tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
הוא מעולם לא היה חבר ב ולא נטל חלק בביצוע פשעיה.
במשפטי נירנברג, שבהם הועמדו לדין ראשי הפושעים הנאצים, הגן סרווציוס על פריץ זאוקל, מי שהיה שר העבודה במשטר הנאצי ואחראי על העבדות של מיליוני עובדי כפייה, שהורשע והוצא להורג.
כמו כן, ייצג גם את קרל ברנדט, אחד מרופאיו האישיים של היטלר, שנטל חלק בתוכנית האותנסיה, שהורשע אף הוא והוצא להורג.
כאשר נלכד בארגנטינה בשנת 1960 פושע המלחמה אדולף אייכמן, שהיה מראשי האחראים להוצאתה לפועל של תוכנית הפתרון הסופי להשמדתו של העם היהודי, והובא למשפט במדינת ישראל, התברר כי אין עורך דין ישראלי שיהיה מוכן ללמד עליו סנגוריה.
לצורך קיום נאות של ההליך המשפטי נעשה תיקון בחוק שאפשר לעורך דין זר לייצג את אייכמן במשפטו.
ד"ר סרווציוס נבחר על ידי בני משפחתו של אייכמן להיות לסניגורו, לאחר שהציע את שירותיו בשיחת טלפון לאחיו החורג של אייכמן בעיר לינץ שבאוסטריה.
עם זאת, בידי אייכמן לא הייתה האפשרות לשלם את שכר טרחתו בסך 30,000 דולר, כך שממשלת ישראל נאלצה לשלם את שכר הטרחה.
סרווציוס הגיע לישראל באוקטובר 1960, על מנת לייצג את אייכמן במשפטו בבית המשפט המחוזי בירושלים.
עם הגיעו לארץ נפגש לראשונה עם לקוחו על מנת להכין את ההגנה.
סרווציוס נעזר בעורך דין גרמני צעיר ממינכן, דיטר וכטנברוך (Dieter Wechtenbruch).
אסטרטגיית ההגנה תוכננה להיות על פי הכללים הבאים שד"ר סרווציוס קבע:
לא לחקור בחקירה נגדית את עדי התביעה ניצולי המחנות.
לא לנקוט טקטיקה של דחיות.
לטעון נגד חוקיות ההליך וסמכות בית המשפט.
לטעון נגד האפשרות ששופטים יהודים יפסקו באובייקטיביות.
לטעון כי החוק לעשיית דין בנאצים ובעוזריהם הוא חוק אקסטריטוריאלי ונחקק לאחר ביצוע העבירות בהן מאשימים את הנאשם, זאת בניגוד לכללי המשפט המקובלים.
לטעון כי המעשים שעשה הנאשם היו חוקיים במדינה ששלחה אותו לבצעם.
לטעון כי אייכמן לא היה איש ההנהגה הנאצית אלא ביצע פקודות ולא היה יכול להתנגד להן.
לטעון כי היו מקרים בהם אייכמן התנגד להשמדת יהודים.
לטעון כי אייכמן לא השתתף בישיבות מכריעות שדנו בהשמדת היהודים כדוגמת ועידת ונזה, כאיש ההנהגה הנאצית, אלא כפקיד ביצוע.
לטעון כי לבית המשפט אין סמכות לדון את אייכמן, מאחר שהוא הובא לדין בדרך של חטיפה מארגנטינה.
לטעון כי מדינת ישראל לא הייתה קיימת במועד ביצוע העבירות, ועל כן אין בסמכות בית המשפט הישראלי לדון בהן.
ד"ר סרווציוס ניהל את ההגנה במשפט אייכמן על פי סדרי הדין, מבלי לעורר פרובוקציה או לנקוט בכל צעד הפגנתי או פרו-נאצי.
הוא העלה טענות מפורטות, על פי הטקטיקה של ההגנה כפי שפורטה לעיל בדבר סמכותו של בית המשפט לשפוט את אייכמן בשפיטה פלילית רטרואקטיבית, על ידי מדינה שלא הייתה קיימת בזמן ביצוע העבירות, כאשר הנאשם הובא לדין באמצעות חטיפתו ממדינה אחרת.
בית המשפט התייחס בכובד ראש לטענות אלה ודחה אותן לגופן.
לאחר שנידון אייכמן למיתה, הגיש ד"ר סרווציוס ערעור בשמו לבית המשפט העליון, אך הערעור נדחה.
לאחר דחיית הערעור הגיש ד"ר סרווציוס בקשת חנינה לנשיא מדינת ישראל יצחק בן-צבי, והלה דחה את הבקשה.
בתום המשפט חזר ד"ר סרווציוס לגרמניה.
לאחר שובו לגרמניה לא עורר ד"ר סרווציוס כל טענה באמצעי התקשורת בקשר למשפט, לתקינותו ולחוקיותו.
דרך ניהולו את הגנתו של אייכמן תרמה ללגיטימיות של משפט אייכמן בפני העולם.
ד"ר רוברט סרווציוס מת בקלן בשנת 1983.
סרי הוא דיפלומט הולנדי, אשר כיהן כנציג האו"ם למזרח התיכון, המתאם המיוחד מטעם האומות המאוחדות לתהליך השלום במזרח התיכון ושליחו האישי של מזכ"ל האו"ם ברשות הפלסטינית.
משמש זה שנים כדיפלומט מקצועי ואיש משרד החוץ הולנדי.
בין תפקידיו השונים היה השגריר באירלנד ושימש כסגן עוזר מזכ"ל לניהול משברים ומבצעים בברית נאט"ו, תפקיד שבמהלכו הוצב במוסקבה, בניו יורק ובקייב.
סרי עמד בראש מחלקת המזרח התיכון במשרד החוץ ההולנדי והשתתף במהלכים לקראת ועידת מדריד.
סרי בעל תואר ראשון במדע המדינה מאוניברסיטת אמסטרדם.
בשנת 1997 חיבר ספר בעקבות שירותו בקייב.
סרי נשוי ואב לשלושה ילדים.
רוברט דאגלס תומאס פטינסון הוא שחקן, דוגמן ומוזיקאי אנגלי.
תפקידו הראשון המשמעותי היה גילום סדריק דיגורי בסרט "הארי פוטר וגביע האש".
מאוחר יותר קיבל את תפקיד אדוארד קאלן, דמות ראשית בחמשת סרטי "דמדומים".
בשנת 2019 נבחר לגלם את באטמן בסרט הקולנוע החדש של DC קומיקס "באטמן" ב-2022.
בשנת 2010 נכנס פטינסון לרשימת 100 האנשים המשפיעים ביותר בעולם של המגזין "טיים" וכן דורג על ידי המגזין "פורבס" כאחד מ-100 האנשים המשפיעים ביותר.
פטינסון נולד בלונדון, אנגליה, בנם של קלייר (לבית צ'ארלטון), עבדה בסוכנות דוגמנות, ושל ריצ'רד פטינסון, עבד בייבוא מכוניות מארצות הברית.
לו שתי אחיות גדולות, ליזי פטינסון, זמרת, וויקטוריה פטינסון.
גדל בפרבר הלונדוני בארנס ולמד בבית הספר היסודי Tower House School עד גיל 12. השלים את לימודיו בבית הספר The Harrodian School.
בצעירותו, נטל חלק פעיל בתיאטרון המקומי, Barnes Theatre Company.
פטינסון החל לעבוד בדוגמנות בגיל 12, אולם לאחר ארבע שנים חלה ירידה בביקוש לעבודתו.
בדצמבר 2008 הוא הסביר את חוסר הביקוש לעבודתו כדוגמן במאפיינים החיצוניים הגבריים שלו.
לדבריו, "כאשר התחלתי לראשונה הייתי די גבוה ונראיתי כמו ילדה, אז קיבלתי הרבה עבודות, משום שזה היה בתקופה בה המראה האנדרוגיני היה מגניב.
אז, אני מניח, הפכתי לבחור יותר מדי, אז לא קיבלתי עוד עבודות.
הייתה לי קריירת דוגמנות לא מוצלחת ביותר".
ב-2007 הופיע כדוגמן במספר פרסומות, בהן קמפיין הפרסום לביגוד של חברת Hackett.
נכון לנובמבר 2016 פטינסון מדגמן לחברת dior.
פטינסון החל את דרכו בתחום המשחק בתיאטרון חובבים, ולאחר שצבר ניסיון מאחורי הקלעים, החל להשתתף כממלא מקום של שחקנים בתיאטרון.
הוא משך את תשומת לבו של סוכן שחקנים במחזה "טס" מאת תומאס הארדי, ומאז החל להשתתף בסרטים בתפקידי משנה שונים.
תחילה שיחק בתפקיד משנה בסרט הטלוויזיה "קללת הטבעת" בשנת 2004. מאוחר יותר באותה שנה השתתף בסצנה בסרט "יריד ההבלים", אך הסצנה נמחקה מהגרסה הקולנועית והופיעה רק בגרסת ה-DVD.
בשנת 2005 השתתף בסרט "הארי פוטר וגביע האש" בתפקיד סדריק דיגורי; על משחקו קיבל פרס מ-Times Online.
המגזין "טיימס" תיאר אותו כאחד השחקנים הבריטים המבטיחים ביותר.
ב-2008 השתתף בתפקיד אדוארד קאלן בסרט "דמדומים", המבוסס על ספרה של סטפני מאייר, בעל אותו השם.
הסרט זכה להצלחה והפך לשובר קופות, ופטינסון הפך לכוכב בעקבותיו.
הוא זכה במספר פרסי MTV ו-Teen Choice Award על תפקידו בסרט.
בנוסף הופיע ב-2008 בסרט "How to Be".
ב-2009 יצא הסרט השני בסדרת סרטי דמדומים, "דמדומים 2: ירח חדש", שזכה גם הוא להצלחה וביסס את מעמדו של פטינסון כשחקן מצליח; גם על תפקידו בסרט זה זכה פטינסון במספר פרסי MTV ו-Teen Choice Award.
ב-2009 כיכב פטינסון גם בסרט "Little Ashes", בתפקיד סלבדור דאלי.
ב-2010 יצא סרטו "זכרי אותי לנצח" (Remember Me), בו כיכב לצד אמילי דה רייבין.
פטינסון שימש לראשונה גם כמפיק בפועל של הסרט.
בנוסף כיכב בשנה זו בסרט השלישי בסדרת סרטי דמדומים, "דמדומים 3: ליקוי חמה", וזכה במספר פרסי MTV ו-Teen Choice Award על תפקידו.
באותה שנה דירג אותו "טיים מגזין" כאחד האנשים המשפיעים ביותר, והמגזין "Forbes" כאחד הידוענים החזקים ביותר.
