tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
הם שוחחו על התקדמות היחסים הכלכליים של איטליה וקטר ובחנו מעורבות גדולה יותר אחת של השנייה, בעניינים פנימיים וחיצוניים.
צעד שקטר לא מרבה לעשות.
איטליה ייצאה לקטר סחורה בשווי 1.2 מיליארד אירו בשנת 2013. איטליה היא הספקית החמישית בגודלה לקטר בשנה זו אחרי ארצות הברית, סין, יפן וגרמניה.
אך עם זאת, דווקא הייצוא הקטרי לאיטליה צובר תאוצה ועולה כל שנה.
השנה בה איטליה ייצאה הכי הרבה לקטר היא במפתיע - 2008, השנה של המשבר הכלכלי העולמי.
יחסי איטליה–שוודיה הם יחסי החוץ בין איטליה ושוודיה.
לממשלה האיטלקית יש שגרירות בסטוקהולם, ולשוודיה יש שגרירות ברומא.
בדצמבר 1935 איטליה הפציצה אמבולנס שוודי באימפריה האתיופית, ובעקבות כך פרצו בשוודיה הפגנות.
כיום (2019) הקשרים מתוארים כחזקים, במיוחד עקב המהגרים האיטלקים שהתיישבו בשוודיה לאחר מלחמת העולם השנייה, ועקב המספר הגדל והולך של שוודים הנוסעים לאיטליה בטיסות צ'רטר.
מאז שלהי 1940 שחקני כדורגל שוודיים רבים מצליחים במועדוני כדורגל איטלקיים.
בין איטליה לבין סלובניה מתקיימים יחסים דיפלומטיים מלאים, ואף שיתוף פעולה בנושאים שונים.
כמו כן השתיים חברות באיחוד האירופי ובנאט"ו.
היחסים בין המדינות כוננו בשנת 1992. סלובניה מחזיקה באיטליה שגרירות ברומא ו-3 קונסוליות במילאנו, פירנצה וטריאסטה, ואילו איטליה מחזיקה בסלובניה שגרירות בליובליאנה וקונסוליה כללית בקופר.
מלבד האיסטריאנים איטלקים והסלובנים איטלקים, חיים באיטליה גם כ-3,500 איש ממוצא סלובני.
החל משנת 2010 מבקרים בסלובניה מדי שנה כ-400,000 איטלקים.
למרות המחלוקת בין הלאומנים בסלובניה לאיטלקים על השליטה בטריאסטה, היחסים בין שתי המדינות מצוינים, וקיים שיתוף פעולה בין המדינות במגוון תחומים.
יחסי איטליה–מולדובה הם היחסים הדיפלומטיים הרשמיים שבין הרפובליקה האיטלקית לבין רפובליקת מולדובה.
איטליה הייתה אחת מהמדינות הראשונות שהכירו במולדובה ב-21 בפברואר 1992 לאחר עצמאותה מברית המועצות והפיכתה מהרפובליקה הסובייטית הסוציאליסטית המולדובנית לרפובליקה.
בשנת 2014 שיבח שר החוץ האיטלקי את מולדובה על ניסיונותיה להתקרב למערב אך להשאיר את קשריה עם המזרח חזקים וחמים.
איטליה מחזיקה שגרירות בקישינב, בירת מולדובה, אך שגרירה הוא שגריר תושב בוקרשט, בירת רומניה, הסמוכה למולדובה תרבותית וגאוגרפית.
בין איטליה לבין צרפת מתקיימים יחסים דיפלומטיים מלאים, ושתי המדינות חברות באיחוד האירופי ובנאט"ו.
בשנת 57 לפנה"ס כבש יוליוס קיסר את גאליה, והכפיפה לשלטון הרפובליקה הרומית, ובעקבות כך הפכה גאליה ללטינית, ואימצה את מערכת המשפט והחוק הרומאית.
במהלך נדידת העמים השתלטו שבטים גרמאנים על שטחים נרחבים של הקיסרות הרומית, ובכך הביאו בסופו של דבר לנפילת הקיסרות הרומית המערבית בשנת 476. במאה ה-8 הוקמה האימפריה הפרנקית ששלטה הן על שטחי צרפת כיום והן על חלקים מאיטליה.
במהלך המאה ה-14 והמאה ה-15 התחוללו המלחמות האיטלקיות, שבה ניסתה ממלכת צרפת להשתלט על חלקים מאיטליה, ולאחר מכן הייתה איטליה לזירת לחימה בין בית הבסבורג לבית ולואה.
גם בשנים לאחר מכן לחמה צרפת בשטחי איטליה, במלחמות שניהלה כנגד בית הבסבורג, ובכלל זה במלחמת שלושים השנים, מלחמת הירושה הספרדית, מלחמת הירושה הפולנית, מלחמת הירושה האוסטרית ומלחמת שבע השנים.
במהלך המלחמות הנפוליאוניות נכבשו מדינות איטליה השונות על ידי נפוליאון, ובפעם הראשונה בתולדותיהם זכו לסוג של איחוד מדיני, תחת חסותה של צרפת.
בקונגרס וינה הוחזרה עצמאותם של המדינות השונות באיטליה, אך רעיון האיחוד נשאר באיטליה.
בשנת 1848 פרצה מהפכת פברואר שהביאה לביטול המונרכיה של יולי, ובעקבות כך נעשו מאמצים להביא לאיחוד איטליה כחלק ממהפכות אביב העמים, אולם הניסיונות הללו נכשלו.
בשנת 1859 סייעה צרפת לממלכת סרדיניה במלחמת אוסטריה-סרדיניה, ובעקבות כך נמסרה לומברדיה לסרדיניה, והחל תהליך איחוד איטליה.
בשנת 1860 נמסרו ניס וסבויה, אשר היו בשליטת בית סבויה, לצרפת, בתמורה לתמיכתה בסיפוח מדינות מרכז איטליה לממלכת סרדיניה.
בשנת 1870 ניצלו האיטלקים את מלחמת צרפת–פרוסיה, אשר הובילה לאיחוד גרמניה, וסיפחו את רומא, שהפכה לעיר הבירה של הממלכה.
במהלך מלחמת העולם הראשונה שמרה איטליה בתחילה על נייטרליות, אולם בשנת 1915 הצטרפה למדינות ההסכמה, ובמהלך חוזה ורסאי הייתה מארבעת הגדולים, וקיבלה את שטחי טריאסטה ודרום טירול.
במהלך מלחמת העולם השנייה שיתפה איטליה פעולה עם גרמניה הנאצית, ואף הכריזה מלחמה על צרפת ב-10 ביולי 1940, ובתמורה קיבלה את שטחי ניס וסבויה.
בתום המלחמה חזרו שטחים אלו לידי צרפת.
לאחר המלחמה היו איטליה וצרפת ממקימי קהילת הפחם והפלדה האירופית, שהפך מאוחר יותר לארגון האיחוד האירופי.
בתגובה לכך זימנה צרפת את שגריר איטליה בפריז לבירור.
ב-7 בפברואר 2019 החזירה צרפת את שגרירה מרומא בשל פגישתו של המשנה לראש ממשלת איטליה לואיג'י די מאיו עם מנהיגי מחאת האפודים הצהובים, בטענה כי זאת התערבות של איטליה בענייניה הפרטיים של צרפת.
צרפת הייתה המשקיעה הזרה מספר אחת באיטליה ב-2019, בעוד שהמשקיעים האיטלקיים מדורגים במקום ה-8 בצרפת.
המדינות שיקמו את היחסים ביניהם בשנת 2021 וחתמו על אמנת קווירינאלה אשר אמורה להגביר את שיתוף הפעולה במגזרים מהגנה ועד טלקום.
ההסכם נקבע לפי דגם הסכם האליזה הצרפתי-גרמני.
ירח הדבש ביחסים התחלף בחשש מצד צרפת לאחר מינוי של ג'ורג'ה מלוני לראש הממשלה.
בנובמבר 2022, היה עימות סביב הצדדים בנושא ההגירה.
במהלך המאה ה-16 הושפעה צרפת רבות מהרנסאנס האיטלקי.
כמו כן, שתיים ממלכות צרפת היו מבית מדיצ'י האיטלקי; קטרינה דה מדיצ'י, אשתו של אנרי השני, מלך צרפת, ואמם של פרנסואה השני, מלך צרפת, שארל התשיעי, מלך צרפת ואנרי השלישי, מלך צרפת, ומארי דה מדיצ'י, אשתו של אנרי הרביעי, מלך צרפת, ואמו של לואי השלושה עשר, מלך צרפת.
אמנים רבים במהלך המאות ה-19 וה-20, עברו להתגורר בפריז, שהייתה בירת האמנות הבינלאומית.
בצרפת חיים רבים שמוצאם מאיטליה, וההערכה היא שכ-5 מיליון צרפתים מקור מוצאם הוא איטלקי.
כיום 340,000 אזרחים איטלקים חיים בצרפת, בעוד 130,000 אזרחים צרפתים חיים באיטליה.
צרפת מחזיקה באיטליה שגרירות ברומא, ו-24 קונסוליות באנקונה, אאוסטה, בארי, בולוניה, ברינדיזי, קליארי, קטאניה, קוזנצה, פירנצה, ג'נובה, לה ספציה, ליבורנו, מילאנו, נאפולי, פאלרמו, פארמה, פרוג'ה, פסקארה, סאסארי, טרנטו, טריאסטה, טורינו, ונציה וונטימיגליה.
מאידך, איטליה מחזיקה בצרפת שגרירות בפריז, ו-7 קונסוליות בבורדו, לורד, ליון, מרסיי, מץ, ניס, וטולון.
בין איטליה לבין קרואטיה מתקיימים יחסים דיפלומטיים מלאים, ואף שיתוף פעולה בנושאים שונים.
כיום שת המדינות חברות באיחוד האירופי ובנאט"ו, ומשתפות פעולה ביניהם במגוון תחומים.
היחסים בין המדינות כוננו ב-17 בינואר 1992. קרואטיה מחזיקה באיטליה שגרירות ברומא ו-3 קונסוליות בבארי, מילאנו, ג'נובה, פאדובה, פירנצה וטריאסטה, ואילו איטליה מחזיקה בקרואטיה שגרירות בזאגרב וקונסוליות בבויה, פולה, רייקה, ספליט ואומאג.
ישנם כ-19,500 אנשים ממוצא איטלקי החיים בקרואטיה, ומאידך, יש בסביבות 6,000 קרואטים באיטליה.
כמו כן, ישנם כ-21,000 עובדים קרואטים באיטליה.
איטליה היא השותפה החשובה ביותר בסחר החוץ הקרואטי, וקרואטיה מייצאת אליה כ-14% מכלל התוצרת השנתית הכוללת שלה.
