tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
עלות בניית הקיר התת-קרקעי הוערכה בסכום של 3 מיליארד ש"ח (כ-40 מיליון ש"ח לקילומטר).
המכשול החכם יצג תפיסה אסטרטגית שעוצבה במהלך השנים בה טכנולוגיות הגנתיות חכמות מחליפות חלק מכוח האדם על מנת לשמר את שגרת החיים בישובי עוטף עזה תוך שהצבא במגננה, תפיסת הגנה הזו כשלה ב-7 באוקטובר 2023.
המכשול הימי בגבול רצועת עזה
המכשול הימי בגבול רצועת עזה הוא מכשול ימי בחוף זיקים שבעוטף עזה, שהוקם על ידי אגף הנדסה ובינוי ומנהלת גבולות ותפר במשרד הביטחון.
מטרתו של המכשול היא למנוע פיגועים מהים בגבול ישראל–רצועת עזה.
המכשול מורכב משלוש שכבות – שכבה מתחת לפני הים, שכבה נוספת שתורכב מאבן שריון ושכבה שלישית של גדר "תלתלית".
כמו כן נבנתה בצמוד גדר נוספת שמקיפה את המתחם מהצד העזתי של הגבול.
מלבד המכשול, נפרסה מערכת חיישנים שמגלה ומתריעה מפני ניסיונות חדירה של צוללים או שחיינים מכיוון רצועת עזה.
אורך המכשול הימי הוא כ-200 מטרים, רוחב הבסיס שלו הוא 50 מטרים, ומעל לשובר הגלים תימתח הגדר ברום של 6 מטרים.
במאי 2018 החלו עבודות ההקמה של המכשול הימי.
בדצמבר 2018 פורסמו תמונות בו נראה המכשול בשלבי הקמה סופיים, בו הוצבה הגדר התלתלית של שכבת האבן.
גבול הודו–פקיסטן הוא גבול בין-לאומי בין הרפובליקה של הודו והרפובליקה האסלאמית של פקיסטן.
בקצהו הצפוני נמצא קו השליטה, המפריד בין קשמיר ההודית לקשמיר הפקיסטנית; ובקצהו הדרומי נמצא סר קריק, שפך גאות ושפל בהראן של קוץ' בין מדינת גוג'ראט ההודית למחוז סינד הפקיסטני.
על פי הודו, הגבול המלא בין המדינות הוא בן 3,323 קילומטר, והוא מסתיים במפגש גבלות הודו–פקיסטן–אפגניסטן.
על פי פקיסטן, הגבול הוא בן 2,912 ק"מ והוא מסתיים במפגש גבלות הודו–פקיסטן–סין הגבול נחשב אחד הגבולות הבינלאומיים המסוכנים בעולם, לפי מאמר ב-Foreign Policy בשנת 2011. במהלך הלילה, הגבול בין הודו לפקיסטן מואר על ידי 150,000 זרקורים שהותקנו לאורכו על ידי הודו על כ-50,000 עמודים.
הגבול נוצר לאחר חלוקת הודו ב-1947, כשהוא חופף לגבולות המחוזיים בהודו הבריטית בין גוג'ראט וראג'סטאן לבין סינד, וקו רדקליף שחלק את פנג'אב.
בעקבות הסכסוך בין הודו לפקיסטן שהחל זמן קצר לאחר עצמאותן של שתי המדינות, הגבול חווה עימותים צבאיים חוצי גבולות ומלחמות בקנה מידה מלא, בהם מלחמת הודו–פקיסטן הראשונה (1949–1947) השנייה (1965) והשלישית (1971) ומלחמת קרגיל (1999).
בנוסף למחלוקת על חבל קשמיר, התעוררה מחלוקת בין הודו לפקיסטן על סימונו המדויק של הגבול בדרום, בראן של קוץ'.
בעקבות כך נוצר עימות בין הצדדים באפריל 1965, ערב מלחמת הודו–פקיסטן השנייה.
ביוני 1965, ראש ממשלת הממלכה המאוחדת הרולד וילסון הצליח לשכנע את שתי המדינות להפסיק את פעולות האיבה והקים בית דין כדי לפתור את המחלוקת.
פסק הדין, שניתן ב-1968, העניק לפקיסטן שטח בן כ-900 קילומטר רבוע בראן של קוץ', לעומת תביעתה המקורית לכ-9,000 קילומטר רבוע.
עד לעצמאות בנגלדש ב-1971, היה להודו ופקיסטן גבול נוסף בין מזרח פקיסטן למערב בנגל, ושבע האחיות.
כיום הקטע הוא גבול בנגלדש–הודו.
הגבול בין קשמיר ההודית למחוז פנג'אב הפקיסטני מכונה על ידי האו"ם "גבול העבודה" (Working Boundary), והודו רואה בו את הגבול הבינלאומי.
קו מיקום המעשי של המשמר (כ-110 ק"מ): שאינו מוגדר בבירור באזור סיאצ'ן.
השליטה באזור הייתה הסיבה למלחמת קרגיל ב-1999.
קו השליטה (LoC) (כ-460 ק"מ): גבול דה-פקטו בין קשמיר ההודית לקשמיר הפקיסטנית.
צורתו הנוכחית נוצרה לאחר הסכם שימלה (1972).
גבול עבודה: מפריד בין פנג'אב הפקיסטנית לג'אמו וקשמיר ההודית.
הכינוי גבול העבודה ניתן לו על ידי האו"ם; פנג'אב הפקיסטנית מוכרת כחלק מפקיסטן על ידי שני הצדדים ואילו ג'אמו וקשמיר היא טריטוריה שנויה במחלוקת (נתבעת על ידי פקיסטן אך בשליטת הודו).
גבול בינלאומי: הגבול המוכר הן על ידי הרפובליקה של הודו והן על ידי הרפובליקה האסלאמית של פקיסטן.
גבול ימי: הקטע בין המים הטריטואליים של הודו ושל פקיסטן, במי הים הערבי.
אטארי ווואגה היא נקודת המעבר המפורסמת והבולטת ביותר בין הודו לפקיסטן בשל טקס סגירת המעבר.
נמצא במרחק של 32 ק"מ מאמריטסר ו-24 ק"מ מלאהור.
מונאבאו: כפר הממוקם במחוז ברמר בראג'סטאן, עברה דרכה הת'אר אקספרס , שפעלה מפברואר 2006 עד אוגוסט 2019.
גבול ירוק הוא קטע שהשמירה עליו חלשה ולעיתים סמלית, קטע של גבול לאומי.
המונח נטבע עקב היותו של אזור הגבול הירוק מכוסה בצמחייה על פי רוב.
גבולות ירוקים הם בדרך כלל יערות, סבך וכרי דשא, לרוב עם שטחים מגוונים, שאין תמריץ או סיבה פוליטית להציב בהם סימני גבול נראים לעין או מגבילי מעבר באופן רציני.
פעולת המעבר הבלתי חוקית בגבול הירוק קשורה לתופעת הברחת סחורות ואנשים בעלי אופי פלילי, אך לעיתים נובעת גם ממניעים פוליטיים.
גבולות ירוקים נחצו על ידי פעילים פוליטיים הפועלים באופן בלתי חוקי במדינותיהם כדי ליצור קשר עם משתפי פעולה זרים, וכן על ידי מהגרים, מהגרי עבודה ומבקשי מקלט.
גבולות ירוקים קיימים בתוך האיחוד האירופי כגבולות המדינה הפנימיים של האיחוד האירופי, אותם חוצים תיירים מחוץ לאזור של מעברי הגבול לשעבר.
לאחר כניסת אמנת שנגן לתוקף, חציית גבולות בין מדינות שבהן חל ההסכם מותרת בכל חלק של הגבול.
סעיף 22 של קוד גבולות שנגן מזכיר זאת.
רק אנשים ללא אזרחות האיחוד האירופי שאין להם אשרת כניסה לכל השטח אינם נכללים בתקנה זו.
גבול טורקיה–יוון הוא הגבול שבין טורקיה לבין יוון.
אורכו בסביבות , והוא מפריד בין תראקיה המערבית ביוון לתראקיה המזרחית בטורקיה.
הגבול עובר בעיקר בנהר מריצה.
בחלק מהמקומות הגבול אינו מותאם במדויק למסלול הנוכחי של הנהר, בעיקר בגלל שתוואי הנהר שונה.
הגבול הוא גבול חיצוני של האיחוד האירופי.
משכך, בשנת 2012, עקב גל הגירת הפליטים לאירופה במאה ה-21, הוקמה גדר גבול גבוהה לאורך הגבול היבשתי במקום שבו אין נהר.
בנוסף ישנו גבול ימי שעובר לפעמים במצרים ברוחב של כמה קילומטרים.
בין שתי המדינות יש מחלוקות פוליטיות על שליטה פוליטית במרחב האגאי, כולל מחלוקת על גודל המים הטריטוריאליים, שליטה אווירית והזכויות הכלכליות במדף היבשתי.
טורקיה אינה מכירה במדף היבשתי של יוון ובאזור כלכלי בלעדי של יוון סביב איי יוון.
לאחר שהסתיימה מלחמת העצמאות היוונית ב-1829, יוון שלטה רק בחלק משטחה הנוכחי.
הגבול הראשון בין יוון לאימפריה העות'מאנית היה קו אספרפוטמוס-ספרחיוס , ואחריו נקבע קו הגבול ב-1832 על קו ארטה-וולוס , שנשאר בתוקף עד סיפוח תסליה ב-1881. מלחמות הבלקן ב-1912–1913 הובילו להרחבתה של יוון צפונה, אך במקביל, עקב התקדמות סרביה ובולגריה, הפסיקה יוון לחלוק גבול יבשתי עם האימפריה העות'מאנית.
זה השתנה שוב בשנים 1919–1920, כאשר יוון קיבלה את תראקיה המערבית, תראקיה המזרחית ואזור איזמיר.
בהסכם לוזאן שנערך בשנת 1923 לאחר מלחמת יוון–טורקיה, נקבע התוואי הנוכחי של הגבול, שהשאיר את Karağaç , פרבר של העיר אדירנה בטורקיה, כמובלעת טורקית בצד המערבי של הנהר.
שטח זה נמסר במהלך המשא ומתן בלוזאן בתמורה לכך שטורקיה לא תתבע פיצויי מלחמה מיוון.
גבול טורקיה–יוון, כפי שהוגדר בהסכם לוזאן, הוא למעשה אישור מחדש של גבול בולגריה–טורקיה שנקבע בחוזה קונסטנטינופול (1913) בין בולגריה לטורקיה עשר שנים קודם לכן, אך הפעם עם יוון, שכן בולגריה ויתרה ליוון על תראקיה המערבית לאחר מלחמת העולם הראשונה בחוזה ניי.
