tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
הכלא שימש את שליטי וירטמברג, וביניהם פרידריך הראשון ווילהלם הראשון, לכליאת מתנגדיהם.
ב-1781 שולבה אספרג בלודוויגסבורג והפכה לפרבר של העיר.
מ-1933, עם תחילת שלטון גרמניה הנאצית, שימש המבצר למאסר מתנגדי השלטון וביניהם חברי המפלגה הסוציאל-דמוקרטית והמפלגה הקומוניסטית.
בין השאר הוחזק במקום יוג'ין בולץ שהיה מושל וירטמברג וחבר בתנועת ההתנגדות הגרמנית לנאציזם.
החל מ-1940 הפך בית הכלא למחנה ריכוז של אסירים לקראת העברתם מזרחה כשהקבוצה הראשונה שרוכזה ונשלחה מהמקום הייתה של צוענים.
רובם של הצוענים שנשלחו מהמבצר סיימו את חייהם באושוויץ.
הסלקציה של האסירים נעשתה על ידי "ועדת ריטר" שהקים המדען הנאצי הגזען רוברט ריטר .
ההערכה היא שעקב התנאים הקשים בכלא ויחס הסוהרים מתו בו, בתקופת המלחמה, מעל 100 אסירים כששמות 20 מהם, שהיו חברי מחתרת אנטי פשיסטית, חקוקים על לוח זיכרון המוצב במבצר.
לאחר תום מלחמת העולם השנייה כבשו חיילי הארמייה השביעית של ארצות הברית את העיר והמבצר ששימש כמחנה מעצר עבור חיילים גרמנים.
ב-1959 נתפס קרל יגר, איש האיינזצגרופן, ונאסר במבצר ושם קץ לחייו זמן מה לאחר מאסרו.
עם יציאת צבא ארצות הברית מגרמניה המערבית שימש המבצר כבית כלא אזרחי לאסירים פליליים ובהמשך שימש כבית חולים עבור שירות בתי הכלא של מדינת באדן-וירטמברג.
במקום מוזיאון קטן המתעד את האישים שנאסרו בכלא.
מבצר דואומון הוא מבצר צבאי שנבנה בצרפת בשלהי המאה ה-19 כדי להגן על העיר ורדן, שבצפון מזרח המדינה, בפני תקיפה של גרמניה ממזרח.
המבצר היה הגדול והגבוה מבין מערך של 19 מבצרים שהגנו על העיר משלוש עבריה.
במבצר ובסביבותיו התחוללו קרבות קשים במסגרת קרב ורדן בתקופת מלחמת העולם הראשונה.
כיום משמש המבצר כאתר הנצחה לקרבות מלחמת העולם הראשונה באזור.
בקרבת המבצר נמצא בית קברות לכ-16,000 מחללי המלחמה, ולידו הוקמה אנדרטה להנצחת כל חללי צרפת במלחמה.
ב-2023 הוכרז אתר מורשת עולמית של אונסק"ו בשם אתרי קבורה וזיכרון של מלחמת העולם הראשונה (החזית המערבית), הכולל בין היתר את המבצר.
בשנים 1871-1870 הובס הצבא הצרפתי, בפיקודו של נפוליאון, על ידי צבאה של גרמניה-פרוסיה במלחמת צרפת–פרוסיה.
הפסד זה הביא את צרפת להכנת תוכנית לחיזוק גבולה המזרחי כדי להתמודד עם מערכה עתידית.
האחריות על פרויקט חיזוק ההגנה נמסר לידיו של גנרל רמון אדולף סרה דה ריבייר והמערכת ההגנתית שנבנתה נקראה מערכת הביצורים סרה דה ריבייר על שמו.
תוכניתו של סרה ריבייר ראתה את העיר ורדן וסביבתה, בצפון מזרח צרפת, כאתר אסטרטגי שיש לחזק את ההגנות עליו.
בהתאם לתוכנית זו הוקם על הגבעות שמסביב לורדן קו ביצורים באורך 43 ק"מ שכלל 19 מבצרים גדולים, שבעה מבצרים קטנים, 118 סוללות ארטילריה ו-40 עמדות חיל רגלים, על הגבעות מסביב לעיר כשאחד מאותם מבצרים היה מבצר דואומון.
המערך נבנה לפי הקונספט שכל מבצר יכול לסייע לפחות בשני המבצרים הסמוכים לו והבנייה של המערך החלה כבר ב-1873.
כאתר לבניית המבצר נבחרה גבעה מצפון לורדן ובסמוך לכפר דואומון (שעל שמו נקרא המבצר), בגובה 395 מטר מעל פני הים, השולטת על סביבתה.
בניית המבצר החלה ב-1884 והסתיימה ב-1889 כשבין השנים 1901 ל-1913 בוצע במקום פרויקט מודרניזציה.
המבצר נסמך לעזרה על שני מבצרים הקרובים אליו: מבצר טיומון ומבצר וו.
המבצר, בצורת מחומש בעל צלעות לא שוות ששטחו היה כ-74 דונם, הוקף על ידי חפיר יבש ברוחב של 14 מטר ובעומק של 6 מטר.
שתיים מהצלעות הארוכות פנו צפונה לכוון הגבול והכניסה למבצר פנתה דרומה.
כדי להגן על התעלה בחזית נבנו 3 עמדות הצופות על התעלה כשכל עמדה צוידה בשני תותחים.
לצורך ההגנה על הכניסה למבצר נבנו סביבה עמדות נוספות וכן גשר מתכת מתרומם.
במרכז המבצר, שהיה גם פסגת הגבעה, בנו הצרפתים את ליבו של המבצר.
לשם כך הסירו את אדמת הגבעה ובנו את חדרי המבצר מאבנים שנלקחו ממחצבה קרובה ומלבנים.
הבינוי כלל מגורי חיילים, שירותים, חדרי אוכל, מטבחים, מאפייה, מרפאה, מחסנים לציוד, מים ומזון, מחסני תחמושת, בורות איסוף מי גשמים ועוד.
בהיקפו של המבצר נבנו עמדות הארטילריה במרחקים שאיפשרו המשך הפעלת התותחים גם במקרה של פגיעה במחסני תחמושת.
בסיום הבנייה כוסה המבצר באדמה כשרק עמדות התותחים ועמדות תצפית בולטות מעל האדמה.
המבצר יועד לכ-900 חיילים והוא חומש בשישה תותחי 155 מ"מ, שישה תותחי 120 מ"מ וארבעה תותחי 95 מ"מ.
כל התותחים הוגנו על ידי צריחים מבוצרים
המבצר נקרא בשלב התכנון "מבצר דואומון" על שם לכפר דואומון שנמצא מצפון למבצר.
בינואר 1887, עוד במהלך הבנייה של המבצר, הוציא שר המלחמה של צרפת, ז'ורז' בולנז'ה צו המורה להעניק לכל המבצרים, שנבנו במסגרת מערכת הביצורים סרה דה ריבייר, שמות של מנהיגים צבאיים לשעבר.
במקרה של מבצר דואומון הוחלט לקרוא לו על שם אטיין מוריס ז'ראר שהיה מרשל בצבא צרפת, נשיא מועצת השרים של צרפת ושר המלחמה שלה.
בהתאם להחלטה אף נקבע שהשם החדש ייחרט על שער הכניסה למבצר.
בנובמבר 1887 הוחלף בולנז'ה על ידי תאופיל פרון שביטל את צו שינוי השמות והמבצר חזר לשמו המקורי.
זמן מה לאחר סיום בנייתו של מבצר דואומון בחנו מומחים את עמידות הגנותיו ביחס להתפתחות המהירה של הארטילריה ובמיוחד ביחס לפיתוחים שונים הנוגעים לעוצמת חומרי הנפץ.
המומחים הגיעו למסקנה שהמבצר, המבוסס על בנייה של אבנים ולבנים, אינו כשיר להתמודד עם פיתוחים אלו.
הצעתם התמקדה בעיקר בחיזוק המבצרים.
מבצר דואומון היה בין הראשונים שזכה לחיזוק חומותיו כשבשנים 1888-1887 הסירו הצרפתים את כיסוי האדמה ועל מבני האבן הניחו שכבת חול בעובי של מטר ועליה יצקו שכבת בטון בעובי של 2.5-1.5 מטר ואז החזירו את האדמה.
חיזוק זה יצר שכבת הגנה של כשישה מטר מעל פנים המבצר.
ב-1889 שינה צבא צרפת גם את מבנה החפיר על ידי שינוי שיפועיו כדי לאפשר ספיגה של פגזי ארטילריה כבדים יותר.
במקביל שינה את מבנה העמדות שהגנו על החפיר והן חוברו ללב המבצר בעזרת מנהרות שעברו מתחת לחפיר.
בשנים 1903-1901 חוזק כוח האש של המבצר על ידי הוספת עמדה מבוצרת בה הוצבו שני תותחי 75 מ"מ שהופנו למבצרים השכנים ונועדו לירות על אותם מבצרים במקרה שיותקפו על ידי חיילי רגלים.
כמו כן הותקנו צריחים עבור מקלעים שנועדו לספק הגנה על התותחים שבמבצר.
עד 1909 המשיך תהליך חיזוק המבצר על ידי הוספת עוד עמדות תותחים ותצפיות ועל יד הוספת גדרות תיל ברוחב של 30 מטר.
מתחילת ספטמבר 1914, עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה, ניהל המבצר חילופי אש ארטילריים עם תותחים גרמניים שהוצבו מצפון לו.
חילופי אש אלו נמשכו עד שלהי 1915 כשבמספר מקרים גרמה האש הגרמנית לנזקים למבצר שדרשו תיקונים.
בתחילת 1915 החליט הפיקוד הצבאי הצרפתי הבכיר לצמצם את החימוש, הארטילריה וכוח האדם במבצר דואומון (ובמבצרים נוספים בזירת ורדן) ממספר סיבות:
מחסור בתותחים ותחמושת בקרב הכוחות הניידים
העברת מרכז הכובד של הלחימה לגזרות אחרות
הרצון לצאת למתקפה צבאית בעוד שהמבצר נבנה בתפיסה הגנתית
בחינת הנזק שגרמו התותחים הגרמנים הכבדים להגנות של המבצר והבנה שעל אף חיזוק הביצורים לפני המלחמה הם אינם יעילים מספיק כנגד אותם תותחים.
מהלך זה לווה במחאה של המושל הצבאי של ורדן אך הוא הוחלף על ידי גנרל פרדריק-ז'ורז' הר שהסכים לקבל את הפיקוד על הכוח המצומצם בגזרתו.
