tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
את המודל של אריקסון ניתן לתאר כסכמה שבה שלב התפתחותי מאוחר, מבוסס על שלב התפתחותי קודם:
ניתן לראות איך משלב לשלב מתרחב מעגל ההשפעה על הילד והאדם נחשף ליותר ויותר אנשים, ואיך משלב לשלב גדלה עצמאותו.
בארבעת השלבים הראשונים פתרון הקונפליקט תלוי יותר בחברה הסובבת את הילד מאשר בילד עצמו.
גם לאחר מכן, בשלבים שבהם נראה כי האדם נוקט בהחלטות עצמאיות, הן עדיין במידה רבה נגזרות של כל התהליך שעבר.
מרבית המחקרים שעסקו בבדיקת התאוריה של אריקסון, התמקדו בשלבי גיל ההתבגרות.
כך למשל התקבלה תמיכה לתאוריה במחקריו של ג'יימס מרסיה, שאף הרחיב את נושא רכישת הזהות ותיאר דפוסים שונים של זהות שהושגה במהלך גיל ההתבגרות: טשטוש זהות, זהות ידועה מראש, מורטוריום בזהות, והשגת זהות.
כמו כן, נמצאה עדות מחקרית לכך שאנשים שמפתחים מושג עצמי קוהרנטי בתום שלב הזהות מול בלבול תפקידים, הם בעלי סיכוי גבוה יותר לפתח יחסים אינטימיים תקינים עם אחרים בשלב הבגרות המוקדמת.
מאידך, מבקרי התאוריה טוענים כי שלבי התאוריה לאו דווקא מתקיימים ברצף אותו הציע אריקסון, או בגילאים אותם הציע.
בעיקר עולה הטענה כי אנשים עוסקים בקונפליקט השגת הזהות מול בלבול התפקידים לא רק בגיל ההתבגרות, אלא גם בהמשך חייהם הבוגרים.
תאוריית הקשר על מותו של פול מקרטני היא אגדה אורבנית, לפיה המוזיקאי פול מקרטני, חבר להקת הביטלס, נהרג בתאונת דרכים בשנת 1966, ומאז חי במקומו כפיל.
המפרשים טוענים שחברי הלהקה לא רצו להפסיק לייצר מוזיקה מכיוון שהם היו בשיא הצלחתם.
המעשייה נולדה כבדיחה סטודנטיאלית ב-1969, ועוררה בארצות הברית סערה של שמועות מופרכות.
השמועות נעלמו בהדרגה בשנת 1970, משהתברר כי אין כל עדות התומכת באגדה, והסיפור הפך עם השנים שעשוע רווח בין מעריצי הביטלס, הנהנים מאיסוף ה'רמזים' למותו של מקרטני, גם כאשר ידוע להם היטב כי אין ממש בסיפור.
תעשייה מפותחת של תאוריות קונסיפרציה נרקמה סביב מותם ונסיבות מותם של מוזיקאים פופולריים, כמו אלביס פרסלי וג'ים מוריסון.
האגדה האורבנית על מותו של פול מקרטני, לעומת זאת, התפתחה מכיוון אחר.
לפי האגדה, מקרטני מצא את מותו כבר בשיא פעילותה האמנותית של הלהקה והוחלף בכפיל.
בניגוד לתאוריות קשר רווחות, הנסמכות על פירוש שונה לממצאים עובדתיים, כמו דוחות פטירה, דיווחי אנשים שהיו קרובים לנפטר, חברים, ידידים או מומחים, לא יכלה האגדה על מותו של מקרטני להסתמך על ממצאים עובדתיים, ולכן פנתה לחיפוש רמזים נגישים לכל, כמו פרטי עטיפות התקליטים או ניואנסים בשירי הלהקה.
חיפוש זה השתלב היטב בנטייה הרווחת, כבר בשנות ה-60 של המאה ה-20, לתור אחר מסרים חבויים ורמזים בשירי הלהקה.
ב-12 באוקטובר 1969 התקבלה בתחנת הרדיו WKNR בדטרויט שיחת טלפון בה יעץ המתקשר לשדרן, ראס גיב, להאזין היטב לקטעי הסיום במספר שירים של הביטלס או לנגן אותם לאחור, ובמיוחד לסוף השירים "Strawberry Fields Forever" ,"Revolution 9" וקטע המעבר בין "I'm So Tired" ו-"Blackbird" מה"אלבום הלבן".
גיב עשה כפי שנתבקש ודימה שהוא שומע מסרים כמו "פול מת, בנאדם" או "אני קברתי את פול".
יומיים אחרי כן פרסם עיתון הסטודנטים "מישיגן דיילי" סקירה של האלבום Abbey Road, של פרד לבור וג'ון גריי, שהחליטו, כפי שמספר לבור, במקום לפרסם סקירה רגילה, להתייחס לתקליט "ברמה הסמלית" ולהמציא או למצוא עדויות שונות ומשונות לכך שפול מקרטני מת.
בין השאר, מצא לבור סימנים בעטיפת האלבום Abbey Road, כמו לבושם של חברי הלהקה המצולמים על העטיפה ומספר הרישוי של מכונית.
זמן קצר אחרי כן נטל אלכס בנט מתחנת WMCA בניו-יורק את הבדיחה והפך אותה לנושא המרכזי באחת מתוכניותיו.
העילה הייתה שיחת טלפון מאדם בשם לואיס יגר, שטען שהתעורר בלילה בגלל צרחות חברתו חובבת הביטלס, שחלמה כי פול מת.
מתחריו של בנט בתחנת WMCB המשיכו במהתלה ובתוך ימים ספורים פשטה השמועה בין תחנות הרדיו השונות בארצות הברית והפכה לשיחת היום בקמפוסים ובעיתונות ה"אלטרנטיבית".
מעטה של רצינות לסיפור ניתן כאשר שודרה תוכנית טלוויזיה מיוחדת, שנערכה כמשפט פומבי, בו הוצגו עדויות מצד אנשים כמו האמרגן אלן קליין והזמר פיטר אשר (אחיה של ג'יין אשר, ארוסתו לשעבר של מקרטני), שהעידו שהסיפור בדוי ופול חי, ולעומתם רס גיב ומרעיו שהציגו את שלל ה"עדויות" שבידיהם.
בנט טס לבריטניה, שם ניסה ללקט עדויות נוספות.
רינגו סטאר דחה אותו בבדיחות הדעת, ואילו צלם העטיפה של "Abbey Road", איאן מקמילן, הכחיש סמליות מכוונת בצילום העטיפה.
ג'ון לנון עצמו, כאשר נדרש לנושא, טען כי בסוף "Strawberry Fields Forever" הוא אינו אומר "אני קברתי את פול" (I buried Paul) אלא "רוטב חמוציות" (Cranberry sauce).
בדיקות שנערכו העלו כי טענתו נכונה: בטייק השביעי של השיר, באלבום Anthology 2, לנון נשמע בבירור אומר פעמיים "cranberry sauce".
לבסוף, הגיח גם פול מהתבודדות בסקוטלנד והכריז: "השמועות על מותי היו מופרזות...
אילו הייתי מת הייתי האחרון שהיו מספרים לו".
כל אלו לא הועילו לשיכוך הסערה, אלא רק הלהיטו אותה עוד יותר, משום שנתפשו כניסיון נוסף להסתיר את האמת.
יתר על כן, השמועות הביאו לכך שאלבומי הביטלס שבהם טמונים "רמזים" שבו למצעדי המכירות וחברות התקליטים העדיפו להגיב בשתיקה, כדי לאפשר למכירות להמשיך לשגשג.
Pepper's Lonely Hearts Club Band") ואז, כאשר הסתכל על פקחית החניה ריטה (מהשיר "Lovely Rita") "פוצץ את הראש במכונית / הוא לא שם לב לכך שהרמזור התחלף" (לפי השיר "A Day in the Life").
לפי טענות מסוימות, דוקטור רוברט (מהשיר "Doctor Robert") לא הצליח להציל את חייו (כלומר, האירוע קרה לפני מאי 1966, אז הוקלט השיר).
בהמשך לאותו רעיון, שאר חברי הלהקה החליטו לשמור על הידיעה בסוד וערכו תחרות כפילים של פול מקרטני, בה ניצח ויליאם קמפבל, אך תוצאותיה לא פורסמו.
קמפבל עבר סדרת ניתוחים פלסטיים כדי לשנות את מראהו, אך המנתחים הותירו צלקת מעל השפה העליונה, כך שאפשר להבחין בין תמונות פול המקורי וכפילו.
קשר השתיקה נשמר גם אחרי פירוק הביטלס, כאשר ויליאם קמפבל הפך למנהיגה של אחת מלהקות הפופ המצליחות בעולם, והמשיך בקריירה מוזיקלית ענפה ארבעים שנה נוספות.
סערת השמועות דעכה כעבור כשנה, כשהתברר לכל כי מעולם לא היה בה ממש, אך פריחתו של המיתוס שימשה חומר למחקרים סוציולוגיים ופסיכולוגיים רבים גם בשנות השבעים.
לואיס ייגר, שהיה לו תפקיד מרכזי בכינון המיתוס, טען כעבור שנים: "כולם יודעים שזו תרמית, אבל אנשים עדיין אוהבים לשמוע את הרמזים.
זה היה אחד התעלולים המרהיבים ביותר זה שנים."
בשנת 1976 ערך יואב קוטנר מחקר מקיף בנושא והביא את כל ההוכחות המפוברקות לכך שלכאורה פול מת והוחלף בכפיל, בתוכנית בגלי צה"ל בשם "פול מקרטני מת", שהגיש משה מורד ב-11 ביולי 1976. התכנית ולוותה בפסקול אלקטרוני של להקת טנג'רין דרים הגרמנית, דווקא.
מאוחר יותר הפיק קוטנר תוכנית רדיו נוספת בשם "פול מקרטני חי", כפרק בסדרה "מסע הקסם המסתורי", שבה הפריך, אחת לאחת, את כל הטענות.
חסידי האגדה האורבנית מצאו כמה וכמה רמזים בעטיפה ובשירי האלבום: על העטיפה הראשונה, זו שנדחתה לבסוף, נראים חברי הלהקה עם כמה בובות קטועות ראש ונתחי בשר.
האריסון מחזיק ראש של בובה ליד ראשו של מקרטני, היושב במרכז, ושתי בובות קטועות ראש פונות לעברו.
