tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
ספר זה, שהגיע למדפי הספרים של המלומדים שהתעניינו בסין, קיבע את נקודת ההשקפה של המערב לגבי החומה למשך שנים רבות.
רחבה מספיק כדי שחמישה או שישה פרשים יוכלו לרכב זה בצד זה בנוחות".
נשכחו כליל כל העובדות לפיהן בתקופה שבה נכתב הספר הייתה מרבית החומה בת 150 שנה בלבד, כי היו בה פרצות, וכי היא כשלה במטרתה העיקרית פעמים מספר.
הערצת הישועים לתרבות הסינית בכלל, ולחומה בפרט, הדביקה גם את הפילוסוף והסופר הצרפתי וולטר, אחד האינטלקטואלים הנודעים של התקופה ומאנשי הרוח הבולטים של עידן האורות.
הוא התייחס כמה פעמים בכתביו לחומה, וב-1756 תיאר את החומה בספרו "מסה על מנהגים ורוחם של אומות" (Essai sur les mœurs et l'esprit des nations).
לאחר שתיאר באורח מדויק למדי את החומה כפי שהיא מצפון לבייג'ינג (אם כי הוא הניח כמו כל הכותבים בתקופתו כי היא אחידה בממדיה לכל אורכה), הוא אפיין את החומה כ"מבנה שעולה על הפירמידות במצרים, הן בשימושו והן בממדיו".
הוא חזר על ההשוואה שמונה שנים אחר כך ב"" (Dictionnaire philosophique):
התלהבותו של וולטר שככה עם השנים.
ב-1776 הוא כתב במסגרת "מכתבים סיניים, הודיים וטרטריים" (lettres chinoises, indiennes et tartars):
במעבר שעשה וולטר מהערצה לזלזול בחומה הוא שיקף את נקודת ההשקפה של אירופה על סין שהשתנתה באותה תקופה מהערכה לתרבות ולממשל הסיניים לזלזול בסין כאימפריה המשותקת בשל הסגידה לעבר, ושמשאביה התרוששו במיזמים עצומים חסרי תועלת.
כדוגמה למיזם הגדול ביותר מסוג זה הפכה החומה לסמלה של הארץ שבה השתרעה.
היחס של הבריטים לחומה היה אמביוולנטי.
ב-1719, ארבעה חודשים לאחר שיצא לאור הספר רובינזון קרוזו, יצא לאור ספר ההמשך "ההרפתקאות הנוספות של רובינזון קרוזו".
הסופר דניאל דפו הטיל את גיבורו על חופה הדרומי של סין, ובסופו של דבר הוא הגיע אל החומה הגדולה.
כאן סקר קרוזו בבוז את ההשקעה המיותרת שלא הועילה כנגד הטטרים, והתרברב בכך שפלוגת ארטילריה בריטית תפיל את החומה בתוך זמן קצר.
לעומת דפו, שלא ראה את החומה במו עיניו, וכתב במיטב המסורת השוביניסטית הבריטית, חשו תיירים בריטים שכן הגיעו לחומה תחושות שונות לחלוטין.
שבעים שנה אחר כך, ב-1793 נשלח הרוזן ג'ורג' מקרטני (George Macartney; 1737–1806) לסין במטרה להיפגש עם הקיסר צ'יינלונג, על מנת לשכנעו לפתוח את סין למסחר עם בריטניה.
השליחות נכשלה, אבל בזמן שחיכו למפגש עם הקיסר סיירו מקרטני ואנשיו בסין.
על פי רשימותיהם שהודפסו אחר כך, הם התרשמו עמוקות מהחומה.
זיכרונותיהם והציורים הרומנטיים של החומה שצייר ויליאם הנרי פאריש (William Henry Parish) חיזקו את האגדה בדבר החומה הגדולה בת 2,000 השנים.
היחס של הבריטים לסין השתנה לאחר התבוסות שספג מהם צבא סין במלחמת האופיום הראשונה (1839–1842) ובמלחמת האופיום השנייה (1856–1860).
תבוסות אלו חיזקו את הרגשת העליונות הבריטית ואת הבוז שרחשו כלפי עמים נחותים מהם טכנולוגית.
תיירים בריטים כדוגמת ג'ורג' פלמינג (George Fleming) והנרי ראסל (Henry Russel) ניצלו את המצב המדיני החדש על מנת לתייר בסין, ולאחר שרשמיהם על החומה התפרסמו, החל גל של נוסעים מהמערב לפקוד את סין בכלל, ואת החומה בפרט.
מ-1860 ואילך נכתבו כמה מאות ספרי מסע שתיארו את החומה, וסוכנות הנסיעות "תומאס קוק" החלה לארגן סיורים אל החומה.
בכתיבתם חזרו הנוסעים על הפרטים השגויים הנוגעים לחומה: הטענה כי נבנתה על ידי הקיסר הראשון, כי היא רציפה, וכי היא אחידה ובנויה מלבנים.
חלק מאנשי המערב שקשרו כתרים לחומה שמו לב לתופעה המוזרה, שהסינים עצמם אינם מתלהבים מהחומה שבארצם.
תיירים מצאו שהמדריכים הסיניים אינם נלהבים להגיע לחומה, ואינם מוכנים לטפס עליה.
הסינים, שעבורם הייתה החומה סמל לבזבוז חסר תועלת, ומקום שבו מתו רבים מבני עמם בעת בנייתה ובהגנה עליה, הביטו בהשתאות על ההתלהבות שגילו אנשי המערב כלפי החומה.
אך בהדרגה, כשהחלה סין להתאושש מהמפלות ומההשפלות שהיו מנת חלקה במאה ה-19 ובמחצית הראשונה של המאה העשרים, הפכה החומה גם עבורם לסמל לאומי, שריד מהעבר הקיסרי המפואר.
שושלת צ'ינג הודחה מהשלטון בעקבות התקוממות ווצ'אנג ב-1911. כחצי שנה מאוחר יותר, ב-12 בפברואר 1912, הוקמה בנאנג'ינג הממשלה הזמנית של הרפובליקה הסינית (סינית: 中華民國, פיניין: Zhōnghuá Mínguó), כשבראשה עמד סון יאט-סן כנשיאה הזמני.
אך סון נאלץ לוותר על תפקידו לטובת יואן שה-קאי אשר פיקד באותו הזמן על "הצבא החדש" והיה ראש הממשלה תחת שלטון צ'ינג, כחלק מהסכם שנחתם להדחת הקיסר האחרון – הילד פויי.
עם מותו של יואן ב-1916 נחלק השלטון בין הממשל הרפובליקני החדש, ובין מצביאים מקומיים ששלטו באזוריהם עוד מתקופת צ'ינג.
ב-4 במאי 1919 התחוללו במרכזי הערים, בייחוד בבייג'ינג הבירה, הפגנות המוניות נגד הממשלה ונגד יפן.
עילת ההפגנות הייתה הסכמת הממשלה הסינית בעל פה לתנאי חוזה ורסאי, הסכם השלום הראשון לאחר מלחמת העולם הראשונה.
החוזה העביר את שטחי המושבה הגרמנית לשעבר בשאנדונג ליפן במקום להחזירם לריבונות סין, אף שגם היא הייתה אחת ממדינות ההסכמה.
הפגנות אלו היוו את תחילת דרכה של תנועת הארבעה במאי.
התנועה ביקרה את מדיניות הממשלה והתרפסותה-כביכול בפני המערב.
היא דגלה בנתק מהסממנים הייחודים לתרבות סין: המערכת השלטונית הקונפוציאנית הסגורה, הגדרת המעמדות החברתיים, תסביך העליונות כלפי הזרים וחוסר האמון כלפיהם, ובמקום זאת דגלה באימוץ ערכים מערביים חדשים: שוויון וזכויות אדם, והקמת מדינה חדשה על בסיס עקרונות הדמוקרטיה המערבית.
באותה תקופה שהה סון יאט-סאן בשאנגחאי, וכתב ספר שדן בתוכניתו לבנייתה מחדש של סין.
הוא חלק על הגישה של תנועת הארבעה במאי, משום שחשש שהתכחשות מוחלטת למסורת הסינית תמנע את השגת היעד של מדינה סינית מאוחדת שתפקידה לרשת את המודל הקיסרי הישן.
מלבד זאת, אומנם בתחילת המאה ה-20 הייתה סין "האיש החולה של אסיה", אבל עד המאה ה-18 היא הייתה המדינה החזקה בעולם, כשמאחוריה מצבור של ידע ותרבות בני אלפיים שנים.
מדוע להשליך כל זאת במקום לנסות למזג את הטוב שבכל העולמות?
סון יאט-סאן הציע בספרו תוכנית למודרניזציה של סין על בסיס טכנולוגיה מערבית ובמימון מערבי.
עם זאת הוא היה זקוק לסמל שיזכיר לבני עמו שהמסורת הסינית הייתה מסוגלת לגאונות טכנולוגית, ועם זאת שיהיה סמל עתיק מספיק כך שלא יהיה נתון במחלוקת.
ניתן לראות מהציטוט דלעיל שסון יאט-סאן קיבל את הדעה הנפוצה במערב שהחומה היא מבנה קדום מאוד, תוך כדי עיוות של ההיסטוריה לגבי יכולותיה ההגנתיות.
לאחר מותו של סון ב-1925, השתלט יורשו צ'יאנג קאי שק על המפלגה הלאומנית (הקוומינטנג), והצליח לאחד תחת שלטונו את מרבית דרום המדינה ומרכזה במערכה צבאית שנקראה המשלחת הצפונית.
לאחר שהצליח להביס גם את תומכי הקיסר בצפון, פנה צ'יאנג למלחמה באנשי המפלגה הקומוניסטית הסינית, שעד אותה תקופה נלחמו יחד אתו.
הקומוניסטים פרשו מהקוומינטנג ב-1927 וברחו להרים שבדרום סין.
ב-1934 יצאו הקומוניסטים מההרים שבשליטתם (שם הקימו את הרפובליקה הסינית-סובייטית) למצעד הארוך, מסע צבאי מפרך באזורים הטרשיים ביותר במדינה, כשהם מנהלים קרבות מאסף כנגד הכוחות הרפובליקניים שרדפו אחריהם, אל עבר צפון-מערבה של המדינה לפרובינציית שאאנשי, שם הקימו לעצמם בסיסי לוחמת גרילה.
במהלך המצעד הארוך הכירו הקומוניסטים במנהיגם החדש מאו דזה-דונג.
האזור שהקומוניסטים הגיעו אליו היה אזור גבעות לס צחיח, שבו החומה הסינית הייתה העצם הבולט ביותר.
