tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
הילדים והמדריך מצאו מקלט בנוננטולה, בבית כפרי גדול, המכונה וילה אמה, שהושכר על ידי דלאסם (Delasem) - ארגון עזרה של יהדות איטליה, הידוע גם בתור D.A.E.E: סוכנות הסעד היהודית.
דלאסם הוקם ב-1 בדצמבר 1939 כאגודה שהוסמכה על ידי הממשלה הפאשיסטית, ביוזמתם של דנטה אלמאנסי, עורך הדין היהודי מגנואה לליו ויטוריו ואלברה, יו"ר האגודה ויו"ר איגוד הקהילות היהודיות באיטליה.
מטרתו הרשמית של הארגון הייתה לסייע לפליטים ולזרים אחרים שנכלאו באיטליה ולהקל עליהם.
לקבוצת הילדים צורפו עוד 50 ילדי פליטים.
מוריאלי פגש בקבוצת הנוער בנוננטולה, העמיד את עצמו לרשותם ודאג לבריאותם.
יוסף איתאי מתאר בספרו את מוריאלי כ"אדם נמוך קומה עם ראש מקריח, בעל מבט שקט וחודר שלא נעלם ממנו דבר".
במשך 14 חודשי שהותה של הקבוצה בוילה אמה, פעל מוריאלי, יחד עם אריגו בקארי, למען הילדים והנערים, עודד אותם וניחם אותם.
כשכבשו הנאצים את צפון איטליה עקב נפילת משטרו של מוסוליני ב-8 בספטמבר 1943, הבינו מוריאלי, בקארי ומדריכי קבוצת הילדים כי המקום אינו בטוח עוד עבור הילדים ולכן הגיעה שעת הכושר להבריחם מצפון איטליה.
מוריאלי וחבריו היו צריכים לפעול מהר על מנת שהילדים לא יפלו לידי הנאצים, והם קיוו שהילדים יגיעו במהרה לארץ ישראל.
תוך 24 שעות הצליחו מוריאלי וחבריו לפזר את כל הצעירים ומלוויהם מוילה אמה לבתי תושבים בסביבה, ברדיוס של כעשרה קילומטרים, הודות לרצונן הטוב ולעזרתן המעשית של הכמורה, האוכלוסייה המקומית והמחתרת שהתארגנה באותם ימים.
כ-30 מן הילדים הקטנים נלקחו לבית ספר לכמרים יחד עם כמה נערות.
כך, בפעם הראשונה נכנסו נשים בשערי המוסד הדתי.
בפעולה זו היו מעורבים בקארי, אשר יחד עם פלאטי (Pellati) ומורה נוסף, אניו טרדיני (Tardini), הצליחו להפיג את חשדותיהם של הנאצים כשהצהירו שאין במוסד הכנסייתי נערים מן החוץ.
שאר הילדים נלקחו לבתי משפחות בנוננטולה.
מספר ילדים מבוגרים יותר חיפשו מקלט בחוץ.
שלושה מהם התחבאו במגדל הפעמונים של הכנסייה המקומית, ומשפחות במקום דאגו לספק להם מזון בתורנות.
כאשר הגבירו הנאצים את חיפושיהם אחר יהודים באזור, הוכנה התוכנית להברחת כל 120 הצעירים אל מחוץ לאזור הכיבוש הגרמני.
התוכנית הראשונית להברחת הילדים היהודים מהנאצים
תחילה חשבו להבריח את הצעירים דרומה, אל מעבר לקווי החזית, לשטח שנכבש על ידי בעלות הברית.
אולם, התברר שרעיון זה אינו מעשי ולכן נזנח.
התוכנית השנייה להברחת הילדים מהנאצים
מוריאלי ובקארי החליטו להבריח את הילדים לגבול שווייץ ומשם צפונה.
בעזרתו של מוריאלי הונפקו תעודות זהות מזויפות לקבוצת הילדים ומדריכיהם, עליהם חתם בעצמו, והוא השיג עבורם תצלומים ואישורים על מנת שייראה הדבר אמין.
בכך סיכן מוריאלי את חייו.
הצעירים הוברחו ברכבת לגבול שווייץ בערב יום הכיפורים 1943. בזכות התעודות שסיפק להם מוריאלי, הצליחו לעבור את הביקורת של אנשי האס.אס.
סכנות נוספות ארבו בדרך לשיירת הילדים בעלי המראה הזר ולמדריכיהם.
כך למשל, הילדים, שרובם נולדו ביוגוסלביה, קיבלו שמות איטלקיים, ואף נשאו מסמכים איטלקיים אך בקושי ידעו לדבר מילה באיטלקית.
אף על פי כן, הברחתם הצליחה, ולאחר שחצו את הגבול לשווייץ שהתה הקבוצה במשך שנתיים בכפר שווייצרי כפליטים.
יוסף איתאי מתאר בספרו- כאשר הגענו לגבול של שווייץ,] תחילה לא נתנו לנו להיכנס.
הסברתי לחיילים העומדים על הגבול כי הממשלה יודעת שאנחנו באים ושיש לנו אישורים.
הוא מתאר שבמהלך המתח האיום הוא שמע את הילדים מעיפים נשיקות לחיילים שאינם מבינים את פשר השימחה.
הובילו אותנו לתחנת הגבול של משטרת שווייץ.
שם יוסף מסביר בשנית לקצין כי השגרירות יודעת שהם באים והם קיבלו את הסכמת הממשלה לכניסתם לשווייץ.
באותו הלילה העבירו אותם למחנה קרוב והם היו צריכים לחכות ולראות מה יעלה בגורלם.
השווייצרים ראו בעין יפה את התארגנותם הפנימית כיוון שהם לא היו מוטרדים והיו פטורים מהדאגה על קבוצת הילדים.
יוסף הסביר לסרן שיהיה מוכן כי עומדת להגיע עוד קבוצה של ילדים.
יום נוסף של אי ודאות חלף ועבר, בלי ידיעה ובלי בהירות.
אחר הצהרים מצווה הסרן שעליהם להתאסף באולם.
הם הולכים לשם כדי לשמוע את פסק הדין.
הוא מתאר כי הסרן נכנס ומעיף בהם מבט רציני.
הוא מספר על מצבה של שווייץ, חוקיה וצרותיה, שיחות וחקירות ועוד.
ואז בא המשפט המסכם - "בהתחשב בכל אלה ובהסתמך על השיחות שנוהלו בימים האחרונים, החליטה הסמכות המרכזית של הברית השווייצרית, שאתם, גבירותיי ורבותיי, תוכלי להישאר על אדמת שווייץ.
כולם שמחו והתרגשו, חשו הקלה ומאושרים שניצלו מיידי הגרמנים.
עם תום המלחמה בשנת 1945, עברה הקבוצה לברצלונה, משם הפליגה ארצה באונייה "נון פלוס אולטרה", וחבריה הגיעו לארץ כעולים חוקיים דרך נמל חיפה.
גם לאחר הצלת 120 הילדים היהודים, המשיכו מוריאלי ובקארי בפעולות הצלה לכל מי שנזקק למזון, בגדים, תמיכה כספית ומסמכים מזויפים במהלך המלחמה.
למוריאלי נמסר המחסן של הג'וינט בווילה אמה, שם היה גם משרד הסעד של יהדות איטליה למען הפליטים.
מוריאלי דאג למחסן יחד עם בקארי.
מוריאלי ובקארי סייעו לחיילים איטלקיים שניסו לחזור לבתיהם, לאסירים בריטים שנמלטו ממחנות הכליאה של מודנה וקרפי , וליהודים זרים אחרים שהגיעו לנוננטולה מאזורים שונים באיטליה וקיוו למצוא עזרה בווילה אמה.
בשנת 1964 הכיר יד ושם במוריאלי ובבקארי כחסידי אומות עולם.
הם הגיעו לטקס בו נטעו עץ בשדרות חסידי אומות העולם ביד ושם.
בנוסף, הוקם גן המשחקים "נוננטולה" בחיפה, המוקדש לזכרם של בקרי ומוריאלי.
ב-2016 הונצח זכרו של מוריאלי, יחד עם יתר חסידי אומות העולם של נוננטולה, בגן חסידי אומות העולם בקלויסאנו .
הרחוב המוביל לווילה אמה בעיירה נוננטולה נקרא על שמו.
ג'וזפה לוי (באיטלקית: Giuseppe Levi; 14 באוקטובר 1872 – 3 בפברואר 1965) היה מדען יהודי-איטלקי, רופא ומומחה לאנטומיה.
הוא היה המורה של שלושה זוכי פרס נובל איטלקים: ריטה לוי-מונטלצ'יני, סלבדור לוריא, רנאטו דולבקו.
כמו כן היה אביה של הסופרת נטליה גינצבורג, וסבו של ההיסטוריון קרלו גינצבורג.
אחיו היה מבקר התיאטרון צ'זרה לוי .
ב-1926 נבחר כחבר באקדמיה הלאומית של לינסי , האקדמיה המדעית העתיקה בעולם.
לוי השתייך למספר ארגונים אקדמיים, ביניהם האקדמיה הלאומית למדעים של ארצות הברית, והאקדמיה המלכותית למדעים של בלגיה .
הוא זכה במספר פרסים חשובים: הפרס המלכותי של האקדמיה הלאומית של לינסי ותארים לשם כבוד מאוניברסיטת לייז' שבבלגיה, מונטבידאו שבאורוגוואי וסנטיאגו שבצ'ילה.
לוי נולד בטריאסטה שבאיטליה, בן למיכאל לוי ולאמה פרוג'ה.
משפחתו של לוי הייתה משפחה עשירה של בנקאים יהודים.
הוא השלים את לימודיו בתיכון בג'וליאנו בלימודים קלאסיים, עם התמחות בשפות ובמדעים.
הוא אהב טיפוס הרים והתעמלות.
לאחר מות אביו, עבר עם משפחתו להתגורר בפירנצה, שם החל בשנת 1889 ללמוד רפואה במכון ללימודים גבוהים ומתקדמים.
בין השנים 1892 עד 1895 היה סטודנט במכון לפתולוגיה כללית בהנחייתו של פרופסור אלסנדרו לוסטיג .
עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה, התנדב לוי לצבא האיטלקי ולקח חלק במבצעי המלחמה כרופא בכיר.
לוי הקדיש את כל חייו להוראה ולמחקר מדעי, והמשיך בעבודתו גם כאשר נתקל בקשיים ונאלץ להתמודד עם אירועים משבריים בחייו.
שמונה מתלמידיו הפכו לפרופסורים לאנטומיה, היסטולוגיה או אמבריולוגיה.
בשנת 1901 נישא ללידיה טנצי, שהגיעה ממשפחה לא יהודייה.
היא הייתה סטודנטית לרפואה ונכדתו של הפסיכיאטר של המכון הגבוה של פירנצה.
