tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בשנת 1807 החליפה צרפת את מועצת הנובר של הממלכה, כפי שהוכרז ב-20 בספטמבר, על ידי הוועדה הממשלתית תחת המושל הכללי , ובהמשך התקינו נציג משנה, פיטר כריסטיאן דודט, שהחליף את סגנו של ברמן-פרדן (גוף מקבל החלטות), עם זאת, ואפשר לממשלת ברמן-פרדן (הגוף המבצע) לעבוד עליה.
נפוליאון הראשון החרים במיוחד את קרקעות אצולת נסיכות הבוחר מהנובר כדי לתגמל איתם את ותיקי צבאו.
הוא שמר על גישה בלעדית לדומיינים ולרווחים שלהם, כאשר ב-1 במרץ 1810 הוא התיר לאחיו המלך ז'רום בונפרטה לשלב את ברמן-פרדן בממלכת וסטפאליה קצרת-הימים שלו, ויצר את המחוז הצפוני של הממלכה, רק כדי לספח את ברמן-פרדן לאימפריה הצרפתית החל מה-1 בינואר 1811.
ב-1813 הוחזרו דוכסויות ברמן ופרדן לנסיכות הבוחר מהנובר, שהפכה לממלכת הנובר ב-1814. למרות שמעמדה של ברמן-פרדן כטריטוריה של חופשיות אימפריאלית התבטל עם פירוק האימפריה הרומית הקדושה ב-1806, הדוכסות לא שולבו מיד באיחוד אמיתי במדינת הנובר.
מאז שהמלכים בהנובר עברו ללונדון, הפכה הנובר למדינה של שלטון שמרני ונחשל מאוד, כאשר ממשל מקומי שגויס מאריסטוקרטים מקומיים הוסיף רבות לשימור מבנים מיושנים.
האיחוד המנהלי עם הנובר התרחש רק ב-1823, כאשר רפורמה בשלטון המקומי איחדה את ברמן-פרדן והאדלן כדי ליצור את בית הביליוויק הגבוה של שטאדה, המנוהלת על פי אמות מידה מודרניות אוניטריות, ובכך ביטלה צורות ממשלתיות מסורתיות שונות של ברמן, פרדן והאדלן.
להיסטוריה נוספת ראה מחוז שטאדה (1823–1977), שצמח עם הקמת המחוז הגבוה של שטאדה ב-1823, הכולל את שטחי הדוכסות לשעבר של ברמן ופרדן וארץ האדלן.
דוכסות בראונשווייג-לינבורג , או יותר נכון דוכסות בראונשווייג ולינבורג, הייתה דוכסות היסטורית שהתקיימה משלהי ימי הביניים ועד לתקופה המודרנית המאוחרת בתוך האימפריה הרומית הקדושה, עד למועד פירוקה.
הדוכסות הייתה ממוקמת בצפון מערב גרמניה של ימינו.
שמה הגיע משתי הערים הגדולות בשטח: בראונשווייג ולינבורג.
הדוכסות הוקמה בשנת 1235 מהנחלות האלודיאליות של בית ולף בסקסוניה והוענקה כנחלה אימפריאלית לאוטו הילד, נכדו של היינריך הארי.
הדוכסות חולקה מספר פעמים במהלך ימי הביניים בין ענפים שונים של בית ולף, אך כל שליט כונה "דוכס בראונשווייג-לינבורג" בנוסף לתואר המיוחד שלו.
עד 1692, השטחים התאחדו לשניים: נסיכות הבוחר מבראונשווייג-לינבורג ונסיכות בראונשווייג-וולפנביטל.
בשנת 1714 עלה הענף של המשפחה בהנובר על כס המלכות של ממלכת בריטניה הגדולה, בה הם שלטו באיחוד אישי עם הנובר עד 1837. מסיבה זו, ערים ומחוזות רבים במושבות הבריטיות לשעבר נקראות על שם בראונשווייג או לינבורג.
ההנוברים מעולם לא שלטו בבראונשווייג בזמן שהם החזיקו בכס המלכות הבריטי, שכן העיר הייתה חלק מבראונשווייג-וולפנביטל השכנה.
לאחר קונגרס וינה ב-1814/15, הפכו שטחי בראונשווייג-לינבורג לממלכת הנובר ולדוכסות בראונשווייג.
כאשר הוטל החרם הקיסרי על היינריך הארי ב-1180, הוא איבד את תאריו כדוכס סקסוניה ודוכס בוואריה.
הוא יצא לגלות לכמה שנים, אבל אז הורשה להישאר בנחלות (האלודיאליות) שירש מצד אמו עד סוף ימיו.
בדיאט הקיסרי של 1235 במיינץ, כחלק מהפיוס בין משפחות הוהנשטאופן ו-וולף, העביר נכדו של היינריך, אוטו הילד, את אחוזותיו לקיסר פרידריך השני ובתמורה קיבל את דוכסות בראונשווייג-לינבורג שזה עתה הוקמה, אשר נוצרה מהאחוזות שהועברו לקיסר כמו גם אזורים גדולים אחרים של הפיסק הקיסרי.
לאחר מותו בשנת 1252, ירשו אותו בניו, אלברכט הגבוה ויוהאן, ששלטו בדוכסות במשותף.
בשנת 1269 חולקה הדוכסות, אלברכט קיבל את החלק הדרומי של המדינה סביב בראונשווייג ויוהאן את השטחים הצפוניים באזור לינבורג.
הערים לינבורג ובראונשווייג נותרו ברשותו הכוללת של בית ולף עד 1512 ו-1671 בהתאמה.
בשנת 1571 הפך ה- אזור של קלוורדה למובלעת של הדוכסות.
מושבי השלטון עברו בינתיים מבראונשווייג ולינבורג לצלה ולוולפנביטל כשהערים קבעו את עצמאותן.
ההיסטוריה שלאחר מכן של הדוכסות והנסיכויות הכפופות לה התאפיינה בחלוקות ובאיחודים רבים.
המדינות הכפופות שנוצרו שוב ושוב, והיה להן מעמד חוקי של נסיכויות, נקראו בדרך כלל על שם מקום מגוריהם של שליטיהן.
האחוזות של ענפי השושלות השונים יכלו לעבור בירושה על ידי ענף צדדי כאשר משפחה מסוימת מתה.
לדוגמה, במהלך מאות השנים התקיימו הבתים העתיקים, התיכונים והחדשים (או הענפים) של בראונשווייג, והבתים הישנים, התיכונים והחדשים של לינבורג.
מספר השושלות ששלטו בו-זמנית השתנה בין שניים לחמישה.
בשנת 1269 הוקמה נסיכות בראונשווייג בעקבות החלוקה הראשונה של דוכסות בראונשווייג-לינבורג.
בשנת 1432, כתוצאה מהמתיחות הגוברת עם תושבי העיר בראונשווייג, ענף בראונשווייג העביר את מגוריהם לוולפנביטל, לטירת המים, שהורחבה לשלוס, בעוד העיירה הפכה למושב מלכותי.
השם וולפנביטל ניתן לנסיכות זו.
משנת 1546 הפכה וולפנביטל למגוריו של הנסיך הבכיר של בראונשווייג-לינבורג, היינריך, דוכס בראונשווייג-דאננברג.
עם זכויות בלעדיות לדוכסות בראונשווייג-לינבורג, הוא סיפק חכירת משנה מותנית של נסיכות לינבורג לנסיכי קלנבורג עם תנאי התשלום ליורשי וולפנביטל (ראש הבית), יחד עם הערבות שרק צאצאים שלו יירשו את הנסיכות הבכירה הזו של וולפנביטל.
רק ב-1753/1754 הועבר המגורים חזרה לבראונשווייג, לארמון בראונשווייג החדש שנבנה.
בשנת 1814 הפכה הנסיכות לדוכסות בראונשווייג, עם נסיכויות כפופות משלה, כולן מלבד נסיכות קאלנברג שממנה יצאה למעשה ממלכת הנובר.
הנובר היא הענף הצעיר, ווולפנביטל הענף המבוגר.
בשנת 1815 נהרג פרידריך וילהלם, דוכס בראונשווייג-וולפנביטל במהלך קרב קאטר ברה, ובנו קרל השני, דוכס בראונשווייג עלה לשלטון במקומו, אולם מכיוון שהיה קטין, מונה דודו ג'ורג', נסיך ויילס לעוצר עד לבגרותו.
כשהגיע קרל לגיל 18, פרצה מחלוקת בינו לבין ג'ורג', קרל טען שגיל הבגירות הוא 18, ואילו ג'ורג' טען שהוא גיל 21. לבסוף הושגה פשרה ביניהם, ובהגיעו לגיל 19 תפס קרל את השלטון.
בשנת 1827 טען קרל שכמה מהחוקים שנחקקו בקטנותו אינם חוקיים, מה שהביא לסכסוך בינו לבין ממלכת הנובר.
לבסוף התערבה בסכסוך הקונפדרציה הגרמנית, וכפתה על קרל לקבל את כל החוקים.
שלטונו של קרל השני היה אבסולוטי, ובעקבות כך פרצו מהפכות בדוכסות בשנת 1830, וקרל נאלץ לברוח מהמדינה, ואחיו וילהלם, דוכס בראונשווייג עלה לשלטון במקומו.
בתחילה פעל וילהלם רק כעוצר, אולם שנה לאחר מכן הכריז על עצמו כדוכס.
קרל שברח מהדוכסות ניסה לחזור בכוח הדיפלומטיה לשלטון, אולם לא הצליח להשיג תמיכה מהמעצמות.
קרל חי את שארית חייו בעיקר בפריז ובלונדון, ולאחר מלחמת צרפת–פרוסיה עבר לז'נבה, שם חי עד למותו ב-18 באוגוסט 1873, ובמותו הוריש לעיר את כל רכושו הרב.
בשנת 1866 סיפחה פרוסיה את השטחים וסירבה להכיר בממלכת הנובר או בכל אחד מאותם תארים חדשים.
הנסיך קרל השני מבראונשווייג-וולפנביטל מחה גם על הסיפוחים האלימים הללו ממקומות הגלות שלו בפריז, כמו גם ז'נבה, שווייץ ומבריטניה.
מחאותיו כללו דחיות של הישויות והתארים החדשים שנוצרו על ידי מועצת וינה, שרובם פורסמו בעיתון על בסיס שנתי.
פרוסיה הכירה בדוכס קרל השני כדוכס החוקי, אם כי בגלות.
נסיכות קאלנברג (לימים נסיכות הבוחר מבראונשווייג-לינבורג)
ב-1432 התפצלו הנחלות של נסיכות בראונשווייג-וולפנביטל בין ה-Deister ל- Leine כנסיכות קאלנברג.
