tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
ב-16 ביולי 2018, אנטואן הודיעה שהיא עוזבת את "בית חולים כללי".
בשנת 2019, אנטואן עשתה היסטוריה כאישה הקנדית השחורה הראשונה שכיכבה בתפקיד ראשי בסדרת דרמה קנדית כשהיא גילמה את עורכת הדין מרסי דיגס בסדרת הדרמה "דיגסטאון" של CBC.
הסדרה הסתיימה בשנת 2022, לאחר 4 עונות.
בשנה שלאחר מכן, אנטואן גילמה תפקיד חוזר בסדרת הטלוויזיה של נטפליקס, "ג'יני וג'ורג'יה", וכיכבה לצד אמנדה סייפריד בסרט הדרמה "שבע רעלות" בבימויו של אטום אגויאן.
בנוסף באותה שנה, היא כיכבה במותחן על שינויי אקלים "כל האבודים" בבימויה של מקנזי דונלדסון.
בשנת 2024 היא כיכבה בסדרת הדרמה " תוכנית ב'" של רשת CBC העוסקת במסע בזמן.
אנטואן היא אם לשני בנים, היא מתגוררת בלוס אנג'לס, קליפורניה שבארצות הברית.
שנהפרויקטתפקיד הערות 1996 ברזי אהבה סרט קצר 1999 דמיינו את זה 2021 בועט בדם ונסה 2023 שבע רעלות רייצ'ל הילד מוול סטריט סימבה 2024 כל האבודים פני
+שנהמסגרתקטגוריהעבודה מועמדתתוצאהסימוכין1995פרסי ההישגים השחוריםהמופיעה המצטיינתוינזה אנטואן2020פרסי ACTRAהשחקנית הטובה ביותר בתפקיד ראשידיגסטאוןפרסי נובה סקוטיהההופעה הטובה ביותר2021פרסי ACTRAפרסי המסך הקנדיםהשחקנית הטובה ביותר בתפקיד דרמטי מוביל2022פרסי ACTRAההופעה הטובה ביותר
מועדון הכדורסל וינה הוא מועדון כדורסל אוסטרי מהבירה וינה המשחק בליגת העל האוסטרית בכדורסל וב.
המועדון נוסד בשנת 2001 כבאסקט קלאבס וינה, וב-2010 הוקם מחדש בשם מועדון הכדורסל וינה בליגת העל האוסטרית בכדורסל.
הקבוצה זכתה באליפות הראשונה שלה בעונת 2012/13, כשגברה 3–2 על אוברוורט גאנרס בסדרת הגמר.
בעונת 2013/14 שיחקה ביורוצ'לנג', אך הודחה בשלב הבתים.
בעונת 2014/15 שוב עלתה וינה לגמר הליגה האוסטרית, אך הפסידה 1–3 לגיסינג.
ב-2022 זכתה הקבוצה בדאבל של אליפות וגביע, לאחר שניצחה את סוואנס גמונדן 3–1 בסדרת גמר הליגה ואת אוברוורט 92–70 בגמר הגביע.
גם בעונה הבאה העפילה וינה לגמר הליגה, אך הפעם הפסידה לגמונדן 1–3.
ב-8 ביולי 2025 הוכרז כי הקבוצה תתמודד ב בעונת בעקבות הרחבתה ל-18 קבוצות, ותהפוך לקבוצה האוסטרית הראשונה שמתמודדת בליגה.
וינוהרדי (בצ'כית: Vinohrady) הוא רובע בפראג.
וינוהרדי שוכנת במחוזות העירוניים והמנהליים של פראג 2 (החלק המערבי), פראג 3 (החלק הצפון-מזרחי) ופראג 10 (החלק הדרום-מזרחי), חלקים קטנים גם מפראג 1 (האופרה הממלכתית של פראג והאספה הפדרלית של צ'כוסלובקיה) ופראג 4 (ליד נוסלה).
עד שנת 1960 נקרא הרובע Královské Vinohrady (קרלובסקה וינוהרדי, כלומר "הכרמים המלכותיים") שכן על פני האזור השתרעו בעבר כרמים, החל מהמאה ה-14, כשהיה חלק מממלכת בוהמיה.
בין השנים 1788–1867 כונה הרובע ויניצ'נה הורי (הרי הכרם).
החל מ-1867 ועד 1968, כונה קרלובסקה וינוהרדי ("הכרמים המלכותיים").
בשנת 1875 חולק הרובע לשניים ולבסוף חלק I של הרובע שונה לרובע ז'יז'קוב ואילו חלק II שמר על השם קרלובסקה וינוהרדי.
בשנת 1922, הפך הרובע לחלק ממחוז XII של פראג.
חלקה ההיסטורי של תחנת הרכבת המרכזית של פראג (שהושקה בשנת 1871 כתחנת פרנץ יוזף הראשון) ממוקם בפאתי וינוהרדי.
הרכבת החשמלית העירונית של קראלובסקה וינוהרדי (1897) משמשת כבסיס לרשת החשמליות העירונית של פראג.
השדרה הראשית מזרח-מערבית של וינוהרדי היא שדרת וינהורדסקה המובילה מכיכר ואצלב לסטראשניצה וז'יז'קוב.
לאורך רחוב זה ניצבים בניין המטה של הרדיו הצ'כי, אולם השוק של וינוהרדי הישן ומגדל המים ומספר תחנות של קו המטרו של פראג.
במקביל לרחוב וינוהרדסקה מתפרשים הרחובות קורוני, סלזסקה (מכיכר השלום לפלורה) ורחוב פרנצוזסקה (מכיכר השלום לוורשוביצה).
בחלקו המזרחי של הרובע בסמוך לסטראשניצה, ממוקמים בית החולים הגדול קרלובסקה וינוהרדי טיצ'ינג הוספיטל ובתי הקברות של וינוהרדי.
בכיוון דרום-צפון, מוביל רחוב לגרובה אל מערב הרובע המהווה את גבולה של העיר החדשה, לאורך קו C של המטרו מגשר נוסלה ועד לתחנת הרכבת המרכזית.
הכיכר המרכזית של מערב וינוהרדי היא נמסטי מירו (כיכר השלום) ובה בניין העירייה של פראג 2, תיאטרון וינוהרדי תיאטרון, כנסיית התחייה הגותית של לודמילה הקדושה ותחנה של קו מטרו A.
בחלקו המרכזי של הרובע שוכנת "כנסיית הלב הקדוש של אדוננו", מבנה מודרני שתוכנן על ידי יוז'ה פלצ'ניק ונבנה בשנת 1932. רובע זה הוא לב לבה של סצנת הבוהמה הצ'כית ובו מספר ברים ידידותיים לקהילת הלהטב"ק.
אמנים צ'כים מפורסמים כמו יאקוב שיקנדר, אוטו גוטפרוינד, הוגו בוטינגר וקארל שפילר קבורים בבית הקברות וינוהרדי .
האבליצ'קובי סאדי הוא הפארק השני בגודלו בפראג.
וילה גרובה שימשה כבית קיץ של האצולה ותוכננה בהשראת וילות פרבריות מתקופת הרנסאנס האיטלקי ומוקפת בכרמים שעדיין נמצאים בייצור, שנוסדו על ידי קרל הרביעי במחצית השנייה של המאה ה-14. מצב הכרמים והבית התדרדר לקראת סוף המאה ה-20, אך נערכו שחזורים.
הכרמים משתרעים כיום על פני 1.7 דונם ומייצרים מדי שנה 4000 ליטר יין.
בכרמים גדלים הזנים מילר-תורגאו, ריין ריזלינג, דורנפלדר, פינו גרי ופינו נואר.
החל משנת 1997, מתקיימות "חגיגות בציר וינוהרדי" השנתיות, לרוב בספטמבר.
בצפון מערב הרובע, בסמוך לרחוב איטלסקה, נמצאים ריגרובי סאדי המציעים נוף מרהיב של טירת פראג ושל העיר בכלל ובו גם גן בירה גדול.
במרכז הרובע ניצבים מספר פארקים קטנים יותר ובכל הכיכרות המרכזיות של הרובע גם כן.
בכימיה אורגנית, ויניל (Vinyl) הוא שמה של קבוצה פונקציונלית וכן של כל תרכובת המכילה אותה.
שמה הכימי של קבוצת הוויניל הוא אתניל (Ethenyl).
קבוצת הוויניל היא נגזרת של האלקן הפשוט ביותר, אתן (CH2=CH2, קרוי גם אֵתילן), שהוחסר ממנו אטום אחד של מימן.
אחד הווינילים הידועים ביותר הוא ויניל כלורי CH2=CHCl (אטום כלור הקשור לקבוצת ויניל).
מחומר זה ניתן ליצור פולימר הקרוי פוליוויניל כלוריד (PVC), אחד מסוגי הפלסטיק הידועים ביותר.
PVC משמש בין השאר לייצור תקליטים, ולעיתים קרובות הם מכונים תקליטי ויניל.
כשקבוצת הידרוקסיל קשורה לוויניל מתקבל אנול.
ויניפג היא בירת פרובינציית מניטובה שבקנדה, ואחת הערים החשובות בקנדה.
ויניפג ממוקמת בדרום הפרובינציה, באזור המפגש בין המגן הקנדי והערבות.
ויניפג היא גם העיר הגדולה ביותר במניטובה.
בשנת 1738 סייר דלה ורדרי, איש צבא קנדי ממוצא צרפתי הקים במקום עמדה שנזנחה מאוחר יותר בשם המבצר האדום.
נקודות נוספות הוקמו לאורך הנהר האדום על ידי החברה הצפונית מערבית וחברת מפרץ הדסון.
בפברואר 1942, במהלך מלחמת העולם השנייה, נערך בעיר If Day, שהייתה סימולציה של פלישה גרמנית נאצית לעיר ולאזורים הסובבים אותה.
האירוע אורגן כקידום איגרות חוב מלחמה על ידי ארגון הלוואת הניצחון של ויניפג הגדולה.
מזג האוויר בקיץ נוח ונעים.
טמפרטורת היום הממוצעת היא 26 מעלות בחודש יולי.
החורף בוויניפג נחשב לאחד החורפים הקרים בקנדה - ממוצע טמפרטורות היום הוא 12.7 מתחת לאפס בחודש ינואר, אך בימים מסוימים הטמפרטורות יכולות להגיע לכ-40 מעלות מתחת לאפס, ועם אפקט הרוח אף לכ-55 מעלות מתחת לאפס.
המוזיאון הקנדי לזכויות האדם (Canadian Museum of Human Rights) הוא המוזיאון הפדרלי היחידי בקנדה שנמצא מחוץ לעיר הבירה אוטווה.
נפתח בספטמבר 2014 והוא מהגדולים בעולם בנושא זה.
