tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
9 ביולי – ויניסיוס דה מוראיס, משורר ברזילאי (נולד ב-1913)
18 בספטמבר – קתרין אן פורטר, סופרת אמריקאית (נולדה ב-1890)
2 בדצמבר – רומן גארי, סופר צרפתי (נולד ב-1914)
8 בדצמבר – ג'ון לנון, מוזיקאי, כותב שירים וסופר אנגלי (נולד ב-1940)
31 בדצמבר – מרשל מקלוהן, פילוסוף קנדי (נולד ב-1911)
פרס נובל לספרות: צ'סלב מילוש
פרס בוקר: ויליאם גולדינג, "Rites of Passage"
בערך זה מצוינים אירועים בולטים שהתרחשו במהלך שנת 1981 ונוגעים לעולם הטלוויזיה.
4 באפריל – תחרות האירוויזיון התקיימה בדבלין שבאירלנד.
בתחרות זכתה הממלכה המאוחדת, עם השיר "Making Your Mind Up", אותו ביצעה להקת הפופ הבריטית באקס פיז.
29 ביולי – חתונת הנסיך צ'ארלס וליידי דיאנה ספנסר - חתונתם של הנסיך צ'ארלס וליידי דיאנה ספנסר שודרה ברחבי העולם והפכה לאחד מהאירועים הטלוויזיוניים הנצפים ביותר של השנה.
לפי ההערכות צפו באירוע בסביבות 750 מיליון אנשים ברחבי העולם.
1 באוגוסט – ערוץ המוזיקה MTV מתחיל את שידוריו בטלוויזיה בכבלים בארצות הברית.
הערוץ היה חדשני באותה התקופה בכך שהוא הציג וידאו קליפים של מוזיקה פופולרית 24 שעות ביממה.
הווידאו קליפ הראשון ששודר בערוץ היה "Video Killed the Radio Star" של להקת הבאגלז.
סדרות ותוכניות טלוויזיה חדשות ב-1981
להלן כמה מההפקות הטלוויזיוניות האמריקאיות הבולטות ביותר ששודרו לראשונה בארצות הברית במהלך שנת 1981. תאריך העלייה לשידור שמצוין בטבלה מתייחס לתאריך בו הסדרה שודרה לראשונה בארצות הברית.
לרשימה מקיפה יותר של סדרות טלוויזיה אמריקאיות ששודרו בארצות הברית לראשונה בשנה זו, ראו :קטגוריה:סדרות טלוויזיה אמריקאיות שעלו לשידור בשנת 1981.
תאריך עלייה לשידורשם הסדרהסוגהרשת השידור המקורית12 בינוארשושלתאופרת סבוןABC15 בינוארבלוז לכחולי המדיםדרמה משטרתיתNBC18 במרץגיבור אמריקאימדע בדיוני, דרמה קומית, פנטזיה, גיבורי-עלABC12 בספטמברהדרדסיםאנימציה לילדים, פנטזיהNBCספיידרמן וחבריו המופלאיםאנימציה, גיבורי-על, פעולה, הרפתקאות3 בנובמבר האב מרפי מערבוןNBC4 בנובמבר The Fall Guy פעולה, הרפתקאותABC24 בנובמבר סיימון וסיימון מסתורין, דרמה קומית, פעולהCBS4 בדצמבר פאלקון קרסט אופרת סבוןCBS
תאריך עלייה לשידורשם התוכנית / סדרהסוגהרשת השידור המקוריתהערות20 באפרילמישל עזרא ספרא ובניודרמההטלוויזיה הישראליתמיני-סדרה1 בנובמברארץ מולדתדרמה, היסטוריההטלוויזיה החינוכית הישראלית11 בנובמברשמיניות באווירתוכנית אירוח לנוערהטלוויזיה הישראלית1981בבית של פיסטוקתוכנית ילדיםהטלוויזיה החינוכית הישראלית1981עמוד האשתעודההטלוויזיה הישראלית1981הדוברמן החברמןתוכנית לימודיתהטלוויזיה החינוכית הישראלית
סדרות ותוכניות בולטות שבוטלו או הסתיימו ב-1981
24 ביוני – שודר הפרק האחרון של הסדרה "המלאכיות של צ'רלי" ברשת ABC.
16 בינואר – רודריגו גונזלס, שחקן טלוויזיה ישראלי-צ'יליאני ויוצר תוכן דוקומנטרי לטלוויזיה
10 בפברואר – סטפני ביאטריס, שחקנית ומדבבת אמריקאית, הידועה בעיקר בשל תפקידה בתור הבלשית רוזה דיאז בסדרה "ברוקלין תשע-תשע"
17 בפברואר – ג'וזף גורדון-לוויט, שחקן אמריקאי-יהודי
17 בפברואר – פריס הילטון, דוגמנית ואשת חברה אמריקאית
28 במרץ – ג'וליה סטיילס, שחקנית קולנוע, טלוויזיה ותיאטרון אמריקאית
6 באפריל – אלייזה קופ, שחקנית, קומיקאית ודוגמנית אמריקאית
8 באפריל – עפר שכטר, שחקן, בדרן ודוגמן ישראלי
30 באפריל – קונאל נייאר, שחקן הודי-אנגלי.
ידוע בעיקר בשל תפקידו בתור ראג'ש קוטרפאלי בסיטקום "המפץ הגדול"
5 במאי – דניאל פישל, שחקנית ובמאית טלוויזיה אמריקאית, הידועה בעיקר בשל תפקידה בתור טופנגה לורנס-מת'יוס בסדרה "ילד פוגש עולם"
8 במאי – סטיבן אמל, שחקן קולנוע וטלוויזיה קנדי ומתאבק מקצועי, הידוע בעיקר בזכות גילום דמותו של אוליבר קווין בסדרת גיבורי-העל "החץ"
מילר, שחקן, קומיקאי, סטנדאפיסט ומדבב אמריקאי-יהודי
28 ביוני – טלי מורנו, מגישת טלוויזיה ישראלית
4 ביולי – אנה דוברוביצקי, שחקנית תיאטרון, טלוויזיה וקולנוע ישראלית
24 באוגוסט – צ'אד מייקל מארי, שחקן ודוגמן אמריקאי.
ידוע בעיקר בשל תפקידו בתור טריסטיאן דוגריי בסדרה "בנות גילמור"
8 בספטמבר – ג'ונתן טיילור תומאס, שחקן אמריקאי.
ידוע בעיקר בשל תפקידו בתור רנדי טיילור בסיטקום "שפץ ביתך"
15 בספטמבר – בן שוורץ, שחקן, מדבב, קומיקאי, סופר, תסריטאי, במאי ומפיק טלוויזיה יהודי-אמריקאי
16 בספטמבר – אלקסיס בלדל, שחקנית ודוגמנית אמריקאית.
ידועה בעיקר בשל תפקידה בתור רורי גילמור בסדרה "בנות גילמור"
27 בדצמבר – אמילי דה רייבין, שחקנית אוסטרלית, הידועה בעיקר בשל תפקידה בתור קלייר ליטלטון בסדרה "אבודים"
28 בדצמבר – סיינה מילר, שחקנית קולנוע וטלוויזיה, דוגמנית ומעצבת אופנה בריטית-אמריקאית
26 באפריל – ג'ים דייוויס, שחקן אמריקאי אשר נודע במיוחד בתפקיד אבי המשפחה הפטריארכלי, ג'וק יואינג, בסדרה המצליחה דאלאס.
1 באוגוסט – פאדי צ'ייבסקי, תסריטאי, מחזאי וסופר יהודי-אמריקאי.
25 בנובמבר – ג'ק אלברטסון, קומיקאי, רקדן, זמר ושחקן יהודי-אמריקאי.
29 בנובמבר – נטלי ווד, שחקנית קולנוע וטלוויזיה אמריקאית.
בערך זה מצוינים אירועים בולטים שהתרחשו במהלך שנת 1982 ונוגעים לעולם הטלוויזיה.
4 באפריל – תחרות האירוויזיון התקיימה בעיירה הרוגייט שבממלכה המאוחדת.
בתחרות זכתה מערב גרמניה, עם השיר "Ein bißchen Frieden" ("מעט שלווה"), אותו ביצעה הזמרת הגרמנייה ניקול.
2 בנובמבר – ערוץ 4 הבריטי מתחיל את שידוריו בממלכה המאוחדת.
סדרות ותוכניות טלוויזיה חדשות ב-1982
להלן כמה מההפקות הטלוויזיוניות האמריקאיות הבולטות ביותר ששודרו לראשונה בארצות הברית במהלך שנת 1982. תאריך העלייה לשידור שמצוין בטבלה מתייחס לתאריך בו הסדרה שודרה לראשונה בארצות הברית.
לרשימה מקיפה יותר של סדרות טלוויזיה אמריקאיות ששודרו בארצות הברית לראשונה בשנה זו, ראו :קטגוריה:סדרות טלוויזיה אמריקאיות שעלו לשידור בשנת 1982.
תאריך עלייה לשידור שם הסדרהסוגה רשת השידור המקורית 7 בינואר תהילהדרמה, מוזיקליNBC 1 בפברואר לייט נייט עם דייוויד לטרמן תוכנית אירוח, קומדיהNBC4 במרץמחלק משטרה קומדיה-פרודיה על מותחני משטרה בלשייםABC 12 במרץ טי.
תאריך עלייה לשידורשם התוכנית / סדרהסוגהערוץ שידור מקורי31 במרץפרפר נחמדתוכנית ילדיםהטלוויזיה החינוכית הישראלית7 ביוניהערב החדשאקטואליההטלוויזיה הישראלית17 באוקטוברעד פופמוזיקההטלוויזיה הישראליתתצפיתתוכנית אולפןהטלוויזיה הישראלית
תאריך עלייה לשידורשם הסדרהסוגהארץ מקורערוץ שידור מקוריהערות18 במרץג'יג'ימאהו שוג'ו, אנימה, הנפשה לילדיםיפןTV Tokyo5 באפרילהבית המעופףאנימה, הרפתקאות, הנפשה לילדיםיפןTV Tokyo1 במאיערי הזהב הנסתרותאנימה, הרפתקאות, פעולה, פנטזיה, מדע בדיוני, הנפשה לילדיםצרפת
יפןNHK2 באוקטוברהיה היה - החללמדע בדיוני, הנפשה לילדיםצרפת
יפןFrance Régions 321 בדצמברג'ק הולבורןהרפתקאותגרמניהZDF30 בדצמבראלו אלוקומדיית מצביםהממלכה המאוחדתBBC One
סדרות ותוכניות בולטות שבוטלו או הסתיימו ב-1982
11 בפברואר – נטלי דורמר, שחקנית אנגלייה
3 באפריל – קובי סמולדרס, שחקנית קנדית.
