tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
הוא הגיע בסוף נובמבר, והחל במסע ברחבי העיר תוך שהוא מחלק סאקה לתושבים, שהיו להוטים לחזות בקיסר, בעיקר בשל העובדה שחששו שלאחר התמוטטות השוגונות תדעך יוקרת העיר.
אולם, ההחלטה להעביר את הבירה לטוקיו התקבלה רק ב-1869. בטוקיו ביקר הקיסר גם על סיפון ספינות הצי הקיסרי היפני, ואף הורה למצוא דרכים להרחיבו.
עם שובו לקיוטו התפרסמה הצהרה בשמו של הקיסר לפיה יתחיל מוצוהיטו לפקוד את ישיבות הממשלה וייקח חלק פעיל בניהול המדינה.
במהלך חייו אמנם השתתף מוצוהיטו בישיבות ממשלה רבות, אך עם זאת, דיבר רק לעיתים נדירות.
לאחר הדחת השוגון הקימו המורדים המנצחים מועצה מדינית, שעברה מספר שינויים ובסופו של דבר התייצבה מערכת שלטונית בה הממשלה נשלטת על ידי שלושה שרים ראשיים.
שיטה זו הייתה בשימוש עד שהונהגה שיטה בה ראש הממשלה הוא השר הראשי, ב-1885. מנהיגיה החדשים של יפן שאפו לערוך רפורמות בכל הנוגע לחלוקת המדינה להאן שבשליטת דאימיו שונים.
ב-1869 השיבו מספר דאימיו שתמכו במהפכה את אדמותיהם לחזקת הקיסר ובתמורה קיבלו מינויים בממשלה החדשה, וכשנה לאחר מכן הלכו בעקבותיהם כל שאר הדאימיו ביפן.
ב-1871 הכריז הקיסר על ביטול שיטת ההאן, ויפן התחלקה לשבעים ושניים מחוזות.
הדאימיו, שאיבדו את אדמותיהם, זכו לפיצוי בדמות משרות בממשלה או משכורות בשווי עשרה אחוז מההכנסה הקודמת שלהם, אך שדרשו מגורים בבירה, ורבים אחרים פרשו מהחיים הפוליטיים.
אף על פי שהוקם בית מחוקקים, הוא היה חסר כל כוח אמיתי, בדומה לקיסר עצמו.
השליטה במדינה עברה מהשוגון לסמוראים שהנהיגו את ההפיכה, שהיו לאוליגרכיה בה היו חברים האנשים החזקים ביותר בתחומי הצבא, הפוליטיקה והכלכלה.
לעומת זאת, דווקא הקיסר מוצוהיטו הראה אורך חיים פוליטיים בכך שנותר על כסאו הרבה אחרי שהתחלפו כל חברי האוליגרכיה, והיה לקיסר הראשון שכיהן אחרי גיל חמישים מאז הקיסר אוגימצ'י ב-1586.
רסטורציית מייג'י מהווה מקור גאווה ליפנים, משום שהיא מסמלת את תהליכי התיעוש והמודרניזציה שעברה יפן בעקבותיה, ושהציבו אותה כמעצמה שלטת באזורה בתוך דור אחד.
אולם, תפקידו של הקיסר ברסטורציה אינו ברור לחלוטין.
אין ספק שהשליטה ביפן לא הייתה בידיו, אך מידת השפעתו המדויקת אינה ידועה.
אחד המקורות מהם ניתן להסיק על אופיו הוא השירה שכתב, ובה מופיעים אלמנטים פציפיסטים, או לפחות כאלה הרומזים להתנגדותו למלחמה.
הקיסר מוצוהיטו סבל מאורמיה ונפטר כתוצאה מכך ב-30 ביולי 1912. לאחר מותו קיבל את שם התקופה בה חי - הקיסר מייג'י.
מוצי אביב (נולד בשם משה יעקובוביץ' ב-21 באוקטובר 1946) הוא זמר ושחקן ישראלי.
אביב נולד בחיפה, סיים את לימודיו התיכוניים בבית הספר התיכון הדתי "יבנה" בחיפה בשנת 1965. שירת בלהקת פיקוד צפון והשתתף בתוכניותיה מה-13 ועד ה-15 "שמח בצפון", "כל הכבוד" ו"על הרמה".
הוא התפרסם כסולן הלהקה עם השיר "מלכות החרמון", להיט גדול שהוביל במשך שבועות רבים את מצעדי הפזמונים, ונבחר כ"שיר השנה" במצעד הפזמונים העברי השנתי של גלי צה"ל.
בשנת 1968 הוציא את אלבומו הראשון ובו ארבעה שירים: "פרחים" שכתב אורי סלע והלחין אפי נצר, "שניים לדרך" ו-"ליל ירח בגליל" למילים של אהוד מנור וללחניה של נורית הירש, ו-"שיר ערש" שכתב נתן אלתרמן והלחין סשה ארגוב.
"שיר ערש" הוא למעשה ההקלטה הרשמית הראשונה לשיר הזה שהוקלט עשרות פעמים במהלך השנים.
באותה שנה (1968) אביב השתתף במחזמר "הלו דולי" עם חנה מרון, ציפי שביט, שרגא פרידמן וגדי יגיל.
את העיבודים למחזמר עשה יצחק גרציאני.
בשנת 1970 היה חלק מלהקת "לימוני הדבש" יחד עם אפי וייס ודני מסנג.
משה הלל שהיה בלהקה המקורית פרש מהלהקה אחרי כמה חודשים של חזרות ואביב החליף אותו.
בשנת 1971 הוציא את אלבומו השני ובו שני שירים: "אני מרגיש כמו אריה", שכתבו יורם טהרלב ובעז שרעבי, שיר שזכה להצלחה במצעדים ונכלל באוסף מצעדי הצמרת השני.
השיר הנוסף באלבום היה: "האיש במגבעת" למילים של מאיר אגסי וללחן של דן עמיהוד.
על העיבוד והניצוח של שני השירים הייתה אחראית נורית הירש.
באותה שנה (1971) שיחק בהצגה לילדים: "לאסי שובי הביתה" - עם יעקב נוי, יצחק פלג, לורה סהר ויוסי שוחט.
בשנת 1972 הקליט אלבום דמו בלתי רשמי עם שני שירים: "זה השיר הוא לך" למילים של אהוד מנור וללחן של נחום היימן.
ו-"מלכת הרחוב" למילים של ברוך שדה וללחנו של צבי בורודו.
את שני השירים עיבד אלכס וייס.
באותה שנה (1972) השתתף בהצגה: "הרוטשילדים" - עם שמואל רודנסקי, תמי ספיבק, דודו טופז ועמוס טלשיר.
בשנת 1973 השתתף במסגרת תיאטרון מסכות, בהצגה לילדים שאף יצאה בתקליט של הד ארצי: "מנורת הקסמים" - עם עדנה פלידל, ניסים עזיקרי ושלמה בר שביט.
בשנת 1977 השתתף בהצגה "חכם וכלה", עם רותי בן אברהם, ראובן גבירץ, דודו זר ואלי מנטבר.
את העיבודים עשה משה זורמן.
בשנת 1978 השתתף בהצגה "המפוזר מכפר אז"ר".
איתו בהצגה השתתפו אלי מנטבר וטמירה ירדני והעיבודים היו של משה זורמן.
באותה שנה (1978) השתתף במחזמר: "חזרה כללית" עם רבקה רז, ששי קשת, דני גולן ויהודה תמיר.
בשנת 1979 השתתף בהצגת הבידור: "בכל זאת יש בה משהו" עם רונית אופיר ואורי אלון.
את העיבודים למחזה עשה אילן גלבוע.
באותה שנה (1979) השתתף בהצגה: "המפוזר מכפר אז"ר" עם טמירה ירדני ואלי מנטבר.
על העיבודים להצגה היה אחראי משה זורמן.
בשנת 1980 השתתף במחזמר "אלוף בצלות ואלוף שום" שצולם לטלוויזיה, וכן יצא לאור בדפוס בהוצאת דביר ובתקליט בהד ארצי.
איתו במחזה השתתפו מוני מושונוב, חנה לסלאו ודני ליטני.
באותה שנה (1980) השתתף במחזמר לילדים: "המסע אל האי אולי" עם עירית ענבי, דודו זר וזזי שביט.
את העיבודים למחזה עשה עוזי אסנר.
בשנת 1981 השתתף בהצגת הילדים: "פינוקיו" - עם אבנר חזקיהו ועזריאל אשרוב.
בשנת 1982 הוציא את השיר: "אהבתי ארץ" ,שכתבה עדה בן נחום והלחין דורון שנקר.
השיר צעד במצעדים בשנה זו.
בשנת 1983 השתתף בהצגת הילדים: "פרפר נחמד" עם דודו זר ונחמה שוטן ובניהולו המוזיקלי של עוזי אסנר.
אביב גילם את בקטוס בהצגת הילדים "קריוס ובקטוס" משנת 1982 ועד 2006 לצד דובי גל, הצגה המבוססת על ספרו של תורביורן אגנר העוסקת בהיגיינת הפה.
אביב דיבב בכמה סדרות וסרטים, ובהם את דמויותיהם של דרדסבא וקונדסון ב"הדרדסים" (1984), את הדמות איצ'י איצ'יפורד ב-גן עדן לכלבים (1994), ואת הדמויות בלו וטאבאקי ב"סימבה מלך הג'ונגל" (1996).
בשנת 1984 השתתף במחזמר לילדים: "הדרדסים" עם ציפי שביט, ציפי מור, איציק סיידוף, דני בסן ורותי הולצמן בליווי מוזיקלי של להקת ברוש.
בשנת 1987 השתתף במחזמר: "אירמה לה דוס" עם אריק לביא, חנה לסלאו, משה בקר ואחרים.
את העיבודים והניהול המוזיקלי עשה קובי אשרת.
בשנת 1989 השתתף במופע "איך שיר נולד", המופע כלל שירי משוררים לילדים.
איתו במופע השתתפו: אסתי כץ ומשה דין.
בשנת 1992 השתתף עם אשתו דאז, עליזה אביב בהצגה: "סיפורה של יהדות ספרד".
המופע רץ במוסדות חינוך רבים ברחבי הארץ, ההצגה נכתבה על ידי יוסי בכר.
בשנת 1995 הוציא את קלטת הווידאו לילדים: "נגנים בלגנים" עם דודו זר.
את העיבודים עשה דריו מלכי.
בשנת 2015 השתתף ואף זכה בפרס "שחקן אורח" במסגרת פסטיבל עכו בהצגה: "הנסיכה לא אוכלת צ'יזבורגר" עם דליה פרידלנד.
בשנת 2022 שיחק בהצגה "אדיפוס" מאת סופוקלס בבימויו של אבישי מילשטיין - עם דן שפירא, עודד קוטלר ואנה סטפן.
אביב היה נשוי לזמרת עליזה אביב.
ב-9 באוקטובר 1974 נולדה בתם הזמרת דין דין אביב.
