tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
אחימאיר הוא חבר מליאת מועצת העיתונות בישראל כנציג ציבור, חבר הנהלת יד ושם, חבר הנהלת קרן הכט, חבר הוועד המנהל של מוסד הרצל לחקר הציונות, חבר הדירקטוריון של מוסד ביאליק, חבר בחבר הנאמנים של המועצה לשימור אתרי מורשת בישראל וחבר בחבר הנאמנים של אוניברסיטת אריאל.
בבחירות לראשות עירית רמת גן, באוקטובר 2013, הוצב במקום כבוד בסוף רשימתו של ישראל זינגר, שנבחר לראשות העיר.
אחימאיר מקדיש רבות מזמנו להנצחת אביו ד"ר אב"א אחימאיר - מאז פטירתו ביוני 1962. הוציא לאור שישה כרכים מכתביו, פרסם מאמרים על אודותיו, ביוני 2008 הקים את ארכיון "בית אבא" בדירת הוריו ברמת-גן, מרצה במקום לפני קבוצות של מבקרים ומתעניינים, ובנה את אתר האינטרנט לזכרו ולמורשתו.
כמו כן הוא מפעיל את דף הפייסבוק: בית אבא.
בינואר 2015 הוענק לו התואר "יקיר העיר רמת גן" - "בזכות פועלו רב השנים לשימור ההיסטוריה העירונית, בזכות עשייתו למען עם ישראל וקידום מוסדות תרבות, חינוך ומורשת ברמת גן".
הוא נתכבד בנשיאת דברי הברכה והתודה בשם כל ה"יקירים", ובהם בין השאר ציטט ממאמרו מ-1951 של אביו על ביקורו ב-1913 ברמת-גן "טרם היותה", ומדברי נשיא המדינה יצחק בן צבי שאמר בעת ביקורו בעיר כי "אין הרבה רמת-גן בארץ-ישראל".
במאי 2016 השתתף יוסי אחימאיר יחד עם אחותו זאבה ואחיו יעקב בכנס ארגון "לימוד" במינסק, שהוקדש לזכרם של ברל כצנלסון ואב"א אחימאיר ונשא שם הרצאה על אביו.
בכנס הוצגה גם תערוכת צילומים על אביו, שהפיק יחד עם יואל רפל, שהועברה לאחר מכן לעיר הולדתו בוברויסק.
בספטמבר 2016 יזם והפיק יחד עם שגרירות ישראל באוקראינה וארגון "נתיב" את ימי ז'בוטינסקי באודסה, שבמסגרתם בין השאר נקרא בית ספר מקומי על שם ז'בוטינסקי, נפתחה תערוכת צילומים על ז'בוטינסקי במרכז הספרותי ונערך כנס חגיגי אקדמי.
באוקטובר 2019 עמד בראש משלחת מכון ז'בוטינסקי שיצאה לרוסיה "בעקבות ז'בוטינסקי", קיימה חמישה סמינרים באוניברסיטאות מוסקבה, סנקט-פטרסבורג וירוסלבל - העיר לגדת נהר הוולגה, שבה קיבל ז'בוטינסקי ב-1912 את הדיפלומה שלו במשפטים.
באפריל 2023 השלים את הפקת ההוצאה לאור של הכרך הגדול (533 עמודים) מכתבי אביו, "איילה בין החומות - יומן המשפט והסוהר", שערכה אחותו זאבה.
בינואר 2025 הושק במרכז מורשת מנחם בגין בירושלים הסרט התיעודי (55 דקות) "אני, אחימאיר" על אביו, סרט שיזם והוביל את הפקתו לצד הבמאי יגאל לרנר.
במהלך שנה 2024 הוציא לאור שני קובצי מאמרים - "מחצית השנה הראשונה" ו"המחצית השנייה" - שפורסמו תחילה במדור דעות ב"מעריב", על מלחמת "חרבות ברזל", ועל נכדו יואב, לוחם בהנדסה קרבית.
בסוף שנת 2025 יצא לאור קובץ מאמריו השלישי, על השנה השנייה למלחמה - "עם כלביא קם".
ב-12 באוגוסט 2025 מונה ליו"ר המועצה הציבורית להנצחת זכרו של זאב ז'בוטינסקי, על פי חוק זאב ז'בוטינסקי (ציון זכרו ופועלו), התשס"ה-2005.
נשוי ואב לשתיים, מתגורר ברמת גן, באותו בית בשיכון הוותיקים מאז 1952.
הננו סיקריקים - עדויות ומיסמכים על ברית הבריונים (יחד עם שמואל שצקי), ניצנים, 1978
הנסיך השחור - יוסף כצנלסון והתנועה הלאומית בשנות השלושים (עורך), מכון ז'בוטינסקי, 1982
מנחם בגין - המנהיג שהביא את השלום, מרכז ההסברה, 1992
השנה החמישים וחמש, קובץ מאמרים פוליטיים, ניצנים, 2003
יצחק שמיר כסלע איתן (עורך), מכון ז'בוטינסקי וידיעות ספרים, 2008
אב"א אחימאיר והציונות המהפכנית, קובץ מאמרים (עורך), מכון ז'בוטינסקי ובית אב"א, 2012
אבות ובנים ואב"א אחימאיר, קובץ מאמרים (עורך), מכון ז'בוטינסקי ובית אב"א, 2017
מחצית השנה הראשונה "משבעה באוקטובר הארור ואילך", קובץ מאמרים פוליטיים, ניצנים, 2024
המחצית השניה "של השנה הראשונה למלחמת 'חרבות ברזל", קובץ מאמרים פוליטיים, ניצנים, 2024
עם כלביא קם, "השנה השנייה למלחמת שבע החזיתות", קובץ מאמרים פוליטיים, ניצנים, 2025
יוסף (יוסי) אבישר (נולד ב-17 באוקטובר 1940 בירושלים) הוא סופר ובמאי קולנוע ישראלי שמביים בעיקר סרטים דוקומנטריים.
נולד בירושלים לנתן אבישר, פועל בניין ומנהל עבודה בסולל בונה, ושושנה אבישר, יקירת ירושלים (1989) ובתו של המקובל חכם יוסף כהן, שניהם ילידי ירושלים.
אבישר למד בגמנסיה רחביה בירושלים ובבית הספר החקלאי כדורי.
התגייס באוגוסט 1958 לצה"ל ושירת בחטיבת גולני.
אבישר ביים 93 סרטים דוקומנטריים וכתבות תחקיר באורך של למעלה מחצי שעה עבור הערוץ הראשון.
בנוסף ביים את "בשתי אוקטבות", סדרה בת שמונה פרקים עם האב פרופ' מרסל דיבואה ופרופ' ישעיהו ליבוביץ, בהנחיית יונה הדרי רמג'.
לקראת חגיגות החמישים לישראל, ביים והפיק סדרה בת חמישים סרטונים על חמישים שנות המדינה, ששודרה בכבלים.
אבישר חבר באיגוד הבמאים מהימים הראשונים להקמתו, ושימש במשך שנים כסגן יו"ר האיגוד.
בשנת 1965 הציג הסטודיו למשחק של ניסן נתיב את מחזהו של אבישר "עין ביד" (בימוי: ניסן נתיב).
בשנת 1968 זכה המחזה במקום הראשון ב"אינטרדרמה" של ברלין.
בשנת 1976 זכה אבישר בפרס התסריט המקורי על הסרט "הגן", בבימויו של ויקטור נורד ובכיכובם של שייקה אופיר ומלאני גריפית.
על בסיס תסריט זה כתב את ספרו "הגן", רומן המתרחש בירושלים, שיצא לאור בשנת 1977 בהוצאת "בוסתן".
אבישר הוא חבר באגודת הסופרים העבריים.
הוא פרסם סיפורים קצרים במוספים ספרותיים של עיתונים בארץ.
ספרו השני, "הקינקל השביעי", זכה לביקורות נלהבות.
ספרו השלישי, "זיכרון לבן", יצא בהוצאת "מאה הפקות", מסע פסיכדלי עם משוררת לעיר האמת ועיר השקר לא זכה להתעניינות.
ספרו הרביעי, "הסיפור של אפרים ומרים", יצא בשנת 2003 בהוצאת שוקן.
בשנת 2013 יצא לאור ספרו "ליבוביץ מתפלמס" (בהוצאת כרמל), ספר וקלטת וידאו הכוללים 13 שעות פולמוס בין ישעיהו ליבוביץ להוגים ואנשי רוח שבאו אליו להתדיין במשנתו.
הספר מבוסס על תיעוד הווידאו ועל תמליל השיחות, שהתקיימו בהנחיית יונה הדרי.
כן ערך את ספרה של יונה הדרי רמג', "עושים חושבים", שיצא בהוצאת ידיעות אחרונות.
ספרו השישי רומן מתח "התעלומה של הירושה הצרפתית בירושלים" יצא לאור בשנת 2014 בהוצאת מ.א.ה הפקות כספר דיגיטלי וכספר מודפס.
הספר יצא בהוצאת מ.א.ה הפקות.
ספרו השמיני "סלים מלך היופי" יצא לאור כספר דיגיטלי וכספר מודפס בשנת 2022 סיפורו של סלים בחור יפיפה מבגדאד שברח לירושלים מאימת בחורה שיעית שהתאהבה בו ותכננת לחטוף אותו.
בירושלים הודות ליופיו הרב הוא מכונה "מלך היופי" .
סלים, הנשוי למרגלית זבנית בחנות תקליטים אוהב לשיר את ה"אינטרנציונל" בצרפתית וטוען כי תרבותו ערבית ודתו יהודית.
"למדתי בעל פה מקאמות שכתב המשורר בדיע א זמאן אל המד'אני.
אם אצטט אותו יתנו לי עבודה בסולל בונה?" הוא מתלונן.
למרות השכלתו הרחבה וידיעת ארבע שפות הפך "סלים מלך היופי" לרוכל בשוק, לימים ניסה אף לייבא בננות מעבר הירדן וכשל בגלל שלטענתו עדר קופים שדד את הבננות בעליות של הכביש מיריחו.
ניסיונותיו להתחבר לסיפור הישראלי מצחיקות, כואבות, ומעלות שאלות, "מדוע מי שבנה צריף בדגניה הפך לחלק מהאתוס ואילו זה שבנה צריף בשכונת הפחים בירושלים אינו מוזכר בו כלל."
סיפורם של האנשים שלא כתבו עליהם ספרים, המזרחיים, בני היישוב הישן, שבנו עבדו התפרנסו רעבו ולחמו ובכל זאת הוכרזו כ"בטלנים"
רומן של פעם טבול בזיכרונות ומראות שנקלטו בעיניו של ילד בשכונת הכורדים שבפאתי ירושלים ערב הקמת המדינה והמצור על ירושלים.
