tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
כלאיים של שונרים קנדים ומצויים הראו סימני הצלחה ברבייה ולא נראה שהם מהווים איום משמעותי על מין האב.
השונר הקנדי מצוי בשפע בטווח המחיה הרחב שלו ולא היה מאוים באופן משמעותי על ידי סחר חוקי במשך מאות שנים.
לפיכך, ה-IUCN מסווג את השונר הקנדי במצב השימור ללא חשש.
עם זאת אוכלוסיות השונר הקנדי במחצית הדרומית של הטווח הן נמוכות יחסית ומוגנות מפני סחר בפרווה.
השונר הקנדי מצוי בסכנת הכחדה בניו ברנזוויק ובנובה סקוטיה.
ב-24 במרץ 2000 פרסם שירות הדגה וחיות הבר של ארצות הברית את הכלל הסופי שלו, שקבע כי השונר הקנדי הוא זן מאוים ב-14 ממדינות ארצות הברית.
בשנת 2005 תיחם השירות שישה אזורי מחיה עיקריים שבהם דווח על רבייה של שונר בשני העשורים האחרונים: צפון מיין וניו המפשייר, צפון-מזרח מינסוטה, צפון-מערב מונטנה וצפון-מזרח איידהו, ו"אזור הטריז" בוושינגטון, רכס הקסקייד הצפוני של וושינגטון ואזור ילוסטון רבתי של ויומינג, מונטנה ואיידהו.
עד שנת 2010, לאחר מאמץ של 11 שנים, הושב השונר הקנדי בהצלחה לקולורדו.
ההיכרות הראשונית הייתה בהרי סן חואן בדרום-מערב קולורדו, אך אוכלוסיות עצמאיות הוקמו ברחבי דרום-מרכז הרי הרוקי בקולורדו עד .
מחקר משנת 2012 הראה כי מספר הפרטים השתפר בצפון-מזרח ארצות הברית; עם זאת, מחקר משנת 2008 הראה שאוכלוסיות השונר הקנדי לא מצליחות להתקיים בוושינגטון בגלל פיצול בתי הגידול.
מחקר משנת 2017 דיווח כי מספר הפרטים בארצות הברית הולך וגובר באזורים רבים בארצות הברית.
בינואר 2018 הכריז שירות הדגה וחיות הבר של ארצות הברית כי השונר הקנדי אינו זקוק עוד להגנות מיוחדות בארצות הברית בעקבות צעדים לשימור אוכלוסייתיו, ומעמדו כמין "מאוים" עשוי להישלל בעתיד.
טכניקות שונות הופעלו כדי לחקור את אוכלוסיות השונר הקנדי; הנתונים שנאספו יכולים לספק מידע שימושי על האקולוגיה והתפוצה של המינים ולסלול את הדרך לאמצעי שימור יעילים.
בתחנות ריח נעשה שימוש בריח בואשים (ולעיתים בריח נפית החתולים), כמו גם בחפצים מרצדים דוגמת כנף ציפור על חוט, במטרה לפתות את השונר לאזורים עם מצלמות מעקב.
טכניקה זו, למרות שהיא שיטתית, עשויה להיות יקרה מדי לביצוע באזורים גדולים.
שיטות אחרות כוללות טלמטריית רדיו ומעקב אחר שלג.
מעקב אחר שלג עשוי להיות מאתגר באזורים ללא כבישים, ולפעמים ניתן לטעות בין מסלולי שונר מצוי לאלו של שונר קנדי.
נוהם שיער כרוך באיסוף שערות שנשרו משונרים קנדים, במיוחד כשהם מתחככים בחפצים (כגון שלג); מחקר הראה שתערובת של קסטוריום בונה ושמן חתולים יכולה לגרום להתנהגות שפשוף אצל השונר הקנדי.
שיטה זו היא בדרך כלל זולה, והסיכויים לזיהוי שגוי בה הם נמוכים מכיוון שניתן לנתח ראיות פיזיות כמו שערות באופן גנטי.
בין 1989 ל-1992 נעשה ניסיון להשיב מחדש את השונר הקנדי למדינת ניו יורק, כאשר נתפסו 80 שונרים קנדים מצפון-מערב קנדה ושוחררו להרי אדירונדאק על ידי המכללה הממלכתית של אוניברסיטת ניו יורק למדעי הסביבה והיערנות .
חלק מהשונרים ששוחררו התפזרו במדינות הסובבות: פנסילבניה, ניו ג'רזי, מסצ'וסטס, ניו המפשייר והפרובינציות הקנדיות של אונטריו, קוויבק וניו ברנזוויק.
לאחר מכן נחשב השונר הקנדי באופן רשמי למין שנכחד ממדינת ניו יורק, אך הוא עדיין מוגן באופן מלא על פי חוקי המדינה.
19 פרטים נהרגו בתאונות דרכים, שמונה נורו בטעות על ידי ציידי שונרים מצויים והנותרים מתו מסיבות לא ידועות או מטריפה.
שונר צפוני (שם מדעי: Lynx lynx) הוא מין שונר ממשפחת החתוליים.
לשונר הצפוני מאפיינים פיזיים ומראה דומה לזה של השונר הקנדי, והיו חוקרים שסברו שהם למעשה אותו המין.
זהו מין השונר הגדול ביותר, כשהפרטים הגדולים ביותר הגיעו לאורך 80 עד 130 ס"מ, לגובה 60 עד 75 ס"מ בכתפיים ולמשקל מרבי של 45 ק"ג, דומה לנמר ממוצע.
השונר הצפוני נפוץ בעיקר ביערות וערבות סיביר הצפוניות, וזהו מקור שמו.
לשונר הצפוני פרווה בגווני צהוב-חום בהיר ועליה כתמים שחורים; לעיתים רבים ולעיתים מעטים.
זנבו קצר ועגול, רגליו שריריות מאוד ועליהן פרווה חמה ועבותה.
אוזניהן משולשות וקצהן החיצוני שחור.
לשונר הצפוני מעין זקן לבן המשתלשל משני צדי סנטרו.
השונר הצפוני ניזון מארנבות, מכרסמים קטנים ולפעמים גם יעלים קווקזים מערבים או שועלים אותם הוא טורף.
לעיתים רחוקות צד השונר הצפוני גם בעלי חיים הגדולים ממנו; איילים למשל.
בעת הציד מנצל השונר הצפוני את כפות רגליו הרכות שאינן משמיעות קול בעת הליכתו ואת ראייתו הטובה כדי לתפוס את הטרף בצורה יעילה.
השונר הצפוני נמצא בסכנת הכחדה בחלק גדול מהאזורים שבעבר היו מקומות המחיה שלו, וזאת בשל ציד רב שנעשה בו לשם פרוותו היפה, המשמשת לתעשיית הביגוד.
בעבר, היה השונר הצפוני נפוץ כמעט בכל רחבי יבשת אירופה, אולם עד אמצע המאה העשרים הוא נעלם מרוב ארצות מרכז ומערב אירופה, כמו גם מבריטניה.
בתקופה האחרונה מתקיימים ניסיונות להשיב את אוכלוסיית השונרים לאזורים אלו.
מצב השימור של השונר הצפוני בארצות השונות:
בצרפת נכחד כליל השונר הצפוני בשנת 1900, אולם נעשים ניסיונות להחזרתו לטבע.
בגרמניה הושמד השונר הצפוני בשנת 1850, אולם הוא הושב לטבע ליערות בוואריה בשנת 1990 והחל להתרבות שם.
בשווייץ נכחד השונר בשנת 1914 אולם הוא הושב אל הטבע בשנת 1971, התרבה בהצלחה ואף עבר אל אוסטריה השכנה שם הוא נכחד גם כן.
בפולין קיימת אוכלוסייה של כ-1000 שונרים באזור ההרים.
באזור הבלקן כולו יש כ-50 שונרים צפוניים.
בסקנדינביה יש כ-2500 שונרים בנורווגיה, שוודיה ופינלנד.
בעבר, הייתה האוכלוסייה קרובה להכחדה אולם ניצלה בזכות חוקי הגנה.
ברוסיה נפוצים כ-90% מכלל אוכלוסיית השונרים הצפוניים בעולם, בעיקר באזור סיביר.
שוּנָּר איבֶּרי או שוּנָּר סְפָרַדִּי (שם מדעי: Lynx pardinus; "pardinus" פירושו "מנומר") הוא מין טורף בגודל בינוני, החבר בסוג שונר שבמשפחת החתוליים.
בעבר אכלס את כל חצי האי האיברי, ובתחילת המאה ה־20 חיו כ־100,000 פרטים ברחבי חצי האי.
אך, כתוצאה מפגיעות מעשי ידי אדם הפך לאחד ממיני הטורפים הנדירים ביותר, ומין החתול הנדיר בעולם.
בפני המין עומדים איומים שונים: שינוי סביבתי, מחסור בטרף, ציד, מלכודות, תאונות דרכים ומגוון גנטי מצומצם.
בשימור המין הושקעו מאמציהם של ארגונים רבים וקרוב ל־100 מיליון אירו.
אם מגמת ההיכחדות הייתה נמשכת ונשלמת, הוא היה הופך למין הראשון שנכחד ממשפחת החתוליים מאז היכחדותו של הטיגריס השנחרבי, לפני כעשרת אלפים שנה.בשנים 2002 החלו פעולות שימור מתואמות בין ספרד ופורטוגל, שכללו מעקב משותף בקטלוג מאוחד.
בתוך 11 שנים שולשה כמות הפרטים, ונספרו 309 החיים בטבע, בארבעה שטחים – כולם באנדלוסיה שבדרום חצי האי.
מספר זה היה נמוך כל כך, עד שניתן היה למצוא ממנו יותר פוחלצים ושטיחים עשויי פרווה מאשר פרטים חיים של המין.
בתוך תשע שנים נוספות האמיר מניין הפרטים ל־1,365. מגמות הנקבות והיוולדות הגורים חיוביות.
עד שנת 2024 האמיר מניין הפרטים ל-2,021 וגרם לסיווגו מחדש כמין פגיע (vulnerable) אך כבר לא בסכנת הכחדה (endangered).
השונר האיברי ניחן במאפייני השונר, כולל רגליים אחוריות ארוכות המותאמות לקפיצה, ופרווה בגווני צהוב, כתום וחום.
הוא פעיל בעיקר בשעות החושך, אם כי שעות פעילותו מותאמות בדרך כלל לאלו של הארנבונים.
הוא דומה בגודלו לשונר הקנדי ולשונר המצוי, אך קטן מאחיו הצפוני.
