tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
לאחר מלחמת העולם הראשונה היה בין טובי השחמטאים בעולם.
זכה באליפות גרמניה בשנת 1923 ובדרגת רב-אמן בשנת 1950.
על ילדותו של גרינפלד, שאיבד רגל כילד, השפיע העוני בו חיה משפחתו.
שינוי חל לאחר שגילה את השחמט, למדו בצורה נמרצת ובמהירות קנה מוניטין כשחקן מוכשר במועדון השחמט המקומי.
מלחמת העולם הראשונה מנעה מגרינפלד לשחק עם צמרת השחמט כיוון שמעט מאוד תחרויות התקיימו בתקופה סוערת זו.
גרינפלד שיחק שחמט בהתכתבות והשקיע את מרבית זמנו הפנוי בניתוח הסתעפויות פתיחה.
הוא הקים לעצמו ספריה של חומר שחמטאי אותה המשיך לבנות בדירתו הקטנה עד למותו בגיל 68.
בשנות ה־20' של המאה ה־20' נחשב גרינפלד כמומחה לפתיחות והצלחה בתחרויות לא אחרה לבוא.
בתחרות אוסטרבה בשנת 1933 זכה במקום הראשון.
בשנת 1923 ניצח בתחרות ה-23 של הקונגרס הגרמני, שהתקיימה בפרנקפורט.
במהלך תחרות באד פיסטיאן 1922 הציג גרינפלד את התרומה החשובה ביותר שלו לתיאורית הפתיחות – הגנת גרינפלד.
הוא נקט בפתיחה זו מול בסיבוב השביעי; המשחק הסתיים בתיקו לאחר 22 מסעים.
מאוחר יותר באותה שנה השתמש בפתיחה בהצלחה מול אלכסנדר אלכין בתחרות וינה.
עם זאת, גרינפלד לא השתמש בפתיחה לעיתים קרובות.
גרינפלד שיחק בנבחרתה האולימפית של אוסטריה בארבע אולימפיאדות רשמיות:
באולימפיאדת השחמט 1927, האולימפיאדה הראשונה שהתקיימה בלונדון, בלוח הראשון השיג תוצאה של +6 -0 =7 (+ ניצחונות – הפסדים = תוצאות תיקו), בין היתר ניצח את מקס אויבה, עמוס פוקורני והיינריך וגנר.
באולימפיאדת השחמט 1931, האולימפיאדה הרביעית שהתקיימה בפראג, בלוח הראשון השיג תוצאה של +5 -2 =8
באולימפיאדת השחמט 1933, האולימפיאדה החמישית שהתקיימה בפולקסטון, בלוח הראשון השיג תוצאה של +2 -1 =9
באולימפיאדת השחמט 1935, האולימפיאדה השישית שהתקיימה בורשה, בלוח הראשון השיג תוצאה של +3 -3 =12.
לבן: בוריסלב קוסטיץ' שחור: ארנסט גרינפלד 1922
בדוגמה זו לשחור שני רגלים באגף המלכה לעומת אחד ללבן.
לאחר המסע ה-37 התמונה מתבהרת - ללבן שני רגלים מבודדים, ב-א2 וב-ה6. שניהם מצריכים תמיכה ובמוקדם או במאוחר אחד מהם יפול, והלבן יפסיד במשחק.
העיקרון המנחה את מקס אויבה שניתח את המשחק בהפיכת היתרון המספרי של הרגלים באגף המלכה ליתרון של ממש במשחק הוא עיתוי הקידום של הרגלים באגף המלכה, לאחר שביצענו בסבלנות את כל ההכנות הנדרשות, ורק לאחר שהשלמנו את כל ההכנות האפשריות יש להתחיל בקידום הרגלים.
בחודש מאי 1943 סיים גרינפלד במקום השני בתחרות פוזן (ניצח: פאול קרס), וניצח בתחרות וינה בדצמבר 1943.
לאחר המלחמה חלק את המקום 3–4 בתחרות וינה 1951 (תחרות לזכרו של קרל שלכטר, ניצח: משה צ'רניאק).
גרינפלד קיבל דרגת רב-אמן בשנת 1950. לקראת סוף שנות ה-50' מיעט לשחק והתרכז בספריית השחמט הענפה שמילאה את כל חדר המגורים בדירתו, בה חיו גם אשתו ובתו.
הוא מת מעודף משקל באפריל 1962.
גרינפלד בנה את סגנונו על פי משחקיו של עקיבא רובינשטיין ופתח אך ורק ברגלי המלכה 1. ד4, בטענה שהוא לא עושה שגיאות במסעי הפתיחה.
סגנונו שנמנע מהסתעפויות מסובכות ביחד עם נטייתו לסיים בתיקו את משחקיו לא היה מספיק טוב כדי להטריד את טובי השחמטאים בעולם.
גרינפלד ייזכר בעיקר בשל יכולותיו ההגנתיות ויכולתו המעולה בשלב הפתיחה.
גרינפלד כתב מאמרים רבים לבטאוני שחמט בכל רחבי אירופה.
עוד לפני שמלאו לו 20 כתב מאמרים על הפתיחה הספרדית לביטאון המקומי בווינה, Wiener Schachzeitung, ובמהלך 40 השנים הבאות הוא כתב מאמרים רבים על תיאורית הפתיחות שהתפרסמו בעיקר בגרמניה, בבלגיה ובברית המועצות.
גרינפלד התלוצץ כי הוא מעדיף לכתוב לשוק הבולגרי, משום ששם קיבל את התשלום במזון, ולא בכסף.
גרינפלד פרסם מספר ספרים שנמכרו היטב וכן תרם לספר התחרות של טפליצ'ה בשנת 1922. כמו כן כתב ספר על גמביט המלכה הנדחה (1924) וספר כללי על הפתיחות בשנת 1953.
ארנסט היינריך ובר היה רופא, פיזיולוג ואנטומיסט גרמני הנחשב למייסד הפסיכולוגיה הניסויית.
ובר היה בנו של התאולוג מיכאל ובר (1754–1833), ואחיהם של הפיזיקאי וילהלם אדוארד ובר (1804–1891) ושל הפיזיולוג והאנטומיסט אדוארד פרידריך ובר (1806–1871).
בשנת 1817 השלים את מחקר ההביליטציה שלו, וב-1818 מונה לפרופסור חבר לאנטומיה השוואתית באוניברסיטת לייפציג.
בשנת 1821 נתמנה לפרופסור מן המניין לאנטומיה (משׂרה שבה כיהן עד 1871), ובין השנים 1840–1866 כיהן גם כפרופסור לפיזיולוגיה.
בסביבות 1860 עבד ובר בשיתוף עם גוסטב תאודור פכנר (1801–1887) על מחקר בתחום התפיסה האנושית, שהניח את היסודות לפסיכופיזיקה, והיה הראשון אשר תיאר באופן כמותי את הקשר בין גירוי לתפיסה – מה שהוביל לניסוח חוק ובר-פכנר.
סביב פרישתו מהאקדמיה, בשלהי שנות ה-60 ובראשית שנות ה-70 של המאה ה-19, גילה ובר עם אחיו אדוארד פרידריך את התפקיד המעכב של העצב התועה (עצב הגולגולת ה-10).
ב-1859 זכה בעיטור פור לה מריט.
ב-1871 הוענק לו תואר "אזרח כבוד" של העיר לייפציג.
Glück, Leipzig 1821. (עם ארנסט ויליש)
Staritz, Leipzig 1823. (עם קארל פרידריך וייגל)
סר אֶרְנְסְט הנס יוסף גוֹמבְּריך היה חוקר תולדות האמנות יהודי יליד אוסטריה, שימש כמנהל במכון ורבורג בלונדון.
זכה לפרסום עולמי בזכות ספריו הנודעים "היסטוריה של העולם לצעירים מכל הגילים" ו"קורות האמנות".
אֶרְנְסט הנס יוסף גוֹמבְּריך נולד ב-30 במרץ 1909 בווינה למשפחה יהודית משכילה.
אביו קרל היה עורך דין ואימו ליאוני מבית הוֹק הייתה פסנתרנית מפורסמת.
בשנים 1928–1933 למד באוניברסיטת וינה תולדות האמנות וארכאולוגיה קלאסית לדוקטורט.
ערב מלחמת העולם השנייה, עזב את אוסטריה עקב רדיפת היהודים לאנגליה שם עבד כעוזר מחקר במכון ורבורג.
במשך שש שנות מלחמת העולם השנייה, שימש כמתרגם שידורי רדיו בשפה הגרמנית לאנגלית עבור ה-BBC.
בסיום המלחמה שב לעבודתו במכון ורבורג.
שנתיים לאחר שקיבל אזרחות בריטית בשנת 1947 מונה למנהל המכון.
קורות האמנות (מאנגלית: חנוך קלעי ואריה לרנר), תל אביב: עם עובד, תשט"ז 1955. (מהדורה ב: תשכ"ה 1964).
קורות האמנות (תרגמו מאנגלית: חיים עדיני (=אריה חשביה) וחנוך קלעי), תל אביב: עם עובד, תשמ"ב-1981. (מהדורה נוספת: תשנ"ד-1993).
סוס עץ, או, שורשי הצורה האמנותית: שתי מסות באסתטיקה (מאנגלית: ברוריה בן ברוך; מבוא: אברהם רונן), תל אביב: הקיבוץ המאוחד, תשמ"ד-1983.
אמנות ואשליה: הפסיכולוגיה של הייצוג התמונתי (מאנגלית: דפנה לוי; עריכה מדעית: מנחם ברינקר), ירושלים: כתר, 1988. (מהדורה נוספת: 1990).
היסטוריה של העולם לצעירים מכל הגילים (תרגם מגרמנית: דן תמיר), תל אביב: ספרי עליית הגג, תש"ע-2009.
נורמה וצורה: מחקרים על אמנות הרנסאנס (1966).
בחיפוש היסטוריה של התרבות (1969).
דימויים סמליים: עוד מחקרים על אמנות הרנסאנס (1972).
הרהורים על תולדות האמנות: דעות וביקורות (1986).
העדפת הפרימיטיבי: אפיזודות בתולדות הטעם המערבי והאמנות המערבית.
(2002; ספרו האחרון שפורסם לאחר מותו)
ארנסט דה סַרְזֵק היה דיפלומט וארכאולוג צרפתי, שמיוחס לו הגילוי של הציוויליזציה השומרית.
לאחר שבשנת 1872 הוא נשלח לבצרה לשמש כסגן-קונסול, הוא התעניין בחפירות באור שהחל הדיפלומט הבריטי ג' א' טיילור.
