tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
באופן כללי, לואיזיאנה גבלה בימות הגדולות בצפון, במיוחד בימת מישיגן וימת אירי; במזרח היא הופרדה משלוש עשרה המושבות על ידי הרי האפלאצ'ים; הרי הרוקי סימנו את הגבול המערבי של הטריטוריה בעוד מפרץ מקסיקו, שעליו ישבו נמלים צרפתיים חשובים, תחם אותה מדרום.
השטח שטוח ברובו, עובדה שסייעה לתנועה האירופית בו, והגובה הממוצע שבו היה פחות מ-1,000 מטרים.
במערב הטריטוריה היא הפכה ליותר הררית, אולם היו בה גם הרי אוזארק בדרום.
החלק הדרומי של לואיזיאנה היה בעל אקלים ממוזג ולאזורי החוף שלו הגיעו הוריקנים, בעיקר בין סוף הקיץ לתחילת הסתיו.
בחורף אין קרה, דבר המאפשר גידולי אורז וטבק.
תווי הנוף כוללים ביצות רבות, בעיקר באזור דלתת המיסיסיפי.
צפון טריטוריית לואיזיאנה, שנקרא גם מחוז אילינוי, כלל בעיקר מישורים גדולים ופוריים.
האקלים חם במהלך הקיץ אך מקבל זרימת אוויר קרה מאוד מהקוטב הצפוני בחורף.
במאה ה-17 רוב האזור כוסה על ידי יערות, ששימשו כמחסה לחיות שהיו חשובות לסחר הפרוות, ענף הכלכלה החשוב ביותר באמריקה הצפונית באותה התקופה.
יערות אלו נכרתו ברובם במהלך 150 השנים הבאות.
בשנת 1660 החלה צרפת להתפשט לתוך צפון אמריקה ממזרח קנדה של היום.
מטרות ההתפשטות היו למצוא את המעבר הצפון-מערבי שיוביל לסין, לנצל את המשאבים הטבעיים של האזור כגון פרווה ומחצבים, ולהמיר את דתם של התושבים המקומיים לנצרות.
באותה התקופה החלו סוחרי הפרווה הצרפתיים לחקור את האזור שסביב האגמים הגדולים, שנקרא אז pays d'en haut (הארץ העילית).
שני סוחרים צרפתיים היו האירופאים הראשונים להגיע לקצה המערבי של ימת סופיריור.
ובשנת 1668 החלו כמרים לייסד מיסיונים, בעיקר באזור הגבול המודרני בין קנדה לארצות הברית.
ב-1673 שני חוקרים צרפתיים גילו ומיפו את נהר המיסיסיפי, אותו הם הכירו בשם המקומי "סיו נה טונגו" (Sioux Ne Tongo, "הנהר הגדול").
הם הגיעו עד לשפך נהר ארקנסו, ועלו לאורכו בחזרה צפונה כשהבינו שהוא אינו זורם לכיוון האוקיינוס השקט, כפי שחשבו בהתחלה, אלא לכיוון מפרץ מקסיקו.
בשנת 1682 הדרימו רובר קוואלייה דה לה סאל ושותפו האיטלקי אנרי דה טונטי במסעם עד הדלתה של המיסיסיפי.
יחד עם משלחתם שכללה 23 צרפתים ו-18 אינדיאנים הם הקימו את "מבצר פרודום", שהפך מאוחר יותר לעיר ממפיס, והצהירו על הריבונות הצרפתית על כל עמק המיסיסיפי, לו הם קראו לואיזיאנה (Louisiane), לכבוד לואי הארבעה עשר, מלך צרפת.
באפריל 1682 הגיעה המשלחת לשפך המיסיסיפי, שם החיילים הקימו צלב ועמוד שנשא את סמלו של מלך צרפת.
המשלחת חזרה באותה הדרך לכיוון קנדה ולה סאל חזר לורסאי, שם הוא שכנע את השר הימי להעניק לו את השליטה על לואיזיאנה.
הוא טען כי לואיזיאנה הייתה קרובה לספרד החדשה, טענה שגויה שכן המפה שהוא צייר מיקמה את המיסיסיפי הרבה יותר מערבה ממיקומו האמיתי.
לה סאל חזר ללואיזיאנה עם ארבע ספינות ו-320 מהגרים, אולם משלחת זו לא צלחה שכן הוא לא הצליח למצוא שוב את שפך המיסיסיפי וניסה להקים מושבה על חוף טקסס של היום.
ב-1687 הוא נרצח על ידי חברי המשלחת.
בשנת 1701 החוקר הצרפתי אנטואן דה לה מוט, אדון קדילק ייסד מבצר באתר שעליו נמצאת כיום העיר דטרויט (השם דטרויט בא מהמילה הצרפתית דטרואה, Détroit, שמשמעותה מיצר).
קדילק רצה למנוע מהבריטים ושבט האירוקוי להשתלט על מסחר הפרווה באזור וכן הוא ביקש לאסוף את בני בריתו האינדיאנים בדטרויט כדי שיתבוללו בין החברה הצרפתית.
הוא עזב את מונטריאול ביוני 1701 עם מאה אנשים, חלקם חיילים וחלקם מתיישבים, ושני מיסיונרים, ולאחר כשלושה שבועות הגיע לאתר בו יבנה את המבצר.
ב-1698 חקר הצרפתי פייר לה מואן ד'איברוויל את דלתת המיסיסיפי, ולפני חזרתו לצרפת בנה את מבצר La Balize, שממנו התפתחה מאוחר יותר העיר בילוקסי שבמדינת מיסיסיפי.
ד'איברוויל שימש כמושל לואיזיאנה בין השנים 1699 ל-1702, אז נפטר.
אחיו, ז'אן-בטיסט לה מואן דה ביינוויל ירש את תפקידו ושימש כמושל בין השנים 1702 ל-1713, 1716-1724 ובין 1733 ל-1743. ביינוויל ציווה על משלחת שתחקור את לואיזיאנה וכן ייסד את העיר ניו אורלינס, אותה קרא על שמו של העוצר לכתר הצרפתי, פיליפ השני, דוכס אורליאן.
הסכם אוטרכט, שהביא לסיומה של מלחמת הירושה הספרדית, סימן גם את תחילת ההידרדרות של השלטון הצרפתי בלואיזיאנה.
הטריטוריה נותרה עדיין בשליטה צרפתית אולם הועלו חששות רבים לגבי ההשפעה של המושבות הבריטיות בצפון אמריקה.
המלך הצרפתי שאף להגביל את ההשפעה הזו מזרחה להרי האפלאצ'ים ולכן ניסה לחתום על ברית עם ספרד החדשה, שהשתרעה בשטחים מערבה ללואיזיאנה.
המלך גם עודד את המשך חקר המערב, ובשנת 1714 חוקרים צרפתיים היו הראשונים להגיע לריו גראנדה ולנהר המיזורי.
בשנת 1754 פרצה מלחמת הצרפתים והאינדיאנים, שהייתה בעצם הזירה האמריקאית של מלחמת שבע השנים בין צרפת, ספרד ובריטניה, שהתרחשה באירופה.
בשנים הראשונות של המלחמה הייתה ידם של הצרפתים על העליונה, בעיקר הודות לבני בריתם האינדיאנים, אולם החל משנת 1758 הצרפתים החלו לספוג תבוסות קשות, בעיקר בקנדה, ועם כיבוש מונטריאול על ידי הבריטים החל בידודה של לואיזיאנה.
בחוזה פריז, שנחתם בשנת 1763, צרפת ויתרה כמעט על כל שטחיה בצפון אמריקה: קנדה והשטח שממזרח למיסיסיפי עברו לשליטת בריטניה, בעוד שניו אורלינס והשטח שממערב למיסיסיפי עברו לשליטת ספרד, אולם ההתיישבות הספרדית באזור החדש הייתה מועטה.
במהלך המהפכה הצרפתית לואיזיאנה, עכשיו טריטוריה ספרדית, הייתה בהמולה, שכן מתיישבים צרפתיים שנשארו באזור שלחו לצרפת בקשות לכבוש מחדש את הטריטוריה.
"הסכם סאן אילדפונסו", שנחתם בסודיות באוקטובר 1800, קבע את העברת לואיזיאנה הספרדית בחזרה לצרפת בתמורה לדוכסות פארמה.
אולם נפוליאון הבין במהרה שיהיה קשה לשלוט על שטח כל כך נרחב, וב-30 באפריל 1803 הוא מכר את לואיזיאנה לארצות הברית תמורת 80 מיליון פרנקים צרפתיים (15 מיליון דולר).
למונרכיה האבסולוטית לא היה קל לנהל את לואיזיאנה, שטח שהיה גדול פי כמה מצרפת האירופאית.
לואי הארבעה עשר ויורשיו ניסו לכפות את שאיפותיהן האבסולוטיות על הטריטוריה, בדרך כלל ללא מתן תקציב מספיק.
מנהיגי המשטר הישן עודדו וניהלו את ההתיישבות בצרפת החדשה מסיבות שונות: אנרי הרביעי היה הראשון שנתן דחיפה של ממש להתיישבות הצרפתית בצפון אמריקה.
אנרי, שהיה המלך הראשון משושלת בורבון, התעניין מאוד במה שמתרחש מעבר לים; לואי הארבעה עשר ושריו דאגו לגבי גודל הממלכה בהשוואה למעצמות אירופאיות אחרות כמו בריטניה וספרד; אולם הסיבה שחזרה על עצמה יותר מכל בפוליטיקה המלכותית הייתה הרצון לצמצם את ההשפעה הבריטית בעולם החדש.
לואי הארבעה עשר דאג לקצץ בגופים המתווכים בצפון אמריקה ולא רצה באסיפות נכבדים או פרלמנט, ובשנות השישים של המאה ה-17 הקולוניה נחשבה לרכוש מלכותי.
בתחילת המאה ה-18 הטריטוריה עברה לידיו של אנטואן קרוזה וחברת מיסיסיפי, שתפקידה היה לגייס מתיישבים, אולם ב-1731 לואיזיאנה שוב חזרה להיות רכוש הכתר.
בניגוד לצרפת האירופאית, בה החוקים השתנו מחבל לחבל, החוקים בלואיזיאנה היו זהים בכל שטחה והתבססו על החקיקה הפריזאית, שהייתה שוויונית יחסית לזמנה.
עובדה זו איחדה את המתיישבים במשך תקופה, ומרידות נגד הרשויות היו נדירות.
אולם הממשל הצרפתי התקשה לחפות על המרחק הגדול שבין צרפת למושבה, והמתיישבים נאלצו בעיקר להגן על עצמם ולסמוך על שיתוף הפעולה עם השבטים המקומיים.
