tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
התכנית הייתה שחלק מהכנופיה תבצע את שוד הספינה בעוד ארתור והושע יבצעו את השוד שהם תכננו והכנופיה כולה תתאחד לאחר מכן.
למרות זאת, התכנית משתבשת כאשר לספינה מגיעים סוכני "פינקרטון" - סוכנות אכיפת החוק.
בקרב שמתחולל, דאץ' מוציא להורג אישה צעירה וחפה מפשע בשם היידי מק'קורט וחלק מחברי הכנופיה מוצאים את מותם או נלכדים.
האירוע זוכה לשם "הטבח בבלאקווטר".
בעקבות המרדף אחריהם, הכנופיה מחליטה לברוח אל עבר ההרים המושלגים.
אירועי המשחק מתחילים בדיוק כשהכנופיה מגיעה אל ההרים המושלגים ומוצאת את עצמה בסופת שלג קטלנית.
החבורה מצליחה להסתתר בעיירת כורים נטושה בשם "קולטר" באזור ההרים.
עם הגיעם, ארתור, יחד עם דאץ' ומייקה יוצאים לחפש אספקה ומגיעים לחוות אדלר.
בהגיעם, הם מבחינים שבחווה מתרחשת מסיבה ודאץ' מנסה לבקש מהמבלים אספקה לכנופיה.
למרות זאת, מייקה במהרה מבחין בגופה בסמוך לבקתה והם מבינים שעל החווה השתלטה כנופיית "האודריסקולס", יריביהם המושבעים של כנופיית ואן דר לינד.
לאחר קרבות ירי עם הכנופיה, הקבוצה מוצאת את סיידי אדלר, בעלת החווה שבעלה נרצח על ידי האודריסקולס ומחליטים לקחת אותה איתם עד שתמצא לאן להמשיך.
בנוסף, החבורה לוכדת את קירן דאפי, שהתלווה לכנופיית האודריסקולס כדי להוציא ממנו מידע עליהם.
בהמשך, ארתור מסייע לקבוצה בציד ויחד עם דאץ' וחברים נוספים, הם שודדים רכבת שמסיעה את הונו של איש העסקים לווטיקוס קורנוול.
לאחר שסופת השלג נגמרת, הכנופיה יורדת מההרים אל עבר מקום מחבוא חדש.
פרק שני - הורסשו אוברלוק
בעצתו של הושע, הכנופיה מתחבאת על צוק שנקרא "הורסשו אוברלוק" ומקימים שם מחנה.
בהגיעם, ארתור מצווה על ידי ליאופולד שטראוס, המלווה בריבית של הכנופיה להחזיר חוב מחוואי בשם תומאס דאונס.
ארתור מתעמת עם דאונס, המתברר כחולה והאחרון משתעל דם על פניו של ארתור.
אירוע זה הוא אירוע משמעותי במשחק שיחרוץ את גורלו של ארתור.
לאחר מכן, קירן מוביל את החבורה למקום המסתור של האודריסקולס ובקרב שמתחולל, קירן מציל את חיוו של ארתור ובעקבות זאת הופך לחבר מן המניין בכנופיית "ואן דר לינד".
בזמן שהוא במחנה, ארתור מקבל מכתב ממרי לינטון, שמתגוררת סמוך לעיירה "ולנטיין" ומבקשת את עזרתו.
ארתור פוגש אותה ומסייע לה להחזיר אליה את אחיה הצעיר, ג'ימי שהצטרף לכת.
מייקה ולני, שני חברי הכנופיה שיצאו לחקור את המחוז בחיפוש אחר טיפים לשוד, התפצלו.
בעוד לני הצליח לחזור למחנה, מייקה נלכד על ידי השריף של העיירה "סטרוברי" וארתור נשלח על ידי דאץ' לחלצו.
החילוץ משתבש וקרב יריות מתחיל בין ארתור ומייקה לבין תושבי העיירה, אך הם מצליחים לברוח ומייקה חוזר למחנה.
ג'ון מציע לארתור לשדוד ביחד איתו רכבת וארתור מגלה שהרכבת שייכת ללווטיקוס קורנוול וארתור, ג'ון, חביאר, ביל ושון מצליחים לברוח בעור שיניהם מרשויות החוק עם הכסף בידם.
הפרק מסתיים כאשר הכנופיה מחליטה לשדוד את הבנק בוולנטיין ולאחר מכן, לווטיקוס קורנוול עצמו מגיע לוולנטיין ורוצה את ראשו של דאץ' לאחר שהאחרון גנב ממנו מספר פעמים.
הכנופיה מצליחה לברוח מאנשיו של קורנוול ומחליטה לעבור למחנה אחר.
פרק שלוש - קלמנס פוינט
ארתור וצ'ארלס, אחד מחברי הכנופיה יוצאים לחפש מקום חדש להסתתר בו.
השניים מגיעים למקום נטוש, אך מגלים שמשפחה גרמנית חיה בו ואבי המשפחה נחטף על ידי פורעי חוק.
ארתור וצ'ארלס פושטים על מחבוא הכנופיה, מחלצים את אב המשפחה ומחליטים להפוך את מחבוא הכנופיה היריבה למחבוא שלהם.
באחד הימים, הכנופיה מגלה שהשריף של העיירה "רודס" לכד את ג'וסייה טרילוני, אחד מחברי הכנופיה שמטייל ברחבי המדינה כדי לחפש הזדמנויות כלכליות עבור הכנופיה.
ארתור ודאץ' מסייעים לשריף לכלוא מספר אסירים והוא בתמורה משחרר את טרילוני.
בהמשך, השריף ממנה את דאץ' וארתור כסגניו והכנופיה לומדת על יריבות בין שתי משפחות עשירות בעלות מטעים בעיירה רודס.
דאץ' מסיק שניתן לסכסך בין שתי המשפחות במטרה לשדוד מהן את מצבור הזהב והכסף שלהן.
התכנית משתבשת כאשר המשפחות הבינו לכל אורך הדרך שדאץ' מנסה לסכסך ביניהן ובתגובה, אחת המשפחות חוטפת את ג'ק, בנם של ג'ון ואביגייל וכנקמה, הכנופיה שורפת כליל את אחוזת המשפחה ולומדת מאחת מבנות המשפחה שג'ק מוחזק אצל פושע איטלקי בשם אנג'לו ברונטה.
בהגיעם חזרה למחנה, סוכני הפינקרטון מילטון ורוס מופיעים במחנה ונותנים לכנופיה הזדמנות לברוח לפני שהם יחזרו עם סוכנים נוספים.
לאחר מכן, הכנופיה עוברת למקום מחבוא חדש.
פרק רביעי - סיינט דניס
דאץ' שולח את ארתור ללמוד היכן ברונטה מתגורר.
ברונטה מסכים להחזיר את ג'ק לידי הכנופיה, אך רק אם הם יעשו משהו עבורו והכנופיה עוזרת לו להתמוד עם שודדי קברים בעיירה.
ברונטה מקיים את חלקו בעסקה ומציע לדאץ' להגיע למסיבה אותה מארח ראש העיירה.
הכנופיה מסתננת למסיבה ומחפשים אחר רעיונות לשוד, ומסיקים שניתן לשדוד ספינה עליה מתקיים אירוע פוקר גדול.
הכנופיה שודדת את מצבור הכסף בספינה ומצליחים לברוח מאנשי החוק, לאחר מכן מתפצלים.
ארתור מסייע לצ'יף אינדיאני בשם "ריינס פולס" לגנוב מסמכים השייכים לצבא ארצות הברית מכיוון שאלו רוצים להשתלט על אדמתם של האינדיאנים.
ארתור מסייע לצ'יף, מקבל ממנו תשלום והשניים נפרדים כידידים.
בהמשך, טילי, אחת מחברות הכנופיה נחטפת על ידי כנופיה יריבה וארתור מחלץ אותה.
באחד הימים, סיידי אדלר מספרת לארתור שהיא לא ראתה את קירן מספר ימים ושהיא דואגת לו.
בדיוק אז, קירן מגיע למחנה כשראשו נכרת והוא רכוב על סוס.
מתברר שהאודריסקולס רצחו את קירן ורוצים לרצוח את הכנופיה, אך ארתור והכנופיה מצליחים להרוג אותם.
דאץ' מבקש מארתור להשתתף יחד איתו בשוד של הרכבת הקלה בסיינט דניס בעזרת טיפ שהוא קיבל מברונטה.
למרות זאת, השוד מתברר כתכסיס ורשויות החוק (שהגיעו לשם בגלל ברונטה) ציפו לכנופיה.
החבורה מצליחה לברוח בהצלחה ודאץ' הורג את ברונטה כנקמה.
מרי יוצרת קשר עם ארתור בשנית ומבקשת ממנו עזרה בנוגע לאביה.
לאחר שהשניים מסיקים שאביה של מרי התמכר לאלכוהול ומעוניין למכור תכשיטים משפחתיים כדי לממן את ההתמכרות שלו, ארתור מחזיר את התכשיטים ואביה של מרי נעלם לגורלו.
ארתור יכול לבחור אם לצאת עם מרי או לא ולבסוף, מרי מפצירה בארתור לפרוש מהכנופיה ולחיות איתה.
ארתור מסביר לה שהוא אדם מבוקש, מה שישים אותה בסכנה גדולה ושיש לו כנופיה לדאוג לה.
הפרק מסתיים כשהכנופיה מחליטה לשדוד את הבנק בסיינט דניס.
למרות זאת, התכנית משתבשת ורשויות החוק הורגות את הושע ואת לני.
לאחר השוד, הכנופיה מתפצלת וארתור ומספר חברים נוספים מחליטים לחפש ספינה שתיקח אותם לקובה.
במהלך ההפלגה, סערה מתרחשת והקבוצה מוצאת את עצמה על אי בשם גוארמה.
על גוארמה, ארתור, דאץ' וחלק מחברי הכנופיה שאיתם מסייעים למורדים בהנהגתו של הרקול פונטיין להכניע את המשטר הצבאי באי תחת הנהגתו של קולונל פוסר.
לאחר מספר משימות וסיוע למורדים, החבורה מצליחה לחזור ליבשת ומתברר להם בעזרת מכתב שכתבה סיידי (בשם בדוי) שהכנופיה עברה למקום אחר כדי להסתתר מרשויות החוק.
החבורה שמה פעמיה אל שאר הכנופיה והם מתאחדים.
דאץ' מבקש מארתור להגיע למקום בשם ביוור הולו ולהרוג את הכנופיה שהשתלטה על המקום.
