיגות יום השנה לנפילת הבסטיליה ב-1792 עמדו לכלול, כרגיל, נוכחות גדולה של המשמר הלאומי – הכח לשמירת הסדר שהוקם בראשית המהפכה – מרחבי הארץ.
הידיעות על החיכוכים בפריז המריצו את סניפי היעקובינים בערי השדה להגדיל מאוד את היחידות ששיגרו לחגיגות; אנשיהם, שטופי תעמולה על קנוניות אריסטוקרטיות ובוגדנות המלך, נהרו אל הבירה באלפים רבים.
אלה הגבירו עוד בהרבה את זרם החיילים שנקווה אל פריז.
הרדיקלים בעיר נחפזו לארחם ולדאוג לצרכיהם, תוך שהם נושאים בפניהם נאומים פוליטיים ומפיצים עלוני תעמולה, מתוך חישוב שהמתנדבים היו נוחים ממילא להצטרף למחנם.
הבאים מהפרובינציה אכן היו ברובם נאמניה המושבעים של המהפכה, ויתרה מזאת היו מורגלים הרבה יותר בדיכוי התנגדות לה מצד כמרים סרבנים ואצילי הכפר.
רגשות העוינות והחשדות כנגד המלך הגיעו כבר לגבהים שלא ניתן היה לדמיין לפני המנוסה לווארן; חלקים גדולים בקרב הפעילים הפוליטיים והציבור הפריזאי היו נכונים לפעול נגדו ישירות.
ב-28 ביוני הגיע לה פאייט לפריז מהחזית לאחר ששמע על הפריצה לטווילרי.
הוא נשא נאום קשה באספה, בקריאה להשיב את שלטון החוק ולפזר את היעקובינים, וערך פנייה גלויה אל המשמר הלאומי.
מארה ויתר העיתונות הרדיקלית התריעו מפני דיקטטורה צבאית ממשמשת ובאה וקראו לעם להתגונן.
השתלחותו של הגנרל במועדון דחפה להקצנה אף את רובספייר החששני, שנמנע מלהשתתף ב-20 ביוני.
פניותיו של המצביא נענו ריקם, והוא שב לפיקודו לאחר שהוקע כבוגד בידי נואמים יעקובינים וצלמים בדמותו נשרפו ברחובות.
לואי חש היטב בלחץ מההמון.
ב-14 ביולי נשבע מחדש אמונים לחוקה.
עוינות כלפיו חלחלה גם מאזורי הספר, ובשבוע לאחר מכן הגיעו עתירות ממרסיי, מליון, מאנז'ה ומעוד תריסר ערים שהוקיעו את עקרון המלוכה בירושה ותבעו לשפוט אותו באשמת בגידה.
המתנדבים בפריז הגישו כמה עתירות משל עצמם בדרישה לשפוט את לה פאייט.
בשלב זה, הז'ירונדינים נמלאו חרדה מהתעצמות הרגש האנטי-מלוכני, שהם עצמם עוררו בתעמולה משולהבת מזה חודשים, ולו מפני שהדחת הרשות המבצעת באמצע מלחמה נראתה להם בלתי ישימה ומסוכנת.
הם דבקו בתוכניתם המקורית, לאלץ את המלך למנות ממשלה מטעמם.
כמה ז'ירונדינים בולטים נכנסו למשא-ומתן חשאי עם לואי השישה-עשר בתקווה שהאווירה הציבורית הטעונה תסייע לסחוט ממנו ויתורים.
הלחץ לא חדל מלגאות מכל העברים, כשהיסטריה סוחפת את הציבור.
באמצע יולי פרסו לה פאייט ומרשל צרפת ניקולאוס לוקנר את צבאותיהם מחדש באזור המז, בהמתנה למתקפה אוסטרית-פרוסית מיידית.
הגנרל שארל פרנסואה דומורייה, ממקורבי הז'ירונדינים, סירב לפקודתו של לוקנר לחבור אליו ושיגר איגרת בהולה בה הטיח בשני עמיתיו כי הם מפקירים את הדרך לבירה ומותירים אותה חשופה.
התביעות להדיח את מפקד המשמר הלאומי לשעבר באשמת קנוניה עם ה"אריסטוקרטים" והאויב קיבלו משנה תוקף, והוגשו עתירות לאספה המחוקקת בנדון.
ב-20 ביולי החליט דנטון להתעלם מהחוק שאסר על אזרחים שאינם פעילים להשתתף באסיפות של הגופים הנבחרים, ועודד את הציבור לנכוח במועצה ברובע תיאטר פראנסז בראשותו.
תוך ימים אחדים הלכו אחרות בעקבותיו.
ב-25 ביולי המחוקקת נכנעה והעניקה לכך גושפנקא רשמית.
כל האסיפות הפוליטיות בפריז עברו למצב של כינוס מתמיד, בלי להתפזר, והוקם מטה מרכזי לתיאום בין ארבעים-ושמונה הרבעים.
היא נוסחה על ידי כמה מנציגי המהגרים האריסטוקרטים במחנהו, גם בהשראת נאמנה הוותיק של המלכה מארי אנטואנט, אקסל פון פרסן.
ההכרזה כללה הבטחה שאין בכוונת הפרוסים והאוסטרים אלא לשחרר את המלך ובני ביתו מ"שביים", כי "הטעויות והמשגים" של העם ייסלחו ברוחב לב, ויוענקו רחמים לכל מי שיקדם בברכה את הפולש, בעוד שרכושם ובתיהם של המתנגדים יישרפו.
הדוכס הודיע שהוא רואה בכל תושבי פריז אחראים אישית לבטיחותם של לואי ומארי אנטואנט, ואם הם ייפגעו באופן כלשהו תישא העיר ב"נקמה שתיזכר לעד...
כשהצהרת ברונסוויק התפרסמה בבירה ב-2 באוגוסט, היא שכנעה את אחרוני המהססים באמיתות כל השמועות וההאשמות שסבבו מזה חודשים על מזימה חובקת-כל שהמלך עמד בראשה.
האמת הייתה מורכבת יותר: אף כי לואי ציפה שהפלישה תשפר את מצבו, התיאום בינו לבעלות הברית היה לקוי ביותר, והוא לא שלט בשני אחיו הסוררים; המלכה, שדרבנה פעולה צבאית מבחוץ יותר מבעלה, תיעבה את הדוכסים מפרובנס וארטואה באופן אישי.
ב-3 בחודש הגיש פטיון, בשם ארבעים-ושבעה רבעים, תביעה להדיח את המלך ולהעמידו למשפט.
הגוף היחיד שיהיה מוסמך לדון אותו, הוסיף, היה ועידה (קונבנט) לאומית חדשה שתורכב בבחירות כלליות עם ייצוג רחב יותר לעם, מה שהרדיקלים תבעו מאז ניסוח ההגבלות והחסמים של "אזרח פעיל" בראשית המהפכה.
כמו כן, תהיה זו אספה מכוננת חדשה שיוטל עליה להכין חוקה נוספת, שהרי המלוכה החוקתית כשלה.
ב-4 באוגוסט הודיע רובע מקונסיי שאיננו מכיר עוד בלואי כמלך.
ב-5 בחודש הפנה רובע גרבייר עצומה למחוקקת בקריאה "להדיח את המלך...
הצילו את המולדת, או שנעשה זאת בעצמנו." באותו היום פרסם קונדורסה טור: "בקרב אנשים נאורים הדואגים לטובת הכלל, השאלה היא לא האם המלך בוגד או אם צריך להדיחו, אלא רק האם כדאי הדבר בשעה שהאויב בשער." הוא עצמו עוד התנגד להפיכה.
הפגנת המונים בשאן דה מארס שתבעה משפט ללה פאייט וללואי נערכה למחרת.
לרובספייר לא הייתה כמעט השפעה על מה שהתרחש בשבועות הקרובים: הוא קרא בעיתונו "מגן החוקה" לזהירות מאלימות שתספק תירוץ ללה פאייט להפעיל את הצבא, ובנאום ב-29 ביולי נקט בטון הססני ומתחמק לגבי סוגיות השעה הבוערות.
הוא הסכים ש"חייבים להציל את המדינה בכל האמצעים הקיימים, והדבר היחיד שאינו חוקי הוא מה שיוביל לחורבנה", ובכך אותת שלפחות לא יתנגד להפיכה; אך מאידך, כדברי הביוגרף דייוויד ג'ורדן, יתר דבריו היו מעורפלים במכוון ונועדו לכסות אותו למקרה של כישלון.
מכל בחינה מעשית, עמדתו לא הייתה שונה משל הז'ירונדינים.
מנהיגיהם של אלו התרוצצו בין החצר לאספה בניסיון למצוא שיווי-משקל חדש, וחלקם התנגדו בפומבי להפלת לואי השישה-עשר מכסו.
גנסונה , גואדה וורניו ניהלו כולם תכתובת חשאית עם לואי.
בדיעבד, הואשמו הז'ירונדינים בצביעות, בוגדנות ונסיגה מהעקרונות הרפובליקניים שחלקם דגלו בהם, אך ההיסטוריון סי.ג'יי מיטשל הבהיר שהתנהלותם נבעה לא רק מכך שאף מפלגה גדולה לא דגלה במפורש בהדחת המלך באותה תקופה – גם שונאיו, תובעי קיצוץ סמכויותיו ובעלי הנטייה הרפובליקנית – אלא בעיקר מהחשש העמוק מהתמוטטות כוללת, שאכן התממש לבסוף.
רבים מהיעקובינים מלבד רובספייר חששו אף הם מכישלון או מאנרכיה שתבוא בעקבות ההצלחה, ומנהיגים בולטים במועדון התריעו בסנקילוטים וברדיקלים.
מי שתפסו את עמדת הבכורה היו מארגני השטח, שגייסו לצדם את המוני המתנדבים מהפרובינציה ואת האספסוף הסנקילוטי, כשהם נהנים מתמיכה גוברת גם במועדון היעקוביני.
ליבת הכח של אלו נשענה על כמה ועידות מקומיות מגובשות מאוד בגדה השמאלית והחטיבה שבאה לפריז ממרסיי בראשות שארל ברברו , ובראש ובראשונה על מועדון הקורדליירים של ז'ורז' דנטון, קאמי דמולן וחבריהם.
