tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
אולם אלקטורים לא יכלו להצביע לשני מועמדים ממדינתם, וכיוון שוושינגטון וג'פרסון היו שניהם מווירג'יניה, האלקטורים של וירג'יניה לא יכלו לתמוך בג'פרסון.
לכן הם תמכו בקלינטון, למרות שג'פרסון קיבל את תמיכתם של האלקטורים מקנטקי.
מדיסון בהתחלה היה פדרליסט עד שהתנגד ליצירת הבנק הראשון של ארצות הברית ב-1791, ויצר את המפלגה הדמוקרטית-רפובליקנית עם ג'פרסון, מנהיג האנטי-פדרליסטים.
הבחירות של 1792 היו הבחירות הראשונות בהן הייתה תחרות מפלגתית בין הפדרליסטים לדמוקרטים.
ברוב המדינות הייתה תחרות ביניהם.
בבחירות למושל ניו יורק, ג'ורג' קלינטון נתמך על ידי הרפובליקנים-דמוקרטים, וניצח את נשיא בית המשפט העליון של ארצות הברית ג'ון ג'יי.
למרות שוושינגטון שקל פרישה, שני הצדדים ביקשו ממנו להישאר במשרד כדי לגשר על הפערים.
וושינגטון נתמך על ידי כל הצדדים בנשיאותו וקיבל יותר פופולריות כשהעביר את מגילת הזכויות.
אבל הדמוקרטים-רפובליקנים והפדרליסטים התמודדו על סגנות הנשיאות, כשג'ון אדמס היוצא הוא המועמד הפדרליסטי, וג'ורג' קלינטון הוא המועמד הרפובליקני-דמוקרטי.
כמה אלקטורים רפובליקנים-דמוקרטים סירבו להצביע לקלינטון והצביעו במקום לאהרון בר ותומאס ג'פרסון, ולכן אדמס נבחר מחדש בקלות לסגנות הנשיאות.
חבר האלקטורים בחר בוושינגטון פה אחד.
ג'ון אדמס שוב הגיע למקום השני ונבחר לסגנות הנשיאות, והפעם זכה ברוב האלקטורים.
ג'ורג' קלינטון קיבל רק את קולות ג'ורג'יה, צפון קרולינה, וירג'יניה, מדינתו ניו יורק, ואלקטור אחד בפנסילבניה.
ג'פרסון זכה רק בקולות מקנטקי, שהופרדה זמן קצר קודם לכן מביתו שבווירג'יניה.
אלקטור אחד מדרום קרולינה הצביע לאהרון בר.
המועמד מדינה מפלגה מספר קולות האלקטורים שקיבל ג'ורג' וושינגטון וירג'יניה ללא 132 ג'ון אדמס מסצ'וסטס פדרליסטית 77 ג'ורג' קלינטון ניו יורק דמוקרטית-רפובליקנית 50 תומאס ג'פרסון וירג'יניה דמוקרטית-רפובליקנית 4 ארון בר ניו יורק דמוקרטית-רפובליקנית 1
המועמד שותף אלקטורים ג'ורג' וושינגטון ג'ון אדמס 77 ג'ורג' וושינגטון ג'ורג' קלינטון 50 ג'ורג' וושינגטון תומאס ג'פרסון 4 ג'ורג' וושינגטון ארון בר 1
אופן בחירת האלקטורים המדינות שבהן התקייםכל מדינה מחולקת למחוזות, ונבחר אלקטור אחד לכל מחוז על ידי בוחרי המחוז וירג'יניה, קנטקיכל אלקטור נבחר על ידי בחירות כלליות מרילנד, פנסילבניהשתי אסיפות בוחרות 5 אלקטורים כל אחת, שתי אסיפות אחרות בוחרות 3 אלקטורים כל אחת.
כל אלקטור נבחר על ידי רוב המצביעים באסיפות.
הבחירות לנשיאות ארצות הברית ב-1796 היו הבחירות השלישיות במספר.
הן נערכו החל מיום שישי, 4 בנובמבר, עד ליום רביעי, 7 בדצמבר 1796. אלו היו הבחירות התחרותיות הראשונות בהיסטוריה האמריקנית והיחידות בהן נבחרו נשיא וסגן נשיא ממפלגות שונות.
כשהנשיא היוצא ג'ורג' וושינגטון סירב לרוץ לכהונה שלישית, סגנו היוצא ג'ון אדמס ממסצ'וסטס היה המועמד לנשיאות מטעם המפלגה הפדרליסטית כשהמושל לשעבר תומאס פינקני מדרום קרולינה הוא המועמד הפדרליסטי השני הכי פופולרי.
יריביהם היו מזכיר המדינה לשעבר תומאס ג'פרסון מווירג'יניה ביחד עם הסנאטור ארון בר מניו יורק כמועמדי המפלגה הדמוקרטית-רפובליקנית.
באותו זמן, כל איש מכל מפלגה רץ לבדו לנשיאות והמשרה של מועמד לסגן הנשיאות עדיין לא נוצרה.
שלא כמו בבחירות הקודמות בהן היה פיצול, ערכו הדמוקרטים-רפובליקנים קמפיין נרחב לג'פרסון, ואילו הפדרליסטים לאדמס.
העימות היה חריף, כשהפדרליסטים מקשרים את הדמוקרטים-רפובליקנים למהפכה הצרפתית האלימה והדמוקרטים-רפובליקנים מאשימים את הפדרליסטים בהעדפת מונרכיה ואריסטוקרטיה.
הרפובליקנים ניסו לקשר בין אדמס למדיניותו של אלכסנדר המילטון במהלך ממשל וושינגטון, שטענו שתמך יותר מדי בבריטניה ובממשלה מרכזית חזקה.
למרות זאת, המילטון עצמו התנגד לאדמס וניסה למנוע את בחירתו.
במדיניות החוץ, הדמוקרטים-רפובליקנים גינו את הסכם ג'יי של הפדרליסטים שנראה להם יותר מדי עוזר לבריטניה.
הפדרליסטים תקפו את מוסריותו של ג'פרסון, טענו שהיה אתאיסט ושברח ממלחמת העצמאות.
תומכי אדמס גם טענו שג'פרסון היה תומך מדי כלפי צרפת, טענה שחוזקה כשהשגריר הצרפתי הביך את הדמוקרטים-רפובליקנים בכך שתמך בהם ציבורית וגינה את הפדרליסטים ממש לפני הבחירות.
על אף שאדמס ניצח, ג'פרסון קיבל יותר אלקטורים מאשר פינקני ונבחר להיות סגן הנשיא.
לא ג'פרסון ולא אדמס ניהלו מסע בחירות.
הבחירות התחילו תקופה חדשה בתולדות הפוליטיקה האמריקנית, תקופה בה ניו אינגלנד תמכה בפדרליסטים ואילו הדרום בדמוקרטים, כשמדינות הביניים שומרות על איזון.
לפני התיקון ה-12 לחוקת ארצות הברית ב-1804, כל אלקטור הצביע לשני אנשים, אבל לא הפריד בין בחירת הנשיא לסגנו.
מי שקיבל הכי הרבה קולות נבחר לנשיאות, והמקום השני מונה לסגנו.
לכן שתי המפלגות הריצו כמה מועמדים לנשיאות, כדי למנוע מיריביהם להגיע למקום השני.
המועמדים הללו אמנם היו מועמדים לסגנות הנשיאות, אבל לפי החוק כולם רצו לנשיאות.
לכן אדמס וג'פרסון התחרו מול מועמדים ממפלגתם.
התוכנית הייתה שאחד מהאלקטורים יצביע לאדמס או לג'פרסון, ולמועמד שאינו המועמד השני, וכך יבטיח שהמועמד הראשי יזכה לקול אחד יותר מאשר שותפו.
המועמד של המפלגה הפדרליסטית היה ג'ון אדמס ממסצ'וסטס, סגן הנשיא היוצא ומנהיג המפלגה.
שותפו במירוץ היה תומאס פינקני, שבאופן טכני התמודד מולו לנשיאות.
המצב הזה הפך למציאותי כשאלכסנדר המילטון, שהתנגד לאדמס, פעל למען היבחרו של פינקני ושכנע אלקטורים של ג'פרסון מקרוליינה הדרומית לתמוך דווקא בפינקני.
הוא לא הצליח, אולם המקרה גרם למתיחות בין אדמס והמילטון במהלך כהונתו של הראשון.
תומאס פינקני, שגריר בבריטניה מקרוליינה הדרומית
אוליבר אלזוורת', נשיא בית המשפט העליון של ארצות הברית מקונטיקט
ג'ון ג'יי, מושל ניו יורק
ג'יימס אירדייל, שופט בבית המשפט העליון מקרוליינה הצפונית
סמואל ג'ונסטון, סנאטור מקרוליינה הצפונית
צ'ארלס קוטוורת' פינקני, מייג'ור ג'נרל מדרום קרולינה
ארון בר, סנאטור מניו יורק
ג'ורג' קלינטון, מושל ניו יורק לשעבר
תומאס ג'פרסון, מזכיר המדינה לשעבר מווירג'יניה
טנסי הצטרפה לארצות הברית אחרי הבחירות הקודמות, וכך היו 138 אלקטורים.
לפי השיטה שהייתה נהוגה אז, לאלקטורים היו שתי הצבעות, אבל כל אחת מהן הייתה לנשיא.
מי שהגיע למקום השני במירוץ לנשיאות היה סגן הנשיא (התיקון ה-12 לחוקת ארצות הברית, שינה את שיטת הבחירה).
כל מפלגה ניסתה לשנות את התוצאות בכך שמספר אלקטורים יצביעו למועמד לנשיאות וגם למישהו שאינו המועמד לסגנות הנשיאות, מה שיגרום למועמד לסגנות הנשיאות להיות במרחק כמה קולות מהמועמד הנשיאותי (ובכך למנוע סיבוב בחירה בבית הנבחרים של ארצות הברית), אך המזימות הללו סוכלו בגלל כמה גורמים:
כל האלקטורים הצביעו באותו היום, ותקשורת בין המדינות הייתה ממש איטית, מה שגרם לקושי לתאם את ההצבעות לסגן הנשיא.
היו שמועות שאלקטורים דרומיים המחויבים לג'פרסון נכפו על ידי אלכסנדר המילטון לתת את ההצבעה השנייה שלהם לפינקני כדי שהוא יבחר לנשיאות ולא אדמס.
התברר שכל שמונת האלקטורים ממדינת קרוליינה הדרומית של פינקני, ואלקטור אחד מפנסילבניה, הצביעו לג'פרסון ולפינקני.