המחזה המזעזע על העטיפה הוביל את חברת "קפיטול רקורדס" בארצות הברית למשוך את האלבומים ולהמיר בעטיפה נוחה יותר לעיכול, אך גם בה מוצג מקרטני, באופן סמלי, יושב בתוך מזוודה גדולה.
חסידי האגדה מצאו רמזים גם בשירים Yesterday ("לפתע, אני אפילו לא חצי ממה שהייתי, צל תלוי מעלי"), Nowhere Man ("איש שום-מקום, האם אתה יכול לראות אותי בכלל?"), Dr.
Robert ("הוא עושה את כל שביכולתו, ד"ר רוברט"), ו-And Your Bird Can Sing ("אינך יכול לראות אותי, אינך יכול לשמוע אותי").
בפועל, צילום העטיפה לאלבום בוצע מספר חודשים לפני התאריך המוקדם ביותר ל"מותו" של מקרטני, והאלבום יצא לאור ביוני 1966, מספר חודשים לפני מועד התאונה-כביכול.
שירים עם 'רמזים' בו הוקלטו כבר בפברואר-מרץ אותה שנה.
האלבום, שהרכבו היה החלטה שיווקית של חברת "קפיטול" בארצות הברית, ושתוכנו לא נקבע על ידי חברי הלהקה, כלל אסופה של שירים משלושה אלבומים שונים וכן שירים מתקליטונים.
מנקודת מבטם של הביטלס, רק גרסאות האלבומים כפי שהם הקליטו (הגרסאות הבריטיות) היו אכן אלבומים של הלהקה, אך מנקודת מבטם של מעריצי הלהקה בצפון אמריקה, היה מדובר באלבום ממש, ולכן נמצאו בו 'רמזים' בשירים מתקופות שונות, שהוקלטו לעיתים שנה ויותר לפני מועד צאת האלבום.
לבד מהשיר שנזכר (Nowhere Man) נמצא בתקליט זה רק רמז בודד, בדמות אופן הצגת שם האלבום, שהזכיר למחפשי הרמזים לב הפוך, כרמז ללבו של מקרטני המת.
הטענות ביחס לאלבום זה, מכל מקום, משמען שפול מקרטני נהרג בקיץ 1965, מועד הקלטת האלבום.
פרט לכך, זווית הצילום של חברי הלהקה מרמזת, כביכול, על זווית הראייה של פול מתוך קברו.
וגם, רק לנון מביט למטה, בעוד שאר חברי הלהקה מביטים לצד, כביכול עובדה שלנון מצטער על מותו של פול יותר מהשאר, שהמשיכו הלאה.
עובדה זו נראית כהגיונית למחפשי הרמזים, שכן לנון ומקרטני היו חברים קרובים עוד מילדותם, אבל שאר חברי הביטלס הכירו רק מאוחר יותר.
ציטוט: "שיחק את משחק הקיום עד תומו"), Taxman ("עצתי לאלו שמתו, הצהירו על המטבעות שעל עיניכם"), Got to Get You Into my Life ("נסעתי, לא ידעתי מה אמצא שם...
ואז לפתע ראיתי אותך" - מקושר לנסיעה הרת הגורל של מקרטני, שבסופה ראה את ריטה).
עוד נמצא רמז בתמונת העטיפה, עליה מוצג מקרטני בפרופיל, בשונה משאר חברי הלהקה.
אלבום זה של הלהקה היה מעיין הרמזים העיקרי, בזכות עטיפת האלבום המורכבת.
כך, לדוגמה, הגיטרה העשויה פרחים בחזית, שלה שלושה 'מיתרי' פרחים הוצגה כסמל לשלושת חברי הלהקה הנותרים (או, לפי פרשנות חלופית, כגיטרה בעלת ארבעה מיתרים, כמו גיטרת הבאס עליה ניגן מקרטני; או, כהסבר שלישי, כאות הראשונה בשמו של מקרטני).
רמז מרכזי אחר היה בהצבת מראה על התוף שבמרכז התמונה, שחלק מהמפרשים התאמצו לראות אותו מניב את התוצאה "1 ONE I X HE ^ DIE", שנתפשה כרמז נוסף למותו של מקרטני.
רמזים משניים נמצאו בדמויות חברי הלהקה ממוזיאון מאדאם טוסו האבלות, כביכול על מותו של מקרטני.
רמז נוסף נמצא בפסלו של האל שיווה, אל ההרס, המצביע על מקרטני הצעיר והבוגר (רמז זה בעייתי, שכן בפועל זהו פסלה של האלה לאקשמי).
רמז חשוב אחרון נמצא בדמות כף היד המנופפת לשלום של הקומיקאי איסי בון, הנמצאת מעל ראשו של מקרטני.
בצד האחורי בתמונה של החיפושיות מקרטני הוא היחיד שמפנה גבו אל המצלמה, ובנוסף ג'ורג' האריסון מצביע על השורה מהשיר She's leaving home שבה כתוב ביום רביעי בחמש בבוקר שעת מותו של מקרטני לכאורה.
רמזים רבים נמצאו גם בשירי האלבום: סוף השיר Sgt.
Pepper's Lonely Hearts Club Band ("הרשו לי להציג בפניכם את בילי שירס האחד והיחיד..." כרמז לחבר הלהקה החדש), Lovely Rita ("כשעמדתי ליד המדחן, ראיתי פתאום את ריטה"), Good Morning, Good Morning ("אין מה לעשות להציל את חייו...
אתה מציץ בבחורות ומתחיל לפלרטט, עכשיו אתה כבר בעניינים...
הרמז המשמעותי ביותר באלבום נמצא בשיר Strawberry Fields Forever, שבסופו נשמע לנון אומר, כביכול, "I buried Paul" (אני קברתי את פול).
בפועל, לנון אומר פעמיים ובקול ברור למדי "Cranberry Sauce" (רוטב חמוציות).
רמז בולט נוסף נמצא בשיר All You Need Is Love, בו דימו חלק ממחפשי הרמזים לשמוע את המילים "Yes he's dead...
בפועל, לנון אומר "Yesterday, She Loves You, Yeah, Yeah, Yeah", כמחווה לשיריה הידועים של הלהקה.
רמזים נוספים, קלושים אף יותר, נמצאו גם בשיר I Am the Walrus.
באלבום זה, שעטיפתו לבנה כמעט לחלוטין, לא נמצאו רמזים כלשהם על העטיפה, אך נמצאו רמזים רבים בין שירי האלבום.
רמז מרכזי נוסף נמצא בשיר I'm So Tired, שבסופו, אם משמיעים את התקליט לאחור, נשמע מלמול שבו דימו מחפשי הרמזים לשמוע "Paul is dead man, miss him, miss him" (פול מת עכשיו, מתגעגע אליו, מתגעגע אליו, מתגעגע אליו).
חשוב לא פחות היה הרמז בשיר Revolution 9, בו המשפט החוזר "Number nine" (משפט שאמר טכנאי הקלטות בעת הקלטת השיר), כאשר הוא מושמע לאחור, פורש כאילו הוא נשמע "Turn me on dead man" (הדלק אותי, איש מת).
גם באלבום זה, שלמעשה כלל רק ארבעה שירים של הלהקה (השאר היו שירים ישנים יותר ותוספות מוזיקה שעיבד ג'ורג' מרטין) נמצאו סימנים, כמו כף יד פתוחה מעל ראשו של מקרטני (בפועל, דמותו המצוירת של לנון מחווה את הסימן המוכר משנות השישים שצורתו דמוית /m\).
רמזים נמצאו גם בשירו של האריסון, Only a Northern Song ("כשאתם מקשיבים לשיר...
אתם צודקים, אין שם אף אחד".
בפועל, השיר עוסק בזכויות יוצרים והצלילים ה"לא נכונים" מכוונים, כפי שכותב האריסון: "הם פשוט מנגנים את זה כך").
עטיפת האלבום האיקונית שימשה כר נרחב להשערות.
ארבעת חברי הלהקה לוהקו לתפקיד האלוהים (לנון), הכומר (סטאר), הקברן (האריסון) והמת (מקרטני, בגלל היותו יחף ועיניו עצומות).
על העטיפה נראה פול כאשר הוא מחזיק סיגריה בידו הימנית למרות העובדה שהוא שמאלי, דבר המרמז שאין זה פול המופיע על העטיפה.
רמז חשוב אחר נמצא במכונית משטרה החונה ברקע ובחיפושית פולקסווגן שמספרה "LMW 281F".
בפועל: כמעשנים רבים, מקרטני אוחז לעיתים סיגריה בידו הימנית (מקרטני שמאלי).
הוא גם מופיע כך בצילום מוכר של הביטלס, שהופיע על מספר עטיפות תקליטונים.
הפרשנות של LMW כמתייחסת ללינדה מקרטני בעייתית, שכן ההכרות ביניהם חלה בשנת 1968, שנתיים אחרי מותו המשוער של מקרטני המקורי.
פול יחף כי היה חם באותו יום.
תמונות אחרות מאותו יום מראות אותם הולכים לכיוון ההפוך במעבר החצייה כשפול נועל סנדלים.
במלל השיר נמצאו כמה רמזים, וביניהם בשיר Come Together ("יש לו שיער עד לברך...
אחד ועוד אחד ועוד אחד הם שלושה...
בואו ביחד עכשיו, מעלי") ובשיר She Came in Through the Bathroom Window ("ולכן עזבתי את המשטרה ומצאתי לעצמי ג'וב קבוע" כרמז לכפיל ויליאם קמפבל).
רמז נוסף ניתן לראות בתנוחות הרגליים כאשר מקרטני צועד כשרגלו הימנית לפנים בעוד שאצל שאר חברי הלהקה רגלם השמאלית דווקא לפנים, כדי להראות את השוני בינם לבין מקרטני הכפיל, כביכול.
עוד רמז מיוחס לשלושת האנשים העומדים בלבן במדרכה שמשמאל (ברקע) המרמזים לכאורה על שלושת חברי הלהקה החיים.
מולם, במדרכה ממול, עומד אדם מבוגר, לצד מכונית המשטרה השחורה.
דמותו מיוחסת לסוכן מקסוול מ-MI5 ששמר על חברי הביטלס לבל יגלו את הסוד.
