tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
משמעות העובדה שארנול אף הוא הציג את עצמו כתומך ההפרדה הגזעית, אם כי לא באותם מונחים גסים שבהם השתמש טאלמדג', הייתה שעבור רבים מתושבי ג'ורג'יה הלבנים לא היה הבדל בין המועמדים ב"שאלת השחורים", ולפיכך הם היו אדישים ליתרונותיו של טאלמדג' כמגן העליונות הלבנה.
יותר מכך, גברים נטו יותר להצביע לטאמדג' מאשר נשים, וב-1942 היו רבים מגברי ג'ורג'יה מגויסים, וכך היה שיעור ייצוגם של הנשים בקהל הבוחרים גבוה יותר בבחירות המקדימות של הדמוקרטים.
בבחירות המקדימות זכה ארנול ב-174,575 קולות מול 128,394 הקולות שקיבל טאלמדג'.
גם שיטת חישוב תוצאות הבחירות על פי מחוזות הבחירה, שפעלה לטובתו של טאלמדג' בעבר, לא סייעה לו לנצח בבחירות 1942 כאשר ארנול ניצח ב-242 מחוזות בחירה וטאלמדג' ב-149 בלבד.
זמן קצר לאחר תום תקופת כהונתו של טאלמדג' כמושל בינואר 1943, צצה הטענה שמאז 1940 הוא קיבל מזון שגודל בחוות של מערכת הכליאה המדינתית בחינם, טענה שהוא הודה בה, באומרו שהוא חסך כסף למדינה בכך שלא שילם עבור מזונו.
זמן קצר לאחר מכן הועלתה הטענה שהוא נכח בפגישות של הקו קלוקס קלאן, טענה שגם אותה הוא לא הכחיש, באומרו ש"כולם נהנים" בנשפים של הקלאן.
בתקופת פרישתו הפך טאלמדג' בהדרגה למריר יותר והיה אכול שנאה כלפי רוזוולט.
כבדלן, הוא גם הצר על מעורבותה של ארצות הברית במלחמת העולם השנייה, ועל אחת כמה וכמה כשהשינויים החברתיים שנגרמו על ידי המלחמה איימו על חזונו של טאלמדג' על דמותה האידיאלית של אמריקה.
במיוחד הכעיסו אותו ההישגים הזמניים הראשונים שהשיגה התנועה האפרו-אמריקאית לזכויות האזרח בשנות המלחמה, וטאלמדג' טען שאפילו ההישגים הצנועים ביותר של האפרו-אמריקאים במהלך המלחמה יובילו בסופו של דבר לקיצה של העליונות הלבנה בדרום.
טאלמדג' שכנע את עצמו שרוזוולט תכנן במכוון את הצטרפותה של ארצות הברית למלחמה בגלל שהוא ביקש ליצור שינויים חברתיים שישימו קץ לעליונות הלבנה, וחשיבתו זו הובילה אותו לעסוק במתקפות ממושכות נגד רוזוולט, הניו דיל, המלחמה והאפרו-אמריקאים.
העיתון שבבעלותו, The Statesman, פרסם מאמרי מערכת שנכתבו על ידו בהם נטען שרוזוולט התפשר על הריבונות האמריקאית, והועלו בו האשמות שלראש ממשלת הממלכה המאוחדת, וינסטון צ'רצ'יל הותר להתערב בענייני הקונגרס בתמיכתו של רוזוולט.
בבחירות לנשיאות של 1944 פורסמה בעיתון של טאלמדג' הכותרת "משמעות הבחירה ברוזוולט היא קידום השחורים בג'ורג'יה".
אנדרסון כתב שבמהלך המלחמה הפך טאלמדג' "בדלן תרבותי מוחלט", אדם שראה בעולם שמחוץ לארצות הברית כמקום מסוכן ומאיים, ושהאמין שהרחבת המעורבות של ארצות הברית בעולם תחריב כל דבר המקודש לו.
אנדרסון תיאר את טאלמדג' כ"קול של רוח רפאים שרוצה לעצור את העתיד.
אך היה זה קול מפוחד, ירא מכך שההיסטוריה שטפה לבסוף את התרבות הבלתי חדירה של אבותיו...
הוא לבדו נשען על התודעה הישנה, התרבות העקשנית.
ג'ין טאלמדג' ידע שאם הקשר האחד הזה יעקר, יעלם עולמו לעד".
ב-1944 כאשר קבע בית המשפט העליון של ארצות הברית בפסק הדין "סמית' נגד אולרייט" שבחירות מקדימות שמוגבלות רק ללבנים הן בלתי חוקיות והורה למדינות הדרום לערוך בחירות מקדימות ללא הגבלה גזעית, טאלמדג' זעם.
ניסיונו לשוב לזירה הפוליטית התבסס לחלוטין על מצע גזעני לשימור העליונות הלבנה.
תקופת כהונתו של ארנול כמושל הייתה הראשונה שמשכה היה ארבע שנים במקום שנתיים לאחר השינוי בחוקת ג'ורג'יה, אך לא התאפשרה בחירת מושל ליותר מתקופת כהונה רצופה אחת.
ב-1946 הציג טאלמדג' את מועמדותו בבחירות בפעם הרביעית, ועשה שימוש בפסק הדין "סמית' נגד אולרייט" כסוגיה המרכזית שעליה הוא הניף דגל אדום.
טאלמדג' הבטיח שאם הוא ייבחר, הוא ישיב על כנם את "הבחירות המקדימות השקולות".
משפחתו ויועציו ביקשו לשכנע אותו שלא להתמודד בבחירות, והזהירו אותו שבשל בריאותו הרופפת, מסע הבחירות המתיש עלול לחסלו, אך הוא סירב לפרוש מהמרוץ אפילו לטובת בנו, הרמן טאלמדג', שסומן כיורש, באומרו, "לא, אני היחידי שיכול לנצח".
מסע הבחירות של טאלמדג' בלט ברטוריקה הגזענית והאלימה שלו כאשר הוא התרברב בנוגע לתקיפת והלקאת האריסים השחורים שעבדו עבור משפחתו כאשר היה צעיר וטען שהוא רדף אחר בחור שחור במורד הרחוב עם גרזן בגלל שהוא ישב לצד אישה לבנה.
אף על פי כן, יריבו של טאלמדג', ג'יימס ו.
קרמייקל עדיין הוביל בסקרי דעת הקהל במחוזות הכפריים, אך לא באופן דומה באזורים העירוניים.
כמה עדי ראייה העידו שהם שמעו את טאלמדג' מדבר עם ג'ורג' הסטר, אחיו של אדם לבן שנדקר על ידי אדם שחור בשם רוג'ר מלקולם, מחוץ לבית המשפט של העיר מונרו, בהבטיחו שהוא "ידאג לטפל בכושי" אם משפחת הסטר תפעיל את השפעתה כדי שהוא ינצח במחוז וולטון.
ב-25 ביולי 1946, המכונית שבה הוסע מלקולם, ששוחרר מבית הכלא, נעצרה ליד קבוצה של כשלושים לבנים בגשר מור פורד.
מלקולם, אשתו דורותי, וזוג שחור אחר שנסע ברכב, ג'ורג' ומיי מארי דרוסי, הוצאו מהמכונית, הועמדו בשורה ונורו.
סוכן ה-FBI שחקר את המקרה כינה את ההאשמות שטאלמדג' הוביל את ההמון שביצע את מעשה הלינץ' כ"בלתי יאמנו", אך העביר אותם לראש ה-FBI ג'ון אדגר הובר, "מתוך כוונה שיהיה בהם עניין כלשהו בעתיד".
נכדו של טאלמדג' הרמן טאלמדג' הבן, אמר לעיתונות ב-2007: "אני לא חושב שסבי היה מעורב בשום מעשה לינץ'.
אם אתם מרחיקים לכת עד כדי כך, צר לי עליכם".
בנוגע להאשמות שהיה זה טאלמדג' שהוביל את ההמון במעשה הלינץ', ציין ההיסטוריון רוברט פראט: "איני מופתע...
במשך השנים היסטוריונים הגיעו למסקנה שהטון הגזעני במסע הבחירות שלו ב-1946 היה הגורם העקיף לאלימות בגשר מור פורד.
יהיה זה ראוי לומר שהוא היה אחד המושלים הגזענים האלימים ביותר שכיהנו במדינה זו אי פעם".
בבחירות של 1946 במחוז וולטון ניצח טאלמדג' בהפרש של 200 קולות בלבד.
בסופו של דבר היה מספר כלל הבוחרים שהצביעו בבחירות המקדימות עבור טאלמדג' נמוך מאלו שהצביעו לקרמייקל, 43 אחוזים מול 45 אחוזים, אך הוא זכה ברוב המחוזות ונבחר כמועמד המפלגה על פי שיטת הבחירות האזורית, 244 מול 144 אזורים.
בבחירות הכלליות, בהיעדר מועמד רפובליקני שניצב מולו, הוא זכה ב-98.54 אחוזים מהקולות.
ב-21 בדצמבר 1946, כשבועיים לפני מועד השבעתו המתוכנן לתקופת כהונתו הרביעית, נפטר יוג'ין טאלמדג' בפתאומיות.
סיבת המוות הייתה דלקת כבד בשילוב עם השפעות שחמת הכבד שנגרמה כתוצאה מהשתייה הכבדה שלו.
על ארונו, שהוצב בקפיטול המדינתי של ג'ורג'יה, הונח זר עם הכיתוב KKKK (אבירי הקו קלוקס קלאן).
מותו לאחר בחירתו וטרם השבעתו הוביל למחלוקת שנמשכה לאורך כל שנת 1947 שכונתה "מחלוקת שלושת המושלים", בין המושל היוצא ארנול, סגן המושל הנבחר מלווין תומפסון, ובנו של טאלמדג', הרמן טאלמדג'.
האספה הכללית של ג'ורג'יה בחרה בטאלמדג' הבן למלא את מקום אביו.
סגן המושל הנבחר תומפסון טען שמתוקף בחירתו כסגן זכותו לכהן כמושל, והמושל היוצא ארנול סירב לפנות את לשכתו כל עוד לא יוחלט מי המושל החדש.
בעקבות החלטת בית המשפט העליון של ג'ורג'יה, ויתר טאלמדג' הבן על התפקיד לטובת תומפסון, ובכך תמה המחלוקת שהוציאה לג'ורג'יה שם לא טוב ברמה הלאומית.
יוג'ין קורדרו הוא שחקן וקומיקאי אמריקאי.
קורדרו נולד ביולי 1978 למשפחה ממוצא פיליפיני בדטרויט שבמישיגן וגדל בפרברים הצפוניים של דטרויט.