התוצאה הייתה שיותר מדי אלקטורים של אדמס לא נתנו את ההצבעה השנייה לפינקני, כך שאדמס נבחר לנשיאות בזמן שג'פרסון יריבו נבחר לסגן הנשיא.
ארבע השנים הבאות היו הפעם היחידה בהיסטורית ארצות הברית שהנשיא וסגן הנשיא היו ממפלגות שונות (ג'ון קווינסי אדמס וג'ון קלהון היו יריבים פוליטיים אולם שניהם היו מהמפלגה הדמוקרטית-רפובליקנית; אנדרו ג'ונסון, שהיה סגנו השני של אברהם לינקולן, היה דמוקרט אולם לינקולן בחר בו בכוונה כדי ליצור אחדות לאומית).
ג'פרסון השתמש בעמדתו כסגן הנשיא כדי לתקוף את המדיניות של אדמס, דבר שסייע לו להיבחר לנשיאות ארבע שנים לאחר מכן.
הבחירות סימנו את הצורך הראשון בתיקון ה-12 לחוקת ארצות הברית.
ב-6 בינואר 1797, הועלתה בקשה להצעת חוק שתפריד בין בחירת הנשיא לבין בחירת סגנו, אך ההצעה לא הושלמה.
הבחירות לנשיאות ארצות הברית ב-1804 היו הבחירות החמישיות בארצות הברית.
הן נערכו מיום שישי, 2 בנובמבר, עד ליום רביעי, 5 בדצמבר 1804. הן העמידו את הנשיא הדמוקרטי רפובליקני המכהן תומאס ג'פרסון מול הפדרליסט צ'ארלס קוטוורת' פינקני, שהיה המועמד לתפקיד סגן הנשיא תחת ג'ון אדמס 4 שנים קודם לכן, גיבור מלחמת העצמאות האמריקנית והשגריר בצרפת.
ג'פרסון הביס את פינקני בקלות וכך סגנו, ג'ורג' קלינטון, הפך לסגן הנשיא.
קלינטון היה הסגן של ג'פרסון ושל יורשו, ג'יימס מדיסון.
בחירות 1804 היו הבחירות הראשונות שהתקיימו לאחר העברת התיקון ה-12 לחוקת ארצות הברית, שהפריד בין בחירת הנשיא לסגנו.
לפי החוקים של התיקון ה-12, האלקטורים היו צריכים להפריד בין בחירתם לתפקיד הנשיאות לבין בחירתם את המועמד לסגן הנשיא.
לפני כן, האלקטורים הצביעו לנשיא, והמועמד לנשיאות שהגיע למקום השני מונה לסגן הנשיא.
הניצחון של ג'פרסון בהפרש של 45.6 אחוזים (הוא זכה ב-72.8% לעומת יריבו שזכה ב-27.2%) הוא ההפרש הגדול בהיסטוריית הבחירות לנשיאות ארצות הברית, בהן היה יותר ממועמד אחד.
עם ניצחונו בבחירות אלו, ג'פרסון הפך לסגן הנשיא הראשון בהיסטוריה האמריקנית שנבחר לנשיאות ונבחר גם בפעם השנייה, הישג שרק ריצ'רד ניקסון הצליח להשיג ב-1968 וב-1972.
אף על פי שהבחירות הקודמות היו צמודות, ג'פרסון זכה לפופולריות במהלך כהונתו.
הסחר האמריקני שגשג בעקבות ההפסקה הזמנית במלחמות הנפוליאוניות באירופה, ורכישת לואיזיאנה גם נחשבה להישג.
האספה של הרפובליקנים שהיו חברי הקונגרס בחרה במועמדים.
אף אחד לא פקפק במועמדותו של ג'פרסון, והבעיה האמיתית הייתה מי יחליף את סגן הנשיא לשעבר, ארון בר.
לבר הייתה ממילא מערכת יחסים עכורה עם ג'פרסון, אבל לאחר שחיסל בדו-קרב את אלכסנדר המילטון, כל סיכוייו להיבחר שוב התאפסו.
המושל ג'ורג' קלינטון מניו יורק נבחר במקום.
הפדרליסטים בחרו בפינקני ובסנאטור לשעבר, רופוס קינג מניו יורק, כדי להתמודד מול ג'פרסון וקלינטון.
ההתקפה על המדיניות של ג'פרסון הייתה חסרת טעם.
הניצחון של ג'פרסון היה סוחף, והוא אף ניצח באזור ניו אינגלנד הפדרליסטי.
פינקני ניצח רק בקונטיקט ובדלאוור.
המועמד שותף אלקטורים תומאס ג'פרסון ג'ורג' קלינטון 162 צ'ארלס פינקני רופוס קינג 14
אם מספר בלתי מספיק של אלקטורים נבחר על ידי האסיפות, אלקטורים נותרים ימונו על ידי בית המחוקקים מסצ'וסטס שני אלקטורים נבחרים על ידי המצביעים, אלקטור אחד נבחר לכל מחוז על ידי בוחרי המחוז מסצ'וסטס האלקטורים ממונים על ידי בית המחוקקים של המדינה קונטיקט, דלאוור, ג'ורג'יה, ניו יורק, קרוליינה הדרומית, ורמונט.
הבחירות לנשיאות ארצות הברית ב-1808 היו הבחירות השישיות בארצות הברית, שנערכו מיום שישי, 4 בנובמבר, עד יום רביעי, 7 בדצמבר 1808. המועמד הדמוקרטי-רפובליקני ג'יימס מדיסון ניצח את המועמד הפדרליסטי צ'ארלס קוטוורת' פינקני.
מדיסון שירת כמזכיר המדינה של ארצות הברית תחת הנשיא היוצא תומאס ג'פרסון, ופינקני היה המועמד הפדרליסטי, שנכשל כבר בבחירות הקודמות לנשיאות בשנת 1804.
האתגר הגדול שעמד בפני מדיסון היה המפלגה שלו.
סגן הנשיא ג'ורג' קלינטון והשגריר לשעבר ג'יימס מונרו ניסו לזכות במועמדות.
קלינטון זכה לשישה אלקטורים בבחירות, כולם מניו יורק.
הבחירות היו אחד משני מקרים בהיסטוריה האמריקנית שנשיא חדש נבחר, אך סגן הנשיא ממשיך לשרת (בחירתו מחדש של ג'ון קלהון ב-1828 הייתה המקרה האחרון).
אלו היו הבחירות האחרונות בהן וירג'יניה שלטה בחבר האלקטורים; אחרי ההקצאה מחדש של הקונגרס לאחר מפקד האוכלוסין של 1810, לניו יורק יהיו בפעם הראשונה הכי הרבה הצבעות אלקטורליות, מצב שימשיך עד 1972.
ג'יימס מדיסון מווירג'יניה- מזכיר המדינה של ארצות הברית
ג'יימס מונרו מווירג'יניה- מושל וירג'יניה לשעבר
ג'ורג' קלינטון מניו יורק- סגן נשיא ארצות הברית
כשתומאס ג'פרסון מוכן לפרוש, הוועידה הדמוקרטית-רפובליקנית העמידה את מזכיר המדינה ג'יימס מדיסון מווירג'יניה כדי להחליף אותו.
יריביו המרכזיים היו השגריר לשעבר ג'יימס מונרו, וסגן הנשיא ג'ורג' קלינטון.
מונרו נתמך בידי אנשים שתמכו בממשל מרכזי חלש יותר ושהתנגדו לרכישת לואיזיאנה והרכישה של אלבמה ומיסיסיפי ב-1802. תמיכתו של קלינטון הייתה מצד הדמוקרטים-רפובליקנים הצפונים, שהתנגדו לחרם מ-1807, שטענו שיוביל למלחמה מול בריטניה, ושרצו להפסיק את השליטה של וירג'יניה במוסד הנשיאות.
האספה בחרה במדיסון כמועמד ואת קלינטון כמועמד לסגן הנשיא.
תומכים רבים של מונרו ושל קלינטון סירבו לקבל זאת.
מונרו זכה לתמיכה מצד דמוקרטים-רפובליקנים בווירג'יניה, ואף על פי שלא ניסה להתמודד מול מדיסון, הוא גם לא פרש.
קלינטון נתמך בידי הדמוקרטים-רפובליקנים מניו יורק, שרצו שיהיה נשיא אפילו שהיה המועמד לסגנות.
צ'ארלס קוטוורת' פינקני מדרום קרולינה, לשעבר שגריר ארצות הברית בצרפת
הוועידה הפדרליסטית העמידה מחדש את הגנרל צ'ארלס קוטוורת' פינקני מדרום קרולינה ואת הסנאטור לשעבר רופוס קינג מניו יורק.
הבחירות סומלו על ידי התנגדות לחרם 1807 של ג'פרסון, איסור סחר עם אירופה, שפגע בסוחרים מניו אינגלנד ונאמר שמעדיף את צרפת על פני בריטניה.
למרות זאת, ג'פרסון היה עדיין מאוד פופולרי בקרב האמריקנים ופינקני נוצח בקלות, למרות שלא כמו ב-1804. פינקני קיבל רק קומץ הצבעות מחוץ לניו אינגלנד.
פינקני קיבל את כל ההצבעות האלקטורליות שהוא קיבל ב-1804, והוא גם קיבל את ניו המפשייר, מסצ'וסטס, רוד איילנד ו-3 מחוזות אלקטורליים בצפון קרולינה.
האלקטורים הלא מחויבים שהצביעו לג'ורג' קלינטון כולם באו מניו יורק, ושאר האלקטורים מהמדינה תמכו במדיסון.
שותפו מספר קולות האלקטורים שקיבל מספר קולות האלקטורים שקיבל שותפו ג'יימס מדיסון וירג'יניה דמוקרטית-רפובליקנית ג'ורג' קלינטון 122 113 צ'ארלס קוטוורת' פינקני דרום קרולינה פדרליסטית רופוס קינג 47 47 ג'ורג' קלינטון ניו יורק דמוקרטית-רפובליקנית ג'יימס מונרו 6 0
הבחירות לנשיאות ארצות הברית ב-1812 היו הבחירות השביעיות בארצות הברית.
הן נערכו בין יום שישי, 30 באוקטובר עד ליום רביעי, 2 בדצמבר 1812, והתרחשו בצלה של מלחמת 1812. הן כללו מאבק בין הנשיא הדמוקרטי-רפובליקני היוצא ג'יימס מדיסון ודמוקרט-רפובליקני שפרש מהמפלגה, דוויט קלינטון, אחיינו של סגן הנשיא של מדיסון, ג'ורג' קלינטון.
הפדרליסטים הפנו את תמיכתם אל קלינטון.
