tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בעשור הראשון של המאה ה-21 נזכר המזנון בכמה הקשרים שנויים במחלוקת, החל במחאות נגד המחירים הגבוהים בו, דרך סגירתו בשנת 2007 בהוראת משרד הבריאות עקב מציאת חיידקי ליסטריה בדגימות מזון שנלקחו ממנו, וכלה במחאות שנשמעו נגד נוהגו של המזנון לפטר עובדים בתקופת פגרות הכנסת.
לאחר התפרצות נגיף הקורונה בישראל, בשבועות הראשונים של הכנסת ה-23, הופעל המזנון במתכונת של חלוקת ערכות מזון ארוזות.
מַזְע'ונָה (ערבית مزغونة) הוא אתר פירמידות הבנויות מלבני בוץ מתקופת השושלת השתים עשרה ששלטה במצרים העתיקה בין המאה ה-20 לפנה"ס ועד המאה ה-18 לפנה"ס.
האתר נמצא 5 ק"מ דרומית לדחשור.
האתר נחקר בשנת 1910 על ידי ארנס מקיי, ונחפר בשנת 1911 על ידי הארכאולוג האנגלי פלינדרס פיטרי.
באתר נמצאו שתי פירמידות שבנייתן לא הושלמה.
השערת הארכאולוגים היא שהפירמידות שייכות למלך אמנמחת הרביעי ולמלכה סבכנפררע.
האתר מכיל גם בית קברות עם קברים מתקופת הממלכה הקדומה ועד התקופה הרומית.
פיטרי מצא קברים שלמים מהתקופה הרומית הקדומה.
קברים אלה שמורים היום במוזיאון פיטרי לארכאולוגיה מצרית בלונדון
הפירמידה הדרומית נמצאת במרחק של כ-5 ק"מ דרומית לפירמידה הנטויה של סנפרו בדחשור, מוקפת בחומה גלית.
ניתן לראות בשטח שרידים של לבני הבוץ, לא נמצאו שרידי כסוי אבני הגיר של הפירמידה.
שטח בסיס הפירמידה הוא 52.5 מ"ר, אבל היא מעולם לא הושלמה.
אין מידע לגבי שיפוע הפירמידה וגובה החומה המקיפה.
ההנחה היא שהיא דמתה לפירמידה של חווארה, בממדים יותר קטנים.
יחוס הפירמידה לאמנמחת הרביעי נעשה על בסיס המבנה, וצורת חדר הקבר.
חדר הקבורה החיצוני הכיל בתוכו קבר מונוליטי סגור עשוי מחלמיש כמו קברו של אמנמחת השלישי בחווארה.
באתר נמצאה אבן שחם גדולה מוכנה להשלמת קודקוד הפירמידה, אבל לא נעשה בה כל שימוש משום שאף אחד לא נקבר בפירמידה.
הכניסה לאזור התת-קרקעי של הפירמידה הייתה ממרכז צידה הדרומי.
מסדרון המעבר נבנה בקצהו בצורת U אשר הוביל לחדר הקבורה הפנימי.
המרווח בין החדר לקבר היה כשני ס"מ.
במקום נמצאו 42 טון לוחות חלמיש מחכים שיחליקו אותם מעל הקבר.
פירמידה זו כמו הפירמידה הדרומית יוחסה למלכה סבכנפררע על בסיס שרידים שנמצאו בשטח.
מלכה זו שלטה פחות מארבע שנים.
קשריה המשפחתיים עם השליטים שקדמו לה לא נקבעו בבירור.
ההנחה היא שהייתה ביתו של אמנמחת השלישי, ואחותו או חצי אחותו ובת זוגו של אמנמחת הרביעי.
הפירמידה גדולה יותר מהפירמידה הדרומית.
מבנה הבסיס של הפירמידה הושלם אבל איש מעולם לא נקבר בה.
גם המבנה העליון של הפירמידה מעולם לא הושלם.
מזנכימה, או רקמת חיבור עוּבָּרִית, היא דוגמה לרקמת חיבור רטיקולרית - סוג של רקמת חיבור רפה שמקורה בעיקר בשכבת הנבט מזודרם בעובר.
חלק מהתאים המזנכמליים מקורם בניורל קרסט, שמקורו בשכבת הנבט אקטודרם.
המזנכימה מתאפיינת בריכוז רב של חומר בין-תאי, הכולל סיבים רטיקולריים שונים ותאים חסרי-התמחות.
תאים מזנכמליים בעובר מסוגלים להגר ממקורם למקום אחר, שכן לא מתקיימים בהם חיבורים בין תאיים.
תאי אפיתל יכולים להפוך לתאים מזנכמליים בתהליך שנקרא EMT - Epithelial-mesenchymal transition.
המזנכימה היא למעשה רקמת החיבור העוברית, ותאיה מסוגלים להתפתח ולהתמיין לרקמות שונות, ביניהן רקמות חיבור, עצם, סחוס שהם בעצמם תאים מזנכימאליים, מערכת הלימפה ומערכת הדם.
המזנגיום הוא רכיב של פקעית הכליה, העוטף את נימי הפקעית כמו רשת, ומתרחב או מתכווץ, ובהתאמה מגדיל או מקטין את שטח הפנים של הנימים, בהתאם לרמת הסינון הנדרשת.
המזנגיום מורכב מתאים מזנגיאליים וממטריצה מזנגיאלית, המחברת את התאים המזנגיאליים לבססי הפקעית.
בסוכרת כלייתית החלבון אלבומין שוקע במזנגיום וסותם אותו.
מזנון הוא סוג של רהיט מאורך שניתן להגיש על גביו מזון בחדר האוכל, ומיועד גם להצגת כלי הגשה כגון כלי הגשה מכסף, ולאחסון חפצים.
המזנון מורכב בדרך כלל מסט ארונות, ומגירה אחת או יותר, המשטח העליון של המזנון מסוגל לשאת בצורה נוחה מזון, כלי הגשה ואפילו תאורה.
גובה המשטח העליון של המזנון בערך בגובה המותן.
M&H מילק & האני היא מזקקת הוויסקי סינגל מאלט הראשונה והגדולה בישראל.
היא הוקמה ב-2013 בדרום תל אביב.
בנוסף למפעל הייצור, קיים במקום גם מרכז מבקרים בו מתקיימים סיורים וסדנאות כולל סיור בכל תחנות הייצור של הוויסקי.
תכנון המזקקה החל בשנת 2012, לאחר שקבוצת יזמים, גל קלקשטיין, עמית דרור, סיימון פריד, רועי ליכט ונעמה ליכט, החליטה להקים את מזקקת הוויסקי הראשונה בישראל.
נבחר מבנה בדרום תל אביב, בסמיכות לאצטדיון בלומפילד.
בשנת 2014 החלה המזקקה לפעול.
שותפים נוספים להקמת המזקקה הם ליטל קלקשטיין, המשמשת כדירקטורית, ניר גילת אשר שימש כמנכ"ל המזקקה בשנותיה הראשונות ועד לסיום תהליך ההקמה ותומר גורן המזקק הראשי של המזקקה.
את המזקקה ליווה מתחילת פעילותה היועץ הסקוטי ד"ר ג'ים סוואן , מומחה לוויסקי, עד פטירתו בפברואר 2017.
המוצרים הראשונים יצאו בתחילת שנת 2016.
בשנת 2023 זכתה המזקקה בתואר הוויסקי סינגל מאלט הטוב ביותר בעולם בתחרות היוקרתית World Whiskies Awards עבור האלמנטס שרי - וויסקי סינגל מאלט אשר התיישן בחביות שרי וחביות בורבון וכמו כן מספר פרסים נוספים בתחרות Icons of Whisky:.
מזקקת הקראפט הטובה ביותר בעולם
המזקקה החדשנית ביותר לשנת 2023 - Brand Innovator
מרכז המבקרים הטוב ביותר לשנת 2023
טל חוטינר זכה בפרס שגריר המותג הטוב ביותר - Highly Commended
גל קלקשטיין זכה בפרס מנהל המזקקה הטוב ביותר - Highly Commended
תומר גורן זכה בפרס המזקק הטוב ביותר
מזקקת הקראפט הטובה בעולם לשנת 2021 בתחרות Icons of Whisky של מגזין הוויסקי "וויסקי מגזין".
מזקקת הקראפט הטובה בעולם לשנת 2022 בתחרות Icons of Whisky של מגזין הוויסקי "וויסקי מגזין" - Highly Commended.
פרס על המזקקה החדשנית בעולם (Brand Innovator of the year) לשנת 2022 בתחרות Icons of Whisky של מגזין הוויסקי "וויסקי מגזין".
יכולת הייצור של המזקקה היא כ-250,000 ליטרים לשנה, נכון לשנת 2023.
בישול - Mashing - למזקקה מכל בישול תוצרת חברת מ.ג.ט ממעלות, ישראל.
המכל יכול לבשל כטון לתת בכל ריצה.
תסיסה - Fermentation - במזקקה נמצאים שישה מכלי תסיסה בגודל 10,500 ליטר כל אחד, גם הם תוצרת חברת מ.ג.ט.
זיקוק - Distillation - למזקקה שני דודי זיקוק, הזיקוק הראשון מתבצע בדוד ישן שנרכש ברומניה, בגודל 9,000 ליטר.
הזיקוק השני מתבצע בדוד אשר נרכש מחברת CARL הגרמנית בהתאמה אישית.
למזקקה מרכז מבקרים אשר מציע מגוון חוויות כולל סיור מודרך במזקקה בכל שלבי הייצור של הוויסקי וטעימות מודרכות.
מרכז המבקרים נמצא ברחוב התחייה 16 בתל אביב.
ניתן להירשם לסיורים ולערוך אירועים פרטיים במזקקה.
בינואר 2017 חתמה המזקקה על הסכם הפצה בתחומי ישראל עם חברת הכרם - משקאות חריפים.
חברת הכרם הפיצה את מוצרי המזקקה למעל 350 נקודות הפצה בישראל.
מאז שנת 2023 מוצרי המזקקה מופצים בישראל על-ידי חברת יורוסטנדרט
Elements Sherry, זכה בתואר "הסינגל מאלט וויסקי הטוב בעולם" לשנת 2023.
ב-21 במאי 2017 השיקה המזקקה את הסינגל מאלט וויסקי הראשון בישראל (Israel's First Single-Malt Whisky).
מדובר בוויסקי הראשון שהגיע ליישון של 3 שנים לפחות, ואשר יכול להיקרא וויסקי על פי הסטנדרטים העולמיים.
מדובר בחבית בודדה שבוקבקה כחלק מ"סדרת הניסויים" של המזקקה, ל-391 בקבוקים עם 46% כוהל בנפח.
