tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
נוסף על גובהו הרב, ניחן צ'מברלין ביכולות אתלטיות חריגות ודיווחים מאותן השנים מספרים כי היה מסוגל לרוץ 40 יארד (כ-36.5 מטר) ב-4.4 שניות ולנתר לגובה של 50 אינץ' (כ-1.27 מטר).
הוא לקח לאורך הקריירה 23,924 כדורים חוזרים, יותר מכל אחד אחר בהיסטוריה של ה-NBA; היה מלך הסלים שבע פעמים ברציפות, הישג אותו שחזר רק מייקל ג'ורדן; והיה מלך הריבאונדים 11 פעמים ב-14 שנותיו בליגה.
צ'מברלין מחזיק עד היום בעשרות שיאים אישיים בליגת ה-NBA.
הוא השחקן היחיד שקלע מעל 4,000 נקודות בעונה, ומחזיק בארבע מחמש עונות הקליעה הטובות בהיסטוריה.
איש מלבדו לא הצליח מעולם לתפוס מעל 2,000 כדורים חוזרים בעונה וכל שבע עונות הריבאונד הטובות בהיסטוריה רשומות על שמו.
ניצב במקום הראשון ברשימת הריבאונדרים המובילים בתולדות ה-NBA.
נוסף על כך, נודע צ'מברלין בכושרו הגופני החריג.
הוא הוביל את ליגת ה-NBA במספר הדקות בהן שיחק במשך שמונה עונות, יותר מכל שחקן אחר, בהן חמש שנים רצופות, ומחזיק בשיא הליגה לממוצע דקות בקריירה (45.8 דקות) ובשיא לממוצע דקות למשחק בעונה אחת עם 48.5.
צ'מברלין מחזיק גם בשיא הנקודות במשחק אחד, כשקלע 100 נקודות מול ניו יורק ניקס בשנת 1962, ובשיא הריבאונדים למשחק עם 55 מול בוסטון סלטיקס באותה העונה, בה גם קלע ממוצע שיא בכל הזמנים עם 50.4 נקודות למשחק.
הוא היה ארבע פעמים לשחקן המצטיין של העונה, והיה לסנטר היחיד בהיסטוריה שהוביל את הליגה באסיסטים.
חרף יכולתו האישית הגבוהה, ספג צ'מברלין ביקורת על כך שהוא מתרכז יתר על המידה בהשגת סטטיסטיקה אישית על חשבון ניצחונות קבוצתו.
צ'מברלין ספג קריאות בוז במגרשים אליהם הגיע, עניין אותו פטר באימרה "איש אינו מריע לגוליית", ונאבק בתדמית ה"לוזר" שדבקה בו לאחר שבכל חמש הפעמים שפגשה קבוצתו את בוסטון של ביל ראסל בפלייאוף הייתה ידו של ראסל על העליונה.
הדומיננטיות הרבה של צ'מברלין הובילה את הנהלות ליגת המכללות וליגת ה-NBA לערוך שינויים בחוקת הכדורסל על מנת לנסות ולהצר את צעדיו.
נקודת התורפה במשחקו הייתה זריקות העונשין, אותן היה קולע באחוזים נמוכים (לאורך הקריירה קלע 51.1% בלבד).
על מנת להתגבר על חולשה זו, היה צ'מברלין לוקח תנופה של כשלושה צעדים ומטביע את הכדור לסל לאחר שזינק מקו העונשין.
מהלך זה הוביל את הנהלת הליגות לשנות את החוק שאוסר לדרוך מעבר לקו העונשין לפני שחרור הכדור, לחוק המחייב לבצע את הזריקה מתוך מחצית העיגול של קו העונשין, כך שצ'מברלין נאלץ לזרוק את הכדור כיתר חבריו.
חוק נוסף שנחקק עוד בימיו במכללות הוא האיסור להחזיר את הכדור למגרש מתחת לסל.
זאת לאחר שצ'מברלין וחבריו החלו לעמוד בהוצאה מהחוץ מתחת לסל היריבה.
השחקן שהחזיר את הכדור לתחומי המגרש היה עומד מאחורי הסל וזורק את הכדור מעל הקרש לכיוון הטבעת, וצ'מברלין היה מנצל את ממדיו וכוחו על מנת לתפוס את הכדור באוויר ולהטביעו אל הסל.
בעונת הרוקי ב-NBA, נהג צ'מברלין לעמוד עם הגב לסל על קצה הבקבוק לצד הסל, להישען על השחקן המגן תוך ניצול יתרונו הפיזי ולגלגל את הכדור מקצות האצבעות אל הסל.
על מנת שלא יוכל לעמוד כה קרוב אל הסל, החליטה הנהלה ה-NBA להרחיב את הצבע מ-12 רגל (כ-3.6 מטר) ל-16 רגל (כ-4.8 מטר).
2 זכיות באליפות ה-NBA: ,
4 פעמים ה-MVP של העונה הסדירה ב-NBA: , , ,
פעם אחת ה-MVP של סדרת הגמר ב-NBA:
2 בחירות לחמישיית ההגנה של העונה ב-NBA: ,
13 הופעות במשחק האולסטאר של ה-NBA: - , –
פעם אחת ה-MVP של משחק האולסטאר:
חבר היכל התהילה של הכדורסל לשנת 1979
נבחר כאחד מ-50 השחקנים הגדולים בתולדות ה-NBA
ניצב במקום הראשון ברשימת מורידי הריבאונדים המובילים בתולדות ה-NBA
ניצב במקום השביעי ברשימת הקלעים המובילים בתולדות ה-NBA
השחקן הראשון שעשה דאבל-טריפל-דאבל (20+ בשלוש קטגוריות) (סיפק 22 נקודות, 25 ריבאונדים ו-21 אסיסטים במדי פילדלפיה ב-1968. השני - ראסל ווסטברוק)
שיאן הליגה במשחקים בהם קלע מעל 50 נקודות (118 משחקים)
וילי ג'ונסון העיוור היה זמר וגיטריסט אמריקאי רב השפעה, אשר המוזיקה שלו נעה בין הבלוז לספיריטואלז.
בעוד המילים לכל שיריו היו בעלות אופי דתי, המוזיקה שלו שאבה ממסורות בלוז ומסורות סקרליות גם יחד.
נחשב אחד מגדולי נגני גיטרת הסלייד, וכאחת מהדמויות הנערצות ביותר ממוזיקות הגוספל של תקופת השפל הגדול.
המוזיקה שלו מאופיינת בפריטת-בוהן בס חזקה ושירתו המחוספסת בטכניקת בס שגוי, ולעיתים בקול טנור.
וילי ג'ונסון נולד בשנת 1897 בברנהם, טקסס (לפני גילויה של תעודת פטירתו, האמונה הייתה שג'ונסון נולד בטמפל, טקסס).
כאשר היה בן חמש, אמר לאביו שהוא רוצה להיות מטיף, ויצר לעצמו גיטרה מקופסאות סיגר ישנות.
אמו נפטרה כשהיה צעיר ואביו נישא שוב זמן לא רב לאחר מותה.
ככל הידוע, ג'ונסון היה נשוי פעמיים.
בפעם הראשונה נשא אישה בשם וילי ב.
האריס, ומאוחר יתר זמרת צעירה בשם אנג'לין, שהייתה אחותו של גיטריסט הבלוז ל.ס.
עד כה, לא נמצאו תעודות נישואין המאמתות מידע זה.
מכיוון שאנג'לין שרה והופיעה עם ג'ונסון לעיתים קרובות, הבן-אדם הראשון שניסה לחקור את הביוגרפיה שלו, סמואל צ'רטרס, הניח בטעות שזו היא ששרה במספר מתקליטיו של ג'ונסון.
למרות זאת, מחקר מאוחר יותר גילה שזו הייתה דווקא אשתו הראשונה.
ג'ונסון לא נולד עיוור, ואף על פי שאין זה ידוע כיצד איבד את ראייתו, אנג'לין ג'ונסון סיפקה את ההסבר הבא לסמואל צ'רטרס.
לטענתה, כשוילי היה בן 7, אבא שלו הכה את אמו החורגת לאחר שתפס אותה יוצאת עם גבר אחר.
האם החורגת זרקה בתגובה תמיסת נתרן הידרוקסידי, לא על אביו של וילי, אלא לתוך פרצופו של וילי הצעיר.
ג'ונסון נותר עני עד תום חייו, אותם העביר בהטפה ושירה ברחובות העיר בומונט בטקסס לכל מי שהיה מוכן להקשיב.
רשימה עירונית מראה שב-1944, כומר ו.ג.
ג'ונסון, ללא ספק וילי העיוור, ניהל את בית התפילה ברחוב פורסט 1440, בומונט.
זוהי אותה הכתובת המצוינת על תעודת הפטירה של ג'ונסון.
ללא מקום אחרת לפנות אליו, ג'ונסון חי בשאריות השרופות של ביתו, במיטה רטובה.
הוא חי כך עד שהחל לסבול מדלקת ריאות שבועיים לאחר מכן, ונפטר (תעודת הפטירה מציינת את סיבת המוות כקדחת מלריה, ובנוסף לכך עגבת).
בריאיון עם אשתו, טענה אנג'לין שניסתה לקחת אותו לבית-חולים, אך סירבו לקבל אותו עקב היותו שחור, בעוד מקורות אחרים טוענים שאנג'לין טענה שסיבת הסירוב הייתה דווקא היותו עיוור.
למרות שיש מחלוקת לגבי מקום קבורתו, חברים בקהילת בומונט התחייבו למצוא את האתר ולשמר אותו.
אביו של ג'ונסון השאיר אותו לעיתים קרובות בפינות רחובות לשיר בעבור כסף, ושם קולו העוצמתי השאיר רושם בלתי מחיק על עוברים ושבים.
אגדה מספרת שהוא נעצר עקב התחלת התפרעות בבית-משפט בניו אורלינס עם ביצוע עוצמתי של השיר "If I Had My Way I'd Tear the Building Down" (עברית: "אם הייתה לי האפשרות, הייתי הורס את הבניין"), שיר העוסק בשמשון ודלילה.
לפי סמואל צ'רטרס, לעומת זאת, הוא פשוט נעצר מכיוון ששר בעבור טיפים בפני בית-מכס, בידי שוטר שהבין לא נכון את שם השיר וראה בו הסתה.
ג'ונסון הקליט כ-30 צידי תקליטים בחמש הקלטות עבור קולומביה רקורדס בין השנים 1927-1930. בחלק מהקלטות אלו השתמש ג'ונסון בסגנון פרטי קצבי מהיר, בעוד באחרים ניגן בגיטרת סלייד.
