tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
הביצורים התבלו כתוצאה מהרס שיטתי ושרידיהם המועטים הביאו לכך שחוקרים קודמים התעלמו כמעט לחלוטין מהאתר.
מלחמת העולם השנייה הביאה לסיום תקופת המחקר הראשונה במבצרים הצלבניים
הקמת האוניברסיטה העברית ומדינת ישראל הביאו לתנופה חדשה במחקר ההיסטורי והארכאולוגי של התקופה הצלבנית ולהרחבתו לכל סוגי הבנייה הצלבנית.
החפירות החשובות ביותר התנהלו באתר של כוכב הירדן בשנת 1966 על ידי משלחת ארכאולוגים בראשותו של מאיר בן דב, שחשפה את שרידיו של מבצר צלבני מורכב.
הופעתו של מבצר כוכב הירדן כ"יש מאין" על במת המחקר הוכיחה כי האדריכלות הצבאית הצלבנית הייתה מתקדמת וייחודית, והעבירה את מרכז הכובד של המחקר לשיטה של חפירות ארכאולוגיות.
בסוף המאה ה-20 נערך סקר של אתרים ארכאולוגיים צלבניים על ידי בית הספר הבריטי לארכאולוגיה בירושלים בראשותו של החוקר דניס פרינגל.
מחקר זה, שהתמקד במבנים צלבניים קטנים יותר כגון חרבת בורגתה ושרידים של מבנים צלבניים נוספים, הוסיף ידע רב להבנת ההתיישבות הצלבנית בארץ ישראל.
התיישבות זו הייתה בעיקר של אצילים קטנים שבנו מבנים לא מרשימים אך היו עמוד השדרה של החברה הלטינית-פרנקית בממלכת ירושלים.
המחקר סייע גם להבנת היעלמות שכבה זו של וסלים עצמאיים והשתלטות המסדרים הצבאיים.
משנת 1994 עד לשנת 2007 נערכו עונות חפירה רצופות במצד עתרת על ידי צוות חפירה של האוניברסיטה העברית ומשנת 2002 נחפר מחדש מבצר מונפור על ידי צוות חוקרים מאוניברסיטת חיפה במאמץ מחודש לשפוך אור על המבצרים של ממלכת ירושלים.
בשנת 2006 החל רצף של 3 עונות חפירה, בהן נערך סקר מקיף של מבצר המונפור על ידי צוות חוקרים מאוניברסיטת חיפה.
המבצר מופה מחדש כהכנה לעריכת תוכנית שיקום מקיפה.
מבצר קניגשטיין הוא מבצר בסקסוניה, גרמניה, מעל נהר האלבה, ששימש כבית כלא, מבצר, בית אוצרות, ומקום טיולים, והיום אתר תיירות שמבקרים בו כ-700,000 איש בשנה.
מבצר קוניגשטיין הוא המבצר הגדול ביותר בגרמניה.
הוא בנוי על ראש גבעה שטוחה וממנו בולט מגדל של 240 מטר מעל בקעת האלבה ב"שווייץ הסקסונית" ליד דרזדן.
המצודה מוקפת חומה שאורכה כמעט קילומטר כדי לתחום אזור מוגן של 24 דונם, עם משטח למצעדים וכ-30 בניינים.
ראויים לציון במיוחד הצריפים העתיקים ביותר בגרמניה (משנת 1589).
המבצר הוקם במאה ה-13, על ידי מלך בוהמיה, ואצלב הראשון, וציין במשך תקופה ארוכה את הגבול בין בוהמיה לסקסוניה.
בשנת 1408 עבר המקום לבעלות הנסיך של סקסוניה.
ושימש בתחילה כמקום אחסון של אוצרות, מקום בילוי וטיול, ומאוחר יותר, החל מהמאה ה-17, כבית כלא של סקסוניה.
המבצר ממוקם על צוק נישא מעל נהר האלבה, ולכן קשה מאוד לכיבוש וקל להגנה.
מעולם לא נכבש המבצר על ידי צבא זר, אף לא במלחמת העולם השנייה.
אחד האסירים המפורסמים שנכלאו במקום היה יוהאן פרידריך בטגר, האלכימאי הנודע שלא הצליח לייצר זהב ועל כן נכלא על ידי המלך אוגוסט השני (1704) עד שהצליח להמציא את עיבוד הפורצלן.
במקום היום יש תצוגה על מפעלו זה.
אסיר נוסף הוא הסוציאל-דמוקרט אוגוסט בבל.
במהלך מלחמת העולם ה-2, ב-19 במאי 1940, נפל בשבי הגרמנים הגנרל הצרפתי אנרי ז'ירו, ונכלא במבצר זה.
במשך שנתיים תכנן בקפדנות את בריחתו ושיבתו לצרפת, וב-17 באפריל 1942, הצליח להימלט ביורדו דרך הצוק המהווה קיר של המבצר.
מבצר פרינסטנסן (בדנית: Fort Prinsensten) הוא מבצר הנמצא בקטה שבגאנה, ושימש בעיקר כתחנת מעבר לסחר בעבדים.
מבצרים רבים כאלו נבנו במערב אפריקה, אך פרינסטנסן הוא אחד מהיחידים שנמצאים ממזרח לנהר הוולטה.
הוא נבנה בידי סוחרים דנים ב-1784, למטרות הגנה מפני האנלו אוו וכדי לשמור על האזור מפני אימפריות קולוניאליות אחרות.
המבצר שימש כצינוק לעבדים שחיכו להעברתם לקריבים.
דנמרק, עם האיסור על סחר בעבדים, איבדה מעמד, ולמעשה הציבה עצמה מחוץ לתבנית הסחר המקומית, שבמרכזה עדיין הייתה מרוכזת בסחר העבדים.
עם המדיניות הפסיבית, ניסתה דנמרק לקנות זמן כדי להתחיל סוג חדש של כלכלה, ובמיוחד טבק וקפה כתחליף לסחר העבדים, אך התהליך היה קשה ומלחמות מקומיות הרסו את המטעים פעם אחר פעם.
ב-1850 המבצר, יחד עם שאר חוף הזהב הדני, נמכר לבריטניה.
המבצר שימש כבית כלא בתקופה שלפני הריסתו על ידי הים ב-1980. הריסותיו של המבצר הן מקור משיכה לתיירים.
מבצר רַיינְפֶלס הוא חורבות מצודת שלוחה על גבנון ברכס שבין הגדה המערבית של הריין לבין ערוץ הגרינדלבך (Gründelbach) מעל לעיירה זאנקט גואר (Sankt Goar am Rhein).
לאחר שהמבצר הורחב למצודה היה זה המבנה המבוצר הגדול ביותר בעמק הריין בחלק שבין קובלנץ לבינגן (Bingen), קטן רק ממבצר ארנברייטשטיין (Festung Ehrenbreitstein) בקובלנץ.
שטח החורבות מכסה רק חמישית משטח המבצר ההיסטורי.
מאז 2002 מהווה מבצר ריינפלס חלק מאתר המורשת העולמית עמק הריין המרכזי העילי.
המבצר נבנה ב-1245 בהוראת הגרף דיטר פון קצנלבוגן (Diether V.
von Katzenelnbogen; מת ב-1276) כמבצר שנועד לגבות מכסים מספינות שהפליגו במעלה הריין.
על פי מקור מאותה תקופה המוזכר בכרוניקה של וורמס, ב-1256 פרצה מלחמה בין הגרף לעיר מיינץ, שעילתהּ המיסוי הגבוה שהטיל הגרף על התחבורה בנהר.
צבא בן 8,000 רגלים וכ-1,000 אבירים, שנעזר ב-50 ספינות ושמומן על ידי ברית של 27 ערים ועיירות לאורך הריין צר על המבצר ללא הצלחה במשך כשנה, מה שהעניק למבצר הילה של מבצר בלתי ניתן לכיבוש.
בין 1360 ל-1370 ביצע הגרף וילהלם השני מבית קצנלבוגן (Wilhelm II.
von Katzenelnbogen; 1332–1385) הרחבה ניכרת של המבצר הפנימי, שבמהלכה נבנה המגדל העגול הבנוי ממגדל קטן על גבי מגדל גדול (סגנון שזכה לכינוי "מגדל המחבצה" (Butterfassturm)).
המגדל, שגובהו 54 מטרים, היה למגדל הגבוה ביותר בין המבצרים בגרמניה, ומראשו ניתן היה לראות ביום בהיר עד הונסריק (Hunsrück) וטאונוס (Taunus).
הרחבות נוספות כללו את מעון הנשים (הוסב למוזיאון), מגדל אקרונד והחומה החסונה בין שני מגדלים, מגדל השעון ומגדל התותחן.
ב-1370 בנה הגרף מבצר בגדה הנגדית (המזרחית) של הריין – מבצר נויקצנלבוגן (Neukatzenelnbogen), שזכה לכינוי "מבצר קאץ" (Burg Katz).
המבצר החדש אפשר לגרף לגבות מכס גם מהספינות העולות במורד הריין ("המכס הכפול של זאנקט גואר").
במאה ה-15 הגיע מבצר ריינפלס לשיא כוחו כמרכז מחוז נידרגרפשאפט (Niedergrafschaft) תחת הגרפים יוהאן השלישי ובנו פיליפ לבית קצנלבוגן.
בניו של פיליפ, פיליפ הצעיר (מת ב-1453) ואברהרד (מת ב-1456) מתו בצעירותם, ולכן עברו המחוז והטירה ב-1479 לידי הלנדגרף הנרי השלישי מרוזנות הסן-מרבורג (Hessen-Marburg), שהיה נשוי לאנה, בתו של פיליפ.
לאחר מאבקי ירושה הצליח וילהלם השני, לנדגרף של רוזנות הסן (1469–1509), לאחד את הדוכסות תחת שלטונו.
ב-1570 הרחיב פיליפ הראשון ("רחב הלב"; Großmütige), הלנדגרף של הסן (1504–1567), את המבצר, והפך אותו לטירה בסגנון רנסאנס.
עם מותו הוא חילק את אדמותיו בין ארבעת בניו מנישואיו הראשונים.
בנו פיליפ קיבל את החלק הכולל את ריינפלס, ששימשה כמגוריו, בתואר פיליפ השני (המכונה "פיליפ הצעיר"), לנדגרף של הסן-ריינפלס (Philipp II.
לפיליפ לא היו ילדים, ועם מותו עברה נחלתו לאחיו הבכור, וילהלם הרביעי ("החכם") מהסן-קסל (Wilhelm IV.
