tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
להיטו האחרון של ארמסטרונג היה השיר הסנטימנטלי "What A Wonderful World", שיצא בשנת 1968. (השיר זכה לעדנה מחודשת כשהופיע בפסקול הסרט "בוקר טוב, וייטנאם" בשנת 1987. הוצאתו המחודשת שוב כבשה את מצעדי הפזמונים ברחבי העולם.)
ב-1961 הופיע וניגן בסרט "אינטרמצו בפריז" לצידם של פול ניומן וסידני פואטייה.
ארמסטרונג נהנה מסוגים רבים של מוזיקה, מהבלוז הארצי ביותר עד לעיבודים המתקתקים של גאי לומברדו, שירי עם מאמריקה הלטינית, סימפוניות קלאסיות ואופרה.
ארמסטרונג שילב השפעות מכל המקורות הללו בהופעותיו, לעיתים מבלבל את מעריציו שרצו שהוא יישאר בקטגוריות צרות ומוגדרות.
ארמסטרונג גם נכנס להיכל התהילה של הרוק אנד רול כ"השפעה מוקדמת".
כמה מקטעי הסולו שלו משנות ה-50, כמו גרסת הרוק אנד רול ל-"Saint Louis Blues" מהאלבום משירי ויליאם כריסטופר הנדי, מראים שההשפעה הייתה דו-כיוונית.
השפעתו של ארמסטרונג על התפתחות הג'אז היא רבה מכדי להימדד, אולם אישיותו הכובשת, בין אם כאמן, ובין אם יותר מאוחר כדמות ציבורית, הייתה כה בולטת עד שהיא הטילה צל על המוזיקה והשירה שלו.
כווירטואוז חצוצרה, לארמסטרונג היה צליל ייחודי וכישרון יוצא דופן לאלתור מלודי.
באמצעות נגינתו הפכה החצוצרה לכלי סולו בג'אז.
הוא גם היה בן-זוג וחבר להקה מיומן נוסף על כישרונו יוצא הדופן כסוליסט.
היצירתיות שלו הרימה את הרמה המוזיקלית עבור כל אלו שבאו אחריו.
ארמסטרונג נחשב לזה שהמציא את שירת הג'אז.
היה לו קול חצצי מובהק, בו השתמש בזריזות מפליאה כמאלתר, מכופף את המילים והמנגינה לצרכיו.
הוא היה גם מוכשר בשירת סקאט (שירה של הברות חסרות פשר או ללא הברות כלל).
לפני ארמסטרונג, זמרים פשוט שרו את השירים.
אחריו, הם היו חופשיים לשים את חותמם האישי עליהם.
ארמסטרונג הופיע ביותר מתריסר סרטים הוליוודים, לא בולטים במיוחד, בדרך כלל בתפקיד מנצח תזמורת או מוזיקאי.
הוא היה האדם השחור הראשון שהגיש תוכנית רדיו בשנות ה-30. הוא גם הופיע מדי פעם בטלוויזיה, בייחוד בשנות ה-50 וה-60, כולל הופעות בתוכנית "The Tonight Show" של ג'וני קרסון.
רבות מההקלטות של ארמסטרונג נשארו פופולריות עד היום, וגם עשרות שנים לאחר מותו, חלק ניכר מההקלטות שלו, מכל שנות הקריירה שלו, הודפסו יותר מאשר בחייו.
ההקלטות שלו משנת 1923 עם ג'ו קינג אוליבר ולהקת הקריאול-ג'אז שלו עדיין מושמעות כדוגמה לג'אז של הרכבים מניו-אורלינס.
פעמים רבות מדי הוקלט ארמסטרונג יחד עם תזמורות קפואות ורגילות, שבהן רק נגינת חצוצרתו של ארמסטרונג מתעלה מעל הקו המשעמם.
הקטע "Melancholy Blues", שביצעו ארמסטרונג ולהקתו ("Louis Armstrong and the Hot Seven") נכלל בתקליט הזהב של וויאג'ר שנשלח לחלל החיצון כדי לייצג את אחד מההישגים הגדולים של האנושות.
ארמסטרונג הקים קרן ללא מטרות רווח להקניית חינוך מוזיקלי לילדים מעוטי-יכולת, והוריש את ביתו והארכיון העשיר שלו שהכיל כתבים, ספרים, הקלטות ומזכרות ל-Queens College בניו-יורק לאחר מותו ומות אשתו לוסיל.
ארכיון לואי ארמסטרונג נגיש לחוקרי מוזיקה וביתו בקורונה שבקווינס נפתח לציבור כמוזיאון ב-15 באוקטובר 2003.
לארמסטרונג כוכב בשדרת הכוכבים של הוליווד.
על שם ארמסטרונג קרויים פארק ונמל תעופה בעיר ניו אורלינס, וכן אצטדיון לואי ארמסטרונג בניו יורק המשמש כאצטדיון הבית של אליפות ארצות הברית הפתוחה בטניס.
מלבדם קרויים שעל שם ארמסטרונג מוסדות רבים ברחבי אמריקה, ביניהם בתי ספר ומוסדות תרבות.
לכבוד יום השנה ה-100 להולדתו, שונה שמו של נמל התעופה של ניו אורלינס לנמל התעופה הבין-לאומי ניו אורלינס לואי ארמסטרונג.
לואי אנטואן פובלה דה בוריין (צרפתית: Louis Antoine Fauvelet de Bourrienne; 19 ביולי 1769 - 7 בפברואר 1834), דיפלומט צרפתי.
פובלה קיבל את חינוכו בבית הספר הצבאי בבריין בחבל שמפן, ביחד עם נפוליאון בונפרטה.
למרות שנפוליאון היה מתבודד, וקשה היה ליצור עמו יחסי רעות, הפכו השניים לידידים.
עם זאת, יש להניח כי סיפוריו של בוריין על ידידותם האינטימית, כפי שהם מופיעים בזיכרונותיו, מוגזמים.
כאשר עזב בוריין את בית הספר, בשנת 1787, הביע חוסר רצון בקריירה צבאית, והמשיך בדרכו לווינה שם למד דיפלומטיה ומשפטים.
לאחר מכן שהה בלייפציג, כאשר פרצה המהפכה הצרפתית.
רק בשנת 1792 שב בוריין לצרפת.
בפריז חידש את ידידותו עם בונפרטה.
השניים חיו חיי בוהמה ביחד, ובין היתר היו עדים לביזת אוצרות המשפחה המלכותית בארמון טולרי ב-20 ביוני, ולהרג המשמר השווייצרי על ידי המהפכנים ב-10 באוגוסט.
בוריין קיבל משרה דיפלומטית בשטוטגרט, אך תהפוכות הפוליטיקה של אותו הזמן הפכו אותו עד מהרה ל"מהגר" פוליטי.
לאחר אירועי שנת 1795 שב לפריז, ושב והתרועע עם בונפרטה, אשר היה לסגן מפקד "צבא הפנים", ועד מהרה קיבל את המינוי למפקד הכוחות באיטליה.
בוריין לא ערך עמו את המסע לאיטליה, אך בזמן המשא ומתן עם אוסטריה באוקטובר 1797 נקרא על ידי נפוליאון שרצה להיעזר בניסיונו במשפטים ובדיפלומטיה, על מנת לנסח את תנאי הסכם קמפו פורמיו.
בשנה שלאחר מכן נלווה אל נפוליאון במערכה במצרים והפך למזכירו האישי.
בתקופה זו כתב זיכרונות מלאי חיים, אם כי פרטים רבים מהם מוטלים בספק, המתארים את מסעו של נפוליאון במצרים ואת מסע נפוליאון בארץ ישראל.
הוא נלווה אליו בשובו לצרפת, וסייע לו בענייניו כאשר תכנן את ההפיכה ב"18 בברימאר" (נובמבר 1799) בה הכריז על עצמו כ"קונסול הראשון".
הוא נותר בתפקידו כמזכירו האישי של נפוליאון בתקופה זו, אך בשנת 1802 נחשד באי סדרים כספיים והודח.
במהלך הסתיו של שנת 1805 נשלח כציר הצרפתי לעיר החופשית המבורג, על מנת לתאם את המלחמה הכלכלית נגד אנגליה הידועה כ"שיטה הקונטיננטלית".
ידוע כי מדיניות זו לא הייתה לרוחו, והוא פעל לטובת הסוחרים בהמבורג, אשר מבחינתם סייעו לו מבחינה כספית על מנת להגמיש את הכללים.
בתחילת הסתיו של 1807 כאשר הורה לו נפוליאון להזמין כמות גדולה של מדים לצבאו, שחנה אז בפרוסיה הוא גילה שהדרך היחידה לספק את הכמות הדרושה היא להזמינם מאנגליה.
לאחר שצבר בדרך זו עושר רב, נקרא לשוב לצרפת בבושת פנים לקראת סיום שנת 1810.
בשנת 1814 הצטרף למחנה המלוכני, ובמהלך מאה הימים בשנת 1815 הצטרף ללואי ה-18 אשר נמלט לעיר גנט.
את שארית ימיו בילה ללא אירועים מיוחדים.
הוא מת בעיר קן בשנת 1834, לאחר שסבל ממחלת נפש בשנותיו האחרונות.
בוריין ידוע כיום לא בזכות הישגיו הדיפלומטיים, אשר היו חסרי משמעות, ולא בזכות יצירותיו הספרותיות, אלא בשל "זיכרונותיו" שיצאו לאור בין השנים 1829 ו-1831, ומאז הודפסו שוב ושוב ותורגמו לשפות רבות.
זיכרונות אלו הם מקור ראשון ממעלה להכרת אישיותו של נפוליאון, אם כי בשל טינתו האישית של בוריין לידידו זה, רבים מהפרטים המופיעים בהם מוטלים בספק.
לואי אנטואן לאון דה סן-ז'וסט (צרפתית: Louis Antoine Léon de Saint-Just; 25 באוגוסט 1767 – 28 ביולי 1794) היה מחבר, מצביא ופוליטיקאי, ממנהיגי המהפכה הצרפתית ושותף פוליטי של מקסימיליאן רובספייר.
ב-1792 סן-ז'וסט נבחר לוועידה הלאומית, והיה בה לנציג הצעיר ביותר.
סן-ז'וסט היה ממובילי הטענה בעד הזכות לשפוט ולהעניש את המלך – עמדה שהפכה למציאות כאשר המלך, לואי ה-16, נשפט והוצא להורג.
סן-ז'וסט היה חבר בוועדה שניסחה את חוקת 1793 ומתוקף כך היה גם חבר בוועד לשלום הציבור, מוסד שהוביל וקידם את שלטון הטרור.
