tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
באוגדן הרביעי מתגלה כי הוא מסוגל להשתנות לצורה אנושית, ובכך הוא זכאי להישאר בפייבלטאון ולא לעבור לחווה.
פינוקיו: חברו הטוב ביותר של בוי בלו.
פינוקיו הוא בובת עץ אשר חלומה להיות ילד אמיתי הוגשם, אך כתוצאה מפירוש מוטעה של המשאלה, הוא נשאר ילד לנצח.
הוא מתואר כפרחח שובב ועצבני רוב זמנו, למרות שלפעמים הוא מפגין רגישות בעניינים הקשורים לאביו, ג'פטו, שמאמין שהוא נמצא בכלאו של היריב ועובד בשבילו בכפייה.
באוגדן הרביעי הוא נהרג בידי חיילי עץ שהיריב שלח לפייבלטאון, אך במרפאה של פייבלטאון מקימים אותו לתחייה, למרות שהוא חוזר בכך להיות בובת עץ.
אמברוז (פלייקאצ'ר): מבוסס על דמותו של הנסיך מסיפור "הנסיכה והצפרדע".
על אף שכבר חזר לצורתו האנושית, הוא נשאר עם כמה הרגלים של צפרדע, כדוגמת אכילת זבובים.
ביגבי הטיל על פלייקאצ'ר לעשות עבודות תרומה לקהילה לאחר שנתפס אוכל זבובים בציבור.
לאחר שקינג קול מוחלף בידי פרינס צ'ארמינג באוגדן החמישי, פלייקאצ'ר משוחרר מעבודות השירות.
בדיעבד, מסתבר שפיטוריו של פלייקאצ'ר מעבודתו השאירה אותו חסר בית וחסר פרנסה, וכתוצאה מכך הוא בורח.
אולד קינג קול: ראש העיר של פייבלטאון (עד לאוגדן החמישי, בו הוא מוחלף בידי פרינס צ'ארמינג).
במקור הוא דמות משיר ילדים אנגלי.
באוגדן השביעי, הוא מתגלה כדובר ערבית שוטפת, ובכך הוא מהפייבלס היחידים שמצליחים לתקשר עם הפייבלס ממדינות ערב.
בעברה היא הייתה אשתו השנייה של פרינס צ'ארמינג.
יש ביכולתה לגרום לכל האנשים שנמצאים בסביבתה להרדם לשינה עמוקה בכך שאצבעה תידקר במחט (מה שיוביל גם לתרדמתה שלה).
על מנת להוציאה מתרדמת, היא צריכה לקבל נשיקה מנסיך.
באוגדן השלישי היא גרה זמנית אצל פרינס צ'ארמינג, על מנת לעזור לו במשימה חשובה שביגבי הטיל עליו.
מאז אירועי הסיפור שלהם, החיה חזר לדמותו האנושית, למרות שכאשר אשתו כועסת עליו, הוא משתנה חזרה להיות חיה מפלצתית.
באוגדן החמישי, היפה והחיה ממונים בידי פרינס צ'ארמינג, ראש העיר החדש, למלא את מקומם של שלגיה וביגבי בהתאמה.
כמו פרינס צ'ארמינג, שניהם לא עומדים כראוי בתפקידם.
באפקין: קוף מכונף (כמו הקופים המכונפים מסיפור "הקוסם מארץ עוץ") וחיית המחמד של שלגיה.
גרימבל: טרול ענק המשמש כשומר בבניין העירייה של פייבלטאון.
כמו הובס, גם גרימבל מסוגל לעטות צורה אנושית.
בצורתו האנושית, הוא מאופיין בהתנהגות אדישה ובבטלה, אך הוא נהייה תוקפני יותר בצורתו המפלצתית.
הוא לוקח חלק עיקרי בקרב על פייבלטאון באוגדן הרביעי.
פראו טוטנקינדר: מבוססת על דמותה של המכשפה מסיפור "עמי ותמי".
לאחר הבריחה אל העולם האמיתי, היא מצטרפת למלחמה נגד "היריב" ומקבלת את תמיכתה המלאה של שלגיה.
בדרך כלל היא מנבאת נבואות רבות שהפייבלס מייחסים אליהם חשיבות.
היא גרה בקומה ה-13, בה גרים כל הקוסמים והמכשפות של פייבלטאון.
באוגדן הרביעי, היא נלחמת נגד באבא יאגה ומנצחת אותה.
קאי: מבוסס על דמותו של קאי מ-"מלכת השלג".
בגלל קללה שמאלצת אותו לראות רק את הרע שיש בכל אדם, הוא החליט להתעוור ובכך למנוע מעצמו את קללה זו.
באוגדן הרביעי הוא מגיע לפייבלטאון מקנדה ונשאר שם.
באוגדן השישי הוא מקבל את ראייתו חזרה, וכתוצאה מכך מגלה את האמת על ג'ון הנאמן.
כיפה אדומה: חברתו של בלו-בוי מהאוגדן השישי והלאה.
כאשר היא גרה בארצות המולדת, "היריב" יצר כפילות שלה ושלח אותן כמרגלות נגד צבאות הפייבלס.
אחת מהכפילות האלו נפגשת עם בלו-בוי במהלך המלחמה ומתנהל ביניהם רומן, מבלי שבלו יודע שהיא לא כיפה אדומה האמיתית.
באוגדן השישי, כאשר בלו בוי מגיע לארצות המולדת, הוא מציל את כיפה אדומה האמיתית מידיו של היריב ושניהם מגיעים לפייבלטאון.
מוגלי: דמותו של מוגלי מסיפור "ספר הג'ונגל".
מגיע לפייבלטאון בספר השישי לאחר שחזר משליחות בעיראק בעניין הפייבלס הערביים.
כאשר הוא חוזר, הוא נשלח בידי החיה כדי למצוא את ביגבי לאחר שנעלם.
סינבד: דמות מ"סיפורי אלף לילה ולילה".
מנהיג את הפייבלס הערביים שברחו מעולם האגדות והגיעו לעולם האמיתי.
הוא, יחד עם עוד כמה פייבלס ערביים, הגיע למנהטן על מנת לאחד כוחות עם פייבלטאון נגד היריב.
עם המשך הסדרה הוא לומד לדבר אנגלית, כמו שאר הפייבלס בפייבלטאון, ומתחבר לתרבות המערבית.
רוז רד: אחותה התאומה של שלגיה.
באוגדן הראשון היא מזייפת את הירצחה כחלק ממזימה של ג'ק להרוויח כסף, אך לאחר שהמזימה נחשפת, היא נשלחת בידי שלגיה לעבוד בחווה.
לאחר שהצילה את החווה מהרס מוחלט באוגדן השני, היא הופכת להיות המנהלת החדשה שלה, מלאכה שאותה היא עושה נאמנה.
מגיעה במקור מאגדת עם בשם "Snow White and Rose Red".
שלושת הדובים: משפחתה המאמצת של זהבה.
מורכבת מאבא-דוב, אמא-דובה ודובון בשם בו.
בו משמש באוגדן השני כסגנה של זהבה במחאתה לשוויון הזכויות בין הפייבלס האנושיים לחייתים.
לאחר המחאה, שלושת הדובים נכנסים לכלא.
באוגדן הרביעי הם משתחררים על מנת לקחת חלק בקרב על פייבלטאון.
במהלך הקרב, בו נהרג מאש האויב, למרות שזמן מה לאחר מכן אימו נכנסת להיריון שנית ונולד להם גור חדש.
ליטל בוי בלו: דמות משיר ילדים של אמא אווזה.
נער צעיר ובלונדיני הלבוש במדים כחולים ונגן חצוצרה.
הוא משמש כסגנה של שלגיה.
במהלך המלחמה נגד "היריב", פגש בלו את כיפה אדומה והם התאהבו, אך בעקבות המלחמה הוא נאלץ לעזות את ארץ האגדות ומאז הוא משוכנע שהיא נהרגה בקרב.
באוגדן החמישי, הוא גונב גלימה קסומה שמאפשרת לו להשתגר ממקום למקום, על מנת שיוכל להשתגר לארצות המולדת ולמצוא שם את כיפה אדומה.
הוא חבר טוב מאוד של פינוקיו ופלייקאצ'ר והוא חניך לרפואה אצל דוקטור סווינהארט.
לאחר סדרת אירועים המתרחשים באוגדן השביעי, בלו-בוי בורח לחווה.
סטינקי: בואש מדבר והסגן של רוז רד.
קלרה: חיית המחמד של רוז רד.
במקור, היא הייתה דרקונית-אש שכדי שלא תיחשף לבני האדם, היא מורדמת ומוחזקת במקום סודי בחווה.
באוגדן השני, רוז מאירה אותה ובאמצעות לחש מיוחד הופכת אותה לעורבת, על מנת שלא תיאלץ לישון לנצח.
למרות שינוי הצורה שעברה, היא עדיין מסוגלת לנשוף אש.
"הגורים": שבעת ילדיהם של שלגיה וביגבי הנולדים בתחילת האוגדן החמישי.
הם יצורים הנראים כמו שילוב בין אדם לזאב, ויש ביכולתם לעוף.
במקור, שלגיה חשבה שיש לה אך ורק שישה ילדים, אך מאוחר יותר מסתבר שגם נולד לה ילד שביעי.
הגור השביעי הוא גור בלתי נראה שנמלט מעיני אימו, ותכונותיו אפלות יותר מאלו של אחיו.
באוגדן החמישי, הוא מבצע סדרת רציחות בחנק של תושבי פייבלטאון על מנת לנשום אוויר נקי, ולא אוויר חיצוני שנחשב "רע" לטענתו.
לאחר ששלגיה מסבירה לו את חומרת מעשיו, הוא יוצא לחפש את ביגבי, אביו הנעדר.
ווילנד סמית': דמות מהמיתולוגיה הגרמנית.
במקור הוא היה המנהל של החווה, עד אשר באוגדן השני הוא פינה את מקומו לרוז רד, לאחר שסייעה לדיכוי המרד של תושבי החווה.
באוגדן הרביעי, הוא נלחם בקרב על פייבלטאון ונפצע אנושות מהפגזה של צבא האויב.
ריינארד השועל: שועל אדום הנודע באופי ערמומי וחלקלק.
באוגדן השני, הוא מזהיר את שלגיה מהמרד שתושבי החווה מתכננים נגד פייבלטאון, ובסופו של דבר מציל את חייה משיר-קאן הנמר.
הוא מתושבי החווה היחידים שהתנגדו למרד, ומאלו שלאחר המרד לא נכנסו לכלא.