למרחק היו גם צדדים חיוביים, שכן המתיישבים יכלו להבריח סחורה רבה מבלי לשלם מיסים.
ז'אן-בטיסט קולבר, שר המסחר והצי של לואי הארבעה עשר, שאף להרוויח כמה שיותר כסף לממלכה.
הוא דאג להעלות את התפוקה של צרפת ושל מושבותיה ולהסתמך על ייצוא יותר מאשר על ייבוא.
אולם הקולוניה האמריקאית דרשה כוח אדם ומשאבים רבים, משאבים שהופנו ברובם רק לצרפת האירופאית, ולא בוצעה מעולם שום תוכנית להקל על העברת מתיישבים או סחורות לאמריקה.
תחת המשטר הישן לואיזיאנה היוותה חלק מיחידה קולוניאלית גדולה יותר בשם צרפת החדשה, שנשלטה על ידי משנה למלך.
מושב הממשלה האזורית היה בעיר קוויבק עד שנת 1759, ובכך לואיזיאנה הייתה בעצם כפופה לקנדה.
בנוסף, רוב החוקרים והמתיישבים בטריטורייה היו קנדים צרפתים, ולא מצרפת עצמה.
אולם התקשורת בין קוויבק לניו אורלינס הייתה מוגבלת בשל המרחק העצום בין שתי הערים.
היישובים הצרפתיים בלואיזיאנה היו מפוזרים על שטח רב ולכן הם נהנו מאוטונומיה מסוימת, אך לא באופן רשמי.
צרפת החדשה חולקה לבסוף לחמש ממשלות מקומיות, כשלואיזיאנה אחת מהן.
בשנת 1717 גם מחוז אילינוי צורף למחוז לואיזיאנה.
הבירה הראשונה של לואיזיאנה הייתה העיר מוביל, כיום במדינת אלבמה, אך היא עברה לעיר בילוקסי ב-1720 ולבסוף לניו אורלינס ב-1722, שם ישב המושל.
המושל עצמו היה דמות בולטת אולם למעשה לא היו לו סמכויות רבות; הוא פיקד על הצבא המקומי והיה אחראי על יחסים דיפלומטיים.
הכוח האמיתי היה בידו של
המפקח, שמונה על ידי המלך.
המפקח היה בעצם נציגו של המלך במחוז והיה אחראי על המשפט, המשטרה והתקציב.
השטחים הצרפתיים בצפון אמריקה היו תחת סמכות דיוקסיה אחת, שמושבה היה בקוויבק.
הארכיבישוף, שמונה על ידי המלך, היה המנהיג הרוחני של כל צרפת החדשה.
אולם ללא פיקוח דתי צמוד אוכלוסיית המתיישבים לא הייתה מאוד אדוקה, בניגוד לתושבי צרפת האירופאית, והכנסות הכנסייה המקומית היו מועטות לעומת הכנסות הכנסייה בצרפת.
למרות זאת, הכנסייה שימשה תפקיד חשוב בהיסטוריה של לואיזיאנה הצרפתית: היא שלחה מיסיונרים, בעיקר ממסדר הישועים, על מנת להמיר את דתם של הילידים האמריקאים; היא ייסדה בתי ספר ובתי חולים, וכמרים מסוימים אף השתתפו במסעות מחקר באזור.
הישועים אף תרגמו קובצי תפילות לשפות אינדיאניות רבות, אולם הם לא הצליחו למנוע את מיזוג הדת הקתולית באמונות המקומיות (סינקרטיזם), ומספר הילידים שהמירו את דתם בכנות היה נמוך ביותר.
קשה להעריך את גודל האוכלוסייה במושבות הצרפתיות בצפון אמריקה; בעוד שמספר המתיישבים הצרפתיים והעבדים ידוע להיסטוריונים, לא ידוע המספר המדויק של הילידים באזור.
לפי הערכות מודרניות, במאה ה-15 חיו בצפון אמריקה כשבעה מיליון תושבים, והחל מהמאה ה-16 גודל האוכלוסייה המקומית ירד דרסטית, בעיקר בשל מחלות שהביאו עמם האירופאים, אליהן התושבים המקומיים לא היו מחוסנים.
בסוף המאה ה-17 לא היו ככל הנראה יותר מ-200,000 ילידים בלואיזיאנה תחתית.
מספר נמוך של ילידים שימשו כעבדים במושבות הצרפתיות.
עבדים אלו נשבו במהלך מלחמות בין שבטים יריבים ונמכרו לצרפתים, אולם הם בדרך כלל נשלחו לעבוד באיים הקאריביים או בקנדה, שכן החקלאים בלואיזיאנה העדיפו עבדים אפריקאים.
בשנת 1717, שר האוצר הצרפתי החליט לייבא עבדים שחורים ללואיזיאנה.
מטרתו הייתה לפתח את כלכלת המטעים בלואיזיאנה תחתית.
בין 1719 ל-1743 הובאו לאזור כ-6000 עבדים מאפריקה, מתוכם חלק קטן נשלח לטריטוריית אילינוי.
כלכלת לואיזיאנה תחתית הפכה כתוצאה מכך לתלויה בעבדים.
לעבדים בצרפת החדשה הייתה אוטונומיה מסוימת; במהלך חגים הם הורשו למכור חלק מהיבול אותו גידלו; הם הורשו לצוד, לכרות עצים ולהחזיק בחיות משק הרחק מהמטע; ואף על פי שנישואים בין-גזעיים היו איסורים, זוגות מעורבים או פילגשים שחורות היו שכיחים.
בכל זאת, חיי העבדים היו קשים ביותר, במיוחד בתקופת הקציר.
מגורי העבדים היו צנועים והם ישנו על מזרני קש פשוטים.
מצב העבדים היה תלוי ביחס שהם קיבלו מאדוניהם.
אם האדון היה אכזר במיוחד העבדים לעיתים קרובות ברחו והתחבאו בביצות או בניו אורלינס.
אולם מרידות עבדים בלואיזיאנה לא היו שכיחות כמו במושבות הצרפתיות באיים הקאריביים.
הסיכוי לשחרור היה נמוך, אולם מספר עבדים משוחררים (בעיקר נשים וחיילים לשעבר) ייסדו קהילות קטנות שהיו כמעט חסרות זכויות.
אף שלפי החוק העבדים היו חייבים לקבל חינוך נוצרי, רובם האמינו בסתר באנימיזם ולעיתים קרובות שילבו בין שתי האמונות.
כ-7000 מהגרים אירופאים התיישבו בלואיזיאנה במהלך המאה ה-18, פי מאה פחות ממספר המתיישבים הבריטיים בצפון אמריקה.
לואיזיאנה משכה מתיישבים צרפתיים מעטים יותר מהמושבות הקאריביות הפוריות.
המתיישבים הצרפתיים היו בדרך כלל גברים צעירים שגויסו בנמלים בצרפת ובפריז.
רבים מהם היו קשורים באמצעות חוזה ונדרשו להישאר בלואיזיאנה למשך זמן מסוים בו הם נחשבו ל-"עבדים למחצה".
על מנת להגדיל את האוכלוסייה הצרפתית באזור נשלחו אל המושבות נשים צעירות שמסען סובסד ושקיבלו נדוניה על ידי המלך.
נשים אלו נקראו "בנות המלך" או "בנות בתיבה" (filles à la cassette), והן היו בדרך כלל נשים ללא משפחה או כאלו שגדלו בבתי יתומים.
בנוסף לנשים הללו שבאו למושבות מרצונן החופשי, בתחילת המאה ה-18 הוגלו ללואיזיאנה כ-200 נשים שנאסרו על שוטטות, קיבוץ נדבות או זנות, במטרה לשמש רעיות למתיישבים הצרפתיים.
לואיזיאנה הצרפתית כללה גם קהילות של מתיישבים שווייצרים וגרמנים.
לאחר מלחמת שבע השנים הגיעו לטריטורייה קבוצות שונות ומגוונות, כמו ספרדים שברחו מסנטו דומינגו (האיטי של היום), מתנגדים למהפכה הצרפתית וקייג'נים.
בשנת 1785 הגיעו לניו אורלינס 1633 מתיישבים צרפתיים מאקדיה, שלושים שנה לאחר שגורשו מאדמתם כתוצאה מכיבוש רוב צרפת החדשה על ידי הבריטים.
אקדים אחרים הגיעו לאזור בכוחות עצמם, וסך הכול כ-4000 התיישבו בלואיזיאנה.
ניעות חברתית הייתה קלה יותר באמריקה מאשר בצרפת באותה התקופה, וסוחרים רבים הצליחו לבנות לעצמם הון במהירות.
הסוחרים הגדולים ביותר התיישבו בדרך כלל בניו אורלינס.
בעלי המטעים העשירים של לואיזיאנה היו קשורים לדרך החיים הצרפתית ונהגו לייבא פאות ולבוש אופנתי מפריז.
מתיישבים הרפתקניים רבים הפכו למה שנקרא בצרפתית Coureurs des bois ("רצי היער"), שתרו את כל אזור המיסיסיפי בתקווה למצוא זהב או להרוויח מסחר בפרוות עם הילידים.
סחר הפרוות, שהיה בדרך כלל לא חוקי, היה מסוכן ביותר והעוסקים בו היו לרוב צעירים לא נשואים.
רבים מהם השתלבו בקהילות האינדיאניות.
המפורסם מביניהם היה טוסן שארבונו שיחד עם אשתו סאקאג'וויה היו שותפים חשובים במשלחת לואיס וקלארק בתחילת המאה ה-19.
צרפת של המשטר הישן שאפה להפוך את האינדיאנים לנתיני המלך ולהמיר אותם לנצרות, אולם המרחק הרב שבין צרפת המטרופוליטנית למושבותיה שמעבר לים הפריע לשאיפה זו.
רשמית, הילידים האמריקאים נחשבו לנתיני מלך צרפת, אולם במציאות הם היו אוטונומיים הודות לעליונותם המספרית.
לרשויות המקומיות לא היו האמצעים לכפות את החלטותיהם ולכן הן בדרך כלל התפשרו.
השבטים המקומיים היו חיוניים לצרפתים בלואיזיאנה: הם הבטיחו את הישרדותם של המתיישבים, סחרו עימם בפרוות, שימשו כמדריכי דרך במסעותיהם ועוד.
הברית עימם הייתה גם חשובה במאבק נגד הבריטים.
שני העמים השפיעו אחד על השני בתחומים רבים: הצרפתים למדו את השפות של המקומיים, שקנו מהם סחורה אירופאית כמו בדים, אלכוהול, נשק ועוד ולעיתים אף אימצו את דתם.
"רצי היער" והחיילים הצרפתיים שאלו מהילידים סירות קנו ונעליים ואף אכלו מאכלים מקומיים כמו אורז בר וסוגי בשר שונים, כמו בשר דב וכלב.