למרות זאת, מדיסון נבחר מחדש בקלות, אבל זכה רק למעט יותר מ-50% תמיכה, כך שבחירות אלו היו הצמודות ביותר עד אז.
אלו היו הבחירות הראשונות שהתרחשו בזמן מלחמה.
השפעות מלחמות צרפת המהפכנית הוחמרו במהלך כהונתו הראשונה של מדיסון, כשהבריטים והצרפתים התעלמו מזכויותיה הנייטרליות של ארצות הברית בים, והחרימו ספינות אמריקניות.
הבריטים אף הכריחו את הימאים של הספינות המוחרמות לשרת בצי הבריטי.
בנוסף לכך הם החזיקו מאחזים בריטיים בצפון-מערב ארצות הברית ותמכו באינדיאנים במלחמתם נגד ארצות הברית.
במקביל, חסידי ההתרחבות של ארצות הברית בדרומה ובמערבה חשקו בקנדה הבריטית ובפלורידה הספרדית, ורצו לנצל את הפרובוקציות כאמתלה לתפיסת שני השטחים.
הלחץ נבנה ביציבות, וארצות הברית הכריזה מלחמה על בריטניה הגדולה ב-12 ביוני 1812. זה היה אחרי שמדיסון הועמד לבחירה מחדש על ידי הדמוקרטים-רפובליקנים אך לפני שהפדרליסטים בחרו במועמד שלהם.
בבחירות אלו השתתפה לראשונה לואיזיאנה, שהפכה למדינה בארצות הברית באפריל 1812. בבחירות השתתפו 18 מדינות.
ב-18 במאי, הוועדה הדמוקרטית-רפובליקנית בחרה בנשיא המכהן ג'יימס מדיסון מווירג'יניה למועמדה לנשיאות.
בתור מועמד לסגנותו, שהתפנתה עקב מות סגן הנשיא ג'ורג' קלינטון כחודש קודם לכן, בחרה הוועדה במושל ניו-המפשיר ג'ון לנגדון, שוויתר על ההצעה מפאת גילו.
במקומו בחרה הוועדה במושל מסצ'וסטס, אלברידג' גרי.
דמוקרטים-רפובליקנים מניו אינגלנד התנגדו לבחירת נשיא מווירג'יניה והעדיפו מועמד משלהם.
בתחילה הם תמכו בג'ורג' קלינטון, אולם עוד לפני מותו ב-20 באפריל 1812, גילו המתקדם ומצבו הבריאותי הרע חיסלו את סיכוייו.
לכן הם העדיפו את אחיינו, דוויט קלינטון.
כדי למנוע מאבק פנים-מפלגתי, חלק מחברי המפלגה הציעו לקלינטון להיות סגנו של מדיסון.
דוויט החליט לחכות עד אחרי האספה בניו יורק.
לאחר שמדיסון זכה במועמדות, המתיחות הייתה ברורה: רק 86 מתוך 134 סנאטורים וחברי קונגרס השתתפו.
הם בחרו במושל ניו המפשייר ג'ון לנגדון כסגנו של מדיסון, אך עקב גילו המתקדם הוא ויתר.
אספה שנייה בחרה באלברידג' גרי ממסצ'וסטס, בן 68, לתפקיד.
חברי הוועדה מניו יורק תמכה בקלינטון כמעט פה-אחד.
רבים חששו שהוא יפרק את המפלגה.
פרוץ מלחמת 1812 הקשתה על מסע הבחירות של קלינטון, שרבים מתומכיו היו ניצים שהתנגדו לבריטים, אולם הפדרליסטים, אותם קיווה קלינטון למשוך לתמיכה בו, התנגדו למלחמה.
לפני כניסתו של קלינטון, נשיא בית המשפט העליון של ארצות הברית ג'ון מרשל היה המועמד המוביל, ורבים חשבו שינצח בניו אינגלנד וגם בווירג'יניה וצפון קרולינה.
עם כניסתו של קלינטון, הפדרליסטים הבינו שלא יוכלו לנצח בניו יורק, וחששו שהשתתפות בבחירות תוביל להכרעת בית הנבחרים בו שלט רוב דמוקרטי-רפובליקני, דבר שהיה מביא לבחירת מדיסון.
בעקבות כך החליטו הפדרליסטים לתמוך בקלינטון, אולם באספה שלהם בספטמבר, הם החליטו לא לתמוך באף מועמד.
פדרליסטים רבים תמכו בקלינטון, אולם הרגישו שאם יעודדו אותו, הם יפגעו בו במדינות בהן הפדרליסטים לא היו פופולריים.
מצד שני, ג'ארד אינגרסול, התובע הכללי לשעבר, הפך לסגנו של קלינטון מטעם הפדרליסטים.
קלינטון תמך בכך כדי לזכות בתמיכת האלקטורים מפילדלפיה.
פדרליסטים אחרים לא תמכו בקלינטון בנוגע למלחמה.
רופוס קינג, שהיה מועמד הפלגה הפדרליסטית לסגן נשיא ב-1804 ו-1808, ניסה להיות המועמד הפדרליסטי ולא הצליח.
לעומת זאת, רבים כן הכניסו את שמו כמועמד פדרליסטי, והוא גרם לבעיות במסע הבחירות של קלינטון.
בווירג'יניה, קלינטון הוקע בידי המפלגה הפדרליסטית שתמכה בקינג, ובוויליאם ריצ'רדסון דיווי כסגנו.
בניו יורק, הפדרליסטים ניצחו בבחירות למועצה המחוקקת, והחליטו לשלוח תומכי קינג לחבר האלקטורים.
קואליציית דמוקרטים-רפובליקנים ופדרליסטים הצליחה למנוע זאת ושלחה תומכי קלינטון.
הקמפיין של קלינטון השתנה לפי האזור.
בצפון-מזרח ארצות הברית, קלינטון היה מועמד אנטי-מלחמתי.
אך בדרום והמערב, שם היו מעט שהתנגדו למלחמה, קלינטון תמך באופן נחוש במלחמה.
הבחירות התרכזו בניו יורק ובפילדלפיה.
קלינטון ניצח בניו יורק, אולם לא הצליח לנצח בפילדלפיה והפסיד בבחירות.
למרות הפסדו, הוא היה המועמד הפדרליסטי הטוב ביותר מאז ג'ון אדמס.
המפלגה הצליחה לעלות בבחירות לקונגרס.
תומכי קלינטון שהיו פדרליסטים סירבו במקרים רבים לעבוד עם דמוקרטים-רפובליקנים, וקלינטון נחשב בעיני רבים למועמד פדרליסטי, אף על פי שלא זכה במועמדות מטעם המפלגה.
מדיסון היה הראשון מבין ארבעה נשיאים בהיסטוריה שנבחרו מחדש עם פחות אחוזי אלקטורים מבבחירות הקודמות: מדיסון זכה ל-69.3% מהאלקטורים ב-1808, אבל ב-1812 קיבל רק 58.7%.
השלושה האחרים היו וודרו וילסון ב-1916, פרנקלין דלאנו רוזוולט ב-1940 וברק אובמה ב-2012. מדיסון היה גם הנשיא הראשון מתוך חמישה שנבחר מחדש עם אחוז קטן יותר מהקולות שקיבל בבחירות הקודמות, אף על פי שב-1812, רק שש מתוך שמונה עשרה מדינות בחרו אלקטורים לפי בחירות.
המועמד לנשיאות מדינה מפלגה מספר קולות האלקטורים שקיבל ג'יימס מדיסון וירג'יניה דמוקרטית-רפובליקנית 128 דוויט קלינטון ניו יורק פדרליסטית 89 רופוס קינג ניו יורק פדרליסטית 0
המועמד לסגנות הנשיאות מדינה מפלגה מספר קולות האלקטורים שקיבל אלברידג' גרי מסצ'וסטס דמוקרטית-רפובליקנית 131 ג'ארד איגרסול פנסילבניה פדרליסטית 86וויליאם ריצ'רדסון דיוויקרוליינה הצפוניתפדרליסטית0
שלושה אלקטורים הצביעו לקלינטון, אך הצביעו לגרי כסגן הנשיא.
הבחירות לנשיאות ארצות הברית ב-1816 היו הבחירות השמיניות בארצות הברית.
הן נערכו החל מיום שישי, 1 בנובמבר, עד ליום רביעי, 4 בדצמבר 1816. הן נערכו בתום נשיאותו בת שתי הקדנציות של ג'יימס מדיסון מהמפלגה הדמוקרטית-רפובליקנית.
כשהמפלגה הפדרליסטית בקריסה, מזכיר המדינה של מדיסון, ג'יימס מונרו, היה המועמד המוביל מול אופוזיציה חלשה.
ואכן מונרו ניצח בחבר האלקטורים בהפרש הגדול של 183 לעומת 34 אלקטורים.
ארבע השנים הקודמות בפוליטיקה האמריקנית הושפעו ממלחמת 1812. בעוד שהמלחמה לא הסתיימה בניצחון, השלום שהתרחש ב-1815 סיפק את העם האמריקני, והדמוקרטים-רפובליקנים קיבלו את הקרדיט על כך.
הפדרליסטים נפגעו מהתנגדותם למלחמה ובגלל ועידת הרטפורד, שביססה את ההתנגדות למלחמה בניו אינגלנד.
יותר מכך, הנשיא מדיסון אימץ עקרונות פדרליסטיים מסוימים, כמו בנק לאומי ומכסי מגן.
דבר זה פגע במסע הבחירות של הפדרליסטים.
ארבע השנים הקודמות נשלטו על ידי מלחמת 1812. למרות שהיא לא הסתיימה בניצחון, השלום סיפק מאוד את האנשים האמריקנים, והדמוקרטים-רפובליקנים קיבלו את הקרדיט על המשכו.
הפדרליסטים הוקעו בגלל התנגדותם למלחמה ובגלל ועידת הרטפורד, שביססה את ההתנגדות למלחמה בניו אינגלנד.
יותר מכך, הנשיא מדיסון אימץ עקרונות פדרליסטיים כמו בנק לאומי ומכסי מגן, מה שנתן לפדרליסטים מעט מאוד נושאים לעשות עליהם קמפיין.
ג'יימס מונרו, מזכיר המדינה מווירג'יניה
דניאל טומפקינס, מושל ניו יורק
יושב ראש בית הנבחרים הנרי קליי מקנטקי
מונרו היה המועמד המועדף על הנשיא לשעבר תומאס ג'פרסון ועל הנשיא היוצא, מדיסון.
אולם מונרו נאלץ להתמודד עם התנגדות מצד מזכיר המלחמה, ויליאם קרופורד מג'ורג'יה.
