tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
לפיכך, הנחיות ה-FDA קובעות כי חובה להרתיח שעועית יבשה בסיר רגיל לפני העברתה לבישול איטי.
תהליך הבישול האיטי מציב אתגרים מיקרוביולוגיים ייחודיים, הנובעים מעצם השהיית המזון בטמפרטורות נמוכות יחסית למשך פרקי זמן ממושכים.
ארגוני בריאות, כדוגמת ה-FDA ומשרד החקלאות האמריקאי (USDA), מגדירים את הטווח שבין 4°C ל-60°C כ"טווח הסכנה", שבו קצב ריבוי החיידקים הוא אופטימלי.
המחקר בתחום בטיחות המזון מתמקד ביכולתם של תהליכי בישול איטי לספק מענה הולם להשמדת פתוגנים למרות הטמפרטורה המתונה.
בניגוד לתפיסה המזהה בטיחות מזון עם הגעה לנקודת רתיחה, הספרות המדעית מגדירה את השמדת החיידקים כפונקציה של שילוב בין זמן לטמפרטורה.
מוות של חיידקים מתואר כתהליך סטטיסטי המכונה "הפחתה לוגריתמית" (Log Reduction).
תקני הבטיחות המקובלים לעוף, למשל, דורשים הפחתה של (השמדה של 99.99999% מהחיידקים).
מחקרים מראים כי תוצאה זו ניתנת להשגה בשני אופנים:
תהליך מיידי: חשיפה לטמפרטורה של 74°C למשך שנייה אחת.
תהליך מתמשך: חשיפה לטמפרטורה של 63°C למשך כ-9 דקות.
ממצאים אלו מהווים את הבסיס המדעי לשיטת הסו-וויד (Sous-vide) ולבישול איטי, המאפשרים פסטור מלא גם בטמפרטורות הנמוכות מנקודת הרתיחה, ובלבד שזמן החשיפה ארוך דיו.
אחד הסיכונים המרכזיים המזוהים בספרות המקצועית בהקשר של תבשילי קדירה גדולים הוא הרעלת מזון הנגרמת על ידי חיידק ה-Clostridium perfringens.
חיידק זה ייחודי ביכולתו ליצור נבגים עמידים לחום, המסוגלים לשרוד את תהליך הבישול גם בטמפרטורת רתיחה (100°C).
המרכז לבקרת מחלות ומניעתן (CDC) מצביע על כך שהסיכון העיקרי אינו בעת הבישול עצמו, אלא בשלב הקירור לאחריו.
כאשר סיר גדול ועמוק מושאר להתקרר בטמפרטורת החדר, המסה התרמית הגדולה גורמת לכך שמרכז הסיר שוהה זמן ממושך בטמפרטורות ביניים (בין 50°C ל-20°C).
תנאים אנאירוביים (חוסר חמצן) בלב התבשיל, בשילוב עם "שוק חום" שקיבלו הנבגים, מעודדים את בקיעתם מחדש והתרבותם המהירה.
תופעה זו מוגדרת במחקר כגורם נפוץ להרעלות מזון המקושרות למטבחים מוסדיים ולתבשילים ביתיים גדולים (כגון חמין).
השפעת מסה תרמית על קצב החימום
סוגיה נוספת הנידונה בהנחיות ה-USDA נוגעת לקצב עליית הטמפרטורה בראשית הבישול.
מכיוון שגופי החימום בסירי בישול איטי (Slow Cookers) פועלים בעוצמה נמוכה, הכנסת גוש בשר קפוא מאריכה משמעותית את הזמן שבו המזון שוהה ב"טווח הסכנה" עד להפשרתו והתחממותו.
מחקרים מצביעים על כך שעיכוב זה עשוי לאפשר לחיידקים להפריש רעלנים עמידים לחום (כגון הרעלן של Staphylococcus aureus) עוד בטרם הגיע התבשיל לטמפרטורת הפסטור, כך שאפילו בישול ממושך לאחריו לא ינטרל את הסכנה.
תהליך הבישול האיטי משפיע על הערך התזונתי של המזון באופן דיפרנציאלי: בעוד שחשיפה ממושכת לחום גורמת לפירוק של ויטמינים מסוימים, היא משפרת את הזמינות הביולוגית של מינרלים ונוגדי חמצון אחרים.
המאזן הסופי תלוי במידה רבה באופן צריכת נוזלי הבישול.
ויטמינים מסיסים במים, ובעיקר ויטמין C וקבוצת ויטמיני B (כגון תיאמין וחומצה פולית), הם הרגישים ביותר לחום ולחמצון.
מחקרים של משרד החקלאות האמריקאי (USDA) מראים כי שיעור השימור של ויטמינים אלו יורד ככל שזמן הבישול מתארך.
בבישול איטי של ירקות, אובדן ויטמין C עשוי להגיע ל-50% ומעלה, לעומת אידוי קצר השומר על כ-85% מהוויטמין.
עם זאת, הטמפרטורה הנמוכה יחסית בבישול איטי (מתחת ל-100°C) ממתנת מעט את קצב הפירוק בהשוואה לרתיחה אגרסיבית או טיגון.
בניגוד לוויטמינים, מינרלים (כגון אשלגן, ברזל וסידן) אינם נהרסים בחום.
עם זאת, בבישול "רטוב", מינרלים אלו נוטים "לזלוג" (Leaching) מתוך המזון אל נוזל הבישול בתהליך של דיפוזיה.
בבישול רגיל במים שבו הנוזלים מסוננים ונזרקים, אובדן המינרלים הוא משמעותי.
לעומת זאת, היתרון המובהק של תבשילי קדירה (כגון חמין, מרק או נזיד) הוא שנוזלי הבישול נצרכים כחלק מהמנה.
במצב זה, צריכת המינרלים נותרת קרובה ל-100%, שכן המינרלים שזלגו מהירק או מהבשר נשמרו ברוטב.
עבור רכיבי תזונה מסוימים, הבישול הממושך דווקא משפר את יכולת הגוף לספוג אותם:
פיטו-כימיקלים: תאים צמחיים עטופים בדפנות קשיחות של תאית.
הבישול הארוך מרכך ומפרק דפנות אלו, ובכך משחרר נוגדי חמצון הכלואים בתוך התא.
הדוגמה הידועה ביותר היא הליקופן בעגבנייה: מחקרים הוכיחו כי בישול ממושך מעלה דרמטית את רמת הליקופן הזמין לספיגה בהשוואה לעגבנייה טרייה.
עיכול חלבונים: דנטורציה (פרימת המבנה) של חלבונים בבשר ובקטניות חושפת את הקשרים הפפטידיים לאנזימי העיכול של הקיבה, ומקל על פירוקם לחומצות אמינו.
בנוסף, הבישול הארוך מנטרל "גורמים נוגדי-תזונה" (Anti-nutrients) בקטניות, כגון מעכבי טריפסין, המפריעים לעיכול.
היבט בריאותי נוסף הייחודי לבישול איטי של בשר הוא היכולת להפחית את אחוז השומן בתוצר הסופי.
במהלך הבישול הארוך, השומן בנתח הבשר מותך וצף על פני הנוזל.
כאשר נותנים לתבשיל להתקרר (למשל, במקרר למשך הלילה), שכבת השומן מתמצקת בחלק העליון וניתנת להסרה פיזית קלה.
תהליך זה מאפשר ליהנות מטעמו של בשר שבושל עם שומן, תוך צריכה מופחתת של השומן הרווי בפועל.
העיקרון של ריכוך בשרים וירקות בחום נמוך הוא אוניברסלי, אך יישומו משתנה בהתאם לאקלים, לטכנולוגיה הזמינה ולחומרי הגלם המקומיים.
סקירה השוואתית חושפת כיצד תרבויות שונות פיתחו פתרונות ייחודיים לאותו אתגר קולינרי.
צפון אפריקה: הטאג'ין והנדסת הלחות
במדינות המגרב (מרוקו, תוניסיה ואלג'יריה), הכלי המרכזי לבישול איטי הוא הטאג'ין.
ייחודו של כלי חרס זה טמון במכסה הקוני (בצורת חרוט) שלו, המהווה פתרון טכנולוגי לבישול באזורים דלי-מים.
במהלך הבישול האיטי על גחלים, האדים העולים מהתבשיל מתעבים על דפנותיו הקרירות יחסית של המכסה הגבוה, וטיפות המים זולגות חזרה מטה אל התבשיל.
מנגנון עיבוי זה מאפשר לבשל בשר וירקות במיצים של עצמם עם כמות מינימלית של תוספת נוזלים, מה שיוצר טעם מרוכז ועז השונה מתבשילי קדירה אירופאיים המבושלים בכמות גדולה של נוזל.
במטבח הצרפתי והאירופי, הבישול האיטי התפתח בשני אפיקים עיקריים:
בישול ביין: שימוש ביין ובציר בקר כנוזלי בישול, המסייעים בפירוק רקמות החיבור בזכות החומציות שבהם.
מנות קלאסיות כמו "ביף בורגיניון" (Bœuf bourguignon) מדגימות את השילוב בין בשר בקר קשה לבין יין אדום בבישול ממושך בכלי כבד (דוגמת "תנור הולנדי").
קאסולה וקונפי: ה"קאסולה" (Cassoulet) הוא תבשיל מדרום-מערב צרפת המשלב שעועית עם בשרים משומרים.
הבשרים בתבשיל זה עברו לרוב תהליך מקדים של "קונפי", טכניקה עתיקה שבה הבשר מתבשל לאט בתוך השומן של עצמו.
במקור, הקונפי לא נועד רק לריכוך הבשר אלא בעיקר לשימורו למשך חודשים ארוכים ללא קירור, כאשר שכבת השומן אוטמת אותו מפני האוויר.
במטבח הסיני, הטכניקה המקבילה לבישול איטי מכונה "הונג-שאו" (红烧, מילולית: בישול אדום).
בניגוד לשיטות המערביות המתבססות על ציר עצמות או עגבניות, הכימיה של הנוזל כאן מבוססת על שילוב של רוטב סויה, יין אורז וסוכר.
בבישול זה, הנפוץ מאוד עבור נתחי חזיר שומניים או עוף, הסוכר והסויה עוברים תהליך איטי של תגובת מייאר וקרמליזציה בתוך הנוזל.
התהליך מעניק לבשר צבע אדום-חום עמוק וזיגוג מבריק, ללא שימוש בצבעי מאכל.
הבישול נעשה לרוב בבעבוע עדין מאוד ולא בתנור.
יבשת אמריקה: בורות עשן וברביקיו
בעוד שאירופה התמקדה בבישול בתוך סיר, ביבשת אמריקה התפתחה מסורת של בישול בתוך האדמה או באמצעות עשן, המכונה כיום ברביקיו.