המתיישבים היו תלויים לעיתים קרובות בילידים להשגת אוכל, וכן הם רופאו לעיתים קרובות על ידי שמאנים מקומיים שהשתמשו בתרופות מסורתיות.
מתיישבים רבים העריכו ופחדו מהכוח הצבאי של הילידים, אולם אחרים לעגו לתרבותם וראו בהם גזע נחות ללבנים.
ב-1735 נאסרו נישואים בין-גזעיים בלואיזיאנה ללא הסכמת הרשויות.
אולם למרות מספר היתקלויות אלימות היחסים בין הילידים האמריקאים למתיישבים בלואיזיאנה היו די טובים, בעיקר הודות לעובדה שהאוכלוסייה האירופאית האזור הייתה מצומצמת.
האזור הצפוני של לואיזיאנה הצרפתית, שהיה מאוכלס בדלילות, היה מוקדש בעיקר לגידול דגנים.
מעט החקלאים הצרפתים שהתיישבו באזור התרכזו במספר כפרים וגידלו בעזרת פועלים ועבדים תירס וחיטה.
החקלאים גם גידלו סוסים, פרות וחזירים וכן כמויות קטנות של טבק, קנבוס, פשתן וענבים (אף שהיין עדיין יובא מצרפת).
החקלאות הייתה תלויה באקלים הקשה ובהצפות התקופתיות של המיסיסיפי.
תחנות המסחר באזור התמקדו בעיקר בסחר בפרוות והיו מבוצרות רק במעט.
"רצי היער" החליפו נשק, בדים וסחורות זולות בפרוות בונים או איילים.
פרוות אלו נמכרו מאוחר יותר בערים והמוצבים של צרפת החדשה.
האזור גם ייצר מלח ועופרת וסיפק בשר צייד לניו אורלינס.
כלכלת דרום לואיזיאנה התבססה בעיקר על מטעים בהם עבדו עבדים.
בעלי המטעים הללו התגוררו בדרך כלל בניו אורלינס והשאירו את ניהולם בידי מנהלי משק.
הגידולים היו מגוונים והיו תלויים באקלים ובתנאי השטח.
חלק מהיבול היה מיועד ללואיזיאנה (בעיקר תירס, ירקות, אורז וחיות משק) והשאר יוצא לצרפת (בעיקר טבק).
ניו אורלינס הייתה הבירה הכלכלית של לואיזיאנה, אף על פי שבמשך עשרות שנים היא נשארה במעמד של כפר.
המתיישבים בנו תשתיות שעודדו את המסחר, כמו תעלה שנחפרה ב-1723. העיר ייצאה עורות מפנים הארץ וכן יבול מהמטעים.
המשלוחים הנדירים מצרפת הביאו מזון, אלכוהול, נשק, כלי עבודה, בדים, לבוש, ועוד מוצרים מוגמרים.
ניו אורלינס גם ייצאה עץ, אורז ותירס למושבות הצרפתיות בקאריביים.
ההתיישבות הצרפתית בלואיזיאנה השאירה מורשת תרבותית המודגשת בעיקר בעשורים האחרונים.
המורשת של השפה הצרפתית נמצאת תחת איום מתמיד ולכן הוקם גוף האחראי על פיתוח הצרפתית בלואיזיאנה, אולם קיים עדיין ויכוח לגבי איזה ניב צרפתי צריך להילמד, זה של צרפת, של קנדה, של לואיזיאנה או של הקייג'נים.
כיום אזורים קייג'נים רבים בלואיזיאנה חוברים לאגודות בקהילות אקדיות בקנדה.
בשנת 2003 שבעה אחוזים מתושבי לואיזיאנה היו דוברי צרפתית.
מוערך כי כ-25 אחוזים מהאוכלוסייה הם ממוצא צרפתי, ובמדינה ישנם שמות משפחה צרפתיים רבים.
לרבות מערי ועיירות האזור יש שמות ממוצא צרפתי, כמו סנט לואיס, דטרויט, באטון רוג', ניו אורלינס ומוביל.
לואיס אייזנברג , שחמטאי יהודי-אוקראיני-אמריקאי.
אייזנברג למד בקולג' ניקולס ולאחר מכן למד עיתונאות.
בשנת 1902 נסע למונטה קרלו כדי להשתתף בתחרות האמנים הבינלאומית לשחמט ובמקביל סיקר את התחרות עבור עיתונו Odesskiya Novosti
אייזנברג הגיע למקום ה-18 אך חולל סנסציה בגוברו על שחקן הצמרת הרי נלסון פילסבורי.
בתחרות עצמה ניצח גזה מארוצי.
ידיעה מיום 16 באוגוסט 1903 בעיתון New York Tribune מציגה את אייזנברג כשחקן המייצג את שיקגו בדו-קרב טלגרפי נגד מועדון השחמט של ברוקלין וכי קבע את משכנו בעיר פיטסבורג.
הוא ייצג את שיקגו בדו-קרבות נוספים בשנים 1904 ו-1909.
אייזנברג חלק מקום חמישי בתחרות סנט לואיס בשנת 1904 (הקונגרס האמריקאי השביעי).
אייזנברג השתתף באליפות מדינת ניו-יורק לשנת 1909 וחלק מקום ראשון עם הובל וצירן.
לואיזה מילר (Luisa Miller), היא אופרה בשלוש מערכות מאת המלחין ג'וזפה ורדי ללברית של סלבטורה קמאראנו.
האופרה מבוססת על מחזה מאת פרידריך שילר בשם "מזימה ואהבה" (גרמנית: Kabale und Liebe).
הופעת הבכורה של האופרה הייתה בתיאטרון סן קרלו בנאפולי ב-8 בדצמבר 1849. אופרה זו מסווגת כאופרה מוקדמת של ורדי.
אנשי הכפר נאספים סביב ביתה של לואיזה ביום הולדתה, על מנת לחגוג עמה.
לואיזה שאוהבת את קרלו, מחפשת אותו בין הנאספים, אך לא מוצאת אותו.
מילר, אביה של לואיזה מודאג מקרלו, מאחר שהוא זר בכפר.
קרלו מופיע, והשניים שרים דואט ומביעים את אהבתם זה לזה.
בהישמע קול הפעמון, נכנסים החוגגים לכנסייה.
וורם שראה את המתרחש בין "קרלו" ללואיזה, נכנס בזעם ודורש ממילר את ידה של לואיזה, בטענה כי הוא כבר ביקש את ידה לפני שנה.
מילר מסרב, בטענה כי התנאי להסכמתו הוא שלואיזה תאהב אותו (אריה: Sacra la scelta è d'un consorte, בחירת חתן היא מעשה קדוש).
בעקבות תשובה זו, מגלה וורם למילר כי "קרלו" הוא בעצם רודולפו, בנו של הרוזן ולטר.
מילר מביע את כעסו ודאגתו (Ah fu giusto il mio sospetto, הה, חשדותיי התאמתו!).
תמונה שנייה - טירת הרוזן
וורם מספר לרוזן כי רודולפו אוהב את לואיזה.
הרוזן מתרגז ושולח את וורם להביא את רודולפו לפניו.
הרוזן מביע את תסכולו (Il mio sangue la vita darei, הכל מאיר לי פנים, ורק הבן שלי מסב לי אכזבה).
כשרודולפו מגיע, מודיע לו הרוזן כי הוא צריך לבקש את ידה של הדוכסית, בת דודתו.
הדוכסית נכנסת, וכאשר נמצאים הם לבד מספר לה רודולפו כי הוא אוהב אחרת בתקווה שתבין לליבו, אך באהבתה אליו היא לא מסוגלת להבין (דואט: Deh!
תמונה שלישית - בית מילר
מילר חושף בפני לואיזה את זהותו האמיתית של רודולפו.
רודולפו מגיע מתוודה על שקריו, אך אומר כי אהבתו ללואיזה אמיתית היא.
הוא כורע ברך לפניהם ונשבע כי ישא את לואיזה לאישה.
הרוזן נכנס, ומצוה לאסור את מילר ולואיזה.
רודולפו מנסה למנוע ממנו לעשות כן ומאיים לגלות לכל את הסוד על הדרך בה נתמנה אביו לרוזן.
הרוזן מורה לשחרר את לואיזה.
תמונה ראשונה - בית מילר
כפריים באים לספר ללואיזה שאביה מובל בשלשלאות על ידי חיילי הרוזן.
וורם נכנס ומאשר כי אביה מובל לגרדום, אך מציע לה להצילו בתמורה למכתב שתכתוב בו היא מצהירה על אהבתה לוורם, וכי פיתתה את רודולפו לשווא.
נקרעת בין אהבתה לרודולפו לבין הרצון להציל את אביה (Tu puniscimi, O Signore, הענש אותי, הו אלוהים) כותבת את המכתב.
וורם מזהיר אותה כי במידה ותישאל, עליה להצהיר כי כתבה את המכתב מרצונה החופשי.
לואיזה מקללת את וורם (A brani, a brani, o perfido, הו, נבזה בוגדני) ושואלת את נפשה למות.
וורם וולטר נזכרים בדרך בה צברו את כוחם, כאשר רצחו את בן דודו של ולטר ופרסמו ששודדים רצחו אותו.
ולטר מספר לוורם כי רודולפו יודע כי הם הרוצחים האמיתיים.
השניים יודעים כי אם לא יפעלו יחד, סופם קרב (דואט:L'alto retaggio non ho bramato).
הדוכסית נכנסת והם מציגים בפניה את המכתב, הם מכניסים את לואיזה לאשר את דברי המכתב לדוכסית.
תמונה שלישית - בחדרו של רודולפו
רודולפו מקבל את המכתב משליח שנשלח על ידי וורם, אך מספר לו כי לואיזה שלחה אותו בסתר לוורם, אך הוא בחר להביא אותו לרודולפו.
רודולפו קורא את המכתב, ושולח לקרוא לוורם.
רודולפו שר על הימים היפים שהיו לו עם לואיזה ומבכה את בגידתה (אריה: Quando le sere al placido).
וורם נכנס, ורודולפו מזמין אותו לדו-קרב.
בניסיון להימנע מהדו-קרב, יורה וורם באוויר ומחיש למקום את חיילי המשמר ואת הרוזן.
הרוזן מציע לרודולפו לנקום בלואיזה באמצעות נישואין עם הדוכסית.
רודולפו מסכים ביאושו (L'ara ol' avella apprestami, הכינו את הקבר או את המזבח).
חברותיה של לואיזה מודאגות בשל מצבה הנפשי המעורער והתנגדותה לאכול דבר מה.
היא מביעה את רצונה למות.
אביה חוזר מהשבי, והם מתחבקים בהתרגשות.
