tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
סיידי סנדלר בתור רוני פרידמן (אחות של סטייסי)
דילן הופמן בתפקיד אנדי גולדפרב
עידו מוסרי בתפקיד די ג'יי שמולי
שרה שרמן בתפקיד הרבה רבקה
לואיס גוזמן בתפקיד אלי רודריגז (אבא של לידיה)
בשנת 2022, נטפליקס הודיעה כי הרומן למבוגרים צעירים משנת 2005 את מה-זה לא מוזמנת לבת מצווה שלי מאת פיונה רוזנבלום יעובד על ידי התסריטאית אליסון פק לסרט עלילתי בעל אותו שם בבימויו של סמי כהן ובכיכובו של אדם סנדלר.
שלב הצילומים החל ב-29 ביוני 2022 בטורונטו, ונמשך עד 11 באוגוסט.
Alloy Entertainment שימשה כחברת הפקה משותפת בסרט, לצד האפי מדיסון.
ביולי 2022 נחשף כי אידינה מנזל, ג'קי סנדלר, סיידי סנדלר, סאני סנדלר, סמנתה לוריין, דילן הופמן, שרה שרמן, דן בולה, עידו מוסרי, ג'קי הופמן ולואיס גוזמן לוהקו לסרט.
פרסתאריך הטקסקטגוריהמועמד(ים)תוצאהמקורפרס בחירת הקהל18 בפברואר 2024כוכב סרט הקומדיה של השנהאדם סנדלרפרס בחירת הילדים של ניקלודיאון13 ביולי 2024שחקן קולנוע אהוב
את שאהבה נפשי הוא מחזה ישראלי מאת איתי סגל בבימויו של משה קפטן אשר עלה לראשונה ב-25 בדצמבר 2021 בתיאטרון הבימה.
המחזה נכתב בהשראת פיגוע הירי בבר נוער ועוסק, בין השאר, בטיפולי המרה, הומופוביה ופשעי שנאה.
קפטן וסגל עוסקים בדילמות הקשורות ל גם במחזה האבא שיכולתי להיות, שמוצג במקביל ב"הבימה".
דבורי באום, אישה דתיה ואמו של יהונתן, תלמיד ישיבה בן 17 וחצי, מוזעקת בשעת לילה מאוחרת לבית חולים במרכז הארץ לשם הובהל בנה לאחר שנפצע קשה בפיגוע בברנוער.
בעוד יהונתן מחוסר הכרה, דבורי מחכה בחדר ההמתנה שמישהו יגיד לה מה מצבו של בנה.
דבורי לא יודעת מה זה הברנוער, וכאשר חוקר משטרה הומופוב שבא לתחקר אותה מגלה לה, בצורה קרה וחסרת אמפתיה, כי מדובר במקום מפגש לבני נוער מהקהילה הגאה, היא לא באמת מבינה מה זה קשור לבן שלה - שאמר לה שהוא נוסע להרצליה לפגוש את חבריו ללימודים מהישיבה.
בזמן שדבורי מחכה שיהונתן יתעורר, היא פוגשת את אדם: בחור צעיר ונאה שנפצע קל בפיגוע ודואג מאוד לבן שלה, בלי שיוכל להסביר לה מדוע.
כאשר יהונתן מתעורר הוא מבין שהנסיבות דחקו אותו לצאת מחוץ לארון, על אף שלא היה לו עניין לצאת ממנו בזמן הקרוב.
היציאה הכפויה של יהונתן מהארון הופכת אינטנסיבית עד כדי כך שאינה מותירה לו רגע דל להתמודדות עם טראומת הפיגוע.
בתחילה, דבורי מתכחשת לכל אמירה או רמז לעובדות המעידות על כך שבנה הוא הומוסקסואל.
היא עושה ככל יכולתה כדי להדחיק, להשתיק, לטייח.
כל זאת, על מנת שלא יידבק שום רבב במשפחה, המתגוררת ביישוב דתי, שהאב בה אהרון עומד בפני קידום חשוב במוסד חינוכי מקומי.
אהרון מנסה להכיל את הסיטואציה, שכן אהבתו לבנו גדולה מדבקותו בכללים הנוקשים, אם כי גם הוא בסופו של יום אינו מסוגל לצאת נגד אשתו ונגד הקהילה בה הם חיים כל חייהם.
יהונתן נקרע בין שני עולמות: מצד אחד הוא רוצה לרצות את הוריו, לשמור על אורח חיים דתי ולהפסיק את השמועות מסביב; מצד שני, הוא יודע בסתר ליבו שהוא באמת נמשך לגברים.
בשיאם של דברים – דבורי מאלצת את יהונתן להיפגש עם הרב אלישע בניסיון לנסות לשנות את בנה באמצעות טיפול המרה.
בעקבות הטיפול, יהונתן נחשף להיסטוריית משפחתו לפיה דודו נתנאל התמודד גם הוא עם לבטי היציאה מהארון והיחס המשפחתי העוין וניסיונות ההמרה הובילו להתאבדותו.
טיפול ההמרה המשפיל מטלטל את יהונתן, שמחליט לעזוב את בית הוריו ועובר לגור בתל אביב יחד עם אדם.
את שאהבה נפשי הוא ביטוי הלקוח משיר השירים ג,א: .
+ שם הדמות שם השחקן/ית אודות הדמות יהונתן באום עמית רהב / אברהם ארנסון / רן מושייוב נער דתי בן 17, הומו בארון, שנפצע קשה בפיגוע בברנוער.
דבורי באום אורלי זילברשץ אמו של יהונתן.
אדם ויינברג דניאל ליטמן / ידין גלמן בן-זוגו של יהונתן, שנפצע קל בפיגוע בברנוער.
תמר נאיה בינשטוק חברת ילדות של יהונתן.
אהרון באום יגאל שדה / דני גבע אביו של יהונתן.
אלישע אורי הוכמן רב המבצע טיפולי המרה.
מיכל ברנד / עמית זיתון אחות בית חולים.
עמוס בוארון / נדב שמה השוטר.
אופק זרקו / יוגב אטיאס / דור גלולה / יוני כרובי רקדנים
ביוני 2022 דווח כי הזכויות על ההצגה נמכרו עבור הפקת גרסה קולנועית.
את הוא הכוכב הוא אלבומו השלישי של הזמר ליאור נרקיס שיצא ב-1997.
האלבום לא זכה להצלחה גדולה, חוץ מהשיר "ילדונת" - קאבר לשיר שביצע במקור דורון מירן שזכה להשמעות רבות.
עיבודים: שי ראובני, מומין ססלר (בשירים 8,5), אלי אורלו (בשיר 1)
גיטרות (חשמולית, ספרדית): אבי סינגולדה
בונגוסים (כלי הקשה): מומין ססלר
קולות: ילמז טשצישמה (בשיר 7)
"את לי הנצח" הוא סינגל שהוקלט על ידי הזמר הישראלי איל גולן.
הסינגל יצא לאור ב-8 באוקטובר 2024 בהוצאת חברת התקליטים ליאם הפקות, הסינגל נכנס לתוך אלבומו ה-29 של גולן כסינגל מספר 14: "אהבה מנצחת הכל"
"את לי הנצח" נכתב והולחן על ידי רותם חן, מאור תיתון, משה בן אברהם ואופק יקותיאל, והופק על ידי בן אברהם, יקותיאל וגיא דאן.
הוא יצא לאחר יום הזיכרון לחללי מלחמת חרבות ברזל ב-7 באוקטובר 2024, ומוקדש למדינת ישראל.
השיר משקף את הקשר העמוק והכואב בין מדינת ישראל לאזרחיה על רקע המלחמות והמאבקים המתמשכים בשטחיה.
הוא נכתב בהקשר ישיר למלחמת חרבות ברזל ולכאב הלאומי שהתגבר בעקבותיה, כשהוא מדגיש את שנות הלחימה הרבות שידעה המדינה ועמה.
ישנו חיבור עמוק של אהבה למדינה, המתבטא במילים "את לי כאב, את נחמה".
החלק השני של השיר מעביר מסר של תקווה ושיקום לאחר הכאב הלאומי, שמתבטא במילים "ועכשיו את בוכה וכואבת" המתייחסות לאבל הקולקטיבי על הנפגעים וההרס בעקבות המלחמה.
עם זאת, חל ניסיון עידוד, ו"את לי הנצח" מבטיח שיבואו ימים טובים יותר, בהם נחזור "לרקוד ברחובות" (כאזכור ל) ולחוות שוב אושר ושמחה.
השיר מדגיש את החשיבות על שמירת צביונה של ישראל – "תהיי מי שאת רק אל תשתני" – תוך שהוא מכיר בתפקיד המכריע שיש למדינת ישראל בזהותם ובחייהם של אזרחיה.
"את לי הנצח" הושמע רבות בתחנות הרדיו בישראל.
הוא הגיע בשיאו למקום החמישי במצעד הפזמונים השבועי של מדיה פורסט, המבוסס על נתוני איירפליי.
במצעד ההיטליסט דורג במקום ה-64. נכון לאוגוסט 2025, לשיר יש למעלה מ-987 אלף צפיות ביוטיוב.
"את מנצחת" הוא אלבום האולפן הרביעי והאחרון של הזמר הישראלי חיים אל.
את האלבום הוציאה בשנת 2004 לאור חברת התקליטים NMC יונייטד אנטרטיינמנט, לאחר כשלוש שנים מפרסום אלבומו הקודם, "הופעה חיה חלק ב'".
הוא מונה שבע רצועות, ואורכו עומד על חמישים וחמש דקות וארבעים וארבע שניות.
הסינגל המוביל מתוך האלבום הוא "את מנצחת", דואט עם שלומי שבת.
שאר שש הרצועות הן מחרוזות.
"את חירותי" הוא במקור שיר בצרפתית בשם "Ma liberté" שכתב והלחין ז'ורז' מוסטקי.
השיר תורגם בידי יורם טהרלב ובוצע לראשונה על ידי חוה אלברשטיין בשנת 1971 ב"ערב חוה אלברשטיין" בתיאטרון בימות.
ז'ורז' מוסטקי, מגדולי היוצרים הצרפתים, נולד במצרים בשנת 1934, להורים יהודים ממוצא יווני, שהיגרו למצרים מהאי היווני קורפו.
כשהיה בן 17 עברה המשפחה לפריז, וכבר אז ידע שהוא רוצה לכתוב ולשיר.
בעקבות הערצתו לז'ורז' ברסנס אימץ לעצמו את שמו הפרטי.
תחילה כתב לזמרים אחרים, בהם איב מונטאן, ברברה, ז'ולייט גרקו ואדית פיאף.