בנוסף לכך הייתה תחושה, בעיקר בניו יורק, שהגיע הזמן לבחור נשיא שאינו מווירג'יניה (מלבד ג'ון אדמס, כל הנשיאים באו מווירג'יניה).
אולם הרקורד הציבורי של מונרו הפך אותו למועמד מוביל.
קרופורד מעולם לא הכריז שיתמודד, כי האמין שהיה לו מעט מאוד סיכוי מול מונרו ולא רצה שמונרו לא ימנה אותו לתפקיד בקבינט.
עדיין, תומכיו של קרופורד היו אתגר רציני.
הוועידה הדמוקרטית-רפובליקנית במרץ 1816 העמידה את מונרו כמועמד לנשיאות ואת המושל דניאל טומפקינס לסגנות-הנשיאות.
מונרו קיבל 65 קולות לעומת 54 לקרופורד.
רופוס קינג, סנאטור מטעם ניו יורק
הוועידה הפדרליסטית אפילו לא טרחה לעשות הגשת מועמדות מעשית, למרות שרבים מהפדרליסטים תמכו ברופוס קינג, שנוצח פעמיים לפני כן כמועמד הפדרליסטי לסגנות-הנשיאות.
האוורד ממרילנד היה המועמד הפדרליסטי לסגנות הנשיאות.
ב-12 בפברואר 1817, בית הנבחרים והסנאט נפגשו כדי לספור את הקולות.
הספירה הלכה חלק עד שהגיע תורה של אינדיאנה לתת את קולותיה.
ג'ון טיילור, נציג ניו יורק, התנגד לספירת קולותיה של אינדיאנה.
הוא טען שהקונגרס הכיר בהצטרפותה של אינדיאנה לאיחוד ב-11 בדצמבר 1816, בעוד שהקולות נספרו ב-4 בדצמבר.
לכן, אינדיאנה הייתה רק טריטוריה בזמן הבחירות ולא מדינה.
נציגים אחרים טענו שהחלטת הקונגרס הייתה פורמלית בלבד, ושאינדיאנה הצטרפה לאיחוד כבר כשיצרה ממשלה וחוקה ב-29 ביוני.
הם טענו שלאינדיאנה יש נציגים בבית הנבחרים והסנאט, דבר שלא יכול היה להיות אם אינדיאנה לא הייתה מדינה בזמן בחירתם.
הוחלט לדחות את ספירת הקולות, החלטה שאושרה פה אחד.
לאחר ספירת הקולות, התברר שמונרו ניצח בכל 19 המדינות פרט לשלוש.
קינג היה בטוח שניצחונו של מונרו היה בלתי נמנע, ולא ניהל מסע בחירות באופן רציני.
כל אחת משלוש המדינות שקינג זכה בהן הצביעה למועמד אחר לסגנות הנשיאות.
מסצ'וסטס הצביעה להאוורד, דלאוור בחרה ברוברט ג'.
הרפר, וקונטיקט התפצלה בין גיימס רוס לג'ון מארשל.
מרילנד לא בחרה באלקטורים שלה כמקשה אחת.
היא חילקה את עצמה למחוזות, וכל מחוז בחר באלקטור אחד.
שלושה מתוך אחד-עשר מחוזות שלחו נציגים פדרליסטים, אולם הם לא הצביעו לקינג או לפדרליסטים, אלא נמנעו במחאה, וכך מונרו קיבל את כל האלקטורים ממרילנד.
המועמד לנשיאות מדינה מפלגה מספר קולות האלקטורים שקיבל ג'יימס מונרו וירג'יניה דמוקרטית-רפובליקנית 183 רופוס קינג ניו יורק פדרליסטית 34
הבחירות לנשיאות ארצות הברית ב-1820 היו הבחירות לנשיאות התשיעיות בארצות הברית.
הן התרחשו החל מיום רביעי, 1 בנובמבר, עד ליום רביעי, 6 בדצמבר 1820. בחירות אלו היו הפעם השלישית והאחרונה בהיסטוריה של ארצות הברית בהן התקיימו בחירות נשיאותיות כאשר מועמד רץ לנשיאות ללא מתחרים אחרים (הפעמיים הקודמות היו הבחירות ב-1789 ו-1792 בהן ג'ורג' וושינגטון התמודד על הנשיאות בלי תחרות ממשית).
הנשיא ג'יימס מונרו וסגן הנשיא דניאל טומפקינס נבחרו מחדש ללא מאמץ משמעותי וזכו בכל האלקטורים פרט לאחד.
המפלגה הפדרליסטית כבר קרסה, ואמנם התמודדה כשהציעה את ריצ'רד סטוקסון כמועמד לתפקיד סגן הנשיא, היא לא הצליחה להעמיד מועמד אחד לנשיאות.
היא לא השתתפה שוב בבחירות.
זאת הייתה הפעם האחרונה עד 2012 בה שלושה נשיאים נבחרו לכהונה ברצף (עת אובמה נבחר לכהונה שנייה, לאחר קלינטון ובוש הבן).
למרות המשך המערכת החד-מפלגתית (שידועה בתור "עידן הרגשות הטובים"), בעיות רציניות עמדו על הפרק בבחירות של 1820. האומה הייתה בהלך-רוח דיכאוני בגלל מיתון שפקד את ארצות הברית באותה תקופה (בהלת 1819), והרחבת העבדות אל הטריטוריות החדשות נעשתה למוקד של ויכוח בעם.
למרות זאת, ג'יימס מונרו לא התמודד עם אופוזיציה רצינית בבחירתו, אך לא קיבל את כל הצבעות האלקטורים.
למסצ'וסטס הוקצו 26 אלקטורים בבחירות הקודמות, אך הוקצו לה רק 15 בבחירות אלו.
הירידה בכוחה של המדינה נגרמה בגלל פשרת מיזורי שעשתה את מיין- חלק ארוך של מסצ'וסטס- למדינה חופשית, כאיזון לקראת הקבלה של מדינת העבדות מיזורי אל האיחוד.
פנסילבניה, טנסי ומיסיסיפי שלחו אלקטור אחד פחות ממה שהיו צריכות, כי אלקטור אחד מכל מדינה מת.
דבר זה גרם למיסיסיפי לשלוח רק שני אלקטורים, בעוד שכל מדינה זכאית לשלוח לפחות שלושה.
אלו היו הבחירות הראשונות של מיסיסיפי, אילינוי, אלבמה ומיזורי.
מיזורי עדיין לא הייתה מדינה באופן רשמי והשתתפותה הייתה שנויה במחלוקת.
רק ב-1836 השתתפו מדינות חדשות בבחירות, לאחר שארקנסו הצטרפה ב-1836 ומישיגן ב-1837 (אחרי ההצבעה, אבל לפני ספירת האלקטורים).
ג'יימס מונרו, נשיא ארצות הברית מווירג'יניה
בגלל שמועמדותו של מונרו לא הייתה בספק, מעטים טרחו להגיע לאספה המפלגתית באפריל.
רק 40 צירים היו שם, ללא צירים ממדינות גדולות כמו וירג'יניה, פנסילבניה, קרוליינה הצפונית, מסצ'וסטס וניו ג'רזי.
במקום לספור את הקולות לנשיאות, האספה החליטה לא לבצע הגשת מועמדות פורמלית.
הצירים תמכו בכך פה אחד, ולכן הנשיא מונרו וסגן הנשיא דניאל טומפקינס הפכו למועמדים בפועל.
לא היה מסע בחירות, כיוון שלא הייתה התנגדות למונרו ולתומפקינס.
ב-9 במרץ 1820, הקונגרס העביר חוק שדרש ממיזורי לכונן חוקה וליצור ממשלה מקומית.
נאמר שכשמיזורי תיווצר, היא תצטרף לאיחוד כמדינה מן המניין.
אולם כשהקונגרס התכנס בנובמבר, צירופה של מיזורי הפך לבעייתי.
חלקו טען שמיזורי עשתה את המוטל עליה, וחלקו טען שחוקת מיזורי נוגדת את חוקת ארצות הברית.
כשהקונגרס נפגש כדי לספור את האלקטורים, הסכסוך הזה נמשך כבר חודשיים.
נוצרה בעיה: אם הקונגרס יספור את קולותיה של מיזורי, היא תהפוך למדינה.
ואם לא, היא לא תיחשב למדינה.
כיוון שמונרו ממילא ניצח ולכן קולותיה של מיזורי לא שינו, הסנאט החליט ב-13 בפברואר 1821 שאם לא יערערו על כך, לא יספרו את קולותיה של מיזורי אלא אם הן ישפיעו על זהות הנשיא.
נשיא הסנאט הכריז על התוצאות פעמיים, עם או בלי מיזורי.
למרות זאת, נציג ניו המפשייר התנגד לספירת קולותיה של מיזורי כיוון שעוד לא הפכה למדינה באופן רשמי.
נציג וירג'יניה דרש שכן יספרו את קולות מיזורי.
לאחר ויכוח, הסדר חזר רק כשהתוצאות הוקראו לפי החלטת הסנאט.
אף על פי שכל אחד מחבר האלקטורים היה מחויב למונרו, מספר פדרליסטים הצביעו לסגן נשיא פדרליסט.
אפילו במסצ'וסטס, מדינה בה האלקטורים היו פדרליסטיים, הם תמכו במונרו.
רק אלקטור אחד (מניו המפשייר) הצביע נגד מונרו.
טענו שניסה לשמור על מעמדו של ג'ורג' וושינגטון כנשיא היחיד שנבחר פה אחד, אולם למעשה הוא לא חיבב את מונרו.
המועמד לסגנות הנשיאות מדינה מפלגה מספר קולות האלקטורים שקיבל דניאל טומפקינס ניו יורק דמוקרטית-רפובליקנית 215 ריצ'רד סטוקסון ניו ג'רזי פדרליסטית 8 דניאל רודני דלאוור פדרליסטית 4 רוברט הארפר מרילנד פדרליסטית 1 ריצ'רד רוש פנסילבניה פדרליסטית 1
המועמד שותף אלקטורים ג'יימס מונרו דניאל טומפקינס215 ג'יימס מונרו ריצ'רד סטוקסון 8 ג'יימס מונרו דניאל רודני 4 ג'יימס מונרו רוברט הארפר 1 ג'ון קווינסי אדמס ריצ'רד רוש 1
שני אלקטורים נבחרים על ידי המצביעים, שניים על ידי מחוזות בחירה מיין, מסצ'וסטס
הבחירות לנשיאות ארצות הברית מתקיימות אחת לארבע שנים, ברציפות מאז שנת 1792. מ-1845 הן מתקיימות תמיד ביום שלישי שבין ה-2 ל-8 בנובמבר.
