tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
נישואיה הראשונים היו למלחין והמנצח רוברט צ'ן כשהייתה בת 22. נישואיהם הסתיימו ב־1964, מעט לפני לידתה של בתה הראשונה, הוויולנית לידייה צ'ן-ארחריץ'.
בין 1969 ל־1973 הייתה נשואה למנצח השווייצרי שארל דיטואה, איתו הביאה לעולם את בתה השנייה, אנני דיטואה.
לאחר גירושיהם, המשיכה ארחריץ' להקליט ולהופיע איתו.
בשנות ה-70 הייתה נשואה זמן קצר לפסנתרן סטיבן קובצביץ', איתו הביאה לעולם את בתה השלישית, סטפני.
ב־1990 ארחריץ' אובחנה עם מלנומה ממאירה.
לאחר טיפולים הסרטן עצר, אך ב־1995 חזר, כשהוא שולח גרורות לריאות ולבלוטות הלימפה.
ארחריץ' השתתפה בטיפול ניסיוני שהוביל האונקולוג דונלד מורטון במרכז הסרטן על שם ג'ון ויין בסנטה מוניקה, והסרטן נעצר שוב.
כאות תודה, ארחריץ' הופיעה בקרנגי הול ברסיטל מיוחד שכל הכנסותיו נתרמו למרכז הרפואי בסנטה מוניקה.
בשנת 2002, הבמאי ג'ורג' גאשו (Georges Gachot) הוציא סרט דוקומנטרי אודותיה בשם "מרתה ארחריץ', שיחות ערב" (Martha Argerich, Evening Talks).
בשנת 2015, בתה של ארחריץ', סטפני ארחריץ' בלגויביץ' (Stéphanie Argerich Blagojevic), הוציאה את הסרט "אמי, מרתה ארחריץ'" (Bloody Daughter).
הסרט שביימה מתרכז בארחריץ' ומבוסס על צילומים דוקומנטריים שצולמו מאז ילדותה.
פרמיום אימפריאלה 2005 יפן פרס גראמי לביצוע סולו כלי מצטיין (עם תזמורת):
פרס גראמי על ביצוע סולו כלי מצטיין (עם תזמורת):
קלאודיו אבאדו (מנצח), מרתה ארחריץ' והתזמורת הקאמרית מאהלר על הקונצ'רטי מס' 2 ו-3 של בטהובן (2006)
פרס גראמי על ביצוע מצטיין במוזיקה קאמרית:
מרתה ארחריץ' ומיכאיל פלטנב על פרוקופייב (בעיבוד פלטנב): סוויטת סינדרלה לשני פסנתרים/ראוול: Ma Mere L'Oye, פרסי גראמי לשנת 2005
פרס גראמי לביצוע סולני אינסטרומנטלי מצטיין (עם תזמורת):
שארל דיטואה (מנצח), מרתה ארחריץ' והתזמורת הסימפונית של מונטריאול על קונצ'רטי לפסנתר מס' 1 ומס' 3 של פרוקופייב וקונצ'רטו מס' 3 של בארטוק (2000)
תחרות הפסנתר הבינלאומית על שם פרדריק שופן: פרס 1 (1965)
תחרות המוזיקה הבינלאומית של ז'נבה, פרס 1 (1957)
מרתא ("הגברת" בארמית) היא דמות המוזכרת בברית החדשה ונחשבת לקדושה בנצרות.
מרתא הייתה תלמידה של ישו ואחותם של לזרוס ומרים מבית עניה.
על פי הבשורה על-פי יוחנן, היא הייתה עדה לתחייתו של אחיה המת על ידי ישו.
על פי האנציקלופדיה הקתולית, שמה מופיע בכתובת נבטית שנמצאה בפוצואולי ונמצאת כיום במוזיאון הלאומי לארכאולוגיה של נאפולי, משנת 5 לספירה, ובכתובת מתדמור, שבה תרגום ליוונית קרא לה "מרתאין", מן השנה 179.
מרתא הקדושה מוזכרת כאמור ב"בשורה על פי יוחנן" ואף בבשורה על-פי לוקאס.
קיימים הבדלים בין הסיפורים בשתי הבשורות.
בבשורה על פי יוחנן נכתב כי מרים, מרתא ולזרוס מתגוררים בבית עניה, אבל בבשורה על פי לוקאס נרמז כי הם התגוררו, לפחות למשך תקופה מסוימת, בגליל.
לוקאס אינו מזכיר את העיר הגלילית בה התגוררו כביכול האחים.
האנציקלופדיה הקתולית טוענת שייתכן והעיר הייתה מגדל, ושמרים מבתניה ומרים המגדלית הן אותה אישה.
הסיפורים בעיקרם דומים ומתארים אותה כעסוקה בשירות אורחיה וכיצד היא הופכת להיות אחת מחסידותיו האדוקות של ישו.
על פי פולקלור פרובנסלי, מרתא הקדושה הגיעה לאחר צליבתו של ישו לאזור סנט מארי דה לה מר (Saintes-Maries-de-la-Mer) עם אחיה.
שם הצליחה להכניע מפלצת שאיימה על תושבי האזור, הטאראסק.
היא הצליחה להמיר את דתם של תושבי העיר לנצרות, ולאחר שהבינו כי רצחו את המפלצת לחינם, שינו את שם העיר ל"טאראסקון".
טאראסקון משמשת כיום אתר עלייה לרגל לנוצרים בדרום צרפת.
האסטרואיד שהתגלה על ידי יוהאן פאליזה נקרא על שמה, כדי לתעד את נדיבותה, לרגל האירוח והנדיבות שהוא הרגיש בזמן שהותו בברלין.
מרתה גומז (בספרדית: Marta Gómez; נולדה ב-11 בספטמבר 1978) היא זמרת ופזמונאית קולומביאנית המתגוררת בברצלונה.
גומז היא בוגרת בהצטיינות של מכללת ברקלי למוזיקה.
היא ולהקתה מופיעים ברחבי העולם עם מוזיקה מקורית המשלבת מוזיקה לטינית ממקורות שונים עם אלמנטים של ג'אז ופופ.
גומז שיתפה פעולה עם עידן רייכל במספר הזדמנויות.
ב-2010 השתתפה באלבומה הראשון של רוני דלומי, "קצת אחרת", בדואט "די לה".
גומז התארחה באותן שנים במספר הופעות של הפרויקט של עידן רייכל.
חלק מביצועיה לשירים מהופעות אלו תועדו על גבי האלבום "הביתה, הלוך חזור", שיצא ב-2011. בין השירים באלבום שבהם השתתפה היה "יש בי עוד כוח", שכלל בגרסת ההופעה שלו בית נוסף בספרדית עם מילים שכתבה גומז.
באלבום "רבע לשש" של הפרויקט, שיצא בשנת 2013, שרה גומז את השיר "Detrás De Mi Alma", שכתבה על פי לחן של רייכל.
- שנת 70 לספירה) (נקראה גם מרים) הייתה מעשירות ירושלים בשנים שלפני חורבן בית שני.
השתייכה למשפחת כהנים ידועה, משפחת ביתוס.
על עושרה הרב מסופר בתלמוד בכמה מקומות, "עתירתא דירושלים הויא", עד ששמה הפך לכינוי לאדם בעל עושר מופלג.
לאחר שהתאלמנה התארסה (התקדשה) ליהושע בן גמלא ובזכות ממון רב ששילמה למלך התמנה בן גמלא לכוהן גדול.
בגמרא מובאים דברי רב יוסף שמתח ביקורת על מינוי זה.
נישואיה לבן גמלא נערכו לאחר מינויו לתפקיד, ועל אף שלכהן גדול אסור לשאת אישה אלמנה, כאן הותר הדבר כיון שהאירוסים התקיימו עוד קודם למינוי.
בנה התפרסם כבעל כח רב, והיה יכול לשאת לבדו בקלות שור בעל משקל גדול ולהקריבו למזבח, אלא שלא הניחוהו אחיו הכהנים לעשות כן משום "ברוב עם הדרת מלך".
סיפור מותה הוא בין המפורסמים באגדות החורבן במסכת גיטין והוא מופיע בגרסה נוספת במדרש איכה.
על פי חז"ל בעת המצור על ירושלים, שלחה מרתא את עבדה לקנות לה אוכל וכשלא מצא דבר בגלל הרעב הגדול ששרר בעיר, יצאה היא בעצמה לשוק שלא כמנהגה, ובדרכה נכנסה רגלה לתוך גללי בהמה ובעקבות כך, מתה.
לפי רש"י סיבת מותה הייתה תחושת הגועל הקיצוני שאחזה בה עד שמתה מחמת עדינותה.
רבן יוחנן בן זכאי קרא עליה את הפסוק מפרשת הברכות והקללות מספר דברים: "הרכה בך והענוגה אשר לא נסתה כף רגלה הצג על הארץ מהתענג ומרוך".
התלמוד מסיים שאלו הם דברי הנביא יחזקאל בנבואת החורבן שלו: "כספם בחוצות ישליכו".
במדרש איכה רבה (מהדורת בובר, פרשה א', ט"ו) מסופר "אמר רבי אלעזר בר צדוק אראה בנחמה אם לא ראיתי שקשרו שערותיה אחרי זנבות הסוסים והיו מריצין בה וקראתי עליה הפסוק הזה "הרכה בך והענוגה אשר לא נסתה כף רגלה הצג על הארץ מהתענג ומרוך".
על פי הגמרא במסכת יומא התמנה יהושע בן גמלא לכהן גדול על ידי ינאי המלך שחי זמן רב לפני חורבן בית המקדש, אלא שעל פי אגדות החורבן חייתה מרתא בזמן החורבן.
בעל דורות ראשונים הסביר כי יהושע בן גמלא חי סמוך לחורבן הבית והוא זה שהתמנה לכהן גדול בעזרת מרתא בת בייתוס על ידי אגריפס השני ששמו שובש והוחלף בינאי.
אולם הרב אהרן היימן חלק עליו ולדעתו אכן מדובר בינאי המלך, ושתי מרתא בת בייתוס היו (וייתכן שזו שחיה סמוך לחורבן נקרא שמה מרים כגרסת המדרש).
מרתה'ס ויניארד הוא אי מדרום לחצי האי קייפ קוד במדינת מסצ'וסטס, ארצות הברית.
האי ששטחו 226.57 קמ"ר (אורכו 33 קילומטרים) הוא השלישי בגודלו בחוף המזרחי של ארצות הברית והגדול ביותר שאינו מחובר ליבשה באמצעות גשרים.
במאה ה-19 נודע, יחד עם האי השכן ננטקט, כמרכז ציד לווייתנים.