הוא סיים את לימודיו בתיכון Brother Rice בשנת 1996 ובהמשך עבר לניו יורק כדי ללמוד בקולג' "Marymount Manhattan College" שבמנהטן.
חבר כיתתו שאיתו התארח בהמשך הוא הקומיקאי אנדי ג'ואט .
הוא החל לשחק החל מ-1998 כשחקן ומדבב של סדרות וסרטי קומדיה.
בין השאר הוא שיחק בסדרות: עמק הסיליקון, הוואי חמש-אפס, המשרד, ברוקלין תשע-תשע, האקסית המטורפת, המקום הטוב וויפ.
הוא משחק גם בסדרות כמו: The Great North, מסע בין כוכבים: סיפונים תחתונים, מסע בין כוכבים: עולמות חדשים ומשונים, שדונת ובלוקי, המנדלוריאן ועולם היורה: תאוריית הכאוס בתפקידים שונים.
קורדרו גם שיחק במספר סרטים כמו: מייק ודייב מחפשים דייט, קונג: אי הגולגולת, מלכי הקיץ ומכסחות השדים.
בשנת 2024 שיחק בסדרה הקומית של נטפליקס "האיש שלי בפנים" בתור ג'ואל פינארו.
שנה לאחר מכן שב עם תפקידו לעונה השנייה.
קורדרו הוא גם קומיקאי והוא מתארח בפודקאסט "Comedy Bang!
Bang!" וכן חבר פאנל בתוכנית: "Wait Wait...
נשוי לסופרת טרישה מקאלפין ולהם שני ילדים.
יוג'ין דינקין היה מתמטיקאי יהודי אמריקאי ממוצא סובייטי.
התמחה בתחום ההסתברות והאלגברה, במיוחד אלגברת לי פשוטה למחצה, חבורת לי ושרשרת מרקוב.
דיאגרמת דינקין, מערכת דינקין והלמה של דוב-דינקין נקראות על שמו.
דינקין נולד וגדל למשפחה יהודית, תחת השם יבגני, בלנינגרד.
בשנת 1935 הוגלה עם משפחתו לאקטובה שבקזחסטן הסובייטית.
שנתיים לאחר מכן, במסגרת הטיהורים הגדולים נורה אביו, עורך הדין בוריס סולומונוביץ' דינקין (1884–1937).
בשנת 1940, בהיותו בן 16, התקבל לאוניברסיטת מוסקבה.
בגלל ראייתו הירודה הוא לא שירת בצבא במלחמת העולם השנייה.
הוא קיבל את התואר השני ב-1945 ואת הדוקטורט ב-1948 והפך לעוזר פרופסור במוסקבה, אך לא זכה למעמד של קביעות עד 1954 בגלל דעותיו הפוליטיות.
התקדמותו האקדמית התעכבה בשל גורלו של אביו, כמו גם מוצאו היהודי.
המאמצים המיוחדים של אנדריי קולמוגורוב, מנחה הדוקטורט שלו, אפשרו לו להתקדם בבית הספר לתארים מתקדמים בתפקידי הוראה.
בשנת 1968, נאלץ לעבור מאוניברסיטת מוסקבה למכון הכלכלי-מתמטי המרכזי של האקדמיה למדעים של ברית המועצות.
שם הוא עבד על התיאוריה של צמיחה כלכלית ושיווי משקל כלכלי.
בשנת 1976 היגר לארצות הברית וב-1977 הפך לפרופסור באוניברסיטת קורנל.
בשנת 2014 נפטר באית'קה, ניו יורק, בגיל 90. דינקין היה אתאיסט.
דינקין תרם תרומות מדעיות בסיסיות לשני תחומים של המתמטיקה: אלגברה ותורת ההסתברות.
התקופה האלגברית של עבודתו המתמטית של דינקין הייתה בין 1944 ל-1954, אם כי גם במהלך תקופה זו ניכרה פעילות בפן ההסתברותי.
ואכן, הפרסום הראשון של דינקין מ-1945, ביחד עם נ.
דמיטרייב, פתר בעיה בערכים העצמיים של מטריצות סטוכסטיות.
בעיה זו הועלתה בסמינר של קולמוגורוב על שרשרת מרקוב, כשדינקין ודמיטרייב היו בוגרי תואר ראשון.
בזמן שדינקין היה סטודנט באוניברסיטת מוסקבה, הוא השתתף בסמינר של ישראל גלפנד בנושא חבורת לי.
בשנת 1944, גלפנד ביקש ממנו להכין סקר על המבנה והסיווג של אלגברת לי פשוטה למחצה, בהתבסס על המסמכים של הרמן וייל ובארטל לנדרט ואן דר וארדן.
דינקין התקשה לקרוא מאמרים, ובניסיון להבין טוב יותר את התוצאות, הוא המציא את הרעיון של "שורש פשוט" במערכת שורשים.
הוא ייצג את הזוויות הזוגיות בין השורשים הפשוטים הללו בצורה של דיאגרמת דינקין .
בדרך זו הוא השיג הסבר ברור יותר לסיווג של אלגברות לי מורכבות למחצה.
דינקין נחשב לאחד ממייסדי התיאוריה המודרנית של שרשרת מרקוב.
התוצאות שהשיג דינקין עם משתתפים נוספים בסמינר שלו באוניברסיטת מוסקבה סוכמו בשני ספרים.
הראשון שבהם, "תורת תהליכי מרקוב", יצא לאור ב-1959, והניח את היסודות לתיאוריה.
הרצאה בת שעה אחת של דינקין ב שנערך בסטוקהולם שבשוודיה ב-1962, נמסרה על ידי קולמוגורוב, שכן לפני הגירתו, לא הורשה דינקין לנסוע למערב.
הרצאה זו נקראה "תהליכי מרקוב ובעיות בניתוח".
פרס האגודה למתמטיקה של מוסקבה, 1951
עמית המכון לסטטיסטיקה מתמטית, 1962
עמית האקדמיה האמריקאית לאמנויות ולמדעים, 1978
חבר האקדמיה הלאומית למדעים של ארצות הברית, 1985
פרס לירוי סטיל לעבודה מתמטית כוללת, 1993
חבר כבוד של החברה למתמטיקה של מוסקבה, 1995
דוקטור לשם כבוד מאוניברסיטת פייר ומארי קירי, 1997
דוקטור למדעים מאוניברסיטת ווריק, 2003
דוקטור לשם כבוד מאוניברסיטת מוסקבה העצמאית (רוסיה), 2003
עמית של האגודה האמריקאית למתמטיקה, 2012
יוּגִ'ין סָנְדוֹ (נולד בפרוסיה ושמו המקורי היה: Friedrich Wilhelm Müller, פרידריך וילהלם מולר; 2 באפריל 1867 - 14 באוקטובר 1925) היה יהודי גרמני שעסק בפיתוח גוף כספורט בידורי.
הוא נולד בקוניגסברג, והחל להתעניין בפיתוח גוף כבר בגיל עשר.
במשך זמן מה הוא הופיע בקרקס, ובסוף שנות ה-80 של המאה ה-19 הוא למד פיתוח גוף אצל ה"איש החזק" שעודד אותו להשתתף בתחרויות "האיש החזק ביותר".
בשנת 1901 הוא ארגן את "תחרות פיתוח הגוף" כמופע ראווה גדול, הראשון בעולם, שהתקיים ברויאל אלברט הול בלונדון.
סנדו שפט בתחרות לצדם של הסופר סר ארתור קונאן דויל והאתלט .
ומכאן תוארו: "אבי פיתוח הגוף המודרני".
סנדו נולד בקניגסברג, פרוסיה (כיום קלינינגרד), ב-2 באפריל 1867. אביו היה גרמני, ואמו הייתה יהודיה ממוצא רוסי.
חלק מבני משפחתו היו לותרנים ורצו שהוא יהפוך לכומר לותרני.
הוא היה ילד חלש וחולה, אך כתלמיד התעניין באנטומיה ובחינוך גופני והצליח לפתח כוח יוצא דופן ולשפר משמעותית את בריאותו.
בשנת 1885 הוא עזב את פרוסיה כדי להימנע משירות צבאי והופיע בקרקס ברחבי אירופה.
באותה עת הוא אימץ את שם הבמה שלו: יוג'ין סנדו.
בבריסל הוא ביקר בחדר הכושר של עמיתו לודוויג דורלאכר, שהיה ידוע בשם הבמה שלו "פרופסור אטילה".
דורלאכר זיהה את הפוטנציאל של סנדו, הדריך אותו, ובשנת 1889 עודד אותו לנסוע ללונדון ולהשתתף בתחרות "האיש החזק ביותר".
סנדו ניצח בקלילות את האלוף המכהן וזכה לתהילה והכרה בין-לאומית.
במשך ארבע השנים הבאות, סנדו הופיע רבות בבריטניה, תוך שהוא מקדיש זמן לשכלול הטכניקה שלו והפיכתה לבידור פופולרי בעזרת פוזות והישגי כוח מדהימים.
פלורנץ זיגפלד הציג את סנדו בתערוכה העולמית של שיקגו 1893, תמורת 10 אחוזים מההכנסותיו, ברוטו.
זיגפלד גילה שהקהל היה מרותק יותר משריריו הבולטים של סנדו מאשר מכמות המשקל שהרים, ולכן ביקש מסנדו לנוע בתנוחות אותן כינה "מופעי תצוגת שרירים" ("muscle display performances").
בשנת 1894 הוא הופיע בסדרה של שלושה סרטים קצרים בשם: "סנדו, ההרקולס המודרני" (Sandow the modern Hercules), בהפקת .
הסרט כלל חלק מההופעה שלו והציג את שריריו יותר מאשר הישגי כוח פיזיים.
באפריל 1894 הציג סנדו את "מופע השרירים" ב שנערכה בפארק שער הזהב בסן פרנסיסקו.
בזמן ששהה בסיבוב הופעות בארצות הברית, סנדו חזר לאנגליה כדי להתחתן ושב לארצות הברית (ראה להלן).
הוא סייר וערך הופעות ברחבי העולם, כולל בדרום אפריקה, הודו, יפן, אוסטרליה וניו זילנד.
משנת 1909, על חשבונו, הוא סיפק הכשרה למגויסים פוטנציאליים לצבא המילואים הבריטי כדי להביא אותם לתקני הכשירות הנדרשים, ובאותו אופן הכשיר מתנדבים לשירות פעיל במלחמת העולם הראשונה.
בשנת 1911 הוא מונה למדריך מיוחד בחינוך גופני של המלך ג'ורג' החמישי, אשר פעל לפי תורתו.
סנדו מדד פסלים במוזיאונים ומצא שמבנה גופו דמה לפסלים בסגנון הפיסול הקלאסי (היווני והרומי).
