tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
לדברי אוגוסט אסקופייה, השימוש בפטריות מיובשות משפר את הטעם ומונע מאדי מים לצבור לחץ שעלול לגרום למאפה להיסדק או להתפוצץ.
דיקסון צ'וטו הוא כדורגלן עבר זימבבואי ששיחק בעמדת המגן.
צ'וטו החל את הקריירה המקצועית שלו בשנת 2000, במועדון דארין טקסטיל אפריקה יונייטד מהארארה, בירת זימבבואה.
בשנים 2001–2002 שיחק במועדון הפולני גורניק זאבז'ה וצבר 12 הופעות בליגה, ובעונה שלאחר מכן שיחק בפוגון שצ'צ'ין, שם צבר 10 הופעות.
צ'וטו שיחק עבור נבחרת זימבבואה בשנים 2000–2007, שם צבר 7 הופעות.
כמו כן הוזמן לטורניר גביע אפריקה לאומות 2004.
דיר א-זהראני הוא כפר סוני, לבנוני בנפת א-נבטיה.
הכפר ממוקם על רכס, דרומית לנהר הזהראני, בגובה ממוצע של 450 מטרים מעל פני הים (הנקודה הגבוהה, 480 מטרים, נמצאת בשכונה הדרומית).
הכפר ממוקם כ-7 קילומטרים צפונית מערבית לעיר א-נבטיה, על הכביש המוביל אליה מכביש החוף הלבנוני (כ-13 קילומטרים מזרחית מכביש החוף) וכ-20 קילומטרים דרומית מזרחית לצידון.
המילה הערבית דֵיר (دير) מעידה על כך שהיה כאן מנזר קדום ומאחר שהוא הוקם על הרכס שמעל הזהראני, הוא נקרא "מנזר הזהראני (دير الزهراني).
בפי תושבי הכפר הסבר נוסף: המילה א-זהראני (زهراني) קרובה למילה זהרה (زَهْرَة) שמשמעותו פרח.
(התחילית אל [ال] היא ה' הידיעה).
כלומר: מנזר הפרח, או הפרחים.
בשנת 1875 ביקר בכפר ויקטור גרן וכתב שהכפר ממוקם על גבעה, עם אוכלוסייה של 100 מתואלים, וכ-20 נוצרים.
הוא יושב על יישוב עתיק, כפי שמעידים כמה שברי עמודים מפוזרים ומספר אבנים מסותתות ששימשו בשימוש משני לבניית מסגד ובתים פרטיים.
גרן ציין ש-14 שנה קודם לכן, בשנת 1861, ארנסט רנן מצא שם מצבה ועליה חקוקים עיטורים שונים וכתובת ביוונית שהוא העתיק.
לפי תושבי הכפר הבית העתיק ביותר בכפר נבנה בשנת 1737 (1150 לוח היג'רי).
בכניסה לכפר היה חאן שנבנה בסוף המאה ה-19 כדי לארח ולהגן על נוסעים ועוברי אורח.
שם החאן היה "ח'אן אל-ביידר" (خان البيدر) והוא נהרס באמצע שנות ה-50.
בשנת 2014 הופיעו ברשימת בעלי זכות הבחירה בכפר 3,264 איש, אך חלקם מתגוררים בחו"ל.
דיר א דרב הוא אתר ארכאולוגי בשומרון, בו נמצאת מערת קבורה יהודית מונומנטלית ומעוטרת המתוארכת למאה הראשונה לספירה.
הקבר ממוקם בפאתי הכפר הערבי קראוות בני חאסן, כשפירוש השם הערבי הוא – "מנזר הדרך".
האתר נסקר לראשונה על ידי הקרן הבריטית לחקר ארץ ישראל בשנת 1873, ותואר כ"אחד המונומנטים המרשימים בארץ ישראל, המזכיר את הקברים המפוארים ליד ירושלים".
מאז נערכו במקום מספר סקרים וחפירות הצלה: ייבין – 1972, דר – שנות השבעים המאוחרות, רביב - 2013.
לקבר חזית מפוארת ובעבר היו בו שני עמודים מעוטרים, מהם שרד אחד.
למעלה יש כרכוב דורי באורך של 15 מטר ושני פילסטרים, כשהעיטור המגולף כלל 15 טריגליפים ו-14 רוזטות כשכל אחת הייתה בעיצוב שונה.
בכניסה ישנה אכסדרה ברוחב של 5.5 מטר ובגובה 3 מטרים.
לקבר שלושה חדרים החצובים בסלע, בחלקם כוכי קבורה וחלקם עם מקמרים.
הקבר המרכזי בדיר א-דרב משלב מוטיבים רבים המזוהים ממערות הקבורה היהודיות והמפוארות בירושלים.
למעשה מערת הקבורה הזו היא הדומה ביותר למערת הקבורה היהודית באום אל עמד, בזכות סיתות השוליים של הנדבכים הנראים לעין בכניסה למערה.
חדר הקבורה המרכזי כולל בור עמידה חצוב ושלושה כוכי קבורה שנחצבו מול הכניסה למערה.
שני חדרי קבורה נוספים נחצבו מימין ומשמאל ובשניהם מקמרים.
בימני שבהם ישנו בור עמידה, אך נראה שחציבת החדר לא הושלמה.
בחדר הקבורה השמאלי יש בור עמידה המעוטר בפילסטרים ובכל דופן של החדר, נחצב מקמר.
באזור סביב הקבר המרכזי ישנן מערות קבורה נוספות.
הממצאים השונים שנתגלו בקבר המפואר ובסביבתו הובילו את שמעון דר למסקנה שבמקום היה יישוב יהודי עד לזמן המרד הגדול ומרד בר כוכבא, שלאחר החורבן של היישוב, הוא אוכלס על ידי שומרונים.
כל החוקרים שסקרו וחקרו את הקבר המונומנטלי הגיעו למסקנה שהוא מזכיר את הקברים המפוארים של ירושלים ומערכות קבורה דומות בשומרון.
אביגד כבר ציין את דמיון הקבר למערת הקבורה באום אל עמד, מגן מציין את דמיונו למערכות הקבורה היהודיות שבחורבת כורקוש ומקטע עבוד ומייחס זאת לעובדה שחלק מאומני האבן מירושלים, עזבו את העיר ועברו לגור בשומרון לאחר חורבן בית שני.
לדעת פלג ברקת, הקברים נחצבו עבור יהודים בני המעמד הגבוה באזור וההשראה שלהם הייתה מערכות הקבורה בירושלים.
דיקסון הול לואיס היה פוליטיקאי אמריקאי שכיהן כחבר בית הנבחרים וכסנאטור מטעם אלבמה.
לואיס נולד ב-10 באוגוסט 1802 במטע בוטוויק, מחוז דינווידי, וירג'יניה, ועבר בשנת 1806 עם הוריו למחוז הנקוק, ג'ורג'יה.
בשנת 1820 השלים את לימודיו באקדמיית מאונט ציון ומכללת קרוליינה הדרומית בקולומביה.
באותה שנה עבר למחוז אוטוגה, אלבמה, שם למד משפטים וב-1823 התקבל ללשכת עורכי הדין.
באותה שנה בנה בית ("Old Homestead") בעיירה לואונדסבורו, אלבמה, עשרים מייל מערבית לבירת המדינה במונטגומרי.
בין השנים 1831 ל-1835 כיהן כיושב ראש ועדת בית הנבחרים לענייני אינדיאנים.
הוא כמעט נבחר ליושב ראש הבית בקונגרס ה-26, וקיבל 113 קולות בהצבעה ה-8, רק ארבעה קולות פחות מ-117 הדרושים על מנת להיבחר.
בשנת 1844 מונה לואיס על ידי גיסו המושל בנג'מין פיצפטריק כחבר הסנאט של ארצות הברית כדי למלא את המושב שהתפנה בעקבות התפטרותו של ויליאם ר.
הוא נבחר מחדש כמועמד הדמוקרטי ב-1847 וכיהן מ-22 באפריל 1844 ועד מותו בעיר ניו יורק ב-25 באוקטובר 1848. בסנאט כיהן כיושב ראש ועדת הכספים בין השנים 1845–1847. בשנת 1847 מונה לחבר בוועד המבקרים של ווסט פוינט.
כמו כן, בשנת 1847 הוא קנה בבולטימור "כושים בשווי חמישה עשר או עשרים אלף דולר לשימוש שלו ושל בנו, במטעים שלהם, בבית".
כדמות שמנה להפליא, לואיס היה ידוע במשקל של עד 500 פאונד (227 ק"ג), מה שהפך אותו לחבר הקונגרס השמן ביותר אי פעם.
מושב שנבנה במיוחד סופק בחדרי הסנאט עבורו, והכרכרה שלו הייתה מצוידת בקפיצי מתלים כבדים בצורה יוצאת דופן.
לפי הפרסום של פרויקט הכותבים הפדרלי של מינהל קידום העבודות, Alabama: A Guide to the Deep South, שנינות פופולרית בקרב עמיתיו של לואיס הייתה ההבחנה שלאלבמה יש את הנציגות הגדולה ביותר מכל מדינה.
לואיס נקבר בבית הקברות גרין-ווד בברוקלין, ניו יורק.
דֵיר אֶל-אַסַד היא מועצה מקומית ערבית במחוז הצפון בישראל.
דיר אל-אסד יושבת בבקעת בית כרם (בקעת שגור) בלב הגליל, בקרבת העיר כרמיאל, בצמוד ומעל בענה לכיוון צפון, ומטפסת במעלה המדרון התלול שמצפון לבקעה, אל תחילת הגליל העליון.
שטח השיפוט של המועצה משתרע על פני 4,759 דונם.
הוכרזה כמועצה מקומית בשנת 1975.
כלל תושבי דיר אל-אסד הם ערבים-מוסלמים.
בתקופת הצלבנים היה במקום יישוב נוצרי בשם לָה בֶּנָה, וסמוך אליו מנזר על שם סנט ג'ורג'.
בתקופה העות'מאנית גורשו הנוצרים מהכפר על ידי הסולטאן סולימאן הראשון, וצאצאיהם הקימו מאוחר יותר את בענה הסמוכה.
את שטח הכפר ואדמות המנזר מסר הסולטאן לידי שייח' אל-אסד א-צפה מצפת, שייסד את היישוב הנוכחי.
במפקד האוכלוסין של 1922 היו בכפר 749 תושבים, כולם מוסלמים.
בשנת 1961 הופקעו חלק מאדמות הכפר (בעיקר אלו שלא היו ראויות לעיבוד חקלאי) לצורך הקמת העיר כרמיאל.
בשנת 2003 אוחדו היישובים בענה, דיר אל-אסד ומג'ד אל-כרום תחת מועצה מקומית משותפת בשם שגור.