ידועה בעיקר בזכות גילומה של רובין שרבטסקי בסיטקום "איך פגשתי את אמא"
5 באפריל – היילי אטוול, שחקנית קולנוע וטלוויזיה בריטית
10 באפריל – קיילר לי, שחקנית אמריקאית
15 באפריל – סת' רוגן, שחקן קולנוע וטלוויזיה, קומיקאי, תסריטאי ומפיק יהודי-קנדי
16 באפריל – ג'ינה קראנו, שחקנית אמריקאית
30 באפריל – קירסטן דנסט, שחקנית קולנוע וטלוויזיה אמריקאית
31 במאי – אליענה בקייר, שחקנית ישראלית
7 ביולי – אילנית לוי, דוגמנית, שחקנית ומנחת טלוויזיה ישראלית
23 ביולי – פול ווסלי, שחקן טלוויזיה אמריקאי
13 באוגוסט – סבסטיאן סטן, שחקן אמריקאי
17 באוגוסט – מארק סאלינג, שחקן ומוזיקאי אמריקאי, אשר היה מוכר בעיקר מדמותו של נח "פאק" פאקרמן, שאותה גילם בסדרת הטלוויזיה המוזיקלית glee (נפטר ב-2018)
28 באוקטובר – מאט סמית, שחקן אנגלי
30 בדצמבר – יאנה גור, דוגמנית ושחקנית ישראלית
30 בנובמבר – אריק תומפסון, שחקן, מנחה טלוויזיה ומפיק אנגלי (נולד ב-1929)
בערך זה מצוינים אירועים בולטים שהתרחשו במהלך שנת 1983 ונוגעים לעולם הטלוויזיה.
בתחילת 1983 הוסר באופן מוחלט המחיקון, והטלוויזיה הישראלית עברה לשידור מלא בצבע.
השידור הראשון ששודר לאחר הסרת המחיקון הוא מהדורת "מבט".
28 בפברואר 1983 – בפרק הסיום של הסדרה "מ.א.ש" צופים 106 מיליון איש (שבעים ושבעה אחוזי צפייה).
זהו שיא צפייה בתולדות הטלוויזיה האמריקנית, שנשבר רק ב־2010 במהלך שידור של הסופרבול.
18 באפריל – ערוץ דיסני מתחיל את שידוריו בארצות הברית.
23 באפריל – תחרות האירוויזיון התקיימה במינכן שבגרמניה המערבית.
בתחרות זכתה לוקסמבורג, עם השיר "Si la vie est cadeau" ("אם החיים הם מתנה"), אותו ביצעה הזמרת הצרפתייה קורין הרמס.
סדרות ותוכניות טלוויזיה חדשות ב-1983
להלן כמה מההפקות הטלוויזיוניות האמריקאיות הבולטות ביותר ששודרו לראשונה בארצות הברית במהלך שנת 1983. תאריך העלייה לשידור שמצוין בטבלה מתייחס לתאריך בו הסדרה שודרה לראשונה בארצות הברית.
לרשימה מקיפה יותר של סדרות טלוויזיה אמריקאיות ששודרו בארצות הברית לראשונה בשנה זו, ראו :קטגוריה:סדרות טלוויזיה אמריקאיות שעלו לשידור בשנת 1983.
תאריך עלייה לשידורשם הסדרהסוגהערוץ שידור מקורי7 בפברוארקרובים קרוביםקומדיית מצביםהטלוויזיה החינוכית הישראליתרחוב סומסוםחינוכי לילדיםהטלוויזיה החינוכית הישראלית
תאריך עלייה לשידורשם הסדרהסוגהארץ מקורערוץ שידור מקוריהערות4 באפרילגברת פלפלתאנימה, פנטזיהיפןNHK15 ביוניהפתן השחורקומדיית מצביםהממלכה המאוחדתBBC One6 בנובמברמנספילד פארקדרמההממלכה המאוחדתBBC Two13 בדצמבראין כמו בביתקומדיית מצביםהממלכה המאוחדתBBC One1983כל הנחלים זורמים ליםדרמה תקופתיתאוסטרליהSeven Networkמיני-סדרה
סדרות ותוכניות בולטות שבוטלו או הסתיימו ב-1983
תאריך שידור הפרק האחרוןשם הסדרהשנת עלייה לשידור3 בפברוארגיבור אמריקאי198128 בפברוארמ.א.ש197221 במרץבית קטן בערבה197410 במאילוורן ושירלי197624 במאיג'ואני אוהבת את צ'אצ'י198217 ביוליצ'יפס197720 ביוליטקסי197810 בספטמברספיידרמן וחבריו המופלאים1981
תאריך שידור הפרק האחרוןשם הסדרהשנת עלייה לשידור5 ביולימישל עזרא ספרא ובניו198128 בדצמברעוד להיט1977בבית של פיסטוק1981מועדון החתול שמיל1979
23 בפברואר – אמילי בלאנט, שחקנית קולנוע וטלוויזיה בריטית-אמריקאית זוכת פרס גלובוס הזהב
23 בפברואר – עזיז אנסרי, שחקן, קומיקאי וסטנדאפיסט אמריקאי ממוצא הודי אשר נודע במיוחד בזכות תפקידו בתור טום הברפורד בסדרה הקומית האמריקנית "מחלקת גנים ונוף"
27 בפברואר – קייט מארה, שחקנית קולנוע וטלוויזיה אמריקאית
24 ביוני – עוז זהבי, שחקן, דוגמן ומנחה טלוויזיה ישראלי
14 באוגוסט – מילה קוניס, שחקנית קולנוע וטלוויזיה ומדבבת יהודייה-אמריקאית
21 בספטמבר – מגי גרייס, שחקנית קולנוע וטלוויזיה אמריקאית
25 בספטמבר – דונלד גלובר, שחקן, זמר, וכותב אמריקאי, זוכה חמישה פרסי גראמי ושני פרסי אמי
17 באוקטובר – פליסיטי ג'ונס, שחקנית קולנוע טלוויזיה ותיאטרון אנגלייה
19 באוקטובר – רבקה פרגוסון, שחקנית קולנוע וטלוויזיה שוודית
20 באוקטובר – אלונה טל, זמרת ושחקנית קולנוע וטלוויזיה ישראלית
3 באוגוסט – קרולין ג'ונס, שחקנית קולנוע וטלוויזיה אמריקאית-יהודייה אשר גילמה בשנות ה-60 את מורטישה אדמס בסדרה "משפחת אדמס" (נולדה ב-1930)
בערך זה מצוינים אירועים בולטים שהתרחשו במהלך שנת 1980 ונוגעים לעולם הטלוויזיה.
21 במרץ – משודר הפרק האחרון בעונה השלישית של אופרת הסבון המצליחה "דאלאס" כלל את אחד מה"קליף האנגרים" הנודעים ביותר בתולדות הטלוויזיה אשר הייתה כרוכה בירי בג'יי אר אשר הותירה את הצופים אל מול השאלה, שהפכה למטבע לשון, "מי ירה בג'יי אר?".
5 במאי – תחרות האירוויזיון התקיימה בהאג שבהולנד.
בתחרות זכתה אירלנד, עם השיר "What's Another Year" ("מהי עוד שנה") שבוצע על ידי הזמר האירי ג'וני לוגן.
1 ביוני – הושקה ערוץ החדשות בכבלים CNN אשר לערוץ הטלוויזיה הראשון שסיפק סיקור חדשות 24 שעות ביממה.
סדרות ותוכניות טלוויזיה חדשות ב-1980
להלן כמה מההפקות הטלוויזיוניות האמריקאיות הבולטות ביותר ששודרו לראשונה בארצות הברית במהלך שנת 1980. תאריך העלייה לשידור שמצוין בטבלה מתייחס לתאריך בו הסדרה שודרה לראשונה בארצות הברית.
לרשימה מקיפה יותר של סדרות טלוויזיה אמריקאיות ששודרו בארצות הברית לראשונה בשנה זו, ראו :קטגוריה:סדרות טלוויזיה אמריקאיות שעלו לשידור בשנת 1980.
תאריך עלייה לשידורשם הסדרהסוגהרשת השידור המקורית14 בינואר1-2-3 מגעסדרה לימודיתPBS27 בינוארגלקטיקה 1980מדע בדיוניABC28 בספטמברקוסמוססדרה תיעודיתPBS27 בנובמברBosom Buddies קומדיית מצביםABC11 בדצמברמגנום, בלש פרטידרמת פשע, פעולהCBS
תאריך עלייה לשידורשם הסדרהסוגהרשת השידור המקורית2 בספטמברחשבון פשוטסדרה לימודיתהטלוויזיה החינוכית הישראלית3 בספטמבר3, 4, 5 וחציסדרה לילדיםהטלוויזיה הישראלית
תאריך עלייה לשידורשם הסדרהסוגהארץ מקוררשת השידור המקורית6 בינוארתום סויראנימה, הרפתקאות, קודומויפןFuji TV7 בינוארבארץ הקטקטיםאנימה, הרפתקאות, פנטזיה, קודומוהולנד
יפןTV Tokyo8 בינוארנילס הולגרסוןאנימה, הרפתקאות, פנטזיהיפןNHK13 בינוארגאווה ודעה קדומהדרמה היסטוריתהממלכה המאוחדתBBC Two25 בפברוארכן, אדוני השרסאטירה פוליטית, קומדיית מצביםהממלכה המאוחדתBBC Two
סדרות ותוכניות בולטות שבוטלו או הסתיימו ב-1980
תאריך שידור הפרק האחרוןשם הסדרהשנת עלייה לשידור3 בינוארספיידרוומן19795 באפרילהוואי חמש-אפס1968
29 בינואר – יעל בר זוהר, דוגמנית ושחקנית
2 במרץ – רבל ווילסון, שחקנית, סופרת וקומיקאית אוסטרלית
10 באפריל – צ'ארלי האנם, שחקן אנגלי
23 במאי – מלי לוי, דוגמנית, שחקנית, זמרת ומנחת טלוויזיה ישראלית
27 במאי – בן פלדמן, שחקן אמריקאי
18 ביולי – קריסטן בל, שחקנית אמריקאית, ידועה בשל הסדרה ורוניקה מארס
29 ביולי – עודד פז, מנחה בערוץ הילדים, שחקן ישראלי
29 באוגוסט – ויליאם לוי, שחקן אמריקאי
7 בספטמבר – שני כהן, שחקנית וקומיקאית ישראלית
9 בספטמבר – לביא זיטנר, שחקן תיאטרון וטלוויזיה ישראלי
13 בספטמבר – בן סבאג', שחקן אמריקאי
12 בנובמבר – ראיין גוסלינג, שחקן קולנוע וטלוויזיה קנדי
29 באפריל – אלפרד היצ'קוק, במאי בריטי (נולד ב-1899)
7 בנובמבר – סטיב מקווין, שחקן קולנוע וטלוויזיה אמריקאי (נולד ב-1930)
בערך זה מצוינים אירועים בולטים שהתרחשו במהלך שנת 1982 ונוגעים לעולם המוזיקה.
