tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
חביתת דרוצ'ונה היא חביתה מהמטבח הרוסי־בלארוסי העשויה מביצים, מעורבבות עם חלב או "לבּן" עם דגנים, קמח או תפוחי אדמה מגורר.
בחלק מהמקרים, הדרוצ'ונה הוא סוג של חביתה, באחרים הוא קשה יותר – כמו טורטייה אפויה.
במטבח הלובי מקובלת חביתת מרגז עם תבלינים וירק, לפעמים גם רסק ותוספת חריפה אחרת.
אף שבחלק מהשפות מתורגמת חביתה כ"אומלט", מבחינה קולינרית טכנית אין מדובר באומלט.
אומלטים, במיוחד במסורת הצרפתית, מוגשים לרוב כשהם מקופלים סביב מלית כלשהי, בעוד שחביתה ישראלית טיפוסית מטוגנת עד להתייצבות מלאה ומוגשת כשהיא פתוחה ואינה מקופלת.
החביתה גם פשוטה יותר באופיה, לרוב ללא מילוי מובהק, ולעיתים כוללת תוספות המעורבות מראש בבלילה.
בשל כך, חביתה נתפסת יותר כמנה ביתית ולא כווריאציה על אומלט קלאסי.
חלבון הביצה הטרייה מכיל כ-10% (ממשקלו) חלבון בתמיסה מימית.
החלבון העיקרי הוא גליקופרוטאין אובלבומין.
החלבונים מקופלים כך שקטעים הידרופיליים פונים אל המים כך שנוצרים קשרי מימן עם הממס ומקטעים הידרופוביים פונים פנימה, החלבון המקופל קטן מכדי לפזר אור בתחום הנראה ולכן חלבון הביצה שקוף.
בחימום, החלבונים המקופלים נפרשים בין שרשראות חלבון שכנות מקשרות ונוצר ג'ל – רשת חלבונית שבה מפוזרות טיפות מים.
תהליך זה דומה במידה מסוימת להתגבנות החלב או לקרישת דם, ונקרא דנטורציה של חלבון.
בנוסף, טיגון הביצה בטמפרטורות גבוהות מפעיל את תגובת מייאר – זו הסיבה שחביתה טעימה יותר מביצה שלוקה, למרות שמדובר בתוצרים של אותו חומר גלם.
חבל ארץ או אֵזור הוא יחידת שטח בעלת תכונות מסוימות זהות או דומות המייחדות אותו.
הענף הגאוגרפי העוסק בחקר חבלי-ארץ נקרא "גאוגרפיה חבלית".
אזור טבעי – אזור המוגדר על ידי:
צורות-נוף טבעיות – נהר, עמק, הר (דוגמה: עמק חרוד)
צמחייה (מדבר יהודה, הרי ירושלים)
מדינת ישראל משתמשת בשם 'אזור טבעי' ככינוי עבור השטח הקטן ביותר המוגדר על ידה בחלוקה ארצית-ראשית (להבדיל מאזור שברשות מועצה אזורית).
אזור זה מוגדר על ידי שילוב של תכונות טבעיות, חברתיות וכלכליות.
אזור חברתי – כינוי תרבותי המתייחס לקיבוץ אוכלוסין (דוגמאות – גוש דן, הקריות, גב ההר), או לקבוצת יישובים (בקעת אונו, חבל לכיש, גוש עציון).
אזור מדיני – אזור המוגדר על ידי גבולות מדיניים (אצבע הגליל), או קווי שביתת נשק (פרוזדור ירושלים, יהודה ושומרון, מזרח ירושלים).
ישנם גם כינויים למקומות עקב קרבות שהתחוללו בהם (כיס פלוג'ה, ארץ המרדפים), או משום אכלוסם ביישובי-ה'אחר' החברתי (המשולש).
אזור מינהלי – כינוי ליחידת-שטח המוגדרת על ידי המדינה לצרכיה.
לעיתים היא נקראת מחוז או נפה, או שהיא נקראת פשוט "אזור".
אזור היסטורי – כינוי לשטח בעל ייחוד עצמי השואב את ערכו מהעבר.
הוא יכול להיות מדינה לשעבר (גליציה), אזור-מינהלי לשעבר (פרובאנס), שטח-התיישבות לשעבר (גוש קטיף) וכדומה.
יש שאזור היסטורי עדיין נושא כיום תכונות חברתיות או כלכליות ייחודיות.
כן קורה גם ששם היסטורי ניתן לאזור טבעי (השרון, יהודה) או אפילו למדינה (צרפת, ספרד).
ישנם אזורים שמשלבים בין מרכיבים אלו.
אזור כלכלי משלב את תכונותיו הטבעיות של מקום מסוים עם התנאים החברתיים או הפוליטיים המשפיעים על מידת ניצולן.
כדוגמאות לאזורים כלכליים נמנים אזורי משאבי טבע ואזורי תיירות.
אזורים דתיים מושפעים מתכונות חברתיות ויוצרים מציאויות פוליטיות (דוגמה לכך היא מדינת האפיפיור), צבאיות (ממלכת ירושלים) או חברתיות ("חגורת התנ"ך" בדרום ארצות הברית).
חבית הוא שמן של מספר יחידות מידה של נפח:
חבית בירה בריטית נפחה 163.7 ליטר, שהם 36 גלון אימפריאלי.
חבית בירה אמריקנית נפחה 117.3 ליטר שהם 31 גלון אמריקני.
חבית משקה אמריקנית שאינו בירה נפחה 119.2 ליטר, שהם 31.5 גלון אמריקני.
חבית "נפח יבש" אמריקנית נפחה 115.6 ליטר, שהם 115 רביעיות גלון יבשות.
חבית נפט, ובקיצור חבית, היא יחידת מידה לנפח של נפט, והיא שווה ל-42 גלון אמריקאי שהם 158.987294928 ליטר, שהם 34.9723 גלון אימפריאלי.
יחידת נפח זו נמצאת בשימוש בצפון אמריקה ובמקומות נוספים למדידת נפט גולמי ומוצרי נפט אחרים.
נהוג למדוד כמויות נפט גם במטר מעוקב ולעיתים אף בטונות.
מידה "חבית" איננה משמשת למדידת גז טבעי.
מקורה של יחידת מידה זו הוא בשדות הנפט של מדינת פנסילבניה, בשנות ה-60 של המאה ה-19. עם תחילת הפקת הנפט בשדות אלה, לא היה כלי אחסון תקני לנפט והנפט נשמר והובל בחביות בגדלים שונים ובצורות מגוונות (כך למשל, בחביות בירה, דגים, ועוד).
בין החביות שבהן השתמשו היו חביות היין האנגליות התקניות בנפח של 42 גלון אמריקאי, וכן חביות ויסקי בנפח 40 גלון אמריקאי.
חביות ויסקי של 40 גלון היו הנפוצות ביותר להובלת נפט, אולם מפיקי נפט רבים לא מילאו את החביות למלוא נפחן.
חברת הנפט סטנדרד אויל (Standard Oil Company) הובילה תמיד את הנפט שהפיקה בחביות צבועות כחול בנפח 42 גלון, והקפידה למלאן עד תום.
עד מהרה החלו צרכני הנפט האמריקאים לסרב לקנות חביות בגדלים אחרים ובשנת 1866 התקבלה החבית בנפח של 42 גלון כתקן מחייב ליחידת נפח של נפט.
חביות אלה היו גדולות ב-2 גלון מהחביות שבהן השתמשו חברות נפט רבות אחרות.
נפח גדול יותר זה הותיר מקום לפחת בהובלה (כתוצאה מאידוי או נזילה), הואיל ורוב החביות באותה עת היו עשויות מעץ.
אף שהמונופול של חברת סטנדרט אויל בתחום הנפט בוטל בשנת 1911, עת פורקה ל-34 חברות נפרדות, "החבית הכחולה" משמשת עדיין כמידת תקן למדידה ולתמחור של נפט בארצות הברית, עד ימינו אלה.
יחידות מידה מקובלות נוספות בתעשיית הנפט הן 1Mbbl שהן אלף חביות נפט, וכן 1MMbbl שהן מיליון חביות נפט (מחוץ לתעשיית הנפט יש המשתמשים במונח "מגה-חבית" Mbbl ומתכוונים למיליון חביות).
חבל הוא אביזר ארוך וגמיש העשוי מסיבים ומשמש למטרות רבות.
חבלים מאפשרים להעביר כוח על פני מרחק רב, אבל בכיוון משיכה בלבד ובמסלול לא ישר (זאת לעומת מוט, המאפשר להעביר כוחות משיכה וגם דחיפה, אבל רק במסלול ישר וכבל, המאפשר לדחוף במרחקים קצרים בלבד).
חבלים משמשים להידוק, קשירה, מתיחה או משיכה, ובנויים לרוב מאלמנטים דקים יותר (סיבים, גדילים ועיקרים) כדי לקבל חוזק רב ואורך גדול מאלו שמספקים האלמנטים הללו בעצמם.
במקור יוצרו חבלים מסיבים טבעיים (פשתן, קנאביס ועוד) בטכניקות של שזירה ופיתול.
כיום נפוצים גם חבלים מסיבים סינתטיים.
ישנם כמה סוגי חבלים אשר משמשים לצרכים שונים כגון חבל בד, חבל קש, לאסו (חבלית),חבל מתכת (המשמש לאבטחת מתקנים) וכו'.
השימוש בחבלים למשיכה, קשירה, הרמה והידוק מוכר עוד מתקופות פרהיסטוריות, וקשור קשר חזק להתקדמות טכנולוגית.
החבלים הקדומים ביותר, היו כנראה קנוקנות של צמחים מטפסים או סיבי צמחים שפשוט "היו" במקום.
די מהר התחילו לנסות לחבר כמה מהם יחד, קודם בשימוש פשוט, ללא חיבור, ואז בשיטות של פיתול ושזירה.
כך נוצרו החבלים הראשונים על פי ההגדרה המקובלת כיום, שמורכבים ממספר אלמנטים דקים יותר.
בין הכלים המוקדמים של האדם הקדמון היו גם כאלה שהיו בנויים משני חלקים או יותר.
בכלים אלה נעשה שימוש בחבלים לחיבור החלקים.
כלים כמו פטיש, חץ או חנית, נוצרו על ידי אבן ומקל שנקשרו (למעשה – נכפתו) בעזרת חבל.
בתקופות מאוחרות יותר נבנו גם כלים ומכשירי ציד בעזרת חבלים: קשתות ורשתות דיג למשל.
קטעי חבל מאובנים בני כ-16,000 שנה, נמצאו במערות לאסקו, בדרום צרפת.