הוויסקי הוא פרי יצירתו של המזקק הראשי, תומר גורן, אשר עם הצטרפותו למזקקה בדצמבר 2013 החל בניסיונות לגיבוש המתכון ובדיקת חומרי הגלם לייצור הוויסקי העתידי, עוד בטרם התמקמה המזקקה במקומה ונרכש הציוד.
התזקיק נכנס לחבית עץ אלון אמריקאי חדשה למשך כשנתיים וחצי ולאחר מכן הועבר ל-7 חודשים נוספים בחבית אקס-בורבון.
מוצרים שכבר לא קיימים בשוק
סינגל-מאלט צעיר ויסקי לייב 2016
מזקקת רמת הגולן היא מזקקת ויסקי ישראלית, הנמצאת באזור תעשייה קצרין ברמת הגולן.
המזקקה הוקמה בשנת 2014 על ידי דוד ציבל, עולה מקנדה, שהתיישב בקצרין והחליט להפוך את תחביבו, הכנת ויסקי, למקצוע.
הויסקי הראשון זוקק בספטמבר 2014 ויושן בחביות ששימשו קודם לכן ביקבי רמת הגולן.
מאוחר יותר גייס ציבל כספים בדרך של מימון המונים, על ידי מכירת בקבוקי ויסקי עתידיים ובקבוקי ויסקי לא מיושן.
בהמשך רכשה המזקקה שני דודי זיקוק, וישון הויסקי נעשה בחביות ממקורות ומסוגי עץ שונים, בהם עץ אלון אמריקאי חדש חרוך.
המזקקה מייצרת ויסקי סינגל מאלט, ליקר ויסקי בטעמים דבש ומייפל, ברנדי, ג'ין, אבסינת, ערק.
מזקקת קאול אִילֶה (בגאלית סקוטית: Taigh-staile Chaol Ìle; באנגלית: Caol Ila distillery) היא מזקקת וויסקי, כיום בבעלות יצרנית האלכוהול הבריטית דיאג'יו, הממוקמת ליד פורט אסקאיג על האי אַייְלָה שבסקוטלנד.
המזקקה הוקמה בשנת 1846 על ידי הקטור גונסון, והיא הגדולה מבין שמונה המזקקות הפזורות על פני האי איילה במערב סקוטלנד.
המזקקה לא זכתה להצלחה מסחרית ניכרת, והיא נמכרה בשנת 1854 לנורמן בוכנאן, הבעלים של איסלי אוף גורה.
בשנת 1863 המזקקה נמכרה שוב ונקנתה על ידי Bulloch Lade & Co מגלאזגו.
בשנת 1880 הופקו במזקקה למעלה מ-147,000 גלונים של וויסקי בשנה.
המזקקה מתפארת בייצור עקבי כמעט לחלוטין מאז פתיחתה, לאחר שנסגרה רק לזמן קצר במהלך מלחמת העולם השנייה עקב תקנות שהוטלו על השימוש בשעורה.
בשנת 1972 נהרסה המזקקה כולה ונבנתה מחדש כדי שתוכל לתפקד בקיבולת גבוהה יותר.
הרחבה זו כללה התקדמות משתי מזקקות לשש, על מנת לעמוד ברמת הביקוש הגבוהה החדשה.
קאול אילה הוא אחד הוויסקים הקלים ביותר של האי איילה, בצבע חיוור, עם טעם פירותי של כבול, פרחים ופלפל.
בנוסף למכירתו כסינגל מאלט, עיקר הייצור (כ-95%) משמש להכנת בלנדד ויסקי כגון ג'וני ווקר.
מאז 1999, המזקקה יצרה גם בקבוק לא מעושן.
קאול אילה 12 שנים (43% אלכוהול) מאופיין בניחוחות מרעננים של עשבים וצמחים טריים, מליחות ים, רמזים עדינים למנטה, קליפת לימון ועשן כבולי נעים.
על החיך מורגש מרקם איכותי ושמנוני מעט, לצד טעמים מעושנים וכבוליים ותווי וניל, קליפות לימון ומליחות ימית עדינה.
הסיומת ארוכה, מתובלנת ומפולפלת ובעלת תווים מעושנים.
מֶזֶקֶבֶשד (בהונגרית: Mezőkövesd) היא עיר במחוז בורשוד-אבאוי-זמפלן, שבצפון-מזרח הונגריה.
לפי המצבות במקום יהודים התיישבו במקום בתחילת המאה ה-19. רובם עסקו במסחר.
בין המייסדים של הקהילה היהודית במזקבשד בשנת 1850 היו שלושת האחים: פרקש, וילמוש, ויוסף אונודי שוגר.
הקהילה היהודית החלה להתארגן בשנת 1820 והקימה חברה קדישא ומוסדות חינוך.
בית הכנסת הראשון נבנה בשנת 1853 ובשנת 1896 נבנה חדש במקומו, וב-1908 הוקמה ישיבה.
קהילת מזקבשד השתייכה לרבנות אבראני עד שנת 1871 אך משנה זו היא הגדירה עצמה כקהילה אורתודוקסית.
הקהילה הייתה אחת הקהילות המרכזיות באזור ונתנה שירותים לקהילות נוספות דוגמת קהילת אמוד השכנה.
אל מזקבשד השתייכו היישובים היהודים הקטנים: סאנטאישטואן, מאזוניאראד, מאזוקאראסטאש ואבראני.
פעילות ציונית הייתה במזקבשד עוד לפני מלחמת העולם הראשונה והפעילה ביותר במקום הייתה תנועת המזרחי וכמה מחניכיה עלו לארץ ישראל.
במלחמת העולם הראשונה התגייסו לצבא האוסטרו-הונגרי 30 מיהודי המקום, עשרה נפלו בקרבות.
בעת הטרור הלבן הואשמו כמה מיהודי העיירה בקומוניזם ובשיתוף פעולה עם האויב, הועמדו לדין ונגזרו עליהם עונשי מאסר.
הציונות לא הייתה חלק עיקרי וגדול מהחיים בקהילת מזקבשד.
היה ניסיון לייסד בה סניף של "הציונים הכלליים" אך דבר זה לא החזיק הרבה זמן.
עם זאת, כמה צעירים נלהבים החליטו לאגד מספר פעמים את בני הדור הצעיר, הם סיפרו להם על ארץ ישראל, לימדו אותם את שיריה, ארגנו טיולים ופעמים מעטות העזו להניף את הדגל כחול לבן.
בקהילה זו לא היו חיי ציונות של ממש אך אי אפשר להגיד כי לא היו ציונים כלל וכי לא הייתה התעניינות בציון.
לאחר מלחמת העולם הראשונה, אנשים רבים חזרו ציונים מהשבי ברוסיה, הם העריכו את חשיבותה של ארץ ישראל ושל העם היהודי, אך רק מעטים עלו לארץ ישראל בשל בידודה של הונגריה מהעולם המערבי ומהמדיניות הקשוחה של המנדט הבריטי במתן אישורי הכניסה.
קהילת מזקבשד הייתה קהילה אורתודוקסית.
רוב אנשי הקהילה היו דתיים אדוקים ושומרי שבת, נהגו להתפלל בבית הכנסת לא רק בשבתות וחגים אלא גם בימי חול.
אנשים מעטים לא גילחו את זקנם ורובם לבשו בגדים מודרניים.
לאחר פטירתו של הרב אהרנפלד , הרב יונגרייס (אשר כיהן כרב ראשי של מזקבשד משנת 1904) הקים ישיבה בשנת 1908.
בשנות ה-30 למדו בישיבה זו 15–20 בחורים, ובית המדרש היה חדר שבנו בצד בית הרב.
הרב שניהל את הישיבה העביר את הניהול לבנו, הרב משה יונגרייס, ששימש בקהילה כדיין.
הדיין היה נואם בהונגרית ובסגנון פטריוטי באוזני הדור הצעיר.
רוב הצעירים לא הבינו באותם ימים את היידיש של הוריהם.
הרב הראשי נהג לשאת דרשה חגיגית, ב'שבת שובה' וב'שבת הגדול'.
הוא נשא את נאומו בשפה היידיש-גרמנית הייתה מקובלת בהונגריה, שונה מהיידיש של היהודים הליטאים והפולנים.
המטרה העיקרית של 'תלמוד תורה' הייתה- להעמיק את האמונה.
בשנת 1947, בחצר בית הכנסת הוקם עמוד זיכרון כאות זיכרון לחללי השואה.
הבניינים של הקהילה, אולם הוועידות ששימש בימי החורף כבית תפילה, מבני בית הספר ותלמוד התורה, דירת שני השוחטים והשמש- נהרסו.
כיום עומד במקומם בית ספר ממלכתי.
רוב היהודים חיו כקמעונאים (מכירות ליחידים), הם היו בעלי מלאכה ועסקו גם בתעשייה בכמות קטנה.
היו תשעים חנויות ומפעלים בבעלות יהודית (על פי דוחות היישוב מ-10 ביוני 1944).
חנויות אלו סיפקו לתושבים בגדים ונעליים, חומרי בנייה, ברזל, תבלינים וכו.
פעמיים בשנה התקיים יריד ארצי גדול שהבטיח הכנסות רבות ועורר התעניינות רבה בעיני התושבים.
בשנות ה-30 התחולל משבר כלכלי, משבר זה השפיע רבות על המסחר והכלכלה, רבים מהסוחרים היהודים פשטו רגל ונאלצו לסגור את חנויותיהם.
היהודים אשר היו במעמד הבינוני חיו במרכז ורמת המחיה שלהם הייתה טובה, הם יכלו אף להעסיק עוזרת בית.
הם התעניינו רבות בתרבות הספרות הקלאסית, הגרמנית וההונגרית.
לרוב הנשים והצעירים ביקרו בקולנוע המקומי ובהופעות מזדמנות של תיאטרון הנודד.
בכל בית היה רדיו ומנוי של עיתון יומי.
ההורים השתדלו לאפשר לילדיהם לימודים בתיכון או לימודים אקדמיים.
בעיירה חיו גם יהודים בעלי מעמד כלכלי גבוה במיוחד: הסיטונאים (מוכרי סחורה), בעל טחנה אחד, משקיע, מנהל בנק, עצמאים אמידים וכעשרים רופאים ועורכי דין.
ליהודים אלה היו דירות יוקרה, הם טסו ובילו במקומות נופש יוקרתיים.
רוב אלו היו בוגרי אוניברסיטה ולכן רכשו לעצמם ספרייה פרטית וגם פסנתר לא היה חסר בבתים רבים, ילדיהם סיימו תיכון ושאפו לקבלת תואר מהאוניברסיטה.