גם עבור מאו הפכה החומה לסמל מעורר השראה של האומה שעבורה לחם, ובשנת 1935 הוא כתב את השיר הבא:
במאמציו של צ'יאנג קאי שק לחסל את האיום הקומוניסטי הוא התעלם מהאיום האמיתי שארב לפתחה של סין.
ב-1931 כבשה יפן את מנצ'וריה שבצפון-מזרח סין.
שנתיים אחר כך הגיע תורה של מונגוליה הפנימית.
כחלק מההסכם שנכפה על סין בשנת 1901 בעקבות כישלון מרד הבוקסרים, הוצב חיל מצב יפני קטן בשָׁאנְהָאיגְווָאן שבקצה המזרחי של החומה.
ב-1 בינואר 1933 ביים מפקד הכוח היפני במקום פיצוץ שכביכול כוון נגד אנשיו.
חיל המצב הסיני קיבל אולטימטום לפנות את המצודה, ומשסירב הופעלה נגדו הדיוויזיה השמינית היפנית, שהסתייעה במטוסי קרב, בטנקים ובהפגזה מן הים של הצי הקיסרי היפני.
יומיים אחר כך היה "המעבר הראשון תחת השמים" בידי היפנים, והסינים נסוגו לאחר שסבלו כ-2,000 הרוגים.
פחות מחודשיים אחר כך הם כבשו את ג'הול (המכונה גם זֶ'אחֶה, פרובינציה לשעבר בצפון-מזרח סין).
ב-11 במרץ 1933 בא תורה של החומה הגדולה, המכשול היחיד מעשי ידי אדם בדרך אל בירת סין, בייג'ינג.
היפנים הפעילו כוחות משולבים של רגלים, שריון ואוויר נגד הכוחות הסינים שהגנו על המעברים העיקריים.
רוב הצבא הסיני היה עסוק באותה עת במצור על הכוחות הקומוניסטים בדרום, ויחידות הצבא הסיני שהוצבו להגן על החומה היו דלות בחימוש עד כדי כך, שחלק מהחיילים השתמשו בחרבות נגד החיילים היפנים.
למרות היתרון הגדול של היפנים בחימוש ובכוח אדם מיומן הצליחו חלק מהמוצבים של הצבא הסיני שעל החומה, למשל במעברים בשִׂיפֶנְגְקוֹאוּ ובגוּבֵּייקוֹאוּ, להחזיק מעמד ולהדוף זמנית את התקפות היפנים.
אולם עד 20 במאי 1933 החליט הצבא הסיני לסגת מהחומה, וב-31 במאי נחתם הסכם טָאנְגְגוּ, על פיו התחייבו הסינים לפרז את האזור עד 100 קילומטרים דרומית לחומה (10 ק"מ צפונית לבייג'ינג) לאורך כ-400 קילומטרים, ולהכיר בסיפוח ג'הול למנצ'וריה היפנית.
על אף שההגנה על החומה הסתיימה בסופו של דבר בתבוסה, החודשיים שבהם החזיקו החיילים הסינים מעמד מול הצבא המודרני של יפן, כשחלקם מצוידים בחרבות בלבד, הפכו את החומה לסמל פטריוטי עבור הסינים.
כבר בזמן ההגנה על החומה חובר השיר "הגנו על החומה הגדולה שלנו" אותו שרו החיילים שהגנו עליה.
אחרי הכישלון ההרואי הופיעה החומה כסמל מלכד בסרט פטריוטי בשם "עשרת אלפים לי של הרים ומעברים" שצולם בשאנגחאי ב-1937. שיר הנושא מסרט זה מעלה על נס את החומה כמונומנט המלכד, בניגוד לעבר כשנועד להפריד, בין הטריטוריות השייכות לסין.
השיר פופולרי בסין גם בימינו.
גם הקומוניסטים אימצו את החומה כסמל המלכד את הסינים.
ב-1936 חיבר מאו שיר נוסף ובו כתב כי "בשני צדדי החומה הגדולה משתרעת האדמה לכדי מרחב עצום אחד".
התבוסות וההשפלות שהיו מנת חלקם של הסינים מול היפנים גרמו לדעת הקהל הסינית לתסוס כנגד המשך הניסיונות של צ'יאנג קאי שק להפנות את מרב המאמצים של הצבא הסיני לחיסול התנועה הקומוניסטית, במקום להתאחד לחזית אחת נגד היפנים.
ב-11 בדצמבר 1936 אסר גָ'אנְג שׂוֵּאלְיָאנְג, המפקד המקומי של צבא סין בשיאן את צ'יאנג קאי שק, והציג לו דרישות להפסיק מייד את מלחמת האזרחים כנגד הקומוניסטים, ולהפנות את כל המשאבים למלחמה ביפן.
צ'יאנג קאי שק נכנע והוחלט על הקמת חזית מאוחדת.
בדיעבד הייתה הפלישה היפנית לסין, שהצילה את הקומוניסטים מהשמדה, גם קרש הקפיצה להתחזקותם.
ב-1937 מנו כוחות הקומוניסטים כ-85,000 איש, ב-1945 בסוף מלחמת העולם השנייה, כבר מנה צבא השחרור העממי של הקומוניסטים כמיליון איש.
כשפרצה מחדש מלחמת האזרחים הסינית ביוני 1946 היו כוחותיו של מאו נכונים להתמודדות, וב-1949 הביסו את כוחותיו של צ'יאנג קאי שק, שנמלט אל האי טאיוואן, שם ייסד את הרפובליקה הסינית.
כחלק ממלחמת האזרחים כבש צבא השחרור העממי ב-1949 את שָׁאנְהָאיגְווָאן, המצודה המזרחית של החומה, וכוחותיו שעברו דרך השער היו לצבא האחרון שעבר דרך "המעבר הראשון תחת השמים" בדרכו לכיבוש סין.
ב-1 באוקטובר 1949 הכריז מאו דזה-דונג על הקמת הרפובליקה העממית של סין.
כהמנון הלאומי של המדינה החדשה נבחר "מארש המתנדבים", מארש שנכתב עבור סרט מ-1935, שגם הוא מפאר את החומה הגדולה כסמל של התנגדות עממית.
החומה כסמל מוזכרת בשורה השנייה של המנון הרפובליקה העממית של סין שבה נכתב "ניתן לבשרנו ודמנו להפוך לחומה הגדולה החדשה שלנו!".
החומה תחת הרפובליקה העממית של סין (1949 – עד ימינו)
עם סיום המלחמה הייתה החומה במצב קשה.
הקרבות שהתנהלו סביבה הוסיפו לנזק המצטבר של הזנחה ארוכת שנים.
בין השנים 1953–1957 ביצע הממשל הקומוניסטי שיפוץ בקטע בן 1,300 מטרים של החומה בבָּאדָאלִינְג, כיום האתר העיקרי בחומה לביקורי תיירים מבייג'ינג.
את ההצעה לביצוע השיפוץ העלה גְווֹ מוֹזְ'ווֹ (郭沫若, בפין-יין Guō Mòruò), סופר, משורר ונשיא האקדמיה הסינית למדעים, במטרה שהאתר ישמש לביקורי דיפלומטים.
ואכן, האתר שימש למטרה זו אפילו בתקופה שסין הייתה סגורה למערב (תקופת מסך הבמבוק), ומאז שנפתחה ביקרו בחומה מאות נכבדים מרחבי העולם.
עם זאת, מעבר למספר קילומטרים של החומה שעברו שיפוץ של ממש, הוזנחה יתרת החומה והיא אף סבלה נזקים מידי אדם.
איכרים פרקו אבנים ולבנים לשימוש משני בבנייה ובסלילת כבישים, והאדמה הנגוחה שבמרכז החומה נחפרה לשימוש כדשן.
במקרים מסוימים גם פוצצו חלקים מהחומה בדינמיט על מנת לפנות מקום לבניינים אחרים, או לשם שימוש משני באבני החומה.
ההרס המכוון התגבר בתקופת מהפכת התרבות (1966–1968).
סין החלה להיפתח למערב ב-1972 עם ביקורו ההיסטורי של נשיא ארצות הברית ריצ'רד ניקסון.
במסגרת הביקור הגיע ניקסון ב-23 באוקטובר לחומה הגדולה ושם הכריז כי "זוהי חומה גדולה ובוודאי שנבנתה על ידי עם גדול".
אבל השינוי האמיתי ביחס לשימור החומה החל בספטמבר 1984, שעה שדנג שיאופינג, מנהיגה של סין, החל במסע אידאולוגי שכותרתו "אהבו את סין, שחזרו את החומה הגדולה שלנו".
במשך חמש השנים שלאחר מכן הושקעו כספים רבים בשחזור ושיפור החומה.
שופץ קטע נוסף בן 750 מטרים סביב בָּאדָאלִינְג, ושופץ קטע במעבר הרים נוסף סמוך לבייג'ינג.
ב-1987 הכריזה אונסק"ו על החומה הגדולה של סין כאתר מורשת עולמית.
במקביל נמשך הקו הרשמי של הצגת החומה הגדולה כסמל לאחדות סין וליצירתיות של תושביה הקדומים באמצעות סדרות דוקומנטריות בטלוויזיה, או כרקע קבוע למחזה המוזיקלי "שיר המהפכה הסינית" שחגג 45 שנות שלטון קומוניסטי.
גם מתנגדי המשטר השתמשו בחומה כסמל, אבל במשמעות שונה לגמרי.
ביוני 1988 שודרה בטלוויזיה הסינית סדרה בת שישה פרקים "קינה לנהר" (河殇 בפין-יין Héshāng) שבמסווה של תיאור היסטורי כללה ביקורת חבויה על המשטר הנוכחי.
על רקע של תמונות מהחלק החרב של החומה מצפון-מערב סין, הוצגה החומה הגדולה בסדרה כסמל לבדלנות הסינית שמנעה מסין קשר עם העולם החיצוני ולכן מנעה גם סחר, פתיחות, קדמה, מדע ועושר.
שנה אחר כך התחוללו המחאות בכיכר טיין-אן-מן, סדרה של הפגנות שהסתיימו בטבח מפגינים על ידי הצבא הסיני.
סדרת הטלוויזיה הואשמה כאחד הגורמים העיקריים להפגנות, וכותב התסריט סוּ שְׂיָאוקָאנְג נמלט לחו"ל.
עשר שנים אחר כך נערכו חגיגות בבייג'ינג לקראת החזרתה של הונג קונג לידי סין, ובמפגן נבנתה החומה הגדולה תוך שימוש בגופם של אתלטים סינים.