לאחר מכן, החבורה עוברת להתגורר במחנה בביוור הולו ובמהלך אחד הערבים, מולי, אחת מחברות הכנופיה ובת זוגו של דאץ' מתפרצת למקום שיכורה ומספרת שהיא הלשינה על החבורה לסוכנות הפינקרטון ובתגובה, סוזן, אחת מהחברות בכנופיה יורה בה למוות.
פרק שישי - ביוור הולו
בתחילת הפרק, ארתור יתבקש על ידי סיידי להיפגש איתה כדי לחלץ את ג'ון, שנחטף ונאסר על ידי הפינקרטונים.
בדרכו אל סיידי, ארתור משתעל ומובל לרופא.
במרפאה, ארתור לומד שהוא נדבק בשחפת ומסיק שזה קרה לאחר שהחוואי תומאס דאונס השתעל עליו דם.
מבין שזה עניין של זמן עד שהוא ימות (שכן החיסון נגד שחפת לא הומצא בתקופה הזאת), ארתור מחליט לנצל את הזמן שנשאר לו כדי להפוך לאדם טוב יותר.
ארתור עוזר לסיידי לחלץ את ג'ון מהכלא והשלישייה חוזרת אל מחבוא הכנופיה.
במידה ולארתור יש מד כבוד גבוה, הוא יפגוש את אלמנתו של תומאס דאונס (שבינתיים מת מהמחלה) ומנסה להתפייס איתה ולהחזיר לה את הכסף שלקח ממנה על מנת שזו תוכל לגדל את בנה.
ארתור גם מסלק מהמחנה את שטראוס, לאחר שהוא מבין שהוא נותן הלוואות לאנשים שהוא יודע שאין להם סיכוי להחזיר את הכסף ובכך הוא הרס את חייהם.
מרי שולחת לארתור מכתב נוסף ומבקשת לנתק את הקשר ביניהם לתמיד מכיוון שרק כך היא תוכל להמשיך בחייה.
בנוסף, היא מחזירה לארתור את טבעת האירוסין שהוא העניק לה שנים קודם לכן.
ארתור מתמלא חרטה נוכח דרך חייו הנוכחית ומותו הקרב.
דאץ' מחליט לבצע עם הכנופיה שוד אחרון במטרה לברוח ומצווה על הכנופיה לשדוד את הבנק בעיירה סיינט דניס.
במהלך השוד, ג'ון נורה ומושלך מהכרכרה, אך דאץ' בוחר להשאירו מאחור, לתדהמתו של ארתור.
לאחר שאביגייל נחטפת על ידי הפינקרטונים ודאץ' מסרב להצילה, ארתור וסיידי יוצאים ומתעמתים עם הסוכנים מילטון ורוס.
במהלך העימות, מתברר לארתור שמייקה נאסף על ידי הסוכנות לאחר החזרה מגוארמה והלשין על הכנופיה.
אביגייל מוציאה להורג את הסוכן מילטון והחבורה בורחת בחזרה למחנה.
בהגיעם חזרה, אביגייל מחליטה לעזוב את הכנופיה ביחד עם ג'ק ונותנת לארתור את המפתח למצבור הכסף של דאץ'.
ארתור מגיע למחנה ומספר לדאץ' שמייקה הוא זה שהלשין עליהם לפינקרטונים.
לפתע, ג'ון חוזר ורותח על דאץ' לאחר שהאחרון השאירו למות.
הכנופיה מתחלקת לשניים, אלו שנשארו נאמנים לדאץ' ואלו שהבינו שימי הכנופיה נגמרו והעימות מתפתח לתיקו מקסיקני.
בדיוק אז, סוכני פינקרטון פושטים על המחנה במטרה להרוג את חברי הכנופיה.
מייקה מנצל את המומנטום ויורה למוות בסוזן גרימשו, אחת מחברות הכנופיה שאיימה עליו עם רובה קודם לכן.
מכאן, המשחק מתפצל למספר סופים אפשריים, תלוי בבחירת השחקנים וברמת הכבוד של ארתור:
לסייע לג'ון: ארתור יברח ביחד עם ג'ון מאנשי הסוכנות.
ארתור, שיודע שכוחותיו נגמרים ושאלו הרגעים האחרונים בחייו, נפרד מג'ון ונותן לו את הכובע שלו, את התיק שלו ואת היומן שלו.
ארתור וג'ון נפרדים בפעם האחרונה וארתור מספק לג'ון זמן לברוח ומתחיל לירות בסוכנים.
במידה ולארתור יש רמת כבוד גבוהה: מייקה יתעמת עם ארתור וקרב יתפתח בין השניים כשבסופו, ארתור יאבד את שיווי משקלו וייפול לקרקע.
דאץ' יגיע וארתור הגוסס ינסה לשכנעו שוב שמייקה הוא המלשין ויזכיר לו את השנים שהוא עמד לצידו.
דאץ' ההמום עוזב את המקום ביחד עם מייקה וארתור מת כשהוא צופה בפעם האחרונה בזריחת השמש.
במידה ולארתור יש רמת כבוד נמוכה: מייקה יתעמת עם ארתור וארתור יקרוס לקרקע.
מייקה ירים את אקדחו ויגיד לארתור שהוא לא טוב יותר ממנו, לאחר מכן יירה בראשו ויירק על הגופה.
לחזור לקחת את הכסף: ארתור יחזור למחנה כדי לקחת את מצבור הכסף של דאץ'.
במחנה, ארתור יתעמת עם מייקה.
במידה ולארתור יש רמת כבוד גבוהה: ארתור מצליח לפצוע את מייקה ולפגוע בעינו.
דאץ' מגיע וארתור מנסה לשכנע אותו שמייקה הוא המלשין, אך דאץ' ההמום עוזב את השניים ועוזב את המקום.
ארתור מת כשהוא צופה בפעם האחרונה בזריחת השמש.
במידה ולארתור יש רמת כבוד נמוכה: ארתור לא ידקור את עינו של מייקה ובמקום זאת יקרוס לקרקע.
דאץ' יגיע למקום וארתור יפציר בו להרוג את מייקה בגלל שהוא הלשין על הכנופיה, אך דאץ' ההמום ילך ומייקה ידקור את ארתור בגבו ויעזוב את המקום.
בהתאם לרמת הכבוד של ארתור, ארתור ימות כשלצידו איל (כבוד גבוה) או זאב ערבות (כבוד נמוך).
כמו כן, קברו של ארתור ישתנה בהתאם לרמת הכבוד שלו: אם השחקן סיים את סיפורו של ארתור כשרמת הכבוד שלו גבוהה, הקבר שלו יהיה מעוטר בפרחים.
במידה והשחקן סיים את סיפורו של ארתור כשרמת הכבוד שלו נמוכה, קברו יהיה מוזנח.
לאחר שארתור מת, צ'ארלס, אחד מחברי הכנופיה שעזב אותה קודם לכן יחזור למחנה, ימצא את גופתו של ארתור ויקבור אותה.
במהלך כתוביות הסיום, ניתן לראות את מרי מבקרת את קברו של ארתור ומתאבלת.
ארתור עצמו לא מופיע בפרק זה והשחקנים מקבלים שליטה על דמותו של ג'ון מרסטון.
מתברר שמאמציו של ארתור להציל את ג'ון ומשפחתו השתלמו מכיוון ששנים לאחר מכן, ג'ון ומשפחתו יקנו אדמה בביצ'ר הופ ויקימו עליה חווה.
מספר שנים לאחר מותו של ארתור, ג'ון, יחד עם צ'ארלס וסיידי מגלים את מקום משכנו של מייקה ויוצאים אליו כדי לנקום את מותו של ארתור.
בתיקו מקסיקני שמתפתח במקום, דאץ' יצוץ מתוך בקתה ומתברר שהוא ומייקה הקימו כנופיה חדשה.
לאחר דין ודברים, דאץ' יבין לבסוף שמייקה אכן בגד בכנופיה וירה בו.
למרות זאת, סוכני פינקרטון (ובראשם אדגר רוס שקודם לראש הסוכנות לאחר מותו של מילטון) ימצאו את גופתו של מייקה, מה שיוביל אותם אל ג'ון ולאירועי המשחק הראשון.
לאחר שהשחקן מסיים את המשחק ב-100%, ג'ון יבקר בקברו של ארתור ויניח עליו את יומנו וימלמל "נראה שסיימנו חבר ותיק" ויעזוב את המקום.
מכיוון שהמשחק מתרחש בתקופת המערב הפרוע בארצות הברית, ארתור הוא אדם בשר ודם וללא כוחות על ייחודיים.
למרות זאת, מכיוון שמדובר במשחק וידאו, ארתור יכול לספוג מספר רב של קליעים לגופו ולא למות באופן מידי.
כמו כן, ארתור (וגם ג'ון בהתאם) מחזיקים ביכולת בשם "Dead Eye" בעזרתה הם יכולים להיכנס למעין "מצב קליע" בזמן שהם מכוונים את נשקם על אנשים אחרים, בכך הזמן זז לאט יותר והשחקן מסוגל להתמקד באיברים שונים בגוף הקורבנות כדי ליצור פגיעות מדויקות יותר.
ארתור הוא אקדוחן מוכשר וצייד מיומן.
הוא מסוגל להתרכז מספיק בשביל לשים לב לעקבות ואפילו לריחות של בני אדם ובעלי חיים (יכולת שבמשחק נקראת "Eagle Eye").
ארתור מיומן בשימוש בכלי נשק רבים וביניהם אקדחים, רובי ציד, שוטגנים, שימוש בנשק קר כמו סכין ושימוש בדינמיט.
בנוסף, הוא רוכב סוסים מנוסה.
ארתור הוא אדם זהיר ומנסה במהלך המשחק לשמש כקול ההיגיון עבור דאץ', ולעיתים קרובות אפילו מציין את הכשלים בתוכניות שלו (מה שמעורר את חמתו של דאץ' ומתפרש אצלו כחוסר נאמנות).
למרות זאת, ארתור רואה בדאץ' ובהושע כדמויות אב עבורו וגם במידה והוא לא מסכים עם תוכנית מסוימת, הוא עדיין ייקח בה חלק מכיוון שאכפת לו מחברי הכנופיה ומהמנהיגות של דאץ'.
כשדאץ' מתחיל להציג סימנים של פרנויה, ארתור מנסה להצביע על כך, אך דאץ' דוחה אותו.
ארתור מרבה להביע דאגה לרוב חברי הכנופיה ורואה בהם כמשפחתו.
למרות זאת, הוא נוהג בסרקסטיות כלפי אנקל (Uncle) על עצלנותו ועל ביל על תוכניותיו לשוד שמשתבשות.
ארתור גם לא מראה חיבה רבה לשון ומחשיב אותו כחמום מוח ולא זהיר.
