tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
היו לו עוד כתבים רבים ובהם חילופי מכתבים עם רבנים, אך הם נשרפו במלחמת העצמאות כשחיילי הלגיון הירדני הבעירו את הרובע היהודי בעיר העתיקה.
אולי ההמשך של "מנחת ירושלים" היה ביניהם.
הרב פינחס אליהו אבוחצירא (נולד בכ"ו בשבט תשל"ז, 14 בפברואר 1977) הוא רב שכונה ה' בבאר שבע וראש כולל בעיר.
לאחר הירצחו של אביו המקובל רבי אלעזר אבוחצירא, מונה למלא את מקומו ולנהל את מוסדות החצר.
נולד באשדוד לאדמו"ר רבי אלעזר אבוחצירא ולרבנית דבורה.
סנדקו היה סבו, רבי מאיר, שקרא לו את השם פנחס.
בשנותיו הראשונות התגוררה המשפחה באשדוד.
עם מות סבו, וכן אבי סבו, הבבא סאלי, ב-1984, עבר אביו רבי אלעזר לבאר שבע ופתח שם את חצרו.
הרב פנחס למד בגני חב"ד בבאר שבע.
הוא חונך מילדותו במוסדות ליטאים-אשכנזים: תלמוד תורה במושב תפרח, ישיבת "אבן האזל" בנתיבות (שהייתה בנשיאותו של הרב יששכר מאיר) וישיבת תפרח, שם למד בין היתר מהרב אביעזר פילץ ומרב המושב הרב אליהו אליעזר יעקובזון שאותו הוא מחשיב כרבו.
הוא מיעט לצאת מהישיבה ולדברי חבריו כשהיה זקוק למשהו, עוזרים נסעו אליו לישיבה.
נישא לתמר בת מאיר אוחנה מירושלים ולזוג מספר ילדים.
לאחר נישואיו התמנה כרב שכונה ה' בבאר שבע.
באמצע העשור הראשון של המאה ה-21 החל לשמש כראש מוסדות "יגל יעקב ישמח ישראל" בנשיאות אביו.
הוא פתח כולל אברכים בראשותו.
המוסדות כוללים תלמוד תורה וגני ילדים.
לאחר רצח אביו בכ"ז בתמוז תשע"א, הוכתר כיורשו ובמסע ההלוויה קרא הרב עובדיה יוסף המנוח "הניח בן צדיק שיגדיל את התורה של אביו".
בניגוד לאביו, שלבש גלימה מרוקאית מסורתית וכיסה את עיניו בכל מקום ציבורי, הרב פנחס לובש חליפה קצרה ומגבעת פשוטה הנפוצה אצל בחורי ישיבות.
הוא מוסר שעורים ברבים, דבר שאביו נמנע ממנו.
סגנון לימודו נוטה לכיוון הליטאי.
הרב אבוחצירא ירש את מוסדותיו של אביו.
ערכם הוערך בשנת 2011 על פי דה מרקר ומעריב בין שמונים מיליון דולר למאה מיליון דולר.
יוסי בר מוחא העריך בשנת 2012 את שווי הונו בלמעלה ממיליארד ש"ח.
פורבס העריך את ההון באותה שנה בכ-1.3 מיליארד שקל.
פנחס (פּיניֶה) אמִתַּי (ורכזון) (י' באייר תרפ"ח, 30 באפריל 1928 – כ"ט בסיוון תשפ"ג, 18 ביוני 2023) היה אנטומולוג (חוקר פרוקי-רגליים) שהתמחה בחקר העכבישנים, איש ידיעת הטבע, מחנך וסופר ישראלי.
עד מותו היה ותיק המתנדבים בגן החיות התנ"כי בירושלים (מ-1940).
היה מרצה לביולוגיה בסמינר דוד ילין.
חתן פרס פרוינד לקידום החינוך וההסברה המדעיים לציבור הרחב לשנת 1996. פעל רבות לחינוך ילדים ונוער למחקר וללימוד הטבע.
אמיתי נולד כבכור לשרה ומשה ורכזון, משפחה חרדית בעיר העתיקה בירושלים, דור שישי בארץ.
בהמשך עברה המשפחה לשכונת מקור חיים.
בילדותו למד בחדר בחצר בית הכנסת החורבה ואחרי כן בבית הספר תחכמוני ובשנים 1939-1940 בישיבת מרכז הרב.
ב-1940 עברה המשפחה לשכונת אוהל שלמה.
מילדותו אהב טבע והיה עוזרו של ד"ר אהרן שולוב, באיסוף חרקים.
ד"ר ישראל אהרוני היה הראשון שהנחה אותו לעבודה מדעית ועודד אותו באיסוף חרקים וברישומם.
בגיל 15 יצא מהבית לעבוד במפעל האשלג בסדום, בין 1943 ל-1948, שם הוכשר ועבד כחשמלאי.
בשנים 1948-1950 שירת בצה"ל כפרמדיק והשתתף במלחמת העצמאות בהגנת ירושלים.
לאחר שחרורו חזר לעבודה באוניברסיטה העברית כלבורנט, ולאחר מכן התמנה גם לעוזר הוראה.
בנוסף היה מורה לטבע בקריית ענבים.
בין 1956 עד 1973 שירת במילואים בסיירת הירושלמית תחת פיקודו של יוסי לנגוצקי.
בשחרור ירושלים, בשנת 1967, השתתף בקרבות באזור ארמון הנציב.
ב-1955 התפרסם מאמרו הראשון על עקרבים כפולי עוקץ, וב-1959 התפרסם מאמרו על תגלית דרכי הרבייה אצל עקרבים.
החל מ-1962 היה מורה בסמינר דוד ילין בירושלים.
ב-1969 היה שותף בחקר הלישמניה בישראל ובאתיופיה.
בין השנים 1976–1995 שימש כמורה לזואולוגיה של "נוער שוחר מדע" במסגרת האוניברסיטה העברית.
בשנים 1979–1982 שימש כאוצר האוסף האנטומולוגי של האוניברסיטה העברית.
במקביל, בין השנים 1980–1995, הדריך במסגרת החברה להגנת הטבע.
הדריך במשך שנים רבות את המתנדבים והמדריכים בגן החיות התנכ"י בירושלים.
בספטמבר 2016 נקרא החדר שבו הדריך, על שמו.
בתאריך 21.3.2025 נפתח החדר מחדש לאחר ששופץ, ובו פריטים מעברו כחוקר, סופר אמן ופסל.
מקום להמשך חזונו ותורתו, להעברת ידע על קטני הארץ לדורות הבאים.
בשנת 1960 יצא לאדיס אבבה שבאתיופיה ביחד עם ד"ר יז'י פּרוּשינסקי, כדי לחקור שם את המחלה שושנת יריחו (לישמניאזיס) המופצת שם על ידי עכברים.
ב-2019 עסק אמיתי בכתיבת ספר על המחלה.
סך הכל לאורך חייו פרסם אמיתי או היה שותף בפרסומם של למעלה מ-270 פרסומים, הכוללים 17 מאמרים מדעיים (באנגלית וצרפתית), ספר מדעי באנגלית, 17 ספרי 'מדע עממי' בעברית ומספר רב של מאמרים בעיתונות ובמגזינים בעברית.
מלבד כתיבה, תרם אמיתי גם איורים וצילומים רבים לספרים ולמאמרים, ואייר רבים מספריו שלו.
לאורך חייו הרבה להרצות לקהל הרחב במטרה לעודד היכרות ואהבת טבע, לרבות מפגשים רבים עם ילדים, הרצאות לחיילים ולצוותי חינוך.
בשנת 1998 הגדיר הארכנולוג הפולני ד"ר יז'י פּרוּשינסקי עכביש חדש למדע מבני משפחת הקפצניים וקרא לו על שמו של אמיתי, "פלגרה אמיתי" (Phlegra amitaii).
ב-2021 נקרא על שמו מין של עקרב: עקרבחול אמיתי Buthacus amitaii.
שמות שונים של חרקים ועכבישים נקראים בעברית בשמות שהעניק להם אמיתי, כגון: עב-יד כושי, נבו יריחו, קטלן דו-גוני, שרקן וגמל שלמה עצבני, איזו-פיה שמנמונת.
ב-2019 הוענק לו אות יקיר ירושלים על תגליותיו החשובות במחקריו הרבים ועל תרומתו ליסוד המושג "טבע עירוני" בירושלים.
אמיתי היה נשוי ליפה משנת 1947 ועד מותה ב-2020, השניים התגוררו בשכונת בית וגן.
נקבר בחלקת יקירי ירושלים שבהר המנוחות בגבעת שאול.
מה עושים החרדונים: ספורים על בעלי-חיים קטנים; ציורים: גיורא כרמי, רמת גן: מסדה-פרס, 1980. (לילדים)
זהירות, עקרבים!, רמת גן: מסדה ('חצב: חי וצומח בישראל'), תש"ם 1980.
אורחים לא קרואים, תל אביב: עם עובד, 1982. (על אודות עשרות מינים של בעלי חיים שהם בבחינת אורחים בלתי-קרואים)
הרואים ואינם נראים; סִפר וצִלם: פנחס אמתי (פניה), תל אביב: שוקן ('צופית: סדרת טבע לילדים'), תשמ"ג 1983. (ספרון)
חרקים בבית ובחצר; סִפר וצִלם: פנחס אמתי (פניה), תל אביב: שוקן ('צופית: סדרת טבע לילדים'), תשמ"ג 1983. (ספרון)
מלכת הלילה וידידיה; סִפר, צִיר וצִלם: פנחס אמתי (פניה), בעריכת עמוס בר, תל אביב: שוקן ('צופית: סדרת טבע לילדים'), תשמ"ג 1984. (ספרון)
פנחס אמתי, דני סימון, החי מתחת לאבן: עולם קטן ואפלולי שגגו אבן וגבולו אור, תל אביב: עם עובד, תשמ"ה 1985.
מדריך החרקים בישראל ופרוקי רגליים אחרים, ירושלים: כתר, 1987.
מדריך לחיות מחמד בישראל, ירושלים: כתר, 1992.
הדודה של דינוזאורוס: ספורים קטנים על חיות קטנות וגדולות, ירושלים: כתר ('ראשית קריאה לקוראים מתחילים'), 1994.
הכי נחמדה בעולם: ספורים משעשעים על בעלי חיים וילדים, ירושלים: כתר, 1996.
מדריך בצבעים לבעלי-חיים: מדריך לילדים, ירושלים: כתר, 1998. (מדריך לילדים להכרה ולזיהוי של בעלי-חיים בישראל)
פנחס אמתי, עמוס בוסקילה, מדריך לזוחלים ודוחיים בישראל, ירושלים: כתר, 2001.