רחוב מיין הוא אחד מהרחובות הראשיים בעיר יחד עם שדרות פורטייג'.
במפגש הרחובות מצוי מרכז קניות תת-קרקעי.
מספר מרכזים דומים ומעברים תת-קרקעיים המחברים ביניהם ובין בניינים שונים בעיר, מהווים את מקום המסתור בחורף הקר.
ה"מינט" (Mint) היא המטבעה הלאומית של קנדה, בה מוטבעים סוגי מטבעות רבים.
מספר מדינות שונות משתמשות בשירותיה.
הנהרות רד (Red) ואסיניבוין (Assiniboine) הם שני נהרות החוצים את העיר.
לאורכם ישנה טיילת ארוכה בה ניתן לטייל ולחצות את העיר לאורכה ולרוחבה.
ה"פורקס" (The Forks) הוא אזור מפגש הנהרות רד ואסיניבוין.
בפורקס ישנו שוק, מספר מסעדות ומזח.
רחוב קורידון מהווה את אזור "איטליה הקטנה" של העיר, בה ניתן למצוא מסעדות ובתי קפה רבים.
פארק אסיניבוין הוא פארק גדול דרומית לנהר אסיניבוין ובמערב העיר.
בפארק ישנו גם גן חיות ואזור שאינו מפותח הנקרא יער אסיניבוין.
היהודים הראשונים שהגרו לוויניפג הגיעו אליה בתקופת ההגירה ההמונית ממזרח-אירופה בסוף המאה ה-19 וראשית המאה ה-20. רבים מהם שילבו את זהותם היהודית המסורתית עם רעיונות ההשכלה המודרניים.
בשנת 1891 נוסד בעיר תלמוד תורה שנדד בין מבנים שכורים.
בשנת 1911 למדו בתלמוד תורה כ-250 תלמידים.
בשנת 1907 הגיע לעיר הרב ישראל כהנוביץ שבמהרה נחשב לרבה הראשי של מערב קנדה עד מותו בשנת 1945. ביחד עם הרב ישעיה הלוי הורביץ שהגיע לעיר בשנת 1921 הוא הקים סמכות כשרות מרכזית.
בסגנונו הוא דמה לרבני המזרחי והיה מקורב לרבני שיקגו שהעדיפו גישה אחדותית על פני מאבקים דתיים.
גישה זאת הביאה מדי פעם לטענות נגדו מצד יהודים חרדיים אשר הביאו את הרב חיים צבי חרסון בשנת 1931 ואת הרב מאיר שורצמן בשנת 1940 להיות לרבנים בעיר.
בשנת 1943 היו בעיר שבע קהילות אורתודוקסיות וקהילה קונסרבטיבית אחת.
בשנות ה-30 של המאה ה-20 יצא בעיר עיתון ביידיש בשם "Israelite Press", שיצא פעמיים בשבוע.
כבר בתחילת שנות ה-50 של המאה ה-20 ניכרה ירידה גדולה בנוכחות בבתי כנסת והרב ישעיה הלוי הורביץ כתב: "יש לנו בתי כנסיות די והותר, ואיזה מהם עומדים להסגר לדאבונינו, מפני הליכת דור הישן ומניעת התפלה מדור החדש".
בשנת 1927 תרמו יהודי ויניפג מיליון דולר לרכישת אדמות עמק חפר בידי יהושע חנקין.
בוויניפג כיום (2010) כ-16,000 יהודים, רובם חילוניים או לא מעורבים בקהילה.
מאז שנות ה-70 עזבו את ויניפג יותר מ-10,000 יהודים ועברו לערים גדולות יותר.
בשנים האחרונות היגרו לעיר מספר רב של ישראלים, דרך תוכנית ההגירה של מניטובה, בסיועה של הקהילה היהודית המבקשת להרחיב את שורותיה.
כ-90% מיהודי העיר מתגוררים בחלקה הדרומי וזאת לאחר שעד סוף המאה העשרים רובם התגוררו בחלקה הצפוני של העיר, שבו עדיין יש מבנים יהודיים רבים, אשר שימשו כבתי כנסת ומרכזי פעילות יהודיים.
בסמוך לבית הכנסת ברחוב הרטפורד הממוקם בצפון העיר, ישנו עדיין מקווה טהרה פעיל לנשים.
סיבת המעבר נעוצה ככל הנראה, בעובדה שהאזורים הדרומיים נחשבים יוקרתיים יותר ובעלי אוכלוסייה אמידה ואיכותית יותר.
הקהילה האורתודוקסית כיום בעיר היא קטנה מאוד.
ישנו מרכז ללימודי יהדות המנוהל על ידי חב"ד.
במרכז ישנם מקוואות טהרה לנשים ולגברים ואף גן-ילדים ובית הספר לבנים ובנות עד כיתה ח'.
בוויניפג בית ספר יהודי קהילתי (Gray Academy), שנוצר מאיחוד כל בתי הספר היהודיים בעיר.
בבית הספר היו עם פתיחתו ב-1997 כ-1000 תלמידים.
יש לו בית ספר תאום בישראל מקיף דנציגר בקריית שמונה.
בין בתי הספר מתקיים קשר חם ורציף במסגרת שותפות ביחד ובשנים האחרונות נערכים חילופי משלחות נוער בין בתי הספר.
ראש העיר בשנים 2004–2014, היה סם כץ, יהודי יליד רחובות שבישראל.
ויניפג חתומה בהסכם "ערים תאומות" עם שלושה יישובים ישראלים: באר שבע, גן יבנה וקריית שמונה.
ב-1988 הקהילה היהודית של וינפג תרמה כ-4 מיליון דולר, להנחת מגילת היסוד להקמת המתנ"ס ביישוב הישראלי, גן יבנה.
כאשר הוכרז בישראל מצב-חירום בשנת 2003, הגיעו שתי משלחות מוויניפג, להביע הזדהותן עם מדינת ישראל בכלל, ועם גן יבנה בפרט.
וינטרסן היא להקת מטאל מפינלנד אשר נוסדה על ידי יארי מאנפה (Jari Mäenpää).
הלהקה משלבת בין דת' מטאל מלודי, פאוור מטאל ופולק מטאל.
ב-2004 יארי קבע עם חברת ההקלטות (Nuclear Blast Records) תאריך להקלטת הדיסק, אך תאריך זה נפל בדיוק על סיבוב הופעת של אנספיריום.
יארי החליט לעזוב את אנספיריום (במקומו הגיע פטרי לינדרוס) ולהקליט את אלבומו.
יארי כתב את כל השירים באלבום אך מכיוון שהוא לא יודע לנגן בתופים (גיטרה, גיטרה באס וקלידים הוא כן יודע) הוא צירף ללהקה את המתופף קאי האטו.
האלבום יצא ב-13 בספטמבר 2004 ושמו כשמה של הלהקה, וינטרסן (Wintersun).
ב-18 ביולי 2012, הלהקה הודיעה כי בכוונתם לשחרר אלבום כפול.
החלק הראשון של האלבום נקרא "Time I".
הוא היה אמור לצאת לאור ב-2006, אך הוצאתו נדחתה פעמים רבות, ולבסוף הוא יצא לאור ב-19 באוקטובר 2012. חלקו השני, "Time II", היה אמרו לצאת לאור ב-2014, אך הלהקה בחרה לדחות את הוצאתו ולהוציא את האלבום "עונות היער".
יארי מאנפה (Jari Mäenpää) – גיטרה ושירה
טימו מאנטיסארי (Teemu Mäntysaari) – גיטרה
יוקה קוסקינן (Jukka Koskinen) – גיטרה באס
קאי האטו (Kai Hahto) – תופים
אוליבר פוקין (Oliver Fokin) – גיטרה
ויניסיוס דה מוראיס, (בפורטוגזית: Vinícius de Moraes; 19 באוקטובר 1913 - 9 ביולי 1980) היה פזמונאי, משורר, עיתונאי, מלחין, זמר, מחזאי ודיפלומט ברזילאי.
ידוע במיוחד בזכות מילותיו לרבים מלהיטי הבוסה נובה.
דה מוראיס נולד בריו דה ז'ניירו בברזיל למשפחה של מוזיקאים.
כבר מגיל מוקדם נהג לכתוב שירה.
בגיל 14 התיידד עם האחים פאולו והרלדו טפאז'וס (Tapajós) עבורם כתב את שירו הראשון – "Loura ou Morena".
בשנת 1929 נרשם ללימודי משפטים בריו דה ז'ניירו, אך לא זנח את כתיבתו.
החל משנת 1932 כתב מילים לעשרה שירים שהוקלטו על ידי האחים טפאז'וס ועם סיום לימודי משפטים בשנת 1933 פרסם שני ספרי שירה: "O Caminho para a Distância" ו-"Forma e Exegese".
דה מוראיס המשיך לשלב קריירה ציבורית עם עיסוקו בכתיבה: בשנת 1935 שימש כצנזור מטעם משרד החינוך והבריאות ובשנת 1936 פרסם ספר נוסף: "Ariana, a Mulher".
בשנת 1938 זכה דה מוראיס במלגה ללימודי ספרות באוניברסיטת אוקספורד באנגליה ובמהלך לימודיו פרסם את ספרו "Novos Poemas".
בשנת 1941 בעיצומה של מלחמת העולם השנייה, חזר לריו דה ז'ניירו והחל לעסוק בכתיבה עיתונאית, בין השאר כמבקר קולנוע.
שנתיים מאוחר יותר הצטרף לשירות הדיפלומטי הברזילאי ובמקביל פרסם את ספרו "Cinco Elegias".
ב-1946 קיבל את תפקידו הדיפלומטי הראשון כשנשלח ללוס אנג'לס כסגן קונסול, אז גם פרסם ספר נוסף: "Poemas, Sonetos e Baladas".
עם מות אביו ב-1950, חזר לברזיל.
ב-1953 כתב דה מוראיס את שיר הסמבה הראשון שלו – "Quando Tu Passas por Mim" – עם המוזיקאי אנטוניו מריה, ומיד אחר כך נשלח לצרפת כיועץ לשגריר ברזיל.
שנה לאחר מכן כתב מילים לקטעי מוזיקה קאמרית של קלאודיו סאנטורו והעלה את המחזה "Orfeu da Conceição", אשר עובד מאוחר בשנת 1959 לסרט "אורפאו נגרו".
המחזה זכה בפרס בתחרות "Centennial Contest" בסאו פאולו.
הפקת המחזה סימנה את תחילת הקשר בינו לבין אנטוניו קרלוס ז'ובים – פסנתרן עלום שם באותה תקופה – אשר כתב את המוזיקה למחזה.
היה זה תחילתו של קשר ארוך ופורה: החותמת דה מוראיס-ז'ובים מופיעה על רבים משירי הבוסה נובה לעתיד לבוא.