תהליך זה של צמצום הכוחות הצרפתיים בגזרת ורדן במהלך 1915 נעשה במקביל לתגבור חשאי של הכוחות הגרמניים בזירה זו כך שבפברואר 1916 היו לגרמנים בזירת ורדן כ-850 תותחי ארטילריה מול כ-270 תותחים צרפתים, ו-72 גדודים מול 34 גדודים צרפתים.
במבצר דואומון קטן היקף החיילים מכ-800 לכ-500.
ב-21 בפברואר 1916 החלה המתקפה הגרמנית על ורדן (במסגרת קרב ורדן) כשמבצר דואומון היה בין המטרות העיקריות לארטילריה הגרמנית.
בין 21 ל-22 בפברואר ירו הגרמנים כ-800 פגזים על המבצר שגרמו לו נזק רב (במיוחד תרמו לכך הפגזים של תותחי ה-420 מ"מ ברטה השמנה).
ירי זה אילץ את הצרפתים לנטוש חלק מעמדותיהם כשבין השאר ננטשו עמדות התצפית בראש המבצר ועמדות המקלעים שהגנו על החפיר.
ב-25 בפברואר התקדמו כוחות גרמניים לכוון המבצר ונתקלו בהתנגדות מועטה.
הכוח פרץ את גדרות התייל וירד לחפיר ומפקדו הצליח לחדור למבצר דרך אחת מעמדות ההגנה על החפיר (שלא הייתה מאוישת), התקדם במנהרות והצליח לשבות צוות תותחנים צרפתי.
מייד אחריו חדרו למבצר עוד כוחות גרמניים והמבצר נכנע ללא שנורתה ירייה אחת.
הגרמנים ניצלו מייד את יתרונות המבצר והחלו לערוך ממנו תצפיות ולהפעיל ממנו ארטילריה כנגד הצרפתים.
כמו כן הפך המבצר למקום מנוחה לחיילים וכן לבית חולים שדה.
ההערכה היא ש 3,500-3,000 חיילים גרמנים שהו בו-זמנית במבנה במהלך 1916.
ב-8 במאי 1916 חיממו חיילים גרמנים קפה בדלק שלקחו ממחסן להביורים וגרמו להצתת הדלק במחסן ולפיצוץ חזק שגרם לנפגעים רבים.
השריפה יצרה ענן פיח שחור שכיסה חלק מהחיילים הגרמנים דבר שגרם לחבריהם לחשוב שהם חלק מכוח של חיילים צרפתים שחורים מהקולוניות ולירות בהם.
ירי זה גרם לפיצוץ מחסני רימוני נפץ ורימוני גז שגרמו לעוד נפגעים.
בסופו של האירוע נמנו כ-700 חיילים גרמנים הרוגים.
החללים נקברו בתוככי המבצר וכיום יש במקום אתר הנצחה בצמוד לקיר שמאחוריו נקברו החללים.
הצרפתים, שהתייחסו למבצר דואומון כאלמנט מרכזי בהגנה על ורדן, ראו בכיבוש הגרמני של המבצר אבידה גדולה וסכנה ממשית לכל קו ההגנה סביב ורדן.
הניסיון הראשון של צרפת להחזיר לעצמה את האחיזה במבצר נערך מ-20 במאי 1916 ועד 23 במאי על ידי כוחות של הארמייה השנייה של צרפת.
הכוחות הצרפתים הצליחו להשיג אחיזה בקצה המבצר אך לאחר 36 שעות קרב סבלו מנפגעים רבים ונהדפו.
ההתקפה הסופית נערכה ב-24 באוקטובר 1916 כששלוש דיוויזיות צרפתיות תקפו את המבצר.
להתקפה קדם ירי ארטילרי על המבצר כשהפעם הצטרפו לירי שני תותחים צרפתים חדשים בקוטר 400 מ"מ שהוצבו כ-16 ק"מ מדרום מערב למבצר.
בהמשך לירי הארטילרי תקפו הצרפתים את המבצר והצליחו לכבוש אותו במחיר של נפגעים רבים.
במערכה לשחרור המבצר נפגעו כ-100,000 חיילים צרפתים.
לאחר הישג זה הצליחו הצרפתים לשמור על המבצר עד סיום המערכה בוורדן בדצמבר 1916 ובהמשך המלחמה.
בניגוד להזנחה ששררה לפני המלחמה השקיעו הצרפתים מאמץ רב, עד סיום המלחמה, בתיקון הנזקים, חיזוק המבצר ושיפור הביצורים שבו כמו גם שיפור איכות החיים של החייילים ששהו בו.
על אף שלא ניסו לכבוש שוב את המבצר המשיכו הגרמנים להפגיז אותו גם לאחר שנתפס על ידי הצרפתים ולגרום לנפגעים.
כך למשל ב-14 בדצמבר 1916 גרם פגז גרמני בקוטר 420 מ"מ לקריסת שני חדרים במבצר בהם שהו 21 חיילים צרפתים שנהרגו.
14 גופות חולצו והשאר הושארו במקום שנפלו כשהחדרים ההרוסים ובהם הגופות נאטמו בקירות.
הירי הארטילרי הגרמני התגבר במהלך קרב ורדן השני למרות שהגרמנים לא ניסו לכבוש באותו קרב את המבצר.
מומחי צבא העריכו, בתום המלחמה, שכ-120,000 פגזי ארטילריה, גרמנים וצרפתים, נורו על המבצר וסביבתו והרסו חלקים רבים בו.
גם כיום ניכרים בשטח מאות מכתשים שהותירו אותם פגזים.
חלקים נרחבים מהאזורים שמסביב למבצר הוגדרו כאזורים אדומים בהם נאסר שימוש לצורכי מגורים או עיבוד חקלאי בגלל נזקי המלחמה כשסך השטחים באזור ורדן המוגדרים כ"אזור אדום" נאמד ב-170 קמ"ר.
עקב הימצאותן של שרידי גופות בכל שטח המבצר הוצע ב-1920 לאטום את המבצר ולהפוך אותו לקבר אחים המוני.
הצעה זו נדחתה על ידי אנרי פיליפ פטן שבתוקף תפקידו כמרשל צרפת טען שהמבצר משמש עדיין כבסיס צבאי.
דעת פטן התקבלה וחללי המערכה שרידיהם נמצאו במבצר וסביבתו נקברו במבנה הקבורה של דואומון שם גם הונצחו.
בשנות ה-30 של המאה ה-20 נבחן הצורך הצבאי במבצר וזאת לאור גילו וגבול גרמניה–צרפת החדש שזז מזרחה והתרחק מהמבצר.
כתוצאה מהבחינה החל תהליך צמצום הכוחות שהחזיקו את המבצר.
במקביל החל צבא צרפת להקים את קו מז'ינו, ממזרח למבצר, והגדיר את המבצר ודומיו (שהוקמו במסגרת מערכת הביצורים סרה דה ריבייר) כקו הגנה שני.
בעקבות החלטה זו החל תהליך שיפוץ הדרגתי של המבצר שנמשך עד פרוץ מלחמת העולם השנייה.
עם תחילת מלחמת העולם השנייה אויש המבצר על ידי כוחות צרפתיים.
בשלהי מאי 1940, עם פריצת הגרמנים לצרפת דרך הארדנים ופתיחת המערכה לכיבוש צרפת הורה הפיקוד הצרפתי לרוב הכוחות שאיישו את קו מז'ינו ואת ביצורי הקו השני (כולל מבצר דואומון) לסגת דרומה כשכוחות מועטים נשארו במוצבים כדי לעכב את התקדמות הגרמנים.
הכוחות שנותרו במבצר דאומון המשיכו בירי התותחים עד שנכנעו לגרמנים, לא לפני שהשמידו את תותחי ה-155 מ"מ.
עד 1944 ונסיגת הגרמנים מפריז שימשו מבצרי הקו הראשון והשני הצרפתים כאתר תיירות לאזרחים גרמנים סקרנים.
בנובמבר 1970 הוכרז מבצר דואומון כאתר היסטורי לשימור בבעלות המדינה ובאחריות המועצה האזורית מז.
ב-1985 החלו חפירות במקום במטרה לשקם את המבצר.
בחפירות אלו נמצאו שרידי חיילים.
ב-2009 הושלם שחזור המקום ובטקס ממלכתי משותף לגרמניה וצרפת נחנך המקום כשמעל הכניסה למבצר הונפו דגליהן של אותן מדינות.
עם פתיחתו הפך לאתר טיולים פופולרי שהמטיילים בו משלבים בטיול, בדרך כלל, את המבצר, את מבנה הקבורה של דואומון, את בית הקברות שלידו, את אנדרטת הלוחמים היהודים בצבא צרפת ואת אנדרטת ורדן המשמשת מוזיאון להנצחת קרב ורדן.
ב-2013 הוצב במקום פסל לציון 50 שנה לחתימת הסכם האליזה ההדדי בין גרמניה לצרפת.
ב-2018-2017 נסגר האתר לצורך שיפוצים כשבין השאר שונתה הכניסה לאתר ואדמתו נוקתה משברי פגזים.
מבצר ג'ינג'י (בטמילית: செஞ்சிக் கோட்டை) הוא מבצר מהמאה ה-12 הנמצא במדינת טמיל נאדו שבהודו.
המבצר הוקם על גבעה נישאה ונחשב לאחד המבצרים החזקים שנבנו בהודו.
כך למשל כינה שיוואג'י מלך האימפריה המראטהית את המבצר "המבצר הבלתי חדיר ביותר בהודו" והבריטים כינוהו "טרויה של המזרח".
לאורך השנים עבר המבצר מספר רב של שליטים כשהאחרונים ששלטו בו היו הבריטים.
ב-1921 הוכרז כאתר לאומי ומשמש כיום כאתר תיירות בניהולה של סוכנות הסקר הארכאולוגי של הודו.
ב-2025 הוכרז אתר מורשת עולמית של אונסק"ו בשם הנופים הצבאיים המראטהיים של הודו, הכולל 12 מבצרים הקשורים לאימפריה המראטהית ובפרט מבצר ג'ינג'י.
המבצר נמצא כ-70 ק"מ ממערב לחופי מפרץ בנגל ומצפון מערב לעיר פודוצ'רי וכ-170 ק"מ מדרום מערב לעיר צ'נאי (מדראס).
לאורך ההיסטוריה שונה שמו של המבצר על ידי השליטים ששלטו בו.
כך למשל ב-1660 השתלט על המבצר שליט ממלכת ביג'אפור (מדינת קרנאטקה) והעניק למבצר את השם בדשבאד (Badshabad).
אחריו שלטו במבצר, מ-1677, מלכי האימפריה המראטהית שקרא למבצר בשם Chandry וגם Chindy.
ב-1698 שלט במבצר מלך האימפריה המוגולית שקרא לו בשם Nusratgadh.
