tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
החל מ-1864 יצא השחקן לסיורי הופעות רבים ומוצלחים, כולל באמריקה בשנים 1866 ו-1867 עם להקת התיאטר אן דר וין.
לפי העיתון "די פרסה" באמריקה שיחק דויזון למשך 8 חדשים ב-76 ערבים ב-30 תפקידים שונים.
מרוב תשישות נפשית וגופנית נאלץ להפסיק לשחק וחזר לדרזדן, בה נפטר בפברואר 1872.
הובא לקבורה בבית הקברות האוונגלי אלטן אנן פרידהוף (Alten Annenfriedhof) ברובע Südvorstadt של דרזדן.
אשתו הראשונה הייתה השחקנית הפולנייה ואנדה אוסטויה-סטאז'בסקה (שמתה ב-1859), אם בנו.
ב-1861 התחתן בשנית עם הזמרת והפסנתרנית קונסטנצה יאקובי (1896-1824).
היא הייתה תלמידה של הנרייטה גראבאו-בינאו ושל רוברט שומן בקונסרבטוריון של לייפציג.
שומן הקדיש לה "שלושת הלידר לפי זמירות עבריות מאת ביירון בליווי נבל או פסנתר" אופוס 95.
מדליות להצטיינות מטעם הדוכסים הגדולים של סקסוניה-ויימאר (1857), הסן-דרמשטאט (1859) ומקלנבורג-שוורין (1866).
בשנים דוויזון כתב יומן בשפה הפולנית שאבד בדליקה בוורשה בזמן המרד בעיר.
בווינה ובדרזדן המשיך לכתוב את יומנו, הפעם באנגלית ובגרמנית ומקורו נשמר בספרייה הסקסונית בדרזדן.
בוגיסלב התשיעי, דוכס פומרניה , היה דוכס פומרניה בפומרניה-שטולפ, ומקום מגוריו היה סטארגרד.
בן דודו הראשון אריק מפומרניה ניסה לשווא להכיר בו כיורש שלו באיחוד קאלמאר.
בוגיסלב היה בנם של בוגיסלב השמיני, דוכס פומרניה וסופיה מהולשטיין.
לאחר מותו של בוגיסלב השמיני ב-1418, הדוכסית סופיה שימשה כעוצרת הממשלה עבור בוגיסלב התשיעי הצעיר עד 1425 בערך.
הדוכס הצעיר ואמו היו מודאגים בתחילה בסכסוך דיוקסיית קמין שהחל תחת בוגיסלב השמיני.
בהקשר זה, שניהם נודו, ובשנת 1434 הטיל הקיסר זיגיסמונד נידוי אימפריאלי על שניהם.
הסכסוך הוסדר בתיווכו של קרוב משפחתה החזק, אריק מפומרניה, שהוכתר למלך איחוד קאלמאר ב-1397. אריק תיווך בחוזה שבו הוסדרה בחירת הבישופים בדיוקסיית קמין עם זכות אישור לדוכסי פומרניה.
במקביל, הותירה הדיוקסיה את טענותיה לחופשיות אימפריאלית להתמוסס בשקט.
הבישוף זיגפריד השני פון בוך, שהיה קודם לכן הקנצלר של אריק, פעל עבור מחוז קמין.
בתקופת שלטונו של בוגיסלב ב-1432/1438 היה גם איום מצד ההוסיטים והופעת כופרים ולדנסים.
במהלך המלחמה הפולנית-טבטונית (1431–1435), התנגד בוגיסלב לאבירים הטבטונים ותמך בממלכת פולין.
מאוחר יותר הוא היה מעורב במאבקים הקשורים לבישופים של פומרניה.
המלך אריק ניסה להכתיר את בן דודו הדוכס בוגיסלב התשיעי כיורשו בממלכות הנורדיות.
הוא העביר אליו כמה טירות, את האי פון וכנראה גם את האי זילנד.
אולם ב-1436, המועצה הקיסרית הדנית סירבה לאשר את הירושה הזו, ובמקום זאת קראה לכריסטופר מבוואריה למדינה ב-1438. כאשר המועצה האימפריאלית אפילו הדיחה את המלך אריק ב-1439 ובחרה בכריסטופר למלך ב-1440, נמוגו סיכוייו של בוגיסלב לכס המלכות.
ב-7 בדצמבר 1446 מת בוגיסלב התשיעי לאחר מחלה ממושכת ונקבר במנזר מרינקרון, ובן דודו הראשון, אריק הראשון ירש את נחלותיו.
ב-24 ביוני 1432, בפוזנן, הוא התחתן עם מריה ממזוביה, בתם של סימוביט הרביעי, דוכס מזוביה ואלכסנדרה מליטא.
היו להם בנות, סופיה, שנישאה לאריק השני, דוכס פומרניה, ואלכסנדרה, ולפחות אחת בשם לא ידוע.
בוגטסה הוא מאפה יווני לארוחת בוקר (מתוק או מלוח) המורכב מחביצת סולת.
השם בא מהמילה היוונית ביזנטית πογάτσα (pogátsa), מהרומית העתיקה pānis focācius, מילולית "לחם קמין" או "לחם אח", כמו הפוקאצ'ה האיטלקית של היום.
ייתכן שהיה למאכל מקור קלאסי בעוגה מהתקופה הרומית.
קינוח דומה עדיין ידוע בשם Placenta cake באי לסבוס ביוון.
המאכל נמצא גם בסלוניקי ובאזור מרכז מקדוניה בצפון יוון, במיוחד בעיר סרס, לשם הובא במאה ה-20 על ידי פליטים יוונים מקונסטנטינופול.
הטעם של הבוגטסה משתנה בין אזורי יוון.
כך למשל, בוגטסה בווריה מתוקה מאוד ומלאת שמנת, בעוד שבסלוניקי היא פריכה ולא כזו מתוקה, ובחאניה כרתים היא עשויה מגבינת מיזיתרה מקומית ומפזרים עליה סוכר.
בוגטסה יוונית מכינים מבצק פילו עטוף סביב מילוי.
לאחר אפייה, הוא נחתך לחתיכות הגשה ומוגש חם.
אם המילוי הוא חביצת סולת, ניתן לאבק קלות את המאפה באבקת סוכר ו/או קינמון.
רוב הבוגטסה המודרנית עשויה עם פילו מתוצרת מכונה, אבל כמה בתי קפה ומאפיות שמוכרים בוגטסה בעבודת יד עדיין קיימים, במיוחד בעיירות ובכפרים קטנים יותר של יוון.
העיר סרס השיגה את השיא של בצק העלים הגדול ביותר ב-1 ביוני 2008. משקלו היה 182.2 ק"ג, היה 20 מטרים אורך, ונעשה על ידי יותר מ-40 אופים.
תהליך הכנת בוגטסה ביד הוצג בפרק של Anthony Bourdain: No Reservations שצולם ביוון.
בוגור (באינדונזית: Kota Bogor) היא עיר במחוז מערב ג'אווה שבאינדונזיה.
העיר ממוקמת כ- דרומית לבירה ג'קרטה.
בוגור היא העיר ה-6 בגודלה במטרופולין של ג'קרטה וה-14 באינדונזיה כולה.
העיר משתרעת על שטח של כ-111.39 קילומטרים רבועים, ואוכלוסייתה מנתה כ-1,043,070 תושבים במפקד האוכלוסין מ-2020. אומדן האוכלוסין בסוף 2023 עמד על כ-1,127,408 תושבים.
בוגור היא מרכז כלכלי, מדעי, תרבותי ותיירותי חשוב, כמו כן היא גם אתר נופש הררי.
האזכור הראשון של התיישבות באזור בוגור מתוארך למאה ה-5. בימי הביניים כבר התגוררו באזור זה כ-48,000 תושבים, והוא שימש כבירת ממלכת סונדה.
בשנת 1579 ההתיישבות המקומית נחרבה במהלך סכסוכים פנים-אינדונזיים.
במחצית השנייה של המאה ה-17 האזור עבר בהדרגה לשליטתה של חברת הודו המזרחית ההולנדית (VOC).
המעבר הפורמלי התרחש ב-17 באפריל 1684. במהלך השלטון הקולוניאלי בוגור נקראה כ-Buitenzorg ( "ללא דאגות" בהולנדית) ושימשה כמעון הקיץ של המושל הכללי של איי הודו המזרחיים ההולנדיים.
ההולנדים שיקמו את ההתיישבות במקום, והעיר גדלה במהירות בסוף המאה ה-18 ובתחילת המאה ה-19. בשנים 1811–1815 האזור נשלט על ידי האימפריה הבריטית.
גן בוטני KEBUN RAYA BOGOR, באינדונזית: "גן גדול בוגור", הוקם בסמוך לעיר בשנת 1817, והיה אחד הגנים הגדולים בעולם במאה ה-19. כיום הוא בתוך העיר.
ב-10 באוקטובר 1834, בוגור ניזוקה קשות מהתפרצות של הר געש.
בשנים 1860–1880 הוקמו בבוגור מוסדות תרבות ומדע, ובהם בית הספר החקלאי הגדול ביותר באינדונזיה, ספרייה עירונית, מוזיאון למדעי הטבע, ביולוגיה, כימיה ומעבדות וטרינריה.
עד סוף המאה ה-19 הפכה העיר לאחת הערים המפותחות באינדונזיה.
ב-1904 הפכה בוגור רשמית למרכז המנהלי של הודו המזרחית ההולנדית.
ב-1912 כתב פיתר אנתוני אוונס, מדען מהמוזיאון למדעי הטבע בבוגור, את המאמר המדעי הראשון אודות דרקון קומודו.
זה היה גלוי הכח הענק על ידי המדע.
במהלך מלחמת העולם השנייה נכבש כלל האזור על ידי כוחות האימפריה היפנית.
בימי נשיאות סוקרנו היה בית הנופש שלו בבוגור, ולכבודו פוסלה מפת הזהב PETA EMAS, והוצמדה לקיר שיש שחור.
המפה היא תבליט גאוגרפי של השטחים אותם תבע סוקרנו לשלטון אינדונסיה.
לאחר שהודח סוקרנו מהנשיאות ב-12 במארס 1967, היה סוקרנו נתון במעצר בית בבית הנופש שלו בבוגור, ושם חי עם משפחתו עד מותו ב-21 ביוני 1970.
לפי המפקד הארצי שנערך ב-2010, בבוגור בתגוררו כ-949,066 אנשים.
צפיפות האוכלוסין הממוצעת הייתה כ-8,000 איש לקילומטר רבוע, כשמרכז העיר יותר צפוף מהפריפריה.
רוב האוכלוסייה (93%) הם מוסלמים עם כ-6% נוצרים.
