tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
ואכן לאכיש אשר השתכנע מכנות המחזה, לא היה חפץ בדוד, די היה לו במשוגעים ובנביאים המסתופפים בחצרו והאוכלים לחם חסד על שולחנו: 'חסר משוגעים אני כי הבאתם את זה להשתגע עלי...' ().
"הסוציולוג אמיל דורקהיים כבר עמד על כך, שהגדרתם של יחידים או של קבוצות כסוטים, והרחקתם, משרתת את תודעת האנחנו ואת הליכוד החברתי של הרוב.
הצורך באותה הגדרה … מתעורר בעיקר בתקופה של שינויים חברתיים מואצים.
אלה המגבירים את הצורך ואת הרצון להילחם בסטייה וליצור אויבים סטריאוטיפיים".
פורטל השטעטל הווירטואלי (בפולנית: Wirtualny Sztetl, בתרגום חופשי לעברית: העיירה הווירטואלית) לתולדות יהדות פולין, הוא פורטל אינטרנט רב-לשוני (בשפות פולנית, אנגלית, עברית וגרמנית), מייסודה של אגודת המכון להיסטוריה יהודית בפולין, המוקדש להיסטוריה, למורשת, ולתרבות יהודית בפולין בעבר ובהווה.
הפרויקט הוקם ב-2009 ביוזמת ההיסטוריון אלברט סטנקובסקי.
בשנת 2012 הועבר הפורטל לניהולו של המוזיאון לתולדות יהודי פולין.
הוא אחד ממאגרי המידע הגדולים בנושא היסטורית הקהילות היהודיות בפולין ובמדינות השכנות.
וברשותו כ-90,000 תמונות, כ-1000 קובצי וידאו ושמע, ומעל ל-30,000 עמודי טקסט המכילים מידע על 2246 ערים ועיירות.
בנוסף הפורטל הוא שיתופי ומעודד משתמשים לקחת חלק במלאכת התיעוד של החיים היהודיים באזור לפני, בזמן ואחרי השואה ולתרום תמונות וידע אודותם.
הפורטל משתף פעולה עם אגודת המכון להיסטוריה יהודית בפולין, פורטל הקהילה היהודית בפולין (jewish.org.pl), אתר "מחקר ישראל" (izrael.badacz.org) ומילון המונחים של מכון אדם מיצקייביץ'.
להוות גשר בין העולם היהודי בפולין שלפני השואה, לבין העולם היהודי העכשווי בפולין, בישראל ובשאר העולם.
לבנות רשת של קשרים אינטלקטואליים וחברתיים בין המתעניינים בהיסטוריה, במורשת ובתרבות של יהדות פולין, על מנת לקדם את שיתוף המידע ואת הפצת הידע.
להדגיש ולהעצים את מקומה המרכזי של יהדות פולין בבנייתה של האומה הפולנית ושל התרבות הפולנית, כמו גם את תרומתה החשובה לחשיבה העכשווית, היהודית והאוניברסלית כאחד.
לפתוח שער עבור יוצאי פולין, המעוניינים לשמר את מורשתם ולהעבירה לדורות הבאים, וגם לצאצאיהם המעוניינים לחקור את עברם ולהכיר את שורשיהם מקרוב.
להרחיב, בקרב צעירים פולנים, את ההכרה בחשיבותה של המורשת היהודית במדינתם, ומקדם בקרבם ערכים של סובלנות ורב תרבותיות.
בנוסף לדיווחים היסטוריים וחומרי ארכיון הנוגעים לקהילות יהודיות בפולין, הפורטל מביא גם מסמכים עדכניים, מפות, תמונות, קובצי ווידאו ושמע ומאמרים אקדמיים.
המידע מובא מידי אקדמאים, פעילים מקומיים, ושלל אנשים אשר רוצים לשתף את העבר היהודי של עיירותיהם עם אחרים.
המשתתפים לא רק תורמים מידע לאתר, אלא גם תומכים בפעילויות חינוכיות מקומיות, מקדמים דיאלוג מקומי, ונוטלים חלק בפעילויות שימור מורשת.
כפרויקט חינוכי, השטעטל הווירטואלי מעודד למידה פעילה.
חומרי לימוד המיועדים למורים ולתלמידים זמינים באתר.
כפורטל חדשותי, הפורטל הוא אחד המקורות העדכניים ביותר למידע אודות פרויקטים ואירועים הקשורים למורשת יהודית ולחיים היהודיים בפולין ובמדינות השכנות כיום.
מדור "ערים": מכיל מידע היסטורי, גאוגרפי ועכשווי על מעל 2,000 ערים ושטעטלעך בהם התגוררו יהודים בגבולות פולין ההיסטורית ועל יהודי העיר ומוסדותיהם.
מדור זה פתוח לעריכת קהל הגולשים הרשומים, אשר יכולים להוסיף מידע, קטעי וידאו, אודיו ותמונות הקשורות למקום.
מדור "אישים": מכיל ערכים ביוגרפיים אודות אישים מרכזיים בהיסטוריה של יהודי פולין (יהודים ושאינם יהודים).
מדור "מילון": מכיל ערכים אנציקלופדיים אודות אירועים, מקומות ומושגים מרכזיים בהיסטוריה של יהודי פולין.
מדור "תיירות" : מכיל מסלולי טיולים מומלצים באזורים שונים ברחבי פולין, בעקבות המורשת היהודית באזור.
מדור "חדשות": מציג חדשות אודות אירועים עדכניים הקשורים להיסטוריה של יהודי פולין, ואירועים תרבותיים עכשוויים הנוגעים ליהדות בפולין.
פרויקט "זיכרון חקוק על אבן": פרויקט מיוחד לתיעוד, תמלול ותרגום מצבות בבתי עלמין יהודיים ברחבי פולין.
השיבה למדבר הוא מחזה סאטירי פרי עטו של המחזאי הצרפתי ברנאר-מארי קולטס.
הצגת הבכורה של המחזה הייתה בתיאטרון די רון-פואן (Rond-Point) בבימויו של פטריק שרו בשנת 1988. בהצגה שיחקו ז'קלין מאיאן ומישל פיקולי.
העלילה מתרחשת בעיר פרובינציאלית, במזרח צרפת, בראשית שנות ה-60 של המאה ה-20. מאתילד סרפנואז, אחותו של אדריאן, בעל בית חרושת, שבה מאלג'יר לאחר חמש עשרה שנה.
היא מגיעה עם ילדיה שנולדו שם: פאטמה ואדואר.
בזמן היעדרה אדריאן נשא לאישה את מארת, אחותה של אשתו המנוחה מארי רוזריול.
מאתילד אינה שבעת רצון ממארת, אשתו החדשה של אדריאן.
מאתיו אומר לאביו שהוא רוצה להתגייס לצבא ולהיות צנחן במלחמת אלג'יריה, כי אדואר בן דודו לועג לו על שאינו מכיר את העולם.
אדריאן, ששמר על בנו שבקושי יוצא מהבית ומעולם לא עזב את גבולות העיר, נחרד מכך שהוא עלול לאבד אותו.
בלילה בסתר בלי ידיעת איש מתיו ועזיז לוקחים את אדואר לבית זונות לראשונה בחייו.
בסוף המחזה מאתיו מקבל זימון לשירות צבאי באלג'יר, אחרי תקופה ארוכה שאדריאן הצליח לעצור את גיוסו בעזרת קשריו.
בשלב זה מאתיו מאוד חרד מגיוסו הממשמש ובא.
אדריאן חבר בלשכת הפעולה למען הציבור ביחד עם מפקח המשטרה ארשיבאל פלאנטייר, עורך הדין בורני והממונה על המחוז סאבלון ואנשים נוספים.
הם מקיימים פגישות חשאיות בביתו של אדריאן ויוזמים פעולות טרור נגד ערבים.
בסיום המחזה הם מפוצצים את קפה סאיפי, ששייך לסאיפי, האלג'יראי.
באחת הפעמים שפלאנטייר בא לבקר את אדריאן הוא פוגש את מאתילד ובנה אדואר.
מאתילד גוזרת את שערות ראשו של פלאנטייר, כאות נקמה על כך שהלשין עליה ששיתפה פעולה עם הנאצים (מה שעשה לבקשת אדריאן, שהעליל על אחותו עלילת שווא שמטרתה לנשל אותה מהירושה).
פלאנטייר מאשים את אדריאן שהוא הלשין עליו, ואדריאן מכחיש.
אדריאן ואחותו מאתילד רבים ביניהם במהלך היום על נושאים שונים והדברים מגיעים עד לכדי אלימות פיזית.
כתוצאה מכך הוא מזניח את בית חרושת שלו, שרווחיו יורדים ומגיע לידי סכסוך עם חבריו.
המשרתת מא'אם קולו מנסה לפייס בין האחים, אבל ללא הצלחה.
כשפאטמה משוטטת בגן נגלית אליה רוחה של דודתה מארי, שהלכה לעולמה 15 שנה קודם לכן.
בסיום המחזה לפאטמה נולדים תאומים שחורים.
אדריאן - אחיה, בעל בית חרושת
מאתיו - הבן של אדריאן
פאטמה - הבת של מאתילד
אדואר - הבן של מאתילד
מארי רוזריול - אשתו הראשונה של אדריאן שהלכה לעולמה
מארת - אחותה, אשתו השנייה של אדריאן
מא'אם קולו - משרתת בלילה
עזיז - משרת במשך שעות היום
סאייפי - בעל הבית של הקפה
סאבלון - הממונה על המחוז
השיבה אל המדבר בתיאטרון הישראלי
תיאטרון החאן – הצגת בכורה: 23 בדצמבר 2000
יוצרים: תרגום – דורון תבורי, בימוי - אופירה הניג, ייעוץ מוזיקלי - אריק בורכמן, תפאורה ותלבושות - פרידה קלפהולץ-אברהמי, תאורה – רוני כהן.
ההצגה זכתה בארבעה פרסי התיאטרון לשנת 2000:
במאית השנה – אופירה הניג
מתרגם השנה – דורון תבורי
שחקנית בתפקיד ראשי – לאורה ריבלין
עד המאה ה-20 והתפתחותה של ההיסטוריוגרפיה המודרנית בהשפעת המחשבה הפוזיטיביסטית, לא נעשו מחקרים המסבירים את הקמתה ועלייתה של האימפריה העות'מאנית אשר שלטה בחלקים נרחבים של המזרח התיכון ואירופה במשך 600 שנים.
אך עם נפילתה של האימפריה בראשית המאה ה-20 פורסמו מספר מחקרים אשר עוררו ויכוח היסטוריוגרפי חריף בין חוקרים רבים של האימפריה העות'מאנית אודות הסיבות להקמתה.