החל מאמצע המאה ה-20 נודע כמקום נופש לעשירים ומפורסמים, בהם נשיאי ארצות הברית.
בעוד שאוכלוסיית האי הקבועה היא כ-15,000 איש, בקיץ מגיעה אוכלוסיית הנופשים בבתי הנופש לכ-75,000.
תושבי האי המקוריים הם בני השבט וָומפּאָנוֹאָג (Wampanoag) והאי נקרא בלשונם נואפה (Noepe).
בשנת 1602 הגיע לאי האדמירל ברת'ולומיו גוסנולד (Bartholomew Gosnold) וסיפח אותו לכתר הבריטי.
לפי הסברה המקובלת הוא טבע את שם האי "כרם מרתה" על שם בתו מרתה (לפי גרסה אחרת מרתה היה שם אמו) ובשל העובדה שהיו באי גפני בר.
בשנת 1641 רכש את האי תומאס מת'יוס, יישב אותו, תוך השמדת תושביו האינדיאנים וסיפח אותו למדינת ניו יורק.
בשנת 1692 סופח לנחלות המלך של מסצ'וסטס.
ניסיונות לפתח באי חקלאות נכשלו ויישוביו הפכו לתחנות דיגים עונתיות.
במאה ה-19 היה האי לתחנה מרכזית של ציד הלווייתנים.
הסוחרים שהתעשרו הקימו באי מבני עץ גדולים, שנשמרים עד היום בזכות חוקי שימור קפדניים.
על האי הוקמו אחוזות למגורי נופש הרחק מההמון.
גרנט נהג לנפוש באי וכן בני משפחת קנדי.
עקב חופשותיו המתוקשרות של הנשיא ג'ון פיצג'רלד קנדי, הפך המקום לפופולרי ומשך אליו עשירים ומפורסמים לאורך השנים.
למרות קיומן של אחוזות הנופש, נשמרת הסביבה באי בקפדנות וכן הצביון הכפרי, הבנייה המסורתית ותחושת הנידחות.
אין באי בתי מלון של רשתות בינלאומיות אלא רק אכסניות עילית בניהול משפחתי, אין סניפים של מזללות מזון מהיר או רשתות קמעונאיות, ויש מספר קטן ומוגבל של כלי רכב מנועיים.
בין הידוענים המחזיקים בתי נופש באי ניתן למנות את שרון סטון, ויטני יוסטון, ספייק לי, דני דה ויטו, רוברט דה נירו, לארי דייוויד, דייוויד לטרמן, ביל מארי, קווינסי ג'ונס, אלן דרשוביץ, מג ראיין, ג'ון בלושי, דן אקרויד ואחרים.
כן נפשו באי, בתקופת כהונתם, הנשיאים ביל קלינטון וברק אובמה.
ג'ון קנדי ג'וניור נהרג בהתרסקות מטוסו בשעה שהיה בדרך לאי, וטד קנדי היה מעורב באי בפרשת צ'פקווידיק, תאונה על גשר באי הסמוך, בה נטען כי נטש לטבוע נוסעת שהייתה ברכבו, מרי ג'ו קופקני.
עלילת הסרט "סופר הצללים", המבוסס על ספרו של רוברט האריס, מתרחשת ברובה באי.
עלילת הסרט "מלתעות" של שפילברג צולמה שם ב-1974.
האי שטוח, הנקודה הגבוהה ביותר בו היא בגובה 95 מטרים מעל פני הים.
החלק המזרחי כולל את היישובים הגדולים יותר, ויניארד הייבן (אליה מגיעות המעבורות מקייפ קוד), אוק בלאפס ואדגרטאון.
הצד המערבי של מרתה'ס ויניארד מיושב פחות ופראי יותר.
כרבע משטח האי מוגדר כיום כשמורת טבע.
אל מרתה'ס ויניארד צמוד אי קטן בשם צ'פקוידיק, המקושר אליו בגשר (גשר דייק).
אוכלוסיית החירשים ושפת הסימנים של מרתה'ס ויניארד
בשל סיבות של גודל אוכלוסייה קטן ונישואי קרובים התפתחה באי אוכלוסייה גדולה יחסית של חרשים מלידה, בשיעור הגבוה בכ-20% משיעורם הרגיל ביבשת.
לפיכך התפתחה באי, כבר מראשית המאה ה-19, שפת סימנים, בה דיבר חלק גדול מהאוכלוסייה.
אלמנטים מן השפה (Martha's Vineyard Sign Language MVSL), הנחקרת על ידי בלשנים, נכללו בבסיס שפת הסימנים האמריקאית.
מרתה גלהורן הייתה עיתונאית וסופרת אמריקאית ממוצא יהודי, שכתבה על הצד האנושי של המשתתפים במלחמות.
גלהורן נחשבת לאחת מעיתונאיות המלחמה הגדולות ביותר של המאה ה-20.
מרתה גלהורן נולדה בסנט לואיס, מיזורי לאב יהודי ולאם נוצרייה פרוטסטנטית.
גם סבה מצד אימה היה יהודי.
אמה אותה העריצה, עדנה פישל-גלהורן, הייתה פעילה בולטת בתנועה הסופרג'יסטית ופעמים רבות הייתה מרתה נִלְווית לאמה להפגנות של הסופרג'יסטיות.
אביה בעל השקפת עולם פרוגרסיבית לאותה תקופה, ג'ורג' גלהורן יליד גרמניה, היה גינקולוג.
את לימודיה בתיכון סיימה מרתה גלהורן ב-1926 והחלה ללמוד בקולג'.
בשל רצונה העז להיות עיתונאית, היא לא סיימה את התואר ועזבה את הלימודים בשנת 1927.
מאמרה הראשון כעיתונאית פורסם ב-The New Republic.
לאחר מכן שימשה ככתבת חוץ של סוכנות יונייטד פרס בצרפת.
בהיותה בצרפת הצטרפה לתנועה הפציפיסטית.
בזמן השפל הגדול בארצות הברית עבדה עבור סוכנות סיוע ממשלתית.
יחד עם ארנסט המינגוויי נסעה לספרד וסיקרה את מלחמת האזרחים הספרדית, השניים היו נשואים בשנים 1940 עד 1945. הם נסעו ביחד לסקר את מלחמת סין–יפן השנייה ונפגשו עם המנהיג ג'ואו אנלאי ואשתו.
כמו כן סיקרה את מלחמת החורף.
לאחר מכן בתקופת מלחמת העולם השנייה נסעה בסתר לאירופה על אוניית מלחמה כאשר היא מחופשת כאחות, לאחר שהמינגווי קיבל את הג'וב שלה בעיתון בו עבדה על מנת לסקר את הפלישה לנורמנדי.
היא הייתה האישה היחידה שהייתה באזור הנחיתה בנורמנדי ב-6 ביוני 1944. היא הייתה גם בין העיתונאים הראשונים שהגיעו למחנה הריכוז דכאו וחזו במראות האימה לאחר שחרור המחנה בידי בעלות הברית, חוויה שהשפיעה עליה עד יום מותה.
לאחר מלחמת העולם השנייה החלה גלהורן לעבוד עבור Atlantic Monthly, עבורו סקרה את מלחמת וייטנאם וכן את הסכסוך הישראלי-ערבי.
במהלך שנות הקריירה העיתונאית שלה, כתבה גלהורן מספר ספרים, חלקם מבוססים על חוויותיה כעיתונאית מלחמות.
בשנת 1979 יצא ספר זיכרונותיה "מסעותיי עם עצמי והאחר" (Travels with Myself and Another).
גלהורן נישאה לראשונה בשנת 1933 לגבר אותו הכירה בתנועה הפציפיסטית בצרפת.
המינגוויי וגלהורן נפגשו לראשונה במהלך חופשת כריסטמס בפלורידה ב-1936. הם נפגשו שוב במדריד לאחר שנשלחה מטעם העיתון Collier's Weekly לסקר את מלחמת האזרחים בספרד.
הרומן בין המינגוויי שהיה עדיין נשוי לאשתו השנייה, וגלהורן התפתח על רקע מלחמת האזרחים בספרד והיא הייתה לאשתו השלישית.
את ספרו "למי צלצלו הפעמונים" הקדיש המינגוויי לגלהורן.
5 שנות נישואיהם ידעו עליות ומורדות הן בשל אופיו של המינגוויי והן בשל היעדרויותיה הארוכות מטעם עבודתה אותן לא ראה המינגוויי בעין יפה, וגלהורן החליטה לבסוף להתגרש ממנו.
הסכמתה להעניק ראיונות הייתה כרוכה בכך שלא ישאלו אותה שאלות לגבי נישואיה להמינגווי, ועל כך אמרה לאחד המראיינים: לאחר גירושיה מהמינגוויי ניהלה רומן סוער עם הגנרל ג'יימס גאווין.
ב-1949 אימצה ילד מבית יתומים באיטליה.
למרות כוונותיה לתפקד כאם עבורו, היא נטשה את הילד לתקופות ארוכות בשל עבודתה, והילד גדל אצל קרוביה בניו ג'רזי.
מערכת היחסים ביניהם הפכה למנוכרת עם השנים.
בשנת 1954 נישאה שוב, לעורך ה"טיים" טום מתיוס, ועברה להתגורר בלונדון.
בני הזוג התגרשו ב-1963. היא התגוררה בלונדון עד סוף חייה.
בגיל 89 כשהיא חולה סופנית בסרטן השחלה שהתפשט לכבד והיא קרובה לעיוורון, שמה גלהורן קץ לחייה על ידי בליעת ציאניד, קרוב לוודאי.
בשנת 1999 נוסד פרס על שמה מטעם "קרן הנאמנות על שם מרתה גלהורן".
הפרס מוענק מדי שנה לעיתונאים המסקרים בשפה האנגלית מלחמות, בדגש על הסיפורים האנושיים בעיתות מלחמה.
בשנת 2007 הונצחה על בול בסדרה להנצחת דמותם של 5 עיתונאים בעלי הישגים יוצאי דופן ופורצי דרך במאה ה-20.
על חייהם המשותפים של המינגוויי וגלהורן נעשה סרט בשנת 2012 "אהבתם של המינגוויי וגלהורן" בבימויו של פיליפ קאופמן.
מרתה, נסיכת שוודיה (; 28 במרץ 1901 - 5 באפריל 1954) הייתה אשתו של אולף החמישי, מלך נורווגיה.
מרתה נולדה ב-28 במרץ 1901 בסטוקהולם, לנסיך קרל, דוכס וסטריטלנד, בנו של אוסקר השני, מלך שוודיה ולאינגבורג, נסיכת דנמרק, בתו של פרדריק השמיני, מלך דנמרק.
