tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
+סמלשם המשרדתמונהמשרד ראש ממשלת יפןמשרד הפנים והתקשורתמשרד המשפטיםמשרד ההגנהמשרד החוץמשרד האוצרמשרד הבריאות, העבודה והרווחהמשרד החינוך, התרבות, הספורט, המדע והטכנולוגיהמשרד החקלאות, היערנות והדיגמשרד הכלכלה, המסחר והתעשייהמשרד הקרקעות, התשתיות, התחבורה והתיירותהמשרד לאיכות הסביבההוועדה הלאומית לביטחון הציבור
ממשלת חמדאללה השלישית, שנודעה גם כממשלת האחדות הפלסטינית השנייה כיהנה מיוני 2014 עד אפריל 2019. זו הייתה הממשלה הפלסטינית ה-17. הממשלה הוקמה לאחר הסכם בין פת"ח לחמאס, אולם לשרים לא הייתה זיקה לחמאס.
לפני ההסכם, היו לפלסטינים שתי ממשלות נפרדות, אחת בשליטת הפת"ח בגדה המערבית והשנייה בשליטת חמאס ברצועת עזה.
אף על פי שממשלת האחדות הוצגה באופן רשמי כמייצגת את שני הגופים, בפועל נותרה ביניהם עוינות רבה, וניסיונות הפיוס ביניהם כשלו.
ממשלת ישראל גינתה את ממשלת האחדות וארצות הברית הסתייגה ממנה, אולם פרט לכך הממשלה זכתה לשיתוף פעולה מגופים בינלאומיים.
ב-17 ביוני 2015 התפטרו מספר שרים עקב כך מינה עבאס שרים חדשים בממשלתו בטענה שמדובר בחילופי האישים "טכניים ולא פוליטיים", צעד שגונה על די חמאס.
בהתאם להסכמי אוסלו, ממשלת הרשות הפלסטינית אחראית על העניינים האזרחיים של הפלסטינים בשטחי A ו-B בגדה המערבית וברצועת עזה, וכן נושאת באחריות ביטחונית בשטח A וברצועת עזה.
מאז 2007 נשלטת עזה על ידי חמאס, כתוצאה מעימות חמאס-פת"ח ברצועת עזה.
ב-3 במאי 2011 חתמו פתח וחמאס חתמו על הסכם בקהיר ובו הוסכם על הקמת ממשלת אחדות עתידית.
בראשית 2014 חמאס אף הודיע כי הוא מפסיק להיות הממשלה בעזה ואין הוא אחראי לנושאים האזרחיים, אלא רק לנושאים הביטחוניים ול"התנגדות לישראל".
זאת עקב חוסר היכולת שלו להשיג את המשאבים הנחוצים לניהול רצועת עזה, בעיקר מאיראן, עקב הריחוק על רקע מלחמת האזרחים בסוריה.
חמאס תמך באופוזיציה הסונית, ואילו איראן התאמצה לשמור על ממשל אסד.
הממשלה הוקמה ב-2 ביוני 2014 בעקבות הסכם בין פת"ח וחמאס.
לאחר טקס ההשבעה, הנשיא מחמוד עבאס אמר בנאום טלוויזיוני שממשלת האחדות היא ממשלה זמנית, עד לכינון בחירות חדשות ברשות.
ראש הממשלה ראמי חמדאללה ראה את הקמתה כצעד הראשון לקראת סיום הסכסוך בין פת"ח לחמאס.
בשיחות לקראת הקמת הממשלה התעוררה מחלוקת על המשרד לענייני אסירים, שחמאס היה מעוניין בו, אולם עבאס ביטל את המשרד והקים במקומו את "הרשות הלאומית לטיפול באסירים ובעצירים", בהתאם לבקשת ישראל וגורמים מערביים שהתנגדו לסיוע כספי לאסירים מתקציב הרשות.
שר בולט בממשלה היה זיאד אבו עין, אשר שוחרר שביצע פיגוע בטבריה וישב בכלא הישראלי.
אבו עין שוחרר מהכלא בעסקת ג'יבריל ב-1985, ומת במהלך הפגנה נגד גדר ההפרדה בדצמבר 2014.
האיחוד האירופי, האו"ם, ארצות הברית, סין, הודו, רוסיה וטורקיה הכירו בממשלת האחדות ואמרו כי ישתפו איתה פעולה.
עם זאת, מזכיר המדינה האמריקאי, ג'ון קרי, הביע "דאגה מהתפקיד של החמאס בממשלה זו" ואמר כי ארצות הברית תעקוב מקרוב אחר פעילויותיה.
ממשלת ישראל גינתה את ממשלת האחדות, והודיעה על סדרת צעדים נגד הפלסטינים, ביניהם עצירת מימון, הקפאת המשא ומתן עם הפלסטינים, מניעת מעבר של ארבעה שרים מרצועת עזה לגדה המערבית, וקריאה לקהילה הבינלאומית להחרים את הממשלה הפלסטינית החדשה.
המשימה העיקרית של ממשלת האחדות הלאומית הייתה להיערך לבחירות למועצה המחוקקת הפלסטינית ולנשיאות, שהיו אמורות להתקיים לאחר שישה חודשים.
אולם שבועיים לאחר הקמת הממשלה אירע רצח שלושת הנערים ולאחר מכן מבצע צוק איתן שבמהלכו חמאס ירה רקטות רבות לעבר ישראל, ורוב הזמן אירועים אלה העסיקו את הממשלה.
הבחירות לא התקיימו לאחר שישה חודשים כמתוכנן, לכן החמאס הצהיר ב-30 בנובמבר 2014 על פירוק ממשלת האחדות.
דובר חמאס, סאמי אבו זוהרי, מתח ביקורת על כך שהרשות הפלסטינית עצרה מאות פעילי חמאס וכינה זאת "רדיפה פוליטית".
בנוסף אירעו מספר פיגועים של חמאס על משרדי הפת"ח בעזה, וכמו כן בוטלה אזכרה ממלכתית ליאסר ערפאת שתוכננה בעזה.
עקב כך, ב-17 ביוני 2015 הודיע מחמוד עבאס על חילופי גברי בממשלה.
הוא מינה שרים חדשים במקום אלה שהתפטרו, וטען שמדובר בחילופים "טכניים ולא פוליטיים".
למרות גינוי חמאס, הממשלה החדשה עדיין נחשבה לממשלת קונצנזוס.
ממשלת זובקוב הייתה הממשלה האחרונה בתקופת הקדנציה השנייה של פוטין כנשיא רוסיה.
ויקטור זובקוב מונה לראש ממשלת רוסיה ב-14 בספטמבר 2007 על ידי נשיא רוסיה, ולדימיר פוטין, והוא כיהן בתפקיד זה עד מאי 2008.
מועמדותו של זובקוב הוגשה על ידי הנשיא ב-12 בספטמבר 2007 ואושרה על ידי הבית התחתון בפרלמנט הרוסי בהצבעה שבה 381 הצביעו בעד, 47 התנגדו ו-8 נמנעו.
ויקטור זובקוב, שקודם לכן ניהל את השירות הפדרלי למלחמה בהלבנות הון, כיהן כראש ממשלה עד ה-8 במאי 2008, עת מונה ולדימיר פוטין להחליפו.
במקביל לכהונתו כראש ממשלת רוסיה כיהן זובקוב גם כראש ממשלת איחוד רוסיה ובלארוס.
הממשלה כיהנה במשך כשמונה חודשים בלבד.
בתקופה זו לא הוקמו משרדי ממשל חדשים.
כל בעלי התפקידים בממשלה החזיקו במשרתם עוד טרם כהונת ממשלת זובקוב ולאחר מינוי זובקוב לראש הממשלה אושררה המשך כהונתם.
תקופת ממשלת זובקוב לא התאפיינה בחילופי גברי (למעט מינוייו של ולדיסלב פוטילין לסגן ראשון לראש הוועדה הממשלתית לתעשייה צבאית, במעמד שר ממשלתי) וכמעט שלא בוצעו שינויים במבנה הממשלה והסוכנויות הפדרליות.
במידה רבה היוותה הממשלה כהמשך לממשלת פרדקוב.
מיכאיל פרדקוב מונה למנהל שירות ביון החוץ.
ממשלת ילצין - גאידר הוא כינויה של הממשלה הראשונה ברוסיה שלאחר התפרקות ברית המועצות, טרם הקמת הפדרציה הרוסית.
הממשלה כיהנה מה-6 בנובמבר 1991 (עת מונה ילצין לראש ממשלה) ועד ה-14 בדצמבר 1992 (כשכוננה ממשלת צ'רנומירדין).
בוריס ילצין כיהן כראש ממשלה מנובמבר ועד ה-15 ביוני 1992 כשמינה את ייגור גאידר להחליפו כיו"ר מועצת השרים הרוסית.
ממשלת ילצין - גאידר פעלה רבות לביצוע רפורמות כלכליות רבות בממשלה בניסיון להפוך את הכלכלה הריכוזית לכלכלת שוק בסגנון מערבי אך רפורמות השוק הליברליות וההפרטה המהירה של מפעלים ממשלתיים, הביאו ליצירת מעמד האוליגרכים בשנים הבאות.
ממשלת חילופים או ממשלה פריטטית היא אחת החלופות להקמת ממשלה בישראל.
ממשלה שבהקמתה מושבעים שני ראשי ממשלה וכל אחד מהם עומד בראש קבוצת שרים בעלי זיקה אליו.
במהלך כהונת הממשלה הם מתחלפים ביניהם בתפקידים ראש הממשלה המכהן וראש הממשלה החלופי.
ממשלה זו איננה בהכרח "ממשלת אחדות".
לשם הקמתה של ממשלת חילופים אושר בכנסת בשנת 2020 שינוי נרחב בחוק יסוד: הממשלה.
האפשרות להקמת ממשלת חילופים בוטלה על-ידי הכנסת בשנת 2025, כאשר הביטול ייכנס לתוקפו החל מכהונת הכנסת העשרים ושש.
במודל ממשלת חילופים הוקמו ממשלת ישראל השלושים וחמש וממשלת ישראל השלושים ושש.
בתולדות מדינת ישראל קדם לרעיון של ממשלת חילופים הרעיון הפשוט יותר של הסכם רוטציה.
בתחילת כהונתה של הכנסת האחת עשרה נחתם הסכם רוטציה, לפיו במשך השנתיים הראשונות ישמש בתפקיד ראש הממשלה שמעון פרס, ויצחק שמיר ישמש כממלא מקומו וכשר החוץ, וכעבור שנתיים יחליפו השניים תפקידים.
על פי הסכם זה הוקמה ממשלת ישראל העשרים ואחת בראשות פרס, וכעבור שנתיים פרס התפטר והוקמה ממשלת ישראל העשרים ושתיים בראשות שמיר, שפרט לחילופים בין פרס לשמיר הרכבה היה זהה לזה של קודמתה.
