tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
במהלך סוף 2003 הלהקה יצאה לסיבוב הופעות בשם "Dolla Bill Tour", הנקרא כך בגלל העלות הנמוכה (דולר אחד) של הכרטיסים למופע (במקור תוכנן שההופעות יהיו בחינם, אך מאוחר יותר הובן שזה הכרחי לגבות עלות לכרטיס).
סיבוב ההופעות עם להקת נו דאוט בקיץ 2004, גרף גם הוא הצלחה רבה.
התפרקות הלהקה, והקמת להקות חדשות (2009-2005)
באמצע פברואר 2005, באופן לא מוסבר, ביטלה הלהקה את הופעתה ב־Music for Relief – קונצרט למען דרום אסיה שנוצר על ידי לינקין פארק (הופעה למען נפגעי רעידת האדמה והצונאמי באוקיינוס ההודי (2004)).
זמן קצר לאחר מכן, ב־22 בפברואר 2005, לפני שתכננה את סיבוב ההופעות הסופי בארצות הברית באביב – הודיעה הלהקה שהיא מפסיקה את פעילותה לתקופה לא מוגבלת בזמן.
ככל הנראה, המתחים שהתגלעו בין חברי הלהקה, ורצונו העז של דה-לונג להשתחרר ממחויבויות הלהקה, לקבל חופש יצירה ולעבוד על פרויקטים אישיים הובילו לפירוק.
כמו כן, חברי הלהקה הפכו לאבות ולאנשי משפחה, והנטל של מסע הופעות עולמי או ארצי הפך כבד יותר.
"Geffen Records" הוציאה אלבום אוסף של שירי הלהקה שנקרא "Greatest Hits", ב-1 בנובמבר 2005 בארצות הברית.
באלבום הופיע שיר שלא יצא קודם לכן שנקרא "Another Girl Another Planet" (גרסת כיסוי לשיר של להקת "The Only Ones").
שיר זה שימש כשיר פתיחה לתוכנית הריאלטי של בארקר שנקראה "Meet the Barkers".
בנוסף כלל האלבום שיר שהופיע בכבי-סייד לשיר "I Miss You", והופיע באלבום האחרון של בלינק, בשם "Not Now".
האלבום הגיע למקום השישי, במצעד בילבורד 200 בארצות הברית.
שלושה שבועות לאחר מכן, הודיע דה-לונג' על להקתו החדשה, הנקראת "איינג'לס אנד איירוויבס" ומנגנת רוק אלטרנטיבי וספייס רוק.
הופוס ובארקר הגיחו עם להקה חדשה בשם "+44", ב-13 בדצמבר 2005, עם השיר "No It Isn't".
באופן מקרי, השיר יצא במייספייס הרשמי של הלהקה באותו יום שאיינג'לס אנד איירוויבס ייעדו להוציא את הסינגל הראשון שלהם (וגם זה יום הולדתו של דה-לונג'), אך לבסוף יציאת סינגל זה נדחתה.
בתחילה, הופוס היסס להודות שיש קשר מכוון בין השיר להתפרקותה בלינק, אך לאחר מכן הודה שהשיר הוא עם דה-לונג' ועל התפרקות הלהקה.
אלבום הבכורה של +44, "When Your Heart Stops Beating", יצא ב-14 בנובמבר 2006, והגיע למקום העשירי במצעד בילבורד 200.
באוגוסט 2006 הופוס התראיין באתר מעריצים של בלינק-182 וסיפר על האירועים שלא ניתנים להסבר שגרמו למתיחות ולהתפרקות הלהקה.
בניגוד לטענותיו של דה-לונג', הופוס טוען שהמתיחות בלהקה הגיעה בתקופת האלבום האחרון שלהם (2003).
הופוס מספר שדה-לונג' ביקש חצי שנה הפסקה מסיבוב הופעות, כדי לבלות יותר עם משפחתו, למרות שכבר תוכנן סופית מסע ההופעות בארצות הברית באביב.
הופוס ובארקר היססו ואמרו שדבר זה יוביל לביטול מסע ההופעות.
בנוסף התעוררו בעיות ודיונים בנוגע לניסיון להקליט אלבום נוסף בעתיד.
זו הייתה הנקודה בה הרגיש הופוס שבלינק-182 הפסיקה לתפקד כלהקה.
הופוס המשיך הלאה, ובמהלך נסיעה לאירופה החליט ביחד עם בארקר להקים את +44, משאיר מאחוריו את תסכולו מאי רצונו של דה-לונג' להמשיך עם בלינק.
ב-5 באפריל 2007, אושר שבלינק-182, "Rancid" וגרין דיי, הם חלק מהלהקות שיוצגו בסרט דוקומנטרי על מוזיקת הפאנק המודרנית.
הסרט נקרא "One Nine Nine Four", והוא הציג את ז'אנר מוזיקת הפאנק בשנות ה-90. הסרט הכיל ריאיון עם הלהקות, וקטעים ארכיונים, והכל לוקט לסרט של היוצרים "Robot Academy Films", והוצג באוסטרליה בתחילת 2009. הסקייטבורדר טוני הוק שימש כדובר בסרט, ובסרט הופיעו גם הלהקות NOFX והאופספרינג.
ב-20 בספטמבר 2008, נפצע המתופף טראוויס בארקר בתאונת מטוס בדרום קרוליינה.
בארקר סבל מכוויות בדרגה שנייה ושלישית בפלג גופו התחתון, נזק עצבי בפרק כף ידו השמאלית והחלים לגמרי.
מלבד בארקר ששרד, כל חברי הצוות של המטוס נספו, והשורד השני, הדי.
AM, אדם גולדשטיין, שסבל מפציעות קשות, נפטר ממנת-יתר כשנה מאוחר יותר.
ב-8 בפברואר 2009 במעמד טקס חלוקת פרסי גראמי הודיעה השלישייה כי היא חוזרת לפעילות ותצא לסיבוב הופעות בקיץ ואף תקליט ותוציא אלבום חדש עוד באותה שנה.
כמו כן הודיע דה-לונג' כי הוא אינו מפרק את להקתו איינג'לס אנד איירווייבס אלא רק עוסק בדברים נוספים במקביל.
במהלך 2010, אובחן דה-לונג' כחולה בסרטן העור.
בנובמבר פרסם הופוס בבלוג שלו כי הקלטות האלבום יסתיימו באפריל-מאי 2011, והאלבום יצא בקיץ 2011. ב-18 באפריל 2011, הלהקה הודיעה על דחיית סיבוב ההופעות ל-2012, מכיוון שהאלבום החדש אינו גמור.
במאי 2011 הלהקה הודיעה על סיבוב הופעות בארצות-הברית עם My Chemical Romance בקיץ 2011. הלהקה הודיעה שאין קשר בין סיבוב ההופעות הזה לביטולו של סיבוב ההופעות האירופאי.
הלהקה טענה שביטול סיבוב ההופעות נבע מכך שהאלבום לא היה גמור או קרוב לסיומו, אך כעת יש התקדמות משמעותית באלבום והוא יצא ביחד עם סיבוב ההופעות.
הופוס הודיע כי התחייב לחברת התקליטים לשלוח את האלבום עד ה-31 ביולי.
ב-15 ביולי 2011, יצא הסינגל הראשון מהאלבום, "Up All Night".
ב-5 באוגוסט 2011, הסינגל השני מהאלבום, "Heart's All Gone", שוחרר.
חודש בדיוק לאחר מכן, ב-6 בספטמבר, סינגל נוסף, ששמו After Midnight, שוחרר.
ב-27 בספטמבר 2011 יצא האלבום לאור.
האלבום נמכר ביותר מ-150,000 עותקים בשבוע הראשון ליציאתו.
באותה תקופה, יצאה הלהקה לסיבוב הופעות עם להקת "מיי כמיקל רומנס".
בפברואר 2012 פרסם הופוס שהלהקה עובדת על אלבום חדש וסיבוב הופעות לחגיגות 20 שנים מיום היווסדה של הלהקה.
במהלך חודש אוקטובר-דצמבר 2012 הלהקה עבדה על מיני-אלבום (EP) המונה 5 שירים, שיצא לאור ב-18 בדצמבר 2012 ושמו הוא Dogs Eating Dogs.
ב-10 בדצמבר 2012 יצא סינגל מתוך האלבום בשם "Boxing Day".
באביב 2013, יצאה הלהקה לסיבוב הופעות באוסטרליה.
באוגוסט 2014, הופיעה הלהקה בפסטיבל רדינג ולידס.
הלהקה תכננה להקליט אלבום שהיה אמור לצאת במהלך 2015. האלבום לא יצא עקב בעיות ומחלוקות בין חברי הלהקה, והגיטריסט דה-לונג' החל להפסיק להופיע עם הלהקה.
במרץ 2015, נסיבותיו של דה לונג' שנויות במחלוקת.
תחילה טען דה לונג' שהוא רוצה לעשות עוד דברים בחייו ולא רק לנגן עם הלהקה.
אחד התחביבים של דה לונג' היו חקר חייזרים ובאותה תקופה הוא נכנס לעומק בנושא הזה כאשר הוא גם שחרר ספר בנושא וסרט .
החל להחליפו מאט סקיבה, סולן וגיטריסט להקת אלקליין טריו במהלך סיבוב ההופעות, והוא הפך לחבר רשמי בלהקה ב-21 ביולי.
בינואר 2016, החלה הלהקה להקליט את אלבומה השביעי "קליפורניה".
באפריל 2016, יצא הסינגל הראשון מתוך האלבום "Bored to Death".
האלבום יצא ב-1 ביולי 2016 והגיע למקום הראשון במצעד בילבורד 200. האלבום שומר על סגנונות הפופ פאנק, פאנק רוק ורוק אלטרנטיבי המזוהים עם הלהקה ואחריו יצאה מהדורת Deluxe שכללה שמונה שירים נוספים.
במהלך קיץ 2018 החלה הלהקה לעבוד על האלבום התשיעי שלה ביחד עם מאט סקיבה.
הסינגל הראשון blame it on my youth יצא ב-9 במאי 2019, וזכה לביקורות שליליות מצד הקהל מאחר שהוא מאוד שונה בסגנונו משאר השירים של הלהקה.
הלהקה הודיעה בנוסף על יציאה לסבב הופעות בתחילת יוני 2019 ועד אוקטובר 2019 ביחד עם הראפר ליל ווין .
ב-21 ביוני 2019 יצא הסינגל generational divide וב-1 ביולי 2019 הלהקה שחררה את השיר happy days לאחר מכן הלהקה שחררה עוד שני שירים .