ב-1 בינואר 2008 נכנס לתוקף הכרזת קרואטיה על הקמת אזור השימור האקולוגי ודייג בים האדריאטי, אולם איטליה התנגדה לכך, משום שנגד הסכם שהיה לה לגבי כך עם סלובניה.
במקביל, איטליה, מבלי להפר את ההסכם, הכריזה על אזור משלה כאזור כלכלי ימי ודייג.
יחסי איטליה–רוסיה הם יחסי החוץ הדו-צדדיים בין שתי המדינות.
שתי המדינות הן חברות מלאות של מועצת אירופה ושל הארגון לביטחון ולשיתוף פעולה באירופה.
ממשלתו של בניטו מוסוליני באיטליה, וממשלתו של יוסיף סטלין בברית המועצות הכירו האחת בשנייה וכוננו יחסים דיפלומטיים ב-7 בפברואר 1924 (זמן קצר לאחר מותו של ולדימיר לנין).
הסכם ראשוני נחתם ב-26 בדצמבר 1921, והוא כלל הכרה דה פקטו בברית המועצות על ידי איטליה.
שתי המדינות חתמו על הסכם ידידות ב-2 בספטמבר 1933, והוא נותר בתוקף עד ה-22 ביוני 1941, כאשר איטליה הכריזה מלחמה על ברית-המועצות כחלק מדינות הציר במלחמת העולם השנייה.
אפילו במהלך מלחמת העולם השנייה, כאשר איטליה לחמה לצד גרמניה הנאצית נגד ברית המועצות, החיילים האיטלקים העניקו טיפול טוב יותר לאזרחים הסובייטים, טיפול שהיה הרבה יותר טוב מאשר הגרמנים.
אחרי שהאיטלקים חתמו שכל כניעה לבעלות הברית ב-29 בספטמבר 1943, נחתם הסכם מוסקבה בין בעלות הברית לאיטליה, ובו, הרוסים, האמריקנים והבריטים אימצו הצהרה לגבי איטליה, אשר בה הסכימו להפיל את הפשיזם באיטליה, ולהוציא את הפשיסטים מן החיים הציבוריים, והקמת דמוקרטיה באיטליה.
ברית המועצות כוננה יחסים דיפלומטיים מלאים עם איטליה ב-25 באוקטובר 1944, וב-11 בדצמבר 1948 נחתם הסכם סחר בין המדינות.
בשנות ה-60 חברת פיאט האיטלקית בנתה מפעל הרכבה למכוניות בברית המועצות, בעיר טוליאטי (עיר הקרויה על שם המזכיר האיטלקי של המפלגה הקומוניסטית פלמירו טוליאטי).
לבסוף, זמן רב איטליה הייתה המפלגה הקומוניסטית האיטלקית הגדולה ביותר בעולם המערבי, עם למעלה מ-2 מיליון חברים.
בשנת 2006, רוסיה ואיטליה חתמו על הסכם לשיתוף פעולה למלחמה בפשע ולהגנה על חירויות האזרח.
יש קשרים מסחריים הדוקים בין שתי המדינות.
איטליה היא שותפתה המסחרית השנייה החשובה ביותר של רוסיה באיחוד האירופי, לאחר גרמניה, וחברת האנרגיה הממשלתית שלה, ENI, חתמה באחרונה על חוזה ארוך טווח ארוך עם גזפרום לייבוא גז רוסי לאיטליה.
בעידן המודרני, רוסיה ממשיכה לקיים יחסים חמים עם איטליה.
ממשלות סילביו ברלוסקוני (2001–2006 ו-2008–2011) חיזקו את הקשרים של איטליה עם רוסיה, בשל ידידותו האישית עם הנשיא ולדימיר פוטין.
שיתוף הפעולה התרחב גם לתחום התעופה, בין החברה האיטלקית אלניה איירמאקי לחברה הרוסית סוחוי, בפיתוח משותף של כלי טיס חדשים.
בנוסף, הרוסים תמיד מבקרים באיטליה במספרים גדולים.
בשנת 2017 רוסיה המאוחדת, מפלגתו של ולדימיר פוטין, חתמה על הסכם עם הליגה הצפונית, על חיזוק שיתוף הפעולה הפוליטי ביניהן.
ראש ממשלת איטליה לשעבר מתאו רנצי, מנהיג המפלגה הדמוקרטית, פרסם כי ארגונים הנתמכים על ידי הרוסים הפיצו חדשות מזויפות באיטליה, על מנת להשפיע על תוצאות הבחירות, והאשים את תנועת חמשת הכוכבים על הפצת מידע התומך בממשלה הרוסית וביחסי החוץ שלה.
בדצמבר 2017, האשים סגן נשיא ארצות הברית לשעבר, ג'ו ביידן את רוסיה בסיוע למפלגות האופוזיציה תנועת חמשת הכוכבים והליגה הצפונית.
במרץ 2018, הממשלה האיטלקית בראשותו של מתאו רנצי, גירשה 2 דיפלומטים רוסים, בעקבות הרעלתו של סקריפאל בבריטניה.
הכוחות שזכו בבחירות 2018 באיטליה והקימו את הממשלה, הליגה הצפונית ותנועת חמשת הכוכבים, הביעו את אי שביעות רצונם מהסנקציות שהוטלו על רוסיה על ידי ארצות הברית והאיחוד האירופי, ואת תוכניתם לשפר את היחסים בין שתי המדינות על ידי ביטול הסנקציות שהוטלו כתוצאה מהמשבר באוקראינה.
ראש הממשלה המכהן של איטליה, ג'וזפה קונטה, אמר שהוא "יתמוך בפתיחות כלפי רוסיה, אם הסנקציות יגרמו נזק לכלכלת איטליה."
במרץ 2021, גירשה איטליה דיפלומטים רוסים, לאחר שקצין בצי האיטלקי העביר מסמכים מסווגים של נאט"ו לשגרירות רוסיה ברומא.
היחסים בין המדינות הדרדרו לאחר פלישת רוסיה לאוקראינה ב-24 בפברואר 2022. איטליה גינתה בחריפות את התוקפנות הרוסית נגד אוקראינה והביעה תמיכה מלאה באוקראינה.
התוקפנות הרוסית נגד אוקראינה הפתיעה את איטליה.
במהלך המלחמה באוקראינה שלחה איטליה נשק לאוקראינה.
ראש ממשלת איטליה מריו דראגי תמך בסנקציות על רוסיה וקידם חרם על שוק האנרגיה הרוסי, על אף התלות של מדינתו בגז ונפט המיובאים מרוסיה.
הנוכחות המשמעותית של מהגרים אוקראינים באיטליה הביאה להפגנות בכיכרות ובכנסיות האיטלקיות למען השלום וכדי לבקש תמיכה מאיטליה.
רוסיה מחזיקה באיטליה שגרירות ברומא ו-9 קונסוליות באנקונה, ג'נובה, מסינה, מילאנו, נאפולי, פאלרמו, אודינה, ונציה וורונה.
איטליה מחזיקה ברוסיה שגרירות במוסקבה ו-8 קונסוליות בקלינינגרד, קרסנודר, ליפצק, נובי אורנגוי, סמרה, סוצ'י, סנקט פטרבורג ויקטרינבורג.
יחסי איטליה–קניה הם היחסים שבין הרפובליקה האיטלקית לרפובליקת קניה.
היחסים בין שתי המדינות היו תמיד טובים.
המיסיונרים האיטלקיים הראשונים הגיעו לקניה כבר בשנת 1902.
בשנת 2009 ראש ממשלת קניה ביקר באיטליה.
בשנת 2010 ביקר בקניה שר החוץ האיטלקי, פרנקו פרטיני.
מזכירי הקבינט הקנייתי לאוצר ולחקלאות ביקרו אף הם בקניה.
ביולי 2015, ראש הממשלה האיטלקי מתאו רנצי הגיע לביקור רשמי בן יומיים בקניה.
הוא נפגש עם הנשיא הקנייתי אוהורו קניאטה ושוחח עימו בעיקר על המאמצים המשותפים למלחמה בטרור ועל השקעות בקניה.
היחסים הכלכליים בין המדינות החלו כבר בשנות השישים, אך ההסכם הרשמי הראשון ביניהן נחתם ב-1985. בין 1985 ל-2010 קיבלה ממשלת קניה כ-160 מיליון אירו לתמיכה ופיתוח וכ-50 מיליון אירו נוספים בהלוואה.
בניירובי נבנה "המכון האיטלקי לתרבות".
במסגרת פרויקט "סאן מרקו" נבנה בקניה בהשתתפות שתי המדינות "מרכז החלל ברוגליו", הפועל משנת 1964.
בשנת 1996 חתמו שתי המדינות על הסכם פיתוח והגנה על השקעות.
קניה מייצאת לאיטליה מדי שנה סחורות בשווי 33 מיליון אירו, ואיטליה מייצאת לקניה מדי שנה סחורות בשווי 89.3 מיליון אירו.
איטליה אחראית על מספר התיירים השלישי בגודלו שמגיע לקניה מאירופה, אחרי גרמניה וצרפת.
בשנת 2013 ביקרו בקניה כ-82,000 תיירים איטלקיים.
חוף ימה ונמליה של קניה הופכות אותה לשוק ולנקודת גישה מסחרית לכל מזרח אפריקה, והיא מהווה תחנת מעבר ושוק מרכזי לכל קשרי המסחר של איטליה באפריקה.
מיוני 2019 חברת קניה איירווייז תחל בטיסות ישירות בקו ניירובי-רומא.
לאיטליה יש שגרירות הממוקמת בניירובי.
לקניה יש שגרירות הממוקמת ברומא, והשגריר הקנייתי באיטליה משמש גם כשגריר ביוון, מלטה, קפריסין ופולין.
יחסי איטליה–סין הם היחסים בין הרפובליקה האיטלקית לבין הרפובליקה העממית של סין.
יחסים בין האימפריה הרומית לאימפריה הסינית התקיימו שנים רבות טרם כינון היחסים המודרניים בין המדינות, שכוננו את היחסים ביניהן ב-6 בנובמבר 1970. כינון היחסים בין המדינות הוביל מדינות נוספות באירופה דוגמת אוסטריה ובלגיה לשקול מהלכים דומים, ולוותר על יחסיהן עם טאיוואן שבאותה העת הוכרה כסין הריבונית.
כבר בעת העתיקה התקיים קשר בין האימפריה הרומית לבין האימפריה הסינית, כשהקשר היה לרוב עקיף, באמצעות מעבר סחורות, מידע ותיירים בין האימפריה הרומית לסין תחת שלטון שושלת האן, וכן בין האימפריה הרומית המאוחרת לשושלות הסיניות השונות.