פנחס אמתי, יונה זילברמן, מדריך החרקים בישראל לילדים ולנוער, הוצאת מודן, 2006.
נדר קטן (סיפורים משכונת אבו בסל) הוצאת עיתון 77, 2016.
פנחס אמתי, דני סימון, עקרבים, עכבישים וקרוביהם בישראל, ירושלים: כתר, 2018.
ג'נין איימוס, חיות; עורך המהדורה העברית: פניה אמיתי; איורים: ג'ון בטלר; תרגום: אפרת גולר, ירושלים: כתר ('מדריך בתמונות'), 2000. (לילדים)
1997 – פרס פרוינד לשנת 1996, לקידום החינוך וההסברה המדעיים לציבור הרחב.
2002 – חבר כבוד בחברה לזואולוגיה לישראל.
2011 – אות יקיר החברה האנטומולוגית בישראל.
2019 – אות יקיר ירושלים מאת ראש העיר משה ליאון.
פנחס (פיניה) בן פורת (10 באוקטובר 1914 – 27 ביולי 1955) היה מראשוני הטייסים בפלמ"ח ובחיל האוויר הישראלי.
נולד ב-1914 בקריבה אוזרו שבאוקראינה, וב-1921 ובעלייה השלישית עלה ארצה עם הוריו.
דרך הנוער העובד בירושלים הגיע לכפר הנוער בן שמן ומשם לקיבוץ נען.
הוא הצטרף להגנה ועסק בהעברות נשק במחתרת.
בשלהי 1940 הצטרף לקורס טיס בחברת אווירון וצבר שעות טיס רבות.
בשנת 1942 הצטרף לפלמ"ח ושירת בגדוד הרביעי בפלוגה ז'.
בשנים 1945–1947 שירת במחלקת הטיס של הפלמ"ח מ-17 ביולי 1946 - 4 באוגוסט 1947 עבר באנגליה קורס למדריכי טיסה וחזר עם רישיון לעוזר מדריך טיסה, רישיון לטייס מסחרי ורישיון לניווטים.
במלחמת העצמאות צורף לשירות האוויר.
ב-17 בדצמבר 1947 התקיפו כ-200 ערבים את נבטים שבצפון הנגב.
אש נפתחה לעבר כמה מחברי המושב שיצאו עם שחר להניע את משאבת המים ושניים מהם נפצעו.
בשעה 08.00 המריא בן פורת משדה דב במטוס קל RWD-13 עם רופא מהשירות הרפואי ונחת ליד בית אשל.
לקצין בריטי שהיה במקום אמר כי הוא שליח של חברת אווירון וכי מגן דוד אדום שלח את הרופא לבית אשל.
הקצין האמין לו, נסע לנבטים וחזר לבית אשל בהודיעו כי כ-200 ערבים מתקיפים את נבטים וכי הוא נוסע לבאר שבע להזעיק עזרה.
למרות החשש להסתבכות עם הבריטים החליט בן פורת על דעת עצמו לטוס לנבטים כדי להציל את הנקודה.
אלי אביבי, מפקד מחלקת הפלמ"ח בבית אשל, התנדב לשמש כמקלען.
הוא נקשר לכיסא, שתי הדלתות הצדדיות הוסרו וחברי המקום ציידו אותו ברימוני יד.
בן פורת המריא מבית אשל לנבטים, הנמיך מעל הנקודה והמקלען פתח באש וזריקת רימונים על התוקפים שנסוגו במהירות.
הוא נחת בנבטים, השאיר את המקלען וחזר לשדה דב עם הפצוע.
בכך ביצע את התקיפה והפינוי בהיטס בפעם הראשונה במלחמת העצמאות.
לאחר שקבל בן-גוריון דיווח אישי מבן פורת על פעולתו כתב ביומנו: "הדבר הגיע לערבים בירושלים ועשה רושם כביר".
בן פורת עבר עם השירות האווירי לחיל האוויר הישראלי.
מונה למפקד טייסת 69 של מטוסי B-17. ב-1951 השתחרר מצה"ל ועבר לשרת כטייס בחברת אל על.
הוא התקדם באל על ועמד להתמנות לקברניט אך לא זכה לכך.
ב-27 ביולי 1955 ביצע טיסת הסמכה במטוס לוקהיד קונסטליישן שלאחריה היה אמור לקבל הסמכה לקברניט.
המטוס הופל על ידי מטוסים בולגרים בשמי בולגריה.
בן פורת ו-57 נוסעים ואנשי צוות, נספו.
בן פורת נקבר בקבר האחים בבית העלמין קריית שאול ביחד עם שאר ההרוגים בתאונה.
הרב פנחס אליהו הורביץ (ב' באייר ה'תקכ"ה; 23 באפריל 1765, לבוב – י"ט בניסן ה'תקפ"א; 21 באפריל 1821, קרקוב) היה רב, מקובל ומחבר ספרים, שנודע בעיקר בחיבורו ספר הברית השלם.
נולד בלבוב ביום ב' באייר ה'תקכ"ה (23 באפריל 1765) להוריו מאיר ויענטה, שניהם ילידי וילנה.
הולדתו התרחשה בעת מסעם מביתם בווילנה לבוצ'אץ', עיירה השוכנת למרגלות הרי הקרפטים.
על אף מקום הולדתו, יוחס לעיתים רבות לווילנה, מקום מוצא משפחתו.
ילדותו ונעוריו עברו בבוצ'אץ', שם גילה נטייה מוקדמת ללימוד תורה ולחכמה כללית.
בטרם מלאו לו שנות בגרות נתייתם מאביו, אשר היה רבו ומורו העיקרי, ומאז יצא לנדודים בערי גליציה ובצפון־מזרח פולין (היום בבלארוס), במטרה להרחיב את ידיעותיו בתורה, בקבלה ובחכמות חיצוניות.
בתקופה זו נחשף למגוון מסורות וקהילות יהודיות, דבר שהותיר רושם ניכר על עולמו הרוחני והאינטלקטואלי.
הורביץ השתקע בבוצ'אץ' בשנות העשרים המוקדמות לחייו, ובה החל בכתיבת חיבורו המרכזי, ספר הברית.
עם החלמתו יצא למסע נדודים שנמשך למעלה מעשור, ובמהלכו עבר בין מרכזים יהודיים חשובים בפולין, פרוסיה, הולנד, אנגליה והונגריה.
בתקופה זו המשיך בכתיבת ספרו, שיכלל את תוכנו, קיבל הסכמות מרבנים מובילים, ואף עסק בלימוד חכמות חיצוניות לצורך שילובן בעבודת ה'.
המהדורה הראשונה נדפסה בעילום שם בברנו בחודש אייר ה'תקנ"ז (1797).
בעקבות דרישת הקוראים ערך מהדורה שנייה ומתוקנת, שכללה כ־350 תוספות, ובמהדורה זו שונה שם הספר לספר הברית השלם.
היא נדפסה בז'ולקייב בשנת ה'תקס"ז (1807), ובחייו זכה לראות גם מהדורה שלישית, שהודפסה בווילנה בשנת ה'תקע"ח (1818).
על פי הערתו של ד"ר נתן מיכאל גלבר ב"ספר קראקא", היה נשוי ונולדו לו צאצאים.
עדויות בני התקופה מתארות אותו כבעל חזות מרשימה ונימוסים מעודנים, שדבריו נשמעו תמיד בנחת והעידו על תבונתו הרבה.
שנותיו האחרונות עברו עליו בקרקוב, שבה שימש ברבנות ופעל בחיי הקהילה.
הוא נפטר בעיר בשבת חול המועד פסח, יום י"ט בניסן ה'תקפ"א (21 באפריל 1821), ונקבר בבית העלמין היהודי בעיר.
נוסח מצבתו מובא במקורות בני הזמן, אך לא השתמר כאן במלואו.
הורביץ שלל באופן מוחלט את השימוש בדרכי החשיבה הפילוסופיות בענייני אמונה, וסבר כי על היהודים לבסס את אמונתם אך ורק על הקבלה המסורתית, העוברת מדור לדור, אשר לדעתו מהימנה יותר מכל היגיון מקובל במדע או בפילוסופיה.
רעיון זה זכה אצלו לדיון מקיף בספר הברית השלם, שבו ביקש להוכיחו באמצעים לוגיים שיטתיים.
עם זאת, גרס כי יהודי בעל כישרון שכלי צריך להעמיק גם בידיעת הטבע והמדעים.
בעיניו, לימוד חכמות הטבע נועד הן להעמקת ההבנה ב"גודל מעשה ה'" והן לחיזוק מעמדו ותדמיתו של העם היהודי בעיני החברה הסובבת.
הוא ראה בכך אף קידוש השם, בהסבירו כי ידיעת המדעים תבטל את דימויו של היהודי כ"עם סכל וחסר דעת".
הרב הורביץ תמך בשילוב מאוזן בין לימוד התורה לבין עיסוק במלאכה ופרנסה, וקרא לכל יהודי לרכוש מקצוע שיוכל לפרנסו בכבוד.
לדבריו, חלוקת היום בין צורכי הפרנסה לבין לימוד התורה מאפשרת קיום מצוות לשמה, מבלי להיות תלוי בחסדי הזולת.
הוא הדגיש כי האב מחויב ללמד את בניו אומנות, כפי שנפסק בתלמוד.
בספר הברית השלם הקדיש הרב הורביץ פרק מיוחד לנושא זה, ובו מתח ביקורת חריפה על תלמידי חכמים שאינם מלמדים את ילדיהם מלאכה, מתוך הסתמכות כי יהיו רבנים או דיינים בעתיד.
הוא הזהיר כי מעטים בלבד זוכים למעמד זה, וכל אחד אחר, שלא יזכה לקבל משרת רב או דיין, יישאר "קרח מכאן וקרח מכאן".
עוד ציטט את דברי חז"ל, והסביר כי גם התנאים - מייסדי התורה שבעל פה - היו בעלי מלאכות, ובהם רבי יצחק נפחא ורבי יוחנן הסנדלר.
בעיניו, זלזול במלאכה הוא תופעה פסולה שיש לעוקרה, שכן "אם אין קמח אין תורה".
ספר הברית השלם הוא חיבור תורני רחב יריעה, המשלב נושאי אמונה, הלכה, מוסר, קבלה, טבע, פילוסופיה, מדע וטכנולוגיה.
מטרתו המוצהרת של המחבר הייתה לשמש כהקדמה לביאור החלק השלישי שבספר שערי קדושה לרבי חיים ויטאל, שבו ניתנת הדרכה מעשית להשגת רוח הקודש.
הספר נדפס לראשונה בעילום שם בשנת ה'תקנ"ז (1797) תחת הכותר ספר הברית, וזכה לתפוצה רחבה בקרב קהילות ישראל.