במהלך מלחמת שלושים השנים התחולל מאבק ירושה בין צאצאיו של פיליפ הראשון, והמחוז, כולל מבצר ריינפלס, הוענק ב-1623 על ידי פרדיננד השני קיסר האימפריה הרומית הקדושה ללנדגרף של רוזנות הסן-דרמשטדט (Hessen-Darmstadt), שהיה לותרני ותמך בקיסר במלחמה.
מוריץ, הלנדגרף של רוזנות הסן-קאסל (Moritz von Hessen-Kassel,;1572–1632), שהיה קלוויניסט ותמך בשוודיה, סירב לקבל את הכרעת הקיסר.
הבעלים החוקיים של המקום נאלצו לפנות לסמכות העליונה, פרדיננד מבוואריה (Ferdinand von Bayern), נסיך בוחר והארכיבישוף של קלן, על מנת שיכפה את ההחלטה.
כוחותיו של פרדיננד צרו על המבצר ב-1626, ולאחר לחימה כבדה נפל המבצר ב-2 בספטמבר 1626 לידיהם והועבר ללנדגרף של הסן-דרמשטט.
גאורג השני, רוזן הסן-דרמשטדט (Georg II von Hessen-Darmstadt;1605–1661), שיפץ את המבצר, אבל ב-1647 הוא נכבש שוב על ידי רוזנות הסן-קאסל, שנשלטה אז על ידי אמליה אליזבת מהנאו-מינצברג (Amalie Elisabeth von Hanau-Münzenberg), אלמנתו של וילהלם הרביעי, רוזן הסן-קאסל, בנו של מוריץ, ששימשה כעוצרת עבור בנה וילהלם החמישי.
ב-14 באפריל 1648 חולקו האדמות שוב בין שתי הדוכסות היריבות.
ב-1649 קיבל ארנסט, בנו הצעיר של מוריץ מהסן-קאסל, את החלק הכולל את המבצר.
ארנסט, שיסד את דוכסות "הסן-ריינפלס" (Hessen-Rheinfels) ואחר כך "הסן-ריינפלס-רוטנבורג" (Hessen-Rheinfels-Rotenburg), כונה "ארנסט הראשון, לנדגרף של הסן-ריינפלס" (Ernst von Hessen-Rheinfels; 1623–1693).
ריינפלס שימשה מקום מגוריו של ארנסט בין 1657 ל-1674, והוא הרחיב אותה לכדי מצודה גדולה, שנועדה להתגונן בפני כוחה העולה של צרפת.
הוא המשיך להתגורר לסירוגין במבצר עד 1692. ארנסט, שסבל מקשיים פיננסיים מתמשכים, חתם ברית סודית עם לואי ה-14, מלך צרפת להעביר לרשותו את המבצר תמורת תשלומים.
התוכנית נתגלתה לקרל, הלנדגרף של הסן-קאסל (Karl von Hessen-Kassel;1654–1730), והוא יזם הפיכה שהעבירה את המבצר לרשותו.
בראש הכוח שהחזיק במבצר הוא העמיד את גאורג לודוויג פון שליץ (Georg Ludwig von Schlitz), מצביא מצבאו.
ב-1692 הטילו 28,000 חיילים צרפתים בפיקודו של קאמי ד'אוסטן, דוכס טאלאר מצור על המבצר, שבו היו אז 3,000 מגינים.
בשני ניסיונות הסתערות נהרגו כ-4,000 חיילים צרפתים ו-6,500 נפצעו, כשבקרב המגינים היו 564 הרוגים ו-885 פצועים.
הצרפתים נסוגו לאחר ההתקפה השנייה, כשלמבצר התקרב כוח חילוץ.
היה זה המבצר הגרמני היחיד שעמד במצור צרפתי במלחמת תשע השנים.
בשל הצלחתו לעמוד במצור הצרפתי הוענק למפקד המבצר תואר מושל לכל החיים.
קרל, הלנדגרף של הסן-קאסל, ניסה לשווא לשכנע את הקיסר הגרמני להעביר לרשותו את מבצר ריינפלס באופן קבוע.
הוא מצא בני ברית באנגליה והולנד.
כאשר ב-1713 חתמו השתיים יחד עם צרפת על הסכם אוטרכט שסיים את מלחמת הירושה הספרדית, נכלל בהסכם סעיף שהעביר את מבצר ריינפלס והעיירה זאנקט גואר לידי הסן-קאסל.
צאצאיו של ארנסט הראשון מהסן-ריינפלס-רוטנבורג עמדו על דרישתם לקבל לידיהם בחזרה את המקום על סמך פסיקת הקיסר הגרמני מ-1711. ב-1718 פסק הקיסר להעביר את המבצר לנכדו של ארנסט, וילהלם השני ("הצעיר") מהסן-ונפריד (Wilhelm "der Jüngere" von Hessen-Wanfried; 1671–1731), ששינה את שם השושלת ל"הסן-ריינפלס".
להסן-קאסל ניתנה הזכות לקבל לידיה את המבצר זמנית במקרה של מלחמה.
עם מותו של וילהלם ב-1731 עבר המקום לידיו של אחיו-למחצה, כריסטיאן מבית הסן-ונפריד (Christian von Hessen-Wanfried; 1689–1755).
ב-1734 הותקף המקום שוב על ידי הצרפתים, ועל פי ההסכם הועבר להסן-קאסל.
בחוזה של 1735 ויתרה שושלת הסן-אשווג-ונפריד על המבצר, והוא עבר סופית לידי הסן-קאסל.
כריסטיאן מת ב-1755, וכיוון שהיה הצאצא האחרון לענף הסן-ונפריד, חזרו נחלותיו, כולל זאנקט גואר ומבצר ריינפלס, לענף הסן-רוטנבורג, ונותרו בידיו עד 1815.
במלחמת שבע השנים (1756–1763) כבשו הצרפתים את המבצר.
למגינים לא היו אמצעים כנגד האמצעים הצבאיים המודרניים, והמבצר נכנע ללא קרב.
ב-1794 כבש הצבא המהפכני הצרפתי (Armée révolutionnaire française; כינויו של הצבא הצרפתי אחרי המהפכה הצרפתית) את חבל הריין, והמבצר נפל לידיהם ללא קרב.
ב-1796 החל הצבא הצרפתי להרוס את המבצר; תחילה הרס הביצורים שבמעלה בגבעה, וב-1797 פוצץ את המבצר ואת המגדל, והמבצר הפך לעיי חורבות.
ב-1812 מכרו הצרפתים את החורבות לפטר גלס (Peter Glass), סוחר מקומי מזאנקט גואר.
האבנים שנלקחו מחורבות המבצר שימשו בעיקר לבניית מבצר ארנברייטשטיין בקובלנץ.
ב-1815 העביר הלנדגרף האחרון של הסן-רוטנבורג את אדמותיו שעל הריין (זאנקט גואר וריינפלס) לפרוסיה וקיבל כפיצוי את רטיבור (Ratibor) וקורווי (Corvey).
הרס החורבות נמשך עד שהאתר נקנה ב-1843 על ידי הנסיך וילהלם מפרוסיה, לעתיד הקיסר וילהלם הראשון, שעצר את ההרס.
משנת 1925 מצוי המבצר בבעלות העיירה זאנקט גואר.
ב-1973 הוקם בצמוד למבצר בית מלון, בשנת 2003 עבר המקום לידיים פרטיות ומשנת 2005 הוא קרוי "מלון רומנטי טירת ריינפלס" (Romantik Hotel Schloss Rheinfels).
לאורך כל ההיסטוריה של קיום המבצר הוא מוזכר במסמכים, מכתבים ורשומות, שבהם נכתב שמו בצורות שונות: מקורם של האיותים השונים בשינויים שחלו בשפה ובהיעדר תקן לאיות שמות.
בתחילה, כאשר הושלם המבצר במאה ה-13, הוא נקרא מבצר Rinefels, Rynvels; מאוחר יותר Rinvelz ו-"ante castrum Ryuels".
האיות שבו הוא מוכר בימינו, Rheinfels, מוזכר לראשונה ב-1300. ב-1316 הוא מכונה "Comes de Rinuels", ואחר כך Rynvels ו-Rinvels.
בתחילת המאה ה-15 מופיעים האיותים Rynfels ו-Rinfels.
מאמצע המאה ה-17 נעשה שימוש באיות הנוכחי, Rheinfels (למשל בתוויות של האיור של ונצסלאוס הולר (Wenceslaus Hollar) מ-1635); בסוף המאה ה-17 הוא היה קרוי גם Rheinfeltz ו-Rheinfelß; ומאז המחצית השנייה של המאה ה-18 הוא קרוי בשמו הנוכחי.
בתחריטים ובשרטוטים אנגליים וצרפתיים מהמאה ה-18 וה-19 מוצאים לעיתים גם את הצורות Rhynfels ו-Rhinfels.
מהתוכניות והשרטוטים שביצע וילהלם שֶפר (Wilhelm Schäfer), המכונה גם וילהלם דיליך (Wilhelm Dilich; 1571–1655), בשירות הלנדגרף מוריץ מהסן-קאסל בתחילת המאה ה-17, ניתן לשחזר בדייקנות רבה את מראה המבצר מהתקופה הראשונה בה נבנה והורחב במאות ה-13 וה-14 לפני ההרחבה הניכרת של המצודה באמצע המאה ה-17, המהווה שלושה רבעים מהחורבות של ימינו.
הכניסה לאתר היא דרך מגדל השער (מגדל השעון, 1300).
מסלול הסיור המקובל ממשיך לחזית רחבה של ארמון שהיה קרוי מבנה דרמשטט (Darmstädter Baus).
במקור היה הארמון גבוה בשלוש קומות, עם גמלונים מחודדים מקורות עץ ופתחי חלונות ודלתות המקורים באבן אדומה.
מהמגדל הגבוה של המבצר (בגובה 54 מטרים) כמעט שלא נותר דבר.
חלקו התחתון היה בקוטר של 10.5 מטרים, וקירותיו בעובי של 3.5 מטרים.
על גביו נוסף במאה ה-14 מגדל נוסף צר יותר, וצורה זו של מגדל צר על גבי מגדל רחב זכתה לכינוי "מגדל המחבצה" (מתקן לייצור חמאה).
בדרך המובילה מפתח הכניסה לארמון ניתן להיכנס למרתף הגדול (Große Keller); במקור היה זה מיקום החפיר הקודם, שהפריד בין הארמון לגבעה שממערב לה (Halsgraben – מילולית "חפיר צוואר"), כשהמבצר היה קטן יותר.
התקרה המקומרת נבנתה בשני שלבים בשנים 1587–1589. זהו המרתף המקומר נטול עמודי תמיכה הגדול ביותר באירופה; אורכו 24 מטרים, רוחבו וגובהו 16 מטרים והוא יכול להכיל 400 איש.