למעשה, באותו יום שלישי בחודש נובמבר מתקיימות בארצות הברית בחירות כלליות בכל שנה, ופעם בארבע שנים הבחירות הן גם לנשיאות.
אף על פי שבארצות הברית רשומות עשרות מפלגות (בבחירות לנשיאות של 2012 התמודדו מועמדים מעשרים מפלגות שונות ועוד עשרות עצמאיים) – החל משנת 1853, כיהנו רק נשיאים שהשתייכו לאחת משתי המפלגות הראשיות: המפלגה הרפובליקנית (18 נשיאים מאז 1853), והמפלגה הדמוקרטית (15 נשיאים).
בגלל שיטת הבחירות המיוחדת לארצות הברית, שתפורט להלן, בבחירות של 2012, לדוגמה, היו רק לשישה זוגות מועמדים אפשרות תאורטית לנצח.
השיטה גם מאפשרת תוצאה, הנחשבת בעיני רבים לבלתי-הוגנת, שבה נבחרים באופן חוקי נשיא וסגן-נשיא שקיבלו פחות קולות של מצביעים בספירה כלל-לאומית (שידועה כ-Popular Vote), מאשר קיבלו יריביהם.
תוצאה זו אינה רק תאורטית, והיא קרתה חמש פעמים בהיסטוריה, ולאחרונה בשנת 2016; בכל חמשת המקרים, המועמד או המועמדת שהפסידו בבחירות, למרות שזכו ביותר קולות בספירה הכללית (לעיתים בהפרש של מיליונים אחדים) – השתייכו למפלגה הדמוקרטית.
בעת ייסוד ארצות הברית, רוב אזרחיה היו חקלאים בלתי משכילים, שלא הכירו את הליכי הבחירה והשלטון.
על כן היו בין מנסחי החוקה של ארצות הברית שדרשו, שאת הנשיא יבחר הקונגרס, ואילו אחרים התעקשו על בחירה בידי האזרחים.
הפשרה שהושגה ונוסחה בפרק השני לחוקה היא שהאזרחים יבחרו באלקטורים (בוחרים), שיתכנסו במדינות השונות ויבחרו את הנשיא ואת סגנו.
מאז ועד היום, חבר האלקטורים (Electoral College) מתכנס בכל מדינה ובוחר את הנשיא ואת סגנו.
הדרישה שבחירת האלקטורים תיערך באותו היום במדינות השונות, ולא במקום מרכזי, נועדה למנוע לחץ, הסתודדות, ומשא ומתן שישפיע על שיקול הדעת של האלקטורים.
בשנת 1792 קיבל הקונגרס חוק, הקובע שהבחירות לנשיאות תיערכנה בכל מדינה ביום שתבחר, אך לפחות 34 יום לפני מועד כינוס חבר האלקטורים בדצמבר, כדי שההודעה על תוצאות הבחירות לנשיאות תגיע בזמן לפני הכינוס.
המדינות החליטו בדרך כלל על יום בתחילת נובמבר, מספיק זמן אחרי הקציר כדי לאפשר לחקלאים לאסוף את התבואה, אך גם מספיק זמן לפני בוא סערות החורף.
בכינוס האלקטורים נבחרו גם בעלי תפקידים למשרות של מושלים, ראשי מחוזות ועוד.
עם השתכללות אמצעי התקשורת, הרכבת והטלגרף, הגיעה ההודעה תוך מספר שעות, ולעיתים השפיעה על הבחירה של בעלי התפקידים האחרים.
על כן בשנת 1845 נקבע, שהבחירות לכל בעלי התפקידים תיערכנה באותו היום, הוא מועד הבחירות לנשיאות.
היום בשבוע נקבע ליום שלישי, כדי להבטיח שאיש לא ייאלץ לנסוע לקלפיות ביום ראשון, הוא יום התפילה בכנסיות, אם לא ירצה בכך.
ההגדרה "ביום שלישי שאחרי יום שני הראשון של חודש נובמבר", שתוצאתה היא יום שלישי שבין ה-2 ל-8 בנובמבר, נועדה להבטיח שיום הבחירות לא יחול באחד בנובמבר, תאריך שבנסיבות מסוימות היה מגדיל את הפער בין יום הבחירות (יום שלישי הראשון של נובמבר) לבין יום כינוס האלקטורים ליותר מ-34 יום.
במערכות הבחירות הראשונות שאחרי קבלת החוקה, המועמדים לנשיא ולסגנו לא חברו יחד לפני הבחירות.
במקום זאת, נקבע שהנשיא יהיה המועמד שקיבל את מרב קולות האלקטורים, ולפחות את מחציתם; כסגנו יכהן המועמד שהגיע במקום השני.
ייתכן שהכוונה שעמדה מאחורי השיטה, הייתה שבמקרים רבים לא יצליחו האלקטורים לבחור נשיא וסגן נשיא בהתאם לכללים, וכך ייקרא הקונגרס להכריע.
בהתאם לפרשנות זאת, התכוונו מנסחי החוקה שהאלקטורים בסך הכל יסננו מספר קטן של מועמדים, שמהם יבחר הקונגרס את הנשיא ואת סגנו.
אולם במקביל להופעת המפלגות הפוליטיות הראשונות, החלו להיווצר במערכות הבחירות הבאות מצבים שנחשבו בלתי רצויים.
במערכת הבחירות של 1796 נבחרו נשיא וסגן נשיא משתי מפלגות שונות.
בבחירות הבאות ב-1800 מינתה המפלגה הדמוקרטית-רפובליקנית של אותו זמן שני מועמדים לתפקיד נשיא וסגנו: את תומאס ג'פרסון ואת ארון בר; למרבה המבוכה, בהצבעת האלקטורים נוצר שוויון בין השניים, ובהתאם לחוקה, נדרש בית הנבחרים להכריע.
כאן ציפתה למועמדים הפתעה, כאשר המועמד השלישי, מטעם המפלגה הפדרליסטית, תמך במועמד השני, בר.
הבית קיים 35 סיבובי הצבעה ללא הכרעה, עד שבסיבוב ה-36 התערב מנהיג המפלגה הפדרליסטית, אלכסנדר המילטון, לטובת ג'פרסון והכריע את ההתמודדות.
אנקדוטה היסטורית היא, שסופו של המילטון היה מוות מידיו של בר בדו-קרב שהוסכם ביניהם, כתוצאה מסכסוך ארוך ביניהם.
נשים קיבלו את הזכות להצביע בבחירות כלשהן לראשונה בשנת 1869, בוויומינג, אז טריטוריה ולא חברה באיחוד.
כאשר התקבלה וויומינג כמדינה, בשנת 1890, זכות הבחירה לנשים היה תנאי שלה להצטרפות.
בשנת 1893, מדינת קולורדו הייתה המדינה הראשונה באיחוד שהעניקה לנשים זכות בחירה.
הבחירות של 1920 היו הראשונות בהיסטוריה של ארצות הברית, בהן ניתנה זכות הבחירה לנשים בכל המדינות, אז 48 במספר.
למרות הזמן שחלף מאז, מעולם לא נבחרה אישה למשרת נשיאה בארצות הברית, אם כי בשנת 2016 התמודדה הילרי קלינטון.
בשנת 2020 נבחרה קמלה האריס לאישה הראשונה בתפקיד סגנית נשיא ארצות הברית, ובשנת 2024 היא גם התמודדה לנשיאות.
הבחירות לנשיאות מתקיימות במסגרת חמישים המדינות ומחוז קולומביה, וחלק מפרטי הנוהל משתנים ממדינה למדינה.
על כן התהליך כולו מורכב למדי.
תושבי הטריטוריות האמריקאיות, כמו: פוארטו ריקו, גואם, איי הבתולה של ארצות הברית, אינם רשאים להצביע בבחירות.
כל מדינה בוחרת אלקטורים, שיצביעו בשם האזרחים בעת כינוס חבר האלקטורים.
כל מדינה רשאית לבחור את השיטה שבה ייבחרו האלקטורים.
רשמית, לא קיים חוק פדרלי שמחייב אלקטור לבחור במועמד מסוים, אולם בכמחצית מהמדינות יש חוקים המחייבים זאת; וגם במדינות שבהן אין חיוב כזה, כל אלקטור בוחר רק את המועמדים שלשמם הוא נבחר.
יוצאי הדופן לכלל הזה הם נדירים, ומעולם לא גרמו לשינוי תוצאה של בחירות לנשיאות.
מספר האלקטורים נבחר בקפידה, כדי לשרת מספר מטרות.
הכלל הנוהג היום, והקיים מאז 1972, קובע שמספר האלקטורים של כל מדינה שווה למספר נציגיה בקונגרס.
כלומר: שני אלקטורים כנגד שני הסנטורים שיש לכל מדינה; ועוד אלקטורים כמספר נציגיה בבית הנבחרים, שפרופורציוני לגודל האוכלוסייה בכל מדינה.
למחוז קולומביה אין נציגים בסנאט, אך יש לה מספר אלקטורים כמו למדינה באותו הגודל – 3 אלקטורים.
על פי כלל זה, מספר האלקטורים כיום (2020) הוא 538. הכלל הזה מבטיח מספר אלקטורים שהוא בערך מתכונתי לגודל האוכלוסייה, ובכך עונה על הדרישה לייצוג יחסי של האזרחים; אולם הוא גם מעניק משקל יתר למדינות הקטנות ביחס לגדולות באוכלוסייתן, בכוונה, כדי שכוחן לא יאבד באופן מעשי אל מול המדינות הגדולות.
ברוב הגדול של המדינות (48 מתוך 50), זוג המועמדים שזכה ברוב יחסי של קולות האזרחים זוכה בכל האלקטורים המוקצים לאותה מדינה, שיטה המכונה "טופס כללי" (General Ticket), או בעגה "המנצח גורף את כל הקופה" (Winner Takes it All).
רק במדינות נברסקה ומיין שני אלקטורים ניתנים למנצח, והשאר (כמחצית מהאלקטורים במדינות אלה) מתחלקים באופן יחסי.
השיטה הזאת נועדה להקטין את הסיכוי של תוצאה צמודה או אפילו תיקו בין שני זוגות מועמדים, ובכך למנוע את המצב הבלתי רצוי כיום, שהקונגרס נדרש להכריע (בימיה הראשונים של ארצות הברית, בחירה על ידי הקונגרס הייתה אפילו רצויה בעיני חלק מהמייסדים).
אולם חסרונה של השיטה הוא, שייתכן מצב שבו מנצח זוג מועמדים שקיבל פחות קולות בספירה הכללית (ה-Popular Vote) מהזוג המפסיד.
