tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בהקדמות למהדורות הראשונה עד הרביעית של "Die Judenspiegel", מאר הכחיש שהתכוון להטיף לשנאת יהודים, אלא לעזור "ליהודים להגיע למלוא הפוטנציאל האנושי שלהם" שיכול לקרות רק "דרך נפילת היהדות, תופעה השוללת כל דבר אנושי ואצילי באמת."
השימוש הזה ב-Semitismus הוביל ליצירת המונח "Antisemitismus" ששימש לציון התנגדות ליהודים כעם והתנגדות לרוח היהודית, שמאר פירש כחודרת לתרבות הגרמנית.
החוברת הפכה פופולרית מאוד, ובאותה שנה מאר ייסד את "Antisemiten-Liga" (ליגת האנטישמים), כנראה על שם "Anti-Kanzler-Liga" (הליגה נגד הקנצלר).
הליגה הייתה הארגון הגרמני הראשון שהוקדש במיוחד למאבק באיום הנטען לגרמניה ולתרבות הגרמנית שמציבים היהודים והשפעתם, ותמך בסילוקם הכפוי מהמדינה.
ב-1881 החל המונח להתפשט בתקשורת הגרמנית: מאר הוציא לאור סדרת חוברות בשם 'Zwanglose Antisemitische Hefte' (חוברות אנטישמיות חופשיות), ווילהלם שרר השתמש במונח 'Antisemiten' בעיתון Neue Freie Presse בגיליון ינואר."
האנציקלופדיה היהודית מתעדת את התפשטות המונח: בפברואר 1881 דיווח כתב בעיתון היהודי-גרמני 'Allgemeine Zeitung des Judentums' על "אנטישמיות" כמונח חדש שנכנס לשימוש.
ב-19 ביולי 1882, עורך העיתון ציין: "האנטישמיות החדשה הזו קיימת בקושי שלוש שנים" - כלומר מאז 1879, השנה שבה מאר טבע את המונח והקים את ליגת האנטישמים.
המילה "antisemitism" הושאלה לאנגלית מגרמנית ב-1881. עורך מילון אוקספורד ג'יימס מארי כתב שהיא לא נכללה במהדורה הראשונה כי "Anti-Semite ומשפחתה היו אז כנראה חדשים מאוד בשימוש באנגלית, ולא חשבו שיהיו יותר ממילים בנות חלוף...
הלוואי שאנטישמיות לא הייתה יותר מעניין חולף!" המונח הקשור "פילושמיות" היה בשימוש כבר ב-1881.
אף שההגדרה הכללית של אנטישמיות היא עוינות או דעות קדומות נגד יהודים, ולדברי ההיסטוריון אולף בלאשקה היא הפכה ל"מונח-גג לסטריאוטיפים שליליים על יהודים", מספר גופים וארגונים פיתחו הגדרות פורמליות יותר.
בהרחבה על הגדרתה של פיין, דיץ ברינג מאוניברסיטת קלן כתב שבעיני אנטישמים, "יהודים אינם רעים רק באופן חלקי אלא רעים לחלוטין מטבעם, כלומר, תכונותיהם הרעות חסרות תקנה.
בגלל טבע רע זה: (1) יש לראות ביהודים לא כיחידים אלא קולקטיב.
(2) יהודים נשארים זרים במהותם בחברות הסובבות אותם.
(3) יהודים מביאים אסון על 'החברות המארחות' שלהם או על העולם כולו, הם עושים זאת בסתר, לכן האנטישמים מרגישים מחויבים לחשוף את האופי היהודי הקושר והרע."
לדברי ההיסטוריונית השווייצרית סוניה ויינברג, להבדיל מאנטי-יהדות כלכלית ודתית, אנטישמיות בצורתה המודרנית הספציפית מראה חדשנות מושגית, פנייה ל"מדע" כדי להצדיק עצמה, צורות פונקציונליות חדשות והבדלים ארגוניים.
היא הייתה אנטי-ליברלית, גזענית ולאומנית.
היא קידמה את המיתוס שיהודים קושרים קשר 'לייהד' את העולם; היא שימשה לגיבוש זהות חברתית; היא תיעלה חוסר שביעות רצון בקרב קורבנות המערכת הקפיטליסטית; והיא שימשה כקוד תרבותי שמרני להילחם באמנציפציה ובליברליזם.
ב-2003, הפוליטיקאי הישראלי נתן שרנסקי פיתח את מבחן שלוש ה-D לאנטישמיות להבחנה בין אנטישמיות ובין ביקורת על ישראל.
במבחן זה דה-לגיטימציה, דמוניזציה וסטנדרטים כפולים משמשים כמבחן לזיהוי אנטישמיות.
ההיסטוריון הבריטי-אמריקאי ברנרד לואיס הציע ב-2006 הגדרה ייחודית לאנטישמיות.
לדבריו, בעוד ששנאת זרים היא תופעה כללית, האנטישמיות מתייחדת בשתי תכונות: ראשית, יהודים נשפטים לפי סטנדרטים שונים מאלה החלים על עמים אחרים; שנית, הם מואשמים ב'רוע קוסמי' - כלומר, מיוחסת להם אחריות לרעות העולם כולו.
לואיס טען שאפשר לשנוא ואף לרדוף יהודים מבלי להיות אנטישמי, כל עוד השנאה אינה כוללת את אחת משתי התכונות הללו.מספר גופים בינלאומיים וממשלתיים ניסוי להגדיר אנטישמיות באופן פורמלי.
ב-2005, משרד החוץ האמריקאי קבע כי "אמנם אין הגדרה מקובלת אוניברסלית, אך לרוב ישנה הבנה ברורה מה כולל המונח." למטרות הדו"ח שלו מ-2005 על אנטישמיות גלובלית, הוגדרה האנטישמיות כ"שנאה כלפי יהודים - כיחידים וכקבוצה - שניתן לייחס לדת היהודית ו/או לאתניות."
ב-2005, המרכז האירופי לניטור גזענות וקסנופוביה (EUMC, כיום סוכנות לזכויות יסוד), סוכנות של האיחוד האירופי, פיתח הגדרת עבודה מפורטת יותר, שקבעה: "אנטישמיות היא תפיסה מסוימת של יהודים, שעשויה להתבטא כשנאה כלפי יהודים.
ביטויים רטוריים ופיזיים של אנטישמיות מכוונים כלפי יחידים יהודים או לא-יהודים ו/או רכושם, כלפי מוסדות קהילתיים יהודיים ומתקנים דתיים." נכתב גם כי "ביטויים כאלה יכולים גם להתייחס למדינת ישראל, הנתפסת כקולקטיב יהודי," ואולם "ביקורת על ישראל שדומה לכזו המופנית כלפי כל מדינה אחרת אינה יכולה להיחשב כאנטישמית."
הגדרת העבודה של EUMC אומצה על ידי קבוצת העבודה של הפרלמנט האירופי על אנטישמיות ב-2010, על ידי משרד החוץ האמריקאי ב-2017, בהנחיות המבצעיות לפשעי שנאה של המכללה לשיטור בבריטניה ב-2014 ועל ידי הקמפיין נגד אנטישמיות בבריטניה.
ב-2016, הברית הבינלאומית לזכר השואה (International Holocaust Remembrance Alliance - IHRA), ארגון בינלאומי שהוקם ב-1998 וחברות בו למעלה מ-30 מדינות, אימצה את הגדרת EUMC כבסיס והפכה אותה להגדרה הרשמית שלה.
מאז, ההגדרה נודעה בשם "הגדרת IHRA לאנטישמיות" והיא אומצה על ידי מדינות וארגונים רבים.
מבקריה של הגדרת העבודה של IHRA לאנטישמיות טוענים שהיא משמשת להשתיק ביקורת על ישראל.
בתגובה לחוסר הבהירות הנתפס בהגדרת IHRA, שתי הגדרות חדשות של אנטישמיות פורסמו ב-2021, מסמך נקסוס בפברואר 2021 והצהרת ירושלים על אנטישמיות במרץ 2021.
ב-1879 ייסד וילהלם מאר את "Antisemiten-Liga" (ליגת האנטישמים).
הזדהות עם אנטישמיות והצגה עצמית כאנטישמי היו יתרון פוליטי באירופה בסוף המאה ה-19. למשל, קרל לואגר, ראש העיר הפופולרי של וינה בתקופת סוף המאה, ניצל במיומנות את האנטישמיות כדרך לתעל את חוסר שביעות הרצון הציבורי לטובתו הפוליטית.
ב-1910 פורסם הספד בניו יורק טיימס שבו לואגר עמד בראש המפלגה הנוצרית-חברתית בפרלמנט האוסטרי ובראש הגוש האנטישמי בבית המחוקקים של אוסטריה התחתונה.
בתקופה שלפני מלחמת העולם השנייה, כאשר עוינות כלפי יהודים הייתה נפוצה הרבה יותר, לא היה נדיר שאדם, ארגון או מפלגה פוליטית יגדירו את עצמם אנטישמיים.
יהודה לייב פינסקר, שהיה רופא במקצועו, העדיף את המונח הקליני "יודופוביה" (Judeophobia, גם Judaeophobia) על פני אנטישמיות, וראה בה כינוי שגוי.
המונח "יודופוביה" הופיע לראשונה בחיבורו "אוטואמנציפציה", שפורסם בעילום שם בגרמנית בספטמבר 1882, שם תוארה כפחד או שנאה לא רציונליים כלפי יהודים.
לדברי פינסקר, פחד לא רציונלי זה הוא נטייה תורשתית.
פינסק משתמש במונח דמונופתיה (Demonopathy) - זהו מונח רפואי ארכאי מהמאה ה-19 שתיאר אמונה פתולוגית ברוחות רעות או פחד מוגזם מדמונים.
בהקשר של פינסקר, הוא משתמש במונח הזה כמטאפורה - הוא אומר שיודאופוביה (פחד/שנאת יהודים) היא סוג של דמונופתיה, כלומר פחד לא רציונלי מ"רוח רעה" או "שד" מדומיין, רק שבמקרה הזה ה"שד" הוא היהודי המדומיין שהאנטישמים יצרו בתודעתם.
בעקבות פוגרום ליל הבדולח ב-1938, שר התעמולה הגרמני יוזף גבלס הכריז: "העם הגרמני הוא אנטישמי.