בחפירות בעיר נתגלו פסלים רבים של המלך גודאה, עשרות אלפי לוחות כתב בעיקר תעודות כלכליות, רשומות המפרטות את שיטת השלטון ואופן החיים בעיר.
באתר זה הנחשפה לראשונה התרבות השומרית.
בשנת 1877 התחיל דה סרזק לחפור בנגירסו, באתר הנמצא בדרום עיראק, ששמע עליו מסוחרי עתיקות.
בשנות השמונים של המאה ה-19 הצליח דה סרזק למצוא כמה הוכחות לשלטונו של גודאה.
הוא המשיך לחפור באתר עד 1901.
ארנסט הופנברג היה שחיין ושחקן כדורמים גרמני, היה האלוף האולימפי הראשון במשחקים האולימפיים במשחה הגב, בעל 2 מדליות זהב.
אביו היה המנהל של בריכת השחייה המכורה היחידה בברמן וכך החל לשחות ולהתאמן בגיל צעיר.
באולימפיאדת פריז (1900) זכה הופנברג בשתי מדליות זהב, במשחה ל-200 מטר גב בתוצאה של 2:47.0 דקות, לפני קארל רוברל מאוסטריה (2:56.0 דקות) ויוהנס דרוסט מהולנד (3:01.0 דקות) ובמשחה ל-200 מטר קבוצתי לפני שתי קבוצות מצרפת.
הופנברג היה השחיין המהיר בתחרות וקבע תוצאה של 2:35.4 דקות.
נוסף לכך, היה חבר בנבחרת הכדורמים של ארצו אך לא שיחק בשום משחק.
כמזכיר בנייה הוא ייסד מועדון שחייה בצ'ינגדאו, שבסין (הייתה מושבה גרמנית).
בשנת 1928 החל לנהל הופנברג את הבריכה המקורה בברמן, אותה ניהל אביו.
תשע שנים מאוחר יותר, בשנת 1937 היה מעורב בתאונת דרכים בעיר קירן ומת מפקקת (תרומבוזיס) למחרת.
בשנת 1988 זכה הופנברג להכלל בהיכל התהילה הבינלאומי של השחייה.
ארנסט מוריץ הס היה גרמני-יהודי אשר שירת ביחד עם אדולף היטלר במלחמת העולם הראשונה, וזכה להגנתו של היטלר בחלק מתקופת השואה.
ארנסט הס נולד בשנת 1890 בגלזנקירשן.
אביו יוליוס היה עורך דין ואמו אליזבת הייתה בת למשפחת בנקאים יהודית מוצלר.
הוא הוטבל לנצרות, אך מכיוון שאמו הייתה יהודייה נחשב ליהודי על פי חוקי הגזע הנאצים.
התגורר בדיסלדורף לפני מלחמת העולם הראשונה.
הס התגייס לצבא הגרמני במלחמת העולם הראשונה והוצב ביחידת חיל הרגלים של בוואריה.
הס שירת לכל אורך תקופת המלחמה בין השנים 1914 ועד 1918 באזור פלנדריה שבחזית המערבית.
במהלך שירותו נפצע פעמיים, עוטר בעיטורי גבורה, וזכה לקידום בדרגה.
בתקופה מסוימת בשנת 1916 שימש אף כמפקדו הישיר של היטלר.
בתקופה שלפני עליית הנאצים לשלטון שימש הס כשופט בעיר וופרטל ומאוחר יותר בעיר דיסלדורף, שם התגורר עם אשתו מרגרטה ובתו אורסולה.
בשנת 1936, לאחר חקיקת חוקי הגזע, הודח מתפקידו, הותקף בידי פעילים נאצים ועבר להתגורר עם משפחתו באיטליה.
בתקופת שהותו באיטליה פנה הס להיטלר באמצעות פריץ וידמן, חבר משותף מתקופת השירות הצבאי אשר שימש כעוזרו של ראש לשכתו של היטלר, בבקשת רחמים, ולביטול הסיווג היהודי במסמכיו.
היטלר נענה לבקשה, הורה להעביר להס את כספי הפנסיה שלו לאיטליה ואף פטר אותו מחובת הזיהוי כיהודי במסמכי הזהות שלו.
בשנת 1939, בעקבות ההסכם בין גרמניה ואיטליה, נאלץ הס לחזור למולדתו לאחר שניסיונו להגר לשווייץ נכשל.
למרות זאת לא נרדף על ידי השלטונות ובמסמך מאוגוסט 1940 הורה היינריך הימלר ליחידות הס"ס שלא לגרש או לרדוף את הס ומשפחתו וזאת על פי בקשתו האישית של היטלר אשר שירת איתו במלחמת העולם הראשונה.
למרות זאת, ביוני 1941 נדרש להתייצב בפני השלטונות, והובהר לו כי כתב ההגנה שקיבל אינו בתוקף, הוא אינו זכאי לפריבילגיה כלשהי והמסמך עצמו אף נלקח ממנו.
הס גורש למחנה ריכוז ליד מינכן וביצע שם עבודות כפייה.
הוא זכה להגנה מינימלית בזכות נישואיו לנוצרייה פרוטסטנטית.
בהמשך הועברה אחותו לאושוויץ שם נרצחה.
אמו הצליחה להימלט לשווייץ עם בנה מנישואים אחרים.
לאחר המלחמה המשיך הס להתגורר בגרמניה.
הוא סירב לחזור לתפקידו כשופט עקב חוסר רצונו לעבוד לצד עמיתים ששיתפו פעולה עם המפלגה הנאצית.
ועבד כמנהל בכיר בחברת הרכבות בפרנקפורט.
על עבודתו ברכבת קיבל את עיטור הכבוד של הרפובליקה הפדרלית של גרמניה.
ארנסט גודוורד היה ממציא ניו זילנדי ממוצא בריטי.
ארנסט גודוורד נולד במרילבון, בלונדון שבאנגליה ב-7 באפריל 1869, והיה בנם של הנרי רוברט גודוורד, כבאי שרפות, ושל שרה אן פטיסון גודוורד.
בצעירותו היה ילד חולני, ולכן לא הלך לבית ספר.
בהיותו בן 12 ברח על אוניית סוחר והפליג לאסיה.
עם שובו לבריטניה גודוורד עבד כשוליה בחברה לייצור מנועים הידראולים עבור ציוד כיבוי אש.
בשנת 1886 עבר לניו זילנד והתגורר זמן מה בדנידין בטרם עבר לאינוורקרגיל בשנת 1893.
ב-28 בינואר 1896 נשא גודוורד לאישה את מרגריטה פלורנס סלנה טרוויק (Marguerita Florence Celena Treweek), ולזוג נולדו 10 ילדים.
גודוורד עבד עבור חברת סאות'לנד סייקל וורקס (Southland Cycle Works), אולם בזמנו החופשי עסק בהמצאות.
ב-1900 המציא מטרפת ביצים יעילה במיוחד, המקציפה ביצים ב-3 דקות, וכן חלון נגד פריצות, כלי לגיזום צמחים ואת סיכת השיער עליה רשם פטנט.
גודוורד מכר בשנת 1901 את הפטנט לסיכת שיער בסכום של 20,000 ליש"ט.
בשנת 1908 פתח עסק להתקנת מנועים על אופניים ובכך יצר למעשה גרסה של אופנוע.
גודוורד המציא 72 סוגי מנועים, וב-1913 נסע לאנגליה על מנת להקים בה מפעל ייצור.
משנת 1916 שהה מרבית זמנו במשרדו בניו יורק.
גודוורד נפטר ב-2 בדצמבר 1936 על גבי סיפון הספינה מגנוליה בדרכו מארצות הברית לאינוורקרגיל.
ארנסט גוסטב שולץ היה מזרחן ודיפלומט גרמני, ששימש כסגן קונסול (1845-1842) ולאחר מכן הקונסול הראשון (1851-1845) של פרוסיה בירושלים.
שולץ נודע כמייסדה של "הספרייה המלכותית" בירושלים (1904-1847) הנחשבת לספרייה הציבורית וספריית המחקר הראשונה בארץ ישראל.
ארנסט גוסטב שולץ נולד ב-1811 ביישוב דֶבֶּרְן (Döbern) (בימינו - דוברי Dobry, יישוב המסופח למועצת גודקובו, בעבר גטכנדורף, בפרובינציה ורמיה-מזוריה בצפון פולין), מזרחית לפרויסיש הולנד (בימינו Pasłęk).
אביו, ארנסט גוסטב שולץ צו הירשפלד, היה בעל תפקיד מנהלי בכיר ("Superintendent") בכנסייה הלותרנית המקומית.
ארנסט גוסטב הבן למד הגימנסיה באלבלונג (אז אלבינג), והחל משנת 1829 - תאולוגיה לותרנית ואחר כך מזרחנות באוניברסיטת קניגסברג.
בשנים 1838-1834 שולץ השתלם במזרחנות בפריז אצל מורים כמו סאסי, קאטרמר ואז'ן בירנוף.
בהמשך מצא משרת מורה פרטי בביתו של המזרחן הרוזן פייר אמדה ז'ובר כדי לחזק בהזדמנות זו את שליטתו בשפות מזרחיות מדוברות.
הוא שקל לנסוע למזרח התיכון על מנת ללמוד אצל המזרחן הלבנוני אחמד פארס אפנדי מאסעד שהמיר באותה תקופה את דתו לנצרות לותרנית, אך געגועיו להוריו החזירו אותו לאזור הולדתו.
בשנת 1838 הוסמך כמרצה באוניברסיטת קניגסברג.
בחורף 1838–1839 עשה השתלמות נוספת בערבית ועברית, לימד שיעורים פרטיים בבתי העשירים בקניגסברג וערך אנטולוגיה על ב-3 כרכים תחת הכותרת "צרפת בת זמננו,
ב-1841 ביקר שולץ בספריות בפריז ובאוקספורד על מנת לעיין בכתבי יד ערביים.
הוא התוודע בהזדמנות זו למזרחן והדיפלומט כריסטיאן קארל יוזיאס, ברון פון בונזן, שנשא ונתן בלונדון בנוגע להקמת הבישופות הפרוטסטנטית של ירושלים בחסות בריטניה ופרוסיה.
בשובו לפרוסיה, בתמיכתו של בונזן, התייצב שולץ בפני שר הדתות יוהאן א.פ.
פון אייכהורן שחיפש אדם מתאים לעבודה דיפלומטית בקונסוליה הפרוסית שקמה זה עתה בירושלים.
תחילה התמנה שולץ ב-20 במאי 1842 במשרת סגן קונסול.
