tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
לימים בעבודתו כמתרגם חש עד כמה גדול המחסור במילים עבריות בתחומים רבים, והחל לחדש מילים.
הוא חידש מאות מילים בעברית, וכ־300 מהן משמשות עד היום.
בחידושיו הבולטים יש שמות עצם, שמות תואר, פעלים וצירופים: צנע, דובר, מסוף, מְתאבן, שיאן, קניָן, תברואן, אָכיל, כָּביס, קָריא, לייסף, למחשב, לתעתק, לתקצב, סרט תעודה.
על רקע זה החל לאחר קום המדינה בעבודה לקראת פרסומו של מילון אנגלי–עברי, ואחריו חיבר מילונים עברי–אנגלי ועברי–עברי, ואף לקסיקון לועזי–עברי ואוסף של ניבים ופתגמים בשם "דברי חכמים".
ראובן אלקלעי נפטר ב־4 בינואר 1976. ונטמן בהר המנוחות בגבעת שאול בירושלים.
ידידו של ראובן אלקלעי – אברהם חיים אלחנני – כתב בהספד על אלקלעי:
העיתונאי דוד גלעדי שר שיר הלל למילונו:
וחוט החן המשוך על המחבר, משוך גם על חיבורו; מילון הנקרא כמו ספר של מתח – האין זה נפלא?!
הסופר אלי עמיר סיפר: "הייתי קורא את המילונים שלו משל היו רומן".
סיפור חייו ועשייתו התפרסמו בספר "אוצר המילים – סיפור החיים של המילונאי ראובן אלקלעי" (2020), שהפיקו בני המשפחה לזכרו.
את הספר כתבה סמדר ברק והוא יצא לאור בהוצאת האקדמיה ללשון העברית והוצאת ידיעות ספרים.
ארכיון מכתביו שמור בארכיון גנזים של אגודת הסופרים.
חלק מארכיון תמונותיו שמור ביד יצחק בן-צבי, במיזם "ישראל נגלית לעין".
מילון אנגלי עברי אנגלי שלם, יצא לאור בשנת 1959, על ידי הוצאת הספרים "מסדה".
נחשב לאחד המילונים המובילים בישראל ללימוד השפה האנגלית ואף נקרא מילון אלקלעי.
לקסיקון לועזי יצא לאור בשנת 1967
מילון עברי שלם יצא לאור בשנת 1964.
דברי חכמים יצא לאור בשנת 1968
מילון מסדה למתלמד יצא לאור בשנת 1978, כשנתיים לאחר פטירתו
את עבודתו של ראובן אלקלעי הוקירו אנשים רבים שהמפורסמים שבהם היו:
דוד בן-גוריון ראש הממשלה הראשון של מדינת ישראל שיבח את אלקלעי וכתב לו כך: "נידמה לי שמה שעשית הוא כמעט כליל השלמות ובמידה שזה ניתן להיעשות על ידי בן תמותה גם מבחינת המילים האנגליות שאף אחת מהמבוקשות על ידי לא נעדרה ובייחוד מבחינת העושר הרב של התרגומים העבריים.
לוי אשכול, ראש הממשלה הרביעי של מדינת ישראל כתב לאלקלעי ב־14 במרץ 1965, י באדר ב' תשכ"ה "במילון שלך משתקפת ההתפתחות הדינמית של שפתנו המתחדשת והינו ציון דרך ותמרור חשוב לפיתוחה בעתיד".
אבא אבן, שר החוץ של מדינת ישראל, בהקדמה למילון העברי עברי כתב "במילוניך נתגלו ההיקף הרחב של השכלתך העברית והאנגלית ותחושתך החדה לצרכיו המעשיים של הקורא.
מילוניך מדביקים בטריות מופלאה את קצב ההתפתחויות של הלשון העברית, עם כל היותם נאמנים למורשת הלשונית הקדומה".
פרופסור נ.ה טור סיני, נשיא האקדמיה ללשון העברית, כתב בהקדמה למילון: "הרשה נא לי להביע את שמחתי ואת התרשמותי מעבודתך הכבירה שאני רואה בה צעד גדול נוסף בדרך התעצמותה של לשוננו.
במילונך הקפת את ההתפתחות של הלשון העברית כחלק חי של לשון חיה והיית ממניחי היסוד של לשון העתיד, עשירה ומדויקת.
רק מי שיש בו מן החריצות המוחלטת וגם בכח היצירה, רק הוא מסוגל למפעל כמפעלך".
ראובן בירר , גליציה, האימפריה האוסטרית – 5 בדצמבר 1931, לבוב, הרפובליקה הפולנית השנייה) היה רופא, איש תנועת חובבי ציון ומראשוני התנועה הציונית בגליציה ובבולגריה.
ראובן בירר נולד בשנת 1835 בעיר לֶמבֶּרג (לבוב) בירת ממלכת גליציה של האימפריה האוסטרית.
ב–1867 נמנה עם מייסדי התנועה הפוליטית היהודית הראשונה בשטחי האימפריה – "שומר ישראל" – אשר שמה לה למטרה להיאבק בתהליך ההתבוללות תרבותית של היהודים בחברה הפולנית.
ב-1873, לקראת הבחירות לפרלמנט האימפריאלי האוסטרי, הקים תנועה פוליטית משותפת יהודית-רותנית אשר התמודדה בבחירות.
ב-1879, כשהיה כבן 44, עבר לבירת האימפריה וינה, שם למד באוניברסיטה רפואה והתמחה בכירורגיה.
ב-25 באוקטובר 1882, בעקבות פרעות הסופות בנגב ברוסיה, ייסד בירר עם הסטודנטים הצעירים נתן בירנבוים ומשה שנירר בווינה את אגודת הסטודנטים הציונית "קדימה", אשר הונהגה תחילה על ידי פרץ סמולנסקין ובהמשך על ידי בירנבוים.
בשנה זו ייסד ביחד עם הרב שלמה שפיצר את אגודת "אהבת ציון", שמטרתה לפעול לעלייה לארץ ישראל; בהמשך הצטרף לאגודה גם פרץ סמולנסקין.
ב-1883 חזר ללמברג וייסד יחד עם ד"ר יוסף קובק ועוזר רוהטינר את אגודת "מקרא קודש", וב-1885 עבר לבלגרד, שם הועסק כרופאו האישי של המלך מילאן הראשון.
ב-1890 הוזמן לסופיה על ידי הממשלה הבולגרית, וכיהן כמרצה לרפואה באוניברסיטת סופיה.
ביחד עם אקדמאים יהודים נוספים שהגיעו מהאימפריה הרוסית, כגון בֶּלקובסקי ובוריס שץ, מילא בירר תפקיד משמעותי בייסוד התנועה הציונית ובפיתוח החיים הציבוריים וההשכלה של יהדות בולגריה.
ב-1895 הגיע לסופיה יוסף מרקו ברוך, וזכה ליחס מסויג מצד חוג האקדמאים "חובבי ציון" בעיר.
מרקו ברוך נפגש עם הרב הראשי ליהודי בולגריה ד"ר מוריץ גרינוולד, וזה פנה לבירר בבקשה לסייע לו.
ב-25 במאי 1895 השיב בירר במכתב לגרינוואלד כי מרקו ברוך עשה עליו רושם של "אדם מעט מבולבל", אך בשל הרגשות הפטריוטיים שהפגין בשיחתם והחובה היהודית לעזרה הדדית, הוא ישתדל לסייע לו במציאת משרה.
כמו כן סייע בירר למרקו ברוך ברכישת מזון.
ב-17 בדצמבר 1895 כתב מרקו ברוך לידידו תאודור זלוציסטי מכתב שבו הוא מכנה את בירר "אדם יהיר וסכסכן, אוהב בצע ורודף כבוד, גס רוח אבל ציוני".
מרקו ברוך מציין כי בירר דאג לו למזון, אך לא למגורים.
לאחר שהגיעו לסופיה פרטים על נסיבות גירושו מווינה, התנתקו ראשי הקהילה ממרקו ברוך.
בירר כתב לרב הראשי גרינוואלד כי אין לבא במגע עם יוסף מרקו ברוך וכי הוא סכנה של ממש; מרקו ברוך נאלץ לעבור לפלובדיב.
פרסום ספרו של בנימין זאב הרצל "מדינת היהודים" ב-1896 עורר התלהבות גדולה בקרב ראשוני התנועה הציונית בבולגריה.
ראשי התנועה ובכלל זה בירר ניהלו חליפת מכתבים עם הרצל, וב-10 במרץ 1896 כתב הרצל ביומנו כי קיבל מכתב נלהב מבירר וכי הרב הראשי לסופיה הרב באקיש רואה בו את משיח היהודים.
ב-17 ביוני 1896 הגיע הרצל לביקור בבולגריה, במסגרת נסיעתו להיפגש עם הסולטאן העות'מאני עבדול חמיד השני באיסטנבול.
בתחנת הרכבת בסופיה קיבלה את פניו משלחת בראשות בירר, שבה נכחו עוד בלקובסקי, קרל הֶרבּסט וישועה כלב.
בירר בירך את הרצל בנאום קצר בגרמנית שבו ציין כי יהודי בולגריה מאחלים לו שיצליח במאמציו להגשים את משאת נפשו של עם ישראל לאורך אלפיים שנות גלותו מארצו.
מאות מיהודי סופיה צבאו על הרכבת והריעו להרצל, אשר ציין ביומנו כי היה "נרגש כולו" מקבלת הפנים.
בעקבות ביקורו של הרצל, הוציא לאור ארגון "ציון", שבראשו עמדו הרבסט, כלב ובירר, את הספר "מדינת היהודים" בתרגום לבולגרית.
ב-25 בדצמבר 1898 נערכה בפלובדיב ועידת היסוד של התנועה הציונית בבולגריה, ובירר נשא את נאום הפתיחה בעברית.
ב-1900 עזב בירר את בולגריה, שב ללבוב וניסה ללא הצלחה להקים מחדש את תנועת "שומר ישראל".
ראובן בירר הלך לעולמו ב-1931 בלבוב, בגיל 96.
בנו היחיד, ושלושת בניו שלו אחריו, היו גם הם רופאים.
בנו ד"ר יוסף בירר היה רופא רנטגנולוג, ממייסדי התנועה הציונית בבוקובינה וציר לקונגרסים ציוניים.
בנו הבכור של יוסף, ד"ר גדעון בירר, היה כירורג אורתופדי, בצ'רנוביץ ומשנות ה-30 ועד מותו בתל אביב.
ראובן אדיב (אֶרליך; 5 ביוני 1930 – 23 בדצמבר 2004) היה שחקן תיאטרון וקולנוע ומורה לאמנות הבמה ישראלי.