האלבום התשיעי של הלהקה "nine" יצא ב-20 בספטמבר 2019, על אף ביקורות שליליות לסינגלים ששוחררו לפני ולסגנון ההפקה הכבד, האלבום זכה לביקורות חיוביות-בינוניות מצד המבקרים והמעריצים.
הלהקה ניסתה להתאים עצמה לתרבות הפופ העכשווית, להרחיב המנעד המוזיקלי, לפרסם שירי פופ-רוק, רוק אלטרנטיבי ורוק אלקטרוני, להציב את מקצב התופים במרכז, ובד בבד, להקליט שירי פופ פאנק כמו The first time ו-Pin the grenade ופאנק רוק, כמו The generational divide.
בשונה מהאלבומים המוקדמים של הלהקה, הליריקה עסקה בנושאים מורכבים כגון אובדן אמון במערכת, בדידות, דיכאון, חרדה, פרידות ותיעוב עצמי.
על רקע הנחיות הבידודים והסגרים בעקבות משבר הקורונה, הזמינה הלהקה את המעריצים לצלם עצמם בטלפון החכם לצלילי הסינגל Happy days, וערכה את הקטעים לכדי הקליפ הרשמי של השיר.
הרבה יותר משאר האלבומים המאוחרים, Nine נטה מאוד לסגנון פופ, והופס העיד כי, כדי להשיג סאונד עכשווי, עבור כל אחד משירי האלבום הלהקה גייסה מפיק פופ מהשורה הראשונה בתעשיית המוזיקה בארה"ב.
תקופתו של מאט סקיבה בלהקה (2022-2015) זכורה לטובה בקרב מעריצי הלהקה.
זאת, בזכות יכולותיו הווקליות האדירות, כישרונו המוזיקלי, שליטתן בגיטרה, סגנונו האפל וזיהיו עם סצנת הפאנק רוק.
סקיבה נוטה בשירתו לעסוק במלודיות רומנטיות אפלות, כמו גם סוגיות של פרידות, יחסים משפחתיים והתמכרות.
במאי 2020 הלהקה לקחה חלק בהוצאת גרסה חדשה של שיר Death Bed (Coffee for Your Head).
באוקטובר 2022 הלהקה הודיעה על איחוד עם טום דה לונג', שעזב את הלהקה ב־2015, והוציאה סינגל בשם Edging.
הסיבה לאיחוד היא שמארק הופוס הודיע שחלה בסרטן בשנת 2021, אז נוצר הקשר המחודש בין מארק לטום.
כחלק מהאיחוד פורסם כי יתקיים סיבוב הופעות ויוקלט אלבום חדש.
מאט סקיבה שהחליף את דה לונג' לא יצטרף לאיחוד, אך סקיבה בירך בפומבי את הלהקה על חזרתה למקורות.
באפריל 2023, פתחה הלהקה את סיבוב ההופעות בארצות הברית כאשר הופיעה בבמה המרכזית בפסטיבל קואצ'לה.
בריאיון שקדם להשקת האלבום החדש פרט דה-לונג, ברטרוספקטיבה לאחור, על הבתים המפורקים וההורים הגרושים מהם הגיעו: "מה שצריך להבין לגבי בלינק-182 היא שלא באנו מבתים שמחים.
להפך, הגענו עם לבבות שבורים, מבתים מפורקים, והרבה ריבים.
ולהקת בלינק תמיד הייתה הדרך שלנו לכפות ולהכניס את השמחה אל תוך החדר".
ב-18 באוקטובר 2023, הוציאה הלהקה את האלבום החדש שלה "One More Time", שזכה להצלחה גדולה.
האלבום כלל סינגל נוגה, איטי ומרגש בשם One more time שעוסק בחברות ארוכת-השנים של חברי הלהקה, לצד להיטי פופ פאנק קליטים ונגיעות של פאנק רוק.
בנוסף, הקליפ של הסינגל Dance with me, מהווה מחווה ללהקת הפאנק המיתולוגית, הראמונס, וללהיטם הגדול I Wanna Be Sedated.
בספטמבר, 2024, פרסמה הלהקה את תוספת ה-Deluxe של האלבום, שכללה שמונה שירי פופ-פאנק קצביים ומלודיים נוספים.
בדומה לאלבומים האחרונים, השירים הנוספים נעו על מנעד רחב יחסית של תת-ז'אנרים, וביניהם פופ פאנק, פאנק רוק, רוק אלטרנטיבי ורוק רך.
שנהפרסקטגוריהעבודה מועמדתתוצאהמקור2024פרס המוזיקה הבריטיתהלהקה הבינלאומית של השנהבלינק-182פרס המוזיקה של iHeartRadioהצמד/להקה של השנה האמן האלטרנטיבי של השנה השיר האלטרנטיבי של השנה"One More Time" פרס המוזיקה של בילבורדצמד/להקה מוביל/הבלינק-182 2025פרס בחירת הילדים של ניקלודיאוןלהקה אהובה
בְּלִינִי , או בשמם הנפוץ: בְּלִינְצֶ'ס (ביידיש: בלינטשעס) או חֲבִיתִּיּוֹת (בעברית), הם סוג של פנקייק מהמטבח הרוסי, דקה ועדינה יותר מהפנקייק האמריקאי.
המאכל נפוץ ברוסיה, אוקראינה, גאורגיה, רומניה ומדינות מזרח אירופה.
הבליני הם עלים דקים מטוגנים העשויים מבצק דליל.
הבלילה ממנה מכינים את הבליני כוללת קמח חיטה וכוסמת, שמרים, חמאה, ביצים וחלב.
היא עשויה להכיל תוספות כגון תפוח אדמה, תפוח או צימוקים.
בליני מוגשים חמים, פעמים רבות כמאכל חגיגי עם קוויאר.
נהוג גם להגישם עם בצל קצוץ או שמנת חמוצה, ריבה, סלמון, חסילונים, לובסטר, כבד אווז ובשר.
הכפריים הרוסים נהגו לאכול בליני בחג המסלניצה, שציין את סיום החורף וזריחת השמש, שסומלה בצורתו העגולה של הבלין.
הבליני הגאורגי זהה לבליני הרוסי אולם מוגש עם תוספות שונות, וכן נהוג לאכול בליני אלה מגולגלים.
יהודים יוצאי מזרח אירופה אוכלים בלינצ'ס ממולאים גבינה בחג שבועות ובחנוכה.
פלביוס בליסאריוס (גם בליזריוס, ביוונית: Βελισάριος; בערך 500–565) היה מגדולי המצביאים הביזנטים, שהוביל את המערכה לכיבושה מחדש של הקיסרות הרומית המערבית תחת שלטונו של הקיסר יוסטיניאנוס הראשון.
בליסאריוס נולד ככל הנראה בגרמאניה (Germania), עיר קדומה ששכנה בדרום מערב בולגריה של ימינו, בשנת 505 לערך למשפחה ממוצא יווני ותראקי.
בצעירותו התגייס בליסאריוס לצבא הביזנטי ושימש כאחד משומרי ראשו של הקיסר יוסטיניוס הראשון.
לאחר מותו של הקיסר בשנת 527 ועלייתו לשלטון של אחיינו יוסטיניאנוס הראשון מונה בליסאריוס לפקד על כוחות הצבא בגבולה המזרחי של האימפריה והוטל עליו להדוף את התקפותיהם של הסאסאנים.
למרות היותם במיעוט מספרי הוא הצליח להביס את הפרסים וכך בפעם הראשונה ניתן ביטוי לכישרונו הצבאי.
בליסאריוס המשיך לפקד על הצבא כנגד הפרסים גם במהלך המלחמה האיברית .
בשנת 530 הצליח להביס את הפרסים בקרב דרה , אולם שנה לאחר מכן הובס על ידם בקרב קליניקום .
כישלונו בקרב הוביל למשא ומתן שבסופו נחתם הסכם שלום בין ביזנטיון לפרס.
כתוצאה מהסכם השלום, בשנת 532 הוחזר בליסאריוס לקונסטנטינופול והיה הקצין בעל הדרגה הגבוהה ביותר בבירה.
עם פרוץ מרידת ניקה באותה שנה, שאיימה על שלטונו של יוסטיניאנוס, הוביל בליסאריוס את חייליו בדיכוי המורדים תוך שהם הורגים 30,000 מהמורדים.
יוסטיניאנוס החל להכין את צבאו לקראת מלחמה כנגד הממלכה הוונדלית, בשנת 533, כתגובה לפשיטות ונדליות על ערים ביזנטיות, לשינוי בהנהגה הפוליטית שבגינו הוונדלים הפכו עוינים לביזנטיון, הרדיפה הדתית שחלק מן הנוצרים הניקיאים סבלו תחת הוונדלים, האריאנים, ורצונו להשתלט על אזור צפון אפריקה.
בליסאריוס מונה לפקד על הכוחות הביזנטים במערכה.
הוא נחת בקרבת העיר לפטיס מגנה והחל לעשות את דרכו לעבר הבירה הוונדלית קרתגו.
בקרב קרתגו פגשו כוחותיו של בליסאריוס את הוונדלים, בראשותו של מלכם גלימר, ובקרב אד דקימום הביס בליסאריוס את הוונדלים והצליח לכבוש את קרתגו, ומאוחר יותר הביס את גלימר שוב בקרב טריקמרום .
כתוצאה מכך נכנע גלימר בשנת 534.
כתוצאה מניצחונו של בליסאריוס שבו הפרובינקיות בצפון אפריקה לשליטה רומאית.
בליסאריוס עצמו קיבל כבוד חסר תקדים, הוא מונה לקונסולאט וזכה לחגוג טריומף, על אף שלא היה בן למשפחה הקיסרית.
הצלחתו של בליסאריוס עודדה את הקיסר והוא היה נחוש לכבוש מחדש את הקיסרות הרומית המערבית.
בליסאריוס יצא למלחמה בשנת 535 כנגד הממלכה האוסטרוגותית, הצליח לכבוש את סיקיליה ופלש בהצלחה לאיטליה, כעבור שנה הוא הצליח בכיבושה מחדש של רומא ונאפוליס (כיום נאפולי).
בשנת 537 צלח בליסאריוס מצור של שנה על רומא , שנכפה על ידי הצבא האוסטרוגותי תחת ויטיגס, ואף כבש את מדיאולנום (כיום מילאנו).
הבירה האוסטרוגותית ברוונה נכבשה על ידו בשנת 540, תוך שהוא מצליח לשבות את המלך האוסטרוגותי ויטיגס .