אבישר גר בירושלים בשכונת ימין משה.
הוא נשוי לורדה (פלס) אחותו של פרופסור יורם פלס.
יוסי אופיר (נולד ב-18 בנובמבר 1978) הוא כדורגלן עבר ישראלי ששיחק בעמדת הקשר האחורי.
אופיר נולד וגדל באשדוד, החל את דרכו במחלקת הנוער של מכבי עירוני אשדוד ובעונת 1996–1997 עלה לקבוצת הבוגרים שלה.
בעונתו הראשונה בבוגרים, חגג עם הקבוצה עלייה לליגת העל.
לאחר איחוד הקבוצה עם הפועל אשדוד, המשיך לשחק בקבוצה המאוחדת מועדון ספורט אשדוד, ובמשך 12 עונות בסך הכל הפך לשיאן ההופעות (272) של הקבוצה בליגה הראשונה.
בתחילת עונת עבר אופיר לקבוצת הפועל באר שבע, יחד עם דוד רביבו, חברו מאשדוד.
אופיר שיחק עונה אחת בבאר שבע, ובתחילת עונת עבר למכבי פתח תקווה.
שנה לאחר מכן עבר לעירוני רמת השרון, ובקיץ 2012 חזר למכבי פתח תקווה, לאחר שירדה לליגה הלאומית.
בעונת כבש 6 שערים בכל המסגרות וסייע למכבי פתח תקווה להעפיל בחזרה לליגת העל.
בינואר 2014 עבר למכבי יבנה.
ב-26 באוגוסט 2016 הודיע על פרישה מכדורגל.
שני אחיו (ששיחקו איתו בעבר באשדוד) הם יניב אופיר וכדורגלן העבר אלון אופיר.
אופיר נשוי ליפית צ'סלה, ולהם ארבעה ילדים.
"יוֹסִי, יֶלֶד שֶׁלִּי מֻצְלָח" הוא שיר ילדים עברי בחרוזים מאת המשורר ע.
השיר הופיע באלבום של להקת "התרנגולים" משנת 1963. בנוסף, הוא התפרסם במספר ספרי שירה, ביניהם "יוסי, ילד שלי מוצלח" בהוצאת מסדה עם איוריו של שמואל כץ משנת 1978. בשנת 2010 הופיע השיר כספר עצמאי בהוצאת "עם עובד" בשם "יוסי ילד שלי מוצלח" עם איוריה של ליאת יניב.
השיר עוסק בילד שאימו מַנְחָה אותו, בהנחיה חוזרת בכל בית הפותח סצנה בשיר, למשימה להביא מוצרים מן המכולת, בכל פעם מוצר אחר: בקבוק חלב, כיכר לחם וזיתים, אך הוא שב בכל פעם עם מתנה אחרת: גור כלבים, מפוחית ופרח אדמוני.
השיר בנוי מעשרה בתים, שלוש סצנות ובית אחרון מסכם.
כל סצנה נמשכת על פני שלושה בתים ומתחילה ב, ויוסי המתבקש לצאת למשימה על ידי אמו ולהביא מוצרים מן המכולת.
ההוראה ברורה (כנראה מכיוון שהאם מכירה את נטייתו של בנה לחולמנות), "לך הבא" או "לך ישר" ומצטרף אליה ביטוי המביע את אהבתה של האם "יוסי, ילד שלי מוצלח".
הסצנה מתחילה בבית בו נמצאים יוסי ואמו, היא עוברת לשדרה בחוץ בה יוסי פוסע.
השדרה מקבלת האנשה והיא לוחשת לו ומצייצת לו והוא שוכח את המשימה שאליה נשלח.
עיניו רוקדות (דוגמה לסינסתזיה), ונאורות לנוכח השדרה והטבע.
דעתו של יוסי מוסחת ולבסוף הוא חוזר אל הבית ואמו כשבידיו מתנות אחרות, והיא מקבלת את הדברים בקינה מהולה בסלחנות "אוי לי, ילד שלי מוצלח".
פירוט הסצנה הראשונה המורכבת משלושה בתים, שני בתים בעלי חמישה טורים ובית שלישי שהוא ססטט, שחוזרים על עצמם עם שינויים קלים בשתי הסצנות הנוספות:
הבית הראשון בנוי מחריזה צמודה א–א–ב–ב–ב כשחָלָב משמש כחרוז בלתי מדויק לתִּשְׁכַּח ומֻצְלָח.
בו ניתנות הוראות האם ליוסי ללכת ישר ולא לשכוח להביא בקבוק חלב.
בית המסתיים במילים "יוסי, ילד שלי מוצלח" שהוא גם שם השיר.
הבית השני, האמצעי בסצנה, בנוי מחריזה סרוגה א–ב–ב–א–ב.
יוסי הפוסע בשדרה ועיניו נאורות לכלב צולע שאותו הוא מחבק, ותמימות עיניו של יוסי מצביעה גם על טוב ליבו בחום ובעזרה שהוא מעניק לגור הכלבים.
הבית השלישי, האחרון בסצנה, הוא ססטס הבנוי בחריזה סרוגה ההופכת לצמודה א–ב–א–ב–ג–ג.
בו יוסי חוזר אל הבית, ואל האם המחכה בלי חלב, אך עם כלבלב מתנה.
והאם מקבלת את המתנה כפי שרק אם אוהבת יכולה, היא אינה מרוצה מהעדר החלב, אך שמחה על יַלְדָּהּ הטוב והמוצלח שהביא משהו משמח אל הבית.
השיר מסתיים בבית מסכם ובו תיאור הרגשות הקיימים בבית, על אף חסרונם של המצרכים אותם נתבקש יוסי להביא, .
כל המתנות שהביא ממלאות את שאר מערכות החושים בבית באופן חיובי.
רגשי אהבה, קולות נגינה, נביחות הכלבלב וריחו של הפרח האדמוני.
השיר הולחן על ידי סשה ארגוב וזכה למעל 50 ביצועים שונים, בהם של להקת "התרנגולים", חוה אלברשטיין, גלי עטרי ודני מסינג.
השיר זכה לביצוע בימתי בסרט "בלוז לחופש הגדול" של הבמאי רנן שור והתסריטאי דורון נשר מ-1987, שהפך במשך השנים לסרט פולחן.
בשנת 1975 שלמה ארצי הוציא את אלבום "משחקי 26" כיוון שזה היה גילו דאז, בתוכו השיר "יוסי בן 26", שכתב ארצי כהמשך אירוני לשיר "יוסי, ילד שלי מוצלח".
באותה שנה הקליטה הזמרת אופירה גלוסקא את השיר בתקליט ילדים בשם "33 שירי משוררים לילדים".
בהצגה "מה עושות האיילות -ככה סתם" השיר בוצע על ידי רחלי חיים ובני נדלר.
הלל, בסדרה "בעקבות הסיפורים הקסומים", בוצע השיר על ידי איתי שגב וניצה שאול.
בשנת 2002 עלתה הצגת ילדים "יוסי ילד שלי מוצלח" שהיא עיבוד של השיר המקורי, בה יוסי מנסה להגיע לאפריקה שם יוכל לצוד אריות.
יוצרי ההצגה הם: סשה ארגוב, שלמה גרוניך, טל עומר, ואפי שושני.
בשנת 2011 יצא לאור האלבום "מסע אספלט" - פרויקט ביצועים לשיריו המולחנים של סשה ארגוב, שיצא בקול הקמפוס בניהולה המוזיקלי של טלי פולק.
את השיר ביצעה באלבום נילי פינק.
בשנת 2014 ביצעו את השיר הזמרת רוני גינוסר והמוזיקאי גון הלוי, מתוך המופע "כשאור דולק בחלונך - רוני גינוסר וגון הלוי שרים סשה ארגוב".
בשנת 2022 ביצעה את השיר גאיה אלבס, בליווי פסנתר ובעיבודו המוזיקלי של המוזיקאי יהונתן פרלמן.
יוסי אקרמן נולד בישראל בשנת 1949 ל.
סיים לימודי תיכון במגמת אלקטרוניקה בבית הספר המקצועי בסמ"ת בחיפה.
במסגרת העתודה האקדמית קיבל תואר ראשון בהנדסת אווירונאוטיקה מהטכניון בחיפה.
התגייס לקורס טיס, ממנו הודח לאחר שנה.
שירת בחיל האוויר כמהנדס במרכז ניסויי טיסה.
בעקבות מות אביו סיים את שירותו בשנת 1975 בדרגת רס"ן, על מנת לנהל את המשק החקלאי של אביו במושב בית לחם הגלילית.
בשנת 1982 הצטרף לאלביט מערכות וכיהן בתפקידי ניהול, בהם סגן נשיא בכיר ומנכ"ל חטיבת מערכות ההגנה, מנכ"ל חברת הבת EFW בארצות הברית, סגן נשיא בכיר בחטיבת התפעול, וסגן נשיא בחטיבת מערכות קרב מתקדמות החל מ-1989.
בשנת 1996 מונה לנשיא ומנכ"ל אלביט מערכות, שימש גם יו"ר קבוצת אלישרא (שנרכשה על ידי אלביט מערכות) ויו"ר ודירקטור במועצות המנהלים של חברות נוספות בקבוצת אלביט מערכות.
במהלך כהונתו הוביל רכישה של חברות רבות בידי אלביט מערכות, ובהן:
1999 - סאיקלון מוצרי תעופה - חברה העוסקת בייצור חלקי מבנה למטוסים.
2000 - אל-אופ - העוסקת בפיתוח וייצור מערכות אלקרואופטיות מתקדמות.
2007 - תדיראן קשר - העוסקת בפיתוח וייצור מערכות תקשורת צבאיות.
2009 - שירון - העוסקת בתקשורת פס רחב באמצעות לווין.
2009 - קינטיקס - העוסקת בפיתוח וייצור מערכות בקרת אקלים לרכב קרבי משוריין.
2009 - BVR - העוסקת בפיתוח סימולטורים ומערכות אימון ותחקור.
2010 - שלוש חברות בת של מיקאל: סולתם, הפעילה בתחום הארטילריה, סיימאר, הפעילה בתחום הרק"מ (רכב קרבי משוריין), ו-85% ממניותיה של ITL, המפתחת ומייצרת מערכות בתחום האלקטרו-אופטיקה הצבאית.
2011 - רכישת 30% הנותרים של חברת אלישרא.
באוגוסט 2012 הודיע על כוונתו לפרוש מתפקידו בסוף מרץ 2013. מיקי פדרמן, יו"ר הדירקטוריון של אלביט מערכות, עמד על תרומתו של אקרמן לחברה: "תחת הנהגתו, הגדילה החברה את הכנסותיה עשרות מונים וצמחה מחברה מקומית בעיקרה, למובילה גלובלית בתחום העשייה הביטחונית.