ב-8 באוגוסט עלתה להצבעה באספה המחוקקת ההצעה להדיח ולשפוט את לה פאייט.
כמה ז'ירונדינים הצביעו בעדה, בלב ובלב, אבל הפייאנטים היו מוכנים היטב.
היא נדחתה ברוב מוחץ של 406 מול 224. לאחר שבוע של סירוב לפעול נגד המלך, המחוקקת איבדה את שאריות מהימנותה בעיני הרדיקלים.
בערב 9 באוגוסט נפגשו ברברו וכמה מאנשי החטיבה ממרסיי עם ידידים פריזאים.
נדונה האפשרות של פעולה חמושה, והובטח למתנדבים שפריזאים חמושים מרבעי סט.
מרסו יצטרפו אליהם אם יקרה הדבר.
באסיפות הרבעים התסיסו והסיתו תומכי ההפיכה שפעלו כמעט עצמאית ועם מעט תיאום ביניהם.
ברבעים רבים ניצחו המתנגדים בני כל ההשקפות, מאנשי רובספייר ועד מלוכנים, אבל שכונות בגדה השמאלית כמו הלומברדים ורובע מקונסיי נפלו לידי מבקשי ההדחה.
משם התפשטו הידיעות וסחפו עוד רבעים.
לקראת חצות נאספו אל האוטל דה ויל נציגים מעשרים-ושמונה רבעים שנענו לקושרים, בגיבוי של המון תומך.
הם הדיחו את הקומונה הפריזאית הקיימת לאחר לילה סוער של דיונים וויכוחים, שהסתיים רק בשלוש לפנות בוקר.
ראש העיר פטיון היסס אך הבטיח סיוע, ונותר בתפקידו על אף שנעצר.
מפקד המשמר הלאומי, המרקיז דה מונדה , הודח ונשלח למאסר אך נרצח על ידי הסנקילוטים ברגע שהוצא מהבניין.
במקומו התמנה אנטואן ז'וסף סנטר , קצין שתמך בלהיטות ברדיקלים שהלכו ותפסו עמדה גם במשמר מאז הוסרו מבחני ההכנסה למתגייסים.
במשך הלילה עמלו סנטר והאחרים להשליט את מרותם על הרבעים שטרם הצטרפו ועל שישים גדודי המשמר הלאומי שהיו פזורים בעיר, שהיו כולם המומים ומבולבלים לנוכח המהלך הפתאומי.
רבות מהיחידות אוישו על ידי מלוכנים ונאמני לה פאייט, ועל ארמון הטווילרי הגן כח מעורב של 4,000 חיילים, כולל החיל השווייצרי האישי של המלך.
עם עלות השחר, לאחר לילה קדחתני של ארגון מזורז, עמדו לרשות הקומונה החדשה 25,000 איש.
לואי, שקיבל דיווחים שוטפים כל אותו הלילה (פטיון היה לצדו כשזומן לאוטל דה ויל על ידי הקומונה המהפכנית), סקר את מגיניו.
אנשי המשמר הלאומי קיבלו אותו בצעקות של "תחי האומה!" ו"יבוטל הווטו!" על אף הפצרותיה של המלכה להישאר ולהילחם, הוא לא סמך על יחידותיו והחליט להימלט אל מבנה האספה המחוקקת הסמוך ולבקש מקלט.
הוא הורה לשווייצרים לעזוב את עמדותיהם הקדמיות ולהתבצר בארמון.
בשמונה בבוקר נקהלו המהפכנים לפני הטווילרי, ויחידות המשמר במקום הצטרפו אליהם.
המלך מצא את האספה יותר מחצי-ריקה, עם פחות מ-300 צירים.
אלה שנותרו נמנו כמעט כולם עם היעקובינים, וההצעות שהוגשו ונדחו מזה שבוע וחצי היו יכולות עתה להיענות ברוב מוחץ.
רק מאמץ כביר של הז'ירונדיני פייר ויקטורניאן ורניו מנע מהצירים לבטל את מוסד המלוכה ולהכריז על רפובליקה בו ביום.
בטווילרי, פתחו השווייצרים באש על המתגודדים.
כאלף איש מתו ב-10 באוגוסט, כמה מאות מהפכנים ושש-מאות שווייצרים שנקרעו לגזרים על ידי ההמון לאחר שנכנעו.
חודש לאחר מכן, לאחר שהאויב נהדף מצרפת, בוטלה המלוכה והוכרזה רפובליקה ב-21 בספטמבר.
לואי הכלוא הועמד למשפט על בגידה ונערף בגיליוטינה ב-21 בינואר 1793.
הפיכה עצמית או הפיכה מלמעלה היא הפיכה שאותה מבצע ראש מדינה או ממשלה שנבחרה כדין, תוך נטילת סמכויות שלא כדין.
לשם כך, ההפיכה עשויה לכלול שינויי חקיקה או שינוי של החוקה, או פגיעה בכוחן של הרשות המחוקקת והרשות השופטת.
הפיכה עצמית מתבצעת "מלמעלה", על ידי ראשי הממשל, בניגוד להפיכה "מלמטה", שיוזמים מי שאינם בשלטון (דוגמת הצבא, או קבוצת מורדים).
הפיכות עצמיות התרחשו פעמים רבות לאורך ההיסטוריה.
הדוגמה הידועה ביותר התרחשה ב-2 בדצמבר 1851, עת פיזר לואי נפוליאון, נשיא צרפת, את האספה הלאומית של צרפת בניגוד לחוקה, מהלך שהוביל להקמת הקיסרות השנייה ולהכתרת נפוליאון כקיסר צרפת.
הביטוי "Autogolpe" נטבע בשנת 1992 בעקבות ההפיכה העצמית בפרו, כאשר הנשיא אלברטו פוג'ימורי השעה באופן לא חוקי את בית הנבחרים ואת בית המשפט העליון, והעניק לעצמו סמכויות שלטוניות נוספות.
עוד ניסיון להפיכה עצמית נעשה בפרו ב-2022 על ידי הנשיא פדרו קסטיו, שניסה לפזר את הקונגרס, ובסופו של דבר הודח ונעצר.
על אף שלרוב נהוג לחשוב על הפיכה כתהליך חיצוני "מלמטה", הפיכות עצמיות "מלמעלה" חזרו לאורך ההיסטוריה, גם אם לרוב באופן סמוי מעין הציבור.
חוקרים רבים עומדים על הקושי הגלום בזיוהוין של הפיכות עצמיות, שנובע בין היתר מכך שיוזמות ההפיכה הן הממשלות, ולפיכך גורמי הביטחון, הרגילים לציית להוראותיה, מתקשים לעמוד מולן.
בשנת 2018, פרסם סטיבן לויצקי, מומחה לפוליטיקה השוואתית ולאמריקה הלטינית, יחד עם עמיתו בהרווארד דניאל זיבלט את הספר "איך דמוקרטיות מתות" ().
בספר זה נבחנים התנאים שיכולים להוביל דמוקרטיות להתמוטטות מבפנים בהפיכה עצמית, בשונה מהתמוטטות בעקבות אירועים חיצוניים, כמו הפיכות צבאיות או פלישות זרות.
בדומה לזאת, גם מדענית המדינה קים ליין שפלי בחנה את תנאי האפשרות להפיכות עצמיות במאה ה-21, דרך מחקר השוואתי בין מנהיגים של דמוקרטיות חלולות שונות (בעיקר ויקטור אורבן, ירוסלב קצ'ינסקי, ולדימיר פוטין, רג'פ טאיפ ארדואן, והוגו צ'אווס).
שפלי טוענת שמדינות אלו אמצו אסטרטגיה של "רודנות בחסות החוק" (Autocratic Legalism), כלומר רודנות שעולה מהפיכה סמויה ואיטית, המבוססת על שינויים חוקיים וחוקתיים במדינה.
אירועים בולטים שתוארו כהפיכות עצמיות
צרפת: הנשיא נפוליאון השלישי (2 בדצמבר 1851)
: אלכסנדר באטנברג, נסיך בולגריה (27 באפריל 1881)
: הנשיא חואן לינדולפו קוסטאס (10 בפברואר 1898)
גרמניה: הקנצלר אדולף היטלר (23 במרץ 1933) – ראו גם: חוק ההסמכה
: ראש הממשלה קונסטנטין פטס (12 במרץ 1934)
: הקנצלר אנגלברט דולפוס (1 במאי 1933)
: ראש הממשלה יואניס מטאקסס (4 באוגוסט 1936)
: הנשיא היג'יניו מוריניגו (30 בנובמבר 1940)
: מיכאל הראשון, מלך רומניה (23 באוגוסט 1944)
: הנשיא מאמרטו אורריולגויטיה (16 במאי 1951)
: הנשיא פרדיננד מרקוס (23 בספטמבר 1972)
: הנשיא חואן מריה בורדאברי (27 ביוני 1973)
: ראש הממשלה חואה גוופנג (6 באוקטובר 1976)
: הנשיא אלברטו פוג'ימורי (5 באפריל 1992)
רוסיה: הנשיא בוריס ילצין (21 בספטמבר 1993)
: הנשיא ולדימיר פוטין (4 ביולי 2020)
: יו"ר מועצת הריבונות עבד אל-פתאח אל-בורהאן (25 באוקטובר 2021)
אירועים בולטים שתוארו כניסיון להפיכה עצמית
: הנשיא דונלד טראמפ - ניסיון הפיכת תוצאות הבחירות לנשיאות ארצות הברית ב-2020 וההסתערות על הקפיטול (6 בינואר 2021)
: הנשיא פדרו קסטיו - ניסיון ההפיכה בפרו (7 בדצמבר 2022)
הפיכת הבעת' בסוריה (המכונה גם "מהפכת 8 במרץ") התרחשה ב-8 במרץ 1963 והובילה להדחתו של הנשיא נאזים אל קודסי ולהתחלת שלטון מפלגת הבעת' שנתמכה על ידי מצרים.
ההפיכה הושפעה על ידי הפיכת הרמדאן שהתרחשה בעיראק בפברואר 1963 ובוצעה על ידי ההנהגה הצבאית של הבעת' ולא על ידי הנהגתה האזרחית.