הזכר גדול מהנקבה, ובעל ציצות אוזניים ארוכות יותר.
לא הרבה ידוע על תוחלת חייו של המין, אולם פרט אחד תוארך לגיל של 14 שנים.
הוא ניזון בעיקר מהארנבון המצוי, המהווה כ-80 אחוז ומעלה מתפריטו.
הוא טורף גם בעלי חיים אחרים, כמו פרסתנים צעירים ועופות מים, ואף ניזון מהחומר הצמחי שנמצא בקיבת טרפו.
ההזדווגות מתרחשת בין ינואר לפברואר, וההיריון נמשך בין 63 ל-73 ימים, כשבסיומו, בין מרץ לאפריל, נולדים בין אחד לארבעה צאצאים.
הגורים נולדים במקום מסתור, יוצאים ממנו בגיל שבועיים עד ארבעה שבועות, ונגמלים לחלוטין מחלב אימם בגיל שמונה חודשים.
האב הקדמון האבולוציוני של השונרים חי בצפון אמריקה לפני כ-3.2 מיליוני שנים.
המינים הראשונים שהתפתחו היו השונר המצוי ושונר איסוודורנסיס (נכחד בפליסטוקן), שנחשב לאב הקדמון של מיני השונר: שונר צפוני, שונר קנדי, ושונר איברי.
המין תואר כמין נפרד כבר ברבע הראשון של המאה ה-19, אולם בהתחשב בכך כי בעבר תפוצתו של השונר האיברי חפפה לזו של השונר הצפוני, הוא נחשב בעיני חוקרים מסוימים כתת-מין קטן ודרום-מערבי של השונר הצפוני (Lynx lynx pardinus).
עם זאת, במשך המחצית הראשונה של המאה ה-20 הצטברו ראיות מורפולוגיות ופלאונטולוגיות שחיזקו את ההשערה להיותו מין נפרד (Lynx pardinus).
לדוגמה, נמצא כי בתקופת הפליסטוקן חיו שני המינים זה לצד זה בדרום-מערב אירופה ובהרי הפירנאים אך לא נמצאה ראיה לשלב ביניים ביניהם, מה שמרמז על כך שהיו כנראה מינים נפרדים עוד בזמן זה.
עם השנים הוכחה השערה זו על ידי מחקרים גנטיים, שהראו בנוסף כי ההתפצלות האבולוציונית בין השניים הייתה מוקדמת אף מזו של השונר הצפוני ומהשונר הקנדי.
בשנת 2012 פוענח רצף ה-DNA השלם של המין (גנום).
למין היה בעבר תת-מין שנקרא שונר מערות ים-תיכוני (Lynx pardinus spelaeus) שחי בדרום צרפת בסוף עידן הפליסטוקן.
השונר האיברי הוא מין אנדמי לחצי האי האיברי, וברוב עברו האבולוציוני תפוצתו לא התפשטה אל מעבר לו.
בשנת 2013 היו ארבע אוכלוסיות היכולות להתרבות עצמאית, וכולן נמצאו באנדלוסיה שבספרד:
הראשונה שוכנת בשטחים הנמצאים בפארק הלאומי סיירה דה אנדוחר (Sierra de Andújar) של הרשות המקומית אנדוחר (במזרח רכס ההרים סיירה מורנה (Sierra Morena); שטחו 747.74 קילומטרים רבועים) ובשמורת הטבע סיירה דה קרדניה ומונטורו (Parque natural de la Sierra de Cardeña y Montoro) שברשות המקומית קרדנייה שבמחוז קורדובה.
השנייה באתר המורשת העולמי בפארק הלאומי דוניאנה ששטחו 542.52 קילומטרים רבועים (מתוכם 135 קמ"ר הם אזורים מוגנים).
השלישית נמצאת באזור מאגר המים גואדלמייטו (Embalse de Guadalmellato) שנמצא מדרום לעיר אדמוס (Adamuz) שבמחוז קורדובה.
הרביעית נמצאת באזור נהר גואריסאס (Guarrizas) ושמורת הטבע דספנייפרוס (Despeñaperros) (ליד אנדוחר).
האוכלוסיות בגואדלמייטו ובגואריסאס מרוחקות כ-20 קילומטרים מאנדוחר (על פי גוגל מפות), וזו האחרונה מרוחקת כ-300 קילומטרים מאוכלוסיית דוניאנה.
בנוסף, המין נצפה מדרום לעיר סיודאד ריאל (מחוז קסטיליה-לה מנצ'ה), בעיר קסרס (הקהילה האוטונומית אקסטרמדורה), ואף רחוק עד העיר וילה נובה דה מילפונטש (Vila Nova de Milfontes) שבחוף המערבי של פורטוגל.
בעבר היה נפוץ בכל חצי האי האיברי ואף באופן מצומצם בדרום צרפת.
בשנת 1960 נשארו כ-3,000 פרטים, ועד שנות השבעים כבר היה מוגבל רק לחלקו הדרום-מערבי.
בשלהי שנות ה-80 הייתה אוכלוסיית מונטס דה טולדו, שהייתה תמיד הגדולה ביותר, נתונה תחת איומים כבדים, והתנודדה על סף היכחדותה עד שזו התרחשה במהלך שנות התשעים.
בשנת 2000 הורכבה האוכלוסייה הכללית מכ-400 פרטים.
התיעוד האחרון להימצאותו של המין בפורטוגל היה בשנת 2001 והגיע מגילוי גללים באזור נהר גוואדינה (הגללים זוהו באמצעות ניתוח מולקולרי).
בשנת 2002 הגיעה האוכלוסייה לשפל חסר תקדים של בין 94 ל-150 פרטים.
בשנת 2004 הורכבה האוכלוסייה הכללית מכ-150 פרטים, ובזכות עבודת שימור מאומצת מצד פרויקט LIFE ו-WWF התרחבה תפוצתו של המין מערבה לכיוון השמורה סיירה דה קרדנייה ומונטורו הגובלת באנדוחר.
משערים כי בסוף 2008 חיו בטבע כ-150 פרטים באנדוחר וכ-50 בדוניאנה (כ-200 בסה"כ).
בשנת 2013 עמד מספר הפרטים בטבע על 309 (מתוכם 78 גורים ו-85 נקבות מתרבות).
השונר האיברי הוא מין המתמחה בחיים בבית גידול מסוים.
הוא מעדיף מקום מחיה שבו האדמה אינה מישורית ונמצאת בעיקר בגבהים בין 400 ל-1,300 מטרים, ושהצמחייה בו מורכבת מחורשים ים תיכוניים ומקבצים צפופים של שיחים לצד מישורי אדמות עשב (Grassland).
כמו כן, הוא נוטה להתרחק מפעילות אנושית.
בעבר היה נפוץ גם ביערות נשירים (צמחים המשירים את עליהם באופן עונתי) ומחטניים, ובדוניאנה אף באזורים מישוריים הנמצאים בחופים או בביצות העשב.
מעצם היותו שונר, זנבו של השונר האיברי קצר וקצהו שחור, בקצה אוזניו ציצות שיער, בצידי ראשו שיער פנים שגולש אל מתחת לפניו (ובכך מעניק לו מראה מזוקן ומגדיל את היקף פניו), כפות רגליו רחבות ופרוותיות, גופו קצר וראשו קטן יחסית לחתוליים אחרים.
ככל החתוליים, שמיעתו וראייתו טובים וצבע עיניו בהיר, אולם בשונה מרובם (חוץ מנמר השלג ומשאר מיני השונר לדוגמה), רגליו האחוריות ארוכות מהקדמיות – תכונה המאפשרת לו לקפוץ למרחקים ארוכים יותר.
צבע פרוותו משתנה בין פרטים מגווני בז', צהוב וכתום ועד אפור וחום.
פרוותו מנוקדת בנקודות שחורות, אפורות וחומות השונות בגודלן, שאף הופכות לעיתים לפסים ולכתמים.
מכל מיני השונר, פרוותו היא המנוקדת, הקצרה, הדלילה והגסה ביותר.
באחורי אוזניו מעין משולש לבן המוקף בשחור.
משקלו דומה למשקלם של השונר הקנדי והשונר המצוי, אך קטן ממשקלו של השונר הצפוני (ואף יכול לשקול כחצי ממשקלו).
הזכר והנקבה מפגינים דו-צורתיות זוויגית: הזכרים גדולים וכבדים ובעלי ציצות אוזניים ארוכות יותר מאשר הנקבות.
לא הרבה ידוע על אורך חייו של המין, אך מנתונים שעלו מתיארוך גולגולת, עלה כי הפרט לו הייתה שייכת האריך ימים עד גיל 14 שנים.
הגולגולת נמצאת בתחנה הביולוגית דוניאנה (Estación Biológica de Doñana), שם תיארכו את גיל הגולגולת על פי הטבעות שנוצרו על שינייה (בדומה לטבעות המתווספות לעץ בכל שנה).
נתוני ארבעת קני המידה הראשונים עלו ממדידה של 34 זכרים ו-41 נקבות שנעשתה על ידי Life Lince.
השונר האיברי אוהב לנוח בסבך השיחים שבו ניחן בית גידולו: מעקב טלמטרי הראה כי יותר מ-90% ממנוחת היום נעשתה בין שיחים, בעיקר שיחי האברש.
מנוחה זו בסבך מטרתה ככל הנראה לספק לו פורקן ממידות הלחות וטמפרטורות הקיץ הגבוהות או באופן דומה מהקור והגשם המגיעים עם החורף.
כשמסיים לנוח יוצא הוא אל שטחים פתוחים או שטחי גבול בין היער לאזורי השיחים כדי לצוד את טרפו העיקרי הנפוץ שם – הארנבון המצוי – המהווה כ-80% מתפריטו או אף את כולו.
מחקר שנערך בשנת 1991 הראה כי באזור דוניאנה הוא נעדר מאדמות חקלאיות או ממטעי עצים שאינם גדלים באופן טבעי בשטחו (כמו אקליפטוס ואורן), כנראה מכיוון שגם הארנבונים נעדרו מאלו.
הוא לפעמים הורג טורפים אחרים, כמו חתולי רחוב ושועלים, אך אינו אוכל אותם.
את הארנבונים הוא מעדיף להתחיל לאכול מראשם, בעוד שאת האיילים הוא מעדיף לגרור למחסה ולהתחיל לאכול מהירכיים.
בנוסף, מהאלו האחרונים הוא מעדיף להוציא את הקיבה והמעיים בטרם אכילתם.