לזוג נולדו חמישה ילדים, ביניהם נטליה גינצבורג, אחות לג'ינו- האח הבכור, פאולה, מריו ואלברטו .
בספרה של בתו, נטליה גינצבורג, אמרות משפחה (במהדורה הראשונה בעברית נקרא "לקסיקון משפחתי"), היא כותבת הרבה על משפחתה ועל התנהגותו: "בבית חיינו תמיד תחת הסיוט של פרצי הזעם של אבי, שהיו תוקפים אותו במפתיע, ופעמים רבות בגלל ספר שאינו במקום, בגלל זוג נעליים שלא מצא".
""התערבותו של אבי הייתה אלימה, ככל מעשיו" כך היא מספרת.
בספרה "קשה לאדם לדבר על עצמו" סיפרה על התגובה של אביה לאחר ההוצאה לאור של הספר אמרות משפחה.
לדבריה, אביה היה מודאג בתחילה.
הוא אמר: "אני לא רוצה שנטליה תכתוב ספר שישמיץ את המשפחה שלנו", אך לאחר שקרא אותו, העיד שנהנה ממנו.
עוד מספרת נטליה על יחסו של אביה לבעלה, לאונה גינצבורג.
היא מספרת כך: " איש לא מצא חן בעיניו, אבל ללאונה הוא באמת התנגד.
הוא חשב שהוא מכוער ושאין לו פרוטה ואחר כך גם אמר שנשקפת סכנה לחייו.
אחרי שהתחתנו, הוא קיבל אותו והתחיל לחבב אותו.
הוא גם נהג להגיד שלאונה הוא אדם מבריק ומשכיל מאוד." בנוסף, מספרת נטליה שאביה היה סוציאליסט מסורתי, אך לא ידע איך להיאבק בפאשיזם.
בהתייחס לפאשיזם, אפיינה אותו פסימיות קבועה: "אין מה לעשות, אנחנו לא יכולים לצאת מזה עכשיו, לעולם לא נצא מזה".
לוי נפטר בטורינו ב-3 בפברואר 1965 ונקבר בבית הקברות המונומנטלי בטורינו .
לאחר עליית הפאשיזם באיטליה ב-1922, לא הסתיר את עמדותיו נגד המשטר, ונמנה עם האישים שהתנגדו פוליטית למשטר.
ב-1925 היה בין החותמים על מניפסט האינטלקטואלים האנטי-פשיסטים.
בדצמבר 1926, הסכים לוי להציע את דירתו כמקום מסתור לחברי פרלמנט סוציאליסטיים.
לוי נתקל בקושי רב כאשר בשנת הלימודים 32–1931 החליט המשטר הפאשיסטי להחיל את שבועת הנאמנות של הפאשיזם על הפרופסורים באיטליה.
לאחר צרות רבות שנגרמו לו כתוצאה מהתנגדותו לפאשיזם, החליט לוי לחתום על השבועה, כמעט כמו כל הפרופסורים.
לוי נשבע לאחר שהשר ג'וליאנו הבטיח לו כי השבועה היא פורמלית בלבד.
מאחורי בחירה זו עמד הקשר החזק של לוי לחיי המעבדה והדאגה לעתידם האקדמי של תלמידיה, במיוחד לאלו המבטיחים ביותר.
הוא חש חובה זו כחוקר וכמורה, כיוון שברגע שהחליט לחתום על השבועה, התקבלה הידיעה בתשואות רמות על ידי תלמידיו.
אף על פי כן, שבועת הנאמנות למשטר הפאשיסטי לא מנעה מלוי להפגין את דעותיו האנטי-פאשיסטיות.
הוא המשיך להשמיע את קולו בציבור במספר הזדמנויות שונות.
במרץ 1934 נעצר לוי ובילה שבועיים בכלא, למרות מעמדו החברתי.
הפאשיסטים חשדו בו שתרם לפעילות המחתרתית של בנו מריו ותלמידו סיון סגרה (Sion Segre), שנמצא אשם בניסיון להכניס חומרי תעמולה אנטי-פאשיסטים משווייץ.
כך, חווה לוי על בשרו את האכזריות של אמצעי הדיכוי של מדיניות מוסוליני נגד המתנגדים למשטר הפאשיסטי.
קורותיו במהלך מלחמת העולם השנייה
בשנת 1938, עם החלת חוקי הגזע באיטליה, הודח לוי ממשרת המרצה באוניברסיטה ועבר למכון לאנטומיה פתולוגית באוניברסיטת לייז' בבלגיה, שם ארגן מעבדה והמשיך במחקרו המדעי.
לאחר הפלישה הגרמנית לבלגיה ב-1940, נשאר בלייז' לעוד שנה, ובשנת 1941 חזר לטורינו, שם חידש את מחקרו במעבדה גנטית קטנה שהעמידה לרשותו תלמידתו, ריטה לוי מונטלצ'יני, בחדר בביתה.
בזמן הזה, הרדיפות האנטי-יהודיות נעשו חריפות יותר ויותר, והימצאותו של לוי בעיר סיכנה אותו מאוד.
בשנת 1943 עבר לאיווריאה ולאחר מכן לאזור אסטי.
למרות חוסר היציבות והטלטלות, מצא לוי זמן לטיפול במהדורה השלישית של "אמנות ההיסטולוגיה" ולניסוח המונוגרפיה שלו על גדילה והזדקנות.
בהמשך עבר לפירנצה ונשאר שם עד סוף המלחמה.
לאחר שסיים את לימודיו הגבוהים במכון לפתולוגיה כללית בשנת 1895, הפך מיד לעוזר בקליניקה הפסיכיאטרית של סאן סאלבי בפירנצה בראשותו של טנצי (E.
במהלך שלוש השנים שהקדיש לוי לעבודה זו, לא הראה עניין מיוחד בפעילות קלינית והקדיש עצמו למחקר המאפיינים המורפולוגיים והביולוגיים של תאי עצב.
לוי התעניין עמוקות במחקר מורפולוגי, ולשם כך נסע למכון לאנטומיה באוניברסיטת ברלין והונחה על ידי פרופסור הרטוויג (Hertwig) במשך כשנה.
בסוף שנת 1899 חזר לפירנצה, שם הפך לעוזר במכון לאנטומיה בהנחיית פרופסור קירוג'י (Chirogi).
בשנת 1903 החל ללמד אנטומיה, ובשנים 6–1905 הגיע לתחנה הזואולוגית בנאפולי.
בשנת 1909 הופקד על לימוד אנטומיה בפקולטה לרפואה וניתוח של אוניברסיטת סאסארי.
שנה לאחר מכן, הפך לפרופסור מן המניין.
הוא נשאר בסאסארי עד 1914, אז נקרא לכהן בתפקיד זהה באוניברסיטת פלרמו.
בתום מלחמת העולם הראשונה, שב לוי להוראה ולמחקר המדעי.
ב-1919 הוא מונה לפרופסור לאנטומיה וכיהן כראש המכון של הפקולטה לרפואה וניתוח באוניברסיטת טורינו כ-20 שנה.
ריטה לוי מונטולצ'יני, זוכת פרס נובל שגם הייתה תלמידתו, סיפרה שבמהלך מלחמת העולם השנייה היא הקימה מעבדה ביתית בביתה בטורינו.
לוי שברח מבלגיה בעקבות תקיפת הנאצים, חזר לטורינו והצטרף למחקרים שלה במעבדה שהקימה.
בשנת 1945 חזר לוי ללמד ולעמוד בראש מכון המחקר בטורינו, ממנו הוא פרש בשנת 1948. עם זאת, הוא המשיך בפעילותו המדעית כמנהל המרכז לחקר וצמיחה של המועצה הלאומית האיטלקית למחקר .
בשנת 1950 עזב לוי את איטליה לאמריקה.
תחילה הגיע לארצות הברית על מנת לעבוד במספר מעבדות מחקר, ולאחר מכן הגיע לברזיל, שם הוזמן כדי לארגן מעבדת ביולוגיה לחקר תאים בסאו פאולו.
ביצע מחקרים חשובים בתחום המורפולוגיה ועל אודות התכונות הביולוגיות של תאים ורקמות.
הוא פרסם את תוצאות מחקריו בלמעלה מ-200 מאמרים מדעיים, שפורסמו בכתבי עת אקדמיים.
בין הנושאים העיקריים שעבד עליהם היו מספר וגודל התאים.
תחום נוסף שאותו חקר לוי היה תרביות רקמות במבחנה, תחום שנוסד על ידי האריסון (R.G Harrison) ב-1910 ושוכלל שנה לאחר מכן על ידי A Carrel .
לוי היה בין החוקרים הראשונים שהשתמשו בטכניקה זו והוא השתמש בה במחקריו.
בין היתר, חקר את ההתנהגות של המיטוכונדריה בתאים חיים, מבניהם ומאפייניהם הביולוגיים של תאים, במיוחד אלו של תאי עצב.
לוי הביע עניין מיוחד בחקר רקמות עצביות.
אחרי מספר התבוננויות במאפיינים מסוימים של תאי עצב, שהוערכו על ידי מדענים זרים, הוא ערך מחקר מקורי על השינויים של המרכיב הכרומופילי בציטופלזמה של תאי עצב של אלמנטים אלו בחיות רדומות.
בנוסף לכך, לוי הקדיש תשומת לב רבה לדינימיקה של התפתחות צורות אנטומיות.
בשנת 1927 החל לוי בתוכנית מחקרית נרחבת על ההיבטים המורפולוגיים של הזדקנות רקמות ואיברים.
בשנת 1934 פרסם לוי מונוגרפיה נרחבת תחת הכותרת "Explantation", הכוללת תיעוד של עשרים וחמש השנים הראשונות של מחקרו על טיפוח רקמות במבחנה ודיון על כך.
ג'וזפה סבאדיני (באיטלקית: Giuseppe Sabadini; נולד ב-26 במרץ 1949) הוא מאמן וכדורגלן עבר איטלקי ששיחק בעמדת הבלם.
כשחקן, סבאדיני זכה ביחד עם מילאן שלוש פעמים בגביע האיטלקי ופעם אחת בגביע אירופה למחזיקות גביע.
סבאדיני שיחק 18 עונות בסרייה א' עבור מועדוני כדורגל כמו סמפדוריה, מילאן, קטנזארו, קטניה ואסקולי, כשבמאזנו 393 הופעות ו-17 שערים.
סבאדיני שיחק עבור המדים הלאומיים של נבחרת איטליה ארבע פעמים, ואף נכלל בסגל שלה למונדיאל 1974, אך לא נטל חלק באף משחק בטורניר.
ג'וזפה ורונזה (באיטלקית: Giuseppe Veronese; 7 במאי 1854 - 17 ביולי 1917) הוא מתמטיקאי איטלקי.