על פי מכר מכובד, וילי מקטל העיוור (1898-1959), ג'ונסון ניגן עם טבעת פליז, בעוד מקורות אחרים טוענים שהשתמש בסכין.
התמונה היחידה של ג'ונסון לא חושפת אמצעי פריטה כלשהו.
ב-14 מהקלטותיו מלווה ג'ונסון על ידי וילי ב.
האריס או זמרת שזהותה עדיין לא ידועה.
קבוצת הקלטות אלו כוללת את השירים "Church I'm Fully Saved Today" (עברית: "כנסייה ניצלתי לחלוטין היום"), "John the Revelator" (עברית: "ג'ון המגלה"), "You'll Need Somebody On Your Bond" (עברית: "תזדקק למישהו על קשרך") ו-"Keep Your Lamps Trimmed and Burning" (עברית: "שמור על מנורותיך מקושטות ובוערות").
השיר "John the Revelator" בוצע גם על ידי אמן הדלתא בלוז סון האוס, והשיר "Keep Your Lamp Trimmed and Burning" בוצע על ידי אמן דלתא בלוז אחר, מיסיסיפי פרד מקדואל.
כמה נוראי הוא מקום זה").
השיר "Nobody's Fault But Mine" (עברית: "אשמתו של אף אחד מלבדי") בוצע על ידי מייסון ג'נינגס, נינה סימון ולד זפלין, שעיבדו אותו מחדש.
ניק קייב ביצע את השיר "John the Revelator" בהופעה חיה, וביסס את שירו "City of Refuge" על שירו של וילי העיוור בעל אותו השם.
רבים משיריו של ג'ונסון, ואלו של הכומר גארי דייוויס, הוקלטו בשלהי שנות השמונים על ידי אמני הבלוז והגוספל גלן קייזר ודארל מנספילד, באלבומם Trimmed and Burning.
ב-1991 ביצע ברוס קוקבורן את שירו של ג'ונסון "Soul of a Man" (עברית: "נשמתו של אדם") באלבומו Nothing But a Burning Light (עברית: "שום דבר חוץ ממנורה בוערת"), הכותרת בעצמה שורה מאותו השיר.
בשנת 2003 הוציאה חברת "דיפ סי רקורדס" אלבום הוקרה תחת השם "Dark Was the Night", עם אמנים כמו מרטין סימפסון, גארי לוקאס, מארי מרגרט אוהרה וג'ודי סטצ'ר.
מורשתו והקלטותיו של ג'ונסון חצו גבולות לתוך הקשרים חברתיים ותקשורתיים אחרים.
השיר "Dark Was the Night, Cold Was the Ground" צורף לתקליט הזהב של וויאג'ר, תקליט נחושת מצופה זהב שנשלח לחלל עם חללית הוויאג'ר ב-1977, עם תמונות, קטעי וידאו וקול ומידע על כדור הארץ והמין האנושי.
התקליט עשוי מחומר שאמור לשרוד בחלל במשך מיליארדי שנים.
אותו השיר נמצא בשימוש אף בסרטו הביוגרפי של פייר פאולו פאזוליני, "הבשורה על פי מת'יו הקדוש; לך על הקו", אודות הזמר ג'וני קאש.
האמן ריי קודר, שביסס את הפסקול לסרטו פריז, טקסס על השיר "Dark Was the Night, Cold Was the Ground", תיאר אותו כ"שיר הכי נשגב ומלא הנשמה במוזיקה האמריקאית."
נהר וילוי הוא נהר במזרח סיביר שברוסיה, הזורם ברובו ברפובליקת סאחה, מזרחה עד למפגש עם נהר הלנה, מצפון מערב ליישוב סנגאר .
בחורף, מאוקטובר ועד מאי הנהר מכוסה קרח.
בחודשי הקיץ עוברות בנהר ספינות המשנעות אספקה ליישובים לאורך הנהר.
בקרבת הנהר יש אגמים רבים.
הנהר גם מתאפיין בדגה עשירה.
תחנת כוח שנבנתה על הנהר היא בעלת הספק של 650 מגה ואט.
הקמת תחנת כוח נוספת הופסקה בשנת 2008 כאשר הופעלו 3 יחידות ייצור מ-4 שהיו מתוכננות.
החשמל המיוצר מנוצל במכרות יהלומים ופחם באזור.
המצב הסביבתי אינו טוב - בשנות ה-70 של המאה ה-20 בוצעו באזור מספר ניסויים גרעיניים.
וילי (זאב) ברגר (17 בינואר 1906 – 1 ביולי 1986) היה כדורגלן יהודי הונגרי ששיחק בעמדת השוער בתקופת המנדט הבריטי בארץ ישראל.
ברגר נחשב לשוער הטוב ביותר בארץ ישראל בתקופה זו, והוא שיחק במדי מכבי תל אביב, הפועל תל אביב, מכבי פתח תקווה, הכח תל אביב ונבחרת ארץ ישראל.
ב-1925 פנה ברגר לשמעון "לומק" רוטנר, אז מאמן מכבי תל אביב, וביקש להצטרף למועדון.
לומק הסכים לקבלו, ובמשחקי הידידות שהתקיימו באותה תקופה הציב את ברגר בחלק מהמשחקים ואת השוער היותר ותיק מוניה קרצ'מן בשאר המשחקים.
הופעת הבכורה הרשמית של ברגר במדי הפועל תל אביב הייתה בגמר גביע ארץ ישראל של 1928 מול מכבי חשמונאי ירושלים.
ברגר הצטיין במשחק זה, וסייע לקבוצתו לנצח 2–0 ולזכות בגביע הראשון בתולדותיה.
על יכולתו של ברגר במשחק זה העיד אפרים סלנט ממכבי חשמונאי ב-1966, כאשר אמר בראיון כי .
בעונת הגביע שלאחר מכן (1929) חזר ברגר למכבי תל אביב, וכבר בסיבוב הראשון הצטיין מול נבחרת סרפנד (כיום מחנה צריפין) וסייע לקבוצתו להעפיל לשמינית הגמר.
ברגר המשיך לשחק גם בשלבים הבאים של הטורניר, ובמשחק הגמר מול מכבי חשמונאי ירושלים הבקיע את השער הרביעי בבעיטת עונשין מ-11 מטרים, שחתמה את תוצאת המשחק על 4–0 לטובת מכבי תל אביב.
באותה עונה שיחק ברגר במדי מכבי במסגרת ליגה מחוזית באזור תל אביב.
ברגר היה השוער הקבוע של מכבי במהלך משחקי הליגה, ובדרבי הראשון של העונה מול הפועל הצטיין מול חלוצי היריבה והבקיע את שער הניצחון בבעיטת עונשין.
בסיום העונה זכתה מכבי תל אביב באליפות.
הקבוצה העפילה פעם נוספת לגמר גביע ארץ ישראל וניצחה קבוצה אנגלית בתוצאה 2–1, אך ברגר לא שותף ובכך נמנעה ממנו זכייה שלישית רצופה בגביע.
לאחר מכן חזר ברגר להפועל תל אביב, ושיחק בה ברציפות עד 1937. ברגר היה שוערה של הפועל תל אביב במהלך עונת המשחקים הראשונה של הליגה הבכירה (כיום ליגת העל), עונת 1931/1932. הוא התמחה בעצירת בעיטות עונשין ובהבקעתן, והיה מהגורמים העיקריים לכך שהקבוצה סיימה במקום השני מתחת לקבוצת המשטרה הבריטית.
ב-1933 העפיל עם קבוצתו למשחק גמר גביע ארץ ישראל מול מכבי תל אביב, שהיה הדרבי הראשון בתולדות הטורניר.
לאורך כל המשחק הצליח ברגר לעצור או להדוף לקרן את בעיטותיהם של שחקני מכבי, עד שכדקה וחצי לסיום המשחק נכנע לבעיטה של אמרה יעקבי.
בעונת 1933/1934 של הליגה הגיע ברגר לשיאו.
הוא הצליח לעצור 14 בעיטות עונשין, ספג 6 שערים ב-14 המשחקים שערכה קבוצתו, והיה מהאחראים העיקריים לכך שהקבוצה זכתה באליפות הראשונה בתולדותיה ללא אף הפסד.
כשלושה חודשים לאחר תום העונה שיחק ברגר עם קבוצתו בגמר הגביע של 1934 מול מכבי תל אביב.
ברגר העלה את קבוצתו ליתרון 2–1 בבעיטת עונשין מוצלחת, והוביל אותה לניצחון 3–2 ביחד עם אמנון חרל"פ ומשה זימון שהבקיעו גם כן שער אחד כל אחד.
זכייה זו הייתה השנייה בתולדות הקבוצה והשלישית בקריירה של ברגר.
ב-1934 ערך ברגר את שתי הופעותיו היחידות במשחקים רשמיים של נבחרת ארץ ישראל, במסגרת מוקדמות מונדיאל 1934. הנבחרת הוגרלה לבית 12 ביחד עם ו, שפרשה מהמשחקים בגלל סירובה לשחק מול ארץ ישראל.
במשחק הראשון, שנערך בקהיר, הובסה הנבחרת 1–7, אך למרות זאת זכה ברגר לשבחים רבים ונטען כי אלמלא יכולתו הגבוהה הנבחרת הייתה סופגת תבוסה קשה יותר.
העיתונאי אלישע שוחט טוען בספרו כי ברגר היה השחקן היחיד בנבחרת שהצטיין במשחק, ומצטט את אמנון חרל"פ, עמיתו של ברגר להפועל תל אביב, שאמר .
ברגר שיחק גם בגומלין בתל אביב, אך למרות מאמציו הרבים לא הצליח לעצור את התקפת המצרים, שניצחו 4–1 והעפילו למונדיאל 1934 באיטליה.
בעונת 1934/1935 המשיך ברגר להגן על שערה של הפועל תל אביב.
הוא הבקיע בבעיטת עונשין את השער היחיד בניצחון על מכבי נס ציונה, ושער נוסף בניצחון 4–0 על מכבי רחובות.
ההתאחדות לכדורגל החליטה להפסיק את משחקי הליגה בערך בתחילת 1935, והכריזה על הפועל תל אביב כאלופה.
במחאה החליטה הקבוצה לפרוש ממשחקי הגביע של אותה שנה, כך שלא יכלה להגן על תוארה.
בעונה שלאחר מכן, 1934/1935, הפגין ברגר יכולת חלשה יותר בהשוואה לשנים הקודמות וספג 12 שערים ב-10 משחקים.
במשך עשרות שנים היה מקובל לחשוב כי ברגר וקבוצתו זכו באליפות באותה עונה, אך ביוני 2003 תיקנה ההתאחדות את רישומיה והכריזה כי האלופה הייתה מכבי תל אביב וכי הפועל תל אביב סיימה במקום השלישי.