ב-2011 כיכב בדרמה הרומנטית "מים לפילים", לצד ריס וית'רספון, והצטלם לסרט ההמשך בסדרת "דמדומים", "דמדומים 4: שחר מפציע (חלק 1)".
בשנת 2012 כיכב בסרט האחרון בסאגת דמדומים ובסרטים "קוסמופוליס" ו"בל אמי".
בשנת 2014, הופיע בסרטים "רובר" ו"מפות לכוכבים" לצידה של ג'וליאן מור.
בשנת 2016 שיחק בדרמה הביוגרפית "העיר האבודה Z" המבוססת על ספר באותו שם, לצד צ'ארלי האנם וסיינה מילר.
בשנת 2017 שיחק במותחן הפשע "גוד טיים" פרי יצירתם של ג'וש ובני ספדי.
הסרט היה מועמד לפרס דקל הזהב פסטיבל קאן והשתתף גם בפסטיבל הקולנוע ירושלים.
בשנת 2018 שיחק לצד ז'ולייט בינוש בסרט הדרמה העתידני "החיים למעלה" של הבמאית הצרפתייה קלייר דני.
בשנת 2020 גילם את ניל בסרט הפעולה "טנט" של כריסטופר נולאן.
באותה שנה גם כיכב בדרמת הפשע "תמיד השטן" בהפקה של נטפליקס.
בשנת 2022 שיחק את באטמן בסרטו של מאט ריבס "באטמן" מבית DC קומיקס.
במאי 2025 פורסם כי פטינסון יככב בסרט השוד Here Comes the Flood של נטפליקס.
במקביל לעבודתו כשחקן, פטינסון מנגן בפסנתר ובגיטרה, וכותב קטעי מוזיקה ושירה משלו.
הוא שר שניים מקטעי המוזיקה המופיעים בפסקול הסרט "דמדומים": "Let Me Sign" שנכתב על ידי מרכוס פוסטר ובובי לונג, ו-"Never Think", אותו גם כתב בשיתוף עם סאם בראדלי.
גם בסרטו "How To Be" מבצע פטינסון שלושה שירים, שנכתבו על ידי המלחין ג'ואו הייסטינגס.
בשנת 2010 זכה פטינסון בפרס "הזמרים המשפיעים והכי פחות צפויים של הוליווד".
בשנת 2013 שיתף פעולה עם להקת ההיפ הופ האקספרימנטלית דת' גריפס בשירם "birds".
פטינסון הופיע ברשימת "100 הגברים הסקסיים" לשנת 2008 ו-2009 במגזין "People".
המגזין "Vanity Fair" דירג אותו כאחד ממקבלי השכר הגבוה ביותר בהוליווד, עם הכנסות המוערכות בכ-18 מיליון דולר בשנת 2009.
בשנת 2009, "Ask Men" דירג אותו כאחד מ-49 האנשים המשפיעים ביותר.
בשנת 2008, החל לצאת עם השחקנית האמריקאית קריסטן סטיוארט.
סטיוארט הודתה בקיומה של מערכת היחסים לראשונה ביולי 2012, לאחר שהמגזין "Us Weekly" טען שהיא לכאורה קיימה רומן עם הבמאי רופרט סנדרס, אשר ביים את הסרט "שלגייה והצייד" בו השתתפה.
לאחר מכן פורסמה התנצלותה של סטיוארט לפטינסון.
לאחר פרידה קצרה של כמה חודשים השניים חזרו לזוגיות, אולם במאי 2013 פורסם כי הם נפרדו.
בספטמבר 2014 החל פטינסון לצאת עם הזמרת הבריטית FKA twigs.
שנה לאחר שהוכרזו האירוסין, ביטל פטינסון את אירוסיו עם הזמרת.
באמצע שנת 2018 החל לצאת עם השחקנית והדוגמנית האנגלייה סוקי ווטרהאוס.
בנובמבר 2023 פורסם כי הזוג מצפה לילד ראשון.
+שנהסדרהתפקידהערות2004קללת הטבעת (אנ')גיסלהרסרט טלוויזיה של Sat.12006The Haunted Airmanטובי ג'אגסרט טלוויזיה של BBC Four2007המדריך לאם גרועה (אנ')דניאל גיילסרט טלוויזיה של ITV
רוברט דייוויד פטנאם הוא חוקר בתחום מדע המדינה ופרופסור באוניברסיטת הרווארד.
פטנאם נולד ברוצ'סטר, ניו יורק, וגדל בפורט קלינטון, אוהיו.
הוא עוסק במדיניות ציבורית בבית-הספר לממשל על-שם קנדי באוניברסיטת הרווארד ומלמד פוליטיקה אמריקנית, יחסים בינלאומיים, פוליטיקה השוואתית ומדיניות ציבורית.
שימש ראש החוג לממשל בהרווארד, מנהל המרכז לעניינים בינלאומיים ודיקן בית הספר לממשל ע"ש קנדי.
פטנאם חיבר מאמרים וספרים רבים, בהם "משחקים באולינג לבד: הנפילה וההתחדשות של הקהילה האמריקנית" ו"עדיף ביחד: שיקום הקהילה האמריקנית".
בחיבורים אלו ובמאות פרסומים וראיונות בכלי התקשורת, הביא למרכז הדיון הציבורי את מושג ההון החברתי והצביע על ההידרדרות של הלכידות חברתית וההשתתפות האזרחית בחברה האמריקאית, וכן את חשיבותם של אמון, תחושת שותפות ומנגנונים התנדבותיים של שיתוף פעולה לרווחתן של קהילות.
פטנאם הצליח להחדיר את מושגי ההון החברתי גם לשיח של קובעי מדיניות, כך למשל הביא לשילוב מונחים אלו בדוחות הבנק העולמי.
הוא שימש כיועץ מיוחד לנשיא ארצות הברית, ביל קלינטון, ומאוחר יותר גם כיועץ לראש ממשלת בריטניה, טוני בלייר.
פטנאם הוא מייסד סמינר "סאגוארו", המפגיש אנשי תאוריה עם אנשי שטח מובילים, כדי ללבן רעיונות לחיזוק הסולידריות החברתית בארצות הברית.
בשנת 2000 פרסם רוברט פטנאם את הספר "לשחק באולינג לבד" ("Bowling Alone"), שעורר עניין רב בארצות הברית וברחבי העולם.
פטנאם בחן בספרו מגוון של קבוצות ומוסדות חברתיים אמריקאים: מפלגות, כנסיות, מועדוני ספורט, קבוצות לריקמה בצוותא, ארגוני צדקה של מתנדבים, חוגים, ליגות חובבים, קמפיינים לקידום מטרות ציבוריות, מפגשי תרבות, וכמעט כל מוסד או מקום שבו בני אדם נפגשים ועושים משהו בצוותא (שאינו רק קניה ומכירה) נכלל בסקירה רחבה זו.
המסקנה, על פי הספר, היא כי כל המוסדות הללו, בלי יוצא מן הכלל, נמצאים בנסיגה והידלדלות.
מספר המשתתפים בהם הולך ופוחת, ובכל שנה נסגרים רבים מהם, בכל רחבי ארצות-הברית.
מאז שנות השבעים עוזבים האמריקאים את מרחבי הפעילות המשותפת בקצב גדל והולך.
"Bowling Alone" הביע תחזית פסימית לחברה האמריקאית.
כותרת המשנה של הספר היא: "קריסתה ותחייתה של הקהילה האמריקאית".
פטנאם מציג בספר קריאה נרגשת להחייאת הקהילה האמריקאית, כצעד אפשרי והכרחי לשם בנייתו מחדש של ההון החברתי המורכב מאמון, השתתפות, ויכולת ממשית של האמריקאים לעצב יחד עם קהילתם את חייהם.
בנובמבר 2003 ביקר פטנאם בישראל כאורח הסוכנות היהודית והחוג למדיניות ציבורית בפקולטה למדעי החברה באוניברסיטת תל אביב.
הוא הרצה בפני בכירים באקדמיה, סטודנטים ומובילי תוכניות חברתיות.
בביקור בישראל אמר: "פוליטיקה מתקדמת לא יכולה לצמוח יש מאין.
היא צריכה להיבנות על חידוש המארג החברתי...
זה לא יכול לקרות במדינות שבהן מכהנות ממשלות מעודדות שחיתות, ושהאמון ביניהן לבין האזרחים נפגם.
אלה, יותר מכל דבר אחר, מהוות סכנה אמיתית להון החברתי".
רוברט ואלאס פורסטר ג'וניור היה שחקן קולנוע וטלוויזיה ומדבב אמריקאי, מועמד פרס אוסקר לשחקן המשנה הטוב ביותר על תפקידו בסרט "ג'קי בראון" בשנת 1998.
פורסטר נולד ברוצ'סטר, ניו יורק שבארצות הברית, הוריו גרייס דורות'י (לבית מונטנרלה) ורוברט וואלאס פורסטר האב, התגרשו כאשר היה בן 8.
פורסטר היה בוגר באוניברסיטת רוצ'סטר, ולו תואר ראשון בהיסטוריה שסיים ב-1964. בנוסף, למד דרמה.
את הופעת הבכורה שלו בסרט קולנוע ערך פורסטר ב-1967 בסרט "השתקפות בעין הזהב".
תפקיד אשר פרץ את דרכו של פורסטר אל תוך תעשיית הסרטים היה במותחן האקשן הבדיוני מועמד 2 פרסי אוסקר "החור השחור".
לאחר מכן הופיע פורסטר במספר סרטים דלי תקציב וביניהם במותחן האקשן של הבמאי הישראלי מנחם גולן "מחץ הדלתא".
לאחר היעדרות של מספר שנים חזר פורסטר לתחום הקולנוע אך לא הצליח למנף את הקריירה שלו.
בשנת 1997 קצר פורסטר את הצלחתו הגדולה ביותר, כשקיבל תפקיד ראשי בסרט מותחן הפשע של קוונטין טרנטינו, "ג'קי בראון".
בסרט גילם פורסטר את דמותו של מקס צ'רי, סוכן שחרור בערבות שמתאהב ונחלץ לעזרתה של ג'קי בראון (פאם גריר), דיילת בשנות הארבעים לחייה שעובדת בחברת תעופה מקסיקנית.
על תפקידו בסרט קיבל פורסטר ביקורות מצוינות, ואף היה מועמד לפרס אוסקר לשחקן המשנה הטוב ביותר.
בשנה שלאחר מכן השתתף פורסטר במותחן האימה של גאס ואן סנט "פסיכו" בו גילם פורסטר את הפסיכיאטר דוקטור סיימון ריצ'מונד.