לאחר קרב מנזיקרט ב-1071 בו הביסו הסלג'וקים המוסלמים את צבאה של האימפריה הביזנטית הנוצרית, החלו שבטים טורקיים רבים לנדוד ממרכז אסיה לאנטוליה ולשנות את המרקם הדמוגרפי באזור.
חוסר היציבות הפוליטית של האימפריה הסלג'וקית במאה ה-12 גרם להיווצרותן של נסיכויות טורקיות רבות באנטוליה.
אחת מהן, הסולטנות הסלג'וקית של רום, צמחה ושלטה במרכז אנטוליה עד המאה ה-13 ויצרה דפוסים שלטוניים רבים אשר העות'מאנים אימצו אותם מאוחר יותר.
הכיבושים המונגוליים באמצע המאה ה-13 ערערו את יציבות הסולטנות הסלג'וקית של רום והובילו ליצירת תוהו ובוהו פוליטי נוסף באנטוליה.
בתקופה זו שוב הוקמו מספר נסיכויות טורקיות, ביניהן הנסיכות של עות'מאן באזור בית'יניה שבצפון מערב אנטוליה.
ההיסטוריוגרפיה אודות עליית האימפריה העות'מאנית
הראשון שעסק בשאלת מוצא העות'מאנים היה החוקר האמריקני הרברט גיבונס , אשר הציע הסבר המבוסס על זהות אתנית-דתית.
גיבונס טען שהצלחתו של עות'מאן להפוך את שבטו "האסיאתי" לקהילה פוליטית משגשגת הייתה בזכות עריקתם והתאסלמותם, לעיתים בכפיית עות'מאן, של נוצרים רבים מן האימפריה הביזנטית החלשה.
לפי גיבונס, נוצרים אלו היו המפתח למערכת השלטונית המוצלחת של העות'מאנים בראשית האימפריה.
לטענתו הטורקים האסיאתיים היו נחשלים מבחינת התרבות הפוליטית שלהם ואימצו את כלל הנורמות השלטוניות מן הנוצרים שהתנסו במערכת המנהל הביזנטית.
בתקופה זו שימוש בזהות אתנית, דתית וגזעית ככוח הסברי לתופעות היסטוריות היה נורמטיבי ונפוץ.
בתגובה לגיבונס, טען ההיסטוריון הטורקי כי האימפריה העות'מאנית לא צמחה כתופעה מקומית בתוך חלל ריק, אלא התפתחה מתוך התרבות הפוליטית-ניהולית הטורקית שהתקיימה באנטוליה במאות ה-12–13, בה היו מספר רב של נסיכויות טורקיות בעלות מוסדות שלטון מתקדמים.
נסיכויות אלו נוצרו בעקבות גלי ההגירה הרבים של שבטים טורקיים ממרכז אסיה לעבר אזורי הספר - "האוג'" בטורקית - באנטוליה.
קפרולו טען כי מכלול של נסיבות היסטוריות גרמו לכך שהשבט של עות'מאן, אשר נקלע למקום הנכון בזמן הנכון, הצליח להשתלט על שבטים וגורמים טורקיים נוספים באזורי הספר של אנטוליה, ומנגד לשלב נוצריים מקומיים שהתאסלמו.
הדגש על חשיבות המוצא האתני-שבטי בתזה של קפרולו מתקשרת לתקופה בה כתב (שנות ה-30), שהתאפיינה בניסיון להבליט את השורשים ההיסטוריים של מדינת הלאום הטורקית החדשה.
לאחר שלחם לצדם במלה"ע ה-1 וחזה בהתמוטטות האימפריה, התעניין ההיסטוריון האוסטרי פול ויטק במוצאם של העות'מאנים.
ויטק ביקר את התאוריות של גיבונס וקפרולו אשר היו מבוססות על הסברים אתניים ושבטיים.
אומנם בדומה לקפרולו הסכים ויטק כי לתרבות הטורקית-אסלאמית היה תפקיד מרכזי בהקמת האימפריה העות'מאנית, אך הוא פסל את טענתו של קפרולו כי מוצא העות'מאנים הוא בשבט אחד.
לטענתו שבט הוא גוף אקסקלוסיבי המבוסס על שושלת ברורה ועל קשרי דם שניתן להתחקות אחריהם, אולם כותבי הכרוניקות העות'מאניות מציגים שושלות שונות, מוסיפים "אבות" פיקטיביים בתקופות מאוחרות יותר, ומקשרים את השושלת לאדם הראשון, לנח ולנביא מוחמד.
ההתייחסות הקפריזית לשושלת הביאה אותו למסקנה שהטענה על מוצא שבטי הומוגני הועלתה מאוחר יותר לצורכי תעמולה, ואינה משקפת אמת היסטורית.
טענתו של ויטק הייתה כי סיבת הקיום (raison d'être) והרעיון המניע של האימפריה העות'מאנית בראשיתה לא היה שימורה של שושלת שבטית אלא הלהט והמחויבות הדתית של קבוצות לוחמי ספר באנטוליה במלחמה כנגד הכופרים הנוצרים - ("גזאא").
לחימה זו שימשה גורם מלכד ואינקלוסיבי ויצרה את הזהות העות'מאנית החדשה.
ויטק טען כי הסיבה לכך שהנסיכות של עות'מאן התפתחה לאימפריה, היא היותה הקרובה ביותר לביזנטיים, עובדה משכה אליה לוחמים רבים שרצו להשתתף במלחמת הקודש.
ויטק מוכיח את טענתו באמצעות מקורות מן המאה ה-14 דוגמת כיתוב על מסגד בבורסה המכנה את אורהן בנו של עות'מאן "גאזי בן גאזי".
הוא אף טען כי הניסיון ליצור שיוך שבטי (עליו התבסס קפרולו) נעשה בתקופה מאוחרת יותר (המאה ה-15).
עד שנות ה-80 היה קונצנזוס בשיח המחקרי העות'מאני סביב התזה של ויטק כהסבר המשכנע ביותר לעלייתה של האימפריה העות'מאנית.
החוקר היווני ג'ורג' ארנקיס (George Arnakis) היה הראשון שביקר את "תיאורית הגזאא" של ויטק, אם כי הוא לא הצליח לערער את הקונצנזוס סביבה.
ארנקיס הצביע על הפער בין הלהט הדתי כמניע המרכזי כפי שטען ויטק לבין ראיות ליחס הפרגמטי למדי של העות'מאנים כלפי שכניהם הנוצרים וכלפי כתות טרום-אסלאמיות אחרות.
בדומה לגיבונס, גם ארנקיס ייחס את ההצלחה של עות'מאן לאימוץ התרבות הניהולית של התושבים הנוצרים העירוניים שהצטרפו לעות'מאן לאחר כיבושיו הראשונים.
כמו כן, ובניגוד לויטק וקפרולו, טען ארנקיס כי התפתחות הנסיכות של עות'מאן היא תופעה מקומית כתוצאה מן הנסיבות ההיסטוריות באזור בית'יניה.
כיבושיו הראשונים של עות'מאן, אשר לטענת ארנקיס היו מונעים מאינטרס כלכלי ולא מלהט דתי, העניקו לו שלל רב אשר שימש אותו ביציאה לכיבושים נוספים וחוזר חלילה.
כאמור בשנות ה-80 החלו להתפרסם מחקרים אשר ביקרו את התאוריה של ויטק.
אלו טענו כי כלל פעולות העות'מאנים הראשונים נעשו לטובת אינטרס פוליטי\כלכלי ולא בשם אידאולוגיה, אשר התווספה באופן מלאכותי בשנים מאוחרות יותר על מנת להאדיר את השושלת העות'מאנית.
אחד ממבקרים אלו הוא האנתרופולוג רודי לינדנר (Rudi P.
לינדנר טען כי ויטק טעה בתפיסתו את השבט כגוף אקסקלוסיבי המבוסס על קשרי דם.
במקום זאת טען לינדנר כי שבט הוא גוף פוליטי אינקלוסיבי אשר החברות בו נקבעת דווקא לפי אינטרסים משותפים ולא על פי מוצא משותף.
שרידותו של השבט מתבססת על יצירת בריתות והתאגדויות פוליטיות, וכדי לשמר את אחדות השבט ממציאים חבריו שושלת וקרבת דם.
לכן טען לינדנר, דווקא בגלל שהעות'מאנים זייפו שושלת של קרבת דם הרי שזה מוכיח על קיומו של שבט אינקלוסיבי שצירף אליו חברים בשם אינטרס פוליטי משותף של כיבושים ובזיזות.
לינדנר ערער על "תזת הגזאא" של ויטק והצביע על מספר מאפיינים הסותרים את אתוס הגזאא האקסקלוסיבי.
צירופם של נוצרים ביזנטיים לשבט העות'מאני, היעדר כפיית התאסלמות על נוצרים, לחימה של העות'מאנים כנגד מוסלמים אחרים והתרת חופש פולחן לכתות טרום אסלאמיות, כל אלו מצביעים על כך שהעות'מאנים לא היו מוסלמים אדוקים ואקסקלוסיביים אלא היו פרגמטיים בתפיסותיהם ומונעים מאינטרסים פוליטיים וכלכליים בלבד.
בספרו "בין שני עולמות" סקר ההיסטוריון הטורקי כמאל קפדאר את השיח ההיסטוריוגרפי אודות הקמת האימפריה העות'מאנית.
קפדאר ביקר גם את קפרולו וויטק וטען כי למרות סלידתם של השניים מהסברים חד-סיבתיים לתופעות היסטוריות, זאת כחלק מהשתייכותם לאסכולת האנאל, דווקא שניהם חטאו בכך כל אחד במחקרו הוא.
לדוגמה, בהקשר של "אתוס הגזאא" של ויטק טען קפדאר ש"הרעיון המניע" של קבוצה אינו בהכרח ההסבר היחיד לפעולותיה.
ביקורת חריפה במיוחד הפנה קפדאר כלפי לינדנר אשר לטענתו השתמש בהנחות אוריינטליסטיות וא-היסטוריות כגון "האסלאם האמיתי" כדי להסביר מדוע העות'מאנים לא היו מוסלמים אדוקים ולוחמי גזאא.
קפדאר טען כי האסלאם הוא תופעה היסטורית רב-גונית ומשתנה, כאשר באותה תקופה באנטוליה תפיסת האסלאם הייתה גמישה ומיזגה אלמנטים פגאניים רבים.