ראובן ארליך נולד בירושלים ב-1930. בשנות ה-40 השתתף כילד בחוג דרמטי של הבמאי רפאל צבי.
בתחילת שנות ה-50 הוא שיחק בהאהל ובתיאטרון הקאמרי.
ב-1954 נסע לארצות הברית, למד באולפן השחקנים של לי סטרסברג ביחד עם אל פצ'ינו, ברברה סטרייסנד, דניס הופר ומרילין מונרו.
הוא הצטרף לחוג הבמאים של בית הספר והמשיך ללמד שם.
כן הופיע בהצגות בברודוויי ובאוף-ברודוויי.
ב-1970 חזר לישראל והתקבל לעבודה כמורה למשחק ולבימוי בבית צבי.
בין תלמידיו היו ארנון צדוק, שמיל בן ארי, אבי פניני, דב רייזר, סלים דאו, יוסוף אבו ורדה ועוד.
הוא המשיך לשחק בהבימה, התיאטרון העירוני חיפה ותיאטרון גיורא גודיק.
ב-1979 התמנה כמנהל בית הספר למשחק בסמינר הקיבוצים, תפקיד בו כיהן עד 1982.
הגן (1977) - לצד שייקה אופיר ומלאני גריפית'
לקהל הישראלי מוכר אדיב בעיקר בגלל הופעתו בסרט "גבעת חלפון אינה עונה" כמח"ט בונדי, שם הוא מתחקר את ויקטור חסון (שייקה לוי) בשאלות על טקטיקה צבאית, פוקד על סרג'ו קונסטנצה (ישראל פוליאקוב) לזרוק רימון ומרגיע את המ"פ שמגר (טוביה צפיר) שמתנהג כאדם שיצא מדעתו.
ב-1980 הזמין משרד החינוך והתרבות את כריסטופר פיטס, המנהל לשעבר של בית הספר "דרמה סנטר" בלונדון כדי לבחון את רמתם של בתי הספר למשחק בישראל.
פיטס נפגש עם אדיב בסביבות 1982 והציע לו ללמד ב"דרמה סנטר".
בין תלמידיו היו: קולין פירת', פול בטאני, פולי ווקר ועוד.
אדיב לימד גם בבית הספר הלאומי למשחק בגטבורג שבשוודיה בשנים 1986-1996.
התגורר בלונדון יותר מעשרים שנה, עד מותו.
נישא לגליה נתיב, (שימשה כקריינית ומגישה בקול ישראל) אותה הכיר כשלימד אותה משחק בבית צבי.
ראובן אדיב נפטר מהתקף לב בביתו בדצמבר 2004, בגיל 74, ונקבר בלונדון.
היה מפקד סיירת גולני, מפקד גדוד 51 וסגן מפקד חטיבת גולני.
נהרג במהלך מלחמת יום הכיפורים.
אליעז נולד ברומניה בשנת 1941, ובשנת 1951 עלתה משפחתו לישראל.
הוא גדל בתל אביב ובקיבוץ מעין צבי.
בתום הקורס שימש מפקד מחלקה בגדוד 17 (אריות הגולן).
בשנת 1965 שימש סגן מפקד קורס מ"כים של גולני, ומדריך בבית הספר לקצינים.
בשנת 1966 מונה למפקד סיירת גולני ופיקד עליה במלחמת ששת הימים, בין היתר בקרב תל פאחר.
על פועלו בקרב הוענק לו עיטור המופת.
יצא לסינגפור בשליחות צה"ל ושהה שם עם משפחתו כשנתיים.
עם שובו השתלם במכללה הבין-זרועית לפיקוד ולמטה ולאחר מכן שימש כסמג"ד בגולני.
בשנת 1971 מונה למפקד גדוד 51 של חטיבת גולני.
לאחר מכן נתמנה לסגנו של מפקד חטיבת גולני, אמיר דרורי.
כסגן מפקד החטיבה פיקד, במסגרת מבצע קלחת 4, על כוח "גדעון", שכלל שתי פלוגות חי"ר ושתי מחלקות טנקים, אשר יצא מאזור מנרה ונע צפון-מערב לכיוון נחל סלוקי.
הכוח לחם בכפרים אל-עדיסה, קנטרה, ע'נדוריה ובנחל סלוקי.
בלחימתו השמיד הכוח בפיקוד אליעז מספר כלי רכב ושריוניות של צבא לבנון וכן הרג כעשרים מחבלים.
אליעז שימש כסגן מפקד החטיבה גם בפרוץ מלחמת יום הכיפורים ולקח חלק בקרבות ההגנה והבלימה נגד צבא סוריה ובהבקעה לשטח סוריה.
שבוע לאחר פרוץ הקרבות נהרג בעלות רכבו על מוקש בצפון המובלעת ממזרח לכפר חדר, לאחר שפיקד על פעולת חילוץ של כוחות מגדוד 51 שלחמו בקומנדו הסורי בכפר בית ג'ן.
אליעז נטמן בחלקה הצבאית של בית הקברות בכפר ויתקין.
ראובן ארז (נולד ב־11 בנובמבר 1955 בתל אביב) הוא זמר ישראלי.
ראובן ארז נולד בתל אביב.
כנער היה סולן להקת הנוער העובד והלומד.
בשנת 1970 השתתף בתוכנית הרדיו תשואות ראשונות וזכה במקום הראשון, באותה שנה הופיע בפעם הראשונה בטלוויזיה בתוכנית "עלם ועלמה".
באמצע שנות ה-70 התגייס לצה"ל ושירת בלהקת פיקוד דרום.
ב-1976 שר ושיחק ב"סדנת תיאטרון שכונת התקווה" וביצע איתם את השיר "אליהו הנביא" במסגרת פסטיבל הזמר "דרור למנצח שיר מזמור".
בדצמבר 1977 ביצע ארז את השיר "אגדלך" במסגרת פסטיבל הזמר "דרור" תשל"ח.
באפריל 1978 הצטרף ארז ללהקת א-ב של יזהר כהן בתחרות האירוויזיון בשיר אבניבי שהגיע למקום הראשון.
בדצמבר אותה שנה ביצע ארז את השיר "מזלות" במסגרת פסטיבל הזמר "דרור" תשל"ט.
ב-1980 הופיע במחזמר "חיידק במה", המבוסס על שורת המקהלה.
ב–1982 הופיע בפסטיבל "דרור" עם השיר "יונת אהבה".
ב-1985 השתתף פעם נוספת בפסטיבל "דרור" עם השיר "שורשי" המזוהה עמו עד היום.
באותה שנה יצא לאור אלבום הבכורה שלו, "נער הלילה".
ב–1987 השתתף בפסטיבל הזמר והפזמון עם השיר "יום ועוד יום" שכתב עבורו הזמר והיוצר דני רובס.
ב-1990 הוציא תקליט שני שנקרא "דחף פנימי" וב-1992 הוציא אלבום קאברים מהופעה בפאב שנקרא "ראובן ארז בהופעה".
ב-1995 יצא אלבום אוסף שנקרא "מתוך אהבה" שכלל שירים משני אלבומיו הקודמים, "נער הלילה" ו"דחף פנימי" ועוד 7 סינגלים נוספים.
ב-2001 הוציא אלבום שנקרא "תהפוכות".
ב-2005 יצא אלבום נוסף מתוך מופע שהפיק ושנקרא "דרך השירים".
ב-2011 יצא דיסק נוסף מתוך מופע שנקרא "מופע מהסרטים " השירים הגדולים של הקולנוע הישראלי.
עד היום העלה ארז את המופע "דרך השירים" למעלה מ-1,600 פעם.
סינגלים שלא נכללו באלבום 2013- 1995 (ראה באתר בנדקמפ)
ראובן אשכנזי (9 בדצמבר 1927 - 1 ביוני 2021) היה קצין צה"ל בדרגת אלוף-משנה.
כיהן כראש ענף המודיעין של חיל הים במלחמת ששת הימים ובעיצומה של מלחמת ההתשה קידם את הענף למחלקה.
שירת כנספח צה"ל באיטליה במלחמת יום הכיפורים.
עסק בפעילות ביון מטעם המוסד למודיעין ולתפקידים מיוחדים.
כאשר התחוללה מלחמת האזרחים בספרד היה האזור עד שנת 1938 בידי הממשלה.
כאשר הסתמן כיבוש העיר בידי אנשיו של פרנסיסקו פרנקו עזבה המשפחה לצרפת ומשם לטורקיה.
ראובן הצטרף למשפחת הדוד שברחה לארצות הברית.
המשפחה והפעילות חסרו לו ולכן חזר למשפחתו שנמצאה כבר בטורקיה.
מטורקיה עלה במסגרת עליית הנוער ביוני 1943 לארץ ישראל.
הכתובת הראשונה מחנה המעפילים בשכונת בת גלים בחיפה.
כעבור שבועיים עבר עם חבריו לקיבוץ גבעת חיים.
בקיבוץ עבד יחד עם חבריו בעבודות שונות ולמד עברית.
בתחילת שנת 1945 החליט אשכנזי להצטרף לפלמ"ח, מדריכיו בקיבוץ הפגישו אותו עם אברהם זכאי שהיה מפקד המחלקה הימית בפלמ"ח, בתקופה שבה הורחבה פעילות הפלי"ם והיה צורך בתגבור.
אברהם זכאי קיבל את אשכנזי לפלי"ם.
באותה עת הוחלט להגביר את הפעילות הימית.
המחלקה הפכה לפלוגה ונדרשו אנשים נוספים.
אשכנזי עבר מיון שכלל את המלצת מדריכיו ומבחני קבלה אותם עבר בהצלחה.
נשלח לקיבוץ שדות ים שם עבר קורס מפקדי סירות מס 5. בסיום קורס מפקדי הסירות, נשלח לקורס מפקדי כיתות, ברמת השופט והמשיך לקורס חבלה בקיבוץ אשדות יעקב.
חזר לשדות ים לשמש כמדריך ימאות בקורס מפקדי סירות וכאשר הסתיים הקורס עבר לקיבוץ מעברות.
בנוסף להדרכה בקורס והעבודה בקיבוץ השתתף אשכנזי במשימות שהוטלו מדי פעם על אנשי הפלי"ם.
המשימות כללו: סיוע להורדת מעפילים, פעילויות תצפית ואבטחה נגד הבריטים, אבטחה בנמל חיפה כתגבורת לפלוגת הנמל, אימוני יחידת נחתים ניסיונית.
ב-1947 עבר אשכנזי למחזור ה' שהיה האחרון קורס חובלים ומלווי אוניות של הפלי"ם.
הלימודים התקיימו בבניין הטכניון בהדר הכרמל.
חניכי הקורס התגוררו בקיבוץ יגור ומדי יום הלכו לחיפה וחזרו.