בשנת 2005 הוכרז היישוב כעיר.
לפי חוק זה, נערכו בחירות חדשות למועצות המקומיות הנפרדות ב-18 באוגוסט 2009. עד אז, נוהלה העירייה המאוחדת בידי ועדה קרואה.
דֵיר חַנָּא היא מועצה מקומית במחוז הצפון, בבקעת סכנין, בצפון הגליל התחתון המרכזי (לב הגליל), והיא הוכרזה כמועצה מקומית בשנת 1975.
יש מספר סברות לגבי מקור השם: על שם קדוש נוצרי שעל שמו היה קרוי מנזר במקום, על שם מפקד צבא צלבני שכבש את המקום, או גלגול שמו של היישובים היהודיים כפר חנון או כפר יוחנא מתקופת המשנה והתלמוד.
בכפר יוחנא התיישבה משמרת הכהנים יכין ובכפר חנן פעלו מספר תנאים ואמוראים.
על פי זאב וילנאי פירוש השם הוא מנזר חנה, על שם חנה הקדושה, סבתו של ישו.
במרכז היישוב ישנו מבצר ברמת השתמרות בינונית, אשר נבנה במאה השמונה עשרה על ידי שליטי הגליל אז, משפחת זידאן - משפחתו של דאהר אל עומר.
סעד אל עומר, אחיו של טאהר אל עומר בנה ביישוב את ארמונו ואת המסגד הצמוד ב 1732. טאהר שלח את בנו עותמן להתנקש באחיו סעד ובתמורה הבטיח לו את שפרעם.
הבן עותמן חנק את דודו סעד אך ט'אהר אל עומר הפיץ שמועה שסעד מת מהכשת נחש ועותמן לא קיבל את שפרעם.
עלי ועותמן בני ט'אהר לכדו את דיר חנא ומשם שלחו מסר לאביהם שיעמוד בהבטחתו.
ט'אהר עלה על דיר חנא עם כל צבאו אבל תוך כדי המצור הסתבר שפחה דמשק עולה על הגליל.
התייר קונסטאנטן פרנסואה וולני (Volney) מספר שט'אהר קרא לבניו וביקש מהם הפסקת אש וארוחת ערב משפחתית.
בארוחה הוחלט לחבור ולהילחם נגד הפחה ואחר כך לשוב ולהתקוטט וכך הסתיים המרד.
במשך תקופת שלטון המשפחה ישבו בארמון כמה מבניו של ט'אהר, אחמד, עותמן ועלי.
את הארמון והחומות שהקיפו את הכפר הרס אויב המשפחה אחמד אל ג'אזר מושל עכו.
עלי אל עומר ברח ללבנון ומשם לגולן ולבסוף נרצח על ידי חיילי פחה דמשק.
בחצר הארמון מונחים כיום חלקי בית בד מודרני לתצוגה.
שרידי חומות הארמון והמסגד עדיין בנויים אבנים צהובות ולבנות כפי שהיה במקור.כנסיית הכפר בנויה אף היא על שרידי הארמון.
לפי מפקד אוכלוסין של 1931, היו בכפר 117 בתים נושבים ו-563 תושבים: 227 מוסלמים ו-136 נוצרים.
לפי מפקד אוכלוסין של 1961 היו בכפר 1,665 תושבים.
דיר אל-קמר היא עיירה נוצרית-מרונית בהרי השוף המצויים במרכז הר הלבנון, בלבנון.
בשנת 1590 קבע בה את בירתו פח'ר א-דין השני, שליט לבנון.
הסיבה למעבר הייתה מחסור חמור במים בבירתו הקודמת בעקלין, ודיר אל-קמר הייתה מפורסמת במקורות המים שלה.
כששב פח'ר אל דין מגלותו (1613–1618) הביא עמו בנאים מאיטליה אשר בנו בעיר את ארמונו בסגנון פלורנטיני.
בהמשך, בין המאה ה-16 ל-18, הייתה העיירה מוקד שלטונם של שליטי הר הלבנון עד אשר העביר האמיר בשיר השני לבית שהאב את בירתו לעיירה בית א-דין.
בשנת 1842 נשרפה העיירה כחלק מהטבח שבוצע בנוצרים בלבנון בין השנים 1840–1860. התקפות נוספות על העיירה ואף מעשי טבח נערכו על ידי הדרוזים בשנת 1860. השמדת הכפרים הנוצריים בהרי השוף הביאה למעורבות צבאית של צרפת בשנת 1860.
מסגד פח'ר א-דין נבנה ב-1493 ושופץ במאה ה-16 על ידי פח'ר א-דין השני עבור חייליו המוסלמים.
בסמוך למסגד נבנה במאה ה-19 שוק רצענים המאכלס בהווה חנויות רגילות.
בסמיכות לשוק מצוי ארמונו של האמיר יונס לבית מען, אחיו של פח'ר א- דין השני, אשר היה מפקד צבאו של אחיו.
הקומה השלישית של הארמון פורקה בסוף המאה ה-18 על ידי יוסוף לבית שהאב על מנת לבנות מאבניה את ארמונו, המשמש בהווה כמשכן עיריית דיר אל-קמר.
צפונית לארמונו של האמיר יוסוף מצוי "ח'אן המשי" אשר נבנה על ידי פח'ר א-דין השני כחאן עבור סוחרים ושימש כמקום מסחר במשי.
המבנה משמש בהווה לפעילויות תרבותיות.
בסמוך לח'אן המשי מצוי בית הכנסת העתיק של דיר אל קמר אשר נבנה במאה ה-17.
כל אלו משתלבים בסמטאות צרות הבנויות על צלע הר.
הבתים העתיקים במרכז העיירה מחופים בגגי רעפים אדומים ומאופיינים בחלונות בעלי קשתות כפולות.
יצחק בן-צבי בספרו שאר ישוב מצטט שו"ת משנת 1600 המדבר על עבודת האדמה בשנת השמיטה ליהודים הגרים סמוך לצידון, ומסיק שבאותה תקופה כבר חיו יהודים באזור.
הוא גם מביא תשובה של ר' מרדכי גלנטי משנת ה'תקל"ז (1777) המדברת על יהודי שחי ונקבר באזור.
ייתכן שראשית הקהילה ביהודים אשר היו חלק מפמלייתו של פח'ר א דין השני.
קהילות יהודיות קטנות התקיימו גם בכפרים בסביבות דיר אל קמר: מח'תארה, עין קניה, עין זחלתה, ענדרה, נברך.
המשותף לקהילות הללו (ובכלל זה דיר אל קמר) הוא שהן התקיימו בחסות הדרוזים שנטו חסד ליהודים והיו עמהם ביחסי ידידות.
כל עוד שלטו הדרוזים באזור זה בהר הלבנון, התקיימו גם הקהילות היהודיות בכפרים הללו.
כשנאלצו הדרוזים לנטוש את הכפרים הללו עקב תוצאות הטבח הדרוזי בנוצריי הר הלבנון בשנת 1860 ומעורבות צרפת בסכסוך, נטשו גם הקהילות היהודיות במקומות אלו.
בשנת 1845 ביקר בדיר אל-קמר ד"ר אלברט כהן, שליח הקונסיסטוריה המרכזית של יהודי צרפת לארץ ישראל, במסגרת מסעו לבחינת מצבם של היהודים.
הוא העיד כי פגש בכפר כחמישים עד שישים משפחות.
בשנת 1831 יצאו כמאה צעירים יהודים מדיר אל-קמר ומהעיירה חצביה, כחיילים בצבאו של עבדאללה פאשא, מושל עכו, על מנת לדכא את המרד שפרץ בשומרון כנגד שלטונו של מושל עכו.
תופעה זאת של יהודים אשר אוחזים בנשק הייתה נדירה למדי בארצות האסלאם ולכן טבעי הדבר שתייר יהודי, המשורר לודוויג אוגוסט פרנקל, אשר סייר בלבנון בשנת 1855 מצא לנכון לציין שיהודי דיר אל קמר, "אם צריך, יודעים להשתמש ברובים ולהילחם כנגד אויביהם".
פרנסתם של היהודים בעיירה התבססה על עבודת אדמה, מסחר, ייצור סבון, גידול טוואי המשי והפקת מעט ברזל ממרבצי הברזל שבסביבת העיירה.
כאמור לעיל, ההתיישבות היהודית בהר הלבנון נסמכה על יחסי ידידות בין הדרוזים לבין היהודים.
לאחר הטבח שבוצע בעיר בשנת 1860 החלו הדרוזים נוטשים את דיר אל קמר ואיתם עזבו גם יהודי דיר אל קמר את העיירה והכפרים הסמוכים לה.
יהודי דיר אל קמר עברו לביירות, צידון ועאליי.
ב-1928 ביקר במקום יצחק בן-צבי, לימים נשיאה השני של מדינת ישראל וראה את בית הכנסת שבמקום.
ובשנות השבעים של המאה העשרים עוד כינו חלק מתושבי העיירה אזור מסוים בשם 'חארת אל יהוד' כלומר שכונת היהודים.
סמוך לשכונה זאת הצביעו התושבים על מבנה ששימש, לדבריהם, כבית כנסת.
בתקופת מלחמת לבנון הראשונה תיעד הצלם מיכה בר-עם במצלמתו את היהודיה האחרונה שהתגוררה בדיר אל קמר, הגברת הנרייט סידי, אשר באותה העת הייתה כבת שבעים וחמש.
בספר איטלקי, מסופר על עלילת דם שהתרחשה בדיר אל קמר בשנת ה'תר"ז (1847).
ב-27 במרץ (לפי הלוח היוליאני) של אותה שנה נעלם הילד המרוני בן ה-6, יוסף, בנו של אסעד אבו שאכר, בעת תהלוכת חג הדקל הנוצרי, וגופתו נמצאה מחוץ לעיר לאחר שלושה ימים.
הנוצרים האשימו את היהודים, ותשעה מהם נעצרו בחשד של מעורבות ברצח הילד, שאירע סמוך לחג הפסח.
עם התערבותו של משה מונטיפיורי אצל המושל בביירות (באמצעות הקונסול האנגלי) ומכתב שכתב לעיתון הטיימס של לונדון, שוחררו העצורים.
דיר בלוט הוא כפר ערבי בשומרון, בנפת סלפית שברשות הפלסטינית, מערבית ליישובים פדואל, עלי זהב ולשם.
ליד הכפר מצויות עתיקות רבות ומעיינות, שמהם מגיעים חלק מיובלי הירקון.
בימי המנדט הבריטי נודע הכפר כמקום ייצור פחמים.