בהמשך סן-ז'וסט היה לנשיא הוועידה הלאומית ומילא חלק פעיל בחיסולם של אבר ודנטון.
לאחר מכן הוא נתפס, ביחד עם רובספייר ומספר מנהיגים אחרים, והוצא להורג ב-28 ביולי 1794 (בהפיכת ה-9 בתרמידור) באמצעות גיליוטינה.
סן-ז'וסט נולד בשנת 1767 בעיירה דסיז (Decize) במרכז צרפת.
בגיל 6 הוא עבר עם משפחתו האמידה לבלרנקור (Blérancourt) במחוז אן בצפון צרפת.
בשנת 1777 אביו נפטר, ושנתיים מאוחר יותר הוא נשלח לקבל חינוך בבית ספר מכובד בסואסון.
בשנת 1786 הוא סיים את לימודיו וחזר לבלרנקור.
בספטמבר של אותה השנה הוא עזב את ביתו לבירה פריז ולקח עמו, ללא רשות, כלי כסף, שני אקדחים מעוטרים בזהב, ומספר תכשיטים.
על פי הסיפור המקובל סן-ז'וסט עזב באופן זה כיוון שאהובתו, בת הכפר, ת'רז, נישאה בהיעדרו לגבר אחר, אולם אין להסבר זה סימוכין.
אמו של סן-ז'וסט התלוננה למשטרה בפריז ולאחר בדיקה הוא נעצר, נחקר, ונכלא למשך שישה חודשים.
בתום תקופת המאסר סן-ז'וסט נרשם ללימודי משפטים באוניברסיטת ריימס, אך ככל הנראה הוא לא סיים את לימודיו.
לאחר ניסיון זה הוא חזר לבית אמו בבלרנקור, שם הוא גר במהלך חמש השנים הבאות.
בשנת 1789 סן-ז'וסט פרסם את יצירתו הספרותית הראשונה, אורגאן (Organt), פואמה בת כמאתיים עמודים המתארת פרק דמיוני במלחמתו של קרל הגדול נגד הסקסונים ומציגה את החברה האנושית באור אבסורדי ומגוחך.
היצירה נכשלה מסחרית ולרוב היא אינה נחשבת ליצירה ספרותית חשובה.
פרשנים חלוקים על המידה בה ניתן לקשור בין עמדותיו הפוליטיות המאוחרות יותר של סן-ז'וסט, לבין התוכן של הפואמה.
תחילת הקריירה המהפכנית והחוקה של 1793
מספר חודשים אחרי פרסום הפואמה, האירועים המהפכניים בצרפת החלו להשפיע על החברה כולה ובכללה על סן-ז'וסט.
בבלרנקור סן-ז'וסט היה חלק מחבורה של רפורמיסטים שהשתלטו על ניהול ענייני הממשל המקומי.
לפני המהפכה, הנהגת הקהילה כללה בעיקר את האזרחים האמידים יותר שחיו בה ואשר היו בעלי מרב האדמות.
הבולט בקבוצה זו היה לואי אנטואן ז'לה (Gellé), אביה של ת'רז, אהבת נעוריו של סן-ז'וסט.
במהלך 1789 התגבשה בכפר קבוצה של צעירים רדיקליים שהתנגדה לז'לה ולבעלי האדמות.
צעירים אלה היו חברים של סן-ז'וסט והם סייעו לו להשתלב בענייני ממשל למרות גילו הצעיר.
האספה המכוננת הלאומית החליטה על ההקמה של המשמר הלאומי, מיליציה שמפקדיה האזוריים והלאומיים התמודדו לתפקיד בבחירות.
סן-ז'וסט שעד להקמת המיליציה היה מובטל, הצטרף למשמר הלאומי בבלרנקור.
על אף גילו הצעיר ואף על פי שלא עמד בקריטריונים הפיננסיים הרשמיים, הוא הפך במהרה למפקד יחידה של המשמר הלאומי.
זו הייתה המשרה הציבורית הראשונה של סן-ז'וסט.
בשנת 1790 סן-ז'וסט כתב לרובספייר מכתב הערצה בו הוא ביקש גם תמיכה בכלכלה של בלרנקור.
שנה לאחר מכן, ביוני 1791 (גיל 23), סן-ז'וסט פרסם את ספרו "רוח המהפכה והחוקה של צרפת" (L'Esprit de la révolution et de la constitution de France).
בספר הוא הילל את האספה המכוננת, ובהשפעת כתביו של שארל מונטסקייה, טען בזכותה של חוקה מאוזנת אשר תעניק לפרטים בחברה יותר חופש ממה שניתן להם בעבר, אך תהיה מעין שילוב בין דמוקרטיה, אריסטוקרטיה, ומונרכיה.
סן-ז'וסט הביע בספר סלידה מהאלימות שהמהפכה זרעה עד כה.
עמדות מתונות אלה עומדות בניגוד למהלכים בהם סן-ז'וסט עתיד היה להשתתף בהמשך הקריירה הפוליטית שלו.
למעשה, קצב האירועים המהיר הפך את העמדות הפוליטיות שסן-ז'וסט הביע בספר לבלתי-רלוונטיות עוד לפני שהתפרסם.
באותו חודש בו הספר פורסם המלך, לואי ה-16, נכשל בניסיון המנוסה לווארן.
כשנה לאחר מכן הפיכת ה-10 באוגוסט 1792 המשיכה את התהליך שהוביל לבסוף לביטול המלוכה.
אותם אירועים שהפכו את ספרו של סן-ז'וסט לבלתי-רלוונטי סייעו גם בקידומו למרכז הבמה הפוליטית הצרפתית.
בעקבות הפיכת ה-10 באוגוסט הוכרזו בחירות לאספה המכוננת בפריז.
עד 1792 סן-ז'וסט לא יכול היה להיבחר לאספה כיוון שלא מלאו לו 25. בבחירות, שהתקיימו בספטמבר של אותה שנה, פחות מחודש לאחר יום הולדתו, סן-ז'וסט נבחר כנציג של מחוז אן, וכציר הצעיר ביותר באספה.
ב-13 בנובמבר הוא נשא את נאומו הראשון בפני האספה.
הנושא הבוער היה מעמדו המשפטי של המלך וגורלו לאחר שהוחלט על ביטול המלוכה.
החוקה של 1791 שחררה את המלך מאחריות על מעשיו, והשאלה הייתה כיצד והאם ניתן לשפוט אותו.
סן-ז'וסט הביע בנאומו עמדה נחרצת: "האיש הזה יכול רק לשלוט או למות".
על פי סן-ז'וסט לא קיים כל יחס טבעי בין העם לבין המלך, והמלך מעצם תפקידו הוא פושע שבגזילת החירות מעמו ביצע את המעשה הנואל ביותר.
במצב זה משפט הטבע מאפשר לכל אזרח צרפתי להרוג את המלך, והאסיפה, כנציגות של הרצון הכללי, אינה מוסמכת לפעול באופן שסותר את משפט הטבע.
טיעונים אלה הביאו את סן-ז'וסט למסקנה שיש לשפוט ולגזור את דינו של המלך כשבוי מלחמה.
הנאום של סן-ז'וסט יצר רושם חיובי בקרב חברי האספה, שהגיבו אליו בתשואות.
בדצמבר, כשרובספייר הצטרף לדיון, רבים מטיעוניו הושפעו מאלה של סן-ז'וסט.
מעט יותר מחודש לאחר מכן, ב-21 בינואר 1793, המלך הוצא להורג באמצעות גיליוטינה לאחר שנשפט.
עם נפילת המלוכה, החוקה של 1791 הפכה לחסרת משמעות וכינונה של חוקה חדשה היה בראש מעיניהם של חברי הוועידה הלאומית.
המרקיז דה קונדורסה ניסח הצעה לחוקה שנדחתה והצירים התבקשו להציע אלטרנטיבות להצעה של קונדורסה.
בין ההצעות שהוגשו ופורסמו הייתה גם הצעה של סן-ז'וסט שפורסמה ב-24 באפריל 1793. סן-ז'וסט הציע שבמרכז הממשל של הרפובליקה תעמוד אספה לאומית הכוללת 341 צירים שהם נציגי העם כולו ולא נציגים של אזורים.
רעיון זה נסמך על העיקרון לפיו האספה הלאומית צריכה לייצג את הרצון הכללי של העם ולא את הרצון של טריטוריות שונות.
טיוטת החוקה של סן-ז'וסט הבטיחה זכות בחירה לכל הגברים אזרחי הרפובליקה והבטיחה זכויות וחירויות שונות, בהן הזכות לשוויון הזדמנויות בתעסוקה.
בנוסף לאספה הכללית, שנועדה להיות אחראית גם על מינויים של גנרלים ושרים, סן-ז'וסט הציע שתכונן גם "מועצה מבצעת" שנציגיה ייבחרו מ-85 מחוזות ברחבי הרפובליקה.
סן-ז'וסט ניסה להגן על הצעתו בדיונים שהתקיימו בוועידה, אך כמו כל המציעים האחרים, לא הצליח לגייס תמיכה מאחוריה.
אולם, המעורבות של סן-ז'וסט בדיונים הפכה אותו לדובר בולט בענייני החוקה, ובעקבות כך הוא נבחר ב-30 במאי להיות אחד מחמישה נציגים שתפקידם יהיה לנסח טיוטת חוקה חדשה ואשר, מתוקף תפקידם, הפכו גם לחברים בוועד לשלום הציבור.
מינוי זה קירב את סן-ז'וסט למרכז הכוח הפוליטי בצרפת.
ברקע למינוי הוועידה בת חמישה החברים היו היריבות בין המונטניארדים לז'ירונדינים, עלייתם של חוגים קיצוניים כגון האברטיסטים, החזית מול מעצמות אירופה המלוכניות, והמתיחות הפוליטית בתוך צרפת עצמה.
אי שקט זה הגיע לנקודת רתיחה עם ההתקוממות של ה-31 במאי 1793 והמרי שהחל בעקבותיה בחלקים שונים של צרפת.
מאז אוגוסט 1792 הקומונה של פריז הייתה מרכז הכובד של הכוחות הרדיקליים יותר בזירה הפוליטית הצרפתית, ובכללם המונטניארדים.
כשהאירועים החלו לצאת מכלל שליטה לקראת סוף מאי 1793, הקומונה שאפה להשיג שליטה מחודשת.
ב-26 במאי רובספייר ומארה, הצטרפו לקריאות להתקוממות מול הוועידה הלאומית ולמעצרם של הז'ירונדינים.
בין ה-31 במאי וה-2 ביוני הקומונה השתלטה על הוועידה הלאומית באמצעות כוחו של המשמר הלאומי והכריחה את חבריה להצביע על מעצרם של 29 צירים ז'ירונדינים.