גם בני מעמד הפועלים השכירים היו ברובם היהודים, הם התפרנסו מעבודות מזדמנות וחלקם היו רוכלים או מובטלים, אלו נאבקו על אוכל וחיו בדאגה, מגורים רעועים ומצב בריאותי נמוך מאוד.
בני מעמד זה סיימו את שש הכיתות של בית הספר היסודי ומשם הרוב הלכו ישר לעבוד באחת החנויות המקומיות.
בקהילה זו פעלה אגודת נשים שעזרה רבות סוציאלית לשכבות הנחלשות והמתקשות.
החל משנת 1938 נשללו רישיונות מסחר מידי יהודים ורבים איבדו את פרנסתם.
אחרי פרוץ מלחמת העולם השנייה חויבו יהודי הונגריה להתגייס לעבודות כפייה.
בשנת 1941 גויסו במזקבשד היהודים בעלי החנויות ונשלחו לחזית אוקראינה שם לחמו ההונגרים לצד הגרמנים והיהודים הועסקו בדרך כלל בפינוי מוקשים.
כמו כן באותה שנה נשלחו חסרי האזרחות ההונגרית לקמניץ-פודולסקי, שם נטבחו ב-27 וב-28 באוגוסט ביחד עם אלפי יהודים אחרים.
זמן קצר אחרי כניסת הצבא הגרמני להונגריה ב-19 במרץ 1944, נכלאו מנהיגי הקהילה במחנה הסגר.
ב-17 במאי הורו השלטונות לרכז את כלל יהודי האזור בגטו במזקבשד שבראשו יודנראט.
ב-19 במאי הוטל על היהודים ממזקבשד להתפנות אל הגטו עד השעה התשע בערב של ה-21 במאי, ושאר אוכלוסיית היהודים בתשע בערב של 22 במרץ.
היהודים מחויבים להישאר בתחומי הגטו ולא לעזוב מבלי אישור הרשויות, פרט למועצה היהודית.
אל הגטו רק נציגי השירות רשאים להיכנס.
אחראי סגני מושל במחוז מינה שוטרים וז'אנדרמים מקומיים לפקח על הפקודות בתוך שטחי הגטו בצורה קפדנית.
משפחות אשר גרו בשטחי הגטו הורשו לעבור לגור בביתם של היהודים שהוברחו.
היהודים חויבו להעביר 50,000 פנגו לסניף במזקבשד על הוצאתם של הנוצרים עד ל-22 במאי.
המועצה היהודית מחויבת להעביר סכום נוסף באותו התאריך לפיקדון עבור הנזקים שיכולים לקרות לנוצרים בביתם (1,000 פנגו) לכל דירה.
המועצה היהודית צריכה לדאוג לבודד את החולים במחלות מידבקות ולדרוש להקמת משרד שישמש את צרכיה ובנוסף לקבוע לוח מודעות בשביל להפיץ פקודות.
עד ל-31.5 המועצה היהודית הייתה צריכה לערוך רשימה שמית של תושבי הגטו לפי האלפבית ולהביא בארבעה עותקים אל האחראי.
היהודים היו רשאים להביא אך ורק מיטה ומצעים, כלי רחצה וניקיון, סכו"ם, מעיל, לבנים ונעליים, 50 ק"ד עצי הסקה, אוכל לזמן רב, רק 3,000 פנגו במזומן למשפחה ואת השאר מחויבים להפקיד.
בגטו ארגנו היהודים מטבח ציבורי ומרפאה.
בתחילת יוני הועברו רוב יהודי מזקבשד לגטו מישקולץ ומקצתם לגטו דיושג'ר.
ב-7 ביוני 1944 או כשבוע לאחר מכן שולחו למחנה ההשמדה אושוויץ.
לאחר השואה חלקם המועט של הניצולים נשאר במזקבשד, חלקם פנו למקומות אחרים והגיעו עד לאוסטרליה ודרום אמריקה ורבים מהם עלו לארץ ישראל.
בישראל הם לקחו חלק בבניית הארץ ובהגנתה ושני בני מזקבשד אף נפלו בקרבות: יעקוב שוק וצבי שוק.
אלו שעלו לישראל הרגישו את ביתם ולא הרגישו יותר תלויים באחרים.
הייתה קבוצה קטנה של אנשים שלמרות הכל התעקשה להישאר ולהתחיל מחדש את חייהם במזקבשד, הם השתלבו בחיי החברה והפוליטיקה והשתקמו, אך לא עבר זמן רב למרד ההונגרי בשנת 1956, הפאשיזם קם והפאשיסטים החלו לתקוף את היהודים; מהפכה זו כמעט שמה קץ לנוכחות יהודית במזקבשד.
אחרי המלחמה חזרו לעיר רק יהודים מעטים מבני הקהילה, הם מצאו את בניין בית הכנסת שרוף ואת המצבות בבית העלמין הרוסות.
בגלל יחס השלטונות ועוינות התושבים עזבו את העיר תוך זמן קצר.
מזקרסטש (בהונגרית: Mezőkeresztes) היא עיירה במחוז בורשוד-אבאוי-זמפלן שבצפון־מזרח הונגריה.
בשנת 1950 התאחדה העיירה עם כפר נוסף בשם קרסטשפישפקי (Keresztespüspöki).
בעיירה התקיימה קהילה יהודית אורתודוקסית וברשותה היו בית כנסת ובית ספר עממי בו למדו כ-30 ילדים.
ידוע כי בשנת 1880 הייתה הקהילה כפופה לקהילת ביקאבראן ומשנת 1930 נעשתה קהילה עצמאית.
בשנת 1940 נשללו מיהודי מזקרסטש רישיונות בתי המרזח ונאסרה מכירת טבק.
בשנת 1942 הובאו למזקרסטש עובדי כפייה יהודים והועסקו בעבודות בינוי בתחנת הרכבת המקומית.
כמה שבועות אחרי כניסת הצבא הגרמני להונגריה (מרץ 1944) נמנו בכפר 190 יהודים.
מ-17 במאי רוכזו יהודי מזקרסטש במעין גטו במחסן עצים שהיה בבעלות נשיא הקהילה ועמם יהודים נוספים שהובאו מכפרי הסביבה.
משם רובם הועברו בתחילת חודש יוני לגטו מישקולץ ומיעוטם לגטו דיושג'ר.
מ-12 ביוני עד 15 ביוני שולחו כל יושבי הגטאות למחנה ההשמדה אושוויץ.
אחרי המלחמה חזרו לעיירה כמה יהודים ששרדו, חידשו את חיי הקהילה והקימו אנדרטה לזכר הנספים בשואה.
כעבור כמה שנים החלו היהודים לעזוב את המקום, רובם עלו לישראל.
מזנג'מיהאי (בהונגרית: Mezőnagymihály) הוא כפר במחוז בורשוד-אבאוי-זמפלן שבצפון מזרח הונגריה.
אוכלוסיית מזנג'מיהאי קטנה משמעותית מ-1,211 תושבים בשנת 1990 עד 990 תושבים בשנת 2018 (ירידה של 221 תושבים).
מזניאראד (בהונגרית: Mezőnyárád) הוא כפר במחוז בורשוד-אבאוי-זמפלן שבצפון מזרח הונגריה.
מזצ'אט (בהונגרית: Mezőcsát; ביידיש: מעזא-טשאטה) היא עיר במחוז בורשוד-אבאוי-זמפלן שבצפון מזרח הונגריה.
האזור אוכלס עוד מהעת העתיקה.
בשנת 1067 הוקם שם מנזר וכן כפר בשם Csát (צ'אט) אשר חולק לשני חלקים: Szabadcsát (סאבאדצ'אט) שבו חיו אנשים חופשיים, ו-Lakcsát (לאקצ'אט) ובו חיו צמיתים.
האזור נהרס בעת פלישת האימפריה המונגולית להונגריה, ושמו הוזכר שוב רק בשנות ה-30 של המאה ה-14. לאחר קרב קרסטש במאה ה-16 האזור היה עזוב פעם נוספת, אך אנשים התיישבו בו שוב כשמחוז בורשוד נמצא בשליטת נסיך טרנסילבניה גאבור בתלן.
בשנת 1686 הכוחות האוסטרים שרפו את העיר, אבל במסמך משנת 1698 היא מצוינת כעיר הזכאית להחזיק שוק, ועל כן הייתה לה חשיבות כלשהי.
המקומיים המרדו בשנים 1848–1849 נגד בית הבסבורג, ובעת הדיכוי שוב נשרפה העיר על ידי הצבא האוסטרי.
לאחר הפשרה האוסטרו-הונגרית ב־1867 העיר שגשגה: רכבות הגיעו לעיר, טחנות קמח הוקמו ובנקים נפתחו.
לאחר מלחמת העולם הראשונה, העיר איבדה 176 מאזרחיה.
במהלך מלחמת העולם השנייה והשואה, באביב 1944, התושבים היהודים גורשו למחנות השמדה.
362 מיהודי העיר נרצחו בשואה.
ב-7 בנובמבר 1944 כוחות ברית המועצות כבשו את האזור.
במהלך העשורים שלאחר מכן מזצ'אט שגשגה, אף על פי שירדה במרכזיותה בשל הקמתה העיר טיסאויווארוש.
ב-1 בינואר 1991 היא הוכרזה שוב כעיר.
במזצ'אט חיה שנים רבות קהילה יהודית
יוז'ף קיש (1843 – 1921) היה משורר, עורך כתבי עת יהודי-הונגרי, חבר באגודת פטפי.
מזנון היא רשת מסעדות ישראלית שהוקמה על ידי השף אייל שני והמשקיע שחר סגל.
הרשת מתמחה בהכנת מנות דמויות מאכלי רחוב המוגשות בתוך פיתה.
הסניף הראשון נפתח בתל אביב בינואר 2011 ברחוב אבן גבירול פינת רחוב דיזנגוף/קפלן, תל אביב.
בהמשך נפתחו סניפים נוספים בתל אביב, ברחוב המלך ג'ורג' ובאזור התעשייה רמת החייל.
באוגוסט 2013 נפתח לראשונה סניף של הרשת מחוץ לישראל, בשכונת המארה בפריז.
בהמשך נפתחו סניפים נוספים של הרשת במקומות רבים ברחבי העולם: ארבעה סניפים בארה"ב (שניים בניו יורק, אחד בטקסס ואחד בלאס וגאס), סניף בטורונטו שבקנדה, שני סניפים נוספים בפריז שבצרפת, סניף בווינה שבאוסטריה, שני סניפים במלבורן שבאוסטרליה, סניף בסינגפור, סניף בטאיפיי, ושני סניפים בבירת אנגליה, לונדון.
בכל סניף מוגשות מנות הייחודיות לעיר ולאזור בו הן ממוקמות.