בעקבות הקושי לבחור נשיא, התקבל התיקון ה-12 לחוקה, שקובע כי האלקטורים יצביעו בנפרד לנשיא ולסגן הנשיא, כך שיהיה ברור מראש מי מהמועמדים מיועד לכל משרה.
הצבעה מרחוק היא הליך בו אנשים שלא יכולים להצביע בקלפי אליו הם רשומים מצביעים באופן אחר.
בשיטה זו, האזרח מצביע בקלפי אחרת מזו שהוא רשום אליה, או בקלפי ייעודית, או בהצבעה בדואר, או בהצבעה באמצעות שליח, או בהצבעה מקוונת.
הצבעה מרחוק מיועדת לאזרחים שלא יכולים להגיע לקלפי אליו הם רשומים, כגון חיילים בשירות פעיל, סגל דיפלומטי, ימאים, אזרחים החיים מחוץ למדינתם, ולאזרחים שמתקשים להגיע לקלפי אליו הם רשומים, כגון פצועים, חולים ונכים.
הצבעה מרחוק הונהגה בארצות הברית לראשונה במהלך מלחמת האזרחים האמריקנית.
אדווין סטנטון, מזכיר המלחמה בממשלו של אברהם לינקולן, הגה את הרעיון ליצור מנגנון הצבעה מרחוק לבחירות לנשיאות של 1864, כדי לאפשר לחיילים הנמצאים רחוק מביתם להצביע בבחירות.
חידוש זה השתלם ללינקולן הרפובליקני, שהצליח בעזרת קולות החיילים להביס את יריבו הדמוקרטי, ג'ורג' מקללן.
ב-1896 הייתה ורמונט המדינה הראשונה שאפשרה הצבעה מרחוק גם לאזרחים.
עד אמצע המאה ה-20, רוב מדינות ארצות הברית אימצו סוג כלשהו של הצבעה מרחוק – לאנשי צבא ולאזרחים.
הצבעה מרחוק בארצות הברית נחלקת לשני תתי סוגים: הצבעה מרחוק "מגבילה", והצבעה מרחוק "ליברלית".
בשיטה המגבילה חייב המצביע להצהיר מראש על אחת ממספר סיבות מוגדרות כדי להיות זכאי להצביע בשיטה זו.
בשיטה הליברלית, הידועה יותר כ-No Excuse או כ-No Fault, המצביע אינו חייב לנמק את רצונו להצביעה בשיטה זו.
קליפורניה הייתה המדינה הראשונה שאפשרה הצבעה מרחוק ליברלית, בבחירות האמצע של 1978.
החוק הסדיר הצבעה של כוחות הצבא, הימאים בצי הסוחר, עובדים בממשל הפדרלי המוצבים מחוץ לארצות הברית, ואזרחים אמריקאים החיים מחוץ לארצות הברית.
בשנות ה-70 וה-80 של המאה ה-20 החלו מדינות ארצות הברית להתנסות בסוגים נוספים של הליכי הצבעה לא סטנדרטיים, בנוסף להצבעה מרחוק.
כך למשל, מספר מדינות הוסיפו הליך הצבעה מרחוק, בה ויתרו על דרישת המגורים ודרישה לציין סיבה מוגדרת.
הגדלת הנגישות של ההצבעה מרחוק, נתפסת בעיני רבים כדרך מהותית לשיפור כמות המצביעים במערכות בחירות.
מספר האמריקנים שהצביעו מוקדם יותר ובדואר הגיע לשיא ב-2020 בשל מגפת הקורונה.
ביום שני שבין ה-13 ל-19 בחודש דצמבר מתכנס חבר האלקטורים, כל קבוצה במדינתה, כדי לבחור את הנשיא ואת סגנו.
פתקי ההצבעה נשלחים במעטפות חתומות אל הקונגרס שבוושינגטון הבירה.
בכינוס מיוחד ומשותף של שני הבתים, בית הנבחרים והסנאט, שנערך ב-6 בינואר, נפתחות המעטפות במעמד נשיא הסנאט, הוא סגן נשיא ארצות הברית המכהן, ויושב ראש בית הנבחרים.
אם מועמד זוכה ברוב מוחלט של האלקטורים (כלומר לפחות מחצית האלקטורים ועוד אחד, מספר שעומד כיום על 270), הוא מוכרז כמנצח.
במקרה שאין מועמד שקיבל את מספר האלקטורים המינימלי, אם מפני שיש יותר משני מועמדים לתפקיד, ואם בגלל שוויון בין שני מועמדים, ההכרעה עוברת לקונגרס.
בית הנבחרים בוחר את הנשיא מבין שלושת המועמדים המובילים, ואילו הסנאט בוחר את סגן הנשיא מבין שני המועמדים המובילים.
בבחירת הנשיא בידי בית הנבחרים, המשקל המוענק לכל מדינה הוא קול אחד בלבד, ואילו בבחירת סגן הנשיא מצביעים כל הסנאטורים, בהם יש שני נציגים לכל מדינה.
בכל ההיסטוריה של ארצות הברית, נדרש בית הנבחרים לבחור נשיא רק פעמיים, והסנאט נדרש לבחור את הסגן רק פעם אחת; כל המקרים קרו במאה ה-19.
בעקבות ההכרזה על המנצחים בבחירות, מתקיים טקס השבעתם ב-20 בינואר, ואז הם מתמנים לנשיא ולסגן נשיא באופן רשמי.
השינוי במועד כניסת הנשיא לתפקידו
כשכונן הליך הבחירות, בסוף המאה ה-18, נקבע שהנשיא ייכנס לתפקידו בחודש מרץ של השנה שלאחר שנת הבחירות.
לשם ספירת הקולות ופרסום תוצאות הבחירות נדרש זמן רב.
באמריקה של סוף המאה ה-18 ורוב המאה ה-19, הדרכים בחלק גדול מהקהילות היו משובשות והתחבורה הייתה איטית.
רכבות נכנסו לשימוש רק במחצית המאה ה-19, בעיקר ממלחמת האזרחים (1861 ואילך).
לאחר ספירת הקולות היה צורך לשלוח את התוצאות לוושינגטון, והדבר עשוי היה להימשך זמן רב נוסף, בעיקר לאור גשמי החורף וכן הצפות היו עלולות להקשות על הגעת השליחים נושאי התוצאות לוושינגטון.
כאמור לעיל, תוצאות הבחירות אינן מצביעות על נשיא נבחר אלא על זהות חבר האלקטורים המורכב מהאלקטורים שנבחרו בכל מדינה, מטעם כל מפלגה, לשם בחירת הנשיא.
לאחר סיכום התוצאות, היה צורך לשלוח הודעות לאלקטורים הנבחרים ולזמנם לוושינגטון כדי להצביע בבחירות לנשיאות.
לאחר שהתקבלה הכרעה – ולעיתים, כאמור, נדרשו כמה סבבי הצבעה כדי לבחור – היה צורך להודיע לנשיא הנבחר על בחירתו.
אז היה הנשיא הנבחר צריך למכור או להשכיר את ביתו ורכושו, להודיע לשותפיו, למעסיקיו וללקוחותיו על הפסקת עבודתו ולארגן העברה של חלק מרכושו לוושינגטון.
ההודעה לנשיא נמסרה בחודשי החורף – בינואר, בדרך כלל – ולכן היה לעיתים צורך לחכות עד מרץ והפשרת השלגים כדי שהנשיא הנבחר יוכל להגיע לוושינגטון ולהחליף את הנשיא היוצא.
כיום ניתן לדעת בוודאות את תוצאות הבחירות כבר מספר ימים אחרי יום הבחירות, מבלי לחכות לספירה הרשמית של קולות האלקטורים.
זאת מכיוון שהצבעתו של אלקטור למועמד אחר מזה שלשמו הוא נבחר היא נדירה מאוד, ונושאת סנקציות בכמחצית ממדינות האיחוד.
על כן, מוכרזים המנצחים באופן לא רשמי באמצעי התקשורת כבר סמוך ליום ההצבעה.
מאותו יום ועד יום ההשבעה, מכונה המועמד לנשיאות שניצח "הנשיא הנבחר," (President Elect), למעט במקרים שהמנצח הוא הנשיא המכהן, שנבחר לכהונה נוספת.
מערכות הבחירות לנשיאות ארצות הברית
גרנט הורשיו סימור 22 1872 יוליסס ס.
השוואה לבחירות כלליות אחרות בארצות הברית
סמואה האמריקנית, פוארטו ריקו 2 מדינות
ניו ג'רזי, וירג'יניה 36 מדינות, 3 טריטוריות ומחוז קולומביה
ניו מקסיקו, ניו יורק, אוהיו,
איי הבתולה של ארצות הברית 3 מדינות
קנטקי, לואיזיאנה, מיסיסיפי 11 מדינות, 2 טריטוריות
הבחירות לנשיאות איראן 2013 התקיימו ב־14 ביוני 2013, וחסן רוחאני נבחר בהן לנשיאה השביעי של המדינה.
מאות מועמדים שביקשו להתמודד נדחו על ידי מועצת שומרי החוקה.
לאחר מערכת הבחירות הקודמת ב־2009, שבה זכה מחמוד אחמדינז'אד בכשישים אחוזים מהקולות, פרצה מחאה במדינה נגד ניצחונו ובעד המועמדים מיר־חוסיין מוסאווי, שזכה בכשליש מהקולות, ומהדי כרובי, שזכה בפחות מאחוז מקולות הבוחרים.
המוחים טענו שתוצאות הבחירות זויפו וקראו להפלת אחמדינז'אד.
ב־2011, בעקבות גל המחאות בעולם הערבי, התחדשה המחאה באיראן.
על רקע זה היה חשש בקרב השלטון מגל נוסף של מחאה במדינה על רקע מערכת הבחירות הנוכחית.
לפי חוקת איראן, אורך כהונתו של הנשיא ארבע שנים, ובסיומן הוא יכול להיבחר רק לקדנציה רצופה אחת נוספת.
לפיכך נמנעה מהנשיא המכהן אחמדינז'אד האפשרות להתמודד בבחירות.
כדי להיבחר צריך המתמודד בבחירות לזכות בלמעלה ממחצית מקולות הבוחרים, בהם אכן זכה רוחאני.
מערכת הבחירות הנוכחית היא מערכת הבחירות האחת עשרה לנשיאות שמתקיימת באיראן.
ביום הבחירות, 14 ביוני, התקיימו במדינה גם הבחירות לרשויות המקומיות.
ההרשמה להתמודדות בבחירות נערכה מ־7 עד 11 במאי 2013, ובמהלכה נרשמו לבחירות מאות מתמודדים, אולם חלקם פרשו קודם להכרזה על המועמדים שרשאים להתמודד.