לואיזה מוסרת למילר מכתב ומבקשת ממנו למסור אותו לנמען.
מילר קורא את המכתב ומוצא כי הוא ממוען לרודולפו, בו לואיזה מספרת לו כי הם הופרדו על ידי מזימה.
לואיזה מבקשת שימתין לה במקום בו הרשע אינו שולט.
מילר נבעת, ומשכנע את לואיזה לא להתאבד, ולו רק בשבילו.
היא מסכימה והם מחליטים לברוח בבוקר מהאזור.
מילר הולך לישון, לואיזה מתפללת.
רודולפו נכנס, ומוזג רעל לתוך קנקן שעל השולחן.
הוא שואל את לואיזה אם היא כתבה את המכתב, כשהיא עונה בחיוב, הוא שותה מהמים המורעלים ונותן לה לשתות.
רודולפו מספר ללואיזה ששניהם עומדים למות, כאשר היא רואה שאין לה מה להפסיד, היא מספרת הכל לרודולפו, שמתחרט על מעשה ההתאבדות/רצח.
מילר מתעורר ומרגיע את ביתו שמתה בין זרועותיו.
הרוזן ווורם נכנסים, רודולפו הורג את וורם בפגיון ומכריז שיהא זה עונשו, ויהא המוות שלו עצמו עונשו של הרוזן, ומתמוטט ומת.
לואיזה מרגרטה, נסיכת פרוסיה (Luise Margareta von Preußen, 25 ביולי 1860 - 14 במרץ 1917) הייתה בתו של פרידריך קרל, נסיך פרוסיה ורעייתו של הנסיך ארתור, דוכס קונוט וסטראת'רן, בנה של המלכה ויקטוריה.
הנסיכה לואיזה מרגרטה אלכסנדרה ויקטוריה אגנס נולדה בפוטסדאם, בתם הרביעית של פרידריך קרל, נסיך פרוסיה, ורעייתו מריה אנה, נסיכת אנהלט.
ב-13 במרץ 1879 נישאה לואיזה מרגרטה לנסיך ארתור, דוכס קונוט וסטראת'רן, ילדם השביעי ובנם השלישי של ויקטוריה, מלכת הממלכה המאוחדת, ובעלה אלברט, נסיך סקסה-קובורג-גותה.
סבתו של קרל השישה עשר גוסטב, מלך שוודיה הנוכחי.
בשנת 1911 מונה ארתור כמושל הכללי של קנדה, והמשפחה עברה להתגורר בבית רידו, משכן המושל באוטווה, שם הפכו לואיזה מרגרטה ובתה הצעירה פטרישיה לדמויות פופולריות מאוד בחברה הקנדית.
לואיזה מרגרטה מתה בבית קלרנס ב-14 במרץ 1917 מברונכיטיס שנגרם ממחלת השפעת, בגיל 56. היא הייתה לראשונה מבני משפחת המלוכה הבריטית שגופתה נשרפה ואפרה נקבר באחוזת הקבר המשפחתית בפרוגמור.
לואיס בורוואל "צ'סטי" פולר היה לוטננט גנרל אמריקני יוצא חיל הנחתים של ארצות הברית.
הוא הנחת המעוטר ביותר בהיסטוריה של ארצות הברית וקיבל במהלך שירותו חמישה עיטורי צלב הצי ועיטור צלב השירות המצוין אחד.
פולר נולד בעיירה ווסט פוינט, שבמדינת וירג'יניה.
אביו היה בעל מכולת שמת כאשר פולר היה בן עשר.
בעת ילדותו שתה פולר בצמא את סיפוריהם של ותיקי מלחמת האזרחים והעריץ את הגנרל תומאס "סטונוול" ג'קסון.
פולר הוא קרוב משפחה רחוק של גנרל ג'ורג' פטון.
בשנת 1916 ביקש להתגייס לצבא ארצות הברית ולהשתתף במסע המלחמה כנגד פנצ'ו וייה, אולם נדחה בשל היותו צעיר מדי ומשום שאמו סירבה להסכים לכך.
פולר למד במכון הצבאי של וירג'יניה אולם פרש בסוף השנה הראשונה שלו, זאת משום ששאף לקחת חלק בלחימה במלחמת העולם הראשונה.
ממלחמת העולם הראשונה עד ערב מלחמת העולם השנייה
בהשראת לחימת רגימנט הנחתים החמישי בקרב על יער באלו התגייס פולר לחיל הנחתים כטוראי.
פולר עבר טירונות באי פאריס שבדרום קרוליינה, והכשרה כלוחם.
בהמשך הוכשר כמפקד כיתה, אולם לא השתתף בפועל במלחמת העולם הראשונה.
בשנת 1919 עבר פולר קורס קצינים והוסמך כסג"ם במילואי הנחתים, אולם בשל צמצום בכוח האדם של החיל בוטלה דרגתו והוא הורד לדרגת רב"ט.
הוא נשלח להאיטי כחלק מכוח השיטור "ז'אנדרמריה של האיטי".
פולר אשר שימש כסגן ב"ז'אנדרמריה" פעל כנגד המורדים האיטיים במשך כחמש שנים.
במהלך תקופה זו ניסה פעמיים להשיב לעצמו את דרגת הקצונה ושימש כשלישו של רס"ן אלכסנדר ונדגריפט, לימים מפקד חיל הנחתים.
בשנת 1924 שב פולר לארצות הברית ומונה לסג"ם בחיל הנחתים.
בשנת 1928 נשלח פולר לניקרגואה כחלק מחיל המשלוח האמריקני שם.
בשנת 1930 הוענק לו עיטור צלב הצי הראשון בעבור חמישה פטרולים שהוביל כנגד חבורות שודדים.
בשנת 1931 עבר פולר קורס מפקדי פלוגות בבסיס צבא היבשה בפורט בנינג, ג'ורג'יה.
בשנת 1932 עוטר פולר בצלב צי נוסף, בעבור פטרול חדירה עמוקה עליו פיקד בניקרגואה, במהלכו נתקלו פולר וארבעים אנשי המשמר המקומי בכוח שודדים עדיף פי שלושה.
פולר הוביל את אנשיו בקרב והניס את השודדים, אשר הותירו מאחור עשרה מאנשיהם הרוגים ופצועים רבים.
הכוח עליו פיקד פולר ספג בקרב שני הרוגים וארבעה פצועים.
בשנים הבאות שירת פולר בסין ושימש כקצין אג"ם של רגימנט הנחתים הרביעי ולאחר מכן כמפקד הגדוד השני ברגימנט זה.
פולר שב לארצות הברית ב-28 באוגוסט 1941. לאחר חופשה קצרה, הוא מונה למפקד גדוד הנחתים הראשון ברגימנט הנחתים ה-7. הגדוד נשלח לסמואה וב-18 בספטמבר 1942 נחת באי גוודלקנל והחל לקחת חלק בלחימה באי.
זמן קצר לאחר שהגיע בגוואדלקנל, הוביל פולר הגדוד שלו בפעילות לאורך נהר מטניקאו.
במהלך הפעילות נותקו שלוש מפלוגותיו והוקפו על ידי כוח יפני גדול יותר.
חשיבה מהירה מצידו של פולר הצילה את המצב.
הוא רץ לחוף ואותת למשחתת אמריקנית לפתוח באש תותחים לחילוץ.
כמו כן דאג כי נחתת שטה לאזור ואנשיו עלו עליה ונחלצו מן הכיתור.
על פעולתו הוענק לו עיטור כוכב הארד.
בהמשך הקרבות פיקד פולר על גדודו בהגנה על רכס לונגה (Lunga), בצידו הדרומי של מתחם ההגנה על שדה התעופה הנדרסון, שדה תעופה יפני שעליו השתלטו הנחתים באי.
גדודו של פולר עמד עמד בהתקפות והדף פעם אחר פעם באמצעות אש ארטילרית, מכונות ירייה וירי נ"ט, עד שהשמיד למעשה את הרגימנט היפני.
בין המש"קים בגדודו היה גם הסמל ג'ון בזילון אשר פיקד בקו ההגנה על שתי כיתות של מקלעים כבדים.
היפנים ירו לעברן אש נשק קל, מקלעים ומרגמות.
אחד מפקודיו העיד לימים על הקרב כך: על פעולתיהם בקרב זה הוחלט להעניק לפולר את עיטור צלב הצי השלישי שלו ולבזילון את מדליית הכבוד של הקונגרס.
לאחר מכן מונה פולר לקצין האג"מ של רגימנט הנחתים השביעי ולחם בקרב על קייפ גלוסטר שבבריטניה החדשה.
בעת שירותו בתפקיד זה הוענק לפולר צלב הצי הרביעי.
בפברואר 1944 הועלה לדרגת קולונל ומונה למפקד רגימנט הנחתים הראשון.
פולר לחם בראש הרגימנט בקרב על פלליו.
על תפקודו במהלך הקרבות באי הוענק לפולר עיטור לגיון ההצטיינות.
בקיץ אותה שנה נהרג אחיו הצעיר, סמואל פולר, אשר שימש כקצין אג"מ של רגימנט הנחתים הרביעי בעת הקרב על האי גואם.
פולר חזר לארצות הברית בנובמבר ומונה לקצין האג"מ של הרגימנט לאימוני חיל רגלים במחנה לאג'ון בצפון קרוליינה ולאחר מכן מונה למפקד הרגימנט.
עם תום המלחמה מונה למפקד מפקדת הנחתים בפרל הארבור.
במהלך מלחמת קוריאה פיקד פולר על רגימנט הנחתים הראשון.
ב-15 בספטמבר 1950, במהלך הקרב על אינצ'ון, נחת פולר בראש הרגימנט בחוף ה"כחול" כחלק מן הדיוויזיית הנחתים הראשונה שבקורפוס העשירי.
מפקד כוח המשלוח האמריקני אשר תכנן את המבצע ופיקד עליו, גנרל דאגלס מקארתור הודה לאחר הקרב לכוחות הלוחמים, ואמר כי- "חיל הים והנחתים מעולם לא הבריקו יותר מאשר הבוקר.
תוך זמן קצר נותק הצבא הצפון קוריאני ממקורות אספקתו, ונלכד בין שתי הזרועות של כוח האו"ם, האחת מאינצ'ון והשנייה מפוסאן.
תוך ימים ספורים נפלה גם סיאול בידי כוחות האו"ם וצבא קוריאה הדרומית.
גנרל מקארתור נכנס אליה עטור כבוד והחזיר את השלטון לידיו של סינגמן רי.
על לחימתו בראש רגימנט הנחתים הראשון הוענק לפולר עיטור כוכב הכסף.
בהמשך המלחמה הוענק לפולר עיטור צלב השירות המצוין של צבא ארצות הברית אף שהיה שייך לחיל הנחתים.