לפני הריגתו את הארנבון "משחק" עמו השונר האיברי קמעה – הוא משחרר אותו לרגע ולוכד אותו מייד (בדומה לחתול מבוית הצד עכבר).
צריכת האנרגיה של פרט בוגר היא בערך 600–1,000 קלוריות, וכמות זו קרובה מאוד לזו שארנבון בוגר יכול לספק.
לרוב התזונה מגופת טרף גדולה תימשך ימים אחדים, אך מספר הארוחות מגופה יחידה תלוי בגודל הטרף ובזמן בו לוקח לאוכלי נבלות, בעיקר חזירי בר, לגלות אותה.
משערים כי שונר זכר צורך 912 קלוריות ביום ואילו הנקבה צורכת 673 קלוריות ביום.
הערכה זו שווה ל-379 ארנבונים בשנה לזכר ו-277 לנקבה, אם כי מספרים אלו קטנים יותר מכיוון שבדרך כלל המין לא מסתמך רק על ארנבונים כמקור המזון הבלעדי שלו.
השונר האיברי צורך גם מזון צמחי: ב-2012 התפרסם מחקר שהראה כי מערכת העיכול שלו מותאמת לתזונה משאריות צמחים הנמצאים בגופת טרפו.
השונר פעיל בעיקר לפנות ערב, אם כי הוא יכול לעשות כן בכל שעות היממה.
לפעמים מתקיים שוני בין הפרטים עם חילופי העונות.
לדוגמה, במהלך הקיץ פעיל יותר המין בשעות החושך – משקיעת השמש עם רדת הליל ועד זריחתה עם עלות הבוקר – בעוד שבעונת החורף אין לו שעות סדירות בהן הוא פעיל או שהוא פעיל בשעות היום.
בכל אופן, בדרך כלל שעות פעילות המין מותאמות לאלו של הארנבונים.
בדומה לרוב החתוליים, השונרים אינם יצורים חברתיים.
פרטים בוגרים מסגלים לעצמם נחלה המשתרעת על פני שטח של 4 עד 20 קמ"ר.
לדוגמה, מעקבים בדוניאנה שנעשו באמצעות משדרי רדיו הראו כי כאשר הטרף מצוי בשפע, שטח הטריטוריה של הנקבה הוא בין 5.3 ל-10.3 קמ"ר, בעוד שבזמני מחסור השטח גדל ל-8.7 - 12.6 קמ"ר אצל הנקבה ועד 16.9 קמ"ר אצל הזכר.
ככל החתוליים, שטח הטריטוריה של הנקבה קטן כשהיא מטפלת בגורים – נקבה אחת בדוניאנה הגבילה את סיוריה לשטח של 1.7 קמ"ר בחודשים שבהם טיפלה בגוריה.
סימון השטח נעשה לרוב על ידי סימון ריח (בריסוס), בעיקר באמצעות הטלת שתן וגללים.
את הגללים הם מעדיפים להטיל על גבי שבילים שיוצר האדם בין הצמחייה, או על גבי צמתים בין שבילי אדם למסלולי הליכה של אייליים.
כדי לשמור על הטריטוריה שלו, הפרט מטייל בה תכופות ובצורה נרחבת: זכרים מסיירים בממוצע 8.4 קילומטרים ביום, בעוד שהנקבות מסיירות 6.4 קילומטרים ביום (זכר מסוים אף נצפה מהלך מרחק ממוצע של 9.3 קילומטרים ביום במשך ארבעה ימים).
לפעמים מתרחשות מריבות בנוגע לגבול הטריטוריות, ואלו לעיתים מתפתחות לכדי עימותים פיזיים: במספר פעמים נצפו פרטים מגורשים משטחם ובאחד מהמקרים הפרט המגורש אף נפצע קשה.
ככל הנראה, לסטטוס החברתי של הפרט השפעה על סיכוי המוות שלו, שהרי פרטים חסרי טריטוריה סבלו משיעורי תמותה גבוהים מהפרטים בעלי הקרקעות.
זמן השליטה הממוצע על שטח מסוים הוא 2.3 שנים אצל נקבות ו-1.5 אצל זכרים.
הבעלות על שטח נרכשת בגיל שלוש עד שבע שנים לנקבות וארבע עד שבע שנים לזכרים.
אורח חייו של השונר האיברי עדיין לוט בחלקו בערפל.
על פי תצפיות אחדות משוער כי ההזדווגות מתרחשת בין חודש ינואר לפברואר, ובעקבותיה היריון הנמשך בין 63 ל-73 ימים שבסיומו נולדים הצאצאים בין מרץ לאפריל.
עם זאת, כאשר נקבה אינה מוצאת זכר, אינה מתעברת, הריונה מופרע או שגוריה אובדים היא יכולה להתייחם ולהמליט בכל זמן בשנה.
גודל השגר הוא בין אחד לארבעה ולדות (לרוב שניים נולדים או שורדים), ופרק הזמן המפריד בין היריון אחד למשנהו הוא 15 חודשים.
את הגורים הנקבה ממליטה במקום מסתור, כגון השיחים האהובים על המין, עצים חלולים, מערות קטנות, מאורות של בעלי חיים אחרים וכו'.
נקבה אחת יכולה להשתמש במספר מקומות מסתור כאלו, ואת גוריה היא מעבירה מאחד לשני.
הגורים יוצאים ממקום הולדתם בגיל שבועיים עד ארבעה שבועות, מתחילים לאכול בשר בזמן זה ונגמלים בהדרגה מחלב אימם בגיל חודשיים, ועושים זאת לחלוטין עם היותם בסביבות החודש השמיני לחייהם.
לעיתים פורצות מריבות בין הגורים, ואלו יכולות להסתיים אף במוות.
בגיל ארבעה חודשים הם מצטרפים לאימם במסעותיה אחר טרף ומפתחים יכולות ציד, ועד גיל שבעה חודשים הם מבלים 60% מזמנם לצד אימם.
בגיל 10–11 חודשים הם הופכים עצמאיים לחלוטין (בשטח אימם), ומגיעים למשקל של כשבעה ק"ג עם הגיעם לגיל שנה.
עם בוא החורף השני לחייהם או כאשר הם מגיעים לגיל 8–23 חודשים הם מתחילים לחפש אחר טריטוריה חדשה (תוך הישארות בשטח אימם).
הזכר מתרחק מוקדם ורחוק יותר מאשר הנקבה.
לפעמים הנקבה יורשת את טריטוריית אימה או מתיישבת לה בטריטוריה גובלת, בעוד הזכרים אינם נוטים לעשות כן.
בעת חיפושם אחר בית חדש נוטים השונרים שלא ללכת יותר משני קילומטרים בשטח פתוח, אך הוכח כי הם יכולים אף לחצות מעל 5 קילומטרים של שטח פתוח אם נמצאו בו גופים "קוויים" (כמו נחלים או גדרות) היכולים לכוונם לקצהו השני של השטח.
הנקבה מגיעה לבגרות מינית בגיל שנה, אך נוטה שלא לעשות כן עד גיל שנתיים–שלוש ועד אשר מוצאת היא טריטוריה משלה.
סביר להניח כי פרטים שגילם יותר מעשר שנים אינם יכולים להתרבות.
השונר האיברי הוא החתול שמצוי בסכנת ההכחדה החמורה ביותר בעולם, ואולי אף הטורף הנדיר ביותר באירופה.
אם תתרחש הכחדתו, יהיה הוא מין החתול הראשון להיכחד מאז היכחדותו של הטיגריס השנחרבי לפני כעשרת אלפים שנה (אם כי ישנם תת-מינים שנכחדו, כמו טיגריס ג'אווה ואריה הכף).
מצבו זה של השונר האיברי אינו תוצאה של גורם יחיד אלא של כמה גורמים במקביל.
הגורם המשפיע ביותר, שהוא למעשה אוסף גורמים בעצמו, הוא השינוי הסביבתי:
חקלאות וגידול בהמות – חצי האי האיברי היה מאוכלס בעבר ברועי צאן וחוואים במשך לפחות 8,000 שנה.
בעלי מקצועות אלו נאלצו להכשיר שטחים מיוערים לצורך רעיית בעלי החיים שלהם.
הנעזרים בשיטות חקלאיות ישנות אלו הכשירו שטחים קטנים לצורכם והשאירו יערות בנוף הסובב אותם – פעולות אלו עודדו צפיפות אוכלוסין גבוהה יותר אצל הארנבון המצוי, ועל כן גם אצל השונר האיברי.
עם התפתחות הטכנולוגיה ייבאו וגידלו בני האדם באופן מוגבר יותר אייליים ובהמות אחרות, מהלך המצריך שטחי מרעה נרחבים ומשתלט על אלו של החי המקומי , וכך גורם למין לסבול כבר מאות שנים מהרס בית גידולו.
עם זאת, הרס זה נמשך עד שנות ה-60 של המאה ה-20, שכן בתקופה זו הפכה הנדידה אל הערים לתופעה חברתית נרחבת, והמצב אף השתפר הודות לפעולות של האיחוד האירופי.
שינוי הצמחייה – במהלך המחצית השנייה של המאה ה-20 הוחלף או עורבב היער המקורי של חצי האי עם עצים מחטניים ועצי אקליפטוס לצורכי תעשייה.
ביערות אלו השיחים נוטים להיעדר, וכן גם הארנבונים.
תשתית ובנייה – בנייה ופיתוח תשתית מוגברים (בעיקר כבישים, סכרים), עיור והקמת אזורי נופש) בשנות השישים של המאה ה-20 הביא לכך שהאוכלוסיות הנותרות של המין בודדו לחלוטין, ודבר זה הביא בתורו להתמוטטותן של יותר מארבעים אוכלוסיות עד תחילת שנות השמונים.
החיים לצד כבישים, במיוחד כאלו המיועדים לנסיעה מהירה, מובילים לתאונות דרכים.
מוות זה הוא בעל שיעור גבוה של התרחשות, במיוחד כאשר שונרים צעירים נודדים ממקום הולדתם בחיפוש אחר טריטוריות חדשות, מה שמוביל אותם להיתקלות קטלנית ובלתי נמנעת עם כבישים מהירים, מסילות רכבת ואזורים עירוניים.
בעיה עיקרית נוספת היא מיעוט טרף.
השונר האיברי מבסס את רוב תפריטו על הארנבון המצוי ולפיכך, הוא מושפע ישירות משינויים המתרחשים אצל הארנבון המצוי – כל דלדול במספר הפרטים באוכלוסיית הטרף מביא לכך שבמקביל גם אוכלוסיות הטורף מידלדלות.