ההפיכה תוכננה ל-7 במרץ, אך נדחתה ביום מחשש מזליגת מודיעין לשלטונות.
סוריה הוקמה בשנת 1920 כממלכה הערבית של סוריה בהנהגת פייסל הראשון.
מדינה זו תוכננה להיות ממלכה ערבית חדשה (ולא רק סורית), אשר דגלה בלאומיות ערבית.
הממלכה קרסה לאחר כמספר חודשים, ונוצר המנדט הצרפתי בסוריה.
בשלב זה התפתחו בסוריה תנועות שניסו ליצור זהות סורית (ובהן המפלגה הסורית הסוציאלית-לאומית) וכן תנועות קומוניסטיות או אסלאמיות.
רוב הסורים בתקופה זו ראו עצמם כערבים, ולא כסורים.
בתקופת המנדט נוצרה חברה מעמדית מאוד במדינה.
סוריה הפכה לעצמאית עם תום המנדט ב-17 באפריל 1946 ונשלטה על ידי האליטה מתקופת המנדט.
אליטה זו דעכה לאחר 1948 ועלייתו של הצבא בפוליטיקה.
בתקופה זו הוקמה מפלגת הבעת' על ידי מישל עפלק וסלאח א-דין אל-ביטאר במהלך שנות ה-40 כתנועה חילונית, לאומנית סוציאליסטית ואנטי-מערבית.
בשנות החמישים המפלגה הצליחה להתבסס בקרב מעמד הביניים העירוני וכן בכפרים.
בשנת 1956 ארגנה מפלגת הבעת' את מחאת העבודה הראשונה בתולדות סוריה.
אחת המחלוקות המרכזיות במפלגה היו האם ועד כמה לתמוך ברעיון השותפות המדינית עם מצרים אשר פורקה בסופו של דבר ב-1961. בנוסף על כך, חלקים מן המפלגה זנחו את רעיונות הפאן ערביות, ונמשכו יותר לסוציאליזם.
בנוסף על כך, בתקופה זו נוצר חוסר שביעות עממי כנגד האליטות השולטות במדינה, וכן מירמור מצד המיעוטים (דרוזים, עלווים, אסמאעילים) שלכאורה קופחו על ידי השלטונות.
תכנון ההפיכה החל עוד בשנת 1962 על ידי הוועדה הצבאית של הבעת'.
בתחילה התכנון היה להשתלט על מספר בסיסים צבאיים, על האקדמיה הצבאית בעיר חומס ועל תחנת הרדיו של דמשק.
לאחר תחילת התכנון, נוצרו קשרים בין המפלגה לבין קצינים בכירים בצבא הסורי.
בלילה שבין 7–8 במרץ, טנקים ויחידות נאמנות להפיכה החלו לנוע לעבר דמשק.
במקביל המורדים הצליחו להשתלט על כוחות הצבא ברמת הגולן ובא-סווידא.
לאחר שהושגה שליטה באזורים אלו והחלה התנועה הצבאית לדמשק, נכבשו גם מתקנים קריטיים כמו סניף הדואר המרכזי, תחנת הרדיו ומטה משרד הביטחון.
עד שעות הבוקר הסתיים כיבוש כלל מתקני הצבא והשלטון המרכזיים.
במהלך העימותים נהרגו כ-820 איש.
הפעולה הראשונה של השלטון החדש הייתה הקמת המועצה הלאומית לפיקוד המהפכה, שהורכבה משנים-עשר אנשי בעת ושמונה נאצריסטים ועצמאיים.
באוקטובר 1963, כשמונה חודשים לאחר ההפיכה, התקיימה ועידת מפלגת הבעת' הששית, בה חברו כוחות רדיקליים ומהפכנים יותר מסוריה ומעיראק לשכתב את מצע המפלגה.
קציני הבעת' הסוריים, שרובם היו בני מיעוטים, ניצלו את השינוי לקדם את מעמדם ואת מקומם בסולם החברתי.
בפברואר 1964 התכנסה ישיבה מיוחדת של מפלגת הבעת', שבה הודחו המרקסיסטים מוועידת המפלגה.
בתום כך היו האנשים העיקריים בשלטון חברי הוועידה הצבאית שעמדה מאחורי המהפכה.
הפיכת 11 בספטמבר 1922 הייתה התקוממות של הצבא והצי היווני נגד הממשלה באתונה.
ההפיכה התרחשה ב-11 בספטמבר 1922.
צבא יוון לאחר תבוסתו במערכה באסיה הקטנה פונה מאנטוליה לאיי יוון במזרח הים האגאי.
חוסר שביעות רצון בקרב הקצינים ואנשי המעמד הבינוני על התנהלות המערכה על ידי הממשלה המלוכנית גרם למרד מזוין שהובל על ידי קצינים פרו-ונזילוסטים ואנטי-מלוכנים.
המרד התפשט במהירות ותפס את השלטון באתונה, ואילץ את המלך קונסטנטינוס הראשון להתפטר ולעזוב את המדינה, כאשר ממשלה צבאית שלטה במדינה עד תחילת 1924, זמן קצר לפני ביטול המלוכה היוונית והקמת הרפובליקה ההלנית השנייה.
התבוסה הצבאית והרס מוחלט של הכוחות היוונים באנטוליה הפחידו את העם וגרם להם לבקש את עונשם של האחראים לתבוסה.
ממשלת פטרוס פרוטופפאדקיס התפטרה וב-28 באוגוסט הוקמה הממשלה החדשה בראשות ניקולאוס טריאנטפילקוס.
ב-11 בספטמבר הוכרזה ההפיכה, עם הקמת ועדת הפיכה בראשות הקולונלים ניקולאוס פלסטיראס כנציג הצבא בכיוס, קולונל סטיליאנוס גונטאס כנציג הצבא בלסבוס והמפקד דימיטריוס פוקאס כנציג חיל הים.
למחרת עלו הכוחות על ספינותיהם ופנו לאתונה.
לפני שהגיעו לשם העביר מטוס צבאי מניפסט שביקש את התפטרותו של המלך קונסטנטינוס הראשון, את פירוק הפרלמנט, הקמת ממשלה חדשה עצמאית פוליטית שתזכה לתמיכת בריתות האנטנט ותגבור מיידי של חזית הקרב בתראקיה המזרחית.
ב-13 בספטמבר הגיעו הספינות עם צבא יוון ללאווריו ולמחרת התפטר המלך קונסטנטינוס ויצא לגלות באיטליה.
בנו, גאורגיוס השני, הוכרז כמלך.
ב-15 בספטמבר נכנסו כוחות ההפיכה לעיר אתונה וחסמו את המאמצים שעשה תיאודורוס פנגלוס לנצל את המצב ולהשתלט על השלטון.
עד מהרה הוקמה ממשלה חדשה, עם סוטיריוס קרוקידאס כיו"ר.
הפיכת 2 בדצמבר 1851 הייתה הפיכה שביצע נשיא הרפובליקה הצרפתית השנייה, לואי-נפוליאון בונפרטה, לימים נפוליאון השלישי.
המבצע נשא את שם הקוד "מבצע רוביקון" ועיתויו נקבע ביום השנה להכתרת דודו, נפוליאון הראשון, כקיסר ולניצחונו של נפוליאון בקרב אוסטרליץ.
ב-2 בדצמבר 1851 פיזר הנשיא את האספה הלאומית, אימץ לעצמו סמכויות דיקטטוריות והכין את התשתית להקמת הקיסרות הצרפתית השנייה בשנת 1852.
לואי-נפוליאון בונפרט לא השלים עם הצורך לעזוב את תפקיד הנשיאות ב-1852 אחרי ארבע שנות כהונה כפי שדרשה החוקה, וארגן הפיכה על מנת להישאר בשלטון וליישם את תוכניותיו לגבי רפורמות שחשב לנחוצות, כולל החזרת זכות ההצבעה לכל האזרחים ממין זכר, שבוטלה על ידי הפרלמנט שנשלט על ידי רוב שמרן.
בתקופה שלאחר ההפיכה ארגן משאל עם שאישר ברוב קולות חוקה חדשה - חוקת 1852, שהעניקה סמכויות והארכת כהונת הנשיא.
שנה אחרי ההפיכה ב-2 בדצמבר 1852 הכריז בונפרטה על עצמו כ"קיסר הצרפתים" ואימץ את השם "נפוליאון השלישי".
האירוע מתואר בלעג, תוך שהוא מושווה להפיכת 18 בברימר על ידי קרל מרקס במסה "השמונה עשר בברימר של לואי בונאפארט".
בפיסקת הפתיחה המפורסמת של המסה כותב מרקס כי ההיסטוריה חוזרת פעמיים, פעם כטרגדיה (הכתרת נפוליון בונפרט לקיסר) ופעם כפארסה (הכתרת נפוליון השלישי לקיסר).
הפייבלמנים הוא סרט דרמת התבגרות סמי-אוטוביוגרפית אמריקאי משנת 2022 בבימויו של סטיבן ספילברג, המבוסס על תסריט שכתב יחד עם טוני קושנר.
בסרט מככבים מישל ויליאמס, סת' רוגן, פול דנו וגבריאל לבל, המגלם את גיבור הסרט סמי פייבלמן, יוצר קולנוע צעיר שאפתן, דמות המבוססת על ספילברג עצמו.
הסרט מתבסס באופן רופף על ילדותו של שפילברג שגדל באריזונה, שלאחר מלחמת העולם השנייה, מגיל שבע עד שמונה עשרה.
שם השחקן/נית שם הדמות אודות הדמות גבריאל לבל סמואל "סמי" פייבלמן דמות המבוססת על סטיבן ספילברג.
מישל ויליאמס אמו של סם.
הדמות מבוססת על לאה אדלר, אמו של סטיבן ספילברג.
פול דנו ברט פייבלמן אביו של סם.
סת' רוגן בני לואוי חברו הטוב ביותר של ברט.
ג'וליה באטרס רג'ינה "רג'י" פייבלמן אחותו הגדולה ביותר של סם.
הדמות מבוססת על אן ספילברג.