הפליטים שנכנסו לאירופה ב-2015 היו בעיקר מהמזרח התיכון, ורובם המכריע נכנסו לאיחוד האירופי על ידי חציית הים האגאי מטורקיה ליוון בסירה.
הגבול היבשתי של טורקיה לא נגיש למהגרים מאז שנבנתה שם גדר גבול ב-2012. עד יולי 2015, הגיעו 124,000 מהגרים ליוון, עלייה של 750 אחוזים משנת 2014. אלו היו בעיקר פליטים שברחו מהמלחמות בסוריה, עיראק ואפגניסטן.
יוון פנתה לאיחוד האירופי בבקשת סיוע, ונציג האיחוד האירופי בוועדת האו"ם לזכויות אדם וינסנט קוצ'טל אמר שהמתקנים למהגרים באיי יוון "לא מספקים לחלוטין" והאיים נמצאים ב"תוהו ובוהו מוחלט".
בספטמבר 2015, לאחר מותו של אלן כורד בן ה-3, שטבע למוות כשהוא ומשפחתו התהפכו כשניסו להגיע לאי היווני קוס בסירה מתנפחת קטנה זמן קצר לאחר שעזבו את בודרום, עלתה מצוקת הפליטים לכותרות ברחבי העולם.
קונסטנטינוס ורדאקיס, הדיפלומט הבכיר של האיחוד האירופי בבגדאד, אמר ל"ניו יורק טיימס" שלפחות 250 עיראקים הגיעו ביום לאיי יוון בין אמצע אוגוסט לתחילת ספטמבר 2015.
לאחר ניסיון ההפיכה הצבאית בטורקיה (2016), הרשויות היווניות במספר איים אגאיים קראו להכריז על מצב חירום כדי לצמצם את הזרם ההולך וגדל של פליטים מטורקיה, כאשר מספר המהגרים והפליטים שעשו את המסע על פני הים האגאי גדל באופן ניכר.
באתונה, הביעו גורמים רשמיים דאגה מכך שהפקחים הטורקים נסוגו בפתאומיות לאחר ההפיכה הכושלת.
בתחילת המשבר בגבול טורקיה–יוון (2020), החלו מהגרים להתאסף בגבול היבשתי בין יוון לטורקיה לאחר שנשיא טורקיה רג'פ טאיפ ארדואן הודיע כי לא "יחסום" עוד את הגישה לגבול מפליטים ומהגרים וכי הוא פתח את הגבול עם יוון.
ממשלת טורקיה הואשמה גם בדחיפת פליטים לאירופה למטרות רווח פוליטי וכסף.
במהלך מרץ 2020, ניסו המהגרים שוב ושוב לחצות את גדר הגבול, אך הם נחסמו על ידי צבא יוון, המשטרה ויחידות קטנות של שוטרים מאוסטריה, קפריסין, צ'כיה ופולין, שהגנו על הגדר והרחיקו את המהגרים באמצעות גז מדמיע.
בין אלה שניסו לעבור באופן בלתי חוקי היו אנשים מאפריקה, איראן, אפגניסטן וסוריה.
יוון הגיבה בסירוב לקבל בקשות מקלט למשך חודש.
המהגרים ניסו לפרוץ את גדר הגבול באמצעות כלי משחית, הציתו שריפות, יידו אבנים ובקבוקי תבערה לצד היווני וישנם סרטונים של כוחות הביטחון הטורקים במדים ובלבוש אזרחי, יורים גז מדמיע לעבר כוחות יווניים ושל רכב משוריין טורקי המנסה להוריד את גדר הגבול באמצעות משיכת כבל.
מקורות טענו שקיים מרכז מעצר שנוסד על ידי יוון לגירוש המהגרים ללא כל הליך משפטי.
ב-2 במרץ, נורה מבקש מקלט סורי בשם מוחמד אל-ערב למוות על אדמת טורקיה ממרחק מהגבול.
לפי ניתוח ארכיטקטורה פורנזית, הוא נורה על ידי חיילים יווניים שעמדו בגבול.
לפי מאמר של דר שפיגל, "ייתכן בהחלט" שהוא נורה בטעות ונהרג מנתז.
הירי הוכחש וכונה על ידי דוברי ממשלת יוון "חדשות מזויפות" שהופצו על ידי הרשויות הטורקיות.
עד 11 במרץ 2020, 348 אנשים שחצו את הגבולות באופן בלתי חוקי נעצרו ונמנעו 44,353 מקרים של כניסה לא חוקית.
ישנם שלושה מעברי גבול, שניים לתנועת כלי רכב ואחד לתנועת כלי רכב ומסילת רכבת.
העמוסה מבין השלושה, İpsala , היא בין מחסומי הגבולות העמוסים ביותר בעולם.
מעבר הגבול הטורקימחוזמעבר הגבול היוונימחוזפתיחההכביש בטורקיההכביש ביווןסטטוסPazarkule אדירנהKastanies אברוס (יחידה אזורית)20 באפריל 1952פתוחİpsala אדירנהKipoi אברוס (יחידה אזורית)10 ביולי 1961פתוחUzunköprü אדירנהפיתיון אברוס (יחידה אזורית)4 בספטמבר 1953מסילת הרכבת איסטנבול-פיתיון פתוח
הגבול בין עיראק לטורקיה הוא באורך 367 קילומטרים והוא משתרע מנקוד משולש הגבולות עם סוריה במערב ועד משולש הגבולות עם איראן, במזרח.
עד מלחמת העולם הראשונה הייתה עיראק המודרנית, חלק מהאימפריה העות'מאנית.
לאחר תבוסתה במלחמה, ב-30 באוקטובר 1918, חתמה האימפריה העות'מאנית על הסכם הפסקת אש עם בעלות הברית, אך נושא גבולה הדרומית של האימפריה, לא סוכם.בשנת 1923 אורגנה בלוזאן שבשווייץ, ועידה, במטרה לסיים את מלחמת העצמאות הטורקית (1919–1923).
נושא הגבול בין טורקיה לעיראק נדון בוועידה, אך ללא תוצאות ולכן נקבע בסיכום שהגבול ייקבע בהסכמה בין המדינות, בתוך תשעה חודשים ואם לא תושג הסכמה בין שתי הממשלות, יופנה הסכסוך לחבר הלאומים.
באוקטובר 1924 קבעה המועצה, גבול זמני בין טורקיה לעיראק ומנובמבר 1924 עד מרץ 1925, ועדה מיוחדת בת שלושה חברים, שמונתה על ידי הליגה, חקרה את בעיית הגבול.
המלצת הוועדה, ביולי 1925 הייתה לקבל את הקו הזמני כגבול הבין-לאומי בין טורקיה לעיראק.
בית הדין הקבוע לצדק בין-לאומי בהאג המליץ, בנובמבר 1925, לתקן את קו הגבול להעניק את שטח מחוז מוסול לשעבר, לעיראק.
באמנה שנחתמה בין הממלכה המאוחדת, עיראק וטורקיה, ב-5 ביוני 1926, נקבע סופית הגבול בין עיראק לטורקיה, לאחר שנערכו בו מספר שינויים.
התיחום הסופי היה אמור להתבצע בהקדם האפשרי ולשם כך הוקמה "ועדת גבול" קבועה, כדי לטפל בבעיות שיתעוררו במהלך סימון הגבול.
בספטמבר 1927 סומן כל קו הגבול ובראייה היסטורית ניתן לומר שמאז 1926 לא היו אירועים חמורים לאורך הגבול בין שתי המדינות.
הגבול מתחיל במערב, במשולש הגבולות: סוריה, עיראק וטורקיה, במפגש נהר החידקל ונהר ח'בור (הקטן), .נ.צ.
לאורך הגבול בין טורקיה לעיראק ישנם שלושה מעברי גבול.
שניים מהם משמשים לתנועת כלי רכב ואחד לתנועת כלי רכב ומסילות רכבת.
המעבר הגדול ביותר הוא המערבי בין השלושה, נקרא "מעבר ח'בּוּר" השוכן, בעיראק מצפון לעיר זאכו ובטורקיה דרומית לעיר סילופי (Silopi) במחוז שירנאק (Şırnak).
בעיראק, הוא נקרא על שם היישוב שבו נמצא: "מעבר אברהים חליל" ובטורקית: הָאבּוּר גִימְרִיק קָאפִּיסִי (Habur Gümrük Kapısı Mescidi; שער המכס בח'בור).
המעבר הוא עורק התחבורה העיקרי למסחר, לוגיסטיקה ותיירות, הוא פתוח 24/7 וכולל תשתיות מודרניות כמו חנויות דיוטי-פרי, מסגד ושירותים לנוסעים.
זהו אחד ממעברי הגבול העמוסים ביותר בעולם.
מעבר אוזומלו / סאר זרי (Üzümlü / Sar Zeri) הוא המעבר האמצעי, השוכן במחוז צ'וקורג'ה (Çukurca) שבנפת האקארי (Hakkâri) בטורקיה, מול אזור סאר זרי במחוז ארביל (Erbil) בעיראק.
זהו מעבר הררי שנפתח לתנועה ב-2015 במטרה להקל על העומס במעבר ח'בור והוא משמש בעיקר לתנועת נוסעים מקומית וכלי רכב קלים.
מעבר דרג'יק / זיית (Derecik / Zeyt International) הוא המעבר המזרחי בין השלושה, השוכן במחוז דרג'יק (Derecik) שבנפת האקארי (Hakkâri) בטורקיה, מול אזור זיית (Zet) במחוז ארביל בעיראק.
זה המעבר החדש ביותר, שנחנך רשמית במאי 2023. הוא ממוקם באזור הררי מבודד יחסית ונועד לשמש כנתיב חלופי לתיירות ומסחר בין אזור ארביל לדרום-מזרח טורקיה.
המעבר משמש בעיקר להולכי רגל ונוסעים.
גבול ארמניה–טורקיה (בטורקית: Ermenistan–Türkiye sınırı, בארמנית: Հայաստան–Թուրքիա սահման) הוא גבול באורך 316 קילומטרים, המשתרע ממשולש הגבולות עם גאורגיה בצפון ועד למשולש הגבולות עם אזרבייג'ן בדרום.
הגבול היבשתי סגור, רשמית, מאז 3 באפריל 1993, עת הצטרפה טורקיה לאזרבייג'ן בהטלת מצור תחבורתי וכלכלי נגד ארמניה ונגורנו קרבאך.
