tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
דער פיפטער סעזאן (העונה החמישית)
דאס גרויסע געווינס (הזכייה הגדולה)
דער דארפס יונג (בחור מהכפר)
זינג מיין פאלק (תזמר, עמי)
דאס יום טוב געזאנג (שירת היום הטוב)
איך וויל א קינד (אני רוצה ילד)
די הילצערנע שיסל (קערת העץ)
דער זינגער פון זיין טרויער (זמר היגון)
ניין מאס געלעכטער (צחוק, צחוק)
איין מאל אין יאר (פעם בשנה)
דער קלוב פון די פריילעכע אלמנות (מועדון האלמנות העליזות)
התקווה האחרונה של רחוב נחמני
כנר על הגג (בתפקיד גולדה, לסירוגין עם מרים זוהר)
"יידישע לידער " (שירים ביידיש)
"מיין אייגענער ניגון" (ניגון כלבבי)
"לאה שלאנגער זינגעדיק" (לאה שלנגר בשיר)
הקלטות - יידישע פאלקס לידער (שירי עם ביידיש) - לאה שלאנגער וגדעון גרייף
הקלטות – לידער פון י.ל.
ליינט לאה שלאנגער (שירה בהקראת לאה שלנגר)
לאה צבעוני (2 באוקטובר 1946 – 4 בדצמבר 2022) הייתה בלשנית, עורכת, סופרת ומו"לית ישראלית.
לאה צבעוני נולדה בתל אביב, ליהודה קימלמן ומרים מונצ'יק, שעלו לארץ ישראל טרם מלחמת העולם השנייה.
דודהּ, יחזקאל מונצ'יק, נפל בכיבוש חניתה.
אחיה, אלישע קימרון, הוא חתן פרס ישראל בחקר מדעי היהדות.
בגיל צעיר עברה משפחתה לקיבוץ חניתה, ומשם לעברו לקריית גת.
סיימה את לימודי התיכון בגימנסיה הריאלית בראשון לציון, ושירתה בצה"ל כמורה חיילת בכפר הנוער ניצנים.
לאחר שירותה הצבאי, למדה צבעוני לתואר ראשון באוניברסיטה העברית בירושלים, בחוגים אנגלית וצרפתית, ולתעודת הוראה באנגלית – והשלימה את התואר בשנת 1970. בשנים 1976–1978 התגוררה בלוס אנג'לס, ועם חזרתה ב־1979 מונתה לרכזת ועדות במועצה להשכלה גבוהה ונשארה בתפקידה במשך 9 שנים.
בין השנים 1988–2004 הייתה המזכירה האקדמית של האקדמיה הלאומית הישראלית למדעים.
באשר לעיסוקה הנרחב בלשון העברית – אמרה צבעוני שתמיד ראתה את עצמה "כמשמרת השפה העברית", כמו כן סיפרה שמאז ומעולם אהבה ללמוד, ובמיוחד את השפה העברית: .
עם זאת, בבית ילדותה, הוריה דיברו בעיקר ביידיש, מה שהכעיס אותה כנערה, ונתפס אז בעיניה כגלותי.
היא קיבלה תעודה בעריכה לשונית בעברית בשנת 1988, השלימה תואר שני בלשון עברית בשנת 1990, בהדרכת הבלשן גדעון גולדנברג, ותחת הדרכתו גם קיבלה תואר דוקטור לפילוסופיה על מחקרה "דרכי השלילה בעברית הישראלית".
לאורך שנים לימדה צבעוני עריכה במכללת אחוה, ומשנת 2009 לימדה עריכה בלשון עברית במסגרת לימודי תואר שני באוניברסיטה העברית בירושלים.
בשנת 2000 ייסדה צבעוני את הוצאת "צבעונים הוצאה לאור" ועמדה בראשה, ואף הוציאה תחת ההוצאה גם סדרת ספרי עריכה המיועדים בין השאר לתלמידים ולעורכי לשון.
צבעוני עסקה בשימור יצירות ספרות והחייאתן.
היא ערכה בעצמה, והוציאה לאור בהוצאת צבעונים ובהוצאות אחרות, מאות ספרי ספרות יפה, שירה, עיון, מדע ואחרים.
לאה צבעוני ערכה כ־400 ספרים, בהוצאת צבעונים ובהוצאות אחרות, וכן ערכה גם כתבי עת ומאמרים רבים לאנשי אקדמיה.
הלשון העברית עמדה במרכז סדרת ספרי הלשון בעריכתה – "עברית כהווייתה" – שכללה אחד עשר ספרים.
מיזם אחר הוא אסופת השירים "עורי שפת עבר – אלפיים שנות שירה על השפה העברית", שיצאה לאור בהוצאת צבעונים בשנת 2018, וכוללת 870 שירים על השפה העברית, שנכתבו על ידי 547 משוררים ומתרגמים, ב־10 שפות מרחבי העולם.
בסדרת "היֹה היו" בהוצאתה, ראו אור כתבים מעיזבונו של עמנואל הרוסי.
הספר "מחברות עמנואל הרוסי" כולל שירים שכתב מגיל 9 ועד שעלה ארצה בגיל 21 בשנת 1924.
בשנת 2000 הקימה, יחד עם דן כספי, את קרן ענבל לתמיכה בסטודנטים נכים.
הקרן השיגה כספים וחילקה מלגות ופעלה במשך שלוש שנים.
פרויקט אחר שביצעה, יחד עם בתה יעל צבעוני, היה סדרת הספרים "סיפור של חיים", שבה ראו אור בהוצאת צבעונים 11 סיפורי חיים של הלומי קרב.
מפעל זה תרם רבות לשיפור איכות חייהם.
צבעוני ערכה והפיקה את ספרו התיעודי של גבי וימן, "הסיפור החלוצי של חקר דעת הקהל בישראל – המכון למחקר חברתי שימושי 1947–1997".
בשנים 1999–2000 ערכה את "תואר – כתב העת של בוגרי האוניברסיטה העברית בירושלים".
וכמו כן גם יזמה, הפיקה וערכה את "איגרת האקדמיה הלאומית הישראלית למדעים" עד שנת 2004.
עיינו ערך עריכה – מדריך לכותב ולעורך (2002)
עברית כהווייתה – עניינים כלליים (2009)
סדר המילים ומבנה המשפט (2012)
נעם רוצה להיות גדולה (2014)
חלון ראווה, הוצאת צבעונים, תל אביב, 2021
כלב שחור מאת אלכס גרלנד, בהוצאת ידיעות אחרונות
לאה פרץ (נולדה ב-1949) לשעבר ראש המחלקה לעיצוב אופנה בשנקר.
לאה פרץ נולדה בזכרון יעקב, דור רביעי למשפחת קרניאל שהייתה ממייסדי היישוב, משפחתה עלתה ארצה בשנת 1882.
החלה את לימודיה האקדמיים באוניברסיטת ירושלים, במסגרת תואר ראשון ושני לתולדות האמנות והיסטוריה כללית.
סיימה באוניברסיטת חיפה את לימודי התואר הראשון יחד עם תעודת הוראה והחלה לעבוד במחלקות האמנות של אוניברסיטת חיפה.
בין השנים 1988–1999 לימדה קורסים בתולדות האומנות, העיצוב והקרמיקה במחלקת האומנות של בית הספר "בצלאל".
במסגרת זו אצרה תערוכות בגלריה של המחלקה לעיצוב קרמי.
היא אצרה את התערוכה הראשונה של משה גרשוני ותערוכת צילומים של שוש קורמוש.
בשנת 1989 החלה ללמד את תולדות האמנות והעיצוב כחלק מצוות המרצים של שנקר.
בשנת 1994 מונתה לראש מחלקת האופנה של שנקר, וכיהנה בתפקיד זה עד 2003, עת סיימה לימודי תואר שני בתולדות האמנות מטעם האוניברסיטה העברית.
היא עזבה את התפקיד לאחר שהצטרפה לשליחות של בן זוגה, הדיפלומט יאיר רקנאטי, בשגרירות ישראל בבוגוטה בירת קולומביה.
היא שימשה שם נספחת התרבות של ישראל ומרצה באוניברסיטה הישועית "אל רוסריו".
עם שובה לישראל בשנת 2006 מונתה מחדש לראש המחלקה לעיצוב אופנה, תפקיד אותו ביצעה עד שנת 2019. בתקופה זו אצרה מספר תערוכות ותצוגות אופנה של המחלקה בעולם, בין היתר בניו יורק, וושינגטון, לידס, זאגרב וגוודלחרה.
במקביל, היא כיהנה כדירקטורית בחברת דלתא גליל תעשיות.
היא שימשה כחברת שיפוט במספר תצוגות של פרויקטי גמר בבתי ספר לאופנה מחוץ לישראל ובתחרויות אופנה בינלאומיות, למשל תחרות הסטודנטים הבינלאומית "Remix" המתקיימת בברלין.
בין השנים 2006–2010 שימשה כחברה בוועדת השיפוט של הקרן למצוינות בתרבות.
בין השנים 2007–2012 הייתה היועצת של כנסי האופנה השנתיים אשר התקיימו במדיטק בשיתוף התאחדות התעשיינים בישראל.
בשנת 2018 שימשה חברה בוועדת השיפוט מטעם משרד התרבות והספורט, אשר העניק בפעם הראשונה את פרס האופנה.
בשנת 2019 פרשה מתפקידה בשנקר.
החליף אותה בתפקידה מעצב האופנה אילן בז'ה.
באפריל 2023 מונתה לראשת הספר לעיצוב של אוניברסיטת חיפה, שמוקם לאחר שילוב המרכז האקדמי ויצו בפעילות האוניברסיטה.
פרץ מתגוררת ברמת אביב ונשואה בשנית לדיפלומט יאיר רקנאטי, הם הורים לשלושה.
בשנת 2012 פרץ נבחרה למקום השלישי מתוך 100 האנשים המשפיעים בתעשיית האופנה מטעם כתב העט "את", על השפעתה הרבה על מחלקת האופנה בשנקר ועל תרומתה לתחום האופנה בישראל.
בשנת 2013 נבחרה כאחד האישים המשפיעים ביותר בתרבות הישראלית, במסגרת פרויקט מיוחד של עיתון הארץ.
בשנת 2017 היא נבחרה גם לאחד מהאנשים המשפיעים ביותר בישראל, ברשימת "אנשי השנה" של "Time Out".
בשנת 2018 הוענק לה פרס מפעל חיים בטקס פרסי האופנה 2018, על ההישגים אותם הובילה בשנקר.
לאה פוטש (נולדה בי"ז בשבט תשמ"ה, 8 בפברואר 1985) היא סופרת חרדית ישראלית, הכותבת ספרי ילדים ונוער למגזר החרדי והכללי.