עטיפת האלבום האחרון של הביטלס שימשה אף היא כר נרחב לשמועה, כאשר תמונתו של פול מקרטני היא היחידה המופיעה ברקע אדום המרמז על דם בעוד ששאר חברי הביטלס מוצגים על רקע לבן.
פול מקרטני הוא גם היחיד המביט ישר בעוד ששאר חברי הלהקה מביטים הצידה ומופיעים בחצי פרופיל.
חברי הביטלס התייחסו תמיד בביטול לאגדה ולמאמיניה.
בשיר הקינטור למקרטני של לנון, "How Do You Sleep?", שר לנון "הטמבלים האלה צדקו כשהם אמרו שהיית מת".
בשנת 1999 פורסמה קלטת עם עדות של ג'ורג' האריסון שהסבירה על הנושא ונתנה את הסיבות להחלפת חבר הלהקה, אך קלטת זו התבררה כשקרית ולא מהימנה.
תאוריית הקשר אודות זיוף הנחיתה על הירח היא אחת מתאוריות הקשר הנפוצות והידועות ביותר, ועל פיה הנחיתה הראשונה של אסטרונאוטים על הירח עם אפולו 11, והבאות אחריה בתוכנית אפולו, לא התרחשו בפועל, אלא זויפו בידי נאס"א, בסיוע ה־CIA.
התאוריה זכתה לפרסום רב, ובמשאל דעת קהל בארצות הברית שערך מכון גאלופ בשנת 1999 נמצא כי 6% מהנשאלים הטילו ספק בכך שהאסטרונאוטים של אפולו הילכו על הירח.
בשידור הטלוויזיה של הנחיתה נשמע קולו של ניל ארמסטרונג אומר כי פני השטח מזכירים את הקרקע המדברית.
תצלומים של אזור 51 שצולמו על ידי לווייני ריגול רוסיים מראים כי פני השטח דומים מאוד.
התאוריה זכתה לפופולריות בזכות כמה סצנות בסרטים, שהעלו רעיונות דומים.
בסרט "קפריקורן 1" (משנת 1978) מתואר ניסיון של נאס"א לביים נחיתה מאוישת על מאדים, ויש הסבורים כי סצנה קצרה בסרט "יהלומים לנצח" מסדרת ג'יימס בונד (1971), המראה סימולציה של הנחיתה על הירח, אף היא עוררה אנשים לחשוב כי הנחיתה הייתה מזויפת.
המחזאי הבריטי דזמונד לודן כתב בשנת 1968 מחזה בשם "מכופפי החדשות" (The News-Benders), ובו הציג עולם שבו כל ההתפתחויות הטכנולוגיות הגדולות שהתרחשו מאז 1945 היו בעצם הדמיה, ולא התרחשו באמת.
המחזה הראה בין השאר נחיתה מזויפת על הירח באמצעות דגמים.
הראשונים לפרסם את תאוריית הקשר היו ביל קייסינג (Bill Kaysing) בספרו "מעולם לא הגענו לירח" משנת 1974, וראלף רנה, שפרסם ספר פופולרי בשם "נאס"א שיטתה באמריקה" .
בתוכנית הועלו כמה מהתהיות החביבות על תומכי תיאורית הקשר, כמו הטענה שדגל ארצות הברית, כפי שנקלט במצלמות נאס"א, מצולם מתנופף ברוח, שעה שעל הירח אין אטמוספירה; שבצילומים לא ניתן לראות את הכוכבים ברקע; או שהצל שמטילים הדגל והאסטרונאוטים על הקרקע אינו ממוקם בזווית נכונה.
עוד נטען בתוכנית כי כמחצית מהעובדים והאסטרונאוטים שהיו בסוד המבצע מתו בתאונות, ואילו אחרים, כולל ניל ארמסטרונג, נמנעים מלהתראיין.
טיעונים בולטים של מצדדיה של תאוריית הקשר, ותגובות עליהם
עשרה אסטרונאוטים שהיוו 15% מכלל האסטרונאוטים של נאס"א נהרגו בתאונות אימונים.
תומאס רונלד בארון שהיה מבקר איכות של נאס"א, העיד בפני ועדה על הליקויים שבתוכנית אפולו וטען כי קיבל איומים על חייו, נהרג ביחד עם אשתו ובתו החורגת על פסי רכבת שפגעה ברכבם.
הדו"ח בן 500 העמודים שעמד להגיש נעלם ולא נמצא עד היום.
התאוריה מקשרת את המוות של בארון והדוח שנעלם ל-CIA.
ההסבר לתופעה מוכר לאנשים העוסקים בצילום: קשה לתעד בתמונה אחת עצם גדול ובהיר מאוד באותה רמה של חשיפה לאור, כמו פני הירח או כדור הארץ הנראה ברקע, ועצם קטן ועמום מאוד, כמו הכוכבים המרוחקים.
לעיתים גם יוצרי קולנוע נאלצים לזייף כוכבים ולהוסיפם לסצנות ליליות, שכן המצלמות מכוונות לשחקנים ולא קולטות את הכוכבים שברקע.
הקרינה בחגורת ואן אלן לא תאפשר לאסטרונאוטים לשרוד עד לירח.
הירח מרוחק פי 10 מחגורת ואן־אלן.
החללית חצתה את החגורה במשך 30 דקות והדבר שקול לצילום חזה אחד - כ־1 מיליגריי.
הסרטים במצלמות יהפכו מעורפלים בשל הקרינה הזו.
סרטי הצילום אוחסנו בקופסאות מתכת כדי להגן עליהם מפני הקרינה.
החום על הירח במשך היום הירחי כל כך גבוה שהסרטים במצלמות יותכו.
שימוש נכון בכיסויים מתכתיים ובצבעים מסייע לבקר את הטמפרטורה של הסרט בתוך המצלמות.
אמנם הקרקע מתחממת בצהרי היום הירחי (הנמשך שבועיים שלנו), אך הנחיתות תוכננו כך שיבוצעו זמן קצר לאחר זריחת השמש באתר הנחיתה ובתנאים אלה, מערכות החימום והקירור הפעילות והסבילות של האסטרונאוטים הספיקו.
מועד השיגור חפף לאירוע של התפרצויות סולאריות מהגבוהות שנמדדו.
אין מכתש נחיתה כתוצאה מפעולת מנועי מודול הנחיתה.
אין סיבה שיהיה; דחף מנוע הנחיתה התפרש על שטח פנים גדול של קרקע הירח.
טיל השיגור (בחזרה מהירח) לא מראה סימנים של בעירה.
הידרזין (הדלק) והטטרוקסיד הדי־ניטרוגני (חומר מחמצן) היו חומרי הדלק של נחתות הירח, והם נבחרו בשל היותם ניצתים בקלות רק מהמגע ביניהם, הם גם יוצרים פליטה שקופה.
הסלעים שהובאו מהירח זהים לאלו שנאספו באנטארקטיקה.
ניתוח כימי של הסלעים מראה כי הם מכילים הרכב איזוטופי שונה וחסרים בהם יסודות חשובים.
ישנם רק כמה סלעים זהים להם, כאלה שמקורם במטאוריטים שנפלטו מהירח ומצאו דרכם לאנטארקטיקה במהלך התרסקויות מטאוריטים.
המשקל הכולל של מטאוריטים אלה זניח לעומת 340 הקילוגרמים של דוגמאות הירח שהובאו במשימות אפולו.
כמו כן הרכב סלעי אפולו זהה לזה שהובא לארץ בידי חלליות רוסיות בלתי מאוישות.
מדוע לא הועף אבק לאחר המראתם בחזרה של רכבי הנחיתה, אם זה נמצא בשפע באזורי הנחיתה?
האבק סביב רכבי הנחיתה נקרא רגולית, ומקורו במטאוריטים.
עומקה של שכבת האבק באזור הנחיתה של אפולו 11 היה כמה סנטימטרים.
אילו הייתה אטמוספירה היינו מצפים להעפה של האבק גם במרחק של עשרות מטרים בשל ההפרעות שיוצר החומר שנפלט מהטיל.
ואולם בתנאי הירח, הועף רק האבק שנמצא מידית מתחת למנוע.
מאותה הסיבה גם לא נמחקו עקבות נעלי האסטרונאוטים.
מדוע לא הועף אבק על רגלי רכב הנחיתה, ומדוע יש עקבות באבק מתחת לרכב הנחיתה שם האבק היה אמור לעוף בשל הגזים שפולט המנוע בעת הנחיתה?
בתנאי הירח - אטמוספירה דלילה ביותר - הועף רק האבק שנמצא מידית מתחת למנוע.
איך ייתכן שהדגל מתנפנף בהיעדר רוח על הירח?
ישנו מוט אופקי מעל הדגל הגורם לו להישאר מתוח.
האסטרונאוטים נאלצו לסובב את מוט הדגל כדי לנעוץ אותו בקרקע הירח, והסיבוב ולא תנועת אוויר כלשהי היא זאת שהביאה להתנופפות הבד.
התנופפות כזו על כדור הארץ הייתה נפסקת לאחר זמן קצר בגלל החיכוך עם האוויר, ואולם בתנאים על הירח המשיך הדגל להתנופף.
כיצד בהיעדר טיל בדומה לטיל ששימש להינתקות מכדור הארץ הצליחו להינתק מכוח הכבידה של הירח?
לירח כבידה נמוכה פי שישה ביחס לכדור הארץ וכן העדר האטמוספירה מקל על ההינתקות.
מדוע מחקו את כל קלטות המקור של אירוע היסטורי ויקר לפני שנחקרו על ידי גורמים מחוץ לנאס"א?
הסרטים אוחסנו ובמהלך שנות ה־70 וה־80, כאשר נאס"א סבלה ממחסור בסלילים של קלטות, היא עשתה שימוש חוזר בכ־200 אלף סלילים שחלקם הכילו את ההקלטות החשובות, מתוך מחשבה שאלו מכילות אך ורק נתונים.
כאשר מריצים את הסרטונים של הליכת הירח במהירות הגדולה פי 2, ההליכה נראית כמו דילוגים על פני כדור הארץ שמטבע ההאטה נראים כמו ריחוף.
ההליכה שבה השתמשו האסטרונאוטים על הירח שונה מההליכה על כדור הארץ, עקב כוח המשיכה הקטן והיעדר האטמוספירה על הירח.
האסטרונאוטים השתמשו בדילוגים וקפיצות שונות כדי להתקדם על הירח.
