tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
שימש כראש תחום חברה ועסקים בבית ספר למנהל עסקים במסלול האקדמי של המכללה למנהל.
מרצה אורח במוסדות אקדמיים ובפורומים שונים של צה"ל.
החל מאוקטובר 2017 ועד מאי 2018 הגיש יחד עם סיון קלינגבייל את התוכנית "עובר ושב" בערוץ עשר מדי בוקר בשש ורבע.
החל מ-2017 משמש כחבר הנהלת מערכת "הארץ" ומפרסם מדי שבוע טור בנושאים פוליטיים וכלכליים בעמודי הדעות.
החל מ-2018 מגיש יחד עם איתן אבריאל את הפודקאסט היומי "האינטרסנטים" מבית דה מרקר.
הפודקאסט מנתח את האירועים בזירת העסקים, הכלכלה והפוליטיקה, ומנסה לפענח את הכוחות שפועלים מאחורי הקלעים.
ב-2020 יצר (יחד עם רותי יובל ואלון וולפיילר בהפקה של שולה שפיגל ודנה עדן) ומגיש את הסדרה הדוקומנטרית "עושים לביתנו" בכאן 11 על האירועים הכלכליים שעיצבו את הכלכלה והחברה הישראלית מהקמת המדינה ועד היום.
הסדרה עוסקת בחמישה פרקים באירועים כמו השילומים מגרמניה, הצנע, גלי העלייה, המאבק על קצבאות הילדים, פרויקט מטוס הלביא, האינפלציה הגבוהה וקריסת הבנקים בשנות ה-80, תוכנית הייצוב ששיקמה את הכלכלה ב-1985 ואת אחת מתוצאות הלוואי שלה - הפרטת חברות ממשלתיות שיצרה בין השאר את דור הטייקונים.
החל מינואר 2022 מגיש את התוכנית "החזית הכלכלית" בגלי צה"ל.
סמי קצב (נולד ב-1946) הוא איש עסקים ישראלי, בעלי קבוצת SK (נסקא תעשיות - אס קיי גרופ בע"מ) הכוללת בין השאר את מספנות ישראל, תעשיות נשק לישראל (IWI) ומפרולייט.
קצב נולד באבאדאן שבאיראן, בן למשפחה ממוצא פרסי-איראני ועיראקי.
ב-1962 עלה לישראל עם הוריו וארבעת אחיו, והתגורר בשכונה א' בבאר שבע.
בצה"ל שירת בחיל התותחנים פיקד על סוללה ובמלחמת ששת הימים שימש קצין סיוע ארטילרי בחטיבה 7.
לאחר שחרורו עבד בחברת סולתם ובמסגרת זו נשלח לאיראן ועסק בתחום של פיתוח מערכות ארטילריה לצבא האיראני בתקופת שלטונו של מוחמד רזא שאה פהלווי.
טרום המהפכה האיראנית ב-1979 שב לישראל.
הוא רכש מפעל לעיבוד שבבי בשלומי וב-1995 רכש את חברת מספנות ישראל יחד עם שלמה שמלצר ושלומי פוגל ומכהן כיושב ראש דירקטוריון החברה.
פעילותו בתחום החברות הביטחוניות המשיכה עם רכישת חברת הכוונות האופטיות "מפרולייט" בשנת 2000, ב-2001 רכש את חברת הפריסקופים לרק"ם "יוניסקופ", ב-2003 רכש מפעל אלקטרואופטיקה בארצות הברית.
ב-2005 רכש את מפעל "מגן" של התעשייה הצבאית המייצר נשק קל והקים את חברת תעשיות נשק לישראל (IWI).
רכישות נוספות בתחום הביטחוני היו של חברות בתחום האופטיקה, לייזרים ואמצעי ראיית לילה: ניו נגה לייט, נייט לייט טכנולוגיות, פריזמטק, אם.אס.אי, ופולס אינטרו סיסטמס, של חברת ציוד התקשורת קמרו־טק ושל ויז'נמפ (visionmap).
כמו כן קצב הבעלים של חברת הנדל"ן "אושירה".
סמי שושי הוא ג'ודוקא בלגי.
שושי מתחרה בקטגוריית המשקל עד 90 ק"ג, סגן אלוף אירופה (תל אביב 2018).
בגיל 18 זכה שושי לראשונה באליפות בלגיה לבוגרים.
במרץ 2014 הוא זכה במדליית ארד בטורניר "European Open Prague", אז התחרה בקטגוריית המשקל עד 73 ק"ג.
בשנים שלאחר מכן עבר להתחרות בקטגוריית המשקל עד 81 ק"ג.
בפברואר 2018 הוא זכה במדליית זהב בטורניר "European Open Oberwart".
באוקטובר 2018 הוא זכה במדליה הראשונה שלו בתחרות מהסבב העולמי, כאשר זכה במדליית זהב בגראנד פרי קנקון, לאחר שניצח בגמר את ויקטור פנאלבר הברזילאי בעזרת תרגיל בריח.
באליפות אירופה 2018 שנערכה בתל אביב, זכה שושי במדליית הכסף, לאחר שניצח 4 מתוך 5 קרבות.
בקרב הראשון הוא ניצח את לוגי הארלדסון האיסלנדי, בשמינית הגמר הוא ניצח את פרנק דה ויט ההולנדי וברבע הגמר הוא ניצח את אלפה עומר דג'אלו הצרפתי.
בחצי הגמר הוא ניצח את אנטוניו אספוסיטו האיטלקי ובגמר הפסיד בזמן ניקוד זהב לשגיא מוקי הישראלי.
ב-25 בינואר 2019 הוא השתתף בגראנד פרי תל אביב וזכה במדליית הארד לאחר שהפסיד בחצי הגמר לשגיא מוקי ונשר לקרב על מדליית הארד בו גבר על אנרי אגוצ'ידזה הפורטוגלי.
באליפות אירופה 2022 שנערכה בסופיה שבבולגריה, זכה שושי במדליית ארד.
לאחר שני ניצחונות באיפון בסיבובים הראשונים, הוא הפסיד ברבע הגמר לחיבור מנוקיאן האוקראיני ונשר לקרבות בית הניחומים שם גבר באיפון על אלפונזו אורקיזה הספרדי ועלה לקרב על הארד.
בקרב על המדליה התמודד שושי מול סרגי קריבצ'ץ האוקראיני וניצח בווזארי.
בשנת 2023 החליט לעבור להתחרות במשקל עד 90 ק"ג, לאחר שפיגר בקרב על הכרטיס היחיד לאולימפיאדה של בלגיה לבן ארצו מתיאס קאס, למרות זאת שושי הצליח לסיים על הפודיום רק בתחרות אחת במהלך הקמפיין שזכה במדליית ארד בגראנד פרי זאגרב, ולא הצליח להשיג את הכרטיס לאולמיפיאדה בפריז.
שנה קטגוריה עיר מדינה 2018 גראנד פרי קנקון 2018 גראנד סלאם טביליסי
סמידוביץ' (, ) היא עיירה ב והמרכז האדמיניסטרטיבי של נפת סמידוביצ'סקי.
העיירה ממוקמת במרחק של כ-70 קילומטרים מבירת המחוז, בירוביג'ן.
ההתיישבות היהודית ביישוב החלה עוד כשהוקם כאשר תושביו הראשונים של היישוב היו יהודים.
היישוב נקרא על שמו של פיוטר סמידוביץ' שיחד עם מיכאיל קלינין הגה את רעיון הקמת המחוז היהודי האוטונומי.
האקלים בסמידוביץ' הוא אקלים יבשתי.
הוא מאופיין בקיצים חמימים וגשומים ובחורפים קרים מאוד ויבשים שבטמפרטורות שיכולות להגיע ל-30 מעלות צלזיוס מתחת לאפס.
הטמפרטורה הממוצעת באזור בחודש ינואר היא 23 מעלות מתחת לאפס כאשר בחודש יולי הטמפרטורה הממוצעת היא 22 מעלות.
ממוצע הטמפרטורות השנתי בסמידוביץ' עומד על מעלה אחת בודדת.
בסמידוביץ' משחק מועדון בנדי בשם אורוז'אי שמועדונו הביתי הוא אצטדיון לוקומוטיב.
סמיה חסן סולוהו (בסוואהילי: Samia Hassan Suluhu; נולדה ב-27 בינואר 1960, זנזיבר) היא פוליטיקאית טנזנית, המכהנת כנשיאת טנזניה השישית.
סולהו היא האישה הראשונה שמכהנת בתפקיד הנשיאה בטנזניה והשנייה שעושה זאת בקהילייה המזרח-אפריקנית אחרי סילבי קיניגי.
היא סיימה את לימודיה התיכוניים בשנת 1977 והחלה לעבוד.
לאחר מכן, היא עברה מספר קורסים קצרים.
בשנת 1986 סיימה את לימודיה במכון לניהול פיתוח באוניברסיטת מזומבה עם תעודה במינהל ציבורי.
בין השנים 1992–1994 למדה באוניברסיטת מנצ'סטר וסיימה תואר שני בכלכלה.
בשנת 2015, היא סיימה את התואר השני בפיתוח כלכלי קהילתי באמצעות תוכנית משותפת בין האוניברסיטה הפתוחה בטנזניה לבין אוניברסיטת דרום ניו המפשייר.
לאחר לימודיה התיכוניים היא הועסקה במשרד התכנון והפיתוח כפקידה.
עם סיום התואר במנהל ציבורי, היא הועסקה בפרויקט במימון תוכנית המזון העולמית.
בשנת 2000 החליטה להתמודד לתפקיד ציבורי.
היא נבחרה כחברה בבית הנבחרים של זנזיבר ומאוחר יותר מונתה לשרה על ידי הנשיא אמאני קרומה.
היא הייתה שרת האישה הבכירה היחידה בקבינט.
היא נבחרה מחדש בשנת 2005 ומונתה מחדש לשרה בתיק אחר.
בשנת 2010 התמודדה לאספה הלאומית כשעמדה במחוז הבחירה הפרלמנטרי של מקונדוצ'י וזכתה ביותר מ-80% מהקולות.
הנשיא ג'קאיה קיקווטה מינה אותה לשרת המדינה לענייני איחוד.
בשנת 2014 נבחרה כסגנית יו"ר האספה המכוננת המוטלת על ניסוח החוקה החדשה במדינה.
ביולי 2015, נשיא טנזניה ג'ון מגופולי מינה אותה לסגניתו ובכך הפכה לאישה הראשונה בתפקיד זה.
מגופולי וסולוהו נבחרו מחדש לתקופת כהונה שנייה בת חמש שנים ב-28 באוקטובר 2020.