ברבקואה (Barbacoa): שיטה מקסיקנית-קריבית עתיקה, שבה עוטפים בשר (לרוב ראש בקר או כבש) בעלי אגבה, וקוברים אותו בבור באדמה שחומם מראש עם אבנים לוהטות.
הבידוד של האדמה שומר על חום נמוך ויציב למשך יממה שלמה, המאדה את הבשר במיציו.
עישון דרומי: בארצות הברית התפתחה מכך שיטת ה-"Low and Slow", שבה נתחים גדולים וקשים במיוחד (כגון חזה בקר) נחשפים לעשן עצים בטמפרטורה של כ-110°C.
העשן לא רק מעניק טעם, אלא יוצר "טבעת עשן" (Smoke Ring) – תגובה כימית בין הגזים שבעשן לבין המיוגלובין בבשר, ומייצבת את הצבע הוורוד של השוליים.
ברית הנוער העברי על שם יוסף טרומפלדור (תרומפלדור), הידועה בראשי התיבות בית"ר, היא תנועת נוער ציונית.
היא קמה עבור צעירי התנועה הרוויזיוניסטית ולאחר הקמת המדינה השתייכה לתנועת החרות.
התנועה נקראת על שם יוסף טרומפלדור, סמל לגבורה יהודית בעת החדשה, ועל שמה של עיר-המצודה ביתר, המסמלת גבורה יהודית במרד בר כוכבא.
על מנת לשמר את שמה של המצודה, מאוית השם טרומפלדור (Трумпельдор) בת'.
השם נקבע על ידי זאב ז'בוטינסקי, מי שכונה "ראש בית"ר" והיה אביה הרעיוני והנהיגה עד פטירתו.
סמל התנועה, המנורה, נקבע לפי סמל הגדודים העבריים.
תנועת בית"ר נוסדה בעקבות ביקור של זאב ז'בוטינסקי בריגה, לטביה, בנובמבר 1923. במהלך הביקור העביר סדרת הרצאות בענייני אקטיביזם יהודי, תוך שהוא פורש את תוכניתו להכשרה צבאית מסודרת לצעירים יהודים, אשר ירכיבו יחידות הגנה חמושות בארץ ישראל.
ז'בוטינסקי פנה לרעיון זה, כאשר נואש ממאבקו על המשכיותם של "הגדודים העבריים" בצבא הבריטי.
במרכזן קבוצת תל-חי וקבוצת בית רימון, לכדי "הסתדרות הנוער הציוני-אקטיביסטי על שם יוסף טרומפלדור".
צעירים אלה יצאו בביקורת על המוסדות הציוניים שהתנגדו לקיום העלייה השלישית ושאפו לשבור את דמות "היהודי הגלותי".
בשנת 1924 התבססה והתרחבה ההסתדרות בלטביה, ולראש הוועד המנהל נבחר אהרן צבי פרופס, מי שכונה לימים "הבית"רי הראשון".
בשנת 1926 עלתה קבוצה ראשונה של חברי ההסתדרות אל ארץ ישראל, וייסדה בפתח תקווה את קבוצת מנורה שעסקה במעשי חלוציות בהנהגתו של גרשון שץ.
בדצמבר אותה שנה פנתה "הסתדרות טרומפלדור" לוועידה העולמית של ברית הצה"ר להקים הסתדרות נוער עולמית הנושאת את השם "ברית טרומפלדור".
הצה"ר קיבלה את היוזמה, ובעקבותה הצטרפו עד שנת 1928 להסתדרות זו קבוצות צעירים רוויזיוניסטיות מפולין, ארץ ישראל, רומניה, צ'כוסלובקיה, הונגריה, ליטא, גרמניה וצרפת.
בשנה שלאחר מכן הצטרפו סניפים בארצות נוספות, בין היתר סניף חרבין שבסין.
קשר בין הסניפים התקיים עד אז באמצעות ידיעון בשם "אגרת".
את עיקר התנופה של בית"ר בשנות ה-20 והתפשטותה במזרח ומרכז אירופה ניתן לזהות לאחר מאורעות תרפ"ט.
מרכזה הגדול והחשוב של התנועה ישב בפולין.
באפריל 1931 התקיימה הוועידה העולמית הראשונה של נציגי בית"ר בעיר דנציג ובה מונה ז'בוטינסקי ל"ראש בית"ר", תואר שניתן לו עד סוף ימיו.
שתי ועידות עולמיות נוספות התקיימו בקרקוב, בינואר 1935 והשלישית בוורשה בספטמבר 1938. חשיבותן של הוועידות העולמיות נעוצה בכך שבמהלכן קבעו דיוני נציגי הסניפים את המשך דרכה ואופייה.
תזכיר של בית"ר מעלה כי בשנת 1930 מנתה התנועה 16,500 חברים ב-379 סניפים בחמש עשרה ארצות.
בשנת 1933 מנתה התנועה, לפי נתוני "שלטון בית"ר", הגוף העליון שהוקם לתנועה, כ-65,000 איש ב-26 נציבויות.
ב-1935 עמד מספר חברי התנועה על כ-70,000 איש ב-400 סניפים, כמחציתם בפולין.
בארץ ישראל התפתחה התנועה בנקודות יישוב שונות, ומנתה ב-1936 1,100 מתפקדים.
לאחר שהחלה העלייה הבלתי לגאלית, עלה משמעותית מספר חברי התנועה.
קִני התנועה הגדולים היו בתל אביב, ולאחר מכן בירושלים וחיפה.
בית"ר שאבה את החלק המכריע של משנתה מכתביו ודבריו של זאב ז'בוטינסקי.
לא מדובר רק בכתביו ופרסומיו של ז'בוטינסקי על המהלכים הציוניים של תקופתו, דעתו על דרכו של העם היהודי וכיוצא בזה, אלא ז'בוטינסקי בעצמו ניסח והרחיב את היסודות לרעיונות התנועה שבראשה הועמד.
בשנת 1934 פרסם ז'בוטינסקי את המסמך "רעיון בית"ר" ובו עיקר הרעיונות המלווים את התנועה.
הפרק הראשון עוסק ב"שליחותה של בית"ר".
בהמשך סוקר ז'בוטינסקי בפרקים השונים את הרעיונות אודות מדינת היהודים, חד-נס (תרגום של ז'בוטינסקי ל"מוניזם"), משמעת, רעיון הלגיון ועוד.
תמצות של רעיונות התנועה גם נכתבו על ידיו בשבעת סעיפי "הנדר הבית"רי".
אני מקדיש את חיי לתחיית המדינה העברית ברוב תושבים עבריים על שתי גדות הירדן קדמה וימה.
לתועלת הבניין הממלכתי אשעבד את תועלתי אני, את תועלת ביתי, את תועלת מעמדי.
השפה העברית תהא שפתי ושפת בני אם בארץ ואם בגולה.
אכין זרועי להגנת עמי ולכיבוש מולדתי.
שאוף אשאף להדר בכל הרהורי, בכל ניבי שפתי, בכל מעשי כי בן מלכים אנוכי.
לקראת הגיוס הבית"רי אם ללגיון ואם לעמל, אם לעליה ציונה ואם לשירות בגולה, אם מקרוב ואם ממרחקים – אבוא.
אשמע לחוקי בית"ר ולצוי מפקדיה כשמע בן אדם לקול מצפונו כי חוקת בית"ר היא הד למשאת נפשי ומפקדיה הם שליחי.
הרעיונות המרכזיים העולים מן "הנדר" בפרט ובכלל מרעיונות בית"ר, תכליתם לעצב דור חדש לעם היהודי של צעירים המוכשרים לקראת עלייה לארץ ישראל והתיישבות בה לצורך הקמת מדינה עברית משתי גדות הירדן.
אלו אשר לקחו על עצמם מרצונם החופשי להשתתף ב"מלאכת הבנייה" יהיו מוכנים לעבוד על פי דגם של "חלוץ מוכן לכל".
כלומר, יתפנו לעסוק בכל מלאכה שהקמת הבית הלאומי דורשת: "...אני האידיאה הטהורה של שירות, מוכן לכל, איני קשור בשום דבר; אני יודע רק ציווי אחד – לִבנות".
ז'בוטינסקי חזר במאמריו המתייחסים לבית"ר על רעיון החלוץ המקריב עצמו על מזבח מטרות הכלל.
על כל בית"רי לנהוג ב"הדר", מילה עברית אותה העלה ז'בוטינסקי.
פירושה "כתריסר מושגים שונים: יופי חיצוני, גאווה, דרך ארץ, נאמנות...
אולם "תרגומו" המלא בשפת חיי יום יום מוכרח להוות הבית"רי עצמו – בצאתו ובבואו, בפועלו, דברו ובהגותו את מחשבותיו...
כל צעד מצעדינו, כל תנועת יד, כל הגה קל, כל פעולה ואפילו כל רעיון עלינו לבצע בתמידות ובעקשנות מבחינת ה"הדר".
בית"ר שללה לחלוטין את "מלחמת המעמדות" של הסוציאליזם וראתה בבעלי ההון גורם הכרחי בבניית הארץ.
על כן צידדה בשבירת "נשק השביתה" של הפועלים מפני שראתה בו גורם הרסני למפעל הציוני.
"חד נס" היה אחד מערכי התנועה ופירושו הגשמת הציונות באופן טהור, ללא עירוב גורמים אידאולוגיים חיצוניים סותרים או מכשילים, דהיינו סוציאליזם.
התנועה גם ראתה שליחות בהפצת השפה העברית לכל יהודי התפוצות.
במהלך כינוס בית"ר השלישי ב-1938, פרץ עימות בין-דורי, בין דור הביניים, ממפלגת צה"ר ומהממסד הישן של בית"ר, לבין צעירי בית"ר מפולין וארץ ישראל.
בין הצעירים נמנו מנחם בגין, דוד רזיאל, אברהם שטרן, הלל קוק, ישראל אלדד, נתן ילין-מור ויעקב מרידור, שדרשו לשנות את נוסח הנדר.
בגין, נציב בית"ר פולין, דרש להוסיף לו את שתי המילים "ולכיבוש מולדתי".
ז'בוטינסקי התייצב לצד דור הביניים ותקף את בגין.
הוא השווה את נאומו של בגין ל"חריקת דלת" ובסוף דבריו אמר: "אם אתה, אדון בגין, אינך מאמין שיש עוד מצפון בעולם, אין לך ברירה אלא ללכת לנהר הוויסלה העמוק".
אלא שבסוף הכינוס, הסכים ז'בוטינסקי לדרישת בגין ושינה את נוסח הנדר.