מצבו של הארנבון נגרם כתוצאה מאיומים דומים לאלו המכחידים את השונר האיברי ובנוסף גם מהתפרצות המחלות מיקסומטוזיס (בשנות החמישים של המאה ה-20) ומחלה דימומית בארנבונים (Rabbit haemorrhagic disease) (שנות השמונים המאוחרות) – מחלות אשר גרמו לירידה קיצונית של כ-80% בגודל האוכלוסייה הכללית של הארנבון המצוי (בטבע).
איומים אלו, בנוסף לכך שכ-30 מיני טורפים מבססים חלק ניכר מתפריטם עליו, מעמיקים ומחמירים את הירידה בגודל האוכלוסייה של הארנבון המצוי.
איום משמעותי בעבר היה הציד, שהיה נעשה לשם ספורט, שימוש בפרוות המין ובשרו או בעקבות תפיסתו כמזיק.
לדוגמה, משערים שעד שנת 1937 נמכרו כ-500 פרוות בכל שנה בשוק הפרוות הספרדי, ושמספר זה הצטמצם ל-200 עד 300 קרוב לשנות ה-80 אשר הגיעו באופן שנתי מאזור מרכז ספרד אל מדריד הבירה לשימוש בתעשיית הפרוות.
לפני שנות השבעים היה זה האיום העיקרי לקיומו של המין, אך מכיוון שקיבל הגנה מעוגנת בחוק ומפני שאוכלוסיית המין הצטמצמה באופן חריג ירד היקף הציד כמעט לחלוטין (עם זאת, פרטים אחדים עדיין ניצודים על ידי עבריינים).
בדומה לרוב בעלי החיים הטורפים, השונר האיברי נתפס בעיני המקומיים והרשויות כמזיק, לפני ואחרי שנות ה-2000, ועל כן ניצוד (לרוב תפיסות אלו מוטעות ביסודן, שכן המין מתקיים כמעט לחלוטין מארנבונים מצויים).
לדוגמה, בשנת 1953 הוציאו הרשויות בספרד צו המורה ליצור את "המִנְהָלוֹת המחוזיות להכחדת מינים מזיקים והגנת מיני הציד" או בקיצור "מנהלות הכחדת המזיקים", אשר כנובע משמם אחד מתפקידיהם היה לעודד את ציד המינים המזיקים, וביניהם השונר האיברי.
מנהלות אלו תיעדו 152 מיתות של שונרים איברים בין 1954 ל-1961. באותה העת תועדו מקרי המוות רק בשישה ממחוזות ספרד (בדרום ובמערב ספרד), עובדה שככל הנראה מעידה על מספרם הנמוך באופן קיצוני של הפרטים במקומות אחרים.
בנוסף, לעיתים בעלי קרקעות בתחומי תפוצתו רואים בו איום לחיות המשק שלהם והורגים אותו, אך הדיווחים על טריפת חיות משק על ידי שונרים איבריים נדירים, וכן אחדים מתייחסים אליו כמבקר רצוי המרחיק משטחם שועלים וארנבונים.
המין נפגע גם מציד שלא מכוון כלפיו – שיטות ציד לא חוקיות או לא בררניות, כמו שימוש במלכודות הלוכדות כל חיה בגודל מסוים או פיזור רעלים אשר פוגעים הן בצמחים והן בבעלי החיים.
סיכון רב משמעות, שהוא תוצר לוואי של האיומים המוזכרים לעיל, הוא מיעוט הפרטים באוכלוסייה יחידה.
אוכלוסיות המין מופרדות מאוד זו מזו, ומורכבות מפרטים בודדים.
עובדה זו מובילה לשני תת-איומים עיקריים: פגיעות למוות ומגוון גנטי דל.
האיום הראשון – פגיעות למוות – משמעו שכל אבדה של פרט בעקבות מוות טבעי, כמו מחלה או נפילה, יכולה להיות זו שתסתום את הגולל על עתידו של המין.
לדוגמה, פרטים נדבקים בכלבלבת מכלבי חווה.
האיום השני – מגוון גנטי מצומצם – עלול להוביל למומים קטלניים, כמו מערכת חיסון ירודה או ספירת זרע נמוכה.
בעבר יכלו כל אוכלוסיות השונר האיברי להתרבות ביניהן ולפיכך גם ניחנו במגוון גנטי רחב היקף, אולם כתוצאה מהאיומים שבהם שרוי המין נוצר תהליך אבולוציוני הנקרא "צוואר בקבוק" שבו האוכלוסיות התמעטו בקצב מהיר וקיצוני, שבתורו גרם לכך שיחד עם חלק מהאוכלוסיות שנעלמו אבדו גם תכונות שונות, והצטמצם המגוון הגנטי.
לדוגמה, מאז שנות השישים מצויים בדוניאנה רק פרטים עם פסים ונקודות גדולים, בולטים וצפופים.
דוגמה לכך היא מצבה של אוכלוסיית דוניאנה בשנת 2005: בשנה זו האפילה מגפה של וירוס הלוקמיה בחתולים (Feline leukemia virus) על דוניאנה, שם הרגה ארבעה פרטים עם התפרצותה – המחלה הועברה ככל הנראה על ידי חתולים מבויתים אשר נפוצים בדוניאנה.
בעקבות בדיקות נרחבות של אוכלוסיית הפרא, נתגלה הווירוס בעוד שבעה פרטים, אותם העבירו לבידוד במרכז לוס ויירס (Los Villares) לשיקום שונרים אשר בעיר קורדובה, שם נפטרו שניים מהמחלה לאחר מכן.
המחלה לא נתגלתה באוכלוסיות אחרות, והוגבר הפיקוח עליהן כדי למנוע את התפרצותה.
בדוניאנה חוסנו 16 פרטים, ולאחר חודשים מספר בהם לא דווח על קיומה, נראה כי המגפה נעצרה.
עם בידוד הפרטים החולים נחקרה המחלה ועל כן משערים כי בנוסף למגעים בין השונרים לחתולי הבית, התבססה המחלה על מערכת החיסון הירודה של אוכלוסיית דוניאנה – פגם הנובע ממגוון גנטי דליל (רק כ-30% מהמגוון הגנטי של אוכלוסיית אנדוחר נמצא בזו של דוניאנה).
גופים, חוקים ואמנות רבים פועלים להצלתו של המין מסכנת ההכחדה בפניה הוא ניצב, והעיקריים ביניהם:
איגוד השימור העולמי (IUCN) מכיר בו כנתון בסכנת הכחדה חמורה מאז שנת 2002 (למעשה כמין החתול הנדיר ביותר בעולם), ועל פי ההערכה האחרונה בשנת 2007 הוא מוכלל תחת הסעיף בגרסה ה-3.1 (שנת 2001) של "הרשימה האדומה של מינים מאוימים" (The Red List of Threatened Species).
מיקומו של המין בשנה זו תחת הסעיף הנ"ל מעיד על מספר דברים: ראשית, האוכלוסייה הכללית של המין מנתה פחות מ-250 פרטים בוגרים (C); שנית, ככל הנראה מספר הפרטים הבוגרים היה שרוי או יהיה שרוי בירידה (2); שלישית, תת-האוכלוסיות הורכבו מלא יותר מ-50 פרטים ().
על כן קבע הארגון כי אין מספר הפרטים מספיק להישרדות המין וכי הוא עומד על סף הכחדתו.
אמנת וושינגטון (CITES) מגדירה אותו כנתון בסכנת הכחדה, שם הוא מוכלל תחת נספח I (המשמעותי ביותר).
האמנה לשימור חיות הבר ובתי הגידול הטבעיים באירופה (Convention on the Conservation of European Wildlife and Natural Habitats) שנחתמה בברן שבשווייץ, שם הוא מוכלל תחת נספח II הקובע כי הוא מין הזכאי להגנה מוגברת.
חוק המינים בסכנת הכחדה המפוקח על ידי הגופים הפדרליים (NMFS) ושירות הדגה וחיות הבר של ארצות הברית (FWS).
כמו כן, הוא מופיע בנספח IV: מוגן בקפדנות.
בשנת 1973 קיבל המין הגנה חוקתית בספרד: חוק שמספרו הסידורי הוא 439/1990 המכלילו ב"קטלוג הלאומי של מינים בסכנת הכחדה" תחת נספח I: בסכנת הכחדה.
שנה לאחר מכן גם פורטוגל הכירה במצבו על ידי חוק שמוציאו מרשימת המינים המותרים לציד או ללכידה.
אלו פועלים במספר תחומים: בית גידול, הארנבון המצוי, מגוון גנטי ומודעות.
בפני השימור ניצבים מכשולים רבים עקב המציאות הפוליטית, הכלכלית, הניהולית והחברתית, כמו שיתוף פעולה לוקה בחסר בין הגופים הפועלים, תפיסות חברתיות מוטעות לגביו, חוסר במוטיבציה ובתקציבים לשימורו.
התחום הראשון – השמשת בית גידול קיים או יצירת אחד חדש: ניהול מספר אזורים בעלי סביבה מתאימה ושטח בגודל של לפחות 500 קמ"ר, כך שיוכלו לספק מקום מחסה מתאים ובית עתידי לאוכלוסיות המיועדות להשתחרר לטבע.
אזורים אלו צריכים להיות רחוקים מכבישים, פעילות חקלאית או תוכניות להקמת תשתית (כמו במרכז ובמערב סיירה מורנה או במונטס דה טולדו).
לדוגמה, בשנת 2003 הצליחו הארגון פאונה ופלורה אינטרנשיונל (Fauna and Flora International) בשיתוף עם הארגון הפורטוגלי Liga para a Protecção da Natureza (LPN) להקים "מסדרון" טבעי ששטחו 185 קמ"ר המקשר בין ספרד לפורטוגל, ובכך לעודד שונרים לנדוד ממקום אחד למשנהו.
פעולה זו הוכתרה כהצלחה לאחר שנצפה פרט בן שנתיים נודד את כל 250 הקילומטרים מדוניאנה עד העיר וילה נובה דה מילפונטש (Vila Nova de Milfontes) שבחוף המערבי של פורטוגל.
התחום השני – שימור הארנבון המצוי: השבת ארנבונים שנולדו בשבי לטבע, שיפור תנאי בית הגידול, הבראת פרטים, בירוא מחלות ופיתוח חיסונים, פיקוח על הצמחייה הקשורה אליהם, מניעת ציד על ידי האדם, פיקוח הציד על ידי טורפים ובניית מאורות לשימושם.