ב-17 במרץ 2021, בשל מותו של הנשיא מגופולי, הושבעה סולוהו לתפקיד נשיאת טנזניה ב-19 במרץ 2021. בעקבות השבעתה הפכה סולוהו לנשיאה השישית של טנזניה והאישה הראשונה המכהנת בתפקיד זה והיא אחת משתי נשים המכהנות כראשי מדינות באפריקה, לצד סאהלה–וורק זוודה המכהנת כנשיאת אתיופיה.
ממשלת סולוהו יזמה מאמצים לרסן את התפרצות מגפת הקורונה בטנזניה, בניגוד גמור לסקפטיות של הנגיף בתקופת כהונתו של מגופולי, והחליטה לחייב בבידוד במשך 14 יום למטיילים שנכנסים לטנזניה ממדינות בהן הייתה התפשטות של גרסאות חדשות של SARS-CoV-2. המבקרים הומלצו לחבוש מסכות פנים, לחטא את עצמם ולקיים כללי ריחוק חברתי.
ממשלת סולוהו התירה לשגרירויות ולארגונים בינלאומיים אחרים לייבא חיסונים למדינה כדי לחסן אזרחים זרים בעבודתם השוטפת בטנזניה, בסיוע משרד הבריאות הטנזני.
בספטמבר 2021 אישרה סמיה סולוהו כי בכוונתה להתמודד לנשיאות בשנת 2025
ב-27 באוגוסט 2025 ועדת הבחירות אישר את מועמדותו זמן קצר אחרי שמועמדות מנהיג האופוזיציה לוהגה מפינה נפסלה ולמפלגת האופוזיציה העיקרית צ'אדמה נאסר להשתתף בבחירות.
בשנת 1978 נישאה סולוהו לחאפד אמיר, אגרונום בדימוס ולהם ארבעה ילדים.
בתה מואנו חאפה אמיר (ילידת 1982), ילדתם השנייה של בני הזוג, היא חברה בבית הנבחרים בזנזיבר.
סֶמי שילט (בהולנדית: Semmy Schilt; נולד ב-11 באוקטובר 1973) הוא קיקבוקסר ולוחם אמנויות לחימה משולבות עבר הולנדי.
שילט הוא אחד מהקיקבוקסרים המעוטרים והטובים ביותר בהיסטוריה, ומחזיק בשיא הזכיות בגראנד פרי K-1 לצד ארנסטו הוסט (4 זכיות).
לשילט יש מאזן קרבות מרשים בקיקבוקס: מתוך 50 הקרבות, ניצח ב-43 והפסיד רק ב-6.
סמי תמימי הוא שף, מחבר ספרי בישול ומסעדן פלסטיני יליד מזרח ירושלים.
תמימי נולד במזרח ירושלים למשפחה מוסלמית מסורתית המונה 6 אחים ואחיות ו-6 נוספים במשפחה המורחבת.
אימו, נע'מה, שהייתה מקור ההשראה שלו בעיסוקיו הקולינריים, הלכה לעולמה כאשר היה בן 7.
תמימי עזב את בית הספר בגיל 15. בגיל 17 החל לעבוד כשוטף כלים במסעדה במלון הר ציון בירושלים.
שנתיים לאחר מכן מונה שף אחראי לארוחות הבוקר במלון.
בגיל 20 עבר לתל אביב, שם מונה לשף הראשי במסעדת לילית, בבעלותה של קרן הנדלר-קרמרמן ופיתח את העניין שלו בסגנון בישול המנצל חומרי גלם מקומיים, ממזג בין סוגי מטבחים שונים ומקפיד על תצוגה .
בעקבות הצעת עבודה שקיבל עבר בשנת 1997 להתגורר בלונדון, שם עבד כשף הראשי במעדניית "בייקר אנד ספייס" (Baker & Spice), שהתמחתה במטבח הים תיכוני.
שם גם פגש את יותם אוטולנגי.
בשנת 2002 השניים יסדו יחד עם נועם בר את מסעדת "אוטולנגי" בשכונת נוטינג היל בלונדון.
עד כה תמימי כתב ופרסם שלושה ספרי בישול שהפכו רבי-מכר ושהו ברשימת רבי-המכר של הניו יורק טיימס שבועות ארוכים.
ביחד עם אוטולנגי, תמימי נמנה בין הישראלים שספריהם הם הנמכרים ביותר בחו"ל, לצד עמוס עוז ודוד גרוסמן.
את הספר "אוטולנגי וסמי תמימי: ספר המתכונים" (הספר תורגם לעברית וראה אור בהוצאת כנרת בשנת 2010) ו-Jerusalem: A Cookbook כתב ביחד עם אוטולנגי.
ספרו השלישי Falastin: A Cookbook יצא לאור בשנת 2020.
ספריו של תמימי פורסמו באנגלית ותורגמו לעברית, צרפתית ולגרמנית.
מביניהם, הספר Jerusalem: A Cookbook שכתב יחד עם אוטולנגי ויצא לאור בשנת 2012, נמכר במאות אלפי עותקים.
הספר דורג במקום השני ברשימת ספרי הבישול המצליחים ביותר בארצות הברית.
יצא לאור באנגלית, צרפתית וגרמנית.
2011 המסעדה NOPI זכתה בפרס Gourmet של המגזין Condé Nast Traveler בקטגוריה "חדשנות ועיצוב"
2012 המסעדה NOPI זכתה בפרס של Restaurant and Bar Design בקטגוריה "זהות"
2013 פרס James Beard בקטגוריה "ספר הבישול הבינלאומי" עבור Jerusalem: A Cookbook (2012)
תמימי הוא הומוסקסואל, ומתגורר בלונדון עם בן זוגו ג'רמי קלי.
הוא כותב, מצייר ומחבר שירה ערבית.
סמיואל פרצ'ס (Samuel Purchas; 1577 – 1626) היה איש כנסייה אנגליקני מלומד שליקט, ערך והביא לדפוס סיפורי מסעות, רבים מהם של נוסעים ומגלי ארצות אנגלים בתקופה האליזבתנית ובתקופת המלך ג'יימס הראשון.
סמיואל פרצ'ס נולד בעיירה קטנה במחוז אסקס שבמזרח אנגליה.
למד במכללת סנט ג'ון שבקיימברידג' ואחרי שהשיג את התואר בלימודי דת הוסמך לכמורה ומילא תפקידים כנסייתיים במחוזו.
ב-1604 מונה לכומר קהילת איסטווד הסמוכה לשפך התמזה, לא הרחק ממרכזי ספנות שבהם חיו יורדי ים ומשפחותיהם.
פרצ'ס, שכעדות עצמו מעולם לא הרחיק "יותר ממאתים מילין" מעיירת הולדתו, שמע ואף תיעד תיאורים מפי מלחים על אודות מקומות שאליהם הגיעו, וסיפורי מסעות יהיו לעיקר עניינו.
בסביבות 1614 עקר ללונדון לשמש בניהול כנסיית מרטין הקדוש הסמוכה לגבעת לודגייט.
במקביל שירת כמזכירו של הארכיבישוף מקנטרברי.
בתפקידים אלה נשא עד מותו.
ב-1614–1615 השיג תארים אקדמיים מתקדמים בתאולוגיה, אחד מהם מאוניברסיטת אוקספורד.
המעבר למרכזי ההשכלה אִפשר לו להרחיב את חקירותיו ולפרסם את הסיפורים שליקט וערך.
פרצ'ס מת בראשית הסתיו של 1626. הוא נקבר ב-20 בספטמבר 1626 בכנסיית מרטין הקדוש בלונדון בה כיהן.
הכנסייה ניזוקה בשריפה הגדולה של 1666 ואין זכר לקברו.
כבר ב-1613 פרסם את ספרו הראשון – "הצליינות" (Purchas his Pilgrimage).
הספר נועד לסקור את הדתות השונות "בכל הדורות והמקומות הידועים, מאז הבריאה ועד ההווה".
פרצ'ס שיבץ בו סיפורי נוסעים במתכונת מתומצתת, שיראו אור מאוחר יותר במלואם.
הספר זכה להצלחה ונדפס בארבע מהדורות בין השנים 1614 עד 1626, שנת מותו של פרצ'ס.
ב-1619 פרסם פרצ'ס את ספרו השני – "הצליינים" (Purchas his Pilgrimes).
גם בספר זה הובאו הגיגים תאולוגיים.
עשרים שנות עמל באיסוף סיפורים בעל פה ובכתב על נוסעים ומסעות הגיעו לשיאם בספרו השלישי של פרצ'ס – Hakluytus Posthumus, or Purchas his Pilgrimes, שראה אור ב-1625 בארבעה כרכים.
כונסו בו סיפורי נוסעים ומגלי ארצות בהמשך לחיבורו של הגאוגרף האנגלי בן דורו של פרצ'ס, ריצ'רד האקלוט, Principal Navigations.
הספר, שכרכיו מכילים אלפי עמודים, התבסס בחלקו הגדול על כתבי היד שהותיר האקלוט במותו ב-1616 ונפלו בידיו של פרצ'ס ב-1620. המהדורה הרביעית מ-1626 של ספרו הראשון ("הצליינות") נחשבת לכרך החמישי בסדרה זו.
התוכן בכללו ערוך לפי סדר גאוגרפי, אבל פרקים לא מעטים שורבבו שלא לפי הסדר הזה.
ייתכן שגרמו לכך משך ההפקה (שהחלה ב-1622) ואיטיות תהליכי ההדפסה.
ארבעת הכרכים חצו את העולם מהמזרח הקדום ועד למושבות האנגליות בעולם החדש.
הכרך הראשון מביא את מעשיהם של קדמונים, ובראשם שלמה המלך, ומעלה סיפורים על הקפת חופי אפריקה, הודו, סין ויפן.
הכרך השני מוקדש לאפריקה, ארץ ישראל, פרס וערב.
הכרך השלישי מספר על תולדות המסעות לאיתור המעבר הצפון-מזרחי והמעבר הצפון-מערבי מהאוקיינוס האטלנטי לאוקיינוס השקט, וכן מביא תיאורי מסעות לטרטריה, לרוסיה ולסין ומגיע לגילוי האמריקות וההתיישבות בהן.
נושא זה ממלא את הכרך הרביעי המסתיים במושבות האנגליות בברמודה, בווירג'יניה, בניו אינגלנד ובניופאונדלנד.
הדפסה חוזרת לכרכי הספר השלישי והאחרון של פרצ'ס נעשתה לראשונה רק בתחילה המאה ה-20 (בשנים 1905–1907), ביוזמת אגודת האקלוט ועל ידי הוצאת ספרים שפעלה בשיתוף עם אוניברסיטת גלאזגו.