ב-2000 הופיע פורסטר בקומדיה "אני, עצמי ואיירין" ובמותחן הבדיוני "סופרנובה" תחת בימויו של פרנסיס פורד קופולה.
ב-2001 שיחק פורסטר בדרמת המסתורין הרומנטית של דייוויד לינץ' "מלהולנד דרייב", שם גילם פורסטר את דמותו של הבלש הארי מק'נייט.
בשנת 2003 שיחק בסדרת הטלוויזיה קצרת הימים "קארן סיסקו" ב-ABC, בתפקיד מרשל, אביה של קארן (קארלה גוג'ינו).
ב-2006 השתתף במותחן האקשן "פריצה ברשת", ובמותחן הפשע "להרוג את המזל".
ב-2007 שיחק פורסטר בסרט הפעולה הבדיוני הקוראני "מלחמת הדרקונים" ובמותחן "קלינר".
בשנים 2007–2008 שיחק בסדרה "גיבורים", ועל תפקיד זה היה מועמד לפרס סאטורן בקטגוריית הכוכב האורח הטוב ביותר בטלוויזיה.
ב-2009 שיחק בסרט הקומדיה הרומנטית "אקסיות לכל הרוחות".
ב-2011 שיחק בסרט "היורשים", סרט שהיה מועמד לפרס גילדת שחקני המסך לקאסט הטוב ביותר בסרט.
ב-2013 שיחק בפרק בסדרה "שובר שורות" בעונתה האחרונה, ועל תפקיד זה זכה בפרס סאטורן בקטגוריית הכוכב האורח הטוב ביותר בטלוויזיה.
ב-2017 שיחק בחידוש לסדרה "טווין פיקס".
בשנים 2012–2018 שיחק בסיטקום "גבר מי שנשאר אחרון" בתור באד, אביו של מייק בקסטר.
ב-2019 יצא הסרט "אל קמינו: שובר שורות - הסרט", בו שב לגלם את דמותו מהפרק בו השתתף בסדרה.
הסרט יצא ביום פטירתו של פורסטר, אולם בהמשך נודע כי הספיק לשוב ולגלם את התפקיד גם עבור העונה החמישית של הסדרה "סמוך על סול", אשר עלתה לשידור בפברואר 2020.
בשנים 1966–1975 היה נשוי לג'ון פרובנזנו, אותה הכיר באוניברסיטה בה שניהם למדו, ולהם שלוש בנות משותפות.
בשנים 1978–1980 היה נשוי לזיביה פורסטר.
היה לו גם בן נוסף, אשר נקרא על שם אביו כמוהו, ממערכת יחסים קודמת.
ב-11 באוקטובר 2019 הוא מת בגיל 78 מסרטן המוח, ביום הבכורה של הסרט "אל קמינו: שובר שורות - הסרט" בו השתתף.
רובוטריקים: פריים (2012) - דיבוב
סמוך על סול (2020) (שודר לאחר מותו)
סיפורים מופלאים (2020) (שודר לאחר מותו)
רוברט פוֹגֶל היה כלכלן יהודי אמריקאי, זוכה פרס נובל לכלכלה לשנת 1993.
פוגל נולד למשפחה יהודית בעיר ניו יורק.
בשנת 1958 קיבל תואר ראשון ושני בהיסטוריה באוניברסיטת קורנל, ובשנת 1968 השלים דוקטורט באוניברסיטת ג'ונס הופקינס, והתמחה בחקר הצמיחה הכלכלית בארצות הברית עקב פריסת מסילות הברזל.
בנוסף, פוגל חקר את השפעת העבדות על צמיחת הכלכלה האמריקנית, ובשנת 1974 פרסם חיבור מקיף בנדון.
על מחקריו בתחום יחסי הגומלין שבין היסטוריה וכלכלה, זכה פוגל בשנת 1993 בפרס נובל לכלכלה, ביחד עם החוקר דאגלס נורת'.
פוגל נפטר ב-11 ביוני 2013 לאחר מחלה קצרה בגיל 86.
"בוב" סקלטון היה שחיין אמריקאי, אלוף אולימפי (פריז 1924) ושיאן עולם במשחה ל-200 מטר חזה.
הוא התאמן תחת הדרכתו של ויליאם "ביל" באכרך יחד עם ג'וני וייסמילר, נורמן רוס, סיביל באואר, אתל לאקי ואלופים אולימפיים נוספים.
בתחרות שחייה שנערכה במילווקי, ויסקונסין ב-21 במרץ 1924 קבע סקלטון במשחה ל-200 מטר חזה שיא עולם חדש של 2:52.6 דקות, שיפור לשיא של אריך ראדמכר (2:54.4 דקות).
שיא זה החזיק מעמד שבועיים ונישבר על ידי ראדמכר (2:50.4 דקות).
באולימפיאדת פריז (1924) זכה סקלטון במדליית זהב, במשחה ל-200 מטר חזה בשיא אולימפי חדש של 2:56.6 דקות, לפני ג'וזף דה קומב מבלגיה (2:59.2 דקות) וחברו לנבחרת ויליאם קירשבאום (3:01.0 דקות).
סקלטון נפטר ב-25 ביוני 1977, ביום הולדתו ה-74 ביוסטון, שבטקסס.
סקלטון קבע שיא עולם אחד ו-9 שיאי ארצות הברית בשחייה.
בשנת 1988 זכה סקלטון להכלל בהיכל התהילה הבינלאומי של השחייה.
רוברט פולטון היה מהנדס וממציא אמריקאי המוכר כמפתח ספינת הקיטור המסחרית המוצלחת הראשונה, המונעת על ידי מנוע קיטור ימי.
רוברט פולטון נולד בכפר ליטל בריטיין במחוז לנקסטר בפנסילווניה, ב-14 בנובמבר 1765. היו לו לכל הפחות שלוש אחיות - איזבלה, אליזבת ומרי, וכן אח צעיר בשם אברהם.
אביו, רוברט פולטון, נולד באירלנד והיגר לפנסילווניה, שם הוא נשא את מארי סמית.
האב עבר עם משפחתו לאחר מכן ללנקסטר, שם למד פולטון הצעיר בבית הספר יסודי קוויקרי.
פולטון הראה נטייה רבה להמצאות, ועוד בעודו בן 14 הכין גלגל משוטות בצדה של סירת הדיג של אביו.
הוריו היו עניים מאוד ופולטון הצעיר נמסר לצורף זהב, על מנת שילמד מקצוע.
אך הסתבר שפולטון מוכשר יותר בציור, ובגיל 17 החליט הנער שברצונו להיות צייר.
הוא צייר פורטרטים וציורי נוף וכך יכול היה לשלוח כסף לכלכלת אמו.
בשנת 1785 הוא קנה בכסף שחסך משק קטן בעיר הופוול שבפנסילווניה והעביר את אמו ומשפחתו לשם.
בגיל 23 החליט פולטון לנסוע ללונדון על מנת להשתלם שם באומנות הציור.
בלונדון צייר פולטון פורטרטים לאצילים ולעשירים ובזה הוא הרוויח די מחייתו, אך המשיך ללא הרף גם לפתח המצאות מכניות.
המצאותיו הראשונות היו מכונת טווייה לפשתן, מכונה לשזירת חבלים, מכונת חיתוך לשיש וכן מכונות שונות לחפירת תעלות.
פולטון עבר בשלב זה לפריז, שם למד צרפתית, גרמנית, מתמטיקה וכימיה.
בפריז התמסר להמצאה שהייתה מוזרה בימים ההם - צוללת.
אך ההמצאה הזו לא נתקבלה ולא הכירו בערכה.
ב-1800 הסכים נפוליאון בונפרטה לממן את תכנון ה"נאוטילוס" - אך לא הצי הצרפתי ולא הצי הבריטי התעניינו בהמצאה זו בסופו של דבר.
אחר כך המציא פולטון סירת קיטור ששטה על פני נהר הסן בפריז, אך גם המצאה זו לא זכתה לתשומת לב נאותה.
אולם פולטון לא ויתר על חלומו הגדול; ידידו העשיר רוברט ליווינגסטון, שגריר ארצות הברית בצרפת באותו הזמן, סיפק לו את המימון, והממציא חזר למולדתו לבנות שם ספינת קיטור גדולה ומשוכללת.
בתחילה לעגו לפולטון, אך כשספינת המשוטות "קלרמונט" יצאה לנסיעתה הראשונה בנהר ההדסון, מניו יורק לאולבני, היא עוררה התלהבות רבה.
אחרי הספינה "קלרמונט" בנה פולטון ספינות קיטור נוספות, וממשלת ארצות הברית הזמינה אצלו גם אוניית מלחמה המונעת על ידי קיטור "דמולוגוס", שלכבודו נקראה בשם "פולטון" כאשר בנייתה הושלמה בשנת 1814.
פולטון מת בטרם הגיעו לגיל חמישים, בשנת 1815, ממחלת השחפת.
סרג'נט היה צלם בכיר במשמר החופים של ארצות הברית, עיקר פרסומו בא מהתצלום "אל תוך מלתעות המוות".
רוברט פרדיננד וגנר הבן היה ראש עיריית ניו יורק בין השנים 1954–1965.
וגנר האב, שהיגר לארצות הברית מגרמניה, היה סנטור חבר המפלגה הדמוקרטית מטעם מדינת ניו יורק.
לאחר מות אמו, בהיותו בן 9, חי עם אביו בניו יורק ובוושינגטון די.
כמו אביו, למד וגנר באוניברסיטת ייל, שם סיים בשנת 1937 לימודי משפטים.
בראשית 1942 התפטר על מנת להצטרף לגיס האווירי של צבא ארצות הברית, במסגרתו שירת במלחמת העולם השנייה.
לאחר מכן היה פקיד בכיר במנהל העירוני של ניו יורק.
במסגרת הבחירות לנשיאות ארצות הברית 1956 התמודד על משרת סגן נשיא ארצות הברית בוועידה הדמוקרטית וכשל.
לקראת הבחירות של 1953 היה וגנר מועמדם הנבחר של אלינור רוזוולט ושל מועדון "קבוצת טמאני הול" (על שם מקום ההתכנסות המקורי שלהם, Tammany Hall).
קבוצה זו פעלה לקידומם של מועמדים צאצאי מהגרים לכהונת ראש העיר מטעם המפלגה הדמוקרטית והואשמה בשחיתות שלטונית.
בשתי הקדנציות הראשונות שלו נתמך על ידי קבוצה זו.