לאחר אירועים אלה הז'ירונדינים למעשה הובסו והמונטניארדים קיבלו את השליטה על הוועידה הלאומית ועל הוועד לשלום הציבור.
באווירה זו חברי הוועדה של חמשת הנציגים נדרשו לפעול במהירות ולספק חוקה שתייצב את השלטון ותקנה לו לגיטימציה.
בתוך מספר ימים, החמישה הציעו טיוטת חוקה חדשה שנסמכה בחלקה על הצעתו של סן-ז'וסט.
הטיוטה אושרה על ידי הוועד לשלום הציבור כולו, וב-10 ביוני ההצעה הוצגה לאישור הוועידה הלאומית.
ב-26 ביוני הוועידה הלאומית הצביעה להעברת הטיוטה לאישור במשאל עם שלאחריו, אם תתקבל החוקה החדשה, הוועידה הלאומית תתפזר.
ההצעה אושרה במשאל העם ברוב של 1,801,918 מצביעים בעד מול 11,610 מצביעים נגד.
החוקה החדשה אומצה רשמית ב-10 באוגוסט, אך יום לאחר מכן רובספייר הודיע שהמצב הביטחוני אינו מאפשר את קיומן של הבחירות הכלליות הנדרשות על פי החוקה והשעה אותה למעשה.
אם סן-ז'וסט הצטער על כך שהחוקה שהוא סייע לנסח הושעתה מייד עם כניסתה לתוקף, הוא לא נתן לצער הזה ביטוי פומבי.
האירועים שהובילו לניסוח החפוז של החוקה הציבו אותו בסופו של דבר במוסדות שהיוו את מרכז הכוח הרדיקלי, המהפכני.
תשומת הלב של סן-ז'וסט וחבריו הופנתה, מצד אחד, למלחמה נגד המעצמות המלוכניות, שבחודשי הקיץ של 1793 הגיעו להצלחות בלתי מבוטלות מול הצבא הצרפתי.
באוגוסט של אותה שנה הכריז לזאר קרנו, שר ההגנה וחבר בוועד לשלום הציבור, על גיוס של כלל האוכלוסייה והמשאבים בצרפת לטובת המלחמה.
מצד שני, תשומת הלב של חברי הוועד הופנתה גם כלפי פנים בניסיון לדכא ביטויי מרי נגד הכוחות המהפכניים.
מרידות מעין אלה החלו ב-6 וב-7 ביוני במספר ערים מרכזיות בצרפת (למשל בבורדו, מרסיי, נים, סומיר, מחוז ונדה וטולוז).
העיר השנייה בגודלה, ליון, הייתה תחת שליטתם של מורדים, ועד אמצע אוקטובר של אותה שנה הממשל המהפכני ניהל מולה מלחמה שכללה מצור, הפצצות והרס.
על רקע ההתפתחויות האלה הוועד לשלום הציבור הפך, מצד אחד, למעין קבינט בעל סמכות בענייני מלחמה, ומצד שני למרכז ההחלטות הקשורות בטרור או במצוד אחר מתנגדים ובוגדים.
עיסוקיו של סן-ז'וסט נגעו גם הם בעיקר בשני תחומים אלה.
באוקטובר של אותה שנה סן-ז'וסט נשא נאום תחת הכותרת "דוח על ההכרח להכריז על ממשלה מהפכנית עד שיתכונן שלום".
"אין טעם לקוות לשגשוג כל עוד אויבה האחרון של החירות עודנו נושם.
עליכם להעניש לא רק את הבוגדים, אלא גם את כל מי שאדיש; עליכם להעניש את כל מי שפסיבי בתוך הרפובליקה ולא עושה דבר עבורה.
כיוון שהעם הצרפתי הביע את רצונו, כל המתנגד לו הוא מחוץ לריבון, וכל מי שנמצא מחוץ לריבון הוא אויב".
הטענה הכללית אותה סן-ז'וסט ביקש להסביר ב"דוח" היא שעל הממשלה להישאר "מהפכנית" - כלומר, ממשלת חירום שאינה נבחרת ופועלת על פי החוקה - כל עוד השלום לא הושג.
במילים אחרות, הוא ביקש לקבע את המצב הנוכחי בו החוקה מושעית.
בנוסף, הוא ביקש להעביר לוועד לשלום הציבור סמכויות נוספות בניהול המלחמה הפנימית והחיצונית.
דבריו של סן-ז'וסט על הצורך ברדיפת בוגדים והאופן בו הרחיב את ההגדרה של התנגדות לריבון ולרפובליקה, שיקפו את השינויים בגישה של חברי הוועד לשלום הציבור ואת התהליך של התגברות שלטון הטרור.
למעשה, בנאומו הוא נתן לגיטימציה ל"חוק החשודים" שעבר ב-17 בספטמבר והרחיב באופן משמעותי את ההגדרה של החשודים כ"אויבי החירות".
מספר ימים אחרי הנאום ויום לאחר שראשה של המלכה לשעבר מארי אנטואנט נערף, הוחלט לשלוח את סן-ז'וסט יחד עם פיליפ לה-באס לחזית באלזס כמפקד בעל סמכות "מיוחדת".
השם שיצא לסן-ז'וסט בקרב החיילים והמפקדים הוא של מפקד ללא חת, קפדן ונחוש.
מטרתו העיקרית הייתה לא רק לחזק את המאמצים המלחמתיים והלוגיסטיים, אלא ליצור אווירה של משמעת שתבטיח צייתנות הן של הכוחות הלוחמים והן של הנוכחות האזרחית.
באשר לכוחות הצבאיים, זמן קצר אחרי הגעתו לאלזס, סן-ז'וסט הגיע למסקנה שחוסר במשמעת בקרב המפקדים באזור מהווה דוגמה רעה לחיילים ויוצר חוסר סדר ומשמעת כללי.
הוא החליט על טיהור בקרב מפקדי הצבא.
רבים מהמפקדים נעצרו באשמת בגידה או תחת האישום שהם אריסטוקרטים.
מספר מפקדים נשפטו והוצאו להורג והצאו פקודות שחייבו את המפקדים הנותרים להישאר כל הזמן יחד עם פקודיהם.
סן-ז'וסט דאג גם לצרכים הלוגיסטיים והחומריים של הכוחות בסביבה ולצורך סיפוקם קבע הוראות שחייבו את אזרחי האזור - במיוחד אזרחי העיר שטרסבורג - לספק מזון, סוסים, מוצרי ביגוד, ואמצעים אחרים לכוחות הצבא.
לצורך הפיקוח על ההוצאה לפועל של שטף הפקודות סן-ז'וסט ולה-באס הקימו בית משפט צבאי בעל סמכויות נרחבות.
באשר לאוכלוסייה האזרחית באלזס, מבחינת הממשל המהפכני בצרפת היא היוותה מקרה מיוחד כיוון שמרבית התושבים היו דוברי גרמנית והנאמנות שלהם לא הייתה ברורה.
האלזסים היו חלק מצרפת במשך זמן רב לפני המהפכה, אבל המשטר הישן לא שאף להחיל עליהם אחידות תרבותית ואיפשר את המשך קיומם של קשרים פוליטיים, תרבותיים וכלכליים עם אזורים דוברי גרמנית מחוץ למדינה.
בתחילת המהפכה רבים מתושבי אלזס, שרצו להיפטר מעולם של בעלי אדמות, מילאו תפקיד פעיל בקידומה.
אולם ההתלהבות היחסית בתחילת המהפכה הפכה לרגשות מעורבים בהמשכה, ובדומה לאזורים אחרים בצרפת, במקביל להמשך שיתוף הפעולה עם הממשל המהפכני היו באזור גם כוחות אנטי-מהפכניים.
על רקע זה, ובהינתן שצרפת הייתה במלחמה עם פרוסיה ואוסטריה, סן-ז'וסט היה חשדן כלפי האוכלוסייה דוברת הגרמנית.
בסוף אוקטובר נתפס באזור מכתב, כנראה מזויף, בו נכתבו פרטים על קשר של מתנגדי המהפכה לקחת שליטה על שטרסבורג.
בין אם סן-ז'וסט האמין שהמכתב אמיתי או סבר שהוא מזויף, התגובה שלו ל"קשר" הייתה נחרצת.
הוא הורה על חיפוש של זרים בכל בית בעיר ופיזר את מנהלת המחוז ואת העירייה של שטרסבורג.
למרות הפעולות האלה, סן-ז'וסט שאף להישאר ביחסים של שיתוף פעולה עם אזרחי שטרסבורג.
מי שהוביל את הקנאות המהפכנית בשטרסבורג היה ראש העיר המהפכן, יולוגיוס שניידר, שניצל היעדרות קצרה של סן-ז'וסט ולה-באס באמצע נובמבר כדי לארגן מפגן מהפכני נגד מוסדות דתיים בעיר.
עם שובו, סן-ז'וסט יצא כנגד שניידר ודרש ממנו הסבר פומבי למעשיו.
מאוחר יותר, סן-ז'וסט ולה-באס החליטו לשפוט ולשלוח את שניידר לפריז על מנת לקבל עונש מוות באשמה שהוא אריסטוקרט.
ב-19 בפברואר 1794 סן-ז'וסט נבחר לנשיא של הוועידה הלאומית.
הבחירה של סן-ז'וסט התאפשרה אחרי שהאויבים של המונטניארדים, הז'ירונדיסטים, הובסו והוצאו מכל מוקדי הכוח, אך החשש מפני "אויבים מבפנים" המשיך להטריד את מנוחתם של אנשי הוועד לשלום הציבור.
מצד אחד, הם חששו מפלג "מתון" שעשוי היה להתגבש סביב הנהגתו של ז'ורז' דנטון.
דנטון עמד בראש הוועד לשלום הציבור מהקמתו ועד לאביב 1793, אך ביולי של אותה השנה, התקיימו בחירות מחודשות לוועד ודנטון מצא את עצמו מחוץ לארגון שבראשו הוא עמד עד אז.
אחרי היעדרות קצרה באוקטובר 1793, דנטון חזר לפריז והחל להוביל, יחד עם קאמי דמולן, התנגדות מתונה לטרור הפוליטי ולרפורמות האנטי-נוצריות ברפובליקה (הטרור הדתי, או "כת ההיגיון").
מצד שני, העיתונאי ז'אק רנה אֶבֵּר הוביל קו שמאלי קיצוני שתבע את המשך הטרור נגד החשודים בהתנגדות למהפכה ונגד גילויים פומביים של הדת הנוצרית.