לפי תפיסתם של העות'מאנים, אדם יכול היה להיות לוחם גאזי ועדיין לדבוק באמונות שהאסלאם האורתודוקסי יגדיר כ"לא-אסלאמיות", ולכן אין בכך סתירה לטענת קפדאר.
לטענתו אין סיבה אחת אלא מכלול של סיבות מורכבות שהובילו ליצירת האימפריה העות'מאנית, כאשר חלק מסיבות אלו הוצעו בעבר על ידי החוקרים שנזכרו לעיל.
קפדאר הסכים עם ויטק כי העות'מאנים היו מונעים מלהט דתי, אך מנגד טען כי אין זה סותר את היחס הפרגמטי והסובלני שלהם כלפי הנוצרים כפי שטען לינדנר.
כמו כן, לטעמו גם הנוצרים מילאו תפקיד מרכזי בבניית הישות העות'מאנית החדשה כמו שטען גיבונס.
קפדאר גם הסכים כי מיקום נסיכותו של עות'מאן לנוכח פני האויב הביזנטי היה אסטרטגי, אך לדבריו אין זה מספיק כדי להסביר את ההצלחה של עות'מאן להקים קהילה פוליטית חדשה.
בשל כך, טען קפדאר, יש להתחקות אחר פעולותיו של עות'מאן ממיקום אסטרטגי זה, אשר כללו גם התאגדויות פוליטיות עם שבטים אחרים.
קפדאר אף הציע הסבר ייחודי משלו, כאשר הצביע על השימוש של העות'מאנים בשיטת הירושה של יורש יחיד (Unigeniture).
שיטה זו, אשר חרגה ממנהג שאר הנסיכויות הטורקיות באנטוליה, אפשרה שליטה ריכוזית על הטריטוריות החדשות שכבשו העות'מאנים.
מחקרו של קפדאר מהווה את ההסבר המקובל לעלייתה של האימפריה העות'מאנית בשיח המחקרי של ימינו.
עם זאת, חשוב לזכור כי כל מחקר מבטא את רוח התקופה שבו הוא נכתב ואת גישות המחקר המקובלות שבה.
למרות מסקנותיו של קפדאר, אנו עדים לניסיונם של חוקרים אשר מבקשים למצוא הסברים חדשים לתופעת עלייתה של האימפריה העות'מאנית.
דוגמה לכך היא מחקרו של רוני צירינסקי (2005) אשר השתמש ברעיונות מודרניים כגון שיווק ויחסי ציבור וטען כי לבחירת השם "עות'מאן" ככותרת לאימפריה החדשה, הייתה תפקיד מרכזי בהצלחתה הראשונית.
השיבה הביתה הוא סרט אנטי-מלחמתי אמריקאי משנת 1978 העוסק במלחמת וייטנאם, בבימויו של האל אשבי עם ג'יין פונדה וג'ון ווייט בתפקידים הראשיים.
ג'יין פונדה הייתה מראשי המתנגדים למלחמה זו וסבלה מחרם מצד חלק גדול של הציבור האמריקאי, אך כשיצא הסרט, שלוש שנים לאחר סיום המלחמה, החלו להתברר הצדדים הפחות נעימים שלה והסרט נתקבל בהתלהבות והפך לשובר קופות.
ג'ון ווייט זכה בפסטיבל הקולנוע בקאן בפרס השחקן הטוב ביותר (1978)
הסרט זכה בשלושה פרסי אוסקר בשנת 1979
פרס אוסקר לשחקן הטוב ביותר - ג'ון ווייט
פרס אוסקר לשחקנית הטובה ביותר - ג'יין פונדה
פרס אוסקר לתסריט המקורי הטוב ביותר - ואלדו סולט
ווייט ופונדה זכו באותה השנה בפרס גלובוס הזהב בפרס לשחקנים הטובים ביותר - דרמה
המועצה לביקורת סרטים ומחזות התירה את הצגת הסרט למבוגרים מגיל 16.
סאלי הייד (ג'יין פונדה) היא אשתו של בוב הייד (ברוס דרן), קפטן בחיל הנחתים של ארצות הברית.
הוא חדור מוטיבציה לשרת את ארצו במלחמת וייטנאם.
סאלי נפרדת ממנו, שוכרת בית על החוף, קונה מכונית ספורט ומבקשת למצוא לעצמה תעסוקה.
חברתה ויי (פנלופה מילפורד) מציעה לה לעבוד כמתנדבת בבית חולים שיקומי לפצועי המלחמה.
בבית חולים זה מאושפז אחיה של ויי, ביל, הסובל מפוסט טראומה לאחר שירות בווייטנאם.
סאלי נפגשת בפעם הראשונה בתוצאות המלחמה - פצועים בדרגות שונות ממורמרים על מצבם ועל כך שהמדינה נטשה אותם ומתווכחים על נחיצות המלחמה הזאת.
היא פוגשת את לוק מרטין (ג'ון ווייט) שלמד אתה באותו בית ספר תיכון וכעת הוא משותק בחצי הגוף התחתון לאחר פציעה בווייטנאם.
הוא כועס וממורמר על מצבו, מקלל את הצוות הרפואי וזורע הרס בבית החולים עד שנאלצים לקשרו למיטה.
במצב זה נגשת אליו סאלי והוא מזהה אותה כמעודדת במשחקים בבית הספר.
עם הזמן הוא נרגע בחברתה ומתפתח ביניהם יחס של חיבה.
סאלי מגיעה לפגוש את בעלה שקבל חופשה בהונג קונג.
היא רואה שינוי ניכר במצבו הנפשי.
הוא מספר לה על הזוועות שעושים חיילים ומפקדים בוגרי הווסט פוינט בכפרים בווייטנאם והוא מתבייש במצב שנמצא חיל הנחתים עם המסורת המפוארת.
אחיה של ויי, ביל, נמצא בדיכאון עמוק ומאבד עצמו לדעת בבית החולים על ידי הזרקת אוויר לורידיו.
הדבר פוגע קשות בלוק והוא מחליט לבצע פעילות נגד המלחמה.
הוא קושר עצמו בשלשלאות לשער של לשכת הגיוס ונעצר.
הוא מופיע בטלוויזיה ומטיף שם נגד המלחמה.
סאלי שאך זה חזרה מהונג קונג רואה את לוק בטלוויזיה והחיבה כלפיו הופכת לאהבה.
הם מקיימים יחסי מין והיא חווה לראשונה אורגזמה.
סוכני ה-FBI עוקבים אחריהם, מצלמים ומקליטים את פגישותיהם.
בוב חוזר מווייטנאם לאחר שנפגע ברגלו מפליטת כדור.
בסרט רואים אותו יורד מהמטוס עם פצועים על אלונקות וארונות קבורה מכוסים בדגל ארצות הברית.
בוב מוזמן למודיעין הצבאי שם מראים לו את כל ההוכחות על הקשר בין סאלי ולוק.
בתחילה הוא נוטל רובה טעון עם כידון ומתכוון להרוג את סאלי ולוק אולם ברגע האחרון הוא נרגע, עוזב אותם ונוסע לחוף הים שם הוא פושט את בגדי חיל הנחתים ונכנס לים עירום.
בסוף רואים את לוק מרצה לפני צעירים העומדים לפני גיוס.
לאחר שנציג הנחתים מסביר להם את חשיבות המלחמה לארצות הברית, מופיע בו ומסביר להם את חוסר התוחלת במלחמה ומספר לדוגמה על עצמו.
השיח העדתי בישראל, (הנקרא לפעמים גם: הנושא העדתי, או העניין העדתי, ולפעמים גם הבעיה הבינעדתית), עוסק בהבדלים בין שתי קבוצות עיקריות המרכיבות את החברה היהודית במדינת ישראל - ישראלים שמוצאם מקהילות יהודיות ביהדות ארצות האסלאם ("מזרחים" או "עדות המזרח"), וישראלים שמוצאם מקהילות יהודיות בעיקר במרכז, במזרח ובצפון אירופה ("אשכנזים").
הבדלים אלה מתקיימים על רקע היותה של ישראל מדינה אשר קולטת עולים, ושמרבית אוכלוסייתה עלתה אליה מתפוצות שונות (גלויות) בכל רחבי העולם.
השיח העדתי, שעוסק גם בשסע העדתי בישראל, מעסיק את הציבור בישראל משנותיה הראשונות של המדינה.
מאז הקמתה מתקיימים בה שני תהליכים מנוגדים – של מיזוג גלויות, מחד, ושל שמירה על צביון עדתי ואף חזרה אל השורשים, מאידך.
תהליכים אלה יוצרים מאבק תרבותי מתמשך על עיצוב פניה של החברה הישראלית, ומבליטים את השווה והשונה בין אשכנזים לבין מזרחים.
השיח העדתי מתקיים לעיתים תחת מתח תמידי הכבוש בין קבוצות שונות בחברה, והוא מתפרץ מדי פעם במסגרת מאבקים חברתיים, מערכות בחירות, ואפילו בין חברים ובני משפחות.
העניין העדתי מופיע גם בפרסומים רשמיים (כמו למשל: פרסומי הלשכה המרכזית לסטטיסטיקה) או מחקרים המתפרסמים מעת לעת, ובהם נתונים הקשורים לשיוך עדתי ו/או ארץ מוצא.
שבעים שנה אחרי הקמת המדינה, עדיין מתקיים שיוך עדתי של אזרחים החיים בה - בגלוי ובסתר, באופן רשמי ומתחת לפני השטח.
יש הרואים בכך מקור לפילוג וליצירת מחלוקות ויש הרואים בכך תהליך חיובי התורם להשבחת איכות החברה על ידי ריבוי פניה ומגוון התרבויות המרכיבות אותה.
בשנות ה-2000, ובמיוחד בעשור השני של המאה ה-21, עם התפתחות האינטרנט והרשתות החברתיות, היה השיח העדתי מרכיב בולט במיוחד בתרבות ובפוליטיקה.
החברה הישראלית במתכונתה הנוכחית, התגבשה בתהליך שנמשך כמאה וחמישים שנה, והושפע מגלי עלייה של יהודים מגלויות שונות ברחבי העולם.
בגרעיני ההתיישבות הראשונים של היהודים בארץ, עד שלהי התקופה העות'מאנית, נשמר יחס מספרי מאוזן בין ארצות המוצא מהם הגיעו המתיישבים, ובמקומות מסוימים, כמו ירושלים, עכו וטבריה אף היה מספרם של יהודי ארצות האסלם גבוה ממספרם של האשכנזים.
כשהחלו העליות הגדולות, בתחילת המאה ה-20, הופר האיזון.