ב-21 במרץ 1929 התחתנה מרתה עם בן דודה אולף, נסיך הכתר של נורווגיה, בחתונה המלכותית הראשונה בנורווגיה מזה 340 שנים.
הנישואים היו מוצלחים, ולזוג נולדו 3 ילדים.
בני הזוג התגוררו באחוזת סקאוגום.
מרתה הפכה במהירות לפופולרית בקרב העם הנורווגי, בעקבות אופייה השאנן והרגוע, בנוסף הייתה מרתה מאוד צנועה, קלילה, ונדיבה, ואף תפרה בעצמה את בגדיה ואת בגדי ילדיה.
בשנת 1939, זמן קצר לפני פרוץ מלחמת העולם השנייה, ערכו אולף ומרתה ביקור פופולרי מאוד בארצות הברית.
בני הזוג התארחו אצל הנשיא פרנקלין רוזוולט ואשתו, אלינור רוזוולט, ובמהלך הביקור ערכו סיור מקיף במערב התיכון העליון, שבו התיישבו מהגרים נורווגים רבים.
עם פרוץ מלחמת העולם השנייה, קראה מרתה לנשים הנורווגיות להתגייס להגנת המדינה.
לאחר הפלישה הגרמנית לנורווגיה, ברחה מרתה עם ילדיה לשוודיה, אולם שם לא התקבלה בעין יפה, משום שהשוודים חשו שהיא מעמידה את נייטרליותם בסכנה, ומשום כך עברה מרתה לארצות הברית, שם התגוררה בתחילה בבית הלבן.
בעלה אולף לעומת זאת, שהה במהלך המלחמה בבריטניה עם אביו הוקון השביעי, מלך נורווגיה, ופעל יחד עם הממשלה הגולה הנורווגית.
במהלך המלחמה הידקה מרתה את קשריה עם פרנקלין רוזוולט, ופעלה רבות לשימור התמיכה הנורווגית בממשל האמריקני, וכן סייעה רבות לצלב האדום האמריקני.
לאחר המלחמה חזרו בני המשפחה לנורווגיה, ומרתה פעלה בכל יכולתה למען היציבות והרווחה של העם הנורווגי.
ב-5 באפריל 1954 מתה מרתה באוסלו, כתוצאה מסרטן, בזמן שבתה רגנהילד, נסיכת נורווגיה ציפתה לילדה הראשון.
היא נקברה ב-21 באפריל 1954. בשנת 1957 - מעט יותר משלוש שנים לאחר מותה, עלה בעלה לשלטון כאולף החמישי, מלך נורווגיה.
חוף הנסיכה מרתה בארץ המלכה מוד שבאנטארקטיקה קרוי על שמה.
הסדרה מתארת את התמודדות נורווגיה עם הפלישה הגרמנית לנורווגיה והתמודדתו של האקון השביעי מלך נורווגיה (סרן פילמרק) ויורש העצר הנסיך אולף (טוביאס סנטלמן) ורעייתו, הנסיכה מרתה (סופיה הלין).
ב-21 במרץ 1929 התחתנה מרתה עם אולף החמישי, מלך נורווגיה, ממנו נולדו לה 3 ילדים:
מרת'ה וילסון היא אמנית פמיניסטית אמריקאית, שבמהלך 40 השנים האחרונות חוקרת את הנשיות הסובייקטיבית שלה דרך צילומים, משחקי תפקידים, לבוש ותחפושות וכן וצילום וסרטונים, תוך כדי קריאת תיגר על המוסכמות החברתיות ו"חדירה" לאישיות שונות.
מרתה וילסון הקימה ומנהלת מרחב אומנותי שנקרא פרנקלין פורנס אשר חוקר, מקדם ומשמר ספרות, סרטים והופעות המאתגרות את האומנות הממסדית, את תפקידי האמן בחברה וציפיות ממסדיות מהגדרת האומנות.
היא זכתה במגוון פרסים על עבודתה, כגון פרס אובי בשנת 1992.
ב-1969 היא סיימה בהצטיינות את התואר הראשון במכללת וילמינגטון באוהיו, ושלוש שנים אחר כך סיימה תואר שני בספרות אנגלית, באוניברסיטת Dalhousie, בנובה סקושיה, קנדה.
וילסון סיימה את מכללת וילמינגטון בשיא מלחמת וייטנאם, ומכיוון שהתנגדה למדיניות של הנשיא ניקסון, החליטה לעזוב את ארצות הברית ועברה לקנדה ללימודי התואר השני.
באותה תקופה, וילסון עוד לא הצליחה להודות לעצמה שהיא רוצה להיות אומנית, לכן עסקה באומנות כמשהו צדדי.
היא הייתה מבלה בסודיות בקולג' לאומנות מעבר לרחוב, כי, כמו שהיא מצטטת בראיון ב-BOMB, החברה שם הייתה יותר "מגניבה".
כשהרעיון שלה לתזה (בדוקטורט) נדחה, היא מצאה עבודה בקולג' לעיצוב ואומנויות.
בשנת 1974 היא חזרה לניו יורק, שם המשיכה לפתח את העבודה שלה ולתרום משמעותית לעולם האומנות הפרובוקטיבית עד היום.
בשנת 1976 היא הקימה את Franklin Furnace עם חברתה וירג'יניה, ווילובי שרפ, איתם התגוררה.
מרתה וילסון התחילה את הקריירה שלה בשנות השבעים המוקדמות של המאה העשרים, כשהתגוררה בנובה סקושיה.
עבודתה המשיכה להתפתח כשעברה לניו יורק בשנת 1974.
בשנת 1976, היא הקימה את Franklin Furnace, שמהווה מקום לשימור ידע אומנותי והצגה וחשיפה של אומנים פחות מוכרים.
האתר מנסה להבין את מקומו של האומן בחברה, ומערער על מוסכמות חברתיות הנוגעות לאומנות.
Franklin Furnace התחיל כמחסן בו היא התגוררה עם חברתה.
לאחר שגילתה שאין הרבה מקומות בהם מוכרים ספרי אומנות, היא התחילה ליצור קשר עם אמנים ולאסוף מהם את הספרים שכתבו.
באופן הדרגתי, נבנה באותו המחסן אוסף ספרי האומנות הגדול ביותר בארצות הברית.
כמה שנים לאחר מכן, כאשר וילסון הבינה שיש סכנת שרפה במקום, היא העבירה את האוסף למוזאון לאומנות מודרנית (the museum of modern art) בעיר ניו יורק.
וילסון הציגה ומציגה במגוון רחב של גלריות, כמו גלריית P.P.O.W, גלריית A.I.R, מוזאון ויטני לאומנות אמריקאית וכו'.
בשנת 1978, ובשנת 1983, וילסון הופיעה בערב התרומה הלאומי למלגה לאומנויות, סוכנות פדרלית עצמאית אשר מעניקה לכול האמריקאים הזדמנויות שוות להיות חלק מהקהילה האומנותית.
בשנת 2011, הוציאה וילסון ספר מקור, בו היא הציגה כמה חלקים שונים.
חלקים מסוימים מהספר נכתבו על ידי מספר אנשים, וחלקים מסוימים נכתבו על ידה, וכן ההצגה של כל חלק.
2012- The Yoko Ono Courage Award (פרס המוענק על ידי יוקו אונו לאמנים, זמרים וכו')
מרתה בסטיאנלי (באיטלקית: Marta Bastianelli; נולדה ב-30 באפריל 1987) היא רוכבת אופני כביש איטלקית לשעבר.
בסטיאנלי היא אלופת העולם במרוץ הכביש בשנת 2007, ואלופת אירופה במרוץ הכביש בשנת 2018.
בסטיאנלי התחילה את הקריירה המקצוענית שלה בסערה, כאשר זכתה בזהב באליפות העולם באופני כביש מקדימה את מריאנה ווס במקום השני ואת ג'ורג'ה ברונזיני במקום השלישי.
לאחר ששלוש שנים קודם לכן, זכתה במדליית הכסף באליפות העולם עד גיל 19.
בתחילת יולי 2008, בדיקת החומרים ממריצים של בסטיאנלי נמצאה כחיובית, ונמצאה בשתן שלה פנפולרמין.
בעקבות כך היא הושעתה מהנבחרת האולימפית של איטליה לאולימפיאדת בייג'ינג והושעתה לכל שנת 2009. בסטיאנלי פנתה לבית הדין לבוררות בספורט, אך הוא הגדיל את העונש לשנתיים השעיה.
בסטינאלי התקשתה לחזור ליכולת שלה אחרי תום ההשעיה, והניצחון הראשון שלה מאז ההשעיה הגיע ב-2013. כאשר ניצחה את הקטע הראשון ואת דירוג הנקודות ב-Tour Languedoc Roussillon.
בסטינאלי התחילה לחזור ליכולת שאפיינה אותה פעם, כאשר ניצחה במרוצים חד יומיים באיטליה וקטעים בודדים במרוצי קטעים.
אך ב-2018 רשמה את אחת מעונות השיא שלה, מנצחת את אליפות אירופה באופני כביש את גנט - וולגם לנשים, את חץ ברבנט ואת Grand Prix de Dottignies.
ב-2019 היא ניצחה את הרונדה ון פלנדרן, ואת מרוץ הקטעים הצ'כי "גרסיה - אורלובה".
בנוסף לכך היא הפכה לאלופת איטליה ב-28 ביולי, וניצחה בסוף העונה את גראן פרמיו ברונו בגלי.
לאחר שרכבה במשך שנתיים בקבוצת UAE Team ADQ, הודיעה ביולי 2023 על פרישה מרכיבה מקצוענית.
מרתה ביבסקו (ברומנית: Martha Bibescu ובצרפתית: Marthe Bibesco; 28 בינואר 1886 – 28 בנובמבר 1973) הייתה סופרת ומשוררת רומניה שכתבה בצרפתית ופרסמה קרוב לארבעים ספרים, בחלקם תחת שם העט "לוסיל דקו" (Lucile Decaux).
בתו של יון לאחוברי שהיה שר חוץ של רומניה ושגרירה בצרפת, בתה של סמרנדה ממשפחת מברוקורדט, משפחת שליטים בנסיכויות הרומניות, ורעייתו של הנסיך ג'ורג'ה-ולנטין ביבסקו.
מי, שעתידה הייתה להיות מרתה ביבסקו, נולדה כמרתה לאחוברי במשפחה מיוחסת מאוד, בבוקרשט, בירת רומניה.
היא חונכה במנזר בבלגיה והוקנו לה שתי שפות ושתי תרבויות, רומנית וצרפתית.