החל מ-1750 שלטה במבצר האימפריה הקולוניאלית הצרפתית שהעניקה למבצר את השמות Gingee ו-Jinji ועם השתלטות הבריטים על המבצר ב-1761 ניתנו למבצר השמות Chingee ו-Chengey.
מבצר ג'ינג'י, שצורתו כמשולש, משתרע בין ארבע גבעות: גבעת קרישנגירי (Krishnagiri על שם קרישנה קון), גבעת רג'אגירי או אננדאגירי (Rajagiri על שם אננדה קון), גבעת צ'קיליה דורג' (Chakkiliya Durg) וגבעת צ'נדריאן דורג' (Chandrayan Durg).
בחומה זו נקבעו שני שערים מוגנים: שער ארקוט (Arcot Gate) ושער פונדיצ'רי (Pondicherry Gate) דרכם ניתן להיכנס לחלק התחתון של המבצר כשהכניסה למצודות, על הגבעות מסביב, הייתה דרך שערים נוספים.
שיא המבצר היה על אחת מהגבעות, בגובה של 240 מטר מסביבתו כשמסביבו נחפר חפיר ברוחב של 24 מטר.
המצודות הגנו על שטח נמוך יחסית בין המצודות שם נבנו בניני מגורים, אולמות, אסמי תבואה, מקדשים, בתי כלא, מתקני מים ועוד.
המצודות והמבצר נערכו להתמודד עם המחסור במקורות מים, המאפיין את דרום הודו, בעזרת מערכות לאיסוף מי גשמים ואגירתם בבריכות על ותת קרקעיות.
מערך צינורות חרס שימש להזרמת המים לשימוש יושבי המבצר.
על אף שחומה משותפת חיברה את ארבעת המצודות למבצר אחד הרי לכל אחת מהן מאפיינים שונים:
גבעת ראג'אגירי, והמצודה בראשה, היא האתר המשמעותי במבצר.
המצודה נהנית מהגנה טבעית של תהום בעומק 18 מטר מסביבה כשבנוסף נבנו בהיקפה חומות ומגדלים.
הכניסה למצודה אפשרית על גבי גשר עץ וכל הנכנס אליה הוכרח לעבור דרך שבעה שערים מוגנים.
בחלקה הפנימי של המצודה נבנו מגורים מלכותיים וכן אסמי תוצרת חקלאית, אולמות ישיבה לציבור, מבני פולחן דתיים, מגדלי שמירה, בית כלא, אורוות סוסים, עמדות תותחים ועוד.
המבנה הידוע ביותר והבולט ביותר במצודה זו, ונמצא בחלקה התחתון, הוא מקדש "קליאנה מאהל" (Kalyana Mahal) בן שבע הקומות.
פירוש השם הוא "אולם חתונות".
בשער הכניסה למצודה נמצא מוזיאון המתוחזק על ידי סוכנות הסקר הארכאולוגי של הודו ומציג את ההיסטוריה של המבצר ומידע על השליטים הרבים ששלטו בו.
גבעת קרישנהגירי, והמצודה בראשה, שנייה בחשיבותה לגבעת ראג'אגירי.
מעלה של מדרגות אבן מוליך אל ראש הגבעה שם ניתן לצפות במספר מבנים מתקופות חדשות יחסית.
גבעת צ'קיליה דורג' (Chakkiliya Durg)
גבעת צ'קיליה דורג' היא הגבעה השלישית במבצר ומכוסה כיום בשיחים ובאבנים שנותרו ממבני המצודה שהייתה על הגבעה.
גבעת צ'נדריאן דורג' (Chandrayan Durg)
גבעת צ'נדריאן דורג' היא הגבעה הרביעית במבצר וכמו הגבעה השלישית גם היא מכוסה בשיחים ובאבנים שנותרו ממבני המצודה שהייתה על הגבעה.
מידע על ההיסטוריה של המבצר מקורו במחקרים ארכאולוגים של סוכנות הסקר הארכאולוגי של הודו המתחזקת כיום את האתר וכן מרישומים היסטוריים למשל אלו של המלך ויקראם צ'ולה מהמאה ה-12 ושל קולין מקנזי מהמאה ה-18 (שהיה קצין בריטי בחברת הודו המזרחית הבריטית).
המחקרים מתארכים את בניית המבצר הראשון למאה התשיעית ומעריכים שהוא הוקם בתקופת שלטון שושלת צ'ולה על דרום ומזרח הודו.
המבצר הראשון היה מבצר קטן ופשוט והוא חוזק לאורך הדורות על ידי המלכים ששלטו בו.
במאה ה-12, לאחר תקופת שלטון שושלת צ'ולה השתלטו על המבצר שליטים של שושלות קונאר , קורומבר ואימפריית ויג'איאנגר (החל מהמאה ה-13) שהמשיכו לבצר את המבנה.
במאה ה-15 (ועדיין תחת שלטון אימפריית ויג'איאנגר) שלטה במבצר נסיכות ג'ינג'י כשבמהלך אותה מאה וזאת שאחריה בנו שליטיה את המבצר מחדש.
המבצר חוזק פעם נוספת במאה ה-17 על ידי הקיסר של האימפריה המראטהית, שיוואג'י.
תקופה מסוימת החזיק במבצר הסולטן ביג'אפור עד שהאימפריה המראטהית שבה לשלוט במבצר.
בשלהי המאה ה-17 החל צבא האימפריה המוגולית בניסיונות לדחוק את רגליה של האימפריה המראטהית מהטריטוריות שלה.
ב-1691 ניסו המוגולים לכבוש את המבצר אך נכשלו והטילו מצור על המבצר עד שב-1698 הצליחו לכבוש אותו.
בהמשך מסרו המוגולים את המבצר לידי שליט סולטנות קרנטיקה .
ב-1750 כבשה צרפת שטחים בהודו וביניהם את מבצר ג'ינג'י.
ב-1761 כבשו הבריטים את המבצר מידי הצרפתים כשתחילה הוא היה בשליטת חברת הודו המזרחית הבריטית וב-1871 עבר לשליטת הראג' הבריטי.
במהלך מאה השנים שהבריטים החזיקו במבצר הם איבדו אותו פעם אחת לחיידר עלי, סולטאן ממלכת מייסור במהלך מלחמות אנגלו-מייסור (1799-1767).
ב-1947, עם מתן העצמאות להודו יצאה בריטניה מהודו והמבצר הועבר לאחריות ממשלת הודו.
מאז סיום מלחמות אנגלו-מייסור לא קרו במבצר אירועים צבאיים וב-1921 הוא הוכרז כמונומנט לאומי ונמסר לאחזקתה של סוכנות הסקר הארכאולוגי של הודו.
מחלקת התיירות של הודו פעלה לשקם חלקים מהמבצר ולהנגיש אותם לתיירים.
כיום המקום פתוח לתיירים והכניסה אליו בתשלום.
בספטמבר 2024 פורסם על הכוונה לכלול את המבצר ברשימת אתרי המורשת העולמית.
המהלך קיבל תוקף רשמי ב-2025, כשהוכרז האתר הסדרתי הנופים הצבאיים המראטהיים של הודו.
המורשת הטמילית מקשרת את מבצר ג'ינג'י לאפוס חייו ומותו של ראג'ה טג' סינג (Raja Tej Singh) .
סינג היה מפקד בצבא האימפריה המראטהית ושליט המבצר ונהרג במהלך קרב ההגנה על המבצר ב-1698 מול כוחות עדיפים של האימפריה המוגולית.
עלילותיו הטרגיות של סינג הפכו לאגדה בקרב הטמילים ולזכרו נכתבו אגדות עם ובלדות.
מבצר וו היא מצודה צבאית שהוקמה בשלהי המאה ה-19, במסגרת הקמת מערכת הביצורים סרה דה ריבייר, כדי להגן על העיר ורדן מפני תקיפה ממזרח.
ב-1916, במהלך מלחמת העולם הראשונה, היה המבצר מעורב בקרב ורדן והחיילים הצרפתים שאיישו אותו התמודדו עם מתקפות צבא גרמניה שתקפו את המבצר עד כניעתו.
בהמשך המלחמה הצליחו הצרפתים להשתלט, שוב, על המבצר.
לאחר המלחמה בנתה צרפת את קו מאז'ינו ממזרח לקו סרה דה ריבייר דבר שהפך קו זה למשני ועד פרוץ מלחמת העולם השנייה נזנחו רוב מבצרי קו זה כולל מבצר וו.
בעת החדשה שוקם המבצר והפך לאתר תיירות המנציח את קו סרה דה ריבייר (כמו מבצר דואומון השכן).
האחריות על פרויקט חיזוק ההגנה נמסר לוועדה בראשות גנרל רמון אדולף סרה דה ריבייר והמערכת ההגנתית שנבנתה על בסיס תוכניות הוועדה נקראה מערכת סרה דה ריבייר.
תוכניתו של סרה ריבייר הקיפה את כל גבולה של צרפת וראתה בורדן וסביבתה, בצפון מזרח צרפת, אתר אסטרטגי שיש לחזק את ההגנות עליו.
בהתאם לתוכנית זו הוקם על הגבעות שמסביב לורדן קו ביצורים באורך 43 ק"מ שכלל 19 מבצרים גדולים, שבעה מבצרים קטנים, 118 סוללות ארטילריה ו-40 עמדות חיל רגלים כשאחד מאותם מבצרים גדולים היה מבצר וו.
המערך נבנה לפי הקונספט שכל מבצר יכול לסייע לפחות לשני המבצרים הסמוכים אליו והבנייה של המערך החלה ב-1873.
מבצר וו נקרא, עם בנייתו, על שם העיירה הסמוכה וו-דוון-דמלו .
בתחילת 1887, כשבניית המבצר כבר הושלמה, הורה שר הכוחות המזוינים של צרפת, ז'ורז' בולנז'ה, לשנות את שם המבצר ל"מבצר דילון" על שם ארתור דילון והשם אף נחקק מעל שער הכניסה למבצר.
בשלהי אותה שנה החליף תאופיל פרון את בולנז'ה והחזיר את המבצר לשם המקורי.
המבצר נבנה בשנים 1884-1881 וחומר הבנייה העיקרי בו השתמשו היה אבן ממחצבות.
כמו רוב מבצרי סרה ריבייר גם מבצר וו נבנה בצורת פוליגון (במקרה של מבצר וו היה זה טרפז) המוקף בתעלה שהוגנה על ידי עמדות ירי בפינות הפוליגון.
ב-1886 החליטו הצרפתים לבחון את עמידותם של המבצרים שכבר נבנו במתכונת של מבצר וו וערכו ירי אטילרי מהתותחים הכבדים שלהם על אחד ממבצרי המערכת (מבצר מלמייזון ).