כמו כן, באנדוחר גודרו שטחים אותם אכלסו מחדש בארנבונים ואליהם ניתן רק לשונרים להיכנס (ולא לטורפים אחרים).
התחום השלישי – הבטחת מגוון גנטי נרחב, אשר תקף הן בטבע והן בשבייה.
בטבע, מנוהלים חילופי פרטים בין אוכלוסיות באופן מלאכותי (על ידי האדם) ויצירת "מסדרונות" בין מקומות המחיה המפורדים שלהם שיעשו זאת באופן טבעי גם כן.
בשבייה, מנוהלות תוכנית רבייה והשבה לטבע אשר מהוות כ"גלגל הצלה" במקרה ויכחד מהטבע.
לדוגמה, שנת 2005 היוותה את אבן הפינה לרביית השונר בשבייה: ב-28 במרץ הצליחה תוכנית רבייה שנוהלה על ידי השלטונות הספרדיים והאנדלוסיים לגרום להיוולדם של שלושה גורים – שתי נקבות וזכר אחד.
בנוסף, למרות דאגתם של ארגוני השימור, בשנת 2011 פורסם מחקר שהראה כי במשך 50,000 השנים האחרונות התרחשה שונות גנטית קטנה מכדי להוות סכנת מוות המרחפת מעל המין.
התחום הרביעי – יצירת מודעות חברתית בנוגע למצבו של המין, במטרה להביא לשינוי ביחס הציבור כלפיו (במיוחד אצל בעלי קרקעות בתפוצתו) וגיוס תרומות שיעזרו לקיים את הפעולות הנזכרות לעיל.
ארגונים ואנשים פרטיים רבים פועלים לחינוך סביבתי בבתי ספר, אצל ציידים, בעלי קרקעות, פוליטיקאים וכו'.
לדוגמה, הארגון "SOS Lynx" הפורטוגלי הוא ארגון הפועל לקידום שימורו של השונר האיברי והמודעות הציבורית לגבי מצבו.
בין פברואר 2005 לספטמבר 2010 הוציא הארגון לאור את העיתון "LynxBrief", ששם לעצמו למטרה לייעל שיתופי פעולה בין הארגונים הפועלים בנושא שימור המין, לספק במת דיון לנפשות הפועלות, ולעקוב ולדווח אחר מצבו של המין, בית גידולו והפרויקטים המנוהלים לשם שימורם.
כמו כן, חלק בלתי נפרד משימור מין כלשהו הוא מעקב מדוקדק אחריו, המאפשר לחוקרים לדעת את מצבו ומיקומו, להבין את אופי ושיעור הבעיות בפניהן הוא ניצב, ולהבין איך משפיעות פעולות השימור עליו.
בנוסף, המעקב הפך למעט פוליטי מכיוון שאם תוכח הימצאותו של המין באזור מסוים, הרשויות המקומיות מחויבות חוקית לשמר את האזור ולפתח תוכנית שימור.
ישנן שלוש שיטות עיקריות למעקב: צילום פסיבי, בדיקת עקבות ודגימות דנ"א.
שלוש שיטות אלו נמצאו אמינות מצפייה ישירה של האדם, שהיא לעיתים קרובות סובייקטיבית, מועדת לשגיאות וקשה לביצוע מכיוון שהשונר האיברי חמקני, במיוחד בצמחייה הסבוכה המזרח-תיכונית.
הצילום הפסיבי נעשה באמצעות הצבת מצלמות ולפניהן פיתיון המונח על מגש רגיש לתנועה, כך שכאשר שונר מתקרב לפיתיון ודורך על המגש – המצלמה פועלת.
שיטה זו היא המדויקת והחיונית ביותר, ועל כן פרוסות כ-200 מצלמות באזור אנדוחר, אך היא גם יקרה בהתחשב בכך שמשתמשים בה בשטח גדול, ולאור העובדה שכל מצלמה עולה כ-200 אירו וכי יש לתקנן ולהחליף את סרט הצילום שלהן מדי פעם בפעם.
השיטה השנייה – בדיקת עקבות – משמשת בעיקר בדוניאנה, שם האדמה החולית מקלה על יצירת העקבה (לעומת האדמה הסלעית שבסיירה מורנה).
מכיוון ששיטה זו קשה לביצוע פיתחה החברה WildTrack תוכנת מחשב בעלת אלגוריתם המזהה עקבות של מיני בעלי חיים שונים ואף של פרטים שונים באותו המין.
השיטה השלישית – דגימות דנ"א – נעשית על ידי איסוף דנ"א משיער והפרשות של המין, וחיונית מכיוון שאי אפשר לעמוד על אופייה של שארית כלשהי מפני הדמיון בין אלו של השונר האיברי לאלו של מינים אחרים (כמו חתול הבר).
במסגרת 80 התחריטים המכונים "לוס קאפריצ'וס" שהכין הצייר הספרדי פרנסיסקו דה גויה בין השנים 1797 ל-1799, התפרסם במיוחד תחריט מספר 43 שכותרתו "תרדמת התבונה מולידה מפלצות" (El sueño de la razon produce monstrous).
בין המפלצות המקיפות את האיש הישן מצויר שונר איברי הרובץ לימינו של החולם.
שונר מצוי (שם מדעי: Lynx rufus; בעבר נקרא Felis rufus; לעיתים מכונה שונר אדמדם או בובקט) הוא מין טורף בגודל בינוני מהסוג שונר שבמשפחת החתוליים הנפוץ באמריקה הצפונית בלבד.
לשונר המצוי פרווה בגוונים חום - צהבהב - אדמדם, המנוקדת בכתמים שחורים או חומים כהים הבולטים לעין.
האוזניים גדולות יחסית ומנוקדות אף הן, בדרך כלל בכתמים בגווני לבן, ובקצהן ציצית שיער שחורה.
מתחת לסנטר מעין 'זקן' היוצא משני צדי הסנטר, וצבעו לבן - אפור.
זנבו, כשל יתר מיני השונרים, קטן ולא בולט.
כל גופם ובייחוד רגליהם מרופדות בפרווה רכה, וזאת בין השאר כדי להקל בציד, כך שצעדי השונר לא יישמעו לנטרף.
עיניו בגווני צהוב כהה - חום.
השונר המצוי גדול במעט משונר האיברי; ממדי גופו בערך כשל השונר הצפוני: גובהו של פרט בוגר בין 45 ל-48 סנטימטרים, אורכו בין 76 ל-124 סנטימטרים.
המשקל הממוצע של הזכרים הוא 9.6 קילוגרם, ושל הנקבות הוא 6.8 קילוגרם.
בטבע, נפוץ השונר המצוי החל מאזורי יערות העד הקרים של ארצות הברית ועד תחומים חצי מדבריים באזור מקסיקו.
בעקבות העיור ההולך וגובר של ארצות הברית ומקסיקו, הכולל כריתת יערות ובנייה אורבנית, הסתגלו חלק מהשונרים המצויים לחיי העיר.
בנוסף, לעיתים נפוצים שונרים מצויים באזור דרום קנדה, שם הוא חולק את תחום מחייתו עם השונר הקנדי.
במינסוטה ומיין תועדו מקרים של הזדווגות בין המינים והוולדות של בן כלאיים.
השונר המצוי מגיע לבגרות מינית בין גיל שנה לשנתיים.
תקופת ההזדווגות וההמלטה אורכת בין אמצע החורף ועד תחילת האביב.
ההריון אורך בין 50 ל-70 ימים (כחודשיים), ובסופו נולדים בין 1 ל-6 גורים עיוורים, התלויים בשבועות חייהם הראשונים בחסדי אמם המביאה להם מזון ושצדה ומלמדת אותם את אומנות הציד.
בסביבות גיל תשעה ימים פותחים הגורים את עיניהם.
אף על פי שהשונר המצוי מסוגל להסתגל לאזורי גידול רבים ברחבי יבשת אמריקה, הוא אינו מסוגל לחיות באזורים המושלגים באופן תמידי בשלג עמוק.
רוב פעילות השונר המצוי מתרחשת בין הערביים לשעות הקרובות לעלות השחר, אז הוא צד יונקים קטנים, כגון מכרסמים או ארנבות, אולם כשהוא רעב מאוד או בתקופת החורף הקשה, כאשר בעלי חיים אחרים לא בנמצא, הוא מסוגל לצוד גם בעלי חיים גדולים יותר, כגון איילים קטנים.
בזמן שאינו צד, במהלך היום, הוא מסתתר בדרך כלל בין עצי מחט וכוכים באזורים סלעיים.
בעבר, ניצוד השונר המצוי בשל פרוותו היפה ממנה היה נהוג להכין ביגוד יוקרתי, אולם כיום ציד של שונר מצוי אסור לחלוטין בארצות הברית, ואילו בקנדה ומקסיקו הציד אסור באזורים מסוימים.
בשל ההגנה, קיימת כיום בטבע אוכלוסייה מבוססת שאינה נמצאת בסכנה מיידית.
מספר רב של פרטים מוחזק בשבי בגני חיות, שם הם מסוגלים לחיות עד גיל 33. בטבע, חי בדרך כלל השונר המצוי עד גיל 12–13.
שמו האנגלי של השונר ודמותו, Bobcat אומצו על ידי יצרנית הצמ"ה (ציוד מכני הנדסי) בובקאט, הנקראת על שם השונר ופניו מופיעים בלוגו שלה.
לוגו זה אומץ על ידי יחידות הצמ"ה של חיל ההנדסה הקרבית הצה"לי כסמלן הלא-רשמי.
כמו כן, בליגת ה-NBA התקיימה קבוצה הנקראת שארלוט בובקאטס וכינויה הוא "החתולים".
שוסון או פום (מצרפתית: Chausson aux pommes, בתרגום מילולי: "נעלי בית עם תפוחים" תיאור הנובע מהדמיון במראה המאפה לנעל בית מרושלת) הוא מאפה בוקר אישי מהמטבח הצרפתי עשוי מבצק עלים בצורת "חצי עיגול" הממולא במלית תפוחים טחונה או לא, הדומה בהרכבה למלית טארט תפוחים צרפתי.
השוסון או פום נפוץ מאוד בקונדיטוריה הצרפתית (ה"פטיסרי") ביחד עם מאפי בוקר מוכרים, כגון הקרואסון, הבריוש, ה"פאן או שוקולה" (קרואסון שוקולד), הקוגלהוף ועוד.
בדרך כלל, לפני אפייה מברישים את השוסון בחלמונים פעמיים לקבלת צבע עמוק וכהה באפייה ואף חורצים את פני הבצק בעזרת כלי חד חריצים דקורטיביים.