בתוכנית "מכסחי המיתוסים", בה בפרק מסוים נבדקו תאוריות קשר שונות בנוגע להיבטים מסוימים של הנחיתה על הירח.
שם נמצא, בעזרת שיחזור כוח הכבידה המדויק שפעל על האסטרונאוטים, כי ההליכה שהשתמשו בה האסטרונאוטים היא דרך יעילה והגיונית מאוד לנוע בעזרתה על הירח.
לאחר שנים של גיבוש תאוריית קשר בגין זיוף נחיתת אפולו 11 על הירח, נאס"א החליטה לצאת נגד אותה קונספירציה.
מבקרי נאס"א טוענים כי התאוריה מגלה שיפוט לקוי וחוסר ביטחון.
כדי להפיץ את מתקפת הנגד שלה, נאס"א שכרה את שירותיו של סופר המדע ג'ים אוברג תמורת שכר של 15 אלף דולרים.
בשלהי 2002 שבה התאוריה לכותרות, כשאחד החסידים הבולטים שלה, יוצר הסרטים בארט סיברל, התעמת עם האסטרונאוט באז אולדרין בבית מלון בבוורלי הילס.
סיברל דרש מאולדרין שיישבע בכתבי הקודש שאכן נחת על הירח וכינה אותו שקרן ופחדן; בתגובה אולדרין הכה אותו בפניו.
לכן החליטה נאס"א שמחובתה להגיב לטענות הבלתי פוסקות בנושא.
הספקנים יתפשו את המהלך כחלק מהמארג הקונספירטיבי – תפרסם הסוכנות מסמך שיפרט את העדויות לכך שנחיתת החללית אפולו 11 על הירח ביולי 1969 אכן התרחשה.
"היה קשה יותר לזייף את כל העניין מלעשות אותו", כותבים אנשי נאס"א באתר האינטרנט של הסוכנות, ופונים להפריך את הטענות המרכזיות של מכחישי הנחיתה, אולם בסופו של דבר המסמך נגנז.
נאס"א מביאה גם הוכחות חיוביות לנחיתה על הירח ובראשן הסלעים הייחודיים במשקל 381 קילוגרם שהביאו עמם האסטרונאוטים לכדור הארץ.
תאוריית השוק היעיל או השערת השוק היעיל היא תאוריה בכלכלה פיננסית לפיה מחירים של ניירות ערך, כגון מניות הנסחרות בבורסה, שואפים לגלם בתוכם את כל המידע הקיים והניתן להשגה על החברות או על הנכסים הסחירים.
מסקנה חשובה מתאוריה זו היא שלא ניתן או לפחות קשה מאוד למשקיעים לנצל אי יעילות בשוק כדי להפיק רווחים באמצעות בחירה חכמה של ניירות ערך שנראים כזולים, משום שהשוק מתמחר במלואו את כל הסיכונים והסיכויים הגלומים בכל הנכסים הנסחרים בשוק.
את התאוריה והמושגים ניסח לראשונה יוג'ין פאמה במאמרו Random Walks In Stock Market Prices מ-1965.
ישנן מספר הנחות הדרושות לקיומו של שוק יעיל:
מידע חדש מתפרסם באופן אקראי ועצמאי, ונודע לכל השחקנים בשוק בעת ובעונה אחת.
התאמה מהירה מאוד של מחירים למידע חדש.
התאוריה מתיישבת עם המציאות במידה שבה מידע זמין לכולם ועלותו אפסית.
לתאוריית השוק היעיל מספר גרסאות: חלשה, חצי-חזקה, וחזקה.
הנחת יעילות חלשה היא כי מחיר נייר הערך משקף את כל המידע ההיסטורי על המסחר במנייה, לרבות מחירי עבר והיקפי המסחר הקודמים.
(ולכן, תחת הנחה זו ניתוח טכני לבדו לא יכול להשיג תשואה עודפת לאורך זמן).
דרך נוספת לפרש את הטענה היא שללא מידע נוסף על הנכס, ניתן לראות את מחירי הנייר כהילוך מקרי תחת התפלגות לא ידועה כלשהי.
הצורה החצי חזקה טוענת כי מחיר נייר הערך משקף את כל המידע הציבורי, עד אותה עת, והוא מתעדכן באופן מיידי ומדויק עם כל קבלת מידע ציבורי חדש (למשל, עם פרסום הודעות של החברה בבורסה).
הצורה החזקה טוענת כי מחיר נייר הערך משקף את כל המידע ביחס לנייר, לרבות מידע שטרם נחשף לציבור (כלומר, אין ערך להחזקת מידע פנים).
קיים מספר לא רב של משקיעים, כגון וורן באפט, ביל מילר, ביל גרוס, פיטר לינץ' שהצליחו לאורך זמן ובאופן מובהק להשיג תשואה עודפת על השוק.
על כן לא ניתן לקבוע שההשערה נכונה לגמרי, ודאי שלא בצורתה החזקה.
כמו כן קיימות בשוק אנומליות, תופעות שמתרחשות בניגוד לתאוריית השוק היעיל וקשה להסבירן.
עם זאת אין ספק שבעידן אוטוסטרדת המידע, מידע הפך להיות זמין ליותר ויותר שחקנים בשוק, בזמן קצר יותר ובעלות נמוכה יותר מאי פעם בעבר.
כתוצאה מכך קשה יותר מבעבר לאתר אי-יעילות בשווקים הפיננסיים.
תופעת אפקט ינואר סותרת את תאוריית השוק היעיל.
פרדוקס גרוסמן שטיגליץ מפריך את ההנחה שהשוק יכול להיות יעיל באופן מושלם בהינתן רציונליות של המשקיעים.
לפי הפרדוקס, אם השוק היה יעיל, לא הייתה שום תמורה להשקעה אקטיבית ותמחור מחדש של מניות לפי מידע חדש שנכנס לשוק, וממילא פעילות כזו הייתה פוסקת, מה שהיה גורם למחירי המניות לא לשקף את המידע החדש, מה ששוב היה הופך את השוק ללא יעיל.
ממשלת הכיבוש הציונית, או ממשלה תחת כיבוש ציוני היא תאוריית קשר אנטישמית לפיה הממשלות הרשמיות ברוב ארצות העולם אינן אלא ממשלות בובות, כאשר בפועל שולטת בהן ממשלת ישראל או היהודים ככלל.
התאוריה נפוצה מאוד בקרב ארגונים נאו-נאציים ולאומניים בארצות הברית ובאירופה ופופולרית ביותר בקרב מוסלמים אנטישמים ומהווה סמן מודרני מאוד מוכר של האנטישמיות המוסלמית.
על אף השימוש במילה Zionist, תאוריית הקשר מתייחסת ליהודים בכלל, ולא רק לציונים, והיא אנטישמית מיסודה ולא רק אנטיציונית כפי שחלקם מנסים לטעון.
המשתמשים במושג ZOG הם חלק מארגונים אנטישמיים המאמינים בעליונות הגזע הלבן בכל רחבי העולם ולא רק בארצות הברית, וביניהם: פמיאט (רוסיה), KKK, זהות נוצרית, וכדומה.
בנוסף, חלק מן המשתמשים במושג הם פרו-פלסטינים המנסים להסית נגד ישראל בעקבות הסכסוך הישראלי-ערבי.
נטען כי הארגון עצמו הוקם בהשראת הספר "יומני טרנר" בו מתוארת שליטה יהודית על ממשל ארצות הברית והשתלטות האדם הלבן על העולם.
מטרתו של "המסדר" היא הקמת מדינה משלהם בצפון ארצות הברית, שתהיה "נקייה" לגמרי מיהודים, מבעלי עור כהה ומבני מיעוטים נוספים.
ב-1983, כחלק ממעשי השוד, ירה חבר "המסדר" במרכז קהילתי יהודי בלוס אנג'לס כדי להדגיש את נקודת ראייתו ולצורכי הסתה.
הכינוי ZOG ("ממשלת הכיבוש הציונית") נפוץ בפרסומים אנטישמיים שונים.
למשל, באתר "Jew Watch" נטען שכל מדינות המערב ומדינות נוספות נשלטות על ידי "ממשלות כיבוש ציוניות".
נאו-נאצים בשוודיה טענו שהממשלה "מדללת את הגזע הלבן בשוודיה" וכינו אותה "ממשלת הכיבוש הציונית השוודית".
פרסומו של המושג והשימוש הנרחב במושג זה כיום נובע מפוסט באתר אינטרנט של האומות האריות ב-1996 שבו הם תבעו את הכרזת עצמאותם.
בכימיה, תאוריית הקשר הערכי (Valence bond theory) היא אחת משתי תאוריות מדעיות בסיסיות, כאשר השנייה היא תאוריית האורביטלים המולקולריים, שפותחו כדי להסביר קשרים כימיים באמצעות מכניקת הקוונטים.
תאוריה זו מסבירה כיצד האורביטלים של אטומים שונים מתחברים יחד ליצירת קשרים כימיים כאשר נוצרת מולקולה.
להבדיל, תאוריית האורביטלים המולקולריים מתארת את האורביטלים כשייכים לכל המולקולה.
ב-1916 ניסח גילברט ניוטון לואיס את הרעיון כי קשרים כימיים נוצרים על ידי אינטראקציה של שני אלקטרונים משותפים, והציע לשם כך הצגה של מולקולות באמצעות מבנה לואיס.
ב-1927 ולטר הייטלר ופריץ לונדון ניסחו תאוריה שאפשרה לראשונה חישוב של תכונות קשרים של מולקולת H2 בהסתמך על שיקולים של מכניקת הקוונטים.
הייטלר קבע כיצד להשתמש במשוואת הגל של שרדינגר (1925) כדי להראות כיצד פונקציות הגל של שני אטומי מימן מתחברות יחד ליצירת קשר קוולנטי.
מאוחר יותר השתמש לינוס פאולינג ברעיונות של לואיס יחד עם התאוריה של הייטלר-לונדון ופיתח שני מושגים נוספים בתאוריית הקשר הערכי: רזוננס (1928) והכלאה אורביטלית (1930).
על פי תאוריה זו קשר קוולנטי נוצר בין שני אטומים על ידי חפיפה של אורביטלי ערכיות אטומים חצי מלאים של כל אחד מהאטומים המכילים אלקטרון לא מזווג יחיד.
מבנה קשר ערכיות זהה למבנה לואיס, אך כשלא ניתן לכתוב מבנה לואיס יחיד, נעשה שימוש במספר מבנים של קשרי ערכיות.