התוצאות הצביעו על נזקים משמעותיים שנגרמו לקירות ולגגות שנבנו מאבן.
המסקנות מבדיקות אלו היו שיש לחזק את ההגנה על המבצרים על ידי שימוש בבטון מזוין והחל תהליך כזה במבצרים שכבר נבנו (כולל מבצר וו) כשמבצרים חדשים נבנו מלכתחילה מבטון מזוין.
במסגרת חיזוק המיגון של מבצר וו הונחה עליו שכבת חול בעובי מטר ועליה נוצקה תקרה חדשה מבטון מזוין בעובי של 2.5 מטר.
בשנים הבאות, עד מלחמת העולם הראשונה, המשיך תהליך חיזוק וביצור המצודה על ידי הוספת צריחי תותחים ומקלעים ועמדות תצפית.
כמו כן נחפרו מנהרות שחיברו עמדות שונות ואת מגורי החיילים וכן נחפרו בורות מים.
ב-1915, לאחר הכישלונות של צרפת במערכה מול הגרמנים הורה פיקוד הצבא הצרפתי להעביר חלק מהארטילריה שהותקנה במבצרים לטובת יחידות השדה הניידות ובהתאם לכך דוללו גם הכוחות שאיישו את המבצרים.
כך למשל צומצמו התותחים והכוחות במבצר דואומון בהיקף כל כך משמעותי שהגרמנים הצליחו לכבוש אותו ללא ירייה אחת.
גם במבצר וו החולפו חלק מהתותחים במקלעים.
כיבוש המבצר - יוני 1916
קרב ורדן החל ב-21 בפברואר 1916 במתקפה גרמנית שהצליחה והובילה להתקדמות הגרמנית ולכיבוש שטחים צרפתיים.
בשלהי פברואר פתחו הצרפתים במתקפת נגד בניסיון לכבוש מחדש את השטחים שאיבדו אך הגרמנים הצליחו לשבור את המתקפה ולהמשיך להתקדם.
מתקפות הגרמנים לוו באש ארטילרית וההערכה היא שבמהלך המתקפה הגרמנית נורו כ-8,000 פגזים על כל מבצר כל יום.
ההפגזה הגרמנית על המבצר ב-25 בפברואר גרמה לפגיעה ישירה בצריח תותח 75 מ"מ ולפיצוץ של טון חומר נפץ שהרס לחלוטין את הצריח.
עם התקדמות מתקפת הגרמנים בזירת ורדן מונה קולונל סילבין רינאל לפקד על המבצר.
עם מינויו, במאי 1916, היה אחראי על כ-250 חיילים שהחזיקו את המבצר כשעם התקדמות הגרמנים קלט המבצר עוד כ-250 חיילים שנסוגו מקו החזית.
ב-1 ביוני 1916 החלה המתקפה הגרמנית לכיבוש מבצר וו.
בשלב ראשון פתחו הגרמנים בהרעשה ארטילרית ובעקבותיה התקדמו חיילי רגלים לכוון המבצר.
חיילי הרגלים הצרפתים התבצרו בחפיר ההיקפי משם ניסו להדוף את המתקפה אך הגרמנים הצליחו לחדור למבצר שם התחולל קרב פנים אל פנים בתוך המנהרות תוך שהגרמנים מצליחים להדוף את המגינים הצרפתים.
הקרבות המשיכו בימים הבאים כשהגרמנים מרבים להשתמש בלהביורים.
הנצורים הצרפתים סבלו מתשישות, פציעות וממחסור במי שתייה (לאחר פיצוץ מכל המים של המבצר).
ב-6 ביוני ניסה כוח חילוץ צרפתי להגיע למבצר אך הושמד ברובו ונסוג.
בסופן של דבר ב-7 ביוני נכנעו רינאל ושארית הכוח הצרפתי (כ-250 חיילים) לגרמנים.
נפילת של מבצר וו, בהמשך לנפילת מבצר דואומון, איימה למוטט את קו ההגנה על ורדן ולכן פעל צבא צרפת באופן מיידי להחזיר לעצמו את השליטה בקו הגנתי זה.
ניסיונות שחרור המבצר – יוני 1916
בשבוע שלאחר נפילת המבצר הוביל גנרל רובר ניוול מתקפה של צבא צרפת לשחרור המבצר.
כוחות הרגלים מיחידות צפון אפריקה (זואבים וחיילי מרוקו הצרפתית), הסתערו על המבצר אך נהדפו באש מקלעים שהציבו הגרמנים במבצר.
בסיום שבוע קרבות נמנו כמעט 900 חיילים וקצינים צרפתים הרוגים.
בעקבות כישלון ניסיון השחרור ביוני 1916 החל גנרל שארל מנז'ן להכין תוכנית חדשה לשחרור המבצר, כחלק מתוכנית כוללת להחזיר לצרפת את השליטה בקו ההגנה על ורדן.
מערכה זו החלה בשלהי אוקטובר 1916 עם שחרור מבצר דואומון כשב-3 בנובמבר הצליחו הצרפתים לחדור לחלקו הפנימי של מבצר וו ולכבוש אותו.
הצרפתים מינפו השגים אלו והצליחו לשחרר שטחים נוספים שכבשו הגרמנים עד אמצע דצמבר 1916 אז הסתיים קרב ורדן.
לאחר שחרור המבצר הוחלט לחזק אותו ובמסגרת זו נבנו עמדות נוספות למקלעים ולתצפיות, נחפרו תעלות מגן עמוקות שהוגנו כנגד התותחים הכבדים של הגרמנים, שופרה התקשורת בין חלקי המבצר, שופר מערך החשמל והאוורור ונחפרה באר מים.
הסטת קרבות החזית המערבית מזירת ורדן לזירות אחרות איפשרה לצרפתים להחזיק במבצר עד סיום המלחמה.
ב-1918, עם סיום המלחמה וחתימת חוזה ורסאי בין גרמניה וצרפת, נקבע שגבול גרמניה–צרפת יהיה מזרחית לגבול של טרום המלחמה.
כדי להגן על גבול חדש זה החלה צרפת לבנות את קו מאז'ינו ובכך הפך חלק גדול מקו הביצורים של סרה ריבייר לקו הגנה שני כשבשנים שעד פרוץ מלחמת העולם השנייה הוגדרו ביצורים אלו כמיושנים ובסופו של דבר נזנחו.
ב-1970 נכלל המבצר ברשימת האתרים הלאומיים של צרפת.
בחלק ממבצרי סרה ריבייר תוכנן תהליך שיקום כדי להפוך אותם לאתרי מורשת ותיירות אולם תוכנית זו נתקלה בקשיים לאחר שבמבצרים בהם נערכו קרבות כבדים שכללו הפגזות ארטילריות נמצאו בהם ובסביבתם שרידי גופות, פגזים שלא התפוצצו וזיהומי קרקע שמקורם בחומרים כימיים שפוזרו במהלך הקרבות.
ממצאים אלו הביאו להכרזת שטחים נרחבים באזורי הסכסוך כאזורים אדומים המונעים עיבוד האדמה והתיישבות בהם.
כך למשל היקף השטחים, באזור ורדן, המוגדרים כ"אזורים אדום" נאמד ב-170 קמ"ר.
חלקים ממבצר וו נוקו מנזקי המלחמה, שוקמו ופתוחים כיום לביקורי קהל.
מבצר טיומון הוא אחד מהמבצרים שנבנו בשלהי המאה ה-19 כדי להגן על העיר ורדן שבצפון-מזרח צרפת מפני פלישה גרמנית.
המבצר נבנה כחלק מפרויקט הקמת מערכת הביצורים סרה דה ריבייר.
המבצר היה מעורב בקרבות ורדן, במהלך מלחמת העולם הראשונה, והוא המבצר שספג את הנזקים הכבדים ביותר במלחמה בעקבות קרבות 1916 ואש ארטילרית, ולא שוקם לאחר המלחמה.
ניתן כיום לבקר בחלקו החיצוני, בו בולטים שרידים של המבצר.
בשנים 1871-1870 הובס צבא צרפת, בפיקודו של נפוליאון השלישי, על ידי צבאה של גרמניה-פרוסיה במלחמת צרפת–פרוסיה.
תוכניתו של סרה ריבייר הקיפה את כל גבולה של צרפת ובין השאר ראתה את העיר ורדן וסביבתה, בצפון מזרח צרפת, כאתר אסטרטגי שיש לחזק את ההגנות עליו.
בהתאם לתוכנית זו הוקם על הגבעות שמסביב לורדן קו ביצורים באורך של כ-43 ק"מ שכלל 19 מבצרים גדולים, שבעה מבצרים קטנים, 118 עמדות סוללות ארטילריה ו-40 עמדות חיל רגלים כשאחד מאותם מבצרים גדולים היה מבצר טיומון.
המערך נבנה לפי הקונספט שכל מבצר יכול לסייע לפחות לשני המבצרים הסמוכים אליו באש ארטילרית.
הבנייה של המערך החלה ב-1873.
בתחילת המאה ה-20 נבחנה עמידות המבצרים, שנבנו כבר, אל מול התפתחות המואצת של הארטילריה באותה תקופה.
הנזק שנגרם למבצר שנבחן בבדיקה זו הביא למהלך נרחב של חיזוק המבצרים ורוויזיה בתכנון המבצרים העתידיים.
הקמת המבצר החלה ב-1887 והסתיימה ב-1893. הוא הוקם על גבעה בגובה 360 מטר, בקרבת נהר המז, בין מבצר דואומון ומבצר פרוידטר , והיה חלק ממערכת ההגנה על העיר ורדן.
המבצר היה מדגם המבצרים הקטנים והחזיקו בו כ-50 חיילים.
בשנים 1905-1902, בעקבות הבדיקות שנעשו לעמידות המבצרים מול אש ארטילרית, חוזק המבצר בפרויקט שכלל יציקת שכבת בטון מזוין עבה מעל מבנה האבן ובהמשך הותקנו בו עמדות תותחים מבוצרות, צריחי מקלעים ונקודות תצפית.
בנוסף הוקף המבצר בגדר תיל.
בתחילת מלחמת העולם הראשונה ספג צבא צרפת תבוסות מידי הגרמנים בשדה הקרב.
תבוסות אלו הובילו את צמרת הפיקוד הצרפתי להחלטה לתגבר את הכוחות הניידים בעזרת כוח האדם והציוד שהוצב במבצרי סרה דה ריבייר.
בהתאם לכך הוצאו, ב-1915, חיילים, תותחים ותחמושת מחלק ממבצרים אלו.
מבצר טיומון היה חלק מתהליך דילול הכוחות במבצרים.