לאחר אפייה מזגגים בסירופ סוכר פשוט (מורכב מכמויות שוות של סוכר ומים 1:1) למראה מבריק ומושך.
שוסטקה (באוקראינית: Шостка) היא עיר במחוז סומי שבאוקראינה.
העיר הוקמה ב-1739 בעקבות צו שניתן על ידי הממשל הרוסי, במקום הוקם מפעל ליצור אבק שרפה ורוב תושבי המקום עבדו בו.
ב-1764 המפעל הפסיק את פעילותו, אך ב-1771 חודשה הפעילות בעקבות המלחמה העות'מאנית-רוסית.
במחצית השנייה של המאה ה-18 המפעל שופץ.
ב-1893 רכבת חיברה את שוסטקה עם שאר האימפריה הרוסית.
בסוף המאה ה-19 התגוררו כאן 4,500 תושבים.
ב-1924 קיבלה שוסטקה מעמד של עיר.
לקראת 1940 הפכה שוסטקה לאחד המרכזים החשובים של תעשייה כימית בברית המועצות.
שוסטר ושוסטר היא תוכנית טלוויזיה קומית-לימודית שמשודרת בכאן חינוכית, ובעבר בטלוויזיה החינוכית.
בתוכנית מסופר על שני סוכנים חשאיים ששמות המשפחה שלהם זהים - שוסטר.
הסדרה נוצרה על ידי ירון ארזי ובוימה על ידי אורן שקדי.
שוסטר ושוסטר עובדים בסוכנות שמטרתה לפענח את כל הקשרים הרעיוניים בין פריטים שונים בעולם.
אם השניים לא יצליחו לפצח את הקשרים שניתנים להם מדי יום לפתירה, קיים חשש שגבריאלה בושמיץ תביא לסגירת הסוכנות בה הם עובדים ובכך תשלים את משימתה לכבוש את העולם כשלא יהיה מי שיעצור אותה.
על מנת ללמוד על הפריטים המדוברים ולמצוא את הקשרים ביניהם מבקרים שוסטר ושוסטר במוסדות שונים בישראל ונפגשים עם אישים המומחים בתחומם.
הסדרה שודרה בכאן חינוכית וזמינה לצפייה בערוץ היוטיוב של "כאן חינוכית", כמו גם ב-yesVOD kids, סלקום tv, פרטנר tv וב-HOT VOD Young.
ב-29 באוקטובר 2019 פורסם כי כאן חינוכית תפיק עונה חדשה ורביעית לסדרה, בה המגישה לוסי איוב תגלם את אחותו של "הסוכן שוסטר", אולם בהמשך ביטלה את השתתפותה.
ביוני 2020 פורסם כי השחקנית גאיה גור אריה לוהקה לסדרה.
העונה הרביעית עלתה באמצע מאי 2021.
הסוכנת אלי שוסטר (שירה נאור) (עונות 1–3) – חרוצה, פותרת בדרך כלל את הקשרים, שוסטר הבן היה מאוהב בה.
עברה לעבוד בסוכנות לפתירת תשבצי היגיון.
הסוכן אלי שוסטר (מיכאל הנגבי) – עצלן, מקנא בפודי חלפון, היה מאוהב בשוסטר הבת, חגג בר מצווה באחד הפרקים, אחיה של אלה שוסטר, חובב סריגה.
למד עם פודי בתיכון והקים אתו צמד מוזיקלי בשם "שום שמיר", אשר התפרק בגלל אלה שוסטר.
מעריץ את נתן דטנר ועל שמו קרא למכונית שלו "נתן".
הסוכנת אלה שוסטר (גאיה גור אריה) (עונה 4–הווה)– אחותו של הסוכן שוסטר.
התקבלה להיות הסוכנת המחליפה של שוסטר.
לפני תפקידה הנוכחי, עבדה כליצנית בימי הולדת של כלבים.
גבריאלה בושמיץ (לירית בלבן) – הדמות הרעה בסדרה, רוצה להרוס את הסוכנות כדי לשלוט בעולם.
למדה באוניברסיטה ספרות רוסית והלשנה.
קיבלה תואר של "פרופ' אמריטוס".
פודי חלפון (עמי אנידג'ר) (עונה 2–הווה) – גאוותן, אוהב להשוויץ, שוסטר הבן מקנא בו.
למד עם שוסטר הבן בתיכון והקים אתו צמד מוזיקלי בשם "שום שמיר", שהתפרק בגלל אלה.
הפך בסוף העונה הרביעית לסגנו של גיורא.
גיורא חד-קרן – בעל הסוכנות שבו עובדים שני השוסטרים ופודי.
היה תלמידה של בושמיץ לריקודי עם.
+מספר הפרק בעונה ובסדרהשם הפרק בעברית1לאה גולדברג, גלקסיות וגלידה2דם, צפרדעים ונשיקות3רדיו, ים וזכוכית4דבורים, להקת רוק ושיניים5אינטרנט, עכבישים וקומיקס6מבוכים ודרקונים, מכבי אש ועננים7ספינות, כתב חרטומים ולוגואים8המכון הוולקני, הרי געש ומערכת העיקול9האחים גרים, שינה וזמן10ציפורים נודדות, GPS והירח11חשמל, יהלומים ובייסבול12כדורסל, החושים והנדסת מזון13צפנים, DNA ושרלוק הולמס14רכבות, זברות וע.
שועל-מעופף אפור-ראש (שם מדעי: Pteropus poliocephalus) הוא מין של עטלף ממשפחת עטלפי הפירות החי בדרום-מזרח אוסטרליה.
זהו מין העטלף הגדול ביותר באוסטרליה ואחד מהגדולים ביותר בעולם.
מוטת כנפיו של העטלף עשויה להגיע ל-1 מטר ומשקלו עד 1 ק"ג.
צבע גופו חום עם עורף זהוב וראש אפור.
פניו מוארכות כמו פני שועל.
העטלפים נוטים להיתלות הפוך, וגידים ברגליהם עוזרים להם להיאחז בענפים.
העטלפים מתמחים בתעופה מעל יערות, ביצות, מנגרובים וערבות בדרום אוסטרליה, ובעת רעב יגמאו קילומטרים רבים.
הם יכולים גם לדאות לפרקי זמן קצרים אך הם מהלכים בצורה מגושמת על הקרקע.
להקות העטלפים מחפשים יחדיו פירות ופרחים מפיקי צוף שונים.
הם ניזונים בעיקר מפרחי אקליפטוס וגם מעצי פיקוס.
העטלפים צריכים גם מים מתוקים אותם הם מלקטים מהאוויר.
לעטלפים מספר טורפים הכוללים עופות דורסים כמו עיטים, עיטם לבן חזה, דיות ובזים ונטרפים גם על ידי נחשים או לטאות כוח.
עטלפים מנמיכי עוף מעל מים עלולים להיטרף על ידי תנינים.
הטורפים כמעט ולא פוגעים בהמון העטלפים המעופפים יחדיו.
שועל-מעופף (שם מדעי: Pteropus), המכונה גם עטלף השועל המעופף, הוא סוג של עטלפים ממשפחת עטלפי הפירות המכונים בשם זה עקב פניהם דמויי השועל.
אלו מהעטלפים הגדולים ביותר בעולם ומוטת כנפיהם יכולה לעלות על מטר.
משקלם מגיע ל-170 גרם עד 1.5 ק"ג, כשהגדול ביותר הוא המין שועל-מעופף ענק (Pteropus vampyrus) - אחד מהגדולים שבעטלפים, עם מוטת כנפיים של 1.7 מטר (170 סנטימטר).
עטלפים אלה בעלי חוטם מוארך, עיניים בולטות זהובות, אוזניים קטנות, ועורף צבוע בזהוב או חום.
הם נתלים הפוכים על ענפים במשך היום ויוצאים לחפש מזון בלילות.
הם מתקהלים סביב יערות טרופיים, ביצות מיוערות או מטעים, וניזונים רק מפירות ומצוף.
תפוצתם היא ממזרח אפריקה ואיי האוקיינוס ההודי, להודו, דרום-מזרח אסיה, גינאה החדשה ואוסטרליה ובכמה מאיי האוקיינוס השקט.
שועל-מעופף הודי (שם מדעי: Pteropus giganteus) הוא מין של עטלף ממשפחת עטלפי הפירות החי בהודו וסביבותיה והוא אחד מהגדולים שבעטלפים, דבר הרמוז בשמו המדעי.
עטלף זה יכול להגיע למשקל של 1.6 ק"ג ובכך הוא אחד מהכבדים שבעטלפים, קרוב למינים עטלף פרי זהוב-כיפה ושועל-מעופף ענק.
מוטת כנפיו מגיעה ל-120 ס"מ.
צבעו שחור עם ראש מגודל המזכיר פני שועל ובעל אוזניים ארוכות אך דקות.
החזה זהוב והרגליים מסתיימות בטפרים ארוכים.
הוא חי ביערות הטרופיים של סביבות הודו, סרי לנקה, בנגלדש, פקיסטן, נפאל, דרום סין וגם במלדיביים.
העטלף חי בלהקות בעומדו הפוך על העץ והוא פעיל יום המחפש פירות גדולים כמו בננה ומנגו וכן פירות פיקוס למאכל.
שוסאקו נישיקאווה (ביפנית: 西川 周作; נולד ב-18 ביוני 1986) הוא כדורגלן יפני המשחק באוראווה רד דיימונדס בעמדת השוער.
נישיקאווה התחיל את הקריירה שלו באויטה טריניטה.
ב-2 ביולי 2005 ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה הבוגרת במשחק הליגה נגד יוקוהמה אף.
בעונת הפך לשוער הראשון של הקבוצה, ושימש בתפקיד כארבע עונות.
ב-30 בדצמבר 2009 חתם בסאנפרצ'ה הירושימה.
בהירושימה, זכה בשתי אליפויות בעונות , .
בינואר חתם באוראווה רד דיימונדס.
בצעירותו נישיקאווה שיחק בנבחרת הנוער של יפן והשתתף עימה בגביע העולם בכדורגל עד גיל 20.
ב-8 באוקטובר 2009 ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת יפן במשחק נגד במסגרת מוקדמות גביע אסיה 2011.
שוסאקו אנדו (ביפנית: 遠藤 周作; 27 במרץ 1923 - 29 בספטמבר 1996) היה סופר, מחזאי, עורך ותאורטיקן ספרותי יפני.
נמנה עם "הדור השלישי" של היוצרים הספרותיים שפעלו ביפן לאחר מלחמת העולם השנייה.