אין לו רצון שזכויותיו יוגבלו או שיתגרו בו בעתיד על ידי טפילים מהגזע היהודי." ואולם, לאחר ניצחון בעלות הברית על גרמניה הנאצית ב-1945, ובמיוחד לאחר שהיקף השואה נודע במלואו, המונח "אנטישמיות" קיבל קונוטציה שלילית.
זה סימל היפוך מוחלט במשמעות המונח - מתקופה שבה אנשים התגאו בהיותם אנטישמים, למצב שבו המונח הפך לגנאי מוחלט.
יהודה באואר כתב ב-1984: "אין אנטישמים בעולם...
אף אחד לא אומר, 'אני אנטישמי.' אתה לא יכול, אחרי היטלר.
המונח אנטישמיות מתואר לעיתים כמבלבל, שכן בשימוש המודרני "שמי" מציין קבוצת שפות ולא גזע.
במובן זה, המונח הוא כינוי שגוי, שכן ישנם דוברים רבים של שפות שמיות (למשל, ערבים, אתיופים ואשורים) שאינם מושא לדעות קדומות אנטישמיות, בעוד שישנם יהודים רבים שאינם דוברים עברית שהיא שפה שמית.
אף שאנטישמיות יכולה להתפרש כדעה קדומה נגד אנשים הדוברים שפות שמיות אחרות, זה לא האופן שבו המונח משמש בדרך כלל.
באנגלית, המונח יכול להיכתב עם או בלי מקף (antisemitism או anti-Semitism).
חוקרים ומוסדות רבים מעדיפים את הצורה ללא מקף.
הטיעון העיקרי הוא שהמקף מרמז על קיומה של "שמיות" כמושג תקף, דבר שנדחה על ידי המחקר המודרני שרואה בגזע מבנה חברתי ולא ביולוגי.
[היה] לשוני בהחלט במקורו ובשימושו" וטען שהרעיון שאפשר להסיק משהו מעבר לשנאת יהודים דרך השימוש בשורש "שמי" הוא כשל אטימולוגי.
הוא ציין ש"הנאצים, שניתן לקבל אותם כפרשנים הסמכותיים ביותר של אנטישמיות, הגבילו את עוינותם ליהודים בלבד, ולא כללו את העמים הנקראים שמיים אחרים, [הם] מצאו ועדיין מוצאים שום קושי לשנוא יהודים ולחזר אחרי ערבים בו-זמנית..."
ההיסטוריון הישראלי שמואל אלמוג טען: "כשמשתמשים בצורה עם מקף, אתה מחשיב את המילים 'שמיות', 'שמי', כבעלות משמעות...
בשיח האנטישמי, הכוונה ב'שמים' ליהודים, ולהם בלבד."
סוכנות הידיעות Associated Press, שמדריך הכתיבה שלה (AP Stylebook) משמש כסטנדרט מקובל לרוב כלי התקשורת האמריקאיים, אימצה את הכתיב ללא מקף ב-2021. כאשר מדריך זה קובע שינוי בכללי כתיבה, השינוי מתפשט בדרך כלל לעיתונים רבים ברחבי ארצות הברית.
בעקבות ההחלטה הזו, עיתונים מובילים כמו ה"ניו יורק טיימס" וה"וול סטריט ג'ורנל" אימצו אף הם את הכתיב 'antisemitism' ללא מקף.
הכתיב ללא מקף אומץ גם על ידי מוזיאוני שואה מרכזיים, כמו מוזיאון ארצות הברית לזכר השואה ויד ושם.
קיימות שתי גישות מתחרות לאנטישמיות: נצחיות (eternalism) והקשריות (contextualism).
הגישה הנצחית רואה באנטישמיות תופעה נפרדת מצורות אחרות של גזענות ודעות קדומות - כוח חריג וטרנס-היסטורי שהתפתח לכיוון השואה כאילו זו הייתה תכליתו הבלתי נמנעת (טלאולוגית).
הוגת הדעות היהודייה-גרמניית, חנה ארנדט ביקרה גישה זו, וכתבה שהיא מעוררת "את השאלה הלא נוחה: 'מדוע דווקא היהודים מכל העמים?'...
עם התשובה המתחמקת: עוינות נצחית." הוגים ציונים ואנטישמים מסיקים מסקנות שונות ממה שהם תופסים כשנאה נצחית ליהודים: לדעת האנטישמים, מוכיח הדבר את נחיתות היהודים, בעוד שהמשמעות בעבור הציונות היא שהיהודים זקוקים למדינה משלהם כמקלט.
רוב הציונים אינם מאמינים שניתן להילחם באנטישמיות בצורה יעילה מספיק באמצעות חינוך או אמצעים אחרים.
הגישה ההקשרית מתייחסת לאנטישמיות כסוג של גזענות ומתמקדת בהקשר ההיסטורי שבו צומחת שנאת יהודים.
חלק מההקשרים מגבילים את השימוש ב"אנטישמיות" להתייחסות בלעדית לעידן הגזענות המודרנית, ומתייחסים לאנטי-יהדות כתופעה נפרדת.
ההיסטוריון דוד אנגל ערער על הפרויקט של הגדרת האנטישמיות, בטענה שהוא הופך את ההיסטוריה היהודית למהות של רדיפה ואפליה.
אנגל טוען שהמונח "אנטישמיות" אינו שימושי בניתוח היסטורי משום שהוא מרמז שיש קשר בין דעות קדומות אנטי-יהודיות המובעות בהקשרים שונים, ללא ראיות לקשר כזה.
בשנת 2009 פרסם אנגל מאמר שעורר תהודה רבה, בו קרא לחדול משימוש במושג אנטישמיות לתאר את שנאת היהודים באופן כללי וכל תקרית או אירוע נגד יהודים.
לטענתו: "אנטישמיות היא מושג שרירותי, עמום ופגום, שמצביע על מגוון רחב מדי של תופעות היסטוריות, חברתיות ופוליטיות, מתקופות וממקומות שונים, שאינן בהכרח קשורות זו לזו".
בנוסף יצא נגד הגישה המובילה במחקר, לפיה לאנטישמיות יש היסטוריה ארוכה ומתמשכת משלה, כקו רציף מן העת העתיקה ועד ימינו.
שבפועל המונח נכנס לשימוש רק בסוף המאה ה-19 בגרמניה, כתגובת נגד לאמנציפציה, שאפשרה ליהודים להשתלב בחיי התרבות, החברה, הכלכלה והפוליטיקה במדינה.
מאז, לטענתו, המונח התרחב מאוד, והוא כולל כעת התבטאויות ופעולות שונות זו מזו, מצדם של לא־יהודים, שמאיימים על יהודים, לאורך כל הדורות במקומות שונים.
אנגל טען כי השימוש במושג מערפל יותר משהוא מבהיר.
שהרי "מה משותף לבדיחה לא נעימה על יהודים, לניתוץ מצבות בידי קבוצת שוליים ניאו־נאצית באירופה, לחקיקה נגד יהודים בשנות ה–30 של המאה הקודמת, לרטוריקת שנאה של מהגרים מוסלמים ולתאי הגזים באושוויץ?
אלו תופעות שונות כל כך זו מזו, עד שהכללתן תחת קורת גג מושגית אחת היא טעות אינטלקטואלית".
במקום שימוש במושג אנטישמיות הוא שואף במחקריו לעשות שימוש בתיאורים מפורטים יותר ולקטלג אותם בהתאם.
לדוגמה, חוק המגביל את מספר היהודים הרשאים להתקבל לאוניברסיטה הוא מסווג בקטגוריה של "חקיקה המפלה יהודים לרעה".
האנטישמיות באה לידי ביטוי במגוון דרכים.
הסוציולוג רנה קניג מבחין בין אנטישמיות חברתית, אנטישמיות כלכלית, אנטישמיות דתית ואנטישמיות פוליטית.
קניג מציין שצורות שונות אלה מדגימות ש"מקורות הדעות הקדומות האנטישמיות נטועים בתקופות היסטוריות שונות." קניג טוען שההבדלים בכרונולוגיה של דעות קדומות אנטישמיות שונות והתפוצה הלא סדירה של דעות קדומות כאלה בקרב חלקים שונים של האוכלוסייה יוצרים "קשיים רציניים בהגדרת הסוגים השונים של אנטישמיות."
קשיים אלה עשויים לתרום לקיומן של טקסונומיות שונות שפותחו כדי לסווג את צורות האנטישמיות.
נדמה כי מרבית החוקרים מסכימים על הצורות העיקריות של אנטישמיות, אך נבדלים במספר הקטגוריות ובהגדרותיהן.
העיתונאי והסופר היהודי־צרפתי, ברנאר לזאר היה פעיל בשנות ה-90 של המאה ה-19 וזיהה שלוש צורות של אנטישמיות: אנטישמיות נוצרית, אנטישמיות כלכלית ואנטישמיות אתנולוגית.
הסוציולוג ופוליטיקולוג האמריקאי ויליאם ברוסטיין מונה ארבע קטגוריות: דתית, גזעית, כלכלית ופוליטית.
ההיסטוריון הקתולי אדוארד פלנרי הבחין בין ארבעה סוגים של אנטישמיות:
אנטישמיות פוליטית וכלכלית, ונותן כדוגמאות את קיקרו וצ'ארלס לינדברג;
אנטישמיות תאולוגית או דתית, המכונה גם "אנטישמיות מסורתית" ולעיתים ידועה כאנטי-יהדות;
אנטישמיות לאומנית, תוך ציון וולטר והוגים אחרים מתקופת הנאורות, שתקפו את היהודים על כך שיש להם לכאורה מאפיינים מסוימים, כגון חמדנות ויהירות, ועל קיום מנהגים כמו כשרות ושבת;
אנטישמיות גזעית, שצורתה הקיצונית הביאה לשואה בידי הנאצים.
ההיסטוריון וחוקר ספרות יהודי-אמריקאי, לואיס הראפ, שהיה פעיל בשנות ה-80 של המאה ה-20, הפריד את "האנטישמיות הכלכלית" ומיזג את האנטישמיות ה"פוליטית" וה"לאומנית" ל"אנטישמיות אידאולוגית".
הראפ הוסיף גם קטגוריה של "אנטישמיות חברתית:.