בירדי בוריה ג'אד הירש בוריס דוד של מיצי מצד אמה.
לשעבר עובד בתעשיית הקולנוע ובקרקס.
ג'ני ברלין הדסה פייבלמן אמו של ברט.
טינה שילדקראוט אמה של מיצי.
קילי קרסטן נטלי פייבלמן אחותו האמצעית של סם.
הדמות מבוססת על ננסי ספילברג, אחותו של סטיבן ספילברג.
אלינה ברייס סופיה קופרה ליסה פייבלמן אחותו הקטנה ביותר של סם.
הדמות מבוססת על סו ספילברג, אחותו של סטיבן ספילברג.
סם רכנר לוגן הול בריון בבית-הספר התיכון המתעמר בסם.
אוקס פגלי צ'אד תומאס בריון בבית-הספר התיכון המתעמר בסם.
קלואי איסט מוניקה שרווד חברתו לבית-הספר התיכון של סם ולימים בת-זוגו.
איזבל קוסמן קלאודיה דנינג חברתו לבית-הספר התיכון של לוגן ולימים בת-זוגו.
צ'נדלר לאבל רנה חברתו לבית-הספר התיכון של לוגן, שעימה הוא בוגד בקלאודיה.
גוסטבו אסקובר סאל חברו של סם בתנועת הצופים שעוזר לו ליצור סרטים.
קופר דודסון טורקי חברו של סם בתנועת הצופים שעוזר לו ליצור סרטים.
גבריאל בייטמן רוג'ר חברו של סם בתנועת הצופים שעוזר לו ליצור סרטים.
סטיבן סמית' אנג'לו חברו של סם בתנועת הצופים שעוזר לו ליצור סרטים.
מנהל בית-הספר התיכון של סם.
קונור טריניר פיל ניוהארט ליין פקטור דין חברו של סם בתנועת הצופים שעוזר לו ליצור סרטים.
דייוויד לינץ' ג'ון פורד במאי הקולנוע הגדול, שיצירותיו הרבות השפיעו על סם.
גרג גרונברג איש טלוויזיה ב-CBS, מיוצרי Hogan's Heroes, הראשון בהוליווד להציע לסם עבודה בתעשיית הבידור.
נונה מזכירתו של ג'ון פורד.
בני הקוף חיית המחמד של משפחת פייבלמן.
בשנת 1999 הודיע ספילברג שבכוונתו לביים סרט על ילדותו.
הפרויקט, שכותרתו I'll Be Home, נכתב במקור על ידי אחותו אן ספילברג.
הוא הסביר: "הפחד הגדול שלי הוא שאמא ואבא שלי לא יאהבו את זה, ייעלבו ולא יקבלו את נקודת המבט האוהבת אך הביקורתית שלי לגבי איך זה היה לגדול איתם".
ב-2002 אמר ספילברג שהוא חושש לגבי יצירת הסרט I'll Be Home: "זה כל כך קרוב לחיים שלי וכל כך קרוב למשפחה שלי - אני מעדיף לעשות סרטים אנלוגיים יותר.
אבל סיפור מילולי על המשפחה שלי ידרוש הרבה אומץ.
אני עדיין חושב שאני עושה סרטים אישיים גם אם הם נראים כמו סרטי פופקורן מסחריים גדולים."
במרץ 2021, פורסם כי ספילברג יביים סרט התבגרות המבוסס על ילדותו באריזונה.
מישל ויליאמס הייתה מועמדת לשחק בתפקיד שנוצר בהשראת אמו של שפילברג, לאה אדלר.
ב-22 במרץ 2021, פורסם כי סת' רוגן הצטרף לצוות השחקנים כדי לגלם את ידיד המשפחה.
עוד פורסם כי קריסטי מקוסקו קריגר תפיק את הסרט עם קושנר וספילברג.
ב-8 באפריל 2021, לוהק פול דנו בתור ברט פייבלמן, לתפקיד בהשראת אביו של ספילברג, ארנולד.
דנו הודה שהוא חש מאוים מגילום התפקיד כי "ההימור הרגיש ממש גבוה...
אתה מגלם את אחת הדמויות החשובות, המשפיעות והמורכבות ביותר בחייו של [ספילברג].
זה היה מדהים לראות כמה מזה היה בעבודתו כל הזמן.
הוא חולק חלק מעצמו שנראה לי מאוד מרגש.
יש בזה מתנה אמיתית, כשמישהו במעמד הזה וברמת האמנות הזו מוכן לעשות את זה." גבריאל לבל התקבל לתפקיד הראשי של סמי פייבלמן, יוצר קולנוע צעיר ושאפתן, דמות המבוססת על ספילברג עצמו.
לאחר מכן אושר ליהוקה של ג'וליה באטרס לתפקיד אן פייבלמן, בהשראת אחותו של ספילברג.
מאוחר יותר לוהקו גם סם רכנר , קלואי איסט, אוקס פגלי, איזבל קוסמן, ג'ני ברלין, ג'אד הירש, רובין ברטלט וג'ונתן הדרי.
באוגוסט לוהקו גבריאל בייטמן, גוסטבו אסקובר, ניקולס קאנטו, ליין פקטור, קופר דודסון וסטיבן מתיו סמית'.
לאחר מכן לוהקו קילי קרסטן, בירדי בוריה, אלינה ברייס, סופיה קופרה ומטאו זורינה פרנסיס-דפורד.
דייוויד לינץ' נבחר לגלם בסצנה המסיימת את הסרט את במאי העבר ג'ון פורד.
במרץ 2022 הודיע צלם הקולנוע יאנוש קמינסקי שהסרט יתעד את חייו של ספילברג מגיל שבע עד שמונה עשרה ויעסוק ב"משפחתו, עם הוריו, מערכת היחסים עם אחיותיו, אבל בעיקר עוסק בתשוקה שלו לעשיית סרטים", תוך שהוא מוסיף כי הוא ייגע בנושאים של "אהבה צעירה, גירושי הורים ומערכות יחסים מעצבות מוקדמות...
מאוד חושפני על חייו של סטיבן ומי שהוא כיוצר סרטים".
צילומי הסרט החלו בעיצומה של מגפת הקורונה בלוס אנג'לס ביולי 2021.
את המוזיקה לסרט הלחין ג'ון ויליאמס, המציין את שיתוף הפעולה הקולנועי ה-29 שלו עם ספילברג.
ב-23 ביוני 2022 ויליאמס חשף כי הסרט הזה והסרט החמישי של "אינדיאנה ג'ונס" עשויים להיות שני הסרטים האחרונים שהוא ילחין לפני הפרישה.
הסרט יצא לאקרנים על ידי סרטי יוניברסל בבתי קולנוע נבחרים בלוס אנג'לס ובניו יורק ב-11 בנובמבר 2022, וב-23 בנובמבר ברחבי ארצות הברית.
זהו סרטו הראשון של ספילברג שהופץ על ידי האולפן מאז מינכן (2005).
אנטרטיימנט ואן מפיצה בבריטניה, בעוד שסרטי נורדיסק משווקת את הסרט במדינות נבחרות אחרות.
בבתי קולנוע בישראל הוקרן הסרט החל מנובמבר 2022.
הפיכת 8 בפברואר 1963 הידועה גם בשם מהפכת רמדאן הייתה הפיכה צבאית שהתרחשה בעיראק על-ידי מפלגת הבעת' העיראקית והביאה להפלתו של ראש הממשלה עבד אל-כרים קאסם.
ההפיכה בוצעה על-ידי "מועצת הפיקוד המהפכנית הלאומית", ובסופה הפך עבד א-סלאם עארף לנשיא הרפובליקה העיראקית.
הגורמים המרכזיים להפיכה היו השאיפה של חברי מפלגת הבעת' להצטרף לרפובליקה הערבית המאוחדת בהנהגת גמאל עבד א-נאצר, וכן התנגדות לביסוס שלטון היחיד של קאסם בעיראק.
במסגרת ההפיכה בוצעו טיהורים נגד קומוניסטים ושל יריבים נוספים של מפלגת הבעת'.
לאחר ההפיכה החזיקה הממשלה מעמד כתשעה חודשים בלבד, עד שעארף פירק את המשמר הלאומי מנשקו בנובמבר 1963.
ב-14 ביולי 1958 הגיע אל קיצו המשטר המלוכני בעיראק, כאשר קבוצת קצינים מחתרתית תחת פיקודם של הבריגדיר עבד אל-כרים קאסם והקולונל עבד א-סלאם עארף כבשה את בגדאד והכריזה על תפיסת השלטון.
לאחר מהפכה זו כיהן קאסם בתפקיד ראש הממשלה, שר הביטחון ומפקד הצבא, ועארף היה סגן ראש הממשלה, שר הפנים וסגן מפקד הצבא.
כבר בחודשים אוגוסט-ספטמבר 1958, מיד לאחר עלייתם לשלטון, התגלע בין קאסם לעארף עימות שהקשה על היכולת של השלטון לקבל החלטות מדיניות.
העימות בין קאסם לעארף שיקף שתי אידאולוגיות שונות בעם הנוגעות לשאלת האיחוד עם הרפובליקה הערבית המאוחדת.
מצד אחד, עארף דגל בפאן-ערביות ששאפה להביא לאיחוד עיראק עם הרפובליקה הערבית המאוחדת תחת הנהגתו של גמאל עבד א-נאצר.
מצד שני, עמדה האידאולוגיה הלאומית-עיראקית שדגלה בשמירה על עיראק כמדינה נפרדת תוך כינון יחסים הדוקים ושיתוף פעולה עם המדינות הערביות האחרות.
קאסם ייצג את האידאולוגיה השנייה, ותומכיו היו הכורדים, הקומוניסטים, אנשי "המפלגה הלאומית הדמוקרטית" ורוב קציני הצבא.
על מנת להצליח לחזק את מעמדו בוויכוח מול קאסם, ב-10 בספטמבר 1958 דרש עארף להקים "מועצת מהפכה".
קאסם בתגובה הדיח אותו מכל תפקידיו, ועל מנת להרחיקו מעיראק מינה אותו לשגריר במערב גרמניה.
