tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
אולם מפיק הסדרה, דן שניידר מגלה על הסיבה האמיתית שהתבטלה ומסביר כי "לכל סדרה של ניקלודיאון חיי מדף של 60 פרקים בממוצע, כך עובד הערוץ ולכן זוהי אינה החלטה יוצאת דופן שלו לבטל את הסדרה כעת".
הסדרה ורבים משיריה זכו להצלחה רבה ברחבי העולם, ובתור היותה הכוכבת הראשית - ההכרה בג'סטיס החלה להתרחב.
בראיון שהעניקה ג'סטיס לסוכנות הידיעות האמריקאית Associated Press במרץ 2010, היא מצהירה על כוונותיה להתמקד בפיתוח הקריירה המוזיקלית שלה ולהתפתח בתחום המוזיקה באמצעות הקלטת אלבום, נוסף לכתיבת השירים בו (רומזת שתלך לכיוון של זמרת-יוצרת), אם כי החליטה שלא למהר בתהליך ולהאיץ בעצמה, זאת בעודה "עדיין נרגשת מהציפייה".
בשנת 2011 הופיעה עם השיר Beggin' On Your Knees בטקס פרסי בחירת הילדים של ניקלודיאון.
במקביל המשיכה בתחום המשחק, כאשר בשנת 2012 לקחה חלק בסרט הקומדיה הרומנטית לנעורים "הפעם הראשונה".
בהמשך השנה, ב-12 באוקטובר 2012 הודיעה ג'סטיס כי אלבום הסולו הראשון שלה הולך לצאת בשנת 2013, ושסיכויו ללכת לכיוון ז'אנר הפופ גדולים, כמו גם ציינה את כוונתה להיות מעורבת במאת האחוזים בכתיבתו.
באותו החודש, ב-26 באוקטובר יצא סרט נוסף בהשתתפותה, קומדיית הנעורים "גודל מצחיק" ("Fun Size"), שם כיכבה בתפקיד ראשי ושיחקה לצדם של ג'יין לוי, תומאס מאן, צ'לסי הנדלר וג'וני נוקסוויל.
שני הסרטים נחלו הצלחה מועטה ביותר בקופות וקיבלו ביקורות מעורבות, אם כי סרטה "Fun Size" צבר עדת מעריצים במשך השנים והפך לסרט קאלט.
2013–הווה: המשך קריירת משחק ומוזיקה
ב-18 ביוני 2013 יצא לאור הסינגל הראשון שלה בתור אומנית סולו, Gold, יחד עם בי סייד בשם Shake, שיצא דרך חברת התקליטים קולומביה רקורדס.
כחודש לאחר מכן, ב-12 ביולי יצא הוידאו-קליפ הרשמי לשיר דרך ערוץ ה-Vevo של ג'סטיס באתר יוטיוב.
ביוני 2013 הופיעה בתפקיד אורחת בסדרה "ביג טיים ראש", וב-11 באוקטובר התפרסמה ידיעה לפיה ג'סטיס לוהקה לתפקיד הבוגר הראשון שלה - דמותה של ההאקרית לינדי סמפסון במותחן הסייבר Eye Candy של ערוץ MTV, המבוסס על נובלה של הסופר רוברט לורנס סטיין בעלת אותו השם.
בשנת 2015 הופיעה בתפקיד אורחת בסדרת הטלוויזיה "הלוזרים", וביולי אותה השנה הופץ הסרט "רשימת פסולי הנישוק של נעמי ואיליי" בארצות הברית בלבד, קומדיה רומנטית שם כיכבה ג'סטיס בתפקיד ראשי את נעמי, בחורה שהקשר בינה לבין חבר הילדות שלה איליי עומד למבחן כאשר שניהם מתאהבים באותו הבחור.
בשנת 2016 לוהקה ג'סטיס לתפקיד ג'נט וייס ברימייק הטלוויזיוני של מופע הקולנוע של רוקי בהפקת רשת FOX.
סרט נוסף בכיכובה העונה לשם "המנודים" יצא בפברואר 2017, שם תשחק בפעם השלישית לצדו של השחקן אוון ג'וגיה אחרי הסרט "ספקטקיולר" והסדרה "ויקטוריוס", וכמו כן פעם נוספת בתפקיד ראשי, במקרה זה את דמותה של ג'ודי, שחוברת לחברתה החנונית מינדי במטרה לנקום במלכת בית הספר על שהשפילה אותן בפומבי.
ג'סטיס מתנדבת, תומכת ותורמת בפרט לארבעת ארגונים להלן:
Aid Still Required למען בעיות ואנשים שנשכחו מאחור לאחר אסון טבע או משבר
American Heart Association למען הפחתת נכות ומוות כתוצאה ממחלות לב וכלי דם ושבץ
DoSomething.org למען השפעה חיובית על הסביבה
United Nations Foundation למען מטרות נרחבות - כאשר האחרון מביניהם תומך במספר מטרות במגוון תחומים, כגון נגיף ה-HIV ואיידס, ילדים, איכות הסביבה, בריאות, זכויות אדם, שלום ונשים
ב-30 בספטמבר 2010 הודיעה ג'סטיס על כוונתה להשתתף בקמפיין למען התנועה Girl Up, והראתה התרגשות רבה כשנשאלה על כך באומרה "אני כל כך מתרגשת לתמוך ב-Girl Up כדי לעזור לחולל שינוי אצל בנות שלא ניתנו להן את אותן ההזדמנויות שרובנו לוקחים כמובנות מאליהן".
ב-16 בפברואר 2013 יצא השיר Girl Up, אותו כתבה ג'סטיס יחד עם הכותב והמלחין טובי גד, יחד עם ווידאו קליפ, שנוצרו לטובת אותה התנועה אשר פועלת למען בנות במדינות מתפתחות.
ביוני 2012 השתתפה בקמפיין העונה לשם "Music Make It Better" מטעם המרכז הרפואי הלאומי לילדים, בין היתר לצדם של ג'סטין ביבר והלהקה דה בנד פרי, אשר מטרתו הייתה לגייס תרומות לילדים חולים תוך הגעה למרכז הרפואי והעברת תכנים מוזיקליים ותכנים אמנותיים אחרים למען הילדים המאושפזים שם.
בריאיון למגזין טין ווג בשנת 2011, ג'סטיס מצהירה כי זמרים-יוצרים מעוררים בה השראה בה, ושאמה חשפה אותה לאמנים כמו ג'ים קרוצ'י, ג'יימס טיילור, הארי צ'אפין וג'וני מיטשל.
בראיון נוסף ב-4 ביוני 2015 היא מונה את הזמרות דיאנה רוס ובט מידלר כזמרות עליהן גדלה.
ויקטוריה ג'סטיס היא זמרת סופרן לירי-קליל ויש לה מנעד קולי של שתי אוקטבות ושני תווים מ-מי באוקטבה השלישית עד סול באוקטבה החמישית.
בשנת 2011 החלה במערכת יחסחים עם ראיין רוטמאן עד שנת 2013. לאחר מכן, החלה לצאת עם השחקן פירסון פודה, אותו הכירה על סט הצילומים של הסרט "Naomi and Ely's No Kiss List".
שנה סרט דמות הערות2005When Do We Eat?
ניקי בצעירותה פעמוני כסף רוז סרט טלוויזיה2006 הגן הולי לא ידוע הבת 2009 The Kings of Appletown בטסי ספקטקיולר!
תמי דייסון סרט מקורי של ניקלודיאון 2010 הילד שבכה זאב ג'ורדן סנדס סרט טלוויזיה2012 הפעם הראשונה ג'יין הרמון איפה אלברט?
(אנ') קארן "וורן" דה סנטיס 2013 מאסטר הג'ונגל רייני דיבוב2015רשימת פסולי הנישוק של נעמי ואיליי נעמי תפוס ת'אגוזלולהדיבוב2016מופע הטלוויזיה של רוקיג'נט וייססרט טלוויזיה2017 המנודים ג'ודי 2018גדול יותריו'גיט ויידר2019ליל קיץ (אנ')הרמוני ג'יימס2021הרוח החיהקאסיסרט של נטפליקסTrustברוק גטוויק2022לגימה של אהבהלולה אלוורזסרט של נטפליקס2023The Tutorאנני2024שכנים לרצח (אנ')גרייס שואוTBACalifornia King
ויקטוריה ליברטס פזארו (באיטלקית: U.S.
victoria libertas pallacanestro) היא קבוצת כדורסל איטלקית מהעיר פזארו, המתמודדת בליגת העל האיטלקית.
המועדון הגיע לשיאו בשנות ה-80 ותחילת שנות ה-90, כשזכה בשתי אליפויות איטליה, ושני גביעי איטליה, הגיע למקום השלישי של הסופרוליג (1991), וזכה פעם אחת בתואר אירופאי של גביע ספורטה (1983).
הקבוצה הגיעה גם לגמר גביע קוראץ' בשנים 1990, 1992 והפסידה לחובנטוד בדאלונה ולווירטוס רומא בהתאמה.
בשנת 2005 הורדה הקבוצה לליגה השלישית עקב בעיות כלכליות.
ובאותה עונה זכתה הקבוצה בגביע הליגות הנמוכות לאחר ניצחון בגמר מול ונולי קרמונה.
בסיום עונת 2006/07 העפילה בחזרה לליגת העל.
ויקטוריה ג'יין נולנד היא דיפלומטית אמריקאית ממוצא יהודי, שכיהנה כתת-מזכיר המדינה לעניינים מדיניים בשנים 2021–2024. בנוסף הייתה גם סגנית מזכיר המדינה של ארצות הברית בפועל במשך כחצי שנה בממשלו של נשיא ארצות הברית לשעבר ג'ו ביידן.
בין התפקידים שמילאה ניתן למנות את עוזרת מזכיר המדינה לענייני אירופה ואירואסיה (2013–2017); דוברת מחלקת המדינה של ארצות הברית (2011–2013), ושגרירת ארצות הברית בנאט"ו (2005–2008).
נולנד היא בתו מנישואיו הראשונים של דוקטור שרוין נולנד (במקור - נודלמן, יהודי, בן למהגרים יהודים ממזרח אירופה), רופא מנתח, סופר, ופרופסור בבית הספר לרפואה של אוניברסיטת ייל.
אמה, רונה מק'אן, היא נוצרית.
נולנד היא בוגרת אוניברסיטת בראון שברוד איילנד.
נשואה לרוברט קגן, היסטוריון, סופר, מומחה במדיניות חוץ אמריקאית ואנליסט נאו-קונסרבטיבי ידוע בזכות עצמו.