המהדורה השנייה, שראתה אור בשנת ה'תקס"ז (1807) בז'ולקייב, כללה תוספות רבות ושם הספר שונה לספר הברית השלם.
מאז יציאתו לאור נדפס הספר עשרות פעמים באירופה, בארצות הברית ובישראל, ותורגם גם ליידיש וללאדינו.
הוא נותר עד היום מקור ציטוט והשראה בקרב רבנים, פוסקים וחוקרים.
מלבד ספר הברית השלם, חיבר הרב הורביץ חיבורים נוספים, רובם בענייני קבלה ופירוש התורה:
טעם עצו – פירוש לספר "משנת חסידים" לר' עמנואל חי ריקי, שנועד להקל את הבנתו ולהכשיר את הלומד ללימוד קבלה לוריאנית.
מצוות טובים – עיונים בטעמי המצוות.
בית היוצר – פירוש לספר יצירה.
מטמוני מסתרים – על צירופי אותיות.
פירוש ל"חיי העולם הבא" לרבי אברהם אבולעפיה.
פנחס אלפרט (נולד ב-28 בספטמבר 1949) הוא פרופסור אמריטוס בתחום מדעי האטמוספירה באוניברסיטת תל אביב.
אלפרט נולד בירושלים בשנת 1949. מצד אביו הוא דור רביעי בירושלים - אבי סבו, עלה לישראל מסלונים, ב-1867 ושימש כמלמד בחורבת יהודה החסיד בעיר העתיקה.
עד גיל 6 למד ב"חדר" של סבו, ואחרי כן בתלמוד תורה "עץ חיים" בשכונת "זיכרון משה", ירושלים.
מתלמוד התורה הועבר בשנת 1957 לבית הספר הממלכתי-דתי "מוריה" בשכונת הבוכרים.
בתיכון למד בבית הספר "דוגמה", ובגיל 16 הוכתר כחתן התהילים הארצי לנוער לשנת תשכ"ה, בחידון שנערך על ידי משרד הדתות.
עם סיום לימודיו התיכוניים התקבל לעתודה האקדמית לאוניברסיטה העברית עם מלגת הצטיינות בתוכנית מיוחדת ששילבה מחשבים.
בתום התואר הראשון המשיך ללימודי תואר שני בפיזיקה, במסגרת העתודה.
עם גיוסו לצה"ל הוצב תחילה כמפקד המכינה הקדם אקדמית של העתודה לבני עדות המזרח בשנים 1972-1973, ולאחר מכן כחזאי ביחידת המטאורולוגיה בחיל האוויר.
בהמשך שירותו נעשה למפקד המטאורולוגיה בבסיס התובלה של חיל האוויר במשך כשלוש שנים, כולל במלחמת יום הכיפורים.
ב-1977 שוחרר משירות קבע בצה"ל בדרגת סרן, ולאחר מכן התקדם במילואים לדרגת רס"ן.
אלפרט התבקש להמשיך בשירות מילואים באופן חריג עד גיל 56, מכיוון שפיתח בחיל האוויר ובשירות המטאורולוגי את הבסיס המדעי למערך החיזוי המודרני.
במהלך שירותו כקצין מטאורולוגיה בחיל האוויר נחשף אלפרט לקושי בחיזוי שיטפונות, אשר מתרחשים במפתיע וגורמים נזקים רבים בנפש וברכוש, כמו גם לאירועי מזג אוויר קיצוניים אחרים.
לרשות החזאים לא עמדו אז כלים יעילים לחיזוי.
עובדה זו היוותה תמריץ עבורו לפיתוח שיטות חדשניות לניטור גשם, כמו גם לפיתוח מודלים לשיפור החיזוי.
במקביל לשירותו הצבאי החל לעסוק באוניברסיטה העברית במחקר של פיזור אור מחלקיקים באטמוספירה.
עם שחרורו מצה"ל החל את לימודי הדוקטורט במטאורולוגיה באוניברסיטה העברית, במסגרתם בנה מודל מטאורולוגי שהסביר בהצלחה את סערות הקיץ האופייניות לשעות אחר הצהריים בכנרת.
לאחר סיום הדוקטורט ב-1980 הוזמן לפוסט דוקטורט באוניברסיטת הארוורד בבוסטון.
בשנתיים אלו עבד עם פרופסור לינדזן, מגדולי חוקרי האטמוספירה בעולם, ועסק בחקר המונסון ההודי.
במהלך הפוסט-דוקטורט פיתח מודל פיזיקלי אשר הסביר באמצעות מנגנון משוב חיובי מפני השטח, כיצד המונסון ההודי מתקדם לתוך היבשה - אחת הבעיות הבלתי פתורות של המונסון עד אז.
בתום שנתיים בבוסטון, בשנת 1982, הוזמן על ידי החוג לגיאופיזיקה ומדעים פלנטריים באוניברסיטת תל אביב (כיום החוג למדעי כדור הארץ) לשמש כחבר סגל.
ב-2004 נבחר כעמית כבוד באקדמיה העולמית היהודית למדעים.
בשנים 2005-2008 כיהן כראש החוג לגיאופיזיקה ומדעים פלנטריים באוניברסיטת תל אביב.
בשנים 2008-2013 כיהן כראש בית הספר ללימודי הסביבה על שם פורטר באוניברסיטת תל אביב.
במהלך כהונתו כראש בית הספר, עלה מספר התלמידים לתארים שני ושלישי מכ-60 ל-330, נפתחה התוכנית למאסטר ללא תזה, ותוכנית בינלאומית לתואר שני.
התוכנית הבינלאומית מיסדה את הקשר עם אוניברסיטת קולומביה ועם אוניברסיטת ניו יורק.
במשך השנים שהה בשבתונים בנאס"א, שם זכה בתואר Goddard Fellow, כמו גם באוניברסיטאות בארצות הברית ובבריטניה.
הוזמן כמרצה לתוכנית באוניברסיטת לוון החדשה בבלגיה, למרכז המחקר המטאורולוגי הצרפתי בטולוז, וכן במרכז החלל של נאס"א על שם גודארד.
לאות הכרה על הישגיו המדעיים זכה אלפרט במדליית בירקנס של "האגודה האירופית הגיאופיזית" לשנת 2018, על תרומתו לפיתוחם של שיטות חדשניות לחקירת אינטראקציות אטמוספיריות באטמוספירה ועל פיתוח שיטה לניטור לחות האוויר ושיטפונות באמצעות תשתיות סלולריות.
בנוסף, על תרומותיו הייחודיות להבנת התפתחות של שקעים ושל חלקיקי אירוסול."
בספטמבר 2023 זכה אלפרט בפרס יוקרתי של מפעל חיים לחקר האקלים לשנת 2023 מטעם מפעל הפיס, על תרומתו הייחודית בתחומי המטאורולוגיה הדינמית וחקר שינויי האקלים.
קבוצת המחקר שלו עוסקת במחקר תאורטי ותצפיתי של הדינמיקה של תהליכים באטמוספירה, תוך שימוש במודלים הידרודינמיים אשר פותרים באופן נומרי את התפתחותן של התופעות.
לראשונה נחקרה על ידו התאוריה של כמה מערכות סינופטיות בישראל כולל: שקע שרבי, שקע קפריסאי ואפיק ים סוף.
המדידות בחישה מרחוק כוללות לוויינים, מכ"ם ולאחרונה גם נתונים שנאספים על ידי האנטנות הסלולריות המשמשות לתקשורת.
המקור האחרון למדידות אטמוספיריות התגלה לראשונה במחקר שפורסם בכתב העת Science.
לאחרונה יושם גם לאזהרות מפני שיטפונות ולניטור של גשם, לחות וערפל.
בחקר של תהליכים אטמוספיריים פותחה שיטה חדשה המאפשרת הפרדה נאותה של השפעות של פקטורים שונים, כולל הפרדתם של תהליכים סינרגיים באטמוספירה.
המודלים שהופעלו על ידי אלפרט הם משלושה סוגים המופעלים כולם למחקר אטמוספירי.
סוג המודל הראשון נועד לחיזוי מזג האוויר, ולמחקר של תופעות כמו גשמים, התפתחות ציקלונים, רוחות וכדומה.
הסוג השני הוא של מודלים אקלימיים אשר טווח הריצה שלהם מגיע ל-100 שנים ומאפשר לראשונה בישראל מחקר של שינויים אקלימיים עקב ההתחממות הגלובאלית.
הסוג השלישי של המודלים המופעלים מתמקד במחקר של אירוסולים באטמוספירה עם דגש על חלקיקים מינרליים בעיקר מן הסהרה והמדבריות באזורנו, וכן חלקיקי מלח מן הים והשפעתם על מזג האוויר ועל האקלים.
שילוב של מדידות לחות באמצעות מערכות סלולריות במודלים לחיזוי גשם כבד ופוטנציאל לשיפור של האזהרות מפני שיטפונות.
מחקר השינויים האקלימיים הצפויים במאה ה-21 עם מודלים אקלימיים אזוריים בהפרדה גבוהה.
חקירתן של השפעות האדם וההתפתחות האורבאנית על האקלים באמצעות חישה מרחוק של אירוסולים וטמפרטורה.
התחממות פני הקרקע מעצימה את הקונבקציה התרמית שמצליחה להבקיע את שכבת האינוורסיה היציבה המרחפת בגובה קילומטר בעונת היובש בארצנו, ומונעת התפתחות עננות ממטירה.
השפעות שינויים אקלימיים ובמיוחד גשם וטמפרטורה על מקורות המים של ישראל.
מחקר על זיהום האוויר בגזים ואירוסולים והשפעות אקלימיות אפשריות.
ב-2008 טרם התכנסות הממשלה להחלטה מעשית בנושא התפלת מים, ביקש מנהל רשות המים, פרופ' אורי שני, מאלפרט את תחזיותיו בנוגע לירידה במשקעי הגשמים בישראל עד שנת 2050 ואת העלייה באידוי עקב התחממות כדור הארץ.
בזכות נייר העמדה שהכין אלפרט, הממשלה הגדילה את אישור ההתפלה מ-400 מלמ"ק (מיליון מטר מעוקב) ל-505 מלמ"ק.
שיחזור של דיון ממשלה זה נערך על ידי אלפרט ושר האוצר דאז, בייגה שוחט, ב-10 במאי 2018 במלאת 10 שנים להחלטת הממשלה בכנס הרצליה בפנל המים.
אלפרט פרסם מעל ל-300 מאמרים בעיתונים מדעיים מקצועיים ועוד כ-100 פרקים בספרים.
בשנת 2011 יצא לאור בהוצאת קיימברידג' ספרו "The factor separation method in the atmosphere "- applications and future prospects המתאר לראשונה שיטה לחישוב של אינטראקציות אטמוספיריות שפיתח בשנת 1993. השיטה אומצה על ידי קבוצות מחקר רבות בעולם, והספר מתאר שימושים רבים ומגוונים בה.
