tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
מקור שמו בסניף צופי ים הרצליה, הפועל בחוף, שהוא המשך ישיר לפעילות סניף של אגודת יורדי ים זבולון שהוקם בחוף בשנת 1939.
בשנים 1937–1938 החליטה הנרייטה דיאמונד, נשיאת אגודת יורדי ים זבולון, להרחיב את פעילות האגודה לאורך החוף הישראלי.
דיאמונט יחד עם מפקד האגודה ומייסדה המהנדס עמנואל טובים ועסקנים נוספים עברו בנקודות חופיות שונות בארץ, העבירו הרצאות בנושא ים, הראו תמונות של פעילות זבולון ופגשו את ראשי היישובים.
בשנת 1938 נבחר שמעון זאב לוין, שהיה אחד מהמתיישבים הראשונים בהרצליה, ליושב ראש מועצת המושבה הרצליה.
לוין, יחד עם אגודת יורדי הים זבולון החליטו על הקמת סניף הרצליה, הסניף הראשון שיוקם צפונית לתל אביב.
ביום רביעי, 22 בנובמבר 1939 התאספו בחוף למעלה מ-700 בני אדם, והתקיים טקס הנחת אבן הפינה של המבנה שעתיד לשמש את האגודה.
בטקס נשא שמעון זאב לוין את הדברים הבאים:
"משנה עונג הוא לי לקבל בזה היום את פני כל האורחים במושבתנו, בו מלאו 15 שנים לעליתנו לקרקע.
בימים ההם לא חשבנו כלל על כיבוש הים, מטרתנו היחידה הייתה לנצל את מקורות העבודה והפרנסה, הניתנים על ידי החקלאות והתעשייה, כיום— לאתר 15 שנה אנו חוזרים לכבוש את ימה של הרצליה, שבו אנו רואים מפתח להתפתחותנו ומקור כלכלה חדש במושבתנו.
זכורה לי היטב ברכתו של המנוח מ.
דיזנגוף ליובל העשור של הרצליה, כי תל אביב צפונה והרצליה דרומה תפגשנה בקרוב התפתחותן והתקדמות.
הנני שמח להודיע כי תושבי הרצליה תורמים את הסירה הראשונה שתקרא על שם המושבת "הרצליה".
ויהי רצון ש"זבולון" לחוף ים הרצליה ישכון ויהיה לחוף אניות עד צידון."
בחוף הוקם מבנה בטון מוארך, עם דלת לכיוון הים וללא רצפה יצוקה.
מול המבנה, בים, הוקם מזח עץ ששימש לגרירת הסירות לים (ניתן לראות עד היום את שרידי המזח מתחת למים).
ייתכן ששימשה את המועדון סירה בשם "הרצליה" (על פי דבריו של ש.ז לוין).
מבנה הבטון שימש גם את ארגון ההגנה לתצפית, איתות, ואחסון סירות שיעזרו למעפילים לרדת לחוף.
לאחר שהמבנה נהרס נמצא תחתיו שרידי סליק.
מספרים שהמועדון החזיק מעמד שנה וננטש בעקבות מיעוט השתתפות ילדים.
עמוס גוטהרץ, שאביו היה אחד משבעת המתיישבים הראשונים בהרצליה מספר על הפלגה הראשונה שלו שהייתה גם האחרונה, בסירת המועדון.
הוא סיפר על גלי החוף הגבוהים ועל הקשיים בהתמודדות עם הים.
בשנות החמישים הפעילות בסניף תפסה תאוצה הודות לקבוצת נערות ונערים שיצאו לקורס גדנ"ע ים באילת.
במשך השנים הסניף הפך למועדון ימי עירוני שהתפתח, ובשנות השבעים הפך לשבט צופי ים.
מבנה הבטון נהרס בינואר 1968, לאחר שסערה חזקה פקדה את החוף, אחרי הסערה המועדון עבר לגבעת הכורכר, ונבנה מחדש בעזרת עיריית הרצליה ותרומות שהגיעו.