כלכלית (היהודי כבנקאי, מלווה בריבית, אובססיבי לכסף)
חברתית (היהודי כנחות חברתית, "דוחף", וולגרי, ולכן מודר ממגע אישי)
אידאולוגית (יהודים הנתפסים כחתרניים או מהפכניים)
תרבותית (יהודים הנתפסים כמערערים את המרקם המוסרי והמבני של הציוויליזציה)
אנטישמיות דתית, המכונה גם אנטי-יהדות, היא עוינות כלפי יהודים בגלל היותם יהודים מבחינה דתית.
בתיאוריה, אנטישמיות והתקפות נגד יהודים בודדים היו אמורות להיפסק אם היהודים היו מפסיקים לקיים את היהדות או משנים את אמונתם הפומבית, במיוחד באמצעות המרה לדת הרשמית או ה"נכונה" אם לא יעשו זאת יגורשו ממולדתם ללא זכות לקחת איתם רכוש.
עם זאת, במקרים מסוימים, האפליה נמשכת גם לאחר ההמרה, כפי שקרה במקרה של המראנוס (האנוסים - יהודים שהתנצרו בכפייה בספרד ובפורטוגל) בסוף המאה ה-15 ובמאה ה-16, שנחשדו בקיום חשאי של היהדות או מנהגים יהודיים.
אף ששורשי האנטישמיות נטועים בעימות היהודי-נוצרי, צורות אחרות של אנטישמיות התפתחו בעת החדשה.
ההיסטוריון והפרופסור האמריקאי פרדריק שוויצר טוען כי "רוב החוקרים מתעלמים מהתשתית הנוצרית שעליה בנויה האנטישמיות המודרנית ומעלים טענות על אנטישמיות פוליטית, אנטישמיות תרבותית, גזענות או אנטישמיות גזעית, אנטישמיות כלכלית, וכדומה." שוויצר סבור שגם הצורות המודרניות האלה נשענות למעשה על היסודות הנוצריים העתיקים.
דרימון ייסד את הליגה האנטישמית של צרפת שמילאה תפקיד מרכזי בהסתה האנטישמית במהלך הפרשה.
ההנחה הבסיסית של אנטישמיות כלכלית היא שיהודים מבצעים פעולות כלכליות מזיקות או שפעילויות כלכליות הופכות למזיקות כשהן מבוצעות על ידי יהודים.
הקישור בין יהודים לכסף עומד בבסיס העלילות האנטישמיות המזיקות והמתמשכות ביותר.
אנטישמים טוענים שיהודים שולטים בכספי העולם, תיאוריה שהופצה בפרוטוקולים של זקני ציון וחזרה מאוחר יותר על ידי הנרי פורד ועיתונו "הדירבורן אינדפנדנט".
בעידן המודרני, מיתוסים כאלה ממשיכים להתפשט בספרים כמו היחסים הסודיים בין שחורים ויהודים (ספר אנטישמי שפורסם ב-1991 על ידי אומת האסלאם, תנועה אפרו-אמריקאית מוסלמית, ולפי היהודים שלטו בסחר העבדים) וברשת האינטרנט.
ההיסטוריון דרק פנסלר כותב שיש שני מרכיבים לעלילות הכלכליות נגד יהודים::
דעה קדומה גזענית שיהודים אינם מסוגלים מטבעם לבצע עבודה כנה
תאוריית קונספירציה שיהודים הם "מנהיגי קנוניה פיננסית השואפת לשליטה עולמית"
אברהם פוקסמן, לשעבר מנהל הליגה נגד השמצה, מתאר שישה היבטים של העלילות הכלכליות:
יהודים חזקים שולטים בעולם העסקים
הדת היהודית מדגישה רווח וחומרנות
יהודים משתמשים בכוחם כדי להועיל "לבני עמם"
הכלכלן ג'רלד קרפץ מסכם את המיתוס כך: "[יהודים] שולטים בבנקים, באספקת הכסף, בכלכלה ובעסקים—של הקהילה, של המדינה, של העולם".
קרפץ נותן כדוגמאות עלבונות ופתגמים רבים (בכמה שפות שונות) המרמזים שיהודים קמצנים, חמדנים, כילאים, או סוחרים אגרסיביים.
במהלך המאה התשע-עשרה, יהודים תוארו כ"גסים, טיפשים וקמצנים", אך לאחר האמנציפציה ליהודים ועלייתם למעמד הבינוני או הגבוה באירופה, הם הוצגו כ"פיננסיירים חכמים, ערמומיים ומניפולטיביים השואפים לשלוט [בכספי העולם]".
ההיסטוריון לאון פוליאקוב טוען שאנטישמיות כלכלית אינה צורה נפרדת של אנטישמיות, אלא רק ביטוי של אנטישמיות תאולוגית (שכן ללא הסיבות התאולוגיות לאנטישמיות כלכלית, לא הייתה קיימת אנטישמיות כלכלית).
בניגוד לדעה זו, דרק פנסלר טוען שבעידן המודרני, אנטישמיות כלכלית היא "נפרדת וכמעט קבועה" בעוד שאנטישמיות תאולוגית "לרוב מאופקת".
במילים אחרות, פנסלר סבור שכיום השנאה הכלכלית ליהודים עומדת בפני עצמה ואינה תלויה בנימוקים דתיים.
מחקר אקדמי של הכלכלנים פרנצ'סקו ד'אקונטו, מרסל פרוקופצ'וק ומייקל ובר הראה שאנשים החיים באזורים בגרמניה שבהם התרחשה ההיסטוריה האכזרית ביותר של רדיפות אנטישמיות נוטים יותר לחוסר אמון בפיננסים בכלל.
לכן, הם נטו להשקיע פחות כסף בשוק המניות ולקבל החלטות פיננסיות גרועות.
המחקר הסיק ש"רדיפת מיעוטים מפחיתה לא רק את העושר ארוך הטווח של הנרדפים אלא גם של הרודפים עצמם."
בניגוד לאנטישמיות דתית המכוונת נגד היהדות כדת, אנטישמיות גזעית מתבססת על תפיסת היהודים כגזע או קבוצה אתנית נחותה.
אנטישמיות גזעית מבוססת על הרעיון שהיהודים הם גזע נבדל ונחות בהשוואה לעמים המארחים אותם.
בסוף המאה ה-19 ותחילת המאה ה-20, היא זכתה לתפוצה רחבה כחלק מתנועת האאוגניקה (שאפה "להשביח" את המין האנושי), שסיווגה לא-אירופאים כנחותים.
באופן ספציפי יותר, היא טענה שצפון אירופאים, או "ארים", הם עליונים.
אנטישמים גזעיים ראו את היהודים כחלק מגזע שמי והדגישו את מוצאם ותרבותם הלא-אירופיים.
הם ראו ביהודים חסרי תקנה, גם אם יתנצרו.
אנטישמיות גזעית החליפה את השנאה הדתית ליהדות בשנאה גזעית ליהודים עצמם.
במהלך המהפכה התעשייתית, לאחר האמנציפציה, יהודים רבים עברו לערים והצליחו לטפס בסולם החברתי-כלכלי.
באותה תקופה, כשהדת איבדה מחשיבותה בחיי הציבור והאנטישמיות הדתית נחלשה, צמחה במקומה אנטישמיות גזעית חדשה וקיצונית יותר.
זו נבעה משילוב של לאומיות מתעצמת, תיאוריות אאוגניות וקנאה בהצלחתם הכלכלית של היהודים.
בתחילת המאה ה-19, נחקקו במדינות מערב אירופה מספר חוקים שאפשרו את אמנציפציית היהודים.
החוקים הישנים שהגבילו אותם לגטאות, כמו גם החוקים הרבים שהגבילו את זכויות הקניין שלהם, זכויות הפולחן והעיסוק, בוטלו.
לכך התחברו תיאוריות של דרוויניזם חברתי, שטענו לעימות בין גזעים עליונים ונחותים של בני אדם.
תיאוריות כאלה, שהועלו בדרך כלל על ידי צפון אירופאים, דגלו בעליונותם של ארים לבנים על פני יהודים שמיים.
בניגוד לאנטישמיות הדתית, שהתבססה על טענות תאולוגיות, האנטישמיות הפוליטית נשענה על רעיונות לאומיים וכלכליים והציגה את היהודים כגורם זר המאיים על לכידות האומה.
האנטישמיות הפוליטית קיבלה צביון מיוחד בסוף המאה ה־19, כאשר תנועות ומפלגות שונות החלו לעשות בה שימוש כאמצעי פוליטי מובהק.
מנהיגים ומפלגות, במיוחד במרכז אירופה, עשו שימוש בסיסמאות אנטישמיות כדי לגייס תמיכה ציבורית, לעיתים תוך הפניית אצבע מאשימה ליהודים בכל כישלון צבאי או משבר כלכלי.
מפלגות כמו המפלגה הנוצרית־סוציאלית בווינה, בראשות קרל לוגר, ביססו את הצלחתן הפוליטית על עוינות גלויה כלפי יהודים, והעיתונות, הקריקטורות והתעמולה סייעו בהפצת דימויים של יהודים כקבוצה קונספירטיבית, כוחנית ומסוכנת.
מגמות אלו לא רק שהשפיעו על עיצוב דעת הקהל, אלא גם סללו את הדרך לאנטישמיות הגזעית והאידאולוגיות הקיצוניות של המאה ה־20.
דוגמאות מובהקות לאופן שבו האנטישמיות הפוליטית יישמה את הדפוסים הללו ניתן למצוא בפרשות היסטוריות שונות.
בצרפת, פרשת דרייפוס (1894) שימשה כר פורה להפניית אצבע מאשימה כלפי יהודים, כאשר קצין יהודי הואשם בבגידה ונעשה סמל ל"תבוסות הלאומיות" של צרפת מול גרמניה.
באימפריה האוסטרו־הונגרית, מפלגתו של קרל לוגר בווינה הציגה את היהודים כאחראים למשברים כלכליים וכמי שמחזיקים בכוח עודף על הפוליטיקה והעיתונות, ובכך הפכה את ההתנגדות להשפעה יהודית לנקודת מפתח במצע המפלגתי.
גם בגרמניה לאחר מלחמת העולם הראשונה הופץ מיתוס "תקיעת הסכין בגב", שלפיו היהודים אשמים בתבוסה הצבאית ובמשבר הכלכלי החריף שלאחריה.
מקרים אלו מדגימים כיצד יהודים זוהו כאחראים לתהליכים חברתיים, צבאיים וכלכליים רחבים, וכיצד תיוג זה נוצל על ידי תנועות פוליטיות על מנת לרכוש אהדה ציבורית ולגבש זהות לאומית אחידה מול "האויב הפנימי".