עיקר האידאולוגיה הבית"רית עוצבה כאמור לפי משנתו של זאב ז'בוטינסקי.
גורם שני הוא מאורעות ומיתוסים בעולם היהודי הקדום ובזמן החדש, הבולטים בהם הם גבורה יהודית מתקופת בית ראשון ותקופת בית שני, החשמונאים, בר כוכבא, מחתרת ניל"י, אירועי תל חי ודמות טרומפלדור ועולי הגרדום.
גורם משפיע שלישי היה תנועות שחרור לאומיות אירופאיות.
"רעיון הלגיון" של ז'בוטינסקי ביטא את רצונו לעצב דמות חדשה של היהודי, איש בעל יכולת צבאית, אמיץ לב.
הוא סלד מדמות "היהודי הגלותי" עוד במאמרו מ-1905, "רקעו את הברזל", וקרא אל הנוער ליצור את מרכז הכוח החדש של העם היהודי.
בניגוד למנהיגים ציוניים אחרים הפך ז'בוטינסקי את רעיון הגדודים העבריים לאבן יסוד בהשקפת עולמו, ככוח שיוביל את הציונות לעצמאות מדינית.
בית"ר אימצה את רעיון הלגיון.
אחת מהכשרות התנועה הייתה הכשרה צבאית, וכפועל יוצא בחלק מסניפי התנועה שרר אופי צבאי למחצה בחצי היובל הראשון לקיום התנועה.
הדבר התבטא בחלוקה היררכית בסניפים, קיום טקסים ומסדרים וכן הכשרה הגנתית.
אחד המוסדות הבולטים בתנועה היה בתי הספר למדריכים שהקים ירמיהו הלפרן, אשר היה הרוח החיה בהכשרה הצבאית בתנועה.
תוכנית ההכשרה כללה אימוני ספורט, תרגילי סדר והרצאות.
אב"א אחימאיר היה אחד המדריכים הבולטים בבתי הספר.
עם זאת בתנועה התקיימו גם מחלקות להכשרה תרבותית ורוחנית הכוללת לימוד עברית, דברי ימי ישראל והציונות, וכן מחלקות להכשרה מעשית שמשמעותה הקניית כלים ליצרנות חלוצית לאחר העלייה לארץ ישראל.
קיומם של אלו בצד אלו העלו את האופי הפלורליסטי שהתקיים בתנועה ולגבי אופייה התקיימו גישות שונות ואף מחלוקות מצד היותה בית ספר תרבותי וגם צבא.
ניתן לציין את הלפרין כמוביל הקו הצבאי, בעוד אייזיק רמבה טען שיש לקדם את החינוך הסינתטי הכולל הן אימון ספורט והן חינוך תרבותי.
עד שנת 1934 הוקמו במסגרת בית"ר 250 פלוגות שירות צבאי ובהן 3,000 איש.
בו בזמן עברו מאות בית"רים הכשרה חלוצית וחקלאית וכן אורח חיים מתאים.
באמצע שנת 1933 החלה בית"ר בהכשרה הימית שלה באגודת יורדי ים זבולון ובשנת 1935 התרחקה מהקירבה אל פיקוד המנדט הבריטי בארץ ישראל וקיימה בחו"ל קורסים במקצועות הימאות.
המפורסם בהם היה למקצועות הסיפון האמודאות ושליית ספוגים ועד לקורס הראשון בעולם העברי לחובלים בבית הספר הימי בצ'יוויטווקיה שפעל באיטליה בחסות ממשלתה.
מפרשית ארבעה תרנית נמסרה ביוני 1935 לבית הספר הימי ונקראה על שם אשת התורם שנפטרה, "שרה" (כאונייה ראשונה סומנה "שרה" גם באות א').
בשנת 1937 ביקרה שרה א' בארץ ישראל לגייס כסף למימון בית הספר הימי אך לא הצליחה בכך וכשחזרה לאיטליה נטרפה בסערה.
בתולדות התנועה הציונית מדובר בציון דרך אמיתי בכל הקשור לימאות העברית והקמת צי עברי והתפתחות הצי הישראלי.
דמות החלוץ הבית"רי לפי ז'בוטינסקי עוצבה מהיכרותו את יוסף טרומפלדור ודעתו שלו על החלוציות.
החלוץ, אם כן, הוא "כמוט נחושת, כגוש ברזל בידי נפח ושמו ציון", מכפיף עצמו לצרכים שונים של הרעיון הלאומי ופועל יחד עם חלוצים אחרים מתוך וסדר משמעת אשר ניתן לזהותם אצל עמים בעלי כוח לאומי.
החל משנת 1931 החלו לפעול "פלוגות הגיוס של בית"ר" פרי יוזמתו של גרשון שץ, מסגרות של קבוצות עבודה חלוצית והגנתית במוקדי יישוב שונים בארץ.
הוחלט כי על הבית"רי העולה לארץ ישראל וכן על הבית"רים היושבים בארץ לשרת במשך שנתיים בפלוגות השונות.
בית"ר לקחה חלק פעיל גם במימוש "הספורט הלאומי", הכינוי אשר נתן ז'בוטינסקי לעלייה הבלתי לגאלית אל ארץ ישראל תוך הפרת ההגבלות של המנדט הבריטי גם במחיר ישיבה בבתי מאסר וגירוש מן הארץ.
בית"ר החלה כבר בשנות ה-20 להעביר קבוצות עולים דרך הגבול הצפוני של ארץ ישראל.
בשנת 1936 הוחרפה קריאת ז'בוטינסקי לצאת מן הגולה בהשתמשו במונח "אוואקואציה", צורך מיידי לעלות אל ארץ ישראל עם הקריאה "יהודים, חסלו את הגלות - ולא, הגלות תחסל אתכם!".
בתנועה הרוויזיוניסטית הוקם מרכז עלייה משותף למפלגת הצה"ר, בית"ר, והאצ"ל בארץ ישראל שניהל את עליית אף על פי, ההעפלה הבלתי חוקית מטעם התנועה שהתקיימה עד מלחמת העולם השנייה.
אנשי בית"ר היו פעילים בארגון קבוצות המעפילים מפנים אירופה אל נמלים שונים, שם עלו על ספינות שונות שנשכרו מבעוד מועד.
למעלה מ-17,000 יהודים עלו בדרך זו.
בשנות ה-30 גם הוקם והתרחב ארגון המחתרת אצ"ל.
בתל אביב היוותה קבוצת ההגנה הבית"רית בראשות משה רוזנברג את אחד היסודות הראשונים להקמת הארגון, וכן בהמשך אנשי בית"ר הצטרפו אל שורותיה של המחתרת.
לאחר שחל פילוג באצ"ל הופר הציביון העל-מפלגתי של הארגון ומרבית אנשי השורה שנותרו בו היו אנשי בית"ר.
הוסכם בהנהגת התנועה הרוויזיוניסטית כי סניף בית"ר ארץ ישראל יתאחד עם האצ"ל ובכך התאפשר לקבוצת בוגרי התנועה ואנשי פלוגות העבודה והגיוס להשתתף במאבק המחתרתי.
בכך יכלו להגשים את היסוד הצבאי שמילא חלק חשוב ברעיונות התנועה.
לא כל בוגרי בית"ר הצטרפו לאצ"ל, אולם רובם כן, ובייחוד בעלי היסודות האידיאליסטיים.
היו גם אנשי תנועה שהצטרפו בשלב מאוחר יותר ללח"י או למסגרות צבאיות שונות אחרות.
מהלך זה יצר מחלוקת בקרב ראשי בית"ר בארץ ישראל לגבי טיב היחסים עם האצ"ל והבכורה התנועתית והיווה נושא מורכב.
הכוח הפוליטי עבר משמעותית להנהגת אצ"ל לאחר הכרזת המרד של מנחם בגין וכניסתו לתפקיד מפקד הארגון.
האצ"ל הפך לתנועת שחרור לאומית והנוער הבית"רי הבוגר הצטרף לשורות בהתלהבות.
בית"ר קידשה דמויות שונות אשר נפלו במאבק הלאומי, בייחוד את שלמה בן-יוסף ודוד רזיאל, מפקד האצ"ל שנפל בעיראק.
שלמה בן-יוסף היה עולה הגרדום הראשון, איש בית"ר מפלוגת ראש פינה, שעל דעת עצמו החליט על מעשה נקם בתמורה להתקפה ערבית.
לאחר המעשה הכשיר ז'בוטינסקי את פעולת בן יוסף, וניסה להפכה לדבק מלכד של תנועתו.
תלייתו עוררה סערה בעולם הציוני, ביישוב ובבית"ר.
תלייה זו הייתה בשיאו של גל מעצרים, מאסרים ורדיפות של הבריטים על תנועת בית"ר והרוויזיוניסטים.
משנת 1943 החלו שוב התנגשויות של בית"רים עם שלטונות הממלכה המאוחדת בארץ ישראל.
ברחובות הערים, ובפעולות תעמולה שונות נשאו אנשי התנועה קריאות בגנות ממשלת המנדט ומדיניותה.
זו בתגובה אסרה להופיע בפומבי עם תלבושת בית"ר, ניסתה למנוע הופעות פומביות של התנועה ואף את העלייה המסורתית לתל חי בי"א באדר.
שנות ה-40 היו קשות לתנועה.
בתחילתן נפטר באורח בלתי צפוי זאב ז'בוטינסקי לאחר שסקר מסדר בית"ר סמוך לניו יורק.
מבין כל גופי התנועה הרוויזיוניסטית הייתה בית"ר הגוף הקשור אליו ביותר.
עבורם היה אישיות נערצת, הן מנהיגה הפוליטי והן האידאולוג התנועתי.
מעל לכל איש אחר בתנועה היו הבית"רים נאמנים לז'בוטינסקי, קראו מספריו, שיריו ונאומיו ודבריו זכו להד נרחב בספרות שהופצה בקני התנועה.
התנועה והנהגתה נקלעו לחולשה גם לנוכח התחזקות האצ"ל ונהירת הבית"רים אל שורותיו אך בעיקר לנוכח הידיעה כי מקור הכוח והחיים הגדול של התנועה - יהדות פולין, נמצא במצוקה איומה, אשר בהמשך הפכה לקטסטרופה בדמות השואה.
ידוע על מקרי התקוממות של בית"רים בזמן השואה.
בהם מקרה של התקוממות קבוצת בית"רים בקרקוב תוך מאבק עם הגסטאפו על הנפת הדגל הבית"רי.
ידועה גם פעילותם של בית"רים בווילנה, בוורשה ובהונגריה.