למרות הטבח בכיכר טיין-אן-מן המשיכה הממשלה הסינית לדבוק בשיטת הממשל הקומוניסטי הייחודי, מדיניות כלכלית קפיטליסטית ושלטון של מפלגה אחת.
המדיניות הכלכלית הייתה ועודנה הצלחה גדולה, והחומה הגדולה השתלבה בנוף החדש.
עסקים רבים קמו סביב החומה ומיליוני תיירים נוהרים אליה מדי שנה.
החומה שולבה באירועי ספורט כדוגמת תחרויות אופניים באולימפיאדת בייג'ינג (2008), ומדי שנה נערכת בה ריצת מרתון.
חברות סיניות רבות שילבו את החומה הגדולה בשמן או בסמלן המסחרי, כדוגמת חברת בנייה, חברה לייצור מכוניות, חברת כרטיסי אשראי, חברה לייצור יין, חברת תעופה וחברה לייצור צמיגים.
ב-2007 נבחרה החומה הגדולה של סין כאחד משבעת פלאי תבל החדשים במשאל פרטי דרך האינטרנט.
המנטליות של החומה הגדולה כאמצעי שנועד לבודד את הסינים מדעות מסוכנות המגיעות מהעולם החיצון חדרה גם לחידוש המודרני שהתפשט במהירות בסין, האינטרנט.
על מנת למנוע שימוש בכלי זה כאמצעי לקבלת מידע או להתאגד, מפעילה ממשלת סין שרתים ותוכנות ומעסיקה עשרות אלפי אנשים בבדיקה של התעבורה באינטרנט, פעילות שזכתה לכינוי "חומת האש הגדולה" (The Great Firewall).
חלקים מהחומה צפונית לבייג'ינג ובסמוך למרכזי תיירות נשמרו במצב סביר, ולעיתים אף עברו שיפוץ יסודי, אבל במקומות רבים אחרים החומה במצב רעוע, חלקה חרבה, ובמקומות מסוימים היא נעלמה כליל.
בחלקים מסוימים משמשת החומה כאתר משחקים של כפרי הסביבה, או שאבנים ולבנים נלקחו ממנה על מנת לבנות בניינים וכבישים.
חלקים מהחומה סובלים מתופעות של גרפיטי וונדליזם.
חלקים אחרים נהרסו בכוונה, למשל בתקופת מהפכת התרבות, כאשר המשמרות האדומים ראו בהרס החומה חלק מהמאבק ב"סמלים ישנים", או משום שהחומה הפריעה לבנייה.
על פי סקר שערך ארגון "חברת החומה הגדולה של סין" ביוני 2006, רק 20% מהחומה הגדולה הם במצב סביר, 30% הם עיי חורבות, והשאר, כ-50% מהחומה, נעלמו כליל.
בשנת 2019 פרסמה מממשלת סין כי 18.4% ממבנה החומה במצב רעוע, 27.1% בסכנת היעלמות ו–24.1% כבר נעלמו.
השמדה מכוונת של היער הטבעי וטעויות תכנון גרמו למדבור מואץ בחלקה המערבי של החומה וסופות חול ושיטפונות, שהתחזקו באזור נטול הצמחייה, פגעו ועדיין פוגעים בחומה באורח קשה.
במהלך הקמת דרכים חוצות נהרסו קטעים בחומה על-מנת לאפשר מעבר.
גם מפעלי התעשייה הכבדה שהוקמו בסין פגעו בחומה.
כך לדוגמה מפעלי נייר בג'ונְגוֵיי ומפעלים פטרוכימיים ביֵנְצְ'ה שבנינגשיה הרסו חלקים מהחומה.
יותר מ-60 קילומטרים מהחומה במחוז גאנסו עתידים להיעלם במהלך עשרים השנים הקרובות בשל סחיפה מסופות חול.
במקומות מסוימים נשארו חומות בגובה של פחות משני מטרים, שגובהן המקורי בעת בנייתן היה מעל לחמישה מטרים.
מגדלי התצפית המרובעים המאפיינים את התמונות הידועות של החומה נעלמו כליל.
קטעים רבים מחלקה המערבי של החומה בנויים מלבני בוץ, ולא מלבנים או מאבן, ולכן הם רגישים יותר לסחיפה.
המאמצים לשמר את החומה מתנהלים בשני מישורים.
בסוף 2006 נחקק חוק המגן על החומה בשלמותה.
פגיעה בחומה היא עבירה פלילית ומי שנתפס כשהוא מנסה להרוס חלקים מהחומה, או אף לקיים מסיבות עליה, נקנס.
כחוקים קודמים שמטרתם להגן על החומה, גם חוק זה סובל מהיעדר אכיפה.
המישור השני הוא ארגוני מתנדבים.
הארגון החשוב ביותר הוא "חברת החומה הגדולה של סין" (中国长城学会), שהוא ארגון סיני בלתי ממשלתי שנוסד ב-1987 ועוסק במחקר ובמיזמי שימור.
ארגון נוסף הוא "ידידים בינלאומיים של החומה הגדולה" (International Friends of the Great Wall), ארגון שייסד ויליאם לינדסי (William Lindesay), אנגלי המתגורר מ-1987 בסין.
הארגון ערך מבצעים לניקוי החומה הגדולה, מסעי הרצאות בעולם במטרה למשוך את תשומת הלב הבינלאומית אליה, סקרים כהכנה לשימור ועוד.
מבצעים הקוראים למתנדבים מכל העולם להגיע לסין על מנת לנקות את החומה עורך גם הארגון "Abroad China".
חלק מהקושי בשימור החומה נובע מכך שהיא נבנתה בידי שושלות רבות שהשתמשו בשיטות ובחומרים מגוונים.
חוקר אוסטרלי אף טוען כי מדובר ברשת של חומות.
באוגוסט 2023 הרסו פועלי בניין קטע מהחומה 350 ק"מ ממזרח לבייג'ינג כדי שיוכלו לעבור עם מחפר.
להלן אתרי החומה העיקריים ממזרח למערב:
שָׁאנְהָאיגְווָאן (山海關; פין-יין Shānhǎi Guān; מילולית "מעבר בין הר לים") – מצודה בקצה המזרחי של החומה בחביי, בנקודה בה החומה מגיעה לים בוהאי, כ-300 קילומטרים מזרחית לבייג'ינג.
צורת המצודה ריבועית והיקפה כ-4 קילומטרים.
גובה החומות 14 מטרים ועוביין שבעה מטרים.
הצד המזרחי, הדרומי והצפוני מוקפים בתעלת מגן עמוקה ורחבה שהמעבר מעליה אפשרי בגשר מתרומם.
בכל ארבעת צדי החומה נקבעו שערים.
בשל הזנחה נותר רק השער המזרחי שמעליו הכתובת המכריזה "המעבר הראשון תחת השמים" (天下第一关).
כארבעה קילומטרים דרומית למצודת שָׁאנְהָאיגְווָאן מצויה הנקודה המזרחית ביותר בחומה הגדולה של סין.
בנקודה זה נכנסת החומה כ-20 מטרים לתוך ים בוהאי ובשל הדמיון לדרקון גדול השותה מים מכונה קטע זה "ראש הדרקון העתיק".
סְה-מָאטָאי (司馬臺; פין-יין Sīmǎtái) – קטע בחומה, 120 קילומטרים צפונית-מזרחית לבייג'ינג, השולט על הגישה לגוּבֵּייקוֹאוּ, מעבר הרים אסטרטגי בחלק המזרחי של החומה הגדולה.
במקום זה הוקמה חומה בתקופת שושלת צ'י הצפונית (550–577), והיא נבנתה מחדש בתקופת שלטונו של קיסר מינג הראשון.
אורכו של קטע החומה של סְה-מָאטָאי הוא 5.4 קילומטרים היא מחולקת על ידי עמק לשני חלקים ובה 35 מגדלי איתות.
החומה בנויה על קו הרכס של הרי יֵן וידועה בתלילותה.
גִ'ינְשָׁאנְלִינְג (金山岭; פין-יין Jīnshānlǐng; "הר מוזהב") – קטע בחומה, 125 קילומטרים צפונית-מזרחית לבייג'ינג באזור ההררי של נפת לְווָאנְפִּינְג.
ממזרח לקטע זה נמצא קטע סה-מאטאי, וממערב לו קטע מוּטְייֵנְיוּ.
קטע זה נבנה החל מ-1570. אורכו 10.5 קילומטרים ובו חמישה מעברים, 67 מגדלי שמירה ושני מגדלי איתות.
חלק מקטע זה שופץ ומצבו טוב, אך מצבו הולך ומידרדר ככל שמתקרבים לסה-מאטאי.
מוּטְייֵנְיוּ (慕田峪; פין-יין Mùtiányù) – קטע בחומה, 70 קילומטרים צפונית-מזרחית לבייג'ינג באזור ההררי של נפת חוּאָיז'וֹאוּ.
ממזרח לקטע זה נמצא קטע גִ'ינְשָׁאנְלִינְג, וממערב לו קטע גְ'ייֵנְקוֹאוּ.
קטע זה נבנה ב-1569, על בסיס חומה קדומה יותר מתקופת שושלת צ'י הצפונית, ושופץ ב-1988. אורך הקטע 2,250 מטרים ובו 22 מגדלי שמירה, כאשר בין שלושת מגדלי השמירה המגנים על מעבר מוּטְייֵנְיוּ יש מעבר בתוך החומה, תופעה כמעט ייחודית לאורך החומה.
קטע זה בנוי מאבני גרניט.
גובה החומה 7–8 מטרים ורוחבה בחלקה העליון 4–5 מטרים.
גְ'ייֵנְקוֹאוּ (箭扣; פין-יין Jiankou; "כניסת החץ") – קטע בחומה, 73 קילומטרים צפונית לבייג'ינג באזור ההררי של נפת חוּאָיז'וֹאוּ.
ממזרח לקטע זה נמצא קטע מוּטְייֵנְיוּ, וממערב לו קטע חְוָאנְגְחְווָצֶ'נְג.
חלקו המרכזי של קטע זה בחומה בנוי על שפת הצוק, ומכיוון שרק חלק קטן שופץ בקטע זה הוא חרב בחלקו ומסוכן לטייל בו.
חְוָאנְגְחְווָצֶ'נְג (黄花城; פין-יין Huánghuāchéng; "עיר הפרחים הצהובים") – קטע בחומה, 100 קילומטרים צפונית לבייג'ינג.
20 קילומטרים מזרחית לקטע זה נמצא קטע מוּטְייֵנְיוּ, וממערב לו נמצא קטע בָּאדָאלִינְג.
קטע זה לא שופץ, הוא חרב למחצה, ונכון לשנת 2020 הוא סגור לסיור.