גם ההוגה פרידריך ניטשה עמד על תופעה זו בספרו "אנושי, אנושי מדי" (1886), שם כתב:
דבריו של ניטשה מדגישים את הממד הרחב והמערכתי של האנטישמיות הפוליטית: לא רק כלי בידיהם של פוליטיקאים, אלא תופעה תרבותית־חברתית שהייתה חלק בלתי נפרד מתהליכי המודרניזציה והלאומיות באירופה.
הסוציולוג ויליאם ברוסטיין מגדיר אנטישמיות פוליטית כעוינות כלפי יהודים המבוססת על האמונה שיהודים שואפים לשלטון לאומי או עולמי.
נטישמיות תרבותית מתייחסת לתפיסה של היהודים כגורם המערער או משחית את התרבות הראויה, תוך ניסיון להחליפה במערכת ערכים, חינוך והרגלים "יהודיים" הנתפסים כנחותים או זרים.
ההיסטוריון לואי הראפ הגדיר אותה כצורת אנטישמיות המאשימה את היהודים ב"פגיעה בתרבות נתונה ובניסיון להשליט במקומה תרבות יהודית אחידה וגסה".
גם הנוירוביולוג אריק קנדל, חתן פרס נובל, עמד על כך שאנטישמיות תרבותית נשענת על רעיון ה"יהודיות" כמשהו נרכש דרך מסורת, חינוך ומערכת ערכים ייחודית, הנתפסת כמעצבת תכונות פסיכולוגיות וחברתיות שליליות.
על פי ההיסטוריונים פיטר ניוויק ופרנסיס ניקוסיה, חוקרי השואה, ביטוי נוסף של אנטישמיות תרבותית הוא הדגשת ניכורם של היהודים מהחברה הסובבת וראייתם כמי שמסרבים להשתלב בה.
בצרפת של פרשת דרייפוס, יריבים אנטישמיים הציגו את היהודים כמי שדבקים במסגרות חינוכיות, לשוניות ודתיות המבדילות אותם מן הכלל, ובכך מערערים את האחדות הלאומית.
גם בהגות האוסטרית בתחילת המאה ה־20 נטען כי האינטלקטואליות היהודית – הנובעת ממסורת חינוכית ייחודית – מייצרת "ביקורתיות מוגזמת" ו"מוסריות מופשטת", הפוגעת בסדר החברתי והתרבותי.
מאפיין ייחודי של אנטישמיות תרבותית הוא האמונה שניתן "לתקן" את היהודי על ידי חינוך מחדש או המרת דתו.
כלומר, בשונה מאנטישמיות גזענית־ביולוגית, שראתה ביהודים תכונות מולדות ובלתי ניתנות לשינוי, אנטישמיות תרבותית מדגישה את המסגרת הערכית והחינוכית היהודית כבעיה – ואת הוויתור עליה כדרך ל"גאולה" ולשילוב בחברה.
כך, המרת דת לנצרות נתפסה לא אחת במערב אירופה כפתרון לאי־הנאמנות התרבותית המיוחסת ליהודים.
התבוננות בהיסטוריה של תיאוריות הקונספירציה מגלה כי יהודים משמשים באופן חוזר ונשנה כנושא מרכזי בהן.
נדמה כי הקישור בין יהודים לתיאוריות קונספירציה נובע ממעמדם ההיסטורי כמיעוט בעל זהות מובחנת, שחי בפזורה בין עמים רבים ועסק לעיתים בתחומים כלכליים בולטים.
מצב זה יצר קרקע פורייה לפיתוח נרטיבים על כוח סמוי, השפעה מוגזמת וקשרים חשאיים.
אליבא דחוקרים כגון נורמן כהן ודניאל פייפס, תיאוריות קונספירציה אנטישמיות משמשות אפוא כלי להסבר פשטני של תהליכים חברתיים, כלכליים ופוליטיים מורכבים, תוך הטלת האשמה על גורם חיצוני ומוגדר.
כאמור הדוגמה המובהקת ביותר לתיאורית קונספירציה אנטישמית היא "הפרוטוקולים של זקני ציון", מסמך מזויף שנוצר בתחילת המאה ה-20 ברוסיה הצארית, המתאר כביכול תוכנית סודית יהודית להשתלט על העולם.
על אף שהוכח זה מכבר כי מדובר בזיוף, הפרוטוקולים ממשיכים להפיץ במדינות שונות ומשמשים בסיס לתיאוריות קונספירציה עכשוויות.
נדמה כי בעידן המודרני, תיאוריות אלו מקבלות ביטויים חדשים: הכחשת השואה, טענות על שליטה יהודית במערכות פיננסיות גלובליות, והאשמות על עמידה מאחורי אירועים עולמיים כגון משברים כלכליים או מגפות.
אפילו תיאוריות קונספירציה זואולוגיות - טענות על שימוש ישראלי בבעלי חיים למטרות ריגול - הופצו בתקשורת הערבית, מה שמדגים את המשך החיוניות של מוטיבים אנטישמיים בדמיון הקונספירטיבי העכשווי.
החל משנות ה-90 של המאה ה-20, חוקרים מסוימים פיתחו את מושג "אנטישמיות חדשה", הבאה בו-זמנית מהשמאל, מהימין ומהאסלאם הרדיקלי, ומתמקדת בהתנגדות למדינת ישראל ולזכותה להתקיים כמולדת יהודית.
אף שהמושג קיים מאז שנות ה-70, בסמיכות לטענת שר החוץ הישראלי לשעבר, אבא אבן, ב-1973 כי "ההבחנה בין אנטישמיות לאנטי-ציונות אינה הבחנה כלל", הוא זכה לבולטות שוב רק מתחילת המאה ה-21, על רקע קריסת תהליך אוסלו, האינתיפאדה השנייה וועידת דרבן ב-2001.
המשפטן והפוליטיקאי הקנדי אירווין קוטלר, שכיהן כשר המשפטים של קנדה, הגדיר את האנטישמיות החדשה כ"אפליה נגד זכותו של העם היהודי לחיות כחבר שווה במשפחת העמים - הכחשה והתקפה על זכותו של העם היהודי אפילו לחיות - עם ישראל כ'יהודי הקולקטיבי בין האומות'".
קוטלר מבחין בין מספר ממדים של התופעה: אנטישמיות ג'נוסידית (קריאות להשמדת ישראל), אנטישמיות פוליטית (שלילת זכות ההגדרה העצמית של היהודים), ואנטישמיות אידאולוגית (השוואה בין ציונות לגזענות).
החוקרת דינה פורת ואחרים מצביעים על העתקת סטריאוטיפים אנטישמיים קלאסיים מהקשר דתי-גזעי להקשר פוליטי.
תומכי התיאוריה טוענים שביקורות על ישראל לעיתים קרובות אינן פרופורציונליות ומשתמשות במוטיבים אנטישמיים מסורתיים כמו עלילת דם.
הקושי בהגדרת גבולות: בין ביקורת לאנטישמיות
קיימת מחלוקת עמוקה בקהילה האקדמית סביב המושג.
מחקר משנת 2024 מציין כי "הגדרת ה-IHRA לאנטישמיות משמשת כלי נגד התנגדות למדיניות ישראל ואף להגנה מפני האשמות של אלימות ג'נוסיידית".
ארגונים אקדמיים מזהירים כי הרחבת המושג פוגעת בחופש הביטוי: "ההגדרה משמשת ככלי להטריד ולהוקיע מרצים, חוקרים וסטודנטים על בסיס עמדות פוליטיות ולא עובדות".
מבקרים כמו בריאן קלוג ומייקל לרנר רואים במושג טריוויאליזציה של האנטישמיות וניסיון להשתיק ביקורת לגיטימית על ישראל.
לעומתם, גוסטבו פרדניק טוען שאנטי-ציונות מהווה כשלעצמה אפליה נגד יהודים בכך שהיא מייחדת את השאיפות הלאומיות היהודיות כלא לגיטימיות.
קנת סטרן, שהוביל את ניסוח הגדרת העבודה של IHRA לאנטישמיות, טוען כי השאלה "היכן עובר הגבול בין ביקורת לגיטימית על ישראל ובין אנטישמיות?" נשאלת יותר בשל הצורך האנושי בהגדרות וגבולות ברורים ופחות בשל המציאות המורכבת עצמה.
לדבריו, המילה "אנטישמי" מאבדת ממשמעותה בוויכוח אם אנטי-ציונות היא אנטישמיות.
אין זה נכון לטעון שאנטי-ציונות היא תמיד אנטישמיות, אך גם לא נכון לטעון שהיא אף פעם אינה כזו.
סטרן מדגיש שאפשר להיות "קצת" אנטישמי ולהחזיק בתפיסות בתחום גוני האפור.
המורכבות מתבטאת במקרים קונקרטיים רבים.
כאשר קבוצה יהודית מתבקשת להסיר דגל עם מגן דוד ממצעד גאווה, קשה לקבוע אם מדובר באפליה אנטישמית או בהתנגדות פוליטית, במיוחד לאור העובדה שמגן דוד משמש גם כסמל יהודי מסורתי וגם מופיע על דגל ישראל.
כאשר חברת הקונגרס אילהאן עומאר צייצה "It's all about the Benjamins" (בהתייחס לשטרות של 100 דולר) בהקשר לתמיכה בישראל, האם השתמשה בסטריאוטיפ אנטישמי או העלתה ביקורת לגיטימית?
עומאר התנצלה, אך זמן קצר לאחר מכן השתמשה בדימוי נוסף שנתפס כאנטישמי.
המחקר מראה שהצדדים השונים נוטים להתעלם מעובדות שאינן נוחות להם.
מי שמגנים על סטודנטית יהודית שהוטרדה בגלל ציונותה עשויים לשתוק כאשר סטודנט פלסטיני סובל מהטרדה דומה.
באופן פרדוקסלי, גם ציונים יכולים להיות אנטישמים - ישנם אוונגליסטים ותומכי עליונות לבנה המשלבים תמיכה נלהבת בישראל עם דעות אנטישמיות מובהקות.
סטרן מציג את המורכבות של אנטי-ציונות דרך נרטיבים מתחרים.
מצד אחד, שלילת זכותם של יהודים להגדרה עצמית במולדתם ההיסטורית נתפסת כאנטישמית, במיוחד כאשר תנועות לאומיות אחרות אינן זוכות להתנגדות דומה.