צמודה לכפר ממזרח, שלולית חורף גדולה המתמלאת מידי חורף.
דיר א-שיח' (בערבית دير الشيخ) היה כפר ערבי בהרי ירושלים, מיקומו היה בסמוך למפגש של נחל רפאים עם נחל שורק, על כתף הר היורד בתלילות אל נחל שורק מעל תחנת הרכבת בר גיורא שנקראה עד שנת 1948 "תחנת דיר א-שיח'".
בתקופה הממלוכית, יישוב נוצרי שהיה במקום הפך למרכז סופי ששמו נקשר בשושלת אסלאמית חשובה שייסד שייח' באדר א-דין.
א-דין הגיע לארץ ישראל במאה ה-13 והתיישב במקום, אותו הפך לאבן שואבת לזיארה.
ברבות השנים תושבי הכפר הנוצריים נעקרו או התאסלמו.
בראשית התקופה העות'מאנית חיו במקום כ-113 איש.
לפי מסורת מקומית, עת פלישתו של אבראהים פאשא ב-1834, נחיל דבורים שנשלח בידי שייח באדר הגן על הכפר מפני חייליו.
הכפר ננטש בשלהי המאה ה-19, עקב הגירה שלילית או מגפת טיפוס.
בהמשך היה במקום כפר מוסלמי קטן.
במקום גרו כ-220 איש בשנת 1945, ותושביו נמלטו במלחמת העצמאות.
השם ערבי ופירושו מנזר השיח', הוא באדר אלג'מלי, הידוע גם בשם שיח' סולטאן באדר או אלבדרי שקברו נמצא בכפר והיה מקודש בקרב תושביו.
התואר "סולטאן" מתייחס אך ורק למעמדו הדתי של בדר.
מבנה מקאם דיר א שיח' הוא המבנה היחיד של הכפר ששרד.
שיח' סולטאן באדר היה דרוויש שגר בירושלים, בתקופתו של סולטאן הממלוכי ביברס.
לאחר מות בתו עבר לנחל שורק, שם חי במערה.
כשמת נקבר בזאווייה שהקים לעצמו, שנודעה כדיר א שיח'.
כשבנו מוחמד מת, הוא נקבר לצד אביו.
המבנה מורכב מארבעה חלקים עיקריים : חצר, אולם תפילה, מקאם וקריפטה, וסביבם חומה.
הכניסה למכלול היא דרך שער בחומה המערבית, ומשם יורד גרם מדרגות לחצר.
המכלול התפתח במהלך מאות בשנים.
נראה שהמבנה הקדום ביותר הוא חלק ממנזר, שנבנה במהלך התקופה הצלבנית או לפניה.
אולם התפילה שייך, כנראה, לזאוויה שייסד בדר במאה ה-13 והמקאם שייך לאותה תקופה.
בימי השלטון הממלוכי בארץ היה במקום יישוב נוצרי, בו התיישב באדר א-דין מוחמד, איש דת מוסלמי שמסורות שונות מתארות את מוצאו מעיראק, מח'וראסאן, או מהחג'אז.
תחילה התיישב בשועפאט, אך עם מותה של אחת מבנותיו, הוא קם היגר מערבה.
לפי מוג'יר א-דין, היסטוריון שחי בירושלים בתקופה הממלוכית, באדר א-דין הגיע לארץ ישראל בזמן כלשהו בין 1229 ל-1244, והתיישב לבסוף בדייר א-שיח.
בספרו "תולדות ירושלים וחברון" הוא כותב כי באדר א-דין היה איש בעל מידות טובות, שזכה למוניטין של אדם הקרוב לאללה.
הוא מת בשנת 1253, ונקבר בזאווייה (בית מדרש ותפילה) שהקים בדיר א-שיח.
המקום משך אליו תלמידים רבים ומבקרים שהגיעו למטרת זיארה (עלייה לרגל לאתרים מקודשים באסלאם).
לפי המסורת, אחד מבניו חזר לירושלים והתיישב בכפר שנודע לאחר מכן בשם שרפאת, לאות כבוד לאותה משפחה אצילה, "אשרף".
עם הזמן, דייר א-שיח נעשה לכפר מוסלמי.
תושביו הנוצרים נאלצו לעזוב או התאסלמו.
במפקד האוכלוסין של שנת 1596 נמנו בכפר כ-113 תושבים.
הכפר היה שייך לנפת ירושלים במחוז ירושלים, שטחי אדמותיו הוערכו ב-6,781 דונם.
ענפי החקלאות בכפר היו גידול חיטה, שעורה, זיתים ופירות..
בשנת 1834, עם פלישתו של אבראהים פאשה והצבא המצרי לארץ ישראל, הוא החרים אדמות באזור שהשתייכו למנהיגים מקומיים.
על-פי מסורת ערבית, כאשר אבראהים פאשה שלח כוח להחרים את אדמות הכפר, אלו הותקפו על ידי נחיל דבורים, שנשלחו בידי שייח באדר.
בשנת 1870 נרשמו במקום 28 בתים ו-101 תושבים זכרים.
בשנת 1883, הכפר תואר כנטוש.
ואליד חאלידי סבר כי תושביו היגרו לתקופה זמנית, או שמא מצאו את מותם במגפת הטיפוס ששטפה את האזור בשנת 1874.
בשנת 1894, בלדנספרגר הזכיר בכתביו את שייח' את'מאן, צאצא ישיר של שייח' באדר, שחילק את זמנו בין ארטאס לדיר א-שיח'.
את'מאן חבש טורבן ירוק כאות להיותו צאצא של חוסיין.
המוניטין הגבוה שזכה לו נפגם בעקבות תקרית בריחתו של פושע בה היה מעורב בשנת 1881.
על פי סקר הכפרים 1945 בארץ ישראל בשנת 1945 הוערכה האוכלוסייה ב-220 נפשות.
במלחמת העצמאות, במהלך מבצע ההר ב-21 באוקטובר 1948, הכפר נכבש על ידי חטיבת הראל ותושביו נמלטו ממנו.
בתי הכפר נהרסו פרט לקברו של שיח' באדר הנמצא במבנה כיפתי לבן הבולט היום למרחוק על רקע הסביבה המיוערת והירוקה.
אפשר להגיע לכפר בשביל מסומן בצבע כחול (מס' 9336) המתחיל בנס הרים דרך דיר א-שיח' ומסתיים בתחנת הרכבת בר גיורא.
אפשרות נוספת היא לצאת מבר גיורא בשביל מסומן בצבע שחור (מס' 9332) שהוא תחילת מסלול בנחל קטלב כשמגיעים לעין גיורא מתחיל שביל מסומן בצבע כחול (מס' 9337) המוביל לדיר א-שיח'.
דֵיר אל-בַּ֫לַח היא עיר השוכנת במרכז רצועת עזה.
משמעות השם בערבית היא "מנזר התמרים", על שום מטעי תמרים רבים מסביב לעיירה.
העיירה שוכנת בין העיר עזה מצפון לבין ח'אן יונס מדרום.
דרומית-מזרחית לעיירה שכן כפר דרום, ודרומית-מערבית לה שכן גוש קטיף.
מספר תושבי העיר בשנת 2006 היה 62,000, מתוכם 19,534 במחנה הפליטים דיר אל-בלח שבמערב העיירה.
בחפירות ארכאולוגיות שהתקיימו בין השנים 1971–1982 במערבה של העיר, באזור החולות, בראשות הארכאולוגית טרודה דותן, התגלה מבצר כנעני-מצרי גדול ומספר רב של ארונות קבורה דמויי אדם () מחרס של מצרים מתקופת הברונזה המאוחרת אשר עברו צפונה במקום בדרך הים אשר חלקה הדרומי כונה במקרא דרך ארץ פלשתים.
לפי צבי אילן ייתכן כי השם המקורי של העיירה היה "דרום" או "כפר דרום".
לדבריו, בימי התלמוד היה במקום כפר עברי, ובו התגורר רבי אליעזר בן יצחק איש כפר דרום.
שם זה השתבש, אולי בתקופה הערבית הקדומה, ל"דיר א-רום" – מנזר הביזנטים – ואחר כך הפך לדיר אל-בלח.
בתקופה הצלבנית נשמר השם העתיק בצורת "דרום" או "דרון".
היה זה שמה של מצודה רבת חשיבות שסימלה את גבולה של ממלכת ירושלים הצלבנית.
בשנת 1170 העיירה הושמה במצור על ידי צלאח א-דין.
במקום היה חיל מצב קטן בראשות האציל הצרפתי אנזלם דה-פאסי.
הוא החזיק מעמד 48 שעות עד הגעת תגבורת מאשקלון.
בשנת 1187, סמוך לקרב חיטין, נכבשה העיר.
יש עדות משנת 1192 כי למצודה היו 17 מגדלים שנראו מרחוק.
העיירה הייתה בסיס היציאה הקדמי של חיל המשלוח המצרי לקרב עזה הראשון והשני, ובתקופת ההתארגנות שלאחר קרבות כושלים אלו שכנו בסביבות העיירה מחנות צבא של הכוח הבריטי.
לקראת הקרב על באר שבע ערכו הבריטים באזור פעולות כחלק מתוכנית ההונאה שלהם, בפיקודו של אדמונד אלנבי: בחוף דיר אל-בלח הם ריכזו סירות שנועדו לביים התארגנות גדולה של כוח נחיתה.
ספינות של הצי המלכותי שטו לאורך החוף, וביימו מדידות של עומק המים.
כמו כן, במחנות במרחב רפיח—דיר אל-בלח נמשכה שגרת פעילות מבוימת של מספר קטן של חיילים, תוך הקפדה על תאורת לילה שגרתית מלאה, אבל למעשה התרוקנו מחנות אלה בהדרגה מהדיוויזיות של כוח המחץ.
במלחמת העולם הראשונה הוקמו בעיר שני בתי קברות לחללי האימפריה הבריטית בארץ ישראל במלחמת העולם הראשונה: בבית הקברות הצבאי (DEIR EL BELAH WAR CEMETERY) נקברו 734 חללים, רובם מבריטניה, אך יותר מ-10% מהם ממוצא הודי, ובבית הקברות המצרי (DEIR EL BELAH EGYPTIAN CEMETERY) מספר החללים הוא 285, כולם בריטים.
בין הנקברים בבתי קברות אלה ישנם גם חללים יהודים.
במפקד האוכלוסין במפקד האוכלוסין בארץ ישראל בשנת 1922, נמנו בדיר אל-בלח 893 מוסלמים, 22 יהודים ונוצרי אחד.
במפקד האוכלוסין בארץ ישראל בשנת 1931 נמנו בעיר 1,577 מוסלמים ו-10 נוצרים.