את חלק מספריה היא פרסמה בשם העט "ל.
נולדה בירושלים למשפחה ותיקה מחסידות קרלין.
אביה הרב יוחנן הכהן שבדרון הוא דור חמישי לגאון רבי שלום מרדכי הכהן שבדרון המהרשם מברז'אן ועורך המאסף התורני "בית אהרן וישראל".
עוסקת בתחום הכתיבה, מפרסמת חומרים שונים בעיתונים: מרווה לצמא, המודיע, המבשר, יתד נאמן בקהילה זרקור ועוד.
עובדת בשכתוב ועריכה ספרותית עבור ספרי עמותת "מנוף לבית היהודי" בהנהלת הרבנית אסתר טולידאנו.
סיפרה "חכמים בלילה" נבחר על ידי צוות שופטים של "בנק הפועלים" והוצאה לאור "אור החיים" במבצע חנוכה והודפס ב-5000 עותקים.
סיפרה "שני ילדים ואבא מתקשרים" נבחר על ידי משרד התרבות מתוך מאות ספרים וזכה במענק תמיכה מהמדינה.
בשנת 2017 הקימה חברה בשם "פוטש הפקות", במסגרתה היא מספקת מגוון שירותים ספרותיים לציבור החרדי.
בין השאר היא מפיקה תוכניות למסיבות סידור ובת מצווה.
ב-2018 השיקה את המיזם "שנת סיפור", קו תוכן שבו היא מעבירה תכנים חינוכיים ותרגילי הרפיה לקראת שינה שעברו ביקורת על ידי אנשי חינוך בציבור החרדי.
במסגרת המיזם הוציאה לאור את הדיסק "זאבי מרגיש" ביידיש ובעברית.
בשנת 2020 בעוד תקופת הקורונה בעיצומה, הקימה בית ספר וירטואלי ללמידה מרחוק, קו תוכן בשם "טלמידים" בו העבירה תכנים מובחרים ומעצימים לאור התמודדויות התקופה.
בשל חיוניתו הקו נבחר על ידי חברת התקשורת סלקום להקצאת מספרו חינם בתקופת הקורונה.
בשנת 2020 הקימה בית ספר לכתיבה יוצרת "פוטש סקול", ללימודי כתיבה יוצרת, דרכו היא חושפת את סודותיה לבנות במגזר החרדי.
וכן היא מפרסמת יצירות מובחרות פרי עטם של תלמידותיה במגזין "השראה".
בנוסף לעבודתה הספרותית, היא מעבירה קורסים לכתיבה יוצרת לבנות בבתי הספר "בית יעקב", "חסדי אבות" ו"בית ברכה", וכן מעבירה חוגי דרמה לילדות בבתי הספר.
לאה פרלשטיין (בפולנית: Leja Perelsztein, 1913 - 1 בפברואר 1943) הייתה חברת תנועת החלוץ ופעילה בקיבוצי ההכשרה שחריה וברוכוב.
חברת הנהלת אי"ל בגיטו ורשה ושותפה במרד גטו ורשה במהלכו נתפסה על ידי הגרמנים, נשלחה לטרבלינקה ונרצחה.
לאה נולדה ב-1913 בעיירה סוקולקה שלייד ביאליסטוק בפולין ליוסל פרלשטיין וגיטה לבית שטיין.
משפחת האם הייתה אמידה ועסקה בבורסקאות אולם ירדה מנכסיה בתקופת מלחמת העולם הראשונה.
לאה למדה בבית ספר תיכון של רשת תרבות והמשיכה בלימודי הוראה בסמינר למורים בגרודנו.
עם סיום לימודיה החלה לעבוד כמורה בעיר הולדתה באותה רשת חינוך.
במסגרת ארגון זה הייתה בין מקימי ארגון מורים שיועד להוראת עברית בקיבוצי ההכשרה בפולין.
מתוך רצון לעלות ארצה ולהצטרף לקרובי משפחתה שכבר עלו ארצה יצאה לאה, ב-1935, להכשרה בקיבוץ שחריה שבוילנה.
ב-1936 חלתה ונשלחה בחזרה לביתה להבראה.
לאחר תקופת הכשרה בשחריה עברה לאה לקיבוץ ברוכוב בלודז' בגלל רצונה לעסוק בהוראה.
בקיבוץ הייתה בין החברים הבוגרים וכבוגרת סמינר למורים עסקה בהוראת עברית ואף ריכזה קורס להכשרת מורי עברית עבור כל קיבוצי ההכשרה ובמסגרת תפקיד זה עבדה גם במרכז החלוץ בוורשה.
ב-1938 צורפה ל"וועדת החברות" המרכזית של ארגון החלוץ בו היו חברות גם צביה לובטקין, טוסיה אלטמן ופרומקה פלוטניצקה.
בתקופת שהותה בחווה בלודז' הצטרפה למזכירות הקיבוץ והייתה אחראית על כספי הקיבוץ.
טרום פרוץ מלחמת העולם השנייה התחולל משבר פיננסי בפולין והיה חשש לגורל כספי הקיבוץ אולם עם הרבה אומץ לב ותוך ניצול המראה הארי שלה הצליחה לאה לעקוף את התורים בכניסות לבנקים ולמשוך את הכספים.
בספטמבר 1939, עם פרוץ המלחמה, נכבשה לודז' על ידי הגרמנים והנהלת הקיבוץ הורתה לחברי הקיבוץ לברוח מזרחה (לוורשה).
עם זאת, הוחלט להשאיר מאחור גרעין של 10 חברות, ולאה בראשן, כדי לשמור על רכוש הקיבוץ.
ב-6 בספטמבר יצאו כ-400 חברי הקיבוץ לכוון ורשה אולם בזמן שחצו נהר בעיר לוביץ' (כ-70 ק"מ צפונית מזרחית ללודז') הפציצו מטוסים גרמנים את הגשר שעל הנהר והמשך הדרך נחסם.
רק בודדים הצליחו להגיע לוורשה והיתר נפוצו לכל עבר וחזרו, בקבוצות קטנות וכבודדים, ללודז' (מתוך 400 היוצאים רק כ-180 הצליחו לחזור).
לאה הנהיגה את הניצולים מול הגזירות שהטילו הגרמנים על היהודים ופעלה ללא פחד לבטל או להקל את הנטל תוך שהיא משתדלת לשמור על מסגרת הקיבוץ.
בתחילת 1940, עם המעבר לגטו ותחילת התפרקות הקיבוץ בלודז' נקראה לאה לסייע למרכז "החלוץ" בוורשה.
מכיוון שלא רצתה לנטוש את חבריה בלודז' נהגה לנוע, בתחפושת של נוצרייה, בין שתי הערים.
במאי אותה שנה עמדה בראש קבוצה של כ-70 חלוצים שיצאה מוורשה והקימה את חוות ההכשרה בצ'רניאקוב (Czerniakow).
לאה שימשה כמזכירת החווה וניהלה את הקשרים מול בעל החווה זטבורניצקי.
בנוסף לתרומתה של החווה להכשרת החלוצים היא שימשה גם כמרכז של תנועת "דרור" וכבסיס ששימש למסתור לחברי מחתרת שפעלו מחוץ לגטו, לבניית קשרים לארגונים אחרים, להכנת ניירות מזויפים ולהצטיידות במזון ונשק.
בנובמבר 1940 מונתה לאה לנציגת תנועת "דרור" בוועדת התיאום שטיפלה בתיאום הפעילויות של התנועות השונות.
בנוסף אליה פעלו בוועדה צביה לובטקין, אנטק צוקרמן, פרומקה פלוטניצקה, יוסף קורניאנסקי ואחרים.
תוך ניצול המראה הארי שלה ושליטתה בשפה הפולנית פעלה לאה בשליחות המחתרת בצד הארי של ורשה.
כמו כן הייתה חברה במשלחת, שכללה גם את טוסיה אלטמן, פרומקה פלוטניצקי ואריה וילנר, שיצאה לצד הארי כדי ליצור קשר עם המחתרת הפולנית ולקבל מהם נשק.
חלק מהפעילויות של הנהלת הארגון כללו ניסיונות של הרגע האחרון (שכשלו) להשיג דרכונים שיאפשרו לחברי "אי"ל" לעזוב את ורשה ואת פולין.
לאה גם נבחרה לצאת למערב כדי לספר על השואה בפולין אך גם ניסיון זה נכשל.
בשלהי 1942 הורו הגרמנים על סגירת החווה וחבריה נאלצו לחזור לגטו.
עם חזרתה לגטו הצטרפה לאה לפעילות המחתרתית של ארגוני ההתנגדות האנטי נאציים.
לאה הייתה ממקימי הבסיס של אי"ל ברחוב מילה 34 וחברה בפלוגה לוחמת של חברי תנועת "דרור".
ב-18 בינואר 1943 (במהלך "המרד הקטן") לכדו הגרמנים את לאה יחד עם כל חברי "דרור" שהתחבאו במילה 34. יחד איתה נתפסו גם טמה שניידרמן, שרה גראנטשטיין ואחרים.
הנתפסים נשלחו לטרבלינקה שם נרצחו.
לאה רוזנברג (נולדה ב-4 בנובמבר 1945) היא אשת חינוך וסופרת.
בין תפקידיה הרבים היא שימשה כסמנכ"לית וראש המנהל הפדגוגי במשרד החינוך, מנהלת האגף לחינוך על-יסודי בעיריית תל אביב-יפו, מנהלת האגף לחינוך, רווחה, תרבות נוער וספורט בעיריית הרצליה, מנהלת בתי ספר בחולון, ומנהלת בית הספר הישראלי ע"ש משה שרת בפריז.
מתוקף תפקידה וניסיונה הופיעה רוזנברג מספר פעמים בדיונים של ועדות הכנסת.
ספרה: "שטיינברגים" יצא לאור בשנת 2017.
לאה רוזנברג נולדה בגורנה ז'ומיה (היום-בלגואבגרד), בולגריה, להוריה: ביאטריס ומיקו סלניקיו (סלע).
עלתה לישראל בשנת 1948. במהלך שנותיה התגוררה ברמלה, ירושלים, חולון ופריז.
משנת 1995 ואילך היא מתגוררת בתל אביב.
רוזנברג למדה בבית ספר אליאנס בנוה צדק, ובבית ספר תיכון ביפו.
בצה"ל היא שירתה בחיל מודיעין כמעדכנת מפות בתצלומי אוויר.
היא בוגרת תואר ראשון בספרות אנגלית ובספרות עברית ותואר שני במנהל החינוך.
עבודת המחקר שלה לתואר המוסמך הייתה על פעולות שרידה של מורים בכיתה; אסטרטגיות והתנהגויות
את דרכה המקצועית החלה רוזנברג ב־1968 כמורה בבית הספר התיכון המקיף על שם מיטראני בחולון.