מצפון המדינה החדשה הזו גבלה ברוזנות הויה שליד נינבורג ומשם התפרשה ברצועה צרה ומתפתלת דרומה במעלה נהר הליין דרך וונסטורף והנובר שם הגיעה לנסיכות וולפנביטל.
בשנת 1495 היא התרחבה סביב גטינגן.
בשנת 1584 היא חזרה לענף וולפנביטל.
בשנת 1634, כתוצאה מחלוקת הירושה, היא הועברה לבית לינבורג, לפני שהפכה שוב לנסיכות עצמאית ב-1635, כאשר היא ניתנה לג'ורג', אחיו הצעיר של ארנסט השני, נסיך לינבורג , שבחר בהנובר כמקום מגוריו.
טריטוריה חדשה נוספה ב-1665 בסביבת גרובנהאגן וב-1705 סביב נסיכות לינבורג.
בשנת 1692 הדוכס ארנסט אוגוסטוס מענף קאלנברג רכש את הזכות להיות נסיך בוחר בתור הנסיך הבוחר מבראונשווייג-לינבורג,או כפי שהיה ידוע גם בתור הנסיך הבוחר מהנובר.
בשנת 1814 הפכה נסיכות הבוחר לממלכת הנובר.
נסיכות לינבורג צמחה לצד נסיכות בראונשווייג בשנת 1269 כאשר נחלקה הירושה של הדוכסות.
לאחר מותו של גאורג וילהלם, דוכס בראונשווייג-לינבורג ב-1705, גאורג הראשון ירש את נסיכות לינבורג, בשל ויתורו של גאורג וילהלם ב-1658 לטובת אחיו הצעיר ארנסט אוגוסט ובעלה של בתו המורגנטית, סופיה דורותיאה, שנודעה לימים כ"נסיכת אהלדן".
היא אוחדה עם נסיכות קאלנברג, שהועלתה בשנת 1692 לנסיכות הבוחר מהנובר.
הנסיכות הדרומית ביותר בדוכסות בראונשווייג-לויבורג השתרעה ממונדן בדרום במורד נהר הווזר עד הולצמינדן.
במזרח הוא עבר דרך גטינגן לאורך נהר הליין דרך נורדהיים עד איינבק.
היא קמה ב-1345 כתוצאה מחלוקה של נסיכות בראונשווייג ואוחדה ב-1495 עם קאלנברג.
מ-1291 עד 1596 הייתה גרובנהאגן נסיכות עצמאית, והשליט הראשון שלה היה היינריך הנערץ, בנו של אלברכט הראשון, דוכס בראונשווייג-לינבורג.
המדינה השתרעה מהחלק הצפוני של גבעות סולינג ומנהר הליין ליד איינבק ומצפון לאיכספלד בדרום-מערב הרץ ובדרום-מערב הרי ההארץ.
לאחר שפוצלה במהלך השנים לנסיכויות קטנות יותר ויותר, חזרה גרובנהגן לבסוף ב-1596 לבראונשווייג-וולפנביטל.
ענפים אחרים שלא הייתה להם ריבונות מלאה היו קיימים בדאננברג, הרבורג, גיפהורן, בפרן, אוסטרודה, הרצברג, זלצדרהלדן ואיינבק.
בעוד שבסך הכל התקימו כתריסר חלוקות משנה, חלקן היו רק שושלות ולא הוכרו כמדינות האימפריה, שבזמן מסוים היו לה למעלה מ-1500 ישויות מוכרות בחוק.
ברשימת משתתפי הרייכסטאג (1792), ארבע השושלות הבאות של בראונשווייג-לינבורג קיבלו ייצוג:
נסיכות קאלנברג-גטינגן, התמזגה תחת אריך הראשון, דוכס בראונשווייג-וולפנביטל ב-1495.
עד 1705 שרדו רק שני דוכסים בבראונשווייג-לינבורג, האחד שלט בקאלנברג, לינבורג ונחלות נוספות, והשני שלט בוולפנביטל.
אחד הענפים השושלתיים היה זה של נסיכי לינבורג, אשר בשנת 1635 רכשו את קלנברג עבור גאורג, בן זוטר במשפחה שכונן את מגוריו בעיר הנובר.
בנו כריסטיאן לודוויג ואחיו ירשו את צלה ב-1648 ולאחר מכן חלקו אותה ואת קאלנברג בינם לבין עצמם; ענף קרוב של המשפחה שלט בנפרד בוולפנביטל.
כהתפתחות מאוחרת יותר, האזור שהפך לנסיכות הבוחר מהנובר נקרא בתחילה נסיכות הבוחר מבראונשווייג-לינבורג כאשר קיסר האימפריה הרומית הקדושה מינה את ארנסט אוגוסט, דוכס בראונשווייג-לינבורג לנסיך בוחר ב-1696 (שנתיים לפני מותו) במחלוקת במקצת.
מהלך להגדלת מספר האלקטורים הפרוטסטנטים - ובכך לפגוע באינטרסים המושרשים של הנסיכים-הבוחרים הקיימים שכבר לא יהיו כל כך מעטים.
כמו ברוב העניינים באירופה בתקופות אלו, זה היה חלק מהתסיסה הדתית של מאות שנים מלווה במלחמה מוחלטת (ראה מלחמת שלושים השנים) שהופעלה על ידי התומכים הקנאים משני הצדדים של הרפורמציה הפרוטסטנטית והקונטרה-רפורמציה הקתולית.
השטחים של קאלנברג ולינבורג-צלה הפכו לנסיכות בוחר על ידי הקיסר לאופולד הראשון בשנת 1692 בציפייה לירושה הקרובה של צלה על ידי הדוכס מקאלנברג, אם כי האיחוד השושלתי בפועל של השטחים התרחש רק ב-1705 תחת בנו גאורג לודוויג, ונסיכות הבוחר לא אושרה רשמית על ידי הדיאט הקיסרי עד 1708.
המדינה שהתקבלה הייתה ידועה בשמות רבים ושונים (בראונשווייג-לינבורג, קאלנברג, קאלנברג-צלה; שליטה נודע לעיתים קרובות כ"הנסיך הבוחר של הנובר".
במקרה, בשנת 1701 מצא את עצמו דוכס בראונשווייג-לינבורג בסדר הירושה לכתר הבריטי, שאושר מאוחר יותר ב-1707 על ידי חוק האיחוד, אותו ירש לאחר מכן, ובכך יצר איחוד אישי של שני הכתרים ב-20 באוקטובר 1714.
באופן זה, הורחבה "נסיכות הבוחר מהנובר" (דוכסות הליבה) עם תוספת של אדמות אחרות והפכה לממלכת הנובר בשנת 1814 בוועידות השלום (קונגרס וינה) שקבעו את צורתה העתידית של אירופה לאחר מלחמות נפוליאון.
היסטוריה של הקשר לכתר הבריטי
מלך הנובר הראשון של בריטניה הגדולה, ג'ורג' הראשון מבריטניה, היה הדוכס המכהן מברונסוויק-לונבורג, ולבסוף מונה לנסיך-בוחר רשמי ומוכר של האימפריה הרומית הקדושה ב-1708. רכושו הוגדל בשנת 1706 כאשר אדמות התורשה של סניף קלנברג של הדוכסים מברונסוויק-לונבורג התמזגו עם אדמות הסניף של לונבורג-סל ויצרו את מדינת הנובר.
לאחר מכן, ג'ורג' הראשון כונה אלקטור של הנובר.
בשנים 1700 ו-1701, כשהפרלמנט האנגלי התייחס לשאלה של ירושה מסודרת, עם הטיה דתית מסוימת כלפי שליט פרוטסטנטי, מהשליטה חסרת הילדים המלכה אן (בית סטיוארט), הוא העביר את הוראות חוק ההסדר 1701 לסופיה מהנובר, נכדתו של ג'יימס הראשון.
סופיה מתה לפני את המלכה אן בכמה שבועות, אך בנה ויורשה, ג'ורג' הראשון, הוכתר כמלך בריטניה הגדולה כאשר אן, בת דודתו השנייה, מתה באוגוסט 1714. בריטניה והאנובר נותרו מאוחדות באיחוד אישי עד להכתרת המלכה ויקטוריה ב-1837.
אחרי ג'ורג' הראשון שלטו בנו ג'ורג' השני ונכדו ג'ורג' השלישי.
האחרון שמר על תפקיד הנסיך הבוחר גם לאחר פירוק האימפריה הרומית הקדושה על ידי הקיסר האחרון שלה ב-1806. ג'ורג' השלישי ערער על תוקפו של פירוק האימפריה והחזיק משרדים קונסולריים וצוות נפרדים עבור נסיכות הבוחר מהנובר עד לוועידות השלום בתום המלחמה.
לאחר נפילת נפוליאון, ג'ורג' השלישי החזיר לעצמו את אדמותיו בצירוף אדמות מפרוסיה כמלך הנובר, תוך שהוא מוותר על כמה שטחים מפוזרים קטנים יותר.
בקונגרס וינה שסיים את המלחמה הנפוליאונית, נוספו קאלנברג-צלה לנסיכות הבוחר מהנובר, והיא קיבלה את השם ממלכת הנובר.
לאחר מכן, הממלכה אבדה בשנת 1866 לבנו ג'ורג' החמישי מהנובר במהלך מלחמת אוסטרו-פרוסיה כאשר היא סופחה לפרוסיה, והפכה למחוז הפרוסי של הנובר.
ענף וולפנביטל שמר על עצמאותו, למעט 1807 עד 1813, אז אוחדה הנסיכות יחד עם הנובר לממלכת וסטפאליה של נפוליאון.
קונגרס וינה של 1815 הפך אותה למדינה עצמאית תחת השם דוכסות ברונסוויק.
הדוכסות נותרה עצמאית והצטרפה תחילה לקונפדרציה הצפון-גרמנית ובשנת 1871 לאימפריה הגרמנית .
כאשר הענף הראשי נכחד בשנת 1884, הקיסר הגרמני מנע מהיורש החוקי, נסיך הכתר של הנובר, לרשת את הדוכסות, ומינה במקומו עוצרים.
עשרות שנים מאוחר יותר, המשפחות התפייסו על ידי נישואי בנו של נסיך הכתר לבתו היחידה של הקיסר, והקיסר התיר לחתנו לשלוט בשלטון (אביו ויתר על זכותו).
חלוקות של בראונשווייג-לינבורג תחת שלטון בית ולף
דוכסות אקוויטניה (באוקסיטנית: Ducat d'Aquitània; בצרפתית: Duché d'Aquitaine) הייתה פייף היסטורי באזורים המערביים, המרכזיים והדרומיים של צרפת של ימינו מדרום לנהר הלואר, אם כי ההיקף שלה, כמו גם שמה, השתנה מאוד במהלך מאות השנים, ולעיתים כלל הרבה ממה שהוא כיום דרום מערב צרפת (גסקוניה) ומרכז צרפת.