אבי בעלה הוא דונלד קגן, היסטוריון של העת העתיקה, מומחה נודע ליוון העתיקה ומבכירי האישים הנאו-קונסרבטיבים בארצות הברית.
נולנד עבדה בשירות החוץ האמריקאי כמעט מהרגע בו סיימה את לימודיה.
בשנים 1985–1986 שירתה בקונסוליה האמריקאית בגואנגז'ו שבסין, שם גם למדה לדבר סינית.
ב-1987 הייתה חלק מהדסק לענייני מזרח אסיה והאזור הפסיפי במשרד החוץ האמריקאי.
ב-1988 הייתה בין מקימי השגרירות האמריקאית החדשה באולאנבאטר בירת מונגוליה.
בשנים 1988–1990 שירתה בדסק הסובייטי במשרד החוץ, ולאחר מכן ועד 1993 בשגרירות האמריקאית במוסקבה כמומחית לענייני רוסיה ונשיאה דאז בוריס ילצין.
באותה תקופה גם למדה לדבר רוסית.
בשנים 1993–1996 הייתה ראש המטה של סטרוב טאלבוט, סגן שר החוץ האמריקאי בתקופת הנשיא ביל קלינטון, והתמקדה בפירוק הנשק הגרעיני של מדינות ברית המועצות לשעבר אוקראינה, בלארוס וקזכסטן וכן, בין השאר, במעורבות האמריקאית בהאיטי (ולכן היא גם דוברת צרפתית).
בשנים 1996–1997 הייתה נולנד חברה בתור נציגת משרד החוץ, במועצה ליחסי חוץ (CFR), מרכז חשיבה רב השפעה המוציא לאור את הדו-ירחון החשוב ביותר כיום בארצות הברית לענייני מדיניות חוץ, "פוריין אפיירס".
במסגרת זו הייתה גם מראשי הצוות של הסנאטור ריצ'רד לוגאר לענייני רוסיה ושכנותיה ולהרחבת נאט"ו לכיוונן.
בשנים 1997–1999 שימשה סגנית מנהל משרד החוץ (מזכירות המדינה) האמריקאי, לענייני ברית המועצות לשעבר ובעיקר רוסיה ומדינות הקווקז.
בסופה של תקופה זו קיבלה את מדליית השירות האזרחי המצוין, בשל דרך ניהולה את היחסים עם רוסיה בעת התקיפה האווירית של יוגוסלביה (סרביה) במרץ-יוני 1999, תקופת מלחמת קוסובו.
מיולי 2000 עד יולי 2003 שימשה נולנד סגנית שגריר ארצות הברית לנאט"ו והייתה בין הגורמים המקצועיים הראשיים להרחבתה של הברית וצירוף מדינות מזרח אירופה לארגון ולכך שהפלישה האמריקאית לאפגניסטן אחרי תקיפת מגדלי התאומים ב-11 בספטמבר 2001 נעשתה כחלק ממשלוח צבאי של כל מדינות ברית נאט"ו כמעט, ולא כפלישה אמריקאית עצמאית.
מיולי 2003 עד מאי 2005 שימשה סגנית היועץ לביטחון לאומי לסגן הנשיא של ג'ורג' בוש הבן, דיק צ'ייני.
במשך שלוש השנים שלאחר מכן, 2005 - 2008 כיהנה בתפקיד שגרירת ארצות הברית לנאט"ו, עדיין תחת ממשל בוש (הבן).
בשנים 2008–2009 הרצתה ב"קולג' הלאומי למלחמה" (NWC, קולג' ממשלתי המיועד בעיקר לאנשי הממשל הבכירים) והחל מפברואר 2010 הייתה השליחה המיוחדת של ארצות הברית לשיחות הרב-צדדיות להגבלת הנשק הקונבנציונלי באירופה (CFE).
במאי 2011 מונתה נולנד לדוברת משרד החוץ, מינוי מקצועי לא פוליטי ראשון לתפקיד זה, מזה כמעט שלושים שנה.
הרקע המקצועי של נולנד בשירות החוץ האמריקאי, במשך כעשרים וחמש שנים, לא מנע את התעוררותן של טענות כנגד מינויה, לגבי היותה אשת ימין נאו-קונסרבטיבי כביכול ולא אשת מקצוע גרידא, כפי שהוצגה.
הרקע המשפחתי שלה, הכולל דמויות נאו-קונסרבטיביות ידועות, ובמיוחד שירותה כסגנית היועץ לביטחון לאומי לסגן הנשיא דיק צ'ייני, במשך שנתיים (2003–2005), שימשו בסיס לטענות אלה.
המתנגדים אף טענו כי נרקמו עסקאות "מתחת לשולחן", שיצדיקו מינוי אשת ימין כביכול, לתפקיד כה רם דרג, המוחזק בדרך כלל כמישרת אמון פוליטית ולא כמישרה ממשלתית מקצועית.
הועלו במקביל גם השערות כי מינוי זה מסמן תזוזה אידאולוגית של ממשל הנשיא אובמה ימינה.
כך או כך, המינוי עבר למרות המחלוקת, ונולנד נכנסה לתפקיד כמינוי מקצועי לא-אידאולוגי.
היא כיהנה כדוברת משרד החוץ האמריקאי עד פברואר 2013, עת הוחלפה בג'ן סאקי, שהייתה קודם לכן הדוברת של מסע הבחירות של הנשיא ברק אובמה לכהונה שנייה.
האירוע הבולט ביותר בתקופת כהונתה ובהקשר לכהונתה היה מתקפת הטרור בקונסוליה האמריקנית בבנגאזי בספטמבר 2012, בה נרצח בין השאר גם שגריר ארצות הברית בלוב.
רפובליקנים רבים האשימו אותה כי היא הייתה אחד הגורמים שניסו לטייח את העובדה שההתקפה הזו הייתה התקפת טרור מתוכננת ולא התגלגלות מקרית של הפגנה שהתלהטה.
במאי 2013 מונתה נולנד לעוזרת מזכיר המדינה ג'ון קרי, לענייני אירופה ואירואסיה.
המינוי לא עבר בקלות, ואושר בקונגרס רק כעבור ארבעה חודשים, בשל ההאשמות נגדה בדבר טיוח המשמעות האמיתית של רצח השגריר האמריקאי בבנגאזי.
בתחילת 2014 התחוללה סערה סביב דבריה "!Fuck the EU".
היא שוחחה בסוף ינואר 2014 עם שגריר ארצות הברית באוקראינה, וככל הנראה הוקלטה על ידי הרוסים.
השיחה, בה תקפה נולנד את איטיותו של האיחוד האירופי בסיוע לאוקראינה בפתרון המשבר הפנימי, הודלפה לאינטרנט בפברואר 2014, אך מה שעורר סערה יותר מכל, היה אותו משפט בו השתמשה כנגד האיחוד האירופי, ולאו דווקא התוכן המהותי של דבריה.
נולנד כיהנה כעוזרת מזכיר המדינה לעניינים פוליטיים במשך מספר חודשים ב-2024-2023. במרץ 2024 הודיעה על כוונתה להתפטר מתפקידה עקב כישלון מדיניות החוץ הפרו-אוקראינית והאנטי-רוסית שקידמה בממשל ביידן.
ויקטוריה מליטה, נסיכת אדינבורו וסקסה-קובורג-גותה הייתה בתו של הנסיך אלפרד, דוכס אדינבורו וסקסה-קובורג-גותה, בנה השני של המלכה ויקטוריה, ורעייתו מריה אלכסנדרובנה, הנסיכה הגדולה של רוסיה.
בשנת 1894 היא נישאה לבן דודה ארנסט לודוויג, הדוכס הגדול של הסן, אולם הנישואים היו כושלים והזוג התגרש בשנת 1901, דבר שגרם לסקנדל בין משפחות המלוכה האירופאיות.
לאחר מספר שנים נישאה הנסיכה לאהוב ליבה מזה שנים, בן דודה קיריל ולדימירוביץ', הנסיך הגדול של רוסיה, שיכריז על עצמו כקיסר רוסיה לאחר המהפכה הרוסית.
הנסיכה ויקטוריה נולדה ב-25 בנובמבר 1876 בארמון סנט אנטון שבמלטה, ולכן ניתן לה שמה השני, מליטה.
היא הייתה ילדתם השלישית ובתם השנייה של אלפרד, דוכס אדינבורו, בנם של המלכה ויקטוריה והנסיך אלברט, ורעייתו מריה אלכסנדרובנה, הנסיכה הגדולה של רוסיה, בתם של אלכסנדר השני ומריה, נסיכת הסן.
אביה של ויקטוריה היה קצין בכיר בצי הבריטי ושירת במלטה באותה התקופה, אולם המשפחה שבה לבריטניה כשויקטוריה הייתה עדיין תינוקת והיא בילתה את ילדותה באחוזתם בקנט וכן בביתם שבלונדון, בית קלרנס.
בשנת 1886, כשויקטוריה הייתה בת 9, מונה אביה האדמירל כמפקד הצי הים-תיכוני והמשפחה שבה למלטה.
מכיוון שאלפרד היה יורש העצר לדוכסות סקסה-קובורג-גותה המשפחה בילתה גם חלק מזמנה בעיר קובורג שבגרמניה ובשנת 1889 עברה לשם לצמיתות.
אמהּ של ויקטוריה, שנולדה לאם גרמנייה, שמחה לגדל את ילדיה בתרבות הגרמנית ואף המירה את דתם לדת הלותרנית, למרות שגדלו כאנגליקנים.
כילדה ויקטוריה נחשבה לביישנית, רצינית ורגישה, וכן למוכשרת בציור ורישום.
היא הייתה קרובה ביותר לאחותה מארי, שהייתה גדולה ממנה בשנה, והשתיים יישארו קרובות כל חייהן.
בשנת 1891 נסעה ויקטוריה עם אמה לרוסיה ללווייתה של דודתה אלכסנדרה גאורגייבנה, שם פגשה לראשונה את בן דודה מצד אמה קיריל ולדימירוביץ', הנסיך הגדול של רוסיה.
ויקטוריה וקיריל בני ה-15 התאהבו באופן מיידי אך לא הורשו להנשא לאור האיסור בדת הפרבוסלבית לנישואים בין בני דודים מדרגה ראשונה.
לאחר נישואיה של אחותה הגדולה מארי לפרדיננד, נסיך הוהנצולרן-זיגמרינגן, לעתיד פרדיננד הראשון, מלך רומניה, החל החיפוש אחר בעל מתאים לנסיכה ויקטוריה.
במהלך ביקור אצל סבתהּ המלכה ויקטוריה בטירת בלמורל פגשה ויקטוריה את בן דודה מצד אביה ארנסט לודוויג, יורש העצר לדוכסות הגדולה של הסן.