באוגדן השני, הוא לוקח חלק במרד החווה, וביחד עם פייבלס "קיפלינג" אחרים (כדוגמת שירחן הנמר וקא הפיתון), הוא עוזר לזהבה באיתור ריינארד השועל.
בגירה למעשה מצליח באיתור ריינארד, אבל השועל מצליח להימלט ממנו.
נרמז שמטרתו העיקרית של בגירה לתפיסת השועל הייתה כדי להראות לשירחן את נאמנותו, אחרי שזה דחה ביהירות את הצעת בגירה לעזור.
אחרי שהמרד דוכא, בגירה מלא החרטה מסכים למאסר במקום עבודת כפייה.
ג'פטו/היריב: הנגר הזקן שבנה את פינוקיו ומשמש כאביו.
באוגדן השישי מתברר שהוא היריב שגרם לפייבלס להגר לעולם בני האדם, בניגוד לטענה הרווחת שהייתה אז בפייבלטאון, שג'פטו נשבה בידי היריב ועבד בשבילו.
באותו אוגדן מספר ג'פטו לבוי-בלו לראשונה את סיפורו: ג'פטו החליף כמה מהשרים של ממלכת האגדות בכפילים שבנה בעצמו וכפופים לפקודותיו.
מעשיו של ג'פטו הפכו אותו עם הזמן ליותר ויותר עוצמתי והוא החל לגייס לעזרתו מפלצות, מכשפים ופייבלס נוספים שבעזרתם כבש את האימפריה.
לאחר שהפיה הכחולה (הפיה שהחייתה עבורו את כל הבובות שבנה) סירבה לשתף איתו פעולה, הוא רצח אותה ושאב ממנה את הקסם הכחול שהיה בה, כך שיש לו כמות אינסופית של כוח כחול שמקנה לו כוחות מיוחדים.
היריב דורג במקום ה91 ברשימת נבלי הקומיקס הגדולים ביותר של אתר IGN.
מלכת השלג: יד ימינו של היריב.
היא מי שהטילה על קאי את הקללה שגורמת לו לראות רק את הרע שיש בעולם.
היא מופיעה לראשונה באוגדן השישי כאשר היא מפזרת כפור וחורף סביב כל פייבלטאון.
באבא יאגה: מכשפה עוצמתית המסייעת ליריב.
היא מופיעה לראשונה באוגדן הרביעי, בו היא מגיעה לפייבלטאון כאשר היא מתחזה לכיפה-אדומה, אך לבסוף סודה נחשף בידי פראו טוטנקינדר שנלחמת נגדה בקרב ומביסה אותה.
חיילי העץ: חייליו של היריב.
הם למעשה בובות עץ שנבנו בידי ג'פטו על מנת לפלוש לפייבלטאון ולהפיל אותה.
הם בעלי שנאה לכל יצור חי וטוענים שעץ הוא החומר העילאי ביותר.
הם מופיעים לראשונה באוגדן הרביעי, בו הם פולשים לפייבלטאון ופותחים את הקרב עליה.
הם נראים כמעיין גרסה מבוגרת יותר של פינוקיו.
ג'ון הנאמן: השוער של בניין העירייה בפייבלטאון.
באוגדן השישי, קאי מגלה שג'ון הוא מרגל של היריב.
לאחר שג'ון מודה באשמה, פרינס צ'ארמינג מוציא אותו להורג, כאשר ג'ון מבטיח שהוא עוד יחזור לנקום.
כחול הזקן: האזרח העשיר ביותר של פייבלטאון.
נוטה להעביר ביקורת רבה על דרכי הניהול של שלגיה וביגבי ולא מעט פעמים מוצג כמסוכסך עימם.
באוגדן הראשון מסופר כי הוא קיים מערכת יחסים זמנית עם רוז רד, אך רק על מנת לגרום לג'ק לקנא.
בספר השלישי הוא מתחבר לזהבה כדי לעזור לה להרוג את שלגיה וביגבי, אך פרינס צ'ארמינג מגלה זאת והורג את כחול הזקן בקרב חרבות עד המוות.
לאחר מותו של כחול הזקן, פרינס צ'ארמינג מקבל את כל רכושו.
זהבה: מבוססת על דמותה של זהבה מסיפור זהבה ושלושת הדובים.
היא פעילה למען זכויות תושבי החווה, והיא מהפייבלס האנושיים היחידים שחיים בה.
באוגדן השני היא מקימה צבא מחאה נגד הממשל של פייבלטאון ופותחת במרד.
לאחר שהמרד מדוכא בידי כוחותיה של שלגיה, צבאה של זהבה נשלח אל הכלא, אך זהבה מצליחה לברוח.
באוגדן השלישי היא מנהלת רומן יחד עם כחול הזקן ושניהם יחד מתחברים לחסל את ביגבי ושלגיה.
לאחר ששלגיה וביגבי מגלים את מזימתה, שלגיה נלחמת נגד זהבה והורגת אותה באמצעות גרזן שננעץ בראשה.
הסדרה ויוצריה זכו במספר רב של פרסי אייזנר, כולל "הסדרה הטובה ביותר" בשנת 2003, "הסיפור בהמשכים הטוב ביותר" בשנת 2003, 2005 ו-2006, "האנתולוגיה הטובה ביותר" בשנת 2007 - על נובלה גרפית שעוסקת בסדרה, ו"הסיפור הקצר הטוב ביותר" בשנת 2007 - עבור אחד מהסיפורים באותה נובלה גרפית.
בעקבות הצלחת הסדרה נוצרה סדרת ספין אוף בשם "Jack of Fables" שמתמקדת בדמותו של ג'ק (שמופיעה גם בסדרה זו) מ"ג'ק ואפון הפלא", "ג'ק וג'יל" ושאר אגדות.
שרגא פייבל כהנוב (ט"ו בשבט תר"ך, 1860 – 23 בנובמבר 1952) מהעולים לארץ ישראל בתקופה שקדמה לעליה הראשונה.
כיהן כמנהל חברת עזרת ישראל ומפעילי בני ברית.
כהנוב נולד בחסלביץ שברוסיה, בנו של אברהם יעקב, סוחר מזון סיטונאי ותלמיד חכם, ונכדו של הרב משה נחמיה כהנוב (כהניו), שכיהן כרב בחסלביץ ומשנת תרכ"ד כראש ישיבת עץ חיים בירושלים.
במלאת לו 15 הציע סבו, שהגיע לביקור, לקחת אותו לארץ ישראל כדי להימנע מגיוס לצבא הצבא.
הוא עלה לארץ בשנת 1877 באונייה "הבחרים", והתיישב בירושלים.
בהמשך הקים בית מרקחת בעיר.
בשנת 1884 מכר את בית המרקחת וקיבל משרה בשכם כפקיד בסוכנות "חברת לאנדו-שמרלינג" בחברת "רג'י עותומן", חברה צרפתית בעלת זיכיון למכירת טבק, שניתן לה בתמורה למתן הלוואה לממשלה העות'מאנית.
כהנוב קשר קשרי ידידות עם נכבדי שכם, ונטע בהר עיבל מטע צברים.
משכם עבר לחיפה, שם המשיך לנהל את סניף החברה בחיפה ובגליל.
בשנת 1887 עבר ליפו והתמנה למזכיר ומנהל של חברת עזרת ישראל, שהפעילה בית חולים ביפו, ולאחר מכן בנתה את שכונת נווה צדק.
כהנוב היה מפעילי בני ברית ומוסדות העדה האשכנזית.
ב-3 באפריל 1900 מונה להנהגת העדה היהודית ביפו, על ידי מושל יפו והראשון לציון יעקב שאול אלישר בתפקידו כחכם באשי, לאחר שלא עלה בידי העדה לקיים בחירות.
בשנת תרצ"א עבר מתל אביב לרחובות, ושם נפטר.
הוא קבור בבית עלמין תר"ן המייסדים ברחובות.
בגיל 19 נישא לשיינה ביילה לבית מארק בת ה-16, בתו של צבי זאב מארק, סוחר גדול באריגים, שעונים ותה בירושלים.
לזוג נולדו שלושה ילדים: שושנה (רישקה), אשתו של יונתן מקוב מרחובות; אליהו כהנוב, מנהל בתי ספר של כי"ח בסוריה ובארץ ישראל; ושמעון כהנוב.
בכ"ב בטבת תרנ"ח נפטרה אשתו של כהנוב בירושלים.
לאחר מכן נישא בשנית, לפרל אוסוביצקי, בתו של הרב שמחה בונם אוסוביצקי ואחותם של פקידי הברון רוטשילד בוריס ויהושע אוסוביצקי.
לזוג נולד בן, אברהם (אדי) כהנוב, שהתנדב לצבא הבריטי במלחמת העולם השנייה והגיע לדרגת מייג'ור.
בנו אליהו נישא לחנה אברבום, אף היא מנהלת בתי ספר של כי"ח בסוריה ובארץ ישראל, נשיאת בנות ברית בירושלים וחברת הנהלת הסתדרות הציונים הכלליים.
בתם הצעירה שפרה נישא לעיתונאי והסופר דניאל שר.
בנו שמעון נישא לחסידה זינגר, בתו של יעקב מרדכי זינגר, שו"ב בראשון לציון, גיסתו של יעקב איכילוב ודודתם של יוסף טוליפמן ושל שולמית אשת אליקום אוסטשינסקי.
פייבל פולקס (Feivel Polkes, שינה את שמו לפייבל פולס; 11 בספטמבר 1900, סוקאל, פולין – 10 במאי 1982, ישראל) היה יהודי מארץ ישראל שנפגש עם אדולף אייכמן בשנת 1937 בנסותו לנקוט יוזמה לחילוץ רבבות יהודים מגרמניה הנאצית.
פגישתו עם אייכמן באה בעקבות הקשרים שקיים עם סוכן האס דה פרנץ רייכרט, שהזמין אותו לפגישה זו.
הוא נפגש פעמיים עם אייכמן – בברלין ובקהיר – ודן על אפשרות להוצאה לפועל של עסקאות לעליית יהודים לארץ ישראל, אך הפגישות לא הניבו סיכום ברור.
דבר פגישותיו של פייבל פולקס עם הצמרת הנאצית לא נודע בארץ ישראל עד 1954, אז פורסמו רמזים ראשונים על העניין.
פרטים ברורים יותר לגבי הפרשה פורסמו ב-1966 בעיתון הגרמני "דר שפיגל", אז גם פורסמה ברבים זהותו של פולקס, והפרשה עוררה סערה ציבורית בישראל.
קורותיו של פייבל פולקס אפופי מסתורין.
הנאצים ראו בו בעל תפקיד בכיר ב"הגנה" (כך הוצג על ידי רייכרט), בעוד שלמעשה לא החזיק בפועל בתפקיד רם כלשהו בדרג הארגון.