במרתף הותקנה חבית יין גדולה מאבן שהכילה כ-200,000 ליטרים של יין שהספיקו לכ-18 חודשי הספקה לחיל המצב במבצר.
המרתף שופץ לגמרי ב-1997 והוחזר למצבו המקורי.
מאז הוא משמש כאולם לקונצרטים ומחזות.
דרך שער נוסף (מ-1300) מגיעים לחלק המרכזי של המבצר (כיום מוזיאון המבצר) מהמאה ה-13, ובו מודל של המבצר השלם, מפות, שרטוטים, תלבושות וחפצים מתקופות שונות.
צמוד אליו מגדל מדרגות לולייניות (Treppenturm) והחצר הפנימית (Innenhof), שבה היו האורוות (Marstall), המטבחים, המאפיה, גן תבלינים, ומבשלת בירה (Brauhaus).
אזור זה כיום הרוס ברובו.
מנקודה זו עוברים דרך באר מים בעומק של 60 מטרים, מתקן הכרחי למקום שנועד לעמוד במצור.
מכאן ניתן לטפס אל מגדל השעון (Uhrturm) שמעל לפתח הכניסה, הנקודה הגבוהה ביותר במבצר כיום.
ממנו נשקף נוף עמק הריין, העיירה זאנקט גוארהאוסן (Goarshausen) שבגדה ממול עם מבצר קאץ (Burg Katz – "מבצר חתול") וצפונית להם מבצר מאוס (Burg Maus -"מבצר עכבר"), העיירה זאנקט גואר, וערוץ נחל הגרינדלבך.
מהמגדל יורדים במדרגות תלולות אל היציאה.
סיור נוסף חיצוני, המיועד בעיקר לילדים, מוביל למכרות (zu den Minengängen).
על מנת להגן על המבצר חפרו המגינים סביב שנת 1600 בסמוך לחומות מנהרות, שעל גגותיהן הונחו חומרי נפץ במטרה לפוצץ מתחת לרגלי האויב הצר על המבצר.
המנהרות עצמן ארוכות (כ-200 מטרים) נמוכות, חשוכות, לעיתים הם מסתעפות לדרך ללא מוצא ופה ושם מוצא המבקר את עצמו משכשך בבוץ.
מבצר קולוסי הוא מבצר צלבני הנמצא בסמוך לעיר לימסול.
המבצר שמר על מפעלים לייצור סוכר, אחד מענפי הייצוא העיקריים של ממלכת קפריסין הצלבנית.
המבצר המקורי נבנה - ככל הנראה - בשנת 1210 על ידי אבירי המסדר ההוספיטלרי על קרקע שהעניק להם הוגו השלישי, מלך קפריסין.
המגדל העומד באתר כיום נבנה בשנת 1454.
מבצר ראש מיה (פירוש: ראש מים) הוא אתר ארכאולוגי הכולל מצודת דרכים צלבנית, השוכן על ראש גבעה בשכונת רוממה הישנה בחיפה.
חלקה של המצודה קבור וחלקה מעל פני השטח.
המבצר קיים עוד מתקופת הברונזה אך כיום ניתן לראות רק את השרידים של מבצר צלבני.
המקום מוזכר בכתבים מתקופת בית שני והמרד הגדול כמקום יישוב מבוצר.
המצודה התקיימה תחת שלטון הצלבנים בממלכה הצלבנית השנייה בין המאה ה-12 למאה ה-13 אך זו היא הערכה בלבד מכיוון שבמקום נערכו עד היום חפירות חלקיות.
המבצר חוזק עוד על ידי מי שלימים יקבע כמקים חיפה החדשה דאהר אל-עומר, אף מסופר כי אל-עומר אמר כי אפילו זבוב לא יכול לעבור בעיר התחתית הנמל מבלי שניתן יהיה לצפות בו מהמצודה.
במבצר קיימים מספר מבנים ובורות מים וייתכן כי היה מוקף חומה.
בחפירות ארכאולוגיות שנעשו במקום ב-1973 ו-1974 בראשות ד"ר משה פראוסניץ נמצאו שרידים מהתקופה הרומית ומתקופת החשמונאים.
מידות המבנה הבולט בשטח הן 20.8 מטרים ממזרח למערב, ו-13.2 מטרים מצפון לדרום ועובי הקירות הוא 2.5 מטרים.
בראש מיה אתר ההנצחה "חורשת הבנים" ואנדרטה, לזכר הנופלים בני רוממה.
מבצר קאקון נמצא בעמק חפר על כביש 5803 בין המושבים גן יאשיה ומושב אומץ.
המבצר הממלוכי שיסודותיו מהתקופה הצלבנית, נמצא בראש תל קאקון המתנשא לגובה 52 מ' (כ-30 מ' למעלה מסביבתו).
ההיסטוריה של קאקון כמקום יישוב מגיעה ככל הנראה עד לתקופת השלטון הרומי, אך במקום לא נותרו שרידים מתקופה זו.
בתקופת שלטון הצלבנים בנה המסדר הטמפלרי מצודה בראש גבעה במקום, שכונתה קקו.
השלטון הממלוכי עודד הגירה למקום ותרם להפיכתו למרכז מסחרי על הדרך הראשית שחיברה בין דמשק למצרים.
בראשית המאה ה-14 נבנה בו חאן בפקודת מושל עזה.
בתקופה הממלוכית בוצרה קאקון והייתה למרכז צבאי ומנהלי.
לאחר הכיבוש העות'מאני במאה ה-16 היה במקום יישוב ובו 127 תושבים.
בשנות השלושים של המאה ה-19, בשנות השלטון המצרי בארץ, נהרס הכפר בידי צבאו של אבראהים פאשא במסגרת דיכוי מרד הפלאחים.
הכפר יושב מחדש שנים אחדות לאחר מכן בידי מהגרים ממצרים ותושבים מהכפרים הסמוכים שויכה ודיר אל-ע'צון.
הכפר ננטש ונהרס במלחמת העצמאות.
האתר נמצא במעלה ההר קקון.
ביוזמת הגופים הציבוריים רשות הטבע והגנים, רשות העתיקות, החברה הכלכלית של עמק חפר, עמותת "נאמני תל קאקון" וחברת חשמל - הוחל בביצוע מיזם הגן הלאומי מבצר קאקון.
בשלב הראשון בוצעו פעולות לשימור המבצר ושיפור הנגישות אליו וכן הכנת כניסה אל הגן הלאומי ושילוט מתאים.
עבודות הפיתוח והשימור יכללו הכשרת שבילים קיימים וחדשים, הכשרת כניסה לחדר התחתון במבנה העות'מאני לקליטת מטיילים, ניקיון יסודי והסרה של צמחייה מפריעה ותיקון הבאר.
בתכנון גם התקנת שבילים נוחים לרוכבי אופניים.
מבצר רוואט (באורדו: قلعہ روات) ממוקם בפקיסטן.
המבצר נבנה במאה ה-16 המוקדמת על ידי גקהר, כוח לוחמים שהוקם על ידי השבטים המקומיים על מנת להגן על האזור.
קברו של מנהיג השבט גקר, הסולטאן סארנג ח'אן ממוקם בקרבת המבצר.
המבצר נמצא במרחק של 17 ק"מ מזרחה מרוואלפינדי.
המבצר היה זירת קרב בין מנהיג השבט גקהר, הסולטאן סראנג ח'אן והמלך האפגני שֶׁר שאה סוּרי בשנת 1546.
המבצר הוא כמעט בצורה מרובעת ויש לו שני שערים.
הוא מכיל מסגד שבו שלושה חדרים גדולים בצורה כיפה.
יש בו גם בניין מרובע עם כיפה.
לאורך הקיר יש חדרים קטנים נוספים.
במרכז המבצר יש קברות רבים.
אחד מהם הוא קברו של הסולטאן סארנג ח'אן.
16 בניו, שמתו שם לאחר שנלחמו, קבורים גם הם בתוך המבצר.
מגג המסגד ניתן לראות את סטופת מנקיאלה במרחק של כמה קילומטרים.
מבצר רפאע הידוע גם כמבצר סלמאן בן אחמד אלפאתח הוא מבצר בעיר רפאע שבבחריין.
המבצר יושב על מקום שהיווה נקודה אסטרטגית חשובה בעבר ועד 1869 שימש המבצר כמקום מושבה של ממשלת בחריין.
בשנת 1993 שופץ המבצר בצורה משמעותית.
הדעות חלוקות לגבי זמן בנייתו של המבצר.
יש הטוענים כי הוא נבנה בשנת 1812 בתקופת שלטונו של סלמאן בן אחמד אלפאתח אלח'ליפה.
מנגד יש הטוענים כי הוא נבנה במהלך המאה ה-17, תקופת שלטונה של האימפריה הספווית בבחריין ובמהלך המאה ה-19 הוסב להיות מגוריו של סלמאן בן אחמד אלפאתח אלח'ליפה.
המבצר מורכב משלושה אזוריים מרכזיים היוצאים לחצר פנימית משותפת.
בכל אחד מהאזורים קיימת חצר נוספת ממנה יוצאים המבנים השונים.
מבצר תלעפר(בטורקית: Telafer Kalesi) היה מבצר ששכן בעיר תלעפר, עיר במחוז נינוה בצפון עיראק.
המבצר נבנה על ידי האימפריה העות'מאנית, על גבי שרידים ששרדו מהתקופה האשורית.
התל שכן 70 ק"מ מערבית לעיר מוסול.
בשנת 2003, בעת הפלישה לעיראק במלחמת עיראק, שכנו במבצר ראש העיר, משרדי העירייה וכן מטה המשטרה של העיר.
לאחר מכן שימש המבצר כבסיס לכוחות האמריקאים שלחמו ב-2005 בקרב תלעפר במלחמתם בארגון אל-קאעידה.
ביוני 2014 נפל המבצר לידי כוחות המדינה האסלאמית, והם השתמשו במבצר כבית כלא לנשים ונערות.
לכלא הועברו כ-450-500 נשים ונערות, כ-150 מתוכן היו נשים לא נשואות יזידיות או נוצריות, שנמסרו ללוחמי הארגון כפרס או נמכרו כשפחות מין.
בדצמבר 2014 כוחות ארגון המדינה האסלאמית פוצצו את החומות המערביות והצפונית של המבצר, וגרמו נזק רב.
בנוסף הם ביצעו מספר חפירות בהריסות המבצר, כנראה במטרה למצוא ממצאים ארכאולוגיים שישמשו להם למכירה.
אירינה בוקובה, המנכ"לית של ארגון אונסק"ו, גינתה בחריפות את הרס המבצר.