בגיל 30 החל לשיר בעצמו את שיריו והיה מחלוצי הזמרים-יוצרים.
עד פטירתו בשנת 2013 כתב מאות שירים והקליט עשרות תקליטים, כתב ספרים ומוזיקה לסרטים וזכה להוקרה ולאהבה בכל העולם.
אחד מבני משפחתו הוא המוזיקאי יוסף מוסטקי, שכתב שירים מוכרים כמו "זמר נוגה", "הינך יפה רעיתי", ו"ים ושקיעה".
בראשית שנות ה-60, עם הפריצה העולמית של מוסטקי, תורגמו חלק משיריו לעברית.
שירו "La Dame Brune" תורגם לעברית על ידי יעקב שבתאי, ונקרא בשם "הגבירה בחום", והשיר "Meteque" תורגם על ידי נסים אלוני ל-"פרצוף של צועני".
בביקורו האחרון בארץ הקליט את "Mes Meres Juives" בצרפתית, עברית ויידיש.
על הרקע הזה בא גם התרגום של השיר "Ma Liberte" הוא "את חירותי".
חוה אלברשטיין פנתה אל יורם טהרלב, השמיעה לו את השיר וביקשה שיתרגם אותו עבורה.
לטהרלב יש כמה שירים שמקורם בשפות אחרות, אך על השיר הזה הוא מעיד שחוה אלברשטין ביקשה שיתרגם אותו מילה במילה.
"זה כמעט השיר היחיד בחיי שבו ניסיתי לעשות תרגום מדויק לשיר לועזי, כי מאוד אהבתי את השיר ואת הרעיון שלו" אמר.
בשיר מתואר עלם צעיר וחופשי, ששמר שנים על חירותו "כמו כוכב בסער", לפתע הוא החליט לבגוד בה, ו"בלילה קר אחד" הפר את בריתו ובחר ב"כלא החם אשר שמו אהבה", "וסוהרת יפה בתנועה רחבה, נעלה את השער".
מן השיר נובע מסר של התמסרות לכלא ושעבוד, מסר שמנוגד לכותרת השיר.
מן השיר עולה המסר של הדובר, שבעבור האהבה הגדולה, הוא מוכן לוותר על חירותו האישית שהייתה חשובה לו כל כך.
רוני גינוסר, מתוך האלבום "חיוכים", 2011.
דקלון מתוך האלבום "האוסף המשולש" (דיסק מס' 3), 2012.
סי היימן - שיר הנושא מתוך הסרט "הבית" של אסף לביא הראל ואורן כהנוביץ', 2015.
חוה אלברשטיין ושלומי שבן, מתוך האלבום "חוה שרה ושלומי מנגן" שהוקלט בהופעה חיה, 2019.
ברי סחרוף ביצע גרסה משלו של השיר, מתוך המיזם המוזיקלי "צו השעה – צו ראשון", 2020.
"את לא יודעת כמה שאני אוהב אותך" הוא סינגל שהוקלט על ידי הזמרת הישראלית אודיה.
את השיר הוציאה ב-14 בנובמבר 2024 לאור חברת התקליטים הליקון ארומה מיוזיק כסינגל שלא מתוך אלבום אולפן.
"את לא יודעת כמה שאני אוהב אותך" נכתב והולחן על ידי אודיה, אבי אוחיון ומתן דרור, שגם הפיק אותו מוזיקלית.
השיר מבטא אהבה עמוקה ופשוטה, לצד פגיעות אנושיות במערכת יחסים.
על-אף שהשיר מבוצע על ידי הזמרת אודיה, הוא כתוב בלשון זכר, מנקודת המבט של הצלע הגברית בזוגיות.
הדובר מדבר על אהובתו כעל אישה יוצאת דופן, שאין כמותה בעולם.
הוא מתאר את היופי שבה, לא רק במראה אלא גם ברגש ובתכונותיה, ואת השפעתה החזקה על חייו.
דרך המילים, מורגשת תחושת הכרת תודה ופליאה על כך שהיא לצידו.
עם זאת, השיר חושף גם צדדים מורכבים בקשר, כמו כעסים, רגעי משבר וניסיונות כושלים לשקם את ההרס.
הדובר מציין כיצד הוא גרם לה כאב, אך אהבתה סלחנית ונשארת יציבה.
הוא מבטא את מחויבותו העמוקה כשהוא "בונה לה בית" כסמל לביטחון וליציבות, ומצהיר שהוא מוכן לתת לה הכול, עד כדי אמירת "אמן" לכל בקשה שלה.
השיר נע בין פגיעות לכוח, בין כעס לאהבה, ומעביר מסר עוצמתי של שותפות ונאמנות בקשר אמיתי ואנושי.
"את לא יודעת כמה שאני אוהב אותך" הפך ללהיט עם יציאתו.
הוא דורג במקום השני ב, המבוסס על הצבעות מאזיני הרדיו.
"את ואני נולדנו בתש"ח" הוא שיר שכתב מוטי גלעדי והלחין יגאל בשן, עבור פסטיבל הזמר והפזמון 1973, שהתקיים במוצאי יום העצמאות 1973 בבניני האומה בירושלים.
השיר בביצוע של עדנה לב ובעיבודו של אלדד שרים, זכה במקום הראשון בפסטיבל.
במקום השני זכה "שיר בבוקר" בביצוע שלמה ארצי.
בשנת 1973, נושאי השירים בפסטיבל הוגבלו על ידי רשות השידור לעשרה תחומים, כמו: אהבת הארץ, קיבוץ גלויות, ירושלים, פיתוח הארץ, ביטחון ואירועים היסטוריים בתולדות המדינה לרגל 25 שנים לעצמאות מדינת ישראל.
השיר נכנס למצעדי הפזמונים השבועיים של הגל הקל ב-21 במאי 1973, זכה להצלחה יחסית והגיע למקום הרביעי במצעד ב-25 ביוני באותה שנה.
בסך הכול צעד שמונה שבועות, עד 23 ביולי 1973.
אופירה גלוסקא הקליטה את "את ואני נולדנו בתש"ח" ואת "שיר בבוקר" באלבומה "כוכבי המצעד" משנת 1973.
השיר בביצועו של יגאל בשן, יצא לאור בשנת 1974, מתוך אלבומו "קפה אצל ברטה".
מוטי גלעדי הקליט אף הוא את שני השירים שזכו במקום הראשון והשני בפסטיבל, מתוך האלבום "מוטי גלעדי – שר (המיטב של שנות ה-70)" משנת 1975.
"את לא רוצה להיכנס למחשבות שלי" הוא סינגל מאת הראפר הישראלי מאור אשכנזי.
השיר יצא לאור ב-16 בנובמבר 2025 כסינגל עצמאי, והופץ בפלטפורמות הדיגיטליות המרכזיות, בהן יוטיוב, אפל מיוזיק וספוטיפיי.
מילות השיר והלחן נכתבו במשותף על ידי אשכנזי, איתם בן יעקב וטל פלד.
ההפקה המוזיקלית, המיקס והתכנותים בוצעו על ידי JAMAA (ג'מעה), הרכב הפקה הכולל את בן יעקב, פלד ובן פלד.
המאסטרינג בוצע על ידי אוהד ניסים.
השיר כולל ביצוע קולי של אשכנזי, לצד תרומות קוליות נוספות של משתתפים בתהליך ההפקה.
וידאו קליפ רשמי לשיר פורסם בערוץ היוטיוב של מאור אשכנזי בסמוך לצאתו של הסינגל.
הקליפ בוים והופק במעורבותו של אשכנזי, והוא כולל הופעה שלו בתפקיד המרכזי, לצד טל פלד ושחקנים נוספים.
אשכנזי היה שותף גם לכתיבת התסריט ולעיצוב הוויזואלי הכללי של הפרויקט.
המונח אַתֶאִיזְם משמש לתאר דחיית אמונה בקיומה של כל ישות אלוהית.
במובן האטימולוגי, אתאיזם הוא היעדר תאיזם.
במובן האפיסטמולוגי אתאיזם גנוסטי הוא אמונה לפיה לא קיימת ישות אלוהית מסוימת בעוד שאתאיזם אגנוסטי הוא חוסר אמונה בקיום ישות אלוהית מסוימת בטענה שלא נמצאו לקיומה ראיות משכנעות, אך מבלי לשלול את אפשרות קיומה.
ההגדרה והסיווג של "אתאיזם" אינם אחידים, ואנשים שונים משתמשים בהגדרות שונות.
ביטוי ההגדרה נסוב סביב נושאים כגון אילו ישויות יוגדרו כאלים (למשל, האם פאנתאיזם, בו מתייחסים לאלוהים וליקום כאל היינו הך או לישות מורכבת בעלת תודעה, הוא סוג של אתאיזם?
האם האל חייב להיות אל אישי, המתעסק בגורלם של בני האדם?); האם זו אמונה בפני עצמה או היעדר כל אמונה בנושא; והאם כדי להיות אתאיסט יש צורך בדחייה מודעת של האל (האם אדם שמעולם לא שמע או חשב על אלים יחשב אתאיסט?).
יש הסכמה רחבה לפיה האתאיזם נוגד את האגנוסטיות, הסוברת שלא ניתן (לעת עתה או אי-פעם) להחליט בקשר לקיומה של אלוהות, אך יש אתאיסטים המגדירים עצמם גם כסוג של אגנוסטיים .
בעוד שקיימת הסכמה מוחלטת שהאתאיזם נוגד את התאיזם, חלוקות הדעות לגבי הדאיזם.
פילוסופים הנגידו בין אתאיזם חיובי (פוזיטיבי)/חזק/קשה, לבין אתאיזם שלילי (נגטיבי)/חלש/רך/אגנוסטי.
אתאיזם חיובי הוא האמונה המפורשת בכך שלא קיימים אלים.
אתאיזם שלילי כולל את כל שאר ההשקפות שאינן תאיסטיות.
יש המבדילים בין אתאיסטים לפי מודעותם להיותם כאלה.
"אתאיזם מפורש", הכולל את האתאיזם החיובי, משמעו שהדוגל בו מודע להיותו אתאיסט – הוא מכיר את המושג "אל" ואת המשמעות הכללית שלו, אך דוחה את קיומו.
מבקרים רבים טוענים שרק אתאיזם מפורש הוא באמת אתאיזם, ואתאיזם מרומז הוא רק היעדר אמונה נגדית (במקום דחייה שלה).
בכל הנוגע לשימושים יומיומיים במונח, לעיתים משתמשים בביטוי "אתאיזם" לתיאור עמדות דומות או לגרסאות נפוצות שלו, דוגמת נטורליזם מטאפיזי, אתאיזם אנטיתאיסטי (הרואה בתאיזם דבר שלילי ומזיק, ולא רק שגוי) ואתאיזם חזק.