עימות עם הבריטים והגליה לקפריסין
אשכנזי השתתף בסיוע להורדת העולים אניית המעפילים שבתאי לוז'ינסקי, הגיעה לחוף ניצנים ב-12 במרץ 1947. הים היה סוער מפקד האניה דוד מימון העלה אותה על החוף.
את המרחק שנותר כ-120 מטר נקשר חבל והמעפילים עברו בעזרת אנשי הפל"ים ואנשים מיישובי הסביבה.
כשהאיר היום גילו הבריטים את פעולת ההורדה, וכיתרו את השטח כאשר רק חלק מהמעפילים.
הארץ ישראלים שרפו מאת תעודות הזהות ויחד עם המעפילים הזדהו כ.
אשכנזי היה בין 700 העצורים שהוסעו לנמל חיפה.
אשכנזי וחבריו, הפגינו התנגדות לכל דרישה בריטית.
הוא הועלה בכוח, על ידי 3 חיילים בריטיים, אל אניית הגירוש 'אמפייר רייול' שלקחה אותם למחנות המעצר בקפריסין.
גם באנייה הפגינו התנגדות והבריטים הפעילו עליהם גז מדמיע כדי שיצאו מהתאים.
במחנות המעצר בקפריסין נמצאו אנשים מארץ ישראל בצוותא עם מעפילים שניסו להגיע.
במגמה לשבש את כוונת הבריטים לערוך מיון והפרדה, עסקו אשכנזי וחבריו בהדרכת המעפילים להתחזות כוותיקים.
ההדרכה הייתה מקיפה ואינטנסיבית וכללה לימוד השפה העברית והביטויים הערביים, הקניית מידע בגאוגרפיה והתחבורה בארץ ישראל.
כל המגורשים הצהירו בחקירות שהם מארץ ישראל.
הבריטים שלחו לקפריסין אנשי חקירות ממשטרת המנדט למיון.
סדרת הלימודים הצליחה ולאחר מספר שבועות סווגו מרבית המעפילים כאנשי ארץ ישראל והוחזרו יחד עם אנשי הפלי"ם באנייה בריטית לנמל חיפה.
בחזרתו לארץ הצטרף ללחימה בירושלים ובחודש יוני 1948 ליווה את גופתו של קולונל דוד מרכוס למרפאות קופת חולים ברח' מזא"ה בתל אביב.
אוניית העולים "הפורצים" בשמה המקורי Marie Annick, בדגל צרפת, הגיעה ב-25 ביוני 1948 והביאה עמה 139 מגויסי חוץ לארץ וכמות גדולה של נשק.
נכנסה לנמל חיפה כשהיא מניפה את דגל ישראל כנהוג.
רב החובל קיבל נזיפה מהקונסול צרפת בחיפה היות שצרפת טרם הכירה במדינת ישראל.
אשכנזי עם שני אנשי פלי"ם נוספים - בהתרעה קצרה ביותר - הועלו לאוניה Marie Annick שיצאה ב-2 ביולי 1948 לצרפת.
הדרך ארכה חודש ימים וכללה עצירה לתיקונים בנמלים רבים.
בנמל בסטיה בקורסיקה ירדו, אשכנזי עם שניים מחבריו לשובר הגלים ונטמעו באוכלוסייה.
מקורסיקה עברה הקבוצה במטוס קטן של המוסד לעליה למרסיי למחנה הפליטים GRAND ARENAS.
בסוף אוגוסט 1948 יצא ממרסיי כמלווה באוניית העולים Mala שהביאה עימה קבוצה גדולה מגיוס חוץ לארץ מאירופה.
בשנים 1949 צורף ליחידת מודיעין ימי של בסיס נמל חיפה.
על סמך קורס החובלים שעבר במסגרת הפלי"ם קיבל בינואר 1950 דרגת "סגן חובל".
לאור הרקע המיוחד, נדרשו שירותיו של אשכנזי בתחום הביון.
משנת 1951 עד ינואר 1956 שירת בתפקידים שונים בחו"ל מטעם המוסד למודיעין ולתפקידים מיוחדים.
בשנת 1956 חזר לחיל הים בדרגת סרן לתפקיד ראש מדור איסוף בענף המודיעין הימי.
בתפקידו זה מיצה בשנת 1957 את המודיעין ממסמכי השלל ותחקור אנשי צוותה של המשחתת אבראהים אל-אוול.
באותה שנה עבר קורס קציני מודיעין במשרד ראש הממשלה.
בשנת 1958 עבר קורס קציני תותחנות של חיל הים והוצב כקצין סיפון ותותחנות במשחתת אח"י חיפה.
בשנת 1962 עבר קורס פיקוד ומטה שאחריו התמנה לקצין המבצעים של שייטת המשחתות.
ב-1964 מונה אשכנזי לראש ענף המודיעין בחיל הים בדרגת סגן-אלוף.
מילא תפקיד זה תחת המפקדים יוחאי בן נון, שלמה אראל ואברהם בוצר.
במהלך מלחמת ששת הימים ובמלחמת ההתשה.
תקופת שירותו של אשכנזי כראש המודיעין הימי הייתה קריטית להתפתחות האיומים ובנית הכח הימי מולם.
נפתחו תחומים חדשים שבמרביתם יכולת המודיעין נבנתה תוך כדי מאבק.
חלה מלחמת ששת הימים והמשיכה במלחמת ההתשה.
ככלל הועמקו שיטות הפעולה והוקמה מערכת הבינה הרשתית.
המערכת הצה"לית הכירה בחשיבות המוגברת של המודיעין הימי.
ענף המודיעין הפך למחלקת המודיעין ובשנת 1968 קודם אשכנזי לדרגת אלוף-משנה.
הנושאים העיקריים שהעסיקו את המודיעין הימי היו:
מעקב אחר התחמשות ציי ערב בנשק חדיש בעקבות עסקת הנשק הצ'כוסלובקית-מצרית
מידע טכני על איום הטילים.
איסוף מידע על ציי האויב בנמלים כדי לאפשר פשיטות קומנדו.
כניסת הצי הסובייטי בים התיכון כסיוע לערבים במלחמתם בישראל.
מעקב לגילוי ומניעת יוזמות של הצי המצרי בקומנדו ימי ואחרות.
כניסת איום פעילות חבלנית עוינת של הפלסטינים.
ראש משלחת משרד הביטחון ונספח צה"ל באיטליה
אשכנזי שימש כראש משלחת משרד הביטחון ונספח צבאי באיטליה, שווייץ, יוגוסלביה ומלטה משנת 1971 ועד שנת 1974. כשברקע האמברגו הצרפתי, הייתה זו תקופה בה מדיניות משרד הביטחון הכתיבה מציאת איזון בין "רכש לאי תלות ברכש" ופעילות משלחות משרד הביטחון הפכה למלאכת מחשבת של מגעים מדיניים.
כזו שהצריכה ידע משקי, יכולת ניהול משא ומתן ומציאת פתרונות לבעיות סבוכות של האמברגו.
לאור התקרבותו של מרשל יוסיפ ברוז טיטו למצרים התאפיינו יחסי ישראל יוגוסלביה בקרירות.
גם במלטה הדמוקרטית מדיניות המפלגה השלטת של דום מינטוף התרחקות מהמערב וקרבה לערבים ובעיקר לוב של מועמר קדאפי.
במדינות אלה תפקידו של אשכנזי הצטמצם והיה רק להלכה.
בשווייץ היחסים היו טובים וכך גם העסקים.
השווייצרים קיבלו את אשכנזי בכבוד ואפשרו את הפעילות שהייתה נחוצה שם.
בגמר התפקיד קיבל מתנת פרידה חרב מסורתית ואקדח מסימניה של הקצונה.
הפעילות העיקרית כראש המשלחת משרד הביטחון נעשתה באיטליה שבאותן שנים התאפיינה בחוסר יציבות פוליטית וחברתית, מלווה בגלי טרור.
כשמשנת 1972 מיישמים ג'וליו אנדראוטי, ראש הממשלה הנוצרי דמוקרט, ובטינו קרקסי שר החוץ הסוציאליסט, מדיניות פרו ערבית ופרו פלסטינית.
משימתו של אשכנזי הייתה לשמר ולפתח את קשרי הרכש המו"פ והשת"פ המודיעיני עם איטליה על אף התהפוכות הפוליטיות.
בעת מלחמת יום הכיפורים, השיג אשכנזי אישור לתדלוק ספינות סער שפעלו במרכז הים התיכון לאבטחת השייט לישראל וממנה.
משרד החוץ האיטלקי לא היה מרוצה ודחה את הבקשה.
בעצה עם אנשי המודיעין דרש אשכנזי לקיים את עקרונות המשפט הימי הבינלאומי, שגם לכלי שיט צבאי של מדינה במלחמה מותר להיכנס לנמל נייטרלי, ללא הודעה מוקדמת, לשהייה קצרה, לצורך מקלט מסערה, או לקבלת דלק.
ופעולה זאת אינה מפרה את הנייטרליות של אותה מדינה.
משלחות משרד הביטחון נוהלו על ידי עוזר השר צבי צור וכאשר פרש מתפקידו שלח מכתב הערכה לאשכנזי שניתן ללמוד ממנו על התקופה:
אשכנזי עבר קורס מנהל עסקים, ובאוגוסט 1975 פרש מצה"ל לגמלאות.
ייצג חברות זרות בישראל וקידם קשרי חברות ישראליות בחו"ל.
אשכנזי נישא בשנת 1958 לציפורה לבית שטרנברג.
ציפורה אשכנזי נפטרה בנובמבר 2013.
בנם היחיד דן אשכנזי עוסק בניהול ויזמות בתחום התקשורת.
בנוסף מקדיש מזמנו לתחום הצלילה הטכנית, חיפוש ספינות טרופות וצלילה עם מערכות לעומקים בחופי הארץ.
דן אשכנזי שותף בעריכה וכתיבה של ספרי הדרכה, צילום תת-ימי, איתור ותיעוד אתרי צלילה.
ראובן אשכנזי נפטר ב-1 ביוני 2021, ונקבר לצד אשתו ציפורה בבית העלמין האזרחי מנוחה נכונה בכפר סבא.
ראובן איל (נולד ב-1935) הוא קצין צה"ל במילואים בדרגת תת-אלוף.
שירת כראש להק המודיעין בחיל האוויר.
בתקופת מלחמת העולם השנייה נלקח אביו למחנה עבודה בכפייה והחנות המשפחתית הוחרמה על ידי משמרות הברזל הרומנים.
הוא שרד את התקופה יחד עם אמו ואחיו הגדול.