ייתכן, עם זאת, שעמד בקשרים עם הנאצים בהוראת צמרת "ההגנה" ותוך שיתוף פעולה עם הארגון, אך לא ברור לגמרי מה היו מטרות ואופי הקשר שניהל עם הנאצים.
מעבר לכך, עסק בשליחות דיפלומטית גם ב-1948 וב-1949, כשנשלח על ידי דוד בן-גוריון לשוחח עם הארכיבישוף ג'ורג' חכים על מנת להגיע להסדר עם ערביי ארץ ישראל.
הפגישות עם הנאצים הוקעו בתקיפות בתוך ה'הגנה' כשהן יצאו לאור; פולקס הודח מכל התפקידים בתוך הקבוצה; ושום דבר בעל משמעות מעולם לא יצא מהמפגשים.
פייבל פולקס נולד בסוקאל שבפולין (כיום בתחומי אוקראינה) בשנת 1900, בן למשה אהרון פולקס ובינה לבית שומן, עלה לארץ ישראל בשנת 1920. הוא התיישב בירושלים, והחל משנת 1923 עבד כממונה על התובלה בהנהלת הרכבת המנדטורית.
בתפקידו זה העביר ידיעות לארגון "ההגנה" על תנועות הצבא הבריטי לארץ וממנה, באמצעות יעקב פת, מבכירי "ההגנה".
בשנת 1930 התוודע פולקס לגרמני בשם ד"ר פרנץ רייכרט (Franz Reichert), שהיה נציגה של חברת בנייה קפריסאית בארץ ויצר עמו קשר כדי להיעזר בו לקבלת עבודות עבור חברתו.
חמישה חודשים לאחר מכן פוטר פולקס מעבודתו בהנהלת הרכבת, ורייכרט הציע לו לנהל את עסקי החברה הקפריסאית.
פולקס עבד בחברה שנתיים וחצי, אך אז הסתבכה החברה בחובות ופשטה את הרגל, ורייכרט נעלם מהארץ כשהוא נותר חייב לפולקס סכום של 200 לירות ארץ ישראליות.
בשנת 1933 חזר רייכרט לארץ כנציג "סוכנות החדשות הגרמנית" Deutsches Nachrichtenbüro, שהייתה נתונה אז בשליטת הנאצים לאחר עלייתם לשלטון.
רייכרט שימש כסוכן של האס דה, שירות המודיעין של המפלגה הנאצית ושל האס אס, והעביר ידיעות בקשר לנעשה בקרב היישוב היהודי.
רייכרט הציג עצמו כאנטי-נאצי, והציע להחזיר לפולקס את חובו בתשלומים.
הממונים על רייכרט באס דה ביקשו ממנו לקשור קשרים עם ההנהגה היהודית בארץ ישראל, והוא, על סמך קשריו עם פולקס, שהיה אז איש עסקים פרטי, הציע להם להיפגש עמן בברלין, והציג את פולקס כבכיר בארגון "ההגנה", בעוד שפולקס היה חבר "ההגנה" מן השורה ולא בכיר בה.
רייכרט ארגן את נסיעתו של פולקס לברלין, ואף מימן מכיסו חלק מהוצאות הנסיעה.
בפברואר 1937 נפגש פולקס בברלין עם אדולף אייכמן ועם הממונה עליו במחלקה היהודית של האס דה, הרברט האגן.
הפגישה נערכה במסעדת יינות בשם Traube ("פרי הגפן") בגן החיות בברלין.
פולקס הגיע לפגישה בלוויית הברון אוטו פון בודלשווינג (Otto von Bodelschwingh), שהיה בעל עסק לחומרי בניין בחיפה, ושימש סוכן של האס דה למידע על הנעשה בקרב ערביי ארץ ישראל.
פולקס שלט היטב בשפה הגרמנית, אך העדיף לדבר באנגלית, כדי להרוויח זמן למתן תשובות.
לאחר שפולקס פירט באוזני שני הנאצים את הצעתו, אמר להם ש"ההגנה" מבקשת להגיע במהירות לרוב יהודי בארץ ישראל, והצהיר, לפי דברי אייכמן, על נכונות "ההגנה" לפעול למען הביון הגרמני, כשם שהיא פועלת עבור הבריטים והצרפתים, וכן על הסכמתו לקבל מהם בשכר המידע סך של 15 לירות שטרלינג לחודש.
בעקבות הפגישה החליטו האגן ואייכמן להגיע אישית לארץ ישראל כדי לעמוד על מצב הדברים בה מכלי ראשון, וכן על מנת להיפגש שנית עם פולקס ולנסות להיפגש עם המופתי חאג' אמין אל-חוסייני, מנהיג המרד הערבי.
ראש האס דה, ריינהרד היידריך, אישר את הביקור.
בידיעה, תחת הכותרת "מיהו הפקיד פולקוס?" נאמר (תוך שיבושים קלים בשמותיהם של הנוגעים בדבר):
תגובתו של פולקס נתפרסמה ב"דבר" ב-20 באפריל 1937:
ב-2 באוקטובר 1937 הגיעו אייכמן והאגן בספינה לנמל חיפה.
הכיסוי לביקורם בארץ היה שאייכמן הוא עיתונאי והאגן הוא סטודנט.
תקוותיהם של שני הנאצים לפגוש בארץ את פייבל פולקס נכזבו.
אף על פי שהיו בידיהם אשרות תייר, סירבו השלטונות הבריטים, שככל הנראה ידעו את תפקידיהם האמיתיים של העיתונאי והסטודנט, לתת להם היתר כניסה לארץ.
לאחר שהות של לילה אחד בחיפה הם הפליגו בספינה לאלכסנדריה.
מאלכסנדריה נסעו אייכמן והאגן לקהיר, ובה נערכה הפגישה עם פייבל פולקס, שלא הצליחו לקיימה בארץ ישראל.
הפגישה התקיימה ב-10 וב-11 באוקטובר 1937. מקום הפגישה היה בבית הקפה "גרופי" בקהיר, בית קפה מהודר שלימים יהווה גם מקום מפגש למתנדבי היישוב לצבא הבריטי במלחמת העולם השנייה.
אייכמן סיפר בחקירתו במשטרת ישראל ובעדותו במשפטו, כי פולקס אמר בפגישה שהחוגים היהודיים הלאומיים שבעי רצון מן המדיניות הגרמנית הקיצונית נגד היהודים, כיוון שעל ידי כך יגדל כוחה של האוכלוסייה היהודית בארץ ישראל עד כדי כך שבעתיד הקרוב ישיגו היהודים עליונות מספרית בארץ ישראל.
דבר לא סוכם בפגישה זו, ופולקס לא ראה עוד את אייכמן עד משפטו של אייכמן בירושלים בשנת 1961.
פרשת הפגישות של פולקס עם אייכמן לא הגיעה בזמנו לידיעת העיתונות העברית בארץ ישראל ודבר קיומה לא נודע עד שנת 1954, בעת שנערך בישראל המשפט שנודע בשם "משפט קסטנר".
צייד הנאצים שמעון ויזנטל, בחיפושיו אחר אייכמן, הגיע באותה עת לדו"חות הנאציים על פגישות פולקס עם אייכמן.
ויזנטל, שראה עצמו ממתנגדיו של דוד בן-גוריון, סיפר על תגליתו בריאיון לעמוס קינן, שהיה אז כתב השבועון "העולם הזה" שבעריכת אורי אבנרי, מי שחבר בעת משפט קסטנר אל תמיר בהטחת האשמות בהנהגת המדינה, שהייתה אז בראשותם של מפא"י ובן-גוריון.
הריאיון עם ויזנטל התפרסם בגיליון "העולם הזה" מ-27 באוקטובר 1954. על נסיבות עריכת הראיון סיפר קינן, כי ביקר בביתו של ויזנטל בעיר לינץ שבאוסטריה, וויזנטל סיפר לו שגילה סוכן של אייכמן שעבד גם עבור "ההגנה".
ויזנטל התנה את חשיפת הפרטים על האיש, בכך שיוזמן לישראל וכרטיס נסיעתו ישולם.
קינן כעס על כך, ותיאר את ויזנטל כיהודי עם עיניים ערמומיות המבקש להתעשר מסודות השואה, ובריאיון לא הצליח להוציא ממנו דבר על הסוכן והתרכז בגילויים על קסטנר.
הראיון נפרש על פני עמוד שלם של השבועון, ונשא כותרת באותיות קידוש לבנה האומרת:
בראיון אמר ויזנטל בין היתר: "אני יודע הרבה.
עסקתי במשך שנים באיסוף דוקומנטים הנוגעים בשואת יהודי אירופה.
ראיתי את כל הקורספונדנציה של המופתי עם הנאצים, וגם עם הרוסים.
אני יודע הכל אודות אחד מסוכניו הראשיים של אייכמן, יהודי המתגורר בישראל." קינן המשיך וסיפר: "זה הדהים אותי.
חזרתי ושאלתי אותו אם איננו טועה, אם אמנם מתגורר כיום בישראל יהודי שהיה סוכנו של אייכמן, האדם העיקרי האשם בהשמדת שישה מיליון איש.
ויזנטל השיב בחיוב: 'ישנם בידי כל הדוקומנטים המוכיחים את אשמתו, ליקטתי אותם במשך שנים.
אני יודע את שמו ואת כתובתו בישראל, ואני יכול לספר לך עוד משהו מעניין – הוא היה שליח של ההגנה.'" קינן שאל את ויזנטל מי הוא האיש וויזנטל השיב: "זאת לא אוכל לגלות לך, לא הגיעה השעה".
במכתב לעיתון השווייצרי "יודישה רונדשאו" (Jüdische Rundschau) חשף ויזנטל את תגליתו.
תוכן המכתב הגיע לידיעת "ידיעות אחרונות" וב-20 בספטמבר 1955 יצא העיתון בכותרת ראשית, לרוחב כל עמודו הראשון, האומרת:
בגוף הכתבה נאמר, בין היתר:
בשני הפרסומים לא הקפיד ויזנטל על דיוק בעובדות, אך בחר שלא לחשוף את זהותו של מי שהיה לדבריו סוכנו של אייכמן ביישוב, ובמשך שנים רבות היו פרשת המפגשים בין אדולף אייכמן לפייבל פולקס וזהותו של פולקס בגדר תעלומה.