בנקודה זו הוחזר בליסאריוס למזרח על ידי יוסטיניאנוס כדי להתמודד עם פלישה פרסית לסוריה.
לאחר שנתיים של מלחמה שבהן לא הצליח להביס את הפרסים, הצליחו הביזנטים להגיע להסכם שלום שבו התחייבו הפרסים להימנע מהתקפות על השטחים הביזנטיים למשך חמש השנים הבאות.
בליסאריוס חזר לאיטליה בשנת 544 ונוכח לדעת שהמצב הצבאי השתנה בהיעדרו.
מלכם החדש של האוסטרוגותים, טוטילה, הצליח לכבוש מחדש את רומא וצפון איטליה.
בליסאריוס הצליח לכבוש את רומא לזמן קצר אולם בשל העדר אספקה ותגבורת נכשלה המלחמה המחודשת כנגד האוסטרוגותים.
ייתכן שהאספקה והתגבורת נמנעו ממנו בכוונה על ידי הקיסר שחשש מכוחו הגובר.
כתוצאה מן הכישלון פוטר בליסאריוס בשנת 549 והוחלף במצביא נרסס שהצליח לסיים את המלחמה כנגד האוסטרוגותים בהצלחה.
הוא פרש משירות צבאי בשנת 551.
פרישתו של בליסאריוס באה לקיצה בשנת 559, כאשר חצו ההונים את הדנובה ופלשו לאימפריה תוך שהם מאיימים על הבירה קונסטנטינופול.
יוסטיניאנוס מינה את בליסאריוס למפקד הצבא הביזנטי ולאחר שורה של מערכות מוצלחות הוא הצליח לדחוק את רגלי הפולשים מעבר לדנובה.
גורלו של בליסאריוס לא שפר עליו בימיו האחרונים, ובשנת 562 הועמד למשפט והורשע בשחיתות, על אף שההאשמות היו ככל הנראה מפוברקות.
בליסאריוס זכה לחנינה מהקיסר וכך לא סיים את ימיו בבית הסוהר.
בליסאריוס מת ככל הנראה בשנת 565 בסביבות גיל 64. הוא זכור כאחד המצביאים המזהירים ביותר בהיסטוריה הביזנטית, כאשר בזכות הנהגתו הצבאית אוחדו שוב רבים מחלקי האימפריה הרומית תחת שלטון אחד.
ידידו, הקיסר יוסטיניאנוס, נפטר כחודשיים אחריו.
דוניצטי הלחין אופרה על סופו, לליברית של סלבטורה קאמארנו.
בלינצונה (איטלקית Bellinzona; צרפתית Bellinzone ובעבר Bellence; בגרמנית ארכאית Bellenz; לטינית Bilitio) היא עיר בדרום שווייץ ובירת קנטון טיצ'ינו.
בלינצונה ממוקמת לרוחבו של עמק נהר טיצ'ינו הצר, בגובה 238 מטרים מעל גובה פני הים.
היא חבה את קיומה למיקומה האסטרטגי על הגדה השמאלית של הנהר, החולש על הדרך המובילה מעמק הפו בדרום אל שלושה ממעברי ההרים החשובים באלפים (מעבר סנקט גוטהרד, מעבר סן ברנרדינו ומעבר לוקמניר), ומשם לצפונה של אירופה.
קיימות ראיות לקיומו של יישוב במקום כבר לפני 6,000 שנים, ובמשך התקופה הרומית הוא שימש כנקודה אסטרטגית חשובה בהגנת גבולה הצפוני של האימפריה.
לאחר הרומאים נשלטה העיר על ידי שליטים שונים, ובהם האוסטרוגותים, הביזנטים, הלומברדים, האימפריה הרומית הקדושה ודוכסי מילאנו, עד שבתחילת המאה ה-16 עברה לשליטת הקונפדרציה השווייצרית.
בשנת 2010 התגוררו בבלינצונה כ-18,000 איש, כמעט כולם דוברי איטלקית.
כשליש מתושבי העיר הם זרים, רובם איטלקים, ובסביבתה התגוררו כ-50,000 איש.
בלינצונה ידועה בשלוש הטירות השוכנות בה, טירת קסטלגראנדה (Castelgrande), טירת מונטבלו (Montebello) וטירת סאסו קורבארו (Sasso Corbaro), אשר יחד עם חומותיה, הקנו לה מעמד של אתר מורשת עולמית בשנת 2000.
שרידי מבנה ואתרי קבורה הראו כי סביבת העיר הייתה מיושבת כבר בתקופה הנאוליתית, במהלך האלף ה-4 לפנה"ס.
בעיר גופא התגלו שרידים ליישוב מתקופה זו, מתקופת הברונזה ומתקופת הברזל בעיקר על הגבעה הסלעית עליה ניצבת כיום טירת קסטלגראנדה.
המקום סופח לאימפריה הרומית בתקופת אוגוסטוס.
הרומאים הקימו מחנה צבאי וטירה במקום בו שוכנת כיום טירת קסטלגראנדה, ושרידים ממנה התגלו בשנת 1967. בלינצונה שימשה כמעוז צבאי רומי עד שגבולות האימפריה נעו צפונה לעמקי הדנובה והריין במאה ה-1. כאשר החלה פלישת הברברים לאימפריה במאה ה-4, שוב ניצבה העיר בחזית.
במקום, שביצרו אותו שוב והפכוהו לנקודה בעלת חשיבות אסטרטגית, יכלו להתגורר כאלף חיילים, וסביר שבתקופה זו החל להיווצר סביב המחנה הצבאי יישוב אזרחי ראשון באתר.
בשנת 475 הצליחו הביצורים במקום לעמוד בפני התקפה של כ-900 חיילים גרמאנים, אולם לבסוף הוא נפל בידי האוסטרוגותים בסביבות שנת 500.
השלטון האוסטרוגותי התחלף בשלטון ביזנטי באמצע המאה ה-6, ובין השנים 568–570 נכבש המקום בידי הלומברדים.
ממצאים נראים כי בלינצונה עלתה באש בסביבות שנת 800, אך הסיבה לכך איננה ברורה, ונראה כי הרקע לכך לא היה צבאי.
במאה ה-10 הייתה העיר לחלק מנכסיו של אוטו הראשון, קיסר האימפריה הרומית הקדושה, והמבנים העתיקים ביותר שעדיין ניצבים בה, הם מתקופה זו.
בסביבות שנת 1000 העניק אוטו השלישי, קיסר האימפריה הרומית הקדושה את העיר לבישוף של קומו, ובתקופה זו קיבלה טירת קסטלגראנדה שבמרכז העיר את גבולותיה הנוכחיים.
במאה ה-12 השתלט פרידריך הראשון על בלינצונה, ולקראת סוף המאה קמה הטירה השנייה מבין שלוש טירותיה של העיר, טירת מונטבלו, ושולבה בחומותיה של העיר.
במשך 300 השנים הבאות התפתחה בלינצונה בהדרגה סביב הרובע ההיסטורי וביצוריה שופרו, ובאמצע המאה ה-13 כבר לבש השוק המקומי בעמק הצר מראה של עיירה קטנה.
לאחר מצור ממושך בשנת 1340 הצליחה שושלת ויסקונטי ממילאנו, לכבוש את העיר.
מרגע זה ובמשך 160 השנים הבאות, למעט תקופה קצרה בתחילת המאה ה-15, שלטה מילאנו בבלינצונה, אם כי רק בשנת 1396 אושרה זכותה הפאודלית בעיר באופן רשמי.
ראיה לתקופת שלטונם של בני ויסקונטי בעיר יש בסמל הנחש של בלינצונה שהיה סימלה של המשפחה.
בני מילאנו ביצרו את העיר ואכפו את הסדר הציבורי ביעילות ובאופן שהגביר את התנועה המסחרית דרך העיר ואת חשיבותה.
לאחר שנת 1422 החלה הקמתה של חומה לרוחב עמק הנהר אשר נודעה בשם ה"מוראטה" (Murata), ואשר הייתה אמורה לחסום את המעבר דרכו לחלוטין.
לקראת סופה של המאה הוקמה גם הטירה השלישית, טירת סאסו קורבארו, במעלה ההר שממזרח לעיר, אך זו נותרה מחוץ לחומה ההיקפית של בלינצונה.
עבודות הביצורים רחבות ההיקף התבצעו במטרה להגן על העיר מפני כוחות הקונפדרציה הישנה של שווייץ, אשר ניסו לכבשה אחת לכמה שנים החל בתחילת המאה ה-15.
בשנת 1499 יצא לואי השנים עשר, מלך צרפת למסעו לכיבוש לומברדיה.
הוא הבטיח לקנטונים השווייצריים את השליטה בעיר, אך לא עמד בהבטחתו וכבש אותה לעצמו.
שנה לאחר מכן התמרדו תושבי העיר, יחד עם תושבי האזור כולו, כנגד השלטון הצרפתי, וחיל המצב שישב במקום נסוג והתבצר במצודותיה.
לואי השנים-עשר שלח את צבאותיו לדכא את המרד, ותושבי בלינצונה פנו אל השווייצרים וביקשו את חסותם.
השווייצרים נענו לבקשה והניסו את חיל המצב הצרפתי, ולואי השנים-עשר נאלץ להכיר במצב הדברים בשנת 1503. ביצוריה של בלינצונה איבדו את ייעודם ואת חשיבותם, וכאשר עלה נהר הטיצ'ינו על גדותיו וסחף חלק מהמוראטה, לא טרח איש לחדש את החומה.
שלוש הטירות חולקו בין שלושת הקנטונים הכובשים - שוויץ, אורי ואונטרוולדן - וכל אחת מהן קיבלה את שמו של אחד מהם כשם חליפי לשמה המקורי .
במשך 300 השנים הבאות שרר שקט במקום, והעיר שאיבדה את חשיבותה האסטרטגית שקטה על שמריה.
כאשר זכה קנטון טיצ'ינו בעצמאותו ב-1803, היו הטירות לרכושו.
טירת קסטלגראנדה שימשה כבית מאסר וכארסנל נשק החל ב-1813 וזה הורחב ב-1882, אולם ככלל התדרדרו שלוש הטירות למצב של הזנחה.
בלינצונה שימשה כבירת הקנטון בסבב עם לוגאנו ולוקרנו, וב-1878 זכתה במעמד הבירה היחידה והקבועה.
העיר המודרנית החלה מתפתחת במאה ה-19 על חשבונם של הביצורים העתיקים, חלק מהחומות ושעריהן נהרסו, ורק במאה ה-20 הוכרה חשיבותם ההיסטורית של אלה, והחלו פעולות לשימורם ולהנצחתם.