בינואר 2022 נפתח סניף במתחם הביג פאשן באשדוד, אולם הוא נסגר.
מסעדות המזנון זכו לביקורות חיוביות.
האנה גולדפילד, מבקרת האוכל של כתב העת הניו יורקר טענה כי .
ריצ'רד ויינס, מבקר המסעדות של בלומברג תיאר את האוכל בסניף המזנון בתל אביב כ, וכן שלבשר העטוף בתוך הפיתה .
באוגוסט 2019 דורגה המזנון על ידי סוכנות הידיעות בלומברג כאחת מ-12 מסעדות הרחוב הטובות ביותר בניו יורק.
מזקף הבאר הוא מבנה בטון גבוה ומבוצר אשר הוקם במחצית שנות השלושים בלב השטח החקלאי שבין העיר חולון מצפון וראשון לציון מדרום.
המבנה, שנועד במקור לשמש כעמדת הגנה לפועלים היהודים בתקופת המרד הערבי הגדול, חזר לשמש את כוחות ההגנה שאבטחו את דרך הביטחון שנסללה עם פרוץ מלחמת העצמאות.
המבנה מתוכנן לשימור כחלק מפיתוח אתרי מורשת דרך הביטחון.
הקמת המזקף בתקופת המרד הערבי הגדול
במחצית השנייה של שנות השלושים, בתקופת המרד הערבי הגדול, הותקפו יישובים יהודיים בכל רחבי הארץ.
סכנה מיוחדת ארבה לחקלאים יהודים שיצאו מגבולות היישוב ועבדו בשטחים החקלאיים שסביבו.
כחלק מאמצעי ההגנה שנועדו לשמור על ביטחונם של החקלאים ולשמור על הרכוש והיבולים, הוקמו בנקודות אסטרטגיות עמדות הגנה מהן יכלו אנשי המגן לצפות על השטחים שסביב העמדה ולהתריע על התקרבות של כוחות עוינים.
עמדה מסוג זה הוקמה מצפון ליישוב נחלת יהודה, בלב שטחי הפרדסים הרחבים שרובם היו בבעלות יהודית.
העמדה הגבוהה הוקמה על הבאר שסיפקה מים להשקיית הפרדסים, ונועדה לאבטח בשעות היום את הפועלים שעבדו בפרדסים ולשמור בשעות הלילה על מתקני הבאר ועל עצי הפרדסים.
העמדה נבנתה במועד לא ברור בין השנים 1936–1938. לא ידוע מי תכנן את הקמת העמדה ומי בדיוק בנה אותה.
במהלך שנת 1939 דוכא המרד הערבי על ידי כוחות הצבא הבריטי, ולא היה עוד צורך בעמדת ההגנה.
מבנה הבטון הגבוה נותר נטוש בלב שטחי הפרדסים הרחבים שבין חולון וראשון לציון.
השימוש במזקף בתקופת מלחמת העצמאות
עם פרוץ מלחמת העצמאות החלו ערביי הכפר יאזור לתקוף את התחבורה היהודית שנסעה דרך הכפר מתל אביב לראשון לציון.
התקפות אלו, שגבו קורבנות בנפש, חייבו את ההגנה לסלול את דרך הביטחון שעקפה את הכביש הראשי ואפשרה לכלי הרכב לנוע במסלול חלופי.
הכשרת הדרך החלה בחודש דצמבר 1947.
לאחר המתקפה בה מצאו את מותם שבעת הנוטרים עברה התחבורה היהודית אך ורק בדרך הביטחון.
הדרך שיצאה מתל אביב דרך שכונת עזרא המשיכה בתוך מקוה ישראל לחולון, ומשם דרך חוסמסה ושכונת מולדת לנחלת יהודה.
הערבים המשיכו לתקוף את התחבורה היהודית והטמינו מוקשים לאורך דרך הביטחון.
לצורך השמירה על הביטחון בדרך הקצתה ההגנה כוחות רבים.
תחילה הוטלה המשימה על לוחמי הפלמ"ח, שהוחלפו במחצית חודש פברואר 1948 בחיילים מגדוד 51 של חטיבת גבעתי.
כוחות גבעתי ישבו בשכונת מולדת ובסביבתה, ועסקו בפעילות מתמדת לאבטחת הדרך.
בלילה נערכו מארבים וביום בוצעו סיורים לגילוי מוקשים.
לאורך הדרך הוקמו מזקפי הגנה נייחים שאוישו כל שעות היום.
הבריטים התנכלו לשומרים במזקפים והיו מקרים בהם החרימו את כלי הנשק שברשותם.
מזקף הבאר, שניצב על תוואי דרך הביטחון, נוצל גם הוא כאחד המזקפים ששימשו לשמירה על הדרך ועל הנוסעים בה.
מזקף הבאר, כמו גם יתר אתרי דרך הביטחון, שירתו את כחות ההגנה במשך כחמישה חודשים, מאז חודש דצמבר 1947 ועד סוף חודש אפריל 1948.
בעקבות מבצע חמץ, במסגרתו נכבשו הכפרים הערבים שסביב העיר יפו, יכולה הייתה התחבורה היהודית לחזור ולהשתמש בדרך הראשית מתל אביב אל מושבות הדרום ולא היה עוד צורך בקיומה של דרך הביטחון.
כוחות ההגנה ששמרו על הדרך הועברו לחזיתות אחרות, והמזקפים שהוקמו לאורך הדרך ננטשו.
גם מזקף הבאר ננטש ונותר בלב אזור הפרדסים כמזכרת לתקופה הביטחונית הקשה בה היה נתון האזור.
מזקף הבאר ממוקם על הגבול בין שטח העיר חולון ושטח העיר ראשון לציון.
למרות שמעת לעת נתפס המבנה על ידי פולשים שעברו להתגורר בו מבלי שהרשויות עשו דבר לפינוי הפולשים, מבחינה רשמית הוא הוכר כמבנה לשימור מחמיר ושולב בתוכנית שימור האתרים של עיריית חולון והן בתוכנית שימור האתרים של עיריית ראשון לציון.
גם במצבו הנוכחי משמש מזקף הבאר כנקודה המושכת מטיילים, בדגש על טיולים העוקבים אחר תוואי דרך הביטחון ההיסטורית ועל אתרי הקרבות מתקופת מלחמת העצמאות
מזקקת קאוואלאן (בסינית: 噶瑪蘭酒廠; בפין-יין: Gámǎlán jiǔchǎng) היא מזקקת ויסקי טאיוואנית, והיא מזקקת הוויסקי היחידה במדינה.
היא בבעלות קבוצת "King Car Group" וממוקמת בעיירה יואנשאן בטאיוואן.
המזקקה נקראת על שם שבט הקאוואלאן, שהיו השבטים הילידים בטאיוואן, והתגוררו במישור קאוואלאן .
תכנון המזקקה החל בינואר 2002, ובנייתה החלה באפריל 2005 והושלמה בדצמבר אותה שנה.
הטיפה המזוקקת הראשונה יוצרה ב-11 במרץ 2006 והבקבוק הראשון שוחרר בדצמבר 2008.
בינואר 2010 אחד ממוצרי המזקקה עורר הפתעה לאחר שהביס שלושה מותגים סקוטים ומותג אנגלי אחד במבחן טעימה עיוורת במהלך פסטיבל "Burns supper" .
ב-2011 העניק המגזין "Whisky Magazine" למזקקה את פרס "Whisky Visitor Attraction of the Year", ומוצרי המזקקה זכו בפרסים נוספים.
ב-2013, הוויסקי "Fino" זכה בתואר הסינגל מאלט ויסקי האסייאתי הטוב בעולם.
במרץ 2015, הוויסקי "Vinho Barrique" זכה בתואר "הסינגל מאלט ויסקי הטוב בעולם" על ידי "World Whiskies Awards".
מזקקת ירושלמי היא מזקקה ישראלית, הנמצאת באזור תעשייה זנוח שבמועצה אזורית מטה יהודה.
המזקקה הוקמה בשנת 2017 על ידי נתאי מורגנשטרן ודוד ציבל מייסד מזקקת רמת הגולן.
הרעיון מאחורי המזקקה זה להיות המזקקה הראשונה בישראל שמזקקת רק סינגל מאלט מעושן.
נכון ל-2020 המזקקה עובדת עם לתת שעורה ברמת עישון של 35PPM.
זמן התסיסה הוא לפחות שבוע.
בנוסף כל התהליכים מקבלת הלתת המעושן עד הביקבוק נעשים בתוך המזקקה.
דוד הזיקוק הוא מנחושת והוא נבנה בישראל במיוחד בשביל המזקקה.
נפח הדוד הוא 1,000 ליטר וצורתו נמוכה במיוחד.
לאחר שני זיקוקים הניו מייק נכנס לחבית בחוזק של 63% אלכוהול.
הזיקוק הראשון החל בסוף שנת 2019.
והמזקקה עובדת רק עם חביות אלון צרפתי.
חביות רום לשעבר (בחביות היה גולדן רום של המזקקה במשך לפחות חצי שנה).
חבית יין לבן מחוזק בסגנון פורט.
הבצ' הראשון של 'הר-המוריה' יצא בספטמבר 2020 הוא מורכב מחביות חדשות וחביות רום, ובוקבקו בו 1,500 בקבוקים.
מוצרי המזקקה כשרים בכשרות רבנות ובד"ץ בית יוסף.
הר-מוריה סינגל מאלט צעיר 46.3% אלכוהול.
רום סינגל קאסק 46% אלכוהול.
מוצרי המזקקה זכו בשנת 2020 בשני מדליות בתחרות הגדולה בעולם של ה-IWSC.
'הר-המוריה' זכה במדליית ארד בציון של 88 נקודות.
הסולום סיסיל זכה במדליית זהב בציון של 95 נקודות.
מזסילאש (בהונגרית: Mezőszilas) הוא כפר של כ-2,100 תושבים במחוז פייר, בנפת שארבוגארד.
לפני 1942 הוא נקרא סילאשבלהאש (Szilasbalhás).
הכפר ממוקם בחלקו הדרומי של מחוז פייר, לאורך הכביש הראשי 64, בעמק נחל בוזוט, שזורם בכיוון צפון-דרום; הכפר מחובר לשארבוגרד בכביש 6306.
אנשים גרו ביישוב ובסביבתו מאז הזמנים העתיקים ביותר.
עקבות של טירת עפר פרהיסטורית נמצאו במישור אלשובוגארד.
לפני הספירה אוכלס האזור על ידי אנשי האריביסקוס הקלטים.
למרגלות הר יוזן נמצאו קברים קלטיים.
מאוחר יותר, האזור היה תחת שלטון רומאי.