בפברואר 1916 החל קרב ורדן כשאחת מהמטרות העיקריות של הצבא הגרמני הייתה לכבוש את המבצרים שהקיפו את ורדן ולאפשר בכך לצבאם לכבוש את העיר.
למגינת ליבם של מפקדי הזירה הצרפתים לא הוחזרו, עד תחילת הקרב, התותחים והתחמושת שנלקחו מהמבצר ובכך צמצמו את יכולתו להגן על עצמו ולסייע לקרב באש ארטילרית.
עם תחילת הקרב הפגיזו הגרמנים את המבצרים שהגנו על ורדן, ומבצר טיומון ביניהם, באש כבדה.
ב-23 ביוני 1916 תקפו חיילי רגלים גרמנים את המבצר וכבשו אותו אך למחרת ערך הצבא הצרפתי מתקפת נגד והחזיר לעצנו את השליטה במבצר.
מיוני ועד אוקטובר 1916 החליף המבצר ידיים שש-שבע פעמים עד שב-24 באוקטובר השתלטו הצרפתים על המבצר והצליחו להחזיק בו עד סיום המלחמה.
במהלך המערכה הצליחו הגרמנים לכבוש מבצרים נוספים בקו ההגנה על ורדן כמו מבצר דואומון ומבצר וו.
קרבות 1916 על המבצר וסביבתו גרמו, בסופו של דבר, להרס מוחלט שלו ולהתמוטטות של כל החדרים הפנימיים, העמדות, הביצורים, התעלות והצריחים.
היה זה המבצר בו נגרם הנזק הרב ביותר במלחמה.
בסיום המלחמה החלה צרפת לבחון את הגנת גבולה עם גרמניה וזאת לאור השינויים בגבול גרמניה–צרפת והזזתו מזרחה.
התוצאה של בחינה זו הייתה ההחלטה להקים את קו מאז'ינו ממזרח לקו מערכת הביצורים סרה דה ריבייר דבר שהפך את קו הביצורים הישנים לקו הגנה שני וחלקם שוקם ובוצר מחדש.
בפועל עד פרוץ מלחמת העולם השנייה נזנחו רוב מבצרי מערכת זו מאחר שהיו כבר ישנים ולא מותאמים לשדה הקרב החדש.
לגבי מבצר טיומון, שנהרס במלחמה בצורה כל כך משמעותי, החליט הצבא הצרפתי שלא לשקמו אלא להשאירו כמות שהוא ולחסום את כניסותיו.
כיום ניתן לבקר בחלקו החיצוני של המבצר בלבד ולראות את שרידי הביצורים הפזורים ברחבי המבצר אך לא ניתן להיכנס אל מתחת לאדמה.
בחלקו העליון ובסביבתו של המבצר ניתן עדיין לראות את המכתשים הרבים שהותירו פגזי הארטילריה שהחריבו אותו.
חלקים נרחבים מהאזורים שמסביב למבצרי ורדן הוגדרו כאזורים אדומים בהם נאסר שימוש לצורכי מגורים או עיבוד חקלאי בגלל נזקי המלחמה (נפלי פגזים, חומרים כימיים ושרידי גופות) כשסך השטחים באזור ורדן שהוגדרו כ"אזור אדום" נאמד ב-170 קמ"ר.
לכן אחד האתגרים שעמדו בפני הרשויות לפני פתיחת האתר לביקורים היה לנקות את האתר משרידי המלחמה.
מבצר בראאן הוא הוא אחד ממבצרי קו מאז'ינו שהוקמו בצפון מזרח צרפת לאחר מלחמת העולם הראשונה.
המבצר יועד ליחידות רגלים וארטילריה וכלל שמונה בלוקים מבצעיים שפנו מזרחה.
המבצר השתתף ב, במאי 1940, וסייע בירי אש ארטילרית לכוון הגרמנים.
המבצר לא הותקף אך חייליו נאלצו להיכנע לאחר חתימת הסכם הפסקת האש בין צרפת לגרמניה.
ב-2022 נמסר לעמותה היסטורית שהחלה בעבודות שיקום על מנת להופכו לאתר תיירות.
התכנון הובל על ידי "ועדת ארגון האזורים המבוצרים" (CORF) כשמבצר בראאן היה אחד ממבצרי קו זה שתוכנן על ידי הוועדה.
מבצר בראאן נמצא בין הכפר בראאן-לה-ויל לעיירה קרון במחוז מרט ומוזל שבחבל גראנד אסט בצפון מזרח צרפת מול גבול לוקסמבורג.
המבצר נבנה בהתאם לכללי הבנייה שהגדירה CORF.
בחלקו האחורי (הדרום מערבי) נבנו שתי כניסות (כניסת תחמושת וכניסת חיילים).
משם הובילו מעליות לקומה התחתונה (בעומק 30 מטר) שם הותקנו מערכות השירות.
מנהרות מתפצלות הובילו למעליות שהובילו לשמונה בלוקי לחימה.
שערי הכניסה הוגנו על ידי מספר עמדות: שתי מצדית משולבות של מקלע ותותח נ"ט 75 מ"מ, ארבעה צריחים עיליים שכל אחד יועד למקלע ולתצפיתן ועמדת רומה רימונים.
מערכות השירות, במעמקע המבצר, כללו מגורי חיילים וקצינים, מחסנים, מטבח וחדר אוכל, מרפאה, מאגרי תחמושת, מערכות מיזוג וטיהור אוויר, תחנת כוח ומכלי מים ודלק.
לאורך המנהרות הונחו פסי רכבת ורכבת חשמלית הוליכה נוסעים, תחמושת וציוד, בין חלקי המבצר.
שמונת בלוקי הלחימה יועדו לכוחות רגלים וארטילריה.
ההגעה לבלוקים ממעמקי המבצר הייתה בעזרת מעליות.
כל החלקים החיצוניים הוגנו על ידי צריחים:
בלוק 1 היה בלוק רגלים שכלל צריח מקלע וצריח משולב של מקלע ותצפית.
בלוק 2 היה בלוק רגלים שכלל צריח מקלע וצריח משולב של מקלע ותצפית.
בלוק 3 היה בלוק תצפית שכלל צריח תצפית וצריח משולב לתצפית ומקלע.
אחד הצריחים כלל פתח יציאת חרום.
בלוק 4 היה בלוק ארטילריה שכלל צריח של שני תותחי 75 מ"מ .
בלוק 5 היה בלוק ארטילריה שכלל צריח של שני תותחי 135 מ"מ וצריח משולב של מקלע ותצפית.
בלוק 6 היה בלוק ארטילריה שכלל צריח של שני תותחי 75 מ"מ ויורה רימונים.
בלוק 7 היה בלוק ארטילריה שכלל שני תותחי 81 מ"מ וצריח משולב של מקלע ותצפית.
בלוק 8 היה בלוק רגלים שכלל שני צריחים כפולי מקלע.
המבצר נבנה ב-1931 עבור יחידות ארטילריה וחיל רגלים.
עם סיום הבנייה הוא אוכלס בכ-600 חיילים וכ-30 קצינים מהרגימנטים 128 ו-152. עם סיום הבנייה ניתן לו המספר 6A.
בניגוד לעקרונות CORF, לפיהם נבנו מבצרי קו מאז'ינו, מבצר בראאן היה מרוחק ממבצרים שכנים ולכן לא ניתן לו כיסוי ארטילרי ממבצרים אלו (כמו למשל ממבצר מבצר בואה-דו-פור 6A).
מצד שני הוקמו בסמוך לו מספר מצדיות חיל רגלים שנועדו להגן עליו.
במאי 1940, במהלך פלישת גרמניה לצרפת במלחמת העולם השנייה, איישו את המבצר 615 חיילים ו-22 קצינים.
המבצר ירה כ-24,000 פגזי ארטילריה לכוון גבול צרפת-לוקסמבורג.
המבצר עצמו לא הותקף על ידי הגרמנים.
ב-22 ביוני 1940 נחתם הסכם שביתת הנשק בין גרמניה הנאצית וצרפת.
הסכם זה אילץ את חיילי המבצר להיכנע אולם מפקדיו המשיכו במשא ומתן על תנאי כניעת המבצר ונכנעו רק ב-27 ביוני והלכו לתקופת שבי.
ב-1964 שימש המבצר לאחסון תחמושת של צבא גרמניה המערבית כחלק מהסכמי ברית נאט"ו.
בשנים 1980-1972 שימשו חלקים מהמבצר שדה ניסוי לבדיקת השפעת חומרי נפץ על קירות המבצר.
בעקבות החלטת נטישת המבצרים, החלה ממשלת צרפת בתהליך למכירת המבצרים לידיים פרטיות.
ב-2022 הועבר המבצר לידי עמותת שימור שהחלה בפרויקט שימור של המבצר.
נכון ל-2025 העבודות טרם הושלמו והמבצר טרם נפתח למבקרים.
מבצר בָּשטוֹבֶה (באלבנית: Kalaja e Bashtovës) הוא מבצר מימי הביניים הממוקם סמוך לשפך נהר שקומבין לים האדריאטי במרכז אלבניה.
ככל הנראה מאז הכיבוש העות'מאני ננטש המבצר ושיטפונות הרסו חלקים ממנו.
ממשלת אלבניה בקשה (2017) לכלול את המבצר ברשימה אתרי המורשת העולמית של אונסק"ו, אך הבקשה טרם אושרה והאתר כלול ברשימה הטנטיבית של אונסקו
המבצר נבנה כארבעה קילומטרים מזרחית חוף הים האדריאטי, כשני קילומטרים דרומית מערבית ליישוב Vilë-Ballaj, כ-40 קילומטרים דרומית מערבית לטיראנה, על גדת נהר שקומבין.
אזור באשטובה שימש בימי הביניים כנמל מסחרי ומרכז לייצוא דגנים.
על פי מחקר אחד המתבסס על מקורות ועל טכניקות הבנייה, המחבר (Gjerak Karaiskaj) סבור שתאריך בנייתו הוא בין השנים 1467–1478 והוא נבנה על ידי הוונציאנים, כדי להתגונן בפני פלישה טורקית, מן הים.
המבצר נבנה, ככל הנראה, קרוב לים ועם השנים שקע סחף בים, והמבצר "התרחק" מהחוף.
חוקר אחר טען כי הוונציאנים בנו את המבצר על גבי מבנה קיים, המתוארך למאה ה-6, כאשר האזור היה תחת שלטון האימפריה הביזנטית.
חומות הביצורים ניזוקו באופן משמעותי ברעידת האדמה בנובמבר 2019.
ב-2020 הציעה תוכנית "EU4Culture" של האיחוד האירופאי לשקם כמה אתרי מורשת תרבותית באלבניה וביניהם המבצר.