בנוסף, ארתור מראה הסתייגות עמוקה ממייקה, כאשר באחד הרגעים במשחק בו מייקה נכלא, ארתור מציע להשאירו שם.
ארתור מחבב רבות את לני ומתייסר עמוקות כשהאחרון מת.
נרמז במהלך המשחק שלארתור יש רגשות רומנטיים כלפי אביגייל, אך הוא לא מציין אותם.
ארתור משמש גם כדמות של דוד לג'ק הצעיר.
במהלך המשחק, ארתור יוצר קשר מיוחד עם סיידי אדלר, שבהמשך הוא אף מסייע לה לחלץ את ג'ון ואביגיל מהפינקרטונים.
סיידי עצמה תזכור את ארתור לטובה ואף תעזור לג'ון לנקום את מותו מספר שנים לאחר מכן.
בהקשר לקשר של ארתור וג'ון, השניים גדלו ביחד בכנופיה וחיו כמו אחים לכל דבר.
למרות זאת, טרם תחילת העלילה, ג'ון עוזב את הכנופיה לשנה (ואיתה גם את אביגייל ואת ג'ק, בנו), אך חוזר שנה לאחר מכן.
ארתור רואה בזה כבגידה בכנופיה ובמשך תקופה ארוכה מתקשה להשלים עם חזרתו של ג'ון מכיוון שהוא חושב שדאץ' והושע סלחו לו מהר מידי על עזיבתו.
למרות זאת, ארתור מעריך את ג'ון ובמידה והשחקן בוחר בסוף זה, ארתור ינצל את הכוח שנותר בו כדי לסייע לג'ון ולמשפחתו להימלט.
אופיו של ארתור יכול להשתנות בהתאם להחלטות השחקנים איך להגיב בכל סיטואציה.
ארתור יכול להגיב בחמימות או בעוינות.
בנוסף, תושבים בערים שונות יקבלו את ארתור בעירם באור שונה בהתאם לרמת הכבוד שלו.
צוות הפיתוח ב-Rockstar Games קבע שתהיה דמות אחת לשליטה ב-"Red Dead Redemption 2", בניגוד לשלושת הגיבורים בכותר הקודם של Rockstar" Grand Theft Auto V" (2013), כדי להבין טוב יותר כיצד האירועים משפיעים עליו.
הם גם ראו שהמבנה הנרטיבי של מערבון מחייב פרספקטיבה אחת.
השחקן רוג'ר קלארק גילם את ארתור מורגן ב-"Red Dead Redemption 2".
בתהליך לכידת הביצועים כלל הקלטה סימולטנית של תנועה ודיבור, בעוד שחלק קטן נעשה בדיבוב.
בחקר התפקיד, ההשראה העיקרית של קלארק הגיעה מ-טושירו מיפונה, שההתנהגות הסטואית אך ההומוריסטית של הדמויות שלו החזיקה במורכבויות שהוא רצה בארתור.
קלארק השיג תובנה מ"ההצעה" (2005) מכיוון שהוא הכיל קשת אופי דומה לזו של ארתור.
הוא צפה בסרטים כמו "בצהרי היום" (1952), כמו גם ביצירתו של ג'ון וויין; למרות שצפה "בטרילוגיית הדולר" (1964–1966) הוא לא הפיק הרבה מהתיאור של קלינט איסטווד של האיש ללא שם, כי הוא חש שארתור מדבר יותר.
קלארק האזין בקביעות לגרסת 1993 של דון אדוארדס לשיר במהלך ההפקה.
קלארק רצה שהדמות שלו תהיה מורכבת מספיק כדי שהשחקן יקבל החלטות מבלי שהם ירגישו לא אופייניים.
הוא התמודד בתחילה עם קושי עם הרעיון הזה, שכן הביצוע בכבוד הגבוה היה שונה מהכבוד הנמוך, אבל הוא הבין שארתור הוא מישהו שיכול בקלות לסתור את עצמו.
במטרה להראות את הפגיעות של האגו של ארתור, קלארק הבחין שהטינה של ג'ון מרסטון על כך שיש לו משפחה התפרקה כשבסופו של דבר ביקש לעזור להם.
ההופעה של רוב וויטהוף בתור ג'ון במשחק הראשון השפיעה על שלו.
עניין אהבה שני לארתור נחתך מחוסר השפעה רצויה.
הסופר דן האוזר היה מעוניין לחתור תחת הטרופ של ההובלה החל חלש ולהתחזק ככל שהסיפור מתקדם; במקום זאת, ארתור כבר קשוח בתחילת המשחק, והוא "נלקח לרכבת הרים אינטלקטואלית יותר כאשר השקפת העולם שלו מתפרקת".
הוא הרגיש שלדעיכת הגבול האמריקאי הייתה השפעה עמוקה על ארתור, וציין כי הדמות "לכודה בין הגועל נפש של הטבע לבין האכזריות של פלישת התיעוש בציוויליזציה".
האוזר נמנע מלפגוש את קלארק על הסט כדי להימנע מלשמוע את קולו האמיתי.
בהקשר לתמת "הגאולה" במשחק, ארתור גואל את עצמו לאחר שהוא מקריב את עצמו כדי לתת לג'ון ומשפחתו זמן לברוח (במידה והשחקן בוחר באפשרות זו בסוף הפרק השישי).
האירוניה היא שג'ון יעשה את אותו הדבר בסוף המשחק הראשון.
בניגוד לג'ון, ארתור מסוגל לשחות.
כשארתור דג ביחד עם ג'ק באגם, השניים פוגשים בסוכן אדגר רוס.
בעתיד, כשג'ק יתבגר, הוא יהרוג את רוס סמוך לאגם, בזמן שהאחרון דג עם בנו.
ארתור לא נכח בשוד של בלאקווטר (הוא עבד עם הושע על שוד אחר) ובתחילת המשחק, ארתור ישאל דמויות שונות מה התרחש בשוד.
נרמז במהלך המשחק שיש לארתור רגשות רומנטיים כלפי אביגייל, אך למרות זאת הוא לא מתערב בקשר שלה ושל ג'ון.
במידה ובפרק השישי לשחקנים יש רמת כבוד גבוהה, ארתור יכול להתפייס עם משפחתו של תומאס דאונס ולסייע לאלמנה בשם שרלוט להתקיים לבדה בכך שהוא ילמד אותה לצוד ולהגן על עצמה.
כשג'ון באפילוג יפגוש בשרלוט, היא תשמע ממנו שארתור מת ותגיד לג'ון שלאור עזרתו של ארתור, הוא מוזמן לבקר בביתה מתי שירצה.
באפילוג, במידה והשחקן בחר לסייע לג'ון בסוף הפרק השישי, ג'ון יספר לאנשים שהכירו את ארתור שארתור הציל את חייו.
למרות זאת, במשחק הראשון הוא כלל אינו מזכיר אותו (מכיוון שבתקופה ההיא Rockstar לא חשבו לייצר משחק נוסף ולכן לא חשבו על דמותו של ארתור).
ההסבר לכך מגיע כשאביגיל שואלת את ג'ון על ארתור והוא עונה לה שארתור הציל את חייו, אבל הוא לא מרבה לדבר עליו.
ארתור מחזיק באמתחתו תמונה ישנה שלו, של דאץ' ושל הושע מהתקופה שבה הוא אומץ על ידם.
למרות המתח ששרר בין השניים לאורך המשחק השני, ארתור יסגור מעגל עם ג'ון כשהוא יגיד לו "אתה אחי" וישלח אותו לברוח ביחד עם משפחתו.
ארתור קלווין מלט היה פוליטיקאי אמריקאי מדקוטה הדרומית, איש המפלגה הרפובליקנית, שכיהן כמושל דקוטה הדרומית הראשון, ולפני כן כמושל טריטוריית דקוטה האחרון.
ארתור מלט נולד במחוז הנרי שבאינדיאנה, כבנו של צ'ארלס מלט.
הוא התחנך באקדמיית מריון שבמריון, אינדיאנה.
ב-1862 הוא החל ללמוד באוניברסיטת בלומינגטון אינדיאנה, וסיים את לימודיו ב-1863. ב-6 באוקטובר 1864 הוא התגייס לפלוגה H של רגימנט המתנדבים התשיעי של אינדיאנה, ושירת עד שחרורו ב-28 בספטמבר 1865. שירותו הצבאי היה כמחליף לאחיו הבכור הנכה וכתוצאה מכך הוא סבל השפלות רבות.
ב-1866 סיים מלט את לימודיו בבית הספר למשפטים של אוניברסיטת אינדיאנה, ועבר להתגורר בעיר מונסי, שם הוא החל לעסוק בעריכת דין יחד עם תומאס בריידי.
באותה שנה הוא נשא לאישה את מרגרט ויילי.
מלט נבחר כפרקליט מחוז דלאוור שבאינדיאנה.
ב-1870 הוא רכש את העיתון מונסי טיימס, שהפך לעיתון בעל השפעה ומשגשג תחת ניהולו.
באותה שנה הוא נבחר כמפקח הראשי של בתי הספר במחוז.
כאשר חלתה רעייתו, ביקר מלט במדינות המערב כדי למצוא מקום עם אקלים שיסייע להחלמתה.
בסופו של דבר השתקעה המשפחה בספרינגפילד שבטריטוריית דקוטה (כיום בתחומי דקוטה הדרומית) למשך שנתיים, ומלט שימש כרשם של משרד הקרקעות של ארצות הברית בעיר, עד שהמשרד עבר ב-1880 לעיר ווטרטאון.
מושל טריטוריית דקוטה ודקוטה הדרומית
באוקטובר 1885 בחרו הרפובליקנים במלט כמועמדם למשרת מושל טריטוריית דקוטה.
בנובמבר אותה שנה הוא התמודד ללא יריבים מולו בבחירות הכלליות ונבחר כמושל.
באותה מערכת בחירות בחר ציבור הבוחרים בעיר יורון כבירה הזמנית של הטריטוריה.
ב-1889 אושרה במשאל עם חוקת דקוטה הדרומית ומלט נבחר כמושל דקוטה הדרומית הראשון.
ב-2 בנובמבר 1889 חתם נשיא ארצות הברית בנג'מין הריסון על צירופה של דקוטה הדרומית כמדינה ה-40 של ארצות הברית.
ארתור מלט נפטר בעת ששהה בפיטסבורג, קנזס ב-25 במאי 1896. הוא נטמן בבית הקברות מאונט הופ שבווטרטאון.
על שמו של מלט נקראו עיר ומחוז בדקוטה הדרומית.