בשנת 1982 נתמנתה למנהלת בית הספר.
ב-1983 למדה תרבות ושפה צרפתית באוניברסיטת הסורבון בפריז.
בשנים 1984–1989 ניהלה רוזנברג את בית הספר המקיף תל גיבורים בחולון.
בשנים 1989 ועד 1993 שהתה בפריז וניהלה את בית הספר הישראלי בפריז ע"ש משה שרת.
החל משנת 1993 ועד 2000 ניהלה רוזנברג את האגף לחינוך על-יסודי בעיריית תל אביב, ולאחר מכן, ניהלה במשך שלוש שנים את האגף לחינוך, רווחה, תרבות נוער וספורט בעיריית הרצליה.
ב-2002 התמנתה לסמנכ"לית וראש המינהל הפדגוגי במשרד החינוך בירושלים עד לצאתה לגמלאות בשנת 2012.
תפקידה האחרון במשרד החינוך היה ממונה על קשרי החוץ של המשרד, שכלל תפקיד של נציגה באונסק"ו, וב-OECD
מאז פרישתה משמשת לאה רוזנברג כיושבת ראש העמותה של בית עגנון בירושלים, ובשנת 2022 התמנתה גם ליושבת ראש עמותת ידיד לחינוך.
כמו כן, היא חברה בהנהלה הציבורית של "קתדרה" רמת השרון.
ברוב תפקידיה הציבוריים הייתה לאה רוזנברג האישה הראשונה שכיהנה בתפקיד.
בשנת 1972 נישאה לאה למשה רוזנברג, שנפטר בשנת 2009. להם שני בנים ושני נכדים.
לאור תפקידיה וניסיונה הרב במערכת החינוך, הייתה רוזנברג מעורבת בוועדות מקצועיות, בדיונים בנושאי חינוך בכנסת.
בין הסוגיות החינוכיות שדנו בהן היו: השפעת העוני על רמת ההישגים במערכת החינוך, כנס יפו - מנהל חינוך ערבי, כללים למעבר לחמישה ימי לימוד, טיפול משרד החינוך באלימות בבתי הספר, ועוד.
היא הביעה את רעיונותיה בניירות עמדה שכתבה בנושאים הרלוונטיים.
מערכת החינוך הישראלית, היא טוענת, ידעה שינויים אשר נבעו משפות שונות - כל שפה הנהיגה שינוי כלשהו.
השפות השונות נבעו מהקשרים חברתיים שונים.
בשנים שלפני קום המדינה שלטה שפת הקוממיות - שפה שהיוותה כלי חשוב לבניית אומה והכילה פאתוס ויסודות לאומיים.
בעשור השני שלאחר קום המדינה שלט השיח הסוציולוגי; התלמיד אינו עוד ילד, מתחנך או תלמיד בלבד; הוא שייך ל"אוכלוסייה" מסוימת: "טעוני טיפוח", "רוב", "מיעוט", "מגזר", "עדה".
בשנות ה-60 וה-70 שלטה שפת הארגון והמנהל.
זו הייתה התקופה שבה הונהגה הרפורמה בחינוך.
בשנות ה־70 וה־80 חלחלה אל השיח החינוכי שפה חדשה - "השפה הפסיכולוגית".
התלמיד אינו עוד סתם "תלמיד", "ילד" או "חניך", אלא "מטופל" או "מאובחן" שיש לטפל בו, להבין את מניעיו ואת וצרכיו ו"לשקם" אותו.
לאחר מכן באו השפה הטכנולוגית, השפה הכלכלית, המשפטית וכדומה.
כל השפות "הזרות" הללו, גורסת רוזנברג, באות על חשבונה של השפה החשובה באמת, בה צריך להתמקד; שפת החינוך.
זו השפה שעוסקת במעשה המופלא של הפיכת מידע לידע, בהעשרה, בפיתוח החשיבה וזוויות הראייה השונות, בהרחבת העולם לעולם התוכן והמושגים, בהשכלה וביחסי הגומלין שבין בני אדם.
בכל העשייה החינוכית שלה ביקשה רוזנברג להיות מי שרואה את הילדה או הילד שמאחורי התלמידה או התלמיד.
יזהר, הסופר והמחנך, שקרא את דבריה של לאה רוזנברג לבוגרים, התרשם מגישתה, וכתב לה ש"חשיפת האדם הפנימי הוא מעשה החינוך ולא רק האבסתו במידע לשמו.
יש יותר מדי מורים שהם 'סוכני הטקסט', ופחות מדי מורים שהם 'מגלי האדם'.
אתה התלמיד, הוא הנושא, אתם הבוגרים, ולא הספרים הגדולים או המקצועות החשובים.
יפה היה לראות בך מחנכת שתוכנו של האדם, זהותו וכוחו להחליט - הוא במרכז חינוכו".
בשנת 2023 יצא ספרה: "כל משפחה צריכה סולם; קובץ סיפורים".
רוזנברג מספרת על ילדותה בירושלים טרם חוברה והמעבר לתל אביב, תוך כדי שהיא מציירת תמונה ישראלית מקומית עם נגיעות בתרבויות ועולמות אחרים.
"הסיפורים עוסקים בבדידות ובאובדן, בנס שבמציאת קשר ובפחד לאבדו.
השפה מייצרת עם הדמויות מארג משעשע, צבעוני ומרגש, שנשאר עם הקורא זמן רב לאחר סיום הקריאה"
לאה קייט קלמנסון היא זמרת אמריקאית.
קייט הוציאה את מיני-אלבום הבכורה שלה, Impulse, ביוני 2019. בשנת 2022 הוציאה את הסינגל "", שזכה להצלחה באוסטרליה ובממלכה המאוחדת.
לאה קייט נולדה וגדלה בקליפורניה, ולמשפחתה הייתה תחנת רדיו.
בשנת 2018, קייט החלה לפרסם גרסאות כיסוי לשירים בערוץ היוטיוב שלה.
בפרק הזמן הזה היא הוציאה את מיני-אלבום הבכורה שלה, Impulse, שכלל את הסינגלים "" ו-"So Good".
לאחר מכן הוציאה את הסינגלים "Visions" ו-"Bad Idea".
ביוני 2020, הוציאה את הסינגל "Fuck Up the Friendship" שזכה להצלחה רבה ברשת שיתוף הווידאו, טיקטוק וצבר למעלה מ-68 מיליון השמעות בספוטיפיי.
בשנת 2021, הוציאה קייט את הסינגלים "Calabasas" ו-"Veronica" שנכללו במיני-אלבום השני שלה, , שיצא לאור ב-1 באוקטובר.
קייט סיפרה בריאיון שהיא הייתה אמורה לצאת לסיבוב ההופעות ברחבי ארצות הברית וקנדה, אך הוא נדחה וכלל שתי הופעות בלבד בשל התפרצות מגפת הקורונה.
ב-24 בספטמבר 2021, הוציאה את הסינגל "Shit Show".
לאחר מכן, הוציאה את הסינגל החמישי והאחרון שלה "FU Anthem"; שניהם נכללו במיני-אלבום, .
במרץ 2022, הוציאה קייט את הסינגל "Dear Denny", שזכה להצלחה גם כן בטיקטוק ולאחר מכן, הוציאה את הסינגל "", השיר הראשון שלה שהופץ בהוצאת חברת תקליטים גדולה, 10k פרוג'קטס.
השיר המשיך לצבור הצלחה בטיקטוק, כמו גם במצעדים שונים במדינות רבות באירופה.
בנוסף, השתתפה קייט בסיבוב ההופעות "Life Support Tour", של הזמרת מדיסון ביר.
השיר הגיע בסופו של דבר למקום השני במצעד השירים מתחת להוט 100 בארצות הברית והגיע ל-40 העליונים במצעדים באוסטרליה, ניו זילנד, הולנד ובריטניה.
בהמשך השנה, הופיעה קייט כמופע חימום של ההרכב צ'ייס אטלנטיק בסיבוב ההופעות שלו, "Cold Nights", ברחבי אמריקה הצפונית.
במהלך השנה, הוציאה את הסינגלים "Life Sux","Monster" ו-"Hot All the Time" שנכללו במיני-אלבום השלישי שלה, Alive and Unwell, שיצא לאור ב-28 באוקטובר.
במקביל לצאת המיני-אלבום יצאה קייט לסיבוב הופעות הראשון שלה הנקרא, "Alive and Unwell Tour".
לאה שילר היא כדורגלנית גרמנייה המשחקת בעמדת החלוצה בבאיירן מינכן מהבונדסליגה לנשים ובנבחרת גרמניה.
באוגוסט 2022, לאחר הגעת נבחרת גרמניה לגמר יורו 2022 בו הפסידה לנבחרת אנגליה, נבחרה שילר לכדורגלנית השנה בגרמניה על ידי "קיקר" .
שילר נולדה בטניספורסט וב-2012 החלה לשחק בקבוצת הנוער Hülser SV.
לקראת עונת 13–2012 עברה לקבוצת הנוער של אסן,, שם שיחקה במשך שתי עונות.
במהלך עונת 14–2013, בעודה משחקת בקבוצת הנוער של אסן, שילר נקראה לסגל הקבוצה הבוגרת וערכה את הופעת הבכורה שלה בבונדסליגה ב-1 בדצמבר 2013 בהפסד 2:0 לוולפסבורג, כשהיא רק בת 16. את צמד שעריה הראשונים בבונדסליגה כבשה ב-26 בפברואר 2014 בניצחון 3:1 על קלופנבורג .
ביולי 2020 חתמה שילר בבאיירן מינכן מהבונדסליגה לנשים.
את הופעת הבכורה במועדון ערכה ב-9 באוגוסט במשחק הכנה נגד פרייבורג , תוך שהיא כובשת את צמד השערים הראשונים בניצחון 3:1.
שילר ערכה את הופעת הבכורה שלה בליגת האלופות ב-23 באוגוסט בהפסד 2:1 לאלופה המכהנת אולימפיק ליון.
כתוצאה מהפסד זה הודחה באיירן לאחר תוצאה כוללת של 2:2, מה שגרם לליון להתקדם לחצי-הגמר כתוצאה מחוק שערי החוץ.
את עונת 21–2020 פתחה שילר בהרכב הפותח של באיירן, כשהיא כובשת 16 שערים לאורך העונה.
בתום העונה זכתה באיירן באליפות הבונדסליגה בפעם השלישית בהיסטוריה, בהפרש של 2 נקודות מיריבתה, וולפסבורג.
באותה עונה סיימה שילר במקום השלישי בכמות השערים בבונדסליגה.