עם השנים, שתי האימפריות הלכו והתקרבו זו לזו מבחינה גאוגרפית, עם התרחבותה של האימפריה הרומית לכיוון מזרח וחדירת שושלת האן למרכז אסיה.
עם זאת, ההכרה בין שתי האימפריות נותרה מועטה.
ברשומות ידוע על ניסיונות בודדים בלבד ליצור קשר ישיר בין האימפריות.
במהלך התרחבות שתי האימפריות, היו אלו אימפריות הביניים כגון האימפריה הפרתית ואימפריית קושאן שמנעו קשרים ישירים בין שתי מעצמות העל של אותה התקופה.
Hongdu Aviation, אחת מיצרניות המטוסים הגדולות בסין, הוקמה בשנת 1934 כחברה בבעלות איטלקית-סינית (SINAW) כמיזם משותף בין הרפובליקה הסינית לבין ממלכת איטליה.
עם זאת, לאחר פרוץ מלחמת סין–יפן השנייה ב-1937 הפכה איטליה לבעלת בריתה של יפן וסייעה לה בהפצצת מפעלי החברה.
כתגובת נגד החרימה ממשלת סין נכסים איטלקיים בסין בדצמבר 1937, וכל העובדים ממוצא איטלקי עזבו עד סוף השנה את סין.
בעת החדשה, שתי המדינות מיאנו לקיים יחסים דיפלומטיים עד שנת 1969, כששר החוץ האיטלקי, פייטרו נני, הודיע על הכרת איטליה ברפובליקה העממית של סין.
המפלגה הקומוניסטית האיטלקית אף הזמינה את סין להשתתף בקונגרס המפלגה ב-1969; אך סין דחתה את ההזמנה.
היחסים בין שתי המדינות החלו להירקם, ובפברואר שלאחר מכן החליפו איטליה וסין שגרירים.
עד היום משתתפות איטליה וסין בוועידות פוליטיות בדרגים הגבוהים ביותר.
בספטמבר 2005 שר ההגנה הסיני קאו גנג'ואן וסגן שר ההגנה האיטלקי סלבדור קיצו הביעו את תקוותיהם לשיתוף פעולה עמוק יותר בין שתי המדינות.
במרץ 2020, לאחר שהתפרץ נגיף הקורונה באיטליה וגבה מאות קורבנות, שלחה סין לאיטליה צוותי מומחים וסיוע רפואי במשקל 30 טון.
לאיטליה היקף הסחר החמישי בגודלו עם סין, מבין מדינות האיחוד האירופי.
המוצרים שמייבאת איטליה מסין כוללים בעיקר רכיבים מכניים ואלקטרוניים, טקסטיל ומוצרי הלבשה, מתכות, מוצרים כימיים (לרבות פלסטיק, גומי וכדומה), תיקים, נעליים ורכבים.
מנגד, מייבאת סין מאיטליה בעיקר מכונות תעשייתיות, כימיקלים, עורות בעלי חיים ומוצרי עור, מכשירי אופטיקה ותרופות.
בין השנים 1979 ו-2003, 2,136 פרויקטים פותחו על ידי חברות איטלקיות בסין, ושוויים הכולל עמד על כ-4 מיליארד דולר.
כמו כן, בין השנים 1981 ו-2003 חתמו איטליה וסין על 2,098 הסכמים בדבר טכנולוגיות חדשניות, כשהשווי הכולל של ההסכמים עמד על כ-10 מיליארד דולר.
במרץ 2019, בעיצומה של מלחמת הסחר בין ארצות הברית לסין פורסם כי איטליה תחתום על הסכמי סחר שונים, שאחד מהם כולל השקעה סינית בתשתיות במדינה.
איטליה צפויה להפוך לאחת משבע המדינות המתועשות הגדולות שיירשמו ליוזמה לסלילת רשת התשתיות המקשרת בין סין, המזרח התיכון, אפריקה ואירופה.
בתגובה הודיעה ארצות הברית כי היא "מודאגת באשר לעסקאות", ואילו האיחוד האירופי הביע חשש מהשתלטות סינית על מגזרים קריטיים במדינה.
בתגובה אמר ראש ממשלת איטליה ג'וזפה קונטה כי "לא מדובר בעסקה מחייבת, אלא הסכם מסגרת...
איטליה מצטרפת לפרויקט בכל הזהירות הנדרשת".
יחסי איטליה–מונקו הם היחסים הדיפלומטיים הרשמיים שבין הרפובליקה האיטלקית לבין נסיכות מונקו.
היחסים בין העם האיטלקי לעם המונגאסקי מתחילים במאה ה-11 כאשר ממלכת סרדיניה והרפובליקה של ג'נובה שולטות בכל האזור המקיף את מונקו.
היחסים בין מדינות אלה למונקו היו יחסים של התעלמות ומונקו התמקדה בשיפור ותחזוקת היחסים שלה עם צרפת הסמוכה.
היחסים הדיפלומטיים הרשמיים שבין מונקו לאיטליה כוננו ב-25 באפריל 1875. כיום, מוקפת מונקו כולה באדמה צרפתית אך גבולה המזרחי עם צרפת ממוקם 12 קילומטרים מן הגבול הצרפתי-איטלקי.
בשנת 2010 התגוררו במונקו 5,778 איטלקים - 16% מאוכלוסיית מונקו.
האיטלקים מהווים את הקבוצה השנייה בגודלה במונקו אחרי הצרפתים.
העובדה שאיטלקים רבים נוספים באים לעבוד במונקו מדי יום ויום מוסיפה לנתון.
איטליה מיוצגת במונקו בדרג השגרירות באמצעות שגרירות שהיא מחזיקה בתוך מונקו עצמה שהיא עיר מדינה.
מונקו מיוצגת באיטליה בדרג השגרירות באמצעות שגרירות שהיא מחזיקה ברומא, בירת המדינה.
מונקו מיוצגת באיטליה גם בדרג הקונסולרי באמצעות אחת-עשרה קונסוליות שהיא מחזיקה בערים בארי, אנקונה, קליארי, בולוניה, ג'נובה, פירנצה, מילאנו, נאפולי, טורינו, פאלרמו וונציה.
יחסי איטליה–שווייץ הם היחסים הדיפלומטיים בין איטליה לשווייץ, אשר בדרך כלל הם קרובים, ומנוהלים כיום על ידי מערכת אמנות מורכבת (כולל יחסים עם האיחוד האירופי, שאיטליה חברה בה).
שתי המדינות חולקות גבול ארוך ושלוש שפות נפוצות (איטלקית היא אחת מארבע השפות הרשמיות של שווייץ.
גרמנית וצרפתית הן שפות מיעוט מוכרות באיטליה).
באיטליה ישנם 48,000 שווייצרים, ואילו אזרחי איטליה הם הקבוצה הזרה הגדולה ביותר בשווייץ: 500,000 איטלקים, כולל בעלי אזרחות כפולה.
שווייץ הייתה יעד פופולרי עבור מהגרים איטלקים במאה ה-19 ובין 1950 ל-1970 היו מחצית מכלל הזרים בשווייץ איטלקים.
יש גם יותר בתי ספר שווייצריים באיטליה מכל מדינה אחרת בעולם.
איטליה היא שותפת הסחר השנייה בגודלה בשווייץ, ושווייץ היא המשקיעה השמינית בגודלה באיטליה (22 מיליארד פרנק שווייצרי) היוצרת 78,000 מקומות עבודה.
איטליה משקיעה 6 מיליארד פרנק שווייצרי בשווייץ ויוצרת 13,000 מקומות עבודה.
שתי המדינות מקושרים במידה רבה באמצעות הסכמי האיחוד האירופי עם שווייץ ושווייץ היא גם חלק מאזור שנגן של האיחוד האירופי שמבטל את הגבולות הבינלאומיים בין המדינות החתומות על ההסכם.
שווייץ מחזיקה באיטליה שגרירות ברומא, ו-12 קונסוליות בבארי, ברגמו, בולוניה, קליארי, קטאניה, פירנצה, ג'נובה, מילאנו, נאפולי, פאדובה, טורינו וונציה.
מאידך, איטליה מחזיקה בשווייץ שגרירות בברן, ו-4 קונסוליות בבזל, ז'נבה, לוגאנו, וציריך.
יחסי איטליה–ספרד מתייחסים ליחסים הבינלאומיים בין איטליה לספרד.
שתי המדינות כוננו יחסים דיפלומטיים לאחר איחוד איטליה.
היחסים בין איטליה לספרד נותרו חזקים ואמינים במשך מאות שנים בגלל קשרים פוליטיים, תרבותיים והיסטוריים שונים בין שתי המדינות.
בשנת 218 לפני הספירה פלשו הרומאים לחצי האי האיברי, שהפך לימים לפרובינציה הרומית היספניה.
הרומאים הכניסו את השפה הלטינית, שהיא אב קדמון לספרדית המודרנית וגם לאיטלקית).
חצי האי האיברי נשאר תחת שלטון רומאי במשך למעלה מ-600 שנה, עד לשקיעת האימפריה הרומית.
בתקופה המודרנית הקדומה, עד המאה ה-18, איטליה הדרומית והמבודדת הייתה בשליטה ספרדית, שהייתה קודם לכן תחום של כתר אראגון.
לאחר הכתרתו של ויטוריו אמנואלה השני כמלך איטליה בשנת 1861, ספרד לא הכירה בהתחלה במדינה, ובכל זאת ראתה את ויטוריו אמנואלה כ"מלך סרדיניה".
ההכרה נבלמה על ידי התנגדותה של המלכה איזבלה השנייה, שהושפעה מעמדתו של פיוס התשיעי.
למרות כמה ניסיונות התחלה לקדם הבנה נוספת בין המדינות, מיד לאחר תום מלחמת העולם הראשונה, היו עדיין סוגיות שבלמו את שיפור הקשר האיטלקי-ספרדי בספרד, כולל סוגיות של דעת קהל שגילתה סלידה מאיטליה (דוגמה בולטת לכך היא המלכה-האם מריה כריסטינה, שהייתה ממוצא אוסטרי).
לאחר שהדיקטטורים בניטו מוסוליני (1922) ומיגל פרימו דה ריברה (1923) עלו לשלטון, התנאים ליחסים קרובים יותר הבשילו, כאשר הרעיון של התקרבות לאיטליה הפך לחיובי יותר בעיני ממשלת ספרד, במיוחד מבחינת הרווח שהיחסים המשופרים הללו יכלו להעניק לספרד בשאלת טנג'יר (כאשר צרפת הייתה מנוגדת לספרד בנושא זה).