ליוסי חלק גדול בהישג זה בזכות החזון האסטרטגי, איכויות הניהול וההבנה העסקית."
אקרמן גדל ומתגורר במושב בית לחם הגלילית, נשוי ואב לארבעה.
שימש בהתנדבות כיו"ר "שותפות 2000" - ארגון שהוקם על ידי הסוכנות היהודית והקהילה היהודית בדטרויט, לתמיכה בפרויקטים בגליל.
בשנת 2009 הוענק לו תואר דוקטור לשם כבוד מהטכניון.
במאי 2014 מונה לחבר הוועדה לבחינת תקציב הביטחון ("ועדת לוקר"), שהגישה המלצותיה ביולי 2015.
בשנת 2020 יצא ספרו מה שאלת היום (יחד עם אוריין צפלין).
במרץ 2023 הצטרף לקבוצת בכירים לשעבר בתעשיות הביטחוניות שיצאו נגד המהפכה המשפטית.
במאי 2023 היה שותף להקמת המיזם החברתי "הסיפור המשותף", שמטרתו לאחד את הקרעים בחברה הישראלית.
אלקוני נולד בשם יוסף אולקיניצקי ב-1931 במושבה פתח תקווה.
אביו אברהם עלה לארץ ישראל ב-1921 מעיירה ליד וילנה, ואמו, חביבה לבית וורונובסקי, שעלתה ב-1925 מפולין (כיום בבלארוס), הייתה מראשונות קיבוץ גבעת השלושה.
למד והתחנך בבית הספר "נצח לבנים" והיה חבר בתנועת הנוער "בני עקיבא" במושבה.
בגיל 14 הצטרף לגדודי הנוער של "ההגנה", ובשנים 1946–1948 השתתף בפעולות הארגון בעירו.
בחודש יוני 1948, כשהיה בן 16.5, גויס לצה"ל עם בני מחזורו בתיכון (שכבת י"א), "ילידי 1931", כדי לשמש עתודה לוחמת במלחמת העצמאות.
בראשית שנת הלימודים תש"ט שוחררו בני המחזור כדי להשלים את לימודים התיכוניים.
ב-1950, בגיל 18, עִברת את שם משפחתו ל"אלקוני" והתגייס שוב (בהתאם לחוק שירות ביטחון), אך כעבור ימים ספורים הוכש על ידי נחש.
כעבור מספר חודשים של טיפול שב לשירות כמוגבל גופנית, ושובץ כנהג בבית ההוצאה לאור של צה"ל, "מערכות".
בהמשך היה לאיש המערכת, תחת מייסד ההוצאה ומפקדהּ, אלעזר (לסיה) גלילי, שהיה מורו ורבו.
לאחר שחרורו משירות חובה המשיך לשרת כהוצאה כאזרח עובד צה"ל, בתפקידים שונים, שהאחרון שבהם היה המביא לבית הדפוס (מלב"ד).
ב-1959 נמנה עם חברי ועדה שמינה מנכ"ל משרד הביטחון, כדי להכין את המתאר לפעילותה של הוצאת משרד הביטחון.
עקב חילוקי דעות, פרשו כל חברי הוועדה והותירו את אלקוני להכין לבדו את ההצעה ולהגישה.
הצעתו התקבלה, והוא היה לעובד הראשון בה ופעל בה כשש שנים.
ב-1965 פרש ממשרד הביטחון, והיה ממייסדי הוצאת הספרים "אוֹתפָּז".
רבים מעשרות הספרים שראו אור בהוצאה היו ספרים שנכתבו בעקבות מלחמת ששת הימים.
בהם היה האלבום "מלחמה: תשכ"ז 1967", שערך אלקוני עם זאב ענר, שראה אור ביולי 1967 והיה הפרסום הראשון על המלחמה.
אלבום נוסף היה "בעקבות ישו" (In The Footsteps of Jesus), שהודפס בשמונה שפות, במהדורות רבות, וזכה לתפוצה גדולה.
עוד מספרי ההוצאה: "ירושלים והגדה המערבית: מדריך למטייל" מאת אפרים ומנחם תלמי, "המלחמה על ירושלים" של משה נתן, "ירושלים לנצח: מלחמת הצנחנים לשחרור עיר-דוד" מאת אלי לנדאו, "אנשי הפלדה" מאת אביעזר גולן, "ארץ גדולה לעם גדול: סיפורו של מאמין" מאת צבי שילוח, "ההסדר: ממדינת חוק למדינת הלכה" מאת שולמית אלוני.
ב-1971 פרש אלקוני מהשותפות וייסד את הוצאת הספרים "מלוא".
ההוצאה, שבמסגרתה ראו אור מאות ספרים, התמקדה בתולדות עם ישראל וארץ ישראל, שנועדו להנחיל לקוראים את ערך אהבת המולדת.
דגש מיוחד הושם על ספרים לבני הנעורים, ואלקוני עודד פרסום ספרי מקור.
המפורסמים שבאלה היו ספרים מפרי עטה של גלילה רון־פדר-עמית, אז סופרת מתחילה.
בהוצאה ראו אור עשרות מספריה, שזכו לפופולריות רבה, בהם הסדרה "ילדים אלמונים" והספרים "אל עצמי" ו"נאדיה" הודפסו בעברית בעשרות מהדורות ותורגמו לשש שפות, ולימים אף עובדו לסרטי קולנוע.
בשנים 1975–1999 הוציאה מלוא, בשיתוף אוניברסיטת תל אביב ומשרד החינוך והתרבות, את כתב העת הפופולרי "עת־מול", לתולדות עם ישראל וארץ ישראל, בעריכת שלמה שבא.
בשנים האחרונות יזם את הוצאתם לאור של מדריכי רחובות: לקסיקון תמציתי שיציע לקורא את ההיסטוריה של יישובים שונים ושל האישים והמוסדות שעל שמם נקראו רחובותיהם.
הוא ראה במדריכי הרחובות בכללם דרך נוספת להביא את סיפורה של הארץ ושל האנשים שתרמו להקמתה ולפיתוחה.
בהוצאת מלוא ראו אור מדריכים לתל אביב-יפו ולפתח תקווה שכתב יחיעם פדן (את האחרון ערך אלקוני) וכן המדריך "הרצליה: רחובות העיר" שכתבה בלה גוטרמן.
יוסף אלקוני נפטר בספטמבר 2012, בגיל 80.
הותיר אישה, שרה לבית זילבר, ובן, ליאור אלקוני.
זאב ענר, יוסף אלקוני (עורכים), המלחמה: תשכ"ז 1967, תל אביב: אותפז; ספרית מעריב, תשכ"ז.
יחיעם פדן, פתח תקווה: מדריך הרחובות; עורך ראשי: יוסף אלקוני; ייעוץ מדעי: מרדכי נאור, הרצליה: עיריית פתח תקווה – לשכת הדובר; הוצאת מלוא, תשס"ט 2009.
יוסף (יוסי) אדירי (נולד בשנת 1965) הוא קצין בצה"ל במילואים בדרגת תת-אלוף המכהן כמפקד מרכז עורף והגמ"ר בפיקוד המרכז.
בעבר פיקד על חטיבת שומרון.
עם גיוסו לצה"ל בשנת 1983 שובץ בחטיבת גולני.
בגולני עבר אדירי הכשרה כלוחם, קורס מ"כים חי"ר ויצא לקורס קציני חי"ר.
בתום הקורס שב לחטיבה כמפקד מחלקה.
כמפקד פלוגה בגדוד 12 (ברק) לקח חלק במבצע כחול וחום, פשיטה על יעדי מחבלים בעומק לבנון.
בשנים 1996–1998 שימש כמפקד גדוד 17 בחטיבת ביסלמ"ח.
לאחר מכן שימש כקצין אג"ם אוגדת איו"ש.
בשנים 2000–2002 פיקד על חטיבת שומרון והוביל אותה בלחימה כנגד הטרור הפלסטיני באינתיפאדה השנייה, בין היתר באירוע בו נהרג מדחת יוסף ובאירוע בו נהרגו הרב בנימין הרלינג ואזרחים נוספים אשר טיילו בהר עיבל.
לאחר מכן מונה לנספח צה"ל בצרפת.
אדירי פרש מצה"ל בשנת 2009. בשירות המילואים הועלה לדרגת תא"ל ומונה לראש מפקדה מרחבית בפיקוד המרכז וכיהן בתפקיד במהלך התפרצות נגיף הקורונה בישראל.
בשנים 2013-2018 כיהן כחבר מועצת קדימה-צורן.
הוא מכהן כחבר הוועד המייעץ בתנועת הביטחוניסטים.
מכהן כיו"ר תוכנית "צהלה - מתנדבים למען הנוער" מבית עמותת אלומה.
אדירי נשוי לאורה ואב לשלושה.
יוסי אפל (נולד בשנת 1969), הוא שחיין עבר ישראלי, אלוף ישראל בשחייה.
אפל התאמן בקבוצת מכבי קריית אונו בהדרכתו של אורי קליינמן ואחר כך עבר להתאמן בקבוצת מכבי תל אביב בהדרכתו של הלמוט לוי.
בתחרויות השחייה של המכביה ה-12 שנערכו בבריכת השחייה של אוניברסיטת תל אביב ביולי 1985 זכה אפל במדליית כסף, במשחה שליחים 4x100 מטר חופשי ביחד עם רזיאל רימר, שגב פורת וזוהר וייס בתוצאה של 3:34.95 דקות, אחרי ארצות הברית (3:32.95 דקות).
חודש לאחר מכן, בתחרות חנוכת בריכת רמות בירושלים (בריכת 25 מטר) שנערכה בתחילת אוגוסט הוא קבע במשחה ל-50 מטר חופשי שיא ישראלי חדש לגילאי 17 ו-18 של 24.73 שניות.
במשחה נועם (בריכת 25 מטר) שנערך בנהריה בסוף דצמבר אותה שנה הוא קבע במשחה ל-50 מטר חופשי שיא ישראלי חדש לגילאי 17 ו-18 של 24.78 שניות.
באליפות ישראל בשחייה (בריכת 25 מטר) שנערכה בנהריה בפברואר 1986 זכה אפל במדליית כסף, במשחה ל-50 מטר חופשי בשיא ישראלי חדש לגילאי 18 של 24.52 שניות, אחרי רזיאל רימר מהפועל גש"מ (24.44 שניות).
באליפות ישראל בשחייה שנערכה בווינגייט באוגוסט 1986 הוא זכה במדליית כסף, במשחה ל-50 מטר חופשי בתוצאה של 25.04 שניות, אחרי רזיאל רימר (24.61 שניות) ולפני שגיא שטיגמן (25.08 שניות).