בשנת 1873 הוא התחיל לימודים במכון הטכנולוגי של ציריך אך בעקבות התכתבות עם לואידג'י קרמונה עבר לאוניברסיטת רומא.
לאחר סיום הלימודים שעבד באוניברסיטה בה למד.
בשנים 1880–1881 הוא היה באוניברסיטת לייפציג בה עשה מחקר לצד דוד קליין.
בשנת 1881 הוא מונה לפרופסור לגאומטריה אנליטית באוניברסיטה פדובה.
ז'וזפה ורונזה כיהן בתפקיד זה עד סוף חייו.
במהלך השנים הוא פרסם מספר עבודות חלוציות בתחום זה.
עבודות אלו זכו להתייחסות צוננת מצד ג'וזפה פאנו וגאורג קנטור, אך דויד הילברט נתן להם הערכה טובה על חלוציות בתחום.
ג'וזפה מצואולי (באיטלקית: Giuseppe Mazzuoli; 1644, וולטרה – 1725, רומא) היה פסל איטלקי.
שעבד בסגנון הבארוק של ברניני.
מצואולי נולד בוולטרה החל את הכשרתו בסיינה אבל רוב שנות יצירתו היו ברומא שם הוא נכנס לסדנתו של ארקולה פראטה והיה תלמידו היחיד של מלכיור גאפה וכמו פראטה גויס לעיתים קרובות לסייע לברניני בפרויקט מצבת אלכסנדר השביעי.
בשנת 1702 קלמנס האחד עשר והחשמן פמפילי יצאו עם תוכנית לפסלים בגודל טבעי של שנים-עשר השליחים עבור בזיליקת יוחנן הקדוש בלטראנו.
לצורך כך גויסו פסלים מובילים.
על מצואולי הוטל לפסל את פיליפוס הקדוש במימון הארכיבישוף מווירצבורג, מצואולי סיים את הפסל בשנת 1711 וכמו לשאר הפסלים ניתן למצואלי רישום של קרלו מראטי הצייר החביב על קלמנס האחד עשר ואשר היה עליו להעבירו לפסל.
בין השנים 1700–1710 יצר מצואולי את פסל מות אדוניס על פי מטמורפוזות של אובידיוס.
אדוניס נפצע על ידי חזיר בר ששלח אליו ארס אל המלחמה ודימם למוות באופן הרואי.
ג'וזפה מרקאלי (באיטלקית: Giuseppe Mercalli; 21 במאי 1850 – 19 במרץ 1914) היה וולקנולוג איטלקי ושימש גם ככומר קתולי.
הוא ידוע בעיקר בזכות הסולם להערכת העוצמה הסייסמית ברעידת אדמה שפיתח וקרוי על שמו.
מרקאלי נולד במילאנו, איטליה בשנת 1850. בצעירותו הוסמך לכמורה בכנסייה הקתולית.
בשנת 1874 קיבל תואר במדעי הטבע ולאחר מכן מונה לפרופסור למדעי הטבע בסמינר מילאנו.
הוא התמנה על ידי ממשלת איטליה לפרופסור באוניברסיטת דומוסולה.
בסוף שנות ה-80 של המאה ה-19 הוא התמנה להיות פרופסור לגאולוגיה באוניברסיטת קטניה – העתיקה ביותר בסיציליה וב-1892 עבר לאוניברסיטת נאפולי, שם שימש במקביל, משנת 1911, ועד יום מותו כמנהל תחנת התצפית לפעילות הר הוזוב.
הוא הירבה בתצפיות על התפרצויות וולקניות גם במקומות אחרים באיטליה כמו של הסטרומבולי ובאיים האאוליים שמצפון לסיציליה, בים הטירני.
תיאוריו את ההתפרצויות הללו, היוו בסיס ליצירת הסולם למדידת עוצמת 2 סוגים של התפרצות געשית: התפרצות סטרומבוליתית והתפרצות וולקנית.
לתיאורי ההתפרצויות הגעשיות הספיק להוסיף צילום שצילם בעת התפרצות הווזוב, בשנת 1906.
במחצית השנייה של המאה ה-19, החלו להתפתח סולמות להערכת העוצמה הסייסמית של רעידת האדמה.
מרקאלי פרסם באמצע שנות ה-80 של המאה ה-19 סולם בן 6 דרגות שלא זכה לפופולריות רבה.
הסולם העיקרי שהיה בשימוש בעת ההיא היה סולם רוסי פורל בעל 10 הדרגות.
סולם זה שופר בשנת 1902 על ידי מרקאלי שהוסיף לכותרות של רוסי-פורל תיאורים מפורטים יותר של אפקטים סייסמיים.
בשנת 1904 הציע איטלקי אחר בשם אדולפו קָנכַּני סולם בן 12 דרגות, זאת מכיוון שהתברר, שכשמדובר ברעידות אדמה חזקות, 10 דרגות אינן מספיקות לתאר האפקטים החזקים ביותר ברזולוציה הנדרשת, והדבר תוקן על ידי הוספת 2 דרגות בקצה העליון של הסקאלה: דרגה 11 (XI) ודרגה 12 (XII).
בסולם זה דרגה 1 (I) סימנה מצב שרעידת האדמה כלל לא הורגשה באתר הנתון, בעוד שדרגה XII סימנה מצב של הרס טוטלי בו.
גם לסולם זה הייתה מגבלה גדולה, מכיוון שקנכני ויתר על תיאור מפורט בכל דרגה של עוצמה סייסמית, והסתפק רק בכותרות כמו: "הרס, "פחד" וכיוצא בזה, וכן הערכה של מידת תאוצת הקרקע שגרמה לאפקטים הללו.
רק בשנת 1912 התפרסם סולם בן 12, דרגות עם תיאורים מפורטים, על ידי הגאופיזיקאי הגרמני אוגוסט היינריך זיברג.
סולם זה, היווה את הבסיס לכל סולמות הערכת העוצמה הסייסמית בעלי 12 הדרגות שנעשה בהם שימוש עד היום.
סולם זה, בתיקונים קלים, נקרא אז סולם מרקאלי-קנקני-זיברג.
בשנת 1931 הסולם הזה תורגם לאנגלית, על ידי הארי ווד ופרנק ניומן, ומסיבה בלתי ידועה הם קראו לו סולם מרקאלי המתוקן שזהו שמו עד היום.
לא ידוע מדוע שמותיהם של זיברג וקנכני הודרו משם הסולם הזה.
כאמור לעיל, ב-1892 עבר לאוניברסיטת נאפולי, שם שימש במקביל, משנת 1911, ועד יום מותו כמנהל תחנת התצפית לפעילות הר הוזוב.
מותו היה אפוף מסתורין ובנסיבות חשודות.
לכאורה, בליל 19 מרץ 1914 הוא הפיל בשוגג את מנורת הפרפין שלאורה עבד בחדרו עד שעה מאוחרת מאוד, וכך נגרמה שרפה עזה בביתו.
גופתו החרוכה נמצאה ליד מיטתו.
הרשויות קבעו שייתכן שנרצח וכספו נשדד, והדליקה בוצעה על ידי רוצחו כדי להעלים ראיות.
ג'וזפה מנצ'ינלי (באיטלקית: Giuseppe Mancinelli; 13 במאי 1895–1976) היה גנרל איטלקי אשר שימש כראש מטה ההגנה של הכוחות המזוינים של איטליה וכיושב ראש הוועדה הצבאית של נאט"ו.
מנצ'ינלי נולד באורבינו ב-13 במאי 1895. ב-1912 הוא החל ללמוד בבית הספר הצבאי בטורינו, וב-1914 התגייס לצבא המלכותי האיטלקי בדרגת לוטננט משנה.
הוא השתתף במלחמת העולם הראשונה ועד סוף המלחמה הגיע לדרגת קפטן ומונה למפקד הארטילריה של הארמייה ה-7. לאחר המלחמה למד בקורסים מיוחדים, ובמאי 1924 הוצב במשרד המלחמה.
בינואר 1925 נשלח למילאנו עם המשימה לפקח על המדור השני של הסטטיסטיקה הצבאית.
בדצמבר 1926 הועבר למטה הכללי, ובאוקטובר 1927 מונה למפקד מחלקה בגדוד הארטילריה הרכובה של מילאנו.
במרץ 1930 הוא הועלה לדרגת לוטננט קולונל והפך לנספח הצבאי בברלין.
בנובמבר 1932 הוא גם מונה לשלישו הצבאי של ויטוריו אמנואלה השלישי, מלך איטליה.
במרץ 1942 מונה לקצין הקישור האיטלקי בקורפוס אפריקה.
בינואר 1943 מונה לראש מטה הארמייה הראשונה ולחם עמה במהלך המערכה בתוניסיה.
לאחר סיום המלחמה המשיך לשרת בצבא האיטלקי, ובין 1955–1959 שימש כראש מטה ההגנה (מקביל לרמטכ"ל).
במקביל בין השנים 1956–1957 הוא שימש גם כיושב ראש הוועדה הצבאית של נאט"ו.
ג'וזפה ג'אניני (; נולד ב-20 באוגוסט 1964 ברומא) הוא כדורגלן עבר איטלקי ששיחק בעמדת הקשר, וכיום מאמן כדורגל.
ג'אניני שיחק לאורך הקריירה בעיקר בקבוצת רומא.
הוא ערך מעל ל-400 הופעות רשמיות במדי הקבוצה, בה שיחק לאורך 15 עונות, מתוכן תשע כקפטן.
הוא זכה עם רומא שלוש פעמים בקופה איטליה.
בהמשך שיחק גם בשטורם גראץ, נאפולי ולצ'ה.
ג'אניני, שתפקד כקשר התקפי וכעושה משחק, שותף 47 פעמים במדי נבחרת איטליה.
הוא היה ממצטייני טורניר יורו 1988, שם הגיע עם נבחרתו לחצי הגמר, וכן ייצג את נבחרתו במונדיאל 1990 הביתי.
לאחר פרישתו פנה לקריירת אימון.
הוא הוביל מספר קבוצות איטלקיות מהסרייה ב' ועד לליגה הרביעית, וכן אימן תקופה קצרה בליגת העל הרומנית ובנבחרת לבנון.
ג'אניני החל את הקריירה בקבוצת הנוער של אלמאס רומא, מעיר הולדתו.
הפוטנציאל הגבוה שלו בלט כבר בגילאים הצעירים, והוא חוזר על ידי מספר מועדוני צמרת באיטליה, בהם לאציו ומילאן, אך לבסוף הצטרף לאקדמיית הנוער של רומא בשנת 1980, כשהיה בן 16.
במקביל להופעותיו בקבוצה הצעירה של המועדון, הבחין בו מאמן הקבוצה הבוגרת נילס לידהולם, והעניק לו את הופעת הבכורה שלו בסרייה א' ב-31 בינואר 1982, במהלכה של עונת 1981/1982, בהפסד 1–0 לצ'זנה.