מקור הדוכסות במאה ה-7 כדוכסות פרנסיה, בסופו של דבר הקמה מחדש של המחוזות הרומאים "Aquitania Prima and Secunda".
כדוכסות, היא התפרקה לאחר כיבושה של הדוכסות האקוויטנית העצמאית וואיופר, והפכה לתת-ממלכה בתוך האימפריה הקרולינגית.
לאחר מכן היא הפכה לחלק ממערב פרנקיה לאחר חלוקת ורדן ב-843 ועד מהרה הופיעה שוב כדוכסות תחתיה.
בשנת 1153, אקוויטניה המורחבת הבטיחה נאמנות למלכים האנגווינים של אנגליה.
כתוצאה מכך נוצרה יריבות בין המלכים הצרפתים לאנגווינים על השליטה ברכושם הטריטוריאלי של האחרונים בצרפת.
עד אמצע המאה ה-13, רק גסקוניה נותרה בידי האנגווינים.
במלחמת מאה השנים הצליחה סוף סוף ממלכת צרפת להשיג שליטה מלאה על אקוויטניה בשנות ה-50 של המאה ה-15, כאשר חלק גדול משטחה שולב ישירות באדמות הכתר של צרפת.
גליה אקוויטניה נפלה תחת השלטון הוויזיגותי במאה ה-5. היא נכבשה על ידי הפרנקים תחת כלוביס הראשון בשנת 507, כתוצאה מקרב Vouillé.
תת-ממלכה זו, המורכבת מגסקוניה והשוליים הדרומיים של אקוויטניה עצמה, מכונה בדרך כלל "אקוויטניה" ומהווה את הבסיס ההיסטורי לדוכסות המאוחרת יותר.
כאריברט פעל בהצלחה נגד הבאסקים, אך לאחר מותו בשנת 632, הם התקוממו שוב, בשנת 635 הוכנעו על ידי צבא שנשלח על ידי דגוברט (שבמקביל נאלץ להתמודד עם מרד בברטאן).
דוכסות אקוויטניה כממלכה עצמאית כמעט בתוך האימפריה הפרנקית התבססה במהלך המחצית השנייה של המאה ה-7, בוודאי ב-700 תחת אודו הגדול.
הדוכס הראשון מתועד בשם פליקס, וכמי ששלט משנת 660 בערך.
כיורשו, לופוס החזיק קשרים רופפים עם המלכים הפרנקים, ושלט באופן אוטונומי (princeps).
אודו ירש את לופוס בשנת 700 וחתם על הסכם שלום עם קרל מרטל.
הוא הנחיל למורים תבוסה מוחצת בקרב טולוז ב-721. עם זאת, קרל מרטל חמד את הממלכה הדרומית, חצה את הלואר ב-731 ובזז חלק גדול מאקיטן.
אודו פגש את הפרנקים בקרב, אך הפסיד ויצא נחלש.
זמן קצר לאחר הקרב הזה, בשנת 732, פשטו המורים על ואסקוניה ואקוויטניה עד לפואטייה והביסו את אודו פעמיים ליד בורדו.
אודו לא ראה שום אפשרות אלא להזעיק את עזרתו של קרל מרטל ולהישבע אמונים לנסיך הפרנקי.
את אודו ירש בנו הונלד, שחזר לעצמאות, בכך שהתריס נגד סמכותו של המאיורדומוס קרל מרטל.
המנהיג הקרולינגי תקף את הונלד פעמיים בשנים 735 ו-736, אך לא הצליח להכניע לחלוטין את הדוכס וצבאו שהורכב מכוחות של רוזנים של עיירות מפתח אקוויטניות, למשל.
בסופו של דבר, הונלד פרש למנזר, והותיר גם את הממלכה וגם את הסכסוך המתמשך לווייפר, או גואיפר.
לאחר הכיבוש המלא של ספטימניה ב-759, הפנה כעת פפין את תשומת לבו לאקוויטניה, ויזם מערכה צבאית מחזורית שנמשכה שמונה שנים, מלחמת אקוויטניה.
ווייפר ניהל במאמץ רב מאבק לא שוויוני עם הפרנקים הקרולינגים, אך ההתנקשות בו ב-768 סימנה את סיום עצמאותה היחסית של אקוויטניה.
אקוויטניה עברה בשנים אלו הרס אינטנסיבי של מרכזים עירוניים, כלכליים, צבאיים ואינטלקטואליים.
כוחותיו של פפין הרסו עד 36 מנזרים.
כמדינה יורשת של הפרובינציה הרומית גליה אקוויטניה והממלכה הוויזיגותית (418–721), ירשו אוקסיטניה (אקוויטניה) ולנגדוק (טולוז) את החוק הוויזיגותי והחוק הרומי אשר שולבו כדי לאפשר לנשים יותר זכויות מאשר בני דורן במדינות אחרות באירופה.
הדוכסות האוטונומית והבעייתית של אקוויטניה נכבשה על ידי הפרנקים ב-769, לאחר שורה של מרידות נגד ריבונותם.
על מנת להימנע מהפגנה חדשה של פרטיקולריות אקוויטנית, החליט קרל הגדול לארגן את הארץ בתוך ממלכתו.
לאחר הכיבוש הקרולינגי, הפסיקה הדוכסות להתקיים ככזו, ועל סמכויותיה השתלטו הרוזנים (הדוכסים) של טולוז, המושב הראשי של הממשלה הקרולינגית במידי, המיוצגת על ידי צ'ורסו ולאחר שהודח על ידי נאמן קרל הגדול גיום (מגלון), קרוב משפחה שלו.
בשנת 781, הוא הפך את בנו השלישי לואי, אז בן שלוש, למלך אקוויטניה.
הממלכה הקרולינגית של אקוויטניה הכפופה למלך הקרולינגי או לקיסר (מאוחר יותר) שבסיסו בפרנקיה (אוסטרזיה, נויסטריה).
היא כללה לא רק את אקוויטניה עצמה, אלא גם את גותיה, ואסקוניה (גסקוניה) והרכוש הקרולינגי בספרד.
בשנת 806 תכנן קרל הגדול לחלק את האימפריה שלו בין בניו.
לואי קיבל את פרובאנס ובורגונדי כתוספות לממלכתו.
כאשר לואי ירש את קרל הגדול כקיסר בשנת 814, הוא העניק את אקוויטניה לבנו פפין הראשון, שלאחר מותו בשנת 838 בחרה אצולת אקוויטניה את בנו פפין השני מאקיטן (נפטר בשנת 865) למלך.
הקיסר לואי הראשון, לעומת זאת, התנגד להסדר זה ונתן את הממלכה לבנו הצעיר קרל הקירח.
נוצר בלבול וסכסוך, אולם בסופו של דבר זכה קרל בדוכסות; על אף שבין 845 ל-852 פפין השני ניהל את הממלכה, בחג הפסחא 848 בלימוז', האצילים והפרלטים של אקוויטניה בחרו רשמית בקרל למלך שלהם.
מאוחר יותר, באורליאן, הוא נמשח והוכתר על ידי וונילו, הארכיבישוף של סנס.
בשנת 852, פפין השני נכלא על ידי קרל הקירח, שזמן קצר לאחר מכן הכריז על בנו שארל כשליט אקוויטניה.
עם מותו של שארל הצעיר בשנת 866, אחיו לואי המגמגם עלה לממלכה, וכאשר, בשנת 877, הפך לואי למלך הפרנקים, אקוויטניה נקלטה במלואה בכתר הפרנקי.
על ידי הסכם שנערך בשנת 845 בין קרל הקירח לפפין השני, צומצמה הממלכה על ידי אובדן של פואטו, סנטונגה ואנגומואה בצפון מערב האזור, שניתנו לרינולף הראשון, רוזן פואטייה.
את התואר דוכס אקוויטניה, שכבר קם לתחייה, נשא כעת ריינולף, אם כי הוא נתבע גם על ידי רוזני טולוז.
הדוכסות החדשה של אקוויטניה, לרבות שלושת המחוזות שכבר הוזכרו, נותרה בידי יורשיו של רמולף, למרות אי הסכמה עם האדונים הפרנקים שלהם, עד לשנת 893 כאשר הרוזן ריינולף השני הורעל בפקודת המלך שארל התם.
לאחר מכן העניק שארל את הדוכסות לגיום האדוק, רוזן אוברן, מייסד המנזר של קלוני, אשר ירש אותו בשנת 918 אחיינו, הרוזן גיום השני, שמת ב-926.
בעקבותיו הגיעו רצף של דוכסים, שאחד מהם, גיום הרביעי, נלחם נגד איג קאפה, מלך צרפת, ואחד מהם, גיום החמישי, המכונה הגדול, הצליח לחזק ולהרחיב את סמכותו במידה ניכרת, למרות שהוא ויתר על הכתר הלומברדי המוצע במקום להילחם בקונרד השני על כך.
הדוכסות של גיום כמעט הגיעה לגבולותיה של גליה אקוויטניה הרומית הישנה אך לא השתרעה מדרום לגארון, מחוז שהיה ברשות הגסקונים.
גיום מת בשנת 1030. אודו או אודס (נפטר ב-1039) צירף את גסקוניה לאקוויטניה.
הרמנולפידים הפכו למעצמה הדומיננטית בדרום מערב צרפת עד סוף המאה ה-11. על ידי נישואים במקום כיבוש, רכושם עבר ל"אימפריית אנגווין" תחת הכתר האנגלי עד 1153.
גיום התשיעי, דוכס אקוויטניה (נפטר ב-1127), שירש את הדוכסות ב-1087, זכה לתהילה כצלבן וכטרובדור.
נכדתו, אלינור מאקוויטניה, ירשה את הדוכסות כבת בכורה ויורשתו של גיום העשירי (נפטר בשנת 1137).
היא התחתנה עם לואי השביעי, מלך צרפת שלושה חודשים לאחר מות אביה, עקב החשיבה המהירה של אביו של הנסיך לואי, המלך לואי השישי, שלא רצה להשאיר טריטוריה כמו אקוויטניה הנשלטת על ידי ילדה בת שלוש עשרה.
כשהמלך לואי השישי נפטר, ובעלה החדש של אלינור הפך ללואי השביעי מצרפת, עברה דוכסות אקוויטניה רשמית לשלטונו של הכתר הצרפתי, ובמשך חמש עשרה שנים החזיק לואי השביעי שטח שהתחרה בזה של הכתר האנגלי והרוזנים של טולוז.