גלי העליות, מהראשונה ועד החמישית, הביאו לארץ בעיקר עולים מארצות המערב – אירופה ואמריקה.
הם קבעו את צביונה של החברה המתהווה ביישוב העברי, הם תפסו את עמדות הכוח בכלכלה ובמנגנוני הממסד המאורגנים, ומתוכם צמחה הנהגת היישוב לאורך כל המחצית הראשונה של המאה ה-20. יהודים מארצות האסלאם המשיכו להגיע במספרים קטנים מאוד, ונטמעו בחברה או התקבצו בשכונות ובקהילות בריכוזי אוכלוסייה שבערים הגדולות, ירושלים ותל אביב.
ערב הקמת המדינה, ב-1948, מנתה האוכלוסייה היהודית בארץ ישראל כ-650,000 נפש – כ-80% מהם היו אשכנזים וכ-20% ספרדים.
המונח "ספרדים" הגדיר את כל היהודים העולים מארצות האסלאם, ובהכללה נרחבת יותר – נמנו בה גם משפחות יהודיות אשר שורשיהן ביהדות ספרד בארצות הבלקן, ספרד, פורטוגל, טורקיה.
לאחרונים הוסיפו את הכינו "ס"ט" או סמך טית – ספרדי טהור.
הסמך טתים נחשבו קבוצת מיעוט שלכאורה אינה משתייכת לאחת משתי הקבוצות הגדולות, ובכל זאת הם לא תויגו כ"אשכנזים".
המתח הבינעדתי לא ניכר באופן בולט ביישוב העברי.
הספרדים נטמעו בחברה המתהווה אך המשיכו לקיים מסגרות קהילתיות, ולעיתים אף התגוררו בשכונות נפרדות (כרם התימנים בתל אביב או שכונת הבוכרים בירושלים.
הם התפללו בבתי כנסת עדתיים, נפרדים מבתי הכנסת האשכנזים, ושימרו מסורות שעברו במשפחותיהם מדורי דורות.
לספרדים היו מסגרות קהילתיות וארגוניות, כמו "התאחדות עולי תימן", "התאחדות עולי חאלב", "התאחדות עולי המגרב" (צפון אפריקה) ועוד, הם התפללו בבתי כנסת משל עצמם ושמרו על אורחות חיים ומנהגים ומסורות שהשתמרו מחיי אבותיהם בארצות מוצאם.
הספרדים מכל העדות היו שותפים להנהגת היישוב, היו להם מפלגות פוליטיות ונציגיהם נבחרו לאספת הנבחרים ולוועד הלאומי.
ביניהם: זכריה גלוסקא, אברהם צארום, בן-ציון מאיר חי עוזיאל, מאיר לניאדו, ואחרים.
בין קבוצות המיעוט הספרדיות נמנו משפחות שהשתייכו לאליטה של היישוב, כמו: משפחת אבולעפיה, ולירו, רקנטי, צורי, ועוד.
ההגמוניה האשכנזית שהייתה דומיננטית בכל תחומי החיים, הטביעה את חותמה על התרבות וקבעה במידה רבה את אופייה למשך עשרות שנים, גם אחרי שהוקמה מדינת ישראל.
השיח העדתי מאז קום המדינה
בשנים שלאחר הקמת המדינה המשיכו גלי העליות להביא עולים מכל קהילות היהודים ברחבי העולם.
בעלייה ההמונית, ובעיקר במבצע על כנפי נשרים ובמבצע עזרא ונחמיה היה חלקם של המזרחים גדול מאוד בקרב כלל העולים.
כבר בתום העשור הראשון למדינה השתנה הרכב האוכלוסייה והיו בה 58% יוצאי אירופה ואמריקה מול 42% יוצאי אסיה ואפריקה.
היטמעותם של המזרחים בכל מקומות היישוב ברחבי הארץ הציפה את המבדיל בינם לבין האשכנזים ושאר הוותיקים בארץ – לבוש ומראה חיצוני, שפה והגייה לשונית, דת ומסורת, מנהגים ואורחות חיים, ומושגים חברתיים ומשפחתיים של כל אחת מהקבוצות.
ההצפה הניעה מאבקים, לעיתים כוחניים ואלימים, אשר חשפו את ה"קיפוח עדתי" – מושג שהתקשר לייחס מתנשא כלפי העולים המזרחים, קיפוחם ואפלייתם בחינוך ובתרבות, בשלטון ובמקורות ההכנסה.
עדויות שהתפרסמו ומחקרים שפורסמו העידו על יחס מפלה של הממסד, ברובו אשכנזי, כלפי העולים המזרחים.
מאז שנחשף הקיפוח העדתי בגלוי, נעשה בו שימוש נרחב על ידי פוליטיקאים ואנשי ציבור, חוקרים ואנשי אקדמיה, אנשי רוח וגיבורי תרבות.
כל אלה הביאו להכרה של הממסד בעצם קיומו של חוסר השוויון ולסגירת הפערים באמצעים שונים המכוונים מלמעלה.
בהקשר זה ראוי לציין את הרפורמה בחינוך (1969), שהביאה את האינטגרציה מתוך שאיפה לשוויון בין כל הזרמים באוכלוסייה, וכן את התהליך של שילוב מזרחים במפלגות הפוליטיות שיזמו מפלגות פוליטיות כמו הליכוד.
בעקבות ההכרה הממסדית וגם בעקבות הריבוי הטבעי, השתנו יחסי הכוחות בין המזרחים לאשכנזים.
החל משנות ה-70 יותר ויותר צעירים מזרחים השתלבו בעמדות מפתח בפוליטיקה ובכלכלה, בשנות ה-80 הוקמו מסגרות פוליטיות שנועדו למקסם את שילובם של המזרחים בכל עמדות הכח במדינה.
בשנות ה-90 הושלמה כמעט סופית האינטגרציה בחינוך והושלם שילובם של בני הדור השלישי למהגרים, ללא התייחסות למוצא המשפחתי בכל המסגרות הקיימות לצעירים – ממערכת החינוך ועד הצבא.
מתחילת שנות ה-2000, עמדות הכוח בפוליטיקה ובצבא, בתרבות ובכלכלה - נחלקות יותר ויותר באופן שוויוני בין צאצאי המהגרים.
בנוסף, נמשכת מגמה גוברת והולכת של נשואי תערובת בין הקבוצות השונות המרכיבות את האוכלוסייה.
מגמה זו מסייעת לצמצום השיח העדתי בהקשריו השליליים, ותורמת למיזוג הגלויות וליצירת חברה ישראלית רב תרבותית, משוחררת ממשקעי העבר.
תהליכים אלו היו אמורים לטשטש לגמרי את השיח העדתי, אך הוא לא שכך.
למרות השוויון ביחסי הכוחות, למרות נישואי התערובת, ופעילות "כור ההיתוך", ולמרות הרצון להעלים את משקעי העבר – גם בעשור השני של המאה ה-21, ממשיך להתקיים שיח הקשור לשיוך עדתי ולחלוקה אתנית בין הקבוצות השונות באוכלוסייה.
כך למשל, באתרי היכרויות רבים נמצא הסעיף: "מוצא", שיכול לעיד על כך שהשיוך העדתי מהווה קריטריון למציאת בן/בת זוג ולהקמת משפחה.
בפרסומים ומחקרים רשמיים הקשורים לבריאות, חינוך, השכלה ותעסוקה נבדקות ומצוינות ארצות המוצא של המשתתפים בהם, וכך גם בסטטיסטיקות של מוסדות אקדמיים ומכוני מחקר (למשל פרסומי מרכז אדווה).
בקרב הציבור הדתי בישראל מתקיימת אבחנה ברורה וגלויה בין אשכנזים לספרדים (בני עדות המזרח), על רקע של פסקי הלכות ושמירת מסורות שהועברו מדורי דורות.
ברבנות הראשית, שהיא גוף ממסדי המהווה סמכות בעניינים מהותיים הקשורים לחיי הפרט והכלל – נעשית חלוקה בין רבנים או דיינים אשכנזים ומזרחים, ובתפקיד הרם ביותר, "הרב הראשי לישראל", נושאים שני אנשים שמעמדם שווה: רב ראשי אשכנזי ורב ראשי ספרדי.
האבחנה הבינעדתית בולטת במיוחד בקרב הציבור החרדי, המקיים מוסדות חינוך ובתי כנסת נפרדים לחלוטין לאשכנזים ומזרחים.
השיח העדתי יכול להתקיים בנושאים שאינם מעוררי מחלוקת אלא מקרבים ומגשרים על פערים בין הקבוצות האתניות, חושפים את הפולקלור והתרבות של האחר ויוצרים הרמוניה רב-תרבותית.
בהקשר זה ניתן לציין את העיסוק בשימור מורשת של ארצות מוצא, והחיפוש המוגבר אחרי שורשים, הן באמצעות כתיבה והן באמצעות טיולים ומסעות.
מנגד, בתחומים רבים השיח העדתי נחשב כנושא נפיץ שהעיסוק בו מעורר מחלוקות.
בדרך כלל ניתן לומר כי הציבור בישראל נוטה להימנע משיוך עדתי מפלג באופן גלוי, והשימוש בו יכול לעורר הסתייגויות המפרשות אמירות ומעשים שונים כגזענות.
אף על פי כן קיים מתח סמוי וגלוי החושף פערים בין מזרחים לאשכנזים ומתפרץ לעיתים קרובות.
עם התפתחות האינטרנט והרשתות החברתיות, ניתן ביטוי ליחידים וקבוצות שלא יכלו להשתתף בשיח העדתי מאז קום המדינה.
המגוון הרחב של ערוצי התקשורת מעצים את השיח מעורר המחלוקת וחושף אותו כחלק ממאבק כולל על עיצוב פניה של החברה הישראלית בתהליך המתמשך של מיזוג הגלויות.
משתתפים בו גם ילידי הארץ בני דור שני ושלישי למהגרים אשכנזים ומזרחים כאחד.
השימוש ההיסטורי במונח "עדה", ממשיך להיות ייחודי להגדרת הישראלים המזרחים, ולעדות השונות המרכיבות אותה ("עדות המזרח") בעוד שהאשכנזים אינם נכללים תחת חלוקה קטגורית לעדות, למרות מאפיינים ייחודיים שהיו ליוצאי ארצות שונות באירופה ובאמריקה.
ציוני דרך בשיח העדתי מאז הקמת המדינה
1949 - סדרת המאמרים של אריה גלבלום בעיתון הארץ, וכתיבתו נגד המזרחים, והחשש המרכזי שהביע על כך שהמשך העלייה ממדינות ערב בפרט יביא ל"לבנטיניזציה של המדינה", דבר שיביא לחורבנה.