מצד שני, עבור פלסטיני שמשפחתו גורשה ב-1948, ההתנגדות לציונות עשויה לנבוע לא משנאה ליהודים אלא מחוויה של נישול ופגיעה בשאיפות הלאומיות שלו.
נדמה כי הקושי בהגדרת גבולות ברורים משקף לא רק אתגר אנליטי, אלא גם את הרצון לפשט את המורכב ולסווג טענות על פי קטגוריות, במציאות שאינה מאפשרת חלוקה דיכוטומית פשוטה.
חוקרים רבים רואים את שורשי האנטישמיות המודרנית הן בדתות הפגאניות של העת העתיקה והן בנצרות הקדומה.
ההיסטוריון ג'רום צ'יינס, חוקר אמריקאי המתמחה בחקר האנטישמיות והיסטוריה יהודית, מזהה שישה שלבים בהתפתחות ההיסטורית של האנטישמיות:
אנטי-יהדות טרום-נוצרית ביוון וברומא העתיקות, שהייתה בעיקרה אתנית באופייה.
אנטישמיות נוצרית בעת העתיקה ובימי הביניים, שהייתה דתית באופייה ונמשכת עד העידן המודרני.
אנטישמיות מוסלמית מסורתית, שלפחות בצורתה הקלאסית הייתה מורכבת יותר: מצד אחד היהודים היו נתונים לאפליה ממוסדת ולמעמד נחות, אך מצד שני זכו להגנה חוקית כ"אַהְל אלדִ'מָּה" (أهل الذمة, אנשי הספר המוגנים).
אנטישמיות פוליטית, חברתית וכלכלית של אירופה בתקופת הנאורות ואחריה, שהניחה את היסודות לאנטישמיות גזעית.
אנטישמיות גזעית שעלתה במאה ה-19 והגיעה לשיאה בנאציזם במאה ה-20.
אנטישמיות עכשווית שתויגה על ידי חלק מהחוקרים כאנטישמיות חדשה.
צ'יינס מציע שניתן למזג את ששת השלבים הללו לשלוש קטגוריות: "אנטישמיות עתיקה, שהייתה בעיקרה אתנית באופייה; אנטישמיות נוצרית, שהייתה דתית; והאנטישמיות הגזעית של המאות התשע-עשרה והעשרים."
עדויות לעוינות כלפי יהודים ניתן למצוא כבר בתקופות קדומות.
אחת הדוגמאות המוקדמות ביותר לאירוע עוין היא חורבן המקדש של הקהילה היהודית באי יֵב שבמצרים בשנת 410 לפנה"ס.
במקרא, מגילת אסתר, המתארת אירועים בממלכת פרס האחמנית, מציגה תיאור מובהק של זממה להשמדת עם על רקע שנאה.
המן, בכיר בממלכת אחשוורוש, תיאר את היהודים באוזני המלך כגורם זר ומסוכן:
הדוגמאות המובהקות הראשונות לספרות אנטי-יהודית מתועדות החל מהמאה ה-3 לפנה"ס באלכסנדריה, שהייתה אז מרכז התרבות ההלניסטית וביתה של הקהילה היהודית הגדולה ביותר בתפוצות.
בספרות זו התפתחה "היסטוריה-נגדית" – גרסה מצרית-יוונית עוינת לסיפור יציאת מצרים.
גרסתה הקדומה ביותר של היסטוריה זו מיוחסת לסופר היווני הקטאיוס איש אבדרה (סביב 300 לפנה"ס).
הוא מספר כי בעקבות מגפה קשה, גורשו ממצרים כל הזרים, וחלקם, בהנהגת משה, הגיע לארץ שנקראה לימים "יהודה".
סיפורו של הקטאיוס עדיין לא היה עוין במובהק, אך היווה בסיס לגרסאות מאוחרות וארסיות יותר.
הכהן וההיסטוריון המצרי מנתון (המאה ה-3 לפנה"ס) שכלל את הנרטיב וזיהה את אבות היהודים עם החיקסוס – עם שפעם שלט במצרים באכזריות וגורש ממנה.
הוא הוסיף וסיפר על גירוש נוסף של 80,000 "מצורעים" שהונהגו על ידי כהן-מורד בשם אוסרסף, ששינה את שמו למשה.
סופרים מאוחרים יותר, כמו ליסימכוס, כאירמון ואפולוניוס מולון (המאה ה-1 לפנה"ס), אימצו והקצינו את הסיפורים הללו.
הם תיארו את היהודים כצאצאי מצורעים ופושעים, ואת משה כמנהיג שלימד אותם לשנוא את האנושות כולה (מיזנתרופיה), להרוס מקדשי אלים ולהתנכר לכל מי שאינו יהודי.
התעמולן האנטי-יהודי הידוע לשמצה אפיון (המאה ה-1 לספירה) הרחיק לכת וטען שהיהודים נוהגים לקיים פולחן סודי שבו הם מקריבים יווני כקורבן אדם.
מוטיבים אלו – מוצא טמא, שנאת זרים, אתאיזם (כפירה באלים) ופולחנים אכזריים – הפכו לאבני יסוד בספרות הפולמוס האנטי-יהודית.
העוינות לא נותרה רק במישור הספרותי.
הגאוגרף היווני אגתרכידס מקנידוס (המאה ה-2 לפנה"ס) לעג למנהגי היהודים, ובמיוחד לשמירת השבת, שלדבריו אפשרה לתלמי הראשון לכבוש את ירושלים בקלות בשנת 320 לפנה"ס.
ביטוי קיצוני של שנאה זו היה גזירותיו של אנטיוכוס הרביעי, המלך הסלאוקי, בשנים 167–170 לפנה"ס.
הוא אסר על קיום מצוות מרכזיות כמו ברית מילה ושמירת שבת, חילל את בית המקדש וכפה על היהודים להשתתף בפולחן אלילי.
גזירות אלו הציתו את מרד החשמונאים.
גם באלכסנדריה עצמה פרצו מהומות אלימות נגד יהודים בשנת 38 לספירה, כפי שמתאר הפילוסוף היהודי פילון האלכסנדרוני, שבהן נהרגו אלפי יהודים.
היחסים המתוחים נמשכו גם תחת שלטון האימפריה הרומית, והובילו למספר מרידות עקובות מדם.
ההיסטוריון הרומי טקיטוס (המאה ה-2 לספירה), בספרו "ההיסטוריות", דן בשאלת מוצאם של היהודים והעלה השערות שונות, בהן שהם צאצאי גולים מכרתים או צאצאים של עם ממוצא אתיופי.
לדברי ההיסטוריון סווטוניוס, הקיסר טיבריוס (ששלט במאה ה-1 לספירה) גירש את היהודים מרומא.
היחס כלפי היהודים הלך והחמיר באופן הדרגתי לאחר שהנצרות הפכה לדת המדינה של האימפריה הרומית במאה ה-4 לספירה, אז לבשה השנאה אופי דתי מובהק.
ניתוח היסטורי של שורשי השנאה
חוקרים מודרניים מציעים הסברים שונים למקורות העוינות בעת העתיקה.
ההיסטוריון אביגדור צ'ריקובר, מחשובי חוקרי התקופה ההלניסטית, טען כי הסיבה המרכזית לשנאה הייתה בדלנותם של היהודים בערי הפוליס היווניות.
היהודים שמרו על זהותם הנפרדת ולא השתלבו באופן מלא בחיי החברה והדת של סביבתם.
אדוארד פלנרי, כומר והיסטוריון אמריקאי, הסכים כי סירובם של היהודים לקבל את הנורמות הדתיות והחברתיות של סביבתם הוא שהבדיל אותם והפך אותם למטרה.
מנגד, החוקר גדעון בוהק טען כי אין לראות בכל ביטוי עוינות "אנטישמיות" במובנה המודרני.
לטענתו, היוונים והרומאים התייחסו בעוינות ובזלזול כלפי עמים רבים שאותם החשיבו כ"ברברים", והיהודים היו רק קבוצה אחת מני רבות.
ההיסטוריון מתתיהו מיזיש סיכם את הדילמה כך: "סיבת השנאה כסיבת כל האנטישמיות: שאיפת היהודים לקיים את מהותם והתנגשותם הנצחית עם מהויות נכריות גדולות וחזקות".
בסוף המאה ה-6 לספירה, הממלכה הוויזיגותית בהיספניה (חצי האי האיברי), שקיבלה על עצמה זמן לא רב קודם לכן את הנצרות הקתולית, פרסמה שורה של צווים אנטי-יהודיים שאסרו על יהודים להינשא לנוצרים, לקיים ברית מילה ולשמור על חגים ומועדים יהודיים.
לאורך המאה ה-7, המשיכו מלכי הוויזיגותים והכנסייה לנקוט צעדים תוקפניים כלפי היהודים, שהתבטאו ב"עונשים אזרחיים וכנסייתיים", החל מהמרת דת כפויה, דרך עבדות וגלות, ועד עונש מוות.
החל מהמאה ה-9, העולם האסלאמי של ימי הביניים, בתקופה המכונה תור הזהב של האסלאם, סיווג יהודים ונוצרים כד'ימי (أهل الذمة, "בני החסות") ואפשר להם לקיים את דתם בחופשיות רבה יותר מאשר באירופה הנוצרית באותה עת.
במאות ה-12 עד ה-18, אולצו יהודים להתאסלם או למות באזורים מסוימים בתימן, מרוקו ובגדאד.
שושלת אל-מוואחידון, שהשתלטה עד שנת 1147 על שטחיה של שושלת אל-מוראביטון במגרב ובאל-אנדלוס, הייתה קיצונית וקנאית בגישתה הדתית מקודמתה, והתייחסה לד'ימי (בני החסות) בקשיחות.
יהודים ונוצרים רבים נאלצו לבחור בין מוות להמרת דת, ורבים מהם היגרו.
חלקם, כמו משפחתו של הרמב"ם, נמלטו מזרחה לארצות אסלאם סובלניות יותר, בעוד אחרים פנו צפונה והתיישבו בממלכות הנוצריות המתפתחות.
באירופה של ימי הביניים, נרדפו היהודים באמצעות עלילות דם, גירושים, המרת דת כפויה ומעשי טבח.
רדיפות אלו הוצדקו לרוב בנימוקים דתיים והגיעו לשיא ראשון במהלך מסעי הצלב.