שילר המשיכה ביכולתה הטובה גם בעונת 22–2021, כשהיא מסיימת את העונה ככובשת המצטיינת בבונדסליגה בפעם הראשונה בהיסטוריה של באיירן, וכן ככובשת המצטיינת בבאיירן עם 20 שערים בכל המסגרות.
בנובמבר 2022 האריכה את חוזה במועדון עד ליוני 2026
שילר שיחקה לראשונה עבור נבחרת גרמניה עד גיל 17 במרץ 2014, כשהשתתפה יחד עם נבחרתה בגביע העולם לנשים עד גיל עד 17 בקוסטה ריקה.
בטורניר שיחקה בכל 3 המשחקים בשלב הבתים.
ביולי 2015, השתתפה יחד עם נבחרת גרמניה עד גיל 19 באליפות אירופה לנשים עד גיל 19 שהתקיימה בישראל.
בטורניר שיחקה בכל משחקי שלב הבתים, וכן בהפסד בפנדלים בחצי הגמר נגד נבחרת שוודיה .
בנובמבר 2016 השתתפה יחד עם נבחרת גרמניה עד גיל 20 בגביע העולם לנשים עד גיל 20 שהתקיים בפפואה ניו גיני, בו הודחה על-ידי צרפת ברבע הגמר.
שילר נפצעה בברכה במשחק הפתיחה של הטורניר, פציעה שדרשה ניתוח וגרמה לה להיעדר מהמגרשים לתקופה ממושכת.
ביוני 2017 נקראה שילר להתאמן יחד עם סגל נבחרת גרמניה הבוגרת, אך לא נכללה בסגל הנבחרת ליורו 2017.
את הופעת הבכורה שלה בנבחרת הבוגרת ערכה במסגרת מוקדמות גביע העולם לנשים 2019 נגד איסלנד.
במשחק עלתה שילר כמחליפה מאוחרת וכבשה את השער האחרון בהפסד 3:2 של נבחרתה.
מאוחר יותר בשלב המוקדמות כבשה שילר את כל השערים בניצחון 4:0 על נבחרת צ'כיה.
שילר נכללה בסגל נבחרת גרמניה ליורו 2022, בו הגיעה יחד עם נבחרתה לגמר הטורניר והפסידה בו 2:1 לנבחרת אנגליה אחרי הארכה.
שילר שותפה במשחק הראשון בשלב הבתים נגד דנמרק, וכבשה את השער השער השני בניצחון 4:0. למחרת המשחק נבדקה שילר כחיובית לנגיף הקורונה ועל כן נבצרה מלהשתתף ברוב משחקי הטורניר.
את מקומה בהרכב תפסה אלכסנדרה פופ, מי שסיימה כמלכת השערים של הטורניר לצידה של בת' מיד.
במשחק הגמר, דקות ספורות לפני פתיחת המשחק חשה פופ בכאבים בשרירים, ועקב זאת החליפה אותה שילר בהרכב הפותח.
שילר נכללה בסגל נבחרת גרמניה לאולימפיאדת פריז, בו זכתה יחד עם נבחרתה במדליית ארד.
שילר כבשה צמד במשחק נגד זמביה בשלב הבתים.
שילר הייתה בזוגיות עם השייטת התחרותית לארה ואדלאו בין 2019-2024, כיום היא בזוגיות עם הכדורגלית האיטלקייה מרטינה פיאמונטה.
שילר לומדת הנדסת תעשייה באוניברסיטת נידריין למדעים שימושיים.
מדליית ארד באולימפיאדה: פריז 2024
אליפות אירופה בכדורגל נשים; מקום שני: 2022
לאה קורקידי (בר-נס; 1905–1993) הייתה מוזיקאית, פזמונאית ומורה למוזיקה.
מייסדת ארגון המורות לחינוך מוזיקלי ויושבת ראש הארגון בירושלים.
אביה חיים מילמן היה המורה הראשון למוזיקה בגימנסיה הרצליה.
קיבלה חינוך עברי ציוני והשתלמה במוזיקה.
שירה הראשון נכתב לקראת ביקורו של הברון רוטשילד בארץ בשנת 1925.
עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה גורשה עם בני משפחתה למצרים.
שימשה מורה לעברית ולמוזיקה בשני בתי ספר יהודיים בקהיר.
ביתם בירושלים, ברחוב יפו 84, שימש כתובת מרכזית לחולים מירושלים ומהסביבה, יהודים וערבים, שבאו אל בעלה הרופא.
בשנת 1954 ייסדה את ארגון המורות לחינוך מוזיקלי ושימשה יו"ר הארגון בירושלים.
כמו כן הייתה יו"ר אגודת "צעירות עבריות" וחברה בארגון נשים לשוויון זכויות.
חיברה חוברות שירים ומנגינות לילדים.
שיריה הופיעו ב"דבר לילדים", וחלקם הושרו בתוכנית "פינת הילד" ב"קול ישראל".
שירה "יום הולדת המדינה" התפרסם לאחר קום המדינה.
בשנת 1960 יצא לאור ספרה "רינה-לי".
בנה אמנון בר-נס כתב את הספר "תולדות העיתונות העברית בארץ ישראל" ולימד עברית באוניברסיטה האמריקאית בקהיר.
לאה פינטוך (אוגוסט 1924 – 1974) הייתה שוטרת במשטרת ירושלים העברית במלחמת העצמאות ועל פעולתה תחת אש ירדנית זכתה לציון לשבח ממפקד משטרת ירושלים העברית, הציון לשבח הראשון, שניתן לאישה בישראל.
ב-1938 קיבלה לאה אישור משלטונות גרמניה הנאצית לעזוב את המדינה וכעבור 11 ימים הגיעה לתל אביב.
היא הגיעה לארץ ללא הוריה, שלחו אותה מחשש לצפוי לה בעקבות קטטה בינה ובין נערה מאגודת הנערות הגרמניות.
אביה נספה בשואה והאם הגיעה לארץ אחרי המלחמה, כשעל זרועה מוטבע מספר.
התגוררה בכפר הנוער בן שמן ולאחר מכן, ב-1942 עברה הכשרה צבאית בקיבוץ שער העמקים.
ב-1946 התאזרחה בארץ ישראל והיא מופיעה ברשימת הנשים, ששרתו בצבא הבריטי.
לדברי בנה היא שרתה בחיל האוויר הבריטי במצרים.
לאחר מכן הייתה מלווה שיירות בדרך לירושלים, התגוררה בירושלים בקרבת מגרש הרוסים והתגייסה למשטרת ירושלים.
עם יציאת הבריטים מארץ ישראל אזור ירושלים נועד להיות נבדל מהמדינה היהודית ומהמדינה הערבית, לכן המוסדות היהודים בירושלים נבדלו מהמוסדות היהודים ביתר ארץ ישראל וכך גם משטרת ירושלים היהודית, שכללה כ-400 שוטרים ושוטרות.
ב-7 ביוני 1948 הפגיזו תותחי הלגיון הערבי את חלקה היהודי של ירושלים.
חלק מהפגזים נחתו על בניין המשטרה במגרש הרוסים וגרמו לדליקה על גגו.
שלושה שוטרים, הקצין חיים הלבן, הסמל אברהם שפיגלשטיין והשוטרת לאה פינטוך עלו ראשונים לגג, כדי לכבות את השריפה, אף על פי שההפגזה לא נפסקה ועל כך צוינו לשבח על ידי מפקד משטרת ירושלים היהודית.
ב-1950 נישאה לאה לדוד צירלר והזוג עבר לגור בכפר סבא.
היא נפטרה ב-1974 ממחלת הסרטן ונקברה בבית העלמין נורדאו בכפר סבא.
לאה ת'אל-נויברגר הייתה שחקנית טניס שולחן יהודייה-אמריקאית.
אלופת ארצות הברית 9 פעמים ביחידות.
ייצגה את ארצות הברית ב-11 אליפויות עולם (בין השנים 1947–1969) וזכתה ב-41 תוארי אליפות של קנדה.
אחותה הצעירה, תלמה ת'אל, אף היא שחקנית טניס שולחן מצטיינת, אלופת עולם בזוגות מעורבים (1948) ובקבוצתי (1949) וזוכת 2 מדליות ארד מאליפויות עולם, מהן 1 ביחידות (1949).
ת'אל נולדה וגדלה בקולומבוס, אוהיו, בת למשפחה יהודית.
באליפות העולם שנערכה בפריז בשנת 1947 היא זכתה בשתי מדליות ארד, בטורניר זוגות נשים ביחד עם דווידה האות'ורן לאחר שהפסידו בשלב חצי הגמר לגיזלה פרקש מהונגריה וגרטרוד פריצי מאוסטריה שזכו בזהב ובטורניר הקבוצתי ביחד עם מיי קלות'ר, דווידה האות'ורן וריבה מונס בצוותא עם צ'כוסלובקיה עם אחרי אנגליה והונגריה.
באליפות ארצות הברית הפתוחה שנערכה באותה שנה היא זכתה בתואר לזוגות נשים ביחד עם אחותה תלמה ת'אל.
הן זכו באותה שנה גם באליפות קנדה הפתוחה.
באליפות העולם שנערכה בלונדון בשנת 1948 היא זכתה במדליית ארד בטורניר זוגות נשים ביחד עם אחותה תלמה ת'אל, הן הפסידו בשלב חצי הגמר לוורה תומאס-דייס ומרגרט פרנקס מאנגליה שזכו במדליית זהב.
בשלב רבע הגמר הן ניצחו את גרטרוד פריצי מאוסטריה ואנג'ליקה רוזיאנו מרומניה.
נוסף לכך, היא סיימה במקום חמישי בטורניר הקבוצתי ובטורניר ליחידות היא הגיעה לשלב רבע הגמר שבו הפסידה לגיזלה פרקש מהונגריה שזכתה בזהב.
באליפות העולם שנערכה בווינה בשנת 1951 היא זכתה בשתי מדליות ארד, בטורניר יחידות לאחר שהפסידה בשלב חצי הגמר לגיזלה פרקש
ובטורניר זוגות נשים ביחד עם פגי איצ'קוף לאחר שהפסידו בשלב חצי הגמר לאנג'ליקה רוזיאנו וסארי סאס מרומניה.
היא השתתפה בשתי אליפויות עולם שנערכו בלונדון 1954 ובאוטרכט, הולנד 1955 ללא הישגים משמעותיים.
באליפות העולם שנערכה בטוקיו בשנת 1956 היא זכתה במדליית זהב בטורניר זוגות מעורבים ביחד עם ארווין קליין היהודי לאחר ניצחון במשחק הגמר ב-5 מערכות על איוון אנדריאדיס יהודי מצ'כוסלובקיה ואן היידון ג'ונס מאנגליה.
