tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
לתנועה היה תפקיד מרכזי בפיתוח חוקי המלחמה המודרניים, וארגוני התנועה היו נוכחים כמעט בכל עימות צבאי מאז היווסדה.
בשנת 1901 היה ז'אן אנרי דינאן, מייסד תנועת הצלב האדום, בין שלושת הזוכים הראשונים בפרס נובל לשלום.
עשרות ארגונים לאומיים עצמאיים חברים בתנועת הצלב האדום והסהר האדום, וביניהם מגן דוד אדום הישראלי.
מעל ל-16 מיליון מתנדבים פועלים כיום בענפיה השונים של תנועת הצלב האדום.
המשרדים הראשיים של הצלב האדום נמצאים בז'נבה שבשווייץ.
המשרדים הראשיים בישראל שוכנים בשכונת בית חנינא בירושלים.
הוועד הבין-לאומי של הצלב האדום הוקם על ידי ז'אן אנרי דינאן, לאחר שיצא ב-1859 לצפון איטליה והזדעזע מהמראות של קרב סולפרינו שהתנהל בין הצרפתים והאיטלקים לבין האוסטרים.
הוא ראה אלפי פצועים ואנשים גוססים מופקרים ללא עזרה, ופרסם ב-1862 ספר בשם "זכר סולפרינו", בו הציע להקים אגודות של מתנדבים לסיוע לנפגעים, וניסח אמנה בין-לאומית להגנה על פצועים, שבויי מלחמה, רופאים ואחיות.
ארבעה מבני עירו הצטרפו ליוזמתו והקימו ב-1863 את הוועד הראשון של הצלב האדום.
ב-1864 התכנסה בז'נבה ועידה בהשתתפות 12 מדינות שקיבלו את "אמנת ז'נבה הראשונה", שנתנה חסינות לצוותים רפואיים ולכל אזרח המושיט יד לצוות רפואי, טיפול רפואי וסימון אחיד של צוותי הצלה רפואיים.
הוועד הבין-לאומי של הצלב האדום זכה בפרס נובל לשלום שלוש פעמים: בשנת 1917 על עבודתו במלחמת העולם הראשונה, בשנת 1944 על עבודתו במלחמת העולם השנייה, ובשנת 1963 לרגל מאה שנים לשמירה על זכויות אדם במצבי מלחמה שונים.
עם השנים הוקמו במדינות שונות ארגונים לאומיים של הצלב האדום והסהר האדום.
אף על פי שהתנועה היא בין-לאומית, כל ארגון לאומי של הצלב האדום או הסהר האדום הוא עצמאי.
בשנת 1919, לאחר תום מלחמת העולם הראשונה, הוקמה הפדרציה הבין-לאומית של ארגוני הצלב האדום והסהר האדום, שנועדה לתאם בין הארגונים הלאומיים ולגייס סיוע בין-לאומי למקרי אסון.
הפדרציה זכתה בשנת 1963 בפרס נובל לשלום, לצד הוועד הבין-לאומי, לרגל מאה שנים לתנועת הצלב האדום.
הסמל המקורי שנבחר להתארגנות באמצע המאה ה-19 הוא צלב אדום על רקע לבן.
ההסבר הרשמי לבחירת הסמל הוא אימוץ דגל שווייץ בהיפוך צבעים, אולם נראה כי המסורת הנוצרית, שעל-פיה אסור לפגוע באנשים ובמבנים הנושאים את סמל הצלב, השפיעה על בחירת הסמל.
השימוש היחיד שנעשה באותו סמל מחוץ לתנועת הצלב האדום הוא בתור דגל הקוד הרוסי "Х" (או בשמו Ха) המסמל: "סיום תרגיל".
במלחמת רוסיה-טורקיה, שהתקיימה בשנים 1876–1878, סימנה האימפריה העות'מאנית את צוותי העזרה הראשונה שלה בסהר אדום, כדי להימנע משימוש בסמל נוצרי, וכיוון שסמלה הלאומי של האימפריה העות'מאנית (כמו גם של טורקיה המודרנית) הוא סהר לבן על רקע אדום.
ב-1878 הוכר הסמל עקרונית על ידי ועד הצלב האדום, ובמהרה אומץ בארצות מוסלמיות אחרות.
ב-1929 שונה תקנון הוועד הבין-לאומי כדי להכיר רשמית בסהר האדום כסמל שווה בערכו לסמל הצלב.
ב-1929, במקביל להכרה בסהר האדום, הכיר הוועד הבין-לאומי גם בסמל "האריה והשמש האדומים".
הסמל שימש את איראן, שביקשה להימנע מסמל מוסלמי מובהק בתקופת שלטון השאה.
לאחר המהפכה האסלאמית שהתחוללה באיראן ב-1979 והדחת השאה, החליפה איראן את סמל האריה והשמש בסמל הסהר האדום, אם כי הוועד הבין-לאומי לא ביטל את הכרתו בסמל הישן.
המעוין האדום ומגן דוד אדום
כבר מימיו הראשונים של מגן דוד אדום ב-1930, עלתה בארגון התנגדות להצטרפותו לתנועת הצלב האדום, במיוחד לאור הזיקה הדתית של עובדי ומתנדבי מגן דוד אדום.
ההתנגדות נבעה מהאיסור ההלכתי להשתמש בשירותיהם של רופא או מיילדת שאינם יהודים למעט מצבים שבהם ללא טיפול צפוי מוות וודאי.
דוגמה לכך היא פעילותו של בית החולים של המיסיון האנגלי.
ב-1950 ביקש "מגן דוד אדום" להתקבל כחבר רשמי בתנועה הבין-לאומית תוך שימור סמלו היהודי, מגן דוד, אולם נדרש להחליפו באחד הסמלים המוכרים הקיימים.
דרישת ישראל להכיר במגן דוד אדום כסמל רשמי נוסף נדחתה בין היתר בשל לחץ ארצות ערב.
בשל כך הצטרף "מגן דוד אדום" ל כמשקיף, אך לא כחבר מלא.
הסמל שהתקבל הוא "המעוין האדום", ריבוע אדום חלול העומד על קודקודו, על רקע לבן.
בעקבות זאת הצטרף ארגון "מגן דוד אדום" כחבר מלא בוועד הבין-לאומי.
מלבד זאת, בשנת 2002 חתם מגן דוד אדום על הסכם לשיתוף פעולה עם הצלב האדום האמריקאי, וב-2012 עם הצלב האדום הצרפתי.
מוזיאון הצלב האדום הוקם בשנת 1988 וממוקם בז'נבה, שווייץ.
המוזיאון מציג תערוכות העוסקות בתחום ההיסטוריה של הפעילות ההומניטרית של הצלב האדום, משמעות הפעילות ההומינטרית, עדויות של אוכלוסיות שנפגעו, ויצירות אומנות שנוצרו על ידי אוכלוסיות אסירים ושבויים שנתמכו על ידי הצלב האדום.
הצל של אנדר הוא ספר מדע בדיוני מאת אורסון סקוט קארד (1999) שעלילתו מכסה ברובה את האירועים שהתרחשו בספר "המשחק של אנדר", אך מנקודת מבטו של בין, שהוא דמות-משנה בספר "המשחק של אנדר".
"הצל של אנדר" אינו המשך לספר "המשחק של אנדר", אלא ספר מקביל.
סרט קולנועי באורך מלא, אשר מבוסס על מאורעות שני הספרים (המשחק של אנדר והצל של אנדר), יצא לאקרנים ב-2013.
בין, הדמות הראשית בספר, הוא ילד בעל אינטליגנציה גבוהה במיוחד, כתוצאה ממוטציה שהתגלתה על ידי מדען רוסי בשם אנטון.
המוטציה מבוצעת באופן יזום על ידי וולסקו, דודו מצד אביו של בין, ב-23 ביציות מופרות שאותן גנב מהוריו הביולוגיים.
כשוולסקו מגלה שהוא עומד להיתפס על ידי המשטרה הוא הורג את כל התינוקות על מנת להעלים ראיות (על ידי סם מרדים, מוות חסר כאב).
בין הפעוט מבין את העומד להתרחש, ובורח דרך יציאת חירום.
ולאחר מכן מתחבא במכל הדחה של השירותים.
שרת שמוצא אותו לוקח אותו לאימוץ, אך הוא עוזב בכוחות עצמו את בית השרת ומגיע לרחוב, שם הוא גדל כיתום ברוטרדם האכזרית שלאחר פלישות הבאגים לכדור הארץ.
בהיותו בן 4, גורם בין למהפכה חיובית ביחסים בין הילדים הקטנים לבין הבריונים ברחובות רוטרדם.
הוא שורד בעזרת מוחו המבריק, למרות כל הסיכויים.
יכולותיו השכליות העליונות מביאות אותו לתשומת לבה של נזירה בשם קרלוטה שמפנה אותו לבית הספר ללחימה.
בין אינו רוצה ללכת לבית הספר ללחימה, אך מבין שזו הזדמנות לברוח מבריון בשם אשיל שרוצה לרצוח אותו.
בבית הספר ללחימה בין לא נותן לאיש לאבחן אותו ונוטה לעצמאיות יתר.
צוות בית הספר אינו מעוניין להתחשב ברצונו ועוקב אחריו.
בין מתיידד מאוד עם ילד בשם ניקולאי, שגדול ממנו בשנתיים.
לקראת סוף העלילה מגלה קרלוטה (שבמקביל מנסה להתחקות על שורשיו הביולוגיים של בין), שבין וניקולאי הם אחים.
בספר מתגלה כי בין משפיע רבות על המתרחש מאחורי הקלעים בספר "המשחק של אנדר"; למשל, הוא בוחר את החיילים בצבאו של אנדר, ללא ידיעתו.
מהצגת הדמויות בספר ניתן להתרשם כי בין חכם מאנדר אך חסר לו כושר מנהיגות (או, לפי הגדרתו של בין: אנדר מבין את אנשיו.
בין לא, ולכן הוא לא יוכל להנהיג את אנשיו בצורה שאנדר עושה זאת).
"הצל של אנדר" הוא הספר הראשון ב"סדרת הצל", המתארת את השנים לאחר תום המלחמה בבאגים ותחילת המאבקים הפנימיים בין מעצמות כדור הארץ.
הצל של ההגמון הוא הספר השני ב"סדרת הצל", מאת הסופר אורסון סקוט קארד, שגיבורה הוא בין, דמות משנה בספר המשחק של אנדר.
הספר יצא לאור בשנת 2000.
כל בוגרי בית הספר ללחימה חוץ מאנדר חוזרים לבתיהם על כדור הארץ.