באפריל 1936 פרץ המרד הערבי הגדול, ששיבש כליל את פעילות הכדורגל בארץ ישראל.
מספר משחקי הליגה היה נמוך יחסית, כשהגבוה ביותר היה 11. זו גם הייתה שלהי הקריירה של ברגר בהפועל תל אביב.
ב-1937 הוא היה השוער המצטיין בליגה כשספג 9 שערים וקבוצתו סיימה במקום השני מתחת למכבי תל אביב.
במשחק גמר הגביע של אותה עונה הדף ברגר את כל ההתקפות של הפועל הדרום תל אביב, ובזכות שלושת השערים שהבקיעו חלוצי קבוצתו רשם זכייה רביעית בקריירה בגביע.
לאחר מכן עזב ברגר את הפועל תל אביב, והצטרף למכבי "אבשלום" פתח תקווה.
מחליפו בשער היה מאיר מליקה.
ברגר לא הצליח לשחזר את יכולתו הטובה בקבוצתו החדשה.
בעונת 1938 הוא ספג 20 שערים, וקבוצתו במקום השביעי מתוך תשע קבוצות כשלרשותה 3 משחקים יותר מחלק מקבוצות הליגה.
גם בגביע לא זכה ברגר להצלחה, ולאחר שהעפיל עם קבוצתו אוטומטית לרבע הגמר ספג 2 שערים שהכריעו את תוצאת המשחק לטובת הכח תל אביב.
בעונת 1939 הצליח ברגר לספוג 12 שערים, וקבוצתו שיפרה את הישגיה וסיימה במקום השלישי בליגת מחוז תל אביב, מתחת למכבי והפועל תל אביב.
במשחקי הגביע של אותה עונה היה ברגר לאחד המצטיינים בשורות מכבי אבשלום.
הקבוצה העפילה אוטומטית לרבע הגמר, וגברה בו 2–1 על הפועל ראשון לציון.
בחצי הגמר הוגרלה הקבוצה למשחק קשה מול מכבי תל אביב, אך ברגר היה מהמצטיינים בקבוצתו, ואף הצליח לעצור בעיטת עונשין של פרי נויפלד, שהייתה החטאתו הראשונה אחרי רצף של 59 בעיטות עונשין מוצלחות.
לפני משחק הגמר מול הפועל תל אביב נעצר ברגר על ידי משטרת המנדט, ורק לאחר התערבות ראשי קבוצתו וקבל היתר מיוחד ממפקד משטרת פתח תקווה הוא שוחרר כדי שיוכל לשחק.
לאורך כל המשחק הקניטו שחקני הפועל תל אביב את שוערם לשעבר במטרה לערער את ביטחונו העצמי, עד שבדקה ה-83 לא התאפק ברגר והכה את אברהם "בוצ'קה" פלמן, מהלך שהוביל להרחקה הראשונה בקריירה.
המשחק עצמו הסתיים בניצחון 2–1 של הפועל תל אביב, והיה גם הפעם השישית שבה שיחק ברגר בגמר הגביע.
בעונת 1940 חווה ברגר את אחת העונות הגרועות ביותר בקריירה שלו.
קבוצתו סיימה במקום ה-7 והלפני אחרון.
במהלך העונה הוא ספג 42 שערים, ששיאם היה בתבוסות 1–8 למכבי תל אביב ו-0–9 להפועל תל אביב.
בשמינית גמר הגביע שנערך באותה עונה הודחה הקבוצה לאחר שהפסידה 1–5 להפועל תל אביב.
בעונת 1941/1942 ספג ברגר 38 שערים, וקבוצתו סיימה במקום החמישי מתוך 14 בעונה הארוכה ביותר עד אז, שכללה 26 משחקים לכל קבוצה.
ברגר המשיך לשחק במכבי פתח תקווה עד אמצע שנות ה-40 של המאה ה-20 ממנה עבר אל קבוצת הכח תל אביב עד פרישתו ב-1950. לאחר פרישתו הופיע בשנות ה-50 במספר משחקים של קבוצת הוותיקים של הפועל תל אביב.
לאורך הקריירה שלו התבלט ברגר בזכות קפיצותיו האלכסניות לפינות השער, זינוקיו מעל ראשי השחקנים בעת בעיטות קרן, ועצירת בעיטות עונשין.
נודע בכך שקהל האוהדים במגרש נהג לעודדו בקריאות "עלינו לשבח - ברגר השתטח".
ברגר נפטר ב-1986 ונקבר בבית העלמין הדרום.
ויליאם "וילי" אוגוסטוס בנקס ה-III הוא אתלט אמריקאי בעבר.
היה שיאן עולם במשך כ-10 שנים וסגן אלוף עולם (הלסינקי 1983) בקפיצה משולשת.
היה לשיאן העולם האמריקאי הראשון בקפיצה משולשת מאז דניאל אהירן (1911).
הוא בעל התוצאה השביעית בטיבה בכל הזמנים בקפיצה משולשת 17.97 מטר.
בנקס נולד בבסיס חיל האוויר של ארצות הברית טרוויס, קליפורניה וגדל במחוז סן דייגו.
הוא בוגר אוניברסיטת קליפורניה בלוס אנג'לס (UCLA).
באוניברסיאדה שנערכה בסופיה, בולגריה בשנת 1977 זכה בנקס במדליית ארד בקפיצה משולשת בתוצאה של 16.94 מטר.
במשחקים הפאן-אמריקאיים שנערכו בסן חואן, פוארטו ריקו בשנת 1979 זכה בנקס במדליית כסף בקפיצה משולשת בתוצאה של 16.88 מטר.
בתחרות גביע העולם של IAAF שנערכה ברומא, איטליה בשנת 1981 זכה בנקס במדליית ארד בקפיצה משולשת בתוצאה של 17.04 מטר.
באליפות העולם הראשונה באתלטיקה שנערכה בהלסינקי, פינלנד בשנת 1983 זכה בנקס במדליית כסף בתוצאה של 17.18 מטר, אחרי ז'דיסלב הופמן מפולין (17.42 מטר) ולפני אג'ג'אי אגבבקו מניגריה (17.18 מטר).
באולימפיאדת לוס אנג'לס (1984) סיים בנקס במקום שישי בקפיצה משולשת בתוצאה של 16.75 מטר.
באליפות ארצות הברית באתלטיקה שנערכה באינדיאנפוליס, אינדיאנה ב-16 ביוני 1985 קבע בנקס שיא עולם חדש של 17.97 מטר, שיפור לשיא העולם של ז'ואאו קארלוס דה אוליווירה מברזיל (17.89 מטר).
שיא זה החזיק מעמד כ-10 שנים ונישבר על ידי ג'ונתן אדוארדס מבריטניה (17.98 מטר).
בתחרות גביע העולם של IAAF שנערכה בקנברה, אוסטרליה באוקטובר אותה שנה הוא זכה במדליית זהב בתוצאה של 17.58 מטר.
במשחקים הפאן-אמריקאיים שנערכו באינדיאנפוליס בשנת 1987 זכה בנקס במדליית כסף בקפיצה משולשת בתוצאה של 16.87 מטר.
שבוע לאחר מכן, באליפות העולם באתלטיקה שנערכה ברומא הוא סיים רק במקום 19 בתוצאה חלשה עבורו, 16.37 מטר ולא הצליח להגן על תוארו.
במבחנים האמריקאים לאולימפיאדת סיאול (1988) שנערכו באינדיאנפוליס קבע בנקס בקפיצה משולשת תוצאה של 18.20 מטר, טובה בהרבה משיא העולם שלו, אך היא לא הוכרה כשיא מאחר שנשבה אותה עת רוח גבית מעל המותר של 5.2 מטר לשנייה.
במשחקים עצמם הוא סיים במקום שישי בתוצאה של 17.03 מטר.
כיום, עוסק בנקס בעריכת דין.
בשנת 1999 זכה בנקס להיכלל בהיכל התהילה של האתלטיקה בארצות הברית.
וילטשייר הוא מחוז באזור דרום-מערב אנגליה.
הוא גובל בדורסט, סאמרסט, המפשייר, גלוסטרשייר, אוקספורדשייר וברקשייר.
וילטשייר בולט בארכאולוגיה הפרה-רומית שבו.
במחוז ישנן עדויות ארכאולוגיות רבות ליישובים מן התקופה המזוליתית, הנאוליתית והברונזה.
הבולטים שבאתרים אלו (ואולי בבריטניה כולה) הם סטונהנג' ואייווברי.
במאה ה-6 וה-7 וילטשייר היה קצה בריטניה הסקסונית.
מבחינה כלכלית, צפון המחוז עשיר יותר מחלקו הדרומי.
בצפון המחוז ממוקמות תאגידים בינלאומיים רבים, ובהם הונדה, אינטל ומוטורולה.
וילטשייר בולט בכך שאחוז גבוה מתושביו עובדים בייצור תעשייתי כלשהו (בעיקר ציוד חשמלי ומכשירים, מוצרי מזון, משקאות, ריהוט, גומי, תרופות ומוצרי פלסטיק).
בנוסף על כך, המגזר הציבורי ממלא גם הוא חלק מרכזי בתעסוקה.
לכוחות המזוינים של בריטניה יש בסיסים רבים במחוז בהם מחנה בולפורד.
וילטשייר מורכבת משבעה מחוזות בחירה לבית הנבחרים הבריטי.
בבחירות הכלליות 2017 המפלגה השמרנית ניצחה בכל שבעת המחוזות.
עד שנת 2009 התקיימו כ-4 מועצות מחוזיות, עד שכולן אוחדו לכדי מחוז אחד.
מועצת המחוז הנוכחית מורכבת מ-98 נציגים.
הבחירות האחרונות למועצה התקיימו ב-4 במאי 2017 ותוצאותיהן היו:
וילי ארם , היה חסיד אומות העולם מגרמניה.
אביו של ארם היה בעל חברה לייצוא וארם היה שותף בה.
ארם התחתן והיה אב לילדים.
ארם היה אוברטרופפיהרר (Obertruppführer) באס אס, דרגת מש"ק המקבילה לסמל מחלקה.
הוא שירת במחנה עבודה בנמירוב, מחנה שהשתייך לארגון טודט.
הוא נבדל מיתר בעלי התפקידים במחנה בהתנהגותו ההומנית כלפי העובדים, בהם יהודים.
הוא סייע להם במזון, והעביר לרבים מהם מבעוד מועד ידיעה על אקציה שתוכננה כלפיהם בנובמבר 1941. אלה מהיהודים שקיבלו את הידיעה נמלטו מהמחנה לפני האקציה וכך ניצלו.
אקציה נוספת ארעה ביולי 1942 וגם לפניה הסתיר ארם יהודים.