שנת 1982 הייתה שנה של פריצות דרך מסחריות, חידושים סגנוניים ואבני דרך בתולדות הפופ, הרוק והמטאל.
בין אם במוזיקת מיינסטרים ובין אם בז'אנרים אלטרנטיביים – רבים מהאלבומים שראו אור באותה שנה ממשיכים להשפיע עד היום.
מייקל ג'קסון עם Thriller – האלבום המצליח ביותר בהיסטוריה, ששינה את פני תעשיית המוזיקה.
האלבום כלל את הלהיטים "Billie Jean", "Beat It" ו־"Thriller", והציג שילוב בין פופ, רית'ם אנד בלוז, רוק ודאנס, לצד קליפים פורצי דרך.
קווין עם Hot Space – אלבום שנוי במחלוקת שבחר בקו סינתטי ורית'ם־אנד־בלוזי, בניגוד לסאונד הרוקי של השנים הקודמות.
כלל את הלהיט "Under Pressure" עם דייוויד בואי (שיצא מעט קודם לכן).
איירון מיידן עם The Number of the Beast – אלבום קלאסי בתולדות ההבי מטאל, והראשון עם הסולן ברוס דיקינסון.
כלל להיטים כמו "Run to the Hills" וקטע הנושא, והקנה ללהקה מעמד של אייקון עולמי.
לד זפלין עם CODA – אלבום אולפן אחרון, שיצא לאחר פירוק הלהקה וכלל הקלטות שלא נכללו באלבומים קודמים, כהצדעה לסיום הדרך.
דפש מוד עם A Broken Frame – האלבום הראשון של הלהקה לאחר עזיבת וינס קלארק.
ג'ודס פריסט עם Screaming for Vengeance – מהאלבומים האהובים של הלהקה, עם שילוב של מטאל מלודי ונושאים חברתיים.
הלהיט "You've Got Another Thing Comin'" הפך לסימן ההיכר שלהם בארצות הברית.
דייר סטרייטס עם Love Over Gold – אלבום ארוך ומורכב יותר מהרגיל, שנפתח עם היצירה האפית "Telegraph Road" והציג כתיבה בשלה ומופנמת של מארק נופלר.
ג'נט ג'קסון עם Janet Jackson – אלבום הבכורה שעדיין לא הציג את הסגנון הבוגר שתאמץ בהמשך, אך סימן את תחילת דרכה כאמנית עצמאית.
פול מקרטני עם Tug of War – אלבום שנחשב לאחד מחוזרי הצורה המוצלחים של מקרטני בשנות ה־80, עם שיתוף פעולה עם סטיבי וונדר ב־"Ebony and Ivory" ושירים מרגשים כמו "Here Today".
קינג קרימזון עם Beat – אלבום המשך לקו הניו־ווייבי־אקספרימנטלי של Discipline, המושפע מהשירה והכתיבה של ג'ק קרואק.
The Alan Parsons Project עם Eye in the Sky – אלבום להיטי רוק פרוגרסיבי־פופי, שהכיל את השיר הנושא המפורסם ושילב הפקה מוקפדת עם לחנים קליטים.
פליטווד מק עם Mirage – אלבום ששב לקו קליל ונגיש יותר, עם שירים כמו "Gypsy" ו־"Hold Me", לאחר החוויות הקשות של Tusk.
הביטלס עם 20 Greatest Hits ו־Reel Music – שני אוספים שיצאו במקביל, הראשון כלל את כל הלהיטים הגדולים של הלהקה לפי הצלחה במצעדים האמריקאיים, והשני כלל קטעים מתוך סרטיהם.
סלין דיון עם Tellement j'ai d'amour… – אלבום מוקדם בשפה הצרפתית שסימן את תחילת הקריירה של דיון בקנדה ובאירופה, בטרם פריצתה הבינלאומית.
Talk Talk עם The Party's Over – אלבום הבכורה של הלהקה הבריטית, עם סינת'-פופ אפל ורפלקטיבי.
שר עם I Paralyze – אלבום שהתאפיין בבלדות דרמטיות ופופ רך של תחילת שנות ה־80, אך לא הצליח מסחרית ביחס לעבודותיה האחרות.
קאמל עם The Single Factor – אלבום שהציג סגנון נגיש יותר של הלהקה, לאחר שינויים בהרכב וחתירה לסאונד רדיו־פרנדלי, תוך שמירה על יסודות פרוגרסיביים.
סנטנה עם Shangó – אלבום שפנה לקו פופי יותר, עם שילוב של לטינו־רוק ובלדות קליטות כמו "Hold On", במסגרת תקופת ההתחדשות של הלהקה בשנות ה־80.
8 בדצמבר – ניקי מינאז', ראפרית, זמרת ושחקנית אמריקאית ממוצא טרינידדי שפועלת בז'אנר ההיפ הופ
24 באפריל – קלי קלרקסון, זמרת אמריקאית שזכתה בעונה הראשונה של אמריקן איידול.
27 בספטמבר – ליל ויין, ראפר אמריקאי שהשפיע רבות על מוזיקת ההיפ הופ העכשווית
31 בינואר – הלנה פפאריזו, זמרת יוונית-שוודית שזכתה באירוויזיון כנציגת יוון בשנת 2005
29 בינואר – אדם למברט, זמר אמריקאי שהתפרסם באמריקן איידול ומופיע עם להקת קווין.
9 בספטמבר – פרנצ'סקו גבאני, זמר ופזמונאי איטלקי שייצג את איטליה באירוויזיון
5 בדצמבר – קרי הילסון, זמרת ויוצרת אמריקאית שהתפרסמה בשיתופי פעולה עם אמני R&B
1 בדצמבר – ריז אחמד, שחקן וראפר בריטי ממוצא פקיסטני שידוע מתפקידיו בטלוויזיה ובקולנוע
18 באוקטובר – סבטלנה לובודה, זמרת פופ אוקראינית שהופיעה בעבר כחברת להקת VIA Gra
28 באוגוסט – ליאן ריימס, זמרת קאנטרי אמריקאית.
3 בפברואר – ורה ברז'נייבה, זמרת ושחקנית אוקראינית.
28 בספטמבר – נולוון לירוי, זמרת צרפתייה שזכתה בתוכנית כישרונות והוציאה מספר אלבומים
בערך זה מצוינים אירועים בולטים שהתרחשו במהלך שנת 1980 ונוגעים לעולם המוזיקה.
שנת 1980 עמדה בסימן של התחדשות וסגירת עידן – שנה של פרידות כואבות לצד תחילתה של מהפכה מוזיקלית.
אמנים ותיקים חזרו לשיאם, להקות חדשות פרצו, והמטאל, הרוק והפופ נכנסו לעשור החדש באנרגיה מסעירה.
השני היה פסקול לסרט המדע הבדיוני, עם שילוב בין קטעים אינסטרומנטליים לרוק תיאטרלי.
AC/DC עם Back in Black – האלבום הראשון עם הסולן בריאן ג'ונסון לאחר מותו של בון סקוט, שהפך לאחד האלבומים הנמכרים בכל הזמנים, עם שירים כמו "Hells Bells" ו־"You Shook Me All Night Long".
איירון מיידן עם Iron Maiden – אלבום הבכורה של הלהקה, אשר ייסד את גל המטאל הבריטי החדש (NWOBHM) והכיל שירים כמו "Phantom of the Opera" ו־"Running Free".
U2 עם Boy – אלבום הבכורה של הלהקה האירית, שבו כבר בלטו הצליל האווירי של הגיטרות והקול הייחודי של בונו.
ג'ודס פריסט עם British Steel – אלבום חשוב במעבר הלהקה לסאונד מטאל נגיש יותר, עם שירים כמו "Breaking the Law" ו־"Living After Midnight", שהפכו למזוהים איתה.
ג'ון לנון עם Double Fantasy – אלבום משותף עם יוקו אונו, שיצא זמן קצר לפני הירצחו.
כלל שירים אישיים ואופטימיים כמו "(Just Like) Starting Over" ו־"Woman".
בלאק סבאת' עם Heaven and Hell – אלבום ראשון עם הסולן רוני ג'יימס דיו, שסימן שינוי כיוון ללהקה.
מוטורהד עם Ace of Spades – האלבום המזוהה ביותר עם הלהקה, ששילב פאנק רוק (Punk rock) ומטאל.
דייוויד בואי עם Scary Monsters (and Super Creeps) – אלבום שבו בואי סיכם את העשור עם סאונד חדשני ומבריק, עם שירים כמו "Ashes to Ashes" שהחזירו את הדמות של Major Tom.
דייר סטרייטס עם Making Movies – אלבום שכתב מארק נופלר עם שירים כמו "Romeo and Juliet" ו־"Tunnel of Love".
ג'נסיס עם Duke – אלבום שהציג את השלב המאוחר והפופי יותר של הלהקה, ובו שירים כמו "Misunderstanding" ו־"Turn It On Again".
דד קנדיז עם Fresh Fruit for Rotting Vegetables – אלבום הבכורה של הלהקה אשר הפך לקלאסיקת פאנק מחאתית עם שירים כמו "Holiday in Cambodia".
פול מקרטני עם McCartney II – אלבום אלקטרוני־אישי שכולו הוקלט לבד על ידי מקרטני, ובו ניכרת גישה ניסיונית וחדשנית.
פרינס עם Dirty Mind – אלבום מהפכני שסימן את התפתחות סגנונו של פרינס למוזיקה מינימליסטית, סקסית ונועזת, עם שירים כמו "When You Were Mine".
The Alan Parsons Project עם The Turn of a Friendly Card – אלבום קונספט שנוגע בנושאים של מזל והימורים, עם סאונד סינתטי־סימפוני ולחנים מהוקצעים.
חמישיית הג'קסונים עם Triumph – אלבום שהציג את אחי ג'קסון באור בוגר יותר, עם שירים כמו "Can You Feel It" והפקה מוקפדת.