בשנת 1096, במהלך מסע הצלב הראשון, נרצחו מאות ואף אלפי יהודים בגזירות תתנ"ו בקהילות שו"ם (שפיירא, וורמייזא, מגנצא) שבעמק הריין.
הייתה זו ההתפרצות הגדולה הראשונה של אלימות אנטי-יהודית באירופה הנוצרית מחוץ לספרד, והיא צוינה על ידי הציונים במאה ה-19 כהוכחה לצורך בהקמת מדינה ליהודים.
במהלך מסע הצלב השני בשנת 1147 אירעו מעשי טבח נוספים ביהודים.
גם במסגרת מסע הצלב של הרועים בשנים 1251 ו-1320, ובגזירות רינדפלייש בשנת 1298, הותקפו קהילות יהודיות.
בהמשך החלו גירושים המוניים, ובהם גירוש יהודי אנגליה ב-1290, גירוש 100,000 יהודים מצרפת ב-1394, וגירוש ווינה במסגרתו גורשו אלפי יהודים מאוסטריה בשנת 1421. רבים מהיהודים המגורשים נמלטו לפולין.
גורם מרכזי להעמקת הרגשות האנטישמיים והחקיקה נגד יהודים באירופה של ימי הביניים והרנסאנס הייתה הטפתם של נזירים קנאים ממסדרי הפרנציסקנים (במיוחד ברנרדינו מפלטרה) והדומיניקנים (במיוחד ויסנט פרר).
נזירים אלו סבבו ברחבי אירופה וליבו את האנטישמיות בדרשותיהם הנלהבות והרגשניות.
כאשר מגפת ההמוות השחור השתוללה באירופה באמצע המאה ה-14 וגרמה למותם של רבים מתושבי היבשת, היהודים שימשו שעיר לעזאזל.
נפוצו שמועות שהם הגורמים למגפה, כביכול באמצעות הרעלת בארות מים במזיד.
מאות קהילות יהודיות חרבו ברדיפות קשות.
אף על פי שהאפיפיור קלמנס השישי ניסה להגן עליהם והוציא שתי בּוּלוֹת (כתבי פקודה אפיפיוריים) בשנת 1348, האחת ב-6 ביולי והשנייה מספר חודשים לאחר מכן, 900 יהודים נשרפו חיים בשטרסבורג – עוד בטרם הגיעה המגפה לעיר.
מרטין לותר, רפורמטור כנסייתי גרמני שתורתו עמדה בבסיס הרפורמציה הפרוטסטנטית, כתב בעוינות רבה על היהודים בחיבורו משנת 1543, "על היהודים ושקריהם" .
בחיבור זה הוא מתאר את היהודים במונחים קשים ביותר, מוקיע אותם בחריפות, ומספק המלצות מפורטות לביצוע פוגרום נגדם, תוך קריאה לדיכויים ולגירושם לצמיתות.
באחת הפסקאות הוא כותב: "...אנו אשמים בכך שאיננו הורגים אותם...".
פסקה זו, לדעת ההיסטוריון פול ג'ונסון, "יכולה להיחשב כיצירה הראשונה של האנטישמיות המודרנית, וכצעד ענק בדרך אל השואה".
באמצע המאה ה-17 ועד סופה, סבל האיחוד הפולני-ליטאי מסדרה של עימותים הרסניים, שבהם איבד האיחוד יותר משליש מאוכלוסייתו (מעל 3 מיליון איש).
אבדות היהודים נאמדו במאות אלפים.
העימות הראשון והקטלני ביותר עבור היהודים היה מרד חמלניצקי (גזירות ת"ח–ת"ט), שבמהלכו טבחו תומכיו של מנהיג הקוזאקים בוגדן חמלניצקי בעשרות אלפי יהודים באזורים המזרחיים והדרומיים של האיחוד (כיום אוקראינה).
המספר המדויק של הנרצחים אינו ידוע, אך הירידה באוכלוסייה היהודית באותה תקופה מוערכת בין 100,000 ל-200,000 איש, מספר הכולל גם הגירה, מוות ממחלות ושבי באימפריה העות'מאנית (בטורקית: yasir).
מהגרים אירופאים לארצות הברית הביאו עמם את האנטישמיות כבר במאה ה-17. פיטר סטויוסנט, המושל ההולנדי של ניו אמסטרדם (כיום ניו יורק), פעל למנוע התיישבות יהודים בעירו.
במהלך התקופה הקולוניאלית, הממשל האמריקאי הגביל את זכויותיהם הפוליטיות והכלכליות של היהודים.
רק לאחר מלחמת העצמאות של ארצות הברית זכו היהודים בזכויות חוקיות, כולל הזכות להצביע.
עם זאת, גם בשיאן, ההגבלות על היהודים בארצות הברית מעולם לא היו חמורות כפי שהיו באירופה.
בתימן, תחת שלטון האימאמות הזיידית, סבלו היהודים מאפליה שהגיעה לשיאה במאה ה-17 עם גירושם הכללי מבתיהם אל מחוז תהאמה, אזור צחיח במישור החוף.
אירוע זה נודע בהיסטוריה היהודית כגלות מוזע.
בשנת 1744, מריה תרזה, ארכידוכסית אוסטריה, ציוותה על גירוש היהודים מבוהמיה, אך חזרה בה זמן קצר לאחר מכן, בתנאי שהיהודים ישלמו מס מיוחד כל עשר שנים כדי לזכות מחדש באישור לשהות במקום.
סחיטה זו כונתה בפי היהודים "מלכה-געלד" (ביידיש: "כסף המלכה").
בשנת 1752 היא אף חוקקה חוק שהגביל כל משפחה יהודית להולדת בן אחד בלבד.
בשנת 1782, יוזף השני ביטל את מרבית הרדיפות הללו ב"כתב הסובלנות" , אך התנה זאת בביטול השימוש ביידיש ובעברית במסמכים ציבוריים ובביטול האוטונומיה המשפטית של הקהילות.
משה מנדלסון, מאבות תנועת ההשכלה היהודית, כתב בתגובה כי "סובלנות שכזו...
היא משחק מסוכן אף יותר מרדיפה גלויה".
וולטר, פילוסוף וסופר צרפתי הנחשב לאחד מאבות עידן הנאורות, החזיק בעמדות אנטי-יהודיות מובהקות.
לדברי החוקר ארנולד אייג'ס, "יצירותיו המוכרות של וולטר, ובהן 'מכתבים פילוסופיים', 'מילון פילוסופי' ו'קנדיד', רוויות בהערות על יהודים ויהדות, ורובן המכריע שליליות".
ההיסטוריון פול מאייר מוסיף: "אין ספק שוולטר, במיוחד בשנותיו המאוחרות, טיפח שנאה אלימה כלפי היהודים, וברור באותה מידה שלעוינותו...
הייתה השפעה ניכרת על דעת הקהל בצרפת".
30 מתוך 118 הערכים במילון הפילוסופי שלו עסקו ביהודים ותיארו אותם באופן שלילי ועקבי.
שורשי האנטישמיות הריאקציונרית: הגותו של דה בונאל
הוגה הדעות המלוכני, הקתולי והאנטי-מהפכני לואי דה בונאל נחשב לאחד הראשונים שקראו במפורש לביטול האמנציפציה ליהודים בעקבות המהפכה הצרפתית.
להתקפותיו של דה בונאל על היהודים הייתה ככל הנראה השפעה על החלטתו של נפוליאון להגביל את זכויותיהם האזרחיות של יהודי אלזס.
מאמרו של דה בונאל, "על היהודים" משנת 1806, היה אחד מכתבי הפלסתר הארסיים ביותר בתקופתו.
הוא יצר תבנית מחשבתית ששילבה בין אנטי-ליברליזם, הגנה על החברה הכפרית, אנטישמיות נוצרית מסורתית, וזיהוי היהודים עם בנקאות והון פיננסי.
תבנית זו השפיעה על הוגים ריאקציונרים ימניים רבים, בהם רוז'ה גז'נו דה מוסו, שארל מוראס ואדואר דרימון; על לאומנים כמו מוריס בארס ופאולו אורנו; ועל סוציאליסטים אנטישמיים כמו אלפונס טוסנל.
דה בונאל אף טען שהיהודים הם עם "זר" ו"מדינה בתוך מדינה", ושיש לכפות עליהם לענוד סימן היכר כדי להקל על זיהוים והאפליה נגדם.
בתקופת הקיסרות השנייה בצרפת, העיתונאי הקתולי האנטי-מהפכני הפופולרי לואי ויו הפיץ את טיעוניו של דה בונאל נגד "האריסטוקרטיה הפיננסית" היהודית, לצד התקפות ארסיות על התלמוד ועל היהודים כ"רוצחי האל", המונעים משנאה ומהשאיפה "לשעבד" את הנוצרים.
בין השנים 1882 ל-1886 לבדן, פרסמו כמרים צרפתים עשרים ספרים אנטישמיים שהאשימו את היהודים בחוליי צרפת וקראו לממשלה להשיבם לגטאות, לגרשם, או לתלותם על הגרדום.
ספרו של גז'נו דה מוסו, "היהודי, היהדות ויִהוּד העמים הנוצריים" (1869), כונה "'התנ"ך של האנטישמיות המודרנית'" ותורגם לגרמנית על ידי האידאולוג הנאצי אלפרד רוזנברג.
אלפי יהודים נטבחו על ידי היידמקים קוזאקים בטבח אומן בשנת 1768, שהתרחש בשטחי ממלכת פולין.
בשנת 1772, הקיסרית יקטרינה הגדולה כפתה על היהודים להתגורר בתחום המושב – אזור שהשתרע בעיקר בשטחי פולין, אוקראינה ובלארוס של ימינו – ואסרה עליהם לשוב לערים שבהן חיו לפני חלוקת פולין.
החל משנת 1804 נאסר על יהודים להתגורר בכפרים, והם החלו לזרום לעיירות.
צו של הקיסר ניקולאי הראשון משנת 1827 קבע גיוס כפוי של נערים יהודים מתחת לגיל 18 לשירות צבאי של 25 שנה.
הנערים נשלחו למוסדות שכונו "בתי ספר קנטוניסטיים", שם הופעלו עליהם לחצים כבדים להמיר את דתם לנצרות.
המדיניות כלפי היהודים הפכה ליברלית יותר תחת שלטונו של הצאר אלכסנדר השני (1855–1881).