הנישואים בוטלו מאוחר יותר בטענה של קרבת משפחה על ידי בישוף ב-21 במרץ 1152, והיא שמרה על אדמותיה ותוארה כדוכסית אקוויטניה בזכות עצמה.
ב-18 במאי 1152, היא נישאה להנרי פיץ-אמפרס (לימים הנרי השני מאנגליה), בנה של הקיסרית מטילדה וטוען לכס המלכות האנגלי.
כאשר הביס את בן דודה של אמו, סטיבן מבלואה, בשנת 1153 והפך למלך אנגליה, אקיטן התמזגה עם הכתר האנגלי.
לאחר שדיכא מרד ברשותו החדשה, הנרי נתן אותה לבנו ריצ'רד.
כאשר ריצ'רד מת ב-1199, חזרה הדוכסות לאלינור, ובמותה חמש שנים מאוחר יותר, היא נקלטה בכתר האנגלי ומכאן ואילך היה גורלה כמו שאר הטריטוריות האנגליות בצרפת, כמו נורמנדי ואנז'ו, מה שהוביל בסופו של דבר למלחמת מאה השנים בין הכתר הצרפתי והאנגלי.
אקוויטניה כפי שהגיעה למלכי אנגליה השתרעה מהלואר ועד הרי הפירנאים, אך תפוצתה הוגבלה לדרום מזרח על ידי אדמותיהם הנרחבות של רוזני טולוז.
נראה שהשם גיאן, השחתה של אקוויטניה, נכנס לשימוש בערך במאה ה-10, וההיסטוריה שלאחר מכן של אקוויטניה מתמזגת בזו של גסקוניה וגיאן.
בשנת 1337, פיליפ השישי, מלך צרפת טען מחדש לזכותו על אקוויטניה (המתאים בעצם לגסקוניה) מאדוארד השלישי, מלך אנגליה.
אדוארד בתורו טען לממלכת צרפת כולה כנכדו היחיד של פיליפ הרביעי, מלך צרפת.
זה עורר את מלחמת מאה השנים, שבה גם בית פלנטג'נט וגם בית ולואה טענו לעליונות על אקוויטניה.
בשנת 1360, שני הצדדים חתמו על הסכם ברטיני, שבו אדוארד ויתר על הכתר הצרפתי אך נשאר לורד ריבוני של אקוויטניה (ולא רק דוכס).
עם זאת, כשההסכם בוטל ב-1369, התחדשו גם הטענות האנגליות הללו וגם המלחמה.
בשנת 1362, המלך אדוארד השלישי, בתור לורד אקוויטניה, הפך את בנו הבכור אדוארד, נסיך ויילס, לנסיך אקוויטניה.
בשנת 1390, המלך ריצ'רד השני, בנו של אדוארד, הנסיך השחור, מינה את דודו ג'ון מגונט לדוכס אקוויטניה.
התואר הזה עבר לצאצאיו של ג'ון למרות שהם היו שייכים לכתר מכיוון שבנו של ג'ון מגונט, הנרי בולינגברוק, דוכס הרפורד, הצליח לגזול בהצלחה את הכתר מריצ'רד השני, ולכן 'ירש' את התואר אדון אקוויטניה מאביו, אשר הועבר לצאצאיו כשהם הפכו למלכים.
הניצחון הצרפתי הושלם עם קרב קסטיון של 1453. אנגליה וצרפת נותרו במלחמה במשך 20 שנה נוספות, אך אנגליה לא הייתה בעמדה להמשיך במערכה שלה, בגלל הסכסוכים הפנימיים המתגברים שלה.
מלחמת מאה השנים הסתיימה רשמית עם הסכם פיקיני משנת 1475. עם תום מלחמת מאה השנים, חזרה אקוויטניה לשליטה ישירה של מלך צרפת ונשארה ברשות המלך.
רק מדי פעם הוענק התואר "דוכס אקוויטניה" לחבר אחר בשושלת, ולאחר מכן כהבחנה נומינלית גרידא.
במהלך קיומה, שילבה הדוכסות את דוכסות גסקוניה ועד 1271 את רוזנות טולוז, שכיום שוכנים באזור אוקסיטניה.
רוב שאר הדוכסות שלאחר 1271 מהווים כעת את אזור נובל-אקוויטניה, אם כי חלקים משתייכים לשלושת האזורים השכנים של Pays de la Loire, Centre-Val de Loire ו-Auvergne-Rhône-Alpes.
רוזנות אקוויטניה כפי שנייתה בשיא ימי הביניים, אם כן, גובלת בפירנאים מדרום ( נווארה, אראגון וברצלונה, לשעבר המארקה היספניקה) וברוזנות טולוז וממלכת בורגונדי (ממלכת ארל ממזרח).
מצפון, היא גבלה עם ברטאן, אנז'ו, בלואה ובורבון, שכולם עברו לממלכת צרפת עד המאה ה-13.
רוזנות אוברן (הועברה לתחום המלכותי ב-1271)
דוכסות גסקוניה, איחוד אישי עם אקוויטניה מהמאה ה-7 עד המאה ה-9 (פליקס מאקוויטניה) ושוב מ-1053.
רוזנות טולוז (מעין עצמאית משנת 778, חזרה לתחום המלכותי ב-1271)
דוכסות ג'נובה (באיטלקית: Ducato di Genova; בליגורית: Ducâto de Zêna) הייתה מדינה המורכבת משטחי הרפובליקה של ג'נובה לשעבר.
הדוכסות הוקמה כאשר השטחים לשעבר של הרפובליקה של ג'נובה ניתנו לממלכת סרדיניה בשנת 1815 כתוצאה מקונגרס וינה, והתפרקה לאחר האיחוד המושלם של 1848.
העם הליגורי, עם המסורות העצמאיות והרפובליקניות שלהם, מעולם לא אהב את מעמדם הפוליטי החדש, ולעיתים התפרצו מהומות בג'נובה.
המדינה השתמשה בלירה האיטלקית כמטבע שלה, אם כי מטבעת ג'נובה נותרה בפעולה על ידי הנפקת מטבעות.
לאחר הפירוק ב-1848, שטחי הדוכסות לשעבר חולקו בין המחוזות (שנקראו מאוחר יותר פרובינציות) של ג'נובה וניס.
במקום החקיקה הצרפתית בתוקף, הוכנס קוד שהוכנס במיוחד, שנקרא: "תקנת ה-SM לעניינים אזרחיים ופליליים של דוכסות ג'נובה" (באיטלקית: "Il regolamento de S.M.
per li materie civili e criminali, di Ducato di Genova"), שהוכרז ב-13 במאי 1815 כשהסנאט של ג'נובה הורה לרשום אותו ולאכוף אותו.
צו ב-1822 הורה שהמשפט, תלוי בסנאט של גנואה, יהיה מנוהל על ידי 7 בתי משפט במחוזות: גנואה, בוביו, צ'יאווארי, פינאלה מרינה, נובי ליגורה, סרזאנה וסבונה.
בשנת 1833, דוכסות ג'נובה הייתה אחד משמונת המחוזות הכלליים של המדינות היבשתיות שהיו באותו זמן דיוויזיות צבאיות.
היא כללה את מחוזות ג'נובה, סבונה, קיירו מונטנוטה, אלבנגה, פינאלה מרינה, גבי, בוביו, צ'יאווארי, לה ספציה וסרזנה.
דוכסות אורליאן הייתה דוכסות מלכותית, אשר הוקמה בתקופת שלטונו של איג קאפה על ידי העלאת רוזנות אורליאן למעמד דוכסות.
בשנת 1498, כחלק מריכוזיות של צרפת תחת שלטונו של לואי השנים עשר, מלך צרפת, התפרקה הדוכסות והוחלפה במחוז אורליאנה שהיה ידוע עדיין כ"דוכסות אורליאנה".
דוכסות אורליאן הוקמה בשנת 1344 על ידי העלאת רוזנות אורליאן לשעבר לדוכסות תחת המלך פיליפ השישי עבור בנו השני פיליפ דה ולואה.
עם הקמת הדוכסות, שולבו גם כמה יישובים סביב הרוזנות הקודמת, הם כללו את רוזנות בוז'נסי ואת המחוזות של נויוויל-או-בואה, Yèvre-le-Châtel, Châteauneuf-en-Thymerais, לורי ובואסקום.
בשנת 1392, הדוכסות הוקמה מחדש על ידי המלך שארל השישי עבור אחיו הצעיר לואי דה ולואה-אורליאן.
מאוחר יותר ירש את הדוכס בנו שארל דה ולואה-אורליאן ששלט עד 1465 כאשר מת מסיבות טבעיות.
ירש אותו בנו לואי דה ולואה-אורליאן, שהפך למלך לואי השנים עשר ב-1498 והתואר אוחד לכתר פעם נוספת.
בשנת 1498, כחלק מריכוזיות של אזורי צרפת השונים, התפרקה הדוכסות והוחלפה במחוז החדש של אורליאנה.
דוכסות בנוונטו (לאחר 774, נסיכות בנוונטו) הייתה הדוכסות הלומברדית הדרומית ביותר בחצי האי האיטלקי, שהתרכזה בבנוונטו, עיר בדרום איטליה.
הדוכסים הלומברדים שלטו בבנוונטו משנת 571 עד 1077, כאשר היא נכבשה על ידי הנורמנים במשך ארבע שנים לפני שניתנה לאפיפיור.
בהיותה מנותקת משאר הנחלות הלומברדיות על ידי שלטון האפיפיור בדוכסות רומא, בנוונטו הייתה עצמאית כמעט מההתחלה.
רק בתקופת שלטונם של גרימואלד (שלט 662–671) והמלכים מליותפראנד (שלט 712–744) ואילך הייתה הדוכסות קשורה קשר הדוק לממלכת הלומברדים.
לאחר נפילת הממלכה ב-774, הפכה הדוכסות לטריטוריה הלומברדית היחידה שהמשיכה להתקיים כמדינת שארית, ושמרה על עצמאותה דה פקטו במשך כמעט 300 שנה, למרות שחולקה לאחר 849. בנוונטו הצטמצמה בתחילת המאה ה-11, ונלכדה לחלוטין על ידי הנורמני רובר גיסקאר ב-1053.
פאולוס הדיאקון מתייחס לבנוונטו כ"דוכסות הסמניטית" (Ducatum Samnitium) על שם אזור סאמניום.
הנסיבות סביב הקמת הדוכסות שנויות במחלוקת.
לפי כמה חוקרים, הלומברדים היו נוכחים בדרום איטליה הרבה לפני הכיבוש המוחלט של עמק הפו: הדוכסות לפי דיווחים אלו נוסדה בשנת 571. ייתכן שהלומברדים נכנסו מאוחר יותר, בסביבות 590. מה שלא יהיה, הדוכס הראשון היה זוטו, מנהיג קבוצת חיילים שירדה לחוף קמפניה.