מהדורה זו מקיפה 20 כרכים.
סֶר סֶמְיוּאֶל קְיוּנֶרְד היה איל ספנות בריטי-קנדי, יליד הליפקס בנובה סקוטיה (כיום בקנדה), שייסד את חברת השיט קיונארד ליין, ויצר את הקשר הסדיר הראשון של ספינות קיטור עם אמריקה הצפונית.
הוא היה בנו של נגר-אומן וסוחר עצים שברח מהמהפכה האמריקאית והתיישב בהליפקס.
סמיואל קיונארד היה בנם השני של אברהם קיונארד (1756–1824), קווייקר ומרגרט מרפי (1758–1821), קתולית.
בני הזוג קיונארד היו משפחת קווייקרים שהגיעה במקור מווסטרשייר שבבריטניה, אך נאלצה לברוח לגרמניה במאה ה-17 עקב רדיפות דתיות, שם קיבלו את השם קונדר (Kunder).
לסבא רבא של סמיואל קיונארד היה עסק בצביעת בדים בקרפלד בגרמניה, אבל הוא היגר לפנסילבניה ב-1683. באמריקה הוא אימץ את השם קיונארד.
מאוחר יותר חלק מצאצאיו, כולל סבו של קיונארד, סמיואל, אימצו שם משפחה זה.
אברהם קיונארד היה לויאליסט נאמן לכתר הבריטי ועבר להליפקס ב-1783, לאחר המהפכה האמריקאית.
באותה שנה הוא התחתן עם מרגרט מרפי, מהגרת לויאליסטית נוספת.
משפחתה של מרגרט הייתה במקור מאירלנד ועקרה להליפקס מקרוליינה הדרומית.
אברהם קיונארד היה נגר-אומן שעבד עבור חיל המצב הבריטי בהליפקס והפך לבעל אדמות עשיר וסוחר עצים.
כישוריו העסקיים של סמיואל קיונארד עצמו ניכרו בתחילת שנות העשרה שלו: הוא ניהל את החנות הכללית שלו ממלאי שהשיג במגרשים של פושטי רגל במכירה פומבית של רציף.
מאוחר יותר הצטרף לאביו בעסקי העצים המשפחתיים, שהתרחבו להשקעות בספנות.
במהלך מלחמת 1812, קיונארד התנדב לשירות בגדוד השני של המיליציה של רגימנט הליפקס ועלה לדרגת קפטן.
הוא מילא תפקידים ציבוריים רבים, כגון כבאי מתנדב ומפקח המגדלור, ושמר על מוניטין לא רק של איש עסקים ממולח, אלא גם כאזרח ישר ונדיב.
קיונארד היה יזם מצליח מאוד בתחום הספנות של הליפקס ואחד מקבוצה של שנים עשר אנשים ששלטו בענייני נובה סקוטיה.
הוא השיג חוזים למשלוח חבילות וסיפק ספינת סיור דיג למחוז.
קיונארד גיוון את עסקי העץ והספנות של משפחתו עם השקעות בציד לווייתנים, יבוא תה וכריית פחם, כמו גם בחברת הבנקאות הליפקס (Halifax Banking Company) וב.
ספינות ציד הלווייתנים, שנשלחו הרחק אל דרום האוקיינוס האטלנטי, הרוויחו רק לעיתים רחוקות אם בכלל.
הוא רכש כמויות גדולות של קרקע באי הנסיך אדוארד, בשלב מסוים הוא היה בעלים של שביעית מהפרובינציה, מה שעירב אותו בסכסוכים הממושכים בין הדיירים באי לבין בעלי הבית הנפקדים שהיו הבעלים של רוב האי.
קיונארד התנסה עם ספינות קיטור, בזהירות תחילה, והפך למנהל מייסד של "חברת הקיטור של הליפקס" (Halifax Steamboat Company), שבנתה את ספינת הקיטור הראשונה בנובה סקוטיה ב-1830, "סר צ'ארלס אוגל" (SS Sir Charles Ogle) שפעלה זמן רב בהצלחה עבור שירות המעבורות הליפקס-דארטמות' (Halifax–Dartmouth Ferry Service).
ספינת הקיטור הראשונה כבר נבנתה על ידי ב-1822. קיונארד הפך לנשיא החברה ב-1836 וסידר מנוע קיטור למעבורת השנייה שלהם, בוקסר (Boxer) ב-1838. קיונארד הוביל את המשקיעים בהליפקס לשלב עם עסקים בקוויבק בשנת 1831 כדי לבנות את ספינת הקיטור האוקיינית החלוצה רויאל ויליאם שתפעל בין קוויבק להליפקס.
אף על פי שרויאל ויליאם נתקלה בבעיות לאחר שהפסידה עונה שלמה בגלל הסגר כולרה, קיונארד למד לקחים חשובים על תפעול ספינת קיטור.
הוא הזמין ספינת קיטור חוף בשם פוקהונטס (Pochohontas) בשנת 1832 עבור שירות דואר לאי הנסיך אדוארד ומאוחר יותר רכש ספינת קיטור גדולה יותר "קייפ ברטון" (Cape Breton) כדי להרחיב את השירות.
ניסיונו של קיונארד בתפעול ספינות קיטור, עם תצפיות על רשת הרכבות ההולכת וגדלה באנגליה, עודד אותו לחקור את יצירתו של צי טרנס-אטלנטי של ספינות קיטור, שיחצה את האוקיינוס באופן קבוע כמו רכבות שחצו את היבשה.
הוא נסע לבריטניה בחיפוש אחר משקיעים בשנת 1837. הוא הקים חברה עם כמה אנשי עסקים אחרים כדי להציע הצעות לזכויות לניהול שירות דואר טרנס-אטלנטי בין בריטניה לאמריקה הצפונית.
היא זכתה במכרז, לאחר מכן החברה הפכה לספינות הקיטור של קיונארד בע"מ (Cunard Steamships Limited).
ב-1840 הפליגה ספינת הקיטור הראשונה של החברה, ה, מליברפול להליפקס, נובה סקוטיה, והמשיכה לבוסטון, מסצ'וסטס, עם קיונארד ו-63 נוסעים נוספים על סיפונה, מה שסימן את תחילתו של שירות נוסעים ומטען סדיר.
החברה של קיונארד, שצברה מוניטין רב שנים של מהירות ובטיחות, הפכה את ספינות חוצות האוקיינוס להצלחה, מול יריבים פוטנציאליים רבים שאיבדו ספינות והון.
ספינותיו של קיונארד הוכיחו את עצמן כמוצלחות, אך העלויות הגבוהות שלהן הכבידו על קיונארד שצבר חובות כבדים עד 1842, והוא נאלץ לברוח לאנגליה מפני נושים בהליפקס.
עם זאת, עד 1843, ספינות קיונארד הרוויחו מספיק כדי להחזיר את חובותיו ולהתחיל להנפיק דיבידנדים צנועים, אך הולכים וגדלים.
קיונארד חילק את זמנו בין נובה סקוטיה לאנגליה, אך יותר ויותר השאיר את פעילותו בנובה סקוטיה בידי בניו, אדוארד וויליאם, שכן העסקים אלצו אותו לבלות יותר זמן בלונדון.
קיונארד ערך טיול מיוחד בנובה סקוטיה ובניו ברנזוויק בשנת 1850, כאשר עסקי העץ והספנות של אחיו, ג'וזף קיונארד (Joseph Cunard) בניו ברנזוויק קרסו בפשיטת רגל שהפכה לא פחות מ-1,000 אנשים למובטלים.
קיונארד לקח הלוואות וערב באופן אישי לכל החובות של אחיו בנובה סקוטיה, ניו ברנזוויק ובוסטון.
ג'וזף קיונארד עבר לליברפול, אנגליה, שם עזר לו סמיואל לבסס מחדש את תחומי הספנות שלו.
לאורך כל חייו האישיים קיונארד לא היה אדם דתי ונחשב בעיני רבים כאגנוסטיקן.
השקפותיו על עבדות במאה ה-19 לא היו ידועות, אך מהצהרותיו בנוגע לשיט תוך הפרדה של פרדריק דאגלס שאורגן על ידי סוכן קיונארד בליברפול על אחת מספינות האוקיינוס שלו בשנת 1845, עולה שהוא היה נגד כל צורה של דעות קדומות גזעניות.
"אף אחד לא יכול להתחרט יותר ממני על הנסיבות הלא נעימות סביב השיט של מר דאגלס מליברפול, אבל אני יכול להבטיח לך ששום דבר מהסוג הזה לא יתרחש שוב על ספינות הקיטור שאני קשור אליהן".
דעותיו על הגזע שיקפו את אלה של הבריטים באותה תקופה, שראו בהתעללות באנשים שחורים עוול מוסרי, אף על פי שהם עדיין ראו אותם כנחותים מבחינה חברתית ואינטלקטואלית מאנשים לבנים.
קיונארד היה בעלים של מספר חברות בקנדה.
לאחר מותו ושינויים בחוזה הדואר הבריטי, הפסיקו שותפיו באנגליה את השירות לקנדה ויעברו 50 שנה עד שספינותיו ישובו לקנדה.
חברת הפחם שלו בנובה סקוטיה, שאותה קנה כדי לתדלק את הספינות שלו, נותרה ההשקעה העיקרית של המשפחה בנובה סקוטיה והמשיכה אל המאה ה-20 כ-Cunard Fuels, שנרכשה מאוחר יותר על ידי משפחת אירווינג מניו ברנזוויק.
בשנת 1859 העניקה המלכה ויקטוריה לקיונארד את תואר האצולה ברונט.
סר סמיואל קיונארד מת בקנזינגטון בלונדון ב-28 באפריל 1865. הוא נקבר ב בלונדון.
ב בהליפקס, חלק ניכר מהקומה השנייה מוקדש לחייו, ל"קיונארד ליין" ולספינותיו המפורסמות.
פסל ברונזה גדול של סמיואל קיונארד הוקם באוקטובר 2006 על קו המים של הליפקס, ליד רציפי הטרמינלים המשמשים זמן רב את ספינות הספינות של קיונארד.
בול בדמותו של קיונארד הונפק על ידי דואר קנדה ב-2004.
למרות האתגרים של חברות מתחרות ושינויים בטכנולוגיה, החברה המשגשגת גדלה, בסופו של דבר בלעה חברות רבות אחרות כמו Canadian Northern Steamships Limited, ובשנת 1934 את החברה המתחרה העיקרית שלה, וייט סטאר ליין, הבעלים של האולימפיק המצליחה והבעלים לשעבר של הטיטאניק שטבעה.