הביטלס עם The Beatles Ballads – אוסף בלדות מתוך יצירתם בין 1963 ל־1970, שיצא במקביל לעניין מחודש באלבומיהם המוקדמים.
שר עם Black Rose – אלבום רוק שהוקלט עם להקה באותו שם וניסה לגשר בין פופ רך לרוק כבד, אך לא הצליח מסחרית.
ברברה סטרייסנד עם Guilty – אלבום שהופק ונכתב על ידי ברי גיב מ־בי ג'יז, וכלל להיטים כמו "Woman in Love" ו־"Guilty", בשיא תקופת הדיסקו־פופ.
12 בנובמבר – ראיין גוסלינג, שחקן קולנוע קנדי שהשתתף במגוון סרטים הוליוודיים
18 ביולי – קריסטן בל, שחקנית קולנוע וטלוויזיה אמריקאית שידועה מתפקידי קומדיה ודרמה
10 ביולי – ג'סיקה סימפסון, זמרת, שחקנית ומעצבת אופנה אמריקאית
17 בינואר – זואי דשנל, שחקנית, זמרת ותסריטאית אמריקאית שהופיעה גם בסדרות טלוויזיה
1 במאי – זאז, זמרת צרפתייה שמשלבת שאנסון, ג'אז והשפעות מודרניות
22 ביולי – קייט ראיין, זמרת בלגית שידועה בגרסאות כיסוי אלקטרוניות
29 בספטמבר – זאקרי לוי, שחקן אמריקאי שהופיע בטלוויזיה, בקולנוע ובמחזות זמר
28 בינואר – ניק קרטר, זמר אמריקאי, חבר להקת הבנים Backstreet Boys
21 במאי – גוטייה, זמר ומוזיקאי בלגי-אוסטרלי שהתפרסם בזכות הלהיט "Somebody That I Used to Know"
18 בפברואר – רג'ינה ספקטור, זמרת ופסנתרנית אמריקאית ממוצא רוסי שפועלת בז'אנר האלטרנטיבי
13 באוקטובר – אשנטי, זמרת אמריקאית שפועלת בז'אנר ה-R&B וההיפ הופ מאז תחילת שנות ה-2000
16 בינואר – לין-מנואל מירנדה, מחזאי, שחקן ומוזיקאי אמריקאי שיצר את המחזמר המצליח "המילטון"
21 במרץ – דריק ויבלי, זמר וגיטריסט קנדי, חבר להקת הרוק Sum 41
28 באפריל – קרולינה גוצ'בה, זמרת מקדונית שייצגה את ארצה באירוויזיון
7 בספטמבר – ניגאר ג'מאל, זמרת אזרית שזכתה באירוויזיון 2011 כחלק מהצמד "Ell & Nikki"
16 באוגוסט – ונסה קרלטון, זמרת ופסנתרנית אמריקאית שהתפרסמה עם הלהיט "A Thousand Miles"
8 בינואר – סם ריילי, שחקן קולנוע בריטי שהופיע בסרטים היסטוריים וביוגרפיים
23 באפריל – טאיו קרוז, זמר, כותב שירים ומפיק בריטי בז'אנר הפופ-דאנס
27 באוקטובר – טאנל פדאר, זמר אסטוני שזכה באירוויזיון 2001 כחלק מהרכב מוזיקלי
2 במאי - כפיר אפשטיין - זמר, פזמונאי ומלחין ישראלי
1984 הוא רומן דיסטופי-סאטירי מאת ג'ורג' אורוול.
בספר מתאר אורוול חיים המתנהלים תחת שלטון טוטליטרי קיצוני.
1984 זכה להתייחסויות שונות: יש בו ביקורת פוליטית חריפה על המשטר הקומוניסטי בברית המועצות ועל טוטליטריזם בכלל, אך גם מסרים מוסריים, פסיכולוגיים וסוציולוגיים.
לספר ולרעיונות שביטא בו אורוול נודעה השפעה תרבותית ניכרת.
הדיסטופיה המתוארת בספר היא עולם קודר המנוהל ומפוקח באמצעים של שליטה פיזית ומנטלית מוחלטת – הגשמה מלאה של משטר טוטליטרי.
ראייתו הייחודית של אורוול את מערכת היחסים שבין היחיד לחברה, את האידאולוגיה המוצגת במערומיה, ואת תפקיד המפלגה והמדינה, מאירה באור אחר גם משטרים וחברות שונים מאוד מאלו שעליהם כתב אורוול.
כך למשל, הביטוי "האח הגדול" הפך מטבע לשון המתייחס למצב בו פרטים נתונים לפיקוח ולניטור מתמידים מטעם השלטון הפוגעים בזכות לפרטיות.
אורוול דמיין מצב כזה, כיום מחזיקות מדינות באמצעים טכנולוגיים המאפשרים ליישם את החזון הזה במידה מסוימת.
עוד טבע אורוול את המושג , משטרה חשאית שמטרתה למנוע מאזרחי המדינה להעלות על דעתם רעיונות הסותרים את מטרות המשטר.
נוהגים להשתמש בביטוי זה, לעיתים, בהתייחס לשלטון המנסה להגביל את חופש הביטוי של האזרחים.
השנה היא 1984. דור לפני כן, נחרבה התרבות האנושית בסדרה של מלחמות ומהפכות, וכדור הארץ התפצל בין שלוש מעצמות-על טוטליטריות: אוקיאניה, איראסיה ואיסטאסיה, השרויות במלחמה נצחית על שטחי ההפקר שבגבולותיהן.
באוקיאניה שולטת "המפלגה", הדוגלת באידאולוגיה המתקראת "סוציאליזם אנגלי" ובקצרה "סוצאנג", שסיסמאותיה הן "מלחמה היא שלום, חירות היא עבדות, בערות היא כוח".
בראש המפלגה עומד מנהיגה הנערץ, המושא לפולחן אישיות מקיף, ומכונה "האח הגדול", שתמונתו תלויה בכל פינה בלוויית הסיסמה "האח הגדול צופה בך".
המפלגה תובעת צייתנות מוחלטת לכללים ולחוקים שלה, בגוף ובנפש, ומוחצת כל שביב של התנגדות פוטנציאלית.
השפה האנגלית מצויה בתהליך איטי של החלפה ל"שיחדש", לשון מלאכותית ודלה במכוון שבה לא ניתן להביע מחשבות מורכבות או מקוריות.
כל הספרים שהודפסו בטרם עלות המשטר הושמדו, ההיסטוריה והרשומות משוכתבות מדי יום ביומו.
איש לא יכול להיות בטוח במהימנות זכרונותיו, בעודו נתון לשטף תעמולה בלתי-פוסק.
אין עוד חוקים, והחטא הנורא ביותר איננו במעשה אלא במחשבה, בהרהור הנוגד את משנת המפלגה, ומכונה "חושבפשע".
מי שהפנים את תורת הסוצאנג אמור להיות מסוגל ל"דוחשב", לחשוב בעת ובעונה אחת דבר והיפוכו, ולכפור במציאות הנגלית בחושיו אם היא נוגדת את קביעת המפלגה.
אוקיאניה היא מדינת משטרה, והרשויות עוקבות אחר האזרחים בעזרת אמצעים כמו מכשיר ה"טלצג", מסך המשדר ומקליט את הצופה בו-זמנית, שלא ניתן לכבותו.
עווית פנים או עלייה בקצב פעימות הלב, המעידות על מחשבה סוררת, עשויות להביא כל אחד לתשומת לבה של "משטרת המחשבות" האימתנית.
האימה מ"איוד" המתנגדים - אנשים שקיומם נמחק מהרשומות כאילו לא התקיימו מעולם.
ילדים מחונכים לדווח על כל חשד לסטייה אצל הוריהם, ונישואין מאורגנים על ידי המפלגה, השואפת למשטר את הדחף המיני.
האוכלוסייה מצויה בחרדה מתמדת מפני שתי מעצמות האויב (טילים הנוחתים והורגים מאות אנשים הם מחזה של יום-יום).
חרדה גדולה יותר היא מפני "האחווה" - גוף חתרני עלום שמיוחסים לו מעשי טרור לאין-מספר.
ה"אחווה" מונהגת על ידי עמנואל גולדשטיין, מי שהיה מראשי המפלגה אך מרד בסמכותו של "האח הגדול".
המוצא היחיד לתחושות התסכול והסתירה הפנימית הוא בהפגנות שנאה מאורגנות המעודדות על ידי המפלגה.
מרכיב חשוב בבידור הציבורי הן ההוצאות להורג הפומביות של שבויים ובוגדים.
אזרחי אוקיאניה מחולקים לשלושה מעמדות: חברי המפלגה הפנימית, האליטה השלטת הזעירה, הנהנית מרמת חיים גבוהה יחסית.
המפלגה החיצונה, שאנשיה הם מעין מעמד-ביניים משכיל, החיים בדלות יחסית אך נהנים מיתרונות רבים, ונתונים לפיקוח ולמשטור הדוק.
"פרולים" מרודים ובורים, שהם הרוב, אלו שאינם חברי מפלגה כלל.
מעט הפנאי שיש להם מנוצל לשעשועים המאורגנים כהסחת דעת עבורם, כמו פורנוגרפיה והימורים.
וינסטון סמית מתגורר בלונדון שבאוקיאניה, הוא חבר המפלגה החיצונה.
הוא עובד ב"מיניסטריון האמת", המשרד האמון על תעמולה, שם הוא "מתקן" ולמעשה משכתב קטעי עיתונות וספרים המציגים תחזיות של המפלגה שלא התממשו.
סמית החולני גדל כיתום לאחר שאמו ואחותו נעלמו במלחמת האזרחים, הוא רדוף על ידי הזיכרון שלהן.
סמית שונא את המפלגה ו"האח הגדול" ומשוכנע שהחיים יכולים להיות אחרים, ומאידך מפקפק בשפיותו בעולם הנראה נתון לגמרי לשליטה מגבוה.
הוא מחליט למרוד, רוכש לעצמו יומן ישן בחנות עתיקות ברובע "פרולי", ומביע בו את מחשבותיו נגד "האח הגדול" והמפלגה, את אימתו נוכח שליטתם המוחלטת בעבר ובהווה, ואת תקוותיו.
הוא מנסה לחקור אודות העבר, אך מבין שמעט הזקנים ששרדו אינם זוכרים עוד מאומה בעל משמעות, ובקרוב המפלגה תשלוט בהיסטוריה באופן מוחלט.
חילופי מבט אקראיים עם או'בריאן, איש המפלגה הפנימית, משכנעים אותו שאו'בריאן חולק את ספקותיו, אם כי איננו מעז להגיד לו זאת.