למרות שבתחילה היה עצמאי, זוטו נאלץ בסופו של דבר להיכנע לסמכות המלכותית של הצפון.
יורשו היה ארצ'יס, אחיינו, ועקרון הירושה התורשתית הנחה את דוכסות בנוונטו עד הסוף.
הדוכסויות הלומברדיות, חלק מהממלכה הלומברדית הרופפת, היו עצמאיות במהותן, למרות שורשיהן ושפתן המשותפות, וחוק ודת דומים לזה של הצפון, ולמרות מנהגם של דוכסי בנוונטו לקחת לאישה נשים ממשפחת המלוכה.
חלק של טריטוריה שחייבה נאמנות לרומא או לרוונה הפריד בין הדוכסים של בנוונטו לבין המלכים בפאביה.
אוטונומיה תרבותית באה באופן טבעי: פזמון ליטורגי ייחודי, הפזמון בנוונטו, התפתח בכנסיית בנוונטו: הוא הוחלף לחלוטין על ידי המזמור הגרגוריאני עד המאה ה-11. כתב בנוונטי ייחודי פותח גם לכתיבת לטינית.
הסופר בן המאה ה-8, פאולוס הדיאקון, הגיע לבנוונטו בפמליה של נסיכה מפביה, כלתו של הדוכס.
התמקם בגדול המנזרים של בנוונטו, מונטה קאסינו, הוא כתב תחילה היסטוריה של רומא ולאחר מכן היסטוריה של הלומברדים, המקור העיקרי להיסטוריה של הדוכסות גם לאותה תקופה.
תחת יורשיו של זוטו, הורחבה הדוכסות נגד האימפריה הביזנטית.
ארצ'יס, בעצמו מדוכסות פריולי, כבש את קפואה וקרוטונה, ובזז את אמאלפי הביזנטית, אך לא הצליח לכבוש את נאפולי.
לאחר שלטונו, הצטמצמו הנחלות הביזנטיות בדרום איטליה לנאפולי, אמאלפי, גאטה, סורנטו, קלבריה והערים הימיות של אפוליה (בארי, ברינדיזי, אוטרנטו וכו').
בשנת 662, הדוכס גרימואלד הראשון (דוכס מאז 647), פנה צפונה כדי לסייע למלך גודפרט נגד אחיו, המלך השותף פרקטריט, ובמקום זאת הרג את הראשון, אילץ את האחרון לצאת לגלות ולכד את פאביה.
כמלך הלומברדים, הוא ניסה להחזיר את האריאניזם על פני הקתוליות של המלך המנוח אריפרט הראשון.
עם זאת, האריאניזם נעלם אפילו בדוכסות, וכך גם ההבחנה בין האוכלוסייה הלומברדית האתנית לזו הדוברת לטינית ויוונית.
בשנת 663, העיר עצמה הושמה תחת מצור על ידי הביזנטים במהלך הניסיון הכושל של קונסטנס השני, אשר נחת בטאראנטו, לכבוש מחדש את דרום איטליה.
אולם הדוכס רומואלד הראשון הגן על העיר באומץ, והקיסר, שחשש גם מהגעתו של אביו של רומואלד, המלך גרימואלד, פרש לנאפולי.
עם זאת, רומואלד יירט חלק מהצבא הרומי בפורינו, בין אבלינו לסלרנו, והשמיד אותו.
שלום בין הדוכסות לאימפריה המזרחית נחתם ב-680.
בעשורים הבאים כבשה בנוונטו כמה שטחים מהביזנטים, אך האויב העיקרי של הדוכסות היה כעת ממלכת לומברדיה הצפונית עצמה.
המלך ליותפראנד התערב מספר פעמים כדי להטיל מועמד משלו על כס הדוכסות.
יורשו, ראצ'יס, הכריז על דוכסות ספולטו ובנוונטו כמדינות זרות שבהן אסור לנסוע ללא רשות מלכותית.
בשנת 758, המלך דסידריוס כבש לזמן קצר את ספולטו ובנוונטו, אך עם כיבוש ממלכת לומברדיה על ידי קרל הגדול בשנת 774, ניסה ארצ'יס השני לתבוע את התואר המלכותי ולהפוך את בנוונטו ל-secundum Ticinum: פאביה שנייה (בירת לומברדיה הישנה).
כיוון שראה שזה לא מעשי וימשוך את תשומת הלב הפרנקית לעצמו, הוא בחר במקום זאת בתואר פרינספס (נסיך).
בשנת 787, הוא נאלץ על ידי המצור של קרל הגדול על סלרנו להיכנע לריבונות הפרנקים.
בשלב זה, בנוונטו זכתה לשבחים על ידי כרוניקה כ-Ticinum geminum - "פאוויה תאומה".
ארצ'יס הרחיב את העיר הרומית, עם מתחמים חדשים מוקפים חומה המשתרעים על הקרקע המישורית מדרום-מערב לעיר העתיקה, שם הרס ארצ'יס מבנים ישנים עבור ארמון נסיכי חדש, שעדיין ניתן לאתר את החצר הפתוחה שלו בפיאנו די קורטה של האקרופוליס.
כמו אויביהם הביזנטים, הדוכסים קישרו את מתחם הארמון עם כנסייה לאומית, סופיה הקדושה.
בשנת 788 פלשו לנסיכות כוחות ביזנטיים בראשות בנו של דסידריוס, אדלכיס, שמצא מקלט בקונסטנטינופול.
עם זאת, ניסיונותיו סוכלו על ידי בנו של ארצ'יס, גרימואלד השלישי, שעם זאת נכנע חלקית לפרנקים.
הפרנקים סייעו להדוף את אדלכיס, אך, בתורם, תקפו את שטחי בנוונטו מספר פעמים, והשיגו הישגים קטנים, בעיקר סיפוחה של קייטי לדוכסות ספולטו.
בשנת 814, גרימואלד הרביעי הבטיח הבטחות מעורפלות של הוקרה והכנעה ללואי האדוק, אשר חודשו על ידי יורשו סיקו.
אף אחת מההבטחות הללו לא בוצעה, והפחתת כוחם והשפעתם של המלכים הקרולינגים הבודדים אפשרה לדוכסות להגדיל את האוטונומיה שלה.
דוכסי בנוונטו השתמשו בטבעות חותם כדי לאשר מסמכים, בדיוק כמו המלכים הלומברדים, וייתכן שהנסיכים המשיכו להשתמש בהן עד המאה ה-9. הם מצביעים על המשך (או חיקוי) של צורות ניהול רומיות, כמו גם אוריינות (או "תת-אוריינות") נרחבת.
במאה שלאחר מכן למרות העוינות המתמשכת של הריבונים הפרנקים, בנוונטו הגיעה לשיאה, הטילה ריבונות על נאפולי וכבשה את אמאלפי תחת הדוכס סיקארד.
כשסיקארד נרצח בשנת 839, פרצה מלחמת אזרחים.
אחיו של סיקארד, סיקונולף, הוכרז כנסיך בסלרנו בזמן שהמתנקש ראדלכיס כבש את כס המלוכה בבנוונטו.
לאחר 10 שנים של מלחמת אזרחים, הקיסר לואי השני סיים את הסכסוך בכך שקבע כי הדוכסות תפוצל לשני נסיכות נפרדות: בנוונטו (עם מוליזה ואפוליה צפונה לטאראנטו) ונסיכות סלרנו.
כחלק מהחלוקה, קפואה הפכה לחלק מנסיכות סלרנו.
המשבר הוחמר עם תחילת פשיטות המוסלמים, הסרצנים הראשונים נקראו על ידי ראדלצ'יס ולאחר מכן סיקונולף במלחמתם בת העשור.
לעיתים קרובות דורבנו על ידי שליטים נוצרים יריבים, הסרצנים תקפו את נאפולי וסלרנו ללא הצלחה.
המושבה האסלאמית בדרום לאציו חוסלה רק בשנת 915, לאחר קרב גאריגליאנו.
עם זאת, במקביל, האימפריה הביזנטית כבשה מחדש חלק גדול מדרום איטליה, החל בבארי, שאותה חזרו מהסרצנים בשנת 876, ובסופו של דבר הכפיפו את התימות שלהם תחת סטרטגוס לכדי הקטפאנות של איטליה (999), והקטינו עוד יותר את הכוח הנחלש של בנוונטו.
בשנת 899 כבש אתנולף הראשון מקפואה את בנוונטו ואיחד את שתי הדוכסויות.
הוא הכריז עליהן בלתי נפרדות והנהיג את עיקרון השלטון המשותף, לפיו בנים יהיו קשורים לאבותיהם, עיקרון שהושאל במהרה על ידי סלרנו.
עם זאת, כל לומברדיה הקטנה אוחדה בפעם האחרונה על ידי הדוכס פנדולף איירונהד, שהפך לנסיך סלרנו ב-978. הוא הצליח להפוך את בנוונטו לארכיבישופות בשנת 969. לפני מותו (מרץ 981), הוא זכה מהקיסר אוטו הראשון גם בתואר דוכס ספולטו.
עם זאת, הוא חילק אותו בין בניו: לנדולף הרביעי קיבל את בנוונטו-קפואה ופנדולף השני את סלרנו.
עד מהרה, בנוונטו הופשטה שוב כאשר פנדולף, אחיינו של ראש הברזל, מרד ודרש את חלקו בירושה.
בעשורים הראשונים של המאה ה-11 נחלשה בנוונטו יותר מכל אחת מהדוכסויות האחיות שלה, סלרנו, שהייתה אז בולטת, או קפואה.
בסביבות 1000, בנוונטו עדיין כללה 34 מחוזות נפרדים.
בשנת 1022 כבש היינריך השני, קיסר האימפריה הרומית הקדושה גם את קפואה וגם את בנוונטו, אך חזר לגרמניה לאחר המצור הכושל על טרויה.
הנורמנים הגיעו למצוג'ורנו בשנים אלו, ובנוונטו הודתה אז שהיא בריבונות האפיפיור, היה רק בעל ברית מופרך.
לדוכס בנוונטו עדיין הייתה מספיק יוקרה כדי להשאיל את בנו, אתנולף, למרד הנורמני-לומברדי באפוליה כמנהיג, אך אתנולף נטש את הנורמנים ובנוונטו איבד את מה שנותר מהשפעתו.
הגדול מבין השליטים הנורמניים של הדרום היה רובר גיסקאר, שכבש את בנוונטו ב-1053. גיסקאר, בתורו, נתן את בנוונטו לריבון הנומינלי שלו, האפיפיור לאו התשיעי.