ג'אניני לא שותף כלל בעונה הבאה, בה זכתה רומא באליפות איטליה, אך עונה לאחר מכן היה שותף לזכייתה של הקבוצה בקופה איטליה, עם שלוש הופעות במפעל, כולל הופעה כמחליף במשחק הגומלין של הגמר בין רומא להלאס ורונה, בו ניצחה קבוצתו 2–1 בסיכום.
הפריצה של ג'אניני הגיעה בעונת 1984/1985. בעונה שלאחר עזיבת לידהולם, עם המאמן סוון-יוראן אריקסון, לא הצליחה רומא לעמוד ביעדיה הקבוצתיים וסיימה רק במקום השביעי.
עם זאת, ג'אניני רשם עונה אישית טובה מאוד, עם ארבעה שערי ליגה ב-26 הופעות.
עונה לאחר מכן זכה עם קבוצתו בגביע האיטלקי בפעם השנייה, אך הפעם כשחקן הרכב משמעותי.
הוא כבש שלושה שערים ב-13 הופעות במפעל באותה העונה, כולל צמד הופעות בגמר מול סמפדוריה, שם הפכה רומא הפסד 2–1 במשחק הראשון עם ניצחון 2–0 בגומלין בדרך לזכייה.
לקראת עונת 1987/1988, עם עזיבתו של הקפטן קרלו אנצ'לוטי למילאן וחזרתו של המאמן לידהולם במקומו של אריקסון, התמנה ג'אניני לקפטן הקבוצה, תפקיד אותו נשא במשך תשע עונות, עד לעזיבתו ב-1996. באותה העונה קבע שיא קריירה של 11 שערי ליגה, והוביל את טבלת הכובשים של הקבוצה באותה העונה.
בעונת 1990/1991 סיימה הקבוצה במקום התשיעי בליגה, הנמוך ביותר שלה מאז החל ג'אניני לשחק בקבוצה הבוגרת, אך במפעלים האחרים רשמה הקבוצה הצלחה גדולה.
היא זכתה בגביע האיטלקי (השלישי של ג'אניני), שוב מול סמפדוריה, כאשר ג'אניני פותח בצמד משחקי הגמר (הוחלף בשניהם).
בגביע אופ"א הגיעה הקבוצה עד לשלב הגמר.
ג'אניני כבש פעמיים בעשר הופעות במפעל (בסיבוב הראשון מול בנפיקה ליסבון ובסיבוב השני מול ולנסיה), ופתח כקפטן בצמד משחקי הגמר מול אינטר מילאנו, שהסתיימו בניצחון 2–1 לאינטר בסיכום.
ג'אניני רשם הישג מרשים בגמר הגביע האיטלקי ב-1993. רומא פגשה את טורינו, ובמשחק הגומלין כבש ג'אניני שלושער (כולם בפנדלים).
הוא אחד משני השחקנים היחידים שכבשו שלושער בגמר הגביע האיטלקי.
עם זאת, רומא נוצחה 6–5 בסיכום ולא זכתה בתואר באותה העונה.
דרכו של ג'אניני ברומא הסתיימה בקיץ 1996, עם הגעתו של המאמן הארגנטינאי קרלוס ביאנצ'י.
ג'אניני בן ה-32 סיים את דרכו לאחר 15 עונות בקבוצה הבוגרת של רומא, בהן כבש 49 שערי ליגה ב-318 הופעות במדי הקבוצה, ו-75 שערים ב-437 הופעות בכל המסגרות.
ג'אניני הצטרף לשטורם גראץ, אך שיחק בה לאורך חצי עונה בלבד.
הוא חזר לאיטליה לקראת עונת 1997/1998, אז חתם בשורות נאפולי, אך לאחר חצי עונה בלבד, בה רשם ארבע הופעות ליגה ולא הצליח להותיר חותם, עזב ליריבתה לתחתית הסרייה א', לצ'ה.
הוא נשר עם הקבוצה לסרייה ב', אך המשיך לעונה נוספת, הראשונה שלו בליגת המשנה, בה כבש ארבעה שערים ב-33 הופעות.
ב-1999, בסיום העונה, פרש ממשחק פעיל בגיל 35.
ג'אניני החל את דרכו הבינלאומית בנבחרת איטליה הצעירה, וייצג אותה באליפות אירופה עד גיל 21 שנערכה בשנת 1986. תחת המאמן אזליו ויצ'יני, הגיעה איטליה עד לגמר הטורניר מול נבחרת ספרד.
במשחק הראשון שנערך ברומא חזרה איטליה מפיגור לניצחון 2–1, כאשר ג'אניני כובש את שער הניצחון.
בגומלין בוויאדוליד גברה ספרד בתוצאה זהה על האיטלקים, והמשחק הוכרע בדו-קרב בעיטות עונשין.
ג'אניני החמיץ את הבעיטה הראשונה של איטליה, וכבר לאחר שלוש בעיטות הכריעה ספרד את ההתמודדות בתוצאה 3–0 בדו-קרב.
פחות מחודשיים לאחר תום הטורניר, ב-6 בדצמבר 1986, העניק ויצ'יני, שהחל מאותו הקיץ אימן את נבחרת איטליה הבוגרת, את הופעת הבכורה לג'אניני.
הקשר בן ה-22 פתח בהרכב בניצחון החוץ 2–0 על במסגרת מוקדמות יורו 1988. ג'אניני תפס מקום קבוע בהרכב של ויצ'יני, ערך שבע הופעות במסגרת טורניר המוקדמות, וב-5 בדצמבר 1987 – שנה פחות יום מהופעת הבכורה שלו – כבש את שער הבכורה שלו בנבחרת, באותו קמפיין המוקדמות, בניצחון 3–0 על .
ג'אניני זומן על ידי ויצ'יני לסגל איטליה לקראת משחקי יורו 1988 בגרמניה המערבית.
ג'אניני פתח ושיחק לאורך כל משחקי שלב הבתים, בהם סיימה איטליה במקום השני בבית ללא הפסד, עם ניקוד זהה ופער שערים נחות מזה של המארחת, .
ג'אניני פתח בהרכב בהפסד 2–0 ל בחצי הגמר, שסיים את דרכה של איטליה בטורניר.
ג'אניני היה לאחד מארבעה איטלקים שנכללו בנבחרת המצטיינים של הטורניר.
לאחר טורניר היורו, התכוננה איטליה לאירוח משחקי מונדיאל 1990. ג'אניני, שהיה לחלק משמעותי מהרכב הנבחרת בשנתיים עד למונדיאל, זומן לסגל הנבחרת של ויצ'יני לטורניר.
ג'אניני פתח בהרכב ושיחק לאורך כל משחקי שלב הבתים.
בניצחון 1–0 על במשחק השני, כבש ג'אניני את שער הניצחון כבר בדקה ה-11, לאחר שקיבל את הכדור בין שלושה שחקנים על סף הרחבה וכבש בבעיטה חדה לפינה הקרובה.
במשחק השלישי, בו ניצחה איטליה 2–0 את , בישל ג'אניני את שני השערים.
איטליה העפילה לשמינית הגמר, שם פתח ג'אניני בהרכב ובישל את השער השני בניצחון 2–0 על .
ברבע הגמר גברה איטליה 1–0 על , ג'אניני שפתח בהרכב הוחלף לאחר כשעה.
איטליה נעצרה בחצי הגמר מול , עם הפסד בדו-קרב בעיטות עונשין לאחר שוויון 1–1 בסיום.
ג'אניני הוחלף בדקה ה-73, ולא לקח חלק בדו-קרב.
ג'אניני ואיטליה סיימו לבסוף את הטורניר הביתי במקום השלישי.
ג'אניני רשם הופעה שביעית בהרכב, והוחלף בתוספת הזמן בניצחון 2–1 על במשחק על המקום השלישי.
ג'אניני שיחק במדי הנבחרת רק תחת המאמן ויצ'יני.
משחקו האחרון של המאמן היה גם משחקו האחרון של ג'אניני בנבחרת, בשוויון 0–0 מול ברית המועצות במסגרת מוקדמות יורו 1992, ב-12 באוקטובר 1991. מאז שהוחלף ויצ'יני באריגו סאקי, לא חזר ג'אניני לשחק במדי הנבחרת, וסיים את דרכו הבינלאומית עם שישה שערים ב-47 הופעות.
לאחר פרישתו ממשחק שימש כפרשן מטעם רשת RAI.
בעונת עשה את צעדיו הראשונים כמאמן, בקבוצת הנוער של רומא.
לקראת עונת התמנה לתפקיד מאמן פוג'ה מהסרייה C1 (כיום סרייה ג').
הוא פוטר מתפקידו ב-12 בינואר 2005, לאחר שהשיג ארבעה ניצחונות ליגה בלבד ב-17 משחקים.
לאחר כשנה מחוץ למגרשים התמנה לתפקיד מאמן סמבנדטסה, גם היא מהליגה השלישית, והיה למאמנה החמישי באותה העונה.
בפברואר 2006, לאחר שישה משחקים בלבד, בהם נחל שני הפסדים וללא ניצחון, פוטר מתפקידו.
ג'אניני אימן לראשונה מחוץ לאיטליה בעונת , כאשר התמנה לתפקיד מאמן ארג'ש פיטשט מליגת העל הרומנית.
העונה נפתחה בניצחון של קבוצתו, אך בעקבותיו הגיעו תשעה הפסדים רצופים שחרצו את גורלו של המאמן, שפוטר ב-4 באוקטובר 2006. בספטמבר 2007, לאחר שנה נוספת ללא קבוצה, חזר לליגה השלישית באיטליה כמאמנה של מאסזה, אך שוב פוטר עוד בטרם הסתיימה העונה.
לקראת עונת התמנה לתפקיד מאמן גליפולי מהליגה השלישית.
בעונתו הראשונה על הקווים הוביל ג'אניני את הקבוצה למקום הראשון ולהעפלה היסטורית לסרייה ב', לראשונה בתולדות המועדון.
בקיץ הודיעו הצדדים על פרידה בעקבוד המשבר הכלכלי הקשה במועדון וההתעניינות הגוברת בג'אניני במועדונים אחרים, אך לבסוף עם כניסתו של בעלים חדש לתפקיד, חזר ג'אניני לעמדת המאמן.
על אף המשבר הכלכלי המחמיר, הצליח להוביל ג'אניני את הקבוצה להצלחה יחסית בחצי העונה הראשונה של , וקבוצתו נחשבה לאחת ההפתעות של העונה בליגת המשנה.
עם זאת, הגיש ג'אניני את התפטרותו ב-8 בפברואר 2010, לאחר שוויון 2–2 מול גרוסטו, משחק בו עצרו שחקני הקבוצה לארבעים שניות והפנו מבט ליציעים, כמחאה על ארבעה חודשים בהם לא קיבלו שכר.