כיום פועל בחוף שבט צופי ים הרצליה, שמהווה מועדון חינוכי, ערכי ואתגרי לילדים הרצליה.
בחוף מוצבת סוכת מציל והוא נחשב "חוף מוכרז", פועלת בו תחנת עזרה ראשונה ובחודשי הקיץ פועלות בחוף מספר קייטנות גלישה.
חוף לוּאיטְפּוֹלְד הוא קטע החוף של ארץ קואטס שבאנטארקטיקה, הנמשך מסביבות קרחון הייס, ב-27°54′ מערב ועד ל-36° מערב.
החוף נחשב לגבול המזרחי של מדף הקרח רון-פילכנר.
וילהלם פילכנר, גילה את החוף במסגרת המשלחת הגרמנית השנייה לאנטארקטיקה, 1911–1912, משלחת שאותה הוא הנהיג.
פילכנר קרא לחוף על שם לואיטפולד, הנסיך העוצר של בוואריה.
חוף השנהב משתתפת במשחקים האולימפיים לנוער מאז היווסדם באולימפיאדת הנוער סינגפור (2010).
עד כה, אף ספורטאי נוער מחוף השנהב לא זכה במדליה אולימפית לנוער.
ההשתתפות של ספורטאי הנוער מחוף השנהב היא סמלית.
המשלחת הראשונה של חוף השנהב למשחקים האולימפיים לנוער הייתה לאולימפיאדת הנוער סינגפור וכללה שישה ספורטאים שהתחרו בשלושה ענפים.
ספורטאי המשלחת לא הגיעו להישגים בענפים אתלטיקה, טאקוונדו וכדורסל וסיימו במקומות האחרונים.
המשלחת לאולימפיאדת הנוער נאנג'ינג מנתה ארבעה ספורטאים שהתחרו בארבעה ענפי ספורט: אתלטיקה, ג'ודו, היאבקות וטאקוונדו.
חוף חולי הוא חוף ים המורכב כמעט כולו מחול או מחלקי אדמה דומים כמו בוץ או חצץ ואף אבנים.
בדרך כלל חוף כזה הוא שטוח.
התנאים בחופים כאלה נוחים הרבה יותר מחופי סלעים ויש בהם יותר בעלי חיים.
כמו כן ישנם אנשים רבים המבלים בחופי רחצה כאלה ובחופים דומים.
חוף סלעי יכול לכלול גם סלעים שונים ואף צוקים ובמקומות מסוימים גם צמחייה שונה, אך רובו מורכב מחול או מבוץ שטוח.
לא תמיד קו הגבול בין שני סוגי החופים ברור.
החופים מוצפים פעמיים בכל יום בעת הגאות וחוזרים בשפל, דבר היוצר מרקם חיים מורכב.
בעקבות עליית גובה פני הים, חופי חולות רבים עלולים להיות מוצפים.
לאורך השנים ישנם יתר ויותר בנייה לאורך חופים אלה והם נמצאים בסכנה גדולה.
הפיתוח יכול לגרום לזיהום, צפיפות אנושית, לכלוכים שנופלים לאנשים, זיהום אור ורעש ובעיות נוספות.
החופים יכולים להיראות ריקים מיצורים אך מכילים הרבה חיות קטנות שקשה לראותם.
ישנם בחולות מיני צדפות ותולעים שונות (בעיקר תולעים טבעתיות) המסתתרות בקווי השבר של המים ויוצאות בעת הגאות.
יצורים נוספים הפועלים כך הם סרטנים שונים, חלזונות, ובאזורים הטרופיים גם יבשתנים, דגים המהלכים על היבשה.
החולות משמשים לאזור רבייה לצבי ים, כלבי ים, עופות ימיים מסוימים ואפילו לדגים כמו הטרוטנית וגרוניון קליפורני.