המצודה היא מבנה מלבני בכיוון צפון-דרום עם שלוש כניסות, מהן עדיין נותרו שרידים בחומות הצפונית, המערבית והמזרחית (הצד הדרומי פונה לאפיק הנהר).
בצפון ובמזרח, ניצבים מגדלים עגולים שגובה כל אחד מהם 12 מטרים (39 רגל).
בחומות הטירה ניתן להבחין בשתי טכניקות בנייה שונות, המאפיינות שתי תקופות בנייה.
החומה המזרחית והדרומית, החלק הגדול ביותר של החומה הצפונית וכל המגדלים שנבנו בה, שייכים כולם לתקופה הוונציאנית ואילו החומה המערבית וכן קטע של 10 מטרים מהצפונית, נבנו מחדש על ידי הטורקים.
בנוסף, נמצאים במבצר שרידי מסגד שנבנה על ידי הטורקים.
כלי חרס מהתקופה ההלניסטית נמצאו קילומטר אחד מזרחית לבאשטובה.
משמאל לשער הכניסה הראשי שבצד הצפון-מערבי, היה בית קברות עתיק שבו נמצאה אבן עם גילוף מהתקופה הביזנטית וכן חלקי עמודים רבים, שככל הנראה שימשו כמצבות קבורה עתיקות.
במקום נשאר עמוד אחד נעוץ אנכית באדמה.
מבצר ויליאמס הוא מבצר צבאי שהוקם במאה ה-19 על גברנרז איילנד בניו יורק כדי לשמור על העיר מפני התקפה ימית.
עם סיום בנייתה הוצבו בה תותחים ששמרו על העיר במלחמת 1812 מול הבריטים.
לאחר המלחמה החל תהליך פירוק המבצר מתותחיו.
בתקופת מלחמת האזרחים האמריקנית הוחזק המקום על ידי צבא האיחוד ושימש למגורי חיילים וכבית כלא לעריקים ולאסירי צבא הקונפדרציה.
גם לאחר המלחמה המשיך המבצר לשמש ככלא צבאי עד סגירתו ב-1965.
ב-1967 הוכרז כאתר מורשת של מדינת ניו יורק וב-1972 הוכרז כאתר מורשת לאומי .
החל מ-2003 נמצא המבצר, כמו גם כל גברנרז איילנד, באחריות שירות הפארקים הלאומיים של ארצות הברית.
המבצר הוקם בשנים 1811-1807 והיה חלק ממערך מבצרים ששמר על הכניסה הדרומית לניו יורק.
מערך זה כלל את פורט ג'יי, מבצר קלינטון, מבצר ווד בליברטי איילנד ומבצר גיבסון באליס איילנד.
כמנהל פרויקט מונה קולונל ג'ונתן ויליאמס , ששימש באותה תקופה כמהנדס ראשי של חיל ההנדסה של צבא ארצות הברית ומפקח ראשי באקדמיה הצבאית של ארצות הברית בווסט פוינט.
עם סיום הבנייה אוכלס המקום בחיילים והוצבו בו תותחים.
ב-1810, עוד לפני סיום הבנייה, החליט מפקד מערך ההגנה של ניו יורק, בריגדיר גנרל הנרי בורבק לקרוא את המבצר על שמו של מתכנן ובונה המבצר, ג'ונתן ויליאמס.
במהלך מלחמת 1812 היה כבר אזור הגישה לדרום מנהטן מוגן על ידי מספר מבצרים (ומבצר ויליאמס ביניהם) ולכן חששו הבריטים לתקוף בנקודה זו והעדיפו להגיע לחופי ארצות הברית דרך מרילנד.
בהתאם לכך לא הופעלו תותחי המבצר במלחמה זו.
לאחר סיום המלחמה החל תהליך פירוק המבצר מתותחיו.
החל מ-1861, פרוץ מלחמת האזרחים האמריקנית, הוחזק המבצר על ידי צבא האיחוד ולא היה מעורב בלחימה.
בדרך כלל שימש המבצר לקליטת חיילים מגויסים של צבא האיחוד, למגורי חיל מצב של האיחוד וכן כבית כלא לעריקי צבא הצפון ולשבויי צבא הקונפדרציה.
לאחר מלחמת האזרחים המשיך המבצר לשמש למגורי חיילים וככלא צבאי לאסירים בסיכון נמוך.
עם השנים חלה התדרדרות במצב התחזוקה של המבצר וב-1895 בוצע פרויקט שדרוג במבצר שכלל חידוש מערכת החימום והאיסטלציה.
לאחר הפרויקט הוגדר המבצר כאחד מעשרה בתי כלא צבאיים ברחבי ארצות הברית.
בתחילת המאה ה-20 החל תהליך שפיכת אדמה על גברנרז איילנד מפרויקטי תשתית שבוצעו בניו יורק, דבר שגרם להגדלת שטחו של האי.
בתקופה זו החליט מזכיר המלחמה של ארצות הברית באותה תקופה, אליהוא רוט, לערוך שיפוץ במבצר ולהתאימו לכלא מודרני.
תהליך השיפוץ ארך מספר שנים ובמהלכו הונחה בכלא תשתית חשמל, פורקו מחסני תחמושת בחצר המבצר והאבנים שימשו לבניית בית משמר דו קומתי, חודשה תשתית המים והביוב, חודשה מערכת החימום, נבנו תאי בידוד והותקנו חיזוקי ברזל לתאים, לרצפה ולגג כדי למנוע בריחת אסירים.
באמצע המאה ה-20 בוצע פרויקט שיפוץ נוסף במבצר שכלל החלפת מבני עץ במבני בטון, שינויים פנימיים שכללו הקמת מחיצות לבנים, החלפת שערי עץ בשערי פלדה, ועוד.
ב-1965 החליט הצבא לסגור את בית הכלא.
החלטה זו הייתה חלק משינוי נרחב יותר שכלל פינוי גברנרז איילנד וסגירת המפקדות הצבאיות שפעלו בפורט ג'יי השכן והעברתן לפורט מיד במדינת מרילנד.
ב-1966 עבר המבצר לאחריות משמר החופים של ארצות הברית שרצה בתחילה להרוס את המבצר אך בסופו של דבר השתמש במקום לאחסנת ציוד.
במקביל התיר משמר החופים לקבוצות אזרחים להשתמש במבצר לפעילויות כמו חוגי אומנות, מפגשי תנועות נוער, מועדונים חברתיים ועוד.
ב-1997 החליט משמר בחופים לנטוש את המבצר.
במסגרת זו מונתה יחידה הנדסית של משמר החופים לבצע פעולות שנדרשו למניעת התדרדרות מצבו.
במסגרת זו חוזק מבנה המבצר, תוקנו נזקים לקירותיו, הוחלפו החלונות ונוצק גג חדש.
ב-2003 נמסרו מבצר ויליאמס ופורט ג'יי לאחריות שירות הפארקים הלאומיים של ארצות הברית
המבצר פתוח היום לביקורי תיירים.
מבצר ויליאמס נבנה בדגם מעוגל, רב קומות.
שאיפשר הצבת תותחים במספר מפלסים.
דגם זה הפך לאב טיפוס, אומץ על ידי גופי ההנדסה של הצבא ויושם במספר מבצרים נוספים.
גובה המבצר כ-12 מטר וקוטרו 65 מטר והוא נבנה מאבן חול וכלל ארבעה מפלסים.
בכל אחת מארבעת הקומות הוכנו 13 עמדות תותחים כשבכל עמדה ניתן היה להציב שני תותחים (סך הכל 26 תותחים בכל קומה ו-104 תותחים בכל המבצר).
מבצר ויג'אידורג (במראטהית: विजयदुर्ग) הוא המבצר העתיק ביותר בחוף סינדהודורג, שבמהאראשטרה, הודו.
המבצר נבנה בתקופת שלטונו של ראג'ה מ (תקופת בנייה 1193–1205), ונבנה מחדש על ידי צ'הטרפטי שיוואג'י מהאראג'.
בתחילה המבצר השתרע על שטח של 20,000 מ"ר והיה מוקף בים מכל ארבעת צדדיו.
עם השנים, התעלה המזרחית יובשה ונסללה עליה דרך.
כיום שטח המבצר הוא כ-69,000 מ"ר, והוא מוקף בים הערבי משלושה צדדים.
שיוואג'י הרחיב את שטח המבצר על ידי בניית שלוש חומות בצד המזרחי, כל אחת בגובה 36 מטרים.
הוא גם בנה 20 באסטיונים.
מבצר ויג'אידורג כונה "גיברלטר המזרחית", שכן הוא היה כמעט בלתי חדיר.
יתרונות מיקומו כוללים את מפרץ וגהוטאן/קהארפאטאן שאורכו 40 ק"מ.
כלי שיט גדולים אינם יכולים להיכנס למים הרדודים של מפרץ זה.
כמו כן, ספינות מלחמה של המראטהים יכלו לעגון במפרץ זה ועדיין להישאר בלתי נראות מהים.
השם ויג'אידורג מגיע משתי מילים: "וִיגַ'אי" שמשמעותה ניצחון, ו"דּוּרְגּ" שמשמעותה מבצר.
המבצר היה ידוע בעבר בשם "גֶרְיָה", מכיוון שהוא ממוקם קרוב לכפר "גִרְיֶה".
צ'הטרפטי שיוואג'י מהאראג' כבש את המבצר הזה מהסולטאן מ בשנת 1653 ושינה את שמו ל"ויג'אי דורג", מכיוון ששם שנת השמש ההינדואית באותה תקופה היה "ויג'אי" (ניצחון).
מבצר ויג'אידורג ממוקם בקצה האזור דמוי חצי האי של , ב, שבמחוז סינדהודורג.
זהו אחד מכמה מבצרי חוף בחוף המערבי של מהאראשטרה, הודו.
הוא מוקף מים מכל ארבעת צדדיו, אך מחובר ליבשה באמצעות דרך צרה.
הנמל הסמוך למבצר הוא נמל טבעי ועדיין נמצא בשימוש הדייגים המקומיים.
צ'הטרפטי שיוואג'י מהאראג' כבש את המבצר הזה בשנת 1653, מהסולטאן מ ושינה את שמו ל"ויג'אי דורג".
השם המקורי של המבצר היה "גֶרְיָה", והביצור הראשון נבנה ככל הנראה בשנת 1200 בתקופת שלטונו של ראג'ה מ.
שיוואג'י פיתח את ויג'אידורג כבסיס חשוב עבור ספינות המלחמה של האימפריה המראטהית.