הוא פוגש בג'וליה, שהיא חברת מפלגה חיצונה, והם מתחילים קשר אהבים חשאי ואסור, כשהם נפגשים באזורים נידחים בתקווה להתחמק ממעקב.
ג'וליה נולדה לאחר המהפכה, והאפשרות להדיח את "האח הגדול" אינו חלק ממחשבותיה, היא מקבלת את שלטון המפלגה כנתון, שעליה להערים ולחמוק ממנו ולא לנסות להתעמת אתו.
הרומן עם ג'וליה מכניס תקווה וחיוניות לחייו הקודרים של סמית.
כשהוא חולק איתה אירוע מעצרם ומותם הבלתי-נמנעים, שניהם שואבים נחמה מכך שהמפלגה יכולה לאלצם להגיד כל דבר תחת עינויים, אך לא לחדור לתוך מחשבותיהם ולשנות את רגשותיהם.
או'בריאן מזמן את סמית למעונו, ומגלה לו שהוא אכן מתנגד למפלגה, וחבר ב"אחווה" של גולדשטיין.
וינסטון וג'וליה הנרגשים נשבעים אמונים לאחווה, ואו'בריאן מעניק לו עותק של "קולקטיביזם אוליגרכי להלכה ולמעשה" מאת גולדשטיין.
הספר מכיל ניתוח של תולדות מאבקי המעמדות לאורך ההיסטוריה.
הניתוח מעלה כי הדיקטטורות השולטות במעצמות הנוכחיות חולקות אותה מטרה ואותה אידאולוגיה, בשמות שונים.
בעבר, התקיימו תמיד מעמד גבוה שולט, מעמד בינוני שהיה חיוני למעמד הגבוה ובה בעת קינא בו וביקש להחליפו, ומעמד נמוך ענקי ונבער שנוצל על ידי שני האחרים.
בכל פעם שהשעה הייתה כשרה לכך, המעמד הבינוני הסית את הנמוך בתעמולה אודות צדק ושוויון, הדיח את העליון ושב למשול ולדרוס את המעמד הנמוך.
בעבר המהפכנים האמינו לפחות חלקית בסיסמאות בהן השתמשו, המחקר ההיסטורי הביא את מנהיגי ההווה להבנה של הדינמיקה הזאת.
אם במאות הקודמות הייתה רוב האוכלוסייה מרוששת מטבעו של עולם, הפיתוח הטכנולוגי איים לספק למעמדות הנמוכים את האפשרות להשכיל ולהגיע למודעות פוליטית, נדרש מאמץ מכוון להשמיד את עודפי הייצור הללו.
המפלגה באוקיאניה ושתי מקבילותיה חותרות לכוח ולשלטון לשמם.
אין להן יומרה אידאולוגית, והמלחמה היא לא כדי לנצח אלא כדי לרושש ולדלל את עמיהן, בעודן שומרות עליהם מבודדים ממגע עם תרבויות אחרות.
המהלכים הצבאיים חסרי תוחלת, המדע כמעט ואסור.
ההתפתחות האנושית קפאה, משום שהכרה במציאות האמפירית תערער את יסודות ה"דוחשב" ואת אחיזת המפלגה בתודעת נתיניה.
כמעט מיד משטרת המחשבות עוצרת את ג'וליה ווינסטון.
הם מופרדים ומובאים ל"מיניסטריון האהבה", המשרד בו מעונים ונענשים אויבים פוליטיים, שם ממתין להם או'בריאן, ששיטה בהם.
הוא עורך לווינסטון המורעב והמוכה חקירות ממושכות.
הוא מענה אותו ומתדיין אתו לסירוגין.
הוא אומר שאת הספר "קולקטיביזם אוליגרכי להלכה ולמעשה" כתב בעצמו, ומסכים עם תכניו.
המפלגה תשלוט לנצח, בגופם ובתודעתם של כל נתיניה.
וינסטון הוא חולה רוח מפני שאיננו משלים עם כך, ויש לרפאו, על וינסטון לשתף פעולה ולהתגבר על עצמו אם ברצונו להבריא.
או'בריאן שובר את רוחו כדי כך שהוא מתחיל להאמין באמת שחיבור של שתיים ועוד שתיים איננו שווה בהכרח לארבע, אלא למה שהמפלגה אומרת.
אך אין די בכך: וינסטון מובא ל"חדר 101", הנורא שבמתקני העינויים ב"מיניסטריון האהבה", בו פוגש כל אסיר באיום שבפחדיו.
הוא מתחנן שיאמרו לו מה עליו לעשות, אך או'בריאן מסביר שיבין זאת בעצמו.
ראשו של וינסטון מושם במסכה סגורה המופרדת בדלת מכלוב המכיל חולדות, העתידות להיכנס ולאכול את פניו בעודו חי.
בלא שניתן לו הסבר, הוא צורח ודורש, בכנות מלאה וללא העמדת פנים, שיעשו זאת לג'וליה, לא לו.
הוא עתה "לא-איש", מי שנחרץ גורלו למוות בהוצאה להורג אך מתירים לו להתקיים בינתיים במצב של חיות מושעית.
הוא פוגש בג'וליה, והשניים מתוודים שבגדו זה בזה במהלך החקירה.
הם אינם חשים עוד אהבה זה לזו.
וינסטון בוהה בתמונת מנהיג המפלגה ומבין שנרפא והתגבר על עצמו לאחר שנים רבות של טיפשות עיקשת: הוא אוהב את "האח הגדול".
בן 39, חלוש פיזית, סובל מכיב ורידים ברגל ומשיעול כרוני.
מייצג את האדם הפשוט המנסה לשמור על אנושיות תחת משטר טוטליטרי.
מתגורר בלונדון ושייך למעמד הביניים של הפקידים.
עובד במינסטריון האמת שם תפקידו לשכתב מסמכים היסטוריים (עיתוני ורישומים) כך שיתאימו לקו הנוכחים של המפלגה.
תפקידו הוא להחליף רישומים שלא מתאימים לממשלה באמת חלופית המתאימה לה.
יש בו סקרנות וזיכרונות עמומים של העבר שקדם לעליית המפלגה.
החטא הראשון שלו כתיבת יומן אישי - פעילות אסורה המעידה על מחשבה עצמאית.
הוא מנהל רומן אסור עם ג'וליה, האהבה והתשוקה מבחינת הממשל הן מרד פוליטי.
הוא מאמין שהתקווה היא במעמד הפועלים הנמוך ומנסה ליצור קשר עם המחתרת.
הוא נופל למלכודת שטומן לו סוכן של משטרת המחשבות, או'בריאן, נלקח לחקירה הכוללת עינויים פיזיים ונפשיים.
המאבק נגמר בשבר מוחלט של וינסטון.
הוא יושב בבית קפה, אלכוהוליסט ומרוקן, אחרי שאיבד את אהבתו לג'וליה, ומבין שהוא אוהב את ה"אח הגדול".
ג'וליה: כחברה בליגת הצעירים האנטי-מיניים הקנאית היא מזוהה פומבית עם השלטון.
דרכה אורוול מציג סוג אחר של התנגדות למשטר טוטליטרי.
המרד שלה אישי ויצרי בעוד שהמרד של וינסטון הוא אידאולוגי תוך חיפוש אחר אמת אינטלקטואלית.
ג'וליה לא מעוניינת להפיל את המפלגה או לשנות את העולם, היא רוצה ליהנות מהחיים, לקיים יחסי מין ולאכול אוכל טוב (כמו השוקולד והקפה שהיא משיגה בשוק השחור).
היא מבינה שהמפלגה משקרת, אבל מבחינתה זה פשוט חלק מחוקי המשחק שהיא צריכה לעקוף.
היא מסווה את עצמה באופן מושלם: חברה פעילה ב"ליגה הצעירה נגד מין", עוטה את הצעיף האדום (סמל לצניעות המפלגתית), מתנדבת לעבודות נוספות וצועקת הכי חזק ב"שתי דקות של שנאה".
היא יוזמת את הקשר עם וינסטון - הפתק המפורסם "אני אוהבת אותך".
מפריד ביניהם גם פער גילאים: היא צעירה מדי מכדי לזכור עולם ללא ה"אח הגדול", ולכן היא ספקנית יותר לגבי אפשרות לשינוי אמיתי.
הנפילה הטרגית של ג'וליה (כמו של וינסטון) היא בחדר 101 במשרד האהבה.
המפלגה מצליחה לשבור את הדבר האחרון שהיה להם – הנאמנות זה לזו.
בסוף הספר הם נפגשים במקרה בפארק, שניהם מודים שהם בגדו זה בזה.
ג'וליה הופכת לדמות חלולה, "רחבה יותר" וחסרת חיוניות.
המשטר הצליח להרוג את הרוח שלה.
הוא מתחזה לחבר בתנועת ההתנגדות המהפכנית, כדי לתפוס את וינסטון.
אין לו כמעט זהות מחוץ לתפקיד, הוא מייצג את המפלגה – אינטליגנציה אכזרית, כוח מוחלט והיעדר מוסר.
יש לו תפקיד כפול בספר: דמות האב והמדריך המענה.
או'בריאן טומן לוינסטון מלכודת כשהוא נותן לו את הספר של עמנואל גולדשטיין ומושך אותו להודות בפשעי מחשבה.
דרך דמותו של אובריאן, אורוול חושף את האידיאולוגיה האמיתית של המפלגה - שהיא היעדר אידאלוגיה, שמטרת המפלגה היא כוח.
הוא מייצג תפיסה לפיה המציאות קיימת רק בתוך המוח האנושי ולכן ניתנת לשינוי ושליטה.
כך שאם המפלגה שולטת במוח, היא שולטת במציאות.
הוא שותף לכתיבת הספר של גולדשטיין ולכן יודע שהוא זיוף.
האח הגדול ועמנואל גולדשטיין הן דמויות מרכזיות בעלילה שלעולם לא מופיעות פיזית.
האח הגדול: מנהיג המפלגה השולטת באוקיאניה.
דמותו אולי מהווה את הסמל המפורסם ביותר בספרות המאה ה-20. גם בספר עצמו לא ברור אם מדובר באדם אמיתי או דמות פיקטיבית שיצרה המפלגה, ליצור פנים אנושיות למנגנון השלטוני.
האח הגדול אינו מזדקן ואינו משתנה.
האמירה "האח הגדול עינו פקוחה עליך" יש בה תערובת של "אח גדול" שומר ו"אח גדול" מאיים ומשגיח.