בחוף מסתובבים כמה עופות דורסים, עופות ים שונות, שחפים ומיני חופמאים המחפשים יצורים קטנים בחול.
בחולות יכולים לבקר גם בעלי חיים יבשתיים כמו שועלים, עורבים, קיפוד החולות וכמה זוחלים כמו תנין הים.
באזור יש מעט צמחייה כמו עשבי חולות, חבצלת, מעט אצות קטנות הקרובות למים וטחבים.
באזורים הטרופיים ישנם כמה עצים כמו קוקוס, דקליים נוספים ועצי מנגרובים מותאמים למלח.
מתחת למים ישנם יצורי נוספים המתקרבים לאורך הגאויות ובורחים בעת השפל, כמו מיני סוליתאים, חסילונים, כמה כרישים וטריגוניים ועוד.
לווייתנאים נדירים בחופים כאלה למעט דולפיניים אך לפעמים נמצאים לווייתנים שהוחפו בקבוצות.
חוף זונדרס הוא חוף בארץ מרי בירד שבמערב אנטארקטיקה.
החוף ממוקם בין כף קולבק לבין נקודת ברנאן, ובין חוף שיראזה שממערב לו, לחוף רופרט שממזרח לו.
חלקו של החוף שממערב לקו אורך 150°W מהווה חלק משטח חסות רוס (שניו זילנד טוענת לריבונות בו).
אין מדינה שטוענת לריבונות בחלקו המזרחי של החוף.
חוף זונדרס התגלה בטיסת מחקר ב-5 בדצמבר 1929, שבוצעה על ידי משלחת בירד לאנטארקטיקה שנערכה בין השנים 1930–1928.
החוף מופה לראשונה באמצעות תצלומי אוויר שבוצעו בטיסתו של קפטן הרולד אי.
החוף מופה על ידי הסקר הגאולוגי של ארצות הברית באמצעות סקרים על הקרקע ותצלומי אוויר שבוצעו על ידי צי ארצות הברית בין השנים 1965–1959.
חוף נורדנשלד הוא חלק מהחוף המזרחי של חצי האי האנטארקטי באנטארקטיקה.
החוף מצוי בין כף לונגינג שמצפון לחוף לכף פיירווד'ר שמדרום לחוף.
דרומית לחוף ננורדנשלד מצוי חוף אוסקר השני.
המשלחת השוודית לאנטארקטיקה שחקרה את אנטארקטיקה בין השנים 1904–1901, חקרה את החוף עצמו בשנת 1902 וראש המשלחת אוטו נורדנשלד גילה את החוף מספינתו "אנטארקטיקה".
לימים חקר את החוף לינקולן אלזוורת'.
שמו של החוף הוצע בשנת 1909 על ידי אדווין סוויפט באלך (Edwin Swift Balch).
החוף נקרא על שמו של הגאוגרף השוודי אוטו נורדנשלד, מגלה חוף.
חוף ז'ריקואקוארה (בפורטוגזית: Praia de Jericoacoara) הוא חוף ים הממוקם בעיר ז'יז'וקה דה ז'ריקואקוארה שבמדינת סיארה הממוקמת בצפון-מזרח ברזיל.
החוף מרוחק כ-300 קילומטרים מפורטלזה, בירת מדינת סיארה.
החוף הוא חלק מהפארק הלאומי ז'ריקואקוארה.
החוף נבחר בשנת 1994 על ידי הוושינגטון פוסט לאחד מעשרת החופים היפים ביותר בעולם, ובשנת 2014 נבחר על ידי ההפינגטון פוסט לחוף הרביעי היפה ביותר בעולם.
החוף גם נחשב לאחד מהחופים הטובים בעולם לגלישת רוח.
החוף נחשף ונרשם לראשונה בשנת 1629 על ידי הקרטוגרף ז'ואאו טיקסיירה אלברנאז הזקן .