עם זאת, ישנן כנסיות נוצריות רבות בעיר, כמו גם קהילות בודהיסטיות (בעיקר בקהילה הסינית) והינדואיסטיות.
כמה מהענפים הכלכליים המשמעותיים בבוגור הם תעשיית הרכב, הכימיקלים והמזון.
בנוסף על כך, שטחים בקצה העיר משמשים לחקלאות.
במהלך הקולוניזציה ההולנדית ייצרה בוגור בעיקר קפה, גומי ועץ.
תעשיית החומרים החלה להתקיים בעיר בסוף המאה ה-19, וייצור מכוניות ומתכת החל בשנות ה-50 של המאה ה-20, במהלך התיעוש של אינדונזיה העצמאית.
למרות הצמיחה הכלכלית, ישנן אוכלוסיות עניות רבות בעיר.
שיא גינס בימי ברקים בשנה
על פי ספר השיאים של גינס משנת 1979 היה ממוצע ימי הברקים בבוגור 316 עד 317 ימי ברקים בשנה.
הנתונים בימינו מאשרים שיא גינס של יותר מ-300 ימי סערות ברקים בשנה בבוגור.
בוגה הוא מותג משקאות תוניסאי הנמכר ברחבי העולם הערבי וכולל משקאות מוגזים בטעמים שונים.
מוצרי החברה מיוצרים משנת 1947 במפעל הראשי בתוניס וניתן למצוא אותם במדינות המגרב, צרפת, פולין, צ'כיה ואיטליה.
שם המותג נגזר מהמילה בויסון (Boisson) שפירושה בצרפתית משקה ומהמילה גזוז (Gazeuze).
למשקה הבוגה מספר טעמים שונים:
Boga Cidre – משקה בטעם חרוב הנמכר בפחית בצבע חום.
Boga Lim – משקה בטעם לימון הנמכר בפחית בצבע צהוב.
Boga Menthe – משקה בטעם מנטה הנמכר בפחית בצבע ירוק.
Boga Light – גרסה דלת קלוריות של המשקה הנמכרת בפחית בצבע כחול.
בוגי הוא תת-ז'אנר מוזיקלי של רית'ם אנד בלוז, מוזיקת דאנס אלקטרונית ופוסט-דיסקו, שצמח לראשונה בארצות הברית בסוף שנות ה-1970 עד אמצע שנות ה-1980. יצירות מוזיקה מז'אנר זה מבוססות על כלי נגינה אקוסטיים ואלקטרוניים עם דגש על שירה ואפקטים קוליים שונים.
בוגי, בשל התבססותו על הז'אנר המוזיקלי פוסט-דיסקו, לא מתבסס בדרך כלל על הקצב של ארבע על הרצפה , הקצב ה"מסורתי" של מוזיקת הדיסקו, אלא מתבסס על אקצנט חזק בפעימות השנייה והרביעית, ולרוב קצב בטווח של 110 עד 116 פעימות לדקה.
מלבד יישום וקידום ההיבטים הטכנולוגיים והמסחריים של מוזיקת הגל החדש ולאחר שנחשף למדי לתת-ז'אנר הסינת'-פופ שלו, בוגי הוא, לעומת זאת, מבוסס לגמרי על רית'ם אנד בלוז ופאנק.
ניתן לאפיין רצועות בוגי טיפוסיות על ידי קצב מיד-טמפו, שימוש בולט בסלאפ בס חשמלי או סינתטי, צליל מחיאות כפיים חזקות, אקורדים מלודיים, וכמובן סינתיסייזרים.
המונח, במתכונתו הנוכחי, נטבע לראשונה על ידי התקליטנים הבריטים נורמן ג'יי ודז פארקס בסוף שנות ה-1970 בארצות הברית.
לעומת זאת, ב-eBay, הז'אנר בוגי מוגדר כז'אנר ספציפי של מוזיקת דאנס אפרו-אמריקאית של תחילת שנות ה-1980.
בוגוניה הוא סרט מותחן קומדיה שחורה משנת 2025 בבימויו של יורגוס לנתימוס, על פי תסריט מאת וויל טרייסי.
הוא רימייק באנגלית של הסרט הדרום קוריאני הצילו את הכוכב הירוק!
משנת 2003, ומככבים בו אמה סטון, ג'סי פלמונס ואליסיה סילברסטון.
הסרט עלה לאקרנים בארצות הברית ובקנדה ב-7 בנובמבר 2025, ובישראל ב-30 באוקטובר 2025.
טדי גץ, צעיר האובססיבי לקונספירציות, חוטף את מישל פולר, מנכ"לית חברת התרופות "אוקסולית" בה הוא עובד.
טדי משוכנע שמישל היא חלק ממין חייזרי בשם "האנדרומדנים", אשר פלש לכדור הארץ, פגע באוכלוסיית דבורי הדבש, ומעוניין להשתלט על בני האדם.
הוא נעזר בבן דודו האוטיסט דון, אשר מתגורר עימו ונתון להשפעתו.
השניים מחזיקים את מישל במרתף שלהם.
הם מגלחים את ראשה ומצווים עליה למרוח משחה אנטיהיסיטמינית מתוך אמונה שבכך הם מונעים ממנה לתקשר עם ספינת האם שלה.
טדי משוכנע שבליקוי הירח שיחול ארבעה ימים לאחר מכן תוכל ספינת האם להיכנס לאטמוספירה של כדור הארץ, ודורש ממישל לארגן לו פגישה עם הקיסר שלה.
מישל מתעקשת שהיא אדם רגיל ומתייחסת בלגלוג לרעיונותיו של טדי, אך כאשר הוא מגיב בזעם ואלימות היא מסכימה לשתף איתו פעולה.
סצנות פלשבק מגלות כי סנדי, אמו של טדי, שימשה כנסיינית באחד מניסויי התרופות של חברת אוקסולית.
הניסוי נכשל והותיר אותה בתרדמת.
מישל, שהייתה אחראית על הפרויקט, התייחסה אל טדי בחוסר רגישות וכעת מממנת את הטיפול הרפואי של סנדי בבית חולים סמוך.
לאחר שטדי מענה את מישל באמצעות שוק חשמלי הוא מגיע למסקנה שסף הכאב הגבוה שלה מעיד על כך שהיא שייכת למשפחה המלוכה האנדרומדנית.
כמחווה של כבוד הוא מזמין אותה למעלה לארוחת ערב, שם מתפתחת קטטה פיזית שבסיומה מצליחים דון וטדי לגבור על מישל.
קייסי, שריף המשטרה המקומית ששימש גם כשמרטף של טדי בילדותו, מופיע במפתיע כשהוא מחפש אחר מישל.
דון לוקח את מישל בחזרה למרתף תחת איומי רובה, בעוד טדי מסיח את דעתו של קייסי ומראה לו את הכוורות שבבעלותו.
מישל מנצלת את ההזדמנות ומנסה לשכנע את דון לעזור לה, כשהיא מבטיחה לו סיוע לאחר שתשוחרר.
מתעלם מהכחשותיה בדבר זהותה החייזרית, דון מבקש ממנה לקחת אותו לחלל.
לאחר שהיא מבטיחה לו לקיים את בקשתו הוא יורה בראשו במפתיע.
קול הירייה נשמע למרחוק, וטדי מכה את קייסי למוות בעזרת את חפירה.
טדי הזועם חוזר למרתף, אך מישל מצליחה לשכנע אותו שברכבה נמצא נוזל אנדרומדני שיוכל לרפאות את אימו ממחלתה, למעשה נוזל לרדיאטור.
טדי ממהר לבית החולים, מזריק את הנוזל לאימו וגורם למותה.
בינתיים מצליחה מישל להשתחרר, ומגלה בבית שרידים של אנשים רבים שטדי חטף והרג בעבר בחשד שהם אנדרומדנים.
טדי הנסער חוזר לבית ומתעמת עם מישל, שמציגה בפניו גרסה חלופית לקונספירציה החייזרית בה הוא מאמין: האנדרומדנים הרגו בטעות את הדינוזאורים ויצרו מתוך תחושת אשמה את האנושות.
הם ניסו במשך אלפי שנים להדריך אותה בדרך הישר, וכעת נמצאים בעיצומו של ניסוי אחרון.
היא טוענת שבספינת האם שלה יש את המידע שיכול לעזור לאנושות, ומבטיחה להפגיש בין טדי לבין הקיסר.
היא מסבירה שעליהם לשוב למשרדה כדי שתוכל לזמן את הספינה.
כאשר הם מגיעים למשרד חושף טדי כי הוא לובש אפודת נפץ.
מישל מכווינה אותו להיכנס לארון, שלטענתה הוא מיקום השידור לספינה האנדרומדנית.
כאשר טדי נכנס לארון המטען מתפוצץ, הורג את טדי ופוגע במישל.
מישל מתעוררת באמבולנס, ממנו היא קופצת וחוזרת למשרדה.
היא נכנסת לארון ומשוגרת ממנו אל ספינת האם החייזרית.
כעת נחשף שמישל היא למעשה הקיסרית האנדרומדנית.
היא מתייעצת עם חברי הממשל האנדרומדנים ומגיעה למסקנה שהניסוי האנושי נכשל.
מישל הורגת את כל בני האדם על פני כדור הארץ, וצופה בו כאשר בני האדם מתים בזה אחר זה.
העולם הופך נטול חיים אנושיים, בעוד דבורים חוזרות באיטיות לכוורת של טדי.
אמה סטון - מישל, מנכ"לית חברת תרופות גדולה
ג'סי פלמונס - טדי, כוורן אובססיבי לקונספירציות
איידן דלביס - דוני, בן דודו האוטיסט של טדי
אליסיה סילברסטון - אמו של טדי
במאי 2020 הוכרז על פיתוח רימייק באנגלית של סרט הפולחן הדרום קוריאני הצילו את הכוכב הירוק!
מאת ג'אנג ג'ון הוואן, כשוויל טרייסי היה אמור לעבד את התסריט, וג'אנג לחזור ולביים.
ההחלטה התקבלה בעקבות הפופולריות הגוברת של תוכן קוריאני ברחבי העולם, בפרט לאחר זכייתו של הסרט פרזיטים בפרס אוסקר לסרט הטוב ביותר, והצלחתה הגדולה של סדרת הטלוויזיה משחק הדיונון.
הבמאי ארי אסטר היה אחד מהמפיקים, והיה מעורב באופן מכריע הן בגיוסו של טרייסי והן בהחלטה לשנות את מגדר הדמות הראשית מזכר, כפי שהייתה בסרט המקורי, לנקבה.
בפברואר 2024 הוכרז כי יורגוס לנתימוס יביים את הסרט במקומו של ג'אנג.
בהמשך אותו החודש נודע כי אמה סטון מנהלת מגעים לככב בסרט, לאחר שהשתתפה בשלושת סרטיו האחרונים של הבמאי.