על פועלו בקרב מאגר צ'וסין הוענק לו עיטור צלב הצי החמישי.
בשנת 1951 הועלה פולר לדרגת בריגדיר גנרל ומונה לתפקיד עוזר מפקד דיוויזיית הנחתים הראשונה ובשל העובדה שמפקדה, גנרל אוליבר פרינס סמית, קודם לתפקיד בכיר יותר הפך למפקד הדיוויזיה בפועל.
עם סיום המלחמה ושובו לארצות הברית הועלה לדרגת מייג'ור גנרל ושימש בתפקידים שונים.
בתפקידו האחרון שימש מפקד דיוויזיית הנחתים השנייה.
הוא סיים את שירותו בחיל הנחתים בשנת 1955 כלוטננט גנרל וכנחת המעוטר ביותר בהיסטוריה של ארצות הברית.
לואיס אדריאנו דה סוזה דה סילבה (בפורטוגזית: Luiz Adriano de Souza da Silva; נולד ב-12 באפריל 1987) הוא כדורגלן ברזילאי המשחק בעמדת החלוץ בקבוצת ויטוריה.
אדריאנו נולד בפורטו אלגרה בברזיל וגדל במחלקת הנוער אינטרנסיונל שמהעיר.
כאשר השתתף באליפות העולם לקבוצות כדורגל 2006 בו הבקיע את שער הניצחון בחצי הגמר ושזכה עם הקבוצה בטורניר, צד את עיניהם של מועדונים גדולים באירופה.
ב-2 במרץ 2007 חתם אדריאנו בשחטאר דונצק האוקראינית עבור שלושה מיליון אירו.
ב-19 במרץ ערך את הופעתו הבכורה בקבוצה נגד יריבתה העירונית מטאלורג דונצק.
ב-26 באוגוסט 2008 כבש את שערו הבכורה באירופה בניצחון 1–3 נגד דינמו זאגרב, במסגרת מוקדמות ליגת האלופות אשר הבטיח את העלייה לשלב הבתים.
ב-20 במאי 2009 כבש שער בגמר גביע אופ"א, בניצחון 1–2 נגד ורדר ברמן.
ב-20 בנובמבר 2012 במשחק במסגרת ליגת האלופות נגד נורסאלנד הדנית, אדריאנו הבקיע שער כאשר ויליאן מסר לו בעיטה לאחר ירד כדור.
זה הוביל למחאות כבדות מהשחקנים והקהל הדני.
כתוצאה מכך אופ"א אסרה על אדריאנו לשחק במשחק הבא כעונש.
ב-21 באוקטובר 2014 הבקיע חמישית שערים נגד באטה בוריסוב הבלארוסית, והפך לשחקן השני אחרי ליונל מסי שמבקיע חמישה שערים במשחק בליגת האלופות.
ב-2 ביולי 2015 חתם לחמש שנים במילאן האיטלקית, אך כבר כעבור שנתיים עזב לאחר שחתם ב-16 בינואר 2017 בספרטק מוסקבה הרוסית.
ביולי 2019 חזר למולדתו ברזיל וחתם בפלמיירס.
ב-3 בפברואר 2022 חתם לשנה וחצי באנטליהספור הטורקית.
ב-23 באוקטובר 2014 זומן לראשונה לנבחרת ברזיל.
ערך את הופעתו הבכורה ב-12 בנובמבר נגד נבחרת טורקיה בניצחון 0–4.
מלך השערים של ליגת העל האוקראינית - 2013/2014
אליפות אמריקה הדרומית בכדורגל עד גיל 20: 2007
איגנרו (אנגליה: Louis Ignarro; נולד ב-31 במאי 1941) הוא פרמקולוג אמריקאי שזכה בפרס נובל לפיזיולוגיה או לרפואה לשנת 1998 יחד עם רוברט פרשגוט ופריד מורד על גילוי התכונות של חנקן חמצני באיתות תאי.
כיום הוא פרופסור לפרמקולוגיה באוניברסיטת קליפורניה בלוס אנג'לס.
איגנרו היה גם מדען ראשי של המחלקה למחקר של נוברטיס.
איגנרו נולד בברוקלין וגדל בעיר ניו יורק, שם התיישבו שני הוריו ב-1920 לאחר שהיגרו מאיטליה.
הוא החל להתעניין בכימיה בגיל 8, כאשר הוריו קנו לו מערכת כימית.
ב-1962 קיבל תואר ראשון בפרמקולוגיה מאוניברסיטת קולומביה וב-1966 קיבל דוקטורט מאוניברסיטת מינסוטה.
בתאריו המתקדמים, חקר את המסלול של עצבוב הלב באמצעות נוירונים, ושחרור הנוראפינפרין.
נושא המחקר המרכזי שלו היה פרמקולוגיה, והנושא המשני היה פיזיולוגיה של מחזור הדם-לב.
בתקופה זו לימד אותו בין היתר פול בויר, זוכה פרס נובל לשנת 1997.
לאחר סיום הדוקטורט, עשה בתר-דוקטורט במכונים הלאומיים לבריאות, ובתקופה זו הכיר בין היתר את ג'וליוס אקסלרוד, חתן פרס נובל לשנת 1970. בשנת 1968 התחיל לעבוד בנוברטיס, כראש התוכנית לביוכימיה ונגד דלקות.
תחת תוכנית זו, פותחו תרופות, ובהן דיקלופנק, תרופה נוגדת דלקות שאינם סטרואידים.
בנוסף לעבודתו במחקר לפיתוח תרופות, החברה איפשרה לו גם לעסוק במחקר בסיסי.
בצורה זו הגיע לחקור את ה-cyclic GMP (cGMP).
אחרי האיחוד של החברה עם חברת התרופות סיבה, ב-1973, חזר איגנרו למחקר והוראה באקדמיה.
הוא קיבל משרה כעוזר מחקר באוניברסיטת טוליין שבניו אורלינס, שם מאוחר יותר הפך לפרופסור.
באוניברסיטת טוליין המשיך לחקור את ה-cyclic GMP, ובעקבות התעניינותו בכלי דם, החל לחקור את הקשר בין חנקן חמצני (NO) ותרכובות חנקניות נוספות ל-cGMP, שהוכח על ידי פריד מורד.
בעקבות המחקרים שקרא, עלה לאיגנרו הרעיון ששרירים חלקים, שמקיפים את כלי הדם, יכולים להשתחרר כתגובה לחנקן חמצני והוא פרסם על כך מאמר בשנת 1979.
ב-1984 הבין שהתכונות של חנקן חמצני דומה בתכונותיו לתכונות של חומר שגילה רוברט פרשגוט 3 שנים קודם לכן, שגורם לשחרור שרירים חלקים ומקורו באנדותל (endothelium derived relaxing factor).
התכונות של אותו חומר לא היו ידועות באותה תקופה.
באותה תקופה, פורשגוט הגיע לאותה מסקנה על הדמיון בין השניים ושניהם הציגו בכנסים ב-1986 את הוכחותיהם על הקשר בין חנקן חמצני לפקטור השחרור של השרירים.
במהלך העשור שלאחר מכן, נעשו מחקרים רבים על האפקט של חנקן חמצני כדרך של האנדותל לשחרר שרירים.
זה הוביל בהמשך לפיתוח של תרופות לאנשים שיש להם בעיות בזקפה, כגון ויאגרה, וכן תוספי תזונה שנועדו לאנשים עם בעיות במערכת הדם.
הוא הצטרף לאוניברסיטת קליפורניה בלוס אנג'לס למחלקה לפרמקולוגיה מולקולרית ורפואית ב-1985.
החל משנת 2003 הצטרף איגנרו להרבלייף כיועץ, ומאוחר יותר הפך לחבר במועצה המדעית של החברה.
הוא עוסק בעיקר בייצור של תוספי תזונה לאנשים עם בעיות במערכת הלב-דם וכן לספורטאים.
בין יתר תוספי התזונה עליהם עבד היו אומגה 3 וקו-אנזים Q10. עד 2012, שילמה הרבלייף לחברת הייעוץ של איגנרו מעל 15 מיליון דולר.
ב-2003 פרסם ב-PNAS מאמר על רכיבים שנמצאו ב-Niteworks, תרופה אותה פיתח ומכר להרבלייף, וכחבר באקדמיה הלאומית למדעים המאמר לא היה צריך לעבור שיקוף (review) ולא היה עליו להציג את הקשרים עם המוצר.
אחרי שנחשפו קשריו עם החברה, העיתון פרסם תיקון למאמר שפרסם שחשף את ניגוד העניינים שלו.
UCLA ערכו חקירה משלהם והגיעו למסקנה שלא הייתה בעיה בדרך בה פעל איגנרו.
איגנרו עצמו הצהיר בצורה פומבית על ניגוד העניינים בנושא, אולם המשיך לפרסם בנושא של חנקן חמצני.
הוא חי עם משפחתו בבוורלי הילס.
בנוסף לעבודתו כמדען, איגנרו פרסם ספרים ברפואה עבור הדיוטות.
הוא אף מרצה לקהל הרחב בנושאים אלה.
1998 - פרס נובל לפיזיולוגיה או לרפואה
1998 - חברות באקדמיה הלאומית למדעים של ארצות הברית
1999 - חברות באקדמיה האמריקאית לאמנויות ולמדעים
לואיזה שרלוטה, דוכסית מקלנבורג-שוורין , הייתה רעייתו של אוגוסט, דוכס סקסוניה-גותה-אלטנבורג, וסבתו של הנסיך אלברט, בעלה של המלכה ויקטוריה.
לואיזה שרלוטה נולדה ב-19 בנובמבר 1779 בשוורין שהשתייכה לדוכסות מקלנבורג-שוורין, לפרידריך פרנץ הראשון, הדוכס הגדול של מקלנבורג-שוורין וללואיזה, נסיכת סקסוניה-גותה-אלטנבורג.
ב-1 בנובמבר 1795 התארסה לואיזה שרלוטה עם גוסטב הרביעי אדולף, מלך שוודיה, אולם עד מהרה ביטל גוסטב את האירוסין, מכיוון שהופעלו עליו לחצים להתחתן עם אלכסנדרה פבלובנה, הדוכסית הגדולה של רוסיה בתה של יקטרינה הגדולה, ומכיוון שנאמר לו על לואיזה שרלוטה שאינה יפה.
עקב ביטול האירוסים דרש אביה פיצוי, ובשנת 1803 העבירה שוודיה לדוכסות מקלנבורג-שוורין את העיר ויסמר.
ב-21 באוקטובר 1797 התחתנה לואיזה שרלוטה עם קרובה הרחוק אוגוסט, דוכס סקסוניה-גותה-אלטנבורג, אולם, הנישואין לא היו מאושרים, ועל אף שלואיזה שרלוטה רצתה לעזוב אותו, היא נאלצה על ידי משפחתה להישאר עמו.