בתחרויות השחייה של המכביה ה-13 שנערכו בבריכת השחייה של אוניברסיטת תל אביב ביולי 1989 סיים אפל במקום רביעי במשחה ל-50 מטר חופשי בתוצאה של 24.07 שניות.
באליפות ישראל בשחייה שנערכה בווינגייט באוגוסט 1989 זכה אפל במדליית זהב במשחה ל-50 מטר חופשי בשיא אישי חדש של 23.98 שניות, 9 מאיות השנייה איטי משיאו הישראלי של רזיאל רימר שסיים שני בצוותא עם יואב ברוק שקבע שיא ישראלי חדש לגילאי 17 ו-18 (24.20 שניות).
יוסי אסף (נולד ב-1942) הוא איש חינוך ששימש כמנהל סמינר הקיבוצים.
אסף נולד וגדל בקיבוץ בית השיטה.
עם גיוסו לצה"ל התנדב אסף לחטיבת הצנחנים ושובץ בגדוד הנח"ל המוצנח.
לאחר הקורס שב לצנחנים ושימש כמפקד מחלקה ולחם במלחמת ההתשה.
לאחר ששימש כסגן מפקד פלוגה השתחרר מצה"ל.
במהלך שירות המילואים שימש אסף כמפקד פלוגה מסייעת בגדוד 28 של חטיבה 55. אסף פיקד על הפלוגה בין היתר במבצע אבירי לב.
בהמשך שירות המילואים שימש כמפקד גדוד מילואים וכמפקד חטיבת מילואים.
החל דרכו בקיבוץ בתחום החינוך וההוראה, והמשיך במגוון תפקידים בהם זכה להישגים ותרם לכלל.
ריכז את חברת הילדים בקיבוצו, כיהן כמזכיר הקיבוץ, ניהל את התפעול במפעל השימורים בקיבוץ וניהל את הכפר לשיקום נפגעי סמים במלכישוע.
יוסי אלמוג (נולד ב-1944) הוא פרופסור לכימיה פורנזית ב וקצין משטרה בדימוס בדרגת תת-ניצב שכיהן כראש המחלקה לזיהוי פלילי במשטרת ישראל.
הוא בעל תואר דוקטור לכימיה אורגנית מהאוניברסיטה העברית בהדרכתו של ארנסט דוד ברגמן בנושא "מחקר בחומרים דמויי פרסאנטין העשויים להוריד לחץ דם- מבנה כימי ופעילות ביולוגית".
עבר השתלמות באימפריאל קולג' לונדון אצל דרק ברטון, זוכה פרס נובל לכימיה.
לאחר מכן היה עמית מחקר ב וחקר את מנגנון הקשירה ההפיכה של חמצן להמוגלובין שבדם.
ב-1974 התגייס לשורות משטרת ישראל ושימש כסגן ראש המחקר והפיתוח במשטרה.
ב-1984 מונה לראש המחלקה לזיהוי פלילי (מז"פ) באגף החקירות, ב-1987 קודם לדרגת תת-ניצב ושירת בתפקיד עד שנת 2000. בתקופת כהונתו קיבלה המחלקה הכרה בינלאומית.
מאז 1977 לימד אלמוג כימיה פורנזית ומדע פורנזי באוניברסיטת תל אביב ובאוניברסיטה העברית.
לאחר פרישתו מהמשטרה מונה לפרופסור לכימיה פורנזית במרכז קזאלי לכימיה יישומית של האוניברסיטה העברית.
הוא פיתח בדיקות שדה לחוקרי זירות עבירה, פיתח שיטות מתקדמות לגילוי טביעות אצבע סמויות ועוסק במחקר בתחום גילוי וזיהוי של חומרי נפץ.
ב-2005 הוענקה לו מדליית לוקאס, אות ההצטיינות החשוב ביותר של האקדמיה האמריקאית למדעים הפורנזיים, והוא היה לישראלי הראשון הזוכה לכבוד זה.
ב-2007 נבחר כחבר הלא-אמריקאי הראשון במערכת כתב העת המדעי Journal of Forensic Sciences.
שימש כראש הוועדה המדעית של המטה ללוחמה בטרור.
ב-2024 פרסם ספר "כמו כפפה ליד" בהוצאת תכלת, בו סקר את התפתחות הזיהוי הפלילי בישראל וסקר פרשות פליליות שונות בתולדות המדינה שבהן היה למז"פ חלק משמעותי בפענוח הפשע.
יוסי אמינוף (19 באפריל 1940 – 2 בנובמבר 2020) היה כדורגלן ישראלי ששיחק בעמדת החלוץ, ואחד מהכובשים המצטיינים של קבוצת בית"ר ירושלים בין השנים 1957–1973, במהלכן הבקיע 74 שערים.
אמינוף היה האח הצעיר למשפחת אמינוף אשר שלושה מבניה שיחקו בבית"ר ירושלים: יוסי, אהרון (לימים שופט בית המשפט המחוזי בנצרת) ומשה.
אחינו של יוסי הוא השחקן הראל נוף.
אמינוף נולד וגדל בשכונת הבוכרים בירושלים, אביו נולד בקזחסטן למשפחת סוחרים, ואמו באה ממשפחה עשירה ביותר.
הם איבדו את כל רכושם עם עלייתו של השלטון הקומוניסטי וברחו לארץ ישראל, אך אביו נאלץ להישאר עם משפחתו ורק לאחר 3 שנים עלה לארץ ישראל, בשנת 1937, התאחד עם משפחתו והקים משפחה בירושלים.
אמינוף החל את דרכו בקבוצה הבוגרת של בית"ר בשנת 1957 (גיל 17), וכבש 3 שערים באחד ממשחקיו הראשונים בקבוצה.
בעונות שלאחר מכן כבש מספר גבוה של שערים, שעזרו לקבוצה להישאר בליגה ולנסות להעפיל לליגה הבכירה.
לאחר מכן שיחק 3 עונות במדי הפועל ירושלים, וחזר לבית"ר ירושלים בעונת 1969–1970.
אחד השערים היותר זכורים שלו הגיע בשלהי הקריירה, בעונת 1973, באחד ממחזורי הסיום של העונה, נגד הפועל כפר סבא, בו כבש שער ניצחון דרמטי בדקות הסיום והציל את בית"ר מירידת ליגה.
בתחילת אותה עונה עזב אמינוף את בית"ר לאחר שהסתכסך עם מאמן הקבוצה דאז, עמנואל שפר, אולם לאחר תיווך של חבר ההנהלה, אבי חסון, חזר לקבוצה במחזורי הסיום וסייע לה להינצל מנשירה לליגת המשנה.
בתחילת עונת 1973–1974 עונת חתם בקבוצת בית"ר רמלה, אך לא הצטרף לבסוף לקבוצה עקב מחלוקת כספית.
הוא שיחק במקום זאת במכבי ירושלים ופרש מכדורגל בסוף העונה.
אמינוף אימן במחלקות הילדים והנוער של בית"ר ירושלים.
בנו של אמינוף, דרור, שיחק גם הוא בתחילת שנות ה-90 בקבוצה הבוגרת של בית"ר ירושלים, אך לאחר שלא השתלב בקבוצה נדד לקבוצות אחרות בירושלים.
יוסי אמינוף נפטר ב-2 בנובמבר 2020 ממגפת הקורונה.
יוסי אברהמי (נולד ב-25 בפברואר 1957) הוא כדורגלן עבר ופוליטיקאי ישראלי שכיהן כראש מועצת גבעת זאב מ־2008 עד מרץ 2024. ככדורגלן שיחק בעמדת החלוץ בקבוצת בית"ר ירושלים, והיה שותף לזכייתה בגביע המדינה בשנים 1976 ו-1979. אברהמי כונה בפי האוהדים "הווספה".
אברהמי נולד וגדל בירושלים במשפחה דתית, לשמואל ושרה, שעלו לישראל מהעיר יזד שבאיראן.
אביו היה חנווני ברחוב צפניה בירושלים.
אברהמי הסתיר מהוריו את העובדה ששיחק בנוער של בית"ר לנוכח העובדה שהמשחקים נערכו בשבת.
אברהמי גדל כבן טיפוחיו של מישל פורטל שהעלה אותו לקבוצת הבוגרים בעונת 1974/1975.
אברהמי שיחק רוב הזמן כחלוץ, והיה ידוע בעיקר בשל מהירותו הגבוהה ביציאה להתקפות מעבר ולכן כונה "הווספה".
אברהמי היווה שחקן משלים למערך של בית"ר בתקופה זו שכללה את שלישיית "שוקולד-מנטה-מסטיק" (אורי מלמיליאן, דני נוימן וויקטור לוי) אך לא הרבה לכבוש.
בעונת 1975/1976 היה שותף כשחקן בתואר ההיסטורי הראשון של הקבוצה, גביע המדינה לעונת 1975/1976. בעונת 1979 זכה אברהמי יחד הקבוצה בגביע נוסף, כשבפריצה אופיינית למהירותו הרבה הבקיע את השער שהעלה את בית"ר ליתרון 0–2, שהכריע את המשחק.
כמו כן, זכה אברהמי עם הקבוצה בתואר אלוף האלופים לעונת 1975/1976. במהלך הקריירה של אברהמי בקבוצה, סיימה הקבוצה 4 פעמים במקום השני של הליגה.
במהלך הקריירה שלו שנמשכה 10 עונות, כולן בבית"ר ירושלים, רשם אברהמי 229 הופעות במדי הקבוצה וכבש 18 שערים.
לאחר הפרישה פנה אברהמי לפוליטיקה.
אברהמי, המתגורר בגבעת זאב, ניצח בבחירות ב-2008 בבחירות לראשות המועצה, וזאת לאחר שכבר התמודד על התפקיד בעבר ומילא תפקידים אחרים במועצה.
הוא נבחר מחדש לתפקיד בבחירות המקומיות ב-2013 וב-2018.
לקראת הבחירות שנועדו להיערך באוקטובר 2023 הודיע אברהמי כי אין בכוונתו להתמודד לכהונה נוספת.
עקב פריצת מלחמת חרבות ברזל נדחו הבחירות עד לפברואר 2024, ואברהמי סיים את תפקידו במרץ 2024.
יוסטס סירמאיס (בלטבית: Justs Sirmais; נולד ב-6 בפברואר 1995) הוא זמר ומנחה טלוויזיה לטבי.
יצג את לטביה באירוויזיון ב-2016 עם השיר "Hearbeat" שנערך בסטוקהולם, שוודיה.
סירמאיס נולד ביישוב קקאווה, הנמצא בסמוך לבירה ריגה, בלטביה.
הוא השתתף בעונה השנייה של התוכנית "Supernova", לבחירת הנציג הלטבי לאירוויזיון 2016. בשלב הסופי של התוכנית, ב-28 בפברואר, הוא זכה ברוב קולות לייצג את לטביה באירוויזיון עם השיר "Heartbeat", שכתבה אמינטה סואדוגו, נציגת לטביה באירוויזיון 2015.