באותה תקופה הייתה במקום מושבה רומאית/חיל משמר קטנה בשם פורטיאנה.
בנוסף לתחנת השמירה ארכאולוגים מצאו גם שתי וילות רומאיות.
לאחר נפילת האימפריה הרומית, ההונים ולאחר מכן בסביבות 600 לספירה האווארים חיו באזור, אך עקבות של גפידים, גותים ולומברדים גם נחשפו.
בין בתי הכפר, למשל, עלו על פני השטח גם קברים מתקופת הכיבוש של השבטים המדיארים ומן המאה ה-11.
על פי מקורות לשעבר, הכפר של היום הוקם על ידי מיזוג שני כפרים: סילאש ובלהאש.
ניתן להתחקות אחר הפרדת שני היישובים מהמאה ה-14 ועד תחילת המאה ה-18.
שמו של סילאשס הוזכר לראשונה "בצ'רטר" בשנת 1436 בצורה זילאש.
משנת 1536, לזמן קצר, זילאש הפך להיות רכושו של אדם בשם בולדיצאר סזילי.
מאוחר יותר הוא הוזכר במקורות שונים בשנת 1564. משנות ה-40 של המאה ה-16 הכפר היה שטח כיבוש טורקי.
בלהאש הוזכר במסמכים כמקום בגדה המערבית של נחל בוזוט כמקום מאוכלס.
שמו הוזכר לראשונה בצ'רטר משנת 1346.
איחוד הכפרים התרחש כבר בשנת 1718. על פי מפקד האוכלוסין בשנים 1784–1785, היו ביישוב 236 בתים שאוכלסו בתקופה הטורקית, האוכלוסייה הייתה אז 1739, כלומר 386 משפחות.
מגפת הכולרה ב-1831 גבתה 140 קרבנות בכפר.
בשנת 1838 הוקם צלב אבן בגן הצלב להנצחת הרוגי המגפה.
במהלך מלחמת העולם השנייה התרחשו קרבות בכפר בין 5 בדצמבר 1944 ל-20 במרץ 1945, אך האוכלוסייה לא עזבה את בתיה במשך יותר משלושה וחצי חודשים של הלחימה.
יש עדויות להימצאות משפחות יהודיות בכפר.
בשנת 1880 היו בכפר 151 יהודים שהפעילו בית כנסת יפה ובית ספר יהודי עד 1928. רוב המשפחות היהודיות עזבו בתקופת הטרור הלבן (1920–1921).
המעטים שנשארו גורשו לאושוויץ דרך גטו וספרם ביולי 1944.
הספרייה העירונית לאסלו נמט וחדר הזיכרון
טירת דרופה והגינה שלה, שהיו בבעלות קארוי דרופה וקרולינה סאבו משנת 1911,כעת לא לשימוש.
ארנה לורשי (1889–1961) היה עיתונאי יהודי-הונגרי.
מוריץ סילאשי מקודם: זוננפלד (1854–1905) היה פילולוג קלאסי יהודי-הונגרי, בלשן, חוקר פינו-אוגרי, פרופסור וחבר נספח של האקדמיה להונגריה למדעים (1902).
מזקקת אובודה (בהונגרית: Óbudai Szeszgyár) לשעבר "מפעל הכהל והסוכר של וילמוש לייפציגר בע"מ" בבעלות יהודית (בהונגרית: Leipziger Vilmos Szesz- és Cukorgyára Rt) כיום מתקן תעשייתי סגור והרוס בבודפשט הונגריה ברובע 3 אובודה.
ברובע השלישי של בודפשט, ברחוב שורומפו 1 מתחם הבניין, שנרשם תחת מספר 1, ממוקם על שטח גדול שמשתרע בין שלושה רחובות ושפת הדנובה.
המפעל הוקם בשנת 1879, ובשמו הראשון נקרא "חברת זיקוק הכהל הראשונה של אובודה בע"מ".
בהמשך שונה שמו ל"מפעל הכהל והסוכר של וילמוש לייפציגר בע"מ", בנוסף לייצור משקאות חריפים לצריכה ייצר המפעל גם אתנול תעשייתי ומזון, וכן התמחה בייצור סוכר וחומץ.
לאחר מלחמת העולם השנייה הולאם המפעל ובשנות ה-90 של המאה ה-20 הופרט והופעל על ידי "מפעל תעשיות מזון בוסס" (BUSZESZ Élelmiszeripari Zrt).
בסוף העשור הראשון של המאה ה-21 בוסס מכרה את שטח הקרקע הגדול של המפעל, שגרר דיון ציבורי לגבי גורל השטח.
אף על פי שכמה מבנייני המפעל זכו להגנה ולשימור של מועצת הרובע בשנת 2013, תוך התעלמות מכך פורק כל המפעל פיזית בשנת 2017, למעט ארובת הלבנים והאולם המרכזי.
מזקובאצ'האזה (בהונגרית: Mezőkovácsháza ביידיש: קאוואטשהאזא) היא עיירה במחוז בקש שבהונגריה, המרכז והיישוב המאוכלס ביותר של נפת מזקובאצ'האזה.
היישוב קיבל זכויות עיר בשנת 1986 ומאז 1969 צורף אליה כפר סמוך.
העיר הייתה כבר זמן רב מרכז חשוב בסביבתה הצרה יותר, אחד משלושת היישובים בנפה שאינם נחשבים נחשלים מבחינה חברתית, כלכלית ותשתיתית, מקום בו האבטלה אינה מהווה עניין רציני.
העיר ממוקמת על רכס צ'נאדי, ליד הגבול הרומני, לאורך הנהר מורש בחלק שמסתעף מהנהר.
ממוקמת 45 ק"מ דרומה מבקשצ'אבה.
הגבול הרומני (טורניה) מצוי כ-20 ק"מ מהעיר.
הדרכים הראשיות, כמו חלקים רבים אחרים במחוז בקש, לא עוברות דרכה, כך שניתן להגיע אליהם רק בדרכים משניות שאינן במצב טוב במיוחד.
היא מחוברת לערים גיולה ומאקו על ידי כביש 4434 ולאורושהזה על ידי כביש 4428. תנועת האוטובוסים אינה תדירה במיוחד, חיבורה לרכבת טוב מאוד.
שמה של העיר נגזר באופן מסורתי מנפחי הנשק של יאנוש הוניאדי.
המילה "קובאץ'" שפירושה "נפח" בהונגרית, היא, על פי בלשנים, ממוצא שם פרטי, אך מכיוון שהיא הוזכרה לראשונה באותה תקופה - 1463: Kowachaza - כאשר שמות המשפחה עדיין היו בהתהוות, סביר להניח שהאדם המכונה קובאץ' היה אכן אמן במקצוע זה.
היישוב וסביבתו היו מיושבים עוד מימי קדם, עברו ההיסטורי מתוארך לתקופת אוואר של המאה ה-7, ובמאה ה-9 הוא כבר היה מקום עם כנסייה.
המקום שהיה מיושב בתקופת האווארים ואחר כך בתקופת "כיבוש המולדת על ידי השבטים ההונגרים" (התיישבות המדיארים במרכז אירופה) ונהרס לראשונה על ידי המונגולים בפלישה המונגולית לאירופה.
במחצית השנייה של המאה ה-15, בשנת 1463, קיבל היישוב שאוכלס מחדש מעמד של עיירת שוק ממתיאש הראשון, מלך הונגריה.
עיירת השוק המשגשגת החלה להתפורר בשנת 1552 במהלך הקרבות נגד הטורקים.
לאחר גירוש הטורקים, האזור נעשה בלתי מאוכלס ונטוש לחלוטין.
בתקופה זו הפך כל האזור על אדמותיו לנכס של האוצר (אדמות מדינה), שעל פי הכללים האופייניים לעידן, הוחכר לדיירים שונים.
בתקופה זו החוכר הראשי היה משפחה בשם ביטו שהביאה מתיישבים הונגרים וסלובקים מצפון הונגריה.
הם ייסדו את היישוב כאזור גנים של גידולי טבק.
יישוב עתיק זה מהווה עד היום את יסודות היישוב הנוכחי.
זוועותיה וההרס של מלחמת העולם הראשונה ומלחמת העולם השנייה, השאירו עקבות בלתי נמחקים בחיי הניצולים והכפר.
במלחמת העולם הראשונה נהרגו 159 חיילים מהיישוב ו-81 מהכפר הסמוך שמצורף כיום אליה, במלחמת העולם השנייה, 128 חיילים מהיישוב ו-37 חיילים מהיישוב הסמוך.
420 יהודים מהיישוב שגורשו למחנות ההשמדה רובם נרצחו.
בשנת 1835 התגוררו רק 4 משפחות יהודיות במזקובאצ'האזה.
החברה קדישא המקומית נוסדה בשנת 1895, ובשנת 1912 נבנה בית הכנסת עם מקווה ובית הרב.
בני הקהילה מילאו תפקיד חשוב בסחר המקומי, בניגוד למגמה הלאומית, מספר היהודים גדל במקום בעידן מיקלוש הורטי.
יהודי המקום בשנת 1944 קובצו לגטו ומתאריך ה-15 במאי ננעלו בשטח "חוות הרבעה של סוסים".
גם יהודי שני כפרים סמוכים קובצו וננעלו במקום.
היהודים הועברו מהמקום לבקשצ'אבה ב-17 ביוני.
בסופו של דבר גורשו למחנות עבודה בגרמניה ולמחנות השמדה.
ניתן להעריך את מספר הנספים בלמעלה מ-300 אנשים.
הקהילה קמה מחדש לאחר 1945 על ידי שורדי השואה.
בשנת 1949 היו ביישוב עדיין 108 יהודים.
מאוחר יותר הרוב עזב את הונגריה.
בית הכנסת שלא היה בו קהל נהרס בשנת 1974.
"חיי בית תרבות" - תערוכת קבע
מלכה וייס, אמו של בני גנץ הרמטכ"ל ה-20 של צבא הגנה לישראל.
היא הייתה ניצולת השואה ממחנה הריכוז ברגן-בלזן.
עלתה לישראל והתיישבה בכפר אחים.
מזנון סביח המקורי הוא דוכן מזון מהיר, שנפתח בשנת 1961 ברחוב עוזיאל בעיר רמת גן, ועבר בשנות ה-80 למשכנו הנוכחי בפינת הרחובות נגבה והרא"ה בעיר.
הדוכן מפורסם בהיותו זה שהמציא לראשונה את מנת הסביח שנפוצה מאז בכל רחבי ישראל וברחבי העולם.
מזנון סביח נחשב לאחד מדוכני הסביח הטובים והמוצלחים בישראל וככזה מופיע תדיר ברשימות שונות של כתבי אוכל.