בשנת 2020 החליטו המפלגות הליכוד וכחול לבן, לאחר הבחירות לכנסת העשרים ושלוש להקים ממשלת חילופים עקב המשבר הפוליטי בישראל והתפרצות נגיף הקורונה.
הפתרון של ממשלת חילופים מבטל את הצורך בהתפטרות ראש הממשלה לשם ביצוע החילופים - כהונתו של ראש הממשלה פוקעת אוטומטית בהגיע מועד החילופים, והוא מתחלף בתפקיד עם ראש הממשלה החלופי, ללא שתורכב ממשלה חדשה.
מסיבה זאת, כל עוד הממשלה תכהן וראש הממשלה החלופי יהיה חבר כנסת, החילוף יקרה במועדו.
בנוסף, בממשלת חילופים מעמדו של ראש הממשלה החלופי חזק מאשר מעמדו של ממלא מקום ראש הממשלה בהסכם רוטציה, וצעדים שונים של ראש הממשלה מחייבים את הסכמתו של ראש הממשלה החלופי.
בממשלת חילופים ראש ממשלה חלופי הוא חבר הכנסת המיועד לכהן כראש הממשלה, וכן מי שכיהן כראש הממשלה עובר למועד החילופים ועתה הוא ראש ממשלה חלופי.
ראש הממשלה המכהן וראש הממשלה החלופי נשבעים אמונים ביחד.
במקרים הבאים, ראש הממשלה החלופי יחליף את ראש הממשלה המכהן לפני מועד החילופים:
עם הפסקת כהונתו של ראש הממשלה.
עם חלוף 100 ימים שבהם מכהן רה"מ החלופי כממלא מקום ראש הממשלה הנבצר מסיבות בריאותיות בלבד.
עם התפטרות ראש הממשלה מהכנסת, מבחירתו.
כלקח מאי-קיום החילופים במהלך כהונתה של הכנסת העשרים ושלוש, נחקק תיקון לחוק יסוד הממשלה בכנסת העשרים וארבע ונקבע בו שהחילופים יבוצעו גם במקרים הבאים:
יום לאחר שהכנסת החליטה על התפזרותה ובחוק תמכו לפחות 2 ח"כים מסיעות שהשרים מטעמן בעלי זיקה לראש הממשלה.
אחדים מהסעיפים בחוק יסוד: הממשלה העוסקים בראש הממשלה יחולו גם על ראש הממשלה החלופי, ובכלל זה הקובע שכהונת ראש הממשלה פוקעת עם הרשעתו בפסק דין חלוט בעבירה שיש עמה קלון.
חוק היסוד קובע שכאשר ראש הממשלה הורשע כאמור, יחליף אותו ראש הממשלה החלופי, וכאשר ראש הממשלה החלופי הורשע כאמור, לא יראו את הממשלה כאילו התפטרה.
בממשלת ישראל השלושים וחמש, הקואליציה כללה שני גושים פוליטיים, הגדול מביניהם כלל סיעות עם שרים בעלי זיקה לנתניהו והקטן מביניהם כלל סיעות עם שרים בעלי זיקה לגנץ.
ההסכם הקואליציוני של סיעות נתניהו נחתם אך ורק עם סיעתו של נתניהו.
ההסכם הקואליציוני של סיעות גנץ נחתם אך ורק עם סיעתו של גנץ.
עם זאת, בניסוח ההסכמים בין המפלגות נעשו שינויים ונוסחו סעיפים מרוככים, בדגש על ענייני דת ומדינה, כדי ששני הצדדים יוכלו להתיישב זה עם זה באותה ממשלה.
ראש הממשלה החלופי זכאי לתנאים הנלווים הזהים לראש הממשלה, כמו משרד, אבטחה ומגורים.
ראש הממשלה היוצא פותח את הדיון בהצגת ראש הממשלה, ראש הממשלה החלופי, קווי היסוד, הרכב הממשלה, חלוקת תפקידי השרים ומועד החילופים.
לאחר מכן נואם ראש הממשלה החלופי המיועד.
אחר כך מתקיימת ההצבעה על אמון בממשלת החילופים ולאחריה הצהרת אמונים של ראש הממשלה, ראש הממשלה החלופי והשרים.
לשם הקמתה של ממשלת חילופים נדרש שינוי נרחב בחוק יסוד: הממשלה.
הצעת חוק בעניין זה הוגשה לכנסת ב-23 באפריל 2020, וחתומים עליה חברי הכנסת איתן גינזבורג, מיקי זוהר, אבי ניסנקורן, יעקב אשר, יואב בן צור, איציק שמולי, אורלי לוי אבקסיס וצבי האוזר.
בנוסף לסעיפים העוסקים בממשלת חילופים עוסקת ההצעה בתיקונים נוספים בחוק יסוד: הכנסת ובחוק הממשלה.
הצעות החוק אושרו בכנסת ב-7 במאי 2020.
ב-12 במאי 2025 אישרה הכנסת העשרים וחמש את ביטול החוק החל מהכנסת הבאה הכנסת העשרים ושש.
סוג הממשלה ומאפייניה גררו ביקורת ציבורית ותקשורתית רבה, בעיקר בעקבות טענה כי הדבר משנה את שיטת הממשל הישראלית.
חתימת ההסכם ובו שאיפה לשינוי חוקי יסוד הובילו לעתירה נגד ההסכם שגררה את שינויו.
העתירה נדחתה בנימוק ש'טרם בשלה העת' לעתור נגד ההסכם בטרם התקבל החוק.
עם העברת החוק בקריאה שנייה ושלישית הוגשו העתירות מחדש.
ממשלת יוון (באופן רשמי: ממשלת הרפובליקה ההלנית וגם הממשלה ההלנית) היא ממשלתה של יוון, שהוקמה במתכונתה הנוכחית בשנת 1974. הממשלה פועלת בבירה אתונה.
הדמות המובילה בממשלה היא ראש ממשלת יוון.
הוא ממליץ לנשיא המדינה על מינוי שרים וסגני שרים.
ראש הממשלה, השרים וסגניהם חברים במועצת השרים, שמהווה ועדת קבלת ההחלטות העליונה.
בדרך כלל השרים וסגניהם חברים ועובדים בפרלמנט.
סגני השרים אינם חברים בממשלה.
פרט למועצת השרים, פועלות בממשלה גם הוועדה למוסדות ומועצת הממשלה לענייני חוץ וביטחון.
ממשלת חמאס השלישית ברצועת עזה הוקמה 17 באוקטובר 2016. בראשה עמד אסמעיל הנייה עד שהחליפו יחיא סנוואר בפברואר 2017, בעת שנבחר כמנהיג של ארגון החמאס ברצועת עזה, עד להריגתו ב-16 באוקטובר 2024.
ארגון החמאס השתלט על רצועת עזה ביוני 2007. ב-17 באוקטובר 2016 הוועדה המנהלית העליונה על מינוי 16 שרים ומנכ"לים במוסדות ממשלתיים ברצועת עזה.
הממשל ברצועת עזה מורכב משרים, מושלים כלליים וגורמים בכירים אחרים הקשורים ישירות לממשל הפלסטיני ברמאללה.
במסגרת הרפורמה הממשלתית הוחלט על הרחבת משרד התכנון.
ב-2017 הודיע ארגון החמאס על פירוק הוועדה המנהלית העליונה, במטרה לקדם את הפיוס הפנים-פלסטיני, עם ממשלת הרשות הפלסטינית ברמאללה.
ממשלת האחדות הפלסטינית הוקמה ב-2 ביוני 2014, בעקבות הסכם פיוס בין פת"ח לחמאס.
עם זאת הממשלה הגיעה תוך זמן קצר למבוי סתום בנוגע ליישום המדיניות.
ביולי 2015 יושב ראש הרשות הפלסטינית מחמוד עבאס שינה את הרכב הממשלה באופן חד צדדי.
ב-13 באוקטובר 2016 ארגון החמאס קרא להחזיר את השלטון המלא ברצועת עזה לארגון החמאס תחת הנהגתו של אסמאעיל הנייה.
ב-17 באוקטובר תמכה המועצה המחוקקת הפלסטינית אשר בשליטת ארגון החמאס בבחירת נציגי ממשל חדשים ברצועת עזה, ללא הסכמת נשיא הרשות מחמוד עבאס, ובכך למעשה הוביל ליצירת ממשלה חדש המורכב מסגני שרים ומנהלים כלליים.
בסוף אוקטובר 2016 וב-30 בנובמבר 2016 מחמוד עבאס נפגש עם המנהיג הפוליטי של ארגון החמאס ח'אלד משעל בקטר.
לפי הדיווחים בתקשורת מחמוד עבאס הציע לארגון החמאס להקים ממשלת אחדות זמנית במטרה לגשר על הסוגיות בין ארגון החמאס לפת"ח.
שם תפקיד/תחום שיפוט הערות יחיא סינוואר ראש הממשלה 2016-2021 משוחרר עסקת שליט.
ממשלת ראמי חמדאללה הראשונה היא הממשלה החמש עשרה של הרשות הפלסטינית בראשות ראמי חמדאללה, והיא כיהנה מ-6 ביוני 2013 עד 19 בספטמבר 2013.
נשיא הרשות הפלסטינית מחמוד עבאס הטיל על ראמי חמדאללה להרכיב את הממשלה החדשה ב-2 ביוני 2013. ב-8 ביוני 2013, הוציא אבו מאזן צו להחלפת הממשלה וצירף את אנואר אבו עישה לתפקיד שר התרבות.
ימים ספורים לאחר הקמת הממשלה, ב-20 ביוני 2013, הגיש ראש הממשלה חמדאללה את התפטרותו.
הנשיא אבו מאזן שלח משלחת נשיאותית לביתו של חמדאללה בשכונת אל-סייד בטול כרם כדי לנסות לשכנעו לבטל את ההתפטרות, אך חמדאללה התעקש.
ממשלת ראמי חמדאללה השנייה היא הממשלה השש-עשרה של הרשות הפלסטינית בראשות רמי חמדאללה, היא כיהנה מ-19 בספטמבר 2013 עד 2 ביוני 2014.
על רמי חמדאללה הוטל להרכיב את הממשלה החדשה ב-13 באוגוסט 2013, על ידי אבו מאזן.
ממשלתו השנייה של רמי אלחמדאללה נשבעה ב-19 בספטמבר 2013. הרכב הממשלה היה כדלקמן:
ממשלת ישראל השלושים ואחת בראשות אהוד אולמרט, הייתה ממשלה שהורכבה לאחר הבחירות לכנסת ה-17 וכיהנה מ-4 במאי 2006 עד 31 במרץ 2009.