נוסף לכך, היא סיימה במקום רביעי בטורניר הקבוצתי והגיעה בטורניר זוגות נשים ביחד עם לונה פלאם לשלב רבע גמר שבו הן הפסידו לקיקו ואטנאבי ופוג'י אגוצ'י מיפן.
נויברגר השתתפה ב שנערכה בשנת 1969.
בשנת 1971 היא ייצגה את קנדה במסגרת מסע ל דיפלומטיית פינג פונג שנחשב לנקודת מפנה ביחיסים של סין עם ארצות הברית, שהחל כצואה ממפגש שחקני טנסי שולחן באליפותה עום שנערכה בנגויה, יפן על ידי גלן קוואן יהודייה מארצות הברית ו- 3 פעמים אלוף העולם ביחידים סים זואנג זדונג
בשנת 1999 הוכנסה ליד לאיש הספורט היהודי
חברה בהיכל התהילה של ארצות הברית בטניס שולחן
לָאוֹ (בלאית: ລາວ, בתאית: ลาว) הם קבוצה אתנית בדרום-מזרח אסיה.
הרוב המכריע של בני הלאו חי בלאוס (כ-3 מיליון נפש) ובתאילנד (כ-15 מיליון).
בתאילנד מרוכזים בני הלאו בחבל איסן המצוי במזרח המדינה, אף שרבים היגרו לחפש עבודה במקומות אחרים במדינה כדוגמת בנגקוק.
בני הלאו מדברים ניבים שונים של לאו ואיסן, שהן בתורן ניבים של שפה אחת.
רבים באיסן מעדיפים את המונח בני איסן על בני לאו כתוצאה מתהליך ה"תאיפיקציה" שעברו במהלך המאה ה-20, אך עדיין קיימים קשרי תרבות קרובים בין בני הלאו.
ההיסטוריה של בני הלאו היא ההיסטוריה של לאוס וההיסטוריה של איסן.
אלו התמזגו במאה ה-19, כשהמרידה של ויינטיאן כנגד סיאם ב-1827 הסתיימה במפלה והובילה לטרנספר בקנה מידה גדול של אוכלוסייה מלאוס לאיסן, דבר שהותיר את לאוס עצמה מאוכלסת בדלילות.
הניתוק בין האוכלוסיות הפך רשמי עם החתימה על ההסכמים הפרנקו-סיאמיים של 1893 ו-1904, שהפכו את איסן ולאוס לגבול שבין ממלכת סיאם והודו-סין הצרפתית.
מאז, תאילנד ולאוס מובילות תהליכים מתמשכים שמטרתם להפוך עצמם למדינות לאום המרוכזות סביב העמים התאי והלאי בהתאמה.
משמעות הדבר באיסן הייתה חיזוק הנאמנות של התושבים לתאילנד, תהליך הידוע כ"תאיפיקציה".
רוב הצעירים מעדיפים להיקרא בני איסן מאשר בני לאו.
"איסן" שפירושו המילולי "צפון־מזרח" מרמז על שייכות לתאילנד, בעוד שלאו מרמז על נאמנות ללאוס.
בלאוס, לעומת זאת אותו התהליך הביא לקידומה של התרבות והשפה הלאית כשפה וכתרבות הלאומית.
בלאוס יש כ-3 מיליון בני לאו המהווים כ-50% של האוכלוסייה בקירוב (השאר משתייכים לשבטים הרריים).
הקבוצה האתנית של בני לאו מהווים את עיקר הלאו לום (Lao Loum – לאים תושבי השפלה).
בתאילנד מהווים בני לאו כשליש מהאוכלוסייה.
הריכוזים העיקריים הם באיסן (כ-15 מיליון איש) ובבנגקוק (בה משערים שמתגוררים כמיליון בני לאו שהיגרו מאיסן).
קיימים ריכוזי אוכלוסייה נוספים של בני לאו בכל מרכז תאילנד, אך אלה השתלבו בהדרגה באוכלוסייה התאית.
קהילות קטנות של בני לאו קיימות בקמבודיה, בעיקר בשטח שהיה שייך פעם ללאוס ("סטנאג טרנג") ובווייטנאם, וכן יש מספרים משמעותיים של בני לאו המתגוררים מעבר לים (משערים שמדובר בכחצי מיליון), רובם פליטים מלאוס שנמלטו בשל מלחמת וייטנאם ומפני הפאתט לאו.
המפקד הרשמי האחרון שנערך בסיאם (לעתיד תאילנד) שבו "בני לאו" הייתה קטגוריה אתנית ייחודית הראה שמחצית מהאוכלוסייה הם בני לאו.
כחלק מה"תאיפיקציה", הושמטה הקטגוריה "בני לאו" וכיום אין יודעים מה גודל חלקם של בני לאו באוכלוסייה התאית.
בני לאו מדברים בשפת לאו ובשפת איסן.
בכל אחת מאלו יש ניבים שונים.
הניב של ויינטיאן אומץ כניב התקני בלאוס.
אין ניב תקני באיסן, אך רוב הניבים של שפה זו מובנים לדוברי ניב הוויינטיאן של שפת לאו.
ההבדל הרב ביותר בין שתי השפות נובע מהשימוש הרב במילים שאולות מהשפה התאית בשפת איסן, ולאימוץ של נאולוגיזם (מילים חדשות) שונה למושגים חדשים שנוצרו לאחר ההפרדה בין לאוס לאיסן בסוף המאה ה-19. (לדוגמה: אופנוע הוא "לוט מוטרקרי" באיסן, ולעומת זאת הוא "לוט ג'אק" בלאו).
הן לאוס והן איסן הם מקומות עניים ביותר, בשל אדמתם שאינה פורייה והאקלים היבש.
אורח החיים הנפוץ הוא של חקלאות קיום, וקיימים מעט מרכזים עירוניים.
הדת הנפוצה הן בלאוס והן באיסן היא אסכולת טהרוואדה בבודהיזם, שהיא הגרסה המוקדמת והמקורית של הבודהיזם.
המטבח המקומי של לאוס ואיסן דומה מאוד עם דגשים על ציר דגים, פלפלים ואורז דביק.
עם זאת, המטבח הלאי הטמיע גם רכיבים צרפתיים ווייטנאמיים.
עם זאת העוני הרב באזורים הכפריים של לאוס גרמו לתזונה מוגבלת יותר מאשר ברוב איסן.
לאוס ואיסן חולקות בסגנון המוזיקה העממית הקרוי "מור לאם" (mor lam).
מאז שנות ה-80 של המאה ה-20 יש למור לאם מאיסן השפעה תרבותית משמעותית על לאוס.
לאהור (באורדו: لاہور; בפנג'אבי: لہور) היא העיר השנייה בגודלה בפקיסטן (אחרי קראצ'י) ובירת פרובינציית פנג'אב שבמזרחה.
בתקופת השלטון הבריטי (עד 1947), הייתה לאהור העיר המרכזית בחבל ארץ זה.
העיר היא מרכז מוסלמי מסורתי למן הקמת המאוזולאום לקדוש הסופי, עלי חוג'ווירי ב-1077. העיר הפכה למרכז תיירותי, בשל המבנים המוגולים הרבים שבה.
זו גם הסיבה לכך שהעיר מכונה לעיתים, "גן המוגולים".
בלאהור גם בולטת המורשת הקולוניאלית הבריטית ובניינים רבים שנבנו בסגנון מוגולי-גותי, כגון: בית המשפט העליון בלאהור, בית הדואר המרכזי, מוזיאון לאהור ומבני עתיקים רבים באוניברסיטאות כולל אוניברסיטת פנג'אב.
לאהור נחשבת על ידי רבים כלב התרבותי של פקיסטן מאחר שהיא משמשת כמרכז הפקיסטני העיקרי בתחומי האמנות והקולנוע וחלק גדול מהאינטליגנציה הפקיסטנית יושב בה.
לאהור נודעה בעבר בשם לאוואפורי (בסנסקריט, העיר של לאווה).
אגדה, המבוססת על מסורת שעברה בעל פה, מספרת שהעיר נוסדה על ידי הנסיך לאווה, בנו של האל ראמה, כשהעיר השכנה, קאסור, נוסדה על ידי אחיו התאום קושה.
עד היום קיים במצודת לאהור מקדש לכבוד האל לאווה ששמו נהגה לעיתים גם לוה.
לוה-אאר פירושו "המבצר של לוה".
נראה כי העיר לא הייתה בעלת חשיבות לפני המאה ה-1, כיוון שאינה נזכרת בתיאוריהם של הגאוגרפים סטרבון ופליניוס הזקן.
האסטרונום והגאוגרף המצרי בן המאה ה-2, תלמי, מזכיר בספרו גאוגרפיה, עיר בשם לבוקלה הממוקמת על נתיב בין נהר האינדוס ובין (או פליבותרה, מזוהה עם העיר פטנה).
היא תוארה כמי שנמצאת בין הנהרות ששמותיהם העתיקים מזוהים עם נהרות ג'הלום, צ'נאב וראווי.
יש הסבורים כי הכוונה היא ללאהור הקדומה, שכן יש המזהים את אמיטקוס, עיר סמוכה בכתבי תלמי, באתר המרוחק כ-40 קילומטר מלאהור.
המסמך האותנטי הקדום ביותר בו מוזכרת לאהור הוא החודוד אי-עלאם (בפרסית: מחוזות העולם), חיבור משנת 982 שבו מתאר המחבר האלמוני את לאהור כעיר קטנה ובה מקדשים מרשימים, שווקים גדולים ומטעי פרי נרחבים.
אזורי המגורים נמצאים, על פי אותו מקור, סביב שניים מהשווקים והם מוקפים בחומת בוץ המאחדת את שני האזורים.
עם זאת, חלק מהפקיסטנים טוענים ומאמינים כי לאהור היא בת 4,000 שנים.
ב-1021, לאחר שהטיל מצור על העיר וכבש אותה, מינה מחמוד מע'זנה את מאליק איאז כיורש העצר שלו וקבע את לאהור כעיר המרכזית בחלק ההודי של הממלכה הע'זנווית.
איאז היה שליטה המוסלמי הראשון של העיר ובנה ויישב אותה מחדש לאחר הנזק וההרג הרב שנגרמו בעת כיבוש העיר.
בשנים 1037–1040 הוא בנה באתר הנוכחי של מצודת לאהור מבצר על יסודות מבצר ישן שנהרס בלחימה.
תחת שלטונו הפכה לאהור למרכז חינוכי ואקדמי ונודעה בשירה שצמחה בה.
סביב 1163, עם נפילת בירת השושלת, ע'זנה, בידי השושלת הע'ורית הפכה לאהור לבירת הממלכה הע'זנווית.