בשנת 1958 פרסמה הזמרת אליזט קארדוסו את אלבום הבוסה נובה הראשון, מורכב כולו מלחניו של ז'ובים למילותיו של דה מוראיס.
האלבום היווה את יריית הפתיחה לסגנון הבוסה נובה כמו גם לקריירה של כל המעורבים בעשייתה.
סגנון הבוסה נובה, מעין סמבה מרוככת אשר סגנון ביצועה המעודן אופיין על ידי הזמר-גיטריסט ז'ואאו ז'ילברטו, כבש עד מהרה את ברזיל ובשנות ה-60 הפך פופולרי בעולם כולו.
רוב לחני הבוסה נובה נכתבו על ידי ז'ובים ומרביתם למילותיו של דה מוראיס.
שירים אלו היוו את הבסיס והליבה לסגנון הבוסה נובה, וזכו לאינספור ביצועים בברזיל ומחוצה לה.
אחד מהם – "הנערה מאיפנימה" – אף דורג שני ברשימת השירים המוקלטים ביותר עד כה.
הסרט אורפאו נגרו – העיבוד למחזהו של דה מוראיס – זכה בפרס האוסקר לסרט הזר הטוב ביותר, בפרס דקל הזהב בפסטיבל קאן ובפרס גלובוס הזהב לשנת 1960.
שיריו של דה מוראיס "Para uma Menina com uma Flor" ו-"Samba da Bênção", שהולחנו על ידי באדן פאוול, נכללו בפסקול הסרט "גבר ואישה" של קלוד ללוש משנת 1966, אשר זכה אף הוא בפסטיבל קאן.
בשנות השישים והשבעים שיתף דה מוראיס פעולה עם זמרים ברזילאים רבים, במיוחד עם ידידו הקרוב טוקיניו, איתו פרסם סדרה של אלבומים פופולריים ובעלי השפעה.
ויניסיוס דה מוראיס מת בריו דה ז'ניירו בגיל 66 ונקבר בבית הקברות סאו ז'ואו בטיסטה.
מאות זמרים ברחבי העולם הקליטו יותר מ-400 משיריו של דה מוראיס ואף הוא עצמו נהג לבצע חלק מהם.
זמרים ברזילאים: שיקו בוארקי, אליזט קארדוסו, דוריבאל קאיימי, גל קוסטה, ז'ילברטו ז'יל, ז'ואאו ז'ילברטו, אסטרוד ז'ילברטו, אנטוניו קרלוס ז'ובים, אדו לובו, מילטון נסימנטו, אליס רז'ינה, האחים טפאז'וס.
זמרים ונגני ג'אז: לואי ארמסטרונג, צ'ט בייקר, שירלי באסי, דיוק אלינגטון, אלה פיצג'רלד, סטן גץ, דיזי גילספי, בני גודמן, פט מתיני, אוסקר פיטרסון, פרנק סינטרה.
זמרים ונגני פופ: שר, ניל סדקה, הנרי מנציני, נט קינג קול, בוי ג'ורג', סמי דייוויס ג'וניור, ז'ורז' מוסטקי, קליף ריצ'רד.
Como É Duro Trabalhar ("כמה קשה לעבוד", לחן: טוקיניו, גרסה עברית: "קשה לעבוד", מאת אהוד מנור, באלבום: ארץ טרופית יפה)
Felicidade מתוך "אורפאו נגרו" ("אושר", לחן: אנטוניו קרלוס ז'ובים, גרסה עברית: "אושר", מאת: אהוד מנור, באלבום: "ארץ טרופית יפה")
Samba Em Prelúdio ("סמבה בפרלודיו", לחן: באדן פאוול, גרסה עברית: "סמבה בשניים" מאת אהוד מנור, באלבום: "ארץ טרופית יפה")
Garota de Ipanema ("הנערה מאיפנימה", לחן: אנטוניו קרלוס ז'ובים; גרסה עברית מאת דפנה אילת, ביצוע: בני אמדורסקי)
Berimbau ("ברימבאו", לחן: באדן פאוול)
Samba Da Volta (לחן: טוקיניו, מופיע באלבום "הרכבת של אחת-עשרה"; גרסה עברית: "וכשחזרת" מאת יעקב שבתאי, באלבום "פרברים טרופיקל")
Arrastão (לחן: אדו לובו, מופיע באלבום "הרכבת של אחת-עשרה")
Água De Beber ("מים חיים", לחן: אנטוניו קרלוס ז'ובים)
O Morro (לחן: אנטוניו קרלוס ז'ובים)
וינּיצָה (בכתיב ארכאי: ויניצא; באוקראינית: Вінниця, ויניציה) היא עיר באוקראינה, מרכז מחוז ויניצה.
נמצאת על גדות נהר הבוג הדרומי.
העיר ויניצה נמצאת במישור פודוליה.
בעיר עובר נהר הבוג הדרומי.
העיר מרוחקת כ-260 ק"מ מהבירה קייב וכ-430 ק"מ מעיר הנמל אודסה.
האקלים בעיר מתאפיין בקיץ ארוך ולח, ובחורף קצר יחסית (בהתייחס למזרח אירופה).
הטמפרטורה הממוצעת בחודש יולי היא C° 18.3 ובינואר C° 5.8-.
כמות גשמים שנתית ממוצעת – 638 מ"מ.
במהלך השנה יש בממוצע 7 ימים של סופות שלג, 6 ימים של סופות ברקים, וכ-50 ימים של ערפל.
האזור בו שוכנת העיר הוזכר לראשונה בכתבים מהמאה ה-10, אז התגוררו באזור שבטי אוליצ'ים וטיברצים, שהיו כפופים לרוס של קייב.
עם חלוקת נסיכות קייב האזור נהפך לחלק מנסיכות גאליץ'-וולין.
באמצע המאה ה-13 נכבש האזור על ידי המונגולים.
ב-1362 הנסיך הליטאי אלגירדאס כבש את האזור מידי המונגולים וב-1363 אחייניו, פיודור וקונסטנטין קוריאטוביץ', הקימו באזור מספר מבצרים וביניהם – ויניצה.
לאחר איחוד בין פולין וליטא בסוף המאה ה-14, עברה העיר לשלטון הפולני.
הפולנים הרחיבו את המבצר, שנבנה על ידי הליטאים, ובמקום חומות עץ בנו חומות אבן.
שרידים מחומות המבצר ניתן לראות בעיר גם היום.
ב-1558 נבנה מבצר נוסף באי קמפה, אשר נמצא בתוך נהר הבוג הדרומי.
ב-1565 נהפכה למרכז אזורי בחבל ברסלב.
ב-1640 קיבלה את זכויות מגדבורג.
ב-1648 נכבשה על ידי מקסים קריבונוס, אחד ממפקד הקוזאקים של חמלניצקי, ונהפכה בשנים הבאות לחלק מהמדינה הקוזאקית.
הפולנים ניסו לכבוש את העיר חזרה ב-1651, אך נחלו הפסד מחפיר מידי הקוזאקים.
בשנת 1654, עם סיום המרד, חזרה שוב העיר לשלטון הפולני.
בשנת 1672 נכבשה העיר על ידי הטורקים, אשר שלטו בה עד לשנת 1699, אז שוב חזרה להיות חלק מפולין.
בשנת 1792, עם החלוקה השנייה של פולין, עברה לתחומי האימפריה הרוסית.
ויניצה נהפכה לעיר ב-1795. ב-1871 דרך ויניצה עברה מסילת הברזל קייב-באלטה, והעיר התחילה לגדול במהירות.
ב-1914 נהפכה למרכז מחוז פודוליה.
לאחר המהפכה הבולשביקית ברוסיה ב-1917 העיר נכבשה מספר פעמים על ידי צבאות וכוחות מזוינים שונים: האוסטרו-הונגרים, הגרמנים, הלאומנים האוקראינים, הלבנים, הפולנים.
בשנת 1920 נכבשה ויניצה על ידי הצבא האדום והפכה לחלק מאוקראינה הסובייטית.
ב-1923 העיר נהפכה למרכז מחוז ויניצה ברפובליקה האוקראינית של ברית המועצות.
במהלך מלחמת העולם השנייה הייתה העיר כמעט שלוש שנים תחת כיבוש נאצי (מ-19 ביולי 1941 עד 20 במרץ 1944).
בזמן הכיבוש הנאצי הוקם בתוך יער אורנים, כ-12 קילומטרים מצפון לוויניצה, מחנה שנקרא בשם ורוולף אשר שימש כמפקדתו הקדמית של אדולף היטלר בחזית המזרחית.
בוויניצה שכנה גם המפקדה האזורית של הצבא הגרמני – הוורמאכט, ושדה תעופה גדול של חיל האוויר הגרמני – הלופטוואפה שכן בקאליניבקה, כ-20 קילומטרים משם.
הגרמנים מצאו בעיר קברי המונים של נרצחי טבח שנעשה במסגרת הטיהורים הגדולים, ורצונם של הגרמנים להשתמש באתר כנגד ברית המועצות הביא את העיר להיות אחד האתרים הנחקרים ביותר בתחום.
בערך משנת 2009 בוויניצה החלו להיבנות מרכזי קניות והחל שיפוץ נרחב בשכונות העיר, נבנתה המזרקה הגדולה באירופה והחלו פסטיבלים, בנוסף מספר שווקים בעיר פונו כדי לתת מקום למרכזי קניות, כל זה העמיד את ויניצה כאחת הערים הטובות למחיה באוקראינה.
בשנת 2016 ויניצה נבחרה לעיר בעלת איכות המחייה הגבוהה ביותר באוקראינה, והשאירה מאחוריה ערים גדולות רבות אחרות, כולל את עיר הבירה קייב.
במהלך מלחמת אוקראינה–רוסיה הותקפה ויניצה מספר פעמים על ידי טילי שיוט רוסיים :
ב-6 במרץ 2022 הותקף נמל התעופה של ויניצה – 10 הרוגים והרס רב בנמל התעופה עצמו
ב-16 במרץ 2022 הותקף מגדל תקשורת בעיר.
המגדל ניזוק קשות, אך לא היו נפגעים בנפש
ב-26 במרץ 2022 הותקף מטה חיל האוויר האוקראיני, הנמצא בתחומי העיר.
נפגעו מספר מבנים, אך ללא נפגעים בנפש
ב-14 ביולי 2022 הותקף בטילים מקום הומה אדם במרכז העיר.
כתוצאה מכך נהרגו 28 אנשים ונפצעו 202.
במהלך 2022–2023 ויניצה קלטה פליטים ממזרח אוקראינה, כמו כן, חלק ממוסדות החינוך ומפעלים עברו ממזרח אוקראינה לויניצה.