מבצר שליסבורג היא אחת משורת ביצורים שנבנו על אי באגם לדוגה, בשליסלבורג, סמוך לעיר סנקט פטרבורג, רוסיה.
המצודה הראשונה נבנתה בשנת 1323. זו הייתה זירת סכסוכים רבים בין רוסיה לשוודיה והחליפה ידיים בין שתי האימפריות.
במהלך מלחמת העולם השנייה נפגע קשה.
כיום זהו חלק מאתר המורשת העולמית של אונסק"ו המרכז ההיסטורי של סנקט פטרבורג ואתרים קשורים.
מבצר מעץ בשם אורשק () או אורחוב () נבנה על ידי הנסיך הגדול יורי ממוסקבה (בתפקידו כנסיך נובגורוד) מטעם הרפובליקה של נובגורוד בשנת 1323. המצודה שמרה על הגישות הצפוניות לנובגורוד והגישה לים הבלטי.
המצודה שוכנת על אי אורוחובץ ששמו מתייחס לאגוזים בשוודית כמו גם בפינית (Pähkinäsaari, "אי האגוזים") ובשפה הרוסית.
לאחר סדרה של סכסוכים, נחתם באוגוסט הסכם שלום באורשק, ב-12 באוגוסט 1323 בין שוודיה לנסיך הגדול יורי ורפובליקת נובגורוד.
זה היה ההסכם הראשון בגבול בין הנצרות המזרחית והמערבית במערב פינלנד של ימינו.
מצבת אבן מודרנית מצפון לכנסיית יוהאן הקדוש במצודה מהווה מונומנט המסמל את ההסכם.
בשנת 1333 הזמינו אנשי נובגורוד את הנסיך הליטאי נארימנטאס לשלוט בגבול הצפון-מערבי.
נרימאנטאס מינה את בנו, אלכסנדר נרימונטוביץ', לשלוט בנסיכות האוטונומית של אורשק.
שרידי הקירות בשנת 1352 נחפרו בשנת 1969 וניתן לראותם צפונית לכנסייה שבמרכז המצודה.
בשנת 1478 הרפובליקה של נובגורוד נכבשה על ידי נסיכות מוסקבה שהתחילה מיד לחזק את הגבול עם שוודיה.
המצודה הקטנה הקיימת נהרסה ובמקומה נבנה מבצר אבן חדש עם שבעה מגדלים שתפס כמעט את שטח האי כולו.
המרתף הנובגורודיאני הישן שימש לבניית מצודה חדשה עם שלושה מגדלים בחומות החיצוניים.
אורכם הכולל של החומות היה כ-740 מטר.
גובהם עד 12 מטר ורוחבם במרתף 4.5 מטר; המגדלים היו בגובה 14-16 מטרים וקוטר 16 מטר בקומת המרתף.
נתונים אלה הפכו אותו למבצר הרוסי החזק ביותר באותה תקופה.
התושבים נאלצו להתיישב מחדש ביבשה ולעזוב את האי והעדיפו יותר את הגדה הדרומית של נהר הנייבה.
בשנים 1554–1555, במהלך המלחמה הרוסית-שוודית, השוודים הטילו מצור על המצודה, ללא הצלחה.
בתגובה, מוסקבה הטילה מצור על וויבורג, גם הוא ללא הצלחה.
במהלך מלחמת ליבוניה, בשנת 1582 הכוחות השוודים בהנהגת פונטוס דה לה גרדי כמעט כבשו את המצודה.
לאחר ירי ארטילרי הם הצליחו לפרוץ לאחד המגדלים, אך לאחר מכן נהדפו על ידי המוסקבאים.
המצודה נכבשה על ידי שוודיה בשנת 1611 במהלך מלחמת אינגריה לאחר תשעה חודשי מצור, כשהמגינים איבדו 9 גברים מתוך 10. במסגרת האימפריה השוודית, המבצר היה ידוע בתור Nöteborg ("מפצח המבצר") בשוודית או Pähkinälinna בפינית, והפך למרכז של המחוז הצפוני-נטבורג (slottslän).
באותה תקופה נעשה מעט מאוד כדי לשמור על המצודה במצב תקין והמומחים שהגיעו לנטבורג כדי לבצע בדיקות הזהירו את המלוכה מפני התמוטטות המבצר בשל אי אחזקה.
במהלך מלחמת אינגריה בהובלת הצאר אלכסיי מיכאילוביץ' ביוני 1656, המצודה הייתה תחת מצור שהוטל על ידי הווייווד פוטיומקין שנמשכה עד נובמבר 1656 ללא הצלחה.
בשנת 1702, במהלך המלחמה הצפונית הגדולה, נכבשה המצודה על ידי הרוסים תחת פיוטר הגדול בתקיפה אמפיבית: 440 חיילים שוודים הגנו על המצודה במשך עשרה ימים לפני שנכנעו.
לאחר ירי ארטילרי כבד ו-13 שעות של לחימה בתוך המצודה, המפקד השוודי הסכים סוף סוף לכניעה בתנאים מכובדים.
השוודים עזבו את המצודה עם דגלים, רובים וארבעה תותחים.
הכוחות הרוסיים מנו 12,500 איש וספגו בסך הכל 1,500 נפגעים, בהשוואה ל-360 עבור השוודים במסגרת מצור מנטבורג (1702).
פיטר שינה את שם המבצר לשליסלבורג, תעתיק לאלף-בית קירילי של השם שלסלבורג (Schlüsselburg).
השם, שמשמעותו "מבצר מפתח" בגרמנית, התייחס לתפיסתו של פיוטר את המצודה כ"מפתח לאינגריה".
בתקופות הקיסרות המבצר איבד את תפקידו הצבאי והוא שימשה כבית כלא פוליטי ידוע לשמצה.
בין האסירים המפורסמים היו:ניקולאי בסטוז'ב,ארנסט יוהאן פון בירון, וילהלם קוכלבקר, מיכאיל באקונין,ניקולאי מורוזוב, ניקולאי נוביקוב, סרגו אורדז'וניקידזה, ורה פיגנר, שייח' מנסור ובמשך שלושים ושמונה שנים ולריאן לוקאסינסקי.
איוון השישי נרצח במצודה בשנת 1764. במבצר נערכו הוצאות להורג של איוואן קלאייב ושל אלכסנדר אוליאנוב (אחיו של לנין).
המבצר נודע בכינוי "הבסטיליה הרוסית".
נאמר שמיד לאחר המהפכה הרוסית בשנת 1917 שוחררו כל האסירים, גם הפוליטיים וגם הפליליים, שהציתו את בית הסוהר, אך על פי תיעודים רשמיים מעמד הכלא בוטל כבר בשנת 1905.
בשנת 1928 הפך המבצר לסניף של המוזיאון למהפכת אוקטובר, אולם בשנת 1939, זמן קצר לפני המלחמה, הוא נסגר והמוצגים הועברו ללנינגרד.
זמן קצר לפני ששליסלבורג נכבשה על ידי הכוחות הגרמנים (8 בספטמבר 1941), נשלח חיל מצב של 350 חיילי הצבא האדום למבצר באי אורחובץ כדי להביא אספקה ותחמושת לקו החזית.
חיל המצב החזיק בטירה הנטושה במשך 500 יום ומנע מהגרמנים לנחות שם ולקצץ את מסלול המעבר האחרון מלנינגרד ליבשת.
מזון ואספקה הובאו מהגדה הצפונית של הנייבה שנשארה בשליטה סובייטית.
ירי ארטילרי כבד של הגרמנים השמיד את כל המבנים בתוך המצודה וחלק מהמגדלים והחומות החיצוניים, אך למרות ניסיונות רבים המצודה לא נכבשה.
במהלך מבצע איסקרה (18 בינואר 1943) הוסר המצור על המצודה.
המלחמה הרסה לחלוטין את המצודה.
מתוך עשרת המגדלים המקוריים, נותרו רק שישה (חמישה מגדלים רוסים ומגדל שוודי אחת).
שרידי הכנסייה שבתוך המצודה הפכו לאנדרטה לזכר מגיני המצודה.
במצודה הוקם אתר ארכאולוגי בשנים 1968-1975 כאשר ארכאולוגים חפרו את מה שנשאר ממבצר האבן העתיק של נובגורוד, משנת 1352 וממצאים אחרים.
המצודה שימשה כאתר לקונצרט רוק שנתי מאז 2003. במקום ישנו גם מוזיאון לאסירים פוליטיים של האימפריה הרוסית ואוסף קטן של ארטילריה מתקופת מלחמת העולם השנייה.
שיפוץ החומות והמגדלים איטי, אם כי עדיין בעיצומו.
בתוך המצודה הוצבה אנדרטת אבן לזכר הסכם השלום הרוסי-שוודי הראשון (1323).
תיירים יכולים להגיע לאי ממאי עד אוקטובר דרך שליסלבורג או מהגדה הצפונית של נהר נייבה, דרך תחנת הרכבת פטרוקרפוסט עם מעבורות רגילות הפועלות כל 10-15 דקות.
מבצר רוהתאס (באורדו: قلعہ روہتاس) הוא מבצר מהמאה ה-16 הממוקם בקרבת העיר ג'הלום במחוז פנג'אב שבפקיסטן.
המבצר נבנה במהלך שלטונו של המלך הפשטוני שיר שאה סורי בין השנים 1541–1548 על מנת לעזור להכניע את השבטים המרדניים בצפון פנג'אב שהיו נאמנים לשלטון המוגולי.
המבצר הוא אחד המבנים הגדולים והמרשימים ביותר בתת-היבשת ההודית.
מבצר רוהתאס מעולם לא נכבש בכוח, ושרד את מהלך השנים כמעט ללא פגע.
אחד המבנים שבו הוא מקדש הינדי עתיק.
המבצר ידוע בזכות חומות ההגנה הגדולות שלו והשערים המונומנטליים שלו.
המבצר נכלל ברשימת אתרי המורשת העולמית של אונסק"ו בשנת 1997 כיוון שהוא מהווה "דוגמה יוצאת דופן של האדריכלות הצבאית האסלאמית במרכז אסיה ובדרומה."
המבצר שוכן כשמונה ק"מ מדרום לדרך הראשית הגדולה.
מבצר רוהתאס נבנה על גבעה המשקיפה על הערוץ שבו פוגש הנהר כהן את הזרם העונתי פרנל ח'אץ ברכס תילה ג'וגיאן (ٹلہ جوگیاں).
המבצר נישא כ-90 מ' מעל סביבתו, ונמצא כ-810 מ' מעל גובה פני הים.