מרתה הייתה השלישית מבין ארבעת ילדי הזוג לאחוברי, בן ושלוש בנות.
הבן מת בצעירותו והאם לא התנחמה על כך.
עיקר הטיפול במרתה נפל בחלקם של שני גברים, אביה וסבה מצד אימה, אלכסנדרו מברוקורדט, שכונה גם "הדוב".
ב-1901, כשמרתה הייתה בת 15, פגשה את ג'ורג'ה-ולנטין ביבסקו ושני הצעירים היפים והעשירים נמשכו הדדית, ב-24 באוקטובר נחתמו האירוסים.
למרות קישריהם מחוץ לנישואין הם היו ביחסים טובים ותמכו האחד בזולתו בעיתות מצוקה, כך כשמרתה עברה ניתוח ב-1924 וכך לאחר התאונה האווירית של בעלה ב-1931.
ביבסקו היה אחד משלושת הראשונים שהביאו מכוניות לרומניה.
ב-5 באפריל 1904 הקים את מועדון המכונית ברומניה, המועדון השישי מסוגו בעולם, שהיו בו 27 חברים, כולל שתי נשים, אחת הנשים הייתה רעייתו, מרתה ביבסקו.
החיים בפוסדה היו שקטים ומשעממים, לכן ביבסקו שמח לקבל על עצמו שליחות מטעם קרול הראשון, מלך רומניה אל השאה הפרסי.
חלק נכבד מהדרך עד אספהאן ובחזרה עשו ביבסקו ומלוויו בשיירת מכוניות.
ב-1911, קנה ג'ורג'ה-ולנטין ביבסקו את ארמון מוגושואיה כשהוא הרוס וחרב.
הארמון נקנה על ידי ביבסקו כמתנה לרעייתו, מרתה ביבסקו, אשר דאגה לשיפוצו על חשבונה.
1957 Elizabeth II (אליזבת השנייה).
יצירות שפרסמה תחת שם העט לוסיל דקו
מרת קילה (לעיתים מאוית מרת קילא) - הייתה פרשנית על של רש"י, אשר חיה בסוף ימי הביניים באשכנז.
מרת קילה היא האישה היחידה הידועה עד לעת החדשה אשר שימשה פרשנית על.
פירושיה של מרת קילה שרדו בספר "פירוש ותוספות על פירושי רש"י", שכתב הרב הרומניוטי דוסא בן משה מוידין.
בכתב היד היא מכונה "מרת קילה ז"ל", והחוקרים משערים שהיא הייתה בת תקופתו של המהרי"ל.
מרתה גנדר (מקודם גרינוולד, בהונגרית: Göndör Márta; שאטוראליאויהיי, 14 אוגוסט 1919 – נובמבר 2003) הייתה כנרת יהודייה-הונגרייה.
מרתה גרינוולד נולדה במשפחה יהודית כבתם של ארמין גנדר (גרינוולד - 1883–1944), וטרינר, ושל אולגה פרידריך (1891–1944) שניספו בשואה, היה לה אח גדול אחד.
היא החלה את לימודי הכינור שלה בעיר הולדתה ובעיר שארושפטק אצל ארנה סבו, ולאחר מכן בין 1934 לבין 1937 למדה כינור אצל הכנרים יאנוש קונץ ואצל אדה זאטורצקי באקדמיה למוזיקה ע"ש פרנץ ליסט בבודפשט.
מוזיקה קאמרית למדה אצל אימרה ולדבאואר ולאו ויינר.
בשל החוקים היהודים (המפלים) ובמיוחד החוק היהודי השני והחוק היהודי השלישי בהונגריה היא לא יכלה להופיע, אלא בפני קהל יהודי ולכן מ-1939 עד 1944 הייתה חברה בתזמורת אומיקה - ההתאחדות הלאומית היהודית-הונגרית לחינוך והופיעה בפני קהל יהודי.
לאחר הכיבוש הגרמני הועברה למחנה קישטרצ'ה.
היא הצליחה להשתחרר משם וחיה תחת שם בדוי עד סיום מלחמת העולם השנייה.
הוריה גורשו ונרצחו באושוויץ ואילו אחיה עלה לארץ ישראל עוד לפני פרוץ מלחמת העולם השנייה.
משנת 1945 הייתה הכנרת של תזמורת הפילהרמונית הממלכתית של הונגריה ולאחר מכן מ-1979 ועד לפרישתה הייתה הכנרת הראשונה בתזמורת.
מ-1985 עד 1990 עבדה כגמלאית בבית האופרה של בודפשט.
בנוסף לקונצרטים תזמורתיים רבים והופעות ברדיו, היא הופיעה גם ברביעיות כלי מיתר ובהרכבים קאמריים מזדמנים.
אנה ססלר (1951–) מורה, לשעבר מנהלת הראשית של בית הספר הקהילתי היהודי לאודר יבנה.
מרת'ה אקלס דּוֹד הייתה עיתונאית וסופרת אמריקאית.
דוד היא בתו של ויליאם דוד, השגריר הראשון של נשיא ארצות הברית פרנקלין דלאנו רוזוולט בגרמניה.
במסגרת עבודתו של אביה, דוד התגוררה בברלין בין השנים 1933–1937 והייתה עדה לעליית הרייך השלישי.
במהרה דוד הייתה מעורה בחוגים השמאליים של ברלין, לאחר שחזתה במו עיניה באלימות המשתוללת בגרמניה הנאצית.
יחד עם בעלה השני, אלפרד ק.
שטרן, דוד עסקה בריגול למען ברית המועצות משנות ה-30 ועד לשיא המלחמה הקרה.
מרת'ה דוד נולדה באשלנד, וירג'יניה.
היא למדה באוניברסיטת שיקגו וגם תקופה מסוימת בוושינגטון הבירה ובפריז.
דוד שימשה לזמן קצר כעורכת ספרותית עוזרת של שיקגו טריביון.
דוד הבן, ליוו את הוריהם לברלין כשאביה נכנס לתפקיד שגריר ארצות הברית בשנת 1933. בתחילה, דוד מצאה את התנועה הנאצית כמעוררת הערצה.
מאוחר יותר היא כתבה כי היא "הפכה זמנית למגינה נלהבת של כל שהתרחש" והתפעלה מ"האמונה החזקה ומעוררת ההשראה בהיטלר, בעיקר בטוב שעשה למען המובטלים".
דוד רכשה מספר חברים בחוגים הגבוהים, וארנסט האנפשטנגל, אהובה בעבר ועוזרו של אדולף היטלר, ניסה לעודד מערכת יחסים רומנטית בין היטלר לבינה.
האנפשטנגל ארגן פגישה בין דוד להיטלר, והיטלר אף נשק על ידה, דבר שגרם לדוד להגיד על היטלר שהוא "עדין וצנוע יתר על המידה בנימוסיו"; הפגישה לא הובילה לתוצאות ולא היו פגישות המשך.
לדוד היו מערכות יחסים רבות בזמן שהותה בברלין, כולל עם ארנסט אודט ועם הדיפלומט הצרפתי ארמנד ברארד, לימים שגריר צרפת באו"ם.
מאהבים אחרים כללו את מקס דלבריק ורודולף דילס.
בעקבות ליל הסכינים הארוכות, דוד שינתה את דעותיה על הנאצים.
אנשים במעגל החברתי שלה התחננו לעזרה מהאמריקאים ומשפחת דוד גילתה שטלפוני המשפחה נמצאים תחת האזנת סתר ומשרתיהם גויסו כמרגלים.
אמה כתבה שדוד "נכנסה למצב עצבני שכמעט גבל בהיסטרי, והיו לה סיוטים איומים".
לקצין המודיעין בוריס וינוגרדוב (שפעל תחת כיסוי דיפלומטי בברלין כנספח עיתונות בשגרירות), לגייס את אהובתו, דוד, כסוכנת.
ב-1935, העיתונאית מרגריט יאנג ראיינה את אביה של דוד, לבקשתו, ל-Daily Worker שבשליטת המפלגה הקומוניסטית של ארצות הברית, דוד הסכים לפגוש את יאנג כי היא כבר הייתה מיודדת עם מרת'ה.
וינוגרדוב ודוד החלו בקשר רומנטי שנמשך שנים, גם לאחר שוינוגרדוב עזב את ברלין; ב-1936 ביקשו ממנהיג ברית המועצות יוסיף סטלין אישור להינשא.
דוד הסכימה לרגל עבור ברית המועצות.
קציני תיקים אחרים החליפו במהרה את וינוגרדוב, ודוד עבדה עם כל אחד מהם תוך תקווה לחדש את הקשר עם וינוגרדוב (וינוגרדוב הוצא להורג בערך ב-1938, במהלך הטיהורים הגדולים).
דוד הודיעה לסובייטים על עסקי השגרירות החשאיים וסיפקה פרטים על דיווחיו של אביה למחלקת המדינה.
כחלק מהכיסוי שלה, היא שמרה על מערכת יחסים רומנטית עם לואי פרדיננד, נסיך פרוסיה.
לקראת פרישתו של אביה מתפקידו בברלין, דוד ניסתה ללמוד את המחליף המועדף על השלטונות הסובייטים כשגריר ארצות הברית ואמרה להנהגת הנ.ק.ו.ד.
ש"אם לאיש הזה יש לפחות סיכוי קלוש, אני אשכנע את אבי לקדם את מועמדותו".
לאחר שמשפחת דוד עזבה את גרמניה בדצמבר 1937, איסק אחמרוב, מרגלת נ.ק.ו.ד.
בכירה בעיר ניו יורק, מונתה להיות המפעילה שלה.
בקיץ 1938, בעודה עדיין בקשר רומנטי עם יוצר הסרטים סידני קאופמן, איתו היא חייתה מספר חודשים, נישאה מרת'ה למיליונר הניו יורקי אלפרד ק.
לדברי דוד, שטרן היה מוכן לתרום 50,000 דולר למפלגה הדמוקרטית כדי לשריין שגריר.
הסובייטים ראו בדוד נכס יקר ערך אך לא בטוח.
אחת הערכות הייתה כי דוד היא "אישה מחוננת, חכמה ומשכילה, אך היא נדרשת שליטה מתמדת בהתנהגותה".
הערכה נוספת הייתה כי דוד "מחשיבה את עצמה קומוניסטית ומתיימרת לקבל את אידאולוגיית המפלגה, אך במציאות היא נציגה טיפוסית של הבוהמה האמריקנית, אישה רקובה מינית המוכנה לשכב עם כל גבר נאה".
במכתב מ-5 בפברואר 1942, אמרה דוד לאנשי הקשר הסובייטיים שלה שיש להכניס את בעלה לרשת שלהם.