במחצית המשחק הורחק ג'אניני בעקבות מחאות כלפי צוות השיפוט, עלה ליציע שם התעמת עם בעלי הקבוצה והודיע לו על התפטרותו עם תום המשחק.
לאחר כיומיים משך את התפטרותו לאחר שיחת פיוס עם הבעלים.
הקבוצה התדרדרה למשבר מקצועי ולאחר שרשרת תוצאות לא טובות, הודיע ג'אניני על התפטרותו הסופית יחד עם צוותו ב-22 במרץ 2010.
ג'אניני חזר לאמן בליגה השלישית כאשר התמנה לתפקיד מאמן הלאס ורונה לקראת עונת , במטרה להעלותה לליגת המשנה.
לאחר שהשיג שלושה ניצחונות ליגה בלבד ב-11 מחזורי הפתיחה, פוטר מתפקידו ב-8 בנובמבר 2011, פחות מחצי שנה מאז מונה לתפקיד.
ב-30 באוקטובר 2012, לאחר כשנה מחוץ למגרשים, התמנה לתפקיד מאמן גרוסטו מהסרייה ב'.
הקדנציה הקצרה של ג'אניני כללה שלושה הפסדים (כולם בבית) ושלושה ניצחונות (כולם בחוץ), ולאחר כחודש אחד ושישה משחקים בלבד בתפקיד, התפטר ג'אניני מתפקידו, כאשר הוא מציין את היחסים הרעועים עם נשיא המועדון כסיבה העיקרית לעזיבתו.
ב-2 ביולי 2013, בתמיכתו של חברו ומאמן מנצ'סטר סיטי דאז, רוברטו מאנצ'יני, התמנה ג'אניני לתפקיד מאמן נבחרת לבנון, תפקיד בו החזיק במשך כשנה וחצי, עד ה-30 באפריל 2015.
בפברואר 2017 התמנה לתפקיד מנהל מחלקת הנוער של לאטינה, וביוני של אותה השנה חזר לתפקיד המאמן הראשי, בקבוצת ראסינג רומא מהליגה הרביעית.
מספר ימים לאחר מכן התפרק המועדון ובעלי המועדון נטל את השליטה בקבוצת ראסינג פונדי מהליגה השלישית, וג'אניני קיבל את תפקיד המאמן בקבוצה.
לאחר ארבעה מחזורי ליגה בלבד, צברה הקבוצה נקודה בודדת וג'אניני פוטר מתפקידו, כשלושה חודשים לאחר המינוי.
נבחרת הטורניר של אליפות אירופה: 1988
ג'וזפה מסרייה אשר נודע בכינוי "ג'ו הבוס" (Joe the Boss), היה מאפיונר אמריקני ממוצא סיציליאני אשר הנהיג משפחת פשע בניו יורק.
ב-1931 הוא פתח במלחמה נגד משפחתו של סלבטורה מרנזנו אשר נודעה בכינוי "מלחמת הקסטלמארזים".
בסופה של מלחמה זו נרצח מסרייה בידי כנופייתו של לאקי לוצ'יאנו.
מסרייה נולד ב-17 בינואר 1886 למשפחת חייטים בעיירה מנפי בנפת אגריג'נטו שבסיציליה.
בצעירותו עברה המשפחה לעיר מרסלה שבנפת טרפאני.
ב-1902 הוא היגר לארצות הברית.
הוא הצטרף למשפחת מורלו שהתבססה בהארלם ובחלקים מאיטליה הקטנה בדרום מנהטן.
ב-1909 הוא נלכד בידי משטרת ניו יורק והורשע בפריצה.
הוא נידון למאסר על תנאי.
ב-23 במאי 1913 הוא נידון לארבע עד שש שנות מאסר בגין פריצה מדרגה שלישית.
ב-1920 סלבטורה ד'אקילה הכריז מלחמה על משפחת מורלו.
ד'אקילה הורה לאומברטו ולנטי להיפטר מהנהגת משפחת מורלו.
ב-7 במאי 1922 אנשיו של ולנט ירו למוות בראש המשפחה וינצ'נזו טרנטובה.
שעות ספורות לאחר מכן, נפל שומר ראשו של טרנטובה, סילבה טגליאגמבה, קרבן למארב של חמושים.
הוא נפצע קשה ומת מאוחר יותר מפצעיו.
לא ברור לחלוטין מי עמד מאחורי ההתנקשות בטגליאגמבה.
יש הטוענים שהיו אלו אנשיו של ולנטי, בעוד אחרים סבורים שמסרייה עשה זאת במטרה לתפוס את הנהגת משפחת מורלו.
כך או כך, יום למחרת נקלעו אנשיו של מסרייה לקרב יריות מול אנשיו של ולנטי, בסמוך לתחנת משטרה.
שישה אנשים נהרגו לפני שהמשטרה התערבה.
ולנטי הצליח להימלט, אולם מסרייה נלכד.
הוא שוחרר כעבור זמן קצר.
ב-9 באוגוסט ארבו חמושים ליד דירתו של מסרייה ופתחו באש לעברו.
הקליעים חוררו את כובע הקש שלבש, אולם הוא הצליח להימלט.
אירוע זה העניק לו כבוד מחודש בקרב המאפיונרים, והוא זכה לכינוי "האיש שיכול להתחמק מקליעים".
יומיים לאחר מכן, נרצח ולנטי, ככל הנראה בהוראת מסרייה.
ב-10 באוקטובר 1928 מסרייה הורה על רציחתו של סלבטורה ד'אקילה.
מותו של ד'אקילה הפך את מסרייה למאפיונר החזק ביותר בניו יורק.
תחת הנהגתו שגשגה משפחת מורלו.
אנשיה זכו לכינוי "הפיטים המשופמים", על שם שפמיהם המטופחים בקפידה.
עם זאת בניטו מוסוליני החל לרדוף את המאפיונרים בסיציליה, והם החלו להימלט בהמוניהם לארצות הברית.
עד מהרה הוצפה ניו יורק בגל חדש של מאפיונרים צעירים שסברו שמסרייה ואנשיו מיושנים.
מסרייה ראה בעין רעה את הקמת משפחת הפשע של סלבטורה מרנזנו אשר פעלה בניו יורק כידו הארוכה של ויטו קשופרו.
ב-1930 נידון קשופרו למאסר עולם באיטליה על רצח ישן.
מאסרו הותיר את מרנזנו ואנשיו ללא הגנה וללא הוראות.
מסרייה סבר שהגיעה שעתו לתפוס חזרה את השלטון בעיר.
מסרייה הורה לרצוח את ויטו בונוונטרה ואת גספר מילאזו, אנשיו של מרנזנו.
בתגובה, פתח מרנזנו במלחמה שנודעה בתור "מלחמת הקסטלמארזים".
המלחמה גבתה מחיר כבד משני הצדדים, אולם אף אחד מהם לא הצליח להגיע להכרעה.
בתיווכו של ג'וזף בוננו, הגיע מרנזנו להסדר עם קבוצת מאפיונרים צעירים בהנהגת לאקי לוצ'יאנו שנודעו בכינוי "הטורקים הצעירים".
רוב חברי הקבוצה היו למעשה יהודים ואירים, אולם לוצ'יאנו רצה להיכנס לעולם הפשע האיטלקי.
מרנזנו הבטיח להפוך את לוצ'יאנו לסגנו אם יחסל את מסרייה.
ב-15 באפריל 1931 שוכנע מסרייה להיפגש עם לוצ'יאנו במסעדת נובה וילה טאמארו בקוני איילנד.
לוצ'יאנו ומסרייה שיחקו קלפים, ולפתע ביקש לוצ'יאנו ללכת לשירותים.
באותו רגע נכנסו למסעדה אלברט אנסטסיה, ויטו ג'נובזה, ג'ו אדוניס ובאגסי סיגל.
הם ירו על מסרייה מטווח קרוב ועזבו את המקום במהירות.
צ'ירו טרנובה ("מלך הארטישוק") היה אמור לנהוג ברכב המילוט, אולם ברגע האמת הוא היה מזועזע מכדי לעשות זאת.
באגסי סיגל נאלץ לדחוף אותו החוצה ולנהוג בעצמו.
לוצ'יאנו נעצר ונחקר במשטרה בחשד למעורבות ברצח מסרייה, אולם שוחרר לאחר שהציג אליבי.
חשד המשטרה הופנה לאחר מכן אל מאפיונר בשם ג'ון גיוסטרה, אולם הוא עצמו נרצח כעבור זמן קצר.
ג'וזפה באוסיליו (באיטלקית: Giuseppe Bausilio; נולד ב-20 ביוני 1997) הוא שחקן, רקדן וזמר שווייצרי.
באוסיליו גילם דמויות שונות בתיאטרון, בהן דמותו של בילי ב"בילי אליוט - המחזמר" ושל רייס ודייבי במחזמר "נערי העיתונים".
בנוסף, ידוע בשל תפקידו כאלפי בעונה הרביעית של סדרת הנעורים הקנדית "נולדו לרקוד".
את הקריירה המקצועית שלו באוסיליו התחיל בהשתתפות באופרות ובמופעי בלט בתיאטרון ברן ובתיאטרון "אם קיפיטום" שבעיר הולדתו ברן בשווייץ.
בשנת 2010, לאחר שהגיע למקום השלישי בתחרות ריקוד, באוסיליו הוזמן לאודישן עבור התפקיד של בילי במחזה "בילי אליוט - המחזמר".
לאחר האודישן הוא לוהק להפקת המחזמר בשיקגו.
הוא הופיע בהפקה זו עד תחילת אוקטובר באותה שנה, ואז הצטרף להפקה של סיבוב ההופעות הלאומי של המחזמר.
במאי 2011 נודע כי באוסיליו יהיה הבא לגלם את דמותו של בילי בהפקה של ברודוויי ל-"בילי אליוט - המחזמר", ויחליף את ג'ייקוב קלמנטה שעזב.
הופעתו הראשונה במחזמר בברודוויי התקיימה ביולי באותה שנה, והוא המשיך להופיע בהפקה עד נובמבר 2011. באוקטובר 2013 באוסיליו החל לגלם את דמותו של רייס במחזמר "נערי העיתונים".
בשנת 2016 ג'וזפה השתתף בעונה הרביעית של סדרת הדרמה הקנדית "נולדו לרקוד", בה גילם את דמותו של אלפי.
בשנת 2020 הופיע בתפקיד הראשי בסרט המוזיקלי העצמאי בבימויו של מייקל פיורלי "Ode to Passion" , שעלה לשירות הסטרימינג אמזון פריים וידאו.