אנדו זכה בפרס אקוּטַגאווה ובעיטור מסדר התרבות, והיה מועמד לפרס נובל לספרות בשנת 1994. כתיבתו הושפעה רבות מהיותו בן למיעוט הקתולי ביפן.
אנדו נולד בטוקיו, בן שני לאביו טסונהישה אנדו ולאמו איקו.
במלאת לו שלוש שנים עברה משפחתו לדאליין בחבל מנצ'וריה הכבושה.
בשנת 1933, לאחר הפירוד בין הוריו, הוא שב עם אמו ואחיו ליפן.
הם התגוררו בעיר קובה עם דודתו, שהייתה קתולית.
הדודה שכנעה את האם להמיר את דתה, ובגיל 11 הוטבל גם שוסאקו אנדו לנצרות.
אנדו שאף בתחילה להיות רופא, אך העדיף קריירה ספרותית.
ב-1943, בגיל 20, התקבל לאוניברסיטת קיו.
לימודיו נקטעו עקב מלחמת העולם השנייה, והוא גויס לעבודה במפעל תחמושת בקוואסאקי.
עם תום המלחמה ב-1945, שב אל לימודיו באוניברסיטה.
שנתיים לאחר מכן ראתה אור מסתו הראשונה, "האלים ואלוהים", על הבעיות הניצבות בפניו כסופר קתולי במדינה שבה הנצרות נתפשה כהשפעה זרה.
נושא זה השפיע רבות על עולמו.
הוא סיים את לימודיו לתואר ב-1948. עניינו ביצירה קתולית הוביל אותו לאוניברסיטת ליון בצרפת, ובין 1950 ל-1953 למד שם ספרות קתולית מודרנית.
הוא קטע את הדוקטורט שלו בליון עקב סיבות בריאותיות ושב ליפן.
ב-1954, שנה לאחר סיום לימודיו בצרפת, הוא זכה בפרס אקוטגאווה על ספרו "גברים לבנים".
כעבור שנה נשא לאישה את אוקאדה ג'ונקו, וב-1956 נולד בנם ריוֹנוֹסוּקֶה.
באותה שנה נעשה מרצה לספרות באוניברסיטה הקתולית סופיה שבטוקיו.
ב-1966 יצא ספרו "שתיקה", עליו זכה בפרס טניזאקי היוקרתי.
ב-1967 התקבל כמרצה לתיאוריה ספרותית באוניברסיטת סייג'ו.
ב-1968 מונה לעורך כתב-העת הספרותי הנחשב "מיטא בּוּנגאקוּ".
ב-1964 התפרסם ספרו "הנערה שנטשתי מאחור" (לא תורגם לעברית) ב-1966 פרסם את ספרו החשוב "שתיקה" (לא תורגם לעברית) שזכה לגרסה קולנועית כעבור חמישים שנה בבימויו של מרטין סקורסזה (הבמאי העיד על עצמו שקרא את הספר אינספור פעמים).
באותה שנה ראה אור גם ספרו "ארץ הזהב" ב-1967 התמנה למרצה לתאוריה של הרומן באוניברסיטת סייג'ו.
ב-1969 ראה אור ספרו "אמהות" וב-1973 פרסם ספר עיון אודות חיי ישו ואת הספר "לחוף ים המוות" ב-1978 זכה בפרס בינלאומי ע"ש דאג המרשלד ב-1980 פרסם את ספרו "סמוראי" (תורגם לעברית על ידי רות דורון בהוצאת זורה ביתן) שזיכה אותו בפרס "נומה" לספרות.
ב-1985 נבחר לנשיא P.E.N ביפן והוענק לו דוקטור כבוד מאוניברסיטת סנטה קלרה, אוניברסיטה ישועית.
באותה שנה יצאו לאור שניים מספריו "הרומן שאהבתי" ו"בחיפוש אחר העצמי האמיתי"
ב-1956 בגיל 33 קיבל משרת מנחה באוניברסיטת סופיא ביפן.
ספרו הבא "הים ורעל" ראה אור בשנה שלאחר מכן, עליו זכה בפרס מאיניצי ב-1958.באותה שנה קיבל גם את פרס שינצ'וסה.
ב-1959 פרסם את ספרו "השוטה הנפלא" (שתורגם לעברית) ב-1960 שב לצרפת לצורך איסוף חומר למחקרו על המרקיז דה סאד, אך דלקת קרום הריאה מתפרצת מחדש והוא נאלץ לשוב ליפן שבה אושפז למשך שלוש שנים.
בתום תקופה זו פרסם את ספרו "הר געש" שתורגם לעברית על ידי הסופר והמתרגם יעקב רז בהוצאת זמורה ביתן.
ב-1986 הופיע ספרו "סקנדל" (שתורגם לעברית).
ב-1987 הוענק לו תואר דוקטור כבוד על ידי אוניברסיטת ג'ורג'טאון.
ב-1988 נבחר ל"אדם בעל סגולות תרבותיות" ביפן.
ב-1991 הוענק לו דוקטור של כבוד מאוניברסיטת ג'ון קרול ומאוניברסיטת פוג'ן בטאיפיי, טאיוואן.
ב-1993 התפרסם הרומן שלו "נהר עמוק" ועל ספר זה זכה בפרס האמנות והתרבות "מיינצ'י"
ב-1994 היה מועמד לפרס נובל לספרות.
יחד עמו מתמודד על הפרס, בן ארצו, קנזאבורו אואה שזכה בפרס.
אנדו אמנם מפסיד בהתמודדות על הנובל אך ב-1995 זכה באות המסדר לבעלי סגולות תרבות.
לאחר זמן קצר נפטר מסיבוכי דלקת הכבד בבית החולים האוניברסיטאי קאיו בטוקיו ב-29 בספטמבר 1996.
אנדו כתב בסוגות שונות, אך בכולן מורגשת זיקתו העמוקה לנצרות, ובמיוחד זו הקתולית.
אף שיחסו אל הדת היה דו-ערכי כיוון שהמרת הדת נכפתה עליו בנעוריו אך בהמשך הפכה לחלק בלתי נפרד מזהותו, ומכיוון שהנוצרים ביפן היו מיעוט שלפעמים אף נרדף יצא בכתביו להגנתה ולהגנת ערכיה הזרים לתרבות היפנית.
ספריו משקפים רבות מחוויות ילדותו, כולל העמדה של היות זר ושונה.
בכתיבתו תיאר את חייו של מטופל בבית חולים, ואת המאבק עם השחפת.
עם זאת, המהות המוסרית של החיים היא ציר מרכזי בכתיבתו.
מרבית הדמויות בספריו מתמודדות עם דילמות מוסריות מורכבות והכרעותיהם מובילות לעיתים קרובות לתוצאות טראגיות.
עבודתו מושווית לעיתים קרובות לזו של גרהם גרין.
למעשה, גרין עצמו הגדיר את אנדו כאחד ממיטב הכותבים החיים בימיו.
"גבר צהוב" (1955): נובלה הכתובה בסגנון של חליפת מכתבים בין גבר יפני שאינו ממשיך לקיים את הלכות הדת הקתולית לבין מורהו הרוחני המיסיונר הצרפתי.
"הים ורעל" (1957): רומן שעובד לסרט על ידי קאי קומיי.
הסיפור מתרחש בבית החולים בפוקואוקה במהלך מלחמת העולם השנייה ועוסק בניסויים הרפואיים שנערכו בו.
הסיפור מבוסס על חומר עובדתי.
(השוטה הנפלא) (1959): סיפור על צרפתי חביב ותמים המבקר בטוקיו שלאחר מלחמת העולם.
מעין דמות הצלוב הבא לחיות בקרב משפחה יפנית ומתחבר אל המנודים בחברה לכלבים שוטים, לזונות ולרוצח.
למרות התנהגותו החריגה מצליח להיטיב את דרכיהם של כל הנפגשים עמו.
"שתיקה" (1966): פרס טאניזאקי ומועמדות לפרס נובל.
הספר עוסק במיסיונרים הפורטוגזים שחדרו ליפן במאה ה-17 כשהמשטר הצבאי היפני רדף אותם ואת מאמיניהם.
"מארי אנטואנט" (1979): ספר שהשפיע על המחזמר שנכתב על ידי התמלילן הגרמני מיכאל קונזה Michael Kunze.
"הרומאנים האהובים עלי" & "החיפוש אחר האני האמיתי" (1985)
1955 פרס אקוטהגווה על ספרו "גבר לבן"
1966 פרס טאניזאקי על ספרו "שתיקה"
המוזיאון לספרות ע"ש שוסאקו אנדו בנגאסאקי מוקדש לסופר לחייו ועבודתו.
שועל-מעופף אדום קטן (שם מדעי: Pteropus scapulatus) הוא מין של עטלף ממשפחת עטלפי הפירות החי בטבע באזורים טרופיים בצפון-מזרח אוסטרליה.
השועל-המעופף הוא מהגדולים שבעטלפים והוא קרובו של המין שועל-מעופף אפור-ראש.
עטלף זה בעל פרווה קצרה אדומה-חומה עם ראש אפור והוא בעל כנפיים ארוכות עשויות קרום עור והוא חסר זנב.
הוא בעל ראש גדול ועיניים זהובות וגדולות ואוזניים ורודות ארוכות ומחודדות.
העטלף מעופף עם כנפיו הארוכות בקבוצות גדולות לאורך יערות ומחפש פרחים ופירות עצים כמו אקליפטוס, עצי Melaleuca ו-Corymbia אותם הוא מאביק בתמורה לצוף.
כאשר התנאים טובים מתאספים להקות רבות של עטלפים, לעיתים מעל 100 אלף לאותו אזור.
להקת העטלפים הגדולה מושכת בתורה טורפים שונים: עיטמים לבני חזה, פיתוני שטיחים ותניני מים מתוקים האורבים מתחת למים וחוטפים עטלפים צמאים.
תקופת הרבייה אצלו מאוחרת יותר ממרבית עטלפי הפרי - עד 6 חודשים יותר מאוחר באזור אפריל ומאי.
הסיבה לכך הוא כדי למנוע את הגורים (כל עטלף יולד צאצא אחד) לטמפרטורות הקיץ הגבוהות.
עטלפים בקיץ האוסטרלי מתקבצים יחדיו מתחת לענפים וחוסכים באנרגיה כדי להימנע ממכת חום, לעיתים בכמויות עצומות על אותו העץ.
באזורים בהם אנשים הפריעו לעטלפים במנוחה מאות מהם מתו עקב התחממות יתר.
שועייב הוא נביא קדום בדת האסלאם, תושב מדין.