הגבול מתחיל בצפון במשולש הגבולות עם גאורגיה, ממערב לאגם ארפי (Lake Arpi), ומתקדם דרומה דרך רמת ארמניה, ובכך מפריד בין ארמניה המערבית שבטורקיה לארמניה המזרחית, מדינת ארמניה.
הגבול מגיע לנהר אחוריאן (Akhurian River) ועוקב אחר מהלכו דרומה, דרך האגם המלאכותי אחוריאן (Akhurian Reservoir) עד למפגש עם נהר אראס.
בקטע זה נמצאות חורבותיה העיר הארמנית מימי הביניים, אני, השוכנות בסמוך לגבול בצד הטורקי.
משם עוקב הגבול אחר האראס, הזורם מזרחה ואז לדרום-מזרח, עד לנקודת משולש הגבולות עם הרפובליקה האוטונומית נחצ'יבאן שבאזרבייג'ן.
מעבר הגבול אקיאקה (בטורקית: Akyaka Sınır Kapısı) הוא מעבר מסילת ברזל, הממוקם בנ.צ.
המעבר נמצא בגובה 1,532 מטר מעל פני הים.
עד 1928, כבשה רוסיה את רוב שטח הקווקז של פרס ובכלל זה את השטח ארמניה המודרנית.
המלחמה הסתיימה עם חתימת הסכם אדריאנופול, בשנת 1829 והעות'מאנים הכירו בבעלות רוסית על ארמניה.
ב-1915 ביצעו העות'מאנים את רצח העם הארמני, ללא תגובה והתערבות של מדינות אחרות, כולל שכנות.
במהלך המערכה בקווקז במלחמת העולם הראשונה פלשה רוסיה לאזורים המזרחיים של האימפריה העות'מאנית, אך ב-1918 חתמה על חוזה ברסט-ליטובסק, עם גרמניה והאימפריה העות'מאנית והחזירה לטורקיה את השטחים שכבשה.
מתוך רצון להשיג עצמאות משתי האימפריות, הכריזו עמי הקווקז הדרומי, ב-1918, על הרפובליקה הדמוקרטית הפדרלית של עבר הקווקז ופתחו בשיחות שלום עם העות'מאנים.
חילוקי דעות פנימיים הובילו לעזיבת גאורגיה את הפדרציה במאי 1918, ולאחר מכן פרשו גם ארמניה ואזרבייג'ן.
העות'מאנים פלשו לקווקז ושלוש הרפובליקות החדשות נאלצו לחתום על הסכם בתומי ביוני 1918, והכירו בגבול הישן, שלפני 1878.
לאחר שהאימפריה העות'מאנית הובסה באירופה ובערב, תכננו בעלות הברית, ב-1920 לחלק ביניהן את שטחי האימפריה, על פי הסכם סוור.
ההסכם הכיר בעצמאותן של גאורגיה וארמניה, והעניק להן שטחים במזרח טורקיה (השטחים בארמני כונו "ארמניה הווילסונית", על שם נשיא ארצות הברית וודרו וילסון), אך לא סוכם קו הגבול בין ארמניה לגאורגיה.
זעמם של לאומנים טורקים על ההסכם, היה בין הגורמים לפרוץ מלחמת העצמאות של טורקיה וכיבוש מחדש של השטחים שהוענקו לארמניה.
כדי לסיים את המלחמה, חתמו הצדדים על הסכם אלכסנדרופול, בו הצהירה ארמניה כי היא מוותרת על השטחים שהוענקו לה על פי הסכם סוור ושתי המדינות הכירו בקו גבול ביניהן, על פי ולאורך התוואי שהוסכם בין רוסיה לעות'מאנים בהסכם ברסט-ליטובסק מ-1918.
הצבא האדום פלש, ב-1920 לאזרבייג'ן ולארמניה ובהמשך גם לגאורגיה ובכך הסתיימה עצמאותן.
ברית המועצות וטורקיה חתמו על הסכם מוסקבה (1921), שיצר גבול סובייטי-עות'מאני שונה ובהמשך נחתם הסכם קארס (אוקטובר 1921), שקבע סופית את הגבול הנוכחי בין ארמניה לטורקיה והגבול סומן בשטח בין מרץ 1925 ליולי 1926, על ידי ועדה משותפת.
לאחר התפרקות ברית המועצות ב-1991, קיבלה ארמניה את עצמאותה ו"ירשה" את הגבול עם טורקיה, אך הגבול נסגר מיד.
בשנת 1993 הצטרפה טורקיה לאזרבייג'ן בהטלת אמברגו תחבורתי וכלכלי נגד ארמניה וחבל נגורנו קרבאך, בתגובה לניסיונות לקבל עצמאות מאזרבייג'ן ולהתאחד עם ארמניה.
המצור נותר בתוקף, כדי לתמוך באזרבייג'ן וללחוץ על הצד הארמני לוותר על שאיפותיו הטריטוריאליות ולהפסיק את חתירתה של ארמניה להכרה בין-לאומית ברצח העם הארמני.
היחסים בין שתי המדינות הפשירו מעט בשנות ה-2000, והן חתמו ב-2009, על הסכם, בו נקבע כי הגבול יוכל להיפתח מחדש, אך על אף זאת, הגבול נותר סגור.
ביולי 2022, הודיע משרד החוץ הטורקי כי שתי המדינות, בהקשר של הפשרה כללית של היחסים ביניהן, מתכננות לפתוח מחדש את הגבול "במועד המוקדם ביותר האפשרי", אם כי רק עבור אזרחים זרים.
ב-11 בפברואר 2023, נפתח הגבול, לראשונה מזה 35 שנה, כדי לאפשר לסיוע הומניטרי מארמניה להגיע לקורבנות רעידות האדמה בטורקיה ובסוריה (2023).
גבול צ'נדראסקאר הוא קבוע פיזיקלי המגדיר את המסה הסופית המקסימלית שיכולה להיות לננס לבן.
כוכב שמסתו הסופית גדולה יותר, יעבור קריסה כבידתית, ויהפוך לכוכב נייטרונים או אף לחור שחור .
ערכו של גבול צ'נדראסקאר הוא בקירוב פי 1.44 ממסת השמש, ולפיכך השמש עתידה לסיים את חייה כננס לבן.
הגבול נקרא על שם הפיזיקאי ההודי סוברהמניאן צ'נדראסקאר, שהיה הראשון שחישב את ערכו, ב־1935.
החום המיוצר על ידי ליבת הכוכב דוחף את המעטפת שלו החוצה ומונע ממנה ליפול על הליבה.
לאחר שנגמר ה"דלק הגרעיני" של הכוכב, המעטפת קורסת בכוח הכבידה לעבר ליבת הכוכב.
אם מסת הכוכב בשלב זה נמוכה מגבול צ'נדראסקאר, הקריסה מוגבלת על ידי עוצמת הדחייה בין האלקטרונים המנוונים שבו, מה שמביא ליצירת ננס לבן יציב.
אם המסה היא מעל לגבול זה, ימשיך הכוכב ויקרוס מעבר לשלב הננס הלבן ויהפוך, כאמור, לכוכב נייטרונים או לחור שחור.
במילים אחרות, מסה גבולית זו היא המסה הגדולה ביותר שיכולה להיתמך על ידי לחץ אלקטרונים מנוונים.
גבול צ'נדראסקאר נובע מכך שלוקחים בחשבון את ההשפעה של תורת הקוונטים על התנהגות האלקטרונים, היוצרים, כתוצאה מעקרון האיסור של פאולי, לחץ ניוון, אשר תומך מבפנים בננס הלבן.
על פי הקירוב הקלאסי, תוך התעלמות אפקטים קוונטיים, ננס לבן יכול להיות בכל מסה שהיא, כשיש יחס הפוך בין נפחו למסתו.
בחישוב הקוונטי, כאשר הננס הלבן הוא מסיבי דיו, האנרגיות הטיפוסיות שאליהן דוחס לחץ הדעיכה את האלקטרונים אינן זניחות בהשוואה למסת המנוחה, כך שישנו גבול למסה של גופים כדוריים סימטריים בעלי כוח משיכה עצמי, היכולים להיתמך על ידי לחץ הניוון.
גבול זה הוא גבול צ'נדראסקאר.
אם ננס לבן הוא חלק ממערכת בינארית שבה הוא סופח אליו חומר מכוכב שכן בכמות מספקת כדי לעבור את גבול צ'נדראסקאר, הננס הלבן קורס והופך לסופרנובה מסוג I.
גבול סין–רוסיה הוא הגבול הבינלאומי שבין הרפובליקה העממית של סין לבין הפדרציה הרוסית.
בעקבות תהליך ההתוויה הסופי, שבוצע בראשית העשור הראשון של המאה ה-21, הסתכם אורכו ב-4209.3 ק"מ וזהו הגבול הבינלאומי השישי באורכו בעולם.
גבול רוסיה-סין מחולק לשני מקטעים לא רצופים: המקטע המזרחי הארוך והמקטע המערבי שהוא קצר יותר באופן משמעותי.
אורכו של מקטע הגבול המזרחי, על פי הערכה משותפת של המדינות שפורסמה ב-1999 הוא 4,195 ק"מ.
הוא משתרע החל ממשולש הגבולות רוסיה-מונגוליה-סין, שמסומן באמצעות אבן גבול הקרויה טרבגן-דקה.
ממשולש גבולות זה נמשך קו הגבול לכוון צפון-מזרח עד למפגש עם נהר ארגון.
הגבול נמשך לאורכו של נהר זה ולאורכו של נהר אמור עד לשפכו של זה האחרון לנהר אוסורי.
במפגש שני הנהרות הוא מחלק את האי בולשוי אוסוריסקי בין שתי המדינות ואז מתמשך דרומה לאורכו של האוסורי.
הגבול חוצה את אגם חנקה ולבסוף פונה דרום-מערבה.
הגבול בין שתי המדינות מסתיים בהגיעו לנהר טומן, שהוא גבולה הצפוני של קוריאה הצפונית.
קצהו הצפוני של מקטע גבול זה ומשולש הגבולות סין-רוסיה-קוריאה הצפונית ממוקם ק"מ ספורים משפך הנהר אל האוקיינוס השקט, קצהו השני של גבול קוריאה הצפונית-רוסיה.
המקטע המערבי הקצר (פחות מ-100 ק"מ) הוא הגבול בין רפובליקת אלטאי הרוסית, לבין מחוז שינג'יאנג הסיני.
הוא משתרע באזור המושלג הגבוה ביותר של הרי אלטאי.
קצהו המערבי הוא משולש הגבולות סין-קזחסטן-רוסיה, שמיקומו הוגדר בהסכם בין שלוש המדינות בנקודה שגובהה 3,327 מטרים מעל פני הים.