לאחר מלחמת העצמאות נבנה במקום מחנה פליטים פלסטינים.
לאחר כיבוש רצועת עזה במלחמת סיני הקימה ישראל במקום מועצה כפרית.
באותו זמן התגוררו בדיר אל-בלח 5,000 תושבים ו-40,000 פליטים.
בתחילת ינואר 1957 נפתח בכפר בית דואר של דואר ישראל.
בעיר פועל בית החולים שוהדא אל-אקצא.
במרץ 1992 הוצא מכרז להקמת מתקן התפלה בדיר אל-בלח בהספק של 60 קוב לשעה.
במהלך מלחמת חרבות ברזל (נכון לספטמבר 2025), העיר דיר אל-בלח לצד מחנה הפליטים נוסיראת והכפר אל-מוואסי היו האזורים המאוכלסים היחידים ברצועת עזה שבהן צה"ל לא ביצע תמרון קרקעי.
עם זאת, חיל האוויר ביצע מאות תקיפות נגד יעדי חמאס בעיר, וכוחות קרקעיים פעלו מספר פעמים להשמדת תשתיות טרור בפאתי העיר.
ב-25 בדצמבר 2023 בוצעה תקיפה ישראלית בדיר אל-בלח ממנה נהרגו על פי גורמי רפואה ברצועה 106 איש.
בינואר חוסל עאדל מסמח, שפיקד על פלוגת נוח'בה של דיר אל-בלח בטבח שבעה באוקטובר שפשטה על כיסופים.
ב-5 ביוני 2024 החלה אוגדה 98 בפעילות ממוקדת במרחבים מזרח אל בוריג' ומזרח דיר אל בלח.
ב-27 ביולי דווח על 30 הרוגים וכמאה פצועים בתקיפת בית ספר ששימש מחסה לעקורים בדיר אל-בלח.
צה"ל מסר שהמתחם שימש מסתור למחבלי חמאס ואוחסנו בו אמצעי לחימה.
ב-6 באוקטובר הופצץ מסגד במקום ועל פי סוכנות הידיעות וואפא נהרגו בתקיפה 21 איש.
ב-19 במרץ 2025 נהרג עובד בולגרי של האו"ם בדיר אל-בלח מתקיפה ישראלית.
ב-7 באפריל 2025 נורו מדיר אל-בלח כ-10 רקטות לעבר ישראל, ובעקבות זאת תקף צה"ל במקום.
ב-13 באפריל הותקף מתחם של חמאס בעיר.
ב-25 באפריל דיווחה סוכנות AP על תקיפה ישראלית של בית ספר בדיר אל-בלח שממנה נהרגו 23 איש.
דיר אל-קרנטל (מנזר קרנטל) הוא מנזר יווני-אורתודוקסי במצוק הר הקרנטל כ-4 ק"מ מערבית ליריחו.
במאה ה-4 הקים הנזיר חריטון לאורה בפסגת ההר, מעל מיקומו הנוכחי של המנזר.
את המנזר הנוכחי התחילה הפטריארכיה היוונית אורתודוקסית לבנות ב-1875, בסיוע הכנסייה הרוסית.
נזירים ביזנטיים חיו במקום כבר במאה ה-4. לפי המסורת הנוצרית, ישו שהה במקום 40 יום ו-40 לילה במהלכם ניסה השטן להעביר אותו על אמונתו (לוקאס ד 1–13).
השם הערבי "קרנטל" הוא שיבוש מהמילה הלטינית "קרנט" שפירושה ארבעים.
בשנת 1914 נבנתה בראש ההר חומת אבנים רבועה ובתוכה שרידי כנסייה.
ב-1998 בנתה חברה אוסטרית רכבל שעולה ממרכז יריחו מערבה במעלה ההר, לאורך 1,300 מטר, עד למסעדה ולמרכז מבקרים.
ממנו ממשיכים ברגל למנזר הקרנטל.
לרכבל שני זוגות של שלוש קרוניות אדומות.
מהמנזר עלייה למקום המכונה "טחנת אל-הווא" (טחנת הרוח), שבו מצויים שרידי מבצר חשמונאי, הרודיאני וצלבני קדום בשם דוק (דגון).
במקום נמצאו יסודות של מבנים, חומות, קירות תמך וחפיר הגנה.
המבצר שלט על יריחו וכן על הדרך העתיקה היורדת מההר, צפונית ליריחו, המכונה "טריק אבו ג'ורג'".
מערכת אספקת המים למבצר, השוכן למעלה מ-360 מטר מעל פני הסביבה, התגלתה במסגרת סקר כולל של מבצרי יריחו שערכו זאב משל מאוניברסיטת תל אביב, בשיתוף דוד עמית.
בסקר שנערך בשנת תשל"ב (1972), נמצאו שרידים של אמת מים.
אמה זו הובילה אל תשעה בורות חצובים במדרון המצוקי לעבר בקעת יריחו.
הנזירים הביזנטיים שיקמו חלק מהאמה לשימושם.
כתובת יוונית משנת 1898 נמצאה על-יד אחד הבורות.
לפי עדותו של הנזיר מיכאל ממנזר הקרנטל, לאחר מלחמת השחרור השתלטו על המנזר פליטים ערבים שברחו משטח מדינת ישראל, ועקב כך נאלצו הנזירים להתגורר במערות כתף יריחו הסמוכות למנזר.
דיר א-סולטאן הוא מתחם על גג קפלת הלנה הקדושה בכנסיית הקבר.
על פי רוב המסורות, זהו חלק מהתחנה התשיעית בוויה דולורוזה, והוא שייך לכנסייה האתיופית, שאין לה נכסים בכנסיית הקבר עצמה.
בתקופה הצלבנית שימש הגג כאולם הסעודות של האבירים ששהו בכנסייה, ושרידי העמודים עליהם נסמך גג האולם, מעטרים את הקירות ששרדו סביב המשטח.
במעבר מהגג לעבר רחוב בית הבד הנמצא במפלס אחד נמוך יותר, ניצב עמוד המסמל את התחנה התשיעית בוויה דולורוזה.
שם ישו, בדרכו לגולגותא, נפל בפעם השלישית.
הגישה אל מתחם המנזר היא דרך מעבר וגרם מדרגות היוצא מרחוב בית הבד, או דרך הקפלות האתיופיות, הצמודות לכנסיית הקבר מדרום-מזרח.
המנזר בנוי ככפר אתיופי קטן, בעל חדרונים העשויים מחומר וקורות עץ.
הדלתות והחלונות הנמוכים צבועים בצבעים עזים, והחדרים עצמם מרוהטים בסגפנות, וכוללים לרוב מזרן שינה לאדם אחד.
בין החצר לחדרי המגורים צומח "עץ הזית הקדוש", אשר על-פי המסורת האתיופית מסמל את המקום בו העלה אברהם לעקדה את בנו יצחק, ובענפיו של עץ זה הסתבכו קרני האייל.
הנזירים חיים חיי שיתוף, ומנהלים סדר היום המוקדש ברובו לתפילות הנמשכות ביום ובלילה.
המחלוקת בין הקופטים לאתיופים על השליטה בדיר א-סולטאן ועל שתי הקפלות המוקדשות למיכאל הקדוש ולארבע החיות, נטושה זה שנים רבות.
שתי הקפלות מקשרות בין דיר א-סולטאן לבין חצר הכניסה אל כנסיית הקבר, וקיום השליטה בפועל במעבר ובקפלות נעשה על ידי קביעת מנעולים בפתחי המעבר משני צדדיו והחזקת המפתחות המשמשים לפתיחתם וסגירתם.
בין הכנסיות הקופטית והאתיופית קיים קשר היסטורי, שכן שתיהן כנסיות מונופיזיטיות (אורתודוקסיות מזרחיות), והכנסייה האתיופית הייתה כפופה לכנסייה הקופטית מהמאה ה-4 עד 1959, עת מונה לראשונה פטריארך יליד אתיופיה לכנסייה האתיופית.
נזירים אתיופים חיו בארץ ישראל כבר במאה ה-4. במהלך התקופה העות'מאנית הקהילה האתיופית בירושלים הלכה והתדלדלה, ולקראת סוף המאה ה-17 נעלמה מירושלים לחלוטין, והאתרים שהיו בחזקתם עברו לידיהם של הארמנים והיוונים אורתודוקסיים.
בשנת 1760 חזרו נזירים אתיופים לירושלים, ונתקלו במציאות החדשה שכל נכסיהם בכנסייה אבדו.
בלית ברירה הוקם המנזר האתיופי בדיר א-סולטאן שעל גג כנסיית הקבר.
בשנת 1837 פרצה מגפת דבר שהביאה למותם של הנזירים האתיופים שחיו בירושלים.
לטענת האתיופים, בעקבות מגפה זו והודות לתמיכת השלטון של אבראהים פאשא המצרי שהחזיק אז בירושלים, הצליחו הקופטים להשתלט על דיר א-סולטאן ועל קפלות ארבע החיות ומיכאל הקדוש.
לגרסת האתיופים, בהזדמנות זו שרפו הקופטים את הספרייה והארכיון של האתיופים, לטענתם בשל החשש להדבקות במחלה, ולכן אין בידי האתיופים את המסמכים הדרושים להוכחת טענתם.
אולם, בשנים הבאות הגיעו נזירים אתיופים לארץ וחזרו להתגורר בדיר א-סולטאן, ואז נתחדש המאבק בין שתי העדות בגין זכויות החזקה בו.
הקופטים המשיכו וקיימו בידיהם את השליטה במנזר ובשתי הקפלות, והם התייחסו אל האתיופים כאל מי שנמצאים שם בחסדם וכאורחיהם.
עם זאת, הקופטים לא מנעו מהאתיופים להתפלל בקפלה של ארבע החיות.
בשנת 1889 ביקשו הקופטים להרוס את הקיר הצפוני של דיר א-סולטאן במטרה להרחיב את השער הצפוני אל גג כנסיית הקבר.
האתיופים התנגדו לשינויים אלה, והשלטון העותמאני אסר על הריסת הקיר בנימוק שאין לשנות את הסטטוס קוו.
עניין זה עורר את חמת הקופטים והם מנעו מהאתיופים לבוא עוד לקפלת ארבע החיות ולהתפלל בה, אך האתיופים המשיכו לערוך את טקסי הפסחא על גג הכנסייה.
בנוסף הם המשיכו וטענו לזכותם לחזקה בלעדיות במנזר ובשתי הקפלות.
מצב דברים זה הוסיף להתקיים עד מלחמת ששת הימים, שבמהלכה עברה השליטה בעיר העתיקה לידי מדינת ישראל.
חג הפסחא המזרחי של שנת 1969 חל ב-12 באפריל, והאתיופים ערכו טקס דתי על גג הכנסייה.