בבחירות לקדנציה השלישית, רץ וגנר בניגוד לדעתם של חברי הקבוצה שביקשו לקדם מועמד אחר מטעם המפלגה הדמוקרטית.
וגנר נבחר לבסוף בקולות דמוקרטיים שהתנגדו לקבוצת טאמני ובקולותיהם של מצביעים עצמאיים.
פעולה זו תרמה לניקיון המנגנון העירוני משחיתות, בה היה נגוע שנים רבות.
בתקופתו ידעה העיר תנופה של שינוי ופיתוח עירוני, ששולב בנטישת תושבים בני המעמד הבינוני ממרכז העיר והחלפתם באפרו-אמריקאים ופורטוריקאים.
במנהטן הושלמה תוכנית התכנון העירוני של רוברט מוזס שכללה את הקמת מרכז לינקולן.
שכונות עוני בבנייה צפופה ובלתי-בטיחותית נהרסו ובמקומם הוקמו שיכוני דיור ציבורי.
מאידך, הריסת המבנה המקורי של תחנת פנסילבניה ב-1963 עוררה זעם ציבורי בעקבותיו הקים וגנר בשלהי תקופת כהונתו את המועצה לשימור מבנים בעלי חשיבות (New York City Landmarks Preservation Commission).
וגנר נזכר כמו שקידם אוכלוסיות מוחלשות בעיר.
הוא דרש לקבע את מחירו של כרטיס נסיעה בסאבוויי על 15 סנט, על מנת לספק ניידות לעובדים.
שיתף פעולה עם איגודי עובדים עירוניים וקידם את מועמדותם של מועמדים אפרו-אמריקאים והיספנים למשרות ציבוריות-עירוניות.
ב-1957 קיבל וגנר את פניה של אליזבת השנייה, מלכת הממלכה המאוחדת בביקורה בארצות הברית וב-1960 קיבל וגנר הקתולי את פניו של האפיפיור פאולוס השישי בביקורו הראשון של אפיפיור כלשהו בארצות הברית.
ב-1961 היה, יחד עם המושל נלסון רוקפלר, אחד מיוצריה של אוניברסיטת העיר ניו יורק.
שתי קבוצות בייסבול, הדודג'רס והג'איינטס עברו בעונת 1958 מניו יורק לקליפורניה, צעד זה השאיר את העיר ניו יורק ללא קבוצה בנשיונל ליג וסימנה דעיכה בזוהר העיר.
מאמציו של וגנר להביא קבוצה אחרת לעיר נכשלו וב-1962 הקימה העירייה את הניו יורק מטס.
לקראת סוף כהונתו חוותה העיר ירידה ברמת הביטחון האישי.
סמלה הבולט של ירידה זו היה רצח קיטי ג'נובזה סמוך לביתה ברובע קווינס ב-13 במרץ 1964, כאשר לפי הנוסח המקובל אז בעתונות, איש לא נחלץ לעזרתה.
ב-16 ביולי אותה שנה פרצו מהומות ברובע הארלם, לאחר ששוטר מחלקת המשטרה של העיר ניו יורק ירה והרג צעיר אפרו-אמריקאי.
המהומות נמשכו שישה ימים לפני שדוכאו על ידי המשטרה העירונית.
ב-21 בפברואר 1965 נרצח בניו יורק המנהיג האפרו-אמריקאי מלקולם אקס.
וגנר הוביל את ניו יורק לזכייה באירוח תערוכה עולמית.
במסגרת ההכנות לתערוכה העולמית של ניו יורק (1964), שהתקיימה בניצוחו בפארק פלאשינג מדוז, ביקש וגנר "לנקות" את העיר מ"גיי ברס", כלומר ברים ומועדונים ששירתו את קהילת הלהט"ב.
מדיניות הומופובית זו הובילה שנים מספר לאחר מכן להתפרצות מהומות סטונוול.
לאחר שלוש כהונות מלאות ביקש וגנר לפרוש.
אולם הוא שב וניסה להיבחר כנציג הדמוקרטים לראשות העיר ניו יורק לקראת בחירות 1969 ונכשל.
ב-1973 ניסה שנית להיבחר למשרה כנציג ליברלי של המפלגה הרפובליקנית, ונכשל גם בכך.
לאחר כהונתו היה וגנר ליועץ פוליטי.
בשנת 1978 מינה אותו נשיא ארצות הברית ג'ימי קרטר לנציג אישי לא-רשמי שלו לוותיקן (באותה תקופה לא קיימה ארצות הברית יחסים דיפלומטיים עם הוותיקן), משרה בה כיהן עד 1981.
אשתו הראשונה הייתה סוזן אדוארדס, שנפטרה ב-1964. יחד היו לזוג שני בנים, רוברט ("בובי") פרדיננד וגנר השלישי (1944–1993), שכהן כסגן ראש העיר במשך 20 שנה בכהונות אד קוץ', דייוויד דינקינס ורודולף ג'וליאני ודנקן וגנר.
אשתו השנייה הייתה ברברה קוואנה (Barbara Cavanagh) לה היה נשוי בשנים 1965–1971.
אשתו השלישית, לה נישא ב-1975 ועמה חי עד מותו, הייתה שחקנית הקולנוע פיליס פרייזר (Phyllis Fraser; 1916–2010).
וגנר נפטר מהתקף לב בביתו במנהטן.
טקס האשכבה שלו התקיים בקתדרלת פטריק הקדוש והוא נקבר ברובע קווינס.
מושל מדינת ניו יורק כינה אותו "ראש העיר הגדול ביותר.
אד קוץ' כרך אותו יחד עם פיורלו לה גוארדיה כאחד משני ראשי העיר הטובים ביותר ואלה שהשפיעו עליה באופן העמוק והנרחב ביותר.
אף יריבו ג'ון לינדזי כינה אותו "ראש העיר המודרני הראשון".
על שמו קרויים בית הספר למינהל ציבורי של אוניברסיטת ניו יורק, פארק בשכונת פארק באטרי ובית הספר לאמנויות בלונג איילנד.
רוברט פיו הוא שחקן ולשי.
אחד מתפקידיו הידועים ביותר הוא בדמות קרסטר בסדרת הפנטסיה של HBO "משחקי הכס".
פיו נולד במחוז רונד'ה קינון טב שבויילס.
אחרי שהחליט להיות שחקן הוא נרשם לקורסי ערב בבית הספר למשחק "Mountview Academy of Theatre Arts" שבצפון לונדון.
אחר כך התקבל לרוז ברופורד קולג' וסיים לימודי תואר ב-1976.
ב-2005 גילם פיו את דמותו של הרולד וילסון בדרמה של ערוץ 4 הבריטי "לונגפורד".
ב-2006 שיחק בתפקיד הרמן גרינג בדרמה התיעודית "Nuremberg: Nazis on Trial" של ה-BBC.
ב-2007 כיכב לצדן של ג'נבייב או'ריילי וג'רלדין ג'יימס בדרמה "The Time of Your Life" בערוץ ITV1. בסדרה הוא גילם את אביה של אשה שהתאוששה אחרי שהייתה בתרדמת 18 שנה.
ב-2010 הופיע פיו בתפקיד טוני בשני פרקים בסדרה "דוקטור הו" (הפרק "The Hungry Earth" והפרק "Cold Blood").
ב-2011 שיחק בדמות השופט פטריק קוברן בסדרה המשפטית "Justice".
ב-2012 גילם את המנהיג הוולשי אוון גלנדאוור בעיבוד של ה-BBC למחזה "הנרי הרביעי".
ב-2012 הצטרף פיו לצוות השחקנים של סדרת הפנטסיה "משחקי הכס" של HBO ושיחק בדמות קרסטר.
ב-2013 שיחק בתפקיד ברון ריברס בסדרת הדרמה "המלכה הלבנה".
בסדרה "דוקטור פוסטר" הופיע בתפקיד ג'ק ריינולדס.
ב-2016 הצטרף פיו לצוות השחקנים של הסדרה "מר סלפרידג'" וגילם את לורד וינסטיי.
רוברט פאנו בשמו בלידה - רוברטו מריו פאנו היה מהנדס ומדען מחשבים אמריקאי, יהודי יליד איטליה, אחד מחלוצי תורת האינפורמציה ושל מחשוב בשיתוף זמן.
פאנו היה מייסד ה-CSAIL - המעבדה למדעי מחשב ולבינה מלאכותית של המכון MIT בבוסטון.
יחד עם קלוד שאנון יצר את קוד שאנון-פאנו.
הוא נבחר לאקדמיה הלאומית למדעים של ארצות הברית, במסגרת האקדמיה הלאומית להנדסה של ארצות הברית.
רוברטו מריו פאנו נולד בשנת 1917 בטורינו, באיטליה, במשפחה יהודית הוא היה הבן השני של המתמטיקאי ג'ינו פאנו, פרופסור באוניברסיטה המקומית, ושל רוזה או רוזטה לבית קאסין.
אחיו הבכור היה אוגו פאנו, לימים פיזיקאי בארצות הברית.
בן דודו היה הפיזיקאי והמתמטיקאי הישראלי-איטלקי יואל רקח.
הוא למד בבית הספר להנדסה בטורינו עד לשנת 1939, כשסולק מהלימודים עקב היותו יהודי, בהתאם לחוקי הגזע שהנהיגה אז איטליה הפשיסטית.
גם אביו פוטר מהקתדרה שלו באוניברסיטה וסולק מכל המוסדות האקדמיים.
בנסיבות אלה היגרה המשפחה לשווייץ ב-1939. התגוררו בחדר מלון בלוזאן.
כעבור מספר חדשים רוברט יחד עם אחיו אוגו, עזבו את אירופה דרך בורדו שבצרפת, לארצות הברית
שם הוא התקבל להמשך הלימודים ב MIT וסיים ב-1941 את התואר הראשון למדעים.
בהמשך עבד במעבדת הקרינה של MIT.
אחרי מלחמת העולם השנייה סיים גם את התואר השני ואת הדוקטורט (ב-1947).
ב-1947 הצטרף לסגל ה-MIT ובשנים 1950–1953 ניהל את קבוצת שיטות המכ"ם במעבדת לינקולן.
התמנה לפרופסור בקתדרה ע"ש פורד במפקולטה להנדסת חשמל ולמדעי מחשב ב- MIT.
ב-1954 התקבל כחבר ב-Institute of Electrical and Electronics Engineers כאות הוקרה על תרומותיו בתחום תורת האינפורמציה והפילטרים לתדר גלי מיקרו.
ב-1973 נבחר לאקדמיה הלאומית להנדסה וב-1978 באקדמיה הלאומית למדעים של ארצות הברית.