קצהו המזרחי של מקטע זה הוא במשולש הגבולות המערבי של סין-מונגוליה-רוסיה, על פסגת הר טוון בוגד.
גבול סין-רוסיה הנוכחי הוא קו שאת רובו ירשה רוסיה (עם שינויים מינוריים) מברית המועצות.
הגבול בין ברית המועצות לבין סין היה למעשה זהה לגבול שבין האימפריה הרוסית לבין האימפריות של שושלת צ'ינג, שהתוואי שלו הוסדר באמצעות מספר הסכמים שנחתמו בין המאות ה-17 וה-19. ההסכמים החשובים מבין אלו שנחתמו היו:
הסכם נרצ'ינסק שנחתם ב-1689 והסדיר את תוואי הגבול לאורך נהר ארגון.
ברית קייחטה שנחתמה ב-1727 ובה הוסדר בעיקר קו הגבול שכיום מהווה את גבול מונגוליה-רוסיה.
חוזה אייגון שנחתם ב-1858 והסדיר את קו הגבול לאורך נהר אמור.
הסכם בייג'ינג שנחתם ב-1860 והסדיר את קו הגבול שמשתרע כיום מדרום לעיר חברובסק.
פרוטוקול צ'ונקוצ'ק שנחתם ב-1864 והסדיר את תוואי המקטע המערבי של הגבול.
הסכם סנקט פטרבורג שנחתם ב-1881.
החל משנת 1917 התרחבותן של רוסיה ושל סין היוו עילות לתביעות טריטוריאליות הדדיות.
סכסוך הגבול הסיני-סובייטי ב-1969 שהיה עימות צבאי בלתי מוכרז בין ברית המועצות לבין סין בשיאו של הפיצול הסיני-סובייטי שהתחולל באותה שנה וארך שבעה חודשים.
אף על פי שההתנגשויות הצבאיות נפסקו באותה שנה, הסוגיות הבסיסיות לא נפתרו עד לחתימת הסכם הגבול בין שתי המדינות ב-1991. תקרית הגבול הרצינית ביותר מבין אלו, שכמעט וגררה את שתי המדינות הקומוניסטיות הללו אל סיפה של מלחמה, התרחשה במרץ 1969 בקרבת האי זנבאו שעל נהר אוסורי.
לאחר שנות החמישים והשישים שעמדו בסימן של מתיחות צבאית בין המדינות, נפתח הגבול בהדרגה החל משנת 1982 והתאפשר לראשונה מעבר סחורות בין שתי המדינות.
בין השנים 1988 – 1992 גדל היקף הסחר בין רוסיה לבין מחוז חיילונגג'יאנג הסיני פי שלושה ומספרם של העובדים הסינים שהועסקו באופן חוקי ברוסיה עלה באותה תקופה מ-1,286 ל-18,905.
שנותיה האחרונות של ברית המועצות עמדו בסימן של צמצום המתחים לאורך גבול סין-רוסיה שהיה אז מבוצר בכבדות.
בשנים 1990 – 1991 הסכימו שתי המדינות ביניהן לצמצם באופן משמעותי את כוחותיהן הצבאיים שהוצבו לאורך הגבול.
עד היום ניתן לראות מתקנים צבאיים נטושים רבים במחוזות הגבול.
אף על פי שהמסחר לאורך הגבולות התחדש כבר בשנים 1983 – 1985, הוא הואץ בראשית שנות התשעים.
כדי לאפשר את קיומם של היקפי המסחר והנסיעות הפרטיות ההולכים וגדלים, נפתחו מחדש מספר מעברי גבול.
בראשית 1992 הודיעה סין על צעדי עידוד הסחר ועל פתיחתם של אזורי סחר חופשי לאורך הגבול.
הגדול מבין אלו הוא זה השוכן בעיר הונצ'ון.
ב-1991 חתמו סין וברית המועצות על הסכם הגבול ביניהן שמטרתו הייתה להניע תהליך של פתרון סכסוכי הגבול בין שתי המדינות שהתחוללו מאז שנות השישים ולהתוות את קו הגבול במלואו.
אף על פי כן, חודשים ספורים לאחר מכן התפרקה ברית המועצות וארבע רפובליקות סובייטיות לשעבר: רוסיה, קזחסטן, קירגיזסטן וטג'יקיסטן, ירשו חלקים שונים של הגבול הסיני-סובייטי לשעבר.
כעת עמדה בפניהן ההחלטה אם להמשיך את מלאכת הסדרת תוואי הגבול.
עבר יותר מעשור עד שרוסיה וסין פתרו במלואן את סוגיות הגבול והשלימו את התווייתו.
ב-29 במאי 1994, במהלך ביקורו של ראש ממשלת רוסיה, ויקטור צ'רנומירדין בבייג'ינג, נחתם הסכם למיסוד מערכת ניהול הגבול שמטרתה לאפשר סחר ומניעת פעילות פלילית.
ב-3 בספטמבר אותה שנה נחתם הסכם להתוויית חלק ממקטע הגבול המערבי הקצר באורך של 55 ק"מ.
התווייתו של המקטע המערבי הושלמה ב-1998.
בנובמבר 1997, בפגישתם של נשיא רוסיה, בוריס ילצין ונשיא סין, ג'יאנג דזה-מין בבייג'ינג, נחתם הסכם להסדרת התוואי המזרחי הארוך על בסיס העקרונות של ההסכם הסיני-סובייטי של 1991.
הסוגיה הטריטוריאלית הבלתי פתורה האחרונה בין שתי המדינות יושבה ב-2004 במסגרת ההסכם המשלים בנוגע למקטע המזרחי של הגבול.
בהמשך להסכם זה, העבירה רוסיה לסין חלק מאיון אבגיטו, את כל שטחו של האי יינלונג, את מחציתו של האי בולשוי אוסוריסקי וכמה איוני נהר סמוכים.
הסכם זה פתר את המחלוקת על הגבול בין רוסיה לבין סין שהתמשכה מאז הפלישה היפנית למנצ'וריה ב-1931. איים אלו שעל הנהר אמור נוהלו עד אז על ידי רוסיה ונתבעו על ידי סין.
משמעות האירוע הייתה שטופחו רגשות הפיוס ושיתוף הפעולה בין שתי המדינות.
ההסכם אושר ב-2005 הן על ידי הקונגרס הלאומי העממי של סין והן על ידי הדומה הממלכתית של הפדרציה הרוסית.
טקס ההעברה הרשמי התקיים ב-14 באוקטובר 2008.
על פי התקשורת הרוסית, הבעיות העיקריות הנוגעות לגבול הם מהגרי עבודה בלתי חוקיים סינים שעוברים את הגבול, הברחות ודיג בלתי חוקי שמתבצעים על ידי אזרחים סינים ברוסיה, זאת בנוסף לפעולות בנייה על הגדה הסינית הדרומית של הנהר שגורמות לסחיפה.
סימוני הגבול של סין ורוסיה
כמו גבולות בינלאומיים רבים בעולם, קיימים הסכמים הנוגעים לאופן הפיזי של ניהול גבול סין-רוסיה.
ההסכם שתקף כיום נחתם בבייג'ינג ב-2006. על פי ההסכם מחויבות שתי המדינות להותיר רצועה ברוחב של 15 מטרים נקיה מעצים לאורך הגבול, כלומר 7.5 מטרים בכל צד (סעיף 6).
תנועת שיט מותרת בנהרות ואגמים שלאורך הגבול, בתנאי שכלי השיט של כל אחת המדינות יישאר בצד הנכון של קו הגבול.
כללים דומים חלים על פעילות הדיג בגופי מים אלו (סעיף 10).
כל אחת מהמדינות מחויבת לנקוט בצעדים למניעת עדרי בהמות מלחצות את הגבול ולעשות מאמץ לתפוס ולהשיב את בעלי החיים שחודרים לתוך שטחן מהצד השני של הגבול (סעיף 17).
ציד באמצעות נשק חם אסור במרחק של עד 1,000 מטרים מקו הגבול.
נאסר על ציידים לחצות את הגבול כדי לרדוף אחר בעלי חיים פצועים (סעיף 19).
אנשים שחוצים את הגבול באופן בלתי חוקי ונעצרים מוחזרים בדרך כלל לארץ מוצאם תוך שבעה ימים (סעיף 34).
על פי משמר הגבולות הרוסי, נכון לאוקטובר 2013 פעלו 26 מעברי גבול לאורך גבול סין-רוסיה, כולם ממוקמים לאורך המקטע המזרחי.
25 מתוכם מופעלים על פי ההסכם מינואר 1994 ואחד נוסף מופעל מכוח צו מיוחד של ממשלת רוסיה.
25 המעברים כוללים 4 מעברי מסילות ברזל (באחד מהם גשר הרכבת עדיין בתהליך בנייה), 11 מעברים הם מעברי כביש, אחד המעברים הוא מעבר בחציית נהר וה-9 האחרונים הם "מעורבים" (רובם מעברים בחציית מעבורת).
מתוך שלושת מעברי הרכבת הפעילים, שניים קיימים כבר מאה שנה והוקמו במסגרת מיזם הבנייה המקורי של הרכבת הטרנס-סיבירית.
מעבר הרכבת השלישי, ליד העיר הונצ'ון שבסין ומכלינו שברוסיה, פעל בין השנים 2000 – 2004, נסגר לכמה שנים ולאחר מכן נפתח שוב.
עם השלמת בנייתו של גשר הרכבת שחוצה את נהר אמור, ליד הערים טונגג'יאנג שבסין וניז'נלנינסקוי שברוסיה, יפתח מעבר הרכבת הרביעי.
נכון ל-2017 לא קיים שום מעבר גבול משום סוג בין שתי המדינות במקטע המערבי המבודד.
על פי המפות הטופוגרפיות הרוסיות, שני מעברי ההרים הנמוכים ביותר במקטע זה הם מעבר בסטסו-קאנס, שגובהו 2,671.3 מטרים ומעבר קאנס, שגובהו 2,650 מטרים.
שום כביש המתאים לכלי רכב ממונע לא עובר במעברים אלו, אף על פי שדרך עפר קשה למעבר עוברת במרחק של 10 ק"מ ממעבר קאנס.
עד לסגירת הגבול על ידי הרשויות הסובייטיות ב-1936, היו נוודים קזחים עוברים דרך מעברי ההרים הללו.
ישנן הצעות לבנייתו של כביש ולהנחתו של צינור גז בין שתי המדינות שיחצו את הגבול במקטע זה.