המלך פרידריך וילהלם הרביעי והברון בונזן היו מעוניינים באותן השנים לחזק את השפעת הכנסייה הלותרנית בארץ הקודש ובאמצעותה גם את השפעתה של פרוסיה במזרח התיכון.
כבר בשנתיים הראשונות ערך שולץ מחקרים ראשונים היסטוריים-טופוגרפיים על ירושלים וארץ ישראל.
בין היתר ליווה את לורד נוג'נט בביקורו בכנסיית הקבר כדי לבדוק את אמיתות הדעות בנוגע למקום הקבורה של ישו.
אחרי ביקור במולדת עמד בקשר עם אלכסנדר פון הומבולדט וביקר בחצר המלך בברלין.
שולץ הכין באותה תקופה את הדו"ח שלו על ירושלים, שלווה במפה מאת הקרטוגרף היינריך קיפרט.
שולץ היה אמביוולנטי בנוגע לתפקידו כקונסול.
באוקטובר 1843 פנה לממונה עליו, הקונסול הכללי פון וילדהברוך בביירות, עם בקשה לקבוע מועד לסיום שליחותו, וכעבור חודשיים אף התפטר, אך בסופו של דבר נשאר בתפקיד.
לפי דעתו של טיטוס טובלר, רופא וחוקר ארץ ישראל שהכיר אותו, נטה שולץ למצבי דיכאון.
תנאי המחיה בירושלים, אותם תיאר שולץ בחיבורו, הכבידו עליו.
ב-1845 חזר לירושלים בתפקיד קונסול כללי.
ביתו המרווח, ששימש בעבר משלחת מיסיונרית אמריקאית, הפך למרכז תרבות ודיפלומטי חשוב שפקדו אותו מבקרים רבים מקרב הערבים והתיירים האירופים.
בשנת 1847 התמנה גם לתפקיד קונסול בביירות במקום פון וילדברוך.
מלבנון יצא למסעות בגליל וגילה בהזדמנות זאת כמה תגליות ארכאולוגיות.
שולץ היה הראשון שזיהה מחדש את מיקום המצודה העתיקה יודפת.
הוא הסתמך על תאוריו של יוסף בן מתתיהו ועל הדמיון הפונטי של השם עם הטופונים הערבי "חירבת ג'פת".
בנוסף לעניינו בהיסטוריה הקדומה ובארכולוגיה, שולץ אהב לצוד חיות בר וגם אסף צמחים אופייניים לצמחיית ארץ ישראל כדי לשלוח דוגמאות לגרמניה.
מבחינה מדינית פעל שולץ לפי הקו שחיפש ההתקרבות בין פרוסיה לאנגליה במישור המזרח תיכוני בכלל ובארץ ישראל בפרט.
הוא התעניין בעידוד הפעילות המיסיונרית הפרוטסטנטית, בעיקר בקרב היהודים או הנוצרים יוונים אורתודוקסים, ובאפשרות של התיישבות נוצרית פרוטסטנטית בארץ ישראל.
הוא נכנס לעימות עם הבישוף הפרוטסטנטי של ירושלים, מייקל סולומון אלכסנדר, יהודי מומר, שלא הירשה פולחן לותרני במסגרת המיסיון הבריטי LJS (החברה הלונדונית להפצת הנצרות בקרב היהודים).
בשנת 1848 דאגות הקשורות למצב הפוליטי הבלתי יציב באירופה והתערערות מצב בריאותו אילצו אותו לחזור לפרוסיה.
הוא חידש שם את עבודתו המחקרית בנוגע לגליל וירושלים.
בחזרתו לארץ ישראל ב-1850 סבל מחום גבוה ומצהבת, ובנוסף שבר רגל עקב נפילה מעל סוס.
גולת הכותרת של הפעילות התרבותית הגרמנית בארץ ישראל הייתה הקמת הספרייה המלכותית בירושלים שכללה באוספיה כתבי יד, ספרים נדירים ותעודות היסטוריות.
הספרייה התמקמה בבית הקונסוליה הפרוסית ברחוב הנביאים, מול הכניסה אל השכונה זיכרון משה.
הבניין נהרס על ידי המחתרת היהודית אחרי עליית הנאצים לשלטון.
בשנת 1847 הקים בקונסוליה ספרייה ציבורית לפי דגם של הספרייה באוניברסיטת גטינגן, אם כי קטנה בממדיה.
החידוש שבה היה כך שהיא לא נועדה רק לחוקרים ולחכמי דת ותלמידיהם אלא הייתה זמינה אף לקהל הרחב - כולל תיירים (בעיקר דוברי גרמנית) ותלמידי בית הספר של המיסיון.
הספרייה הייתה בקשר קצר עם החברה הספרותית הבריטית בירושלים והועלה בשלב מסוים האפשרות ששני המוסדות יתאחדו.
רשימת הספרים שנועדו לחקר ארץ ישראל הורכבה על ידי אמיל רדיגר מן העיר האלה.
הספרייה ייבאה ספרים רלוונטיים מאירופה ושלחה לספריות אוניברסיטאיות בגרמניה פרסומים והעתקי תעודות מארץ ישראל.
בימיו האחרונים טופל על ידי אחיות ממסדר הדיאקוניסות הפרוטסטנטיות, ונפטר באוקטובר 1851. שולץ הובא לקבורה בבית הקברות של הקהילה הלותרנית בירושלים.
בלווייה השתתפו בני כל העדות והמעמדות בעיר.
בשנת 1857 הפסטור פיליפ וולף, שהתארח אצל שולץ בירושלים בשנת 1847, צירף את חיבורו של שולץ למהדורה הראשונה של הספר שכתב בעצמו על העיר.
1845 - Jerusalem, eine Vorlesung (ירושלים, הרצאה) עם מפה מאת היינריך קיפרט.
ההרצאה הוקראה על ידי שולץ בישיבה של החברה הגאוגרפית בברלין
מתאר בו תמונה די עגומה ופסימית של המצב בארץ ישראל באמצע המאה ה-19. מספר על עוולות צבא הכיבוש העות'מאני, המאבקים השבטיים המקומיים, פשיטות הבדואים, חוסר הצדק, השימוש בעינויים, הביטחון האישי הירוד, השחיתות, תוך הבעת אהדה לאוכלוסייה המקומית.
ארנסט פרנץ זדגוויק האנפשטנגל היה גרמני בוגר אוניברסיטת הרווארד ואיש החברה הגבוהה הגרמנית.
הוא נמנה עם הראשונים שערכו לאדולף היטלר, בראשית דרכו הפוליטית, את ההיכרות עם חוג אנשי ההון והתעשיינים.
לימים סר חנו בעיני היטלר, והוא נמלט מגרמניה לפני מלחמת העולם השנייה והגיע לבריטניה.
בשנת 1942 נשלח לארצות הברית והשתתף במאמץ המלחמה האמריקאי כמומחה לאישי השלטון וההנהגה של גרמניה הנאצית.
ארנסט האנפשטנגל, שכינויו היה "פוצי", נולד במינכן בשנת 1887, כבן לאב גרמני ולאם אמריקאית.
אביו היה נצר למשפחת אצולה גרמנית והורי אמו היו קרובי משפחה של ג'ון סדג'וויק, שהיה גנרל בצבא הצפון במהלך מלחמת האזרחים האמריקנית.
אביו היה סוחר אמנות עשיר.
ארנסט למד בגימנסיה המלכותית על שם וילהלם במינכן, שבה שימש אביו של היינריך הימלר כסגן מנהל.
הונו של אביו אפשר לו לנדוד הלוך ושוב בין גרמניה לארצות הברית.
את המשך לימודיו עשה באוניברסיטת הרווארד.
שם זכה להכיר את וולטר ליפמן וג'ון ריד, שניהם היו לימים עיתונאים נודעים.
הוא היה תלמיד בינוני, אך התבלט בקמפוס בהיותו פסנתרן מוכשר, שאף הלחין שירי עידוד לנבחרת הפוטבול של האוניברסיטה.
את לימודיו סיים בשנת 1909 עם תואר בהיסטוריה.
לאחר סיום לימודיו עבר לניו יורק וניהל את הסניף האמריקאי של העסק של אביו.
בבקרים התאמן בנגינה בפסנתר במועדון פרטי יוקרתי במנהטן, שם נפגש עם ידוענים כנשיא לשעבר תאודור רוזוולט והנשיא לעתיד פרנקלין רוזוולט, אותו הכיר עוד מימי לימודיו באוניברסיטת הרווארד, עם איל העיתונות ויליאם רנדולף הרסט וכן עם השחקן צ'ארלי צ'פלין.
במועדון הכיר גם סופרת אמריקאית בשם דיונה בארנס (Djuna Barnes) והיא הייתה לארוסתו.
עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה, טרם הצטרפותה של ארצות הברית למלחמה, פנה האנפשטנגל לנספח הצבאי הגרמני בניו יורק, פרנץ פון פאפן, בבקשה לעזור לו לחזור לגרמניה.
פון פאפן סירב להיענות לבקשתו.
בעתיד יצטלבו שוב דרכיהם, כאשר פון פאפן ישמש במשך תקופה קצרה כקנצלר גרמניה ותככנותו תהיה בין הגורמים לעליית היטלר לשלטון.
האנפשטנגל נאלץ להישאר במשך כל תקופת המלחמה בארצות הברית, ובהדרגה התעורר כעסו על האווירה האנטי-גרמנית ששררה בה במהלך המלחמה.
בשנת 1916 הוא הודיע לדיונה בארנס כי הוא רוצה לשאת רק אישה גרמניה והיא נפרדה ממנו בצער.
בשנת 1922 הגשים האנפשטנגל את רצונו להינשא לאישה גרמנייה, כאשר נשא לאישה את הלנה אליסה אדלהייד נימאייר (Helene Elise Adelheid Niemeyer), שהייתה ממוצא מעורב גרמני-אמריקאי.
בשנת 1922 שבו בני הזוג לגרמניה והתגוררו בבוואריה.
בשובו לגרמניה לא זכה השלטון ששרר בה באותה עת, שכונה רפובליקת ויימאר, לאהדתו של האנפשטנגל.
הוא דגל בהשקפת החוגים השמרניים שחששו מהסכנה לגרמניה מצד השלטון המרקסיסטי של ברית המועצות.
למרות חינוכו הליברלי הוא היה נגוע גם באנטישמיות.
כרבים בגרמניה היה נכון לזנוח את עקרונות הדמוקרטיה לטובת סדר, ביטחון והשבת כבודה של גרמניה.
על רקע זה התוודע לראשונה לאדולף היטלר.
האיש שהביאו לראות לראשונה את היטלר היה הסרן טרומן סמית' , עוזר הנספח הצבאי האמריקאי בברלין.
