tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
עוצבת המפץ (אוגדה 146; לשעבר אוגדה 319, אוגדה 131 ואוגדה 38) היא אוגדת מילואים הכפופה לפיקוד הצפון.
אוגדה 146 היא אוגדת המילואים הגדולה ביותר בצה"ל.
האוגדה נודעה גם כאוגדת האלוף שרון במלחמת ששת הימים ואוגדת משה פלד במלחמת יום הכיפורים.
מפקד האוגדה הנוכחי הוא תת-אלוף בני אהרון.
לקראת מלחמת סיני הוקצתה אוגדה 38, בפיקודו של אל"ם יהודה ואלך, לפיקוד הדרום.
על האוגדה, בהרכב של חטיבת חי"ר 10 (חטיבת הראל), חטיבת חי"ר 4 (קרייתי), חטיבת שריון 37 (ראם), חטיבת שריון 7 ואגד 213, הוטל לכבוש את מתחמי אבו עגילה-אום כתף.
מפקד - אל"ם יהודה ואלך
קצין אג"ם רס"ן יהושע נבו, קצין מודיעין רס"ן זרובבל ארבל, קצין הנדסה רס"ן ע' יפה, קצין קשר רס"ן דב גולן.
במלחמה כלל 2 חטיבות חי"ר, 2 חטיבות משוריינות ואגד ארטילרי.
חטיבה 4 (קרייתי) - חטיבת חי"ר במילואים בפיקוד אל"ם יוסף הרפז, בהרכב 3 גדודי חי"ר, גדוד מרגמות כבדות (גמ"כ), פלוגת סיור, גונדת נ"ט (2 סוללות תותחי נ"ט כ"א בת 4 קנים).
חטיבה 10 (הראל) - חטיבת חי"ר במילואים בפיקוד אל"ם שמואל גודר (גורדיצקי) ולאחר הדחתו אל"ם ישראל טל ובהרכב 3 גדודי חי"ר, גדוד מרגמות כבדות, פלוגת סיור, גונדת נ"ט (2 סוללות תותחי נ"ט כ"א בת 4 קנים).
החטיבה הורכבה מחיילי מילואים מבוגרים יחסית ולדעת מפקדיה לא הייתה כשירה לקרב.
חטיבה 7 - חטיבת שריון סדירה בפיקוד אל"ם אורי בן ארי ובהרכב גדוד טנקים (שרמן), גדוד טנקים קלים (AMX 13) גדוד חרמ"ש, גדוד חי"ר ממונע (חרמ"נ) מסופח מהחטיבה הירושלמית, פלס"ר.
חטיבה 37 (ראם) חט' שריון במילואים 37 (ראם) - חטיבת שריון במילואים בפיקוד סא"ל שמואל גלינקא ואחר נפילתו סא"ל עמוס בנין ובהרכב גדוד טנקים, גדוד טנקים מופחת (בפועל סד"כ פלוגתי), גדוד חרמ"ש, גדוד חי"ר ממונע (חרמ"נ), פלוגת הנדסה.
אגד ארטילרי 213 (התקומה) - בהרכב 4 גדודי תותחים שדה-בינוני ו-2 גדודי תותחי נ"ט.
האוגדה, בפיקודו של אריאל שרון, פעלה בחזית המצרית ולחמה בציר המרכזי בכיבוש חצי האי סיני.
הקרב שבו הבקיעה את החזית המצרית באום כתף נחשב אחד מקרבות המופת של צה"ל.
כוחות עיקריים של האוגדה במלחמה:
חטיבה 99 בפיקודו של אל"ם יקותיאל אדם, חטיבת חיל רגלים
חטיבה 14 בפיקודו של סא"ל מרדכי צפורי, חטיבת שריון עם כוחות סדירים ומילואים
חטיבה 80 בפיקודו של סא"ל דני מט, חטיבת מילואים של הצנחנים
כוחות מחטיבה 8 בפיקודו של הסמח"ט סא"ל מוטקה בן-פורת.
לאחר מלחמת ששת הימים החל צה"ל בתהליך מואץ של בניית חטיבות משוריינות ואיגודם באוגדות קבועות.
חטיבת אגרוף הברזל (200) שינתה את מספרה ל-205 ועוצבת הסוס הדוהר (520) שינתה את מספרה ל-217 והפכו לחטיבות שכולן טנקי צנטוריון (שוט).
חטיבה ממוכנת עוצבת מרכבות הברזל 670 נבנתה על בסיס יחידות המילואים של חטיבה 14. היחידה האחרונה של האוגדה (גדס"ר 288 עם טנקי שוט) הוקמה בכוננות כחול לבן במאי 1973. הכוחות אלו אוגדו תחת מפקדת אוגדה 146 ששכנה במחנות מצפון לירושלים.
בפרוץ מלחמת יום הכיפורים הייתה אוגדת המפץ עתודה מטכ"לית בפיקוד המרכז והורכבה מחטיבה משוריינת חט' אגרוף הברזל (205), חטיבה משוריינת הסוס הדוהר (217), חטיבה ממוכנת חטיבת מרכבות הברזל (670), גדס"ר 288, אגד ארטילרי התקומה 213 וגש"ח 794, בפיקוד סא"ל יעקב אידן (בוצ'ו), במסגרת אגד התחזוקה 850.
עקב התמוטטות המערך בדרום רמת הגולן הועברה רוב האוגדה בבוקר 7 באוקטובר לחזית הצפון.
חטיבה 217 הופנתה כתגבורת לחזית סיני ואילו גדוד השרמנים של חט' 670 נשאר כמגננה בבקעת הירדן.
כוונתו המקורית של אלוף פקוד צפון הייתה לערוך אותה לאורך גשרי הירדן תוך ויתור על דרום רמת הגולן, אולם מפקד האוגדה האלוף משה פלד הצליח לשכנע את אלוף הפקוד להטיל את האוגדה בדרום רמת הגולן ולבצע על ידה את התקפת נגד.
ביום שני, 8 באוקטובר, החלה האוגדה בהתקפת הנגד בדרום רמת הגולן שבסיומה תפסו כוחות צה"ל מחדש את רמת הגולן.
לאחר הצלחת התקפת הנגד נוצרה בפיקוד הצפון ההרגשה כי האויב מתמוטט וכי ניתן להמשיך במתקפה מזרחה לתוך השטח הסורי למרות העייפות והשחיקה הרבה בכוחותינו.
ב-10 באוקטובר הוטל על האוגדה לכבוש את מרחב תל כודנה.
בהמשך הלחימה הועברו כוחות מהאוגדה צפונה לשטח "המובלעת" והשתתפו בבלימת כוחות המשלוח העיראקים והירדנים.
מספר ימים לפני הפסקת האש ירד האגד הארטילרי של האוגדה לסיני ושאר האוגדה עברה לדרום ב-6 בנובמבר 1973, כשבועיים לאחר הפסקת האש.
לאחר מלחמת יום הכיפורים ופריסת הכוחות מחדש הוחלט שאוגדה 146 תעלה לפיקוד הצפון ותפרוס מחנות במחנה דוד, נפתלי, מנסורה וכורדאני.
חטיבות מרכבות הברזל וקרייתי שהיו ממוכנות הוסבו למשוריינות וחטיבת עודד הוסבה לחטיבת חיר"מ.
מספר שנים לאחר המלחמה שונה מספרה של האוגדה ל-319. בספטמבר 2020 מספר האוגדה הוחזר ל-146.
ערב מלחמת לבנון הראשונה הורכבה האוגדה מהחטיבות מרכבות הברזל (459), אגרוף הברזל (514) וחטיבת הראל (786), אגד ארטילרי התקומה, אגד תחזוקה, גדוד סיור וגדוד הנדסה.
מפקדת האוגדה ישבה במחנה דוד בחיפה, ועל האוגדה פיקד תא"ל גיורא חזון (חייקה).
עם פרוץ המלחמה גויסה האוגדה ולמעט חטיבת אגרוף הברזל נערכה בדרום רמת הגולן על מנת לאבטח את האגף המזרחי הפיקודי.
חטיבת אגרוף הברזל, מופחתת בגדוד אחד, שימשה כעתודה גייסית ונעה ב"ציר ההר".
גדוד השריון הנוסף הופעל לצד אוגדה 252 בפיקוד עמנואל סקל בציר ואדי שבעה.
בעקבות שינויי הסד"כ בצה"ל הוכפפה חטיבת צנחנים צפונית (עוצבת הנשר) לאוגדה בשנת 1998.
בשנת 2003 עבר שם וסמל חטיבת הראל לחטיבת שריון בעוצבת עמוד האש ואילו חטיבת קרייתי (4) עברה מעוצבת הגליל לעוצבת המפץ.
בתחילת מלחמת לבנון השנייה גויסה חטיבת הנשר (226), הוכפפה לאוגדה 162 ופעלה בגזרת רכס רמים.
חטיבת כרמלי (חטיבה 2) נטלה חלק בלחימה בגזרות המרכזית והמערבית בדרום לבנון ובקרב עייתא א-שעב.
לקראת סוף הלחימה הוחלט לגייס את מפקדת האוגדה וחלק מיחידותיה ולהטיל עליהן את האחריות על גזרת רמת הגולן במקומה של אוגדה 36, הלחימה הסתיימה לפני שההחלטה בוצעה.
עם פרוץ מלחמת חרבות ברזל בטבח שבעה באוקטובר, גויסה האוגדה לזירת לבנון, מחשש להצטרפות של חזבאללה ללחימה.
מאז ולמשך שנה ושמונה חודשים, אוגדה 146, אוגדת המילואים הגדולה בצה"ל והמרכזית של פיקוד הצפון, נפרסה כאוגדה מרחבית בגזרה המערבית של גבול ישראל–לבנון.
בעקבות פרוץ המלחמה, שדרשה את הגדלת סדר הכוחות בגבול לבנון, עוצבת הגליל הייתה זקוקה לסיוע בהחזקת הגבול הארוך והחם, ולשם כך הוזעקה אוגדה 146.
ב-7 באוקטובר 2024 הצטרפה האוגדה לתמרון הקרקעי בדרום לבנון, ולחמה במערב ובגזרת החוף.
בתמרון תחת האוגדה לקחו חלק חטיבת כרמלי, חטיבה 226, חטיבת אגרוף הברזל, גדחה"ן קרייתי ועוצבת התקומה.
בשבוע הלחימה הראשון הרגה האוגדה למעלה מ-100 מחבלים וחשפה תשתיות טרור ותת-קרקע בדרום לבנון.
גם בתום התמרון נשארה אוגדה 146 בתפקידה כאוגדה מרחבית, על מנת לשמר את ההישג המבצעי של התמרון, לשמר אזור מטוהר מאיומים בטווח של 5 ק"מ בממוצע מהגבול, למנוע קו ישיר בתצפית ובאש לצד הישראלי, ולתאם עם צבא לבנון את פירוק התשתיות של חזבאללה.