בשנת 2009 יצא לאור בהוצאת ראובן מס ספרו "גשם ורוח - מטאורולוגיה ומזג האוויר לאור היהדות" שבו ניתוח של תופעות מזג אוויר במקורות, עם הסברים מדעיים מודרניים, וקישור לתופעות אופייניות לאקלים ארץ ישראל.
בשנת 2014 יצא לאור בהוצאת אוניברסיטת בר-אילן ספרו "יומנו של מוכתר בירושלים - משה אלפרט" על יומנו ההיסטורי של דודו, אשר אותו כתב טרום הקמת המדינה בשמשו כמוכתר מטעם המנדט הבריטי בצפון ירושלים.
בנוסף לעבודתו המדעית, פעיל אלפרט כמרצה בנושאי מדע, יהדות, דת ומדע בבתי כנסת, ימי עיון, וכנסים.
הוא פעיל בתנועת "נאמני תורה ועבודה" ושימש כחבר ההנהלה.
כמו כן, הוא פעיל בתנועת "קולך".
התנדב בעמותת "בשער" ובמסגרתה הרצה בבתי ספר תיכוניים ערביים ואחרים ברחבי הארץ -בטייבה, יפו, רמלה, אשדוד ובמקומות נוספים, בנושאי מזג אוויר, אקלים והתחממות כדור הארץ.
באוניברסיטת תל אביב הוא פעיל במרכז למורשת היהדות על שם צימבליסטה, ומלמד שם שיעור בהלכה עם מרצים וסטודנטים בכל בוקר.
אלפרט פעיל כבעל קורא מנוסה ומדויק, במגוון בתי כנסת, במשך שנים רבות.
אלפרט נשוי לרחל (מבית משפחת ספראי, מייסדהם ובעליהם של גלריית ספראי בירושלים) ואב ל-8 ילדים, תושב בית גמליאל.
בראשית המאה ה־21 השתתף יחד עם אשתו ובנו איתן בסדרה הישיבה, סדרה תיעודית על אורח חייהם של תלמידי כיתה י"ב בישיבת כפר הרא"ה.
בתו של אלפרט, מיכל אלון, אחות במקצועה נפצעה במהלך טבח שבעה באוקטובר וסיפורה התפרסם.
מיכל, אחות במקצועה, הגיעה עם בעלה, הרב עומרי אלון וילדיהם לחגוג את שמחת תורה עם החיילים בבסיס, והתעוררה בשבת לתוך התופת.
בעודה מטפלת בפצועים הרבים, נורתה מיכל על ידי מחבל שחדר לבסיס, אבל המשיכה בהרואיות, ביחד עם בעלה וילדיה, לטפל בפצועים בשטח.
פנחס ארצי (23 במאי 1923–8 באפריל 2007) היה אשורולוג ישראלי, היסטוריון של המזרח הקדום ופרופסור באוניברסיטת בר-אילן.
פנחס ארצי נולד בשם פטר לנדלר בעיר בודפשט, בנם של חיה ויוסף לנדלר.
בשנים 1942–1947 למד בבית המדרש לרבנים בבודפשט, ובמקביל למד אשורולוגיה באוניברסיטת בודפשט אצל החוקר דוד אנטל (Antal) ובשנת 1948 קיבל תואר דוקטור; נושא הדוקטורט שלו היה "מדיניות החוץ של ממלכות יהודה וישראל".
בשנים 1944–1945, שבהן הייתה הונגריה תחת הכיבוש הנאצי, היה פנחס ארצי פעיל בתנועת הנוער הציונית, ובשיאן של האקציות מצא מחסה בבית הזכוכית וכך ניצל מגירוש.
בשנת 1949 הוסמך לרבנות ומונה לרב של קהילת דיור והמחוז.
עם עלותו ארצה עבד כשנה בספרייה הלאומית, שירת שנתיים ברבנות הצבאית, היה מורה בבית ספר תיכון ובשנת 1956 הצטרף כמרצה לאוניברסיטת בר-אילן.
באוניברסיטת בר-אילן ייסד פנחס ארצי את מסלול המזרח הקדום במחלקה להיסטוריה כללית ואת המסלול האשורולוגי במחלקה ללשון עברית וללשונות שמיות.
בנוסף לתפקידיו באוניברסיטה יזם כמה פרויקטים אקדמיים, היה ממקימי המכון לאשורולוגיה ולחקר המזרח הקדום, היה ממייסדי האגודה הישראלית לאשורולוגיה ולחקר המזרח הקדום, הקים את רשות המחקר של האוניברסיטה, ייסד את ההוצאה לאור של האוניברסיטה יחד עם א' הראל (הרולד) פיש ויזם הוצאת ספרי שנה למדעי היהדות של אוניברסיטת בר-אילן.
ארצי שימש כפרופסור מן המניין עד פרישתו לגמלאות בשנת 1991 כפרופסור אמריטוס.
בשנת 2000 הוענקה לו מדליית בכר מטעם הדירקטוריון וקבוצת המחקר במדעי היהדות של האקדמיה ההונגרית למדעים.
שנות המחקר העיקריות של פרופסור ארצי היו חמישים השנים הראשונות של מדינת ישראל, עם ישראל חוזר למולדתו העתיקה, ולשיטתו של פרופסור ארצי, ניתן להבין טוב יותר את מצבנו המדיני המורכב לאור הקורות את עם ישראל בארצו בעת העתיקה.
לפיכך הקדיש את עבודתו לנושאים הקשורים לכך.
הוא הקדיש פרק זמן לחקר ותרגום מכתבי אל עמרנה המשקפים את המבנה המדיני והחברתי בארץ ישראל סמוך לתקופת התנחלות השבטים בארץ.
"הרקע לעבדות במצרים" מחניים מ"ד תש"ך
היה נשוי לפני לבית ביר, התגורר בירושלים.
ונולדו לו שלושה ילדים איתי, הלל ויוחנן
פנחס (פיני) אביבי (נולד ב-3 בינואר 1947) הוא שגריר בדימוס, דיפלומט בשירות החוץ הישראלי ויו"ר נשיאות האגודה הישראלית לדיפלומטיה.
כיהן בשורת תפקידים בכירים במשרד החוץ, בהם שגריר ישראל בקולומביה, שגריר ישראל בצ'ילה ושגריר ישראל בטורקיה, ראש המערך לנושאים מולטילטרליים והמשנה למנכ"ל משרד החוץ.
בשנת 1962, בהיותו בן 15, שימש חניך בתוכנית של משרד החוץ הישראלי.
בשנת 1965 התגייס לצה"ל ושירת בגדוד 202 של הצנחנים בפלוגה שעליה פיקד מתן וילנאי.
לאחר שחרורו מצה"ל חזר אביבי למשרד החוץ.
בשנת 1991 מונה לשגריר ישראל בקולומביה, תפקיד אותו מילא במשך שנתיים.
בשנים 1991–1993 שימש כיו"ר ועד העובדים במשרד החוץ והוביל את מאבק אנשי שירות החוץ להשוואת תנאי העסקתם לאלו של מערכת הביטחון.
במהלך כהונתו נחתם ההסכם הקיבוצי שקבע את ייחודיות המשרד והסדיר את סולם השכר בדירוג שירות החוץ.
בשנים 1993–1997 כיהן כשגריר ישראל בצ'ילה.
בשנים 1997–1999 שימש כממלא מקום ראש אגף השלום והמזרח התיכון.
במסגרת תפקידו זה השתתף בוועידות השלום השונות, כולל ועידת וואי והוועדה המצומצמת לניהול השיחות עם סוריה ולבנון בעקבות מבצע ענבי זעם בנקורה.
בשנים 1999–2003 כיהן כסמנכ"ל משרד החוץ לאמריקה הלטינית.
בשנת 2001 נבחר לעמוד בראש הוועדה הבין-משרדית לאיסוף מידע על הנעלמים היהודים בארגנטינה, בתקופת שלטון הכת הצבאית.
בשנת 2003 מונה לשגריר ישראל בטורקיה.
התחזקות הגורמים האסלאמיים בטורקיה תחת שלטון "מפלגת הצדק והפיתוח" (AKP) בראשות רג'פ טאיפ ארדואן והתקרבותה של טורקיה לעולם הערבי בתקופה זו, עוררו חשש לפגיעה ביחסים עם ישראל.
תקופת כהונתו של אביבי אופיינה במאמץ לשמר את מערכת היחסים הטובה בין המדינות ואת ערוצי הקשר הפתוחים בין אנקרה וירושלים.
בשנת 2007 מונה לסמנכ"ל משרד החוץ למרכז אירופה, מזרח אירופה, אירו-אסיה ורוסיה.
בתקופת כהונתו נחתמו שורה של הסכמים חשובים בין ישראל למדינות המרחב, כולל הסכמי פטור מאשרות עם רוסיה ועם אוקראינה.
בשנת 2010 מונה למשנה למנכ"ל משרד החוץ וראש המערך לנושאים מולטילטרליים, גלובליים ואסטרטגיים, הכולל ארבעה אגפים מרכזיים: כלכלה, אסטרטגיה, ארגונים בינלאומיים ומש"ב - הסוכנות הישראלית לסיוע ושיתוף פעולה בינלאומי.
במסגרת תפקידו זה שימש גם כחבר בוועדה הבינמשרדית לבחינת מדיניות הממשלה בנושא משק הגז הטבעי בישראל (ועדת צמח).
מכהן מאז ספטמבר 2014 כיו"ר נשיאות האגודה הישראלית לדיפלומטיה.
ביולי 2025 נבחר לכהן כיו"ר המרכז להגירה בינלאומית וקליטה (CIMI).
אביבי בעל תואר ראשון ושני בכלכלה מהאוניברסיטה העברית, דובר עברית, אנגלית, ספרדית, איטלקית וצרפתית.
בנו אמיר אביבי הוא תת-אלוף במילואים.
1988 - תואר עובד מצטיין מנציבות שירות המדינה
1988 - סנטור באקדמיה למדעים ולתרבות MEDICI באיטליה
1993 - אות כבוד לאומי של ממשלת קולומביה ברמת Gran Cruz
1997 - אות כבוד לאומי של ממשלת צ'ילה ברמת Gran Cruz
2012 - אות כבוד לאומי של ממשלת ליטא
הרב פנחס אליהו רוטנברג מפילץ (נכתב ביידיש ראטענבערג, היה מכונה רבי פינטשע), (תק"פ - תרס"ג) היה רבה של פילץ, שבפולין, אחיינו של מייסד חסידות גור, רבי יצחק מאיר אלתר.