המלכה ראתה כי השניים הסתדרו היטב יחדיו, חלקו תחומי עניין דומים ואף חלקו את אותו תאריך יום הולדת, ועודדה את הזוג להנשא, למרות התנגדותיהם.
לבסוף נכנעו ויקטוריה וארנסט ללחצים מצד משפחותיהם ונישאו בקובורג ב-9 באפריל 1894. משתתפי החתונה כללו נציגים מכל משפחות האצולה האירופאיות הגדולות, ובמהלך הטקס גם הוכרזו אירוסיה של אחותו הקטנה של החתן, אלכסנדרה, לצאר לעתיד ניקולאי השני.
בשנת 1896 נסעה ויקטוריה לרוסיה לרגל הכתרתו של הצאר ניקולאי השני.
הדוכסית פגשה שם שוב את בן דודה קיריל, והרגשות הישנים ביניהם צפו שוב, עובדה שלא תרמה לנישואיה המתפוררים.
בנוסף טענה ויקטוריה בפני משפחתה כי ארנסט היה למעשה הומוסקסואל ונהג להיכנס למיטה עם משרתיהם.
אליזבת, שתמיד הייתה קרובה יותר לאביה, האשימה את אמהּ בגירושין והעדיפה להתגורר עם ארנסט.
בנובמבר 1903 נסעה אליזבת עם אומנתה לבקר את בני דודיה, ילדיו של הצאר ניקולאי השני, ששהו באותו הזמן בפולין, ושם מתה בגיל 8 ממחלת הטיפוס.
לאחר גירושיה של ויקטוריה היא שמרה על יחסיה הקרובים עם קיריל, אולם הוריו הזהירו אותו שלא לחזר אחריה.
בשנת 1904 פרצה מלחמת רוסיה–יפן וקיריל, שהיה קצין בכיר בצי הקיסרי, נסע לחזית שם נפצע ממוקש יפני.
פציעתו חיזקה את נחישותו להנשא לאהובתו והוא נסע לקובורג כדי להיות איתה.
הזוג נישא לבסוף בגרמניה ב-8 באוקטובר 1905, 14 שנים לאחר שנפגשו לראשונה, בטקס צנוע שכלל את אמה של ויקטוריה ואת אחותה ביאטריס.
כשהצאר ניקולאי השני שמע על הנישואים שהתרחשו ללא אישורו הוא ביטל לקיריל את כל תאריו וקצבותיו וסילק אותו מהצי הרוסי.
הצארינה נחרדה מהחדשות והודיעה כי לא תקבל את ויקטוריה וקיריל לביתה לעולם.
הזוג עבר להתגורר בפריז וחי מכספים שניתנו להם על ידי הוריהם.
בשנת 1907 החליטה ויקטוריה, לשמחתם של בעלה ואמה, להמיר את דתה לדת הרוסית הפרבוסלבית.
באותה שנה נולדה בתם הבכורה, מריה, ובשנת 1909 נולדה בתם השנייה, קירה.
ניקולאי השני השיב לקיריל את כל תאריו בשנת 1908 לאחר שמספר מקרי מוות בין בני שושלת רומנוב הפך אותו לשלישי בתור לרשת את הקיסרות.
קיריל ומשפחתו שבו לרוסיה וויקטוריה קיבלה את התואר ויקטוריה פיודורובנה, הנסיכה הגדולה של רוסיה, כיאה לרעייה של בית משפחת המלוכה.
ויקטוריה נהנתה מחיי החברה בסנקט פטרבורג ואירחה את צמרת האצולה הרוסית בבתיה השונים, אותם עיצבה בעצמה.
למרות שהייתה בת דודתו של הצאר מצד אמה, ובת דודתה של הצארינה מצד אביה, היחסים בין שני הזוגות לא התחממו.
ויקטוריה, בעלה ובנותיהם היו קרובים ומאושרים ונהגו לטייל ברחבי אירופה.
המשפחה בילתה את הקיץ של שנת 1914 על סירתם במפרץ פינלנד ושהו בריגה כשפרצה מלחמת העולם הראשונה.
במהלך המלחמה שימשה ויקטוריה כאחות בצלב האדום ואף שהתה בחזית ליד ורשה.
במרץ 1917, כאשר המהפכה הרוסית התפשטה ברחבי רוסיה, גילתה ויקטוריה בת ה-40 כי היא שוב בהריון.
לאחר ויתורו של הצאר על כס המלוכה הוביל קיריל את יחידתו ונשבע אמונים לדומה, מעשה שנחשב כבגידה בעיני קרוביו.
ויקטוריה תמכה בבעלה ואף גילתה אהדה כלפי העם ברצונם לרפורמות.
עם נפילתה הסופית של המונרכיה פרש קיריל מתפקידו הצבאי, אולם אנשיו נשארו נאמנים והמשיכו לשמור על בית משפחתו.
עם זאת דאגו בני הזוג לביטחונם האישי והחליטו כי הגיע הזמן לעזוב את רוסיה.
ביוני 1917 נסעה המשפחה לפינלנד, ולמרות שלא הורשו לקחת את רכושם עמם הם הצליחו להבריח מספר תכשיטים יקרי ערך.
באוגוסט 1917 ילדה ויקטוריה בפינלנד את בנה היחיד, ולדימיר, שיהפוך בעתיד לראש שושלת רומנוב.
המשפחה נשארה בפינלנד מתוך תקווה שהצבא הלבן יגבר על הבולשביקים, אולם לאחר מספר חודשים החל לאזול הכסף עד שוויקטוריה הייתה צריכה להתחנן בפני בת דודתה מרגרט, נסיכת הכתר של שוודיה, שתשלח לה אוכל לתינוק.
לאחר שלוש שנים בתנאים דחוקים עברו ויקטוריה, קיריל וילדיהם מפינלנד לציריך, שם הצטרפה אליהם אמה של ויקטוריה.
לאחר מותה של האם מריה אלכסנדרובנה ירשה ויקטוריה את אחוזותיה בניס ובקובורג.
במהלך שהותם בגרמניה התקרבו ויקטוריה וקיריל למפלגה הנאצית, בעיקר בשל עמדותיהם האנטי-קומוניסטיות.
בשנת 1924 הכריז על עצמו קיריל כצאר רוסיה, לאחר רציחתם של רבים מבני משפחת רומנוב.
ויקטוריה נסעה לארצות הברית כדי לעורר את תמיכתם של האמריקאים בהשבת הקיסרות הרוסית, אולם מאמציה נכשלו בשל כינון היחסים הבינלאומיים בין וושינגטון למוסקבה.
בני הזוג רכשו וילה בסן-בריאק שבחבל ברטאן שם נהנו מחיים שקטים יחסית.
ויקטוריה גוננה מאוד על בנה ולדימיר, בו היא ובעלה תלו את תקוותיהם לעתיד, וחינכה אותו בבית כפי שחינכו את הנסיכים הרוסים בתקופת הקיסרות.
בפברואר 1936, לאחר שנכחה בטקס ההטבלה של נכדתה החמישית בגרמניה, עברה ויקטוריה אירוע שבץ.
קרובי משפחתה, כולל אחותה מארי מלכת רומניה, הגיעו לשהות ליד מיטת חוליה, אולם היא נפטרה ב-1 במרץ בגיל 59. הנסיכה נקברה במאוזוליאום המשפחתי בקובורג, אולם שרידיה הוצאו מקברם והועברו למבצר פטרופבלובסקיה שבסנט פטרבורג, יחד עם שרידיו של בעלה קיריל שמת שנתיים אחריה.
לאחר מותה נישאה בתה קירה ללואי פרדיננד, נסיך פרוסיה, נכדו של הקיסר הגרמני וילהלם השני.
ויקטוריה היסלופ היא סופרת בריטית.
היסלופ נולדה בברומלי, מחוז קנט, בשם ויקטוריה המסון, למדה ספרות אנגלית באוקספורד ועבדה כעיתונאית ועורכת לפני שעברה לכתיבה בשלב מאוחר בחייה.
ב-1988 נישאה לעיתונאי איאן היסלופ ולהם שני ילדים.
ב-2005 הופיע ספרה הראשון "The Island" (בעברית: האי של סופיה), שזכה להצלחה עצומה ותורגם לשלושים שפות.
בעקבות הצלחתה פרסמה עוד שלושה ספרים נוספים.
ב-2007 "The Return" (בעברית: הריקוד של סוניה), ב-2011 "The Thread" (בעברית: חוטים מקשרים) וב-2014 "The Sunrise" (בעברית: הזריחה).
כל ספריה של היסלופ תורגמו לעברית על ידי שרון פרמינגר.
ספריה מתרכזים באגן הים התיכון.
"הריקוד של סוניה" מתרחש בספרד, שני ספרים נוספים ביוון וספר נוסף - בקפריסין.
היסלופ חשה קשר עמוק לעם היווני ולתרבותו.
היא דוברת יוונית שוטפת ויש לה בית בכרתים.
ספריה של היסלופ בנויים בצורה דומה: אחד הגיבורים מגיע למקום מסוים ולומד על ההיסטוריה הקשה של משפחתו בתהפוכות ההיסטוריות הקשות שקרו באגן הים התיכון.
האי של סופיה, ידיעות ספרים, 2007 - קורות משפחה בכרתים שחווה את הכיבוש הגרמני במלחמת העולם השנייה ונפגעת במחלת הצרעת שמאלצת חלק מהם לעזוב את המשפחה וללכת לבידוד באי המצורעים ספינלונגה.
הריקוד של סוניה, ידיעות ספרים, 2008 - בת משפחה באנגליה שנישואיה עולים על שרטון, נוסעת ללמוד פלמנקו בספרד ולומדת על מלחמת האזרחים בספרד האכזרית והקשר של מלחמה זאת למשפחתה.
חוטים מקשרים, ידיעות ספרים, 2012 - בן המשפחה מגיע לסלוניקי ולומד על ההיסטוריה הקשה של העיר: שרפה, מלחמת העולם הראשונה ובעקבותיה חילופי האוכלוסין בין יוון לטורקיה, כיבוש יוון במלחמת העולם השנייה, שואת יהודי סלוניקי, מלחמת האזרחים ביוון לאחר המלחמה, רעידת אדמה ו"משטר הקולונלים".
הזריחה, ידיעות ספרים, 2015 - יחסים בין משפחה יוונית וטורקית בפמגוסטה על רקע כיבוש העיר על ידי טורקיה ב-1974.
גלויות מיוון, ידיעות ספרים, 2017 - בחורה בריטית נוסעת ליוון בעקבות גלויות ומחברת סיפורים ממקומות שונים ביוון שהיא מקבלת מאדם אלמוני.