באישורם, היא פנתה לבעלה ודיווחה שהוא הגיב בהתלהבות: "הוא רצה לעשות משהו מיד.
הוא הרגיש שיש לו הרבה קשרים שיכולים להיות בעלי ערך בעבודה מסוג הזה".
שטרן הקים בית הוצאה לאור למוזיקה ששימש כיסוי לניתוב מידע לברית המועצות.
דוד ושטרן הוכיחו שהם חסרי ערך עבור הסובייטים מעבר לסיפוק הכיסוי של בית ההוצאה לאור והמלצה מדי פעם על מישהו כסוכן פוטנציאלי.
ב-1939 פרסמה דוד ספר זיכרונות על שנותיה בברלין בשם "Through Embassy Eyes".
היא הכלילה שבחים מוגזמים לברית המועצות המבוססים על מסעותיה לשם.
יחד עם אחיה ויליאם כעורך שותף, היא פרסמה את היומנים של אביה מברלין, "Ambassador Dodd's Diary, 1933–1938".
דוד כתבה רומן בשנת 1945, "Sowing the Wind", שתיאר את ההידרדרות המוסרית של העם הגרמני הידוע בתרבותו המפותחת תחת היטלר.
דוד הייתה נתונה תחת מעקב של הבולשת הפדרלית עד 1948. המגעים בין דוד ושטרן לבין הסובייטים הופסקו ב-1949. ב-1955 פרסמה דוד את ספרה "The Searching Light", המספר על ההגנה על החופש האקדמי שסיפר את סיפורו של פרופסור תחת לחץ לחתום על שבועת נאמנות.
ביולי 1956, כאשר הוזמנו בני הזוג להעיד במספר מקרי ריגול, דוד ושטרן ברחו לפראג דרך מקסיקו עם בנם המאומץ בן התשע רוברט.
מאוחר יותר הם הגישו בקשה לאזרחות סובייטית אך בקשתם נדחתה.
ב-1957, הקומוניסט האמריקאי בוריס מורוס העריך שדוד ושטרן היו סוכנים סובייטים כחלק מהחשיפה של רשת הריגול סובל.
לאחר מכן התירו הסובייטים לבני הזוג להגר למוסקבה בדיוק בזמן שהם הורשעו בריגול על ידי בית המשפט האמריקאי.
מאוקטובר 1975, ציין שבני הזוג חיו בקובה בשנים 1963–1970. בשנות ה-70, כנראה מאוכזבים מחייהם בברית המועצות, הם ניסו ללא הצלחה לגרום לעורך הדין האמריקני שלהם לנהל משא ומתן על החזרתם לארצות הברית.
עקב אחר המשא ומתן ולא היו לו התנגדויות, מאחר שהמידע שלהם על פעילות הריגול היה מיושן או שנחשף על ידי מורוס.
בשנת 1979, מחלקת המשפטים של ארצות הברית ביטלה את האישומים נגד דוד ובעלה בקשר לתיק סובל.
לאחר ביטול האישומים הזוג רצה לחזור להתגורר בארצות הברית אך מכשהבינו שייאלצו לשלם מס הכנסה גבוה עבור התקופה שלא חיו במדינה נאלצו לוותר על רעיון זה מכוון שלא יכלו לעמוד בתשלום מס זה.
תיק הבולשת הפדרלית שלה הכיל כ-10,400 עמודים.
דוד מופיעה כדמות ברומן משנת 2012 "Flight from Berlin" מאת דייוויד ג'ון.
דוד מוצגת כאחת הדמויות הראשיות בספר העיוני "בגן חיות הטרף" מאת אריק לארסון, המגולל את קורותיה של משפחת דוד בברלין בשנות ה-30.
דוד מופיעה כחברה של דמות מרכזית ברומן משנת 2020 "The Words I Never Wrote" מאת ג'יין ת'ין.
דוד מוזכרת בספר העיוני "Berlin Diary" מאת ויליאם שיירר כמכרה הפוקדות תדירות את בתי הקפה של הכתבים.
דוד מופיעה בהרחבה בספר העיוני משנת 2021 "All the Frequent Troubles of Our Days" מאת רבקה דונר, המגולל את סיפורה של מילדרד פיש-הרנק, אישה אמריקאית שחייתה בברלין, ושיחקה תפקיד פעיל בהתנגדות האזרחית המחתרתית בגרמניה הנאצית.
למרבה האירוניה, בהתחשב באהדה לגרמניה הנאצית שלה, דוד הייתה במעגל החברים של הארנק, אך נשמרה מחוץ לפעילות החשאית של הקבוצה.
מרתה אגרט (בהונגרית: Eggerth Márta; באנגלית: Marta Eggerth; בודפשט, 17 באפריל 1912 – 26 בדצמבר 2013, ריי, ניו יורק) הייתה זמרת אופרה (סופרן קולורטורה) ושחקנית יהודייה-הונגרייה-אמריקאית שחיה בארצות הברית במשך עשרות שנים והגיעה לגיל 100.
מרתה קיבלה את האהבה למוזיקה ולשירה כמורשת משפחתית.
אביה, מנהל בנק, היה חובב מוזיקה, ואמה, טילי הרצוג, למדה שירה באקדמיה למוזיקה ע"ש פרנץ ליסט.
היא זו שגילתה את כישרונה של הילדה הקטנה, ויתרה על הקריירה שלה, כדי לעזור בקריירה של בתה.
מרתה הייתה בקושי בת אחת-עשרה כשהופיעה בפעם הראשונה ב"פשטי ויגאדו (Pesti Vigadó).
באותה השנה היא עשתה את הופעת הבכורה שלה גם בבית האופרה של בודפשט, כששרה את תפקיד אולימפיה בסיפורי הופמן של ז'אק אופנבך.
בגיל חמש עשרה הופיעה בתפקיד הראשי בהצגה "חלון ראווה בפריז" בתיאטרון ההונגרי, ואחריה הופיעה באופרטה של פאל אברהם "בת ורביי האחרונה" (Az utolsó Verebélyi lány).
בהשראת אגרט, המלחין הוסיף מספרי קטעי סופרן קולורטורה חדשים ליצירה.
סדרת ההצלחות בבודפשט הסתיימה במחזה "רכבת הזהב" של בלה זרקוביץ.
אחותו הצעירה של אמריך קלמן, שאותה הכירה מרתה לאחר אחת מהופעותיה בבודפשט, הכירה לה את אחיה שעבד בווינה.
קלמן העניק למרתה אגרט - בהרכב השני - את התפקיד הראשי של "הסיגלית ממונמארטר" בתיאטרון יוהאן שטראוס בווינה.
כבר לאחר ההופעה השמינית קודמה להרכב הראשון.
ההופעה הוזמנה גם לפולקסאופר בהמבורג, כך שאגרט זכתה לשם והכרה גם בגרמניה.
בהמבורג, היא קיבלה על עצמה תפקיד אורח גם באופרטה העטלף של יוהאן שטראוס.
בשנת 1927 קיבלה תפקיד קולנועי בברלין ובכך החלה את הקריירה הקולנועית הבינלאומית שלה.
בהזמנתו של במאי הקולנוע ריצ'רד אייכברג, היא צילמה בלונדון ולאחר מכן חתמה על חוזה עם מפעל הסרטים של UFA בברלין.
אגרט זכתה לתהילה בקולנוע ההונגרי כשגילמה את התפקיד הראשי לצד פאל יאבור ב-1929 בסרט המדבר ההונגרי הראשון ("יש רק נערה אחת בעולם") - שניהם עשו את הופעת הבכורה שלהם באותה תקופה.
הסרט נעשה במקור סרט אילם, מה שבא לידי ביטוי במשחק.
בהונגריה היא צילמה רק את הסרט האחד הזה, מאוחר יותר הייתה כוכבת בארבעים סרטים בין 1930 לבין 1936. בין היתר שיחקה ושרה את התפקידים הראשיים ב"נסיכת הצ'רדש", "ורד הוואי" ו"העפרוני".
היא הופיעה גם במספר גרסאות זרות של סרטים, כך שהייתה לה הזדמנות לשחק באנגלית, בצרפתית ובאיטלקית.
היא קיבלה על עצמה תפקידים בסרטים בתנאי שתוכל לשיר שיר הונגרי בסרט הנתון.
"זה נכלל בחוזי ההסרטה שלי שבכל סרט חייב להיות שיר הונגרי.
על כך מעולם לא קיבלתי...
בואו לא נדבר על תודה, אלא הערה או אפילו קצת הכרה מהונגריה.
אף פעם לא קיבלתי את זה.
בשנת 1934, על הסט של הסרט Mein Herz ruft nach dir (הלב שלי פועם בשבילך), פגשה את זמר האופרה המפורסם של אז, הפולני יאן קיפורה.
הרומנטיקה הקולנועית נמשכה בחיים ה"אזרחיים" והם התחתנו ב-1936. מכאן ואילך הרבו להופיע יחד.
הם היו בין הזוגות המפורסמים ביותר באותה תקופה.
אגרט לא חזרה לבמה עד 1940, במחזמר המצליח ביותר Higher and Higher עד מהרה הפכה לאחת הכוכבות הגדולות של מחזות הזמר בברודוויי בניו יורק, מכיוון שהיא לא רק שרה יפה, אלא גם רקדה היטב.
משנת 1943 שיחקה בתפקיד הראשי של האופרטה "האלמנה העליזה" 2,000 פעמים בתיאטרון מג'סטיק.
היא נתנה קונצרטים בריו דה ז'ניירו, סאו פאולו, קובה, קנדה והמטרופוליטן אופרה בניו יורק.
הקריירה הקולנועית שלה בהוליווד (1942–1943) הייתה קצרה, ונמשכה בקושי שנה.
בין היתר, הופיעה עם ג'ודי גרלנד - עמה התיידדה - ועם ג'ין קלי.
עם זאת, היא נאלצה להתגורר הרחק מבעלה, שחזר לניו יורק, דבר שהיא לא לקחה על עצמה לזמן רב, והיא גם לא הרגישה שעולם הקולנוע ההוליוודי ראוי לכישרונותיה האמנותיים.
הדורות לאחר מכן העדיפו לשייך את שני סרטיה ב-MGM לשמה של ג'ודי גרלנד.
היא ובעלה חזרו לאירופה לזמן מה ב-1947, שם צילמה אגרט ארבעה סרטים נוספים.
בעלה נפטר ב-15 באוגוסט 1966. נולדו להם שני בנים, סארבק ומאריאן.