בשנת 2011 התגוררו בבלינצונה 18,008 תושבים.
אוכלוסיית העיר הייתה יציבה למדי במשך 40 השנים האחרונות, והתאפיינה באחוז גבוה של זרים, עובדה שאיננה חריגה בשווייץ.
בתקופה זו עלה חלקם של הזרים בכלל האוכלוסייה ב-7%, אך טרם הגיע לשיא שנרשם בשנת 1910, עת שליש מתושבי העיר היו זרים.
להלן נתוני האוכלוסייה והתפתחותה מאז שנת 1880:
בהיותה בירת קנטון טיצ'ינו, מרוכזים בעיר מוסדות הממשל של הקנטון, ומאז שנת 2004 שוכן בה גם בית המשפט הפדרלי לערעורים פליליים (Bundesstrafgericht, Tribunal pénal fédéral, Tribunale penale federale), המשמש כערכאת הערעור הפלילית הראשונה בשווייץ.
העיר נחשבת גם למרכז תרבותי וידועה בקרנבל שלה המכונה "רבאדן" (Rabadan) ומתקיים מאז שנת 1862. במהלך הקרנבל המושך אלפי משתתפים מרחבי טיצ'ינו, מופקדת העיר בידיו של "מלך" ותזמורת מיוחדת המכונה "צ'יוד סטונאה" (Ciod Stonaa) אשר נוסדה בשנת 1958, מופיעה במהלכו כשנגניה עוטים מסיכות.
מקורו של השם במילה הפיימונטזית לשאגות או צעקות, שבאה בתורה משיבוש המושג רמדאן (ההקשר בין שני המושגים הוא הרושם שהותירו חגיגות תום צום הרמדאן המוסלמיות על הצלבנים).
בעיר פועל תיאטרון מאז שנת 1846 והתזמורת הפילהרמונית העירונית (Civica filarmonica di Bellinzona) נוסדה בשנת 1785.
קבוצת התאחדות הכדורגל המקומית, AC בלינצונה (AC Bellinzona או L'Associazione Calcio Bellinzona), הייתה אלופת שווייץ בשנים 1947–1948, אך כיום היא משחקת בליגה השנייה.
גם כיום שוכנת בלינצונה על עורק תעבורה חשוב.
הכביש המהיר העובר ממערב לנהר, הוא הדרך היבשתית החשובה ביותר בין איטליה לשווייץ, והוא מוביל עד לבזל בצפון-מערבה של המדינה בצידו האחד, וללוגאנו והלאה אל מילאנו מדרום בצידו האחר.
סמוך מצפון לעיר נפגש כביש עם הכביש המהיר המוביל דרך מעבר סן ברנרדינו לכור ולמזרחה של שווייץ.
לאורכה של מסילת הרכבת החוצה את העיר עוברת תנועת הרכבות בקו ציריך-מילאנו, ובלינצונה שוכנת על ציר גוטהרד של פרויקט אלפטראנזיט להקמת קווי רכבת חדשים דרך הרי האלפים.
במסגרת הפרויקט נבנית מנהרת בסיס הגוטהארד (Gotthard-Basistunnel; Galleria di base del San Gottardo) באורך של 57 ק"מ מצפון לעיר, וזו עתידה להיות, לכשתושלם, המנהרה הארוכה בעולם.
מדרום לעיר מוקמת מנהרת הבסיס צ'נרי (Ceneri-Basistunnel; Galleria di base del Monte Ceneri) באורך של 15.4 ק"מ שתחבר אותה אל לוגאנו.
עוד מתוכנן להיפתח בשנת 2015 קטע מסילת רכבת נוסף בסמוך לעיר, גם הוא חלק מציר גוטהרד, המכונה בשם "גוטהרד דרום" (Gotthard-Süd); אולם הקמת "מסילה עוקפת בלינצונה" (Bahnumfahrung Bellinzona) הוקפאה לעת עתה.
תחנת הרכבת שוכנת צפונית-מזרחית למרכז העיר ההיסטורי ובה חמישה רציפי נוסעים.
עוד יוצאים מהתחנה מספר קווי אוטובוס של הדואר השווייצרי ושל מנהלת התחבורה הציבורית של קנטון טיצ'ינו ליעדים ברחבי הקנטון.
שדה התעופה הבינלאומי הקרוב לעיר שוכן בלוגאנו, ושדה תעופה קטן נוסף נמצא בלוקרנו.
אף על פי שעיקר כלכלתה העיר נסמך על שירותים וחינוך, פועלת בבלינצונה גם תעשייה לייצור מכונות.
עד המאה ה-13 שימשה טירת קסטלגראנדה הניצבת במרכזה ההיסטורי של בלינצונה, כמתחם המבוצר היחיד של העיר, ולכן כל הכתובות אשר התייחסו לביצורי העיר עד מועד זה כיוונו אליה.
לאחר מכן כונתה "הטירה הישנה" ומאוחר יותר "טירת מיכאל הקדוש" (castello di San Michele) או "טירת אורי" (castello d'Uri) על שמו של קנטון אורי.
הטירה ניצבת על ראשה השטוח של גבעה סלעית מוגנת, שקוטרו נע בין 150 ל-200 מטר.
בימי הביניים הייתה הכניסה לטירה באמצעות מדרגות שהובילו אל שער בחומה בצידה הדרומי (במפה - 8), ושלוש חצרות הקיפו אותה מצפון, מערב ומדרום.
במרכז הטירה ניצב המבנה הגבוה במתחם - "טורה ביאנקה" (Torre Bianca - "המגדל הלבן" - במפה - 5) - שהוקם ככל הנראה במאה ה-13, ומגדל העוז הרבוע ששימש בעבר כארמון הבישוף של קומו מקיף אותו.
מספר מבנים מלבניים ניצבים לאורך החזית הדרומית והמערבית של הטירה (במפה - 9).
האגף המערבי חדש בהרבה והוקם במאה ה-19, עת שימש כארסנל הנשק של הטירה.
בטרסות הגפנים בחצר הדרומית נחשפו שרידים של יישוב פרהיסטורי ורומי וכן שרידים מימי הביניים.
עוד נמצאו שרידי מצבות מבית הקברות ששכן במקום, ואשר היה שייך לכנסיית פטרוס הקדוש (במפה - 7) ששימשה ככנסיית הרובע.
נוסף על כנסייה זו נמצאו שרידיהן של שתי כנסיות נוספות - האחת בין המגדל הלבן ל"טורה נרה" (Terre Nera - "המגדל השחור".
במפה - 4) הוקדשה למיכאל, והאחרת ששרידיה בחצר המערבית, הוקדשה ככל הנראה למדונה.
הטירה עברה שיפוץ מקיף בין השנים 1982–1992, הותקנה מעלית המובילה אליה מפיאצה דל סולה שמצפון לה (במפה - 2), והיא הותאמה לעריכת אירועי תרבות.
באגפה הדרומי של הטירה שוכן כיום מוזיאון ובו מוצגת, בין היתר, סדרה של 300 ציורים מהמאה ה-15 שהתגלו באקראי ב-1970 בבית משפחת גירינגלי (Ghiringhelli) והמתארים את החיים בבלינצונה באותה עת.
טירת מונטבלו ניצבת במרחק של 250 מטר בלבד דרום-מזרחית לטירת קסטלגרנדה.
בין שתי הטירות חוצץ גיא וטירת מונטבלו גבוהה מאחותה בכ-90 מטר.
הטירה נודעה גם בכינויים "הטירה הקטנה", ""הטירה האמצעית" (על שום מיקומה בין שתי הטירות שבשכנות לה), "טירת מרטין הקדוש" או "טירת שוויץ" על שמו של קנטון שוויץ.
הטירה הוקמה בסביבות שנת 1300 ונזכרה לראשונה בכתובים ב-1313. היא הורחבה במאה ה-14, אך לאחר מכן הוזנחה.
בין 1462 ל-1490 הורחבה הטירה שוב וקיבלה את צורתה הנוכחית, ובמאה ה-15 נחשבה למתאימה ביותר להגנת העיר במקרה של מלחמה כוללת מבין שלוש הטירות.
עבודות שיקום נוספות נערכו במקום החל ב-1903.
בניגוד לטירת קסטלגראנדה, הגישה אל טירת מונטבלו קלה יחסית מכל עבריה אך במיוחד מצידה המזרחי, דבר שהביא לחפירת תעלה בצד זה ומעליה גשר הרמה.
צורתה של הטירה כשל דלתון כשבמרכזה שוכן המתחם ההיסטורי וסביבו שתי חומות היקפיות.
בפינותיה הדרום-מערבית והצפון-מערבית מחוברת הטירה אל חומות העיר.
המתחם ההיסטורי מחולק למספר אגפים על ידי חומות ונראה כי שחזורו אינו מייצג נאמנה את צורתו המקורית.
נראה שגם המגדל בצידו המזרחי של המתחם ההיסטורי (נראה בתמונה מימין) שוחזר באופן מוטעה ב-1903 לפי הדפסים מהמאה ה-17. המבנים בתוך המתחם ההיסטורי נבנו כשהם צמודים לחומותיו, ושימשו למגורים ולצרכים אחרים.
הכניסה אל המתחם נמצאת בצידו המערבי ובצידו המזרחי שוכנת הבאר.
קפלה קטנה המוקדשת למיכאל נבנתה בצמוד לחומה הדרומית של המתחם בשנת 1600 לערך.
שתי החומות ההיקפיות הוקמו במאה ה-15, והחצרות שנוצרו בינן לבין המתחם ההיסטורי התאימו לחניית כוחות מזוינים ולהצבת תותחים.
כיום שוכן בטירה מוזיאון עירוני וארכאולוגי המציג, בין היתר, ממצאים מאתרי קבורה פרהיסטוריים ברחבי טיצ'ינו.
בטירה מתקיימים פסטיבלים שנתיים כמו פסטיבל "החרב במצודה" (La Spada nella Rocca) המשחזר את אורחות החיים בימי הביניים, ופסטיבל מונטבלו למוזיקה קאמרית.
טירת סאסו קורבארו הידועה גם כטירת אונטרוולדן, על שם הקנטון ההיסטורי, או טירת ברברה הקדושה, ניצבת במרחק של 600 מטר דרומית-מזרחית למרכז העיר ומשקיפה עליה מגובה של 230 מטר.
בניגוד לשתי הטירות האחרות ששולבו במערך הביצורים ההיקפי של העיר בין המאה ה-13 למאה ה-15, נותרה טירה זו בבדידותה.