כמו כן, ביצעה האוגדה פעילות הנדסית, שכללה חשיפת סבכי ענק והריסת צירי הגעה אפשריים מלבנון לגבול.
במאי 2025 שוחררה מפקדת האוגדה, והחזירה את אחריות הגזרה לעוצבת הגליל שחזרה להחזיק את גבול לבנון כולו אך ביוני 2025 בתחילת מבצע עם כלביא גויסו מפקדת האוגדה, חטיבות אגרוף הברזל (205), עציוני (6), גדחה"ן קרייתי (7071) וגדוד האש 7042 מעוצבת התקומה למשימת עתודה בגזרת גבול לבנון.
במשך חודשי המלחמה הארוכים, לא כל החטיבות המשוייכות לאוגדה פעלו תחתיה, וחלקם לחמו בזירה הדרומית ברצועת עזה ובזירת יהודה ושומרון.
כך למשל חטיבת קרייתי וחטיבת אגרוף הברזל של האוגדה לקחו חלק בקרב ח'אן יונס.
כוחות צוות הקרב של חטיבת קרייתי (4) השתתפו בכיתור העיר ח'אן יונס, אבטחו צירים ותקפו תשתיות טרור.
כחלק מהלחימה, החטיבה ביצעה תמרון מהיר למרכז העיר ח'אן יונס, וחיסלה עשרות רבות של מחבלים, מעל הקרקע ומתחת לקרקע.
חטיבת אגרוף הברזל לקחה חלק בקרב רפיח, וחטיבת כרמלי השתתפה בקרב במחנות המרכז כשהיא מחזיקה ביחד עם כוחות נוספים את מסדרון נצרים.
חטיבת כרמלי, השתתפה במבצעים לטיהור שכונות זייתון, סברה וג'וחור א-דיכ ממחבלים, השמידה תשתיות אויב ותרמה להעמקת האחיזה המבצעית באזור.
חטיבות עוצבת המפץ סמל שם מספור הערות חטיבות מילואים חטיבת כרמלי 2 חטיבת חיל רגלים עוצבת נשר 226 חטיבת חיל רגלים מוצנחת חטיבת אלון 228 חטיבת חיל רגלים חטיבת קרייתי 4 חטיבת חיל שריון חטיבת אגרוף הברזל 205 חטיבת חיל שריון עוצבת התקומה 213 חטיבת אש
אגד לוגיסטי 319 של האוגדה
חטיבת אגרוף הברזל (חטיבה 205)
החטיבה היא חטיבת שריון שהוקמה באוגוסט 1961 כחטיבה 200. מפקדה הראשון של החטיבה, תת-אלוף יששכר (ישכה) שדמי עסק בהקמתה.
במלחמת ששת הימים הייתה ביחד עם חטיבה 520 חלק מאוגדת המילואים 31. במלחמת ששת הימים נלחמה בחזית המצרית ופגעה קשות בחטיבה משוריינת ובחטיבה ממוכנת מצריות ונעה לכיוון ג'בל ליבני תוך השמדת טנקים מצריים שהיו במחפורות.
החטיבה סיימה את המלחמה על גדות האגם המר לאחר שפרצה את מעבר הגידי.
במלחמת יום הכיפורים נלחמה בחזית הצפון, ובתוספת גדוד הסיור האוגדתי הובילה ב-8 באוקטובר 1973 את התקפת הנגד ברמת הגולן, בציר אל-על - רפיד.
לאחר כיבוש תל-מסחרה, בלמה מספר התקפות נגד של כוחות שריון וחי"ר עיראקיים.
בזמן מלחמת לבנון הראשונה שימשה כוח עתודה גייסי, התקדמה בציר המרכזי בדרכים הרריות, הצליחה לחצות את ג'בל ברוך בדרך קשה ומפותלת ועלתה על גב ההר.
החטיבה הייתה במגע אש, בטווחים ארוכים, עם גדוד טנקים סורי ביום שישי, 12 ביוני, ומיד לאחר מכן נכנסה הפסקת האש לתוקפה.
חטיבה 2 (בעבר נקראה חטיבה 165) המכונה חטיבת כרמלי, הוקמה בפברואר 1948 בתור חטיבת הגנה בגליל המערבי ובחיפה.
מפקדה הראשון היה משה כרמל.
חטיבת קרייתי היא חטיבת שריון במילואים.
החטיבה הוקמה בשנת 1948. ב-1972 עברה החטיבה הסבה לחטיבה ממוכנת.
במלחמת יום הכיפורים לחמה תחת אוגדה 210 והשתתפה בקרבות הבלימה והתקפת הנגד הישראלית ברמת הגולן.
החל מ-2009 החטיבה מפעילה טנקי מרכבה סימן 4.
עוצבת אלון היא חטיבת חי"ר במילואים בצבא ההגנה לישראל, המורכבת מיוצאי חטיבת הנח"ל.
בעבר הייתה חטיבת אלון חטיבת המילואים של חטמ"ר צמח (228) והשתייכה לאוגדת יהודה בפיקוד מרכז, לאחר פירוק האוגדה והחטמ"ר הוסבה החטיבה מחטיבת חי"ר קל לחיר"מ והוכפפה לאוגדת המפץ בפיקוד הצפון.
עוצבת הנשר (חטיבת צנחנים הצפונית, חטיבה 226)
עם ההחלטה להכפיף את חטיבות החי"ר הפיקודיות לאוגדות השונות, הוכפפה עוצבת הנשר לעוצבת המפץ.
במלחמת לבנון השנייה פעלה החטיבה בגזרת רכס רמים, מוכנות החטיבה למלחמה הייתה גבוהה מאוד בהשוואה לרמת המוכנות הירודה של יחידות אחרות והחטיבה זכתה לשבחים על פעולתה.
בהפגזה על כפר גלעדי נפגעה פלוגת המפקדה של אחד הגדודים.
המקרה נודע בשם "אסון כפר גלעדי".
מאז הקמתה, נפלו כ-170 מלוחמי החטיבה.
עוצבת התקומה (חטיבת האש 213)
עוצבת התקומה היא חטיבת האש של האוגדה.
החטיבה הוקמה בשנת 1970 על ידי אל"ם חיים ירקוני כא.א 213 והיה לאגד החת"ם הראשון בצה"ל במתכונת האגדים העוצבתיים.
עד תחילת שנות השבעים היו אגדי הארטילריה בצה"ל אגדים משימתיים (כפופים לפיקודים ולקתמ"ר ומוקצים ליחידות למשימות, אימונים ואירועים מבצעיים ספציפיים).
לאורך השנים לחמה החטיבה במלחמת יום הכיפורים, מלחמת שלום הגליל, האינתיפאדה הראשונה ומלחמת חרבות ברזל.
אגד לוגיסטי אוגדתי (אלו"ג) האחראי על נושאי לוגיסטיקה, רפואה, חימוש ושיטור באוגדה.
עד 2006 היה לאוגדות אגד תחזוקה, אז הוחלט לצמצם אותם ולהחליפם באגד לוגיסטי מרחבי (אלמ"ר).
כחלק מלקחי מלחמת לבנון השנייה הוקמו אגדים לוגיסטיים אוגדתיים אם כי במתכונת יותר מצומצמת מאגדי התחזוקה.
אגד לוגיסטי 146 הוקם בחודש מאי 2009.
גדוד התקשוב העוצבתי (גדחי"ק 7049)
גדוד התקשוב העוצבתי מהווה גוף ביצוע אוגדתי שתכליתו לייצר רציפות שליטה באמצעות מערכות תקשוב ושו"ב ברמת האוגדה.
הגדוד אמון על הקמת מערכות מפקדת האוגדה.
בשנת 2020 זכה הגדוד באות הצטיינות מטעם נשיא המדינה.
במלחמת חרבות הברזל הגדוד הופעל במלואו.
שםתקופת כהונההערות מיכאל חודדני 2020–2024 ליטל לוי אשכנזי 2024-
עוצבת ברעם (חטיבה 300, מכונה גם "החטיבה המערבית") היא חטיבה מרחבית בעוצבת הגליל אשר אחראית על הביטחון השוטף בגזרה המערבית של הגבול בין ישראל ללבנון, בגזרה שבין ראש הנקרה למלכיה.
מאז הקמתה ועד להקמת עוצבת הגליל, מפקדת החטיבה ישבה בבירנית.
מאז הקמת עוצבת הגליל שמפקדתה התיישבה בבירנית, מפקדת החטיבה עברה ליישוב שומרה הסמוך, שם היא יושבת בבסיס סביב מצודה בריטית שהייתה חלק מגדר הצפון.
עד מעט לאחר מלחמת יום הכיפורים היה מחוז מירון אחראי על פעילות הביטחון השוטף בגבול לבנון ממורדות החרמון ועד ראש הנקרה.
עם התגברות פעילות המחבלים לאחר המלחמה, חולקה גזרת גבול הלבנון לשתי גזרות חטיבתיות: מחוז מירון שהיה אחראי על הגזרה המזרחית הפך לחטיבה מרחבית 769 ואילו בגזרה שממושב אביבים ועד לראש הנקרה הוקם ביוני 1974 חטמ"ר בירנית.
בראשו הועמד אל"ם אליעזר רם, שהיה סמח"ט גולני בסוף מלחמת יום הכיפורים.
קציני מטה החטמ"ר שירתו קודם לכן כקציני מטה מפקדת חטיבת החרמונים שהוקמה בנובמבר 1973 ופורקה ביוני 1974. במאי 1974 התמנה אל"ם בנימין בן אליעזר ('פואד') לפקד על יחידה 300, יחידת המיעוטים.
היחידה שכללה את גדוד חרב ואת פלוגת הסיור 244 הייתה אחראית על הבט"ש בגזרת החוף בין חיפה לראש הנקרה.
מפקדת היחידה הייתה ממוקמת במחנה 'שרגא'.
בדצמבר 1974 הוחלט במטכ"ל להקים את חטמ"ר 300 על ידי איחוד חטמ"ר בירנית עם יחידה 300.
מלאכת ההקמה הוטלה על כתפיו של אל"ם בן אליעזר וסגנו גדליה בן דור.
בשנים 1975 - 1976 הוקמה החטיבה על בסיס גדוד 300, פלס"ר 244 ושלושה גדודי מילואים על טהרת הלוחמים הדרוזים, יוצאי היחידות הסדירות של החטיבה.
בגזרת החטיבה שירתו גם גדודי מילואים אחרים, ויחידות ארטילריה.
עד מבצע ליטני עסקה החטיבה בבניית יחידותיה, בבלימת פעילות המחבלים שניסו לחדור מלבנון, בהקמת גדר ההתראה האלקטרונית, בקשירת הקשרים עם הנוצרים בדרום לבנון ובסיוע באימונם.
סייע למח"ט בהקמת גדודי המילואים הדרוזים, סא"ל סעיד עבד אל-חק, שהיה הקצין הדרוזי הראשון שהועלה לדרגת אל"ם.