ג'וּ'יוּנְגגְווָאן (居庸關; פין-יין Jūyōng Guān; "מעבר המגורים הפשוטים") – כ-60 קילומטרים צפונית-מערבית לבייג'ינג, המעבר העיקרי לבייג'ינג מצפון, ולכן נתיב הפלישה הנפוץ לסין.
המצודה שנבנתה במעבר נועדה לחסום עמק ברוחב 100 מטרים ובאורך של 18 קילומטרים.
דרך מעבר זה פלשו המונגולים לסין, ולכן אחת הפעולות הראשונות של חוֹנְגְווּ, הקיסר הראשון בשושלת מינג, הייתה לבצר את המעבר, כך שבפועל היווה האתר את נקודת ההתחלה של החומה הסינית של ימינו.
בָּאדָאלִינְג (八达岭; פין-יין Bādálǐng; "שמונה פסגות בולטות" או גם "פסגה המובילה לכל הכיוונים") – קטע בחומה, 70 קילומטרים צפונית-מערבית לבייג'ינג באזור ההררי של נפת יֵנְצִ'ינְג, 10 קילומטרים מערבית לג'וּ'יוּנְגגְווָאן.
זהו הקטע הראשון בחומה ששופץ (ב-1957), והקטע הראשון שנפתח לתיירים.
גם כיום זהו גם הקטע המתוייר ביותר בחומה ולכן גם הממוסחר ביותר, ומגיעים אליו מיליוני תיירים בשנה.
אורך קטע זה 5 קילומטרים ובו 19 מגדלי שמירה.
גובה החומה בין שמונה ל-10 מטרים ורוחבה שישה מטרים בבסיסה וחמישה בחלקה העליון, מה שאפשר לחמישה פרשים לרכוב זה לצד זה.
מגדלי שמירה ותצפית נמצאים כל 500 מטרים.
הנקודה הגבוהה ביותר בחומה בקטע זה היא בֵּייבָּאלוֹאוּ (北八樓) בגובה 1,1015 מטרים מעל פני הים.
גְ'יָאיוּ'גְווָאן (嘉峪關; פין-יין Jiāyù Guān; "מעבר העמק הנעים") – מצודה בקצה המערבי של החומה בגאנסו, מכונה גם "המעבר הראשון והגדול ביותר תחת השמים" (天下第一雄关).
המצודה מוקפת חומה וחפיר בקצה המערבי של חומת סין.
צורתה כשל טרפז, שטחה 33,500 מטרים רבועים, היקף חומותיה 733 מטרים וגובהן 11 מטרים.
החומה הגדולה מתחברת למצודה מצדה הצפוני והדרומי.
במצודה שני שערים, בצדה המזרחי והמערבי.
המצודה נבנתה לראשונה ב-1372 והורחבה כהכנה לפלישת טימור לנג שלא התממשה בתחילת המאה ה-15.
החל מאמצע המאה ה-18 החלה להתגבש האמונה כי ניתן לצפות בחומה הגדולה של סין מהירח בעין בלתי מזוינת.
אחד המקורות הראשונים לאמונה זו מופיע במכתב שכתב האנטיקוואר והארכאולוג החובב האנגלי ויליאם סטקלי (William Stukeley) ב-1754:
טענות דומות הופיעו ב-1893, ב-1909, ואפילו בגיליון פברואר 1923 של הירחון נשיונל ג'יאוגרפיק.
פרסומו העיקרי היה סדרת הספרים "מדע וציוויליזציה בסין" (Science and Civilisation in China – מוכר לרוב בתור SCC), סדרת ספרים גדולה המתפרסת על פני שנות עבודה רבות, ובה טען כי החומה "נחשבת כמפעל היחיד מעשי ידי אדם שאסטרונומים ממאדים הצופים בכדור הארץ יוכלו לראותו".
ארתור ולדרון (Arthur Waldron) מעלה בספרו "החומה הגדולה של סין: מהיסטוריה למיתוס" את ההשערה שמקורה של אמונה זו בהתפעמות מתעלות מאדים, האמונה שהתבססה על הטלסקופים הראשונים בעלי כושר ההפרדה הנמוך, כי על פני מאדים יש תעלות שנכרו על ידי יצורים תבוניים.
הרוחב המקסימלי של החומה הגדולה הוא 9.1 מטרים והצבע שלה דומה לגון הקרקע עליה היא עומדת.
בהתבסס על האופטיקה של כושר ההפרדה (מרחק מול מפתח העדשה, כמה מילימטרים בעין האנושית, כמה מטרים בטלסקופים הגדולים), רק עצם שיש קונטרסט סביר בינו לבין סביבתו ושקוטרו כ-100 קילומטרים ויותר (דקת קשת אחת) ייראה לעין בלתי מזוינת מהירח, שמרחקו הממוצע מכדור הארץ הוא 384,393 קילומטרים.
רוחבה של החומה הגדולה כפי שהיא נראית מהירח זהה לרוחבה של שערת אדם כפי שהיא נצפית ממרחק של שלושה קילומטרים.
על מנת לצפות בחומה מהירח נדרש כושר הפרדה חזק פי 17,000 מראייה טובה (שש שש).
שלא במפתיע, אף אחד מהאסטרונאוטים שנחתו על הירח לא טען כי ראה משם את החומה הגדולה.
צפייה ממסלול סביב כדור הארץ
טענה שנויה יותר במחלוקת היא האם ניתן לצפות בחומה ממסלול לווייני נמוך, כלומר מגובה של החל מ-100 קילומטרים.
לפי נאס"א, החומה נראית בקושי רב, ורק בתנאים אופטימליים, והיא אינה בולטת יותר ממבנים אחרים מעשי ידי אדם.
למעשה, ממסלול לווייני נמוך קל הרבה יותר לצפות בפירמידה הגדולה של גיזה מאשר בחומה הגדולה.
כותבים אחרים טוענים כי בשל מגבלות האופטיקה של העין האנושית וצפיפות התאים קולטי האור על הרשתית, בלתי אפשרי לראות את החומה בעין בלתי מזוינת, אפילו ממסלול נמוך, ונדרש כושר ראייה טוב יותר פי 7.7 מכושר ראייה נורמלי.
עד שנת 2003 הופיעה בספרי הלימוד בסין הטענה כי ניתן לראות את החומה הגדולה מהירח.
בשנה זו שיגרה סין למסלול סביב כדור הארץ את יאנג ליוויי, הטייקונאוט הראשון.
עם חזרתו לכדור הארץ הוא הודה כי אפילו מקרבה גדולה יחסית לכדור הארץ הוא לא הצליח להבחין בחומה הגדולה, ורק בתגובה לכך הסיר משרד החינוך הסיני את השגיאה מספרי הלימוד.
"החולה המדומה" היא קומדיה מאת מולייר, והמחזה האחרון שכתב, שהוצג לראשונה ב-1673. מולייר התמוטט על הבמה בהצגה הרביעית של המחזה (17 בפברואר 1673), בעת ששיחק בתפקיד הראשי, ומת מספר שעות לאחר מכן.
הכיסא עליו התמוטט מולייר במהלך ההצגה ניצב עד היום בכניסה ל-Francaise, התיאטרון הלאומי של צרפת.
הדמות הראשית במחזה היא ארגן ההיפוכונדר.
הוא מציית בסבלנות להוראות הרופא שלו.
ארגן רוצה שבתו אנז'ליק תינשא לרופא שבקש את ידה, מסיבות ברורות - אם יתחתנו, יהיה הרופא תמיד זמין לטפל בו.
אנז'ליק מאוהבת בבחור בשם קליאנט, שאינו רופא.
בעצה אחת עם טואנט, המשרתת של ארגן, אחיו בראלד מנסה לרפא את ארגן מן הקיבעון שלו בדבר רופאים.
יחד, הם משכנעים את ארגן להעמיד פני מת, כדי לוודא מי אוהב אותו באמת ובתמים.
ביצוע התוכנית מעלה שאשתו השנייה של ארגן מעוניינת בכספו בלבד, בעוד שבתו אוהבת אותו מאוד.
אחרי שארגן "שב לחיים" הוא נותן את הסכמתו לנישואי אנז'ליק עם קליאנט, בתנאי שקליאנט יהיה רופא.
קליאנט מסכים, אך בראלד מציע לארגן להיות רופא בעצמו.
ארגן מסכים, ובראלד אומר כי הוא מכיר אנשים המסוגלים ללמד את ארגן להיות רופא בו בערב.
המחזה תורגם מצרפתית לעברית כמה פעמים ויצא לאור בהוצאות שונות:
שאול טשרניחובסקי: "החולה בעיניו", 1932, בתוך "כתבי שאול טשרניחובסקי", הוצאת ועד היובל.
הועלה בהתיאטרון הארץ-ישראלי בדצמבר 1925 בבימויה של מרים ברנשטיין-כהן (רשמית נרשם מנחם גנסין כבמאי).
הועלה בהבימה בקיץ 1934 בבימויו של לאופולד לינדטברג..
נתן אלתרמן: "החולה המדמה", 1959, הוצאת הקיבוץ המאוחד.
יהושע סובול: הוצאת אור-עם, 1990.
נסים אלוני: הועלה בתיאטרון הקאמרי בסוף 1990, ובתיאטרון החאן ב-2013.
אלי ביז'אווי: נוסח עברי לגרסה מחודשת למחזה שעלתה בתיאטרון הבימה בשנת 2019, בימוי: אילן רונן.
הועלה בתיאטרון "האהל" בשנת 1953 ובשנת 1965.
הועלה בעיבוד מקוצר על ידי תזמורת הבארוק ירושלים עם ששון גבאי ושבעה זמרים בשלוש הופעות שונות במרץ 2012. עיבוד זה כולל את המוזיקה המקורית שכתב למחזה מלחין הבארוק הצרפתי מארק-אנטואן שרפנטייה.
החוליה לחבלה ימית הייתה יחידת קומנדו ימי שפעלה במסגרת הפלמ"ח כנגד כוחות הצי המלכותי הבריטי בארץ ישראל ובקפריסין בשלהי המנדט הבריטי.
סיומה של מלחמת העולם השנייה השאירה מאות אלפי פליטים יהודים באירופה שהשתוקקו לעלות לארץ ישראל.
אולם מכיוון ששלטונות המנדט הבריטי התנגדו להמשך העלייה היהודית היישוב נאלץ להביא את העולים בחשאי באמצעות פעילותו של המוסד לעלייה ב'.
בתגובה הבריטים הגבירו את השמירה על חופי הארץ והחלו לגרש עולים בלתי לגאלים שנתפסו.