בשנת 1980 כשהייתה בתו בת שש, שרו שלושתם את השיר "מבולבלי", שכתב יואל ריפל והלחין עוזי חיטמן, במסגרת תחרות שירי הילדים שירוויזיון שזכה במקום השני.
השתתפות באלבומים במסגרת להקת פיקוד צפון
1967 תקליטון 7" – מלכות החרמון
1971 תקליטון 7" – עם השירים: "אני מרגיש כמו אריה", "האיש במגבעת"
1972 תקליטון דמו 7" – עם השירים: "מלכת הרחוב", "זה השיר הוא לך"
1968 הלו דולי – עם חנה מרון, שרגא פרידמן, ציפי שביט וגדי יגיל
1968 איי לייק מייק - עם ליאור ייני, שולה חן ומוטי ברכאן
1971 אמי הגנרלית - עם גבי עמרני
1971 לאסי שובי הביתה - עם יעקב נוי, יצחק פלג, לורה סהר ויוסי שוחט
1972 הרוטשילדים - עם שמואל רודנסקי, תמי ספיבק, דודו טופז ועמוס טלשיר
1973 מנורת הקסמים - עם עדנה פלידל, ניסים עזיקרי ושלמה בר שביט
1977 חכם וכלה – עם רותי בן אברהם, ראובן גבירץ ודודו זר
1978 חזרה כללית – עם רבקה רז, ששי קשת, דני גולן ויהודה תמיר
1979 המפוזר מכפר אז"ר – עם טמירה ירדני ואלי מנטבר
1979 בכל זאת יש בה משהו – עם רונית אופיר
1980 אלוף בצלות ואלוף שום – עם מוני מושונוב, חנה לסלאו ודני ליטני
1980 המסע אל האי אולי – עם עירית ענבי, דודו זר וזזי שביט
1981 פינוקיו - עם אבנר חזקיהו ועזריאל אשרוב
1982–2006 קריוס ובקטוס – עם דובי גל ואיציק סיידוף
1983 פרפר נחמד - עם דודו זר ונחמה שוטן
1984 הדרדסים - עם ציפי שביט, ציפי מור, איציק סיידוף, דני בסן ורותי הולצמן
1986 - 1989 לצון נופל על לצון - עם יואל ריפל, יעל עמית ויעקב תירוש
1987 אירמה לה דוס - עם אריק לביא, חנה לסלאו ומשה בקר
1992 סיפורה של יהדות ספרד - עם עליזה אביב
1995 נגנים בלגנים – עם דודו זר
2015 הנסיכה לא אוכלת צ'יזבורגר - עם דליה פרידלנד
2022 אדיפוס - עם דן שפירא, עודד קוטלר ואנה סטפן
1984 הדרדסים - דרדסבא / קונדסון
1994 גן עדן לכלבים - איצ'י איצ'יפורד
1996 סימבה מלך הג'ונגל - בלו / טאבאקי
1997 לשחרר את ווילי 2: המסע הביתה
1973 קזבלן – בתפקיד הרומני ניקו אברמסקו
מוצב דלעת היה מוצב צה"ל על תל דבשה שברכס עלי טאהר שממזרח לנבטיה, בדרום לבנון.
המוצב הוקם ב-1982 לאחר פלישת צה"ל ללבנון במלחמת לבנון הראשונה , לאחר מספר חודשים נבנה מוצב חדש יותר, והמוצב המקורי נקרא "מוצב דלעת הישן".
המוצב הוקם ב-1982 על ידי גדוד הנדסה במילואים, ונועד לאפשר שליטה ותצפית על העיר השיעית נבטיה והאזור שממערב לה, ועל אזורים ממזרח לרכס, לכיוון עישייה.
עם נסיגת צה"ל לרצועת הביטחון ב-1985 הפך המוצב לחלק מקו המוצבים הקדמי של צה"ל, שיצר את "הקו האדום" - גבולה הצפוני, הבלתי רשמי, של רצועת הביטחון.
לפני כן, מי שישב במוצב זה קודם היה גדוד חיל ההנדסה.
המוצב היה הצפוני ביותר של צה"ל ברכס עלי טאהר, הנמשך מצפון לדרום לאורך ערוץ נחל הליטני.
מצפון למוצב דלעת שכנו שני מוצבי צד"ל, גמבה וברוש, ומדרום לו שלושה מוצבים נוספים של צד"ל: הדס, מנצוריה וולנסיה, שנתפסו מדי פעם על ידי כוחות צה"ל.
בדרום הרכס שכן מוצב הבופור.
בשנות ה-80 היו במקום היתקלויות עם חוליות פלסטיניות ושיעיות, אך בתחילת שנות ה-90 הפך הארגון השיעי חזבאללה לאויב העיקרי של צה"ל בלבנון.
מוצב דלעת, הקטן מבין כל מוצבי צה"ל ברצועת הביטחון, הפך לאחד המוצבים המסוכנים ביותר עבור חיילי צה"ל, וספג מתקפות רבות.
שמו של המוצב נודע לציבור הרחב אחרי מתקפה של חזבאללה ב-29 באוקטובר 1994, אירוע שנודע בדיעבד כ"'אירוע דלעת' הראשון".
באירוע זה הצליחו לוחמי חזבאללה להגיע עד המוצב עצמו, תקעו דגל על אחת הסוללות וזרקו מטען חבלה לתוך עמדת התצפית (עת"ף).
חיילי התצפית, שהיו אמורים להיות בעמדות בצד המערבי, ובניגוד לחיילי החי"ר לא הוכשרו כלוחמים, עזבו את העמדות בזמן ההתקפה ואנשי החזבאללה ברחו ללא פגע.
זמן קצר לאחר תקיעת הדגל נהרג החייל באחת מעמדות המוצב מאש חזבאללה.
ההתקפה צולמה על ידי חזבאללה, ושידור הסרט הפך את תקיעת הדגל מאירוע חסר משמעות להישג הסברתי גדול של הארגון.
על התפקוד הלקוי ונטישת העמדות הועמדו שבעה מחיילי המוצב למשפט צבאי ועל שניים מהם נגזרו 30 ימי מאסר בכלא צבאי.
אחד מהשניים הוכר, רק כעבור מספר שנים, כהלום קרב.
במוצב היו בדרך קבע שני צוותי תצפית.
צוות אחד צפה מערבה, לכיוון נבטיה, והשני צפה מזרחה לכיוון מרג' עיון, כגיבוי למוצבים באותו אזור.
בנוסף היה ממוקם במוצב בקביעות צוות שהפעיל מכ"ם "קשת", מכ"ם קרקעי נייד שנועד לעקוב אחר תנועת כוחות אויב בלילה.
עד 1995 היה המוצב בנוי כמו רוב מוצבי צה"ל החודרים: סוללת עפר גבוהה הקיפה אותו ובתוכה תעלות לחימה ועמדות תצפית, חצר קטנה במרכז, מגורים בתוך מכולות מתכת וכמה בונקרים קטנים, מטבח, מקלחות וחמ"ל.
באמצע 1995 החל מבצע ביצור נרחב במסגרתו עברו כל המגורים לבונקרים תת-קרקעים ממוגנים היטב.
מחוץ לכניסה למוצב היו כלוב לכלבי גישוש, משטח רק"מ ומנחת מסוקים.
ביוני 1996 התרחש סמוך למוצב אירוע שכונה "אירוע 'בז'", במהלכו נתקל כוח מארב של פלחה"ן נח"ל בחולית חזבאללה דרומית למוצב, בעיקול שכונה "בז".
באירוע נפגעו כל 13 חיילי הכוח, וחמישה נהרגו.
ב-4 בפברואר 1997 התרחש אסון המסוקים.
מסוק עמוס לוחמים בדרך למוצב דלעת התנגש מעל אצבע הגליל במסוק אחר שהיה בדרך למוצב הבופור.
בהתרסקות – תאונת האוויר הקטלנית בתולדות צה"ל – נהרגו כל 73 הלוחמים ואנשי חיל האוויר שהיו על המסוקים.
התאונה הובילה להקמת ארגון המחאה "ארבע אמהות" שפעל ליציאת צה"ל מלבנון.
במהלכו נתקל טנק מרכבה מגדוד 75 של חטיבה 7 במספר חוליות של כח עילית של חזבאללה שתקף את הטנק והמוצב במטרה להשמיד טנק ולחטוף מתוכו חיילים חיים או מתים.
צוות הטנק פגע וחיסל מספר מחבלים במהלך ליל הקרב ולפנות בוקר נפגע מטיל שנורה מתוך הכפר הסמוך נבטייה.
טען הטנק, סמל נהרג במקום ומפקד הטנק נפצע.
ב-8 בספטמבר 1997, בשעות הבוקר המוקדמות, ירו מחבלים אש מרגמות לעבר המוצב.
אחת מן הפצצות נפלה בתוך המוצב וכתוצאה מכך, נפצע אנושות סגן , קצין פלחה"ן נח"ל.
הוא טופל במקום אולם נפטר בדרך לבית החולים.
בעת הנסיגה מלבנון, בליל 25 במאי 2000, פונה המוצב ופוצץ על ידי פלוגת פלנ"ט נח"ל בפיקוד רן כהנא, בדומה לשאר מוצבי צה"ל ברצועת הביטחון.
מוצב עישייה היה מוצב של צה"ל ברצועת הביטחון בלבנון.
המוצב היה ממוקם בפאתי הכפר עישייה, שבו התגוררו כ-3,000 תושבים נוצרים מרונים.
מערבית למוצב עישייה שכן מוצב צד"ל ברוש, ומזרחית לו שכן מוצב צד"ל כאוכבא.
מצפון למוצב עישייה היו ממוקמים מוצב צד"ל ריחן ומוצב צד"ל סוג'וד.
המוצב היה מצפון לעיירה מרג' עיון.
המוצב נחשב למסוכן מאוד מפני שהיה רחוק כ־20 קילומטר מהגבול הבינלאומי.
ב-8 ביולי 1993 נהרגו שני חיילים מחטיבת גבעתי בעישייה.
ב-20 במרץ 1994 נהרגו שני חיילים מחטיבת הנח"ל.
החל ממועד הערכות צה"ל על קו "אזור הביטחון" ועד שנת 1994 אויש המוצב על ידי אחת מהפלוגות החטיבתיות של חטיבות גולני, הצנחנים, גבעתי והנח"ל לסירוגין.
מהמוצב יצאו פעילויות לכיוון רכס סוג'וד, ע'זלן, ריחן ומעבר חונה - המעבר מאזור הביטחון למובלעת ג'זין שהייתה בשליטת צד"ל בפיקודו של הגנרל אנטואן לאחד.
משנת 1994 הפך המוצב למוצב גדודי.
המוצב נועד לשמור על הציר בין העיירה מרג' עיון - עיירת הנוצרים הגדולה בדרום לבנון למובלעת ג'זין.