מנדטים מספר קולותרשימהסימןמושבראש הרשימההשוואה לכנסת היוצאת אחוז מהקולות הערות 29 690,901קדימהכןקואליציהאהוד אולמרט14 22.0% מפלגת השלטון 19 472,366העבודה-מימדאמתקואליציהעמיר פרץ2 15.1%רשימה משותפת למפלגות העבודה ומימד
לקראת הבחירות לכנסת ה-18 התפלגה לרכיביה 12 299,054ש"סשסקואליציהאלי ישי1 9.5% 12 281,996הליכודמחלאופוזיציהבנימין נתניהו15 9.0% 11 281,880ישראל ביתנולהצטרפה לקואליציה ופרשה.אביגדור ליברמן8 9.0% 9 224,083האיחוד הלאומי-מפד"לטבאופוזיציהבני אלון1 7.1%רשימה משותפת למפלגות מולדת, תקומה, ציונות דתית לאומית מתחדשת והמפד"ל
לקראת הבחירות לכנסת ה-18 התפלגה לסיעות הבית היהודי, האיחוד הלאומי ואח"י 7 185,759מפלגת גילזךקואליציהרפי איתן7 5.9%בהמשך כהונת הכנסת פרשו שלושה מחברי הסיעה והקימו את סיעת צדק לזקן.
מאוחר יותר חזרו שניים מהם לסיעת גיל, ואילו חבר הכנסת אלחנן גלזר הקים את סיעת היחיד הדרך הטובה 6 147,091יהדות התורהגאופוזיציהיעקב ליצמן1 4.7%רשימה משותפת למפלגות אגודת ישראל ודגל התורה 5 118,302מרצ-יחדמרצאופוזיציהיוסי ביילין1 3.8% 4 94,786רע"ם-תע"לעםאופוזיציהאבראהים צרצור1 3.0%רשימה משותפת למפלגות רע"ם ותע"ל 3 86,092חד"שואופוזיציהמוחמד ברכה 2.7% 3 72,066בל"דדאופוזיציהעזמי בשארה 2.3%
ביום כינונה הורכבה הממשלה מ-4 מפלגות והתבססה על קואליציה של 67 חברי כנסת.
הממשלה כללה 24 שרים (לא כולל ראש הממשלה).
עקב הביקורת על גודלה של הממשלה, הוחלט כי לא יכהנו בה סגני שרים.
בממשלה זו מונה לראשונה בתולדות ישראל שר מוסלמי, ראלב מג'אדלה, מטעם סיעת העבודה.
בקווי היסוד הצהירה הממשלה על תוכניותיה בכמה תחומים: עיצוב גבולות הקבע של המדינה כמדינה עם רוב יהודי, תוך שמירה על ביטחון תושביה; הוחלט כי אם משא ומתן עם הפלסטינים לא יצלח, ישראל תבצע צעדים חד צדדיים; במישור האזרחי הוצהר על כוונות לפעול לצמצום הפערים החברתיים ולהיאבק בשחיתות הציבורית.
עם פעולותיה המרכזיות של הממשלה במישור הכלכלי נמנות העלאת שכר המינימום, הורדת המע"מ ל-15.5% ושמירה על שיעור הצמיחה הגבוה.
ב-4 ביולי 2007 נערך סבב מינויים נוסף ובו בין היתר מונה חיים רמון לתפקיד המשנה לראש הממשלה.
מיום הקמתה, נאלצה הממשלה להתמודד עם ירי טילי הקסאם הבלתי פוסק מרצועת עזה לעבר יישובים ישראלים, ללא הצלחה.
ב-25 ביוני 2006 נחטף מתוך שטח ישראל רב"ט גלעד שליט.
ממשלת ישראל החליטה לצאת למבצע גשמי קיץ על מנת לשחררו.
למרות פעילות צבאית אינטנסיבית, צה"ל לא הצליח לשחרר אותו בכוח וגם המשא ומתן לא נשא פירות.
מנגד, לאחר הפעילות הצבאית הוכרזה הפסקת אש וירי הקסאמים כמעט והופסק, יחסית למצב שקדם לפעילות.
ב-12 ביולי 2006 נחטפו שני חיילי מילואים של צה"ל בגבול לבנון על ידי ארגון החזבאללה: אהוד גולדווסר ואלדד רגב.
הממשלה מצאה בכך עילה למלחמת לבנון השנייה, שנמשכה כחודש ימים.
תושבי צפון הארץ ספגו מטחי טילים מדי יום, עד להפסקת האש שהוצעה מטעם האו"ם.
הפסקת האש כללה כניסת כוחות או"ם מתוגברים לדרום לבנון, ויצירת חיץ בין ארגון החזבאללה לבין הגבול עם ישראל.
שני החיילים החטופים לא הוחזרו, אך ממשלת ישראל ראתה הישג בהרחקת חזבאללה מהגבול.
עם זאת, דעת הציבור על אופן המלחמה ואורכה, הייתה שלילית בעיקרה, ונשמעו קריאות להחלפת ההנהגה, ובפרט להתפטרות שלושת חברי הצמרת הביטחונית, ראש הממשלה אהוד אולמרט, שר הביטחון עמיר פרץ והרמטכ"ל דן חלוץ.
אף על פי שהשלושה הודיעו שהם מתכוונים להמשיך בתפקידם תוך התרכזות בתיקון הליקויים שנתגלו, ב-17 בינואר 2007 הכריז הרמטכ"ל על התפטרותו, והוא הוחלף במנכ"ל משרד הביטחון גבי אשכנזי.
ב-15 ביוני 2007, לאחר בחירתו של אהוד ברק לתפקיד יו"ר מפלגת העבודה, הודיע גם שר הביטחון, עמיר פרץ, על התפטרותו מהתפקיד, תוך שהוא מסרב ליטול תפקיד אחר בממשלה.
שלושה ימים לאחר מכן הושבע אהוד ברק לתפקיד שר הביטחון.
ב-24 בספטמבר 2007 הצטרף לממשלה עמי אילון, כשר בלי תיק, ובכך הוסרה כמעט לגמרי כל התנגדות פנים מפלגתית ליושב-ראש מפלגת העבודה, אהוד ברק.
ב-13 ביוני 2007 נבחר שמעון פרס, מועמד "קדימה", לנשיאה התשיעי של מדינת ישראל.
לפי החוק, פרס חדל מלכהן בתפקיד המשנה לראש הממשלה עם בחירתו.
תקיפת הכור הגרעיני בסוריה, מבצע צבאי שבוצע על ידי חיל האוויר הישראלי ב-6 בספטמבר 2007 ובו הושמד כור גרעיני בסוריה.
גיבוש התוכנית הממשלתית לסיוע לניצולי שואה ולקשישים עניים
גיבוש התוכנית לקידום קליטת בני העדה האתיופית
גיבוש התוכנית הממשלתית לטיפול בילדים ונוער בסיכון
הקמת מנהלת השירות האזרחי-לאומי בישראל
הובלת מהלך להכרה והוקרה לניצולי השואה
התוכנית לטיפוח מנהיגות צעירה בחברה הישראלית
בנייתה מחדש של תוכנית "ויסקונסין" הישראלית ("אורות לתעסוקה")
טיפול ביוצאי גוש קטיף וצפון השומרון והבאתם ליישובי הקבע
תחילת הפעלתו של מס הכנסה שלילי
קידום מערכת החינוך והורדת מספר התלמידים בכיתה
קידום הסיוע לנפגעים מסגירת כלובי הדגים באילת
הטיפול בתופעת ההסתננות מהגבול המערבי
מיגון בתי תושבים בשדרות ועוטף עזה
סיוע אזרחי לשדרות ועוטף עזה
תוכנית מיגון מוסדות חינוך שדרות ועוטף עזה
הובלת התהליך לגיבוש הערכות מצב במשרדי הממשלה
הובלת המהלך לחיזוק היחסים בין הממשלה, החברה האזרחית והמגזר העסקי
הקמת מערך של "שולחנות עגולים" כפלטפורמה קבועה לניהול שיח בין-מגזרי
קידום פטור ממכרז לחברות ממשלתיות
טיוב מערך ושיטות קליטת וקידום העובדים במשרדי הממשלה
קידום מכרז כלל ממשלתי לחברות מלוות בתחום התכנון, המדידה והבקרה
גיבוש שינוי באופן הגשת הצעות ההחלטה לממשלה, כך שיוגדרו בהן תפוקות ותוצאות
גיבוש קורס הכשרה מיוחד למנכ"לי משרדי ממשלה, בשיתוף אלכ"א
הובלת נושא המשילות בתהליך הצטרפות ישראל לארגון ה-OECD
מיסוד מערכת היחסים בין ממשל מרכזי והממשל המקומי עם הרשויות המקומיות בפורום ה-15
טיפול בעניין אירועי השישים למדינה
חיזוק מעמדה של ירושלים כבירת העם היהודי
ועדה בין-משרדית להסדרת אזור רמת חובב לטובת הקמת עיר הבה"דים
הקמת הרשות לפיתוח כלכלי למגזר המיעוטים
הקמת הרשות להסדרת התיישבות הבדואים בנגב.
יסודה וקיומה, לראשונה, של ועידת ראש הממשלה למגזר הערבי בישראל
ב-30 ביולי 2008, לאחר קביעת מועד לבחירות מקדימות על ראשות קדימה, הודיע ראש הממשלה אולמרט במסיבת עיתונאים כי אינו מתכוון להתמודד בפריימריז של מפלגתו, וכי אחרי שייבחר יו"ר חדש למפלגה בכוונתו להגיש את התפטרותו מתפקיד ראש הממשלה.
ב-17 בספטמבר 2008 נבחרה ציפי לבני ליו"ר "קדימה".
ב-21 בספטמבר הגיש אולמרט את מכתב התפטרותו לנשיא המדינה שמעון פרס.
עם כניסת ההתפטרות לתוקף החלה הממשלה לכהן כממשלת מעבר.
ב-27 בדצמבר 2008 החל "מבצע עופרת יצוקה", שנועד לשבור את רוחו של ארגון החמאס ולהרתיעו מלהמשיך לירות רקטות לעבר יישובי הדרום.
במהלך המבצע תקף צה"ל מהאוויר ומהקרקע את רצועת עזה, והסב אבדות קשות לפלסטינים.
בעקבות יוזמת הממשלה להקדמת הבחירות לפברואר 2009 והיא סיימה כהונתה עם הקמת ממשלה חדשה, במרץ 2009, על ידי בנימין נתניהו.
עם כינונה כללה הממשלה 25 שרים.