במאי 2024 רכשה חברת Focus Features את זכויות ההפצה העולמיות של הסרט.
נודע גם שג'סי פלמונס הצטרף לפרויקט, שקיבל את השם "בוגוניה".
באוקטובר 2024 הצטרפה אליסיה סילברסטון לצוות השחקנים.
צילומי הסרט החלו ביולי 2024 בהיי וויקומב באנגליה, שם נבנה סט סרטים זמני.
באתר Rotten Tomatoes הסרט קיבל 87 אחוזי טריות המבוססים על 270 ביקורות.
באתר Metacritic עומד הסרט על ציון ממוצע משוקלל של 72 המבוסס על 59 מבקרים, נתון המצביע על הערכה 'חיובית בדרך כלל'.
פרסשנהקטגוריהעבורתוצאהמקורפרס המוזיקה במדיה של הוליווד19 בנובמבר 2025הפרטיטורה המקורית הטובה ביותר – סרט עלילתיג'רסקין פנדריקספרס גות'הם1 בדצמבר 2025הסרט הטוב ביותרארי אסטר, אד גייני, לארס קנודסן, ג'רי קיונגבום קו, יורגוס לנתימוס, מייקי לי, אנדרו לאו ואמה סטוןפרס איגוד מבקרי הקולנוע האמריקאי4 בינואר 2026הסרט הטוב ביותר"בוגוניה"השחקנית הטובה ביותראמה סטוןהתסריט המעובד הטוב ביותרוויל טרייסי
בוגי רוק הוא תת-ז'אנר מוזיקלי של בלוז רוק שהתפתח בסוף שנות ה-1960 בארצות הברית.
המאפיין המרכזי של הז'אנר הוא קצב חוזר המדגיש את הגרוב של היצירה.
אף על פי שהז'אנר קיבל השראה מז'אנרים אחרים, כמו בוגי-ווגי המבוסס על פסנתר, בוגי רוק מתואר כ-"כבד" או "קשוח" יותר בגישתו האינטרומנטלית.
לז'אנר יש 2 סגנונות ראשיים:
שירי בלוז רוק המשתמשים בריף מונוקורדי חוזר בהשראת "" של ג'ון לי הוקר.
שירי בלוז רוק המשתמשים בדפוס גיטרה קצבית בהשראת "Johnny B.
בוגי רוק גם מתאר אמני בלוז רוק המדגישים "גישה של חזרה לבסיס המאופיינת במבני אקורדים פשוטים יותר וליריקה פשוטה" במקום מופע ראווה ווירטואוזית ואינסטרומנטלית.
בביולוגיה, שלב הבוגר ( בלטינית Imago, "תמונה") הוא השלב האחרון שחרק מגיע אליו בתהליך הגדילה וההתפתחות שלו המכונה גלגול (חסר או מלא); הוא נקרא גם שלב האימגינלי, השלב שבו החרק מגיע לבגרות.
הוא מגיע לאחר ההתנשלות הסופית (חרקים מסוימים עוברים מספר התנשלויות במהלך הגלגול).
אצל בן משפחת חסרי הכנף או בעלי הגלגול החסר, ההתנשלות הסופית מגיעה לאחר שלב האחרון של הבלתי בוגר או הנימפה.
אצל בעלי הגלגול המלא, בהם יש שלב גולם, ההתנשלות הסופית מגיעה לאחר יציאה מהגולם, ולאחר מכן הגלגול הושלם, אם כי למינים מסוימים ישנה תקופה ממושכת של התבגרות גם לאחר מכן.
הבוגר הוא השלב היחיד שבו החרק מגיע לבגרות מינית, ואם מדובר במין בעל כנף, זהו השלב היחיד שיש לו כנפיים מתפקדות.
לחברי הסדרה בריומאים (זבובי מים) אין שלב גולם, אך הם עוברים לזמן קצר דרך שלב ביניים מכונף הנקרא תת-בוגר (subimago).
לחרקים בשלב זה יש כנפיים מתפקדות אך הם עדיין לא הגיעו לבגרות מינית.
צורת הרבים הלטינית של "imago" היא "imagines", וזהו המונח בו משתמשים בדרך כלל אנטומולוגים כאשר נדרשת צורת רבים.
אם כי ניתן להשתמש גם ב-"imagoes".
בודהיזם היא הדת הרביעית בגודלה בעולם, ומספר המאמינים בבודהיזם נאמד ביותר מ-500 מיליון, כ-7% מאוכלוסיית העולם.
היא מהווה רוב בקמבודיה, בתאילנד, במיאנמר, בבהוטן, בסרי לנקה, בלאוס ובמונגוליה.
בודהיזם היא דת דהרמית, כאשר "דהרמה" (בסנסקריט) משמעותה "הדרך" או חוקי הטבע ("תורת הבודהה") המושתתים על הדרכותיו של גאוטמה בודהה (משמעות המילה בודהה בפאלי ובסנסקריט: "זה שהתעורר") שחי ולימד בהודו במאה החמישית או השישית לפני הספירה.
הבודהיזם רואה בשחרור מהסבל האנושי כמטרה עיקרית.
על-פי הדהרמה, אדם החפץ להשתחרר מסבלו יכול לעשות זאת באמצעות הנחיותיו של הבודהה, כפי שהן באות לידי ביטוי בדרך המתומנת הנאצלת.
חלק ניכר מהתורה הבודהיסטית עוסקת בתשתית הפסיכולוגית שעומדת בבסיס הסבל שחווים בני האדם, ובדרך המעשית להשתחרר מסבל זה.
בשונה מדתות אחרות, הבודהיזם אינו רואה עצמו כמבוסס על אמונה באל, ומעודד את הפרט לפתח "חכמת-אמת" ("פאניה") דרך התנסות ישירה.
מסיבה זו, יש שאינם רואים בבודהיזם דת במשמעותה המסורתית, אלא דרך חיים.
מקור הבודהיזם בהודו, אולם רוב הבודהיסטים היום מתגוררים במדינות אחרות במזרח אסיה ובדרומה.
יש מיעוט בודהיסטי הולך וגדל גם באירופה ובצפון אמריקה.
גרסאות שונות של ההשקפה הבודהיסטית משקפות את תרבותן של המדינות שאליהן הגיע.
"בודהיזם" הוא הכינוי הנפוץ לכל הזרמים השונים.
הבודהיסטים עצמם משתמשים במושגים נוספים.
המילה "סאסנה" מתייחסת למה שלימד גאוטמה, "דהרמה" (בסנסקריט) משמעותה "הדרך", חוקי הטבע, או מה שלימד גאוטמה.
המושג בודהה אינו כינויו של אדם יחיד, אלא שם תואר המתייחס למי שהגשים את הדרך הבודהיסטית והשתחרר.
במסורות מסוימות שמור התואר רק למי שגילה את הדרך בכוחות עצמו וללא סיוע חיצוני.
בטיבט ובחבלי הודו המאוכלסים בפליטים טיבטיים קוראים ללימודי בודהיזם טיבטי בשם "צ'ו".
אין כמעט תיעוד היסטורי על גאוטמה בודהה, למעט הקיים בכתבים ומסורות בודהיסטיות שרובם נכתבו מאות שנים לאחר מותו.
על כן, סיפור חייו של הבודהה הוא הגיוגרפיה (סוגה המוקדשת לסיפור חיי קדושים).
הכרת חייו של הבודהה אמורה לעזור להבין את תורתו.
מסופר שגאוטמה סידהארתה (המכונה גם שאקיימוני, "החכם [משבט] השאקיה") (ככל הנראה 563 לפנה"ס-479 לפנה"ס) היה נסיך הודי, בן לשבט שאקיה שלרגלי הרי ההימלאיה, שהתווה את העקרונות הראשיים של הדהרמה – "תורת התופעות", "הדרך", "האמת" – השקפת עולם ודרך תרגול התודעה שהפכה לימים לדת הנקראת על שמו, בודהיזם.
המאה ה-6 לפנה"ס בהודו התאפיינה במשבר חברתי, רוחני ומדיני קשה עקב הפיצול הרב של מדינות שנלחמו זו בזו, ועקב הרצון לערער את עקרונות הברהמניזם.
על פי המסורת הוא גדל בארמונו של אביו כשהוא מנותק לחלוטין מהעולם החיצון.
בבגרותו יצא מן הארמון ולראשונה נחשף לצער, למחלות ולמוות.
מפגש זה עורר בו הבנה כי החיים מלאים בסבל, ומתוך תדהמה וחמלה גדולה לבני האדם, החליט להקדיש את חייו לחיפוש הפתרון לסוגיית הסבל הקיומי האנושי.
בגיל 29 פרש מחיי המשפחה, עזב את אשתו ובנו, ואימץ חיי "סאדהו" – פרוש נודד (דבר מקובל במסורת ההודית עד היום).
חיי הפרושים בהודו כללו סיגופי גוף ונפש קשים (צום, מגורים ביער הרחק מבני אדם, תרגולים קשים, התרחקות מתענוגות וכיו"ב) כל זאת בשם המטרה למצוא את "גרעין האמת" של החיים האטמן – היסוד הראשוני ביותר באדם, שהוא חיבור והתגלמות של "הניצוץ האלוהי" – הברהמן.
סידהארתה נדד, למד והסתגף במשך 6 שנים – אך לא הגיע לתשובה שהשביעה את רצונו.
לבסוף הוא עזב את דרך הסיגוף ופרש ללימוד עצמי לבדו.
על פי המסורת התיישב הבודהה תחת עץ (שלימים נקרא על שמו – עץ הבודהי) בעיר שנקראת כיום בוד גאיה.
הוא נשבע שלא יזוז ממקומו עד אשר תתגלה לו התשובה אשר הוא מחפש.
ישנן מסורות שונות סביב השאלה כמה זמן ישב הבודהה תחת העץ עד שהגיע לנירוואנה.
יש אומרים לילה אחד ויש אומרים שלוש שנים.
בישיבת המדיטציה שלו תחת העץ נגלו בפניו העקרונות המרכזיים של תורתו: כל התופעות חולפות ואינן בעלות "מהות עצמית גרעינית".
גם ה"אני" שלנו הוא תופעה משתנה וחולפת, המורכבת משלל תופעות חולפות אחרות, שגם הן חסרות בסיס ועל כן קבע "אנאטה" – אין אטמן, אין גרעין יסודי לנפש, או בעצם – "אין אני".
מכאן הבין שייחוס ממשות והיאחזות בתופעות חולפות (רגשות, מצבי חיים, דברים חומריים וכו') היא טעות יסודית של בני האדם.