הם הציבו ברחבת המנזר תאורה חשמלית, דבר שעורר את כעסם של הקופטים, שראו בכך הפרה של הסטטוס קוו.
הקופטים המטירו אבנים על האתיופים החוגגים מתוך חלונות מנזר דיר אנטוניוס, החולש מצד צפון-מזרח על גג הכנסייה, ומספר אנשים נפצעו.
משטרת ישראל נאלצה להתערב ולהשתמש בכוח לשם פיזור התוקפים והשלטת הסדר.
לשם כך, תפסו אנשי המשטרה, באורח ארעי, את חדרי המנזר הקופטי, ורק כעבור שעה שקטה המהומה וניתן לאתיופים להמשיך בטקס החגיגה שלהם.
חגיגות הפסחא של שנת 1970 עמדו להתחיל אצל הקופטים והאתיופים ב-25 באפריל.
לקראת החגיגות נשלחו לשר הדתות מכתב ושני מברקים, בהם הוזכרה התקרית של השנה הקודמת ונתבע מהשלטונות לנקוט אמצעים מתאימים, שיהיה בהם כדי להבטיח את שמירת הסטטוס קוו ומניעת "שפיכות דמים".
אחד המברקים נשלח גם לשרי ממשלה אחרים ובהם שר המשטרה.
כוח משטרתי גדול נערך במנזר ובסביבתו ועל הגגות הסובבים, כולל גג המנזר הקופטי.
לאחר שהטקס האתיופי הסתיים בשלום בשעה 23:00, החלו הקופטים בטקס משלהם וקיימו תהלוכה אשר ירדה מגג מדיר א-סולטאן אל כנסיית הקבר.
האתיופים ניצלו את ההזדמנות והחליפו את המנעולים הקבועים בפתחי המעבר משני הצדדים.
הדבר נודע למוטראן הקופטי האורתודוקסי והוא הורה לאחד הכמרים הקופטים לגשת לדיר א-סולטאן, לוודא את הידיעה ולאחוז בצעדים, אם יהיה צורך, כדי לשים קץ להסגת-הגבול של האתיופים.
אולם, בעת שהגיע הכומר לפתח המעבר, לא הרשו לו השוטרים להתקרב.
בינתיים הפסיקו הקופטים את תפילתם בכנסיית הקבר הקדוש ואחדים מהם הלכו אל המנזר דרך סמטאות השוק אך גם הם לא הורשו להתקרב לפתח המעבר.
כל הניסיונות שעשה המוטראן לאחר חצות הלילה, ובשעות הבוקר של יום המחרת (26 באפריל 1970), להתקשר עם שר המשטרה והמפקדים הבכירים של המשטרה, לא נשאו פרי.
באותו יום פנה המוטראן במברקים לשרי הדתות והמשטרה וביקש שיפעלו כדי להחזיר לקופטים את החזקה בקפלות ובמנזר.
במברקו לשר המשטרה גם התלונן שפלישת האתיופים לשם נעשתה "בעזרתה המזוינת" של המשטרה.
כעבור שלושה ימים עתרו הקופטים לבג"ץ וזה דן בעתירה, העביר ביקורת קשה על התנהלות המשטרה, והסכים כי הצדק עם הקופטים.
עם זאת, כיוון שעל פי חוקי הסטטוס קוו רק הריבון רשאי להחליט בנושא כנסיית הקבר ולא בית המשפט, המליץ בג"ץ לממשלת ישראל להקים ועדה בנושא שתפתור את הבעיה:
למרות זאת, העניין לא הוסדר עד היום, בתחילה בגלל העובדה כי לאתיופיה היו יחסים דיפלומטיים עם ישראל, בעוד שמצרים, פטרונית הכנסייה הקופטית, נחשבה למדינת אויב.
בהסכם השלום בין ישראל למצרים נכלל סעיף לפיו מתחייבת ישראל לפתור את המחלוקת בדיר א-סולטאן.
דיר אל עדס הוא שמה הערבי של כנסיית ניקודמוס הקדוש, השייכת לפטריארכיה היוונית אורתודוקסית, ונמצאת באזור הרובע המוסלמי של העיר העתיקה בירושלים.
על-פי אמונה נוצרית, במקום עליו עומדת היום כנסיית דיר אל עדס עמד, בעת צליבת ישו, ביתו של הורדוס אנטיפס, בנו של המלך היהודי הורדוס (הגדול).
על-פי הברית החדשה, היה יוחנן המטביל אחד מהמטיפים שיצאו כנגד אנטיפס.
על פי יוסף בן מתתיהו, חשש אנטיפס מהשפעתו של יוחנן על העם, ולכן אסר את יוחנן וכלא אותו במכוור, ולאחר מכן הוציא אותו להורג.
אירוע זה הציב את אנטיפס מול תלמידו של יוחנן המטביל - ישו.
מאחר שאנטיפס ראה בישו יריב פוליטי ומסית, הוא פעל להרוג את ישו שהוזהר על ידי קבוצה של פרושים על המזימה וברח לירושלים, לא לפני שהוא הוקיע את אנטיפס כ"שועל".
מושל יהודה פונטיוס פילאטוס, שלח את ישו לאחר מעצרו להישפט לפני אנטיפס ששהה באותו זמן בביתו בירושלים, אנטיפס החליט לשלחו בחזרה להישפט על ידי הנציב.
בימי ממלכת ירושלים, לאחר כיבוש העיר, זוהה מקום ביתו של הורדוס אנטיפס בסמוך לויה דולורוזה – מקור הזיהוי איננו ידוע אך במקום הוקם מנזר קטן שלאחר כיבוש ירושלים על ידי צלאח א-דין נודע בשם דיר אל עדס (בעברית: מנזר העדשים).
קישור המבנה הצלבני להורדוס אנטיפס הוא שנתן לשער הפרחים את שמו השני: שער הורדוס.
על פי הבשורה על-פי יוחנן, הבשורה הרביעית בקנון של הברית החדשה, ניקודמוס (המזוהה על ידי הנוצרים כנקדימון בן גוריון) היה חבר בסנהדרין פגש בישו והתרשם מדבריו.
לאחר הצליבה חבר ניקודמוס ליוסף הרמתי וקבר את ישו.
דמות עץ של ישו, שעל פי האמונה גולף על ידי ניקודמוס, הובא אל לוקה (עיר) בשנת 782.
בספר מימי הביניים – "מעשי פילאטוס" מתוארים פרטים רבים שאינם מוזכרים בברית החדשה.
בין פרטים אלה מופיע תיאור של המפגש בין יוסף לפילטוס בבואו לבקש את גופת ישו, וכן מסופר על הקבר שבנה יוסף לעצמו (נודע לאחר מכן ככנסיית הקבר).
שמה הערבי של הכנסייה, דיר אל עדס - כנסיית העדשים נובע ככל הנראה מתיאור הדיאטה, הרכב המזון הפשוט של הנזירים.
קטניות בכלל ועדשים בפרט נחשבו למאכל של פשוטי העם.
עד למאה ה-7 הייתה הכנסייה חלק ממנזר של כנסייה סורית מונופיזיטית, ענף קטן של נצרות אוריינטלית שהוכרזו כעוסקות במינות, בספרו העוסק בכנסיות אוריינטליות מציין האב חנא קילדני כי במהלך המאה ה-17 איבדו כנסיות קטנות השייכות לזרם המונופיזיטיזם את חזקותיהן בכנסיות שונות בעיר.
ומוסיף ומציין את דיר אל עדס כאחד המוסדות שעברו לחזקת הכנסייה היוונית אורתודוקסית.
הכנסייה שוכנת בין בתי מגורים של הרובע המוסלמי בקצה סמטה צרה ומתעקלת הנמתחת מרחוב שער הפרחים בסמוך לתחילת הויה דולורוזה ומנזר האחיות ציון (העיר העתיקה).
הכנסייה איננה פעילה בדרך כלל ורק לעיתים רחוקות נערכות בה תפילות.
המבנה הוא בעל קומה אחת ובה חדר אחד שגודלו כ-8 על 6 מטר.
החדר עצמו סימטרי ומחולק ל 3, חלל מרכזי ובו אפסיס הפונה לכוון מזרח ומעליו כיפה הממוקמת במרכז המבנה.
מעל הכיפה מוצב צלב מתכת שחור של הפטריארכיה היוונית אורתודוקסית.
משני צדדיו של החלל המרכזי נמצאים חללים קטנים יותר שצורתם מלבנית ובקירותיהם קרועים חלונות שצורתם קונית צידם הרחב פונה לתוך המבנה.
חלון אחד פונה לצפון ושני לדרום.
מנזר דֵיר חָגְ'לָה הוא מנזר יווני-אורתודוקסי, השוכן במדבר יהודה צפונית לים המלח.
המנזר מוקדש לגֶּרָסימוֹס הקדוש, שעל פי המסורת, הקים במקום לָאוּרַה (מרכז לנזירים מתבודדים) בתקופה הביזנטית.
כקילומטר וחצי מצפון-מזרח למנזר, נמצא עין חג'לה - מנזר רוסי נטוש שהיה כאן עד מלחמת העולם הראשונה.
בשנות ה-50 של המאה ה-20 היה כאן ניסיון התיישבות של תושבי יריחו, שנכשל.
במקום נשארו חורשת עצי דקל, בורות מים ובקתות ונטושות.
מנזר דיר חג'לה שוכן בחורשה ירוקה ומטופחת, ובה פינות אירוח מוצלות, כשני קילומטר וחצי מצומת בית הערבה.
הוא בנוי לגובה שתי קומות סביב חצר קְטוּרה (לא מקורה), המרוצפת לוחות אבן ובמרכזה בור מים.
בקומה הראשונה שוכנים המטבח וחדר האוכל של המנזר, וכן קפלת תפילה קטנה ודוכני מזכרות, בהם ניתן גם לרכוש תשמישי קדושה ותכריכים לקבורה.
הכנסייה הגדולה וחדרי מגוריהם של הנזירים שוכנים בקומה השנייה.
צמוד למנזר ישנה אכסניה, המשמשת צליינים יוונים המבקרים במקום.
שם המנזר משמר את שם היישוב המקראי "בית חגלה", הנזכר בספר יהושע (ט"ו, ו) כנקודת הגבול המזרחית ביותר בין נחלת שבט יהודה לנחלת שבט בנימין.
יישוב בשם זה שכן במקום בתקופה הביזנטית, זאת על פי המופיע במפת מידבא מהמאה השישית.
המסורת היהודית מצביעה על אזור זה בצפון ים המלח כמקום בו חצה יהושע בן נון את הירדן, וממנו המשיך לכיבוש יריחו הסמוכה.