קצינים דרוזים רבים ששירתו באותה תקופה בחטיבה 300 כמפקדי גדוד חרב ויחידה 300 הועלו מאוחר יותר לדרגות בכירות ושירתו בצה"ל בתפקידים שונים כמו: תא"ל האיל סלאח, אל"ם גדעון עבאס, אל"ם גדעון מזייד, האלוף יוסף מישלב.
אל"ם בן אליעזר פעל להקטין את מעורבות נכבדי העדה בענייני היחידה.
החטיבה בפיקודו של אל"ם אבי תלם, לחמה תחת פיקוד אוגדה 91 בגזרה המערבית בלבנון.
החטיבה השתתפה בכיבוש צור וצידון ומחנות הפליטים שבפאתי הערים.
בבוקר ה־12 ביולי, סמוך לשעה 09:00 בבוקר, תקף החזבאללה בפצצות מרגמה ורקטות את יישובי הצפון.
בניסיון לחלץ את הגופות מהטנק, נהרג חייל נוסף מירי צלפים.
בשל האירוע פרצה מלחמת לבנון השנייה.
כוחות החטיבה השתתפו בלחימה, ובשבוע השני ניהלה החטיבה בפיקודו של חן ליבני את קרב מארון א-ראס.
ב־9 באוקטובר 2023, היום השלישי למלחמת חרבות ברזל, נהרג סגן מפקד החטיבה, סגן-אלוף עלים עבדאללה ביחד עם הקשר של המח"ט, רס"ל ג'ואד עאמר, והלוחם רס"ר גלעד מולכו, בהיתקלות עם מחבלים בגבול ישראל–לבנון.
במהלך מבצע 'חיצי הצפון' ביצעה החטיבה, בפיקודו של עמרי רוזנקרנץ, משימת הגנה במקביל לתמרון במרחב הגזרה המערבית.
לאחר מכן התייצבה החטיבה בקרב הגנה הכולל מוצבים חודרים ומאמץ פשיטות רב.
עיצוב התג משקף את האזור הגאוגרפי שנמצא בתחום האחריות של החטיבה (גבול ההר והים).
באוקטובר 2015, כאשר נסגר "גדוד חרב", התווסף לתג סמל הגדוד שתי חרבות עם מגן דוד, על מנת לשמר ולהוקיר מורשת הגדוד.
עוצבת בני חיל או חטיבה 454 הייתה חטיבה ששימשה כבית ספר לשריונאים בבה"ד 5 ובמחנה עמנואל.
בשנת 2009 מוזגה החטיבה לתוך חטיבה 460 (מחנה שיזפון).
ערב מלחמת ששת הימים הוחלט במפקדת גיסות שריון להקים על בסיס כוחות בית הספר שני גדודי שריון סדירים שנועדו להילחם תחת חטיבה 401 שהייתה בתהליכי הקמה.
בפועל שימשו כוחות בית הספר כשלושה מתוך ארבעת פלוגות גדוד 46, הגדוד היחיד בחטיבה.
חטיבת הגולן (חטמ"ר 474) היא חטיבה מרחבית באוגדת הבשן אשר אחראית על הביטחון השוטף בגזרת רמת הגולן.
מפקד החטיבה הנוכחי הוא אלוף-משנה בני קטה.
לאחר מלחמת ששת הימים עברה חטמ"ר 3 (אלכסנדרוני) לרמת הגולן וכינויה שונה לחטיבה 820. החטיבה פעלה בגזרה במהלך מלחמת יום הכיפורים.
לקראת מבצע שלום הגליל פוצלה חטמ"ר גולן לשתי חטיבות נפרדות: חטיבה מרחבית בגולן וחטיבת חי"ר מילואים 609.
באמצע העשור הראשון של המאה ה-21, הוחלט לאחד את חטיבת הגולן (חטמ"ר 474) וחטיבת החרמון (חטיבה 810), לחטיבה מרחבית אחת, ושמה עוצבת הגולן.
במסגרת ההחלטה, הוחלט כי החטיבה המאוחדת החדשה תשלוט על כל גזרת רמת הגולן והחרמון, תחת פיקודו של אל"ם ניזאר פארס ששימש אז מח"ט עוצבת הגולן, ובמקביל חטיבת החרמון הפכה לחטיבת מילואים.
ב-2009 הוחלט להחזיר את המצב לקדמותו וחטיבת החרמון חזרה לסד"כ כחטיבה מרחבית נפרדת.
בשנת 2016, בעקבות תר"ש גדעון, הוחלט לאחד בשנית את החטיבות, תחת פיקוד עוצבת הגולן.
ב־2019 הוקמה מחדש חטיבת החרמון.
ב-2024 הוחלט שוב לפצל את החטיבה ולהקים את חטיבת ההרים, שתתפוס את גזרת הר חרמון והר דוב.
לאורך מלחמת חרבות ברזל החזיקה החטיבה את ההגנה לאורך גבולות רמת הגולן לצד מספר פשיטות לסוריה ולבנון בהם לקחה חלק.
בנוסף עם הפלת השלטון בסוריה החטיבה לקחה חלק בכניסה של לשטח המפורז.
פלס"ר הגולן או פלס"ר עקב היא פלוגת סיור שהוקמה בספטמבר 2024 במסגרת מלחמת חרבות ברזל, במסגרת עיבוי הגנת הגבולות בנקודות הממשק בין רמת הגולן לסוריה, במטרה לאבטח את הגבול שבין רמת הגולן לסוריה.
מ"פ הפלוגה הוא רס"ן איתן לב-ארי מברעם.
על פי הגדרת צה"ל, מטרת הפלוגה "לתת מענה מיידי לאיומים השונים בגזרה, בעזרת איסוף מודיעין וסיכול פעולות אויב".
היחידה היא תצורתה המחודשת של יחידת ספר המדבר שפורקה כעשרה חודשים קודם לכן, ומורכבת ברובה מיוצאי היחידה שעברו הכשרה למתאר רמת הגולן השונה ממתאר הבקעה שאותו הכירו קודם לכן.
היחידה מתמחה בתחום הגששות והניווט.
את ההכשרה עוברת היחידה בבסיס האימונים החטיבתי של גולני ליד בנימינה למשך 8 חודשים, ולאחר מכן עוברים הכשרה ייעודית נוספת ביחידה, הכוללים העמקה מקצועית בתחומי השדאות, ההסוואה והגששות.
היחידה פועלת תחת פיקודה של עוצבת הגולן.
בין הקצינים שפיקדו על חטיבת הגולן:
עוצבת הסוס הדוהר ("חטיבה 217", בעבר "חטיבה 520" ו"חטיבה 645") הייתה חטיבת שריון במילואים בצה"ל.
בשנת 2004 היא פורקה וסמלה ומורשתה עברו לחטיבה 130 שפורקה גם היא בשנת 2014.
החטיבה הוקמה בבסיס בית דראס ב-1964 תחת פיקודו של אל"ם הרץ יזרעאלי.
החטיבה נבנתה כחטיבת השריון הכבדה הראשונה של צה"ל ומנתה גדוד שרמנים 129 בפיקודו של סא"ל אריה בירו, גדוד צנטוריונים 126 בפיקודו של סא"ל ברוך הראל (פינקו) וגדוד חרמ"ש 113 בפיקודו של ריג'יק.
לאחר אימון ההקמה ולפני מלחמת ששת הימים נגרע מהחטיבה גדוד טנקי השרמן והועבר לחטיבה 8 שבאותה עת הוסבה לחטיבה ממוכנת.
במקומו נבנה בחטיבה גדוד טנקי צנטוריון נוסף.
במלחמת ששת הימים הורכבה החטיבה משני גדודי שריון (על בסיס טנקי צנטוריון); גדוד 126 (בפיקוד אברהם רותם) וגדוד 142 (בפיקוד מוטקה להב), וכן גדוד חרמ"ש 113 (בפיקוד אריה ויינברג), פלוגת סיור ויחידות סיוע חטיבתיות.
בתחילת המלחמה שימשה החטיבה עתודה מטכ"לית בפיקודו של אל"ם אלחנן סלע ובהמשך על ידי סגן מפקד החטיבה סא"ל יעקב אבן.
החטיבה נכנסה ללחימה בגזרת חצי האי סיני בבוקר 6 ביוני 1967, בציר ההתקדמות של אוגדה 38 כשהיא נלחמת מול כוחות שריון באזור אבו עגילה ולאחר מכן לחמה גם בג'בל ליבני.
ערב מלחמת יום הכיפורים השתייכה החטיבה בפיקודו של אל"ם נתן ניר לעוצבת המפץ אשר שימשה כאוגדה מטכ"לית בפיקוד מרכז, ועם פרוץ הקרבות הופנתה החטיבה כתגבורת לאוגדה 162 בחזית סיני.
החטיבה הורכבה משלושה גדודי שריון (שוט קל); גדוד 113 (בפיקודו של אסף יגורי), גדוד 126 (בפיקוד גיורא קופל) וגדוד 142 (בפיקודו של נתן פירעם).
בנוסף פעלו במסגרת החטיבה פלוגת סיור "כוח גינדי" (בפיקודו של ) ופלוגה מחטיבה 55, חטיבת צנחנים במילואים, בפיקוד בנצי ויינר, אשר סופחה לחטיבה.
החטיבה הייתה חטיבת המילואים הראשונה להגיע לשטחי ההתארגנות בסיני.
בבוקר ה-7 באוקטובר נתקלה החטיבה במארב גדוד קומנדו מצרי באזור בלוזה וגברה עליו, לאחר מכן כוחות החטיבה סייעו לפנות את מעוז מילאנו באזור קנטרה.
כחלק ממתקפת הנגד של 8 באוקטובר שני גדודים מהחטיבה (113 ו-142) בנוסף לגדוד 430 (מחטיבה 500), קיבלו את המשימה לנוע לכיוון דרום לאורך קו התעלה תוך טיהור השטח באזור "חיזיון".
בשעה 7:50 התקבלה הפקודה לתחילת המתקפה, חטיבה 500 וחטיבה 460 יצאו לכיוון צירי התקדמות מקבילים, אך על חטיבה 217 מצד שני הוטל להישאר במקום מחשש לאיגוף צפוני של המצרים.
בשעה 9:00 התברר שחטיבה 460 התקדמה אל מול מעט התנגדות, כך שחטיבה 217 התחילה אף היא להתקדם דרומה.
כשעה מאוחר יותר נתקלו כוחות חטיבה 460 בהתנגדות עזה באזור גשר פירדאן מצד כוחות הדיוויזיה המצרית השנייה שהיו מוכנים להתקפת הנגד ונערכו בעמדת מגננה.
שלושת הגדודים הכפופים לחטיבה נכנסו למתחם באזור גשר פירדאן בסביבות שעה 14:30. גדוד 142 ו-113 נעו בקידמה עם גדוד 430 כעתודה מאחור, עם ההתקדמות גדוד 142 ניתקל באש מצרית ונעצר, כתוצאה מבלבול ברשתות הקשר נעצר גם גדוד 430 מאחוריו, רק גדוד 113 המשיך בשעיטה קדימה.