האנשים שאהבנו, ידיעות ספרים, 2019 - קורות משפחה באתונה שנקרעת במאבק בין ימין לשמאל במלחמת האזרחים ביוון.
לילה אחד באוגוסט, ידיעות ספרים, 2021 - המשך לספר האי של סופיה.
ויקטוריה (קלפרין) וודהול הייתה מנהיגה אמריקאית, ובחלק מחייה פעילה בתנועת הסופרג'יזם האמריקנית.
היא תמכה בחירות להינשא, להתגרש וללדת ללא פיקוח ממשלתי.
היא הייתה האישה הראשונה שהוציאה עיתון שבועי, שהיה גם אקטיביסטי ונקט בגישה של שוויון זכויות לנשים.
ב-1872 היא הייתה האישה הראשונה שהתמודדה לתפקיד נשיאת ארצות הברית.
פעמיים בחייה עלתה וודהול מעוני לעושר.
היא התעשרה מריפוי בעזרת מגנטותרפיה, לפני השתייכותה לתנועה הסופרג'יסטית בשנות ה-70 של המאה ה-19. בהמשך וודהול ואחותה טנסי קלאפלין היו הראשונות להקים בית השקעות בוול סטריט וכן היו הנשים הראשונות שהוציאו שבועון, ה-Woodhull & Claflin's Weekly.
עיתון זה עסק במעמד האישה, בגזענות, במעמד הזנות בארצות הברית ובחלוקת הון צודקת יותר.
השבועון היה גם הראשון לפרסם את המניפסט הקומוניסטי בארצות הברית.
שיא הקריירה הפוליטית של וודהול היה בשנות ה-70, כאשר ב-1872 הייתה האישה הראשונה שהייתה מועמדת לנשיאות ארצות הברית מטעם המפלגה לשוויון זכויות של ארצות הברית (Equal Rights Party), שתמכה בזכויות שוות לנשים ובזכות הצבעה לנשים.
במהלך קמפיין הבחירות שלה, הדגישה את דעותיה הפמיניסטיות ובעד זכויות האזרח, ויצאה נגד עונש המוות.
יחד עם זאת, ימים ספורים לפני הבחירות, נעצרה בגין פרסום בעיתונה על מערכת יחסים שניהל הנרי וורד ביצ'ר (Henry Ward Beecher) עם אליזבת טילטון (Elizabeth Tilton).
במהלך הבחירות הללו, בילתה וודהול בבית הסוהר, ולפני הבחירות שמה הוסר משום שאינה עמדה בקריטריון הגיל משום שהיו חסרים לה ימים מספר עד גיל 35. באותה מערכת בחירות, וודהול הגיעה לקלפי בכדי להצביע ונעצרה על חוסר צניעות.
רבים מרעיונותיה היו שנויים במחלוקת באותה העת והיום מיושמים, בעוד רעיונות אחרים שלה שנויים במחלוקת עד היום.
בעונה השביעית של הסדרה האמריקאית "סקנדל", מופיע פוסטר ממוסגר מהריצה של וודהול לנשיאות בחדר הסגלגל כאשר מלי גראנט נכנסת לבית הלבן בתור האישה הנשיאה הראשונה של ארצות הברית.
ויקטוריה לואיזה אדלהייד מתילדה שרלוטה, נסיכת פרוסיה הייתה בתו של אחרון קיסרי גרמניה וילהלם השני.
ויקטוריה לואיזה נולדה ב-13 בספטמבר 1892 בעיר פוטסדאם בקיסרות הגרמנית, בת לקיסר גרמניה וילהלם השני ולאוגוסטה ויקטוריה משלזוויג-הולשטיין.
היא נקראה ויקטוריה על שם סבתא רבה שלה ויקטוריה, מלכת הממלכה המאוחדת ולואיזה על שמה של לואיזה, מלכת פרוסיה רעייתו של פרידריך וילהלם השלישי, מלך פרוסיה.
היא הייתה השביעית והאחרונה מבין צאצאיו של וילהלם השני והבת היחידה.
על לידתה כתבה אמה ביומניה "אחרי שישה בנים קיבלנו את הילד השביעי בת קטנה אבל חזקה".
סיסי הייתה ילדה פיקחית, נאה, קשוחה, עקשנית וחסרת פשרות.
היא נהגה לריב עם אחיה יואכים, נסיך פרוסיה והייתה האהובה ביותר על אביה מבין כל ילדיו.
אחיה הבכור וילהלם, נסיך הכתר של גרמניה אמר מאוחר יותר ש"רק היא הצליחה בילדותה לתפוס מקום בלבו של אבינו".
האומנת האנגלית שלה אן טוואם תיארה מאוחר יותר שהנסיכה העריצה את אביה וציטטה אותו בכל הזדמנות.
ב-1912 ביקר ארנסט אוגוסט, נסיך הנובר, בברלין כדי להודות לקיסר על המחווה שגילה בכך ששלח את שני בניו הגדולים וילהלם ואייתל פרידריך, נסיך פרוסיה להלווייתו של אחיו.
במהלך ביקורו פגש בנסיכה ויקטוריה לואיזה והשניים התאהבו.
אולם הנישואים התעכבו בשל סכסוך פוליטי בין בית הוהנצולרן לבית הנובר, ששורשיו נעוצים עוד במלחמת שבעת השבועות, שבסופה סיפחה ממלכת פרוסיה את ממלכת הנובר כעונש על כך שתמכה באוסטריה.
עיתון הטיימס תיאר את החתונה כ"רומיאו ויוליה רק עם סוף טוב יותר".
לאחר מלחמת העולם הראשונה בוטל התואר דוכס בראונשווייג, וויקטוריה לואיזה ובעלה איבדו את מעמדם.
אחרים, כגון אחיה אדלברט ווילהלם, טענו שעדיף לא להתערב ולהניח לעניינים להתגלגל.
לעומת זאת אחיה אוסקר ואייתל פרידריך ואחיינה לואי פרדיננד התנגדו לנאציזם בכל דרך אפשרית בעוד שאחיה אוגוסט וילהלם, נסיך פרוסיה ואחיינה וילהלם, נסיך פרוסיה תמכו במשטר החדש והיו חברים באס אה ובוורמאכט.
ארנסט אוגוסטוס ואשתו לא התערבו בנושא.
לאחר מלחמת העולם השנייה השקיעה הנסיכה את זמנה בציד, מסיבות וסיוע לנזקקים.
היא פרסמה כמה ספרים על חייה שזכו להצלחה רבה.
לוויקטוריה לואיזה ולבעלה ארנסט אוגוסט, דוכס בראונשווייג נולדו 5 ילדים:
ויקטוריה המילטון היא שחקנית אנגלייה ידועה מהופעותיה על הבמה ועל מסכי הטלוויזיה.
המילטון נולדה בשם ויקטוריה שארפ בווימבלדון שבלונדון, וגדלה בגודלמינג שבמחוז סארי.
היא למדה באקדמיה למוזיקה ולאמנויות הדרמה של לונדון.
המילטון ידועה מתפקידיה בדרמות תקופתיות.
היא שיחקה בתפקיד אורח בפרק "גן המוות" בסדרת המתח "רציחות במידסומר" בתפקיד הילרי אינקפן-תומאס, כבת בלתי חוקית ומדוכאת.
ב-2013 גילמה את פגי בסדרת הטלוויזיה "שרידים".
המילטון הייתה חברה בלהקת התיאטרון של פיטר הול, בלהקה השייקספירית המלכותית ובתיאטרון הלאומי.
כמו כן הופיעה בווסט אנד ובברודוויי.
ב-1995 השתתפה במחזה "אלוף הבונים" מאת איבסן, בבימויו של הול ובכיכובם של אלן בייטס וג'מה ג'ונס.
המילטון נשואה לשחקן מארק בייזלי (Mark Bazeley) ולהם בן אחד.
1996, פרס חוג מבקרי התיאטרון: השחקנית החדשה הטובה ביותר על תפקידה ב"אלוף הבונים" ו-"Retreat"
2004, פרס איבנינג סטנדרד: השחקנית הטובה ביותר על תפקידה ב-"פתאום, בקיץ האחרון"
2004, פרס תיאטרון בארקלייס: השחקנית הטובה ביותר על תפקידה ב"כטוב בעיניכם" בתיאטרון קרוסיבל שפילד ותיאטרון ליריק המרסמית'
1995, פרס איאן צ'ארלסון: להקת פיטר הול "אלוף הבונים"
2002, פרס אוליבייה: השחקנית הטובה ביותר על תפקידה ב-"A Day in the Death of Joe Egg"
2003, פרס טוני: שחקנית ראשית הטובה ביותר על תפקידה ב-"A Day in the Death of Joe Egg"
2002, פרס אוליבייה: השחקנית הטובה ביותר על תפקידה במחזה "פתאום, בקיץ האחרון"
ויקטוריה ווד CBE הייתה קומיקאית, שחקנית, זמרת יוצרת, תסריטאית ובמאית אנגלייה.
ווד כתבה וכיכבה במערכונים, מחזות, מחזות זמר, סרטים וקומדיות מצבים.
בהופעות חיות שילבה שירים פרי עטה וליוותה את עצמה בנגינה בפסנתר.
ההומור שלה היה מבוסס על חיי היום יום, והיא תיארה באופן סאטירי את המעמדות החברתיים.
הקריירה של ווד התחילה ב-1974 כשהופיעה בתוכנית הכישרונות "New Faces" של ATV.
היא ביססה את מעמדה ככוכבת קומית בשנות השמונים של המאה העשרים.
ב-1986 זכתה בפרס באפט"א לטלוויזיה על תוכנית המערכונים "Victoria Wood as Seen on TV" (מ-1985 עד 1987), והייתה לאחת הסטנדאפיסטיות הפופולריות ביותר בבריטניה.
ב-1988 זכתה בפעם השנייה בפרס באפט"א על התוכנית "An Audience with Victoria Wood".
בשנות התשעים כתבה את סרט הטלוויזיה "פט ומרגרט" ואת הסיטקום "נשות המזנון" (1998 עד 2000).
ב-2007 זכתה בשני פרסי באפט"א נוספים בהם פרס השחקנית הטובה ביותר על הופעתה בסרט "עקרת בית, 49" בערוץ ITV1. היא הרבתה לעבוד עם השחקנים ג'ולי וולטרס, דאנקן פרסטון וסיליה אימרי.
ויקטוריה ווד נולדה בפרסטוויץ וגדלה בבורי במחוז לנקשייר.
היא הייתה הצעירה מבין ילדיהם של סטנלי ווד, סוכן ביטוח שנהג לכתוב שירים למסיבות חג המולד, ונלי ווד.