מעיין אלישע הסמוך קושר את האתר למסורת יהודית נוספת, על פיה במקום זה עלה אליהו הנביא השמיימה לעיני אלישע ממשיכו.
המסורת הנוצרית מזהה את המקום כאחת מתחנות הדרכים בהן עצרו מרים, יוסף וישו ללון בדרכם למצרים, בעת שנמלטו מפני המלך הורדוס.
מסורת נוצרית חשובה נוספת מצביעה על המקום כאתר הטבלתו של ישו בירדן בידי יוחנן המטביל, שנעשתה בבית עברה מול קאסר אל יהוד הסמוך.
מדי חודש ינואר נחגג במנזר חג ההתגלות, שבמהלכו נערכים טקסים ותהלוכות על גדות הירדן.
המנזר נוסד במקורו במאה החמישית לספירה על ידי גרסימוס (מסורת ימי בינמית מערבית זיהתה בטעות את המייסד כאב הכנסייה הירונימוס בגלל הדמיון בשם).
בשנת 614 לספירה המקום חרב בידי הפרסים, שפלשו לארץ ישראל ופגעו באתרים נוצריים רבים.
לאחר כיבוש הארץ בידי הערבים בשנת 640 לספירה, המנזר שוקם, אך נראה כי חרב ונבנה כמה וכמה פעמים במשך מאות שנים.
המבנה הקיים היום הוא צלבני, כפי שמעידה מתכונת הקלויסטר ותקרת הקשתות הצולבות, האופייניים לבנייה הצלבנית בארץ ישראל.
עם זאת, חלקים רבים במבנה הם שיקום ותוספות על המבנה הצלבני המקורי, שנפגע במשך השנים בעיקר מרעידות אדמה.
השיפוץ המקיף האחרון נערך בשנת 1890 בידי הפטריארכיה היוונית-אורתודוקסית, בעקבות פגיעה קשה שספג המבנה ברעידת אדמה שהתחוללה בשנת 1837.
המנזר הפך פנינת צליינות ותיירות מאז סלילת כביש עוקף יריחו בשל הסכמי אוסלו על ידי מדינת ישראל.
הכביש החדש עובר בצמוד למנזר ובשל כך הפך המקום ממנזר נידח ושכוח לאתר צליינות חשוב ונגיש.
אב המנזר כריסטוס, המכהן מאז מלחמת ששת הימים ועד היום (נכון לאפריל 2022), הוא שהפך את המנזר לפנינת צליינות ותיירות.
ביוזמתו הוקמה פינת חי בחזית המנזר, הותקנו ספסלי פיקניק בתשלום סמלי, והנזירים אף עובדים עם יושבי יריחו הסמוכה בחקלאות, הכוללת חממות, עדרי כבשים ובקר.
במקום פועל בית מלאכה לאומנות הפסיפס אשר גם הוא הוקם ביוזמת האב כריסטוס כשנדרש לחדש במו ידיו פסיפסים ניזוקים שהמנזר משופע בהם.
הכנסייה הגדולה במנזר שוכנת באולם רחב בעל כיפה גדולה, המצופה במתכת ובולטת למרחוק.
קירות הכנסייה ועמודיה העבים מעוטרים בתמשיחי קיר וציורים, חלקם עתיקים וחלקם משוחזרים.
רוב הציורים מציגים נזירים חשובים שפעלו באזור בתקופה הביזנטית, בהם אותימיוס ושמעון סטיליטס ("שמעון איש העמוד") שישב על עמוד מבלי לרדת ממנו במשך 36 שנה.
בחלקו התחתון של האיקונוסטאזיס (קיר האיקונות המסתיר את המזבח מהקהל) מתוארות סצנות שונות מהתנ"ך הקשורות ברובן לאזור, כמו לוט ובנותיו הבורחים מסדום; כיבוש יריחו; מאבק יעקב במלאך; עליית אליהו השמיימה וכדומה.
בשיפוציו האחרונים של המנזר בשלהי המאה ה-19 שילבו חלקים מרצפת הפסיפס המקורית במקומות שונים במנזר, ושרידי קירות ופרסקאות.
רוב המתנות הן צלמיות של תינוקות, חלקי גפיים ואיברים אחרים, שניתנו כעדות לנדר שנדר הצליין, כתפילה לריפוי התינוק או האיבר המסוים.
צלמיות אלו עשויות שעווה והן מונחות לא רק בקריפטה, אלא גם תלויות על הקיר מול פתח הכניסה אליה, תחת ציור המציג את מרים מניקה את ישו בנה.
ראשית הפעילות הנוצרית במקום הייתה, כאמור, עם הקמתו של מנזר ביזנטי, שנוהל בידי הנזיר גרסימוס.
הלה היה מראשי חבר הנזירים הנוצרים במדבר יהודה ובערבות יריחו בתקופה הביזנטית, ומחבר הרֵגוּלַה (תקנון מנזרי מדבר יהודה), המחייב את הנזירים המזרחיים עד ימינו.
עיקר פרסומו של גרסימוס היה כמחולל ניסים, והוא נחשב לפטרון החיות.
על פי המסורת, נתקל גרסימוס במדבר באריה פצוע, שקוץ תקוע ברגלו.
הוא שלף את הקוץ וטיפל באריה עד שריפא אותו.
בעקבות כך, ליווה אותו האריה לכל מקום ושמר עליו מכל רע.
כשגרסימוס הלך לעולמו, רבץ האריה על קברו וסירב לאכול ולשתות עד שמת.
גרסימוס ניהל את מנזר דיר חג'לה כלָאוּרַה - המנזר עצמו שימש כמקום תפילה וסעודה רק בימי שבת וראשון, ובשאר ימי השבוע שהו חברי הלאורה בבדידות בתאים ובמערות באזור.
מן המנזר הביזנטי לא שרד דבר, אולם חלק ניכר מ-11 תאי הלאורה נשתמרו יפה, חלקם חצובים וחלקם בנויים בחוואר לאורך גדת וואדי נח'יל (נחל התמרים).
רוב התאים קטנים, למעט תא אחד חצוב, הכולל כמה חדרים וקפלת תפילה קטנה.
דיר אבאן היה כפר ערבי ששכן במורדותיהם המערביים של הרי יהודה, כ-21 ק"מ מערבית לירושלים.
הכפר שכן מעל אפיקו של נחל דולב, יובלו של נחל שורק, והיה שייך לנפת ירושלים.
שרידיו נמצאים מזרחית לבית שמש ודרומית למושב מחסיה.
הכפר מזוהה לעיתים עם האתר המקראי אבן העזר, אולם היום נהוג לזהותו בעזבת צרטה, ליד ראש העין.
במקום נמצא חותם עברי קדום.
המילה "דיר" בשם הכפר מרמזת על מנזר שאולי שכן בעבר במקום.
במפקדי אוכלוסין מראשית התקופה העות'מאנית תועדה במקום אוכלוסייה מוסלמית-נוצרית מעורבת.
תעודות מן המאה ה-17 מעידות כי תושבי הכפר הנוצריים קיבלו על עצמם את האסלאם, אם כי מסורות נוצריות השתמרו בכפר גם בראשית המאה ה-20.
במאורעות תרפ"ט יצאו מהכפר פורעים אשר תקפו את המושבה הר-טוב, שרפו אותה, בזזו את רכושה והביאו לנטישתה.הכפר שימש בסיס ללוחמים ערבים במלחמת העצמאות, עד שנתפס על ידי צה"ל באוקטובר 1948 במסגרת מבצע ההר, ורוב תושביו נמלטו לכיוון בית לחם והרי חברון.
לדעת פרופ' יהודה אליצור, זיהויו של אוסביוס מקיסריה ברשימת היישובים שכתב (האונומסטיקון) את אבן העזר המופיעה בספר שמואל בהקשר למלחמה שהתרחשה במקום בין ישראל לפלשתים באזור בית שמש מכוון לכפר דיר אבאן ששימר בשמו את המילה אבן, אולם הוא עצמו חולק על זיהוי זה.
לפי שמו, דיר ("מנזר" בערבית) אמור להימצא במקום שרידי מנזר ביזנטי, אולם מטיילים שביקרו במקום לא מצאו דבר.
בתוך תחומי הכפר נמצא חותם עברי עתיק מהמאה השמינית לפני הספירה שעליו נכתב: "למעשיה (בן) משלם".
במפקד האוכלוסין העות'מאני שנערך בשנת 1596 מנה הכפר 127 תושבים.
במאה ה-17, תושבי הכפר המירו את דתם לאסלאם באופן קבוצתי, מעשה חריג למדי במזרח התיכון העות'מאני.
בבית הדין האסלאמי בירושלים נמצאו ארבע מסמכים המתעדים המרות דת בדיר אבאן.
הראשון, משנת 1635, מתעד את התאסלמותו של אדם בשם גימעא בין דפיר.
שני מסמכים משנת 1649 מתעדים את התאסלמותם של שניים נוספים מתושבי הכפר.
מסמך רביעי ואחרון, ממרץ 1650, מספר על התאסלמותם של כל יתר תושבי הכפר באופן קולקטיבי, ומציג את שמותיהם המקוריים והחדשים לאחר המרת הדת.
החוקר הצרפתי ויקטור גרן ביקר בכפר ב-14 במאי 1883 וציין אודותיו כי:
לדבריו בתי הכפר היו בנויים בנייה גסה מחומרי בנייה מעורבים שכללו אבני גזית עתיקות.
לפחות שליש מבתי הכפר היו הרוסים, ועם זאת מנה הכפר באותה עת כאלף תושבים.
לדברי גרן, הכפרים האחרים בסביבה מנו מעט מאוד תושבים ביחס לדיר אבאן.
בשנת 1893, בלדנספרגר כתב כי תושבי דיר אבאן היו בעבר יוונים אורתודוקסים עד שהמירו דתם לאסלאם, "אולי בתחילת המאה הנוכחית".
הוא הוסיף כי תושבי בית ג'אלא הנוצרים ותושבי דיר אבאן ממשיכים לחלוק את אותם השמות, וכי עותק של הברית החדשה בשפה היוונית, שהשתייך בעבר לדיר אבאן, נשמר בכנסייה בבית ג'אלא.
במאמר אחר, הוא ציין כי קעקועים בצורת צלב מעטרים את מצחיהן של חלק מנשות הכפר.
יצחק בן-צבי ציין מסורת לפיה נשים קשישות בכפר משמרות צלבים קטנים ישנים.
לפי ה' סטפן, נוצרים מדיר אבאן נמלטו לבית ג'אלה ולרמאללה עקב רדיפות אך עם זאת המשיכו לשמור על קשר עם קרובי משפחתם שהתאסלמו ונותרו בכפר.