יש המשווים אתאיזם לחוסר דת, אך קיימות דתות כמו הינדואיזם, ג'ייניזם, בודהיזם, ויקה ואחרות, אשר לפחות זרם מקובל אחד שלהן אינו מחייב אמונה באלוהות, לכן ייתכנו בקרב חסידיהן גם אתאיסטים.
לפי הגדרה של ריצ'רד דוקינס, "אתאיסט הוא פשוט מישהו שמרגיש כלפי יהוה את מה שכל נוצרי הגון מרגיש כלפי ת'ור או בעל או עגל הזהב...
כולנו אתאיסטים לגבי רוב האלים בהם האמינה האנושות אי פעם, חלקנו פשוט מוסיפים עוד אל אחד לרשימה".
ביוונית עתיקה, משמעותו של שם התואר "אָתֵאוֹס" ("ἄθεος", מהקידומת "א-", שמשמעותה "לא" או "אַל", ומ"תאוס" – "אֵל") הייתה "חסר-אל".
בתחילה שימש התואר ככינוי גנאי המתאר אדם לא מוסרי וחסר כבוד לאלים.
במאה ה-5 לפנה"ס החלה המילה לציין כפירה יותר מכוונת, במשמעות של ניתוק היחסים עם האלים או דחייה שלהם.
אחר כך הגיע המונח "ἀσεβής", ששימש כנגד אלו שהכחישו או הפגינו חוסר כבוד לאלים המקומיים, גם אם האמינו באלים אחרים.
תרגומים מודרניים של טקסטים עתיקים מתרגמים לעיתים "אתאוס" ל"אתאיסטי".
המונח היה בשימוש נרחב בדיונים של הנוצרים הראשונים וההלניסטים, כאשר כל צד ייחס אותו בזלזול לצד השני.
המונח האנגלי "atheist" (מצרפתית: "athée"), במשמעות של "אדם הדוחה את קיומו של אלוהים", הופיע לראשונה ב-1566. מילים באותו שדה סמנטי הופיעו מאוחר יותר: "deist" (דאיסט) ב-1621, ו-"theist" (תאיסט) ב-1662. בתקופות אלו המילה "דאיסט" כבר החזיקה במשמעות המודרנית שלה, והמילה "תאיסט" באה לסתור אותה.
הסופרת קארן ארמסטרונג כתבה: "במאות ה-16 וה-17, המילה 'אתאיסט' עדיין הייתה שמורה לפולמוסים בלבד… המונח 'אתאיסט' היה עלבון.
אף אחד לא חלם על לכנות את עצמו 'אתאיסט'." באמצע המאה ה-17 עוד הייתה שגורה ההנחה שבלתי-אפשרי לא להאמין באלוהים; "אתאיזם" היה אי-קבלה של התפיסה המערבית של האלוהות.
השימוש הראשון של "אתאיזם" לתיאור עצמי הופיע בסוף המאה ה-18 באירופה, לתיאור חוסר אמונה באלוהי הדתות האברהמיות.
במאה ה-20, תרם תהליך הגלובליזציה להרחבת המונח כך שיכלול חוסר אמונה באלים, ולא רק באלוהות מונותאיסטית, אם כי לעיתים, עדיין מקובל בתרבויות מערביות להגדיר "אתאיזם" כ"חוסר אמונה באלוהים".
קיים קושי לאמוד את מספר האתאיסטים בעולם.
כאמור, המשיבים לסקרים עלולים להגדיר "אתאיזם" בצורה שונה זה-מזה.
אדם יכול להגדיר עצמו כהינדי וכאתאיסט בו זמנית.
כמו כן, בשל היחס הקיצוני שנוקטות מדינות מסוימות כלפי האתאיזם (כגון מדינות אסלאם קיצוני מחד, ומדינות קומוניסטיות מאידך) עלולים אנשים רבים להסתיר את דעתם האמיתית בנושא.
עובדות אלו, בנוסף לקושי לבצע אומדן לעמדה שאין לה מסגרות חברתיות ברורות, מטילות ספק כבד בכל ניסיון לאמוד את מספר האתאיסטים, ומחקרים שונים עלולים להגיע לתוצאות שונות מאוד.
בין הניסיונות שבכל זאת העריכו את כמות האתאיסטים ניתן למנות סקר משנת 2010 שפורסם באנציקלופדיה בריטניקה, ומצא ש"לא-דתיים" מהווים 9.6% מאוכלוסיית כל העולם, בעוד שאתאיסטים – כ-2%.
נתון זה אינו כולל את אלה שמשתייכים לדתות אתאיסטיות.
סקר משלהי 2006 שפורסם ב-Financial Times בדק את שיעור האתאיסטים בארצות הברית וב-5 מדינות באירופה.
השיעור הנמוך ביותר היה בארצות הברית – כ-4% אתאיסטים, בעוד שבאירופה שיעורם גבוה בהרבה: באיטליה 7%, בספרד 11%, 17% בבריטניה הגדולה, 20% בגרמניה ו-32% בצרפת.
נתונים אלה דומים לנתונים הרשמיים שפרסם האיחוד האירופי מסקר שערך, לפיו עולה גם כי 18% מהאירופאים אינם מאמינים באף אל.
מחקרים אחרים מעריכים את אחוז האתאיסטים, האגנוסטים ולא מאמינים אחרים באל אישי כנמוך עד כדי פחות מ-10% במדינות כגון פולין, רומניה וקפריסין, ועד 85% בשוודיה, 80% בדנמרק, 72% בנורווגיה ו-60% בפינלנד.
לפי לשכת הסטטיסטיקה האוסטרלית, ל-19% מהאוסטרלים אין דת, חלקם אתאיסטים.
בין 64% ל-65% מהיפנים הם אתאיסטים, אגנוסטים או אינם מאמינים באל אישי.
על פי סקר שנערך ב-2012 ב-57 מדינות, שיעור האנשים שהשיבו שהם 'אתאיסטים משוכנעים' עמד על כ-13%.
השיעור הגבוה ביותר, 47%, נמדד בסין.
ב-39 מהמדינות נערך סקר זהה בשנת 2005, והשוואת הסקרים מראה על גידול בשיעור האתאיסטים מ-4% ל-7% באותן מדינות.
כמו כן, נחקר רבות הקשר בין אתאיזם להשכלה, על מנת לבדוק את הטענה שאתאיזם נפוץ בעיקר בקרב אנשי מדע.
מחקר בין-לאומי דיווח על התאמה חיובית בין השכלה לבין אי-אמונה באלוהים.
עם זאת, מחקר זה ספג ביקורת על הגדרתו המחמירה לאמונה באלוהים; מאמר שפורסם במגזין של אוניברסיטת שיקגו דן במחקר הנ"ל, וקבע ש-76% מהרופאים מאמינים בצורה כלשהי של אלוהים – שיעור נמוך מכלל האוכלוסייה, אך גבוה משיעור המאמינים באל אישי ב-NAS.
מחקר אחר שבדק דתיות בקרב מדענים, הפעם חברי ה-AAAS (American Association for the Advancement of Science), מצא כי רק 51% מהם מאמינים בצורה כלשהי של אלוהות או כוח עליון, כאשר 33% אמרו שהם מאמינים באלוהים ו-18% אמרו שהם מאמינים בנפש אוניברסלית או בכוח עליון.
לפי מאמר של מגזין מנסה, נמצא יחס הפוך בין דתיות לבין אינטליגנציה ב-39 מתוך 43 מחקרים שנערכו בין 1927 ל-2002. ממצאים אלו תומכים במטא-אנליזה של פרופסור מייקל ארגייל (Michael Argyle) מאוניברסיטת אוקספורד.
הוא בחן 7 מחקרים שבדקו התאמה בין יחס לדת לבין IQ בבתי-ספר ובמכללות בארצות הברית, ואף על פי שנמצאה קורלציה ברורה בין אי-דתיות ל-IQ גבוה, באנליזה לא הוצבע על הסיבה וצוין שגורמים כגון רקע משפחתי ומעמד חברתי יכלו להשפיע גם כן.
בשל הפילוג הדתי בישראל קיים קושי גדול מהרגיל לאמוד את מספר האתאיסטים שבה.
מחקר שנערך ב-1999 בין בני הלאום היהודי מצא כי 43% מהאוכלוסייה הגדירו את עצמם כ-"לא-דתיים" ו-5% נוספים – כ"אנטי-דתיים".
35% ענו "לא" כשנשאלו אם הם מאמינים "בלב שלם" שיש אלוהים.
מחקר מ-2004 שהזמין ה-BBC מצא כי 15% מהישראלים לא מאמינים באלוהים, בעוד שלפי מחקר מ-1995, 31% אינם מאמינים באלוהים, ו-6% נוספים ענו "לא יודע", ובסה"כ 37% התאימו להגדרות של אתאיסטים או אגנוסטים כפי שנקבעו במחקר זה.
סקר מ-2009 של מכון גוטמן וקרן אבי חי מצא כי 20% מבני הלאום היהודי בישראל אינם מאמינים באלוהים.
בעוד שהמונח אתאיזם מקורו בצרפת של המאה ה-16 רעיונות המזוהים כיום כאתאיסטיים, נפוצו עוד בעידן הוודות ובעת העתיקה.
אסכולות אתאיסטיות עלו בזרמי הדת הוודית העתיקה (גרסתה הקדומה של הדת ההינדית) כבר ב-1500 לפנה"ס עד 500 לפנה"ס.
בין שש האסכולות המרכזיות של הדת הוודית העתיקה (או ההינדואיזם העתיק), ה (מסנסקריט: सांख्य), שהיא הוותיקה ביותר, אינה מכירה בקיום אלוהות, נכון הדבר גם לאסכולת המימאמסה.
עם זאת, מחקר עדכני של הפילוסופיה ההודית מדגיש שיש למושג סאמקיה שני מובנים בהתאם לתקופה.
בתחילה, מושג זה בא לבטא שיטה מחקרית באופן של ספירה שיטתית (פירוש השם 'סאמקיה') של עקרונות כגון: הגייה, דקדוק, חוק, תרופות, קוסמולוגיה ועוד.
בתקופה השנייה, המושג עבר לשמש כשם של שיטה פילוסופית.
ע"פ המסורות הוודיות, המושג סאמקיה במובן של שיטה מחקרית כבר מצוי מ-1500 לפנה"ס, אך המושג במובן של שיטה פילוסופית לא הופיע לפני המאה ה-8 או ה-7 לפנה"ס, ואנו לומדים עליו דרך המסורות הבודהיסטיות והג'ייניסטיות.