נראה היה שהאימפריה המראטהית הייתה בירידה לאחר מותו של שיוואג'י בשנת 1680, כאשר בנו ויורשו, , נלכד על ידי הקיסר המוגולי אורנגזב ועונה באכזריות למוות ב-21 במרץ 1689. מאוחר יותר באותה שנה, נפל מבצר ראיגד לידי המוגולים.
אשתו של סמבהאג'י ובנו התינוק, שאהוג'י, יחד עם רבים אחרים, נלכדו וטופלו כאסירי מדינה.
, בנה של אשתו השנייה של שיוואג'י, קיבל אז את השלטון על האימפריה המראטהית.
בתקופת שלטונו הפך לאדמירל של הצי המראטהי.
בשנת 1698 קאנוג'י הפך את ויג'אידורג לבירת הטריטוריה שלו לאורך החוף.
ראג'אראם מת בשנת 1700 ו אלמנתו השתלטה על ניהול האימפריה המראטהית.
היא הציבה את בנה התינוק על כס המלוכה המראטהי, תחת השם "שיוואג'י השני", והובילה מבצעים צבאיים מוצלחים נגד המוגולים בין השנים 1700 ל-1707. קאנוג'י אנגרה ניצל את חולשת בית המלוכה של שיוואג'י והפך ל"מפקד הצי החזק והעצמאי ביותר בחוף המערבי של הודו".
טראבאי העניקה לקאנוג'י את התואר סארקהל (אדמירל).
בתקופה מסוימת, קאנוג'י אנגרה היה אדון על כל החוף מבומביי (כיום מומבאי) ועד .
אורנגזב מת בשנת 1707, ו, בנו של סמבהאג'י, שוחרר מהכלא המוגולי.
הוא קרא תיגר על הלגיטימיות של טראבאי ובנה לכס המלוכה המראטהי.
המראטהים היו חלוקים בנושא, אך בסופו של דבר שאהו זכה בכס המלוכה כ (מסנסקריט תוארו של ה"מלך").
וטראבאי נמלטה והקימה ממלכה קטנה באזור בשמו של בנה שיוואג'י השני בשנת 1713. מאוחר יותר היא הודחה ונכלאה עד מותה על ידי אשתו השנייה של בעלה, ראג'אס ביי.
באותה שנה שלח שאהו הראשון את הפשווה (ראש הממשלה) שלו, , ממפקדתו ב, כדי לנהל משא ומתן עם האדמירל קאנוג'י אנגרה.
קאנוג'י העביר את נאמנותו מטראבאי לשאהו.
בתמורה, קאנוג'י אושר כמפקד הצי המראטהי, וקיבל עשרים ושישה מבצרים ומקומות מבוצרים עם הכפרים הכפופים להם.
קאנוג'י אנגרה מת ב-4 ביולי 1729, ושליטת האנגרים במבצר הסתיימה בשנת 1756, לאחר שברית הפשווה-בריטים הביסה את הקלאן של האנגרים.
בשנת 1818, ויג'אידורג עבר לחלוטין לידי הבריטים.
ביולי 2025 הוכרז המבצר חלק מאתר המורשת העולמית הסדרתי הנופים הצבאיים המראטהיים של הודו, מבצרים הפרוסים על פני שטחים גאוגרפיים מגוונים, והמציגים את העוצמה הצבאית של שלטון המראטהה.
לאחר מותו של קאנוג'י אנגרה, היו שתי תקופות שלטון קצרות של בניו סארפוג'י וסמבהאג'י.
שני אחים נוספים, מאנאג'י וטולאג'י, החלו להילחם על השלטון בטריטוריה של משפחת אנגרה.
ה (ראש הממשלה של האימפריה המראטהית) , השליט האמיתי של האימפריה המראטהית (בפועל קונפדרציה) התערב בסכסוכים בין מאנאג'י לטולאג'י.
הדבר יצר שני אזורי השפעה: מאנאג'י בצפון, בקולאבה, וטולאג'י בדרום, בוויג'אידורג.
טולאג'י אנגרה זכה להעדפה מצד ומונה לסארקהל (אדמירל) של הצי המראטהי.
מינוי זה היה בניגוד לרצונו של ננאסאהב פשווה.
טולאג'י המשיך את המסורת של אביו כפיראט והשתלט על כמה ספינות של חברת הודו המזרחית הבריטית שאת הצוות שלהם שחרר תמורת כופר.
במקביל הוא כבש את העיירה מה של .
סיבה נוספת לכך שהפשווה יצא נגד טולאג'י הייתה שטולאג'י סירב להכיר בפשווה כממונה עליו, וטען ששניהם משרתים שווים של הצ'הטרפטי (מלך האימפריה).
הוא סירב לשלם תרומות מס ואף הכעיס את הפשווה על ידי פשיטות על שטחו.
ננאסאהב פשווה לא יכול היה לעשות דבר כל עוד שאהו הראשון היה בחיים, אך לאחר מותו בשנת 1749, היה הפשווה חופשי להוציא לפועל את נקמתו בטולאג'י.
מותו של שאהו ועליית הפשווה
לאחר מותו של שאהו, הפשווה היה השליט המשפיע הבא בקרב אלו שהיו להם צבאות גדולים ומבצרי יבשה רבים תחת פיקודם או לרשותם, בבעלותם של הוואסלים שלהם.
ננאסאהב ביקש את עזרת האנגלים מבומביי כדי לסיים את שלטונו של טולאג'י.
נחתם הסכם, לפיו כוח קרקעי בפיקודו של הפשווה וכוח ימי בפיקוד חברת הודו המזרחית הבריטית יתקפו וישמידו את טולאג'י.
בין יתר הסעיפים, ההסכם קבע כי מבצר ויג'אידורג, לכשייכבש, יימסר לפשווה.
בשנת 1755 תקף קומודור ג'יימס (James) מבומביי את מבצר סובארנאדורג, בעוד צבא הפשווה החל לכבוש שטחי יבשה ומבצרי חוף אחרים של אנגרה.
פעולה זו בודדה את סובארנאדורג מהיבשה.
קומודור ג'יימס הפגיז תחילה את המבצר ממערב.
800 פגזים נורו מטווח של 100 מטרים, אך החומות לא קרסו.
לאחר מכן הוא נכנס לתעלה שבין המבצר לחוף וירה על החזית המזרחית וגם על השער הראשי.
חלק מחיל המצב ניסה להימלט מהמבצר דרך מנהרה המובילה לים, אך הם התגלו ונהרגו.
נזק ניכר נגרם בתוך המבצר כתוצאה מההפגזה, וחיל המצב, שלא מצא תקווה לחילוץ או לתגבורת, נכנע.
קומודור ג'יימס חזר לבומביי לתקופת המונסונים.
לאחר נפילת סובארנאדורג וכל שאר המבצרים של אנגרה, ויג'אידורג היה המבצר היחיד שנותר תחת פיקודו של טולאג'י.
בשנת 1756, כוח גדול בפיקודו של התכנס ליד ויג'אידורג.
יחד איתו היה קולונל קלייב עם 500 נחתים.
הספינות האנגליות התמקמו כשווטסון הניף את דגלו על ה"פרוטקטור" (Protector).
שתי ספינות הפצצה היו במזרח הקיצוני.
הספינות המראטהיות עגנו בשפך המפרץ, קרוב למבצר.
הן היו צפופות, כמעט גוף אל גוף.
ביניהן הייתה הספינה הבריטית השדודה "רסטוריישן" (Restoration) שעלתה באש.
האש התפשטה במהירות עד שכל צי האנגרה נהרס.
הפגזת המבצר גרמה נזק ניכר בתוכו, ומחסן התחמושת הועלה באש.
תוך כדי הקרב טולאג'י נטש את המבצר והלך למחנה הפשווה כדי לנהל משא ומתן, אך הוא נעצר מיד ונשלח לאחד ממבצרי היבשה כאסיר.
חיל המצב התבקש להיכנע, ובהיעדר תגובה, קלייב הנחית את הנחתים שלו ב-11 בפברואר 1756, נכנס למבצר וכבש אותו.
שלל עצום נתפס: 250 תותחים, מחסנים ותחמושת, 100,000 רופיות ו-30,000 פריטים יקרי ערך נפלו לידי האנגלים.
ויג'אידורג לא נמסר מיד לפשווה על פי תנאי ההסכם.
הוא הועבר בסופו של דבר, אך רק לאחר שחברת הודו המזרחית הבריטית קיבלה את העיירה והמבצר של בתמורה.
עדויות אוקיינוגרפיות עדכניות תומכות בקיומה של חומה תת-ימית, שנבנתה בים בעומק של 8–10 מטרים.
החומה, העשויה מלטריט, מוערכת באורך של 122 מטר, גובה של 3 מטרים ורוחב של 7 מטרים.
ספינות תוקפות טבעו לאחר שהתנגשו בחומה זו.
כאשר הסידי של ג'נג'ירה התכוון לתקוף את ויג'אידורג, הוא קיבל הודעה מהפורטוגזים שסיפרה לו שהם איבדו שתיים מספינותיהם כשהתקרבו למבצר.
במרחק של 1.5 ק"מ מהמבצר במעלה נחל ואגהוטאן, קיימים שרידי מבדוק ימי החצוב בסלע.
כאן נבנו ותוקנו ספינות מלחמה של המראטהים.
הספינות שנבנו כאן היו בעלות קיבולת של 400–500 טונות.
המבדוק הזה, באורך 109 מטר ורוחב 70 מטר, פונה לצד צפון והוא מהווה הישג של האדריכלות הימית של המראטהים.
רוב הספינות הקטנות יותר עגנו ליד נמל פנימי קטן זה.
הצד הדרומי והמזרחי חצובים בסלע טבעי, והשאר הוא בניית אבן יבשה.
בנוסף, נמצאו מספר עוגני אבן משולשים במבדוק ובאזור הסמוך אליו.
על הגבעה שמול המבצר נבנתה חומה כדי להטעות את האויב.
כשהאויב תקף את החומה, הוא בזבז כבר את התחמושת שלו, ולפני שהספיק להבין זאת, הוא הותקף על ידי המראטהים מהצד האחורי.
הסקר הארכאולוגי של הודו ביצע עבודות שיקום ותיקון במבצרי המראטהים במהאראשטרה, שכללו את 'מבצר ויג'אידורג' יחד עם מבצר שיוונרי ומבצר סינדהודורג.
במבצר ישנם מונומנטים רבים, שכיום חרבים, המציגים את מאפייני האדריכלות המראטהית.
מחסני המזון והחצר הם דוגמאות קלאסיות לכך.
במבצר זה יש גם קהאלבאטקהאנה, שבו נערכו פגישות חשובות.
ישנם רק שלושה מבצרים שהיה בהם קהאלבאטקהאנה: מבצר ראג'גד, מבצר ראיגד ו'ויג'אידורג'.
