tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
העמדות, שנקראו "מארזים", כללו מקלטי רדיו בהתאם לתחומי התדרים המבוקשים, מכשירי טייפ להקלטה וציוד שמע.
בכל עמדה ניתן היה להאזין בו-זמנית לארבעה מקורות שונים.
המשימה הייתה לתת כיסוי בהאזנה לאורך הטיסה לאנטבה, במהלך הפעולה עצמה ובדרך חזרה.
האיומים שארבו לכוחות כללו סכנת התגלות, הזנקת מטוסי קרב נגד מטוסי חיל האוויר והתבטאויות בתקשורת הבין-לאומית המעידות על חשיפה.
צוות האלחוטנים, הטכנאים והקב"ר נבחרו בקפידה וחולקו לקבוצות לפי השפה הנדרשת: ערבית, אנגלית, צרפתית, גרמנית, רוסית ושפות הנהוגות באפריקה, כמו סווהילית.
זאת למרות שהטייסים מתורגלים בדרך כלל לדבר אנגלית, אבל ייתכן כי בשעת לחץ יעברו לדבר בשפת אימם.יחידה 533: יחידה 533 הייתה אחראית על הקמת ותפעול מערכי הקשר של המבצע.
קצינים ומפעילים של היחידה פעלו בחפ"ק המוטס שהותקן במטוס בואינג ובמרכז השליטה של אל-על.
למרות תנאי הטיסה הקשים המטוסים הגיעו בזמן המתוכנן והנחיתו את המטוסים בצורה נוחה.
המטוס הראשון תוכנן לנחות על מסלול חשוך אך נחת על מסלול מואר.
לוחמי סיירת צנחנים, תחת פיקודו של דורון אברוצקי (אלמוג), היו הכוח הראשון שפעל באנטבה, ולאחר שקפצו מהמטוס הראשון בעודו נוחת על המסלול, אבטחו את נחיתת שלושת המטוסים האחרים, הניחו פנסים על מסלול הנחיתה כדי להאירו עבור המטוסים הבאים והשתלטו על מגדל הפיקוח החדש.
ואמנם פקח הטיסה במגדל הפיקוח כיבה את המסלול מיד עם נחיתת המטוס השני.
החפ"ק של דן שומרון, מפקד המבצע, וכן לוחמי סיירת מטכ"ל פרקו במהרה מן המטוס הראשון בעוד שלושת המטוסים הנוספים נוחתים.
מהמטוסים התקדמו הכוחות אל הטרמינל במספר ג'יפים ובראשם רכב מרצדס מהדגם שהיה עשוי להראות כמו רכב השרד של אידי אמין.
הרכב הנ"ל היה מונית ישראלית מסוג מרצדס 220 דיזל שנצבע בשחור עבור מבצע החילוץ.
על פי התכנון, היה על הכוח לנסוע עד למקום החטופים ולא להשתהות כלל, גם אם הם בסכנה, כדי שלא לאבד את גורם ההפתעה, אולם בכניסה לטרמינל נתקל הכוח בשני חיילים אוגנדים, ויוני נתניהו הורה לירות בהם.
נתניהו ומפקד נוסף ירו בחיילים באקדחי ברטה המצוידים במשתיקי קול, ככל הנראה עקב חששו של נתניהו כי הללו יסכנו את הגעת הכוח ליעדו.
אחד החיילים האוגנדים התאושש מעט ואז נורה בקלצ'ניקוב ומא"ג.
קולות הירי משכו את תשומת לבם של כוחות הביטחון האוגנדיים לפעולה.
שיירת הרכבים של הכוח, ובה המרצדס ושני הג'יפים מסוג לנדרובר, בלמה במקום.
הלוחמים יצאו מן הרכבים במרחק 25 מטרים לערך מבית הנתיבות הישן.
מוקי בצר המשיך עם חייליו רגלית למקום החטופים, ויוני נתניהו התקדם לעבר נקודת הפיקוד שנקבעה מראש.
בצר השיב אש לעבר מספר חיילים אוגנדים תוך כדי ריצה, וכתוצאה מכך נאלץ להאט את ריצתו ולהחליף מחסנית (על פי גרסה אחרת – השתהה מעט בניסיון לשחרר מעצור בנשקו).
נתניהו שחשש כי הכוח לא יגיע מהר דיו ליעד, שינה את תנועתו ותוך שהוא מאיץ בלוחמיו להתקדם נטל את הובלת ההסתערות.
לאחר מספר מטרים בראש הכוח הוא נפגע מירי חייל אוגנדי ממגדל הפיקוח על פי הגרסה הרווחת, או מהטרמינל עצמו, על פי גרסה אחרת, ונפצע קשה.
סא"ל יונתן נתניהו מת מפצעיו עוד בטרם החל שלב החילוץ של החטופים.
כוח סיירת מטכ"ל הגיע לבניין הטרמינל ופרץ פנימה.
אמיר עופר היה הלוחם הראשון שעבר בפתח והרג את המחבל הראשון.
אחריו פרצו מפקד הצוות שלו, אמנון פלד, שהרג עוד מחבל ומחבלת, ומוקי בצר ועמוס גורן שהרגו את המחבל הרביעי והאחרון באולם.
החטופה אידה בורוכוביץ נהרגה מאש המחבלים; גם פסקו כהן נפגע מחילופי אש, כאשר החיילים ירו לעבר מחבל שישב בקרבתו; כאשר נכנסו כוחות צה"ל, התרומם ממקומו צעיר בן 19 בשם ז'אן ז'אק מימוני וחיילי צה"ל ירו בו בטעות.
בצר נטל את הפיקוד על כוח ההשתלטות וביחד עם מפקד המבצע, תא"ל דן שומרון, תיאם את תנועת בני הערובה למטוסי הפינוי.
כוח הצנחנים, בפיקוד מתן וילנאי, נע לעבר הטרמינל החדש והשתלט עליו כמעט ללא התנגדות ונפגעים, זולת סמ"ר סורין הרשקו, מהפלוגה המסייעת של גדוד 890, שנפצע קשה מקליע אקדח שנורה על ידי אדם בלבוש אזרחי, ונותר משותק מהצוואר ומטה.
ד"ר יואל סייפן שהשתתף במבצע כקצין הרפואה של חטיבת הצנחנים, הוא זה שטיפל והציל את חייו של סורין הרשקו, כוח הנגמ"שים בפיקוד רס"ן שאול מופז שכלל 4 נגמ"שי BTR 40, שמשימתו כאמור הייתה לרתק באש את מגדל הפיקוח, הצליח לבסוף לנטרל את מקורות הירי.
כמו כן השמידו לוחמי הסיירת, בפיקוד עמר בר-לב, שמונה מטוסי מיג שחנו בשדה התעופה, על מנת למנוע מרדף אפשרי אחרי מטוסי חיל האוויר.
הנוסעים, תחת אבטחה של לוחמי חטיבת גולני בפיקוד אורי שגיא, הועברו למטוסי ההרקולס שטסו לקניה, לצורך תדלוק וטיפול בפצועים, גם כאן נטל חלק איש המוסד מייק הררי שהסדיר את עניין התדלוק בקניה.
בקניה הוקם בית חולים שדה צה"לי שנפרס בשדה התעופה בניירובי.
בית החולים נוהל על ידי אל"ם אהוד ברק, שהיה ממתכנני מבצע החילוץ.
בשדה התעופה גילה ברק על מותו של חברו הקרוב יוני נתניהו.
ברק העביר על כך עדכון לרמטכ"ל מרדכי גור וסיכם את השיחה במילים "אבדה נוראה.
הרופאים ניצלו את הפסקת התדלוק הקצרה כדי לטפל בפצועים ובחלק מבני הערובה.
אחת החטופות, דורה בלוך בת ה-74 (אמו של העיתונאי דניאל בלוך), שאושפזה בבית חולים מקומי בקמפלה לפני המבצע, נרצחה בהוראתו של אידי אמין כנקמה על הצלחת המבצע.
רק לאחר שלוש שנים, לאחר קץ שלטונו של אמין, הוחזרה גופתה לישראל.
השם שניתן למבצע בעת ההכנות אליו היה "מבצע כדור הרעם".
לאחר המבצע נקרא המבצע באופן רשמי בשם "מבצע יונתן", על-שמו של יוני נתניהו, ונודע בישראל ובעולם גם כ"מבצע אנטבה".
שלושה בני ערובה נהרגו במהלך מבצע החילוץ: , ו.
בת ערובה נוספת, , נרצחה לאחריו בבית החולים בקמפלה.
שישה בני ערובה נוספים נפצעו.
נהרגו כל שבעת המחבלים החוטפים וכ 45 חיילים אוגנדים.
חמישה מטוסי מיג 21 ושלושה מטוסי מיג-17 הושמדו על הקרקע.
בעולם המערבי זכתה ישראל להערצה בעקבות הפעולה הנועזת.
צרפת הביעה סיפוק על חילוץ בני הערובה; גרמניה כינתה את המבצע "פעולת חירום והגנה עצמית"; שווייץ בירכה את ישראל; בעיקר התפעלו מהמבצע בבריטניה ובארצות הברית, שקראו למבצע זה "משימה בלתי אפשרית"; בארצות הברית ראו סמליות מסוימת בתאריך שחרור החטופים – ארבעה ביולי – יום העצמאות המאתיים שלהם.
הגוש הקומוניסטי והעולם הערבי גינו את הפעולה.
מצרים, סוריה, עיראק ותימן, גינו את פעולת צה"ל כהפקרת חיי אדם ופגיעה בלוחמי חירות.
ברית המועצות האשימה את ישראל בחדירה למדינה חופשית שוחרת שלום ופגיעה בריבונותה.
ב-4 ביולי 2016 במסגרת ביקור במספר מדינות באפריקה, נערך בשדה התעופה של אנטבה, ליד בנין הטרמינל הישן, אירוע לציון 40 שנה למבצע הצבאי בנוכחות בנימין נתניהו, ראש ממשלת ישראל ואחיו של יונתן נתניהו, נשיא אוגנדה יוורוי מוסווני והניצולים מהחטיפה.
המבצע נחשב עד היום לאחד ממבצעי הלוחמה בטרור ושחרור בני ערובה הנועזים ביותר.
The Raid on Entebbe 1976" מאת סיימון דנסטן נכתב:
בסוף מרץ 2019 נערכה הלווייתו של מישל בקוס, קברניט המטוס, שביקש להשמיע את התקווה בהלווייתו.
סרטי קולנוע עלילתיים המתארים את מבצע יונתן
Victory At Entebbe "ניצחון באנטבה" (1976) – עם אנתוני הופקינס, ברט לנקסטר, אליזבת טיילור וריצ'רד דרייפוס, בבימויו של מרווין חומסקי (Marvin Chomsky).