במאה ה-6 לפנה"ס, פרחה בתת-היבשת ההודית אסכולת הצ'ארוואקה, שדגלה בהשקפת עולם מטריאליסטית, באתאיזם, ואף בדחייה של רעיונות אלוהיים שהופיעו בסביבה זו.
היות שעקרונות הצ'ארוואקה לא עלו בקנה אחד עם התפיסה הוודית, הרי שאינה נחשבת לאחת מזרמיה (אם כי היא כן נחשבת לזרם בהינדואיזם).
קיומה כבעלת השקפת עולם מטריאליסטית היא מן העדויות המוקדמות לצורת חשיבה כזו בתוך ההינדואיזם המוקדם אשר חלק מקבוצותיו היו בעלי השקפה כזו ואחרות היו אתאיסטיות בלבד אך לא דחו באופן מוחלט רעיונות מטאפיזיים.
יש שמצאו דמיון בין הצ'ארוואקה לאסכולה הקירינית, שמקורה בעיר היוונית-עתיקה קירנה ושהייתה אולטרה-הדוניסטית בעמדותיה.
על הייחודיות הרעיונית של אסכולה זו ביחס לרעותיה שבתת-היבשת ההודית, וכן, על ההבנה החלקית לטענתם, בעולם המחקר, של תפיסותיהן המדויקות, כתבו צ'אטרג'י ודאטה (1984):
דחיית הרעיון של אל אישי בורא עשויה להופיע גם בזרמים שונים בג'ייניזם, או בבודהיזם, ובהודו בפרט.
דחיית רעיונות אלוהיים כפי שהיא מתבטאת בדתות או פילוסופיות אלה אינה בהכרח עולה בקנה אחד עם דחיית קונספטים מטאפיזיים, טרנסנדנטאליים, או מיסטיים אחרים (אתאיזם ללא מטריאליזם או פיזיקליזם.
ובדתות המזרח קיים מגוון תפיסות בעניין זה אשר אופיו הטרוגני יותר בכל הקשור לחומרנות ורוחניות, מאשר בחשיבה המערבית.
לאתאיזם המערבי שורשים בפילוסופיה היוונית הקדם סוקרטית, אומנם הוא לא התגבש כתנועה מובחנת עד עידן האורות המאוחר.
הפילוסוף בן המאה ה-5 לפני הספירה דיאגוראס מוכר כ"האתאיסט הראשון" ונזכר כך למשל מפי קיקרו בחיבורו "על טבע האלים".
אטומיסטים כגון דמוקריטוס ניסו להסביר את העולם בדרך מטריאליסטית גרידא, מבלי לפנות לרוחני או למיסטי.
קריטיאס ככל הנראה טען כי סיפורי האלים הם בדייה שהומצאה בידי בעלי הכוח, על מנת לעורר יראת חטא ברשעים ולסיים מצב של "אנרכיה".
נראה שפרודיקוס (ידיד פרוטגורס) הצהיר, לא אחת, הצהרות אתאיסטיות בעבודתו הפילוסופית, כך דיווח פילודמוס.
פרוטגורס נחשב לעיתים לאתאיסט אך ידוע שהחזיק בעמדות אגנוסטיות.
במאה השלישית לפנה"ס הפילוסופים היווניים תאודורוס איש קירנייקוס (שהוכר מאוחר יותר כ"תאודורוס האתאיסט"), וכן סטראטון מלאמפסאקוס נודעו כמי שלא האמינו בקיום אלים.
סוקרטס (לערך, 471–399 לפנה"ס), כדמות משפיעה בחברה האתונאית, היה בקיא בתפיסות שקדמו לו, שלעיתים התבססו על גישה נטורליסטית והביעו סלידה מהסברים שמימיים לתופעתיות (כלומר להתקיימות הנתפסת בחושים).
אמנם אינטרפטציה כזו לא שיקפה את עמדותיו ומקובל כי לא תפס כך את העולם, ואף שהדבר נטען לגביו מפי אריסטופאנס.
בשלב מאוחר יותר, טרם הוצא להורג כאשר נשפט על "השחתת הנוער", מסופר כי הכחיש בתוקף את הטענה שהוא אתאיסט, והמחקר הנוכחי אכן מטיל רק ספק מועט בכך.
אוהמרוס (לערך, 330–260 לפנה"ס) טען כי האלים היוונים הם למעשה דמויות מסולפות של שליטים יוונים מימי קדם שנסגדו בסוג של פולחן אבהות, דהיינו, בפועל מדובר במייסדים ושליטים מהעבר, והדת המקומית היא למעשה מעין המשך של ממלכות או מבנים פוליטיים אחרים שנגדעו מזמן, הרבה לפני תקופתו.
אף על פי שלא היה אתאיסט (או לא באופן מפורש), הוא בוקר לאחר מכן כמי שרעיונו גרם לכפירה באלים.
מטרתו של אפיקורוס הייתה להביא אנשים לשלווה נפשית (אטרקסיה) על ידי שלילת הרעיון שהאלים מפקחים על בני האדם מוסרית.
הוא שלל גם את האמונה בחיים שלאחר המוות ובעונש בעולם הבא על מעשים לא מוסריים בעולם הזה.
הפילוסוף הרומאי סקסטוס אמפיריקוס האמין שעל האדם להימנע מביקורת על כל סוגי האמונות הדתיות (לפחות אלו שנפוצו בתקופתו), סוג של אסקפיזם אשר ידוע גם כ"פירוניזם", כך שלשיטתו, שום דבר לא יכול להיחשב לרע א-פריורית, ושניתן לאדם להגיע לשלווה ורוגע (אטרקסיה) רק על ידי הימנעות משיפוטיות.
הנפח הרב למדי של מה שנותר מעבודותיו, השפיע רבות על פילוסופים מאוחרים יותר.
משמעות המונח "אתאיסט" והשימוש בו ידעו תמורות במהלך ההיסטוריה.
הנוצרים הקדומים למשל, כונו "אתאיסטים" על ידי לא נוצרים בגלל היעדר אמונתם באלים הפגאניים.
בתקופת האימפריה הרומית, נוצרים נרדפו והוצאו להורג בשל דחייתם את האלים הרומאיים בכלל ואת פולחן הקיסר בפרט.
רדיפת הנוצרים שככה בהדרגה, ולאחר שהקיסר תאודוסיוס הראשון הפך את הנצרות לדת הרשמית של האימפריה הרומית, נהפכו היוצרות, והנצרות החלה לרדוף את הכופרים בה.
ימי הביניים המוקדמים עד הרנסאנס
הצידוד בהשקפה אתאיסטית היה נדיר באירופה במהלך ימי הביניים בכלל עיסוק בעל אופי נוצרי בדת, מטאפיזיקה, ותאולוגיה היה בראש מעייני הפילוסופים ובכלל.
היו אמנם קבוצות שקידמו תפיסות הטרודוקסיות (לא מקובלות) של האל הנוצרי, שבדיעבד תרמו להתפתחות האתאיזם, כמו השקפות שונות על התנהלות הטבע, טרנסנדנטאליות, ותפיסות הכרתיות לגבי אלוהות, דוגמאות לפרטים וקבוצות כאלה הם יוהאן סקוטוס, דוד מדינאנט (David of Dinant), ואמאלריק מבנה (Amalric of Bena), וכן אחוות הרוח החופשית.
אלו ראו את התפיסה הנוצרית כפנתאיסטית.
ניקולאס קוזאנוס החזיק בעמדה פידאיסטית (לפיה האמונה הדתית נפרדת מההיגיון) אותה כינה "docta ignorantia" (בורות נלמדת), ובכך הניח שאלוהים או מושג האלוהות הוא מחוץ לקטגוריזציה האנושית והידע עליו כעיקרון כפוף להשערה.
הגותו של הנזיר ויליאם איש אוקאם, שטען שתכלית שמיימית אינה אמורה להיתפש על ידי האינטואיציה או הרציונל האנושי, קידמה את המחשבה האנטי-מטאפיזית.
תערו של אוקאם, עיקרון לפיו כאשר יש כמה הסברים לתופעה עלינו להעדיף את הפשוט מביניהם, הפך בהדרגה לרעיון מרכזי במחשבה האתאיסטית.
מאוחר יותר דנו פילוסופים והוגים אחרים, כגון ג'ון ויקליף, יאן הוס ומרטין לותר, בשאלת ההבדל בין חשיבה רציונלית לבין חשיבה דתית.
בתקופת הרנסאנס התרחבה החשיבה החופשית והחקירה הסקפטית הפכה שגרתית יותר, בפרט ככל שהתגבשו יסודות המדע (בעיקר מדעי הטבע).
אינדיבידואלים כמו לאונרדו דה וינצ'י ראו בניסוי המדעי אמצעי לחקר המציאות כשלעצמה, והתנגדו לטיעונים מצד הממסד הדתי).
מבקרים אחרים של הכנסייה והדת בזמן זה היו למשל ניקולו מקיאוולי, בונוונטור דה פרייה (Bonaventure des Périers), ופרנסואה רבלה.
בעידן הרנסאנס ובעת הרפורמציה הפרוטסטנטית נצפתה תחייה של להט דתי, והדבר ניכר בהיווסדם של מסדרים, אגודות דתיות, ואף "התחזקות" בקרב הציבור הקתולי.
כמו כן, בקרב הפרוטסטנטים עלו זרמים דתיים קפדניים כגון הקלוויניסטים.
תקופה זו של התפלגות דתית שימשה מצע ליריבות קבוצתית ולעיסוק כללי יותר בפילוסופיה ותאולוגיה, הטומן בחובו התעוררות מאוחרת יותר של סקפטיות וביקורת על העולם הדתי.
ביקורת הנצרות הפכה נפוצה במאה ה-17 וה-18, בעיקר באנגליה וצרפת, שם הלכה ונתפסה הנצרות כצורמת, לצל ניצני הדאיזם והאגנוסטיות.
ברוך שפינוזה פיתח את מה שהוכר כפנתאיזם.
האתאיסט הגלוי הראשון מבין ההוגים המפורסמים באירופה הוא מתיאס קנוצן (Matthias Knutzen) שעמדותיו התפרסמו בשלושת כתביו בשנת 1674. לאחריו הופיעו כתביהם של ההוגה הפולני קאזימייז' לישצ'ינסקי (Kazimierz Łyszczyński), והכומר הצרפתי ז'אן מסלינר (Jean Meslier), שאף שהיה כומר, חוקרים גורסים שהחזיק בעמדה אתאיסטית נחרצת.