1959 - אירועי ואדי סאליב - סדרת הפגנות רחוב ומהומות שאירעו בשכונת ואדי סאליב בחיפה.
האירועים היו מרי חברתי נגד קיפוח ואפליה על רקע עדתי של המזרחים, ונגד הממסד של מפא"י ששלט במדינה באותם ימים.
1967 - פרשת ילדי תימן - פרשת היעלמותם של פעוטות בני עולים חדשים, כשני שלישים מהם מיהדות תימן, בין השנים 1948–1954. הפרשה עלתה לכותרות העיתונים, נחקרה במסגרת ועדת חקירה פרלמנטרית לראשונה בשנת 1967, ולאחר מכן בשתי ועדות חקירה נוספות.
1969 – החלת האינטגרציה במערכת החינוך – מהלך ממשלתי שנועד לצמצם פערים ברמת ההשכלה בין ילדי ישראל מהשכבות השונות ולהביא לשוויון הסיכויים של כולם להשתלב בחברה ובמשק מתקדם.
וכן הפגשת הילדים מכל השכבות, בניהם של יוצאי הורים מכל ארצות המוצא, במסגרות לימודים משותפות.
1971 – הקמת תנועת הפנתרים השחורים - תנועה שהוקמה על ידי צעירים משכונת מוסררה שבירושלים במחאה על קיפוח ואפליה של מזרחים מאז קום המדינה.
1972 – ביטול מבחן הסקר שהיטיב במיוחד עם תלמידים מארצות מוצא אירופאיות וגרם להפניית ילדי עולים מזרחיים לבתי ספר מקצועיים.
1977 - המהפך הפוליטי – עלייתו של מנחם בגין לשלטון במסגרת מפלגת הליכוד אשר בין חבריה נמנו צעירים מזרחים רבים שהשתלבו בפוליטיקה המקומית והארצית.
מנחם בגין היה אהוד על רבים בני עדות המזרח, שראו בו דמות אבהית ומנהיגותית שאינה מתנשאת עליהם ומדברת אל לבם.
הוא אף עודד השתלבות מזרחים במפלגת הליכוד, והכריז על "פרויקט שיקום השכונות" שנחשב בעיקר כמיטיב עם השכבות החלשות באוכלוסייה דאז, קרי: עדות המזרח.
1981 - נאום הצ'חצ'חים של דודו טופז, ותגובתו של מנחם בגין לנאום, חידדו את השיח העדתי בבחירות שהתקיימו לכנסת ה-10.
שנות ה-80 - הקמת מפלגות עדתיות, תמ"י ותנועת ש"ס.
אמנם מפלגות עדתיות התקיימו בשנותיה הראשונות של המדינה, אך כולן נבלעו בממסד הפוליטי הקיים.
הקמת תמ"י, ב-1981, חידשה את השאיפה של מנהיגים בעדות המזרח למקם אותם במקום בולט יותר בפוליטיקה, ולאפשר להם השפעה על החברה.
תנועת ש"ס שהוקמה מעט אחר כך, לאחר מכן הקמת תנועת ש"ס אשר חרתה על דגלה את הסיסמה: "להשיב עטרה ליושנה".
ש"ס אמנם נחשבת כמשתייכת לזרם החרדי, אך המסרים שלה נוגעים ישירות לשיח העדתי ונותנים ביטוי לכל בני עדות המזרח, החילוניים ושומרי המסורת אשר מרגישים מקופחים.
1997 - בקשת הסליחה של אהוד ברק מבני עדות המזרח.
ברק, בהיותו יו"ר מפלגת העבודה, הודיע שהוא "מבקש סליחה בשם מפלגת העבודה ומפא"י על כל דורותיה" מבני עדות המזרח על העוול שנגרם להם.
שנות ה-90 ושנות ה-2000 - המוזיקה המזרחית.
החל משנות ה-90, וביתר שאת בשנות ה-2000 ובמיוחד בעשור השני של המאה ה-21, תופסת המוזיקה המזרחית מקום מרכזי בתרבות הישראלית.
יש הרואים בכך תיקון עוול שנים רבות בהן המוזיקה הישראלית הושפעה בעיקר מארצות המערב, ויש הרואים בכך סמליות בהקשר רחב יותר של השתלבות המאפיינים המזרחיים בחברה הישראלית.
השיטה היא סדרת טלוויזיה רוסית בבימויו של יורי ביקוב מז'אנר המותחן הבלשי.
הסדרה שודרה בערוץ הראשון ברוסיה כשעונתה הראשונה שודרה בימי ראשון בשעה 23:00 מה-18 באוקטובר 2015 ועד ה-20 בדצמבר 2015. בעקבותיה צולמו שתי עונות נוספות.
את התפקידים הראשיים גילמו קונסטנטין קבנסקי ופאולינה אנדרייבה (שלא הופיעה בעונה השלישית).
הצילומים התרחשו בעיקר בניז'ני נובגורוד, מחוז ניז'ני נובגורוד ובמוסקבה.
במרץ 2017, מפיק הסדרה אלכסנדר צקאלו הודיע שצילומי העונה השנייה יחלו בחודש יולי 2017, בפועל הם החלו שנה לאחר מכן.
העונה השנייה שודרה בערוץ הראשון, ב-8 בנובמבר 2020. העונה השלישית צולמה במהלך שנת 2024.
הדמות הראשית היא רודיון מגלין (קונסטנטין חבנסקי) גבר מסתורי ואישיות יוצאת דופן, חוקר ברמה הגבוהה ביותר בשירות משטרת הפדרציה הרוסית, אשר חושף את המורכבויות הגדולות ביותר בתיקי רצח.
הוא רגיל לעבוד לבד, מבלי שיהיה לו צורך לחשוף את סודות שיטת החקירה שלו.
בוגרת בית הספר למשפטים יסניה סטקלובה (פאולינה אנדרייבה) מתקבלת לעבוד כחוקרת בוועדת החקירות של רוסיה ולשמש כעוזרת למגלין.
לה יש סיבות אישיות לעבוד עם החוקר המהולל, בתקווה שתוכל בעזרתו למצוא את הרוצח של אמא שלה שנהרגה בנסיבות מסתוריות, אביה מסתיר פרטים חשובים מהאירוע, אך היא עדיין מקווה לעלות על עקבותיו של הרוצח.
עד מהרה, עבודתה עם מגלין הופכת עבורה לחוויית התלמדות קשה במיוחד.
שנה חלפה מאז מותו של מגלין ויסניה מתקשה לשכוח את מה שקרה.
רוחות העבר רודפות אותה ומחזירות אותה ליום מותו של מגלין.
היא מנסה להתחיל את החיים מחדש, יחד עם בעלה ועם תינוקת, אבל כל מה שהיא משתוקקת לו הוא לחזור לעבודתה כחוקרת.
סדרת רציחות מסתוריות מאפשרות את חזרתה לעבודה: צלף מופיע בעיר והורג את החתנים בחתונה.
בתוך הכאוס, הזוג הטרי הבא מקבל שיחה ממספר לא ידוע: קולו של גבר מתלונן על עוול החיים וממליץ בחום "לחלוק את אושרו", שלאחריו מקבל החתן כדור קטלני.
אך עד מהרה היא מאבדת את השותף שלה והיא מבינה שהיא חייבת שיטה, על מנת ללכוד את הרוצח.
משמעות הדבר שהיא מוכרחה לשחזר מזכרונה את כל מה שמגלין לימד אותה.
החיפושים מובילים אותה לחשיפת סודות העבר.
קונסטנטין חבנסקי — רודיון מגלין
ניקולאי שיראייב — מגלין הצעיר
פאולינה אנדרייבה — יסניה סטקלובה
ויטאלי קישצ'נקו — אנדריי סטקלוב, אביה של יסניה, יועץ בכיר למשפטים
אלכסנדר פטרוב — יבגני, בן כתתה של יסניה; שוטר ובעלה של יסניה
מקאר זאפורוז'סקי — סשה טיכונוב, בן כתתה של יסניה
אלכסיי סרבריאקוב — אלכסיי אנופרייב ("היורה")
מרינה פרבקינה — ורה סטקלובה, אמה של יסניה
יקטרינה דובקינה — אניולה זכארובה, בת כתתה וחברתה של יסניה
קיריל פולוחין — הבלש היושב
יורי ביקוב — הבלש הרזה
דניס שוודוב — איגור בויקו, גלוח ראש
אלכסנדר צקאלו — "הרוצח החגיגי"
מפיקי הסדרה הדגישו לא פעם כי "השיטה" היא עבודה עצמאית ומקורית, המבוססת על תסריט מקורי.
בשלבי ההפקה המוקדמים נטען שהסדרה מהווה אתחול ועיבוד לסדרת הטלוויזיה "דקסטר", אך היוצרים דחו טענה זו, אך אישרו שהושפעו במקצת מהסדרה "בלש אמיתי".
למעשה, הסדרה מגוללת אירועים ותיקי חקירה אמיתיים כדוגמת אנדריי צ'יקטילו (שכונה הרוצח מליפצק), תיק החקירה על אנטולי סליבקו, אירועי הירי בבית הספר מספר 263 במוסקבה וכן התייחסות לרוצח אנטולי אונופריינקו, שדמותו שימשה השראה לדמות "היורה" בגילומו של אלכסיי סרבריאקוב.
ב¯1 במרץ 2017 המפיק אלכסנדר צקאלו הודיע על מכירת זכויות השידור מחוץ לרוסיה לרשת נטפליקס.
את המוזיקה לסדרת הטלוויזיה כתב ריאן אוטר.
פרסי האקדמיה הרוסית לטלוויזיה בשנת 2016 בקטגוריית סדרת/סרט הטלוויזיה, השחקן הטוב ביותר בסדרה/סרט טלוויזיה (הוענק לקונסטנטין חבנסקי), מפיק העונה (הוענק לאלכסנדר צקאלו, שהפיק באותה שנה מספר סדרות).
הפרס המקצועי של התאחדות מפיקי הקולנוע והטלוויזיה בקטגוריות השחקן הטוב ביותר בטלוויזיה, עיצוב ההפקה הטוב ביותר ועבודת הסאונד הטובה ביותר.
פרס "סלובו" בקטגוריית התסריט הטוב ביותר בטלוויזיה.
פרס ז'ורז' בקטגוריית סדרת הדרמה הרוסית של השנה
פרס פסטיבל הסרטים של ניו יורק בקטגוריית דרמת הפשע.