ב-1947 החל במסע העלייה לארץ ישראל במסגרת עליית הנוער יחד עם אחיו, עד הגעתו לישראל באוקטובר 1948. הוא נקלט בקיבוץ נצר סירני, ב-1949 התאחד עם הוריו ולמד בתיכון בית הכרם.
ב-1953 התגייס לצה"ל ועבר קורס מ"כים.
לאחר הקורס הצטרף לקורס טיס אותו סיים ב-1955 במגמת קרב.
במלחמת סיני שירת כטייס מוסקיטו.
שימש מדריך טיסה ומדריך לימודי קרקע בבית הספר לטיסה.
בתחילת שנות ה-60 של המאה ה-20 היה חבר בצוות חיל האוויר שנשלח לגאנה להקים את בית הספר לטיסה של חיל האוויר המקומי.
בשובו לישראל, לאחר כשנתיים, עבר הסבה למסוקים.
שירת כטייס מסוקים במהלך מלחמת ששת הימים.
למד הנדסה אווירונאוטית בטכניון, לאחר הלימודים מונה למפקד בית מלאכה ביחידת האחזקה האווירית 22. שימש ראש מדור במטה חיל האוויר במחלקת אמצעי לחימה ובמלחמת יום הכיפורים שימש ראש ענף מחקר נשק אויב.
שימש ראש מחלקת מחקר מודיעין בחיל אוויר ומפקד כנף 15 (בסיס שדה דב).
בתפקידו האחרון בשירות הקבע שימש ראש להק המודיעין, כולל בתקופת מבצע אופרה, השמדת הכור הגרעיני בעיראק על ידי חיל האוויר.
לאחר שחרורו עסק כיועץ בתחומים ביטחוניים.
הרב ראובן בן יהודה ברוך (1811 טימישוארה, אז טמשוואר, בבאנאט, שבאימפריה האוסטרית – 1875 וינה) היה רב קהילת היהודים הספרדים (נקראו שם "היהודים הטורקים") בווינה, בירת אוסטריה, וסופר בשפת הלאדינו.
ראובן ברוך נולד בטמשוואר, בימינו טימישוארה, כבנו של רב העדה הספרדית בעיר.
הוא למד בישיבות בליבורונו, איסטנבול ואיזמיר.
ב-1835 כיהן כרב הראשי של יהודי בלגרד וב-1840 נבחר ראובן ברוך לרב ספרדי של וינה.
בעת כהונתו עודד את פעילות העיתונות בשפה היהודית-שפניולית "ג'ודזמו" או לאדינו, אותה קידם באותה תקופה שם טוב סמו.
ראובן ברוך נמנה עם המשתתפים בכתיבת הספר "נחלה לישראל" שבעריכתו של הרב ישראל משה חזן, ושפורסם בווינה בשנת 1851.
גם הוא, וגם בנו יעקב ברוך,פרסמו קטעי ספרות בשפה הלדינו בכתב העת "גאורטה דה אסטוריה" (גן ההיסטוריה) בווינה.
ביניהם יש לציין שיר של הרב ראובן ברוך על החולי ועל המוות שפורסם אחרי מותו.
יעקב ברוך פרסם גם תרגומים ועיבודים מספרים ומאמרים בשפה הגרמנית וממקורות אחרים, למשל "המלחמה בין יוון לפרס" ו"הסוחר מוונציה"(El Merkader de Venetsyia).
ראובן ברוך נפטר בווינה בשנת 1875.
ראובן רודיאון ברודסקי (נולד ב-11 בינואר 1981) הוא במאי, מפיק, עורך וצלם דוקומנטרי ישראלי.
ברודסקי נולד סנקט פטרבורג, ברית המועצות.
בשנת 2000 עלה יחד עם הוריו, אשתו ובנו לישראל ולמד בבית הספר סם שפיגל לקולנוע ולטלוויזיה.
לאחר העלייה לישראל התפרקו נישואיהם של הוריו במקביל להתפרקות נישואיו שלו.
את תהליך התפוררותה ובנייתה מחדש של משפחתו בישראל תיעד ברודסקי במסגרת צילום "הום מובי", סרטו הראשון באורך מלא.
במאי 2012 זכה הום מובי בפרס הסרט הטוב ביותר בפסטיבל דוקאביב.
הסרט זיכה את ברודסקי גם בפרס הצילום.
משפחתו של ברודסקי המשיכה להעסיקו גם ביצירת סרטו "שבעה ימים בסנט פטרסבורג".
הסרט תיעד את ביקורם של ברודסקי ואמו ליזה אצל אחיו ליאוניד אשר חזר לרוסיה לאחר העלייה לישראל ובמשך מספר שנים הוגדר כעריק מצה"ל.
שבעה ימים בסנט פטרסבורג השתתף אף הוא בפסטיבל דוקאביב בשנת 2015 וזכה בפרסים עבור העריכה והלחן המקורי של עדי רנדט כמו גם בציון לשבח.
בנוסף, זכה הסרט גם בפרס הסרט התיעודי הטוב ביותר בתחרות פורום היוצרים הדוקומנטריים.
בשנת 2015 ביים את סרט הטלוויזיה "הישראלים החדשים" בהשתתפותו של חיים יבין.
הסרט שודר בערוץ 10, ובחן את השתלבות הדור הצעיר של העלייה הרוסית של שנות ה-90 בחברה הישראלית.
בשנת 2016 ביים את הסרט ממלכת עדני שעסק בקבוצת הכדורגל הפועל מרמורק ברחובות ושודר בערוץ yes דוקו.
בשנת 2017 צילם את סרטה של הלית לוי שמנה.
בשנת 2018 ביים את הסרט לבדיתי - האגדה על מרים ילן-שטקליס, הפרק ה-12 במיזם העברים אשר זכה לציון לשבח במסגרת פסטיבל חיפה ה-34.
ב-2024 עלתה לשידור ביס דוקו הסדרה בלב התביעה העוסקת בפרקליטים פליליים במחוז ירושלים, אותה יצר, בה הוא משמש במאי, צלם ועורך תוכן ראשי.
ראובן ברודסקי חי ברמת גן עם אשתו נועם ובנותיהם.
בנו הבכור דניאל, נולד מנישואיו הראשונים.
פרסשנהקטגוריהעבורתוצאהמקורפרס האקדמיה הישראלית לטלוויזיה2024בימוי בסדרה תיעודית"בלב התביעה"
רודולף פייגה (27 בינואר 1889 – 27 במאי 1948) היה מייסד השירות המטאורולוגי הישראלי.
רודולף פייגה נולד להנרייטה וזיגפריד בברסלאו שבגרמניה.
למד פיזיקה ומתמטיקה באוניברסיטת ברסלאו.
בשנים 1914–1918 שירת כקצין מטואורולוגיה ביחידת צפלינים של הצבא הגרמני.
בשנים 1929–1933 היה פייגה מנהל התחנה המטאורולוגית בברסלאו עיר הולדתו וחבר בארגון המטאורולוגי העולמי WMO.
בשנת 1934 ארגן פייגה משלחת דאיה לשם השתתפות במכביה שנערכה בארץ ישראל שנה לאחר מכן.
עם סיומה פייגה לא שב לגרמניה נשאר בארץ ועד מהרה הקים עם חבריו את הסניף החיפאי של קלוב התעופה הישראלי.
עם סיום הקמתו של נמל תעופה בלוד במרץ 1937 על ידי הבריטים מונה פייגה לקצין מטאורולוגיה מטעם הרשות לתעופה האזרחית הבריטית.
תאריך זה מהווה את ראשיתו של השירות המטאורולוגי בארץ ישראל.
בפרוץ מלחמת העולם השנייה נעצר פייגה ונכלא בכלא עכו באשמת שיתוף פעולה עם גרמניה הנאצית, דבר חסר בסיס לחלוטין.
עם שחרורו הוא חזר לנהל את השירות המטאורולוגי תחת המנדט הבריטי.
עם הכרזת העצמאות הפך השירות לשירות מטאורולוגי ישראלי ופייגה מונה למנהלו הראשון.
ב-27 במאי 1948 נהרג פייגה מפגז ירדני בירושלים.
כיוון שבמלחמת העצמאות נחשבו עובדי השירות המטאורולוגי כאזרחים מגויסי צה"ל הוכר פייגה כחלל צה"ל.
ראובן בן-יוסף היה משורר ישראלי.
בן-יוסף נולד בניו יורק שבארצות הברית בשם רוברט אליוט רייס, ליוסף רייס (Joseph Reiss) וססיליה רייס (Cecilia Reiss).
בן-יוסף גדל במנהטן; התחנך בבית הספר התיכון למוזיקה ואמנות (The High School of Music & Art) למד ג'אז והיה למוזיקאי ג'אז מקצועי.
בן-יוסף למד במכללת אוברלין במדינת אוהיו.
לאחר מכן התגייס לצבא האמריקני ושירת בהיילברון שבגרמניה.
בשנים 1957–1959 פרסם שירה במגזינים ספרותיים אמריקנים וב"ניו יורק טיימס".
הוא פרסם את ספר השירה הראשון שלו (היחיד שכתב באנגלית), "הזרע האינסופי" (The Endless Seed).
אביו, שהתנגד לעלייתו לישראל התנכר לו, ובן-יוסף חי בעוני רב.
בתחילת 1973 פרסם את הרומן הראשון שלו "הדרך חזרה".
במלחמת יום הכיפורים לחם בדרום רמת הגולן.
בקיץ 1976 עבר לגור בירושלים, ועסק בתרגום והוראת כתיבה יצירתית לתלמידי תיכון.
בין השאר תרגם לעברית את הספר "מעשה במעשה" מאת אלן אלכסנדר מילן.
ב-1996 הוא הקים בית הוצאה לאור קטן בשם "ספרי בצרון".
הוא נפטר מסרטן הריאות ב-9 במרץ 2001.
בן-יוסף כתב 19 ספרי שירה עברית, שני רומנים, שני ספרי מסות.
לאחר מותו פרסמה אשתו ספר "לזכרו של ראובן בן יוסף", ובו מאמרים של עמיתיו (2002).
מן הקו : שירים - שירים שנכתבו בעת שירותו במלחמת לבנון הראשונה (1982).
אל ארץ התודעה : שירים.
על תרבותנו המתגבשת : מסות (1996).
הרב ראובן אלואשווילי (ה'תרי"ח, 1855 - אייר ה'תרפ"ב, 1922) היה רב הקהילה היהודית בכותאיסי וממנהיגיה הרוחניים של יהדות גאורגיה בראשית המאה ה-20.
נולד בשנת ה'תרי"ח (1855) בכותאיסי לרבי אהרון ב"ר יצחק אלואשווילי, מחכמי העיר.
בשנת ה'תרס"ב התמנה לרב בית הכנסת הגדול בכותאיסי, ובמקביל מונה על ידי השלטונות לתפקיד רב מחוז כותאיסי.