האפיפיור לאו התשיעי וממשיכיו מינו סדרה של לומברדים זוטרים לדוכסים עד שהאפיפיור גרגוריוס השביעי מינה את גיסקאר לנסיך בנוונטו ב-1078. לבסוף, בשנת 1081, החזיר גיסקאר את התואר לאפיפיור עם עיר שנותר לה רק מעט מגדולתה מהנסיכות הגדולה של פעם, אשר קבעה את הכיוון של ענייני דרום איטליה במשך דורות.
לאחר מכן לא נקראו דוכסים או נסיכים.
בשנת 1806, נפוליאון, לאחר שכבש את בנוונטו, כינה כנסיך את שארל-מוריס דה טליראן המפורסם.
טליראן החזיק בתואר עד 1815 והיה מסוגל בהחלט לנהל את הדוכסות מלבד משימותיו האחרות.
בנוונטו נכבשה על ידי ז'ואקים מירא בפברואר 1814 ובקונגרס וינה היא הוחזרה לידי האפיפיור.
דוכס ריצ'מונד הוא תואר אצולה אנגלי הניתן בממלכה המאוחדת.
הדוכסות נקראת על שם אזור ריצ'מונד בצפון יורקשייר, היא נוסדה לראשונה ב-1525 עבור הנרי פיצרוי בנו מחוץ לנישואין של הנרי השמיני, ובגלגולה הנוכחי ב-1675 עבור צ'ארלס לנוקס, בנו מחוץ לנישואין של צ'ארלס השני.
החל מ-2017, נושא בתואר זה צ'ארלס גורדון-לנוקס, דוכס ריצ'מונד ה-11.
דוכסות ריצ'מונד כוללת כיום שלוש דוכסויות; ריצ'מונד, לנוקס וגורדון.
תואר דוכס לנוקס הוא תואר סקוטי שנוסד לראשונה ב-1581 על ידי ג'יימס החמישי עבור אסמה סטיורט, דוכס אוביני השישי, ומאז 1623 הוא מחובר לתואר דוכס ריצ'מונד (עם ייסוד התואר בשנית עבור בנו, לודוביץ' סטיוארט).
עם מותו של צ'ארלס סטיוארט, דוכס ריצ'מונד השישי ודוכס לנוקס השישי ב-1672 ללא יורש, שושלות שתי הדוכסויות הסתיימו, אך שתיהן נוסדו יחד מחדש ב-1675 עבור צ'ארלס לנוקס, בנו מחוץ לנישואין של מלך אנגליה צ'ארלס השני.
תואר דוכס גורדון נוסד לראשונה כתואר סקוטי ב-1684 עבוד ג'ורג' גורדון, מרקיז האנטלי הרביעי, ומזוהה עם המשפחה העומדת בראש שבט גורדון.
שושלת דוכסות גורדון הגיעה לסיומה ב-1836 במותו של דוכס גורדון החמישי, אך נוסדה מחדש יחד עם דוכסות ריצ'מונד ולנוקס ב-1876 וניתנה לצ'ארלס גורדון-לנוקס, דוכס ריצ'מונד השישי, דוכס לנוקס השישי ודוכס גורדון הראשון; מאז שלושת הדוכסויות מחוברות.
לצד התואר 'דוכס ריצ'מונד' (שנהוג לכנות 'דוכס ריצ'מונד וגורדון') שאר תוארי הדוכסות כוללים את רוזן מארץ' (הניתן באופן מסורתי ליורש העצר של הדוכסות), רוזן דרנלי, רוזן קינררה, ברון סטרינגטון במחוז יורק, ואדון טורבולטון.
אחוזת הדוכסות היא בית גודווד שם שוכן הדוכס ומשפחתו.
מאז 1684 נושאים הדוכסים גם את התואר הצרפתי דוכס אוביני, שניתן על ידי מלך צרפת לואי הארבעה עשר לצ'ארלס לנוקס, דוכס ריצ'מונד הראשון בנו של מלך אנגליה צ'ארס השני ופילגשתו הצרפתית לויס דה קרוייל, דוכסית פורטסמות'.
יורש העצר של הדוכס נושא באופן מסורתי בכינוי 'רוזן מארץ' וקינררה'.
הנרי פיצרוי, דוכס ריצ'מונד וסאמרסט הראשון (1519–1536) – בנו מחוץ לנישואין של הנרי השמיני, מלך אנגליה
דוכסות ריצ'מונד - ייסוד שני (1623)
לודוביץ' סטיוארט, דוכס ריצ'מונד הראשון, דוכס לנוקס השני (1574–1624) - בן דודו של ג'יימס הראשון, מלך אנגליה
דוכסות ריצ'מונד - ייסוד שלישי (1641)
ג'יימס סטיוארט, דוכס ריצ'מונד הראשון, דוכס לנוקס הרביעי (1612–1655) - אחיינו של לודוביץ' סטיוארט
אסמה סטיוארט, דוכס ריצ'מונד השני, דוכס לנוקס החמישי (1649–1660) - בנו של קודמו
צ'ארלס סטיוארט, דוכס לנוקס השישי, דוכס ריצ'מונד השלישי (1639–1672) - בן דודו של קודמו
דוכסות גורדון - ייסוד ראשון (1684)
אלכסנדר גורדון, דוכס גורדון השני (1678–1728) - בנו היחיד של קודמו
קוזמו ג'ורג' גורדון, דוכס גורדון השלישי (1720–1752) - בנו הבכור של קודמו
אלכסנדר גורדון, דוכס גורדון הרביעי (1743–1827) - בנו הבכור של קודמו
ג'ורג' גורדון, דוכס גורדון החמישי (1770–1836) - בנו הבכור של קודמו.
דוכסות ריצ'מונד - ייסוד רביעי (1675)
צ'ארלס לנוקס, דוכס ריצ'מונד הראשון, דוכס לנוקס הראשון (1672–1723) - בנו מחוץ לנישואין של צ'ארלס השני, מלך אנגליה
צ'ארלס לנוקס, דוכס ריצ'מונד השני, דוכס לנוקס השני (1701–1750) - בנו של קודמו
צ'ארלס לנוקס, דוכס ריצ'מונד השלישי, דוכס לנוקס השלישי (1735–1806) - בנו של קודמו
צ'ארלס לנוקס, דוכס ריצ'מונד הרביעי, דוכס לנוקס הרביעי (1764–1819) - אחיינו של קודמו
צ'ארלס גורדון-לנוקס, דוכס ריצ'מונד החמישי, דוכס לנוקס החמישי (1791–1860) - בנו של קודמו
דוכסות גורדון - ייסוד שני (1876)
צ'ארלס גורדון-לנוקס, דוכס ריצ'מונד השישי, דוכס לנוקס השישי, דוכס גורדון הראשון (1818–1903) - בנו של קודמו.
דוכסות גורדון נוסדת מחדש ב-1876 כירושה של דוכס ריצ'מונד השישי.
צ'ארלס גורדון-לנוקס, דוכס ריצ'מונד השביעי, דוכס לנוקס השביעי, דוכס גורדון השני (1845–1928) - בנו של קודמו
צ'ארלס גורדון-לנוקס, דוכס ריצ'מונד השמיני, דוכס לנוקס השמיני, דוכס גורדון השלישי (1870–1935) - בנו של קודמו
פרדריק גורדון-לנוקס, דוכס ריצ'מונד התשיעי, דוכס לנוקס התשיעי, דוכס גורדון הרביעי (1904–1989) - בנו השני של קודמו
צ'ארלס גורדון-לנוקס, דוכס ריצ'מונד ה-10, דוכס לנוקס ה-10, דוכס גורדון החמישי (1929–2017) - בנו הבכור של קודמו
צ'ארלס גורדון-לנוקס, דוכס ריצ'מונד ה-11, דוכס לנוקס ה-11, דוכס גורדון השישי (נולד 1955) - בנו הבכור של קודמו
צ'ארלס גורדון-לנוקס, רוזן מארץ' וקינררה (נולד 1994) - יורש העצר לכס הודכסות
דוכסות נורמנדיה הייתה תוצר של פלישות ויקינגיות לצפון מערב צרפת במאה ה-8. בשנת 911 המלך שארל העניק פייף לרולו, מנהיג הוויקינגים, בתמורה לנאמנותו כווסאל.
נורמנדי קיבלה את שמה מאנשיו של רולו, הנקראו אנשי הצפון (נורסמן, או Normanni בלטינית).
בשיאה שלטה הדוכסות על אזור נויסטריה וחלק מברטאן וכן על איי התעלה.
כיום אזור נורמנדיה ההיסטורי מחולק לשני חבלים נורמנדי עילית, ונורמנדי תחתית.
איי התעלה נחשבים כיום לנסיכויות כתר בריטיות, ומלך אנגליה עדיין נחשב שם לדוכס נורמנדיה.
כשמתיישבים דוברי נורדית עתיקה הגיעו לאזור הם אימצו את התרבות והשפה הגאלו-רומאית של האוכלוסייה המקומית, כפי שמאוחר יותר אימצו הכובשים הנורמנים את השפה המקומית באנגליה.
השפה הנורמנית שנוצרה בנורמנדי אימצה מילים רבות מהנורדית.
השטחים שקיבל רולו מהמלך כבר נכבשו למעשה בידי הוויקינגים, והיו מיושבים על ידם כבר זמן מה.
בירת הדוכסות הייתה רואן, וכשהיא התרחבה מערבה נוספה בירה מערבית בעיר קן.
במהלך המאה ה-10 הגדילו הדוכסים את שטחם עד שהדוכסות הגיעה לשיאה ב-1050.
בשנת 1066 הביס ויליאם דוכס נורמנדיה, שנודע מאוחר יותר כוויליאם הכובש, את המלך האנגלי הרולד גודווינסון בקרב הייסטינגס, והוכתר כמלך אנגליה במערכה שנקראה הכיבוש הנורמני של אנגליה.
היחסים בין האנגלו-נורמנים לצרפתים הפכו למורכבים יותר לאחר הכיבוש הנורמני, שכן הדוכסים הנורמנים קיבלו את תארם ושטחיהם בתמורה לנאמנות וסאלית למלך צרפת, אולם כעת היו שווי ערך למלך כמלכי אנגליה.
במאה ה-12, עם יסודה של השושלת האנגווינית, שלטו הנורמנים במחצית מצרפת ובכל אנגליה, אולם עדיין נחשבו טכנית לווסאלים של צרפת.
המלכים הנורמנים הזניחו את שטחיהם בנורמנדיה עצמה, שם חבו את נאמנותם למלך צרפת, והעדיפו לגבש את כוחם בממלכת אנגליה החדשה.