גבול קוריאה הצפונית – רוסיה, על פי ההגדרה הרוסית הרשמית, מורכב מ- של גבול יבשתי ו-22.1 ק"מ (12 מיילים ימיים) של גבול ימי.
זה הגבול הקצר ביותר בגבולותיה הבין־לאומיים של רוסיה.
הגבול היבשתי בין רוסיה וקוריאה הצפונית עובר לאורך דרך העמק של נהר טיומן ושפכו, בעוד הגבול הימי המפריד בין שתי המדינות נמצא בים יפן.
הסכם הגבול העיקרי נחתם ב־17 באפריל 1985. אמנה נפרדת, משולשת, מפרטת את עמדת משולש הגבולות סין – קוריאה הצפונית – רוסיה.
גבולות שלוש המדינות נמשכים באמצע נהר טיומן, ואילו גבול סין–רוסיה נמשך מנקודת הצומת היבשתי לכיוון צפון.
מכיוון שנקודת משולש הגבולות התאורטית נמצאת באמצע הנהר, ההסכם קבע ששלוש המדינות יתקינו ציוני גבול על גדת הנהר, וכי מיקום הנקודה יקבע ביחס לציונים אלו.
היחידה המינהלית בצד הרוסי של הגבול היא מחוז חאסן בפרימוריה; בצד הקוריאני, זו העיר ראסון.
תחנת משמר הגבול הרוסי העיקרית ממוקמת בפשצ'אנאיה.
הגבול בין האימפריה הרוסית לשושלת צ'ינג, כולל הממלכה הקוריאנית, נקבע בהסכם פקינג בנובמבר 1860. על פי ההסכם, שושלת צ'ינג ויתרה על השטחים שממזרח לנהר אוסורי לרוסים.
קיומה של קוריאה כמדינה נפרדת לא הוזכרה בוועידת 1860 בין רוסיה לסין, אך בסוף המאה ה-19 ותחילת המאה העשרים, ההשפעה היפנית גברה שם על זו הסינית.
אמנת שימונוסקי בשנת 1895 סיימה את מערכת השליטה הסינית הקיסרית על קוריאה, ואמנת יפן-קוריאה בשנת 1905 הפכה את קוריאה לפרוטקטורט של יפן.
אמנת יפן-קוריאה משנת 1910 סיימה את סיפוחה של קוריאה ליפן.
כך נהר טיומן הפך לגבול בין האימפריה הרוסית (לימים ברית המועצות) לאימפריה היפנית; הדבר נמשך עד תום השלטון היפני בקוריאה בשנת 1945.
ללא קשר לשולט בקוריאה, רצועות החוף בשטח רוסיה וקוריאה תמיד הפרידו בין סין לים יפן.
בשנת 1938, כדי לפתח את משאבי הטבע של רצועת החוף שלה ולהגן על גבולותיה מפני פלישה יפנית אפשרית, ברית המועצות החלה בבניית קו רכבת מצומת בראנובסקי (הרכבת הטרנס-סיבירית) לקרסקינו.
המסלול באורך הושלם בשנת 1941.
לאחר מלחמת העולם השנייה הוא הורחב מקרסקינו לחאסאן, בגבול קוריאה, ואורכו הגיע ל-.
תחנת חאסאן נפתחה ב-28 בספטמבר 1951. זמן קצר לאחר מכן נבנה גשר עץ זמני מעבר לנהר טומן ובשנת 1952 חצתה הרכבת הראשונה מברית המועצות לקוריאה הצפונית.
האמנה הסובייטית-קוריאנית בנושא שאלות גבול, שנחתמה בשנת 1957, הרחיבה את היקפה לקטע נהר טומן מנקודת החיבור בין ברית המועצות, סין וקוריאה הצפונית ועד לשפך הנהר בים יפן, אך לא הגדירה את הקו הספציפי ששומרי הגבול משני הצדדים היו אמורים לשמור עליו.
ביוזמת ברית המועצות, נערך משא ומתן בפיונגיאנג בשנת 1984, וכתוצאה מכך הושגה הסכמה ראשונה על תוואי הגבול לאורך נהר טומן והמשכתו הטבעית - גבול הים של המדינה.
ב-17 באפריל 1985 נחתמה במוסקבה האמנה בין ברית המועצות לקוריאה הצפונית על קו הגבול של המדינה, שקבעה כמקובל בפרקטיקה הבינלאומית, את עקרון יישורו לאורך אמצע הערוץ הראשי של נהר גבול שאינו ניתן לשיט.
התיאור המצורף לאמנה הגדיר את הגבול הסובייטי-קוריאני כמתחיל בנקודת החיבור בין גבולות ברית המועצות, קוריאה הצפונית וסין ומשתרע עד לקצהו בשפך נהר טומן.
הגבול בין המים הטריטוריאליים של שתי המדינות בים יפן נמתח מנקודת האמצע בשפך הנהר בקו ישר לנקודה על הים עם קואורדינטות גאוגרפיות ספציפיות ובמרחק בדיוק 22.2 ק"מ מקצה הגבול היבשתי.
היה צורך לסמן את תוואי הגבול בשטח.
לשם כך הוקמה ועדה משותפת בשנת 1986, שכללה נציגים ממשרדי החוץ, הצבא וסוכנויות הגבול של שתי המדינות.
בפרק זמן קצר יחסית (1986–1990), הוועדה, לאחר שקיימה 11 מושבים וחמש פגישות עבודה, השלימה את התיחום, וסימנה את קו הגבול לאורך נהר טומן באמצעות 22 אבני גבול (כל סמן גבול מורכב משני עמודי בטון מזוין, אחד על הגדה הרוסית, השני על הגדה הקוריאנית, עם סמלי המדינה המתאימים).
הגבול הימי מסומן על ידי שתי אבני גבול (קדמיות ואחוריות), המותקנות על היבשה כך שהארכת קו דמיוני המחבר ביניהן מציינת את הגבול הימי לכלי שיט ימיים.
אבני הגבול מצוידות בציוד אופטי לנראות בלילה.
מתוך 17 האיים בקטע הגבול של נהר טומן, 16 הועברו לצד הצפון קוריאני, בהתאם לעקרון שרטוט הגבול לאורך אמצע ערוץ הנהר הראשי.
האיים בנהר קטנים ושטחם הכולל הוא 4.2 קמ"ר.
גבול המדינה מתואר בפירוט בפרוטוקול הממשלתי שנחתם בפיונגיאנג ב-3 בספטמבר 1990, ומשתקף במפות בקנה מידה של 1:25,000 (הגבול לאורך נהר טומן) ו-1:100,000 (הגבול בין המים הטריטוריאליים של שתי המדינות בים יפן).
בשנת 1990, ברית המועצות וקוריאה הצפונית חתמו על הסכם הקמת גבול לאורך מסלול נהר טומן.
האי לשעבר נוקוטונדו , הוכר על ידי קוריאה הצפונית כחלק מרוסיה.
הסכם זה לא התקבל על ידי קוריאה הדרומית, שממשיכה לראות בנוקטונדו שטח קוריאני.
במחצית השנייה של המאה העשרים עברו אלפי פליטים ועקורים צפון קוריאנים את הגבול.
צאצאיהם חיים כיום ברחבי רוסיה ובמדינות חבר העמים האחרות.
מכיוון שהצד הצפון קוריאני של הנהר הוא הררי והצד הרוסי נמוך יותר, סחיפת החוף עלולה לגרום לנהר טיומן לשנות את נתיבו בהדרגה לצד הרוסי.
(תופעה דומה נראית בגבול סין-רוסיה, עם נהר האמור) כדי למנוע אובדן שטחים לאומיים ולהגן על חאסאן ותחנת משמר הגבול בפשצ'אנאיה מפני הצפות, ביצעו הרשויות הרוסיות פרויקט הגנה על גדת הנהר באמצעות מילוי סלע בשנים 2004–2008.
ישנו מעבר אחד בגבול קוריאה הצפונית ורוסיה: גשר הידידות מעל נהר טיומן, דרומית מערבית לתחנת הרכבת בחאסאן, רוסיה.
בצד הצפון קוריאני, תחנת הרכבת נמצאת בטומנגאנג.
המעבר הוא מסילת ברזל בלבד, המשמשת את רכבות המשא והנוסעים.
קרשים המונחים בין אדני המסילה מאפשרים גם מעבר כלי רכב בתיאום מיוחד.
שירות רכבת הנוסעים מעל גשר הידידות כולל את קו הרכבת חאסאן-טומאנגנג, וכן קישור ישיר של הרכבת הקוריאנית בנתיב מוסקבה - פיונגיאנג, הנוסעת ממוסקבה לאוסוריסק עם מסילות המחברות בקו מוסקבה – ולדיווסטוק, לחסאן עם רכבת אוסוריסק – חאסאן, מעבר לגבול עם רכבת המעבורת חסאן – טומאנגאנג, ומשם לפיונגיאנג עם רכבת קוריאנית.
באורך כולל של , זהו הקו הישיר הארוך ביותר לנוסעי רכבת בעולם.
בדרך כלל, המעבר משמש אך ורק את אזרחי רוסיה וקוריאה הצפונית ואינו פתוח לתושבי מדינות אחרות.
אולם בשנת 2008 שני תיירים מערביים הצליחו להיכנס לקוריאה הצפונית מרוסיה על ידי נסיעה ברכבת מעל גשר הידידות.
בשנת 2019 סוכנות נסיעות בניהול מערבי המתמחה בתיירות בקוריאה הצפונית הודיעה על סיור ברכבת מוסקבה-פיונגיאנג שתעבור גם במעבר הגבול חאסאן-טומנגאנג.
באפריל 2015 חתמו סגני שרי התחבורה של רוסיה וקוריאה הצפונית - ניקולאי אסאול וקווק איל-ריונג בהתאמה - על הסכם לפיתוח כביש בין המדינות.
ב-1 בפברואר 2025, ראש ממשלת רוסיה מיכאיל מישוסטין חתם על צו ממשלתי מס' 157 המורה על בניית גשר כביש בין שתי המדינות.
צילומי לווין מספטמבר ונובמבר 2025 הראו כי בניית הכביש המחבר בין שתי המדינות, ממזרח לגשר הקיים המיועד לרכבות, נמצא בעיצומו.
גבול לבנון–סוריה נמשך לאורך 394 קילומטר בצפון לבנון ובמזרחה, מנקודת המפגש שלו עם הים התיכון בצפון ועד למשולש הגבולות סוריה–לבנון–ישראל בדרום.
זהו גבולה העיקרי של לבנון, ובנוסף לו היא גובלת רק עם ישראל שמדרום לה.