פסל בדמותו הוצב ב-2012 בבירת המדינה פיר בחזית בניין בית המשפט המחוזי.
ביתו לשעבר בווטרטאון משמש כמוזיאון.
ארתור אלברט לינק היה פוליטיקאי אמריקאי מדקוטה הצפונית, איש המפלגה הדמוקרטית, שכיהן כחבר בית הנבחרים של מדינתו בשנים 1947–1970, מתוכם כיושב ראש הבית בשנים 1965–1967, כחבר בית הנבחרים של ארצות הברית בשנים 1971–1973, ולאחר מכן ועד 1981 כמושל דקוטה הצפונית ה-27.
ארתור לינק נולד בעיר אלכסנדר שבדקוטה הצפונית.
הוא למד בבתי הספר של מחוז מקנזי ובקולג' החקלאי של דקוטה הצפונית (כיום אוניברסיטת המדינה של דקוטה הצפונית).
זמן קצר לאחר נישואיו ב-1939 הוא החל את עיסוקו בחקלאות, והיה פעיל בפוליטיקה כחבר הסניפים המקומיים של איגוד החוואים המקומיים והליגה הבלתי מפלגתית.
לינק נבחר לבית הנבחרים של דקוטה הצפונית ב-1946, כיהן בו עד 1970, מתוכם שימש 14 שנים כמנהיג סיעת המיעוט בבית, ובשנים 1965–1967 כיושב הראש שלו.
במקביל, הוא שימש כחבר במועצת העיר רנדולף בשנים 1942–1972, כחבר מועצת הרווחה של מחוז מקנזי בשנים 1948–1969, כחבר מועצת החינוך של רנדולף בשנים 1945–1963, כחבר ועדת ניהול הביטחונות לחקלאים המחוזית והמדינתית בשנים 1941–1946, וכנציג לוועידות המדינתיות בשנים 1946–1968.
ב-1970 שוכנע לינק להתמודד על מושב בבית הנבחרים של ארצות הברית כנציג המפלגה הרפובליקנית מטעם מחוז הבחירה השני של דקוטה הצפונית במקומו של חבר בית הנבחרים המכהן תומאס קלפ, שהתמודד ללא הצלחה על מושב בסנאט של ארצות הברית.
היה זה תפקיד קצר טווח, שכן הסתמן אז שיופחת מספר נציגיה של דקוטה הצפונית בבית הנבחרים לנציג בודד בעקבות מפקד האוכלוסין.
הוא נבחר בהפתעה בהפרש קולות קל מטעם הליגה הבלתי-מפלגתית של הדמוקרטים וכיהן בקונגרס ה-93 בשנים 1971–1973. לינק בחר שלא להתמודד בבחירות של 1972 מול חבר בית הנבחרים המכהן, הרפובליקני ותיק המלחמה מארק אנדרוז במחוז הבחירה האחד שנותר לדקוטה הצפונית בבית הנבחרים, ותחת זאת החליט להתמודד על משרת מושל דקוטה הצפונית.
לאחר שנבחר בהפרש קולות קל ב-1972, ונבחר לתקופת כהונה שנייה ב-1976, כיהן לינק כמושל דקוטה הצפונית מ-2 בינואר 1973 ועד 6 בינואר 1981.
כמושל, העדיף לינק לנהל בזהירות את משאבי הטבע של המדינה, במיוחד כאשר משבר האנרגיה העולמי הוביל למחלוקת בין אלו שביקשו לנצל את מרבצי הפחם והנפט של דקוטה הצפונית ובין אלו שביקשו להגן על הסביבה במדינה.
המגזר החקלאי שגשג במהלך תקופת ממשלו של לינק.
במס ההכנסה ובמס הרכוש בוצעו רפורמות על ידי בית המחוקקים, אך על החוק לחלוקה מחדש של מחוזות הבחירה במדינה הטיל לינק וטו.
הוא קידם את הסחר המקומי והחיצוני.
לינק היה מושל אהוד ומכובד, ובעלי השקפות פוליטיות שונות מצאו שפה משותפת עמו.
היו שהחשיבו אותו כשמרן חברתי שהתנגד להפלות מלאכותיות בתוקף, היה בעל השקפות דתיות עמוקות, עמד על עקרונותיו גם כאשר היו מנוגדות לתבונה הפוליטית, הטיל וטו על חוק להורדת גיל המינימום לצריכת אלכוהול ל-19, והוביל מהלכים למניעת חוקיות ההימורים במדינה.
אחרים ראו בו מנהיג מתון, שכן הוא היה פיקח בסוגיות פיננסיות, ופעל למניעת העלאת מיסים במדינה שהייתה אחת העניות בארצות הברית.
ועדיין, אחרים ראו בו כפרוגרסיבי שהצליח להרחיב ולקדם מערכת חינוך מצוינת, עם אוניברסיטאות שהיו בנות השגה לסטודנטים, ושבהתמדה הגיעו לראש רשימת ההישגים הארצית.
בבחירות של 1980 ניסה לינק להתמודד על תקופת כהונה שלישית, אך נוצח על ידי הרפובליקני אלן אולסון בהפרש של 54 אחוזים מול 46 אחוזים מקולות המצביעים.
לאחר תום כהונתו כמושל, נותר לינק פעיל בחיים הציבוריים.
ב-1984 הוא הוביל מאבק נגד לוטו מדינתי.
הוא גם נותר כוח מוביל לטובת שימור אתרים היסטוריים, ועסק בכתיבה בתחום זה.
הוא ורעייתו גרייס חיו בביסמרק, בירת המדינה.
ב-2008 הופק סרט על חייו בשם "כאשר הנוף שקט שוב".
ארתור לינק נפטר בבית החולים סנט אלקסיוס שבביסמרק ב-1 ביוני 2010, שמונה ימים לפני יום הולדתו ה-96. הוא נטמן בבית הקברות של אלכסנדר.
הוא הניח אחריו את רעייתו במשך 71 שנים, גרייס לינק, שאיתה הוא הביא לעולם שישה ילדים.
ארתור לינקס (בהונגרית: Linksz Artúr; גאלגוץ, 23 ביוני 1900 – ניו יורק, 19 במרץ 1988) היה רופא עיניים אמריקאי, פרופסור באוניברסיטה.
אביו של ארתור לינקס, איז'אק (יצחק) לינקס, היה רב מפורסם בעיר דווצ'ר בהונגריה.
ארתור בילה שם את ילדותו ואת נעוריו.
בימי לימודיו כתב גם שירים, שהתפרסמו בפאפאי הירלאפ (Pápai Hírlap) ובעיתונים אחרים תחת השם הבדוי ארתור אדם.
בשנת 1919 התחבר לאירועי הרפובליקה הסובייטית ההונגרית, שבגינם סטר לו אביו בפעם הראשונה בחייו, ולאחר מכן הכניס אותו לישיבה בברטיסלאבה (אז הונגריה).
אביו שזכה לכבוד גדול מהישיבה ומהקהילה הפך מאוחר יותר לקורבן השואה ונספה במחנה ההשמדה אושוויץ.
ארתור השלים את לימודי הרפואה שלו באוניברסיטה הגרמנית בפראג, לאחר מכן באוניברסיטת קיל (1925-1923) ובפקולטה לרפואה של אוניברסיטת פץ'.
הוא קיבל את התוארב-1928 בפץ'.
בין השנים 1928–1939 היה רופא עיניים בבית החולים היהודי בבודפשט (כיום שמו המרכז הרפואי הלאומי) של הקהילה היהודית של פשט.
בגלל החוקים היהודיים והאנטישמיות בהונגריה היגר לארצות הברית ב-1939 והתיישב בניו יורק.
בין 1943 לבין 1955 היה רופא במרפאת העיניים במנהטן, ומשנת 1955 היה פרופסור באוניברסיטת ניו יורק.
הוא עבד כמנתח עיניים במשך כשלושים שנה, והיה גם העורך של שני כתבי עת אמריקאיים לרפואת עיניים.
מדליית הזיכרון על שם איגנץ זמלווייס פעמיים (1954, 1968)
נעורי בהונגריה (ניו יורק, 1977)
ארתור לרסן היה טניסאי אמריקאי.
הוא זכה בתחרות הגברים באליפות ארצות הברית הפתוחה.
ארתור לרסן נולד בשנת 1925 בהייוורד באזור סן פרנסיסקו למשפחה של מהגרים מדנמרק.
אביו וסבו היו ספורטאים בולטים.
ארתור החל לשחק טניס בגיל 11 ובגיל 14 זכה לתחרות לבני גילו.
בשנת 1942 לרסן גויס לצבא ארצות הברית.
הוא השתתף בקרבות באירופה לרבות הפלישה לנורמנדי.
לאחר סיום השירות, לרסן התקשה לחזור לחיים אזרחיים ורופאים המליצו לו לעסוק בטניס.
הוא התחיל לימודים באוניברסיטה בסן פרנסיסקו והשתתף בתחרויות לסטודנטים.
שיא הקריירה של לרסן הייתה בתחילת שנות ה-50 של המאה ה-20. בשנת 1950 הוא ניצח בתחרות הגברים באליפות ארצות הברית הפתוחה.
בשנת 1951 הוא הגיע לחצי הגמר באליפות אוסטרליה הפתוחה ולרבע הגמר באליפות וימבלדון.
בשנת 1954 הוא הגיע למשחק הגמר של אליפות צרפת הפתוחה אך הפסיד לטוני טרברט.
ארתור לרסן הגיע לשלב חצי הגמר בתחרות זוגות גברים שמספר תחרויות גראנד סלאם.
לרסן היה הראשון שניצח באליפויות ארצות הברית בכול 4 סוגי המגרשים.
בשנת 1956 לרסן עבר תאונת דרכים קשה.
הוא היה בתרדמת כ-3 שבועות, איבד את עינו והיה משותק חלקית.
בשנת 1969 נכלל לרסן בהיכל התהילה של הטניס.
ארתור ליברט (ארתור לוי, בגרמנית: Arthur Liebert; 10 בנובמבר 1878, ברלין – 5 בנובמבר 1946, ברלין) היה פילוסוף יהודי-גרמני.
לוי נולד למשפחה יהודית בברלין, לאביו פרנץ שהתפרנס כסוחר ולאמו רוזה לבית הירשברג.
לאחר סיום בית הספר עבד במשך שש שנים כאיש עסקים, ולאחר מכן למד פילוסופיה בברלין בין השנים 1901-1906. בשנת 1905 התנצר והפך לפרוטסטנטי, אז גם שינה את שמו לארתור ליברט.
תחת השם הזה פרסם את עבודתו הראשונה ב-1905, תרגום והסבר לכתבים נבחרים של פילוסוף הרנסאנס ג'ובאני פיקו דלה מירנדולה.