את הדוכן המקורי, ששכן בגינת בר-אילן ברחוב עוזיאל ברמת גן, הקים בשנת 1961 צבי (סביח) חלבי, עולה מעיראק.
חלבי, פועל יציקת ברזל, ראה שהדוכן מוצע למכירה בדמי מפתח והחליט לרכשו.
אל חלבי הצטרף חברו, יעקב ששון, והשניים הפכו לשותפים.
הדוכן מוקם במיקום אסטרטגי, בתחנתו האחרונה של קו 63 של חברת דן, ונהגי הקו נהגו לאכול במקום בזמן ההפסקות שלהם.
הלקוחות החלו לכנות את המנה "סביח" על שם בעליו של הדוכן, ובשנת 1984 החליטו חלבי וששון לרשום זכויות על השם "סביח", אך איבדו את הזכויות מאוחר יותר בגלל איחור בתשלום האגרה.
כיום מופעל הדוכן על ידי משפחותיהם של שני המייסדים שהלכו בינתיים לעולמם, כשבכל שבועיים מפעילה משפחה אחרת את הדוכן.
ביולי 2020 הכריז כרמל שאמה הכהן, ראש עיריית רמת גן, כי ככר חדשה הנבנית בין רחוב עוזיאל לצומת הרחובות נגבה והרא"ה (כלומר, בין משכנו המקורי של הדוכן למשכנו הנוכחי) תיקרא "ככר הסביח" על שם המאכל המפורסם שהומצא במקום.
מזסמרה (בהונגרית: Mezőszemere) הוא כפר במחוז הווש בצפון מזרח הונגריה.
כמו יישובים רבים באירופה גם במזסמרה מספר התושבים נמצא בירידה.
היישוב נקרא בורשודסמרה (Borsodszemere) עד שנת 1950, האזור מיושב מהמאה ה-13, הוא מוזכר לראשונה בתעודות משנת 1261 ומאז הוא מיושב לסירוגין.
יהודים חיו במזסמרה במאה ה-18 ובמאה ה-19. החל משנת 1901 היו יהודי הכפר כפופים לקהילת אוזד.
מַזֵפָּה היא אופרה בת שלוש מערכות של המלחין הרוסי פיוטר איליץ' צ'ייקובסקי.
ליברית האופרה נכתבה על ידי ויקטור פטרוביץ' בורנין על פי שירו של אלכסנדר סרגייביץ' פושקין בשם פולטבה.
הבכורה התקיימה ב-15 בפברואר 1884 בתיאטרון הבולשוי (התיאטרון הגדול) במוסקבה.
האופרה נכתבה על ידי צ'ייקובסקי בין יוני 1881 לבין אפריל 1883. הלברית התבססה על השיר של פושקין שמציין ומנציח את המלחמה וההתנגשות הגדולה בין פיוטר הגדול וקרל השנים עשר, מלך שוודיה.
צ'ייקובסקי הזכיר לראשונה את פולטבה בפני המו"ל שלו בקיץ 1881 ועד מהרה נכבש מהשיר עד כדי שהחליט לחבר מוזיקה לזכר האירוע.
הלברית שנכתבה על ידי בורנין, שלקח חלק גדול מהשיר המקורי של פושקין.
צ'ייקובסקי לא היה מרוצה מהלברית המוגמרת ותיקן אותה בעצמו ובכך הפחית למינימום את מספר שירי פושקין ביצירה.
הצגת הבכורה התקיימה ב-15 בפברואר 1884 בתיאטרון הבולשוי במוסקבה, בהצלחה רבה, עד כדי כך שאפילו הצאר אלכסנדר השלישי, קיסר רוסיה בירך את המלחין.
ההטמאן המזדקן של הקוזקים, מזפה, התאהב בבתו של קוצ'וביי.
הנערה גומלת על אהבתו של מזפה, אף על פי שכבר יש לה מחזר בדמותו של חבר ילדותה, אנדריי.
כאשר מזפה מבקש את ידה של הנערה, קוצ'וביי מתפרץ בזעם ומסרב.
עם זאת, הנערה לא מקשיבה לאביה ובורחת עם מזפה.
קוצ'וביי אינו יכול להשלים עם אובדן בתו ולכן פונה אל הצאר, פיוטר הגדול ובודה עלילה על מזפה כאילו ההטמאן מבקש להפיל את שלטון הצאר.
הצאר אינו מאמין בקצ'וביי, רואה דרך דבריו ומבין את קנאת האב שנעלב.
הוא עדיין סומך על מזפה, אז במקום להעניש אותו, הוא מוסר אותו לידיו של מזפה.
מזפה שנהיה מודע כך לבגידתו של קוצ'וביי, עוצר ומענה אותו ואחר כך מורה על הוצאתו להורג.
הוא מספר לנערה, מריה, שאביה בגד בקוזקים ובגלל זה יש להעניש אותו.
אז קורה אירוע בלתי צפוי.
היא מזהירה את הנערה שהבוגד הוא בעצם מזפה ומבקשת ממנה ללכת לצאר כדי להציל את קוצ'וביי.
הנערה הזעופה ממהרת למזפה כדי לבקש מחילה לאביה, אבל כבר מאוחר מדי: אביה הוצא להורג.
בקרב בפולטבה מנצחים צבאות הצאר את השוודים ואת בעלי בריתם הקוזקים.
מזפה, על מנת להציל את עצמו, מנסה להסיט את החשד לבגידת חסידיו לשעבר של קוצ'וביי וכדי לתת משקל לדבריו, פוצע למוות את אנדריי עצמו, שלמעשה סייע לחיילי הצאר.
גם מריה השבורה והאבודה מגיעה לשדה הקרב.
היא פוגשת את מזפה הנמלט, אך לא מזהה אותו.
היא ממשיכה לשוטט עד שמוצאת את אהובה הגוסס, אנדריי.
היא שרה לו שיר ערס שהיא מזהה אותו כילד ואז נופלת עליו ללא רוח חיים.
טומאזו אנילו ד'אמלפי ידוע בכינוי מזניילו (באיטלקית: Tommaso Aniello d'Amalfi או Masaniello; 29 ביוני 1620 – 16 ביולי 1647) היה דייג ומוכר דגים איטלקי מנאפולי, הגיבור הראשי של ההתקוממות שפרצה ב-7–16 ביולי בעיר נאפולי נגד עול המיסים שנכפה על ידי ממשל משנה למלך הספרדי.
בחייו לא ניתן להבחין בנקל בין אירועים שהתרחשו במציאות ובין סיפורים שנגזרו מהמיתוס שנרקם סביב דמותו.
המרד שמזניילו הפך למנהיגו פרץ מתוך יאוש השכבות העניות בנאפולי כתוצאה מהגאבלות שהוטלו על ידי שלטון על הצרכים הבסיסיים, אמצעי שהיה חלק מהיקף רחב יותר של המדיניות הכלכלית שננקטה על ידי המלכים ההבסבורגים של ספרד על רקע ההוצאות הצבאיות המפליגות בימי מלחמת שלושים השנים הארוכה.
משום כך לפחות בימי חייו של מזניילו לא נתפס המרד כהתקוממות שהתכוונה במפורש נגד הכיבוש הספרדי או נגד המונרכיה, כפי שפירשו בדיעבד היסטוריונים איטלקים מן המאה ה-19 שראו בו פטריוט שביקש להשתחרר מהשלטון הזר.
האירועים מיולי 1647 נקשרו למציאות הפוליטית, הכלכלית והחברתית המורכבת בנאפולי הספרדית במחצית הראשונה בל המאה ה-17. ברקע עמד גם הקשר אירופיה, שהתאפיין ביריבות הקשה בין ספרד לצרפת, שכללה מחלוקת מסורתית על כתר נאפולי.
מזניילו עורר ב-7 ביולי את ההמון בסיסמה: "יחי מלך ספרד, מוות לממשל הרע!" (!Viva 'o Re 'e Spagna, mora 'o malgoverno) בהתאם למנהג עם באותה תקופה למצוא מגן במלך מפני רשעות פקידיו.
רק אחרי מות מזניילו, ביטא המרד דרישות פוליטיות וחברתיות מפורשות, בעלות אופי אנטי-פאודלי ואנטי-ספרדי, ואף רמזים לפלגנות, לפי מגמות שנצפו באותן השנים בארצות השפלה, פורטוגל, קטלוניה וסיציליה.
אחרי עשרת ימי התקוממות שאילצו את הספרדים לעשות ויתורים לדרישות ההמון, בעילת התנהגותו האקסטרווגנטית, כנראה מונעת מטקטיקה מחושבת "לעשות שטויות" הואשם מזניילו רשמית ב"אי שפיות" ונרצח לפי פקודות המשנה למלך, כמה מראשי העם ובשיתוף חלק מהאספסוף.
על אף משכו הקצר, המרד של מזניילו החליש את השליטה הספרדית הממושת בעיר, וסלל את הדרך, חמישה חדשים אחרי מותו, להכרזת רפובליקה נפוליטנית מלכותית פרו-צרפתית.
מזפה והזאבים הוא ציור שמן על בד מאת הצייר הצרפתי הוראס ורנה, שנוצר בשנת 1826. היצירה שואבת השראה מהאגדה הרומנטית על האוטאמן האוקראיני איוואן מזפה.
הציור שמור באוסף מוזיאון קאלווה שבעיר אביניון.
ישנן שתי גרסאות של הציור "מזפה והזאבים" .
הציור המקורי נוצר בשנת 1798 על ידי קרל ורנה, אך ניזוק על ידי הוראס ורנה כאשר התאמן בסיף בסטודיו שלו.
תקרית זו הובילה את הצייר ליצור העתק של היצירה, שנרכש על ידי קרן קאלווה בשנת 1826. הציור הוצג בסלון פריז בשנת 1827.
חייו הרומנטיים של האטמאן מזפה – שסיפורו זכה לתפוצה רחבה במיוחד הודות לפואמה מאת לורד ביירון - שימשו מקור השראה לוויקטור הוגו ולציירים רבים, במיוחד בכל הנוגע לאפיזודה שבה הוא רוכב על פני ערבות אוקראינה כשהוא קשור לגבו של סוס פרא.
בציור "מזפה והזאבים" משנת 1826, מבטא הוראס ורנה את אחד הדימויים החזותיים הבולטים שנוצרו בעקבות הפואמה של לורד ביירון על האטמאן האוקראיני איוואן מזפה.
היצירה משתייכת למסורת רומנטית באמנות המאה ה־19, אשר הציגה את מזפה כדמות טראגית ורומנטית, הנקשרת עירום אל גב סוס פרא וננטשת לגורלה.