פיטר, אחיו של אנדר, בזהותו הווירטואלית לוק (על שם ג'ון לוק), מונע מאנדר לחזור לכדור הארץ, ואחותם ולנטיין מצטרפת לאנדר במסעו להתיישב במושבה נטושה של הבאגים בחלל.
זמן קצר לאחר חזרת הבוגרים, מתגלה כי חיילי צבאו של אנדר בבית הספר ללחימה נחטפים כדי לשמש כאסטרטגים במלחמת העולם המתקרבת.
האדם שמאחורי החטיפות הוא אשיל (ששמו הוא הגרסה הצרפתית לאכילס), ילד פסיכופת שהיה אויבו של בין בספר הקודם.
לאחר שבין הצליח למנוע ממנו להתקבל לבית הספר ללחימה וגרם לו להישלח למוסד סגור, מנסה אשיל להתנקש בחיי בין ללא הצלחה, אך מצליח לפגוע האנשים היקרים לו.
במקום מחבואו בין מקבל הודעה מוצפנת מפטרה ארקניאן, ומנסה לשחרר אותה ואת האחרים בזמן שהוא עוזר לפיטר לעלות לשלטון כדי להתנגד לאשיל.
כאשר פיטר מפרסם מאמר בשם לוק החושף את העובדה שאשיל הוא רוצח פסיכופת, ממשלת רוסיה שאיתה עבד אשיל משחררת את כל החטופים ומתנערת מאשיל, אך אשיל מסכל את שחרורה של פטרה ולוקח אותה להודו, שם השיג עמדת כוח.
משם הוא מתכנן פלישה לבורמה ולתאילנד.
אשיל משיג במהלך דיפלומטי מבריק הסכם אי-תקיפה בין הודו ופקיסטן (אותו הוא משווה להסכם ריבנטרופ–מולוטוב) שיאפשר לפקיסטן להשתמש בכוחות הצבא העצומים שהיא מחזיקה בגבול ההודי כדי לאחד את העולם המוסלמי.
אשיל שולח את הכוחות ההודיים מהגבול הפקיסטני להתקפה מסיבית על בורמה, בניגוד לעמדת פטרה הגורסת כי דבר זה מבזבז משאבי צבא רבים לחינם.
"טיפשותו" של אשיל בניהול הצבא מוסברת לאחר שנחשף שאשיל עובד בסודיות עם סין ומתכנן שזו תתקוף את הודו בזמן שכוחות הודו נמצאים בתאילנד.
בנקודה זאת אשיל עובר לסין וממשיך שם את מאמציו לשלוט בעולם.
בפסיכולוגיה האנליטית, אותה פיתח הפסיכיאטר קרל גוסטב יונג, הצֵל הוא ארכיטיפ המתאר את החלקים באישיות האדם שאותם הוא מסרב לקבל ולכן מדחיקם.
חלקים אלו נתפסים בעיניו כזרים לו וכ"אחרים" (אגו-דיסטוניים), ולעיתים קרובות הוא מגיב אליהם ברתיעה, בכעס או בשנאה.
אדם המזהה את עצמו עם מידות או ערכים מסוימים (כמו צניעות, אדיבות, סבלנות, וכן תכונות כגון מרדנות, אינדיבידואליות, אסרטיביות), ותופס אותם כבעלי חשיבות רבה בחייו, יסתיר תחת צלו רכיבים באישיותו שהפוכים מתכונות אלו, ידחיק אותם ויכחיש את קיומם.
כדי לחזק את זהותו, הוא יילחם בהתנהגויות או בדעות ההפוכות לאלו איתן הוא מזדהה.
לדוגמה, אדם המזהה את עצמו עם אדיבות יתנהג באדיבות רבה, אך יגיב בסערת נפש קיצונית כלפי כל התנהגות שאינה אדיבה, גם אם היא אינה חוצה את המוסכמות החברתיות.
באופן שאינו מודע, ישתוקק אדם זה להסיר מעליו את עול האדיבות ולנהוג לעיתים באופן שונה.
התנהגות זו אינה חייבת להיות פושעת או חצופה, אלא יכולה להיות ביטוי עדין וזעיר לחוסר אדיבות.
לטענת יונג, הצל הוא חלק אינטגרלי מכל אדם, כמו הצל הפיזי שלו.
כל אדם נושא בתוכו צל וככל שהוא מודחק בעוצמה רבה יותר, כך הוא חשוך יותר ודחוס יותר.
זיגמונד פרויד תיאר כיצד הנפש מדחיקה את הדחפים אל הלא-מודע, לעיתים, בגלל עוצמתו של הסופר אגו.
בדומה לכך נמצאים גם ב"צל" של יונג דחפים שהאדם מתקשה לקבל את קיומם אצלו משום שהם מחזקים את הגדרתו העצמית המודעת.
במהלך גיבוש הזהות; מושלכות אל הצל תכונות שאדם מזהה כזרות לו, לרוב שליליות מבחינה חברתית.
טינתו של אדם לזולת עלולה להיות קשורה לחוסר יכולתו לקבל את קיום חלק מתכונות הזולת אצלו.
במצב בו האדם מתמודד עם הצל שלו ונעשה מודע לחלקים אישיותיים אלו, הוא צפוי לנסות להשלים במידת מה עם הצל, ולמצוא בנפשו מקום גם לתכונות ולתחושות שהודחקו ולא הורשו לבוא לידי ביטוי קודם לכן.
זהו תהליך מכאיב ומאתגר בראשיתו, שבו האדם רואה את החלקים המוסתרים באישיותו, שעד כה ניסה להתעלם מהם, אולם בסופו של התהליך, האדם מסוגל להתבונן בעצמו בפחות בושה, מבוכה, או רתיעה ולקיים זהות עצמית אותנטית יותר.
החלקים שהודחקו קדם לכן וגרמו לתגובות חדות ולא מותאמות אצל האדם, יכולים כעת להתבטא באישיות לאחר שהתקבלו והפכו להיות מודעות.
כאשר הנחיתות והחולשה היא מודעת יש הזדמנות לתקן אותה, משום שהיא באה במגע עם צדדים נוספים באישיות והיא יכולה כעת להיות נתונה לאפשרות של שינוי.
תהליך זה הוא חלק מתהליך ההתפתחות של האדם אותו תיאר יונג כתהליך האינדיבדואציה.
אריך נוימן, שהיה תלמידו של קרל יונג, עסק בנושא הצל הקולקטיבי בספרו "פסיכולוגיית המעמקים ומוסר חדש", שאותו כתב בעקבות מלחמת העולם השנייה.
לטענתו, "המוסר הישן" דרש מהאדם להיות טוב ולהתכחש לרע שבתוכו, דבר שכאוטופיה הוא ציווי מוסרי, אך הניסיון לממש אותו בעולם האמיתי נידון לכישלון, שגורם למתח שאין הנפש יכולה להכיל.
בסופו של דבר "המוסר הישן" לא מצליח למנוע את הרוע, והוא מתפרץ בצורת מלחמות, ובראשן מלחמת העולם השנייה על התוקפנות והאכזריות הקיצונית שלה כלפי מיעוטים וכלפי חיילי האויב.
נוימן מציע "מוסר חדש", שבמסגרתו בני אדם ידעו לקבל את הצדדים השליליים והנחותים שלהם עצמם.
ארכיטיפ 'הצל הקולקטיבי', יכול להסביר גם תופעות חברתיות של סימון קבוצה מסוימת (כגון "זרים", "יהודים", "שחורים" "להט"בים" ועוד) כשנואים ונחותים, והפגנה של שנאת זרים או הומופוביה כלפיהם).
לדוגמה, התייחסות החברה לנפגעי נפש שונה מההתייחסות לכל מחלה אחרת.
אף על פי שעם השנים קיימת יותר מודעות לנושא, עדיין כמו בעבר, מורחקים חולים אלו מהחברה, ופעמים רבות בני משפחתם מתביישים בהם, מסתירים את קיומם, ולעיתים אף מנתקים איתם קשר.
חוקרים שונים מצביעים על כך שהתייחסות זו היא תוצאה של קושי להכיר בחולים אלו כחלק מהחברה ורצון להרחיק את זיהוים איתה.
הציבור לעיתים רואה בהם סכנה, בין היתר בגלל חוסר הבנת המחלה.
כמו המצורע בימי עבר, הפך המשוגע להיות קו הגבול בתפישת האדם וביצירת סדר חברתי.
החברה השתמשה בשעירים לעזאזל כדי להגדיר את הנורמליות.
כשם שהרחיקו ובידדו מצורעים, כך החלו להרחיק את אלו שהוכרזו כמשוגעים.
החברה מעניקה חשיבות רבה לשלמות גופנית, להופעה חיצונית, להליכות ולדרכי תקשורת, ולכן הצל – השונה ממנה – נדחה, כאילו כאמצעי התגוננות נגד מי שוויתר על הנורמות הבסיסיות.
ב"צל" יש ממד של אימה ומסתורין שהשתקפו, לדעת יונג, בדימויים ספרותיים ומיתולוגיים במהלך הדורות ככל הארכיטיפים.
המודחק מצא את ביטוייו בשדה האמנותי והיצירתי.
הצל של הענק , הוצאה לאור ב-2005. הוא הספר הרביעי ב"סדרת הצל" של אורסון סקוט קארד.
למרות זאת, נותרו מספיק שאלות בלתי פתורות לספר המשך או אפילו לרביעייה נוספת.
קארד הכריז באופן לא רשמי באתרו שהוא מתכנן לכתוב ספר שיאחד את "סדרת הצל" ואת "סדרת אנדר", ספר שיצא ב 2021 תחת השם "הצל האחרון".
בתחילת הספר אנו מתוודעים לעובדה שאחת מהביציות של פטרה ובין הושתלו בגופה של אישה אמריקאית שחושבת שהתינוק שייך לאשיל שאותו היא מחשיבה לגיבור.
בינתיים בסין הכבושה מתחילה להתפשט האמונה שהממשלה איבדה את מנדט השמים.
האן טסו קופץ על ההזדמנות ועם מעט עזרה דיסקרטית ממאזר רקהאם והצי הבינלאומי משתלט על סין, ומכריז על עצמו כקיסר החדש.
פיטר וויגין, הגמון כדור הארץ, מגיע עם פטרה לפגישה עם עלי, שנהפך לח'ליף של הליגה של כל המדינות המוסלמיות.
הם גורמים לעלי להבין שהוא לא יותר מאסיר בכלוב זהב, ושאחרים שולטים באסלאם במקומו.
לאחר שחשף תאוריית קונספירציה נגדו, עלי מחסל את הקושרים ומחזיר את השליטה באומה החדשה לידיו.