בחצי הגמר השני שהתקיים ב-12 במאי ביצע ראשון בסדר ההשמעה, סיים במקום השמיני עם 132 נקודות, והעפיל לגמר.
בגמר, שהתקיים ב-14 במאי, סיים במקום ה-15 ושוב קיבל 132 נקודות.
ב-17 במאי 2016 הוא הוציא את המיני-אלבום "To Be Heard".
ב-23 במאי 2016 הוא הוציא את הסינגל "Ko Tu Dari" (בעברית: "מה אתה עושה").
ב-2018 נבחר להנחות את התכנית "Supernova", הקדם-אירוויזיון לבחירת הנציג הלטבי לאירוויזיון 2018. באפריל אותה שנה הוציא את האלבום הראשון שלו "Here I Am", ממנו יצאו הסינגלים "Are You There" ו-"Uz Palodzes".
ב- 5 בינואר 2023 נחשף שהוא ישתתף בקדם האירויזיון הלטבי "סופרנובה" עם השיר "Stangers" (זרים).
יוסי (זוזו) אוחנה (23 באוגוסט 1933 – 7 במרץ 2014) היה סופר ואיש דפוס ישראלי, חתן פרס זאב לספרות ילדים ונוער התשמ"ה 1985.
אמו, רחל אוחנה, ילידת חברון ודור שישי בישראל; אביו, יהודה, יליד נווה צדק בתל אביב.
אביו ואמו גורשו בצעירותם (כל אחד בנפרד) מארץ ישראל בזמן השלטון העות'מאני בארץ ישראל, הגיעו לאלכסנדריה, שם נפגשו והתחתנו.
יהודה אוחנה היה בעל מפעל חליפות מצליח וחזן בבית הכנסת אליהו הנביא באלכסנדריה.
יוסי (זוזו) אוחנה נולד באלכסנדריה שבמצרים, ולו אחות וארבעה אחים מבוגרים ממנו.
ב-1938, בהיותו בן שלוש, שב עם משפחתו לארץ ישראל, הם התיישבו בנווה צדק.
יוסי למד בבית הספר 'תלמוד תורה' ולאחר מכן בבית הספר תחכמוני בתל אביב.
האב יהודה, שלא הצליח בעסקיו בתקופת קום המדינה, הלך לעולמו בהיותו בן 42 ויוסי יצא לעבוד מגיל צעיר כדי לעזור בפרנסת המשפחה.
בשנת 1951 התגייס לצה"ל, שירת כממלא מקום קצין הרכב בבה"ד בדרגת סמ"ר והשתחרר בשנת 1953. מאז שחרורו השתתף עד שנת 1973 בכל מלחמות ישראל, בשירות מילואים.
החל לעבוד ב'דפוס הפועל הצעיר' ולאחר מכן בדפוס דבר.
לימים הצטרף כשותף לאחיו מוריס ב'חברת הכורכים', אותה ניהל מרבית חייו.
יוסי אוחנה נישא למימי לבית הימן, זוכת אות ההתנדבות "מגן העיר" מראש עיריית רמת גן, צבי בר.
בנם אודי הוא בעל הוצאת הספרים אופיר ביכורים.
ספרו של יוסי אוחנה ראה אור בשנת 1984 בהוצאת מעריב וזכה בפרס זאב לספרות ילדים ונוער לשנת תשמ"ה, מטעם משרד החינוך והתרבות.
הספר נכנס לתוכנית הלימודים ונלמד בקובץ "באומר ובשיח - לקט ספרותי לבית הספר היסודי".
נימוקי ועדת השופטים להענקת הפרס:
"המספר ניחן בזיכרון מצוין, ביכולת תיאור וברגש אמיתי עמוק וכן כלפי ילדותו הקשה, אך היפה, בשכונת שבזי.
ניכר בסיפוריו שהם באים להנציח חוויות שחווה מתוך צורך נפשי עמוק לזכור ולהזכיר, מתוך רצון להקנות לדור הגדל בארץ את קורות היישוב באספקלריה של ילד שחי באותם זמנים של טרם המדינה.
אין הוא מתיימר להיות מה שאינו, לא מתהדר בנוצות מקושטות של בעלי מקצוע ואורח סיפורו נשאר ביסודו כפי שנשתמר בחדרי מוחו, בפינות החמות השמורות לשכונה בליבו.
המסר שמעביר הסופר ברור וחד, הקורא מתרשם וחווה את חוויות גיבורי הסיפורים, ובראשם המספר-הילד עצמו, והמשקע הנותר אחר קריאה הוא של חיבה, ואולי אף של געגועים לימים ההם, לחיי צניעות ופשטות, לאחוות שכנים ולמטרה משותפת מעבר למאבק הקיום בחיי היום יום."
יוסי (זוזו) אוחנה, השכונה שלי, הוצאת מעריב, 1984.
יוסי הפיל (נולד ב-11 באוגוסט 1974) הוא פיל סוואנה אפריקני שחי בגן החיות הספארי ברמת גן, ישראל.
הפיל הוא אחד הפילים הגדולים ביותר בשבי ובעל מספר הצאצאים מהגדולים בעולם (32 במספר) הפזורים במספר גני חיות ברחבי העולם, רובם בבריטניה.
יוסי נולד ב-11 באוגוסט 1974 בספארי ברמת גן לפילה בהטי ילידת 1961 ולטימבו שנפטר בצעירותו של יוסי.
יוסי הוא הפיל הראשון שנולד בספארי, מאז 2006 הוא הפיל הגדול ביותר בעולם בגני חיות - הוא מתנשא לגובה של 3.8 מטרים ומשקלו מוערך בכ-8 טון.
במהלך השנים נולדו ליוסי כ-32 צאצאים ממספר נקבות שונות, מה שהופך את יוסי לפיל עם מספר הצאצאים הגדול ביותר לפיל בגני חיות בעולם.
ב-2 באפריל 2007 פצח בשעטה פתאומית לעבר הפילה עטרי ותקף אותה באלימות.
כל הפילים היו באותה שעה בחצר, כשיוסי מסיבה לא ברורה, תקף ונגח בעטרי, עד שהשניים הגיעו לחומת החצר ושם הוא מעך את עטרי בחוזקה.
כשהבחינו המטפלים באירוע, ניסו להכניס את כל הפילים אל תאי הלינה הסמוכים לחצר, אך גם הרעש שנגרם מפתיחת התאים לא הצליח להסב את תשומת לבו של יוסי, שמחץ את עטרי חסרת האונים.
בחצר נכחו באותה שעה חמש נקבות ושני זכרים צעירים שצפו במתרחש.
למבקרים לא נשקפה סכנה בעת האירוע מאחר שקיימת הפרדה בין אזורי הביקור לאזור מחיית הפילים.
לדברי המטפלים, בתוך כמה דקות האירוע הסתיים במותה של עטרי.
לאחר המקרה, הוחלט להפריד את יוסי לחצר נפרדת מחצר הנקבות ונבנתה מחיצה בטיחותית בחצר שמאפשרת ליוסי לראות את הנקבות, וכך הנקבות מוחזקות בבטחה.
בטבע, פילים זכרים לא נמצאים יחד עם עדר הנקבות, ונחשבים כיחידאים (סוליטריים).
הם נפגשים איתן רק לצורך הזדווגות בתקופת הייחום, וכך גם בהרבה גני חיות אחרים בעולם הזכר נמצא בחצר נפרדת מהנקבות וישנה מחיצה רק לצורך הזדווגות מאחר שפילים זכרים בתקופת הייחום יכולים להיות מאוד אלימים.
כיום (2026) יוסי מופרד בחצר נפרדת לצד אמו בהטי ונקבה בוגרת נוספת בשם אביבה.
יוסי אבו (נולד ב-7 בדצמבר 1977) הוא מנהל ישראלי המכהן כמנכ"ל חברת ניו מד אנרג'י (לשעבר דלק קידוחים) מקבוצת דלק.
בעבר כיהן כיועץ לשר האוצר רוני בר-און.
אבו הוא בעל תואר ראשון במשפטים מהאוניברסיטה העברית בירושלים אותו סיים בהצטיינות, והוא עבר התמחות בעריכת דין במשרד עורכי-הדין יגאל ארנון בתל אביב.
בשנים 2007–2009 שימש כיועץ לשר האוצר רוני בר-און, עד שבמרץ 2009 מונה למנהל סחר ורגולציה בחברת דלק אנרגיה.
בשנת 2011 קודם לתפקיד מנכ"ל ניו מד אנרג'י בו הוא מכהן עד היום.
בנוסף שימש כמנכ"ל אבנר חיפושי נפט בשנים 2016–2017 עד לביצוע הליכי מיזוג עם חברת ניו מד אנרג'י (דלק קידוחים דאז).
במהלך תפקידו כמנכ"ל ניו מד אנרג'י הוביל את המשא ומתן לחתימת הסכמי ייצוא אזוריים לירדן ומצרים, במסגרתם יסופק להן גז טבעי ממאגרי לוויתן ותמר.
אבו כיהן כיושב ראש דירקטוריון חברת תמר פטרוליום משנת 2017 (התפטר במהלך שנת 2019).
ביוני 2018 מונה למנכ"ל דלק אנרגיה.
בספטמבר 2021 חתם על מכירת אחזקותיה של ניומד אנרג'י (22%) במאגר תמר למובדאלה פטרוליום האמירתית.
שווי העסקה הכולל נאמד בכ- 1.1 מיליארד דולר, והוא נחשב להסכם המסחרי הגדול ביותר שנחתם בין איחוד האמירויות לישראל מאז חתימת "הסכמי אברהם" בספטמבר 2020. עם מכירת האחזקות השלימה ניו מד אנרג'י באופן מלא את התחייבותה במתווה הגז, שאושר ע"י הממשלה.
באוגוסט 2022, חתם על מזכר הבנות עם חברת אנלייט על מיזם משותף להקמת פרויקטי אנרגיה ירוקה במצרים, באיחוד האמירויות, במרוקו ועוד.
כמו כן, אבו מוביל את השותפות למסחר בבורסת לונדון.
יוסי אלי (נולד ב-12 במאי 1982) הוא עיתונאי ובמאי דוקומנטרי ישראלי.
משמש כתב תחקירים ומשטרה בחדשות 13.
כשהיה בן שנתיים עבר עם משפחתו להתגורר בצפון הקווקז, בשל עבודת אביו.
אלי היה הילד היהודי היחיד בבית הספר וסבל מאנטישמיות.
בגיל 11 עלה עם משפחתו לישראל.
את שירותו הצבאי עשה במשמר הגבול, שם שימש חובש ומפקד-צוות בגזרת עוטף ירושלים במהלך האינתיפאדה השנייה.