אלה חבלים בקוטר 7 מ"מ, במבנה של שזירה כפולה.
המצרים הקדמונים השתמשו בחבלים מסיבים של גומא הפפירוס לגרירת אבנים גדולות לבניית הפירמידות ומבנים נוספים.
המצרים הקדמונים היו כנראה התרבות הקדומה ביותר שייצרה חבלים בעזרת מכשירים ייעודיים שפותחו במיוחד לצורך זה.
מכשירים כאלה, וחבלים ממצרים, מתוארכים לשנים 4000–3500 לפנה"ס.
חומרים נוספים מהם ייצרו חבלים בעולם העתיק היו: סיבי דקלים ועלי דקלים, עשב, שער חיות ועור.
בשנת 2800 לפנה"ס, לערך, השתמשו בחבלי קנבוס (hemp) בסין.
הטכנולוגיה והאומנות לייצור חבלים התפשטו לכל אסיה, הודו ואירופה במהלך מספר אלפי שנים.
שימושים עתיקים מוכרים לחבלים היו גם בבארות, ברתימת חיות משק למשא, לעבודה ולתחבורה ועוד.
באמצעות חבלים לא מודרניים, לא קלים ולא חזקים כלכך הושגו הישגים ארכיטקטוניים מרשימים כמו ההעמדה של אובליסק בן 327 טון ברחבת הקתדרלה של סנט-פיטר ברומא בשנת 1586. מבצע זה הצריך מאמץ משולב של 900 איש, אבל הוא הצליח.
לאונרדו דה וינצ'י השתמש להמצאותיו הרבה בחבלים, ואפילו תכנן מכונה מיוחדת לייצור חבלים, שכמו הרבה המצאות אחרות שלו, מעולם לא נבנתה.
עם התפתחות ציי הימאות במהלך ימי הביניים (המאה ה-16 עד המאה ה-18) והתפתחות השימוש בספינות גדולות, עם תרנים גבוהים ומפרשים בעלי שטח גדול, נוצר הצורך, ואיתו התפתחו החבלים כך שיהיו ארוכים יותר וחזקים יותר.
המשקל לא מהווה בעיה גדולה בספינות, וגם לא היו חומרים קלים, לכן החבלים בימאות הם גדולים, עבים וכבדים.
בנוסף, החבלים בספינות נדרשים לעבור דרך גלגלות, מסילות ואמצעי חיכוך ועליהם להיות בקוטר אחיד למדי.
זה עודד את ייצור החבלים בעלי חתך עגול ואחיד.
גם הקליעה, אומנות חיבור החבלים ללא קשרים, התפתחה בתקופה זו.
חבלים מסיבים טבעיים יוצרו מחלקים שונים של צמחים: קליפה, עלים, קנוקנות וכו' או מחלקי חיות: פרווה, צמר ושערות.
גם מחלקים פנימיים של חיות יוצרו חבלים, בעיקר מגידים, רצועות עור או דפנות מעיים (Catgut).
אורך הסיבים תמיד מוגבל וקוטרם אינו אחיד ותלוי בשיטת הייצור וההפקה.
כותנה, קנאביס (hemp), פשתה (חבלי פשתן), אָגָבַת סִיזָל (Agave sisalana), תמר מצוי, גומא הפרקים, גומא צפוף, סוף מצוי, מתנן שעיר, יוטה.
קיימים צמחים רבים אחרים המשמשים לייצור חבלים באזורים אחרים בעולם.
חבלים כאלה, בעיקר ממקור צמחי, רגישים ביותר ונפגעים ממגוון של גורמי סביבה:
שינויי אקלים (רטיבות היוצרת עובש).
חיות האוכלות אותם ומשתמשות בהם לבניית קנים (מכרסמים, ציפורים, חרקים ואוכלי עשב).
בעיה מרכזית בשימוש בחבלים מסיבים טבעיים היא היחס הנמוך בין חוזק למשקל.
חבלים מסיבים טבעיים הם כבדים ביותר ביחס לחזקם.
סיבה עיקרית לכך היא אורך הסיבים המרכיבים את החבל.
כיוון שהחבלים עשויים מסיבים המופקים ממקור טבעי, עצים למשל, הרי שאורך מקור הסיבים, העץ, למשל, מגביל את אורך הסיבים המיוצרים ממנו.
כדי ליצור חבל ארוך, יש צורך בהרבה סיבים קצרים מחוברים יחד.
ניתן לחבר סיבים או על ידי קשירה או על ידי חיכוך.
ברור שכל חיבור כזה הוא נקודה חלשה בחבל.
כדי ליצור חבל חזק יש צורך בחיבור וליפוף של סיבים רבים מאוד שיוצרים בסופו של דבר חבל עבה ולא נוח לשימוש.
סיבים סינתטיים מיוצרים באקסטרוזיה (שיחול) מחומר מותך הנמשך דרך חריר קטן (דיזה) בקצב קבוע.
גודל החריר ומהירות המשיכה של הסיב קובעים את קוטרו.
בדרך זו ניתן לקבל סיבים בקוטר אחיד ביותר ובאורך בלתי מוגבל (תמיד ניתן להוסיף חומר למכל) ולכן בחבלים סינתטיים (כשהם חדשים) כל סיב מתמשך לכל אורך החבל, זאת בניגוד לסיבים טבעיים, כפי שהוזכר כבר, שאורכם מוגבל על ידי גודל הצמח ממנו הם מופקים.
השיטות מודרניות לבניית חבלים מבוססות על השיטות המסורתיות, אבל עברו שינוי כך שיוכלו להשתמש בתכונה החשובה של סיבים סינתטיים – האורך.
בגלל אורך הסיבים והכמויות הגדולות הייצור נעשה על ידי מכונות גדולות, המוזנות במספר גדול של גלילים של סיבים שממוקמים על טבעות מסתובבות.
מקובל שילוב בין פיתול ושזירה כדי לחזק או להחליש תכונות מסוימות.
החבלים כיום מיוצרים על ידי מכונות.
חבל מלופף (twisted rope או laid rope) נבנה על ידי פיתול כל אחד ממרכיבי החבל (סיב, גדיל או עיקר) סביב עצמו וסביב כל האחרים.
יצירת החבל נעשית בשני שלבים: א.
פיתול כל סיב סביב עצמו, בנפרד מהאחרים.
פיתול כל הסיבים יחד בחזרה (בכיוון ההפוך) כך שכולם מתלפפים סביב כל האחרים.
בצורה זו ניתן ליצור ממספר סיבים גדיל, ממספר גדילים – עיקר ומספר עיקרים – חבל.
מספר הסיבים בכל גדיל יכול להיות גדול, אך לרוב, נוח ביותר לעבוד עם שלושה.
בייצור עצמי ניתן להניח שלושה סיבים על כף יד אחת, לגלגל אותם לכיוון אחד בין שתי כפות הידיים ולתת להם להתפתל חזרה יחד.
זה עובד מצוין עם סיבים של קליפה של מתנן שעיר.
וריאציה אחרת של שיטה זו היא בשימוש בשני סיבים: לוקחים סיב ארוך, מפתלים אותו ומקפלים לשניים.
מתקבלים שני סיבים צמודים המנסים לחזור למצבם המקורי ומתפתלים זה סביב זה.
או קליעה, היא שיטה שונה המבוססת על שילוב חלקי החבל זה בזה, בדומה לקליעת צמות.
בניגוד לצמה, שהיא שטוחה, כאן יוצרים חבל שזור (braided rope) בעל פרופיל עגול על ידי שימוש בארבעה עיקרים ושילובם זה בזה.
מתקבל חבל בעל פרופיל שבין עגול לריבועי.
ניתן לקבל חבל עגול וחלק יותר בשיטה זו, אם משתמשים במספר רב של גדילים דקים ושזירתם כמעטפת סביב ליבה מלאה (כפי שמקובל בחבלי טיפוס) או ריקה (כמו בחבל פלזמה).
(נראה כי ראוי להשתמש במונח אריגה כאשר מדובר במספר גדול של גדילים).
גם בחבל שזור, העיקרים נעשים בדרך כלל בליפוף (מסיבים, או גדילים).
חבלי ליבה ומעטפת הוצגו בפעם הראשונה על ידי חברת Edelrid\אדלריד מגרמניה, בשנת 1953. חבלים אלו נחשבים אב הטיפוס של החבלים המודרניים, והם מראים חלוקה ברורה של תפקידים בין שני חלקי החבל:
הליבה היא האלמנט העיקרי הנושא את העומס בחבל ליבה ומעטפת.
המעטפת שומרת על הליבה משחיקה על גופים חיצוניים, מכניסה של אבק וחול ומקרינת uv (קרינת שמש).
חבלים לטיפוס הרים, למשל, צריכים לתפקד בסביבה של גבישי קרח, המסבים נזק רב לחבל.
גם כאן, המעטפת נשחקת, אבל מגנה על הליבה.
ההפרדה בין הליבה למעטפת היא עיקר הטכנולוגיה הזו.
ההפרדה מאפשרת שליטה מצוינת על תכונות החבל על ידי שילוב של חומרים, שיטות אריגה וליפוף ומידת הצפיפות של הליבה והמעטפת.
ישנו סוג נוסף של חבל ליבה ומעטפת שבו הליבה והמעטפת מודבקות, הדבקה זו מחזקת את החבל ומונעת בעיה של החלקת המעטפת על הליבה במקרה של פגיעה קשה במעטפת.
חבלי ליבה חלולה (חבלי פלזמה) מיוצרים בדרך כלל מחומרים קלים וחזקים כמו .
הם פשוטים יותר לייצור ואינם דורשים קשירה, כי הם מאפשרים איחוי קליעה פשוט על ידי הכנסת החבל אל תוך עצמו (הליבה הרי חלולה).
חבל קפיצה, או דלגית, הוא משחק ילדים.
חבל הקפיצה הוא חבל אשר מצויד בדרך כלל בידיות החזקה קלות, שעשויות להיות מחוברות באופן רופף בלבד לחבל, ולהתיר את סיבובו בתוכן, ורק איתו ניתן לשחק משחקים כאלו.
ניתן לקפוץ בו לבד במטרה לא ליפול, לקפוץ בשיתוף פעולה כששניים מעלים ומורידים את החבל והאחר קופץ ובעוד מספר וריאציות.
בקפיצה בחבל, לא תמיד משתמשים בחבל, ניתן גם להשתמש בגומי או בחומר המיוצר מפלסטיק.
משיכת חבל היא סוג של תחרות ספורט שבו מעמתים שתי קבוצות אחת כנגד השנייה במבחן חוזק.