בתקופה בה אויש מוצב ריחן על ידי כוחות צד"ל בלבד נחשב מוצב עישייה למוצב הצפוני ביותר של צה"ל, ואחת ממטרותיו הייתה לשמש כוח גיבוי למוצבי צד"ל הצפוניים סוג'וד, ע'זלן, ערמתא וחונה.
מוצבי צה"ל בקצה הצפוני של רצועת הביטחון (עיישיה, ריחן וסוגוד) נחשבו מסוכנים במיוחד, הן בשל ריחוקם והן משום שהדרכים המובילות אליהם נחשבו כמסוכנות ועמוסות מטעני צד.
חזבאללה הצליח להטמין באזורים הללו זירות מטענים רבות, הרבה בזכות הערפל הכבד האופייני לאזור זה של דרום לבנון.
חוליות אלו של חזבאללה זכו לכינוי "חוליות הערפל".
לחיזוק הגזרה בשנת 1995 הוקם מוצב שני.
עמדת מארב הלילה של טנקים ליד מוצב עיישיה לכיוון מזרח נקראה צרצר 19, העמדה כסתה גם לכיוון דרום מזרח, שכלל גם את הציר הראשי עיישיה-ריחן.
צרצר 19 עצמו לא היה נצפה מהמוצב ולכן הייתה פתיחת ציר של כמה מאות מטרים לעבר העמדה.
עמדת מארב נוספת של טנקים נקראה צרצר 20 והייתה ממוקמת על הר השמיס לכיוון פתחת הג'רמק.
המוצב הוקם על גבעה ששולטת על המרחב שמסביבה.
המבנה שלו היה כמו רוב המוצבים – סוללת עפר גבוהה שהקיפה אותו, עם עמדות שמירה ותצפית.
היה בו בניין חמ"ל, מטבח, חדר אוכל, חדר תדריכים, שירותים ומקלחות, מגורים בתוך 'צוללות' (בונקר), מגורי סגל, מגורי חיל קשר ואנשי מודיעין, משטח לטנקים ונגמ"שים.
כמו כן, מחוץ למוצב היה מנחת מסוקים מאולתר.
משער פאטמה שעל הגבול הבינלאומי יצאה הדרך המובילה למוצב עישייה.
היא עברה דרך הכפר כילא לכיוון הבופור, לגשר חרדלה שמעל נחל הליטני ומשם צפונה.
הציר, מדרום לצפון, נקרא בלשון הצה"לית 'חנף'.
בשנות ה־90 סלל צה"ל ציר נוסף שעלה מגשר חרדלה לעישייה, שנקרא 'דרשנות'.
מוצב עישייה פונה ופוצץ בעת נסיגת צה"ל מלבנון במאי 2000.
מוצב רותם (ראס אל-ביאדה) היה מוצב של חיל הים על שפת הים התיכון בגזרה המערבית ברצועת הביטחון בלבנון, צפונית לראש הנקרה.
המוצב ספג באופן קבוע פגיעות מאש מחבלים שנורתה מהכפר הסמוך מנסורי.
אל המוצב הוביל כביש החוף הלבנוני שהתחיל מראש הנקרה דרך העיירה א-נאקורה עד מבואות צור.
מזרחית למוצב שכנו שלושה מוצבים של צבא דרום לבנון: "חמרה", "בידה" ו"שקיף אל חרדון".
דרומית למוצב הייתה ממוקמת מפקדת האו"ם ומוצב צד"ל בא-נאקורה.
מוצב רותם נחשב למוצב הצפוני ביותר של צה"ל בגזרה המערבית באזור הביטחון.
המוצב שימש כנקודה אסטרטגית בעיקר לחיל הים משום שהשקיף מראש הצוק על אזור מפרץ העיר צור, עובדה שאפשרה לצה"ל לעקוב אחר תנועת כלי שיט המתקרבים למים הטריטוריאליים של ישראל.
בנוסף מהמוצב ניתן היה לעקוב אחר הפעילות הקרקעית של חזבאללה בבסיסיו שמצפון לרצועת הביטחון ולאתר יציאות של נשק תלול מסלול.
מחלקת החי"ר הייתה מחוזקת ברגמים מהפלוגה המסייעת של הגדוד שלה, שני טנקים ושני גששים.
בנוסף היה ממוקם במוצב צוות שהפעיל מכ"ם "קשת", מכ"ם קרקעי נייד, שנועד לעקוב אחר תנועת כוחות אויב בלילה.
תחנת המכ"ם כיסתה את השטח בין חמרה לבין צור וזאת עקב הטופוגרפיה של האזור וקו החוף, הגורמת לכך שכל אזור חמרה, אל מנצוריה, רשידיה עד צור היה בשטח שלא היה ניתן לכסות אותו ממוצב חיל הים בראש הנקרה.
תפקיד המוצב היה לתצפת באמצעים מיוחדים על אזור החוף בדגש על אזורי מחנות הפליטים.
למוצב הימי היה תפקיד נוסף: מניעת חריגת סירות דיג אשר הפליגו דרומה ואשר היו עלולות לאיים על המוצב, להעביר אמצעי לחימה לפיגועי התאבדות כנגד כלי שיט של חיל הים, או לנסות להוריד שחיינים או צוללים לפיגועים בארץ.
מעבר לתצפית הימית, כוח החי"ר והטנקים שבמוצב היוו כוח הגנה וגיבוי למוצבי צבא דרום לבנון (צד"ל) בגזרה.
במשך השנים ספג צה"ל כמה אבדות בתקריות במוצב ובסביבתו.
ב-1985 ניסו מחבלים להגיע למוצב עם מכונית נפץ, הרכב פוצץ בסמוך למחסום האו"ם ולא היו נפגעים.
ב-6 בדצמבר 1994 נהרג סמל ראשון מחטיבת הנח"ל, כאשר כח צה"ל שעסק בפתיחת ציר באזור ראס אל-ביאדה נפגע ממטען צד.
אבוקסיס היה מפקד אחד הנגמ"שים של הכוח.
ב-3 במאי 1999, נהרג סמל ראשון וחייל נוסף נפצע באורח בינוני, בפיצוץ מטען צד, סמוך למוצב.
ב-25 בינואר 2000 נהרג סמל ראשון מחטיבת גבעתי, מטיל שפגע ישירות בעמדת התצפית של המוצב.
מוצב רותם פונה והועבר לאחריות גדוד 81 של צד"ל ב-16 במאי 2000. כמו מוצב טייבה לפניו, עבר מוצב רותם לידי צד"ל במבצע לילי.
צה"ל השאיר לצד"ל חלק מהציוד הלא מבצעי, כמו מכלי מים וגנרטורים.
ב-23 במאי, בשעה אחת עשרה בבוקר, פקד צה"ל על כל יחידות צד"ל לסגת אל הגבול הישראלי.
ב-24 במאי, בעקבות התמוטטות צד"ל, ניטש המוצב.
ב-3 באוקטובר 2024, במסגרת התמרון הקרקעי בלבנון במלחמת חרבות ברזל, צה"ל תקף את המוצב ומספר חיילים מצבא לבנון נהרגו.
ב-16 בנובמבר 2024 צה"ל התחיל להתקדם מהכפר שַמַע לכיוון המוצב.
ב-19 בנובמבר 2024 צה"ל כבש מחדש את מוצב רותם.
מוצב גלגלית, או בשמו הקודם מוצב גבעון, היה מוצב של צה"ל בגזרה המזרחית ברצועת הביטחון בלבנון, בפאתי הכפר דיר מימאס ומעל ברך נהר הליטני.
צפונית למוצב שכן מוצב הבופור.
מוצב גלגלית היה ממוקם מצפון מערב לכפר כילא ולמוצב חממה של צה"ל וממזרח לכפרים יוחמור ודיר סיריאן.
באזור הקרוב לגלגלית לא היו מוצבים של צבא דרום לבנון.
מוצב גלגלית נועד לשמור על הציר שהוביל ממוצב נרקיס, שהיה ממוקם על הגבול, אל מוצב הבופור ואל מוצב דלעת.
חזבאללה ניסה לפגוע בתנועה על הציר, וחוליות של הארגון ששהו באזור הליטני הניחו מוקשים על הדרך לבופור וירו פצצות מרגמה לעברו.
גלגלית היה בדרך כלל מוצב מחלקתי, בשל קרבתו לגבול.
מחלקת החי"ר שאיישה את המוצב הייתה מחלקה מפלוגת מסלול ולא מפלוגה ותיקה.
את המחלקה תגבר טנק מפלוגה מבצעית (לאחר מסלול ההכשרה), צוות של מודיעין, צוות לוחמה אלקטרונית, גשש ואיש קבע של הנדסה קרבית שהיה מנהל עבודות מיגון.
ביולי 1994 נהרג במוצב קצין הצנחנים סגן מירי טיל סאגר.
ב-31 בינואר 2000 נהרגו שלושה חיילי צה"ל מפגיעת טילים ששיגר החזבאללה שפגעו בעמדת התצפית במוצב: רס"ן , סמ"ר וסמ"ר .
באותו אירוע נפצע חייל נוסף באורח אנוש ושלושה נפצעו קל.
ב-24 במאי 2000, בעקבות התמוטטות צד"ל ונסיגת צה"ל מרצועת הביטחון, ניטש המוצב ופוצץ.
מוצב טייבה היה מוצב של צה"ל בגזרה המזרחית ברצועת הביטחון, בפאתי הכפר השיעי טייבה, השוכן ממערב למטולה, שפעל בין השנים 1983 ל-2000.
לאורך מרבית שנות קיומו של המוצב היו תפקידיו של המוצב, שהיה שייך לגדוד רכס רמים, הפגנת נוכחות, אבטחת האזור, סיוע לצד"ל ובעיקר בסיס יציאה של הכוחות ששהו בו, יחידות מחטיבת גולני או חטיבת הצנחנים, למארבים במרחב נחל סלוקי (יובל של נהר הליטני).
כמו כן יצאו ממנו הכוחות לסיורי שטח ולפתיחת צירים.
צפונית מזרחית למוצב שכנו המוצבים גלגלית ובופור והכפר דיר סרין .
דרומית לו שכנו מוצבי צד"ל תל קבעה ו-627 שהגנו על הכפרים רב א-תלתין ומרכבא.
מזרחית למוצב שכן כפר כילא.
המוצב היה מוצב פלוגתי בגזרת גדוד רכס רמים.
בשנים האחרונות לשהיית צה"ל ברצועת הביטחון, הושקעו עשרות מיליוני שקלים בביצורו של המוצב, ושיגרת החיים בתוכו התנהלה תחת מעטה של בטון, שהגן על החיילים מפני פצצות המרגמה שירה חזבאללה כמעט מדי יום.
המוצב היה מוקף סוללת עפר גבוהה ובכניסה אליו הייתה רחבה שבה עמדו טנקים ונגמ"שים.
בתוך הסוללה היו תעלות קשר מבטון עם עמדות תצפית לכיוון, מזרח, צפון ומערב.