ארם החביא יהודים בביתו וסיפק להם שמיכות ואוכל.
בתום האקציה של יולי 1942 הבריח אותם ארם לגטו דז'ורין שבטרנסניסטריה.
בגטו סיפק להם ארם בגדים ומזון.
לשם כך שיחד שומרים רומניים שאיימו להסגירו.
כמו כן קישר בין תושבים אחרים בגטו זה לבין יהודים שהתגוררו בבוקרשט, והעביר כספים מיהודי בוקרשט ליהודים שהיו כלואים בגטו דז'ורין.
באס אס התקבלו תלונות עליו והאשמות לפיהן הוא עוזר ליהודים.
בשנת 1943 הוא הועבר לגרמניה, ושם שהה עד תום המלחמה.
בשנת 1965 הכיר יד ושם בווילי ארם בתור חסיד אומות העולם.
ההיסטוריון וולפרם וטה כתב עליו פרק בספרו "אומץ אזרחי" (Zivilcourage) שדן במתנגדי הנאצים בשורות המשטרה הגרמנית, הצבא הגרמני והאס אס.
עיריית וופרטל קראה גרם מדרגות בעיר על שמו של ארם.
וילוובי שורטלנד היה קצין בצי המלכותי הבריטי ומנהלן קולוניאלי.
הוא היה המזכיר הקולוניאלי הראשון של ניו זילנד החל משנת 1841, לאחר שבינואר 1840 הוא הגיע לשם יחד עם סגן המושל, ויליאם הובסון.
מאוחר יותר הוא היה המושל של האי נוויס ומושל טובגו.
וילוובי שורטלנד נולד בעיר פלימות' שבאנגליה כבנו של קפטן תומאס ג'ורג' שורטלנד.
אחיו היו אדוארד שורטלנד, שהיה רופא, מנהלן וחוקר בניו זילנד ופיטר פרדריק שורטלנד.
וילוובי שורטלנד התחנך באקדמיה הימית המלכותית וב-9 בינואר 1818 הוא נכנס לשירות בצי.
לאחר שב-18 באוגוסט 1828 הוענקה לו דרגת לוטננט, הוא הוצב על סיפון אה"מ גלטאה (HMS Galatea) ובשנה שלאחר מכן על סיפון אה"מ ריינג'ר (HMS Ranger) בג'מייקה.
ב-21 במרץ 1831 הוא קיבל את הפיקוד על אה"מ סקיפג'ק (HMS Skipjack), ספינת סקונר שהייתה מחומשת בחמישה תותחים ובה הוא המשיך לשרת באיי הודו המערבית עד יוני 1883.
ב-1839 התלווה שורטלנד לקפטן ויליאם הובסון, המושל הראשון של ניו זילנד, בדרכו למושבה, שעדיין לא סופחה על ידי בריטניה.
שורטלנד מונה להיות המזכיר הקולוניאלי ושופט שלום של המושבה.
בין התיקים המשפטיים הראשונים שם היה מקרה רצח של רועה צאן בריטי, פטריק רוני, על ידי בן שבט מאורי בשם קיהי שהוסגר לשלטונות על ידי בני שבטו.
שורטלנד היה בעיצומה של בחינת המקרה המשפטי כנגד קיהי כאשר ב-20 באפריל 1840, הגיע הרטואה, ראש שבט מאורי בראש כוח לוחמים של כ-300 איש שהחל לבצע מחול האקה.
שורטלנד, בהאמינו שכוונותיהם של הלוחמים עוינות, הזעיק סיוע צבאי.
אדוארד מרש ויליאמס, שנכח במקום, שלט במאורית והכיר את מנהגי המאורים, הבין שכוונותיהם של הרטואה ושל לוחמיו אינן עוינות ושהם הגיעו כדי להביע באופן פומבי את שאט הנפש שלהם ממעשה הרצח.
אדוארד ויליאמס שכנע את הרטואה ואת הלוחמים לעזוב את המקום והסביר להם שהזעקת הכוח החמוש נבעה מחוסר הכרות של שורטלנד עם המנהגים המאורים.
שורטלנד המשיך לפורט ניקולסון (ולינגטון) והמתיישבים שהתגוררו שם הכירו בריבונותה של המלכה ויקטוריה עליהם ובסמכותו של שורטלנד כשופט שלום.
ב-5 במאי 1841 מונה שורטלנד להיות המזכיר הקולוניאלי הראשון של ניו זילנד.
לאחר מותו של הובסון ב-10 בספטמבר 1842 ועד להגעתו של המושל החדש, קפטן רוברט פיצרוי ב-31 בדצמבר 1843, ניהל שורטלנד את המושבה.
במהלך תקופת כהונתו כמושל הזמני אירעה תקרית וואיראו, שהייתה למעשה טבח שאירע ב-17 ביוני 1843. בתכתובותיו לממשלת בריטניה הביע שורטלנד את חוסר שביעות רצונו מהתנהלותם של המתיישבים שהובילה לטבח.
צעד זה גרם לאי פופולריות של שורטלנד וכאשר עלתה מועמדותו להיות המושל, נשלחה עצומה שבה הובעה התנגדות למינויו.
ב-31 בדצמבר 1843 הודח שורטלנד מתפקידו כמזכיר הקולוניאלי על ידי פיצרוי.
ב-1845 מונה שורטלנד להיות המושל של האי נוויס שבאיי ליווארד.
לאחר מכן, בשנים 1854–1856 הוא כיהן כמושל טובגו ועם סיום תפקידו הוא שב לאנגליה והתגורר באחוזתו שבמחוז דבון עד למותו.
לוטננט גנרל צ'ארלס וילוובי מוק נורי, ברון נורי הראשון (; 26 בספטמבר 1893 – 25 במאי 1977) היה קצין בכיר בצבא הבריטי שלחם בשתי מלחמות העולם ולאחריהן הוא כיהן כמושל אוסטרליה הדרומית וכמושל הכללי של ניו זילנד.
וילוובי נורי התחנך באיטון קולג' והוכשר כקצין במכללה הצבאית המלכותית בסנדהרסט.
ב-1913 הוא הוצב כקצין בדרגת לוטננט משנה ברגימנט ההוסרים ה-11 של הצבא הבריטי.
הוא לחם במלחמת העולם הראשונה שבמהלכה הוא עוטר באות השירות המצוין, פעמיים בצלב הצבאי וזכה לציון לשבח פעמיים.
כמו כן הוא נפצע פעמיים.
בהמשך הוא שימש כקפטן בבריגדה ה-73, כקצין מטה כללי מדרגה שלישית (GSO3) בקורפוס ה-18, כמייג'ור בבריגדה ה-90 ובבריגדת הטנקים השנייה וכקצין מטה מדרגה שנייה (GSO2) בגדוד השני של רגימנט הטנקים.
בינואר 1919 הוא שינה את שם משפחתו באופן רשמי מ"נורי" ל"מוק נורי".
בתקופה שבין שתי מלחמות העולם הוא מילא מספר תפקידי שדה ותפקידי מטה, שבמהלכם הוא יצא לתקופת לימודים בבית הספר למטה בקמברלי ב-1924. ב-1931 הוא קודם לדרגת לוטננט קולונל והיה למפקד רגימנט ההוסרים ה-11. ב-1935 הועלה נורי לדרגת קולונל.
בינואר 1936 השתתף נורי בהלווייתו של המלך ג'ורג' החמישי.
באפריל אותה שנה הוא מונה לפקד על בריגדת הפרשים הראשונה בדרגה זמנית של בריגדיר גנרל.
הבריגדה שעליה פיקד עברה ב-1938 להיות ממוכנת ושמה שונה לבריגדה הממוכנת הקלה הראשונה וב-1940 היא הייתה לבריגדה המשוריינת הראשונה.
עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה המשיך נורי לשמש כמפקד הבריגדה.
באפריל 1940 הייתה הבריגדה לחלק מהדיוויזיה המשוריינת השנייה, שעליה פיקד נורי באופן זמני למשך חודש לפני מינויו של מפקד דיוויזיה קבוע.
בעקבות מינוי זה הוא מונה להיות מייג'ור גנרל בפועל והיה למפקח של חיל השריון המלכותי.
ארבעה חודשים לאחר מכן הוא מונה להיות מפקד הדיוויזיה המשוריינת הראשונה וביוני 1941 הוא קודם לדרגה קבועה של מייג'ור גנרל.
בנובמבר אותה שנה נשלחה הדיוויזיה למצרים, שם מונה נורי לדרגת לוטננט גנרל בפועל, כדי שיוכל לפקד על הקורפוס ה-30 במקומו של ויויאן פופ שנספה בתאונת מטוס זמן קצר לפני הגעתו של נורי למצרים.
נורי פיקד על הקורפוס ה-30 במהלך מבצע צלבן במידה מסוימת של הצלחה, אך הטנקים שלו נחלו תבוסה כבדה בקרב גזאלה ביוני 1942. הוא ספג ביקורת על הגישה ה"פרשית" שלו ללוחמת שריון וגנרל קלוד אוקינלק, מפקד הארמייה השמינית, החליפו ביולי.
הוא שב לבריטניה כדי להתמנות למפקד חיל השריון המלכותי ובמסגרת תפקידו זה הוא ייעץ לגנרל ברנרד פאג'ט, מפקד כוחות העורף, בנושאי שריון.
הוא המשיך לשמש כיועצו של פאג'ט כאשר זה האחרון היה למפקד קבוצת הארמיות ה-21 הבריטית-קנדית, כאשר זו הוקמה ביולי 1943, אך כאשר קיבל ברנרד לו מונטגומרי את הפיקוד על קבוצת הארמיות בראשית 1944, הוא הביא אתו יועץ אחר.
באפריל 1944 מונה נורי להיות ראש המשלחת הצבאית לוועדה הצרפתי לשחרור לאומי (CFLN) באלג'יר, תפקיד אותו הוא מילא עד לאמצע שנת 1944, כאשר המליץ עליו שר המושבות לתפקיד מושל אוסטרליה הדרומית.
נורי פרש מהצבא הבריטי בספטמבר 1944 כדי לכהן בתפקיד מושל אוסטרליה הדרומית.
למרות שדרגתו הקבועה הייתה עדיין מייג'ור גנרל, הוענקה לו דרגת כבוד של לוטננט גנרל עם פרישתו.
ב-9 ביוני 1922, נשא נורי לאישה את ג'וסלין הלן גוסלינג.
לזוג נולדו שתי בנות, דיאנה ורוזמרי ובן אחד, ג'ורג'.
ג'וסלין מתה ב-7 במרץ 1938 וב-28 בנובמבר אותה שנה נשא נורי לאישה את פטריסיה מריווטר ביינברידג'.