בשנת 2007 החל לעבוד בעיתון "כל הזמן" הירושלמי מרשת מקומוני "מעריב".
בשנת 2010 מונה לכתב לענייני ירושלים של העיתון "מעריב".
בשנת 2013 מונה לכתב המשטרה של אתר "וואלה!
ב-2016 החל לשמש כתב לענייני ירושלים ב"חדשות 10" ולאחר מיזוג רשת וערוץ עשר, המשיך בתפקיד זה ב"חדשות 13".
ב-11 במאי 2020 הותקף אלי בשידור חי בשעה שהגיע לבית שמש כדי לסקר את המדורות הנערכות בעיר, חרף האיסור שהוטל על הקמתן בעקבות מגפת הקורונה.
בינואר 2023 נבחר לכתב המצטיין לשנת 2022 בחדשות 13, על הישגיו הבולטים בתחום התחקירים ועבודת שטח בעת סיקור המלחמה באוקראינה, ופרשיות פליליות שסקר .
במרץ 2023, במהלך סיקור הפגנת תמיכה ב, נפגע אלי ממוטות ואבנים שהושלכו על ידי מפגינים.
במאי 2024 זכה בפרס אורי אבנרי לעיתונות אמיצה על סיקור אמיץ של אירועי טבח ה-7 באוקטובר תוך סיכון חייו.
אלי היה העיתונאי הראשון שהגיע לזירת הקרב על תחנת משטרת שדרות ודווח משם בערוצי התקשורת השונים.
לאלי תואר ראשון ושני בתקשורת מהאוניברסיטה העברית בירושלים.
ב-30 ביולי 2015 חשף בשעות הבוקר באתר "וואלה!
ניוז" כי ישי שליסל שוחרר מהכלא לאחר שסיים ריצוי מאסר של עשר שנים בגין דקירת משתתפים במצעד הגאווה בירושלים ב-2005. על אף הגילוי הזה, שליסל לא היה תחת פיקוח משטרתי הולם, ובאותו היום בשעות אחר הצהריים דקר שליסל שוב משתתפים במצעד ורצח את שירה בנקי.
הפרסום של אלי ובו ההתראות על מסוכנותו של שליסל הוזכר בחומרי ועדת הבדיקה, שהוקמה לצורך חקירת המחדל המשטרתי שהוביל לאירוע.
באוקטובר 2018 חשף חשד כי חברה קדישא העבירה קברים בהר המנוחות בירושלים, מבלי להודיע למשפחות, כדי למכור את החלקות בעשרות אלפי שקלים.
בעקבות הפרסום נפתחה חקירת משטרה ובמרץ 2019 נעצרו המעורבים.
ביוני 2019 חשף אלי שורה של מחדלים וליקויים בתיק החקירה שבו הואשם מחמוד קטוסה באונס ילדה בת שבע במודיעין עלית.
בעקבות פרסומיו קיימו ראשי הפרקליטות ואגף החקירות במשטרה דיונים בנושא, החקירה נפתחה מחדש וקטוסה שוחרר כבור שבוע, לאחר שעלה ספק גדול אם הוא עומד מאחורי המעשה.
הפרשה התפוצצה ב-16 ביוני 2019, אז הודיעו המשטרה והפרקליטות הצבאית כי הגישו כתב אישום חמור נגד מחמוד קטוסה בגין חטיפה ואונס של ילדה בת שבע במודיעין עלית.
בעקבות הודעת הרשויות התעוררה סערה ציבורית שזכתה להתייחסות בכירי המדינה ובהם ראש הממשלה בנימין נתניהו והשר לביטחון פנים גלעד ארדן שדרש להעביר את החקירה לשב"כ, כדי לבדוק אם קטוסה ביצע זאת ממניע לאומני.
בשעות הערב חשף אלי בחשבון הטוויטר שלו שורת מחדלים בחקירה מהם עלה כי ייתכן והמשטרה "תפרה" תיק לקטוסה.
בעקבות הפרסום החקירה נפתחה מחדש וכעבור שבוע הודיע הפרקליט הצבאי הראשי כי כתב האישום נגד קטוסה מבוטל.
בעקבות חשיפותיו אלי קיבל איומים על חייו.
בריאיון ל"הארץ" סיפר: "התקשרו מחסוי ואמרו לי - נגיע אליך.
אתה שמאלני עוכר ישראל, אתה אוהד אנסים ופדופילים".
איאד אלחלאק , צעיר ערבי אשר לקה באוטיזם, נורה למוות בידי שוטרי מג"ב, כשהיה בדרכו למרכז "אלווין" לאנשים עם צרכים מיוחדים בעיר העתיקה בירושלים.
לעבר אלחלאק נורו שבעה כדורים, ושניים מהם פגעו בגופו וגרמו למותו.
יום למחרת האירוע, חשף אלי את עדותה של ודרה אבו חדיד, שנכחה באירוע.
אבו חדיד סיפרה ששמעה את היריות ולכן נכנסה לחדר האשפה לפני איאד, אבו חדיד סיפרה שלאחר כניסתו של איאד לחדר קראה לעבר השוטרים "הוא נכה", ואיאד קרא בערבית "אני איתה", אבל הם ירו בו שוב הפעם בפלג הגוף המרכזי והשוטר גרם למותו.
בעקבות החשיפה הזאת, זעם רב התעורר ברחוב הפלסטיני במזרח ירושלים, בדרישה להעמיד לדין את השוטר היורה.
בעקבות התגברות תופעת תקיפה נגד מוקדים נוצרים, שכוללת יריקות, השחתת קברים נוצריים ותקיפות, ביצע אלי תחקיר מיוחד.
ביוני 2023, אלי קיבל אישור מיוחד מהותיקן להתחפש לנזיר פרנציסקני ובאמצעות מצלמה נסתרת וצלם שעקב אחריו, בדק האם יותקף.
התחקיר עורר זעזוע עמוק בכל רחבי העולם הנוצרי.
אלי פרסם פרטים לגבי הריגת יובל קסטלמן, שנהרג מירי של חייל צה"ל אביעד פריג'ה ב-30 בנובמבר בכניסה לירושלים ב-30 בנובמבר 2023. תיעוד של הירי בקסטלמן נחשף על ידו, בו נראה קסטלמן מרים ידיים ומתחנן על חייו, דבר שהביא לפתיחת חקירה בידי המשטרה הצבאית החוקרת כנגד החייל היורה.
אלי פרסם גם מספר רשלנויות של המשטרה בחקירת האירוע, בהם זיכרון דברים שנכתב על ידי ראש צוות החקירה בימ"ר ירושלים כי בגופתו של קסטלמן אין קליעים וכי הקליעים לא יסייעו לחקירת האמת לכן אין צורך לבצע נתיחה לאחר המוות, דבר שהתברר כשגוי.
בינואר 2024 זכה אלי בפרס המכון הישראלי לעיתונות על "הצטיינות בעבודה עיתונאית אמיצה וחסרת פשרות" על סיקור פרשת הירי ביובל קסטלמן ומחדלי חקירת מותו.
באוקטובר 2024 יצא סרט בבימויו של גידי מרון ושלו "הרשימה של עוז" בהפקת "סלוצקי הפקות" העוקב אחר גבורתו של עוז דוידיאן, חקלאי ממושב מסלול שהציל יותר מ-120 צעירות וצעירים ממסיבת הנובה ב-7 באוקטובר.
הסרט זכה לשבחים והועמד לפרסים בינלאומיים לאחר הקרנת בכורה בבברלי הילס, לוס אנג'לס.
ב-25 בפברואר 2024 נעלמה הילדה היימנוט קסאו בת ה-9 ממרכז הקליטה לעולי אתיופיה שבצפת.
ב-26 בפברואר 2025, שנה בדיוק לאחר ההיעלמות, יצא סרט בבימויו של אמיר נוי ושלו, בהפקת חדשות 13. הסרט הוא בלשי תחקירי העוקב אחר כשלים וכיווני חקירה משמעותיים בפרשה, כשהחשד המרכזי הוא שהילדה היימנוט קסאו נחטפה.
בסרט הוצגו שורה של מחדלים של המשטרה, בהם נחשפה לראשונה עדותה של חברתה של היימנוט, שהייתה איתה ביום ההיעלמות, מצלמות האבטחה במרכז הקליטה, שנראה שנחתכו בשעות הקריטיות ועדותו של בן העדה האתיופית שטען בפני חוקרים פרטיים של המשפחה כי ראה את היימנוט בספטמבר 2024.
למרות כל אלו, המשטרה התמהמה בפרשה ולא חקרה בזמן את הכיוונים.
בעקבות סדרה של עדויות, הוחלפו מספר פעמים צוותי חקירה משטרתיים, אך המשטרה מסרבת עד היום לכנות את התיק כתיק חטיפה.
אלי מתגורר במבשרת ציון, נשוי ואב לשלוש בנות ובן.
יוסי אלעד (הלפנד) (נולד ב-1955) הוא קצין צה"ל במילואים בדרגת אלוף-משנה.
שירת כמפקד גדוד שקד וכמפקד חטיבת ירושלים.
עם גיוסו לצה"ל בשנת 1973, במסגרת גרעין נח"ל, התנדב אלעד לצנחנים לגדוד הנח"ל המוצנח.
בצנחנים עבר אלעד מסלול הכשרה כלוחם, קורס מ"כים חי"ר וקורס קציני חי"ר.
עם סיום הקורס שב לחטיבה ושימש כמפקד מחלקה ופלוגה.
אלעד לחם במלחמת לבנון הראשונה, ובשנים 1983–1984, עם הקמת חטיבת גבעתי, שימש כמפקד הראשון של גדוד שקד, והוביל אותו בלחימה בדרום לבנון.
אלעד השתלם בשנת לימודים בבריטניה, ולאחר מכן מונה מפקד חטיבת אילת.
בהמשך שימש ככסגן מפקד אוגדת עזה.
בשנים 1992–1994 שימש במקביל הן כמפקד מתקן אדם והן כמפקד חטיבת ירושלים.
לאחר מכן שימש כקצין אג"ם פיקוד הדרום בשנת 1997 השתחרר מצה"ל.
אלעד הוא תושב תל אביב, נשוי ואבא לשלושה.
יוסי אלפר (נולד ב-30 בנובמבר 1942) הוא איש המוסד למודיעין ולתפקידים מיוחדים לשעבר, כיהן כמנהל מרכז יפה למחקרים אסטרטגיים.
סי., כשהיה בן עשר אמו נדרשה להופיע בפני ועדת בית הנבחרים לחקירת "פעילות אנטי אמריקאית", בשיאה של תקופת המקארתיזם.
למרות שלא הואשמה בדבר פוטרה מעבודתה כמורה בבית ספר יסודי פרטי.