בשנת 1400 לערך כבר ניצב מגדל מבוצר במקום, ובהמלצת יועצים צבאיים ממילאנו, נהרס זה החל ב-1478 והטירה הוקמה תחתיו.
עבודות ההקמה נמשכו עד 1482 והמבנה שימש גם כבית מאסר.
הטירה ספגה מכות ברק במאות ה-16 וה-17 ובשנת 1900 עמדה בחורבנה.
שיפוצים מקיפים שנערכו באופן לא אחראי במהלך המאה ה-20, הביאו את האתר לצורתו הנוכחית, אך גרמו במקביל לאובדן ממצאים ארכאולוגיים חשובים.
הטירה היא מבנה רבוע שאורך כל אחת מצלעותיו הוא 25 מטר.
בפינה הדרום-מערבית ובפינה הצפון-מזרחית שלה ניצבים מגדלי תצפית רבועים בגבהים שונים, ועובי חומותיה נע בין מטר בודד ל-1.8 מטר בחזית המזרחית הרגישה.
במרכזו של המבנה חצר מרכזית והכניסה אליו היא מצידו המערבי הפונה אל העיר שבעמק.
המבנים הצמודים לחומה הדרומית והמערבית מצידן הפנימי שימשו למגורים והם נישאים לגובה של שתי קומות.
בצידה המזרחי של החצר המרכזית ניצבים קפלה ובאר.
האזור המשתרע על תא שטח קטן בגיא שבין טירות קסטלגראנדה ומונטבלו שימש במקורו ככיכר שוק, והפך לעיר מבוצרת לפני אמצע המאה ה-13 כאשר הוקמה החומה המקורית.
הממצאים מראים כי גם החומה הנוכחית שהוקמה בין השנים 1475–1480 קמה על אותו תוואי.
חיבורן של החומות אל שתי המצודות מקשה לקבוע היכן מסתיימות חומות העיר והיכן מתחילות החומות ההיקפיות של המצודות עצמן, ובניגוד לערים אחרות בהן החומה נבנתה בצורה היקפית סביב העיר, בבלינצונה הוקמו שתי חומות נפרדות אשר חיברו את שתי הטירות וסגרו על העיר מצפון ומדרום.
כ-60% מהחומות שרדו אגב שינויים רבים במהלך המאה ה-20 והריסת קטעים במטרה לפתוח רחובות למעבר כלי רכב ופתחים למעבר הולכי רגל.
עוד נהרסו שלושה משעריה של העיר במהלך המאה ה-19, ורק השער המערבי ניצב גם כיום.
מאידך, חמשת מגדלי השמירה נותרו על כנם.
המוראטה הנמתחת מטירת קסטלגראנדה מערבה, הגיעה במקור עד לנהר, חצתה אותו והסתיימה במורדות ההרים התוחמים את העמק ממערב, תוך שהיא חוסמת את המעבר דרכו.
הועלו סברות שחומה מסוג זה הוקמה כבר בתקופה הרומית, אך לא נמצאו לכך ראיות, ונראה כי הקמתה החלה לאחר שנת 1422. לאורך המוראטה שנועדה לתת מענה להתקפות השווייצריות מצפון הוקמו עמדות הגנה רק בצידה הצפוני.
לאחר שהחומה כשלה ב-1478 והשווייצרים פרצו דרכה והתקיפו את העיר מדרום, נהרסה המוראטה המקורית, וחומה חדשה הוקמה תחתיה בשנים 1487–1489, הפעם עם עמדות הגנה גם בצידה הדרומי.
אולם גם חומה זו לא מנעה את כיבושה של העיר בידי הקונפדרציה השווייצרית בתחילת המאה ה-16, ובכך הפכה תוך זמן קצר לחסרת חשיבות אסטרטגית.
ב-1515 עלה הטיצ'ינו על גדותיו וסחף עמו קטע של כ-150 מטר מהמוראטה.
ב-1820 נהרסה ה"טורטה" (Torretta), מגדל שניצב בקצה המערבי של המוראטה, וב-1869 הלך גם ה"פורטונה" (Portone), אחד משלושה מגדלי שער השער, בעקבותיה.
קטע המוראטה ששרד ישר כמעט לחלוטין והוא עשוי מחומה כפולה הסוגרת על עורק תנועה ברוחב של 2 מטר העובר בין שני חלקיה.
חלקה המזרחי ניצב על מורדות הגבעה המסולעת עליה ניצבת טירת קסטלגראנדה, בעוד שיסודותיה המערביים הושקעו אל תוך אדמת הסחף בסמוך לנהר.
סמוך לחלק זה במוראטה נחפר גם חפיר, אך זה נסתם במשך מאות השנים מאז הריסתה.
שניים משלושת מגדלי השמירה העגולים לאורך המוראטה שרדו והם בולטים משני צדדיה במרחק של 150 מטר זה מזה.
כיכר הקתדרלה וקתדרלת פטרוס וסטפנוס הקדושים
כיכר הקתדרלה (Piazza della Collegiata) או פיאצה גראנדה (Piazza Grande - "הכיכר הגדולה") שוכנת במרכזה של העיר העתיקה, והיא הראשונה בשורה של ארבע כיכרות קטנות הערוכות לאורך רחוב בצורת חצי עיגול והמקיף את טירת קסטלגראנדה ממזרח ומדרום.
בעבר שימש המקום כבית הקברות של קתדרלת פטרוס וסטפנוס הקדושים (Collegiata dei SS.
Pietro e Stefano) הניצבת בצידה המזרחי של הכיכר.
במאה ה-16 בעת הקמת הקתדרלה נהרסו מספר בתים בכיכר כדי לאפשר את הקמת הנרתקס שלה.
במאה ה-18 התגוררו עשירי העיר בבתים הלומברדיים בכיכר.
חזיתותיהם של בתים אלה מעוטרות, ובחלק מהבניינים קבועות מרפסות עם מעקה פלדה מסוגנן.
הקתדרלה הוקמה בשנת 1511 באתר בו שכנה כנסייה קודמת שהוקדשה לפטרוס הקדוש, אך נהרסה.
מועצת העיר הפקידה את עבודות ההקמה בידיו של האדריכל שתכנן את הקמתה של קתדרלת קומו.
העבודות החלו ב-1517 או ב-1518 והושלמו ב-1785. חזית הקתדרלה בסגנון הרנסאנס בנויה מאבן לבנה.
על הגמלון ניצב פסל של הבתולה ומשני צדדיה שני פסלי מלאכים.
שני הפסלים הקיצוניים ביותר משני צדדיו של הגמלון הם של המלך דוד ושל המלך שלמה.
מעל לדלת הכניסה המרכזית קבוע תבליט של סמל העיר, ומעליו בתוך נישה ניצב פסלו של פטרוס הקדוש.
משני צדדיה של הדלת המרכזית שתי דלתות בסגנון אופייני למאה ה-15. חלון הרוזטה במרכזה של החזית מחולק ל-12 חלקים וקוטרו 5 מטר.
הוא נקבע בחזית המבנה בסוף המאה ה-16 או בתחילת המאה ה-17, ומשני צדדיו שתי נישות נוספות ובהם ניצבים פסליהם של סטפנוס הקדוש ושל לורנצו הקדוש.
הקמתו של מגדל הפעמונים החלה בשנת 1567 והסתיימה ב-1583, ובראשו שישה פעמונים שהותקנו בו בשנת 1823. פנים הקתדרלה מקושט בעיטורי סטוקו עשירים מהמאה ה-17, ויש בו ספינה בודדת שמשני צדדיה שתי שורות שבכל אחת מהן חמש קפלות.
בימת הדרשה מ-1784 מצופה בשכבת סטוקו דמוית שיש (scagliola), ובאפסיס שמאחורי המזבח המרכזי, קבוע ציור המתאר את הצליבה.
הכנסייה שופצה בין השנים 1980–1999. בצידו הצפוני של המבנה נבנה במאה ה-17 אורתוריום המוקדש למרתה הקדושה (oratorio di S.
האורתוריום שופץ בשנים 1967–1968 וקירותיו ותקרתו מקושטים בפרסקאות מעשה ידיהם של אמנים מווארזה.
פסל עץ של הקדושה מ-1763 ניצב על מזבח השיש באורתוריום.
פיאצה נוזטו (Piazza Nosetto) שוכנת מרחק קצר מדרום לכיכר הקתדרלה, ושמה בא לה מעץ אגוז שניצב במרכזה לפני מאות שנים, ואשר ניטע בה שוב לפני מספר שנים.
הכיכר אשר שימשה מאז ומתמיד כמוקד השלטון המקומי בבלינצונה וגם כיום ניצב בה בניין העירייה, היא העתיקה בעיר.
עם תחילת שלטון דוכסי מילאנו בעיר, הוקם במרכזה של הכיכר מבנה אשר זכה לשם "קופרטו" (coperto - (ה)"מקורה"), ובו נערכו שימועים פומביים והוקראו פסקי דין.
הבניין יצא משימוש אט אט וב-1471 נהרס.
הכיכר שימשה גם כמרכז לחיי המסחר והחברה בעיר ובה שכנה הבאר העירונית.
בית העירייה הנמצא בצידה הדרומי של הכיכר שימש כבניין מועצת העיר, וכארכיון הלידות, המיתות והנישואין.
מתחת לבניין התגלו עדויות למבנה מוקדם יותר מהמאה ה-13. ב-1347 הוקם במקום מבנה חדש ששימש כמשכנם של מועצת העיר ובית המשפט.
מבנה זה חודש לחלוטין במאה ה-15 וזכה לשם "פלאצו דל פודסטה" (Palazzo del Podestà), בקירוב "ארמון הנציב", שניהל את ענייני העיר עבור דוכסי מילאנו.
בשנות התשעים של המאה ה-15 המבנה הורחב ונוסף לו מגדל פעמונים שבו נקבע מאוחר יותר גם שעון.
בתחילת המאה ה-20 היה הבניין שרוי במצב של הזנחה, והוא נהרס ושוחזר ב-1928.
מרחק קצר מערבית מפיאצה נוזטו, מעבר למקום בו היה קבוע בעבר שער לוקרנו (porta Locarno) בחומת העיר, שוכנת פיאצה תאטרו (Piazza Teatro - "כיכר התיאטרון").
בכיכר עדיין נמצאים שרידיה של החומה הדרומית אשר פורקה במחצית הראשונה של המאה ה-19. אבניה של החומה שימשו להקמת בניין התיאטרון העירוני (Teatro Sociale) ב-1847, וזה העניק את שמו לכיכר.