בעיר שוכנת מספר אוניברסיטאות ומכללות קטנות יותר המשרתות את כל המטרופולין שלה:
האוניברסיטה לרפואה ע"ש ניקולאי פירוגוב
האוניברסיטה הפדגוגית ע"ש מיכאילו קוצובינסקי
האוניברסיטה הלאומית של דונצק (הועברה לויניצה ב-2014, בעקבות המלחמה בדונבאס)
בוויניצה פועלים מספר אמצעי תחבורה כגון:
רשת חשמליות בעלי 5 קווים מחברת את חלקיה המרכזיים של העיר.
כל קווי החשמליות עוברים בשדרות סובורניה (השדרה הראשית).
רשת טרולייבוסים בעלי קווים רבים אשר מחברים את כל השכונות בעיר
רשת של קווי אוטובוסים אשר נוסעים לרוב מרובע וישינקה לתחנת הרכבת העירונית ולתחנה המרכזית המערבית
מוניות שירות אשר מכסות את רוב העיר
את ויניצה משרתות 3 תחנות מרכזיות:
ויניצה מזרחית-משרת קווי אוטובוסים אשר נוסעים לכיוון מזרח אוקראינה
ויניצה מרכזית-משרת קווי אוטובוסים אשר נוסעים לכל הכיוונים באוקראינה וגם קווי אוטובוסים בינלאומיים ועירוניים
ויניצה מערבית-משרת קווי אוטובוסים אשר נוסעים לכיוון מערב אוקראינה, התחנה המרכזית משרתת גם אוטובוסים אשר נוסעים בקווים עירוניים
את ויניצה משרתת תחנת רכבת אחת ובה עוברים רכבות ליעדים בינלאומיים ולאומיים רבים
לויניצה משתייך גם נמל התעופה ויניצה גברישובקה, ממנו הופעלו טיסות פנים וגם טיסות חוץ (למונטנגרו, רוסיה, פולין).
בשנים 2016–2021 פעלו ממנו טיסות סדירות בין ויניצה לתל אביב.
ב-6 במרץ 2022, כחלק מהפלישה הרוסית לאוקראינה, הופצץ השדה והושמד על ידי טילי אוויר-קרקע רוסים.
במרכז העיר ויניצה על נהר הבוג הדרומי נבנתה מזרקה גדולה על המים שנחשבת כיום לאחת הגדולות באירופה והגדולה באוקראינה.
תוך כדי פעולת המזרקה, מתנגנת מוזיקה קלאסית ומופע צבעים וצורות מוצג באמצעות טכניקת קרני לייזר.
המזרקה נבנתה במימון של חברת "רושן" האוקראינית, ושואבת אליה מבקרים רבים מרחבי העיר ומחוצה לה.
פעולתה מוגבלת לימים בהם מזג האוויר נוח כשהטמפרטורות מעל לאפס ומאפשרות את הפעלתה.
מספר קילומטרים מוויניצה שוכן מוזיאון המציג את פועלו של ניקולאי פירוגוב, מחלוצי הכירורגיה הצבאית והשימוש בחומרי הרדמה בניתוחי שדה, וממוקם באחוזה שבה גר פירוגוב בשנותיו האחרונות.
במקום מאוזוליאום שבו מוצגת גופתו החנוטה של פירוגוב.
משפחות יהודיות ראשונות התיישבו בעיר באמצע המאה ה-16. בשנת 1648, עם כיבוש העיר על ידי הקוזקים של חמלניצקי נרצחו כל יהודי העיר שלא הצליחו להימלט.
הקהילה היהודית בעיר גדלה בצורה מתמדת, כך בשנת 1767 חיו בעיר כ-700 יהודים ובשנת 1847 – כ-4,000 יהודים.
על פי מרשם האוכלוסין משנת 1897 חיו בוויניצה 11,689 יהודים (כ-36% מאוכלוסיית העיר).
גל הפרעות ביהודים ששטף את אוקראינה ב-1905, לא פסח על יהודי העיר.
סיום המלחמה והשלטון הקומוניסטי הביאו לפריחה קצרה של הקהילה היהודית בעיר.
אומנם חיי הדת של הקהילה נפסקו כמעט כליל, אך התרבות היהודית בשפת היידיש קיבלה חיזוק משמעותי מידי השלטונות.
בשנת ה-20 וה-30 היו בעיר מכון להכשרת מורים יהודים, בתי ספר יסודיים ותיכוניים יהודיים, ספריות יהודיות, ואף עיתון ביידיש יצא בעיר.
לפי מרשם האוכלוסין משנת 1939 חיו בעיר ויניצה 33,150 יהודים (כ-38% מאוכלוסיית העיר).
זהו מספר שיא של היהודים שחיו אי פעם בעיר עד אז וגם לאחר מכן.
חלק משמעותי של היהודים התגוררו בשכונת ירוסלימקה.
עם פלישת הצבא הגרמני לברית המועצות גויסו כ-9,000 מיהודי העיר לצבא.
חלק מהיהודים הצליחו להתפנות לשטחים המזרחיים של ברית המועצות וכך לשרוד את המלחמה.
הגרמנים כבשו את העיר ב-19 ביולי 1941. מיד הוקם גטו ליהודי העיר, שלא שרד זמן רב.
כבר ב-22 בספטמבר 1941 נרצחו רוב תושבי הגטו (כ-25,000 איש) ביער הסמוך לעיר על ידי הגרמנים ומשתפי פעולה אוקראינים.
היהודים המעטים שהושארו בגטו על ידי הגרמנים והועסקו בעבודות כפייה נרצחו באוגוסט 1942.
אחת התמונות הידועות ביותר מהשואה, נקראת "היהודי האחרון בוויניצה".
היא צולמה על ידי חיילי האיינזצגרופן, ובו נראה היהודי האחרון מהעיר כורע לפני קבר אחים, רגעים ספורים לפני רציחתו.
התמונה נמצאה לאחר המלחמה באלבום של חייל גרמני, והיא נחשבת לאחת התמונות המפורסמות ביותר.
במהלך השנים 1946–1949 פעל בית כנסת אחד בעיר, אך הוא נסגר על ידי השלטונות.
מאז ועד לפירוק ברית המועצות בשנת 1992 לא פעלו בעיר בתי כנסת.
תפילות נערכו בבתים פרטיים של היהודים.
לפי מרשם האוכלוסין משנת 1959 חיו בעיר כ-19,500 יהודים (כ-16% מכלל האוכלוסייה).
בשנות ה-70 עזבו חלק מהיהודים את ויניצה ועלו לישראל או היגרו לארצות הברית.
לפי מרשם האוכלוסין משנת 1979 חיו בעיר כ-18,000 יהודים (כ-8.5% מכלל האוכלוסייה).
לפי מרשם האוכלוסין משנת 1989 (המרשם האחרון שנערך בברית המועצות) חיו בעיר ויניצה כ-15,000 יהודים (כ-5% מכלל אוכלוסייה).
בשנים 1992–2000 כיהן דמיטרי דבורקיס היהודי כראש העיר.
בשנים 2005–2014 כיהן וולודימיר גרויסמן בתפקיד ראש העיר.
בעשור האחרון של המאה ה-20 קמה לתחיה הקהילה היהודית הדתית ביוזמתו של הרב לייבל סורקיס מארצות הברית.
בסוף 1992 נפתח מחדש בית הכנסת המרכזי של העיר.
בשנת תשס"ב (2002) הגיע לעיר הרב שאול הלוי הורביץ, המכהן כיום כרב העיר והמחוז ושליח חב"ד באזור.
מאז, מאוגדת הקהילה היהודית הויניצאית במסגרת "איגוד הקהילות היהודיות באוקראינה".
בית הספר היהודי שוכן בעיר העתיקה, בבניין שרכש לב לבייב בשנת 2004. ומופעל על ידי רשת בתי הספר אור אבנר בחבר העמים.
בעיר פועלים גם מוסדות יהודים כדוגמת הג'וינט ושלוחתו ההומינטרית "חסד" והסוכנות היהודית.
ויניפרד הקדושה (הקרויה בוולשית Gwenffrewi; באנגלית מודרנית Winifred) היא קדושה בנצרות שהייתה על פי האגדה אשת אצולה וולשית שהוכרזה כקדושה אחרי שמתה על תומתה.
מעיין מרפא באתר מותה הפך למקדש ואתר לעלייה לרגל הקרוי באר ויניפרד הקדושה בעיר הוולשית הוליוול, המכונה לעיתים "לורד של ויילס".
ויניפרד נחשבת בתקופה המודרנית לפטרונית של פקידי תשלומים ומשכורות.
על פי האגדה, ויניפרד הייתה בתו של אציל וולשי, דוד אפ איליד' (Tyfid ap Eiludd).
אדם בשם קראדוג חיזר אחרי ויניפרד וזעם כשהיא הודיעה על החלטתה להפוך לנזירה, הוא ערף את ראשה.
על פי גרסה אחת של האגדה, הוא גלגל את ראשה מראש גבעה, ובמקום שבו הראש עצר, פרץ מעיין מרפא.
הראש חובר חזרה לגוף על ידי באונו הקדוש, שהיה דודה.
היא הפכה לנזירה ולאם מנזר בגווית'רין, כיום במחוז קונווי בצפון ויילס.
קראדוג עצמו נמס לאדמה לאחר קללת באונו.
בגרסאות אחרות של האגדה יש פרטים נוספים על חייה, כולל מסע לרומא.
ויניפג או בקיצור ויני (Winnipeg או Winnie) היה שמה של דובה שחורה אמריקנית אשר הוחזקה בגן החיות של לונדון החל משנת 1915 ועד מותה בשנת 1934. הדובה זכתה לפופולריות רבה והיוותה השראה לספרו של א.
מילן - "פו הדב" (שבמקור נקרא: "ויני הפו").
ויניפג נרכשה בהיותה גורה בעלות של 20 דולרים מהצייד אשר ירה באימה, בפונדק בווייט ריוור (White River) שבפרובינציית אונטריו על ידי סגן הארי קולבורן.
קולבורן שרת באותה עת בגדוד הפרשים פורט גארי (The Fort Garry Horse regiment) הקנדי, שהיה בדרכו לחזית המערבית במלחמת העולם הראשונה.
קולבורן קרא לדובה "ויניפג" או בקיצור "ויני" על שם עיר מגוריו - ויניפג בירת פרובינציית מניטובה שבקנדה.
הדובה הפכה לקמע הפלוגתי והוברחה לממלכה המאוחדת עם יתר הציוד של הגדוד.
כאשר הגדוד יצא להילחם על אדמת צרפת, השאיר קולבורן את הדובה בגן החיות של לונדון.