גם מפטריסיה נולדו לו שתי בנות, שרה ואנבל ובן אחד, גאי.
בנוסף הייתה לנורי בת מאומצת.
אחייניתו, אלינור קרנס, שבגיל צעיר התייתמה מהוריה וכאשר הייתה בת 16 נהרג אחיה במערכה במדבר המערבי והיא נותרה ללא בני משפחה מדרגה ראשונה.
בספטמבר 1944 מונה נורי להיות מושל אוסטרליה הדרומית ובה בעת הוענק לו תואר אביר מפקד של מסדר מיכאל הקדוש וג'ורג' הקדוש.
הוא, משפחתו ו-12 אנשי משק הבית שלו הגיעו לאדלייד בדצמבר.
נורי ואשתו עבדו קשה כדי לשמור על "רוח האימפריה" חיה במהלך המלחמה.
תוך שנתיים ביקר נורי בכל מחוזותיה של אוסטרליה הדרומית ועשה רבות כדי לקדם בברכה את פניהם של החיילים ששבו מן המלחמה.
לידי פטריסיה, יחד עם רוזמרי ואלינור, ביצעו תפקידי התנדבות וצדקה על בסיס קבוע.
ב-1945 הוענק לנורי תואר אביר מסדר ג'ון הקדוש.
למרות שבדרך כלל נקט נורי עמדה נייטרלית בסוגיות פוליטיות מקומית, הוא נדהם מנפילת הצעת החוק על חודם של קולות בודדים להלאמת חברת החשמל של אדלייד שהגיש ראש ממשלת אוסטרליה הדרומית, תומאס פלייפורד.
באופן פרטי הוא הפעיל לחץ על המתנגדים הראשיים של החוק.
כאשר הוגשה הצעת החוק מחדש ב-1946, היא התקבלה בסופו של דבר והוקמה חברת החשמל של אוסטרליה הדרומית.
כהונתו של נורי כמושל אוסטרליה הדרומית הוארכה בארבע שנים נוספות ב-1948. למרות תקופת כהונתו רבת הפעלים, הוא טען שהישגו הגדול ביותר היה לכידתו של עמלץ לבן במשקל של 1,009 ק"ג באמצעות חכה, ליד חופי פורט לינקולן.
ב-1952 מונה נורי לתפקיד המושל הכללי של ניו זילנד והוענק לו התואר אביר מפואר של מסדר מיכאל הקדוש וג'ורג' הקדוש.
בתפקיד זה הוא שימש עד 1957. במהלך תקופת כהונתו הוענק לו התואר אביר הצלב הגדול של המסדר הוויקטוריאני המלכותי עבור שירותים אישיים למלכה.
עם סיום תפקידו הוענק לו התואר ברון נורי.
בין השנים 1960–1968 הוא שימש בתפקיד נגיד מסדר מיכאל הקדוש וג'ורג' הקדוש.
וילי בלייכר , היה פעיל איגוד מקצועי, מתנגד המשטר הנאצי וחסיד אומות העולם מגרמניה.
בלייכר היה בנו החמישי של בן למעמד הפועלים.
הוא התעתד להיות פועל מתכת במפעל דיימלר.
בצעירותו הצטרף לתנועת הנוער של המפלגה הקומוניסטית של גרמניה ולאחר מכן - למפלגה הקומוניסטית של גרמניה.
בשנת 1929 התאכזב מהסטליניזם הפושה במפלגה, ועזב אל המפלגה הקומוניסטית האופוזיציונית של גרמניה - מפלגה קומוניסטית גרמנית מתחרה, שהוקמה על ידי מתנגדי הסטליניזם ומתנגדי התכתיבים של המפלגה הקומוניסטית הסובייטית למפלגות קומוניסטיות אחרות מחוץ לברית המועצות.
לאחר עלייתה של המפלגה הנאצית לשלטון בגרמניה, ירדה המפלגה בה היה חבר בלייכר למחתרת.
הוא היה מעורב בפעילות מחתרתית, ובתחילת 1935 נעצר על ידי הגסטפו ונדון למאסר של שלוש שנים.
לאחר שריצה את תקופת מאסרו, הוארך מאסרו לתקופה בלתי מוגבלת, והוא נשלח למחנות ריכוז.
בתקופת מלחמת העולם השנייה שהה בלייכר במספר מחנות ריכוז.
ב-1944 היה במחנה בוכנוואלד ושם היה בתפקיד קאפו.
הוא הפך למנהיג המחתרת של האסירים הפוליטיים במחנה.
באוגוסט 1944 הגיעו למחנה כאסירים הרופא הפולני היהודי ד"ר זכריה צווייג ובנו בן השלוש סטפן יז'י צווייג, לימים סופר וצלם.
בלייכר ועמיתיו לקחו על עצמם להציל את צווייג הילד מפני גירוש לאושוויץ, והפכו את הישרדותו למטרה.
בלייכר עבד במחסן המחנה וארגן ציוד ומקום להסתרתו של סטפן יז'י - מקום שאנשי האס אס הכירו כנגוע בטיפוס ולכן נמנעו מלהיכנס אליו.
כשהופיע שמו של סטפן יז'י ברשימת גירוש, שיחד בלייכר רופא אס אס על מנת שזה יכניס את סטפן יז'י לבית החולים של המחנה.
לאחר מכן הועבר סטפן יז'י ל"מחנה הקטן" בבוכנוואלד ושם השגיח עליו אסיר פוליטי אחר בשם יוג'ין וולר (Eugene Waller).
סטפן יז'י ואביו שרדו במלחמה.
הגסטפו חשף טקס מחתרתי שערכה תנועת המחתרת בבוכנוואלד לזכר ארנסט תלמאן, וב-28 באוקטובר 1944 נעצר בלייכר על ידי הגסטפו עם חברים אחרים של תנועת המחתרת.
לאחר המלחמה היה בלייכר מזכיר האיגוד המקצועי של עובדי המתכת בבאדן-וירטמברג.
סיפור ההצלה של צווייג הונצח בספרו של ברונו אפיץ (Apitz) "עירום בין זאבים" (Nackt unter Wölfen) שיצא לאור בשנת 1958 וכן בסרט טלוויזיה וסרט קולנוע.
בשנת 1965 הכיר יד ושם בווילי בלייכר בתור חסיד אומות העולם.
ויליאם (וילי) יהודה אליאס (על פי רוב: וילי י' אליאס; באנגלית: William Y.
Elias; 23 בינואר 1933 – 21 באוגוסט 2015) היה מוזיקולוג ומלחין ישראלי, המנכ"ל-המייסד של מכון למוסיקה ישראלית (ממ"י) (1961–1989) והעורך הראשי של המכון, מנכ"ל מקהלת רינת ומרצה במוסדות שונים להשכלה גבוהה.
נולד בבגדאד שבעיראק וב-1951 עלה לישראל.
עבד כמנהל מחלקה בבנק, עד שבשנת 1961 היה למנהלו הראשון של מכון למוסיקה ישראלית (ממ"י).
הוא שימש כמנכ"ל המכון וכעורכו הראשי במשך קרוב ל-30 שנה, עד 1989. בשנים 1982–1987 כיהן כנשיא האיגוד הבינלאומי למרכזי מידע למוזיקה (International Association of Music Information Centres, IAMIC), שבו חבר המכון למוסיקה ישראלית, המשמש גם כמרכז המידע למוזיקה בישראל.
בשנת תשל"ד קיבל תואר שני במוזיקולוגיה מאוניברסיטת תל אביב; עבודת הגמר שלו, שנערכה בהדרכת פרופ' הרצל שמואלי, הייתה בנושא "הריצ'רקאר למרדכי סתר: היבטים מוזיקליים ודרמטיים".
התמחה בתיווי מוזיקלי ובפונומטריקה של המבע.
שיטה זו, שפיתח, מנתחת את דפוסיהן הפונטיים של שפות שונות על מנת ללמד אנשים העוברים משפה לשפה לדבר נכון.
וילי אורבן הוא כדורגלן הונגרי-גרמני המשחק בעמדת הבלם בר.ב.
אורבן החל לשחק בקייזרסלאוטרן כבר בגיל ארבע, ושיחק בכל קבוצות הילדים והנוער של המועדון.
בשנת 2011, כאשר היה בן 19, החל אורבן לשחק בקבוצה הבוגרת של קייזרסלאוטרן, ובמקביל שיחק בעיקר בקבוצת המילואים.
את הופעת הבכורה שלו בקבוצה הבוגרת ערך אורבן בהפסד 0–3 לבאיירן מינכן באוגוסט 2011, במשחק במסגרת הבונדסליגה.
בתום עונה זו נשר אורבן עם קייזרסלאוטרן לבונדסליגה השנייה.
בעונות הבאות הפך אורבן לשחקן משמעותי הרבה יותר בקייזרסלאוטרן, ואף מונה כקפטן, אך לא הצליח להעפיל עם הקבוצה בחזרה לבונדסליגה.
בקיץ 2015 אורבן ניצל סעיף יציאה בחוזהו וחתם לארבע שנים בשורות ר.ב.
לייפציג, מועדון שנבנה במטרה להתברג בצמרת הכדורגל הגרמני תוך זמן קצר.
אוהדי קייזרסלאוטרן לא אהבו את המעבר של שחקן ששיחק 18 שנה בקבוצה, למועדון שהוא מתחרה ישיר של הקבוצה על העלייה לבונדסליגה.
לייפציג באופן מיידי, ויחד עם מרווין קומפר יצר חוליית הגנה איכותית, והקבוצה סיימה את עונת 2015/16 במקום השני והעפילה לבונדסליגה לראשונה בהיסטוריה.
בעונת 2016/17 אורבן היה חלק מהצלחתה הגדולה של ר.ב.
לייפציג, שכבר בעונת הבכורה שלה בבונדסליגה סיימה במקום השני עם 67 נקודות.
בעונת 2017/18 אורבן המשיך להיות חלק משמעותי בר.ב.
לייפציג, וסיים עם הקבוצה במקום השישי בבונדסליגה.
לאורבן שתי הופעות במדי נבחרת גרמניה עד גיל 21. עם זאת, בחר אורבן בספטמבר 2018 לשחק דווקא בנבחרת הונגריה, דבר שהתאפשר לו מאחר שאביו הונגרי (אינו קשור לויקטור אורבן).
נכלל בסגל נבחרת הונגריה ליורו 2020 ו-2024.
וילטורד, נסיכת בוואריה , הייתה בתו של לודוויג השלישי, מלך בוואריה ואשתו של וילהלם קרל, דוכס אוראך.