שיר שאה סורי, מייסד סולטנות סור, ציווה לבנות את המבצר כדי לחסום את התקדמותו של הקיסר המוגולי הומאיון, שהוגלה לפרס בעקבות תבוסתו בקרב קנוג'.
המבצר ניצב במיקום אסטרטגי בין האזור ההררי של אפגניסטן לבין המישורים של פונג'אב, ונועד למנוע מן הקיסר המוגולי לשוב להודו.
המבצר שימש גם לדכא את שבטי הגכהר המקומיים באזור.
שבטים אלה היו בעלי ברית של האימפריה המוגולית, וסירבו להכיר בשלטונו של שיר שאה סורי.
המבצר עבר לשליטת הקיסר המוגולי הומאיון בשנת 1555,
לאחר שהמושל המקומי, טטר ח'אן ח'אצי, נטש את המצודה עוד לפני התקדמות הצבא המוגולי.
המבצר איבד הרבה מחשיבותו, שכן מטרותיו הראשוניות - מניעת חזרתו של הקיסר הומאיון והכנעת שבטי הגכהר - כבר לא היו נחוצות.
יתר על כן, בנייתו בסמוך של מבצר אתוכ (قلعہ اٹک) על ידי הקיסר אכבר שימשה טוב יותר את האינטרסים המוגוליים.
באופן אירוני, מבצר רוהתאס שימש אז כמעוז שבטי הגכהר, אותם היה אמור להכניע, ולא שימש עוד כמעוז צבאי כיוון שהשבטים המקומיים נשארו נאמנים לשלטון המוגולי.
המבצר נותר בשימוש במהלך התקופה המוגולית, והיה פעיל כמעט ברציפות עד 1707, אף על פי שכבר לא היה פופולרי בקרב השליטים המוגולים מכיוון שלא היו בו גינות גדולות או סגנונות אדריכליים מפוארים הרווחים במבצרים מהתקופה המוגולית, כדוגמת מצודת לאהור.
שימוש צבאי מחודש במבצר התרחש בשלהי ימי האימפריה המוגולית, כאשר האימפריה הסיקית היריבה החלה להתפשט באזור.
נאדר שאה מפרס והשליט האפגני אחמד שאה חנו שניהם במבצר במהלך מסעות המלחמה שלהם בפנג'אב בשלהי ימי האימפריה המוגולית.
ב-1825, הכוחות הסיקיים של גורמוק סינג לאמבה כבשו את המבצר מראש שבט הגכהר נור ח'אן.
לאחר מכן שימש המבצר גם למטרות מנהלתיות על ידי השליט הסיקי רנג'יט סינג.
גובה החומה החיצונית משתנה בין 10 ל-18 מ', ורוחבה משתנה בין 10 ל-13 מ'.
בקירות המבוצרים יש 68 באסטיונים במרווחים לא סדירים, עם 12 שערים מונומנטליים דרכם אפשר להיכנס למבצר הפנימי.
החומות תואמות את קווי המתאר של הגבעות הסובבות.
בחומות יש עד שלוש טרסות הממוקמות בגבהים שונים.
הטרסות מחוברות זו לזו באמצעות גרמי מדרגות.
בטרסה העליונה יש ביצורי חומה שדרכם ניתן לירות, או לשפוך עופרת מותכת.
החומה בנויה מאבן חול ולבנים.
השערים בנויים מאבני גזית אפורות.
חלקים מסוימים נבנו באמצעות לבנים שרופות.
מבצר רוהתאס כולל 12 שערים.
כולם בנויים אבני גזית אפורות (אשלר).
שער סוהיל מציג דוגמת בנייה אופיינית לשושלת סור בצורה טובה ביותר, ונראה ששימש את הכניסה הטקסית הראשית למבצר.
השער נקרא על שמו של קדוש מקומי - סוהיל בוח'ארי - ששרידיו טמונים בחלק הדרום-מערבי של השער.
רוחב הקשת המרכזית הוא 4.72 ס"מ, ורוחב זה נשמר לאורך כל השער.
השער מעוטר במוטיבים צמחיים, עם קישוטים מרובים בצדו החיצוני.
לאורך הצד החיצוני של שער סוהיל יש שבע שינות.
בחלקו העליון של השער יש מעין חדר בעל חלונות הנפתחים לכיוון פנים המבצר.
השער הזה מקשר את המצודה למבצר הראשי.
הוא קרוי על שם שאה צ'נדוולי, שסירב לקבל שכר עבור עבודתו על השער הזה.
הוא מת תוך כדי עבודה ונקבר ליד השער.
המקדש לזכרו עדיין עומד על תילו.
שמו של השער ניתן לו מכיוון שהוא פונה לכיוון צפון-מערב, לכיוון הכללי של קאבול.
במבנה השער יש כיום מרכז מבקרים, מרכז מידע ומוזיאון שהוקם על ידי קרן חיות הבר של ההימלאיה.
הוא מורכב משער פנימי ושער חיצוני סביב באר מדרגות.
רוחב המפתח שלו הוא 3.15 מ', ובצדדיו יש שני באסטיונים.
בחלקו העליון של השער יש חמש שינות, ומדרגות שמובילות אליו מבחוץ.
בצדו הדרומי של השער עומד מסגד שאהי ולכן יש הקוראים לשער גם "השער המלכותי".
שמו של השער נובע מהאריחים הכחולים המזוגגים המקשטים את הקשת החיצונית.
אריחים אלו הם הדוגמה הקדומה ביותר לטכניקה זו, אשר שוכללה מאוחר יותר בלאהור.
כתובת בפרסית בצד שמאל של השער מספקת את תאריך בניית המצודה:
ישנם שני באסטיונים בכל צד של השער הכוללים מטבח, חנויות ובאר מים.
מפתח השער הוא בצורת "ר" הפוכה (L).
גובהו של השער הזה הוא 15.25 מ' ורוחבו 13.8 מ' עם שני באסטיונים בכל צד.
בשמו של השער נקשרו מסורות ואגדות מקומיות שונות: מסורת אחת מספרת כי שמו של השער בא מן המילה הערבית "טלאק" (גירושין).
כשיצאו הגברים להילחם, אמרו נשותיהם כי אם לא יחזרו מנצחים, יתגרשו מהם.
מסורת שנייה מספרת כי כשיצא המלך לקרב, הורה לסגור את השער עד שובו כמנצח.
מכיוון שהובס בקרב, נשאר השער סגור.
מסורת אחרת קושרת את שם השער בקדחת שתקפה את סאבר סורי לאחר שעבר בשער, דבר שנחשב לאות מבשר רעות.
השער נפתח כלפי צפון ופונה לעבר קשמיר.
השער נפתח לתוך חדר אחד שנפתח לתוך חדר אחר.
השער נקרא על שם אחד ממפקדי הצבא של שיר שאה סורי, ח'אס ח'אן מרוות.
זו הייתה הכניסה המקורית למבצר, שכן מחוץ לשער עברה הדרך הראשית הגדולה.
ניתן להגיע אליו רק דרך שער אחד.
במתחם השער הזה יש באר מדרגות, באסטיון וחומה, עליה ניתן היה להציב תותחים.
השער הפנימי והשער החיצוני הם כמעט תמונת ראי זה של זה.
בחלק העליון של השער יש חמש שינות, משיקולי וחרכי ירי.
בקשתות הפנימיות והחיצוניות יש עיטורי חמניות, בדומה לשער סוהיל.
השער הזה פונה לכפר גיתאלי, המהווה נקודה אסטרטגית לחציית הנהר ג'הלום לעמק קשמיר, ומכאן שמו.
שער כניסה בצד המזרחי של המבצר.
זו כניסה קטנה הדומה לשער טולה מורי, ברוחב 2.13 מ'.
כניסה קטנה שכנראה נפרצה בידי התושבים המקומיים על ידי שבירת החומה.
ליד השער יש מקווה מים קטן.
מסגד קטן בשם "מסגד שאהי" עומד בסמוך לשער קאבולי.
יש בו חדר תפילה וחצר קטנה.
זהו המבנה המעוטר ביותר מבין המבנים המקוריים במבצר.
מדרגות מובילות ישירות מתוך חצר המסגד אל החלק העליון של שער קאבולי.
ישנן שלוש בארות מדורגות (באולי) בתוך המבצר, שנוצרו על ידי חיתוך עמוק לתוך אבן הגיר.
הבאר נמצאת באמצע המבצר לשימוש חיילים, פילים, סוסים וכו'.
רוחב כל מדרגה הוא 20 סנטימטרים.
יש לה שלוש קשתות, שמשתרעות לכל אורך הבאר.
ממוקמת ליד שער קאבולי ושימשה את משפחת המלוכה.
יש לה 60 מדרגות, כמה חדרונים ששימשו כמרחצאות על ידי המשפחה המלכותית.
באר קטנה ליד שער סאר, שנראה ששימשה חיילים.
ראני מהאל והחווילה של מאן סינג
ראני מהאל (ארמון המלכה) נמצא ליד החווילה של מאן סינג.
בעבר היו בו ארבעה חדרים, אבל כיום נותר רק חדר חדר.
עדיין ניתן לראות את היסודות של ארבעת חדרים.
המבנה אינו חלק מקורי של המבצר אלא נבנה בסביבות התקופה שבה נבנתה החווילה של מאן סינג.
גילופים אלה נמצאים על השער ובמסגד.
רובם הם גילופים של קליגרפיה ערבית ושל חמניות.
רוב הכתובות הקליגרפיות נמצאות במסגד שאהי.
על הקיר החיצוני של המסגד יש כתובות קליגרפיות בכתב נסח'י בשני הצדדים של כל אחת מהקשתות.
על שער שישי יש כתובת בפרסית שבה מצוין תאריך תחילת הבנייה.
כתובת זהה נמצאת גם בשער טלאקי.
האריחים נמצאו על שער שישי.
סוג זה של אריח הפך מאוד פופולרי עם המוגולים מי מעודנים יותר מהם.
האריחים על שער שישי הם הדוגמה הקדומה ביותר לשימוש באריחים מסוג זה.
המבצר נבנה בסגנון ששאב מהמסורות האמנותיות של טורקיה, המזרח התיכון ודרום אסיה.
לפני הקמת המבצר, השילוב של הסגנונות האלה לא היה הרמוני.
מבצר רוהתאס הוא הדוגמה המוקדמת ביותר להצלחת מיזוג סגנונות אלו, כשהבולט בהם הוא הסגנון האפגני.
בחלקים שנפלו (למשל, חווילת מאן סינג) אפשר עדיין לראות חלק מן הבנייה המקורית.
הקשת המרכזית של שער צ'נדוואלי שופץ לאחרונה, והוא החלק המשוחזר היחידי במבצר.