פרס הפלטינה של פסטיבל הסרטים הבינלאומי של יוסטון.
השיבה הנצחית היא תפיסה פילוסופית, לפיה כל מה שקיים ביקום, בעבר, בהווה ובעתיד, כבר התרחש וישוב להתרחש באותה המתכונת שוב ושוב אינסוף פעמים בזמן ובמרחב.
שורשי הרעיון מצויים בפילוסופיה הודית ובמצרים העתיקה ומאוחר יותר הוא אומץ הן על ידי הפיתגוראים והן על ידי הסטואיקנים.
עם שקיעת העת העתיקה והתפשטות הנצרות, הפופולריות של התפיסה דעכה בעולם המערבי.
התפיסה חזרה לתודעה הציבורית בעיקר בזכות הגותו של פרידריך ניטשה, שחיבר את התפיסה לרבות מתפיסותיו האחרות, בהן אהבת הגורל.
תפיסת החזרה המתמדת באה לידי ביטוי במספר תרבויות עתיקות.
במצרים העתיקה, חיפושיות זבל נתפסו כסמל לחידוש נצח ולידה מחדש, וכתזכורת לחיים הבאים .
בלוח השנה של המאיה ובלוח השנה האצטקי הייתה תפיסה מעגלית של זמן.
הרעיון של דפוסים מחזוריים בולט מאוד בדתות ההודיות, כגון ג'ייניזם, הינדואיזם, סיקיזם ובודהיזם.
גלגל החיים מייצג מעגל אינסופי של לידה, חיים ומוות שממנו מבקשים להגיע לשחרור (מוקשה או נירוונה).
יוון העתיקה, התפיסה של חזרה מתמדת הופיעה באסכולה הפיתגוראית ובהגותם של אמפדוקלס מהאסכולה הפלורליסטית, ושל זנון מקיטיון מייסד הסטואיציזם.
סיפור הבריאה המוצג בספר בראשית הוא ליניארי, העולם לא היה קיים ובנקודה מסוימת האל ברא אותו.
עם זאת, קיימים מספר מקומות בספרות היהודית בהם ניתן לראות תפיסה של חזרה מתמדת.
ראשית, האל במסורת היהודית היה, הווה ויתקיים לעד.
בנוסף, יש מדרשים רבים לפיהם אירועים בהיסטוריה היהודית חוזרים על עצמם.
בקהלת עולה גישה פסימית של תפיסת החזרה המתמדת: .
אולם, הדגש אצל קהלת הוא על חוסר המשמעות בעולם (הכל "הבל") כפי שעולה במהלך המגילה פעמים רבות, ולא על מבנה הזמן והיקום.
ביטוי דומה מן התלמוד הוא "סדנא דארעא חד הוא", שמשמעותו: מנהגי בני האדם דומים הם בכל מקום.
בתורת הקבלה יש גישה תורת השמיטות המתארת את מבנה העולם, כעולם הנבנה ונחרב במחזורים של שמיטות (7000 שנה) ויובלות (50000).
"החזרה המתמדת" היא תפיסה מרכזית בכתבי פרידריך ניטשה.
מרטין היידגר טען בהרצאותיו על ניטשה, שהאופן בו השיבה הנצחית מוצגת לראשונה בפסקה 341§ של "המדע העליז" (המצוטטת לעיל), היא כרעיון היפותטית או כתרגיל מחשבה ולא כעובדה.
ולטר בנימין בוחן מחדש את תפיסת החזרה הנצחית של ניטשה בספרו 'פרויקט הפסאז'ים'.
הפילוסוף והסופר אלבר קאמי חקר את מושג השיבה הנצחית במסה המפורסמת שלו המיתוס של סיזיפוס.
בפרק הרביעי והאחרון מוצגת דמותו המיתית של סיזיפוס שהוטל עליו לגלגל במעלה הר סלע כבד עד לפסגה, כאשר מיד לאחר מכן, שב הסלע להתגלגל מטה, וכך חוזר חלילה בחזרה מתמדת.
הרגע הטראגי ביותר לתפיסתו של קאמי הוא בזמן ההליכה של סיזיפוס חזרה אל תחתית ההר - כאשר הוא יודע שאף על פי שסיים את משימתו, אותה המשימה עוד לא התחילה.
אף על-פי כן, קאמי טען כי יש לדמיין את סיזיפוס מאושר, שמוצא אושר בתוך חייו הסיזיפיים.
כה אמר זרתוסטרא מאת פרידריך ניטשה.
הקלות הבלתי-נסבלת של הקיום מאת מילן קונדרה – קונדרה ניסח הגדרות לאופטמיות ולפסימיות לפי הרעיון של ניטשה, הוא דן בשאלה האם ילמדו האנשים לקח אחרי מספר חזרות וכתוצאה מכך, האם העולם יהפוך למקום טוב יותר.
בית מטבחיים 5 מאת קורט וונגוט.
סיפור חייך מאת טד צ'יאנג.
Watchmen מאת אלן מור – בייחוד עם דמותו של דוקטור מנהטן.
המיתוס של השיבה הנצחית מאת מירצ'ה אליאדה.
השיגעון הנפלא סרט דרמה רומנטית משנת 1954 בצבעי טכניקולור בבימויו של דגלאס סירק עם רוק הדסון וג'יין ויימן בתפקידים הראשיים.
התסריט מבוסס על רב-מכר בשם זה מאת לויד ק.
העיבוד הקולנועי הראשון היה ב-1935 עם רוברט טיילור ואיירין דאן בתפקידים הראשיים.
ג'יין ויימן הייתה מועמדת על משחקה בסרט זה לפרס אוסקר לשחקנית הטובה ביותר.
דבוב מריק (רוק הדסון) הוא פלייבוי עשיר ורודף שעשועים.
הוא אוהב לנהוג בסירות מרוץ במהירות גבוהה ובאחד הפעמים הוא מתהפך ונפצע אך מחולץ בזמן ואמבולנס עם מכשיר הנשמה מצליח להשאירו בחיים.
באותו זמן לקה ד"ר פיליפס, בעל בית חולים קטן בעיירה, בהתקף לב אבל מכשיר ההנשמה היה אצל המטפלים במריק והרופא נפטר.
את הבשורה המרה מקבלים אשתו הלן (ג'יין ויימן) ובתה החורגת ג'ויס (ברברה ראש).
מריק מובא לבית החולים ולא מודע לסיפור הזה.
הוא מתנהג בחוצפה ובורח משם, מגיע לכביש ועוצר מכונית הנהוגה על ידי הלן.
היא מספרת לו את כל הסיפור והוא מתעלף ומוחזר לבית החולים.
הלן מנהלת את בית החולים ונעזרת באחות הראשית ננסי (אגנס מורהד) שהיא גם ידידת המשפחה.
מתברר שבית החולים במצב רע כי ד"ר פיליפס היה תומך בנזקקים בעילום שם.
מריק נמצא בסערת רגשות ומרגיש שהוא אשם וכולם שונאים אותו.
הוא נפגש עם רנדולף (אוטו קרוגר), ידיד של משפחת פיליפס ומבקש ממנו עזרה.
רנדולף מסביר למריק כי הוא צריך לשנות את דרכו, לתרום לנזקקים בעילום שם ותוך זמן קצר ירגיש את השינוי בנפשו, הוא ייסחף לשיגעון הזה אבל זה "שיגעון נפלא".
מריק נפגש במקרה עם הלן ומציע לה 25.000 דולר אך היא מסרבת.
היא נמלטת ממנו ומכונית פוגעת בה.
הלן נפגעת בראשה ומתברר שאיבדה את מאור עיניה מקריש דם במוח.
הלן מתאוששת מעוורונה ולומדת ללכת בעזרת מקל.
מריק נפגש אתה "במקרה" בחוף ומתחזה לסטודנט לרפואה בשם רובי.
הלן לא מזהה את קולו ולאט לאט מתפתח ביניהם קשר אהבה.
ג'ויס מגלה אותו אבל לא אומרת זאת להלן בגלל החשש שזה יפגע בה.
מריק תומך בסתר בהלן ומסדר לה ביקור בקליניקה יוקרתית בשווייץ ביחד עם ג'ויס וננסי אולם שם מבשרים לה רופאי העיניים כי אין להם פתרון לעיוורונה.
הלן נשברת וברגע זה מגיע מריק ומעודד אותה ולוקח אותה לטיול בעיירה הסמוכה.
הם רוקדים ומריק מגלה לה את שמו האמיתי ואז מבקש את ידה.
הלן מבקשת לחשוב על כך ונמלטת עם ננסי.
מריק מנסה לשווא למצוא אותה.
הוא מחליט לחזור ללימודי הרפואה אותם נטש בימי ההוללות שלו.
כעבור מספר שנים - מריק הוא כעת נוירוכירורג.
רנדולף מגיע אליו ומודיע לו שהלן גרה בניו מקסיקו וכעת היא מאושפזת ללא הכרה.
מריק ורנדולף מגיעים למקום ומתברר שיש צורך לנתח דחוף כי נוצרה פיברומה סביב קריש הדם.
מריק מהסס אבל מבטו של רנדולף משדר לו שעליו לנתח.
הוא מנתח את הלן בעזרתה של ננסי ולאחר הניתוח מתאוששת הלן, פותחת את עיניה ומבחינה במריק.
השיבה לחיפה הוא סרטו של הבמאי קאסם האוואל (Kasem Hawal), שיצא לאקרנים בשנת 1982 בהפקת סרטי אל-ארד.
הסרט מבוסס על הנובלה "השיבה לחיפה" של ע'סאן כנפאני שיצאה לאור ב-1969.
"השיבה לחיפה" היה ספרו האחרון של כנפאני והוא עוסק במפגש בין פליטים ערבים שחזרו לביתם שבחיפה לאחר מלחמת ששת הימים, ובין משפחה יהודית ניצולת שואה המתגוררת בביתם.
הסרט הופק במימון פלסטיני ונחשב לסרט הפלסטיני העלילתי הראשון, על אף שהבמאי קאסאם הוואל אינו פלסטיני אלא עיראקי.
הסרט מומן כולו באמצעות תרומות שנאספו על ידי החזית העממית לשחרור פלסטין.
הסרט צולם בצפון לבנון במחוז טריפולי.
שלושה חודשיים לפני תחילת הצילומים, ההפקה הפיצה קמפיין מודעות לגבי הסרט במחנה הפליטים נהר אל-בארד וב.
הצילומים לסרט לוו בשיתוף פעולה נרחב בין כל תושבי האזור.