אברהם זכאי, שהיה מפקד הפלי"ם, ביקש בשנת 1945 מיוחאי בן-נון להקים יחידה חדשה במסגרת הפלי"ם שתעסוק במלחמה בצי הבריטי ושיבוש המבצעים הימיים של הבריטים כנגד ההעפלה הבלתי חוקית.
פעולתה הראשונה של החוליה הייתה בנמל חיפה, שלושה מחברי החוליה, בראשות בן-נון, הגיעו לנמל על גבי ספינת הדיג של קיבוץ שדות ים "עליזה".
מספינת הדיג חברי החוליה התקרבו עד מרחק של כמה מאות מטרים לשתי ספינות משמר בריטיות, שאול אהרונוב שחה אל עבר הספינות והצליח להצמיד אליהן מוקשים שטיבעו ספינה אחת ופערו חור גדול בחרטומה של חברתה, מה שגרם לבריטים לגרור אותה למים רדודים.
בעקבות הצלחת הפעולה הוחלט במפקדת ההגנה על מיסודה של החוליה והרחבתה.
בפברואר 1946 החוליה יצאה למבצע שמטרתו הייתה טיבוען של עוד ארבע ספינות משמר שעגנו בנמל חיפה, משימה שהייתה קשה מקודמתה מכיוון שהבריטים תגברו את מערך האבטחה, נפרסו רשתות ברזל במימי הנמל, זרקורים האירו את סביבת אוניות הצי בלילה ומשחתות בריטיות הטילו פצצות עומק כנגד צוללים בסביבת הנמל.
למרות כל זאת הפעולה יצאה לדרך כשלוחמי החוליה נכנסו לנמל על גבי ספינת דיג כמו בפעולה הקודמת, הלוחמים לא הצליחו לחדור לסביבת הספינות הבריטיות בגלל קיומן של רשתות הברזל הבריטיות ולכן החליטו לסגת.
לוחמי החוליה תכננו את פיצוצה של מנהרת רכבת ששימשה את הצבא הבריטי בלבנון, פעולה זאת הייתה אמורה להתבצע במסגרת ליל הגשרים, בסופו של דבר הפעולה לא יצאה אל הפועל מכיוון שהוחלט לבטלה על ידי ההנהגה המדינית שלא רצתה לבצע פעולות מחוץ לגבולות ארץ ישראל.
כשהבריטים פתחו במבצע "איגלו" לגירוש מעפילים לקפריסין באוגוסט 1946 התקבלה החלטה מטעם היישוב לפעול כנגד ספינות הגירוש של הבריטים.
בעקבות הפעולה הבריטים פתחו במבצע נרחב של חיפושים אחרי אנשי החוליה במטרה ללכוד אותם, דבר זה אילץ את חברי החוליה להנמיך את רמת פעילותם והם התרכזו בעיקר בגיוס חברים חדשים ופיתוח אמצעי לחימה שיאפשרו להדביק את המוקש לדופן האוניה בלי צורך בצולל.
עם תפיסתה של אוניית המעפילים אקסודוס ב-18 ביולי 1947 וכוונת הבריטים לגרש את המעפילים חזרה לגרמניה, הוטל על החוליה לפגוע במשחתת הבריטית שתוכננה לשמש במבצע הגירוש.
תכנון הפעולה התבסס על שימוש בטורפדו ימי מונחה שכונה "כריש", פרי תכנונו של עוזי שרון.
הפעולה תוכננה ועמדה להתבצע אולם בוטלה ברגע האחרון על ידי דוד בן-גוריון שלא היה מעוניין בטיבוע משחתת בריטית מחשש לתוצאות מדיניות קשות.
פעולותיה של החוליה חודשו בחורף 1947 עם תפיסתה של אוניית המעפילים לנגב על ידי הבריטים, בעזרת ספינת דיג נכנסו לנמל חיפה והצליחו להניח מוקשים שגרמו נזק קשה לשתי דוברות בריטיות והטביעו ספינת מחקר של רשויות המנדט.
החוליה תכננה פגיעה במשחתות הבריטיות שעגנו בנמל פורט סעיד שבמצרים אולם הפעולה לא אושרה לבסוף, כמו כן נעשה ניסיון להטמין מוקשים במזח הדלק שבנמל חיפה, היכן שהמשחתות הבריטיות נהגו להגיע כדי לתדלק, לוחמי החוליה הצליחו להטמין את המוקשים אולם הם נמצאו ופורקו על ידי הבריטים.
יש הטוענים שהפעולה סוכלה בעקבות מידע שמסר אבא חושי לבריטים.
דרור הצליח לברוח מהמעצר יום לפני משפטו והצליח לעשות את דרכו חזרה לארץ ישראל.
חברי החוליה הצליחו לטמון מטען נפץ על סיפון הספינה הבריטית אה"מ אמפייר לייפגארד, ששימשה לגירוש מעפילים, המטען התפוצץ ב-23 ביולי 1947, כשהספינה עשתה את דרכה לנמל אלכסנדריה , נזק כבד נגרם לה והיא הושבתה לתקופה ממושכת.
עם ההכרזה על קבלת תוכנית החלוקה לא היה עוד צורך בפעילות החוליה כנגד מטרות בריטיות והיא למעשה חדלה להתקיים.
יוצאי החוליה היו הגרעין סביבו קמו שתי יחידות לחבלה ימית במהלך מלחמת העצמאות - יחידת 'סירות המחץ' בפיקודו של יוחאי בן-נון ויחידת הצוללנים בפיקודו של יוסף "יוס'לה" דרור.
שתי היחידות האלו מוזגו בתחילת 1950 ליצירת שייטת 13 (הקומנדו הימי).
החבלה באנית הגרוש "אמפייר ריבר", 'בין גלים' אוגוסט 1975, עמ' 22.
החוזר בתשובה (ביידיש: דער בעל־תשובה) הוא חיבור מאת יצחק בשביס-זינגר, שתורגם לעברית על ידי בנו ישראל זמיר, המתאר מונולוג של יהודי חוזר בתשובה.
המספר, יוסף שפירא, מגולל את חייו הקודמים בתיעוב, כשהוא מטיל רפש בכל אורח החיים המערבי, ומספר על התלבטויותיו וחיבוטיו בתהליך החזרה בתשובה.
סיפור חזרתו בתשובה של שפירא מקפל מאפיינים טיפוסיים של שינוי רוחני: לאחר ששקע במרדף אחר רכוש ותענוגות הגוף, מגלה הגיבור בלילה אחד שגם פילגשו וגם בת-זוגו בוגדות בו.
ההשפלה הכפולה דוחפת אותו לראות בעולם החומר עולם של כזב, והוא מחליט לשוב למורשת אבותיו.
הוא ממיר את רכושו הרב להמחאות נוסעים, ועוזב את מולדתו לעולם כשהוא משאיר את הכל מאחור.
במונולוג זה מתבטאים כל המוטיבים המרכזיים ביצירתו של בשביס-זינגר: האמונה באל, הקבילה על הצדק, וכמובן הצמחונות.
אף כי הספר הוגדר בשעת פרסומו כרומאן, יריעתו הקצרה מאפשרת לראות בו נובלה.
החולמים היא סדרת טלוויזיה ישראלית יומית לנוער, ששודרה בערוץ הילדים של HOT, למשך שתי עונות בשנת 2011. הסדרה עסקה בחבורת בני נוער הגדלים בבית אומנה (המכונה גם "המלונה" – ראשי תיבות: "המעון לנערים ונערות נזקקי הלנה") שיוצאים להרפתקה בעקבות אבן המסוגלת להגשים משאלות.
ב-30 במאי 2019 הסדרה ירדה משירות ה-VOD של HOT.
הסדרה חזרה לשירות ה-VOD של HOT כחלק מספרייה חדשה של ערוץ הילדים, "FOMO".
ב-1 בספטמבר 2021 הסדרה ירדה משירות ה-VOD של פרטנר TV.
הסדרה זמינה ללקוחות סלקום tv, FreeTV וביגי.
ב-23 במרץ 2022 העונה הראשונה עלתה ב-yesVOD KIDS.
ב-24 באפריל 2022 העונה השנייה עלתה ב-yesVOD KIDS.
"החולמים" מגוללת את סיפורם של הנערים והנערות בבית אומנה בשם "המעון לנערים ונערות נזקקי הלנה" (מכונה בקיצור "המלונה").
במרכז הסיפור נער בשם יונתן שקיבל את התואר "המיועד".
הכול מתנהל באופן שגרתי עד שבמוזיאון הנמצא בסמוך למלונה מתגלה אבן משאלות – "אבן אשתר" המוזרה.
מטרתו של יונתן היא להשיג את האבן כדי שיוכל לשוב ולהיפגש עם אמו, שהשאירה אותו במלונה לפני עשר שנים.
לפי הסדרה, אבן אשתר (אבן המשאלות) הייתה שייכת לסנחריב מלך אשור.
פתיחת התיבה גורמת להעצמת הרצון לקבל יותר ויותר דברים ובכך להטריף את כל מי שחושק בה על ידי הזיות.
העונה מסתיימת כשאישה זרה באה לבית האומנה ומספרת שהיא אמו של יונתן.
האישה המסתורית שנחשבת אמא של יונתן בתום עונה 1 מתגלה כי היא לא באמת אמו, אמא של דני (נעמי) ונוח (אבא של תום) שילמו לאישה הזאת כדאי שתשקר ליונתן שהיא אמו.
הילדים בבית האומנה ממשיכים לחפש את אבן המשאלות ומצאו חדר סודי שבו צריך לקיים את טקס המזלות של אבן המשאלות.
מתגלה גם שיש חוץ "מהמיועד" (יונתן) גם את "האחר" (תום), ושאם "האחר" יבקש משאלה יהיה רע בעולם והאבן תתפוצץ.
כולם חושבים ש"האחר" הוא יונתן וה"מיועד" הוא תום, מה שמתגלה כלא נכון.
לבסוף הם מוצאים את אבן המשאלות ובן מבקש שהכול יהיה רגיל וכך קורה.
בסדרת הבת של "החולמים", "גאליס", מתגלה שמשאלתו האמיתית הייתה לגדול ולהיות כמו שאר חבריו וכך הוא הפך לבן 18.
יונתן מיטרני (תובל שפיר) – הפרוטגוניסט הראשי בסדרה.
הגיבור הראשי בסדרה, שנשאר על מפתן בית האומנה לפני עשר שנים בידי אמו ומאז לא יודע מה קרה לה.
הוא רוצה את האבן כדי למצוא את אמו.
תוך כדי החיפוש הוא מתאהב בדני ומקנא בתום, לבסוף הוא גם נהפך לבן זוגה.
הדמות הראשית בסדרת הבת "גאליס".