הקבוצה המנצחת בו היא הקבוצה שמושכת את החבל אל מעבר לקו הנקבע מראש, קרוב למקום בו הקבוצה נמצאת.
טיפוס הוא ענף ספורט ופעילות פנאי המשלב פעילות גופנית מאתגרת בטבע או בקירות טיפוס מלאכותיים.
המטפס משתמש באחיזות שעל הקיר או על הסלע (בטיפוס חפשי), או בציוד (בטיפוס מלאכותי) והוא מאובטח על ידי חבל או זוג חבלים הקשורים לרתמתו.
חבלים משמשים גם בטיפוס הרים ובגלישת מצוקים.
חבלי טיפוס וגלישת מצוקים במבנה של ליבה ומעטפת וקוטרם נע בין 8 ל 11 מ"מ.
קיימים גם חבלים דקים יותר במבנה דומה שמשמשים כחבלי עזר.
התלייה היא שיטה קדומה, המתקיימת עד ימינו להוצאה להורג ולהתאבדות, שמבוצעת על ידי קשירת לולאת חנק לצווארו של הנידון והשלכת הנידון כך שהחבל יימשך בפתאומיות.
יתרונותיה הם הפשטות שבביצועה, ההרתעה שמתקבלת מכך ששיטה זו יכולה להיות מבוצעת בפומבי, וה"ניקיון" שבה (כלומר: היא אינה "מלכלכת" את התליין, הקורבן או סביבתם בדם ובאיברים).
קשר הוא חיבור של חבל, חוט ודומיהם לעצם אחר או לעצמו, כאשר החיבור מתבצע רק בכריכות ופיתולים בחבל, ללא שימוש באמצעים או בחומרים נוספים.
השימוש בקשרים ידוע כבר מהתקופה הפרהיסטורית, והוא שוכלל במיוחד בתחומי הימאות, המחנאות והטיפוס.
קשרים משמשים בין השאר בימאות, במחנאות, בטיפוס צוקים, בדיג, באמנות ובשרוכי הנעליים.
הקשר אף מקבל מספר התייחסויות בדתות השונות.
ישנם סוגים רבים של קשרים כגון קשר בוהן, קשר דייגים ועוד.
לחבל יש מגוון שימושים למטרות ציד.
לדוגמה, כאמצעי ליצירת "פַּלְצוּר" (או "לאסו", מלועזית), בו מרכיבים לולאה בקצהו של חבל ארוך, משליכים את החבל לעבר בעל חיים כשהלולאה מולבשת סביב צווארו, מושכים את החבל בחזרה והלולאה נכרכת ומתהדקת על צווארו.
חבישה היא פעולה של עיטוף איבר פגוע.
פעולת החבישה מתחלקת באופן כללי לשני סוגים: חבישה זמנית כעזרה ראשונה וחבישה לטווח ארוך לצורך טיפול רפואי.
בתוך שני תחומים אלו מתחלקת החבישה לתת-סוגים רבים.
אחת המטרות העיקריות של החבישה בדימום חזק או שאינו פוסק היא עצירת דימום באופן זמני עד לטיפול רפואי מתקדם ובדימום קל עד לעצירה טבעית של הדימום בקיום קרישה.
חבישה למטרה זו נעשית בכמה צורות.
כאשר מדובר בדימום קל מתבצעת העצירה בדרך כלל באמצעות אגד מדבק, תחבושת או גאזה קטנה המוצמדת אל החתך עד שהדימום נעצר מעצמו באמצעות קרישה של הדם.
אולם, כאשר מדובר בדימום חזק יש לבצע חבישה לוחצת שמטרתה לעודד קרישיות לעצירת הדם.
שטף דם מוגדר כיציאה של דם מכלי הדם.
ישנן שתי דרכים לעצור את שטף הדם (נכתב לעיתים בראשי תיבות: שט"ד):
לחץ ישיר - תחבושת הלוחצת על מקור הדימום וסופגת את הדם
לחץ עקיף - חסימת העורק המוביל אל האזור הפגוע
שט"ד בגפיים (יד או ברגל, נקראים גם איבריים גליליים) יש לנסות ולעצור על ידי תחבושת הלוחצת על מקור הדימום וסופגת את הדם.
פעולה כזו מכונה לחץ ישיר בניגוד ללחץ עקיף המתייחס לחסימת העורק המוביל אל האזור הפגוע.
במגן דוד אדום ובחיל הרפואה של צבא הגנה לישראל מקובל להשתמש לחבישה כזו בתחבושת אישית.
כאשר הדימום אינו נעצר על ידי החבישה (וזאת ניתן לדעת כאשר התחבושת מאדימה), יש להוסיף לחץ על הפצע באמצעות משולש לחץ.
משולש לחץ הוא רצועת בד שיוצרים קשר במרכזה, יש לקשור את רצועת הבד כאשר הקשר נמצא מעל התחבושת ומופנה לכיוון הפצע.
צורת חבישה זו מוסיפה לחץ על הפצע במטרה לעצור את הדימום.
בחבישה זו יש להיזהר שלא לעצור את זרימת הדם כדי לא לפגוע בחיות איבר המטרה.
ניתן לבדוק זאת באמצעות מדידת דופק בקצה האיבר הפגוע.
כאשר ישנו דימום מאחד האזורים בגוף, שאינו הגפיים או הראש, ישנו קושי לעצור את הדימום, שכן לא ניתן לעשות זאת באמצעי החבישה הרגילים.
דימום מהמפשעה, הישבן והצוואר ניתן לעצור באמצעות הצמדת תחבושת אישית ולחיצה על האזור (נקודות מיוחדות).
בנוסף, ניתן לעצור שטפי דם באמצעות הצמדת העורק אל העצם הצמודה אליו וחסימתו (נקודת לחיצה).
ניתן לעשות זאת בבית שחי, בעצמות התת-בריחיות ובזרוע (העורק הברכיאלי).
צורת חבישה זו אינה מומלצת למי שאינו מיומן בה, מכיוון שהיא עלולה לגרום נזק יותר מתועלת, במקרה זה יש להשתמש בלחץ ישיר.
ישנם סוגי חבישות שונות, כגון חבישת בטן, חבישת עין ועוד.
אך גם מי שאינו מיומן או שאין ברשותו ציוד חבישה, יכול לאלתר וכל חבישה שתעצור את הדם תחשב חבישה יעילה.
תחבושת המוסטטית היא תחבושת המכילה משפעל לזירוז קרישת דם.
בישראל קיימים שני סוגים, האחד היא תחבושת המכילה משפעל אשר מונחת בתוך הפצע או על גביו בלחץ ישיר, והשני הוא מזרק המכיל משפעל המוזרק לתוך הפצע.
ישנם מקרים בהם לא ניתן לעצור את הדימום על ידי לחץ ישיר ולכן יש לבצע חסימת עורקים, הנקראת לחץ עקיף.
מטרת פעולה זו היא לחסום את כל זרימת הדם אל האזור הפגוע.
אך בפעולה זו שכאשר זרימת דם לאיבר כלשהו נחסמה למשך זמן, הגוף מייצר רעלים ונוצרים קרישי דם באיבר החסום.
שחרור החסימה עלול להציף את הגוף ברעלים וקרישי הדם, חסימה זו חמורה, עד שלעיתים יש לכרות את האיבר הפגוע; אך פעולה זו הכרחית כאשר יש חשש לאיבוד דם מאסיבי.
משום כך יש להעדיף תמיד לחץ ישיר על פני לחץ עקיף, ובלבד ששטף הדם המסיבי המסוכן נעצר.
חסימת עורקים ניתנת להמרה בחבישת לחץ ישיר.
ברפואה הדחופה בישראל, מקובל לבצע המרה זו בתנאי שטח עד כעשרים דקות מעת החבישה, ובתנאי שאת ההמרה יבצע החובש עצמו או בעל דרגה בכירה ממנו.
חסימת עורקים בלחץ עקיף תתבצע כאשר שטף הדם לא נעצר באמצעות לחץ ישיר, או באחד התנאים הבאים - חלקם סיבתיים וחלקם נסיבתיים:
קטיעה מלאה או חלקית של אחת מהגפיים
פצוע מדמם הזקוק לפעולת החייאה
הימצאותו של רסיס גדול הגורם לדימום בגפיים
ריבוי פצעים או פצועים בזירת האירוע באופן שאין אפשרות לניטור טוב ורצוף של כל הפצועים
תנאי חשיכה קיצונית – כך שלא ניתן לראות את מקור הדימום, וזו חבישה זמנית עד להימצאות מקור אור
כאשר נשקפת סכנה לצוות הרפואי (איום, שרפה, זירת ירי), תתבצע חבישה זמנית עד לחלוף הסכנה
מקובל להשתמש בראשי-תיבות קבר רחל: קטיעה, בהחייאה, רסיס, ריבוי, חשיכה, לחץ.
ישנם מספר סוגי חבישה שביכולתם להשיג חסימת עורקים:
חוסם עורקים קלאסי הנמצא בשימוש מגן דוד אדום וגופי עזרה ראשונה אחרים היא רצועת גומי/סיליקון הנקשרת בחוזקה סביב הגפה, כחמישה סנטימטרים מעל מקום הדימום, כשבכל ליפוף מוגברת עוצמת הכריכה; לא ניתן לבצע חסם עורקים עצמוני בשיטה זו.
חובשי צה"ל ביחידות לוחמות, משתמשים ב-CAT - Combat Application Tourniquet; זהו חסם עורקים בעל צמדן ותפסנים, המאפשר יישום ביד אחת, וניתן לביצוע עצמי.
חוסם עורקים הולנדי הוא כינוי לצורת חסימת עורקים מאולתרת המתבצעת באמצעות רצועת בד הנקשרת בחוזקה סביב הגפה.
שיטה זו אינה יעילה כאשר הגפה בעלת נפח משמעותי.
חוסם עורקים רוסי הוא כינוי לצורת חסימת עורקים מאולתרת המתבצעת באמצעות רצועת בד, המקיפה את הפצע ומחוזקת על ידי ליפוף באמצעות מקל או מוט.
לאחר הנחת חסם עורקים יש לכתוב באופן בולט את שעת הנחת החסם; המוסכמה בכוחות ההצלה בעולם היא לכתוב על מצחו של הפצוע את שעת החסימה בארבע ספרות (00:00) ואת שם מבצע החסימה ודרגתו.
פצע פתוח בעור יכול להוות סכנה אף אם איננו מדמם כי חיידקים רבים יכולים לחדור אל הגוף וליצור זיהום.
כדי למנוע זאת, יש לחטא את הפצע ולבצע חבישה אוטמת (packing).