כוונתו של קולבורן הייתה שבתום המלחמה תילקח הדובה לגן החיות בפארק אסיניבויין, ויניפג, אולם לאחר שהמלחמה הסתיימה החליט להשאירה בגן החיות של לונדון בו זכתה לפופולריות רבה בקרב הילדים בשל עדינותה.
בין הילדים שאהבו לשחק עימה היה כריסטופר רובין מילן, בנו של א.
כריסטופר רובין קרא על שמה לדוב הצעצוע שלו "ויני" - ולימים כתב מילן על דוב זה את ספרו "ויני הפו" (Winnie-the-Pooh - שתורגם לעברית כ"פו הדב").
בשנת 2004 הופק סרט על קורות חייה של הדובה בשם "דובה ושמה ויני" (A Bear Named Winnie) בכיכובו של מייקל פאסבנדר בתפקיד קולבורן.
לזכרה הוצב פסל שלה בפארק אסיניבויין, ויניפג.
וינטריים (שם מדעי: Winteraceae) היא משפחת צמחים מעוצים דו-פסיגיים קדומה יחסית מבחינה אבולוציונית.
במשפחה 120 מינים הממויינים ב-9 סוגים.
תפוצת המשפחה במרכז ודרום אמריקה ובדרום האוקיינוס השקט, ממלזיה ועד לניו זילנד וניתן לשייכה לקבוצה הביוגאוגראפית האנטארקטית.
הווינטריים הם עצים או שיחים בעלי עלים מסורגים.
לפרחים מספר רב של אבקנים המסודרים ב-2 עד 5 דורים המבשילים צנטריפוגלית (מן המרכז אל החוץ).
גביע הפרח נושר עם הפריחה.
השחלה עילית והפרי יבש או בשרני.
ויניפג ג'טס היא קבוצת הוקי קרח מקצוענית מוויניפג, מניטובה, קנדה, המשחקת בליגת ה-NHL בה היא חברה בבית המרכזי שבחטיבה המערבית.
הקבוצה נוסדה ב-1999 באטלנטה תחת השם אטלנטה ת'ראשרס והחלה לשחק ב-NHL בעונת 2000. היא נמכרה ב-31 במאי 2011 לקבוצת משקיעים מוויניפג, ועברה לביתה החדש בעונת 2012. היא נטלה לעצמה את שמה של קבוצת ה-NHL הקודמת של העיר, שעברה ב-1996 לפיניקס (אריזונה קויוטיס, שהתפרקה ב-2024).
הג'טס לא זכו מעולם בגביע סטנלי.
ב-1997 העניקה ה-NHL זיכיונות מותנים לקבוצות משקיעים באטלנטה, נאשוויל, קולומבוס והערים התאומות במינסוטה.
הזיכיון באטלנטה ניתן לקבוצת משקיעים בראשות טד טרנר, מבעלי קונצרן הבידור טיים וורנר ומייסד רשת החדשות CNN שמשרדיה נמצאים בעיר.
טרנר היה גם בעלי קבוצת ה-NBA אטלנטה הוקס וקבוצת הבייסבול אטלנטה ברייבס.
הזיכיון ניתן לאטלנטה 17 שנה לאחר שקבוצת ה-NHL הקודמת של העיר, אטלנטה פליימס, עזבה אותה ועברה לקלגרי.
הזיכיון היה מותנה בהקמת אולם חדש שיאכלס את הקבוצה.
לאחר בדיקת מספר אפשרויות החליטה קבוצת המשקיעים של טרנר להרוס את ה"אומני", האולם של ההוקס הצמוד למשרדי CNN במרכז העיר שהיה גם האולם הביתי של הפליימס בשעתם, ולבנות במקומו אולם חדש עבור ההוקס ועבור קבוצת ה-NHL החדשה.
האולם, פיליפס ארנה, הושלם ב-1999 והקבוצה החדשה יכלה להתחיל לפעול.
במשאל אוהדים נבחר עבור הקבוצה השם Thrashers, על שם הדשוש החום (brown thrasher), הציפור הלאומית של מדינת ג'ורג'יה.
כמו כמעט בכל מקרה של קבוצת התרחבות בעידן המודרני, העונה הראשונה, עונת 2000, הייתה קשה מאוד לת'ראשרס.
לקשיים הרגילים של קבוצת התרחבות התווסף גם כישלון גדול בבחירות הדראפט של הקבוצה, כאשר החלוץ הצ'כי פטריק שטפן שנבחר על ידי הקבוצה במקום הראשון בדראפט התגלה כאכזבה גדולה, ונחשב היום לאחד הכישלונות הגדולים בהיסטוריה של דראפט ה-NHL.
הנבחר השני של הקבוצה (במקום ה-30 הכללי), לוק סלרס, שיחק בקבוצה רק משחק אחד.
הקבוצה התקשתה להבקיע, כאשר המבקיע המוביל שלה, אנדרו ברונט, סיים עם מאזן צנוע של 23 שערים ו-27 אסיסטים.
הת'ראשרס סיימו עם המאזן הגרוע בליגה - 14 ניצחונות, 57 הפסדים, 7 תיקו ו-4 הפסדים בהארכה, 39 נקודות בסך הכל.
עונת 2001 הראתה שיפור קל כאשר החלוץ הוותיק ריי פרארו שהגיע לקבוצה הוביל אותה עם 76 נקודות, אולם הקבוצה עדיין סיימה עם מאזן חלש מאוד של 23 ניצחונות ו-60 נקודות בטבלה.
בעונת 2002 המשיכו הקשיים של הקבוצה שסיימה שוב אחרונה בליגה עם 19 ניצחונות ו-54 נקודות בלבד, אולם אחרי כישלונות הדראפט המוקדמים יכלו הת'ראשרס להתנחם בהצלחת שני נבחרי הדראפט דני היטלי ואיליה קובלצ'וק.
היטלי כבש 26 שערים ומסר 41 אסיסטים, נבחר לרוקי העונה ב-NHL וזכה בגביע קאלדר.
קובלצ'וק היה מבקיע השערים המצטיין של הקבוצה עם 29 שערים.
היטלי וקובלצ'וק המשיכו להוביל את הקבוצה גם בעונת 2003, ואליהם הצטרף החלוץ הוותיק ויאצ'סלב קוזלוב שכיכב בשנות ה-90 בדטרויט רד וינגס.
סיום טוב של העונה תחת מאמן חדש, בוב הרטלי, הוביל את הת'ראשרס למאזן של 31 ניצחונות מול 39 הפסדים, 7 תיקו ו-5 הפסדים בהארכה - 74 נקודות, המאזן הטוב ביותר של הקבוצה עד אז, אך עדיין רחוק ממקום בפלייאוף.
עם סיום העונה מכרה קבוצה המשקיעים של טד טרנר את הקבוצה לחברת "אטלנטה ספיריט", שותפות של שמונה אנשי עסקים, יחד עם ה"פיליפס ארנה" וקבוצת הכדורסל, ההוקס.
עוד לפני שהחלה עונת 2004 פקדה טרגדיה את הקבוצה.
דני היטלי נהג במכוניתו כאשר לצידו חברו הטוב, חלוץ הקבוצה דן סניידר, כאשר איבד את השליטה על מכוניתו והתנגש בקיר.
סניידר נפצע אנושות ומת חמישה ימים לאחר מכן.
היטלי שבר את זרועו ואת לסתו וקרע את שתי הרצועות הצולבות באחת מברכיו.
בבדיקה שנערכה התברר שהיטלי לא נהג תחת השפעת אלכוהול, אך נהג ברשלנות ובמהירות מופרזת, ועל כך הועמד לדין.
קובלצ'וק, קוזלוב והקפטן שון מקקרן נטלו את המושכות בהיעדרו של היטלי, כאשר קובלצ'וק קבע מאזן שיא מבחינתו של 41 שערים ו-46 אסיסטים.
היטלי חזר לקראת סיום העונה, אך פציעתו והטראומה שעבר ניכרו בו והוא סיים עם 13 נקודות בלבד ב-31 משחקים.
הת'ראשרס שיפרו במעט את מאזנם מהעונה הקודמת עם 33 ניצחונות ו-78 נקודות, מרחק גדול של 13 נקודות מהכרטיס לפלייאוף.
לאחר עונת 2005 שבוטלה בשל סכסוך עבודה בין ה-NHL לשחקניה, החלו הת'ראשרס את עונת 2006 בהרכב חדש.
דני היטלי שלא התאושש מאירועי תאונת הדרכים בקיץ 2003 ביקש לעזוב את הקבוצה והועבר לאוטווה סנטורס.
במקומו הגיע החלוץ הסלובקי המנוסה מריאן הוסה.
הת'ראשרס הוסיפו עוד בגרות לקבוצה עם שורה של שחקנים מנוסים נוספים - השוער מייק דנהם והחלוצים פטר בונדרה, סקוט מלנבי ובובי הוליק.
השוער הראשון של הקבוצה, הפיני קרי להטונן, סבל מפציעות חוזרות ונשנות.
קובלצ'וק, הוסה ומרק סבארד שהגיע עונה קודם לכן הובילו שיפור ניכר בהתקפת הקבוצה כאשר כל אחד מהם התקרב לצבירת 100 נקודות, כאשר קובלצ'וק קבע שיא מועדון עם 52 שערים.
בפעם הראשונה נאבקו הת'ראשרס על מקום בפלייאוף, וסיימו את העונה עם מאזן חיובי של 41 ניצחונות מול 33 הפסדים ו-8 הפסדים בהארכה/מכות עונשין.
המאזן הסתכם ב-90 נקודות בטבלה, והת'ראשרס נחלו אכזבה כאשר חסרו להם שתי נקודות כדי לעלות לפלייאוף ראשון.
עונת 2007 המשיכה את השיפור של העונה הקודמת.
מרק סבארד עזב, אך במקומו הגיע חלוץ מנוסה נוסף, סטיב רוצ'ין.
להטונן התגבר על פציעותיו וייצב את עמדת השוער.
מריאן הוסה כבש 43 שערים ומסר 57 אסיסטים, ובסך הכל 100 נקודות - השחקן הראשון בתולדות הקבוצה שהגיע ל-100 נקודות.
קוזלוב וקובלצ'וק תמכו בו עם מאזנים יפים משל עצמם.
הת'ראשרס זכו בפעם הראשונה באליפות הבית הדרום-מזרחי ועלו לפלייאוף הראשון שלהם כמדורגים במקום השלישי בחטיבה המזרחית, כשלפניהם סדרה עם יתרון ביתיות מול ניו יורק ריינג'רס.
אולם הסדרה הסתיימה באכזבה קשה.
הריינג'רס סימנו את העומד להתרחש כאשר עלו במהירות ליתרון 2:0 במשחק הראשון, בדרך לניצחון 4:3, ולאחר מכן ניצחו גם במשחק השני והסדרה עברה לניו יורק כשלריינג'רס יתרון מכריע.