שאר הספר מתעסק בניסיותיו של פיטר ליצור ממשל עולמי מאוחד תחת אמנת "האנשים החופשיים של כדור הארץ", בזמן שלעלי מהליגה המוסלמית, וווירלומי שהפכה לאלה בהודו יש תוכניות אחרות ל"איחוד" העולם.
בסוף הספר לבין ופטרה יש שמונה מילדיהם, כאשר התשיעי נמצא אצל האישה שחושבת שזהו בנו של אשיל.
האישה מחליטה לעזוב את כדור הארץ ולגדלו במושבה.
בין לוקח את ילדיו עם המצב הגנטי שלו למסע במהירות האור בחלל, כדי שיחזרו לכדור הארץ כשתתגלה תרופה למצבם.
בספר יוצר אורסון סקוט קארד תמונת מצב חדשה של האומות והמדינות על פני כדור הארץ - האסלאם לא מתעב את ישראל, אלא מחשיב אותה כמדינה חברה.
ארצות הברית היא מדינה מתבודדת, ועוד.
הציפורים היא קומדיה יוונית עתיקה שכתב המחזאי אריסטופאנס, והוצגה לראשונה בדיוניסיה באתונה שנערכה בשנת 414 לפנה"ס.
בניגוד למחזותיו האחרים של אריסטופאנס, "הציפורים" אינו תוקף אישיות מסוימת או אירוע מסוים, אלא דן במצב החברה האתונאית בכללותה, לאחר מסע המלחמה הכושל לסיציליה בשנת 415 לפנה"ס.
הערים היווניות בסיציליה תמכו בספרטה במלחמה הפלופונסית, ועל כן הותקפו על ידי אתונה.
עוד במהלך ההכנות לפלישה הואשם אלקיביאדס על ידי מתנגדיו הפוליטיים בחילול הקודש ונקרא לעמוד למשפט, אך הוא ערק לספרטה; מאורעות אלה אינם מתוארים במחזה.
בעת הצגת המחזה הייתה עדיין תקווה לניצחון אתונאי על סיציליה, והחוקרים חלוקים בדעותיהם אם המחזה תומך בפלישה או מתנגד לה.
פִּיסְתֶטַיירוֹס ואֶוּאֶלְפִּידֶס קצים בקשיי החיים באתונה בזמן המלחמה.
הם יוצאים בחיפוש אחר טֶרֶאוּס - המלך שהפך לדוכיפת ושולט בממלכת הציפורים בשמים.
המחזה מתחיל בהגיעם אל השמים, ובתחילתו הם משכנעים את הציפורים לאפשר להקים את נֶפֶלוֹקוֹקִיגִיָה - "ארץ הקוקיות השמיימית" (ביטוי זה שימש ביוונית ובאנגלית למקום דמיוני שבו אנשים טיפשיים חיים מטפורית - תרגום מתאים יותר לשימוש זה של הביטוי יהיה "ארץ המשוגעים השמימיים") - ניתנות להם כנפיים, והם מקימים ממלכה בשמים.
פיסתטיירוס מכריז על עצמו כשליט הממלכה החדשה ואואלפידס עוזב את הממלכה.
פיסתטיירוס מורה לציפורים להקים חומה אדירה (שגובהה 200 מטרים) במטרה לגרש כל מי שרוצה להיכנס אל העיר.
בין המבקרים הבאים לעיר הם:
משורר, השר בשבח העיר החדשה.
עורך דין, המציע למכור את החוזים החדשים ביותר.
האלה איריס העפה דרך חומות העיר מבלי שהיא יודעת כי החומות אמורות לעצור אותה.
פרומתאוס הבא לבשר לפיסתטיירוס כי העיר הפכה מוקד דתי של האנושות, וכל בני האדם מקריבים לו קורבנות במקום לאלים (דבר המכעיס את האלים).
משלחת של האלים, בהנהגת פוסידון והרקולס מגיעה לדון עם פיסתטיירוס בנושא הקורבנות, ולבסוף מרשה לפיסתטיירוס לשאת לאישה את השפחה של זאוס - באסיליה, וזאת מבלי שהם והוא יודעים כי באסיליה היא המקור האמיתי של כוחו של זאוס.
המחזה מסתיים כאשר פיסתטיירוס מגלה לאחר נישואיו שהפך לשליט האלים.
פיסתטיירוס הוא דמות שהציבור יכול להזדהות עימה, המגיע מעיר רדופת מלחמה למעמד של שליט העולם, אולם בניסיונו ליצור אוטופיה הוא יוצר דיקטטורה, בשל ה"היבריס" - חטא הגאווה שלו.
במהלך המחזה המקהלה המשחקת את הציפורים, מדברת ישירות עם הקהל, ומסבירה לו את חשיבות הציפורים בעולם, ואת העוולות הנעשות לציפורים על ידי בני האדם - החל מכליאתן וכלה בבישולן ואכילתן.
זיוה כספי (עריכה מדעית: דבורה גילולה), הוצאת מגנס, 1995.
יצחק זילברשלג, הוצאת דביר, תשי"א 1951
יוג'ין אוניל, הבין, 1938: טקסט מלא.
ג'ורג' תיאודוריטיס 2002: טקסט מלא.
הציקלופדיה של ריס , "הציקלופדיה החדשה", או "המילון האוניברסלי למדעים ולאמנויות", הייתה אנציקלופדיה שנערכה בידי הכומר הוולשי אייברהם ריס (1743–1825).
באותה תקופה נאמר על הציקלופדיה כי התעלתה על האנציקלופדיה בריטניקה של אותה תקופה, ובימינו היא מהווה מקור חשוב לגבי אותה תקופה.
האנציקלופדיה הופיעה לראשונה בחלקים בין ינואר 1802 לאוגוסט 1820, והתפרשה על פני 39 כרכי מלל, 5 כרכי לוחות ואטלס-מפות.
היא הכילה כ-122 מיליון מילים, ויותר מ-500 מאמרים באורך של מונוגרפיה.
סמיואל ברדפורד מפילדלפיה הוציא לאור מהדורה אמריקאית בין השנים 1806 ל-1822. במהדורה זו היו 42 כרכי מלל ו-6 כרכי תחריטים, והיא כללה תוספות הנוגעות לאמריקה.
האנציקלופדיה נכתבה בידי כמאה כותבים, רובם נון-קונפורמיסטים.
הם היו מומחים בתחומם, וכיסו את תחומי האמנויות, מדעי הרוח, החקלאות, המדע, הטכנולוגיה והרפואה כמו סר אדוארד ג'יימס סמית' (הוסמך על ערכי הבוטניקה) וד"ר צ'ארלס בורנאיי (ערכי המוזיקה).
הלוחות החרוטים נאים במיוחד, ונוצרו בידי אמנים כג'ון פיירי הבן והחרט וילסון לאורי.
בעת פרסומה, האנציקלופדיה של ריס נחשבה לחתרנית, והעורכים יצאו מגדרם במאמץ להדגיש את נאורותם.
האנציקלופדיה של ריס זוכה לחשיבות בימינו בעיקר בשל המידע שהיא מכילה, ובמיוחד כמקור על אודות הידע המדעי והטכנולוגי שרווח באותה תקופה.
יואב אליאסי (נולד ב-22 בנובמבר 1977), המוכר בשם הבמה הצל, הוא ראפר, אושיית רשת, בלוגר ופעיל פוליטי וחברתי ישראלי.
כמוזיקאי, נודע בעיקר בזכות עבודתו המשותפת עם הראפר סאבלימינל במסגרת ההרכב ההיפ-הופ "סאבלימינל והצל".
החל מ-2014, הצל מוכר גם בזכות פעילותו החברתית וההסברתית המזוהה עם הימין הרדיקלי.
דבר זה נעשה בעיקר על ידי העלאת פוסטים ברשתות החברתיות בעלי זיקה ליהדות וליהודים ובפרט נגד התבוללות, לדבריו עבור חיילי צה"ל ומדינת ישראל.
אליאסי נולד בצפת, לאב שמשפחתו עלתה מפרס, ולאם שמשפחתה עלתה מרומניה.
חודשים ספורים לאחר לידתו, עברה משפחתו להתגורר בתל אביב-יפו.
בצעירותו נהג אליאסי להאזין לראפ מטאל ובהדרגה גילה עניין בראפ השחור.
הוא סבל מדיסלקסיה ועקב כך עבר בין בתי ספר רבים.
כשהיה בן 15, הכיר בבית הספר היהודי-ערבי ביפו את קובי שמעוני (שלימים ייוודע בשם הבמה "סאבלימינל").
השניים החלו בשיתוף פעולה מוזיקלי.
משפחתו של אליאסי סבלה מקשיים כלכליים באותה עת.
בשל פעילות עבריינית של האב, הוא היה מושא לניסיון חיסול ב-1996 ונשלח לכלא כשהיה אליאסי בן 17. אחיו הצעיר הוא הראפר איתמר "יאנג" אליאסי, הידוע בעיקר כחבר הרכב ההיפ-הופ המוזיקלי "כלא שש".
אליאסי התגייס לצה"ל כלוחם במערך ההגנה האווירית ובהמשך עבר לשרת בצריפין בתור מש"ק משמעת.
במהלך שירות הקבע שלו בצה"ל הוא נהג להופיע עם שמעוני במועדונים בתל אביב.
הוא נהג להופיע עם כובע ומשקפי שמש.
באותה תקופה החל לדבוק בו שם הבמה "הצל".
ישנם שני הסברים לשם, האחד שעשה זאת כשיכול אותיות לראשי התיבות של צה"ל, והשני שנקרא כך משום שהסתיר את עבודת היותו משרת בקבע וזמר בו זמנית.
אליאסי פרץ לתודעה הציבורית עם הצלחתו של אלבום הבכורה המשותף עם סאבלימינל: "האור והצל", מ-2002. בהמשך אותה שנה, הקים סאבלימינל את חברת התקליטים משפחת תאקט, ואליאסי הוחתם על-ידו בחברה.
בשנת 2004 הוציא אליאסי עם משפחת תאקט את האלבום "אולסטארז".
במשך מספר שנים שימש כשופט בתחרות החולצה הרטובה במועדון חשפנות ברחוב אלנבי בתל אביב.
ב-2003 הכה אליאסי את הראפר סגול 59 בערב ראפ במועדון הבארבי, לאחר שהלה חיקה אותו בלעג באחד משיריו.
בקיץ 2007 הוציא הצל סינגל ראשון, גרסת ראפ לשירו של הזמר ג'קי מקייטן "מענטזת", לקראת אלבום הסולו הראשון שלו "לא שם זין".