החיטוי נעשה באמצעות תמיסה המכילה כלורהקסידין , אלכוהול ולעיתים גם סטרמיד .
חבישה זו מתבצעת באמצעות תחבושת ייחודית.
בתנאי שטח ניתן להשתמש בגאזה או תחבושת אישית ולאטום בשכבה נוספת.
מקובל לחבוש פצע בתחבושת הספוגה בחומר חיטוי כגון יוד.
כאשר אין חומר חיטוי בנמצא, ניתן לשטוף בכמות גדולה של מים על מנת לנקות מלכלוך שחדר פנימה.
אטימה מוחלטת של הפצע אינה מקובלת ויש הטוענים שהיא אף מזיקה.
בחבישת כווייה משתמשים בדרך כלל בתחבושת ייעודית המכילה חומרים מרגיעים שאינם נדבקים לעור.
כאשר אין תחבושת ייעודית ניתן להשתמש בניילון נצמד או בתחבושת אחרת שאינן נדבקות לעור ובמקביל אין אידוי רב דרכה.
כוויות באזור הפנים או העיניים ניתן לחבוש באמצעות פדי גזה ספוגים בסיילין.
כווייה נרחבת עלולה לגרום להתייבשות.
בפצעים עמוקים או מוגלתיים מקובל להשתמש בחבישה על מנת לזרז את תהליך הריפוי.
כדי לרפא את הפצע, הגוף זקוק לסביבה לחה ואטומה.
על כן חבישת הפצע מסייעת לריפוי העצמי של הפצע על ידי יצירת סביבה כזו.
חבישה כזו היא בדרך כלל לטווח ארוך יותר מהחבישות שהוזכרו לעיל, לכן, רצוי להתאים בקפידה את סוג התחבושת לסוג הפצע ומיקומו.
חשוב שהתחבושת תהיה יעילה בספיגת הפרשות ותיצור סביבה לחה לפצע, יש להקפיד שתהיה נוחה להסרה.
יש להחליף את התחבושת מדי תקופת זמן על פי הוראת רופא, בהתאם לסוג התחבושת והפצע.
בזמן החלפת תחבושת יש לדאוג לניקוי יסודי של הפצע.
בפציעות קשות או בפצעים מוגלתיים וקשיי טיפול מקובל להשתמש בחבישות המכילות תרופות שמטרתן לזרז את הטיפול.
יש חומרים שמקובל לחבוש איתם על מנת לסייע לטיפול:
אנטיביוטיקה - שימוש באנטיביוטיקה בתוך החבישה הוא נפוץ מאוד ומסייע לטיפול בזיהומים שנוצרו בפצע.
כאשר מדובר בזיהום חמור, נוטלים לפעמים אף כדורי אנטיביוטיקה.
אבץ - קיימת סברה כי האבץ משחרר מינרלים המסייעים לפצע להירפא.
ניתן לרכוש תחבושות מיוחדות המכילות אבץ.
קולגן - גם הקולגן משחרר מינרלים המסייעים לפצע, וגם הוא משמש בחבישות מיוחדות.
במקרה של שבר באחת מן העצמות, מתבצעת חבישה שעיקר מטרתה היא לקבע את האיבר על מנת למנוע תזוזה של העצם העלולה להחמיר את הפגיעה.
הקיבוע נעשה בדרכים שונות ותלוי במבנה האיבר אותו מקבעים.
קיימים מספר קיבועים, קיבוע זמני הנעשה בשטח (שמטרתו למנוע תזוזה ונזק עד הגעתו למרכז רפואי), וקיבוע ארוך טווח (שמטרתו איחוי העצמות).
בקיבוע לטווח ארוך משתמשים בדרך כלל בגבס שמטרתו למנוע תזוזה של האיבר ובכך לסייע לאיחוי המהיר של העצם.
כאשר מדובר בנקע או בסדק, יש המשתמשים לפי עקרונות RICE בתחבושת אלסטית על מנת ליצור לחץ על האזור, פעולה המסייעת להפחתת נפיחות וכאב.
התקנים מורכבים יותר המותקנים על הגוף נועדו לשפר את פעולת מערכת התנועה ואת יציבות האיבר החבוש עד להחלמתו או באופן קבוע כשלא צפויה החלמה נקראים מישרים (או אורטזות).
בעל המקצוע הפרא רפואי המספק אותם מספק גם גפיים תותבות והוא נחשב לספק טכנולוגיה מסייעת.
דוגמאות למיישרים: "מחוך" המסייע לאדם עם דיסק פרוץ להניע את גבו באופן בריא והתקן "רגל-עקב-שוק" - התקן המחליף את פעולתה של רצועה קרועה בייצוב הקרסול.
חבישות המשלימות או מחליפות ניתוחים
דוגמה לחבישה כזו היא שסתום אשרמן וגזה וזלין.
כאשר יש פציעה חודרת בחזה אשר חדרה אל הקרום שבין בית החזה לבין הריאות, וחדר אוויר לרווח הזה, נוצר קושי בנשימה.
לצורך טיפול במצב כזה נהגו בעבר להצמיד פד גאזה ספוגה בוזלין אל הפצע, ולהדביקו משלושה כיוונים סביב שסתום חד כיווני שהוחדר באמצעות ניתוח בזק.
שסתום זה מאפשר לאוויר להתנקז מן הקרומים אך לא להיכנס חזרה.
כחלק מציוד עזרה ראשונה של אמבולנסים קיים שסתום אשרמן - מדבקה עליה מותקן שסתום חד כיווני מגומי.
את המדבקה מדביקים על החתך ובכך יוצרים את הפעולה הרצויה.
משלחת המייצגת את חבל הסאר השתתפה באולימפיאדת הלסינקי ב-1952, והייתה זו הפעם היחידה בהיסטוריה שבה החבל יוצג במשחקים האולימפיים בנפרד מגרמניה.
לאחר מלחמת העולם השנייה הופרד חבל הסאר מהרפובליקה הפדרלית של גרמניה שהוקמה במאי 1949, ומנגד הוא לא סופח לצרפת בגלל התנגדות בעלות הברית ומספר סעיפים באמנה האטלנטית.
האוכלוסייה המקומית התנגדה לצירוף החבל לצרפת, וכתוצאה מכך הוקמו גופי ספורט לאומיים נפרדים כגון נבחרת כדורגל.
הוועד האולימפי של החבל הוקם באביב 1950.
הוועד האולימפי של החבל לא שלח ספורטאים למשחקי החורף האולימפיים באוסלו ב-1952, כיוון שלא היו מספיק ספורטאים שהתמחו בענפים הנדרשים.
בטקס הפתיחה של המשחקים האולימפיים בהלסינקי צעדה משלחת חבל הסאר לפני המשלחת הגרמנית.
המשלחת מנתה 36 מתחרים בסך הכל, ואיש מהם לא הצליח לזכות במדליה.
ההישג הבולט של משלחת החבל היה המקום התשיעי בו זכתה הקיאקיסטית תרזה צנץ.
במשאל עם שנערך באוקטובר 1955 נדחתה האפשרות שהחבל יזכה לעצמאות, ובאמנת סאר בין גרמניה לצרפת, שנחתמה באוקטובר 1956, נקבע כי החבל ישוב לריבונות גרמנית החל מ-1 בינואר 1957. משלחת חבל הסאר לא השתתפה באולימפיאדת 1956, על אף שמבחינה טכנית הדבר היה אפשרי.
הספורטאים מהחבל הורשו להצטרף למשלחת הכללית שייצגה את שלוש המדינות הגרמניות.
הוועד האולימפי של החבל פורק רשמית בפברואר 1957, וחלק מחבריו הצטרף לוועד הגרמני המקביל.
צנץ התחרתה מטעם המשלחת הכלל-גרמנית בשתי האולימפיות הבאות, וזכתה בהן במדליות.
חבל גאולוגי או חבל גאומורפולוגי הוא אזור מרחבי בעל מאפיינים גאולוגיים או גאומורפולוגיים דומים.
חבל גאולוגי עשוי לכלול מאפיין מבני עיקרי, כגון אגן מבני ורצועת קימוט, או מספר מאפיינים רציפים הקשורים זה לזה.
חבלים סמוכים עשויים להיות דומים זה לזה במבנה אך שונים בהיסטוריה הגאולוגית שלהם.
את השימוש במונח "חבל גאולוגי" ניתן להרחיב לעידן הגאולוגי בו נוצרו סלעיו:
ארכאי – חבל המורכב מסלעים שנוצרו בארכאיקון וגילם עולה על 2.5 מיליארד שנה
פרוטרי – חבל המורכב מסלעים שנוצרו בפלאופרוטרוזואיקון, התור המוקדם ביותר בפרוטרוזואיקון, וגילם בין 2.5 ל-1.6 מיליארד שנה
טקטוני – חבל המורכב מסלעים שנוצרו בתורים המאוחרים של הפרוטרוזואיקון וגילם בין 1.6 מיליארד שנה ל-800 מיליון שנה
החבלים הגאולוגיים מוגדרים על-פי התהליכים שיצרו אותם והמבנים שנוצרו בעקבותיהם:
קראטון – תשתית סלעים קדומה המהווה בסיס ליבשות
שילד, מגן יבשתי – תשתית יבשתית יציבה מבחינה טקטונית שמקורה בפרקמבריום המורכבת מסלעי יסוד וסלעים מותמרים
משטח יבשתי, פלטפורמה – חלקו העליון של מגן יבשתי שעליו הורבדו סלעי משקע
רכס הרים – שרשרת הרים שהתרוממו בתהליך של אורוגנזה
אגן מבני – שקע שבו שכבות רציפות של סלעים, למשל אגן אוקייני
משטחי בזלת נרחבים – אזורים המתאפיינים בנפח גדול מאוד של סלעים געשיים מאפיים – בעיקר בזלת אך גם ריוליט – תוצאה של התפרצויות געשיות נרחבות בתקופות זמן שבין מאות אלפים למיליוני שנים
התמשכות קרום – שכבות של סלעי משקע וסלעים געשיים המרחיבים את בסיס היבשת
חביצה היא קרם העשוי חלב או שמנת, חלמון ביצה וסוכר.
זהו הקרם הבסיסי במגדנאות במטבחים האירופאיים.
הכנת הקרם נעשית על ידי ערבוב המרכיבים ובישולם תוך ערבוב באמבט מרים כדי שהחלמון לא יתקשה במהירות, עד לקבלת סמיכות.
הסמיכות של החביצה משתנה בהתאם לצורך ויכולה לנוע בין מרקם דמוי שמנת מתוקה לבין פודינג.
קרם אנגלז או רוטב וניל - הגרסה הנוזלית ביותר.