Raid On Entebbe "הפשיטה על אנטבה" (1977) – עם צ'ארלס ברונסון, מרטין בלזם ויפת קוטו, בבימויו של ארווין קרשנר.
"מבצע יונתן" (1977) – עם יהורם גאון בתפקיד יוני נתניהו, בבימויו של מנחם גולן.
"שבעה ימים באנטבה" (2018) – עם רוזמונד פייק ודניאל בריהל, בבימויו של ז'וזה פאדיליה.
"ארץ צבי" שיר הנושא של הסרט "מבצע יונתן".
נכתב על ידי תלמה אליגון-רוז והולחן על ידי דובי זלצר
"מיס אנטבה" (2003) – עלילת הסרט עוקבת במשך ארבעה ימים אחר חבורת ילדים בירושלים של קיץ 1976. את החבורה מנהיגה נועה בת ה-12. חטיפת המטוס לאנטבה באותו קיץ, אשר בתוכו נמצאת אמו של דני, אחד מהחבורה, נותנת להם עניין חדש להתעסק בו.
כתגמול לחטיפת המטוס, הם 'חוטפים' נער ערבי שתקן, בנו של מנקה הבניין, ומנסים להחזיק בו, בדרכם הילדותית והאנושית כקלף מיקוח עד שחרורה של האם החטופה.
"המלך האחרון של סקוטלנד" – עלילות משטרו של אידי אמין.
לקראת סוף הסרט מופיע סיפור חטיפת המטוס ונחיתתו באנטבה.
לפי כתובית בסוף הסרט, רק חטופה אחת לא ניצלה (הכוונה לדורה בלוך).
"לחיות או למות באנטבה" – סרט דוקומנטרי אישי של הבמאי אייל בורס העוסק בטרגדיה האישית של משפחות החטופים שנהרגו ושסיפורם לא פורסם עד אותה עת.אמנות "אנטבה (טריפטיך), 1977" – מרדכי ארדון.
המבצע תואר על ידי גלילה רון פדר-עמית בספר השמיני בסדרת הספרים מנהרת הזמן, בו שני ילדים חוזרים בזמן ונחטפים יחד עם שאר האנשים במטוס, וניצלים במבצע יונתן.
הסופר שרגא גפני פרסם (תחת שם העט איתן דרור) סדרת ספרי הרפתקאות העוסקת בחבורת ילדים הפועלת לשחרור המטוס החטוף ונוסעיו: "דודו ומירי נחטפים לאוגנדה" (1976), "עוזי ודני במבצע יהונתן" (1976), "ברק ורעם באוגנדה" (1977) ו"ידידות ומאבק בשערי אנטבה" (1977).
הספר הצגה מסוכנת באוגנדה מאת אברהם אוחיון.
ב-2011 יצא לאור "כדור הרעם", ספר קומיקס מאת ג'קי ירחי המתאר את המבצע.
ב-2017 יצא לאור ספרה של אורה מורג, "55 דקות באנטבה", הספר ה־17 בסדרת ספרי המתח ההיסטוריים לנוער פרי עטה.
ב-2001, במלאת 25 שנה למבצע, הוצגה תערוכת קריקטורות, קומיקס ואיורים מ-17 מדינות.
רובן צוירו מספר ימים לפני ומיד אחרי החילוץ, בעיתונות הישראלית והעולמית – בסוף יוני ותחילת יולי 1976. הפרויקט הוצג בבית העם בירושלים ובעיריית מודיעין.
באוגוסט 2015 הוצגה במרכז יצחק רבין תערוכה המתארת את המבצע לרגל 40 שנה למבצע, בין המוצגים: יומן של אחד החטופים, האפוד של יוני נתניהו, סרטון הנפשה המתאר את פרטי המבצע, וכן חילופי מכתבים בין ראש הממשלה יצחק רבין לחברי הקבינט הביטחוני.
מבצע ארי-הים היה תוכניתה של גרמניה הנאצית לפלוש לבריטניה במהלך מלחמת העולם השנייה.
המבצע מעולם לא יצא אל הפועל (וחוץ מהכיבוש הגרמני באיי התעלה גרמניה לא כבשה שום שטח בריטי באירופה במשך מלחמה זו).
ההכנות למבצע החלו לאחר המערכה על צרפת ועל ארצות השפלה, כשהגרמנים חשו שהם כבר ניצחו במלחמה במערב.
הואיל ובריטניה לא הייתה מוכנה לפתוח בשיחות שלום עם גרמניה, הגרמנים חיפשו דרכים להפחית את ההתנגדות הבריטית לשלום בין המדינות.
האדמירל אריך רדר, מפקד הצי הגרמני, הקריגסמרין, היה אחראי לביצוע מספר רב של מחקרים אשר בדקו את הסבירות למתקפה גרמנית ימית לאורך תעלת למאנש.
המחקרים הראשונים אשר נערכו בסביבות נובמבר 1939 קבעו מספר תנאים מוקדמים להצלחת התקיפה:
יש להשמיד את הכוח הימי של האויב או למנוע ממנו להתערב.
יש להשמיד את חיל האוויר המלכותי.
הכרחי להרוס את ההגנות (ביצורים) בחוף.
יש למנוע מהבריטים לתקוף את הכח הפולש.
מטה פיקוד כוחות היבשה תכנן פלישה של תשע דיוויזיות מהים ועוד שתיים דרך האוויר.
אתר הפלישה הנבחר היה החוף בין דובר לפורטסמות'.
הפלישה נדחתה למועד מאוחר יותר ב־17 בספטמבר 1940, ולבסוף בוטלה.
אדולף היטלר היה משוכנע שבריטניה תיכנע לאחר המפלה של ברית המועצות עקב תחילתו של מבצע ברברוסה ביוני 1941. בריטניה הייתה אמורה להישאר מבודדת באירופה ללא בעלות ברית ולהיכנע במהירות.
כניסתה של ארצות הברית למלחמה, והמהפך בסטלינגרד גרמו לסגירת חלון ההזדמנויות שבו מבצע ארי-הים היה יכול להצליח.
הכישלון לסיים את המלחמה במערב יגרום להתממשות האזהרות בדבר מלחמה גרמנית בשתי החזיתות.
הקרב על בריטניה היה חלק מ"מבצע נשר" שנועד במקור לאפשר ללופטוואפה להשיג עליונות אווירית (על פני חיל האוויר המלכותי) וכך לאפשר לצי לחצות את התעלה.
יותר מאוחר התרכז הלופטוואפה בעיקר בהפצצה אסטרטגית של בריטניה שנודעה בשם הבליץ על בריטניה.
הסירות שיועדו למבצע הפכו לסירות על הריין.
רובם של האנליסטים הצבאיים בימינו אינם מאמינים כי למבצע ארי-הים היה סיכוי להצליח אם אכן היה מתבצע.
הקושי העיקרי היה חולשת הצי הגרמני ביחס לצי המלכותי.
יתר על כן, האבדות בכח אדם ובחומרי גלם שספגו הצנחנים הגרמנים בארצות השפלה במאי היו רבות, ולא ניתן היה להשלים את מצבת כוח האדם בעת שהמבצע היה אמור לצאת לפועל.
עם זאת יש לזכור שהעליונות הבריטית בים לא הייתה כה גדולה.
רוב הצי המלכותי הגן על שיירות האספקה באוקיינוס האטלנטי, וכמו כן היו לבריטים כוחות בים התיכון.
למרות כל זאת לבריטים הייתה עדיין עליונות מספרית על פני הגרמנים בימים שליד בריטניה.
כדי להקטין את הסיכוי להצלחת ניסיון פלישה מצד הגרמנים, יצאו כוחות בריטניה להשמיד את הצי הצרפתי של צרפת הכבושה, במה שנודע כ"קרב מרס אל כביר".
הפעולה הצליחה למנוע את נפילת הצי לידי הגרמנים ובכך שמרה על האיזון בין הצי המלכותי הבריטי לכוחות הגרמנים באזור.
ב שנערכו ב-1974 ב, תוך הנחה שהלופטוואפה עדיין לא השיג עליונות אווירית מוחלטת, הגרמנים היו מסוגלים להקים ראש חוף באנגליה, אך לאחר מספר ימים חיל הים המלכותי היה מסוגל לנתק את האספקה של הגרמנים לחיילים בחוף, דבר אשר היה מוביל לבידודם ובסופו של דבר לכניעתם.
מבצע אסף היה מבצע צבאי שקיים צה"ל בצפון מערב הנגב, כנגד הצבא המצרי, בין ג'-ה' בכסלו תש"ט, 5 ל-7 בדצמבר 1948, בעת מלחמת העצמאות.
מטרת המבצע הייתה כיבוש והחזקה של תלים שהצבא המצרי תפס באותו אזור.
מאז הכרזת העצמאות ועד למבצע יואב נחשב צפון מערב הנגב לזירה צדדית של המלחמה, בה פעלו, מצד הערבים, בעיקר כוחות האחים המוסלמים המצרים, ואילו צה"ל הסתפק בהרחקתם הזמנית מן היישובים ומצינור המים המוביל לקיבוץ גבולות.
בעקבות מבצע יואב, המצרים תפסו את התלים שייח' נוראן, ח'ירבת מאעין, תל אל-פארעה ותל ג'אמה, אשר ממערב לוואדי שללה (נחל הבשור), ובכך הפרידו בין כוחות צה"ל בבארי (שבאותו הזמן ישב כשלושה ק"מ צפונה מערבה ממיקומו היום) ונירים (שבאותו הזמן ישב באזור קיבוץ סופה של ימינו).
צה"ל חשש כי היערכות מצרית זאת תהווה ראש גשר להתקפה על באר שבע, או לחלופין, כאמצעי לריתוק כוחות צה"ל במטרה להקל על כיס פאלוג'ה.
אפשרות נוספת ממנה חששה ישראל, הייתה שימוש באותם תלים כבסיס לקו הגנה חדש, עזה-ביר עסלוג' (רביבים).
קו כזה יכול לבסס טענה מצרית לאחיזה בכל שטחי הנגב שמדרום וממערב לו, בהסדרים מדיניים עתידיים, אשר החלו להסתמן באותה העת.
ישראל שאפה, לפיכך, להסיג את הכוחות המצריים, לפני שהם יתבססו לאורך קו ההגנה החדש.
לצורך כך, מבצע אסף תוכנן, והחלו הכנות לקראתו, במהלך נובמבר 1948, זמן קצר לאחר שהסתיים מבצע 'יואב'.
על מנת להפתיע את המגינים, יחידות צה"ל הועברו דרך באר שבע, זמן קצר לאחר שנכבשה, לאגף הדרומי של הצבא המצרי, על מנת לתקוף צפונה (המצרים ציפו להתקפות מצפון וממזרח).