לאחר תבוסת הז'ירונדיסטים, האברטיסטים החלו לתקוף גם את רובספייר וחבריו המונטניארדים, שלדידם לא היו קיצונים מספיק.
כנשיא הוועידה סן-ז'וסט הוביל קו של התנגדות אלימה כלפי שני הפלגים האלה.
ההתנגדות לאברטיסטים לא נבעה מהתנגדות עקרונית לרעיון הטרור, שהפך בינתיים לעיקרון רשמי של רובספייר ותומכיו, אלא מחשש לאובדן שליטה.
ב-13 במרץ סן-ז'וסט טען בפני הוועידה שאבר ותומכיו זוממים כנגד הרפובליקה.
באותו היום אבר ורבים אחרים נעצרו.
ב-21 במרץ משפטם החל, וב-24 במרץ הם נמצאו אשמים והוצאו להורג בגיליוטינה.
ב-30 במרץ דנטון ודמולן נעצרו יחד עם רבים מתומכיהם.
הם נמצאו אשמים בפשעים כנגד הרפובליקה והוצאו להורג ב-5 באפריל.
ב-15 באפריל סן-ז'וסט נשא נאום נוסף מול הוועידה, בו הוא קרא לריכוז הכוח המשטרתי תחת פיקוד הוועד לשלום הציבור.
בחצי השנה הראשונה של 1794, במקביל לפעולותיו בוועידה, סן-ז'וסט המשיך לצאת למשימות פיקוד בחזית הצפונית.
הבולטת מבין המשימות האלה היא זו שמילא בקרב פלורוס, ב-26 ביוני, שם סן-ז'וסט מילא תפקיד בהדיפת הכוחות האוסטרים ויצירת מומנטום מחודש לצבא הצרפתי.
תפקידו כמפקד העלה את קרנו כאישיות בכירה בפוליטיקה המהפכנית, אך כשסן-ז'וסט חזר מהחזית, האווירה הפוליטית בפריז הייתה כבר שונה והתנגדות חדשה לשלטון של רובספייר החלה להתגבש.
ב-10 ביוני ז'ורז' קוטון, בתמיכת רובספייר, הציע בוועידה את "חוק ה-22 בפרריאל".
סן-ז'וסט לא היה שותף פעיל ביצירת החוק ולא התבטא בעניינו, אך סביר שהוא תמך בו.
החוק פישט את התהליך המשפטי נגד מי שנתפסו כמתנגדים למהפכה.
הוא הרחיב את הסמכות של הטריבונל המהפכני בפריז, הגביל את התהליך המשפטי בכל מקרה ספציפי ל-3 ימים לכל היותר, וקבע כי בכל מקרה שנידון בפני הטריבונל ניתן יהיה להגיע אך ורק לאחת משתי הכרעות: זיכוי או מוות.
התוצאה של החוק הייתה זירוז משמעותי של פעולות הטרור וההוצאות להורג, שכבר היו במגמת עליה עוד לפני כן (לכן תקופה זו נקראה "הטרור הגדול").
בחודש "מסידור" שהחל ב-19 ביוני והסתיים ב-19 ביולי, הוצאו להורג 796 אנשים בפריז, לעומת 509 מוצאים להורג בחודש פרריאל, 354 בפלוראל, ו-155 בז'רמינל.
באווירה זו, תחושה של פאניקה אחזה ברבים, ומחלוקות החלו להתגלע בקרב האליטה היעקובינית.
רובספייר הסתכסך עם חלק מאנשי הוועד לשלום הציבור והתפרקות אפשרית של השלטון נראתה באופק, אך הפעם כולם הבינו שאחרי התפרקות כזו רבים לא יצאו חיים.
אחד הבכירים שהבינו את הסכנה הקרבה היה ברטראנד בארר (Barère) שניסה לגשר בין הפלגים ושכנע את סן-ז'וסט לכתוב דוח ולשאתו בנאום בפני הוועדה בדבר החשיבות של האחדות בממשלה.
בכך, סן-ז'וסט הצטרף למאמצי הגישור ולראשונה נקט בעמדה שאינה אחידה עם רובספייר.
ב-26 ביולי, יום לפני הנאום המיועד של סן-ז'וסט והריאקציה התרמידוריינית, רובספייר נשא נאום משל עצמו.
בניגוד לרוח הפיוס שבארר וסן-ז'וסט הסכימו לקדם, הנאום של רובספייר התמקד באזהרות מפני קשר שמתגבש כנגדו וכנגד הרפובליקה.
רובספייר סירב לנקוט בשמות ספציפיים של הקושרים כנגד השלטון המהפכני, ובאווירה בה כל אחד יכול היה לדמיין את עצמו מואשם ומוצא להורג כבוגד, הנאום הצית ויכוח עז.
היות שניסיונות הפיוס סוכלו על ידי רובספייר עצמו, בפני סן-ז'וסט עמדה בחירה קשה באשר לאופן בו יישא את נאומו ביום שאחרי.
הוא היה יכול לשאת את נאום הפיוס המתוכנן, על אף שהסיכוי לפיוס כבר אבד, אך בחירתו הגורלית הייתה לצאת בנאום החלטי להגנת רובספייר.
הנאום שסן-ז'וסט עלה לשאת הופרע בקריאות ביניים כמעט מרגע שהתחיל.
המולה החלה להתפשט בוועידה, ומתנגדיו של רובספייר (ה"תרמירדורינים") החליטו לעצור את רובספייר יחד עם סן-ז'וסט, לה-באס, קוטון, אוגוסטן רובספייר (אחיו הצעיר של מקסימיליאן) ופרנסואה הנריוט (מפקד המשמר הלאומי).
הקומונה בפריז והמשמר הלאומי פעלו בהתחלה נגד ההפיכה.
הם ניסו לכתר את מקום מושב הוועידה ולשחרר את העצורים, אבל המהפכנים הצליחו לגייס כוח צבאי משלהם וההגנה של חוגו של רובספייר פוזרה.
כשמצב זה התברר, אוגוסטן רובספייר וקוטון זרקו את עצמם מחלונות בית הוועידה בשני ניסיונות התאבדות כושלים.
לה-באס ירה לעצמו בראש והיה היחיד שהצליח להרוג את עצמו מייד.
רובספייר נורה בלסתו, ככל הנראה גם בניסיון התאבדות, אבל הצליח רק לרסק את לסתו.
סן-ז'וסט בחר לא לנקוט באותם האמצעים והוא "קם, עמד בשקט ובאופן כמעט נונשלנטי כדי לקבל את פני שוביו".
הוא הוצא להורג בגיליוטינה יחד עם השבויים האחרים ב-28 ביולי כחודש לפני שמלאו לו 27 שנים ובתום קריירה פוליטית שנמשכה פחות משנתיים, אך הייתה מלאה בדם, הישגים צבאיים, ומעורבות באירועים ששינו את פני המהפכה.
לואי פייר אלתוסר היה פילוסוף מרקסיסט צרפתי, אשר רצח את אשתו.
אלתוסר נולד באלג'יר ולמד באקול נורמל סופרייר שבפריז, שם הפך לאחר שנים למורה נערץ לפילוסופיה.
הוא היה דמות אקדמית בולטת בקרב המפלגה הקומוניסטית הצרפתית, ואחד התאורטיקנים המרקסיסטיים החשובים של המאה ה-20. בהגותו קרא תיגר על החשיבה המרקסיסטית האורתודוקסית, ושינה את הנחות היסוד שלה לגבי חברה, היסטוריה, אידאולוגיה, מדינה והסובייקט.
אלתוסר נחשב לאחד התורמים המרכזיים למהפך הסטרוקטורליסטי שאירע בהגות הצרפתית בשנות ה-60, יחד עם קלוד לוי-שטראוס, ז'אק לאקאן ומישל פוקו, כתגובת נגד לזרם האקזיסטנציאליסטי.
אלתוסר כתב שתי אוטוביוגרפיות, "L'Avenir dure longtemps" (העתיד נמשך זמן רב) ו"העובדות".
מסמכים אלו מספקים את מרב הידע על חייו.
אלתוסר נולד באלג'יריה הצרפתית, בעיר בירמנדראיס (Birmendreïs).
הוא נקרא על שם דודו שנהרג במלחמת העולם הראשונה.
לאחר מות אביו, עבר עם אמו ואחותו הצעירה למרסיי, שם עברו עליו שאר שנות ילדותו.
ב-1937 הצטרף לתנועת הנוער הקתולית.
הוא הצטיין בלימודיו והתקבל למוסד היוקרתי אקול נורמל סופרייר שברחוב אולם שבפריז.
הוא גויס לצבא במלחמת העולם השנייה, ולאחר נפילת צרפת נכלא במחנה שבויים גרמני.
שם פגש את ז'אק מרטן (Martin) והחל מעברו אל הקומוניזם.
הוא נותר במחנה במשך שארית המלחמה, שלא כמו מרבית חבריו, שברחו כדי לחזור ולהילחם – דבר שייסר אותו אחר-כך.
לאחר המלחמה יכול היה אלתוסר להשתתף סוף-סוף בקורסי האקול נורמל סופרייר.
ואולם, בשל בריאותו הרופפת, נפשית וגופנית, קיבל טיפול חשמלי (electroconvulsive therapy) ב-1947. מתקופה זו ואילך סבל אלתוסר ממחלות נפש תקופתיות, עד סוף ימיו.
בית הספר גילה התחשבות במצבו, והותיר לו לגור בגפו במרפאה של המוסד.
אלתוסר חי עשורים רבים בתוך ה-ENS, למעט תקופות אשפוז.
בשנת 1946 פגש אלתוסר את הלן ריטמן (Hélène Rytman), מהפכנית ממוצא יהודי-לטבי, שהייתה מבוגרת ממנו בשמונה שנים.
מאז הייתה הלן לבת לווייתו של אלתוסר עד שזה רצח אותה בשנת 1980.
אלתוסר הצטרף למפלגה הקומוניסטית הצרפתית (CPF) ב-1948, בתקופה בה אינטלקטואלים דוגמת מרלו-פונטי החלו לאבד את אמונם במפלגה.
באותה שנה עבר אלתוסר את מבחני ה-agrégation (מבחנים לקבלת משרת הוראה במערכת החינוך הציבורית בצרפת) בפילוסופיה, עם דִּיסֶרְטַצְיָה על הגל, דבר שאפשר לו להפוך למדריך באקול נורמל סופרייר.
בין תלמידיו הרבים הנחה אלתוסר גם את הפילוסופים מישל פוקו ואלן באדיו, ואת הפסיכואנליטיקן הלקאניאני ז'אק-אלן מילר.