כל אחד ממבנים אלו מייצג מבנה לואיס ספציפי.
שילוב זה של מבני קשרי ערכיות הוא הנקודה המרכזית בתאוריית הרזוננס.
על פי תאוריית הקשר הערכי האורביטלים האטומים החופפים של האטומים המשתתפים יוצרים קשר כימי.
בגלל החפיפה, ההסתברות המרבית היא שהאלקטרונים יימצאו באזור הקשר.
תאוריית האורביטלים הערכיים רואה את הקשרים כאורביטלים הקשורים באופן חלש (חפיפה מעטה).
האורביטלים האטומיים החופפים עשויים להיות שונים.
שני הסוגים של אורביטלים אטומים חופפים הם סיגמא ופי.
קשרי סיגמא קורים כאשר האורביטלים של שני אלקטרונים משותפים חופפים ראש אל ראש.
קשרי פאי נוצרים כאשר שני אורביטלים חופפים צד אל צד.
במושגים של סדר קשר, בקשרים יחידים יש קשר סיגמא אחד, קשרים כפולים מורכבים מקשר סיגמא וקשר פאי, וקשרים משולשים מכילים קשר סיגמא ושני קשרי פאי.
האורביטלים האטומים של הקשר עשויים לעבור הכלאה.
תאוריית הקשר הערכי ותאוריית האורביטלים המולקולריים
תאוריית הקשר הערכי משלימה את תאוריית האורביטלים המולקולריים, שבניגוד אליה לא מניחה כי זוגות אלקטרונים הם מקומיים בין שני אטומים ספציפיים במולקולה אלא הם מתפזרים בקבוצות של אורביטלים מולקולריים אשר יכולים להתפרש על המולקולה כולה.
תאוריית האורביטלים המולקולריים מסוגלת לנבא תכונות מגנטיות בצורה ישירה, בעוד שתאוריית הקשר הערכי מביאה תוצאות דומות אך בצורה מסובכת יותר.
המתמטיקה עליה מסתמכת תאוריית הקשר הערכי מורכבת יותר ומגבילה את התאוריה למולקולות קטנות, אולם תאוריית הקשר הערכי מספקת תמונה מדויקת בהרבה של ארגון מחדש של מטען אלקטרוני שקורה כאשר קשרים נשברים ונוצרים במהלך תגובה כימית.
בפרט תאוריית הקשר הערכי מנבאת בהצלחה את התפרקות של מולקולות דו אטומיות בעלות אטומים זהים לאטומים נפרדים, בעוד שתאוריית האורביטלים המולקריים מנבאת את ההתפרקות לתערובת של אטומים ויונים.
היבט חשוב של תאוריית הקשר הערכי הוא התנאי לחפיפה מקסימלית אשר מובילה ליצירת הקשרים החזקים ביותר האפשריים.
תאוריה זו משמשת להסבר יצירת הקשר הקוולנטי במולקולות רבות.
לדוגמה במקרה של מוקולת F2 קשר הF - F נוצר על ידי חפיפה של אורביטלי pz של שני אטומי ה- F, כל אחד מכיל אלקטרון לא מזווג.
מאחר שטבעה של חפיפת האורביטלים שונה ב H2 וב F2, חוזק הקשר ואורכו שונים בין מוקלות H2 לF2.
במולקולת HF הקשר הקוולנטי נוצר על ידי חפיפה של האורביטל הראשון של H והאורביטל 2pz של F, כל אחד מכיל אלקטרון לא מזווג.
שיתוף האלקטרונים בין H ו-F מוביל לקשר קוולנטי ב HF.
תאוריית התא היא תאוריה מדעית לפיה התאים הם יחידת המבנה הבסיסית של כל יצור חי.
פיתוח תאוריה זו, במהלך המאה ה-17, התאפשר הודות להתקדמות בתחום המיקרוסקופיה.
תאוריה זו היא אחת מאבני היסוד של הביולוגיה.
התאוריה טוענת כי תאים חדשים נוצרים מתאים קיימים אחרים, וכי התא הוא יחידה בסיסית של מבנה, תפקוד וארגון בכל היצורים החיים.
גילוי התאים ופיתוח התאוריה של התא נבעו כתוצאה מפיתוח אמצעים להגדלה שאפשרו צפייה בסוגים שונים של תאים.
הראשון שפיתח מיקרוסקופ להגדלה היה זכריאס יאנסן (Sacharias Jansen), שפיתח בסביבות שנת 1595 מיקרוסקופ שהגדיל פי עשרה.
אולם רק כשבעים שנה לאחר מכן תועד האיש הראשון שצפה בתאים מבעד לעדשות המיקרוסקופ.
התא התגלה לראשונה על ידי המדען האנגלי רוֹבֶּרט הוּק (Robert Hooke; 1635–1703).
הוא בדק (תחת מיקרוסקופ אופטי מורכב) פרוסות דקות מאוד של רקמת שעם וראה מספר רב של נקבוביות זעירות (שלמעשה היו דפנות של תאים לא חיים).
את המראה שנגלה לעיניו הוא פרסם בשנת 1665 בספרו מיקרוגרפיה, ולתיאור הוא צירף שרטוט של מראה התאים כפי שהם נראו לו תחת המיקרוסקופ .
מראה הנקבוביות של רקמת השעם הזכיר להוק תאי שינה חצובים בקיר שמתאים לנזירים לחיות בהם, ובגלל האסוציאציה הזו הוא כינה אותם בספרו 'cells' (ובעברית: 'תאים'), השם אותו הם נושאים עד היום, וזהו סביר להניח השימוש הראשון המתועד של המונח cell (תא) בהקשר זה.
הוק מכנה אותם בספרו "נקבוביות" או "תאים".
הראשון שצפה בתא חי דרך מיקרוסקופ היה חוקר הטבע ההולנדי אַנְטוֹנִי וַאן לֶבֶנְהוּק (Thonis van Leeuwenhoek; 1632–1723).
לבנהוק היה הראשון שצפה בתאים חיים של יצורים חד-תאיים מבעד לעדשה המגדילה פי 270, זאת לאחר שנחשף לחיבורו של הוק, "מיקרוגרפיה".
במכתב ששלח לחברה המלכותית בלונדון בשנת 1674 הוא תיאר את האצה ספירוגירה וקרא לאורגניזמים הנעים בשם אנימאלקולס (animalcules), שמשמעו "בעלי חיים קטנים".
לוונהוק לא השתמש במונח 'cell' אלא כינה אותם "כדוריות" (globules).
לוונהוק ככל הנראה ראה גם חיידקים.
תאוריית התא עמדה בניגוד לתאוריות הוויטליזם (Vitalism) שהוצעו לפני גילוי התאים.
הרעיון שתאים יכולים להיות מופרדים ליחידות בודדות הוצע על ידי לודולף כריסטיאן טרוויראנוס ועל ידי יוהאן יעקב פאול מולדנהאוור.
כל זה הוביל בסופו של דבר לגיבושו של אחד העקרונות הבסיסיים בתאוריית התא המודרנית על ידי הנרי דטרושה (Henri Dutrochet) בהכריזו כי "התא הוא המרכיב הארגוני הבסיסי".
התצפיות של הוק, לוונהוק, שליידן, שוואן, וירכוב, ואחרים הובילו לפיתוח תאוריית התא.
תאוריית התא היא ההסבר המקובל כיום לגבי מהות היחסים בין תאים לבין יצורים חיים.
כל היצורים החיים או האורגניזמים עשויים מתאים ומתוצריהם.
תאים חדשים נוצרים על ידי חלוקתם של תאים ישנים לשניים.
תאים הם יחידות הבניין הבסיסיות של החיים.
תאוריית התא נכונה לגבי כל היצורים החיים, בין אם הם גדולים או קטנים, פשוטים או מורכבים.
מאחר שעל פי מחקרים, התאים משותפים לכל היצורים החיים, הם יכולים לספק מידע כללי על החיים.
ומאחר וכל התאים מקורם בתאים אחרים, מדענים יכולים לחקור אותם על מנת ללמוד על גדילה, רבייה וכל שאר הפעולות שיצורים חיים מבצעים.
פיתוח תאוריית התא נזקפת בדרך כלל לזכותם של שלושה מדענים: הביולוג הגרמני תאודור שוואן (Theodor Schwann; 1810–1882), הבוטנאי הגרמני מתיאס שליידן (Matthias Jakob Schleiden; 1804–1881), והביולוג הגרמני רודולף וירכו (Rudolf Virchow; 1821–1902).
בשנת 1839, הציעו שוואן ושליידן כי התאים הם היחידה הבסיסית של החיים.
התאוריה שלהם קיבלה את שני העקרונות הראשונים של תאוריית התא המודרנית (ראה בסעיף הבא, להלן).
אולם תאוריית התא של שליידן נבדלת מתאוריית התא המודרנית בכך שהיא הציעה שיטה של התגבשות ספונטנית שהוא כינה "גיבוש תאי חופשי".
בשנת 1858, הסיק רודולף וירכו כי כל התאים מקורם בתאים קיימים, ובכך השלים את תאוריית התא הקלאסית.
כל האורגניזמים החיים בנויים מתא אחד או יותר.
תאים הם היחידה הבסיסית של החיים.
כל התאים מקורם בתאים קיימים.
התא הוא יחידת המבנה, הפיזיולוגיה והארגון ביצורים חיים.
התא הוא בעל קיום כפול גם כישות בפני עצמה וגם כאבן בנין בהרכבתם של אורגניזמים.
החלקים המקובלים של תאוריית התא המודרנית כוללים:
כל היצורים החיים הידועים בנויים מתא אחד או יותר.
כל התאים מקורם בתאים קיימים שהתחלקו.
התא הוא היחידה הבסיסית של מבנה ותפקוד בכל היצורים החיים.
הפעילות של אורגניזם תלויה בפעילות הכוללת של תאים עצמאיים.
זרימת האנרגיה (מטבוליזם וביוכימיה) מתרחשת בתוך התאים.
תאים מכילים מידע תורשתי (DNA) אשר מועבר מתא לתא במהלך חלוקת התא.
כל התאים בבסיסם זהים בהרכבם הכימי באורגניזמים של מינים דומים.