נולד לרבי יעקב יוסף, (אחיו הצעיר של רבי יצחק מאיר), בערך בשנת תק"פ בעיר יאנוב, מחוז לובלין.
עוד בהיותו נער צעיר יצא שמו כילד חריף וכמתמיד גדול.
בהיותו כבן שש הביא אותו אביו לקבל ברכה מרבי שמחה בונם מפשיסחה שכבר לא ראה באותם ימים.
החסידים עברו לקבל ברכת שלום עליכם, וכשהגיע הילד לפניו, שאלו רבי בונם: ילד, מדוע אינך נותן לי שלום?
אמר הילד: אם הרבי לא רואה, כיצד הוא יודע הוא שלא נתתי לו שלום?
לעת זקנותו כשאיבד את ראיתו, תלה את סיבת הדבר בחוצפתו לרבי.
בהגיעו לפרקו נשא לאישה את דבורה בתו של רבי אליעזר פצנובסקי מפיעטרקוב, שהיה נקרא: 'פאטשינובער רב'.
(למרות שלא כיהן בפועל ברבנות, היה נקרא כך על שם אביו רבי שלמה, שהיה אב"ד פצאנוב).
היה סמוך על שולחן חותנו העשיר ונסע משם לקוצק.
היה קרוב מאוד לדודו החידושי הרי"מ ולמד אצלו גם לפני שנהיה לאדמו"ר.
נסע עמו לבקר את צדיקי אותו הדור ביניהם רבי ישראל פרידמן מרוז'ין.
היה בעת יציאת הנשמה של דודו שהתייחס אליו כאל בנו.
לאחר פטירתו נסע אל רבי חנוך הניך הכהן לוין מאלכסנדר, ולאחר פטירתו (בשנת תר"ל), הפך לחסיד של בנו של בן דודו השפת אמת אף שהיה צעיר ממנו בשנים רבות.
ביום שלישי של חול המועד פסח בשנת תרס"ג נפטר, ונקבר בעיר בה כיהן כרב במשך עשרים שנה.
שנים רבות לא הצליחו למצוא את קברו בבית הקברות בפילץ.
שנה אחת נסעה חבורה של חסידי גור ושוב חיפשו את הקבר, לאחר בירורים אצל תושבי המקום, אודות קברו של ה'ראבין', אמר להם אחד התושבים שהוא יודע היכן המקום ולקחם לשם.
המציבה שלו ושל זוגתו היו מונחים על מקום הקבר בצורה הפוכה.
המקומי הסביר שבזמן מלחמת העולם השנייה רצו התושבים להציל את הקברים מביזיון והפכו אותם על מנת שאף אחד לא יטרח לנגוע בם וכך זה נשאר.
משהפכו את המציבות נתגלה הכיתוב על מצבותיהם והחסידים הקימו מחדש את המציבות.
פנחס אפרתי (9 באפריל 1907 – 10 בינואר 1988) היה רופא פנימי, מנהל בית החולים ע"ש שוויצר בטבריה (1939–1949), מנהל המחלקה הפנימית בבית החולים בפרדס כ"ץ (1949-1952), פרופסור מן המניין לרפואה פנימית בבית הספר לרפואה באוניברסיטה העברית, מנהל מחלקה פנימית ב' במרכז רפואי קפלן, וחוקר בעל שם בינלאומי.
בנעוריו הצטרף לתנועת "החלוץ", ואת קבוצתו צירף לתנועת "השומר הצעיר" שהיה חבר בהנהגתה.
אפרתי למד רפואה באוניברסיטת קארל בפראג.
בתום לימודיו שירת בצבא הצ'כוסלובקי כרופא צבאי.
בשנת 1933 עלה אפרתי לארץ ישראל.
אפרתי הצטרף, על פי המלצתו של ד"ר חיים יסקי שניהל את בית החולים הדסה הר הצופים, לסגל המחלקה הפנימית בניהולו של ד"ר משה רחמילביץ'.
חבריו לתנועה עלו ארצה כגרעין, התיישבו בעין הקורא שליד ראשון לציון והמתינו למשבצת קרקע להתיישבות.
בשנת 1936 עלו חברי הגרעין על הקרקע והקימו את שער הגולן.
אפרתי עזב את ירושלים, שירת כרופא נודד בעמק יזרעאל.
בשנת 1939 פנו לאפרתי אנשי הוועד הלאומי והציעו לו לקבל את ניהול בית החולים על שם שוויצר בטבריה.
הוא קיבל את המינוי שהפך אותו למנהל בית החולים הצעיר ביותר בארץ ישראל.
אפרתי שהה בטבריה, שם חקר והפך לבר סמכא בנושא הכשת נחשים והטיפול בה.
בסוף 1949 עבר אפרתי לנהל את המחלקה הפנימית בבית החולים בפרדס כ"ץ.
בשנת 1952 הצטרף אפרתי לצוות המייסד של בית החולים ע"ש קפלן ברחובות.
לאחר הקמת בית החולים ניהל את המחלקה הפנימית במשך שנים רבות.
בנוסף, אפרתי הקים וניהל מעבדה למחלות דם בבית החולים קפלן: "המעבדה למורפולוגיה של הדם ולציטולוגיה", הקרויה על שמו, בה עבד כמעט עד יומו האחרון.
אפרתי שלט ב-13 שפות, כולל: הונגרית, סלובקית, רוסית, גרמנית, אנגלית, איטלקית וערבית.
שר הבריאות ישראל ברזילי הזמין אותו לכהן כמנהלו הכללי של משרד הבריאות, אך לא נענה.
בשנת 1954 קיבל אפרתי מינוי אקדמי כמרצה קליני מטעם הפקולטה לרפואה באוניברסיטה העברית.
היה זה המינוי האקדמי הראשון שניתן על ידי האוניברסיטה העברית לאקדמאי מחוץ לירושלים.
בשנת 1966 הועלה אפרתי לדרגת פרופסור חבר, ובשנת 1972 לפרופסור מן המנין.
כל אותן שנים היה חבר בסגל ההוראה של בית הספר לרפואה בירושלים.
בשנת 1967, לאחר שהפרופ' אנדרה דה-פריס הקים את בית הספר לרפואה בתל אביב, לעומת הגישה השלילית של הרופאים הפנימיים בהדסה לרעיון רפואת המשפחה, ראה פרופ' דה פריס, שעל מנת להקים בית ספר מודרני לרפואה יש צורך במחלקה לרפואת המשפחה.
עם הכרת המקצוע כנושא אקדמאי התעורר הצורך להכיר בו כמומחיות.
רוב הפרופסורים הפנימאים התנגדו, ופרופ' מקס פולק נאלץ לגייס את אפרתי, רופא כפרי בגליל, בעברו, שתמך במהלך.
מראשוני שופטי בית המשפט המחוזי בתל אביב.
מילא בחייו שורה של תפקידים ציבוריים בישראל.
אבישר נולד בקוריץ שבווהלין כפנחס שורצמן לאהרון שורצמן ולדבורה זיסל לבית בלובשטיין, אח ל-3 אחיות (אחת מהן פריידל (לימים שלומית)).
אביו, שהיה שומר מצוות קפדן, שימש כמלמד ושו"ב בכפר השכן קמינקה בו גרו כ-15 משפחות יהודיות.
אימו הייתה ליברלית ובעלת השכלה רחבה.
בילדותו למד בחדר ובמקביל הרחיב השכלתו, באופן עצמאי, מעיתונות וספרים וכן למד עברית.
בנעוריו היה בין מייסדי אגודת חובבי שפת עבר בקורץ וכן פעל לאיסוף תרומות לטובת ארגונים ציוניים.
לאחר מספר שנים עייף האב מהמרחק והמשפחה עברה לקמינקה אך מאחר שהכפר היה מחוץ לתחום המושב נאלצה המשפחה, לאחר כשנה וחצי, לחזור לקוריץ.
במהלך פעילותו היהודית/ציונית גמלה בליבו של אבישר ההחלטה לעלות לארץ ישראל.
מחשבה זו התחזקה מקריאת מכתבים שכתב דודו משה בלובשטיין שעלה ארצה ב-1907. כבר ב-1913 החל אבישר בהכנות לעלייה אולם הליכים ביורוקרטים עיכבו את קבלת הדרכון כשנה ורק ב-1914 הושלמו הסידורים.
ב-12 ביולי 1914 יצא אבישר מקוריץ, עבר באודסה וב-29 ביולי נחת בנמל יפו ולאחר מסע קצר הגיע לבית דודו משה בלובשטיין ברחובות.
תוכניתו של אבישר להגיע לירושלים כדי להתחיל ללמוד בבית המדרש למורים העברי התעכבה עקב פריצתה של מלחמת העולם הראשונה והמגבלות שהטילו הטורקים על תנועת הנוסעים אולם בסופו של דבר החל ללמוד כמתוכנן.
במהלך המלחמה שירת בצבא האימפריה העות'מאנית במהלך מלחמת העולם הראשונה.
לאחר כיבוש ארץ ישראל על ידי בריטניה, התגייס לגדוד ה-40 של קלעי המלך.
הוא למד בבית מדרש למורים בירושלים ולאחר מכן בבית הספר המנדטורי למשפטים.
משנת 1926 עבד כעורך דין בתל אביב ועסק בין השאר בפשיטות רגל.
היה פעיל באגודת עורכי הדין בתל אביב ואף היה יו"ר אגודת עורכי הדין בתל אביב.
כן היה חבר בית הדין לשכר דירה.
במקביל לימד בבית הספר הגבוה למשפט ולכלכלה והיה חבר אגודת שוחרי האוניברסיטה העברית בתל אביב.
ב-1 בספטמבר 1948 מונה לשופט בית המשפט המחוזי.
הוא כיהן, בין השאר, בבית הדין למניעת ספסרות וישב בדין במשפטם של פקידי מדינה שהואשמו בקבלת שוחד.
במאי 1949 מונה ליו"ר הוועדה העליונה לבחינת פיטורי פקידים ושוטרים של ממשלת המנדט.
בסוף 1949 ותחילת 1950 הוא ישב בדין בתביעת הדיבה נגד אברהם גורלי על דבריו נגד היועץ המשפטי לממשלה.
אבישר קבע שגורלי אשם בדין, אך הכרעת הדין נהפכה בערעור לבית המשפט העליון.
לאחר פרישתו לפנסיה ישב בוועדת עררים על פי חוק הפיצויים לנפגעי הנאצים, היה יו"ר המועצה להנצחת החייל ויושב ראש בית הגדודים.
אבישר נישא ב-1923 לפועה ניידיק.
בנו נהרג בקרב על משטרת צמח במהלך מלחמת העצמאות.
בעקבות אירוע זה שינה פנחס את שם משפחתו לאבישר.
נפטר במרץ 1974 ונקבר בבית העלמין קריית שאול.