היתרון מומש כאשר הריינג'רס הביסו את הת'ראשרס 7:0 במשחק השלישי במדיסון סקוור גארדן, ואחריו ניצחו גם במשחק הרביעי והדיחו את הת'ראשרס.
זו הייתה סדרת הפלייאוף היחידה של הת'ראשרס, כך שהת'ראשרס לא ניצחו ולו משחק פלייאוף אחד בכל ימיהם באטלנטה.
בעונות 2008 ו-2009 שקעה הקבוצה מחדש בבינוניות, עם מאזן זהה של 76 נקודות בשתי העונות, רחוק מהפלייאוף.
במהלך שתי העונות האלה איבדו הת'ראשרס את מריאן הוסה ואיליה קובלצ'וק, שסירבו להאריך את חוזיהם בקבוצה, והועברו בעיסקאות תמורת שחקנים אחרים בטרם יהפכו לשחקנים חופשיים.
לעונת 2010 התייצבה הקבוצה עם סגל שעבר תהפוכות רבות.
הקבוצה הראתה התאוששות מסוימת כשסיימה עם 34 ניצחונות ו-83 נקודות, חמש נקודות מהכרטיס לפלייאוף.
התוצאות בעונת 2011 היו כמעט זהות, והת'ראשרס שוב החמיצו את הפלייאוף.
בנוסף לבעיות המקצועיות, הגיע לבית המשפט סכסוך בין אחד השותפים ב"אטלנטה ספיריט", השותפות המחזיקה בקבוצה, לבין שבעת השותפים האחרים, סכסוך שהחל עוד ב-2005 כאשר כל צד טוען להפרה לכאורה של חוזה השותפות על ידי הצד האחר, הפרה המאפשרת לו לרכוש את חלקו של הצד האחר במחיר עלות.
התביעה ההדדית עדיין מתבררת, כאשר לפי מסמכים שהוגשו לבית המשפט בינואר 2011 התברר של"אטלנטה ספיריט" נגרם הפסד של 130 מיליון דולר.
לאחר שנים של ניסיונות כושלים לבנות סביב הקבוצה בסיס אוהדים רחב ויציב, ומשההפסדים הכספיים הלכו ותפחו והיה ברור שיתפחו עוד, מכרה "אטלנטה ספיריט" את הקבוצה לקבוצת המשקיעים "טרו נורת'" מוויניפג.
העסקה הוכרזה רשמית ב-31 במאי 2011, והקבוצה עברה לוויניפג לקראת עונת 2012. בכך חזרה ה-NHL לוויניפג לאחר שקבוצת ה-NHL הקודמת של העיר, ויניפג ג'טס, עזבה אותה לפיניקס ב-1996 והפכה לפיניקס קויוטיס.
ההכרזה על המעבר לוויניפג התקבלה בשמחה גדולה בעיר הקנדית.
תושבי העיר חגגו ביום ההכרזה כשרבים מהם לובשים את מדי הג'טס בגלגולם הקודם, אם כי באותה עת הבעלים החדשים של הת'ראשרס טרם החליטו כיצד תיקרא לאחר שתעבור.
תושבי ויניפג הראו את התלהבותם גם בקנייה של כ-6000 מנויים עונתיים בתוך 4 דקות באינטרנט, וביחד עם מכירה מוקדמת ללקוחות עסקיים נמכרו בתוך זמן קצר למעלה מ-13000 מנויים עונתיים.
בכך עמדו קוני הקבוצה בתנאי המסחרי העיקרי להעברת הקבוצה לעיר.
ב-21 ביוני 2011 אישרו בעלי הקבוצות האחרות והנהלת ה-NHL באופן רשמי את המכירה ואת המעבר לוויניפג.
במהלך טקס הדראפט של 2011 הכריזה הקבוצה על שמה - ויניפג ג'טס, כשמה של הקבוצה הקודמת של העיר.
העונה הראשונה בבית החדש התקבלה בהתלהבות גדולה מצד האוהדים שגדשו את ה-"MTS סנטר" (כיום קנדה לייף סנטר) וקיבלו את קבוצתם החדשה בתשואות גדולות, למרות שהובסה במשחקה הביתי הראשון על ידי מונטריאול קנדיאנס.
במהלך העונה אירחו הג'טס פעמיים את פיניקס קויוטיס, הקבוצה הקודמת של העיר שנשאה את אותו שם.
הג'טס נראו לפרקים כבעלי אפשרות להשתחל לפלייאוף כבר בעונה הראשונה בביתם החדש, אולם לבסוף לא עלה הדבר בידם.
כך היה גם בעונות 2012/13 ו-2013/14, כאשר הג'טס, על אף שהיו מעורבים במאבקי הפלייאוף, החמיצו אותו במעט.
בעונת 2014/15, אחרי שני כישלונות בהם הייתה קרובה למקום בפלייאוף, עלה בידי הקבוצה לסיים במקום השמיני במערב ולהשיג בכך מקום הפלייאוף, לראשונה בביתה החדש.
בכך שב פלייאוף ה-NHL לוויניפג לראשונה מזה 19 שנה.
סדרת הפלייאוף מול אנהיים דאקס החזקה, המדורגת ראשונה במערב, הסתיימה בתבוסה ב-4 משחקים בלבד וללא ניצחון - כך שעד אז הקבוצה עדיין לא ניצחה משחק פלייאוף, עוד מאז היווסדה באטלנטה.
את העונה הרגילה של 2017/18 סיימו הג'טס כעונה שוברת שיאי מועדון, עם 52 ניצחונות ו-114 נקודות שהביאו אותה למקום השני בבית המרכזי, ולעלייה רביעית בתולדות הקבוצה, כולל ימיה באטלנטה, לפלייאוף.
היכולת הטובה נמשכה גם בפלייאוף.
עם ניצחון 3:2 על מינסוטה ויילד במשחק הראשון, השיגה הקבוצה ניצחון היסטורי ראשון בפלייאוף מאז היווסדה.
הג'טס המשיכו וניצחו בסדרה 4:1 בצורה משכנעת, כששאר ניצחונותיהם היו בתוצאות גבוהות.
הסיבוב השני הפגיש את הג'טס עם נאשוויל פרדטורס, הקבוצה עם המאזן הטוב בליגה בעונה הרגילה.
למרות חסרון הביתיות הפתיעו הג'טס בניצחון 4:3 בסדרה, וריצת הפלייאוף ההיסטורית שהחלה בניצחון ראשון אי פעם במשחק בפלייאוף הביאה כעת את הקבוצה עד לגמר החטיבה המערבית.
בגמר החטיבה המערבית הודחו הג'טס בידי הקבוצה החדשה בליגה, וגאס גולדן נייטס.
לאחר העונה המוצלחת הקודמת, המשיכו הג'טס להצליח גם בעונת 2018/19 כאשר נאבקו במשך כל העונה על המקום הראשון בבית המרכזי.
לבסוף סיימו הג'טס שוב במקום השני בבית, ובפעם הראשונה בתולדות המועדון חיברו שתי עליות רצופות לפלייאוף.
הפלייאוף שהחל בציפייה גדולה הסתיים באכזבה, כאשר הג'טס שמטו את יתרון הביתיות והודחו על ידי סנט לואיס בלוז בשישה משחקים.
העונה שלאחריה, 2019/20, הופסקה לקראת סיומה בשל מגפת הקורונה כשהג'טס במקום התשיעי בחטיבה המערבית.
בפורמט הפלייאוף המיוחד עליו הוחלט בעקבות הפסקת העונה, שיחקו הג'טס בסיבוב מוקדם לפלייאוף מול קלגרי פליימס, בו נוצחו והודחו.
הג'טס סבלו באותה עונה מסגל הגנתי מדולל בעקבות עזיבות ופציעות, והסתמכו על יכולת משופרת של שוערם קונור הליבאק, שנבחר בסיום העונה לשוער העונה ב-NHL וזכה בגביע וזינה.
בעונת 2020/21, שקוצרה בשל מגפת הקורונה, עלו הג'טס לפלייאוף מהמקום השלישי בבית הצפוני, שהוקם במיוחד באותה עונה והורכב מהקבוצות הקנדיות של הליגה.
אחרי סיבוב ראשון מצוין בו עברו ללא הפסד את אדמונטון אוילרס, הודחו הג'טס בסיבוב השני על ידי מונטריאול קנדיאנס בלא שניצחו ולו משחק אחד.
הליגה שבה למבנה הבתים הרגיל ולעונה באורך מלא ב-2021/22, והג'טס סיימו בתחתית הבית המרכזי ולא עלו לפלייאוף.
שיפור מסוים בעונה שלאחריה הביא את הג'טס לעלייה קשה לפלייאוף עם ניצחון במשחק האחרון של העונה, אך בפלייאוף נכנעו בסיבוב הראשון מול וגאס גולדן נייטס העדיפה.
העונה הרגילה של 2023/24 הייתה עדיפה בהרבה.
הג'טס התחרו עם ראשות הבית המרכזי וסיימו עם מאזן מצוין של 52 ניצחונות ו-110 נקודות, אך רק במקום השני בו.
הסמן העיקרי של הקבוצה היה משחק ההגנה המשובח שלה, והצטיינותם של השוערים קונור האליבק ולורן ברוסואה.
האליבק זכה בסיום העונה פעם נוספת בגבוע וזינה כשוער העונה בליגה.
למרות זאת, בסיבוב הראשון בפלייאוף התמוטט משחק ההגנה של הקבוצה, והיא הודחה על ידי קולורדו אוולאנש בחמישה משחקים בלבד, כאשר בכל אחד מחמשת המשחקים ספגה לפחות חמישה שערים, ובסך הכל 28.
העונה הרגילה של 2024/25 הייתה הטובה ביותר של הקבוצה.
כל מערכי הקבוצה הפגינו יכולת גבוהה, החל מהשוער האליבק ועד החלוצים קייל קונור ומרק שייפלי שהפגינו יכולה הבקעה גבוהה.
עם 56 ניצחונות ו-116 נקודות בטבלה, סיימו הג'טס את העונה הרגילה עם המאזן הטוב ביותר בליגה וזכו לראשונה בגביע הנשיאים.
אך שוב בפלייאוף חל רפיון הגנתי בקבוצה, שספגה שערים רבים.
הג'טס עברו בקושי את סנט לואיס בלוז במשחק שביעי ומכריע שנגרר לשתי הארכות, בטרם הודחו בסיבוב השני על ידי דאלאס סטארס.
מדי הקבוצה הוכרזו ב-6 בספטמבר, לקראת משחקי טרום-העונה של 2011/12.