לאחר נפילת השושלת הע'זנווית ב-1187, הפכה לאהור לחלק מסולטנות דלהי ונשלטה במשך מעל 300 שנה על ידי שושלות שונות שהיו כפופות לסולטנות.
במשך שנים אלו נכבשה מספר פעמים על ידי האימפריה המונגולית (במאה ה-13) ומאוחר יותר אף על ידי האימפריה הטימורית (ב-1398).
ב-1524 החל שלטון האימפריה המוגולית בלאהור, אולם בין השנים 1540–1555 שלט באזור השליט האפגני שיר שאה.
תקופת שלטון המוגולים, שנמשכה כ-200 שנה, נחשבת כתור הזהב של העיר.
בתקופה זו נבנו בעיר מבנים וגנים מפוארים שחלקם שרדו ומפארים את נוף העיר עד היום.
הקיסר המוגולי שהחל בקידומה המשמעותי של העיר היה אכבר שהעביר את בירתו ב-1585 מפטהפור סיקרי ללאהור.
הוא מיקם בה את מפקדתו בזמן מסעות המלחמה שערך לקשמיר, סינד וקנדהאר בשנים 1584–1598 והרחיב וחיזק באופן משמעותי את מצודת לאהור.
בשנות שלטונו של אורנגזב החלה דעיכתה של העיר וזאת על אף שאורנגזב המשיך במפעלי הבניה של קודמיו.
נוסע מערבי שביקר בעיר ב-1665 מתאר שטחים נרחבים ובהם הריסות.
במהלך המאה ה-17 נחלש כוחה של האימפריה המוגולית והיא סבלה מפשיטות של כוחות שכנים, בייחוד מצד הסיקים.
הכאוס הגיע לשיא בשנים 1745–1756 בהן משלו בעיר תשעה מושלים שונים.
ב-1761 כבש השליט האפגני, אחמד שאה דוראני את לאהור בעת שכבש את קשמיר ואת פנג'אב.
המאבק בין השושלת הדוראנית ובין הסיקים נמשך עד 1801 בה התאחדו הסיקים סביב מנהיגותו של רנג'יט סינג וכבשו את פנג'אב ואת לאהור שהפכה לבירתם (במשותף עם אמריטסר).
שלטון הממלכה הסיקית, שהשתרעה על רוב אגן הניקוז של האינדוס, התרופף עם מותו של סינג ב-1839, אולם רק עשר שנים מאוחר יותר, ב-1849 כבשו הבריטים את פנג'אב ואת לאהור.
תחת השלטון הבריטי עברה לאהור תנופת פיתוח והוקמו בה מוסדות רבים.
מתכננם של רבים ממוסדות אלו היה גנגה רם, מהנדס אזרחי הודי.
הסגנון בו נבנו חלק גדול מהמבנים היה ערוב של אדריכלות קולוניאלית עם אדריכלות מוגולית, אדריכלות גותית ואדריכלות ויקטוריאנית.
ב-1861 חוברה לאהור למסילת הברזל שהגיעה מאמריטסר.
בזמן המאבק לשחרור הודו מהשלטון הבריטי מילאה לאהור תפקיד מפתח.
בליל 31 בדצמבר 1929 נערך בה כינוס של הקונגרס הלאומי ההודי ובו הקריא נשיא הקונגרס, ג'ווהרלל נהרו, את הצהרת העצמאות של הודו וזו אושרה.
באירוע זה אף הונף לראשונה דגל הודו.
ב-1940 נערך בלאהור כינוס של הליגה המוסלמית שבו עלתה לראשונה הדרישה הפומבית לחלוקת הודו ולהקמת פקיסטן; המוסלמים ההודים בהנהגת מוחמד עלי ג'ינה דרשו לעצמם מדינה נפרדת מהודו במה שנקרא "הצהרת פקיסטן" או "הצהרת לאהור".
הסיקים קיוו למדינה סיקית שתשתרע על רוב שטח פנג'אב אך תקוותם נכזבה ופנג'אב חולקה בין הודו ובין פקיסטן כשהגבול עובר בין אמריטסר ובין לאהור.
מיד לאחר שפקיסטן זכתה לעצמאות באוקטובר 1947 פרצו בעיר מהומות אלימות קשות בין המוסלמים, ההינדים והסיקים.
במהומות אלו נהרגו רבים ונגרמו נזקים לאתרים היסטוריים כמו מצודת לאהור ומסגד באשאהי.
אירועים אלו הביאו לחילופי אוכלוסייה בהיקף נרחב; רוב ההינדים וחלק גדול מהסיקים עברו להודו ובמקומם הגיעו מוסלמים שעזבו את הודו.
במשך המאה ה-20 גדלה אוכלוסייתה של לאהור בצורה ניכרת.
לאחר שקיבלה סיוע מהאו"ם הצליחה פקיסטן לשקם את העיר שהייתה בתחילה בירת מחוז מערב פקיסטן ומ-1970 בירת מחוז פנג'אב הפקיסטני.
ב-1965 במלחמת הודו-פקיסטן פלשו ההודים לשטח פקיסטן בחזית שממזרח ללאהור והגיעו עד סמוך לשדה התעופה הבינלאומי של לאהור, שם נהדפו על ידי צבא פקיסטן.
כחלק מהעימות בין שלטונות פקיסטן ובין קבוצות המזוהות עם הטליבאן, אירעו בלאהור מספר פיגועי טרור גדולים שרובם בוצעו על ידי קבוצות המזוהות עם הטליבאן.
ב-10 בינואר 2008, נהרגו 22 איש (רובם שוטרים) בפיצוץ של מחבל מתאבד.
ב-9 במרץ 2009, הותקפה נבחרת הקריקט של סרי לנקה על ידי 12 חמושים בפיגוע שבוצע, ככל הנראה, על ידי נמרי השחרור של טאמיל אילם, ארגון טרור טמילי הפועל בסרי לנקה.
בפיגוע נהרגו 2 אזרחים ו-6 שוטרים.
ב-30 במרץ 2009, הותקף בית ספר לשוטרים על ידי 12 חמושים; בפיגוע זה נהרגו אזרח ו-7 שוטרים (ו-8 מהחמושים).
ב-26 במאי 2009, נהרגו 35 איש בפיצוץ מכונית תופת בעיר.
ב-12 ביוני 2009, פוצץ עצמו מחבל מתאבד ליד המנהיג הסוני המתון, סרפראז אחמד נעימי והביא למותו ולמות ארבעה אזרחים נוספים.
ב-15 באוקטובר 2009, הותקפו שלושה אתרים ברחבי לאהור על ידי קבוצות חמושים שאף לקחו בני ערובה.
בהתקפות אלו נהרגו 38 איש.
ב-7 בדצמבר 2009, התפוצצו שתי מכוניות תופת באזור הומה אדם באיקבל טאון.
לפחות 54 איש נהרגו בפיגועים אלו.
ב-8 וב-12 במרץ 2010 בוצעו שני פיגועים של מחבלים מתאבדים בהם נהרגו לפחות 72 איש.
ב-28 במאי 2010, הותקפו שני מסגדים אחמדיים בשתי שכונות שונות על ידי שתי קבוצות חמושים שכללו גם מחבלים מתאבדים.
בהתקפות אלו נהרגו 86 איש.
ב-1 ביולי 2010, פוצצו עצמם שני מחבלים מתאבדים בקומפלקס של דטה דרבור -מקדש סופי ומאוזולאום עתיק.
ב-1 בספטמבר 2010, פוצצו עצמם שלושה מחבלים מתאבדים בשלוש נקודות סמוכות בקרב התקהלויות של חוגגים שיעיים.
ב-27 במרץ 2016 התפוצץ מחבל מתאבד בפארק שהיה עמוס נוצרים לרגל חופשת חג הפסחא.
ג'מאעת אל-אחראר, ארגון המזוהה עם הטליבאן, קיבל אחריות לפיגוע והודיע שהוא כוון לפגוע בנוצרים, כדי להעביר מסר לראש הממשלה נוואז שריף.
בפיגוע נהרגו לפחות 72 איש ונפצעו למעלה מ-300.
לאהור שוכנת על גדתו הדרומית של נהר הראווי, אחד מיובליו הגדולים של האינדוס.
היא גובלת בצפון ובמערב במחוז שיח'ופורה, עוד במערב היא גובלת במחוז ננקאנה שאהיב ובדרום היא גובלת במחוז קסור.
במזרח היא גובלת במדינת פנג'אב שבהודו.
האקלים באזור העיר הוא אקלים צחיח למחצה (BSh בשיטת קפן).
הוא מתאפיין בקיץ ארוך חם וגשום ובחורף יבש ובעל טמפרטורות נוחות ובתופעות האקלימיות של מונסון וסופות אבק.
בחודשים מאי, יוני ויולי מגיעה הטמפרטורה לשיאה והחום מגיע למעל C° 40. החל מסוף יוני ובחודשים יולי ואוגוסט חלה עונת המונסונים בה יורדים גשמים כבדים בכל פרובינציית פנג'אב.
הטמפרטורה הגבוהה ביותר בצל שנמדדה בלאהור עומדת על C° 48.3 והיא נמדדה בחודש יוני ב-1921 וב-2007. הטמפרטורה הנמוכה ביותר שנמדדה בעיר היא C° 1.1− שנמדדה בינואר 1967. כמות המשקעים הגדולה ביותר במשך 24 שעות היא 221 מילימטר שנמדדו ב-1 באוגוסט 2010 (באירוע שהביא גם לשיטפונות עזים בצפון פקיסטן).
בעקבות הרפורמה במבנה המנהלי של פקיסטן, שיצאה אל הפועל ב-2001, נקבע כי לאהור מסווגת כמחוז-עיר והיא חולקה ל-9 ערים מנהליות או רבעים.
כל רובע כולל מספר מועצות.
ראווי - החלק הצפוני של העיר הגובל בנהר ראווי.
שאלימאר - אחד מחלקי העיר העתיקים.
נמצא בחלקה הצפוני של לאהור.
נקרא על שם גני שאלימאר המצויים בשטחו.
ואהגה - בחלקה המזרחי של העיר.
רובע עזיז בהאתי - במזרח העיר, בין הבסיס צבאי של לאהור ובין רובע ואהגה.
דאתא גונג' בח'ש - אחד מחלקי העיר העתיקים.
במרכז חלקה הצפוני של העיר.
כולל בתוכו מונומנטים עתיקים רבים; ביניהם: העיר העתיקה מוקפת החומה ובה מצודת לאהור.
גוּלבַּרְג - בולט כמרכז עסקי ותרבותי בלאהור.
סמאנאבאד - פיתוחו העיקרי היה בשנות ה-60 וה-70. נמצא בחלקה הצפוני של לאהור.