מאידך עבור איטליה, הדיקטטורה בספרד היוותה פוטנציאל לשליטה תרבותית גדולה יותר על מדינה עם ממשלה המעורבת כעת ברפורמות רבות שבוצעו באיטליה.
היחסים הדיפלומטיים בין המדינות הסתבכו לעיתים קרובות בדיפלומטיה המשולשת הרחבה יותר שכללה גם את צרפת.
בעודו מציג רצון לחברות והתקרבות, "חוזה הפיוס והבוררות" שנחתם באוגוסט 1926 בין המדינות היה בעל מהות מוגבלת מבחינה מעשית, בהשוואה לציפיות בנקודת המוצא של הדיקטטורה של דה ריברה.
עם זאת, "ירח הדבש" הדיפלומטי בין שני המשטרים גבר אחרי חתימת האמנה.
בינתיים פרח הפשיזם בספרד, כולל מנהיגו הכריזמטי, חוסה אנטוניו פרימו דה ריברה, שהאמין שהפשיזם האיטלקי, כפי שהוגדר על ידי מוסוליני, היה המודל המושלם.
לאחר הוצאתו להורג על ידי כוחות רפובליקנים ספרדיים בשנת 1936, פרנסיסקו פרנקו הפך למנהיג מפלגת הפלנחה, כמו גם לראש המדינה ומפקד הכוחות המזוינים.
הוא לא היה מנהיג פשיסטי כריזמטי כדרכו של פרימו דה ריברה או מוסוליני, אך הוא אכן בא להגשים את משימת הפלנחה.
פרנקו לא אפשר לפלנחה לשלוט במעשיו - אלא שלט בה עד מותו בשנת 1975. בשנת 1936 התערב מוסוליני לצד פרנסיסקו פרנקו והלאומנים הספרדים במהלך מלחמת האזרחים בספרד, ועזר לפרנקו לנצח.
כוח צבא המתנדבים, כוח משלוח פשיסטי מאיטליה, מנה כ-75,000 חיילים איטלקים, כולל כוחות לוחמים ותומכי לחימה.
במהלך מלחמת העולם השנייה, בין השנים 1939–1943, היו קשרי ספרד-איטליה קרובים, למרות שאיטליה נלחמה לצד גרמניה הנאצית וספרד נמנעה מכך.
שתי המדינות חברות מלאות בנאט"ו, איחוד מדינות הים התיכון, האיחוד האירופי וגוש האירו.
ספרד מחזיקה באיטליה שגרירות ברומא, ו-20 קונסוליות באלגרו, בארי, בולוניה, קליארי, קטאניה, קטנזארו, פירנצה, ג'נובה, ליוורנו, מילאנו, נאפולי, נוברה, פאלרמו, פרוג'ה, רוונה, טרנטו, טורינו, ונציה, ונטימיליה וורונה.
מאידך, איטליה מחזיקה בספרד שגרירות במדריד, ו-19 קונסוליות בא קורוניה, אליקנטה, ברצלונה, בילבאו, בורגוס, קאסטיון דה לה פלאנה, סאוטה, ז'ירונה, איביזה, חרס דה לה פרונטרה, לאס פאלמאס דה גראן קנריה, מאלגה, אוביידו, פלמה דה מיורקה, פמפלונה, סנטה קרוס דה טנריפה, סביליה, ולנסיה וסרגוסה.
יחסי איטליה–פורטוגל הם יחסי החוץ בין איטליה לבין פורטוגל.
מאז איחוד איטליה בשנת 1861, המדינות מנהלות יחסים דיפלומטיים ישירים.
היחסים בין המדינות החלו בתקופת האימפריה הרומית.
כיום שתי המדינות חברות בארגוני האיחוד האירופי, אזור שנגן גוש האירו, נאט"ו, ה-OECD, הארגון לביטחון ולשיתוף פעולה באירופה (OSCE), האיחוד הלטיני, ארגון הסחר העולמי, הבנק העולמי וארגוני האו"ם השונים.
בנוסף, מאז שנת 2018 יש לאיטליה מעמד של משקיפה בקהילת המדינות הדוברות פורטוגזית.
כמו כן קיימים בין המדינות סחר הדו-צדדי, קהילות מהגרים הדדיים וחילופי תרבות אינטנסיביים, וכן תיירות הדדית חזקה.
שתי המדינות הם מדינות קתוליות, אשר מרכזן נמצא בוותיקן, רומא, ובעבר אף כיהן פורטוגזי כאפיפיור - יוחנן העשרים ואחד.
חצי האי האיברי היה זירת מלחמה חשובה במהלך המלחמה הפונית השנייה בין קרתגו והרפובליקה הרומית, ולאחר המלחמה הוא הפך לחלק מהאימפריה הרומית.
במשך ארבע מאות שנים, התרבות והשפה הרומית שלטו בפורטוגל, ממש עד להתנצרות התושבים במהלך המאה הרביעית.
עם פלישת השבטים הגרמאניים משנת 409 ואילך הסתיימה השתייכותה של פורטוגל של ימינו לאימפריה הרומית.
הכיבוש המוסלמי של חצי האי האיברי על ידי המורים הצפון אפריקאים ב-711 ולאחר מכן הרקונקיסטה הנוצרית, הביאו בשנת 1143 להקמת ממלכת פורטוגל.
אפונסו הראשון, מלך פורטוגל הראשון, נישא בשנת 1146 למפאלדה מסבויה האיטלקית, שהפכה למלכת פורטוגל הראשונה.
בשנת 1251 גירשו הפורטוגלים את הערבים האחרונים משטחי פורטוגל המודרנית.
זה היה הסוף של הרקונקיסטה הנוצרית בפורטוגל, שבוצעה זמנית בעזרתם החיונית של צלבנים שעצרו בפורטוגל בדרכם לירושלים, כולל לוחמים מאיטליה של ימינו.
בשנת 1317, מינה דיניש, מלך פורטוגל, את מנואל פזנו, יליד ג'נובה, ואת מנואל פסאנחה למפקדי הצי בפורטוגל.
החוזה גם דרש מפסנחה להעסיק 20 אנשי ים מנוסים מג'נובה בארמדה, ובכך תרם להתפתחותה של פורטוגל לאומה ימית עתידית.
בעקבות אמנה זו נחתמו מספר רב של הסכמים אחרים בין שליטים וסוחרים פורטוגזים, קרטוגרפים, בנקאים ומטיילים מג'נובה, מילאנו, ונציה ופירנצה, ובכך הביאו להחלפת ידע איטלקית-פורטוגזית מתמשכת בכל התחומים.
בפרט, במאות ה-15 וה-16 התגוררו חוקרים, אנשי דת ואמנים פורטוגזים רבים בערים באיטליה.
לדוגמה, מייסד המסדר, אמדאו דה סילבה, יליד פורטוגל בשנת 1431, חי ועבד באיטליה שנים רבות עד שמת במילאנו בשנת 1482. ההומניסט אקילס אסטאסו יישם באמצעות מורשתו שנותרה כ-1,700 ספרים כמייסד משותף משמעותי של "ביבליוטקה וליצ'ליאנה" ברומא.
הדוכס האיטלקי אלסנדרו פארנזה התחתן בשנת 1565 בבריסל עם מריה מפורטוגל, שהפכה בכך לנסיכת הכתר של פארמה ופיאצ'נצה.
שגרירים פורטוגזים הוסמכו לדוכסות סבויה בין 1680 ל-1682.
עד 1860, פורטוגל החזיקה נציגויות לממלכת סרדיניה בטורינו, ולממלכת שתי הסיציליות בנאפולי, וכן היא החזיקה שגרירות אל הכס הקדוש ברומא מאז 1850, שהייתה מוסמכת גם עבור הדוכסות הגדולה של טוסקנה.
במרץ 1861 הוכתר ויקטור אמנואלה השני למלך איטליה המאוחדת, ובספטמבר של אותה שנה הכירה פורטוגל בממלכה.
בשנת 1862 התחתנה מריה פיה, נסיכת סבויה עם לואיש הראשון, מלך פורטוגל, ובכך היו גם מלכת פורטוגל הראשונה וגם המלכה האחרונה ממוצא איטלקי.
ב-5 באוקטובר 1910 הוקמה הרפובליקה הפורטוגזית הראשונה, וב-11 בספטמבר 1911 הוכרה על ידי ממלכת איטליה.
לאחר שמוסוליני עלה לשלטון באיטליה בשנת 1922, ואנטוניו דה אוליביירה סלזאר הפך משנת 1928 לדיקטטור הסמכותי של פורטוגל, התחזקו היחסים בין המדינות, ושיאו של הקרבה הפוליטית בין איטליה הפשיסטית והמשטר הסמכותני בפורטוגל, היה התמיכה המשותפת של שתי המדינות בפרנקו במלחמת האזרחים בספרד.
אולם בעוד מוסוליני לאחר מכן, עמד לצד גרמניה הנאצית במלחמת העולם השנייה, פורטוגל הסלזאריסטית נותרה נייטרלית.
באמצע 1946, איטליה החליטה במשאל עם על ביטול המונרכיה ועל הפיכתה לרפובליקה, שחוקתה נכנסה לתוקף בתחילת 1948. בהמשך הכירה פורטוגל ברפובליקה של איטליה.
איטליה ופורטוגל הצטרפו שתיהן לנאט"ו בשנת 1949.
בעוד פורטוגל שהייתה תחת שלטון דיקטטורי התבודדה יותר ויותר מבחינה בינלאומית משנות ה-50 והלאה, במיוחד בגלל המדיניות הקולוניאלית שלה במחוזותיה מעבר לים, איטליה השתלבה באופן מלא בקהילה המערבית האירופית.
המדינה הייתה בין החברות המייסדות של הקהילה הכלכלית האירופית בשנת 1957, ואילו בשנת 1960 הייתה פורטוגל חברה מייסדת של האיגוד האירופי לסחר חופשי (EFTA).
לאחר מהפכת הציפורנים בשנת 1974 הסתיימה הדיקטטורה בפורטוגל, והיחסים הבינלאומיים של המדינה השתנו באופן מהותי, במיוחד לאחר 1975, אז עלו לשלטון הכוחות הבורגניים והדמוקרטיים במדינה.
בשנת 1986 הצטרפה פורטוגל ל-EEC, ובעקבות כך חלה התקרבות בין איטליה ופורטוגל.
מאז תחילת שנות ה-90 הצטרפו שתי המדינות לאזור שנגן, ומתחילת 1999 אימצו שניהם את האירו כמטבע היחיד, שהפך למטבע החוקי בכל גוש האירו בשנת 2002.