ב-21 בדצמבר 1800 ילדה לואיזה שרלוטה את בתה היחידה לואיזה, נסיכת סקסוניה-גותה-אלטנבורג, שהתחתנה עם ארנסט הראשון, דוכס סקסוניה-קובורג-גותה, אולם, כתוצאה מסיבוכים בלידה, מתה לואיזה שרלוטה שבועיים לאחר מכן ב-4 בינואר 1801.
לואיטפולד, הנסיך העוצר של בוואריה היה נסיך מבית ויטלסבאך, ששימש כעוצר (שליט) ממלכת בוואריה.
לואיטפולד נולד בווירצבורג, שהשתייכה לממלכת בוואריה, והיה בנם השלישי של לודוויג הראשון מלך בוואריה ותרזה, נסיכת סקסוניה-הילדבורגהאוזן, ואחיהם הצעיר של מקסימיליאן השני, מלך בוואריה ואותון, מלך יוון.
מצד אחד אבותיו, יוהאן השני, דוכס בוואריה, היה הוא נצר לשושלות הקיסרים הביזנטים קומננוס ולסקאריס.
בשנת 1835 הצטרף לואיטפולד לצבא הבווארי, ובשנת 1848 במהלך מהפכות אביב העמים, תיווך בין אביו לקהל המפגינים.
במהלך מלחמת אוסטריה–פרוסיה פיקד לואיטפולד על הדיוויזיה הבווארית ה-3, ובשנת 1869 מונה למפקח הכללי של הצבא הבווארי.
במהלך מלחמת צרפת–פרוסיה ייצג לואיטפולד את ממלכת בוואריה במטכ"ל הגרמני, ובמסגרת תפקידו העביר את אישורו של לודוויג השני, מלך בוואריה, על הקמת האימפריה הגרמנית עם מלך פרוסיה כקיסר האימפריה, ואף ייצג את בוואריה בטקס באולם המראות בורסאי.
ב-10 ביוני 1886 הכריזה ממשלת בוואריה באופן רשמי על היות לודוויג השני, מלך בוואריה בלתי שפוי ובלתי ראוי להחזקת סמכויות שלטוניות כלשהן, ועל מינוי דודו לואיטפולד לעוצר רשמי של הממלכה.
ב-13 ביוני 1886 מת לודוויג השני, אך לואיטפולד המשיך לכהן כעוצר, עקב היות אוטו, מלך בוואריה בלתי שפוי.
ב-15 באפריל 1844 התחתן לואיטפולד בפירנצה עם אוגוסטה פרדיננדה, ארכידוכסית אוסטריה, בתם של לאופולד השני, הדוכס הגדול של טוסקנה ומריה אנה, נסיכת סקסוניה, ממנה היו לו 4 ילדים:
לודוויג לואיפולד יוזף מריה אלואיס אלפריד (1845–1921)
לאופולד מקסימיליאן יוזף מריה ארנולף (1846–1930)
תרזה שרלוטה מריאנה אוגוסטה (1850–1925)
פרנץ יוזף ארנולף אדלברט מריה (1852–1907)
לואיזה ממקלנבורג-שטרליץ (; 10 במרץ 1776 – 19 ביולי 1810) הייתה נסיכה גרמנייה, ולאחר מכן מלכת פרוסיה.
לואיזה נולדה ב-10 במרץ 1776 בהנובר שהשתייכה לנסיכות הבוחר מהנובר, לקרל השני, דוכס מקלנבורג-שטרליץ, ולאשתו פרדריקה, נסיכת הסן-דרמשטאדט, בתו של גאורג וילהלם, נסיך הסן-דרמשטאדט.
לואיזה קיבלה חינוך מעולה, והיא אהבה מאוד היסטוריה, שירה וספרות.
בשנת 1793 התחתנה לואיזה עם פרידריך וילהלם השלישי, מלך פרוסיה, שמיד כשראה אותה התאהב בה בעקבות יופייה הרב.
פרדריקה לואיזה שרלוטה וילהלמינה (1798–1860), התחתנה עם ניקולאי הראשון, קיסר רוסיה
פרדריקה וילהלמינה אלכסנדרינה מריה הלנה (1803–1892), התחתנה עם פאול פרידריך, הדוכס הגדול של מקלנבורג-שוורין
פרידריך יולס פרדיננד לאופולד (1804–1806)
לואיזה אוגוסטה וילהלמינה אמליה, נסיכת פרוסיה (1808–1870), התחתנה עם פרדריק, נסיך הולנד
בשנת 1797 עלה בעלה פרידריך וילהלם לשלטון לאחר מות אביו פרידריך וילהלם השני, מלך פרוסיה, ולואיזה הוכתרה כמלכת פרוסיה.
לואיזה פיתחה קשרים רבים עם שרים בכירים, והפכה לדמות חזקה בתוך הממשלה.
לואיזה תמיד נשארה מעודכנת בהתפתחויות הפוליטיות בממלכה, ואף ייעצה לבעלה פרידריך וילהלם בענייני הממשל.
במהלך המלחמות הנפוליאוניות פרוסיה לא הצטרפה לקואליציה שלישית, אך הלחץ של לואיזה ודיפלומטים זרים דחפו את פרידריך וילהלם למלחמה באוקטובר 1806. פרידריך כרת ברית עם רוסיה ומדינות נוספות המכונה הקואליציה האנטי-צרפתית הרביעית ב-14 באוקטובר 1806 הובסו הכוחות הפרוסיים בקרב ינה וקרב אאורשטט וצבאו של פרידריך וילהלם רוסק לחלוטין.
פרידריך וילהלם ולואיזה ומשפחת המלוכה גלו לממל שבפרוסיה המזרחית, ברחמיו של אלכסנדר הראשון קיסר רוסיה.
גם אלכסנדר סבל מתבוסות מידי נפוליאון, ובחוזה טילזיט ב-1807, הוכרז שלום בין שתי המדינות.
בעיצומו של המשא ומתן בין רוסיה לצרפת, הגיעה לואיזה לפגוש את נפוליאון בטילזיט, על מנת להציל את "פרוסיה שלה." לואיזה ניסתה להשתמש ביופי ובקסם שלה להחמיא לו ולקבל בתנאים נוחים יותר, והשליכה את עצמה לרגליו; נפוליאון התרשם מנחישותה, אך סירב לוויתורים כלשהם.
מאמציה של המלכה לואיזה להגן על המדינה מפני התוקפנות הצרפתית, הפך אותה לאישיות נערצת גם בדורות הבאים.
בהסכם השלום בין פרוסיה לצרפת, איבדה פרוסיה כמעט את כל הטריטוריות שקיבלה מחלוקת פולין, את כל הטריטוריות ממערב לאלבה וכן נאלצה לשלם כסף רב ולתת לצרפת שליטה בנקודות מפתח בממלכה.
כתוצאה מהסכם שלום קשוח זה, פרוסיה איבדה יותר מ-60% משטחיה.
לאור התבוסה המוחצת, גובש בהוראתו של פרידריך וילהלם צוות חשיבה לרפורמה בצבא הפרוסי בראשותו של גרהרד פון שרנהורסט ובהשתתפותם של אוגוסט ניידהרדט פון גנייזנאו וקרל פון קלאוזביץ.
הרפורמות שהציעו סייעו למודרניזציה של הצבא ולשיקומו המהיר.
ב-19 ביולי 1810 מתה לואיזה בהוהנציריץ בזרועותיו של בעלה ממחלה לא מזוהה.
נתיניה של המלכה ייחסו את הכיבוש הצרפתי כגורם למותה המוקדם.
מותה של לואיזה הותיר את בעלה לבד במהלך תקופה קשה, של המלחמות הנפוליאוניות ובצורך להמשיך ברפורמות.
נפוליאון אמר על כך, שפרידריך וילהלם השלישי "איבד את השר הכי טוב שלו".
לואיס אלפונסו אברם אוגרלי (בספרדית: Luis Alfonso Abram Ugarelli; נולד ב-27 בפברואר 1996 בלימה שבפרו) הוא כדורגלן פרואני המשחק בעמדת הבלם בקבוצת ספורטינג קריסטל.
אברם החל את הקריירה המקצוענית שלו בספורטינג קריסטל מליגת העל הפרואנית.
ב-18 במאי 2014 ערך אברם את הופעת הבכורה שלו במועדון, כששיחק 90 דקות והבקיע את שער הבכורה שלו בדקה ה-30 בהפסד 1–2 לסן סימון במסגרת הגביע הפרואני.
ב-14 באוגוסט 2014 ערך אברם את הופעת הבכורה שלו בליגה, כששיחק 90 דקות בהפסד 1–2 לספורט אואנקיו.
ב-21 בנובמבר 2014 הבקיע אברם את שער הבכורה שלו בליגה, שער בדקה ה-79 בניצחון 2–3 על אליאנסה לימה.
אברם זכה עם ספורטינג קריסטל באליפות פרו בעונת , כשהוא עורך 21 הופעות ליגה ומבקיע שער אחד.
בעונת ערך אברם 10 הופעות ליגה והבקיע שער אחד.
ב-31 ביולי 2021 חתם בגרנדה מהלה ליגה הספרדית.
בינואר 2022 הושאל לקרוס אסול מהליגה המקסיקנית.
ב-24 במאי 2016 ערך אברם את הופעת הבכורה שלו בנבחרת פרו, כשנכנס כמחליף בדקה ה-69 בניצחון 0–4 על נבחרת טרינידד וטובגו במשחק ידידות.
אברם היה חלק מסגל נבחרת פרו לקופה אמריקה 2016, אך לא לקח חלק בטורניר.
לואיזה מנאפולי וסיציליה (; 27 ביולי 1773 – 19 בספטמבר 1802), הייתה אשתו של פרדיננד השלישי, הדוכס הגדול של טוסקנה.
לואיזה נולדה ב-27 ביולי 1773 בנאפולי, לפרננדו הראשון, מלך שתי הסיציליות ומריה קרולינה מאוסטריה, בתם של פרנץ הראשון, קיסר האימפריה הרומית הקדושה ומריה תרזה.
ב-15 באוגוסט 1790 התחתנה לואיזה עם בן דודה פרדיננד השלישי, הדוכס הגדול של טוסקנה, בנם של לאופולד השני, קיסר האימפריה הרומית הקדושה ומריה לואיסה, נסיכת ספרד, וב-19 בספטמבר באותה שנה מומשו הנישואים בווינה.
ממנו היו לה 5 ילדים.
בשנת 1799 הוקמה רפובליקה בפירנצה, ופרדיננד ולואיזה נאלצו לברוח לווינה.