לדעתו זו הנוסחה ל"מבנה גוף מושלם" ולכן פיתח את גופו בפרופורציות המדויקות של האידיאל שלו ובכך קנה לו שם של "אבי פיתוח הגוף המודרני" (פיתחו גוף מכוון לממדים ופרופורציות קבועים מראש).
בספריו הוא תיאר תרגילים מסוימים עם משקלים וחזרות הנדרשים כדי להשיג את הפרופורציות האידיאליות שלו.
סנדו נישא ל־Blanche Brooks, ממנצ'סטר, אנגליה, בשנת 1894. לזוג נולדו שתי בנות, הלן ולוריין.
סנדו נפטר בביתו בקנזינגטון, לונדון, ב-14 באוקטובר 1925, בגיל 58, כתוצאה ממה שתואר בעיתונות כדימום מוחי.
לא נערכה נתיחה שלאחר המוות, ובמסמך הרפואי נכתב שסיבת המוות היא מפרצת באבי העורקים.
מסיבה לא ברורה, סנדו נקבר בקבר לא מסומן.
בשנת 2002 הוצבה מצבה ולוחית משיש שחור ועליה כתובת באותיות זהב: "יוג'ין סנדו, 1867–1925, אבי פיתוח הגוף".
בשנת 2008, הקבר נרכש על ידי כריס דייוויס (Chris Davies), נינו של סנדו והוא הציב אנדרטה חדשה, מונולית אבן חול טבעית ורודה במשקל 1.5 טו, ועליה הכיתוב הפשוט "SANDOW 1867–1925".
סנדו, יוג'ין, How to Preserve Health and Attain Strength; "כיצד לשמור על בריאות ולהשיג כוח", מאויר בצילומים של המחבר, קוסמופוליטן, כרך XVII, לא.
שיטת האימון הגופני של סנדו (1894).
גוף האדם (1907), עם הקדמה מאת ארתור קונאן דויל.
יוג'ין דונלד מיליקין היה פוליטיקאי אמריקאי, אשר כיהן כחבר הסנאט של ארצות הברית מטעם קולורדו, ואף שימש כיו"ר סיעת הרפובליקנים בסנאט בין השנים 1947–1956.
מיליקין נולד ב-12 בפברואר 1891 בהמילטון שבאוהיו, ולמד משפטים באוניברסיטת קולורדו בולדר, שם השלים את לימודיו בשנת 1913. באותה שנה הוסמך לעריכת דין והחל לעסוק במקצועו בסולט לייק סיטי שביוטה.
בין השנים 1915–1917 שימש מזכירו הביצועי של מושל קולורדו.
במלחמת העולם הראשונה התגייס כחייל פשוט למשמר הלאומי של קולורדו, נשלח ללחימה בצרפת, ושוחרר בדרגת לוטננט קולונל.
לאחר המלחמה חזר לעסוק בעריכת דין בדנוור, ונעשה לנשיא חברת הנפט Kinney-Coastal Oil.
ב־20 בדצמבר 1941 מונה לסנאט על ידי מושל קולורדו ראלף לורנס קאר, ולאחר מכן נבחר בבחירות מיוחדות ב־3 בנובמבר 1942 להשלים את כהונתו של הסנאטור אלווה בלנשארד אדמס.
במהלך כהונתו כיהן בתפקידי יו"ר ועדת הכספים של הסנאט, יו"ר סיעת הרפובליקנים בסנאט, ויו"ר הוועדה המשותפת של הקונגרס לענייני מיסוי פנימי.
מיליקין נחשב לחלק מהאגף השמרני של המפלגה הרפובליקנית בסנאט.
עם זאת, הוא גם תמך בחוק להקמת ועדת העסקה הוגנת (FEPC) בשנת 1950, ותמך במדיניותו של הנשיא הארי טרומן לביטול ההפרדה הגזעית בצבא.
ב־20 ביולי 1949, במסגרת ישיבת הוועדה המשותפת של הקונגרס לאנרגיה אטומית, התנגד להצעה לשיתוף פעולה בין ארצות הברית לבריטניה בייצור נשק גרעיני.
לטענתו – בתמיכתו של הסנאטור ארתור ונדנברג – דעת הקהל האמריקאית ראתה במונופול הגרעיני של ארצות הברית יתרון משמעותי בעולם לא יציב.
יוג'ין מיליקין נפטר בדנוור ב-26 ביולי 1958 ונקבר במאוזוליאום פיירמאונט שבבית העלמין פיירמאונט בעיר.
יוג'ין קאסרלי היה עיתונאי, עורך דין ופוליטיקאי אמריקאי ממוצא אירי.
הוא היה בנו של המלומד פטריק ס.
קאסרלי, וכיהן כחבר הסנאט של ארצות הברית מטעם מדינת קליפורניה.
קאסרלי נולד ב־13 בנובמבר 1820 בעיר מאלינגר שבמחוז וסטמית', אירלנד, והיגר לארצות הברית עם הוריו בשנת 1822. המשפחה התיישבה בניו יורק.
אביו דאג לחינוכו והכינו ללימודים גבוהים.
קסרלי למד באוניברסיטת ג'ורג'טאון שבוושינגטון די.
סי., והשלים בהצלחה את לימודיו.
לאחר מכן למד משפטים, הוסמך לעריכת דין בשנת 1844, והחל לעסוק במקצוע בניו יורק סיטי.
במקביל שימש כעורך העיתון Freeman's Journal ופרסם מאמרים בעיתונים שונים ברחבי המדינה.
בשנים 1846–1847 שימש כחבר במחלקה המשפטית של עיריית ניו יורק.
בשנת 1850 עבר לסן פרנסיסקו בקליפורניה, שם ייסד וערך שלושה עיתונים – Public Balance, True Balance ו־Standard.
בשנת 1851 נבחר למדפיס הרשמי של המדינה.
לאחר מכן פרש מעולם העיתונות וחזר לעסוק בעריכת דין.
בשנת 1854 נישא לתרזה, בתו של הסוחר המנוח ג'ון דויל.
לזוג נולדו שלושה ילדים – שני בנים ובת אחת.
בשנת 1867 נבחר קאסרלי לסנאט של ארצות הברית מטעם המפלגה הדמוקרטית, וכיהן בתפקידו מ-4 במרץ 1869 ועד התפטרותו ב־29 בנובמבר 1873. במהלך כהונתו שימש כיו"ר הוועדה לרכבות הפסיפיק (Committee on Pacific Railroads) בקונגרס ה־42, וכן כיו"ר הוועדה לניסוח סופי של חוקים (Committee on Engrossed Bills) בקונגרסים ה־42 וה־43.
לאחר שהתפטר מהסנאט חזר לעסוק בעריכת דין בסן פרנסיסקו, ובשנים 1878–1879 היה חבר בוועידה החוקתית של מדינת קליפורניה.
קאסרלי נפטר בסן פרנסיסקו ב־14 ביוני 1883 ונקבר בבית הקברות קלברי.
בשנת 1904 הועברו שרידיו לבית הקברות Holy Cross Cemetery שבעיר קולמה, קליפורניה.
יוג'ין הייל היה פוליטיקאי אמריקאי מהמפלגה הרפובליקנית, שכיהן כחבר הסנאט של ארצות הברית מטעם מדינת מיין.
הייל נולד ב-9 ביוני 1836 בעיר טרנר שבמדינת מיין.
הוא התחנך בבתי הספר המקומיים ולמד באקדמיית הברון.
בשנת 1857 הוסמך לעריכת דין, וכיהן במשך תשע שנים כתובע של מחוז הנקוק במיין.
הוא נבחר לבית המחוקקים של מיין בשנים 1867–1868, ולאחר מכן לבית הנבחרים של ארצות הברית, שבו כיהן מ־1869 עד 1879 במשך חמש קדנציות רצופות.
בשנת 1878 ניסה להיבחר מחדש אך לא הצליח.
הייל היה חבר בוועדה הלאומית לענייני המטבע.
במהלך הבחירות לנשיאות ארצות הברית 1876 שימש הייל, יחד עם חברו ויליאם פירס פריי, כמנהל הקמפיין של ג'יימס בליין בוועידה הארצית של המפלגה הרפובליקנית.
לאחר הבחירות השנויות במחלוקת שהביאו לכהונת רתרפורד הייז כנשיא בעקבות "פשרת 1877", דרש בליין, שתמך בהייז בבחירות הכלליות, למנות רפובליקני מניו אינגלנד לתפקיד שר בממשל החדש.
בביתו של ג'ון שרמן ביקש בליין מהנשיא הייז למנות את פריי לתפקיד התובע הכללי, אך הייז הציע למנות את הייל לתפקיד בממשלה, במקום זאת.
הייל השתייך ל"פלג בליין" – קבוצת תומכיו של בליין שהתנגדה למדיניותו של הנשיא הייז.
הפלג היה חלק מהאגף השמרני של המפלגה הרפובליקנית, והתנגד במיוחד למינויו של הרפורמטור קרל שורץ לתפקיד מזכיר הפנים של ארצות הברית.
אף על פי שדחה הצעה לכהן כמזכיר הצי בממשל הייז (וגם סירב בעבר למינוי בממשלו של יוליסס ס.
גרנט), פעל הסנאטור הייל רבות לקידום הצי האמריקאי החדש.
בשנת 1884 אמר: "אני מקווה שלא יעברו שנים רבות עד שאראה את הצי האמריקאי כפי שהוא צריך להיות – גאוות העם האמריקאי".
בשלב מאוחר יותר בקריירה התנגד להקמת מספר רב של אוניות קרב גדולות, בטענה שהן יקרות מדי, מתיישנות במהירות, ופחות יעילות ביחס לעלותן.
בבחירות לנשיאות בשנת 1880 ניסה בליין שוב להתמודד, והייל ופריי שימשו שוב כסגניו בקמפיין.
פלג בליין התעמת אז עם"האיתנים" בראשות רוסקו קונקלינג, ג'ון לוגן וסיימון קמרון, שתמכו במועמדותו של גרנט לכהונה שלישית.
היריבות החריפה בין בליין לקונקלינג הובילה לעימות חריף בין המחנות.
הייל ופריי נחשבו אז "חסרי ניסיון ובעלי גישה מקומית מדי" כדי להתמודד כראוי עם מתקפותיהם של קונקלינג ואנשיו.
בסופו של דבר יצר פלג בליין ברית עם פלג "בני התערובת", יחד הם הצליחו למנוע את מועמדות גרנט ולדחוף את מועמדותו של ג'יימס גרפילד, שניצח בבחירות הכלליות את המועמד הדמוקרטי וינפילד סקוט הנקוק.