תום שגב בספרו "המיליון השביעי: הישראלים והשואה", שראה אור בשנת 1991, התייחס אליהם בקצרה וכתב, בין היתר:
בארכיון ה"הגנה" שמור פתק מאת שאול אביגור, מראשי ה"הגנה", אל יהודה סלוצקי, ההיסטוריון הרשמי של הארגון, ובו נאמר כי על יסוד בדיקה שאביגור ערך בעזרת שירות הביטחון, הגיע למסקנה שהמדובר ב"אפיזודה חולפת וחסרת ערך".
בהמשך תיאר גלבר את פולקס כפי שהשתקף בעיני הגרמנים:
גלבר המשיך ומסר את ההתרשמות שלו עצמו מהפרשה, את מה שעלה מבדיקתו בארכיון "ההגנה", מההתכתבות בין שאול אביגור (אז מאירוב) לבין אפרים דקל (אז קרסנר), ממפקדי הש"י, ומתגובתו המאוחרת של שאול אביגור כשניסו לימים לדלות ממנו פרטים על הפרשה:
תום שגב לא הסיר לחלוטין את מעטה המסתורין סביב פולקס, זהותו ופגישותיו עם אייכמן והאגן, גם כשני עשורים לאחר פרסום "המיליון השביעי".
אפילו בעת שהופיע ב-2010 ספרו "ויזנטל – הביוגרפיה", ובו סיפור חייו של צייד הנאצים שמעון ויזנטל, לא גילה שגב את זהותו של פולקס, והביא תאוריה נוספת של ויזנטל על מטרת הפגישות.
בפרק המספר על לכידתו של אייכמן סיפר שגב כי במהלך המרדף התגלגלו לידי ויזנטל מסמכים של שירות הביון הנאצי, שמהם עלה כי אנשיו חששו שארגונים יהודיים וציוניים יבקשו להתנקש בחייו של היטלר ובראשי המשטר הנאצי.
החשש עלה לאחר שהיהודי דוד פרנקפורטר התנקש בחייו של מנהיג הנאצים בשווייץ וילהלם גוסטלוף, והמקור שממנו ביקשו הנאצים לדלות מידע על כוונות הציונים להתנקש בהיטלר היה פייבל פולקס, שתואר במסמכיהם כ"בכיר בארגון ההגנה" והם אף מימנו את נסיעתו לברלין.
מסקנתו של שגב הייתה כי אין ספק שפולקס נסע באישור או בשליחות צמרת "ההגנה", אך לדברי שגב המידע הקיים – מסמכי פולקס בארכיון תולדות ההגנה, וכן תיאורו של יואב גלבר, מציגים תמונה חלקית בלבד של האיש ומטרת שליחותו.
ערפול זה, שניכר בו כי היה מכוון, על אודות מהלכיו של פייבל פולקס וזהותו, גרם לכך שהפרשה המשיכה להיות בגדר תעלומה ולהיזכר בספרים ובאתרי אינטרנט שבהם הוכפשו "ההגנה" ופולקס, מימין ומשמאל.
מימין – בפורומים שבאתרים ישראליים – כהוכחה לקשר בין "ההגנה" לנאצים, שקדם לנסיעותיהם של נפתלי לובינצ'יק ונתן ילין-מור ללבנון ולסוריה לשם קשירת קשרים בין הלח"י לבין הנאצים; ומשמאל – באתרים זרים אנטישמיים וכאלו העוינים את מדינת ישראל – כראיה למה שהם מכנים "שיתוף הפעולה הציוני-נאצי".
כותרות אופייניות הן "הברית הנאצי ציונית", או "שיתוף הפעולה הציוני-נאצי לפני מלחמת העולם השנייה".
גם באתר חרדי נכתב על פגישת פולקס עם אייכמן תחת הכותרת "האם מדינת ישראל הולדתה בחטא והמשכה בפשע?".
סערת ה"דר שפיגל" וגרסתו של פולקס
כחצי יובל שנים לפני שראה אור ספרו של תום שגב "המיליון השביעי", נחשפה ברבים זהותו של פייבל פולקס וגרסתו התפרסמה.
היה זה בשנת 1966, כאשר השבועון הגרמני "דר שפיגל" פרסם סדרת כתבות על תולדות האס אס.
בכתבה שהתפרסמה ב-19 בדצמבר 1966 סקר השבועון את יחס האס אס ליהודים, והאשים את התנועה הציונית כי שיתפה פעולה עם המשטר הנאצי בראשיתו וקידמה בברכה את עליית היטלר לשלטון.
בהסתמך על ציטוטים מביטאון התנועה הציונית בגרמניה ומנאומיו של ד"ר יואכים פרינץ, מראשי התנועה הציונית בגרמניה באותה עת, כתב השבועון שציוני גרמניה בירכו על חילופי המשטר, מאחר שיביאו להתעוררות לאומית של היהודים ולעלייתם לארץ ישראל.
בכתבה נזכרו פגישותיהם של אייכמן והאגן עם פולקס.
השבועון כתב שבעקבות המדיניות הגרמנית באותה עת, בטרם דגלה בהשמדת העם היהודי וכשרצתה לאלץ אותו להגר מגרמניה, החליטו אנשי האס אס לקשור קשרים עם ארגון "ההגנה".
לדברי השבועון, את הקשר עם פולקס יצר הד"ר פרנץ רייכרט שארגן את הפגישות והציג את פולקס כאחראי על "ניהול מנגנון ההגנה-העצמית של יהודי פלשתינה" .
השבועון כתב שפולקס אמר לשני הנאצים, כי כתוצאה מהמדיניות האנטי-יהודית תגדל האוכלוסייה היהודית בארץ ישראל, עד שתהווה תוך זמן סביר רוב לעומת הערבים, וכשם ש"ההגנה" משתפת פעולה עם השירותים החשאיים הבריטיים והצרפתיים, היא מוכנה לשתף פעולה עם השירותים החשאיים הגרמניים.
השבועון חזר על הטענה שפולקס קיבל תשלום חודשי של 15 לירות מנדטוריות לחודש עבור המידע.
בהמשך נכתב בכתבה כי לאחר ליל הבדולח התחיל שיתוף פעולה נרחב בין המוסד לעלייה ב' לבין השירותים החשאיים של גרמניה והאס אס, על מנת להעלות יהודים רבים ככל שניתן לארץ ישראל.
בעקבות הכתבה התחוללה סערה ציבורית בישראל, ואנשי "ההגנה", פעילי העלייה ואנשי התנועה הציונית בגרמניה פרסמו את תגובותיהם שבהן אישרו את הקשרים עם גרמניה הנאצית, שלדבריהם נועדו אך ורק להצלת יהודים מידי הנאצים, וכי קשרים אלה נמשכו גם לאחר פרוץ המלחמה.
בין המגיבים היה פייבל פולקס, ואז נחשפה זהותו והתברר כי איש ציבור ידוע בירושלים, פייבל פולקס, ראש לשכת המסחר בעיר, הוא פייבל פולקס, עובדה שלא נזכרה בספרו של תום שגב ולא בפרסומים הרבים באתרי האינטרנט, שבהם הביוגרפיה של פולקס ופרטים על עיסוקיו נותרו בגדר תעלומה.
התגובות התפרסמו בעיתון "מעריב" מיום 20 בדצמבר 1966. בתגובתו של פייבל פולקס נאמר:
העיתון לא הסתפק בתגובה קצרה זו של פולקס, והעיתונאי צבי לביא ראיין אותו בראיון נרחב שהופיע למחרת, ב-21 בדצמבר.
בראיון, שהשתרע על פני חמישה טורים, סיפר פולס כי היוזמה להיפגש עם שני הנאצים הייתה יוזמתו הפרטית כשמטרתו להציל יהודים ורכושם, אך גובתה בהסכמה מצד מי שהגדיר כ"פקיד בכיר בסוכנות" וכי המגעים לא נשאו פרי עד ש"ההגנה" הורתה לו להפסיקם כליל.
לדברי פולקס, את הרעיון להפגישו עם אייכמן יזם רייכרט, שהסביר לו כי הסכם ההעברה מצליח להוציא מגרמניה רק שמונה אחוזים מההון היהודי, ואמר כי יש לו קשרים אישיים בצמרת הנאצית וביכולתו לשחרר המוני יהודים, כאשר כל משוחרר יוציא עמו 1,000 לירות שטרלינג.
רייכרט ביקש לעצמו עשרה אחוז מההון המוצא, ואף הבטיח לו חלק ברווח.על הסמכות שהוענקה לו לנהל את המשא ומתן עם הנאצים, סיפר פולקס: , לדבריו המכסה לא הייתה מקובלת על רייכרט, ואז הציע לו רייכרט לבוא לברלין להמשך המשא ומתן.
על פגישתו הראשונה עם שני הנאצים בברלין סיפר פולקס:
בקשר לדיווחו על הפגישה, מבלי שציין לאיזה ממוסדות היישוב נעשה הדיווח, ועל המשך המגעים עם אייכמן, סיפר פולקס:
היסטוריונים כתבו ב-2014, שלמעשה, אייכמן נשלח לארץ ישראל כדי לפגוש את אל-חוסייני.
אייכמן הגיע לנמל חיפה ב-2 באוקטובר 1937. אך למרות שהייתה לו אשרת תייר, הרשויות הבריטיות הגבילו את שהותו לארבעים ושמונה שעות, ולאחר מכן הועלה על ספינה לאלכסנדריה.
אייכמן נסע לשגרירות הבריטית בקהיר אך לא הצליח לשכנע את הממשלה לשנות את דעתה.
במקום זאת, אייכמן נשאר בקהיר זמן מה ונפגש עם איש סוכנות הידיעות הגרמנית ועם נציגיו של אל-חוסייני, שהגיעו מירושלים.
פולקס פנה בינואר 1948 לארכיבישוף, שזה אך חזר מפגישות עם מנהיגים ערבים בקהיר.
חכים שאל את פולקס האם היהודים מוכנים לדון באפשרות להצטרף לפדרציה ערבית, ופולקס העביר את שאלתו של חכים לבן-גוריון באמצעות המזרחן מיכאל אסף, אחד מן העיתונאים המובילים של העיתון "דבר".
בן-גוריון הורה לבדוק האם חכים מדבר בשם הליגה הערבית, או שהליגה מינתה נציגות אחרת שעמה יוכלו היהודים לנהל משא ומתן רשמי.
לדברי פולקס, מנהיגי הנוצרים בלבנון, שראו בחיוב את הצטרפותו של גוף לא מוסלמי נוסף לליגה הערבית, עמדו מאחורי יוזמתו של חכים.
פולקס תיאר את חכים כ"ערמומי כנחש ורחוק מכנות כשם שהאמת רחוקה מן השקר".
מגעי הגישוש עם חכים נמוגו כאשר חכים עזב ללבנון במהלך ההפוגה הראשונה, וחודשו רק עם שובו לישראל ב-1949 באמצעות בכור שטרית.