הוא קיבל את הדוקטורט שלו ב-1907 בהדרכת ואלויס ריל.
ב-1910 הפך ליברט למנהל של אגודת קאנט, שנוסדה על ידי ב-1904, והתפתחה בעשורים הבאים לאחת החברות הפילוסופיות המובילות בעולם, במיוחד הודות לפעילותו ולהרצאותיו של ליברט.
בין 1919 ל-1933 ליברט מסר הרצאות בפילוסופיה בבית הספר למנהלים לתואר שני בברלין.
בשנת 1925 הוא הפך לפרופסור באוניברסיטת הומבולדט של ברלין.
בשנת 1928 נמנה עם רשימת משתתפי הקורסים האוניברסיטאיים בדאבוס.
לאחר תפיסת השלטון בגרמניה על ידי המפלגה הנאצית ב-1933, אילץ וילהלם שטוקרט, אז מזכיר המדינה במשרד המדע הפרוסי, את פרישתו של ליברט מתפקידיו האקדמיים.
כתוצאה מכך, יצא ליברט באותה שנה לגלות בבלגרד, שם ייסד את חברה פילוסופית ופרסם כתב עת פילוסופי, שהתקיים עד 1939.
בשנת 1939 עבר ליברט לאנגליה ולימד באוניברסיטת ברמינגהאם.
שם הצטרף לאגודת התרבות הגרמנית החופשית בבריטניה והפך למנהל האוניברסיטה הגרמנית החופשית, שנפתחה ביולי 1942.
בשנת 1946, לאחר תום המלחמה, חזר ליברט לברלין.
שם היה לזמן קצר פרופסור באוניברסיטת הומבולדט של ברלין ודיקן הפקולטה לחינוך, עד לפטירתו.
ארתור אשוטוביץ' מיראניאן (בארמנית: Արթուր Աշոտի Միրանյան; נולד ב-27 בדצמבר 1995 בירוואן שבארמניה) הוא כדורגלן ארמני המשחק בעמדת החלוץ בקבוצת בני סכנין מליגת העל הישראלית ובנבחרת ארמניה.
מיראניאן גדל במחלקת הנוער של שחטאר דונצק.
הוא החל את הקריירה המקצוענית שלו בקבוצת וארדאר סקופיה מליגת העל המקדונית, וב-16 בספטמבר 2015 עזב את הקבוצה.
בהמשך שיחק בקבוצות פיוניק ירוואן, אוררטו, אלאשקרט ונואה מליגת העל הארמנית, כשבמדי נואה הוא מבקיע 23 שערי ליגה ב-36 הופעות בעונת וזוכה בתואר מלך שערי ליגת העל הארמנית.
ב-20 בספטמבר 2024 חתם במועדון הכדורגל אוניברסיטת קלוז' מליגת העל הרומנית, ובחודש יוני 2025 עזב את המועדון.
ב-23 ביולי 2025 חתם על חוזה למשך עונת 2025/2026 בבני סכנין מליגת העל הישראלית.
ב-12 באוקטובר 2019 ערך מיראניאן את הופעת הבכורה שלו בנבחרת ארמניה, בתיקו 1-1 נגד נבחרת ליכטנשטיין במסגרת מוקדמות יורו 2020. ב-17 בנובמבר 2024 הבקיע את שער הבכורה שלו בנבחרת, בניצחון 2-1 על נבחרת לטביה במסגרת ליגת האומות 2024/2025.
ארתור לורנץ היה מחזאי, במאי תיאטרון, מפיק ותסריטאי אמריקאי ממוצא יהודי.
עם קריירה המשתרעת על פני שבעה עשורים, הוא זכה בפרסים רבים, כולל שני פרסי טוני, פרס דרמה דסק, ומועמדויות לשני פרסי אוסקר, שני פרסי באפט"א ופרס גלובוס הזהב.
לאחר שכתב תסריטים לתוכניות רדיו לאחר סיום לימודיו, ולאחר מכן סרטי הדרכה עבור צבא ארצות הברית במהלך מלחמת העולם השנייה, פנה לורנץ לכתיבה עבור ברודוויי.
הוא כתב מספר מחזות מוזיקליים, ביניהם "סיפור הפרברים" (1957), "צוענייה" (1959) ו"הללויה, בייבי!" (1967), וזכה בפרס טוני למחזמר הטוב ביותר עבור האחרון.
בשנת 1983 ביים את המחזמר "כלוב העליזים" וזכה בפרס טוני לבימוי המחזמר הטוב ביותר.
לורנץ עבד גם כתסריטאי בסרטים הוליוודיים, בהם המותחן של אלפרד היצ'קוק, "החבל" (1948), "אנסטסיה" (1956), "שלום לך, עצבות" (1958) והרומן "כך היינו" (1973) של סידני פולאק.
הוא היה מועמד לשני פרסי אוסקר לסרט הטוב ביותר ולתסריט המקורי הטוב ביותר עבור סרט הדרמה "נקודת מפנה" (1977).
ארתור לורנץ נולד בשם ארתור לוין, להורים יהודים מהמעמד הבינוני.
אביו היה עורך דין ואמו הייתה מורה, שוויתרה על הקריירה שלה כשנישאה.
הוא נולד וגדל בשכונת פלטבוש בברוקלין, ניו יורק, והיה הבכור מבין שני ילדים.
הוא למד בתיכון ארסמוס הול.
סביו וסבתו מצד אביו היו יהודים אורתודוקסים, והורי אמו, אף על פי שנולדו יהודים, היו אתאיסטים.
טקס בר המצווה שלו סימן את סוף חינוכו הדתי ואת תחילת דחייתו כלפי כל הדתות הפונדמנטליסטיות, אף על פי שהמשיך להזדהות כיהודי.
לקראת סוף חייו הודה ששינה את שם משפחתו מ"לוין" ל"לורנץ", שנשמע פחות יהודי "כדי להשיג עבודה".
לאחר שסיים את לימודיו באוניברסיטת קורנל בשנת 1937, לורנץ החל לעבוד כתסריטאי לדרמות רדיו ברשת CBS בניו יורק.
שירותו הצבאי במהלך מלחמת העולם השנייה כלל כתיבת סרטי הדרכה ותסריטי רדיו עבור התוכנית Armed Service Force" Presents", מה שהפגיש אותו עם כמה מבמאי הקולנוע הטובים ביותר - הבמאי הנודע ג'ורג' קיוקור ביים את התסריט הראשון שלו.
עבודתו של לורנץ ברדיו ובקולנוע במהלך המלחמה הייתה בשבילו כהכשרה מצוינת לדרכו העתידית כמחזאי ותסריטאי.
מחזהו הראשון על הבמה, "Home of the Brave", עלה בשנת 1945. מכירת הזכויות של המחזה לאולפן קולנוע העניקה ללורנץ את הפריצה הדרושה לו כדי להפוך לתסריטאי הוליוודי, אם כי הוא המשיך גם לכתוב מחזות.
אחת היצירות הקולנועיות החשובות המוקדמות שלו הייתה העיבוד ל"החבל" שביים אלפרד היצ'קוק.
זמן קצר לאחר שחרורו מהצבא, לורנץ פגש את הבלרינה נורה קיי , והשניים ניהלו מערכת יחסים רומנטית לסירוגין.
בזמן שקיי הייתה בסיבוב הופעות לורנץ המשיך לכתוב לרדיו.
בשנת 1962, לורנץ ביים את המחזמר "I Can Get It for You Wholesale", שבזכותו הפכה ברברה סטרייסנד, שהייתה אז לא מוכרת, לכוכבת.
הפרויקט הבא שלו היה המחזמר "Anyone Can Whistle", אותו ביים ועבורו כתב גם ספר, אך הוא נחל כישלון חרוץ.
מאוחר יותר הוא זכה להצלחה עם המחזמר "Hallelujah, Baby!" (שנכתב במקור עבור לנה הורן אך בסופו של דבר כיכבה בו לזלי אגאמס) ועם המחזמר "כלוב העליזים" אותו גם ביים.
בשנת 2008, לורנץ ביים עיבוד מחודש של המחזמר "צוענייה" בכיכובה של פטי לופון.
בשנת 2009, הוא ביים גרסה מחודשת של "סיפור הפרברים", אשר כללה תרגום חלקי לספרדית של חלק מהדיאלוגים והמילים, בתרגומו שללין-מנואל מירנדה.
לאחר הופעת הבכורה ב-19 במרץ בתיאטרון פלאס בברודוויי , מבקר הקולנוע בן ברנטלי מניו יורק טיימס כינה את הניסיון כ"ניסוי שהצליח רק חלקית", והוסיף: "מר לורנץ החליף חוצפה בתמימות, וכמו ברוב העסקאות מסוג זה יש גם רווחים וגם הפסדים."
הניסיון הראשון של לורנץ בהוליווד לא נחל הצלחה.
הבמאי אנטול ליטבק, שלא היה מרוצה מהתסריט שהגישו פרנק פרטוס ומילן ברנד לסרט "מאורת הצפעונים" (1948), שכר את לורנץ לכתוב אותו מחדש.
פרטוס וברנד טענו מאוחר יותר שרוב התסריט הסופי היה שלהם, והציגו עותקים של חלק מהתסריט שלורנץ כתב בפועל כדי לחזק את טענתם.
מכיוון שלורנץ השמיד את התסריט המקורי ואת כל ההערות והדפים ששכתב, לא היה לו דרך להוכיח שרוב העבודה הייתה שלו, ואיגוד התסריטאים של אמריקה סירב לתת לו קרדיט על הסרט.
ברנד הודה מאוחר יותר שהוא ופרטוס העתיקו סצנות שנכתבו על ידי לורנץ והתנצל על חלקו בהונאה.
כשמנהלי אולפני המאה ה-20 הביעו שביעות רצון מעבודתו של לורנץ על הסרט "מאורת הצפעונים", שכר אותו אלפרד היצ'קוק לפרויקט הבא שלו, הסרט "החבל" בכיכובו של ג'יימס סטיוארט.
מכיוון שבן זוגו של לורנץ באותה תקופה, פארלי גריינג'ר, נבחר לאחד התפקידים הראשיים, לורנץ שמח לקבל את ההצעה.
האתגר שלו היה כיצד לרמוז לקהל ששלוש הדמויות הראשיות הן הומוסקסואליות מבלי לומר זאת במפורש.
בשנים מאוחרות יותר, היצ'קוק הציע לו לכתוב גם את התסריטים ל"המסך הקרוע" (1966) וגם ל"טופז" (1969).
אך לורנץ דחה את ההצעות.