האלבום יצא בתחילת 2008 בלייבל של תאקט ובהפקת סאבלימינל, וכלל את הסינגלים "תן לזה זמן" שבו ארח את הזמרת סיון (בהנם), עמיתתו למשפחת תאקט, וכן את השיר הפוליטי "צל המוות", שבו ארח את להקת סינרגיה.
באלבום התארחו גם אחיו הצעיר של הצל, איתמר אליאסי, שי 360 (שי חדד), איציק שמלי והראפר מטרו (דן פרבר) שהיה אחראי על רוב העיבודים וההפקות באלבום.
ב-2009 לא חידש הצל את חוזה ההקלטות עם משפחת תאקט בעקבות סכסוך עם סאבלימינל.
הוא פתח עם הרכב הדאנס נוב חברת הפקות בשם "פרש רקורדס".
ב-2012 השלים עם סאבלימינל וחזר להופיע עמו אך לאחר מכן הסתכסכו שוב.
בשנת 2013 הוציא הצל את הסינגל "מה שאתה התחלת" יחד עם אושרת (אוזי) זולטק.
באותה השנה גם כתב את השיר "בייבידולס" על מועדון חשפנות בתל אביב.
הצל שימש כפאנליסט בתוכנית "מה שת'ה שומע" בערוץ 24.
בשנת 2011 נקלע לחובות והוכרז כפושט רגל.
בשנת 2014 הוציא הצל את הסינגל "דם אחד", לזכר החללים והנפגגעים בהלך מבצע צוק איתן של צה"ל, ולמען החיילים שניצחו בגבורה.
בשנת 2018 הוציא את הסינגלים "לוחם" ו"אתן הכל בשבילה", האחרון עם הזמר איציק שמלי.
בשנת 2019 לקראת הבחירות לכנסת העשרים ואחת הוציא את הסינגל "שם ז`"', כחלק מקמפיין הבחירות של מפלגת זהות.
בחודש מאי 2022, לרגל יום העצמאות ה-74 של ישראל, הצל הוציא סינגל בשם "מנגלים" בשיתוף פעולה עם סטטיק ובן אל, דולי ופן, ואגם בוחבוט.
בחודש יולי 2022 הצל הוציא סינגל בשם "פאפי" בשיתוף פעולה עם הזמר מושיקו מור.
בספטמבר 2022 הכריז עם עמיתו סאבלימינל על סולחה ביניהם אחרי נתק של יותר מעשור.
באותה תקופה, הצל לא היה פעיל מבחינה מוזיקלית, לדבריו היות שהוא הוחרם עקב דעותיו.
לאחר שהשניים השלימו, הכריזו השניים על מופעי איחוד שהתקיימו בהיכל מנורה שבתל אביב-יפו.
בינואר 2023 הוציא ביחד עם סאבלימינל, את הסינגל "Vatos Locos" ("ידיים באוויר").
בשנת 2024 הוציאו יחד עם הזמרים סאבלימינל ורביב כנר את "זה עלינו", שיר על מלחמת חרבות ברזל.
הצל מזוהה עם הימין הרדיקלי בישראל.
בתחילת מבצע צוק איתן של צה"ל, ביולי 2014, החל להשתתף בהפגנות ימין ולהעלות בפייסבוק פוסטים כנגד השמאל הרדיקלי בישראל.
הוא מביע את דעותיו גם בתחומים חברתיים ואקטואליים נוספים.
מדי פעם הוא משלב הומור בפוסטים שלו.
על פי "דו"ח השנאה" של קרן ברל כצנלסון, עמוד הפייסבוק של הצל הוא אחד העמודים הבולטים בתחום זה במדיה החברתית, לפי כמות ביטויי השנאה המופיעים בו בתגובות של משתמשים לפוסטים.
כמו-כן, במהלך מבצע צוק איתן, קרא אליאסי לפוצץ הפגנת מחאה של פעילי שמאל ושלום עכשיו בתל אביב.
התקרית, שבה השתתפו גם ארגוני הימין הרדיקלי להב"ה ולה פמיליה, הפכה אלימה.
אליאסי אמר שהוא מתנגד לאלימות פיזית בהפגנות, ולפיכך לא השתתף בתגרה זו שפרצה בה.
במהלך המבצע ולאחריו התגבשה סביב הצל קבוצת תומכים ימנית שמכנה עצמה "האריות של הצל".
הקבוצה דוגלת בפעולה ישירה מול ארגוני שמאל המתנגדים לפעילות צה"ל בשטחים או הפועלים נגד חיילי צה"ל.
בספטמבר 2014 הצל חיתן זוג הומוסקסואלים.
בבחירות 2015 תמך ברשימת יחד של אלי ישי, בעקבות חיבורו למפלגת עוצמה יהודית.
באוגוסט 2016 התפקד למפלגת הליכוד, אם כי בהמשך עבר למפלגת זהות.
בשנת 2017 פרסמה נועה דרוקר, בעלת עסק, פוסט בפייסבוק המגנה את חייל צה"ל אלאור אזריה.
בתגובה, קרא אליאסי לעוקביו לגשת לדף העסק שלה ברשת החברתית ולהעניק לה דירוג נמוך.
בעלת העסק תבעה את אליאסי ואת עוקביו, שלא קיבלו ממנה שירות אך פגעו במוניטין העסקי שלה עם הדירוגים הללו.
בית משפט השלום דחה את התביעה כנגד אליאסי, ופסק שמכפישיה ישלמו לה פיצויים בגין לשון הרע.
בערעור לבית המשפט המחוזי נפסק שעל אליאסי לפצות את נועה דרוקר, ב-38 אלף ש"ח.
אליאסי הגיש בקשת רשות ערעור לבית המשפט העליון ובקשתו נדחתה, תוך חיובו בהוצאות בסך 7,500 ש"ח.
בעקבות תביעת לשון הרע שהוגשה נגדו חויב אליאסי באוקטובר 2020 בתשלום פיצוי בסך 5,000 ש"ח עקב דברים שכתב בדף הפייסבוק שלו.
לאליאסי 540 אלף עוקבים בפייסבוק.
ביולי 2024 קיבל דרגת פקד ייצוגית במשטרת ישראל, על הקמה ופיקוד על כיתת הכוננות של מחוז תל אביב.
לפי טענת תוכנית "הצינור", אליאסי לא עבר את המבחנים עקב הפז"ם וההכשרות שמתנדבים היו צריכים לעבור כדי להפוך לקצינים-מתנדבים.
עקב פעילותו הפוליטית, נחשב לדמות שנויה במחלוקת.
ביום העצמאות ביטלה עיריית חיפה הופעה של סאבלימינל והצל, בנימוק לפיו "מדובר באמנים מפלגים".
לו שני בנים ובת מהדוגמנית והזמרת לין מור (במקור: פולינה פורושין), עמה הוציא את הסינגל "לוחם" ב-2018, אך השניים טענו כי הם לא מגדירים את היחסים שלהם כקשר זוגי.
אם כי, במהלך שנת 2020, במקביל לפרוץ מגפת הקורונה העולמית, הם עברו להתגורר יחדיו.
נוהג לתעד את חייו ברשתות חברתיות, ומתפעל מספר חשבונות המונים, יחד, כמיליון עוקבים.
הצלב האמיתי הוא, על פי האמונה הנוצרית, הצלב המקורי שעליו נצלב ישו.
על פי המסורת הנוצרית, הלנה, אמו של קונסטנטינוס, מצאה את הצלב האמיתי במחבוא בעת מסעה בארץ ישראל.
מאז התגלגל הצלב למקומות רבים בעולם, המובהק שבהם הוא העיר קונסטנטינופול.
במאה ה-12 וה-13 היה הצלב הקדוש לסמל מובהק של הצלבנים.
כנסיות רבות מציגות גם כיום שרידים של הצלב האמיתי, אך טענה זו מעולם לא הועמדה לבחינה מדעית.
300 שנה מעת שנצלב ישו על הצלב חלפו עד שצלב זה התגלה ב-334 על פי המסורת הנוצרית, בימי מקריוס בישוף ירושלים.
סיפור האגדה על הלנה שמצאה את הצלב מופיע בדרשת ההספד של אמברוזיוס על הקיסר תיאודוסיוס ב-395. לאחר גילוי שלושת הצלבים על ידי הלנה, היה צורך לזהות את הצלב האמיתי.
הבישוף מקריוס הוליך את הלנה, אם הקיסר קונסטנטינוס הגדול, ופמלייתה אל אישה חשוכת מרפא, ומבין שלושת הצלבים, רק הצלב האמיתי גרם לכך שהיא קמה בריאה ושלמה מעל ערש דווי.
חלק מהצלב סגרה הלנה במצבת כסף והשאירה אותו במקום בירושלים כמזכרת ללמוד על תולדותיו, ואת חלקו האחר שלחה לקיסר קונסטנטינוס.
קונסטנטינוס הצפין חלק זה בתוך פסל דיוקנו שהוצב בפורום שבקונסטנטינופול.
החלק שנשאר בירושלים עבר תהפוכות רבות, שהחלו ב-614 בעת הכיבוש הפרסי.
הצלב יחד עם פטריארך ירושלים זכריה נפלו בשבי הפרסים ונלקחו לפרס.
ב-629 הביס הרקליוס, קיסר האימפריה הביזנטית את הפרסים, וגאל את הצלב משביו.
על פי המסורת, החזיר הרקליוס את הצלב עם שובו לירושלים ב-14 בספטמבר בתהלוכת ניצחון.
מאותה עת היה יום זה לאחד החגים המרכזיים בשנה הליטורגית, "חג רוממות הצלב הקדוש".
לחג זה נודעת עד היום משמעות מיוחדת בירושלים.
ב-638 נכנעה ירושלים למוסלמים, והצלב נותר שבוי תחת השלטון החדש בירושלים.
החוקרת יעל קציר מניחה שבשל העובדה שירושלים נכנעה, נשמר הצלב במקומו בכנסיית הקבר, שהרי המוסלמים התחייבו בחוזה הכניעה לא לפגוע ברכושם הפרטי או הקהילתי של הנוצרים שנשארו בעיר.
קציר מצביעה על כך שבאירופה לא הרבו לעסוק בעניין גלגולי הצלב באותה עת, אך קרוב לוודאי כי לקחי הכיבוש הפרסי נחרתו עמוק בזיכרון הנוצרי.
לפי המסורת הרומאית, הביאה הלנה שריד מן הצלב הקדוש לבזיליקת סנטה קרוצ'ה אין ג'רוסלמה בעיר, בה הונח על עפר שהובא מירושלים.