בכנס ה-12 של קהילת המדינות הדוברות פורטוגזית בקייפ ורדה ב-17 וב-18 ביולי 2018 הוענק לאיטליה מעמד של משקיפה.
מאז תקופת האימפריה הרומית, קיימת הגירה הדדית בין שתי המדינות.
הם אינם מייצגים קהילה בולטת במיוחד במדינה האחרת, גם בשל הסיטואציות החברתיות התרבותיות והכלכליות הדומות בשתי המדינות.
בשנת 2015 נרשמו בקונסוליות הפורטוגלית באיטליה 11,673 איש, מתוכם 6,305 נולדו בפורטוגל, האחרים הם בעיקר ילידי איטליה מהגרים פורטוגזים ובעיקר אזרחים הקשורים לפורטוגל.
6,088 תושבים איטלקיים רשומים כאזרחים פורטוגזים אצל הרשויות.
בשנת 2016 נרשמו בפורטוגל 8,523 אזרחי איטליה, מתוכם כמעט מחציתם במחוז ליסבון.
ללשכת המסחר הפורטוגזית AICEP קיים סניף במילאנו.
בליסבון קיימת לשכת המסחר האיטלקית-פורטוגזית Camera di Commercio Italiana per il Portogallo, בנוסף לסניפים דו צדדיים של מגזרים בודדים.
חלק הסחורות הסתכם ב-3,358.1 מיליון אירו, מתוכם 25.1% מכונות וציוד, 10.1% מוצרים כימיים-תרופתיים, 10.1% מוצרי מתכת, 8.3% טקסטיל, 8.2% כלי רכב וחלקי רכב ו-6.5% פלסטיק וגומי.
זה מציב את איטליה במקום השביעי מבחינת יבוא מפורטוגל, ובמקום הרביעי מבחינת יבוא אליה, ואילו פורטוגל מדורגת במקום ה-29 מבחינת יבוא מאיטליה, ובמקום ה-39 מבחינת היצוא אליה.
קשר הדדי מתקיים במידה רבה בנושאי תיירות הדדית.
עם הוצאות לינה של 265 מיליון אירו (2.1% מכלל לינות החוץ הזרות) ו-1 161 מיליון לינות לילה (3% מכלל לינות הלילה של תיירים זרים) בשנת 2016, התיירים האיטלקים הם בין הקבוצות הגדולות יותר של מבקרים זרים בפורטוגל.
איטליה מחזיקה בפורטוגל שגרירות בליסבון, ו-3 קונסוליות באלבופיירה, פונשל ופורטו.
מאידך, פורטוגל מחזיקה שגרירות ברומא, ו-10 קונסוליות בבארי, בולוניה, ג'נובה, ליוורנו, מילאנו, נאפולי, פאלרמו, טריאסטה, טורינו וונציה.
יחסי איטליה-סרביה הם היחסים הדיפלומטיים בין איטליה לסרביה.
סרביה ואיטליה כוננו יחסים דיפלומטיים רשמיים ב-18 בינואר 1879. שנה לאחר מכן הוקמה משלחת דיפלומטית סרבית ברומא.
בשנת 1937 ביקר ראש ממשלת יוגוסלביה, מילאן סטוידינוביץ' ברומא, ואילו בניטו מוסוליני ביקר בשטחי יוגוסלביה ב-20 בספטמבר 1938. בינואר 1939 ביקר גליאצו צ'אנו, שר החוץ האיטלקי בבלגרד, ובמרץ 1939 ביקרו הנסיך פאבלה והנסיכה אולגה בחצר המלוכה האיטלקית ברומא.
ב-16 במאי 1941 ביקר ויטוריו אמנואלה השלישי, מלך איטליה בצטיניה, ובשנת 1944 שהה טיטו זמן מה באיטליה.
היחסים בין איטליה לרפובליקה הפדרלית של יוגוסלביה (סרביה ומונטנגרו) תחת שלטונו של סלובודן מילושביץ' היו קרים אך עם זאת נמשכו.
ממשלת איטליה קנתה מניות בטלקום סרביה, אך השתתפה גם בהפצצה של נאט"ו ביוגוסלביה ב-1999, כאשר המדינות החברות בנאט"ו השתמשו בבסיס האוויר Aviano באיטליה משם הטילו מטוסים צבאיים פצצות על יוגוסלביה.
איטליה הכירה בעצמאותה של קוסובו מסרביה, ואף הצביעה בעד קבלתה לאונסק"ו בשנת 2015.
סרביה מחזיקה באיטליה שגרירות ברומא ו-4 קונסוליות במילאנו, פירנצה, טרוויזו וטריאסטה, ואילו איטליה מחזיקה בסרביה שגרירות בבלגרד וקונסוליה כללית בסובוטיצה.
יחסי איטליה-מונטנגרו הם היחסים הדיפלומטיים בין איטליה למונטנגרו.
יחסים מוקדמים בין שתי המדינות, כאשר מבחינה פוליטית היו ממלכות, נרשמו ב-1896, עת התחתן ויטוריו אמנואלה השלישי, מלך איטליה, עם אלנה, נסיכת מונטנגרו, בתו של ניקולה הראשון, מלך מונטנגרו.
יותר ממאה שנים לאחר מכן, איטליה ומונטנגרו כוננו יחסים דיפלומטיים ב-14 ביוני 2006, זמן קצר לאחר עצמאותה של מונטנגרו ופירוק סרביה ומונטנגרו.
שתי המדינות הן חברות מלאות של איחוד מדינות הים התיכון ושל מועצת אירופה.
מונטנגרו מחזיקה באיטליה שגרירות ברומא ו-5 קונסוליות בבולוניה, מילאנו, נאפולי, פיזה וטריאסטה.
איטליה מחזיקה במונטנגרו שגרירות בפודגוריצה בלבד.
יחסי איטליה–פולין הם היחסים התרבותיים והפוליטיים בין איטליה לפולין.
בגלל קשרים חזקים בין שניהם, כמו הדת הרומית-קתולית וקווי דמיון היסטוריים, רבים התייחסו למערכת היחסים כאל אחווה פולנית-איטלקית.
בונה ספורזה, חברת בית ספורצה מדוכסות מילאנו, הפכה בשנת 1518 לאשתו השנייה של זיגיסמונד הראשון.
בתכנון להעניק לולדיסלב השני יגיילו עצמאות כלכלית, היא הצליחה להשתלט על הדוכסות הגדולה של ליטא בשנים 1536–1546. בדרך כלל היא זכורה בשל הכנסת סלטים וירקות למטבח הפולני.
ברנרדו מורנדו תכנן את זמושץ', טומשוב לובלסקי ומספר מבנים.
ברנרדו בלוטו, הידוע בפולין ובגרמניה כ"קנלטו", היה צייר ונציאני שצייר 26 תצוגות של ורשה, אשר שימשו בשיקום העיר לאחר חורבנה הכמעט מלא על ידי חיילים גרמנים במהלך מלחמת העולם השנייה.
ג'קומו קזנובה ביקר בפולין בשנת 1766, לאחר מכן הגיע אלסנדרו קליוסטרו.
אנטוניו קוראצי היה אדריכל איטלקי שתכנן מספר בניינים בוורשה, כולל ארמון סטז'יץ' ותאטר ווילקי.
בתקופה הנפוליאונית היגרו חיילים, קצינים ומתנדבים פולנים רבים, במיוחד לאיטליה וצרפת, והקימו את הלגיון הפולני שנחשב לצבא פולני שבגלות, בפיקוד צרפתי.
מפקדיהם הפולנים כללו את יאן הנריק דומברובסקי, קרול קניאזביץ', יוזף וויביצקי ואנטוני אמילקר קושינסקי.
אז נוצר גם ההמנון הלאומי הפולני העתידי, Mazurek Dąbrowskiego, על ידי יוזף וויביצקי, ובו מילים שהבטיחו 'שובו של הצבא הפולני מאיטליה לפולין'.
כמחווה, ההמנון האיטלקי, Il Canto degli Italiani, הזכיר את ההקרבה הפולנית נגד דיכוי אוסטרי ורוסי, "il sangue Polacco".
חלקים מפולין ואיטליה של ימינו היו שייכים זמן רב לאימפריה האוסטרו-הונגרית, והרכבות הממלכתיות האוסטריות המלכותיות אפשרו לנסוע מקרקוב לטריאסטה.
הלגיון של מיצקביץ' היה יחידה צבאית שהוקמה בשנת 1848 ברומא על ידי אחד המשוררים הפולנים הבולטים, אדם מיצקביץ', שהשתתף בשחרור איטליה לאחר כישלונו של מרד פולין גדול בשנת 1848. לאחר שהפציר ללא הצלחה באפיפיור פיוס IX לתמיכה, הוא הצטרף למילאנו לכוח צבאי של מהגרים פולנים, ובראשם מיקולאי קמינסקי.
הלגיון, בפיקודו של קמינסקי, גדל ל-120 חברים עד יוני, ולחם בכמה קרבות.
הם לחמו לצד אחרים בלומברדיה ובמתרסי גנואה כנגד המלוכנים, להגנת הרפובליקה הרומית.
הלגיון של גריבלדי היה יחידת מתנדבים איטלקים שנלחמו למען עצמאות פולנית במרד ינואר 1863. היחידה נקראה על שם המהפכן והלאומני האיטלקי ג'וזפה גריבלדי, אורגנה באיטליה על ידי בנו מנוטי גריבלדי והובלה על ידי הגנרל פרנצ'סקו נולו.
נולו הגיע לקרקוב מאיטליה באפריל 1863. הקרב הראשון של היחידה בפולין היה בפודלצה ב-3 במאי 1863 שם ניצחה כוח רוסי.
בהמשך, הוא לקח חלק בקרב על קרזייקווקה, בו יחד עם הצרפתים ארגנו את זואבות המוות, אולם היחידה ספגה נפגעים כבדים; נולו נהרג וסגנו נפצע אנושות ונפטר לאחר מספר ימים.
פרנצ'סקו נולו נחשב לגיבור עצמאות גם באיטליה וגם בפולין.
בשנת 1918 איטליה הייתה המדינה הראשונה באירופה שהכירה בריבונותה של פולין.
ההמנון האיטלקי (Il Canto degli Italiani) וההמנון הפולני (פולין עדיין לא אבדה) נושאים אזכורים היסטוריים הדדיים.
הקורפוס הפולני השני השתתף בקמפיין האיטלקי.
11,379 חיילים מתו, ורבים מהם נקברו בהפולני במונטה קאסינו או בקאסמאסימה.
בתוך כך, למרות קשר מועט בין איטלקים ופולנים במהלך כל המלחמה, מקובל כי הצבא האיטלקי היה בין הטובים ביותר כלפי הפולנים ומעולם לא התייחס לפולנים באופן ברוטלי כמו עמיתיהם הגרמנים.