באופן זה נכנס גדוד 113 לבדו למתחם המצרי בין שתי חטיבות חי"ר בקו הראשון וחטיבה שלישית בקו השני, תוך דקות מתחילת ההתקלות ספג הגדוד 32 הרוגים ו-18 טנקים הושמדו.
הטנק של מפקד הגדוד אסף יגורי נפגע והצוות יצא, תפס מחסה ולבסוף נפל בשבי המצרי.
בשעה זו התחילה התקפת הנגד המצרית וכוחות החטיבה הצליחו לבלום אותה, אך בהמשך נסוגו צפונה אל מול מתקפה נוספת.
בימים הבאים עמדו כוחות החטיבה באגף הצפוני של האוגדה והמשיכו להגן אל מול התקפות מצריות.
ב-17 באוקטובר יצאה החטיבה לפעולת כנגד חטיבת שריון ה-25 המצרית שנעה ממזרח לאגם המר הגדול והשמידה אותה, בהמשך אותו הלילה השתתפה החטיבה בצליחת התעלה יחד עם כוחות האוגדה.
למחרת, ב-18 באוקטובר השתתפה ב.
ובהמשך במאמץ הצה"לי שהוביל לבסוף לכיתור הארמייה השלישית של מצרים.
לאחר המלחמה פוזרו שרידי החטיבה ביחידות אחרות, והחטיבה הוקמה מחדש, תוך שהיא כוללת 3 גדודי טנקי מגח; 43, 7018 ו-8132.
במהלך מלחמת לבנון הראשונה הורכבה החטיבה משלושה גדודי טנקי מג"ח - גדודים 8132, 7018 ו-43, גדוד 7018 בפיקוד סא"ל יוסף מורג, גדוד 8132 בפיקוד סא"ל מרדכי טרוטש, גדוד 43 בפיקוד סא"ל גיורא טיקוצ'ינסקי, ופלוגת ג'יפים.
החטיבה בפיקודו של אל"ם אמציה אטלס הוכנסה ללחימה ביום האחרון תחת אוגדה 880. היא הופקדה על סיוע לחילוץ הכוחות בקרב סולטאן יעקוב, בבוקר היא כבשה את טלעת אבו עמר מידי גדוד חיל רגלים סורי שישב במקום והמשך התקדמותה נעצר עם כניסת הסכם הפסקת האש לתוקפו.
באפריל 2004, לאחר פירוק החטיבה אימצה חטיבה 130 את תג היחידה ולקחה על עצמה לשמר את מורשת הקרב של חטיבה זו ואת זכר נופליה.
בפארק עוצבות השריון שבלטרון נמצא "אתר הנצחה לחטיבה 217", אנדרטה לזכר חללי החטיבה בכל מערכות ישראל.
עוצבת הרעם (אגד ארטילרי 219) הייתה אגד ארטילרי של חיל התותחנים בצה"ל.
האגד הוקם באפריל 1976 בעקבות לקחי מלחמת יום הכיפורים.
בתחילה התבסס האגד על גדודי תותחנים במילואים של פיקוד הצפון, שהפעילו תותחנים מתנייעים M-107 ("רומח"), תותחים נגררים מדגם M-71, ותותחים מתנייעים M-68. מחנות הקבע של יחידות האגד היו במחנה יפתח ובמחנה כורדני.
ב-1995 החלו להיקלט בצה"ל משגרי רקטות M-270 MLRS ("מנתץ"), האגד קיבל תחת אחריותו את הגדוד הסדיר ("גדוד הרעם") ושני גדודים מילואים נוספים של משגרי מנתץ והפך לאגד עומק, שייעודו תקיפת יעדים בעומק האויב.
האגד היה אגד מילואים שלחם במלחמת לבנון הראשונה ובמלחמת לבנון השנייה.
עוצבת אשדות (אגד ארטילרי 214, אגד ארטילרי 7023, אגד ארטילרי 973) הייתה אגד ארטילרי בצה"ל.
העוצבה הוקמה כאגד ארטילרי 214, אגד משימתי במסגרת אוגדה 31. במלחמת ששת הימים כלל האגד בפיקודו של יהודה נאות את גדוד 822, גדוד תותחי M7 פריסט בפיקודו של עודד בונה שסיפק סיוע ארטילרי לחטיבה 200 בגזרת סיני.
במלחמת יום הכיפורים חמישה גדודים: 3 גדודי תותחים מתנייעים 155 מ"מ, גדוד מכמ"ת 160 מ"מ וגדוד מכמ"ת 120 מ"מ.
האגד בפיקודו של יעקב עקנין סיפק סיוע ארטילרי לאוגדה 143 בחזית המצרית.
לאחר המלחמה שונה מספר האגד לאגד 7023. בשנים 1978 עד 1981 עברו גדודי האגד הסבה לתומ"תים M-109 "רוכב".
ב-1987 שונה מספר האגד לאגד 973. בסוף שנות התשעים עברו יחידות האגד הסבה לתומ"תי "דוהר" וכן נקלט תחת פיקוד האגד גדוד המפקדים של ביסל"ת.
עם פירוק אוגדה 560 בעשור הראשון של המאה ה-21 פורק גם האגד הארטילרי.
+שםתקופת כהונההערותיהודה נאותמפקד האגד במלחמת ששת הימיםיעקב עקניןמפקד האגד במלחמת יום הכיפורים, לימים מפקד המכללה הבין-זרועית לפיקוד ולמטהאשל פשטי1992–1994לימים מפקד א.א.
215אמנון בן יאיר1994–2000לימים ראש מחלקת הבטיחות במטה הכללייואב הר אבן2000–2002לימים ראש אגף המבצעיםרוני מרום2002–2004לימים ראש המועצה המקומית מצפה רמון
עוצבת אתגר (אוגדה 90, אוגדה 78) הייתה אוגדת מילואים משוריינת של צה"ל בגזרת פיקוד הצפון.
האוגדה הוקמה לאחר מלחמת יום הכיפורים בפיקודו של דני מט.
במלחמת לבנון הראשונה לחמה האוגדה בפיקודו של גיורא לב בגזרה המזרחית והשתתפה בקרב סולטאן יעקוב.
היא הפעילה שלוש חטיבות שריון: חטיבה 399 בפיקוד מיקי שחר, חטיבה 14 בפיקוד דוד שובל, חטיבה 943 בפיקוד נחמן ריבקין, וכוחות מחטיבת צנחנים 623 בפיקוד נחמיה תמרי.
לאחר פירוק עוצבת עמוד האש ב-2004, הועברו תג היחידה ושמה של עוצבת עמוד האש לעוצבת אתגר.
בין יחידות האוגדה בשנות השמונים והתשעים: חטיבות השריון: עוצבת חץ, עוצבת הצבאים, עוצבת השחר.
חטיבת חי"ר: חטיבת כרמלי, אגד ארטילרי: עוצבת תבור ואגד לוגיסטי.
חטיבות ויחידות אחרות של האוגדה
עֹפְרית הכֵּף (שם מדעי: Plumbago auriculata) היא שיח מטפס יְרֹק-עַד ממשפחת העופריתיים.
מוצאה משתרע ממוזמביק שבצפון מזרח אפריקה ועד לפרובינציית כף התקווה הטובה בדרום אפריקה, ומכאן שמה העברי.זהו צמח נוי נפוץ בישראל.
לסוג עופרית יש גם נציג בר נדיר בישראל - עופרית אירופית.
עופרית הכף מתנשאת לגובה של עד שני מטרים, יכולה להתפרש לרוחב של מספר מטרים, ולעיתים מטפסת על עצים או מבנים סמוכים.
ניתן לגזום אותה לצורות ולגדלים רצויים.
היא פורחת מספר חודשים לאורך השנה.
הפרחים בצבע תכלת או לעיתים רחוקות יותר בלבן.
עופרית הכף משמשת כפונדקאית לפרפר כחליל האספסת.
בחודשי הקיץ ניתן לעיתים קרובות לראות עשרות פרטים של כחליל זה על שיחי העופרית בזמן הפריחה.
המין עופרית הכף הוא שיח מטפס, ענף ולא קוצני.
הגבעולים מצולעים ונושאים עלים לכל אורכם(בשונה מהמין עדעד שעליהם מרוכזים בעיקר בבסיס הגבעול בצורת שושנת או שהגבעולים חסרים או חסרים כמעט עלים).
הפטוטרות חסרות לפחות בעלים הגבוהים.
העלים מסורגים, תמימים, ערוכים לכל אורכו של הגבעול (כאמור לעיל).
בסיסם חובק את הגבעול או בעל אוזניות.
העלים מוארכים או דמויי מרית (קודקודם קהה והוא הולך וצר לקראת בסיסו) קהים בקודקודם ולעיתים בעלי חוד קצר ביותר, אורכם כ-5 ס"מ, בסיסם מוצר ועובר לפטוטרת קצרה.
לעיתים מצויים על פני הקוטיקולה או בתוכה מרבצים של מלחים בצורת גבישים בדומה למינים של אשל.
לעלה יש בלוטת גיר רב-תאית הבנויות מכמה תאים בסיסיים אוספים ומכמה תאים מפרישים (210-211).
פרחים דו-מיניים, בעלי שחלה עילית, נכונים (בעלי סימטריה רדיאלית), בעלי עטיף כפול, מאוחי עלי כותרת, ערוכים בשיבולים קצרות בקצות הענפים.
כל פרח יושב ומלווה בשלושה חפים ירוקים.
הפרחים בצבעי לבן או בגווני כחול ותכלת.
הגביע דמוי צינור, בעל 5 אונות מאוחות וזקופות ובעל 5 צלעות, קרומי וירוק ומלווה 3 חפים ירוקים בבסיסו.
הגביע מכוסה שערות בלוטיות (בלוטה בעלת עוקץ קצר) שבעיקר מרוכזות בחלק העליון שלו.
בבלוטות (טריכומות מפרישות) דביקות שנישאות על עוקץ (בשונה מהמין בת עופרית).
הכותרת לבנה או כחולה, בעלת 5 עלים מאוחים לכל אורכם ודמוית מסמר, צינורה ארוך מאוד, 3 עד 4 ס"מ ואונותיה מפושקות.
אבקנים 5 כמספר עלי הכותרת והם ערוכים מולם ולא ביניהם.
האבקנים מעורים בתושבת הפרח ואינם מעורים בצינור הכותרת כרגיל במאוחי עלי כותרת (בשונה מבת-עופרית).
השחלה עילית בת עלה שחלה אחת, מגורה אחת, שיליה בסיסית וביצית אחת בסיסית הנישאת על עוקץ ארוך ועקום מקיף אותה מסביב.
עמודי שחלה 5, מפורדים או מאוחים ויש אומרים 5 עמודי שחלה מפורדים או מאוחים בבסיסם או עמוד שחלה יחיד שמתפצל לחמש אונות של צלקות דמויות חוט.