בשל הקושי שלנו לקבל את חוק הטבע של החולפיות – למעשה כל התופעות הן "בטבע" הסבל: טבען הוא להופיע, כלומר להיוולד, להתקיים ולחלוף והן מתקיימות במעגל אינסופי של לידה ומוות, המכונה סמסרה.
מכאן הסיק כי הסבל הקיומי האנושי מקורו בהיאחזות התודעה שלנו בדבר שהוא בלתי אפשרי, ועל כן הדרך לשחרור מסבל היא אימון ותרגול התודעה.
בודהה גילה דרך חדשה שאינה סגפנות ואינה נהנתנות ועל כן כינה אותה "דרך האמצע".
בעזרת מדיטציה הוא גילה כיצד ניתן למגר את הסבל, ולהשתחרר ממצב התודעה של הסמסרה למצב התודעה של הנירוואנה.
את הדרשה הראשונה שלו הנקראת "הנעת גלגל הדהרמה" נשא בפני אותה חבורה של פרושים אשר נטש לא מכבר, בפני 5 אנשים בסה"כ.
בתקופה בה חי הבודהה תושבי הודו דיברו בניבים של סנסקריט הקרובים זה לזה ולכן היו יכולים להבין האחד את השני ודרשן נודד כמו בודהה היה יכול לעבור ממקום למקום ולדרוש בשפה המוכרת לו ומובנת על ידי האחרים.
לצפון הודו הגיעו באותה תקופה כוחותיו של דריווש הראשון והביאו עמם רעיונות חדשים, הן רעיונות השאובים מהמסורת הפרסית והן רעיונות שחלחלו מיוון.
רעיונות אלו גרמו לאנשים רבים לבחון מחדש אמונות ודעות ובאותה תקופה נולדו בהודו פילוסופיות חדשות.
כך למשל אחת מהן, הג'ייניזם, שרדה במקביל לבודהיזם עד ימינו אנו.
ואחרות נעלמו עם השנים, כמו האג'יווקא שנעלמה במהלך המאה ה-14.
ישנן השערות שונות לגבי הפופולריות של הבודהיזם.
תורתו של הבודהה שרדה אולי כיוון שהייתה מהפכנית למול הלך הרוח ההינדואיסטי שהיה מקובל באותם זמנים.
כמו כן העיסוק הישיר שלה בסבל הקיומי של החיים היה דבר שודאי הדהד בליבם של רבים ואט אט סחף אחריו הבודהה קהל מאמינים גדול.
סיבה נוספת לפופולריות של הדת הייתה שהיא הבטיחה נירוואנה הפתוחה ואפשרית לבני כל הקאסטות, בעוד שהזרם ההינדואיסטי ששלט באותה התקופה גרס כי רק מי שעמל בחיים הקודמים כדי להיוולד בחיים האלו בקאסטת הברהמינים, כוהני הדת ההינדואים, יכול להגיע להארה ולהשתחרר מהסבל.
את ארבעים וחמש השנים לאחר "שהתעורר" הקדיש להוראה של תורתו, אותה כינה דהרמה בסנסקריט או דהמה בפאלי, עד שמת בגיל 84.
בתקופה בה פעל בודהה, דיברו רוב תושבי מרכז וצפון הודו ניבים שונים הקרובים לסנסקריט, ולכן היה קל להפיץ את רעיונותיו מבלי צורך לתרגמם לשפה אחרת.
הפיצול הלשוני המאפיין את מרכז וצפון הודו של ימינו התרחש והתפתח מאוחר יותר.
הקיסר ההודי אשוקה, הפך לבודהיסט והפך את הבודהיזם לדת פופולרית בקיסרותו.
הוא בנה מונומנטים בודהיסטים ברחבי הודו ושלח מיסיונרים להפצת הבודהיזם בין היתר במערב אסיה, דרום-מזרח אסיה, מרכז אסיה וסרי לנקה.
ברוב מדינות מזרח ומרכז אסיה יש מספר רב של בודהיסטים, בסך הכול מוערך מספרם בכ-500 מיליון.
למספר זה ניתן להוסיף גם את אלה שעד לפני זמן לא רב לא היו יכולים להצהיר באופן רשמי על היותם בודהיסטים.
בסין לבדה ניתן להעריך מספר של מעל 150 מיליון בודהיסטים שעד לא מזמן לא היו יכולים לתרגל בודהיזם בגלוי עקב איסור של המשטר.
ארצות בהן לבודהיזם תפוצה רחבה כוללות את: הודו, טיבט, לאוס, תאילנד, סין, מונגוליה, מיאנמר (בורמה), וייטנאם, יפן, בהוטן, קוריאה, קמבודיה, סרי לנקה, טאיוואן והסובייקט הרוסי רפובליקת קלמיקיה.
כיום הבודהיזם נגיש וצובר פופולריות גם במערב.
ניתן למצוא ברחבי האינטרנט אתרים רבים, ותרגומים לתכנים בודהיסטים רבים, כמו גם מרכזי מדיטציה, קורסים וספרים.
בדרשתו המפורסמת בפארק הצבאים, לימד את תפיסת העולם הבודהיסטית – הדהרמה – המבוססת על ארבעה עקרונות המכונים ארבע האמיתות הנאצלות.
גאוטמה בודהה, כפי שהוא מוצג על פי המסורת, ניסח את תורתו במילים "הדרך לשחרור מסבל".
חלק ניכר מתורתו עוסק בתשתית הפסיכולוגית שעומדת בבסיס הסבל שחווים בני האדם, ובדרך המעשית להשתחרר מסבל זה.
בשונה מדתות אחרות, הבודהיזם אינו רואה עצמו כמבוסס על אמונה, ומעודד את הפרט לפתח "חכמת-אמת" ("פאניה") דרך התנסות ישירה.
מסיבה זו, הבודהיזם איננו פילוסופיה או דת במשמעותן המסורתית, אלא דרך חיים.
תורתו של הבודהה, הדרך המתומנת הנאצלת, מציעה כלים מעשיים לשחרור האדם מסבלו, ולהביא את המתרגל להתעוררות (בודהי).
התעוררות שלמה מתוארת גם כהארה העוקרת את שורשי הסבל באופן סופי ומוחלט, ומביאה לשלוות-אמת (נירוואנה).
לפי התפישה הבודהיסטית, השלמת הדרך מהווה את פסגת ההישגים האפשריים עבור בן האנוש.
על-פי הבודהה, התעוררות זו איננה ניתנת לתיאור על דרך החיוב; היא מבוססת על התמוססותן של אשליות, ביטולן של מחשבות-שווא, והכחדת תפישות מוטעות לגבי המציאות, אשר מוחלפות בראיה נכונה ובהירה של טבע המציאות הישירה, כפי שהיא.
אמת בסיסית ומוחלטת זו נושאת אופי נצחי; היא תמיד הייתה ותמיד תהיה, היא בלתי נפרדת ונמצאת בכול, וניתנת לחוויה ישירה בכל עת.
מצב על-זמני זה נקרא "רמת האמת" ("דהרמקאיה"), להבדיל מעולם המציאות היחסית, המורכבת ממושגים מופשטים ומתפישות רעיוניות.
האדם המואר מזהה את ארעיותן וריקותן של כל התופעות, כמתואר בשלושת סימני הקיום.
מושג הריקות (שוניאטה) זכה למקום מרכזי בזרמי הבודהיזם המאוחר.
סוזוקי, מתרגם מוערך של כתבים בודהיסטיים, הדגיש כי לא מדובר בשלילה מוחלטת שאחריה לא נותר דבר, והזהיר מפני טעות נפוצה זו בפרוש המושג.
שלוש אבני החן, או שלושת המחסות
בדרכו להארה, המתרגל הבודהיסטי לוקח מחסה בשלוש אבני החן:
בודהה – האדם המשוחרר, הנאור, אותו אחד שהגשים את ייעודו וזכה לחיות בנירוואנה.
הוא מייצג את המטרה וההגשמה של הדרך.
זוהי האיכות המוארת שטמונה בכל אדם, והגיעה לידי שלמות בבודהה ההיסטורי.
דהרמה – הדרך להגשמת המטרה של הדרך – זהו גוף הלימוד, או הידע, הבודהיסטי.
סנגהה – קהילת האציליים וקהילת הנזירים והנזירות ההולכים אחר הבודהה.
בווג'ריאנה נזכרות שתי שלשות נוספות: שלושת השורשים ושלושת הגופים.
הבודהיסטים מתבקשים לשמור על מספר כללי מוסר, שהפרתם אינה עולה בקנה אחד עם "הדרך".
כללי המוסר מכוונים לשתי מטרות: לאפשר חיי חברה שיתופיים התומכים בתרגול הדרך הבודהיסטית, ושמירה על איזון פסיכולוגי פנימי.
כל אדם יכול לקחת על עצמו דרגות שונות של תרגול: חמישה כללים, שמונה, עשרה או נזירות מלאה, בה יש מעל מאתיים כללים.
על אף שמסורות נזירות בודהיסטיות שונות נבדלות בתרגול אורח החיים ובכלליו, ישנם כללי יסוד המשותפים לרובן:
הימנעות מפגיעה בכל יצור חי (אהימסה)
הימנעות מנטילת דבר מה שלא ניתן (גנבה)
הימנעות מפעילות מינית בלתי הולמת
הימנעות מדיבור שקרי, דיבור גס או פוגעני, דיבור מסכסך, דיבור חסר תועלת ורכילות
הימנעות מנטילת אלכוהול וחומרים מערפלי תודעה
כיום הבודהיזם מחולק לשלושה זרמים עיקריים – טהרוואדה, מהיאנה ווג'ריאנה, המחולקים גם מבחינה גאוגרפית:
המסורת הבסיסית המשותפת לכל זרמי הבודהיזם.
קיימת בסרי-לנקה, הודו, בורמה, תאילנד, לאוס וקמבודיה.
הטקסטים של מסורת זו כתובים בפאלי, והם השריד השלם המוקדם ביותר לקאנון הבודהיסטי המקורי.
הטהרוודה היא המסורת הנזירית העתיקה ביותר בבודהיזם.
יש המכנים מסורת זו בשם "היניאנה" Hīnayāna ("הכלי הקטן"), אך במקומות רבים הוא נחשב לכינוי מזלזל ופוגעני.
המסורת שמה דגש על התנהגות חיובית, נדיבות, מוסריות, ותרגול מדיטציה.
ההבנות שמגיעות ממדיטציה מובילות לשלווה ולשחרור מסבל.
הדרך המתומנת הנאצלת (סנסקריט: אָרְיָאשְׁתָּאנְגה-מָארְגַה आर्याष्टाङ्गमार्ग, פאלי: אַרִיוֹ אַתַנְגִיקוֹ מַגוֹ) היא אחד העקרונות המרכזיים בתורתו של גאוטמה בודהה, אשר תיאר אותה כדרך המובילה לסיום הסבל (דוקהה) ולהארה.