עד שנת 1985 חיו באזור רק מספר קטן של דייגים, אך משנה זו הפך החוף לאתר פופולרי, ומבקר בו מדי שנה מספר גדול של תיירים.
משנת 2002 הפך החוף לחלק מהפארק הלאומי ז'ריקואקוארה.
בשל יופיו, צולמו בו מספר סרטים וסדרות טלוויזיה.
חוף סיפל הוא חוף באנטארקטיקה, בצד המזרחי של מדף הקרח רוס שבאנטארקטיקה.
חוף סיפל ממוקם בין חוף גולד שמדרום לו, לבין חוף שיראסה שמצפון לו.
שמו הקודם של החוף היה "חוף קירטון" (Kirton Coast).
בשנת 1961 שינתה ועדת השמות האנטארקטית של ניו זילנד את שם החוף.
כיום החוף נקרא על שמו של חוקר אנטארקטיקה דוקטור פול אולמן סיפל (Paul Allman Siple), שהיה חבר במשלחת החקר של אדמירל בירד.
חוף לארס כריסטנסן הוא חוף באנטארקטיקה, הממוקם בין מונולית מוריי לבין ראשו של מדף הקרח אמרי.
אזור זה של חוף אנטארקטיקה התגלה על ידי ציידי לווייתנים נורווגיים שהיו מועסקים על ידי לארס כריסטנסן, מסאנדאפיורד שבנורווגיה.
כריסטנסן עצמו השתתף בחלק מהמשלחות וחקר את האזור בין השנים 1937–1926.
חקר ומיפוי של הצד הדרומי-מערבי של מדף הקרח הושלמו על ידי משלחות חקר אוסטרליות במהלך שנות החמישים של המאה ה-20.
חוף מוסון הוא חוף באדמת מק.
חוף מוסון מוגדר כחוף שבין מפרץ ויליאם סקורסבי (59°34′ מזרח) ועד מונולית מורי ( 66°54′E מזרח).
רוחבו של חוף מוסון 328 ק"מ (בכיוון צפון - דרום); רוחבו של חוף מוסון 623 ק"מ (בכיוון מזרח - מערב).
החוף נצפה לראשונה על ידי משלחת החקר הבריטית, אוסטרלית וניו זילנדית לאנטארקטיקה (BANZARE), במהלך מסע המחקר שלה בין השנים 1929–1930, בפיקודו של סר דאגלס מוסון.
החוף נחקר שנית, ומשלחת החקר אף ירדה על החוף בכף ברוס ובמונולית סקאלין, בין השנים 1930–1931.
שמו של החוף ניתן לו על ידי ועדת השמות האנטארקטית של אוסטרליה.
החוף נקרא על שמו של סר דאגלס מוסון, כהוקרה על תרומתו הרבה לחקר באנטארקטיקה.
חוף כיאט (נכתב גם כ-"ח'יאט" והיה ידועה גם בשם "אל עזיזיה") היא רצועת חוף באורך של כ-2 קילומטרים מבין רצועת החוף של חיפה המשתרעת בין תל שקמונה בצפון ועד לחוף דדו בדרום.
החוף קרוי של שם משפחת כיאט שהייתה בעלת רצועת הקרקע לאורך החוף והקימה בו חוף מוסדר, בו חדרי הלבשה, מסעדה ומתקנים שונים בתקופת המנדט הבריטי.
לאחר גלגולים רבים עבר החוף לבעלות איש העסקים יצחק תשובה, שהקים בו את פרויקט "מגדלי חוף הכרמל".
בדצמבר 2022, מכר תשובה את המתחם לאיש העסקים עדי צים.
ב-1931 יזם עזיז כיאט את הקמתו של חוף רחצה מוסדר על קרקע שבבעלותו סמוך לכפר סמיר.
התשתית שנבנתה על ידו כללה מבני רחצה מסודרים ומסעדה, הסופר עבד א-לטיף כנאפני הגדיר אותה בזיכרונותיו כמסעדה איכותית ומהודרת במיוחד שהיו מגיעים אליה מכל הארץ ותזמורת ג'אז ניגנה בה בקביעות מוזיקה לריקודים.