הגבול מתחיל בצפון בשפך נהר אל-כביר לים התיכון, וממשיך מזרחה לאורך נהר זה.
בקצה הצפון מזרחי של נפת עכאר הלבנונית וממערב לאגם חומס שבסוריה הגבול פונה לדרום-מזרח.
הוא חוצה את נהר אורונטס (ב-) ואת כביש הבקאע בין קעה לקוסייר (ב-), ופוגש את הרי מול הלבנון (ב-).
הגבול פונה לכיוון דרום-מערב וממשיך לאורך הרי מול הלבנון עד הגעתו להר חרמון, למשולש הגבולות סוריה-לבנון-ישראל, בקצהו הצפוני של אזור החיץ שבין ישראל לסוריה שבפיקוח אונדו"ף.
חוות שבעא שבאזור זה נמצאת בשליטת ישראל, אך יש מחלוקת האם זהו שטח סורי או לבנוני.
לאורך הגבול פועלים מעברי גבול אחדים לתנועה בין שתי המדינות.
מעבר הגבול העיקרי הוא מעבר הגבול אל-מסנע, השוכן על כביש ביירות-דמשק.
המעבר כולל תחנה לבנונית ותחנה סורית, שביניהן מפריד אזור מפורז ברוחב 8 קילומטר.
בתחילת המאה העשרים היה האזור הקרוי כיום סוריה ולבנון חלק מהאימפריה העות'מאנית, כשאזור הר הלבנון היה חצי-אוטונומי.
במהלך מלחמת העולם הראשונה והמרד הערבי ובתמיכת הממלכה המאוחדת סולקה האימפריה העות'מאנית ממרבית המזרח התיכון.
בהסכם סייקס–פיקו, שנחתם במאי 1916, נקבעה חלוקת שטחים אלה בין הממלכה המאוחדת לצרפת, ושטחי סוריה ולבנון ניתנו למנדט צרפתי.
בשנת 1920 פיצלה צרפת שטחים אלה לישויות פוליטיות אחדות, בהן לבנון הגדולה, שהוקמה למען הנוצרים המרונים הפרו-צרפתים.
לאומנים סורים התנגדו לפיצול זה, משום שראו את לבנון כחלק מסוריה הגדולה.
האזורים הסוריים אוחדו לישות אחת במהלך שנות ה-30 של המאה ה-20. במהלך השנים 1943–1946 זכות סוריה ולבנון בעצמאות.
היחסים בין סוריה ללבנון היו מתוחים פעמים רבות, והגבול ביניהן לא נקבע במדויק, חרף דרישתה של לבנון לעשות זאת.
לבנונים רבים חששו ששכנתם הגדולה סוריה מתכוונת להשתלט על לבנון.
בעקבות מלחמת האזרחים בלבנון, שפרצה ב-1975, פלשה סוריה ללבנון בשנת 1976, וצבא סוריה שהה במדינה עד לשנת 2005.
מאז שנת 2011 מושפע אזור הגבול מאירועי מלחמת האזרחים בסוריה.
גבול סין – קוריאה הצפונית הוא הגבול הבינלאומי המפריד בין הרפובליקה העממית של סין (PRC) לבין קוריאה הצפונית.
אורך הגבול הוא 1,420 קילומטרים.
ממערב למזרח, נהר יאלו, הר פאקטו ונהר טומן מחלקים את שתי המדינות.
העיר דאנדונג, השוכנת במחוז ליאונינג בסין, היא העיר הגדולה ביותר השוכנת על יד הגבול.
בצד השני של הנהר נמצאת העיר סינוויג'ו שבצפון מחוז פיונגאן בצפון קוריאה.
שתי הערים ממוקמות בקצה המערבי של הגבול, בסמוך לים הצהוב.
הגבול הימי שלהם מחובר על ידי גשר הידידות הסינו-קוריאני.
גבול לאוס–מיאנמר הוא הגבול הבין-לאומי המפריד בין לאוס למיאנמר (בעבר בורמה).
אורך הגבול הוא 238 ק"מ, והוא עובר כולו לאורך הנהר מקונג ממשולש הגבולות עם סין בצפון ועד למשולש הגבולות עם תאילנד בדרום.
הגבול מתחיל בצפון, במשולש הגבולות עם סין, במפגש של נהר ננלה (Nanla river) עם הנהר מקונג, ואז ממשיך בכיוון דרום-מערב עד למשולש הגבולות עם תאילנד במפגש עם הנהר קוק, למעט בליטה מזרחה של המקונג באמצע הגבול.
הנהר מקונג שימש היסטורית כגבול טבעי בין ממלכות וקבוצות עם שונות באזור.
השימוש בו כגבול המודרני בין לאוס למיאנמר נובע מהתקופה הקולוניאלית במאה ה-19. משנות ה-60 של המאה ה-19, צרפת החלה לבסס נוכחות באזור, בתחילה בקמבודיה המודרנית ובווייטנאם, ולאחר מכן בהודו-סין הצרפתית, שנוצרה ב-1887. לאוס נוספה אז למושבה ב-1893, בעקבות מלחמת סיאם–צרפת.
בינתיים בריטניה החלה לכבוש את מיאנמר , ולשלב אותה בהדרגה כחלק מהודו הבריטית.
ב-15 בינואר 1896, בריטניה וצרפת סיכמו כי הגבול בין שתי מושבותיהן יעבור לאורך הנהר מקונג.
ב-1941, לאחר הכיבוש היפני של בורמה, הועברו חלקים מבורמה לסיאם כשטח סוהרט תאילן דום , ובכך הסתיים קיומו של גבול לאוס–מיאנמר.
ב-1946, לאחר כניעת האימפריה היפנית, אזורים אלו, והגבול הוחזרו לבורמה.
ב-1937, בורמה הופרדה מהודו והפכה למושבה נפרדת.
בורמה קיבלה את עצמאותה רק ב-1948. לאוס השיגה עצמאות חלקית מצרפת ב-1949, וקיבלה את עצמאותה סופית ב-1953, כאשר הגבול נהיה הגבול המפריד סופית בין שתי מדינות ריבונויות.
בעשורים שלאחר מכן, אזור הגבול היה לא יציב, עם קבוצות חמושות שונות שפעלו כאן, כמו קוומינטנג הסינית, פאת'ט לאו ומיליציות שאן שונות.
כיום, הגבול אינו מסוכן יותר, לאחר שנחתם חוזה חיתום משותף של הגבול בין שתי המדינות ביוני 1993, והקמת גשר ידידות לרוחבו ב-2015.
יש מעבר עיקרי אחד בגשר הידידות בוואן פונג-קייאנגלאפ, המקשר בין שיאנג קוק (Xieng Kok) בלאוס לקייאנגלאפ (Kyainglap) במיאנמר, שנפתח ב-20 בנובמבר 2018.
גבול לאוס–קמבודיה הוא הגבול הבין-לאומי המפריד בין לאוס לקמבודיה.
אורך הגבול הוא 555 ק"מ, והוא מתחיל ממשולש הגבולות עם תאילנד ומסתיים במשולש הגבולות עם וייטנאם.
הגבול מתחיל במשולש הגבולות עם תאילנד בפסגת הרי דאנגקרק .
לאחר מכן, הגבול פונה דרום-מזרחה, מגיע לנהר טונלה רפו ובעקבותיו מזרחה עד לנהר מקונג.
בנהר, הוא פונה דרום-מזרחה, דרך הארכיפלג סי פאן דון, ואז פונה לכיוון צפון.
לאחר מכן, הגבול פונה מזרחה, ומגיע דרך נהר קונג.
לאחר מכן, הגבול ממשיך מזרחה אל עבר משולש הגבולות עם וייטנאם בהרי אנאמיט.
משנות ה-60 של המאה ה-19, צרפת החלה לבסס נוכחות באזור, בתחילה בקמבודיה המודרנית ובווייטנאם, ולאחר מכן בהודו-סין הצרפתית, שנוצרה ב-1887. לאוס נוספה אז למושבה ב-1893, בעקבות מלחמת סיאם–צרפת.
ב-1905, הועברו אזורי סטונג טרנג ורטנאקירי לקמבודיה, על בסיס השתייכותם ההיסטורית לממלכת חמר, יחד עם שטח קטן שהגיע לווייטנאם.
ההערכה הייתה כי השלטונות הצרפתיים השתמשו, לאחר מכן, בגבול ההיסטורי של סטונג טרנג כגבול לאוס–קמבודיה, אף על פי שהיה בשלב זה רק קו מנהלי פנימי שעובר באזור מרוחק, לא היה צורך דחוף להגדירו בפירוט.
לאוס וקמבודיה קיבלו עצמאות ב-1954, ושימש כגבול המפריד בין שתי מדינות ריבונויות.
בשנות ה-50 של המאה ה-20 עד לשנות ה-80 של המאה ה-20, אזור הגבול היה לא יציב עקב הסכסוכים השונים שהיו בהודו-סין.
בנוסף, היו מתחים בנוגע לטענות מצד לאוס לגבי אזור סטונג טרנג , כאשר קמבודיה ניהלה תעמולה חמרית באזור בשנות ה-50 ושנות ה-60 של המאה ה-20. כתוצאה מכך, לא התרחש שום תיחום והיחסין בין שתי המדינות הוקפאו, והתדרדרו עוד יותר בזמן שלטון הקמר רוז' בקמבודיה.
ב-2000, שתי המדינות הודיעו כי יתחילו לסמן את הגבול.
בעוד שעבודה רבה נעשתה, נכון לסוף 2019, עדיין יש חלקים מהגבול שהם עדיין לא הוגדרו.
כיום, יש נקודת מעבר גבול רשמית אחת, בנונג נוק קינה (לאוס) - טרופנג קריאל (קמבודיה).
גבול כווית – ערב הסעודית הוא הגבול הבין-לאומי המפריד בין כווית לערב הסעודית.
אורך הגבול הוא 221 ק"מ, והוא מתחיל ממשולש הגבולות עם עיראק ומסתיים בחוף המפרץ הפרסי.
הגבול מתחיל משולש הגבולות עם עיראק, ליד ואדי אל-באטין.
הגבול מתחיל כקו ישר, שאורכו כ-90 ק"מ, בזווית קלה לכיוון דרום-מזרח.
לאחר מכן, הגבול ממשיך דרומה דרך סדרה של קווים לא סדירים, עד שהוא מתיישר שוב לקטע שאורכו כ-70 ק"מ, עד לסופו בחוף המפרץ הפרסי.
מבחינה היסטורית, לא היה גבול מוגדר בחלק זה של חצי האי ערב.