ליעם בן בסט (דניאל מורשת) – ילד חדש בבית האומנה שמגיע מבית קשה.
עזר ליונתן לחפור ולהגיע לאבן המשאלות.
דמות ראשית בסדרת הבת "גאליס".
בלהה "בילי" גלדסטון (דניאל גזלה) – "טום בוי".
ילדה במעון שעוזרת לאבא שלה (אלכס) בתוכניתו להשיג את האבן.
ב"גאליס" מצוין שהשניים נפרדו מסיבה לא ידועה.
מאיה (אלה ויטנברג) – ילדה במעון.
בת לזוג הורים עשירים וגרושים שנשואים לבני זוג שלא מוכנים לקבל אחריות עליה.
נהפכת לחברתו של ליעם אבל לקראת סוף העונה הופכת לחברה של גיא.
גיא (דניאל ליטמן) – אחיו הגדול של סלש.
מאוהב/שונא את מאיה והופך להיות חבר שלה.
סלש (ניתאי דגן) – אחיו הקטן של גיא.
רוצה להיות חכם ומסווה את רצונו בהתעניינות במתיחות וכסף.
בסוף העונה נוסע לירח באמצעות מכונית.
קרן (דנה יפה) – ילדה חדשה במעון.
נגררת אחרי מאיה ומסתכסכת איתה.
מתאהבת בגיא במהלך העונה ולאחר מכן בתום.
מרגישה שאף אחד לא שם לב אליה.
בן ברג (יואב קפון) – הבן של היועץ של סנחריב.
לכאורה הילד הכי צעיר במעון, אך למעשה בן 2,312, לפני 2,304 שנים הוא פתח את התיבה וביקש להישאר ילד לנצח.
בסוף הסדרה הוא מבקש מאבן המשאלות שהכל יהיה רגיל.
הוא משתתף גם בסדרת הבת "גאליס", שם מתברר שבלבו רצה להיות גדול כמו כל שאר הילדים בבית האומנה.
ראובן פרייליך (נורמן עיסא) – ממונה זמני על המעון אחרי מותו של לאון.
שונא את יונתן בגלל התפרצות זעם שזה חווה עליו כשהיה בן חמש.
בעל רצון תמידי להיות הטוב ביותר.
עושה הופעת אורח קצרה ב"גאליס" כשרק קולו נשמע.
עלמה (אילנית בן יעקב) – הפסיכולוגית של המעון.
בעלת שיטות מיוחדות להבעת רגשות.
בסוף העונה הופכת למנהלת של המעון.
אלכס גלדסטון (דוד קיגלר) – הטבח במעון.
אבא של בילי, והנבל הראשי של הסדרה.
נחוש לעזור ל"מיועד" למצוא את אבן המשאלות על מנת לקחת אותה לעצמו ולהוכיח שאבא שלו, יוליוס, הוא זה שמצא את התיבה.
רצח את לאון ואת ניקו.
אחד מהעוזרים שבגדו ברות ובניקו.
לאונרד "לאון" סנסינו (אילן דר) (עונה 1) – אחיו של ניקו.
ניקולס "ניקו" סנסינו (עמי ויינברג; נורמן עיסא) – אחיו הקטן של לאון.
ניהל את בית האמנה בעבר עד שאיבד את אבן המשאלות לפני עשרים שנה.
מופיע בדמיון של נעמי לאחר שהיא נוגעת בטבעת.
אודי (שראל פיטרמן) – המורה למלאכה בבית האומנה.
איבד את ידו כשעבד עבור נאס"א על מכשיר שיבטל את כוח המשיכה.
מספר לכל אחד סיפור אחר על איך איבד את ידו.
בסוף העונה הוא וסלש מתקנים את המכשיר כדי להגשים את חלומו לטוס לירח.
דניאלה "דני" רובין (אליאנה תדהר) – בתה של נעמי.
תחילה בת זוגו של תום ואחר כך היא בת זוגו של יונתן.
תום פרייליך (רועי ניק) – "האחר".
בן זוגה לשעבר של דני.
הופיע בעונה הראשונה של סדרת הבת "גאליס".
נעמי רובין (מיה דגן) – אמא של דני.
סוחרת עתיקות, הפכה לאישה אגואיסטית שחושבת שהאבן שייכת רק לה.
שונאת את יונתן והייתה תלמידתו של ניקו באוניברסיטה.
אובססיבית לגבי האבן ולגבי פתיחתה כדי שכולם ידעו שהיא גם ארכאולוגית בנוסף לכל.
נוח פרייליך (שרון אלכסנדר) – אביו של תום, בן דודו של ראובן.
בעל חובות עצומים, רוצה את האבן כדי למכור אותה, בדרך הוא מתאהב בנעמי (אמא של דני).
שרון (הדר לוי) – שרון המבוגרת; (אליאנה תדהר) – שרון הצעירה בדמיון של דני; מאי ביטון – שרון הצעירה – (עונות 1–2).
הייתה ה"מיועדת" לפני עשרים שנה וכתבה על כך ביומן שנמצא בבית האומנה.
גרמה לסילוק של עודד מבית האמנה כשהלשינה לניקו שהוא מתכנן מרד, היא רוצה את האבן כדי שעודד יסלח לה.
ורד (אלה ויטנברג) – חברתו של עודד.
שרון הלשינה על עודד כי היא ראתה אותם מתנשקים.
עודד (אייל נגר) – מבוגר: (תובל שפיר) – עודד הצעיר בדמיונה של דני.
היה "האחר" לפני 20 שנה.
סולק על ידי ניקו מפני ששרון הלשינה עליו שהוא מתכנן מרד.
מאוהב בורד, אך לבסוף מתברר שהוא מאוהב בשרון.
אשל בן בסט (אילן רוזנפלד) – אחיו הגדול של ליעם.
מאיים בשבילה על נוח בגלל שנוח חייב לאנשים שלה כסף על הפסדים במשחקי פוקר, וכל זאת כדי שנוח ירצה את האבן.
מתחזה לרות מיטרני (שרון מלכי שמש) (עונה 1–2) – המתחזה שנעמי שכרה כדי להצליח לגרום ליונתן לפתוח את האבן.
רות מיטרני (תמר קינן) – אמו של יונתן.
נטשה אותו על מפתן בית האומנה לפני עשור.
הייתה ארכאולוגית במשלחת שחקרה את האבן.
הופיעה לזמן קצר בעונה השלישית של סדרת הבת "גאליס", ובעונה השביעית של "גאליס" בתור רות הצעירה (סיוון מסט).
ראובן "רובי" פרייליך הקטן (ליר עיסא) (עונה 2) – מופיע בדמיון של יונתן וראובן המבוגר לאחר שהם נוגעים בטבעת.
מייצג את חוסר הביטחון של ראובן.
יוליוס גלדסטון (הוגו ירדן) (עונה 2) – אביו של אלכס וסבה של בילי.
זה שמצא את האבן בפעם הראשונה.
מופיע בדמיון של אלכס לאחר שזה נוגע בטבעת.
תכנן לבגוד בניקו לפני עשרים שנה ולקחת את האבן אך נהרג בניסיון.
אמא של נוח (פירה קנטר) (עונה 2) – מופיעה בדמיון של נוח אחרי שהוא נוגע בטבעת.
לא אוהבת את זה שהוא עם נעמי.
המיועד: יונתן, ייעודו לפתוח את תיבת אבן המשאלות.
האחר: ההפך מהמיועד, אסור ואין באפשרותו לגעת באבן המשאלות אחרת האבן תתפוצץ.
אבן המשאלות (אבן אשתר): אבן שהייתה שייכת לסנחריב מלך אשור, באמצעותה היה אפשר להגשים כל משאלה.
טבעת החזיונות (טבעת אשתר): טבעת שהייתה שייכת לסנחריב מלך אשור, גורמת לכל מי שנוגע בה "למלא את החור שבליבו" בעזרת חזיונות חוזרים של אנשים משמעותיים מהעבר שלו.
"ארבעת הרצונות": "הנשר" (בית), "הסוס" (אהבה), "האריה" (תהילה) ו"הינשוף" (חכמה) – החיות שנמצאות על תיבת אבן המשאלות מיועדים לפתוח את התיבה בזמן הטקס.
בפברואר 2012 עלתה לאוויר הסדרה "גאליס", ספין אוף של "החולמים".
הסדרה המשיכה את חיפושו של יונתן אחרי אמו.
עלילת הסדרה מתרחשת במחנה קיץ שבו משתתפות שלוש דמויות ראשיות מהחולמים- יונתן, דני וליעם לאורך כל העונות בתפקיד ראשי.
בהמשך מצטרפים בן, תום ורות, כקול בלבד – ראובן.
הסדרה נמשכה שבע עונות (213 פרקים) והגיעה לסופה ביולי 2016.
החולמים הוא סרט קולנוע מסוגת דרמה בבימויו של ברנרדו ברטולוצ'י, שיצא לאקרנים בשנת 2003. התסריט, מאת גילברט אדייר, מבוסס על רומן פרי עטו בשם "The Holy Innocents" משנת 1988. הסרט הוא הפקה בינלאומית משותפת של חברות מצרפת, בריטניה, ואיטליה.
הסרט מספר את סיפורו של סטודנט אמריקאי צעיר המגיע לפריז בסוף שנות ה-60 ופוגש בעיר אח ואחות המזמינים אותו לשהות עמם בדירת הוריהם שיצאו לווקאנס.
מערכת היחסים בין השלושה הופכת לקשר ארוטי, על רקע מהומות הסטודנטים של מאי 1968 בפריז.
הסרט עורך מחוות רבות לסרטי הגל החדש בקולנוע הצרפתי וסרטי הקולנוע ההוליוודי הקלאסי, בעיקר על ידי שחזור של סצנות מפורסמות על ידי הדמויות בסרט, שהן חובבות קולנוע.
הסרט נחשב בארצות הברית למעורר מחלוקת, ובשל העירום והסצנות הארוטיות המוצגים בו הוא סווג לצפייה מגיל 18 ומעלה.
מתיו (מייקל פיט), סטודנט אמריקאי צעיר, שוהה בפריז במסגרת חילופי סטודנטים.
הוא מגיע לסינמטק הצרפתי בעת שמתקיימת הפגנה בחזיתו, ומתיידד עם אחת המפגינות, איזבל (אווה גרין) ואחיה התאום תאו (לואי גארל).
האח והאחות מזמינים את מתיו להתגורר בביתם (לאחר שהוריהם יצאו לווקאנס).
מתיו עד לאהבה העזה השוררת בין האח לאחות.