צעד נוסף שנקטה ישראל על מנת לשמר את גורם ההפתעה, היה איסור שהטילה על משקיפי האו"ם לנוע במרחב שבין באר שבע לנירים.
המבצע נקרא מבצע אסף על שם , שנפל שנה קודם לכן בראש כיתת פלמ"ח שאיבטחה את קו צינור המים ליד הכפר שועוט (כיום, מדרום לעין הבשור) שהיה בשטח המבצע.
המשימה הוטלה על כוח בפיקודו של יצחק שדה, שבו נכללו גדוד הפשיטה 89 מחטיבה 8, מתוגבר בשני זחל"מים נושאי תותח 6 ליטראות, של גדוד 82. בהמשך, השתתף במבצע גדוד מרגמות 88 של החטיבה.
כן השתתף במבצע גדוד 13 מחטיבת גולני.
זו האחרונה הורדה לנגב זמן קצר קודם לכן, עם סיום הקרבות בצפון, והחליפה את חטיבת יפתח.
הכוחות המיועדים למבצע צוידו בכמות גדולה יחסית של נשק נ"ט.
כן עמד לרשות הכוח התוקף סיוע ארטילרי של גדוד תותחנים 402, ולו שתי סוללות תותחי 75 מ"מ וסוללת תותחי 65 מ"מ, ארבעה תותחים בכל סוללה.
לזה נוספה סוללת מרגמות 120 מ"מ.
בנוסף לכל אלה, השתתפו במבצע כוחות רפואה, הנדסה ומשטרה צבאית.
הכוח המצרי כלל גדוד חי"ר, 12 טנקים ומספר לא ידוע של שריוניות.
לאלה יש להוסיף כוחות, בגודל לא ידוע, של 'האחים המוסלמים', תחת פיקוד מצרי.
תוכנית המבצע התבססה על שתי הנחות, ושתיהן התאמתו במלואן.
הראשונה הייתה כי המצרים לא יגנו בעוז על המשלטים שתפסו, והשנייה, כי על הכוחות יהיה להתמודד בשלב השני עם אויב המצויד בשפע יחסי של שריון.
כיוון שכך, הוטל על כוח נייד, גדוד 89, לכבוש את אותם משלטים, ועל כוח רגלי, מצויד באמצעי נ"ט, גדוד 13, להאחז בהם תוך היערכות להתקפת שריון אפשרית.
לקראת יום הקרבות האחרון גובשה תוכנית חדשה לצורך הכרעת הקרב, ועל כך בהמשך.
פלוגת החרמ"ש של גדוד 89 כבשה את שייח' נוראן והמצרים שהיו במקום נמלטו.
פלוגה אחרת של הגדוד תפסה את חירבת מאעין שנמצאה נטושה.
סיור שעלה על תל אל-פארעה מצא גם מקום זה נטוש.
במקביל לביצוע שלב זה, נערכה הפגזת הסחה על נוסייראת ואל-בורג'.
בעבסאן (ממזרח לבני סוהילה) נערכה, בבוקר 6 בדצמבר, פשיטה על ידי פלוגת ג'יפים של גדוד 89. הפלוגה פתחה באש על היעד, נענתה באש חזקה, ועזבה את המקום.
למחרת כבש גדוד 89 גם את תל ג'אמה.
כוח 'האחים המוסלמים' שבמקום נמלט.
לאחר כיבוש המשלטים, חיילי 'גולני', אשר קיבלו על עצמם את החזקתם, התבססו בעיקר בשייח' נוראן (גבעה ועליה קבר שיח הנמצאת כיום בתוך קיבוץ מגן) ובחירבת מאעין (בין נירים וניר עוז).
בבוקר יום 6 בדצמבר, החלו המצרים בהתקפות בלתי פוסקות על שייח' נוראן וחירבת מאעין מערבית לו; התקפות שלוו בהפגזות תותחים ומרגמות.
המצרים השתמשו בפעם הראשונה בטנקים מסוג לוקסט M22. שמונה טנקים כאלה אגפו משני צדיו את משלט חירבת מאעין והתקדמו אל שייח' נוראן, במטרה לכבוש את המקום.
בשעה 13:30 הטנקים התפצלו לשתי קבוצות, האחת תקפה את שייח' נוראן מצפון והאחרת מדרום מערב.
אל הקבוצה האחרונה הצטרף כוח חי"ר, אשר התקדם בחסות משוכות צבר אשר צמחו במקום.
אש המגינים בלמה אמנם את החיילים הרגלים, אולם הטנקים המשיכו להתקדם.
הטנקים שתקפו מדרום מזרח נבלמו לבסוף באש תותח נ"ט המותקן על גבי זחל"ם של חטיבה 8, אשר פגע בחמישה מן הטנקים, מטווח של כ-1,000 מ'.
הטנקים שתקפו מצפון נסוגו לאחר שתותח נ"ט שהיה על המשלט פגע באחד מהם.
בשעה 16:00 המצרים פתחו בהתקפה נוספת.
כוח החי"ר הצליח הפעם להגיע עד לפאתי המשלט, וטנק מצרי פרץ והגיע כמעט עד קבר השייח', אך נפגע מפגז פיא"ט וההתקפה נשברה.
לחיילי גולני בשני המשלטים היו חמישה הרוגים.
בלילה פונו הפצועים ונערכה התבססות והתבצרות לקראת יום הלחימה השלישי.
הטנקים המצרים אמנם נסוגו, אך החי"ר המצרי נותר בסמוך למשלטי חירבת מאעין ושייח' נוראן, ונראה בעליל כי הקרב לא הוכרע.
לקראת 7 בדצמבר נערך צה"ל לחידוש הקרבות הצפוי, תוך הפקת לקחים מיום האתמול.
הלקח העיקרי היה הצורך לשתף את גדוד 89 שנעדר מקרבות 6 בדצמבר.
גדוד זה היה עסוק בכיבוש תל ג'אמה, ובנוסף, לא יכול היה לחצות את ואדי שללה הממוקש.
כיוון שכך, פרט לפלוגה המסייעת, אשר נשארה בתל, רוכז יתר הגדוד באזור גבולות בשעה 05:30. בשעות לפני הצהריים ערכו המפקדים סיור בשטח וצפו על הכוחות המצריים שנותרו בשטח לאחר התקפת יום האתמול.
המצרים, מצידם, ריכזו בשעות הבוקר, ממערב לחירבת מאעין, כוח גדול של שריון ורגלים להתקפה מכרעת על שייח' נוראן וחירבת מאעין.
הכוח היה מוסתר על ידי סוללת הרכבת הטורקית, אולם בשעה 14:00, מטוס סיור גילה אותו והצניח את הידיעה לגדוד הפשיטה המשוריין.
כן דיווח המטוס אודות שיירה ובה 15 משאיות, העושה דרכה למקום מכיוון בני סוהילה.
תוך כ-15 דקות התארגן הגדוד להתקפה, ותוך כדי כך פתח צה"ל באש תותחים, על מנת להסתיר מעיני המצרים את תנועת הגדוד.
במקביל, ולאותה מטרה, פתח הכוח שעל שייח' נוראן באש על הכוח המצרי שממערב לו.
לקראת ההסתערות הופסקה אש התותחים.
עם הפסקת ההפגזה, כאשר הגדוד המצרי היה ערוך כבר במבנה קרבי והתכונן לצאת להתקפה, פתח גדוד 89 בהתקפת נגד מקבילה, לכיוון מערב, תוך עקיפת חירבת מאעין מדרום.
ההתקפה התנהלה כאשר שתי פלוגות מסתערות מלפנים: פלוגת השריוניות בצפון, ופלוגת חרמ"ש בדרום.
פלוגת חרמ"ש נוספת נעה לאחר שתי הפלוגות המובילות, ואילו הג'יפים שימשו ככוח הטרדה, וכן לאבטחת האגפים של הכוח התוקף.
קו ההגנה המצרי נפרץ, וכאשר הגיעו התוקפים אל מעבר לקו זה, פגשו בדרכם כוחות מצריים שלא היו ערוכים להגנה, ואלה נמלטו.
המצרים נפוצו לכל עבר כשהם משאירים בשטח כ-100 הרוגים.
סמוך לעבסאן נפסקה הרדיפה, כיוון שבמקום היה מערך נ"ט מצרי.
לגדוד 89 היו בקרב זה שני פצועים קל.
מבצע זה דחק את הכוחות המצריים מערבה, אל תחומי רצועת עזה של ימינו, ולמעשה המבצע עיצב את גבולה הדרומי מזרחי של הרצועה עד ימינו.
המבצע נחשב לאחד המבצעים המבריקים ביותר של צה"ל במלחמת העצמאות.
ראש אג"ם, יגאל ידין, שלח באותו יום ליצחק שדה הודעה בזו הלשון: "קבל את הערכתי על המבצע הנועז של גדוד הפשיטה נגד המצרים ביום ג' 7 בדצמבר 1948".
מבצע אסף השיג את מטרתו.
תוכניות המצרים השתבשו והוכשרה הקרקע למבצע חורב.
בנוסף, נראה כי מבצע זה סייע לטעת בלב המצרים את הרושם המוטעה כי המאמץ העיקרי הישראלי במבצע 'חורב' יכוון לעבר אזור עזה, דבר שסייע למהלכיו הראשונים של 'חורב'.
מספר טנקים מצריים נפלו שלל בידי צה"ל, ועלה הרעיון לשלבם בשורותיו עם ארגונו מחדש של חיל השריון ב-1949.
רחוב אסף ברמת גן נקרא על שם המבצע ועל שמו של אסף שכנאי.
מבצע ארז היה מבצע צבאי של חטיבת גולני במלחמת העצמאות לכיבוש כפרים ברכס הגלבוע ובפתח ואדי עארה, כהכנה לקראת המבצע לכיבוש ג'נין (מבצע יצחק).
חטיבת 'גולני', אשר הייתה עסוקה מאז אמצע חודש מאי 1948 בעצירת הפלישה הסורית בעמק הירדן, והפלישה העיראקית בחזית קיבוץ גשר-כוכב הירדן, נתפנתה בסוף מאי למשימות התקפיות.
הכפר זרעין חלש על עמק יזרעאל.
תושבי הכפר פונו ובמקומם ישבו חיילים מצבא ההצלה של פאוזי אל קאוקג'י.
הם צלפו על העובדים בשדות ועל התנועה בכביש עפולה – בית שאן.
ב-20 באפריל 1948 נכשל כוח של הפלמ"ח מחטיבת יפתח בניסיון לכבוש את הכפר.
בליל 28/29 במאי 1948 (כ' באייר ה'תש"ח) נכבש הכפר זרעין על ידי גדוד 13 של חטיבת 'גולני' בקרב קל יחסית, בתי הכפר פוצצו.
על מקום הכפר נמצא כיום קיבוץ יזרעאל.