חלפו כמה מאות שנים עד שהצלב נעשה סמלם של אלפים שנענו לקריאות האפיפיור אורבנוס השני לצאת לירושלים ולשחרר את הקבר הקדוש מידי המוסלמים.
שחרור הצלב לא שימש מטרה בפני עצמה, אך הוא זכה לתיאור נרחב אצל ההיסטוריונים בני התקופה כסמלם של הצלבנים.
כחודש לאחר כיבוש ירושלים בידי הצלבנים מספר הכרוניקן פולק משרטר כי הצלב האמיתי נתגלה על ידי סורי-נוצרי, העשוי בצורת צלב ומכוסה בחלקו בעבודת כסף ובחלקו בעבודת זהב.
החלק נישא לכנסיית הקבר וממנו לכנסיית ה"טמפלום דומיני", ששכנה במקום כיפת הסלע.
אחר כך נקבע מקומו בכנסיית הקבר.
מקור אחר שנעשה בו שימוש מועט על ידי היסטוריונים הוא מכתב שנשלח מירושלים ב-1120 על ידי אנסילוס, כומר בכנסיית הקבר הצלבנית אל גרברט, בישוף פריז.
אנסילוס הצליח לרכוש מידי אלמנת מלך הגאורגים, שהשתקעה בירושלים פיסה של הצלב הקדוש האמיתי ושלח אותה לקתדרלת נוטרדם בפריז, שבה כיהן לפני שיצא לארץ ישראל.
במכתב הוא מספר כי לאחר מות הרקליוס דיכאו המוסלמים את הנוצרים:
הצלב האמיתי מילא תפקידים אחדים בעולמם של הצלבנים.
בראש ובראשונה היה לצלב מקום מרכזי בטקסים הדתיים הקשורים במחזור החגים הנוצריים.
בתהלוכות שבהן השתתף הפטריארך, נשא הוא את הצלב בחוצות ירושלים.
חשיבות מיוחדת הייתה לתהלוכות יום ראשון של כפות התמרים ויום שישי שלפני הפסחא.
הצלב עצמו היה נושא להערצה ביום הצליבה ובחג הפסחא.
גם בטקס האש הקדושה החזיק הפטריארך את הצלב האמיתי כסגולה שנס האש אכן יתחולל.
חג "רוממות הצלב הקדוש" שנחוג ב-14 בספטמבר, היה בעל אופי ירושלמי מובהק.
הצלבנים הזדהו עם השבת הצלב לירושלים בידי הרקליוס, והוסיפו לחג נופך משלהם: הם פתחו את שער הרחמים והתהלוכה עברה דרכו, לזכר החזרת הצלב דרך שער זה בידי הרקליוס ב-629.
נוצרים רבים, תושבי ארץ הקודש וצליינים, באו לשטוח תפילה אצל הצלב.
הערצת השרידים המקודשים במאה ה-12 הייתה תופעה ששורשיה עתיקים ואיתנים, עוד בתקופה הביזנטית.
הצלבנים קיבלו מהכנסייה המזרחית את המסורות על האתרים הקדושים בצלב בירושלים.
בקבר הקדוש היו שלושה מקומות שהיה להם קשר עם הצלב: אתר הצליבה שהיה קיים עוד מהתקופה הביזנטית; קפלת הלנה וקריפטת מציאת הצלב, שאותה כיסו הצלבנים בתקרה; וקפלה שבה נשמר הצלב על ידי הכמרים, הנמצאת ליד בית הסוהר של ישו, בחלק המזרחי של הכנסייה.
שני מקומות נוספים הקשורים לצלב האמיתי היו בירושלים: מנזר המצלבה ושער הרחמים שנפתח רק פעמיים בשנה בתהלוכות דתיות.
לצלב האמיתי היה גם היבט חומרי, שכן הוא שימש מקור הכנסה לכמורה של כנסיית הקבר ולפטריארך.
ייחודו של הצלב האמיתי בחיי החברה הצלבנית היה מעוגן בצרכיה הרוחניים כחברה צבאית בייסודה, המתמודדת ללא הרף על קיומה.
הצלבנים קשרו את הצלב האמיתי עם הזכרונות המקראיים של עמוד האש וארון הברית שהלכו לפני המחנה.
הצלב התלווה אל צבאותיהם בשדות הקרב והיה להם מקור כוח ואמונה, שכן נוכחותו חיזקה את לב הלוחמים.
תפקיד נוסף של הצלב בשדה הקרב היה לחולל נסים.
עם השבת הצלב, לאחר קרב, נהגו לקדמו בפתח העיר ליד שער דוד בתהלוכה מפוארת עד לכנסיית הקבר.
הצלב הקדוש מופיע פעמים רבות בהיסטוריה הצלבנית: שריד הצלב הקדוש נמצא עם כיבוש הצלבנים לאשקלון ב-1153 והוצב בחג ההודיה בקתדרלה הצלבנית, שהייתה ככל הנראה מסגד מומר.
שרידים דומים של הצלב הקדוש הוצגו במיסת החנוכה של קתדרלת הצלב הקדוש בעכו ב-1192. מסופר כי עם כיבוש הר הבית ב-1099, נמצא שריד מהצלב הקדוש ליד כנסיית הקבר, וזה נישא בתהלוכה לטמפלום דומיני.
באוצר של הטמפלרים בטמפלום סולומוניס היה שריד של הצלב הקדוש.
כמו כן ידוע כי ב-1192 נמצא בקיר של קפלת שמואל הקדוש (נבי סמואל) שריד של הצלב הקדוש, שנמסר לריצ'רד לב-הארי על ידי נזיר מתבודד שהחביאו שם עם נפילת ירושלים בידי צלאח א-דין.
סיפור דומה מיוחס למנזר אליהו הקדוש, הנמצא דרומית לירושלים.
קשה לקבוע במדויק כיצד נראה הצלב הקדוש של הצלבנים.
עמאד א-דין, מזכירו של צלאח א-דין, מתאר כי הצלב היה משוכן בתוך מעטפת זהב המקושטת בפנינים ובאבני חן.
הצליין התיאודוריך מספר כי חתיכה גדולה מהעץ המבורך שעליו נצלב ישו, הייתה מכוסה בזהב, כסף, ואבנים טובות, והוא נשמר בקופסה מפוארת.
הכרוניקות המוסלמיות מתארות את הצלב האמיתי שנישא בקרב קרני חטין כ"צלב גדול".
קציר סוברת שתיאור זה עשוי לרמז כי השריד הקדוש הורכב על נס שהפך לצלב תהלוכות בעת קרב, כפי שנעשה בשרידי הצלב בימינו.
גורלו של הצלב האמיתי לאחר קרני חטין
הצלב האמיתי נפל בשבי בקיץ 1187 על ידי צלאח א-דין, במהלך קרב קרני חיטין.
הצלב הובא מקתדרלת הצלב הקדוש בעכו לשדה הקרב על ידי בישוף עכו, שנהרג במהלך הקרב.
לקיחת הצלב על ידי המוסלמים הייתה בעיני הצלבנים אחת המפלות הקשות ביותר שיכלו לספוג, והם התייחסו לעצמם לאחר שאיבדו את הצלב כנידונים למוות.
נפילת הצלב הייתה מכת קשה לצלבנים ולגאוות הנצרות המערבית.
קינות נכתבו על כך, וכן קריאות למסעי צלב חדשים, כמו זו של האפיפיור גריגוריוס השמיני.
במהלך מסע הצלב השלישי נערכו כמה ניסיונות נפל להשיב את הצלב.
בראשונה נידון הדבר במשא ומתן להחזרת שבויים, שנערך בין ריצ'רד לב-הארי לצלאח א-דין בזמן המצור על עכו.
לאחר מכן נידון הדבר במשא ומתן ביפו.
בשתי הפעמים לא מומשה החזרת הצלב האמיתי.
בהאא' א-דין, הכרוניקאי המוסלמי, מתאר את נימוקו של צלאח א-דין בתשובתו לריצ'רד לב-הארי:
ניסיון אחר להשבת הצלב עשתה תמר, מלכת גאורגיה, שביקשה לרכוש את הצלב תמורת עשרים אלף זהובים.
צלאח א-דין השיב בשלילה על בקשה זו.
מאמצי הצלבנים להחזיר את הצלב לידיהם עלו בתוהו, והצלב נותר מאז קרב קרני חטין בידי המוסלמים.
אולם הנוצרים לא איבדו את השאיפה להחזירו לידיהם.
במהלך מסע הצלב החמישי הפך הצלב להיות קלף מיקוח בידי הסֻלטאן אלכמאל, שביקש להיפטר מהצלבנים שפלשו לארצו.
ב-1219 הציע הסלטאן לצלבנים תנאי שלום שכללו בין השאר את החזרת ירושלים, נצרת והצלב הקדוש, תמורת נסיגת הצלבנים ממצרים.
ב-1221 במשא ומתן מחודש עם הצלבנים, הבטיח להם אלכאמל את הצלב האמיתי תמורת נסיגה מדמיאטה.
הצלבנים נסוגו, אולם את הצלב לא קיבלו, מכיוון שברגע האחרון לא מצאוהו המוסלמים.
לאחר כישלון מסע הצלב החמישי, לא שומעים עוד על ניסיונות לגאולת הצלב.
בממלכת הצלבנים השנייה במאה ה-13, נקראת כנסיית פטריארך ירושלים הגולה בעכו - קתדרלת הצלב הקדוש.
השם ביטא משאת נפש, אך השריד הקדוש לא שכן יום אחד בקתדרלה.
החוקרת קציר מציעה כי ייתכן ולאחר קרב חטין הוציאו המוסלמים את הצלב מקופסתו, לקחו את אבני החן והשליכו את העץ.
עד היום מחזיקים היוונים-אורתודוקסים והארמנים פיסות מהצלב הקדוש האמיתי, שעל פי מסורתם נשמרו בירושלים מימים ימימה.
המציאות לאחר קרב קרני חטין אילצה את הנצרות המערבית להשלים עם אובדנו של צלב הצלבנים ולהתנחם בשרידים מהצלב האמיתי שנמצאו ונמצאים באירופה.
רוב שרידי הצלב האמיתי באירופה מקורם בקונסטנטינופול.
העיר נכבשה ונבזזה במהלך מסע הצלב הרביעי ב-1204, ובכלל זה גם הצלב האמיתי המעוטר בזהב ובאבני חן שהעבירה הלנה מירושלים, שהועבר וחולק לכנסיות ומנזרים ברחבי אירופה.
עד סוף ימי הביניים, כנסיות רבות כל כך טענו שבבעלותם חלקים מהצלב האמיתי, שז'אן קלווין אמר במאה ה-16 שיש מספיק עץ כדי למלא איתם ספינה, בעוד שכתבי הקודש הנוצרים גורסים שאדם בודד יכול היה לשאת את הצלב.