מבין 32 השרים שכיהנו בממשלה, 19 כיהנו בעבר בממשלה (אולמרט, פרס, בן אליעזר, מופז, לבני, ליברמן, שטרית, שמחון, רמון, בר און, הירשזון, בוים, אדרי, הרצוג, פינס, עזרא, תמיר, ישי, כהן) ו-13 שרים כיהנו לראשונה בממשלה כלשהי (דיכטר, איתן, כבל, אברהם, אפללו, מג'אדלה, אטיאס, פרץ, פרידמן, אילון, בן יזרי, נהרי, אהרונוביץ')
קדימההעבודה - מימדש"סהגמלאיםישראל ביתנופער בין כהונותיהם של שרים שונים באותו המשרד, משמעו מילוי מקום על ידי ראש הממשלה
+משרד/ תפקידשםסיעהכהונהשרי הממשלהמשרד ראש הממשלהראש הממשלה
רשימה ראש הרשימה מנדטים מספר קולות אחוז מהקולות מושב הערות הליכוד אריאל שרון 38 925,279 29.4% ישבה בקואליציה ופרשה עקב פילוג.מיד לאחר הקמת הממשלה הצטרפו שני חברי ישראל בעלייה
לקראת הבחירות לכנסת ה-17 פרשו 14 חברי כנסת והקימו את סיעת "אחריות לאומית" (יחדיו עם דוד טל חבר "נוי"), ששינתה מאוחר יותר את שמה לקדימה העבודה-מימד עמרם מצנע 19 455,183 14.5% הצטרפה לקואליציה ופרשה.רשימה משותפת למפלגות העבודה ומימד
בהמשך כהונת הכנסת הצטרפה אל סיעת עם אחד בהקמת סיעת העבודה-מימד-עם אחד שינוי יוסף לפיד 15 386,535 12.3% ישבה בקואליציה ופרשה.בהמשך כהונת הכנסת פרש יוסף פריצקי והקים את סיעת היחיד "צל"ש-ציונות ליברלית שוויון"
לקראת הבחירות לכנסת ה-17 פרש מהסיעה מיכאל נודלמן, והצטרף משינוי יגאל יאסינוב
לקראת הבחירות לכנסת ה-17 פרשו מהסיעה המשותפת שלושת חברי ישראל ביתנו מרצ-הבחירה הדמוקרטית-שח"ר יוסי שריד 6 164,122 5.2% אופוזיציהרשימה משותפת למפלגת מרצ, הבחירה הדמוקרטית, ותנועת שח"ר
בהמשך כהונת הכנסת שינתה את שמה ל"יחד והבחירה הדמוקרטית", ומאוחר יותר ל"מרצ-יחד והבחירה הדמוקרטית" יהדות התורה יעקב ליצמן 5 135,087 4.3% אופוזיציה.
רכיביה הצטרפו לקואליציה.רשימה משותפת למפלגות אגודת ישראל ודגל התורה
בהמשך כהונת הכנסת התפלגה לרכיביה המפד"ל אפי איתם 6 132,370 4.2% ישבה בקואליציה ופרשה.בהמשך כהונת הכנסת פרשו שני חברי כנסת והקימו את סיעת "התחברות", ששינתה בהמשך את שמה לציונות דתית לאומית מתחדשת חד"ש-תע"ל מוחמד ברכה 3 93,819 3.0% אופוזיציהרשימה משותפת למפלגות חד"ש ותע"ל
הממשלה הייתה דינמית למדי, כאשר במהלך כהונתה פרשו ממנה שרים והתמנו אחרים.
שינוי נרחב בהרכב הממשלה נעשה ב-10 בינואר 2005, עם הצטרפותה של מפלגת העבודה לקואליציה, בעקבות פרישתה של מפלגת שינוי.
הממשלה עברה שינוי נרחב נוסף עם פרישת מפלגת העבודה (21 בנובמבר 2005) והליכוד (12 בינואר 2006).
שני סגני השרים אשר "הצליחו לצלוח" את כל תהפוכות ימי הממשלה, זאב בוים ויעקב אדרי, מונו לשרים ב-18 בינואר 2006, וכך נוצר מצב בו כל סגני השרים מונו לאחר אישור תוכנית ההתנתקות בכנסת.
ב-4 בינואר 2006, לאחר שראש הממשלה, אריאל שרון עבר שבץ מוחי, הועברו סמכויותיו לממלא מקומו, אהוד אולמרט, וב-14 באפריל אותה שנה הפך אולמרט לראש הממשלה בפועל עד לכינונה של הממשלה ה-31, זמן קצר לאחר מכן, כחודש לאחר הבחירות לכנסת ה-17.
מדיניות קידום כלכלת שוק שכללה קיצוץ הקצבאות והנהגת רפורמות ליברליות רבות.
המשך מדיניות החיסולים ומבצעי צה"ל בתוך ערי הגדה.
פרסום תוכנית החומש בכבישי ישראל.
אישור חוק שמירת הסביבה החופית המורחב.
אישור עסקת השבויים עם חזבאללה, במסגרתה שוחררו אלחנן טננבוים וגופות שלושת חטופי הר דב, והמשך התגובה המוגבלת ("מדיניות ההכלה") נגד תקיפותיו המזדמנות של הארגון לאורך גבול ישראל–לבנון.
הפעלת תחנת התפלת המים הראשונה ותחילת שחרור המדינה מתלות במי גשמים.
אזורי העיר הלבנה בתל אביב הוכרזו על ידי אונסק"ו כאתר מורשת עולמית.
טרמינל 3 בנמל התעופה בן-גוריון, המוכר גם בכינוי נתב"ג 2000, נפתח באופן רשמי.
מינוי סטנלי פישר לנגיד בנק ישראל
מינוי דן חלוץ לראש המטה הכללי ה-18
משרד החקלאות ופיתוח הכפר 28 בפברואר 2003 14 בינואר 2006 פרשה מהקואליציה עקב הפילוג בתנועה ועזיבת אנשי קדימה.
את הממשלה ה-30 אפשר לחלק ל-3 ממשלות עקב השינויים הרבים שבוצעו בהרכבה.
הראשונה הייתה ממשלת מרכז-ימין בהשתתפות הליכוד, שינוי, המפד"ל והאיחוד הלאומי.
היא התפרקה בשנת 2004 בשל תוכנית ההתנתקות והתקציב לשנת 2005; השנייה הייתה שילוב של ימין ושמאל, בהשתתפות הליכוד, מפלגת העבודה, אגודת ישראל ודגל התורה והיא ביצעה את תוכנית ההתנתקות; בעקבות ביצוע תוכנית ההתנתקות באוגוסט 2005 התפלג הליכוד והוקמה סיעת קדימה ובראשה ראש הממשלה אריאל שרון.
הממשלה השלישית הייתה ממשלה של סיעות קדימה, אגודת ישראל ודגל התורה והיא כיהנה כממשלת מעבר עד הבחירות לאחר שליכוד והעבודה פרשו ממנה.
+פער בין כהונותיהם של שרים שונים באותו המשרד, משמעו מילוי מקום על ידי ראש הממשלהתקופת כהונה של שר במשרד כוללת גם את התקופה בה הוא כיהן כמ"מ באותו המשרד
אריאל שרוןהליכוד28 בפברואר 2003 – 10 בינואר 2005משרד התעשייה, המסחר והתעסוקהממלא מקום ראש הממשלה
אהוד אולמרטהליכוד28 בפברואר 2003 – 10 בינואר 2005משרד האוצרבנימין נתניהוהליכוד28 בפברואר 2003 – 10 בינואר 2005שר במשרד האוצרמאיר שטריתהליכוד28 בפברואר 2003 – 5 ביולי 2004המשרד לאיכות הסביבהיהודית נאותשינוי28 בפברואר 2003 – 17 באוקטובר 2004אילן שלגישינוי17 באוקטובר 2004 – 4 בדצמבר 2004משרד הביטחוןשאול מופזהליכוד
+הליכודקדימההעבודה - מימדאגודת ישראלדגל התורה
(נבצר מ-4 בינואר 2006)קדימהמ"מ ראש הממשלהאהוד אולמרטהליכוד10 בינואר 2005 – 18 בינואר 2006
אריאל שרוןהליכוד10 בינואר 2005 – 28 באוגוסט 2005מתן וילנאיהעבודה-מימד28 באוגוסט 2005 – 23 בנובמבר 2005משרד המשפטיםציפי לבניהליכוד10 בינואר 2005 – 18 בינואר 2006המשרד לקליטת העלייהקדימהמשרד הפניםאופיר פינס-פזהעבודה-מימד10 בינואר 2005 – 23 בנובמבר 2005משרד הרווחהראש הממשלה
אריאל שרוןהליכוד10 בינואר 2005 – 4 בינואר 2006קדימהמ"מ ראש הממשלהאהוד אולמרט
אריאל שרוןנבצרקדימה18 בינואר 2006 – 14 באפריל 2006מ"מ ראש הממשלה/ראש הממשלה בפועל
(כיהן כרה"מ בפועל מ-14 באפריל 2006)משרד האוצרמשרד הפניםמשרד הרווחהמשרד התעשייה, המסחר והתעסוקהמשרד הביטחוןשאול מופזקדימה
ממשלת ישראל הראשונה פעלה מ-10 במרץ 1949 עד 30 באוקטובר 1950, כשדוד בן-גוריון הגיש את התפטרותו לנשיא, והממשלה הפכה לממשלה זמנית במשך 16 יום, עד לכינון הממשלה השנייה.
רשימהראש הרשימהמושביםקולותשיוךמפא"ידוד בן-גוריון46155,27435.7%קואליציהמפ"םיצחק טבנקין1964,01814.7%אופוזיציההחזית הדתית המאוחדתיהודה לייב פישמן1652,98212.2%קואליציהתנועת החרותמנחם בגין1449,78211.5%אופוזיציההציונים הכללייםפרץ ברנשטיין722,6615.2%אופוזיציההמפלגה הפרוגרסיביתפנחס רוזן517,7864.1%קואליציהספרדים ועדות מזרחבכור-שלום שטרית415,2873.5%קואליציהמק"ישמואל מיקוניס415,1483.5%אופוזיציההרשימה הדמוקרטית של נצרתסיף-אלדין אל-זועבי27,3871.7%קואליציהרשימת לוחמיםנתן ילין-מור15,3631.2%אופוזיציהויצורחל כהן-כגן15,1731.2%אופוזיציההתאחדות התימנים בישראלזכריה גלוסקא14,3991.0%אופוזיציה
ייעודה המקורי של האספה המכוננת היה לכונן חוקה למדינה, אך עם קבלת חוק המעבר שינתה האספה את ייעודה והפכה עצמה לכנסת הראשונה.
עתה קם הצורך להקים ממשלה.
סיעת מפא"י הייתה הסיעה הגדולה ביותר, אך היא לא החזיקה ברוב מוחלט בכנסת, ולכן היה צורך לכונן קואליציה שתיתן אמון בממשלה.
בן-גוריון התנגד בתוקף להכללתן של תנועת החרות ומק"י בקואליציה העתידית, תוך שהוא טובע את הביטוי "בלי חרות ומק"י", דהיינו, בלי הרוויזיוניסטים והקומוניסטים.
מפ"ם קיוותה להקים עם מפא"י ממשלה סוציאליסטית צרה אך נתקלה בדחייה ונותרה באופוזיציה.
בסך הכל תמכו בממשלה 73 חברי כנסת.
ממשלה זו חתמה על הסכמי שביתת הנשק בתום מלחמת העצמאות, שכן מצעה העיקרי של מפא"י בבחירות אלה היה השגת הסכמי הפסקת אש.