איקבאל - רובע שהחל להתפתח בשנות ה-70. נמצא בחלק הצפון מערבי של העיר.
נקרא על שם המשורר הלאומי, מוחמד איקבאל.
נישתר - בחלקה הדרומי של העיר.
בסיס צבאי לאהור (Lahore Cantonment) - אזור נרחב במרכז לאהור ובו בסיסי צבא.
נכון ל-2008, נאמד התוצר המקומי הגולמי של העיר ב-40 מיליארד דולר ושיעור הצמיחה השנתית נאמד ב-5.6% לשנה; כמחצית מהתוצר של העיר הגדולה בפקיסטן, קראצ'י, שכמות האוכלוסייה בה כפולה.
תרומת העיר לתוצר הלאומי נאמדת ב-13.2%.
אחד מהמרכזים הכלכליים בעיר היא הבורסה של לאהור (LSE) השנייה בגודלה רק לבורסת קראצ'י.
בעיר נמצאות שלוחות של החברות הממשלתיות הגדולות: הרשות לפיתוח מים ואנרגיה (WAPDA) והרשות למים ולביוב (WASA).
הבסיס הכלכלי של לאהור הוא רחב וכולל תחומים רבים של תעשייה ומסחר.
תעשיות מובילות עוסקות בייצור רכב ואופנועים, מוצרים ביתיים, פלדה, טלקומוניקציה, כימיקלים, מוצרים רפואיים ומוצרי הנדסה ובנין.
בעשורים האחרונים עוברת העיר תהליך של מעבר מייצור לשירותים.
42% מכוח העבודה בה מועסק בשירותים פיננסיים, בנקאות, נדל"ן, שירותים קהילתיים וסוציאליים ותרבות.
יחד עם זאת, ממשיכה לאהור להיות מרכז של בתי מלאכה מסורתיים העוסקים באריגת יד של שטיחים המיוצאים ברחבי העולם ונהנים ממוניטין בינלאומי.
חלק ניכר מעוצמתה הכלכלית של העיר נובע ממיקומה בפרובינציית פנג'ב שהיא המאוכלסת ביותר בפקיסטן.
כמו כן, נהנית העיר מתשתית תחבורתית מפותחת באופן יחסי הכוללת כבישים ומסילות ברזל המוליכים לערים המרכזיות ונמל תעופה בינלאומי.
גם תשתיות התקשורת, הבריאות והחינוך מפותחות באופן יחסי ועולות על המקובל בפקיסטן.
עם הגידול באוכלוסיית העיר קיים תהליך שבו הופכים אזורי המגורים שבמרכז העיר לאזורי מסחר ושירותים בעוד שהאוכלוסייה עוברת לפרברים.
לאהור היא אחת מהערים הפקיסטניות הנהנות מנגישות תחבורתית רבה.
בעיר פועלת תחבורה ציבורית ופרטית במשך 24 שעות ביממה, שבעה ימים בשבוע.
תחבורה זו כוללת קווי אוטובוסים, מוניות ואלפי ריקשות ממונעות.
חלק ניכר מהרכבים מונעים על ידי גז על מנת להפחית את זיהום האוויר.
כ-75% מאוכלוסיית לאהור מחזיקים באמצעי תחבורה משלהם.
כבישי העיר מתוחזקים בצורה נאותה ומורחבים במידת הצורך כדי לעמוד בעלייה בנפח התחבורה.
בעיר נבנו מספר רב של מעברים תת-קרקעיים שנועדו להקל על לחצי התנועה.
ממשלת פרובינציית פנג'ב היא זו האחראית על הכבישים באזור לאהור, על תכנונם, בנייתם ותחזוקתם.
כביש האורך המרכזי הוותיק של פקיסטן, "הדרך הראשית הגדולה" עובר בלאהור.
בנוסף אליו, מחוברת לאהור לעריה המרכזיות האחרות של פקיסטן בכבישים מהירים.
כביש מהיר נוסף, לסיאלקוט שבצפון, נמצא בבניה.
הכביש הטבעתי של לאהור (LRR) נחנך ברוב הדר בסוף 2004. הכביש בעל שלושה נתיבים לכל כיוון, מקיף את העיר ומגיע לאורך של 43 קילומטר.
אורכו המיועד הוא 77 ק"מ.
הכביש כולל 18 מחלפים ומטרתו היא לענות על הצרכים התחבורתיים של לאהור ולאפשר התפתחות תעשייתית נוספת.
בלאהור נמצאים משרדיה הראשיים של חברת הרכבות הפקיסטנית הלאומית, פקיסטן ריילווייז.
תחנת הרכבת המרכזית של לאהור נבנתה באמצע המאה ה-19 בזמן השלטון הבריטי והיא נמצאת בלב העיר.
רשת מסילות ברזל מחברת את לאהור עם עריה המרכזיות האחרות של פקיסטן ומסייעת בשינוע נוסעים ומטענים.
מזרחית ללאהור נמצא נמל התעופה הבינלאומי אלמא איקבאל המשמש כבסיס פעולה מרכזי לחברת התעופה הפקיסטנית הלאומית, פקיסטן אינטרנשיונל איירליינס.
זהו נמל התעופה השני בגודלו במדינה.
הוא נחנך ב-2003 והחליף את נמל התעופה הישן של לאהור.
בנמל התעופה פועלים שלושה מסופים: מסוף אלמה איקבל, מסוף חג' (מיועד לעולי הרגל המקיימים את מצוות החג') ומסוף מטענים.
השפה המקובלת בלאהור ובאזור הסובב אותה היא פנג'אבי.
האורדו החלה להיות מדוברת אף היא בעיקר עקב היותה השפה הרשמית של פקיסטן.
גם האנגלית הופכת לפופולרית עקב היותה אף היא שפת מדינה רשמית והשפה הבינלאומית המקובלת בעסקים.
במפקד שנערך ב-1998 מנו דוברי הפנג'אבי 86.2% מהאוכלוסייה, דוברי האורדו 10.2%, דוברי פשטו 3% ו-0.4% דוברי סראיקית.
94% מאוכלוסיית לאהור היא מוסלמית (שיעים וסונים) (על פי המפקד מ-1998).
ב-1941, לפני הקמת פקיסטן, עמד שיעור המוסלמים בעיר על 60%.
הדת הנוספת בה מחזיק מיעוט משמעותי היא נצרות - 5.8%.
מאמינים בדתות אחרות הקיימות בלאהור, בשיעורים מזעריים, הם: בהאיים, הינדים, סיקים וזורואסטרים.
לאהור נחשבת כמרכז התרבותי החשוב של פקיסטן וכמרכז של השכלה גבוהה.
בעיר נמצאת לוליווד, מרכז תעשיית הסרטים הפקיסטני.
רוב הסרטים מופקים בשפת אורדו.
העיר משמשת כמרכז מוזיקלי הן למוזיקה פקיסטנית מסורתית בסוגות ע'זאל וקאוואלי והן לסוגות של מוזיקת פופ פקיסטנית ורוק דרום אסייתי.
והאירועים התרבותיים בעיר קשורים בחלקם במסורות הדתיות והתרבותיות, כגון: חגיגות עיד אל פיטר ועיד אל אדחא ופסטיבל בסאנט הנועד לציין את בוא האביב.
בפסטיבל זה נהוג היה להעיף עפיפונים מעל גגות העיר, אך בשנות ה-2000 נאסרה העפת העפיפונים בחג בשל ריבוי הקורבנות בנפש כתוצאה מהתחשמלות ונפילה מגובה.
גם ירי שמחה גורם לאבדות בנפש בחגים אלו.
אירוע מרכזי נוסף המתקיים באביב הוא פסטיבל שנתי לסוסים ובקר הנערך במשך שבוע באצטדיון וכולל תצוגות של בעלי חיים, כמו גם מופעי פולקלור מכל רחבי המדינה.
פסטיבל עולמי של אמנויות הבמה מתקיים מדי שנה במשך 10 ימים בסתיו.
כ-80% מהמופיעים בפסטיבל הם אמנים מחוץ לפקיסטן.
לאהור היא העיר בעלת המספר הגדול ביותר של אוניברסיטאות ומכללות בפקיסטן.
במיוחד בולטים בה מוסדות ההשכלה בתחומי מדעי הטבע ובתחומים הטכנולוגיים.
מרבית מוסדות ההשכלה המובילים הם ציבוריים, אולם, ניכרת מגמה של גידול במספר ובהיקף מוסדות ההשכלה הפרטיים.
ללאהור ברית ערים תאומות עם הערים:
לאו בורכארד (Leo Borchard; 31 במרץ 1899 – 23 באוגוסט 1945) היה מנצח רוסי ולזמן קצר מנהל מוזיקלי של הפילהרמונית של ברלין.
בורכארד נולד במוסקבה להורים גרמנים וגדל בסנקט פטרבורג, שם קיבל הכשרה מוזיקלית איתנה.
בשנת 1920, אחרי המהפכה הרוסית, היגר לגרמניה.
הוא היה עוזרו של אוטו קלמפרר בקרולאופר בברלין וניצח על הפילהרמונית של ברלין בפעם הראשונה בינואר 1933. בשנת 1935 הכניס אותו המשטר הנאצי לרשימה השחורה כגורם פוליטי בלתי מהימן.
בשנות מלחמת העולם השנייה נשאר בברלין והיה פעיל במחתרת.
הוא היה חבר בקבוצת "הדוד אמיל" יחד עם בת-זוגו, העיתונאית רות אנדריאס-פרידריך.
הם הכניסו נרדפי שלטון, בהם יהודים, אל דירתם, נתנו כסף וניירות מזויפים לאנשים שנזקקו להם וסייעו להם להימלט מגרמניה הנאצית.
במסעות הקונצרטים שלו מחוץ לגרמניה פעל בורכארד לגיוס תמיכה בפעולותיו האנטי-נאציות.
ב-26 במאי 1945, שבועיים וחצי אחרי כניעתה ללא תנאי של גרמניה, ניצח על הפילהרמונית של ברלין בקונצרט, שתוכניתו כללה את הסימפוניה הרביעית של צ'ייקובסקי ונחל הצלחה גדולה.
כעבור שבוע מונה למנהל מוזיקלי של התזמורת.
הוא תפס את מקומו של וילהלם פורטוונגלר, שיצא לגלות בשווייץ.
בברלין אוגוסט 1945 נורה בשוגג למוות בידי חייל אמריקאי.
לאהוב או לא לאהוב הידוע גם בשם איך להסתדר, הוא סרט רומנטי משנת 2003 המבוסס על מישהו כמוך והקיץ ההוא מאת שרה דסן.