מדליית הכסף הגדולה להוקרה לשירות הרפובליקה האוסטרית
אביר במסדר ההערכה של הרפובליקה של פולין
מרתה באלאז', (בהונגרית: Márta Balázs; סולנוק, 12 בדצמבר 1927 – בודפשט, 3 בספטמבר 1994) במקור בלייר (Bleier) הייתה רופאה (MD), פתולוגית, גסטרואנטרולוגית יהודיה הונגרית, פרופסור, חברה באקדמיה ההונגרית למדעים.
מרתה בלייר נולדה במשפחה בורגנית יהודית כבתם של אימרה באלאז' (בלייר) (1896–1949 תכשיטן והשען ושל מריה לוסטיג (1897–1981).
היא גורשה למחנות ריכוז עם משפחתה כשהייתה בת שבע עשרה.
בדרך נס גם היא וגם הוריה שרדו.
לאחר שחזרה הביתה סיימה את לימודיה בבית הספר התיכון המלכותי ההונגרי באנפי קטלין לבנות בעיר הולדתה סולנוק, ולאחר מכן נרשמה לפקולטה לרפואה של אוניברסיטת פאזמאן פטר בבודפשט (שמה היום אוניברסיטת אטווש לוראנד).
בשנת 1951 נוסדה מתוך אוניברסיטת אטווש לוראנד אוניברסיטת בודפשט העצמאית למדעי הרפואה, (שמה היום אוניברסיטת זמלווייס) שם קיבלה את תעודת הדוקטור לרפואה שלה באותה שנה.
אבל אז חיכה לה סבב נוסף של גירוש (של השלטונות הקומוניסטיים), כגורם בורגני לא אמין, היא הועברה לזמן קצר לכפר שאפ במחוז היידו-ביהר.
בשנים 1952-1951, היא הייתה מתמחה במחלקה הכירורגית של בית החולים היהודי ב"דרך אמריקה" בבודפשט.
בין השנים 1952–1955, הייתה מתמחה במחלקה לפתולוגיה ורקמות של המכון לחינוך רפואי מתקדם, ובשנת 1955 עברה את מבחן המומחה לפתולוגיה והיסטולוגיה.
היא הוזמנה למחלקה לפתולוגיה ופתופיזיולוגיה של בית החולים יאנוש בבודפשט, שם קיבלה ב-1 בפברואר 1973 את תפקיד הרופאה הראשית של המכון הפתולוגי.
בשנים 1984–1985 הייתה פרופסור חבר וסגן מנהל המכון לפתולוגיה באוניברסיטת זמלווייס לרפואה.
מ-1985 עד 1994 עבדה כרופאה הראשית והמנהלת של המכן.
היא פרשה בגיל שישים וחמש, אך נשארה הרופאה הראשית של המחלקה הפתולוגית של בית ההבראה של רכבות הונגריה (מ.א.ב) בבודה עד מותה.
בנה היה רב בהונגריה שנפטר בגיל 39, שנה לאחר מות אמה.
באלאז' עסקה בבדיקה השוואתית של השינויים הפתולוגיים והמאפיינים המורפולוגיים של מחלות כבד וכליות, בעיקר מה שנקרא מודל ניסיוני של מחלות כבד אוטואימוניות, או חקרה שינויים הקשורים לחסימת מרה ניסיוני.
בינלאומית, היא השיגה תוצאות משמעותיות בחקר נגעים ניאופלסטיים שפירים וסרטניים שונים של המעי הגס.
באחרית ימיה חקרה גם את "הניסויים הרפואיים" של מחנה הריכוז אושוויץ.
בוועדת הפתולוגיה של האקדמיה ההונגרית למדעים (מ-1985)
הוא קבורה בבית הקברות היהודי ברחוב קוזמה בבודפשט.
מדליית הזיכרון של יוז'ף באלו
על קרצינומה של אגן הכליה.
על הטרנספורמציה ממאירה של צינורות דרמואידים שחלתיים .
גידולים של המעי הדק .
על נזק לכבד פורפיריה .
(פרסומים של מכון הבריאות MÁV, 1970)
פתומורפולוגיה של שינויים בכבד הנגרמים מחסימת דרכי מרה.
בדיקה מיקרוסקופית אלקטרונית של כולסטזיס חוץ-כבדי ניסיוני.
(סקירה רפואית מורפולוגית ומשפטית, 1971)
בדיקה מיקרוסקופית אלקטרונית של נזק לכבד שנגרם על ידי כלורפרומזין.
(סקירה רפואית מורפולוגית ומשפטית, 1973)
תצפיות מורפולוגיות וביוכימיות בתינוק שאובחן עם תסמונת ריי.
על היפרפלזיה נודולרית מוקדית (focalis nodularis hyperplasia)של הכבד, בקשר עם נטילת אמצעי מניעה .
בדיקה מיקרוסקופית אלקטרונית של רירית "מעברית" הסמוכה לסרטן המעי הגס, תוך התייחסות מיוחדת לתגובות סטרומה מיופיברובלסטיות.
(סקירה רפואית מורפולוגית ומשפטית, 1981)
היבטים כירורגיים של גידולים קרצינואידים של מערכת העיכול.
מחלת כבד אלכוהולית וצהבת .
פתולוגיה קלינית של גידולי כבד.
הפתומורפולוגיה של קוליטיס כיבית, עם תשומת לב מיוחדת לשינויים המיקרוסקופיים האלקטרונים באלמנטים התאיים של רירית המעי הגס בשלבים השונים של המחלה.
(היבטים חדשים באטיולוגיה ופתוגנזה של מחלות כבד.
ניסויים בהיפותרמיה במחנה הריכוז דכאו.
מרתה (בשם אחר השוק של ריצ'מונד) היא אופרה מאת המלחין הגרמני פרידריך פון פלוטו שנכתבה ב-1847. האופרה בת ארבע המערכות, שהוצגה ב-25 בנובמבר, היא היצירה המוצלחת ביותר של המלחין והיחידה שהצלחתה נמשכת עד היום.
מרתה הייתה אחת האופרות המצליחות של המאה ה-19 והשתייכה לאחת המצליחות ביותר בסוגה גם במחצית הראשונה של המאה ה-20. לאחר הבכורה בווינה, היא הועלתה בכמה ערים גדולות באירופה תוך פחות משנה.
בתחילה התפשטה בעולם דובר הגרמנית: זמן קצר לאחר הבכורה בווינה, התקיימו הבכורות שלה בברלין, לייפציג, דרזדן ווימאר, אך תוך שנה מהבכורה הראשונה, היא הועלתה בפשט, פריז, לונדון, פראג., הלסינקי וסטוקהולם.
בשנת 1852, גם המטרופוליטן אופרה העלתה אותו לתוכניתה, שם היא הייתה חלק מהרפרטואר במשך שמונה עשרה עונות וחמישים וארבע הופעות.
בהצגת הבכורה במילאנו ב-1859, האופרה הועלתה באיטלקית, בהצלחה כה גדולה, שעבור רבים, מרתה הייתה "אופרה האיטלקית".
לאחר מכן, הגרסה האיטלקית של האופרה הפכה לפופולרית מאוד.
היצירה הוצגה באיטלקית בליסבון, והעיבוד המחודש בפריז ב-1859 היה גם כן באיטלקית.
החלק הפופולרי ביותר באופרה, האריה של ליונל שמתחילה ב-Ach, so fromm, ach, so traut, היה במקור אריה מאופרה מוקדמת יותר של פלוטו L'Ame en Peine והמלחין העביר אותה משם למרתה, וה-Rose Song הוא עיבוד לשיר עממי אירי פופולרי.
מקהלה: דיירים, משרתות, משרתים, ציידים, פמליית המלכה, עם
מקום העלילה: בריצ'מונד ובסביבתה בתקופת שלטונה של אן, מלכת בריטניה (1702-1714).
מיקומי האופרה: מערכה 1; תמונה 1: חדר ההלבשה של הגברת, תמונה 2: שוק ריצ'מונד; מערכה 2: ביתו של פלאמקט, מערכה 3: בית מרזח ביער; מערכה 4; תמונה 1: חדר ההלבשה של הגברת, תמונה 2: מול ביתו של פלאמקט
תמונה 1: ליידי הרייט (הגברת) משועממת מאוד, לדברי ננסי, יש רק דרך אחת להיפטר מהשעמום שלה: אם היא תתאהב באביר נאה.
לפתע, לורד טריסטן מופיע ומתחיל במבוכה לחזר אחרי הרייט, שאינה מרוצה מכך.
בינתיים, השיר של הבנות שהולכות ליריד מסתנן מבעד לחלון.
הגברת מאוד אוהבת את הסצנה המהנה ומחליטה שגם היא וננסי ילכו ליריד בלבוש משרתים.
למרות שלורד טריסטן מתנגד לכך, הבנות מסרבות לוותר על כוונותיהן.
אז בסופו של דבר, אי אפשר לעשות כלום מלבד ללוות אותן ליריד.
תמונה 2: פלאמקט וליונל הגיעו ליריד כדי למצוא משרתים חדשים לחצר שלהם.
עד מהרה מושך את תשומת הלבם יופיין של הנשים המחופשות, כך שבסופו של דבר הבחירתם נופלת עליהן.
שתי הגברות מקבלות את ההזמנה בלי לחשוב והולכות אחרי הבעליהן החדשים.
הן מאוד אוהבות את המשחק, החיוך קופא על פניהן רק כשהשופט של ריצ'מונד קורא מעל לראשן שמי שהסכים להזמנה לא יכול לעזוב את משרתו במשך שנה.
לליונל ופלאמקט מוצאים תועלת מועטה במשרתים החדשים.
ננסי שוברת את הצלחות בזו אחר זו, והגברת לא עושה שום דבר כל היום, רק זועפת בפינה.
שתי המשרתות (שבחרו את השמות הבדויים יוליה ומרתה) אינן טובות גם באריגה, כיוון שלא עסקו בדברים כאלה קודם לכן.
ליונל מתאהב במרתה ובסופו של דבר מפסיק לייסר אותה, במקום זאת הוא רוצה לשרת אותה עד סוף חייו.
הגברת מתרגשת מהצהרת האהבה של הגבר, אבל היא לא יכולה לעשות שום דבר.
היא דוחה בקרירות ובלעג את גישתו.
בלילה, לורד טריסטן מופיע ומבריח מהג'נטלמנים את הגברות.
המלכה צדה ליד קרחת יער וכמובן יש איתה את נשות החצר שלה.
פלאמקט מבלה עם העגלונים ותושבי הכפר בבית מרזח סמוך.
כשהוא רואה את ננסי מתקרבת עם הציידים, הוא רץ אליה ורוצה לקחת את הילדה איתו, כשהוא מסתמך על זכותו הקדומה.