להכנת רוטב וניל יתווסף לרכיבים מקל וניל חצוי לאורכו, אשר לאחר חימום קל יוסרו ממנו הגרגירים ויוחזרו לרוטב להמשך הערבוב.
קרם פטיסייר - קרם מעט סמיך יותר העושה שימוש בקורנפלור או קמח לבן.
מידת ההסמכה של הפטסייר משתנה בהתאם ליעודו - למילוי פחזניות, למשל, מתאים קרם בעל מרקם רך.
למילוי טארטים מתאים קרם סמיך ויציב.
קרם דיפלומט - זוהי חביצה שהתווספה לה קצפת, לקבלת מרקם אוורירי.
ב קרם דיפלומט מוגש כקינוח בפני עצמו.
הקרם מתובל לרוב בווניל וסוכר, ולעיתים גם בתבלינים מלוחים או חריפים להכנת פשטידות ומאפים.
השימוש בתערובות ביצים וחלב בבישול אירופאי ובייחוד במטבח האנגלי מקורו בימי הביניים ומבוסס על מאכלים מהמטבח הרומאי.
מקור המילה הלועזית "קאסטרד" באנגלית עתיקה ומשמעה בצק של טארט, אך בספרי מתכונים מהמאה ה-15 מופיע המאכל בשם "קרם מורתח" (Creme Boylede).
חבית יין היא חבית לאחסון ולשינוע יין.
במשך דורות רבים החביות יוצרו מעץ וזאת בשל העובדה שזני עצים שונים מקנים טעמים ואיכויות שונות ליין.
כיום נעשה שימוש בעיקר בעץ אלון.
מהעץ מועבר אל היין הטאנין, וככל שהעץ חדש יותר, כך כמות הטאנין המועברת גדלה ועמה כושר ההתבגרות של היין.
במאה ה-20 ואילך מיוצרות חביות יין גם מפלדת אל-חלד.
סוג העץ, מצבו והאתר שבו נמצאת החבית, משפיעים על ניחוחו וטעמו של היין, האם תשהה במרתף עמוק ולח, או במחסן שבו האוויר יבש, במקום גבוה בהרים או על שפת הים.
חביות יין הן אובייקט לשימוש משני באמנות ובנוי.
לאחר כריתת העץ הוא עובר תהליך ייבוש כדי לחזק אותו ולוודא את עמידותו הפיזית והמכנית.
שלב הקלייה הוא השלב בעל ההשפעה הגדולה ביותר בתהליך ייצור החבית שכן יש שלושה סוגי קלייה: קלה, בינונית וכבדה, כל סוג קובע את ההרכב הכימי של העץ מה שמייצר את התרכובות הנדיפות של החבית.
על מנת לתת לחבית את צורתה הגלילית יש לחמם את העץ ולאחר מכן להדק את הסגירה בעזרת חישוקי מתכת.
איכות היין המיושן תלויה בעיקר בזמן היישון ובהרכב העץ.
חבית היין מיוצרת לרוב מעץ אלון אשר נחשב כלי אידיאלי לאחסון יין וזאת בשל גמישותו ומבנהו אשר מונע דליפות ומאפשר כניסת חמצן במידה מועטה שתורמת לטעמו של היין.
לעץ האלון השפעות חיוביות נוספות אשר משפרות את ארומת היין, צבעו ויציבותו.
לחבית מספר תפקידים במהלך יישון היין.
עץ האלון מפרק מספר חומרים ובכך מחזק את ארומת היין, החבית תורמת תחושת עפיצות והפעפוע המתון של החמצן בתוך העץ גורם לתגובות כימיות שמייצבות את צבע היין.
כאשר היין נח בתוך החבית מתאפשרת שקיעה של חומר קוליאידי אשר הופך את היין לצלול ויציב.
איכות תהליך היישון נקבעת על פי מספר גורמים: מקור העץ, תיבול, דרגת הקלייה ומספר השימושים בחבית.
חבילת שי היא מארז של מוצרים - בדרך כלל מזון או תמרוקים - המוענק במתנה בנסיבות שונות.
חבילת שי המכילה מזון כוללת בדרך כלל דברי מתיקה שונים, חטיפים מתוקים ומלוחים ולעיתים יין, אך לא מוצרי מזון טריים העשויים להתקלקל במהרה.
לעיתים ולפי הנסיבות מצורפים אליה חפצים נוספים, כגון צעצועים פשוטים לילדים.
חבילת שי של תמרוקים כוללת סוגים שונים של סבונים, שמפו ומוצרי טיפוח נוספים.
המוצרים נארזים לרוב בקופסאות קרטון או בסלים עטופי צלופן בגדלים שונים בהתאם לגודל החבילה.
חבילות שי נמכרות על ידי סופרמרקטים ועסקים המתמחים בהן או נארזות על ידי אנשים באופן עצמאי.
חבילות שי במסגרתן מוענק לעובד במקומות עבודה לרגל החגים, ימי הולדת או אירועים משמחים.
התפתחו עסקים רבים, המציעים למקומות עבודה ולוועדי עובדים רכישה מרוכזת של חבילות שי.
בישראל נפוץ מתן חבילות שי לחיילי צה"ל על ידי תלמידי בית ספר.
החבילות מובאות אל החיילים או נשלחות אליהם בדואר.
חבילות אלו מכילות דברי מזון שונים ולעיתים גם פריטי נוחות כגון בגדים תחתונים, בגדים קלים וסבונים.
ההווי הצה"לי מעודד חלוקה של תוכן חבילות שי שקיבלו החיילים בין חבריהם ליחידה.
בעתות מלחמה ומבצעים צבאיים נפוצה התופעה של התגייסות של עסקים והציבור הרחב לתרומת חבילות שי בהרכבים שונים לחיילים המשרתים בחזיתות.
חבית היין של היידלברג נמצאת במרתף טירת היידלברג, בעיר היידלברג שבגרמניה.
זוהי החבית הרביעית במספר שהוצבה במרתף הטירה – הראשונה שבהן הוצבה שם בשנת 1591 (לפי עדות של אנטון פרטוריוס).
החבית הנוכחית הוצבה שם בשנת 1751, ונפחה המקורי היה 221,726 ליטרים (עקב התייבשות עץ החבית נפחה כיום הוא 219,000 ליטרים).
כאשר תפס הצבא הצרפתי את העיר ואת הטירה בשלהי המאה ה-17, סברו חייליו כי החבית הריקה מלאה יין.
סימני מכות הגרזנים שלהם על גביה ניכרו על פניה לאחר מכן.
החבית שימשה רק לעיתים רחוקות לאחסנת יין.
היא מהווה אטרקציה לתיירים ואתר למסיבות ריקודים, לאחר שהותקן על גביה משטח ריקודים.
החבית זכתה לאזכורים רבים בספרות בשפות שונות, לרבות בספרים "הרפתקאותיו המפתיעות של הברון מינכהאוזן" מאת רודולף אריך ראספ, "חמישה שבועות בכדור פורח" מאת ז'ול ורן, "עלובי החיים" מאת ויקטור הוגו, "The Specter Bridegroom" מאת וושינגטון אירווינג, "A Tramp Abroad" מאת מארק טוויין, ו"מובי דיק" מאת הרמן מלוויל.
ליד החבית הגדולה נמצא פסל של הגמד וליצן החצר של טירת היידלברג.
הוא הובא לטירה מטירול ב-1720 על ידי הנסיך השליט קרל פיליפ, ובין תפקידיו היה גם אחראי על הגשת יין לאורחים.
הוא קיבל את הכינוי Perkeo כי היה משיב על כל הצעה לשתיית יין באיטלקית "Perché no?" (מדוע לא?).
האגדה מספרת שכאשר חלה, ציווה עליו הרופא להפסיק לשתות יין ולשתות מים.
הוא נפטר זמן קצר לאחר ששתה מים.
חבית פוגז היא סוג של מוקש שעם הפעלתו העיף דלק בוער ככדור אש לעבר המטרה.
בפועל זו הייתה חבית מתכת סטנדרטית שמכילה 220 ליטר.
שמשה כאמצעי חבלה לעצירת ופגיעה ברכבים שונים בתקופת מלחמת העולם השנייה.
היא הייתה אמצעי זול וזמין לפגיעה בשיירות.
הרעיון התבסס על הנחה שרכב או שריון שנע בציר מסוים, יהיה חייב להאט או לעצור במקומות מסוימים ושם להציב את הנשק הזה.
הרעיון הומצא על ידי מחלקת ההגנה של חברת הדלק הבריטית "פטרוליום" כאמצעי הגנה בשנת 1940 כאשר שררה באי הבריטי חרדה, מפני פלישה גרמנית.
חברת הדלק הבריטית ייצרה בשנת 1940 כאמצעי חירום כנגד פלישת שריון גרמני כ-50.000 חביות שהוצבו ב-7000 אתרים שונים.
מאוחר יותר הוספו כ-2000 חביות במספר אתרים נוספים בסקוטלנד.
למרות שהחביות לא הופעלו באנגליה.
הן הופעלו על ידי הכוחות הבריטים מאוחר יותר ביוון.
ב-1941 פיתחו הרוסים יורקי אש שפעלו על עיקרון דומה, אותו העתיקו והפעילו גם הגרמנים בחזית הרוסית ובחזית האיטלקית.
לאחר מלחמת העולם השנייה, נעשה שימוש בחביות פוגז בעימותים שונים כולל מלחמת קוריאה ומלחמת וייטנאם.
בעקבות הנסיגה מדנקירק ב-1940, נוצר באנגליה מחסור חמור באמצעי לחימה ובמיוחד במוקשים נגד טנקים.
כמויות גדולות מאוד של מוקשים ננטשו בצרפת.
מצד שני היו באנגליה מאגרי דלק גדולים שנאגרו כדי לשלוח לחילות באירופה.
מוריס האנקי ששימש כשר בלי תיק, היה הראשון שהגה את הרעיון לעשות שימוש במאגרי דלק אלה כנשק הגנתי.
הוא הצטרף כחבר בוועדה המיניסטריאלית להגנה אזרחית באנגליה שם העלה לראשונה את הרעיון לעשות שימוש בדלק בוער למטרות הגנתיות.
הוא העלה את הרעיון בפני ועדת הפיקוח על הדלק וכן בפני ראש המטה הצבאי הכללי.
ב-5 ביוני הורה צ'רצ'יל להתחיל בניסיונות על מנת ליישם את הרעיון.
מחלקת הדלק והלחימה (PWD) הוקמה בראשותו של סיר דונלד באנקס שתפקידה היה לנהל ולקדם את הפרויקט.