אולם שארל רוהו דה פלרי (Charles Rohault de Fleury) סקר את כל שרידי הצלב הקדוש המפוזרים באירופה, ויצר קטלוג של כל השרידים הידועים.
הוא הוכיח שאם מחברים את כל השרידים יחדיו, לא מגיעים לשליש מגודלו של הצלב המקורי.
ארבע חתיכות מארבע כנסיות אירופאיות: סנטה קרוצ'ה ברומא, נוטרדם בפריז, קתדרלת פיזה באיטליה וקתדרלת פירנצה נבחנו במיקרוסקופ.
המחקר מלמד שכל החתיכות שנטען שמקורם מהצלב האמיתי מקורם מעץ זית, וייתכן כי מקור כולם בזיופים מימי הביניים.
לטענת פרופ' ישראל הרשקוביץ מאוניברסיטת תל אביב, עץ הזית אינו מתאים לצליבה, הן לאור צמיחתו המסועפת של העץ והן לאור חשיבותו לחקלאות, ולכן מסתבר יותר שהצלב נחטב מעץ אלון.
מנגד, וסיליוס צפיריס טען כי על מסמר הצליבה של יהוחנן בן חגקול, שאותר בגבעת המבתר בירושלים, נמצאו שרידי עץ זית.
גרסימוס סמירנקיס (Gerasimos Smyrnakis) מציין כי החלק הגדול ביותר מהצלב, 870,760 מילימטרים מרובעים גודלו, השתמר במנזר קותלומוסיו (Koutloumousiou) בהר אתוס, ואחריו החלק ברומא (537,587 מילימטרים מרובעים), בבריסל (516,090 מילימטרים מרובעים), בוונציה (445,582 מילימטרים מרובעים) בגנט בבלגיה (436,450 מילימטרים מרובעים) ובפריז (237,731 מילימטרים מרובעים).
מנזר סנטו טוריביו דה ליאבאנה (Santo Toribio de Liébana) בספרד נחשב למנזר המחזיק בחלק הגדול ביותר מחתיכות אלו, והוא האתר המתויר ביותר בקרב אתרי הצליינות הקתולים.
נטען כי חלק נוסף מהצלב האמיתי נמצא במנזר דה טאקלאק (de Tarlac) בסאן חוזה, טארלאק, שבפיליפינים.
הכנסייה האתיופית האורתודוקסית טוענת שברשותה החלק הימני של הצלב האמיתי, וכי הוא קבור במנזר של גֶשֶן מרים שנבנה בראש המבצר ההררי (אמב) גשן.
אמב גשן הוא אחד משלושה מבצרים הרריים בהם הוחזקו זכרים בני משפחת המלוכה תחת משמר קיסרי שמטרתו כפולה - להגן עליהם ולהגן על הקיסר המכהן מפניהם.
בכרוניקה האתיופית נטען כי הקיסר האתיופי דווית הראשון הביא חתיכה זו ממצרים.
בחג המסקל (Meskel; צלב בגעז) או דמרה (Demera) המצוין ב-27 בספטמבר חוגגים הנוצרים באתיופיה את גילוי הצלב האמיתי על ידי הלנה.
שאר הכנסיות חוגגות את חג זה ב-14 בספטמבר כאמור.
"הצל" הוא דמות בדיונית שנוצרה על ידי וולטר ב.
גיבסון בשנת 1931 והופצה כסדרה חודשית במגזינים משנות ה-20 ועד שנות ה-50. הדמות גם הופיעה בחוברות קומיקס, רצועות קומיקס, תוכניות טלוויזיה ושבעה סרטי קולנוע.
דמותו של הצל היא אחת המפורסמות ביותר בתרבות הספרות הזולה של שנות ה-30 ושנות ה-40, שנים בהם שידורי הרדיו של ספרות הפשע זכו להצלחה, בעיקר בזכות תסכיתי הרדיו שאותם דיבב אורסון ולס באותה עת.
אפילו לאחר דורות, המבוא הבלתי נשכח מסדרת "הצל", שנאמר בקולו האפל של הקריין פרנק רידיק הבן, שומר על מקומו כניב אמריקני: "!Who knows what evil lurks in the hearts of men?
The Shadow knows" ("מי יודע איזה רוע שוכן בליבם של אנשים?
מילים אלו לוו בנעימת פתיחה רדופה הידועה כאופרטה מס.
31 ("הכישור של אומפל") של קאמי סן-סנס.
לידתו של "הצל" כפותר תעלומות פשע ערמומי הייתה לגמרי בטעות.
ב-31 ביולי 1930, השם "הצל" ניתן לקריין תסכית הרדיו "Detective Stories" (בתחילה ג'יימס לה-קורטו ולאחר מכן פרנק רידיק), שעלילותיו הצטיירו ממגזינים שנשאו את אותו שם.
המגזין פורסם בידי חברת "Street And Smith", שרצתה שתסכית הרדיו יגביר את מכירות המגזינים.
אולם, מאזינים מצאו כי קולו העמוק של הקריין היה מושך בהרבה יותר מאשר קריאת הסיפורים במגזינים, והחלו לבקש מדוכני העיתונים את "מגזין הצל", למרות שכלל לא היה קיים.
בזיהויָם אחר הדרישה, החברה הגיבה במהירות ושכרה את וולטר ב.
גיבסון לכתוב סיפורים עבור "הצל".
בהשתמשו בשם העט מקסוול גראנט, גיבסון כתב 282 מתוך 325 ספרים של "הצל" במשך יותר מ-20 שנה: סיפור באורך נובלה פעמיים בכל חודש.
הסיפור הראשון נקרא "The Living Shadow" והופץ ב-1 באפריל 1931. עקב המאמצים לכתוב שני סיפורים בכל חודש, הובאו מספר כותבים אורחים שיעזרו להוריד מגיבסון את נטל העבודה.
אחד מהם היה לסטר דנט, שכתב את סיפורי "דוק סאבאג'".
"הצל" היה אנטי גיבור נוארי במלוא מובן המילה, כמו המנטליסט ג'וזף דונינגר, חברו של גיבסון.
מלכתחילה גיבסון אפיין את הדמות כאדם בעל תכונות מרושעות שהשתמש בהם על מנת ללחום בפשע, לבוש שחורים, שפועל באופן ניכר בשעות החשיכה, בהיותו פורץ בשם הצדק, תוך הפחדת פושעים עד לכדי שיתוקם מפחד לפני שירה בהם למוות.
הדמות התפתחה במשך שנות קיומה.
בספרות המודפסת הוא חבש כובע רפוי וגלימה שחורה מעוטרת בארגמן עם צווארון גבוה, בעוד בספרי קומיקס מאוחרים ובסרט הקולנוע הוא לבש צעיף ארגמן סביב החלק התחתון של פניו.
בתחילה הוא גם התחמק בצללים בעזרת כישוריו להסתיר את עצמו; בהמשך, הוא נהפך לבלתי נראה, וזאת לאחר שלמד בזמן מסעותיו במזרח הרחוק את הכוח המסתורי לערפל את מוחם של אנשים, כך שלא יוכלו לראותו.
התגלמותו העכשווית של "הצל" נולדה מתוך הכרח: זמני השידור ברדיו הפכו את מלאכת תיאורו החבויה והבלתי נראית של "הצל" לבלתי אפשרית.
חלק האמינו כי "הצל" הוא מהפנט; אחרים האמינו ש"הצל" יכול להשפיע על הצ'י.
מכיוון שרדיו לא היה מדיום ויזואלי, מאזינים קיבלו בקלות את עובדת היותו בלתי נראה.
בספרות המודפסת, "הצל" היה איש בשם קנט אלארד, טייס רב מעללים ומיומן.
במהלך מלחמת העולם הראשונה, אלארד תיפקד כמרגל שנלחם עבור הצרפתים ונודע בכינוי "הנשר השחור" (בסיפור "The Shadow's Shadow"), למרות שסיפורים מאוחרים קבעו כי כינויו "הנשר האפל" (בסיפור "The Shadow Unmasks").
לאחר המלחמה, אלארד ויתר על הקריירה הצבאית שלו לטובת לחימה בפושעים.
הוא זייף את תאונתו ומותו לכאורה בג'ונגלים של אמריקה הדרומית, וחזר לעיר ניו יורק, תוך שהוא מאמץ זהויות רבות כדי להסתיר את שיבתו.
אחת הזהויות הייתה למונט קרנסטון, איש צעיר בעל ממון.
למעשה, קרנסטון הייתה זהותו הנפרדת, כאשר אלארד היסווה עצמו אליו לעיתים קרובות (הסיפורים "The Shadow Laughs" ו"The Shadow Unmasks").
כאשר קרנסטון האמיתי טייל ברחבי העולם, אלארד אימץ את זהותו בעיר ניו יורק.
השניים נפגשו לעיתים לצורך החלפת זהויות ביניהם (הסיפור "Crime Over Miami").
ככל הנראה, החלפת הזהויות עבדה היטב, כיוון ששני האישים דמו אחד לשני במראם (הסיפור "Dictator of Crime").
שאר דמויותיו, הנצרכות למטרת כיסוי, כוללות את איש העסקים הנרי ארנוד, הג'נטלמן אייזק טוואמבלי, ופריץ, שרת מזדקן שעובד בתחנת המשטרה ומצותת לשיחות.
בתחילת דרכו, אפילו עברו וזהותו האמיתיים של "הצל" היו שנויים במחלוקת.
נרמז כי דמותו של "הצל" הייתה מעוותת, וכי הנבלים תיארו אותו כ"אדם בעל פנים רבות אך ללא כל פנים משלו".
היה זה רק בסיפור "The Shadow Unmasks" (שהתפרסם באוגוסט 1937), שבו דמותו של אלארד נחשפה.
ל"צל" היו מספר סוכנים אשר עזרו לו במשימותיו:
הארי וינסנט: שותפו הנאמן אשר חייו ניצלו בידי "הצל" כאשר ניסה להתאבד.
מו שרבניץ: נהג מונית שכעת תיפקד כנהגו האישי של "הצל".
מרגו ליין: אשת חברה בעלת ממון.
ברבנק: מתפעל הרדיו שמקשר בין "הצל" לבין סוכניו.
קליף מארסלנד: פושע לשעבר שהורשע על לא עוול בכפו, שיכול להסתנן לארגוני פשע בזכות עברו כפושע.
ד"ר רופרט סייר: רופאו האישי של "הצל".
ג'ריק דרוק: אפריקני-אמריקני גדול מידות וחזק.