וילטורד נולדה ב-10 בנובמבר 1884 במינכן, ללודוויג, נסיך בוואריה ולמריה תרזה מאוסטריה-אסטה, בתם של פרדיננד קרל ויקטור, ארכידוכס אוסטריה-אסטה ואליזבת פרנציסקה, ארכידוכסית אוסטריה.
בשנת 1913 עלה אביה לשלטון, לאחר הדחת בן דודו אוטו, מלך בוואריה, והוכתר כלודוויג השלישי, מלך בוואריה, אולם הוא נאלץ להתפטר מתפקידו לאחר מלחמת העולם הראשונה.
ב-26 בנובמבר 1924 התחתנה וילטורד עם וילהלם קרל, דוכס אוראך, שהיה אלמן מאשתו הראשונה אמליה, דוכסית בבוואריה.
לבני הזוג לא נולדו ילדים, ובשנת 1928 מת וילהלם.
לאחר מותו התגוררה וילטורד באוברסטדורף ולא התחתנה שוב, וב-28 במרץ 1975 היא מתה בביתה.
וילחיבקה (באוקראינית: Вільхівка; בהונגרית: Ölyvös, אֶייְוֶוש; ברוסית: Ольховка, אולחובקה; בצ'כית: Vlachovo, ולחובו; בסלובקית: Oljachova, אוליאחובה; ביידיש: לאכיף) הוא כפר במחוז זקרפטיה שבמערב אוקראינה.
ראשוני היהודים הגיעו למקום בתחילת המאה ה-19 והתפרנסו ברובם מחקלאות.
בשנת 1941 גויסו גברי העיר לעבודות כפייה ובסוף אותה שנה גורשו מהעיר מספר משפחות ללא אזרחות הונגרית.
באמצע מאי 1944 שולחו יהודי העיר להשמדה במחנה אושוויץ.
וילחיבצי (באוקראינית: Вільхівці; בהונגרית: Irhóc, אירהוץ; ברוסית: Ольхо́вцы, אולחובצי; ביידיש: ווילחאוויץ) הוא כפר במחוז זקרפטיה שבמערב אוקראינה.
יהודים התיישבו במקום בתחילת המאה ה-18 ובשנת 1768 היו בכפר 11 משפחות יהודיות.
הקהילה היהודית הוקמה רשמית בשנת 1830 אז גרו בכפר 63 יהודים.
לקהילה היו בית כנסת ובית עלמין
בשנת 1941 גורשו מספר משפחות ללא אזרחות הונגרית ונרצחו באזור קמניץ-פודולסקי, בשנת 1944 נשלחו יתר היהודים למחנה ההשמדה אושוויץ.
וילי לויד אנדרסון הבן הוא כדורסלן עבר אמריקאי, אשר שיחק באופן פעיל בין השנים 1988–1998. ממוצעיו הכוללים לאורך 9 עונותיו בליגת ה-NBA הם 12.2 נקודות, 3.8 ריבאונדים ו-3.8 אסיסטים למשחק.
כמו כן שיחק עבור קבוצות היורוליג אולימפיאקוס, א.א.ק.
אחיו המבוגר של כדורסלן העבר שנדון אנדרסון, אשר שיחק ב-NBA בין השנים 1996–2006.
אנדרסון נולד בעיר גרינוויל שבקרוליינה הדרומית, וגדל באטלנטה, ג'ורג'יה.
בין השנים 1984–1988 למד באוניברסיטת ג'ורג'יה, ושיחק בקבוצת הכדורסל שלה תחת המאמן חבר היכל התהילה של כדורסל המכללות יו דורהם.
בשתי עונותיו הראשונות בליגת המכללות שימש כשחקן ספסל, ובשתי העונות הבאות הוביל את קבוצתו הן בנקודות והן באסיסטים, עם ממוצעים של 16.3 נקודות ו-4.4 אסיסטים למשחק.
בסיום עונתו האחרונה בג'ורג'יה השתתף אנדרסון בטורניר הכדורסל של אולימפיאדת סיאול (1988), כשחקן נבחרת ארצות הברית, לצדם של כוכבי מכללות נוספים כגון דייוויד רובינסון, מיץ' ריצ'מונד, דני מאנינג ודן מארלי.
לאחר שהפסידה בחצי גמר הטורניר מול נבחרת ברית המועצות, גברה נבחרת ארצות הברית על נבחרת אוסטרליה במשחק על המקום השלישי, וזכתה במדליית הארד.
לאורך הטורניר קלע אנדרסון 5.0 נקודות בממוצע למשחק.
בדראפט ה-NBA 1988 נבחר אנדרסון על ידי סן אנטוניו ספרס, בבחירה העשירית.
כבר במשחקו הראשון ב-NBA הצטיין עם 30 נקודות, 6 אסיסטים ו-5 ריבאונדים בניצחון הספרס מול לוס אנג'לס לייקרס, ועד לסיום עונת הרוקי שלו המשיך להציג יכולת גבוהה עם ממוצעים של 18.6 נקודות (ראשון בספרס), 5.1 ריבאונדים, 4.6 אסיסטים ו-1.9 חטיפות למשחק.
בעונה העוקבת קלע 15.7 נקודות למשחק, וסייע לקבוצתו להעפיל לחצי גמר האזור המערבי בפלייאוף, לראשונה מזה 7 שנים.
ב-4 העונות הבאות נותר אחד השחקנים הבולטים של סן אנטוניו, לצדם של דייוויד רובינסון, טרי קאמינגס, שון אליוט, רוד סטריקלנד ודייל אליס, והעמיד ממוצעים של 11.9 נקודות ו-4.3 אסיסטים למשחק.
בעונת שותף אנדרסון ב-38 משחקים בלבד בשל פציעות ברגליו, וקלע 4.9 נקודות למשחק, בעוד הספרס העפילו לגמר האזור המערבי.
בדראפט ההרחבה של שנת 1995 נבחר אנדרסון על ידי טורונטו ראפטורס, והצטרף אליה לאחר 7 עונות רצופות בסן אנטוניו.
לאחר 49 משחקים בטורונטו, הועבר לצד ויקטור אלכסנדר בטרייד לניו יורק ניקס, בתמורה לדאג כריסטי והרב ויליאמס.
בפלייאוף 1996 העפיל עם הניקס לחצי גמר האזור המערבי, כמחליפם מהספסל של ג'ון סטארקס ואנתוני מייסון.
בתחילת עונת 1996/1997 חתם על חוזה באולימפיאקוס מליגת העל היוונית והיורוליג, אך כבר לאחר 10 משחקים, בהם קלע 11.8 נקודות, עזב את הקבוצה.
בינואר 1997 הצטרף למיאמי היט עד לסיום עונת .
בפלייאוף 1997 שותף ב-9 מתוך 17 משחקי קבוצתו, אשר הפסידה מול שיקגו בולס בגמר האזור המזרחי.
בקיץ 1998 חתם על חוזה במכבי תל אביב, אך כבר לאחר שישה משחקים שוחרר מהקבוצה ופרש ממשחק, בגיל 32.
וילי ג'וליוס גרין הוא כדורסלן עבר ומאמן כדורסל אמריקאי.
שיחק בליגת ה-NBA בין השנים 2003–2015, וממוצעיו הכוללים לאורך התקופה הם 8.3 נקודות, 1.8 ריבאונדים ו-1.4 אסיסטים למשחק.
מאז שנת 2021 משמש כמאמן קבוצת ניו אורלינס פליקנס.
גרין נולד וגדל בדטרויט שבמישיגן, ובין השנים 1999–2003 למד באוניברסיטת דטרויט מרסי.
בעונתו האחרונה בקבוצת הכדורסל של האוניברסיטה, 2002/2003, הוביל את כל שחקני מחוז Horizon עם ממוצע של 22.6 נקודות למשחק, וזכה בתואר השחקן המצטיין של המחוז.
בדראפט ה-NBA 2003 נבחר גרין בבחירה ה-41 על ידי סיאטל סופרסוניקס, ומיד הועבר בטרייד לפילדלפיה 76'.
במהלך 7 עונותיו בקבוצה פתח במחצית מהמשחקים בהם שותף, ותרם 9.4 נקודות בממוצע למשחק.
במשחק האחרון של עונת קלע שיא קריירה של 37 נקודות בניצחון קבוצתו מול טורונטו ראפטורס.
עונתו הפורייה ביותר הייתה , בה שימש כשחקן חמישייה קבוע ורשם שיא קריירה של 12.4 נקודות בממוצע למשחק.
בספטמבר 2010 הועבר עם ג'ייסון סמית' בטרייד לניו אורלינס הורנטס, בתמורה לדריוס סונגאילה וקרייג בראקינס.
בעונתו היחידה בקבוצה קלע 8.7 נקודות בממוצע למשחק, כמחליפו מהספסל של מרקו בלינלי.
בקיץ 2012 הועבר בטרייד ללוס אנג'לס קליפרס, בתמורה לזכויות הדראפט על סופוקליס שחורציאניטיס.
בעונת העפיל עם הקליפרס לסיבוב השני בפלייאוף, לראשונה בקריירה שלו.
ביוני 2014 הצטרף לאורלנדו מג'יק.
לאורך עונת קלע 6.9 נקודות בממוצע למשחק עבור המג'יק, ובסיומה פרש ממשחק, בגיל 33.
לקראת עונת הצטרף גרין לצוות האימון של גולדן סטייט ווריורס, אותה אימן סטיב קר.
בכל שלוש עונותיו בתפקיד העפילה גולדן סטייט לסדרת גמר ה-NBA, ובשתיים מתוכן (2017 ו-) זכתה באליפות הליגה.
ביוני 2019 מונה לעוזר מאמן בפיניקס סאנס, תחת המאמן הראשי מונטי ויליאמס.
ביולי 2021 מונה למאמן הראשי של קבוצת ניו אורלינס פליקנס.
וילי-ארנו זובו בולי הוא כדורגלן צרפתי, המשחק בעמדת הבלם בקבוצת נוטינגהאם פורסט מהפרמייר ליג ובנבחרת חוף השנהב.
בולי שיחק בנוער עבור שלושה מועדונים.
את הופעת הבכורה שלו עשה עם קבוצת המילואים של אוסר.
ב-16 באפריל 2011, ערך את הופעת הבכורה שלו בליגת העל הצרפתית מול טולוז.
שבוע לאחר מכן הבקיע את שער הבכורה מול לאנס.
בולי היה שחקן הרכב קבוע בעונת 2011/12 עם 33 הופעות ושער אחד אבל ירד ליגה עם הקבוצה לאחר שסיימה במקום האחרון.
ב-1 בספטמבר 2014, עבר בולי לפורטוגל והצטרף לבראגה בעסקה לארבע שנים.
בעונה הראשונה שלו במועדון, שיחק בקבוצת המילואים של המועדון בליגה הפורטוגלית השנייה.