לורנץ גם כתב את התסריטים לסרטים "אנסטסיה" (1956) ו"שלום לך, עצבות" (1958).
הסרט "כך היינו" (1973), שבו שילב רבות מחוויותיו האישיות, איחד אותו שוב עם ברברה סטרייסנד.
הסרט "נקודת מפנה" (1977), שנוצר בהשראת אהבתו לנורה קיי, בוים על ידי בעלה של נורה, הרברט רוס.
סרט האנימציה של פוקס, "אנסטסיה" (1997), התבסס בחלקו על התסריט שכתב לסרט הלייב-אקשן המקורי מ-1956.
בשנת 2000 לורנץ הוציא לאור ספר זיכרונות בשם "Original Story By Arthur Laurents: A Memoir of Broadway and Hollywood" בו הוא דן בקריירה הארוכה שלו וברומנים הרבים שניהל עם גברים ונשים, כולל אלו עם פארלי גריינג'ר וטום האצ'ר.
לורנץ והאצ'ר היו במערכת יחסים במשך 52 שנה, עד מותו של האצ'ר ב-26 באוקטובר 2006.
בשנת 2009 לורנץ הוציא לאור ספר זיכרונות נוסף בשם "Mainly on Directing: Gypsy, West Side Story and Other Musicals" שבו הוא דן במחזות הזמר שביים ובפועלם של במאים אחרים אותם העריך.
ספר הזיכרונות האחרון שלו, "The Rest of the Story", פורסם לאחר מותו בספטמבר 2012.
לורנץ נפטר מסיבוכים של דלקת ריאות בביתו במנהטן ב-5 במאי 2011, בגיל 93. בהתאם למסורת ארוכה, אורות תיאטרון ברודוויי עומעמו בשעה 20:00 ב-6 במאי 2011, לדקה אחת לזכרו.
אפרו נקבר לצד אפרו של טום האצ'ר בספסל זיכרון בקווג, לונג איילנד, ניו יורק.
פרס חדש נוסד בשנת 2010, פרס קרן לורנץ/האצ'ר.
הפרס מוענק מדי שנה "עבור מחזה באורך מלא, שטרם הופק, בעל רלוונטיות חברתית, מאת מחזאי אמריקאי מתחיל".
קרן לורנץ/האצ'ר מעניקה 50,000 דולר לסופר, וכן מענק של 100,000 דולר לכיסוי עלויות הפקה בתיאטרון ללא כוונת רווח.
הפרס הראשון הוענק בשנת 2011.
סר ארתור צ'ארלס קלארק היה פיזיקאי, מתמטיקאי, ממציא וסופר מדע בדיוני אנגלי.
כתב עשרות ספרים שתורגמו לשפות רבות ונמכרו במיליוני עותקים.
ב-1986 היה הסופר השביעי שזכה בפרס ה"גרנד מאסטר" (הקרוי החל מ-2002 פרס דיימון נייט), פרס מפעל חיים המחולק לסופר מדע בדיוני אחד, פעם בשנה, לצדו של טקס חלוקת פרס נבולה.
בשנת 1945, בזמן שעבד בחיל האוויר המלכותי, העלה קלארק לראשונה את רעיון לווין התקשורת, והקרדיט על המצאתו נתון לו.
קלארק נולד במיינהד (Minehead) במחוז סאמרסט שבאנגליה.
כילד היה קורא נלהב של מגזיני מדע בדיוני אמריקאיים.
לאחר שסיים את בית הספר התיכון, יכולתו הכספית לא אפשרה לו ללמוד באוניברסיטה, והוא החל לעבוד כפקיד.
במהלך מלחמת העולם השנייה שירת בחיל האוויר המלכותי כמומחה ראדאר; ספרו "Glide Path" מבוסס על חוויותיו מתקופה זו.
לאחר המלחמה למד מתמטיקה ופיזיקה בקינגס קולג' לונדון.
בשנים שלאחר המלחמה היה חבר פעיל בחברה הבריטית הבין-כוכבית (British Interplanetary Society) ואף שימש כיושב הראש שלה.
על אף שלא היה מעורב ביישום רעיון לווייני התקשורת, הגה קלארק את הרעיון במאמר שפרסם בביטאון החברה בשנת 1945, ומאוחר יותר פורסם גם במגזין "Wireless World".
הוא הוסיף וטען כי העצם המלאכותי יוכל לחוג סביב כדור הארץ בגובה קבוע, אשר בו המהירות הזוויתית שלו תתאים למהירות הזוויתית של כדור הארץ, וכך למעשה יישאר מעל נקודה אחת.
מסלול זה נקרא "מסלול גיאוסטציונרי".
קלארק זכה לראות את הגשמתו של הרעיון הנועז הזה בשיגורו של לוויין ראשון מסוג זה לחלל ב-26 ביולי 1963. כמו כן פרסם ספרים עיוניים העוסקים בפרטים טכניים וההשלכות של שיגור וטיסה בחלל (הבולטים שבהם: The Exploration of Space, 1951, Promise of Space, 1968).
את הקריירה כסופר מדע בדיוני החל בשנת 1937 ופרסם מספר סיפורים בפנזינים, מגזינים חובבניים למדע בדיוני.
סיפורו המקצועי הראשון, "Loophole" פורסם באפריל 1946 במגזין "Astounding Science Fiction" וחודש לאחר מכן יצא ספרו הראשון, "Rescue Party".
בתחילת קריירת הכתיבה עבד כעורך-משנה במגזין שפרסם תגליות מדעיות, וכן השתתף בכתיבת מגזין קומיקס מדע בדיוני לילדים, אך החל מ-1951 הקדיש עצמו לכתיבת מדע בדיוני.
ב-1948 כתב את הסיפור הקצר "The Sentinel" (בתרגום חופשי: שומר הסף) בעבור תחרות של ה-BBC.
על אף שנדחה, סיפור זה שינה את הקריירה של קלארק.
בנוסף להיותו הבסיס לספר "2001: אודיסיאה בחלל", ספרו המפורסם ביותר, הוא הציג פן מיסטי וקוסמי לעבודתו של קלארק.
הספר התרחב לסדרה בת ארבעה ספרים (טטרלוגיה).
רבים מספריו המאוחרים יותר עסקו אף הם בנושא של אנושות מתקדמת מבחינה טכנולוגית, אך בעלת דעות קדומות, המתעמתת עם גזע חייזרים תבוני נעלה.
בספריו העיר והכוכבים, קץ הילדות וסדרת אודיסיאה, עימות זה אף מוביל לפריצת דרך המאיצה את האנושות לשלב הבא בהתפתחותה.
בתקופה זו פנה אליו הבמאי סטנלי קובריק והציע שיתוף פעולה ביצירת "סרט המדע הבדיוני הטוב ביותר שנעשה אי-פעם".
קלארק השתתף בכתיבת התסריט המבוסס על טיוטת הספר.
התוצאה הייתה הסרט "2001: אודיסיאה בחלל".
הסרט, והספר שהוציא קלארק אחר כך, זכו להצלחה כבירה.
הזוג נפרד לאחר שישה חודשים אך הגירושים נכנסו לתוקפם רק ב-1964. בשנת 1956 עבר קלארק להתגורר בסרי לנקה (אז ציילון), בתחילה בעיר אונואטונה ולאחר מכן בבירה קולומבו.
הוא החזיק באזרחות כפולה, סרי-לנקית ובריטית.
אחת הסיבות למעבר, לטענתו, הייתה האפשרות לצלול לאורך כל השנה.
מגוריו במדינה היוו את ההשראה לספרו "מזרקות גן העדן".
בראשית שנות ה-2000 נתפרסמו בצהובון בריטי מספר כתבות בהן נטענה מעורבותו של קלארק בקיום יחסי-מין עם נערים וקטינים, אשר העיבה על שמו ודמותו.
ההאשמות הוזמו על ידי משטרת סרי-לנקה והצהובון אף פרסם התנצלות.
בתחילת שנות השבעים חתם על חוזה לכתיבת סדרה של שלושה ספרים, שיא לסופר מדע בדיוני בזמן ההוא.
הראשון מבין שלושת הספרים, "מפגש עם ראמה", פורסם בשנת 1973 וזכה בשני פרסי המדע הבדיוני החשובים לאותה שנה, פרס הוגו ופרס נבולה.
פרט להיותו מגדולי הספרות הבדיונית, לקלארק מיוחסות גם כמה נבואות שהתממשו, ובפרט: רשת האינטרנט, והמחשב האישי שאת המצאתו ניבא ב-1974.
בשנים שלאחר מכן היה שותף בפרויקטים רבים מטעם NASA, ובהפקות של סדרות טלוויזיה שנקראו "העולם המסתורי של ארתור סי.
קלארק" ו"עולם הכוח המוזר של ארתור סי.
בשנת 1988 אובחן כסובל מתסמונת פוסט-פוליו.
עקב הלקות הוא נע בכסא גלגלים במשך שני העשורים האחרונים בחייו.
ב-19 במרץ 2008 נפטר בקולומבו, סרי לנקה, לאחר שסבל מקשיי נשימה.
הוא נקבר בטקס חילוני, על פי בקשתו, לצלילי הפואמה הסימפונית "כה אמר זרתוסטרא" לריכרד שטראוס, ששימשה כנעימת הפתיחה של הסרט "2001: אודיסיאה בחלל", בכתיבתו והפקתו היה שותף.
על מצבתו נכתב, בהתאם לצוואתו, "כאן מונח ארתור סי.
הוא מעולם לא התבגר, אבל לא הפסיק לגדול."
שלושת החוקים של קלארק הם שלוש מימרות חיזוי שנטבעו על ידי קלארק, והם מוזכרים פעמים רבות בספרות ובתרבות, גם בהומור וגם כדי לתאר מציאות:
כאשר מדען בכיר אך ותיק מציין שמשהו הוא אפשרי, הוא צודק כמעט בוודאות; כאשר הוא מציין שמשהו הוא בלתי אפשרי – הוא כנראה טועה.
הדרך היחידה לחשוף את גבולות האפשרי היא להעז קצת מעבר אליהם לתוך הבלתי אפשרי.
כל טכנולוגיה מתקדמת מספיק – אי אפשר להבחין בינה לבין קסם.
החגורה המקיפה את כדור הארץ בגובה המאפשר ללוויינים להישאר מעל נקודה אחת (36,000 ק"מ מעל פני כדור הארץ) נקראת "חגורת קלארק", על שמו.
זכה בפרס אוסקר בקטגוריה של אפקטים חזותיים בשנת 1968.
ספרו "מפגש עם ראמה" משנת 1973 זכה בפרס נבולה ובפרס הוגו.