סמית' שירת בגרמניה כעוזר הנספח הצבאי בין השנים 1920 ל-1924, שב לשרת בה מ-1935 עד 1939 ונחשד כאוהד הנאצים.
תקופת שירותו הראשונה הייתה בשנותיה הראשונות של המפלגה הנאצית.
במסגרת תפקידו הוטל עליו לדווח על התנועות הפוליטיות בגרמניה.
ידיד משותף, איש השגרירות האמריקאית, ביקש מהאנפשטנגל לסייע לסמית' בחוות דעת על התרשמותו מתועמלן בלתי ידוע בשם אדולף היטלר, שהוא ותנועתו היו גורם חדש בפוליטיקה הגרמנית.
לצורך כך ביקש סמית' מהאנפשטנגל לסקר עצרת של המפלגה הנאצית במינכן.
ב-22 בנובמבר 1922 הגיע האנפשטנגל לעצרת שנערכה בבית בירה במינכן ושמע את נאומו של היטלר.
הוא נלכד מיד בקסמיו של היטלר, שהיה צעיר ממנו בשנתיים, והתפעל מכוחו הרטורי ומהשפעתו על ההמון.
בתום הנאום הציג עצמו בפני היטלר והפך לאחד מתומכיו ובני לווייתו, אם כי רשמית הצטרף למפלגה הנאצית רק שנים רבות לאחר מכן.
הוא נלווה מאז להיטלר במשך כל שנות ה-20 ועד לאחר אמצע שנות ה-30. בשנת 1923 הלווה האנפשטנגל, שמשפחתו העשירה הייתה בעלת עסק של אמנות והוצאה לאור במינכן, סכום של אלף דולר למפלגה הנאצית כנגד משכנתה על עיתון המפלגה "פלקישר באובכטר".
היה זה סכום עתק באותם ימים, והוא עזר עזרה עצומה לעיתון ולמפלגה.
אולם תרומתו החשובה הייתה פתיחת דלתות בית משפחתו בפני היטלר.
המשפחה העשירה והמתורבתת הייתה אחת מהמשפחות הראשונות של בני המעמד הגבוה שפתחה את דלתותיה בפני המנהיג הנאצי הצעיר, היחפן לשעבר מווינה.
כאן נתוודע היטלר לראשונה לבעלי הממון והתעשיינים, שהפכו לתומכים ולמממנים שלו.
האנפשטנגל הפך לידידו האישי של היטלר.
את הידידות בין האנפשטנגל להיטלר תיאר ויליאם שיירר:
"איש מוזר, איש רעים להתרועע, שפקחותו העוקצנית חיפתה לפעמים על נפשו השטחית, היה האנפשטנגל אמן בנגינת פסנתר ובערבים רבים, אפילו לאחר שידידו עלה לשלטון בברלין, היה פוטר עצמו מחברת אלה שבחברתו כדי להיענות להזמנה דחופה מצד הפיהרר.
מספרים עליו כי נגינת הפסנתר שלו – הוא היה מקיש על הכלי ברוב זעם – מעשי הלצים שלו, היו מרגיעים את היטלר ואף מעודדים את רוחו אחרי יום מיגע".
איאן קרשו מתאר זאת כך:
"היטלר התפעל מכשרון הנגינה של פוצי בפסנתר, בייחוד מיכולתו לנגן את וגנר.
הוא היה מלווה את נגינתו בשריקה כשהוא פוסע הלוך ושוב ומניף את זרועותיו כמנצח תזמורת, וניכר בו שהפעילות הזאת מרגיעה אותו.
אין ספק שחיבב את הנפשטנגל - ואת אשתו עוד יותר.
אבל אמת המידה, כתמיד, הייתה התועלת.
והנפשטנגל היה בראש ובראשונה רב תועלת.
הוא נעשה מעין "מזכיר חברתי" ופתח לפני היטלר דלתות אל חוגים חברתיים שונים מאוד מאלה של הביריונים הזעיר־בורגנים, בני לווייתו של היטלר".
ואכן האנפשטנגל הבחין כי היטלר מחזר אחרי אשתו הלנה, הבלונדינית נאת המראה, אך היא אמרה לבעלה "האמן לי, הוא חסר מין לחלוטין, הוא לא גבר".
קרשו תיאר אפיזודה אחת: "פעם אחת, כשנשאר לבדו בחדר עם הלנה הנפשטנגל לשעה קלה, נפל היטלר על ברכיו לפניה, אמר לה שהוא עבדה וקונן על הגורל שהביאו אליה מאוחר מדי.
פוצי המעיט בחשיבות העניין ואמר שלפעמים יש להיטלר צורך לשחק את תפקיד הזמר הנודד המתייסר ביגונו".
ב-8 ו-9 בנובמבר 1923 השתתף האנפשטנגל בפוטש במרתף הבירה.
כשהפוטש נכשל הוא מיהר לברוח לאוסטריה.
היטלר, שנפצע קלות במהלך הפוטש, הסתתר בביתו של האנפשטנגל בפאתי מינכן, אך נעצר על ידי המשטרה כעבור יומיים.
יש סברה כי בזמן שהסתתר בבית רצה היטלר להתאבד, והלנה, אשתו של האנפשטנגל, הניאה אותו מכך ובזאת שינתה כליל את ההיסטוריה של המאה העשרים.
לאחר שנעצר בביתו של האנפשטנגל הועמד היטלר לדין ונדון למאסר.
כאשר שוחרר בסוף שנת 1924 מן הכלא, רצה להוציא לאור את ספרו "מיין קמפף" ("מאבקי"), אותו כתב בעת מאסרו.
האנפשטנגל עזר לו במימון הוצאת הספר לאור ואף במימון עיתון המפלגה הנאצית "פלקישר באובכטר" ("הצופה העממי").
בשל עזרתו להיטלר ולמפלגתו ולאור שליטתו באנגלית ברמה של שפת אם, התמנה האנפשטנגל ב-1931 לאחראי מטעם המפלגה הנאצית על הקשרים עם עיתונות החוץ.
האנפשטנגל דאג לכך שכתבי החוץ הצרפתים, האנגלים והאמריקאים יתקבלו בסבר פנים יפות בברלין וארגן להם ראיונות עם ראשי הנאצים.
באותה שנה אף הצטרף רשמית כחבר למפלגה הנאצית.
בשנת 1932 ביקר וינסטון צ'רצ'יל בגרמניה.
היה זה בתקופת השפל הפוליטי בחייו של צ'רצ'יל שכונתה "שנות המדבר של צ'רצ'יל".
הוא בילה אותן בכתיבת הביוגרפיה על אבי אבותיו, הדוכס ממרלבורו.
לצורך איסוף חומר לספר הגיע לשדות הקרב של הדוכס בארצות השפלה ובגרמניה.
כך תיאר לימים צ'רצ'יל את הפגישה בזיכרונותיו:
"במלון "רגינה" התוודע אדון אחד אל כמה מבני חבורתנו.
היה זה הר הנפשטנגל, הוא הרבה לדבר על ה"פירר", שדומה היה כי יש לו יחסים אינטימיים אתו.
הואיל ודומה היה שהוא ברנש עירני ומרבה-שיחה, הדובר אנגלית מצוינת, הזמנתי אותו לסעודה.
הוא מסר תיאור מעניין ביותר על פעולותיו של היטלר ועל השקפתו.
הוא דיבר כאחד הלכודים בחבלי הקסם.
מסתבר שנצטווה לבוא במגע אתי.
ניכר היה בעליל שהוא להוט ביותר למצוא חן.
לאחר הסעודה נגש אל הפסנתר וניגן ושר הרבה נעימות ושירים, וגרם לכולנו הנאה עצומה.
דומה היה כי ידועות לו כל הנעימות האנגליות החביבות עלי.
הוא הפליא לבדר, ובעת ההיא היה, כידוע, מחביביו של הפירר.
הוא אמר שצריך אני להפגש אתו, וכי אין דבר שיהיה קל יותר לסידור, הר היטלר בא כל יום בשעה 5 לערך, וישמח מאד לראותני.
בזמן ההוא לא היה לי שום משפט קדום נגד היטלר מטעמים לאומיים.
לא ידעתי הרבה על תורתו ועל עברו ולא ידעתי מאומה על אופיו...
אולם אגב שיחה עם הנפשטנגל אמרתי במקרה "מדוע המנהיג שלך מתעמר כל כך על היהודים?
יכול אני בהחלט להבין כעס על יהודים החוטאים למולדתם או פועלים נגדה, ואני מבין להתנגדות להם אם הם תופסים כוח-מונופול באיזה משטחי החיים; אבל מה טעם להתנגד לבן-אדם פשוט בגלל מוצאו.
מה דעה יש לאדם בעניין לידתו?".
הוא חזר על הדברים האלה באוזני היטלר, כי למחרת היום לעת הצהריים לערך ניגש בסבר רציני ביותר ואמר לי כי הפגישה שקבע לי עם היטלר לא תוכל להתקיים הואיל ואותו יום לא יבוא הפירר למלון אחר-הצהריים.
אני ראיתי את "פוצי" – כי זה היה שם החיבוב שלו – בפעם האחרונה, אף שהיינו עוד כמה ימים בבית המלון.
כך איבד היטלר את ההזדמנות היחידה שהייתה לו להפגש אתי".
לאחר עליית היטלר לשלטון בראשית שנת 1933, הפך האנפשטנגל מהאחראי לקשר של המפלגה הנאצית עם עיתונות החוץ לראש מחלקת עיתונות החוץ של משרד התעמולה.
בשעות הערב של 27 בפברואר 1933, כאשר אירעה שריפת הרייכסטאג, לן האנפשטנגל במעונו של הרמן גרינג, שבו התאכסן זמנית.
האנפשטנגל התעורר לצעקותיו של סוכן הבית שזעק כי הרייכסטאג עולה באש.
הוא הציץ מן החלון וראה כי אכן הבניין עולה בלהבות, טלפן מיד ליוזף גבלס ובנשימה עצורה ביקש לדבר בדחיפות עם היטלר.
לשאלת גבלס לסיבת בקשתו, ענה "תגיד לו שהרייכסטאג עולה באש".
גבלס השיב בשאלה: "האם זו בדיחה?", וסירב לספר על הדבר להיטלר.
אך לאחר שחקר מצא כי הדיווח נכון, והוא והיטלר נחפזו להגיע לבניין.
בחודש מרץ 1933 נפגש האנפשטנגל עם ג'יימס מקדונלד (מי שעתיד להיות לימים הנציג הדיפלומטי הראשון של ארצות הברית בישראל), שהיה נציג הוועדה לענייני פליטים של חבר הלאומים.