בשנת 1801 נחתם חוזה ארנחואס בספרד, ובו צורפו שטחי הדוכסות הגדולה של טוסקנה ודוכסות פארמה ליצירת ממלכת אטרוריה, ולאחר מכן אושר החוזה בשלום לינוויל.
ב-19 בספטמבר 1802 מתה לואיזה בעת שילדה בן, ונקברה בקריפטה הקיסרית בווינה.
ב-15 באוגוסט 1790 התחתנה לואיזה עם בן דודה פרדיננד השלישי, הדוכס הגדול של טוסקנה, בנם של לאופולד השני, קיסר האימפריה הרומית הקדושה ומריה לואיסה, נסיכת ספרד.
לואיזה שרלוטה, נסיכת סקסוניה-אלטנבורג (; 11 באוגוסט 1873 – 14 באפריל 1953), הייתה אשתו של אדוארד, דוכס אנהלט.
לואיזה שרלוטה נולדה ב-11 באוגוסט 1873 באלטנבורג שהשתייכה לדוכסות סקסוניה-אלטנבורג, למוריץ, נסיך סקסוניה-אלטנבורג, ולאוגוסטה, נסיכת סקסוניה-מיינינגן, בתם של ברנהרד השני, דוכס סקסוניה-מיינינגן ומריה פרדריקה, נסיכת הסן-קאסל.
ב-6 בפברואר 1895 התחתנה לואיזה שרלוטה עם אדוארד, נסיך אנהלט, ממנו נולדו לה 6 ילדים.
ב-26 בינואר 1918 התגרשו השניים, וב-21 באפריל אותה שנה מת פרידריך השני, דוכס אנהלט ואדוארד עלה לשלטון במקומו.
ב-13 בספטמבר אותה שנה מת אדוארד, ובנה יואכים ארנסט, דוכס אנהלט עלה לשלטון במקומו עד לאחר מלחמת העולם הראשונה.
ב-14 באפריל 1953 מתה לואיזה שרלוטה באלטנבורג, והיא בת 80 שנה.
ב-6 בפברואר 1895 התחתנה לואיזה שרלוטה עם אדוארד, דוכס אנהלט, ממנו נולדו לה 6 ילדים:
לואיזה סופיה אף דנסקאולד-סמסו (בדנית: Louise Sophie af Danneskiold-Samsøe; 22 בספטמבר 1796 - 11 במרץ 1867), הייתה סבתה של אוגוסטה ויקטוריה, קיסרית גרמניה ומלכת פרוסיה.
לואיזה סופיה נולדה ב-22 בספטמבר 1796 בגיסלפלד, לכריסטיאן קונרד, רוזן דנסקאולד-סמסו וליוהנה קאס אף מור, בתם של האדמירל פרדריק כריסטיאן קאס ואדלה סופיה קאס אף שפארה.
מצד אביה הייתה לואיזה סופיה נצר לכריסטיאן גילדלווה, בנו הלא חוקי של פרדריק החמישי, מלך דנמרק.
ב-18 בספטמבר 1820 התחתנה לואיזה סופיה עם כריסטיאן אוגוסט השני, דוכס שלזוויג-הולשטיין-זונדרבורג-אוגוסטנבורג, ממנו נולדו לה 7 ילדים.
בשנת 1848 פרצה מלחמת שלזוויג הראשונה, שבה תפס בעלה כריסטיאן אוגוסט את דוכסויות שלזוויג-הולשטיין, בתמיכה מפרוסיה וממדינות הקונפדרציה הגרמנית, אולם בשנת 1851 חתמה פרוסיה על הסכם שלום עם דנמרק, ומיד לאחר מכן כבשו הדנים את הדוכסויות.
ב-8 במאי 1852 נחתם חוזה לונדון, שעל פיו נבחר כריסטיאן, נסיך שלזוויג-הולשטיין-זונדרבורג-גליקסבורג להיות היורש בכוח לכתר לאחר פרדריק השביעי, מלך דנמרק, ובנוסף נקבע פיצוי כספי לבעלה כריסטיאן אוגוסט, בתמורה לוויתור על תביעותיו לשליטה בדוכסויות.
אולם, בנה פרידריך והלאומנים הגרמנים טענו שהוא לא היה יכול לוותר על טענתו לדוכסויות, ופרידריך הפך לסמל תנועת העצמאות הלאומית הגרמנית בשלזוויג-הולשטיין.
בנובמבר 1863 מת פרדריק השביעי, מלך דנמרק, ובנה פרידריך תבע את השלטון בדוכסויות שלזוויג-הולשטיין.
ב-18 בספטמבר 1820 התחתנה לואיזה סופיה עם כריסטיאן אוגוסט השני, דוכס שלזוויג-הולשטיין-זונדרבורג-אוגוסטנבורג, ממנו נולדו לה 7 ילדים:
הנרייטה, נסיכת שלזוויג-הולשטיין-זונדרבורג-אוגוסטנבורג (1833–1917), התחתנה עם יוהאן פרידריך פון אזמארך
לואיזה קרולינה, נסיכת הסן-קאסל , הייתה אמו של כריסטיאן התשיעי, מלך דנמרק.
לואיזה קרולינה נולדה ב-28 בספטמבר 1789 בטירת גוטורפ, לקרל, נסיך הסן-קאסל וללואיזה, נסיכת דנמרק, בתם של פרדריק החמישי, מלך דנמרק ולואיז, נסיכת בריטניה.
בשנת 1790 התחתנה אחותה מריה מהסן-קאסל עם פרדריק, נסיך הכתר של דנמרק, ובשנת 1808 הם הוכתרו כמלכי דנמרק.
ב-26 בינואר 1810 התחתנה לואיזה קרולינה עם פרידריך וילהלם, נסיך שלזוויג-הולשטיין-זונדרבורג-גליקסבורג, ממנה נולדו לו 10 ילדים.
בשנת 1816 מת חמיה פרידריך קרל לודוויג, דוכס שלזוויג-הולשטיין-זונדרבורג-בק, ובעלה פרידריך וילהלם ירש את תאריו ונחלותיו.
בשנת 1825 שינה פרידריך וילהלם את תוארו לדוכס שלזוויג-הולשטיין-זונדרבורג-גליקסבורג, שלא היה בשימוש משנת 1779, שבה מת פרידריך היינריך וילהלם, דוכס שלזוויג-הולשטיין-זונדרבורג-גליקסבורג.
בשנת 1831 מת פרידריך וילהלם בטירת גוטורפ, ובנה קרל, דוכס שלזוויג-הולשטיין-זונדרבורג-גליקסבורג ירש את תאריו ונחלותיו.
בשנת 1847 מונה בנה כריסטיאן לנסיך הכתר של דנמרק, ולאחר מות פרדריק השביעי, מלך דנמרק בשנת 1863 הוא עלה במקומו לשלטון.
ב-13 במרץ 1867 מתה לואיזה קרולינה בבאלנשטדט, ובעת מותה, היא הייתה הנכדה האחרונה ששרדה מנכדיו של פרדריק החמישי, מלך דנמרק.
ב-26 בינואר 1810 התחתנה לואיזה קרולינה עם פרידריך וילהלם, דוכס שלזוויג-הולשטיין-זונדרבורג-גליקסבורג, ממנו נולדו לה 10 ילדים:
לואיזה מריה, נסיכת שלזוויג-הולשטיין-זונדרבורג-גליקסבורג (1810–1869)
פרדריקה, נסיכת שלזוויג-הולשטיין-זונדרבורג-גליקסבורג (1811–1902), התחתנה עם אלכסנדר קרל, דוכס אנהלט-ברנבורג
לואיזה שרלוטה, נסיכת דנמרק (; 30 באוקטובר 1789 – 28 במרץ 1864), הייתה אחותו של כריסטיאן השמיני, מלך דנמרק וחותנתו של כריסטיאן התשיעי, מלך דנמרק.
לואיזה שרלוטה נולדה ב-30 באוקטובר 1789 בארמון כריסטיאנסבורג, קופנהגן, לפרדריק, נסיך הכתר של דנמרק ונורווגיה, בנם של פרדריק החמישי, מלך דנמרק ואשתו השנייה, יוליאנה מריה מבראונשווייג-וולפנביטל, ולסופיה פרדריקה, דוכסית מקלנבורג-שוורין, בתם של לודוויג, דוכס מקלנבורג-שוורין ושרלוטה סופיה, נסיכת סקסוניה-קובורג-זאלפלד.
ב-10 בנובמבר 1810 התחתנה לואיזה שרלוטה עם וילהלם, נסיך הסן-קאסל, ממנו נולדו לה 6 ילדים.
וילהלם שירת מנעוריו בצבא הדני, ובני הזוג התגוררו בדנמרק.
לואיזה שרלוטה הייתה אישה חכמה, מעשית וחסכונית, ושמרה על המצב הכספי של משק הבית.
כמו כן היא התעניינה באמנות ובשירה, והחשיבה את עצמה כפטריוטית דנית.
בשנת 1839 מת פרדריק השישי, מלך דנמרק, ואחיה כריסטיאן השמיני, מלך דנמרק עלה לשלטון במקומו.
בתקופת שלטונו של אחיה מילאה לואיזה שרלוטה תפקיד חשוב בחצר המלוכה, ואחיה רצה שמשפחתה תעלה לשלטון במקומו לאחר היכחדות משפחתו.
בשנת 1848 מת אחיה, ובנו פרדריק השביעי, מלך דנמרק עלה לשלטון במקומו.
בשנת 1850 הושפעה ממשלת דנמרק מהאימפריה הרוסית, והחלה לתמוך במינוי חתנה כריסטיאן, נסיך שלזוויג-הולשטיין-זונדרבורג-גליקסבורג לנסיך הכתר.
בתחילה התנגדה לכך לואיזה שרלוטה, אולם לאחר שראתה שהתמיכה בכריסטיאן חזקה, ויתרה בשנת 1851 יחד עם בנה פרידריך וילהלם, נסיך הסן-קאסל על הטענה לכתר לטובת בתה לואיזה, נסיכת הסן-קאסל, שמצידה העבירה זאת לבעלה כריסטיאן.
בשנת 1863 מת אחיינה פרדריק השביעי, וחתנה עלה לשלטון במקומו, וב-28 במרץ 1864 מתה לואיזה שרלוטה בארמון כריסטיאנסבורג, קופנהגן.
ב-10 בנובמבר 1810 התחתנה לואיזה שרלוטה עם וילהלם, נסיך הסן-קאסל, ממנו נולדו לה 6 ילדים:
לואיזה קרלוטה, נסיכת שתי הסיציליות (באיטלקית: Luisa Carlotta di Borbone, principessa delle Due Sicilie; 24 באוקטובר 1804 – 29 בינואר 1844), הייתה בתו של פרנצ'סקו הראשון, מלך שתי הסיציליות וסבתו של אלפונסו השנים עשר, מלך ספרד.