בגטו וילנה, הבית"רי יוסף גלאזמן היה אחד מחברי מועצת ה-"פ.פ.או" (ארגון פרטיזנים מאוחד), יחד עם אבא קובנר.
הבית"רי יצחק רוחצ'ין הנהיג את מרד הגטאות הראשון במלחמה, מרד גטו לחווא.
ההתקוממות הידועה ביותר וגם בעלת ההיקף הגדול מכולם הייתה של הארגון הצבאי היהודי (אצ"י) שלקח חלק גדול במרד גטו ורשה.
היה זה ארגון רוויזיוניסטים ואנשי בית"ר שהוקם בסוף שנת 1939, לחם לצד ארגון אי"ל בכוחות הנאציים במרד באפריל 1943, והיווה כוח משמעותי בשל כמות גבוהה יחסית של ציוד וכלי נשק.
פרט לאצ"י, שגם לגביו הידע אינו רב, המחקר לגבי התקוממות בית"רית בשואה לוקה בחסר.
מבחינת השפעת השואה על התנועה הרי שלמעשה מרכז הכוח הגדול של בית"ר שפעל במזרח אירופה, רובו בפולין, הושמד בחלקו הגדול.
לאחר השואה פעלו נציגים שונים של התנועה הרוויזיוניסטית, בין היתר על ידי "ועד ההצלה הרוויזיוניסטי" כדי לחדש את הקשר עם אנשי התנועה ולשלחם אל ארץ ישראל.
נוצרו בהדרגה קשרים עם שארית הפליטה בארצות הבלקן ועם הפליטים היהודיים ברומניה.
ברומניה ובבולגריה קמו מחדש באותה עת סניפים של התנועה.
בשנת 1940 שלחה תנועת בית"ר את אנית המעפילים סקריה מרומניה אל ארץ ישראל.
על ספונה היו 2,385 מעפילים.
בין נוסעי הספינה היה גם ערי ז'בוטינסקי, מארגן ההפלגה ובנו של זאב ז'בוטינסקי.
משנת 1944 ניתק האצ"ל את קשריו עם המפלגה הרוויזיוניסטית החוקית והחל ב"מרד" מזוין נגד הבריטים.
כתגובה להתקפות המחתרת נאסרו רבים ממנהיגי ההסתדרות הציונית החדשה והארגון עמד בפני סכנת כליה.
באוקטובר אותה שנה הוציאה הממשלה את צווי הגירוש נגד בכירי התנועה.
251 רוויזיוניסטים ואנשי אצ"ל הוגלו לארתריאה, בהם גם נציב בית"ר בארץ ישראל.
מגמת הנידוי והגינוי החריפה לאחר רצח הלורד מוין על ידי אנשי לח"י.
אף על פי שהאצ"ל לא היה מעורב בנעשה החל היישוב המאורגן ברדיפת הארגון, במה שכונה "הסזון".
אנשי אצ"ל, בית"ר, הלח"י ורוויזיוניסטים נחטפו על ידי אנשי "ההגנה" והושמו בבתי כלא מאולתרים.
כך למשל שלח מנהל מחלקת החינוך של הוועד הלאומי מכתב אל הנהלות בתי הספר לפעול נגד תלמידים האוהדים את ארגוני הטרור או מנהלים תעמולה ברוחם.
באותם ימים הייתה מצויה בית"ר והתנועה הרוויזיוניסטית בכלל על סף הכחדה.
בשנת 1946 חזרה המפלגה הרוויזיוניסטית אל ההסתדרות הציונית, ובין אנשיה היו גם אנשי "שלטון בית"ר".
לעומתם, אנשי השורה של התנועה עודם השתייכו ברובם למחתרת, נרדפו והיו מעורבים בהתנגשויות אלימות עם ועל ידי יריביהם ממחנה הפועלים.
לאחר הפריצה לכלא עכו על ידי האצ"ל נעצרו עשרות ממנהיגי הרוויזיוניסטים, וב-5 באוגוסט 1947 הוכרזה בית"ר על ידי השלטונות כתנועה בלתי חוקית ובכך הפסיקה התנועה להתקיים בגלוי.
לאחר שב-8 באוגוסט 1947 פורסם צו האוסר את קיומן של קבוצות הכדורגל של תנועת בית"ר, שינתה בית"ר ירושלים את שמה ל"נורדיה ירושלים", על שם מקס נורדאו.
כל זאת, שעות אחדות לפני "הכרזת כ"ט בנובמבר" של עצרת האומות המאוחדות על סיום המנדט הבריטי והקמת שתי מדינות בארץ ישראל.
בית"ר הובילה אז במקום הראשון בליגה המקומית של ירושלים, אבל למחרת פסקו המשחקים.
ב-30 בנובמבר 1947 פרצה מלחמת העצמאות.
בדומה לתנועה הרוויזיוניסטית, לא זכתה בית"ר ללגיטימציה מצד מוסדות הציונות הרשמיים ומנהיגיה, במיוחד לאור דרישתה לרוויזיה בשיטות הציונות ושאיפת תנועת האם הפוליטית שלה לרשת את הנהגת הציונות.
גם במישור הרעיוני ההבדלים היו ניכרים - תנועות הפועלים שילבו סוציאליזם וציונות ולעומתם השקפת ז'בוטינסקי הייתה שונה בתכלית, בהתנגדה נחרצות לסוציאליזם ומלחמת המעמדות, והחשבת ההון הפרטי לצורכי התפתחות היישוב.
בשנות ה-20 עוד היו בית"רים לא מעטים שהזדהו עם הרעיון הפועלי אולם לאחר שנת 1929, שבה אירעו מאורעות תרפ"ט, הלך ונפער הקרע.
העילה לפריצתם של מאורעות אלה היה הפגנת צעירי התנועה ברחבת הכותל המערבי נגד הגבלות שהתקיימו על מנהגי התפילה היהודיים.
הפער הרעיוני העמיק לאחר פרסום הספר הלבן של פאספילד והמאבק בקונגרס הציוני ה-17 בו יצאו הרוויזיוניסטים נגד מה שראו כאוזלת ידה של ההנהגה הציונית.
המאבק הרעיוני המחריף קירב את בית"ר להיות תנועת הנוער של התנועה הרוויזיוניסטית.
תהום נפערה בין הצדדים לאחר רצח ארלוזורוב.
עוד בטרם נערך משפט או הושגו ראיות כלשהן מנהיגי הפועלים החזיקו לגבי הרצח דעה כמעט ודאית כי הרוצחים יצאו מן המחנה הרוויזיוניסטי.
מבחינתם היווה הרצח אישור לכך שבית"ר היא תנועת צעירים ימנית פשיסטית הנוקטת צעדי טרור אישי, ועל כן יש להילחם בה.
בקרב אנשי בית"ר התגברה עוד יותר הרגשת הרדיפה על אף שהקדישו את מיטב כוחם למען הרעיון הלאומי.
עדויות רבות מלמדות כי בית"רים חשו אפליה בבתי הספר או בחיפושיהם אחר מקום עבודה.
הרעה במצב חברי התנועה התרחשה כאמור בתקופת "הסזון" אז ננקטו סנקציות שונות ביישוב נגד אנשי בית"ר.
בתקופות מסוימות סרטיפיקטים לצורך עלייה לארץ ישראל ניתנו בקושי רב לחברי התנועה.
גם מקרי אלימות רבים התרחשו בין הצדדים הנִצים.
ניתן ללמוד מכתבים שונים על כך שבית"רים חשו "נבגדים" על לא עוול בכפם, למשל:
"לא כגורל המאושר של החלוץ הסוציאליסטי הוא גורלו של חלוץ בית"ר.
עצם עלייתו, קבלת הסרטיפיקט, שהו מפעל מיוחד במינו, מעשה ניסים, הזכייה הגדולה בהגרלה.
השנאה הארסית שמפיץ השמאל מלוה את החלוץ הבית"רי גם בגולה, ובייחוד בארץ.
לא תמיכה וסעד מקבל הוא בבואו ארצה, אלא זלזולים, גידופים, התנפלויות, מכות במקלות ואבנים...
ואם מנסה החלוץ הבית"רי לסדר לו חגיגה צנועה להגשמת הנס, פתיחת המועדון, הרי מופיע בהמוניו הפרולטריון המאורגן ורוגם באבנים ורוצה להשבית את השמחה...".
עניין זה הביא לליכוד שורות התנועה וכן קירב את בית"ר למימוש המטרות הפוליטיות של המפלגה הרוויזיוניסטית.
תחושתם אודות נישולם ממרכזי העשייה, כמו אי ההכרה בפועלם, ליוותה את אנשי התנועה, שנכללו במה שכונה "המשפחה הלוחמת", יוצאי הרוויזיוניסטים והאצ"ל, גם בעשורים הראשונים לקיומה של מדינת ישראל.
לאחר קום המדינה התחיל סניף ארץ ישראל בפעילות מחודשת.
בכינוס העולמי הרביעי שנערך שנה לאחר מכן הביעו פעילי התנועה חשש ממשבר בתנועה לאחר שהוגשמו שני תפקידים ראשיים במשנתה - המאבק להקמתה של המדינה, והחינוך לצבאיות.
בית"ר בחרה לפנות אל אפיקי הגשמה חדשים.
במשך השנים שחלפו מאז היו אלה בעיקר חיזוק ההתיישבות היהודית בארץ, הפצת חינוך ציוני בישראל ובתפוצות, פעילות קהילתית ופעולות לאור משנת ז'בוטינסקי והתנועה.
בית"ר ייחודית מבחינת אידאולוגיה ומורשת אולם פועלת ככל תנועות הנוער האחרות הן בסניפיה בישראל והן בקהילות היהודיות בעולם.
בסניפיה השונים מתקיימות פעילויות המיועדות בעיקר לצעירים בגילאי 10–18. הפעילויות מתקיימות בקבוצות הנבדלות בגילאי חניכיה.
סגל ההדרכה בסניפים מורכב על פי רוב מצעירים בגילאי 16–18.
בין מעשיה הבולטים של בית"ר בישראל ניתן למנות התיישבות שהתבצעה במסגרת "משקי חירות בית"ר", שירות גרעיני נח"ל מטעם התנועה, קיום גרעיני צעירים בשנת שירות וכן פתיחת סניפי התנועה ביישובים מרוחקים - ובייחוד באזור השומרון.
בשנים אשר פעלה תנועת החרות הייתה בית"ר משויכת אל "הברית העולמית של תנועת חרות - הצה"ר", וכפועל יוצא נחשבה לתנועת הנוער של תנועת החרות.
קשר ארגוני זה התנתק עם השנים לאחר התמזגותה של תנועת החרות עם הליכוד, וכיום שני הגופים נפרדים לחלוטין.