לשלושה אהבה משותפת לסרטי קולנוע קלאסיים, והם משחקים במשחקים של זיהוי קטעים מסרטים נודעים, שבהם המפסיד נדרש למלא דרישה שמציב בפניו המנצח.
כאשר תאו מפסיד, דורשת ממנו איזבל שיאונן, בנוכחותה ובנוכחות מתיו, מול תמונתה של מרלן דיטריך, התלויה בחדרו.
כאשר מתיו מפסיד, מצווה עליו תאו לשכב עם איזבל, השמחה לציווי זה.
בתום יחסי המין מגלה מתיו שאיזבל הייתה בתולה.
השלושה מתמקדים בעולמם, ומתעלמים ממהומות הסטודנטים של מאי 1968 המתקיימות ברחוב, מחוץ לבית.
החומה הגדולה של סלואן הוא מבנה קוסמי המכונה קיר גדול או "חומה גדולה" .
זהו אוסף צבירי-על, של גלקסיות, המקובצים יחד, ונעים ביקום כיחידה אחת.
עד גילוי Huge-LQG בינואר 2013, היה זה המבנה הגדול ביותר הידוע ביקום.
גילויו הוכרז באוניברסיטת פרינסטון, על ידי י.
ריצ'רד גוט השלישי, מריו ג'וריק, ועמיתיהם ב-20 באוקטובר 2003. המידע מבוסס על נתונים של מחקר השמים הדיגיטלי של סלואן.
הקיר נמדד כ-1.38 מיליארד שנות אור באורכו, המהווה 1/60 מקוטרו של היקום הנראה, והוא ממוקם כמיליארד שנות אור מכדור הארץ.
החומה הגדולה של סלואן (SGW) גדולה פי 2.74 מ-CfA2 Great Wall שהתגלה על ידי מרגרט גלר וג'ון הוקרה מאוניברסיטת הרווארד בשנת 1989. SGW מכיל כמה צבירי גלקסיות, הגדול והעשיר ביותר נקרא SCL 126. הוא ממוקם באזור עם הצפיפות הגבוהה ביותר במבנה.
אחריו בגודלו הוא צביר SCL 111.
בשנת 2011 הוצע כי SGW הוא מערך של שלושה מבנים, ולא מבנה אחד בעצמו.
החולמות הוא סרט תיעודי בבימויה של אפרת שלום דנון העוסק בקולנועניות חרדיות ובתהליך המורכב של יצירה קולנועית בציבור החרדי.
הסרט הופק על ידי יפעת פרסטלניק עבור ערוץ 8 וקרן גשר לקולנוע רב תרבותי.
התסריטאי ועורך הסרט הוא גילי א.
הקרנת הבכורה שלו הייתה במאי 2011 בתחרות הרשמית בפסטיבל דוקאביב.
הסרט השתתף בעשרות פסטיבלים בארץ ובעולם, בין השאר גם בפסטיבל פיפה בצרפת.
הסרט זכה בפרס הסרט התיעודי בפסטיבל הבינלאומי לסרטי נשים רחובות, ובפרס מיוחד של חבר השופטים בפסטיבל הקולנוע היהודי בבוקרשט.
והיה מועמד לפרס סרט הביכורים בתחרות הקולנוע הדוקומנטרי של פורום היוצרים הדוקומנטריים.
הסרט מתמקד בשתי נשים חרדיות, תקוה סטולוף, שחקנית חרדית בת 43 ובעלת סלון פאות, אם לחמישה ילדים המתגוררת בנווה יעקב בירושלים שהגשימה בגיל מאוחר את חלומה והייתה לשחקנית.
השנייה היא רוחמה מנדליאל, במאית הסרט החרדי סגורים, אשת חסיד ברסלב ואם לחמישה ילדים, מתגוררת במודיעין עילית.
תקוה היא שחקנית חרדית שמימשה בגיל מאוחר את חלומה להיות שחקנית.
לדבריה, תמיד אהבה לשחק, אבל כילדה חרדית הלומדת בבית יעקב לא היו לה הזדמנויות לממש את חלומה, עד שנרשמה לבית ספר למשחק שביט (השוכן בבית דויסדון, שכונת הבוכרים, ירושלים).
תקוה, שבעלה הוא ראש כולל, מתמודדת עם ההסתייגות הציבורית מהמקצוע הזר לציבור, "שחקנית קולנוע".
בסרט היא אומרת, "...אני חושבת מה יגידו בלויה שלי.
אני שואלת את עצמי אם אני עושה כבוד.
אחת מהסצנות מציגה את תקוה המשוחחת עם לקוחה של סלון הפאות שלה.
הלקוחה תוהה מדוע היא צריכה להיכנס למקום שמעורר קונפליקט בציבור.
היא מעלה את אחת הבעיות המרכזיות של העיסוק במקצוע שנוי במחלוקת והלא מקובל: "...יש כאלה שידברו על זה.
החשש הוא מפני ערעור במעמד החברתי של משפחתה כתוצאה מעסוק כזה, דבר שעלול לגרום לה לנזק, למשל: פגיעה בשידוכים של ילדיה או בקבלה למוסדות לימוד.
עם כל זאת, בריאיון לערב חדש אמרה תקוה שהסביבה "קיבלה את זה בכיף" גם אם כדבר יוצא-דופן.
רוחמה מנדליאל היא אישה חרדית העוסקת בהוראה, ובמאית.
סרטה הראשון, "סגורים", קבל ביקורות שליליות בציבור וסיבך בחובות את יוצרותיו.
עלילת הסרט "סגורים" עוסקת בבתיה, בחורה חרדית שאמה, עטרה, היא מורה בכירה בסמינר בו היא לומדת.
בתיה מתוארת בסרט כטיפוס לא שגרתי המחפש משמעויות בחיי הדת כמו שמחה והתחדשות בעבודת ה', מעבר לקיום המצוות הטכני.
אמה לא מקבלת בעין יפה את ההתמרדות של ביתה נגד המוסכמות במקובלות.
יוצרות הסרט ניסו לתת לציבור מוצר שונה מהתסריט הידוע מראש של רוב הסרטים החרדים.
השוני התבטא בסגנון הצילום של הסרט (צילומי תקריב), מודעות הרחוב, שבין השאר השתמשו לראשונה במילה "סרט", שימוש אליו נצרכו להיתר מיוחד, והקרנות באולמות יוקרתיים יותר.
לראשונה הוקרן סרט חרדי בבית העם בירושלים.
מי שהיוותה בעיה הייתה העלילה שביקרה באופן גלוי מוסכמות חרדיות.
רוחמה, מפיקת "סגורים", מודה בסרט בפני מרלין וניג, יוצרת חרדית אתה היא מתייעצת שהיא מודעת לכך שהסרט שלה הוא אחר ושונה.
בסרט היא אומרת, "מה שחשוב לי זה ליצור מתוך המקום שלי כיצירה ולא מתוך מקום של מה שהקהל רוצה.
אני מאמינה שיוצר אמיתי יוצר כשזה לא סתם.
אבל אולי זה מוקדם מדי".
וניג מורידה אותה לקרקע המציאות: "את יוצרת מצד אחד, וחרדית מצד שני.
לשיטתה, רוחמה מקדימה את המאוחר.
ואכן, הסרט לא נחל הצלחה והותיר את יוצרותיו עם חובות של מאות אלפי שקלים.
החולצה הוורודה (באיטלקית: Maglia Rosa, נהגה: "מאליה רוזה") היא חולצת רכיבה המוענקת למוביל בדירוג הכללי במרוץ האופניים, הג'ירו ד'איטליה.
המוביל בדירוג הכללי במרוץ הוא הרוכב בעל הזמן המהיר ביותר כאשר מחוברות תוצאות כל הקטעים היומיים ומובאים בחשבון שניות בונוס שנצברו בסיומים ובמאוצי ביניים בקטעים היומיים.
החולצה הוורודה היא המקבילה האיטלקית לחולצה הצהובה במרוץ הטור דה פראנס הצרפתי.
כפי שבצרפת נקבע צבע החולצה על פי צבע דפי העיתון היומי שהוא המממן הראשי של המרוץ, כך גם באיטליה; הצבע הוורוד הוא צבע דפיו של עיתון הספורט הגדול במדינה, לה גזטה דלו ספורט, שמשמש כמממן הראשי של המרוץ מראשיתו.
הנוהג של הענקת החולצה הוורודה החל ב-1931.
בסיום כל קטע יומי במרוץ, נערך בנקודת הסיום טקס הענקת הפרסים והחולצות.
הענקת החולצה הוורודה למוביל בדירוג הכללי היא השנייה בסדר הענקת הפרסים (לאחר מתן הפרס למנצח הקטע היומי) ובמעמד זה לובש הרוכב המוביל את החולצה.
במהלך הקטעים היומיים לובש המוביל את החולצה הוורודה ובצורה זו הוא זוכה גם לכבוד וגם מזוהה ביתר קלות על ידי שאר הרוכבים ועל ידי אמצעי התקשורת בכלל וצופי השידורים החיים בפרט.
בדבוקת הרוכבים קיים נוהג בלתי כתוב האומר כי אין לפתוח בהתקפה במרוץ בשעה שלובש החולצה הוורודה נקלע לבעיה שאינה קשורה לכושרו הספורטיבי; אם בשל עצירה ל"שירותים" ואם בשל מעורבות שלו בנפילה או בשל תקלה טכנית.
הרוכב שזכה ללבוש את החולצה הוורודה במספר הפעמים הרב ביותר הוא הבלגי, אדי מרקס.
הוא נטל חלק בשישה מרוצי ג'ירו ד'איטליה (וניצח בחמישה מתוך ששת המרוצים) ולבש במהלכם 77 פעם את החולצה הוורודה.
אחריו מדורגים עשרת הרוכבים הבאים:
אלפרדו בינדה - 65 (כולל שנים לפני 1931 בהם למעשה לא הייתה קיימת החולצה הוורודה)
קוסטנטה ג'ירארדניו - 26 (כולן לפני 1931 בהם למעשה לא הייתה קיימת החולצה הוורודה)
הרוכב הפעיל (נכון ל-2018) המחזיק במספר הרב ביותר של חולצות ורודות הוא וינצ'נצו ניבאלי שלבש את החולצה הוורודה 21 פעמים.
החומה, ילקוט מאמרים מאנשי נטורי קרתא הוא כתב עת של נטורי קרתא, הרואה אור בירושלים מעת לעת מספר פעמים בשנה.
עורך העיתון כיום (2012) הוא הרב אברהם יעקב עפשטיין.
משתתפים בו כותבים מאנשי "נטורי קרתא" והמקורבים אליהם, כגון עמרם הלוי, יצחק בהר"ן, מ.