לאחר הקונגרס המפלגתי העשרים ב-1956, מנהיג ברית המועצות, ניקיטה חרושצ'וב החל להוקיע את משטרו של סטלין.
עבור מרקסיסטים רבים, כולל רוז'ה גרודי (Garaudy), התאורטיקן המרכזי של המפלגה הקומוניסטית הצרפתית.
פירוש הדבר היה איחוי השורשים ההומניסטיים של המחשבה המרקסיסטית, למשל ב"תיאורית הניכור".
אלתוסר, עם זאת, התנגד למגמה זו והזדהה, גם אם בזהירות, עם הקו הביקורתי של המפלגה הקומוניסטית הסינית.
בחודשים מאי-יוני 1968, כשבפריז התחולל מרד הסטודנטים, היה אלתוסר בטיפול בשל התקף דיכאון, בקליניקה באזור פריז, ללא תקשורת עם החוץ.
מאוחר יותר, למרות המעורבות של רבים מתלמידיו במאורעות, בחר לאמץ את הקו הרשמי של המפלגה הקומוניסטית הצרפתית, שתארה את הסטודנטים כקורבנות של שמאלנות "ילדותית", ואת האירועים כ"התקוממות אידאולוגית של המוני הנוער המחונך".
כתוצאה מכך תקפו את אלתוסר לא מעט תומכים שלו בעבר.
כתוצאה מהביקורת, תיקן כמה מעמדותיו, בטענה שכתביו המוקדמים כללו טעויות.
בעבודותיו המאוחרות שינה באופן ניכר את כתיבתו.
ב-1977 חתם אלתוסר על עצומה שניסח מישל פוקו יחד עם אינטלקטואלים נוספים על העצומה לביטול גיל ההסכמה בצרפת בנוגע לדה-קרימינליזציה של יחסי מין בהסכמה עם קטינים (מתחת לגיל 15 - גיל ההסכמה בצרפת).
ב-16 בנובמבר 1980 חנק אלתוסר למוות את אשתו.
לפני כן היה שרוי מזה זמן בחוסר יציבות נפשית.
על נסיבות המקרה ישנם עדיין ויכוחים, כשחלק טוענים שמדובר במעשה מכוון, ואילו אחרים רואים בו תאונה.
אלתוסר טען שאינו זוכר במדויק את האירוע.
אלתוסר אובחן כסובל מאחריות מופחתת, ולכן לא נשפט, אלא אושפז במקום זאת בבית החולים הפסיכיאטרי סנט-אן.
הוא נותר באשפוז עד 1983. לאחר שחרורו עבר לגור בצפון פריז וחי בהתבודדות כשהוא ממעט לפגוש אנשים ואיננו עובד עוד, למעט על האוטוביוגרפיה שלו.
הוא נפטר מהתקף לב ב-22 באוקטובר 1990 בגיל 72.
ספרו הראשון של אלתוסר בשביל מרקס מכיל את עיקרי הגותו.
מטרתו של אלתוסר בספר היא ניסוח מחודש של הפילוסופיה המרקסיסטית.
במאמר על מרקס הצעיר משתמש אלתוסר במושג השאול מפילוסוף המדע גסטון בשלאר, כשהוא מאתר "שבר אפיסטמולוגי" רחב בין הכתיבה ה"הגליאנית והפוירבכית" של מרקס המוקדם ובין הטקסטים המרקסיסטיים המאוחרים יותר שלו.
המאמר סתירות והיקבעות-יתר שואל את המונח היקבעות יתר מהפסיכואנליזה, כדי להחליף את מושג ה"סתירה" במודל מורכב יותר של מצבים פוליטיים רבי-פנים (מושג שלו זיקה לתפיסת ההגמוניה שפיתח התאורטיקן המרקסיסט אנטוניו גראמשי).
במאמר על הדיאלקטיקה המטריאליסטית מנסח אלתוסר את מה שהם מבחינתו עיקרי הפילוסופיה המרקסיסטית.
המאמר מרקסיזם והומניזם הוא הצהרה נוקבת על האנטי-הומניזם שמצוי בתאוריה המרקסיסטית, וגינוי הניסיונות של מרקסיסטים שונים לקדם מושגים כגון "הפוטנציאל האנושי" או "יצורים-טיפוסיים" (Species-being), כפיתוחים של האידאולוגיה ה"הומניסטית" הבורגנית.
לקרוא את הקפיטל, שכתב יחד עם כמה מתלמידיו (בינם אטיין באליבר, ז'אק רנסייר ופייר משרה [Macherey]), זכה גם הוא להצלחה ולהשפעה רבה; הספר הוא קריאה פילוסופית חדשה של ספרו של קרל מרקס, "הקפיטל".
המחקר בוחן את מעמדה הפילוסופי של התאוריה המרקסיסטית כ"ביקורת הכלכלה הפוליטית".
השפעת הספר על התאוריה המרקסיסטית הושוותה להשפעת "החזרה לפרויד" של ז'אק לאקאן על התאוריה פסיכואנליטית.
לאלתוסר היו קשרים מורכבים עם הפסיכואנליטיקן לאקאן, והשפעתו ניכרת בכתביו.
אלתוסר מוכר, כמו כן, כתאורטיקן של מושג האידאולוגיה, ובה עוסק מאמרו הידוע, אידאולוגיה ומנגנוני מדינה אידאולוגיים: הערות לקראת מחקר.
עבור אלתוסר, מבנים (structures) הם מה שמפעיל דיכוי אך מה שהוא בלתי נמנע - אי אפשר לחמוק מהאידאולוגיה; לא להיות מוכפף (subjected) לאידאולוגיה.
ההבחנה בין אידאולוגיה ומדע או פילוסופיה אינה כה חדה ומובחנת, משום שגם הם נוטלים חלק בהפעלתה.
הוא תמך בתאוריית האפראטוס הקולנועי.
השבר האפיסטמולוגי שבו דן אלתוסר אינו אירוע כרונולוגי, אלא תהליך.
אין בו ניצחון מובטח אלא מאבק מתמיד נגד אידאולוגיה: "לאידאולוגיה אין כל היסטוריה", הוא טוען.
אלתוסר טען שהתאוריה המרקסיסטית לא הובנה באופן בסיסי ולא הוערכה כראוי.
במשנתו גינה בחריפות מספר פרשנויות של כתביו של מרקס - היסטוריציזם, אידיאליזם, אקונומיזם - בטענה שהן נכשלו בכך שלא הבינו שעם "מדע ההיסטוריה" שלו, ההיסטוריה המטריאליסטית, כונן מרקס עמדה מהפכנית באשר לשינוי חברתי.
טעויות אלו נבעו, לדעת אלתוסר, מההנחה שכל גוף העבודה של מרקס ניתן להבנה כמכלול קוהרנטי.
בשביל מרקס, מצרפתית: טל מאיר גלעדי, תל אביב: הוצאת רסלינג, 2018.
על האידאולוגיה, מצרפתית: אריאלה אזולאי, תל אביב: הוצאת רסלינג, 2003.
לואי ארגו היה משורר, סופר, ועיתונאי צרפתי.
לואי אראגון נולד בפריז לאם שהרתה מחוץ לנישואים, ללואי אנדרייה- חבר הסנט הצרפתי שהיה נשוי.
אמו של לואי אראגון סיפרה לו שלואי אנדרייה היה הסנדק שלו, והאמת נודעה לו רק בהיותו בן 19 שנה, כאשר התגייס לצבא הצרפתי במלחמת העולם הראשונה.
לואי אנדרייה לא הכיר בו כבנו, מה שהשפיע מאוחר יותר על שירתו של אראגון.
ב-1930 ביקר אראגון בברית המועצות.
ב-1933 החל להשתתף בעריכת עיתון המפלגה הקומוניסטית "ל'הומניטה", ותרם למדור "החדשות בקיצור".
הוא נשאר חבר המפלגה הקומוניסטית כל ימיו, וכתב מספר פואמות פוליטיות ובהן "מוריס תורז" (לכבוד המזכיר הכללי של המפלגה).
ב"קונגרס הסופרים להגנת התרבות" (1935), ארגון הפך ליריבו של אנדרה ברטון, ידידו לשעבר, בשל תמיכתו של ברטון בסופר ויקטור סרג' שהיה מתומכיו של לאון טרוצקי.
יחד עם אנדרה ז'יד ורומן רולן השתתף לואי אראגון בעריכת "כתב העת של הספרות הצרפתית להגנת התרבות", שפורסם על ידי "אגודת הסופרים והאמנים המהפכנים" שסביבה התקבצו אנשי רוח שהתנגדו לפאשיזם.
עם פרישתו של אנדרה ז'יד ב-1937, הפך לואי אראגון לעורך הראשי של כתב עת זה, וב-1938 קרא לאינטלקטואלים להתייצב לצד הרפובליקנים במלחמת האזרחים בספרד.
ב-1939 אראגון נשא לאישה את הסופרת אלזה טריולה שאותה פגש ב-1928 ושהפכה למקור השראה לשירתו.
קודם לנישואיו ניהל פרשת אהבים סוערת ומיוסרת עם הסופרת ואשת-החברה הבריטית ליידי נאנסי קונארד.
הוא התגייס לצבא הצרפתי במלחמת העולם השנייה וקיבל את אות "צלב המלחמה" בשל הצטיינות וגבורה בקרב.
עם הכיבוש הנאצי עבר אראגון לדרום צרפת והיה חבר המחתרת הצרפתית יחד עם משוררים אחרים ובהם פול אלואר.
עם קץ המלחמה היה אראגון אחד ממנהיגיהם הבולטים של האינטלקטואלים הקומוניסטים.
הוא תמך בעמדותיו של מוריס תורז מנהיג המפלגה, והצטרף לגינוי משטרו של טיטו ביוגוסלביה.
ב-1950, לבקשת טורז, נבחר אראגון לחבר הוועד המרכזי של המפלגה.
החל במרץ 1953 היה עורך השבועון "לה לטר פרנסז" (המוסף הספרותי של העיתון "ל'הומניטה").
אחרי מות סטלין, משנודע לו על משטר הדיכוי הסטאליניסטי, שינה אראגון את השקפתו הפוליטית, אם כי נשאר מנהיג קומוניסטי.
ב-1956, בקונגרס העשרים של המפלגה הקומוניסטית הסובייטית, שבו הוקיע ניקיטה חרושצ'וב את פולחן האישיות של סטלין, השמיע אראגון דברי ביקורת נגד ברית המועצות.
הוא היה מתומכי המרד ההונגרי שהתחולל באותה שנה.
למרות זאת, קיבל אראגון באתה שנה את פרס לנין לשלום.