ב־21 במאי 2013 הודיעה מועצת שומרי החוקה כי מבין הנרשמים התירה את התמודדותם של שמונה מועמדים.
ב־10 וב־11 ביוני פרשו שניים מהמתמודדים, ובבחירות נותרו שישה מועמדים.
חסן רוחאני, ממפלגת אגודת אנשי הדת הלוחמים, מזכיר המועצה העליונה לביטחון לאומי לשעבר.
סעיד ג'לילי, ממפלגת חזית ליציבות המהפכה האסלאמית, מזכיר המועצה העליונה לביטחון לאומי.
מוחמד באקר קאליבאף, ממפלגת האגודה האסלאמית של המהנדסים, ראש עיריית טהראן.
עלי אכבר ולאיתי, ממפלגת הקואליציה האסלאמית, שר החוץ לשעבר.
מוחסן רזאי, ממפלגת המתינות והפיתוח, מזכיר המועצה האיראנית לאבטחת אינטרס המשטר.
מוחמד ע'רזי, עצמאי, שר הדואר ושר הנפט לשעבר.
ע'ולאם עלי חדאד־עאדל, יושב ראש הפרלמנט של איראן לשעבר.
מוחמד־רזא עארף, סגן נשיא איראן לשעבר.
שורה של אישים בולטים שביקשו להתמודד בבחירות נדחו על ידי מועצת שומרי החוקה:
אכבר האשמי רפסנג'אני, נשיא איראן לשעבר.
אספנדיאר רחים משאי, מנהל מטה נשיא איראן.
מנוצ'הר מותכי, שר החוץ לשעבר.
בין הנרשמים להתמודדות שמועמדותם נפסלה היו שלושים נשים, שמועמדותן נדחתה על ידי השלטונות, כי החוקה קובעת שלתפקיד הנשיא יכול להתמנות רק גבר.
הבחירות לנשיאות אל סלוודור 2014 התקיימו ב-2 בפברואר 2014 וסיבוב שני התקיים ב-9 במרץ, מאחר שאף מועמד לא זכה ברוב הנדרש.
המועמדים המובילים היו סגן הנשיא סלוודור סאנצ'ס סרן ממפלגת השמאל ה-FMLN, מועמד הימין וראש העיר לשל הבירה סן סלוודר, נורמן קיחאנו, ממפלגת ARENA והנשיא לשעבר אנטוניו סאקה.
סאנצ'ס סרן זכה בסיבוב הבחירות הראשון בכ-48.9% מהקולות, ואילו קיחאנו קיבל 38.9%.
לקראת הסיבוב השני הצליח קיחאנו לצמצם את מרבית הפער, ובסופו של דבר ניצח סאנצ'ס סרן ברוב של 50.11% בלבד, על חודם של 6,364 קולות.
סאנצ'ס סרן הושבע כנשיא אל סלוודור ב-1 ביוני 2014.
ב-22 באוקטובר 2012 טריבונל הבחירות העליון הגדיל את מספרם הכולל של מרכזי הצבעה ואפשר לבעלי זכות הבחירה להגיע למרכז ההצבעה הקרוב ביותר למקום מגוריהם.
בעבר, בעלי זכות בחירה חולקו למרכזי הצבעה עירוניים בסדר אלפביתי, מה שאילץ אותם לנסוע למרחקים ארוכים כדי להצביע.
ב-24 בינואר 2013 האספה המחוקקת העבירה חקיקה שתאפשר לאזרחים המתגוררים בחו"ל להצביע במערכות הבחירות העתידיות.
92% מתושבי המדינה שמתגוררים בחו"ל שוהים בארצות הברית ובקנדה.
על פי טריבונל הבחירות העליון, יש 200,000 תושבים בעולם שזכאים להצביע.
המועמד לנשיאות מטעם ה-FMLN סאנצ'ס סרן ביקר בדרום קליפורניה כדי להיפגש עם אל סלוודורים אמריקאים וסייר בקהילות שלהם באוגוסט 2013. אל סלוודור
הבחירות לנשיאות אוזבקיסטן התקיימו ב-4 בדצמבר 2016, בעקבות מותו של הנשיא המכהן אסלאם קרימוב ב-2 בספטמבר.
הנשיא הזמני וראש הממשלה המכהן, שבקט מירזייאיב, זכה בבחירות ברוב של 88.6%.
נשיא אוזבקיסטן נבחר בשיטת הבחירה-הכפולה (סיבוב שני של שני מתמודדים אם אין הכרעה בראשון).
על פי סעיף 96 של החוקה, כאשר נשיא מכהן לא מסוגל יותר לכהן, יושב ראש הסנאט (כיום ניגמטילה יולדאשב) ממונה לנשיא בפועל, כאשר על הבחירות להיערך תוך שלושה חודשים.
ארבעה מועמדים הציגו עצמם כמתמודדים לתפקיד הנשיא:
שבקט מירזייאיב, ראש הממשלה הנוכחי של אוזבקיסטן ונשיאה הזמני, מועמד מטעם המפלגה הליברל-דמוקרטית
סרבר אוטמורדוב, מועמד מטעמם מפלגת ההתעוררות הלאומית הדמוקרטית
נרימן אומרוב, מועמד מטעם המפלגה הסוציאל-דמוקרטית אדולט
הוטמזון קטמונוב, מועמד מטעם המפלגה הדמוקרטית העממית
מועמדמפלגהקולות%שבקט מירזייאיבהמפלגה הליברל-דמוקרטית15,906,72488.61הוטמזון קטמונובהמפלגה הדמוקרטית העממית669,1873.73נרימן אומרובהמפלגה הסוציאל-דמוקרטית619,9723.46סרבר אוטמורדובמפלגת ההתעוררות הלאומית הדמוקרטית421,0552.35קולות לבנים/פסולים334,729–סך הכל17,951,667100קולות רשומים/מצביעים20,461,80587.73מקור: ועדת הבחירות המרכזית
הבחירות למלכות פולין, הידועות בפולנית בשם "Wolna elekcja" ובלטינית בשם "Electio Regis libera", כלומר "בחירות חופשיות", היו הליך של בחירת מלכי פולין (שנשאו אחרי 1386 גם את תואר הדוכס הגדול של ליטא) על בסיס אינדיבידואלי, במקום הורשה במסגרת שושלת.
השיטה התבססה על מסורות מראשיתה של פולין כמדינה, התחזקה בימי השושלות פיאסט ובית יגיילו וקיבלה את צורתה הסופית בתקופת האיחוד הפולני-ליטאי בשנים 1572–1791. ה"בחירה החופשית" בוטלה רשמית בחוקה מ-3 במאי 1791
הבחירות נקראו גם wolna elekcija viritim, כלומר "בחירות חופשיות כלליות", כשהמילה הלטינית viritim ("כל אחד ואחד") ציינה את זכות ההצבעה של כל אציל שחפץ בכך.(unusquisque qui vellet).
עוד בראשיתה של פולין כמדינה הייתה קיימת מסורת של בחירת שליט במקרים שלא הסתמן יורש בעל זכויות ברורות לכתר או על מנת לאשר את מינוי היורש הלגיטימי.
אגדות מספרות על בחירתו במאה התשיעית של השליט המייסד של השושלת המלכותית הראשונה של פולין, פיאסט "העגלן", ועל בחירה דומה של בנו, שמוביט, מה שממקם את בחירות השליטים הפולנים מאה שנה מוקדם יותר מהמוקדמות שבבחירות שליטי איסלנד על ידי האלת'ינגי.
עם זאת המקורות מאותה תקופה הם מועטים מאוד וקשה לקבוע אם אותן הבחירות אכן היו יותר מהליך פורמלי.
הזכות לבחור במלך שמומשה באספות הידועות כ"וייץ" (wiec) הייתה נחלתם של המגנאטים או האצילים הבכירים, כלומר נציגים של המשפחות החזקות ביותר בקרב האצולה הפולנית.
בשנים בהן פולין הייתה מפוצלת היו מסורות פוליטיות אלה שונות מאזור לאזור.
בדוכסות מזוביה שלט עקרון הירושה, בעוד שבדוכסות קרקוב, הידועה כ"פרובינציה הסניוראלית" עקרון הבחירות נעשה יותר ויותר חשוב.
אולם בשתי הפרובינציות היה קיים ערבוב של שתי השיטות - ירושה ובחירה.
עד למאות ה-12 וה-13 מוסד הווייץ הגביל את ההשתתפות בהצבעה לאצילים הגדולים ובעלי התפקידים הבכירים בלבד.
אספות הווייץ הלאומיות של אנשי החצר הבכירים בשנת 1306 ו-1310 בישרו את הסיים הכללי העתידי.
הבחירות חיזקו את כוחה של האצולה הבוחרת, כשהמועמד לכתר נאלץ להבטיח לה הבטחות למקרה שייבחר.
וצלב השני הצ'כי, היה הראשון להתחייב כך ב"פריבילגיות ליטומישל" בשנת 1291. עם זאת במרבית תקופת השושלת פיאסט, תמכו הבוחרים בשליטים בני אותה השושלת, בהתאם לכללי ההורשה.
השלטון של בית פיאסט קם לקיצו בשנת 1370 עם מותו של קז'ימייז' הגדול שלא השאיר צאצאים זכרים.
בהליך שהפך לאבן דרך בתופעת "הבחירות החופשיות", אחיינו של קז'ימייז', לאיוש הראשון, מלך הונגריה נבחר למלך אחרי הסכם בינו, בין קז'ימייז' הגדול המנוח ולאצולה הפולנית ("הפריבילגיה מבודה").
גם לאיוש לא הוליד בנים, דבר שיצר תסבוכת חדשה בירושת הכתר הפולני.
מתוך ניסיון להבטיח למשפחתו את המשך השליטה בפולין, הוא כינס את האצילים וביקש את הסכמתם להכתרת אחת מבנותיו כמלכת פולין שלטת לכל דבר בתמורה לזכויות מיוחדות הידועות כ"פריבילגיות מקושיצה".
בסופו של דבר, בחירת המלך הבא של פולין התרחשה בשנת 1386, כשנבחר יוגאילה, הדוכס הגדול של ליטא כמלך ראשון מהשושלת השנייה של פולין, בית יגיילו.
הוא שינה את שמו לוולדיסלאב השני ונשא לאישה בת של המלך לאיוש, ידוויגה.
הוא לא קיבל מהאצולה הבטחה להמשך שליטת שושלתו בממלכה ונאלץ לאורך שנות שלטונו לאשר פריבילגיות שונות לאצילים כדי לערב לבנו את כס המלכות אחריו.
המועמדים למלכות נבחרו על ידי מועצה מלכותית ונציגי האצולה והערים אשרו את בחירתם בכינוס הסיים.