בלילה הבא הוסיפו כוחות גולני וכבשו את הכפרים נוריס ואל-מזאר (אזור גן נר בימינו) בפסגת הגלבוע.
החלה בריחה מהכפרים ערבונה וסנדלה והם נכבשו ללא קרב.
בגזרה המערבית של המבצע כבש גדוד 14 בליל 30/29 במאי 1948 את תל מגידו, הכפר אללג'ון (כיום קיבוץ מגידו) ומשטרת לג'ון (כיום כלא מגידו) והקנו שליטה על הפתח הצפון מזרחי של ואדי עארה.
הכוח התוקף מנה שתי פלוגות של גדוד 14, מתוגברות בבני משקים מהסביבה.
התל נתפס ללא קשיים מיוחדים, ובמקביל טור משוריין של הגדוד שכלל כמה משורייני סנדוויץ', משוריין צבאי סורי וטנק רנו R-35 שנלקח שלל בעמק הירדן והועמס על משאית דיזל כבדה, כבש את המשטרה בהסתערות חזיתית.
בפקודת מבצע נקבע כי חטיבת אלכסנדרוני תתקוף ותכבוש את טירה, אך מפקד החטיבה דן אבן סבר שאין בכוחו לעשות כן ונמנע מפעילות התקפית.
שלב הפתיחה של מבצע 'יצחק'
ב-1 ביוני המשיכו כוחות 'גולני', זו הפעם גדוד 13, וכבשו את עראנה, ג'למה ומוקיבלה.
כיבוש שלושה כפרים אחרונים אלה נכלל כבר במבצע יצחק.
הישגי מבצע ארז איפשרו את השלב הבא של התקפת ג'נין במבצע יצחק.
מבצע אחרון זה לא עלה יפה, וג'נין נותרה בידי הערבים.
אולם הישגיו הקרקעיים של מבצע ארז השתמרו.
מבצע אנ-פאר (אנטי פארוק) היה מבצע צבאי של חטיבת גבעתי וחטיבת הנגב בחזית הדרום במלחמת העצמאות.
המבצע היה חלק מקרבות עשרת הימים, ונערך בין 8 ל-11 ביולי 1948. המצרים הגיבו בהתקפות נגד עזות.
למרות ניסיונות משני הצדדים להרחיב את התחום שבשליטתם, לא השתנה רבות קו החזית במועד סיום המבצע, בהשוואה לקו בתחילתו.
ההפוגה הראשונה עמדה להסתיים ב־9 ביולי 1948 בשעה 10:00. לקראת חידוש הקרבות תכננו שני הצבאות מבצעי תקיפה גדולים.
חיל המשלוח המצרי תכנן לכבוש בתחילה את משלטי חוליקאת וכאוכבה (כיום כוכב מיכאל), להדק את המצור על הנגב, ובאותו זמן, לפתוח במתקפה גדולה בשתי זרועות: הזרוע המערבית, דרך ג'וליס-בית דראס, והזרוע המזרחית, דרך בית עפה-עיבדיס.
שתי הזרועות היו אמורות להיפגש בתנועת מלקחיים בכפר סואפיר (מרכז שפירא), לסגור על נגבה ולכבשה בהתקפה מכל הצדדים.
צה"ל תכנן את מבצע 'אנ-פאר' שמטרתו הייתה לפרוץ את הדרך אל הנגב המנותק.
על חטיבת הנגב הוטל לכבוש את משטרת עיראק סואידן, ועל חטיבת גבעתי הוטל לכבוש את הכפרים עיראק סואידן, בית עפה, עיבדיס וכפרים באזור תל א-צאפי (תל צפית).
המצרים הקדימו ופתחו בהתקפה ב־8 ביולי 1948 בשעה 06:00, יותר מיממה לפני סיום ההפוגה.
כדי למנוע הסתבכות עם האו"ם הפעילו המצרים תחילה כוחות סעודיים וסודניים כדי שהפרת ההפוגה לא תיחשב כהפרה שבוצעה בידי הצבא המצרי הסדיר.
המצרים אכן ניצלו את יתרון ההפתעה, ובשלב ראשון כבשו את משלטי כאוכבה, ובהמשך גם חוליקאת, מידי חיילי חטיבת הנגב שהופתעו ונסוגו תוך שהם סופגים אבדות.
המצרים המשיכו וכבשו את משלט הצומת (כיום צומת גבעתי) 113 שהיה נטוש.
בכך ניתקו עוד יותר את הנגב.
באותו זמן החלו המצרים בחלק הנוסף של תוכניתם - בהתקפת פתע על כוחות גבעתי בבית דראס בעזרת החיילים הסודנים.
בשלב ראשון הם זכו ביתרון ההפתעה וכבשו מוצב קדמי, אך כוחות גבעתי התאוששו במהירות והדפו את הכוחות הסודנים, שנסוגו באבדות כבדות.
בעקבות התקפת הפתע הוקדם מבצע אנ-פאר, שהיה אמור להתחיל עם סיום ההפוגה, כמכת נגד למתקפה המצרית.
כוחות חטיבת הנגב יצאו בלילה שבין 8 ל-9 ביולי כדי לכבוש את משטרת עיראק סואידן.
הכוחות הגיעו באיחור, וסיימו לחתוך את הגדרות רק כשהאיר השחר, ולכן נסוגו.
כוחות גבעתי כבשו את הכפרים בית עפה, עיראק סואידן ומשלט עיבדיס.
המצרים התחילו מיד בהתקפות נגד.
עקב כישלונה של חטיבת הנגב נסוגו כוחות גבעתי מהכפרים שכבשו.
המצרים ניסו להמשיך בתוכניתם והתקיפו את ג'וליס, אך התקפתם נהדפה בידי כוחות צה"ל.
כעת התרכזו כל ההתקפות על משלט עיבדיס, שהיה עדיין בשליטת גבעתי.
במשך שלושה ימים רצופים נערכו התקפות בלתי פוסקות על ידי כוחות רגלים, ארטילריה, טנקים ומטוסים על עיבדיס, אבל כוחות גבעתי, אשר ערכו תחלופה בין יחידות משלושה גדודים (52, 53, 54), הצליחו להמשיך ולהחזיק במשלט.
ב-11 ביולי רגעו מעט הקרבות, דבר שאפשר לגדוד 51 של גבעתי לכבוש שטחים בשפלה הדרומית הפנימית, בין כפר מנחם לגת ולגלאון: תל א-צאפי (תל צפית), קזאזה, מסמיה, תל תורמוס (בין באר טוביה לכפר מנחם), זיתא, סומיל ואחרים.
כשהבינו המצרים שלא יוכלו לכבוש את עיבדיס, הפנו את מחץ התקפתם לכיבוש נגבה.
ב-12 ביולי 1948 עמדו חיילי גבעתי ואנשי נגבה כנגד כל התקפות המצרים בגרמם להם כ-300 הרוגים ופצועים.
במתקפת הנגד השתתפה יחידת ג'יפים שעשתה שמות בכוחות המצרים.
המצרים כבשו באותו לילה את משלט 105 וניתקו את נגבה מעורפה, אך חיילי גבעתי כבשו את המשלט בהתקפה לילית קשה והניסו את המצרים.
מאמץ אחר של המצרים, ב-14 ביולי, היה ניסיונם להתקיף את קיבוץ גלאון, אך התוקפים נהדפו.
מבצע אנ-פאר לא השיג את מטרתו העיקרית, שכן הדרך לנגב לא נפרצה, אך הוא שיבש את תוכניות המצרים.
אחד מהלוחמים בעיבדיס היה אורי אבנרי שתיאר מאוחר יותר את הקרבות שם בספרו "בשדות פלשת".
בעת המבצע ביקרו בעיבדיס ראש אג"ם יגאל ידין וסגן שר הביטחון ישראל גלילי.
בהזדמנות זו אמר גלילי: .
מבצע איצ'י-גוֹ (ביפנית: 一号作戦 - איצ'י-גוֹ סקוסן, מילולית "מבצע מספר אחד") היה סדרה של מתקפות גדולות, שערך הצבא היפני הקיסרי מאפריל עד דצמבר 1944, נגד כוחות הצבא הלאומי המהפכני של הרפובליקה הסינית, שקיבלו תמיכה מכוחות אוויר אמריקאיים, במרכז ובדרום סין.
המבצע כלל שלושה קרבות נפרדים במחוזות חנאן, חונאן וגואנגשי, והם על פי כינויים בצבא היפני: "מבצע קוגו" או הקרב על מרכז חנאן, "מבצע טוגו 1" או הקרב על צָ'אנְגְשָׁה, ו"מבצע טוגו 2" ו"טוגו 3" או קרב גווילין-לְיוֹג'וֹאוּ.
שתי המטרות העיקריות של מבצע איצ'י-גו היו ליצור רצף יבשתי בין הכוחות היפניים בסין ובהודו-סין הצרפתית, וללכוד את בסיסי האוויר האמריקאים בדרום מזרח סין, מהם יצאו מפציצים אמריקניים לתקוף את יפן ואת התעבורה הימית בין יפן והשטחים שנכבשו על ידה בדרום מזרח אסיה.
ביפנית המבצע קרוי גם "טאיריקו דאטסו סקוסן" (大陸打通作戦) או "מבצע חוצה יבשת", בעוד שהסינים מתייחסים אליו כאל "קרב חנאן-חונאן-גואנגשי" (豫湘桂会战, בפין-יין Yù Xīang Guì Huìzhàn).
בשלב הראשון הצליחו היפנים לאבטח את "מסילת פִּינְגְהָאן" – קו הרכבת בין בייג'ינג לווהאן.
בשלב השני הם אילצו את כוחות האוויר האמריקניים שפעלו משדות תעופה במחוז חונאן לפנות את בסיסיהם, והגיעו לעיר לְיוֹג'וֹאוּ סמוך לגבול עם הודו-סין הכבושה בידי היפנים.
הכוחות היפנים כללו יחידות מחץ של צבא קוואנטונג וציוד ממנצ'וקוו, יחידות ממוכנות, יחידות מחזית צפון סין ויחידות מיפן גופא.
היה זה קרב היבשה הגדול ביותר שארגנו היפנים במהלך כל מלחמת סין–יפן השנייה.
רבות מהיחידות הסיניות החדשות שאומנו על ידי האמריקנים וציודם השתתפו בלחימה בזירה הבורמזית על פי תנאיו של הגנרל האמריקאי ג'וזף סטילוול כפי שנקבעו בהסכם החכר-השאל.
במבצע קוגו נפרשו 390,000 חיילים סיניים בפיקודו של הגנרל טָאנְג אֶנְבָּוֹ (汤恩伯) על מנת להגן על העיר האסטרטגית לוו-יאנג.