היה לה אח אחד, כריס, ושתי אחיות פני ורוזלינד.
היא למדה בבית הספר פיירפילד קאונטי, ואחר כך בבית ספר לבנות בבורי.
בנעוריה סבלה מהפרעות אכילה, אבל בגיל 15 קיבלה במתנה פסנתר ליום ההולדת שעזר לה להתגבר.
היא הצטרפה לסדנת תיאטרון לנוער רוצ'דייל שם הרגישה שהיא "במקום הנכון".
אחר כך למדה דרמה באוניברסיטת ברמינגהם.
תחילת הקריירה של ווד הייתה בשנת 1974 בהופעה בטלוויזיה בתוכנית כישרונות בשם "New Faces".
הזוכים בתוכנית הופיעו אחר כך בתוכנית מערכונים בשם "The Summer Show".
ב-1976 הופיעה במגזין של ה-BBC.
בתחילת שנות השבעים של המאה העשרים פגשה ווד את ג'ולי וולטרס איתה עבדה אחר כך במשך שנים רבות.
ב-1978 הופיעו השתיים יחד על במת התיאטרון במופע "In at the Death", בו ווד כתבה את אחד המערכונים.
בעקבות הצלחתו כתבה ווד את המחזה הראשון שלה "Talent", את התפקיד שנכתב עבור וולטרס גילמה הייזל קליין.
על מחזה זה זכתה ווד בפרס המחזאית החדשה המבטיחה ביותר.
ראש חטיבת הדרמה בטלוויזית גרנדה ראה את המחזה והזמין מווד עיבוד לטלוויזיה.
בהפקה זו שיחקה ג'ולי וולטרס בתפקיד הראשי ואילו ווד גילמה את אותה הדמות כמו על הבמה.
בהמשך להצלחת "Talent" כתבה ווד מחזה המשך "Nearly a Happy Ending".
זמן קצר אחר כך כתבה מחזה שלישי עבור "טלוויזיית גרנדה" "Happy Since I Met You" בו הופיעה ג'ולי וולטרס לצדו של דאנקן פרסטון.
ב-1980 כתבה וכיכבה במחזה "Good Fun".
אקרסלי, שזיהה את כשרונה של ווד, הציע לה להופיע בתוכנית מערכונים בטלוויזיה.
היא הסכימה בתנאי שגם וולטרס תקבל הצעה זהה.
צולם פרק הפיילוט לתוכנית שנקראה "Wood and Walters", שהוביל לסדרת טלוויזיה בהשתתפות דאנקן פרסטון ושחקני משנה נוספים.
ב-1984 הגישה ווד תוכנית טלוויזיה לבתי הספר עבור ילדים כבדי שמיעה בשם "Insight".
ב-1982 וב-1983 השתתפה בתוכנית "Just a Minute" ברדיו 4 של ה-BBC.
ב-1984 עזבה ווד את טלוויזיית גרנדה ועברה ל-BBC.
באותה שנה החלו שידורי תוכניתה "Victoria Wood as Seen on TV".
ווד בחרה בעצמה את השחקנים.
חברתה ג'ולי וולטרס כיכבה שוב, כמו גם דאנקן פרסטון.
עוד השתתפו סיליה אימרי, סוזי בלייק, ופטרישה ראוטלדג'.
אחד הקטעים בתוכנית היה "Acorn Antiques", פרודיה על אופרת הסבון דלת התקציב "קרוסרודס", בה הופיעה וולטרס בתפקיד "גברת אוברול" וסיליה אימרי בדמות "מיס באבס".
השיר הקומי הפופולרי של ווד "The Ballad of Barry and Freda (Let's Do It)" מקורו בתוכנית זו.
ב-1986 הופקה עונה שנייה של "Victoria Wood as Seen on TV", וב-1987 שודר פרק ספיישל של התוכנית.
ב-1988 הופיעה ווד בתוכנית זוכת הבאפט"א "An Audience with Victoria Wood" עבור ITV.
בתקופה זו עברה ווד מתוכניות מערכונים לפורמט של סדרות קומיות.
בסדרה "ויקטוריה ווד" (שישה פרקים, 1989) הופיעה ווד בכל פרק בסיפור נפרד.
האחד "We'd Quite Like To Apologise" מתרחש בשדה תעופה כשהיא יוצאת לחופשה, פרק אחר "Over to Pam" מתרחש בתוכנית אירוח בדיונית.
ב-1992 חזרה לזמן קצר להופיע במערכונים בתוכנית ספיישל לחג המולד "Victoria Wood's All Day Breakfast".
ב-1994 כיכבה בסרט הטלוויזיה "פט ומרגרט" לצדה של ג'ולי וולטרס.
הן גילמו שתי אחיות שלהן סגנון חיים שונה לגמרי.
בתוכנית השתתפו וולטרס ודאנקן פרסטון בקטעי סטנד-אפ ובמערכונים.
ב-1998 שודר הסיטקום הראשון שלה "נשות המזנון", בו המשיכה להציג את הדמויות הקבועות שלה, רובן נשים בגיל העמידה, המתוארות בצורה חיה ומשעשעת, בשילוב רגעים עצובים.
בדצמבר 2000 שודרה תוכנית ספיישל לחג המולד "Victoria Wood with All the Trimmings", בהשתתפות הצוות הקבוע שלה וכמה שחקנים אורחים.
בתקופה זו עברה ווד מקומדיה לדרמה.
ב-2005 הועלה בהצגת בכורה המחזמר הראשון שכתבה בתיאטרון היימרקט בלונדון, בבימויו של טרוור נאן.
בהצגה כיכבו רוב הצוות המקורי של "Acorn Antiques" וכן סאלי אן טריפלט בדמות מיס ברטה (בסדרה גילמה ווד את הדמות).
בהצגות היומיות שיחקה ווד בתפקיד גברת אוברול, הדמות שגילמה ג'ולי וולטרס.
ב-2006 כתבה ווד תסריט לסרט דרמה "עקרת בית, 49", עיבוד ליומנים של נלה לאסט .
בסרט גילמה ווד את הדמות הראשית, אישה מופנמת בגיל העמידה המגלה ביטחון עצמי מחודש וחברויות חדשות בלנקשייר שבתקופת מלחמת העולם השנייה.
הסרט "עקרת בית, 49" זכה לשבחי הביקורת, והיא זכתה בפרסי באפט"א עבור המשחק וגם עבור הכתיבה.
בנובמבר 2006 ביימה ווד הפקה מחודשת של עם צוות שחקנים חדש.
המחזמר הוצג לראשונה בדצמבר בתיאטרון The Lowry בסלפורד, ואחר כך מינואר עד יולי 2007 הוצג בסיבוב הופעות ברחבי בריטניה.
בינואר 2007 הופיעה ווד בדמות עצמה בסדרה של פרסומות שבה השתתפו מפורסמים העובדים עבור רשת הסופרמרקטים Asda.
ווד שיחקה דמות של עובדת במאפייה.
ווד הופיעה בסדרה תיעודית בת שלושה חלקים של BBC One בשם "האימפריה של ויקטוריה", בה טיילה ברחבי העולם בעקבות ההיסטוריה, ההשפעה התרבותית והמנהגים של האימפריה הבריטית במקומות בהם שלטה.
בפרק הראשון היא יצאה מתחנת ויקטוריה בלונדון ונסעה לקולקטה, הונג קונג ובורנאו.
בפרק השני ביקרה בגאנה, ג'מייקה וניופאונדלנד, ובפרק האחרון הגיעה לניו זילנד, אוסטרליה וזמביה.
נקודת הסיום הייתה במפלי ויקטוריה.
ב-28 באוקטובר 2007 הופיעה ווד בתוכנית סטנד-אפ במופע ספיישל בשם "Happy Birthday BAFTA".
המופע שודר ב-ITV1 ב-7 בנובמבר 2007. ביום הקופסאות 2007 הופיעה ווד בדמות "נאנה" בעיבוד של הרומן "נעלי בלט" מאת נואל סטריטפילד.
אחרי תשע שנים חזרה ווד להופיע בתוכנית קומית בטלוויזיה בשם "Victoria Wood's Mid Life Christmas" ששודרה ב-BBC One בערב חג המולד 2009. היא שיחקה שוב עם ג'ולי וולטרס במערכון "Lark Pies to Cranchesterford" פרודיה על הסדרות "מלארק רייז לקנדלפורד", "דוריט הקטנה" ו"קרנפורד".
עוד בתוכנית הוצגה פרודיה דוקומנטרית "Beyond the Marigolds" שעקבה אחרי כוכבת אופרת הסבון "Acorn Antiques" בו בומונט (וולטרס), קטעים נבחרים מתוך "Mid Life Olympics 2009" כשווד משמשת כפרשנית.
ווד שרה בתוכנית שוב את השיר המפורסם ביותר שלה "הבלדה על בארי ופרידה" ("Let's Do It").
ב-21 בדצמבר אותה שנה שודרה בערוץ BBC Two תוכנית דוקומנטרית על חייה והקריירה שלה "Victoria Wood: Seen On TV".
ב-1 בינואר 2011 הופיעה ווד בדרמה של ה-BBC "אריק וארני" בדמות סיידי ברתולומיאו, אמו של הקומיקאי אריק מורקאם .
עבור הפסטיבל הבינלאומי של מנצ'סטר ב-2011 כתבה ווד וביימה את המחזמר "That Day We Sang" שמתרחש ב-1969 עם פלאשבקים ל-1929. הלחנים נכתבו על ידי ווד פרט להקלטות מ-1929 של "Nymphs and Shepherds" מאת פרסל ותפילת הערב מתוך האופרה "הנזל וגרטל".
בדצמבר 2014 שודר בטלוויזיה בערוץ BBC Two המחזמר "That Day We Sang" בכיכובם של מייקל בול ואימלדה סטונטון.
בתחילת 2015 השתתפה ווד בתוכנית "The Great British Bake Off" שנועדה לידוענים עבור הקומיק ריליף וזכתה ב-"Star Baker".
היא כיכבה לצדו של טימותי ספול בעיבוד של רשת סקיי ל-"Fungus the Bogeyman" ששודר לראשונה ב-27 עד 29 בדצמבר 2015. זה היה התפקיד האחרון בו הופיעה.
במהלך הקריירה שלה זכתה ווד בפרסים רבים.
ב-1997 הוענק לה תואר קצין מסדר האימפריה הבריטית (OBE).
ב-1994 קיבלה תואר דוקטור לשם כבוד מטעם האוניברסיטה של סנדרלנד.
ב-2008 עם חלוקת התארים לכבוד יום ההולדת של המלכה הוענק לווד תואר מפקד מסדר האימפריה הבריטית (CBE).