עארף סירב להשלים עם הדחתו וחזר לעיראק ב-4 בנובמבר 1958. הוא נעצר בשדה התעופה עם שובו, ונכלא.
מפלגת הבעת' שפעלה להפלתו של עבד אל-כרים קאסם, נוסדה בסוריה בשנות ה-40 על-ידי שני סטודנטים סורים, מישל עפלק וסלאח א-דין אל-ביטאר.
המוטו של מפלגת הבעת' היה "אחדות, חירות, סוציאליזם" והתבסס על אידאולוגיה פאן-ערבית חילונית שקראה לאיחוד מדיני בין המדינות הערביות במזרח התיכון.
מתוך השאיפה לאיחוד בין המדינות, הקימה המפלגה סניפים בסוריה, בירדן, בלבנון, בעיראק ובקרב הפלסטינים.
כל הסניפים היו כפופים ל"הנהגה הלאומית" של המפלגה בסוריה.
החל משנת 1952 מזכיר סניף מפלגת הבעת' בעיראק היה פואד א-רכּאבּי, ערבי-שיעי מהעיר נאסריה.
מפלגת הבעת' העיראקית גדלה מהר והצליחה למשוך אליה סטודנטים וצעירים משכילים.
א-רכּאבּי היה שר הפיתוח תחת שלטונו של עבד אל-כרים קאסם, אך בעקבות תמיכת מפלגת הבעת' בעארף הוא העביר אותו לתפקיד שר המדינה, תפקיד שהיה חסר סמכויות בפועל.
עם קץ המשטר המלוכני ועלייתו של קאסם לשלטון ב-14 ביולי 1958, חילוקי הדעות הפוליטיים סביב שאלת האיחוד הערבי יצרו קרע בין תומכי הגישה הלאומית עיראקית אותה ייצג קאסם, לבין תומכי האיחוד עם הרפובליקה הערבית המאוחדת שיוצגו על-ידי עארף ומפלגת הבעת'.
בעטיו של הסכסוך, ב-7 באוקטובר 1959 ניסתה חוליה של שישה אנשי בעת', ביניהם סדאם חוסיין, לבצע הפיכה נגד קאסם ולהתנקש בחייו.
הניסיון נכשל ובעקבותיו הגיב קאסם בדיכוי מפלגת הבעת' ופעילי בעת' רבים נאסרו או נמלטו לסוריה.
ניסיון ההתנקשות התרחש במקביל לקיומם של סכסוכים פנימיים בתוך מפלגת הבעת'.
המפלגה ספגה מהלומה קשה בעקבות מאסרם ובריחתם של פעיליה, וכן בעקבות המתחים הפנימיים שהתקשתה לפתור, מה שהוביל לגירושו של א-רכאבי, מזכיר המפלגה בעיראק, ולפירוקו של סניף הבעת' העיראקי.
בין השנים 1960–1962 כחלק מהניסיון לשקם את המפלגה, חלו בה שינויים אידאולוגים וסוציולוגיים, ולשורותיה הצטרפו משכילים וקציני צבא חדשים.
רבים מן המצטרפים החדשים הגיעו מקבוצות מיעוט או מהמעמד הבינוני-נמוך.
דעותיהם היו שמאליות רדיקליות אף יותר מאלה של חברי המפלגה הקודמים.
עבד א-סלאם עארף לא היה חבר במפלגת הבעת' אך חלק עימה השקפת עולם זהה בנוגע לחזון איחוד המדינות הערביות.
עארף היה מוכר בעם ומקורב למנהיג הנערץ גמאל עבד א-נאצר, לכן רצו חברי המפלגה להעמיד את עארף בראש ההפיכה ובראש המשטר שיבוא אחריה.
בפברואר 1962 הוחלט בפיקוד הארצי של מפלגת הבעת' העיראקית על הכנות מעשיות להפלת משטר קאסם.
לשם כך גובשה "מועצת המהפכה" שדאגה להקמת תאים חשאיים שיאפשרו לפעילים להתחמש ולהתאמן בנשק.
מועצת המהפכה פעלה בשיתוף קצינים חברי בעת' וקצינים תומכי האיחוד הערבי שאינם חברי בעת'.
אנשי הבעת' אף פנו למפלגה הדמוקרטית הכורדיסטנית (KDP) בניסיון להשיג תמיכה בהפיכה וזאת למרות הפערים האידאולוגיים ביניהם.
ראשי המרד הכורדי בצעד חריג הסכימו להפסיק את הלחימה בכדי לסייע לאנשי הבעת' להפיל את משטר קאסם.
גם לממשלת ארצות הברית היה חלק בסיוע למועצת המהפכה.
פקידי ממשל אמריקאיים האמינו כי עלייה לשלטון של הבעת' תשרת את האינטרסים האמריקאיים של ארצות הברית, שכן פעילי הבעת' היוו סוכן התנגדות למפלגה הקומוניסטית בעיראק.
המחשבה הייתה שסיוע למפלגת הבעת' יכול לסייע בהתרחקות עיראק מהגוש הסובייטי.
לאור זאת אפשרו הרשויות האמריקאיות לפעילי בעת' רבים לעבור הכשרה בארצות הברית.
במהלך שנת 1962 ניסו גורמים שונים להתריע בפני קאסם על הקשר הנרקם נגדו ועל הניסיון להפיכה המתקרב, אך קאסם נמנע מלנקוט צעדים לסיכול ההפיכה.
בין הגורמים המתריעים הייתה גם ישראל שחששה מעליית משטר פאן-ערבי נאצריסטי שיפעל לאיחוד המדינות הערביות במזרח התיכון ויכתר את ישראל מכל עבריה.
קאסם ערך בעקבות קבלת המידע שורת טיהורים בצבא וסילק משורותיו חשודים בפעילות נגד המשטר או אוהדי עארף, אולם צעדים מאופקים אלו לא הביאו לסיכול הקשר נגדו.
בראשית 1963 עצר קאסם את לוטננט קולונל סאלח מהדי עמאש, שהיה אחד מראשי מארגני ההפיכה.
מעצרו עורר את דאגת הקושרים מפני גל מעצרים גדול יותר, לכן הוחלט להקדים את מועד ההפיכה ל-8 בפברואר.
ב-8 בפברואר 1963, רצחו המורדים ליד ביתו את מפקד חיל האוויר העיראקי, הבריגדיר ג'לאל אל-אווקאתי, קומוניסט שהיה ידוע בנאמנותו לקאסם.
מיליציות של הבעת' תקפו ונטרלו את שדה התעופה בבסיס הצבאי א-רשיד ובסיס וושוואש, ובמקביל יחידות צבאיות שהוצבו באבו גרייב פנו לעבר בגדאד, כ-20 ק"מ לכיוון מזרח.
בנוסף, "מועצת הפיקוד המהפכני הלאומי" השתלטה על תחנות רדיו ובישרה על כוונתה לבצע הפיכה בשלטון ולהחליף את קאסם בעבד א-סלאם עארף.
מיד לאחר השידור, נסע קאסם מביתו למתחם משרד הביטחון שנמצא בלב העיר וששימש עבורו מקום מקלט.
לאור העובדה ששידורי הרדיו של מועצת המהפכה שודרו בבוקר יום שישי במהלך צום הרמדאן, לקח לציבור העיראקי זמן רב להבין שמתרחשת הפיכה.
רק כשמטוסי קרב מבסיס חיל האוויר באל-חבאניה חלפו מעל שמי העיר, מיהרו האזרחים להדליק את מכשירי הרדיו שלהם ולהאזין לשידורי ההפיכה.
הם התבשרו בקצרה כי עארף יהפוך לנשיא המשטר החדש.
ברדיו גם הוכרזו מטרותיו של המשטר החדש: אחדות, חירות וסוציאליזם – סיסמאות שהיו מזוהות עם מפלגת הבעת'.
הם הכריזו כי עיראק תנהל מדיניות של רפורמה חברתית ואגררית, תקיים קשרי ידידות עם כל המדינות הערביות "המשוחררות" ותתנגד בתוקף לדיקטטורה של אדם יחיד תוך התייחסות לקאסם כבוגד המהפכה של 1958.
נימת שידורי ההפיכה הייתה אנטי-קומוניסטית, לכן על אף שמערכת היחסים של קאסם עם המפלגה הקומוניסטית העיראקית הייתה הפכפכה, פעילים קומוניסטים רבים יצאו לגייס אלפי אזרחים בניסיון להגן על המשטר של קאסם ולבלום את ההשתלטות של מפלגת הבעת'.
הם התכנסו סביב המפקדה של קאסם במשרד הביטחון וקיוו להצליח למנוע את השתלטות המורדים על כל בנייני הממשל.
הם גם ניסו להשתלט מחדש על תחנות השידור שנפלו בידי פעילי הבעת'.
המתנגדים להפיכה נאלצו לעמוד מול כוחות צבא ומיליציות מאורגנות וחמושות בעוד שהם עצמם היו חסרי כל ארגון או תחמושת.
הם פנו לקאסם בבקשה לקבל נשק, אך הוא סירב לספק להם נשק מתוך אמונה שהכוחות הנאמנים לו יוכלו להתמודד עם המצב.
גם פעילי הבעת' גייסו אזרחים חמושים ויצאו לרחובות במטרה לחסל את מתנגדי ההפיכה.
במקביל, "המשמר הלאומי", שהייתה מיליציה של הבעת' שהשליטה טרור ברחובות בגדאד, הגיע אל משרד הביטחון והפגיז את המתחם שבו ישב קאסם מהקרקע ומהאוויר.
בסופו של דבר, ב-9 בפברואר 1963, לאחר יממה קשה של לחימה, נכנעו קאסם ותומכיו.
בבוקר ה-9 בפברואר טלפן קאסם לעארף מהבונקר שלו במשרד הביטחון וביקש שיאפשר לו מעבר בטוח אל הגבול עם טורקיה על מנת לצאת מהמדינה.
קאסם נלכד והועבר אל תחנת הרדיו שהייתה בשליטת הבעת'.
בתחנת הרדיו הועמד קאסם למשפט מהיר שבו נפסק לו גזר דין מוות.
הוצאתו להורג של קאסם תועדה ופורסמה בתקשורת העיראקית והערבית, שפרסמה גם את תמונות גופתו.