בשנת 1881 התפטר האניבל המלין מהסנאט, והייל התמודד על המושב שהתפנה.
הוא גבר על פריי, משום שבאותו זמן פריי עדיין החזיק במושבו בבית הנבחרים בעוד שהייל לא היה בתפקיד ציבורי.
לאחר מכן ירש פריי את בליין בסנאט, ושניהם – הייל ופריי – כיהנו יחד כסנאטורים ממיין.
בשנת 1882 קיבל הייל תואר דוקטור לשם כבוד מקולג' בייטס.
שנה לאחר מכן הקים יחד עם האניבל המלין (בנו של סגן הנשיא לשעבר) את משרד עורכי הדין "Hale & Hamlin" בעיר אלסוורת', שנחשב כיום למשרד עורכי הדין הוותיק ביותר במדינת מיין.
בסוף שנות ה-90 של המאה ה-19 היו הייל והסנאטור ג'ורג' הואר ממסצ'וסטס בין המתנגדים הבולטים ביותר להתערבות האמריקאית במרד בקובה.
הייל התנגד למדיניות ההתרחבות ולגישה הלוחמנית ("ג'ינגואיזם"), וטען לעיתים קרובות שהסיפורים על ניצחונות קובניים וזוועות ספרדיות מוגזמים.
בשל כך כינו אותו מתנגדיו "הסנאטור מספרד".
הייל פרש מהחיים הפוליטיים בשנת 1911. את שנותיו האחרונות בילה בעיר הולדתו אלסוורת' ובוושינגטון די.
סי., שם נפטר ב-27 באוקטובר 1918. הוא נקבר בבית העלמין וודביין שבאלסוורת', מיין.
שתי ספינות צי ארצות הברית נקראו על שמו – USS Hale.
הוא היה אביו של פרדריק הייל, שכיהן גם הוא כסנאטור מטעם מיין, ואביו של הדיפלומט צ'נדלר הייל.
הרומן "Senator North" מאת גרטרוד אתרטון (1900) מבוסס על דמותו של יוג'ין הייל.
יוג'ין סמיון וינדמן הוא פוליטיקאי, משפטן וקצין לשעבר בצבא ארצות הברית, המכהן מאז 2025 כחבר בית הנבחרים של ארצות הברית מטעם מחוז הקונגרס השביעי של קהיליית וירג'יניה.
וינדמן, חבר המפלגה הדמוקרטית, כיהן בעבר כסגן היועץ המשפטי של המועצה לביטחון לאומי של ארצות הברית עד שהועבר מתפקידו ב-7 בפברואר 2020.
וינדמן זכה לתשומת לב ציבורית רחבה באוקטובר 2019, כאשר אחיו התאום, לוטננט קולונל אלכסנדר וינדמן , העיד בפני הקונגרס של ארצות הברית בפרשת טראמפ–אוקראינה.
בשל תפקידו במועצה לביטחון לאומי, קיבל וינדמן את דיווחו של אחיו על שיחתו של נשיא ארצות הברית דונלד טראמפ עם נשיא אוקראינה וולודימיר זלנסקי.
עקב אופייה החריג של השיחה, דיווח וינדמן למשרד היועץ המשפטי של הבית הלבן על פעולותיו של הנשיא טראמפ.
עדותו של אלכסנדר וינדמן סיפקה ראיות שהובילו להעמדתו של טראמפ לדין באשמת שימוש לרעה בכוח במסגרת הליך הדחתו הראשון.
בשנת 2024 זכה וינדמן במועמדות המפלגה הדמוקרטית לייצוג מחוז הקונגרס השביעי של וירג'יניה בבית הנבחרים האמריקאי.
בבחירות הכלליות, שנערכו ב-5 בנובמבר, ניצח את יריבו הרפובליקני דריק אנדרסון, והושבע לתפקידו ב-3 בינואר 2025.
יבגני סֶמְיוֹנוֹביץ' וינדמן ואחיו התאום הזהה, אלכסנדר, נולדו בקייב ב-6 ביוני 1975 למשפחה יהודית ברפובליקה הסובייטית הסוציאליסטית האוקראינית שבברית המועצות.
לאחר פטירת אמם בדצמבר 1979 הועברו התאומים, שהיו אז בני שלוש, ואחיהם הבכור לאוניד, בידי אביהם סמיון, לניו יורק.
הוא עבד בתחילה כסבל בחברה להובלת רהיטים, ולימד את עצמו אנגלית.
המשפחה השתקעה בשכונת ברייטון ביץ' שבברוקלין.
בשנת 1997 השלים וינדמן לימודי תואר ראשון בהיסטוריה באוניברסיטת בינגהמטון .
בהמשך השלים לימודי תואר שני במנהל כללי מאוניברסיטת מרכז מישיגן, תואר דוקטור למשפטים מבית הספר למשפטים באוניברסיטת ג'ורג'יה, ולבסוף תואר מוסמך במשפטים (LL.M.) מהמרכז המשפטי של חיל הפרקליטות הצבאית של צבא ארצות הברית (The JAG School).
וינדמן החל את שירותו כקצין בצבא ארצות הברית לאחר שהשלים את לימודיו לתואר ראשון, ובהמרוצת השנים הגיע לדרגת לוטננט קולונל.
הוא שירת במשך 25 שנים כצנחן, כלוחם חי"ר, וכפרקליט צבאי.
במסגרת שירותו נשלח גם לעיראק.
וינדמן פרש משירות צבאי בשנת 2022. הוא פרש בדרגת לוטננט קולונל, וזאת משום שלא השלים את פרק הזמן הדרוש כדי לפרוש בדרגת קולונל.
חומרי התעמולה של מסע הבחירות שלו לקונגרס ב-2024 הציגו אותו תחילה כ"קולונל אמריקאי בדימוס".
לאחר שנשאל לגבי הסתירה בדבר דרגתו הצבאית, החל מטה הבחירות שלו להציגו כ"קולונל לשעבר".
בין עיטוריו הצבאיים נמנים מדליית השירות העילאי של מחלקת ההגנה, לגיון ההצטיינות, שש מדליות השירות הראוי לשבח, מדליית ההצטיינות בזרועות המשולבות, שלוש מדליות שבח של צבא היבשה, ושלוש מדליות הצטיינות של צבא היבשה.
במהלך ממשל טראמפ הראשון בשנת 2018, מונה וינדמן ליועץ משפטי משני במועצה לביטחון לאומי של ארצות הברית, ושימש שם כגורם האתי הבכיר.
במסגרת תפקידו היה מעורב בדיווח על ניסיון של הנשיא טראמפ להפעיל לחץ על ממשלת אוקראינה כדי שתפתח בחקירה נגד סגן נשיא ארצות הברית לשעבר ג'ו ביידן.
בעקבות פעולותיו אלה הוא ניצב בפני צעדי תגמול מצד ממשל טראמפ.
שיחת הטלפון בין טראמפ לזלנסקי
במסגרת תפקידו, ב-25 ביולי 2019, האזין אלכסנדר וינדמן לשיחת טלפון בין נשיא ארצות הברית דונלד טראמפ לנשיא אוקראינה וולודימיר זלנסקי.
תוכן השיחה עורר את דאגתו; הוא ציין כי "אין זה ראוי לדרוש מממשל זר לחקור אזרח אמריקאי", וכי היה "מודאג מההשלכות על תמיכת הממשל הפדרלי של ארצות הברית באוקראינה".
אלכסנדר האמין שהשיחה עלולה לפגוע בביטחון הלאומי של ארצות הברית, ומיד לאחר ההאזנה דיווח עליה אלכסנדר לאחיו יוג'ין, ששימש כיועץ האתיקה הראשי וכיועץ משפטי משני במועצה לביטחון לאומי.
יוג'ין זיהה את המשמעויות המשפטיות החמורות של השיחה – ובכללן אפשרות להפרת חוקים – וכן את הסיכון המשפטי והפוליטי שבו נתון הנשיא טראמפ.
הוא הנחה כי על שניהם לדווח על השיחה בערוצים הרשמיים ליועץ המשפטי הראשי של המועצה לביטחון לאומי, ג'ון אייזנברג .
וינדמן שוחח פעמיים נוספות עם אייזנברג בנוגע לשיחת הטלפון מ-25 ביולי.
השיחה הראשונה בין השניים התקיימה ב-1 באוגוסט 2019, ובה בירר וינדמן עם אייזנברג את תפקידם ואת חובותיהם כעורכי דין, ובפרט האם מחובתם לייצג את מוסד הנשיאות או את הנשיא עצמו.
השיחה השנייה נערכה ב-5 באוגוסט 2019, ובה הביע וינדמן את חששו כי בקשתו של הנשיא טראמפ מזלנסקי לחקור את יריבו הפוליטי עשויה להוות הפרה של חוק השוחד הפדרלי , חוק איסור שוחד של גורמים זרים , וחוקי הבחירות הפדרליים.
משניתן פומבי למידע של השיחה, שני האחים ספגו איומים וגינויים, ופנו לצבא ארצות הברית בבקשה להבטיח את ביטחון משפחותיהם.
וינדמן סייע לאחיו לאורך משפט ההדחה הראשון של הנשיא טראמפ, שהתקיים בין 18 בדצמבר 2019 ל-5 בפברואר 2020, ובכלל זה ניסח עבורו את הרישא בנאום הפתיחה של אחיו בפני הסנאט של ארצות הברית, בו הצהיר בפני אביהם כי קיבל את ההחלטה הנכונה כאשר היגר לארצות הברית מברית המועצות:
השלכות הפרשה על שירותו הצבאי
ב-10 בפברואר 2020 שלח מנהיג המיעוט בסנאט צ'אק שומר מכתב שנראה כתגובה לפיטוריהם של שני האחים, ובו ביקש ממבקרי הפנים הפדרליים לחקור אפשרות של פעולות תגמול נגד "כל אדם שהעביר, או שיעביר בעתיד, גילויים מוגנים על התנהלות פסולה של הנשיא".
ב-13 בפברואר הגן ראש סגל הבית הלבן לשעבר של טראמפ, הגנרל בדימוס ג'ון קלי, על פעולותיו של וינדמן ועל עדותו, וטען: "הוא עשה בדיוק את מה שאנו מלמדים אותם לעשות מהעריסה ועד הקבר – הוא ניגש וסיפר למפקדו מה ששמע זה עתה".
במהלך דיון שהתקיים בפברואר 2020 בקבוצת החשיבה "מועצת אטלנטיק" , הצהיר היועץ לביטחון לאומי רוברט אובריאן כי ההחלטה להדיח את האחים וינדמן מהמועצה לביטחון לאומי הייתה שלו בלבד, וכי המהלך לא היה בהוראת טראמפ כנקמה על עדותם נגדו.