בשנת 1964 נהרג אברהם רימון, פקיד בכיר במוסד לביטוח לאומי בירושלים, שהיה יושב ראש סניף ירושלים של ארגון חברי "ההגנה" וחבר המזכירות הארצית של הארגון, בתאונת דרכים.
באותה עת כיהן פולקס כיושב ראש לשכת המסחר בירושלים.
קבוצה מנכבדי ירושלים, רובם מאנשי תנועת העבודה, פרסמה ב-19 בנובמבר 1964 מודעת אבל על פטירתו בעיתון "דבר".
פולקס חתום גם הוא על המודעה, דבר המעיד על מעמדו הציבורי במסגרת חברתית זו של אנשי הממסד וותיקי "ההגנה".
היה נשוי ונולדו לו 2 ילדים.
פייב פינגר דת' פאנץ' היא להקת הבי מטאל מלאס וגאס, נבדה, אשר מנגנת תערובת של הארד רוק מודרני, מטאל אלטרנטיבי וגרוב מטאל.
שם הלהקה לקוח מסרט הקונג פו: The Five Fingers of Death.
הלהקה הוקמה בשנת 2005 על ידי הסולן איוון מודי, הגיטריסט זולטן באתורי, הגיטריסט קיילב אנדרו בינגהאם, הבסיסט מאט סנל והמתופף ג'רמי ספנסר.
בינגהאם הוחלף על ידי הגיטריסט דארל רוברטס בשנת 2006, שהוחלף על ידי ג'ייסון הוק בשנת 2009. הבסיסט מאט סנל עזב את הלהקה ב-2010 והוחלף על ידי כריס קאל
פייג' היא עיר במחוז קוקונינו במדינת אריזונה שבארצות הברית, סמוך לסכר קניון גלן ואגם פאוול.
נכון למפקד האוכלוסין של 2010 התגוררו ביישוב 7,247 תושבים.
שלא כמו ערים אחרות באזור, פייג' נוסדה ב-1957 על ידי סוכנות השבחת הקרקע של ממשלת ארצות הברית (U.S.
הסוכנות, שהייתה אחראית על בניית סכר קניון גלן, הקימה את היישוב כיישוב קהילתי זמני עבור העובדים שהועסקו בהקמת הסכר ובני משפחתם, למשך תקופת הבנייה.
האתר, בשטח של 44 קמ"ר, נרכש בעסקת חליפין עם הנאוואחו שתמורתה הם קיבלו קרקע בגודל זהה בניו מקסיקו, שהנאוואחו חמדו מזמן.
המקום כונה פייג' על שמו של מנהל הסוכנות לשעבר ג'ון ק.
לאחר שהסכר הושלם בשנות ה-60 של המאה ה-20 גדלה העיירה בהדרגה והיא מונה מעל ל-7,000 תושבים.
בשל הכבישים החדשים והגשר שנבנו בעת הקמת הסכר הפכה העיר לשער הכניסה לאתר הנופש הלאומי קניון גלן (Glen Canyon National Recreation Area) ואגם פאוול, המושכים מעל לשלושה מיליון תיירים בשנה.
פייג' שוכנת על רמה המכונה מנסון מסה (Manson Mesa) בגובה 1,255 מטרים מעל פני הים וצופה אל מפרץ ואוויפ (Wahweap Bay), שלוחה של אגם פאוול, 160 מטרים מתחת לפייג'.
שטחה של העיר על פי נתוני לשכת מפקד האוכלוסין של ארצות הברית הוא 43 קמ"ר, מתוכם כ-100 דונם מים.
פייג' שוכנת באזור של אקלים מדברי (סיווג BWk על פי שיטת קפן), שבו הקיצים חמים ויבשים מאוד, והחורפים קרים כששלג יורד לעיתים רחוקות.
כמות המשקעים השנתית הקטנה היורדת על פייג' היא תוצאה של מדבר צל גשם.
ההרים השוכנים באריזונה, דרומית לעיירה, חוסמים את הלחות המגיעה מהאוקיינוס השקט, כך שהעיירה מקבלת גשמים אפילו פחות מפיניקס, ופחות משליש הכמות השנתית הממוצעת שיורדת בפלגסטף.
67.32% מהאוכלוסייה היו לבנים ו-26.69% אמריקנים ילידים.
ההכנסה השנתית הממוצעת למשק בית הייתה 46,935 $, כש-13.9% ממשקי הבית מתחת לקו העוני.
המעסיקים הגדולים ביותר באזור הם תחנות הכוח ומתקני הנופש.
באזור פייג' שוכנות שתיים מתחנות הכוח החשמליות הגדולות ביותר במערב ארצות הברית.
ההספק המקסימלי של הגנרטורים של סכר קניון גלן הוא 1,296 מגה ואט.
ודרומית מזרחית לעיירה שוכנת תחנת הכוח נאווחו, תחנה המופעלת בפחם ומייצרת 2,250 מגה ואט.
התיירות (כאמור כ-3 מיליון איש בשנה) יצרה ביקוש לשירותי תיירות, ובנוסף, בשל הריחוק ממרכזי מסחר נוצר ביקוש למוצרי צריכה ולשירותים נלווים.
כ-70% מהמעסיקים ויותר מ-50% מהעובדים בעיירה עוסקים בקמעונאות ובשירותים.
מעסיק חשוב נוסף (כ-10%) הוא השירות הציבורי הכולל את סוכנות ההשבחה המנהלת את סכר קניון גלן ותחנת הכוח שלו את שירות הפארקים הלאומיים של ארצות הברית שהמטה שלו באזור נמצא בפייג' ומנהל את אתר הנופש הלאומי קניון גלן, וכן משרדים מטעם מדינת אריזונה, ובתי הספר ציבוריים.
בעיר יש פארק תעשייתי על שטח של כ-400 דונם.
בעיירה יש שני מוזיאונים, ספרייה, מרכז ספורט, מרכז מבקרים, מגרשי ספורט וגולף, שלושה בתי ספר יסודיים, חטיבת ביניים ותיכון ומכללה.
שירותי הרפואה כוללים בית חולים, מרפאות, כשרופאים מומחים מגיעים מדי פעם מערים אחרות.
למקרה הצורך יש שירות חירום של הטסה במסוקים.
בעיר יש שדה תעופה קטן המציע טיסות לפיניקס ודנוור.
באזור פייג' צולמו סרטים רבים המנצלים את הנוף המדברי מחד ואת מי אגם פאוול מאידך.
כוכב הקופים - הגרסה המקורית מ-1968
כוכב הקופים - גרסה מ-2001
פייג' מוזכרת ברומן כנופיית המקלות בגלגלים (The Monkey Wrench Gang) של הסופר אדוארד אבי (Edward Abbey) המתאר את הניסיונות הבדויים של קבוצה של שוחרי איכות הסביבה המפנטזים על פיצוץ סכר קניון גלן.
פייב היא להקת בנים בריטית שזכתה לעיקר הצלחתה בסוף שנות ה-90 של המאה ה-20. בלהקה חברים שון קונלון, ריצ'י נוויל וסקוט רובינסון.
במקור היו חברים בלהקה גם ג'ייסון (ג'יי) בראון ואבז לאב.
שמו של ההרכב נגזר ממספר חבריו.
הלהקה הוקמה ב-1997 על ידי כריס ובוב הרברט, מייסדיה של להקת הספייס גירלז.
חברי הלהקה נבחרו מתוך כ-3,000 נבחנים שנענו למודעת פרסום בעיתון.
לאחר הקמתה הוחתמה הלהקה על ידי סיימון קאוול על חוזה ל-6 אלבומים בחברת התקליטים BMG.
בספטמבר 2001, לאחר שהוציאו 3 אלבומים ו-13 סינגלים, ועם מכירות של למעלה מ-10 מיליון אלבומים ברחבי העולם, התפרקה הלהקה.
ארבעה מחבריה (רובינסון, לאב, נוויל ובראון) חזרו לפעילות והופעות בספטמבר 2006, תחת הנהלה חדשה, אך התפרקו בשנית בחלוף 8 חודשים, לאחר שכשלו במציאת חברת תקליטים שתחתים אותם.
ב-2012 התאחדו בשנית במסגרת תוכנית הריאליטי הבריטית "The Big Reunion", הפעם בהרכב שכלל את קונלון, לאב, נוויל ורובינסון.
בעקבות האיחוד יצאה הלהקה לסיבוב הופעות ברחבי בריטניה.
בשנת 2014, לאב עזב את הלהקה בשל חילוקי דעות יצירתיים.
בין הפרסים בהם זכתה הלהקה בשנות פעילותה: הבריט להרכב הפופ הטוב ביותר (2000), פרס המוזיקה של MTV אירופה בקטגוריית MTV Select (1998).
האלבום דורג במקום הראשון במצעד האלבומים הבריטי ובמקום ה-27 במצעד האלבומים האמריקאי.
האלבום דורג במקום ה-108 במצעד האלבומים האמריקאי ובמקום ה-4 במצעד האלבומים הבריטי.
האלבום זכה למעמד אלבום פלטינה כפול בבריטניה.
בארצות הברית האלבום כשל מסחרית וכלל לא דורג.
בבריטניה דורג במקום ה-3 במצעד האלבומים הבריטי והגיע למעמד של אלבום זהב.
הערה: השמות המודגשים הם החברים הנוכחיים.
2000: הרכב הפופ הטוב ביותר
2013: המופע המוזיקלי הטוב ביותר (בתוכנית ריאליטי)
1997: ההופעה החדשה הטובה ביותר
1998: גרסת הכיסוי הטובה ביותר
2000: הלהקה הבינלאומית הטובה ביותר
1999: הלהקה החדשה הטובה ביותר
2000: הסינגל הטוב ביותר ("We Will Rock You" - גרסת כיסוי)
הפייאנטים נטלו את שמו המקורי, "ידידי החוקה", וטענו להיות יורשיו הלגיטימיים, אם כי רק עשירית מ-800 סניפיו הצטרפו אליהם לבסוף.
בהנהגת אישים כאנטואן ברנאב ולה פאייט, הם היו הסיעה הדומיננטית בצרפת ממאורעות טבח שאן דה מארס ביולי והצליחו להעביר את חוקת 1791. אך סירובו של המלך לואי השישה עשר לשתף אתם פעולה ופילוג פנימי בשאלת המלחמה עם אוסטריה הביא להיחלשותם.
הכח עבר לז'ירונדינים עוד בדצמבר, ולאחר ה-10 באוגוסט הפייאנטים התפוגגו.
רבים הוצאו להורג בימי שלטון הטרור.