תרגול מדיטציה מפתח את המודעות העצמית אשר מבארת את האופי האמיתי של המציאות.
ההתבוננות העצמית מובילה לרכישת תובנות, והבשלתן מביאה להתעוררות.
"הכלי הגדול" או "המרכבה הגדולה", זרם בן המאה ה-1 לפנה"ס, הוא הזרם הגדול ביותר ומהווה 53% מהבודהיסטים בעולם.
המהאיאנה התפתחה הדרגתית ונפרדה מהטהרוואדה, ונפוצה בסין, טיבט, מונגוליה, טאיוואן, יפן, וייטנאם, קוריאה.
רוב הטקסטים העתיקים ביותר שלה קיימים היום רק בתרגום לסינית, אך מספר קיימים עוד בשפת המקור – סנסקריט.
המהאיאנה מדגישה את חשיבות דרכו של הבודהיסטווה – זה שמקדיש את חייו לטובת השחרור של כל היצורים החיים, על פני שחרור פרטי מסבל.
"מרכבת היהלום" היא פיתוח של המהיאנה ולעיתים נחשבת זרם בתוכה, והיא הזרם הבודהיסטי הקטן ביותר.
הוג'ריאנה היא זרם מיסטי ואזוטרי, ובו הטנטרה הבודהיסטית (להבדיל מהטנטרה ההינדואיסטית) תופסת מקום מרכזי.
הטנטרה היא אוסף של טכניקות מיסטיות שנועדו לקרב להארה באמצעים שאינם מדיטציה קלאסית, לדוגמה שינון מנטרות וטקסים מקודשים.
את הוג'ריאנה מתרגלים בטיבט, נפאל, בהוטן מעט ביפן וכן במקומות מסוימים בעולם המערבי.
בנוסף, הוג'ריאנה רואה במצב הבודהה מאפיין שקיים בכל נפש, ושמטרת הבודהיזם לתרגל את המצב הנפשי הזה, בניגוד לזרמים הוותיקים שטוענים שההארה היא יעד שיש לשאוף אליו, ולא כלי לתרגל איתו.
לגישה הבודהיסטית הייתה השפעה על היוגה המאוחרת שאחרי תקופת פטנג'לי, וכן על אמנויות לחימה שונות, לדוגמה מנזר השאולין, שמקורן במזרח.
לפי המהאיאנה, הבודהיסטווה הוא אדם אשר בתודעתו נוכחת תמיד השאיפה להשיג הארה שלמה, וזאת במטרה שיוכל להביא תועלת מרבית לכל היצורים החיים.
זרמים אלו, לא מסתפקים בחירות עצמית מהסבל, אלא שואפים ללמד את הדרך להארה שלמה למען רווחתם של כל היצורים החיים, שאיפה זו נקראת בודהיצ'יטה.
בדיוק כפי שהשמש זורחת ומאירה את כל כדור הארץ ללא איפה ואיפה, כך מתרגלי המהייאנה צריכים לפעול למען כל היצורים החיים, ועליהם לפתח גישה הוליסטית, לפיה הסבל האישי קשור בסבל הקולקטיבי.
למעשה מדובר בביטוי של עקרון החמלה, אשר כאמור ניצב במרכז זרם המהאיאנה, ומהווה תנאי הכרחי בדרך להשגת הארה שלמה.
בודהיצ'יטה וחמלה הן הבסיס והמקור של כל הטוב והנירוואנה (החירות, השחרור מהסבל).
לפי הזרמים האלו בבודהיזם, על האדם לפעול ככל יכולתו על מנת להגביר את חמלתו, עד שהיא תהיה מושרשת עמוק בתוכו.
ראשית יש לפתח גישה רוחשת חיבה כלפי כל היצורים החיים באשר הם, ולא לתת לרגשות להשתנות ביחס לידיד/אויב.
זאת משום שהידידים הם ידידים ברגע זה, אך ייתכן כי הם היו אויבים בעבר או שיהיו אויבים בעתיד, כך גם לגבי אויבינו, ייתכן ויהיו חברינו בעתיד או שהיו כאלה בחיים קודמים.
ולכן אין טעם בניתוב רגשות לפי הבחנה של ידיד/אויב.
על האדם לפתח רגש חמלה כפי שהיה מרגיש לידיד, כלפי כל היצורים החיים, ובכך לפתח שוויון-תודעה.
אל לנו לטעות ולחשוב שאין ידידים ואויבים, אלא שיש לאזן את הרגשות שרוחשים להם.
הפנמת רעיון זה מביאה לשאיפה שכל היצורים בעולם יהיו מאושרים.
כפי שיש לטפח אהבה לידידים, כך יש לטפח אהבה לאויבים ולכל היצורים הנקרים בדרך.
הבודהיסטים מזרמים אלו רואים את המאפיין המשותף לכל היצורים החיים והוא השאיפה הטבעית לזכות באושר ולהימנע מסבל, והם מנסים להביא את כל היצורים החיים לשחרור.
בדיוק כפי שכאשר נכנס קוץ לרגל, היד מוציאה אותו אפילו שלה לא כואב, מכלול האיברים בגוף הוא מטאפורה למכלול היצורים החיים בעולם.
הדרך הנכונה להיות אנוכי היא לפעול למען רווחת האחרים, משום שבמהלך זה משיג האדם הארה.
הקהילה הבודהיסטית רואה באורח החיים שאימץ הבודהה, אורח חייו של נזיר פרוש, את הבסיס האידיאלי לאימון רוחני.
אולם, הנזיר (או הנזירה) הבודהיסטי תלוי בנדיבות של החברה כדי להשיג את צרכיו החומריים: מזון, ביגוד ומחסה.
על כן, מאז ימיו של הבודהה תפסה הקהילה הבודהיסטית את החברה התומכת בנזורה כממשיכה את דרכו של הבודהה ומקיימת את המסר שלו.
הקהילה הבודהיסטית אם כן, נחלקת עד היום לשתי קבוצות חברתיות: נזירים ונזירות (בְּהִיקְהוּ ובְּהִיקְהוּנִי) ובעלי ובעלות בית (אוּפַּאסַקַה ואוּפַּסִיקַא) שתומכים בהם.
הנזירים מתווכים את התורה הבודהיסטית לבעלי הבית וקבוצה של נזירים (סַנְגְהֵה) בקהילה נחשבת לברכה גדולה.
הנזיר הוא אדם שוויתר על החיים כ"בעל בית" לטובת אורח חיים ממוקדים ועבודה דתית-רוחנית כדי להכחיד את הסבל עליו הורה הבודהה.
אורח חיים זה כולל לימוד כתבים בודהיסטים, תרגול מדיטציה וכללי מוסר נוקשים.
בתקופת הבודהה ההסמכה לנזירות נעשתה על ידי טקס פשוט שערך הבודהה וסימל את עזיבת הבית וההסמכה לנזירות כאחת.
עם השנים נוצרו שני טקסים.
הראשון הוא טקס עזיבת חיי הבית ההופך את המשתתף בו לנזיר טירון.
ברוב המסורות הנזיר הטירון מגלח את ראשו, נוטל גלימה (שצבעה משתנה בהתאם למסורת) ומתחייב לעשרה נדרים.
השני הוא טקס ההסמכה המלאה לנזיר והוא כרוך בהתחייבות לעוד למעלה ממאתיים כללים נוספים (בהתאם למסורת הנהוגה במקום), חלקם נחשבים לחמורים יותר וחלקם – לחמורים פחות.
בניגוד לדתות אחרות, בבודהיזם הסיגוף נחשב מעלה רעה.
על הנזיר לחיות אורח חיים שאינו כמה ואינו דוחה דבר, כולל את הנאות החיים.
הקהילה הבודהיסטית של בעלי ובעלות הבית היא נשים וגברים שהצהירו באופן רשמי שהם לוקחים מחסה בשלוש אבני החן.
באותה ההצהרה הרשמית בדרך כלל מבטא המשתתף מחויבות לעמוד בחמישה כללי מוסר.
מתקופת הבודהה ועד היום מידת הסיוע של האינדיבידואל, בעל הבית, לסנגהה היא שונה כמו גם מידת העניין שלו בתורה הבודהיסטית ותרגולה.
בעלי הבית מתרגלים במידות שונות את תכונת הנדיבות (ממתן מזון לנזירים ובניית מקדש ועד הוצאת טקסטים בודהיסטים לאור), את חמשת כללי המוסר שנטלו על עצמם, עריכה של טקסים, של חגים ושל עלייה לרגל למקומות קדושים.
מטרתם של האחרונים היא להגביר את האמון והאמונה בבודהה ובתורתו.
הבודהיזם נבדל מרוב התפיסות בנות זמנו בכמה אופנים עיקריים: הצורה, התוכן ושאלת המורה.
הדרך הבודהיסטית מנוסחת באופן דידקטי ושיטתי, יש המשווים את ניסוח ארבע האמיתות הנאצלות לאבחנות רפואיות – הראשונה היא התסמין, דוקהה: "החיים מלווים באי נחת".
השנייה היא מקור התסמין: "מקור אי הנחת בהשתוקקות לעונג וברתיעה מכאב".
השתיים הנותרות הן שיטת הטיפול (הדרך המתומנת הנאצלת, המובילה להימנעות מהשתוקקות ורתיעה ולכן גם להכחדת אי הנחת.
אופן הכתיבה הלוגי, המורכב מתחשיב הפסוקים מדוקדק, שאפיין את הבודהיזם בתחילת דרכו השפיע על דתות נוספות באזור, ביניהם הטקסט הדאואיסטי החשוב ג'ואנג דזה.
הדרך הבודהיסטית ייחודית באופן התייחסותה לשאלת ה"עצמי"; להבדיל מתורות אחרות (הן מערביות והן מזרחיות) אשר עסקו עיסוק רב בשאלה זו באותה העת, טען הבודהה כי עיסוק בשאלות הנוגעות לקיומו או לאי קיומו של העצמי מהווה הצמדות ומכשול.
אחת משלוש התובנות אליהן מבקש להגיע המתרגל הבודהיסטי, היא התובנה הנקראת "אנטה" (בסנסקריט: "אנאטמן"), שפירושה "אין-עצמי" או "אין-אני".
זהו רעיון דק ועדין, המצביע על כך שלאף אובייקט (פיזי או מנטלי) אין מהות פנימית, או מרכיב יסודי וקבוע שניתן להגדיר כ"עצמי".
ה"עצמי" הנתפש על ידי ההכרה הוא רק "עצמי-לכאורה" – תהליך חסר ממשות, ואשליה הנוצרת מתוך הזדהות, היאחזות, ותפישת-שווא של המציאות האולטימטיבית.