האלי מרטין היא נערה מתבגרת המתמודדת עם האהבה כאשר סביבה היא צריכה להתמודד עם בית הספר, עם מערכת היחסים בין הוריה שמתפוררת וכן חתונת אחות שלא נראית כי הולכת להתקיים.
היא חווה מות של חבר ואת הבעיות עמם כל נערת תיכונים מתבגרת מתמודדת.
במהלך כל הבלגן הזה היא מוצאת עצמה מתאהבת בנער מכיתתה ששמו מייקון וצריכה להתמודד עם אהבה והשיגעון, לטענה, שנגרם בעקבותיה.
מנדי מור - האלי מארי מרטין
אליסון ג'ני – לידיה ויליאמס מרטין
טרנט פורד – מייקון פורסטר
אלכסנדרה הולדן - סקרלט סמית'
מרי קתרין גריסון - אשלי רנה מרטין
מקנזי אסטין – לויס גיבסון וורשר השני
פיטר גלגר – לן מרטין
קוני ריי – מריון סמית'
ג'ון וייט – מייקל שרווד
נינה פוץ' – סבתא ויליאמס
דילן בייקר – סטיב בקווית'
סוניה סמיטס - קרול וורשר
לורה קטאלנו - לורנה קווין
ריי קאנרט - דונלד שרווד
אנדרו גיליס - באק וורשר
אליסון מקלוד - שרון שרווד
הרבנית לאה שקדיאל (נולדה ב- 31 ביולי 1951) היא אשת חינוך ופעילה חברתית.
לאה שקדיאל (מנדלבוים) נולדה בירושלים למשפחה דתית-ציונית.
בעלת תואר ראשון בספרות אנגלית וספרות צרפתית מאוניברסיטת בר-אילן.
בוגרת מכון "כרם" להכשרת מורים לחינוך יהודי-הומניסטי.
עברה לירוחם ב-1978 במסגרת גרעין "משמיע שלום" להתיישבות דתיים בתחומי הקו הירוק.
השקפת עולמה רואה פשרה טריטוריאלית בארץ ישראל, ושלום בין העמים, כמצווה דתית חשובה יותר מהתיישבות בכל שטחי יהודה והשומרון וחבל עזה.
הייתה נשואה לד"ר משה שמואל לנזמן (נפטר בינואר 2024).
אחד מבניה הוא הבמאי צבי לנזמן.
בינואר 1986 נבחרה שקדיאל לחברות במועצה הדתית של ירוחם, אך שר הדתות זבולון המר ביטל את בחירתה בנימוק שנשים אינן יכולות לכהן בתפקיד זה.
בראשית 1987 הגיע העניין לבית המשפט העליון ביושבו כבג"ץ.
את המדינה ייצג עורך הדין מני מזוז ואת שקדיאל עורכי הדין נטע זיו ויהושע שופמן מהאגודה לזכויות האזרח.
בג"ץ החליט בפסק דין תקדימי שהתקבל פה אחד לטובתה של שקדיאל.
בהרכב השופטים ישבו מרים בן-פורת, מנחם אלון ואהרן ברק.
בשנת 1988 הייתה האישה הראשונה בישראל שכיהנה במועצה דתית, בעקבות הכרעת בג"ץ.
מקרה זה יצר פולמוס רחב בציונות הדתית סביב שאלת היכולת של נשים להנהיג.
תנועת נאמני תורה ועבודה גיבתה את לאה שקדיאל והובילה שיח רעיוני התומך ביכולתן של נשים להיות חברות במועצה דתית.
בספטמבר 2019 הוסמכה שקדיאל לרבנות על ידי בית המדרש "הראל" בירושלים - בית מדרש ללימודי רבנות לגברים ונשים שהוקם על ידי הרב הרצל הפטר, והיא נמנית עם הנשים המועטות שהוסמכו לרבנות אורתודוקסית.
כיהנה כחברת הנהלת האגודה לזכויות האזרח, פעילה במחסום Watch, במסל"ן (מרכז סיוע לנשים בנגב), ובמחויבות לצדק ולשלום (כולל בעניין הבדואים).
בשנת 1992 הקימה את מפלגת התקווה יחד עם צ'רלי ביטון.
המפלגה התמודדה בבחירות לכנסת השלוש עשרה ולא עברה את אחוז החסימה.
יחד עם דבי גולן הקימה בירוחם את פרויקט "תעודת זהות" להעצמה קהילתית באמצעות תיעוד היסטורי עצמי.
במסגרת בית הספר למנהיגות חינוכית פיתחה מודל ליישום פדגוגיה פמיניסטית בישראל.
לימדה באוניברסיטת בן-גוריון בנגב במסגרת הכשרת מורים, ובמכון שכטר ללימודי היהדות במסגרת המסלול ללימודי האישה וחקר המינים, וכן עסקה בהדרכת מורים בנושא שוויון מגדרי בחינוך.
מתשס"ג מלמדת במכינת הנגב הקדם צבאית בשדה בוקר.
מתשס"ד מלמדת גם במכללת ספיר בשער הנגב.
מתשס"ח מלמדת גם סטודנטים מחו"ל באוניברסיטת בן-גוריון, וכן צעירים חברי גרעין "בינה בשכונה" בבאר שבע, במכינת אדרת, במכינת הנגב שבמדרשת בן-גוריון, במכינת עמיחי שבקבוץ כרמים וכן במכינת נחשון, הממוקמת הן בקיבוץ שובל, הן בשדרות והן במצודת יואב.
בנוסף, מלמדת במכינה הקדם צבאית הנגב שלוחת חולית, ובמכינת ערבה פארן.
בשנת 2009 הוענק לה פרס יגאל אלון למעשה מופת חלוצי.
בינואר 2026 חתמה שקדיאל יחד עם 75 רבנים ורבניות על פסק הלכה האוסר על הפנייה או על ביצוע טיפולי המרה.
המאמר תורגם לאיטלקית ופורסם תחת הכותרת:
"כדאי להפריד, אבל בעצם למה?
על הפרדה בין המינים בבתי ספר תיכוניים בישראל", עין טובה - דו-שיח ופולמוס בתרבות ישראל, ספר יובל למלאת עי"ן שנים לטובה אילן, עורך: נחם אילן, הוצאת הקיבוץ המאוחד ונאמני תורה ועבודה, 1999. תקציר פורסם באתרוג, כתב עת לענייני חינוך, יהדות וחברה, גיליון 8, יולי 2000
"פמיניזם כתיקון ה/עולם", רבגוני 3 – בין איש לאשה: מגדר, יהדות ודמוקרטיה, עורכת: רחל אליאור, מכון ון ליר, ספטמבר 2000, עמ' 36–40
וכן בתרגום לאנגלית של פרסום זה (2004):
"הצעת חלופות לחינוך פמיניסטי בישראל", בתוך: צמתים – ערכים וחינוך בחברה הישראלית, עורכים: יעקב עירם, שמואל שקולניקוב, יונתן כהן, אלי שכטר, משרד החינוך והתרבות, 2001, עמ' 522–555
"הבנייה חברתית של מצוקות נשים", בתוך: להיות אישה יהודיה, קובץ שני (דברי הכנס הבינלאומי השני "אישה ויהדותה"), עורכת: מרגלית שילה, קולך – פורום נשים דתיות, ואורים הוצאה לאור, 2003, עמ' 339–347
ובעברית: "קבוצת נשות הכותל: פמיניזם רדיקלי כהזמנה לשיח ישראלי חדש?", בתוך: מערבולת הזהויות: דיון ביקורתי בדתיות ובחילוניות בישראל, מכון ון ליר / הוצאת הקיבוץ המאוחד, עורכים: יוסי יונה ויהודה גודמן, 2004, עמ' 277–315
"צבא של נשים לומדות תורה", על תהליכי הבניית זהות במדרשות "הסדר" לבנות דתיות.
גדיש, שנתון לחינוך מבוגרים, כרך ט' 2004, עורכים: ד"ר פאול קורמאייר ועידו בסוק, משרד החינוך והתרבות, עמ' 227–245
בלך נולד למשפחה יהודית באאכן.
אחרי לימודים בבית הספר הגבוה למוזיקה בברלין, למד נגינה בפסנתר אצל ארנסט רודורף וקיבל שיעורים פרטיים בהלחנה מוולדמר ברגיל ואנגלברט הומפרדינק.
אחרי שעבד זמן קצר במכירות, התקבל בלך לעבודה כמנצח בתיאטרון העירוני של אאכן בשנת 1893. משנת 1899 עד 1906 ניצח בתיאטרון הגרמני החדש בפראג ומשם עבר לבית התיאטרון המלכותי בברלין.
ב-1913 קודם לדרגת מנהל מוזיקלי כללי.
בין 1923 עד 1926 עבד בלך במשרות שונות בבתי אופרה בברלין ובווינה, ביניהם "בית האופרה הגרמני", פולקסאופר של ברלין ופולקסאופר של וינה.
ב-1926 חזר לבית התיאטרון הברלינאי, שנקרא עכשיו "האופרה הממלכתית אונטר דן לינדן", שם נשאר עד שהמדיניות האנטישמית של אדולף היטלר אילצה אותו לצאת לגלות בריגה בשנת 1937. בתקופת מלחמת העולם השנייה ואחריה ניצח בלך באופרה המלכותית השוודית.
ב-1949 חזר לברלין לנצח באופרה העירונית, שם עבד עד מותו ב-1958.
גאבוט לצ'לו ופסנתר אופוס 10-ב' 1902
Das war ich (אופרה, דרזדן 1902, לברית של ריכרד באטקה)
בלך חיבר גם יצירות תזמורתיות, יצירות למקהלה, מוזיקה קאמרית ושירים.
תנועת לאו"ר היא תנועה ציונית רעיונית אשר הוקמה בשנת 1979. שמה של התנועה נגזר מראשי התיבות "לב אחד ורוח חדשה".
לאו"ר השתתפה פעמיים במערכות הבחירות, בפעם הראשונה במסגרת הבחירות לכנסת השתים עשרה בשם לאו"ר ובפעם השנייה במסגרת הבחירות לכנסת השמונה עשרה בשם "אחריות – לב אחד ורוח חדשה".
בשתי ההתמודדויות התנועה לא עברה את אחוז החסימה ולפיכך לא נכנסה לכנסת.
יו"ר התנועה מאז הקמתה הוא יעקב חסדאי.
לאו"ר כתנועה לא הצליחה להפיץ את רעיונותיה בציבור וניסיונותיה לתקן את החברה לא נחלו הצלחה רבה.
לאו"ר מתכנסת בפורום רחב לאורך השנים בשני כנסים גדולים הנערכים מדי שנה, כנס סוכות וכנס פסח.
שורשי התנועה נעוצים במלחמת יום הכיפורים.