הפרי מסוג הלקט יבש דמוי שקיק מוארך חבוי בתוך הגביע ומכיל זרע אחד.
הוא נפתח אחרי הבשלתו במעגל לרוחבו בקרבת בסיסו, או במילים אחרות פתיחתו היא פתיחה היקפית – (circinotropous) – פתיחה על ידי סדק רוחב, באופן שנוצר מכסה.
עוצבת הבזק (אוגדה 99) היא אוגדת חי"ר-אש בפיקוד המרכז.
מפקד האוגדה הנוכחי הוא תא"ל יואב ברונר.
עוצבת הבזק הוקמה לצורך מיצוי מותאם יותר של כוחות היבשה.
האוגדה נועדה לחיזוק הגמישות המטכ"לית להוצאת מהלך התקפי בכל חזית.
האוגדה מיועדת להתמחות בלחימה בשטחים מבוצרים, מאופיינת כעתירה בכוחות חי"ר-אש הפועלים בשילוביות עם כוחות קומנדו ושריון, כבעלת יכולות חשיפה והשמדה ורכיבי ניוד המשויכים לה באופן אורגני.
העוצבה הוקמה בעקבות התוכנית הרב-שנתית 'תנופה', וייעודה - תקיפה מהירה בכל חזית, בייחוד בזירה הצפונית והדרומית.
מאפייני ההפעלה של האוגדה כוללים משימות חציית גבול ותקיפה בעומק שטח האויב, ובנייתה מוכוונת ללחימה במבנה רב-זירתי ברצועת עזה ובלבנון.
היכולות והאמל"ח כוללים יכולות לחימה קונבנציונליות, יחד עם רחפנים לאיסוף מודיעין צבאי, בנוסף ליכולות לוחמת סייבר ולוחמה אלקטרונית שלא קיימות בחטיבות החי"ר, אמצעי לחימה מתקדמים וכלי ניוד גלגליים שיאפשרו לה להיות גמישה וזריזה.
ב-15 בספטמבר 2020 הוקמה האוגדה על בסיס עוצבת עידן שנסגרה.
היא הייתה האוגדה היחידה בצה"ל שאינה כפופה בשגרה לפיקוד מרחבי, אלא נמצאת תחת פיקוד מערך התמרון בזרוע היבשה.
בחודש יולי 2023 אישר הרמטכ"ל רב-אלוף הרצי הלוי את הכפפת האוגדה לפיקוד המרכז.
כחלק משינוי זה היחידה הרב-ממדית יצאה מאוגדה 99 ונשארה כפופה למערך התמרון.
בעקבות מתקפת הפתע על עוטף עזה באוקטובר 2023 פעל מפקד האוגדה, תא"ל ברק חירם, עם כוחות בפיקודו מהאוגדה ומיחידות אחרות, לטיהור גזרה בעוטף עזה, ובפרט בקיבוץ בארי, ממחבלים.
במסגרת התמרון הקרקעי ברצועת עזה במלחמת חרבות ברזל תמרנה האוגדה בדרום עזה והשמידה תשתיות טרור, אמצעי לחימה ומנהרות של חמאס.
בחודש דצמבר סיימה אוגדה 252 את תפקידה במלחמה העצימה, ואוגדה 99 החלה למלא תפקיד לחימה באזור מחנות המרכז.
במהלך חודש פברואר 2024 יצאה האוגדה מהרצועה לצורך רענון ואימונים.
במהלך חודש אפריל קיבלה האוגדה אחריות על מרחב מסדרון נצרים, והיא חזרה לרצועה, עד שהוחלפה במהלך הקיץ.
בנובמבר 2024 החליפה אוגדה 99 את אוגדה 252 במסדרון נצרים.
תחתיה פעלה חטיבה 10. בפברואר 2025, במסגרת השלב הראשון של הסכם חמאס–ישראל, אוגדה 99 פינתה את מסדרון נצרים, ושוחררה מפרק המשימה ברצועת עזה.
בכך השלים צה"ל את נסיגתו מכלל חלקי הרצועה למעט מרחב הפרימטר וציר פילדלפי.
ביוני 2025 שוב התחלפו האוגדות כשאוגדה 99 מקבלת אחריות על צפון רצועת עזה, ובאוקטובר 2025 שבה אוגדה 252 וקיבלה את האחריות לצפון הרצועה.
האוגדה נוסדה על בסיס עוצבת עידן שנסגרה.
כאות הוקרה למורשת העוצבה, שולבו בסמל האוגדה החדשה שני החיצים של סמל עוצבת עידן.
שםתקופת כהונההערות אבי רוזנפלד ספטמבר 2020 – אוגוסט 2022 לימים מפקד אוגדת עזה ברק חירם 11 באוגוסט 2022 – 4 באוגוסט 2024 מפקד האוגדה במלחמת חרבות ברזל, לימים מפקד אוגדת עזה יואב ברונר 4 באוגוסט 2024 – הווה מפקד האוגדה במלחמת חרבות ברזל
עופרת טטרה אתיל (Tetraethyllead) היא תרכובת שנוסחתה Pb(C2H5)4, בטמפרטורת החדר החומר הוא נוזל צמיג שריחו מתוק.
עופרת טטרה אתיל הידרופובית, מסיסה בדלק ועוברת את מחסום הדם-מוח ומצטברת במוח הקדמי, בקליפת המוח ובהיפוקמפוס.
החומר שימש כתוסף דלק להעלאת מספר האוקטן כך שניתן היה להגדיל את יחס הדחיסה (היחס בין הנפח המרבי והמזערי של חלל הצילינדר) במנוע ולשפר את ביצועי הרכב ואת תצרוכת הדלק.
בשל הנזק הסביבתי והבריאותי של החומר הוא הוצא משימוש החל משנות ה-70 ושיווק דלק מכיל עופרת פסק לחלוטין בכל העולם ביולי 2021.
עופרת טטרה אתיל יוצרה בתגובה של מסג נתרן-עופרת עם כלורואתאן:
למרות שתגובה זו מצריכה שימוש בנתרן מתכתי כחומר מוצא ורוב העופרת אינה מנוצלת לא נמצאה שיטה יעילה יותר לייצור החומר.
הקשר עופרת-פחמן חלש יחסית בטמפרטורות שבמנוע הקשר נשבר ונוצרות מולקולות אתיל רדיקל CH2CH3 קצרות חיים שנשרפות עם הדלק.
העופרת ותחמוצת העופרת מגיבות עם רדיקלים שהם צורוני ביניים בתגובת השריפה, מעכבות את הבעירה וכך נמנעת הצתה לפני הניצוץ מהמצת ונמנעה "נקישה".
תוצרי הבעירה היו, בנוסף לפחמן דו-חמצני ומים גם עופרת ותחמוצת עופרת.
היה, לכן, צורך למנוע הצטברות המוצקים עופרת או PbO במנוע.
לשם כך הוספו לדלק 1,2-דיכלורואתאן או 1,2-דיברומואתאן כדי ליצור תרכובות עופרת נדיפות כ-PbCl2 או PbBr2
בשנת 1853 הכימאי הגרמני קרל לוויג (Karl Jacob Löwig) הכין תרכובת אותה זיהה כ-Pb2(C2H5)3 מאתיל יודי ומסג של עופרת-נתרן, ב-1859 דיווח על יצירת Pb(C2H5)2 מאבץ אתיל Zn(C2H5)2 ועופרת כלורית, מאוחר יותר הבינו שני הכימאים כי התוצר בתגובות היה עופרת טטרהאתיל.
החומר היה חסר שימוש עד לשנות העשרים של המאה העשרים בשנת 1921 מצא תומאס מידג'לי שעבד עבור ג'נרל מוטורס כי החומר יעיל למניעת נקישות מנוע ובכך אפשר ייצור מנועים יעילים יותר.
ג'נרל מוטורס רשמה פטנט על השימוש בחומר בשנת 1924 בשותפות עם חברת Standard Oil of New Jersey (שתקרא לימים EXXON) הקימו חברה לייצור עופרת טטרה אתיל.
בשנת 1935 ניתן רישיון לחברת אִי גֶה פַארבֶּן לייצור החומר וכך התאפשר לה לייצר דלק באוקטאן גבוה.
ללופטוופה במלחמת העולם השנייה יוצר באמצעות עופרת טטרה אתיל דלק מטוסים באוקטן 150 שאפשר ביצועי מנוע גבוהים.
בשל זיהום העופרת הרב הנגרם מהחומר הוצא עופרת טטרה אתיל משימוש בתחילת שנות ה-2000. השימוש בממירים קטליטיים זירז את הפסקת השימוש בתוסף הדלק.
נוסף לממיר הקטליטי השימוש בחומר הפך מיותר גם בשל פיתוח שיטות זולות לייצור דלק גבה-אוקטן ותוספים אחרים להעלאת אוקטן כדוגמת מתיל-טרבוטיל אתר (Methyl tertiary-butyl ether).
רעילותה של עופרת ידועה כבר מהמאה ה-19, מחלוקת ציבורית ביחס לבטיחות החומר הופיעה כבר ב-1924 לאחר ש-5 עובדים מתו ואחרים נפגעו בבתי זיקוק בניו ג'רזי.
עוד קודם לכן הביעו מומחי בריאות דאגה מהשימוש בחומר.
בשנת 1925 הושעה השימוש בחומר והתקיימה ועידה ביזמת המשרד לבריאות הציבור לבחינת הסיכונים.
הוועידה הסתיימה ללא תוצאות שכן הוחלט שבחינת חלופות לעופרת אינה בסמכותה.
בשנת 1926 הודיע ראש שירותי בריאות הציבור של ארצות הברית כי אין עדויות על נזק בריאותי מהחומר.
ב-1943 מצא Randolph Byers קשר בין חשיפה לעופרת לבעיות התנהגות אצל ילדים אך מחקר זה הושתק באיום תביעה מצד איחוד תעשיות העופרת.
בסוף שנות הארבעים גילה קלייר קמרון פטרסון עלייה בריכוז העופרת בסביבה והוכיח כי מדובר בזיהום חדש באמצעות מדידת ריכוזי עופרת בשכבות קרח בגרינלנד.
פטרסון הפך לאחד המתנגדים החשובים לשימוש בחומר כתוסף דלק.
מחקרים קליניים ראשונים הקושרים את השימוש בחומר להרעלת עופרת באדם פורסמו בשנות השישים.
בשנות השבעים מצא החוקר הרברט נידלמן (Herbert Needleman) מתאם שלילי בין חשיפה לעופרת אצל ילדים והישגים לימודיים.
בשנת 1976 היה ריכוז העופרת הממוצע בדמם של ילדים 0.137 מיליגרם לליטר.
בשנת 1973 הסוכנות להגנת הסביבה בארצות הברית פרסמה הנחיות להורדה הדרגתית של ריכוז העופרת בדלק.
היצרנים ערערו על ההחלטה בתי משפט אך הפסידו במאבק המשפטי.