בחודשיים הראשונים שלאחר ההפיכה ביצע המשמר הלאומי של הבעת' טיהורים רחבי היקף שבמסגרתם נרצחו כ-10,000 קומוניסטים ותומכיהם.
מספר חברי המשמר הלאומי תפח מ-5,000 חברים בפברואר למעל 30,000 באוגוסט, מה שגרם להחרפת האלימות ברחובות.
לאחר ההפיכה הורכבה ממשלה של 20 שרים שמתוכם 12 חברי בעת' שהחזיקו בתיקי מפתח.
עבד א-סלאם עארף קיבל את תפקיד נשיא הרפובליקה העיראקית ואחמד חסן אל-בכר קיבל את תפקיד ראש הממשלה.
פיזיולוגיה של הלבוש או של הביגוד היא ענף של מדע החוקר את האינטראקציה בין הביגוד או הלבוש על גוף האדם, תוך התמקדות מיוחדת כיצד לבוש משפיע על התגובות הפיזיולוגיות והפסיכולוגיות של אנשים לתנאים סביבתיים שונים.
המטרה של מחקר הפיזיולוגיה של בלבוש היא לפתח הבנה טובה יותר של האופן שבו ניתן לעצב בגדים כדי לייעל את הנוחות, הביצועים וההגנה עבור אנשים במסגרות שונות, כולל בילוי בחוץ, בסביבות תעסוקתיות והקשרים רפואיים ביניהם.
מדע הפיזיולוגיה של הלבוש עוסק גם בחקר הקשר בין לבוש ותפקודי חיי אדם.
מטרת המחקר בפיזיולוגיה של הבגדים היא לאפשר עיצוב ביגוד שיוכל לספק את המיקרו אקלים המתאים ביותר לפעילות אנושית בכל עת ובכך ליצור תנאי לבישה אופטימליים לאותה פעילות.
המניעים ללבוש האדם מפושטים מדי לעיתים קרובות בתיאוריות תרבותיות וסוציולוגיות (חברתיות), מתוך הנחה שהם מונעים אך ורק על ידי צניעות, קישוט ונוי, הגנה או זוויג.
עם זאת, לבוש מונע בעיקר על ידי הסביבה, כאשר צורתו מושפעת ממאפיינים ותכונות אנושיות, כמו גם מגורמים פיזיים וחברתיים כמו קשרי מין, תלבושת, השתייכות מעמדית, השתייכות חברתית ודת.
בסופו של דבר, בגדים חייבים להיות נוחים בתנאים סביבתיים שונים, כדי לתמוך בהתנהגות פיזיולוגית.
המושג לבוש אופיין בצורה נאותה כמערכת מעין-פיזיולוגית המקיימת אינטראקציה עם גוף האדם.
ללבוש יש תפקיד מוגדר, ותנאי הלבוש קובעים בעצם מתי עדיף ללבוש איזה סוג של לבוש.
בנוסף להיותו יפה, פרקטי, נוח, בריא וקל לניקיון, לבגד יש גם תפקיד פיזיולוגי חשוב וחייב לעמוד בדרישות הנובעות מכך.
ניתן לייחס את ההשפעות הפיזיולוגיות של לבישת הבגדים לתהליכים פיזיים מסובכים, והפיזיולוגיה של הלבוש עוסקת בהם.
השפעת הבגדים על גוף האדם נצפתה מאז ימי קדם.
היפוקרטס, שחי במאה ה-5 לפני הספירה בעבודתו בשם "על האוויר, המים והמקומות", עסק בין היתר בתחום הבעיות המכונה היום פיזיולוגיה של הלבוש, שבתוכו עסק בעיקר בתופעת ההזעה.
בן דורו, אמפדוקלס, נתן הסבר לנשימת העור שעדיין תקף גם היום.
סנקטוריוס, שחי בפדובה במאה ה-17, חקר את הפרשת הזיעה ואת הקורלציה שלה עם הבגדים שלבשו.
במאה ה-18, מדענים אנגלים, צרפתים וגרמנים כבר דיווחו על תוצאות ניסויים ביחס לנושאים שמסווגים כיום כפיזיולוגיה של לבוש.
עם זאת, תחום המדע הידוע כיום כפיזיולוגיה של הלבוש נוסד למעשה בשנות ה-30 של המאה ה-20, כאשר לא רק רופאים, אלא גם פיזיקאים ומומחי תעשיית הטקסטיל היו מעורבים בניתוח הבעיה.
לאחר מלחמת העולם השנייה, כתוצאה מהתפתחות טכנית מואצת, החל מחקר פיזיולוגי מכוון לגבי הביגוד באופן שיטתי ועל בסיס מדעי.
חשיבותם נתמכה במידה רבה על ידי המסעות בחלל והמאמצים להגביר את ביצועי העבודה והישגי הספורט.
כיום עוסקים בנושאים אלו מכוני מחקר ידועים, ושיטות מדידה מודרניות פותחו למדידה מדויקת של גורמים פיזיולוגיים בודדים של לבוש.
לתוצאות של כל אלה יש השפעה משמעותית על פעילות פיתוח המוצרים של תעשיית הביגוד וההלבשה, שכן תכונות אלו מושפעות באופן משמעותי מבחירה נכונה של חומרי גלם, מבנה הבד שמשמש ללבוש והצורה הנוצרת במהלך ההרכבה והתפירה.
נוחות הלבישה היא המידה שבה הבגד תומך - או לפחות מעכב או מונע במידה המינימלית האפשרית - את תפקודי הגוף.
זה כולל הבטחת חופש התנועה, ותועלתיות העיצוב, העובדה שהלבוש יוצר תחושה נעימה על העור (שלא שורט, שהוא חלק ונעים למגע), אבל הדבר החשוב ביותר הוא ויסות טמפרטורת הגוף.
מערכת לבוש (שמשמעותה הסט של כל הבגדים המכסים את הגוף) יכולה להיות מסווגת כטובה אם היא פועלת היטב מבחינה זו - אחרת היא עלולה להפריע למתן ביטוי של יכולת הביצוע של הלובש.
התפקיד הפיזיולוגי החשוב ביותר של הבגד בכללותו הוא לעזור לשמור על הטמפרטורה של גוף האדם על ערך קבוע יחסית.
קביעות זו חשובה במיוחד בגזע ובראש (כ-37 מעלות צלזיוס), תנודות יומיות אינן יכולות לעלות על 0.7-1.5 מעלות צלזיוס.
לשם כך, יש צורך שייצור החום ושחרור החום יהיו מאוזנים.
עם זאת, הפקת חום תלויה מאוד בסוג עבודתו של האדם (הטמפרטורה בשרירים הפועלים יכולה לעלות על 40 מעלות צלזיוס) ושחרור החום תלוי גם בהשפעות סביבתיות.
מתפתח מיקרו אקלים בין פני הגוף לשכבת הבגד החיצונית, עם תנאי חום ולחות ספציפיים, המושפעים באופן משמעותי מהמבנה ומהחומר של הבגד.
הדבר קובע מאוד את רווחתו של האדם.
אנשים מרגישים בנוח בבגדיהם כאשר טמפרטורת האוויר על פני העור היא 30–35 מעלות צלזיוס והלחות היחסית נמוכה מ-80%.
בזמן מאמץ גוף האדם מייצר חום שחלק ממנו חייב להשתחרר (להיפלט) על מנת לשמור על טמפרטורה קבועה.
במקרה של אדם לבוש, זה קורה מצד אחד דרך נשימה, ומצד שני דרך זרימת החום מהעור דרך הלבוש אל הסביבה.
בנשיפה האוויר יוצא החוצה מהגוף הסביבה מחוץ לגוף מתחממת ולחה יותר, לכן שחרור החום בזמן הנשימה תלוי בתדירות הנשימה (שתלויה בקושי ביצוע הפעילות של הנושם) ובמצב האוויר שמסביב (טמפרטורה, תכולת לחות וקצב זרימת אוויר).
מכל אלה נובע שמאזן החום של הגוף הלבוש מושפע בעיקר מכושר הבידוד התרמי של הבגד, מיכולת המעבר ומחדירות הלחות שלו ומגודל שטח הגוף המכוסה על ידי הלבוש.
יכולת בידוד תרמי של הבגד
כמות החום הנפלטת בהולכה תרמית היא פרופורציונלית להפרש בין הטמפרטורות הפנימיות והחיצוניות, וכמות החום הנפלטת באידוי פרופורציונלית להפרש בין לחץ האדים השורר במיקרו אקלים מתחת לבגדים לבין לחץ האדים של הבגדים סביבה.
אבל אם הבגד מבודד תרמי טוב, כמות החום היוצאת דרך הולכת חום, אפילו באותו הפרש טמפרטורה (גוף וחוץ), קטנה יותר מאשר במקרה של בגדים מבודדים גרוע, ואיבוד החום והאידוי מושפע באופן דומה מחדירות הלחות דרך הלבוש.
כי אם הזיעה לא יכולה לעבור (להתאדה) דרך הבגד, היא לא יכולה להתנדף (כמו למשל כשלובשים מעיל גשם עשוי חומר פלסטיק פשוט) והדבר מביא לתחושת רווחה לא נעימה.
אוויר עומד הוא מבודד תרמי טוב מאוד.
יכולת הבידוד התרמי של השכבות המרכיבות את הבגד תלויה בחומר ובמבנה שלו.
כאשר לובשים מספר שכבות של בגדים, תמיד יש אוויר כלוא פחות או יותר בין השכבות, מה שמגביר את הבידוד התרמי.
לכן ביגוד רב-שכבתי מועיל מנקודת מבט זו.
בחורף, למשל, התחתונים והגופיה יוצרים את השכבה הפנימית, עליה מניחים את הבגדים העליונים ולאחר מכן את המעיל.
גם הלבוש החיצוני עצמו יכול להיות מורכב מכמה שכבות, למשל, לז'קט יש בטנה פנימית, בטנה אמצעית, בד חיצוני, וייתכן שאף יתווספו לו וסט או סוודר.
לבגד רב-שכבתי יש אפוא יכולת בידוד תרמי טובה מאוד, אבל אם צריך ללבוש יותר מדי שכבות, זה יכול להיות לא נוח.