דיוויזיית הטנקים השלישית של הצבא האימפריאלי היפני חצתה את הנהר הצהוב בסביבות ג'נגג'ואו (בירת חנאן) בשלהי אפריל 1944 והביסה את הכוחות הסיניים בסמוך לשׂוּ'צָ'אנְג, ואז ביצעה תנועת מלקחיים וצרה על לוו-יאנג.
לוו-יאנג הייתה מוגנת על ידי שלוש דיוויזיות סיניות.
דיוויזיית הטנקים השלישית החלה בתקיפת לוו-יאנג ב-13 במאי וכבשה אותה ב—25 במאי.
השלב השני של איצ'-גו החל במאי, בעקבות הצלחת השלב הראשון.
כוחות יפניים התקדמו דרומה וכבשו את צ'אנגשה, חנג-יאנג, גווילין וליוג'ואו.
בדצמבר 1944 הגיעו הכוחות היפניים להודו-סין הצרפתית והשיגו בכך את מטרת המבצע.
עם זאת, היו למתקפה זו מעט רווחים מעשיים, כוחות האוויר האמריקנים בסין המשיכו לפעול משדות תעופה בפנים היבשת.
הכוח האווירי מספר ארבעה עשר של ארצות הברית פגע לעיתים קרובות במסילת הברזל שבין בייג'ינג לליוג'ואו שהוקמה במבצע איצ'י-גו.
יפן המשיכה לתקוף שדות תעופה מהם פעלו כוחות אוויריים אמריקנים עד לאביב 1945.
כוח האוויר מספר 20 של ארצות הברית, שהפעיל מפציצים אסטרטגיים מדגם B-29, והפציץ את יפן במסגרת מבצע מטרהורן, נאלץ גם הוא לנטוש את הבסיסים מהם פעל, אך עובדה זו פגעה ביעילותו לזמן קצר בלבד.
בתחילת 1945 החלו המפציצים האמריקניים לתקוף את יפן מבסיסים חדשים שהוקמו באיי מריאנה, ובכך ביטלו את ההגנה היחסית לה זכו איי יפן בעקבות מבצע איצ'י-גו.
הכישלון ביכולת להחזיק בשדות תעופה שבחופים הוביל לאובדן אמון בין הגנרל האמריקני ג'וזף סטילוול וצ'יאנג קאי-שק ובאוקטובר 1944 קיבל סטילוול הוראה מהנשיא האמריקני פרנקלין דלאנו רוזוולט לחזור לארצות הברית.
מחליפו בתפקיד ראש המטה של צ'יאנג קאי-שק ומפקד הכוחות האמריקניים בזירה הסינית (USFCT) היה מ'ייגור גנרל אלברט ודמאייר.
תפקידי הפיקוד הנוספים של סטילוול, בזירת בורמה-סין-הודו, פוצלו והוקצו למפקדים אחרים.
הסבר שונה לחלוטין למהלך המאורעות היה שהגנרל סטילוול, שלחץ להשתתפות פעילה יותר של הכוחות הסיניים, יזם מהלכים דיפלומטיים עם הצבא האדום הקומוניסטי בפיקודו של מאו דזה-דונג.
הוא הצליח לשכנעם להסכים לקבל מפקד אמריקני.
בשל מורת הרוח של צ'יאנג קאי-שק שהגנרל האמריקני עקף אותו, הוא גרם להוראה שהחזירה את סטילוול לארצות הברית.
כתב הניו יורק טיימס ברוקס אטיקנסון כתב בתקופה זו:
אך המאמר בטיים מגזין שבו צוטט אטקינסון המשיך לנתח את הכישלון האמיתי של מטרות סטילוול בהצהירו כי "הסינים, מותשים משבע שנות של לחימה לבדם מול היפנים, הפגינו חוסר רצון להעביר לגנרל סטילוול את הכוחות להם היה זקוק עבור המתקפה בבורמה; היפנים היו עלולים להתנפל עליהם בזריזות.
כאשר היפנים החלו את המהלך שבשבוע שעבר נראה כי הוא קרוב מאוד לגזור את סין לשני חלקים, יכולה הייתה ממשלתו של צ'יאנג קאי-שק לחוש כי מדיניות הפעילות האיטית הייתה מוצדקת."
הכישלון ההרסני יחד עם דעת הקהל השלילית בארצות הברית שבאה אחריה גרמה לארצות הברית לאבד אמון ביכולתם של הכוחות הסינים להילחם ביפנים, ועקב כך איבדה זירת סין-בורמה-הודו מחשיבותה.
במקום זאת מיקדה ארצות הברית את כל משאביה במתקפה של דילוג מאי לאי באוקיינוס השקט.
"דרך הררית" (Mountain Road) מאת תאודור וייט, הכתב של טיים מגזין בסין בתקופה זו, עוסק בקבוצה של חיילים אמריקנים הנסוגים בעקבות מתקפה יפנית זו.
מבצע ארגז הוא מבצע פשיטה שנערך במהלך יוני 1972, ובו השתלטו לוחמי סיירת מטכ"ל על סיור של קציני צבא בכירים סורים וחטפו חמישה מהם, במטרה שישמשו כקלפי מיקוח לצורך שחרור הטייסים גדעון מגן ובועז איתן והנווט פיני נחמני שהיו שבויים בידי סוריה.
במהלך קרב אוויר שנערך ב-2 באפריל 1970 הופל מטוס F-4 פנטום ישראלי, טייסו גדעון מגן והנווט פיני נחמני נפלו בשבי הסורי, אליהם הצטרף הטייס בועז איתן שמטוס המיראז' אותו הטיס הופל ביוני אותה שנה, והם ישבו בכלא שבפרברי דמשק.
מאמצי ישראל להגיע לעסקה להחלפת שבויים עם הסורים לא צלחו למרות שישראל הציעה תמורה של 37 קצינים וחיילים ששהו בשבי ישראל שנתיים.
במטרה לשפר את תנאי המיקוח לשחרור שבויי צה"ל החל תכנון של מבצע לחטיפת קצינים סורים רמי דרג.
ההזדמנות לחטוף קצינים בכירים נקרתה בידי צה"ל בעקבות סיורים שביצעו הסורים לאורך גבול הצפון עם לבנון.
הרמטכ"ל דוד אלעזר הורה לתכנן מבצע לחטיפת הקצינים הבכירים.
המבצע תוכנן כך שיוצבו בסמוך למסלול הסיור הסורי שני כוחות: כוח שיסתער על רכב הסיור וכח אבטחה שיחסום את הציר שדרכו עלול להגיע כוח תגבורת סורי.
תוכנית המבצע אושרה על ידי ראש הממשלה גולדה מאיר.
ארגון הכוחות והמאמצים למבצע נמסר לאלוף פיקוד הצפון מרדכי גור, כאשר ביצוע המשימה הוטל על סיירת מטכ"ל בפיקוד אהוד ברק.
לאחר סיורים שערכו אנשי סיירת מטכ"ל נבחר מיקום החטיפה בדרך עפר תלולה שעולה להר דב בצידו הלבנוני של הגבול.
מקום בו הסיור צפוי לחלוף בנסיעה איטית.
בניסיון החטיפה הראשון, שנקרא "מבצע ארגז 1", התמקמו הכוחות במיקום הנבחר בשעות הלילה.
אהוד ברק היה מפקד הכוח המסתער ובנימין נתניהו ("ביבי") היה מפקד כוח החסימה.
לאחר המתנה עד לשעות הבוקר ומשלא חלף הסיור הסורי בוטל המבצע בהוראת הרמטכ"ל.
הניסיון השני, "מבצע ארגז 2", נערך ב-19 ביוני באזור א-נאקורה.
הכוחות התמקמו כמתוכנן בשעות הלילה.
בשעות הבוקר התמקמה בסמוך לכוח ביבי שריונית חמושה בתותח של צבא לבנון, למטרת תצפית.
ביבי דיווח לברק וזה הודיע לרמטכ"ל אלעזר, שהורה לכוחות להסתתר.
בצהריים חלפה לימוזינה שחורה ובה הקצינים.
בשלב מסוים ירד אחד הקצינים לכיוון הכוח שהסתתר בשיחים.
הקצין עבר את הכוח של ביבי שלא נחשף, המשיך הלאה ושם זיהה את כוח אהוד ברק שמיהר להשתלט על הקצין.
בשלב זה היה ברור שמוכרחים לסגת לאחור ושהמבצע לא יצליח.
ברק דיווח על כך לדוד אלעזר, שהורה על ביטול המבצע למרות שכוח ביבי דיווח כי יוכל להשתלט על המכונית.
ב-21 ביוני יצא אל הפועל "מבצע ארגז 3".
כוחות סיירת מטכ"ל יצאו בפעם השלישית למארב, הפעם בסמוך לכפר רָמִיֶה, הממוקם בגזרה המרכזית של גבול הצפון, מערבית לעייתא א-שעב.
על כוח הסיירת פיקד יוני נתניהו וסגנו במבצע היה עוזי דיין.
שניים ממפקדי הצוותים שהשתתפו במבצע היו מוקי בצר ודני ברונר ובין הלוחמים הנוספים מסיירת מטכ"ל היה עדו נתניהו וסרן אהרון צדוק, אשר נפצע במהלך המבצע.
לכוח של מוקי בצר הצטרף איש יחידה 504 אלי זיו, שהיה אז מפקד בסיס גולן של היחידה (לימים הגיע לדרגת אלוף-משנה ופיקד על יחידה 504).
למבצע נלוו כוחות חיפוי מחיל השריון, חטיבת הצנחנים וסיירת אגוז.
ברק, שהוביל את שני הניסיונות הקודמים בשטח, שהה הפעם בחדר הפיקוד של המבצע, בין השאר על מנת לוודא שהמבצע ייצא אל הפועל.
שיירת מכוניות הסיור הסורי נעצרה על ידי רכב לנד רובר מסווה לרכב של צבא לבנון.
בקרב הקצר שהתחולל בין הכוחות נורו ונהרגו שלושה מלווים לבנונים ונפצע סרן אהרון צדוק.
אחד מהקצינים הסורים הצליח להימלט בחסות ההמולה.
בין הקצינים הסורים שנתפסו היו קצין המודיעין נזיר ג'ראח, ראש מחלקת מבצעים בצבא סוריה, בדרגת זַעִים (מקביל לתת-אלוף); שני קציני שריון בדרגת עַקִיד (אלוף-משנה), ששירתו באגף המבצעים של צבא סוריה; ושני טייסים בדרגת מֻקַדַם (סגן-אלוף) ששירתו במודיעין חיל האוויר הסורי.
כמו כן נתפסו מספר חיילים ושוטרים לבנונים.
בנוסף הובאה לישראל מכונית השברולט אימפלה שבה נסעו הקצינים.
בחקירת השבויים התברר כי הקצין שנמלט היה ראש המודיעין הקרבי בסוריה.