בעברו חבר מפלגת השלטון שהפך למנהיג הנגד-מהפכני של המפלגה, ומחבר הספר "התיאוריה והפרקטיקה של הקולקטיביזם האוליגרכי".
גולדשטיין הוא האויב הסמלי של המדינה - האויב המאחד אידיאולוגית את תושבי אוקיאניה עם המפלגה, במיוחד במהלך "שתי הדקות של שנאה" וצורות אחרות של הפצת פחד.
אובריאן טוען שהספר נכתב למעשה על ידי המפלגה.
אהרונסון, ג'ונס ורתרפורד: חברים לשעבר במפלגה הפנימית.
וינסטון זוכר אותם במעורפל כמנהיגים המקוריים של המהפכה, הרבה לפני ששמע על "האח הגדול".
הם הודו בקנוניות בגידה עם מעצמות זרות והוצאו להורג בטיהורים הפוליטיים של שנות ה-60. בין הווידויים להוצאות להורג שלהם, וינסטון ראה אותם שותים בבית הקפה "צ'סטנט טרי" - עם אפים שבורים.
היה בכך רמז לכך שהווידויים שלהם הושגו בעינויים.
מאוחר יותר, במהלך עבודת העריכה שלו, וינסטון רואה ראיות בעיתונים הסותרות את הווידויים שלהם, אך משליך אותן לבור זיכרון.
אחת עשרה שנים מאוחר יותר הוא נתקל באותה תמונה במהלך חקירתו.
אמפלפורת': משורר שעבד "במינסטריון האמת", שם הכיר אותו וינסטון.
תפקידו היה לשכתב שירים כך שיתאימו לאידיאולוגיה של המפלגה.
נאסר כי השאיר את המילה "אלוהים" בשיר "המנון מק'אנדרו" מאת רודיארד קיפלינג.
הוא השאיר את המילה משום שלא הצליח למצוא חרוז אחר למילה "מוט" אמפלפורת' היה חולם ואינטלקטואל שנהנה מעבודתו, ומכבד שירה ושפה, תכונות אלו הן שגרמו למאסרו.
מר צ'רינגטון: שוטר סמוי של משטרת המחשבות המתחזה לסוחר עתיקות קשיש.
וינסטון פוגש את מר צ'רינגטון כבעלים של חנות יד שנייה בשכונת הפרולים (שכונת הפרולטריון - פשוטי העם).
הוא מוכר לוינסטון יומן, קניה המהווה צעד המרד הראשון של וינסטון.
הוא מוכר לו משקולת נייר מזכוכית עם ענבר, ההופכת לסמל עבור וינסטון לחיים הישנים והיפים.
הוא משכיר לוינסטון חדר מעל החנות כדי שיוכל להיפגש עם ג'וליה.
החדר הופך למקלט של פרטיות ואנושיות.
הוא מלמד את וינסטון חרוזים ישנים (כמו "הפעמונים של סנט קלמנט"), מה שגורם לוינסטון להרגיש שיש לו שותף לגעגוע לעבר.
כשווינסטון וג'וליה נעצרים מתברר שצ'רינגטון אינו זקן ואינו חביב אלא חבר במשטרה החשאית, שדמותו מייצגת את השליטה וההרס של המפלגה בהשמדת הנוסטלגיה והאמון.
קתרין סמית': האישה שוינסטון "לא יכול להיפטר ממנה".
קתרין נישאה לוינסטון למרות שהייתה אדישה רגשית וסלדה מיחסי מין משום שזו הייתה "חובתם למפלגה".
הם נפרדו משום שלא הצליחו להביא ילדים.
גירושין אסורים אך זוגות שאינם יכולים להביא ילדים לעולם רשאים לחיות בנפרד.
במהלך רוב העלילה וינסטון חי בתקווה מעורפלת שקתרין תמות או שניתן יהיה "להיפטר" ממנה כדי שיוכל להתחתן עם ג'וליה.
הוא מצטער שלא הרג אותה כשהייתה לו הזדמנות שנים רבות קודם לכן -לדחוף אותה מעבר לקצה במחצבה.
טום פרסונס: שכן של וינסטון.
הוא החבר האידיאלי במפלגה החיצונית: אדם חסר השכלה, נאמן לחלוטין למפלגה, ומאמין לחלוטין בדמותה המושלמת.
הוא משתתף בפעילויות המפלגה התואמות למעמדו החברתי.
הוא מאוד גאה בכך שילדיו הצטרפו לארגון "המרגלים" , והם מחפשים בלי הרף פשעי מחשבה אצל המבוגרים, והוריהם בכלל זה.
כאסיר, וינסטון נפגש עם פרסונס במשרד האהבה.
בתו הצעירה של פרסונס דיווחה עליו למשטרת המחשבות על שדיבר נגד האח הגדול בשנתו.
גם במצב זה פרסונס נשאר נאמן למפלגה - הוא אומר שהוא יכול לעשות "עבודה טובה" במחנה עבודת הכפיה אליו נשלח.
גברת פרסונס: אשתו של טום פרסונס היא אישה מובסת וחסרת אונים, המאוימת על ידי ילדיה שלה.
בעוד שטום פרסונס הוא "יצור חסר דעת" שמאמין לכל מילה של המפלגה בגאווה, אשתו נראית כמי שמבינה (לא בהכרח במודע) את סדר העולם בו הם חיים.
היא לא מורדת, היא פשוט קורסת תחת הנטל.
ילדי משפחת פארסונס: ילד בן תשע וילדה בת שבע.
שניהם חברים ב"מרגלים", ארגון נוער המטמיע אידיאלים של המפלגה בילדים ומכשיר אותם לרגל אחרי האנשים סביבם, ובכלל זה הוריהם.
הם אמורים לדווח על כל חשד לאירועים שאינם תואמים לקו המפלגה.
הם מייצגים את הדור החדש של אזרחי אוקיאניה, החברה שתכננה המפלגה הפנימית ללא זיכרון החיים לפני "האח הגדול", וללא קשרי משפחה או רגשות.
סיים: עמיתו של וינסטון במשרד האמת, מומחה לשפה ופילולוג המעורב בחיבור מהדורה חדשה של מילון ה"שיחדש" .
הוא לא מציית למפלגה מתוך עיוורון, הוא מבין את הלוגיקה שלה לעומק ומעריץ אותה.
הוא מסביר לוינסטון בהתלהבות את המטרה של השיחדש: צמצום מרחב החשיבה, אם אין מילים להביע פשע מחשבתי, לא ניתן יהיה לבצע אותו.
הוא רואה בחיסול השפה סוג של אמנות.
למרות חוכמתו יש לסיים "כתם עיוור".
הוא מאמין שהמסירות האינטלקטואלית שלו למפלגה תגן עליו.
הוא לא מבין שהמפלגה אינה מחפשת הבנה או הערצה אינטלקטואלית, אלא צייתנות עיוורת וקהות חושים.
המפלגה לא עודדה אנשים חכמים המסוגלים להבין את המנגנון, כי הם עלולים להיות מסוכנים.
כפי שוינסטון חזה, בנקודה מסוימת בספר שמו של סיים נעלם מרשימות הוועדות, והוא ה"התאדה" , הוא נמחק כאילו מעולם לא היה קיים.
בקיץ 1943 החליט אורוול להתפטר משירות המזרח של ה־BBC, שם הפיק חדשות, ולמעשה תעמולה, עבור הודו ודרום אסיה.
הממונים עליו לא היו מרוצים ממנו והתערבו בענייניו.
חלקה הראשון של רשימת הערות ללא תאריך שנמצאה בכתביו, תחת הכותרת "האיש האחרון באירופה" (שמה של הנובלה המתוכננת עד 1948), הופק ככל הנראה בערך באותה עת.
הגיבור נועד להתחיל מעמדה של פקפוק בשפיותו עקב "ההשפעה הפנטסמגורית" של עיוות המציאות האובייקטיבית בידי המשטר, לפתח קשרים עם שתי דמויות שכונו עדיין X ו-Y, להילכד, לסבול עינויים, להתוודות, ובסופו של דבר להישבר ולקבל את עובדת היותו בלתי-שפוי.
ב-1 בדצמבר 1943 נערכה ועידת טהראן.
החזון של עולם המחולק בין כמה מעצמות-על, שכל אחת מהן חזקה מכדי להיות מוכרעת בידי האחרות, כשבריטניה היא חלק מהגוש האמריקני, החל לקרום עור וגידים במוחו של אורוול, ונראה שדחף אותו לכיוון הסופי של "אלף תשע מאות שמונים וארבע".
לאחר מכן הצהיר כי הוועידה הייתה מקור השראתו לספר.
בטור ב-3 בדצמבר בכתב-העת "טריביון", אליו עבר, הביע שאט נפש מן החיילים האמריקנים שמילאו את הארץ:
במאי 1944, חודש לפני הפלישה לנורמנדי, שיגר אורוול מכתב חוזר לה.
וילמט, בו מופיעים רבים מהנושאים שפיתח בספר.
הוא התריע כי למרות התבוסה המתקרבת של גרמניה, כל התנועות הפוליטיות והלאומיות בעולם נטו להתאגד סביב "פיהררים קטנים מסוגו של דה גול", ולקדם כלכלות ריכוזיות ולא-דמוקרטיות, שסופן שתיצורנה מערכת מעמדות.
אורוול פחד במיוחד מאי-האמונה בקיומה של אמת אובייקטיבית, "משום שכל העובדות תוצרכנה להתאים לתחזיותיו ונבואותיו של פיהרר חסין מטעות כלשהי." ההיסטוריה, טען, כבר חדלה מלהתקיים, והמדעים המדויקים יצעדו בעקבותיה ברגע שבו לא יהיה עוד צורך צבאי בהם:
באוגוסט 1944 נכח אורוול בהרצאה של הביולוג ג'ון ר.
בייקר, שהזהיר מפני האופן בו ברית המועצות עיוותה נתונים מדעיים ושיטות מדעיות, והתייחס בייחוד לרעיונותיו של ליסנקו.
אורוול כה התרשם מההרצאה עד שהכניס את המונח "בייקריזם" לרשימת ההערות המתפתחת שלו.
בסתיו אותה שנה נראה שהמסגרת הכללית של הנובלה הייתה מוכנה.
אך אורוול, שהיה סופר פורה ומהיר בדרך כלל, התעכב מאוד בכתיבה בשל בריאותו הלקויה ועבודתו במקביל על "חוות החיות".
בשלהי 1945 סיים לא יותר מתריסר דפים.
באביב 1946 עבר אורוול להתגורר בג'ורה שבאיים ההברידיים, שם עבד במרץ על הטיוטה עד אוקטובר.