לאחר מכן, קיונארד שלטה בשוק הנוסעים האטלנטי עם כמה מהספינות המפורסמות בעולם כגון "קווין מרי" ו".
שמו מתקיים היום בקיונארד ליין, כיום סניף יוקרתי של אימפריית השייט של קבוצת קרניבל.
סמואל ג'וזף שמודיקס הוא כדורגלן אנגלי-אירי המשחק בעמדת הקשר ההתקפי בקבוצת איפסוויץ' טאון מהפרמייר ליג.
שמודיקס שיחק במחלקת הנוער של קולצ'סטר יונייטד.
שיחק ב-142 משחקי כדורגל בליגה במדי הקבוצה הבוגרת של המועדון במסגרת הפוטבול ליג הראשונה והפוטבול ליג השנייה, בהן הבקיע 35 שערים.
ב-30 באוקטובר 2015 הושאל למשך חודש לבריינטרי טאון מהנשיונל ליג, שם שיחק בשלושה משחקי ליגה והבקיע שני שערים.
ב-28 ביוני 2019 חתם שמודיקס על חוזה לשלוש שנים בבריסטול סיטי מהפוטבול ליג צ'מפיונשיפ.
ב-13 באוגוסט שיחק את משחקו הראשון במועדון, בהפסד לקווינס פארק ריינג'רס במסגרת גביע הפוטבול ליג.
ב-21 בספטמבר שיחק את משחקו הראשון בליגה, בתיקו 0-0 נגד סוונסי סיטי במסגרת המחזור השמיני לעונת 2019/2020. בסך הכל היו לו שלושה משחקי ליגה במדי המועדון.
ב-16 בינואר 2020 הושאל שמודיקס למשך חצי עונה לפיטרבורו יונייטד מהפוטבול ליג הראשונה.
ב-8 בספטמבר חתם על חוזה קבוע לארבע שנים במועדון.
הוא שיחק ב-89 משחקי ליגה במדי המועדון במסגרת הפוטבול ליג צ'מפיונשיפ והפוטבול ליג הראשונה, בהן הבקיע 25 שערים.
ב-1 באוגוסט 2022 חתם שמודיקס על חוזה לשלוש שנים בבלקברן רוברס מהפוטבול ליג צ'מפיונשיפ.
ב-6 באוגוסט ערך את הופעת הבכורה שלו במועדון, בניצחון 3-0 על סוונסי סיטי במסגרת המחזור השני בליגה לעונת 2022/2023. במשחק זה הבקיע את שערו הראשון במועדון.
בעונתו הראשונה במועדון ערך 34 הופעות ליגה, בהן הבקיע חמישה שערים.
ב-13 באוגוסט 2024 כבש צמד בגביע נגד סטוקפורט בניצחון 1-6.
ב-16 באוגוסט 2024 חתם באיפסוויץ' טאון, יום לאחר מכן עלה להופעת בכורה בפרמייר ליג כשעלה כמחליף בהפסד נגד ליברפול, מחזור לאחר מכן כבש שער ראשון בפרמייר ליג בהפסד למנצ'סטר סיטי.
ב-16 באוקטובר כבש בהפסד 4-3 לברנטפורד.
ב-23 במרץ 2024 שיחק את משחקו הראשון בנבחרת בתיקו 0-0 נגד נבחרת בלגיה.
סמי שושן (נולד ב-15 במאי 1950) הוא איש ציבור ישראלי, אשר כיהן כראש מועצת מצפה רמון וכמנכ"ל החברה למרכזי תרבות וספורט (מת"ס) של ההסתדרות הכללית החדשה.
הוא מוכר גם כגיסו של שר הביטחון לשעבר, עמיר פרץ, ובעלה של פלורה שושן, אשר גם כיהנה כראש מועצת מצפה רמון.
שנות כהונות כראש מועצת מצפה רמון:
סמי שושן כיהן כראש מועצת מצפה רמון בשתי תקופות כהונה.
הוא נבחר לראשונה לדירקטור בחברה למרכזי תרבות וספורט (מת"ס) בדצמבר 1998. בשנת 2000 מונה למנכ"ל חברת מת"ס של ההסתדרות, בתקופה בה כיהן גיסו, עמיר פרץ, כיו"ר ההסתדרות.
בסוף שנת 2003 נבחר שושן לקדנציה נוספת כראש מועצת מצפה רמון מטעם מפלגת "עם אחד", מפלגה שייסד עמיר פרץ.
בשנת 2004, על רקע טענות על כפל תפקידים, מסר שושן למשרד הפנים כי סיים את עבודתו בחברה למת"ס .
בשנת 2006, רגע לפני שעמיר פרץ עזב את ההסתדרות, זכה שושן מחדש לתפקידו כמנכ"ל המת"ס.
לאחר מכן, בעקבות "ניקוי אורוות" שביצע יו"ר ההסתדרות החדש, עופר עיני, נחשב שושן לאחד המקורבים הבודדים של פרץ שנותרו בהסתדרות.
בשנת 2017 פורסם כי יו"ר ההסתדרות אבי ניסנקורן מינה את סמי שושן לראש "האגף לטיפול בפריפריה" בהסתדרות.
מאוחר יותר עמד שושן בראש "האגף לקידום הפריפריה והמגזר השלישי" בהסתדרות.
חשדות לשחיתות (1995-1998): בשנת 1995 נעצר שושן, שכיהן אז כמזכיר מועצת הפועלים במצפה רמון, בחשד לשימוש בכספי המועצה לתשלום חוב פרטי ומתן תלושי דלק שלא כדין.
בשנת 1998 נסגר תיק החקירה נגדו על ידי היחידה לחקירות הונאה והפרקליטות מחוסר ראיות והיעדר כוונה פלילית.
כפל תפקידים ו"מצנח זהב" (2005): בשנת 2005 עלו טענות כי שושן המשיך לכהן בתפקיד בכיר במת"ס במקביל לכהונתו כראש מועצת מצפה רמון, דבר שנחשד בניגוד לחוק.
נטען גם כי הוא התנה את עזיבתו את המועצה בקבלת "מצנח זהב" וכי המשיך ליהנות משירותי החברה שלא כחוק.
בתיה כרמון, הממונה על תלונות הציבור במשרד הפנים, פנתה להסתדרות ולעמיר פרץ בעניין זה.
המלצה להעמדה לדין (2010): במאי 2010 פורסם כי המשטרה המליצה להעמיד לדין את סמי שושן בחשד לקבלת טובות הנאה בתקופתו כראש מועצת מצפה רמון.
החקירה התנהלה על ידי יאח"ה.
קריאה להשעיה מתנועת אומ"ץ (2010): בנובמבר 2010 פנתה תנועת אומ"ץ ליו"ר ההסתדרות עופר עיני בדרישה להשעות את סמי שושן מתפקידו כמנכ"ל מת"ס עד לסיום חקירת המשטרה בעניינו, בעקבות תחקיר שפורסם ב"ידיעות אחרונות" וחשף לכאורה התנהלות לא תקינה מצדו.
פיטורים מההסתדרות וצו בית משפט (2011): ביוני 2011 פוטר סמי שושן מתפקידו כמנכ"ל החברה למרכזי תרבות וספורט על ידי יו"ר ההסתדרות עופר עיני, בטענה כי מינויו היה פוליטי וכי הוא זכה לתנאי שכר מפליגים.
שושן עתר לבית הדין לעבודה בטענה כי פוטר ממניעים פוליטיים ועל רקע קרבתו המשפחתית לעמיר פרץ.
בית הדין קיבל את עתירתו ביולי 2011 וקבע כי פיטוריו היו שלא כדין, תוך ציון פגמים רבים בהליך הפיטורים, והורה על השבתו לעבודה.
השופטת אריאלה גילצר-כץ קבעה כי מדובר במקרה נדיר בו יש להשיב את העובד לעבודתו ולבטל את מכתב הפיטורים.
ההסתדרות טענה כי מינויו של שושן היה פוליטי וכי הוא זכה לתנאי שכר מפליגים.
שושן הגיב בזעם וטען כי פסיקת בית המשפט משקפת את ההתנכלות האישית של עופר עיני כלפיו.
מינוי לראש אגף בהסתדרות (2017): למרות הפרשות הקודמות, בשנת 2017 מונה שושן על ידי יו"ר ההסתדרות אבי ניסנקורן לראש "האגף לטיפול בפריפריה", אשר בהמשך נקרא "האגף לקידום הפריפריה והמגזר השלישי".
סמי שושן נשוי לפלורה שושן, אשר כיהנה גם היא כראש מועצת מצפה רמון בין השנים 2006 ל-2013. הוא גיסו של שר הביטחון לשעבר, עמיר פרץ.
סמיוטיקה היא חקר הסימנים ומערכות סימנים.
העיסוק המקורי של הסמיוטיקה התמקד בשפות טבעיות.
עם הזמן הסמיוטיקה החלה לכלול מערכות סמלים נוספות כמו שפת תכנות, שפה פורמלית ומערכות סמלים (כמו קוד מורס או כתב ברייל).
בהמשך הסמיוטיקה התרחבה גם למערכות טבעיות שונות אשר יצרו תתי תחומים כמו ביו-סמיוטיקה, סוציו-סמיוטיקה, אתנו-סמיוטיקה, סמיוטיקה גרעינית וסמיוטיקה אבסטרקטית.
"סימיוזה" היא תהליך הפירוש של סימן או התהליך של יצירת משמעות.
השאלה העיקרית שבה עוסקת הסמיוטיקה היא מה שמכונה, "בעיית האבטיפוס" (the prototype problem), כלומר בשאלה כיצד אנו מזהים עצמים שונים כבעלי משמעות זהה ומדוע נראה כי למרות יכולתנו לעשות זאת, אנו זקוקים תמיד גם לאבטיפוס המייצג את המשמעות הזו.
לדוגמה: רובנו כנראה נדמיין שולחן כלוח עץ מרובע עם ארבע רגליים, ובכל זאת נזהה בקלות שולחנות בצורות שונות או עם מספר רגליים שונה מארבע, כשולחנות.
השאלה היא אם כן, מה הופך את השולחן לבעל משמעות "שולחנית", ומדוע למרות יכולתנו להעניק משמעות כזו לעצמים שונים ומשונים, רובנו נתאר "סתם שולחן" כאותו אבטיפוס.
הבלשנות המבנית מנסה לתאר את המערכת הלשונית כמערכת של מסמנים.
ככזאת, העיסוק בצימוד של "ערך" למסמן לשוני נתון הוא אחד העיסוקים העיקריים במחקר המבני אודות הלשון.