תוך זמן קצר הצטרף אליה ויליאם הווארד ליואנס שהתפרסם מהמצאתו בתקופת מלחמת העולם הראשונה של מכשיר היורה פצצות של גז ודלק שהתפרסם בשם הפרוג'קטור של ליוואנס.
הפרוג'קטור של ליוואנס היה סוג של מרגמה פשוטה ופרימיטיבית שהייתה קבורה באדמה וירתה מטענים במשקל של 14 ק"ג שהכילו חומר נפץ, שמן או גז רעיל.
הייחוד של נשק זה היא פשטותו וזמינותו שאפשרו להפתיע את האויב בהפעלת מאות כני שיגור כאלה בו זמנית.
הניסיונות השונים שנערכו הובילו לבסוף למכל מתכת בעל תכולה של 180 ליטר, שנקבר כולו באדמה פרט לפתח העליון שלו.
מתחת לצד הקבור הונח מטען חומר נפץ.
הפעלת האמצעי, ייצרה סילון אש ברוחב של 3 מטר ואורך של 27 מטרים.
אמצעי זה התבסס למעשה על הפוגז הישן מתקופת המאה ה-16.
ב- 20 ביוני 1940 הוצג נשק הפוגז בפני קלמנט אטלי ראש מפלגת הלייבור וכן בפני מייג'ור ג'נרל לארדט.
בשלב ראשון התערובת הייתה של % 40 אחוז בנזין ו- % 60 נפט טבעי.
בהמשך הוכנסו כמויות קטנות של זפת, גבס ודלק שנקרא: 5B.
בדגמי הראשונים הותקנו כמויות קטנות של חומר נפץ בפתח החבית כדי להצית את התערובת ומטענים גדולים מאחוריהן כדי להעיף את תכולתן.
תוספת חשובה הייתה ההמצאה להוסיף לתערובת שביבי מגנזיום שנותרו ממכונות לעיבוד שבבי שאפשרו את הצתת התערובת ללא הוספת מטען מיוחד להצתתה.
הסגסוגת כללה % 90 מגנזיום ו- % 10 אלומיניום.
בסופו של תהליך הפיתוח יצאו הבריטים עם 3 דגמים שונים: הפוגז הבטיחותי, הדמיגז והמדלג הקפצן.
בדגם הראשון הבטיחותי, הוצבה החבית במאוזן על הקרקע כאשר רק צד אחד הקדמי גלוי.
שאר החבית כוסתה כולה באדמה.
בצדה האחורי הונח במאונך צינור שקצהו התחתון הגיע למרכז המכסה האחורי של החבית וקצהו העליון היה מעל פני האדמה עם מכסה להגנה נגד מים.
דרך צינור זה עברו חוטי חשמל שהתחברו למטען הדף שהוצב בחלקו התחתון של הצינור מאחורי החבית.
מטען ההדף כלל אמונל שהופעל על ידי מרעום שהוצת באופן חשמלי על ידי בטריה של 120 וולט.
היתרון של מערך זה שאפשר התקנת מטעני ההדף באופן מיידי עם הידיעה על בוא הסכנה וכך נמנע הצורך להשאיר את המטענים ולסכן ציבור אזרחי שעובר במקום.
ניסיונות שנערכו הוכיחו שהאש תגרום לכל רכב שיעבור במקום להפסקת פעולת המנוע תוך כ-7 שניות עקב מחסור בחמצן.
דגם שני: "חבית הדמיגז" - זה היה דגם מופשט של הראשון בו הוצבה החבית בצורה אפקית כאשר מטען ההדף הונח מתחתה בצד הרחוק מהדרך.
הפעלת המטען גרמה להצתת התערובת ולפיזורה על הדרך הסמוכה על שטח של כ-30 מטר רבוע.
דגם שלישי: "קופצן מעל גדר חיה"- החבית מולאה בתערובת והוצבה במאונך.
מתחת לחלקה התחתון בצד הרחוק מהדרך הונח מטען שהביא להצתת והעפת החבית על תכולתה מעל לגדר חיה בגובה של 4.5 מטרים ולמרחק של כ-10 מטרים.
שלוש שיטות הפעלה שנות התפתחו בתקופת מלחמת העולם השנייה.
שיטה אחת בה מועפת החבית כולה תוך כדי הצתת תכולתה לעבר המטרה.
שיטה שנייה בה מוצתת תכולת החבית ומועפת ככדור אש לעבר המטרה.
בשיטה הראשונה הטווח קצר ואילו בשנייה הגיעו בניסיונות להעפת התכולה ככדור אש לטווח העולה על 100 מטרים.
שיטה שלישית בה נותרת החבית קבורה באדמה ומוסתרת ורק הנוזל שבה מוזרק לעבר כוחות האויב.
בשיטה זו נעשה שימוש רב פעמי בחביות המיוחדות.
שיטה הראשונה: העפת כל החבית - החבית הוצבה סמוך לכביש או הדרך במאונך בזווית, כאשר צידה האחד מורם ונשען על בלוק עץ או אבן בגובה של כ-20 - 30 ס"מ ומאחוריה הונח מטען הדף (אבק שרפה).
מטען זה כוסה בשקי חול על מנת לכוון את ההדף שיופעל לכיוון אחד בלבד- לעבר המטרה.
הפעלת מטען ההדף גרמה להדיפת החבית למרכז הדרך או הכביש תוך כדי הצתת הנוזל שבה ופגיעתו ברכב העובר בכביש והצתתו.
שיטה השנייה: העפת תכולת החבית - החבית הוצבה במרחק מהכביש כאשר חלקה האחורי קבור בחול.
שיטה זו נלמדה בקורס מש"קי חבלה בארץ עד שנת 1963.
שיטה שלישית: התזת תכולת החבית - מערך קבוע של מכלי מתכת נקברו והוסתרו באדמה כאשר רק צינורות ההתזה בלטו מעל לשטח.
הם פעלו למעשה כיורקי אש.
השימוש הראשון של מערכות יורקי אש סטטיים אלה, היה במערכת ההגנה הרוסית סביב מוסקבה בשנת 1941. מכלי הדלק היו קבורים באדמה ומוסווים, כאשר פתחי יציאת הדלק הבוער היו אנכיים לכיוון האויב.
הם הופעלו חשמלית באמצעות הפעלה מרחוק.
גם הגרמנים בנו והציבו יורקי אש כאלה שהיו חיקוי לרוסיים.
בצבא הבריטי בתקופת מלחמת העולם השנייה שמרו את שמני המנוע המשומשים שהוצאו מכלי הרכב בחביות אותן העבירו בהמשך לדרגי העורף.
הבריטים לימדו את הסינים לנקוט באמצעים כאלה בתקופת העימות שלהם עם הצבא היפני.
הצבא האמריקאי השתמש בחומר הצמיגי הזה בתקופת מלחמת העולם השנייה למילוי גרביים אותן היו אמורים להשליך על רכב ושריון כדי לגרום להצתתם כאמצעי חירום.
בשנת 1941 הרוסים פיתחו והכניסו לשימוש כחלק ממערכת ההגנה על מוסקבה מפני הגרמנים, מערכת של יורקי אש.
המערך כלל ייצור מכלי מתכת חזקים ומיוחדים שבחלקם העליון הותקנו שני צינורות: אחד קצר למילוי הדלק ושני להתזתו על האויב.
המכלים היו עשויים מיציקת מתכת עבה שתעמוד בלחצים.
תכולתם הייתה של כ-35 ליטרים דלק.
המכלים היו קבורים באדמה ורק צינורות פליטת הדלק הבוער היו מוסווים עליה.
הם הותקנו מאחורי שדות מוקשים וגדרות תייל.
הגרמנים העתיקו את האמצעי הזה והשתמשו בהם בחזית האיטלקית בשנת 1944 כאשר שם הם הפעילו בצורה חשמלית 6–7 מכלים ביחד.
קצינים צרפתיים שנתקלו במהלך המלחמה באמצעי גרמני זה, העידו שרוחב הלהבה שייצר ריכוז מכלים כזה היה כ-5 מטרים וגובהו כ-1 מטר.
הטווח של הלהבה מהמקור היה בין 5 מטרים ל-14 מטרים.
אורך זמן פליטת הדלק והבעירה נמשך בין 1 ל-1.5 שניות.
לכל מכל הולכו 4 כבלי חשמל שהתרכזו בעמדת פיקוד אחת.
חסרונות המערכת: ניידות מוגבלת, הפעלה למשך זמן קצר מאוד, חוסר יכולת לשנות בצורה מהירה את כיוון פתחי יריקת האש.
עם כל המיגבלות האלה, ניתן לסווג אמצעי זה יחד עם מוקשים נגד אדם ומלכודות פתאים.
בארץ לימדו את השימוש באמצעי הזה בקורסי החבלה, היות שהיה זול זמין ופשוט יחסית להכנה, למרות שחלק מחבלני תש"ח לא האמינו בתוצאות השימוש באמצעי זה.
חבית המתכת מולאה בתערובת של 70 אחוז סולר, 20 אחוז נפט, סמרטוטים ו־2 כפות של קליפוניום.
הוספת הקליפוניום לתערובת גרמה ליצירת תערובת צמיגית ודביקה.
הצתת התערובת גרמה לדלקה הדומה לזו הנגרמת מהצתת פצצת נפאלם.
לא ידוע על שימוש באמצעי זה בתש"ח פרט למחסום כפר ורבורג.
גם שם לא נעשה בפוגזים שימוש היות שאף שיירה מצרית עם תוכניות התקפיות, לא הגיעה ולא איימה על אנשי המחסום.
הנושא נלמד בקורסי מש"קי חבלה בצה"ל עד שנת 1963. חניכי הקורסים תרגלו את הרכבת החביות לאור היום ואת הפעלתן בלילה.
מבנה החביות הצה"ליות משנות השישים
מאחוריה ובצמוד הונח מטען ט.נ.ט.
מפתיתים מעורב בחול כדי שהתוצאה תהייה מטען הדף ולא רסק.
על מכסה החבית בחלקו הפונה אל המטרה הוצמדו מטענים קטנים של חומר נפץ בני 30 גרם מסוג טן.
במרחק מטרים מספר לפני החבית הוצבו מוקשי תאורה בזווית.
הפעלת המערך התבצעה בעזרת מערכת חשמלית כאשר בשלב ראשון הוצתו מוקשי התאורה, כעבור מספר שניות הופעלו מטעני הטן כדי לקרוע את מכסה החבית ולאפשר לתכולתה להיזרק ורק אז כעבור כמה חלקיקי שנייה הופעל החנ"מ שמאחורי החבית.