בקצה הצפון מערבי של המוצב שכן החמ"ל-עמדה פתוחה עם מכשירי קשר ומשקפת.
במרכז המוצב היו חדר המפקד, מגורי החיילים בתוך בונקר, מגורי הגששים, מקלחות ומטבחון.
משער 388, על הגבול הבינלאומי בין ישראל ללבנון, הובילה דרך לכיוון הכפר רב-א-תלתין ציר המוסכים אל צומת שנקראה על ידי החיילים "פרסק טייבה" פנתה הדרך צפונה אל עבר גבעה שעליה שכן מוצב טייבה.
בגזרת מוצב טייבה נהרגו במהלך שנות שהותו של צה"ל ברצועת הביטחון חיילים רבים.
ב-13 באפריל 1993 יצא מהמוצב כוח מפלוגת החוד מגדוד 101 של חטיבת הצנחנים לסיור רגלי באזור הכפר קנטרה הכוח עלה על מטען ממולכד ובאירוע נפלו מפקד המוצב רב-סרן אלעד-אפרים בן דוד, סגן משה ברי וסמל ראשון פיטר-פנחס רפפורט.
ב-24 במאי 1993 יצא מהמוצב כוח מפלוגת הפלחוד מגדוד 101 של חטיבת הצנחנים למארב באזור קבריח'א.
במהלך המארב אירעה תאונה מבצעית כשכוחותינו ירו על כוחותינו.
באירוע נפלו סגן עזרא אשר, סמ"ר דביר יעקוב מור חיים, סמל אהוד חלמיש וסמל יעקב גבאי.
ב-3 ביולי 1994 התחשמלו למוות שני חיילי צה"ל מגדוד 12 (ברק), כאשר אנטנת הקשר של נגמ"ש שעמו נכנסו למוצב פגעה בכבל חשמלי.
מפקד הנגמ"ש, סמל , נפגע כאשר יצא מתאו כדי לכוון את הנהג, והנהג עצמו, סמל , נהרג כאשר ניסה להצילו.
מכיוון שחברת החשמל הלבנונית סירבה לטפל בקו המתח נכנסו למוצב עובדי חברת החשמל הישראלית על מנת לפתור את הבעיה.
מפקד הפלוגה, אופק בוכריס הועמד לדין יחד עם מפקד הגדוד, משה תמיר, ומפקד הגזרה, יצחק גרשון.
ב-28 באוגוסט 1997 ארב כוח מגדוד 13 (גדעון) שאייש את המוצב, בפיקוד המ"פ, אופיר לויוס והמ"מ דותן דרוק למחבלי החזבאללה בקרבת נחל סלוקי.
הכוח זיהה שתי חוליות נפרדות של מחבלים הנעות בקרבתם.
בסיוע המסוקים הרג הכוח את שלושת המחבלים הנוספים.
בעקבות זיהוי המחבלים, טיווח צה"ל אש ארטילרית לאזור אפיק נחל הסלוקי כ-800 מטרים מערבה לנקודת ההיתקלות, שהיה סבוך ומכוסה בצמחייה שהייתה יבשה בעונה זו של השנה.
השריפה שהתפתחה נעה מזרחה ועברה מאות מטרים בכמה שעות.
מעט אחרי השעה 14:00 בצהריים האש הגבירה את מהירותה במסגרת "ארובת אש" ופגעה בכוח המארב שבינתיים החל בורח מהאש בשלושה כוחות משנה.
האש השיגה את הכוחות השונים, ונהרגו ארבעה לוחמים ונפצעו 6 נוספים בדרגות שונות כאשר אחד מהם פצוע אנוש (נפטר לאחר מספר ימים בבית החולים).
הפצועים וההרוגים חולצו לבסוף בידי יחידת החילוץ של חיל האוויר - 669 ושאר הכוח נסוג בחזרה למוצב.
בדליקה שנודעה לימים כאסון השריפה בוואדי סלוקי נספו חמישה מלוחמי חטיבת גולני וחמישה לוחמים נוספים נפצעו ואושפזו.
ב-30 בדצמבר 1998 יצא כוח מחלקתי מגדוד 51 של גולני למארב.
עקב שרשרת טעויות של מפקדיו נפתחה אש דו צדדית, באירוע נהרג .
ב-15 במאי 2000 פונה מוצב טייבה והועבר לידי גדוד 70 של צד"ל.
מבחינת צד"ל הכניסה לתוך המוצב הייתה חלק משינוי הפריסה שלו באותה תקופה.
באותם חודשים פינה צד"ל חמישה מוצבים ובמקביל להתבססות במוצב טייבה, פינה צד"ל שני מוצבים שרמת המיגון שלהם הייתה נמוכה יותר.
מסוקי צה"ל הוזנקו ושיגרו טילים לעבר המוצב שבשנים שקדמו לנסיגה הושקעו בו מיליוני שקלים על ידי צה"ל.
מוצב שרייפה היה מוצב של חיל התותחנים בגזרה המזרחית ברצועת הביטחון בדרום לבנון כ-8 ק"מ צפונית לגבול.
המוצב היה ממוקם על רכס אל-ח'יאם, בחלקו הצפון מזרחי של עמק עיון - מזרחית למרג' עיון, מערבית לערוץ החצבאני ההררי ("וואזני"), ומצפון לעיירה אל-ח'יאם.
המוצב שכן מדרום למוצב עיישייה וממזרח למוצב הבופור ונועד לגיבוי ארטילרי למוצבי צה"ל וצד"ל בגזרה המזרחית, ולמענה בשעת הצורך לחיילי צד"ל ולסוהרים בכלא אל-ח'יאם.
מוצב שרייפה היה המוצב החודר היחידי של חיל התותחנים בגזרה המזרחית רצועת הביטחון (בנוסף היה גם את מוצב טבק שנמצא אף הוא בתוך רצועת הביטחון, אך בחלקה המערבי).
המוצב היה מחולק לשני מוצבי משנה: שרייפה עליון ושרייפה תחתון.
המוצב התחתון היה ממוקם כ-100–150 מטר דרומית מערבית לעליון וקצת נמוך ממנו.
ככלל, המוצב היה מאויש באורח קבוע על ידי סוללת תותחים אחת והתחתון אויש רק כתגבור (ע"פ החלטות מח"ט) וכאשר העליון היה בשיפוצים.
המוצב העליון היה מוקף בבטונדות וממוגן כראוי והרבה יותר מאורגן מאשר המוצב התחתון.
הוא כלל מטבח וחדר אוכל מסודר, חדר תדריכים וחדר חובשים גדול, כאשר במוצב התחתון הלינה הייתה באוהלים בין סוללות עפר.
במוצב הייתה מחלקת חי"ר מתוגברת בצוות טנק וכן צוות נ"מ צוות הנ"מ היה ללא נשק נ"מ, אלא עם אמצעי תצפית.
מטרתה של המחלקה הייתה להגן על המוצב ולהציב מארבים על הציר המוביל מהגדר למוצב.
אספקת המים הייתה מגיעה למוצב בעזרת מכליות המים של צד"ל.
בינואר 2000 נבנו סביב המוצב רשתות ברזל ענקיות, שנועדו לתת מענה לירי טילים על מוצבי צה"ל בדרום לבנון באותה תקופה.
רשתות הברזל נועדו לגרום להפעלת מנגנון הטילים לפני שיפגעו בעמדות המוצב.
ב-24 במאי 2000, בעקבות התמוטטות צד"ל ונסיגת צה"ל מרצועת הביטחון ננטש המוצב ופוצץ.
מוצב כרכום היה מוצב של צה"ל בגזרה המערבית ברצועת הביטחון בלבנון, מול המושב זרעית שעל גבול הלבנון, אשר שכן על ג'בל בלאט.
עקב מיקומו הגבוה המוצב שלט על רוב הגזרה הצפונית של ישראל, ובימים בהירים ניתן היה לראות ממנו את רכס הכרמל ואת בניין אוניברסיטת חיפה בעין בלתי מזוינת.
המוצב נמצא דרומית לכפר צלחאני, מזרחית לכפר מרווחין ומוצב צד"ל שיחין ומערבית למוצבי צד"ל קוזה, ג'בל מחמיד ורשף.
ליד המוצב היה ממוקם מוצב יוניפי"ל שנקרא או"ם בלאט.
בשטח המוצב היו שרידים של מקדש רומי עתיק.
המוצב נועד לשמש בתחילה כנקודת תצפית לכיוון צפון על אזור הביטחון ולאחר מכן על הגזרה המערבית של רצועת הביטחון לכיוון שקיף הצלחני והכפרים עייתא א-שעב, קאוזה ואחרים.
באזור זה לא היו מוצבי צה"ל ועל כן המוצב היה אמור לסייע למוצבי צד"ל כאשר מוצבי הגדר הצה"ליים לא היו מסוגלים לספק את הסיוע.
המוצב שימש בין היתר כתצפית לעבר המושבים צמודי הגדר כמו זרעית ושתולה.
המוצב היה ידוע כמוצב שספג יותר פצצות מרגמה מכל מוצב אחר באזור הביטחון.
המוצב היה מוצב פלוגתי ועקב קרבתו לגבול איישה אותו לרוב מחלקה מאחת מחטיבות חיל הרגלים, שהייתה שייכת בדרך כלל לפלוגת המסלול של הגדוד ולא פלוגה ותיקה.
בנוסף היו במוצב צוות שריון מצויד במערכת תצפיות תרמית "ארטישוק", צוות תצפית וטיווח "מעופף" של חיל התותחנים בפיקוד קצין שיתוף אש שאייש בקביעות את עמדת התצפית הצפון-מזרחית, קשר, מודיעין.
עם זאת, לקראת סוף שנות ה-90 איישו את המוצב גם פלוגות ותיקות.
החל משנות ה-90 המאוחרות פעל במוצב מכ"ם "קשת", מכ"ם קרקעי נייד, שנועד לעקוב אחר תנועת כוחות אויב בלילה.
משער שליד מושב זרעית על הגבול הבינלאומי יצאה דרך שהובילה ישירות למוצב כרכום.
במהלך השנים נהרגו מספר לוחמי צה"ל שהיו במוצב או בסביבתו.
באוגוסט 1993 נהרגו בגזרת המוצב שבעה חיילים מחטיבת גולני, ממטען צד שהניח החזבאללה.
לאחר מכן, בסריקות אחר מטענים נוספים, נהרג גשש ונפצע קשה קצין סילוק פצצות, שמת מפצעיו בבית החולים רמב"ם.
בדצמבר 1993 בפעילות מבצעית סמוך למוצב נפגע יואב ירום ממוקש ואיבד את רגלו.
ב-25 בספטמבר 1995 (א' ראש השנה תשנ"ו) נהרגו סמל ראשון מחטיבת הנח"ל ורב-טוראי מגדוד הקשתות מאש מרגמות שנורתה על המוצב.