סלייד פארו: איש שעבד עם "הצל" לשיקום פושעים, והיחיד שיודע את זהותו האמיתית.
ראטלדג' מן: סוכן מניות בעל גישה למידע רב.
קלוד פלוז: הסוכן היחיד שאי פעם נהרג בסיפוריו של "הצל".
מיירה רלדון: סוכנת שקדמה למרגו ליין.
תסכיתי הרדיו הגבילו את גיבורי הסיפור ללמונט קרנסטון/"הצל" ומרגו ליין, כיוון שריבוי סוכנים הקשה על זהות הנפשות הפועלות.
כמו כן, סיפור הרקע של אלארד נשמט וזהותו נותרה כלמונט קרנסטון, לצורך הפשטות.
קלייד בורק ומו שרבניץ הופיעו בהופעות אורח.
למרות היותו מבוקש בידי המשטרה, "הצל" עובד איתם ובעזרתם משיג מידע לו הוא זקוק, כאשר הוא מנהל שיחות עם מפקדי המשטרה ראלף ווסטון ווויינרייט בארת' במועדון הקובלט.
ווסטון האמין כי קרנסטון הוא רק פלייבוי עשיר שמתעניין בעבודת הבילוש.
"הצל" גם ניצב בפני נבלים רבים, מבוסים של העולם התחתון ומדענים מטורפים, ועד מרגלים בינלאומיים ונבלי-על (שרבים מהם היו למעשה אבי אבות נבלי העל של גיבורי-העל של ימינו).
בין הנבלים החוזרים של "הצל" ניתן למנות את שיבאן-חאן (Shiwan Khan, צאצאו של ג'ינגיס חאן), "מאסטר הוודו" (The Voodoo Master), "נסיך הרֶשע" (The Prince of Evil), "הצירעה" (The Wasp), דיאמונד בל פארוול, ו"היד" (The Hand, אגודה של חמשת נבלי-על).
בין הנבלים הרגילים של "הצל" ניתן למנות את "השליח האדום" (The Red Envoy), "הדרקון השחור" (The Black Dragon), "האגרוף האפור" (Gray Fist), "הגולגולת הכסופה" (Silver Skull), "הכתם האדום" (The Red Blot), "הבז השחור" (The Black Falcon), "הקוברה" (The Cobra), "חמש-פנים" (Five-Face), ו"הרוח האפורה" (The Gray Ghost).
"הצל" נלחם גם נגד אסופה של פושעים, כדוגמת "השבעה השקטים" (The Silent Seven), "אחי האבדון" (The Brothers of Doom), וההידרה.
בשעה ש"הצל" הורג לעיתים את משרתי האופל, במספר סיפורים היו אלה קורבנותיהם או המשטרה שהרגו אותם, כאשר "הצל" פועל ברקע.
דמותו של "הצל" עובדה למספר רב של סרטים:
The Shadow, שנעשה בשנת 1940, בכיכובו של ויקטור ג'ורי.
The Shadow returns, Behind The Mask, The Missing Lady, טרילוגיה של סרטים שנעשו בשנת 1946 בכיכובו של קיין ריצ'מונד.
The Shadow - סרט בבימויו של ראסל מולקהי שיצא בשנת 1994 בכיכובם של אלק בולדווין כלמונט קרנסטון/"הצל", פנלופה אן מילר כמרגו ליין, ובהשתתפות שחקנים נוספים כג'ון לון כשיוואן ח'אן, טים קארי כפאריי קליימור, פיטר בויל בתפקיד מו, ג'ונתן וינטרס כוויינריית בארת' ואיאן מקלן בתפקיד אביה המדען של מרגו.
הסרט מציג אלמנטים הלקוחים הן מהמגזינים והן מתסכיתי הרדיו, ומעמת בין "הצל" לבין אויבו המושבע שיבאן-חאן.
ב-11 בדצמבר 2006, סם ריימי ציין כי הוא מעוניין להביא את "הצל" למסך הגדול, כחלק מסרטים חדשים שיתמקדו בגיבורי "הספרות הזולה", כדוק סאבאג' ו-הנוקם, וזאת לאחר שהוא ניסה בעבר להשיג את הזכויות לסרט בשנות ה-80.
בנוסף, נעשו שני ניסיונות לפתח סדרות טלוויזיה המבוססות על דמותו של "הצל".
האחת - The Shadow, נוצרה בשנת 1954 בכיכובו של טום הלמור, והשנייה - The Invisible Avenger, נעשתה ב-1958 בכיכובו של ריצ'רד דר.
שני פרקי הפיילוט לשתי הסדרות לא שודרו, אך קובצו יחדיו לסרט באורך מלא, ששוחרר בשנת 1962 בשם Bourbon Street Shadows.
"הצל" היא דמות המקור שלדעת רבים היוותה השראה לדמותם של רוב גיבורי-העל המודרניים.
דמויות כבאטמן והצרעה הירוקה מתייחסים לשימוש בזהות כפולה, כשם שלמונט קרנסטון הוא "הצל".
שתי הדמויות פועלות בשעות החשיכה ונושאות נשק.
בנוסף, כינויו של בטמן, "האביר האפל" (The Dark Knight), הוא התייחסות לכינויו של קנט אלארד/"הצל" כ"הנשר האפל" (The Dark Eagle).
הסרט דארקמן משנת 1990 בבימויו של סם ריימי השתמש במספר אלמנטים הלקוחים מ"הצל", כמו למשל פניו המושחתות של ד"ר פייטון ווסטלייק/דארקמן, השימוש בצללים, ומוטיב הנבל התורן.
בשנת 1980, "הצל" היווה השראה גדולה לדמותו של וי, מהקומיקס ונדטה.
סופר המדע בדיוני פיליפ חוזה פארמר התייחס לדמותו של "הצל" כחלק מדמויותיו הבדיוניות להן קרא Wold Newton family.
בנובלה "Family Values" של סיפורי עיר החטאים, דמותו של דווייט (בימיו כפושע) מייחסת עצמה כ"הצל", לאחר שהוא מגלה לראשונה את שני אקדחיו.
באטמן: איש העטלף הציגה דמות בשם "הרוח האפורה" (The Gray Ghost) בפרק "Beware The Gray Ghost", שהיו לה קווי דמיון רבים ל"צל".
בפרק, ברוס ויין מקבל השראה ממנה להפוך לבאטמן.
בנוסף, היה נבל בסיפורי "הצל" ששמו היה "The Gray Ghost".
במשחק מחשב Command & Conquer 3: Tiberium Wars קיימת יחידת לוחמים הנקראת "Shadow Team", הלבושה בשחור, עם צווארונים אדומים, הנושאים שני אקדחים ובעלי יכולת התחמקות.
שני ארגוני טרור ביקום מארוול קומיקס, "הידרה" ו"היד", נושאים שמות דומים לארגונים בסיפור "הצל".
מחווה ברורה לדמותו של הצל מוצגת בפרק השלישי בסדרת הטלוויזיה גותהאם, שמבוססת על חייהם המוקדמים של ברוס ויין/באטמן והמפקח גורדון.
בפרק זה מופיעות שתי דמויות בשם דייוויס למונד (איש הבלונים) וסגן קרנסטון המושחת.
כשלמונד הורג את קרנסטון, הוא מופיע בתחפושת שדומה במראה לצל, עם שכמיה שחורה ארוכה, כובע מגבעת וצעיף שמכסה את פניו.
הציקלורמה של אטלנטה היא ציקלורמה המתארת את הקרב על אטלנטה במהלך מלחמת האזרחים האמריקנית.
הציקלורמה מוצגת במוזיאון הנושא גם הוא את השם "הציקלורמה של אטלנטה" הנמצא בפארק גראנט שבאטלנטה, ג'ורג'יה.
הציור נוצר בידי 11 ציירים גרמניים והושלם בשנת 1886. החל משנת 1893 הוא מוצג בתצוגת קבע באטלנטה.
כשנוצרה הציקלורמה בשנת 1886 היה גובהה כ-15.24 מטר, היקפה כ-121.9 מטר ואילו משקלה כ-482 קילוגרם.
אולם, במהלך שנות התצוגה והנדודים קטנו ממדיה וכיום גובהה של הציקלורמה הוא כ-12.8 מטרים ואילו היקפה כ-109 מטר.
אף על פי כן ממדים אלו עדיין הופכים אותה לציור השמן הגדול ביותר בעולם.
הציקלורמה מתארת את הקרב על אטלנטה, שהתרחש ב-22 ביולי 1864, במהלכו כשלו חיילי הקונפדרציה במתקפת הנגד שלהם על חיילי צבא האיחוד.
עם תום המלחמה הזמין הסנטור הרפובליקני מאילינוי ג'ון לוגן, שהיה אחד ממפקדי צבא האיחוד בקרב, את התמונה כחלק מתעמולה הבחירות שלו כמועמד למשרת סגן נשיא ארצות הברית.
מכיוון שכך חלקים בתמונה מדגישים את גבורתו האישית של לוגאן ומפקדי איחוד אחרים.
התמונה הושלמה בשנת 1886 והוצגה לראשונה בדטרויט, מישיגן, בשנת 1887. לאחר מכן נמכרה הציקלורמה והוצגה ברחבי ארצות הברית בידי קרקס נודד משך מספר שנים.
כאשר הגיע הקרקס לאטלנטה אך מעטים מבני העיר ביקשו לראות את הציור המוטה לטובת צבא האיחוד שהאדיר את התבוסה שהובילה להרס עירם.
כתוצאה מההיענות הנמוכה נאלץ הקרקס לפשוט רגל ומכר את נכסיו, בהם הציור ואת חיות הקרקס.
החיות שנמכרו הביאו לפתיחתו של גן החיות של אטלנטה ואילו הציקלורמה, שנתרמה לעיר אטלנטה בידי איש עסקים מקומי בשנת 1898, הוצגה במבנה עץ בסמוך לו.
בשנת 1921 הועברה הציקלורמה למבנה עכשווי, גם הוא בסמוך לגן החיות של אטלנטה, שיועד לשמר את הציור העדין.
בין השנים 1934–1936 נוספה בחזית הציקלורמה דיאורמה, תפאורה תלת-ממדית המשלימה את הציור, הכוללת קרקע, שיחים, פסי רכבת, תותח ו-128 חיילים.
בשנת 1939 עוצבו פניו של אחד החיילים המפוסלים בתבנית פניו של קלארק גייבל, גיבור הסרט חלף עם הרוח המתרחש באטלנטה בזמן מלחמת האזרחים.