במהלך ארוחת ערב שטח האנפשטנגל בפניו את גישת המשטר הנאצי ליהודים.
האנפשטנגל אמר לו בגלוי כי ניתן לטפל בקלות בשש מאות אלף יהודי גרמניה, כשמול כל יהודי ניתן להעמיד איש אס אה וניתן לסיים הכל בלילה אחד.
מקדונלד סבר בתחילה שהאנפשטנגל דיבר על מאסרים, אך מאוחר יותר בשל תשובתו הגלויה של האנפשטנגל החל לקנן בו חשש עמוק לגורל היהודים בגרמניה.
לבקשתו ארגן לו האנפשטנגל פגישה עם היטלר שנערכה ב-8 באפריל 1933. מקדונלד תיאר את הפגישה במכתב ששלח לעיתון הניו יורק טיימס:
"ניתנה לי הזדמנות לומר להיטלר בכנות שהצהרותיו האנטישמיות והמדיניות שלו מזיקות לגרמניה.
היטלר השיב מייד במילים שלעולם לא אשכח: 'גם אם גרמניה תצטרך להדק מאוד את חגורתה, זה מחיר קטן לשלם על שחרורה מהמטרד של היהודים'.
אחר כך הוסיף מספר מילים שחשפו במלואה את מטרתו המתועבת: 'העולם עוד יודה לנו על כך שנלמד אותו כיצד לטפל ביהודים'".
שירות נוסף שנתן האנפשטנגל לנאצים, לאחר עלייתם לשלטון, היה השתתפותו בניסיון להרגיע את דעת הקהל בעולם ולבלום את המחאות על היחס ליהודים.
בחוברת שהוציאו הנאצים בשנת 1933 בשם "תעמולת הזוועה היא תעמולת כזב – אומרים היהודים עצמם", שיצאה לאור באנגלית ובצרפתית, פורסמו הצהרותיהם של יהודים ידועים בגרמניה ושל ארגונים יהודיים בגרמניה על התנהגותה ההוגנת כביכול של ממשלת היטלר כלפי היהודים.
בראש החוברת פורסמו דבריהם של נאצים בכירים.
"לא היה אצלנו שום של הפליית היהודים לרעה ביחס לתושבים הלא יהודיים.".
בשנת 1934 מלאו 25 שנים לסיום לימודי המחזור של האנפשטנגל באוניברסיטת הרווארד ועמד להיערך בה כנס של הבוגרים.
האנפשטנגל הוזמן לכנס ועיתון הסטודנטים הציע להעניק לו תואר כבוד, אך כשנודע דבר בואו הצפוי החלו להישמע קולות מחאה מצד רבים מבוגרי הרווארד.
עורכי עיתון הסטודנטים שהציעו להעניק לו תואר כבוד הוקעו.
חבר קונגרס יהודי מניו יורק, סמואל דיקשטיין תבע שלא יוּתר לו להפיץ את התעמולה הנאציסטית שלו.
בתגובה הודיע האנפשטנגל בתחילה שלא יגיע לכנס.
לדבריו לא יכול היה להבין מדוע שמישהו יתנגד לנוכחותו בהרווארד, רק משום ש"אני מזדהה עם ממשלה שמציגה משהו חדש ושונה מהממסד...
אני מטיל ספק אם אלה שנאבקים נגד בואי מייצגים את האמריקניות האמיתית".
בסופו של דבר האנפשטנגל הגיע מגרמניה לכנס והתקבל בכבוד רב.
הוא נהנה מהכנסת אורחים של בוגר עשיר וסעד בביתו של נשיא הרווארד, אך תואר כבוד לא הוענק לו וכ-1,500 מפגינים אנטי-נאציים הפגינו בכל משך הטקס.
עם תחילת תקופת שלטונם של הנאצים החל מעמדו של האנפשטנגל בקרב חוגי השלטון להתערער.
על הסיבות לכך יש מספר תאוריות, חלקן סותרות וחלקן משלימות זו את זו:
כי שר התעמולה יוזף גבלס ראה בו מתחרה בתחום העיתונות וההסברה והסית נגדו.
גבלס הפיץ שמועות על אופיו השלילי של האנפשטנגל ותיאר אותו כקמצן חולני ורודף בצע עד כדי נכונות למעשי הונאה.
פעם אף ניסה להוכיח, בעזרת תקליט שהביא, כי המנגינה של שיר לכת שהאנפשטנגל הלחין, גנובה משיר אנגלי.
כי יוניטי מיטפורד, בת אצולה בריטית שהייתה פשיסטית מוצהרת שהעריצה את היטלר והגיעה לגרמניה כדי להסתופף בחברתו, הטילה בו דופי באוזני היטלר וציטטה בפניו הערות ביקורתיות שהאנפשטנגל השמיע על המשטר הנאצי ומנהיגיו.
כי ניסה להשפיע על היטלר למתן את קיצוניותו וגזענותו, אך היטלר דחה את התערבותו בנושאים אלה.
כבר בשנת 1933 הורחק האנפשטנגל מן החוג הפנימי של היטלר.
הדבר השפיע גם על נישואיו; אשתו הפכה להיות פעילה יותר במפלגה הנאצית ולבסוף בשנת 1936 הגישה תביעת גירושין ובני הזוג התגרשו.
לימים תתאכזב גם היא מהיטלר ותחזור לארצות הברית.
בעודו מורחק ממוקד העניינים המשיך האנפשטנגל בתפקידו כאיש הקשר עם העיתונות הזרה עד לשנת 1937. בשנה זו נעשה ניסיון לחסלו באופן אלגנטי.
באמתלה כי הוטל עליו לבצע משימה במסגרת תמיכתה של גרמניה הנאצית בכוחות הלאומנים במלחמת האזרחים בספרד, נועד האנפשטנגל לצנוח ממטוס על אדמת ספרד בשטח המוחזק על ידי הכוחות הרפובליקנים ולפעול כסוכן עבור הכוחות הלאומנים של פרנסיסקו פרנקו.
הטיסה נערכה ב-10 בפברואר 1937, בעת הטיסה, כאשר שמע האנפשטנגל מהטייס פרטים נוספים על המשימה כביכול, הוא החל לחוש סכנה לחייו, הטייס הודה בפניו לבסוף כי היה עליו להצניחו לאמיתו של דבר בשטח המוחזק על ידי הלאומנים.
בכך התאמתו חששותיו של האנפשטנגל כי מדובר בניסיון לחסלו.
לבסוף התחשב הטייס בפחדיו, העמיד פנים כאילו יש תקלה במנוע והנחית את המטוס בשדה תעופה קטן ליד העיר לייפציג ואיפשר להאנפשטנגל להימלט.
בשל תחושת הסכנה לחייו החליט האנפשטנגל להימלט מגרמניה.
הוא בחר בערב אחד בו היטלר, גרינג וגבלס נוכחו בקונצרט של התזמורת הפילהרמונית של ברלין וחצה את הגבול לשווייץ.
אלברט שפר, מראשי המשטר הנאצי, שהיה האדריכל האישי של אדולף היטלר, טען בזכרונותיו כי המזימה לחסל את האנפשטנגל לא הייתה אלא מתיחה אכזרית.
לדבריו סיפר גבלס, בעת סעודה בלשכתו של היטלר, כי האנפשנגל התבטא בזלזול על רוח הלחימה של החיילים הגרמנים שלחמו לצד כוחותיו של פרנקו.
לשמע הדבר רתח היטלר מכעס ואמר "יש ללמד אותו לקח, את הברנש מוג הלב הזה, שיידע שאין לו כל זכות לחלק ציונים על מידת אומץ לבם של אחרים".
שפאר המשיך ותיאר את השתלשלות העניינים שלאחר מכן:
"כעבור ימים אחדים הופיע אצל האנפשטנגל שליח עם הוראה אישית מהיטלר: על האנפשטנגל לצאת במטוס למקום שזהותו תיוודע לו רק אחרי פתיחת המכתב החתום שמסר לו השליח, בצירוף אזהרה שלפיה הוא רשאי לפתוח אותו רק אחרי המראת המטוס.
המטוס המריא, האנפשטנגל פתח את המכתב וקרא בו, מבוהל ונבעת כי עליו לנחות בתחום 'ספרד האדומה', על מנת לפעול שם כסוכנו של פרנקו.
האנפשטנגל, שעם רדתו מן המטוס נוכח לדעת שנפל קרבן להלצה גרועה, טען בהתרגשות כי זוממים להתנקש בחייו ולחסלו."
גרסה שנתפרסמה בעיתון "נציונל צייטונג" (Nationale Zeitung) של בזל לאחר מכן קישרה את הנתק של האנפשטנגל מהיטלר ואת מנוסתו מגרמניה בכך שהאנפשטנגל, לדברי העיתון, חשף סוד צבאי ומדיני שגרם לנזק כבד.
לדברי העיתון המרשל הסובייטי מיכאיל טוכאצ'בסקי, שנשפט והוצא להורג באשמת קונספירציה צבאית-טרוצקיסטית וריגול לטובת גרמניה הנאצית, אכן ריגל לטובת גרמניה והאנפשטנגל בפטפטנותו התרברב על קשריו עם המרשל, חשף סוד זה וגרם למותו של המרשל.
לגרסה זו לא יהיו בעתיד כל סימוכין והדעה הרווחת היא כי המרשל היה חף מפשע באשמת בגידה לטובת גרמניה והוצא להורג כקרבן שווא.
לאחר שהגיע לשווייץ ניסתה ההנהגה הנאצית לשדל את האנפשטנגל לשוב לגרמניה.
גרינג ביקש ממנו לראות את תקרית המטוס כבדיחה וגבלס הציע לו להשתתף בהפקת סרט קולנוע, אך הוא לא נענה.
לאחר שהאנפשטנגל הצליח בדרך כלשהי להסדיר את יציאת בנו אגון בן השש עשרה מגרמניה, הוא עבר לבריטניה.
בבריטניה הושם האנפשטנגל, בפרוץ מלחמת העולם השנייה, במעצר כנתין מדינת אויב.
הוא נחקר על ידי קציני מודיעין בריטים וגילה נכונות לסייע להם.
תוך כדי כך חשף גם את הגזענות והאנטישמיות הטבועות בו כשאמר לחוקריו: "ההרס של ההיטלריזם אינו אומר שיקומם של יהודי גרמניה".
ופנה אל חוקריו במילים: "אנגלי בלונדיני חייב לדבר עם גרמני בלונדיני".
הבריטים לא נתנו בו אמון והשאירו אותו במעצר.