החל משנת 1960 חקר פאנו את מערכות שיתוף הזמן בעבודה במחשב של משתמשים מרובים - "מחשוב מרובה משתמשים".
ב-1961 יחד עם פרננדו קורבטו, שהיה אז פרופסור אמריטוס להנדסת חשמל ומדעי מחשב, פיתח פאנו את CTSS - Compatible Time-Sharing System, אחת המערכות הראשונות לשיתוף זמן במחשב.
הצלחת CTSS שכנעה את הנהלת MIT ליזום את פרויקט MAC שממנו צמחה בהמשך מעבדת CSAIL -מעבדה בין מחלקתית למדעי מחשב ובינה מלאכותית.
המערכות שפיתח איפשרו עבודה של משתמשים מרובים במחשב אחד, מה שסלל את הדרך להפצת המחשוב בחברה.
לעבודתו המוקדמת בתחום תורת האינפורמציה היו השלכות ישירות על טכנולוגיות חדשות.
למשל, מחקריו יחד עם קלוד שאנון האיצו את פיתוחם של שיטות דחיסת נתונים כגון קוד האפמן המשמשות בטלוויזיה בהרדה גבוהה HDTV וברשתות המחשבים של ימינו.
פרט לתרומותיו לתורת האינפורמציה פרסם פאנו מאמרים וספרים על , על התורה האלקטרומגנטית, תורת הרשתות וספרי לימוד להנדסת חשמל.
היה פעיל גם מעבדה למדעי המחשב, במעבדת המחקר לאלקטרוניקה, במעבדה לקרינה MIT ובמעבדת לינקולן.
הוא קבע את תוכנית הלימודים הרשמית הראשונה למדעי מחשב ב-MIT.
רוברט פאנו נמנה עם הראשונים שדגלו בגישה הזמינה למחשוב בקרב הציבור, בדומה למים ולחשמל.
התעניין משנות ה-1960 בהשלכות האתיות של הטכנולוגיה וסוגיית בטיחות המידע.
רוברט פאנו נפטר בנייפלז, מחוז קולייר, פלורידה, בשנת 2016, בגיל 98.
פאנו היה נשוי לז'קלין מרמן לבית קרנדול (Jacqueline Mirman Crandall) (1998-1919), ילידת מולדן, מחוז מידלסקס במסצ'וסטס, ונפטרה לפניו מסרטן שחלות בגיל 78.
הוא השאיר שלוש בנות - פאולה ניסונגר, לינדה רייאן וקרול פאנו, וחמישה נכדים.
1958 - חבר באקדמיה האמריקאית לאמנויות ולמדעים.
1973 - נבחר כחבר באקדמיה הלאומית להנדסה
1976 - פרס קלוד שאנון על מחקרו בנוגע לתורת האינפורמציה
1978 - נבחר חבר באקדמיה הלאומית למדעים של ארצות הברית
מדליית החינוך של IEEE על פעילותו בתחום ההוראה
רוברט פייף היה שחקן סקוטי, שהיה מוכר בעיקר מהופעתו בתפקיד הווארד בקומדיית המצבים הבריטית הוותיקה "בערוב ימי היין" בה השתתף מ-1985 עד 2010.
הוא הופיע בסרטי הקולנוע "Xtro", "פורמולה 51", "מסביב לעולם בשמונים יום", "Gaolbreak", ובסרט "בבל".
הופעות נוספות שלו על המסך היו בתפקידי אורח בסדרות "Z-Cars", "ניצולים", "The Gentle Touch", "הרפתקאותיו של שרלוק הולמס", ובסדרה "בחזרה לאחוזת העמק".
בדצמבר 2012 שיחק פייף בתפקיד מלקולם לאג באופרת הסבון "קורוניישן סטריט".
שנה שם שם באנגלית תפקיד הערות 1962 Mr.
Finlay's Casebook מגווייר / דונלד סטיבנסון / דאגלס המילטון סדרת טלוויזיה (3 פרקים) 1968 ITV Playhouse רטפייס / שחקן קלפים סדרת טלוויזיה (3 פרקים) 1968 The Revenue Men ג'יימי לוגן בפרק "Funny Sort of Criminal" 1970 ו.
רוברט פורטר פטרסון האב היה תת-מזכיר המלחמה של ארצות הברית בממשלו של נשיא ארצות הברית פרנקלין דלאנו רוזוולט ומזכיר המלחמה בממשלו של הנשיא הארי טרומן.
הוא היה שופט פדרלי בבית המשפט לערעורים וקודם לכן שופט מחוזי בבית המשפט של המחוז הדרומי של דרום ניו יורק.
רוברט פטרסון נולד ב-12 בפברואר 1891 בגלן פולס שבמדינת ניו יורק כבנם של צ'ארלס רוברט ולדיס עדנה (לבית פורטר) פטרסון.
ב-1912 הוא קיבל תואר ראשון מיוניון קולג' שבסקנקטדי וב-1915 תואר ראשון במשפטים מבית הספר הרווארד למשפטים.
הוא החל לעסוק בעריכת דין בניו יורק בין השנים 1915 – 1916 במה שכיום ידוע כמשרד עורכי הדין "פטרסון, בלקנאפ, ווב וטיילר".
בין השנים 1916 – 1917 הוא שירת במשמר הלאומי של מדינת ניו יורק.
לאחר מכן, ועד 1919 הוא שירת בצבא ארצות הברית, והגיע לדרגת מייג'ור.
על מעשי גבורה שהפגין בצרפת הוא עוטר בצלב השירות המצוין ובכוכב הכסף.
פטרסון שירת ברגימנט הרגלים ה-306 שהוצב תחת פיקודה של דיוויזיית הרגלים ה-77. ב-1919 הוא שב לעבודתו כעורך דין בניו יורק עד לפרישתו ב-1930.
ב-24 באפריל 1930 מונה פטרסון על ידי הנשיא הרברט הובר כשופט בבית המשפט של המחוז הדרומי של ניו יורק, תפקיד שהתפנה על ידי תומאס תאצ'ר שמונה אז כפרקליט המדינה של ארצות הברית.
ב-13 במאי אושר מינויו של פטרסון על ידי סנאט ארצות הברית ובאותו יום נכנס מינויו לתוקף.
כהונתו בתפקיד זה הסתיימה ב-22 במרץ 1939 לאחר שמונה כשופט פדרלי.
ב-9 בפברואר 1939 מינה הנשיא רוזוולט את פטרסון כשופט בבית המשפט לערעורים לאחר שהתפנה מושבו של השופט מרטין תומאס מנטון.
ב-20 במרץ אישר הסנאט את מינויו שנכנס לתוקף למחרת.
פטרסון התפטר מתפקידו ב-30 ביולי 1940.
פטרסון שימש במשך כשבועיים בשנת 1940 כעוזר מזכיר המלחמה ומאז ועד 1945 הוא שימש כתת-מזכיר המלחמה.
הוא תרם מאוד לתהליכי הגיוס והמוכנות של הכוחות המזוינים לפני מלחמת העולם השנייה ובמהלכה.
ב-1945 מינה אותו הנשיא הארי טרומן כמזכיר המלחמה.
בתחילה שקל טרומן להציע לו מושב בבית המשפט העליון של ארצות הברית שהתפנה עקב פרישתו של השופט אוון רוברטס, אך עם התפטרותו של מזכיר המלחמה הנרי סטימסון, מונה פטרסון במקומו.
פטרסון דחף לאיחוד הזרועות של הצבא והצי תחת פיקוד אחד.
הצעדים לקראת מהלך זה החלו בחקיקת "חוק הביטחון הלאומי של 1947" (National Security Act of 1947) ששונה מספר פעמים עד לנוסחו הסופי כחוק גולדווטר-ניקולס משנת 1986.
פטרסון פעל כדי לקדם את השתתפותם וקידומם של האפרו-אמריקאים בצבא, במיוחד בשלבים האחרונים של מלחמת העולם השנייה.
הוא סייע מאוד להקמת כוח לחימה של השחורים שנודע כטייסי טסקיגי.
בעוד שהוא חש אהדה כלפי רגשות ההתמרמרות והשאיפות של השחורים הוא היה מודאג מכך שהשינוי הרדיקלי הזה עלול יהיה להכשיל את המוכנות למלחמה.
לאחר המלחמה "ועדת השימוש בכוח אדם שחור" (ועדת גיליאם) פרסמה באפריל 1946 דוח שנקרא "מדיניות ניצול כוח האדם השחור לאחר המלחמה".
דוח זה נחתם על ידי פטרסון ובו הומלץ על המשך מדיניות ההפרדה, באותו אופן בו הייתה מדיניות זו נהוגה מחוץ לצבא, אך על כך שהצבא ייתן הזדמנות שווה, כאופן הטוב ביותר לניצול כוח האדם הצבאי.
פטרסון כיהן בתפקידו כמזכיר המלחמה עד 1947.
לאחר שדחה הצעה של הנשיא טרומן לשוב לכס השיפוט הקודם שלו, שב פטרסון לעיסוקו בעריכת דין באופן פרטי בניו יורק בין השנים 1947 – 1952 ובהמשך היה לנשיא לשכת עורכי הדין של ניו יורק ונשיא מועצת יחסי החוץ.
ב-3 בינואר 1920 נשא פטרסון לאישה את מרגרט טרלטון וינצ'סטר.
בנם הבכור רוברט פורטר פטרסון הבן היה גם הוא שופט בבית המשפט של מחוז דרום ניו יורק כמו אביו עד למותו ב-2015.
רוברט פטרסון נהרג ב-22 בינואר 1952 בהתרסקות מטוס בטיסה 6780 של אמריקן איירליינס בדרכו מפגישה עם לקוח.
המטוס התרסק לקראת נחיתתו בנמל התעופה הבינלאומי ניוארק ליברטי.
הוא היה בן 60 במותו.
רוברט עזרא פארק (14 בפברואר 1864 – 7 בפברואר 1944) היה סוציולוג עירוני אמריקאי, שנחשב לאחת מן הדמויות המשפיעות ביותר בסוציולוגיה של ארצות הברית.
פארק היה חלוץ בתחום הסוציולוגיה ושינה אותו באופן משמעותי מפילוסופיה פסיבית לשיטה פעילה בחקר ההתנהגות האנושית.
בשנים 1914–1933 לימד פארק באוניברסיטת שיקגו שם מילא תפקיד מוביל בפיתוח בית הספר לסוציולוגיה והיה בין מפתחי אסכולת שיקגו.
למרות העובדה שמעולם לא למד באופן רשמי סוציולוגיה, הוא תרם תרומות משמעותיות לחקר הקהילות העירוניות, ופיתוח שיטות מחקר ניסיוניות.