אובריאן הוסיף וחלק על הטענה כי מדובר ב"פיטורין", שכן שני האחים נותרו קצינים בשירות צבאי פעיל.
לדבריו, ההעברה שלהם מתפקידם הייתה חלק מצמצום רחב יותר בסגל מועצת הביטחון הלאומי.
דבריו עמדו בסתירה לדבריו של טראמפ עצמו, שצייץ כי הדיח את וינדמן בשל אי-ציות ו"ביצוע הרבה דברים רעים".
וינדמן נשא דרגת קולונל במהלך שירותו הפעיל, אך פרש בדרגת לוטננט קולונל משלא השלים את פרק הזמן המינימלי הדרוש – שעמד על שלוש שנים בדרגה – כדי לפרוש בדרגה זו.
בשנת 2022 קראו תומכיו לנשיא ג'ו ביידן לאפשר לווינדמן לפרוש בדרגת קולונל.
וינדמן ציין כי פרישה בדרגה זו לא הייתה משנה את תנאי הפנסיה שלו, והייתה בעלת משמעות סמלית וטקסית גרידא.
הצבא מיאן להעביר בקשה להתאמת דרגת הפרישה של וינדמן לנשיא ביידן, והסביר לעיתונות כי ויתורים על פז"ם בתפקיד הם נדירים ביותר, וכי "מאז 1997 אושרו רק שלושה ויתורים כאלה לקציני צבא".
עורך דינו של וינדמן, מארק זייד – ממייסדי הארגון "Whistleblower Aid" המעניק שירותים משפטיים לחושפי שחיתויות כמותו – הדגיש כי חוסר הנכונות של הבית הלבן לטפל בבקשה בעניין דרגת הפרישה עלול להרתיע גורמים רשמיים מלהתריע בעתיד על עוולות אפשריות ברשות המבצעת.
בשנת 2022 עבד וינדמן כמנהל ניתוח צבאי ותמיכה בתביעות בקבוצת "הייעוץ לפשעי זוועה" (Atrocity Crimes Advisory).
קבוצה זו הוקמה בידי האיחוד האירופי, ארצות הברית והממלכה המאוחדת כמרכז פעולה מתאם שתכליתו לספק סיוע מקצועי למשרד התובע הכללי של אוקראינה.
שיתוף פעולה זה נועד לחקור ולהעמיד לדין את האחראים לפשעי מלחמה שבוצעו בשטח אוקראינה במהלך מלחמת אוקראינה–רוסיה.
במרץ 2023 יזם וינדמן ביחד עם אחיו אלכסנדר את מיזם "Trident Support".
מטרתו המרכזית של המיזם הייתה הקמת מתקן באוקראינה לתיקון אמצעי לחימה והכשרת כוח אדם צבאי.
בנובמבר 2023 הודיע וינדמן כי יתמודד לבית הנבחרים של ארצות הברית במחוז הקונגרס השביעי של וירג'יניה, לאחר שנציגת המחוז המכהנת אביגייל ספנברגר בחרה שלא להתמודד לתקופת כהונה נוספת.
וינדמן זכה לתמיכתם של חבר הקונגרס אדם שיף, של תת-מזכיר הצבא של ארצות הברית לשעבר פטריק ג'.
מרפי, ושל מערכת הדעות של ה"וושינגטון פוסט".
חרף היותו דמות חדשה בפוליטיקה, הצליח וינדמן לגייס כספים רבים בזכות מעמדו הציבורי הלאומי, והפך במהרה למועמד מוביל בבחירות המקדימות של המפלגה הדמוקרטית.
הוא גייס תרומות בסך 5 מיליון דולר אמריקאי והחזיק ב-876 אלף דולר נכון ל-29 במאי 2024. בנוסף, קבוצות חיצוניות הוציאו עבורו 1.3 מיליון דולר במימון בלתי-תלוי, ובהן "Protect Progress PAC", הפועלת למען רגולציה בתחום הקריפטו, ו-"VoteVets".
מנגד, ריחוקו מהפוליטיקה המקומית זכה לביקורת מתמשכת מצד פעילים דמוקרטים מקומיים ונבחרי ציבור אזוריים.
באפריל 2024 ספג וינדמן ביקורת ברשתות החברתיות לאחר שפורסמה (ולאחר מכן נמחקה) תמונה בטוויטר בה נראה מצטלם עם תומכים לצד דגל שנעשה בו שימוש בווירג'יניה כשהייתה חלק מקונפדרציית המדינות של אמריקה.
ב-18 ביוני 2024 ניצח וינדמן בבחירות המקידמות של המפלגה הדמוקרטית.
ב-5 בנובמבר אותה שנה זכה בבחירות הכלליות לאחר שגבר על יריבו דריק אנדרסון מהמפלגה הרפובליקנית עם 51.2% מהקולות.
יוג'ין מקלנהאן וילסון היה עורך דין ופוליטיקאי אמריקאי מן המפלגה הדמוקרטית, שכיהן במגוון תפקידים משפטיים ופוליטיים במדינת מינסוטה, ובהם חבר בית הנבחרים של ארצות הברית וכן כראש העיר החמישי והשביעי של מיניאפוליס.
וילסון נולד ב־25 בדצמבר 1833 במורגנטאון שבמחוז מונונגאליה, וירג'יניה (כיום וירג'יניה המערבית).
אביו, אדגר קמפבל וילסון, היה עורך דין וחבר בית הנבחרים של ארצות הברית מטעם וירג'יניה (וכך גם סבו, תומאס וילסון).
מצד אמו היה נינו של אייזק גריפין, שגם הוא כיהן שנים רבות כחבר בית הנבחרים של ארצות הברית מפנסילבניה.
וילסון למד בבית ספר במורגנטאון והשלים את לימודיו במכללת ג'פרסון בשנת 1852. הוא למד משפטים, התקבל ללשכת עורכי הדין בשנת 1855, וזמן קצר לאחר מכן עבר למינסוטה.
וילסון עבד במשך כמה שנים בווינונה שבמינסוטה כעורך דין, בשותפות עם חברו ללימודים ויליאם ב.
בשנת 1857 מונה לתובע הפדרלי המחוזי במחוז מינסוטה ועבר למיניאפוליס.
במהלך מלחמת האזרחים האמריקאית שירת בצבא האיחוד כקפטן של פלוגה A ברגימנט הפרשים המתנדבים הראשון של מינסוטה.
הרגימנט היה מעורב בעיקר במלחמת דקוטה של 1862.
הוא לא התמודד לבחירה מחדש בשנת 1870. לאחר מכן חזר לעסוק בעריכת דין ונבחר לראש עיריית מיניאפוליס בשנים 1872 ו־1874.
בשנת 1873 היה וילסון מעורב בחטיפתו של לורד גורדון גורדון בקנדה, ביוזמתו של ג'יי גולד.
הוא נעצר יחד עם גולד, ו, אך שוחרר בערבות לאחר לחץ דיפלומטי מצד מושל מינסוטה .
וילסון נכשל בניסיונו להיבחר לקונגרס ה-44 בשנת 1874. בשנת 1876 שימש כציר לוועידה הדמוקרטית הלאומית, וכיהן כחבר הסנאט של מינסוטה בשנים 1878 ו־1879. הוא התמודד פעמיים על תפקיד מושל מינסוטה: בפעם הראשונה בשנת 1879, אז הפסיד בפריימריז הדמוקרטיים, ובפעם השנייה בשנת 1888, אז זכה במועמדות המפלגה אך הפסיד בבחירות הכלליות.
וילסון המשיך להיות פעיל בעניינים חברתיים ופוליטיים במינסוטה.
הוא שימש פעמיים כנשיא מועדון מיניאפוליס, בשנים 1886 ו־1890.
וילסון נישא לאליזבת קימבל, בתו של קולונל ויליאם מ.
קימבל ממיניאפוליס, ב־6 באוקטובר 1865. לזוג נולדו ארבעה ילדים.
וילסון נפטר ממלריה ב־10 באפריל 1890, במהלך ביקור לשם שיקום בריאותו בנסאו שבאיי הודו המערבית הבריטיים (כיום איי בהאמה).
הוא נטמן בבית הקברות לייקווד.
יוגה (בסנסקריט: योग, מילולית: לחבר, לתת עול, לרתום) היא שם כללי למספר פילוסופיות פרקטיות שמקורן בהודו וכן שם לאחד מששת הזרמים המסורתיים בפילוסופיה ההינדית, המקבלים את הוודות כסמכות העליונה.
המילה "יוגה" גזורה מהמילה יוּגְ', (בסנסקריט: युज्, Yuj) שמשמעותה בסנסקריט לחבר, לתת עול, לרתום.
המילה העברית "זוּג", שנשאלה מהמילה היוונית ל"עול", מגיעה אף היא מאותו המקור, דרך השפה הפרוטו-הודו-אירופית; כלומר המילים "יוגה" ו"זוג" הן כפלה בעברית החדשה.
המושג משמש בהשאלה לרתימת או איחוד הנשמה הפרטית - הג'יווה אטמה עם הנשמה העילאית - הפרמה אטמה.
ישנו פער בין היוגה כדרך רוחנית-פילוסופית במסורות ההודיות, לבין יוגה מודרנית כפי שהיא נהוגה במערב.
במקורה, יוגה היא אורח חיים ומשמעת תרגול שמטרתה איחוד העצמי הפרטי (ג'יוואטמה) עם העצמי האוניברסלי (פארמאטמה).
במילים פשוטות יותר, יוגה מבקשת להביא לאחדות של הגוף, התודעה והנשמה (soul).
היוגה מבקשת לתרום לאיזון הגוף והנפש ולמודעות והכרה עצמית.
במערב, יוגה היא שיטת אימון גופני עם אלמנטים מעטים ושוליים של רוחניות.
מגמה זו התפתחה בעיקר במהלך המאה ה-20, עם חדירת היוגה לאירופה ולצפון אמריקה, והושפעה מתהליכים של חילון, התאמה תרבותית ודגש הולך וגובר על היבטים גופניים ובריאותיים של התרגול.
היוגה של הג'ייניזם שואפת להגשמה עצמית ולהגעה (והישארות) במצב הטהור של הנשמה, מצב של מודעות טהורה.
זרם יוגה זה משולב בעקרונות הדתיים של שלושת היהלומים (Ratnatraya - החזון הנכון, הידע הנכון וההתנהלות הנכונה) ולכן לא נפוץ אצל אלו שאינם נמנים עם חסידי הדת הג'יינית.