בשנת ה'תרס"ו ייסד ישיבה בעיר ועמד בראשה.
הוא נחשב לסמכות רוחנית מהבכירות ביותר בקרב יהודי גאורגיה.
בשנת ה'תרע"ב יצא לביקור בארץ ישראל לצורכי גיוס כספים, ואז רקם קשרים עם חכמי ירושלים.
בין השאר, הוציא בשיתוף עם הרב יחיאל מיכל טוקצינסקי ספר "טהרת ישראל" על הלכות טהרת המשפחה בגאורגית יהודית.
הוא פעל למינוי רבנים ובעלי תפקידים תורניים אשכנזים בקהילות גאורגיה, כדי לשפר את רמת הרבנות במדינה.
בשנת ה'תרפ"א (1921) עזב את גאורגיה בשל הכיבוש הסובייטי, והשתקע באיסטנבול, שם ייסד בית כנסת וישיבה לקהילה הגאורגית שישבה בעיר, והתמנה כרבה, עד לפטירתו באייר ה'תרפ"ב.
חתנו הרב משה דברשווילי "הקטן" היה תלמידו של הרב ישראל מאיר הכהן ("החפץ חיים"), והיה חבר בפרלמנט הגאורגי כנציג היהודים החרדים במפלגה הסוציאליסטית המנשביקית.
לאחר עזיבת חמיו את גאורגיה, הנהיג את הקהילה היהודית בכותאיסי.
הרב אלואשווילי היה מנהיג הזרם החרדי השמרני ביהדות גאורגיה.
בשנת 1915, כאשר החל הרב דוד באזוב בפעילות ציונית וניסה לכנס ועידה של כל רבני גאורגיה, הביע התנגדות מרה ונחרצת לפעילותו.
התנגדותו הייתה חריפה ביותר, עד שנטען כי כינה את הציונים "ימח שמם וזכרם" כמו כן, התנגד להכנסת לימודי חול לבתי הספר.
בתחומים אלו, הושפע בין השאר מהרב שמואל הלוי לויטין, שליח הרבי מחב"ד שלום דובער שניאורסון לגאורגיה, שהוכרז על ידי הרב אלואשווילי כראש החכמים בגאורגיה.
בשנת ה'תרע"ח הקים (בעזרת חתנו) סניף של אגודת ישראל בגאורגיה.
השקפתו ופעילותו האנטי-ציונית עוררה לו התנגדות רבה מקרב החוגים הציונים.
יש הטוענים כי לאחר שראה את סבלם של יהודי גאורגיה תחת השלטון הקומוניסטי, חזר בו מהתנגדותו לציונות.
הוא עלה לארץ ישראל לבדו ב-1940, באוניית המעפילים ליברטאד.
האונייה נתפסה על ידי הבריטים ואיילנד הושם במחנה המעצר בעתלית במשך 11 חודשים.
רוב משפחתו שנותרה בהונגריה נספתה בשואה.
הוא התנדב לצבא הבריטי ושירת בפלוגת מובילי המים 405 שפעלה בצפון אפריקה.
לאחר המלחמה התחתן עם זהבה, בת מושב כפר הס, והתיישב במקום.
הוא היה פעיל בתנועת המושבים ובמרכז החקלאי.
ב-1962 מונה לסמנכ"ל משרד החקלאות.
ב-1967 יצא לשליחות בוונצואלה כרכז הסיוע החקלאי הישראלי בדרום-אמריקה.
ביוני 1974 מונה למנכ"ל משרד החקלאות תחת שר החקלאות אהרן אוזן.
הוא סיים את תפקידו לאחר כינון ממשלת ישראל השמונה עשרה וכניסתו של אריאל שרון לתפקיד השר.
שימש יו"ר המועצה לשיווק פרי הדר ויו"ר בפועל של אגרקסקו.
בשנים 1986–1989 כיהן כיו"ר אגקרסקו, כיו"ר מועצת ההדרים וכיו"ר חברת התעופה ק.א.ל..
כמו כן כיהן כמנכ"ל חברת תל"ם, תנועה לתיעוש המושבים.
ב-2004 שם קץ לחייו בעקבות מחלה קשה, והובא למנוחות בבית העלמין האזורי בתל מונד.
הוא הותיר אחריו שלושה ילדים, בהם בנו גיורא איילנד, אלוף בצה"ל והיועץ לביטחון לאומי.
הרב ראובן אליהו ישראל (30 ביוני 1856, כ"ז בסיוון ה'תרט"ז – 20 באוקטובר 1932, כ' בתשרי ה'תרצ"ג) היה רבה של העיר רודוס.
נולד לרחמים חיים יהודה ישראל.
בי"ד באייר ה'תרפ"א מונה להיות רבה של רודוס וכיהן בתפקיד עד פטירתו בכ' בתשרי ה'תרצ"ג.
הרב ראובן אליהו היה הרב האחרון בשושלת הרבנים של משפחת ישראל שכיהנו באי במשך כ-200 שנים.
בשנת ה'תרנ"ו הוציא את ספרו של אביו בסלוניקי בן ימין – חידושים ופלפולים במסכת מנחות.
בהמשך הוציא גם את תשובות, חידושים ודרושים, של אביו שנדפסו כנספח לספר בן ימין במהדורתו הראשונה.
הרב ראובן אליהו נקבר בהלווית מרובת משתתפים בבית הקברות היהודי ברודוס.
בין השנים 1985–2000 שימש כסגנו של מתאם פעולות הממשלה בלבנון, אורי לוברני.
משנת 2000 ועד מותו ניהל את מרכז המידע למודיעין ולטרור במרכז למורשת המודיעין.
ארליך נולד ב-28 באפריל 1946 בפולין.
בשנת 1964 התגייס לצה"ל ושירת בחיל המודיעין, שם שימש במספר תפקידים, בהם ראש ענף מדיני לענייני סוריה ולבנון, ראש ענף במודיעין פיקוד הצפון, וקצין המודיעין של יחידת הקישור ללבנון.
החל מ-1985 שימש כסגנו של מתאם פעולות הממשלה בלבנון, אורי לוברני.
בשנים 1991–1993 היה חבר במשלחת הישראלית לשיחות השלום עם לבנון בוושינגטון.
ב-1994 השתחרר משירות תוך שהוא ממשיך לשמש כסגנו של לוברני.
ארליך למד במכללה לביטחון לאומי, והשלים דוקטורט באוניברסיטת תל אביב.
התזה שהגיש, "מדיניות התנועה הציונית ומדינת ישראל כלפי לבנון (1919–1958)", יצאה לאור בהוצאת מערכות בשנת 2000 בשם "בסבך הלבנון: מדיניותן של התנועה הציונית ושל מדינת ישראל כלפי לבנון – 1918–1958".
ב־2000 עמד בראש ארגון מחודש של ספריית חיל המודיעין במרכז למורשת המודיעין והפיכתו ל"מרכז המידע למודיעין ולטרור ע"ש אלוף מאיר עמית", ועמד בראשו עד לפטירתו.
במקביל, היה חלק מסגל המכון למדיניות ואסטרטגיה במרכז הבינתחומי הרצליה.
ראובן ארליך נפטר ב-29 בינואר 2021.
ראובן אור (נולד ב-9 באפריל 1950) הוא פרופסור לרפואה והמטולוג, לשעבר מנהל מחלקת השתלת מח עצם ואימונותרפיה של סרטן בבית החולים הדסה עין כרם, וחוקר ראשי במעבדה לחקר אימונותרפיה חיסונית של הסרטן.
נכון לשנת 2021 הוא יועץ רפואי לחולי סרטן בשר"פ הדסה ומתנדב ב"מרפאת התקווה" שהקים תחת מטריית ארגון זכרון מנחם.
אור משמש גם כמרצה באוניברסיטה העברית בירושלים ובאוניברסיטת אריאל.
בשנת 1983 סיים אור את ההתמחות בהמטולוגיה בבית החולים הדסה עין כרם.
לאחר מכן החל לפעול כרופא ביחד עם פרופסור שמעון סלוין להקמת המחלקה להשתלת מח עצם בבית החולים הדסה והיה שותף בצוות שפיתח תשתית חלוצית לביצוע השתלות מח עצם מסוגים שונים ובמגוון מחלות.
הידע והניסיון שנצבר שימש בתי חולים בישראל ומחוצה לה.
בשנת 1999 הועלה אור לדרגת פרופסור חבר והוא פעיל בהוראת סטודנטים מבית הספר לרפואה וממדעי האימונולוגיה לתארים שונים.
אור משמש כמנהל רפואי של בנק דם טבורי בהדסה – תא לחיים, מנהל מקצועי של בנק הדם הטבורי הציבורי של מד"א, וכן הוא ממייסדי בנק הרקמות בישראל.
בארצות הברית חבר אור באקדמיה לאלרגיה ואימונולוגיה, באגודה האמריקאית להמטולוגיה וחבר בוועדות להשתלות מח עצם באירופה.
כמו כן עבר השתלמות בבית החולים לאימונולוגיה ורפואה נשימתית באוניברסיטת קולורדו בארצות הברית, והוא נציג של בית הספר לרפואה של האוניברסיטה העברית בסנאט האוניברסיטה.
בשנת 2002 זכה אור באות המופת לרופא מטעם ההסתדרות הרפואית בישראל והאגודה לרפואה ומשפט בישראל.
בשנת ה'תשס"ט-2008 הוענק פרס בגין לפרופ' אור מהמרכז הרפואי אוניברסיטאי הדסה עין כרם.
בשנת 2016 בהיותו בתפקיד מנהל המרכז להשתלת מח עצם ואימונותרפיה של סרטן בהדסה, נבחר אור כזכאי לאות המופת של תנועת אומ"ץ לשנת 2016, אות המוענק לאישים וארגונים על פעילות מעל ומעבר למען ציבור החולים ואוכלוסיות מיוחדות.
אור פועל גם בתחום רפואה אינטגרטיבית במתכונת רפואה משולבת, שנועדה לייעל ולחזק את הטיפולים הקונבנציונליים ובד בבד להקל על הסבל הרב שסובל חולה הסרטן מעצם מחלתו ובעיקר מתופעות הלוואי הקשות של הטיפולים.
בשלהי שנות ה-80 החל להתנדב בארגון זיכרון מנחם.
אור נטל חלק פעיל במיוחד בקידום רפואות משולבות עם הטיפולים הקונבנציונליים, והמליץ למטופליו שילוב של טיפולים אלטרנטיביים שהוכחו כמועילים, בין היתר קידם את השימוש בקנאביס רפואי לחולי סרטן, אותו חקר במהלך לימודיו אצל פרופסור רפאל משולם, והוא רופא מורשה לנפק רישיונות לקנאביס רפואי מטעם משרד הבריאות.