בהסכמים אלו נקבע הקו הירוק כגבולה של ישראל.
בנוסף לכך נחקק חוק שירות ביטחון, שקבע את הקריטריונים לגיוס לצה"ל.
מדיניותה הכלכלית של הממשלה, שנגזרה ברובה מהיותה של מפא"י מפלגה סוציאליסטית, הייתה מדיניות הקיצוב, אשר זכתה לשם "צנע".
במסגרת מדיניות זו הוטלה הגבלה על כמות המצרכים שהותר לכל אזרח לקנות.
במהלך כהונתה של הממשלה הציבור היה מאוחד יחסית בתמיכתו בצנע, אולם לאחר הרחבת המדיניות לקראת סוף כהונתה, התחיל לפרוח השוק השחור.
ממשלה זאת נאלצה להתמודד עם השאלה של כינון חוקה לישראל הצעירה.
החזית הדתית המאוחדת התנגדה לחלוטין לכינון חוקה מעשה ידי אדם.
מפא"י תמכה בכינון חוקה, לאחר ביסוס המדינה ולאחר קליטת העולים, ואילו כל שאר סיעות הממשלה תמכו בכינון חוקה מידית.
בסופו של דבר, התקבלה הצעתו של חבר המפלגה הפרוגרסיבית, יזהר הררי, לקראת סוף כהונת הממשלה, שקבעה שהחוקה לא תכונן מיד, אלא תיכתב פרקים-פרקים אשר יהוו חוקי יסוד, שלבסוף יתאגדו לכלל חוקת המדינה.
הממשלה העלתה את עצמותיו של חוזה המדינה, בנימין זאב הרצל.
הממשלה תמכה בחוק השבות, אשר אפשר לכל יהודי לעלות ארצה.
בן-גוריון התייחס אל החוק כאל אחד מ"חוקי השתייה של מדינת ישראל".
הממשלה תמכה גם בחוק לימוד חובה, אשר לפיו כל ילד חויב ללמוד במסגרת חינוכית מגיל 5 עד גיל 16, שמומן על ידי תקציב המדינה למרות המצב הכלכלי הקשה.
בן-גוריון הודיע על התפטרות הממשלה לנשיא ב-15 באוקטובר 1950, בעקבות דרישתו שאליעזר קפלן יועבר מתפקידו כשר המסחר והתעשייה, לטובת מינוי איש עסקים שאינו חבר כנסת (יעקב גרי).
מכיוון שבאותה התקופה על מנת למנות שר חדש היה על הממשלה להתפטר, ולהציג את עצמה מחדש עם השר החדש להבעת אמון מחודשת, התפטרה הממשלה.
לאחר מכן תוקן החוק בעניין זה.
בישיבת הכנסת בה הודיע על התפטרות הממשלה, הציע בן-גוריון הקמת ממשלת מעבר בת 7 חברים שתכהן עד לבחירות החדשות שיערכו בהקדם, אבל הצעתו נדחתה.
הממשלה מנתה 12 שרים לכל אורך כהונתה.
מפא"יהחזית הדתית המאוחדתהמפלגה הפרוגרסיביתספרדים ועדות מזרחפער בין כהונותיהם של שרים שונים באותו המשרד, משמעו מילוי מקום על ידי ראש הממשלה
ט' באדר ה'תש"ט - כ"א בחשוון ה'תשי"א | 10 במרץ 1949 - 1 בנובמבר 1950משרדשרמפלגהכהונהשרי הממשלהמשרד ראש הממשלהראש הממשלה
ממשלת ישראל השנייה בראשות דוד בן-גוריון הושבעה ב-1 בנובמבר 1950, בעת כהונתה של הכנסת הראשונה, וסיימה את כהונתה ב-8 באוקטובר 1951, לאחר הבחירות לכנסת השנייה.
הרכב הכנסת הראשונה ערב הקמת הממשלה
סיעהראש הסיעהמושביםשיוךהערותמפא"ידוד בן-גוריון46קואליציהמפ"םיצחק טבנקין20אופוזיציההצטרף חבר כנסת ממק"י.החזית הדתית המאוחדתיהודה לייב פישמן16קואליציהתנועת החרותמנחם בגין14אופוזיציהבהמשך פרשו שני חברי כנסת והקימו סיעות יחיד.הציונים הכללייםפרץ ברנשטיין7אופוזיציההמפלגה הפרוגרסיביתפנחס רוזן5קואליציהספרדים ועדות מזרחבכור-שלום שטרית4קואליציהמק"ישמואל מיקוניס3אופוזיציהאחד הח"כים פרש, הקים סיעת יחיד ולאחר מכן הצטרף למפ"ם.הרשימה הדמוקרטית של נצרתסיף-אלדין אל-זועבי2קואליציהרשימת לוחמיםנתן ילין-מור1אופוזיציהויצורחל כהן-כגן1אופוזיציההתאחדות התימנים בישראלזכריה גלוסקא1אופוזיציה
אחרי התפטרותו מממשלת ישראל הראשונה, דוד בן-גוריון ניסה ליצור קואליציה באמצעות שילוב של מפא"י ומפלגת ספרדים ועדות מזרח, אך בממשלה תמכו רק 52 חברי כנסת.
הנשיא חיים ויצמן ביקש ממנהיג המפלגה הפרוגרסיבית, פנחס רוזן, ליצור ממשלה, והוא הצליח לבסוף להרכיב ממשלה עם אותם שותפי קואליציה כמו בממשלה הראשונה, אולם החזיר את המנדט לנשיא.
בן-גוריון הציג את הממשלה כעבור כמה ימים על בסיס הממשלה שרוזן הרכיב.
הממשלה השנייה הייתה דומה מאוד בהרכבה לממשלה הראשונה.
זלמן שזר פרש ובמקומו מונה דוד רמז שהיה שר התחבורה לתפקיד שר החינוך, דב יוסף שהיה שר הקיצוב ושר החקלאות עבר לתפקיד שר התחבורה.
משרד הקיצוב בוטל ופנחס לבון שלא היה שר בממשלה הראשונה מונה לשר החקלאות.
משרד המסחר פוצל ממשרד האוצר ויעקב גרי מונה להיות שר המסחר, אף על פי שלא היה חבר כנסת.
נמשכה מדיניות הקיצוב של הממשלה הקודמת.
אולם בתקופת ממשלה זו תמיכת הציבור במדיניות נפגעה קשות, והשוק השחור פרח.
המדיניות הייתה פורמלית בלבד, שכן כמעט כל האזרחים קנו ומכרו בשוק השחור.
הגירעון הממשלתי העמיק, והמשק היה על סף משבר.
הממשלה סיימה את דרכה עם התפטרותו של בן-גוריון ב-14 בפברואר 1951, פחות מארבעה חודשים לאחר הקמתה.
הסיבה הפורמלית לפירוק הממשלה הייתה הוויכוח עם המפלגות הדתיות על סמכותה של ההסתדרות להקנות חינוך דתי לילדי העולים במסגרת "הפשט הדתי" כחלק משיטת הזרמים בחינוך, שנוסף על משקעים שנותרו בין המפלגות הדתיות למפא"י מהוויכוח על החינוך האחיד במחנות העולים.
אחרי שהכנסת דחתה את הצעתו של דוד רמז בנוגע לשימור מעמדו של הפשט הדתי, ולאחר התפטרותו של השר יהודה לייב מימון מתפקידו, הכריז בן-גוריון שהוא רואה בצעד זה כהבעת אי אמון בממשלה ולכן התפטר בעצמו.
הגורמים הבלתי פורמליים היו החלטתו של בן-גוריון להתפטר מבעוד מועד בעקבות מערכת הבחירות לרשויות המקומיות שנערכה בנובמבר 1950, אשר התוצאה שלה הייתה התחזקות משמעותית של מפלגת הציונים הכלליים ואילו מפא"י נחלשה.
רבים בציבור סברו כי לאחר תוצאות הבחירות הללו הכנסת כבר לא מייצגת את העדפותיו של הציבור הישראלי, ומשה שרת כתב ביומנו שזאת הייתה הסיבה שבגללה התפטרה הממשלה.
הממשלה מנתה 13 שרים עם השבעתה והייתה זהה בהרכבה לממשלת ישראל הראשונה למעט הצטרפותו של יעקב גרי.
מספר השרים ירד ל-12 בעקבות פטירתו של דוד רמז.
כ"א בחשוון ה'תשי"א - ח' בתשרי ה'תשי"ב | 1 בנובמבר 1950 - 8 באוקטובר 1951משרדשרמפלגהכהונהשרי הממשלהמשרד ראש הממשלהראש הממשלה
נפטר בכהונתומפא"י1 בנובמבר 1950 - 19 במאי 1951משרד החקלאותפנחס לבוןמפא"י1 בנובמבר 1950 - 8 באוקטובר 1951משרד המסחר והתעשייהיעקב גרימפא"י
משרדהשר היוצאמפלגהעילת סיום התפקידתאריך סיום התפקידהשר המחליףמפלגהמשרד החינוך והתרבותדוד רמזמפא"יפטירה19 במאי 1951דוד בן-גוריוןמפא"י
ממשלת ישראל השלישית, בראשותו של דוד בן-גוריון, פעלה מ-8 באוקטובר 1951 עד 24 בדצמבר 1952, בזמן כהונתה של הכנסת השנייה.
אחרי הבחירות, בן-גוריון ניסה לפנות אל מפ"ם, אל הציונים הכלליים, אל הפרוגרסיבים ואל המפלגות הדתיות כדי להקים ממשלה רחבה ככל האפשר.
במהלך המשא-ומתן הקואליציוני לא הצליח בן-גוריון לרצות את מפ"ם על רקע נאמנותה של זו לברית המועצות.
המשא ומתן עם הציונים הכלליים לא צלח לאחר שבן-גוריון לא הסכים להקל את משטר הצנע, ולאחר שלא הסכים לתת להם את תיק המסחר והתעשייה (אלא רק את תיק התעשייה).
בעקבות כך, הואשמו הציונים הכלליים באופורטוניזם, ובכך שהסיבה היחידה שלא הצטרפו לממשלה היא שהם לא קיבלו "עוד חצי תיק".
הפרוגרסיביים, לעומת זאת, לא רצו לשבת בממשלה כשהציונים הכלליים ישבו באופוזיציה כדי למנוע מעבר של תומכיהם אל הציונים הכלליים.
בסופו של דבר, הסכים בן-גוריון לוויתורים מפליגים למפלגות הדתיות בתמורה לתמיכה בממשלתו.
סך הכול נמנו 65 חברים מקרב מפלגות הקואליציה, והכנסת הצביעה אמון בממשלה ברוב של 56 חברים בעד מול 40 נגד.
תנועת החרות ביקרה את העובדה ש-5 מחברי הכנסת שתמכו בממשלה היו מסיעות הלוויין הערביות של מפא"י, ולכן לממשלה לא היה "רוב יהודי".