ב-1986 הוענק לו את התואר "גרנד מאסטר", פרס על מפעל חיים, מטעם איגוד סופרי המדע הבדיוני.
בשנת 1988 זכה בפרס רוברט היינליין.
בשנת 1998 היה מועמד לקבלת תואר אבירות מן המלכה אליזבת השנייה, אך ביקש כי הענקת התואר תדחה, שכן עיתון אנגלי האשים אותו בפדופיליה.
לאחר בדיקה, שכללה אף חקירה משטרתית, נראה כי ההאשמות לא היו מבוססות, ולפיכך במאי 2000 קיבל קלארק את תואר האבירות Knight Bachelor בעת ששהה בקולומבו, מפני שבריאותו לא איפשרה לו לנסוע לאנגליה ולקבל באופן אישי את התואר מהמלכה.
קלארק הוא פרס המוענק מאז שנת 1987 לספרי מדע בדיוני שיצאו בבריטניה, בזכות מענק מאת קלארק.
2001: אודיסיאה בחלל (1968), יצא בעברית בשנת 1969, בתרגומה של ציפורה חן, בהוצאת ביתן
אודיסיאה 2: 2010 (1982) יצא בעברית בשנת 1984, בתרגומה של חניתה רוזנבליט, בהוצאת מסדה
האודיסיאה האחרונה: 3001 (1997) יצא בעברית בשנת 1997, בתרגומו של בועז וויס, בהוצאת אופוס
מפגש עם ראמה (1973) תורגם לעברית פעמיים: על ידי שלמה פרנקל (1979) בהוצאת מסדה, ועל ידי עירית מילר (1997) בהוצאת אסטרולוג
ראמה 2 (1989) יצא בעברית ב-1998, בתרגומה של עירית מילר, בהוצאת אסטרולוג
גן העדן של ראמה (1991) יצא בעברית ב-1998, בתרגומה של עירית מילר, בהוצאת אסטרולוג
הסוד של ראמה (1993) יצא בעברית ב-1998, בתרגומה של עירית מילר, בהוצאת אסטרולוג
קץ הילדות (1953 ,Childhood's End), יצא בעברית בשנת 1976, בתרגומה של ע.
מהדורה נוספת בהוצאת ינשוף בשנת 2005 בתרגומו של דוד חנוך
העיר והכוכבים (The City and the Stars, 1956), יצא בעברית בשנת 2002, בתרגומו של רני גרף, הוצאת אודיסיאה
סיפורים מן "האייל הלבן" (Tales from the "White Hart", 1957), יצא בעברית בשנת 1998, בתרגומו של עמנואל לוטם, הוצאת זמורה-ביתן
אבק ירח (The Fall of Moondust, 1961), יצא בעברית בשנת 1982, בתרגומו של יותם ראובני, בהוצאת מסדה
סיפורי עשרת העולמות (Tales of Ten Worlds, 1963), יצא בעברית בשנת 1982, בתרגומו של יותם ראובני, הוצאת מסדה
חדירת זמן (Time Probe, 1966), אנתולוגיה בעריכת קלארק, יצאה בעברית בשנת 1981, בתרגומו של יורם רפפורט, הוצאת מסדה
הרוח הנושבת מן השמש (The Wind From The Sun, 1972), יצא בעברית בשנת 1978, בתרגומו של יורם רפפורט, הוצאת מסדה
קיסרות האדמה (Imperial Earth, 1975), יצא בעברית בשנת 1979, בתרגומו של עמוס גפן, בהוצאת הוצאת מסדה
מזרקות גן העדן (The Fountains of Paradise, 1979), יצא בעברית בשנת 2005, בתרגומו של עומר נבו, הוצאת אודיסיאה
שירת ארץ הרחוקה (Songs of Distant Earth, 1986), יצא בעברית בשנת 1991, בתרגומו של דן שליט, הוצאת מסדה
ארתור מקארתור הבן היה גנרל בצבא האמריקאי.
הוא מונה למושל הצבאי של הפיליפינים בשנת 1900, אך כהונתו נמשכה רק שנה בגלל חיכוכים עם המושל האזרחי של הפיליפינים, ולעתיד נשיא ארצות הברית, ויליאם הווארד טאפט.
מקארתור הוא אביו של הגנרל המפורסם דאגלס מקארתור, שגם הוא כיהן כמושל הפיליפינים וגם יפן בסוף מלחמת העולם השנייה, ושל ארתור מקארתור השלישי, שהיה מפקד ספינה בזמן מלחמת העולם הראשונה.
אביו, ארתור מקארתור האב, היה המושל הרביעי של ויסקונסין, אך כיהן בתפקיד למשך חמישה ימים.
במהלך מלחמת האזרחים האמריקנית ארתור מקארתור הבן קיבל את מדליית הכבוד על העלאת מורל אוגדתו בקרב צ'טנוגה (Chattanooga).
מקארתור נולד ב-2 ביוני 1845 בספרינגפילד, מסצ'וסטס, והיה בנו של מושל ויסקונסין, ארתור מקארתור האב.
ב-4 באוגוסט 1862, במהלך מלחמת האזרחים האמריקנית, הוא התגייס לרגימנט הרגלים המתנדבים ה-24 של ויסקונסין כלוטננט והשתתף בקרבות שונים.
על שירותו כשליש ביחידתו במהלך הקרב על מיסיונרי רידג' ב-25 בנובמבר 1863, הוא קיבל את עיטור מדליית הכבוד.
מקארתור נפצע קשה בקרב פרנקלין, כשהוא ספג פציעות כדור בחזהו וברגל מאקדחו של קצין צבא הקונפדרציה, אך בסופו של דבר שרד את הפציעה.
ב-25 בינואר 1864 הועלה לדרגת מייג'ור וכשנה וחצי לאחר מכן, ב-18 במאי 1865, הועלה לדרגת לוטננט קולונל - זמן קצר לפני ששוחרר ב-10 ביוני 1865. כהוקרה על אומץ ליבו הועלה לדרגת קולונל מתאריך 15 במרץ 1865.
לאחר תום מלחמת האזרחים, הוא החל ללמוד משפטים ביוני 1865, אך הצטרף מחדש לצבא הסדיר בפברואר 1866 כלוטננט סדיר.
הוא הועלה במהירות שוב בשנת 1866 ללוטננט ראשון וקפטן.
ב-1889 הועלה לדרגת מייג'ור ובשנת 1896 הועלה לדרגת לוטננט קולונל.
ב-30 השנים הבאות הוא שימש במקומות שונים ובשנת 1885 הוא השתתף במלחמה נגד ראש שבט האפאצ'י ג'רונימו.
עם פרוץ מלחמת ארצות הברית–ספרד ב-1898, הוא הוצב בטריטוריית דקוטה וביוני 1898 הוא הועלה לדרגת בריגדיר גנרל בצבא המתנדבים ומונה למפקד חטיבה 1, דיוויזיה 2, הקורפוס ה-8, והוביל אותה לניצחון בקרב מנילה ב-12 באוגוסט 1898, בעקבותיו הוא הועלה לדרגת מייג'ור גנרל ב-13 באוגוסט 1898.
הוא הוביל את הדיוויזיה ה-2 של הקורפוס ה-8 במהלך מלחמת ארצות הברית–הפיליפינים בקרב מנילה השני, במערכה של מאלוס ובמתקפה הצפונית.
כשהכיבוש האמריקאי בפיליפינים הפך מקרבות קונבנציונליים ללוחמת גרילה, פיקד מקארתור על דיוויזיית צפון לוזון.
בינואר 1900, הוא הועלה לדרגת בריגדיר גנרל בצבא הסדיר ומונה למושל הצבאי של הפיליפינים על ידי הנשיא ויליאם מקינלי, יחד עם הפיקוד על הקורפוס ה-8, במקום הגנרל אלוול ס.
הוא אישר את המשלחת, בפיקודו של גנרל פרדריק פונסטון, שהביאה ללכידתו של אמיליו אגינלדו.
מקארתור שכנע את אגינלדו שנלכד להפסיק להילחם ולהישבע אמונים לארצות הברית.
הוא הועלה לדרגת מייג'ור גנרל בצבא הסדיר ב-5 בפברואר 1901. עם זאת, ב-4 ביולי 1901, ויליאם הווארד טאפט מונה למושל (האזרחי).
שיתוף הפעולה בין השניים התאפיין בוויכוחים מתמידים, כך שמקארתור הוחזר לארצות הברית מתפקידו כמפקד צבאי בפיליפינים.
הסלידה מפוליטיקאים ומעובדים אזרחיים של הכוחות המזוינים עברה גם לבנו דאגלס מקארתור, כאשר מקארתור שימש מאוחר יותר כמפקד עליון באוקיינוס השקט ובמהלך מלחמת קוריאה.
בשנים הבאות הועסק במספר משרות בארץ הולדתו.
בשנת 1905 הוא נשלח למנצ'וריה כדי לצפות בשלבים האחרונים של מלחמת רוסיה-יפן.
לאחר מכן שירת במשך שנה כנספח צבאי בשגרירות ארצות הברית ביפן.
כשחזר שוב לארצות הברית ב-1906, חידש את תפקידו כמפקד הדיוויזיה הפסיפית.
באותה שנה הועלה לדרגת לוטננט גנרל, עם זאת, נמנע ממנו תפקיד הרמטכ"ל מאחר שהמחלוקות שהחלו בפיליפינים נמשכו, ולכן מקארתור לא יכל להגשים את חלומו לפקד על כל צבא ארצות הברית.
בהגיעו לגיל 64 פרש מהצבא ב-2 ביוני 1909. ב-5 בספטמבר 1912, זמן קצר לאחר שנסע לטקס אזכרה של יחידת מלחמת האזרחים עבור יחידתו, הוא לקה בהתקף לב קטלני.
ביחד נולדו להם שלושה ילדים:
ארתור מקארתור השלישי (1876–1923), קפטן בצי ארצות הברית שזכה בצלב הצי במלחמת העולם הראשונה.
דאגלס מקארתור (1880–1964), גנרל הצבא שהוביל לשורה של ניצחונות צבאיים נגד האימפריה היפנית במלחמת העולם השנייה.
ארתור ניקיש היה מנצח הונגרי-גרמני שפעל בעיקר בגרמניה.
הוא נחשב לפרשן משכמו ומעלה של מוזיקה מאת ברוקנר וצ'ייקובסקי.
ניקיש נולד במושונסנטמיקלוש, הונגריה, קרוב לגבול עם אוסטריה וסלובקיה.
אביו, אאוגוסט ניקיש, היה גרמני ממורביה ואמו לואיזה לבית פון רוגוץ, הייתה הונגריה ילידת ברטיסלבה.