בתחילת 2005, רטיבות, גשמים כבדים, והזנחה כללית גרמו להתמוטטות החלק הפנימי השמאלי של שער טלאקי, ולהיפרדות החלק הימיני מן המבנה.
את תוכנית השימור של מבצר רוהתאס יזמה קרן חיות הבר של ההימלאיה ב-2000, כדי להגן על המבצר מן המאה ה-16 ליד ג'הלום, ולפתח אותו כאתר מורשת העומד בסטנדרטים בינלאומיים של שימור ותיירות.
בשנת 1992, הממשלה הורתה לתושבים המקומיים של המבצר לפנות את האזור הפנימי וציינה כי הממשלה תבנה עבורם בתים חלופיים מחוץ למבצר.
התושבים התנגדו לצו הפינוי והכריזו כי לא ייתנו לממשלה להלאים את המבצר.
צו הפינוי עדיין בתוקף, אבל אף ממשלה לא המשיכה בביצועו והתושבים המקומיים ממשיכים להתגורר שם.
מבצרי הגבעות בראג'סטאן (בהינדי: राजस्थान के पहाड़ी दुर्ग) הם שישה מבצרים, מתוך מעל ל-150 מבצרים על הגבעות והשטח ההררי של ראג'סטאן בצפון-מערב הודו, שהוכרזו ב-2013 אתר מורשת עולמית של אונסק"ו.
"מבצרי הגבעות בראג'סטאן" הוצעו לאונסק"ו כמועמדות לאתר מורשת עולמית סדרתי הכולל חמישה מבצרים ראג'פוטיים ב שנבנו ושופרו בין המאה ה-5 ל על ידי כמה מלכים ראג'פוטיים בממלכות שונות.
אונסק"ו הגדיל את האתר לשישה מבצרים.
בחלק ממבצרים אלו יש חומה הגנתית באורך של עד 20 קילומטרים, עדיין שורדים בהם מרכזים עירוניים ועדיין בשימוש בהם מתקנים לאגירת מים.
סדרת המבצרים הייתה אמורה להיבחר כאתר מורשת עולמית של אונסק"ו כדי להדגיש את התרבות והאדריכלות של מבצרי ראג'פוטים על ראשי הגבעות.
מדינת ראג'סטאן הציגה סקירה כללית של התהליך לבחירת הרכיבים לסדרת מבצרי הגבעות והקריטריונים שנבחרו.
הקריטריונים שנקבעו בתהליך הבחירה הותאמו לארבעת הפרמטרים הבאים: המבצרים מותאמים לגאוגרפיה של הגבעות, הביצורים היו מרכזי כוח, הם כללו שטחים קדושים, והמבצר תוכנן יחד עם הקמה של יישובים עירוניים.
הראג'פוטים הקפידו לדבוק בטקסטים אדריכליים שקטלגו טיפוסים שונים של ביצורים על סמך הגאוגרפיה שלהם.
התיעודים הספרותיים המוקדמים ביותר הבדילו בין ארבעה סוגי מבצרים; מבצרים על ראש גבעה, מבצרי מים, מבצרי יער ומבצרי מדבר.
סדרה זו של אתרי מורשת עולמית נוצרה אך ורק למבצרי הגבעות של ראג'סטאן.
החלטה זו החריגה מבצרים רבים על בסיס טיפוס המבצר, כגון שהוא מבצר קרקע.
יתר על כן, מבצרים שלא נועדו להתיישבות עירונית לא נכללו.
מבצר מהראנגר, אף על פי שהיא ממוקם בראש גבעה, הוא מבצר מבוצר עבור חצר המלוכה שלא כלל יישוב עירוני לאזרחים.
רשימה ראשונית של מבצרים של ראג'סטאן נוצרה על בסיס כל המבצרים שתועדו על ידי הסקר הארכאולוגי של הודו.
מתוך מאות הביצורים נבחנו לעומק 54 מבצרים, שכן הם חלקו מאפיינים אינטגרליים של האדריכלות הצבאית של הראג'פוטים.
מדינת ראג'סטאן הסבירה כיצד מתוך רשימה ראשונית זה נבחרה קבוצה קטנה יותר המורכבת מ-24 מהמצודות המשמעותיות ביותר של ראג'סטאן, אשר כולן חלקו היבטים מרכזיים של ביצורי הראג'פוטים.
מספר זה צומצם במהרה ל-13. מרשימה זו נבחרו בתחילה חמישה מבצרים, כולם ממוקמים ברכס אראוואלי, והיו שייכים לחמולות שונות.
המבצר השישי, ג'איסלמר, נוסף מאוחר יותר לסדרה.
מבצר צ'יטורגר (בהינדית: चित्तौड़गढ़ दुर्ग) או גם צ'יטור היה בעבר בירת אזור , ושוכן כיום בעיר בראג'סטאן שבצפון-מערב הודו.
המבצר משתרע על שטח של 2,800 דונם, אחד המבצרים הגדולים בהודו, על גבעה בגובה של 180 מטרים מעל מישור העמק המנוקז על ידי נהר בראץ'.
המצודה כוללת 65 מבנים היסטוריים, בהם ארבעה ארמונות, 19 מקדשים גדולים, 20 גופי מים גדולים, 4 אנדרטאות וכמה מגדלי ניצחון.
בשנת 2013, במושב ה-37 בוועדת המורשת העולמית שהתקיימה בפנום פן בקמבודיה, הוכרז מבצר צ'יטורגר, יחד עם חמישה מבצרים נוספים של ראג'סטאן, כאתר מורשת עולמית של אונסק"ו, כקבוצת מונומנטים הקרויה מבצרי הגבעות בראג'סטאן.
מבצר צ'יטורגר שוכן בחלק הדרומי של מדינת ראג'סטאן, 233 קילומטרים מהעיר , באמצע הדרך בין דלהי למומבאי על הכביש הלאומי מספר 8 (הודו), בצומת הכבישים הלאומיים מספר 76 ו-79.
המבצר מתנשא בתלילות מעל המישורים שמסביב ומתפרס על שטח של 2.8 קילומטרים רבועים.
המבצר ניצב על גבעה בגובה 180 מטרים.
דרך מפותלת באורך של יותר מקילומטר אחד עולה מהעיירה החדשה ומובילה לשער הראשי הקרוי רם פול בקצה המערבי של המבצר.
כביש מעגלי בתוך המבצר מאפשר גישה לכל השערים והמונומנטים הממוקמים בין חומות המבצר.
המבצר שכלל בעבר 84 גופי מים מכיל כעת רק 22 מהם.
גופי מים אלה ניזונים מאגירה טבעי וגשמים, ויש בהם נפח משולב של 4 מיליארד ליטר שיכול לענות על צורכי המים של צבא של 50,000 חיילים, למשך ארבע שנים.
גופי מים אלה הם בצורת בריכות, בארות ובארות מדרגות.
צ'יטורגר (גר (garh) פירושו מבצר) נקרא במקור צ'יטראקוט (Chitrakut).
טוענים שהוא נבנה על ידי שליט מורי הראג'פוטי המקומי צ'יטראנגאדה מורי.
לפי אגדה אחת, שמו של המבצר נגזר מהבונה שלו.
אגדה עממית נוספת מייחסת את בניית המבצר לגיבור האגדי : האגדה מספרת שבהימה פגע כאן בקרקע, מה שגרם לכך שהמים צצו ויצרו מאגר גדול.
גוף המים שלכאורה נוצר על ידי בהימה הוא מאגר מים מלאכותי בשם בהימלט קונד (Bhimlat Kund) בקצה אגם ג'אימל פטה (Jaimal Patta).
התגלו כמה סטופות בודהיסטיות קטנות המתוארכות למאה ה-9 המבוססות על האגדה.
מספרים כי השליט באפה רוואל (Bappa Rawal) מ כבש את המבצר בשנת 728 או 734 לספירה.
באחד התיעודים כתוב שהוא קיבל את המבצר בנדוניה.
על פי גרסאות אחרות של האגדה, באפה רוואל כבש את המבצר מ (שם גנאי למי שאינו הודי) או מקלאן הראג'פוטים של המורי.
מג'ומדר טוען כי חמולת מורי (מאוריה) שלטו בצ'יטור כשהערבים (מלצ'ינים) פלשו לצפון-מערב הודו בסביבות 725 לספירה.
הערבים ניצחו את המורים, ובתורם הובסו על ידי קונפדרציה שכללה את באפה רוואל.
סומאני משער כי באפה רוואל היה חלק מהצבא של .
כמה היסטוריונים מפקפקים באגדה זו, וטוענים כי שושלת גוהילה לא שלטה בצ'יטור לפני שלטונו של השליט המאוחר יותר אלאטה (Allata).
הכתובת המוקדמת ביותר של שושלת גוהילה שהתגלתה בצ'יטור היא מתקופת שלטונו של טג'סימה (Tejasimha, אמצע המאה ה-13); היא מזכירה את "צ'יטרקוטה-מאה-דורגה" (המבצר הגדול של צ'יטור).
בשנת 1303 הוביל שליט סולטנות דלהי, עלאא א-דין אל-ח'לג'י, צבא לכבוש את צ'יטור, שנשלטה על ידי המלך רטסניימה משושלת גוהילה.
עלאא א-דין כבש את צ'יטור לאחר מצור בן שמונה חודשים.
לדברי איש החצר של עלאא א-דין, אמיר חוסרו, הוא הורה לטבוח 30,000 הינדים מקומיים לאחר כיבוש זה.
כמה אגדות מאוחרות יותר קובעות שעלאא א-דין פלש לצ'יטור כדי ללכוד את פדמיני, מלכתו היפה של רטנסימה, אך רוב ההיסטוריונים המודרניים דחו את האותנטיות של האגדות הללו.
האגדות גם קובעות כי פדמיני ונשים אחרות התאבדו על ידי (הצתה עצמית).
ההיסטוריון קישורי סאראן לאל (Kishori Saran Lal) מאמין כי ג'אוהר אכן קרה בצ'יטור לאחר כיבושו של עלאא א-דין, אם כי הוא מבטל את האגדה על פדמיני כבלתי היסטורית.
מאידך גיסא, ההיסטוריון בנארסי פראסאד סאקסנה (Banarsi Prasad Saksena) רואה בנרטיב הג'אוהר המצאה של הסופרים המאוחרים יותר, מכיוון שחוסרו אינו מזכיר שום ג'אוהר בצ'יטור, אף שהתייחס לג'אוהר במהלך הכיבוש הקודם של רנתאמבור.
עלאא א-דין הקצה את צ'יטורגר לבנו הצעיר חיזר חאן (או חידר חאן), ומבצר צ'יטורגר קיבל את השם "חיזראבאד" על שם הנסיך.