במהלך שנותיו כפרופסור ומנהל מחלקה, התרכז פרופסור אור גם במחקר בעיקר בנושא השתלת מח עצם ואימונולוגיה של הסרטן.
במשך שנתיים וחצי השתלם במחקר באימונולוגיה, במכון הלאומי בדנבר, קולורדו.
שם למד וחקר את תפקיד תאי מערכת החיסון והמנגנון של שיפעולם (אקטיבציה שלהם) באמצעות מסרים תוך תאיים.
עם שובו ארצה בשנת 1991 הקים אור מעבדה עצמאית למחקר הקשור לשיקום החיסוני לאחר השתלת מח עצם, והוא שותף לפיתוח תבניות טיפול חדשות לשיפור השתלות מח עצם והמלחמה הביולוגית במחלות ממאירות.
אור שותף בכיר במחקרים קליניים שונים, לרבות מניעה של סיבוכים בכבד לאחר השתלת מח עצם וטיפול באמצעות תאי חיסון מתורם, למיגור מחלות ממאירות.
כך גם ידוע כחוקר מנגנון הפעולה של מרכיבי הקנאביס.
גם בפרויקטים בינלאומיים השתתף אור כחוקר בתחום המטולוגיה והשתלות מח עצם.
אור נשוי לחני, ולהם ילדים ונכדים, מתגוררים בהתנחלות נווה דניאל.
שם משפחתו של ראובן אור נגזר מהשם אורלנסקי, אביו שבתי, היה בנו של הרב אברהם יעקב אורלנסקי שכיהן כרב המושבה זכרון יעקב ונהרג בחברון במאורעות תרפ"ט יחד עם בתו חנה ובעלה אליעזר דן סלונים.
ונכדו של הרב אהרן אורלנסקי רב העיר פתח תקווה ומחבר הספר "תקות אהרן".
סבתו ינטה צפורה אשת הרב אברהם יעקב אורלנסקי, הייתה בת הרב יהודה ליב פרנק ואחות הרב צבי פסח פרנק רבה של ירושלים.
רבי רְאוּבֵן בֶּן חַיִּים (נפטר לפני 1279) היה מחכמי פרובנס באמצע המאה ה-13. מחבר ספר התמיד.
מעט מאוד פרטים ביוגרפיים ידועים עליו.
והתגורר בנרבון שבדרום-מערב צרפת של ימינו.
ידוע שהוא ואחיו אברהם חיברו פיוטים, ושהוא היה תלמידו של יצחק הכהן, שהיה מתלמידיו של אברהם בן דוד מפושקירה.
ידוע גם שהיה רבם של מנוח בן יעקב ומנחם המאירי.
האחרון העטיר עליו שבחים רבים בהקדמה לספרו "בית הבחירה על מסכת אבות" כבקיא בתלמוד ובעל השכלה רחבה.
רבי ראובן היה מחברו של "ספר התמיד", פירוש פילוסופי לתפילות, שהכיל גם הלכות על התפילות יחד עם פירוש.
רבי אהרן בן יעקב מלוניל השתמש בספר בספרו "ארחות חיים" ונראה שגם רבי דוד אבודרהם עשה בו שימוש.
עזריה מן האדומים מזכיר פירושים שלו על אגדות חז"ל בספרו "מאור עיניים", החלק "ימי עולם".
אברהם גייגר סבר שלוי בן אברהם בן חיים היה בן אחיו של ראובן בן חיים.
ראובן אברמוב לוי (בבולגרית: Рубен Аврамов Леви; 6 באוקטובר 1900, סמוקוב, נסיכות בולגריה – 27 במרץ 1988, סופיה, הרפובליקה העממית של בולגריה) היה פוליטיקאי, תאורטיקן ופובליציסט יהודי-בולגרי חבר המפלגה הקומוניסטית של בולגריה וכן המפלגה הקומוניסטית של ברית המועצות.
לוי כיהן כחבר האספה הלאומית בין השנים 1946–1986, וכשר התרבות של בולגריה בין השנים 1952–1957.
ראובן לוי נולד בסמוקוב למשפחה יהודית.
הוא רכש השכלה תיכונית בעירו, וב-1919 הצטרף לחוגי הנוער של המפלגה הקומוניסטית.
בראשית שנות ה-20 של המאה ה-20 עבר לסופיה, כיהן כחבר הוועד המרכזי של המפלגה הקומוניסטית, ובספטמבר 1923 השתתף בארגון "התקוממות ספטמבר" נגד השלטון בבולגריה.
לאחר כישלון ההתקוממות נמלט לוי לברית המועצות.
הוא נדון למוות בבולגריה בהיעדרו.
בברית המועצות הצטרף לוי לחוגי הקומינטרן, וסיים את "בית הספר הבין לאומי על שם לנין" במוסקבה .
ב-1936 לחם במלחמת האזרחים בספרד כחבר המפלגה הקומוניסטית של ספרד ומונה לקומיסר פוליטי של דיוויזיה, ובהמשך למתאם ארצי של פעילות הקומיסרים בספרד.
ב-1939 שב למוסקבה ומונה לנהל את בית הספר הבין לאומי של הקומינטרן.
לאחר תחילת מבצע ברברוסה מונה לעורך בתחנת הרדיו הסובייטית "חריסטו בוטב" אשר שידרה בבולגרית.
בספטמבר 1944, לאחר הפיכת חזית המולדת של בולגריה שב לוי לבולגריה, ומונה למנהל מחלקת התעמולה בוועד המרכזי של המפלגה הקומוניסטית.
הוא כיהן בתפקידו בין השנים 1944–1947 ו-1949–1950. ב-1950 מונה למנהל המחלקה לתרבות ומדע בוועד המרכזי של המפלגה הקומוניסטית, בין השנים 1952–1957 כיהן כשר התרבות בממשלותיהם של וולקו צ'רבנקוב ואנטון יוגוב.
לוי היה סטליניסט ובעל עמדות נוקשות.
ב-1962, לאחר מינוי של טודור ז'יבקוב לראש ממשלת בולגריה, בוצעו מהלכי טיהור במפלגה הקומוניסטית תוך הדחת סטליניסטים מעמדותיהם בהנהגת המפלגה, ומינוי גורמים מתונים יותר, וזאת בהתאמה לתהליך שהתרחש בברית המועצות.
ראובן לוי הודח מתפקידיו בוועד המרכזי, ומונה לראש המכון להיסטוריה של המפלגה הקומוניסטית הבולגרית .
בין השנים 1969–1981 כיהן כפרופסור מן המניין ומנהל "המכון למדעי החברה ולניהול חברתי" של המפלגה הקומוניסטית.
הוא פרסם שמונה ספרים ועשרות מאמרים בתחומי ההיסטוריה והתיאוריה של הקומוניזם.
לוי היה חבר האספה הלאומית בקדנציות לא רצופות בין השנים 1946–1986.
הלך לעולמו בסופיה ב-1988 והוא בן 87, והוא למנוחות בבית הקברות המרכזי בסופיה.
ראובן אקווה הוא כדורגלן גנאי המשחק בעמדת הקשר האחורי בקבוצת בני סכנין מליגת העל הישראלית.
אקווה שיחק במגוון מועדונים בגאנה, בבלגיה, באוסטריה, באלבניה, בסלובקיה, בקרואטיה ובעיראק.
ב-28 ביולי 2025 בבני סכנין מליגת העל הישראלית עד לתום עונת 2025/2026, עם אופציה להארכה בעונה נוספת.
ראובן אלפרון (כ"ה בתשרי ה'תש"ה, 12 באוקטובר 1944 – כ"ד בחשוון ה'תש"ל, 5 בנובמבר 1969) היה חייל צה"ל שעוטר בעיטור המופת לאחר נפילתו במלחמת ההתשה.
אלפרון נולד בקהיר לחיים וליפה (קמילה), בן למשפחת אלפרון, לימים אחת ממשפחות הפשע הידועות בישראל.
בשנת 1949 עלה לישראל עם משפחתו והחל ללמוד בגבעת שמואל.
עם תום לימודיו עבד כשרברב.
בראשית פברואר 1963 גויס לצה"ל ובשירותו הסדיר שירת בחיל ההנדסה הקרבית ובחיל השריון.
באוקטובר 1969, במהלך מלחמת ההתשה, נקרא למילואים.
בנובמבר אותה שנה עבדה יחידתו על הקמת ביצורים באזור תעלת סואץ.
במהלך הבנייה התנדב אלפרון לעבור לאורכם בצד הפונה אל האויב.
ב-5 בנובמבר, תוך כדי ביצוע עבודה זו, נהרג אלפרון מאש צבא מצרים ונהרג.
על פעילותו זו זכה בעיטור המופת לאחר נפילתו.
ראובן דיין (5 באוקטובר 1943 – 17 באוקטובר 2006) היה שחקן קולנוע ותיאטרון, מחזאי ובמאי ישראלי.
ראובן דיין למד משחק בבית צבי והשתתף בעשרות סרטי קולנוע ישראליים.
תפקידו הזכור ביותר הוא דמות קצין המודיעין המצרי בסרט "גבעת חלפון אינה עונה", בסצנה בה משתתף גם ויקטור חסון (שייקה לוי).
סרטים אחרים שהשתתף בהם: "מתחת לאף", "הגונב מגנב פטור", "שלאגר" ו"חולה אהבה בשיכון ג'".
הסרט האחרון בו שיחק הוא "אביבה אהובתי".
ראובן דיין נולד באספהאן שבאיראן כבכור למשפחה בת 7 ילדים.
עלה לישראל בשנת 1956, והתגורר עם משפחתו בכפר סבא.
את שירותו הצבאי עשה כלוחם בחרמ"ש.
בשנת 1968 נישא ליהודית כברה, ולזוג נולדו ארבעה ילדים.
ב-17 באוקטובר 2006 נפטר דיין ממחלת הסרטן לאחר שנתיים של מאבק במחלה.
הובא למנוחות בבית העלמין נווה הדר בהוד השרון.
כבר כילד בפרס נדבק דיין בחיידק הבמה, כאשר בהיותו ילד כתב והעלה מחזות בפני בני משפחתו וילדי השכונה.
חיידק זה לא עזבו גם לאחר עלייתו לארץ, ועם שחרורו משירות צבאי התקבל לבית הספר הגבוה לאמנויות הבמה "בית צבי" והיה מבוגריו הראשונים.
לאורך עשרות שנות קריירה בתחום המשחק והתיאטרון, צבר דיין ניסיון בקשת רחבה של תפקידים בתחומי התעשייה השונים: החל מהדרכה ובימוי בחוגי נוער ומבוגרים, המשך במשחק בתיאטראות, סרטי קולנוע ודרמות טלוויזיוניות, וכלה בניהול, כתיבה, בימוי והעלאת הצגות במסגרת תיאטרון לילדים ונוער.