במאי 1947 דיווח למוציא-לאור פרד ורבורג שהשלים שליש מהספר, ובנובמבר השלים את הטיוטה המלאה הראשונה.
כמעט מיד לאחר מכן אובחן כחולה שחפת.
שם הנובלה שונה מ"האדם האחרון באירופה" ל"אלף תשע מאות שמונים וארבע", והתאריך שבו היא מתרחשת נקבע לשנת 1984, לזכר אשתו הראשונה של אורוול, איילין, שחיברה בנעוריה ספרון עתידני בשם זה.
אורוול ניהל אז קשר עם סוניה בראונל בת ה-30, שהיוותה השראה לדמותה של ג'וליה.
לאחר תקופת אשפוז ארוכה, שב לג'ורה, ובנובמבר 1948 סיים את הגרסה הסופית של הספר.
ב-4 בדצמבר שלח אותו להוצאה לאור, ולאחר כחודש התאשפז שוב לתקופה ארוכה.
ב-8 ביוני 1949 יצא לאור "אלף תשע מאות שמונים וארבע" בבריטניה, במהדורה בת 26,575 עותקים.
ב-13 ביוני התפרסם בארצות הברית במהדורה של 20,000. הספר זכה מיד להצלחה רבה.
הסופר המאושפז התבדח על כך שהתעשר דווקא על ערש דווי, ומת כעבור חצי שנה (שלושה חודשים לאחר שנשא לאישה את סוניה), ב-21 בינואר 1950, והוא בן 46.
"1984" העסיק מבקרים רבים, שפירשו את העלילה במיני אופנים, וייחסו לאורוול מניעים פוליטיים ופילוסופיים שונים.
על אף הפשטות-לכאורה, שחסכה בדרך כלל מן המוציאים לאור את הצורך לצרף מבואות והערות, צפונות בה למעשה דקויות רבות הנטועות בהקשר בו חי וכתב אורוול בשנות ה-40, שהקורא הממוצע עיוור אליהן, ושהיו יכולות להיות נהירות רק לקהל קוראיו הקבוע בכתב-העת "טריביון".
בספר ניכרת השפעתם של רומנים דיסטופיים אחרים, בייחוד "אנו" ליבגני זמיאטין (איזאק דויטשר אף האשים את אורוול בהעתקה מכוונת מזמיאטין), "עקב הברזל" לג'ק לונדון, ו"עת הקיץ הנרדם" מאת ה.
הנובלה נקראה לעיתים כנבואת זעם דיסטופית מפני עתיד טוטליטרי בלתי-נמנע, ולעיתים כאזהרה נוקבת וקריאה לפעול כדי למנוע זאת.
כמה מבקרים עמדו דווקא על האיכות הסאטירית של הטקסט, ועל המגמה ללגלג ולהגחיך את המצב הקיים, ולאו דווקא להתריע מפני העתיד.
מבחינה זו – צ'סלב מילוש היה מראשוני המבקרים לציין זאת, והמוציא-לאור של אורוול פרדריק ורבורג הבחין בכך עוד כשקיבל את הטיוטה – "מסעי גוליבר" הוא ההשראה המובהקת ביותר לספר.
הביוגרף והמומחה לכתבי אורוול ברנרד קריק ציין שהסופר כתב פעם על ג'ונתן סוויפט, שספרו נע בין סאטירה עוקצנית לייאוש קדורני מן הטבע האנושי, בלי להתחייב לגמרי לאף אחת מן העמדות.
לדעת קריק, דברים אלו הולמים עד מאוד אף ביחס לקריאה ב"אלף תשע מאות שמונים-וארבע".
הנושא הגלוי ביותר לעין בספר הוא ביקורת הטוטליטריות.
משטר כל-יכול הנשען על משטרה חשאית אכזרית ומנהל מלחמת נצח נגד אויב חיצוני, מפלגה יחידה, עינוי מתנגדים והעלמתם במחנות, פולחן אישיות, כפייה להתוודות על פשעים אידאולוגיים, ילדים המחונכים להלשין על הוריהם ולהיות נאמנים לשלטון לפני המשפחה – כל אלו הם התייחסות ברורה לכך, ובייחוד למשטר סטלין.
עמנואל גולדשטיין המופיע בספר הוא רמיזה לאויבו המובהק של סטלין, טרוצקי, ושמו והיותו יהודי מזכירים את מוצאו ושמו המקורי של טרוצקי, לב ברונשטיין.
כך גם היותו של "האח הגדול" משופם ונערץ כסטלין.
שכתוב ההיסטוריה, כולל הוצאת מהדורות חדשות של ספרות רשמית ששמות המתנגדים הפוליטיים שהועלמו נמחקו ממנה, מקביל לפרקטיקה הסטליניסטית, וכך גם התעמולה (חסרת הביסוס במציאות) על הישגי ייצור מדהימים.
היכולת לשנות את מדיניות החוץ מן הקצה ולהפוך צר לרע ולהפך, כהרף עין, מזכירה את התפנית הסובייטית החיובית כלפי גרמניה בהסכם ריבנטרופ–מולוטוב; התמונה של ותיקי המפלגה המודחים שראה וינסטון התבססה על טעויות של התביעה במשפטי מוסקבה, שייחסה לשלושה נאשמים מפגש במלון בקופנהגן שנסגר זמן רב קודם.
אורוול היה טרוצקיסט בשעתו, לחם בשורות הפו"ם הטרוצקיסטי במלחמת האזרחים בספרד, ונחרד מן הדורסנות והאופורטוניזם שראה אצל הסטליניסטים שם.
עם זאת, הוא לא ביקש לגנות אך ורק את המשטר הסובייטי.
השלטון והאידאולוגיה הטוטליטריים המוצגים בספר הם עירוב גרוטסקי במתכוון בין הקומוניזם לנאציזם.
בידור ההמונים הסאדיסטי, המיליטריזם המודגש, מפגני ההתעמלות וארגון הנשים הצעירות הקנאיות מזכירים את היטלר לפחות כמו את סטלין.
לא רק אותם כיוון הסופר לתקוף.
מושג ה"חשבפשע" והיומרה לשלוט בנפשו ובתודעתו של האדם ולדכא את יצריו הבסיסיים הם התייחסות דווקא לכנסייה הקתולית.
אורוול היה אנטי-קתולי בשנים שבין המלחמות וציין את רצונו לעסוק בכנסייה באחת הטיוטות.
או'בריאן רדוף שגעון הגדלות הוא בעל שם אירי (ולפיכך קתולי), מתואר כאינקוויזיטור, ואומר שהמפלגה יכולה לכוף על היקום את הקוסמולוגיה הנוחה לה, באופן המזכיר את משפט גלילאו.
נימה אחרת, שאורוול בזק בזהירות, היא האנטי-אמריקניות.
בספר, שמה של בריטניה נמחה והיא הפכה ל"מנחת א'", טריטוריה הכפופה ל"אוקיאניה" שהיא בבירור גלגול עתידני של ארצות הברית, ו"המבצרים הצפים" הם משחק מילים על "המבצרים המעופפים" מימי המלחמה.
אורוול התנגד בשעתו לכך שהמגן האפשרי היחיד מפני הסובייטים במלחמה הקרה הוא הגמוניה אמריקנית, והציע הקמת דמוקרטיות סוציאליסטיות באירופה.
אורוול הונע לכתוב את "אלף תשע מאות שמונים-וארבע" אחרי ששמע על ועידת טהראן וחלוקת העולם לאזורי השפעה.
החזון של טבח ושעבוד עמים שלמים, וכפיית אומות ותיקות להתאגד יחד תחת שליטת מעצמה יחידה, מבטאים את סלידתו מן הרעיון של אימפריות ותחומי שליטה, עוד מבלי להתייחס לטיב המשטר שיונהג בהם.
תמה אחרת היא ההומניזם של הסופר.
הנובלה מציגה מופעים של הגינות, אמון הדדי וזיכרון אף על רקע שלטון האימים של "המפלגה", אותם יסודות החיוניים לקיומה של חברה תקינה.
"המפלגה" חותרת תחת כל אחד מהם ומכוונת לעקור אותו, ובכך לפגוע ולהשחית את צלם האנוש של האוכלוסייה.
בסופה המר של הנובלה, אנושיותם של וינסטון וג'וליה נשאבת מהם, והם נעשים, מילולית, ל"לא-אנשים".
השחתת מוסד המשפחה, הסתת ילדים נגד הוריהם והפרת האמון בין בעלים לנשותיהם, מסמלת את מפלציותו של המשטר.
התנגדותו של וינסטון ל"אח הגדול" נעשית קודם כל בכך שהוא משמר את אנושיותו: הוא מתעקש להיאחז בזיכרון ולקיים יחסים של אמון עם ג'וליה ואחרים.
שמה הראשון של הנובלה בטיוטה היה "האדם האחרון באירופה"; כשם שאו'בריאן אומר לווינסטון שאם הוא אדם, הרי הוא האדם האחרון.
מפלצתיותה של "המפלגה", ותמונת העתיד הקודרת שמשרטט הספר, מתבטאות בשלושה שדות.
הראשון הוא שימוש בתקשורת ההמונים החדישה כדי לטפח בורות ואדישות בקרב ההמון.
הספרות המופצת להמונים כה חסרת מקוריות עד שהיא מופקת במכשירים אוטומטיים.
ה"טלצג", שמשמש למעקב ולתעמולה, הוא פארודיה של הסופר על הטלוויזיה, אותה ראה כמכשיר מסוכן להתפתחות המוסרית והתרבותית, המשמש כדי לגזול את הפנאי למטרות בידור נחות ולהטפיש את האוכלוסייה.
השדה השני הוא סילוף וסירוס השפה, ההופכת מאמצעי לשקף את המציאות לכלי לעיוות ולמניפולציה בידי המשטר.
האינטלקטואלים של "המפלגה" עושים בלשון כרצונם, כדי להציג תמיד את מה שנוח ל"אח הגדול", והיא עצמה מושמדת ומוחלפת ב"שיחדש" הדל והבירוקרטי.
במאמרו הקלאסי מ-1946 "פוליטיקה והשפה האנגלית", מחה אורוול על עיוותי לשון מכוונים שנועדו לעדן את זוועות המלחמה, ובייחוד את הזוועות שחולל סטלין; הוא קבע ששום יצירה איכותית לא יצאה לאור בברית המועצות ובגרמניה, משום שכותבים אינם יכולים לפעול בתנאים כאלו, ושהשקר הוא חלק מובנה במשטר טוטליטרי.