מכיוון שחיזר חאן היה רק ילד, הממשל בפועל נמסר לעבד בשם מאליק שהין.
שלטונו של חיזר חאן במבצר נמשך עד שנת 1311 לספירה, ובשל הלחץ של הראג'פוטים נאלץ להפקיד את השלטון בידי הצ'יף מלדבה מחמולת סוניגרה שהחזיק במבצר במשך 7 שנים.
האמיר סינג (Hammir Singh), לכד את המבצר מידיו, וצ'יטור שב לתפארתו בעבר.
לפני מותו בשנת 1364 לספירה, הפך האמיר את מאוור לממלכה גדולה ומשגשגת למדי.
השושלת (והחמולה) שהקים אותו נודעה בשם על שם הכפר בו נולד, והשליטים של מאוור נודעו בכינוי רנה (Rana), כלומר "מלך".
בנו, קטרה סינג, ירש אותו והרחיב את הממלכה.
גם לאקה, בנו של קטרה סינג, שעלה על כס המלכות בשנת 1382 לספירה, ניצח במספר מלחמות.
נכדו המפורסם עלה לכס המלכות בשנת 1433 לספירה, ועד אז צברו השליטים המוסלמים של מאלווה וגוג'ראט כוח רב, והיו להוטים להשתלט על מדינת מאוור החזקה.
הייתה תקומה מחדש של הראג'פוטים בתקופת שלטונו של רנה קומבה במאה ה-15. רנה קומבה, המכונה גם מהארנה קומבהאקרנה, בנו של רנה מוקאל, שלט במאוור בשנים 1433–1468. לזכותו נזקפת בניית ממלכת מאוור ככוח שיש להתחשב בו.
הוא בנה 32 מבצרים (84 מצודות שיצרו את ההגנה על מאוור) כולל אחד על שמו, שנקרא מבצר קומבלגר.
אחיו, רנה ראימאל, קיבל את מושכות השלטון בשנת 1473. לאחר מותו במאי 1509, סנגראם סינג (הידוע גם בשם רנה סנגה), בנו הצעיר, הפך לשליט מאוור, והתחיל שלב חדש בהיסטוריה של מאוור.
עלה על כס המלוכה בשנת 1509 לאחר מאבק ממושך עם אחיו.
הוא היה מלך שאפתן שתחתיו הגיעה מאוור לשיא כוחה ושגשוגה.
כוחם של הראג'פוטים בראשות רנה סנגה הגיע לשיאו ואיים להחיות את כוחם שוב בצפון הודו.
הוא הקים ממלכה חזקה מסאטלוג' בחבל פנג'אב שבצפון ועד הנהר בדרום מאלווה.
לאחר שכבש את מאלווה ומדבר טהאר ממערב ועד ל במזרח.
בקריירה הצבאית שלו הוא ניצח את בקרב חטולי והצליח לשחרר את רוב ראג'סטאן, יחד עם זה שהוא השתלט על חלקים מאוטר פרדש כולל צ'אנדוור.
הוא העניק את חלקו באוטר פרדש לבן בריתו ראו מאניק צ'אנד צ'אווהאן, שלימים תמך בו בקרב חאנווה.
לאחר מכן רנה סנגה נלחם בקרב נוסף עם איברהים לודהי המכונה קרב דולפור והקונפדרציה של הראג'פוטים ניצחה שוב, הפעם לאחר ניצחונו כבש סנגה חלק ניכר ממאלווה יחד עם , והעניק אותה למדיני ראי, אחד הווסאלים שלו.
ראי שלט על מאלווה עם צ'אנדרי כבירתו.
סנגה פלש גם לגוג'ראט עם צבא 50,000 חיילים מקונפדרציית הראג'פוטים שאליה הצטרפו שלושת בעלי בריתו.
הוא בזז את סולטנות גוג'ראט ורדף אחרי הצבא המוסלמי עד לבירה אחמדאבאד.
הוא סיפח בהצלחה את צפון גוג'ראט ומינה את אחד הוואסלים שלו לשלטון שם.
בעקבות סדרת הניצחונות על הסולטאנים הוא ביסס בהצלחה את ריבונותו על רג'סטאן, מאלווה וחלקים נרחבים בגוג'ראט.
לאחר הניצחונות הללו הוא איחד כמה מדינות ראג'פוטים מצפון הודו כדי לגרש את באבור מהודו ולבסס מחדש את השלטון ההינדי בדלהי.
הוא התקדם עם צבא גדול של 100,000 ראג'פוטים הנתמכים על ידי כוחות אפגנים כדי לגרש את באבור ולהרחיב את שטחו על ידי סיפוח דלהי ואגרה.
הקרב נערך על השלטון בצפון הודו בין הראג'פוטים למוגולים.
אולם הקונפדרציה של הראג'פוטים ספגה תבוסה ניצחת ב ב-16 במרץ 1527 בשל הפיקוד המעולה יותר של באבור והשימוש בטקטיקות מודרניות.
הקרב היה היסטורי יותר מ (שבו הביס באבור את סולטנות דלהי), שכן הוא ביסס את שלטון המוגולים בהודו תוך שהוא מוחץ את כוחם של הראג'פוטים.
הקרב היה גם המוקדם ביותר שבו נעשה שימוש רב בתותחים, רובים עם בריח פתיל, תותחי סביבול ומרגמות על ידי הצד המנצח.
רנה סנגה נלקח משדה הקרב כשהוא מחוסר הכרה בעזרת הוואסלים שלו פריתווירג' סינג הראשון מג'איפור ומלדאו רתור מ.
לאחר שחזר להכרה הוא נשבע שלא לחזור לצ'יטורגר עד שינצח את באבור ויכבוש את דלהי.
הוא גם הפסיק ללבוש טורבן ועטף את ראשו בבד.
בזמן שהתכונן לנהל מלחמה נוספת נגד באבור הוא הורעל על ידי האצילים שלו שלא רצו עוד קרב עם באבור.
גם מדיני ראי, הוואסל של רנה סנגה, הובס על ידי באבור בקרב על צ'אנדרי, בירת ממלכת ראי, ב-20 בינואר 1528. באבור הציע למדיני ראי את שמסבאד במקום צ'אנדרי מכיוון שהיא הייתה חשובה מבחינה היסטורית בכיבוש מאלווה, אך ראי סירב להצעה ובחר למות בלחימה.
הנשים והילדים הראג'פוטים ביצעו (הצתה עצמית) כדי להציל את כבודם מהצבא המוסלמי.
לאחר הניצחון באבור לכד את מאלווה שנשלט על ידי ראי.
, שעלה על כס המלכות בשנת 1526 כסולטאן גוג'ראט, צר על מבצר צ'יטורגר בשנת 1535. המבצר נבזז ושוב תכתיבי האבירות מימי הביניים קבעו את התוצאה.
לאחר בריחתו של הרנה (תוארו של השליט) ואחיו אודאי סינג לבונדי, נאמר כי 13,000 נשים ראג'פוטיות ביצעו ג'אוהר (הצתה עצמית על מדורת ההלוויה) ו-3,200 לוחמים ראג'פוטים מיהרו לצאת מהמבצר כדי להילחם ולמות.
המצור האחרון על צ'יטורגר הגיע 33 שנים מאוחר יותר, בשנת 1567, כאשר הקיסר המוגולי אכבר תקף את המבצר.
אכבר רצה לכבוש את מאוור, שנשלטה בידי רנה .
שאקטי סינג, בנו של הרנה שרב עם אביו, ברח והצטרף לאכבר כשהאחרון חנה ב והתכונן לתקוף את מאלווה.
באחת הפגישות הללו, באוגוסט 1567, נודע לשאקטי סינג מהערה שנאמרה בצחוק על ידי הקיסר אכבר שהוא מתכוון לנהל מלחמה נגד צ'יטורגר.
אכבר סיפר בשאקטי סינג בצחוק שמכיוון שאביו לא נכנע לפניו כמו נסיכים ומנהיגים אחרים מהאזור הוא יתקוף אותו.
נדהם מהגילוי הזה, שאקטי סינג מיהר לחזור בשקט לצ'יטורגר והודיע לאביו על פלישתו הקרובה של אכבר.
אכבר זעם על עזיבתו של שאקטי סינג והחליט לתקוף את מאוור כדי להשפיל את שליטיה.
בספטמבר 1567 יצא הקיסר לצ'יטורגר, וב-20 באוקטובר 1567 חנה במישורים הנרחבים שמחוץ למבצר.
בינתיים החליט רנה אודאי סינג, בעצת מועצת יועציו, לצאת מצ'יטור לגבעות עם משפחתו.
ג'אימל ופאטה נותרו מאחור כדי להגן על המבצר יחד עם 8,000 לוחמים ראג'פוטים ו-1,000 מוסקטרים בפיקודם.
אכבר הטיל מצור על המבצר, שנמשך ארבעה חודשים.
ב-22 בפברואר 1568 נהרג ג'אימל מירי מוסקט שנורה על ידי אכבר עצמו.
ג'אוהר בוצע בבתיהם של פאטה, אייסר דאס וסאהיב חאן.
למחרת נפתחו שערי המבצר והחיילים הראג'פוטים מיהרו לצאת להילחם באויבים.
בקרב שהתפתח נהרגו 8,000 ראג'פוטים לצד 20,000–25,000 אזרחים וצ'יטורגר נכבשה.
הסכם השלום בין המוגולים לראג'פוטים
בשנת 1616, לאחר הסכם בין ג'האנגיר לאמאר סינג הראשון, שבו אמאר סינג נכנע והסכים להיות וסאל של האימפריה המוגולית הוחזר מבצר צ'יטורגר לאמאר סינג.
המבצר, שהוא בערך בצורת דג, הוא בעל היקף של 13 קילומטרים באורך מרבי של 5 קילומטרים והוא משתרע על שטח של 2.83 קילומטרים רבועים.
הגישה למבצר היא דרך עלייה קשה בזיג-זג לאורך יותר מקילומטר מהמישורים, לאחר חציית הנהר הגמבירי מעל גשר אבן.
הגשר נתמך על ידי עשר קשתות (לאחת יש צורה קשתית ולאחרות צורת קשת מחודדת).
מלבד שני המגדלים הגבוהים, החולשים על הביצורים המלכותיים, יש בתחומי המבצר הנרחב שפע של ארמונות ומקדשים (רבים מהם הרוסים).
אתר המורשת משתרע על שטח של 3.05 קילומטרים רבועים המוקף באזור חיץ של 4.27 קילומטרים רבועים המקיף את המעוז המבוצר של צ'יטורגר, מבצר נרחב הממוקם על רמה סלעית מבודדת באורך של כ-2 קילומטרים וברוחב של 155 מטרים.