אראגון היה גם מוציא לאור שפרסם את ספריהם של מחברים צרפתים וסובייטים שהשתייכו לזרם "הריאליזם החברתי" בשנות החמישים, ואת ספריהם של מחברים רוסים ואחרים בשנות השישים של המאה העשרים.
בתפקידו כעורך השבועון "לה לטר פרנסז" תמך אראגון ב "אביב של פראג" (ינואר - אוגוסט 1968) ובמרד הסטודנטים הצרפתים (מאי 1968).
הוא הוקיע את הסטאליניזם ואת תוצאותיו השליליות במזרח אירופה.
הוא פרסם את כתביהם של מחברים שהתנגדו למשטר הטוטאליטארי הסובייטי ובהם אלכסנדר סולז'ניצין ומילן קונדרה.
למרות זאת נשאר אראגון חבר הוועדה המרכזית של המפלגה הקומוניסטית הצרפתית עד מותו.
ב-1970, אחרי מות אשתו אלזה, השתחרר אראגון מתפקידו כעורך המוסף לספרות של העיתון "ל'הומניטה" ושב למקורותיו הסוריאליסטים.
במשך עשר השנים האחרונות לחייו פרסם את הנובלות "אנרי מאטיס, רומן" ו "ברכות פרדה".
ב-1977 אראגון חתם לצד אינטלקטואלים נוספים על עצומה שכתב מישל פוקו בנוגע לביטול חוק גיל ההסכמה בצרפת.
לואי אראגון נפטר בפריז ב-1982 ונקבר לצד אשתו אלזה, באחוזתו שבחבל איל-דה-פראנס.
פעמוני בזל: רומן; עברית: ח' אברבאיה, מרחביה: ספרית פועלים ('לכל), 1952. (Les Cloches de Bâle)
אורלין, עברית: יורם ברונובסקי, תל אביב: עם עובד (ספריה לעם), 1990. (Aurelien)
לואי ברט מאייר היה מפיק הוליוודי יהודי-אמריקאי, ממקימי האולפן "מטרו גולדווין מאייר" ונחשב לממציא "שיטת הכוכבים" בהוליווד.
נולד בשם לזר מאיר (Lazar Meir) למשפחה יהודית במינסק שברוסיה דאז (כיום בבלארוס).
בגיל צעיר היגר עם הוריו לארצות הברית, ולאחר מכן השתקעה המשפחה בעיירה הקנדית סנט ג'ון, שם עסק אביו בעסקי מחזור מתכת.
בגיל 19 עבר לבוסטון, ולאחר זמן מה רכש תיאטרון בעיירה האוורהיל במסצ'וסטס.
תוך חמש שנים השתלט על רוב עסקי הבידור במחוז.
בשנת 1918 עבר מאייר ללוס אנג'לס והתקדם בעסקי הסרטים.
בשנת 1929 הפך למנכ"ל האולפן מטרו-גולדווין-מאייר.
תחת הנהלתו הפך האולפן למצליח ביותר בעולם, והוא נותר רווחי גם בשנות השפל הכלכלי הגדול.
למאייר היו מוניטין של איש עסקים קשוח ובוטה, וגישה שמרנית לנושאים בהם יכולים סרטיו לעסוק.
היו לו קשרים פוליטיים ענפים, הוא היה פעיל במפלגה הרפובליקנית ואף שירת כיו"ר המפלגה בקליפורניה בתחילת שנות השלושים.
בשנות הגדולה של האולפן טיפח מאייר עשרות כוכבים ובמאים הוליוודיים, והיה נותן הטון בהתנהלות העסקית ובכיוון האמנותי של הוליווד.
בשנים אלו היה מאייר מעורב במספר פרשיות בהן ניסה האולפן לטייח מעשי פשע הקשורים לכוכביו.
החל בסוף שנות הארבעים, עם הופעת הטלוויזיה ורגולציה מוגברת של פעילות האולפנים, איבד האולפן של מאייר ממרכזיותו, אם כי המשיך להרוויח.
בעקבות 3 שנים ללא פרס אוסקר וסכסוכים עם בעלי האולפן על הכיוון האמנותי, פוטר מאייר ממשרתו ב-1951 ופרש מעסקיו.
בשעות הפנאי טיפח מאייר סוסים.
בשנת 1957 נפטר מאייר ממחלת הלוקמיה ונטמן בבית הקברות בית שלום במזרח לוס אנג'לס, בו טמונים גם אחותו הגדולה אידה מאייר-קמינגס ואחיו הצעירים ירמיה (ג'רי) וראובן מאייר.
לואי אריה פינקוס היה עורך דין בהכשרתו, היה פוליטיקאי, איש תנועת העבודה, איש מינהל ומנהיג ציוני ישראלי יליד דרום אפריקה.
שימש כיושב ראש הנהלת הסוכנות היהודית בין השנים 1965–1973 וכיושב ראש הוועד הפועל של ההסתדרות הציונית העולמית בין השנים 1968–1972.
בצעירותו היה אחד ממנהיגי התנועה הציונית של דרום אפריקה כנציג תנועת העבודה.
בשנות ה-30 לחייו מונה פינקוס למנהלהּ הראשון של חברת התעופה "אל על".
בשנים 1969–1972 כשעמד בראש ועד הפועל הציוני והסוכנות היהודית הנהיג ארגון מחדש של מוסדות לאומיים אלה.
פינקוס תרם למאמצי קליטת הגל הראשון הגדול של העלייה הגדולה מברית המועצות ולטיפוח החינוך היהודי בתפוצות.
הרקע המשפחתי, חייו ופעילותו בדרום אפריקה
לואי אריה פינקוס נולד בשנת 1912 בעיירה קלוקולאן שבמדינת אורנג' החופשית בדרום אפריקה לאביו אהרון דוד פינקוס.
סבו מצד אביו, קלמן פינקוס, היגר מליטא, ככל הנראה מאזור העיירה שֶדובה (בפולנית: Szadów; בליטאית: Šeduva; כיום במחוז שאולאי), אז חלק מהאימפריה הרוסית), והתיישב ביוהנסבורג, שם היה לחזן בית הכנסת ברחוב וולמראנס (Wolmarans Street Shul).
האב, אהרן פינקוס, השתתף כחייל בצבא הבורים במלחמת הבורים נגד הבריטים, נפל בשבי ושהה שנתיים במחנה מאסר באיי ברמודה.
לימים היה לראש העיר קלוקולאן.
למשפחת פינקוס קשרי קרבה עם משפחת קפלן משדובה ויוהנסבורג, שאחד מצאצאיה הוא עורך הדין והתעשיין מנדל קפלן, גם הוא ממנהיגי יהדות דרום אפריקה ויהדות העולם, יו"ר כבוד של קרן היסוד, בעבר גזבר הסוכנות היהודית ויו"ר הוועד הפועל של הקונגרס היהודי העולמי.
אחיו של אריה פינקוס, עו"ד ג'ואל (יואל) פינקוס, היה מנהיג המפלגה הציונית הרוויזיוניסטית שפעלה בקרב יהודי דרום אפריקה.
בן דוד אחר של האחים פינקוס היה הלל דלסקי, חוקר ספרות אנגלית ישראלי.
למד משפטים וכלכלה באוניברסיטת ויטווטרסראנד (Witwatersrand) ביוהנסבורג, ולאחר מכן עבד כעורך דין בין השנים 1934–1948. בשנים 1939–1948 הנהיג את המפלגה הסוציאליסטית הציונית בדרום אפריקה.
כמו כן נמנה עם מייסדי סניף תנועת "הבונים" שם.
פינקוס השתתף בקונגרס הציוני ה-22 ב-1946 כאחד מנציגי מחנה העבודה הציוני.
בין השנים 1940–1948 היה גם סגן יושב ראש הפדרציה הציונית בדרום אפריקה.
שנותיו הראשונות בישראל; מנכ"ל ראשון של חברת "אל על"
בשנת 1948, זמן קצר לפני הקמת המדינה עלה אריה פינקוס לארץ ישראל.
לאחר שעבד כיועץ משפטי לשר התחבורה דוד רמז, היה המנהל הכללי הראשון של חברת התעופה הישראלית הלאומית "אל על" בשנים 1949–1956. יחד עם ד"ר אברהם ריבקינד, הנחשב אביה המייסד של "אל על" והיה סגן המנהל למסחר, השתתף המנכ"ל פינקוס בביסוסה ובהתפתחותה.
בתקופת ניהולו נחנכו הטיסות הבינלאומיות הראשונות של אל על לאירופה, דרום אפריקה ואמריקה, הוטסו לישראל מעל מאה ששים אלף עולים חדשים מתימן, עיראק, איראן והודו, הוקמה חברת "ארקיע" לטיסות פנימיות על בסיס חברת תעופה שהייתה בבעלות ציונית דרום אפריקאית, וכן נוסדו שירותי טיסות המטען של אל על.
לקראת סוף 1956 התפטר מפינקוס מתפקידו מ"מניעים אישיים".
בחורף הקיצוני של תחילת שנת 1950, בליל 5/6 בפברואר, התרחשה תאונה דרמטית של המטוס סקיימאסטר "הרצל" של אל על, אשר נפל בעת ההמראה מגובה 15 מ' על מסלול ההמראה.
הטייס הצליח להנחית את המטוס על בטן המתכת, והנוסעים, בהם המנכ"ל פינקוס עצמו, וגם הצוות חולצו ללא פגע.
נמצא שהתאונה נגרמה על ידי שלג וקרח שנותרו על חלקי המטוס.
לאחר סיום תפקידו בחברת אל על חזר פינקוס לעבוד כעורך דין פרטי, היה פעיל בארגונים פוליטיים שונים, בקרנות ציוניות, וכיהן כיושב ראש מועצת המנהלים של אוניברסיטת תל אביב.
פעל רבות במסגרת הסוכנות היהודית, שם הגיע לתפקידים של חבר בהנהלת הסוכנות (1961), יושב ראש ועדת הכספים והתקציב (1956–1961) וגזבר הסוכנות (1961–1965).
פינקוס היה חבר בוועד המרכזי של מפלגת מפא"י.
בראש הסוכנות היהודית והוועד הפועל הציוני
בשנת 1965 ירש את משה שרת בתפקיד יושב ראש הנהלת הסוכנות.
בשנת 1968, לאחר פרישתו של נחום גולדמן, נבחר בקונגרס הציוני ה-27 גם לתפקיד יושב ראש הוועד הפועל של ההסתדרות הציונית.
(בשנים 1968–1972 נבחר במקביל אהוד אבריאל לתפקיד יושב ראש ההסתדרות הציונית).
בשנת 1966 החזיק גם בתפקיד ראש המחלקה לעלייה של הסוכנות.