בהמשכה של פיאצה תאטרו שוכנת פיאצה גוברנו (Piazza Governo - "כיכר הממשל") שבצידה המערבי שוכן ארמון הממשלה והפרלמנט של קנטון טיצ'ינו .
הבניין הוקם ב-1738 ושימש כמנזר עד שנת 1848, עת היה לנכס של ממשלת הקנטון, ועבר מספר שינויים מקיפים.
פיאצה דל סולה (Piazza del Sole - "כיכר השמש") שוכנת מצפון לעיר העתיקה, בצמוד לטירת קסטלגאנדה ומצוקיה הצפון-מזרחיים של הטירה יורדים היישר אל הכיכר.
שטח הכיכר שהשתרעה מצפון לשער העיר הצפוני, ואשר כונתה שער קודבורגו (Porta Codeborgo) השער הגרמני (Porta Tedesca) או שער טיצ'ינו (Porta Ticinese), היה מוצף לעיתים קרובות על ידי נגר עילי מההרים שממזרח לה.
הכיכר עצמה נבנתה במאה ה-18, ככל הנראה כדי לפתור את בעיית ההצפות.
החל בשנות החמישים של המאה ה-20 נהרסו הבנינים שסביב הכיכר באופן הדרגתי.
תחילה נהרס המבנה שניצב במרכזה של הכיכר ואשר נודע בכינוי "האי" (L'Isola).
לאחריו נהרסו הבנינים שמצידה המזרחי והדרומי של הכיכר, ותוך כדי כך נחשף קטע מחומת העיר הצפונית.
הכיכר עוצבה ונבנתה מחדש בסגנון מודרני לאחר ששימשה כמגרש חניה.
פיאצה אינדיפנדנצה וכנסיית סן רוקו
פיאצה אינדיפנדנצה (Piazza Indipendenza - "כיכר העצמאות") שנודעה בכבר כפיאצה סן רוקו (Piazza San Rocco - "כיכר רוקו הקדוש"), שוכנת מדרום לעיר העתיקה ובה ניצב בעבר "שער לוגאנו" (Porta Lugano), שערה הדרומי של העיר.
הכיכר קיבלה את שמה מהאובליסק (Obelisco) שהוצב במרכזה לציון מאה שנים ל"חוק הבוררות" של נפולאון אשר ביטל את "הרפובליקה ההלווטית" ואפשר את הצטרפותה של טיצ'ינו לשווייץ כקנטון עצמאי.
כנסיית סן רוקו (chiesa San Rocco) שמדרום לכיכר ולחומות העיר נבנתה בשנת 1478 במקום בו ניצבה כנסיית קודמת מהמאה ה-14 שהוקדשה ל"מריה הקדושה של הגשר" (Santa Maria del Ponte).
הכנסייה עברה שיפוץ מקיף בשנת 1926, מגדל הפעמונים שלה נהרס והפרסקאות שעל חזיתה נמחקו ופינו את מקומם לפרסקו חדש של הקדוש.
הכנסייה שוחזרה שוב בשנים 1996–1998.
כנסיית סנטה מרייה דלה גרצייה
כנסיית סנטה מרייה דלה גרצייה (Chiesa di S.
Maria delle Grazie - "כנסיית מרייה הקדושה של ההודיה", או "של החן") בדרומה של העיר הוקמה בסוף המאה ה-15 ונזכרה לראשונה בשנת 1480. המנזר ששכן בסמוך לה חדל מלשמש לייעודו זה באמצע המאה ה-20, והקלויסטר שלו משמש בהווה כבית אבות.
פנים הכנסייה מחולק לשני חלקים על ידי קיר גדול בסגנון פרנציסקני ועליו פרסקאות בסגנון הרנסאנס.
הפרסקו המרכזי מתאר את הצליבה, והוא מוקף ב-15 פרסקאות נוספים העוסקים בחייו של הצלוב.
זהות האמן שצייר את הפרסקאות עלומה, אך נראה כי היה לומברדי והיצירה נוצרה בין 1495 ל-1505. פרסקו ידוע נוסף בכנסייה מכונה "דורמיציו מרייה" (Dormitio Mariae - "שנתה של מריה"), והוא מתאר את הסגידה לפסל עץ של הבתולה הנמה.
הכנסייה נפגעה בשריפה ב-31 בדצמבר 1996 אך עברה שיפוץ מקיף.
בְּלִיעָה של קרינה אלקטרומגנטית מתרחשת כאשר גל אלקטרומגנטי פוגע בחומר, והאנרגיה שלו נספגת בחומר באופן חלקי או מלא.
האנרגיה של הקרינה הנבלעת מומרת לאנרגיה אחרת, בדרך כלל לאנרגיית חום.
תכונה זו מהווה את עקרון הפעולה של דוד שמש ותנור מיקרוגל.
הבליעה ההדרגתית של קרינה במהלך התפשטות גל בתווך נקראת גם ניחות של הקרינה המועברת.
בדרך כלל ספיגת האנרגיה, הבליעה, נעשית על ידי מעבר בין רמות אנרגיה של אטומים או מולקולות בחומר.
רמות האנרגיה יכולות להיות אלקטרוניות, ויברציוניות או רוטציוניות.
בליעה היא אחד המנגנונים של מעבר קרינה, שפועלים על אור שפוגע בחומר.
מנגנונים אחרים הם העברה (האור הממשיך בכיוון ההתקדמות ללא שינוי), החזרה, פיזור והגברה.
אם קרני אור פוגעות בחומר כלשהו, הפוטונים שבקרניים יכולים לגרום למעבר בין רמות אנרגיה בחומר.
כאשר מדובר ברמת אנרגיה אלקטרונית, אלקטרונים באטום או במולקולה קולטים את האנרגיה.
אם האנרגיה חוזרת ונפלטת מיידית כפוטון באותו אורך גל התוצאה היא של החזרה של הפוטון (וכך מתקבלת החזרת אור) ואם האנרגיה מומרת לאנרגיה אחרת התוצאה בליעה.
בעת בליעה, האלקטרון בולע את האנרגיה שבפוטון ובכך למעשה משמיד אותו, ועובר לרמת אנרגיה גבוהה יותר בשל האנרגיה הנוספת שהוא ספג.
בהתאם לכמות האנרגיה שהאלקטרון קיבל, ייתכנו כעת מספר תופעות:
שחרור האנרגיה שנבלעה באמצעות פליטת אור וחזרה לאחת מרמות האנרגיה של האטום.
הישארות ברמת האנרגיה הגבוהה יותר אליה עבר האלקטרון.
בריחת האלקטרון מהאטום אליו הוא קשור, אם הוא ספג מספיק אנרגיה.
במקרה של מולקולות בליעה הפוטון יכולה לגרום לעליה ברמת אנרגיה ויברציונית ( הבאה לידי ביטוי בתנודה של אטומים הקשורים זה לזה) או רוטציונית ( הבאה לידי ביטוי בסיבוב המולקולה סביב מרכז הכובד שלה).
בכל המקרים הנ"ל רמות האנרגיה קיימות, לפי מכניקת הקוונטים, כרמות בדידות ולכן הבליעה היא בספקטרום בליעה שבו אורכי גל בדידים (שבהם אנרגיית הפוטון שווה לאנרגיית המעבר בין רמות אנרגיה).
באטמוספירה של כדור הארץ עיקר הבליעה נובע מאדי מים, פחמן דו-חמצני ואוזון.
תחומי תדרים שבהם קרינה חודרת את האטמוספירה למרחק של מספר קילומטרים נקראים חלונות אטמוספיריים.
התחום של אור נראה הוא כולו חלון אטמוספירי, וקיימים חלונות רבים נוספים בתחום התת-אדום ושאר חלקי הספקטרום.
ראות אטמוספירית היא גודל המתאר בממוצע את המרחק אליו חודר אור באטמוספירה בתחום האור הנראה, והיא נמצאת ביחס הפוך לבליעה באטמוספירה.
כושר הבליעה האופטית הוא תכונה של החומר המכמתת את הקרינה האלקטרומגנטית שהחומר מסוגל לבלוע.
תכונה זו קשורה גם לתכונות אחרות של החומר, כפי שמאפשר לחשב חוק בר-למברט.
מדידת כושר הבליעה של החומר באורכי גל שונים מאפשרת לזהות את החומר הנבדק.
המדידה נעשית על ידי הארת החומר באור ומדידת סך כמות האור המוחזרת ממנו בכל הכיוונים, ומשמשת לספקטרוסקופיה.
מקדם בליעה (absorption coefficient) הוא מאפיין של החומר המאפיין את הקלות שבה ניתן לחדור באמצעות קרן אור, צליל, חלקיקים או אנרגיה אחרת או חומר.
מקדם הנחתה גדול פירושו כי הקרן "נחלשת" במהירות (מוחלשת) כשהיא עוברת דרך המדיום, ומקדם הנחתה קטן פירושו שהמדיום "שקוף" יחסית לקרן ולא גורם לה להיחלש.
יחידת SI של מקדם attenuation הוא מד הדדי (m-1).
בלינוס הגדול היה מלך בריטניה על פי ספרו של ג'פרי ממונמות' "ההיסטוריה של מלכי בריטניה".
על פי ג'פרי, בלינוס היה בנו של דאנבאלו מולמאטיוס ואחיו של ברניוס.
ככל הנראה מקור שמו בשם האל הברטוני בלנוס.
לאחר מות אביו, דאנבאלו, פרצה מלחמת אזרחים בינו לבין אחיו ברניוס, ואף אח לא גבר על משנהו.
לבסוף הוסכם על פשרה לפיה תחולק הממלכה - בלינוס ימלוך בדרומה וברניוס ימלוך בצפונה.
חמש שנים לאחר שהושגה הפשרה נשא ברניוס לאישה את בתו של מלך נורווגיה בלי הסכמתו של בלינוס.
בלינוס פלש לנורת'מברלנד לשם הגיעה באניה אשתו לעתיד של ברניוס, וכלא אותה ואת אביה.
בתגובה, פלש ברניוס לממלכת אלבה ודרש השבת אדמותיו ושחרור אשתו.
הצבאות נלחמו ביער קאלאטריום (Calaterium) ולבסוף הביס בלינוס את ברניוס, שנמלט לגאליה.
בלינוס שב בראש צבא מגאליה אולם אימם שכנעה את הבנים לחתום על הסכם שלום ולשוב ולחלק את הממלכה ביניהם.
בעקבות הסכם השלום איחדו האחים את צבאותיהם, פלשו לגאליה וכבשו אותה, ולאחר מכן יצאו בראש צבא אשר שילב בתוכו כוחות גאליים לאיטליה במטרה לכבוש את רומא.