בסצנת הפתיחה המתארת את הגירוש השתתפו כ-4000 ניצבים מכל הגילאים שהם תושבי האזור תוך כדי שהם מביאים עימם תלבושות ואביזרים: פלסטינים מהמחנות הביאו עימם בגדים ישנים מלפני הגירוש, אזרחים תרמו מכוניות ישנות ודייגים לבנונים תרמו את סירותיהם לצילומים.
סעיד וצפייה הם זוג פלסטינים שנאלצו לנטוש את ביתם ואת תינוקם, בן חמישה חודשים, בשכונת חליסה בחיפה במאורעות 1948. זוג מניצולי השואה נכנס לגור בביתם, והם מאמצים את התינוק ומגדלים אותו כיהודי.
בשנת 1967, לאחר כיבוש הגדה המערבית במלחמת ששת הימים, מחליטים בני הזוג הפלסטינים לחזור לבקר בדירתם בחליסה ולבדוק מה עלה בגורל התינוק.
בדירתם מקבלת את פניהם מרים, בעלת הבית החדשה.
היא מקבלת את פניהם בלבביות ואף מבטיחה שהם יוכלו לפגוש את בנם, ח'לדון-דוב, ולאפשר לו לבחור עם מי לחיות: עם משפחתו הביולוגית או עם משפחתו המאמצת.
כאשר ח'לדון-דוב מגיע לדירה, הוא מתעמת עם הוריו על כך שהפקירו אותו ואת ביתם ועל שלא נשאו נשק ונלחמו.
במקביל לעלילה המרכזית מתקיימת עלילת משנה שבמרכזה עומד פארס אללבדה, שעזב את ביתו ביפו ב-1948. גם הוא חוזר לבקר בביתו הישן, ולהפתעתו הוא מגלה שמשפחה ערבית גרה בביתו, והיא שמרה על תמונתו של אחיו השאהיד בדר, וקראה לאחד הילדים על שמו.
הסוגיה השנייה היא המאבק על ארץ ישראל, הבאה לידי ביטוי בעלילה בדמותו של ח'לדון-דוב, ילדם הפלסטיני של ציפה וסעיד שגדל וחונך כיהודי במשפחה יהודית ומשרת בצה"ל.
הסוגיה השלישית, המשתקפת מדמותו של אללבדה, דנה בקשר בין הפזורה הפלסטינית לבין אלו שנשארו לגור בתוך מדינת ישראל.
השיבה לחיפה היא נובלה של הסופר הפלסטיני ע'סאן כנפאני, הנחשבת לאחת היצירות הבולטות בספרות הפלסטינית.
הסיפור עוסק במפגש בין פליטים ערבים החוזרים לביתם שבחיפה לאחר מלחמת ששת הימים, ובין משפחה יהודית ניצולת שואה המתגוררת בביתם.
הוא נכתב בסוף שנת 1967. המהדורה המודפסת הראשונה ראתה אור ב-1969, וזה היה ספרו האחרון של כנפאני.
הנובלה תורגמה לשפות רבות, בהן אנגלית, יפנית, עברית, פרסית ורוסית.
הנובלה עוררה עניין רב אצל חוגים ספרותיים בישראל, עקב עיסוקה בנושאים רגישים וטעונים בסכסוך הישראלי-פלסטיני.
החל משנות ה-70 של המאה ה-20 פורסמו תרגומים חלקיים מהנובלה בכתבי עת ספרותיים בעברית.
רק בשנת 2001 פורסם תרגום מלא בספר "החדרים האחרים".
בשנת 1972 פרסם ששון סומך מאמר אודות הנובלה, בה הפחית מערכה וטען כי היא תעמולתית במהותה.
במאמר נכלל הפרק החמישי בנובלה, שתורגם לעברית על ידי שמואל רגולנט.
בשנת 1978 פרסם שמעון בלס, שתרגם יצירות אחרות של כנפאני, מאמר אודות הנובלה בספרו "הספרות הערבית בצל המלחמה".
בשנת 1983 פורסמו חלקים מהנובלה בכתב העת מאזנים, בתרגומן של חנה עמית-כוכבי ופורטונה שפירו.
בשנת 1987 פורסם הפרק הראשון מהנובלה בכתב העת מפגש-לקאא', בתרגומה של מירב חופי.
בשנת 1983 תרגמה פורטונה שפירו את הנובלה כולה עבור עבודת הגמר שלה באוניברסיטה העברית, אך תרגום זה לא ראה אור.
בשנת 2001 פורסמה הנובלה בתרגום מלא לעברית מאת גדעון שילה, כחלק מהאוסף "החדרים האחרים" בעריכת עמי אלעד-בוסקילה.
הסיפור עובד לסרט קולנוע בבימויו של קאסם האוולי, שצולם בלבנון בשנת 1981. עיבוד זה זכה בארבעה פרסים בפסטיבלי קולנוע בינלאומיים.
"הנותרים", סרט נוסף המבוסס על הסיפור, ראה אור בשנת 1994 בהפקה איראנית-סורית.
בסרט זה נעשו שינויים משמעותיים בעלילה.
לדוגמה, שמו של הילד שנותר מאחור שונה לשם "פרחאן" והוא נמסר למשמורת אצל משפחה ערבית-נוצרית, ולאחר זמן מה חיילי צה"ל מגרשים את המשפחה הנוצרית מחיפה ומוסרים את הילד לאימוץ לבני זוג יהודים חשוכי ילדים שהגיעו מפולין.
עיבוד זה מציג את הישראלים באור שלילי במיוחד.
בשנת 2004 הופקה בסוריה סדרת טלוויזיה המבוססת על הספר, בבימויו של , במאי סורי ממוצא פלסטיני.
סדרת הטלוויזיה הרחיבה את עלילת הסיפור והציגה את קורותיה של המשפחה הפלסטינית כחלק מאפוס לאומי רחב ועתיר אירועים, בהם הנכבה והקרב על חיפה.
בשנת 2008 הומחזה היצירה ועלתה על במת התיאטרון הקאמרי.
את ההצגה עיבד לבמה בעז גאון וביים סיני פתר.
המחאה נגד ההצגה החלה עוד בזמן החזרות.
העיתונאית ציפי שוחט כתבה: "ההצגה 'השיבה לחיפה' היא השערורייה התיאטרלית הבאה." פעילי ימין קיימו הפגנות מחאה בפתח התיאטרון במשך חודשים רבים.
על אף זאת, היא זכתה לשבחי המבקרים ולאהדת הקהל.
בהצגה השתתפו נורמן עיסא, מירה עווד (ההורים הפלסטינים), רוזינה קמבוס, יוסי קאנץ (ההורים הישראלים) וארז כהנא (דוב).
גאון שינה מעט את הסיפור, מתוך ניסיון ליצור תמונה מאוזנת יותר של העימות בין פלסטינים לישראלים.
משפחתו של כנפאני, כולל אלמנתו הדנית, אנני, העניקו לקאמרי את הזכויות על הסיפור ואישרו את השינויים.
על אף זאת, שינויים אלה ספגו ביקורת הן מצד פלסטינים והן מצד ישראלים.
ההצגה הוצגה בתיאטרון הקאמרי במשך שנה, במהלכה קראו ארגוני ימין להחרים את ההצגה ואת התיאטרון.
הם אף העמידו, במשך כחודש, מפגינים חמושים ברובי פלסטיק בכניסה לתיאטרון.
בשנת 2010 הועלה בתיאטרון בשיקגו עיבוד של המחזה המבוסס על העיבוד של בעז גאון, אך נוספו לו שינויים משמעותיים.
אחד השינויים החשובים בגרסה זו היה שההורים היהודים שעלו מפולין איבדו בן שנספה בשואה לפני שעלו לישראל.
גרסה זו הוצגה פעם אחת בלבד, בשל הפרת זכויות יוצרים.
בחילופי דברים בין נציג התיאטרון לבעז גאון הובהר שההצגה עלתה ללא אישור כלשהו מגאון או מנציגיו של כנפאני, והיא לא הוצגה שוב.
הבמאי והמחזאית שעיבדו את הגרסה שהוצגה בשיקגו הואשמו בגנבה ספרותית.
בשנת 2011 הוצגה בת'יאטר ג'יי הגרסה של התיאטרון הקאמרי, בעיבודו של בעז גאון וביומו של סיני פתר.
המנהל האמנותי של התיאטרון, שיזם את ההצגה, היה .
בהצגה השתתפו סוהיל חדאד, ראידה אדון (ההורים הפלסטינים), רוזינה קמבוס, נסים זוהר (ההורים הישראלים) וארז כהנא (דוב).
בביקורת בוושינגטון פוסט כתב המבקר פיטר מרקס כי "ת'יאטר ג'יי השכיל לראות כי טיפולו של גאון ביצירתו של כנפאני מהווה אמצעי לשלום וחמלה, ולא לעוינות ופילוג."
על תפקידה בהצגה הייתה רוזינה קמבוס מועמדת לפרס הלן הייז.
ה"וושינגטון פוסט" הכתיר את ההצגה כאחת מעשר ההצגות הטובות לשנת 2011. גרסה זו הועלתה באותה שנה גם בוושינגטון די.
ההצגה, באורך 95 דקות, הוצגה בעברית ובערבית בליווי כתוביות באנגלית.
בשנת 2011 הוצג בירדן עיבוד לתיאטרון של "השיבה לחיפה", במרכז התרבות המלכותי בעמאן .את המחזה ביים יחיא אל-בשתאווי, ואף הוא ביצע שינויים בעלילה.
בגרסה זו ח'אלד, בנו השני של סעיד, מצטרף לפדאיון.
הוא נתקל בהתנגדות מצד חבריו ברמאללה, אבל הוא עומד על רצונו, יוצא להילחם בחיילים הישראלים ומת כשאהיד.
גרסה בערבית הוצגה בביירות ב-2011.
בשנת 2012 העלה שוב התיאטרון הקאמרי את ההצגה, עם השחקנים ראידה אדון, סוהיל חדאד, ארז כהנא, נסים זוהר, יוסי קאנץ, מיה טפליצקי ורוזינה קמבוס.
בשנת 2015 יזם הפקה של מחזה המבוסס על עיבוד חדש של הספר, אך לאחר תחילת העבודה על המחזה הופעל לחץ פוליטי על ההפקה מצד חברי הדירקטוריון, והפרויקט בוטל.
תיאטרון בית הגפן בחיפה העלה את ההצגה בערבית בשנת 2017, בעריכה ובימוי של מכרם ח'ורי.
המחזה הוצג בלונדון בשנת 2018. הוא עובד מחדש להצגה שעלתה בניו יורק באוקטובר 2019 ובינואר 2020 הוצג עיבוד נוסף בתיאטרון בשיקגו.