שנה שם הסרט תפקיד הערות 2011 עמידה ראשונה (אנ') עצמו סרט דוקומנטרי 2013 Dead Man Down נער עם משקפי שמש 2020Ode to Passion מייקל פיורלי
שנהסדרה/סרטתפקיד הערות 2016–2017נולדו לרקוד אלפי תפקיד ראשי (עונה 4);תפקיד אורח (עונה 7)
תחרות הג'אז של ברן – מקום 1
גרנד פרי אמריקה לנוער (תחרות הריקוד העולמית) – מקום 3 (2009)
Concour Le Chausson (תחרות הריקוד של פריז) – מקום 1 (2009)
MAB, פרס הבלט הבינלאומי ע"ש מריה אנטונייטה ברלוסקוני – מקום 1 (2010)
גרנד פרי אמריקה לנוער (ריקוד) – מקום 3 (2011)
גרנד פרי אמריקה לנוער (ריקוד) – מקום 2 (2012)
ג'וזפה "פינו" דורדוני היה אתלט איטלקי בתחום של הליכה תחרותית.
אלוף אולימפי (הלסינקי 1952) ואלוף אירופה (בריסל 1950) בהליכה ל-50 ק"מ.
ג'ודפה דורדוני נולד ב-1926 בפיאצ'נצה, איטליה.
ב-1943 הצטרף לרפובליקה הסוציאלית האיטלקית הפשיסטית ועם כיבוש איטליה, ב-1945, על ידי בעלות הברית הושם במעצר במחנה קולטנו שאכלס כ-32,000 מחברי הרפובליקה הסוציאלית האיטלקית וכן משתפי פעולה עם הגרמנים.
ב-1945 שוחרר מהמחנה והחל להתאמן בהליכה תחרותית כשכבר ב-1946 ניצח לראשונה באליפות איטליה בהליכה ל-10 ק"מ.
הקריירה הספורטיבית של דורדוני נמשכה עד 1960 ובמהלכה השתתף בארבע אולימפיאדות.
לאחר פרישתו השתלם כטכנאי והחל מ-1962 אימן את נבחרת איטליה בהליכה תחרותית וליווה אותה בעוד שבעה משחקים אולימפיים.
חניכו המוכר ביותר היה אבדון פמיק שזכה בשתי מדליות אולימפיות.
באולימפיאדת לונדון סיים דורדוני במקום התשיעי בהליכה ל-10 ק"מ.
באליפות אירופה שנערכה בבריסל, בלגיה זכה דורדוני במדליית זהב בהליכה ל-50 ק"מ בתוצאה של 4:44:43 שעות לפני ג'ון לינגרן (4:43:25 שעות) וורנר לינגרן (4:49:28 שעות), שניהם משוודיה.
במשחקי הים התיכון שנערכו באלכסנדריה, מצרים זכה דודוני במדליית זהב בהליכה ל-10 ק"מ בתוצאה של 51:39.6 דקות לפני את'נסיוס אפוספוריס מיוון (54:28.0 דקות) ווהיב סלח ממצרים (1:02:20.9 שעות).
באולימפיאדת הלסינקי זכה דורדוני במדליית זהב בהליכה ל-50 ק"מ בשיא משחקים של 4:28:07.8 שעות לפני יוזף דולז'ל מצ'כוסלובקיה (4:30:17.8 שעות) ואנטל רוקה מהונגריה (4:31:27.2 שעות).
באליפות אירופה שנערכה בברן, שווייץ לא הצליח דורדוני לסיים את תחרות הליכה ל-50 ק"מ.
במשחקי הים התיכון שנערכו בברצלונה, ספרד זכה דודוני במדליית זהב בהליכה ל-10 ק"מ באליפות משחקים של 48:21.8 דקות לפני רולנד גריסה (48:44.2 דקות) ולואי שבלייה (49:47.4 דקות), שניהם מצרפת.
באולימפיאדת מלבורן סיים דורדוני במקום התשיעי בהליכה ל-20 ק"מ בתוצאה של 1:35:00.4 שעות.
באליפות אירופה שנערכה בסטוקהולם, שוודיה סיים דורדוני במקום השישי בהליכה ל-20 ק"מ בתוצאה של 1:36:16.2 שעות.
באותן תחרויות לא סיים דורדוני את התחרות בהליכה ל-50 ק"מ.
באולימפיאדת רומא סיים דורדוני במקום השביעי בהליכה ל-50 ק"מ בתוצאה של 4:33:27.2 שעות.
באליפות אנגליה שנערכה ב-1961 זכה דורדוני במדליית כסף בהליכה ל-2 מייל בתוצאה של 13:46.2 דקות אחרי קן מת'יוז מאנגליה (13:24.6 דקות) ולפני קולין וויליאמס מאנגליה (14:12.8 דקות).
2015: היכל התהילה של ספורטאי איטליה
2018: היכל התהילה של הפדרציה האיטלקית לספורט
מסדר ההצטיינות של הרפובליקה של איטליה
ג'וזפה ("ג'ו") נחמד (1932 - 23 בנובמבר 2012) היה סוחר אמנות שהתמחה באמנות אימפרסיוניסטית, פוסט-אימפרסיוניסטית ומודרנית.
הוא צבר הון הנאמד במיליארדים בסחר בדברי אמנות, בקנייה, מכירה ואיסוף יצירות אמנות של אמנים מהמאה ה-19 וה-20.
ג'וזפה נחמד נולד ב-1932 בחלב, סוריה.
אביו הלל נחמד היה בנקאי שהקים את נחמד וביידה עסקי בנקאות, בסוריה.
משפחת נחמד היו אזרחי איטליה ויהודים ספרדים שדיברו צרפתית, ערבית ועוד מספר שפות.
בשנת 1948, לאחר שהלל ומטילדה נחמד עברו לביירות, לבנון, הילל פתח סניף של נחמד וביידה בעיר.
לזוג נולדו שמונה ילדים: ארבעה בנים (אלברט, ג'וזפה, עזרא, דייוויד) וארבע בנות (דניז נחמד אמון, ג'קלין נחמד הררי, נדיה נחמד צ'ואיקי, אוולין נחמד מטלן).
בשנת 1958, לאחר שאלברט הרחיב את עסקי הבנקאות המשפחתיים בריו דה ז'ניירו, ברזיל, הוא נהרג בהתרסקות מטוס.
בשנת 1957, ג'וזפה נחמד עבר למילאנו והתיישב בה, שם הוא החל במסחר באמנות משלו.
שנתיים לאחר מכן הוריו ואחיו הצעירים הגרו לאיטליה והתיישבו גם הם במילאנו.
בשנת 1963 אחיו הצעירים של ג'וזפה, דוד ועזרא, הצטרפו לעסקי האמנות שלו בעודם נערים.
הבנים של דוד ועזרא עצמם, שניהם בשם הלל, מנהלים גלריות בניו יורק ובלונדון.
ג'וזפה נחמד מעולם לא התחתן ולא היו לו ילדים.
ג'וזפה נחמד, גילה את האמן לוסיו פונטנה ובמקביל הזמין גם ציורים מהאמן ויפרדו לאם.
כשהמחירים בפריז היו נמוכים במיוחד, ג'וזפה נחמד, הרווח בין 50% ל-100% ממכירתם במילנו.
בשנת 1995, ג'וזפה ואחיו קנו את ציור הדיוקן של ג'קלין אשתו השנייה של פיקאסו משנת 1955, תמורת 2.6 מיליון דולר.
הם החזיקו בציור במשך שתים עשרה שנים ומכרו אותו תמורת 30.8 מיליון דולר.
בשנות ה-70, ג'וזפה נחמד קנה עוד מספר ציורים של פיקאסו, במחירים שנעו בין 40,000 עד 50,000 דולר ליחידה.
בשנות ה-80, נחמד עסק בשוק האמנות היפני והמשיך לקנות יצירות אמנות במחירים נמוכים, במהלך השפל שהיה בשנת 1989.
בתקופה זו עזרא ודוד נחמד פתחו גלריות בניו יורק ובלונדון.
בדצמבר 2007, מאמר בעיתון פורבס צטט טענות לפיהן האחים נחמד הצעירים שינו ברגע האחרון את תנאי העסקאות שלהם.
דוד נחמד הכחיש את ההאשמות.
מאידך, אותה כתבה בפורבס, שבחה את הנחמדים בייצוב עסקי המכירות הפומביות, בכך שרכשו מוצרי אמנות בכמויות גדולות במיוחד במהלך, המיתון שהיה בשוק האמנות.
אחד מסוחרי האמנות בניו יורק, ג'פרי דייטש אמר: "הם כמו חברת ברוקרים גדולה בשוק המניות; השוק צריך כוח כזה כדי לתפקד".
בשנת 2011, חלק מאוסף האמנות של ג'וזפה נחמד הוצג לראשונה בקונסטה אוס ציריך .
התערוכה עוררה מחלוקת, מכיוון שנטען כנגד המוזיאון, על כך, שהוא מספק לכאורה את האינטרסים העסקיים הרחבים יותר של משפחת נחמד.
ג'וזפה נחמד מת במונטה קרלו ב-23 בנובמבר 2012. הוא נקבר ב-26 בנובמבר 2012 בירושלים, ליד הוריו וליד אחיו אלברט.
רוב אחיו שנותרו בחיים, וכמעט כל אחייניותיו ואחייניו השתתפו בהלוויה, אף על פי שהידיעה על מותו לא פורסמה בתקשורת.
ג'וזפה אלויה (באיטלקית: Giuseppe Aloia; 15 בינואר 1905 – 28 בספטמבר 1980) היה גנרל איטלקי אשר כיהן כראש מטה ההגנה (מקביל לרמטכ"ל) בין השנים 1966-1968.
אלויה נולד בקסטלפורט ב-15 בינואר 1905 ולמד בבית ספר צבאי.
ב-1923 הוא התגייס כטוראי לצבא המלכותי האיטלקי.
ב-1925 הוא פרש משירות פעיל ועבר קורס קצינים באקדמיה הצבאית המלכותית במודנה.
ב-1928 הוא חזר לשירות בדרגת לוטננט.
ב-1930 הוא חזר לאקדמיה במודנה כמרצה וכמדריך.
הוא עבר קורס נוסף במכון המלחמה בטורינו, ולאחר מכן הועלה לדרגת קפיטנו והוצב במטה דיוויזיית "סאסארי" שהוצבה בטריאסטה.
ביוני 1940 הועבר לטירנה והוצב במפקדת הכוחות האיטלקיים באלבניה.
בנובמבר 1942 החל לשרת בתפקידים בכירים במטה הכללי ברומא.
לאחר שנחתם הסכם שביתת הנשק בין איטליה לבעלות הברית, נכבשה רומא בידי הגרמנים.
אלויה הצליח להימלט מהעיר ולהימנע מלכידה, ולאחר מכן הצטרף לפרטיזנים האיטלקים ולחם עמם עד סוף המלחמה.
הוא אף פיקד על קבוצת פרטיזנים שנקראה "כוח אלויה" על שמו.
לאחר המלחמה, אלויה חזר לשרת בצבא האיטלקי.