ב-2003 נכללה ברשימת "חמישים השחקנים המצחיקים ביותר בקומדיה הבריטית" של האובזרבר.
ב-2005 נבחרה למקום ה-27 מתוך 50 בסקר של ערוץ 4 על קומיקאים, האישה הראשונה ברשימה לפני פרנץ' וסונדרס, ג'ואן ריברס וג'ויס גרנפל .
תוכנית המערכונים שלה "Victoria Wood as Seen on TV" זכתה בפרס באפט"א עבור שתי העונות ועבור תוכנית הספיישל לחג המולד.
ב-2007 זכתה בפרס האקדמיה הבריטית לאומנויות הקולנוע והטלוויזיה (באפט"א) לשחקנית הטובה ביותר וגם בפרס הדרמה הטובה ביותר על תפקידה בדרמה "עקרת בית, 49".
ב-2001 נבחרה ל"סטנדאפיסטית הטובה ביותר" ו"תוכנית המערכונית הטובה ביותר" של קוראי המגזין "Radio Times".
עוד נבחרה על ידי קוראי Reader's Digest ב-2005 לקומיקאית המצחיקה ביותר.
היא הגיעה למקום השמיני בסקר של ITV לבחירת 50 הכוכבים הגדולים ביותר.
ווד זכתה בשישה פרסי הקומדיה הבריטית: הופעת הסטנד-אפ הטובה ביותר (1990); הקומיקאית הטובה ביותר (1995); המחברת של השנה (2000); הופעת הסטנד-אפ החיה הטובה ביותר (2001); פרס הצטיינות (יחד עם ג'ולי וולטרס (2005); הקומיקאית הטובה ביותר בטלוויזיה (2011).
ווד הייתה מועמדת לפרס באפט"א 14 פעמים, וזכתה בפרס ארבע פעמים.
היא זכתה בפרס באפט"א מיוחד בערב מחווה בשנת 2005.
במרץ 1980 התחתנה ווד עם הקוסם ג'פרי דרהאם , ונולדו להם שני ילדים.
בני הזוג התגרשו ב-2002 והמשיכו לחיות בקרבת מקום וביחסים טובים.
הוא גם השתתף בתוכנית מאחורי הקלעים .
בסוף 2015 אובחנה ווד כחולת סרטן.
היא שמרה על פרטיותה ולא גילתה בציבור על דבר המחלה.
היא נפטרה ב-20 באפריל 2016 בביתה בהייגייט, בנוכחות ילדיה וגרושה.
ויקטוריה ואלברט היא מיני-סדרה היסטורית בהפקה בריטית-אמריקאית.
הסדרה מתמקדת בנישואיהם של המלכה ויקטוריה והנסיך אלברט.
מככבים בה ויקטוריה המילטון בתפקיד ויקטוריה, ג'ונתן פירת' בתפקיד הנסיך אלברט ופיטר יוסטינוב בדמות המלך ויליאם הרביעי.
את הסדרה ביים ג'ון ארמן.
בבריטניה שודרה הסדרה ב-BBC בשני חלקים בני 100 דקות.
הפרק הראשון מגולל את התבגרותה של ויקטוריה והפיכתה מנסיכה שמתעמרים בה למלכה שולטת.
הפרק גם כולל את הרומן שלה עם אלברט, נסיך סקסה-קובורג-גותה ונישואיהם.
הפרק השני מתאר את חייה של ויקטוריה מההריון הראשון שלה ועד מותו של אלברט, כולל חיי המשפחה שלהם, ותפקידו הציבורי של אלברט ההולך וגדל.
כל פרק מתחיל ומסתיים בסצנה קצרה עם 'ויקטוריה הזקנה' בגיל 78.
ויקטוריה המילטון – המלכה ויקטוריה
ג'ונתן פירת' – הנסיך אלברט
פיטר יוסטינוב – המלך ויליאם הרביעי
דלנה קיד – המלכה אדלייד
פנלופי וילטון – הדוכסית מקנט
נייג'ל הות'ורן – לורד מלבורן
דיאנה ריג – הברונית לצן
ג'ון ווד – הדוכס מוולינגטון
דייוויד סושה – ברון סטוקמר
פטריק מאלאהייד – סר ג'ון קונרוי
ג'יימס קליס – ארנסט השני, דוכס סקסוניה-קובורג-גותה (אחיו של אלברט)
ג'ונתן פרייס – לאופולד הראשון, מלך הבלגים
קריספין רדמן – מר אנסון
אלק מקוואן – סר רוברט פיל
מייקל סיברי – הנרי פאג'ט, רוזן אוקסברידג'
רייצ'ל פיקאפ – הנרייטה (הטי) סטנדיש
קריספין בונהם-קרטר – פרדריק סטנדיש
סיימון קוורטרמן – הנסיך מוויילס
ריצ'רד בריירס – ג'וזף פקסטון
קייט מייברלי – הנסיכה אליס
ג'ויס רדמן – המלכה ויקטוריה הזקנה
דונלד פיקרינג – ד"ר לוקוק
ויקטוריה לרנר, הייתה אתלטית ארצישראלית, אלופת ארץ ישראל הראשונה (1935) בהדיפת כדור ברזל, בהטלת כידון ובזריקת דיסקוס.
שחקנית נבחרת ארץ ישראל בכדורסל זכתה במדליית כסף ב (1935) ושחקנית כדורסל בהפועל תל אביב.
לרנר נולדה במצרים לאחר שאביה היה מהנדס ראשי בחברת "של".
היא התאמנה באגודת הספורט מכבי תל אביב.
באליפות ארץ ישראל הראשונה שנערכה בסוף דצמבר אותה שנה זכתה לרנר ב-4 מדליות אישיות, 3 זהב ו-1 ארד.
מדליית ארד, בקפיצה לגובה בתוצאה של 1.20 מטר, אחרי מרגלית ספיר (1.25 מטר) ועדה יהודאית ממכבי עתיד תל אביב (1.25 מטר).
לרנר שיחקה כדורסל בקבוצת הפועל תל אביב לנשים בשנות ה-30.
לרנר התחתנה עם הנרי סלמה ממנהלי בנק דיסקונט (נפטר ב-1992) ולהם נולדה בת.
ויקטוריה הצעירה הוא סרט דרמה תקופתית בריטי-אמריקאי משנת 2009. ז'אן-מארק ואלה ביים וג'וליאן פלוז כתב את התסריט המבוסס על שנות שלטונה הראשונות של המלכה ויקטוריה ונישואיה עם אלברט, נסיך סקסה-קובורג-גותה.
את הסרט הפיקו גרהם קינג, מרטין סקורסזה, שרה פרגוסון וטימותי הדינגטון.
מככבים בסרט אמילי בלאנט, רופרט פרנד, פול בטאני, מירנדה ריצ'רדסון, הארייט וולטר, מארק סטרונג וג'ים ברודבנט יחד עם אנסמבל גדול של שחקנים.
כתסריטאי פלוז רצה שהסרט יהיה מדויק ככל שאפשר מבחינה היסטורית.
לשם כך נשכרו שירותיהם של מעצבת התלבושות זוכת פרס האוסקר סנדי פאוול, ויועץ היסטורי אלאסטר ברוס.
כדי להוסיף לאותנטיות שלו נערכו צילומי הסרט באתרים שהם ציוני דרך בהיסטוריה של אנגליה.
אף על פי כן נמתחה ביקורת על אי-דיוקים היסטוריים בהיבטים שונים של הסרט.
הסרט יצא לאקרנים בממלכה המאוחדת בחברת ההפצה Momentum Pictures ב-6 במרץ 2009. בארצות הברית הפיצה חברת Sony Pictures Worldwide Acquisitions Group את הסרט לבתי הקולנוע ב-18 בדצמבר 2009. הביקורות היו חיוביות ברובן, והסרט קיבל באתר Rotten Tomatoes ציון של 76% המבוסס על 139 סקירות.
הסרט היה מועמד לשלושה פרסי אוסקר, וזכה בפרס אוסקר לעיצוב התלבושות הטוב ביותר.
הסרט זכה גם בפרס באפט"א לקולנוע לאיפור ועיצוב שיער הטוב ביותר, ולפרס עיצוב התלבושות הטוב ביותר.
הנסיכה ויקטוריה מקנט היא יורשת העצר לכס המלכות בשנים האחרונות של שלטונו של דודה המלך ויליאם הרביעי, והיא כפופה לתככים פוליטיים וניסיונות להשיג השפעה עליה.
בצד אחד נמצאים אמה הדוכסית מקנט והיועץ שלה, סר ג'ון קונרוי, שמנסים לאלץ את ויקטוריה לחתום על מסמך שמצהיר על אמה כעוצרת, וייתן בידיהם את השלטון.
מצד שני נמצא הדוד של ויקטוריה לאופולד הראשון, מלך הבלגים, שמבקש לנצל את השפעתו באמצעות קשרי משפחה לחזק את הברית בין הממלכה המאוחדת של בריטניה הגדולה ואירלנד והממלכה שלו.
הוא מחליט שאחיינו אלברט, נסיך סקסה-קובורג-גותה יחזר אחר ויקטוריה, ומאמן אותו להכיר את הדברים שאהובים או אינם אהובים עליה.
הדוכסית מזמינה את האחים קובורג, אלברט ואחיו הנסיך ארנסט, מסקסה-קובורג-גותה, לבקר בארמון.
כבר מהתחלה ויקטוריה ואלברט מחבבים זה את זה, על אף שוויקטוריה מודעת לכך שאלברט נשלח על ידי דודם כדי לזכות בחסדיה.
אחרי שאלברט חוזר לביתו הם מתחילים להתכתב ביניהם.
במסיבת יום ההולדת של המלך בטירת וינדזור, המלך מצהיר על רצונו להיות קרוב יותר לוויקטוריה והוא מעליב את אמה.
כשהמלך מגדיל את הקצבה של ויקטוריה, מתנגד לכך קונרוי, שמכניע אותה פיזית לעיני אמה, מה שמגביר את האיבה ביניהם.
המלך שולח את ראש הממשלה הלורד מלבורן כדי שייעץ לה.
ויקטוריה מסכימה למנות אותו למזכיר האישי שלה, והוא ממנה עבורה בנות לוויה ממשפחות הקשורות אליו מבחינה פוליטית.
המלך ויליאם מת אחרי יום הולדתה ה-18 של ויקטוריה, ונמנע הצורך בעוצרות.
אחרי כן, ויקטוריה מתחילה להפעיל את עצמאותה, היא עוברת לישון בחדר משלה, מסלקת את קונרוי ממשק ביתה והוא לא מוזמן לטקס ההכתרה.