פארק נודע במיוחד בזכות עבודתו בתחום אקולוגיה אנושית ולמעשה היה הראשון שטבע מונח זה.
כמו כן הוא העסק ביחסי גזע, הגירה אנושית, הטמעה תרבותית, תנועות חברתיות וחוסר ארגון חברתי .
רוברט פארק נולד ב-1864 בהארוויוויל, פנסילבניה, בארצות הברית.
סיים את בית הספר התיכון במינסוטה לאחר שמשפחתו עברה לשם.
בשנת 1882 החל את לימודיו באוניברסיטת מינסוטה במיניאפוליס.
לאחר כשנה עבר לאוניברסיטת מישגן באן הרבור בה סיים את לימודי התואר הראשון ב-1887. בשנים 1887–1898 עבד כעיתונאי במיניאפוליס, דטרויט, דנוור, ניו יורק ושיקגו, בתחילה ככתב ולאחר מכן כעורך.
נישא בשנת 1894 לקלרה קאהיל, בת למשפחה עשירה ממישיגן, ונולדו להם ארבעה ילדים.
בשנת 1898 החל פארק ללמוד לתואר שני בפסיכולוגיה ופילוסופיה באוניברסיטת הרווארד אותם סיים בשנת 1899. לאחר מכן נסע להמשיך את לימודיו באוניברסיטת ברלין בגרמניה.
הוא בילה סמסטר באוניברסיטת שטרסבורג ולאחר מכן למד מספר שנים באוניברסיטת היידלברג וקיבל תואר דוקטור בפילוסופיה ופסיכולוגיה בשנת 1903.
לאחר שובו לארצות הברית לימד פארק פילוסופיה באוניברסיטת הרווארד בשנים 1904–1905. בין 1905–1914 עבד פארק במכון טסקיגי באלבמה, תחילה כפרסומאי ואחר כך כמנהל יחסי ציבור של המכון.
בשנת 1914 עבר פארק לשיקגו שם לימד סוציולוגיה באוניברסיטה.
בשנת 1923 מונה לפרופסור מן המניין, בגיל 59. יצא לגמלאות בשנת 1933. פארק כיהן כנשיא החברה הסוציולוגית (בהמשך שונה שמה לאגודה הסוציולוגית) בתקופות שונות משנת 1925. נפטר ב-2 ביולי 1944 בנאשוויל.
פארק המציא מושגים ושיטות חדשות בנושא חקר יחסי הגזע ויחסים בין תרבויות.
תפיסתו לגבי הסוציולוגיה הייתה מדעית כ"מדע בסיסי של טבע האדם" - כלומר גישתו הייתה שצריך להיות אובייקטיביים ולהציג נתונים והוכחות.
תומאס היה חלק מתנועה שהעבירה את הסוציולוגיה מפילוסופיה חברתית למדע אינדוקטיבי של התנהגות אנושית.
הוא האמין בסוציולוגיה וחיכה ליום בו המונח יעבור מנושא שלומדים באוניברסיטה למקצוע שעוסקים בו.
התרומה הסוציולוגית העיקרית של פארק הייתה פיתוח וטביעת המושג "אקולוגיה אנושית", שקשרה את "רשת החיים" של דרווין באקולוגיה הטבעית למערכת החברתית האנושית.
פארק זיהה מאפיינים דומים במערכות יחסים בין צמחים ובעלי חיים וקשרים בין יחידים בקהילה.
לקהילה, על פי פארק, ישנם שלושה מאפיינים ייחודיים:
אוכלוסייה המאורגנת על ידי שטחים.
אוכלוסייה המחוברת לאדמה עליה היא יושבת.
היחידות האינדיבידואליות באוכלוסייה מטפחות תלות הדדית זו בזו.
התחרות בקהילה ובין היחידות מווסתת את המספר ושומרת על האיזון בין המתחרים.
האיזון בין משאבים לבין חברי הקהילה חייב להישמר מכיוון שהפרה שלו במצבי קיצון (רעב, מחלה או מלחמה) עלולים להביא להרס הקהילה.
דוגמה לכך מביא פארק משנת 1892, כאשר חיפושית הרסה את שדות הכותנה בגבול טקסס-מקסיקו, ומתוך כך הואצה נדידת עובדי חקלאות אפרו-אמריקאים למדינות הצפון וענף החקלאות השתנה.
נוסף על כך פארק הכיר בכך שהחברה מתפתחת לא רק ברמה האקולוגית, אלא מתקיים בה סדר כלכלי, פוליטי ומוסרי, המסודר במבנה פירמידה היררכי בו הסדר האקולוגי משמש כבסיס והסדר המוסרי בראש.
מושג נוסף שפארק פיתח הוא "התנהגות קולקטיבית".
קבוצות יכולות להתכנס סביב עניין משותף או סביב תחושת סכנה, במצב כזה מוותרים הפרטים לעיתים על נפרדותם ופועלים כגוף אחד.
הוא הוסיף וטען כי מערכת ההתנהגות הקולקטיבית בעלת תנודות רבות לדוגמה כאשר מנהיג קבוצה יכול להפוך בין רגע למושא שנאתה, ובנוסף היא אינה מצייתת לחוקים יומיומיים.
"אזורי מוסר" הוא מונח שטבע פארק על מנת להגדיר אזורים בעיר בעלי אופי והתנהלות מוגדרים הנבדלים מאזורים אחרים.
דוגמה נפוצה לכך היא ההבדל בין קוד ההתנהגות והלבוש באזור חוף הים בעיר לבין אזורים אחרים בה.
פארק טען כי תופעות חברתיות רבות כמו שביתות, מלחמות ותחיות דתיות ממלאות תפקיד בשחרור מתחים תת-מודעים.
הוא הצביע על קהילות קטנות שבהן מתקיימים יחסים חברתיים אינטימיים כמבנה קהילתי כפרי קטן, כמקומות בהן אנשים רבים אינם יכולים להביא לידי ביטוי את יכולותיהם ומזגיהם.
לטענת פארק העיר מאפשרת ומשחררת את המתגוררים בה מהתנהגויות שונות מחד, ומגבילה אותם מהתנהגויות אחרות, שהם היו צריכים לפעול על פיהם במרחבים לא עירונים, מאידך: "עד לאחרונה מאוד התייחסנו לפיתויים של חיי העיר, אך לא התייחסנו לאותה השפעות של עכבות ודיכוי של דחפים טבעיים ואינסטינקטים בתנאים המשתנים של החיים המטרופולינים.
ראשית, ילדים הנחשבים באזורים כפריים כנכס, הופכים בעיר לנטל.
מלבד עובדה זו, הרבה יותר קשה לגדל משפחה בעיר מאשר בחווה.
בעיר, אנשים מתחתנים יותר מאוחר מאשר בכפר, ולעיתים אינם מתחתנים כלל.
לעובדות אלה יש השלכות שאת משמעותן איננו יכולים עד כה להעריך".
פארק מציג עמדה המבחינה בין אזורים בעיר, אותם הוא מכנה "אזורי מוסר", הנבדלים בהתנהלות שבהם, פארק רואה באזורים אלה מרחב של הקלה ושייכות עבור מי שאינם מתאימים לסדר העירוני.
את העיר הוא מתאר כפסיפס של מרחבים מוסריים מופרדים הנושקים זה לזה אך מתנהלים כעולמות נפרדים.
העיר מתוארת רבות כמרחב מאפשר ומשחרר, לעומת הכפר והקהילה הקטנה שבו.
אך העיר גם כופה על האדם דיכוי ומחייבת אותו לסדר מדחיק יצרים, התנהגויות ותשוקות.
"אזורי מוסר" מאפשרים לפרטים המחפשים צורות דומות של ריגוש וביטוי למצוא את עצמם מזמן לזמן באותו מקום, לכן אזורים שכאלה הם חלק בלתי נפרד מן העיר.
דוגמאות למרחבים כאלה: רובע החלונות האדומים, חופי הים ואזורים נוספים בהם נהוגה התנהגות שונה.
את ספרו "העיר" פרסם פארק יחד עם ארנסט בורג'ס בשנת 1925, בהמשך למאמר בשם "העיר - הצעות לחקירת ההתנהגות האנושית בסביבה העירונית" שפרסם קודם לכן.
הספר הוא טקסט מכונן בהיסטוריה עירונית, סוציולוגיה עירונית ומחקרים עירוניים.
הספר הציע שילוב חדשני בין התבוננות אתנוגרפית ומדעי החברה ותאם את התאוריות והלך הרוח של בית הספר לסוציולוגיה בשיקגו.
פארק ובורג'ס היו בין הראשונים שתיעדו את יחסי הגומלין בין אנשים עירוניים למבנים ומוסדות חברתיים גדולים יותר.
הם חיפשו דפוסים בתוך המולת עיר, אנשים, דפוסי התנהגות והשפעות.
בספרו זה טבע פארק את המושג אקולוגיה אנושית הרואה בערים סביבות מחיה הנשלטות על ידי כוחות רבים, כאשר התחרות היא הכוח העיקרי.
על סמך הנחות אלה, פארק ובורג'ס יצרו את אחד המודלים העירוניים הראשוניים שתוכננו: תאוריית הטבעות הקונצנטרית (המודל המעגלי).
שיקגו וניו יורק היו דוגמאות אופייניות למודל מודרניסטי זה.
הגרעין העירוני של העיר שימש לעבודה ולמגורים.
זה היה גם מרחב שבו אנשים שונים התקשרו זה עם זה, ולמעשה, יצרו אורגניזם אחד.
התאוריה הניחה יסודות למודל של עיר שבה אזורים קונצנטריים מגוונים לפי תנאי חיים ומצב חברתי.
עם זאת, כל האזורים ניצבים סביב גרעין קולקטיבי אחד – מרכז העיר.
מודל זה שימש לימים את פארק, בורג'ס ותלמידיהם כדי להסביר בעיות ולפתור אותן.
פעולותיו והשפעתו של פארק היו בקנה מידה עולמי.
הוא לימד בין השאר בגרמניה לאחר מלחמת העולם השנייה, בסין, הודו, דרום אפריקה וברזיל.
יותר מכל סוציולוג אמריקאי, השפעת מחקרו של פארק נגעה לאנשים וקבוצות שונות.
פארק הדגים את רוב השדות החברתיים הניתנים לחקירה סוציולוגית, מנגנון השיטות המאפשרות פיתוח של אותן השדות וכן את ההשלכות העמוקות של ממצאי הסוציולוגיה המדעית.