ניקיש למד בקונסרבטוריון של וינה, שם זכה בפרסים על הלחנה ועל ביצוע בכינור ובפסנתר.
ואולם, תהילתו העיקרית תבוא לו מן הניצוח.
בשנת 1877 עבר אל לייפציג והיה למנצח ראשי של האופרה של לייפציג בשנת 1879. הוא ניצח על ביצוע הבכורה של הסימפוניה השביעית של ברוקנר בשנת 1884.
בהמשך התמנה למנצח התזמורת הסימפונית של בוסטון ואחר, בשנת 1895, החליף את קרל ריינקה כמנצח תזמורת הגוונדהאוס בלייפציג.
אותה שנה נעשה למנצח ראשי של הפילהרמונית של ברלין, והחזיק בשתי המשרות במקביל עד מותו.
הוא היה חלוץ בכמה מובנים.
בשנת 1912 לקח את התזמורת הסימפונית של לונדון לארצות הברית, סיור ראשון לתזמורת אירופאית.
בשנת 1913, הקליט הקלטה מסחרית ראשונה של סימפוניה מלאה, הסימפוניה החמישית של בטהובן, עם הפילהרמונית של ברלין.
ניקיש מת בלייפציג בשנת 1922 ושם נקבר.
מיד לאחר מותו, שונה שם הכיכר שבה התגורר ל"ניקישפלאץ", ובשנת 1971 קבעה עיריית לייפציג פרס ניקיש למנצחים צעירים.
מורשתו היא של אחד מאבות הניצוח המודרני, עם ניתוח מעמיק של הפרטיטורה, פעמה פשוטה וכאריזמה, שאפשרה לו להבליט את מצלול התזמורת במלואו ולהגיע עד למעמקי המוזיקה.
סגנון הניצוח של ניקיש זכה להערכתם העמוקה של לאופולד סטוקובסקי, ארטורו טוסקניני, סר אדריאן בולט ופריץ ריינר, בין השאר.
ריינר אמר, "[ניקיש] הוא זה שאמר לי, שאל לי לעולם לנפנף בזרועותי בשעת ניצוח, ושעלי להשתמש בעיני כדי לתת כניסות." (1) (בוויקיפדיה האנגלית)
ארתור סטיבן מָאברוגורדאטו היה מפקד משטרת המנדט בארץ ישראל בין השנים 1923 ל-1931.
ארתור סטיבן מאברוגורדאטו נולד בשנת 1886 בניקוסיה שבקפריסין כבן לאב יווני, ממשפחת הפנרים מאברוכורדאטוס (Μαυροκορδάτος) ולאם אנגלייה.
הוא חונך בראטלנד קולג', באוקהם שבמחוז ראטלנד באנגליה, במסלול למיועדים לשירות הממשלתי הבריטי.
הצטרף למשטרת קפריסין בשנת 1906, בדרגת לוטננט, וכעבור שנתיים עלה לדרגת מפקח.
במהלך שירותו בקפריסין היה מפקד משטרת מחוז לימסול והתמודד עם חבורות שודדים שאף ניסו להתנקש בחייו.
בשנת 1913 הוצב לתפקיד עוזר מפקד המשטרה הבריטית בסיירה לאון.
בימי מלחמת העולם הראשונה בין השנים 1914 ל-1918 שירת כקצין מטה, בדרגת קפטן, במפקדת הכוחות הבריטים במערב אפריקה, שהייתה מסופחת לצי הבריטי.
בין 1919 ל-1923 שירת כקצין במשטרת "Black and Tans" באירלנד , כוח משטרה שגויס מאנשי מילואים, ונועד לדכא את הלאומנים האירים במהלך מלחמת העצמאות האירית.
בשליש הראשון של 1923 הוצב מאברוגורדאטו בארץ ישראל לשרת כמחליפו של סגן מפקד משטרת המנדט, ומנהלו בפועל, פרסי בראמלי, שהיה עוין ליישוב היהודי ולתנועה הציונית.
מאברוגורדאטו שקיבל דרגת קולונל הושפע מעמדתו זו של בראמלי.
מ-1922 היה מפקד משטרת המנדט כפוף לגנרל הנרי טיודור, שתוארו היה "האחראי על ביטחון הציבור" (Director of Public Safety), ופרט למשטרת המנדט פיקד על יחידות צבא שונות, וכן על הז'נדרמריה הבריטית והמשטרה המעולה.
ב-1924 עזב טיודור את ארץ ישראל, ומאברוגורדאטו קיבל את הפיקוד העליון על הז'נדרמריות, והחזיק בו עד פירוקן בשנת 1926.
על יחסו לאנשי היישוב ניתן ללמוד מכך שבשנת 1926 החליט למנות סמלים בריטים כמפקדיהם של פקידים בכירים יהודים במשטרת המנדט, חלקם בעלי דרגות קצונה, אף אם היו בעלי נתינות בריטית.
בגין פרסום זה עמדה ממשלת המנדט להגיש נגד תדהר תביעה משפטית, והוא נאלץ לעזוב את הארץ ולצאת לפריז; אך לדבריו רשימתו השפיעה – הגזירה בוטלה וסמלים בריטים לא נתמנו יותר לפקד על פקידים בכירים יהודים במשטרת המנדט.
מאברוגורדאטו היה אדם נוח, שנהג להבליט את "בריטיותו", כמחפה על מוצאו היווני למחצה.
הוא התקשה להנהיג את המשטרה בארץ ישראל הסוערת, והביא לירידה בתפקודה.
בעת המבחן החמור ביותר, כשפרצו מאורעות תרפ"ט בשנת 1929, נמצאו מאברוגורדאטו וכשליש מקציני המשטרה הבריטיים בחופשה, ואת מקומו מילא סגנו אלן סונדרס.
כישלונו החמור ביותר היה בחוסר יכולתו להביא לרמה ראויה את מחלקת החקירות הפליליות של משטרת המנדט (CID במינוח הבריטי), עד אשר ממשלת המנדט נאלצה להביא מומחה מה"סקוטלנד יארד" על מנת לשפר את ביצועיה של מחלקה זו.
עם תחילת מאורעות תרפ"ט היה כוח המשטרה ערבי ברובו, ביחס של 1,063 ערבים לעומת 196 יהודים.
על כוח זה פיקדו כמאתיים בריטים, ברמות שונות של הכשרה לפעילות משטרתית.
יכולתה של המשטרה להתמודד עם מצב של פרעות הייתה לקויה.
לא ניתן היה לסמוך על השוטרים הערבים כי יעצרו פורעים ערבים, או אף כי לא יצטרפו אליהם.
ה-CID היה מנוון וחסר תועלת.
לרשות הפיקוד הבריטי לא עמד שירות מודיעין יעיל שייתן להם קריאה נכונה של המצב, והתראה על העתיד להתרחש.
אזלת ידה של המשטרה הביאה לכך שלארץ ישראל הגיעה חטיבת חיל רגלים מקהיר בפיקודו של הגנרל ויליאם דובי.
דובי ומאברוגורדאטו ניסו לסייר ביישובים, ולבחון את הדרכים לארגן מחדש את השמירה על הסדר הציבורי.
מטרתו בכך הייתה לטהר ככל האפשר את התנהגותם של אנשי המשטרה בימי המאורעות, כדי להציל את מעמדו, שהתערער עקב המאורעות.
הם הביאו להצבת שני גדודי חי"ר באופן קבוע בארץ ישראל, להגברת גיוס השוטרים הבריטים עד שלסוף השנה עלה מספרם מ-171 ל-365, ולפעולות נוספות, אך בכך לא היה די.
ממשלת בריטניה הטילה ספק ביעילותה של משטרת המנדט בפיקודו של מאברוגורדאטו, עד כי בראשית שנת 1930 הזעיקה לארץ את מפקד משטרת ציילון הרברט דאוביגין על מנת לארגן מחדש את משטרת ארץ ישראל.
לאחר שבדק באופן יסודי את מצב המשטרה, הביע עליה דאוביגין חוות דעת שלילית ואת האשם הטיל בעיקר על מאברוגורדאטו, שלדעתו היה קצין משטרה טוב, אך בלתי מתאים לפעול בסכסוך הסוער בארץ ישראל.
בשנת 1931 סיים מאברוגורדאטו את תפקידו כמפקד משטרת המנדט בארץ ישראל, והוצב במושבה טרינידד (כיום טרינידד וטובגו).
עם עזיבתו את הארץ התראיין מאברוגורדאטו לעיתון בשפה הערבית "אל-חיאת".
העיתון "דבר" הביא תרגום של פיסקה מן הראיון, שבה ביטא האיש את עמדתו כלפי היישוב:
"מברוגורדטו נשאל: המצטער אתה על עזבך את א"י?
- באמת מצטער אני מאד על עזבי את הארץ.
יש לי פה ידידים חמים והנני נפרד מעם בעל מדות טובות.
אבל הארץ שאליה אני הולך, אין בה בית לאומי ולכן אנוח ממהומות ומשקרים אשר בדו אוהבי הבית הלאומי".
תקופת שירותו בטרינידד לא הטביעה חותם מיוחד.
יש סברה כי סמל המגן דוד המצויר על כלי הרכב של משטרת טרינידד וטובגו הונהג על ידי מאברוגורדאטו, שהכיר סמל זה מתקופת שירותו בארץ ישראל.
במהלך שירותו כמפקד משטרת טרינידד פרסם מאמר על חשיבות השימוש בראיות נסיבתיות מחד, במיוחד לאור ההתקדמות הטכנולוגית, ועל חשיבות הזהירות בהסקת מסקנות מראיות נסיבתיות מצד שני.
בתגובה לכנס שקרא לזכויות נשים הוא הביע ספקות לגבי יעילות שירות נשים במשטרה, אך אמר שתוכלנה לתרום בתפקידים הנושקים לשירותי הרווחה, כמו ליווי בנות שסטו מדרך הישר.
בשנת 1938 מונה למפקד משטרת ניגריה.
בימי מלחמת העולם השנייה, משנת 1939, הוצב מאברוגורדאטו בארמייה התשיעית של הצבא הבריטי בדרגת בריגדיר, כאחראי על ביטחון שדה במפקדת הכוחות הבריטיים בסוריה, בעת ההכנות למבצע לכיבוש סוריה ולבנון מידי צבא וישי על ידי הצבא הבריטי וצבא צרפת החופשית ביולי 1941 (Operation Exporter).
מלבדו נטלו חלק במבצע ובהכנות לו רבים מאנשי משטרת המנדט, על רקע היכרותם את האזור ותושביו.