התוצאה: זריקת הנוזל החוצה שברגע שעבר מעל למוקשי התאורה הוצת על ידם ועף באוויר ככדור אש ענק לעבר המטרה.
בשנות ה-50 של המאה ה-20 פותח ביחידות החי"ר של צה"ל מתקן חבלה מאולתר שקיבל את השם התקני "פח הצתה" ואת הכינוי פוגז.
המתקן שפותח על ידי קצין החבלה של גדוד הצנחנים 890, שמעון טל, כלל ג'ריקן מתכת מלא בבנזין (לתוכו הוכנסו גם חתיכות קרפ או ספוג), עטוף בפתיל רועם.
הג'ריקן חובר למנשא חי"ר ונישא על ידי כוחות רגליים שיעדם היה ביצוע מארב או חסימה.
הוא הוצב לצד הדרך כשהוא מושען על סלע או דופן קרקע לצד הדרך כדי להגביר את השפעת ההדף.
הוא הופעל, בדרך כלל, על ידי תיל ממעיד.
מטרת הפעלת הפוגז הייתה עצירת רכב אויב ויצירת הלם ובלבול באויב.
חבל הסקלרים (בהונגרית: Székelyföld - סייקייפלד; ברומנית: Ținutul Secuiesc או Secuime או בעבר "Țara Secuiască"; בגרמנית: Szeklerland; בלטינית: Terra Siculorum) הוא אזור היסטורי-אתנוגרפי בדרום-מזרח טרנסילבניה, ברומניה, המאוכלס ברובו על ידי סקלרים, תת-קבוצה אתנית-תרבותית הונגרית, בעלת תודעה היסטורית מיוחדת, ותת-ניב אופייני.
בימי הביניים התארגנו הסקלרים באזורי ספר בעלי מנהל אוטונומי שנקראו "כיסאות הסקלרים" במסגרת ממלכת הונגריה והנסיכות טרנסילבניה שהייתה מאות שנים חלק מממלכה זו.
"כיסאות הסקלרים" התקיימו באופן חוקי עד לשנות ה-70 של המאה ה-19. הם בוטלו יחד עם "כיסאות הסקסונים הטרנסילבנים" בשנת 1876 כשהשלטון האוסטרו-הונגרי החליף אותם במחוזות רגילים.
בעקבות מלחמת העולם הראשונה, התפרקות אוסטרו-הונגריה והסכם השלום בטריאנון בשנת 1920 המחוזות הטרנסילבנים של הונגריה, לרבות אלו של חבל הסקלרים הפכו באופן רשמי לחלק מרומניה, לאור אחוז גבוה של רומנים שחיו בטרנסילבניה.
באוגוסט 1940, בהתאם לתכתיב וינה, סופח האזור מחדש להונגריה, תחת משטרו של הורטי, ובהמשך סאלאשי, עד שנת 1944 כשנכבש על ידי הצבא הסובייטי בברית עם הצבא הרומני.
חבל הסקלרים הוחזר לרומניה בהסכמי השלום בפריז ב-1947 שנחתמו בעקבות מלחמת העולם השנייה.
חבל הסקלרים רבתי כלל את שטחי "הכיסאות הסקלריים" לשעבר שנמצאו במחוזות הרגיטה, קובסנה, מורש, וכמו כן בחלקים מהמחוזות אלבה, בקאו, ניאמץ וקלוז'.
במובן הצר והשגור של המושג "חבל הסקלרים", האזור כולל את שטחי המחוזות הרגיטה וקובסנה ובנוסף חלק ממחוז מורש של רומניה.
הסלקרים חיים בעמקים ובגבעות של הקרפטים המזרחיים הפנימיים.
במרוצת הזמן העיר טרגו מורש (בהונגרית - "מארוש-ואשארהיי), הפכה למרכז התרבותי והכלכלי של חבל הסקלרים.
טרגו מורש הייתה בירת ה"כיסא מורש", הרוזנות או המחוז מורש-טורדה, אחר כך בשנים 1952–1960 בירת האזור האוטונומי ההונגרי, בשנים 1960–1968 בירת האזור האוטונומי ההונגרי מורש ומאז 1968 היא בירת המחוז מורש ומרכז המטרופולין טרגו מורש.
אחרי נפילת המשטרים הקומוניסטים במזרח אירופה, כולל המהפכה הרומנית (1989) התעוררו מחדש תביעות בקרב האוכלוסייה הסקלרית לאוטונומיה.
אתר מרחצאות באילה טושנאד נמצא בחבל זה.
בתקופת הברזל הקדומה חיו בטרנסילבניה שבטים תראקיים, והדאקים או הג'טים היו חלק מהם.
במחצית הראשונה של האלף הראשון הגיעו גם סקיתים מהמזרח , כמו כן קלטים שבאו בתקופת לה טן במאה הרביעית לפנה"ס.
במאה הראשונה והשנייה לספירה טרנסילבניה הייתה המרכז הפוליטי של ממלכת דאקיה.
נוכחות תרבות הדאקים בדרום-מזרח טרנסילבניה התבררה באמצעות תגליות חשובות כמו האוצר בסנקראיין במחוז הרגיטה או המצודות הדאקיות בקובאסנה (צ'טאטיה זנלור) ובז'יגודין במחוז הרגיטה.
בשנת 106 ממלכת הדאקים בהנהגת המלך דקבלוס נכבשה על ידי האימפריה הרומית בשתי מלחמות בראשות הקיסר טראיאנוס.
השטח הפך לפרובינקיה רומית בשם דאקיה.
דרום-מזרח טרנסילבניה נכלל בפרובינקיות דאקיה פורוליסנסיס, דאקיה אפולנסיס ומואסיה ובוצר באמצעות קסטרה רומיות כמו פאיטורה אוגוסטה (כיום אינלצ'ן) בסנפאול (מחוז הרגיטה), אנגוסטיה (ברצקו) ובאולטן (מחוז קובאסנה) או ברנקובנשט וקלוגרן (מחוז מורש).
זמן מה שטח חבל הסלקרים של היום השתייך לתרווינגים וממלכתם "גותיודה".
במקביל לנדידת העמים הגיעו לאזור שבטים גרמאניים וההונים.
לחץ ההונים שפלשו ממזרח גרם לרוב השבטים הגרמאנים לעזוב.
אולם בקרב נדאו הגפידים המזרח-גרמאנים ניצחו את ההונים והקימו את ממלכת גפידיה שכללה את טרנסילבניה של ימינו.
אלו שמו קץ לאימפריה ההונית.
בהמשך הפך שטח חבל הסקלרים לחלק מהקגנות האווארית.
זו תקופה שבה פלשו לטרנסילבניה אווארים וסלאבים.
אחרי שנת 900 נכבש האזור על ידי המדיארים שהקימו באגן הפאנוני-קרפתי את ממלכת הונגריה.
יש גרסה לפיה הסקלרים התיישבו בטרנסילבניה החל מהמאה ה-12
האגדות ההונגריות מיחסות להם מוצא הוני.
מוצא הסקלרים עדיין שנוי במחלוקת.
כמו הסקסונים הטרנסילבנים בממלכת ההונגרים התארגנו הסקלרים בישויות מנהליות הקרויות "כיסאות".
ה"כיסאות" לא היו חלק מהחלוקה המסורתית ההונגרית ל"רוזנויות" או "מחוזות" והם נהנו (לפחות עד המאה ה-18) מרמה גבוהה של חופש לעומת קבוצות אוכלוסייה אחרות.
החל מהמאה ה-12-ה-13 חבל הסקלרים זכה למידות שונות של אוטונומיה, תחילה כחלק מממלכת הונגריה, ואחר כך בנסיכות טרנסילבניה.
האוטונומיה היוותה גמול עבור שירותם הצבאי של הסקלרים כשומרי גבול הספר של הונגריה וטרנסילבניה.
בימי הביניים חבל הסקלרים היה ברית של שבעה "כיסאות" אוטונומיים סקלריים: אודווארהיי, מארוש, שפשי, קזדי, אורבאי ואראניוש.
מספר הכיסאות ירד בהמשך לחמישה, כשהכיסאות שפשי, קזדי ואורבאי התמזגו לכיסא אחד הקרוי "שלושת הכיסאות" ("הארומסק"- Háromszék).
בעיר זאת התכנסו רוב האספות הלאומיות של הסקלרים.
אירוע יוצא מגדר הרגיל התרחש באספה ב-1554 בעת שהתכנסה במרושואשארהיי (כיום טרגו מורש).
בעקבות הכיבוש העות'מאני בהונגריה בשנים 1570–1711 הפכה נסיכות טרנסילבניה לישות מדינית חצי-עצמאית.
אולם עם כיבושה על ידי הצבא ההבסבורגי היא סופחה למונרכיה ההבסבורגית, או האימפריה האוסטרית ונשלטה על ידי מושלים קיסריים.
כתוצאה של הפשרה האוסטרו-הונגרית של 1867, טרנסילבניה הפכה לחלק אינטגרלי מממלכת הונגריה, במסגרת אוסטרו-הונגריה.
ב-1876 רפורמת החלוקה המנהלית של ממלכת הונגריה ביטלה את ה"כיסאות" האוטונומיים ויצרה חלוקה אחידה למחוזות או רוזנויות.
כתוצאה מכך תמה לחלוטין האוטונומיה של חבל הסקלרים.
נוצרו בו ארבעה מחוזות - אודווארהיי, הארומסק, צ'יק ומרוש-טורדה.
רק מחצית המחוז האחרון, מרוש-טורדה, הייתה שייכת במקור לחבל הסקלרים.
הכיסא אראניוש המבודד הפך למחוז טורדה-אראניוש.
בדצמבר 1918 בעקבות תבוסתן של מעצמות המרכז, לרבות האימפריה האוסטרו-הונגרית, במלחמת העולם הראשונה, נציגי הרומנים בטרנסילבניה הצביעו בעד סיפוחה של טרנסילבניה לממלכת רומניה.
באודווארהיי ב-9 בינואר 1919 התחולל ניסיון לא מוצלח להקים "רפובליקה סקלרית".
ב-1920 הסכם טריאנון קבע שטרנסילבניה על כל מרכיביה תסופח לממלכת רומניה.
השפה הרומנית הפכה לשפה רשמית באזור, כמו בכל טרנסילבניה.
גבולות חבל הסקלרים נשמרו והמחוזות הסקלרים יכלו לבחור בנציגיהם ברמה מקומית ולשמור על מוסדות חינוך בשפה ההונגרית.
אחרי 1930 החריפה מדיניות ה"רומניזציה" גם בחבל הסקלרים כשהשלטון צמצם את ייצוג המיעוטים, לרבות הונגרים וסקלרים, בחיים הפוליטיים.