בשנת 1985 הוחלט על הורדת השימוש בתוספי עופרת ב-91% עד סוף 1986. מחקר ב-1994 הראה ירידה של 78% בריכוז העופרת בדם בין 1976 ל-1991. ב-1995 ירדה צריכת הדלק מכיל העופרת ל-0.6% בלבד מכלל מכירות הדלק ובתחילת שנות ה-2000 נאסרה מכירת החומר לחלוטין בארצות האיחוד האירופי.
ב-2011 הודיע האו"ם כי התוסף הוצא משימוש בכל רחבי העולם.
למעשה רק בקיץ 2021 הופסק השימוש באלג'יריה.
עוצבת גלעד (אוגדה 96) (בשעת הקמתה: אוגדת דוד, ידועה גם בכינוי: האוגדה המזרחית) היא אוגדה מרחבית בפיקוד המרכז של צה"ל לשמירת הביטחון השוטף וביצוע פעילות הגנתית לאורך גבולה המזרחי של מדינת ישראל.
גזרת האחריות של האוגדה מאזור חמת גדר דרך בקעת הירדן ועד מבוא אילת.
בין היתר בתחומי האחריות של האוגדה נמצאים מפעלי ים המלח ומתחם התיירות והמלונות עין בוקק, יישובי הערבה, אילת וגבול ישראל–ירדן.
מפקדה הנוכחי הוא תת-אלוף אורן שמחה.
ייעוד האוגדה הוא חיזוק ההגנה במרחב גבול ירדן–ישראל, כביש 90 והיישובים, ומענה להתמודדות עם אירועי טרור והברחת אמצעי לחימה, תוך שמירה על גבול של שלום וחיזוק שיתוף הפעולה עם הכוחות המזוינים של ירדן.
יעוד נוסף של האוגדה הוא מתן מענה וגיוס מהיר, בעת צורך של תגבור גזרות שונות ברחבי הארץ בזמן מקרה חירום, כאשר כלל אנשי המילואים ביחידה שומרים ברשותם את הציוד האישי ומחולקים ליחידות על פי מקום מגוריהם.
חטיבות האוגדה מתבססות בעיקר על מתנדבים שבעברם היו חיילים קרביים ונמצאים בפטור ממילואים.
כחלק מהקמת האוגדה, תחל פריסה של מאות אמצעי איסוף, ניטור ותצפית, כדוגמת מכ"מים ומצלמות על תרנים, לאורך מאות הקילומטרים החשופים שבין אילת למשולש הגבולות בחמת גדר.
בנוסף תהיה פריסה של כוחות לוחמים מהירים לזינוק לעבר אירועים חריגים כניסיונות חדירה או הברחה.
ייתכן שחלקם יהיו על בסיס אווירי עם רחפנים גדולים, תוקפים ואוספים, וכלי טיס נוספים מסוגים שונים.
עוד מתוכנן שדרוג דרמטי של המכשול ההנדסי בגבול.
על הקמת האוגדה הוכרז ב-30 באוקטובר 2024 במהלך מלחמת חרבות ברזל.
צוות ההקמה כלל: מוטי ברוך, ארז אשל, רוני פלמר, משה זריהן, אבי אייל, עודד בן ארי, עפרה גרייצר, ודן הרכבי.
האוגדה הוקמה בעקבות טבח שבעה באוקטובר והלקח להגן מפני אירוע דומה בגזרות אחרות, וכן בעקבות ראייה אסטרטגית ארוכת טווח שצפתה איום ממזרח.
במקביל לתהליכי הקמת האוגדה המזרחית נעשו צעדים להקים אוגדה נוספת, אוגדה 96 אשר נקראה אוגדת דוד, כאוגדת בט"ש מרחבית במילואים למשימות הגנה הזמין לפעילות כלל ארצית תחת פיקוד מרכז.
בנובמבר 2024, לאחר בחינת תוכנית הקמת חטיבות דוד, וכחלק ממהלך התייעלות צה"לית, הוחלט שלא להקים מסגרת אוגדתית עצמאית "אוגדת דוד" אשר תאגד את החטיבות, אלא שחמש החטיבות: תל-חי, יזרעאלי, יהונתן, אורי, נגבה, ישויכו לאוגדה המזרחית, לצד חטיבות נוספות.
באותו חודש הוחלט למנות את תא"ל אורן שמחה למפקד האוגדה המזרחית המתהווה.
בהמשך ניתן לה השם עוצבת גלעד.
ב-15 ביוני 2025 הושלמה הקמת האוגדה, תוך מבצע עם כלביא, והיא החלה לפעול בגבול המזרחי של מדינת ישראל.
ב-9 בספטמבר נערך טקס הקמת האוגדה באנדרטת הבקעה.
בשלב הראשון התפרסה האוגדה מאזור עין גב ועד אזור מצדה, כחלק מעיבוי הגזרה המזרחית, האוגדה החלה לתפוס את קו המוצבים הוותיק המכונה "קו המים", והיא בונה חמ"לי איסוף ותצפיות על מנת לסכל את ההברחות בגזרה.
בהמשך, אמורה להיכנס תחת פיקוד האוגדה גם חטמ"ר יואב.
תחת האוגדה מספר יחידות סדירות ומילואים.
חטיבת הבקעה 417 היא חטיבה מרחבית סדירה אשר עברה תחת האוגדה בחודש יוני 2025 לאחר שהייתה כפופה ישירות לפיקוד מרכז לפני כן.
"חטיבות דוד" הוא שם כולל לחמש חטיבות מילואים במבנה ייחודי לאוגדה אשר מוקמות במטרה לתת מענה מיטבי לאירועים מתפרצים.
שיטת הגיוס לחטיבות היא על פי אזור המגורים של הלוחמים, על מנת שיוכלו לתת מענה ראשוני בצורה מיטבית.
החטיבות יורכבו מלוחמי מילואים המבוססים על מתנדבים בגילי 38–58 אשר יביאו לידי ביטוי את הניסיון, המקצועיות והידע שצברו במהלך שירותם הצבאי ובאזרחות.
אלו חטיבות חי"ר קלות לצורכי סיור ובט"ש, אליהן מנודבים לוחמים ותומכי לחימה שקיבלו פטור משירות המילואים.
בשונה מהמקובל, חיילי החטיבות רשאים לשמור את נשקם וציודם האישי בבית, לצורך גיוס מהיר בשעת הצורך.
ציודם העיקרי כולל נשק קל, לצד רכבי סיור קלים ואמצעים נוספים שאותם יקבלו בהתאם לצורך המבצעי בעת גיוס.
כחלק מחטיבת נגבה הוקם "גדוד הלל (1894)", וכחלק מחטיבת תל-חי הוקם "גדוד עוגן (1854)", שני הגדודים האלה הם של יוצאי חיל הים שקיבלו פטור ממילואים ויעברו הכשרה של רובאי 05 על מנת לקחת חלק גם בלוחמת חי"ר.
כמו כן הוקם גדוד בדואי, שיורכב מלוחמים בדואים מכלל הארץ.
יחידות האוגדהתגשםמספרמפקדיםהערותחטיבות סדירותחטיבת הבקעה417גלעד שריקיחטיבה מרחבית (חטמ"ר) שתפקידה להגן על אזור בקעת הירדן והעמקים.
סטודיו "בסמן-טננבאום" עיצב סמלים של חמש החטיבות ואת הסמל הראשוני של האוגדה (חטיבות דוד) בקונספט אחיד.
שםתפקידתקופת כהונהאורן שמחהמפקד אוגדה2024 –
עוץ לי גוץ לי הוא מחזמר לילדים משנת 1965 מאת אברהם שלונסקי המבוסס על האגדה של האחים גרים.
בגרסתו של שלונסקי, הפך הסיפור להומוריסטי ולא אפל ומפחיד כמו באגדה המקורית.
כל המונולוגים והדיאלוגים כתובים בחרוזים וכוללים משחקי לשון מתוחכמים ומשלב גבוה של עברית, ושימוש בביטויים רבים מן המסורת תוך היפוך משמעותם, וביניהם האיסור לומר את השם המפורש.
תוכן המחזה כולל הקשרים רבים לחג הפורים ופיוטיו, וכן אזכור נרחב ליסודות דקדוקיים של העברית, כמו כללי ניקוד ושמות התנועות.
ההצגה הועלתה לראשונה בתיאטרון הקאמרי ב-15 בדצמבר 1965 בבימויו של יוסי יזרעאלי, שעיבד את מחזהו של שלונסקי למחזמר, עם לחנים מאת דובי זלצר.
התפאורה האמורה הביאה חידוש לארץ: במה מסתובבת עם תפאורה מתחלפת של חוץ ופנים, וזכתה לשבחים רבים.
תקציב גדול הושקע במחזה והעבודה עליו נעשתה בשיתוף פעולה עם השחקנים.
בגלל העברית הגבוהה חששו תחילה הבמאי והשחקנים להעלות את ההצגה פן תתגלה ככישלון, אולם שלונסקי התעקש לא לשנות את הנוסח לעברית קלה יותר שתתאים לילדים.
למרות החששות, המחזמר התגלה כהצלחת ענק שמאתיים אלף איש צפו בו במשך מספר שנים בכל רחבי הארץ, והוא זכה גם לפרסים ולביקורות משבחות.
המלחין דובי זלצר העיד על מרכיבי הצלחתו של המחזה:
על גרסה זו כתב פרופ' גד קינר:
בשנת 2016 הועלתה הפקה חדשה של בים בם בום ותיאטרון הילדים הישראלי ובהפקתה של קארין סתיו.
את ההצגה כתבה וביימה ענבל לוי רהב ואת תפקיד עוץ לי גוץ לי מגלמת השחקנית גילי גבל יחד עם טוביה טוויג ששיחק את המספר קדחת ואת הטוחן.
בשנת 2019 העלה תיאטרון הקאמרי מחדש את המחזמר בהשתתפות שחקנים רבים מההפקה של 2002.
את הגרסה המחודשת ביים ארז שפריר, לפי הגרסה הקודמת שביים רוני פינקוביץ' המנוח.
על גרסה זו כתב עמית סלונים בוואלה!
עוצם (עֹצֶם) הוא מושב בחבל לכיש המשתייך לתנועת המושבים ונמצא בתחום המועצה אזורית לכיש, ממערב לקריית גת.
היישוב הוקם ב-22 במאי 1955 על ידי עולים מבוגמז שבהרי האטלס במרוקו.
הוא היה ראשון המושבים שהוקמו לפי התוכנית הגדולה ליישוב חבל לכיש ולכן שמו הזמני היה "לכיש 1".
שמו ניתן לו על שם המקום "עצם" המוזכר בספר יהושע פרק טו פסוק כט בַּעֲלָ֥ה וְעִיִּ֖ים וָעָֽצֶם.
בעבר התבסס המושב בעיקר על חקלאות.
רוב חברי המושב עובדים בעבודות חוץ, ורבים מהם עוסקים במקצועות חופשיים.