החוף החדש התקבל בהתלהבות על ידי הציבור היהודי והערבי ומשך אליו אלפי מתרחצים מחיפה ומסביבתה, בעיקר בשבתות ובימי ראשון.
ההצלחה הגדולה של החוף החדש יצרה עומסי תחבורה קשים בנסיעה חזרה לעיר בסוף ימי הרחצה, וכדי להתמודד אתם הוסדרו קווי נסיעה מיוחדים של הרכבת.
עונת הרחצה השנייה של החוף נפתחה באירוע חגיגי.
בסיקור האירוע תואר הקהל העצום שהגיע ונהנה מנגינת תזמורת הצבא הבריטי, והוזכרה גם התוכנית לערוך בחוף מסיבת ריקודים בכל שבת בערב וקונצרט של התזמורת הבריטית בכל יום ראשון אחר הצהריים.
כיאט המשיך בעבודות הפיתוח של החוף, ונוספו לו תאורת חשמל מלאה לשעות הערב ודרך שנסללה לאורכו כדי למנוע אבק.
עזיז כיאט גם החל להפעיל קווי אוטובוסים שהסיעו את המתרחצים מהעיר אל החוף ובחזרה, והם המשיכו לפעול בשנות השלושים והארבעים.
הקווים הפסיקו לפעול במלחמת העצמאות ובשנת 1960 המשפחה העבירה את הזיכיון לידי אגד, תמורת פיצוי, לאחר מאבק ממושך להכרה בזיכיון שניתן להם בתקופת המנדט.
בשנת 1934 הופקע ממשפחת כיאט שטח רחב היקף סמוך לחוף, על ידי ממשלת המנדט, לטובת הקמת מתחם בתי הקברות של חיפה.
משפחת כיאט תכננה לבנות במקום מתחם תיירות ונופש שישתרע מנחל שיח, שם הקימו את בוסתן כיאט, ועד חוף כיאט.
השטח היה בזמנו "מחוץ לעיר" ונועד להחליף את בתי הקברות הישנים שגם הם נבנו מחוץ לעיר בזמנם אך בינתיים בנייני העיר סבבו אותם.
המדובר בבתי הקברות של העדות יוונית-אורתודוקסית והיוונית-קתולית המצויים בין רחוב יפו לבין דרך העצמאות, בית הקברות היהודי בדרך יפו ובית הקברות הצבאי הבריטי השוכן לידו.
ב-7 בנובמבר 1939, נתפסו כ-300 מעפילים שירדו לחוף בסירות.
בזמן מלחמת העולם השנייה הקימו הבריטים סמוך לחוף בית קברות צבאי ומחנה שימש את חיל החימוש המלכותי (The Royal Army Ordnance Corps), שקיבל את השם Khayat Beach R.A.O.C.
לקראת סיום המנדט הבריטי, במרץ 1948 הוצע המחנה והציוד בו למכירה.
ב-9 באוקטובר 1943 נפטר עזיז כיאט והחוף עבר לבעלות ילדיו.
באוקטובר 1944 הכריזו בני משפחת כיאט על תוכנית פיתוח הכוללת הקמת חנויות, אמפיתיאטרון ובית קולנוע בחוף.
במהלך מלחמת העצמאות של מדינת ישראל, נבזזו ונהרסו המתקנים בחוף, אולם האירועים והמסעדה.
בני המשפחה ניסו לשקם את החוף, אך בשנת 1949 הציעו בנותיו של עזיז כיאט את חלקם בקרקעות לאורך החוף למכירה.
בפברואר 1950 נמכרו 38 דונם לקבוצת משקיעים יהודים שהקימו חברה בשם "חברת חוף הכרמל בע"מ" במטרה להקים בחוף, קזינו בית מלון, טיילת ופארק שעשועים.