הנוכחים מנסים להניא אותו מכך, ואז, לאחר שאינו מוותר על כוונתו, מגרשים אותו.
בינתיים, ליונל משוטט ביער במצב נפשי מופרע כשהוא פוגש קבוצת ג'נטלמנים ציידים, ביניהם הוא רואה את מרתה שלו.
הוא מתחיל להתחנן לגברת שתחזור אליו.
הרייט מתייחסת אליו בקרירות ומכחישה שאי פעם ראתה אותו.
עם זאת, ליונל לא מוותר: הוא מוכיח את האמת שלו ביתר שאת, אז טריסטן מחליט לקבל את האורח הבלתי קרוא.
לבסוף, היא שולחת את כולם כדי שתוכל לדבר עם ליונל לבד.
ואז היא עומדת שוב בתור מרתה מול בעליה לשעבר, שמסרב כעת להתקרבותה.
תמונה 1: פלאמקט נותן לגברת את הטבעת של אבי ליונל, שמת מוקדם, שמראה אותה למלכה.
הטבעת שופכת אור על העובדה שליונל הוא לא אחר מאשר בנו של הרוזן מדרבי שהורשע, על אף שהיה חף מפשע.
כעת מוחזר לזכויותיו על ידי המלכה.
הרייט לוקחת בעצמה את התעודה של המלכה לליונל, אולם הצעיר הפצוע בלבו אינו סולח לה.
תמונה 2: הגברת מחליטה לעשות ניסיון אחרון לפייס את לבו של ליונל.
בעזרת שכניו, מכריו ותושבי הכפר היא מארגנת שוב את השוק לשעבר.
ליונל משתחרר לבסוף מטינתו ברגעי הזיכרון המתוקים: הוא סולח לאהבתו ומחבק בשמחה את מרתה.
בינתיים, יוליה ופלאמקט כבר נעמדו לפני המזבח.
מרתה היא אחת מאופרות האנסמבל המצליחות ביותר של המאה ה-19. הסגנון של פלוטו הוא אקלקטי: הוא שילב את המקצבים של ז'אק אופנבך עם התזמור של היינריך מארשנר ואלברט לורצינג והלחן של גאטנו דוניצטי ווינצ'נצו בליני.
השפה המלודית של האופרה היא בעיקרה איטלקית, ולכן אין זה פלא שאחרי זמן מה הגרסה האיטלקית של המחזה הפכה לנפוצה יותר מהגרסה הגרמנית.
המלחין השתמש בלחן עממי בקטעי הסולו, המשולבים בהרכבים עוצמתיים, דמויי שירה, והדיאלוגים מולחנים במוזיקה המזכירה בסגנון שיח (דיאלוג).
בסיפור, וכך גם במוזיקה, מתחלפים פרקים קומיים וליריים.
היצירה כולה מאופיינת בפרופורציה אורגנית מחושבת היטב.
גם הפרודיות שנעשו על מרתה מעידות על הפופולריות יוצאת הדופן של היצירה.
Die Glocke schallt – קטע שוק (מערכה 1, מקהילה)
Letzte Rose, wie magst du – שיר הוורד (מערכה 2, האריה של מרתה)
Lasst mich euch fragen – שיר הבירה (מערכה 3, האריה של פלאמקט)
האופרה הממלכתית של בוואריה, תזמורת ומקהלה, מנצח: Robert Heger.
ליידי - אלנה ריזיארי, ננסי - פיה טאסינרי, ליונל - פרוצ'יו טגליאביני, פלומקט - קרלו טגליאבה, טריסטן - ברונו קרמאסי.
ישתתפו המקהלה והתזמורת של RAI של טורינו.
מקום וזמן ההקלטה: 1953. טורינו, RAI.
מרת'ה צ'ייס הייתה מדענית אמריקאית.
הניסוי שערכה בתחום הביולוגיה המולקולרית עזר לאשר ש-DNA, הוא החומר הגנטי הנושא מידע תורשתי אצל וירוסים.
עבודתה של צ'ייס מילאה תפקיד מכריע בקידום ההבנה של גנטיקה והניחה את הבסיס למחקרים נוספים בתחום.
מרתה צ'ייס גדלה עם אחותה- רות, בקליבלנד אוהיו, הייתה נשואה לזמן קצר בסוף שנות ה-'50, אביה- היה מרצה באוניברסיטת ווסטר.
היא קיבלה את התואר הראשון שלה במכללת ווסטר באוהיו בשנת 1950. עם סיום הלימודים, המשיכה לעבוד לצד אלפרד הרשי במעבדת "Cold Spring Harbor", שם חקרו את הקשר בין DNA להעברת המידע עבור אורגניזמים.
אחרי הניסוי שלה עם הרשי, צ'ייס עזבה את קולד ספרינג הארבור ("Cold Spring Harbor") ב-1953 כדי לעבוד במעבדה הלאומית אוק רידג' ("Oak Ridge") בטנסי ולאחר מכן באוניברסיטת רוצ'סטר ("Rochester University").
היא חזרה לנמל קולד ספרינג בכל קיץ במהלך שנות ה-50 כדי להשתתף במפגשים של קבוצת הביולוגים המשפיעים ה- פאג'ים ("Phage").
ב-1959 היא החלה לעבוד על הדוקטורט שלה במיקרוביולוגיה באוניברסיטת דרום קליפורניה.
לאחר שקיבלה אותו ב-1964, היא חזרה לקליבלנד.
בשנת 1969, זכה הרשי בפרס נובל לפיזיולוגיה ורפואה.
עם זאת, צ'ייס לא זכתה להכרה בייעוד הפרס.
בזמן שעבדה כגנטיקאית בשנים מאוחרות יותר, צ'ייס אובחנה כחולת דמנציה, ולבסוף נפטרה בשנת 2003 עקב זיהום בדלקת ריאות.
בשנת 1952, ערכו מרתה צ'ייס (Martha Cowles Chase) ואלפרד הרשי (Alfred Day Hershey) שורה של ניסויים שאישרו שה- DNA הוא החומר התורשתי, ולא החלבונים, כפי שהרבה מדענים היו סבורים עד אז.
לסדרת הניסויים קוראים: "ניסויי הרשי- צ'ייס".
בניסוי שלהם, הרש וצ'ייס ערכו על הנגיף "Enterobacteria phage T2" (בקטריופאג' או בקיצור T2 phage).
שיטת ההפצה של נגיף הבקטריופאג' היא באמצעות היצמדות לקרום החיצוני של חיידקים והזרקת החומר התורשתי שלו לתוכם.
הנגיף גורם למנגנון התורשה של החיידק לייצר עוד נגיפים מסוגו, במקום לייצר עוד חיידקים.
הבקטריופאג' בנוי ממעטפת חלבון, ובתוך המעטפת, יש את החומר התורשתי שלו, מבנה הבקטריופאג' התגלה לא הרבה לפני הניסוי בעזרת מיקרוסקופ אלקטרוני ונחשב כמבנה יחסית פשוט.
אחרי שהבקטריופאג' מסיים לרוקן את מעטפת החלבון שלו מהחומר התורשתי לתוך החיידק, המעטפת נשארת ריקה וצמודה לחיידק.
הניסוי הראשון נערך באופן שבו הרשי וצ'ייס סימנו את ה-DNA של הבקטריופאג'ים ביסוד הקיים רק ב-DNA- זרחן רדיואקטיבי (P32), החומר הזה אינו קיים באף אחת מ־20 חומצות האמינו המרכיבות את החלבונים, לכן החומר מאפיין רק את ה-DNA.
לאחר מכן, הם אפשרו לבקטריופאג'ים לתקוף את החיידק "Escherichia coli" (או בקיצור E.coli).
אחרי כן הם הסירו באמצעות בלנדר וצנטריפוגה את מעטפת החלבון של הנגיפים מהחיידקים שהותקפו ומצאו כי החומר הרדיואקטיבי, המאפיין רק את ה-DNA של הבקטריופאג'ים, לא היה קיים בקליפת החלבון, אלא רק בתוך תאי החיידקים.
צ'ייס והרשי ערכו ניסוי נוסף, בו הם סימנו את החלבונים במעטפת הבקטריופאג'ים באמצעות גופרית רדיואקטיבית (S35), יסוד שאינו קיים ב-DNA, אלא רק בחומצות האמינו המרכיבות את החלבונים, כך שהחומר הזה מאפיין רק את החלבונים בנגיף.
הרשי וצ'ייס חזרו על תהליך הדבקת החיידקים על ידי הנגיפים ולאחר ההפרדה בצנטריפוגה ובבלנדר- החומר המאפיין את החלבונים נמצא רק במעטפות החלבון, ולא בחיידק הנגוע.
ובכך אישרו כי החומר שגורם לחיידקים להידבק הוא החומר התורשתי- ה-DNA.
מרתה אלף הייתה אמנית אמריקאית.
עבודתה מורכבת מציורים, רישומים ותצלומים של חפצים יומיומיים כמו אגסים וגלילי נייר טואלט.
אלף נולדה ב-13 באוגוסט 1930 בברקלי שבקליפורניה.
היא הילדה היחידה של פוסטר וייז פאוול וג'וליה ויויאן קיין.
אביה היה עורך דין ואמה עבדה כמזכירה משפטית לעיתים קרובות עבור בעלה.
כאשר מרתה הייתה בת שנתיים משפחתה עברה לווינטרסט, איווה, כדי לגור עם סבה וסבתה.
בשנת 1938 עברה המשפחה לסן דייגו, קליפורניה, שם החל אביה לעבוד במשרד עורכי דין.
מרתה גדלה בלה מסה שבקליפורניה, שם למדה אמנות בתיכון גרוסמונט.
באוניברסיטת סן דייגו סטייט היא הכירה את בעלה לעתיד, אדוארד פרנקלין אלף ג'וניור.
ב-1951 הם התחתנו, לפני שאדוארד גויס לשירות בקוריאה.
לזוג נולד ילד אחד ריצ'רד בשנת 1952.
באוניברסיטת סן דייגו סטייט אלף למדה ציור עם אוורט גי ג'קסון.
לאחר מכן למדה ציור באוניברסיטת קליפורניה בלוס אנג'לס בהדרכת ריצ'רד דיבנקורן.
אלף זכתה להכרה כאמנית בעלת משמעות לאומית בזכות "ציורי הצילינדרים" שלה משנות ה-70, שכל אחד מהם מתאר גליל נייר טואלט המוצב כמו אנדרטה על במה ריקה.
שלושה מהציורים הללו נבחרו על ידי האוצרת מרסיה טאקר עבור "הביאנלה של 1975 לאמנות עכשווית" במוזיאון וויטני לאמנות אמריקאית.