אחר כך התברר שהאיש שפיטר אותה, עובד ממשל חבר הנהלת בית הספר, היה מרגל בעצמו, אך הדבר נודע רק לאחר מותו.
בעקבות אירוע זה החליט לעלות לישראל ב-1962. לאחר שנה בקיבוץ ולימוד עברית חזר לארצות הברית לסיום תואר ראשון בלימודי המזרח באוניברסיטת קולומביה.
ב-1964 התגייס לצה"ל ושירת כממלא מקום קצין (ממ"ק) כמורה לאנגלית.
את פעילותו בתחום הביטחוני החשאי החל כשנקרא לתרגם לאנגלית ספרי הדרכה של צה"ל לצורך פעילות משלחת הסיוע הביטחונית לכורדיסטן.
שימש קצין מודיעין ביחידת קישור לגורמי מערכת הביטחון האחרים.
במהלך מבצע רוטב נקרא לבחון את ציוד הסיוע הישראלי החשאי למורדים בתימן על מנת לוודא שלא נושא כל זיהוי המקשר לישראל.
ב-1968 הצטרף למוסד ומילא בו תפקידים בכירים, בין היתר פעל בתחום הסיוע הביטחוני לכורדים, שימש שליח המוסד בשלוחה בלונדון ועסק בהערכת המודיעין לגבי איראן.
ב-1974 במהלך שירותו כקצ"א באגף צומת שיגר עם תשעה מעמיתיו מכתב לראש המוסד יצחק חופי (מכתב שכונה "מכתב ההעשרה") ובו טענה על שחיתויות כספיות בארגון ושורת מחדלים ותקלות מקצועיות שהובילו לאובדן חיי אדם ולשיבוש יחסים מדיניים.
ב-1980 הצטרף כעמית מחקר למרכז יפה למחקרים אסטרטגיים.
במקביל החל לכתוב מאמרים בנושאי המזרח התיכון בעיתון "דבר".
החל מ-1986 היה עורך השנתון האסטרטגי של המכון, אחר כך כיהן כסגנו של מנהל המרכז אהרון יריב, וב-1993 כשיריב חלה מונה למנהל המרכז.
בשנות ה-80 היה פעיל במפלגת שינוי ולקראת בחירות 1984 הוצב המקום ה-61 ברשימת המפלגה.
בשנים 1995–2000 עבד במשך חמש שנים בשלוחת המזרח התיכון של הוועד היהודי-האמריקאי.
כמו כן שימש יועץ מיוחד לראש ממשלת ישראל אהוד ברק במהלך ועידת קמפ דייוויד, וכיהן כחבר הנהלת המועצה לשלום ולביטחון.
ב-2001 הקים יחד עם שר העבודה הפלסטיני רסאן ח'טיב, את אתר אינטרנט שמטרתו להפגיש ולקיים שיח בין ישראלים, פלסטינים ותושבי מדינות ערב.
באותה שנה גם פרסם את הספר "וגר זאב עם זאב: המתנחלים והפלסטינים" על סדרת שיחות אותם יזם, שהתקיימו במהלך 1994 ו-1996 בישראל ומחוצה לה, בין קבוצת מתנחלים לאישי ציבור רשמיים ובלתי רשמיים מן הצד הפלסטיני.
אלפר יזם את המפגשים בעקבות מחקריו על האופציות השונות לפתרון הסכסוך הישראלי פלסטיני.
תוך כדי עבודה נפגש עם ראשי המתנחלים, ובעקבות הסכם אוסלו חשב שנכון יהיה להפגישם עם מנהיגים פלסטינים כדי לנסות ולהבין כיצד יוחלו לחיות ביחד (במהלך השיחות הסכימו שבמסגרת פתרון הקבע יוכלו המתנחלים להישאר בתוך המדינה הפלסטינית העתידית).
ב-2002 היה מעורב ביוזמת "המפקד הלאומי" שבראשה עמדו עמי אילון בצד הישראלי וסרי נוסייבה בצד הפלסטיני.
מטרת היוזמה הייתה לגייס חתימות על מסמך עקרונות לתוכנית שלום שיוגש בסופו של דבר למנהיגי שתי המדינות.
ב-2008 הונה אותו השחקן סשה ברון כהן, שראיין אותו יחד עם רסאן ח'טיב, באמתלה של ריאיון לסרט תעודה על המזרח התיכון לבני נוער.
הריאיון הופיע אחר כך בסרטו "ברונו".
ב-2016 יצא לאור ספרו "מדינה בודדה" בו תיעד וניתח את אחת מתפיסות הביטחון המרכזיות של ישראל בשנותיה הראשונות, תפיסת "הפריפריה".
שביקשה לבלום את העוינות הערבית באמצעות פיתוח יחסים עם מעצמות אזוריות אחרות ועם בעלי ברית נוספים באותן שנים.
הפריפריה כללה שלושה מעגלי שותפים.
במעגל הראשון: המדינות הלא-ערביות והלא-מוסלמיות שגבלו במדינות הסכסוך.
במעגל השני: עדות ועמים לא-ערבים ולא מוסלמים החיים במדינות הסכסוך.
במעגל השלישי: מדינות ערביות בשולי המזרח התיכון, שחיפשו קשרים עם ישראל לנוכח נסיבות מקומיות או אזוריות.
ההישג הגדול ביותר תפיסת "הפריפריה" היה יצירת ברית אסטרטגית ומודיעינית עם איראן וטורקיה.
אלפר הכיר את רעייתו, אף היא עולה מארצות הברית, במהלך שהותו בקיבוץ.
בנם הוא העיתונאי רוגל אלפר.
וגר זאב עם זאב: המתנחלים והפלסטינים, הוצאת הקיבוץ המאוחד, 2001
מדינה בודדה: החיפוש החשאי של ישראל אחרי בעלות ברית באזור, 2016, זוכה פרס יצחק שדה לספרות צבאית ופרס למחקרים בביטחון ישראל ע"ש סא"ל מאיר ורחל צ'צ'יק.
יוסי אמיתי (10 בינואר 1938 – 9 ביוני 2025) היה מזרחן וחוקר מדע המדינה, שימש כמרצה במחלקה ללימודי המזרח התיכון באוניברסיטת בן-גוריון בנגב וכמנהל המרכז האקדמי הישראלי בקהיר.
אמיתי נולד בתל אביב למשפחה צברית ותיקה ממייסדי העיר פתח תקווה, אמיתי עצמו דור רביעי בארץ ישראל.
שימש גם כמזכיר הקיבוץ במהלך השנים, והתגורר בקיבוץ עד לפטירתו.
את שלושת התארים האקדמיים קיבל באוניברסיטת תל אביב בסוף שנות ה-60 ותחילת שנות ה-70 .
את עבודת הדוקטורט כתב בהנחיתו של ההיסטוריון עמי איילון.
בשנת 1988 זכה במלגת הוראה של תוכנית פולברייט, ולימד קורסים בהיסטוריה של המזרח התיכון בעת החדשה בגטיסבורג קולג', בפנסילווניה, ארצות הברית.
באותה שנה גם פרסם את ספרו "עמדותיה של מפ"ם בסוגיות ערביי ישראל, 1954-1948", שבו חשף שמפ"ם הייתה מעורבת בפעולות של גירוש והרס כפרים ערביים במלחמת העצמאות ואחריה, אף על פי שטענה בפומבי נגדם, ואף על פי שדגלה באידאולוגיה של אחוות עמים.
חלק ניכר מהחומרים לספר מצא אמיתי בארכיונו של חבר מפ"ם, המזרחן אהרן כהן, שנפטר ב-1980, שאסף ותיעד את ההיסטוריה של המפלגה.
בין השנים 1997–2001 שימש כמנהל המרכז האקדמי הישראלי בקהיר.
במשך השנים פרסם אמיתי מספר ספרים, ועשרות רבות של מאמרים אקדמיים ומאמרי דעה, בעיתונים וכתבי עת שונים, בין השאר: בכתבי העת "הדים", "עמדה" ו"מטען", בעיתון "הארץ", ובאתרים "הגדה השמאלית" ו"העוקץ".
דיבר ערבית ברמה גבוהה ועסק גם בתרגום מאמרים לעברית ולערבית.
במהלך השנים יצר קשרי ידידות עם אינטלקטואלים ערבים דוגמת נגיב מחפוז, ורבים אחרים.
נפטר ב-9 ביוני 2025 בגיל 87, והובא למנוחות בבית העלמין בקיבוצו גבולות.
בשנות ה-60 היה חבר מפ"ם ועורך כתב העת "חותם", ביטאון החטיבה הצעירה של המפלגה, שהוציא לאור עיתון המפלגה "על המשמר".
בשנת 1969 היה ממובילי הפורשים ממפ"ם על רקע ההתנגדות להצטרפות המפלגה למערך השני עם מפלגת העבודה והיה ממייסדי תנועת המחאה שמאל ישראלי חדש.
על רקע זה פוטר מ"על המשמר" ומתפקיד עורך "חותם".
בבחירות לכנסת השמינית, שנערכו בדצמבר 1973, הוצב במקום השלישי במפלגת מר"י מחנה רדיקלי ישראלי של אורי אבנרי, שלא עברה את אחוז החסימה.
בשנת 1972 היה פעיל במאבק נגד גירוש הבדואים מפתחת רפיח.
בשנת 1973 היה פעיל במאבק של עקורי איקרית ובירעם לחזור לכפרם, לאחר שהממשלה הוציאה צו סגירה חדש לאזור, למרות הבטחות קודמות להחזיר את העקורים.
במאי 1973 השתתף בוועידת בולוניה, מפגש של פעילי שלום ישראלים וערבים.
לאחר התפרקות תנועת "שמאל ישראלי חדש" היה ממייסדי כתב העת "עמדה" ב-1974.
בין יוני 1974 לדצמבר 1975 היה אמיתי שותף, לצד לובה אליאב, אורי אבנרי, עמוס קינן, מתי פלד, יעקב ארנון, מאיר פעיל, דוד שחם, אליהו אלישר ואחרים להקמת "המועצה הישראלית למען שלום ישראלי-פלסטיני", ששמה לה למטרה "להשפיע על ממשלת רבין" לנקוט יוזמות מדיניות מול הפלסטינים.
בשנת 1976 הצטרף למשלחת של פעילי שלום, שארגן לובה אליאב, שנפגשה עם עיסאם סרטאווי, ממנהיגי הפת"ח בפריז ביולי ובספטמבר 1976. במהלך אותה שנה היה מעורב בפעולות מחאה נגד ההפקעה והפינוי של פתחת רפיח לטובת הקמת התנחלויות, ונגד ההתנחלות בכפר קדום.