רוב הבלשנים המשתייכים לאסכולה המבנית, מקבלים כנקודת המוצא שלהם את הניגוד הלשוני, כפי שהוגדר על ידי פרדינן דה-סוסיר, כמקור להיווצרותו של הערך הלשוני, תוך ניסיון להימנע מהשימוש במונח "משמעות" שאינו מוגדר באופן מדויק מספיק לטעמם ואי לכך מעורפל ולא מדעי דיו.
הבלשן הדני לואי יילמסלאו (Hjelmslev) בספרו "Prolegomena to a theory of language", המשיך לפתח את הרעיונות של סוסיר בדבר מסמן ומסומן, תוך ביקורת הן עליהם והן על הבלשנות המבנית של תקופתו.
לתורתו הסמיולוגית הוא קרא בשם "גלוסומטיקה" - "מחקר יחידות שפה".
סמיוטיקה חישובית היא הניסיון להנדס את תהליך הסימון בצורה שניתנת למעקב.
ניתן לתפוס סמיוטיקה חישובית כצורת חקירה של בינה מלאכותית וייצוג ידע, שמושרשת בתאוריית הסימנים.
סמיוטיקה רפואית חוקרת את הצורה שבה מפרשים חולים את הסימפטומים שלהם, ומעניקה חשיבות מיוחדת לדרך שבה חולה מתאר כאב או סימפטומים אחרים, שפיזיולוג אינו יכול לחוות או למדוד ישירות.
סמיוטיקה גרעינית עוסקת ביצירת סמלים וסימנים שמטרתם למנוע מבני אדם לחדור לאתרי הטמנת פסולת גרעינית בעתיד הרחוק, בסדר גודל של 10,000 שנים ומעלה.
סמיוטיקה ספרותית כוללת את תורת הסימנים (וכן תורת התקשורת ותורת האינפורמציה) על פרשנות של יצירות ספרות.
לעיתים קרובות נוטים סמיוטיקאים ספרותיים להשתמש בכלים וטכניקות של "מדעים קשים", כגון מתמטיקה וניתוח ממוחשב של טקסטים, לביקורת ספרותית.
אחרים, כמו החוקר הצרפתי רולאן בארת, ומרקסיסטים רבים, משתמשים בשיטות סמיוטיות כמכשיר לביקורת פוליטית וחברתית.
מוצרי תרבות הפופ נעשו למטרות שכיחות לגישה הסמיוטית.
בארת, למשל, פרסם מחקרים רבים המנתחים פרסומות, סדרות טלוויזיה, משחקי ילדים וכדומה.
מחקרים אלה התפרסמו גם בעברית בספר "מיתולוגיות".
סמיוטיקה בחינוך הוא תחום אשר התפתח מאוד בעולם החל מסוף המאה ה-20. בארצות הברית, באוסטרליה, באנגליה, בצרפת, בגרמניה, באיטליה, בספרד, בפינלנד, בדרום אמריקה וכו' קמו מגמות בבתי ספר לחינוך ובאוניברסיטאות, וכמו כן הוקמו קבוצות ומכוני מחקר.
יישומיי סמיוטיקה בחינוך בודקים תרומתם של המודלים הסמיוטיים, ובמיוחד תרומתו של המודל הסמיוטי של הפילוסוף האמריקאי צ'ארלס פרס לסוגיות חינוך והוראה.
Lemke) מאוניברסיטת שיקגו עוסק בניתוחי מולטימדיה ומשחקי מחשב וכן בניתוחים סמיוטיים בחינוך למדע.
בשנות ה-70 וה-80 של המאה ה-20 עסקו בצרפת ביישומי המודל הסמיוטי של גרימס L'ecole de Paris.
עסקו בהפצת המודל האמריקאי של פירס ויישומו בסוגיות חינוכיות.
Benazet תלמידו של Marty, בנה מודל הערכה למולטימדיה חינוכיים המתבסס על המודל הסמיוטי של צ'ארלס סנדרס פירס.
Nicole Everaert-Desmedt פעילה בבלגיה בנושאי חינוך ויישומי הסמיוטיקה של פירס.
קיימים יישומי סמיוטיקה רבים בלימודי אמנות, בחינוך לתקשורת, ספרות, מוזיקה ומדעים.
במיוחד בולט נושא החינוך המתמטי.
קמו קבוצות רבות ונערכו כנסים בפינלנד, באוסטרליה, באנגליה בארצות הברית בנושא תרומת הגישה הסמיוטית לחינוך המתמטי.
התחום זכה לפיתוח נרחב על ידי פול ארנסט (Paul Ernest) הבריטי וקבוצת "POME Philosophy of Mathematics Education" מקדישה מקום רב במחקר ביישומי הסמיוטיקה לחינוך המתמטי.
תת-התחום "סמיוטיקה חברתית" (Social Semiotics), פותח באנגליה על ידי גונתר קרסס (Gunther Kress) וכן על ידי מיכאל הולידי (Michael Halliday).
זרם זה משפיע מאוד גם על המחקר בנושא החינוך המתמטי וכן החינוך הלשוני.
ג'ון לוק הוא הראשון שטבע את המונח סמיוטיקה בשנת 1690 בחיבורו "מסה על שכל האדם".
צ'ארלס פירס (1839–1914), ממכונני האסכולה הפרגמטית בפילוסופיה, ייסד את הסמיוטיקה כתחום מחקר.
צורה זו של סמיוטיקה מבוססת על התפיסה כי סימנים מורכבים מיחס משולש בין עצם, ייצוגו והנמען המפרש את הסימן.
פרדינן דה-סוסיר (1857–1913), ממייסדי הבלשנות המודרנית, יצר, בערך באותו זמן כמו פירס, תחום מחקר שקרא לו "סמיולוגיה".
סוסיר ביסס מושג של הסימן כבנוי משני אלמנטים, מסמן ומסומן וקבע ששני אלו מקיימים ביניהם קשר שרירותי.
יש דעה של חוקרים אחרים לפיה הקשר בין הסימן למסומן הוא טבעי ולא שרירותי; ראה הבקורת של אמיל בנבניסט.
המחלוקות סביב שאלה זאת היא המחלוקת סביב טבע או הסכמה בלשון.
אומברטו אקו גרם לקהל רחב להיוודע לסמיוטיקה על ידי פרסומיו השונים, שהמוכר בהם הוא A Theory Of Semiotics.
אקו הכיר במפורש בחשיבותו של פירס.
סמיוטיקה התפתחה כענף של הסטרוקטורליזם, ורבים מחוקריה יצאו מאסכולה זו.
עם זאת, מאז שנות השישים, כאשר הפוסט סטרוקטורליזם תפס מקום מרכזי בשיח האקדמי, הפכה הסמיוטיקה לכלי מרכזי בידיהם.
החל משנות ה-80 של המאה ה-20, לצד התפתחותה של היכולת לבצע סימולציות חישוביות, התפתח ענף מתמטי הקרוי תורת המערכות המרוכבות (Complex Systems Theory) המבקש להסביר באמצעים חישוביים, את הדינמיקה של תהליכים מורכבים ביותר, בתחום מדעי הטבע בעיקר (אסטרופיזיקה, תרמודינמיקה, אקולוגיה ועוד), אך גם בתחום מדעי החברה.
כחלק ממחקר זה זוהה תהליך פשוט למדי שהחוקרים מכנים אותו "סמיוזה פתוחה" (Open-Ended Semiosis).
מהמחקר עולה כי סמיוזה פתוחה היא אחד מהתהליכים הבסיסיים המתרחשים בכל מערכת שבה יצורים חיים מקיימים ביניהם אינטראקציה, ושניתן להסביר באמצעותה את האופן שבו נוצר שיתוף פעולה כתוצאה מאינטראקציות אלה.
בהתאם למודל שפותח על-פי ממצאים אלה (בין היתר על ידי נורמן ל' ג'ונסון ממעבדות לוס-אלאמוס של ממשלת ארצות הברית), משמעות מוענקת לפרטי מידע (או סמלים במשמעותם הסמיוטית הרחבה), על ידי תהליך איטרטיבי של יצירת רשת של קשרים ביניהם ומציאת מסלולים אופטימליים ברשת זו.
מודל זה מאפשר לבסס את הסמיוזה כגורם המרכזי ביצירתה של "אינטֶליגנציה סימביוטית" המבוססת על סוג של שיתוף פעולה בתוך קבוצה של פרטים, שמאפשר פתרון של בעיות מורכבות ביותר ביחס ליכולתם האינדיבדואלית של הפרטים בקבוצה.
המחקר בתחום זה שופך אור על האופן שבו פועלות חברות של בעלי חיים בביצוע של משימות מורכבות (למשל, נדידת הציפורים), ואף על דרכי הפעולה של ארגונים אנושיים.
סמיון ביצ'קוב הוא מנצח רוסי ממוצא יהודי המשמש כמנצחה הראשי של התזמורת הפילהרמונית הצ'כית.
ביצ'קוב, יליד לנינגרד, למד בבית הספר למקהלה על שם גלינקה בלנינגרד במשך עשר שנים ואחר בקונסרבטוריון של לנינגרד.
בשנת 1973 זכה בתחרות הניצוח על שם רחמנינוב והוזמן לנצח על הפילהרמונית של לנינגרד.
ואולם הקונצרט בוטל בגלל דעותיו הפוליטיות של ביצ'קוב .
בשנת 1974 היגר מברית המועצות.
ניצח על התזמורת הסימפונית של גראנד רפידס משנת 1980 עד 1984 ובשנת 1983 היה לאזרח ארצות הברית.
משנת 1989 עד 1998 היה מנהל מוזיקלי של תזמורת פריז ומשם עבר לקלן, גרמניה, להיות מנצחה של התזמורת הסימפונית של קלן.
ביצ'קוב נשוי לפסנתרנית מריאל לבק.
(18 בפברואר 1895 –31 במרץ 1970) היה מרשל ברית המועצות, מצביא במלחמת העולם השנייה ושר ההגנה של ברית המועצות בשנים 1940–1941.
טימושנקו נולד ב-18 בפברואר 1895 בפורמאניבקה בבסרביה, שהשתייכה לאימפריה הרוסית.
עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה התגייס לצבא האימפריה הרוסית, ולחם בחיל הפרשים במהלך המלחמה.
לאחר מהפכת אוקטובר הצטרף לצבא האדום, ולחם בשורותיו במלחמת האזרחים ברוסיה במספר חזיתות, כאשר החשובה מביניהם הייתה צאריצין.
שם פגש בסטלין, פגישה זו תסלול את דרכו במפלגה הקומוניסטית.
בהמשך הוא עבר לארמיית הפרשים הראשונה.
בשנת 1939 קיבל את הפיקוד על החזית האוקראינית.