7 שרים חדשים כיהנו בממשלה זו ו-9 שכיהנו גם בממשלה הקודמת.
הממשיכים היו: בן-גוריון, קפלן, שפירא, שרת, יוסף, שטרית, לוין, מאיר ולבון.
השרים החדשים היו: לוי אשכול, יוסף בורג, בן-ציון דינור, חיים כהן, מרדכי נורוק, פרץ נפתלי, דוד צבי פנקס.
שניים מתוכם: דינור וכהן לא היו חברי כנסת.
שני שרים: קפלן ופנקס נפטרו במהלך כהונת הממשלה.
הממשלה הייתה צריכה להתמודד עם משבר כלכלי חריף שהתבטא בהדלדלות יתרות המט"ח.
במהלך כהונת הממשלה התמוטטה לחלוטין מדיניות הקיצוב כתוצאה מהמירמור הגדול של הציבור ממנה.
לכן, שר האוצר אליעזר קפלן החליט להנהיג את המדיניות הכלכלית החדשה, שבין מרכיביה היו משא ומתן על הסכם השילומים עם ממשלת גרמניה, בקשת סיוע מארצות הברית, ומכירת איגרות חוב של המדינה במדינות העולם.
ב-23 בספטמבר 1952 עזבו אגודת ישראל ופועלי אגודת ישראל את הקואליציה בגלל התנגדותן לגיוס נשים לצה"ל ולמעשה השאירו את הקואליציה עם 60 חברי כנסת בלבד.
בגלל ויכוח על החינוך הדתי התפטר בן-גוריון ב-19 בדצמבר 1952.
65 ח"כים לפני פרישת סיעת אגודת ישראל ופועלי אגודת ישראל (8 באוקטובר 1951 - 18 בספטמבר 1952).
הממשלה מנתה 13 שרים בעת השבעתה.
ביוני 1952 עלה מספר השרים ל-14 עם מינוי חיים כהן לשר המשפטים, אך חזרה ל-13 שרים בעקבות התפטרות יצחק מאיר לוין.
מפא"יהפועל המזרחיאגודת ישראלהמזרחיפועלי אגודת ישראלפער בין כהונותיהם של שרים שונים באותו המשרד, משמעו מילוי מקום על ידי ראש הממשלה
ח' בתשרי ה'תשי"ב - ו' בטבת ה'תשי"ג | 8 באוקטובר 1951 - 24 בדצמבר 1952משרדשרמפלגהכהונהשרי הממשלהמשרד ראש הממשלהראש הממשלה
דוד בן-גוריוןמפא"י8 באוקטובר 1951 - 24 בדצמבר 1952משרד הביטחוןסגן ראש הממשלהסגן ראש הממשלה
דוד בן-גוריוןמפא"י14 באוגוסט 1952 - 24 בדצמבר 1952ללא תיקפרץ נפתלימפא"י8 באוקטובר 1951 - 25 ביוני 1952פנחס לבוןמפא"י17 באוגוסט 1952 - 24 בדצמבר 1952סגני השריםמשרד החינוך והתרבותקלמן כהנאפועלי אגודת ישראל4 בנובמבר 1951 - 24 בדצמבר 1952משרד החקלאותיוסף אפרתימפא"י9 ביולי 1952 - 24 בדצמבר 1952
הממשלה העשרים ושלוש הוקמה לאחר הבחירות לכנסת ה-12 והושבעה בכנסת ב-22 בדצמבר 1988 (י"ד בטבת ה'תשמ"ט).
היא הופלה בכנסת בהצבעת אי אמון ב-15 במרץ 1990 (י"ח באדר ה'תש"ן), בעקבות "התרגיל המסריח", והמשיכה לכהן כממשלת מעבר עד לכינון ממשלה חדשה ב-11 ביוני 1990 (י"ח בסיון ה'תש"ן).
בתום הבחירות לכנסת השתים עשרה הסתמנו בכנסת הגושים פוליטיים הבאים:
גוש השמאל: המערך, ר"צ, מפ"ם, חד"ש, הרשימה המתקדמת לשלום, מד"ע.
גוש הימין: הליכוד, התחייה, צומת, מולדת.
גוש החרדים והדת"ל: ש"ס, אגו"י, המפד"ל, דגל התורה.
גוש ימין-חרדים: הליכוד, התחייה, צומת, מולדת, ש"ס, אגו"י, דגל התורה, המפד"ל (סה"כ: 65 מנדטים).
גוש שמאל-מרכז: המערך, ר"צ, מפ"ם, חד"ש, הרשימה המתקדמת לשלום, מד"ע, שינוי (סה"כ: 55 מנדטים).
הנשיא, חיים הרצוג, הטיל על יצחק שמיר את הרכבת הממשלה.
שמיר היה יכול להרכיב ממשלה ברוב של 65 ח"כים, בתמיכת החרדים והימין, אך לא חש בנוח בהרכבת ממשלה כזו, והעדיף להרכיב ממשלה בקואליציה עם המערך.
אחרי משא ומתן ארוך הוסכם כי תוקם ממשלת אחדות לאומית ללא רוטציה, בה תמכו 95 חברי כנסת.
יצחק נבון, שמונה לשר החינוך והתרבות מטעם המערך, קיבל גם את תפקיד סגן ראש הממשלה ושמעון פרס מונה לתפקיד שר האוצר וממלא מקום ראש הממשלה.
עקב אופן הרכבת הממשלה, נוצרה מערכת בלמים ואיזונים לכוחן של שתי המפלגות.
תיקי האוצר והחקלאות, תיקים כלכליים, היו בידי המערך, אך שאר התיקים הכלכליים היו בידי הליכוד.
תיקי החינוך והבריאות, תיקים חברתיים, היו בידי המערך, אך תיק העבודה והרווחה - התיק החברתי החשוב ביותר - היה בידי הליכוד.
תיקי הפנים והדתות לא היו בידי המערך ולא בידי הליכוד.
בממשלה היו מחלוקות רבות הן בנושאי דת ומדינה, הן במדיניות הביטחונית והן בסוגיות הכלכלה והרווחה.
המערך תמך ביוזמות הידברות עם הפלסטינים, בכלכלה סוציאליסטית, בפירוק ההתנחלויות ונחשב חילוני יותר.
לעומתו, הליכוד סירב להידברות, תמך בכלכלה קפיטליסטית-ליברלית, יישוב יש"ע ונחשב מסורתי יותר.
ש"ס והמפד"ל תמכו כל אחת במדיניות כלכלית ומדינית שונה, אך היו נחושות בטיפוח הישיבות והתרבות התורנית.
אירועים שאירעו סמוך לכהונת הממשלה
מספר אירועים אירעו סמוך לכהונת הממשלה ולא בעת כהונתה, אך השפיעו עליה ועל עבודתה:
19 בספטמבר 1988 – שוגר הלוויין הישראלי הראשון, אופק 1, באמצעות טיל שביט.
15 בנובמבר 1988 – המועצה הלאומית הפלסטינית הכריזה באלג'יר על מדינה פלסטינית עצמאית.
7 בדצמבר 1988 – יאסר ערפאת, מנהיג תנועת אש"ף, הכריז בפומבי על הכרה במדינת ישראל.
בעקבות הודעה זו הפשירה ארצות הברית את יחסיה עם ארגון אש"ף, ונפתח שלב התיווך האמריקני בסכסוך הישראלי-פלסטיני.
13 בדצמבר 1988 – יאסר ערפאת נאם בעצרת מיוחדת של האומות המאוחדות שהתכנסה בז'נבה, סימן נוסף של הכרה בינלאומית באש"ף.
ישראל, מצידה, המשיכה לא להכיר באש"ף כנציג העם הפלסטיני.
לאורך כל כהונת הממשלה נמשכה האינתיפאדה הראשונה, שהתחילה בשלהי שנת 1987. מקרים כמו דרדור אוטובוס קו 405 מתל אביב לירושלים ורציחתם של 16 מנוסעי האוטובוס וכן פיגוע ירי בשומרון (שלמעשה אירע יום לפני הבחירות אך השפיע על תוצאותיהן ועל הציבור במידה ניכרת) ערערו את תחושת הביטחון העצמי.
הממשלה ניסתה להתמודד עם המצב בעיקר באמצעים ביטחוניים.
בשנת 1988 ניתנו לראשונה הרשאות לחברות כבלים.
כל החברות היו אזוריות ולא יכלו להתאגד (עד יצירת HOT בסוף שנות ה-90).
ערוץ שתיים החל בשידורים ניסיוניים.
ישראל סירבה למשא ומתן עם אש"ף, ועל פי החוק אותם הימים נאסרה אף הידברות יחידים עם אש"ף או עם חבריו.
ב-15 במאי 1989 הכריזה הממשלה על יוזמת שלום, שכללה עריכת בחירות לפלסטינים ביש"ע ותחילת שיחות עם הפלסטינים מהשטחים, כל זאת ללא הכרה בהנהגת אש"ף שישבה מחוץ לשטחים.
מצדו השני של המתרס, הצד היהודי הקיצוני גם החל בפעולות ובהפגנות.
כמו כן נמשכה המחלוקת בין חלקי הקואליציה בנושא ההתנחלויות.
ב-31 בדצמבר 1989 פיטר רה"מ שמיר את השר עזר ויצמן לאחר שנתגלה כי ניהל שיחות עם אנשי אש"ף מה שכאמור היה אסור אז בחוק.
הפיטורים חוללו משבר קואליציוני שאיים על המשך כהונת הממשלה.
רגע לפני שהפיטורים נכנסו לתוקף הושגה פשרה לפיה ויצמן נותר בממשלה אך הוצא מהקבינט המדיני והממשלה החזיקה מעמד עד שנפלה ב"תרגיל המסריח"(להלן).
נמשכה תוכנית הייצוב הכלכלית של 1985.
במהלך שנת 1990, שנה וחצי אחרי הקמת הממשלה, שלח שר האוצר פרס את סגנו יוסי ביילין לשיחות חשאיות עם החרדים במטרה להפיל את הממשלה בהצבעת אי אמון ולהרכיב ממשלת שמאל-חרדים.
כמו כן, פרס דאג לניהול שיחות חשאיות עם הערבים ושאר סיעות השמאל שיתמכו בממשלתו.
אחרי שהחרדים הסכימו סופית, הגישה סיעת המערך הצבעת אי אמון בממשלה.
בעקבות זאת, פיטר יצחק שמיר את שמעון פרס מהממשלה ושאר שרי מפלגת העבודה התפטרו מהממשלה.
הממשלה מנתה עם כינונה 26 שרים: 11 מהליכוד, 11 מהמערך, 2 מש"ס ו-2 מהמפד"ל.
בפברואר 1990 התפטר אריאל שרון ובמקומו מונה דוד מגן.
ב-15 במרץ 1990, בעקבות התרגיל המסריח, פוטר שמעון פרס ועשרת שרי המערך האחרים התפטרו, ובממשלה שכיהנה כממשלת מעבר נותרו 15 שרים.