לכן זה טוב אם חלקי הלבוש החופפים הם מבודדים תרמיים טובים בעצמם, כלומר אם נוכל להשיג אותה יכולת בידוד תרמי עם פחות שכבות.
מנקודת מבט זו ראויים לתשומת לב מיוחדת תחתונים המתאימים ישירות על הגוף (צמודי גוף), אשר עוטפים גם את שכבת האוויר החם של הגוף.
זוג תחתונים חמים עשוי להיות שווה יותר מסוודר עבה שלובשים מבחוץ.
יכולת מעבר הלחות של הבגד
בעוד שמנקודת מבט של בידוד תרמי, טוב אם הלבוש הוא בעל מבנה סגור ככל האפשר ומאפשר לפחות אוויר לזרום בין השכבות, הרי שמעבר הלחות מחייב שהלחות או האדים בין שכבות הלבוש יוכלו לזרום החוצה לשטח החיצוני מחוץ ללבוש.
פליטת הזיעה אפשרית על פי עיקרון הנימיות.
לשם כך יש להוביל את הלחות שנוצרת על העור החוצה אל המשטח החיצוני על ידי הסיבים המרכיבים את חומר התחתונים, דרך החללים הטבעיים שבהם והרווחים הקטנים שנוצרים בין הסיבים זה מתחת לזה.
השפעה זו תלויה מצד אחד בסיבים עצמם, במבנה שלהם, כלומר האם יש חללים בחתך הרוחב שלהם, ומצד שני במבנה שכבת הטקסטיל, כלומר אם יש רווחים בין הסיבים.
כאשר אדם מזיע הרבה (למשל במהלך עבודה פיזית נמרצת, במהלך פעילות ספורט אינטנסיבית או במהלך פעילות ליד מקור חום), חשוב שהזיעה בהיקף של עד 1 ליטר לשעה, תוסר במהירות מסביבת משטח העור.
למטרה זו עדיף ביגוד שהבד שממנו הוא עשוי יהיה כבר מורכב משתי שכבות: השכבה הפנימית צריכה להיות עשויה מחומר שאינו נרטב בעצמו (למשל פוליאסטר, פוליפרופילן) אך מאפשר ללחות לעבור היטב, והשכבה החיצונית.
צריכה להיות בעלת יכולת ספיגה גבוהה (למשל כותנה או ויסקוזה), שיכולה להכיל בתוכה את הלחות הזו, או שלחות זו יכולה להתאדות.
דרישה חשובה במוצרים אלה היא שזרימת הלחות בין שתי השכבות מובטחת בצורה טובה מאוד ושבגד זה משתלב היטב על פני הגוף.
בדים סרוגים מתאימים במיוחד לכך וסוגי בדים מיוחדים פותחו במיוחד למטרה זו.
לבוש מסוג זה אינו מרגיש רטוב, לא משנה כמה מזיעים בו, שכן השכבה הפנימית במגע עם העור עצמו לא נרטבת.
בגדים שמונעים מהזיעה להתנדף (למשל עשויים מפלסטיק) משמשים להזעה של ספורטאים שצריכים להפחית זמנית ותוך פרק זמן קצר את משקלם (ליתר דיוק: את מסת הגוף שלהם) כגון מתאגרף, מתאבק, מרים משקולות וכו').
הזעה כבדה עשויה/עלולה לגרום לירידה במשקל של מספר קילוגרמים.
יכולת זו מגבירה את נוחות הלבישה באם ניתן להחליף את האוויר בתוך הבגדים.
באופן זה, אוויר חם ולח יכול לברוח ישירות אל הסביבה מתוך בגדים נושמים, ללא צורך לחדור לשכבות הלבוש.
אם הגוף מכוסה לחלוטין בבגדים אטומים למים ואטומים לאוויר (למשל מעיל גשם עשוי פלסטיק), ניתן לשמור על האיזון התרמי רק בדרך זו.
ניתן להבטיח את יכולת האוורור של הבגד בעיקר על ידי עיצובו הצורני ושיטות ההרכבה המיושמות (למשל על ידי יצירת פתחים במקומות מתאימים, על ידי בחירת מידה נכונה וכו') - מבלי לדבר על הפתרונות המאוד ספציפיים של ביגוד מגן מיוחד.
השפעתו של בגד במגע ישיר עם העור על העור נקבעת בעיקר על ידי חומר הגלם, בניית הטקסטיל ופעולות הגימור המשמשות בייצורו.
זה תלוי עד כמה הבד חלק או מחוספס, עד כמה הוא רך או קשה, אם הוא נדבק לעור או לא.
כיום, זמינות שיטות מדידה אינסטרומנטליות מתקדמות כדי לכמת גם את הפרמטרים הללו.
הפיינליסימה לנשים היא תחרות רשמית משותפת לאופ"א וקונמבול המפגישה בין אלופת אירופה ואלופת דרום אמריקה.
התחרות החלה להתקיים בשנת 2023, והיא מקבילתה של הפיינליסימה לגברים.
הרעיון לביצוע התחרות עלה ב-12 בפברואר 2020, לאחר שאופ"א וקונמבול חתמו על מזכר הבנות מחודש שנועד לשפר את שיתוף הפעולה בין שני הארגונים.
כחלק מההסכם, ועדה משותפת של הארגונים בחנה את האפשרות לערוך משחקים בין-יבשתיים, הן עבור כדורגל גברים והן עבור כדורגל נשים ועל פני קבוצות גיל שונות.
ב-15 בדצמבר 2021, הארגונים האריכו את מזכר ההבנות ביניהם עד ל-2028, הכולל בתוכו הוראות ספציפיות לגבי פתיחת משרד משותף בלונדון וארגון פוטנציאלי של אירועי כדורגל שונים.
המפעל שוחק לראשונה בשנת 2023, והפגיש בין נבחרת אנגליה שזכתה ביורו 2022 לבין נבחרת ברזיל שזכתה בקופה אמריקה 2022. המשחק התקיים באצטדיונה הביתי של אלופת אירופה, אצטדיון ומבלי בלונדון, ב-6 באפריל 2023.
הפיכת הטורקים הצעירים החלה באימפריה העות'מאנית ביולי 1908, נגד שלטונו של הסולטאן עבדול חמיד השני.
הפיכה זו, החלה כדרישה לסיום שלטונו של עבדול חמיד.
לאחר המהפכה, ב-24 ביולי 1908, הסולטן עבדול חמיד הכריז על המלוכה החוקתית השנייה.
ההפיכה החלה לראשונה ברזנה ב-3 ביולי 1908, כאשר רזנלי נייזי ביי יצא להרים עם כנופיה של 400 חיילים ואזרחים.
הצעדים שנקט הסולטן עבדול חמיד נגד ההפיכה לא הועילו מכיוון שקציניו היו חברים בוועד האחדות והקדמה.
מרכז האגודה שלח מברק לסולטן וביקש ממנו להכניס את החוקה לתוקף ולאפשר את פתיחת הפרלמנט עד 26 ביולי.
גדוד אוכריד בפיקודו של אייפ סברי וגדוד רזנה בפיקודו של ניאזי ביי התאחדו במונאסטיר בליל ה-22 ביולי ולקחו להר את מושר טטר אוסמן פאשה, שהיה המפקד במקום.
עם 21 יריות תותחים שנורו ב-23 ביולי, הוכרזה המלוכה החוקתית על ידי ועדת האיחוד והקדמה בביטולה, וההחלטה נמסרה לארמון ילדיז באמצעות מברקים.
ב-24 ביולי הסולטן נכנע ללחץ והסכים לאכוף את החוקה.
ההודעה הרשמית פורסמה בעיתונים למחרת בבוקר ובכך הוכרזה המלוכה החוקתית השנייה.
הפיט היא סדרת דרמה רפואית אמריקאית שנוצרה על ידי ר.
סקוט ג'מיל והופקה על ידי ג'ון ולס ונואה ויילי.
סדרה זו מהווה שיתוף פעולה שני בין ג'מיל, ולס וויילי, לאחר שעבדו יחד בעבר על סדרת הדרמה הרפואית "ER".
בסדרה מככבים ויילי, טרייסי איפיצ'ור, פטריק בול, קתרין לנאסה, סופריה גאנש, פיונה דוריף, טיילור דיארדן, אייסה בריונס, גראן האוול ושבאנה אזיז.
הסדרה עלתה לשירות הזרמת המדיה "Max" ב-9 בינואר 2025, וזכתה לשבחי המבקרים על הכתיבה, הבימוי וביצועיהם של השחקנים.
נוסף לכך, זכתה הסדרה לשבחי הקהילה הרפואית על תיאור המציאות הקשה והשוחקת הניצבת בפני עובדי שירותי הבריאות וכן התמודדותם עם אתגרים פסיכולוגיים בעולם שלאחר מגפת הקורונה בצורה מדויקת ונאמנה להפליא.
בפברואר 2025 נמסר על חידוש הסדרה לעונה שנייה שעלתה לשידור בינואר 2026. בינואר 2026 פורסם על חידוש הסדרה לעונה שלישית.
עלילת הסדרה עוקבת אחר קורותיו של צוות המחלקה לרפואה דחופה בעודו מנסה להתגבר על הקשיים הנערמים עליו בתוך משמרת עבודה אחת בת 15 שעות בבית חולים בפיטסבורג, כל זאת בזמן שחברי הצוות מנסים לאזן בין מחסור בכוח-אדם, חוסר מימון ומשאבים שאינם זמינים להם.
כל פרק בעונה מכסה כשעה אחת ממשמרת העבודה.
נואה ויילי – ד"ר מייקל "רובי" רובינוביץ', ראש המחלקה, שעדיין מושפע ממשמרותיו הטראומטיות במהלך התפרצות מגפת הקורונה.
טרייסי איפיצ'ור – ד"ר הת'ר קולינס, מתמחה בכירה במחלקה לרפואה דחופה, שנוטה להתווכח ולהתנגד לד"ר רובי.
פטריק בול – ד"ר פרנק לנגדון, מתמחה בכיר ויד-ימינו של ד"ר רובי.
קתרין לנאסה – דיינה אוונס, האחות האחראית על חדר המיון.