ב-31 באוגוסט 2016, חתם בולי על חוזה לחמש שנים בפורטו אך מיעט לשחק.
ב-8 ביולי 2017, בולי הצטרף לוולברהמפטון וונדררס בהשאלה לעונה אחת.
את הופעת הבכורה עבור המועדון ערך במחזור הראשון של עונת 2017/2018 בניצחון 1:0 נגד מידלסברו, וכבש את שערו הראשון ב-31 באוקטובר בניצחון 0–2 על נוריץ' סיטי.
לאחר שערך 37 הופעות רשמיות ועזר לקבוצה לעלות לפרמייר ליג, בולי חתם על חוזה קבוע בוולבס.
את הופעת הבכורה שלו בפרמייר ליג ערך ב-11 באוגוסט 2018, בתיקו 2:2 מול אברטון.
שבועיים לאחר מכן כבש את שער הבכורה בתיקו 1-1 מול מנצ'סטר סיטי.
בולי כבש את שערו הראשון אי פעם בתחרות האירופית של אופ"א במשחק שלב הבתים בליגה האירופית נגד בשיקשט ב-3 באוקטובר 2019, משחק בו ניצחה וולבס 0–1.
ב-1 בספטמבר 2022 חתם בנוטינגהאם פורטס.
בולי עבר לייצג את נבחרת חוף השנהב בשנת 2020 לאחר שהופיע בנבחרות הנוער של צרפת.
הוא ערך הופעה ראשונה בחוף השנהב בניצחון 1–2 על נבחרת מדגסקר ב-12 בנובמבר 2020.
וילוניה (בהונגרית: Vilonya) הוא כפר במחוז וספרם שבמרכז הונגריה.
בווילוניה חיו יהודים בתקופות זמן שונות:
וילי ג'ייקל היה צייר וליתוגרף גרמני אקספרסיוניסטי, חבר הזצסיון הברלינאי.
אביו של ג'ייקל היה מנהל אדמות ציבוריות ובמקור הוא התכוון להיות שומר יער, אך בריאות לקויה אילצה אותו לשנות את תוכניותיו.
בשנים 1906–1908 הוא למד בבית הספר לאמנות בברסלאו, ואז נרשם לאקדמיה לאמנויות של דרזדן, בהנחייתו של אוטו גוטמן צייר עיטורים.
בשנת 1913 עבר לברלין לעבוד כאמן חופשי והיה חבר בהזצסיון הברלינאי בשנת 1915. ארבע שנים לאחר מכן נבחר לחבר באקדמיה הפרוסית לאמנויות והפך למורה באוניברסיטת אמנויות בשנת 1925.
הציור המצליח הראשון שלו היה "המאבק", בד גדול ובו גבר שרירי עירום זועק.
בשנת 1928 הוענק לו פרס גיאורג-שליכט על "הדיוקן היפה ביותר של אישה גרמנית".
עבודתו הייתה חלק מתחרויות האמנות באולימפיאדת קיץ 1928 ובאולימפיאדת קיץ 1932.
הוא מונה לפרופסור חבר בשנת 1933, אך הודח עם עליית הנאצים לשלטון.
תלמידיו מחו, ובסופו של דבר הוא הוחזר.
אולם הניצחון הזה היה קצר מועד.
מי שלמד שיעורים אצלו ככל הנראה לא סיים את לימודיו, ובשנת 1937 חלק מיצירותיו סווגו רשמית כאמנות מנוונת.
בתגובה הוא צייר את "חריש בערב" (1939), שנועד לתאר את התפיסה הנאצית של דם ואדמה.
רבות מיצירותיו שרדו את המלחמה רק משום שהממשלה הנאצית הסירה אותן מברלין.
הוא איבד את הסטודיו שלו בהפצצה בשנת 1943 והוא נהרג במהלך פשיטה נוספת בתחילת השנה שלאחר מכן.
אחת מיצירותיו הגדולות, ציור קיר פרסקו בן ארבעה חלקים במאפיית באלזן בהנובר משנת 1917, נהרס מאוחר יותר בשנת 1944.
וילהלם גראף היה חבר בקבוצת ההתנגדות, הוורד הלבן (Weiße Rose) בגרמניה הנאצית, שהוצא להורג.
חסידי הכנסייה הקתולית בגרמניה מתייחסים לגראף כאל קדוש מעונה.
וילי גראף נולד בקוכנהיים ליד אויסקירכן.
בשנת 1922 עברה משפחתו לזארבריקן, שם ניהל אביו מרכז סיטונאי למכירת יין וניהל את יוהנישוף, אולם האירועים השני בגודלו בעיר.
גראף למד בבית הספר "גימנסיה לודוויגס".
לא עבר זמן רב לפני שהצטרף, בגיל אחת עשרה, ל"בונד נוידויטשלנד", תנועת נוער קתולית לנערים, שפעילותה נאסרה לאחר עליית הנאצים לשלטון בשנת 1933. בשנת 1934 הצטרף גראף ל-Grauer Orden ("המסדר האפור"), תנועה קתולית נוספת שנודעה ברטוריקה האנטי-נאצית שלה.
גראף סירב להצטרף לתנועת הנוער ההיטלראי למרות חובת ההצטרפות שהוטלה על בני הנוער.
בעוד שחברים עתידיים אחרים בתנועת הורד הלבן חיבקו את הנוער ההיטלראי בתחילה, גראף מעולם לא עשה זאת.
יתרה מכך, בספר הכתובות שלו הוא מחק את שמות החברים שהצטרפו לנוער ההיטלראי.
לאחר שסיים את לימודיו בתיכון, בשנת 1937 וסיים את הרייכסארבייטסדינסט (שנת שירות), החל את לימודי הרפואה שלו באוניברסיטת בון.
בשנת 1938 הוא נעצר יחד עם חברים אחרים "במסדר האפור" והואשם על ידי בית משפט במנהיים בפעילות בלתי חוקית של תנועות הנוער.
האישומים בוטלו מאוחר יותר במסגרת חנינה כללית שהוכרזה לרגל חגיגות האנשלוס.
תקופת שהותו בכלא לא החלישה את החלטתו להשתתף בפעילות או בארגונים אנטי-נאצים.
בתחילת 1940 גראף גויס לצבא גרמניה הנאצית.
בין 1940 ל-1942 השתתף גראף בפריסות מלחמה שונות באירופה ככוח עזר רפואי.
במהלך המלחמה הוא חווה את עומק הזוועות ובין היתר היה עד למראות בגטו ורשה בפולין והיחס הקשה לאזרחים רוסים.
הוא נחרד מהסבל שהיה עד לו.
בשנת 1942, כחבר באגודת הסטודנטים לרפואה באוניברסיטת לודוויג מקסימיליאן במינכן, הוא בא במגע עם ארגון ההתנגדות האנטי-נאצי, הוורד הלבן.
הוא הפך לחבר פעיל בקבוצת התנגדות זו, שבמרכזה עמדו הנס וסופי שול.
תפקידו העיקרי של גראף בתנועה היה לגייס חברים בערים אחרות ברחבי גרמניה.
הוא השתתף גם במסעות בהם צוירו גרפיטי נגד הנאצים וכתובות נגד שלטונו של היטלר.
ב־18 בפברואר 1943 נתפס וילי גראף יחד עם אחותו אנליזה במינכן.
ב־19 באפריל 1943 הוא נידון למוות בבית הדין העממי של גרמניה הנאצית בגין בגידה, פגיעה במאמץ המלחמתי, וקידום מטרות האויב.
הוא הוצא להורג בגיליוטינה ב־12 באוקטובר 1943 בכלא סטאדהיים במינכן, לאחר חצי שנה של בידוד.
במהלך תקופת 6 חודשים זו ניסה הגסטפו להוציא מידע מגראף על חברי הורד הלבן ותנועות אנטי-נאציות אחרות.
גראף לא הסגיר את חבריו, ולקח על עצמו את האשמה בפעילות הוורד הלבן על מנת להגן על חבריו לתנועה שטרם נעצרו.
לאחר המלחמה הועברו שרידיו לבית העלמין סנט יוהאן בזארבריקן.
שבעה בתי ספר בגרמניה נקראו על שמו, ביניהם "גימנסיה וילי-גראף" במינכן, זארבריקן-סנט.
בשנת 2003 הוענק לוילי גראף מעמד של אזרח כבוד של העיר זאבריקן לאחר מותו.
הכנסייה הקתולית בגרמניה כללה את גרף ברשימת המרטירים של המאה ה-20. בשנת 2017, הארכיבישוף של מינכן ופרייזינג, יזם את השלב הראשון בתהליך להפיכתו של גראף למבורך.
את דמותו של גראף גילם מקסימיליאן ברוקנר בסרט סופי שול - הימים האחרונים.
ויליאם גרסון פאסזמאנט היה שחקן אמריקאי-יהודי.
גרסון, ששיחק ביותר מ-75 סרטים ו-300 פרקים בסדרות טלוויזיה, היה מוכר בעיקר של תפקידו כסטנפורד בלאץ' בסדרה "סקס והעיר הגדולה" ברשת HBO ולאחר מכן בזכות תפקידו כמוֹזי בסדרת הטלוויזיה "צווארון לבן" של USA Network.
גרסון נולד למשפחה יהודית בהיילנד פארק שבניו ג'רזי לדונלד ומוריאל פאסזמאנט.
ב-1985 הוא קיבל תואר ראשון בתיאטרון ובאמנויות יפות מאוניברסיטת וסליאן והמשיך לתואר שני באמנויות יפות מבית הספר לדרמה של אוניברסיטת ייל.
בשנים 1986–1990 שיחק בשבעה פרקים של סדרת הטלוויזיה "מר בלוודיר".
בשנים 1996–1999 שיחק בשבעה פרקים של סדרת הטלוויזיה "NYPD Blue".
בשנת 1998 שיחק בתפקיד מרכזי בסיטקום "תשאל את הארייט" , שבוטל לאחר עונה אחת בלבד.
בשנים 1998–2004 שיחק ב-27 פרקים של סדרת הטלוויזיה המצליחה "סקס והעיר הגדולה", בתפקיד סטנפורד בלאץ'.
גרסון המשיך לגלם את הדמות גם בסרטי ההמשך, "סקס והעיר הגדולה" ו"סקס והעיר הגדולה 2".
בשנת 2007 שיחק בתפקיד מרכזי בסדרת הדרמה "ג'ון מסינסינטי" , שארכה עשרה פרקים.
ב-2009 שיחק בקומדיה "לידה כואבת".
בשנים 2009–2014 שיחק בתפקיד ראשי בסדרת הטלוויזיה המצליחה "צווארון לבן" בתפקידו של "מוזי", והשתתף ב-80 מתוך 81 הפרקים בסדרה.