עם זאת בית"ר כתנועה, או חניכיה, מביעים עמדות בנושאים שעל סדר היום הציבורי, ובין היתר נכללות בכך מחלוקות פוליטיות.
כך למשל היה בהפגנות הסוערות נגד הסכם השילומים.
ובדומה, בתקופה בה עוצבו הסכמי אוסלו פעלו בוגרי התנועה נגד המהלכים הקשורים בהם וכן היה הדבר גם בזמן תוכנית ההתנתקות.
כיום בית"ר היא תנועת נוער וצעירים עולמית.
בראש התנועה עומד יגאל ברנד המתפקד כמנכ"ל ההנהגה העולמית.
אהרן סגיר היה ראש ההנהגה העולמית של בית"ר.
על פי מבנה התנועה, ההנהגה העולמית אשר מקום מושבה בירושלים, היא המוסד התנועתי העליון, ותפקידה ניהול כללי של התנועה וקיום קשר עם סניפי התנועה בארצות השונות.
בכל מדינה שבה פועלת התנועה מצויה גם "הנהגה ארצית", וכך גם בישראל, בהנהגתו של אלירן גפסו.
תחת ההנהגה הארצית נמצאות הנהגות אזוריות או מחוזיות המכילות את סניפי התנועה, שבישראל מכנים כל אחד מהם בשם "מעו"ז", ראשי תיבות ל"מעון זאב".
בראש כל אחד מהם עומד "מפקד מעו"ז", ותחתיו קיימת היררכיית תפקידים כמקובל בתנועות נוער.
קיימת גם "חטיבת בוגרי בית"ר" בהנהגתו של זאב בן יוסף, השומרת על קשר בין בוגרי התנועה.
בתנועה קיים גם תפקיד סמלי, "שופט בית"ר".
בעבר היה בעל התפקיד השופט התנועתי.
בשנת 2014 קמה מחדש מועצת הבוגרים התנועתית.
מועצת הבוגרים, שהייתה בימים עברו נדבך מרכזי בהווי התנועה, היא מעין ההנהגה של המדריכים והחניכים בתנועה.
תפקידה של מועצת הבוגרים הוא להיות הגורם המאחד, המארגן והמייחד של בוגרי התנועה ולהוות כעזר משמעותי לצד ההנהגה הארצית.
המועצה אחראית ליזום פרויקטים תנועתיים, לייעץ להנהגה הארצית, לאחד את השכבה הבוגרת ולקחת חלק פעיל בארגון כל המפעלים התנועתיים.
באר שבע ע"ש יצחק שמיר
ארצות הברית – ראו בית"ר ארצות הברית
סמל התנועה נקבע כמנורה, סמל הגדודים העבריים.
המנון התנועה נקבע עוד בשנות הקמת התנועה כהמנון התנועה הציונית ולאחר מכן המנון מדינת ישראל, התקווה.
בדומה דגלה נקבע כדגל הלאום.
בכך ביקשה התנועה לבדל עצמה מתנועות השמאל שהחזיקו בסמלים הבינלאומיים של מעמד הפועלים.
במסדרים וטקסים נוהגים לשיר את "שיר ביתר" (נכתב ללא גרשיים).
גם "שיר הנדר", שאינו מושר, מבטא את רעיונות התנועה ומקומו בה מרכזי.
שלושת "מורי בית"ר" הם בנימין זאב הרצל, יוסף טרומפלדור וזאב ז'בוטינסקי.
בתחילת דרכה הייתה חולצת התנועה בצבע חום, כי היה זה הבד הזול ביותר שהיה אפשר להשיג בלטביה בשנות ה-20 של המאה ה-20, כאשר ניסו בשלבים מאוחרים יותר למצוא הצדקה אידאולוגית לצבע המדים נטען כי זה צבע אדמתה של ארץ ישראל.
צבע המדים החום דמה לצבעם של מדי הנאצים וגרם לסטיגמה שלילית על התנועה ולכן הונהגו משולשים כחולים על צווארוני התנועה.
לאחר קום המדינה הוחלף צבע החולצה התנועתית לכחול, כאשר על כיסי התנועה זוג פסים לבנים.
על כיס שמאל טלאי של סמל התנועה או סמל הסניף, אם בנמצא.
ניתן לנעוץ סיכות תנועתיות שונות על מדי התנועה.
בית"רים נוהגים לברך איש את רעהו הן במפגש והן בפרידה בברכת "תל חי", וכן הדבר במסמכים.
מתוך שמירה על ראשי התיבות המהווים את שם התנועה נוהגים בית"רים לרשום "תרומפלדור" באות ת'.
בית"רים נוהגים מתוך כבוד וחיבה לכנות את זאב ז'בוטינסקי "ראש בית"ר".
בשנת 1934 יזמו הרוויזיוניסטים תנועת חרם על כלכלת גרמניה הנאצית ומבחינה פורמלית בית"ר לא ביטלה חרם כלכלי זה ומחזיקה בו גם בימינו.
על כל בית"רי להחזיק ב"תעודת בית"ר" אותה יש לפדות מדי שנה.
בעבר הייתה נפדית התעודה על ידי תשלום לקרן תל חי, המכשיר הכלכלי של התנועה הרוויזיוניסטית.
כיום מתבצע הדבר על ידי תשלום דמי חבר שנתיים של חברי התנועה, או תרומה של בוגרי התנועה.
תעודת בית"ר מכילה את פרטי הבית"רי וכן את הנדר הבית"רי.
אירועים קבועים בתנועה הם העלייה המסורתית לתל חי ביום י"א באדר, השתתפות בטקס האזכרה הממלכתי לזאב ז'בוטינסקי בכ"ט בתמוז, וקיום קורסי מדריכים בחודשי הקיץ.
מאז שנת 2023 מעניקה תנועת בית"ר את פרס ז'בוטינסקי לעיתונות ל"לאנשי תקשורת הפועלים באופן עקבי למען חשיפת אמת, עמידה בלתי מתפשרת מול לחצים ציבוריים או מוסדיים, ושמירה על מקצועיות ועצמאות מחשבתית".
יאיר קראוס (תשפ"ג) – "על סיקורו האמיץ במהלך מבצע "שומר החומות" בעיר עכו, שהאיר לציבור אירועים שכמעט ולא זכו לכיסוי תקשורתי".
איילה חסון (תשפ"ה) – "על תרומתה המשמעותית לשיח הציבורי בישראל ועבודתה הנחושה בשירות האמת והשקיפות".
יעקב ברדוגו (תשפ"ו) ־ "כאות הוקרה על תרומתו רבת־השנים לשיח הציבורי בישראל, לחופש הביטוי ולעיתונות אמיצה ובלתי מתפשרת".
בִּישְׁקֵק ((; בין השנים 1926–1991 נקראה פְרוּנְזֶה (בקירגיזית וברוסית: Фрунзе)) היא בירת קירגיזסטן והעיר הגדולה ביותר בה.
בשפה הקירגיזית פירוש המלה בישקק הוא מַחְבֵּצָה שנועדה לייצר תסיסה של חלב סוסים.
בעיר יש שדרות רחבות ובניינים ציבוריים עשויים משיש המשולבים בבתי מגורים בסגנון הסובייטי.
במקור המבצר של בישקק הוקם בשנת 1825. בשנת 1864 הושמד המבצר, אולם הוא שוחזר בשנת 1877 על ידי הממשל הרוסי, העיר עצמה הוקמה בשנת 1878.
בשנת 1926 שונה שמה של העיר לפרונזה, על שמו של מיכאיל פרונזה, בן המקום וממפקדי הצבא האדום במלחמת האזרחים ברוסיה, שדכא את המרידות נגד שלטון הבולשביקים וקבע כי היא תהיה בירת קירגיזסטן.
אחרי פירוק ברית המועצות, קירגיזסטן זכתה בעצמאות בשנת 1991 ושמה של העיר הוחזר להיות בישקק.
בשנת 1984 הושלמה הבניית מתחם כיכר אלה-טו שהפכה לכיכר מרכזית של העיר.
בשנת 2002, קיבלה ארצות הברית אישור להשתמש בשדה התעופה "מאנאס" הסמוך כבסיס חיל אוויר למטרות מבצעים צבאיים בעיראק ובאפגניסטן.
הבסיס נקרא "גונצ'ה", על שמו של פיטר גונצ'ה, ראש שירותי הכבאות של העיר ניו יורק, שנספה בפיגועי 11 בספטמבר.
רוסיה הקימה בתגובה בסיס חיל אוויר משלה בעיר הסמוכה קאנט.
בשנת 1994 נחתם בעיר פרוטוקול בישקק שהיה הסכם הפסקת אש בתיווך רוסי, בין אזרבייג'ן וארמניה והביא לסיומה של מלחמת נגורנו קרבאך.
העיר בישקק מחולקת ל-4 נפות, יישוב עירוני אחד וכפר אחד:
שםבקירגיזיתאוכלוסייה (מפקד 2022)שטחצפיפותנפת אוקטוברОктябрь району316,745388,335נפת האחד במאיБиринчи май району237,385376,416נפת סברדלובСвердлов району283,981367,888נפת לניןЛенин району265,451525,105היישוב העירוני צ'ונג-אריקшаар тибиндеги Чоӊ-Арык айылы11,0222.5004,409הכפר אורטו-סאיОрто-Сай айылы6,2431.5004,162
אגודת הספורט בית"ר היא אגודת הספורט של תנועת בית"ר, אשר הוקמה בשנת 1924 על שם יוסף טרומפלדור.
כמו בתנועת בית"ר, סמל האגודה הוא המנורה, והוא נקבע לפי סמל הגדודים העבריים.
שם האגודה הוא ראשי תיבות של "ברית יוסף טרומפלדור (תרומפלדור)", נכתכ גם באות ת' במקום ט' על מנת לשמור את שמה של עיר-המצודה ביתר, שסימלה גבורה יהודית בעת העתיקה.
בית"ר תל אביב בת ים
יתר הקבוצות: בית"ר אבו סנאן, בית"ר א.א.
בית"ר בת ים (התפרקה בשנת 1994)
בית"ר מחנה יהודה - הוקמה בשנת 1946 בשכונת מחנה יהודה שבפתח תקווה על ידי חבר בית"ר ואיש האצ"ל יצחק בן-דוד (שרעבי)
בית"ר תל אביב - קבוצה ששיחקה 14 עונות בליגת העל עד שנת 1992
בית"ר רמת גן - קבוצה ששיחקה בליגת העל בשנים 1993–1995 (התאחדה עם מכבי רמת גן)
בית"ר מגדל העמק - קבוצתו של דריק שארפ בשנים 1994–1996
בישופסוורדה היא עיר קטנה במחוז באוצן במדינת סקסוניה שבגרמניה.