בינואר 1940 לקח פיקוד על המלחמה הסובייטית מול פינלנד לאחר הכישלון של וורושילוב.
תחת הנהגתו הסתיימה הלחימה בהפסקת אש שנחתמה במרץ.
לאחר סיום הלחימה טימושנקו מונה לשר ההגנה של ברית המועצות וכיהן בתפקיד זה עד יולי 1941.
בשנת 1941 נשלח על ידי סטלין להוביל את הצבא האדום בקרבות גבול בחזית המערבית (ברית המועצות) אך הגרמנים הצליחו להתקדם עד לפרברי מוסקבה שעמדה ליפול בידי הגרמנים, למרות אבדות קשות הוא הצליח להציל חלק משמעותי של הצבא באזור למרות נפילתם של מאות אלפי חיילים בשבי.
בספטמבר נשלח לאוקראינה, שם ספג הצבא האדום אבדות הרסניות של כמיליון וחצי חיילים, טימושנקו הצליח לייצב את החזיתות לאחר קרב קייב וקרב אומן.
במאי 1942 פיקד על חזית סטלינגרד וכשתחת פיקודו 640,000 חיילים פתח במתקפת נגד בחרקוב.
ההתקפה לא צלחה והכוח הסובייטי הצליח רק לעכב את הוורמאכט בדרכו לסטלינגרד.
בהמשך היה לטימושנקו כישלון נוסף במהלך מבצע וורונז'-וורושילובגרד וכתוצאה ממנו נפתחה הדרך לכיוון הרי הקווקז.
ב-21 ביולי 1942 טימושנקו פוטר מתפקידו כמפקד החזית ובמקומו מונה גנרל ואסילי גורדוב, שמונה למפקד החזית החדש.
החל משנת 1943 טימושנקו לא מונה למפקד החזית אך כיהן בתפקידי פיקוד שונים.
טימושנקו נודע כמפקד בעל שיטות שמרניות ששאף להחזיר את המשמעת הצבאית לימי הצאר.
הוא קיבל את "עיטור הניצחון".
לאחר סיום מלחמת העולם השנייה הוא מילא תפקידים לא משמעותיים מבחינה מעשית.
ב-31 במרץ 1970 מת טימושנקו בביתו שבמוסקבה, ונטמן בבית העלמין של חומת הקרמלין.
היו לו שתי בנות ובן.
בתו הבכורה הייתה נשואה לואסילי סטלין, בנו של יוסיף סטלין.
בנו התחתן עם בתו של מרשל צ'וייקוב
סמיון ארונוביץ גרשגורן היה מתמטיקאי יהודי-רוסי הידוע בשל עקרון עיגולי גרשגורן, שמסייע להעריך את גודל הערכים העצמיים של מטריצה.
גרשגורן נולד כשמעון הירשהורן, (האות H התחלפה ב-Г במעבר לרוסית) בעיירה פרוז'ני, במערב האימפריה הרוסית (היום נמצאת העיירה בתחומי מדינת בלארוס).
משנת 1923 למד במכון הטכנולוגי של פטרוגראד.
ב-1930 מונה כפרופסור לאלגברה במכון הפוליטכני של סנקט פטרבורג (לנינגרד דאז).
עסק במחקרים בנושא תאוריה של פונקציות של משתנים מורכבים.
בשנת 1929 פרסם עבודה שחקרה שיטות לפתרונות משוואת לפלס.
ב-1931 פרסם את חיבורו "Über die Abgrenzung der Eigenwerte einer Matrix" (אודות מגבלות של ערכים עצמיים במטריצות), בו תיאר את עיגולי גרשגורן.
סמיון מיכאילוביץ' בודיוני (רוסית: Семён Михайлович Будённый; 25 באפריל 1883 - 26 באוקטובר 1973) היה איש צבא ומפקד פרשים רוסי, הידוע בשל הצטיינותו במלחמת האזרחים ברוסיה ושירותו במלחמה הפולנית-סובייטית.
בודיוני היה בין אנשי הצבא האהובים על סטלין, דבר שהביא לכך ששרד בטיהורים הגדולים.
לאחר הפלישה הגרמנית לברית המועצות, המכונה מבצע ברברוסה, פיקד בודיוני על כוחות גדולים של הצבא האדום באוקראינה והוא אחראי ישירות לתבוסה בקרב קייב, בה כותרו והוכנעו מאות אלפי חיילים סובייטים, תבוסה שהיא אחת החמורות במלחמת העולם השנייה ובתולדות הלוחמה בכלל.
לאחר התבוסה המשיך בודיוני לפקד על כוחות בצבא האדום, אם כי משנת 1943 היה למפקד חיל הפרשים, מינוי חסר משמעות במלחמה שנסמכה על כוחות שריון.
בודיוני נחשב, על אף מגרעותיו, לדמות עממית ואהובה.
הוא שרד בתהפוכות המשטרים השונים בברית המועצות, ומת בשנת 1973 לאחר שנהנה מפרישה ארוכה ושלווה.
סמיון בודיוני נולד למשפחה כפרית ענייה בכפר קוזיורין במחוז רוסטוב באזור דרום רוסיה.
על אף שהאזור בו נולד היה מאוכלס בקוזאקים של נהר הטרק, כשלעצמו לא היה בודיוני קוזאק, ומקורה של משפחתו באזור וורונז'.
בודיוני מעולם לא למד בבית הספר, וכל ימיו התקשה בקריאה ובכתיבה.
הוא עבד כפועל פשוט בחווה עד לשנת 1903, בה גויס לצבא האימפריה הרוסית.
הוא היה לפרש, והוצב במזרח הרחוק.
הוא שירת במלחמת רוסיה יפן בשנת 1905, אך העימות לא כלל קרבות פרשים, וגדודו של בודיוני עסק בעיקר במשימות שיטור.
עם סיום המלחמה למד בודיוני שנתיים בבית הספר לרכיבה של הצבא.
בשנת 1909 הסתיימה תקופת שירותו, אך הוא נשאר בשירות כאיש צבא הקבע.
במהלך מלחמת העולם הראשונה היה למש"ק, ושירת בחזית המערבית עד לשנת 1916. לאחר שנה זו נשלח גדודו לפרס בה שהה כשנה וחצי.
על הצטיינותו במלחמה זכה ארבע פעמים בצלב הגאורגי, עיטור שניתן בימי הצאר לחיילים שאינם קצינים שהפגינו גבורה יוצאת דופן.
במרץ 1917 שב גדודו של בודיוני לרוסיה, לאזור הקווקז.
המהפכה הרוסית סחפה עמה גם את בודיוני ואנשיו, ובשנת 1917 החל להיות פעיל במועצות החיילים באזור הקווקז.
מלחמת האזרחים ברוסיה והמלחמה הפולנית-סובייטית
בשנת 1918 התפרק גדודו של בודיוני, במהלך הכאוס ששרר לאחר סיום מלחמת העולם הראשונה.
על אף שאזור זה נטה לצד ה"לבנים" במלחמת האזרחים, הצליח בודיוני לסחוף אחריו קוזאקים רבים, ועד מהרה התקבץ סביבו גרעין של קוזאקים נאמנים, שיצרו את השלד למה שנקרא לימים ארמיית הפרשים הראשונה של הצבא האדום.
מסעותיה של ארמיית הפרשים והצטיינותו של בודיוני בפיקוד עליה שיחקו חלק חשוב בניצחון הצבא האדום על הלבנים.
בודיוני הפך את היחידה מגוף גרילה קטן ליחידה צבאית עצמאית, שהסתפחה לצבא האדום, בהדרכת הקצין הפוליטי קלימנט וורושילוב.
בודיוני וצבאו עצרו את מסעו של הגנרל הלבן אנטון דניקין אל מוסקבה.
בשנת 1920 עצרה ארמיית הפרשים הראשונה את מסעו של יוזף פילסודסקי בראש הצבא הפולני אל קייב, שהיווה את נקודת הפתיחה של המלחמה הפולנית-סובייטית.
בין מאי ליולי התקדם הצבא האדום מתוככי אוקראינה אל ורשה, תוך שהוא ממוטט את ההגנה הפולנית.
בודיוני נעצר בלבוב, ולא הצליח לכבוש את העיר.
כישלון זה הביא לכך שלא יכול לחבור ליתר הצבא האדום כשזה הסתער על ורשה, מה שהביא לכישלון אותו כינו הפולנים "הנס על הוויסלה", ולמניעת הסכנה כי פולין תיפול בידי הסובייטים.
כאשר חבר בודיוני אל הכוח העיקרי, הובס בקרב קומארוב, שהיה קרב הפרשים הגדול האחרון בהיסטוריה.
בנקודה זו היו המוראל והמשמעת בארמיית הפרשים הראשונה בשפל, ורווחו תופעות של ביזה ואלימות כנגד האוכלוסייה האזרחית.
את מסעותיו של בודיוני תיעד הסופר איסאק באבל, שהצטרף למסע ותיעד אותו ביומנו.
יצירתו של באבל "חיל הפרשים" מתעדת את האכזריות בה נהגו אנשי בודיוני כלפי אויביהם, וכלפי האוכלוסייה האזרחית, ובמיוחד היהודים.
לאחר מלחמת האזרחים היה בודיוני לדמות פופולרית בברית המועצות ואחד מחביביו של סטלין.
הוא שימש במשרות צבאיות שונות, ובין 1924 ל-1937 שימש כמפקח הכללי על הפרשים בצבא האדום (инспектор кавалерии РККА).
ב-1935 היה לאחד מחמשת האישים שקיבלו את דרגת מרשל ברית המועצות.
ביחד עמו מונו ידידו וורושילוב, וכן אלכסנדר יגורוב, ואסילי בליוכר ומיכאיל טוכאצ'בסקי.
בתקופת הטיהורים הגדולים חוסל באופן פיזי סגל הקצונה הסובייטי הבכיר.
מבין חמשת המרשלים שרדו רק וורושילוב ובודיוני.
בודיוני היה בין אנשי הצבא הבכירים שישבו ב-1937 בבית הדין הצבאי שדן למוות את חברו טוכאצ'בסקי וגנרלים אחרים - יונה יקיר, ירונים אובורביץ', ויטאלי פרימקוב, ויטווט פוטנה, אבגוסט קורק, רוברט איידמן ובוריס פלדמן.
השמונה נדונו למוות במשפט צבאי חשאי ומהיר על היותם, כביכול, חלק מארגון טרוצקיסטי שפשה בשורות הקצונה הבכירה.
בליוכר, שישב לצדו בדין הוצא להורג בשנה לאחר מכן באשמת ריגול לטובת יפן.
גורל זהה נפל בחלקו של יגורוב, שישב עמם בדין.