"חברת חוף הכרמל" החלה לתפעל את החוף, הקימה בו חדרי הלבשה, וסיפקה שירותי הצלה.
החברה גבתה דמי כניסה לחוף, דבר שעורר מחלוקת, אך ראש העירייה אבא חושי תמך בגבייה כדי שתכסה את עלות התחזוקה, הניקיון ושירותי ההצלה.
טקס הפתיחה הרשמי של החוף המחודש נערך ב-16 ביוני 1951.
בשנת 1966, הקימה חברת חוף הכרמל גדר מסביב לחוף וחסמה את המעבר לאורך הטיילת ולחופים הסמוכים, כך שהפך למתחם סגור מכל צדדיו.
בקיץ 1979 נפתח בהמשך לחוף מדרום "חוף דדו", חוף עירוני שהוקם במימון עיריית חיפה.
כבר בשנת 1944 יזמה עיריית חיפה תוכנית לפיתוח חוף הים בין שכונת בת גלים ועד חוף כיאט, שכללה פיתוח האזור כמתחם תיירות, ייבוש שטח בים, הקמת טיילת, מרכז כנסים ותערוכות, קזינו, מסעדות ומתקני נופש.
ב-1961 אף הוכרז על תחילת עבודות הייבוש באזור בת גלים אך בפועל לא נעשה דבר וגם "חברת חוף הכרמל" לא הקימה את המלון והקזינו שתכננה.
בשנת 1976, החלה עיריית חיפה במשא ומתן עם משקיעים מארצות הברית על הקמת פרויקט של 7 בתי מלון ובתי דירות בחוף כיאט, על שטח הקרקע שבבעלות "חברת חוף הכרמל".
ביוני 1976 אישר משרד התיירות את הקמתו של המלון הראשון.
בשנת 1977, פרץ סכסוך בין בעלי המניות ב"חברת חוף הכרמל", בעלי מניות המיעוט, שהחזיקו ב-27% מהמניות, התנגדו להשקעת העתק הדרושה להקמת הפרויקט, שהוערכה בכחצי מיליארד ל"י.
באותה עת החזיקה החברה ב-75 דונם והתוכנית כללה ייבוש של 25 דונם נוספים בים.
בשלב הראשון תוכנן לקום מלון בעלות של 40 מיליון דולר, מתוכם 10 מיליון שיתקבלו כמענק ממשלתי.
בנוסף היה על החברה להוציא כ־10 מיליון ל"י באופן מידי על עבודות התכנון.
לאחר פנייה לבית המשפט, בית המשפט המחוזי בחיפה הוציא צו מניעה, האוסר על כל בעלי העניין בפרויקט לערוך הסכמים כלשהם ללא הסכמת בעלי מניות המיעוט.
ב-8 באוקטובר 1978 פורסמה למתן תוקף תוכנית בנין עיר - תוכנית מתאר מקומית חפ 864/א' "תוכנית פיתוח חוף הכרמל, חיפה", שטח התוכנית היה כ-110 דונם.
מטרת התוכנית, "הקמת 5 מלונות דירות ובית מלון באזור מלונאות, משולבים בטיילת ובענפי רחצה לרבות מכלול השירותים הכרוכים בכך כגון: מסעדות, בתי- קפה, אולמות אירועים, מגרשי ספורט, בריכות שחיה, מבנים מסחריים ועוד.
שימושים המותרים באתרי מלונאות - בית מלון, מלונות דירות, בריכות שחיה, חנויות, מסעדות ובתי-קפה, בארים, אולמות אירועים, מועדון בריאות, משרדים
התוכנית הוכנה על ידי האדריכלים מאיר בוכמן וספי גולדנברג.
בנובמבר 1980, הוכרז על תחילת העבודות להקמת מלון בו 426 חדרים ובית דירות בעלות של 40 מיליון דולר.