פרוקריוטים: תאים פרוקריוטים הם חסרי גרעין, החומר התורשתי שלהם (ה - DNA) מאורגן ככרומוזום או כרומוזומים ונמצא בציטופלסמה של התא בצורה מעגלית או ליניארית, ומכילים אברונים תחומי-ממברנה וריבוזומים.
חיידקים אמיתיים וחיידקים קדומים הם שתי העל-ממלכות של הפרוקריוטים.
איקריוטיים: תאים איקריוטיים, מן הצד השני, הם בעלי גרעין התחום בממברנה המכיל את הכרומוזומים, ואברונים תחומי-ממברנה נוספים כמו מיטוכונדריה, כלורופלסט, ליזוזום, רשתית תוך-פלזמית המחוספסת והחלקה והוקואולה.
תאוריית ה"צייד בעולם של חקלאים" הוצעה לראשונה על ידי טום הרטמן (Thom Hartmann), פסיכותרפיסט שעבד עם ילדים עם הפרעת קשב.
זוהי תאוריה אנתרופולוגית המסבירה את מקורותיה של הפרעת הקשב וההיפראקטיביות במעבר של בני האדם מחיים בחברות לקט-ציד לחברה חקלאית.
על פי התאוריה, בחברות לקט-ציד יש לאנשים עם הפרעת קשב יתרון הישרדותי.
הקשב של הגברים הציידים שרגיש להפרעות מהסביבה, בעיקר הפרעות רעש, היכולת לעבור למצב של התמקדות-יתר במצבים של סכנה, רמת האנרגיה הגבוהה, האימפולסיביות, הנטייה לקחת סיכונים והחיפוש אחרי אדרנלין – כל אלה הם תכונות מאפיינות של הפרעת הקשב וההיפראקטיביות.
עם הזמן כשהאדם עבר לתרבויות חקלאיות, חלה הסתגלות אבולוציונית וכיום רוב האנשים חסרים את מאפייני הפרעת הקשב וההיפראקטיביות.
הרטמן משער גם שבתרבות של מהגרים, כמו החברה האמריקאית למשל, שיעור האנשים עם הפרעת קשב והיפראקטיביות הוא גבוה מבחברות אחרות של יושבי קבע.
מנקודת המבט של תאוריית הצייד בעולם של חקלאים, הפרעת הקשב וההיפראקטיביות אינה לקות, אלא צורת פעילות שונה של המוח שיש לה יתרונות במצבים מסוימים.
הרטמן שם דגש על היתרונות האלה ומציע לאנשים שההפרעה קיימת אצלם להכיר את היתרונות האלה ולבנות את חייהם בהתאם.
למשל, בחירת מקצועות כמו כירורג, או כבאי שדורשים התמקדות-יתר תחת לחץ, עיסוק ביזמות או בשוק ההון, שבהם יש כל הזמן גירויים חיצוניים השומרים על עניין והתמקדות-יתר, ודורשים תפקוד בסביבה המשתנה כל הזמן, או ספורט שמשלב גם הוא את כל התכונות האלה.
עם פרסומה, התאוריה של הרטמן משכה תשומת לב רבה.
אולם, היא לא פותחה ונזנחה.
נטען גם כי התאוריה חסרה פן יישומי-טיפולי.
תאוריית הקרבה הבין-אישית עוסקת במחקר על השפעת המרחק הפיזי בין בני-אדם על התנהגותם והרגשתם.
תורת הקרבה הבין אישית היא חלק ממחקר התקשורת הבלתי-מילולית.
האנתרופולוג אדוורד הול טבע את המושג בשנת 1963 וחקר את הנושא.
הוא הדגיש את חשיבותו היישומית של חקר תחום זה, הן בהקשר ליחסים בינאישיים והן בתכנון מרחבי בבתים ובניינים, ואף בתכנון עירוני רחב היקף.
הול השתמש כבסיס לעבודתו במחקריו של הזואולוג השווייצרי הייני הדיגר , שעסקו במרחקים בעולם החי.
הדיגר הבחין בין מרחק בריחה של חיות, מרחק קריטי (מרחק התקפה), מרחק אישי (בין חיות ממינים שונים ללא מגע ביניהן), ומרחק חברתי (בין חיות מאותו מין).
הול ראיין במחקריו מאות אנשים, כדי לקבוע סיווגים דומים לכך בקרב בני האדם וקריטריונים להבחנה ביניהם.
על פי הול, ניתן לחלק את המרחקים בין שני אנשים באופן הבא:
מרחק אינטימי: עד 45 ס"מ
מרחק ציבורי: יותר מ-360 ס"מ
המידות הללו משתנות מתרבות לתרבות.
כמו כן יש משמעות למעמד החברתי: לאדם בעל מעמד חברתי גבוה מהשני קל יותר לחדור מהמרחק החברתי לאישי.
תורת הקרבה הבין אישית עוסקת במספר נושאים בבחינת הקרבה הפיזית בין אנשים:
כיוון: קשר עין וכיוון הגוף בזמן שיחה
מגע: בידיים, בזרועות, בכתף, בגב או בראש
חום גוף: מידת חום הגוף הנקלטת מהשני
ריח: איזה ריח נקלט מהשני
עוצמת הקול: המרחק יכול להימדד גם על ידי מדידת עוצמת הקול, כי גם דרך הקול אפשר לחדור למרחב אישי ואף אינטימי.
כמו כן עוסקת תורת הקרבה הבין אישית בתחומי החלל:
תאוריית השחקן-רשת (Actor-Network Theory, ידועה גם כ-Actant-Network Theory או בקיצור "ANT") היא תאוריה במדעי החברה, אשר פותחה בהדרגה החל משנות ה-80, ומיוחסת בעיקר לברונו לאטור ומישל קאלון.
התאוריה החלה כגישה ביקורתית בתחום הסוציולוגיה של המדע ובהמשך השפיעה על תחומים נוספים בסוציולוגיה, אנתרופולוגיה, היסטוריה ופילוסופיה של המדע, לימודי מגדר ואף מנהל עסקים.
מקובל לראות את התאוריה כאחת מאבני היסוד של המחשבה הפוסט-הומניסטית.
עד לראשית שנות ה-80, שלטו בסוציולוגיה של המדע שתי אסכולות עיקריות: "הסוציולוגיה של הטעות", אשר הושפעה בעיקר מכתיבתו של רוברט מרטון, וגישת ה"הבניה החברתית של המדע", אשר נחשבה לביקורתית יותר.
"הסוציולוגיה של הטעות" הגדירה את המדע כתחום אובייקטיבי, המגן על עצמו מהשפעות חברתיות ופוליטיות באמצעות נורמות ייחודיות לקהילה המדעית.
מנקודת מבט זו, השפעתם של גורמים חברתיים על המדע מסתכמת בהסטת המדע מהמסלול לגילוי האמת ולגרימת טעויות.
מנגד, גישת ההבניה החברתית של המדע, אשר זוהתה בעיקר עם הסוציולוגים הארי קולינס ודייוויד בלור, טענה כי דיוק ואובייקטיביות מדעיים, ממש כמו טעויות, הם תוצרים חברתיים ולפיכך יש להסביר כל תוצר מדעי כמושפע מכוחות חברתיים, כלכליים ופוליטיים.
סוציולוגים של הבניה חברתית של מדע התמקדו בחקר מקרי מבחן של מחלוקות מדעיות, וטענו כי ככלל, מחלוקות בין מדענים מוכרעות בהתאם לכוח הכלכלי, החברתי והפוליטי בו מדענים מחזיקים.
ברונו לאטור, שהיה מההוגים הראשונים שפיתחו את תאוריית השחקן-רשת, ביקר את שתי הגישות הללו.
הוא טען בספרו "המדע בפעולה" כי עובדות מדעיות הן התוצר הסופי של תהליך המחקר המדעי, ועל כן לא ניתן להישען על עובדתיותן על מנת להסבירן, כפי ש"הסוציולוגיה של הטעות" עושה.
מאידך גיסא, הוא ביקר את גישת ההבנייה החברתית, וטען כי היא מייחסת את יישובן של מחלוקות מדעיות לאינטרסים ויחסי כוח בחברה, ומתעלמת מהעובדה כי יישובן של מחלוקות מדעיות מגדירה מחדש את החברה ואת יחסי הכוח שבה.
הביקורת של "ההבנייה החברתית של המדע" ושל "הסוציולוגיה של הטעות" הובילה את ברונו לאטור ומישל קאלון לנסח מתודולוגיה רדיקלית יותר לחקר המדע.
במהלך שנות ה-80 וה-90, השניים פרסמו סדרה של מחקרים היסטוריים ואתנוגרפיים על תהליך הייצור של אמיתות מדעיות, אשר ניסחו את התובנות התאורטיות של גישת השחקן-רשת ויישמו אותן אמפירית.
קאלון, למשל, חקר ביולוגים ימיים אשר עקבו אחרי אוכלוסיית הצדפות במפרץ סן בריו שבצרפת וניתח את היחסים ההדדיים בין הביולוגים, אוכלוסיית המדענים המקומית והצדפות.
לאטור פרסם את הספר "פיסטורה של צרפת", מחקר היסטורי על עבודתו של לואי פסטר, אשר ניתח את האופן שבו טכנולוגיית הפיסטור עיצבה מחדש את החברה הצרפתית, את הטבע ואת מעמדו האקדמי של פסטר.
ב-1996 פרסם לאטור את הספר "ארמיס: או אהבת הטכנולוגיה", בו תיאר את פיתוחו וכישלונו של פרויקט חדשני של תחבורה ציבורית בפריז.
כמו כן, פרסמו לאטור, קאלון וכותבים אחרים כמו ג'ון לואו ווויב בקר מחקרים רבים נוספים בתחום הסוציולוגיה של המדע והטכנולוגיה.
סימטריה בין שחקנים אנושיים לשחקנים לא-אנושיים
בניגוד לתאוריות סוציולוגיות אחרות, המתמקדות בניתוח של יחסים בין בני אדם, תאוריית השחקן-רשת מנתחת גם קשרים בין אובייקטים לא-אנושיים לבין בני אדם.
העולם על פי תאוריית השחקן-רשת מורכב ממערכים (assemblages) של גורמים אנושיים ובלתי-אנושיים, המצויים ביחסים הדדיים ומעצבים זה את זה.
בכך מהווה התאוריה כר פורה לבחינת היחסים בין בני אדם לסביבתם, ובוחנת את האופן שבו גורמים לא אנושיים משחקים תפקיד מרכזי בעיצובם של יחסים חברתיים.