מבין 27 האנשים שכיהנו כשרים בממשלה, 19 כיהנו בעבר בממשלה (שמיר, פרס, לוי, נבון, רבין, ארנס, בר-לב, המר, ויצמן, יעקבי, מודעי, נסים, שרון, פת, פרץ, גור, קצב, שחל, צור) ו-8 שרים כיהנו לראשונה בממשלה כלשהי (אדרי, דרעי, מילוא, מרידור, כ"ץ-עוז, אולמרט, מגן, שאקי)
הליכודהמערךש"סאגודת ישראלמפד"לפער בין כהונותיהם של שרים שונים באותו המשרד, משמעו מילוי מקום על ידי ראש הממשלה
י"ד בטבת ה'תשמ"ט - י"ח בסיוון ה'תש"ן | 22 בדצמבר 1988 - 11 ביוני 1990משרדשםסיעהכהונהשרי הממשלהמשרד ראש הממשלהראש הממשלה
יצחק שמירהליכוד22 בדצמבר 1988 - 11 ביוני 1990משרד האוצרמ"מ ראש הממשלה
שמעון פרסהמערך22 בדצמבר 1988 - 15 במרץ 1990המשרד לאיכות הסביבהרוני מילואהליכוד22 בדצמבר 1988 - 7 במרץ 1990רפאל אדריהמערך7 במרץ 1990 - 15 במרץ 1990משרד האנרגיה והתשתיותמשה שחלהמערך22 בדצמבר 1988 - 15 במרץ 1990משרד הביטחוןיצחק רביןהמערך22 בדצמבר 1988 - 15 במרץ 1990משרד הבינוי והשיכוןסגן ראש הממשלה
דוד לויהליכוד22 בדצמבר 1988 - 11 ביוני 1990משרד הבריאותיעקב צורהמערך22 בדצמבר 1988 - 15 במרץ 1990משרד החוץמשה ארנסהליכוד22 בדצמבר 1988 - 11 ביוני 1990משרד החינוך והתרבותסגן ראש הממשלה
הממשלה העשרים וארבע, בראשותו של יצחק שמיר, הוקמה במהלך כהונתה של הכנסת ה-12, ואושרה בכנסת ב-11 ביוני 1990. היא כיהנה במשך כשנתיים, עד 13 ביולי 1992.
הרכב הכנסת השתים עשרה ערב הקמת הממשלה
סיעה ראש הסיעה מנדטים מושב הערות המערך שמעון פרס 39אופוזיציהבהמשך כהונת הכנסת פרש אפרים גור והקים סיעת יחיד; מאוחר יותר הצטרף לליכוד
בהמשך שינתה הסיעה את שמה להעבודה הליכוד יצחק שמיר 35קואליציהחמישה חברי כנסת פרשו והקימו את המפלגה לקידום הרעיון הציוני
שני חברי המפלגה לקידום הרעיון הציוני חזרו בהמשך כהונת הכנסת לליכוד
בהמשך כהונת הכנסת הצטרף אפרים גור שפרש קודם לכן מהמערך ש"ס יצחק חיים פרץ 6קואליציהבהמשך כהונת הכנסת פרש יצחק חיים פרץ והקים את סיעת היחיד "מוריה" אגודת ישראל 5קואליציהבהמשך כהונת הכנסת פרש אליעזר מזרחי והקים סיעת יחיד בשם "גאולת ישראל".
רצ שולמית אלוני 5אופוזיציהבהמשך כהונת הכנסת התמזגה עם מפ"ם ושינוי בהקמת מרצ מפד"ל זבולון המר 5קואליציה המפלגה לקידום הרעיון הציוני 5קואליציהפרשו מהליכוד
שני חברי כנסת חזרו לאחר הקמת הממשלה לליכוד
בעקבות נפילתה של הממשלה העשרים ושלוש לאחר "התרגיל המסריח", הטיל הנשיא חיים הרצוג את הרכבת הממשלה על שמעון פרס.
פרס החל בניסיון להרכיב ממשלה, אך במהלכו הכריזה ש"ס כי בהוראת מועצת חכמי התורה ורבנים נוספים לא תוכל להצטרף לממשלה, ובעקבות זאת נאלץ פרס להודיע כי לא יוכל להרכיב את הממשלה.
הנשיא הרצוג הטיל את המלאכה על שמיר, שהצליח לבסוף לגבש ממשלת ימין-חרדים צרה.
הממשלה התחייבה בקווי היסוד שלה להמשך העלייה, לחיזוק כוחו של צה"ל מול הטרור ולחיזוק ההתיישבות.
בתחום הכלכלי, התחייבה בממשלה להמשיך להוריד את האינפלציה תוך קידום היוזמה החופשית וההפרטה.
בתקופת הביניים שבין הממשלות קצב העלייה מברית המועצות הגיע לשיא חסר תקדים ונוצר משבר דיור.
בממשלה זו מונה אריאל שרון לתפקיד שר הבינוי והשיכון, תקופה שבה תנופת הבנייה הגיעה לשיא ותקציב המשרד היה הגבוה בין שאר משרדי הממשלה.
בהמשך גם העלייה מאתיופיה הגיעה לשיא במבצע שלמה.
בינואר 1991 פרצה מלחמת המפרץ הראשונה, אשר גררה ירי עיראקי של טילי סקאד על ישראל.
לבקשת ארצות הברית הסכימה ישראל שלא להגיב למתקפה, על מנת שלא למוטט את הקואליציה הבין-לאומית שהשתתפה במלחמה, שכללה גם מדינות ערביות.
במישור המדיני נרשמה התקדמות עם עריכת ועידת מדריד.
בעקבות השתתפות ישראל בוועידה פרשו התחיה, צומת ומולדת מהממשלה ועקב כך הוקדמו הבחירות.
בתחום הטרור ממשלה זו ביצעה את חיסולו של מזכ"ל חזבאללה עבאס מוסאווי בפברואר 1992, דבר שהביא לתגובת נקם של חזבאללה בפיגוע בשגרירות ישראל בארגנטינה חודש לאחר מכן.
59 ח"כים לפני הצטרפות סיעת היחיד של אפרים גור (עם תמיכה מבחוץ של "מולדת") (11 ביוני 1990 – 2 ביולי 1990).
60 ח"כים לפני הצטרפות סיעת אגודת ישראל (עם תמיכה מבחוץ של "מולדת") (2 ביולי 1990 – 19 בנובמבר 1990)
עם כינונה היו בממשלה 19 שרים.
בפברואר 1991 הצטרף רחבעם זאבי לממשלה ומספר השרים עלה ל-20. בדצמבר 1991 וינואר 1992 התפטרו שלושת שרי מפלגות הימין (התחיה, צומת ומולדת) ומספר השרים ירד ל-17.
17 מהשרים כיהנו בעבר בממשלה (שמיר, לוי, ארנס, המר, מודעי, נסים, שרון, פת, פרץ, קצב, אולמרט, מגן, שאקי, דרעי, מילוא, מרידור ונאמן) ו-3 שרים כיהנו לראשונה בממשלה כלשהי (זאבי, איתן ופנחסי)
הליכודש"סמפד"להמפלגה לקידום הרעיון הציוניאגודת ישראלהתחיהצומתמולדתדגל התורהפער בין כהונותיהם של שרים שונים באותו המשרד, משמעו מילוי מקום על ידי ראש הממשלה
י"ח בסיוון ה'תש"ן - י"ב בתמוז ה'תשנ"ב | 11 ביוני 1990 - 13 ביולי 1992משרדשםסיעהכהונהשרי הממשלהמשרד ראש הממשלהראש הממשלה
ממשלת ישראל העשרים ושמונה היא ממשלה בראשותו של אהוד ברק, ראש רשימת ישראל אחת ויו"ר מפלגת העבודה.
הממשלה כיהנה מ-6 ביולי 1999 ועד 7 במרץ 2001, בזמן כהונתה של הכנסת החמש עשרה.
תוצאות הבחירות לכנסת החמש עשרה:
בבחירות האישיות ניצח ברק ברוב קולות ונבחר להקים את הממשלה העשרים ושמונה.
עם זאת, בעקבות שיטת 2 הפתקים, ניזוקו שתי המפלגות הגדולות, ישראל אחת והליכוד, אשר זכו יחד ל-45 מנדטים בלבד, בהשוואה לכ-65–80 מנדטים בכנסות הקודמות לה.
מצב זה יצר תלות גבוהה יותר מבעבר של מפלגת השלטון במפלגות הקטנות, ואילץ את ברק להקים קואליציית שמאל-דתיים בעייתית, עובדה שגרמה לקשיים רבים בהתנהלות הממשלה והביאה בהמשך לנפילתה.
לאחר הבחירות המיוחדות לראשות הממשלה, בשנת 2001, בוטלה שיטת הבחירה הישירה.
ועידת שפרדסטאון - ועידת פסגה שנערכה בעיר שפרדסטאון במערב וירג'יניה שבארצות הברית.
הוועידה נפתחה ב-3 בינואר 2000. אהוד ברק עמד בראש המשלחת הישראלית, שר החוץ הסורי פארוק א-שרע בראש המשלחת הסורית, וכן השתתפו נשיא ארצות הברית ביל קלינטון ומזכירת המדינה האמריקנית מדליין אולברייט.
השיחות הגיעו למבוי סתום וב-11 בינואר נפסקו בכוונה לחדשן במועד מאוחר יותר.
הוועדה נכשלה עקב דרישת הסורים לנסיגת ישראל לגבול טרום מלחמת ששת הימים, שהיה מספק להם גישה ישירה למי הכנרת, בעוד ישראל דרשה לבסס את ההסכם על הגבול הבינלאומי ברמת הגולן, הממוקם כמה מאות מטרים ממזרח לגבול שהיה עד יוני 1967.
נסיגת צה"ל מלבנון - ראש הממשלה ברק הבטיח במערכת הבחירות שלו כי בתוך שנה מיום היבחרו יצא צה"ל מרצועת הביטחון.
אף על פי שישראל הייתה מעוניינת שהיציאה מלבנון תהיה בהסכמה עם סוריה ולבנון, השיחות עם סוריה נכשלו והיה ברור כי נסתמו הדרכים לשלום עם לבנון.
ברק החליט לקחת את הסיכון ולהמשיך בתוכניתו להוצאת צה"ל, גם ללא הסדר, וזאת למרות דאגת הדרג הצבאי מהמצב שייווצר לאחר מכן.
התאריך המיועד לנסיגה היה 6 ביולי 2000, אך לבסוף נסוג צה"ל ב-24 במאי 2000, שישה שבועות לפני המתוכנן, עקב התפוררות צד"ל, שרבים מאנשיו הבינו כי ישראל נסוגה והעדיפו לברוח לישראל מאשר לסכן את חייהם בלבנון.
ועידת קמפ דייוויד - ועידה שכינס נשיא ארצות הברית דאז קלינטון במחנה הנופש הנשיאותי.