בשנותיו הראשונות כשחקן עבד בתיאטרון "הבימה", שם השתתף בהצגות "דייר משנה", "שלמה המלך ושלמי הסנדלר" ועוד.
במקביל הקים יחד עם יוסי סגל את תיאטרון "הבימה הקטנה", שהתמחה בהעלאת הצגות ובמערכונים לילדים נוער ומבוגרים, אותם כתבו, ביימו ושיחקו ברחבי הארץ.
בין ההצגות: "רחצה לילית", "דן ודותן" ועוד.
בנוסף זכו להצלחה גדולה המחזות שהתבססו על סיפוריו של שלום עליכם "מוטל בן פייסי החזן" ו"טופלה טוטוריטו".
בהמשך הקים דיין את התיאטרון לילדים ונוער, "דיין הפקות", במסגרתו כתב, ביים והעלה הצגות רבות לילדים ונוער, ביניהם:
"ירושלים שלי" - הצגה המתארת את החיים בירושלים בתקופת המצור.
"הילדים ממעברת רסקו" - מחזה המתאר את קשיי הקליטה בארץ.
"שחר בוכה בלילות" - דרמה בנושא האלימות בבתי הספר.
"ארץ הזה"ב" - הצגה בנושא זהירות בדרכים.
"דניאל" - מחזה שעיקרו קו העוני ופערים חברתיים בישראל.
"דו קיום בשלום" - הצגה המחנכת לסובלנות וקבלת השונה.
"אם תרצו אין זו אגדה" ו"האיש מבזל" – הצגות המתבססות על פועלו של בנימין זאב הרצל למען הקמת מדינת היהודים.
"חברים ודי" - דרמה בסימן די לאלימות.
"שולם שולם לעולם" - מותחן מוזיקלי בנושא שלום ומערכות יחסים בין בני האדם.
"נקודת חן 10" - קומדיה מוזיקלית לילדים בנושא איכות הסביבה.
"האופניים של בוריס" - דרמה בנושא העלייה.
במהלך השנים השתתף ראובן דיין בעשרות סרטי קולנוע ודרמות טלוויזיוניות.
הוא אמנם מעולם לא היה בחזית הנוצצת של כוכבי הקולנוע, אבל במרוצת השנים צבר לעצמו קרדיטים רבים בקולנוע הישראלי, כאחד משחקני המשנה האולטימטיביים, ועיטר סרטים רבים בתפקידי אופי מרשימים.
"גבעת חלפון אינה עונה" (1976), סרטו של אסי דיין.
הסרט משחזר את חטיפת נוסעי "אייר פראנס" לאנטבה באוגנדה וחילוצם ב"מבצע יונתן".
ראובן דיין בתפקיד מחבל מחוטפי המטוס.
"הגונב מגנב פטור" (1977), סרטו של זאב רווח.
"חמש מאות אלף שחור" (1977), סרטו של שייקה אופיר.
"הילדים משכונת חיים" (1978) סדרת טלוויזיה שיצר יוסי אלפי וביים חיים שירן.
קומדיה שבה מככבים הגשש החיוור לצד כוכבים רבים נוספים.
"מסג'יסט הצמרת" (1981), סרטו של אלפרד שטיינהרדט.
"מתחת לאף" (1982), סרטו של ינקול גולדווסר.
סרט על גנבתה של כספת מתחנת משטרה.
ראובן דיין בתפקיד השוטר המשתף פעולה עם הגנבים.
"מניו יורק באהבה" (1985), סרטו של עמוס קולק.
דרמת טלוויזיה, ביים רם לוי.
"המיועד" (1989) סרטו של דניאל וקסמן.
סרט המשקף את המציאות הישראלית של תחילת שנות התשעים, שיא האינתיפאדה הראשונה, דרך ערב יחיד בפאב תל אביבי.
"קופסה שחורה" (1993), סרטו של יעוד לבנון.
"סטרייט ולעניין" (1994) סדרת טלוויזיה שיצרו כנרת טריפון רשף ואבי שמש וביים ערן ריקליס, שיחק בתפקיד שוטר.
"חולה אהבה בשיכון ג'" (1995) סרטו של שבי גביזון.
"ג'ינג'י" (1995) סדרת טלוויזיה שיצרו גלילה רון־פדר-עמית ואריה בן ציון, שיחק את אדון מוספיה.
"תמונות יפואיות" (1996) סדרת טלוויזיה בבימויים של אריק לובצקי ומתי הררי, גילם את מרקו סמבוקה.
"שלום לבן דודי" - (2000), סרט טלוויזיה בבימויו של שרון עמרני
"חתונה מאוחרת" (2001), סרטו של דובר קוסאשווילי.
"אינג'יל" (2001), בבימויו של ארנון צדוק.
"הדמעות של אמסלם" (2002), סרטו של אורן שטרן.
דיין בתפקיד אביו של פושע קטן (משה איבגי) משכונת התקווה שמצטרף לקבוצת תמיכה.
"האסונות של נינה" (2003), סרטו של שבי גביזון.
"מעורב ירושלמי" (2003) סדרת טלוויזיה שיצרו ג'קי לוי, נסים לוי, ואודי לאון ובימוים של שי כנות ויעקב גולדווסר, שיחק בתפקיד גבי יעקב לוי.
"אביבה אהובתי" (2006), סרטו של שמי זרחין.
דיין בתפקיד אביה של אביבה.
הסרט האחרון בו השתתף ראובן דיין.
ראובן ירדור (נולד ב-1938) קצין צה"ל במילואים בדרגת תת-אלוף.
בשנים 1980–1984 פיקד על יחידת ההאזנה המרכזית – יחידה 8200, לאחר ששירת בה בתפקידים שונים מאז שנות השישים ונחשב לאחד ממפענחי הצפנים המבריקים ביותר שהיו במודיעין הישראלי, לצד קודמו שאול שמאי.
בילדותו היה פעיל בתנועת הנוער של הלח"י, ובין היתר הדביק כרוזים על קירות שכונתו, יד אליהו.
בגיל 15 הצטרף למחזור הראשון של הפנימייה הצבאית שליד בית הספר הריאלי בחיפה.
כבוגר הפנימייה הצבאית התגייס תחילה לחיל הרגלים ואחר כך עבר לשריון, מתוך שאיפה לקריירה צבאית כקצין שדה.
כשיצא מטעם הצבא ללימודים באוניברסיטה העברית פגש בשיעוריו של פרופסור מאיר יעקב קיסטר את יואל בן-פורת, ששירת אז ביחידה 515, גלגולה המוקדם של יחידה 8200. בן פורת, שהתפעל מיכולותיו, התעקש לשלב את ירדור ביחידה, ונלחם על הבאתו אליה מול מפקד השריון דוד אלעזר.
רק יורשו של אלעזר, האלוף ישראל טל, ניאות לבסוף להשאיל את ירדור ליחידה "לשנה-שנתיים", השאלה שהפכה להצבה קבועה לאחר מלחמת ששת הימים.
בעשר שנותיו הראשונות ביחידה עסק ירדור בפענוח צפנים תחת פיקודו של שאול שמאי, ולאחר מותו של שמאי ב-1972 הוא מונה לראש ענף פענוח הצפנים, שם זכה לכינויים "הטנקיסט" ו"אבו זקן", על שם הזקן העבות שעיטר שנים רבות את פניו.
בספרו "נעילה" מספר בן פורת על מברק מוצפן שפענח ירדור, הדובר שבע שפות, ב-5 באוקטובר 1973 סמוך לשעה 5 בערב (21 שעות לפני פרוץ קרבות מלחמת יום הכיפורים), שהבהיר מעל לכל ספק כי המלחמה עומדת לפרוץ.
במברק נאמר כי פינוי נתיני ברית המועצות מסוריה וממצרים בא בעקבות כוונת הסורים והמצרים לפתוח בכל רגע בהתקפה על ישראל.
ההתרעה עוכבה באגף המודיעין ולא הגיעה בזמן לרמטכ"ל דוד אלעזר.
לאחר סיום תפקידו האמור, ב-1976, מונה ירדור לסגן מפקד יחידה 8200, תחת פיקודו של תא"ל אריה בנטוב, וב-1980 הוא קיבל את הפיקוד על היחידה.
במלחמת ששת הימים השתתף ירדור כמפקד יחידת האזנה ניידת שסופחה לאוגדת הפלדה שבפיקוד האלוף ישראל טל (כשהגיע ירדור בראש יחידתו הניידת לשטח הכינוס של האוגדה ערב המלחמה, אמר האלוף טל בשמחה: "אני השאלתי אותך ועכשיו אני אקבל בונוס!").
ערב מלחמת יום הכיפורים ובמלחמה עצמה פיקד ירדור על ענף פענוח הצפנים ביחידה, ובמלחמת לבנון הראשונה הוא היה מפקד יחידה 8200.
שמו של ירדור נחשף לראשונה כמפקד היחידה הסודית בספרו של ארי בן מנשה ששירת תחתיו לאחר מלחמת יום הכיפורים, על אף שלארגוני הביון השונים בעולם היה שמו ידוע מאז אותה מלחמה עצמה, מכיוון שנמסר על ידי עמוס לוינברג לשוביו הסורים, וממנו הועבר לידיעת הסובייטים ובעלי בריתם.
ערב פרישתו מצה"ל שירת בתפקיד סגן ראש אגף התכנון במטכ"ל, תחת פיקודם של האלופים מנחם עינן ואביהו בן-נון.
עם סיום שירותו בצה"ל ב-1986 מונה לעמוד בראש מינהלת פרויקט "תומר", להקמת תחנת ממסר עבור שידורי קול אמריקה בערבה.
הקמת הפרויקט התעכבה מסיבות שונות, אך הוא המשיך לעמוד בראש המינהלת עד לביטולו ב-1993.
בעשור השמיני לחייו עדיין שירת ירדור בשירות מילואים פעיל באגף המודיעין של צה"ל.
ראובן רודולף הֵכְט (15 באוגוסט 1909, אנטוורפן – 14 באפריל 1993, חיפה) היה ציוני-רוויזיוניסט, תעשיין וחתן פרס ישראל לשנת תשמ"ח (1988) על תרומה מיוחדת לחברה ולמדינה.
נולד כרודולף צ'ארלס הכט באנטוורפן שבבלגיה למשפחה אנטי־ציונית, מתבוללת ועתירת־נכסים, בנם של יעקב ואלה הכט.