כמה מהמקומיים טוענים ש, מדען בריטי, צפה מתוך מבצר זה בליקוי חמה ב-18 באוגוסט 1868. הם טוענים שבעת תצפיתו התגלה גז ההליום בשמש, בצורת להבה צהובה.
הדיווחים שפורסמו על גילוי ההליום מציינים כי ההליום התגלה על ידי שני מדענים באופן עצמאי בשנת 1868: האסטרונום הצרפתי פייר ז'נסן צפה בקווי פליטת ההליום ב-18 באוגוסט 1868 כקו צהוב ובהיר במהלך ליקוי חמה מלא ב שבהודו.
ב-20 באוקטובר באותה שנה, האסטרונום האנגלי נורמן לוקייר צפה בקו צהוב בספקטרום השמש.
הוא ערך את התצפית בווסט המפסטד, בבריטניה.
נורמן לוקייר הקים עמדת תצפית במבצר ויג'אידורג עבור ליקוי חמה שהתרחש ב-22 בינואר 1898. בדו"ח שלו הוא אינו מזכיר שביקר במבצר לפני כן.
באותה הזדמנות, נבנתה במקום במה.
מאז שנת 2009 נחגג "יום ההליום העולמי" במבצר ויג'אידורג.
מבצר בונדו הוא מבצר שנבנה במאה ה-19 כחלק ממערכת הביצורים סרה דה ריבייר שנועדו להגן על גבולות צרפת.
המבצר עצמו היה חלק ממערך ההגנה על העיר ליל בצפון מזרח המדינה.
בתקופת מלחמת העולם השנייה נכבש המבצר על ידי הגרמנים שהשתמשו במקום להוצאה להורג של לוחמי תנועת ההתנגדות הצרפתית .
כיום משמש המבצר כמוזיאון המנציח את אותם לוחמים שנרצחו במקום.
בשנים 1870–1871 הובס צבא צרפת, בפיקודו של נפוליאון, על ידי צבאה של גרמניה-פרוסיה במלחמת צרפת–פרוסיה והביא בכך לוויתור על חבל אלזס-לורן.
תבוסה זו הביאה את צרפת להכין תוכנית לחיזוק גבולותיה של צרפת כדי להתמודד עם מערכה עתידית מול המדינות השכנות, ובמיוחד מול גרמניה.
האחריות על פרויקט חיזוק ההגנה נמסר לידיו של גנרל רמון אדולף סרה דה ריבייר והמערכת שנבנתה נקראה מערכת הביצורים סרה דה ריבייר על שמו.
סרה דה ריבייר תכנן מערכי ביצורים סביב ערים אסטרטגיות הקרובות לגבולות (כמו ורדן, טול וליל) כשבין ביצורי הערים המעגליים תוכננו קוי מבצרים.
המבצרים נבנו לפי קונספט של רציפות כך שתהייה ביכולתם לסייע אחד לשני בירי ארטילרי.
המבצר נבנה בשולי העיירה בונדו (מצפון לעיר ליל) ונקרא על שמה.
המבצר היה חלק ממערך של 20 מבצרי שנבנו על ידי סרה דה ריבייר כדי להגן על ךיך מפלישה מצפון והוא ממוקם בסמוך לכביש הראשי המוליך מליל לדרום בלגיה (22E/17A).
המבצר נבנה בצורת טרפז בו אורך צלעו הארוכה 240 מטר, אורך צלעו הקצרה 180 מטר רוחבו 150 מטר כשהיקף המבצר 720 מטר ושטחו כ-32 דונם.
המבצר הוקף בתעלה שרוחבה היה שישה מטר.
בוני המבצר השתמשו בלבנים כדי לבנות את קירות וגגות המבצר וכן הניחו שכבה עבה של אדמה מעל התקרהכדי להגן עליו מירי ארטילרי.
ב-1875 החל המבצר להיבנות והבנייה הסתיימה ב-1885. המבצר יועד לכ-800 חיילים ול-40 תותחים.
עם סיום הבנייה אוכלס המבצר על ידי חיילי רגימנט הרגלים ה-43 של צבא צרפת.
ב-1887 החליט שר המלחמה של צרפת, ז'ורז' בולנז'ה, לשנות את שמות כל מבצרי סרה דה ריבייר ולקרוא להם על שם מפקדי צבא שהצטיינו בתפקידם.
מבצר בונדו "זכה" להיקרא על שם גנרל ז'ורז' מוטון שנלחם במלחמות המהפכה הצרפתית, המלחמות הנפוליאוניות ומלחמת רוסיה–צרפת ומונה למפקד המשמר הלאומי.
בשלהי אותה שנה החליף תאופיל פרון את בולנז'ה כשר ההגנה וביטל את הוראתו של בולנז'ה.
ב-1886 החל צבא צרפת לבחון את עמידות המבצרים שכבר נבנו לאור התפתחות הארטילריה.
לשם כך הועמד מבצר מלמייזון (שהגן על העיר לאן בצפון צרפת) לרשות צוות הבדיקה שהפגיז אותו בתותחים ובפגזים מהדור האחרון שהיו ברשות צבא צרפת.
נמצא שגג המבצר וקירותיו קרסו מול עוצמת הפגזים.
ניסוי זה הוביל לפרויקט מקיף, לחיזוק רבים ממבצרי הקו, שכלל יציקת גגות בטון עבים ושינויים נוספים.
מבצר בונדו לא נכלל בפרויקט חיזוק המבצרים ולכן בתחילת המאה ה-20 שימש בעיקר לאחסון ולא נלקח התוכניות ההגנה של ליל.
ב-13 באוקטובר 1914 נכבש המבצר על ידי הצבא הגרמני, במהלך מלחמת העולם הראשונה.
הגרמנים החזיקו במבצר עד אוקטובר 1918 ואז הוא הוחזר לידי הצרפתים במסגרת הפסקת האש והחתימה על חוזה ורסאי.
ב-1940 כבשו הגרמנים את המבצר בשנית, במסגרת כיבוש צרפת, במהלך מלחמת העולם השנייה.
הגרמנים השתמשו במבצר לאחסון פצצות עבור מטוסי הלופטוואפה.
בתקופה מ-17 במרץ 1943 ועד 1 במאי 1944 השתמשו הגרמנים במבצר כמקום הוצאות להורג של חשודים בפעילות התנגדות למשטר הנאצי.
בסך בכל הוצאו להורג במקום 68 אנשים שרובם הואשמו בהשתייכות לארגונים שונים של תנועת ההתנגדות הצרפתית וכן לפרטיזנים ול.
חלק קטן מהנרצחים השתייך למבצע ההונאה פורטיטיוד.
ב-1 בספטמבר 1944 נסוגו הגרמנים מהמבצר בפני בעלות הברית המתקדמים.
לפני עזיבתו פוצצו הגרמנים חלקים משמעותיים ממנו.
ב-1962 עזב הצבא את המבצר והחל תהליך לשיקומו, תהליך זה הושלם בשנות ה-80 כשרק כשליש מהמבצר שוקם, כולל אתר ההוצאה להורג של לוחמי תנועת ההתנגדות.
ב-1997 נפתח במקום "מוזיאון הרזיסטנס של בונדו" שנועד להנציח את לוחמי תנועת ההתנגדות הצרפתית שנרצחו במבצר.
המוזיאון מנוהל על ידי עיריית בונדו ומתופעל על ידי ארגון "זיכרון ההתנגדות ואלו שנורו במבצר בונדו" (association Souvenir de la Résistance et des fusillés du fort de Bondues).
מבצר דון הוא מבצר שנמצא בקרבת העיר דנקרק בצפון מערב צרפת ונועד להגן על נמל דנקרק וחופיה.
נבנה במאה ה-19 כחלק ממערכת הביצורים סרה דה ריבייר ושודרג אחרי מלחמת העולם הראשונה כדי להיות חלק מקו מאז'ינו.
מילא תפקיד חשוב בתחילת מלחמת העולם השנייה כשהגן על החוף ממנו פונו כוחות בעלות הברית במסגרת מבצע דינמו.
בשלהי המלחמה שימש זירת הוצאה להורג של חברים בתנועת ההתנגדות הצרפתית.
בשנים 1870–1871 הובס צבא צרפת, בפיקודו של נפוליאון, על ידי צבאה של גרמניה-פרוסיה במלחמת צרפת–פרוסיה.
הפסד זה הביא את צרפת לפרויקט חיזוק גבולותיה כדי להתמודד עם מערכה עתידית מול כל תוקף.
האחריות על פרויקט חיזוק ההגנה נמסר לוועדה בראשותו של גנרל רמון אדולף סרה דה ריבייר והמערכת ההגנתית שנבנתה על בסיס תוכניות הוועדה נקראה מערכת סרה דה ריבייר.
תוכניתו של סרה ריבייר הקיפה את כל גבולה של צרפת תוך שימת דגש על הגנת אתרים אסטרטגיים כמו ערים מרכזיות, צירים ראשיים, צמתי דרכים, מסילות רכבות, מעברי הרים, נמלי ים ועוד.
בהתאם לגישה זו הייתה דנקרק אתר אסטרטגי הן בגלל הנמל שלה והן בגלל קרבתה לגבול.
המבצר נמצא בחלקה הצפון מערבי ביותר של צרפת וכשבעה ק"מ מגבול בלגיה.
הוא נבנה על רכס חולי בשם ברי-דון הנמתח מצפון לדרום כק"מ ממערב לקו החוף של תעלת למאנש ונמצא בחלקה הצפון מזרחי של דנקרק.
המבצר היה אחד ממספר ביצורים שהגנו על נמל העיר והיה חריג בכך שמבין ביצורי סרה דה ריבייר שהגנו על נמלים היה זה המבצר היבשתי היחיד כששאר ביצורי הנמלים נשקו לים והגנו על הכניסות לנמלים.
המבצר חולש על דרכים ומסילת רכבת שחיברו את צפון מערב צרפת לבלגיה.
המבצר, בעל המבנה המלבני, נבנה עמוק בתוך רכס החול וכלל מגורי חיילים וקצינים, חדר אוכל, מטבח, מחסנים, מאגרי תחמושת, באר, בור מים, מרפאה ובית כלא.
המבנה הוקף בחפיר יבש שהמעבר עליו לתוך המבצר היה על גבי גשר מתרומם.
החפיר הוגן על ידי חומת ביצורים בה נקבעו חרכי ירי.
המבצר נבנה בשנים 1878–1880. בוניו הסירו את החול של רכס ברי-דון והשתמשו בכ-40,000,000 לבנים אדומות כדי ליצור את המבצר כשלאחר בנייתו כוסו חלקים ממנו בחול שהוסר לשיפור ההגנה עליו מירי ארטילרי.