לואיזה קרלוטה נולדה ב-24 באוקטובר 1804 בנאפולי, לפרנצ'סקו הראשון, מלך שתי הסיציליות ומריה איזבלה מספרד, בתם של קרלוס הרביעי, מלך ספרד ומריה לואיסה מפארמה.
בילדותה שהתה משפחתה בסיציליה אליה ברחה מפני נפוליאון, ושהתה שם עד לשנת 1814, ובשנת 1816 איחד אביה את ממלכת נאפולי וממלכת סיציליה לממלכת שתי הסיציליות.
ב-15 באפריל 1819 התחתנה לואיזה קרלוטה על ידי שליח עם דודה האינפנטה פרנסיסקו דה פאולה מספרד, וב-9 ביוני אותה שנה נערך טקס הנישואים הרשמי במדריד.
זמן קצר לאחר מכן מת פרננדו השביעי, ובתו איזבלה השנייה, מלכת ספרד ירשה את השלטון, תוך שאמה מריה כריסטינה משמשת כעוצרת בשמה.
בשנת 1837 סירבה מריה כריסטינה לתת לפרנסיסקו דה פאולה מקום בסנאט, ובעקבות כך ניסו פרנסיסקו דה פאולה ולואיזה קרלוטה לחתור תחת מעמדה של מריה כריסטינה, ובתגובה לכך היא גירשה אותם מהממלכה.
בשנת 1842 ניסו בני הזוג ללחוץ על בלדומרו אספרטרו לחתן את בניהם פרנסיסקו, דוכס קדיס והאינפנטה אנריקה, דוכס סביליה עם המלכה איזבלה והאינפנטה לואיסה פרננדה בהתאמה, אולם בלדומרו אספרטרו גירש אותם בעקבות כך לסרגוסה.
ב-29 בינואר 1844 מתה לואיזה קרלוטה כתוצאה מחצבת, והיא נקברה באחוזת הקבר המלכותית באל אסקוריאל.
ב-15 באפריל 1819 התחתנה לואיזה קרלוטה עם האינפנטה פרנסיסקו דה פאולה מספרד, ממנו היו לה 11 ילדים:
לואיזה קרולינה פון הוכברג (גרמנית Luise Karoline von Hochberg, 26 במאי 1768 - 23 ביוני 1820), הייתה אשתו השנייה של קרל פרידריך, הדוכס הגדול של באדן.
לואיזה קרולינה נולדה ב-26 במאי 1768 בקרלסרוהה, ללודוויג היינריך, ברון גייר פון גיירסברג ולמקסימיליאנה כריסטינה פון שפונק, וסנדקיה היו קרל פרידריך, הדוכס הגדול של באדן ואשתו קרולינה לואיזה, רוזנת הסן-דרמשטדט.
לואיזה קרולינה התחנכה בבית ספר פרטי בקולמר, ולאחר מכן היא שירתה כגברת החצר של אמליה, נסיכת הסן-דרמשטאדט - אשתו של קרל לודוויג, נסיך הכתר של באדן.
ב-24 בנובמבר 1787 התחתנה לואיזה קרולינה עם קרל פרידריך, הדוכס הגדול של באדן, ולפני החתונה קרל פרידריך חתם יחד עם שלושת בניו על מסמך, שילדיה של לואיזה קרולינה יהיו אף הם זכאים לרשת את השלטון, לאחר צאצאיו מאשתו הראשונה.
בעקבות כך, כשראה קרל, הדוכס הגדול של באדן שאין לו ילדים, ואף לדודו לודוויג אין ילדים, אישר אף הוא ב-4 באוקטובר 1817 את זכות הירושה של צאצאי לואיזה קרולינה, ואף דאג שאספת הנסיכים של באדן תאשר זאת ב-20 בנובמבר 1818, זמן קצר קודם מותו.
ב-23 ביוני 1820 מתה לואיזה קרולינה בקרלסרוהה, ובשנת 1830 עלה בנה לאופולד, הדוכס הגדול של באדן לשלטון בבאדן.
ב-24 בנובמבר 1787 התחתנה לואיזה קרולינה עם קרל פרידריך, הדוכס הגדול של באדן, ממנו נולדו לה 5 ילדים:
פרידריך אלכסנדר, נסיך באדן (1793)
אמליה, נסיכת באדן (1795–1869), התחתנה עם קרל אויגן השני, נסיך פירסטנברג
לואיטפולד, נסיך בוואריה , הוא נסיך גרמני ונינו של לודוויג השלישי, מלך בוואריה, ומנכ"ל מבשלת הבירה "המלך לודוויג".
לואיטפולד נולד ב-14 באפריל 1951 בשטארנברג, מינכן, ללודוויג, נסיך בוואריה ולאירמינגארד, נסיכת בוואריה, בתם של רופרכט, נסיך הכתר של בוואריה ואנטוניה, נסיכת לוקסמבורג.
ב-25 ביוני 1979 התחתן לואיטפולד עם קתרין ביאטריס ויגנד, בתם של גרד ויגנד ואלן שומאכר, ממנה נולדו לו 5 ילדים.
לואיטפולד הוא הבעלים ומנכ"ל מבשלת הבירה "המלך לודוויג", אשר נוסדה בשנת 1870, והחל משנת 1980 הוא אף מארגן כל שנה טורניר בירה בשטחי המבשלה.
בשנת 2011 רכש לואיטפולד את פורצלן נימפנבורג, אשר היה שייך למקסימיליאן השלישי יוזף, הנסיך הבוחר מבוואריה.
לואיטפולד מתגורר עם משפחתו בטירות לויטסטטן וקאלטנברג, ובנוסף הוא הבעלים של כמה מהטירות של בית ויטלסבאך בבוואריה.
מכיוון שלפרנץ, דוכס בוואריה אין ילדים, ולאחיו הנסיך מקס, דוכס בבוואריה יש רק בנות, לאחר מותו של מקס יירש לואיטפולד את ראשות בית ויטלסבאך.
ב-25 ביוני 1979 התחתן לואיטפולד עם קתרין ביאטריס ויגנד, בתם של גרד ויגנד ואלן שומאכר, ממנה נולדו לו חמישה ילדים:
אוגוסטה, נסיכת בוואריה (נולדה ב-1979)
אליס, נסיכת בוואריה (נולדה ב-1981)
לודוויג, נסיך בוואריה (נולד ב-1982)
היינריך, נסיך בוואריה (נולד ב-1986)
קרל, נסיך בוואריה (נולד ב-1987)
לואיס חאן פיירס אדווינקולה קאסטרייון (בספרדית: Luis Jan Piers Advíncula Castrillón, נולד ב-2 במרץ 1990 בצ'ינצ'ה אלטה שבפרו) הוא כדורגלן פרואני המשחק בבוקה ג'וניורס ובנבחרת פרו בעמדות הבלם והקשר.
אדווינקולה החל את קריירת הבוגרים שלו בשנת 2008 במועדון הפרואני חואן אאוריץ', ובינואר 2010 עבר למועדון הפרואני הבכיר ספורטינג קריסטל, שם ביסס את עצמו והפך לשחקן הרכב קבוע.
ביולי 2012 נמכר למועדון טאבריה סימפרופול מליגת העל האוקראינית, אך לא ערך הופעות ליגה במועדון זה, והושאל בחזרה כעבור חודש לספורטינג קריסטל, מאחר שלמועדון לא היה מקום עבורו בסגל.
בינואר 2013 חתם אדווינקולה בהופנהיים מהבונדסליגה לארבע עונות, והשתייך למועדון זה במשך שנתיים וחצי, אך ערך בתקופה זו רק שתי הופעות ליגה בהופנהיים, ועבר בהשאלות לפונטה פרטה הברזילאית, שוב לספורטינג קריסטל, ולבסוף לוויטוריה סטובאל הפורטוגלית.
בשנת 2015 חתם אדווינקולה בבורסאספור מליגת העל הטורקית, וערך במועדון זה 12 הופעות, אך הושאל בשנת 2016 לניואל'ס אולד בויס מליגת העל הארגנטינאית.
בעונת 2016 ערך אדווינקולה 22 הופעות ליגה במדי ניואל'ס.
את עונת 2017 החל בניואל'ס, ובמחצית העונה עבר לטיגרס מליגת העל המקסיקנית.
אדווינקולה ערך 14 הופעות בכל המסגרות במדי טיגרס, והחל מעונת 2017/18 הושאל למועדון המקסיקני לובוס BUAP.
ביולי 2018 הושאל לראיו ואיקאנו מהלה ליגה הספרדית.
אדווינקולה שיחק עונה אחת בראיו ואיקאנו, וסיים עם הקבוצה במקום האחרון, ונשר לליגת המשנה הספרדית.
לאחר עונת השאלה אחת בראיו ואיקאנו, חתם אדווינקולה באופן קבוע בקבוצה.
ב-31 ביולי 2021 חתם לשלוש שנים בבוקה ג'וניורס.
בשנת 2015 זומן אדווינקולה לסגל הפרואני לקופה אמריקה 2015, בה שחזרה פרו את הישגה מהטורניר הקודם ושוב סיימה שלישית, לאחר הפסד 2-1 לצ'ילה בחצי הגמר, וניצחון 2-0 על פרגוואי במשחק על המקום השלישי.
אדווינקולה שיחק את מלוא הדקות בכל ששת משחקיה של פרו בטורניר זה.
בשנת 2017 היה אדווינקולה שותף לעלייתה של פרו למונדיאל לראשונה מאז מונדיאל 1982, לאחר שסיימה חמישית בבית הדרום אמריקאי במוקדמות מונדיאל 2018 והדיחה בפלייאוף העלייה למונדיאל את ניו זילנד.
אדווינקולה נכלל בסגל הפרואני למונדיאל 2018 עצמו, ושיחק את מלוא הדקות בשלושת משחקיה של פרו בשלב הבתים, אותו פרו סיימה עם שלוש נקודות שהושגו בניצחון 2-0 על אוסטרליה.
פרו ואדווינקולה הודחו מהמונדיאל בסיום שלב הבתים.
בספטמבר 2018 הבקיע אדווינקולה את שער הבכורה שלו במדים הלאומיים, בהפסד 2-1 לגרמניה במשחק ידידות.
בקיץ 2019 זומן אדווינקולה לסגל הפרואני לקופה אמריקה 2019, והציג בטורניר זה יכולת גבוהה מאוד.
אדווינקולה הגיע באופן מפתיע עם פרו עד לגמר, בו הפסידה פרו לברזיל בתוצאה 3-1.