כנשיא האגודה הסוציולוגית נשא פארק נאום ב-1925 שכותרתו הייתה "המעמד בסוציולוגיה" ("The Concept of Position in Sociology") שהתפרסם אחר מכן כמאמר ותרם רבות למושג האקולוגיה האנושית.
בנאומו אמר פארק שמה שמעניין סוציולוגים בתחום האקולוגיה האנושית הוא היחסים בין אדם לאדם המתקיימים בדפוסים טיפוסיים ומוגדרים.
ככל שמבנה חברתי יכול להיות מוגדר על ידי מונחים של מעמד ושינוי חברתי במונחים של תזוזות של אוכלוסייה, תופעות חברתיות ניתנות למדידה באמצעים מתמטיים.
צמיחה של עיר היא יותר מהתווספות אנשים אלא כוללת הרבה שינויים מדידים.
לא כל התופעות החברתיות ניתנות למדידה על ידי מונחים של מיקום, מעמד ומוביליות כיוון שהאינטראקציות החברתיות משתנות כל הזמן.
עם זאת, יחסים חברתיים בדרך כלל תואמים יחסים מרחביים ולכן ניתנים למדידה במידה מסוימת.
רוברט אלן פאלמר היה זמר, פזמונאי, מוזיקאי ומפיק מוזיקלי בריטי.
נודע בזכות קולו הייחודי שהיה מלא ברגש, בסגנון לבושו המחויט והאלגנטי, ובזכות יכולתו לשלב בין מוזיקת נשמה, ג'אז, רוק, פופ, רגאיי ובלוז.
מעורבותו של פאלמר בתעשיית המוזיקה החלה בשנות ה-60, השתרעה על פני ארבעה עשורים וכללה פרק זמן בלהקת "ויניגר ג'ו" שהייתה להקת ריתם אנד בלוז בריטית שהוקמה בשנת 1971 והוחתמה בחברת התקליטים איילנד רקורדס.
פאלמר זכה במגוון פרסים במהלך הקריירה שלו, ביניהם שני פרסי גראמי, פרסי הווידאו-קליפים של MTV, ושתי מועמדויות לפרס הבריטס בקטגוריית "ההופעה הווקאלית הטובה ביותר של זמר רוק".
אביו של פאלמר היה קצין ביחידת המודיעין של הצי הבריטי שהוצב במלטה.
ב-1949 עבר פאלמר עם משפחתו מהעיירה באטלי שם נולד לעיר סקרבורו.
הוא הושפע בילדותו ממוזיקת בלוז, מוזיקת נשמה וג'אז ששודרו ברדיו של "רשות השידור של הכוחות האמריקאיים".
רוברט פאלמר הצטרף ללהקתו הראשונה בגיל 15 בעודו לומד בתיכון סקרבורו לבנים.
פריצתו הראשונה והמשמעותית התרחשה ב-1969 כשג'ס רודן סולן להקת "הסט של אלן בואן" (להקת רוק בריטית אמריקאית שהוקמה בשנת 1984 והוחתמה בחברת התקליטים קפיטול רקורדס (פרש מהלהקה ופאלמר הוזמן ללונדון להחליף את רודן בהקלטה של הסינגל "נערת ג'יפסי".
התקליט במקור הוקלט בקולו של רודן וכך גם יצא לאור בארצות הברית אולם הוקלט מחדש לאחר הצלחתו של הסינגל בקולו של פאלמר.
לפי עיתונאי המוזיקה הבריטי פול לסטר, פאלמר צמח במועדונים בצפון אנגליה והפך ל"אלגנטי ומתוחכם" בנוסף לכישרונו בשילוב מגוון סגנונות.
בשנת 1970 הצטרף פאלמר ללהקת ג'אז, רוק ופיוז'ן בשם "דאדה" יחד עם אלקי ברוקס ובעלה.
שנה אחרי הקימו שלושתם את להקת "ויניגר ג'ו" והוחתמו בחברת התקליטים איילנד רקורדס.
הלהקה שחררה שלושה אלבומים לפני שהתפרקה במרץ 1974.
בשנת 1974 הוחתם פאלמר כאמן על ידי איילנד רקורדס.
אלבומו הראשון "Sneakin' Sally Through the Alley" לא זכה להצלחה בבריטניה, אך בארצות הברית האלבום ושיר הנושא באותו השם הגיעו למצעד הבילבורד 100. ב-1975 לאחר שעבר לניו יורק הוציא לאור פאלמר את האלבום "Pressure Drop" שהושפע מרגאיי ורוק.
אלבומו הבא "Some People Can Do What They Like" לא זכה להצלחה ובעקבותו עבר פאלמר לעיר נסאו באיי הבהאמה.
ב-1978 יצא אלבומו "Double Fun", אלבום רוק עם השפעות של מוזיקה קאריבית, שהגיע למצעד ה-50 בארצות הברית.
שנה לאחר מכן יצא האלבום "Secrets" שהגיע למקום ה-19 במצעד הבילבורד 200 ולמקום ה-54 במצעד האלבומים הבריטי.
בשנות ה-80 החל פאלמר לזכות בהצלחה הולכת וגוברת.
האלבום "Clues" מ-1980 הושפע ממוזיקת הגל החדש, הופק בהשתתפות גארי ניומן וכריס פרנץ, המתופף של ראשים מדברים.
שני שירים מתוכו זכו להצלחה מסחרית בבריטניה ובארצות הברית.
בתקופה זו הוא גם הקליט מספר קאברים לשירים של גארי ניומן.
ב-1983 יצא האלבום "Pride" שלא זכה לאותה הצלחה בארצות הברית, אך הגיע למקום 35 במצעד הבריטי, למקום ה-12 בצרפת, למקום ה-15 בהולנד, ולמקום 36 בשוודיה.
כשלהקת דוראן דוראן יצאה לפסק-זמן, חברו הגיטריסט אנדי טיילור והבסיסט ג'ון טיילור לחבר להקת "שיק" לשעבר המתופף טוני תומפסון ולפאלמר ויחד הם הקימו את להקת "דה פאוור סטיישן".
אלבומם הראשון הוקלט ברובו בעיר ניו יורק ונכנס למצעד עשרים האלבומים הטובים באנגליה ועשרת הטובים בארצות הברית.
פאלמר הופיע בהופעה חיה אחת בלבד עם הלהקה בשנה הזו בתוכנית סאטרדיי נייט לייב, ופרש ברגע האחרון ממסע ההופעות של הלהקה כדי לחזור לאולפן ההקלטות ולקדם את קריירת הסולו שלו.
ב-1985 הקליט פאלמר את אלבומו "ריפטייד".
הוא גייס את תומפסון ואנדי טיילור לנגן בכמה מהשירים באלבום, ואת המפיק המוזיקלי ברנארד אדוארדס לנווט על ההפקה.
הלהיט "Addicted to Love" כבש את המקום הראשון בארצות הברית ומקום 5 באנגליה.
את הלהיט ליווה וידאו קליפ ברוח מילות השיר ובבימויו של צלם האופנה הבריטי טרנס דונובן, בו פאלמר נראה מוקף דוגמניות הנראות כמעט זהות, מאופרות כבד, בתפקיד להקת "מוזיקאים".
ב-1986 הופיע פאלמר עם הלהיט בטקס פרסי הווידאו-קליפים של MTV בלוס אנג'לס.
באותה השנה זכה פאלמר גם בפרס גראמי בקטגוריית "ההופעה הווקאלית הטובה ביותר של זמר רוק".
בשנת 1987 היה פאלמר מועמד בפעם הראשונה בטקס ה"בריטס" לזמר הבריטי הטוב ביותר (בו זכה באותה שנה פיטר גבריאל).
בשנת 1987 לאור עלייתה של האלימות בנסאו בה התגורר, עבר פאלמר לשווייץ והקים אולפן הקלטות משלו.
בשנת 1988 הפיק אלבום וחזר להתנסות במקצבים חדשים, הפעם במקצה הבוסה נובה, בשילוב עם הארד רוק ומקצב הבלדה.
הוא המשיך את הצלחתו עם הלהיט "Simply Irresistible", שוב עם וידאו קליפ דומה לקודמו בבימויו של דונובן.
השיר הגיע למקום השני בארצות הברית וזיכה בשנית את פאלמר בשנת 1989 בפרס גראמי.
השיר הופיע באותה השנה במחזמר זוכה פרסי הטוני "Contact".
באותה השנה פאלמר זכה למועמדות שנייה בטקס ה"בריטס" לזמר הבריטי הטוב ביותר והשיר "Simply Irresistible" היה מועמד לסינגל הבריטי הטוב ביותר.
עיתון הרולינג סטון בחר בפאלמר כ"כוכב הרוק שמתלבש באופן הטוב ביותר" לשנת 1990.
ב-1995 יצא האלבום "הלהיטים הגדולים" של פאלמר שתפס את המקום הרביעי במצעדים באנגליה.
בשנה הזו הוא התאחד עם חברי להקת "הפאוור סטיישן" להקליט אלבום נוסף אולם את הבסיסט בהרכב המקורי ג'ון טיילור, החליף ברנארד אדוארדס.
פאלמר ושאר חברי הלהקה השלימו את הקלטת האלבום ורק החלו את מסע ההופעות כאשר נפטר אדוארדס מדלקת ריאות.
בשנת 1997 הופיע פאלמר עם רוד סטיוארט באצטדיון ומבלי.
פאלמר פגש את רעייתו לעתיד סו בשנת 1969 בתחנת הרכבת סלאו שבאנגליה, הוא הוקסם מסגנונה (שמלת מיני ומגפיים תואמים בצבע כסף) ומספר המדע בדיוני שהחזיקה בידה.
שנתיים אחרי המפגש הם התחתנו, ולזוג נולדו שני ילדים, ג'ים וג'יין.
המשפחה עברה לגור בניו יורק באמצע שנות ה-70, וכמה שנים אחרי עברו שוב לאיי הבהאמה.
ב-1987 הם עברו ללוגאנו שבשווייץ מכיוון שפאלמר חשש שבנסאו עלה מפלס האלימות, הסחר בנשק ובסמים וכי לא בטוח לחיות שם.
פאלמר מת מהתקף לב ב-26 בספטמבר 2003 בחדר המלון בו שהה בעת חופשה בפריז, אליה יצא לאחר שהקליט הופעה לתוכנית טלוויזיה באנגליה.
[15]מבין המספידים היו חברי להקת דוראן דוראן – "הוא היה חבר מאוד קרוב ואומן נפלא.
זהו אובדן טראגי לתעשיית המוזיקה הבריטית".
רוברט פאגאן היה ארכאולוג, צייר ודיפלומט יליד לונדון, שבילה את רוב הקריירה שלו ברומא ובסיציליה.