נראה שהגל הראשון של חשיבה אתאיסטית במערב הופיע במאה ה-18, וניכר בכתביהם של הוגים מערב אירופאים בעיקר, בעלי השקפה מטריאליסטית או נטייה להשקפה כזו.
מן המפורסמים שבהוגים אלה הם המטריאליסט הברון ד'אולבאק, ז'אק אנדריי נייגאון (שהתבסס על רעיונותיו של ד'הולבאך), וכן מטריאליסטים צרפתים אחרים.
הפילוסוף דייוויד יום פיתח אפיסטמולוגיה סקפטית ששורשיה טמונים באמפיריציזם, הפילוסופיה שלו, וכן זו של עמנואל קאנט ביקשו לפקפק בהלך החקירה המטאפיזית, קרי, בעוד שלא שללו את המטאפיזיקה באופן נחרץ, הביעו סקפטיות כלפי האופן שבו נאסף ידע לגביה.
שני ההוגים המעיטו בערך הרעיונות המטאפיזיים של תקופתם שבבסיס התאולוגיה הטבעית וביקרו את הטיעונים הקלאסיים לקיום אלוהים (כלומר אלו שהועלו על ידי פילוסופים ותאולוגים באירופה הנוצרית ומעט לאחריה), יצוין שיום וקאנט עצמם לא היו אתאיסטים.
הברון ד'אולבאק היה דמות מוכרת בנאורות הצרפתית ונודע בשל כתביו הרבים כנגד הדת, שהמפורסם בהם הוא "מערכת הטבע" (1770), וכן "הנצרות נחשפת" (1766?).
בממלכה היה רגש אנטי-נוצרי חזק בקרב האינטלקטואלים, שקיבל ביטוי לאחר המהפכה הצרפתית.
זו לקחה את האתאיזם והדאיזם מהתחום האינטלקטואלי למרחב הציבורי.
בשיא שלטון הטרור, כשהכנסייה הקתולית (שפנתה נגד המהפכה לאחר החלת חוקת הכמורה) זוהתה עם האויב, ניסה ז'וזף פושה להכרית את הנצרות במחוז נייבר.
אנטואן פרנסואה מומורו, איש סיעת האברטיסטים הרדיקלית, כונן את "כת התבונה" (Culte de la Raison) האתאיסטית שנועדה לספק פולחן ציבורי ומשנה מוסרית חלופיים לדת המסורתית.
מאות כנסיות חוללו והוסבו ל"מקדשי תבונה" בשיא הטרור.
לאחר חיסול האברטיסטים ניסה מקסימיליאן רובספייר להציע דת אלטרנטיבית משלו.
רובספייר דגל בדאיזם, תיעב אתאיסטים והיה משוכנע שהעם נזקק לאלוהים.
באביב 1794 השיק את "כת הישות הנעלה" (מצרפתית, Culte de l'Être suprême) הדאיסטית.
זו באה לקצה עם הוצאתו להורג ב-28 ביולי, והוועידה הלאומית השיבה את חופש הדת.
נפוליאון, שסיים את המהפכה, היה אדיש לחלוטין לדת ובו זמנית האמין בנחיצותה של הנצרות לסדר הציבורי.
הוא חתם קונקורדט עם האפיפיור והשיב לכנסייה חלק ממעמדה לפני 1789.
אתאיסטים שיחקו תפקיד מכריע במהפכנות הפוליטית והחברתית, הם האיצו את אביב העמים בכלל ואת איחוד איטליה בפרט, ושתלו את הגרעין למהפכות הסוציאליסטיות, ביניהן זו הבולשביקית שתקרה מאוחר יותר ברוסיה.
במחצית השנייה של המאה ה-18 ולאורך המאה ה-19 האתאיזם הופץ עוד יותר וטיפח הוגים עצמאיים שהיו פרודים מהוגי הזרם האגנוסטי.
ההוגים האתאיסטים של תקופה זו הרבו לעסוק בביקורת על הדת, ולדוגמה יימנו לודוויג פוירבאך, ארתור שופנהאואר, מקס שטירנר, וקרל מרקס.
האתאיזם במאה ה-20 הופיע בעיקר בצורה של אתאיזם פרקטי, קרי, אתאיזם הנלקח מעבר לרמת העמדה האישית לכזה המתיימר להנחות את החברה ברמת הפרקטיקום החברתי-תרבותי (ובזה גם המחשבתי), כך שקמו חברות שאתאיזם שיחק בהן תפקיד תרבותי או מעצב.
החשיבה האתאיסטית שיחקה גורם מעצב או מרכיב במספר פילוסופיות (או גרסאות של פילוסופיות אלה) כגון אקזיסטנציאליזם, אובייקטיביזם, הומניזם חילוני, ניהליזם, אנרכיזם, פוזיטיביזם לוגי, מרקסיזם, ואף פמיניזם.
וכן גם בחשיבה המדעית והרציונליזם.
הפוזיטיביזם הלוגי והמדענות פילסו את הדרך לנאופוזיטיביזם, לפילוסופיה האנליטית, או זרמים פילוסופיים כגון סטרוקטורליזם, ונטורליזם (כזרם חשיבה עצמאי), הנאופוזיטיביזם והפילוסופיה האנליטית העדיפו להדגיש התנהלות אמפיריציסטית על סמך רציונליזם קלאסי ואפטיסטמולוגיה נומינאלית, בניגוד לרציונליזם קלאסי או למטאפיזיקה.
ברטראנד ראסל (שאומנם נחשב להוגה אגנוסטי ולא אתאיסטי) איתגר, בטיעונים שונים, את התפיסות המקובלות לרעיון האלוהות, שזוהו אז באופן מובהק עם התאולוגיה הנוצרית.
בעבודתו המוקדמת, לודוויג ויטגנשטיין ניסה להפריד בין השיח המטאפיזי לבין זה הרציונלי.
אלפרד ג'ולס אייר הניח שטענות דתיות נוטות באופן מובהק להיות חסרות פוטנציאל לאימות, או חסרות משמעות נתפשת או חד-משמעית, ובכך ביקש לטעון שההתנהלות האמפיריציסטית עליונה על זו של הדתות הנפוצות לפחות באופן כללי.
לוי-שטראוס, אבי הסטרוקטורליזם גרס שמקורות החשיבה הדתית הן הלא מודע ולא המטאפיזי-טרנסנדנטאלי.
ג'ון ניימאייר-פינדלי וג'ון סמארט הציעו למשל שבמסגרת לוגית, קיום האל אינו הכרחי.
מוניסטים כגון ג'ון דיואי, הניחו שהעולם הטבעי הוא הבסיס לכל הקיים, תוך הכחשת טענות פילוסופיות או דתיות הגורסות אחרת.
במאה ה-20 נחווה גם המניפסט הפוליטי של האתאיזם שנגזר מן האינטרפטציה לכתביו של קרל מרקס ופרידריך אנגלס ויישום המהפכה הרוסית (1917) באימפריה הרוסית בעקבות האידאולוגיה הקומוניסטית שנבנתה עליהם והקמת ברית המועצות (כמו גם מסגרות מדיניות דומות מאוחרות יותר).
השלטון הסובייטי לעיתים רדף את הדת וביקש לנתק את העם לחלוטין מהדתות שנפוצו אז בשטח רוסיה (כגון נצרות, אסלאם, ומיני שמאניזם), בקשה שלעיתים גבלה באלימות מצד שלטון זה.
בדרך כלל, גם מדינות קומוניסטיות אחרות התנגדו לדת תוך צידוד באתאיזם מדיני, כך למשל, הממשלות הקודמות של אלבניה ונכון להיום סין, קוריאה הצפונית וקובה.
בהודו דוגמה למנהיג אתאיסט היה ארודה ראמאסמי (Periyar E.
Ramasamy), שנאבק בציבור ההינדים (שלעיתים בעצמם היו אתאיסטים, אך דתיים דה פקטו), ובמעמד הברהמינים, בטענה שהם מפלגים את החברה מבחינת מעמד או קאסטה, וכי התוצר הסופי של הפילוג הוא בוודאי שלילי.
מאבקיו הודגשו כאשר בשנת 1956 ביקש להרוס פסל הקדוש לציבור ההינדי, וכן גם בשל אמירות אנטי-תאיסטיות שאמר לא אחת.
ב-1967 הממשלה האלבנית תחת אנוור הוג'ה הכריזה על סגירת כל המוסדות הדתיים במדינה תוך הצהרה כי אלבניה היא המדינה הראשונה שמיישמת אתאיזם מדיני.
אף על פי שהפולחן הדתי הוחזר רשמית ב-1991 באלבניה, ההחלטות הממשלתיות האנטי-תאיסטיות הטילו צל שלילי על אופי הממשלה האלבנית והם האיצו את הרוח האנטי-קומוניסטית שנשבה בקרב הציבור האמריקני.
מאז נפילת חומת ברלין מספר השלטונות בעלי עמדה אנטי-דתית (בהשפעה קומוניסטית) צנח.
ב-2006 מכון פו (Pew Research Center) פרסם כי הלגיטימיות של תנועות המתבססות על מושג האלוהים (God based) או על תפיסה דתית (Religious based) עולה ביחס לאידאולוגיות או תנועות חילוניות.
פאול ופיל צוקרמן מגדירים זאת כ"מיתוס" וטוענים כי המצב בשטח הרבה יותר מורכב ושונה במידת מה.
בתחילת שנות האלפיים, מספר אירועים משמעותיים בחברה האמריקנית עודדו תחייה מחודשת באתאיזם, שנקרא "אתאיזם חדש" או "נאו אתאיזם".
אירועים כגון פיגועי 11 בספטמבר (אשר להם הייתה מוטיבציה אסלאמית), מאמצי מכון דיסקברי לשנות את מערכת השעות המדעית בבתי הספר האמריקניים לכזו המתבססת על רעיונות בריאתניים, והתמיכה לכך בשנת 2005 מצד הנשיא האמריקני, ג'ורג' ווקר בוש הניעו תנועת מטוטלת של מתנגדים.
בתגובה, אינטלקטואלים אתאיסטים החלו לפרסם ספרים המעודדים אתאיזם בארצות הברית ובעולם.
התנועה נקשרה עם ריצ'רד דוקינס, דניאל דנט, סם האריס, כריסטופר היצ'נס, וויקטור סטנגר.
הוגי התנועה מרבים לעסוק בביקורת הדת באופן אקטיבי, מאחר שלדעתם לדת השפעה שלילית על החברה.