לאחר החטיפה דרשה סוריה את החזרתם של קציניה ללא תנאי בשל הטענה שנחטפו ואינם שבויי מלחמה, וממשלת לבנון פנתה למועצת הביטחון של האו"ם על מנת שתנקוט בצעדים נגד ישראל.
כעבור מספר חודשים סוכמה עסקת חילופי שבויים, שיצאה אל הפועל ב-3 ביוני 1973. במסגרת העסקה הוחזרו לישראל שלושת אנשי צוות האוויר השבויים ובתמורה שחררה ישראל את השבויים הסורים שנתפסו במבצע וכן 41 שבויים סורים נוספים.
ללבנון הוחזרו שבויים שנתפסו במבצע זה ובמבצע קלחת 4, וכן ניתנה חנינה לכאמל קנג', מנהיג דרוזי ממג'דל שמס, שנידון במאי 1972 ל-23 שנות מאסר בגין ריגול לטובת סוריה.
על חקירת השבויים, שנערכה במתקן עדן, הופקדה יחידה 154. חקירתו של נזיר ג'ראח התנהלה על ידי אלי זיו, אליו הצטרף עמוס גלבוע.
במהלך החקירה סיפר ג'ראח על חטיבת השריון החדשה 47 שהוצבה בחמאת וציין שהחטיבה תועבר לרמת הגולן רק במקרה שבו תתכוון סוריה לפתוח במלחמה.
סימן נוסף שהיה עשוי להתריע על מלחמה מתקרבת שהתגלה בחקירת השבויים נגע להצבת מטוסי הפצצה בשדות תעופה קדמיים.
ב-2 באוקטובר, ימים ספורים לפני פרוץ מלחמת יום הכיפורים, עדכן אביעזר יערי (שהיה ראש ענף 5, המופקד על סוריה) בישיבת מחלקת המחקר כי חטיבה משוריינת 47 שמוצבת בצפון סוריה עברה למערכים מול דרום רמת הגולן, וכי יש סימנים כי גדוד גישור סורי שמוצב בצפון סוריה ירד לחזית רמת הגולן.
עמוס גלבוע העלה את תזוזת החטיבה לחזית הסורית כסימן מעיד למלחמה כפי שעלה מחקירות השבויים במבצע ארגז, אך אריה שלו, ראש מחלקת המחקר, הציע כי מטרות הסוריות הגנתיות.
למרות הידיעות שנתקבלו מהשבויים הסוריים כי מדובר בהכנות למלחמה לא שינה אמ"ן את הערכתו כי ישנה סבירות נמוכה לפריצת מלחמה.
מבצע "ארבעת המינים" היה מבצע צבאי שנערך בנובמבר 2009 על ידי שייטת ספינות הטילים של חיל הים הישראלי, שבמהלכו נתפסה אוניית המשא "פרנקופ" (Francop), שהובילה נשק, תחמושת ואמצעי לחימה מאיראן בדרכה לארגון חזבאללה שבלבנון.
המבצע נערך ב-3 בנובמבר 2009. על סמך מידע מצטבר התבררה כוונה להברחת נשק איראני דרך מצרים לארגון החזבאללה בלבנון.
במהלך המבצע נתפסה אוניית המשא "פרנקופ", שנשאה דגל אנטיגואה.
מכולות הנשק והתחמושת הועמסו על האונייה בנמל דמיאט שבמצרים, אליו הגיעו באונייה אחרת מנמל בנדר עבאס שבאיראן.
ממצרים הפליגה האונייה לכיוון סוריה.
ובדרכה ליד קפריסין במרחק של כ-180 ק"מ מחופי ישראל, נעצרה על ידי אח"י אילת (סער 5) בפיקוד סא"ל יואב אברג'יל, סגן מפקד שייטת ספינות הטילים.
אח"י אילת (סער 5) הקימה קשר עם האנייה באלחוט דיבור, בעורק בינלאומי וביצעה תשאול מקובל:
מאין - נמל דמיאט במצרים
למבצעים היה ברור שהאירוע יקבל חשיפה והייתה חשיבות להקפיד על נוהל בינלאומי מקובל.
אף כי התשובות לתשאול היו סטנדרטיות, הועברה הודעה לרב החובל כי מרגע זה ואילך האנייה מעוכבת על ידי חיל הים.
ניתנו הפקודות לרב החובל לשנות את כיוון ההפלגה לדרום מזרח ולשמור את המהירות.
כמו כן נדרש לרכז את הצוות על הסיפון.
אח"י אילת ביצעה סריקה היקפית מסביב ל"פרנקופ" עם מערכות תצפית מתקדמות על מנת לשלול ניסיון לפגוע בספינת הטילים או לתחבולה מצד אנשי הספינה נגד לוחמים שעתידים לעלות לבידוק.
רב החובל שהיה אזרח פולין פעל במקצועיות, קיים את ההוראות כלשונן ולא ניסה להפריע.
למקום הגיעה ספינת טילים נוספת.
עם הגעתה עלה כוח של שייטת 13, עליו פיקד סגן מפקד השייטת, סא"ל גור שרייבמן, על הפרנקופ ואיתר את אמצעי הלחימה.
תחת פיקוח כוחות צה"ל האונייה הפליגה לנמל אשדוד.
בנמל אשדוד בדקו לוחמי יחידת סילוק פצצות של יהל"ם את המכולות באניה וב-36 מהן נמצא נשק ותחמושת בתוך מטען הפוליאתילן.
במכולות נמצאו כ-500 טונות של תחמושת ואמצעי לחימה.
על פי ספירת צה"ל כלל המשלוח שהוסלק בתוך סחורה אזרחית במכולות, את הפריטים הבאים:
566,220 כדורים לרובה סער "קלשניקוב";
במערכת הביטחון הגיעו למסקנה שמקור הנשק שעל הספינה הוא איראני והוא יועד לארגון חזבאללה שבלבנון.
לאחר פריקת הנשק והתחמושת, שוחררו האונייה ואנשי צוותה, שלא ידעו כי יש עליה נשק.
בעקבות תפיסת הנשק ב-5 בנובמבר 2009 הגישה ישראל לאו"ם תלונה כנגד איראן, על הפרת שתי החלטות של מועצת הביטחון של האו"ם: החלטה 1373, האוסרת על תמיכה בטרור, והחלטה 1701, האוסרת על חימוש חזבאללה.
איראן וסוריה הכחישו את הימצאותו של נשק על הספינה, גם המצרים טענו כי בנמל דמיאט, הנקודה האחרונה שבה עגנה הספינה, הוטען על הספינה מטען אזרחי בלבד.
ארגון חזבאללה הכחיש קשר לנשק, וגינה את "הפיראטים הישראלים הפועלים במים בינלאומיים".
מבצע אפרודיטה היה שם הקוד של תוכנית ניסיונית של חילות האוויר של צבא ארצות הברית במלחמת העולם השנייה.
במסגרתה הוכשרו מפציצים כבדים לשמש כמטוסים ללא טייס והוטסו במטרה להשמיד מטרות גרמניות אסטרטגיות בחזית מערב אירופה על ידי ריסוקם עליהן.
התוכנית, שהופעלה בשנת 1944, הייתה בין הראשונות שניסו להשתמש בשיטה של הפעלת מטוסים ללא טייס.
היא נכשלה משום שלא הייתה בשלה מבחינה טכנולוגית, וננטשה לאחר 13 משימות ניסיון.
התוכנית הוצעה לראשונה על ידי מייג'ור גנרל ג'יימס דוליטל, מפקד חיל האוויר השמיני האמריקני.
רעיונו היה שמטוסי הפצצה מדגם B-17 (מבצרים מעופפים) יוטענו במטען מרבי של חומר נפץ.
ביוני 1944 הטיל דוליטל על דיוויזיית ההפצצה האמריקנית ה-3 לפתח ולהכין לפעולה את המטוסים ללא טייס.
האחריות הישירה לביצוע הוטלה על טייסת המפציצים 562 שהייתה מוצבת בשדה התעופה הונינגטון (Honington) שבסאפוק, במזרח אנגליה.
לרשות התוכנית הועמדו מטוסי B-17 משומשים שהוצאו משירות מבצעי.
מן המטוסים הוסר כל הציוד האפשרי – לוחות שריון, מקלעים, מנשאי פצצות, מושבים ועוד.
בדרך זו הוסר מעליהם משקל של כ-5.4 טון.
הם הוטענו בחומרי נפץ במשקל של 8.2 טון - יותר מפי שניים ממשקל הפצצות שהוטענו באופן רגיל על גבי מפציצי B-17. חומר הנפץ שהוטען בהם היה מסוג טורפקס, שהיה בעל עוצמה גדולה ב-50 אחוז משל TNT.
במטוס הותקנה מערכת בקרה מרחוק באמצעות רדיו מטיפוס AZON.
בתא הטייס הותקנו שתי מצלמות טלוויזיה, שכוונו לצלם את מראה הקרקע וכן את לוח המחוונים והמתגים הראשי.
תמונות המצלמות שודרו אל מטוס הבקרה ששלט במטוס ללא טייס.
התברר שמערכת הבקרה מרחוק אינה אמינה דיה כדי להבטיח המראה בטוחה של המטוס ללא היגוי של טייס.
על כן נקבע כי שני טייסים מתנדבים יבצעו את ההמראה ויביאו את המטוס עד לרום של 600 מטר, שם יעבירו את השליטה בו לידי המפעילים במטוס הבקרה המלווה.
לאחר העברת השליטה במטוס וחימוש מטען חומר הנפץ שלו ינטשו שני הטייסים את המטוס בצניחה.
אז יהיה על טייס במטוס הבקרה להוביל את המטוס בבקרה מרחוק אל מטרתו.
אתר היציאה למטוסי אפרודיטה נקבע בתחילה לשדה התעופה וודבריג' (Woodbridge) שבקרבת החוף המזרחי של בריטניה, כ-130 קילומטר מצפון-מזרח ללונדון, וזאת בשל מסלול הטיסה הארוך שלו.
לאחר מכן התעורר החשש שמטוס פגוע אשר ינסה לנחות שם יתנגש בנחיתתו באחד ממטוסי אפרודיטה העמוסים בחומר נפץ.
על כן הועתק אתר היציאה לשדה התעופה פרספילד (Fersfield), כ-40 קילומטר צפונה משם.
כאשר הושלמה תוכנית האימונים היו לטייסת 562 עשרה מטוסים ללא טייס וארבעה מטוסי בקרה.
מטוסים נוספים ללא טייס הוכשרו לשימוש בהמשך.
בחדשים אוגוסט עד דצמבר 1944 יצאו לדרך 13 משימות של התוכנית, אשר כוונו ליעדים הבאים:
אתרי שיגור לטילי V-1 ו-V-2 ותותחי-על V-3 גרמניים בצפון-מערב צרפת;
מעגני צוללות באיי הלגולנד הגרמניים שבים הצפוני;
בית זיקוק, תחנת כוח ואתר אחסנה בצפון גרמניה.