עושרם הרב שימש לבניית קתדרלות, טירות וביסוס המשטר באנגליה ולא להגנת נורמנדיה, וכך הם ניכרו את האוכלוסייה המקומית והחלישו את הדוכסות בעוד כוחם של מלכי צרפת גדל.
הדוכסות נשלטה כחלק מהממלכה האנגלו-נורמנית עד 1204 אז פיליפ השני, מלך צרפת כבש את כל שטחי הדוכסות מלבד איי התעלה.
במהלך מלחמת מאה השנים כבשו האנגלים מספר פעמים את נורמנדיה, אך ב-1468 החזיקו בה הצרפתים באופן סופי.
המהפכה הצרפתית ב-1789 סימנה את קיצן של זכויותיה ההיסטוריות של הדוכסות, וב-1790 חולק השטח לחמישה מחוזות.
כיום ג'רזי וגרנזי מהווים את דוכסות נורמנדיה המודרנית.
באיים אלו צ'ארלס השלישי, מלך הממלכה המאוחדת מוכר כ"דוכס נורמנדיה".
אנרי השלישי (1216-1259), הכיר בשליטה הצרפתית בנורמנדי היבשתית וויתר על תביעות המלוכה האנגלית לתואר "דוכס נורמנדי" חוץ מבאיי התעלה.
דוכסות לוקסמבורג הייתה מדינה באימפריה הרומית הקדושה, אשר הייתה חלק מארצות השפלה הדרומיות, אשר היו בשליטת ספרד, ולאחר מכן בשליטת אוסטריה.
בשנת 1247 ירש היינריך בנו של ואלראן השלישי, דוכס לימבורג את הרוזנות מאמו ארמסינדה, רוזנת לוקסמבורג, בתו של היינריך הרביעי, רוזן לוקסמבורג, שהיה צאצא של הענף המבוגר של בית לוקסמבורג.
בשנת 1437 לא נותרו יותר זכרים במשפחת לוקסמבורג שיכלו לרשת את הכתר.
באותה תקופה השתייכו הדוכסות והטירה לנסיכה הבוהמית אליזבת מלוקסמבורג, נכדתו של קרל הרביעי; נכרתה ברית ב-1440 עם שכנה החזק של הדוכסית, פיליפ השני, דוכס בורגונדיה, כדי שיירש את הדוכסות וינהל אותה אחרי מותה של אליזבת.
לאחר שנכבשה על ידי פיליפ השלישי ב-1443 הפכה הדוכסות לאחד משבעה-עשר המחוזות שהרכיבו את ארצות השפלה הבורגונדיות.
עם נישואיה ב-1477 של מארי, דוכסית בורגונדיה, עברו שבעה-עשר המחוזות, כולל לוקסמבורג, לשלטון בית הבסבורג, שבאותה תקופה עמד בראשו בעלה מקסימיליאן, ומאוחר יותר בנם "פליפה היפה".
בשנים הללו דרשו שליטי ברנדנבורג, שמאוחר יותר הפכו למלכי פרוסיה, לקבל את חלקם בירושה הלוקסמבורגית כיוון שהיו צאצאים של וילהלם מתורינגיה ואנה מבוהמיה, שהיו הזוג הדוכסי השנוי במחלוקת ששלט בלוקסמבורג בשנות ה-60 של המאה ה-15 – אנה הייתה הבת הבכורה של יורשת העצר הלוקסמבורגית האחרונה.
החל מ-1609 שליטי ברנדנבורג שלטו גם בדוכסות קלווה שהייתה סמוכה ללוקסמבורג וממנה נוצר בסופו של דבר מחוז ריינלנד בממלכת פרוסיה.
התביעות של ברנדנבורג באו לידי ביטוי ב-1813 כאשר מספר מחוזות של לוקסמבורג אוחדו עם פרוסיה.
הראשון מבית הוהנצולרן שטען להיותו צאצא של אנה ואחותה הקטנה אליזבת היה יוהאן גאורג, הנסיך הבוחר מברנדנבורג (1525 – 1598), שסבתו מצד אמו הייתה ברברה מפולין (בתה של אליזבת).
בשלהי המאה ה-18 נכנסה גם שושלת אורנז' הצעירה יותר (הנסיכים ששלטו באוליגרכיה ההולנדית הסמוכה) לקשרי משפחה עם בית ברנדנבורג.
ב-1598 הוריש פליפה השני, מלך ספרד את לוקסמבורג וארצות השפלה האחרות לבתו איזבלה קלרה אאוחניה ובעלה אלברכט השביעי, שהיה היורש וצאצא של אליזבת מלכת פולין, נכדתו הצעירה ביותר של זיגמונד, קיסר האימפריה הרומית הקדושה.
באופן זה חזרה לוקסמבורג לידיהם של יורשי שושלת לוקסמבורג הישנה – לפחות אלה מהענף של אליזבת.
ארצות השפלה היו ישות פוליטית נפרדת במהלך שנות שלטונם של אלברכט ואיזבלה.
לאחר מותו של אלברכט ב-1621 ללא ילדים עברה לוקסמבורג לידיו של אחיינו ויורשו פליפה הרביעי, שהיה בעל זכות הירושה של אליזבת מפולין באמצעות סבתו אנה מאוסטריה, מלכת ספרד, שהייתה אחותו של אלברכט.
ב-1684 פלש ללוקסמבורג לואי ה-14, מלך צרפת, פעולה שגרמה לדאגה רבה בקרב שכנותיה של צרפת והובילה ליצירת הברית הגדולה ב-1686. במלחמה שפרצה לאחר מכן נאלצה צרפת לסגת מהדוכסות, שהוחזרה לבית הבסבורג לפי תנאי הסכם רייסווייק ב-1697. בתקופת השלטון הצרפתי חוזקו ההגנות של המבצר על ידי המרקיז דה וובאן.
לואי (1710 – 1774), נינו של המלך הצרפתי, היה החל מ-1712 היורש העיקרי של אלברכט השביעי ובנוסף הוא היה צאצא של אנה מבוהמיה ווילהלם מתורינגיה, כך שזכאותו נבעה מהיותו נצר של סבתא-רבתא-רבתא-רבתא מצד אמו.
לואי היה הראשון שטען לכתר בלוקסמבורג והיה צאצא של שתי האחיות, בנותיה של הקיסרית הלוקסמבורגית האחרונה אליזבת השנייה מבוהמיה.
שלטונו של בית הבסבורג אושרר ב-1715, ולוקסמבורג שולבה בארצות השפלה הדרומיות.
יוזף הראשון, קיסר האימפריה הרומית הקדושה ויורשו הקיסר קרל השישי, קיסר האימפריה הרומית הקדושה היו צאצאים של אנה ווילהלם בנוסף להיותם צאצאים של המלכים הספרדיים שירשו את אלברכט ה-7, כך שזכאותם לכתר נבעה מצד אמם.
קרל היה השליט הראשון של לוקסמבורג שהיא צאצא של שתי בנותיה של אליזבת השנייה מבוהמיה.
השליטים האוסטריים היו מוכנים לתת את לוקסמבורג וטריטוריות אחרות בארצות השפלה כאשר מטרתם הייתה לשפר ולהגדיל את בסיס הכוח שלהם, שמרכזו הגאוגרפי היה בעיר וינה.
באופן זה, הבווארים יכלו להשתלט על לוקסמבורג אך דבר זה לא יצא לפועל.
הקיסר יוזף השני עשה צעד ראשוני על מנת להכתיר כדוכס לוקסמבורג ומלך ארצות השפלה את שכנו קרל תאודור, הנסיך הבוחר מפפאלץ, בתמורה לרכושו בבוואריה ופרנקוניה.
אולם, תוכנית זאת בוטלה בסופו של דבר.
קרל תאודור, שבאופן זה היה הופך לדוכס מלוקסמבורג, היה צאצא צעיר מבחינה גנאלוגית של אנה ואליזבת, אך לא יורש ישיר שלהן.
מצב זה בא אל קיצו ב-1790, כשמהפכנים צרפתיים כבשו את המדינה וסיפחו אותה למחוז פורה.(צרפתית: Forêts)
לוקסמבורג נותרה תחת שלטון צרפתי עד קונגרס וינה בשנת 1815, אז הוחלט שהדוכסות תהפוך לדוכסות גדולה, שבראשה יעמוד כדוכס גדול וילם הראשון, מלך הולנד, באוניה פרסונלית עם הממלכה המאוחדת של הולנד.
בשנת 1830 פרצה המהפכה הבלגית, ותושבי לוקסמבורג המערבית הצטרפו לבלגים, ובעקבות כך צורפו לאחר מכן לבלגיה.
בשנת 1867 אושררה עצמאותה של לוקסמבורג, וזאת לאחר תקופה של אי שקט שבה נשקלה האפשרות לספח אותה לבלגיה, גרמניה או צרפת.
בעקבות משבר לוקסמבורג ב-1867 כמעט ופרצה מלחמה בין צרפת ופרוסיה על המעמד של לוקסמבורג.
נושא זה נפתר בהסכם לונדון שהבטיח את עצמאותה הקבועה ואת הנייטרליות של לוקסמבורג.
קירות המבצר הופלו וחיל המצב הפרוסי נסוג מהמדינה.
במהלך מלחמת העולם הראשונה ומלחמת העולם השנייה נכבשה לוקסמבורג על ידי הצבא הגרמני, ובשטחה אף התחולל הקרב על הבליטה בשנת 1944.
כיום לוקסמבורג היא מדינה עצמאית כחלק מהאיחוד האירופי, והיא המדינה היחידה בעולם המחזיקה בתואר דוכסות גדולה.
חֶלְרֶה או חלדר (בהולנדית: Gelre או Gelder, באנגלית: Guelders) הייתה ישות מדינית בארצות השפלה, באזור שבו ארבעה נהרות גדולים (הריין, המז, הוואל והאייסל) מתקרבים זה לזה.
בתחילת דרכה הייתה חלרה רוזנות, ומאוחר יותר הפכה לדוכסות.
שמה של העיר נגזר משמה של העיר חלרה (כיום גֶלְדֶרְן [Geldern] בגרמניה).
רוב שטחה של הדוכסות ההיסטורית כלול במחוז המודרני חלדרלנד בהולנד; חלקים אחרים של הישות ההיסטורית נמצאים כיום במחוז לימבורג של הולנד ובמדינת נורדריין-וסטפאליה שבגרמניה.
הרוזנות הייתה מחולקת לארבעה רבעים (kwartieren):
רובע ארנהם, שנקרא גם ולווה (Veluwe)
רובע ניימכן, שנקרא גם בטווה (Betuwe)
רובע זוטפן, שנקרא גם אַכְטֶרהוּק
רובע רורמונד (כיום במחוז לימבורג ההולנדי), שנקרא גם "אוברקווארטיר", כלומר "הרובע העילי".