הבודהיזם נבדל משיטות אחרות בכך שהוא מפחית משמעותית מרמת החשיבות שניתנת להימצאות מורה או "גורו" המדריך את המתרגל.
בשיטות ההינדיות שקדמו לה, הייתה מקובלת התפישה שהנחייתו של "גורו" היא תנאי מרכזי והכרחי בדרך להארה.
בעוד שאין כל ספק באשר לערכו של מורה, העבודה עימו אינה מחויבת-מציאות, היות ש"העצמי הוא המורה של העצמי", ועל כן בכוחו של המתרגל להגיע להתעוררות ולהארה גם מבלי להיעזר בסיוע חיצוני.
בזרם הוג'ריאנה לעומת זאת, ובייחוד בבודהיזם הטיבטי, המורה (גורו בהודו, לאמה בטיבט), תופס תפקיד משמעותי.
ישנה גם הבדלה בין תפקיד המורה בין המסורות השונות, כשאשר בזן האיקונוקלאסטי המורה, או הסנסיי, מלמד בכלים יום-יומיים, כגון קריאה, שיחה או תרגול, באסכולות ההודיות הקשורות לטרהוודה קיים המושג דרשן , המתאר סגולה שניתנת להשגה דרך שהיה בלבד בנוכחות מורה או דמות קדושה, ללא תרגול או לימוד.
הגישה הזן בודהיסטית בעניין המורה תומצתה על ידי המורה הסיני לינג'י יישואן (מסינית: 临济义玄, פין-יין: Línjì Yìxuán) למשפט אחד – "אם תפגוש את הבודהה בדרכים, הרוג אותו", ומשמעו שגם המורה והשיטה אינם קדושים ואינם נצחיים, ודורשים בחינה והתאמה מתמדת.
אחד ההיבטים הייחודיים של הבודהיזם הוא השלילה המפורשת של מרכיביו האונתולגיים (ראה: סוטרת הלב, סוטרת החכמה השלמה, סוטרת היהלום).
היות שהשחרור מסבל מבוסס על ראיית המציאות כפי שהיא באופן שמתעלה על החשיבה המושגית, הרי שעל המתרגל להרפות את אחיזתו בכל מושג שהוא, כולל המושגים המופשטים שמתארים את הגישה הבודהיסטית עצמה.
הבודהה המשיל את תורתו לרפסודה המאפשרת חצייה של נהר (מגדת הסבל של עולם הסמסרה לגדת השלווה הניבאנית של ההארה); מרגע שנחצה הנהר, אין עוד צורך להמשיך ולשאת את הרפסודה.
וסאק (Vesak) או יום בודהה הוא חג המציין את יום הולדתו של בודהה, יום מותו והיום שבו הפך להיות מואר, הוא החג החשוב ביותר.
נחוג בחודש מאי (ולעיתים ביוני) ביום שבו הלבנה במלואה.
ראש השנה הבודהיסטי נחוג בכל אחד משלושת הזרמים ביום אחר.
רוב הבודהיסטים חוגגים אותו במשך שלושה ימים בחודש אפריל כאשר הלבנה במלואה.
אנשי המהייאנה חוגגים את ראש השנה כאשר הלבנה מלאה בינואר ואילו בטיבט חוגגים אותו במרץ.
רבים מהמאמינים והכותבים הבודהיסטים לאורך ההיסטוריה לא העסיקו את עצמם בשאלות הקשורות לקוסמולוגיה וקיומם של כוחות על טבעיים מכיוון שאלו נתפסו כטפלות אל מול העיקר הבודהיסטי, שהוא עיסוק בבעיית הדוקהה.
למרות שתכלית הבודהיזם היא העיסוק באדם ובסבלו, בזרמים מסוימים קיימת מערכת קוסמולוגית ומיתולוגית הכוללת מגוון יקומים ואלים.
בהודו המערכת מבוססת על זו הקיימת במיתולוגיה ההינדואית.
המערכת מתארת מגוון יקומים שבראש כל אחד מהם עומד אל בשם ברהמה הגדול, ובכל אחד מהם קיים סגנון חיים אחר.
טבען של כל המערכות הוא משתנה ומתחלף במשך עידנים ארוכים, וכל מערכת חדלה להתקיים בסופו של דבר, ומפנה מקום לבאה אחריה.
בסופו של דבר, במעין מעגל, כל מערכת נוצרת מחדש במסגרת מעגל הקיום.
כל היצורים החיים בהן, נמצאים במעגל הסמסרה, ומסוגלים בסופו של דבר להגיע לנירוואנה.
במערכת הנוכחית של הלידה והמוות, קיימים 31 מישורי קיום, שבכל אחד מהם קיימים יצורים החיים בסוג שונה של חיים.
בין המישורים נכללים גם חמשת המשכנים הטהורים, שבהם חים יצורים שבהכרח עתידים לצאת ממעגל הלידה והמוות.
בזרמים בודהיסטים אחרים נתנו שמות מקומיים לישויות הינדואיות כמו הברהמה, או שסופקו קוסמולוגיות ופנתאונים אלטרנטיביים, אלו לרוב נחשבים גרסאות עממיות של הדת הבודהיסטית.
בדומה לאלמנטים נוספים בבודהיזם, גם האסכטולוגיה הבודהיסטית אינה אחידה.
באחד מהטקסטים האסכטולוגים המוכלים בקאנון הפאלי מתוארת תקופה בה תורתו של הבודהה תשכח לחלוטין מהעולם, תקופה בה המין האנושי יתרדר להתנהגויות המזיקות ביותר לפי הבודהיזם, תאוות בצע, תאוות בשר, אלימות ועוני.
לפי הקאנון הפאלי בזמן שפל זה תופיע המאיטְרֵיַה, המכונה גם "הבודהה של העתיד", שתגלה מחדש את הדהרמה הבודהיסטית מחדש ותתקן את העולם.
בבודהיזם, המושג בּוּדְהָה (מסנסקריט: बुद्ध, "זה שהתעורר"', או "המואר") הוא שם-תואר כללי עבור אלו שהגיעו להארה ולנירוואנה, ואיננו שמור לדמות היסטורית יחידה.
לפי המסורת הבודהיסטית היו רבים שזכו להגיע אליו בעבר, והיום כמו אז - ההארה וההפיכה לבודהה זמינות לכל אדם שישקיע מאמץ נכון על מנת לטפח אותן.
בזרם הטהרוואדה שמור התואר רק עבור אלו שהגיעו להארה באופן עצמאי (ללא תמיכת מורה או כתבים), ומונים 28 בודהות שכאלה .
הידוע ביותר מביניהם הוא הבודהה סידהרתא גאוטמה, שחי במאה ה-6 לפנה"ס.
כאשר מוזכר "הבודהה" ללא ציון שם מפורש, הכוונה היא על-פי רוב לבודהה זה.
הדרך המובילה להארה ולשחרור מסבל היא הדרך המתומנת הנאצלת, ששלושת עיקריה הם שמירה על ערכי מוסר (סילה), טיפוח ריכוז מדיטטיבי (סמאדהי) ופיתוח חכמה מתוך התנסות ישירה (פאניה).
ההולך בדרך זו יהפוך ל"בודהה" בתהליך הדרגתי, העובר דרך ארבעה שלבים מוגדרים של התעוררות ("ארבעת שלבי ההארה").
כל אחד משלבים אלה מסמן רכישה של תובנה חווייתית עמוקה הקשורה באמיתות נאצלות על אודות הקיום, אשר משנה באופן מהותי את הדרך שבה הוא תופס את העולם ואת מקומו בתוכו.
ההארה המלווה בהגעה לנירוואנה אינה "סוף הדרך", אלא הנקודה בה האדם משתחרר באופן מלא מהבורות שגרמה לו סבל בעבר, ואיננו יוצר עוד תגובות רגשיות חדשות של דחייה-והשתוקקות (סנקהארות).
כדי להפוך לבודהה על המתרגל להשקיע מאמץ נוסף, להמשיך לטהר את עצמו גם ממשקעי-עבר בלתי-טהורים שעדיין חבויים בנפש, ורק אז יהפוך לבודהה ויגיע לכליל שלמות ההארה המוחלטת ("אנוטרה-סאמיאק-סאמבודהי").
במסורות מסוימות שמור שם התואר בודהה אך ורק למי שהגיע למצב השחרור המוחלט מהבורות והסבל בכוחות עצמו, ללא כל סיוע חיצוני ממורה או מכתבים.
אדם שהגיע להארה באמצעות הדרך שהותוותה על ידי הבודהה, נקרא "ארהט" בסנסקריט או "ארהנט" בפאלי ("ראוי" או "נאצל").
בכתבים הבודהיסטים מוזכרים מספר בודהות שגילו את הדרך להתעוררות לאורך ההיסטוריה, אך כל אחד מהם היה יחיד בדורו.
ביניהם ניתן למצוא את הבודהות דִיפַּנְקַרַה ואמיטאבהה.
במשך השנים תורתו של כל אחד מהם נשתכחה לגמרי, עד אשר קם הבודהה הבא אחריו וגילה את הדרך מחדש.
הבודהה האחרון, ואף היחיד שיש לו אי אילו תיעודים היסטוריים , הוא סידהרתא גואטמה הבודהה.
על פי המסורת הבודהיסטית, ניבא הבודהה גאוטמה, שלאחר שתישכח תורתו בעתיד, ייוולד בודהה בשם מַאִיטְרֶיַה (בפאלי: מֵטֶּיַּה).
קיימים שני סוגים של בודהה:
בודהה שקט (עצמאי) (פַּצֶּ'קַה-בודהה): הבודהה השקט או העצמאי, הגיע לנירוואנה בכוחות עצמו, אך אינו יכול ללמד את הדרך לאחרים, ואין בכוחו להניע את גלגל הדהרמה.
בודהה ער בשלמות שהגיע לנירוואנה באופן מושלם בזכות עצמו ויש לו את היכולות להניע את גלגל הדהרמה, כלומר ללמד ולהפיץ את הדרך להגעה לנירוואנה, לכל היצורים החיים, בכל העולמות.
על פי המסורת הטהרוואדית, שני סוגי הבודהות נדירים במערכת הקיום.
ביקום ובעידן אחד, יכולים להתקיים כמה בודהות שקטים בו זמנית, אך רק בודהה מושלם אחד, ולא יולד בודהה נוסף מסוג זה עד שתשכח כל התורה שלימד קודמו.
על פי המסורת הבודהיסטית, הבודהה המשולם הבא יהיה הבודהה מאיטריה, שיולד לאחר שתשכח כל תורתו של הבודהה גאוטמה.