במשימות אלו נעשה שימוש בסך הכל ב-26 מטוסים ללא טייס.
ארבעה מטוסים התרסקו או התפוצצו עקב תקלות טכניות לפני שיצאו את שמי בריטניה.
מרבית המטוסים התרסקו בדרכם למטרה עקב בעיות בשליטה מרחוק, הופלו בדרכם באש נ"מ, או פגעו הרחק ממטרותיהם עקב הכוונה גרועה.
שני מטוסים בלבד פגעו קרוב למטרותיהם בצרפת ובצפון גרמניה, ורק אחד מהם גרם נזק למטרה.
במשימות השונות נספו שישה מן הטייסים המתנדבים שהטיסו את המטוסים המיועדים לריסוק.
אחד מהם, ג'וזף קנדי ג'וניור (אחיו הבכור של נשיא ארצות הברית לעתיד ג'ון פ.
קנדי) וטייס נוסף עמו, נספו מעל החוף הבריטי בדרכם למטרתם, כאשר חומר הנפץ במטוסם התלקח והתפוצץ עקב תקלה טכנית אף בטרם נטשו את המטוס.
לנוכח הכישלונות הרבים וחוסר התועלת של התוכנית אל מול המאמץ שהושקע בה היא בוטלה ונגנזה על ידי חיל האוויר האמריקני בחודש ינואר 1945.
מבצע איש דמים היה פשיטה של צה"ל על יעדים של חזית השחרור הערבית בעומק לבנון שהתרחשה ב-29–30 ביוני 1980. הפשיטה נערכה על ידי כוחות חטיבת הצנחנים, שהונחתו במסוקי "יסעור".
בלילה שבין 6 ל-7 באפריל 1980 חדרו מחבלים מחזית השחרור הערבית לשטח ישראל, בסמוך ליישוב משגב עם.
המחבלים השתלטו על פעוטון ביישוב.
במהלך פעולת החילוץ נהרגו תינוק, אזרח וחייל ונפצעו 11 חיילים.
במטה הכללי של צה"ל התקבלו ידיעות כי מפקדת "חזית השחרור הערבית" נמצאת בין חמישה מבנים של ארגוני מחבלים, מצפון לגשר קאסמיה, מזרחית לכביש החוף, סמוך לנהר הליטני שבלבנון.
על פי המידע שהתקבל המחבלים שהו אופן קבוע בבתים אלו.
בצה"ל החליטו לתקוף ולהשמיד את המפקדה ויושביה בפשיטה שתבוצע על ידי הצנחנים.
בפשיטה זו נעשה לראשונה שימוש במסוקים כאמצעי להטסת כוחות ליעד בזירת לבנון.
חטיבת הצנחנים, בפיקודו של אל"ם דורון רובין, ביצעה נוהל קרב ארוך ויסודי.
כלל החיילים המשתתפים ידעו את ציר הניווט אל היעד ונערכו מודלים מדויקים שכללו שיתוף פעולה עם חיל האוויר וחיל הים.
פרט לכוחות החטיבה השתתפו במבצע גם צוות מיחידת שלדג בפיקודו של מפקד היחידה, אודי שלוי, וכוח חילוץ מחטיבת גולני.
על גדוד 202, בפיקודו של עופר בן צבי, הוטל לפוצץ מבנה ששימש כבסיס הקליטה של הארגון, עליו נאסף מודיעין שקבע כי שוהים בו כארבעים מחבלים.
שלב הלמידה הראשונית, ההכנות והתכנון של המבצע נעשו במטה חטיבת הצנחנים בפיקודו של רובין, קצין המבצעים רס"ן יום טוב סמיה, מחלקת המודיעין של החטיבה ופיקוד הצפון.
קדם למבצע תכנון קפדני, למידת אפשרויות הפעולה והכנת "מקרים ותגובות" למצבים מתפתחים או הפתעות ביעדים ותגובות האויב.
ההכנות למבצע כללו גם למידה מפורטת עם חיל האוויר להטסה ופינוי של הכוחות, וחיל הים שהוכן כאלטרנטיבה לפינוי ימי למקרה של בעיות הסקה עקב מזג האוויר או עקב בעיות ירי נגד מטוסים במרחב.
שיא ההכנות היה במודל מדויק שנבנה בשטחי האש של בסיס אליקים ובלטו בו הדיוק למבנה היעדים, מרחקי ההליכה, כיווני הירי, בעיות הפינוי מן האוויר ומהים.
לביצוע המודל התלווה אלוף פיקוד הצפון אביגדור בן-גל.
ב-29 ביולי 1980 המריאו המסוקים לעבר לבנון, והגיעו לנקודת ההנחתה בשעה 21:10 בערך.
לאחר הנחיתה החלו 98 הלוחמים לנוע רגלית, בצוותים קטנים, מערבה אל המבנים.
בשעה 22:00 נתקל כוח החוד בחוליית מחבלים שפתחה באש על הכוח.
חיילי הסיירת, בפיקודו של שמאי רן, הרגו את המחבלים.
למרות החשש שההיתקלות תביא לגילוי הכוח פקד רובין לנתק מגע ולהמשיך אל היעדים, משום שהניח שהאירוע לא יחשוף ויגלה את הכוח מבעוד מועד.
הכוחות המשיכו בדרך שהייתה קשה במיוחד להליכה וההתקדמות בה הייתה איטית, עקב המדרון התלול ואמת המים שעברה בציר ההליכה.
הכוח מגדוד 202, שכלל גם כוח בפיקוד נפתלי מנדלוביץ, מפקד בסיס האימונים של חטיבת הצנחנים, עבר בפרדס ובכרם שהיו מסובכים לחצייה ובהם נאלצו הלוחמים לזחול.
כוח זה, שמנה 12 לוחמים, התפצל לשניים: כוח אחד, בפיקוד ניר משיח התמקם מול אחד המבנים, שכונה מבנה 81 והיה דו קומתי, כדי לרתק אותו באש עם תחילת הפעולה.
הכוח השני, כוח המג"ד ובראשו המ"פ מיקי (יוסף) יוגב, הופקד על טיהור ופיצוץ המבנה.
כוח זה נשא עמו, בין היתר, מטול ררנ"ט מיושן אך בעל דיוק רב ואפקטיביות רבה.
בשעה 00:51 היו כוחות הצנחנים ממוקמים מול היעדים, וב-00:53 נפתחה מכת אש על כל היעדים.
הרתק מגדוד 202 ירה מכת אש כבדה על מבנה 81, שכללה ירי מקלעים ונ"ט על ידי יוגב.
במהלך ההיערכות לפריצה לבית ולפני זריקת רימון שמע משיח צעקות של ילדים ונשים ולכן חדל את האש וביצע במבנה סריקה והוצאה של הנשים והילדים.
עם תום הירי פרץ כוח הטיהור לבית, טיהר באש ורימונים את חדר המדרגות והכין את הבית לפיצוץ.
לאחר הפיצוץ שב הכוח וסרק את הבית.
לאחר מכן, נע כוח גדוד 202 אל נקודת הפינוי.
כוח מגדוד 890, שכלל עשרה לוחמים בפיקוד המג"ד אריק מורן, פתח באש על מבנה אחר, שכונה מבנה 199, עד שאחד הקירות התמוטט.
כוח בן 21 לוחמים מגדוד 50, בפיקודו של המג"ד דורון אלמוג, תקף מבנה שלישי, שכונה מבנה 74. כוח בפיקוד המ"פ אורי ארליך הגיע למבנה, בעוד שעל כוח הרתק פיקד סגנו, בני גנץ.
כוח הסיירת, בפיקוד שמאי, תקף את מבנה 202 ופוצץ אותו.
בדיעבד התברר כי המבנה היה ריק מיושביו.
כוח נוסף של גדוד 890 בפיקוד המ"פ יחיאל גוזל ביצע חסימה של הציר הצפוני המוביל ליעד.
הכח ביצע ירי על מחבלים שניסו להגיע לבסיס המחבלים.
עם סיום התקיפה חבר הכוח לשאר הכוחות בנקודת הפינוי ופונה על ידי מסוקי יסעור לשטח ישראל.
מבצע "איש דמים" הסתיים בהריגתם של 8 מחבלים ובין 2 ל-4 אזרחים, ובתפיסת שבוי אחד מקרב המחבלים.
לכוח המבצע לא היו נפגעים.
במבצע נפגעו פחות מחבלים מכפי שציפו בצה"ל, אך הוכח שלצה"ל יש יכולת לבצע מבצעים מורכבים ומסובכים בעומק לבנון.
המח"ט דורון רובין אמר על המבצע כי:
המבצע התרחש בעמק שאח-אי-קוט בדרום מזרח המדינה בו הצטברו מאות לוחמי טליבאן ואל-קאעידה, ביניהם בכירים שהצליחו להתחמק עד אז מידה של ארצות הברית, לאחר הפלת שלטון הטליבאן וקרב טורה בורה בו ניסו כוחות הקואליציה ללא הצלחה לתפוס את בכירי ארגוני הטרור.
בתגובה לפיגועי 11 בספטמבר שבוצעו על ידי ארגון הטרור אל-קאעידה בהנהגת הטרוריסט אוסאמה בן לאדן, יצאה קואליציית מדינות בהובלת ארצות הברית למלחמת אפגניסטן במטרה לפגוע בתשתית הטרור במדינה ולתפוס את האחראים לפיגועים.
מרבית הלחימה היבשתית של המלחמה ביצעו כוחות אפגניים של הברית הצפונית, ברית של מספר ארגוני אפגניים ששלטו באפגניסטן טרם עליית שלטון הטליבאן.
בתוך קצת יותר מחודש נכבשה כל אפגניסטן והופל שלטון הטליבאן שבה.
עם זאת, האנשים אותם ניסתה הקואליציה לתפוס, בהם ראשי ארגון אל-קאעידה ובכירי שלטון הטליבאן, נותרו חופשיים.
הם תפסו מחסה בהרי טורה בורה שבדרום המדינה.
הרי טורה בורה אמנם נכבשו, אך אוסאמה בן לאדן ושאר המבוקשים הצליחו להימלט.
לאחר זמן קצר של שקט, החלו כוחות טליבאן להתלכד בעמק שאח-אי-קוט שבדרום מזרח המדינה כך שהאזור הפך למרכז החדש של הארגון וממנו יצאו פעולות רבות כנגד הקואליציה.
בעקבות כך הקואליציה יזמה את מבצע אנקונדה.