תחילתה של הישות המדינית היא בשלושה מקומות יישוב מוקדמים מהתקופה הפרנקית, גלדרן, פונט (Pont) ודרומית משם העיר ואסנברג (Wassenberg, כיום בגרמניה) על הנחל רוּר.
סביב שלושה יישובים אלה קיבל גרארד ון אנטואן איש אינו ב-1021 את שטחה של חלרה מן הקיסר היינריך השני.
הרוזן הראשון היה גרארד השלישי מוואסנברג (1060–1129), שהפך להיות גרארד הראשון מחלרה.
בנו, גרארד השני (1090–1131), נשא לאישה את אֶרְמְגָארְד, בתו של אוטו השני רוזן זוטפן, וכך צירף לשטחו את רוזנות זוטפן - בנו הנדריק הראשון היה הרוזן הראשון של חלרה וזוטפן.
הרוזנות התרחבה בהדרגה, ובשנת 1248 זכה הרוזן אוטו השני בעיר החופשית ניימכן, בזכות עזרתו למלך היריב וילהלם השני.
הרוזן ריינאלד השני התחתן עם אחותו של אדוארד השלישי, מלך אנגליה, ובזכות השתדלותו של אדוארד הפך הקיסר לודוויג הרביעי את חלרה לדוכסות בשנת 1339.
חלרה הייתה לעיתים קרובות במלחמה עם רוזנות הולנד ועם הבישופות-נסיכות של אוטרכט, עד שדוכסי בורגונדיה צירפו את כל האזור לנחלתם .
כשארצות השפלה הצפוניות מרדו כנגד פליפה השני, מלך ספרד, במאה ה-16, הפכו שלושת הרבעים הצפוניים לחלק מהרפובליקה ההולנדית ואילו "הרובע העילי" נותר חלק מארצות השפלה הספרדיות.
במסגרת חוזה אוטרכט, שסיים ב-1713 את מלחמת הירושה הספרדית, התחלק הרובע העילי הספרדי בין פרוסיה (גלדרן הפרוסית, שכללה, בין השאר, את העיירה גלדרן), הרפובליקה ההולנדית, אוסטריה ודוכסות ייליך (Jüllich).
דוכסות לנקסטר היא אחת משתי דוכסויות מלכותיות (השנייה היא ) באנגליה.
דוכסויות אלה שייכות באופן פרטי למונרך הבריטי.
כיום הדוכסות היא למעשה חברה פרטית, המחזיקה שטחי מקרקעין רבים באנגליה וויילס, כאשר מרבית השטחים הם במחוז לנקשייר.
בראש הדוכסות עומד דוכס לנקסטר - תואר אותו נושא כיום המלך צ'ארלס השלישי.
אדמות רוזנות לנקסטר מקורן בשנת 1265 עת שהמלך הנרי השלישי העניק את האדמות לבנו הצעיר, אדמונד קורצ'בק, הרוזן הראשון מלנקסטר בעקבות החרמת אדמותיו של סימון דה מונפורט, הרוזן השישי של לסטר.
בשנת 1266 צורפו לאחוזה גם אדמותיו של רובר דה פרר, הרוזן השישי מדרבי.
הפעם הראשונה בה נוצרה דוכסות לנקסטר הייתה ב-6 במרץ 1351, עת הוענק התואר דוכס לנקסטר להנרי מגרוסמונט שהיה הרוזן הרביעי של לנקסטר, ונכדו הגדול של המלך הנרי השלישי.
לדוכס לא היו יורשים זכרים, ולכן עם מותו בשנת 1361 בוטל התואר, ואדמות הדוכסות שבו להיות רכוש הכתר.
הפעם השנייה בה נוצרה הדוכסות הייתה ב-13 בנובמבר 1362 עת הוענק התואר דוכס לנקסטר לג'ון מגונט, הרוזן הראשון של ריצ'מונד, שהיה בנו הרביעי של המלך אדוארד השלישי.
ג'ון מגונט נשא לאישה את יורשת רוזנות לנקסטר, בתו של הנרי מגרוסמונט, וקיבל לחזקתו את אדמותיה, ולכן התאפשר מתן התואר.
לאחר שהנרי הדיח את ריצ'רד השני ועם עלייתו לשלטון כהנרי הרביעי, שבה הדוכסות להיות למעשה רכוש הכתר, והתואר בוטל, אולם החוק הראשון שחוקק הנרי הרביעי היה להכריז שדוכסות לנקסטר תישאר רכושו הפרטי, ולא תהא חלק מרכוש הכתר, וכי הדוכסות תעבור במותו לצאצאיו הזכרים.
הפעם השלישית בה נוצרה הדוכסות הייתה ב-10 בנובמבר 1399 עת הוענק התואר דוכס לנקסטר להנרי ממונמאות', נסיך ויילס - בנו הבכור של המלך הנרי הרביעי.
עם הכתרתו של הנרי כהנרי החמישי בשנת 1413 שבה תואר הדוכס להיות תוארו של המונרך, אולם הדוכסות נותרה רכושו הפרטי של המונרך.
מעצם העובדה שדוכסות לנקסטר היא רכושו הפרטי של המונרך, רווחי הדוכסות הם רווחיו האישיים של המונרך, ולא רווחים המהווים חלק מהכנסות הכתר (ההכנסות מאדמות הכתר, המועברות לאוצר המדינה, והמהוות, למעשה, חלק מתקציב בית המלוכה).
בשנת 2005, הרווחים של המונרך מהנכסים של דוכסות לנקסטר הסתכמו ב-9,811,000 ליש"ט, ושוויה הכולל של הדוכסות הוערך ב-310,000,000 ליש"ט.
דוכסות טשן היא דוכסות שהתקיימה באזור צ'שין בשלזיה בין השנים 1290–1918, התחילה כדוכסות עצמאית, ובהמשך תחת בית הבסבורג.
צ'שין שלזיה נקרעה מפולין בשנת 1281 ובשנת 1290 הייתה לדוכסות בשליטת שושלת פיאסט.
בשנת 1315 התפצלה ממנה דוכסות אושוונצים.
בשנת 1327, קזימיר הראשון, דוכס טשן נשבע אמונים ליוהאן מלוקסמבורג מלך בוהמיה, והדוכסות הייתה לאוטונומיה בתוך ממלכת בוהמיה.
לאחר מות הדוכסית האחרונה לשושלת פיאסט, אליזבט לוקרטה, בשנת 1653, עברה השליטה בדוכסות לבית הבסבורג.
בתחילת המאה ה-18 ניתנה הדוכסות ללאופולד, דוכס לורן.
בשנת 1804 הוכללה הדוכסות באימפריה האוסטרית ועם הקמת האימפריה האוסטרו-הונגרית בשנת 1867 הייתה לחלק ממנה.
עם התפרקות האימפריה האוסטרו-הונגרית תבעו צ'כוסלובקיה ופולין את הדוכסות והיא חולקה ביניהם רשמית בשנת 1920.
דוכסות ורשה (בפולנית: Księstwo Warszawskie; בצרפתית: Duché de Varsovie; מכונה לעיתים בטעות הדוכסות הגדולה של ורשה) הייתה מדינה פולנית שנוסדה על ידי נפוליאון בונאפרטה בשנת 1807 על אדמות פולין, אשר נלקחו מממלכת פרוסיה, על פי תנאי חוזה טילזיט.
הדוכס הממונה היה מלך סקסוניה פרידריך אוגוסט, בן בריתו של נפוליאון, נכדו של מלך פולין אוגוסט השלישי.
בעקבות כישלון פלישת חיילי צרפת לרוסיה ב-1812 ומפלת נפוליאון, הדוכסות נכבשה בשנת 1813, וב-1815 החליט קונגרס וינה על מסירתה לרוסיה.
ורשה הייתה לבירת פולין הקונגרסאית – מדינה עצמאית-למחצה, הנתונה לשלטונו של הצאר הרוסי.
אזור הדוכסות כבר שוחרר על ידי התקוממות עממית שהסלימה מהתפרעות נגד גיוס ב-1806. אחת המשימות הראשונות של הממשלה החדשה כללה אספקת מזון לצבא הצרפתי שנלחם ברוסים בפרוסיה המזרחית.
דוכסות ורשה הוקמה רשמית על ידי הקיסר הצרפתי נפוליאון הראשון, כחלק מהסכם טילזיט עם פרוסיה.
הקמתה זכתה הם לתמיכת הרפובליקנים המקומיים בפולין המחולקת, והן הפזורה הפולנית הגדולה בצרפת, שתמכו בגלוי בנפוליאון כאדם היחיד המסוגל להחזיר את הריבונות הפולנית לאחר חלוקת פולין של סוף המאה ה-18. עם זאת, היא נוצרה כמדינת לוויין (והייתה רק דוכסות, ולא ממלכה).
המדינה שהוקמה לאחרונה הייתה רשמית דוכסות עצמאית, בעלת ברית לצרפת, ובאיחוד אישי עם ממלכת סקסוניה.
פרידריך אוגוסט הראשון, מלך סקסוניה נאלץ על ידי נפוליאון להפוך את ממלכתו החדשה למונרכיה חוקתית, עם פרלמנט (הסיים של דוכסות ורשה).
דוכסות ורשה מעולם לא הורשתה להתפתח כמדינה עצמאית באמת; שלטונו של פרידריך אוגוסט היה כפוף לדרישותיו של ה- raison d'état הצרפתי, שהתייחס במידה רבה למדינה כמקור משאבים.
האדם החשוב ביותר בדוכסות היה, למעשה, השגריר הצרפתי, שבסיסו בבירת הדוכסות, ורשה.
באופן משמעותי, לדוכסות לא הייתה נציגות דיפלומטית משלה בחו"ל.
ב-1809 החלה מלחמה קצרה עם אוסטריה.
אף על פי שדוכסות ורשה ניצחה בקרב ראשין, כוחות אוסטריים נכנסו לוורשה, אך כוחות פולניים וצרפתיים איגפו את אויבם וכבשו את קרקוב, לבוב וחלק מהאזורים שסופחו לאוסטריה בחלוקות פולין.
במהלך המלחמה, המתיישבים הגרמנים שיושבו על ידי פרוסיה במהלך חלוקות פולין התקוממו בגלוי נגד ממשלת הדוכסות.
לאחר קרב וגראם, הסכם שנברון שלאחר מכן אפשר הרחבה משמעותית של שטחה של הדוכסות דרומה עם החזרת אדמות פולניות וליטאיות של פעם.
המערכה של נפוליאון נגד רוסיה