בציורו של ורנה, נראה מזפה רתום לגבו של הסוס, בעוד להקת זאבים דולקת אחריהם – סצנה הטעונה מתח, אכזריות ותחושת דחיפות.
מבקרים בני הזמן זיהו ביצירה לא רק דרמה פיזית, אלא גם ייצוג של מרד, תשוקה וחירות, בדומה ליצירותיהם של ציירים רומנטיים אחרים שהתייחסו למיתוס של מזפה.
ורנה, לצד אמנים כתאודור ז'ריקו ובולנז'ה, העניק ביטוי חזותי לסיפור שכבר עוצב בספרות, במוזיקה ובדמיון התרבותי האירופי של תקופתו.
הציור מתאר את מזפה גוסס על גבו של סוס, בעוד להקת זאבים רודפת אחריו, בטוחים כי ישיגו את טרפם; כתוצאה מכך, נושאת הסצנה אופי טראגי.
מזפה מתואר עירום, קשור אל גב הסוס כשבטנו כלפי מעלה, באמצעות חבל בגוון ורוד־סלמון, אשר חושף את איבר מינו.
ייתכן כי ההשראה לציור הסצנה נולדה לאחר שוורנה ערך רישומי תצפית של גורת זאבים ששהתה בגנו.
מִזְרָח הוא אחת מארבע רוחות השמיים.
הוא הפוך למערב ונמצא בזווית ישרה לצפון ודרום.
מזרח הוא כיוון הסיבוב של כדור הארץ ולכן זהו גם הכיוון בו זורחת השמש בקו המשווה בימי השוויון.
בשל תנועת כדור הארץ, ביצוע שיגור לחלל לכיוון מזרח חוסך בהפרש המהירות.
לכן, זהו הכיוון המועדף לביצוע שיגור לחלל אם אין סיבות אחרות לשיגור לכיוון אחר.
להבדיל מצפון ודרום שהם כיוונים מוחלטים, כלומר בעלי אותה משמעות בכל מקום על-פני כדור הארץ, מערב ומזרח הם כיוונים יחסיים, ומתאימים לקו הרוחב שבו נמצא אומרם.
בקטבים הכיוונים מתבטלים: בקוטב הצפוני כל כיוון הוא דרום, ובקוטב הדרומי כל כיוון הוא צפון.
בימי השיוייון השמש זורחת בדיוק במזרח בכל נקודה על כדור הארץ באזורים שבין חוגי הקוטב.
במפות נהוג שצד מזרח יהיה ימין המפה.
מוסכמה זו החלה מהשימוש במצפן בו הצפון מכוון כלפי מעלה.
כדי להפליג מזרחה בשימוש במצפן יש לכוונו לאזימוט 90 מעלות.
מקור המילה מזרח בעברית הוא מהשורש ז-ר-ח והכוונה היא למקום שממנו זורחת השמש.
בתרבות העברית כיוון קדימה מתקשר למזרח ולכן המזרח מכונה בתנ"ך גם בשם "קדם".
הדרום נמצא אז מימין (ולכן נקרא לעיתים 'תימן') והצפון נמצא משמאל (וכך הוא נקרא לעיתים בתנ"ך כמו גם בערבית: "שִמאל").
כפועל יוצא, המערב בתנ"ך נקרא גם בשם "אחור" והים התיכון מכונה שם לעיתים 'הים האחרון'.
כל אלו הם ביטויים יחסיים.
בין המילים הלועזיות לכינוי המזרח נמצא את הלבנט המתייחס לחלק המזרחי של אגן הים התיכון ושם התואר אוריינטלי (מהמילה אוריינט).
ממילה זו באה המילה הלועזית להתמצאות במרחב: אוריינטציה.
המונח "המזרח" משמש גם כדי להתייחס למדינות מזרחיות ביחס לארצות המערב, כמו: המזרח התיכון, המזרח הקרוב, מזרח אסיה, דרום-מזרח אסיה, המזרח הרחוק ואפילו כל האזור של יבשת אסיה וגם כל החלק הזה של כדור הארץ בו היא נמצאת.
בזמן המלחמה הקרה, מזרח אירופה היה שם נרדף למדינות בעלות משטר קומוניסטי בחסות רוסית.
כמו כן, מונח זה מתייחס למדינות ששוכנות במזרח ארצות הברית שבקרבת האוקיינוס האטלנטי.
בארצות הברית, המונח "המזרח" מתייחס לחצי המזרחי של המדינה, ובפרט לאזור החוף המזרחי של ארצות הברית, המיושב בצפיפות גבוהה יחסית.
כך לדוגמה בליגת ה-NBA יש טורנירים נפרדים לקבוצות מ"מזרח" ומ"מערב" המדינה, שבסיומם נערך משחק הגמר של "המזרח" נגד "המערב".
מזרח אירופה הוא אזור גאוגרפי במזרחה של אירופה.
גבולותיו של אזור זה אינם מוגדרים באופן חד-משמעי.
יש המגדירים את האזור כאזור המערבי להרי האורל ולהרי הקווקז עד גבולה המערבי של רוסיה, יש המוסיפים את המדינות הצמודות לגבול זה (מדינות שהיו בעבר חלק מברית המועצות) ויש הכוללים באזור זה את כל מדינות ברית ורשה.
מכיוון שחלק מרוסיה נמצא באסיה, רק חלק ממנה נחשב למזרח אירופי ולא כל שטחה.
המזרח אירופאיים הם ברובם המכריע ממוצא אתני משותף המכונה סלאבים, ובני הדת הנוצרית-אורתודוקסית.
מדינות מזרח אירופה לפי ההגדרה המצומצמת
על פי ההגדרה המצומצמת של האזור נמצאות באזור המדינות הבאות (שהיו בעבר חלק מברית המועצות):
מדינות מזרח אירופה על פי ההגדרה המרחיבה
עד נפילתו של הגוש הקומוניסטי נהגו להתייחס לכל המדינות בהן יש שלטון קומוניסטי כחלק ממזרח אירופה או הגוש המזרחי.
הערה: יוון וטורקיה, על אף מיקומן במזרחה של יבשת אירופה אינן נחשבות חלק ממזרח אירופה בשל השלטונות הלא-קומוניסטיים שהיו בהן.
המדינות הבלטיות (אסטוניה, לטביה וליטא) שנחשבו בעבר חלק ממזרח אירופה כיום הן מבחינה גאוגרפית והן מבחינה תרבותית נוטות לצפון אירופה.
ישנן עוד מדינות רבות נוספות שנחשבו בשלב מסוים בהיסטוריה כחלק ממזרח אירופה, ובפרט אותן ארצות שהיו חלק מברית המועצות או קודם לכן חלק מהאימפריה הרוסית.
החלוקה של ימי המלחמה הקרה בין מזרח ומערב אירופה שהתבססה על החלוקה בין מדינות נאט"ו לבין הגוש המזרחי אינה תקפה יותר, מאז נפילתו של הגוש המזרחי והרחבתו של האיחוד האירופי מזרחה.
לרוב מדינות מזרח אירופה יש בימינו ממשלות ליברליות ושלטון דמוקרטי.
כמו כן ההבדלים ברמת החיים ופערי ההכנסה בין מזרח ומערב אירופה הולכים ומצטמצמים.
מסיבה זו, בימינו, נכון להתייחס למדינות מזרח אירופה מבחינה גאוגרפית בלבד, היינו לפי ההגדרה המצומצמת, המאפיינת מדינות אלה גם מבחינה תרבותית.
המונח "מזרח אירופה" הופיע לראשונה בסוף המאה ה-18 ותחילת המאה ה-19 לתאר את חלקיה של אירופה שנפלו מאחור מבחינה טכנולוגית, ולא התקדמו יחד עם מערב אירופה לאחר המהפכה התעשייתית.
במזרחה של אירופה נשארו צורות השלטון המסורתיות של אצילים וצמיתים - מבנה כלכלי שהלך ונעלם במערב אירופה הליברלית.
המונח המודרני "מזרח אירופה" מקורו בהקמת הגוש המזרחי בשחרור הקומוניסטי של ארצות מזרח אירופה מהכיבוש הנאצי בסיומה של מלחמת העולם השנייה.
"מסך הברזל" שהפריד בין מזרחה ומערבה של אירופה במהלך המלחמה הקרה יצר הבדל ברמת החיים ורמת ההכנסה בין מזרחה למערבה של אירופה - הבדל הנוסף על השוני בצורת השלטון.
מזרח אסיה הוא חלק מאסיה אשר מוגדר בדרך כלל לפי תנאי אקלים או תרבות.
מבחינה גאוגרפית, שטחה של מזרח אסיה הוא כ-6,640,000 קמ"ר והוא מהווה כ-15% משטחה של יבשת אסיה.
במזרח אסיה גרים כ-1.5 מיליארד בני אדם, 38% מאוכלוסיית היבשת וכחמישית מאוכלוסיית העולם.
מבחינה תרבותית, האזור נמצא תחת השפעה היסטורית סינית חזקה.
הכתב הסיני השפיע מאוד על צורות הכתיב בשפות הנפוצות באזור.
גם פילוסופיות סיניות דוגמת קונפוציאניזם ונאו-קונפוציאניזם נפוצות באזור זה.
מזראטי (באיטלקית: Maserati) היא יצרנית מכוניות איטלקית המתמחה בייצור מכוניות יוקרה.
החברה נוסדה ב-1 בדצמבר 1914 בבולוניה שבאיטליה.
משרדי החברה ממוקמים כיום במודנה.
מזראטי היא חברה-בת של ענקית הרכב האיטלקית פיאט מאז שנת 1993. סמל החברה מורכב מטרידנט.
האחים מזראטי, אלפיירי, בינדו, קארלו, אטורה וארנסטו, היו כולם מעורבים בתעשיית הרכב מתחילת המאה ה-20. שלושה מהאחים: אלפיירי, בינדו וארנסטו בנו ב-1923 מכוניות גראנד פרי 2 ליטר לחברת מכוניות המרוצים האיטלקית שפעלה דאז, דיאטו.
הפסקת ייצור מכוניות המירוץ של דיאטו הובילה לייצור מכונית המזראטי הראשונה, וכמובן להיווסדותו של המותג מזראטי.
אחת המכוניות הראשונות שיוצרו על ידי מזראטי זכתה בשנת 1926 במרוץ טארגה פלוריו, מרוץ מכוניות מפורסם באותה תקופה שנערך בהרי סיציליה ליד פאלרמו.
לאחר ההצלחה במרוצים האלו, חברת מזראטי התחילה לייצר מכוניות מרוץ עם 4, 6, 8 ו-16 צילינדרים
סמל הטריידנט של חברת מזראטי מושפע ממזרקת נפטון שבפיאצה מג'ורה בבולוניה.