עשר התכונות של הבודהה המושלם
על פי המסורת הבודהיסטית, הבודהה המושלם ניחן בעשר תכונות המאפשרות לו להגיע לנירוואנה ולהוביל אליה אחרים:
קְהַנְטִי (Khanti) - סובלנות, סלחנות, התמדה
סַצַּ'ה (Sachcha) - אמינות, כנות ואמירת אמת
מֵטָּא (Mettā) - אהבה של רצון טוב
אוּפֵּקְּהָא (Upekkhā) - איזון נפשי
קודם לידתו האחרונה, מביא הבודהה את עשר התכונות לכלל שלמות, ורק אז, הוא מוכן להייוולד, להשיג את ההתעוררות השלמה וללמדה לאחרים.
בּוׂדהידהרמה (סנסקריט: बोधिधमृ, סינית: פוּטידאמוֹ 菩提達摩, יפנית: דארוּמַה ダルマ) הוא שמו של נזיר בודהיסטי הודי אשר חי במאות ה-5 או ה-6 לספירה.
על פי המסורת ייסד את הצ'אן בודהיזם (המוכר במערב וביפן כזן בודהיזם) בסין, ולפי האגדה פיתח את הקונג פו של מנזר השאולין.
מסופר כי בודהידהרמה נולד בדרום הודו, באזור מדינת טאמיל נאדו של ימינו.
קיימות מספר השערות לגבי התקופה בה חי - לפי אחת מהן בין השנים 440–528 לספה"נ ולפי אחרת בין השנים 470–543 .
הוא נולד למשפחה אצילה ואומן היטב באמנויות לחימה שונות.
בשלב מסוים נסע בודהידהרמה ללמד בסין.
הוא עבר בין מנזרים שונים בסין כאשר בכל אחד מהם דרש ולימד את תורתו.
האזכור ההיסטורי הראשון של בודהידהרמה הוא בכתביו של יָאנְג שְׂוֵ'נְגְ'ה משנת 547 (אשר עסקו במנזרים בודהיסטים באזור לווֹיָאנג שבחנאן).
שם הוא מתואר כפרסי ממרכז אסיה.
מסופר כי בשנת 520 לספה"נ הגיע בודהידהרמה לראיון אצל קיסר סין וו די משושלת ליאנג הדרומית במטרה להמיר את דתו לבודהיזם, אך הקיסר כבר היה בודהיסט.
במהלך הראיון שאל הקיסר את בודהידהרמה כמה עושר הוא צבר במהלך בניית המקדשים והמנזרים ברחבי הארץ.
הנזיר השיב "לא הרווחתי כלל".
"ובכן, מה הוא העיקרון היסודי של הבודהיזם?" שאל הקיסר הנבוך.
"הקשב" אמר הקיסר שהחל מאבד את עשתונותיו, "מי בכלל אתה חושב שהינך?".
לאחר ראיון זה, בו ערער בודהידהרמה את שלוותו של הקיסר, הוא גורש מחצר הקיסרות.
נאמר כי במהלך מסעותיו הגיע בודהידהרמה למנזר בודהיסטי בצפון ממלכת וויי, מנזר שאולין.
לאחר שנמנע ממנו להיכנס, או "נזרק" לאחר זמן קצר, מצא משכנו במערה הסמוכה למנזר השאולין וביצע בה מדיטציה במשך 9 שנים רצופות למול אחת מקירות המערה.
במנזר נתגלו לפניו נזירים עצלים ומנוונים משגרת חיים שכללה למידה והעתקת מגילות עתיקות.
כדי לשפר את מצבם לימד בודהידהרמה את הנזירים את אמנויות הלחימה שהכיר.
אלו שימשו כבסיס לאסכולת השאולין בקונג פו.
האגדה מספרת כי בודהידהרמה היה הראשון להביא את שיחי התה לסין.
בעודו יושב ומבצע מדיטציה, מרט בודהידהרמה את ריסיו כדי שלא להרדם.
בנקודה בה פגעו ריסיו התלושים בקרקע צמחו שיחי התה הראשונים.
עוד מספרת האגדה כי בודהידהרמה ישב במדיטציה במשך תשע שנים רצופות במהלכן רגליו נשרו ממנו מרוב ריכוז.
הבודהיזם הטיבֶּטי הוא זרם של בודהיזם הקרוי על שם טיבט, בה היה הדת השלטת לפני השלטון הסיני בטיבט.
הבודהיזם הטיבטי נהוג גם במדינות ומחוזות נוספים באזור ההימלאיה, למשל נפאל, בהוטן וסיקים, חלקים גדולים במערב סין ובאזורים מסוימים בערבה הסיבירית כמו טוּבָה ומונגוליה.
הוא גם נהוג בקלמיקיה, האזור הבודהיסטי היחיד באירופה.
בעבר כינו רבים מהמערביים את הבודהיזם הטיבטי "לַאמַאִיזְם", אבל ביטוי זה יצא משימוש לטובת הביטוי המדויק יותר, בודהיזם טיבטי.
הבודהיזם הטיבטי שייך לזרם הוג'ריאנה ומחולק בתוכו לארבע מסורות: קאג'יו, סַאקִייָה, גֵלוּג ונִינְגְמָה.
אחד העקרונות העיקריים בּבוּדהיזם הטיבטי, ובבודהיזם בכלל, הוא הארעיות, ולפיו, כל דבר או תופעה – בין אם מוחשיים הם או בין אם לאו, כלומר כל עצם, הרגשה, מחשבה, רעיון, דעה, גוף ואף החיים עצמם – הם ארעיים, אינם קבועים, ובהכרח יחלפו כאשר יבוא זמנם.
לכן, ההיקשרות לאובייקטים ולתופעות, הזמניים באופיים, תגרום באופן בלתי נמנע לסבל.
המאמינים בבודהיזם הטיבטי לוקחים על עצמם את שבועת הבודהיסטווה בדומה למתרגלי המהאיאנה.
מתרגל הלוקח על עצמו שבועה זו נשבע לפעול לשחרור כל היצורים החיים, ולא רק שחרור אישי.
תחת הכיבוש הסיני מדוכא הבודהיזם בטיבט, ומנהיגו הדלאי לאמה נמלט להודו.
לכן הבודהיזם הטיבטי אימץ מאפיינים של תנועת התנגדות לא אלימה, ובפועל נהוג יותר מחוץ לטיבט מאשר בתוכה.
הבודהיזם הטיבטי הוא חלק מהוג'ריאנה, זרם שהתפתח מתוך הבודהיזם הצפוני (מהאיאנה).
המאמינים של הוג'ריאנה והמהאיאנה לוקחים על עצמם את נדר הבודהיסטווה, כלומר נודרים לא לממש נרוונה שלמה לפני שיפעלו לשחרר את כל החי בעולם.
"טולקו" הוא מי שנולד מחדש באופן מודע לאחר שיצא ממעגל הסמסרה למען משחרור כל היצורים מהדוקהה והסמסרה.
ייתכן שיזכור את התגלמויותיו הקודמות.
פירוש המילה טולקו היא גוף אשלייתי, כלומר יש לו צורה והוא משתמש בה, אך אין הוא תלוי בה.
הדוגמה המפורסמת ביותר לטולקו היא הדלאי לאמה שנאמר שהוא גלגול של אוולוקיטשוורה.
נאמר שכל ראשי המסדרים הטיבטים והלאמה הם טולקו.
תרגול מדיטטיבי, שבאמצעותו מתגלים תכנים עתיקים (טיבטית: טֵרְמוֹת).
תכנים אלה הוסתרו במערות ונקיקי סלעים מאות שנים לפני כן, בתקופות שבהן דיכאו את הבודהיזם ואסרוהו ללימוד ולתרגול .
הבודהיזם הטיבטי הוא אזוטרי וטנטרי, כלומר עוסק במיסטיקה ההודית המכונה טנטרה.
האופי האזוטרי של הבודהיזם הטיבטי בא לידי ביטוי בשיטות מיסטיות סודיות שניתן להחשף אליהם רק לאחר חניכה על ידי גורו או לאמה.
מספר מסורות כישוף שמקורן בדת הבוּן הטיבטית שקדמה לבודהיזם נטמעו בתוך הטנטרה הטיבטית.
מתרגלי הבודהיזם הטיבטי המסורתי עושים שימוש בסמלים, תשמישים ועזרי תרגול נוספים.
המדיטציה מהווה אמצעי חשוב ביותר, ואליה יכולים להתווסף תנועות ידיים מסוימות (מוּדרוֹת בסנסקריט) ושינון מנטרות.
טכניקות מדיטציה טנטריות, כמו מַהַמוּדְרָה (בעברית: החותם הכביר), שש היוגות של נַרוֹפָּה, דְזוֹג-צֵ'ן (בעברית: השלמות הכבירה) מתורגלות באסכולות הקאג'יו והנינגמה.
ציור דיאגרמות מיוחדות, המייצגות היבטים קוסמולוגיים, בחול צבעוני או על גבי בד נפוץ ביותר במסורת הטיבטית.
דיאגרמות אלה, המסמלות שדות-כוח של היבטי בודהה שונים נקראות מַאנְדָלוֹת ומשקפות למתרגל היבטים חשובים להתפתחותו הרוחנית.
לעיתים יכול לאמה (מורה בודהיסטי) להשתמש בדוֹרְגֶ'ה – כלי טקסי המסמל שיטות לימוד וחמלה – בצירוף פעמון המסמל חוכמה.
פגיון טקסי מיוחד, הנקרא בטיבטית פּהוּרְבָּה, מסמל את כריתתם ועקירתם מהשורש של כל המצבים המנטליים והרגשיים המטרידים והפיכתם לחוכמות המקבילות להם.
ניתן גם לצבור רשמים חיוביים בתודעה על ידי שינון מנטרות והגשת מנחות מסורתיות, כמו מזון, פרחי לוטוס ומים זכים.
על-פי המסורת הטיבטית, עלייה לרגל למקומות הנחשבים קדושים והנעת גלגלי תפילה מיוחדים, שעליהם חרוטות או מסותתות מנטרות, יסייעו גם הן לאדם לצבור "זכות" רוחנית.
ההשתתפות בהסמכות הניתנות לקהל רחב או הצפייה בריקודי לאמות נחשבות עזרי תרגול חשובים בפני עצמם.
בריקודים טקסיים אלה, הנערכים אחת לשנה, לובשים הלאמות גלימות מסורתיות מפוארות וחובשים מסכות.
נטען שטקסים אלה טומנים בחובם תועלת רבה: האנרגיה המופקת מטקסים אלה נטמעת בכל הסובבים ומעוררת בצופים את איכויותיהם האנושיות הטובות ומוטיבציה לא להזיק ליצורים אחרים.