במסגרת המחאה ארגן עם אחרים את "מדרשת השלום", כינוס של סופרים ואנשי רוח שהגיע לנקדות ההתנחלות במטרה לעורר את דעת הקהל.
בשנת 1977 היה פעיל במפלגת מחנה של"י.
בשנת 1984, לקראת הבחירות לכנסת האחת-עשרה, הצטרף עם מספר פורשים משל"י לרשימה המתקדמת לשלום.
ביוני 1983 נמנה עם מארגני מפגש בתל אביב לזכרו של עיסאם סרטאווי (שנרצח חודשיים קודם ושאותו פגש ב-1976).
עיתונות תחת כיבוש - העיתונות היומית הפלסטינית 1977-1968, המכון היהודי-ערבי, גבעת חביבה, 1986.
גבולות חלוצת המצפים בנגב, גבולות, 1987.
אחוות עמים במבחן - עמדותיה של מפ"ם בסוגיות ערביי ישראל, 1954-1948, הוצאת צ'ריקובר, תל אביב 1988.
מצרים וישראל - מבט משמאל: השמאל המצרי והסכסוך הערבי-ישראלי 1947-1978, הוצאת הספרים של אוניברסיטת חיפה, 2002
"היישוב הערבי בישראל – תמורות ומגמות", הדים, כ"ח, 72 (ינואר 1963)
"מדינות ערב ומלחמת ארץ ישראל 1945 - 1948: ממעורבות מדינית להתערבות צבאית", המכון לחקר ולימוד המזרח התיכון, אוניברסיטת חיפה, 1976
"אחוות פועלים - אגודה שנוסדה ב-1930 ביוזמת פועלי ציון שמאל לצורך ארגון משותף לפועלים יהודים וערבים בא"י", עיתון 77, (1983) 37 עמ' 42–47.
"המיעוט הערבי בישראל: שנות הממשל הצבאי, 1966-1948", בתוך אניטה שפירא (עורכת), עצמאות: 50 השנים הראשונות, ירושלים 1998.
יוסי אילוק (נולד בשנת 1968) הוא מנהל הלוגיסטיקה, הנכסים, הביטחון וההמשכיות העסקית בבנק הפועלים.
קצין בצה"ל במילואים בדרגת תת-אלוף, בתפקידו האחרון כיהן כקצין הלוגיסטיקה הראשי באגף הטכנולוגיה והלוגיסטיקה.
קודם לכן כיהן בתפקיד ראש מחלקת לוגיסטיקה באגף הטכנולוגיה והלוגיסטיקה, קצין הלוגיסטיקה של פיקוד הצפון ומפקד המרכז לאימונים לוגיסטיים בזרוע היבשה.
לאחר שחרורו עמד בראש משל"ט הקורונה במשרד הבריאות.
במסגרת תפקידיו עסק גם בהעברת עוצבת עידן (אוגדה 340) מארבעה מחנות בפיקוד המרכז למחנה נחשונים.
באוקטובר 2016 הועלה לדרגת תת-אלוף ומונה לקצין הלוגיסטיקה הראשי של צה"ל.
בפברואר 2020 סיים את תפקידו ופרש משירות פעיל בצה"ל.
לאחר שחרורו מונה לראש מרכז שליטה הלאומי למאבק בנגיף הקורונה במשרד הבריאות, תפקיד בו שימש עד פברואר 2022.
במרץ 2022 מונה אילוק לתפקיד מנהל הלוגיסטיקה, הנכסים, הביטחון וההמשכיות העסקית בבנק הפועלים.
בנוסף, באחריותו פרויקט "פועלים סנטר" - הקמת מבנה חדש שירכז את כלל מבני ההנהלה הראשית של הבנק במבנה חדשני ומתקדם בתל אביב.
אילוק בעל תואר ראשון בלוגיסטיקה וכלכלה מאוניברסיטת בר-אילן, תואר שני במנהל ומדיניות ציבורית מאוניברסיטת בן-גוריון, ותואר שני נוסף במדעי המדינה-ביטחון ואסטרטגיה, במסגרת המכללה לביטחון לאומי (מב"ל) ואוניברסיטת חיפה.
בוגר קורס מטה ופיקוד אותו סיים בהצטיינות, קורס דירקטורים ונושאי משרה בכירה וקורס לניהול פיננסי וקריאת דו"חות כספיים מאוניברסיטת תל אביב.
אילוק נשוי ואב לארבעה, מתגורר ביישוב קידר.
יוסי, המרגל המתחרט (בספרדית: Iosi, el espía arrepentido) היא סדרת טלוויזיה מבית פריים וידאו שהופקה בשיתוף פעולה בין אורוגוואי לארגנטינה.
הסדרה נוצרה על ידי דניאל בורמן עבור אמזון פריים וידאו.
העונה הראשונה עלתה ב-29 באפריל 2022. צילומי העונה השנייה החלו במאי 2022 והיא עלתה לשידור ב-27 באוקטובר 2023.
עם הזמן, יוסי מוצא עצמו נרדף על ידי שירותי הביון וממשלת ארגנטינה, בשל כוונתו לחשוף את מעורבות הממשל בפיגועים.
נטליה אוריירו - קלאודיה, מפעילתו של יוסי במשטרה הפדרלית
גוסטבו בסאני - חוסה פרז / יוסי
אלחנדרו עבדה - שאול מנחם, נדבן יהודי
מינרווה קאסרו - דפנה מנחם, בתו של שאול
חואן ליארדו - אברהם גלוסברג, אביו המאמץ של יוסי
מרקו אנטוניו קאפוני - לואיס גארידו
דניאל קוזניצקה - אהרון, איש השגרירות הישראלית
מתיאס מאייר - ויקטור קסלמן
חוליאן אצקה פרז זינולה - חונאס / יונה
מורן רוזנבלט - רינה דיין
בינואר 2020 דניאל בורמן וסבסטיאן בורנשטיין נשכרו כיוצרים לסדרה, שעונתה הראשונה כוללת 8 פרקים באורך שעה.
הצילומים החלו במונטווידאו בינואר 2021 ונערכו במספר מיקומים בדרום המדינה, כמו לה פאס ולוס קריוס.
צילומי העונה השנייה באורוגוואי יצאו לדרך במאי 2022.
חברת יוסי אמבולנס שירותים רפואיים בע"מ עוסקת במתן שירותי רפואת חירום, פינוי רפואי והענקת שירותים רפואיים בקהילה.
החברה מפעילה מערך של אמבולנסים וניידות טיפול נמרץ, ומספקת שירותי רפואה, בהם טיפול רפואי בקהילה, חלופות אשפוז ביתי, והסעות מותאמות נגישות.
החברה היא חברת האמבולנס הפרטית הגדולה בישראל.
המטה הראשי של החברה שוכן בחיפה, עם מרכזי פעילות אזוריים בתל אביב ובבאר שבע.
החברה פועלת תחת פיקוח ורישוי של משרד הבריאות.
החברה נוסדה ב-1985 בחיפה על ידי יוסף שפרבר, שהיה ממקימי תחנת מד"א בקריות, ורעייתו גאולה איבון שפרבר.
בתחילת דרכה התמקדה החברה במתן שירותי ניידות למטופלים מוגבלי תנועה.
במרוצת השנים החלו האמבולנסים של החברה לסייע לבתי חולים ומטופלים מטעם משרד הביטחון, ובהמשך הוגדרו כבעלי מעמד רכבי ביטחון הרשאים לספק רפואה דחופה גם לבתי אבות ולקופות חולים.
במאה ה-21, כאשר התעורר הצורך בניידות טיפול נמרץ (נט"ן) נוספות, הוקם בחברה תחום ניידות הטיפול נמרץ.
בשנת 2008 נפטר יוסף שפרבר, ומשפחתו הרחיבה את הפעילות מאזור חיפה לכל ישראל.
בתקופת מגפת הקורונה בישראל, החברה סיפקה בדיקות קורונה מהירות והייתה חלק ממערך מבצע מגן אבות ואימהות, שהוביל קשישים לבתי אבות שיועדו להגנתם מפני הדבקות.
החברה עבדה מול פיקוד העורף בהעברת אלפי מבודדי קורונה למלוניות.
החברה משתתפת בחילוץ מאושפזים בתקופות מתח ביטחוני.
במהלך טבח שבעה באוקטובר הייתה חברת יוסי אמבולנס אחראית על שירותי הרפואה בפסטיבל "נובה".
עם תחילת המתקפה על הפסטיבל, המשיכו צוותי החברה במשימתם להצלת חיי אדם תחת אש.
עווד דראושה, נהג אמבולנס וחובש של החברה, נרצח בעת שהמשיך להעניק טיפול רפואי לפצועים.
בהמשך הבוקר, בסביבות השעה 09:00, ספג אמבולנס החברה שפעל בשטח פגיעה ישירה מרקטת RPG.
בפגיעה זו נהרגו 18 בני אדם והאמבולנס נשרף כליל.
כחלק מהתמיכה של החברה בנפגעים, מפונים ונרצחי 7 באוקטובר, נרתמה להנצחת מאי נעים, שנרצחה בפסטיבל "נובה", באמצעות הפעלת אמבולנס שייקרא על שמה ויעבוד בחינם 24 שעות ביממה.
בתגובה לאתגרי הלחימה, שיתפו פעולה חברת יוסי אמבולנס ופלסן סאסא בפיתוח ה"טיגר־בולנס".
פלסן סאסא סיפקה את פלטפורמת הרכב המשוריין, בעוד יוסי אמבולנס תכננה והתאימה את חלל הרכב ומערכותיו לשמש כאמבולנס מבצעי.
ההנדסה הייחודית של פנים הרכב מאפשרת טיפול רפואי מיטבי בתנאי שטח ולחימה, תוך שמירה על נגישות מיטבית לציוד הרפואי ויכולת תפעול יעילה של הצוות הרפואי.
מערך רפואת החירום ופינוי רפואי
יוסי אמבולנס מפעילה מערך של ניידות טיפול נמרץ (נט"ן), המספק שירותי רפואה דחופה.
החברה מתמחה בהסעות רפואיות מורכבות, כולל ליווי והעברת מטופלי דיאליזה, וכן מספקת שירותי הטסה רפואית במסגרת תיירות מרפא.
במרכז פעילות החברה פועל "מוקד 24/7", המנהל את מערך האמבולנסים ומתאם את הפעילות עם ארבע קופות החולים בישראל.
החברה מפעילה את שירות "רופא עד הבית" לצד מערכת "בריאות מסביב לשעון".
המערכת מנטרת 14 מדדים רפואיים חיוניים, ומשמשת הן לבקרה רפואית והן כחלופה למסגרות אשפוז מסורתיות.
בנוסף, החברה פיתחה אפליקציה ייעודית הכוללת לחצן מצוקה, המאפשרת הזמנת אמבולנס באופן מיידי.