סקר שנערך בארצות הברית בשנת 2010 מצא כי אלו המגדירים עצמם אתאיסטים או אגנוסטים הפגינו ידע רחב יותר בנושאי דת מהמשתתפים בסקר המזהים עצמם כמאמינים בני פלגים שונים בנצרות בעלי רמת השכלה דומה.
ההיסטוריה גדושה בניסיונות להוכיח את קיומו של אלוהים, פחות בולטים הם הטיעונים הא-פריוריים והא-פוסטריוריים שמנסים להפריכו או לתייגו כקונספט שקיומו שנוי במחלוקת.
הטיעונים הנוגדים את התאיזם מחולקים לרוב לשני סוגים עיקריים: אלו שמנסים להראות שקיומו של אל הוא בלתי אפשרי, והם מנמקים את האתאיזם החזק, לעומת אלו שמנסים להראות שקיומו של אלוהים בלתי סביר, הנתמכים בדרך כלל על ידי אתאיסטים חלשים וחזקים כאחד.
להלן מובאות דוגמאות שונות לטיעונים אלו.
חלק מהטיעונים אינם מנסים לנמק את האתאיזם ישירות, אלא לדחות טיעונים התומכים בקיומו של אל, מצדיקים את הדיון בקיומו וכדומה.
כמו כן, רבים מהטיעונים הללו זכו להתנגדות מצד חלק מהאתאיסטים עצמם, ואינם נתמכים על ידי מרביתם.
טיעונים המבוססים על חוסר הוכחה
טיעון חוסר ההוכחה: הטיעון מתבסס על נקודת ההנחה שכדי לקבל את קיומו של משהו, צריך לספק הוכחה לקיומו.
עיקרון זה חל גם על אלוהים: אתאיסטים לא מכירים בקיום ישויות עליונות כמו "אלוהים" בהיעדר הוכחה מספקת עבורם לקיומן.
תער אוקאם: לפי תערו של אוקאם כאשר נמצאים לפנינו שני הסברים המסבירים את אותה התופעה, עלינו לאמץ את ההסבר הפשוט ביותר, שמערב הכי פחות גורמים.
אתאיסטים רבים גורסים שההבנה האנושית של חוקי הפיזיקה, הכימיה והביולוגיה מספקת לנו הסבר נטורליסטי לעולם, ללא צורך באלוהים.
לפיכך הם 'חותכים' את אלוהים בתערו של אוקאם, ומעדיפים הסבר נטורליסטי על פני הסבר מורכב יותר של העולם, המערב את אותם חוקי טבע, ובנוסף את אלוהים.
טיעונים על בסיס התפתחות האמונות/דתות
הטיעון ההיסטורי: ההיסטוריה המתועדת מלמדת כי המונותאיזם צמח על רקע האמונה הפוליתאיסטית, שכללה בין השאר גם אלים דמויי-אדם, שהתפתחה בעצמה מאמונות בכוחם העל-טבעי של עצמים דוממים.
מכיוון שכך, ניתן להניח שהאמונה המונותאיסטית היא נגזרת של אמונות קולקטיביות אחרות.
כלומר, הרעיון האלוהי לא הועבר לאדם על ידי אלוהים עצמו, אלא נוצר על ידי אבולוציה של רעיונות שהשתנו עם הזמן ממעבר מדור לדור ואדם לאדם.
על פי טיעון זה, אם אכן אלוהים היה קיים אזי הוא היה מעביר את הידיעה על קיומו לאדם הראשון, והאמונה בו הייתה קיימת מראשית הזמן.
אך לדברי ארכאולוגים מסוימים, רעיון האל המונותאיסטי הופיע פורמלית לראשונה במהפכה הדתית של אחנתון.
טיעון הדתות המרובות: אף על פי שמספר הדתות בעולם אינו ידוע במדויק, מרבית ההערכות עומדות על כ-4,000 עד 10,000 דתות שונות, מוכרות ומובחנות.
לתרבויות רבות ושונות ברחבי העולם יש תפיסות שונות ומנוגדות של מושגי האלוהות, ובכל אחת מהן אנשים מאמינים בתפיסות הללו בכל לבבם.
אין לנו שום דרך לבחור תפיסה אחת על תפיסה אחרת, ולכן אין סיבה לקבל אף אחת מהן כנכונה.
כשם שאין לנו סיבה להאמין בזאוס או בהורוס, אין לנו סיבה להאמין באלוהי אברהם.
המצב בעייתי עוד יותר כאשר דת תאיסטית מסוימת, עוברת פיצול במהלך ההיסטוריה, ופיצול זה לוט בערפל.
דוגמה לכך היא העובדה שיש שתי קבוצות הטוענות להיותן עם ישראל.
כל אחת מן הקבוצות טוענת שהיא עם ישראל המקורי ושספר התורה שלו הוא מסמך שמקורו אלוהי.
אמנם, ספרי התורה של שתי קבוצות אלה שונים זה מזה בנוסחם.
מפרך ואף מיותר לברר, מי משתי הקבוצות האלה צודקת בטענתה, אם בכלל.
טיעון האנתרופומורפיזם (או "טיעון ההאנשה"): בכל מיתולוגיה מיוחסות לאלים תכונות אנושיות רבות כמו כעס, זעם, קנאה, חרטה, אהבה, שנאה ועוד.
תכונות אנושיות מיוחסות באופן גורף לכל דמות של אל שקיימת במיתולוגיות השונות ובהם נכלל גם האל המקראי.
האדם יצר את אליו בצלמו ובדמותו שלו עצמו, ולכן הם כל כך דומים לו.
טיעון המורכבות: תאיסטים רבים מצדדים בטיעון הטלאולוגי, לפיו לא ייתכן שמורכבות וסדר יופיעו ללא מתכנן, ולפיכך מורכבותו של העולם מוכיחה את קיומו של אלוהים.
אתאיסטים משיבים בטענה שאלוהים הוא ישות על-טבעית בעלת תודעה, ולפיכך הוא מורכב, ולפי הטיעון הטלאולוגי מצריך יוצר משלו.
אך קו מחשבה זה מחייב שרשרת אינסופית של בוראים, ומסבך את העולם במקום להסביר את היווצרותו.
לכן, אומרים האתאיסטים, הטיעון הטלאולוגי אינו קביל.
טיעון זה מובא בצורה שונה בספרו של הביולוג ריצ'רד דוקינס "יש אלוהים?" במשפט בסוף פרק 4, הנקרא "מדוע כמעט ודאי שאין אלוהים": "הפיתוי (לייחס את העיצוב למראית עין לעיצוב אמיתי) הוא טעות, כיוון שההנחה שיש מעצב לטבע מעלה באופן אוטומטי את הבעיה הגדולה אף יותר של "מי עיצב את המעצב".
הבעיה שהתחלנו אתה מלכתחילה הייתה הניסיון להסביר משהו שהוא לא מסתבר סטטיסטית.
לכן זה לא הגיוני לשער משהו אפילו עוד יותר בלתי סביר כדי להסביר זאת".
תכנון לקוי: הטיעון מניח שאלוהים שהוא כל-יכול וכל-יודע אמור היה ליצור יצורים בעלי תכנון אופטימלי.
ישנם יצורים, שאילו נבראו באופן ישיר על ידי מתכנן-על, הרי שהתכנון שלהם היה מושלם.
יש המיישמים טיעון זה גם לבעלי חיים.
טיעון התכנון התבוני: הטיעון התאיסטי גורס כי היקום מציג סדר ומורכבות שלא יכלו להיווצר במקרה, אבל חוקי הטבע הפיזיקליים, וכן, מדע הביולוגיה מדגימים כיצד סדר ומורכבות יכולים להיווצר כתוצאה מתנאי התחלה שאינם מכילים סדר כזה, על סמך עקרונות מתמטיים.
דוגמה לכך היא תורת הגרביטציה שיכולה להסביר את היווצרותם של כוכבים, כוכבי-לכת וגלקסיות שלמות מתוך ערפיליות, או תורת האבולוציה שמסבירה את מוצא, גיוון ומורכבות החיים.
טיעונים על סיבות מטעות שגורמות לאמונה
ייחוס תכליתיות לטבע: אנשים גדלים ומחונכים בחינוך מובנה-משמעות, שמטרתו לעזור להם להתמודד עם אנשים אחרים.
התופעות המשמעותיות בחיים הן תוצרים חברתיים, התנהגויות מוכרות של אנשים, מוצרים מעשה יד אדם שנוצרו לתכלית מסוימת.
ישנה נטייה אנושית לייחס תכליתיות לכל תופעה או עצם, בין אם הוא מלאכותי או טבעי כאחד.
הטעות היא לייחס לטבע ולתהליכים טבעיים המתרחשים על פי חוקי הפיזיקה את אותה תכלית שמייחסים לפארק ציבורי, בריכה עירונית או התנודות במניות הבורסה.
הניתן למצוא פשר מוסרי לרעידת אדמה שהרסה את ביתנו, ולייחס בשל כך לעצמנו חטא?
הנטייה לייחס תכלית לכל דבר שקורה סביבנו היא שיצרה את האלים המתמחים, בעל אל הגשם והסערות מהמיתולוגיה הכנענית, דמטר (אלת האדמה, הדגן והקציר) של המיתולוגיה היוונית, אייגיר (אל הים) מהמיתולוגיה הנורדית, רע (אל השמש) מהמיתולוגיה המצרית, ואלוהים.
הנחת כוונת תכליתיות נסתרת בטבע פיתחה את האמונות הפולחניות, כולל העידן החדש של ימינו, כמו פאראפסיכולוגיה וקריאה בקפה.
הטיעון הפסיכולוגי: הפסיכולוגיה של הדת טוענת כי האמונה באל, לפחות כמו שהוא מוצג בדתות האברהמיות, עונה לאינדיבידואל על דחפים פסיכולוגיים.
האמונות הללו מתקיימות מפני שהן מאפשרות לאנשים להתמודד עם פחדיהם הבסיסיים, משרות תחושת ביטחון ומפחיתות לחצים.
גישה זו לא שוללת את קיום האל, היא רק מסבירה שבני האדם מעדיפים מבחינה פסיכולוגית להאמין באל.
כמו כן, הגישה יוצאת מנקודת הנחה שקיום האל ודאי כולל מערכת מטא-פיזית של שכר ועונש.
חיי נצח: דוגמה למילוי דחפים פסיכולוגיים על ידי הדת.
המכנה המשותף כמעט לכל הדתות המונותאיסטיות והפוליתאיסטיות, ואפילו דתות נטורליסטיות כמו הבודהיזם, הוא הנצחיות של המאמין שממלא אחר חוקי הדת ומאמין בעיקרי האמונה שלה.