אלף ציירה את ציורי הצילינדר בצבעים לא שגרתיים המבטאים מגוון רגשות.
היא ניגשה לסדרה כפי שעשה יוזף אלברס בסדרת "הומאז' לכיכר", על ידי חזרה על דימוי קבוע מציור לציור, אך בשינוי הצבעים.
בסוף שנות ה-70 פנתה אלף לצייר רישומי גרפיט של פירות וירקות שאותם סידרה כמו שחקנים על במה.
נושא הבחירה השכיח ביותר היה האגס, שכאשר הוצג לבדו, נחשב לעיתים על ידי האמנית כדיוקן עצמי.
בשנת 1978 זכתה אלף להכרה לאומית על טכניקת הרישום הייחודית שלה.
בביקורת במגזין Arts, כתב מבקר האמנות דייוויד ס.
רובין כי "סידורי הטבע דומם של אלף המוצגים בעיקר על ידי משיכות עיפרון רכות, עדינות, בכיוון אלכסון, נצצו באור זוהר ובו בזמן גם מילאו את המתבונן בחושניות סוחפת.
אלף מציירת עם יד יציבה.
היא הייתה קשובה מאוד לכל ניואנס של פני השטח וגילתה יראת כבוד ויושרה להבעה של מדיום הציור".
אלף עברה מרישום שחור - לבן לצבע ברישומי הפסטל שלה בתחילת שנות השמונים.
בעודה ממשיכה לצייר פירות מבוימים, כשהאגס הוא הנושא הדומיננטי.
אלף הגזימה בצבע ובאור עד כדי כך שהרישומים קיבלו ממד רוחני.
ב"אגס מס' 1 (עבור אנדי ווילף)", 1982, אגס בודד המשמש כפונדקאי לחבר אמן צעיר שמת מסמים בטרם עת.
גזע האגס בציור מוצג כאילו הוא מגיע אל אור מוזהב, מה שמרמז כי ידידה המיוסר של אלף מצא את השלוה עם היקום בכללותו.
אלף חזרה לצייר בסוף שנות ה-80, והפיקה סדרה של תיאורים מצוירים של אגסים בצבעים עזים עד שמבקר אמנות כינה אותם כ"אגסים פסיכדליים" שלושה מהם נכללים בספר פסיכדלי: "אמנות אופטית וחזון.
מאז שנות ה-60" מאת דוד ס.
כמו בציורי הצילינדר המוקדמים שלה, הדימויים נשארים קבועים מציור לציור, בעוד הצבעים משתנים.
בשנות ה-90, התמקדה אלף בצבע אחד בסדרה של ציורים אדומים מונוכרומטיים עם דפוסים עדינים ווריאציות במרקם.
בראשית המאה ה-21 התרכזה אלף כמעט אך ורק בצילום, בו עסקה שנים רבות לצד הציור והרישום.
במקביל לציורי הצילינדרים של שנות ה-70, עשתה אלף צילומים של גלילי נייר טואלט כאמצעי ללימוד צבע.
לפני צילום גליל שאינו בשימוש, האמנית צבעה אותו באמצעות טושים צבעוניים.
לאחר מכן צילמה תמונות של נושאים אחרים, כולל הפירות והירקות המוכרים שלה.
ב-1998 החלה אלף לצלם תצלומים של יונים שוכנות על אדן החלון מול ביתה.
היא האכילה אותם כדי שיגיעו, קראה לכל יונה בשם, ויצרה עבורם נרטיבים והפיקה סרטון בהשתתפות היונים, בשם "ארץ הציפורים".
בערך באותו זמן, החלה אלף לצלם טבע דומם של חפצים יוצאי דופן שאספה במהלך השנים.
ב-2002 הגיבה אלף לאירועי ה-11 בספטמבר 2001, על ידי יצירת מטפורה ויזואלית למטרופולין חדש, דבר שהיא עשתה על ידי צילום סידור של כמה חפצי זכוכית נוצצים כשהם מחזירים את אור השמש.
מרת'ר טידוויל היא עיירה בוויילס והמרכז המנהלי של המחוז העירוני מרת'ר טידוויל.
במהלך המאה ה-19 מרת'ר הפכה למרכז תעשייתי חשוב, היא נודעה בתור "בירת הפלדה העולמית" והייתה לעיירה הגדולה ביותר בוויילס.
למרות המורשת התעשייתית הניכרת של העיירה, דעיכה וסגירה של מפעלים ומכרות רבים באזור במחצית השנייה של המאה ה-19 ותחילת המאה ה-20 הובילו לדעיכה ניכרת במספר התושבים ובמצבם הסוציו-אקונומי.
בשנת 2006 ערוץ 4 הבריטי הכתיר את מרת'ר במקום השלישי ברשימת המקומות הכי גרועים למגורים בממלכה המאוחדת, אם זאת ב מספר תוכניות לעידוד תיירות ופיתוח סביב העיירה הובילו לשיפור באיכות החיים במרת'ר ועלייה במחירי הנכסים בעיירה.
משמעות שם העיירה הוא "מקדש" או "בית תפילה לקדוש" (Merthyr) ו-"טידוויל" (Tydfil) וככל הנראה קרוי על שם הקדושה טידוויל, ביתו של בריכן, מלך ממלכת ברכיניוג שהתקיימה באזור בימי הביניים המוקדמים.
המונח הוולשי מרת'ר דומה למונח מרטיר ("קדוש מעונה"), אך מתבסס על המונח הלטיני "מרטיריום" (Martyrium), אשר מתייחס למקום תפילה או מקדש שניצב במקום נפילתו של הקדוש.
במקרה זה מדובר בבית תפילה שהוקם במקום נפילתה של הקדושה טידוויל בידי פורעים פגאנים סביב שנת 480.
ההיסטוריה של מרת'ר התחילה בתקופה שלפני הכיבוש הרומי של בריטניה, כאשר באזור שכן שבט הסילורים הקלטי.
עם הכיבוש הרומי של האזור סביב שנת 50 לספירה, הוקם מבצר רומאי בפנידרן סמוך לנהר הטף על דרך שחיברה את רצועת החוף בדרום ויילס צפונה למרכז ויילס.
עד לימי הביניים לא הוקמה במקום התיישבות קבע ניכרת, עת החלה להתפתח באזור תעשיית ברזל מצומצמת.
בתחילת המאה ה-19 הפכה מרת'ר למרכז חשוב של תעשיית הפלדה עם פתיחת מפעל הפלדה פנידרן, ב-1804 התקיימה במקום נסיעת רכבת הקיטור הראשונה בהיסטוריה בין המפעל לתעלת גלמורגנשייר, קו הרכבת (באורך 14 ק"מ) ביחד עם התעלה חיברו את מפעלי הפלדה לנמל בקארדיף ומשם יוצאה הפלדה לרחבי העולם.
סקר אוכלוסין מ-1851 מצא כי ויילס הפכה לאומה המתועשת הראשונה בעולם, זאת משום שיותר אנשים עסקו בתעשייה על פני חקלאות, בתקופה זו מרת'ר גדלה לכ-50,000 תושבים והיא נחשבה לעיירה הגדולה ביותר בוויילס.
במהלך שנות ה-60 של המאה ה-19 תעשיית הפלדה באזור החלה לדעוך, אך האוכלוסייה המשיכה לגדול מתוך הצורך בעובדים למכרות באזור, כך הגיעה מרת'ר לשיא של כ-81,000 תושבים ב-1911.
לאחר מלחמת העולם הראשונה מפעלי הפלדה נסגרו סופית וגם תעשיית הפחם סביב מרת'ר היו בדעיכה, בתחילת שנות ה-30 אחוז ניכר מעובדי מרת'ר היו מובטלים ובתקופה זו כ-27,000 תושבים אף עזבו את מרת'ר בחיפוש אחר מקורות פרנסה.
בשנות ה-40 וה-50 מספר חברות הקימו מפעלים במרת'ר, בהן חברת חברת הובר שהקימה מפעל לייצור מכונות כביסה, המפעל העסיק כ-5,000 עובדים בשנות ה-70 והפך למעסיק הגדול ביותר במחוז.
ג'ון יוז - (1814-1889) תעשיין ומייסד העיר דונצק (כיום באוקראינה).
ריצ'רד הרינגטון - (נולד 1975) שחקן.
המחוז העירוני מרת'ר טידוויל הוא מחוז ממחוזות ויילס, בדרום ויילס, הממלכה המאוחדת.
המחוז נוצר בשנת 1905 כמחוז עירוני על בסיס נפה היסטורית באותו השם של מחוז גלמורגן, הוא נוסד כמחוז נפרד משום הגידול הניכר של מרת'ר טידוויל הודות להתפתחות המשמעותית בתעשיית הברזל, הפלדה והפחם באזור עמק הטף.
המחוז חולש על האזור הצפוני של עמק נהר הטף, הוא המחוז העירוני של העיירה מרת'ר טידוויל שהיא גם עיר הבירה והמרכז האדמיניסטרטיבי של המחוז.
מחוז מרת'ר טידוויל גובל מכיוון צפון עם מחוז פוויס, מחוז רונד'ה קינון טב ממערב ומחוז קרפילי ממזרח.
שטחי המחוז כוללים את עמק הטף, חלקו הצפוני והפחות מיושב נמצא בגבולות שמורת הטבע ברקון ביקונס.
אוכלוסיית המחוז כולה מונה 58,866, כאשר כ-75% ממנה מתגוררת בעיירה מרת'ר טידיוויל עצמה.
מלבד העיירה, במחוז נמצאות מספר עיירות קטנות בהם דאולייס (Dowlais) עם 6,926 תושבים, טרהאריס (Treharris) עם 6,356 תושבים, טריד-אי-רו (Troed-y-rhiw) עם 5,296 תושבים ואברוון (Aberfan) עם 2,429 תושבים שבה התרחש ב-1966 אסון אברוון בו נהרגו 116 ילדים ו-28 מבוגרים כתוצאה ממפולת בוץ.
Canfield; נולדה ב-28 במאי 1949) היא משוררת איטלקייה.
קנפילד נולדה במונטווידאו, בירת אורוגוואי, לאב אנגלי ולאם איטלקייה.
היא למדה ספרות בקולומביה ובשנת 1977 השתקעה באיטליה.
כיום היא משוררת דו-לשונית, שפרסמה עד כה ארבעה ספרי שירה בספרדית ושני ספרי שירה באיטלקית.
היא מוכּרת באיטליה כאחת מבכירות המתרגמים של ספרות אמריקה הלטינית לאיטלקית.