בשנת 2015 הופק הסרט התיעודי "השיבה לחיפה – הסיפור האחר" בבימויו של דייוויד גולדנברג, שהוקרן בפסטיבל הסרטים בחיפה.
הסרט מתעד את ההפקה של ת'יאטר ג'יי, שהציג את עיבודו של בעז גאון לנובלה, וכן את תגובות הקהל.
הוא משלב ראיונות עם היוצרים, וכן עם דוברים שהכירו את כנפאני ועם היסטוריונים המתארים את מורכבות הסכסוך הישראלי-פלסטיני.
בשנת 2005 פרסם הסופר סמי מיכאל את הספר "יונים בטרפלגר" שהוא מעין ספר המשך של "השיבה לחיפה" ומנהל איתו דיאלוג ספרותי ואידאולוגי.
השיוט בים האריתריאי הוא פריפלוס יווני-רומי שנכתב ביוונית קוינה המתאר אפשרויות ניווט ומסחר מנמלי מצרים הרומית, כמו ברניקי טרוגלודיטיקה, לאורך חופי ים סוף, קרן אפריקה, המפרץ הפרסי, הים הערבי והאוקיינוס ההודי, כולל אזור סינד של ימינו בפקיסטן וחבלים דרום-מערביים של הודו.
הטקסט יוחס לתאריכים שונים בין המאה הראשונה והשלישית, אך כיום מקובל בין החוקרים שהוא נכתב באמצע המאה הראשונה.
אף על פי שהמחבר אינו ידוע, ניכר שהכתוב הגיע ממקור ראשון, ממי שהכירו את האזורים המתוארים.
הפריפלוס כמעט ייחודי בכך שהוא מעניק תובנות מדויקות לגבי הידע של העולם ההלניסטי על הארצות סביב האוקיינוס ההודי.
הפריפלוס מורכב מ-66 חלקים, רובם באורך של פסקה ארוכה.
במקרים רבים, תיאור המקומות מדויק מספיק כדי לזהות את מיקומם הנוכחי.
לדוגמה, לראפטה " המופיעה בפריפלוס מיוחסים לפחות חמישה מיקומים התואמים את התיאור, החל בטאנגה וכלה בשפך נהר רופיג'י.
התיאור המופיע בפריפלוס של החוף ההודי מזכיר את גנגס, אך בהמשך התיאור מעורפל.
הפריפלוס מזכיר את סין כ"ארץ ת'ין" (θίν) המהווה מקור למשי גולמי.
לפי הפריפלוס נתיב הפלגה ישיר מהים האדום לחצי האי ההודי על פני האוקיינוס הפתוח התגלה על ידי היפאלוס (המאה הראשונה לפני הספירה).
ספינות מחמיר שייטו בקביעות בחוף מזרח אפריקה.
הפריפלוס מתאר את אימפריית המסחר של חמיר וסבא, שהתאגדה מחדש תחת שליט יחיד, "כריבאל" , שעמדה בקשרי ידידות עם רומא.
ממלכת הלבונה מתוארת כממלכה הנמצאת מזרחה יותר לאורך החוף הדרומי של חצי האי ערב, עם נמל קנא.
השליט של ממלכה זו נקרא אלעזוס , או אלעזר, הנחשב מקביל למלך איליאז יעלית הראשון.
לפי ההיסטוריונים, ראס האפון בצפון סומליה הוא המיקום של מרכז הסחר העתיק של אופון .
כלי חרס מצריים עתיקים, רומיים וכאלה שמקורם בהמפרץ הפרסי נמצאו באתר על ידי צוות ארכאולוגי מאוניברסיטת מישיגן.
אופון מובאת במאמר השלוש עשרה של הפריפלוס.
בימי קדם פעלה אופון כנמל חניית ביניים לסוחרים פיניקים, מצרים, יוונים, פרסים, תימנים, נבטים, אזנים, רומים ואחרים, הודות למיקומה האסטרטגי על דרך החוף מאזניה לים האדום.
סוחרים ממקומות רחוקים כמו אינדונזיה ומלזיה עברו דרך אופון, סחרו בתבלינים, משי וסחורות אחרות, לפני שיצאו דרומה לאזניה או צפונה לתימן או למצרים בנתיבי סחר שנפרשו לאורך שפת האוקיינוס ההודי.
כבר בשנת 50, אופון הייתה ידועה כמרכז לסחר בקינמון, יחד עם סחר של ציפורן ותבלינים אחרים, שנהב, עורות אקזוטיים של בעלי חיים וקטורת.
עיר הנמל העתיקה מאלאו , הממוקמת בברברה של ימינו בצפון מרכז סומלילנד, מוזכרת גם בפריפלוס.
אקסום מוזכרת בפריפלוס כמקום שוק חשוב לשנהב, שיוצא לכל העולם העתיק.
לפי הפריפלוס, השליט של אקסום היה זוסקלאס, מלך אקסום, שמלבד שליטתו באקסום החזיק תחת שלטונו גם שני נמלים בים סוף: אדוליס (ליד מאסאווה) ואסאב.
הפריפלוס התפרסם רק דרך כתב יד אחד מהמאה ה-14 או ה-15, האצוּר כיום במוזיאון הבריטי.
מהדורה זו היא עותק עתיר טעויות של כתב יד ביזנטי מהמאה ה-10. כתב היד מהמאה ה-10 הציב את "השיוט בים האריתריאי" ליד "הפריפלוס של הים השחור" וייחס את כתיבתו, ככל הנראה בטעות, להיסטוריון היווני אריאנוס.
כתב היד הביזנטי נלקח מהיידלברג לרומא במהלך מלחמת שלושים השנים (1618–1648), לאחר מכן הועבר לפריז בפקודת נפוליאון בונפרטה לאחר כיבוש מדינת האפיפיור על ידי צבאו בסוף שנות ה-90 של המאה ה-18. כתב היד הזה הוחזר לספריית האוניברסיטה של היידלברג ב-1816.
כתב היד הבריטי נערך על ידי זיגסמונד גלניוס (1497–1554), בפראג ופורסם לראשונה על ידי הירונימוס פרובן ב-1533. טקסט שטוף שגיאות זה שימש בסיס למהדורות ותרגומים אחרים במשך שלוש מאות שנים, עד השבת כתב היד המקורי להיידלברג ב-1816.
השיחוק הוא סרט דרמת ספורט אמריקאי של נטפליקס.
הסרט בוים על ידי ג'רמיה זאגר ונכתב על ידי ויל פטרס וטיילור מורן.
הסרט עלה לשירות ההזרמה של החברה ב-8 ביוני 2022.
סקאוט כדורסל (אדם סנדלר) מגלה בחו"ל כדורסלן יוצא דופן עם עבר בעייתי מאוד, ומחליט להביא אותו לארצות הברית בלי לקבל אישור רשמי מקבוצתו, על מנת להציל את קריירת ה-NBA של שניהם.
אדם סנדלר - סטנלי שוגרמן, שחקן כדורסל בעברו ומגלה כישרונות עבור פילדלפיה 76'
קווין לטיפה - תרזה שוגרמן, רעייתו של סטנלי
בן פוסטר - בנו של בעלי פילדלפיה 76
רוברט דובאל - בעלי פילדלפיה 76'
חואן הרננגומס - בו קרוז, שחקן כדורסל מספרד
קני סמית' - ליאון ריץ', סוכן שחקנים
אנתוני אדוארדס - קרמיט וילט-וושינגטון, כדורסלן מבטיח
ג'ורדן הול - בתו של סטנלי
מריה בוטו - אמו של בו קרוז
בסרט משתתפים גם שחקני ה-NBA בובאן מריאנוביץ', טריי יאנג, ג'ורדן קלארקסון, כריס מידלטון, ארון גורדון, קייל לאורי, סת' קרי, וילי הרננגומס, לוקה דונצ'יץ', מוריץ וגנר, טוביאס האריס ומטיס ת'ייבול.
כמו כן משתתפים בתפקיד עצמם: ג'וליוס ארווינג, דירק נוביצקי, בראד סטיבנס, שאקיל אוניל, אלן אייברסון, דוק ריברס, סרג'יו סקאריולו, צ'ארלס בארקלי, מארק קיובן, מוריס צ'יקס, פליפה רייס, אלכס אברינס, פייר אוריולה
במאי 2020 הצטרף אדם סנדלר לצוות שחקני הסרט.
בספטמבר 2020 הצטרפה קווין לטיפה, ובאוקטובר 2020 הצטרפו גם בן פוסטר, רוברט דובאל, חואן הרננגומס, קני סמית' ועוד.
באוקטובר 2020 החלו צילומי הסרט בפילדלפיה, וחלקם נערכו בקמדן שבניו ג'רזי.
"השיבה לי" הוא סינגל שהוקלט על ידי הזמרת הישראלית אילנה אביטל.
את השיר הוציאה לאור בשנת 1977 חברת התקליטים הד ארצי, והוא נכלל כרצועה השמינית באלבום הבכורה של הזמרת לאהוב אותך.
ב-13 ביוני 1977 הוצג כמועמד לכניסה למצעד הפזמונים העבריים השבועי של רשת ג'.
בשבוע שלאחר מכן נכנס למצעד במקום ה-21. ב-15 באוגוסט עלה למקום השני – המיקום הגבוה ביותר אליו הגיע.
לבסוף, ב-3 באוקטובר יצא מהדירוג לאחר ארבעה-עשר שבועות צעידה רצופה.
השיבה מהפלנטה האחרת הוא סרט תיעודי ישראלי-גרמני בבימוי אסף לפיד, העוסק בדמותו של הסופר יחיאל די-נור, הידוע יותר בשם ק.
צטניק, שהתפרסם בזכות ספריו רבי המכר על השואה ועדותו יוצאת הדופן במשפט אייכמן.
הסרט שודר לראשונה בכאן 11 בערב יום הזיכרון לשואה ולגבורה, ב-5 במאי 2024.
הפקת הסרט נתמכה בין השאר על ידי קרן יהושע רבינוביץ לאמנויות תל אביב, ועידת התביעות, קרן אבי חי, קרן גשר לקולנוע רב תרבותי ומועצת הפיס לתרבות ולאמנות.
לסרט התראיינו חוקרי ספרות והיסטוריונים, ובהם דינה פורת ואלי תבור.
שם הסרט הוא פרפרזה על מושג "הפלנטה האחרת" שבו השתמש יחיאל די-נור כדי לתאר את מחנה הריכוז אושוויץ במהלך עדותו במשפט אייכמן.