יש הטוענים כי האדם הוא אולי היצור החי היחיד בממלכת בעלי החיים אשר יודע ומצפה את מותו.
משחר ההיסטוריה דתות ותרבויות קדומות האמינו בחיים לאחר המוות, כך לדוגמה, המצרים חנטו את מתיהם ובנו עבור הפרעונים פירמידות והשאירו להם שלל אוצרות שיטיבו עמם בעולם הבא.
הדתות המונותאיסטיות גורסות כי המאמין הצדיק יתוגמל על אמונתו האדוקה בעולם לאחר המוות בגן העדן, ואילו הכופרים והחוטאים ייענשו בגיהנום.
האמונה בחיים שלאחר המוות מדחיקה את הפחד מפני הסוף שאינהרנטי אצל אנשים.
אמונה זו היא המקל והגזר של הדתות שמעודדות לדבוק במעשים הטובים ולהימנע מן הרעים כדי לקבל תגמול נצחי בהגיע יום הדין.
אמונה זו תורמת גם למאמינים להתמודד עם מות קרוביהם.
מכאן קל להבין מה התועלת באמונה בדת כלשהי, וכמה פשוט ליצור משם מיתוסים ואלים המשגיחים מפני הסוררים ומעודדים את הצדיקים.
הטיעון הסוציולוגי: הדת בכלל ואלוהים בפרט ממלאים פונקציות חשובות בחברה האנושית, מה שמעיד על הצורך הבלתי-תלוי בהיגיון או באמיתות שלהם.
הדת סייעה לאנשים ליצור קבוצות מגובשות בעלי תפיסה קולקטיבית, הזדהות שמקורה באידיאלים משותפים, נורמות משותפות ומקובלות, מערכת תפקידים הדדית.
יתרונותיה של הדת מורגשים עד עצם היום הזה וזה מספיק כדי לתת לאנשים תחושה של משהו על-טבעי ואמונה ביסוד הדת שהוא בדרך כלל אלוהים.
טיעונים התלויים בהגדרות מסוימות של אלוהים
הוספת תכונות לא הכרחיות: רבים מהטיעונים התומכים בקיומו של אל מצביעים על מורכבות היקום ומציגים את האל כבוראו של עולם זה.
עם זאת, אין צורך לייחס לבורא עולם תכונות של טוב ורוע, ידיעת כול וכו'.
מכיוון שאל הוא לרוב ישות על-טבעית בהגדרתו, אין טעם לכנותו אלוהים ומספיק להניח שהיקום "פשוט קיים" (כלומר, קיומו הוא בגדר אקסיומה), או ישות פשוטה מההגדרה הקונבנציונלית של אלוהים "פשוט קיימת", במקום שהאל קיים.
טיעון זה שייך גם לדוגלים בפנתאיזם, אך יש הסבורים שהפנתאיזם הוא בעצמו השקפת עולם אתאיסטית.
בעיית הרוע: הואיל ואלוהים מוגדר, במרבית הדתות, ככל-יכול, יודע הכול ומקור הטוב, נשאלת השאלה מדוע עולמנו שופע ברשעות וסבל, המעיד על חוסר צדק לפי הסתכלות עולמו של השואל ?
אם אלוהים הוא כל-יכול ויודע הכל, אז הוא יכול ויודע כיצד למנוע את העוולות בעולמנו.
אם אלוהים הוא טוב ונדיב אז הוא רוצה להשכין ערכים טובים של שלום, אהבה וחמלה, ולמנוע רשעות, חוסר צדק וסבל.
אם אלוהים יכול, יודע ורוצה למנוע את הרע בעולמנו – אזי הוא יעשה כן.
אם אלוהים רוצה למנוע רוע, אך אינו יכול – אזי אינו כל-יכול.
אם הוא יכול אך אינו רוצה – אזי הוא רשע.
אם הוא גם יכול וגם רוצה – הוא יעשה כן.
אם הוא גם לא יכול וגם לא רוצה, אזי הוא אינו אלוהים והוא רשע.
יוצא מכך שאלוהים טוב באופן מוחלט וכל-יכול אינו יכול להתקיים.
בני הדתות האברהמיות יעידו כי הפריבילגיה שיש לרוב האנשים, היא בחירה חופשית אשר ניתנה על ידי האל, אך היא מקור הרע, ולא האל עצמו, ולכן, יש להאשים את האדם כמקור רצוני בפני עצמו בעשיית רוע.
פרדוקס הכל-יכול: תכונת האומניפוטנטיות (יכולת-כל) שמיוחסת לאלוהים, מכילה פרדוקס (שצורותיו שונות) מפני שהגדרה נאיבית שלה (שאיננה מתייחסת במפורש להיעדר התייחסות עצמית) אינה קוהרנטית מבחינה לוגית.
אלוהים כל-יכול, יכול ליצור ולעשות דברים שהם בגדר הבלתי-אפשרי (לא לוגיים).
האם אלוהים יכול ליצור סלע שאינו יכול להרים?
האם אלוהים יכול ליצור משהו יותר כל-יכול ממנו?
זו סתירה, ולכן אלוהים אינו כל-יכול.
על פרדוקס זה יש העונים כי חוקי הלוגיקה עצמם נוצרו על ידי אלוהים, אשר אינו כבול אליהם.
תשובה אחרת היא שטענות המכילות סתירה הן חסרות משמעות ולפיכך אינן תיאור של יכולת.
טיעון חוסר האמונה: הוא טיעון בעל הנחת-יסוד מאנישה, הטוען שאם אלוהים קיים (והיה "רוצה" שהאנושות תדע על כך), הוא היה גורם למצב שבו כל האנשים הספקניים יאמינו בו, או במילים אחרות, לא היה מאפשר קיומן של פילוסופיות שאינן תאיסטיות.
אבל מכיוון שיש אנשים שאינם מאמינים בקיומו, או שאינם בעלי דעה מוצקה בנושא, הרי שלפי הטיעון, או שהוא לא קיים או שהוא לא מתעניין בנעשה בעולמנו.
אם אלוהים מסוגל לתקשר עם האינדיבידואל האנושי לשם העברת דבריו בכתבים שונים (כפי שטוענות דתות רבות לגבי כתבי הקודש שלהן והדרך בה הם נכתבו), מדוע הוא אינו מתקשר עם כל המין האנושי באופן ישיר וגורם לכולם להאמין בו?
טיעון חוסר המוטיבציה: אם אלוהים הוא כל-יכול, אזי הוא יכול לספק את כל רצונותיו, שאיפותיו וחלומותיו מבלי לברוא דבר.
היות שישנו יקום ונטען כי אלוהים ברא אותו, לכן יש לו צרכים – הוא אינו כל-יכול.
אם אלוהים קיים כישות מושלמת, הרי שלא היה בורא את היקום – לישות מושלמת אין רצונות וצרכים.
אלוהים ברא את היקום, כלומר יש לו רצונות וצרכים – לכן הוא לא מושלם.
בעיית הרצון החופשי: אם אלוהים יודע הכול אזי הוא יודע את כל אשר יתרחש בעתיד, כולל את החלטותיו ובחירותיו בכל רגע נתון.
אם אלוהים יודע את כל בחירותיו בעתיד אזי אין לו רצון חופשי, הוא מוגבל.
אם הוא יכול לשנות אותן, אזי הוא לא יכול לדעת מה יהיו החלטותיו בעתיד, ולכן הוא לא כל-יכול.
יחסי אלוהים-זמן: אלוהים לא "מעל הזמן" מכיוון שהוא פועל ולכן כפוף לשינויים וסיבתיות, ועל כן כפוף לזמן (ומובן שלא ברא אותו).
אלוהים אינו נצחי מכיוון שהייתה לו סיבה לברוא את היקום והמניע לסיבה לא התקיים אלא אחרי שעברה לה תקופה אינסופית.
במשך תקופה אינסופית לא הייתה לאלוהים סיבה לברוא את היקום, ובנקודה כלשהי על ציר הזמן, צצה סיבה לברוא את היקום.
לא ייתכן כי במשך תקופה אינסופית לא הייתה לאלוהים סיבה לברוא את היקום ואחר כך – משום שסיבה כזאת הייתה בין שאר האפשרויות שהיו לאלוהים בקשר לאופי מעשיו בהמשך.
קיומו של אלוהים: יש קיים ויש שאינו קיים אך ורק דבר שהוא חומר או אנרגיה יכול להיקרא דבר קיים, בנוסף ניתן לשאול ממה אלוהים עשוי?
איך הוא רואה ושומע אותנו ?
איך המחשבה שלו פועלת ויודעת הכל?
טיעון האלוהות הטבעית של שפינוזה: אם אלוהים קיים, הוא תופס את כל המרחב-זמן בלבד ("לית אתר פנוי מיניה").
על כן, לאלוהים אין תחושת "אני" אישית; אין לו מודעות עצמית מפני שכל דבר הוא חלק ממנו, ואינו מבדיל בין "אני" ו"לא אני".
אם לאלוהים אין מודעות עצמית, אזי אין הבדל בינו לבין יקום חסר מודעות שנשלט בידי חוקי הטבע.
טיעון חוסר המשמעות המדעית: האמונה באלוהים אינה תאוריה מדעית, מכיוון שלא ניתן לבחון את אמיתותה באופן אמפירי.
היא גם אינה פסוק אמת מתוך הגדרה (בניגוד, למשל, למשפט "למרובע יש ארבע צלעות").
מכאן שלא ניתן לבחון את שאלת קיומו של אלוהים באמצעים מדעיים, ולכן אין טעם להתייחס ברצינות לאמונה בו.
כמו כן, זה חסר משמעות לשאול האם אלוהים קיים מכיוון שאין שום דרך פיזיקלית לבדוק את קיומו, אלא רק דברים אשר מיוחסים לכך שהם נבראו על ידיו (וכמו כן ניתנים להסברה באמצעות דרכים אחרות).
טיעון חוסר ההגדרה: כדי לנסות לענות על השאלה "האם אלוהים קיים?" יש צורך בהגדרה מלאה ועקבית של הקונספט "אלוהים", ואשר מכילה מרכיבים שידוע לנו על קיומם (אחרת ההגדרה תהיה תלויה בקיומה של ישות על-טבעית – וזה מה שאנו בעצם מנסים להוכיח).
אם אין הגדרה כזו, הרי שזה חסר משמעות לטעון "אלוהים קיים".
אם ישנה הגדרה כזו, הרי שאלוהים חייב להיות מובן במונחים פיזיקליים, כיוון שהגדרתו מורכבת רק ממונחים כאלה; וכיוון שכך, אלוהים יהיה ישות טבעית – ועל כן לא יזכה לתואר "אלוהים".