שורשי הפייאנטים נעוצים כבר באביב 1790. חבריו המייסדים של המועדון היעקוביני, אנשים כעמנואל-ז'וזף סיאייס ואדריאן דופור, היו גורם מדרבן שדחף את המהפכה הלאה בראשיתה לכיוון של פירוק הסדר הישן.
אבל לאחר שרוב דרישותיהם התקבלו, גורמים חדשים שעלו משמאל האפילו עליהם בתוך היעקובינים והעלו דרישות שנראו דמוקרטיות ופופוליסטיות מדי.
אלה מנו את מי שאונורה מירבו כינה בדיעבד "שלושים הקולות", בראשות רובספייר הצעיר; בין היתר, תבעו זכות בחירה לכל – זו הוגבלה ל"אזרחים פעילים" בעלי סף הכנסה ולתהליך מדורג שהיה כרוך בבחירת אלקטורים בכל מחוז – ופנו למעמדות הנמוכים.
גם פעילי השטח הרדיקלים של פריז, כאנשי "מועדון הקורדליירים" של ז'ורז' דנטון, התבלטו בקיצוניותם.
החשש מערעור הבלמים והאיזונים בסדר החוקתי שביקשו לגבש הניעו את סיאס, מירבו, טליראן, לה פאייט ויעקובינים ותיקים אחרים להקים ב-13 במאי 1790 את "חברת 1789".
זו לא הייתה סיעה נפרדת, אלא מעין קבוצה מתונה שהוסיפה לשבת עם חברי המועדון בספסליהם באספה המכוננת הלאומית.
"חברת 1789" ביקשה להבטיח את המטרות שבשמן פעלו המהפכנים בשנה הראשונה למאורעות, בעיקר מלוכה חוקתית יציבה.
התנהלותו הפסיבית של המלך, שסוכך על כמרים שסירבו להישבע לחוקה האזרחית והואשם בקשירת קשר עם המהגרים האנטי-מהפכניים בראשות אחיו הדוכס מארטואה, עוררה את ההמונים הפריזאים נגדו והובילה להפגנות סמוך לארמונותיו והטרדת משפחתו.
התפרעויות והשחתת רכוש מצד איכרים באזורי הכפר ומרידות חיילים הובילו גם את המרכז היעקוביני להתמתנות ושמרנות דומות לאלו של "1789".
שלושת מנהיגיו, דופור, אנטואן ברנאב ואלכסנדר דה לאמט נודעו כ"טריומווירט" ואותתו על הכיוון החדש בעמידה על הקיים ובהתייצבות לצד המלך מול התביעות לשינויים נוספים.
הם סברו שיוכלו לחבור לימין המלוכני באספה ולבודד את רובספייר ודומיו, אך תקוותם נכזבה.
תומכי הכתר המושבעים שניסו לבלום את המהפכה משלב מוקדם, אנשי מועדון הקפוצ'ינים לשעבר כז'אק קזאלס, תיעבו אותם ותמכו בשמאל בתקווה שלחץ מהאגפים ימוטט לחלוטין את הסדר החדש.
ב-7 באפריל וב-16 במאי הנחילו להם אויביהם שתי מהלומות חשובות באספה.
עברו חוקים שאסרו על צירי המכוננת להתמנות לשרים או לעמוד לבחירות לרשות המחוקקת שהייתה אמורה לפעול לאחר ניסוח החוקה.
היעקובינים המתונים פעלו גם, ללא הצלחה, נגד האגודות הפוליטיות העממיות שצברו כוח גובר.
הם ראו בהן גורם מסוכן, מחוץ למסגרות החוקיות, שיכל להתסיס את דעת הקהל והביע עמדות קיצוניות.
הם פעלו גם בצל המתיחות והחשדנות בין הטריומווירים במרכז ללה פאייט איש "1789" בימין.
שעתם הגדולה של המתונים הגיעה עם מנוסת המלך לווארן בין ה-20 ל-22 ביוני.
באספה הנפחדת, הטריומווירט ולה פאייט העבירו בקלות מדיניות של הונאה בפני הציבור כדי למנוע התמוטטות.
הוחלט פשוט לשקר ולטעון שהמלך נחטף על ידי אויבי המהפכה.
הם גם השעו את סמכויותיו הביצועיות כשחזר, ולואי השישה-עשר הנפחד והנבוך היה להוט לשתף פעולה עמם מפחד התגובה הציבורית הנזעמת.
ב-15 ביולי החליטה האספה לפטור את השליט מכל אחריות לבריחתו.
הרדיקלים התקוממו על העמדת הפנים והחלו בניסוח עצומה להדיח את לואי, בארגון דנטון והיעקוביני ז'אן-פייר בריסו.
בערב ה-16 התכנסו היעקובינים לדיון סוער.
רובספייר נשא נאום קשה נגד העצומה והצהיר כי שאלת המלך כלל איננה עומדת לדיון ולא מעניינת את העם, אך המתונים בחלו בשמאל לחלוטין.
עתה, החוקה החדשה הייתה קרובה להשלמה, המלך נראה כעומד לצדם ואויביהם הגדישו את הסאה.
אף על פי שמנו את הרוב בקרב הצירים, יריביהם אחזו בכוח רב במועדון עצמו ובעיקר בדעת הקהל של תומכיו מן השורה.
הטריומווירט ואנשי "מועדון 1789" בחרו לפעול, ונטשו בסערה את האולם עם אנשיהם.
הם התכנסו מחדש במנזר הפייאנטי (ענף ציסטרסיאני) ברח' סן אונורה.
בערך 200 צירים מן האספה המכוננת, כמעט כל נציגי היעקובינים בה למעט רובספייר וז'רום פטיון, נענו למנהיגי המתונים.
המועדון החדש נקרא, כקודמו, על שם המנזר.
הפייאנטים החלו כמעט מיד בשילוח אגרות לכל רחבי צרפת, ל-800 הסניפים היעקוביניים במחוזות, כשהם מכריזים על עצמם כמנהיגיה הלגיטימיים היחידים של התנועה.
אף שמם הרשמי היה זה של המועדון המקורי, "חברת ידידי החוקה." ראשיהם חלשו על עמדות כוח רבות: לבד מלה פאייט מפקד המשמר הלאומי וז'אן ביי, ראש העיר של פריז, עמדו לצדם גם ראשי רבות מהוועדות באספה.
ברנאב תפקד כיועץ סתרים של מארי אנטואנט והיה לו קשר ישיר למשפחת המלוכה.
ב-17 ביולי התכנסו רבבות פריזאים לחתום על העצומה נגד המלך בשאן דה מארס.
כשנערך לינץ' בשני אנשים שנמצאו מסתתרים במקום, סיפק הדבר עילה לרשויות הפייאנטיות של פריז להכריז על מצב חירום ומשטר צבאי.
לה פאייט ו-4,000 אנשי משמר פיזרו באש את הנאספים והרגו עשרות.
עתה ביססו הפייאנטים את כוחם ומחצו את הרדיקלים השונים, שהסיתו ועוררו מהומות מזה חודשים ארוכים.
"ידיד העם" של ז'אן-פול מארה ועיתונים קיצוניים אחרים נסגרו, בפתח מועדון הקורדליירים הוצבו תותחים והוא פוזר, ומאות נעצרו.
מחצית מהסניפים היעקוביניים הביעו נכונות להצטרף למועדון הפורש, ונראה היה שרובספייר נותר ללא בסיס כוח של ממש.
ב-29 באוגוסט החלו הבחירות לאספה המחוקקת החדשה.
ב-3 בספטמבר נחתם הנוסח הסופי של החוקה הראשונה של צרפת, "חוקת 1791", שנראתה כעומדת בכל ציפיות הפייאנטים.
הרשות המחוקקת הייתה חזקה והמבצעת, בראשות המלך, חלשה עם וטו מוגבל על חוקים.
הליך הבחירות היה מדורג ומרוסן וכרוך באלקטורים.
המלך אשרר את החוקה ב-13. ב-15 הוכרזה חנינה כללית שכיוונה למהגרים המלוכנים ולרדיקלים גם יחד, וגולים החלו לשוב.
הפייאנטים היו משוכנעים שהצליחו וסיימו את המהפכה בהסדר פוליטי יציב.
אבל הכוח שנהנו ממנו באספה הקודמת נשלל מהם במחוקקת החדשה, שנמנע מציריהם להתמודד על מקומות בה.
הייתה אמנם סיעה פייאנטית, אבל היסטוריונים זיהו לא יותר מ-169 צירים כנאמנים לה (במהפכה לא היו מפלגות מסודרות עם חברים, אלא גושי הצבעה שאנשים נעו ונדו ביניהם).
לצד היעדר השפעה חזקה בבית הנבחרים, הטבע המסודר והשמרני של המועדון גם חסם אותו בקרב הזירה הפוליטית האחרת, דעת הקהל הפריזאית.
היעקובינים ניהלו אסיפות פתוחות עמוסות קהל, והוכיחו במהרה את כוחם כשפטיון הביס את לה פאייט ברוב עצום בבחירות לראשות העירייה.
החשש מבוגדנות המלך ומחאה משמאל על אירועי הקיץ גם שללו מהם את תמיכת הסניפים היעקוביניים.
לבסוף, רק 80 הצטרפו אליהם והיתר, יותר מ-700, נותרו נאמנים לרובספייר ופטיון במועדון הישן.
ברנאב העיר במרירות שהקואליציה שכוננה את הפייאנטים ראתה בחוקה את שיא הישגיה, ולאחר גיבושה "נותרה ללא עקרון מאחד או תנופה." גם לואי עצמו, שסמכויותיו הושבו לו, כלל לא התכוון למלא את התפקיד שיועד לו בחזונם ובכך שמט את הקרקע תחת רגליהם.
אחיו ארטואה הוסיף לחרוש מזימות בגלות, וב-11 בנובמבר 1791 הפעיל המלך את הווטו שלו כדי לחסום הצעה להאשים בבגידה את המהגרים שלא שבו.
כל החששות הישנים (והמוצדקים) מקנוניה בינו לאויבי המהפכה קיבלו משנה תוקף.
היעקוביני בריסו, ממארגני עצומת שן דה מארס, תפס את הבכורה באספה כנאום מוכשר.
הוא לא בטח במלך, וסבר שרק הכרזת מלחמה על המהגרים והנסיכים באימפריה הרומית הקדושה שבנחלותיהם שהו תאלץ את לואי להראות את פרצופו האמיתי ותבצר את המהפכה.
הטריומווירים-לשעבר נחרדו מהרעיון, אך זה קסם דווקא ללואי, שהניח שתבוסה תמגר את הסדר החדש ותשיב לו את כוחו.