מייסדה ומנהלה של "מקהלת מלכות".
ביכלר נולד וגדל בירושלים, למשה ובלה.
למד בת"ת ערלוי בירושלים, ישיבה קטנה – סאדיגורה, ישיבה גדולה – ישיבת חיי משה.
ביכלר משתייך לחסידות סאדיגורה, מקורב לאדמו"ר מסאדיגורה בבני ברק, שם משמש גם כמלחין חצר החסידות ומנצח המקהלה שלה.
במקביל לעבודתו כמוזיקאי, ביכלר הוא סופר מזה שנים רבות.
כ-8 שנים מגיש את המדור "כנגן המנגן" בעיתון "המבשר", שעוסק בחקר הנגינה החסידית ובאקטואליה מוזיקלית בת זמננו.
במקביל, הוא כותב בשמות עט אחרים בעיתון "המבשר" בכתבות שאינן מוזיקליות.
מאז הקמת המגזין החודשי של רדיו "קול פליי" באוגוסט 2020 כותב בו ביכלר טור קבוע.
במאי 2013 הקים ביכלר את מקהלת מלכות.
בספטמבר 2017 זכה השיר "ניגון באבוב", שהפיק ביכלר והשתתפה בו מקהלת מלכות, בתואר "שיר השנה" במצעד המוזיקה השנתי של האתר JDN שערך מבקר המוזיקה שלמה זינגר.
הקליפ "קידוש" שהוציאו ביכלר ומקהלת "מלכות" עם הזמר עקיבא גרומן זכה בתואר "קליפ השנה" במצעד המוזיקה של מגזין "קול פליי" בספטמבר 2021.
בשנת 2020 ביכלר עיבד וניצח על רבים מאירועי סיומי הש"ס שנערכו באותה שנה בישראל ומחוצה לה.
ביולי 2024 הוציאה מקהלת מלכות את קליפ הסולו הראשון של ביכלר - "שיויתי השם", אותו גם הלחין.
הזמר השיר קובי גרינבוים שכוייח דודי קאליש ויהי בישורון מלך זאנוויל ויינברגר שערי שמים יוסל לייפער מסלסלים מוטי ויזל עננו רחום וחנון
אלבומים שעיבד או הפיק מוזיקלית
אותך אבקש – של הזמר משולם גרינברגר
מן השמים – של הזמר זאנוויל ויינברגר
סדרת חבריא – של האחים ניילנדר
אשיחה – ניגוני חסידי צאנז
א שבת טיש אין שומרי אמונים – ניגוני חסידות שומרי אמונים
אלבומי "לחיים" של הרב יוסף משה כהנא
לחיים טיש – פורים ישיביש
הרב אברהם פנחס ברייער (נולד ב-21 ביוני 1976, כ"ג בסיוון ה'תשל"ו) הוא איש חינוך ומלחין חרדי-חסידי ישראלי.
כמה מהשירים שהלחין הפכו ללהיטים וזכו להצלחה יוצאת דופן במוזיקה החסידית.
הבולטים שבהם הם "הנני בידך" שביצע הזמר אברהם פריד ו-"השבעתי אתכם" שבוצע בגרסאות רבות, שהגיעו שניהם למקומות גבוהים במצעדי העשור של ערוצי הרדיו החרדים.
ברייער, חסיד בעלזא, נולד לרב יוסף צבי ברייער, ראש ישיבת בעלזא בבית חלקיה.
ברייער עוסק בחינוך למעלה מעשרים וחמש שנים.
שימש כר"מ בישיבת בעלזא בראשות אביו, עד לפרישתו בשנת 2014. מעביר הרצאות וסדנאות בנושא חינוך וכותב טור ייעוץ שבועי במגזין מרווה לצמא, ובשבועון במה.
משמש כמרצה במכון אחיה למורים וכמנחה הורים בארגון דרך הבית.
כתב מספר ספרים העוסקים בחינוך, בהם "לגדל – פרקי חינוך להורים ולמחנכים", "להתבונן – פרקי הדרכה והתבוננות בדרך העולה", "להתענג – בין כותלי הישיבה" ו-"להצמיח – פרקי חינוך וצמיחה להורים ולמחנכים".
בנו הוא יהודה ברייער בעלים של בית המכירות תפארת ומגדולי האספנים בציבור החרדי.
+הזמרהשיראברהם פרידהנני בידך–השבעתיפנחס ברייערהגלה נאישראל ורדיגרמשכנו, תאירדודי קאלישהושיענו
הרב פנחס ברנר (נולד ב-1931) הוא הרב הראשי האשכנזי של קראקס, ונצואלה, החל משנת 1967.
בגיל ארבע היגר עם משפחתו לפרו, שם שימש אביו כרב ראשי.
הוא קיבל תואר ראשון באמנויות והסמכה לרבנות מישיבה יוניברסיטי, וסיים תואר שני באוניברסיטת קולומביה.
ברנר קיבל תואר דוקטור לשם כבוד מאוניברסיטת בר-אילן.
בשנות ה־60 כיהן ברנר כרב בקווינס, ניו יורק.
בשנת 1967 מונה ברנר לרב הראשי האשכנזי של קראקס.
באוגוסט 2019, נשיא ונצואלה, חואן גואידו, מינה את ברנר לשליח הרשמי לישראל, למרות שלשתי המדינות אין יחסים דיפלומטיים.
ברנר הוא נשיא ועדת הקשרים בין כנסיות ובתי כנסת בוונצואלה וחבר בוועד המנהל של אוניברסיטת בר-אילן.
רבי פנחס ביליצר (בכתיב שנהג בזמנו: בילליטצער; נפטר בא' באלול ה'תרע"ג, 1913) היה רב הונגרי, מרא דאתרא ואב בית דין בסרנץ'.
נולד בשנת ה'תר"כ בסרנץ' לרבי עמרם ישי ולשפרה, בתו של שמעון היימן מאונגוואר.
מגיל 5 עד גיל 18 למד אצל סבו רבי יצחק אייזיק הלוי ביליצר ולאחר מכן נסע ללמוד בישיבת אונגוור אצל רבי חיים צבי מנהיימר (מחבר ספר 'עין הבדולח' ותלמיד החתם סופר) ומהרב שלמה גאנצפריד (מחבר ספר קיצור שולחן ערוך).
בשנת ה'תר"מ נישא לרחל לאה, בתו של לוי יצחק אסטרייכר ממונקטש.
להם נולדו חמישה בנים וארבע בנות.
לאחר פטירת אביו בשנת ה'תרמ"ט מילא את מקומו ברבנות סרנץ'.
נפטר א' אלול, ה'תרע"ג בהיותו בגיל 53 בסרנץ'.
חתנו רבי מנחם פולק מילא את מקומו ברבנות סרנץ'.
בנו, רבי יהונתן בנימין, (חתנו של רבי יהודה קרויס אב"ד לקנבך).
בנו, רבי ברוך אב"ד בניו יורק (חתנו של רבי דוד דאנאטה מירושלים).
בנו, רבי יצחק אייזיק, (חתנו של רבי עזריאל מענצער מטעמעשוואר).
בנו, רבי אפרים, דומ"ץ בעטלאהן, (חתנו של רבי יהודה ל"ש אב"ד ק"ק עטלהאן).
ביתו אסתר - חתנו, הרב אשר אנשיל יהודה מילר, אב בית דין ק"ק פעטראזשעני מחבר ספר שמן אשר.
בתו, יהודית - חתנו וממלא מקומו ברבנות סרנץ' ר' מנחם סג"ל פאללאק, אב"ד סרנץ' ובסוף ימיו בניו יורק, מחבר ספר 'חלק לוי'.
בתו, חיה נישאה לבית משפחת פנדריך.
בתו, מרים נישאה לבית משפחת 'שיק'.
אחותו, עמליה מלכה, אמו של רב דוקטור שמואל למברגר.
לאחר פטירתו נדפסו דבר תורתו בידי חתנו, רבי אשר אנשיל מילר בספר גבעת פנחס.
בספר מופיעות דרשות על התנ"ך ופרשת השבוע וחידושי הלכה וש"ס.
בראש הספר הוסיף רבי אשר אנשיל את תולדות חייו של חמיו.
בראשית הספר מופיעים גם מכתבי בני המחבר לרגל הוצאת הספר ובהם הערות תורניות על הנכתב בו.
חידושי תורה רבים ממנו נדפסו גם בכתבי עת ובקבצים התורניים.
פנחס בוריסוב (פייבל בוריסוביץ בוריסוב, ביידיש: באריסאוו, ברוסית: Павел Борисович Борисов; 1850 – 6 ביולי 1904) היה זמר אופרה יהודי-רוסי, בריטון, ומורה לפיתוח קול.
שמו האמיתי היה וייסביין (Вайсбен).
בוריסוב נולד בשנת 1850 באודסה, אז חלק מהאימפריה הרוסית.
לאביו ברוך, בשנת 1876 סיים את לימודיו בקונסרבטוריון של סנקט פטרבורג, בכיתתו של ג'ובאני קורסי.
נישא לבתו של החזן המפורסם באודסה יהושע אברס.
הופיע בערים רבות ברחבי האימפריה הרוסית, בהן חרקוב, קייב ואודסה, וכן מחוץ לרוסיה – באנגליה ובאיטליה.
בין השנים 1882–1893 שימש כ"בריטון הראשי" של תיאטרון בולשוי במוסקבה.
ולא הסכים להמיר את דתו לנצרות על אף ההפצרות והלחץ שהופעל עליו.
הוא ניחן בקול עז ורחב טווח, ושר תפקידים מרכזיים כמו:
נֶלוּסקו ב"האפריקנית" מאת ג'אקומו מאיירבר
מָזֶפָּה באופרה מזפה של צ'ייקובסקי
תפקיד השטן באופרה תמרה מאת בוריס פיטינגוף-שֶל – תפקיד שבוריסוב היה מבצעו היחיד
משנת 1894 התגורר באודסה והתמקד בהוראת שירה.
והיה מורה להחזן המפורסם נחום וילקומירסקי.
בשנים 1898–1899 חזר להופיע בתיאטרון בולשוי.
בוריסוב נפטר ב־6 ביולי 1904 באודסה.
והחזן זלמן רזומני שר בהלוייתו.
הוא היה קבור תחילה בבית הקברות היהודי הישן באודסה, אך בשנת 1933, כאשר השלטונות הרסו את בית הקברות היהודי, הם העבירו את קברו בשלמותו עם קברים נוספים לבית עלמין נוצרי.
פנחס פיליפ היט (1888 – 8 בנובמבר 1949) היה אדריכל תל אביבי שתכנן מבנים רבים בעיר.
פנחס היט נולד בעיר לבוב שבגליציה, בנו של הרמן צבי היט, צייר.