מדיטציה בודהיסטית מקיפה מגוון של טכניקות מדיטציה שמטרתן לפתח תשומת לב, ריכוז, רוגע ותובנות.
טכניקות ליבה נשמרו בטקסטים בודהיסטים עתיקים והתפשטו וקיבלו גוונים שונים באמצעות מסירה ממורים לתלמידים.
בודהיסטים מתמידים בביצוע מדיטציה כחלק מהדרך שלהם להגיע לעבר הארה ונירוואנה.
על פי פילוסופיית היוגה, במצב זה התודעה שלווה וניתן להגיע למישור הרוחני, לפי היוגה - הנשמה, וחווים שלווה נצחית הנקראת, בין היתר, סַמָאדְהִי (בסנסקריט: समाधि).
היוגה היא הדרך כדי להגיע לשלב זה.
היא מסע פיזי או מנטלי ורוחני שמטרתו להגביל את תנודות התודעה, ודרכו המתרגל מקבל כלים להתמודד עם הקשיים האישיים שלו, פיזיים או נפשיים.
ראג'ה יוגה: זרם זה מסתמך על היוגה סוטרות של פטנג'לי ונקרא ראג'ה יוגה, שפירושו "המלך של היוגה" או "היוגה הקלאסית".
פטנג'לי השפיע על עיצוב הבודהיזם והג'ייניזם, שני הזרמים הלא מסורתיים בפילוסופיה ההודית.
בסוטרות של פטנג'לי מופיעים מוטיבים רבים מהסאנקייה.
בפרק השני והשלישי בספרו, מתאר פטנג'לי את האשטנגה יוגה שמורכבת משמונה איברים (אשטנגה, ashtanga: שמונה איברים) או שלבים של היוגה במסע לחקר התודעה והנשמה:
יאמה: 5 דיברות המוסר האוניברסליים.
ניאמה: היטהרות עצמית על ידי משמעת; יש 5 ניאמות.
אסאנה: משמעות השם היא 'ישיבה' או 'מושב', מקובל לתרגם ל'תנוחה' (תנוחות היוגה).
פראניאמה: שליטה בזרימת ובקצב הנשימה, עצירות נשימה מלוות בבנדהות.
פרטיהארה: כינוס עצמי וניתוק המחשבה מגורמים חיצוניים.
סמאדהי: מצב של מודעות הנוצר על ידי מדיטציה.
קארמה יוגה: דרך "הפעולה הנכונה".
על פי הבהגווד גיטה שהוא חלק מהמהאבאראטה (מיתולוגיה רחבת-היקף מהמאה ה-5 לפנה"ס, המתארת את ראשית ההיסטוריה ההודית), יש לפעול בעולם מבלי להיאחז בפירות הפעולה, זאת מתוך מטרה להשתחרר מאגוצנטריות ובכך להשתחרר מהכבלים הכובלים אותנו ללידה ומוות חוזרים ונשנים בעולם הנוכחי (שנקרא סמסרה).
ג'אנה יוגה: דרך החשיבה, הדרך הרציונלית.
בהקטי יוגה: "דרך ההתמסרות" - דרך האהבה לעליון.
דרכים רוחניות יותר כוללות מדיטציה עם או בלי אמירת מנטרות או שתיקה (ויפאסאנה).
היוגה ההינדואיסטית היא הנפוצה ביותר והענפה ביותר, הענפים החשובים שלה הם:
האטה יוגה (יוגה של כוח הרצון Forceful Yoga)
קארמה יוגה (יוגה של פעולה ושירות)
ג'נאנה וגה (יוגה של לימוד וחוכמה)
בהקטי יוגה (יוגה של דבקות)
מנטרה יוגה (יוגה של צלילים עוצמתיים)
טנטרה יוגה (יוגה של רצף) שכוללת קונדליני יוגה (יוגה של כוח הנחש) ולאיה יוגה (Laya-Yoga יוגה של השתקעות)
האטה יוגה היא זרם של היוגה המשתמש בטכניקות גופניות כגון אסאנות (תנוחות), תרגילי נשימה (פראניאמה), מחוות גוף (מודרות) ונעילות אנרגטיות (בנדהות), במטרה לטהר את הגוף ולהשפיע על זרימת האנרגיה במערכת עדינה של ערוצים הקרויים נאדים.
מסורת ההאטה יוגה התפתחה בימי הביניים בהודו, ומתוארת בטקסטים קלאסיים כמו "האטה יוגה פראדיפיקה", והיא שמה דגש על שימוש בגוף כאמצעי להכשרת התודעה והמדיטציה.
במערב נפוץ לעיתים השימוש ב"האטה יוגה" לציון שיטת תרגול מסוימת, אולם במסורת היוגה מדובר במכלול רחב של תרגולים פיזיים ונשימתיים.
במהלך המאה ה-20 התפתחו מתוך מסורת זו שיטות וזרמים שונים, בעיקר בהודו ובמערב, אשר הדגישו היבטים שונים של התרגול - כגון דיוק מבני, רצף תנועתי, עבודה עם חום, שילוב נשימה ותנועה, או התאמה אישית למתרגל - תוך שמירה על עקרונות היסוד של המסורת.
להלן שיטות האטה יוגה שונות והסבר קצר על כל אחת מהן:
ויניאסה יוגה – גישה שפותחה על ידי קרישנמצ'ריה Sri Krishnamacharya וממשיכה עם בנו דסיקצ'ר T.K.V.Desikachar.
בית הספר שלהם ממוקם במדרס בדרום הודו.
הויניוגה עובדת עם מה שנקרא "תהליך ברצף" (Viniyasa Krama).
הדגש איננו על שלמות התנוחה, אלא בתרגול התנוחה בהתאם ליכולתו ולצרכיו של המתרגל.
היבט חשוב בגישה זו הוא שילוב הנשימות בקואורדינציה לתנועות הגוף.
איינגאר יוגה (Iyengar Yoga) - גישה זו מתאפיינת בביצוע מדויק של התנוחות ומדגישה העזרות באביזרים שונים.
ב.ק.ס איינגאר היה תלמידו של קרישנמצ'ריה-גיסו.
השיטה גורסת כי הדגש על הדיוק וישורת הגוף הוא בעל יתרונות רפואיים לגוף ומאפשר ריכוז והשקטה של התודעה.
עם השנים בלטו בין תלמידיו הרבים יידו קרישנמורטי, מלכת בלגיה והכנר יהודי מנוחין, שאמר על ב.ק.ס איינגאר, כי היה מורה הכינור הגדול ביותר שלו.
ב.ק.ס איינגאר פיתח את היוגה תרפיה.
הוא המציא מגוון אביזרים שמאפשרים לתרגל יוגה כמעט בכל מצב בריאותי.
איינגאר, פעל רבות להפצת היוגה בעולם וכיום יש מרכזי איינגאר בכל עיר בינונית וגדולה בעולם.
יחד עם בתו, גיטה איינגאר (Geeta Iyengar) הוא עודד נשים לתרגל יוגה (מה שבאופן מסורתי היה פחות מקובל).
הם פיתחו תיאוריות לגבי התרגול של נשים בהתאם למצבים השונים במחזור החודשי (לפני וסת, בזמן וסת, בזמן ביוץ וכדומה).
אשטנגה ויניאסה יוגה – מזוהה עם המורה פטבי ג'ויס K.Pattabhi Jois.
הוא היה חסיד של קרישנמצ'ריה, אשר הנחה אותו ללמד את הסדרות הידועות כאשטנגה יוגה (אין לבלבל מונח זה עם ה"אשטנגה יוגה" של פטנג'לי).
השיטה מבוססת על סדרות קבועות של רצפי תנוחות (ויניאסות), היא שיטה אנרגטית ודינאמית יותר, בתוכה נכלל גם סגנון מייסור - תרגול ברצף ללא הנחיה.
שיבננדה יוגה – מייסד שיטה זו הוא סוואמי שיבננדה (Swami Vishnudevananda).
סוואמי שיבננדה הדגיש חמישה עקרונות: תרגול נכון, נשימה נכונה, הרפיה נכונה, מחשבה נכונה ותזונה נכונה.
הוא מגדיר את היוגה כשירות, אהבה, נתינה, טיהור, התבוננות פנימית והגשמה.
בתרגול כלולות 12 תנוחות, ברכת השמש, תרגילי נשימה, מזמורי המנטרות, מדיטציה ונתינה ללא מניעים אישיים.
השיטה הופצה בעולם על ידי חסידו ותלמידו סוואמי וישנו דיווננדה (Swami Vishnudevananda).
ביקראם יוגה - שיטה שפותחה על ידי יוגיראג' ביקראם צ'ודהורי Yogiraj Bikram Choudhury.
שיטה המתבצעת בחדר מחומם לכ-40 מעלות צלזיוס, וכוללת סדרה המורכבת מ-26 תנוחות (אסאנות) ושני תרגילי נשימה, כאשר כל תנוחה מתבצעת פעמיים.
הרצף תוכנן כך שכל תנוחה מותחת ומחזקת בצורה שיטתית קבוצות שרירים, רצועות ומפרקים הדרושים לתנוחה הבאה.
התנוחות תוכננו באופן מדעי בכוונה ליצור גירוי והפעלה של איברים פנימיים, בלוטות ועצבים בליווי נשימה נכונה, על מנת להזרים דם עתיר חמצן לכל חלקי הגוף.
באימון מושם דגש על גיבוש מודעות לגוף, מיקוד הריכוז ושליטה בנשימה בשילוב עבודה מאומצת עמוקה ורגועה בחום.
שילוב זה מבטא את משמעות ההאטה יוגה - אחדות הגוף, התודעה והרוח ויוצר תהליך של מדיטציה בתנועה.
אנוסארה יוגה - אנוסארה (סנסקריט) משמעותה: "לציית למשאלת לבך", "לזרום בנועם".
אנוסארה יוגה נוסדה בארצות הברית על ידי ג'ון פרינד ב-1997 והיא משלבת פילוסופיה טנטרית, הרואה טוב לב פנימי בכול, עם עקרונות ישורת אוניברסליים.
שיטה זו שמה דגש על קהילתיות (Kula) הנותנת תחושת שייכות ובו בזמן מאפשרת את החופש האישי.
בריגהו יוגה, שיטת יוגה הנשענת על מסורת שמקורה ברישי בריגהו.
יוגת הלב הטיבטית, יוגת הלב הטיבטית היא שיטת תרגול יוגה ייחודית שהגיעה לטיבט מהמסורת של מאסטר נארופה, יוגי שחי בהודו במאה ה-11 לספירה, ופותחה על ידם.
ויג'נאנה יוגה - מייסדת השיטה אורית סן-גופטה.