גם לה פאייט, איש הצבא, מיהר לתמוך בה משיקוליו.
הפייאנטים היו משותקים כשמנהיגיהם המפולגים אוחזים בעמדות מנוגדות.
כבר בדצמבר 1791, כתב רן הלוי, הסיעה התפוררה למעשה.
רבים מציריה שכמהו להשפעה ולכוח פוליטי שבו ליעקובינים.
מאורעות החודשים הבאים דחקו אותם מהשלטון במהירות.
ברנאב, שהתאכזב מסירוב הזוג המלכותי לשמוע לעצותיו נגד מלחמה, התפטר ב-5 בינואר 1792 ושב לביתו.
דה לאמט בחל גם הוא בפוליטיקה והתנדב לקבל פיקוד צבאי במלחמה המתקרבת, שלה פאייט תמך בה בלהיטות.
במרץ מינה המלך שרים שתמכו בגישתו של בריסו.
המלחמה, שנפתחה ב-20 באפריל, חשפה את חולשת הצבא ועוררה חרושת האשמות מן היעקובינים.
ב-13 ביוני המלך זיהה אפשרות לשנות את יחסי הכוחות הפוליטיים ופיטר את שריו.
הוא עבר שוב להישען על הפייאנטים המפורדים, שנערכו עתה למהלך אחרון.
ב-16 ביוני, בעצה אחת עם דופור (הטריומוויר האחרון שנותר) שיגר לה פאייט איגרת ברכה ללואי על פיטורי השרים ותקף את היעקובינים כאשמים בכל הצרות.
ב-28 שב לפריז ונשא נאום ארוך נגדם באספה.
הוא אף פנה למשמר הלאומי בבקשה להגן על החוקה.
אבל קריאותיו נענו ריקם, והיעקובינים הוקיעוהו כבוגד.
לה פאייט חזר לצבא, אבל הפייאנטים המסוכסכים והלא-מגובשים היו חזקים דיים כדי לגייס רוב שמנע ב-8 באוגוסט את העמדתו לדין.
היה זה הקש האחרון מבחינת הרדיקלים הפריזאים, שהניע אותם לערוך הפיכה בליל ה-9 ובבוקר ה-10 באוגוסט ולתפוס את השלטון.
רוב חברי האספה המחוקקת נמלטו מחשש המורדים או מנחישות למנוע מהם לגיטימציה של פורום מתפקד: רק כ-300 מתוך 745 הופיעו בבוקר ה-10. היה זה סופם של הפייאנטים ככוח פוליטי.
לה פאייט ערק אל האוסטרים אחרי שצבאו סירב לפקודתו לערוך הפיכת-נגד.
רבים מחברי הסיעה נעצרו באשמת בגידה.
אף קצם הפיזי הגיע לבסוף: ברנאב, ביי ואחרים נערפו בגיליוטינה בימי שלטון הטרור.
פייבוש טבצ'ניק (2 בינואר 1897 – 14 במרץ 1991) היה מראשוני המתיישבים בעפולה.
פייבוש טבצ'ניק נולד בעיירה וילקי שליד העיר קובנה בליטא בשנת 1897. היה תלמיד ישיבה ועלה לארץ ישראל בשנת 1925. עם עלייתו התיישב בעפולה שזה אך נוסדה, בנה בה בית מגורים לעצמו, נטע פרדס אשכוליות ועסק במסחר.
בשנת 1926 פתח בית מסחר לממכר מוצרי מזון, משקאות, כלי מטבח וסיגריות.
יחד עם זאת היה פעיל בענייני ציבור.
בחודש מרץ 1930 נבחר לראש המועצה המקומית של עפולה וכיהן בתפקיד זה עד לסוף שנת 1931. לאחר הפסקה של שנתיים ורבע, בהן כיהנו בתפקיד ראש המועצה מאיר שפירא ואחריו אפרים מזרחי, חזר טבצ'ניק בחודש מרץ 1933 לכהן כראש המועצה.
הפעם היה זה לתקופה של קרוב לשש שנים, עד לראשית שנת 1939. לאחר פרישתו מן התפקיד חזר לנהל במשך שנים את בית המסחר שלו ובראשית שנות החמישים עזב את עפולה ועבר להתגורר בירושלים.
פייבוש ט'בצ'ניק נפטר בירושלים בשנת 1991 והוא בן 94. נקבר בהר המנוחות.
תקופת כהונתו הראשונה של פייבוש טבצ'ניק, בשנים 1930–1931, הייתה במהלך השפל הגדול, שהיה משבר כלכלי כלל עולמי, שהתחיל בארצות הברית בשנת 1929 והשפיע על כלכלת שאר העולם ועל ארץ ישראל בכלל זה.
יחד עם זאת הייתה זאת ראשיתה של תקופת העלייה החמישית, שהביאה לארץ מספר עולים גדול, שחלקם התיישבו בעפולה ופייבוש טבצ'ניק פעל לקליטתם.
בתקופת כהונתו השנייה בשנים 1933 – 1939 התיישבו בעפולה עולים רבים.
תוך שנתיים, מ-1934 ועד 1936, הוכפלה אוכלוסיית היישוב.
ביישוב לא שרר חוסר עבודה והיו בו מקומות תעסוקה רבים.
קצב בניית הבתים בעפולה הוגבר, בוצעו עבודות סלילת כבישים בהיקף נרחב והושלמה בנייתה של טחנת קמח "העמק".
הוועדה לבניין ערים של עפולה, אשר הוקמה בשנת 1929 ושכנה בנצרת, עברה בשנת 1937 לעפולה.
פַייבֶל והחלום האמריקאי הוא סרט אנימציה מוזיקלי קומי-דרמטי אמריקאי לכל המשפחה משנת 1986 בבימויו של האנימטור והבמאי דון בלות'.
הסרט מגולל את הרפתקאותיהם של פייבל מאוסקוביץ (Mousekewitz) ומשפחתו, שכמו יהודים רבים אחרים מהגרים בסוף המאה ה-19 מאזור אוקראינה שבאימפריה הרוסית לארצות הברית ומשתקעים בניו יורק.
שנת 1885. פייבל מאוסקוביץ, עכברון יהודי צעיר, הוא אחד מאלפי עכברים הנמלטים מהרדיפות ברוסיה.
במשך מסעה של האונייה לאמריקה מספר האבא שישנה אגדה המספרת שזו ארץ נטולת חתולים והרחובות בה מרוצפים גבינה, פייבל נופל מעבר לסיפון ומאבד את אביו, אמו, אחותו ואחיו התינוק.
ברגע שהוא מגיע לארץ החדשה, הוא מתחיל במסע למציאת משפחתו האובדת, אשר מאמינה כי הוא טבע בים.
במהלך החיפושים, פייבל מתמודד עם כל התלאות האפשריות בחייו של מהגר, מבנייני מגורים עלובים לסדנאות יזע, אך מוצא גם חברים חדשים והרפתקאות חדשות, ביניהם חברו טוני טופוני העכבר האמריקאי וטייגר החתול הידידותי.
לבסוף מוצא פייבל את משפחתו, ויחד עם חבריו החדשים הם מתחילים חיים חדשים בניו יורק.
פיליפ גלאסר – פייבל, עכברון יהודי רוסי צעיר אשר מחפש את משפחתו בניו יורק; הגיבור הראשי של הסרט.
שמו משונה לשם אמריקאי במהלך הסרט - פילי.
איימי גרין – טניה, אחותו של פייבל
ג'ון פיניגן – וורן ט.
עכברוש, חתול מחופש לעכברוש; הנבל הראשי של הסרט
נחמיה פרסוף – אבא מאוסקוביץ
אריקה יוהאן – אמא מאוסקוביץ
פאט מוזיק – טוני טופוני, עכבר צעיר ממוצא איטלקי
דום דה-לואיז – טייגר, חתול ענק וג'ינג'י, חברו של פייבל
כריסטופר פלאמר - אַנרי, יוֹן ממוצא צרפתי שגר בניו יורק ובונה את פסל החירות.
ניל רוס – ג'ון ההגון, עכבר ממוצא אירי
מדלין קאן – גאסי מאוסהיימר, עכברה עשירה ממוצא גרמני
הסרט קיבל ביקורות מעורבות מהמבקרים אך הצליח בקופות.
בסרט ישנה ביקורת על היחס ליהודים באותה תקופה, הצגתם של הקוזקים כחתולים טיפשים, מכוערים ותאווי בצע.
במקביל ישנה ביקורת על היהודים שהיגרו לאמריקה ששדמיינו שם ש"אין חתולים" כלומר - אין אנטישמיות.
אך הדבר רחוק ממה שקיוו.
וכן ביקורת על חיי המהגר - בקשיי עבודתו וחייו בניגוד למה שהובטח לו.
וכמו כן כמה ביקורות על מעמדות בחברה האמריקאית.
ב-1991 יצא סרט המשך בשם פייבל במערב הפרוע.
בסרט זה דון בלות' לא ביים והוא הופק על ידי Amblimation.
בשנים 1998 ו-1999 יצאו סרטי המשך נוספים: פייבל ואוצרות מנהטן ופייבל ותעלומת מפלצת הלילה .
פייבאק מידע ארגון WWE מותג(ים) Raw (2017, 2020–היום)סמאקדאון (2020–היום) האירוע הראשון פייבאק 2013
"פייבאק" הוא אחד מאירועי השלם וצפה של ארגון ההיאבקות האמריקאי, ה-WWE, ומשודר אחת לשנה בערוץ של ה-WWE Network.
האירוע התקיים לראשונה בשנת 2013 כתחליף לאירוע "אין דרך החוצה" בחודש יוני.
בשנת 2015 האירוע הוקדם בחודש לחודש מאי.
ה-WWE החליפו תאריכים בין פייבאק לחוקי אקסטרים בשנת 2016, כשהאירוע פייבאק התקיים ב-1 במאי, בעוד שהאירוע חוקי אקסטרים התקיים ב-22 במאי, מה שהפך את פייבאק לאירוע ששימש כאירוע הראשון לאחר רסלמניה.
בעקבות הרחבת המותגים לאחר האירוע באטלגראונד של שנת 2016, שנה לאחר מכן האירוע הוקדם שוב לחודש אפריל ושימש לראשונה כאירוע הבלעדי למותג Raw.
באוגוסט 2020, האירוע חזר למתכונת אירועי השלם וצפה השנתיים.
פייבוריט קו בע"מ היא חברה יפנית המייצרת מיניאטורות וצעצועים, בעיקר של דינוזאורים ובעלי חיים אחרים.