תפיסה זו היא אחת מאבני היסוד של המחשבה הפוסט-הומניסטית.
שבירת האבחנה בין מבנה חברתי לבין שחקנים
תאוריית השחקן-רשת שוברת את הדיכוטומיה בין סוכנות למבנה חברתי, אשר אפיינה את מרבית התאוריות הסוציולוגיות מאז שנות ה-60. על פי רוב, סוציולוגים קלאסיים התייחסו למבנה החברתי כעצמאי מאינדיבידואלים, ואל אינדיבידואלים כבעלי פוטנציאל להשפיע על המבנה ובכל מקרה - כמושפעים ממנו תמיד.
לעומת גישות אלה, תאוריית השחקן-רשת מתייחסת לכל אדם או אובייקט כגורמים במערכים גדולים יותר, ובו בזמן, כמערכים המורכבים מגורמים אחרים.
למשל, פרויקט הרכבת "אראמיס" אותו חקר לאטור היה בעצמו "מערך", שנוצר מהחיבור בין גורמים אנושים ובלתי אנושיים שונים: פוליטיקאים שקידמו אותו, מדענים שפיתחו אותו, טכנאים שתחזקו אותו, כמו גם מסילות ברזל, קווי חשמל, מחשבים וקרונות.
כל אחד מהגורמים הללו מקבל בעצמו את תכונותיו מיחסו לגורמים האחרים; למשל, מעמדם של המדענים והטכנאים המעורבים בפרויקט תלוי בהצלחתה של הרכבת לתפקד, ומאידך הרכבת לא תתקיים ללא תמיכתם של גורמים אנושיים - פוליטיקאים, טכנאים ונוסעים.
במובן זה, העולם החברתי והלא חברתי מהווה רשת של השפעות הדדיות: כל "מבנה" מורכב מגורמים רבים, וכל אחד מהגורמים הללו מהווה בעצמו מבנה.
לאטור ביקר את נטייתם של סוציולוגים בני זמננו להתייחס לחברה כאל משתנה מסביר.
"חברה", על פי לאטור, היא לא גורם יציב שיכול להסביר באופן סיבתי תופעות אחרות.
לאטור העדיף לנתח רשתות - תלכיד היברידי של גורמים אנושיים ובלתי אנושיים, ולא להגביל את מסגרת הניתוח לשחקנים האנושיים בלבד.
באחד מספריו המאוחרים הוא קרא להחליף את הסוציולוגיה (Sociology) בא-סוציולוגיה (Associology) - לחקור "חיבורים" בין גורמים שונים ולא את החברה.
השפעה מחוץ לסוציולוגיה של המדע
החל מסוף שנות ה-90, מישל קאלון ואחריו סוציולוגים נוספים כמו דונלד מקנזי החלו ליישם את עקרונות התאוריה בחקר הכלכלה ובפרט במחקר הסוציולוגי של שווקים פיננסיים.
ב-1998 פרסם קאלון מבוא לאסופת מאמרים בעריכתו ובו ניסח אג'נדה מחקרית אשר תנתח את מדע הכלכלה לא כמייצג של החיים הכלכליים, אלא כמעצב אותם.
בעשור שלאחר מכן היווה המבוא השראה לשורה של חוקרים צעירים אשר ניתחו את השפעתן של תאוריות כלכליות על הכלכלה.
תחום זה הוא מתחומים הפוריים ביותר כיום בענף הסוציולוגיה הכלכלית.
לפי התיאוריה, ערכו של השחקן נגזר מתפקודו בתוך הרשת, וכלל השחקנים ברשת תלויים אלו באלו לצורך מימוש מטרתה המלאה של הרשת.
כאשר אחד מהגורמים הללו לא ממלא את תפקידו, נוצר כשל במימוש מטרת הרשת.
התלות ההדדית של כלל השחקנים ברשת באה לידי ביטוי בפלטפורמות אינטרנט.
בפלטפורמות הללו, ככל שיש יותר שחקנים ברשת היא נהיית מועילה יותר עבורם וכך תלותם בפלטפורמה גדלה.
למשל, רשתות חברתיות הופכות להיות רלוונטיות יותר למשתמשים ככל שיש בהן יותר חברים, ואלגוריתמים של חיפוש משתפרים ככל שיותר אנשים עושים בהם שימוש.
אם מוציאים מהרשתות הללו את מי ממרכיביהם, תפקודן ייפגע.
כך למשל, אם יוציאו מרשת חברתית את חבריה, הרי שהיא לא תוכל עוד לתפקד כרשת חברתית.
התרחבות הרשתות הדיגיטליות מנכיחה את התיאוריה באופן מוחשי – רשתות רבות, חרף היותן וירטואליות לכאורה, מכילות בתוכן שחקנים פיזיים כמו לוויינים, מסכים, מודם ודיסקים וכן שחקנים אנושיים דוגמת מהנדסות תוכנה המתחזקות את המערכת.
בהיעדר מי מהרכיבים הללו, לא יהיה ניתן לעשות שימוש באמצעי תקשורת מבוססי אינטרנט, GPS ועוד.
כלומר, רשתות תקשורת אלו ממחישות את הטענה התאורטית של ANT כי לא קיימת דיכוטומיה בין הרכיבים האנושיים לרכיבים הלא אנושיים ברשת ובמקום זאת שמה דגש על חשיבותן של האינטראקציות בין השחקנים.
תאוריית השיקום של קריסי היא תאוריה בקרימינולוגיה לפיה ניתן לשקם עבריינים ולהחזירם למוטב באמצעות מסגרות מתאימות.
התאוריה פותחה על ידי הסוציולוג והקרימינולוג האמריקאי דונלד קריסי (Donald Cressey) ב-1955.
על פי התאוריה, כדי לשקם עבריינים יש להעבירם למסגרת מגורים נורמטיבית, בה יוצבו כלפיהם גבולות ויופעל פיקוח חברתי הדוק; מסגרות מתאימות לכך עשויות להיות פנימייה, משפחת אומנה, כפר נוער, בית חולים לבריאות הנפש ועבודות שירות ועוד.
במסגרת זו יוכלו העבריינים לקבל סיוע כלכלי וסיוע ברכישת השכלה ומקצוע, עד שיתבססו ויוכלו לפרנס את עצמם.
במהלך השהות במסגרת זו הם יוכלו לקיים מפגשים עם אנשים שעברו את השיקום בהצלחה, ולקבל עידוד להתמיד בתהליך.
על פי התאוריה, חברי הקבוצה בכל מסגרת עשויים לקיים מפגשים קבוצתיים בהם ידונו בקשייהם ובדרכי התמודדות.
לפי תאוריה זו, רק בעזרת פעילות שוטפת והתמדה יוכלו העבריינים להשתקם ולהימנע מעבריינות חוזרת.
תאוריית הקשר על הדחת השאה מאיראן הן תאוריות קשר העוסקות בעומדים מאחורי המהפכה האיראנית של 1979 וגירוש השאה מוחמד רזא שאה פהלווי והפלת המדינה האימפריאלית של איראן.
לפי תאוריות אלו, ממשלות בריטניה, צרפת וארצות הברית עמדו מאחורי המהפכה האיראנית, והן שהפעילו ותמכו בסתר באנשי הדת השיעים ובפרט ברוחאללה ח'ומייני לשם גירושו של מוחמד רזא שאה פהלווי מאיראן.
התאוריה הופצה לראשונה בתחילת ההפגנות שהניעו את המהפכה האסלאמית, במיוחד בקרב תומכי שלטון השאה וכן אצל השאה מוחמד רזא שאה פהלווי עצמו, כפי שבא לידי ביטוי בריאיונו האחרון לתקשורת.
רעיון זה תפס מקום משמעותי בקרב דעת הקהל האיראני וכן בקרב איראנים שהיו גולים פוליטיים ואף השפיעו על המוג'אהדין ח'לק ועל עיתונאות מערבית.
לאור זאת חברו אנשי הדת (כשהאינטרסים שלהם היה להשיג שליטה על איראן) עם ארצות הברית, צרפת ובריטניה (שהאינטרס שלהן היה לעכב את התפתחותה של איראן ולהשיג שליטה מחודשת על הנפט ומחיריו, זאת לאור מדיניותו של השאה באופ"ק וכך שחוזי הנפט היו עתידים לפקוע ב-1978)).
ח'ומייני דחה את ההאשמות, בטענה כי השאה הוא שהיה "סוכן" המערב באיראן ומי שמנע את הקמתה של הממשלה האסלאמית עד למהפכה.
בינואר 1978 פרסם המגזין האיראני "אטלאעאת" (Ettela'at) מאמר שהאשים את ח'ומייני בהיותו סוכן בריטי ו"משורר הודי מטורף עם נטיות הומוסקסואליות".
במאמר נטען כי הדבר מזכיר את ימי הקולוניאליזם הפיאודלי (הישן - שחור) והקומוניסטי (החדש - אדום).
המגזין טען שהמולות ומדינות המערב יצרו ברית משותפת לחבל בפרויקט המודרניזציה של המלוכה הפהלווית.
כשהתנגדותו של ח'ומייני לשאה התבקשה ומומנה על ידי קבוצות אינטרס בריטיות הקשורות לנפט.
תומכי ח'ומייני, זועמים על המאמר, ארגנו בתגובה הפגנות אלימות שהתגלגלו בסופו של הדבר למהפכה האיראנית והובילו לבריחתו של השאה כשנה לאחר מכן מאיראן.
עם תום המהפכה התפרסמו כתבות שונות בעניין, שכללו בין היתר וידויים של גורמי ממשל בכירים שטענו כי גם אליהם פנו אנשי CIA בבקשות לסיוע בגירוש השאה.
בהצעה לפיה בתמורה לסיוע בהעזבת השאה, ה-CIA יסיע להם לעלות לשלטון במקום השאה.
כמו כן נכתבו כתבות שטענו לכך שאנשי CIA לשעבר הקיפו את ח'ומייני בכל זמן שהותו בצרפת.
כמו כן פורסמו סיפורים על מימון מלא שסיפקה ממשלת צרפת על מקום מגורו המפואר של ח'ומייני בצרפת.
ברור שזה מה ששוחרי זכויות האדם ממחלקת המדינה רצו...