הוא מוקף בחומה היקפית באורך 13 קילומטרים, שמעבר לה מדרון גבעה בשיפוע של 45° ההופך אותו כמעט לבלתי נגיש לאויבים.
העלייה למבצר עוברת בשבעה שערים שנבנו על ידי רנה קומבה, שליט מאוור (1433–1468) מחמולת סיסודיה.
שערים אלה נקראים, מהבסיס ועד לראש הגבעה, פיידאל פול, בהירון פול, הנומן פול, גנש פול, ג'ורלה פול, לקשמן פול ורם פול, השער האחרון והעיקרי.
מתחם המבצר כולל 65 מבנים היסטוריים, בהם 4 מתחמי ארמונות, 19 מקדשים עיקריים, 4 אנדרטאות, ו-20 גופי מים שימושיים.
ניתן לחלק אותם לשני שלבי בנייה עיקריים.
מבצר הגבעה הראשון עם כניסה ראשית אחת הוקם במאה החמישית ובוצר ברציפות עד המאה ה-12. שרידיו נראים בעיקר בקצוות המערביים של הרמה.
מבנה ההגנה השני והמשמעותי יותר נבנה במאה ה-15 בתקופת שלטונם של הראג'פוטים מחמולת סיסודיה, כאשר הכניסה המלכותית הועברה וחוזקה, ולמבצר נבנו שבעה שערים.
וחומת הביצור מימי הביניים נבנתה על מבנה חומה מוקדמת יותר מהמאה ה-13.
מלבד מתחם הארמון, הממוקם על השטח הגבוה והבטוח ביותר במערב המבצר, רבים מהמבנים המשמעותיים האחרים, כגון מקדש קומבה שיאם, מקדש מירה באי, מקדש אדי וארה, מקדש שרינגר צ'אורי, והמונומנט של ויג'אייה סטמב נבנו בשלב שני זה.
בהשוואה לתוספות המאוחרות יותר של השליטים הסיסודיים במהלך המאות ה-19 וה-20, שלב הבנייה השולט ממחיש סגנון ראג'פוטי טהור יחסית בשילוב אקלקטיות מינימלית, כגון מבני המשנה המקומרים שהושאלו מארכיטקטורה של הסולטנות.
החומות באורך 4.5 קילומטרים עם חיזוקים מעגליים משולבים בנויים מאבן מסותתת מטויחת בסיד ומתנשאים כ-180 מטרים מעל המישור.
בעזרת שבעת שערי האבן המאסיביים, שבאגפיהם מגדלים משושים או מתומנים, הגישה למבצר מוגבלת למסלול צר העולה במעלה הגבעה התלולה דרך מעברי הגנה צרים יותר ויותר.
השער השביעי והאחרון מוביל ישירות לאזור הארמון, המשלב מגוון מבני מגורים ורשמיים.
רנה קומבה מאהל, ארמונו של רנה קומבה, הוא מבנה ביתי גדול של ראג'פוט וכעת הוא משלב את קנוור פאדה קה מאהל (Kanwar Pade Ka Mahal, "ארמון היורש") ואת ארמונה שנבנה מאוחר יותר של המשוררת מירה באי (1498–1546).
אזור הארמון הורחב עוד יותר במאות מאוחרות יותר, כאשר נוספו מבנים נוספים, כגון ארמון ראטן סינג (1528–1531) או פאטה פראקש, הנקרא גם באדל מאהל (1885–1930).
אף על פי שרוב מבני המקדש מייצגים את האמונה ההינדית, בעיקר מקדש קליקה מאטה (המאה השמינית), מקדש קשמנקארי (825–850), מקדש קומבה שיאם (1448) או מקדש אדבותנת (המאה ה-15–16), מבצר הגבעה מכיל גם מקדשים ג'יינים, כגון מקדש סטאיס דוורי, מקדש שרינגר צ'אורי (1448) ומקדש סאט ביס דוורי (אמצע המאה ה-15).
גם שני המונומנטים בצורת מגדלים, קירטי סטמב (המאה ה-12) וויג'אייה סטמב (1433–1468), הם מונומנטים ג'ייניים.
הם בולטים בגובהם 24 מטר ו-37 מטר, ולכן הם נראים מרוב השטח של מתחם המבצר.
לבסוף, מתחם המבצר כולל גם רובע עירוני עכשווי המונה כ-3,000 תושבים, הממוקם ליד מאגר ראטן סינג בקצה הצפוני של הנכס.
העלייה אל המבצר עוברת דרך שבעה שערים (בשפה המקומית, השער נקרא פול): פאדן פול, בהירון פול, הנומן פול, גנש פול, ג'ורלה פול, לקשמן פול, והשער הראשי למבצר המכונה רם פול (שער הלורד ראמה).
כל השערים נבנו כמבני אבן מסיביים עם ביצורים מאובטחים להגנה צבאית.
דלתות השערים עם קשתות מחודדות מחוזקות כדי להדוף פילים ויריות תותחים.
בחלקו העליון של השערים מעקות הנותנות הגנה לקשתים שיורים בצבא האויב.
כביש מעגלי בתוך המבצר מחבר בין כל השערים ומאפשר גישה למונומנטים רבים (ארמונות הרוסים ו-130 מקדשים) במבצר.
מימין לסוראג' פול (שער השמש, השער המזרחי של המבצר) נמצא הדריחאנה או הסבהא (חדר מועצה) שמאחוריו שוכנים מקדש גנש וה (מגורי נשים, הרמון).
מאגר מים מסיבי ממוקם משמאל לסוראג' פול.
יש גם שער מוזר, הנקרא ג'ורלה פול (שער מחובר), המורכב משני שערים המחוברים.
הקשת העליונה של ג'ורלה פול מחוברת לבסיסו של לקשמן פול.
נאמר כי מאפיין זה לא קיים בשום מקום אחר בהודו.
הלוקוטה בארי הוא השער בקצה הצפוני של המבצר, בעוד שבקצה הדרומי נראה פתח קטן ששימש להטלת עבריינים לתהום.
משם יש תצפית טובה על המישורים והעיר החדשה צ'יטורגר.
הכיפה, שהייתה תוספת מאוחרת יותר, נפגעה מברק ותוקנה במהלך המאה ה-19. הסטמב מואר כעת במהלך הערבים ונשקף ממנו נוף של צ'יטורגר מלמעלה.
קירטי סטמב (מגדל התהילה) הוא מגדל בגובה 22 מטר הבנוי על בסיס של 9.1 מטרים רבועים ולמעלה מ-4.6 מטרים רבועים בראשו.
הוא מעוטר בפסלים ג'יינים מבחוץ והוא עתיק יותר (כנראה מהמאה ה-12) וקטן יותר ממגדל הניצחון.
נבנה על ידי ג'אג'אג'י ראתוד, סוחר ג'ייני מבאגהרוול (קהילה של ג'יינים בראג'סטאן) והוא מוקדש לאדינת, ה הראשון של ג'יין (מורה ג'יין הנערץ).
בקומה התחתונה של המגדל נראים דמויות של הטירתנקרות השונים של הפנתאון של הג'ייניזם בגומחות מיוחדות שנוצרו כדי לשכן אותן.
אלה הם פסלים מאסכולת דיגמברה של הג'ייניזם.
גרם מדרגות צר בן 54 מדרגות מוביל דרך שש הקומות לקצה המגדל.
הביתן העליון שהתווסף במאה ה-15 כולל 12 עמודים.
בשער הכניסה ליד ויג'אייה סטמב, נמצא ארמון רנה קומבה (הרוס), המונומנט העתיק ביותר.
הארמון כלל אורוות פילים וסוסים ומקדש לאל שיווה.
, מייסד אודאיפור, נולד כאן; הסיפור העממי הפופולרי הקשור ללידתו הוא שהמינקת שלו פאנה דאי הצילה אותו בכך שהחליפה את בנה במקומו כפיתיון, מה שהביא לכך שבנה נהרג במקומו בידי בנביר.
הנסיך הוברח מהארמון בסלסלת פירות.
המאפיין המרשים של הארמון הוא סדרת המרפסות המכוסות בחופה.
הכניסה לארמון היא דרך סוראג' פול המוביל לחצר.
גם רני מירה, המשוררת הקדושה המפורסמת התגוררה בארמון זה.
זהו גם הארמון שבו נאמר שרני פדמיני השליכה את עצמה למדורת ההלוויה באחד ממרתפי הארמון, כאקט של ג'אוהר, יחד עם נשים רבות אחרות.
קרוב אליו שוכן בניין נאו לחה בנדר (Nau Lakha Bandar), הוא בית אוצר המלוכה של צ'יטורגר.
מול הארמון נמצא מוזיאון ומשרד ארכאולוגי.
גם מקדש סינגה צ'אורי נמצא בקרבת מקום.
הארמון שנבנה על ידי רנה פאטה סינג ממוקם ליד ארמון רנה קומבה, יש במתחמים בתים מודרניים ומוזיאון קטן.
בית ספר מקומי לילדים (כ-3,000 מתושבי העיירה גרים בתוך המבצר) נמצא גם הוא בקרבת מקום.
מעיין מזין את המאגר מפי פרה המגולפת בצוק.
בריכה זו הייתה מקור המים העיקרי במבצר במהלך תקופות המצור שעברו עליו.
ארמון פדמיני או ארמון רני פדמיני הוא בניין לבן ומבנה בן שלוש קומות (שחזור של המקור מהמאה ה-19).
הוא ממוקם בחלקו הדרומי של המבצר.
צ'טריס (ביתנים) מעטרים את גגות הארמון וחפיר מים מקיף את הארמון.
סגנון זה של הארמון הפך למבשר של ארמונות אחרים שנבנו במדינה עם הרעיון של ג'אל מהאל (ארמון מוקף מים).
על פי האגדות, בארמון זה הורשה עלאא א-דין אל-ח'לג'י, להציץ בתמונת המראה של רני פדמיני, אשתו של מהארנה ראטן סינג.
הדעה הרווחת היא שהצצה זו ליופייה של פדמיני היממה אותו ושכנעה אותו להשמיד את צ'יטורגר כדי שפדמיני תהיה שלו.
מהארנה ראטן סינג נהרג ורני פדמיני כביכול ביצעה ג'אוהר.
היופי של רני פדמיני הושווה לזה של קלאופטרה וסיפור חייה הוא אגדה נצחית בהיסטוריה של צ'יטורגר.
שערי הברונזה לביתן זה הוסרו והועברו לאגרה על ידי אכבר.
קרוב לוויג'אייה סטמב נמצא מקדש מירה, או מקדש מיראבאי.