תחילה היו צריכים לוחמים מיחידות מיוחדות של צבאות הקואליציה לתפוס עמדות מסביב לעמק על מנת להשיג מודיעין ולכוון סיוע אווירי, כשבמקביל כוחות קרקעיים גדולים היו אמורים לכבוש כפרים מסביב לכפר על מנת לצמצם את אזור הלחימה, לשלוט על נתיבי התנועה של הטליבאן אל ומהעמק, ובשביל ליצור נקודות התארגנות.
לאחר מכן כל הכוחות היו אמורים לכבוש את העמק עצמו במקביל.
כבר בתחילה, כאשר לוחמי הכוחות המיוחדים היו בדרכם לעמדותיהם, בין אם בצורת הגעה רגלית ובין אם מוסקת, לוחמי טליבאן תקפו אותם מעמדות ממוגנות ובעלות יתרון גאוגרפי.
לוחמי הקואליציה נתקלו בלחימה עיקשת, כשהם לא יכולים לקרוא לסיוע אווירי בשל הקרבה ביניהם לבין הטליבאן (מה שגרם לחשש לירי דו-צדדי) או בשל התנאים הגאוגרפיים שסיבכו את הענקת הסיוע וגרמו לו להיות לא מדויק.
בנוסף לכך, העיבה העובדה שלוחמי הטליבאן הצליחו להפיל מספר מסוקי קואליציה בעזרת רקטות נ"ט.
הדבר גרם לכך שלא מעט פעמים נאלצו לוחמי הקואליציה לסגת ולנסות דרך אחרת אל עמדותיהם.
מקרה זכור היטב היה כשמסוק הנחית קבוצת לוחמים היישר אל תוך העמק במקום אל עמדה לידו, מה שגרם להם לנהל קרב נסיגה קשה אל מחוץ לעמק.
במהלך המבצע נעשה שימוש ב"ספינת טילים מעופפת" מסוג AC-130, מטוס תובלה שהוסב למטרות הפצצה בשל יכולתו לשאת חימוש רב.
השימוש במטוס לא זכור לטובה, בעיקר בשל שתי תקריות: האחת, כאשר המטוס נשלח לסייע ללוחמים בעת התקדמותם אל עמדות מסביב לעמק, אך המטוס עזב אותם לאחר שצוותו חשב שאין איום מיידי ללוחמים בגלל שלא נצפו לוחמי טליבאן, הנחה שהתבררה כשגויה.
התקרית השנייה היא תקרית ירי דו-צדדי בה הופצצה שיירת כלי רכב של לוחמי כוחות מיוחדים וחיילים אפגנים בדרכם אל היעד בשל טעות במערכת הניווט של המטוס.
לאחר שמרבית העמדות נתפסו, כוח סיור מיחידת אריות הים שנוסף לקרב עמד לתפוס עמדת תצפית והוסק בכ-3 מסוקים אל האזור.
על המסוקים נורו מספר רקטות נ"ט מהן הועף מהמסוק רב-טוראי ניל רוברטס.
בעקבות כך, הוחלט לשנות את מטרת הכוח לחילוצו של רוברטס, משימה שעלתה בחייהם של כ-7 לוחמים נוספים ופציעתם של רבים אחרים, ובסופה נתגלתה גופתו של רוברטס עם פציעת קליע באחורי ראשו (לא ידוע אם הוא נתפס ונורה, או שנפגע במהלך הקרב).
הקרב נחשב לקרב הקשה בכל המבצע ולאחד הקשים במלחמה כולה.
משסיימו הלוחמים לתפוס את עמדותיהם לפי התוכנית, החל שימוש נרחב בצלפים אמריקנים וקנדיים.
בין היתר נשבר שיא צליפה על ידי צלף קנדי שהשתמש במקלע כבד על-מנת לפגוע בלוחם טליבאן חמוש במקלע RPK ממרחק של כ-2,430 מטרים בעזרת כוונת טלסקופית שחוברה למקלע, ובכך שבר את השיא הקודם של צליפה ממרחק של 2,310 מטרים על ידי צלף אמריקני.
לאחר מכן, החלו כוחות הקואליציה לפלוש במקביל אל תוך העמק, כשהם נתקלים בלחימה מועטה.
על אף הבעיות שצוינו לעיל, ידם של כוחות הקואליציה היו על העליונה, כשבמחיר של 15 הרוגים ו-82 פצועים היא הצליחה לכבוש ולמוטט את מרכז הטליבאן החדש באפגניסטן ולהסב לארגון מאות הרוגים.
לאחר המבצע, כוחות הקואליציה התפנו בעיקר לעזור בבניין המדינה החדשה, כשעיקר פעילותה המלחמתית היא כנגד לוחמת הגרילה שניהל הטליבאן נגד בניית המדינה מחדש וכנגד נוכחות הקואליציה.
הדבר נמשך כך מעט יותר מ-7 שנים, עד שכוחות גדולים של הקואליציה פלשו אל מחוז הלמנד שבדרום המדינה על-מנת לפגוע בריכוז החדש של הטליבאן.
מבצע אירון הייתה פשיטה לילית של צה"ל אל שטח ירדן שבוצעה ב-1 בדצמבר 1968, ובמהלכה פוצצו שני גשרים שעליהם עבר הכביש העיקרי ומסילת הברזל בין עמאן לבין עקבה.
הפשיטה בוצעה כחצי שנה לאחר פעולת כראמה ונועדה להבהיר לחוסיין מלך ירדן כי ישראל רואה בירדן אחראית לפיגועים של ארגוני הטרור היוצאים משטחה.
לאחר מלחמת ששת הימים ביצעו ארגוני הטרור שהתבססו בירדן סדרה של פיגועים ותקיפות בשטח ישראל.
הפיגועים בוצעו באמצעות חוליות מחבלים שהסתננו דרך הגבול הירדני ואף בירי רקטות קטיושה מתוך שטח ירדן.
פעילות ארגוני המחבלים לא נפסקה גם לאחר פעולת כראמה שהייתה פשיטה של צה"ל על בסיסי מחבלים בשטח ירדן שמהם יוצאות חוליות טרור.
ב-30 בנובמבר 1968 בוצע פיגוע במפעל האשלג בסדום.
הפעם הוחלט בישראל ליזום מבצע שבו היעדים יהיו תשתיות כלכליות של ירדן שימחישו למלך ירדן כי ישראל רואה בישות הירדנית אחראית לפיגועים היוצאים משטחה ותתמרץ את ירדן לנקוט פעילות נגד ארגוני הטרור.
למחרת היום, בבוקר 1 בדצמבר נתבקשו מפקדי כוחות הצנחנים להיערך לפשיטה שבמהלכה יפוצצו שני גשרים שעליהם הכביש העיקרי בין עמאן בירת ירדן לעקבה באמצעות במטעני חבלה מיוחדים שיונחתו מהאוויר באמצעות מסוקי בל 205 שנקלטו בחיל האוויר חודשים אחדים קודם לכן.
המפקדים נתבקשו להכין את כוחותיהם ליציאה כבר באותו הלילה.
ב-1 בדצמבר 1968 בשעה 16:00 המריאו 12 מסוקי בל 205 החדשים מטייסת החרב המתהפכת ונחתו לצד כביש דימונה-סדום.
הלוחמים נאספו לתדריך אחרון וביצעו בדיקות אחרונות על הקרקע.
בשעה 19:00 לערך יצא מבנה ראשון של שלושה מסוקים ובו כוח צנחנים אל היעד.
לאחר כשלשת רבעי שעה הונחתו הצנחנים סמוך לגשרים.
הכוחות נפרשו לצידי הגשר וסימנו לנהגים הירדנים לעצור.
אולם התנועה על הכביש הייתה סואנת והנהגים הירדנים המשיכו בנסיעתם על פני הגשר.
לנוכח הקושי בעצירת התנועה נקרא לסייע זוג מסוקים נוסף שבהם מפקד סיירת הצנחנים רב-סרן גד נגבי.
שני המסוקים ריחפו מעל לכביש וירו לעבר גלגלי המכוניות באמצעות מקלע 0.5 ומא"ג.
כתוצאה מהירי נעצרה התנועה ונוצר פקק תנועה משני צידי הגשר שאפשר את המשך המבצע והבטיח שכוח צבאי ירדני שעלול להישלח יתקשה לנוע אל הגשרים.
פיצוץ גשר הכביש בוצע על ידי כח מגדוד 890 שמנה 22 לוחמים בפיקוד המג"ד דן שומרון, מתוכם 6 לוחמים מפלחה"ן 35 בפיקוד הסמ"פ ויקי לוי.
המטענים לפיצוץ גשר הכביש היו 2 מטעני " מזלף" במשקל 500 ק"ג חומר נפץ כל אחד.
פיצוץ גשר הרכבת בוצע בפיקודו של מג"ד 50 אריה צידון (צימל) הכח מנה 8 לוחמים מתוכם 3 לוחמים מפלחה"ן 35 בפיקוד משה לשם (אדלשטיין) שהיו אחראים על ביצוע החבלה.
המטענים לפיצוץ גשר הרכבת היו מטעני "מזלף " במשקל 250 ק"ג חומר נפץ כל אחד .
לאור לקחי מבצע "הלם" בו השתמשו במטעני מזלף שהונחו והופעלו ישירות מההליקופטרים והרצון ליעל את תוצאות החבלה.
הוחלט להנחית כוחות ולהפעיל את המטענים מהקרקע לאחר שהונחתו על סימון מדויק שבוצע על ידי כוחות החבלה.
מטען "מזלף " - הוא מטען חומר נפץ בצורת חבית שבצידו התחתון בנוי בצורת מטען חלול כיפתי.
בשלב זה הוזנקו שלושת המסוקים שעליהם פצצות מיוחדות שיוצרו בישראל שנקראו "פצצות מזלף" שנועדו לפיצוץ הגשרים.
המסוקים שעלהם ניתלו הפצצות ריחפו מעל הגשרים והניחו שתי פצצות במשקל 250 ק"ג כל אחת על גשר הרכבת ושתי פצצות במשקל 500 ק"ג על גשר הכביש במקומות שסימנו להם לוחמי פלחה"ן 35 ,שהונחתו במבנה המסוקים הראשון.
מרעומי הפצצות הופעלו בהשהייה של שלוש דקות.
הפיצוץ מוטט את גשר מסילת הברזל ופגע בגשר שעליו הכביש.
לאחר פיצוץ הגשרים הכוחות הועלו למסוקים וחזרו לנקודת הכינוס לצד כביש דימונה-סדום.
ארבעה מסוקים שנועדו לפינוי נפגעים ו"פצצות מזלף" רזרביות נותרו בשטח ההערכות ולא הוזנקו אל היעד.
שני גשרים חשובים שעליהם עובר כביש ומסילת ברזל מבירת ירדן לעקבה פוצצו.
תיקונם ארך יותר משנה .
נהרגו שני אזרחים סעודיים וארבעה אזרחים נפצעו כתוצאה מהירי לעבר המכוניות שנעו על הגשר.