צביונו הראשוני של המושב היה בראשית ימיו דתי.
כיום חיים במקום דתיים, חרדים וחילוניים אלה לצד אלה.
במתחם מוגן במושב התגורר ראש ארגון הפשע שלום דומרני עד למעצרו.
לאחר שחרורו באוקטובר 2021 עבר דומרני לגור באשקלון, בעוד אשתו הראשונה עופרה, וילדיו, נותרו לגור בעוצם.
בין שבילי המושב הוסתרו בעבר מספר טילי לאו שנתפסו על ידי המשטרה.
דומרני הואשם בהחזקתם אולם התיק נגדו נסגר,
ביום-יום במרכז המושב מתנהלים חיים שוקקים במקום קיים מועדון, גנון, מעון, מכולת, בתי כנסת, הישיבה וגינות..
בשנת 2014 השתכנה ביישוב ישיבת "נר זרח" - שהיא סניף של ישיבת ארחות תורה - אשר שכנה לפני כן במושב זרועה.
עֻצְבַּת סִינַי (אוּגדה 252, "אוּגדַת סיני", וגם "מפקדת הכוחות המשוריינים בסיני") היא אוגדת מילואים משוריינת בפיקוד הדרום, והעוצבה הקבועה הראשונה שהוקמה בצה"ל.
מפקד האוגדה הנוכחי הוא תת-אלוף יהודה ואך.
מפקדת העוצבה נמצאת במרכז הלאומי לאימונים ביבשה, ומפקד העוצבה שימש כמפקד הבסיס עד לשנת 2016.
העוצבה הוקמה ב-1968, לאחר מלחמת ששת הימים, במטרה לאגד את הכוחות המשוריינים בסיני ולהקים חזית ישראלית איתנה בהגנת הגבול הישראלי-מצרי.
את הפיקוד על העוצבה החדשה קיבל האלוף אברהם אדן.
העוצבה לקחה חלק פעיל במלחמת ההתשה (1969–1970) תחת פיקודו של האלוף שלמה להט, וכן במלחמת יום הכיפורים (אוקטובר 1973), כשנטלה חלק נכבד בקרבות בסיני ובצליחת תעלת סואץ תחת פיקודם של האלופים אברהם מנדלר (שנהרג במהלך הקרבות) וקלמן מגן.
במלחמת לבנון הייתה העוצבה בין הכוחות הפורצים בגזרה המזרחית בלבנון במסגרת הגיס הצפוני.
העוצבה השתתפה בכל מלחמות ישראל מאז מלחמת ששת הימים ועד למלחמת חרבות ברזל.
שםתקופת שייכותסוגהערותחטיבה 2751969–1974חטיבה מרחבית-חי"רנסגרהחטיבה 2782004–2014חטיבת שריון במיולאיםהועברה מאוגדה 380, קיבלה את מספרה של חטיבה 14חטיבה 3301982–1990חטיבת שריון במילואיםמספרה שונה ל־14חטיבה 4011968–1985חטיבת שריון סדירהעברה לפיקוד הדרום, כיום שייכת לעוצבת הפלדהחטיבה 5761974–1981חטיבת שריון במילואיםהועברה לאוגדה 720. כיום שייכת לאוגדה 99חטיבה 6462000–2020חטיבת חי"ר במילואיםעברה לאוגדה 99
במהלך מלחמת ששת הימים ביוני 1967 נכבש חצי האי סיני בידי צה"ל עד לתעלת סואץ.
לאחר המלחמה הוחזק קו התעלה בידי חטיבת שריון, גדוד חרמ"ש, גדוד ארטילריה ורביעיית מטוסי קרב שנפרסו בבסיס רפידים.
מתפיסת הקו אירעו לאורכו תקריות אש, שביולי 1968 נוספו אליהם מארבים מצריים ובספטמבר 1968 נוספו הפגזות עזות.
בעקבות הפגזה מצרית כבדה ב־26 באוקטובר בה נהרגו 14 חיילים ואזרח הטיל המטכ"ל חיים בר-לב על ועדה בראשות סגן מפקד גייסות השריון אברהם אדן לבחינת הגנת סיני.
בר-לב אישר את המלצות הוועדה ב־21 בנובמבר 1968 והנחה את אדן לגשת לתכנון קו התעלה, תוך שהוא קובע כי עליו להיות מושלם עד מרץ 1969. התוכנית כללה הקמת מפקדה מרחבית עצמאית ותוכנית מעוז להתבצרות נרחבת (לימים קו בר-לב), שנועדה להתבצע על ידי המפקדה.
ב־28 בנובמבר 1968 אישר הרמטכ"ל את הקמת מפקדת סיני שנועדה לפקד על מרחב מערב סיני.
המפקדה קיבלה את הפיקוד על כוחות התעסוקה המבצעית במערב סיני, תכנון וביצוע תוכנית פקודת סלע, ואחריות לאימון ותרגול הכוחות במערב סיני.
בפקודת הארגון שהוציאה מחלקת תוא"ר נקראה המפקדה החדשה "מפקדת מרחב מערב סיני".
בדצמבר 1968 המליצה המחלקה כי המפקדה תהיה מפקדת אוגדה בחירום.
המלצה זו התקבלה על ידי הרמטכ"ל מאוחר יותר באותו חודש, ונקבע כי האוגדה החדשה תורכב משתי חטיבות שריון (חטיבה 401 וחטיבה 14), שלושה גדודי ארטילריה וגדוד הנדסה, וכי היא תהיה כפופה פיקודית למפקדת גייסות שריון ומבצעית לפיקוד הדרום.
בינואר 1969 קיבלה האוגדה את המספר 252, ובמרץ 1969 אישר הרמטכ"ל את שינוי שמה לאוגדה 252. לדברי מאיר פינקל, הקמת האוגדה כאוגדה הסדירה הראשונה קודמה בעיקר על ידי תומכי האוגדה הסדירה ומפקדת גייסות שריון בראשות אלוף ישראל טל, בעוד הרמטכ"ל בר-לב ראה בה בראש ובראשונה מפקדה מרחבית.
טל עצמו העדיף כי האוגדה הסדירה תוקם בנפרד מהמפקדה לביטחון שוטף.
המבצע הראשון של האוגדה החדשה היה ביצור קו החזית לאורך תעלת סואץ.
במבצע הופעלו בתחילה גדוד 601 הסדיר ומפקדת גדוד 606 עם שתי פלוגות מילואים מתחלפות.
בהמשך הוקמה מפקדת אגד לגדודי ההנדסה, אליהם הצטרפו פלוגות מגדוד 602, ולאחר מכן הוקם גדוד 271 כגדוד הנדסה סדיר שני על מנת לשחרר את מרבית מערך המילואים.
ב-3 במרץ 1969 הכריז נשיא מצרים גמאל עבד אל נאצר רשמית על פתיחה במלחמת ההתשה, ובשלב זה הייתה תשתית הביצורים והמעוזים כמעט מוכנה.
באפריל 1969 מונה אלוף שלמה (ציץ') להט למפקד העוצבה, בעיצומה של מלחמת ההתשה.
המצרים הפגיזו מדי יום את קו המוצבים במטחי ארטילריה כבדים, ומפקד העוצבה המליץ שלא לתקוף את המצרים בעוצמה, כדי שלא להרחיב את מעגל העימות.
ביוני 1969 הוקמה תחת האוגדה חטיבת החי"ר המרחבית 275 (בלוזה) שהופקדה על גזרת צפון התעלה.
בשנים 1970–1973 שררה רגיעה יחסית בגזרת העוצבה.
מפקד העוצבה בשלביה האחרונים של מלחמת ההתשה, אלוף דן לנר, הקפיד על מלאכת הסברה מקיפה בין חיילי המעוזים, לגבי חשיבות ומשמעת השהייה במקום.
במקביל, הוחלט בצה"ל על מעבר לאסטרטגיות של יוזמות התקפיות.
עוצבת סיני המשיכה במאמץ המתמשך לביצור קו המוצבים ("קו בר-לב"), כאשר מפקד העוצבה ואלוף הפיקוד אריאל שרון הבינו כי המצרים יכולים לחצות את התעלה בכל מקום ובכל זמן.
לאור מצב זה נוהלו בעוצבה תרגילי-פתע רבים לתגובות על מתקפות דמה של האויב.
אלוף אברהם (אלברט) מנדלר, שנכנס לפקד על העוצבה בתקופה זו, הקפיד לשמור על מורל חייליו במטרה למתן את תחושת הניתוק מהעורף.
בצהרי יום שני, 8 באוקטובר 1973, אמור היה אלוף אלברט מנדלר לפנות את מקומו בפיקוד על העוצבה לתא"ל קלמן מגן, שאמור היה לעלות בדרגה.
עם זאת, בצהרי יום שישי, 5 באוקטובר, הוכרזה כוננות בגזרה.
בשבת, 6 באוקטובר 1973, בשעה 14:00, פרצה מלחמת יום הכיפורים.
בכל החזיתות דווח על הפגזות כבדות, וכוחות קומנדו מצריים החלו לצלוח את התעלה בסירות גומי.
תוכנית המגננה של צה"ל, שנודעה בשם "פקודת שובך יונים", התבססה על עיכוב המצרים בקו המעוזים ולא עלתה יפה.
המצרים צלחו את התעלה וגשריהם שנפגעו על ידי חיל האוויר תוקנו במהירות.
העוצבה נפגעה קשות, אולם על-אף המצב הקשה ניהל אלוף מנדלר את המערכה בשלווה ובביטחון.
בבוקר יום שני החלה מתקפת נגד בגזרה המרכזית, אשר נבלמה על ידי המצרים ככל שקרבו הטנקים אל התעלה.
אוגדות מילואים נוספות הוכנסו לגזרה על-פי הוראתו של אלוף הפיקוד שמואל גונן (גורודיש).
ביום השני למלחמה נותרו בעוצבה 130 טנקים בלבד (שהם כמחצית הכוח), ותוכנית טיהור קו-התעלה אשר כללה חדירה אל המעוזים שנפלו השתבשה.
אלוף מנדלר הורה לסייע למעוזים המכותרים על ידי ארבעת קני הארטילריה אשר נותרו ברשותו, אולם המעוזים נפלו בזה אחר זה.
ב-13 באוקטובר הגיע אלוף מנדלר עם מפקדתו לחפ"ק חטיבה 164 שהייתה במהלך קרב, ובאחד מקטעי הדרך, בעת שעלה עם הנגמ"ש לעמדת תצפית, נפגע על ידי פגז ישיר ונהרג במקום.
בתחקיר שנערך לאחר המלחמה הועלתה האפשרות כי המצרים הצליחו לזהות את נגמ"ש הפיקוד כאשר מנדלר לא שמר על כללי הקוד ברשת הקשר.
בעקבות כך מונה תא"ל קלמן מגן, שהיה אמור להחליף את מנדלר בפיקוד על האוגדה ב-7 באוקטובר, הוזעק לפקד על העוצבה מן הגזרה הצפונית שם פיקד על כוח נמר, ולצורך כך הועלה לדרגת אלוף בטקס קצר בחמ"ל הפיקוד.