העיר ממוקמת על גדות נהר ווסניץ, 33 ק"מ מזרחית לבירת המדינה דרזדן.
בדצמבר 2005 מנתה אוכלוסיית העיר 11,605 תושבים.
אוטו פון ביסמרק קיבל מהעיר אזרחות של כבוד בשנת 1891.
בִּישְׁקוֹטִים (מכונים גם אצבעות גברת, לשונות חתול או סבויארדי – Savoiardi מאיטלקית) הם עוגיות ספוגיות, רכות, קלות ומתוקות, שצורתן מאורכת ומעוגלת בקצוות.
העוגיות הומצאו בחצר דוכס סבויה במאה ה-15 לכבוד ביקורו של מלך צרפת, משם נגזר השם "סבויארדי".
בישקוטים משמשים כבסיס לטירמיסו, שם הם ספוגים באספרסו חזק ומכוסים בגבינת מסקרפונה מתוקה.
בישראל משתמשים בהם לעיתים כבסיס לעוגות קרות (ללא אפייה).
בישופות לייז' או נסיכות-בישופות לייז' הייתה אחת המדינות בקיסרות הרומית הקדושה, וכיום חלק מבלגיה.
היא הייתה שייכת מאז 1500 לחוג הריין התחתון - וסטפאליה של האימפריה.
בראש הבישופות עמד הנסיך-בישוף של לייז'.
שטח הבישופות כלל את מחוזות לייז' ולימבורג בבלגיה של ימינו, וכן כמה מובלעות באזורים אחרים של בלגיה והולנד של ימינו.
בירת הבישופות הייתה העיר לייז'.
הבישוף של לייז' קיבל במאה העשירית את הסמכות החילונית על רוזנות אואי (Huy), שהייתה חלק מהדיוקסיה שלו.
סניורות בויון צורפה לבישופות ב-1096 (ועברה לידי צרפת ב-1678), רוזנות לוֹן ב-1366 ורוזנות הוֹרן (כיום בהולנד) ב-1568. בישופות לייז' לא הייתה חלק משבעה-עשר המחוזות או מארצות השפלה הספרדיות, אבל הפוליטיקה הפנימית שלה הושפעה על ידי דוכסי בורגונדיה ומאוחר יותר על ידי בית האבסבורג.
הבישופות פורקה באופן סופי ב-1795, כשנכבשה על ידי צרפת.
שטחה התחלק בין שלושה ממחוזות צרפת.
הערים החשובות ביותר בבישופות (שנקראו bonnes villes, "ערים טובות") היו לייז', ברינגן, בילזן, בורחלון, ברה, שאטלה, סינה, קובן, דינאן, פוס-לה-ויל, אמון, האסלט, הרק-דה-סטאד, אואי, מאסאייק, פר, סינט-טראודן, סטוקם, תואן, טונגרן, ורבייה, ויזה ווארם.
העיר מאסטריכט הייתה בתחום השיפוט המשותף של הנסיך-בישוף של לייז' ושל דוכס בראבנט (ומאוחר יותר הפרלמנט של הרפובליקה ההולנדית).
עיר הבירה הראשונה של הדיוקסיה הייתה טונגרן, העיר העתיקה ביותר בבלגיה, מצפון-מזרח ללייז'; בתחילה השטח היה שייך לדיוקסיה של טריר, ואז לקלן; אבל לקראת סוף המאה הרביעית קיבלה טונגרן מעמד אוטונומי.
גבולותיה היו אלה של העיר הרומית Civitas Tungorum, והם נשארו ללא שינוי עד 1559. בצפון היא גבלה בדיוקסיה של אוטרכט, במזרח בזו של קלן, בדרום בדיוקסיות של טריר וריימס ובמערב בדיוקסיה של קַמְבְּרֶה.
כיוון שכך השתרעה הדיוקסיה של טונגרן מצרפת עד אאכן שבגרמניה וקרוב לאנטוורפן בצפון, וכללה בני עמים גרמאניים ולטיניים.
יש הטוענים שהיו בישופים של טונגרן כבר במאה הראשונה לספירה, אבל הראשון שעליו ידוע לנו הוא סרוואטיוס הקדוש שנכנס לתפקידו ב-344 או 345, השתתף במועצת רימיני (359–360) ומת בסביבות 384. הפלישה של שנת 406 חיסלה את הדיוקסיה, ושיקומה ארך זמן רב.
התנצרותם של הפרנקים החלה תחת שלטונו של פַלְקוֹ (תחילת המאה השישית) והמשיכה בידיהם של הקדושים דומיטיאנוס, מונולפוס וגונדולפוס (במאות השישית והשביעית).
מונולפוס הקדוש בנה מעל קברו של סרוואטיוס כנסייה מפוארת, שלידה התגוררו הבישופים שבאו אחריו לעיתים קרובות.
לכל אורך המאה השביעית נאלצו הבישופים להתעמת מול הפגאניות.
אמנדוס הקדוש (647–650) נטש את כיסא הבישוף מרוב תסכול, ובנה מנזרים.
למברטוס הקדוש (669–700) השלים את ניצורם של הפגאנים; הוא נרצח בלייז' (שנקראה אז Vicus Leudicus), ככל הנראה ב-705, משום שהגן על רכוש הכנסייה נגד צרות עינם של שליטים שכנים, ונחשב בעיני המוני העם כקדוש מעונה.
הבישוף שבא אחריו, הוברטוס הקדוש, בנה בזיליקה כדי לשכן בה את שרידיו, והיא הפכה לגרעין שממנו התפתחה העיר ושלצידה קבעו מאז הבישופים את מקום מושבם.
אף על פי כן, הם המשיכו לקרוא לעצמם "בישוף טונגרן" או "בישוף טונגרן ולייז'".
בין הבישופים המפורסמים יותר מאותה תקופה מוקדמת היו אגילברט (768–784) וגרבלד (785–810) שמונו על ידי שארלמאן, הארטגאר שבנה את ארמון הבישופים הראשון, פרנקו שהביס את הנורמנים והרקליוס (מ-959) שהקים כנסיות ומנזרים נוספים בעיר ובחסותו החל עידן של פעילות אמנותית ערה בשם אמנות מוזאנית (על שם נהר המז העובר בלייז').
תחומה של הכנסייה של לייז' התפתח והתרחב בזכות תרומותיהם של נסיכים ריבוניים ובזכות שטחים שרכשו הבישופים.
עצמאות דה-פקטו זו הייתה בעיקר בזכות פעולתם של הבישופים, שידעו לנצל היטב את חשיבותה הפוליטית של לייז' כישות השוכנת בין צרפת וגרמניה.
נוטגר, מייסדה של הנסיכות, נחשב גם כמייסדה השני של העיר - הוא בנה מחדש את הקתדרלה של למברטוס הקדוש ואת ארמון הבישופים, סיים את כנסיית פאולוס הקדוש שהרקליוס התחיל, סייע בהקמתן של שתי כנסיות נוספות והקים שלישית.
אך התרומה החשובה ביותר שלו היא הקמתם של בתי ספר כנסייתיים חשובים, שהפכו את לייז' של ימי הביניים למרכז של מדע ולימוד שנודע בכל אירופה.
מספר רב של מלומדים מבריקים התחנכו בלייז', וכן שני אפיפיורים.
בסופו של דבר עברו בתי הספר של לייז' לשליטתה של אוניברסיטת פריז, וכמה מהדוקטורים הראשונים של האוניברסיטה באו מלייז'.
המאבקים בין המעמדות הגבוהים והנמוכים בעיר, שהנסיכים-בישופים התערבו בהם לעיתים קרובות, הלכו והתפתחו במאות ה-13 וה-14, ובסופו של דבר, במאה ה-15, נבזזה העיר הבישופית ונהרסה.
יוחנן איש טרואה, אחרי שהיה ארכידיאקון של לייז', נתמנה לאפיפיור בשם אורבנוס הרביעי, והנהיג בכנסייה הקתולית את חג קורפוס כריסטי, חג שהנהיגה לראשונה יוליאנה הקדושה מלייז' ושנועד מלכתחילה להיות חג מקומי.
"שלום פך", שנחתם ב-1316 בעיירה פך (Fexhe) ליד לייז', הסדיר בחוק את היחסים בין הנסיך-בישוף לבין נתיניו, והעניק זכויות לא מבוטלות לתושבים.
על כל פנים, המתיחות והאיבה בין נציגי המעמדות הבורגניים לבין הבישופים נמשכו גם במאות השנים הבאות.
עם מותו של לואי דה מאל, רוזן פלנדריה, ב-1384 החלו ארצות השפלה להתאחד לישות אחת במסגרת ארצות השפלה הבורגונדיות.
אף על פי שהנסיכות-בישופות עדיין הייתה עצמאית באופן רשמי, הייתה לדוכסי בורגונדיה, שקיוו לצרף את לייז' לאימפריה שלהם, השפעה הולכת וגוברת על השלטון.
תככיו של הדוכס פיליפ הטוב, למשל, הביאו לעלייתו של לואי מבורבון (1456–1482) לכס השלטון בלייז'.
שארל האמיץ החריב את דינאן ב-1466 ואת לייז' ב-1468, ובכך שם קץ לעלייתה של הדמוקרטיה בנסיכות.
קארל החמישי השלים את איחודם של שבעה-עשר המחוזות בשנות הארבעים של המאה ה-16, ובאופן לא-רשמי שלט גם בלייז'.
הוא מינה את אראר דה לה מארק כבישוף (1505–1538), והוא הביא עמו תקופה של שיקום ויציבות, שלוותה גם בשגשוג של האמנויות.
דה לה מארק החל גם במאבק כנגד הרפורמציה, שאותו המשיכו יורשיו.
האפיפיור המחמיר פאולוס הרביעי (שנודע גם בכך שהקים את הגטו ברומא וציווה על היהודים לחבוש את כובע היהודים), בניסיון לסייע במאבק, הקים בישופויות חדשות בארצות השפלה.
שינוי זה בא במידה רבה על חשבון דיוקסיית לייז'; קהילות רבות נלקחו ממנה והפכו לדיוקסיות חדשות: רורמונד, דן בוס ונאמור, וכן חלקים ממכלן ואנטוורפן.
במאה ה-17 היו רוב הבישופים בלייז' זרים; רבים מהם היו בישופים של כמה דיוקסיות בעת ובעונה אחת, מה שהגדיל את תחושת הניכור בינם לבין האוכלוסייה.