בהגיעם לרומא פגשו את הקונסולים הרומים גאביאס (Gabias) ופורסנה (Porsenna) אשר שילמו להם מס וחתמו עמם על הסכם שלום.
בלינוס וברניוס קיבלו את המס ויצאו עם צבאם לעבר גרמאניה.
בצאת צבאם צפונה הפרה רומא את הברית ותקפה אותם.
ברניוס גילה את המזימה ותקף את הצבא הרומאי בהפתעה וניצח בקרב.
בלינוס וברניוס שבו לרומא וצרו עליה ולבסוף פרצו את חומות העיר ובזזו אותה.
לאחר כיבוש רומא וביזתה שב בלינוס לבריטניה, וברניוס נשאר לשלוט ברומא.
בלינוס ייסד את העיר קארלאון שעל הנהר אסק.
לאחר מות בלינוס עלה לשלטון בנו גארגויט בארבטרוק.
אף שלמרבית האירועים המתוארים בספרו של ג'פרי אין עדות היסטורית נוספת, ישנם תיאורים על כיבוש העיר רומא ב-18 ביולי בשנת 390 לפנה"ס על ידי כוחות ברטונים שבראשם מצביא בשם ברנוס (Brennus).
בליסאמה (Belisama) או בלסאמה הייתה אלה במיתולוגיה הקלטית אשר פולחנה היה נפוץ בגאליה (צרפת של ימינו) ובבריטניה.
בליסאמה הייתה אלת הנהרות, האש, המלאכה והאור.
בעקבות המפגש של התרבות הקלטית עם תרבות יוון העתיקה ותרבות רומא, זוהתה האלה עם אתנה מהמיתולוגיה היוונית (מינרווה מהמיתולוגיה הרומית).
בליסאמה הייתה רעייתו של האל בלנוס.
מספר כתובות המוקדשות לאלה התגלו בוייזון-לה-רומיין שבפרובאנס ובאקיטן.
האסטרואיד שהתגלה על ידי יוהאן פאליזה נקרא על שמה.
בליני (באיטלקית: Bellini) הוא קוקטייל שמקורו בהארי'ז בר, בוונציה שבאיטליה.
הקוקטייל מוכר רשמית על ידי איגוד הברמנים הבינלאומי ומורכב מ-100 מ"ל פרוסקו (יין נתזים) ומ-50 מ"ל רסק אפרסקים הנמזגים לכוס שמפניה.
המשקה הומצא בשנת 1934 על ידי ג'וזפה צ'יפריאני, מייסד הארי'ז בר.
צ'יפריאני נתן למשקה את שמו מאחר שצבע המשקע הזכירו לו את צבעי בגדי הקדושים בציוריו של האמן הוונציאני בן המאה ה-15 ג'ובאני בליני.
המשקה זכה לפופולריות רבה, ונמכר כיום בברים ובחנויות משקאות בכל רחבי ונציה, ובאיטליה.
בלינדה קרלייל היא זמרת אמריקאית.
קרלייל התפרסמה כסולנית להקת הרוק הנשית "הגו-גו'ס", שהייתה להקת הרוק הנשית הראשונה ששיריה נכתבו על ידי חברות הלהקה והגיעו לראש טבלת ה-Billboard.
לאחר מכן החלה קרלייל בקריירת סולו מצליחה.
קרלייל נולדה ברובע הוליווד שבלוס אנג'לס, הבת הבכורה מתוך שבעת ילדיה של ג'ואן תומפסון.
יש לה שלושה אחים ושלוש אחיות.
אביה הרולד עזב את הבית כשהייתה בת חמש, ואמה נישאה בשנית לדיוק קורצ'סקי.
קרלייל גדלה בעיירה ת'אוזנד אוקס שבקליפורניה.
בבית הספר הייתה בנבחרת המעודדות.
בגיל 19 עזבה את הבית.
למשך תקופה קצרה שימשה קרלייל כמתופפת בלהקה "הג'רמס" תחת שם הבמה דוטי דיינג'ר.
זמן קצר לאחר שעזבה את הג'רמס ייסדה קרלייל את להקת ה"גו-גו'ס" עם חברותיה מארגוט אולאווריה, אליסה בלו וג'יין וידלין.
אולאווריה ובלו עזבו את הלהקה ובמקומן הצטרפו הגיטריסטית שארלוט קאפי הבאסיסטית קאת'י ואלנטיין, והמתופפת ג'ינה שוק.
להקת הגו-גו'ס הייתה אחת הלהקות האמריקאיות המצליחות ביותר בשנות השמונים.
הייתה זו להקת הנשים הראשונה שחברותיה כתבו את השירים שביצעו והגיעה לראש המצעדים.
אלבומן הראשון היה המצליח ביותר, וזכה למעמד של מולטי-פלטינה.
אף על פי שגם האלבומים הבאים רשמו הישגים נאים הלהקה לא הצליחה לשחזר את הצלחת האלבום הראשון.
הלהקה התפרקה בשנת 1985 ואז פנתה קרלייל לקריירת סולו, תוך שהיא ממשיכה לשתף פעולה עם שארלוט קאפי.
בשנת 2009 התמודדה בעונה השמינית של תוכנית המציאות האמריקאית, "רוקדים עם כוכבים", והייתה למודחת הראשונה.
קרלייל היא צמחונית ותומכת בזכויות בעלי חיים, ואף הצטלמה לכרזת מחאה נגד תעשיית הפרווה של ארגון זכויות בעלי החיים PETA, יחד עם שאר חברות להקתה.
בליעה היא מעבר של מזון מהפה אל הוושט דרך הלוע.
בתהליך זה עולה הגרון כנגד מכסה הגרון על מנת לחסום את קנה הנשימה ולמנוע כניסה של מזון אליו.
כישלון של כיסוי קנה הנשימה עלול לגרום לשאיפת מזון לתוכו ולחנק, ועל כן אמרו חז"ל: .
הבליעה היא רפלקס המחולק לשלושה שלבים:
שלב הפה הוא שלב רצוני שבו המזון הנמצא בפה מועבר ללוע.
חיישני מגע בלוע שולחים עצבוב מביא (אַפרנטי) למרכז הבליעה במוח המוארך שמתחיל את הרפלקס.
שלב הלוע הוא שלב לא רצוני הנמשך 1–2 שניות, שבו החך הרך ושריר מצר הלוע העליון סוגרים את הלוע האפי, הגרון עולה כנגד מכסה הגרון כדי לסגור את קנה הנשימה, שרירי הלוע מתכווצים והסוגר הוושטי העליון נרפה ונמתח, דבר המאפשר את מעבר המזון לוושט.
זה מתאפשר כתוצאה מעלייה בלחץ בלוע וירידה בלחץ בסוגר הוושטי העליון שמובילה להרפייתו.
פרט לשלב זה הסוגר הוושטי העליון סגור כדי למנוע עלייה של חומצה מן הקיבה.
שלב הוושט הוא שלב לא רצוני המתחיל לאחר מעבר המזון את הסוגר הוושטי העליון.
הנשימה אז מתחדשת והמזון נדחף פנימה על ידי מפל לחצים שנוצר בתנועה פריסטלטית.
כדי לדחוף את האוכל יש עלייה הדרגתית בגל הלחץ המתבטאת בכיווץ של שרירי הוושט בנקודה שמעל המזון והרפיה שלהם מתחתיו, עד להגעה לשוער הוושטי התחתון.
גם שוער זה סגור דרך קבע, ורק כשמגיע אליו מזון יש ירידה בלחץ וכניסה של המזון והנוזלים פנימה.
הבקרה על רפלקס הבליעה וכיווץ השרירים מופקדת בידי מערכת העצבים המרכזית והורמונים.
היא מורכבת מפריסטלטיקה ראשונית ושניונית.
הפריסטלטיקה הראשונית מתרחשת בעת כיווץ הוושט עם כניסת המזון לפה וללוע.
קולטני חישה בפה ובלוע מעבירים אותות דרך עצב הלשון והלוע למרכז הבליעה, אשר בתגובה שולח אותות דרך עצבים מניעים מסוג אלפא, הגורמים לכיווץ השרירים המשורטטים בוושט העליון, ודרך סיבים מניעים קרביים, המעצבבים את מקלעת שרירית המעי וגורמים לכיווץ השריר החלק הוושט התחתון.
הפריסטלטיקה השניונית מתרחשת כאשר חיישנים בוושט חשים מתיחה עקב נוכחות מזון בו.
הקולטנים מעבירים מידע דומה לזה שבפריסטלטיקה הראשונית, דרך העצב התועה, וכן ישירות למקלעת שרירית המעי.
גל הפריסטלטיקה השניוני מנקה את שאריות המזון שנותרו בוושט לאחר הגל הראשון.
דיספאגיה, היא הפרעה בבליעה מכל סיבה שהיא.
זו הפרעה שכיחה יחסית הנובעת מתופעות שונות כגון הפרעות עצביות, גידולים ועוד.
בלינקי ביל היא דמות מספרי ילדים, קואלה אשר לה תכונות של ילד שובב.
את הדמות יצרה במקור הסופרת הניו זילנדית, תושבת אוסטרליה, דורות'י וול.
הדמות הופיעה לראשונה בספרה משנת 1933 של הסופרת ברוק ניקול - "ג'אקו - הקוקה-בורה המשדר" אשר אויר על ידי וול.
הספרים אוירו על ידי דורת'י וול בעצמה.
דורות'י וול צירפה את הדמות לספריה שלה, הכוללים את - "בלינקי ביל, האוסטרלי הקטן והמוזר", "בלינקי ביל גדל" ו"בלינקי ביל ונאטצי - שני אוסטרלים קטנים".
הספרים נחשבו לקלאסיקות בספרות הילדים האוסטרלית, אך מעולם לא יצאו תרגומים לספרים אלה בארצות אחרות.
על אף שהסיפורים מתארים את הרפתקאותיו הרבות של בלינקי ביל, ילד בדמותו של קואלה, יש בהם מסרים שמרניים.
דמותו של בלינקי ביל ידועה כילד שובב ואהוב על ידי אמו.
חבריו הם אחותו המאומצת, חברו הקנגורו ספלודג', חברו הברווזון פלאפ, מארסיה נמיית הכיס ומורו אדון וומבט, או וומבו, כפי שהעדיף בלינקי ביל לקרוא לו.
במהלך הסיפורים מתוארים מצבים ריאליים שאליהם יוכלו להתחבר הילדים שקוראים את הסיפור.
וול כתבה את ספריה כך שפנו ישירות אל הקוראים, וכן יצרו עמם אינטראקציה בהקדמת הסיפור.