עקרין הבחירה המשיך לפעול לאורך כמעט מאתיים שנות השלטון של בית יגיילו.
גם במקרה זה כמו אצל בני שושלת פיאסט, התהליך הצטמצם לבסוף באישור הכתרת היורש.
המונרכיה הפולנית יכלה אז להצטייר כ"מונכריה תורשתית עם פרלמנט בוחר".
סיבה חשובה לכך הייתה רצונם של חלק מהאצילים לשמר את האיחוד הפולני-ליטאי בעוד בני יגיילו היו היורשים התורשתיים של הדוכסות הגדולה של ליטא.
עם זאת, האצולה שמרה לעצמה את הזכות לבחור וכאשר ב-1530 וב-1538 ניסה המלך זיגמונט הראשון להבטיח את הכתר לבנו בן ה-10, נוצר משבר פוליטי והפרלמנט הפולני-ליטאי, הסיים הכללי, חוקק חוק לפיו המלך הבא יוכל להיבחר עוד בימי חייו של קודמו (עקרון vivente rege).
ב-1572 נפטר המלך זיגמונט השני אוגוסט ללא יורש.
בימי אינטרגנום, החרדה לביטחונה של הממלכה הובילה להסכמים בין המעמדות הפוליטיים, לפיהם הקרדינל פרימאט של פולין יוכר כסמכות עליונה ויפעל כ"מלך ביניים" "interrex" עד לבחירת המלך החדש.
באותו זמן קבוצות של אצילים הקרויות "קונפדרציות" הידועות גם בכינוי "קונפדרציות של קפוצ'ונים" ינהלו את כל אחד מאזורי הממלכה.
כל אציל קתולי יוכל להגיש את טענתו לכתר אך רוב הסיכויים האמיתיים יעמדו לזכותם של דמויות עשירות ומשפיעות משושלות זרות או של מגנטים מקומיים.
עם בחירת המלך הראשון לפי שיטה זאת, שנקראה "בחירה חופשית", התחיל יישומה בפולין והיא נשמרה למשך כמעט מאתיים שנה.
ביחוד במאות ה-17 וה-18 חוסר היציבות שנוצר בעקבות שיטת בחירות זו שכנע כמה הוגים פוליטיים להציע שינויים משמעותיים בה, במיוחד בכיוון הגבלת הבחירה למועמדים פולנים בלבד (מגבלה שנודעה בשם "בחירת פיאסט").
עם זאת אף אחת מתוכניות רפורמה אלה לא הגיעה לידי מימוש.
מאוחר, באמצעות חוקת 3 במאי 1791 בוטלו בחירות אלה למלכות.
בתקופת ה"אינטרגנום" היו מעורבים שלושה סיימים מיוחדים בתהליך בחירת המלך.
סיים החירום - Sejm konwokacyjny - המכונס במקרה של מוות או התפטרות של המלך, בהוראת הפרימאט של פולין.
חבריו אמורים להתמקד בקביעת תאריכים וכללים לבחירות - במיוחד הכנת ה "pacta conventa" - התחייבויות עתידיות של המלך הבא לפריבילגיות האצילים ומיון המועמדים.
דיוני הסיים הזה אמורים להימשך כשבועיים.
הסיים הבוחר (Sejm elekcyjny) - המצביע בעד המועמדים לכתר.
סיים זה פתוח לכל חברי האצולה הרוצים להשתתף, ומשום כך יכול לכלול מספר גדול בהרבה מסיימים רגילים.לא ידועים המספרים המדויקים של המשתתפים בהם, הם מוערכים בין 100,000-10,000. המספרים השכיחים נטו לכיוון למטה - כלומר לערך 20,000-15,000. ההצבעה יכלה להימשך מספר ימים.
כל פעילות הסיים נמשכה שישה שבועות.
על מנת להכיל את המספרים הגדולים של הנציגים סיימים אלה התכנסו בוולה - כפר על יד ורשה.
לטוענים לכתר עצמם נאסר להגיע, אך יכלו לשלוח נציגים.
האצילים שבאו לסיים יכלו לדון מקודם בהעדפותיהם במסגרות כינוסים קטנים - "סיימיק" - ולא פעם תוך כדי הדיונים הרוחות התלהמו והביאו להתארכותם למשך ימים ולעיתים אף להוביל לקרבות ותגרות.
כפי שמציין נורמן דייוויס, בבחירות בשנת 1764 נספרו רק 13 הרוגים בין הנציגים הבוחרים, מה שאפיין את אותן הבחירות כ"שקטות" מבדרך הרגיל.
הסיים המכתיר -(Sejm koronacyjny) שבנוכחותו התקיים בעיר קרקוב טקס הכתרת המלך בניהול הפרימאט של פולין, שהעביר בהזדמנות זו את הסמכויות למלך הנבחר.
במהלכו השתתף המלך הנבחר בטקסים ובהליכים שונים, כמו טקס השבועה לקיים את ה-pacta conventa ואת "הסעיפים ההנריקיאניים" ( מזמן שבועתו של אנרי דה ולואה).
טקס ההכתרה התנהל בקתדרלת ואוול.
בשני מקרים יוצאים מן הכלל הוכתרו המלכים בוורשה - אלו של סטניסלאב לשצ'ינסקי ושל סטניסלאב אוגוסט פוניאטובסקי, ששלט בשם סטניסלאב השני אוגוסט.
הבחירות מילאו תפקיד חשוב בסירוס סמכויות המונרך והיוו גורם משמעותי במניעת הקמת מונרכיה אבסולוטית (כלומר בעלת סמכויות אקזקוטיביות גדולות) בממלכה.
כדוגמה, ניתן להביא אחד הסעיפים של ה pacta conventa שהעניק לאצולה את הזכות להתמרד (rokosz) במקרה שהמלך הפר את חוקי המדינה.
בעוד הייתה השיטה לכאורה דמוקרטית מאוד, בפועל תרמו "הבחירות החופשיות" למלכות לחוסר תפקודו של שלטון האיחוד הפולני-ליטאי.
פתיחת הבחירות בפני לכל האצולה נתנה אפשרות למגנטים להפעיל פיקוח משמעותי על המוני האצילים הקטנים ולהשפיע בדרך זו על ההצבעה.
הבחירות עודדו את מעורבותן של שושלות זרות בפוליטיקה הפנימית של פולין.
בכמה מקרים, כשלא הגיעו המגנטים להסכמה, שני טוענים לכתר הכריזו עצמם כמלכים ופרצה ביניהם מלחמת ירושה.
בשנותיו האחרונות של האיחוד הפולני-הליטאי, הבחירות למלכות הפכו יותר ויותר למקור של סכסוכים וחוסר יציבות.
לרסקי מתאר אותן כ"סמל של אנרכיה".
בתקופת האיחוד הפולני-ליטאי התקיימו בפולין 10 "בחירות חופשיות למלכות" שכללו התכנסות הסיימים של חירום, של בחירות ושל הכתרה.
סיים חירום סיים בוחר סיים מכתיר המלך הנבחר(מוצא, שלטון) הערות ינואר 1573 אפריל 1573 פברואר 1574 אנרי לבית ולואה(צרפתי, 1574–1573) המלך הנבחר הראשון של האיחוד.
התפטר ונמלט כדי לעלות על כס המלכות של צרפת אוגוסט 1574 נובמבר 1575 מרץ 1576 סטפאן באטורי(הונגרי, 1576–1586) גם נסיך טרנסילבניה.
הוכר שוב כמלך על ידי סיים משנת 1736 מאי 1764 12 בספטמבר 1764 - 5230 קולות דצמבר 1764 סטניבסלאב אוגוסט פוניאטובסקיסטניסלאב אוגוסט השני(1764–1795) המלך האחרון של האיחוד הפולני-ליטאי.
הבחירות לנשיאות איראן 2017 (בפרסית: انتخابات ریاستجمهوری ایران ۱۳۹۶) נערכו באיראן ב-19 במאי 2017. בחירות אלו היו הבחירות לנשיאות האיראנית ה-12 במספר אשר בחרו את הנשיא השמיני של איראן.
הבחירות המקומיות התקיימו לצד הבחירות לנשיאות.
מספר בעלי זכות ההצבעה עומד על 55 מיליון איראנים, 2.5 מיליון מהם מתגוררים מחוץ לגבולות איראן.
הנשיא צריך להיבחר ברוב של מעל 50 אחוזים מקולות המצביעים.
לעיתים קרובות, בשל מספר המועמדים הרב, יש צורך בסבב בחירות נוסף כדי להכריע את הבחירות.
אורך כהונת הנשיא הוא ארבע שנים, ובסיומן הוא יכול להיבחר רק לעוד קדנציה אחת.
עם בחירת הנשיא הוא הופך לראש המועצה לביטחון לאומי (אך הדמות החזקה בגוף זה הוא מזכיר המועצה) וראש המועצה למהפכה חברתית, שאחראית להפיץ את רעיון המהפכה האסלאמית ברחבי העולם באמצעות תעמולה.
הדרישות בהם צריכים לעמוד המועמדים לנשיאות:
המועמד צריך להיות זכר, ממוצא איראני, בעל אזרחות איראנית.
על המועמד להיות מוסלמי שיעי תריסרי, אדוק ואמין.
המועמד צריך להיות דמות פוליטית מוכרת.
המועמד לא שירת בממשל בתקופת השאה.
המועמד צריך להיות נאמן לרעיון הרפובליקה האסלאמית.
נקודות זמן משמעותיות בבחירות בהתאם לתאריכים הרשמיים שפורסמו ב-1 באפריל 2017 על ידי משרד הפנים של איראן:
11 באפריל - תחילת תהליך הבחירות עם הוצאת צו שר הפנים.
11-13 באפריל - מושלי מחוזות איראן מקימים מועצות מנהלים.
11-15 באפריל - תקופת הרישום למועמדים לנשיאות.
16 באפריל - מועצת שומרי החוקה מתחילה לבדוק את המועמדים הרשומים לנשיאות.
20 באפריל - מועצת שומרי החוקה מטפלת בהתנגדויות לפסילתם של מועמדים שנפסלו מהמירוץ לנשיאות.
20 באפריל - הודעה על הרשימה הסופית של המועמדים.
21 באפריל - המועמדים הסופיים משיקים קמפיינים רשמיים.
17 במאי - סוף מסעות הפרסום.
19 במאי - מועד הבחירות.
במהלך חמישה ימים, כ-1,636 אנשים הגישו את מועמדותם למירוץ לנשיאות, עלייה של למעלה מ-686 מועמדים בבחירות לנשיאות איראן 2013. בין המועמדים היה מספר שיא של 137 נשים.