ב-1920 אחד מהאחים מזראטי, מריו (שהיה גם אמן), השתמש בסמל הזה ללוגו של החברה לאחר ששמע לעצתו של חבר המשפחה מרקיס דייגו דה סטרליך.
מאוחר יותר סיפרו מקימי החברה כי הסמל התאים במיוחד לחברה שלהם מכיוון שנפטון מסמל כוח ומרץ, בדיוק כמו מכוניות מזראטי, לדבריהם.
בנוסף לזאת, מקימי החברה רצו לבחור בסמל שמייצג את העיר ממנה באו, ולכן בחרו במזרקה המפורסמת שנמצאת בעיר הולדתם.
האח הבכור אלפיירי מזראטי מת ב-1932, אך שלושת האחים האחרים (בינדו, ארנסטו ואטורה) המשיכו את מורשתו וייצרו מכוניות שזכו במרוצים ובתהילה.
ב-1937, האחים מזראטי החליטו למכור את המניות שלהם בחברה לאדולפו אורסי, תעשיין איטלקי שהיה מפורסם באותה תקופה.
ב-1940 העביר אדולפו אורסי את משרדי החברה לעיר הצפונית מודנה בה גדל.
משרדי החברה נמצאים עד היום בעיר הזו.
בינתיים, האחים מזראטי המשיכו לעבוד בחברה באגף ההנדסה.
הצלחת מכוניות מזראטי במרוצים המשיכה, אפילו כשהיא התחרתה מול ענקיות הרכב הגרמניות אאודי ומרצדס.
ב-1939 וב-1940 ניצח דגם 8CTF של מזראטי במרוץ אינדיאנופוליס 500, עוד מרוץ מפורסם באותה התקופה.
בכך הפכה מזראטי ליצרנית הרכב האיטלקית הראשונה אי פעם (ועד היום) שמנצחת במרוץ הזה.
באותה תקופה החלה מלחמת העולם השנייה, וחברת מזראטי זנחה את עבודתה כיצרנית רכב כדי לעזור במאמץ המלחמה לממשלה האיטלקית.
במהלך המלחמה, חברת מזראטי השקיעה את מרב המאמצים שלה כדי לייצר מכונית V16 עירונית לבניטו מוסוליני, לפני שפרי פורש, המעצב הראשי ודמות מפתח בחברת פולקסוואגן ייצר מכונית דומה לאדולף היטלר.
בסופו של דבר, פרי פורש הצליח לייצר את הרכב לפני חברת מזראטי, והתוכניות בוטלו.
לאחר שנגמרה המלחמה והשלום הוחזר לאירופה, מזראטי חזרה לייצר רכבים והניבה תוצאות.
מכונית המרוץ מזראטי A6 היוותה הצלחה מהדהדת לחברה בתקופת מרוצי המכוניות שלאחר המלחמה.
אנשי מפתח החלו להצטרף לחברת מזראטי.
אלברטו מסימינו, מהנדס רכב נודע שעבד לפני כן בפיאט, אלפא רומיאו ובפרארי, פיקח על העיצוב של כל דגמי מכוניות המרוץ במשך 10 שנים בהן עבד בחברה.
יחד איתו, הצטרפו לחברה מהנדסים מפורסים כגון ז'וליו אלפיירי, ויטוריו בלטאני וג'יואצ'ינו קולומבו.
ההתמקדות של חברת מזראטי בייצור המנוע והשלדה הטובים ביותר, הביאו להצלחה גורפת במרוצים שהתקיימו.
לאחר ההצלחה הזו, חברת מזראטי איבדה את מייסדי החברה, האחים מזראטי, שסיימו את חוזה ההעסקה שלהם בחברה, שהייתה אז בבעלות משפחת אורסי, לאחר 10 שנים.
נהג המרוצים הארגנטינאי, חואן מנואל פנג'יו, החל בשנות ה-50 להתחרות במרוצים עם מכוניות מזראטי למשך מספר שנים.
פנג'יו הפיק מספר ניצחונות מרשימים מאוד שכללו גם ניצחון באליפות העולם ב-1957, עם מכונית המזראטי 250F שהייתה אז אחת ממכוניות המרוץ המשוכללות והטובות ביותר.
מזראטי חדלה מלייצר מכוניות מרוץ ב-1957, לאחר טרגדיית גווידיצולו.
במהלך המילה מילייה של אותה שנה מכונית מרוץ של פרארי שנסעה במהירות 250 קמ"ש איבדה שליטה באזור העיירה גווידיצולו ונסעה לכיוון קהל הצופים.
כתוצאה מכך נהרגו הנהג אלפונסו דה-פורטגו, עוזר הנהג, ו-10 צופים (מהם 5 ילדים).
לאחר שחדלה מלייצר מכוניות מרוץ, חברת מזראטי התרכזה בייצור מכוניות גראן טוריסמו.
ב-1968 רכשה יצרנית הרכב הצרפתית סיטרואן את חברת מזראטי ממשפחת אורסי.
הבעלים לשעבר, אדולפו אורסי, נשאר בחברה בתפקיד הנשיא, אבל חברת מזראטי השתנתה מאוד.
מערכת היחסים עם סיטרואן החלה כמיזם משותף, שפורסם בהודעה לעיתונות בינואר 1968. במסגרת המיזם המשותף, על חברת מזראטי היה לעצב ולייצר מנוע ייחודי למכונית הדגל החדשה של סיטרואן, מדגם SM, שהושקה ב-1970. דגם ה-SM היה מכונית עם ארבעה כיסאות, הנעה קדמית ומנוע טיפו C114 2.7 L 90° V6.
עם גיבוי כלכלי מובטח, דגמים חדשים הושקו ומנועים חדשים יוצרו.
מזראטי מיובאת לישראל על ידי קבוצת סמלת מסוף שנת 2011 (לשעבר אוטו איטליה, עד שהשתלטה עליה בשנת 2019).
להלן נתוני המכירות של מזראטי בישראל:
גראן-טוריסמו - רכב במרכב קופה החולקת פלטפורמה עם הקוואטרופורטה V.
מזראטי גראן-קבריו - גרסת הקבריולה של הגראן-טוריסמו.
הרכב מתחרה במרצדס S קלאס, ב.מ.וו סדרה 7, אאודי A8 וכדומה.
גיבלי - מכונית הסלון של מזראטי, הקטנה והזולה בהיצע של היצרנית.
מוצעת עם אופציה לגרסת S עם הנעה כפולה, מתחרה בעיקר במרצדס E-Class וב.מ.וו סדרה 5.
לבנטה - רכב שטח מפואר, הראשון מבית מזראטי.
הוצג בשנת 2016 ובחזיתו מנוע V6 טווין-טורבו בנזין בנפח 3.0 ליטר או V6 טורבו דיזל, גם הוא בנפח 3.0 ל'.
גרקאלה - רכב שטח מפואר וספורטיבי.
המזראטי 3200GT היא מכונית ספורט שיוצרה על ידי חברת מזראטי האיטלקית בין השנים 1998 ל-2001.
ה-3200GT חולקת את מנוע ה-3.2 ליטר טורבו כפול בתצורת V8 שקיים במזראטי קוואטרופורטה IV ובמזראטי Shamal, ששופר, ובעל הספק מרבי של 365 כ"ס.
דגם ה-3200GTA צויד בתיבת הילוכים אוטומטית והמנוע שלו סיפק 363 כ"ס.
ה-"Assetto Corsa" היה דגם בייצור מוגבל של ה-GT עם חבילת החזקה מיוחדת, והוא הוצג לראשונה לציבור בתערוכת הרכב הבינלאומית של ז'נבה בשנת 2001.
ה-3200GT עוצב על ידי חברת Italdesign.
הפנסים האחוריים של המכונית כללו נורות לד מסודרות בצורת בומרנג.
הנורות החיצוניות ב"בבמורנג" היוו את אורות הבלימה והנורות הפנימיות היוו את אורות האיתות.
המכונית הוחלפה בתחילת 2002 על ידי המזראטי קופה בעלת התכנון הדומה, כאשר מזראטי חזרו לשוק האמריקאי.
לא נעשו שינויים רציניים בין הדגמים פרט להחלפת הנורות האחוריות על מנת לעמוד בתקן האמריקאי לראות בנהיגת לילה.
ה-4200GT זכה להצלחה רבה עד שנת 2007, אז החליף אותו המזראטי גראן-טוריסמו הגדול יותר שחזר להשתמש בנורות לד לאורות האחוריים, אך הפעם תוך עמידה בתקן האמריקאי.
מחוז מזרח אנטוליה (טורקית Doğu Anadolu Bölgesi) הוא אחד משבעה מחוזות בטורקיה.
המחוז שוכן במזרח אסיה הקטנה ומחולק ל-14 נפות כדלקמן:
מזרח אפריקה האיטלקית, או "האימפריה המזרח-אפריקאית של איטליה" (איטלקית: Africa Orientale Italiana), הייתה קולוניה איטלקית קצרת ימים שהתקיימה בקרן אפריקה בשטחי אתיופיה, סומלילנד האיטלקית ואריתריאה.
הקולוניה נוצרה ב-1936 בעת שהייתה איטליה תחת שלטונה של המפלגה הפשיסטית הלאומית.
לאחר שאתיופיה הובסה במלחמה האיטלקית-אתיופית השנייה, היא מוזגה עם שתי הקולוניות האחרות ליצירת מזרח אפריקה האיטלקית, שאדיס אבבה הייתה בירתה.
באוגוסט 1940 כבשו האיטלקים את סומלילנד הבריטית (כיום סומליה) וסיפחו אותה למזרח אפריקה האיטלקית, ובשנה שלאחריה התנהלה המערכה במזרח אפריקה, שבה הביסו הבריטים את האיטלקים.
סילוקם הסופי של האיטלקים ממזרח אפריקה הושלם בנובמבר 1941.
לאחר המלחמה נכנסו סומליה האיטלקית ואריתריאה לממשל בריטי, ואילו אתיופיה חזרה לעצמאותה.
ב-1950, סומליה הכבושה הפכה לשטח אמון של האו"ם ונוהלה על ידי איטליה משנת 1950 ועד לעצמאותה ב-1960.
אריתריאה הכבושה הפכה לחלק אוטונומי מאתיופיה ב-1952, וזכתה לעצמאות דה פקטו במאי 1991, ולעצמאות מלאה ב-1993.
ההיסטוריונים עדיין חלוקים לגבי הסיבות למתקפה האיטלקית על אתיופיה ב-1935. כמה היסטוריונים איטלקיים כמו פרנקו קטלאנו וג'ורג'יו רוצ'ט, טוענים שהפלישה הייתה מעשה של אימפריאליזם חברתי.