בישיבה הראשונה של המועצה המלכותית היא מכריזה ש"אני מתכוונת להקדיש את חיי לשירותם של ארצי ושל בני עמי".
ויקטוריה עוברת לארמון בקינגהאם שהושלם לא מזמן.
דודתה המלכה אדלייד מייעצת לה לא לתת אמון כה רב בלורד מלבורן.
אלברט מגיע לאנגליה כדי לבלות זמן עם ויקטוריה.
הקשר ביניהם מתהדק, הם רוקדים יחד בנשף לאחר ההכתרה, ואחר כך דנים במצבם של העניים.
אלברט רומז לקידום היחסים ביניהם, אבל ויקטוריה מגלה התנגדות והוא עוזב.
כשלורד מלבורן מפסיד בהצבעה בפרלמנט, סר רוברט פיל, ראש הממשלה המיועד, מבקש להחליף כמה מבנות הלוויה של המלכה בתומכים במפלגה שלו, אבל המלכה מסרבת.
פיל מצדו דוחה את הזמנתה של המלכה להקים ממשלה חדשה, וזה מאפשר למלבורן להמשיך לכהן כראש ממשלה.
המשבר שנוצר פוגע בפופולריות של ויקטוריה, שמוביל להפגנות מחוץ לארמון, ועלבונות שמוטחים בה בפומבי.
בשל בדידותה ויקטוריה נמשכת קרוב יותר לאלברט והיא מזמינה אותו לשוב לבריטניה.
מכיוון שלפי כלל הטקס הוא אינו יכול להציע לה נישואים, היא עצמה מציעה לו נישואים.
האהבה שבנישואיהם ולידת ילדם הבכור מסייע לרפא את הקרע בין ויקטוריה ואמה, שלפני כן שלחה אליה מכתב תמיכה בזמן המשבר.
אלברט מתוסכל מחוסר פעילות, והמלכה אדלייד מציעה לוויקטוריה שייקח על עצמו מחויבויות נוספות.
היא מארגן מחדש את ניהול בית המלוכה, ומסלק את קונרוי בשל טיפול לא ראוי בכספים.
כיועץ הראשי של ויקטוריה, אלברט חוסם את השפעתם של לורד מלבורן והמלך לאופולד.
עם זאת ויקטוריה רבה איתו על כך שהוא עוקף אותה ומסכם דברים הנוגעים לה ישירות עם רוברט פיל.
זמן קצר אחר כך מתנקש מנסה לירות לעבר ויקטוריה כשהם נוסעים במרכבה פתוחה.
אלברט משליך את עצמו עליה והוא נפצע.
הדבר מוביל לפיוס ביניהם, ומלבורן מציע לה שהיא תשתף פעולה עם אלברט בעבודתם למען רווחת הכלל.
כותרות הסיום מתארות את עתידם המשותף עד למותו של אלברט בגיל 42.
אמילי בלאנט – המלכה ויקטוריה
רופרט פרנד – אלברט, נסיך סקסה-קובורג-גותה
מירנדה ריצ'רדסון – הדוכסית מקנט
מארק סטרונג – סר ג'ון קונרוי
ג'ים ברודבנט – המלך ויליאם הרביעי
הארייט וולטר – המלכה אדלייד
פול בטאני – הלורד מלבורן
תומאס קרצ'מן – לאופולד הראשון, מלך הבלגים
ג'ספר כריסטנסן – בארון סטוקמר
ג'ינט היין – הברונית לצן
ג'וליאן גלובר – הדוכס מוולינגטון
מייקל מלוני – סר רוברט פיל
מיכיל האוסמן – ארנסט, נסיך סקסוניה-קובורג-גותה
רייצ'ל סטרלינג – דוכסית סאתרלנד
ג'נבייב או'ריילי – ליידי פלורה הייסטינגס
דייוויד רוב – לורד ג'ון ראסל
שרה דוכסית יורק הייתה זו שהגתה את הרעיון לסרט המבוסס על השנים הראשונות של המלכה ויקטוריה.
היא התעניינה במלכה מאז שהתחתנה עם הנסיך אנדרו, דוכס יורק, שהוא צאצא של ויקטוריה ואלברט.
בעזרת היסטוריון היא כתבה שני ספרים על המלכה.
במיוחד משכה אותה מערכת היחסים בין ויקטוריה ואלברט, וראתה הקבלה בין נישואיהם לאלו של נישואיה לנסיך אנדרו, שכן שניהם "נלחמו על אהבתם" בעיצומה של ביקורת ציבורית.
חבר הפגיש אותה עם המפיק גרהם קינג, והיא העלתה בפניו את הרעיון הזה ורעיונות נוספים.
קינג שהוא בריטי, ובאותה עת סיים את עבודתו על הסרט "השתולים", חיפש פרויקט שמתרחש בבריטניה.
קינג הביא את מרטין סקורסזה שאיתו הרבה לשתף פעולה לשמש כמפיק לצדו, כיוון שהבמאי זוכה האוסקר ידע "פחות או יותר כל מה שיש לדעת על ההיסטוריה הבריטית".
אמילי בלאנט הייתה מועמדת לפרס גלובוס הזהב ב-2010 לשחקנית הטובה ביותר בסרט דרמה, והפסידה לסנדרה בולוק בסרט "הזדמנות שנייה".
בלאנט הייתה מועמדת לפרסים נוספים בהם פרסי הקולנוע הבריטי העצמאי, פרס איגוד מבקרי הקולנוע ופרסי אמפייר.
הסרט היה מועמד לשלושה פרסי אוסקר עבור עיצוב ההפקה הטוב ביותר (הפסיד לסרט "אווטאר"), האיפור הטוב ביותר (הפסיד לסרט "סטארטרק") וזכה בעיצוב התלבושות הטוב ביותר.
בטקס הבאפט"א ה-63 זכה הסרט בפרס עיצוב התלבושות הטוב ביותר ופרס האיפור ועיצוב השיער הטובים ביותר.
ויקטוריה נטלי ייטס היא שחקנית אנגלייה.
היא מוכרת בעיקר מהופעתה בתפקיד הנזירה ויניפרד בסדרת הדרמה התקופתית "מיילדת".
עוד הופיעה בסרט "חיות הפלא: הפשעים של גרינדלוולד".
ייטס נולדה וגדלה בבורנמות' שבמחוז דורסט.
ב-2006 סיימה תואר במשחק באקדמיה המלכותית לאמנות הדרמה (RADA).
היא החלה להופיע בתיאטרון וזכתה לשבחי הביקורת על הופעתה במחזה "Private Lives" מאת נואל קאוורד, במחזה "Rookery Nook" ובמחזה "The Beard" מאת מייקל מקלור.
ב-2017 החלה להופיע בסיבוב הופעות בהפקה של המחזה "ציד המכשפות" מאת ארתור מילר.
ב-2014 הצטרפה ייטס לצוות שחקני סדרת הדרמה "קראו למיילדת" בתפקיד הנזירה ויניפרד, מיילדת שעוברת לשכונת פופלר בלונדון בסוף שנות החמישים של המאה העשרים כדי לעבוד בבית נונאטוס.
ייטס מאורסת למוזיקאי פול האוסדן, איתו היא חיה בלונדון.
ויקטוריה חפץ (נולדה ב-9 באוגוסט 1978) היא אמנית טרנסג'נדרית, ציירת, רשמת ופסלת ישראלית.
עבודותיה מתייחסות לשאלות של ייצוגי מגדר ומיניות, ומתמקדות ברישומי דיוקן.
סגנונה האישי מתאפיין במתח שבין רישום קווי מינימליסטי לבין רישום אקספרסיבי ומתפרץ.
חפץ נולדה בירושלים למשפחה בת שלושה ילדים.
כשהייתה תינוק עברו הוריה לרחובות.
בגיל שמונה עשרה יצאה מהארון כהומוסקסואל.
אחרי שירותה הצבאי למדה תואר ראשון באמנות באקדמיה לאמנות ועיצוב בצלאל בירושלים.
בתקופה זו החלה להתמקד ברישום כאשר יצירותיה מתאפיינות בטכניקה עמלנית המושפעת מהאר-נובו, ומהרשמים הגרמניים האקספרסיוניסטים והגרוטסקים אוטו דיקס וגיאורג גרוס.
עבודותיה חוקרות ייצוגים שונים של מגדר ומיניות ועבודותיה עוסקת בעיקר ברישומי דיוקן.
ב–2005 סיימה את התואר הראשון בבצלאל ועברה להתגורר בארצות הברית במשך שנה.
כששבה לישראל החלה ללמוד תואר שני באמנות בבצלאל.
במהלך לימודי התואר השני הוסיפה להתמקד ברישום.
ב-2007 הציגה את תערוכת היחיד הראשונה שלה "כמה שרירים צריך בשביל לעמוד ישר?" שהציגה דימויים של שש דמויות גבריות וטינה טרנר.
עבודותיה של חפץ בוחנות מוסכמות ונורמות של יופי, זוהר ושלמות פיזית לכאורה הקיימות בחברה בכלל, ומודגשות הן בחברה ההומוסקסואלית וכן בחברה הטרנסג'נדרית.
בשנת 2009 לאחר סיום התואר השני בבצלאל, הציגה חפץ במוזיאון חיפה לאמנות ובגלריה נגא.
בשנת 2010 הציגה לראשונה את עבודותיה במוזיאון, כחלק מהתערוכה הקבוצתית "הגזמה פראית" במוזיאון חיפה שאצרה תמי כץ-פרימן.
בעבודות שהציגה בתערוכה הופיעו דמויות גברים ברישומים גדולי ממדים.
הדמויות התאפיינו במראה ביזארי, ונראו כמי שנלקחו מנובלה או פנטזיה בדיונית כאשר הן מלוּות באטריבוטים הזויים ומהדהדות את דמותו של ה"דנדי", שהתעצבה באירופה בסוף המאה השמונה־עשרה - דמות שסיגלה לעצמה מראה מוחצן וגינונים אריסטוקרטיים עודפים, פרוורסיה ומיניוּת עמומה.
הדמויות של חפץ צפו בתוך מרחב הדף הלבן, מנותקות ממקום ומזהות.
בעבודה ללא כותרת (2009) נראית דמות של גבר מהודר, היושב על כורסה כשרגלו האחת מיטלטלת כלפי מטה וידו אוחזת במקל הליכה.
שׂיערו המסתלסל בתנופה גלית כלפי מטה והבעת פניו המוזרה שיוו לו מראה אקסצנטרי וגרוטסקי.