שיש, איש ירושלים (שם עט), א.
בדרך כלל כולל כל גיליון כד (24) עמודים.
"החול יזכור" הוא שיר מאת נתן יונתן שנכלל בספר שיריו "שירים לאורך החוף" (ספרית פועלים, 1962).
השיר מזוהה בעיקר עם לחנו הנוגה של נחום היימן וביצועה של חוה אלברשטיין.
"החול יזכור" היה השיר המושמע ביותר ביום הזיכרון בישראל בשנות ה-90 והאלפיים, ומקובל לחשוב עליו כשיר שכול וזיכרון, אף שבהקשרו המקורי ביקש המשורר, לדבריו, לבטא געגוע לקצם של הנעורים שחלפו.
לשיר ישנם שני פירושים שונים.
כך, לפי הפירוש הראשון, הצער בדבר "הנעורים שבאו פתע אל סופם" מתייחס לנעורים עצמם שחלפו, בעוד לפי הפירוש האחר, ה"נעורים שבאו פתע אל סופם" הם סינקדוכה, המתייחסת לא לפרק זמן בחייו של אדם כי אם לאנשים צעירים, 'בני נעורים', שחייהם נקטעו באופן פתאומי.
מבין אלה הרואים בשיר ביטוי לשכול, יש הקושרים אותו בטעות לשכול לאומי או אישי בעקבות אירועים שאירעו לאחר פרסומו של השיר – טביעת הצוללת דקר (1968) או נפילת בנו הבכור של המשורר, , במלחמת יום הכיפורים (1973).
כשיר געגועים לנעורים – הזמן, החלוף והמוות הם נושאים יסודיים בשירתו של יונתן.
שירים אחרים הכלולים בספר שבו נדפס השיר, "שירים לאורך החוף", מבהירים כי זהו ההקשר: "הרוח העובר", "מה שיישאר", "הפרק האחרון", "טיוטה על לוח השנים", "ברוח הזמן", "על גלי הזמן", "הלוא כולנו ניאסף", "דרך כל בשר", "בסוף הדרך", "כשנהיה גמורים", "השקט שאחרי הסערה".
המשורר מדבר בשיר זה על התבגרותו והזדקנותו, כשהוא מהרהר על שנות חייו שעברו ועל נעוריו "שבאו פתע אל סופם".
על נסיבות כתיבת השיר סיפר לימים יונתן:
הייתי בחוף תל אביב, היה שם בית עלמין מוסלמי שהיו בו חצבים והשקמים המאובקות שנשארו שם, ופתאום הייתה לי תחושה שאזלו ממני הנעורים.
אני יודע שזה קרה לי יותר מפעם אחת..
(התחושה של) לחזור לנעורים ולהיפרד מהם יותר מפעם אחת.
יש בשיר הכל: חוויות התבגרות כשעוברים פאזה חדשה לחיים אחרים, וגם הרגשה של חידלון, של קץ.
עם הופעת ספר השירים ב-1962 כתב המבקר יוסף שה-לבן, חותנו של המשורר, כי השיר מבטא את האופייני לשירתו – "כליון-הנפש של הדור לחיים מלאים, לאהבה מלאה".
לדעתו, "מרחפת בשיר הזה רוחו של קוהלת, אותו ספר, שתוגתו חובקת עולם ומלואו, ותשוקת החיים שבו עזה מכדי להשלים עם הכיליון".
גם מבקר המוזיקה יוסי חרסונסקי (1982) סבר כי זהו "שיר מספד לדור, להרגשתו".
כשיר על שכול – יש הרואים בשיר זה שיר מטפורי על נופלים ועל שכול.
החול (כלומר, החברה בכללותה) זוכר את הנופלים כקולקטיב, כמסה כללית עלומת-שם (כ"גלים") או, לפי פירוש אחר, זוכר את הלוחמים ששבו הביתה כגיבורים - אבל לא זוכר את אלה שלא שבו, את הנופלים כיחידים, את הקצף של אותם הגלים.
הנופלים הם אנשים אנונימיים עם פנים זרות, שאנו יודעים מה קרה בזכותם, את ההישגים במלחמות, אך לא יודעים עליהם שום דבר כפרטים.
מי שזוכר אלה רק הבודדים שבאו לבקרם בבית הקברות, בעוד האחרים שבים למצולות השכחה.
הכול ישוב אל המצולות, כל אחד חוזר למקומו, אבל הקצף, סמל לנופלים, לא ישוב לעולם, ורק החברים האמתיים (או הים) זוכרים אותם.
יחד עם זה, אצל אותם חברים או אצל החברה כולה נפער כעת איזשהו בור- הקונכיות נשארו ריקות, כאילו נלקח מהן משהו חשוב והן איבדו את תכולתן ("היו שם קונכיות ריקות שנהמו קינה של ים").
פירוש זה, אף שהוא ככל הנראה מחוץ להקשרו המקורי של השיר, מוצא ביסוס בהקשר הרחב יותר של יצירתו של יונתן, שהשכול אמנם תופס בשירתו מקום נכבד, ועשרות משיריו הוקדשו לבנו ליאור ולחברים ומכרים נוספים שנפלו במלחמות השונות.
כחלק מתפיסה זו של השיר, שמו הושאל בעבר לפינה שבועית ברשת ג' שהוקדשה לשירים שנכתבו לזכר חללי מערכות ישראל, ובשנת 2016 הוצא בול יום הזיכרון המעוצב על סמך השיר.
לחנו הידוע של השיר הוא מאת המלחין נחום היימן, שעבד בשיתוף פעולה עם המשורר יונתן כבר מאז המחצית השנייה של שנות ה-50, מבקר המוזיקה יוסי חרסונסקי רואה בשיר בלחנו של היימן "שיר בעל איכות שאנו מכירים מהשנסונים הגדולים".
לדבריו, "הלחן של נחום היימן נוגע בנימי השיר הזה, מעניק לו רובד נוסף למילים"; "היימן הפך את המלים הללו לכמה רגעי אווירה נוגים".
השיר הוקלט על ידי רוחמה רז והשתתף בקיץ 1977 במצעד הפזמונים העבריים של גלי צה"ל, "משלנו".
בספטמבר 1977 הקליטה את השיר גם קורין אלאל.
שלוש שנים מאוחר יותר הקליטה גם חוה אלברשטיין את השיר לאלבומה "אני הולכת אלי" (NMC, 1980), שהוקלט באולפנו של נחום היימן בלונדון.
בלחנו של היימן ביצעו את השיר גם חני ליבנה וסי היימן.
לחן פחות ידוע הוא של שלמה ארצי, שביצע אותו באלבומו "מקום" (הד ארצי, 1982).
בנוסף קיימת גרסת מטאל לשיר בביצוע הלהקה אלמנה שחורה.
החומה היה עלון קיר שיצא באופן בלתי סדיר על ידי ארגון ההגנה מקיץ 1945 ועד קום המדינה.
העיתון כלל הודעות בנושאים בלתי-לגאליים כגון העפלה, "יזכור" ללוחמים שנהרגו, הוראות לפעולה אזרחית, דברי הסברה ותעמולה.
כן לחם העיתון נגד מחתרות "הפורשים" (אצ"ל ולח"י).
העלונים הודבקו על הקירות בלילות, תוך סיכון, על ידי נערי גדנ"ע בכל היישובים העבריים בארץ ישראל.
החוחית הוא רומן חניכה שנכתב על ידי דונה טארט, ויצא לאור ב-2013. הספר מתאר את חייו והרפתקאותיו של תיאודור דקר, שהתייתם מהוריו בנסיבות טרגיות, גלגוליו בין משפחות אומנות והרפתקאות מגוונות.
ברקע של הסיפור נוכח כל הזמן הציור ההיסטורי ויקר הערך "החוחית", שצויר בידי תלמידו של רמברנדט, קרל פבריציוס, ונעלם ממוזיאון המטרופוליטן לאמנות בניו יורק לאחר פיגוע שאירע בו, בעת ביקורם של תיאו ואמו במקום.
הספר זכה בפרס פוליצר לשנת 2014 ועמד במשך חודשים רבים בראש רשימת רבי המכר.
תיאודור "תיאו" דקר, נער בן 13, מבקר עם אמו האהובה במוזיאון המטרופוליטן בניו יורק, כדי לצפות ביצירת המופת "החוחית".
בעת ביקורם מתרחש במוזיאון פיצוץ, אמו של תיאו נהרגת, ואילו הוא חווה בלבול וטראומה.
בין הפצועים שהיו לצדו נתקל תיאו באיש זקן פצוע אנוש, שנותן לו טבעת, ומבקש ממנו למסור אותה לבית עסק מסוים.
לאחר שהתאושש קמעה בורח תיאו מהמוזיאון, ובדרכו החוצה הוא אוחז בציור "החוחית", ונוטל אותו עמו.
מכיוון שאביו של תיאו אינו חלק מחייו, עובר תיאו לגור בבית משפחת בארבר, שבנם, אנדי, הוא חברו ללימודים.
לאחר שמצא את בעל החנות, אליו שלח אותו הזקן הגוסס מהמוזיאון, הוא מפתח קשרי ידידות עם בעל החנות לשיקום ומכירה של רהיטים עתיקים, הובי, שהיה שותפו של הזקן, ולטי.
הובי מטפל באחייניתו של ולטי, פיפה, שגם היא הייתה במוזיאון ביום הגורלי, וסובלת מטראומה פיזית ונפשית.
תיאו מתאהב בפיפה, אך היא עוברת לגור עם קרובי משפחה בטקסס, והשניים מתראים אך לעיתים רחוקות.
אביו של תיאו מופיע כאשר משפחת בארבר מבקשת לאמץ אותו, ולוקח אותו לגור איתו ועם חברתו קסנדרה בלאס וגאס.
בלאס וגאס, פוגש תיאו את בוריס, מהגר רוסי שגם לו סיפור משפחתי קשה.
הציור מתלווה לתיאו לכל מקום שהוא הולך, כשהוא משתדל תמיד להחביאו היטב.
ככל שעובר הזמן, מבין תיאו שהוא הולך ומסתבך, אך הציור הופך לקמע שמזכיר לו את אמו ומנחם אותו.
תיאו ובוריס מעבירים את ימיהם בצריכת סמים ואלכוהול, בניסיון לאלחש את חושיהם אל מול הבדידות וההזנחה שמאפיינים את חייהם.
שניהם בנים של אלכוהוליסטים, ובוריס גם מוכה תכיפות על ידי אביו.
מקור פרנסתו של אביו של תיאו הוא בגדר תעלומה, אך מרומז שיש לו קשר להימורים.