אולם, הירצחו ב-1881 שימש אמתלה לחידוש הדיכוי, שהתבטא בין היתר בפוגרומים שכונו "סופות בנגב" ובחקיקת חוקי מאי ב-1882. קונסטנטין פובדונוסצב, שכונה "הצאר השחור" והיה מחנכו של הצאר לעתיד ניקולאי השני, הכריז כי "שליש מהיהודים חייב למות, שליש חייב להגר, ושליש חייב להמיר את דתם לנצרות".
ההיסטוריון מרטין גילברט כותב כי במאה ה-19 חלה הרעה במצבם של היהודים בארצות האסלאם.
בני מוריס מציין כי אחד הסמלים להשפלת היהודים היה יידוי אבנים על ידי ילדים מוסלמים.
מוריס מצטט נוסע בן המאה ה-19: "ראיתי פעוט בן שש, עם חבורה של זאטוטים בני שלוש וארבע, מלמד אותם ליידות אבנים ביהודי, וילדון אחד היה ניגש אל האיש בקור רוח ופשוט יורק על קפוטתו היהודית.
לכל זה היהודי חייב להיכנע; ניסיון להכות מוסלמי היה עולה לו בחייו".
באמצע המאה ה-19, הנוסע י.
בנימין תיאר את חיי יהודי פרס, בתנאים ואמונות שמקורם עוד במאה ה-16: "...הם מחויבים לחיות בחלק נפרד של העיר...
בתירוץ שהם טמאים, נוהגים בהם בחומרה יתרה, ואם ייכנסו לרחוב המאוכלס במוסלמים, נערים והמון ירגמו אותם באבנים ובעפר...".
עם זאת, בירושלים לפחות, חל שיפור במצבם של חלק מהיהודים.
משה מונטיפיורי, בביקורו השביעי בעיר ב-1875, ציין כי נבנו בה בניינים חדשים ומפוארים וכתב, "בוודאי אנו מתקרבים לזמן שבו נחזה בהבטחתו המקודשת של האל לציון".
ערבים מוסלמים ונוצרים השתתפו בחגיגות הפורים והפסח; ערבים כינו את הספרדים "יהודים, בני ערבים"; והעולמא והרבנים נשאו תפילות משותפות לגשם בעתות בצורת.
בתקופת פרשת דרייפוס בצרפת, "התגובות בעולם המוסלמי נטו בדרך כלל לטובת היהודי הנרדף ונגד רודפיו הנוצרים".
בשנת 1850 פרסם המלחין הגרמני ריכרד וגנר – שכונה "ממציא האנטישמיות המודרנית" – את חיבורו "היהדות במוזיקה" תחת שם עט בכתב העת נויה צייטשריפט פיר מוזיק.
החיבור החל כהתקפה על מלחינים יהודים, במיוחד בני דורו ויריביו של וגנר, פליקס מנדלסון וג'אקומו מאיירבר, אך התרחב והאשים את היהודים בהיותם יסוד מזיק וזר בתרבות הגרמנית, המשחיתים את המוסר ומתפקדים כטפילים שאינם מסוגלים ליצור אמנות "גרמנית" אמיתית.
עיקר הטיעון התמקד בשליטה ובמניפולציה היהודית בכלכלת הכספים: החיבור פורסם תחילה בעילום שם, אך כשיצא לאור מחדש 19 שנים מאוחר יותר, ב-1869, הרעיון של "היהודי המשחית" כבר היה כה נפוץ עד ששמו של וגנר צורף אליו.
ניתן למצוא אנטישמיות גם ברבות ממעשיות האחים גרים, שחיברו יעקב ווילהלם גרים ופורסמו בין 1812 ל-1857. האנטישמיות מתבטאת בעיקר בהצגת היהודי כנבל בסיפור, כפי שניתן לראות ב"העסק הטוב" ("") וב"היהודי בקוצים" ("").
באמצע המאה ה-19 נמשכה ההתעמרות הרשמית ביהודים, במיוחד במזרח אירופה תחת השפעת הצאר.
לדוגמה, בשנת 1846, 80 יהודים פנו למושל ורשה בבקשה לשמור על זכותם ללבוש את לבושם המסורתי, אך נדחו מיד, ושערם וזקנם קוצצו בכוח, על חשבונם.
אפילו אישים רבי השפעה כמו המשורר האמריקאי וולט ויטמן גילו סובלנות כלפי גילויי קנאות נגד יהודים באמריקה.
בתקופתו כעורך ה"ברוקלין איגל" (1846–1848), פרסם העיתון מאמרים היסטוריים שהציגו את היהודים באור שלילי.
פרשת דרייפוס הייתה אירוע אנטישמי ידוע לשמצה בסוף המאה ה-19 ובתחילת המאה ה-20. אלפרד דרייפוס, קצין תותחנים יהודי בצבא צרפת, הואשם ב-1894 בהעברת סודות לגרמנים.
כתוצאה מהאשמות אלו, דרייפוס הורשע ונידון למאסר עולם באי השדים.
המרגל האמיתי, פרדיננד אסטרהאזי, זוכה.
הפרשה עוררה סערה ציבורית גדולה בצרפת, והציבור נחלק בשאלת אשמתו של דרייפוס.
אמיל זולא האשים את הצבא בהשחתת מערכת המשפט הצרפתית במאמרו המפורסם "אני מאשים".
עם זאת, רוב הציבור סבר שדרייפוס אשם: 80% מהעיתונות בצרפת הרשיעה אותו.
גישה זו בקרב רוב האוכלוסייה הצרפתית חושפת את האנטישמיות העמוקה ששררה באותה תקופה.
אדולף שטקר (1835–1909), כומר החצר הלותרני של הקיסר וילהלם הראשון, ייסד ב-1878 מפלגה פוליטית אנטישמית ואנטי-ליברלית בשם המפלגה הנוצרית-סוציאלית.
מפלגה זו נותרה קטנה, ותמיכתה דעכה לאחר מותו של שטקר, כשרוב חבריה הצטרפו לבסוף לקבוצות שמרניות גדולות יותר כמו מפלגת העם הלאומית הגרמנית.
ישנם חוקרים הרואים בחיבורו של קרל מרקס, "לשאלת היהודים", חיבור אנטישמי, וטוענים כי הוא השתמש לעיתים קרובות בכינויים אנטישמיים בכתביו שפורסמו ובכתביו הפרטיים.
חוקרים אלה טוענים כי מרקס זיהה בחיבורו את היהדות עם הקפיטליזם, ובכך סייע להפצת רעיון זה.
יש המוסיפים וטוענים כי החיבור השפיע על הנאציונל-סוציאליזם, וכן על אנטישמים סובייטים וערבים.
מרקס עצמו היה ממוצא יהודי, וההיסטוריונים אלברט לינדמן וחיים מקובי העלו את הסברה כי הוא חש מבוכה בשל כך.
לעומתם, חוקרים אחרים טוענים כי מרקס תמך בעקביות במאבקן של קהילות יהודיות בפרוסיה להשגת שוויון זכויות פוליטי.
לטענתם, "לשאלת היהודים" הוא ביקורת על טיעוניו של ברונו באואר, לפיהם על היהודים להמיר את דתם לנצרות כתנאי לאמנציפציה, ובאופן כללי יותר, מדובר בביקורת על השיח הליברלי בנושא זכויות ועל הקפיטליזם.
איאן המפשייר-מונק כתב כי "עבודה זו ['לשאלת היהודים'] צוטטה כהוכחה לאנטישמיות לכאורה של מרקס, אך רק קריאה שטחית ביותר שלה יכולה לתמוך בפרשנות כזו".
דייוויד מקללן ופרנסיס וין טוענים כי יש לקרוא את "לשאלת היהודים" בהקשר הרחב של הפולמוס של מרקס עם ברונו באואר, מחבר החיבור "שאלת היהודים", בנוגע לאמנציפציה של היהודים בגרמניה.
וין טוען כי "אותם מבקרים, הרואים בחיבור זה הקדמה ל'מיין קאמפף', מתעלמים מנקודה מהותית אחת: למרות הניסוח המסורבל והסטריאוטיפים הגסים, החיבור נכתב למעשה כהגנה על היהודים.
זו הייתה תשובה לברונו באואר, שטען כי אין להעניק ליהודים זכויות אזרחיות מלאות אלא אם כן יוטבלו לנצרות".
לדברי מקללן, מרקס השתמש במילה הגרמנית (יהדות) במשמעותה המקובלת לעיתים באותה התקופה ומשמעה לערך הוא רוח הקפיטליזם או המסחר, וטען כי על הגרמנים להשתחרר מאופן הייצור הקפיטליסטי ולא מהיהדות או מהיהודים באופן ספציפי.
מקללן מסכם וטוען כי יש לקרוא את חלקו השני של החיבור כ"בדיחה מתמשכת על חשבונו של באואר".
בין השנים 1900 ל-1924, היגרו לאמריקה כ-1.75 מיליון יהודים, רובם ממזרח אירופה, במנוסתם מהפוגרומים.
גידול זה באוכלוסייה היהודית, יחד עם טיפוס במעמד החברתי של חלק מהיהודים, תרם להתעוררות מחודשת של האנטישמיות.
במחצית הראשונה של המאה ה-20 בארצות הברית, יהודים סבלו מאפליה בתעסוקה, בנגישות לאזורי מגורים ונופש, בחברות במועדונים וארגונים, וכן מהגבלת מכסות (נומרוס קלאוזוס) בקבלה ללימודים ולמשרות הוראה במכללות ובאוניברסיטאות.
הלינץ' שנעשה ליהודי ליאו פרנק על ידי המון במריאטה, ג'ורג'יה, בשנת 1915, הדגיש את האנטישמיות בארצות הברית.
הפרשה עוררה תמיכה בהקמתו מחדש של הקו קלוקס קלאן, שהיה רדום מאז 1870.
משפט בייליס ברוסיה בראשית המאה ה-20 הוא דוגמה מודרנית לעלילות דם באירופה.
במהלך מלחמת האזרחים ברוסיה, קרוב ל-50,000 יהודים נרצחו בפוגרומים.
האנטישמיות באמריקה הגיעה לשיאה בתקופה שבין שתי מלחמות העולם.
יצרן הרכב החלוצי הנרי פורד הפיץ רעיונות אנטישמיים בעיתונו "דירבורן אינדיפנדנט" (שיצא לאור מ-1919 עד 1927).