בשנים 2015–2020 גילם את דמותו של ג'רארד הירש בחידוש הסדרה "הוואי חמש-אפס".
הוא השתתף בתפקידים קצרים במספר סרטים, כגון "לקום אתמול בבוקר", "לב אוהב", "הפריצה לאלקטרז", "הפלישה ממאדים", "משתגעים על מרי", "להיות ג'ון מלקוביץ'", "שישי הפוך", "המחנה הקסום" ועוד.
ב-9 בדצמבר 2021 עלתה לאוויר סדרת הספין אוף ל"סקס והעיר הגדולה", פשוט ככה בה חוזר גרסון על תפקידו כסטנפורד בלאץ'.
הופעתו בסדרה שודרה לאחר מותו.
ב-2009 אימץ גרסון ילד בן שבע.
ב-21 בספטמבר 2021 מת בביתו לאחר מאבק ממושך בסרטן הלבלב, בגיל 57.
וילי הורטנסיו ברבוסה (בפורטוגזית: Willie Hortencio Barbosa; נולד ב-15 במאי 1993 בקראבלאס שבברזיל) הוא כדורגלן ברזילאי המשחק בעמדת קשר הכנף.
וילי שחקן במגוון מועדונים בברזיל, ברומניה, בשווייץ ביוון ובבוליביה.
ב-6 בינואר 2022 חתם בעירוני קריית שמונה מליגת העל הישראלית.
וילובי איסט הוא פרוור בסידני, המנוהל על ידי עיריית וילובי (City of Willoughby).
הוא ממוקם כ-9 ק"מ צפונית למרכז העסקים הראשי של סידני.
וילובי איסט הוא אחד הפרוורים הקטנים ביותר מבין פרוורי סידני, כולו עירוני ואינו כולל גופי מים, יערות או פארקים.
הפרוורים המקיפים אותו הם נורת' וילובי מצפון, נורת'ברידג' מדרום, קאסלקרג, מידל קוב וקאסל קוב ממזרח ובמערב וילובי.
לפי מרשם התושבים מ-2016, כלל אוכלוסיית הפרוור מנתה 1,822 איש.
בפרוור ממוקם מסוף אוטובוסים ברחוב סטאן.
וילי בלאונט היה פוליטיקאי אמריקאי, חבר המפלגה הדמוקרטית-רפובליקנית, שכיהן כמושל טנסי השלישי בין השנים 1809 ל-1815. מאמציו של בלאונט לגייס כספים וחיילים במהלך מלחמת 1812 זיכו את טנסי בכינוי, "מדינת מתנדבים".
הוא היה אחיו למחצה הצעיר של מושל הטריטוריה הדרום-מערבית, ויליאם בלאונט.
וילי (מבוטא "ויילי") נולד ב-18 באפריל 1768 בבלאונט הול במחוז ברטי בפרובינציית קרוליינה הצפונית, לג'ייקוב בלאונט ולאשתו השנייה, האנה סלטר בלאונט.
הוא למד בקולג' של ניו ג'רזי (פרינסטון המודרנית) ובקינג'ס קולג' (קולומביה המודרנית).
הוא קרא משפטים עם השופט ג'ון סיטגריבס בניו ברן, צפון קרוליינה, בשנות ה-80 של המאה ה-18, והתקבל ללשכת עורכי הדין בקרוליינה הצפונית.
בשנת 1790, אחיו של וילי, ויליאם, מונה למושל הטריטוריה הדרום-מערבית החדשה, ווילי ליווה אותו לטריטוריה החדשה כדי לשמש כמזכירו הפרטי.
כאשר טנסי התקבלה כמדינה ב-1796, בית המחוקקים של המדינה מינה את וילי בלאונט לבית המשפט העליון למשפט ולשוויון (בית המשפט העליון של המדינה באותה תקופה), אם כי הוא דחה את המינוי או התפטר לפני שהוציא חוות דעת כלשהן.
לאחר מותו של ויליאם בלאונט בשנת 1800, וילי בלאונט לקח אחריות על כלכלת המשפחה, וגילה במהירות שהשקעות הקרקע המסוכנות של אחיו הותירו את המשפחה בחובות עמוקים.
בשנת 1802, הוא עבר למחוז מונטגומרי, טנסי, שם הקים מטע גדול, והחל בהדרגה לשקם את ענייניה הכספיים של המשפחה.
הוא ייצג את מחוז מונטגומרי בבית הנבחרים של טנסי מ-1807 עד 1809.
ב-1809, בלאונט התמודד על תפקיד המושל נגד הסנאטור לשעבר ואיש הגבול של ארצות הברית, ויליאם קוק (המושל המכהן ג'ון סווייר, היה מוגבל לתקופת כהונה).
שינויי אוכלוסייה החלו להעדיף את טנסי התיכונה ומערב טנסי על פני ביתו של קוק במזרח טנסי, ובלאונט ניצח בבחירות, 13,686 קולות מול 8,435. הוא נבחר מחדש ללא התנגדות ב-1811 וב-1813.
כמו קודמיו, סווייר וארצ'יבלד רואן, חלק ניכר מתפקידו של בלאונט כמושל הוקדש להתמודדות עם סכסוכים בין אינדיאנים ומתיישבים לבנים.
הוא ביקש בהתמדה לרכוש אדמות מהצ'רוקי והצ'יקסאו, וניסה לדכא את פעילותם של בני צ'וקטאו וקריק עוינים.
בתחילת כהונתו, הוא הציע במכתב לשר המלחמה ויליאם יוסטיס להעביר את הצ'ירוקי לאדמות ממערב לנהר המיסיסיפי, מעשה שבוצע שני עשורים מאוחר יותר על ידי הנשיא אנדרו ג'קסון.
הוא האשים גם את השבטים הצפוניים בכך שעודדו את בני קריק להתנכל למתיישבים לבנים, ובשלב מסוים ביקש מיוסטיס לשלוח חיילים לנתק את התקשורת בין השבטים הצפוניים והדרומיים.
במהלך כהונתו של בלאונט, טנסי חולקה לחמישה מחוזות שיפוטיים.
הוא חתם על צעדים נגד זיוף, וחוקק חקיקה ליישוב תביעות קרקע סותרות מתקופת טנסי לפני הקמת המדינה.
בלאונט גם חיפש שיפורי ניווט, פיקח על השלמת מסלול הכביש של קמברלנד (המחבר את נאשוויל לנוקסוויל), וקרא לנתיב מים שניתן לשייט מטנסי למוביל, אלבמה.
במהלך כהונתו השנייה והשלישית, בלאונט היה תפוס במלחמת 1812. במהלך החודשים הראשונים של המלחמה, הוא נאבק בחוסר תקשורת עם מחלקת המלחמה כשהמתין לאישור להורות למיליציה (בהנהגת אנדרו ג'קסון חסר סבלנות הולכת וגוברת) דרומה לניו אורלינס.
לאחר הטבח בפורט מימס ב-1813, קריאה לנשק שפרסם בלונט נענתה על ידי 3,500 מתנדבים.
אלה חולקו לשתי דיוויזיות בראשות ג'קסון וג'ון קוק, והורו דרומה לדכא את שבטי קריק העוינים.
בלאונט הצליח לגייס למעלה מ-300,000 דולר עבור המשלחת, סכום כסף מדהים לאותה תקופה.
המספר המפתיע של המתנדבים זיכה את טנסי בכינוי, "מדינת מתנדבים".
בסוף מלחמת 1812, בלאונט היה בשיא הפופולריות שלו.
ההיסטוריון JGM Ramsey כתב, "הפופולריות של ווילי בקרב ההמונים זכתה לשוויון רק לעיתים רחוקות." בשנת 1815, מגבלות כהונה חוקתיות מנעו ממנו לבקש כהונה רביעית ברציפות.
בשנת 1827, בלאונט התמודד על המושל מול חבר הקונגרס סם יוסטון וחבר הקונגרס לשעבר ניוטון קנון (המושל המכהן, ויליאם קרול, היה מוגבל לתקופת כהונה), אך הגיע למקום השלישי הרחוק, וזכה רק ב-1,784 קולות מול 44,243 ליוסטון ו-32,929 לקנון.
ב-1834, בלאונט ייצג את מחוז מונטגומרי בוועידה החוקתית של המדינה, אשר ניסחה מסמך חדש שיחליף את המסמך שהיה בתוקף מאז שהמדינה התקבלה ב-1796, ושיש לו קווי דמיון רבים לחוקת 1870 שעדיין בתוקף.
אחד ההבדלים העיקריים בין חוקת 1834 לקודמתה היה סמכויות גדולות בהרבה שהוענקו לרשות המבצעת מאשר במסמך הקודם.
בלאונט מת בנאשוויל, טנסי ב-10 בספטמבר 1835, ונקבר בבית הקברות גרינווד בקלארקסוויל.
בשנת 1878 הציבה המדינה אנדרטה גדולה על קברו.
בלאונט התחתן עם לוסינדה בייקר ב-1802. נולדו להם שתי בנות, אלייזה אן בלאונט ולוסינדה בלאנט.
בלאונט היה אחיו למחצה הצעיר של ויליאם בלאונט, חתום על חוקת ארצות הברית ומושל הטריטוריה הדרום-מערבית.
אח למחצה אחר, תומאס בלאונט, היה חבר קונגרס מקרוליינה הצפונית, ואחיין, ויליאם גריינג'ר בלאונט, ייצג את המחוז השני של טנסי בקונגרס בין השנים 1815–1819. וילי בלאונט היה סבא רבא של היל מקאליסטר, ששימש כמושל טנסי בשנות ה-30.
בשנת 1803 פרסם בלאונט ספר לימוד בבית הספר, A Catechetical Exposition of the Constitution of the State of Tennessee, אשר הודפס על ידי עורך עיתון בנוקסוויל, ג'ורג' רולסטון.
מאוחר יותר תכנן בלאונט לכתוב היסטוריה מקיפה של המדינה, אך עבודה זו מעולם לא הושלמה.
מחוז בלאנט, אלבמה, נקרא על שמו של וילי בלאונט על סיועו במהלך מלחמת קריק.
וילטון ארל הול היה פוליטיקאי אמריקאי, אשר כיהן כחבר הסנאט של ארצות הברית מטעם קרוליינה הדרומית.
הול נולד ב-11 במרץ 1901 בסטאר שבקרוליינה הדרומית, למד בבית ספר ציבורי ולאחר מכן באוניברסיטת פורמן בגרינוויל.
ב-1924 ייסד עיתון בוקר באנדרסון, קרוליינה הדרומית, וב-1929 רכש עיתון ערב.
ב-1935 הקים תחנת רדיו, WAIM.