במסגרת הקמת מסילת הרכבת יפו–ירושלים בסוף המאה ה-19, בנו העות'מאנים בכפר תחנת רכבת.
לפי מפקד האוכלוסין שנערך בשנת 1931 מנו תושבי הכפר 1,531 נפש והיו בו 321 בתים.
על-פי סקר הכפרים שהתקיים בשנת 1945 מספר תושבי הכפר הוערך ב-2,100, ושטחו הוערך ב-22,734 דונם עות'מאני, מהם 376 דונם בבעלות יהודית ו-789 דונם בבעלות ציבורית
הכפר היה בנוי בצורת מעגל, סביב נקודת מפגש של חמישה כבישים, ביניהם הכביש הראשי לבית ג'וברין.
הבתים היו בנויים מאבן ובוץ ומכוסים בגגות מעץ ותבן.
חלק מהבתים היו מחופים בגגות בצורת כיפה הבנויה מאבני גיר.
במרכז הכפר עמד מסגד אל-עומארי, והיה בו גם בית ספר יסודי.
עד לשנת 1940 השתמשו תושבי הכפר במי בארות ובורות.
בשנה זאת, הונח צינור שהוביל לכפר מים מעֵין מרג'לין הנמצא כ-5 ק"מ ממזרח לכפר.
התושבים התפרנסו בעיקר מחקלאות, כאשר החלקים ההרריים של הקרקע מנוצלים למטעים בעוד החלקים המישוריים מנוצלים לגידול דגנים.
במאורעות תרפ"ט יצאו מהכפר פורעים אשר תקפו את המושבה הר-טוב, שרפו אותה, בזזו את רכושה והביאו לנטישתה.
בוואדי שממערב לדיר אבאן עבר מסלולם של לוחמי מחלקת הל"ה כשהיו בדרכם לגוש עציון, ובקרבת הכפר נקע אחד הלוחמים את רגלו והושב להר-טוב ביחד עם שניים מחבריו.
במלחמת השחרור היו הכפר וסביבתו נתונים לשליטת הצבא המצרי.
במהלך ההפוגה השנייה התבצרו בדיר אבאן ובכפרים הסמוכים לוחמים בפיקודו של שייח' יאסין אל בכרי.
הכפר נכבש על ידי כוחות חטיבת הראל ב-19 - 20 באוקטובר 1948 במסגרת מבצע ההר, ורוב תושביו נמלטו לכיוון בית לחם והרי חברון.
דיר אל-בחרי או דיר אל-בחארי (בערבית الدير البحري, פירושו: המנזר הימי, בשל קרבתו לנהר הנילוס) הוא מתחם של מקדשי קבורה וקברים שנמצא בנקרופוליס של תבאי, בגדה המערבית של הנילוס, מול העיר לוקסור שבמצרים.
האנדרטה הראשונה שנבנתה במקום היא מקדש הקבורה של מנתחותפ השני מהשושלת ה-11. בתקופת השושלת ה-18 הרחיבו אמנחותפ הראשון וחתשפסות את הבנייה באתר.
האתר הארכאולוגי נחפר לראשונה בשנת 1858 על ידי הארכאולוג הצרפתי אוגוסט מארייט.
חפירותיו שעיקרן היה חיפוש ממצאים ייחודיים, היו חסרות סדר ושיטה.
חלק מהממצאים הוא השאיר בתוך ערימות פסולת.
הארכאולוגים שהגיעו אחריו לחפור במקום, עבדו שנים כדי למיין את הממצאים.
מנתוחותפ השני (Mentuhotep II) מהשושלת ה-11, שאיחד את מצרים בתחילת ממלכת מצרים התיכונה, בנה מתחם קבורה יוצא-דופן.
מקדש הקבורה שלו נבנה במספר מפלסים במפרץ דיר אל בחרי.
מהעמק הוקם שביל (שאינו קיים היום) ברוחב 16 מטרים שהוביל למקדש.
מקדש הקבורה מורכב מחצר הקדמית, המוקפת קירות משלושת צדדיה, ומרפסת שעליה ניצב מבנה מרובע גדול שייתכן שמייצג סיפור מן המיתולוגיה המצרית על התל הבראשיתי שעלה ממימי הכאוס.
מאחר שהמקדש פונה לכיוון מזרח, המבנה עשוי להיות קשור לפולחן השמש של רע ותחייתו של המלך.
בחלקה המזרחי של החצר הקדמית ישנו פתח הנקרא באב אל חוסאן (שער הפרש) המוביל למעבר תת-קרקעי ולקבר או מצבה לא גמורים ובו פסל של מלך יושב.
בצד המערבי נמצאים עצי אשל ושקמה ליד רמפה המובילה למרפסת.
בחלקה האחורי של החצר הקדמית עמודים המעוטרים בתבליטים ובהם תהלוכות סירה, ציד, וסצנות המדגישות את הישגיו הצבאיים של המלך.
במקום זה נמצאו גם פסליו של סנוסרת השלישי מהשושלת ה-12.
חלקו הפנימי של המקדש נחצב מתוך הצוק, המורכב מאולם ובו שורת עמודים המהווים בסיס לתקרה שטוחה, וכן מעבר תת-קרקעי אל הקבר עצמו.
פולחן המלך המת שבמרכז המקדש הקטן נחתך מהחלק האחורי של האולם.
המבנה דמוי מסטבה במרפסת מוקף בעמודים לאורך הקיר המערבי, ובו נמצאו מקדשים ופסלי קברים של מספר נשות ובנות מלוכה.
הנסיכות היו כוהנות של חתחור, אלת היופי, האהבה והמוזיקה, שמקבלת בברכה את המתים בעולם שאחרי המוות.
אולם מעט נותר מקברו של המלך, ומקברי נשות המלוכה נמצאו שישה סרקופגים שלכל אחד מהם לוח המחובר בפינות על ידי פלטות מתכת, וחרוטים בתבליט שקוע.
ארון הקבורה של המלכה קאוויט (Kawit) נמצא כיום במוזיאון המצרי בקהיר ונחשב ליפה במיוחד.
פיר הקבורה והמנהרה נמצאים בסוף ירידה של 150 מטרים ומסתיימים בתא קבורה 45 מטרים מתחת לאולם.
בתא נמצא קבר קדוש שבעבר היה בו ארון קבורה מעץ של מנתוחותפ הראשון.
באולם שדרת עצים שהייתה חלק משביל התהלוכה מהמקדש לעמק, ומתחתיו פיר עמוק שנחצב והוביל לחדרים לא גמורים שמאמינים כי נועדו במקור למקום הקבורה של המלך.
תמונה עטופה של הפרעה נתגלתה באזור זה על ידי הווארד קרטר.
תחותמס השלישי בנה במתחם מקדש קטן המוקדש לאל אמון.
המקדש התגלה בשנת 1961, וקיימות השערות כי הוא שימש במהלך "הפסטיבל היפה של העמק".
לא הרבה ידוע על המתחם, כיוון שהוא ננטש לאחר נזקים חמורים שהתרחשו בו בעקבות מפולת שאירעה בשלהי השושלת ה-20. לאחר מכן הוא שימש מקור לחומרי בנייה ובתקופה הנוצרית הפך לבית קברות קופטי.
בדיר אל-בחרי נמצא ה"דג'סר-דג'סרו" (שמשמעו "קודש הקודשים") הממוקם במקדש המתים של חתשפסות.
זהו מבנה עשוי עמודים, שתוכנן ויושם על ידי סננמאט (Senenmut), שהיה האדריכל המלכותי של חתשפסות (ואף סבורים כי היה המאהב שלה).
מטרת המקדש היא בפולחן שלאחר המוות של חתשפסות, וכדי להלל את האל אמון.
דג'סר-דג'סרו נמצא על סדרה של טרסות מעמודים, שאליהן ניתן להגיע על ידי רמפות ארוכות שבעבר היו מכוסות בגנים.
הוא בנוי לתוך צוק חד המתרומם מעל להיכל, הנחשב לאחד מהמונומנטים היפים של מצרים העתיקה ומתנשא לגובה 30 מטרים.
המבנה הלא שגרתי של המקדש מוסבר על ידי בחירת מיקומו באגנו של עמק דיר אל בחרי, המוקף בצוקים תלולים.
בערך ב-2050 לפנה"ס הקים מנתחותפ השני את המרפסת המשופעת דמוית מקדש הקבורה.
גלריות העמודים משני צדי הרמפה המרכזיים של דג'סר-דג'סרו, תואמות להעמדת העמודים בשתי רמות עוקבות של בית המקדש של מנתחותפ.
כיום טרסות דיר אל בחרי רק מעבירות חלק מן העושר ההיסטורי של המקור.
מרבית קישוטי הפסלים חסרים - פסלי אוזיריס מול עמודי התווך של האכסדרה העליונה, שדרת הספינקס מול האולם, והדמויות העומדות, יושבות וכורעות של חתשפסות; כל אלה נהרסו כאמצעי לגינוי הפרעה לאחר המוות.
האדריכלות של המקדש השתנה במידה ניכרת, תוצאה של שחזור מוטעה בראשית המאה ה-20.
אמנם מקדש חתשפסות השתמש במקדשו של מנתחותפ כמודל, אך שני המבנים שונים באופן ניכר.
במקדש חתשפסות ישנה מרפסת עמודים ארוכים החורגים מריכוז מרכזיותו של המודל של מנתחותפ - אפשר שהשוני נוצר בשל המיקום המבוזר של חדר הקבורה של חתשפסות.
ישנן שלוש טרסות המתנשאות לגובה של 30 מטרים.
בכל "קומה" ישנה שדרת עמודים כפולה, למעט בפינה הצפון-מערבית של המרפסת המרכזית, שבה נמצאים עמודים פרוטו - דוריים עבור בית התפילה.
טרסות אלה מחוברות באמצעות רמפות ארוכות שבעבר היו מוקפות בגנים.
השכבות הקיימות במקדש תואמות למרכיבי האדריכליות הקלאסיים של תבאי.
התבליט בתוך מקדש חתשפסות מספר את עלילת הלידה האלוהית של פרעה.
מחזור הטקסט והציור מספר על משלחת לארץ פונת, מדינה אקזוטית לחופו של הים האדום.
משני צדי הכניסה למקדש, ישנם עמודים מעוטרי ציורים, עם דמותה של חתחור - אלת היופי, האהבה והמוזיקה בכותרתם.
מתחת לגג ישנו דימוי של האלה ואצת המוצגת כסמל שמש דו-צדדי ומצדדיו שני נחשים.