הספר הראשון שיצא אודות בלינקי ביל - "בלינקי ביל, האוסטרלי הקטן והמוזר", פורסם בשנת 1933, בהוצאה אנגוס ורוברטסון, והתבסס על סיפורים שסיפרה הסופרת לבנה היחיד לפני השינה.
אורכו 68 עמודים, והוא כולל כ-15 עמודים מאוירים.
הספר השני "בלינקי ביל גדל" פורסם בשנת 1934, אורכו 82 עמודים ובו 16 עמודים מאוירים.
הספר השלישי - "בלינקי ביל ונאטצי - שני אוסטרלים קטנים" פורסם בשנת 1937, אורכו 115 עמודים.
"הרפתקאותיו הרבות של בלינקי ביל" פורסם בשנת 1939, ולו כ-15 מהדורות מחודשות שיצאו בין השנים 1940–1965.
דורות'י וול פרסמה גם ספרי קומיקס אודות בלינקי ביל, הידוע שבהם יצא לאור בשנת 1937 ושמו "הרפתקאותיו של בלינקי ביל".
הוא תיאר את מעללם של בלינקי ביל וחבריו כאשר עזבו את אוסטרליה כדי לצפות בהכתרתו של המלך ג'ורג' השישי.
בשנת 1940 התעקשה וול להוציא ספר נוסף של בלינקי ביל ב"אנגוס ורוברטסון"; היא חיברה מכתב להוצאה, ובו כתבה: "אצטרך לעשות ככל האפשר כדי להוציא ספר חדש של בלינקי ביל עד חג המולד הבא.
וול שינתה את כתב העת וכתבה סיפור עלילה המתרחש בסביבה המוכרת של בלינקי ביל, ובסופו ציינה שבלינקי ביל מתגייס לצבא בתור קמע.
הגרסה החדשה הוגשה להוצאה לאור בסוף אפריל 1940, פחות מחודש לאחר דחייתו של כתב העת הראשון, ופורסמה בחג המולד בשנת 1940.
בדצמבר 1942 פורסם הספר "בלינקי ביל מתלבש" בהוצאה "אופסט".
הספר ראה אור אחרי פטירתה של וול, ואחריו פורסמו בשנת 1947, באותה הוצאה, "ספר ה-ABC של בלינקי ביל" ו"סיפור קטן על בלינקי ביל".
בשנת 1977 פורסם ספר נוסף על ידי ההוצאה המקורית של הספרים - "ספר הבישול של בלינקי ביל" - ובו אוסף מתכונים קלים להכנה לילדים, שכלל בתוכו את איוריה של דורות'י וול, לאחר שינויים של הצייר טרבור הוד.
על אף שהספרים לא תורגמו בשאר מדינות העולם, סיפורו של בלינקי ביל עובד לטלוויזיה ולקולנוע.
סדרת הטלוויזיה הראשונה שודרה בשנת 1980, שמה "ההרפתקאות החדשות של בלינקי ביל", והפורמט היה שילוב של שחקנים ובובות.
כמו כן הספרים עובדו לסרט מונפש בשם "בלינקי ביל, הקואלה השובבה", על ידי חברת ההפקה של יורם גרוס בשנת 1992. בשנת 1994 סדרת הנפשה שודרה ברשת "ABC לילדים" האוסטרלית בשם "הרפתקאותיו של בלינקי ביל".
כמו כן, הופצו משחקי מחשב שהתבוססו על זיכיונותיו של בלינקי ביל.
בשנת 1980 רכשה אן קין את הזכויות על שתיים מן הדמויות שיצרה דורות'י וול, בהן גם דמותו של בלינקי ביל, ויצרה סדרה של בובות לאספנים.
כמו כן, השם "בלינק ביל" משמש ככינוי למקור התאורה שבראשו של גשר נמל סידני.
בשנת 1985 חברת הדואר של אוסטרליה הנפיקה בולים הנושאים את דמותו של בלינקי ביל, כאות הערכה לסופרת דורות'י וול, וכחלק מאוסף של 5 בולים המנציחים ספרי ילדים קלאסיים שפורסמו באוסטרליה.
ב-17 בספטמבר 2015 יצא באוסטרליה סרט האנימציה "בלינקי ביל: הסרט".
בעקבותיו יצאה ב-2016 סדרה בשם "הרפתקאותיו המופלאות של בלינקי ביל" שמבוססת על הסרט, כשלצד בלינקי ביל ישנו את הסיידקיק ז'קו, שהוא חרדון מסוג חרדון הצווארון.
בשנות ה-90 המאוחרות יצאו מספר משחקי מחשב רובם מסוג הצבע והקלק המשלבים סיפורי הרפתקה של בלינקי וחבריו.
שני משחקי מחשב אף יצאו בעברית ובהם בלינקי ביל והמערה הסודית.
ובלינקי ביל הרפתקה בכדור פורח.
בליסריו בטנקור קוארטס (בספרדית: Belisario Betancur Cuartas; 4 בפברואר 1923 - 7 בדצמבר 2018) היה נשיא קולומביה החל מ-7 באוגוסט 1982 עד 7 באוגוסט 1986 מטעם המפלגה הקונסרבטיבית הקולומביאנית.
בטנקור נולד בעיר אמגה שבמחוז אנטיוקיה.
אביו, רוסנדו בטנקור, עבד במפעל טקסטיל Coltejer, ואמו, אנה אוטיליה קוארטס הייתה בעלת חנות קטנה בעיר.
הוא למד בסמינר לכמרים בשם "Misiones de Yarumal" אך הורחק ממנו עקב חוסר משמעת, והתקבל לאוניברסיטת פונטיפיסיה בוליבריאנה בעיר מדיין.
הוא למד משפטים וכלכלה וסיים את לימודיו בהצטיינות ב-1955.
בין 1945 ל-1947 היה בטנקור חבר הפרלמנט של מחוז אנטיוקיה.
ב-1950 נבחר לבית הנבחרים של קולומביה, ובין 1953 ל-1957 היה חבר האספה המכוננת.
ב-1962 מונה בטנקור לשר העבודה בממשלתו של גיירמו לאון ולנסיה, אך כיהן בתפקיד חודשים ספורים בלבד.
בין 1975 ל-1977 כיהן כשגריר קולומביה בספרד.
ב-1978 התמודד בטנקור לראשונה על הנשיאות, אך הפסיד לחוליו ססאר טורבאי איילה.
ב-1982 התמודד על התפקיד פעם נוספת.
הוא קיבל 46.62% מהקולות, גבר על יריבו אלפונסו לופס מיקלסן, שקיבל 40.9% מהקולות, ונבחר לנשיא.
במהלך כהונתו יזם מהלכים לבניית דיור בר השגה, פתיחת אוניברסיטאות, במבצע לביעור האנאלפביתיות וכן ערך רפורמות מבניות בשלטון המקומי ובשיטת הבחירות ברשויות המקומיות.
ממשלתו יזמה חיפוש וכרייה של פחם בצפון המדינה, והחלה בייצואו.
בנוסף, החל במשא ומתן עם כמה מארגוני הגרילה שפעלו במדינה.
נפטר בבוגוטה ב-7 בדצמבר 2018.
בליס (במקור באנגלית: Bliss, "אושר עילאי"), שלראשונה נקראה "גבעות ירוקות בוקוליות" (Bucolic Green Hills), הוא תצלום שידוע בעיקר כטפט ברירת המחדל לתמונת הרקע במערכת ההפעלה Windows XP.
מדובר בתצלום של גבעות ירוקות מתגלגלות ושמיים ביום עם ענני צירוס.
התמונה צולמה בינואר 1996, לאחר סערה גשומה, במחוז סונומה שבקליפורניה על ידי הצלם האמריקאי צ'ארלס או'ריר צלם לשעבר בנשיונל ג'יאוגרפיק, לאחר שמגפת פילוֹקסֵרה (Phylloxera) אילצה לפנות כרמים מהגבעה שנים קודם לכן.
אוריר צילם בעזרת מצלמת פילם "Mamiya RZ67" וגליל סרט מסוג "Velvia" של Fujifilm, וציין שהוא לא שיפר או עיבד את התמונה בשום דרך.
בתחילה הייתה התמונה תמונת מלאי זמינה דרך סוכנות הצילום שלו "Westlight", אשר נרכשה על ידי חברת קורביס, שהוקמה על ידי ביל גייטס, בשנת 1998. בשנת 2000 רכשה מיקרוסופט את כל זכויות התמונה, ולאחר מכן השתמשה בה לקידום Windows XP.
מאז שחרור Windows XP, מיקרוסופט השתמשה בתמונה זו במספר קמפיינים וקידומים.
צלמים ניסו לשחזר את התמונה האייקונית, אך מאז חזרה הגבעה לשמש כרם.
לדבריו, הוא עד היום אינו יודע מדוע דווקא תמונה זו נבחרה מכל שאר התמונות.
סכום הכסף ששילמה מיקרוסופט עבור התמונה שמור תחת הסכם סודיות, אך על פי ההערכות מדובר באחד הסכומים הגבוהים ששולמו עבור צילום בודד.
התמונה "בליס" קיבלה ביקורות חיוביות, ויש עיתונאים שסבורים שהיא אחת התמונות הנצפות ביותר בהיסטוריה.
ב-2021 קיבל הרקע עדכון משמעותי לרזולוציית 4K.
התמונה מציגה גבעה ירוקה ופורה מתגלגלת, תחת שמיים ביום עם ענני צירוס, כאשר ברקע נראים הרים מרוחקים.
הצילום בוצע על ידי צ'ארלס אוריר (Charles O'Rear), צלם לשעבר של נשיונל ג'יאוגרפיק ותושב סן הלנה, קליפורניה, באזור עמק נאפה, צפונית לסן פרנסיסקו.
הצילום נעשה בינואר 1996, בזמן שאוריר היה בדרכו לבקר את חברתו.
הוא נסע לאורך Sonoma Highway" (California State Route 121)" כאשר שם לב לגבעה, שהייתה פנויה מכרמים לאחר מגפת פילוֹקסֵרה שפגעה באזור שנים קודם לכן.
אוריר עצר בדרום מחוז סונומה, סמוך לגבול מחוזות נאפה–סונומה, ויצא מהכביש כדי לצלם.
אוריר נזכר כי באותו היום הוא היה ער למצב של הזדמנות לצילום, שכן סערה עברה באזור והגשמים בחורף הפכו את הגבעות לירוקות במיוחד.
השמש זורחת ויש כמה עננים".
הוא צילם ארבעה פריימים וחזר לרכבו.