הוועידה כונסה ביולי 2000. בראש המשלחת הישראלית עמד ראש הממשלה אהוד ברק, בראש המשלחת הפלסטינית עמד יאסר ערפאת יו"ר הרשות הפלסטינית, ואילו נשיא ארצות הברית קלינטון ייצג את ארצות הברית.
ראש הממשלה ברק הציע לוותר על למעלה מ-90% מהגדה המערבית, למסור את שכונות מזרח ירושלים לריבונות פלסטינית, להקים משטר מיוחד בעיר העתיקה, ואף להגיע לפתרון בינלאומי בשאלת זכות השיבה, שבמסגרתו יורשו חלק מהפליטים להיכנס לישראל.
הפלסטינים דחו את כל ההצעות של ישראל, ובסוף הוועידה האשים ברק את ערפאת בטרפוד המגעים המדיניים, בסירוב לכל הצעה ובכך שלא הציע הצעות נגדיות להצעותיו שלו ושל קלינטון.
גרסת ברק גובתה על ידי קלינטון והנסיך הסעודי בנדר.
האינתיפאדה השנייה - מהומות וגל טרור שהפלסטינים עוררו לאחר ועידת קמפ-דייוויד.
היו שטענו שהמהומות תוכננו מראש כאמצעי לסחוט ויתורים מישראל.
מהומות אוקטובר 2000 - מהומות אלימות שערביי ישראל בגליל ובמשולש עוררו, במקביל לפריצת האינתיפאדה בשטחים, לאור היחס המפלה שקיבלו, לטענתם, ממדינת ישראל, וכישלון המגעים המדיניים עם הפלסטינים.
במהומות נהרגו 12 ערבים ישראלים ופלסטיני אחד, תושב השטחים, כמו גם יהודי ישראלי אחד.
בעקבות המהומות איבד ברק את תמיכתו בקרב הציבור הערבי והוקמה ועדת אור שחקרה את האירועים האלה.
חטיפת שלושת החיילים וחטיפת אלחנן טננבוים - ב-7 באוקטובר 2000 נחטפו שלושה חיילי צה"ל - בני אברהם, עדי אביטן ועומר סוועד מגבול ישראל-לבנון.
בהמשך נחטף גם קצין המילואים אלחנן טננבאום.
ועידת טאבה - ועידה שכינס נשיא מצרים חוסני מובארכ בטאבה בינואר 2001, בניסיון להציל את המשא ומתן בין ישראל לפלסטינים.
כמו קודמתה, גם ועידה זו הסתיימה ללא תוצאות.
בועת ההיי־טק העולמית, ופריחת ההיי־טק בישראל, גרמו לצמיחה כלכלית מהירה בישראל, תוך יציאה מהמיתון שישראל הייתה מצויה בו מאז 1996. גם חגיגות שנת 2000 סייעו לכלכלה תוך שהן גורמות לצליינים רבים להגיע לישראל.
שנת 2000 הייתה שנת התיירות הטובה ביותר בהיסטוריה של מדינת ישראל עד אז; בשנה זו ביקרו בישראל כ-2.5 מיליון תיירים.
עם תחילת כהונת הממשלה נראה היה כי מצבה הכלכלי של ישראל איתן, ומגזר ההיי טק הישראלי המתפתח תרם רבות לשגשוג, אך המשבר הכלכלי העולמי והתפוצצות בועת ההיי-טק, לצד פריצת האינתיפאדה, גרמו להתפתחות של מיתון כלכלי.
הצעת הממשלה לרפורמה רדיקלית במיסוי, הכוללת מס על רווחי הון מתוכניות חיסכון והשקעות בבורסה ומיסוי על עיזבונות, לא אושרה והופעלה רק בגרסה מצומצמת.
יהדות התורה פרשה מן הממשלה בספטמבר 1999 בעקבות סכסוך סביב שינוע משחן (חלק ממערכת מחזור הקיטור בתחנת כוח) בשבת.
מרצ פרשה כשנה לאחר מכן, ביוני 2000, לאחר סכסוך בין שר החינוך יוסי שריד לבין סגנו מטעם ש"ס, משולם נהרי, ותמיכת ראש הממשלה ברק בעמדת ש"ס.
כחודש לאחר מכן, עם יציאת ברק לוועידת קמפ-דייוויד, פרשו מן הממשלה גם ישראל בעלייה, המפד"ל וש"ס, כשהן מותירות את הממשלה עם 32 חברי כנסת בקואליציה.
עוד בשלב מסוים הפסיקו חברי כנסת רבים מהקואליציה, בכללם חברים מסיעת ישראל אחת, להצביע בהתאם להחלטות הנהלת הקואליציה ובפועל הפרו את המשמעת הקואליציונית והחלו להצביע לפי מצפונם.
בדצמבר 2000 הודיע ראש הממשלה ברק בנאום בכנסת על מוכנותו לבחירות כלליות לכנסת השש עשרה ולראשות הממשלה: "אתם רוצים בחירות?
אני מוכן לבחירות!", אולם, מאוחר יותר התפטר מתפקידו, דבר שהביא לבחירות מיוחדות לראשות הממשלה תוך 60 יום, ללא פיזור הכנסת, בהתאם לסעיף מיוחד בחוק יסוד: הממשלה שהיה אז בתוקף.
בבחירות ניצח אריאל שרון, והממשלה סיימה כהונתה עם השבעת ממשלת ישראל העשרים ותשע.
פרשה מהקואליציה עקב סכסוך על העברת משחן בשבת
עם הקמתה, כללה הממשלה 18 שרים, בהתאם למגבלה החוקית שחלה אז.
באוגוסט 1999, לאחר שהוסרה המגבלה החוקית, צורפו לממשלה עוד חמישה שרים והיא מנתה 23 שרים.
בין מאי ליולי 2000 החלה נטישה המונית מהממשלה.
תחילה פרש יצחק מרדכי שהועמד לדין ואחר כך שלושת שרי מרצ.
ביולי 2000 עזבו ארבעת שרי ש"ס, יצחק לוי מהמפד"ל, ונתן שרנסקי מישראל בעלייה.
בתחילת אוגוסט 2000 עזב גם דוד לוי ובממשלה נותרו 12 שרים.
באותו חודש צורפו שני שרים לממשלה ומספר השרים עמד על 14 עד תום כהונת הממשלה.
מבין 25 השרים, 14 כיהנו בעבר בממשלה (ברק, פרס, מרדכי, דוד לוי, בן-אליעזר, רמון, שוחט, יצחק לוי, מילוא, שריד, ביילין, ישי, שרנסקי וסויסה) ו-11 שרים כיהנו לראשונה בממשלה כלשהי (ליפקין-שחק, דליה איציק, אורון, תמיר, יצחק כהן, מלכיאור, וילנאי, רן כהן, רענן כהן, בן-עמי ובניזרי)
ישראל אחתש"סמרצישראל בעליהמפלגת המרכזמפד"לפער בין כהונותיהם של שרים שונים באותו המשרד, משמעו מילוי מקום על ידי ראש הממשלהתקופת כהונה של שר במשרד כוללת גם את התקופה בה הוא כיהן כמ"מ באותו המשרד
כ"ב בתמוז ה'תשנ"ט - י"ב באדר ה'תשס"א | 6 ביולי 1999 - 7 במרץ 2001משרדשםסיעהכהונהשרי הממשלהמשרד ראש הממשלהראש הממשלה
דוד לויישראל אחתגשר6 ביולי 1999 - 4 באוגוסט 2000שלמה בן עמיישראל אחתהעבודה15 באוגוסט 2000 - 7 במרץ 2001משרד החינוךיוסי שרידמרצ6 ביולי 1999 - 24 ביוני 2000משרד החקלאות ופיתוח הכפרחיים אורוןמרצ5 באוגוסט 1999 - 24 ביוני 2000משרד המדע ←
יצחק מרדכימפלגת המרכז6 ביולי 1999 - 30 במאי 2000אמנון ליפקין-שחקמפלגת המרכז25 ביוני 2000 - 7 במרץ 2001משרד התיירות5 באוגוסט 1999 - 7 במרץ 2001משרד התעשייה והמסחררן כהןמרצ5 באוגוסט 1999 - 24 ביוני 2000משרד התקשורתסגן ראש הממשלה
ממשלת ישראל העשרים ותשע, שנקראה גם ממשלת שרון הראשונה, בראשותו של אריאל שרון מהליכוד, הוקמה לאחר שזכה ברוב גדול בבחירות הישירות לראשות הממשלה בשנת 2001, וקיבלה את אמון הכנסת החמש עשרה.
הרכב הכנסת החמש עשרה ערב הקמת הממשלה ותוצאות הבחירות לראשות הממשלה
סיעה ראש הסיעה מנדטים מושב הערות ישראל אחת אהוד ברק 23קואליציהפרשו שלושה חברי כנסת והקימו את סיעת גשר
בהמשך כהונת הכנסת שינתה את שמה להעבודה-מימד
בהמשך כהונת הכנסת פרשו שני חברי כנסת והצטרפו לליכוד רע"ם עבד אל-מאלכ דהאמשה 3אופוזיציהפרשו שני חברי כנסת והקימו את המפלגה הלאומית הערבית
בהמשך כהונת הכנסת פרש חבר הכנסת האשם מחאמיד והקים את הסיעה "אחדות לאומית - הברית הלאומית המתקדמת" חד"ש מוחמד ברכה 3אופוזיציה גשר דוד לוי 3אופוזיציהפרשו מישראל אחת הדרך החדשה אמנון ליפקין-שחק 3קואליציהפרשו ממפלגת המרכז
לאחר שניצח בבחירות הוטלה על שרון מלאכת הרכבת הממשלה.
הרכבת ממשלה רבת ניגודים כזו התאפשרה, בעיקר כמעין ממשלת חירום עקב המשבר הביטחוני והכלכלי הקשה בו הייתה נתונה מדינת ישראל, בעקבות פריצתה של האינתיפאדה השנייה.
ראש האופוזיציה לממשלה היה יוסי שריד, יו"ר מרצ.
ב-2002, לנוכח המצב הביטחוני הקשה באינתיפאדה השנייה, פרשו אנשי איחוד לאומי-ישראל ביתנו, והצטרפו מפלגות גשר ומפד"ל לקואליציה.
במישור הביטחוני נקט תחילה שרון מדיניות של איפוק יחסי ולא החמיר במידה ניכרת את הצעדים הצבאיים בהם נקטה ישראל כנגד האינתיפאדה.
אולם, בעקבות הפיגוע במלון פארק ב-27 במרץ 2002 (ליל הסדר ה'תשס"ב), אשר חודש מרץ השחור היווה את שיאו, כאשר במהלכו נרצחו 105 ישראלים בפיגועים, יזמה הממשלה את מבצע חומת מגן ולאחריו מבצע דרך נחושה, שהובילו להשתלטות מלאה של ישראל על ערי הגדה, ולשיפור ניכר במצב הביטחוני.