ב-10 באפריל 1996 (שביעי של פסח תשנ"ו) נהרג סמ"ר , גם הוא מחטיבת הנח"ל, בהפגזה כבדה על המוצב שהקדימה בכמה שעות את פתיחת מבצע ענבי זעם.
ב-29 באוגוסט 1996 נתקל כוח שיצא מהמוצב באויב וסמ"ר , מפקד הכוח, נהרג.
ב-9 בנובמבר 1996 נפגע טנק מסוג מגח 6 ב' גל מחטיבה 401 מטיל נ"ט סאגר.
לוחם הטנק ששימש כטען-קשר סמל ארז יצחק נהרג מפגיעה ישירה של הטיל.
ב-26 בפברואר 1998 נהרגו יוני דבירי, רונן אשל ואסף רוזנפלד כתוצאה מפגיעה ישירה של פצצת מרגמה בעמדת התצפית במוצב.
ב-27 בנובמבר 1998 נהרגו סמ"ר אהד (ניר) נחמיאס מחטיבת הנח"ל וסמ"ר אייל כהן כתוצאה ממטען שפגע בנגמ"חון שחובר לטנק במסגרת חילוץ הנגמח"ון ובו חיילי נח"ל.
ב-6 בפברואר 2000 נהרג סמ"ר , חובש קרבי מחטיבת גבעתי לאחר שכוח שפעל ליד המוצב נתקל במטען צינור ובעת פינוי הנפגעים ספג הפגזה כבדה.
על מעשיו זכה ידידיה גפן בצל"ש אלוף פיקוד הדרום.
בעקבות התקרית הקשה הצהיר ראש הממשלה אהוד ברק כי הנסיגה מלבנון תיתכן לפני יולי 2000.
מוצב כרכום היה אחד המוצבים האחרונים שישראל שהתה בו ברצועת הביטחון.
ב-23 במאי 2000 נהדפה התקפת לוחמי חזבאללה על המוצב.
בהתקפה זו נהרגו 10–12 לוחמי חזבאללה, ולמחרת, ב-24 במאי 2000 לפנות בוקר, בעקבות התמוטטות צד"ל ונסיגת צה"ל מרצועת הביטחון, ננטש המוצב ופוצץ על ידי כח ההנדסה של חטיבה 300 בפיקודו של סגן קובי יצחק.
בכניסה למושב זרעית מוצבת אנדרטה לזכר חללי מוצב כרכום.
במלחמת חרבות ברזל כחלק ממבצע חיצי הצפון ב-19 באוקטובר 2024 מוצב כרכום ושיא הגובה של ג'בל בלאט נכבשו על ידי גדוד 22 מחטיבת כרמלי.
במשך עשרה ימים לוחמי הגדוד סרקו את השטחים הסבוכים שסביב המוצב.
שטחים אלה היו אתר צבאי של החזבאללה שהוקם כחלק מתוכנית חזבאללה לכיבוש הגליל, ונועד להיות שטח הערכות לכיבוש היישובים הישראליים באזור.
בסריקות נמצאו אמצעי לחימה רבים, ביניהם משגרים, מאות פצצות מרגמה, טילי קורנט, מטולי ופצצות RPG, מטענים ונשקים רבים.
בזמן אחת מהסריקות שבוצעו, נמצא מחסן אמצעי לחימה גדול מאד.
כח שנשלח לאבטח את הוצאת האמל"ח הגיע סמוך לפיר שבו שהו לפחות ארבעה לוחמי חזבאללה.
לוחמי חזבאללה הפעילו מטענים וזרקו רימונים על הכח.
הקרב הוכרע במהרה על ידי מפקד הפלוגה, שזרק רימונים לתוך הפיר ועל ידי המג"ד שפוצץ את הפיר סך הכל חוסלו לפחות ארבעה מחבלי חיזבאללה שזוהו שרידים שלהם, שנה וחודשיים לאחר האירוע.
בקרב נפצעו שישה ונהרגו ארבעה לוחמים - , , ו.
כחלק מהיות המקום בעל משמעות אסטרטגית, במסגרת הסכם הפסקת האש הוקם במקום מוצב של צה"ל שמטרתו להגן על יישובי הגליל המערבי ומרום הגליל.
מוצב זה הוא אחד מחמשת המוצבים שצה"ל הקים בדרום לבנון מצפון לקו הגבול.
מוצב חממה היה מוצב של מערך ההגנה האווירית של צה"ל בגזרה המזרחית ברצועת הביטחון בלבנון, צפונית מזרחית למושבה מטולה שעל גבול לבנון.
המוצב שכן על רכס חממיס ליד רכס אל ח'יאם.
המוצב שלט על נתיב חדירה אווירי מעמק עיון ומהמורדות המערביים של הר דב.
דרומית למוצב שכן הכפר מזרעת סירדה, צפונית למוצב שכן הכפר אל-ח'יאם, מערבית לו שכן הכפר חורה ומוצב צה"ל גלגלית, ומזרחית לו שכן הכפר ואזאני.
עד 1987 הוחזק המוצב על ידי מחלקת חי"ר בפיקוד מ"מ מפלוגת (מוצב) נרקיס, בדרך כלל פלוגת מסלול מגדוד של צנחנים או גולני.
בנוסף לחיילי החי"ר היו במוצב טנק ועמדת תצפית שהופעלה על ידי חיילי החי"ר.
הטנק ביצע מארבי ארטישוק, מעמדה צמודה למוצב, לכיוון עמק עיון ומארג' עיון.
לאחר ליל הגלשונים, החלו לפעול במוצב כוחות נ"מ, שהתחלפו ביניהם כל כמה חודשים, המוצב היה סוללתי והכיל את מפקדת הסוללה וחיילים שאיישו את המוצב.
הסוללה איישה גם את מוצב נרקיס (מוצב שהיה בשטח ישראל, דרומית למטולה).
אף על פי שהמוצב היה אחרי קו כחול (פונה בעת הנסיגה), גדר המערכת הייתה לפני המוצב.
הכוחות שהיו במוצב היו לוחמים של צ'פרל או וולקן שהתחלפו ביניהם.
מטרת המוצב הייתה למנוע חדירת כלי טיס מעמק עיון והגנה קרקעית על הגבול.
תחת דפוס פעולה דומה פעל בגזרה המערבית מוצב הרדוף סמוך לשלומי, שהיה גם הוא תחת פיקוד סוללת נ"מ מגדודי הנ"מ המתנייע.
מוצב חממה נבנה משני מפלסים:
מפלס עליון - שימש כאזור מבצעי ובו היו: עמדת תצפית לכיוון לבנון, עמדות לחימה מבוטנות מסביב לעמדת תצפית ונגמ"ש שעמד לא רחוק מעמדת התצפית
מפלס תחתון - האזור המנהלי בו היו: מגורים ומספר מבנים ששימשו את החיילים במוצב (משרדים, חדר אוכל, שירותים ומקלחות וחדר תדריכים).
הש"ג היה ממוקם במפלס התחתון ולידו היה מטווח קטן ששימש את החיילים
מהמוצב היה ניתן לתצפת על הגזרה המזרחית של רצועת הביטחון לכיוון הכפרים אל-ח'יאם וקליעה וגם לכיוון המורדות המערביים של הר דב.
ב-24 במאי 2000, בעת נסיגת צה"ל מרצועת הביטחון, ננטש המוצב ופוצץ.
מוצב סוג'וד היה מוצב בצפון הגזרה המזרחית ברצועת הביטחון, שאויש על ידי חיילי גדוד 10 של צבא דרום לבנון.
המוצב שכן סמוך לכפר סוג'וד, מערבית למוצב ריחן של צה"ל ודרומית לשלושת מוצבי צד"ל: ע'זלן, ערמתא וחונה.
המוצב היה ממוקם בתוך שרידי מבצר צלבני ובתוכו הייתה כיפה של מסגד.
לפי המסורת היהודית, במקום היה ממוקם קברו של אהליאב בן אחיסמך, מבוני המשכן, ויהודי צפת היו עולים לקבר על מנת לבקש סיוע ומזור.
במוצב לא היה צינור של מים זורמים, ואספקת המים הגיעה באמצעות מכליות של צד"ל.
גם הסולר והמזון סופקו על ידי צד"ל.
משימתם של הכוחות במוצב סוג'וד הייתה לשמור על הציר בין מרג' עיון למובלעת ג'זין פתוח.
משימה נוספת הייתה סיוע לכוחות בשלושת מוצבי צד"ל, ע'זלן, ערמתא וחונה.
המוצב אויש על ידי כוחות צה"ל במשך תקופות ארוכות ורצופות על מנת לחזק את חיילי צד"ל.
ב-9 ביולי 1993 נהרגו במוצב ארבעה חיילי פלנ"ט צנחנים: סגן , מפקד המוצב, וסמל .
הם נהרגו מפגיעת טיל נ"ט שנורה אל עמדת התצפית בה היו; סמל ורב"ט נהרגו כשבאו לחלצם.
ב-19 בספטמבר 1996, במבצע חובק עולם, סרק כוח מיחידת אגוז, בפיקוד ארז צוקרמן, את ג'בל סוג'וד ונתקל במספר רב של מחבלי חזבאללה.
בקרב שהתפתח נהרגו כעשרה מחבלים.
כמו כן נהרגו שני חיילי צה"ל, סגן וסמל ראשון , ונפצעו עוד כשמונה חיילים.
בשלהי 1998 תקפו מחבלי חזבאללה את המוצב ואחד מהם אף חדר לתוכו.
המחבל נאבק עם אחד מלוחמי גדוד 101 של הצנחנים ששהו במוצב, ונמלט.
הרמטכ"ל שאול מופז, אשר חקר אישית את האירוע, הדיח מתפקידי לחימה את מפקד המחלקה שאיישה את המוצב, וכן את סמל המחלקה ולוחם שנאבק במחבל והבריח אותו.
כן העיר מופז לכל שרשרת הפיקוד שמעליו על שלא חתרו למגע והרגו את המחבל ובכלל זה למפקד הגדוד איתי וירוב, אשר מחה על כך.
מופז ניצל את האירוע כדי לחדד לפקודיו את חשיבות ערך הניצחון בלחימה בעיניו, בכל מפגש ומפגש עם האויב, באומרו:
באפריל 1999 תקפו עשרות מחבלי חזבאללה את כוחות צד"ל שבמוצב סוג'וד.
בניסיון ליצור הטעיה, חוליות מרגמות של חזבאללה הנחיתו מכת אש על כל המוצבים ברצועת הביטחון.
חיילי צד"ל בסוג'וד השיבו אש והצליחו להדוף את המתקפה בסיוע כוחות צה"ל, שהפגיזו את האזורים מהם תקף חזבאללה.
במקביל תקפו מטוסי קרב של צה"ל עמדות חזבאללה מצפון לרצועת הביטחון.
שניים או שלושה מאנשי חזבאללה נהרגו בתקרית זאת.
אחד מאנשי חזבאללה נשא על גופו דגל, שאותו ביקשו אנשי חזבאללה להניף על המוצב לאחר כיבושו.