הסופר הפולני גוסטב הרלינג-גרודזינסקי התיישב בנאפולי, שם התחתן עם לידיה, בתו של הפילוסוף בנדטו קרוצ'ה.
הסרט הפולני-איטלקי מ-1946, Wielka droga, היה הסרט הפולני היחיד שלא צונזר עד 1989. הקומדיה הפולנית "ג'וזפה בוורשה" מציגה הרפתקאות של חייל איטלקי בוורשה הכבושה הנאצית.
פולסקי פיאט היה מותג רכב פולני.
ביוני-דצמבר 1966, דיפלומטים איטלקים ופולנים עשו מאמץ משותף להגיע לפתרון פשרה למלחמת וייטנאם, בזכות שגריר איטליה בסייגון, ג'ובאני ד'אורלנדה, ומקבילו הפולני, יאנוש לבנדובסקי, במה שמכונה מבצע ציפורני חתול.
מאמצי השלום שלהם נתמכו על ידי שר החוץ האיטלקי אמינטורה פאנפאני.
הפשרה הסופית שהושגה בין ד'אורלנדה ללבנדובסקי בספטמבר כללה: בחירות חופשיות בשליטה בינלאומית בתוך שנתיים; ממשלת דרום וייטנאם תכלול נציגים של החלקים הקיצוניים ושמירה על מדיניות נייטרליות; נסיגה סופית של הכוחות האמריקאים.
מאמצי השלום הופסקו בהפתעה בעקבות ההפצצה האמריקאית על האנוי ב-2 ו-4 בדצמבר 1966.
בשנת 1978 נבחר קארול ויטילה לתפקיד האפיפיור הקתולי, האפיפיור הראשון שאינו איטלקי מאז המאה ה-16.
הזמרים האיטלקיים פארידה, דרופי, מרקו אנטונלי, אינ -גריד היו פופולריים בפולין, לפעמים יותר מאשר באיטליה.
הפזמונאי והזמר הפולני צ'סלב ניימן הופיע באיטליה בשנים 1969 ו-1970 והשתתף בקנטגירו והפיק כמה סינגלים באיטלקית, למשל "ארקובלנו" (מעל הקשת).
"11 בספטמבר 1683" הוא סרט פולני-איטלקי על קרב וינה.
בשנת 2003 שתי המדינות תמכו בפלישה לעיראק על ידי קואליציה בהנהגת ארצות הברית.
פולין לקחה חלק בפעולות הפלישה, ואיטליה רק בכיבוש שלאחר הפלישה לעיראק.
בשנת 2019 הגיע סגן ראש ממשלת איטליה, מתאו סלביני, לוורשה כדי לדון בברית פוליטית (ימנית) בין שתי המדינות לקראת הבחירות לפרלמנט האירופי 2019. רעיון זה נתמך על ידי ירוסלב קצ'ינסקי, מנהיג מפלגת השלטון בפולין.
יחסי איטליה–מקסיקו הם היחסים הדיפלומטיים בין איטליה לבין מקסיקו.
שתי המדינות הן חברות ב-G20, בארגון לשיתוף פעולה ופיתוח כלכלי ובאו"ם.
הקשר הראשון בין איטליה למקסיקו היה בשנת 1869, קצת לפני סיום האיחוד האיטלקי בשנת 1870; כאשר איטליה הביעה את רצונה לפתוח קונסוליה במקסיקו.
קונסוליה איטלקית נפתחה במקסיקו בדצמבר 1872, עם זאת, היחסים הדיפלומטיים בין שתי המדינות לא כוננו עד 15 בדצמבר 1874. בשנת 1875 פתחה מקסיקו משרד דיפלומטי ברומא.
במהלך מלחמת העולם הראשונה, מקסיקו נותרה נייטרלית מכיוון שהייתה מעורבת במהפכה שלה באותה תקופה וסגרה את משרדה הדיפלומטי ברומא.
במהלך מלחמת העולם השנייה, ב-22 במאי 1942, הכריזה מקסיקו מלחמה על מדינות הציר (שכללה את איטליה) בגלל התקפות של צוללות גרמניות על שני מכליות נפט מקסיקניות במפרץ מקסיקו באותה השנה.
יחסים דיפלומטיים כוננו מחדש ב-1 ביוני 1946 ואיטליה ומקסיקו חתמו על חוזה שלום ב-10 בפברואר 1947.
בשנת 1974 הפך הנשיא לואיס אצ'ווריה אלברס לראש המדינה המקסיקני הראשון שביקר באיטליה.
בשנת 1981 הפך הנשיא סנדרו פרטיני לראש המדינה האיטלקי הראשון שביקר במקסיקו.
מאז הביקורים הראשונים נערכו ביקורים רבים בין מנהיגי שתי המדינות.
שתי המדינות חתמו על מספר הסכמים דו צדדיים ועבדו מקרוב על מספר פרויקטים.
בשנת 2014 שיתפו פעולה הסוכנות המקסיקנית לשיתוף פעולה בינלאומי לפיתוח (AMEXCID) ומשרד החוץ ושיתוף הפעולה האיטלקי במימון ותיאום של 12 פרויקטים מחקריים במגזרים אסטרטגיים, כמו מדעים מדויקים, מדעים ביו-רפואיים, סביבה ואנרגיה, חקלאות וטכנולוגיות חקלאיות, תעופה וחלל וטכנולוגיות המיושמות על מוצרי תרבות.
ב-17 באוקטובר 2017 נערכה ברומא ישיבת הוועדה הבין מדינתית של מקסיקו–איטליה בראשות שר החוץ המקסיקני, לואיס וידגריי ושר החוץ האיטלקי אנג'לינו אלפנו.
ביקורים רמי דרג מאיטליה במקסיקו
ראש הממשלה ג'וליו אנדראוטי (1990)
הנשיא אוסקר לואיג'י סקאלפרו (1996)
ראש הממשלה סילביו ברלוסקוני (2002)
ראש הממשלה מריו מונטי (2012)
ראש הממשלה אנריקו לטה (2014)
ראש הממשלה מתאו רנצי (2016)
ביקורים רמי דרג ממקסיקו באיטליה
הנשיא לואיס אצ'ווריה אלברס (1974)
הנשיא ויסנטה פוקס (ינואר ואוקטובר 2001, 2005)
קיימות טיסות ישירות בין איטליה למקסיקו עם חברות התעופה הבאות: אליטליה, בלו פנורמה איירליינס וחברת התעופה נאוס.
בשנת 1997 חתמה מקסיקו על הסכם סחר חופשי עם האיחוד האירופי (הכולל את איטליה).
בשנת 2018 הסתכם הסחר הדו-כיווני בין שתי המדינות ב-8.3 מיליארד דולר.
הייצוא העיקרי של איטליה למקסיקו כולל: מוצרי תרופות; כורים גרעיניים; דוודים; מכונות, מכשירים ומכשירים מכניים; ומתכות יקרות.
הייצוא העיקרי של מקסיקו לאיטליה כולל: כלי רכב; נפט גולמי; עופרת ומוצריה; ואתילן פוליאסטרפטלט.
איטליה היא שותפת הסחר הגדולה ביותר במקסיקו.
מקסיקו היא שותפת הסחר השנייה בגודלה של איטליה באמריקה הלטינית (אחרי ברזיל).
למעלה מ-400 חברות רב-לאומיות איטלקיות כמו אלפא רומיאו, אנל גרין פאוור, אני, פיאט מכוניות ופירלי (בין השאר) פועלות במקסיקו.
חברות רב-לאומיות מקסיקניות כמו גרופו בימבו ומקסיצ'ם פועלות באיטליה.
איטליה מחזיקה במקסיקו שגרירות במקסיקו סיטי ו-7 קונסוליות בקנקון, גוודלחרה, מונטריי, פלאיה דל כרמן, פואבלה, קרטרו וטמפיקו.
מקסיקו מחזיקה באיטליה שגרירות ברומא ו-9 קונסוליות באנקונה, בארי, בולוניה, פירנצה, ג'נובה, מילאנו, פרוג'ה, טורינו וונציה.
יחסי איטליה–קנדה הם היחסים הנוכחיים וההיסטוריים בין קנדה ואיטליה.
שתי המדינות נהנות מיחסי ידידות, שחשיבותן מתרכזת בתולדות ההגירה האיטלקית לקנדה.
כמיליון וחצי קנדים טוענים שהם ממוצא איטלקי (כ-4.6% מהאוכלוסייה).
שתי המדינות הן חברות ב-G7, G20, נאט"ו והארגון לשיתוף פעולה ולפיתוח כלכלי.
האיטלקי הראשון שהגיע לקנדה היה החוקר ג'ובאני קבוטו, נווט מוונציה, שחקר את חופי ניופאונדלנד לאנגליה בשנת 1497. בשנת 1524 חקר ג'ובאני דה וראצאנו את קנדה האטלנטית עבור צרפת.
בראשית המאה ה-19 החלו האיטלקים לנדוד לקנדה כשהרוב הגיעו בסוף שנות ה-90 של המאה ה-19 ותחילת המאה ה-20. איטלקים רבים השתתפו ולקחו חלק בבניית ערים קנדיות, בסלילת מסילת הברזל, בבניית נמלים, שילוח וכרייה; כל אלה הובילו ליצירה המודרנית של קנדה.
במשך מרבית מלחמת העולם הראשונה, קנדה (תחת האימפריה הבריטית) ואיטליה היו בעלות ברית במהלך המלחמה.
במהלך מלחמת העולם השנייה קנדה ואיטליה היו בצדדים מנוגדים.
ב-10 ביוני 1940 הכריזה קנדה מלחמה באיטליה לאחר שראש ממשלת איטליה בניטו מוסוליני הכריז מלחמה על צרפת ובריטניה.
קנדה השתתפה במערכה האיטלקית והדיוויזיה הקנדית הראשונה ודיוויזיית השריון הקנדית הראשונה השתתפו בפלישה לסיציליה, בקמפיין נהר מורו ובקרב מונטה קאסינו.
בין 1940 ל-1943 נעצרו כ-600 גברים איטלקים-קנדים ונשלחו למחנות מעצר כנתיני אויב שעלולים להיות מסוכנים.
לאחר סיום מלחמת העולם השנייה, קנדה ואיטליה כוננו יחסים דיפלומטיים בשנת 1947.
קנדה ואיטליה חתמו על מספר הסכמים דו צדדיים כמו הסכם למניעת מיסוי כפול בגין מיסים על הכנסה ולמניעת התחמקות פיסקלית (1977) והסכם ביטוח לאומי (1977).