בתחילת המאה ה-20, שלטה האימפריה העות'מאנית באזור עיראק, בריטניה שלטה בכווית כמדינת חסות, ובשטח מזרח סעודיה כיום, היו מספר קבוצות ערביות מאורגנות, שהקימו מדי פעם אמירות, שהבולטת בהן הייתה אמירות נג'ד ואל-אחסא, שנשלטה על ידי בית סעוד.
בריטניה והאימפריה העות'מאנית חילקו באופן תאורטי את תחומי ההשפעה שלהן באמצעות מה שמכונה הקווים "הכחולים" וה-"סגולים" ב-1913–1914, לאחר חתימת האמנה האנגלו-עות'מאנית ב-1913. באותה אמנה, הכירו העות'מאנים בתביעות בריטיות על כווית, שהופרדה משטח מסופוטמיה העות'מאנית לאורך ואדי אל-באטין, לאורך קו המכונה כיום "הקו הירוק".
במהלך מלחמת העולם הראשונה, המרד הערבי, שנתמך על ידי הממלכה המאוחדת של בריטניה הגדולה ואירלנד, הצליח להוציא את העות'מאנים מרוב המזרח התיכון.
בתקופה שלאחר מכן, הצליח אבן סעוד להרחיב את תחם שליטתו באופן ניכר, ובסופו של דבר, הכריז על ממלכת ערב הסעודית ב-1932. אבן סעוד תבע את כווית כחלק ממדינתו החדשה, וניסה לספח אותה ב-1919. הניסיון לסיפוח גרם למלחמת כווית–נג'ד , שבה בסופו של דבר הפסידו הסעודים.
בדצמבר 1922, נפגש הנציב העליון הבריטי של מסופוטמיה, פרסי קוקס , עם אבן סעוד וחתם על אמנת עוקייר, שקבע את הגבול בין ערב הסעודית לבין שטחי הבריקים בכווית ובעיראק.
האמנה יצרה גם את האזור הנייטרלי בין כווית וערב הסעודית, בדרום-מזרח כווית, שם שני הצדדים היו צריכים לתת שוויון זכויות עד לחתימת הסכם נוסף.
כאשר מאוחר יותר, התגלה נפט באזור, הוסכם על חלוקת השטח ב-1965, ואושרר רק ב-1969 וב-1970, שלאחר מכן, נקבע גבול כווית–ערב הסעודית באופן סופי.
במלחמת המפרץ, עיראק פלשה וסיפחה את כווית ב-1990, ואף פלשה לשטח סעודיה בקרב חאפג'י .
לאחר סיום המלחמה, הגבול חזר על כנו.
שני מעברי הגבול העיקריים הם בסלמי ובנואיזב.
גבול עיראק – ערב הסעודית הוא הגבול הבין-לאומי המפריד בין עיראק לערב הסעודית.
אורך הגבול הוא 811 ק"מ, והוא מתחיל ממשולש הגבולות עם ירדן במערב ומסתיים במשולש הגבולות עם כווית במזרח, ליד ואדי אל-באטין.
מבחינה היסטורית, לא היה גבול מוגדר בבירור בחלק זה של חצי האי ערב.
בתחילת המאה ה-20, שלטה האימפריה העות'מאנית בעיראק, והאזורים הדרומיים לאימפריה הורכבו מקבוצות ערביות מאורגנות, שהבולטת שבהן הייתה אמירות נג'ד ואל-אחסא, שנשלטה על ידי בית סעוד.
במהלך מלחמת העולם הראשונה, הצליח המרד הערבי, שנתמך על ידי האימפריה הבריטית, לסלק את העות'מאנים מרוב המזרח התיכון.
כתוצואה מהסכם סייקס–פיקו האנגלו-צרפתי הסודי מ-1916, השיגה בריטניה את השליטה בוילאייטים העות'מאניים מוסול, בגדאד ובצרה, שאוחדו לעיראק המנדטורית ב-1920. בזמן הזה, הצליח אבן סעוד להרחיב את תחומיו במידה ניכרת, ולבסוף הכריז על ערב הסעודית ב-1932.
בדצמבר 1922, נפגש הנציב העליון הבריטי של מסופוטמיה, פרסי קוקס , עם אבן סעוד וחתם על אמנת עוקייר, שסיכם את גבול ערב הסעודית עם כווית ועיראק.
הגבול שנוצר כך, שהכיל גם את האזור הנייטרלי בין עיראק וערב הסעודית, היה שונה במקצת מהגבול המודרני.
בנובמבר 1925, נחתם הסכם בהרה, שאשרר את הגבול שנוצר.
האזור הנייטרלי בין עיראק וערב הסעודית פוצל ב-1975, והסכם גבול סופי נחתם ב-1981. פרטי ההסכם לא נחשפו עד ל-1991, כאשר ערב הסעודית הפקידה את ההסכמים באו"ם בעקבות מלחמת המפרץ.
אחר תום המלחמה, היחסים עם עיראק נהרסו כמעט לחלוטין.
באפריל 2006, בזמן שבעיראק הייתה מלחמת עיראק, החלה ערב הסעודית לקרוא למכרזים להקמת גדר גבול לאורך כל הגבול, במטרה למנוע מהאלימות בעיראק לזלוג לשטחה.
ההצעות הושמו רק בספטמבר 2014, כאשר הלחימה בעיראק הסלימה בעקבות עליית המדינה האסלאמית באזור.
המדינה האסלאמית כבשה חלק גדול ממערב עיראק.
כיבוש זה העניק לה גבול יבשתי משמעותי עם ערב הסעודית מדרום, והגדר גבול נועד למנוע מחמושי המדינה האסלאמית להיכנס לערב הסעודית.
גדר הגבול מורכב מגדר רב-שכבתית וקיר חוסם תעלה.
גדר הגבול כולל חמש שכבות של גידור הכוללות 78 מגדלי שמירה, מצלמות ראיית לילה ומצלמות מכ"ם, שמונה מרכזי פיקוד, 10 רכבי מעקב ניידים, 32 מרכזי תגובה מהירה ו-3 חוליות התערבות מהירה.
גבול כווית–עיראק הוא הגבול הבין-לאומי המפריד בין כווית לעיראק.
אורך הגבול הוא 254 ק"מ, והוא מתחיל ממשולש הגבולות עם ערב הסעודית במערב ומסתיים בחוף המפרץ הפרסי במזרח.
הגבול מתחיל במערב במשולש הגבולות עם ערב הסעודית, בוואדי אל-באטין, וממשיך עם הוואדי, לכיוון צפון-מזרח.
לאחר מכן, הגבול פונה מזרחה, בקו ישר של 32 ק"מ.
לאחר מכן, הגבול פונה, לכיוון דרום-מזרח, בקו ישר של 26 ק"מ, שמסתיים בחוף המפרץ הפרסי, מול האי חג'אם .
בתחילת המאה ה-20, שלטה האימפריה העות'מאנית באזור עיראק ובריטניה שלטה בכווית כמדינת חסות, כאשר בכווית היו מספר קבוצות ערביות מאורגנות, שהקימו מדי פעם אמירות, שהבולטת בהן הייתה אמירות נג'ד ואל-אחסא, שנשלטה על ידי בית סעוד.
בריטניה והאימפריה העות'מאנית חילקו באופן תאורטי את תחומי ההשפעה שלהם באמצעות מה שמכונה הקווים "הכחולים" וה-"סגולים" ב-1913–1914, לאחר חתימת האמנה האנגלו-עות'מאנית ב-1913. באותה אמנה, הכירו העות'מאנים בתביעות בריטיות על כווית, שחולקה מהמסופוטמיה העות'מאנית לאורך ואדי אל-באטין, שמכונה כיום כהקו הירוק.
כתוצואה מהסכם סייקס–פיקו האנגלו-צרפתי הסודי מ-1916, השיגה בריטניה את השליטה בוילאייטים העות'מאניים מוסול, בגדאד ובצרה, שאוחדו לעיראק המנדטורית ב-1920. ב-1932, קיבלה ממלכת עיראק את עצמאותה מהבריטים.
האימפריה הבריטית אישרה שהגבול בין עיראק לכווית יעבור לאורך ואדי אל-באטין, וכן אישרה שהאיים בוביאן וורבה, יהו בידי כווית.
קטעים ליד העיירה ספוואן נותרו לא מדויקים.
כווית קיבלה את עצמאותה ב-1961, אם כי עיראק סירבה בתחילה להכיר במדינה בשל הטענה שהשטח שייך לה.
עיראק נסוגה מהטענות הללו, לאחר שבריטניה, בסיוע של כווית, תקפה את עיראק, כחלק ממבצע ונטג' , ולאחר שהליגה הערבית תמכה בכווית.
הסכם ידידות בין שתי המדינות נחתם ב-1963, שבאמצעותו הכירה עיראק בגבול 1932. למרות זאת, במהלך העשור שלאחר מכן, המשיכה עיראק לתבוצע את שטחה של כווית, בעיקר בקרב הגבול השקט ב-1973.
ב-1990 עיראק פלשה לכווית וסיפחה אותה, וגרמה לפריצת מלחמת המפרץ, שלאחריה ריבונותה של כווית הוחזרה לכווית.
ביולי 1992, הועבר עניין תיחום הגבול לאומות המאוחדות, שמיפה במדויק את הגבול, ולאחר מכן תיחם אותו בשטח, בעקבות קו 1932 עם מספר שינויים קטנים.
בתחילה, הגבול התקבל על ידי כווית אך נדחה על ידי עיראק.
הגבול התקבל על ידי עיראק רק כשנתיים מאוחר יותר, בנובמבר 1994. משלחת מיוחדת של האו"ם עקבה אחר הגבול ב-1991–2003. היחסים בין שתי המדינות השתפרו מאז נפילתו של סדאם חוסיין ב-2003.
גדר הגבול כווית–עיראק הוא גדר גבול באורך של 190 ק"מ, שנמצא לאורך הגבול, נבנה באישור מועצת הביטחון של האומות המאוחדות.
מטרתו המוצהרת של גדר הגבול היה לעצור פלישה מחודשת של עיראק לכווית.
בנייתו של גדר הגבול החלה ב-1991, והסתיימה בשנות ה-90 של המאה ה-20.
בינואר 2004, כווית החליטה לשפץ ולהרחיב את גדר הגבול ל-217 ק"מ.
עלות גדר הגבול מוערכת לכ-28 מיליון דולר.
כמו כן, נבנו כבישים ליד גדרי הגבול, בשביל לשפר את אבטחת הגבול.
גבול מונגוליה–סין הוא הגבול הבינלאומי שבין מונגוליה לבין הרפובליקה העממית של סין.