הוא למד בתיכון בעירו, ולאחר מכן המשיך ללימודי אדריכלות בפוליטכניון בצ'רנוביץ.
בשנת 1925 הגיע היט לארץ ישראל לראשונה, כאורח האוניברסיטה העברית בירושלים, לרגל פתיחתה.
באונייה שבה הגיע לארץ הכיר את אשתו לעתיד, חוה פיגובסקי, שלה נישא בשנת 1927. תקופה קצרה הוא התגורר בירושלים, אך עם ביקורו בתל אביב, התאהב בה והחליט לקבוע בה את ביתו.
לאחר שחזר לפולין וסיים שם את כל עסקיו שב לארץ, התחתן, ופתח את משרדו ברחוב נחמני 23.
בארץ עבד היט עם האדריכל ברַטלֶר, חברו לספסל הלימודים מלבוב.
הוא תכנן בתים רבים בתל אביב, כגון בית העוגן, ורבים מבתיו הם בלב העיר, בשדרות רוטשילד וסביבותיהם.
היט לקח חלק חשוב בתכנון העיר הלבנה של תל אביב שזכתה להיחשב לאתר מורשת עולמי.
שבעים שנה אחרי בנייתו, רבים מבתים אלה מוגדרים כבתים לשימור ומוצגים בסיורים ארכיטקטוניים באזור.
את בתיו הראשונים בנה בסגנון אקלקטי, ובהמשך עבר לתכנן בתים בסגנון בינלאומי.
ב-1928 תכנן את יריד המזרח במקום שבו עומדת כיום התחנה המרכזית הישנה.
הוא שימש גם כאדריכל העיר של עיריית תל אביב.
מחוץ לתל אביב היט בנה, למשל, את בית הכנסת הגדול במושבה מזכרת בתיה.
היט היה חבר בארגון הבונים החופשיים.
היט נפטר בשנת 1949, בגיל 61. נקבר בבית העלמין נחלת יצחק.
ביתן "יריד המזרח" (נמצא במקום שבו קיימת עכשיו התחנה המרכזית הישנה של תל אביב)
בית מגורים ברחוב גאולה מספר 45 בתל אביב
בית מגורים ברחוב ביאליק מספר 9 בתל אביב (הבית שבו התגורר רופא העיניים ד"ר אפרים סיני).
בית מירנבורגה (1935 או 1936), ברחוב חובבי ציון 65 בתל אביב
פנחס מרדכי גְרָיֶיבְסקי (לעיתים נכתב גראייבסקי; בכתיב יידי: גראיעווסקי; 13 במרץ 1873, י"ד באדר תרל"ג - 12 במרץ 1941, י"ג באדר תש"א) היה סופר ומתעד חיי היהודים בירושלים.
גרייבסקי נולד וחי בירושלים כל חייו.
התחנך בישיבת עץ חיים אצל רבי משה כהנוב.
אביו, רבי צבי, היה ממשפחת רבנים וקודם שעלה לארץ לישראל שימש דיין ומורה הוראה בעיר סלונים.
לאחר נישואיו, המשיך ללמוד תלמוד ופוסקים והיה מקורב לרבי שמואל סלנט, רבה של ירושלים.
בשנת תרנ"ג נעשה לפי בקשת רבי שמואל מסלנט עוזרו של יחיאל מיכל פינס בהנהלת בית החולים ביקור חולים, בו עבד קרוב ל-43 שנים.
בשנת תרנ"ה הצטרף לאגודה הירושלמית של בני היישוב הישן בשם "ישוב ארץ הקודש", שנוסדה במגמה להכשיר בחורי ישיבות לעבודה חקלאית ולעזור להם להתיישב על הקרקע.
היה גם חבר בני ברית ומנאמני המזרחי בירושלים.
לרעיון יישוב הארץ תרם גם מפרי עטו במאמרים ומחקרים בעיתוני הארץ וחוץ-לארץ ובספר בשם "חיבת ציון".
עד שנת 1932 התגורר בעיר העתיקה, ומשנה זו ועד למותו התגורר בשכונת ימין משה.
נינו הוא ההיסטוריון פרופסור אייל בן אליהו.
מ-1893 החל ללקט תעודות היסטוריות, זיכרונות אישיים ותולדות משפחות מפורסמות ביישוב הישן, ופרסם מספר רב של פרסומים המכסים היסטוריה מפורטת של היישוב היהודי בירושלים.
בתחילת עבודתו פרסם מאמרים קצרים, שמספרם מגיע למאות, על אישי ירושלים, עליהם חתם בשמו או בכינויים: הגפ"ן, פנ"ג בן יאיר, בן שמעי, אבו הירש ופנחס בן יאיר.
מתרפ"ג ואילך החל נוקט בשיטה חדשה, מחשש שמא יאבד החומר היקר בעיתונים, והתחיל להדפיסו בחוברות מיוחדות.
במשך השנים הספיק להוציא למעלה מ-170 חוברות, המתחלקות לסדרות שונות:
"מגנזי ירושלים" - הגדולה בין הסדרות.
סדרה הכפולה (58 חוברות) העוסקת באישים ומאורעות, תולדות בתי כנסת ובנייני ציבור, זכרונות וכתבי אמנה, אגרות ושטרות, חרמות והמלצות, מכתבים מאנשי שם, פירמאנים מלכותיים של השלטונות הטורקיים ותעודות ממינים שונים.
"אבני זיכרון" - כוללת כתבות וציונים על קירות מוסדות תורה או הקדשים, ועל מצבות.
"בנות ציון וירושלים" - סדרה בת שמונה חוברות, מספרת על פעולות צדקה וסעד של נשים עסקניות בירושלים.
"רכושנו הרוחני בירושלים" - מונה את מוסדות התורה והסעד בירושלים, תולדותיהם ומצבם.
"זיכרון לחובבים הראשונים" - סדרה רבת חוברות (למעלה מ-20) העוסקת בבוני היישוב הישן, בתוכם נמנים מרחיבי תחומה של ירושלים, בוני השכונות מחוץ לחומה, מייסדי פתח תקווה הירושלמיים ועוזריהם.
בסדרה זו נכללות גם חוברות על אישים היסטוריים כמו "רמב"ן וירושלים" (4 חוברות), "רבינו עובדיה מברטנורא" ו"תפארת ישראל בארץ ישראל" על רבי ישראל משקלוב.
גם אירועים ועניינים מיוחדים זכו לחוברות, כגון "הארבה בארץ ישראל", "גרי צדק בירושלים", "המלחמה במיסיון", "בתי הדפוס בירושלים", "החרש והמסגר בירושלים" ועוד.
כמו כן הקדיש חוברות למשפחות ירושלמיות ותיקות.
את החומר אסף מתוך ארכיונים של יחידים ומוסדות, עיתונים עתיקים וחוברות בלות, כרוזים וגילויי דעת, ומפי עדי ראייה ושמיעה.
בנוסף, כתב הספדים על רבנים ואישי ציבור בירושלים, שיצאו הן כחוברות ייעודיות והן כמאמרים בעיתונות.
גרייבסקי היה מקורב הן לרבני היישוב הישן והן לראשי הציונות ואנשי רוח כחיים נחמן ביאליק, אליעזר בן-יהודה והרב קוק.
בשכונת גבעת שאול בירושלים נקרא רחוב על שמו.
זיכרון לחובבים הראשונים וטובי עסקני הציבור שבירושלים, ירושלם: דפוס צוקרמן, תרפ"ז - תרפ"ט
מגנזי העבר: שתי תעודות היסטוריות לתולדות היישוב היהודי בצפת משנות שע"ב-תקל"ח, ירושלם, דפוס העברי, תרפ"ט
מגנזי קדם: תעודות ומקורות מתוך כתבי פנחס בן צבי גרייבסקי, ערך יצחק בק ; התקין והשלים משה שרון.
מגנזי ירושלים - סדרת חוברות בעריכתו
בנות ציון וירושלים, הוצאת יד בן צבי, 2000 - על נשות המעשה של ירושלים
אבני זיכרון, ירושלים, דפוס צוקרמן, תרפ"ח - תרצ"ב - העתקת הכתובות ממצבות ואבני זיכרון והקדש בירושלים ומצבות מבתי העלמין שונים ברחבי הארץ
אמת מארץ תצמח - סדרת חוברות תרנ"ד - תרנ"ו
החרש והמסגר בירושלם: ספר זיכרון להאומנים, בתי המלאכה וחרשת המעשה הראשונים בירושלים מזמן התחלת היישוב של עדת האשכנזים, ירושלם, תר"ץ
ספר היישוב, ירושלים, דפוס סלומון, תרצ"ט.
נכתב במלאת שמונים שנה ליישוב הירושלמי מחוץ לחומת העיר העתיקה, ועוסק בתולדותיהן ומצבן של שכונות ירושלים לדורותיהן.
בית החולים הכללי בקור חולים, סדר החגיגה להנחת אבן הפנה להבניין החדש בקור חולים האספיטאל בתוככי ירושלם
מכתבים מארץ ישראל- ספר באידית.
הרב פנחס הלוי איש הורוויץ (ה'תצ"א - ד' תמוז ה'תקס"ה; 1731–1805), היה רבה של פרנקפורט דמיין ומתלמידי המגיד ממזריטש.
נודע בכינוי בעל ההפלאה על שם חיבורו.
אחיו היה רבי שמואל שמעלקא הורוויץ מניקלשבורג.
תלמידו המפורסם היה רבי משה סופר, ה"חתם סופר".
פנחס הורוביץ נולד בשנת תצ"א (1731) בעיר צ'ורטקוב שבגליציה למלכה ולרבי צבי הירש הורוביץ, בנם של לאה ור' מאיר הלוי הורוויץ מטיקטין (המכונה המהר"ם מטיקטין) נצר למשפחת רבנים מיוחסת.
אביו, אשר שימש כרב העיר והיה מפורסם כגדול בתורה, היה מורו הראשון, כמו שהעיד בפתח חיבורו הראשון "שבת אחים": "כי תחילת לימודי הייתי משתעשע על ברכי אבי...
והוא אשר פתח לי אוזן לשמוע בלימודים".
לאחר נישואיו לבתו של רבי יואל הלפרין למד כשנה אצל אחיו, רבי נחום, ובעקבות התמנותו של זה לאב"ד המשיך ללמוד עם אחיו רבי שמעלקא.
את הקשר המיוחד שנוצר ביניהם באותם ימים תיאר כ"קשר של עבותות אהבה רבה ועזה מאוד, נפשי קשורה בנפשו...
להיות נוחים זה לזה באהבה נפלאה כאהבת דוד ויהונתן, וללמוד הש"ס ופוסקים לעמוד על שורשי הדת, אמיתה של תורה ויסודותיה".