מיקומה הגאוגרפי של הקבוצה ומבנה הבתים ב-NHL
המעבר של הקבוצה מאטלנטה לוויניפג יצר צורך בארגון מחדש של הקבוצות ב-NHL, כיוון שהת'ראשרס - עקב מיקומם באטלנטה - היו חברים בבית הדרום-מזרחי, בעוד ויניפג נמצאת בחלק המערבי של קנדה ומיקומה הטבעי הוא החטיבה המערבית של הליגה.
כדי לא לזעזע את מבנה הליגה בזמן קצר, הוחלט להשאיר את הג'טס בבית הדרום-מזרחי - דבר שיצר בעיה לוגיסטית קשה עבורם ועבור הקבוצות האחרות בבית הדרום-מזרחי, כיוון שהמפגשים התכופים בין קבוצות באותו בית גרמו במקרה הזה לנסיעות רבות וארוכות.
כדי לפתור את הבעיה ובעיות נוספות של מרחקי נסיעה, שונה מבנה הבתים בליגה לקראת עונת 2013/14, והג'טס עברו אחרי שתי עונות של עיכוב למיקומם הטבעי בחטיבה המערבית.
מחוז ויניצה (באוקראינית: Вінницька область) הוא מחוז בדרום-מערב אוקראינה, בירתו היא העיר ויניצה.
המחוז נמצא באזור הטבעי-היסטורי של פודוליה.
מצפון גובל המחוז במחוז ז'יטומיר, במזרח - במחוזות קייב, צ'רקאסי וקירובוגרד, בדרום - מחוז אודסה, המדינה מולדובה והחבל הבדלני טרנסניסטריה, במערב - מחוזות צ'רנוביץ וחמלניצקי.
שטח המחוז הוא 26.5 אלף קמ"ר ומתגוררים בו כ-1.5 מיליון תושבים (הנכון לשנת 2022).
כ-95% מתושבי המחוז הם אוקראינים, כ-4% - רוסים וכ-1% בני לאומים אחרים (פולנים, בלארוסים, מולדובים, יהודים וכו').
חבל פודוליה, האזור בו נמצא המחוז, ידע שליטים רבים: בתחילה השבטים הסלאביים של רוס של קייב ולאחר מכן - הדוכסות הגדולה של ליטא, האיחוד הפולני-ליטאי, האימפריה העות'מאנית, שוב האיחוד הפולני-ליטאי, ומשנת 1793 - האימפריה הרוסית.
לאחר התפרקות האימפריה הרוסית ותום מלחמת האזרחים היה האזור חלק מהרפובליקה האוקראינית הסובייטית של ברית המועצות.
מחוז ויניצה נוסד בשנת 1932 במסגרת הארגון בגבולות הפנימיים של ברית המועצות.
בשנת 1937 הוקטן שטח המחוז, לאחר שאזורים נרחבים ממנו נלקחו לטובת הקמת מחוז ז'יטומיר ומחוז קמיינץ פודולסקי.
בשנת 1954 בוצעו שוב שינויים בגבולות המחוז - הוא קיבל 4 נפות ממחוז קייב, אך "איבד" נפה אחת לטובת מחוז צ'רקסי.
מאז נשארו גבולות המחוז ללא שינוי עד היום.
עד למלחמת העולם השנייה הייתה במחוז אוכלוסייה יהודית משמעותית.
לאור כך הוקמו קולחוזים יהודים דוגמת "דער שטערן" ("הכוכב") בכפר וכניבקה.
מיולי 2020, לאחר יישום רפורמה במחוזות משנה של אוקראינה, מחוז ויניצה מחולק ל-6 מחוזות משנה כדלהלן:
שם בעברית שם באוקראינית שטח(קמ"ר) אוכלוסייה2020 מרכז מנהלי מחוז משנה האיסין Гайсинський 5681 243,300 האיסין מחוז משנה ויניצה Вінницький 6909 657,600 ויניצה מחוז משנה ז'מרינקה Жмеринський 3136 165,800 ז'מרינקה מחוז משנה חמילניק Хмільницький 3701 188,300 חמילניק מחוז משנה טולצ'ין Тульчинський 3856 157,200 טולצ'ין מחוז משנה מוהיליב-פודילסקי Могилів-Подільський 3221 146,900 מוהיליב-פודילסקי
במחוז ויניצה ישנם 18 יישובים בעלי סטטוס של עיר :
ויניה דל מאר (בספרדית: Viña del Mar) היא עיר במרכז צ'ילה, בסמוך לוולפראיסו.
העיר מכונת גם "La Ciudad Jardín" ("עיר הגן") והיא הרביעית בגודלה בצ'ילה.
ויניה דל מאר ידועה כעיר פופולרית, בעיקר בשל היותה עיר המושכת אליה תיירים רבים ובשל חופיה מרהיבי העין.
בעיר מתקיים מדי שנה פסטיבל זמר הנקרא: "Festival Internacional de la Canción de Viña del Mar" ("פסטיבל הזמר הבינלאומי של ויניה דל מאר").
וינסנט פיטר "ויני" קוליוטה הוא מתופף אמריקאי החי בלוס אנג'לס.
קוליוטה נחשב לאחד מגדולי המתופפים בעולם, נבחר לאחד מ-25 המתופפים המשפיעים ביותר בכל הזמנים על ידי מגזין התופים "Modern Drummer".
קוליוטה ידוע בעיקר כַּמתופף של פרנק זאפה, סטינג, ג'וני מיטשל, ג'ף בק, הרבי הנקוק וצ'יק קוריאה.
במהלך הקריירה שלו ניגן קליוטה מגוון סגנונות, בהם רוק, פופ, ג'אז, פיוז'ן, בלוז ועוד.
קוליוטה ניגן באלבומים רבים ועם אומנים מגוונים, ביניהם ג'וני מיטשל, ברברה סטרייסנד, מגהדת', לאונרד כהן וג'ף בק.
בסקר שנתי בקרב קוראי מגזין התופים "Modern Drummer", בחרו הקוראים בקוליוטה לתואר "מתופף השנה" עשרות פעמים.
בשנת 1996 נכנס קוליוטה ל"היכל התהילה" של המגזין, ובגיליון המיוחד "The Drum Gods" נבחר כאחד מ-25 המתופפים המשפיעים ביותר בכל הזמנים.
בשנת 2010 זכה בפרס גראמי ביחד עם צ'יק קוריאה, ג'ון מקלפלין, קני גארט וכריסטיאן מקברייד על נגינתם באלבום Five Peace Band.
ויני מדיקיזלה-מנדלה הייתה פעילה חברתית, מתנגדת למשטר האפרטהייד ופוליטיקאית דרום-אפריקאית.
היא כיהנה כנשיאת ליגת הנשים של הקונגרס הלאומי האפריקני (ANC), והחזיקה במספר משרות בממשלה.
היא הייתה נשואה לנלסון מנדלה במשך 38 שנים, כולל 27 שבהן ישב בכלא בתקופת האפרטהייד בדרום אפריקה, כאשר היא פעלה כנציגתו אל מול העולם, והעבירה לציבור את מחשבותיו ודיווחה על מצבו.
השניים היו עדיין נשואים כאשר הוא נהיה לנשיא דרום אפריקה ב-1994, אך בפועל נפרדו שנתיים קודם לכן.
הם התגרשו ב-1996, אך מדיקיזלה-מנדלה המשיכה להיות נוכחת בחייו למרות נישואיו השניים ב-1998, ועמדה לצידו כאשר עבר טיפולים למחלת לב.
דמותה הייתה שנויה במחלוקת – תומכיה כינו אותה "אם האומה", בעוד אחרים גינו אותה מאחר שוועדת האמת והפיוס דרום האפריקנית מצאה שהיא הייתה אחראית באופן אישי לרציחתם, עינוים, חטיפתם ותקיפתם של גברים, נשים וילדים רבים, וכן הייתה אחראית באופן עקיף למספר רב אף יותר של פשעים.
שמה בשפת הקוסה הוא נומזמו (היא שמתאמצת).
היא נולדה בכפר אמבונגווני בחבל ביזאנה שבפונדונלד.
היא עבדה במגוון משרות בבנטוסטן טרנסקאי.
למרות המגבלות על השכלת שחורים באפרטהייד, היא הצליחה לסיים תואר בעבודה סוציאלית ממכללת יאן הופמאייר ביוהנסבורג, ומאוחר יותר, BA ביחסים בינלאומיים מאוניברסיטת ויטווטרסראנד.
היא פגשה את עורך הדין והפעיל נגד האפרטהייד נלסון מנדלה ב-1957. היא הייתה בת 22, והמתינה לאוטובוס בסווטו.
מנדלה ראה אותה, הוקסם, והזמינה לארוחת צהריים למחרת.
נלסון נעצר ב-1963 ונשלח לכלא, ושוחרר רק ב-1990. החיים לאחר שחרורו לא היטיבו עמם – למרות חזית מאוחדת ופופולרית במהלך שנותיו בכלא, ויני ונלסון נפרדו ב-1992, והתגרשו ב-1996, שנתיים לאחר שנלסון נהיה לנשיא דרום אפריקה.
בראיון ב-1994, כשנשאלה לגבי הסיכויים לפיוס עם נלסון, ויני אמרה, „אני לא נלחמת להיות הגברת הראשונה של האומה.
למעשה, אני לא הטיפוס להופיע עם פרחים יפים בידיי, ולהיות קישוט יפה עבור כולם".
מדיקיזלה-מנדלה נעצרה תכופות על ידי כוחות הממשלה בגין פעילותה הפוליטית נגד משטר האפרטהייד.
היא עברה עינויים, הוחזקה במעצר בית, הייתה תחת מעקב ואף ישבה בכלא בבידוד למשך שנה וחצי.
היא הפכה לסמל המאבק, הוגלתה רשמית לעיר במדינת אורנג' החופשית, ולא הורשתה לצאת משם אלא כדי לבקר את נלסון בכלא.
הגבלות אלה לא מנעו ממנה להמשיך בפועלה – היא הקימה קליניקות, הובילה קמפיינים למען שוויון, ועשתה את דרכה בהיררכיית הארגון של ה-ANC.
ב-1985 ויני מנדלה זכתה בפרס רוברט פ.
קנדי לזכויות אדם, יחד עם הפעילים אלן בוסק ובאיירס נאודה, בשל עבודתם בדרום אפריקה.
במהלך נאום שנשאה בעיירה ב-13 באפריל 1986, הביעה מדיקיזלה-מנדלה את תמיכתה במעשי לינץ' באמצעות צמיג בוער : .
בנוסף, הואשמה מדיקיזלה-מנדלה על ידי שומר הראש שלה, ג'רי מוסיבוזי ריצ'רדסון ואחרים, בכך שהורתה על ביצוע מעשי חטיפה ורצח במהלך המחצית השנייה של שנות ה-80. בדצמבר 1988 חטף ריצ'רדסון את ג'יימס סייפל בן ה-14, יחד עם שלושה נערים נוספים, מביתו של הכומר פול ורין.