סופריה גאנש – ד"ר סמירה מוהן, מתמחה הנמצאת בשנה השלישית להעסקתה.
פיונה דוריף – ד"ר קאסי מקיי, מתמחה בת 42 הנמצאת בשנה השנייה להעסקתה.
אם חד-הורית הנאבקת לגדל את בנה היחיד.
טיילור דיארדן – ד"ר מליסה "מל" קינג, מתמחה נוירודיברגנטית בשנה השנייה להעסקתה, המתמחה בטיפול ביוצאי צבא.
איסה בריונס – ד"ר טריניטי סנטוס, מתמחה חצופה ונועזת בעלת אישיות כריזמטית.
גראן האוול – דניס ויטאקר, סטודנט לשנה רביעית בלימודי רפואה, הסובל מהערכה עצמית נמוכה.
שבאנה אזיז – ויקטוריה ג'אוואדי, סטודנטית לשנה שלישית בלימודי רפואה, שלעיתים קרובות סופגת התעלמות נחרצת מדעותיה בשל היותה צעירה ביחס לשאר.
בראד דוריף – ניל מקיי, אביה המנוכר של ד"ר מקיי.
ב-26 במרץ 2024 נמסר כי שירות הזרמת המדיה "Max" הזמינה דרמה רפואית בת 15 פרקים, שאותה יצור ויביים ר.
סקוט ג'מיל, שהופקד גם על הפקתה בפועל לצד נואה ויילי, ג'ון ולס, ארין ג'ונטאו, סימרן ביידוואן ומייקל היסריץ'.
עוד דווח כי את התסריט עבור פרק הפיילוט כתב ג'מיל בעצמו.
ב-14 בפברואר 2025 נמסר על חידוש הסדרה לעונה שנייה.
ב-8 בינואר 2026 נשיא HBO, קייסי בלויס, הודיע על חידוש הסדרה לעונה שלישית במהלך אירוע הבכורה של העונה השנייה.
עם ההכרזה על הזמנת הסדרה, נמסר גם על ליהוקו של ויילי לתפקיד הראשי לצד היותו מפיק הסדרה בפועל.
ב-12 ביולי 2024 נמסר על ליהוקם של טרייסי איפיצ'ור, פטריק בול, סופריה גאנש, פיונה דוריף, טיילור דיארדן, אייסה בריונס, גראן האוול, שבאנה אזיז וקתרין לנאסה לצוות השחקנים הראשי.
ב-14 באוגוסט 2024 נמסר על ליהוקם של שון האטסי, מייקל הייאט, ג'יילן תומאס ברוקס, ברנדון מנדז הומר, קריסטין וילנובה, אמילין אבלרה, אלכסנדרה מץ, קריסטל ו.
מקניל ודייפטי גופטה לצוות השחקנים המשני.
הסדרה צולם על בלוס אנג'לס.
סצנות נוספות צולמו בבית החולים אלגני שבפיטסבורג במשך שלושה ימים.
התקציב שהועמד לרשות הצילומים מוערך בכ-5 מיליון דולר לפרק.
חברת האפקטים המיוחדים "Autonomous FX" סיפקה את התותבות והאפקטים עבור צילומי הסדרה, בהם נכללו תותבת של כף רגל מושחתת שהוצגה בפרק הפתיחה, "", איפור לנפגעת כוויות בגוף מלא בפרק "", ונרתיק ותינוק שזה עתה נולד עבור סצנת לידה שהוצגה בפרק "".
תותבת הנרתיק תוכננה במקור עבור הסיטקום "SMILF" (2017) שהופקה עבור רשת "שואוטיים", ומאוחר יותר שימש עבור המיני-סדרה של פריים וידאו, "תאומות המריבה" (2023).
ב-27 באוגוסט 2024, דווח כי עיזבונו של יוצר "ER", מייקל קרייטון, אותו מייצגת אלמנתו, שרי, תבע את חברת ההפקות "Warner Bros.
Television" ואת ולס, ויילי וג'מיל – כולם היו מעורבים בהפקת הסדרה הקודמת – על הפרת חוזה בטענה שהסדרה מהווה עיבוד מחודש לעיזבון קיים, ומשום כך לא ניתן לקרייטון קרדיט באופן שלא כדין על יצירת הסדרה.
ב-4 בנובמבר 2024, עורכי הדין של "Warner Bros.
Television" הגיבו לתביעה בהגשת בקשת דחייה בטענה כי מדובר ב"סדרה אחרת לגמרי".
הסדרה עלתה לשירות הזרמת המדיה "Max" ב-9 בינואר 2025. שני פרקיה הראשונים של העונה הראשונה היו זמינים מיידיית, והשאר עלו לשידור על בסיס שבועי עד 10 באפריל.
באתר הביקורות "Rotten Tomatoes" קיבלה הסדרה את הציון 97%, עם דירוג ממוצע של 8.6/10, על בסיס 62 ביקורות חיוביות.
בקונצנזוס המבקרים של האתר נכתב כי באתר הביקורות המשוקללות "Metacritic", קיבלה הסדרה את הציון 76/100 על בסיס 26 ביקורות.
בביקורת חיובית שנכתבה עבור "The New Republic", שיבח המבקר פיליפ מסיאק את הקצב המנוגד בין קשתות העלילה של הסדרה.
נוסף לכך, זכתה הסדרה לשבחי אישים המשתייכים לקהילה הרפואית בשל נאמנותה לתיאור המציאות הקשה והשוחקת הניצבת בפני עובדי שירותי הבריאות וכן התמודדותם עם אתגרים פסיכולוגיים בעולם שלאחר מגפת הקורונה בצורה מדויקת.
שנהפרסקטגוריהעבורתוצאהמקור2025פרס הטלוויזיה של ג'ותהםסדרת דרמה פורצת דרךאר.
סקוט ג'מיל, יוצר; סימרן ביידואן, ר.
קאר השלישי, פון ורגה ותמי טרדוולסדרת הדרמה הטובה ביותרThe Pittהשחקן הראשי הטוב ביותר בסדרת דרמהנואה ויילישחקנית המשנה הטובה ביותר בסדרת דרמהקתרין לה נאסההבימוי הטוב ביותר בסדרת דרמהאמנדה מרסליסג'ון וולסהכתיבה הטובה ביותר לסדרת דרמהג'ו זאקסאר.
סקוט ג'מיל2026פרס בחירת מבקרי הטלוויזיהסדרת הדרמה הטובה ביותרהשחקן הטוב ביותר בסדרת דרמהנואה ויילישחקן המשנה הטוב ביותר בסדרת דרמהפטריק בולשחקנית המשנה הטובה ביותר בסדרת דרמהקתרין לה נאסהפרס גלובוס הזהבסדרת הדרמה הטובה ביותרהשחקן הטוב ביותר בסדרת דרמהנואה ויילי
הפיל נעלם (ביפנית: 象の消滅 短篇選集 1980-1991, באנגלית: The Elephant Vanishes) הוא קובץ של 17 סיפורים קצרים של הסופר היפני הרוקי מורקמי, שיצא לאור לראשונה בתרגום לאנגלית ב-1993, והוא מקבץ את הסיפורים הראשונים שפרסם הסופר.
הסיפורים נכתבו בין 1980 ל -1991, ופורסמו ביפן בכתבי עת שונים.
הרכב קובץ הסיפורים נבחר על ידי גארי פיסקטיון (העורך הספרותי של מורקמי בהוצאת קנופף) ופורסם לראשונה בתרגום לאנגלית בשנת 1993 (המקבילה היפנית שלו יצאה מאוחר יותר בשנת 2005).
כמה מהסיפורים כבר הופיעו לפני פרסום אוסף זה (לעיתים קרובות עם תרגומים חלופיים לאנגלית) במגזינים The New Yorker, Playboy ו- The Magazine (Mobil Corp.)
הספר יצא לאור לראשונה בעברית ב-1999 בהוצאת עם עובד ובפעם השנייה, ב-2012, בהוצאת כנרת, זמורה-ביתן, דביר.
בשניהם, בתרגומם של רינה וגדעון ברוך.
ציפור הקפיץ והנשים של יום שלישי (1986) - סיפור זה נערך בהמשך והפך לפרק הראשון בספרו של מורקמי, "קורות הציפור המכנית".
לאחר ששיחת טלפון מוזרה, של אישה אלמונית הדורשת עשר דקות מזמנו, מפריעה את שגרת יומו של גבר מובטל, הוא יוצא לחפש את נובורו ווטנבה - החתול הנעדר של אשתו, ופוגש נערה אלמונית בגינה שכנה ונסתרת.
המקרה השני של תקיפת מאפייה (1985) - בני זוג בשנות העשרים המאוחרות שנישאו לאחרונה, נקלעים באמצע הלילה לרעב בלתי נשלט.
הגבר מספר לאשתו שהוא וחברו "שדדו" מאפייה לפני עשר שנים, גם כן מתוך רעב.
השניים התכוונו לקחת את כל הלחם שיכלו לשאת ממאפייה באמצעות שוד אלים.
בעל המאפייה הציע להם אז הצעה, שיאזינו יחד איתו לפתיחות לאופרות של ריכארד ואגנר: ההולנדי המעופף וטנהויזר, ובתמורה הוא ייתן להם את כל הלחם שהם יכולים לשאת.
הם מסכימים, והלחם מספיק כדי להאכיל את השניים במשך כמה ימים.
לאחר ששמעה את הסיפור ההוא, האישה מציעה שיעשו את אותו הדבר.
בני הזוג מסתובבים בטוקיו ומחפשים מאפייה פתוחה אך כולן סגורות עקב שעת הלילה המאוחרת והם מחליטים לשדוד סניף של רשת מקדונלד'ס.
מזכר הקנגורו (1981) - גבר העובד במחלקת הפיקוח על המוצר בחנות כלבו ומטפל במכתבי תלונות של לקוחות, מקבל מכתב תלונה מאישה שקנתה בטעות תקליט ובו מוזיקה מאת מהלר במקום מוזיקה מאת ברהמס אותה התכוונה לקנות, והחנות אינה מוכנה להחליף את התקליט שנפתח ונוגן.