כוח הצנחנים ממוצב ריחן הסמוך סייע להדוף את אנשי חזבאללה.
בפברואר 2000 פונה המוצב, עקב התקיפות החוזרות ונשנות של חזבאללה על המוצב.
מוצב נבי, שנקרא גם נבי אל עואדי, היה מוצב של צה"ל ברצועת הביטחון.
המוצב עוד שימש כנקודת תצפית של צבא צרפת, במלחמת העולם הראשונה.
דרומית לו שכן המושב משגב עם, מצפון לו שכן מוצב גלגלית שכונה גם גבעון, ומערבית לו שכן מוצב טייבה.
משימתו של מוצב נבי הייתה לשמור על הציר בין גבול ישראל למוצב גלגלית פתוח, שבהמשך הגיע עד מוצב הבופור, את נבי תפסה מחלקת חי"ר, שהייתה גיבוי למחלקה שתפסה את מוצב גלגלית.
מוצב כאוכבא היה מוצב בגזרה המזרחית ברצועת הביטחון בלבנון שהיה ממוקם בפאתי הכפר כאוכבא, על הרכס המערבי של מורדות החרמון.
מזרחית לו שכנו ארבעת מוצבי צד"ל זומריא, חצביא, שוויא ומגל.
עד תחילת שנת 1994 היה מוצב כאוכבא מוצב צה"לי ובדרך כלל איישה אותו פלוגה סדירה עם צוות מרגמות 81 מהמסייעת וכוח שריון בגודל של כמחלקה.
הפעילות מרכזית הייתה פתיחת צירים למוצב עצמו ותל שרפה.
כמו כן הוצאו מארבי לילה של טנקי ארטישוק ומארבי חי"ר, לרבות מארב קבוע ממוצב חצביא של צד"ל.
בשנת 1994 בעקבות החלטת צה"ל להעביר את האחריות על רצועת הביטחון לידי צד"ל, הועבר מוצב כאוכבא לאחריות צד"ל.
המוצב היה חלק מגדוד חצביא (גדוד 30 של צד"ל) תחת פיקודה של החטיבה המזרחית ביחידת הקישור ללבנון.
משימתו של מוצב כאוכבא הייתה לשמור על צומת הצירים המרכזית בגזרה המזרחית הנמצאת קרוב לגבול הסורי.
המוצב שלט בתצפית על מעבר זומריא (מעבר בין רצועת הביטחון ללבנון).
ב-28 בפברואר 1999 נפגעה סמוך למוצב שיירה בה נסע מפקד יק"ל דאז, תא"ל ארז גרשטיין.
נגד השיירה הופעל ממטען רב עוצמה שהניחה חוליית פעילי חזבאללה.
מהפיצוץ נהרגו גרשטיין ושלושה אנשים נוספים שהיו עמו ברכב: הקשר האישי של גרשטיין, סמ"ר ; נהגו האישי, רס"ב ; וכתב קול ישראל, אילן רועה.
עיקר חשיבותו של המוצב נבעה ממיקומו על הרכס בין החצבני לליטאני וכחוצץ בין הכפרים זלייה, קלייה, ויוחמור אל בקע לרצועת הביטחון.
מוצב כאוכבא ננטש על ידי גדוד 30 של צד"ל בעת נסיגת צה"ל מלבנון במאי 2000.
מוצב חבצלת היה המוצב הצפוני ביותר מבין מוצבי צה"ל באזור ג'בל ברוך.
מטרת המוצב הייתה לאבטח את העיירה ג'זין שעל השלוחה הדרומית של ג'בל ברוך, ולאבטח את הדרך מהבקאע אל מישור החוף הלבנוני.
כמו כן ג'בל ברוך היווה נקודה אסטרטגית אל מול הכוחות הסורים.
המוצב הוקם בשנת 1982, בתחילת מלחמת לבנון הראשונה.
לאחר הנסיגה מהרי השוף ורצועת החוף, היה המוצב הצפוני ביותר של צה"ל בלבנון.
בחורף, בעקבות מזג האוויר הקשה, שכלל סופות שלג וירידה חדה בטמפרטורות, היה המוצב ננטש, ובאביב היה מאויש שוב על ידי גדוד חי"ר (931, 932, 50, 432) שהיה מתחלף כל כמה חודשים.
החיילים ישנו באוהלים ולא במבני בטון.
הציר שהוביל למוצב התחיל מהבקעא ועבר דרך מוצב "אנטנה", בחלק הדרומי של ג'בל ברוך.
מלבדו היה קיים ציר חלופי - ציר "מרתון", שירד משיא ההר ישירות לבקעת הלבנון.
בציר הנוסף לא נעשה כמעט שימוש למעט סיור שהתקיים לערך אחת לחודש על מנת לנקותו ככל הניתן ממוקשים וממטענים.
המוצב ננטש בסוף אוקטובר 1984, ולא אויש מאז על ידי חיילי צה"ל.
בעת הנסיגה לרצועת הביטחון, ננטשו גם המוצבים העיקריים בהר - חטמ"ר ארזים שהייתה הסמכות הפיקודית בכל מוצבי ההר, ושלושה שבועות אחריה גם מוצב האנטנה.
מוצב תל קבעה היה מוצב של צה"ל ברצועת הביטחון.
המוצב שכן ליד מוצבי צד"ל תל קבעה ו-627 שהגנו על הכפרים רב א-תלתין ומרכבא.
בתחילת שנות ה-90 מוצב תל קבעה היה משטח מלבני באורך פחות מ-100 מטר ורוחב 50 מטר, מוקף בגדר תלתלית עם שטח מוגבה ומסתור לטנק.
במרחק של פחות מקילומטר מגדר המערכת, המשטח היה לא מאויש ושימש רק למארבי טנקים ולפעמים בליווי של כוחות חיל רגלים.
מטרת המוצב הייתה להרחיק איומים מהגדר המגינה על מנרה ומרגליות בעיקר ולמנוע הנחת מטענים על מעברים הכרחיים.
מתל קבעה היה ציר שהוביל לבינת ג'בייל, ברעשית ואראג'מין אך מיעטו להשתמש בו בשל האיומים.
למוצב הצה"לי לא נכנסו כוחות צד"ל בהנחיה מפורשת, בעקבות החשש ממטעני הצד (בגלל נקודות נסתרות מתצפיות בדרך אליו).
לעיתים עברו שבועות עד שכוחות צה"ל נכנסו למשטח.
הכוחות חיכו לאישור של היחידה לסילוק פצצות של צה"ל.
מאמצע שנות ה-90 הפך מוצב תל-קבעה למוצב צה"לי לכל דבר.
כוח מגדוד רכס רמים ישב בו באופן קבוע, והמוצב היה מטווח לעיתים קרובות.
ב-16 בנובמבר 1998 התפוצץ מטען צד במוצב תל-קבעה בלבנון ושלושה מחיילי צה"ל של פלחי"ק גולני נהרגו.
בעקבות האירוע הוקמה ועדת חקירה בראשות ישראל זיו שלא הסיקה מסקנות אישיות אולם הוציאה תחת ידה דוח מקיף אודות אופן שהיית צה"ל ברצועת הביטחון.
מוצב שני היה המוצב האחרון שהוקם ברצועת הביטחון בדרום לבנון.
המוצב נבנה בשלוחה הצפונית של רכס עיון, כשני קילומטרים צפונית למפקדת החטיבה המזרחית ביחידת הקישור ללבנון בעיירה מרג' עיון.
החל משנת 1992 מוקם מדי פעם כוח תצפית מיחידת מודיעין (יחמ"ם) במבנה נטוש שכונה "בית העמודים" בפאתים הצפוניים של העיירה מרג' עיון.
כוח התצפית מלווה בכיתת חי"ר ובטנק לאבטחה היה מתמקם בבית העמודים אד הוק למבצעים או כשהתגברו ההתראות על כוונת מחבלים לפגע באזור זה.
בעקבות מספר אירועים קשים במהלך 1995 בגזרה שמדרום וממערב למוצבי צה"ל בריחן ובעישייה הוחלט לחזק את הגזרה בתצפית ובאש.
בית העמודים אויש באופן קבוע החל מאוקטובר 1995 מיד לאחר ההתקלות של כח ממסיעת 51 של גולני במחמודיה.
בחודש יוני 1996 הוקם המוצב בסמוך לבית העמודים והוצבה בו מחלקת חי"ר, צוות שריון וכוח איסוף קרבי.
בתחילה נקרא המוצב "המזבלה" בשל אתר האשפה שהיה קיים בצמוד לו ולאחר מכן שונה שמו ל"שני", על שם ביתו של קצין ההנדסה של יק"ל שתכנן ופיקד על הקמת המוצב ושנהרג ממטען צד ב-30 במאי 1996.
מטען צד הופעל על כוח של צה"ל, שנע בסמוך למשרדי הצלב האדום באזור מרג' עיון.
בתקרית זאת נהרגו ארבעה חילי צה"ל ועוד שבעה חיילים נפצעו.
לאחר הקמתו התמעטו אירועי הפח"ע בגזרת השליטה של המוצב.
המוצב פוצץ ב-24 במאי 2000, ליל יציאת כוחות צה"ל מדרום לבנון.
מוצב ברוש היה מוצב הממוקם בצפון רצועת הביטחון בדרום לבנון שהיה ממוקם כ־4.5 קילומטרים מצפון־מזרח לעיר נבטייה.
מוצב ברוש היה הצפוני שבמוצבי צד"ל, על גבעה למרגלות רכס ג'בל רפיע (Jabal er Rafiaa) עליו יושב מצפון הכפר סוג'וד .
למוצב הייתה חשיבות אסטרטגית שכן חלש על הפתחה שמצפון מזרח אליו - בין רכס עלי טאהר לרכס של סוג'וד, וצפה בעין על הכפר ערבסאלים וכן על העמק שמצפון למוצב, שבו שוכנים הכפרים: א-לואייזה , מליח וג'ר'גוע (כולם כפרים שזוהו עם פעילות של החזבאללה).
במוצב הייתה מוצבת מחלקת חי"ר של צה"ל אך גם כוחות צד"ל.
באופן שוטף היה המוצב מאויש במחלקה מגדוד 90 (דמשקיה) של צד"ל.
לאנשי צד"ל היו שני נגמ"שים במוצב.
היו תקופות שצה"ל לא אייש את המוצב כיוון שהמוצב בהגדרתו היה מוצב צד"ל.
איוש המוצב בכוחות השונים התבצע על פי התראות מודיעיניות ומבצעים מתוכננים של צה"ל.
במוצב היה כוח שריון אשר כלל טנק אחד ולעיתים שני טנקים, שאחד מהם שימש כחיפוי אחורי.
כמו כן הוצבה במוצב מערכת תותחי M61 וולקן שהופעלה כסיוע על ידי מערך הנ"מ של חיל האוויר אל מטרות קרקעיות וסייעה רבות.