יש המזהים אותו עם יתרו.
שועייב מוזכר בקוראן 11 פעמים.
לפי הטקסט הקוראני, שלח אללה את שועייב כנביא לעמו (מדין).
אנשי מדין היו אנשי מסחר וחקלאות, שנהגו להונות ולרמות.
שועייב נזף בהם על נוהגם הפסול והורה להם לחדול ממעשיהם אלה, אך הם לא שעו לאזהרותיו.
בנוסף, אנשי מדין היו עובדי אלילים ונקראו "אצחאב אל-אַיְכַּה" (עץ בעל ענפים משתרגים), ושועייב הזהיר אותם גם בעניין הזה: שיחדלו מן עבודת האלילים ויעבדו רק את אללה.
שועייב הוא אחד הנביאים הערבים שמוזכרים בשמם בקוראן (יחד עם צאלח, הוד, איסמאעיל ומוחמד).
על שועייב נאמר כי היה "המטיף הרהוט ביותר בקרב הנביאים", כיוון שקיבל את ההשראה האלוהית ואת מסר הנבואה בשפתו שלו.
שועייב מזוהה לעיתים כיתרו המדיני, המוזכר במקרא, אך האירועים והסיפורים המיוחסים לו אינם חופפים בהכרח בשתי הדתות.
שונר איסוודורנסיס (שם מדעי: Lynx issiodorensis) הוא מין נכחד של טורף מהסוג שונר, אשר חי מסוף הפליוקן עד הפליסטוקן באירופה וייתכן שהיגר מאפריקה ונכחד עם סיום עידן הקרח האחרון והפשרת הקרחונים המסיבית של סוף הפליסטוקן.
ישנם חוקרים המניחים שהוא אף חצה את גשר ברינג לעבר אמריקה הצפונית, שם כלולים 2 מיני שונר.
חתול זה הוגדר ב-1828 והוא נקרא על שם העיר שבה התגלה - איסוואר (Issoire) שבמרכז צרפת.
שונר זה היה כנראה האב הקדמון של ארבעת מיני השונרים החיים כיום.
עם זאת הוא היה בעל רגליים קצרות יותר, ראש גדול יותר וצוואר ארוך יותר.
השיניים שלו ובעיקר הניבים שהופרדו מעט מהחותכות, היו חזקים מעט יותר.
הוא דמה יותר למיני חתולים קטנים אחרים משונרים, למשל מיני החתול או הקרקל מעט, אך הוא היה בעל זנב קצר כמו השונרים.
לא ברור האם היו לו ציצות אוזניים בולטות, מאחר שהם לא השתמרו במאובנים.
משקלו הגיע ל-15 עד 25 קילוגרם בממוצע.
בשנת 1945 ממצאים מאסיה של שונר נקראו בשם Lynx shansius, אך בהמשך התברר שמדובר באותו המין, כך שמין זה התבטל ונכלל במין זה.
שונרא הייתה להקת רוק אלטרנטיבי ורוק ישראלי שפעלה בסוף שנות השמונים בישראל בהנהגתו של המוזיקאי דן תורן.
הלהקה הוציאה רק אלבום אחד, "נופל על ארבע", שהיה לאלבום זהב, ובו הלהיט "לבן על לבן", שיצא כסינגל שנה לפני יציאת אלבום הבכורה, תחת חברת התקליטים "נענע דיסק".
בלהקה היו חברים דן תורן (שירה וגיטרה), אורי בינשטוק (גיטרה), הדס רוזנקרנץ (גיטרה בס) ויובל שפריר (תופים).
בשנת 1988, לאחר צאת אלבום הבכורה שלו, "לו-חמה בשטח בנוי", הקים תורן להקת ליווי בשם "התרנים" שתנגן איתו בהופעות הסולו שלו.
עם הזמן החלו להתחבר ולנגן יחד ללא קשר להופעות ולבסוף החליטו להפוך ללהקה אחת, שבהמשך שינתה את שמה לשם הידוע שלה, "שונרא" (שנלקח על פי חברי הלהקה מהגדה של פסח).
הלהקה החלה לבצע שירים שכתב והלחין תורן בעבר ושירים חדשים, ובמקביל פנו למספר חברות תקליטים כדי להוציא אלבום חדש.
לבסוף הסכימה חברת "נענע דיסק", שנוהלה על ידי ניצן זעירא, להקליט את האלבום.
בשנים 1988–1989 הקליטה הלהקה באולפני "נענע דיסק" וב-1989 הוציאה את אלבומה היחיד, "נופל על ארבע", שכלל גרסאות מחודשות לשירים "לבן על לבן" ו"סין" מאלבום הסולו של תורן, וכן שירים חדשים שכתב והלחין תורן, שמהם התפרסם בעיקר השיר "ידיעות מניקרגואה".
לאחר יציאת האלבום החליטו חברי הלהקה להפסיק את פעילותה.
פילדמרשל שוּנְרוֹקוּ הָאטָא (ביפנית: 畑俊六; 26 ביולי 1879 – 10 במאי 1962) היה מפקד ב, אשר שירת במהלך מלחמת רוסיה–יפן, מלחמת סין–יפן השנייה והמערכה באסיה ובאוקיינוס השקט.
האטא שירת במספר תפקידי מפתח כגון שר המלחמה ובמלחמת סין–יפן השנייה היה תחילה המפקד העליון של צבא אזור מרכז סין ומאוחר יותר הפך לראש מטה הכוחות בסין.
לאחר כניעת האימפריה היפנית האטא הואשם בפשעי מלחמה ונשלח למאסר עולם אותו ריצה עד מותו בשנת 1962.
שונרוקו האטא נולד במחוז פוקושימה באימפריה היפנית לסמוראי לשעבר של שבט אייזו-האן.
בשנת 1891 עברה משפחתו להקודאטה, הוקאידו, בצפון יפן.
בשנת 1893 הוא התקבל לבית הספר התיכון היוקרתי הראשון בטוקיו, אך מותו הפתאומי של אביו הביא לכך שלמשפחתו לא היה ההון לשלם עבור שכר הלימוד.
במקום זאת הוא נרשם לבית הספר לצוערים של הצבא היפני הקיסרי.
בשנת 1901 סיים את לימודיו באקדמיה הצבאית הקיסרית והפך סגן משנה במוצב תותחנים.
הוא השתתף במלחמת רוסיה–יפן בשנים 1904–1905 שם לראשונה השתתף בפעולה צבאית על אדמת סין.
בנובמבר 1910 סיים את לימודיו במכללת מטה הצבא.
במרץ 1912 שירת כנספח צבאי בקיסרות הגרמנית ונשאר באירופה במהלך מלחמת העולם הראשונה.
הוא הועלה לדרגת מייג'ור בספטמבר 1914, ולאחר מכן לוטננט קולונל ביולי 1918. בפברואר 1919 הוא השתתף בוועידת השלום בפריז כחבר המשלחת היפנית.
ביולי 1921 הוא מונה למפקד גדוד הארטילריה ה-16.
במרץ 1926 הועלה לדרגת לוטננט גנרל והוצב לפיקוד על חטיבת התותחנים הרביעית.
ביולי 1927 הוא מונה לראש הלשכה הרביעית של המטה הכללי של הצבא היפני הקיסרי; באוגוסט 1928 הפך לראש הלשכה הצבאית הראשית.
באוגוסט 1931 הועלה לדרגת גנרל ושימש בתפקיד המפקח הכללי על הכשרת התותחנים.
באוגוסט 1933 הוא הפך לקצין הפיקוד של האוגדה ה-14 ובדצמבר 1935 היה ראש השירות האווירי של הצבא היפני.
בשנת 1936 מונה למפקד הכוחות היפנים המוצבים בטאיוואן.
בהמשך אותה שנה שימש כמפקח הכללי על ההכשרה הצבאית באקדמיה הצבאית הקיסרית.
בפברואר 1938 הוא מונה לקצין הפיקוד של צבא המשלחת המרכזי בסין, והחליף את הגנרל איוונה מטסוי לאחר טבח ננקינג אך הושב ליפן בתוך מספר חודשים.
בחודשים אשר פיקד על הכוחות בסין הותיר שונרוקו לחיילים תחת פיקודו להמשיך את ביצוע מעשי הטבח באוכלוסייה האזרחית הכבושה כפי שהיה תחת קודמו מטסוי, העובדה שלא מנע את הטבח באוכלוסייה האזרחית שימשה נגדו מאוחר יותר במשפטים על פושעי המלחמה היפנים.
במאי 1939 הוא הפך לעוזר בכיר לקיסר יפן שׁוֹוָּה (הירוהיטו).
בין אוגוסט 1939 ליולי 1940 הוא היה שר המלחמה תחילה תחת ראש הממשלה נובויוקי אבה ומאוחר יותר תחת יונאי מיצומאסה.
במרץ 1941 הוא הפך למפקד הראשי של כלל הצבא היפני בסין.
ביוני 1944 הוא הועלה לדרגת פילדמרשל והשתתף במערכה באוקיינוס השקט.
האטא שינה דעתו והחליט כי על יפן להיכנע כאשר היה עד להטלת פצצות האטום על הירושימה ב-6 באוגוסט 1945 ובהמשך פעל לשכנע מנהיגים יפנים אחרים להיכנע.
בין צווי המלחמה הסופיים שלו ביקש הורדה בדרגה עקב תבוסה צבאית; בקשה זו מעולם לא אושרה על ידי מטה הצבא היפני בגלל המצב בימי המלחמה האחרונים.
לאחר כניעת האימפריה היפנית נפתח בית הדין הבינלאומי הצבאי למזרח הרחוק אשר החל להתחקות אחר מפקדים יפנים במהלך המלחמה ומשתפי פעולה עם מדינות הציר.
האטא נעצר והועמד לדין בגין פשעי מלחמה זמן קצר לאחר הכניעה.
בשנת 1948 הוא נידון על ידי בית הדין למאסר עולם בגין:
תמיכה ושותפות לגיבוש מלחמה תוקפנית
ניהול מלחמה אגרסיבית נגד סין
ניהול מלחמה אגרסיבית נגד ארצות הברית
ניהול מלחמה אגרסיבית נגד חבר העמים הבריטי
ניהול מלחמה אגרסיבית נגד ממלכת ארצות השפלה
התעלמות מחובה לנקוט בצעדים נאותים למניעת זוועות
מאסרו הוטל על תנאי בשנת 1955. בשנת 1958 הפך במסגרת מאסרו לראש קרן צדקה לרווחת ותיקי המלחמה.