המקדש כולל ציור בו מתוארת חתשפסות כפרעה זכר המעניק מנחות להורוס, ומסביבו עורה של חיה פצועה סביב מטה גבוה המסמל את האלה אוזיריס.
בעבר היו במקדש שני פסלי אוזיריס, שדרה ארוכה ולאורכה ספינקסים, ופסלי חתשפסות בעמדות שונות - עמידה, ישיבה או כריעה.
אולם אלה נגנבו או נהרסו במרוצת הזמן.
היכל הקודש של חתשפסות ושל תחותמס
בשנת 1997 נרצחו 58 תיירים ו-4 מצרים בפעולת טרור, שכונתה טבח התיירים בלוקסור, בדיר אל-בחרי.
פעולת הטבח בוצעה על ידי פלג של האחים המוסלמים, שתקפו ברובי סער ובסכינים תיירים זרים משווייץ, מיפן, מבריטניה, מגרמניה, מצרפת ומקולומביה, דבר שהשפיע על התיירות באזור לאחר הטבח.
לאחר שהתוקפים ניסו להימלט ברכב מהמקום, החל קרב יריות בינם לבין כוחות הביטחון המצריים שהרגו את כל 6 המחבלים.
דֵיר אל-ע'וּס֫וּן היא עיירה פלסטינית בשומרון, בנפת טולכרם כ-8 קילומטרים מצפון לטולכרם ובגובה של כ-250 מטר מעל פני הים.
האזור כולו נקרא "הכפרים של א-שעראוויה" (قرى الشعراوية), ובנוסף לדיר אל-ע'וסון, נכללים בו: עתיל, באקה א-שרקייה, עילאר, סידא, קפין, זיתא, ושלושת כפרי א-נזלה (שממזרח לבאקה א-שרקייה).
העיירה נמצאת בסמיכות לגדר ההפרדה.
פירוש המלה דֵיר (دير) הוא מנזר ופירוש המלה השנייה אל-ע'וסון (الغصون) הוא ענפים, כלומר, במקום היה "מנזר הענפים".
גרסה נוספת היא שהמקום משמר את השם עצן, ממנו הגיע עדינו העצני, מגיבורי המלך דוד.
נמצאו כאן חרסים ושרידי מבנים מימי הביזאנטים, מהתקופה המוסלמית הקדומה ומימי הביניים.
בדיר אל-ע'וסון והסביבה יש מספר חורבות ארכאולוגיות הנקראות בפי התושבים: אל-מסקופה (المسقوفة), מסקיר (مصقير), אל-ח'מאר (الخمار), ואדי מסין (وادي مسين) ח'רבת בג'ורה, ח'רבת ווסיל ועוד.
בשנת 1265 הוזכר הכפר, כאחוזה שהעניק הסולטאן ביברס, אחרי שהביס את הצלבנים, לאחד מאנשיו – האמיר בדר א-דין מוחמד בי.
ייתכן שדיר אל-ע'וסון היה הכפר המסומן כ"אל דיר" במפתו של פייר ז'אקוטן שנסקר במהלך פלישת נפוליאון ב-1799.
במהלך מרד האיכרים בארץ ישראל, בשנת 1834, אבראהים פאשא ממצרים רדף מורדים לזיתא הסמוכה.
תשעים מורדים נהרגו שם, והשאר ברחו לדיר אל-ע'וסון.
צבאו של אבראהים פאשא הסתער על הכפר וכ-300 מהמורדים נהרגו.
בתחילת המאה ה-20 הקימו התושבים, בפאתי דיר אל-ע'וסון כמה כפרים חקלאיים קטנים ששימשו אותם בעיקר בעונות החריש והקציר.
משנות ה-20 ואילך הפכו שישה מהם לכפרים עצמאיים (כמו: איבת'אן, זמר, מרג'ה ומסקופה), תחת המועצה המקומית דיר אל-ע'וסון.
בין השנים 1936–1937, במהלך המרד הערבי נגד הבריטים, חמישה מתושבי הכפר נהרגו ותושב אחר נתפס על ידי הצבא הבריטי, נדון למוות ונתלה בירושלים.
בשנות הארבעים של המאה העשרים, בתקופת המנדט הבריטי, עבדו רבים מתושבי הכפר בתפקידי בנייה ותחזוקה במחנה חיל האוויר הבריטי RAF Ein Shemer (כיום, מנחת עין שמר).
אדמות הכפרשימושדונםשטח בנוי2,870גידולי שדה וחממות200הופקע לצורך בניית גדר ההפרדה300מטעים (בעיקר), מעבר לגדר ההפרדה2,400כרמי זיתים ומטעים5,430סה"כ11,200
גדר ההפרדה נבנתה על 300 דונם מאדמות הכפר, ומפרידה בינו לבין 2,200 דונם נוספים.
ראש ממשלת הרשות הפלסטינית לשעבר סלאם פיאד.
פרופסור עבד א-סתאר תאופיק קאסם (1948–2021) סופר, הוגה דעות ומתנגד לרשות הפלסטינית.
סת מאעת (במצרית קדומה: st mꜣꜥt, "מקום אמת"), הידוע בשמו המודרני דיר אל-מדינה , הוא כפר מצרי עתיק, שהיה ביתם של האומנים והפועלים שבנו את קברי המלכים והאצילים בעמק המלכים בנקרופוליס של תבאי בתקופת השושלות ה-18 ועד ה-20, בתקופת הממלכה החדשה.
בין המאה ה-16 ועד המאה ה-11 לפנה"ס.
הכפר נבנה במדבר בסמוך לאתרים הן בגלל הקרבה הנוחה וגם בגלל הרצון לשמור על חשאיות.
שמו הקדום של הכפר היה "סת מאעת" שפירושו "מקום של אמת".
הפועלים והאומנים שחיו במקום נקראו "המשרתים במקום של אמת".
בתקופה הקופטית, הוסב המקדש לאלה חתחור לכנסייה.
ממנו נגזר השם הערבי של המקום דיר אל-מדינה שפירושו "המנזר של העיר".
החפירות באתר העלו ממצאים ייחודיים מתועדים של חיי קהילה בעולם העתיק, בתקופה המשתרעת על פני כמעט 400 שנים.
המידע שהתקבל בחפירות כלל ממצאים מפורטים בדבר הארגון, הסדר החברתי, הקשרים חברתיים, תנאי העבודה וחיים של קהילה.
הממצאים כוללים תיעוד של שביתת פועלים שהיא כנראה השביתה המתועדת הראשונה בהיסטוריה.
קהילת הכפר הייתה קהילה סגורה ומיוחסת, מצבם הכלכלי היה טוב, ומצבם כנראה לא מייצג את מצבם של פשוטי העם באותה תקופה.
מצבם הכללי בא לידי ביטוי בקברים שהם בנו לעצמם.
האתר שוכן על הגדה המערבית של הנילוס מול העיר המודרנית לוקסור.
הכפר שוכן במקום הנראה כמו אמפיתיאטרון טבעי, במרחק הליכה לעמק המלכים הנמצא מצפונו, כשמדרום מזרח נמצאים מקדשים, ועמק המלכות ממערבו.
ייתכן והכפר נבנה במקום זה רחוק ממגורי שאר האוכלוסייה, בגלל האופי הרגיש של עבודתם, וכדי לשמור בסודיות את העבודות שבוצעו על ידי הפועלים בבניית קברי המלכים.
בשנת 1840 התגלתה בקרבת הכפר כמות גדולה מאוד של פפירוסים.
ממצאים רבים נוספים נמצאו במהלך המאה ה-19. החפירה המקצועית הראשונה התקיימה בין השנים 1905–1909 על ידי האגיפטולוג האיטלקי ארנסטו שיאפארלי (Ernesto Schiaparelli) (1928–1856).
בחפירותיו גילה כמות גדולה של אוסטרקונים.
בין השנים 1922–1951 נחפר האתר שוב במלואו על ידי משלחת ארכאולוגית בראשות האגיפטולוג הצרפתי ברנרד ברויאר (Bernard Bruyère) (1971–1879).
החפירות כללו את כל הכפר, המזבלה ובתי הקברות.
הממצאים מהחפירות כללו מעל 5,000 אוסטרקונים העוסקים בספרות, שיר אהבה, ועסקאות כלכליות שונות וגם רשימות כביסה.
בשל החשיבות שייחסו המצרים הקדמונים לבניית קברי המלכים, התנהל שירות הבנייה המלכותי בדרך כלל באופן יעיל.
חלק מהקוד של האלה מאעת שהייתה אלת הצדק והאמת, היה לשלם שכר ראוי לעובדים ולאומנים, זו הייתה חובה דתית.
אי קיומה הביא לתסיסת העובדים על רקע צפייתם לקיום הקוד של האלה.
תקופת הברזל הייתה תקופה של קריסת ממלכות ברחבי המזרח התיכון עם פלישת גויי הים שהביאה לחוסר יציבות כלכלית.
אי תשלום שכר העובדים מהווה במחקר את אחת האנדיקציות למשבר ברחבי הממלכה.
בשנת המלכות ה-29 של רעמסס השלישי, ארעה שביתה של העובדים שהיא אולי השביתה המתועדת הראשונה בהיסטוריה.
הפועלים סבלו מעיכובים באספקת המזון, ולאחר שכעסם גבר הם זרקו את כלי העבודה שלהם ועזבו את המקום.
הם התאספו במקדש של תחותמס השלישי במדינת האבו.
העובדים כתבו מכתב לשר הממונה בתלונה על מחסור במנות חיטה.
ראשי הכפר ניסו להרגיעם ולשכנע אותם לחזור לעבודה, אבל הם סירבו לעשות זאת לפני שתלונתם תטופל.
תגובתם לפנייה לחזור לעבודה הייתה "אנחנו רעבים", 18 ימים עברו מתחילת החודש ועדיין מנת הדגן לא הועברה אליהם, ולכן נאלצו לקנות חיטה בעצמם.
לאחר שהאחראי חזר אליהם והבטיח שההתחייבויות של פרעה יקוימו, הפועלים חזרו לעבוד ביום המחרת.
לאחר מכן לא בטחו יותר העובדים באחראי עליהם שתמך בשלטונות שייצג אותם והם בחרו נציגים משלהם.
לאחר שביתה זו היו מספר שביתות נוספות.
בשנים שלאחר מכן המשיכה ההחמרה במצב הכלכלי והשלטון המרכזי נחלש.
כתוצאה מכך היו בעיות נוספות בהספקת המזון שגרמו לשביתות נוספות.
הבעיות הנמשכות באספקת המזון הביאו את העובדים לשדוד את הקברים שהם בנו.
קיים תיעוד על תלונות בנושא שכר גם בתקופתם של רעמסס התשיעי ורעמסס העשירי.