ישנם מספר גרסאות בשאלה כיצד הצליח בודיוני עצמו לחמוק מן הטיהורים.
בשנת 1937 נעצרה אשתו, אולגה סטפנובה, באשמה כי היא מרגלת, וכי הרעילה אותו כחלק ממזימה כנגד ברית המועצות.
סטפנובה, רקדנית בלט בלהקת הבולשוי, הייתה ידועה בכך שנהנתה להסתופף בחוגים דיפלומטיים בהם התארחו גם זרים מחוץ לברית המועצות, הרגל קטלני בתקופת הטיהורים.
גרסאות שונות מספרות כיצד ניצל בודיוני עצמו.
על פי אחת הגרסאות התנגד למעצרו בכוח, ואיים במכונת ירייה על אנשי האן-קה-וה-דה שבאו לעצרו.
לפי גרסה אחרת, הצליח ליצור קשר טלפוני עם סטלין, וזה הורה על שחרורו.
בקרב חוקרי התקופה שוררת תמימות דעים שחיסול סגל הקצונה הבכיר, ובמיוחד חיסולו של טוכאצ'בסקי, שהיה הוגה צבאי מקורי וחריף, היה בין הגורמים שהשפיעו ישירות על התבוסות שנחל הצבא האדום בשלבים הראשונים של מבצע ברברוסה, ועל כך שלא היה מוכן למלחמה.
בין 1937 ל-1939 היה בודיוני מפקד המחוז הצבאי מוסקבה, מ-1939 חבר המועצה הצבאית הראשית של ברית המועצות, ומאוגוסט 1940 סגן שר ההגנה.
בעת הפלישה הגרמנית, המכונה מבצע ברברוסה, שימש בודיוני כמפקד "החזית הדרום מערבית" שעמדה מול קבוצת ארמיות דרום שעליה פיקדו גרד פון רונדשטט וראש מטהו אריך פון מאנשטיין.
באוגוסט 1941 נראה ריכוזם העצום של הכוחות הסובייטיים שעליהם פיקד בודיוני כמטרה מפתה.
כוחותיו של בודיוני התרכזו באזור קייב, והיוו כשליש מסדר הכוח הלוחם של הצבא האדום כולו.
הגנרלים של היטלר ניסו לשכנעו כי עליו לנסות ולייצב קו באוקראינה, על מנת לרכז את כוחותיו למבקע שיכבוש את מוסקבה עוד לפני תחילת החורף.
היטלר סבר כי כיבוש אוקראינה הוא מטרה חשובה לא פחות, בשל ערכה הכלכלי.
הוא הורה לפאנצר גרופא בפיקודו של היינץ גודריאן לפנות דרומה, ליצירת מערכת כיתור ענקית שתכתר את כוחותיו של בודיוני, ותכבוש את אוקראינה.
פנייתו של גודריאן דרומה, ישירות לעורפן של הארמיות עליהן פיקד בודיוני הייתה בבחינת הפתעה טקטית.
בודיוני מצא את כוחותיו מכותרים והיה חסר אונים כנגד המצב שנתהווה.
בשתי מערכות, קרב אומן וקרב קייב, כשל בודיוני בארגון כוחותיו, ואלו כותרו, בטבעת שנסגרה ב-16 בספטמבר.
בודיוני עצמו הוטס אל מחוץ לחזית ב-13 בספטמבר.
הכוחות שנסגרו בכיס קייב הושמדו לחלוטין.
הצבא האדום ספג מאות אלפי הרוגים ולמעלה מ-600,000 שבויים.
רובם של השבויים סבלו מיחס בלתי אנושי, מהתעללות ומהרעבה מכוונת, ורק מעטים מהם שבו לביתם.
מערכת קייב נחשבת לאחת התבוסות הגדולות ביותר במלחמת העולם השנייה.
בודיוני הועבר לאזור הקווקז והיה מפקד החזית הצפון-קווקזי.
חזית זו היה במרכז הקרב על קווקז שהתחילה בקיץ 1942. לאחר שבודיוני עמד בקושי רב במתקפה הגרמנית, בספטמבר 1942 הוא סיים את תפקידו.
לאחר מכך הוא מונה למספר משרות סמליות ומ-1943, המפקח הראשי על הפרשים בצבא האדום, אך לא קיבל עוד פיקוד מבצעי.
בודיוני המשיך לשמש במשרות שונות גם לאחר המלחמה, בצבא ומחוצה לו.
בין השנים 1947 ל-1953 שימש כסגן שר החקלאות, הממונה על הסוסים בברית המועצות.
מ-1954 עמד לרשות שר ההגנה, והיה חבר נשיאות ועדת ההגנה המרכזית, ויושב ראש ועדת העיטורים שלה.
כן שימש עד מותו כחבר הסובייט העליון, תפקידים שמשמעם פרישה בפועל.
לפני מותו פרסם חמישה כרכי זכרונות.
בשנת 1973 מת משבץ מוחי.
הוא נטמן בבית הקברות של חומת הקרמלין, בהלווייה ממלכתית, בה השתתפו ראשי ברית המועצות באותם הימים - ליאוניד ברז'נייב, אלכסיי קוסיגין, אנדריי גרצ'קו, ניקולאי פודגורני ואנדריי גרומיקו.
חייו האישיים של בודיוני היו אף הם סוערים.
אשתו הראשונה מתה בשנת 1924 בתאונה.
יש הטוענים כי בודיוני ירה בה בהתקף קנאה.
זמן קצר (ויש האומרים יום) לאחר מותה נישא בשנית לזמרת אופרה בתיאטרון בולשוי בשם אולגה סטפנובנה.
בשנת 1937 נעצרה אולגה בחשד שזממה להרעיל את בודיוני.
היא נשלחה למחנות המעצר בסיביר.
בודיוני שמר עמה על קשר, על אף שהתגרש ממנה, אך לא העז לפעול לשחרורה עד לאחר מותו של סטלין.
לאחר שחרורה ב-1956 סייע בשיקומה.
לאחר מעצרה של אולגה נישא בודיוני בשלישית לאישה בשם מריה, הצעירה ממנו ב-33 שנים.
נישואים אלו נראו כמאושרים יותר, ולזוג נולדו שלושה ילדים (שני בנים ובת), דבר שלא אירע בנישואיו הקודמים של בודיוני.
מריה האריכה ימים לאחריו, ומתה ב-2006 בגיל 91.
לאחר מלחמת העולם השנייה, עוטר סמיון בכל עיטוריו.
עד מותו עוטר בסה"כ ב-15 עיטורים וב-13 מדליות.
כמו כן, עוטר ב"גיבור ברית המועצות" 3 פעמים.
שם העיטור מספר פעמים שבהן עוטר עיטור גיבור ברית המועצות 3 עיטור לנין 8 עיטור הדגל האדום 6 עיטור סובורוב (דרגה ראשונה) 1
על אף האכזריות בה נהג במלחמת האזרחים, והיותו אחראי לאחת התבוסות האיומות במלחמת העולם השנייה, נחשב בודיוני בברית המועצות לדמות עממית ואהודה.
על שמו נקראה העיר בודיונובסק שבקווקז, שהייתה בשנת 1995 למוקד התעניינות עולמי, כאשר מורדים צ'צ'נים השתלטו שם על בית חולים ולקחו בני ערובה.
כן נקרא על שמו גזע של סוס גזעי שבודיוני סייע בפיתוחו.
הכובע המיוחד, בעל החוד, שלבשו אנשי הצבא האדום במהלך מלחמת האזרחים, ולאחריה, עד שנות ה-30 נקרא אף הוא על שמו "בודיונובקה".
בודיוני ופרשיו הם נושא לשירי עם ושירי לכת רוסים, מהם ידוע בעברית השיר "על גדות הדנייפר" הכולל את השורה - "פרשים קוזקים מגדודי בודיוני - יוני / דוהרים לקרב".
סמיון אלכסייביץ לאבוצ'קין , היה מהנדס אווירונאוטיקה סובייטי יהודי, חבר באקדמיה למדעים של ברית המועצות, וראש משרד לתכנון מטוסים, טילים וחלליות בברית המועצות.
לבוצ'קין נולד בעיר סמולנסק בשם שמעון מגזינר.
אביו, אלתר, היה מלמד ב"חדר".
בשנת 1918 התנדב לאבוצ'קין לצבא האדום.
לחם כטוראי ביחידת חיל רגלים במהלך מלחמת האזרחים.
בדצמבר 1920 השתחרר מן השירות הצבאי.
למד הנדסה באוניברסיטה הטכנית של מוסקבה.
סיים את לימודיו בשנת 1927. לקראת סיום הלימודים עבד במשרד תכנון בהדרכת אנדריי טופולב.
בשנת 1939 החל לעבוד במשרד לתכנון מטוסים כמתכנן ראשי.
במהלך מלחמת העולם השנייה תכנן לאבוצ'קין שורה של מטוסי קרב עבור חיל האוויר של ברית המועצות, ובהם הדגם La-5, אחד ממטוסי הקרב הטובים ביותר של ברית המועצות במלחמת העולם השנייה.
על פועלו הרב בתכנון מטוסים, הועלה לאבוצ'קין לדרגת גנרל מאיור.
לאחר המלחמה עסק משרד התכנון לאבוצ'קין בפיתוח טילים, ובהם הטיל נגד מטוסים S-75 דווינה, שהיה לימים לטיל הנ"מ נפוץ בעולם.
משרד התכנון עסק גם בפיתוח לוויינים וחלליות מסוגים שונים, כולל רובוט הירח הראשון בעולם, לונוחוד, חלליות מחקר לנוגה ולמאדים.
נפטר בשנת 1960 מהתקף לב במהלך ניסוי של מערכת טילים.
לאבוצ'קין עוטר במגוון אותות ועיטורי כבוד, וביניהם:
2 כוכבי זהב של גיבור העמל הסוציאליסטי
4 פעמים זכה בפרס סטלין (הומר לאחר 1953 לפרס ברית המועצות)
סמיון יודקוביץ' מוגילביץ' (באוקראינית: Семьон Ю́дкович Могиле́вич; נולד ב-30 ביוני 1946) הוא איש עסקים אוקראיני-יהודי הנחשב לראש המאפיה הרוסית.
לפי דיווחי הבנק העולמי, הוא חשוד כי הוא עומד בראש רשת המאפיה "סולנצבסקאיה" והרוויח כ-100 מיליון דולרים מסחר בנשק (ובכלל זאת הברחת ציוד לפיתוח נשק גרעיני), הלבנת הון, סחיטה, הונאת בנקים וחברות פיננסים וסחר בנשים.