ב-1948 הוא קודם לדרגת קולונלו ומונה לראש מטה דיוויזיית "גרנטיירי די סרדיניה".
באוקטובר 1949 הוא מונה למפקד גדוד הרגלים ה-45. בספטמבר 1951 הוא החל לשרת במשרד ההגנה.
בינואר 1953 הועלה לדרגת גנרל די בריגדה.
באוגוסט 1957 הוא הועלה לדרגת גנרל די דיוויזיוני ומונה למפקד דיוויזיית "פריולי".
בשנה שלאחר מכן הועבר לפקד על דיוויזיית "לגנו".
במרץ 1959 הוא מונה למפקד המחוז הצבאי גנואה.
ב-31 בינואר 1966 הוא מונה לראש מטה ההגנה (מקביל לרמטכ"ל), וכיהן בתפקיד עד 24 בפברואר 1968.
הוא נפטר ברומא ב-28 בספטמבר 1980.
ג'וזפה סארגאט (באיטלקית: Giuseppe Saragat; 19 בספטמבר 1898 – 11 ביוני 1988) היה פוליטיקאי סוציאליסטי ומדינאי איטלקי שכיהן כחבר קבינט ובהמשך כנשיא איטליה החמישי בין השנים 1964 ל-1971.
סארגאט נולד ב-19 בספטמבר 1898 בטורינו, פיימונטה, ממלכת איטליה, השני מבין שלושה ילדים להורים שמוצאם היה בסרדיניה.
אביו, ג'ובאני, היה עורך דין ועיתונאי שעבר לטורינו מעיירה קטנה בדרום סרדיניה.
בצעירותו למד ג'וזפה חשבונאות, לאחר מכן, במלחמת העולם הראשונה שירת בצבא האיטלקי, וגם התקדם לקצונה וזכה בעיטורים.
עם סיום המלחמה למד לתואר בכלכלה והצטרף לבנק כרואה חשבון.
הוא היה חבר ב (Partito Socialista Unitario; PSU) משנת 1922, מה שהוביל למספר מעצרים שלו.
בעקבות היותו אנטי פשיסט הוא עזב את איטליה ב-1926 ועבר לווינה, וב-1929 המשיך משם לצרפת.
מעט לפני עזיבתו הספיק להתחתן עם ג'וזפינה בולאני, תופרת ממילאנו, ממנה נולדו לו ילדיו ג'ובאני וארנסטינה.
בתקופת שהותו בצרפת העמיק בכתבים סוציאליסטיים ויצר דיאלוגים עם כמה מהסוציאליסטים הבולטים במדינה.
הוא נודע כרפורמיסט, ועל אף היותו סוציאליסט דמוקרטי הוא עזב את PSI ב-1947 כדי לשמר את הברית ההדוקה שלו עם המפלגה הקומוניסטית האיטלקית.
הוא מונה להנהיג את ה-PSDI למשך שארית חייו.
ב-1944 היה סארגאט שר ללא תיק ולאחר מכן שגריר בפריז מ-1945 עד 1946, לפני שמונה לנשיא באותה שנה עם הקמת הרפובליקה האיטלקית, בתמיכתם של 401 מהחברים.
הוא היה שר לענייני חוץ פעמיים ברצף בקבינט האיטלקי תחת אלדו מורו, מנהיג המפלגה הדמוקרטית-נוצרית, מ-1963 ועד סוף 1964, כאשר נבחר לכהן כנשיא איטליה.
בחירתו הייתה מקרה נדיר של אחדות בקרב השמאל האיטלקי, בעקבות שמועות על הפיכה נאו-פשיסטית אפשרית, שהתפרסמה בכינוי , בתקופת נשיאותו של אנטוניו סניי.
ג'וזפה כיהן כנשיא למשך 7 שנים, עד לשנת 1971. בתקופת נשיאותו היה הנשיא האיטלקי הראשון שערך ביקור באושוויץ, ונחשב תומך מובהק של מדינת ישראל.
הוא גם העניק חנינה לחמישים ואחד פרטיזנים שנשפטו על עבירות רצח.
לאחר כהונתו, היה סארגאט , הוא חזר לפעילות פוליטית קצרה במסגרת ה-PSDI ב-1975.
סארגאט מת ברומא ב-11 ביוני 1988. מסופר כי על אף היותו אתאיסט, הוא הפך בערוב ימיו לקתולי וביקש שתיערך לו הלוויה דתית.
שנהביתמחוז בחירהמפלגההצבעותתוצאה1946אספה מכוננתרומא–ויטרבו–לטינה–פרוזינונהPSIUP29,981 נִבחָר1948לשכת ציריםטורינו-נוברה-ורצ'ליUS31,988 נִבחָר1953לשכת ציריםטורינו-נוברה-ורצ'ליPSDI16,833 נִבחָר1958לשכת ציריםטורינו-נוברה-ורצ'ליPSDI12,484 נִבחָר1963לשכת ציריםטורינו-נוברה-ורצ'ליPSDI24,539 נִבחָר
בחירות 1964 לנשיאות (בסבב הבחירות ה-21)מועמדנתמך על ידיהצבעות%ג'וזפה סרגאטPSDI, DC, PSI, PCI, PRI64667.1PLI565.8MSI, PDIUM404.1אחרים / קולות לא חוקיים22123סך הכל963100.0
ג'וחא , הוא דמות הומוריסטית בסיפורי העם בפולקלור של רוב ארצות ערב והעולם המוסלמי, במזרח הקרוב, במרכז אסיה, בקווקז, ובחבל הבלקן.
השם ג'וחא או ג'וחה נפוץ גם בקרב יהודי המזרח וסיפורי ג'וחה הם ז'אנר בספרות הלאדינו.
לג'וחא שמות שונים בשפות רבות.
דמותו של ג'וחא משתנה מסיפור לסיפור, והוא מופיע לעיתים כצעיר ולעיתים מבוגר, לעיתים כחכם ולעיתים כטיפש, לעיתים נשוי ולעיתים רווק.
דמותו של ג'וחא מייצגת רמאי שלרוב מרמים אותו, מעין שוטה הכפר שהוא גם נוכל וגם תמים שבסופו של דבר נופל בפח שהוא מטמין לאחרים.
ג'וחא מכונה גם נסראדין מולא (להבדיל מנסראדין אפנדי).
מולא הוא תואר כבוד למורה, אולם נסראדין מולא מלמד באמצעות טפשותו ובכך מעביר את המסר שאין לקבל את דבריו של מורה בלי בדיקה.
דמותו מתערבבת בזאת של נאסר א־דין בתרבויות שאינן ערביות.
בראיון שנתן מייק בורשטיין (בתור קונילמל), ביחד עם חנה לסלאו (בתפקיד יונה), לתוכנית "סיבה למסיבה" בהנחיית אבי אתגר, סיפר שהמצרים כינו את דמותו "קוני-ג'וחא" בעת שצילם במצרים את הסרט "קוני למל בקהיר".
ג'וזפה פאטאנה (באיטלקית: Giuseppe Patané, 1 בינואר 1932 - 29 במאי 1989) היה מנצח איטלקי, בנו של המנצח פרנקו פאטאנה.
פאטאנה נולד ולמד בנאפולי, שם גם ניצח לראשונה לפני קהל ב-1951.
פאטאנה היה מנצח ראשי באופרה של לינץ בעונת 1961-62 ובתזמורת הרדיו של מינכן משנת 1985 עד 1989.
פאטאנה לקה בהתקף לב פתאומי בשעת ניצוח על הספר מסביליה של רוסיני באופרה הממלכתית של בוואריה במאי 1989. הוא נלקח לבית החולים ושם מת.
ג'וזפו צארלינו (באיטלקית: Gioseffo Zarlino; 31 בינואר או ב-22 במרץ 1517 - 4 בפברואר 1590) היה תאורטיקן מוזיקה ומלחין איטלקי בן תקופת הרנסאנס.
אפשר שהיה תאורטיקן המוזיקה המפורסם ביותר בין אריסטוקסנוס לראמו, שתרם רבות לתאוריה של הקונטרפונקט ולכוונון מוזיקלי.
צארלינו נולד בקיוג'ה, סמוך לוונציה.
את ראשית השכלתו קיבל אצל הנזירים הפרנציסקנים ובהמשך הצטרף בעצמו למסדר.
בשנת 1536 היה זמר בקתדרלה של קיוג'ה ועד שנת 1539 לא זו בלבד שהתמנה לדיאקון, אלא שהיה גם לנגן עוגב ראשי.
בשנת 1540 הוסמך לכמורה וב-1541 יצא לוונציה ללמוד אצל הקונטרפונקטיסט המפורסם ומאסטרו די קאפלה של כנסיית סן מרקו, אדריאן וילארט.
בשנת 1565, עם פרישתו של צ'יפריאנו דה רורה, קיבל עליו צארלינו את משרת המאסטרו די קאפלה של סן מארקו, אחת המשרות המוזיקליות היוקרתיות ביותר באיטליה, בה החזיק עד מותו.
בעת כהונתו כמאסטרו די קאפלה לימד כמה מן הדמויות העיקריות של האסכולה הוונציאנית, ביניהן קלאודיו מרולו, ג'ירולאמו דירוטה וג'ובאני קרוצ'ה וכן את וינצ'נצו גליליי, אביו של האסטרונום גלילאו גליליי ואת הפולמוסן הריאקציונר ג'ובאני ארטוזי.
צארלינו היה הראשון להכיר בעליונות האקורד המשולש על פני המרווח כאמצעי לחשיבה הרמונית.
הפיתוח שלו לאינטונציה מדויקת נבע מהכרה בפגמי המרווחים בשיטה הפיתגוראית ומרצונו להגיע לטוהר רב ככל האפשר בשימוש במספר טונים מוגבל.
הוא גם היה הראשון שניסה להסביר את האיסור הישן על שימוש בקווינטות ואוקטבות מקבילות כחוק קונטרפונקטי, והראשון לחקור את ההשפעה וההשלכות ההרמוניות של False Relation ("יחס מזויף").
כתבי צארלינו, שפרנצ'סקו פרנצ'סקי היה הראשון להוציאם לאור, נפוצו ברחבי אירופה בסוף המאה ה-16. תרגומים וגרסאות מבוארות היו שכיחים בצרפת, גרמניה וכן בהולנד, בקרב תלמידיו של סוולינק, והשפעתם ניכרה בדור הבא של מוזיקאים, שייצגו את סגנון ראשית הבארוק.
יצירותיו המוזיקליות של צארלינו שמרניות יותר בניבן מאלה של רבים מבני דורו.
המדריגלים שלו נמנעים ממרקמים הומופוניים שהיו מקובלים בשימוש על מלחינים אחרים ושומרים אמונים לפוליפוניה לכל אורכם, כמו המוטטים שלו.