השדה השלישי הוא מחיקת הזיכרון וההיסטוריה, החיוניים לחירות ואף לשפיות: אנשי מיניסטריון האמת משכתבים את העבר ומחליפים אותו לפי צורכי ההווה מדי יום.
לווינסטון לא נותר שום דבר להיאחז בו כשהוא מנסה לעמוד על שלו מול או'בריאן, המתיימר לשלוט בחוקי הפיזיקה, ולהתעקש על קיומה של מציאות אובייקטיבית, שאיננה נתונה לשליטת "המפלגה".
הסלידה שבה מתאר אורוול את האופן בו הדיקטטורה מעוותת את המציאות הושפעה בין היתר ממה שממע אודות הליסנקואיזם.
הספר משווה לאו'בריאן כריזמה כמעט מהפנטת, עד כדי שכנוע (מבקרים כמו דויטשר תקפו את אורוול על כך), אך קטעים אחרים מאפשרים לקורא לזכור בכל זאת שיש ראיות הסותרות אותו ושהוא מציג טירוף, לא אמת.
השאלה המעמדית, והיחס בין הפועלים למשכילים, מוצגת בצורה מורכבת, המשקפת את לבטיו של אורוול בעניין.
מחד, הספר עורך רומנטיזציה ל"פרולים".
בכך שהם דבקים במשפחותיהם ובקהילותיהם, ומתעניינים בדברים פשוטים ויום-יומיים, וינסטון רואה בהם הבטחה לכך ש"המפלגה" לא תוכל למשטר את האוכלוסייה כפי רצונותיה ולדכא את הדחפים הבסיסיים של האדם, ושלבסוף היא איננה כל-יכולה.
ה"פרולים" נבדלים מהמעמד האינטלקטואלי של "המפלגה החיצונה" בכך שלא זנחו את אנושיותם למען אידאולוגיה נוקשה.
בד בבד, המעמד הנמוך הוא המון גס ונבער שאיננו מסוגל לפעולה פוליטית, על אף כוחו הפוטנציאלי העצום, ומתעניין אך ורק בצרכי היום-יום הדחופים.
או'בריאן מבטל את האפשרות שיתקוממו אי-פעם כפנטזיה, ו"המפלגה" מתייחסת אליהם כשווי ערך לבהמות ומניחה להם לנפשם (יש בכך סטייה עקרונית מהדגם הטוטליטרי, שכיוון לגייס ולהסעיר את המון העם).
הניגוד המשלים בין החיוניות ושמחת החיים לבין השטחיות והגסות של ה"פרולים" מיוצג בדמותה של ג'וליה, הנמרצת ומלאת התושיה, שאיננה מעלה על דעתה להתנגד למשטר ושנרדמת כשווינסטון מנסה לקרוא באזניה ספר.
יחס זה משקף את הדו-ערכיות של האינטלקטואלים המתקדמים, שראו במעמד העובד את המפתח לשינוי החברתי העתידי, ובה בעת התאכזבו מכך שדורות של חינוך חובה ותנאי חיים שהשתפרו לא הניעו את ההמון לפתח תודעה פוליטית ולהתעניין במשהו מעבר לצרכיו הצרים.
היחס למשכילים, מנגד, הוא כמעט אחיד בשליליותו.
ברנרד קריק עמד על כך שהתמה של בגידת האינטלקטואלים, והאנטי אינטלקטואליזם המסוים של אורוול (שאמר כי אידאולוגים אינם יכולים להתקיים ללא כורי פחם), הם יסוד חשוב בספר.
חברי "המפלגה החיצונה" בעלילה משתמשים בשכלתנותם המנוכרת כדי לתרץ בטיעונים שונים ומשונים את פחדנותם, חנפנותם ונכונותם לשרת את המשטר למען קידום עצמי ומשרה נוחה.
אצל כמה מעמיתיו של וינסטון, דווקא הנבונים יותר, הנכונות לציית אפילו לא מתורצת בקלישאות הריקות של הסוצאנג, והם קרובים לניהיליזם.
האינטלקטואלים מדחיקים את אנושיותם, מתאכזרים איש לרעהו, ומפגינים ניתוק רגשי (אפילו ג'וליה, ששמחה שמאהבה הראשון התאבד) בשם להיטותם לרצות את ממוניהם.
הצמאון לכח לשמו מתגלם באו'בריאן, איש "המפלגה הפנימית", שנסחף בניתוק ובציניות האינטלקטואליים שלו עד כדי טירוף.
לזיקה בין כוחנות וסמכותנות לאינטלקט מצורפת גם הלימה לסאדיזם ומיניות מודחקים, המתפרצים בעת הבידור האלים המוצג לאוכלוסייה – נקודה שג'וליה עומדת עליה לגבי קנאותם הנובעת מתסכול מיני של פעילי המפלגה, ושווינסטון עצמו מפגין כשהוא מתאווה לג'וליה ומשתוקק לרצחה.
כל זה איננו מוגבל דווקא לביקורת הטוטליטריות, אלא לביקורת על כל מערכת היררכית או פקידותית שהיא, ולסלידתו של הסופר מהאינטלקטואלים הסוציאליסטים בדורו, שהניחו לעצמם להעתיר שבחים על סטלין תוך הדחקת אכזריותו בתירוצים שונים.
הוא ראה את המשכילים הפרוגרסיבים כמי שהתייאשו מההמון וביקשו למשול בו או לרצות אותו בבידור נחות, כמו זה שהמפלגה מייעדת ל"פרולים", ולא לרוממו.
המתח המעמדי מוקצן בדמותו של מר צ'רינגטון, שמבטאו הקוקני מעודן יחסית ל"פרול", ומשום כך הוא רוכש את אמונו של וינסטון; צ'רינגטון מאבד כליל את המבטא ועובר להגייה המקובלת, אך רק כשהוא חושף עצמו כסוכן "משטרת המחשבות".
הדילמות שחווה אורוול בחייו מתבטאות אף בדמותו של וינסטון הגיבור, שהוא עובד "משרד האמת" ומשכיל.
הסופר כתב ערב פרוץ מלחמת העולם כי הספרות מתה לעת עתה, וחובה להפיק תעמולה למען הרע, כדי להבטיח את הניצחון על הרע יותר; הוא פנה לעבוד במשרד המידע (כלומר התעמולה) הבריטי, אם כי התפטר ב-1943. וינסטון, על אף היותו אינטלקטואל, הוא דמות חיובית המתייצבת למול הדיכוי ונותרת נאמנה לאמת.
מלחמת העולם הייתה עתידה לדעתו להסתיים בכך שגרמניה, יפן וארצות הברית תחלקנה את העולם ביניהם (שטח ברית המועצות היה גדול מכדי שתוסיף להתקיים כיחידה אחת).
אורוול כתב שני מאמרי ביקורת נוקבים כנגד ברנהם ב"טריביון".
הוא תקף בייחוד את הטענה ששלטון יכול לחתור לשררה לשמה, ללא כל הצדקה מאחוריה, ואת הקביעה שאין הבדל בין פאשיזם לקומוניזם ושאין אלו אידאולוגיות מוגדרות שאנשים מאמינים בהן, אלא אך כסות צינית לשלטון מעמד המנהלים.
הוא לימד קטגוריא על ברנהם תוך שהוא מערב בכך את תפיסותיו על הטיפוסים הבירוקרטיים, הן אלו שתפסו את השלטון בברית-המועצות ודיכאו את הכוחות הסוציאליסטיים הספונטניים ברפובליקה הספרדית, והן אלו שהשתררו על השמאל הבריטי.
טורו מפברואר 1946 מטרים במידה רבה את "אלף תשע מאות שמונים-וארבע":
הספר "קולקטיביזם אוליגרכי להלכה ולמעשה", החיבור הסודי שנכתב כביכול בידי גולדשטיין, איננו רמיזה ל"המהפכה נבגדת" של טרוצקי, אלא קודם כל לספרו של ברנהם.
"אלף תשע מאות שמונים-וארבע" מגחיך למעשה רבות מעמדותיו של ברנהם, המתגשמות בצורה דיסטופית בעלילה, כך שבקורא – המונחה ברמזים רבים להבין שהעולם המתואר אבסורדי ובל-ייתכן – עולה רושם חזק שאינן יכולות להתקיים במציאות.
אורוול סנט גם בתורתו המאוחרת יותר של ברנהם, שהפך לאנטי-קומוניסט מושבע והציג את הסובייטים ככח שטני וכל-יכול, והצהיר כנגדו כי רבים מתומכי הקומוניזם אינם גאונים חורשי רע, אלא שוטים ותמהונים.
דמויותיהם המגוחכות של עמיתי וינסטון ב"משרד האמת" ממחישות זאת.
לבסוף, "אלף תשע מאות שמונים-וארבע" רצוף שנינויות ובדיחות, חלקן פנימיות אך רבות מהן מובנות לקורא הבריטי שחי בימי הוצאתו לאור.
רובד זה נעלם מעיני הקורא הממוצע כיום.
כך, לדוגמה, אורוול עבד בימי המלחמה במשרד המידע, ששכן בבית הסנאט באוניברסיטת לונדון, מבנה לבן, גבוה ושולט על סביבתו כמו "מיניסטריון האמת" בספר; הוא השתתף בישיבות משמימות בחדר שמספרו 101, והיה כפוף לשר המידע, ברנדן בראקן, שכונה בראשי התיבות BB, כמו "האח הגדול" בספר.
השר נודע כסמכותני אך מרוחק, ואורוול היה מתבדח שאיננו בטוח אם הוא אכן קיים, שוב כמו דמות הרודן בספר.
כרזת "האח הגדול" איננה מחווה לסטלין או להיטלר, אלא דווקא לכרזה הפטריוטית המפורסמת "לורד קיצ'נר רוצה אותך".
האובססיה למילה "ניצחון" ושימוש בה בכל הזדמנות אופיינית לבריטניה של ימי המלחמה, ותיאורה של לונדון כעיר זרועת חורבות, שבה קשה להשיג תערי גילוח, מעליות נתקעות והפסקות החשמל מזומנות, מתאים בדיוק למצבה מיד לאחר תום הקרבות.
"שיחדש" הוא פארודיה על האנגלית הבסיסית הקצרנית שפיתח הבלשן צ'ארלס ק.
הספר עובד לסרט קולנוע פעמיים.
בשנת 1955 יצאה הגרסה הראשונה של הסרט בבימויו של מייקל אנדרסון, ובכיכובם של אדמונד אובריין וג'ן סטרלינג.
גרסה זו צולמה בשחור לבן, וסטתה מאוד מעלילת הספר ומרוחו.