באותו קונגרס הצטרפו חמישה ארגונים יהודים חשובים להסתדרות הציוניות: הפדרציה העולמית של הקהילות הספרדיות, איחוד מכבי העולמי, האיחוד העולמי של היהדות המתקדמת, המועצה העולמית של בתי הכנסת, (קונסרבטיביים או "מסורתיים") והוועד הבינלאומי של בתי הכנסת והקהילות (אורתודוקסיים).
אז אומצה תוכנית ירושלים השנייה של ההסתדרות הציונות העולמית, אשר הגדירה מחדש את יעדי הציונות: חיזוק הסולידריות בין יהדות התפוצות ומדינת ישראל, חיזוק העלייה לישראל, חיזוק מדינת ישראל, טיפוח החינוך היהודי והעברי בקרב יהודי העולם, קידום הערכים התרבותיים והרוחניים היהודים והגנת זכויות העם היהודי ברחבי העולם.
בתקופתו של אריה פינקוס ניצת מחדש מאבק יהודי ברית המועצות לעלייה לישראל, והחלה עלייתם.
בתוקף תפקידיו ערך ביקורים תכופים בקהילות היהודיות בבריטניה, ארצות הברית ודרום אפריקה ואסף שם תרומות נכבדות לטובת המפעל הציוני.
במהלך השנים 1969–1979 (ההסכם נחתם ב-1971) ביצע יחד עם מקס פישר רפורמה מקיפה בסוכנות היהודית (לראשונה אחרי 1929), חיזק חלק ממחלקותיה וקיצץ במספר חברי הוועד הפועל, והפריד בין הסמכויות והתחומים שבאחריות הסוכנות ובין אלו של ההסתדרות הציונית העולמית.
בסוכנות היהודית ההסתדרות הציונית העולמית קיבלה ייצוג של 50%, בעוד המגבית היהודית המאוחדת קיבלה 30%, ושאר ה20% היו של ארגונים נוספים המזוהים עם המגבית.
ההסתדרות הציונית המשיכה לעסוק בארגון, תעמולה, חינוך, קליטת העולים מהארצות המפותחות, התיישבות יהודית מעבר לקו הירוק ופיקוח על קרן היסוד.
הסוכנות היהודית לקחה על עצמה את האחריות על קליטת העולים מהארצות הקומוניסטיות והמתפתחות, נושאי שיכון, התיישבות בתוך הקו הירוק, קליטת עולים ביישובים חקלאים, חינוך הנוער, פיתוח כלכלי ושירותי רווחה.
שני הארגונים נפרדו, אך נותרו רוב השנים עם יושב ראש, גזבר ומנכ"ל משותף.
(בשנים 1972–1978 עדיין כיהנו בו זמנית יצחק נבון כיו"ר ועד הפועל הציוני במקביל עם יושבי ראש הנהלת הסוכנות היהודית – פינקוס, אחר כך אריה דולצ'ין, פנחס ספיר ויוסף אלמוגי).
בשנת 1973, בוועידת הקונגרס היהודי העולמי שהתקיימה בתל אביב, הגן פינקוס בתקיפות על מרכזיותה של מדינת ישראל בחיי העם היהודי בוויכוח עם הרב יואכים פרינץ.
ממנהיגי הקונגרס שדגל בשוויון מעמד בין ישראל ליהדות הגולה.
אחרי 1971 השקיע פינקוס מאמץ רב בפעילות למען הקמת קרן לעידוד החינוך היהודי בגולה, אך נפטר באופן פתאומי מהתקף לב בירושלים ב-26 ביולי 1973, בגיל 61, בעיצומה של פעילות זו.
פינקוס נקבר בחלקת ראשי ההסתדרות הציונית העולמית ומשפחת הרצל שבהר הרצל.
בשנת 1977 הוקמה הקרן לעידוד החינוך היהודי בתפוצות, אשר נקראה על שמו: Pincus Memorial Fund for Jewish education.
לואי אגאסי שווייץ – 14 בדצמבר 1873, קיימברידג' מסצ'וסטס ארצות הברית) היה מדען שווייצרי-אמריקאי רב-תחומי, ביולוג, רופא, גאולוג, ואנתרופולוג.
ישעיהו ליבוביץ ראה בו את אחד מגדולי חוקרי הזואולוגיה, הפלאונטולוגיה והגאולוגיה בנוסף לאלה תרם רבות גם לאיכתיולוגיה.
נחשב למדען האמריקני הראשון בעל שם בינלאומי.
תרומתו המדעית החשובה ביותר היא תורת עידני הקרח.
לואי אגאסי נולד וגדל בחלק דובר הצרפתית של שווייץ, שם גם למד בבית ספר תיכון.
את השכלתו האוניברסיטאית רכש באוניברסיטאות של ציריך, היידלברג, מינכן ואוניברסיטת העיר ארלנגן.
הוא למד במקביל רפואה וביולוגיה.
בשנת 1829 קיבל תואר דוקטור לפילוסופיה מאוניברסיטת ארלנגן וב-1830 תואר דוקטור לרפואה מאוניברסיטת מינכן.
ממינכן עבר לאוניברסיטת פריז שם עבד עם אלכסנדר פון הומבולדט וז'ורז' קיווייה.
תחילת דרכו המדעית הייתה באיכתיולוגיה (חקר הדגים).
עבודתו הראשונה פורסמה ב-1829 ועסקה בדגי המים המתוקים של ברזיל.
ב-1830 החל בפרויקט מדעי רחב של תיאור דגי המים המתוקים של מרכז אירופה, פרסום המחקר הסתיים ב-1842. את ההכרה העולמית בתחום חקר הדגים רכש בחקר מאובני דגים.
את מחקר המאובנים החל ב-1829, תוצאות המחקר התפרסמו בחמישה כרכים של ה"מחקר במאובני דגים" (Recherches sur les poissons fossiles) בשנים 1833 עד 1843. בהמשך עבר למחקר מאובנים של חסרי חוליות.
אגאסי היה זה שהעלה לראשונה, ב-1837, את ההשערה המדעית של עידן הקרח.
במסגרת מחקר הקרחונים הוא הקים תחנת מחקר על אחד מקרחוני הארה שמהם נובע נהר הארה ושהה בו תקופה מסוימת.
ב-1840 פרסם את ה"מחקר על הקרחונים" , בן שני הכרכים, בו פרסם את תוצאות מחקריו.
מסקנת המחקר הייתה שבעבר הלא רחוק הייתה שווייצריה כמו גרינלנד בזמנו, כלומר משטח קרח ענק.
פרסום זה נתן דחף למחקר תופעת הקרחונים בכל חלקי תבל.
לאחר שעבר לארצות הברית (להלן) היה מהחוקרים הראשונים של הקרחונים בצפון אמריקה.
ב-1846 היגר אגאסי לארצות הברית ובשנת 1847 מונה לפרופסור לזואולוגיה וגאולוגיה באוניברסיטת הרווארד.
בהרווארד יסד, ב-1859 את המוזיאון לזואולוגיה משווה (Comparative Zoology) אותו ניהל עד מותו.
במקביל להרווארד היה גם מרצה מן החוץ באוניברסיטת קורנל, ובמשך שנתיים שימש גם כפרופסור לאנטומיה משווה (comparative anatomy) באוניברסיטת צ'ארלסטון.
בשנותיו בארצות הברית פחתה פעילותו המחקרית של אגאסי, והוא הקדיש את עיקר מרצו להוראה.
בכך הייתה לו השפעה גדולה על התפתחות מדעי הגאולוגיה והזואולוגיה בארצות הברית.
רבים מהחוקרים החשובים בתחומים אלו היו בין תלמידיו.
שמעו של אגאסי יצא גם בציבור הרחב כמדען בעל שם בינלאומי.
לאחר שהתאלמן נישא בשנית, ב-1850, לאליזבת קבוט קרי, סופרת בוסטונית, שהייתה שותפה לייסוד קולג' הנשים רדקליף ונשיאתו הראשונה.
לאחר מות אגאסי כתבה ביוגרפיה מקיפה עליו.
בתקופתו האמריקאית הרבה אגאסי לכתוב בתחום שלימים כונה גזענות מדעית.
הוא היה מאמין נלהב של הפוליגניזם, התורה שלפיה הגזעים נבראו כל אחד בנפרד, ויש להם יכולות שונות.
אגאסי דגל בפוליגניזם אף על פי שהוא מנוגד לנאמר בספר בראשית כי כל יצורי האנוש הם בני אדם וחוה.
בהיותו אדם דתי הצדיק את עצמו בטיעון, שהיה חדשני בשעתו, כי יש להפריד בין המחקר המדעי לאמונה הדתית.
דעותיו של אגאסי לא היו חריגות לתקופתו, אולם הוא זה שניסח אותן בצורה מדעית שנתנה להן לגיטימיות.
ואכן, הרצאותיו על הפוליגניזם היו פופולריות בין בעלי העבדים בדרום ארצות הברית.
בסוף המאה ה-20 ובתחילת המאה ה-21 החלו דעותיו בתחום הגזענות המדעית לפגוע בתהילתו.
במקומות שונים עלו יוזמות לשינוי שמם של מוסדות ואתרים גאוגרפיים הקרויים על שמו.
מדליית וולאסטון מטעם החברה הגאולוגית של לונדון, על מחקר מאובני הדגים – 1836
חבר באקדמיה המלכותית השוודית למדעים – 1837
חבר בחברה המלכותית של לונדון – 1838
חבר באקדמיה למדעים של בווריה – 1853
מדליית קופלי מטעם החברה המלכותית - 1861
החל משנת 2005 ארגון מדעי האדמה האירופי (European Geosciences Union) מחלק מדליה על שם אגאסי למדענים מצטיינים בתחום הקריוספירה (מחקר הקרחונים).
אגם אגאסי, אגם מתקופת הפליסטוקן שהיה במקום שבו נמצא כיום אגם ויניפג שבקנדה.
הר אגאסי, פסגה בגובה 4,236 מטר ברכס הפליסדס (Palisades) שבסיירה נבדה בקליפורניה.
הר אגאסי, פסגה בגובה 3,788 מטר ברכס הרי יואינטה ביוטה.
פסגת אגאסי, פסגה בגובה 3,766 מטר באריזונה.
הר אגאסיהורן, פסגה בגובה 3946 מטר ברכס האלפים הברניים בשווייץ.
קרחון אגאסי, הנמצא בפארק הלאומי גליישר במונטנה
בנוסף לכך קרויים על שמו מספר מינים של בעלי חיים.