יצירותיו יצאו לאור בין השנים 1549 ו-1567 והן כוללות 41 מוטטים, רובם לחמישה ושישה קולות, ו-13 יצירות חילוניות, בעיקר מדריגלים, לארבעה וחמישה קולות.
ג'וזפה קמפורה (באיטלקית: Giuseppe Campora; 30 בספטמבר 1923 – 5 בדצמבר 2004) היה טנור אופראי איטלקי.
קמפורה היה מגדולי הטנורים לתפקידי פוצ'יני בדורו.
הודות לכישרון המשחק שלו ולעיניו הכחולות עזות המבט יצר קמפורה קשר יחיד במינו עם הקהל ועשה לו שם בציבור הרחב בתקופת חייו.
רשימת הקלטותיו של קמפורה כוללת הקלטות של "כוחו של גורל" של ורדי (1952), "לה ג'וקונדה" של פונקיילי, מאדאם באטרפליי של פוצ'יני (עם רנאטה טבאלדי 1952), "סימון בוקנגרה" של ורדי (עם ויקטוריה דה לוס אנחלס, טיטו גובי ובוריס כריסטוף, 1957), "טוסקה" (עם טבאלדי ואנציו מסקריני, 1952) ולה טרוויאטה של ורדי (1952).
ג'וזפינה סטרפוני (איטלקית: Clelia Maria Josepha (Giuseppina) Strepponi; 8 בספטמבר 1815 - 14 בנובמבר 1897) הייתה זמרת סופרן אופראית איטלקייה מפורסמת, ואשתו השנייה של המלחין ג'וזפה ורדי.
לזכותה זוקפים חלק מהצלחתו של ורדי כמלחין אופרות, כאשר הופיעה בכמה מהאופרות המוקדמות שלו, ובפרט בהופעת הבכורה העולמית של האופרה נבוקו בשנת 1848, שהביאה לפרסומו של ורדי.
כזמרת קולורטורה מוכשרת במיוחד, הצטיינה סטרפוני בתפקידי בל קנטו, ובמהלך הקריירה שלה הופיעה באופרות מאת וינצ'נצו בליני, גאטנו דוניצטי, ג'ואקינו רוסיני וורדי.
דוניצטי אף כתב במיוחד עבורה תפקיד - את האופרה אדליה.
סטרפוני תוארה כבעלת "קול רך, שלו וחודרני, כושר משחק מכובד, דמות אהובה אשר הוסיפה לכישרונה הטבעי טכניקה מצטיינת".
סטרפוני נולדה בעיר לודי שבמחוז לומברדיה באיטליה, כבת בכורה לרוזה קורנלבה ופליצ'אנו סטרפוני שהיה נגן עוגב בקתדרלת מונצה ומלחין אופרות בינוני.
את השכלתה המוזיקלית הראשונית רכשה מאביה שהתרכז בלימודי פסנתר.
לאחר מות אביה ב-1832, למדה שירה ונגינה בפסנתר בקונסרבטוריון של מילאנו, ואף זכתה בפרס על שירת בל קנטו בשנתה האחרונה שם.
בשנת 1834 הופיעה לראשונה בתיאטרון אורפאו, באופרה Chiara di Rosembergh מאת לואיג'י ריצ'י.
הצלחתה הראשונה באופרה הייתה באביב הבא, באופרה מטילדה משאבראן מאת רוסיני, בתיאטרון גראנדה.
הצלחה זו הביאה לסטרפוני חוזים מבתי אופרה גדולים ברחבי איטליה, ועד מהרה הפכה למפרנסת העיקרית של משפחתה.
בקיץ 1835 נסעה לווינה להופיע בשתי אופרות של בליני - "נורמה" ו"הסהרורית".
אף על פי שהופעותיה בווינה זכו לתשבחות מצד המאזינים והמבקרים, סטרפוני לא הופיעה מאז מחוץ לגבולות איטליה.
זמן מה לאחר חזרתה מאוסטריה, החלה לנהל מערכת יחסים עם הטנור נפוליאונה מוריאני, ממנו ילדה שני ילדים לא-חוקיים.
מוריאני וסטרפוני הופיעו יחד רבות על הבמה בתפקידים ראשיים באופרות של בליני ודוניצטי, בסוף שנות ה-30 ובתחילת שנות ה-40 של המאה ה-19. הקשר לא נמשך, וסטרפוני עזבה את מוריאני לטובת ברתולומיאו מרלי, מנהל הלה סקאלה ממנו ילדה ילד לא חוקי נוסף.
גם הקשר הזה נמשך רק שנים ספורות.במהלך שנות ה-30 של המאה ה-19 התפרסמה סטרפוני, והופעותיה עוררו התלהבות רבה באיטליה.
בשנת 1836 הופיעה כנינטה באופרה La gazza ladra לכלוכית של רוסיני, אלוירה בהפוריטנים של בליני, ותיאטרון לה פניצ'ה בוונציה.
בשנה לאחר מכן שחזרה את הצלחתה כאלוירה, והוסיפה את תפקיד אלנה מאריו פאליירו ולוצ'יה די למרמור של דוניצטי בתיאטרון קומונאלה די בולוניה.
בשנת 1838 הופיעה בליוורנו בתפקידים מריה די רודנז של דוניצטי וביאטריס די טנדה של בליני ובאופרה קתרינה די גואיזה מאת קרלו קוצ'ה.
את הופעת הבכורה שלה בלה סקאלה עשתה סטרפוני בשנת 1839, באופרה הראשונה של ורדי - "אוברטו", הופעתה נחשבה כאחד האלמנטים החזקים בהפקה, ובזכות הופעתה התקבלה האופרה היטב.
סטרפוני המשיכה להיות פופולרית בשנות ה-40, במיוחד הופעתה כאדליה באופרה הנושאת שם זה, שנכתבה במיוחד עבורה על ידי דוניצטי.
לאחר מכן נחלה הצלחה גדולה כ"אביגיל" בהופעת הבכורה של נבוקו מאת ורדי בלה סקאלה בשנת 1842. סטרפוני שחזרה את הצלחת "אביגיל" במספר בתי אופרה ברחבי איטליה, מה שהביא לפרסום האופרה - והמלחין.
ב-1844 לערך החלה סטרפוני לסבול מבעיות בקול, שנבעו מלוח הזמנים הצפוף שלה.
בעיות אלו הובילו לעונה גרועה במיוחד בפלרמו, שם צעקו אליה המאזינים קריאות בוז.
קולה מעולם לא התאושש, ומאז הפסיקה להופיע באופן סדיר עד לפרישתה הסופית בפברואר 1846. רוב הופעותיה האחרונות היו באופרות מאת ורדי, למשל ב"ארנאני" וב"שני הפוסקארים".
באוקטובר 1846 עברה סטרפוני לפריז שם החלה ללמד פיתוח קול ושירה.
היא ניסתה לחזור לשירה בהופעה אחת בקומדי איטאליאנה אך לא התקבלה טוב.
ורדי הגיע לפריז בקיץ של 1847 ובין השניים התפתחה מערכת יחסים רומנטית.
מאז היה ורדי בן זוגה של סטרפוני עד מותה, אף על פי שהתחתנו רשמית רק ב-1859 בז'נבה.
חיי הנישואים היו מאושרים, וצער רב עטף את ורדי במותה בשנת 1897.
ג'וזפה רוסי (באיטלקית: Giuseppe Rossi; נולד ב-1 בפברואר 1987 בטינק, ניו ג'רזי) הוא כדורגלן עבר אמריקאי-איטלקי ששיחק בעמדת החלוץ.
רוסי גדל במחלקת הנוער של קבוצת פארמה ובשנת 2004 עבר למחלקת הנוער של מנצ'סטר יונייטד.
שנה לאחר מכן עלה לקבוצה הבוגרת בה הבקיע שער אחד בחמשת המשחקים בהם שותף עד לסיום העונה.
בתחילת עונת הושאל רוסי לניוקאסל יונייטד וגם בה הבקיע שער אחד בסיבוב השלישי של גביע הליגה האנגלית נגד פורטסמות'.
לאחר שחזר מההשאלה ב-1 בינואר 2007, הושאל שוב, הפעם לקבוצת נעוריו פארמה, במדיה הציג יכולת מצוינת כשב-19 משחקים בהם שותף הבקיע 9 שערים.
ב-31 ביולי 2007 נרכש רוסי על ידי ויאריאל תמורת 10 מיליון אירו.
בוויאריאל הפך רוסי לשחקן בכיר בליגה הספרדית ובשלוש עונותיו הראשונות בקבוצה כבש 33 שערים.
רוסי היה שותף בכל הנבחרות הצעירות של איטליה ולקראת אולימפיאדת בייג'ינג 2008 זומן לראשונה לסגל הנבחרת הבוגרת.
רוסי סיים כמלך השערים של טורניר הכדורגל באולימפיאדת בייג'ינג, עם 4 כיבושים.
את שערו הראשון במדי הנבחרת כבש במשחק ידידות נגד צפון אירלנד.
תשעה ימים לאחר מכן כבש לראשונה במשחק רשמי, כשהבקיע צמד נגד ארצות הברית בגביע הקונפדרציות 2009. בנוסף על כך היה שותף לנבחרת במוקדמות מונדיאל 2010, שבסיומן העפילה איטליה למונדיאל מהמקום הראשון.
ב-27 בנובמבר 2010, בהופעתו ה-18 במדי הנבחרת, נבחר רוסי על ידי המאמן צ'זרה פראנדלי לענוד לראשונה את סרט הקפטן במשחק נגד נבחרת רומניה.
ב-4 בינואר 2013 חתם רוסי בפיורנטינה האיטלקית, לאחר 5 עונות בוויאריאל ו-54 שערים.
ב-22 בינואר 2016 הושאל רוסי ללבאנטה הספרדית עד לסוף העונה.
ב-28 באוגוסט 2016 הושאל רוסי לסלטה ויגו.
ב-4 בדצמבר 2017 חתם רוסי בגנואה בה שיחק תשעה משחקים.
בשנת 2019 נותר ללא קבוצה.
לאחר שנה מחוץ למגרשים הצטרף בפברואר 2020 לקבוצת ריאל סולט לייק מליגת ה-MLS.
בנובנבר 2021 חתם בספאל מהסרייה ב'.
ביולי 2023 הודיע על פרישה.
ג'וזפין בייקר הייתה בדרנית, זמרת, רקדנית ופעילת זכויות אדם אמריקאית שפעלה בעיקר בצרפת ואף זכתה לאזרחות צרפתית.
בייקר הייתה הבדרנית האפרו-אמריקאית הראשונה שזכתה למעמד של כוכבות בינלאומית וניצלה מעמד זה במהלך מלחמת העולם השנייה לקידום נושאי ההתנגדות הצרפתית לנאצים ובשנות השישים נרתמה למאבק התנועה לזכויות האזרח של ארצות הברית והפכה לאחד מסמלי מאבק זה.