בעבודה ללא כותרת (2009) נראית דמות מגוחכת, שאצבעות ידיה המוארכות מהודקות סביב כדור ענק; היא בעלת מראה פוטוריסטי, ונדמה שדיוקנה כמו פוּרק והורכב מחדש בהגזמה מופרכת.
במהלך היצירה ניהלה חפץ מערכת יחסים אינטימית עם דמויותיה.
בקטלוג התערוכה אמרה אז: "אני מנהל מעין דו־קרב עם הדמות המצוירת, עד שבסוף התהליך היא הופכת לאנונימית ומאבדת את סממניה המזהים".
בתערוכה המשותפת "שובר שוויון" שהציגה יחד עם אביבה אורי בבית ST-ART (אצרה: דינה יקרסון) הציגה חפץ דיוקנאות קריקטוריאליים מגחיכים של דמויות מהעבר.
חפץ מציירת בווירטואזיות ובאלימות, קוטעת ומחברת דימויים לכדי ישויות מסויטות ומעוותות שלעיתים מבהילות ממש כאילו נראו מבעד לקליידוסקופ.
הדמויות עולות לא מוגדר לחלוטין, שיכול להיקרא כגוף.
הראשים המוכפלים, אשר נראו כענן, הם כשד שהשתחרר מבקבוק, כמטמורפוזה קפקאית של דמויות שהן סמלי "נורמליות" שאיבדו את צלמן.
חפץ יצרה מתח בין הרישומים לבין העבודה המופשטת המופיעה על גביהם, כאשר היא יוצרת מעין כתמים-עננים של דבק ולכה שיוצרים מערבולת של צבעים בהירים.
לעיתים היא משתמשת בג'סו (תערובת של גיר, גבס ופיגמנט המשמשת בדרך כלל שכבת הכנה דקה לצבע על משטחי עץ או קנווס) כרמיזה לתלת־ממדיות חבויה.
בשנת 2012 יצרה את הפרויקט "החלקה טבעית" שנוצר בשיתוף עם גלריה קו 16 שאצרה סאלי הפטל נוה.
במסגרת הפרויקט בילתה חפץ יום בשבוע במספרה בשכונת נווה אליעזר בתל אביב ורשמה את דיוקנאותיהם של הלקוחות שהגיעו לתספורת.
הפרויקט היווה רגע מכונן בתהליך השינוי המגדרי של האמנית.
בראיון משנת 2017 לעיתון הארץ אמרה חפץ "זה היה בעצם פרפורמנס.
נוצר שיח ביני לבין נשות השכונה שהגיעו למספרה, ובהדרגה חשפתי על עצמי הרבה דברים.
שם החלו אצלי הסימנים הראשונים של הנשיות.
היה פורים ועובדות המספרה איפרו אותי והלבישו אותי כאשה, יצרו בשבילי עולם שלם וקסום".
בסיום הפרויקט "החלקה טבעית" נסעה חפץ לתוכנית שהות אמנים ב"Künstlerhaus Bethanien" בברלין.
עם המעבר לברלין גבר העיסוק של חפץ בשאלת המגדר והיא החלה להגדיר את עצמה לראשונה כאישה.
ב-2013 הציגה בברלין את התערוכה "The Teacher's Nap" שהציגה רישומים מונומנטליים של דמויות נשיות.
בשנת 2014 יצרה חפץ את הפרויקט "וידויים", תערוכה שהציגה בכנסייה האוונגליסטית סט.
יוהאנס בברלין שאצר מארק גיסבורן.
התערוכה הוגדרה כמיצב פרפורמטיבי, כאשר במרכז הכנסייה נתלו רישומיה של חפץ.
הרישומים הענקיים נתלו מתקרת הכנסייה והוצבו בצורת מתומן.
במהלך התערוכה הזמינה האמנית את הצופים להתהלך בין הרישומים ולהתוודות בפניהם, כאשר חפץ מקשיבה לווידויים אלו ומפתחת מהם רעיונות לרישומי הדיוקן העתידיים שלה.
הדיוקנאות היוו פסיפס המורכב מנשים שפגשה, דמויות דמיוניות, ופורטרט עצמי.
ב-2016 הציגה חפץ את התערוכה "ויקטוריה" בבית טיכו במוזיאון ישראל, ירושלים, במסגרת הביאנלה הארצית השישית לרישום (רשמים vi: שובו של הנייר) שאצרה תמנע זליגמן.
העבודות בתערוכה נעשו בשנים 2011–2016, את רובן יצרה חפץ מאז שעברה להתגורר בברלין ב-2012. הרישומים שהוצגו בתערוכה הציגו דיוקנאות של נשים מבוגרות יחסית אשר הציבו שאלות על אידיאלים של יופי ועל החרדה מפני הזדקנות והתנוונות.
הדיוקנאות, במידותיהם העצומות, הם מעין טוטמים של נשיות – מושאיו של פולחן אישי, שנועד להתאזר בכוח שניתן להפיק מהקיום הנשי, להאמין בו ולוודא שהוא בר השגה.
חפץ בוחנת בדיוקנאות גם את עצמה ואת גופה הנשי העתידי.
כותרת התערוכה "ויקטוריה" טעונה ברבדים של משמעות עבור חפץ – חיצונית, פורמלית ואישית.
לשאלה למה נבחר דוווקא השם ויקטוריה, השיבה חפץ "ויקטוריה מייצגת את הדמות של האישה שאיתה אני מתמודדת.
אישה שמצד אחד היא חזקה, מטופחת, ומצד שני חלשה, דועכת.
המתח שיש בין האסתטיקה החזקה והרצון לשמור על חזות שמורה מול הריקבון של הגוף מתחת.
השם הזה מתחבר לי גם לדמות האישה שאני מעריצה והייתי רוצה להיות בסוף התהליך של השינוי המגדרי."
בשנת 2018 הציגה יחד עם הקולנוען והיוצר זוהר מלינק עזרא את התערוכה "גוף שלישי".
בתערוכה מציגים עזרא וחפץ עבודות וידאו שנעשו במשותף בשנה האחרונה, לצד ציוריה של חפץ.
הצילומים נעשו באתרים שונים באירופה, ארצות הברית ובישראל, בתוך מרחבים ציבוריים ואינטימיים.
במרכז העבודה ישנו מפגש מיני טעון אשר נע לרגעים בין אינטימיות ותשוקה לרגעים של אלימות פסיכולוגית ופיזית.
לצד המפגש מוצגים מופעי יחיד של מספר דמויות נוספות.
הסרטים מתעתעים ומוליכים את הצופה במסלול מפותל, רגשי וסוער.
המצלמה מפרקת ובונה מחדש את הגוף, חושפנית, משוטטת בין נרטיבים ומביאה ביטוי מורכב למערכת היחסים בין גוף למגדר, גוף למין וגוף לרוח.
2001- 2005 בצלאל אקדמיה לאמנות ועיצוב, המחלקה לאמנות, ירושלים
2003 - בית הספר למוזיאונים ואמנות גבוהה, בוסטון
2007 - 2009 M.F.A בצלאל אקדמיה לאמנות ועיצוב, המחלקה לאמנות, ירושלים
2014 - תוכנית שהות אמן Fountainhead, מיאמי
2018 - תוכנית שהות אמן 18th Street Art Cente, לוס אנג'לס.
2005 - "99%" תערוכת גמר B.F.A בצלאל אקדמיה לאמנות ועיצוב, המחלקה לאמנות, ירושלים.
2007 - "כמה שרירים צריך כדי לעמוד ישר?" גלריה ונטה, המרכז הבינתחומי, ירושלים.
2009 - "התעשייה" תערוכת גמר MFA, התחנה, תל אביב.
2010 - "Sehnsucht" - מוזיאון בית העיר, תל אביב.
2011- "שובר שוויון", אביבה אורי ורועי חפץ, ST-art Gallery, יפו.
2014 - "Confessions", הכנסייה האוונגליסטית סט.
2018 - "גוף שלישי", בשיתוף עם מלינק עזרא, בית האמנים, תל אביב.
2005 - פרס הישגים, B.F.A בצלאל אקדמיה לאמנות ועיצוב, המחלקה לאמנות, ירושלים.
2006 - פרס הישגים ב-Da Dun Art, טאייצ'ונג, טאיוואן.
2009 - פרס הישגים, M.F.A בצלאל אקדמיה לאמנות ועיצוב, המחלקה לאמנות, תל אביב.
2010 - פרס משרד התרבות "אמן-מורה", ישראל.
2018 - מועמד סופי לקבלת פרס Marianne Werefkin, ברלין.
2018 - פרס אן וארי רוזנבלט לאמנים חזותיים.
2018 - מענק ארגון ארטיס, ניו יורק.
ויקטוריה גאורגייבה (בבולגרית: Виктория Георгиева; נולדה ב-21 בספטמבר 1997) היא זמרת-יוצרת בולגרית.
היא החלה את הקריירה שלה לאחר שהשתתפה בעונה הרביעית של אקס פקטור בולגריה.
היא נבחרה לייצג את בולגריה באירוויזיון 2020 שיערך ברוטרדם, שבהולנד, עם השיר "Tears Getting Sober", אך בעקבות התפרצות נגיף הקורונה בעולם, הוחלט לבטל את אירוויזיון 2020. לאחר ביטול התחרות הוחלט כי גאורגייבה תייצג את בולגריה גם באירוויזיון 2021 עם השיר "Growing Up Is Getting Old".
גאורגייבה ביצעה את השיר בחצי הגמר השני של התחרות, והגיעה למקום השלישי עם 250 נקודות.
בגמר התחרות, הגיעה בולגריה למקום ה-11 עם 170 נקודות.
ויקטוריה איילין אליזבת' דאפילד היא זמרת-יוצרת, רקדנית ושחקנית קנדית.
התפרסמה עם סינגל הבכורה שלה "Shut Up and Dance" שהגיע למקום ה-12 במצעד הפזמונים קנדה הוט 100 בשנת 2011, ואיגוד תעשיית ההקלטות הקנדי העניק לו תעודת פלטינה עקב מכירותיו.
נולדה בעיר אבוטספורד , קולומביה הבריטית, קנדה.
יש לה שני אחים: ברקלי ומיצ'ל.
ב-2010 הגיעה דאפילד לשלב הגמר של תחרות המציאות "הכוכב הבא" של ערוץ הטלוויזה הקנדי YTV .
ב-2011 החלה להקליט שירים אצל Warner Music Canada , המחלקה הקנדית של וורנר מיוזיק גרופ.
ב-2012 הוציאה לאור את אלבום הבכורה שלה, "Shut Up and Dance" .
ב-2014 הוציאה לאור את אלבומה השני, "Accelerate".
ב-2019 הוציאה לאור את אלבומה השלישי, "Day Won", כאלבום עצמאי.