באמצע המאה ה-18 החלו רעיונותיהם של האנציקלופדיסטים הצרפתים לחלחל לשיח האינטלקטואלי בלייז'; הבישוף דה ולברוק (1772–1784) עודד את הפצת הרעיונות, ובכך סלל את הדרך למה שמכונה מהפכת לייז' (Revolution Liégeoise), מהפכה שנחשבת כחלק מהמהפכה הצרפתית, או כחלק ממהפכת בראבנט שהביאה להקמת המדינות הבלגיות המאוחדות.
המהפכה פרצה בעיר ב-18 באוגוסט 1789, בזמן שלטונו של הבישוף דה הונסברוך, שנעדר אותה תקופה מהעיר.
במהלך המהפכה הצרפתית סופחה הנסיכות לצרפת המהפכנית, ומאותה עת חדלה להתקיים כישות נפרדת; צרפת כבשה את העיר ב-1794, הנהיגה בה משטר דיקטטורי בעל אופי אנטי-קלריקלי מובהק, והחריבה את הקתדרלה של למברטוס הקדוש.
ההיסטוריה של לייז' מהמהפכה ואילך אינה שונה מההיסטוריה של שאר ממלכת בלגיה המודרנית.
גם הדיוקסיה של לייז' נעלמה במהפכה, ופירוקה של הנסיכות-בישופות אושר שנית בקונקורדאט שחתם נפוליון ב-1801 עם האפיפיור פיוס השביעי.
במקום הדיוקסיה הישנה הוקמה דיוקסיה חדשה, קטנה יותר, שעם השנים עוד איבדה מהקהילות השייכות אליה, שעברו להולנד, גרמניה ולחלקים דוברי ההולנדית של בלגיה.
הדיוקסיה של לייז' בימינו, הכפופה לארכידיוקסיה של בריסל-מכלן, כוללת 525 קהילות, רובן דוברות צרפתית (ומיעוט קטן מבין הקהילה דוברת-הגרמנית של ולוניה).
שטח הדיוקסיה חופף לשטח מחוז לייז' בבלגיה.
בישנטה ליסרסו הוא כדורגלן עבר צרפתי, ששיחק בעמדת המגן שמאלי.
ליסרסו שיחק ברוב הקריירה שלו בז'ירונדן דה בורדו ובבאיירן מינכן.
לזכותו של ליסרסו 97 הופעות במדי נבחרת צרפת.
ליסרסו החל את קריירת המשחק המקצוענית שלו במדי ז'ירונדן דה בורדו, עימה העפיל לגמר גביע אופ"א 1996 נגד באיירן מינכן הגרמנית, בו הפסידו.
לאחר 8 עונות בבורדו, עבר לשחק במועדון הבסקי-ספרדי אתלטיק בילבאו ב-1996. בבילבאו, נחשב ליסרסו לשחקן הצרפתי הראשון שמשחק עבור המועדון.
אחרי עונה אחת בספרד, עבר ליסרסו ב-1997 למועדון הכדורגל באיירן מינכן, בו שיחק 7 עונות רצופות.
בסוף עונת 2004, חתם ליסרסו במועדון הצרפתי אולימפיק מרסיי.
למרות זאת, חצי שנה בלבד לאחר שחתם בצרפת, חזר ליסרסו לקדנציה נוספת בבאיירן מינכן בינואר 2005.
במהלך הקריירה שלו ככדורגלן, זכה ליסרסו בשישה תוארי אליפות הבונדסליגה הגרמנית עם באיירן מינכן, ובנוסף זכה 5 פעמים בגביע הגרמני, ובגביע הביניבשתי.
כאשר שיחק בבאיירן מינכן בין 2005–2006, ליסרסו לבש את החולצה מספר 69, כסמל למספר צירופי מקרים, שנת לידתו (1969), גובהו (1.69 מטר) ומשקלו (69 ק"ג).
ליסרסו הכריז על פרישתו ממשחק פעיל ב-30 באפריל 2006, ארבעה ימים לאחר שעמיתו לנבחרת, זינדין זידאן הכריז על פרישה.
הוא סיים את הקריירה שלו, כשלזכותו התואר "השחקן הצרפתי המעוטר ביותר בהיסטוריה".
הופעת הבכורה שלו במדי הנבחרת הצרפתית הייתה ב-14 בנובמבר 1992, במשחק נגד נבחרת פינלנד.
מאז הוא שיחק במדי הנבחרת 97 משחקים, בהם כבש 2 שערים.
הוא זכה עם נבחרתו במונדיאל 1998 וביורו 2000.
אמו של ליסרסו היא ממוצא בסקי.
ארגון הטרור הבסקי, אט"א, איים על חייו של ליסרסו כיוון שלא תרם לו כסף, שהארגון החשיב ל"מס המהפכה".
על שמו של ליסרסו קרוי אצטדיון, בחבל הבסקים הצרפתי, אצטדיון בישנטה ליסרסו (בעבר נקרא "אצטדיון בלצ'ניה").
הוא מאורס לזמרת והשחקנית הצרפתייה אלסה לונג'יני.
הליגה הצרפתית השנייה: אליפות, 1992
בישופות קיסריה הייתה בישופות נוצרית-קתולית באזור השרון בתקופת ממלכת ירושלים הצלבנית.
הארכיבישופות הוקמה עם כיבוש קיסריה על ידי הצלבנים על בסיס של דיוקסיות קדומות של קהילות נוצריות מקומיות.
עם כיבוש ממלכת ירושלים על ידי הממלוכים בשנת 1291 חדלה הדיוקסיה מלהתקיים כיחידה מנהלתית עצמאית, אך התואר ארכיבישוף של קיסריה המשיך להתקיים בהיררכיה הקתולית כתואר של כבוד.
על פי האנציקלופדיה הקתולית (1911), הבישופות הוקמה על בסיס של הקהילות הנוצריות הקדומות ביותר והוקמה על ידי פטר הקדוש, ומסמכים קדומים של הבישופות מיוחסים למאה ה-2. בתקופה הביזנטית הייתה קיסריה המטרופולין של פלשתינה פרימה ומרכז נוצרי חשוב.
בין השאר חיו בה אבות הכנסייה אוריגנס (אשר כתב בעיר את "הקספלה" - תרגום התנ"ך ליוונית בחמש גרסאות, 232), ואוזביוס (אשר כתב בעיר את "האונומסטיקון" - רשימת יישובי ארץ ישראל, ואת "תולדות הכנסייה").
לעיר חשיבות גדולה בעיני הנוצרים, מאחר שבה, לפי המסורת הנוצרית, התנצר עובד האלילים הראשון - הוא הקנטוריון קורניליוס.
התפוררות השלטון של האימפריה הביזנטית, הביאה לסדרה של זעזועים ותהפוכות שהורגשו גם בבישופות קיסריה, ועם ירידת כוחו של השלטון המרכזי עלתה חשיבות מרכזים אדמיניסטרטיביים מקומיים.
עם הכיבוש הפרסי של ארץ ישראל שאירע במאה ה-7 חלה ירידה דרסטית במספר התושבים הנוצרים בתחום השפעת הבישופות.
במאה ה-9, עם התרופפות השלטון המרכזי, הפכה הבישופות למרכז נוצרי חשוב ומרכז של עולי רגל נוצרים מאירופה לארץ הקודש.
במאה ה-10 חזרה השפעת ביזנטיון לארץ הקודש וחשיבות בישופות קיסריה ירדה, והוכפפה לפטריארך קונסטנטינופול.
לאחר פילוג הכנסייה הנוצרית של שנת 1054, השתייכה הבישופות לנצרות יוונית-אורתודוקסית והייתה כפופה לפטריארך אנטיוכיה.
בתקופה הצלבנית – תחילת המאה ה-12, נשארו רק שרידים מועטים מקיסריה ההרודיינית והנמל העתיק.
קיסריה הערבית הייתה – ככל הנראה – דומה בגדלה לקיסריה הצלבנית, שהריסותיה מעטרות היום את חוף הים.
בשנת 1101, לאחר מצור של שבועיים נכבשה העיר על ידי הצלבנים בהתקפה על החומות ביום ה-17 במאי.
אוכלוסיית העיר, שנמלטה למסגד, נטבחה.
ממוות ניצלו רק הנשים, הקאדי ומפקדה הצבאי של העיר.
בתוך השלל מצאו המלחים הגנואזיים, באחד מבתי העיר, כלי זכוכית בצבע ירוק.
הכלי נלקח לגנואה וזוהה כגביע הקדוש שממנו שתה ישו (ישוע) בסעודה האחרונה ואליו אסף יוסף הרמתי את דם ישו לאחר הצליבה.
הכלי הגנואי המשושה ידוע בכינוי sacro catino - בעברית: האגן הקדוש.
באופן מסורתי נטען שהוא גולף מאיזמרגד, אך לאמתו של דבר החומר ממנו עשוי הגביע הוא זכוכית מצרית ירוקה בקוטר של כ-37 ס"מ.
מסגד קיסריה הפך לקתדרלה שהוקדשה לפטרוס הקדוש, והעיר הוכרזה מרכז של הדיוקסיה של קיסריה, ובראשה הועמד בישוף מטרופוליטני שעמד, עם הגידול באוכלוסייה הנוצרית באזור השרון, בראש פירמידה של עשרה בישופים סופרגנים - כלומר בישוף הכפוף לארכיבישוף הדיוקסיה ובהם הבישוף של סבסטיה.
לאחר קרב קרני חיטין, משאבדה ירושלים, שימשה הדיוקסיה של קיסריה כמרכז הדתי ומקום מושב הפטריארכיה הלטינית של ירושלים - הסמכות הדתית הגבוהה ביותר במדינה הצלבנית שלעיתים ניתנה לדיוקסיה של צור בזמנים בהם הייתה קיסריה מחוץ לתחומי השלטון של ממלכת ירושלים.
בשנת 1265 נפלה קיסריה סופית לידי ביברס הממלוכי, המבנים בעיר נהרסו עד היסוד והדיוקסיה עברה מהעולם.
מאז ועד היום התואר של ארכיבישוף של קיסריה הוא ריק מתוכן וניתן לבישופים טיטולריים על ידי האפיפיור שישב ברומא.
בישופות רומא (לטינית: Dioecesis Urbis seu Romana, "הדיוקסיה של העיר, היא רומא"; איטלקית: La diocesi di Roma) היא דיוקסיה מטרופוליטנית של הכנסייה הקתולית, המשתייכת לאזור הכנסייתי של לאציו.
לדיוקסיה של רומא מעמד ייחודי בעולם.
ראשיתה במאה ה-1 וייסודה מיוחס לשליחים פאולוס ופטרוס.