האמנות הטיבטית נועדה בחלקה הגדול לתמוך בתרגול ובהתפתחות הרוחניים.
מנדלות, גלגל הקיום, דמויות בודהיסטווה ודמויות חמש הבודהות הדהיינים, מופיעים כהיבטים אמנותיים של עקרונות בודהיסטים שונים.
נהוג לציירם על מגילות (בטיבטית: טהנקה), המשמשות גם במנזרים וגם כעזר תרגול אותו ניתן לקחת ממקום למקום.
הבודהיזם הטיבטי כולל 4 רמות פילוסופיות עיקריות, שתי הראשונות שייכות לדרך הקטנה (הִינַיַאנָה או טְהֵרַוַואדָה), הנקראת גם "מרכבת המאזינים" (שְרַוַואקִים), שתי הרמות הפילוסופיות הנותרות שייכות ל"דרך הגדולה" (מַהַיַאנָה) ול"דרך היהלום" (וַגְ'רַיַאנָה):
ואיבהשיקה טוענת, שכל התופעות החיצוניות מורכבות מחלקיקים זעירים ובלתי ניתנים לחלוקה (אטומים), ואילו התודעה – תופעה פנימית – עשויה משברירי מודעות שלא ניתן לחלקם.
על-פי השקפה זו מיוחסים לאותם חלקיקים ושברירי מודעות קיום מותנה וקיום מוחלט: מותנה – כלומר כל חומר פיזיקלי מורכב מחלקיקים זעירים; ומוחלט, מאחר שלא ניתן לחלק את אותם החלקיקים.
יתר-על-כן; ההשקפה טוענת שחוויית אובייקטים וקליטתם באופן ישיר מתאפשרות באמצעות איברי החישה בלבד.
סאוטרנטיקה זהה להשקפת הוואיבהשיקה, אולם שוללת את היווצרותו של קשר כלשהו בין מודעות רוחנית לעולם החומרי.
הסאוטרנטיקה חולקת על הטענה, שחוויית אובייקטים וקליטתם נעשות באמצעות איברי החישה בלבד, ומדגישה שהתופעות מתקבלות על ידי המודעות כתחושות או כרעיונות חזותיים.
צִ'יטַמָטְרָה (בעברית: תודעה בלבד), המשויכת בעיקר למהיאנה, נוגדת להשקפות הוואיבהשיקה והסאוטרנטיקה וטוענת, שרעיון קליטת אובייקטים בעלי טבע ומהות המנוגדים לזה של התודעה, המקבלת אותם, שגוי מיסודו.
על-פי השקפה פילוסופית זו, הכול מצוי בתודעה וכל אובייקט או תופעה, הנקלטים על ידיה, חייבים להיות בעלי מהות זהה – אחרת לא היו יכולים להיקלט על ידי התודעה מלכתחילה.
מַדִיאֲמָקָה נחשבת לרמה הפילוסופית הגבוהה ביותר בבודהיזם בכלל, ובטיבטי בפרט.
היא מתחלקת לשתי אסכולות פילוסופיות משניות: הסוטרה-מדיאמקה, המזוהה יותר עם זרם המהיאנה; והטנטרה-מדיאמקה, המזוהה עם זרם הווג'ריאנה.
מדיאמקה, פירושו: אף לא האמצע; דהיינו, לא ניתן אף להגדיר השקפה זו כנחה בין שני הקטבים, שהם האקזיסטנציאליזם (עיסוק בשאלת תכלית קיומו של האדם, ההשקפה כי הקיום קודם למהות) והניהיליזם (השקפה העוסקת בשלילה מוחלטת של הכול, ספקנות קיצונית בכול).
השקפת המדיאמקה אינה מעוגנת בשום נקודת מבט או רעיון מקובעים ונוקשים, וטוענת שכל התופעות נמצאות מעבר לכל רעיון והגדרה של ניגודיות או קוטביות.
כיום ניתן ללמוד במכללות בודהיסטיות באופן שיטתי ומובנה את כל רמות הפילוסופיה בבודהיזם הטיבטי.
ניתן לראות רמות פילוסופיה אלה כנתיב הדרגתי, המתחיל בנקודת השקפה יחסית קלה ומסתיים בהשגה והבנה תאורטיות של השקפות מעודנות ומופשטות יותר של המדיאמקה – אלה העוסקות בלימודים על הטבע הסופי והמוחלט של המציאות, על רֵיקוּתָן של כל התופעות והיווצרותן בתלות הדדית.
לעיתים נתפס ריבוי הזרמים והאסכולות בדתות כסיבה לפילוגים ומאבקים פנימיים, אולם לא כך הדבר בבודהיזם הטיבטי.
הסיבה לשפע הזרמים והאסכולות בטיבט טמונה בצורת הגעתו של הבודהיזם לטיבט: הוא הגיע בשני גלים בתקופות ובדרכים שונות.
רבי-אמנים במדיטציה וטנטרה שונים היו עורכים מסעות להודו על-מנת להביא את לימודי הבודהה לטיבט; הלימודים שהובאו משכו פלח אוכלוסייה רחב ביותר, מאחר שהתאימו לצורכיהם של סוגי אנשים שונים ומגוונים; וכך התהוו השושלות השונות, עד שהתפתחו מביניהן ארבע אסכולות עיקריות המוכרות כיום:
נִינגמה (בעברית: האסכולה העתיקה, או "אסכולת התרגומים העתיקים").
זו הוותיקה ביותר מבין האסכולות האחרות ונוסדה על ידי פַּדְמַסַמְבְּהַאוָוה (עברית: הנולד מהלוטוס, טיבטית: גוּרוּ רִינְפּוֹצֶ'ה) עצמו.
הנינגמה שייכת לזרם הווג'ריאנה ולימודיה הגבוהים על טבע התודעה והמציאות המוחלטת, "דְזוֹג-צֶ'ן" (עברית: השלמות הכבירה, סנסקריט: מהא-אטי), מקבילה ללימודי ה"מַהַמוּדְרָה" (עברית: החותם הכביר, טיבטית: צַ'אג-צֶ'ן) של אסכולת הקאג'יו.
ראשיתו של שדר הקאג'יו ברב-אמן הטנטרה ההודי טילופה (1069-988).
בראש אסכולה זו עומד הקרמאפה.
בעבר איגדה אסכולה זו ארבע שושלות עיקריות ושמונה משניות.
הדומיננטית והגדולה מבין אלה ששרדו כיום היא שושלת הקארמה קאג'יו.
מסורת הקאג'יו התפתחה מקו-ההמשכיות של רבי-האמנים ההודים טִילוֹפָּה ותלמידו נַרוֹפָּה.
השדר הועבר למתרגם הטיבטי מַארְפָּה, ואחר כך למִילַרֵפָּה, היוגי הדגול של טיבט.
תלמידו גַמְפּוֹפָּה ביסס ומיסד את מסורת הקאג'יו והעביר את מלוא השדר לדוּסוּם צֶ'נְפָּה – קרמאפה הראשון.
כיום, מתגורר קרמאפה ה-17, טאיה דורג'ה, בקאלימפונג שליד ניו דלהי, הודו.
סַאקְיָיה (עברית: אדמה אפורה), מקור השם הוא בצבע האדמה האפור והייחודי של גבעות פּוֹנפּוֹרי שבחבל שיגאצֶה, דרום טיבט.
בראש האסכולה עומד סאקייה טְרִיזִין.
במאה ה-15 השתנתה מסורת הקַדָאם ל"קדאם החדשה", ומאוחר יותר קיבלה את שמה האחר: גלוג.
כיום מיוחס השם "קדאם החדשה" לקבוצה, שלאחרונה התבדלה משושלת הגלוג, ויש הטוענים שקבוצה זו מהווה תת-אסכולה בפני עצמה.
אסכולת הגלוג הידועה גם בשם "אסכולת הכובעים הצהובים" – נוסדה על ידי גֶ'ה צוֹנְגְקָאפָּה.
מנהיגה הרוחני הוא גַאנְדֶן טְרִיפָּה, ובראש השושלת עומד הדלאי לאמה.
לדלאי לאמה סמכות פוליטית רבה יותר אך מעמדו בהייררכיה הרוחנית של האסכולה פַּחוּת מזה של הגאנדן טריפה.
מאמצע המאה ה-17 עד לאמצע המאה ה-20 היה הדלאי לאמה מנהיגה הפוליטי של טיבט, ושני לו בדרגת הסמכות הרוחנית הוא הפַּנְצֶ'ן לַאמָה.
הדלאי לאמה אינו המנהיג הרוחני של כל האסכולות והשושלות בבודהיזם הטיבטי, כפי שרבים במערב נוטים לחשוב.
מבחינה היסטורית מעולם לא ניתנה ואושרה סמכות כזו.
התנהלותה של שושלת או אסכולה הייתה עניין פנימי לחלוטין, המעוגן בכללים מאוד ברורים, ולא נגע כלל לאסכולות האחרות.
לדלאי לאמה הייתה פונקציה מדינית ופוליטית בטיבט, אולם לשום ראש אסכולה לא הייתה סמכות על עמיתו, וגם זו של הדלאי לאמה הוגבלה לשושלתו בלבד.
מהות השדרים בכל ארבע האסכולות העיקריות – אחת היא, מאחר שכולם מתבססים על לימודיו של הבודהה עצמו ועל פרשנויותיהם של רבי-האמנים ההודים.
ההבדל ביניהן טמון בפרשנויות, שהעבירו מורי הבודהיזם בהתאם ליכולות של תלמידיהם.
למשל: האסכולות הוותיקות ("אסכולות הכובעים האדומים") הסתמכו יותר על תרגול הדהרמה והתנסות ישירה בה, ואילו החדשות ("אסכולות הכובעים הצהובים") – על פיתוח המוסר ולמידה מושגית שלה.
שדרים אלה הועברו משך 1,000 שנה ברצף בצורתם הראשונית, והובילו אינספור מתרגלים לזיהוי מלא של טבע תודעתם.
רשימת האסכולות והשושלות הבודהיסטיות שהיו קיימות בטיבט
הסיומת "פָּה" בשמות האסכולות מקבילה לסיומת "er" שבשפה האנגלית.
קארמה קאג'יו (או קַמצַאנג קאג'יו)
הטיבטים הראשונים שאימצו את הבודהיזם היו ממחוז צ'יאנג.
היה זה בסוף המאה ה-4 לספירה, עת שלט מחוז זה בחבל מסוים בצפון סין, אולם לא הייתה לכך השפעה או תפוצה בטיבט עצמה.
באמצע המאה ה-7 שלט המלך הטיבטי סוֹנְגְצֶ'ן גַאמְפּוֹ (649-627) על ממלכה, שחלשה גם על צפון בורמה, וזמן-מה – על נפאל.