בשנת 1940, כאשר סכנת הפלישה הגרמנית לבריטניה (מבצע ארי-הים) הפכה לאפשרות ממשית, הועברו נתיני האויב העצורים בבריטניה והאנפשטנגל בכללם למעצר בקנדה.
בשנת 1941 מינה הנשיא רוזוולט את העיתונאי ג'ון פרנקלין קרטר ואת
האנתרופולוג הנרי פילד לספק לו מידע על גולים מגרמניה ומהארצות הכבושות, כדי לאתר את אלו מביניהם שעלולים להיות מרגלים בשירות הנאצים.
בשליחותו של הנשיא הגיע קרטר לקנדה וראיין את האנפשטנגל.
קרטר השתכנע כי האנפשטנגל להוט לפעול למען בעלות הברית נגד גרמניה הנאצית.
הוא דיווח על כך לנשיא והנשיא הורה להעביר את האנפשטנגל לארצות הברית.
ב-30 ביוני 1942 הוטס האנפשטנגל לארצות הברית במטוס מיוחד תחת השם "ארנסט סדג'וויק".
ושוכן במחנה צבאי ליד וושינגטון הבירה.
שם נחקר על ידי קרטר ופילד, שרצו לבדוק את התאמתו לתפקיד שיוטל עליו.
התרשמותו של פילד הייתה כי האנפשטנגל נראה כאדם בלתי נעים עם אישיות תוקפנית.
הוא נחרד לשמוע מפי האנפשטנגל כי הגרמנים צופים מתקפה אמריקאית על קזבלנקה, זאת בזמן שהנחיתה האמריקאית על חופי צפון אפריקה הייתה בשלבי תכנון, והסיק כי קרתה דליפת מידע ביטחוני.
רק התערבותו של הנשיא הרגיעה אותו והפיגה את חששותיו כי האנפשטנגל פעל מלכתחילה כמרגל גרמני.
הנשיא רוזוולט, שהכיר אישית את האנפשטנגל מתקופת לימודיהם המשותפת באוניברסיטת הרווארד, סירב להפגש עמו, אבל לאחר שקרא דוחות מחקירתו הסכים לפוגשו ולגייסו למאבק.
וינסטון צ'רצ'יל, לעומת זאת, התנגד לכך מפני ששלל את ההבחנה בין נאצים לשעבר טובים לרעים.
שיחתו עם הנשיא נגעה לפעילותו העתידה בשרותו של המשרד לשירותים אסטרטגיים - ה-OSS.
האנפשטנגל, שלא היה יכול להשתחרר מן האנטישמיות שלו, מצא לנכון להתבטא בצורה אנטישמית ובהתנשאות מעמדית.
הוא הסביר לנשיא כי ההתנהגות של הצמרת הנאצית נגועה ב"שנאה עצמית יהודית".
הוא תיאר באוזני הנשיא את גרמניה הנאצית כ"תוהו ובוהו דינמי" שנגרם על ידי יוצאי מעמד ביניים תחתון מנוון.
בין אלו מנה את הנס פרנק, המושל של פולין הכבושה, שאבי סבו היה לדבריו יהודי.
על אלפרד רוזנברג, האידאולוג הראשי של המפלגה הנאצית, אמר כי היה לכאורה תשעים וחמישה אחוז יהודי.
שר החוץ הנאצי יואכים פון ריבנטרופ היה לדבריו מקורב לחוגי יהודים עשירים.
בשל "הנפש הנורדית" שלו הוא מצא לנכון להתרחק מהם.
לדבריו "אפשר בהחלט לאבחן תכונות יהודיות מסוימות אצל האנטישמים האלימים ביותר".
חרף הבעת דעות זו, בשל החשיבות המודיעינית הנובעת מהיכרותו עם אנשי הצמרת הנאצית, הוטל על האנפשטנגל להיות יועץ ללוחמה פסיכולוגית ופוליטית במלחמה נגד גרמניה הנאצית.
הוא הוצב בחווה במדינת וירג'יניה, לשם מילוי תפקידו זה במסגרת מיזם מודיעיני שנקרא S-Project.
המיזם נועד לרכז מידע ממקור ראשון על אנשי הצמרת של המשטר הנאצי, אורח חייהם, חולשותיהם וסטיותיהם ולהרכיב פרופיל פסיכולוגי לכל אחד מהם.
לצורך כך לא היה האנפשטנל רק נאצי לשעבר, אלה אדם שליווה את היטלר מאז שנת 1922, אחת עשרה שנים לפני עלייתו של היטלר לשלטון, ושימש איש הקשר שלו לעיתונות הזרה במשך ארבע שנות שלטונו הראשונות.
ככזה היה מקור בלתי נדלה למידע פנימי מחוגי השלטון בגרמניה הנאצית.
הקשר האישי ארוך השנים שלו אל היטלר איפשר לו גם לספק הסברים למעשיו והחלטותיו ותחזיות על המשך צעדיו.
האנפשטנגל סיפק מידע על 400 אישי צמרת.
על היטלר בלבד הכין דו"ח בן 68 עמודים.
בשנת 1943 ביקש ראש ה-OSS, הגנרל ויליאם דונובן, מד"ר ולטר לנגר, פסיכואנליטיקאי אמריקאי ממוצא גרמני, לערוך ניתוח פסיכולוגי מפורט של אדולף היטלר ולהשיב בעיקר על שתי שאלות: הראשונה - מתוך הנחה שהיטלר הוא סוטה מין, מהי סטייתו?
והשנייה - אם גרמניה תובס במלחמה, האם ישנה אפשרות שהיטלר ייכנע?
ד"ר לנגר, בעזרת שלושה מומחים, שני פסיכיאטרים ופרופסור למחקר סוציאלי, בדק את כל המידע בדבר הביוגרפיה של היטלר, את החומר המודיעיני אודותיו וערך ראיונות למספר עדים, שהכירו את היטלר אישית בגרמניה, אשר הגיעו לארצות הברית.
ארנסט האנפשטנגל והרמן ראושנינג, מי שהיה הנשיא הנאצי של הסנאט של העיר החופשית דנציג, שהפך למתנגד לנאצים, ברח לארצות הברית ופרסם את הספר "שיחותי עם היטלר", היו מחשובי העדים.
את ממצאיו הגיש ד"ר לנגר בדו"ח מפורט בן עשרות רבות של עמודים ובו ניתוח פסיכואנליטי של היטלר, הרקע המשפחתי החריג שלו, תסביכיו והאנטישמיות שלו.
במענה לשאלה בדבר סטיותיו המיניות של היטלר השיב ד"ר לנגר תשובה שלא ניתן היה להוכיחה באותה עת ואף לא בעתיד לבוא, אך באשר לשאלת התנהגותו הצפויה של היטלר אם תובס גרמניה במלחמה, השיב ד"ר לנגר תשובה חד-משמעית, כי היטלר לא ינהל שום משא ומתן לכניעה או להסדר, אלא יתאבד.
תחזית זו אומתה במציאות כאשר היטלר שם קץ לחייו ב-30 באפריל 1945 בבונקר שלו בברלין.
המידע שמסר האנפשטנגל ל-OSS היה רב ערך והועבר אל מחלקת המדינה, אל המשרד למידע מלחמתי (Office of War Information), שתפקידו היה להפיץ תעמולה על האויב המבוססת על נתוני אמת, וכן אל המודיעין של צי ארצות הברית.
בשנת 1944, כאשר מעגל המלחמה כבר התהפך ותבוסתה של גרמניה הנאצית כבר נראתה לעין, לא היה הנשיא רוזוולט זקוק יותר לשירותיו של האנפשטנגל.
ההקצבות הכספיות למיזם הופסקו והוא הוחזר לבריטניה להמשך מעצרו.
הבריטים המשיכו להחזיק את האנפשטנגל במעצר גם לאחר תום המלחמה.
רק ב-3 בספטמבר 1946 שב האנפשטנגל לגרמניה.
בגרמניה הוא הועמד בפני אחד מבתי הדין לדה-נאציפיקציה, טריבונלים שנועדו למנוע עמדות השפעה מאנשי המשטר הנאצי ולהביא להעמדתם לדין של פושעי מלחמה נאצים.
האנפשטנגל טען כי מאחר שברח מגרמניה הנאצית הרי הוא ממילא אנטי-נאצי.
שמו טוהר ב-13 בינואר 1949 כאשר בית הדין החליט כי אין להעמידו לדין כנאצי מאחר שהוא נכלל בספר השחור, שהיה רשימת אישים ומנהיגים בבריטניה, שהוכנה על ידי הנאצים בשנת 1940 לקראת מבצע ארי הים לכיבושה של בריטניה, אשר הגסטפו אמור היה לעצרם וחסלם.
הותר לו להמשיך ולהפעיל את העסק המשפחתי של מסחר בחפצי אמנות.
הוא עשה חיל בעסקיו והמשיך להתגורר בווילה המשפחתית המפוארת שבה נהג לארח בעבר את היטלר וראשי הנאצים.
אף שבשנת 1934 לא נתקבל האנפשטנגל לטקס מלאות 25 שנים לסיום לימודי המחזור שלו באוניברסיטת הרווארד, הוא ביקש להשתתף בשנת 1959 בטקס למלאות 50 שנה לסיום הלימודים.
בבקשה לאשרת כניסה לארצות הברית הודה כי בעבר הייתה דמותו שנויה במחלוקת, אך עתה לדבריו פני הדברים שונים לחלוטין והצהיר: "אני בטוח כי אתקבל בחמימות, וכי למה לא?
הרי אני אנטי-נאצי ככל אנטי-נאצי אחר".
הוא הגיע להשתתף בטקס והשתתף שוב בטקס שנערך שנת 1970, כשמלאו 65 שנה לסיום הלימודים.
ארנסט האנפשטנגל מת בשנת 1975 במינכן והוא בן 88 שנים במותו.
השאלה האם אכן הפך לאנטי-נאצי נשארה פתוחה.
בשנת 1957 פרסם האנפשטנגל את ספר זכרונותיו מהתקופה הנאצית.
הספר יצא לאור בלונדון בשפה האנגלית בשם "היטלר, השנים האבודות" (Hitler, The Missing Years).
בשנת 1970 הוא פרסם ספר נוסף
בגרמנית על זכרונותיו מתקופתו כאישיות נאצית ועל אלה מתקופתו בארצות הברית בשירותו של הנשיא רוזוולט.
הספר, בשפה הגרמנית, נקרא "בין הבית החום לבית הלבן" (Zwischen Weißem und Braunem Haus), הכוונה לבית החום במינכן, שהיה היה המטה הראשי של המפלגה הנאצית בגרמניה והבית הלבן, מעונו של נשיא ארצות הברית.