ראש הדיוקסיה של רומא נושא מאז שנת 607 בתואר "הבישוף האקומני", ועם הזמן התייחד לו תואר האפיפיור, שהוא גם הארכיבישוף המטרופוליטני הראשון במעלה בכל איטליה.
מתוקף היותה הפטריארכיה של רומא, היא אחת מהפנטארכיה, חמש הפטריארכיות המסורתיות שעמדו במרכז הכנסייה העולמית לפני הפילוג הגדול ב-1054. הפטריארכיה של רומא היא הבכירה ביותר בזרם הלטיני בנצרות, ועד שנת 2006 נשאה גם בתואר "הפטריארכיה של המערב".
תחום שיפוטה של הדיוקסיה משתרע על-פני שטח של 881 קמ"ר המורכבים מקריית הוותיקן ומהעיר רומא.
השטח מחולק בהתאם בין שני ויקארים: הוויקאר של רומא (Vicariatus urbis) והוויקאר של קריית הוותיקן.
335 הרבעים הכנסייתים הפעילים בה מחולקים בין העיר רומא (333 רבעים) וקריית הוותיקן (שני רבעים).
בשנת 2005 מנתה הדיוקסיה כ-2.45 מיליון מאמינים, שהיוו 88% מתושבי שטח השיפוט שלה.
בישעה הוא טקס כוויית הלשון במבחן לגילוי חפות או אשמה של מעורבים בסכסוך.
הבישעה נהוגה בחברה הבדואית במקרים של אישומים בעבירות קשות שאין להן עדים או ראיות חותכות.
ההליך הוא פומבי ונערך בהסכמתם של הנבחנים.
הבישעה מתבצעת על ידי מוסמך לדבר – המֻבַּשׁע (مُبشِّع).
סמכות המובשע עוברת בירושה מאב לבן, או לבן-משפחה מקרבה ראשונה, ותוקפהּ מיוחס ל"בַּרַכַּה" (بَرَكَة), כלומר – לחסד עליון.
טקס הבישעה אינו מעוגן במשפט הבדואי ולא בחוקי השריעה, אלא הוא עֻרפֿי (ﻋُﺮﻔﻰ), כלומר, נוהגי.
המבקש להוכיח את חפותו במבחן זה, אחרי שעניינו הוצג בפני המובּשע ובפני המתקהלים לטקס, נדרש ללקק שלוש פעמים כלי מתכת דמוי מַצֶּקֶת (طاسة بالبشعة) שלוּבּן באש ואחרי כן לשטוף את פיו במים.
המובּשע בודק את הלשון, והנבחן מציג אותה לביקורת לעיני העדים למבחן.
אם יימצאו סימני כווייה על הלשון – אות הוא לכך שלא דיבר אמת.
הבישעה מתקיימת, כאמור, רק בהסכמה של מי שמוכן לעמוד בה.
החוזר בו מהסכמתו למבחן, או בורח, נחשב לדובר שקר.
הבישעה נאסרה בתקופת המנדט הבריטי, וקיומה אסור במדינת ישראל.
המלך חוסיין ביטל את הבישעה בירדן ב-1976, ובסעודיה מת המובּשע האחרון ללא יורשים.
הבישעה עדיין מתקיימת בימינו במצרים, אצל המובּשע מבני העיאַידַה, סמוך לאבו סולטאן שמדרום לעיר אסמאעיליה.
הבישעה מקובלת גם בקרב כפריים, ולא רק בקרב הבדואים, ודורשיה נוהרים אל המובשע שבמצרים גם מהארצות השכנות, וישראל בכללן.
עלילת "גגות אדומים" בסרטו של דני ורטה "אספלט צהוב" (2000) מתארת מבחן בישעה אצל בני הג'האלין במדבר יהודה; הסרט אינו תיעודי.
בעונה השנייה של סדרת הטלוויזיה בתולות (2017) מבקשת גיבורת הסדרה, שלי רג'וואן, לעבור מבחן בישעה אצל שייח' בדואי בסיני.
בית"ר אשדוד הייתה קבוצת כדורגל ישראלית מהעיר אשדוד.
בשיאה הגיעה הקבוצה לליגה השנייה והשתתפה בה במשך ארבע עונות.
הקבוצה הוקמה בשנת 1962 על ידי יוסף אביטן והאחים שומר, ונרשמה לליגה ג' בעונת 1962–1963. במשך שנים נחשבה לאגודה קטנה שהתבססה מתרומות של אוהדים מסורים.
בעשור הראשון לקיומה שיחקה הקבוצה בליגה האחרונה ובמקביל השתתפה באופן קבוע במשחקי גביע המדינה ללא הצלחה יתרה.
בעונת 1963–1964 הוגרלה בסיבוב השלישי מול הפועל מחנה יהודה וסיימה בתבוסה צורמת 10-1. הישג השיא בגביע הוא ההגעה לסיבוב השישי בעונת 1977–1978 בו הפסידה למכבי באר שבע בחוץ בפנדלים 3-2, לאחר תיקו מאופס.
בתחילת בעונת 1970–1971 התבצע איחוד של בית"ר אשדוד ששיחקה בליגה ד', עם קבוצת בית"ר רחובות/עקרון ששיחקה עד אז בליגה ב', תחילה באופן ניסיוני למשך שנה, ובהמשך הפך לקבוע
בתום עונת בעונת 1974–1975 (עם המאמן מישל סרוסי) העפילה לליגה א' (הליגה השנייה דאז) מהמקום הראשון.
בעונת 1975–1976 זכתה הקבוצה לארח ראשונה את הדרבי של אשדוד בליגת המשנה, שהסתיים בתוצאה 2-2 לעיני 4000 צופים.
בסיום עונת 1978–1979 נשרה לליגה ב' מהמקום האחרון.
בתאריך 9 במאי 1981 אירעה תקרית חמורה בסיום משחק ביתי מול הפועל שדרות, שבעקבותיה נידונה הקבוצה על ידי בית הדין של ההתאחדות להפסקת פעילות עד סוף העונה, פסיקה זו גרמה לירידתה לליגה ג' מהמקום האחרון.
בעקבות ההתדרדרות פורקה הקבוצה ושחקניה הבולטים הועברו לקבוצת מכבי אשדוד מליגה ב', שהפכה לקבוצה עירונית אחת שנקראת מכבי עירוני אשדוד.
בשנת 1987 הקים ישראל רפאלי אגודה חדשה בשם "בית"ר נתיב אשדוד".
האגודה השתייכה תחילה למרכז הפועל ובהמשך למרכז בית"ר.
בתום עונת 1992–1993 העפילה הקבוצה לליגה ב'.
במועדון הופעלה גם מחלקת נוער.
בעונת 1996/1997 סיימה הקבוצה במקום ה-15 וחזרה לליגה ג'.
בסיום עונת 1998/1999, בעקבות המהלך של איחוד קבוצות הכדורגל בעיר, התפרקה הקבוצה סופית.
ב-31 ביולי 2016 הקים יוסי כנפו את הקבוצה מחדש, ורשם אותה לליגה ג' מרכז.
בעונת 2018–2019 הגיעה הקבוצה עד לגמר הגביע המחוזי והפסידה לקבוצת הפועל גדרה 5-2.
בעונת 2019–2020 (עם המאמן ניר איבגי) התמודדה הקבוצה בצמרת על מנת להעפיל לליגה ב'.
באפריל 2020 החליטה ההתאחדות לכדורגל בישראל להפסיק את הליגות (א' עד ג') בשל מגפת הקורונה.
באותו הזמן מוקמה בית"ר אשדוד במקום ה-1 בליגה ג' מרכז והוחלט שתעפיל לליגה ב'.
בעונת 2020/2021 ירדה מליגה ב' בחזרה לליגה ג' לאחר שסיימה את העונה עם שלושה ניצחונות, תיקו אחד ו-16 הפסדים.
לקראת עונת 2022/2023 הקבוצה נסגרה, בעקבות קניית בעליה את קבוצת הפועל אדומים אשדוד.
בשנת 2019 הוקמה מחדש מחלקת הנוער של הקבוצה.
בשנת 2020 הוקמו גם מחלקות נערים א' ונערים ג'.
בישופות וירצבורג (גרמנית: Großherzogtum Würzburg) הייתה אחת ממדינות האימפריה הרומית הקדושה, שהוקמה בשטחי פרנקוניה, והתקיימה עד לחילון האימפריה בשנת 1803.
בשנת 743 הקים בורכארד מווירצבורג בישופות בשטח העיר וירצבורג, ובשנת 1168 קיבל הבישוף הרולד פון הוכהיים את התואר נסיך-בישוף, ובנוסף קיבל מפרידריך הראשון, קיסר האימפריה הרומית הקדושה את התואר דוכס פרנקוניה.
בהמשך הושמט התואר מתארי הבישופים, אולם בשנת 1442 חזרו הבישופים להחזיק בתואר "דוכס פרנקוניה", ובשנת 1500 צורפה הבישופות למעגל הפרנקוני של האימפריה.
בשלום לינוויל בשנת 1801, הפכו שטחי הבישופות לנסיכות חילונית, ובשנת 1803 צורפו לנסיכות הבוחר מבוואריה.
באותה שנה קיבל פרדיננד השלישי, הדוכס הגדול של טוסקנה את נסיכות הבוחר מזלצבורג, כפיצוי על הדוכסות הגדולה של טוסקנה שנלקחה ממנו.
בחוזה פרסבורג בשנת 1805 צורפו שטחי נסיכות הבוחר מזלצבורג לאימפריה האוסטרית, וכפיצוי קיבל פרדיננד את שטחי בישופות וירצבורג לשעבר כנסיכות בוחר, ולאחר תקופה קצרה שודרגה נחלתו לדוכסות גדולה.
לאחר פירוקה של האימפריה הרומית הקדושה הצטרפה הדוכסות הגדולה של וירצבורג לקונפדרציה של הריין, ובשנת 1810 צורפה לדוכסות העיר שוויינפורט.
ב-26 באוקטובר 1813 לאחר תבוסתו של נפוליאון בקרב לייפציג, ביטל פרדיננד את בריתו עם נפוליאון.
ב-3 ביוני 1814 נחתמה אמנה בין אוסטריה לבוואריה, ולפיה צורפו שטחי הדוכסות לממלכת בוואריה, ואילו פרדיננד קיבל בחזרה את השליטה בדוכסות הגדולה של טוסקנה.
בישר אל-ח'סאונה הוא דיפלומט ופוליטיקאי ירדני שכיהן כראש ממשלת ירדן.
בעבר שימש כיועצו של המלך עבדאללה השני לתקשורת ותיאום בבית הדין המלכותי להאשמי.
אביו של אל-ח'סאונה, האני, היה מנהיג מפלגת הבעת'.