ב-23 בינואר 1993 כוח שיצא ממוצב עישייה ושימש ככוח אבטחה לכוח אחר שסרק את מורדות ג'בל רפיע, התמקם במוצב ברוש.
ביציאתו מהמוצב לחבירה עם הכוח הסורק נפגע ממטען צד בסמוך למוצב.
מהמטען, שהופעל בשלט רחוק, נפגע הנגמ"ש הראשון בשיירה, ובאירוע נהרגו סמל וסמל , ונפצע מפקד המחלקה לביא זמיר, שלושתם מפלוגה רובאית א' מגדוד שחם בחטיבת הנח"ל.
ב־23 בדצמבר 1994 היה ניסיון לכבוש את המוצב.
באירוע נהרגו מפלוגת עורב גולני ו מיחידת תצ"מ 5707. עוד שבעה חיילי גולני נפצעו.
מוצב שקד היה מוצב של צה"ל ברצועת הביטחון בלבנון.
המוצב היה ממוקם מצפון מזרח למושב אביבים וממערב לקיבוץ מלכיה, כ-1 ק"מ מצפון לגבול הצפון.
המוצב חלש על שטחים מצפון מערב – העיירה בינת ג'בייל והכפרים יארון ומארון א-ראס, מצפון - הכפר עייתרון, וצפון מזרח על גדר המערכת ושטחי קיבוץ מלכיה.
המוצב היה מאויש במחלקת חיל הרגלים, ולעיתים בצוות טנק ובמכ"ם קשת.
עם נסיגת צה"ל מרצועת הביטחון, ננטש המוצב, ובמקום הוקם מוצב של חזבאללה עד למלחמת לבנון השנייה שבה הופצץ על ידי חיל האוויר ומאז לא שוקם.
ב-8 באוקטובר 2024 במסגרת התמרון הקרקעי במלחמת חרבות ברזל פלס"ר חטיבת עציוני (6) כבשו את המוצב ולאחר מכן סרקו את כל מרחב השקד.
לאחר סיום התמרון בלבנון נשאר מוצב שקד כמוצב קדמי שצה"ל מחזיק בשל חשיבותו האסטרטגית לשלום הגליל.
היה בו בניין חמ"ל, מטבח, חדר אוכל, חדר תדריכים, שירותים ומקלחות, מגורי סגל.
הדרך למוצב הייתה סלולה ומצדו הדרומי של ההר, ועל כן מוגנת יחסית.
הכניסה הייתה מתבצעת באמצעות רכב בט"שית.
מוצב גמבה היה מוצב צד"ל ברכס עלי טאהר, ששכן מצפון למוצב דלעת של צה"ל וליד הכפרים הלבנונים: חבוש וכפר רומאן.
המוצב אויש בדרך קבע במחלקה של צד"ל ובטנק T-55.
לעיתים החליפו חיילי צה"ל את לוחמי צד"ל במוצב כדי לאפשר להם יציאה לחופשה וכן לטובת מבצעים של יחידות מיוחדות באזורים הסמוכים לו.
למשל מבצע טרף קל של סיירת גולני בכפר אל-כפור ומבצעים של יחידת מגלן וסיירת מטכ"ל.
המוצב אפשר תצפית אל מורדות ההרים: שמיס, רפיע וצאפי וכן אל הוואדיות הנסתרים שביניהם, כך שהוא ראה את תנועת המחבלים שהייתה נסתרת ומאיימת על המוצבים ברכס עישייה: עישייה, ריחן וסוג'וד.
תצפית זו שימשה מבצעים רבים של יחידת אגוז.
מוצב דלעת סבל מהטרדות מצד מוצב צבא לבנון (צל"ב) שהיה סמוך אליו בכפר רומאן.
לרוב ההטרדות בוצעו ממקלעים כבדים - מקלע DShK שהופעלו בפועל על ידי חזבאללה ולא על ידי החיילים הלבנונים.
בנוסף הותקף המוצב רגלית מטווח קרוב ובטילי כתף וירי צלפים מהטווח הבינוני ובטווח הרחוק: בטילי נ"ט סאגר, פצצות מרגמה (כולל מרגמה כבדה 120 מ"מ) ואף מתותחים 120 מ"מ D-30 שהופעלו על ידי צבא לבנון.
המקלעים הכבדים הושתקו במבצע של עורב גולני שהמתינו להם במארב עד שתקפו את המוצב ושיגרו טיל שחיסל את המקלע.
מוצב ליבנה הוא מוצב של צה"ל בגבול ישראל–לבנון.
המוצב ממוקם מצפון לשתולה וממזרח לזרעית.
המוצב חולש על שטחים ממערב - העיירה עייתא א-שעב, מצפון - הכפר ראמיה.
במרץ 1991 זוהו חוליית מחבלי חזבאללה, שהיו בדרך לפיגוע.
כוח של גדוד 51 בפיקוד ארז גרשטיין יצא אליהם באיגוף אל אזור וואדי מוזלם הסמוך לכפר ראמיה.
בהסתערות מטווח קצר שלושת המחבלים נהרגו.
אחד ממפקדי המחלקה בכוח היה תמיר ידעי.
בשנות הלחימה בדרום לבנון (1985–2000) לוחמים שאיישו את המוצב היו יוצאים לפעילויות מבצעיות ברצועת הביטחון בדרום לבנון.
במסגרת הנסיגה מלבנון פוצץ חלקו הצפוני של מוצב ליבנה, שחרג לתוך שטח לבנון.
בשנת 2006 בכביש דרומית למוצב נחטפו 2 חיילי צה"ל ובעקבות האירוע פרצה מלחמת לבנון השנייה.
בזמן החטיפה המוצב לא היה מאויש.
ב-28 במאי 2024 בשעות הבוקר המוקדמות, הותקף מוצב ליבנה באמצעות טיל נ"ט מונחה, פצצות מרגמה ורקטות RPG.
ככל הידוע, פעילי חזבאללה השתמשו במתקני הארגון באזור הגבול כדי להתקרב למרחק של פחות מ-500 מטר מהמוצב.
בהודעת חזבאללה נמסר שזו הייתה הוכחה ליכולות הארגון.
דובר צה"ל מסר שכוחות צה"ל תקפו חוליה שניסתה לשגר טילי נ"ט מלבנון לעבר "מרחב ליבנה בגבול הצפון".
מוצב ציפורן הוא מוצב של צה"ל בגבול ישראל–לבנון.
המוצב ממוקם מצפון למנרה וממערב למרגליות.
המוצב חולש ממערב על העיירה חולא שבדרום לבנון.
סמוך למוצב נמצא קבר המיוחס לרב אשי.
בעקבות מלחמת לבנון הראשונה הוקם המוצב על פסגת הר שנאן.
המוצב הוקם ברובו מעבר לקו הגבול הבינלאומי בשטח לבנון.
המוצב נבנה מחדש, כך שכולו בשטח ישראל, כמבצר בטון בן שש קומות (שלוש מהן קומות תת-קרקעיות).
במהלך מלחמת חרבות ברזל, אירעו מספר תקריות שבהן מחבלי חזבאללה ניסו לפגוע בלוחמי צה"ל שבמוצב.
מוצו (ביפנית: むつ市) היא עיר בחצי האי שימוקיטה שבמחוז אאומורי, באי הונשו שביפן.
העיר ממוקמת כ-635 ק"מ מבירת יפן, טוקיו, וכ-65 ק"מ מבירת המחוז אאומורי, אאומורי.
בנוסף, ליד העיר נמצא מפרץ מוצו .
החודש הכי חם הוא יולי (19 מעלות צלזיוס), והחודש הקר ביותר הוא ינואר ( מעלות צלזיוס).
כמות המשקעים הממוצעת היא 1,496 מילימטרים בשנה.
חודש אוגוסט הוא החודש שיש בו הכי הרבה גשם (204 מ"מ גשם), וחודש אפריל הוא החודש שיש בו הכי פחות גשם (84 מ"מ גשם).
מוצב חרדון היה המוצב הדרומי ביותר בציר פילדלפי שבין רצועת עזה למצרים, בסמוך לעיר רפיח.
המוצב אויש על ידי חיילי חטיבת גבעתי וגדוד הסיור הבדואי, בכפוף לחטיבת קטיף – החטיבה הדרומית שבאוגדת עזה.
כ-500 מטרים מהמוצב שכן מוצב מקביל של הצבא – מוצב טרמית.
ב-17 בדצמבר 2003 חמאס ניסה לפוצץ את מוצב חרדון באמצעות מנהרה עם חומרי נפץ שנחפרה בסמוך למוצב.
למרות הפיצוץ המוצב נפגע קלות בלבד.
ב-21 באוקטובר 2004 רב-סמל מתקדם (ששירת בחיל ההנדסה הקרבית ועסק בעבודות תשתיות בציר) נהרג מפיצוץ מטען, לאחר שאיתר פיר של מנהרה בסמוך למוצב.
בינואר 2005 פרצה דליקה במוצב (ככל הנראה כתוצאה מתקלה מבצעית), שגרמה לפציעתם של שני חיילים.
באפריל 2005 ועדות ההתנגדות העממית ירו לעבר קבלנים אזרחיים וכוח צבאי בסמוך לציר.
מהירי נפצעו איש קבע באופן בינוני ואזרח באופן קל.
ועדות ההתנגדות טענו כי הירי בוצע כנקמה בפלסטינים בשבוע קודם לכן.
מוצי בואורופ אינקונאלוכּ אגדה (בגרינלנדית: Múte Inequnaaluk Bourup Egede; נולד ב-11 במרץ 1987) הוא פוליטיקאי גרינלנדי המכהן כראש ממשלת גרינלנד החל מאפריל 2021. הוא כיהן כחבר הפרלמנט של גרינלנד החל משנת 2015, ובנוסף כיושב ראש מפלגת אינואיט אטקטיגיט החל משנת 2018.
אגדה נולד בנוק אבל גדל בנארסאק בדרום גרינלנד.
הוא למד בתיכון בקאקורטוק לפני שבשנת 2007 הוא התחיל ללמוד היסטוריה תרבותית וחברתית באוניברסיטת גרינלנד.
בשנים 2011–2012, הוא היה היו"ר של KISAQ אגודת הסטודנטים האקדמיים בגרינלנד.
הוא לא סיים את לימודיו, שכן ב-2013 נשר כדי להשתלט על חברת מספוא בבעלות משפחתית בניהול אביו.
בשנת 2007 היה אגדה חבר בפרלמנט הצעירים של גרינלנד, האינוסוטוט אינציסרטוי (בגרינלנדית: Inuusuttut Inatsisartui), בשנים 2013–2015 יו"ר האינוסוטוט אטקטיגיט (בגרינלנדית: Inuusuttut Ataqatigiit), אגף הנוער של מפלגת אינואיט אטקטיגיט.
בבחירות הכלליות בדנמרק 2015 אגדה היה מועמד לפולקטינג מטעם אינואיט אטקטיגיט.