על פי טענת ריצ'רדסון, הוא הביא את הנערים לביתה של ויני על פי פקודתה, מכיוון שהיא חשדה שהכומר מתעלל בהם מינית.
בביתה, הנערים עונו כדי שיודו בדבר ההתעללות.
סייפל הואשם בשיתוף פעולה, וגופתו נמצאה ב-6 בינואר 1989 בשדה עם פציעות דקירה בצווארו.
ב-1991 זוכתה מדיקיזלה-מנדלה מכל ההאשמות פרט לחטיפה.
גזר דינה היה שש שנות מאסר, אך בערעור העונש הומר לקנס.
בדו"ח הסופי של ועדת האמת והפיוס מ-1998 נכתב „הגב' ויני מדיקיזלה מנדלה אחראית פוליטית ומוסרית להפרות הבוטות של זכויות האדם בידי ה-MUFC (מועדון הכדורגל על שם מנדלה, שסיפקו לוויני שירותי אבטחה)".
ב-1992 הואשמה ויני ברציחתו של ד"ר אבו בכר אסוות, ידיד משפחה אשר בדק את סייפל לאחר שנחטף, ולפני שנרצח.
נטען כי היא שילמה סכום בשווי $8000 וסיפקה את כלי הנשק לרצח, אשר בוצע ב-27 בינואר 1989. השימועים בוועדת האמת והפיוס הושעו, כאשר הושמעו טענות שעדים חווים הפחדות ואיומים בשמה של ויני מנדלה.
בתקופת המעבר ממשטר האפרטהייד לדמוקרטיה, אימצה מדיקיזלה-מנדלה גישה פחות סלחנית כלפי הקהילה הלבנה מאשר בעלה.
למרות שוויני ונלסון הופיעו כמלוכדים כשהוא השתחרר, נישואיהם הסתיימו זמן לא רב לאחר מכן, ואחר כך אף התגלה שוויני ניהלה מערכת יחסים אחרת בזמן שנלסון שהה בכלא.
לאחר הגירושים, היא אמצה את השם מדיקיזלה-מנדלה, ומונתה להיות סגנית שר האמנות, התרבות, המדע והטכנולוגיה בממשלת פוסט-האפרטהייד הראשונה (מאי 1994).
היא הושעתה מתפקידה כעבור קצת פחות משנה בגין חשדות לשחיתות.
למרות הכל, היא נותרה אהודה בקרב רבים מפעילי ה-ANC.
בדצמבר 1993, ושוב באפריל 1997, היא נבחרה לנשיאות ליגת הנשים של ה-ANC, בפעם השנייה אחרי שכבר הופיעה בפני ועדת האמת והפיוס.
הארכיבישוף דזמונד טוטו הכיר בחשיבותה במאבק נגד האפרטהייד, אך גם עודד אותה להתנצל ולקחת אחריות על מחדליה.
בתגובה זהירה, היא הודתה שדברים "השתבשו מאוד".
ב-24 באפריל 2003, הורשעה ויני מדיקיזלה-מנדלה ב-43 סעיפי הונאה וב-25 סעיפי גנבה, והברוקר שלה, עדי מולמן, הורשע בעוון 58 סעיפי הונאה ו-25 סעיפי גנבה.
שניהם כפרו באשמה, שהייתה גנבת כספים מקרן לוויות.
על מדיקיזלה-מנדלה נגזרו חמש שנות מאסר.
היא התפטרה מכל תפקידיה ב-ANC ובממשלה.
בערעור ב-2004, השופט מצא כי "הפשעים לא היו למטרת העשרה עצמית", והוא ביטל את האשמות הגנבה וגזר הדין הנלווה, ואישר רק את ההרשעה עבור סעיף הונאה אחד, עם גזר דין מושהה של שלוש וחצי שנים.
ב-2007, ה-ANC הכריזה על בחירות לוועד המנהל הארצי; ויני זכתה במקום הראשון.
ב-2008, כשפרצו מהומות נגד מהגרים בדרום אפריקה, ביקרה מדיקיזלה-מנדלה את הפורעים, והאשימה את מדיניות הממשלה בחוסר הדיור ובגישה השלילית כלפי המהגרים.
היא התנצלה בפני קורבנות האלימות, והציעה את ביתה כמחסה למשפחת מהגרים מהרפובליקה הדמוקרטית של קונגו.
בבחירות הכלליות של ה-ANC ב-2009, השיגה מדיקיזלה-מנדלה את המקום החמישי ברשימת המפלגה, אחרי נשיא המפלגה ונשיא דרום אפריקה, ג'ייקוב זומה, נשיא המדינה לשעבר קגלמה מוטלנת'ה, סגן הנשיא בלקה מבטה, ושר האוצר טרבור מנואל.
מאמר ב-Observer גרס שמיקומה הגבוה מראה כי הנהגת המפלגה רואה אותה כמשאב חשוב בבחירות, ושהיא מסייעת ללכד תמיכה עממית ובמיוחד מהשכבות העניות באוכלוסייה.
בראיון ב-2010, תקפה מדיקיזלה-מנדלה את בעלה לשעבר, ואמרה שהוא "אכזב את השחורים", ש"מוציאים אותו לעיניי הציבור רק כדי לגייס כספים", ושהוא בסך הכל "קרן".
היא גם ביקרה את החלטתו לקבל את פרס נובל יחד עם דה קלרק.
בין היתר, היא טענה שמנדלה כבר אינו נגיש לבנותיהם, ולא חסכה דבריה גם מהארכיבישוף טוטו, לו קראה "אוויל".
הראיון משך תשומת לב מהתקשורת, וה-ANC הודיעו שהיא תתבקש להסביר דבריה.
ב-14 במרץ 2010, יצאה הודעה בשמה של מדיקיזלה-מנדלה שהראיון מפוברק.
מנדלה סבלה ממחלה קשה, וב-2 באפריל 2018 נפטרה בבית החולים.
בסרט הטלוויזיוני "מנדלה" גילמה אותה אלפרה וודארד.
ב-1997 גילמה אותה טינה ליפורד בתוכנית הדרמה "מנדלה ולה קלרק".
בדרמת ה-BBC ב-2010 "גב' מנדלה" גילמה אותה סופי אוקונדו.
בסרט "ויני מנדלה" מ-2011, גילמה אותה ג'ניפר הדסון.
התסריט היה מבוסס על הביוגרפיה של מנדלה מאת אנה מארי דו פראז בזדרוב, Winnie Mandela: A Life.
איגוד השחקנים הדרום אפריקאי התנגד לליהוקה של הדסון, בטענה שהשימוש בשחקנים זרים כדי לספר את סיפורי השחורים בדרום אפריקה חותר תחת מאמצים לפתח את תעשיית הקולנוע המקומית.
הדמות ויני קווהומבה מתוכנית הילדים המצוירת "שאלתיאל קוואק" (1990) ככל הנראה מבוססת על ויני מדיקיזלה-מנדלה, או לכל הפחות משמשת כאזכור שלה.
דמותה של מנדלה חזרה בסרט משנת 2013, Mandela: Long Walk to Freedom, הפעם בגילומה של נעמי האריס (את נלסון מנדלה גילם השחקן הבריטי אידריס אלבה).
כשצפתה בסרט, מדיקיזלה-מנדלה אמרה שהיא הרגישה שזו הפעם הראשונה שסיפורה יוצג על המסך.
במאמר בעיתון הגרדיאן, גוגלת'ו אוקמסלקו כתבה שהסרט החזיר את ויני למקומה הראוי, והכיר במקומה במאבק, ש"עבור נשות דרום אפריקה היה יותר משמעותי מזה של בעלה".
המשוררת הישראלית דליה רביקוביץ כתבה סיפור אודות ויני מנדלה, והוא מופיע בספר הסיפורים הקצרים הנקרא על שמה "קבוצת הכדורגל של ויני מנדלה" (1997)
וינסנט פיטר "ויני" ג'ונס הוא כדורגלן עבר אנגלי ששיחק בעמדת קשר בקבוצות וימבלדון, שפילד יונייטד, צ'לסי ובנבחרת ויילס.
לאחר הפרישה ממשחק פעיל הפך ויני ג'ונס לשחקן קולנוע.
כשחקן כדורגל היה ידוע בסגנון משחק אגרסיבי, ותדמיתו כברנש קשוח על המגרש ומחוצה לו תרמה לליהוק שלו בסרטים לתפקידים דומים.
ויניל היא סדרה דרמה היסטורית אמריקאית שנוצרה על ידי מרטין סקורסזה ומיק ג'אגר.
הסדרה בכיכובו של השחקן בובי קנאבלי עוקבת אחר מפיק תקליטים בשם ריצ'י פינסטרה, המנסה להציל את חברת התקליטים "אמריקן סנצ'ורי" שברשותו מפשיטת רגל באמצעות גילוי אמנים חדשים.
הסדרה משודרת בערוץ הטלוויזיה האמריקאי HBO, החל מ-14 בפברואר 2016, ובישראל בערוץ yesOh של חברת yes, בשירות VOD של חברת yes, ובסלקום טי וי.
הפרק הראשון בוים על ידי מרטין סקורסזה וארך כ-113 דקות.
מיד לאחר שידור הפרק הראשון, הוחלט ברשת HBO לחדש את הסדרה לעונה שנייה.
בתום העונה הראשונה בעקבות הרייטינג הבינוני והביקורות המעורבות הוחלט לפטר את השואו ראנר והמפיק בפועל טרנס וינטר ולהחליפו בסקוט ז.
ב-22 ביוני 2016, למרות ההצהרות המוקדמות של הרשת, הוחלט לבטל את הפקת העונה השנייה.
הרעיון המקורי לסדרה היה של מיק ג'אגר, שסיפר לעיתון "האינדיפדנט" הבריטי ש"כבר שנים היה לי רעיון לסרט שמתרחש בתעשיית המוזיקה, פיתחנו אותו ופיתחנו אותו...
זה היה רעיון מאוד מתפרס".
ג'אגר פנה ליוצר הקולנוע המוערך מרטין סקורסזה, שביים ב־2008 את הסרט התיעודי על הרולינג סטונז, Shine a Light; ויחד עם טרנס ווינטר, שהיה בין כותבי ומפיקי "הסופרנוס" ו"אימפריית הפשע" הם יצרו את הסדרה.
המטרה המקורית הייתה ליצור דרמה אפית חדשה שמתארת את המתרחש מאחורי הקלעים בעולם המוזיקה בניו יורק של שנות ה-70 תקופה של "סקס סמים ורוקנרול".