יש שיטענו שמציאותו של האלוהים מצויה מחוץ למציאות הפיזיקלית, ולכן לא ניתן להגדירו במונחים "פיזיקאליים".
אבל מפני שאין אנו יודעים על קיומה של ישות על-טבעית מחוץ למציאות הפיזיקלית, הרי שזה חסר משמעות לטעון לקיומה של ישות כזו.
טיעון הגילויים המדעיים: במשך מרבית ההיסטוריה האנושית ישויות על טבעיות סיפקו את ההסברים הטובים ביותר לקיומו של היקום וחוקי הטבע.
אך במהלך מאות השנים האחרונות, מדענים פיתחו הסברים מדויקים יותר אשר, לטענת האתאיסטים, הפריכו במישרין או בעקיפין, טענות דתיות מסוימות שנקשרו באלוהות.
לרוב, הסברים אלה נתמכו אמפירית.
הגילויים המדעיים בכל תחומי החיים מסבירים את היקום בצורה יעילה יותר מאנקדוטות המערבות כוחות על-טבעיים, עד כדי ייתור האחרונים בראי הטיעון.
יתרה מזאת, הסתירה בין תפיסתן של הנצרות והיהדות ובין המדע בתחומים מסוימים (בעיקר בריאת העולם לעומת אבולוציה וגיל היקום) מערערת על תקפותן של דתות אלה.
הטיעון המטריאליסטי: דתות רבות טוענות שהחיים הם יותר מהחומר שאנחנו רואים בסביבתנו הדוממת.
בנוסף הן טוענות שמאחורי החיים עומד עולם רוחני או על-טבעי כלשהו ושה"אני" האמיתי שלנו הוא באופן כלשהו רוחני ולא חומרי.
אי אמינותן של אמונות שונות: מאפיין משותף לתאיזם ולדתות הוא הסתמכותם על האמונה; לדעת הטוענים כך, אמונה בקיום האלוהים ובאמיתותן של דוקטרינות דתיות – אינה מבוססת על הגיון, הוכחות או מדע.
במקום זאת מצפים מאנשים להאמין אמונה עיוורת, דבר שלא מצפים מהם בכל עניין ונושא אחר.
יתרה מזאת, עוד הופכים את האמונה בדבר חסר הוכחות לדבר "אצילי" ומבורך.
האמונה לשמה אינה אמינה בבואנו להבין את המציאות או לחקור אותה.
באותה מידה ניתן להשתמש באמונה כדי להגן על כל דבר שניתן להעלות על דעתנו, החל מפיות ורוחות, ועד למפלצת הספגטי המעופפת (דמות של "אל" שנוצרה כפרודיה על אלוהים).
במדינות עם משטר בעל אופי דתי, אתאיסטים המביעים את דעתם עלולים ליפול קורבן להתנכלות, חרם ואפליה כנגדם, במקרים מסוימים אף להחשב לפושעים על פי חוק (כגון בערב הסעודית, בה נחקק ב-2014 חוק המזהה תעמולה אתאיסטית כטרור).
ישנם אנשים המחזיקים בדעות דתיות הסבורים כי מי שאינם מאמינים באלוהים הם בלתי-מוסריים או בלתי אמינים – לפחות בכל הנוגע לחברותם בקהילה.
בפי חז"ל מכונה האתאיסט "כופר בעיקר".
דתות אחרות מוקיעות בדרכים דומות את הלא-מאמינים.
עד העת החדשה האתאיזם נחשב לבלתי לגיטימי לא רק מסיבות דתיות, אלא גם מסיבות חברתיות, שכן הוא נחשב לחריגה מהנורמה.
גם הוגים שהתייחסו בחיוב לחופש דת, כמו ג'ון לוק, לא קיבלו את הרעיון של חוסר אמונה.
מהצד השני, אתאיזם מדיני קודם במרץ על ידי המדינות הקומוניסטיות.
קרל מרקס, אתאיסט, כתב כי "הדת היא אופיום להמונים".
בשל הדוקטרינה המרקסיסטית המדינות הקומוניסטיות רדפו והגבילו את הדתות השונות, בין היתר גם כדי להחליש את האופוזיציה למדינה.
אף על פי שהיו מדינות אתאיסטיות באופן רשמי, התקיימו במדינות הקומוניסטיות ובסין כנסיות שהיו בשליטת המדינה.
הגישה האתאיסטית של המשטר בברית המועצות לא מצאה אחיזה בלב כל האזרחים, ועם נפילת המשטר הקומוניסטי זכתה הדת לתחייה מחודשת.
במהלך המלחמה הקרה, העובדה שהאויבים הקומוניסטים של ארצות הברית היו אתאיסטים ("קומוניסטים חסרי אלוהים"), תרמה לנקודת המבט שאתאיזם הוא לא אמין ולא פטריוטי.
במרוץ הבחירות לנשיאות שהתקיימו ב-1988 בארצות הברית, אמר הנשיא ג'ורג' בוש האב: "אינני חושב שאתאיסטים צריכים להיחשב כאזרחים, ובוודאי לא פטריוטים.
זוהי אומה אחת תחת האל".
הצהרות דומות נעשו במהלך הוויכוח על המשפט "תחת האל" כאשר נכתב לראשונה בהצהרת האמונים האמריקנית.
מילים אלה התווספו להצהרה בתחילת המלחמה הקרה.
חופש הביטוי של האתאיסטים לרוב מקובל כלגיטימי בישראל, אך חוקי מדינת ישראל מגבילים טכנית את חופש הביטוי של האתאיסטים במדינת ישראל , וייתכנו מקרים ספורים של פגיעה בזכויות האתאיסטים לחופש ביטוי.
בשנת 2003 נוסדה בארצות הברית תנועת הברייטס, שבין השאר שמה לה למטרה לקדם בחברה את ההכרה בזכותם של פרטים לדגול בהשקפת עולם אתאיסטית (או בהשקפות עולם דומות לה) ואת קבלתם כחברים שווי ערך בחברה.
לאורך ההיסטוריה, הדיון בשאלת קיומו של האל העלה ויכוחים לוהטים, ואף יותר מכך, בין אתאיסטים לבין המאמינים בקיומו של אלוהים.
עיון בעימותים סביב נושא זה מראה לרוב, כפי שממחישים אחדים מהקישורים שבסוף ערך זה, שסלע המחלוקת הוא לכאורה בלתי-ניתן להכרעה: אלוהים הוא מושג כה מופשט, עד שמהגדרתו הוא אינו נתפש בחושי בני האדם ובשכלם, ולכן ייתכן שלא ניתן להוכיח את קיומו או להפריכו.
פעמים רבות, נפתח העיסוק הפילוסופי בשאלת האמונה באלוהות, בשאלה "על מי חובת ההוכחה – על זה הטוען שמשהו שאי-אפשר למדוד אותו קיים, או על זה שמבקש להניח שיצור כזה אינו קיים?".
על-פי האמונות הדתיות הנפוצות, דוגמת חלקים מהנצרות, האסלאם והיהדות, קיומו של האל הוא בגדר אקסיומה, שאולי ניתנת להוכחה אך אינה דורשת אותה.
מחשבה זו מודגמת בפסוק "בראשית ברא אלוהים את השמים ואת הארץ".
כלומר – התנ"ך מתחיל בהנחה כי האלוהות קיימת.
זו אקסיומה שאתאיסט יעדיף שלא לכלול באוסף האקסיומות שלו (אף על פי שעבור חלק מהאתאיסטים, אין זה פוגע בזכותו של המאמין לנהוג אחרת).
הטענה כי האקסיומה הדתית דווקא דורשת הוכחה, באה לידי ביטוי בכך שבלעדיה היא ארעית, כלומר – ניתנת להחלפה בכל אקסיומה דתית אחרת, בלא שיהיה ניתן להשוות בין התוקף הלוגי של האקסיומות השונות.
על-פי טענה זו, כל אמירה דתית היא הדורשת הוכחה, שכן היא שקולה ליציר הדמיון האנושי שאינו נובע מחוויה אמפירית של המציאות.
עוד דוגמה לקיום האל כאקסיומה ניתן למצוא במסורת החשיבה הרציונליסטית המוקדמת.
דוגמה אחת היא הטיעון האונטולוגי, הקובע שמושג האל כולל בתוך עצמו קיום ולכן האל חייב להיות קיים (טיעון שהציג רנה דקארט ב"הגיונות של הפילוסופיה הראשונית"), או טיעונים המסתמכים על האקסיומה שהאל הוא סיבת-עצמו.
אלו טיעונים המעניקים בסיס רציונלי יותר לרעיון האלוהים, אך הם אקסיומטיים ותלויים באמונה באותה מידה.
גם קרל מרקס ניסה להתייחס לאמונה באל.
הוא טען כי הדת היא השתקפות של החברה האנושית.
לדעת מרקס, שיוצא מתוך נקודת הנחה כי מעשי האדם הם הקובעים את ההיסטוריה, האדם משייך את תוצאות פעולותיו לאל.
כך, לדוגמה, אישרה החברה הימי-ביניימית את השיטה הפאודלית, בכך שמקור ההירארכיה והסדר החברתי באל, על-אף שהם נובעים מפעולתם ההכרחית של יחסי הייצור האנושיים.
תשובה דומה ניתנה על ידי החוקר מאקס ובר, שהראה את התפתחות הנצרות הפרוטסטנטית, על רקע המעבר לשיטה קפיטליסטית.
על פי מרקס, הדת תיעלם בחברה הקומוניסטית, בה ישיג האדם את פעולות החברה ויבין את משמעויותיה.
לדוגמה, לדעת מרקס, האדם לא יזדקק לשאלה "מי ברא את העולם", ברגע שיבין כיצד העולם בורא עצמו מחדש בכל רגע נתון, מכוח יצירתם של החיים בו.
הוגים מאוחרים יותר, שנשענו על תורתו של מרקס, לא פסלו את האמונה באל, אך המשיכו להחזיק בטענה כי חוסר אחריות של האדם על החברה הוא המקור למרבית האמונות הדתיות.
זיגמונד פרויד היה מהראשונים שהתייחסו לכל דת כנגזרת רחוקה של מאבקים תוך-נפשיים.
במסגרת חקר הנפש והאנושות, הגיע פרויד למסקנה כי מקור הדת בטוטם, שהוא התקת משמעותו של אב קדמון שנרצח על ידי בניו.
על-פי פרויד, שבטים אנושיים קדומים (קלאן) אימצו טקסים ומשמעויות דתיות-למחצה בעקבות התמרדות בני השבט נגד אביהם, וכל דת היא גלגול מאוחר של משמעות זו.