בשנת 1981 חתמו שתי המדינות על חוזה הסגרה ובשנת 1984 חתמו שתי המדינות על הסכם לשיתוף פעולה תרבותי.
קיימות טיסות ישירות בין שתי המדינות עם חברות התעופה הבאות: אייר קנדה, אייר טראנסט ואליטליה.
נערכו מספר רב של ביקורים בין ראשי ממשלת קנדה ואיטליה, אשר בעיקר מתקיימים בפסגות שנערכו על ידי ה-G7, G8, G20 ונאט"ו.
ביקורים רמי דרג מקנדה באיטליה
ראש הממשלה פייר אליוט טרודו (1980)
ראש הממשלה סטיבן הרפר (2009)
ראש הממשלה ג'סטין טרודו (2017)
ביקורים רמי דרג מאיטליה בקנדה
ראש הממשלה ג'ובאני ספאדוליני (1981)
ראש הממשלה צ'יריאקו דה מיטה (1988)
ראש הממשלה למברטו דיני (1995)
ראש הממשלה ג'וליאנו אמאטו (2001)
ראש הממשלה סילביו ברלוסקוני (2002, 2010)
ראש הממשלה אנריקו לטה (2013)
ראש הממשלה ג'וזפה קונטה (2018)
בשנת 2016 הסתכם המסחר בין קנדה לאיטליה ב-9.88 מיליארד דולר.
הייצוא העיקרי של קנדה לאיטליה כולל: מוצרים פרמצבטיים, דגנים ודלקים מינרליים.
הייצוא העיקרי של איטליה לקנדה כולל: כורים גרעיניים ומכונות, משקאות וכלי רכב (חלקים ומנועים).
איטליה היא שותפת הסחר השלישית בגודלה בסחר בסחורות, ושותפת הסחר השלישית בחשיבותה באיחוד האירופי.
בסוף 2016 דורגה איטליה כמדינה ה-28 בגודלה בהשקעות של מניות ה-FDI בקנדה.
מבחינת מדינות אירופה, איטליה דורגה במקום ה-15. באוקטובר 2016 חתמו קנדה והאיחוד האירופי (הכולל את איטליה) על הסכם הכלכלה והסחר המקיף, הסכם סחר חופשי בין קנדה לאיחוד האירופי.
איטליה מחזיקה בקנדה שגרירות באוטווה ו-12 קונסוליות בקלגרי, הליפקס, המילטון, קלונה, לונדון, מונטריאול, קוויבק, סרניה, טורונטו, ונקובר, וינדזור וויניפג.
קנדה מחזיקה באיטליה שגרירות ברומא וקונסוליה כללית במילאנו.
יחסי איטליה–צ'ילה הם היחסים הנוכחיים וההיסטוריים בין הרפובליקה של צ'ילה לרפובליקה האיטלקית.
מערכת היחסים בין צ'ילה לאיטליה מבוססת על היסטוריה ארוכה של קשרים שהתרחשו ברמה הפוליטית, אך גם בגלל נוכחותה של קהילה איטלקית חשובה בצ'ילה לקהילה צ'יליאנית באיטליה.
בשנת 1818 הכריזה צ'ילה על עצמאותה מספרד.
במקביל, איטליה הייתה מורכבת ממדינות איטלקיות עצמאיות נפרדות.
בשנת 1857 חתמו ממלכת סרדיניה וצ'ילה על חוזה ידידות, מסחר וניווט.
בינואר 1864 הכירה צ'ילה באיטליה המאוחדת כשנשיא צ'ילה ז'וזה חואקין פרז שלח מכתב בתגובה לבקשת המלך ויטוריו אמנואלה השני להכרה.
בחודש שלאחר מכן מונה שגריר צ'ילה לבית המלוכה האיטלקי.
בין 1880–1930 היגרו מעל 10,000 איטלקים לצ'ילה, רובם התיישבו בסנטיאגו ובוולפראיסו.
בשנת 1924 ביקר בצ'ילה הנסיך אומברטו האיטלקי מפיימונטה (לימים המלך אומברטו השני).
ביקורו העיקרי של הנסיך בצ'ילה (ובמדינות דרום אמריקה אחרות) היה חלק מתוכנית פוליטית של הפשיזם לקשר בין העם האיטלקי שחי מחוץ לאיטליה עם מדינת האם שלהם.
בשנת 1943 במהלך מלחמת העולם השנייה הכריזה צ'ילה מלחמה על מדינות הציר (שכללה את איטליה) ואזרחי מדינות האויב הובאו במחנה המעצר בפיסאגואה.
ב-11 בספטמבר 1973, הודחה ממשלתו של הנשיא סלבדור איינדה בהפיכה של הגנרל אוגוסטו פינושה, שגובתה על ידי ממשלת ארצות הברית.
הנשיא איינדה הוכרז כי התאבד במהלך ההפיכה והגנרל פינושה השתלט על הממשלה והפך לנשיא המדינה החדש.
מיד החל הנשיא פינושה לעצור, לענות ולהוציא להורג את חסידיו של הנשיא איינדה.
במהלך תקופה זו, אלפי צ'יליאנים חיפשו מקלט בעיקר בשגרירויות אירופה ואמריקה הלטינית בבירת צ'ילה.
בערך 700 צ'יליאנים ואיטלקים ברחו לשגרירות האיטלקית בסנטיאגו כפליטים.
בנובמבר 1974 הושלכה גופתה של אישה צ'יליאנית על חומות השגרירות האיטלקית.
לאישה, לומי וידלה, היו סימני עינויים ברורים.
זה היה תכסיס של ממשלת צ'ילה להפיץ שמועות כוזבות לפיהן האישה נפטרה בין כותלי השגרירות וטענה כי האיטלקים הרגו אותה בתואנה להגברת הלחץ על השגרירות המאכלסת כמה תומכי אנטי-ממשל.
ממשלת איטליה אכן סייעה לכמה מהאנשים לעזוב את השגרירות לארגנטינה וכמה מהם יושבו מחדש באיטליה.
בין השנים 1973–1989, איטליה לא מינתה שגריר בצ'ילה.
בשנים האחרונות היחסים התגברו הן ברמה הפוליטית, המסחרית והתרבותית.
בשנת 2002 חתמה צ'ילה על הסכם סחר חופשי עם האיחוד האירופי (הכולל את איטליה).
ביוני 2015 ערך נשיא צ'ילה מישל בצ'לט ביקור ממלכתי באיטליה.
באוקטובר 2015 ביקר ראש ממשלת איטליה מתאו רנצי בצ'ילה.
צ'ילה מחזיקה באיטליה שגרירות ברומא וקונסוליה כללית במילאנו.
איטליה מחזיקה בצ'ילה שגרירות בסנטיאגו.
יחסי איטליה–פקיסטן הם היחסים הדו-צדדיים בין הרפובליקה של איטליה לרפובליקה האיסלאמית של פקיסטן.
לשתי המדינות יש יחסים לבביים.
איטליה היא משקיעה פעילה בפקיסטן.
איטליה סיפקה לפקיסטן 100 מיליון דולר במסגרת הסכם החלפת החוב לפיתוח איטלקי בפקיסטן לפרויקטים של פיתוח חברתי בתחום הבריאות, החינוך והתברואה בפקיסטן.
ממשלת איטליה הסכימה לספק קו אשראי השווה ל-10 מיליארד דולר למשקיעים איטלקים שמוכנים להשקיע בפקיסטן.
איטליה תמכה גם במכרז פקיסטן להסכם סחר חופשי בין פקיסטן לאיחוד האירופי.
באיטליה חיים מעל 150,000 פקיסטנים, בעיקר מתגוררים בערים מילאנו וברשה, שרובם הגדול הגיעו ממחוז פנג'אב בפקיסטן.
איטליה השתתפה בעיקר בתרומתה המדעית של פקיסטן לעולם, ושתי המדינות הקימו את הוועידה הבינלאומית לאסטרופיזיקה ויחסות בשנת 2011.
איטליה מעדיפה הסכם סחר חופשי עם פקיסטן במסגרת האיחוד האירופי.
במרץ 2020 דיווח משרד החוץ האיטלקי שפקיסטן שולחת 500,000 טבליות כלורוקין כדי לעזור לחולים איטלקים הסובלים מנגיף הקורונה.
פקיסטן מחזיקה באיטליה שגרירות ברומא וקונסוליה כללית במילאנו.
איטליה מחזיקה בפקיסטן שגרירות באסלאמאבאד, קונסוליה כללית בקראצ'י וקונסוליית כבוד בלאהור.
יחסי איטליה–רומניה הם יחסי החוץ בין איטליה לרומניה.
שתי המדינות כוננו יחסים דיפלומטיים ב-21 באפריל 1873.
שתי המדינות חברות מלאות בנאט"ו ובאיחוד האירופי.
נכון לדצמבר 2017 חיים באיטליה כ-1,168,552 תושבים ממוצא רומני, הנחשבים לקהילה הזרה הגדולה במדינה.
באופן יחסי, היחסים בין איטליה לרומניה היו קרובים בגלל זהות לטינית משותפת ושפות דומות.
במהלך מלחמת העולם הראשונה שתי המדינות נלחמו באימפריה האוסטרו-הונגרית, ובמהלך מלחמת העולם השנייה תרמו מאות אלפי חיילים לחזית המזרחית שם מתו רבים בלחימה בסובייטים.
לאחרונה, לאחר קריסת הגוש הסובייטי, למעלה ממיליון רומנים עברו לאיטליה לצורך עבודה ותנאי חיים טובים יותר.
ברומניה פועלים מספר בנקים איטלקיים: בנקה איטליה רומאנה, בנק אינטסה סנאפולו ובנק יוניקרדיט.
האחרון, היה בשותפות עם הטניסאי לשעבר הרומני ואיש העסקים יון ציריאק, בין 2008 ל-2015.
איטליה מחזיקה ברומניה שגרירות בבוקרשט ו-5 קונסוליות ביאשי, סאטו מארה, סיביו, בראשוב, ארד, קלוז' וטימישוארה.
רומניה מחזיקה באיטליה שגרירות ברומא ו-10 קונסוליות במילאנו, טורינו, טריאסטה, בארי, בולוניה, ג'נובה, קטניה, טרוויזו, נאפולי וטרנטו.
יחסי איטליה–קוסובו הם יחסי החוץ בין איטליה לבין קוסובו.
קוסובו הכריזה על עצמאותה מסרביה ב-17 בפברואר 2008 ואיטליה הכירה בה ב-21 בפברואר 2008. שתי המדינות נהנות מיחסי ידידות.
איטליה השתתפה בהפצצת נאט"ו על יוגוסלביה ב-1999, שהביאה לממשל של האו"ם בקוסובו ולאחר מכן לעצמאות קוסובו.