יעקב ואחיו הרמן היו המייסדים של חברת הספנות "רנאניה-נפטון" (Neptun Rhenania), שלה צי ספינות מטען אשר שטו לאורכם של נהרות הריין, המאנקר ונקאר, ומחסנים.
ב-1918, כשמלאו לו תשע, עברה משפחתו לגור בבזל שבשווייץ.
בנעוריו, בעת שלמד בבית הספר בבזל, התעניין בתחומי דעת מגוונים.
מאמרו הראשון שעניינו נומיסמטיקה ראה אור בהיותו בן תשע עשרה שנים.
בשנים 1928–1933 למד באוניברסיטאות מינכן, היידלברג וברלין, ב-1931 הוענק לו דיפלומה בכלכלה מטעם אוניברסיטת ברלין, המקבילה לתואר שני כיום.
נושא עבודת הגמר היה התאוריות של עלות ותמחיר בתעריפי התובלה בנהרות.
ב-1933 קיבל תואר דוקטור בהצטיינות יתרה במדע המדינה באוניברסיטת היידלברג, על עבודה שכותרתה " Die Frachtenbildung in der Rheinschiffahrt: preistheoretische Studie".
אביו ייעד אותו לנהל את הקונצרן המשפחתי, אך הוא הפך ציוני ואחר כך עלה לארץ ישראל תוך עימות חריף עם משפחתו.
העניין של הכט ביהדות ובציונות החל כאשר חקר מטבע עתיק מתקופת אלכסנדר ינאי שהגיע לידיו בשנות העשרים כאשר היה סטודנט באוניברסיטת מינכן.
המטבע, כך סיפר, גרם לו לחוויה ישירה וחזקה של הקשר בין תקופת החשמונאים וזמנו, ואז החל לחפש וללמוד את השורשים שלו.
ב-1933 עבד במשרדי ההנהלה העולמית של הציונות הרוויזיוניסטית בפריז כשהוא כפוף ישירות לזאב ז'בוטינסקי.
ב-1935 היה שליח בקונגרס הראשון של ההסתדרות הציונית החדשה (הצ"ח) בווינה.
ב-1939 נשלח על ידי דוד רזיאל לארגן את ההעפלה באירופה ופתח משרד הגירה בציריך.
בעת מלחמת העולם השנייה עמל על ארגון עליה מאירופה לארץ ישראל והיה חבר בוועד ההצלה של הסוכנות היהודית.
בשלהי שנות השלושים תרם מכספו לצורכי הציונות ובעיקר לעליית אף על פי, דבר שהרגיז את משפחתו.
רק ב-1938, משחוקי הגזע אילצו את המשפחה למכור את נכסיה בגרמניה, נאות האב להודות כי בנו צדק.
ב-1941 נשא לאשה את אדית לבית צילצר בבלגרד שביוגוסלביה.
ב-1937 ניסה להקים ממגורות לאחסון תבואה בנמל חיפה, ברם שלטונות המנדט הבריטי סירבו לתת לו רישיון.
בשנים 1944–1947 נשא ונתן עם שלטונות בעלות הברית להשבת חברות הסוחר המשפחתיות, מאמצים שהוכתרו בהצלחה.
ב-1950 הקים עם חברו מנוער יוסטין היידקר את ממגורות דגון, שהן כיום מחסן התבואה הגדול בישראל.
בשנים 1962–1973 היה חבר הנהלה של חברת "סילו" (Silo) ההולנדית.
ב-1963 לאחר מות אביו נעשה ראובן הכט לנשיא חברת "נפטון" בבזל.
היה חבר הנהלה בחברת הכשרת היישוב וחבר הנהלה בחברת הספנות "לה רן" (Le Rhin).
ב-1981 השיק את ממגורות אשדוד.
הכט החל לאסוף פריטי ארכאולוגיה המשתייכים לעם ישראל בארצו עוד מימיו הסטודנטיאליים.
אוסף זה התרחב במרוצת השנים ובאחרית ימיו ב-1984 תרמו אותו הוא ורעייתו להקמת מוזיאון הכט.
בצעירותו כבר הניח את המסד לאוסף האמנות האימפרסיוניסטי הגדול שלו.
ב-1965 הקים את בית ההוצאה "שקמונה".
הוא שימש כחבר בוועדות ממשלתיות: הוועדה הקבועה לעיצוב שטרות, מטבעות ומדליות, המועצה הארכאולוגית והוועדה הציבורית לתרבות ואמנות שליד משרד החינוך והתרבות.
הכט היה ממייסדי אוניברסיטת חיפה וחבר בוועד המנהל שלה.
ב-1960 קיבל ביחד עם ממגורות דגון את פרס קפלן לתעשייה, ב-1975 הוענק לו פרס התעשייה הראשון במדינת ישראל.
ב-1970 הוענקה לו אזרחות כבוד של העיר חיפה.
ב-1984 היה הראשון שקיבל תואר דוקטור לשם כבוד מאוניברסיטת חיפה.
לאחר מלחמת ששת הימים נמנה עם אנשי רוח רבים שהקימו את התנועה למען ארץ ישראל השלמה.
ב-1977 ראש ממשלת ישראל מנחם בגין מינה אותו ליועצו האישי, והכט התלווה אליו במסעותיו בעולם ובעיקר השתדל למען ישראל בקרבם של אנשי אקדמיה באירופה ובארצות הברית (שם פעל יחד עם הלובי הישראלי במקום) ונאם נאומי הסברה בכלי התקשורת השונים.
את ביתו שהיה ממוקם ברחוב היובל 3 בשכונת הכרמל הצרפתי תרם לעיריית חיפה, והוא פעל כמרכז קהילתי בשם "בית הכט".
העירייה התקשתה לתחזק את הבית, והציעה לקרן הכט למכור את בית הכט לאדם פרטי, ובכספי המכירה לשפץ את "בית רוטשילד" במרכז הכרמל.
ב-2002 נחנך הבניין ושמו הוסב ל"בית הכט", ע"ש ראובן ואדית הכט.
אל ירושלים: שיר / ראובן הכט; תרגם מן המקור הגרמני: ש.
התרגום האנגלי בידי רות לודוויג.
"מיומנו של ראובן הכט - רשמי עלייתו לירושלים בשנת תרצ"ז (1936)), ירושלים: קורן, תשל"ג.
הג'נטלמן האחרון: אוטוביוגרפיה / ראובן הכט; מגרמנית: קרלה פרלשטיין, אור יהודה: זמורה-ביתן, 2007.
סיפורה של חיפה עיר הכרמל / הרעיון והעריכה: ראובן הכט; טקסט: משה שמיר, תל אביב – חיפה: ספרית מעריב: שקמונה, תשכ"ח-1968.
מאפלה לאורה: הגדה / בעריכת ראובן הכט ואליהו קורן, ירושלים: קורן, תשל"ג (הגדה של פסח, עברית ואנגלית עמוד מול עמוד).
ירושלים / בעריכת אליהו קורן וראובן הכט, ירושלים: שקמונה, תשל"ד-1974 (אלבום תמונות).
אברהם וינשל: לקט כתבים לזכרו / ערכו נפתלי ליפשיץ, יצחק גנון, ראובן הכט, חיפה: שקמונה בשיתוף עם אוניברסיטת חיפה, 1977.
בתקוע השופר: הרצל: דמותו, פועלו ומבחר כתבים (בשני כרכים) / עורך ראשי: ראובן הכט; ראש המערכת: אהד זמורה, חיפה: מולדת, תשנ"ט-1999.
כהן-רז חקר נושאים רבים הקשורים הן לנוירולוגיה והן לפסיכולוגיה ולחינוך.
נחשב למומחה בחינוך מיוחד , כתב ספרים עבור תלמידי הוראה, עבור פסיכולוגים ונירולוגים (האחרון שבהם יצא ב-1986) ומעט עבור הציבור הרחב .
כהן-רז היה ראש בית הספר לחינוך של האוניברסיטה העברית בירושלים ועמד בראש ועדת כהן-רז לשינוי פני החינוך המיוחד בישראל בשנת 1976 .
ועדה זו המליצה לשלוח כל תלמיד עם צרכים מיוחדים אל המסגרת החינוכית שהמומחים סבורים שהיא המתאימה לו ביותר ולא בהכרח אל המסגרת המרכזת תלמידים עם לקויות דומות לשלו.
היה נשוי לציירת והפסיכולוגית צפורת כהן-רז עד למותה בספטמבר 2010. התגורר ליד ירושלים.
כהן-רז (החתום על מחקריו כ-R.
Kohen-Raz) מרבה לחקור את הקשר שבין פגמים בעיצבוב המערכת הלימבית הכוללת את אברי שיווי המשקל (המערכת הווסטיבולרית) שבאוזניים התיכונות לבין ההתנהגות.
למרות זאת ניתן למצוא בין מחקריו גם נושאים כגון הקשר בין מניעת שינה לתאונות דרכים ולתפקוד רופאי חדרי המיון ולתפקוד כללי .
על מיון ליחידות צבא , .
ליקויי למידה , , .
המנגנונים הפתולוגיים השונים המחוללים הפרעות רבות שסיבתן היא רפואית-נוירולוגית אינם מובנים.
לגבי רבות מהפרעות אלה מצטברים נתונים המראים אנומליה במבנה ותפקוד של חלקי מוח אחדים אולם לא ניתן לדעת מי מאנומליות אלה מחוללת את ההפרעה ואילו מהן נגרמות כתוצאה מההפרעה.
כיום, בשנת 2007, ידוע, לדוגמה, לפחות על חמישה הבדלים שונים בין חלקי מוח של אנשים עם הפרעת קשב, ריכוז והיפראקטיביות לבין אלה של אנשים חסרי לקויות אך לרוב החוקרים אין דעה בדבר המנגנון הפתולוגי המחולל הפרעות אלה.
גם המנגנון המחולל את הדיסלקסיה אינו מובן, נכון לשנת 2007.
בסוף שנות השבעים ובתחילת שנות השמונים עסקו רבים ממחקריו של כהן רז בקשר בין הפרעות שונות היוצרות ליקויי למידה ובין אברי שיווי המשקל שבאוזן התיכונה ולצרבלום שמקבל קלט רב מאיברים אלה (ראה הסעיף על מחקריו של כהן רז).
חלק ממחקרים אלה קוראים להפרעות בשמן וחלק אינם מזכירים את המילים "ליקויי למידה" אף על פי שהם עוסקים בבירור בלקויות כאלה.
דוגמה למחקר כזה היא Relations of basic arithmetic and motor skills in deaf elementary school children שגילה קשר מובהק בין פגמים בשיווי המשקל לבין יכולות חישוב ולמידת מתמטיקה אצל חירשים ואצל שומעים אך לא מזכיר כלל את המושגים דיסקלקוליה וליקויי למידה.