בשנת 2004 יצאה לאור בבריטניה ביוגרפיה של האנפשטנגל בשם "נגן הפסנתר של היטלר: עלייתו ונפילתו של ארנסט האנפשטנגל, איש אמונו של היטלר, בן בריתו של פד"ר" (Hitler's Piano Player: The Rise and Fall of Ernst Hanfstaengl, Confidante of Hitler, Ally of FDR).
בספר, פרי עטו של פיטר קונרדי עיתונאי וסופר בריטי, עורך מדור החוץ של הסאנדיי טיימס, נזכרות שתי טענות של האנפשטנגל, כי הוא זה שיזם את הצדעת הכבוד הנאצית ה"זיג הייל" וכי הוא ניסה לגרום לקשר רומנטי של היטלר עם מרתה דוד בתו היפה של השגריר האמריקאי ויליאם דוד.
בשנת 1968 הופק בארצות הברית סרט טלוויזיה דוקומנטרי על פי ספרו של ויליאם שיירר "עלייתו ונפילתו של הרייך השלישי".
לצד קטעים תעודתיים מיומני קולנוע נכללו בסרט ראיונות עם אחדים מאישי התקופה שנותרו אז עדיין בחיים, שהיו אנטי-נאצים או הציגו עצמם ככאלה.
ארנסט האנפשטנגל היה אחד מהם והביא בסרט את גרסתו לאירועי התקופה.
בשנת 1989, ארבע עשרה שנים לאחר מותו, הופק בארצות הברית סרט דוקומנטרי נוסף על תקופת גרמניה הנאצית בשם "המשיכה הפטלית לאדולף היטלר" (The Fatal Attraction of Adolf Hitler), שבמרכזו השאלה איך רוב בני העם הגרמני תמכו בהיטלר, על אף שהוביל אותם למלחמה ולתבוסה.
הסרט הורכב מקטעי ארכיון ובהם קטעים בהם צולם האנפשטנגל באותה תקופה.
בארכיון שפילברג שמור קטע מצולם נדיר בן שתי דקות, ללא פסקול, בו צולם האנפשטנגל בשנת 1937, לפני ובמהלך אירוע הצניחה.
ארנסט גוטהילף או, בשמו המלא, ארנסט דונאט פון גוטהילף-מישקולצי היה אדריכל יהודי-אוסטרי, יליד באנאט, שהתיישב בערוב ימיו באנגליה.
ארנסט גוטהילף נולד בשנת 1865 בטמשוואר, בירת חבל באנאט, אז חלק מהאימפריה האוסטרית, בימינו טימישוארה, ברומניה.
הוא היה בן למשפחה אמידה.
אביו, אדוארד גוטהילף מישקולצי היה תעשיין, בעל מנסרה בטימישוארה, שזכה בשנת 1885 לתואר אצולה מידי הקיסר פרנץ יוזף של אוסטרו-הונגריה.
האם הייתה יוזפינה, לבית שטרן.
ארנסט גוטהילף למד אדריכלות קודם במכון הטכנולוגי של ציריך, והיה בו תלמידו של אלפרד פרידריך בלונצ'לי.
אחר כך היה תלמידו של קרל קניג בבית הספר הפוליטכני בווינה ותלמידו של קרל פון האזנאואר באקדמיה לאמנויות יפות בווינה.
בתום לימודיו עשה גוטהילף סטאז' במשרד האדריכלים הידוע פלנר והלמר בווינה.
פתח משרד אדריכלות משל עצמו.
בהתחלה תכנן בעיקר בנייני דירות, בתי מגורים וחנויות.
נודע, בין היתר בתכנון בניינם של ועד הסוחרים של וינה ושל בית ההבראה של ועד זה ברחוב פטר יורדאן בעיר.
ב-1909 יחד עם אלכסנדר נוימן (1947-1861) פתח משרד אדריכלים שהפך לאחד החשובים בווינה.
פרט לבניית וילות, בתי מגורים וארמונות, המשרד גוטהילף-נוימן התמחה בבניית בנקים.
המשרד המשיך לפעול גם בימי מלחמת העולם הראשונה.
אחרי סיום המלחמה והתפוררות האימפריה האוסטרו-הונגרית, הכנסות החברה נפגעו מאוד מאיבוד לקוחות רבים וצניחה בהזמנות.
גוטהילף היה החל משנת 1893 חבר באיגוד האמנים של וינה, החל מ-1896 חבר באיגוד המהנדסים והאדריכלים של אוסטריה (ÖIAV).
כמו כן הוא נמנה עם חברי האיגוד המסחרי של אוסטריה תחתית (ÖGV), החברים המייסדים של הוורקבונד האוסטרי (ÖWB) (1913), וחבר במועדון האדריכלים במסגרת איגוד האמנים של וינה.
באנשלוס -סיפוח אוסטריה לגרמניה הנאצית - בשנת 1938, אילץ את גוטהילף להימלט מאוסטריה והתיישב באוקספורד באנגליה.
שם הוא הלך לעולמו בשנת 1950.
גוטהילף היה נשוי עם אליזבט (אלזה הנה), בתו של מהנדס העיר וינה, דונאט ציפרר (1909-1845).היא נפטרה באנגליה בשנת 1965. לזוג נולדו שני ילדים: סטיבן אדוארד גלנוויל ולוטה שרלוט מריה, הנשואה ציגלר פון אגרסאלוק.
חפצי אמנות שלו שנשדדו על ידי המשטר הנאצי הגיעו לאופסים אחרים, בין השאר, בתיווך בית המכרזים ויינמילר.
כך קרה, למשל, עם הציור "הנערה עם כובע קש" מאת פרידריך פון אמרלינג (1887-1803), שנמכר במכרז לגלריית בלוודרה בווינה, והוחזר לצאצאי גוטהילף בשנת 2007.
בשנת 2008 התמונה נקנתה מהם תמורת מיליון וחצי אירו על ידי נסיך ליכטנשטיין, הנס אדם השני שתרם אותו למוזיאון דורותאום בווינה.
בשנת 2012 הוחזר לצאצאי גוטהילף גם ציור מאת ולדמילר שהגיע בזמנו למוזיאון של אולדנבורג.
1908 – יועץ ממשלתי בתחום הבנייה (Baurat – "באוראט"), החל משנת 1918 יועץ-על ממשלתי (Oberbaurat)
1913 – אות המסדר פרנץ יוזף עם צלב של אביר
1914 – יועץ מומחה של בתי המשפט המחוזיים ולמסחר
1907 – חבר כבוד של האיגוד המרכזי של האדריכלים באוסטריה.
ב-1919 כיהן כסגן יושב ראש האיגוד.
גוטהילף תכנן בנקים גם בבודפשט, סרייבו, את המלון "צנטרלהוטל" בבאדן, על יד וינה, בית העירייה של הודונין, במוראביה וכו'.
ארנסט היינקל היה מתכנן ובונה מטוסים גרמני, מייסדה ומנהלה של חברת היינקל.
כחבר המפלגה הנאצית שימש ספק מוביל של מטוסים למשרד התעופה בעת ההכנות למלחמת העולם השנייה ובמהלכה.
חלוץ השימוש בהנעה סילונית והנעה רקטית בכלי טיס.
למד באקדמיה הטכנית בשטוטגרט, שם נחשף לראשונה לתכנון וייצור צפלין.
בשנת 1909 בנה לראשונה מטוס, לפי תוכניות שיצר אנרי פרמן, שנתיים לאחר מכן התרסק עם מטוסו.
באותה עת החל לעבוד כמתכנן בחברת אלבטרוס מטוסים, שם היה חתום על תכנונו של האלבטרוס B-II, מטוס סיור דו-כנפי ששימש את הצבא האוסטרו-הונגרי ואת הצי הקיסרי הגרמני בשלבים הראשונים של מלחמת העולם הראשונה.
בשנת 1922 ייסד היינקל את החברה שנקראה על שמו בעיר רוסטוק.
בשל ההגבלות שהטיל חוזה ורסאי על גרמניה ואסרו על ייצור מטוסים בשטחה, העביר היינקל את הייצור לשוודיה וייעץ לצי הקיסרי היפני בבניית מטוסים ימיים שיואצו להמראה על ידי מנגנון קטפולטה (כלומר קצור מסלול ההמראה ואיפשור המראה מעל נושאת מטוסים).
מנגנון דומה הותקן על הספינה ברמן לשם שיגור מטוסי דואר קלים מסיפונה.
עליית הנאצים לשלטון פתחה בפני חברתו של היינקל אפשרויות להתקדמות ופיתוח.
למרות נטייתו להענות לתביעות ולהנחיות משרד התעופה, ניסו היינקל ומהנדסיו להתנגד לדרישה להוסיף למפציץ הכבד היינקל He 177 גם יכולות תקיפה בצלילה, בניגוד לדעת המומחים.
בסופו של דבר הובילה דרישה זו לעיכוב בהצטיידות במטוס זה ולבלימת יכולתו האסטרטגית של הלופטוואפה.
היינקל ביקש להגביר ככל הניתן את מהירות הטיסה.
הוא שיתף פעולה עם ורנר פון בראון והנס פון אוהיין בפיתוח סדרת מטוסי ניסוי בהנעה סילונית ורקטית.
פרי הניסויים היו המטוסים החלוציים ההיינקל He 178, מטוס הסילון הראשון בעולם וההיינקל 176 He, כלי הטיס הראשון שהונע באמצעות מנוע רקטי מבוסס דלק נוזלי.
בשנת 1942 הודח היינקל רשמית על ידי גרינג (שסיפח את המפעל לקונצרן "מפעלי הרמן גרינג" - Herman Goring Werke) ועבר לווינה, שם עסק בתכנון מפציץ כבד, שיחליף את ההיינקל He 177 הכושל.
שני דגמי אב טיפוס של המפציץ המתוכנן, היינקל He 274, שנבנו על אדמת צרפת הכבושה ליד סירן, נזנחו ב-1944.
במהלך המלחמה, על מנת לעמוד בקצב הייצור הנדרש ולצמצם עלויות, דרשו שר החימוש אלברט שפר ושר התעופה גרינג ממפעלי הייצור לעשות שימוש בעובדי כפייה, אסירי מחנות ריכוז ושבויי מלחמה, שהועבדו בתת-תנאים ועד אפיסת כוחות.
קיימים דיווחים על הפעלת עבודות כפייה במפעלי היינקל, למשל במחנה העבודה בודזין (Budzyn) ליד קרשניק (לובלין) השאלה האם אישר היינקל אישית שימוש בעבודת כפייה שנויה במחלוקת.