לאיטליה יש כיום 1,935 חיילים המשרתים בקוסובו כשומרי שלום מטעם נאט"ו בכוח קוסובו.
במקור היו 5,000 חיילים איטלקיים בכוח.
איטליה שלחה 600 חיילים שישמשו כשומרי שלום במשימת שלטון החוק בקוסובו של האיחוד האירופי - משלחת משטרתית, אזרחית ומשפטית של האיחוד האירופי בקוסובו.
איטליה מחזיקה בקוסובו שגרירות בפרישטינה מאז 15 במאי 2008.
קוסובו מחזיקה באיטליה שגרירות ברומא וקונסוליה כללית במילאנו.
יחסי איטליה–מצרים הם היחסים בין מצרים לאיטליה.
יחסים נוצרו לראשונה בתקופת הרפובליקה הרומית, כאשר מצרים התלמיית הייתה לעיתים קרובות באינטראקציה עם רומא, והגיעה לשיאה בסיפוח הרומי של מצרים בשנת 30 לפני הספירה.
עם התפרקות האימפריה הרומית המערבית בשנת 476 והמשך מצרים כמחוז של האימפריה הרומית המזרחית עד לכיבוש האסלאם בשנת 642, לא היו מדינות עצמאיות של איטליה ומצרים, וככאלה לא היו ביניהן יחסים דיפלומטיים.
קשרי התרבות בין מצרים לאיטליה התרחקו לאורך זמן עם האסלאמיזציה של מצרים וחוזקה של הקתוליות באיטליה.
רק לאחר העצמאות הרשמית של מצרים מהבריטים בשנת 1914 חודשו היחסים עם איטליה.
עם עליית מוסוליני והפשיזם באיטליה והפלישה האיטלקית בסופו של דבר למצרים במלחמת העולם השנייה, היחסים הדרדרו.
עם זאת, לאחר המלחמה כוננו היחסים מחדש והמדינות מנהלות כיום מערכת יחסים לבבית.
מצרים ואיטליה שתיהן חברות באיחוד מדינות הים התיכון.
איטליה היא שותפת הסחר הגדולה ביותר של מצרים באיחוד האירופי, והיא השלישית בגודלה הבינלאומית לאחר ארצות הברית וסין.
יתרה מזאת, ההשקעות של איטליה במצרים המסתכמות ב-2.6 מיליארד דולר, מרוכזות בעיקר בשירותי הובלה ובנקאות בקרב מגזרים אחרים, מה שהופך אותה למשקיעה האירופית החמישית בגודלה במצרים.
בסוף 2014 הגיע היקף הסחר בין המדינות לכדי 6 מיליארד דולר.
באפריל 2016, היחסים הדיפלומטיים בין שתי המדינות הדרדרו כאשר סטודנט לתואר שלישי לדוקטורט איטלקי מאוניברסיטת קיימברידג' נמצא שנרצח באכזריות בקהיר לאחר שנעלם בינואר באותה השנה.
בהמשך, החזירה איטליה את שגרירה במצרים להתייעצויות ברומא בנוגע למותו הפלילי של ג'וליו רגני, שבאותה עת ערך מחקר אקדמי ביקורתי בנושא זכויות עבודה ואיגודים מקצועיים במצרים.
אכיפת החוק המצרית הניבה אז מידע סותר על גורלו של האזרח האיטלקי, דבר שלא היה מקובל על החוקרים האיטלקים.
כתוצאה מכך, העיתונות האיטלקית ומשרד החוץ הצביעו על ההפרות השיטתיות של זכויות האדם במצרים, ואיימו בסנקציות פוליטיות אלא אם כן הנהגת המשטרה ותרגולם יעברו שינויים משמעותיים.
איטליה מחזיקה במצרים שגרירות בקהיר ו-4 קונסוליות באלכסנדריה, ע'רדקה, לוקסור ושארם א שייח.
מצרים מחזיקה באיטליה שגרירות ברומא וקונסוליה כללית במילאנו.
יחסי איטליה–סלובקיה הם יחסי החוץ בין הרפובליקה האיטלקית לרפובליקה הסלובקית.
סלובקיה וחלקים מאיטליה היו במשך כמה מאות שנים חלק מממלכת הבסבורג, ולאחר מכן חלק מהאימפריה האוסטרית.
במהלך מלחמת העולם השנייה היו שתי המדינות חלק ממדינות הציר, וכוחות משלוח של שתי המדינות לחמו בקרבות החזית המזרחית.
שתי המדינות כוננו יחסים דיפלומטיים בשנת 1993 לאחר פירוקה של צ'כוסלובקיה לצ'כיה וסלובקיה.
איטליה מחזיקה בסלובקיה שגרירות בברטיסלבה.
סלובקיה מחזיקה באיטליה שגרירות ברומא ו-5 קונסוליות בפירנצה, פורלי, מילאנו, טריאסטה וטורינו.
יחסי איטליה–צ'כיה הם יחסי החוץ בין הרפובליקה האיטלקית לרפובליקה הצ'כית.
צ'כיה וחלקים מאיטליה היו במשך כמה מאות שנים חלק מממלכת הבסבורג, ולאחר מכן חלק מהאימפריה האוסטרית.
במהלך מלחמת העולם הראשונה פעל הלגיון הצ'כוסלובקי באיטליה, שהוקם משבויים צ'כיים וסלובקים ולחם בקרבות החזית האיטלקית.
בשנת 1924 הוקמה שגרירות איטליה בפראג, אשר היוותה את הנציגות האיטלקית בצ'כוסלובקיה, ומשנת 1993 את הנציגות האיטלקית בצ'כיה.
איטליה מחזיקה בצ'כיה שגרירות בפראג וקונסוליה בברנו.
צ'כיה מחזיקה באיטליה שגרירות ברומא ו-9 קונסוליות באנקונה, קליארי, פירנצה, ג'נובה, מילאנו, נאפולי, פאלרמו, אודינה וונציה.
יחסי איטליה-מלזיה הם יחסי החוץ בין איטליה ומלזיה.
איטליה היא השותפה החמישית בגודלה של מלזיה באיחוד האירופי.
כיום איטליה מעוניינת להשקיע במלזיה ומאז מרץ 2009 הושקעו במדינה כ-871.9 מיליון רינגיט מלזי .
מספר הסכמים נחתמו על ידי שני הצדדים כדי ליצור קשרים הדוקים יותר ביניהם.
בארבעת החודשים הראשונים של שנת 2009, סך המסחר בין שתי המדינות הסתכם ב-2.033 מיליארד רינגיט מלזי, כאשר היצוא המלזי לאיטליה הסתכם ב-875.3 מיליון רינגיט מלזי והיבוא מאיטליה הסתכם ב-1.158 מיליארד רינגיט מלזי.
כמה חברות מלזיות גדולות הפועלות באיטליה כוללות את תאגיד הנפט והגז הלאומי, Petronas.
איטליה מחזיקה במלזיה שגרירות בקואלה לומפור.
מלזיה מחזיקה באיטליה שגרירות ברומא.
יחסי איטליה–פינלנד הם יחסי החוץ בין פינלנד לאיטליה.
שתי המדינות כוננו יחסים דיפלומטיים ב-6 בספטמבר 1919. במהלך מלחמת העולם השנייה היו שתי המדינות חלק ממדינות הציר ולחמו לצד גרמניה הנאצית.
שתי המדינות חברות מלאות במועצת אירופה, נאט"ו, הארגון לביטחון ולשיתוף פעולה באירופה והאיחוד האירופי.
בשנת 2002 ביקר ראש ממשלת איטליה, מריו מונטי, בהלסינקי לפגישות עם יורקי קאטאינן, ראש ממשלת פינלנד.
פינלנד מחזיקה באיטליה שגרירות ברומא.
איטליה מחזיקה בפינלנד שגרירות בהלסינקי.
יחסי איטליה–מלטה הם יחסי החוץ בין איטליה למלטה.
שתי המדינות כוננו יחסים דיפלומטיים רשמיים זמן קצר לאחר עצמאותה של מלטה.
למלטה ולחצי האי האיטלקי היסטוריה ארוכה של יחסים בהתחשב בקרבתם.
מלטה הייתה חלק מממלכת סיציליה הנורמנית ונשארה קשורה לממלכה האיטלקית עד שנת 1194. ממלכת נאפולי הייתה מעורבת במלחמה נגד הכיבוש הצרפתי באי.
בשנת 1800 מלטה הפכה לפרוטקטורט המנוהל במשותף על ידי נאפולי ובריטניה, אם כי לאחר מכן הייתה השפעה רבה יותר.
בשנת 1813 האי הפך למושבה בריטית וכך עבר מחוץ לתחום האיטלקי, אם כי נוכחותה של התרבות והשפה האיטלקית נותרה חזקה.
ואכן, העיצובים האיטלקיים על האי הודגשו באפריל 1933, כאשר בביקורו באי, מזכיר הממשלה האיטלקית פרנצ'סקו ג'ונטה הצהיר כי הוא נמצא על אדמת איטליה וכי עתיד האי טמון באיחוד מוחלט עם איטליה.
שתי המדינות התעמתו במהלך מלחמת העולם השנייה כאשר איטליה הפציצה את האי במהלך המצור על מלטה.
איטליה הייתה המדינה הראשונה שהקימה נציגות דיפלומטית במלטה והראשונה שמינתה שגריר תושב (מאז "התגורר בווילה בל אייר" בתא טא' שביאש) לאחר שמלטה השיגה עצמאות והפכה לחברה מלאה באו"ם.
ב-1 בדצמבר 1964, השגריר האיטלקי הראשון הציג את תעודותיו למושל הכללי, סר מוריס דורמן.
בשנת 1980, מלטה התקשרה עם איטליה בהסכם נייטרליות, במסגרתו מלטה הסכימה שלא להתקשר בברית כלשהי ואיטליה הסכימה להבטיח את הנייטרליות של מלטה.
היחסים של מלטה עם איטליה תוארו כ"מצוינים בדרך כלל".
איטליה מחזיקה במלטה שגרירות בוולטה.
מלטה מחזיקה באיטליה שגרירות ברומא ו-18 קונסוליות של כבוד בבארי, בולוניה, ברשה, קליארי, קטניה, ג'נובה, ליבורנו, מילאנו, נאפולי, פלרמו, פרוג'ה, רג'ו די קלבריה, סבונה, סירקוזה, טורינו, טריאסטה, ונציה.
שתי המדינות חברות באיחוד האירופי ובאיחוד מדינות הים התיכון.
יחסי איטליה–נורווגיה הם יחסי החוץ בין איטליה ונורווגיה.