דרשות הרדיו של הכומר צ'ארלס קוגלין בשנות ה-30 המאוחרות תקפו את מדיניות הניו דיל של רוזוולט וקידמו את הרעיון של קונספירציה פיננסית יהודית.
פוליטיקאים בולטים החזיקו בדעות דומות: לואיס תומאס מקפאדן, יו"ר ועדת בית הנבחרים לענייני בנקאות ומטבע, האשים את היהודים בהחלטתו של רוזוולט לנטוש את תקן הזהב, וטען כי "בארצות הברית כיום, לגויים יש פיסות נייר בעוד ליהודים יש את הכסף החוקי".
בשנת 1940, הטייס המפורסם צ'ארלס לינדברג ואמריקאים בולטים אחרים הנהיגו את ועדת אמריקה תחילה שהתנגדה לכל מעורבות במלחמה באירופה.
לינדברג טען כי היהודים דוחפים את אמריקה לצאת למלחמה נגד גרמניה.
הוא הכחיש בתוקף שהיה אנטישמי, אך בכתביו הפרטיים – מכתביו ויומניו – התייחס פעמים רבות לשליטה יהודית בתקשורת שנועדה להפעיל לחץ על ארצות הברית להצטרף למלחמה באירופה.
ברישום יומן מנובמבר 1938, הוא הגיב לליל הבדולח וכתב: "איני מבין את המהומות הללו מצד הגרמנים...
ללא ספק הייתה להם בעיה יהודית קשה, אך מדוע יש צורך לטפל בה בחוסר היגיון כזה?".
בכך הודה לינדברג כי הסכים עם הנאצים שלגרמניה יש "בעיה יהודית".
מאמר מאת ג'ונתן מרוויל באנציקלופדיה "אנטישמיות, אנציקלופדיה היסטורית של דעות קדומות ורדיפות" טוען כי "איש מבין אלו שהכירו את לינדברג לא חשב שהוא אנטישמי" וכי הטענות לאנטישמיות שלו קשורות אך ורק להערות שהשמיע בנאום אחד.
המשבר בגרמניה שלאחר מלחמת העולם הראשונה יצר תנאים נוחים לפריחתו של השקר האנטישמי.
נטען כי היהודי הוא הקומוניסט, הפועל להגשמת רעיונות הסוציאליזם בהתאגדות מפלגות סוציאליסטיות בארצות שונות, החותר להשתלטות על המדינה, להשלטת מיעוט יהודי נבחר ולרצח המונים באופן שבו ביצעו זאת היהודים ברוסיה הסובייטית (ולראיה, מנהיגי השמאל היהודים רוזה לוקסמבורג וקורט אייזנר למשל).
בעת ובעונה אחת, נטען גם כי היהודי הוא איל הממון, הקפיטליסט, השולט בשווקים ומסכסך את האומות זו בזו, על מנת ליצור רווחים אישיים.
ההמונים, שסבלו מתוצאות ההפסד במלחמה, ובראשן האינפלציה של שנות ה-20 המוקדמות והמשבר הכלכלי שלאחר נפילת בורסות העולם ב-1929, היו נוחים לקבל את השקר הזה, שלווה באגדת "הסכין בגב", לפיה רק היהודים מנעו מגרמניה את הניצחון במלחמה.
גם ללא סיוע התעמולה הנאצית, גאתה האנטישמיות, ואף הביאה לרציחת שר החוץ הגרמני ולטר רתנאו, על ידי מתנקשים מהימין הקיצוני.
על אף שלא הייתה באותה התקופה מדינה באירופה שהייתה נקיה מן האנטישמיות ומן ההסתה האנטישמית, הייתה גרמניה בית גידול פורה במיוחד לרעיונות אלו, שהובילו ישירות אל השואה.
אדולף היטלר אימץ את רעיון האנטישמיות כחלק מהאידאולוגיה הנאצית ותורת הגזע.
לפיו לא נטען רק כי היהודי שואף לקומוניזם וקפיטליזם בעת ובעונה אחת, אלא גם כיצור בעל תכונות אופי מעוותות, כמו חמדנות וסטייה מינית, בעל תכונות גופניות מעוותות, כמו אף עקום וממדי גוף מעוותים.
לפיו היהודי איננו אדם ומראו רק נועד לבלבל ולהסתיר את כוונותיו האמיתיות, שהן להשתלט על העולם כלכלית ומדינית.
זמן קצר לאחר עליית היטלר והמפלגה הנאצית לשלטון ב-1933, הממשלה חוקקה חוקי דיכוי ששללו מיהודים זכויות אזרח בסיסיות.
בספטמבר 1935, חוקי נירנברג אסרו על יחסי מין ונישואים בין "ארים" ליהודים, תופעה שהוגדרה כחילול הגזע (""), ושללו מכל יהודי גרמניה, וגם מיהודים למחצה ("חצי יהודים" ו"רבע יהודים"), את אזרחותם (מעמדם הרשמי הפך ל"נתיני המדינה").
השלטון יזם פוגרום בלילה שבין 9 ל-10 בנובמבר 1938, שכונה "ליל הבדולח", ובו נרצחו יהודים, רכושם הושחת ובתי הכנסת הוצתו.
חוקים, הסתה ותעמולה אנטישמיים התרחבו לשאר אירופה הכבושה במלחמת העולם השנייה, ולעיתים קרובות התבססו על מסורות אנטישמיות מקומיות.
הלך חשיבה זה התבטא בנאומו המפורסם של הימלר: "אנחנו מכירים אותו, את היהודי; העם הזה מורכב מפסולת כל העמים והאומות של כדור הלכת הזה, שבהם הוא הטביע את תכונות דמו היהודי, העם שמטרתו שליטה על העולם, שנשימתו הרס, שרצונו השמדה, שדתו אתאיזם, שתורתו בולשביזם".
בשואה, לא זו בלבד שהיהודים הושמדו באופן שיטתי ומתוכנן על ידי המשטר הנאצי - הם אף נרצחו בשלל פוגרומים שבוצעו בידי האוכלוסייה המקומית במזרח אירופה, שראתה בכיבוש הנאצי הזדמנות פז להיפטר מן היהודים.
שנאת היהודים הייתה נפוצה גם בקרב גורמים אנטי-נאצים, כמו המחתרת הפולנית הלאומנית.
הליטאים והאוקראינים נודעו לשמצה על האנטישמיות שביטאו בתקופה זו.
מנגד, גם במדינות בעלות הברית לא ניכרה תכונה להציל את היהודים מהתופת, ומדינות רבות בעולם סירבו לקבל פליטים יהודיים שברחו מגרמניה הנאצית.
יוצאי דופן היו חסידי אומות העולם ומדינת דנמרק שארגנה מבצע מילוט רחב היקף ליהודיה מפני הכובש הנאצי ומדינת בולגריה שתושביה הלא יהודים ענדו אף הם טלאי צהוב על מנת למנוע את גירוש היהודים למחנות.
במזרח, הרייך השלישי כפה על היהודים להתגורר בגטאות, בהם גטו ורשה, גטו קרקוב, גטו לבוב, גטו לובלין וגטו ראדום.
לאחר תחילת המלחמה בין גרמניה הנאצית לברית המועצות ב-1941 (מבצע ברברוסה), החל מסע רצח המוני שבוצע על ידי האיינזצגרופן, והגיע לשיאו בין 1942 ל-1945 ברצח עם שיטתי: השואה.
אחד עשר מיליון יהודים היו יעד להשמדה על ידי הנאצים, מתוכן נרצחו כשישה מיליון.
הכחשת השואה – הטענה שרצח העם של יהודי אירופה בידי הנאצים במהלך מלחמת העולם השנייה לא התרחש כלל או שהיקפו מוגזם מאוד בתיעוד ההיסטורי – היא צורה של אנטישמיות ותאוריית קשר.
תנועות פוליטיות המבקשות להחיות את האידאולוגיות של הנאצים ומדינות אחרות שהשתתפו בשואה, כמו נאו-נאציזם ונאו-פשיזם, עוסקות בהכחשת השואה.
תקריות אנטישמיות המשיכו להתרחש גם לאחר מלחמת העולם השנייה, וחלקן אף היו בחסות המדינה.
בברית המועצות, האנטישמיות שימשה כמכשיר ליישוב סכסוכים אישיים, החל מהסכסוך בין יוסיף סטלין ללאון טרוצקי והמשך בתאוריות קשר רבות שהופצו על ידי התעמולה הרשמית.
האנטישמיות בברית המועצות הגיעה לשיאים חדשים לאחר 1948, במהלך המערכה נגד "קוסמופוליטיים חסרי שורשים" (כינוי גנאי ל"יהודי"), שבמהלכה משוררים, סופרים, ציירים ופסלים רבים שכתבו ביידיש נרצחו או נעצרו.
השיא הגיע בתאוריית הקשר האנטישמית של "משפט הרופאים" ב-1952 - עלילת דם כנגד רופאים יהודים בברית המועצות.
במהלך המאה ה-20, האנטישמיות הסובייטית והרוסית עברה תמורות משמעותיות, שעוצבו על ידי שינויים פוליטיים, חברתיים ואידאולוגיים.
בתקופה הסובייטית המוקדמת, הבולשביקים גינו תחילה את האנטישמיות, וראו בה דבר שאינו עולה בקנה אחד עם האידאולוגיה המרקסיסטית.
עם זאת, תחת משטרו של סטלין, האנטישמיות צצה מחדש, לעיתים קרובות במסווה של רטוריקה "אנטי-ציונית".
כבר ב-1943, סטלין ואנשי התעמולה שלו החריפו את ההתקפות נגד יהודים וכינו אותם "קוסמופוליטיים חסרי שורשים".
המפלגה הוציאה הנחיות חסויות לפטר יהודים מעמדות כוח, אך התקשורת הממלכתית לא תקפה יהודים בגלוי עד סוף שנות ה-40.
משפט הרופאים מ-1952, היה קונספירציה מפוברקת שהאשימה רופאים, רובם יהודים, בניסיון להרעיל מנהיגים סובייטים.
מסע תעמולה זה טיפח רגשות אנטישמיים נרחבים והוביל למעצרם והוצאתם להורג של אנשי מקצוע יהודים רבים.
באותה שנה, משפט הראווה של סלנסקי טען לקיומה של "קונספירציה ציונית בינלאומית" להשמדת הסוציאליזם.