נייר עבודה של "האגודה האירופית לקרימינולוגיה" (ESC) מכנה אותו "אחד מראשי הפשע המאורגן המפחידים ביותר" והעיתונאי מישה גלני שכתב ספר על המאפיה הרוסית מכנה אותו ה"גנגסטר הרוסי החזק ביותר שחי כיום".
נכון ל-2013, ה-FBI מייחסת לו ניהול אימפריית פשע בינלאומית בהיקף של מיליארדי דולרים והוא מתואר על ידי כ"הגנגסטר החזק והמסוכן ביותר בעולם", בעל כוח ושליטה עצומים בקנה מידה עולמי, וקשרים לפקידי ממשל, צבא ואכיפת חוק בולטים ופוליטיקאים רבי עוצמה ברחבי העולם.
נטען כי מוגילביץ' כרת בריתות עם יורי לוז'קוב, ראש עיריית מוסקבה לשעבר ואיש העסקים דמיטרו פירטש כן, הועלו חדשות ביחס לסיוע מצד ראשי שירות הביטחון האוקראיני לשעבר ליאוניד דרקץ' ואולכסנדר טורצ'ינוב.
עוד נטען כי מוגילביץ' שולט בחברת RosUkrEnergo, המעורבת במשבר הנפט בין רוסיה לאוקראינה.
מוגילביץ' מכונה לעיתים "דון סמיון" או "הדון החכם" (בשל היותו בעל השכלה על תיכונית).
מוגילביץ' נולד בקייב למשפחה יהודית מן המעמד הבינוני.
אמו גניה הייתה רופאה אורתופדית, אביו יודקה ניהל בית דפוס.
בגיל 22 סיים את לימודיו בפקולטה לכלכלה של אוניברסיטת לבוב.
חבריו ללימודים תיארו אותו כבעל זיכרון צילומי.
לפי נתוני המשטרה הסובייטית, מוגילביץ' החל את דרכו בסחר בשוק השחור ובפשיעה "כלכלית" נוספת נגד המדינה הקומוניסטית.
הוא נידון בשנות ה-70 פעמיים למאסר - של שלוש ושל ארבע שנים - על פעילות זו.
בשנות ה-80 ובתחילת שנות ה-90 ניצל את העלייה של יהודים מאוקראינה לישראל וקנה רכוש שנאסר עליהם להוציא מברית המועצות לשעבר.
הוא רכש אותם מהם והבטיח להעביר להם את הכסף, לאחר שיעלו לישראל.
התשלום מעולם לא הגיע ליעדו, והקורבנות לא יכלו להתלונן משום הסחר לא היה חוקי.
בתחילת שנות ה-90, מוגילביץ' נישא לאזרחית הונגריה, קתרין פאפ, קיבל אזרחות הונגרית.
הוא קנה מפעל חימוש מקומי, "Army Co-Op", שייצר תותחים נגד מטוסים.
המפעל היה הבסיס לסחר בנשק.
חלק מפעילות הייתה לגיטימית אך יש טענות כי הוא מכר גם נשק לארגון הטרור אל-קאעידה בראיון דחה את הטעות כי מכר להם נשק.
ב-1994 קבוצת מוגילביץ' השיגה שליטה על בנק הפרטי הרוסי הגדול ביותר Inkombank.
באמצעות שליטה בבנק הוא הצליח לקבל גישה ישירה למערכת הפיננסית העולמית.
הבנק קרס ב-1998 בחשד להלבנת הון.
בשנים 1997–1998, מוגילביץ' והמאפיה הרוסית השתמשה בחברה שנסחרה בבורסה של טורונטו להונאה מאסיבית של משקיעים בבורסת טורונטו .
ה-FBI השתלטו על משרדי החברה ב-1998 ומוגילביץ' הפך למבוקש על ידי הארגון.
באותן השנים, דרך חשבונות של בנק אוף ניו יורק מלון, הועברו מעל ארבעה מיליארד דולר.
שני עובדים בבנק, שעבדו עם המאפיה מוגילביץ' אישרו העברות כספים מבלי לדווח לרשויות על תנועות "לא רגילות" בחשבונות.
הבנק שימש גם צינור להטיית 200 מיליון דולר מכספי הלוואות, שקיבלה רוסיה מקרן המטבע הבינלאומית.
בהלבנת ההון היו מעורבים בכירם בממשלת רוסיה, וזו נחשבת פעולת הלבנת הון הגדולה ביותר בתולדות ארצות הברית, נכון לסוף המאה.
ב-1990 עלה לישראל, קיבל אזרחות מתוקף חוק השבות והתגורר בהרצליה.
לפי דוח משטרתי של משטרת ישראל, מוגילביץ' לא השתלב בעולם התחתון המקומי ולא קיים פעילות פלילית בישראל, אלא ניהל ממנה את פעילותו הבינלאומית.
ב-2002 בעלי מניות של חברת הגז הרוסית גזפרום דרשו לפתול בחקירה בעקבות עסקה שחתם סגן נשיא החברה, אלכסנדר ריאזנוב, עם חברת גז קטנה וחסרת ניסיון UTG.
החברה הייתה גם בבעלות של מוגילביץ'.
לפי החוזה, UTG תהייה סוכנת ומתווכת בעסקה של אספקת גז מטורקמניסטן לאוקראינה, דרך רוסיה.
עבור התיווך תקבל החברה מחברת הגז הלאומית של אוקראינה, "נאפטוגז", 38% מכמות הגז שתוזרם בצינור ואותו אושר לה למכור לפולין.
לפי ההערכות, שווי העסקה ליו-טי-ג'י הוא מיליארד דולר.
בחברת הגז UTG היו מעורבים גם ישראלים
ב-24 בינואר 2008 הוא נעצר במוסקבה על ידי המחלקה לביטחון כלכלי של משרד הפנים הרוסי, בחשד להעלמת מס.
ביולי 2009 שוחרר מן המעצר.
דוברת משרד הפנים הסבירה כי הוא שוחרר מכיוון שהאישומים נגדו "אינם בעלי אופי חמור במיוחד, ונאסר עליו לצאת מהמדינה, ומאז נעלם.
ב-18 באפריל 2011, מינהל מחוז מרכז הפדרלי של משרד הפנים הרוסי הפסיק את החקירה בעניינו בשל חוסר ראיות.
בארצות הברית הורשע שלא בפניו בגין הונאות בהיקף של 150 מיליון דולר וב-2009 היה אחד מעשרת הנמלטים המבוקשים ביותר על ידי ה-FBI.
ב-6 באפריל 2022, ה-FBI חידש את מאמציו לתפוס את מוגילביץ', בשיתוף פעולה עם משרד החוץ של ארצות הברית.
תוכנית התגמולים הטרנס-לאומי לפשע המאורגן חלקת המדינה מציעה מאז פרס של עד 5 מיליון דולר עבור מידע "המוביל למעצר ו/או הרשעה" של מוגילביץ'.
בסדרה הפושעים המבוקשים ביותר בעולם פרק מספר 4 עוסק במוגילביץ'.
סמיון אָלֵסְקֶר (נולד ב-1972) הוא מתמטיקאי ישראלי ופרופסור למתמטיקה עיונית באוניברסיטת תל אביב.
סמיון אלסקר נולד ב-1972. הוא בעל תואר דוקטור מאוניברסיטת תל אביב, משנת 1999. תיזת הדוקטורט שלו עסקה בגאומטריה קמורה ובגאומטריה בדידה, ונכתבה בהנחיית בהנחיית פרופסור ויטלי מילמן.
הוא הצטרף כחבר סגל לחוג למתמטיקה באוניברסיטת תל אביב, שם התקדם לדרגת פרופסור.
בשל הישגיו האקדמיים זכה במהלך השנים במספר פרסים יוקרתיים.
הוא זוכה פרס חיים נסיהו במתמטיקה לשנת 1999, זוכה פרס החברה האירופאית למתמטיקה לשנת 2000 ופרס ארדש לשנת 2004.
סמיון מאירוביץ' בּוּרמן היה יהודי יליד האימפריה הרוסית.
עוטר בשלוש הדרגות של עיטור התהילה על פעולותיו במהלך מלחמת העולם השנייה.
בורמן נולד בפאסטוב שבאוקראינה למשפחת פועלים.
ב-1909 עבר יחד עם הוריו לרוז'ין שליד ז'יטומיר, שם גם סיים את בית הספר.
בהמשך עבד כתבניתן במפעל "הנפחיה של לנין" בעיר קייב.
ב-1941 גויס שוב ונמצא במערכה כבר מתחילתה.
ב-1943 במהלך אחד הקרבות בהם נהרג מפקד המחלקה, עודד את החיילים, שיתק את המקלע שירה עליהם, חיסל שלושה גרמנים, נפצע קשה ושכב בבית חולים חצי שנה.
על הפעולה קיבל בורמן את עיטור הכוכב האדום.
בורמן חזר לתפקיד מפקד כיתה ברגימנט חיל רגלים מספר 487 שהשתייך לאוגדת חיל רגלים מספר 143.
במהלך הקרבות בין ה-10 בספטמבר ל-15 בספטמבר 1944 בצידו המזרחי של נהר ויסלה בפרברים הדרום-מזרחיים של ורשה השתלט יחד עם חיילים אחרים על עמדה מבוצרת במהלך לחימה שכללה קרב ידני ועל כך קיבל עיטור התהילה מדרגה שלישית.
ב-5 בפברואר 1945 במהלך קרב שנערך דרום-מערבית מדויץ' קרונה (כעת עיר ואלץ' שבפולין) שיתק בורמן בעזרת מקלע 3 מקורות ירי וב-19 בפברואר במהלך מתקפת נגד של הגרמנים חיסל עד 10 חיילים נאצים.
על כך קיבל עיטור התהילה מדרגה שנייה.
לפני צליחת אודר עבר סמוך לצידו הגרמני של הנהר, גילה עמדות גרמנים, ויחד עם חיל נוסף זרק רימונים על הכוח שניסה להתקרב אליהם ולכד בשבי חייל גרמני.
לאחר הצליחה במהלך התקפות נגד של הגרמנים חיסל במקלע מקסים כ-50 חיילים וקצינים.
ב-27 במרץ 1945 בהשתלטות על גבעה גבוהה במרחק 12 קילומטרים צפונית לעיר וריצן עם יחידת מקלענים חדר בין הראשונים לעמדה הגרמנית, החליף את מפקד המחלקה שיצא מן המערכה והמשיך בעקבות הכוחות הנסוגים, חיסל 2 עמדות מקלעים מספר רב של חיילים וקציני ורמאכט.
בפאתי ברלין נפצע באופן קשה.
על פועלו זה עוטר בכל שלוש הדרגות של עיטור התהילה.