שמות היישובים והמקומות שונו לשמות רומניים או גרסאות רומניות של השמות ההונגריים.
קוצץ השימוש בשפות המיעוטים בחיים הרשמיים וניהול הרשויות המקומיות עבר במידה רבה לידי רומנים אתניים.
ב-1940 כתוצאה מתכתיב וינה השני חזר צפונה של טרנסילבניה להיות חלק מהונגריה.
השטח שסופח בחזרה להונגריה כלל את מרבית שטחי חבל הסקלרים.
השלטונות ההונגריים החזירו את החלוקה המנהלית מלפני הסכם טריאנון עם שינויים קלים.
חוקי הגזע האנטישמיים של ממשלת יון ג'יגורטו הרומנית הוחלפו בחוקים הונגריים תואמים.
על יהודי חבל הסקלרים הוטלו גזרות כולל בדיקה מחודשת של אזרחותם.
עשרות משפחות יהודיות בעיר צ'יקסרדה גורשו.
גברים יהודים בחבל גויסו לגדודי עבודות פרך בשירות הצבא ההונגרי.
1,200 יהודים מהעיר טרגו מורש גויסו בשנים 1941–1944 ומחציתם מתו מהוצאות להורג ומחלות באוקראינה, פולין והונגריה.
עם זאת על אף הרדיפות והקרבנות, רוב הקהילות היהודיות חיו בביטחון יחסי עד מרץ 1944 כשהונגריה נכבשה על ידי צבא גרמניה הנאצית שהיה בן בריתה.
ב-28 באפריל בימי הממשלה הפרו-נאצית הקיצונית של דמה סטויאי בחסות גרמניה, התקיימה ועידה שדנה בגירוש היהודים במחוזות צ'יק, הארומסק, מארוש-טורדה ואודווארהיי.
תוך שבוע החל מ-3 במאי 1944 היהודים רוכזו בגטאות בערים סאסרגן (רגין), ספנטו גאורגה (שפשיסנטג'רג') וטרגו מורש.
הרשויות ההונגריות השתתפו באופן פעיל במהלכים אלו.
היהודים שרוכזו בגטו שפשיסנטג'רג' נשלחו מאוחר יותר לסאסרגן וב-4 ביוני 1944, 3,149 יהודים נשלחו להשמדה באושוויץ.
מטרגו מורש יצאו שלושה טרנספורטים של יהודים לאושוויץ - ב-27 במאי, 30 במאי ו-8 ביוני 1944, בסך הכל 7,549 יהודים.
ב-12 בספטמבר 1944 במסגרת שביתת הנשק עם רומניה בוטל תכתיב וינה השני על ידי ועידת מעצמות הברית וכוחות רומניים וסובייטיים כבשו את האזור בסתיו אותה שנה.
באוקטובר עקב פעילות נקם נגד ההונגרים של כמה קבוצות פארא-צבאיות רומניות (כמו "משמרות יוליו מאניו" והקמת מחנה ריכוז בפלדיוארה), מעשים שביקשו לנקום על מעשים אנטי רומניים אלימים של ההונגרים בימי השלטון ההונגרי בצפון טרנסילבניה, הסובייטים הגבילו זמנית את המנהל הרומני בשטחים אלה.
במרץ 1945 ברית המועצות החזירה את השלטון בטרנסילבניה לידי הרומנים.
ועידת השלום ב-1947 בפריז החזירה רשמית את צפון טרנסילבניה לרומניה.
אחרי הקמת השלטון הקומוניסטי ברומניה ב-1952, בלחץ ברית המועצות, הוקם האזור האוטונומי ההונגרי שכלל את רוב חבל הסקלרים.
ב-1960 שונה שמו ל"אזור מורש האוטונומי ההונגרי" והוא בוטל ב-1968 כשרומניה חזרה לחלוקה למחוזות יותר קטנים הקרויים "ז'ודץ".
המחוז הרגיטה העכשווי כולל בערך את הכיסאות לשעבר אודווארהיי וצ'יק (כולל ג'רג'וסק).
המחוז קובסנה כולל בערך את :שלושת הכיסאות" לשעבר - הארומסק, והכיסא מרוש-טורדה לשעבר מהווה כיום חלק גדול מהמחוז מורש.
הכיסא אראניוש לשעבר התחלק בין המחוז קלוז' למחוז אלבה.
אחרי 1965 בימי שלטונו של ניקולאה צ'אושסקו גברו צעדי הרומניזציה ומספר גדול של רומנים התיישבו בחבל הסקלרים.
אקדמאים הונגרים סקלרים רבים נשלחו לעבוד באזורים אחרים של רומניה.
אחרי המהפכה הרומנית מ-1989 שהפילה את השלטון הדיקטטורי הקומוניסטי, התחדשה הרוח הלאומית בקרב הסקלרים.
במרץ 1990 התחוללו בעיר טרגו מורש עימותי רחוב אלימים בין רומנים לסקלרים-הונגרים.
בקרב האוכלוסייה הסקלרית עלו התקוות והדרישות להקמתו מחדש של אזור אוטונומי הונגרי או סקלרי.
ב-4 ביוני 2005 הוקם הפורום האזרחי של הרומנים במחוזות קובסנה, הרגיטה ומורש שמושבו במיירקוריה צ'וק.
הפורום מייצג את האוכלוסייה הרומנית בחבל הסקלרים המתנגדת למתן אוטונומיה לחבל מחשש לזכויותיה.
ב-2 בפברואר 2009 בעת ביקור בבודפשט נפגש נשיא רומניה, טראיאן בססקו עם נשיא הונגריה, לאסלו שויום ודן איתו בסוגיית זכויות המיעוט ההונגרי והאוטונומיה האזורית.
לדברי בססקו "המיעוט ההונגרי ברומניה לא יזכה לעולם באוטונומיה טריטוריאלית".
ב-2014 המפלגות העיקריות של ההונגרים ברומניה - ה-UDMR (האיחוד הדמוקרטי של ההונגרים ברומניה) והמפלגה האזרחית ההונגרית העלו הצעה משותפת לאוטונומיית חבל הסקלרים.
אולם למועצה הלאומית הסקלרית יש גרסה משלה בסוגיית האוטונומיה.
הסעיף 1 של חוקת רומניה מגדירה את המדינה כ"מדינה לאומית ריבונית, עצמאית, מאוחדת ובלתי ניתנת לחלוקה".
המועצה העליונה לביטחון לאומי של רומניה הצהירה שאוטונומיה של חבל הסקלרים נחשבת לבלתי חוקתית.
האקלים בחבל הסקלרים הוא יבשתי מתון עם קייצים מתונים, חמים יותר באמצע העונה, ובאזורים הנמוכים.
האקלים מושפע מקרבת הרי גורגיו, ובסתיו ובחורף מורגשות השפעות אטלנטיות מהמערב.
המעבר מהחורף לאביב מתחולל בדרך כלל, באמצע חודש מרץ, והמעבר מהסתיו לחורף - בחודש נובמבר.
לפי הנתונים הסטטיסטיים, במרץ הטמפרטורות יורדות מתחת ל-C° 0, ובנובמבר הממוצע החודשי הוא מתחת ל-C° 10. הקיצים הם כאמור חמים, והחורפים בדרך כלל נעדרי סופות.
הטמפרטורה השנתית הממוצעת הוא בסביבות C° 2–8. הטמפרטורה הממוצעת בינואר היא C° 3−, ובחודש יולי C° 19.
הטמפרטורה המינימלית האבסולוטית, שנרשמה בינואר 1963, הייתה C° (?) 34.5−.
הטמפרטורה המרבית האבסולוטית - שנרשמה באוגוסט 1952 הייתה C° 38.5.
ממוצע המשקעים השנתיים מגיע ל-663 מ"מ.
החודש ה גשום ביותר הוא יוני (99 מ"מ) והחודש היבש ביותר הוא פברואר (26 מ"מ).
בעשור השני של המאה ה-21 החורפים נטו להיות יותר מתונים, עם טמפרטורות שירדו לעיתים רחוקות מתחת ל-C° 15− ועם מעט שלג.
הקיצים התחממו, עם התרבות הימים שבהם הטמפרטורה המרבית היא מעל C° 30.
חבל הטבור ביונקים שלייניים, הוא צינור בין העובר המתפתח לבין השליה, השייך פיזיולוגית וגנטית לעובר.
בבני אדם, מכיל חבל טבור תקין שני עורקים (עורק הטבור) ווריד אחד (וריד הטבור).
כלי הדם עטופים בג'ל וורטון, המגן עליהם ומבודד אותם מהסביבה.
דרך וריד הטבור מספקת השליה לעובר דם עשיר בחמצן ובחומרי מזון.
בכיוון ההפוך, מזרים לב העובר דרך עורקי הטבור דם עני בחמצן ובחומרי מזון אל עבר השליה.
חבל הטבור מתפתח ונוצר משאריות שק החלמון והאלנטואה .
חבל הטבור נוצר החל מהשבוע החמישי להיריון, ותופס את מקומו של שק החלבון כמקור לחומרים מזינים עבור העובר.
החבל אינו מחובר ישירות למערכת הדם של האם, אלא מתחבר לשליה המעבירה חומרים לדם האמהי וממנו.
מנגנון זה מונע ערבוב ישיר של הדם העוברי והדם האמהי.
לעורק טבור מפותח יש שתי שכבות עיקריות: שכבה חיצונית המורכבת מתאי שריר חלקים המסודרים בצורה מעגלית, ושכבה פנימית אשר מראה תאים לא מסודרים.
התאים השרירים החלקים של השכבה נבדלים למדי, מכילים רק מספר קטן של סרקומר ולכן הם לא צפויים לתרום באופן פעיל לתהליך הסגירה לאחר הלידה.
בשלבי התפתחות מאוד מוקדמים, חבל הטבור מכיל שני עורקים ושני ורידים.
עד השבוע השישי של ההריון, מתחיל בדרך כלל להיסתם הוריד הימני, ועד השבוע התשיעי הוא נעלם לגמרי.
במקרה הפחות שכיח, הוריד השמאלי הוא זה שנסתם ונעלם, ואילו הוריד הימיני נשאר פעיל.
מצב זה נקרא וריד טבורי ימני מתמיד, והוא מתרחש באחת מתוך 526 לידות.
לעיתים, רק שני כלי דם (וריד אחד ועורק אחד) נמצאים בחבל הטבור.
נמצא קשר סטטיסטי בין תופעה זו למומים בעובר כגון טריזומיה, אך כממצא בודד אין לכך לרוב משמעות.