ארבעת המרכיבים העיקריים של הויג'נאנה יוגה הם: ישיבה (מדיטציה), נשימות (פרנאיאמה), אימון אסאנות, ולימוד הטקסטים של היוגה.
ויג'נאנה יוגה מתבססת על המסורת הארוכה של היוגה.
השם ויג'נאנה פירושו בסנסקריט להבין מבפנים.
שבעת העקרונות המנחים את האימון הוויג'נאני הם: הרפיית הגוף, השקטת התודעה, ההתמקדות באמצעות הכוונה, ההשתרשות, החיבור, ההתרחבות והמודעות לנשימה.
טנטרה יוגה - נחשבת ככלי טיהור כחלק מהטנטרה ההודית המסורתית.
זוהי יוגה אשר ממוקדת בטיהורם של ערוצי האנרגיה והצ'אקרות, מכינה את הגופים המעודנים להתעוררות הקונדליני ומכוונת את המתרגל לחיות באיזון בין רוח לחומר ולהפוך כל דבר בחיים לתרגול רוחני.
יוּגוֹסלביה (כתב לטיני: Jugoslavija, כתב קירילי: Југославија, "ארץ הסלאבים הדרומיים") היה שמן של שלוש ישויות פוליטיות שהתקיימו ברציפות, אך באופן נפרד, לאורך רוב המאה ה-20 (1918–2003) בדרום-מזרח אירופה.
לאחר התמוטטות האימפריה האוסטרו-הונגרית בסוף מלחמת העולם הראשונה, שלושה עמים סלאביים במערב הבלקן, הסרבים, הקרואטים והסלובנים, התאחדו על מנת ליצור ממלכה עצמאית מאוחדת בשם "ממלכת הסרבים, הקרואטים והסלובנים", שכונתה, החל משנת 1929 ותחת המשטר הריכוזי של המלך אלכסנדר קָארָאג'וֹרְגֶ'בִיץ', "יוגוסלביה".
אחרי מלחמת העולם השנייה, מ-29 בנובמבר 1945, קיבלה המדינה מבנה מדיני של פדרציה שהורכבה משש רפובליקות: סרביה, קרואטיה, סלובניה, בוסניה והרצגובינה, מונטנגרו ומקדוניה.
האזורים קוסובו ווויבודינה היו חלק אינטגרלי מסרביה והפכו מאוחר יותר לאזורים אוטונומיים במסגרת סרביה, ותוך השתתפות בהנהגת יוגוסלביה.
מבחינה פוליטית-היסטורית, מדינית ותרבותית, ניתן לחלק את ההיסטוריה של יוגוסלביה לשלוש תקופות:
ממלכת הסרבים, הקרואטים והסלובנים – שהחל מ-1929 נקראה ממלכת יוגוסלביה (1918–1941), והייתה איחוד של ממלכת סרביה (שהתאחדה קודם עם ממלכת מונטנגרו) עם שטחי צפון מקדוניה, קוסובו, וויבודינה, שטחי בוסניה והרצגובינה, קרואטיה וסלובניה.
היא התקיימה כגוף פוליטי אחד מתום מלחמת העולם הראשונה ועד פלישתן של מדינות הציר במלחמת העולם השנייה.
הרפובליקה הפדרלית העממית של יוגוסלביה שכונתה בהמשך הרפובליקה הפדרלית הסוציאליסטית של יוגוסלביה (1945–1992), מדינה פדרטיבית קומוניסטית שהורכבה משש רפובליקות, והתקיימה מתום מלחמת העולם השנייה ועד שנת 1992, שבה פרשו ממנה ארבע מתוך שש הרפובליקות שהרכיבו אותה – סלובניה, קרואטיה, מקדוניה, ובוסניה והרצגובינה.
הרפובליקה הפדרלית של יוגוסלביה (1992–2006) – כללה את סרביה ומונטנגרו שנותרו לאחר פרישת ארבע הרפובליקות האחרות, והתקיימה מאז פרישתן של ארבע הרפובליקות ועד החלטת הפרלמנט היוגוסלבי להפסיק להתקיים.
לאחר ההחלטה האחרונה משנת 2003, נמשך האיחוד בין שתי הרפובליקות הנותרות תחת השם סרביה ומונטנגרו, והוסכם שתינתן להן אפשרות לפרק אותו בהמשך.
לאחר משאל עם שנערך בשתי הרפובליקות, הכריזה מונטנגרו באופן רשמי על עצמאותה ב-3 ביוני 2006, וסרביה הצהירה על עצמאותה יומיים לאחר מכן, ב-5 ביוני, ובכך התפרקה סופית הפדרציה היוגוסלבית כולה.
כבר באמצע המאה ה-19 פעלה התנועה האילירית, שהייתה בעלת אידאולוגיה פאן-דרום-סלאבית ותמכה באיחוד ה"אילירים".
נהוג להגדיר תנועה זו כמבשרת הרעיון היוגוסלבי.
בשנים 1903–1914 התגבשו רעיונות אלה לתודעה לאומית של העמים.
מתוכה צמחה פעילות מדינית בימי מלחמת העולם הראשונה, ששאפה לאחד את העמים הדרום סלאביים (מלבד הבולגרים, להם הייתה היסטוריה אתנית שונה והייתה להם כבר ממלכה עצמאית) בתוך ממלכה אחת.
הוועד היוגוסלבי (Jugoslavenski odbor) הצליח להוביל להצהרת קורפו, שנחתמה בין חברי הוועד (נציגי העמים הסרבים, הקרואטים והסלובנים באוסטרו-הונגריה) לבין נציגי ממלכת סרביה (שהייתה ממלכה עצמאית באותם ימים ושאליה הסתפחה ממלכת מונטנגרו), ודרשה את איחודם.
מדינות המערב אף תמכו ברעיון בסיום המלחמה הגדולה, והחליטו על הקמתה במסגרת ועידת פריז.
בעקבות התמוטטות האימפריה האוסטרית-הונגרית, לאחר תבוסתה במלחמת העולם הראשונה, רבים מהעמים הסלאביים שהתקיימו תחת האימפריה החלו לדרוש עצמאות מדינית.
כדי למנוע פיצול יתר בין העמים בדרום-מזרח אירופה הדגם של מדינה מאוחדת, המבוסס הפעם על קרבה לשונית רבה עד מובהקת, נחשב באותה תקופה לדגם המתאים והטוב ביותר.
ב-29 באוקטובר 1918 הוקמה מדינת הסלובנים, הקרואטים והסרבים בשטחי האימפריה האוסטרו-הונגרית (בוסניה והרצגובינה, קרואטיה וסלובניה).
ב-1 בדצמבר 1918 המדינה התאחדה עם ממלכת סרביה וממלכת מונטנגרו, ובכך נוצרה ממלכה גדולה אף יותר בשם ממלכת הסרבים, הקרואטים והסלובנים (שכללה גם את שטחי סרביה, מונטנגרו, וויוודינה, קוסובו וחלק ממקדוניה הסלבית).
ב-28 בינואר 1921 קיבל הפרלמנט הסרבי חוקה חדשה, ובכך רוכזה הסמכות הפוליטית וגדלה השפעת הממשלה המלכותית בבלגרד.
בשנת 1928 הפוליטיקאי הרדיקלי הסרבי ממונטנגרו פונישה ראצ'יץ' ירה למוות בסטייפן ראדיץ', מנהיג מפלגת האיכרים הקרואטית.
מלך יוגוסלביה, אלכסנדר הראשון השתמש בהתנקשות זו כסיבה לחיזוק כוחו ותפיסת השלטון, ולכן ב-6 בינואר 1929 הוא השעה את החוקה, פיזר את הפרלמנט והכריז על דיקטטורה מלכותית.
בהמשך באותה השנה הוא החל לארגן את החלוקה האזורית של הממלכה, ושינה את שמה לממלכת יוגוסלביה.
כל הזהויות הלאומיות מלבד "יוגוסלביה" בוטלו.
הממלכה חולקה לאזורים קרויים "בנאטים" ("באנובינה") וקיבלו שמות ללא זיקה לשייכות הלאומית, חלקם לפי שמות הנהרות החוצים אותם (דנובה, סאווה, דרינה, מורווה, וארדאר וכו').
המשטר התמודד עם מספר קבוצות של מורדים לאומנים שהתנגדו לדיקטטורה המלכותית ולרעיון היוגוסלבי.
המלך היה מאוד לא פופולרי בקרב האוכלוסייה הלא-סרבית, ובזמן ביקורו במרסיי שבצרפת ב-9 באוקטובר 1934 נרצח על ידי מתנקש בולגרי, פעיל במחתרת המקדונית, ייתכן בקשר עם שרותי הריגול של גרמניה או איטליה.
בנו פטר השני היה עוד ילד, ולכן הכוח נפל במדינה בחיקו של העוצר הנסיך פאבלה שהמשיך בקו הרודני.
בשנת 1939 הסכים הממשל היוגוסלבי להקמתה מחדש של ישות אוטונומית מורחבת הקרויה הבנאט הקרואטי בנובינה קרואטית.
צעד זה היה מאוחר מדי ולא הצליח להציל את היחסים המעורערים בין הסרבים והקרואטים.
בתחילת מלחמת העולם השנייה הופעל לחץ על יוגוסלביה להצטרף לגרמניה הנאצית ואיטליה הפאשיסטית ולשאר מדינות הציר.
האיטלקים שקעו במלחמה מול יוון ועוד לפני שהפנו את כוחותיהם למערכה היוונית, הגרמנים רצו להבטיח תמיכה יוגוסלבית.
הנסיך נכנע ללחץ של המעצמות הפשיסטיות וב-25 במרץ 1941 הוא חתם בווינה על ההסכם התלת-צדדי, בשאיפה להשאיר את יוגוסלביה מחוץ למלחמה.
החתימה פגעה בתמיכה העממית בנסיך ומשטרו.
הצבא התנגד גם כן לאמנה, לכן מספר מפקדים ביצעו הפיכה.
מלוא הסמכויות עברו למלך פטר בן ה-17.
בנסיבות אלה החליט היטלר להעניש את יוגוסלביה ולפלוש אליה בדרך ליוון.
הפלישה ליוגוסלביה ויוון, שהתקיימה ב-6 באפריל, הביאה לכך שמבצע ברברוסה נדחה בארבעה שבועות, החלטה שהתבררה כמכריעה מאוד.
בתום הפלישה חדלה הממלכה היוגוסלבית מלהתקיים והפכה לחלק מהשטחים הכבושים על ידי גרמניה.
הרפובליקה הפדרלית הסוציאליסטית של יוגוסלביה
במהלך הכיבוש הגרמני, נלחמו בו קבוצות גרילה בעלות אידאולוגיות שונות.