הוא קיבל 2,131 קולות, לא מספיק בשביל מושב בפרלמנט.
בשנים 2016–2018, אגדה כיהן כשר לענייני חומרי גלם ושוק העבודה, שם שימש במקביל – במשך שלושה חודשים ב-2017 – שר הקומונות, הכפרים, המחוזות החיצוניים, התשתיות והשיכון.
ב-1 בדצמבר 2018 הוא נבחר ליושב ראש מפלגת אינואיט אטקטיגייט, במקומה של שרה אולסווי.
הוא הוביל את המפלגה בבחירות הכלליות בגרינלנד 2021, בהם היא, עם 36.6% מהקולות, הפכה למפלגה הגדולה ביותר בפרלמנט.
עם 3,380 קולות אישיים, אגדה היה המועמד עם הכי הרבה קולות אישיים בבחירות, וקיבל למעלה מ-1,500 קולות יותר מראש הממשלה המכהן, קים קילסן ממפלגת סיומוט.
ב-16 באפריל הוכרז שאינואיט אטקטיגיט יצרה קואליציה עם מפלגת נאלראק עם ממשלה של 10 שרים; מפלגת סולידריות המחזיקה בשני מנדטים, הודיעה כי אמנם לא תיכנס לקואליציה בעד עצמאות אך היא תספק תמיכה לקואליציה.
אגדה הוא ראש ממשלת גרינלנד הצעיר ביותר אי-פעם.
הוא אושר כראש הממשלה על ידי הפרלמנט ב-23 באפריל.
אגדה הוא יו"ר מפלגת אינואיט אטקטיגיט, שהיא מפלגה סוציאליסטית דמוקרטית.
כמו המפלגה, אגדה תומך בעצמאות גרינלנדית.
לאגדה יש בת עם בת זוגו, טינה קמניץ.
מוצב הרדוף היה אחד ממוצבי צה"ל בגבול ישראל-לבנון בתקופה בה שהה צה"ל ברצועת הביטחון בדרום לבנון.
הרדוף היה ממוקם צפונית ליישוב שלומי, בנקודת פיתול הגבול, ושטח המוצב חדר לשטח לבנון.
מערבית לו היו המוצבים דבורנית וברקן (ראש הנקרה).
את הרדוף איישו סוללות גדודי נ"מ מתנייע 66, 946 ו-947, שהחזיקו בו כוננות אווירית וקרקעית כאחד, והתחלפו ביניהן באחזקת המוצב ובפיקוד עליו.
הגדודים הפעילו מערכות נשק נגד מטוסים לטווח קצר מסוג דרקון (צ'פרל), וולקן, ברקן (סטינגר) ומחבט.
איוש המוצב בכוחות הגנה אווירית נבע כחלק ממסקנות ליל הגלשונים, שהובילו לעיבוי ההגנה האווירית על גבול הצפון, במטרה למנוע חדירות של כלי טיס זעירים, גלשנים וכדורים פורחים כמו גם מטוסי ומסוקי אויב.
במקביל להרדוף פעל בגזרה המזרחית מוצב חממה, גם הוא תחת פיקודן של סוללות נ"מ.
בנוסף היה ממוקם בהרדוף מכ"ם "נורית" שהופעל על ידי חיילי תותחנים ואיכן ירי ארטילרי של לוחמי חזבאללה.
בשנת 2000 השלים צה"ל את הנסיגה מרצועת הביטחון.
הרדוף לא פונה עם פינוי כלל הכוחות בגלל סמיכותו לגבול הבינלאומי.
לאחר ההסכמות ותיקוני הגבול באישור האו"ם, היה הרדוף למוצב האחרון שמפונה על ידי צה"ל, היות ששטח המוצב חדר מהקו הבינלאומי לתוך שטח לבנון.
באופן סימבולי, פינוי הרדוף הוא זה שסגר את פרק הנוכחות הצה"לית בלבנון.
מוצבי הגבול חיוניים לביטחון הלאומי של כל מדינה וממלאים תפקיד משמעותי בשמירה על הריבונות של כל מדינה.
לעיתים רבות מוצבי הגבול ברחבי העולם מאוישים על ידי כוחות משמר הגבולות אשר נמצאים בקשר זה עם זה באמצעות תקשורת רדיו ועורכים במקביל גם פטרולים באופן תדיר לאורך הגבול, מעבירים הלאה מידע מודיעיני למפקדה כאשר יש בכך צורך.
בהתאם לגבולות והגאוגרפיה של המדינה, מוצבי הגבול עשויים להיות ממוקמים במגוון רחב של מיקומים, כולל באזורים עם תנאים קשים - כמו מדבריות, הרים או אזורים ארקטיים - בהם כוחות הצבא שנמצאים בהם נאלצים להתמודד עם אתגרים לוגיסטיים שונים.
בדרך כלל מוצבי הגבול נבנו במיקומים אסטרטגיים אשר נמצאים במיקומים הגבוהים יותר, ובמידת האפשר על ראשי גבעות והרים לאורך הגבול.
בהתאם ליחסים הבין-לאומיים עם המדינה השכנה והצרכים האסטרטגיים של האוכלוסייה המקומית, מוצבי הגבול נבנים לעיתים רבות עם מגוון מבני מינהל ומגורים וכוללים לעיתים אף אוהלים, נשקייה, תעלות, בונקרים, מכשולי תיל, עמדות ירי מבוצרות, ומגדלי שמירה.
לרוב ישנו במוצב הגבול גם תורן בו מונף הדגל הלאומי של אותה המדינה, וכמו גם אנטנה המשמשת לתקשורת אלחוטית, ומנחת מסוקים.
בדרך כלל במוצבי הגבול יש מגדלי שמירה בהם נמצאים שומרים יום ולילה במטרה לוודא שאין פעילויות בלתי חוקית כולשהן לאורך הגבול.
באופן תדיר יוצאים פטרולים לאורך הגבול.
במקרה בו מזוהה חדירה מצד גורמים זרים חייל משמר הגבולות צריכים לנסות לאתר בהקדם את אותם האנשים שחדרו לתחומי מדינתם ובמקביל להזהיר את הכפרים והעיירות הסמוכים וכמו גם את רשויות החוק על כך שהייתה חדירה.
בתקופת של מלחמה כוחות משמר הגבולות שאחראים על השמירה של הגבול בתקופות שלום נסוגים לרוב ממוצבי הגבול בעוד שהצבא הסדיר של המדינה מאייש במקומם את כל מוצבי הגבול הממוקמים לאורך הגבול עם מדינת האויב השכנה.
במהלך המלחמות אותם מוצבי הגבול הופכים לעיתים רבות לעמדות חפורות מבוצרות היטב מהן יכולות לפעול יחידות צבא סדיר במטרה להגן על השלמות הטריטוריאלית של המדינה.
מוצק הוא אחד ממצבי הצבירה של החומר, להבדיל מנוזל או גז, שגם הם מצבי צבירה.
זהו מצב הצבירה הצפוף והקשה ביותר בו המולקולות של החומר קרובות האחת לשנייה יותר מאשר בשני מצבי הצבירה האחרים.
אף על פי שאין היפרדות בין החלקיקים, מתרחשות תנודות של כל אטום, שבהן הוא רועד ומתנגש בשאר האטומים שלידו.
לחומרים במצב מוצק יש צורה מוגדרת (להבדיל מנוזל ומגז שלהם אין צורה מוגדרת – הם מקבלים את צורת הכלי שבו הם נמצאים) ונפח שאינו תלוי בצורת הכלי (בדומה לנוזל, אך להבדיל מגז).
כדי להפוך מים למצב מוצק (קרח), צריך להגיע לנקודת הקיפאון (C° 0) בלחץ של אטמוספירה אחת.
(בדומה להפיכת המים למצב גז שמתחיל בנקודת הרתיחה C° 100).
יש מוצקים הזקוקים לחום קיצוני כדי לעבור למצב נוזלי (למשל ברזל), יש מוצקים שמספיק בחום אש רגילה כדי להפוך אותם לנוזלים (למשל שעווה), ויש מוצקים שכבר בטמפרטורה של כ־C° 80- יהפכו לגז (קרח יבש).
רוב החומרים במצב מוצק הם גבישיים, כלומר האטומים בהם מסודרים.
מרבית החומרים הגבישיים הם רב-גביש, כלומר מורכבים ממספר רב של גבישים קטנים, בגדלים וכוונים שונים.
לעומתם גבישים יחידים נמצאים בטבע (אבני חן מסוימות) וגם מגודלים בתעשייה לצרכים שונים, כמו גבישי צורן (סיליקון) למעבדי מחשבים.
קיימים גם מוצקים אמורפיים (לא מסודרים, למשל זכוכית).
לחומרים אמורפיים אין נקודת התכה, כלומר אין להם טמפרטורה מדויקת שבה הם הופכים לנוזל, אלא טווח טמפרטורות שבו משתנות התכונות של החומר עד לנוזל מובהק.
בפיזיקה, חקר תכונותיהם של מוצקים קרוי פיזיקת מצב מוצק.
מסגרת זו כוללת חקר מוליכים למחצה ומוליכות על.
הנדסת חומרים עוסקת בעיקר בתכונותיהם של מוצקים, כגון חוזק ושינוי מצב צבירה, וחופפת במידה רבה לפיזיקת מצב מוצק.
כימיית מצב מוצק חופפת לשני התחומים הללו, אך מתמקדת בעיקר בסינתזה של חומרים חדשים.
בכלכלה, מוצר ציבורי או טובין קולקטיביים הוא מוצר ששימוש בו על ידי אדם אחד אינו מפחית את הכמות הזמינה לאנשים אחרים.
לכן, הגדלת מספר המשתמשים אינה כרוכה בתוספת עלות.
המשמעות היא שאין מנגנון שוק שמקצה אותו בצורה יעילה.
חלק מהמוצרים הציבוריים מתאפיינים גם בהיעדר דרך אפקטיבית למנוע מאנשים להשתמש בו או ליהנות ממנו ללא תשלום.
מוצר ציבורי מוצג לעיתים כהצדקה למימון ממשלתי של מוצרים.
מוצר ציבורי נחשב למקרה פרטי של כשל שוק.
קיימות הגדרות שונות של המושג "מוצר ציבורי".
ישנם המתייחסים לכל מוצר שאין דרך אפקטיבית למנוע מאנשים ספציפיים (שמסרבים לשלם עליו) להשתמש בו או ליהנות ממנו כ"מוצר ציבורי".
אחרים מגדירים "מוצר ציבורי" ככל מוצר ששימוש בו על ידי אדם אחד אינו מפחית את הכמות הזמינה לאנשים אחרים (ולכן, הגדלת מספר המשתמשים אינה כרוכה בתוספת עלות).
מכיוון שרוב המוצרים הממומנים בידי מדינות העולם אינם עונים על ההגדרה שלעיל, היו שהציעו הגדרות חלופיות רחבות יותר.