מה היה עלי להסיק מההחלטה הפתאומית של המינהל לקרוא לג'ורג' בול, תת-מזכיר המדינה לשעבר, כיועץ לבית הלבן לענייני איראן?...
הכדור היה בידי האמריקאים שרצו לנטוש אותי ובסופו של דבר את מדינתי".
לפי בשנת 1978 נרקמה התוכנית הקונספירטיבית המשותפת במעורבות בריטית ואמריקאית להעזבת השאה מאיראן, זאת לאור תום מועד חוזי והסכמי הבעלות על משאבי הנפט באיראן (ובהם של ה-BP).
אנגדהל טוען כי ממשלת ג'ימי קרטר פעלה להגברת הסלידה הציבורית האיראנית נגד השאה וזאת על מנת למנוע את מעבר הבעלות על הנפט האיראני וכן את עצמאותה הכלכלית של איראן מידיים מערביות, כמו כדי למנוע עליית מחירי הנפט.
בתוך כך יועציו הביטחוניים-אמריקאים של השאה קידמו ויעצו לו באופן מחושב להגביר את אכזריותה של המשטרה החשאית, הסאוואכ, תוך קידום מדיניות דיכוי ברוטלי; זאת על-מנת למקסם את הסלידה העממית לשאה.
במקביל, ממשל קרטר החל לבקר את מדיניות ממשל השאה ולהפעיל עליו לחץ בינלאומי בטיעונים על הפרות "זכויות האדם".
אנגדהל עוד טוען כי כשהחלו גלי המחאות נגד השאה, הן היו שוליות, אך ערוצי הטלוויזיה הבריטים כמו ה-BBC ששודרו בפרסית לאיראן העניקו לח'ומייני פלטפורמת תעמולה שהעצימה אותן בשידוריהם.
עוד הוא טוען כי ערוצים אלו, שהיו תחת בעלות ממשלתית בריטית, סירבו לקבל או לשדר את תגובת ממשל השאה, כשגם ערעורים אישיים חוזרים ונשנים מטעם השאה עצמו לא הניבו תוצאה.
הוא עוד מרחיב וטוען כי המודיעין האנגלו-אמריקאי עצמו היה מחויב להעזבת השאה.
גם ברגמן בספרו "נקודת האל חזור" מעלה את עניין הסיוע והתמיכה הבינלאומית המוגברת לה זכה ח'ומייני בהתנגדותו לשאה בתקופתו בגולה.
ברגמן טוען כי שלוש המדינות: צרפת, בריטניה וארצות הברית העניקו לח'ומייני תמיכה.
התמיכה הבריטית בעיקרה הייתה פסיבית וכללה בעיקרה הענקת במה בינלאומית לחופש הביטוי ולהפצת רעיונותיו.
צרפת, בראשות ואלרי ז'יסקר ד'אסטן, העניקה לח'ומייני את שנתנה בריטניה, אך אף הרחיקה לכת כשואלרי ז'יסקר ד'אסטן ביקש מבעלי בריתו המערביים של השאה שלא להאריך את שלטונו באופן מלאכותי, ואף ביקש שיסיעו לח'ומייני לעלות לשלטון במקום השאה.
ארצות הברית לחצה על השאה, גם בזמן ההפגנות ב-1978, לאפשר את קיום "זכויות האדם" ו"חופש הביטוי" באיראן ובכלל.
כשלחציו של קרטר על השאה סייעו לכך עד למאוד, שכן קרטר לחץ של השאה לשמור על זכויות-האדם וחופש-הביטוי בארצו, תחת האיום שאם התנאי לא יתקיים ארצות הברית לא תממש את עסקת מטוסי ה-F-16. לאור זאת, סירב השאה לעצת יועציו האיראנים-צבאיים; לפזור את המפגינים בדרך הצבאית, כפי שעשה פעמים קודמות.
ואף מאוחר יותר סירב לשמוע לעצתם להפיל את מטוסו של ח'ומייני שהיה בדרך לטהראן.
איומים אמריקאים אלו הם שאפשרו לח'ומייני לקיים את מאבקו נגד השאה בחופשיות, ללא התנגדות וללא ריסון, ובסופו של דבר אפשרו את קיומם של ההפגנות והמהפכה עצמה.
לטענתו של היכל היה זה בעקבות חרם הנפט של מדינות ערב כלפי המערב, וזאת בעקבות מלחמת יום הכיפורים - חרם בו איראן לא השתתפה.
איראן העלתה את מחירי הנפט, דבר שהיה גם לטובת ארצות הברית.
שכן באותו הזמן הנפט נסחר בדולרים, כך ששער הדולר גם עלה ותרם לכלכלת ארצות הברית.
בשנת 1981 עבד אלרחמן הוציא ספר בו הוא מפרט על חשבונות רווחי הנפט, תוך פירוט המניעים שהיו לבריטניה, ארצות הברית וצרפת לשמר את חזקתם על שדות הנפט באיראן.
לפי עבד אלרחמן תוכניתו של השאה הייתה לפתח טכנולוגית זיקוק נפט (טכנולוגיה בה עד היום מחזיקים רק חברות בריטיות ואמריקאיות, כמעט באופן בלעדי) ולמכור את הנפט האיראני ללא מתווכחים חוץ-מדינתיים.
כך שרווחי האוצר האיראני מהנפט יעלו על ידי חיזוק קרטל אופ"ק והעלאת מחירי הנפט, כמו אי-חידוש חוזי הייצור עם הבריטים והאמריקאים, שתוקפם היה עתיד לפקוע ב-1978.
הושנג נהאונדי טוען כי נפילת משטר פהלווי היה כתוצאה מקשירת קשר על ידי ממשלות זרות ובמיוחד ארצות הברית ובריטניה.
הוא טוען כי מפלתו קרתה על רקע חבירתו של השאה למצרים, עיראק, סין ובעיקר לסובייטים בימי מלחמת יום הכיפורים.
כשדבריו של הנרי קיסינג'ר למועצה לביטחון לאומי ממחישים זאת; "חלק מאיתנו מאמינים כי על השאה להחליף את מדיניותו או שעלינו להחליף אותו".
הוא טוען כי השאיפות הבינלאומית הגבוהות לאיראן שהיו לשאה ובהם התוכניות להגברת כוחה בכל התחומים; הכלכליים, טכנולוגיים, כספיים וצבאיים הם שהדאיגו את ארצות הברית.
זאת בנוסף לרעיון שינוי הבריתות ושינוי דרכה של איראן נהאונדי טוען כי אפילו הרעיון שכוחה הצבאי של איראן באזור יעלה על זו של ישראל היה בלתי נסבל.
כשבמיוחד לא נסבל היה הרעיון שמדינה עם תרבות עתיקה שנחרבה תשוב להשתייך לכוחות הצבאיים הגדולים והכלכליים בעולם.
בספר מאוחר יותר משנת 2010 נהאונדי מייחס את כלל המהפכה באיראן לקשירת קשר מצד המשטר האמריקאי נגד השאה, ומציג את נאומו המלא כביכול של הנרי קיסינג'ר, שצוטט מאוגוסט 1974; "אם השאה ימשיך במדיניות הכללית וכן במדיניות הנפט שלו במסגרת אופ"ק, ייתכן כי השפעתו על התמונה תלך ותגדל לתמיד.
יגיע היום בו יהיה עלינו לשים אותו אישית בסיכון.
אין ספק שהוא כבר אימץ מדיניות שתוכל לשים אותנו ביום מן הימים תחת לחץ.
ביום זה אל לנו לרצותו בתחומי העניין שלו, קל יותר לדמיין את ההפך.
זה מהאינטרס של השאה להוביל את מדינתו להיות לכח גדול.
לא תוך עזרה והסתמכות עלינו, אלא תוך שימוש בלעדי בגורמים ששכנתה הרוסית העבירה לידיה.
במקום זה נמצאים אנשים שחושבים שעל השאה לשנות את עצמו, או שיש להחליף את השאה."
בשנות ה-70 ביטל השאה את פגישותיו השבועיות עם ראש ה-CIA וביקש להוציא מאיראן את כל עובדי ה-CIA שהוכנסו למשרדים האיראנים אחרי 1953. להמשך תכנן וביצוע ביטול כל התקשרות בין איראן לוושינגטון תוך מתיחת קו ישיר בין נשיא ארצות הברית לארמון האיראני.
מהלכים אלו בוצעו לאחר הידוק הקשרים בין איראן למדינות ערב - תפקיד שאיראן שמחה לקחת בו חלק.
בנושא האיראנים והנפט טען השאה כי אינו תומך באמריקאים וכדוגמה הביא את התנגדותו לרצון האמריקאים לפרק את אופ"ק מבפנים.
כשהוא היחיד שהתמודד מולם בסוגיה זו, בעוד האחרים פחדו.
אכבר גנג'י, בבלוג שכתב ל־BBC בפרסית, טען כי ישנם רבים מתומכי משטר-פהלווי הטוענים כי מדינות ארצות הברית, אנגליה, צרפת ואולי אף ישראל קשרו קשר והפילו את משטר-השאה.
הוא מציג את טענותיו של הושנג נהאונדי בספריו השונים וכן משטח את כלל הסיבות והאינטרסים שהיו יכולים להיות למדינות שונות בהעזבת השאה.
הוא טוען כי לפי דו"ח הקונגרס האמריקאי לשנת 1976 הרכש הצבאי של איראן היה "הגדול בעולם", וכי בין השנים 1953–1977 השאה הכפיל ב-12 את תקציב צבא והעלה את כח-האדם הצבאי מ-127,000 ל-410,000 אנשים.
כשלפי דו"ח הקונגרס של ארצות הברית: "ההוצאות הצבאיות של איראן חורגות מההוצאות של המדינות החזקות ביותר באוקיינוס ההודי, כולל אוסטרליה, אינדונזיה, פקיסטן, הודו, ודרום אפריקה".
הוא גם טוען שאיראן באותה תקופה הפכה לכח הגדול ביותר באוקיינוס ההודי והמפרץ הפרסי, ופעלה תחת הכותרת "השוטר של ארצות הברית באזור".
כששאיפת השאה לאיראן הייתה להפוך אותה לאחת מהכוחות הגדולים בעולם ובפרט הכוחות הגרעיניים.
הוא טוען כי בימים אלו תואר וכונה השאה על ידי גורמים מערביים שונים כ"נפל חזק לאשליות נפוליאון לתפארת וגדולה ובפרט למגלומניה".