הקבוצה החזקה מביניהן הייתה צבא השחרור העממי של יוגוסלביה, קבוצה קומוניסטית בהנהגתו של יוסיפ ברוז טיטו, יליד קרואטיה ובן למשפחה מעורבת קרואטית-סלובנית.
הקבוצה השנייה הייתה הצ'טניקים, תומכי המונרכיה הלאומנית הסרבית.
המאבק בין השתיים גבר לעיתים אף על המאבק בגרמנים.
תחילה הייתה ההתנגדות לכיבוש הגרמני חלשה, אך בהמשך היא גברה.
ב-1944 גירשו כוחות ההתנגדות את מדינות הציר מסרביה, ובשנת 1945 משאר יוגוסלביה.
הצבא האדום עזר בכיבוש בלגרד, ונסוג ממנה בתום המלחמה.
בעקבות המלחמה הפך טיטו לגיבור של יוגוסלביה.
הוא עשה הכול כדי למנוע מנאמני המלוכה לחזור לשלטון במדינה, כולל שימוש בדיכוי ובמשפטים מבוימים.
טיטו חיסל את הנהגת המחתרת היריבה של הסרבים המלוכנים הצ'טניקים, וריכז בידיו את כל הכוח שאפשר לו להקים מחדש את יוגוסלביה, אך הפעם כמדינה קומוניסטית ופדרלית.
הוא נעזר בבני ברית קומוניסטים מכל הלאומים, בראשם הסלובני אדווארד קרדלי, הסרבי אלכסנדר רנקוביץ' ומילובן ג'ילס ממונטנגרו).
בשנת 1945 הוקמה הפדרציה הדמוקרטית של יוגוסלביה, ובשנת 1946 שונה שמה לרפובליקה הפדרלית העממית של יוגוסלביה.
יוגוסלביה הצטרפה לגוש המדינות הקומוניסטיות בהנהגת ברית המועצות.
אלא שמנהיג יוגוסלביה, טיטו, סירב להיכנע לאחר מכן לתכתיבי ברית המועצות בראשות סטלין, והביא לניתוקה של יוגוסלביה מגוש המדינות הקומוניסטיות ולקשירת קשרים בינה ובין המערב.
יוגוסלביה של טיטו ביקרה הן את הגוש המזרחי והן את ברית נאט"ו, ויחד עם מספר מדינות נוספות הקימה בשנת 1961 את ארגון המדינות הבלתי-מזדהות.
ב-7 באפריל 1963 הוחלף שם המדינה לרפובליקה הפדרלית הסוציאליסטית של יוגוסלביה, אך השלטון בה נותר קומוניסטי ודיקטטורי, אם כי ליברלי ביחס ליתר המדינות הקומוניסטיות, עם חופש תנועה לתושביו, מידה מסוימת של חופש כלכלי, פריחה בתחומי תרבות שונים, וחשיפה רבה לתרבות המערב הקפיטליסטי.
טיטו הפך ל"נשיא לכל החיים" של הרפובליקה הפדרלית.
לכל אחת משש הרפובליקות הייתה חוקה משלה, נשיא משלה, ראש ממשלה, פרלמנט ובתי-משפט.
בראשה של המדינה היוגוסלבית היו, פרט לנשיא הכל יכול, ראש ממשלה פדרלי ופרלמנט פדרלי.
מחאות נגד דיכוי זהות לאומית גברו עד פרוץ האביב הקרואטי בשנים 1970–1971, שבמהלכו ארגנו סטודנטים קרואטים הפגנה שבה דרשו יותר חירויות אזרחיות ויותר אוטונומיה לארצם.
המשטר דיכא את המחאה הציבורית וכלא את מארגני המחאה, אולם בתוך המפלגה הקומוניסטית קמו בהדרגה תומכים ברפורמות בתחום זה.
קיימת גם דעה כי טיטו החליט לעודד בגבולות מסוימים את השאיפות הלאומיות של הלא-סרבים כדי לנטרל כוחות לאומניים או רפורמיסטיים בנושאים כלכליים בסרביה עצמה.
לכן אושרה ב-1974 חוקה חדשה אשר נתנה יותר זכויות לרפובליקות, אפשרה יותר הגדרה עצמית, ואף את הזכות לעזוב את הפדרציה.
המחוזות וויוודינה וקוסובו-מטוחיה בתוך סרביה קיבלו אוטונומיה ממשית עם ייצוג במוסדות הפדרציה היוגוסלבית.
האוטונומיה בקוסובו אפשרה התחזקות של הרוב האלבני עם עלייה בתסכול של המיעוטים, בעיקר סרבים וטורקים, שהרגישו מופלים לרעה וחלקם התחילו לעזוב את המחוז אל אזורים אחרים.
לאחר מותו של טיטו בשנת 1980 גברה המתיחות האתנית ביוגוסלביה.
המנהיג הקומוניסטי הסרבי, סלובודן מילושביץ', בן לכומר ממונטנגרו, ריכז את הכוח בידיו על חשבון ההנהגה הקולקטיבית שהחליפה את טיטו, והפך לאיש החזק במדינה.
הוא ניסה לשחק לידי הלאומנים הסרבים, אולם לבסוף מצא את עצמו מתמודד עם התעוררות המאבק הלאומי של הקבוצות האתניות האחרות.
הוא הלהיב את הלאומיות הסרבית בעצרת גדולה ב-1989 לחגיגות 600 שנה לקרב ההיסטורי בקוסובו, וביטל את האוטונומיה ממנה נהנו האלבנים בקוסובו מאז 1974.
לאחר התפרקות ברית המועצות – תחילת הליך פירוק יוגוסלביה
מתיחות נוספת נוצרה בעקבות נפילת חומת ברלין והתמוטטות ברית המועצות והמשטרים הקומוניסטיים במזרח אירופה.
הרפובליקות היו צריכות להחליט האם ללכת בעקבות המדינות שהרכיבו את ברית המועצות ושנפרדו מרוסיה ולהפוך לעצמאיות, או להישאר באיחוד הפדרטיבי.
ברפובליקות המערביות המפותחות יותר שאוכלוסייתן ברובה קתולית, סלובניה וקרואטיה, גבר הרצון להשתחרר מההגמוניה הצבאית הסרבית ומהעול שבמימון הכלכלות הנחשלות של הרפובליקות האחרות, ולהשיג עצמאות מלאה.
דעת הקהל וממשלות מהמערב עודדו אותן בכך, במיוחד אלו של גרמניה ושל הוותיקן, עמן נמצאו בקשרים מסורתיים.
ב-25 ביוני 1991 הכריזו הרפובליקות קרואטיה וסלובניה על עצמאותן מיוגוסלביה.
בעקבותיהן פרשה גם מקדוניה והכריזה על עצמאותה ב-8 בספטמבר 1991. נוכח המצב שנוצר, נאלצה מאוחר יותר גם בוסניה והרצגובינה, שהודות להרכבה הרב-אתני הייתה עד אז הרפובליקה הכי "יוגוסלבית" בפדרציה, לפרוש אף היא ולהכריז על עצמאותה ב-5 באפריל 1992, וזאת בהשפעת חוגים מוסלמיים וקרואטיים.
העם הסרבי, הפרבוסלבי בדתו, מצא עצמו במצב מיוחד, כשחלק גדול ממנו, שהתפזר במהלך מאות שנים (כולל בעת השלטון העות'מאני והאוסטרי) בשטחי יוגוסלביה, נותר תחת שלטונם של הלאומים-אחים האחרים (כדוגמת קרואטיה, סלובניה ובוסניה) בני הדת הקתולית או המוסלמית.
גם מצבן של משפחות רבות שנוצרו מנישואים מעורבים בין סרבים, קרואטים ובוסנים מוסלמים הפך לרגיש.
היות שיוגוסלביה דיכאה את הלאומנות ושמה דגש על הלאום ה"יוגוסלבי", והיות שהמדינה נשלטה מבלגרד, בירת סרביה, והעם הסרבי היה במרכז הכוח, במיוחד בצבא, עברו סרבים רבים לחיות ברפובליקות השכנות, גם בשנות השלטון הקומוניסטי.
לאחר פרישת הרפובליקות השונות טענו סרבים רבים כי החוקה של יוגוסלביה אפשרה לכל המיעוטים זכות להגדרה עצמית, ולכן לאחר ההיפרדות מסרביה דרשו גם המיעוטים הסרבים ברפובליקות הפורשות (בקרואטיה 580 אלף, ובבוסניה 1.6 מיליון) את מימוש אותן זכויות.
בתמיכת השלטונות מבלגרד הם ביקשו כי אזורי המחיה שלהם בבוסניה ובקרואטיה יישארו בשטח יוגוסלביה או שיהפכו לעצמאיים (קראינה והחלק הסרבי של בוסניה והרצגובינה).
השנאה בין הקבוצות האתניות והדתיות ידעה שיאים חדשים, והסכסוכים הובילו למלחמות אזוריות בין יוגוסלביה לבין המדינות הפורשות ממנה (והקבוצות האתניות השונות).
בהן, מלחמה קצרה בסלובניה, ולאחר מכן מלחמה נגד קרואטיה, ומלחמה נגד בוסניה.
מלחמות אלו לא הצליחו למנוע את פרישתן של המדינות האמורות מיוגוסלביה.
מקדוניה הייתה לרפובליקה היחידה שקיבלה עצמאות ללא התנגדות מצד הסרבים (אך התמודדה עם דרישות לאומיות של האלבנים ועם התנגדותה של יוון השכנה לשם "מקדוניה").
לאחר שארבע מתוך שש הרפובליקות פרשו מהפדרציה, התפרקה הפדרציה היוגוסלבית, אולם שתי הרפובליקות עם רוב סרבי, סרביה ומונטנגרו, לא פרשו מהאיחוד.
ב-28 באפריל 1992 הוכרז על הקמת הרפובליקה הפדרלית של יוגוסלביה שכללה את סרביה ומונטנגרו שלא פרשו.
יש שכינו איחוד זה בין השתיים "יוגוסלביה החדשה", כדי להבדילו מהאיחוד הגדול יותר שהתקיים עד 1992.
המלחמה באזורים המערביים הסתיימה ב-1995 בתיווך האמריקאים, כאשר מילושביץ' התפשר עם נשיא קרואטיה, פרניו טוג'מן, והשתתף במשא ומתן להשגת הסכם דייטון ששם קץ למלחמת בוסניה.
החל מ-1996, כאשר יוגוסלביה החדשה רק החלה להחלים מפצעי המלחמה ומעזיבת שאר הרפובליקות, התעצם המאבק הלאומי של האלבנים בחבל קוסובו שהוא חלק מסרביה.