הוא עובר ממערב למזרח בין משולש הגבולות עם רוסיה לאורך 4,630 ק"מ, כאשר רוב אזור הגבול נמצא במדבר גובי.
זהו הגבול הבינלאומי הרביעי באורכו בעולם.
הגבול מתחיל במערב במשולש הגבולות המערבי עם רוסיה בהרי אלטאי, הממוקם רק 100 ק"מ מזרחית למשולש הגבולות סין-קזחסטן-רוסיה.
משם הוא עובר יבשתי בכיוון דרום-מזרח בדרך כלל, עם קטעי קו ישר השולטים בקטע מדבר גובי, עד לנקודה הדרומית ביותר של מונגוליה מעט צפונית לקו הרוחב 40°30. משם הוא ממשיך יבשתי בכיוון צפון-מזרח, אל הרי הקינגן הגדול ליד הנקודה המזרחית ביותר של מונגוליה.
משם הגבול סוטה לצפון-מערב ואז מערבה, תוך ניצול נהר חלקין גול לקטע לפני שהוא עובר דרך אגם בואר, ולאחר מכן פנייה חדה לצפון-מזרח עד למשולש הגבולות הרוסי המזרחי.
ממלכת רוסיה התרחבה מאוד לתוך סיביר במהלך המאה ה-17, מה שהביא אותה לעימות עם שושלת צ'ינג בסין, שבאותה תקופה שמרה על שלטון קלוש על מונגוליה (שנקראת "מונגוליה החיצונית", כדי להבדיל אותה ממונגוליה הפנימית שהייתה תחת יותר שליטה סינית יעילה).
חלק ניכר מקו הגבול של מונגוליה-רוסיה של היום נקבע בחוזה קיחטה (1727) בין רוסיה לסין.
עם שקיעת סין בכאוס בעקבות קריסת שושלת צ'ינג ב-1911, ניצלו לאומנים מונגולים את ההזדמנות להכריז על מונגוליה החיצונית עצמאית, בתמיכתה של רוסיה.
ב-1915 נחתם הסכם קיחטה השני, שבאמצעותו הכירה רוסיה בריבונות הסינית הרשמית על מונגוליה, אם כי רוסיה שמרה על השפעה משמעותית, מה שהותיר את המדינה למעשה כבית משותף אוטונומי למחצה.
עם זאת, בעקבות הפלישה היפנית למנצ'וריה ב-1931 וסכסוכים על אזור נומוהאן, מונגוליה ומדינת הבובות היפנית מנצ'וקוו תחמו קטע קטן מהגבול המזרחי שלהן בשנים 1935–1939 בסביבת אגם בואר.
יפן הובסה במלחמת העולם השנייה והותירה את מעמדו של הסכם זה בספק.
בעקבות משאל עם, והבטחות מברית המועצות שלא יתערבו במחוז שינג'יאנג השקט של סין, הסכימה סין להכיר בעצמאותה של מונגוליה ב-1946. עד מהרה התעוררו מחלוקות על הגבול, בעיקר על הרי בייטיק העשירים בזהב ב-1947, ועבודה נוספת על תיחום גבולות נבלמה בעקבות מלחמת האזרחים הסינית.
עם עליית הקומוניסטים לשלטון בסין ב-1949, היחסים עם מונגוליה השתפרו בהתמדה, ושתי המדינות חתמו על הסכם ב-26 בדצמבר 1962 שתוחם את הגבול המשותף שלהן.
נשים ונערות מונגוליות וסיניות נסחרות במין מעבר לגבול.
ישנם מכרות גדולים ופעולות תעשייתיות כבדות אחרות הנמצאות באזור הגבול המכילות כוח עבודה גדול של גברים מבודדים; אתרים אלה, לרבות אלה במרבצי הפחם של טאוון טולגוי, היוו מוקד לזנות וסחר במין.
ישנם מספר מעברי גבול רשמיים:
גבול מונקו–צרפת נמשך לאורך 5.47 קילומטרים ומהווה קו הגבול היבשתי היחיד של נסיכות מונקו.
הוא מתחיל ומסתיים במפגש עם חוף הים הליגורי ונמשך בעיקר מדרום-מערב לצפון-מזרח.
עקב צפיפות האוכלוסין הגבוהה באזור, קו הגבול נקבע בחלקו על התוואים של רחובות שונים.
מחוז האלפים הימיים בצרפת גובל עם כל הגבול היבשתי של מונקו.
הגבול מתחיל בדרום ליד אצטדיון לואי השני הנמצא ברובע פונטוייל ומסתיים בצפון ליד בית המלון "חוף מונטה קרלו" הנמצא ברובע לרבוטו .
גבול פרו–צ'ילה נמשך לאורך 617 קילומטרים, מהם 169 כגבול יבשתי ו־448 כגבול ימי.
בעקבות מלחמת האוקיינוס השקט שהחלה בשנת 1879, ב־20 באוקטובר 1883 נחתם בין המדינות הלוחמות (בוליביה, פרו וצ'ילה) הסכם אנקון שנועד להסדיר את הגבולות שלהן.
בכך למעשה איבדה בוליביה את המוצא לים והשטח נחלק בין פרו לצ'ילה.
ב־3 ביוני 1929 נחתם הסכם לימה בו הוסכם כי העיר אריקה תישאר בתחומי צ'ילה אך טאקנה תוחזר לשלטון פרו.
טאקנה הוחזרה לפרו ב־28 באוגוסט של אותה שנה.
ב־27 בינואר 2014 פסק בית הדין הבין־לאומי בהאג על הסדר הגבול הימי בין המדינות , זאת לאחר מחלוקת שהתעוררה ביניהן בנושא.
הגבול נקבע במדויק ואושרר כחודשיים לאחר מכן, ב־25 במרץ.
הגבול היבשתי מתחיל במזרח במשולש הגבולות בוליביה–פרו–צ'ילה ויורד מהרי האנדים מערבה לכיוון האוקיינוס השקט.
מעט לפני שהגבול מגיע לים, קיים מעבר גבול בין המדינות, על כביש אריקה–טאקנה.
הגבול הימי נע מערבה ולאחר מכן לדרום־מערב.
בקטע האחרון, הגבול עובר במרחקים שווים מקווי החוף של המדינות.
גבול סוריה–עיראק הוא הגבול הבין-לאומי המפריד בין סוריה לבין עיראק.
אורך הגבול עומד על 599 ק"מ הנמתחים לאורך המדבר הסורי, החל ממשולש הגבולות עיראק-סוריה-ירדן בדרום-מערב ועד למשולש הגבולות עיראק-סוריה-טורקיה בצפון-מזרח.
הגבול מתחיל במערב במשולש הגבולות עם ירדן, כשחלקו הראשון הוא המשך של הקו הסרגלי הארוך המהווה את החלק המזרחי של גבול ירדן–סוריה.
חלק זה של הגבול מקביל לקו האלכסוני ששורטט במפות סייקס-פיקו, והוא למעשה החלק היחיד ששומר על נאמנות כלשהי לקו-סייקס פיקו כפי ששורטט בהסכם.
בהמשך עובר הגבול בסמוך לנהר הפרת ולמעבר הגבול הסורי-עיראקי הסמוך לעיירה אל-קאים, ממשיך משם צפונה באופן כמעט ישר וכ-250 קילומטרים צפונה משם, פונה קו הגבול מזרחה במגמת צפון-מזרח, לכיוון משולש הגבולות עיראק-סוריה-טורקיה.
בתחילת המאה ה-20, שלטה האימפריה העות'מאנית על שטחים נרחבים במזרח התיכון ובכלל זאת על האזורים שהפכו לימים למדינות הלאום המודרניות של עיראק וסוריה.
במלחמת העולם הראשונה נחלה האימפריה העות'מאנית תבוסה בעקבות יכולתה של בריטניה לרתום כוחות ערביים מקומיים לפתוח במרד כנגד האימפריה העות'מאנית.
במהלך המלחמה, כוננו הבריטים והצרפתים את הסכם סייקס-פיקו.
הסכם סייקס-פיקו נחתם בשיאה של מלחמת העולם הראשונה בשנת 1916 בין בריטניה לצרפת ערב היציאה למרד הערבי.
מטרת ההסכם הייתה לקבוע כיצד יחולקו שטחי האימפריה העות'מאנית בין הבריטים לצרפתים, במידה ותנוצח במלחמה, עוד לפני שניתנה תשובה סופית באשר לאם תנוצח בפועל ובכך היווה מעין תרגיל אינטלקטואלי.
בשנת 1920 נערכה ועידת סן רמו בהשתתפות המעצמות המנצחות במלחמת העולם הראשונה, ובה דנו בחלוקת שטחי האימפריה העות'מאנית לרבות קווי הגבול הבסיסים של המנדטים בעיראק, סוריה, לבנון, פלשתינה ועבר הירדן.
בוועידה זו הוחלט לכונן מנדט בריטי בשטח המחוזות העות'מאניים לשעבר של בגדאד, מוסול ובצרה.
בשנים 1920–1923 חתמו השלטונות הבריטיים והצרפתיים על שורת הסכמים שנודעו בשם הסכם ניוקומב-פולה ובהם שורטטו הגבולות השונים בין שטחי המנדט השונים שניתנו לכל אחת מהמעצמות ובכללם גם קו הגבול בין המנדט הבריטי בעיראק לבין המנדט הצרפתי בסוריה.
קו גבול זה הפך לקו הגבול הרשמי בין עיראק לבין סוריה, כשאלה הפכו למדינות עצמאיות.
החל מסוף שנות ה-60 של המאה ה-20 ועד להפלת משטר הבעת' העיראקי בשנת 2003, הובילה היריבות בין הזרוע העיראקית לבין זו הסורית של מפלגת הבעת' לנוכחות צבאית משמעותית לאורך הגבול, ולצמצום הקשרים חוצי-הגבול.
מפלגת הבעת' הוקמה בדמשק בשנות ה-40 כתנועה חילונית, לאומנית סוציאליסטית וערבית, במטרה להיאבק בשלטון הקולוניאליסטי המערבי.
המפלגה פעלה כתנועה פאן-ערבית באמצעות שלוחות בכמה מדינות ערביות, אבל זכתה להצלחה בעיקר בעיראק ובסוריה, בהן עלתה לשלטון בהפיכות ב-1963. שלוחת הבעת' בסוריה עלתה לשלטון בהפיכה ב-8 במרץ 1963 והיא מחזיקה בשלטון מאז.
ב-1966 התפצלו השלוחה הסורית והשלוחה העיראקית של התנועה לארגונים יריבים, בשל מחלוקות אידאולוגיות ומאבק על הנהגת העולם הערבי.