מגן שירת בעוצבה מאז הקמתה ונחשב למפקד מוערך, לכן עם הגיעו לפקד על העוצבה הצליח להחזיר את כוחות העוצבה לעשתונותיהם ולנסוך בהם ביטחון, אף על פי ששכלו את מפקדם.
כבר ב-18 באוקטובר הוחלט כי עוצבת סיני היא שתצלח את התעלה ותתקוף לכיוון העיר סואץ.
הכוחות הצולחים השמידו בסיסי טילים מצריים וטיהרו את האזור כולו, תוך כיתור הארמייה השלישית של מצרים.
העוצבה הפגועה והמדוללת פעלה בצמוד לאוגדה 162, תחת פיקודו של אלוף אברהם אדן, במטרה להשלים את כיתורה של הארמייה המצרית לפני הכרזתה של הפסקת האש.
עם הרגיעה התמסר אלוף מגן לתנופת בנייה ושיקום.
לאחר חתימת הסכם הפרדת הכוחות בין ישראל למצרים, בקילומטר ה-101, נרתמה העוצבה ליצירת הקו החדש, 10 ק"מ מזרחית לתעלה, ולקליטת טנקים חדשים.
באחת השבתות בהן נותר מגן במפקדה מצאו אותו חייליו לעת בוקר בקרונו ללא רוח חיים, לאחר שנדם לבו.
עם מותו של האלוף מגן קיבל אלוף יקותיאל אדם את הפיקוד על העוצבה.
לאחר תקופה קצרה בתפקיד מונה אדם לאלוף פיקוד הדרום, ומפקד האוגדה תא"ל אברהם רותם קיבל על עצמו את משימת גיבוש העוצבה מחדש וכניסה לשגרת אימונים צה"לית.
תא"ל אברהם ברעם קיבל את הפיקוד על העוצבה לקראת שלב ב' של הנסיגה על פי הסכמי הביניים.
ב-1974 הועברה חטיבה 576 לחטיבת טנקי מגח מילואים באוגדה.
לאחר נסיגת צה"ל בעקבות הסכם ההפרדה התחלקה האחריות לגזרה בין עוצבת סיני בגזרה הצפונית ועוצבת הפלדה בגזרה הדרומית.
תא"ל ברוך הראל (פינקו), שהחליף את ברעם בתפקיד מפקד העוצבה, השקיע מאמצים רבים בהחתמת קצינים לצבא הקבע, ונאלץ להיאבק בשוק האזרחי הקורץ ובתדמית הלא-זוהרת של צה"ל שלאחר המלחמה.
בדצמבר 1978, בזמן תחילת תהליך השלום עם מצרים, מונה תא"ל יוסי פלד למפקד העוצבה.
בחודשים הראשונים לתהליך השלום, התייצבה העוצבה על קו-ההגנה החדש וגיבשה נוהלי בט"ש, שכללו מגעים עם המצרים.
מפקד העוצבה הבא, תא"ל אהוד ברק, החליט לשים דגש על צמצום הצורך באלתורים תוך-כדי לחימה.
ברק אימן את חייליו לפעול גם באזורים שונים: יחידות העוצבה קיימו תרגילים שונים עם יחידות חי"ר ושריון סמוכות לה.
בינואר 1980 פינתה האוגדה את בסיס רפידים בה שכנה מפקדתה, במסגרת מבצע רמון בו פינה צה"ל את סיני.
עם השלמת פינוי סיני ב־1982 עברה האוגדה לבסיס קציעות.
ב-1981 החל צה"ל בהכנות לקראת כניסה ללבנון.
יחידות העוצבה נקראו שוב ושוב לרמת הגולן במגמה לגרום לצה"ל לכלול אותה במערך הכוננות באזור, ובתרגילים הגיעה האוגדה ה"דרומית" לתוצאות טובות יותר מהעוצבות ה"צפוניות".
לפיקוד על העוצבה התמנה תא"ל עמנואל סקל.
בשל המעברים התכופים מסיני לרמת הגולן, זכתה העוצבה לכינוי "סינירמה".
במהלך אותה שנה הועברו 2 גדודי טנקים וגדוד הנדסה של האוגדה לאוגדה 162, ואילו חטיבת המילואים של האוגדה - חטיבה 576 הועברה לאוגדה 720.
עם מתן פקודת הכניסה ללבנון, במבצע שלום הגליל, תחת פיקודו של תא"ל עמנואל סקל, הייתה העוצבה הכח הפורץ בגזרה המזרחית.
המשימה הראשונה שהוטלה עליה ועל חטיבה 7 שהוכפפה לה מבצעית יחד עם כוחות נוספים, הייתה השמדת מחבלים לאורך ציר התנועה הקשה ומאוחר יותר יצירת מגע עם הכוחות הסורים שיצאו לפנים לקדם את פני האוגדה.
ימי הקרבות, מנקודת הראות של לוחמי העוצבה, הסתיימו ביום השישי למלחמה וחודשו רק מאוחר יותר, בשלבי אחזקת הגזרה ובניית הקו בלבנון מול הכוחות צבא סוריה וקבלת האחריות על כל מרחב הגזרה המזרחית.
ביוני 1983 התחלפו מפקדי האוגדה ותא"ל יעקב לפידות קיבל את הפיקוד על העוצבה, בזמן שהעוצבה הייתה בכוננות מתמדת מול הצבא הסורי ומול אפשרות של התלקחות מלחמה מחודשת.
בתום שנתיים של שירות קשה, יצאה העוצבה מלבנון.
תקופת האימון הבאה, שהתקיימה בבקעת הירדן, התאפיינה בהתארגנות לוגיסטית יסודית.
לקראת אפריל 1985 חזרה העוצבה ללבנון.
עם החלטת הממשלה על הנסיגה מלבנון, הוחל במפקדת העוצבה בתכנון מדויק של יום הנסיגה האחרון, וביום הזיכרון תשמ"ה נסוגה העוצבה מלבנון לרמת הגולן, והותירה כוחות קטנים ברצועת הביטחון.
לאחר הפינוי מלבנון ב-1985 הוחלט על פירוק האוגדה הסדירה והפיכתה לאוגדת מילואים.
בעקבות כך הועברה חטיבה 401 לפיקוד הדרום וחטיבה 14 פורקה.
האוגדה התמזגה עם אוגדה 440, וקיבלה אחריות על הגנת הגבול עם מצרים מחולות רפיח ועד הר הנגב.
ב־1990 שונה מספרה של חטיבה 330 לחטיבה 14, במטרה לשמר את זיכרונה.
בשנת 2004 התמזגה עם אוגדה 380 (מתקן צאלים).
האוגדה קלטה את חטיבה 278 וחטיבה 896 (שמספרה הוסב לחטיבה 14) של אוגדה 380, וחטיבה 14 של האוגדה נסגרה.
מפקד מתקן צאלים שימש במקביל כמפקד האוגדה.
ב־2016 הוחלט להפריד את תפקיד מפקד האוגדה ממפקד מתקן צאלים.
תא"ל סער צור מונה למפקד האוגדה, בעוד תא"ל מוני כץ מונה למפקד צאלים.
במאי 2017 מונה צור למפקד מתקן צאלים במקביל לתפקידו כמפקד האוגדה.
בפברואר 2018 הופרדו שני התפקידים בשנית.
במהלך השנים האחרונות מבצעת העוצבה תפקידי בט"ש לאורך גבול ישראל-מצרים, תוך המשך השמירה על כשירות מבצעית של יחידותיה הסדירות ושל יחידות המילואים שלה, ובהן עוצבת שועלי מרום.
ביום הטבח בעוטף עזה בשמחת תורה, כוחות האוגדה השתתפו בלחימה ובהגנה על היישובים במשימות חילוץ והגנה על היישובים והצירים.
יחידה שלה נסעה לקו הגבול לחסום באש את הפרצות, ויחידה אחרת ביצעה משימות שבאופן רגיל לא שייכות לצבא.
למשל פינוי מאות הרכבים שבתוכם שכבו גופות במשך שלושה ימים, על ציר רעים־בארי.
במסגרת התמרון הקרקעי ברצועת עזה במלחמת חרבות ברזל פתחה האוגדה יחד עם כוחות נוספים שהוכפפו אליה במתקפה על העיירה בית חאנון במטרה לטהר אותה ממחבלי החמאס וארגוני הטרור ברצועת עזה.
בנוסף, תמרנה האוגדה גם במרחב ג'באליה.
במהלך הקרבות, האוגדה חיסלה מאות מחבלים, בהם גם מפקדים בכירים, וסיכלה מנהרות ותשתיות צבאיות של חמאס.
הכוחות השמידו בין השאר בסיסי לחימה של חמאס הכוללים עמדות לחימה קדמיות, ומתחברות באמצעות מערכות מנהור למפקדות במוקדי אוכלוסייה אזרחית.
לאחר כחודשים של לחימה, כבשה האוגדה את העיירה וסיימה את משימתה בגזרה.
בתום הקרבות, חלק מיחידות האוגדה פעלו תחת פיקוד אוגדות אחרות במשימות שונות בכל רחבי הארץ, בין היתר בגזרת ח'אן יונס.
ביולי 2024 קבלה האוגדה אחריות על מסדרון נצרים.
באוגוסט 2024 עבר הפיקוד על האוגדה לתא"ל יהודה ואך.
בתקופת תמרון האגודה במסדרון נצרים בין יולי עד נובמבר 2024 הורחב רוחב המסדרון ל-7 ק"מ והושמדו במרחבו מרבית המבנים הבנויים, כשלצורך כך הופעלה יחידת צמ"ה מאולתרת בפיקוד אל"ם גולן ואך, אחיו של מפקד האוגדה.
בנובמבר 2024 החליפה עוצבת הבזק (אוגדה 99) את עוצבת סיני בגזרת צפון רצועת עזה.
בפברואר 2025, כחלק מההיערכות בעקבות הסכם חמאס–ישראל, החליפה עוצבת סיני את עוצבת הפלדה (162) במרחב האבטחה בצפון רצועת עזה.
ביוני 2025 התחלפה האוגדה בשנית עם אוגדה 99 שקיבלה אחריות על הגזרה, ובאוקטובר 2025 שבה אוגדה 252 וקיבלה את האחריות לצפון הרצועה.
סמל היחידה מורכב מפסים צבעוניים אלכסוניים: האדום המסמל את הקרבות העקובים מדם במלחמות בהן השתתפה העוצבה בסיני, הצהוב המסמל את המרחב המדברי שבו העוצבה לוחמת, וביניהם צבעי חיל השריון — שחור וירוק — הפורצים את הגבולות.
מסגרת הסמל בצבע כחול מסמלת את גבולותיו של חצי-האי, המוקף מים מרוב עבריו.
ב־2023 נוסף לרקע התג שועל מסמל פיקוד הדרום.