בין השנים 1979–1981 התבצעו עבודות שיקום בעלות של כ-11 מיליון דולר והדיאורמה, שהייתה עשויה חימר הוחלפה בכזו עשויה פיברגלאס ופלסטיק ועוצבה מחדש.
החל מפתיחת התצוגה מחדש בשנת 1982 מובלים הצופים לאולם קולנוע לצפייה בסרט קצר על מלחמת האזרחים, ולאחר מכן נכנסים מפתח ברצפה אל מרכז הציור הפנורמי.
לאחר שהם מתיישבים בכיסאותיהם סובבת הציקלורמה סביבם באיטיות על מנת לשניתן יהיה לצפות בציור כולו.
כיום מלווה הצפייה בציקלורמה בהסבר מוקלט על האירועים המוצגים בציור ועל ההיסטוריה של הציקלורמה עצמה.
נוסף על הציקלורמה עצמה מציג המוזיאון תמונות וחפצים נוספים ממלחמת האזרחים בהם הקטר מונע הקיטור "הטקסס", אשר רדף ותפס את הקטר "הגנרל" במרדף הקטרים הגדול (the Great Locomotive Chase) במהלך המלחמה, ואשר הונצח בסרטו של באסטר קיטון "הגנרל" (1927) ובסרט "מרדף הקטרים הגדול" של וולט דיסני (1956).
את המוזיאון מבקרים כ-200,000 צופים בשנה.
הציפורים הוא מותחן אימה משנת 1963, שבוים בידי אלפרד היצ'קוק ומבוסס באופן רופף על הסיפור "הציפורים" מאת דפנה דה מוריאה.
הסרט מספר על כפר לחוף האוקיינוס בקליפורניה, בודגה ביי, שמותקף לפתע מסיבות בלתי מוסברות על ידי אלפי ציפורים אלימות במשך כמה ימים.
התסריט נכתב על ידי אוון האנטר.
היצ'קוק ביקש ממנו לפתח דמויות חדשות ועלילה מורכבת יותר, אך לשמור על הכותרת של דה מוריאה ועל הרעיון של התקפות בלתי מוסברות של ציפורים.
מלאני דניאלס, אישה צעירה מהחברה הגבוהה, פוגשת במיץ' ברנר, עורך דין, בחנות חיות מחמד בסן פרנסיסקו.
ברנר מעוניין לרכוש זוג ציפורי אהבה ליום הולדתה ה-11 של אחותו, ומעמיד פנים שהוא טועה לראות בדניאלס מוכרת בחנות, מה שמכעיס אותה ומוביל אותה לבירור הסיבה להתנהגותו.
הוא מזכיר את המפגש הקודם שהיה לו עמה.
הוא מסקרן אותה, והיא מוצאת את כתובת ביתו בבודגה ביי שבקליפורניה.
היא רוכשת זוג ציפורי אהבה, ונוסעת לבודגה ביי.
שם היא שוכרת סירת מנוע, עוגנת ליד הבית, מתגנבת פנימה, ומשאירה בסלון את הכלוב עם הציפורים ומכתב עבור אחותו.
בעודה עוזבת, מיץ' רואה אותה בסירה ונוסע לפגוש אותה.
במהלך ההפלגה שחף מסתער עליה וגורם לחתך בראשה.
במהלך הימים הקרובים ממשיכות התקפות הציפורים, ומתפתחות מערכות יחסים בין מלאני לבין מיץ', אמו לידיה, אחותו הצעירה קאתי, וכן עם אנני הייוורת, המורה של קאתי, שהייתה בעבר חברתו של מיץ'.
אירוע מוזר נוסף מתרחש כאשר מלאני נשארת ללון בביתה של אנני, ושחף מסתער על דלת הכניסה ומת.
ההתקפה הבאה מתרחשת במסיבת יום ההולדת של קאתי, שם הילדים מותקפים על ידי שחפים.
באותו ערב, דרורים ועורבים פולשים לבית ברנר דרך ארובת האח.
בהמשך לידיה מגלה חבר הרוג בחדר השינה שלו כשחלונות חדרו מנופצים, עיניו מנוקרות, וציפורים מתות סביבו.
לידיה חוזרת הביתה שם מיץ' ומלאני מנחמים אותה.
לידיה מודאגת לגבי הבטיחות של קאתי בבית הספר, ומבקשת ממלאני לנסוע לשם.
בעוד מלאני מחכה על ספסל מחוץ לבית הספר, עורבים מתאספים לאט על מתקני מגרש משחקים מאחוריה.
מלאני מבועתת כשהיא מגלה את הציפורים.
היא מזהירה את אנני, והשתיים מנסות לפנות את הילדים בבטחה.
כשהם מתרחקים מבית הספר הציפורים מתקיפות את הילדים ופוצעות כמה מהם.
בעקבות המתקפה פורץ ויכוח במסעדה מקומית בנוגע להתנהגות המוזרה של הציפורים.
שיכור מאמין שהמתקפות הן סימן של קץ העולם, אבל אם צעירה נוזפת בו ובאחרים על הפחדת ילדיה.
גברת באנדי, חובבת אורניתולוגיה, עומדת על כך שלא ייתכן שמיני עופות שונים ישתפו פעולה בלהקה אחת או יתקפו יחד.
למרות טענתה, ציפורים תוקפות נהג בתחנת דלק כשהוא ממלא בנזין במכוניתו; הוא מאבד את ההכרה והבנזין ממשיך להישפך החוצה לרחוב.
נהג אחר, שאינו מודע לכך שהוא עומד בתוך שלולית גדולה של דלק, לא שומע את אזהרות האנשים במסעדה ומצית סיגר, שומט את הגפרור על הקרקע, וגורם לפיצוץ תחנת הדלק ולשרפה.
הציפורים תוקפות אנשים, ומלאני נאלצת לתפוס מחסה בתא טלפון.
מיץ' מציל אותה והם חוזרים אל המסעדה, שם מאשימה האם הצעירה את מלאני שהיא הסיבה להתקפות, שהחלו עם בואה של מלאני לבודגה ביי.
מלאני ומיץ' מוצאים לאחר מכן את אנני מתה מנקירות הציפורים במרפסת ביתה, ואת קאתי הבוכיה שהייתה עדה למאורע מתוך הבית.
מלאני ומשפחתו של מיץ' מתבצרים בבית ברנר ואוטמים את הפתחים בלוחות עץ.
הבית מותקף על ידי הציפורים באכזריות רבה יותר מאשר אי פעם בעבר, והן כמעט מצליחות לפרוץ פנימה.
מיץ' נפגע כאשר כמה ציפורים פורצות דרך החלון ומנקרות את ידיו.
בערב, כשכולם ישנים, מלאני שומעת רעשים מהקומה העליונה והולכת לבדוק.
היא מגלה כי הציפורים הצליחו להיכנס דרך הגג.
הן תוקפות אותה באלימות עד שמיץ' בא ומציל אותה.
הוא ולידיה מטפלים בה, אך מלאני נמצאת בהתקף קטטוני, והם חייבים לפנות אותה לבית החולים.
הציפורים מתקבצות סביב הבית, אך אינן תוקפות כשמיץ', מלאני, לידיה וקאתי בורחים במכוניתם.
הרדיו מדווח על תקיפות של ציפורים ביישובים הסמוכים.
הסרט מסתיים, כשהמכונית עושה את דרכה לאט אל עבר הזריחה דרך להקות אינסופיות של ציפורים המכסות את הקרקע עד האופק.
אין הסבר חד משמעי לאלימות המוזרה של הציפורים אך נרמז כי הציפורים תוקפות בגלל כליאתן של ציפורי האהבה בתחילת הסרט.
טיפי הדרן - מלאני דניאלס
רוד טיילור - מיץ' ברנר
ג'סיקה טנדי - לידיה ברנר
סוזאן פלאשט - אנני הייוורת
ורוניקה קרטרייט - קאתי ברנר
אתל גריפיס - גברת באנדי
צ'ארלס מקגרו - סבסטיאן שולס
רות מקדוויט - גברת מאקגרוגר
מלקולם אטרבורי - סגן אלן מאלון
אליזבת וילסון - הלן קרטר
לוני צ'אפמן - דיקי קרטר
אלפרד היצ'קוק עושה הופעת אורח כאדם הולך עם כלבים מחוץ לחנות החיות בתחילת הסרט.
שני הכלבים היו שייכים במציאות להיצ'קוק.
ב-18 באוגוסט 1961, התעוררו תושבי העיר קפיטולה שבקליפורניה, ומצאו כי ציפורים ממין יסעור הפיה נחבטו לתוך גגות הבתים שלהם, ורחובות העיר מכוסים בציפורים מתות.
בדיווחי החדשות הוצעה הסברה שהרעלת חומצה (הרעלת צדפות הגורמות לשכחה) היא הגורם לאירוע.
על פי עיתון מקומי, "סנטה קרוז סנטינל", ביקש אלפרד היצ'קוק עותק של החדשות ב-1961 לשימוש כ"חומר מחקרי למותחן שלו".
היצ'קוק תכנן ללהק את קרי גרנט וגרייס קלי לתפקידים הראשיים של הסרט, אך לא הצליח לעשות זאת.
הוא לאחר מכן ליהק את רוד טיילור וטיפי הדרן וחתם עם שניהם על חוזים אישיים (אם כי רק הדרן חזרה לשתף פעולה עם היצ'קוק).
צילומי האפקטים המיוחדים בסצנות מתקפות הציפורים, נערכו באולפני וולט דיסני בידי האנימטור המומחה אב אייוורקס.
הוא השתמש בטכניקת "המסך הצהוב", שבה מצולם האובייקט על רקע מסך מואר בספקטרום צר של אורות אדי נתרן שהוכן וצולם מראש.
מכונית הספורט שכיכבה בסרט הייתה ה-אסטון מרטין DB2/4 גרסת קבריולה.
הצלב האדום המלכותי הוא עיטור בריטי בעל שתי דרגות המוענק לחיילי הכוחות המזוינים של בריטניה ובעבר גם לחברי חבר העמים הבריטי.
העיטור ניתן לציון פעולה יוצאת דופן, גבורה או שירות מצוין ומשמעותי בקרב חיילים בתחום הסיעוד הצבאי.
עד שנת 1976 העיטור היה נחלתם של נשים בלבד, משום שנשים היו אלו שעסקו בתחום הסיעוד בעבר.
העיטור ניתן החל מהיווסדו לכלל הדרגות בניגוד להרבה עיטורים בתקופות מוקדמות אשר חולקו בגרסה נפרדת לקצינים ולחיילים.
העיטור הוא צלב מסוג צלב פאטה עשוי זהב ואמייל אדום, במרכז הצלב מוצג פורטרט המונרך המכהן.