רוברט רני טוען שעבודת הכפייה במפעלים אמנם יושמה להלכה רק לאחר שהולאם וכאשר היינקל עצמו כבר לא היה בעמדה ניהולית פעילה, אך שהדבר מעיב על דמותו כמי שהיה הרוח החיה במפעלים גם לאחר מכן, שהוא מתעלם מהסוגיה לחלוטין באוטוביוגרפיה שחיבר והוא אף לא הביע צער או חרטה על הדבר.
לאחר המלחמה אסרו בעלות הברית על גרמניה לפתח תעשיית מטוסים והיינקל פנה לתעשיית רכב קל, בפרט קטנועים ומכוניות מיקרו.
ב-1956 חיבר היינקל אוטוביוגרפיה בשם "חיים סוערים" (Stürmisches Leben), בה הוא מהלל את הישגיו ומטהר את עצמו מכל שיקולים פוליטיים בעבודתו (הספר תורגם לאנגלית בנפרד בארצות הברית ובבריטניה וראה אור בשתי מהדורות שונות).
רק בשנת 1959 הוגשה תביעה נגד חברת היינקל (לאחר מותו של היינקל עצמו) בגין שימוש בעבודת כפייה במהלך המלחמה, אולם בית המשפט העליון של מערב גרמניה דחה את התביעה בטענה שמנהלי המפעל היו חסרי אונים.
ארנסט הראשון, דוכס בראונשווייג-לינבורג , היה הדוכס של דוכסות בראונשווייג-לינבורג בין השנים 1520–1546.
ארנסט נולד ב-27 ביוני 1497, להיינריך הראשון, דוכס בראונשווייג-לינבורג ולמרגרטה מסקסוניה, דוכסית בראונשווייג-לינבורג, בתם של ארנסט, הנסיך הבוחר מסקסוניה ואליזבת מבוואריה.
בשנת 1512 נשלח ארנסט לחצר דודו פרידריך השלישי, הנסיך הבוחר מסקסוניה בוויטנברג, ואף למד שם באוניברסיטה עם תחילת הרפורמציה הפרוטסטנטית.
לאחר מותו של מקסימיליאן הראשון, קיסר האימפריה הרומית הקדושה בשנת 1519 נשלח ארנסט לחצרו של פרנסואה הראשון, מלך צרפת, ובבחירות שנערכו לקיסרות האימפריה הרומית הקדושה תמך אביו בפרנסואה.
בשל העוינות שגילה קרל החמישי, קיסר האימפריה הרומית הקדושה כלפי אביו, פרש אביו מתפקידו בשנת 1520, ומסר את השלטון בדוכסות לארנסט ואחיו אוטו השישי, דוכס בראונשווייג-לינבורג.
בשנת 1521 הוטל חרם קיסרי על אביו, בשל עמדתו בסכסוך הבישופות בהילדסהיים.
ארנסט נטה כבר בצעירותו לדת הפרוטסטנטית, אולם רק בשנת 1525 עם פרוץ מרד האיכרים של אלזס הכריז ארנסט בגלוי על תמיכתו בפרוטסטנטים, ובשנת 1526 אף הצטרף לברית טורגאו.
בשנת 1527 ויתר אחיו אוטו על שלטונו בדוכסות, ונשאר שליט רק של העיר הארבורג.
בשנת 1531 הצטרף ארנסט לברית שמלקלדן, מה שהוביל את הדוכסות מאוחר יותר להילחם במלחמת שמלקלדן נגד כוחותיו של קרל החמישי, קיסר האימפריה הרומית הקדושה.
ב-11 בינואר 1546 מת ארנסט, ובמקומו עלה לשלטון בנו פרנץ אוטו, דוכס בראונשווייג-לינבורג.
מכיוון שבנו היה צעיר בעת מותו, שלטה אשתו סופיה ממקלנבורג-שוורין כעוצרת עד לבגרותו.
הרפורמציה הפרוטסטנטית הייתה כל כך חזקה בדוכסות, שהיא נותרה חזקה על אף תקופת העוצרות ומלחמת שמלקלדן.
ב-2 ביוני 1528 התחתן ארנסט עם סופיה ממקלנבורג-שוורין, בתם של היינריך החמישי, דוכס מקלנבורג-שוורין ואורסולה מברנדנבורג.
פרנץ אוטו, דוכס בראונשווייג-לינבורג (1530–1559).
היינריך השביעי, דוכס בראונשווייג-לינבורג (1533–1598).
מרגרטה מבראונשווייג-לינבורג (1534–1596), התחתנה עם יוהאן, רוזן מנספלד.
וילהלם השישי, דוכס בראונשווייג-לינבורג (1535–1592).
אליזבת אורסולה מבראונשווייג-לינבורג (1539–1586), התחתנה עם אוטו הרביעי, רוזן שאומבורג.
מגדלנה סופיה מבראונשווייג-לינבורג (1540–1586), התחתנה עם ארנולד, רוזן בנטהיים-שטיינפורט.
סופיה מבראונשווייג-לינבורג (1541–1631), התחתנה עם פופו השמונה עשר, רוזן הנברג-שלוזינגן.
ארנסט גרפנברג היה רופא יהודי ומדען יליד גרמניה.
הוא ידוע בפיתוח ההתקן התוך רחמי למניעת הריון (IUD) ובמחקריו על תפקיד השופכה של האישה באורגזמה.
נקודת הג'י נקראת על שמו.
גרפנברג למד רפואה בגטינגן ובמינכן, והשלים את הדוקטורט שלו ב־10 במרץ 1905. הוא החל לעבוד כרופא לרפואת עיניים באוניברסיטת וירצבורג, אך לאחר מכן עבר למחלקה למיילדות וגינקולוגיה באוניברסיטת קיל, שם פרסם מאמרים על גרורות סרטן ("תאוריית גרפנברג") והפיזיולוגיה של השתלת ביצית.
בשנת 1910 גרפנברג עבד כגניקולוג בברלין, ובשנת 1920 היה כבר מפורסם, והייתה לו מרפאה בקורפורסטנדאם.
הוא היה גינקולוג ראשי בבית חולים עירוני בבריטז, מחוז בברלין בשכונה של מעמד הפועלים, והחל במחקרים מדעיים על הפיזיולוגיה של הרבייה האנושית באוניברסיטת ברלין.
במהלך מלחמת העולם הראשונה היה קצין רפואה והמשיך לפרסם מאמרים, בעיקר על פיזיולוגיה של נשים.
בשנת 1929 פרסם את מחקריו על "טבעת גרפנברג", ההתקן התוך רחמי הראשון שיש תיעוד על השימוש בו.
במאה ה -17 תיאר הרופא ההולנדי רנייה דה גראף את השפיכה הנשית והתייחס לאזור ארוגני בנרתיק שהוא קישר עם הערמונית הגברית.
מאוחר יותר דווח על אזור זה על ידי גרפנברג.
המונח "נקודת ג'י" (G-Spot) נטבע על ידי אדיגו ואחרים.
בשנת 1981, ונקרא על שמו של ארנסט גרפנברג, אף על פי שמחקרי גרפנברג משנות הארבעים של המאה העשרים הוקדשו לגירוי השופכה.
בשנת 1950 הצהיר גרפנברג, "תמיד ניתן היה למצוא אזור ארוטי על הצד הקדמי של הנרתיק לאורך השופכה."
כאשר הנאצים עלו לשלטון בגרמניה, גרפנברג, יהודי, נאלץ בשנת 1933 להתפטר מתפקידו כראש המחלקה לגינקולוגיה ומיילדות בבית החולים העירוני ברלין-בריטץ.
בשנת 1934 ניסה הנס להפלדט לשכנע אותו לעזוב את גרמניה הנאצית.
הוא סירב, והאמין שמאחר שבטיפולו היו גם נשים של פקידים נאצים גבוהים, הוא יהיה בטוח.
הוא טעה, ונעצר בשנת 1937 מאחר שהבריח מגרמניה בולים נדירים.
מרגרט סנגר הוציאה אותו מהכלא הנאצי, ולבסוף הורשה לו לצאת מגרמניה בשנת 1940, והוא נסע לארצות הברית ופתח מרפאה בעיר ניו יורק.
[5] אביו של ארנסט היה בעל עסק של מוצרי ברזל באדלבסן, ושימש כראש הקהילה היהודית שם משנת 1868 עד 1882, וכחבר מועצת הקהילה של אדלבסן (Bürgervorsteher) משנת 1889 עד 1893. בשנת 1893 עברה המשפחה לגטינגן, שם למד ארנסט בבית הספר התיכון העירוני, או בגימנסיה, לימים המכונה גימנסיה מקס-פלאנק.
גרפנברג היה נשוי לזמן קצר לסופרת רוזי וולדק.
הוא נפטר ב־28 באוקטובר 1957 בעיר ניו יורק.
ארנסט דהנר היה מפקד בכיר בורמאכט במלחמת העולם השנייה, אשר נידון במשפט בני הערובה.
דהנר נולד ב-5 במרץ 1889 בהרסברוק, בשנת 1908 התגייס לצבא הגרמני הקיסרי והצטרף לרגימנט הרגלים הבווארי ה-14 (הרטמן), עמו לחם עמו בתחית מלחמת העולם הראשונה.
בספטמבר 1914 הוא נפצע בקרבות, ולאחר החלמתו מונה למפקד פלוגה ברגימנט המילואים הבווארי ה-23. ב-12 באוגוסט 1916 הוא נפל בשבי הצרפתי, בו שהה עד 15 בדצמבר 1917. לאחר מכן הוא נכלא בשווייץ עד ה-8 באוגוסט 1918, וב-22 במרץ אותה שנה הוא הועלה לדרגת האופטמן.
על פעולותיו בקרבות קיבל את עיטורי צלב הברזל דרגה ראשונה ושנייה וצלב הכבוד של מלחמת העולם 1914/1918.
לאחר המלחמה הצטרף דהנר לרייכסווהר, ומילא בו תפקידי פיקוד ומטה.
בינואר 1929 הוא מונה כקצין מטה בדיוויזיה השישית במחוז הצבאי השישי, שם הועלה לדרגת מיור ב-1 בפברואר 1931. בשנת 1934 הוא מונה למפקד הגדוד ה-2 ברגימנט הרגלים ה-18, וביולי 1934 הועלה לדרגת אוברסט לוטננט.
שנה לאחר מכן הוא למד בבית ספר לספורט של הצבא למפקדי הגדודים בוונסדורף, ובאוקטובר 1936 הועלה לדרגת אוברסט ומונה למפקד רגימנט הרגלים ה-87.
בפרוץ המלחמה היה דהנר מפקד רגימנט הרגלים ה-87, שהיה חלק מהדיוויזיה ה-36, ולחם עמו במהלך המערכה על צרפת.