לואי אוטייה הוא שף צרפתי הידוע בשל מסעדתו "ל'אואזיס", אותה ניהל בלה נאפול (La Napoule), כפר בסמוך לקאן בריביירה הצרפתית, בין השנים 1954–1988.
אוטייה התלמד ב"לה פיראמיד" תחת פרנאן פואן, באותן שנים בהן עבדו שם ז'אן טרואגרו ופול בוקיז.
הוא אחד מהשפים היחידים שהחזיקו בעת ובעונה אחת שלושה כוכבים במדריך מישלן האדום (בין 1969 ל-1988) וארבע מצנפות ממדריך הגו מיו.
כשעבד עם בן-חסותו דאז ז'אן-ז'ורז' וונגריכטן, הוא ייעץ למספר מסעדות ברחבי תבל בשנות השמונים (בכללן בלונדון, סינגפור, בנגקוק ואוסקה).
באמריקה הוא ייעץ ל"לה מרקיז דה לאפייט" בבוסטון, לרשת המלונות "סוויסוטל", הכין (לצד השף וונגריכטן) את התפריט, הצוות ואספקת המוצרים.
הוא מוכר כמי שהכניס את התבלינים האסיאתיים לנובל קוויזין, כמי שהחדיר את האזוריות למסעדות הצרפתיות-האמריקאיות באמצעות שימושו בחומרי גלם מקומיים טריים.
אחרי שפרש נותרה מסעדתו פנויה מספר שנים.
השף סטפאן רמבו, תלמידו לשעבר של אוטייה, רכש אותה ב-1999, והגיע לשני כוכבים במישלן, בהם הוא מחזיק כיום (2010).
אוטייה תואר במהלך הקריירה שלו כרזה, נלהב, ו"נאה".
מטבחו ניסה ליצור מחדש ריחות וטעמים מהילדות, במיוחד בישול של סבתו שביחד עם סבו, היא הייתה הבעלים של טחנת קמח בצרפת.
לואי-סבסטיאן מרסייה היה מחזאי וסופר צרפתי.
מרסייה נולד בפריז למשפחה דלת אמצעים: אביו היה בעל מלאכה שהשחיז חרבות ונשק ממתכת לפרנסתו.
חרף זאת זכה מרסייה לחינוך טוב.
בראשית דרכו הספרותית עסק מרסייה בכתיבת איגרות הרואיות.
הוא הגיע במהרה לכלל מסקנה שניקולה בואלו וז'אן רסין הרסו את השפה הצרפתית, וכי משורר אמיתי הוא זה שכותב פרוזה.
הוא כתב מחזות, מנשרים, רומנים ופרסם חיבורים רבים.
מרסייה נהג למחזר פסקאות שלמות מעבודה אחת שלו למשנה ולהרחיבן.
אבחנותיו החדות על הנעשה בחברה וחושיו העיתונאיים המושחזים הפכו את כתיבתו למרתקת.
"אין סופר טוב יותר להתרשם ממנו", כתב רוברט דרנטון, "אם אתה רוצה לקבל מושג על איך פריז נראית, נשמעת, מריחה ערב המהפכה."
הוא זלזל בטרגדיה הצרפתית וראה בה קריקטורה של מנהגים עתיקים וזרים המוצגים בצורה נפוחה, ודיבר בזכותה של הדרמה כפי שראה אותה דני דידרו.
הוא סבר שהמדע המודרני לא התקדם בצורה ניכרת; הוא אפילו לקח את השמרנות שלו צעד אחד קדימה וטען שהארץ היא אדמה שטוחה ועגולה שסביבה מסתובבת השמש.
סדרת ספריו הידועה Le Tableau de Paris, התפרסמה בתריסר כרכים ב-1780 ואליה נוספו שישה כרכים בשם Le nouveau Paris ב-1800. זוהי סדרת מאמרים קצרים על חיי היום-יום בבירה הצרפתית והם מכילים מידע רב-ערך על ההיסטוריה של האוכל והאירוח, שהיו בחיתוליהם באותה עת.
מרסייה מגנה שם מאכלים ושיטות בישול מסוימים שרווחו במהלך המאה ה-18 כמו קונסומה, ראגו ומוס.
דרנטון כתב ש"למרות שהגיבור הוא פרי הדמיון...
צריך לקרוא את L'An 2440 כספר הדרכה רציני לעתיד.
הוא מגיש השקפה חדשה ומדהימה: העתיד כעובדה מוגמרת וההווה כעבר מרוחק.
מי יכול לעמוד בפני הפיתוי להשתתף בניסוי מחשבתי שכזה ?
וברגע שאתה שוקע בתוכו, מי יכול שלא להבחין בכך שהוא חושף בפניו את ריקבון החברה, של פריז במאה ה-18.
גיבורו של מרסייה מציין כל דבר ששובה את דמיונו בפריז העתידנית.
ניתן להבחין במרחב הציבורי ובמערכת הצדק.
לבושם של האזרחים שימושי ונוח.
בתי החולים יעילים ומבוססים על המדע.
אין שום נזירים, כמרים, זונות, קבצנים, מורי ריקוד, מגדנאים, צבא סדיר, עבדות, מאסר שרירותי, מיסים, גילדות, סחר בינלאומי, קפה, תה או טבק וכל הספרות הלא-שימושית והלא-מוסרית שנכתבה בעבר מושמדת.
עתידו של מרסייה אינו כולו אוטופי.
העושר והעוני הקיצוניים נמחו; אף-על-פי-כן, הדלות עדיין קיימת.
יש התפתחות כלכלית מועטה ואוכלוסיית צרפת גדלה רק ב-50%.
בפוליטיקה הוא היה מתון, וכחבר בוועידה הלאומית, הוא הצביע נגד עונש המוות ללואי השישה עשר, מלך צרפת.
במהלך שלטון הטרור הוא נכלא, אולם הוא שוחרר אחרי נפילתו של רובספייר, וטבע עליו את המונח "Sanguinocrat" (דמוקרט ארור, פחות או יותר).
לואי-ניקולה ווקלן היה רוקח וכימאי צרפתי.
נולד ב-12 במאי 1763 בסנט אנדרי ד'הברטו (Saint-André-d'Hébertot) שבנורמנדי, לניקולה ווקלן וקתרין לבית לה-שארטייה.
הוריו היו ממעמד האיכרים הנמוך, האב היה מנהל העבודה בטירת סנט אנדרי ד'הברטו.
תחילת הכשרתו המקצועית הייתה כלבורנט בבית מרקחת ברואן בשנים 1777 עד 1779. ב-1783 עבר לפריז ושם הפך לבן חסותו של אנטואן פורקרואה (Antoine François, comte de Fourcroy), כימאי ופוליטיקאי צרפתי, שתמך בו כלכלית, דאג להשכלתו וקידם אותו במערכת המדעית.
עד 1791 הועסק כלבורנט בז'רדן דו רואה.
ב-1791 התמנה לחבר באקדמיה המלכותית למדעים.
בעזרת קשריו המדעיים והפוליטיים של Fourcroy התמנה לתפקידים מגוונים: מפקח המכרות, פרופסור בבית הספר למכרות, פרופסור באקול פוליטקניק.
בהמשך היה גם פרופסור לכימיה בקולז' דה פראנס ובז'רדן דה פלאנט.
מ-1809 ועד מותו כיהן כפרופסור לכימיה בפקולטה לרפואה בסורבון.
ב-1827 נבחר לפרלמנט כנציג מחוז קלבדוס.
נפטר ב-14 בנובמבר 1829, במהלך ביקור בעיירת הולדתו.
היה מחלוצי השיטה לקביעת ריכוז חומרים בתמיסה באמצעות "תהליך הסתירה".
מ-1791, כשמונה חבר באקדמיה המלכותית למדעים, היה שותף לעריכת כתב העת הצרפתי למדע הכימיה ה-Annales de Chimie.
ב-1797 גילה את היסוד כרום אותו הפיק מבצר עופרת ממכרה בהרי אורל.
ב-1798 גילה את היסוד בריליום אותו הפיק מאמרלד.
ב-1806 גילה את האספרגין, גילוי ראשון של חומצת אמינו.
מחקריו הראשונים התפרסמו תחת השם של אנטואן פורקרואה הפטרון שלו, בהמשך פורסמו במשותף.
החל מ-1790 החל לפרסם באופן עצמאי, מאז פרסם 376 מאמרים.
מהחברים הראשונים בלגיון הכבוד הצרפתי.
המינרל ווקלניט נקרא על שמו.
סוג הצמחים ווקלניה (Vauquelinia) נקרא על שמו.
לואי אוגיסט בלאנקי היה סוציאליסט צרפתי ואקטיביסט פוליטי, הידוע בשל התפיסה המהפכנית הקרויה על שמו "בלאנקיזם".
בלאנקי נולד בפוז'ה-תניר שבמחוז האלפים הימיים ב-1805 למשפחה אמידה ממוצא איטלקי שהפכה צרפתית עם כיבושה של סבויה על ידי הרפובליקה הצרפתית הראשונה, אביו ז'אן דומיניק בלאנקי היה פוליטיקאי ז'ירונדיני ואחיו הגדול ז'רום אדולף בלאנקי היה כלכלן.
לואי אוגיסט הצעיר למד משפטים ורפואה, אך מצא את ייעודו האמיתי בפוליטיקה, כרפובליקני נלהב הצטרף לסקציה הצרפתית של הקרבונארי ולמערכת העיתון - "Le Globe" (בעברית: "העולם") של פייר לרו שהפיץ בעיתון את משנתו של הסוציאליסט הצרפתי קלוד-אנרי דה סן-סימון.
ב-1830 לקח בלאנקי חלק ב"מהפכת יולי" ובהדחתו של מלך צרפת, שארל העשירי.
לאחר המהפכה הוא הצטרף לאגודה הרפובליקנית "ידידי העם" והכיר מספר אנשי רוח צרפתים כגון פיליפ בואונרוטי, פרנסואה ונסן רספאיי וארמנד ברבה, שהתנגדו כמותו לשלטון תומכיו של המלך לואי פיליפ - ה"אורליאניסטים" השמרנים.
בלאנקי נידון לתקופות מאסר חוזרות ונשנות בשל דבקותו בדוקטרינה הרפובליקנית וברצונו בהפיכה פוליטית.
במאי 1839 נטל חלק במרד שהתחולל בפריז ובמהלכו תפסו המורדים את בית המשפט בפריז, כשלו בהשתלטות על תחנת המשטרה והשתלטו לזמן מועט גם על בניין העירייה, מרד זה הותיר אחריו 50 הרוגים ו-190 פצועים.
לאחר כישלון המרד, ירד בלאנקי אל המחתרת ונתפס רק לאחר חמישה חודשים ב-14 באוקטובר.