את הדגמים יוצרת החברה ממגוון חומרים: פולירייזן, מתכת, פלסטיק וויניל.
קו המוצרים שלה נע מצעצועים פשוטים ועמידים לילדים ועד לדגמי אספנות ("פסלי שולחן") הנמכרים גם בחנויות של מוזיאוני טבע.
החברה הוקמה בשנת 2004 ומעסיקה פסלים ואמנים פלאונטולוגים (בהם מייקל טרצ'יץ' , שהשתתף בהכנת דגמי הדינוזאורים בסרט "פארק היורה") שיוצרים דגמים ומיניאטורות לפי הנחיות של פלאונטולוגים מוסמכים.
סאראיה-ג'ייד בוויס , הידועה יותר בשם הבמה שלה, סאראיה היא מתאבקת אנגלייה.
היא מוכרת בשל תקופתה בארגון ההיאבקות All Elite Wrestling (AEW) ובעיקר בשל תקופתה בארגון ההיאבקות WWE, כמתאבקת וכג'נרל מנג'רית של התוכנית סמאקדאון.
במסגרת שהותה בארגון זה, היא זכתה פעמיים באליפות הדיוות והייתה אלופת הנשים הראשונה של NXT כאשר היא החזיקה בשתי האליפויות בו זמנית.
בשנת 2005, בעודה רק בגיל 13, בוויס ערכה את הבכורה שלה בזירה של הארגון World Association of Wrestling, ארגון שבהנהלת משפחתה, שם התחרתה תחת שם הבמה בריטני נייט.
היא החזיקה במספר אליפויות בארגונים העצמאיים ברחבי אירופה.
בשנת 2011 היא הוחתמה לחוזה בארגון ה-WWE והחלה להתאבק במתחם האימונים, כשבחודש אפריל של שנת 2014 היא עלתה לרוסטר הראשי של ה-WWE.
בקרב הבכורה שלה ברוסטר הראשי, היא זכתה באליפות הדיוות והפכה לאלופת הדיוות הצעירה ביותר, כאשר היא עושה זאת כשהיא בת 21 בלבד.
בוויס נולדה וגדלה בנוריץ', אנגליה, והיא בת של המתאבקים פטריק בוויס וג'וליה האמר בוויס, שפעם התאבקה בעודה בחודש שביעי בהיריון.
כילדה, בוויס פחדה מענף ההיאבקות בשל הפציעות שספגה משפחתה ובשל העובדה שהוריה התחרו נגד אנשים אחרים בשביל הפרנסה שלהם.
בגיל 13, היא ערכה את הופעת הבכורה שלה כמתאבקת.
בגיל 15, בוויס עבדה כסדרנית וכברמנית בבר של הוריה, כשהם היו לא בסביבה.
ביולי 2012, ערוץ 4 הפיק סרט דוקומונטרי קצר על בוויס ומשפחתה תחת השם The Wrestlers: Fighting with My Family.
הסרט התיעודי הקצר הזה הפך לסרט זירה משפחתית על ידי הכותב/במאי סטפן מרצ'אנט ודוויין ג'ונסון.
ב-3 באוגוסט 2015, פייג' התארחה בפודקאסט של סטון קולד סטיב אוסטין.
כמו כן, היא התארחה באותה השנה ב-22 באוקטובר בתוכנית האירוח "קונאן".
בשנה זו שיחקה לראשונה בסרט הקולנועי "העוזר הקטן של סנטה", לצד המתאבק המיז ואשתו מאריס אולט.
ב-16 באוגוסט 2024, לקחה חלק בשיר של בן זוגה לשעבר רונאלד רדקה "Bad Guy".
סרטשנהכותרתתפקידהערות2015העוזר הקטן של סנטהאלינורסרט של הרשת USA2016Scooby-Doo!
בספטמבר 2015, בוויס הייתה שותפה להשקה של חברת קפה אשר נקראה The Dark Gypsy ביחד עם בעלי חברת ההלבשה Blackcraft Cult, בובי שובנסקי וג'ים סומרס.
לעומת זאת, באוקטובר 2016, בוויס "צייצה" בטוויטר שהיא לא מקושרת יותר אל החברה.
בדצמבר 2017, פייג' השיקה את חנות הבגדים האינטרנטית שלה תחת שמה האמיתי, סאראיה באתר TheSarayaStore.com.
ב-26 בפברואר 2018, היא ערכה את הפתיחה החגיגית של החנות באנהיים, קליפורניה.
בוויס היא חלק ממשפחת ההיאבקות.
הוריה, ג'וליה האמר-בוויס ואיאן בוויס, ואחיה הגדולים, רוי בוויס וזאק פרירי, הם כולם מתאבקים.
המשפחה מנהלת את ארגון World Association of Wrestling אשר ממוקם בנוריץ', אנגליה.
אמה היא הבעלים של ארגון הנשים Bellatrix Female Warriors אשר ממוקם גם כן בנוריץ'.
במשך תקופה, חבר היכל התהילה, ג'ייק "הנחש" רוברטס התגורר עם המשפחה.
בוויס ציינה את המתאבקים אדג', ריקישי, ברט הארט וסטון קולד סטיב אוסטין ואת המתאבקות בול נקאנו, אלנדרה בלייז וליטה כאהובות עליה.
היא לא הייתה מודעת לכך עד שהוחתמה בארגון ה-WWE ואחד המאמנים הבחין בכך שיש משהו "מוזר" בגב שלה.
היא הייתה מאורסת לגיטריסט של להקת A Day to Remember, קווין סקאף, בתחילת שנת 2016.
כמו כן, בוויס הייתה מאורסת למתאבק חוזה רודריגז, הידוע יותר בשם הבמה אלברטו דל ריו באוקטובר 2016, אך השניים נפרד בסוף שנת 2017. משנת 2018 הייתה פייג' במערכת יחסים עם רוני רדקה, סולן להקת Falling in Reverse עד שנפרדו בסוף ינואר 2025.
במרץ 2017, מגוון תמונות וסרטונים הכוללים את בוויס במצבים מיניים הודלפו לאינטרנט.
לאחר ההדלפה, בוויס אמרה בטוויטר: "תמונות אישיות ופרטיות שלי נגנבו ולצערי הן שותפו בצורה פומבית מבלי הסכמתי." יותר מאוחר היא ציינה שהדלפות אלו גרמו לה להיות אובדנית ולסבול מאנורקסיה אשר גרמה לה להתאשפז.
אליפות הנשים של GSW (פעם אחת)
אליפות הנשים של HEX (פעמיים)
אליפות זוגות הנשים של PWF (פעם אחת) - עם סוויט סאראיה
PWI דירג אותה במקום הראשון מתוך 50 המתאבקות הטובות ביותר לשנת 2014
הישגים בארגון ההיאבקות Real Deal Wrestling – RDW
אליפות הנשים של RDW (פעם אחת)
אליפות הנשים של RQW (פעם אחת)
אליפות הנשים של SCW (פעם אחת)
אליפות הנשים הבריטית של WAWW (פעם אחת)
אליפות הזוגות הבריטית של WAWW (פעם אחת) - עם מלודי
אליפות ההארדקור נשים של WAWW (פעם אחת)
ג'ין פייג' טורקו היא שחקנית קולנוע וטלוויזיה אמריקאית.
ידועה בעיקר בזכות תפקידה כאפריל אוניל בסרטים "צבי הנינג'ה 2: סודו של הריר" ו"צבי הנינג'ה 3", ותפקידה כאביגיל גריפין בסדרת הדרמה הפוסט-אפוקליפטית "100" של רשת The CW.
טורקו נולדה לג'ויס ז'אן ודייוויד וינסנט טורקו, בבוסטון, מסצ'וסטס.
בגיל שנה אמה העבירה אותם לספרינגפילד, מסצ'וסטס, שם גדלה, לאחר מות אביה.
היא ממוצא איטלקי, צרפתי ואנגלי.
היא לקחה שיעורי בלט כילדה קטנה ותכננה להפוך לבלרינה קלאסית.
היא למדה בבית הספר בנטיק, מסצ'וסטס, והופיעה כסולנית בקונסרבטוריון המחול של ניו אינגלנד, בלהקת תיאטרון הבלט של אמהרסט ובלהקת הבלט המערבית של מסצ'וסטס.
פציעה בקרסול סיימה את האפשרות לבלט מקצועי.
טורקו עשתה את הופעת הבכורה שלה בטלוויזיה בשנת 1987, באופרת הסבון של CBS "אור מנחה", והופיעה באופרת הסבון "כל ילדיי" כמלאני קורטלנד.
היא החליפה את ג'ודית הוג בתפקיד אפריל אוניל בסרטי "צבי הנינג'ה 2: סודו של הריר" ובסרט ההמשך "צבי הנינג'ה 3".
לאחר מכן היא כיכבה במספר סרטים קטנים וחזרה לטלוויזיה.
בהמשך כיכבה בתפקיד משני ב-NYPD Blue כקצינה אבי סאליבן ובסדרה "שולחן לחמישה" כאנני מוט, אם חד הורית שהיא גם אלכוהוליסטית מתאוששת.
טורקו כיכבה בסדרת הדרמה The Agency.
בין השנים 2001–2003. היה לה תפקיד משני בעונה השלישית של Rescue Me כמורה למדעים נל טורובי.
טורקו הופיע גם בסרט "בלתי מנוצח" מ-2006, כששיחקה את קרול ורמיל, אשתו של דיק ורמיל, וב-2007 שיחקה בסרט "תוכנית משחק" לצד דוויין ג'ונסון.
היא הופיעה במספר פרקים של "Damages", ושיחקה כאורחת ב"חוק וסדר מדור מיוחד".
במרץ 2014 החלה טורקו לככב בסדרת הדרמה הפוסט-אפוקליפטית של The CW, "100" בדמותה של אבי גריפין, אמה של הדמות הראשית.
בספטמבר 2003 טורקו התחתנה עם השחקן האירי אמריקאי ג'ייסון או'מרה בסאיברוק בקונטיקט.
שנה כותרת תפקיד1991צבי הנינג'ה 2: סודו של הריראפריל אוניל1993צבי הנינגה 31994מת מצחוקלואיז1995The Feminine Touchג'ניפר ברוןThe Pompatus of Loveג'ינה1996Vibrationsליסה1998Dark Tidesשרה1999Claire Makes It Bigבראונין2000UrbaniaקסנדרהAstoriaאלנה2001Dead Dogפרי2003Rhinoceros Eyesפראן2006Waltzing Annaברברה רודסבלתי מנוצחקרול ורמיל2007תוכנית משחקקרן קליThe Favorקרוליין2009אב חורגג'קי קרנס2020Books of Bloodניקול