את רוב חידושיו שנדפסו אחר כך כתב בתקופה זו.
שני האחים שהו אף אצל המגיד ממזריטש, שם הכיר ר' פנחס את בעל התניא ונתן לו הסכמה על שולחן ערוך הרב.
מאוחר יותר "מחמת סיבת הזמנים" כנראה עקב התמנותם של האחים כרבנים בעיירות שונות "נתפרדה החבילה" וכל אחד מהם המשיך לדרכו.
תחילה התמנה הרב פנחס כרב העיירה ויטקוב בפולין (מחוז טרנופול) ובהמשך עבר ללכוביץ' בליטא.
בשנת תקל"ב, עבר ממזרח אירופה למערבה והתמנה לרב קהילת פרנקפורט דמיין שבגרמניה, אחת הקהילות הוותיקות והחשובות באירופה באותה עת.
המסורת המקובלת קושרת את מינויו לרב בקהילה זו להימנעותו ממעורבות בפרשת הגט מקליווא.
בתפקיד רבה של פרנקפורט שימש 33 שנים עד לפטירתו.
מלבד תפקידו כרב העיר עמד גם בראש ישיבה גדולה והעמיד תלמידים רבים, ביניהם תלמידו המפורסם רבי משה סופר, ה"חת"ם סופר".
גם בהיותו בעיר הגרמנית הרחוקה מהחסידות וממנהגיה לא נמנע מלהתפלל בנוסח החסידי, אם כי עשה זאת בצנעה ללא פרסום.
הוא נמנע מלהנהיג עדה חסידית בגלוי כשאר חבריו תלמידי המגיד ממזריטש, או אפילו לדרוש לתלמידיו מספר הזוהר ומנסתרות התורה.
נראה שהתנהגות מתונה זו הביאה לכך שהיה "חביב בעיני כל בני עירו", בניגוד ליחס אליו זכה אחיו רבי שמעלקא בניקלשבורג "שכמה רבנים עמדו לו לשטן ויחרחרו ריב עמו ויעטו כמעיל קנאה על התנהגותו בחסידות יתירה וכדומה".
בזמן כהונתו בפרנקפורט החלה להופיע בעיר תנועת ההשכלה בראשותו של משה מנדלסון.
בעקבות פרסום חיבורו של מנדלסון על התורה נשא דרשה חריפה בבית הכנסת המרכזי של העיר כנגד מנדלסון וספרו.
תוכנה של הדרשה שנאמרה בערב ראש חודש תמוז תקמ"ב (1782) הודפס תחת השם "תוכחת מוסר".
במסגרת מאבקו יצא נגד פתיחת בית ספר בפרנקפורט ברוח תנועת ההשכלה והתנגד לכל שינוי במנהגים המקובלים.
לעת זקנה, עקב מחלת הקטראקט, איבד את מאור עיניו, "והיה קורא על עצמו כחשיכה כאורה, לומר שמעת שחשך מאור עיניו שכלו אור בעדו".
בד' בתמוז ה'תקס"ה (1805) נפטר הרב פנחס הורוביץ ונטמן בבית הקברות בפרנקפורט.
בפנקס הקהילה של פרנקפורט נכתב עליו: "בשלושים ושלוש שנות כהונתו שאף ללא לאות להיות לברכה ושלום לסביבתו ככל אשר השיגה ידו".
בספר הזיכרון של הקהילה הופיעו הדברים הבאים: "על זאת דוה לבנו, עינינו יורדים דמעה מאין הפוגות שנלקח ארון אלקים ארון הקודש...
הרב הגאון הגדול המפורסם בכל קצות הארץ בחסידות בחריפות ובבקיאות נר ישראל מהור"ר פנחס בן מוהר"ר צבי הלוי איש הורוויץ...
ומי שאמר למלאך הרף ידיך יסיר מעלינו ומעל כל בית ישראל חרון אפו ובילע המות לנצח אמן".
לרב הורוביץ היו ארבעה ילדים: הרב צבי הירש, הרב מאיר יעקב (נפטר בצעירותו, היה חתנו של רבי שאול מאמסטרדם), מרים ומלכה (נפטרה בצעירותה).
את מקומו ברבנות העיר מילא בנו, רבי צבי הירש הלוי הורוויץ, מחבר הספרים "מחנה לוי" ו"לחמי תודה" שהמשיך את מלחמתו של אביו בתנועת ההשכלה.
אחיינו של רבי פנחס הורוויץ - הוא רבי צבי יהושע הורוביץ אב"ד טרייביטש, בן אחיו רבי שמואל שמעלקא הורוביץ, היה חתנו.
איידל אחותו של רבי פנחס הלוי הורוויץ הייתה נשואה לר' משה יהושע אב"ד ראביטש, בנו של ר' יעקב אב"ד לוצק מחבר הספר "כֹּכב יעקב".
בקרב כותבי תולדותיו של בעל ההפלאה קיימת מחלוקת בשאלת זיקתו אל החסידות.
במסורת החסידית מתוארת קרבתו להמגיד ממזריטש ולהווי בית מדרשו, ואף נקשרו בו אגדות רבות.
בין היתר סופר כי הוא ואחיו, רבי שמעלקא מניקלשבורג, קיבלו בו-זמנית כתבי רבנות מפרנקפורט ומניקלשבורג, והמגיד הכריע: "רבה של ניקלשבורג ייכנס ראשון כי הוא הגדול".
מסורות נוספות טוענות כי בעל ההפלאה שילב בספריו פירושים מפי המגיד, אולם המדפיסים או בנו רבי צבי הירש השמיטו את שמו, למעט מקום אחד שבו נזכר "הה"מ" – כינוי השייך למגיד משנה אך הושאל גם למגיד ממזריטש.
על פי עדויות מן התקופה, מי שקרב את שני האחים לחוג המגיד היה רבי אברהם מקאליסק, שהביאם לבית רבו, שם שהו תקופה מסוימת והתקבלו כתלמידיו.
בני המחבר בשולחן ערוך הרב הזכירו בהקדמה את בואם של שני האחים – "הני צנתרי דדהבא שבת אחים גם יחד" – "טרם נסיעתם על כיסא הרבנות למדינת אשכנז לקה"ק נ"ש וק"ק פ"פ-דמיין".
בין הנימוקים שהובאו להוכחת השתייכותו לחוגי החסידות:
קטעים בספריו מקבילים לדברי חסידות מן הדורות השני והשלישי.
לא אחת כתב "שמעתי", ותוכן הדברים מקביל לכתבי תלמידי הבעש"ט והמגיד.
עוד נטען שבכמה מקומות ציין "הה"מ".
בספר פנים יפות לפרשת בשלח נזכר "הה"מ"; נטען כי פירוש זה קיים גם בספרי המגיד ממזריטש.
רבי עוזיאל מייזליש מביא פירושים בשמו בספרו על מגילת איכה, ואחיו, שהדפיס את ספריו, מנהו יחד עם רבי שמעלקא, רבי זושא ורבי אלימלך מליז'נסק כתלמידי המגיד.
חתנו, רבי אברהם חיים מזלוטשוב, הזכיר מפורשות את לימודו אצל המגיד.
נרשמו קשרים עם דמויות חסידיות בולטות: המגיד מקוז'ניץ, רבי אברהם מקאליסק, ורבי שניאור זלמן מלאדי, שפנה אליו במכתב בענייני רדיפות החסידים.
עדויות מתארות כי בפרנקפורט נהג להתפלל בנוסח האר"י במניין מצומצם; עם זאת נמנע מהנהגת עדה חסידית גלויה ומדרשנות בפנימיות התורה בפרהסיה.
במכתב של רבי יוסף שטיינהארט לנודע ביהודה נזכרו "חסידים מדומים" בפרנקפורט; יש שייחסו זאת לרקע הופעת החסידות בעיר.
עוד הוזכר שנשלח קונטרס זמיר עריצים וחרבות צורים להזהיר מפניהם..
לפי מקורות בני הזמן, ההפלאה ניצל את מעמדו וקשריו להגן על צדיקים שנרדפו בשל השתייכותם לחסידות, אף שנקט דרך מתונה וזהירה ביחסיה עם הקהילה המקומית.
כמו כן נזכר מכתבו של בעל התניא אל ההפלאה לאחר שחרורו מפטרבורג, שבו הפליג בכינויי כבוד ותיאר היכרות משותפת מימי הישיבה בחוג המגיד.
מנגד, חוקרים ובהם הרב דוד קמנצקי חלקו על מסורות אלו.
לשיטתם, אף שההפלאה שהה תקופה בחוג המגיד ושמר על קשר עם תלמידים מסוימים, לא היה לחלק מן התנועה החסידית ולא שילב מתורתה בחיבוריו; מנהגי חסידות נותרו אצלו בצנעה ולא בפרהסיה.
הסיפור על חלוקת הרבנויות, מאחר שתהליכי הבחירה מתוארים בפנקסי הקהילות, ומשרת הרבנות בניקלשבורג התפנתה רק לאחר שכיהן בפרנקפורט;
הטענה להשמטת שמו של המגיד מן הספרים, מאחר שאין לכך זכר בכתבי היד, והמדפיסים לא נודעו כמתנגדי חסידות;
אותנטיות המכתב המיוחס לבעל התניא, בשל קשיים כרונולוגיים ותוכניים (זהות בניו באותה עת, תיאור מניין פרטי במזריטש שלא נזכר במקורות אחרים, יחס להגאון מווילנה חריף מן המקובל, אזכור מעמדו של ר' משה מייזלש ועוד).
מקורות בני התקופה אינם אחידים.
רבי אלעזר לעוו העיד כי ההפלאה לא נחשב חסיד מובהק, ונכדו של בעל ההפלאה, רבי צבי יחזקאל מיכלסון, כתב כי בשונה מאחיו רבי שמעלקא, שזכה להתנגדות בשל מנהגיו החסידיים, ההפלאה התקבל באהדה בקרב גאוני אשכנז בזכות הצנעת מנהגיו והימנעותו מהבלטתם.
לספריו קרא בשם כולל "הפלאה" אשר מורכב מראשי התיבות של שמו: הקטן פנחס הלוי איש הורוויץ.
מלבד זאת נתן לכל חלק גם שם פרטי.
כתובה - על מסכת כתובות (חלק א').
המִקְנָה - על מסכת קידושין (חלק ב').
המקנה - קונטרס אחרון - על שולחן ערוך אבן העזר.
פנים יפות - על התורה (חלק ג').
הודפס לראשונה לאחר פטירתו על ידי רבי אפרים זלמן מרגליות.
נתיבות לשבת - על שו"ע חלק אבן העזר (חלק מהספר "שבת אחים").
הודפס לאחר פטירתו על ידי נכדו.