פאגאן נולד בערך 1761 בלונדון, בנם של מהגרים אירים מהעיר קורק.
הוא הגיע לרומא בשנת 1781. כמו אמנים אחרים ברומא, הוא היה מעורב בעסקי עתיקות, ובתמיכתם הכספית של פטרונים בריטים ביצע כמה חפירות ארכאולוגיות.
בשנת 1792 הוא חפר בויגנה סן סבסטיאנו על ויה אפיה, במימון קורבט קורבה (שאת דיוקנה צייר באותה שנה).
בשנת 1793 הבטיח הנסיך הבריטי אוגוסטוס פרדריק שביקר את האפיפיור לפאגאן לייצא עתיקות.
כארכאולוג הוא היה מעורב בחפירות ליד לורנטום, שהביאו לגילוי הוונוס, הנמצאת כעת בגבעת הקפיטולין.
כאמן, הוא עשה קריירה מציור דיוקנאות, לעיתים קרובות עבור משפחות בריטיות נכבדות.
הוא התחתן פעמיים, תחילה עם לאנה מריה פרי ולאחר מכן למריה לודוביקה פלג'אני, נערה איטלקית צעירה, לה נישא בשנת 1801, חצי שנה בלבד לאחר מות אשתו הראשונה.
בעקבות הכיבוש הנפוליאוני של רומא, פאגאן ברח לנאפולי בשנת 1797, ולאחר שהות קצרה בפירנצה חזר לרומא והצליח לשלוח לבריטניה ציורים של קלוד ומורוני ונכסים אחרים מנאפולי.
בשנת 1809, לאחר נישואי בתו לוויליאם בייקר, הפך פאגאן לקונסול הכללי הבריטי בסיציליה.
באותה שנה החל לחפור בסלינטונט, ובשנת 1812 בטינדריס.
פאגאן נקלע לחובות והתאבד ברומא בקפיצה מחלון.
לאחר מותו מכרה אלמנתו הצעירה למוזיאוני הוותיקן את העתיקות שחפר.
נכדו, לואי אלכסנדר פייגן, היה סופר וחרט ידוע.
רוברט פיילוט היה אמן קנדי, שעבד בעיקר בשמן על בד או על פנל.
פיילוט נולד ב-9 באוקטובר 1898, בסנט ג'ון, ניופאונדלנד, לאדוארד פרידריך פיילוט ואשתו ברברה.
אביו נפטר, ואימו התחתנה בשנת 1910 עם האמן מוריס קולן, ועברה לביתו של קולן במונטריאול.
בילדותו סייע פיילוט לקולן בסטודיו שלו והשניים היו עורכים יחד טיולי רישום.
בהמשך למד במונטריאול בהדרכתו של ויליאם ברימנר, ואז, במרץ 1916, הצטרף לצבא.
הוא שימש בכוח המשלחת הקנדית, ביחידת הארטילריה של הדיוויזיה החמישית, במהלך מלחמת העולם הראשונה.
בשנים 1920–1922 למד באקדמיה ז'וליאן בפריז.
בשנת 1922 הציג בסלון פריז.
עבודתו קיבלה השפעות אימפרסיוניסטיות לאחר שביקר במושבת האמנים בקונקרנו.
בשובו לקנדה נבחר לעמית של האקדמיה המלכותית לאמנויות בקנדה בשנת 1925, וכיהן כנשיא האקדמיה בשנים 1952-1954.
תערוכת היחיד הראשונה שלו היה בשנת 1927 בגלריות האמנות וטסון.
הוא זכה בפרס ג'סי דאו באותה שנה ובשנת 1934.
הוא התגייס מחדש בשנת 1941, במהלך מלחמת העולם השנייה, כיהן כקפטן בחיל רגלים, ושירת באיטליה.
הוענקה לו מדליית ההכתרה של המלכה אליזבת השנייה בשנת 1953.
ציורים של פיילוט הוצגו בפני וינסטון צ'רצ'יל ולמלכה אליזבת השנייה והדוכס מאדינבורו.
אחרים נמצאים באוסף הגלריה הלאומית של קנדה והמוזיאון הלאומי של ביו-ארטס קוויבק.
פיילוט נפטר במונטריאול ב-17 בדצמבר 1967.
תערוכה רטרוספקטיבית של עבודותיו התקיימה במוזיאון מונטריאול לאמנויות יפות בשנת 1969.
רוברט פרדיננדוביץ' פולדה הוא עסקן ספורט רוסי ממוצא גרמני, שידוע כמי שהביא לפיתוח הכדורגל ברוסיה, עם הקמת ליגת הכדורגל המוסקבאית.
הוא היה בנו של פרדיננד לאונטיביץ' פולדה, מייסד חברה ידועה של מוצרי כימיקלים, סוחר מהגילדה הראשונה .
בוגר הפקולטה למשפטים באוניברסיטה הקיסרית של מוסקבה.
בשנת 1896 הקים ועדה במוסקבה לארגון משחקי ראווה.
בפעם הראשונה הוא תרגם את חוקי הכדורגל לרוסית ופרסם אותם (1904).
בשנת 1905 יזם את הקמת מועדון הספורט סוקולניקי, שכלל את מועדון הטניס השני במוסקבה ואת קבוצת הכדורגל הרשמית הראשונה במוסקבה.
בשנת 1910 הוא תרם את גביע ליגת הכדורגל המוסקבאית לאלופת מוסקבה (הוענק עד סתיו 1922).
לכן, הפרס שהוענק לזוכה באליפות מוסקבה בכדורגל נקרא גם "גביע פולדה".
בשנת 1912 היה אחד ממקימי התאחדות הכדורגל הרוסית ובשנים 1914–1915, שימש כיו"ר.
בשנת 1907 הקים גביע טניס משלו.
הגביע שוחק עד 1913 כאליפות מוסקבה ליחידים.
איגוד הטניס של מוסקבה מקיים טורניר שנתי לזכרו של רוברט פולדה.
באפריל 1922 היגר: תחילה לגרמניה, אחר כך לשווייץ.
הקים בדאבוס (1937) את גביע פולדה לטניס, הגביע שוחק עד אמצע שנות התשעים.
הוא מת ב-16 בפברואר 1944 בלוזאן, שווייץ.
אפרו הובא מלוזאן למוסקבה על ידי נכדו ונקבר בחלקה 13 בבית העלמין וודנסקויה שבמוסקבה.
רוברט פוקסוורת' הוא שחקן קולנוע, טלוויזיה ותיאטרון אמריקני.
פוקסוורת' נולד ביוסטון, טקסס לארנה בת' והווארד פוקסוורת' ולמד בתיכון לאמאר בעיר הולדתו.
רכש מיומנויות משחק וקיבל מלגה באמנות יפה באוניברסיטת קרנגי מלון.
הוא החל לקבל תשומת לב בתור שחקן תיאטרון, במיוחד בזכות קבוצת תיאטרון בוושינגטון די.
הוצע לו תפקיד ג'יי אר יואינג בסדרת הטלוויזיה "דאלאס", אך הוא סירב להצעה והתפקיד עבר ללארי הגמן.
הוא דיבב את דמותו של ד"ר המילטון בסדרת האנימציה "ליגת הצדק ללא גבולות" בשנים 2004–2005, וגם את דמותו של ראטצ'ט בסרטי הלייב אקשן "רובוטריקים", "רובוטריקים 2: הנקמה", "רובוטריקים 3: אפלת הירח" ו"רובוטריקים 4: עידן ההכחדה".
פוקסוורת' היה נשוי למרילין מק'קורמיק בין השנים 1964 ל-1974 ולהם שני ילדים.
הוא נישא לאליזבת מונטגומרי בשנת 1993, אחרי עשרים שנה של חיים יחדיו, עד למותה ב-1995. באוגוסט 1998 הוא נישא לסטייסי תומאס.
רוברט פיינזילבּר, שכונה לעיתים קרובות הדוד רוברט (בהונגרית: Feinsilber Róbert; תימן, 1865 – וינה, 1957?) היה הרפתקן יהודי-הונגרי שחילק אוכל לעניי בודפשט במחצית השנייה של שנות העשרים.
משפחתו, משפחה יהודית תימנית, נמלטה ליפו כאשר התקפות שאיימו על חיי היהודים התלקחו בתימן.
בסירה ששוטטה אל ספינת הקיטור שנסעה ליפו, ילדה אמו בת השתים עשרה את רוברט הקטן, כשבעלה היה אז רק בן שלוש עשרה.
מיפו שנשלטה על ידי הטורקים יצאה משפחתו להולנד, יחד עם סבו וסבתו (שכולם קיבלו אזרחות טורקית כנראה), שכמו רוב יהודי תימן היו צורפי זהב וכסף מצוינים.
שם קיבלו שם משפחה חדש המתאים יותר לעיסוקם, משפחת האב הפכה פיינזילבר (Feinsilber) ומשפחת האם פיינגולד (Feingold).
רוברט הגיע לבודפשט מגליציה לפני מלחמת העולם הראשונה.
בשנות העשור השני של המאה ה-20, מפקד משטרת בודפשט אישטוואן סימון העסיק את רוברט פיינזילבר במפקדה בודפשט.
השוטרים לקחו לחדרו את מבצעי ניסיונות ההתאבדות שהורדו מ"גשר הציפורים", הצריח של "גשר פרנץ יוזף" (היום שמו גשר החירות), כדי להניא אותם מהמעשה הקטלני שלהם.
במחצית השנייה של שנות העשרים חילק תה חם וניהל מקלט לילה.
מאוחר יותר ביקר אנשים עשירים, חברות, בנקים ואסף תרומות.
במטבח החופשי שלו חילק ארוחת צהריים חינם לרעבים בכיכר קלוואריה (Kálvária tér) בכיכר קאלווין (Kálvin tér), בשוק העניים של כיכר האלר (Haller tér) - מאוחר יותר גם בפארק העירוני של בודפשט, ואחר כך חילק בכיכר אלמאשי 200–300 מנות מרק ביום.
הוא נהנה מפופולריות רבה, עם תומכים יוקרתיים שגם הגנו עליו מפני פעולות אפשריות של השלטונות.
עם זאת, כאשר המטבחים של "הדוד רוברט" פעלו כבר במשך עשור ושמו הפך למושג, התברר שהחלק המיטבי של המזון והבגדים שנאספו מהעשירים מעולם לא הגיעו לעניים.
הוא מעל ברוב הכספים שגויסו, קנה שני בתים בווינה לפי השמועה.
הוא נעצר בשנת 1930 בגין שערוריית כספי הסיוע.
המשטרה קבעה שלא ניתן להחרים את רכושו בווינה.