את בית המלון הייתה אמורה לנהל רשת המלונות "הייאט" והוא היה אמור לפעול בשם "הייאט חוף הכרמל".
כל המתקנים שהיו על החוף נהרסו כחלק מהכשרת השטח לבניית המלון.
אך היזמים לא הצליחו לגייס את הכספים הדרושים והפרויקט הופסק.
בקיץ 1981 נפתח החוף מחדש בניהול העירייה וללא תשלום.
בשנת 1986, עקב חוב של 3 מיליון דולר ביקשו מספר בנקים למנות כונס נכסים לחברה.
בשנת 1988 נמכרו נכסי חברת חוף הכרמל לאנשי העסקים, אורי פינקלשטיין ומשה בן-נר, שהקימו חברה חדשה בשם "חוף הכרמל 88 בע"מ" וחברת בת בשם "חוף הכרמל נופש ותיירות (89) בע"מ".
בשנת 1993, מכרו 65% מהפרויקט, תמורת 35 מיליון שקל, לחברת הבנייה "י.
מושקוביץ לבנין" (שהייתה חברה ציבורית שמניותיה נסחרו בבורסת תל אביב), לחברת "תשלו"ז נכסים" (שרכשה 33% מהפרויקט) חברה בבעלות חברת "תשלו"ז השקעות" שבשליטת איש העסקים יצחק תשובה ולעו"ד יוסי שגב יחד עם אשתו מאירה שרכשו כ-7%.
ב-2001 מכרה חברת מושקוביץ את חלקה בפרויקט לאיש העסקים אסף ברזני.
היזמים החדשים פעלו להגדלת היקף התוכנית, שטח הקרקע הכולל של הפרויקט גדל לכ-360 דונם.
וכלל שטחים נוספים שלא היו בבעלות חברת חוף הכרמל המקורית, אלא התקבלו בחכירה ממינהל מקרקעי ישראל.
בנוסף אושר ייבוש שטח ים לעומק של 40–60 מטר מהחוף ולאורך של 550 מטר.
הקמת הפרויקט החלה לבסוף בשנת 1993, בתכננו של האדריכל רם כרמי.
כרמי תכנן מקבץ של שישה מגדלים, בהם 1,200 דירות נופש ו-800 חדרי מלון, כמו גם מרכז כנסים וחנויות כולם על קו החוף.
בשנת 1995 תושב חיפה פעיל איכות הסביבה בעמותת אדם טבע ודין, עורך דין אלי בן ארי, ראה את הבנייה המאסיבית בחוף ובדק את תוכניות הבנייה.
במקום זה, היזמים בנו בניין של 18 קומות, שכיסה 134 מטרים מחזית החוף.
בזמן הגשתה היה בניין "אלמוג" בשלבי הבניה האחרונים ובנין "פנינה" היה בשלב היסודות.
העתירה התייחסה ל-3 נושאים מרכזיים: א.
צורת הבניה של הבניינים עצמם ובמיוחד גודלם הפיזי.
בניה בקרבה לחוף בניגוד לתוכנית המתאר תמ"א 13. ג.
השימוש בבניינים - שאמור להיות רק לצורכי תיירות ונופש ולא מגורים לאנשים פרטים.
בעקבות העתירה עיצוב בנין "פנינה" שונה כך שיהיה גובה וצר יותר ולא יחסום את הנוף.
יסודותיו של המגדל השלישי הונחו, אך הבנייה שלו נעצרה ומאז מתנהל מאבק ברשות יצחק תשובה וחברת דלק נדל"ן שבבעלותו, במטרה להשלים את הפרויקט, לבנות את 4 המגדלים שהקמתם אושרה בתוכנית המקורית ולהגדיל את שטח הים שייבוש במקום.
בשנת 2008, ניזום מהלך של ניוד זכויות הבנייה בין השטח שמיועד לפרויקט לבין המחנה הצבאי הסמוך (מרכז שיקום ואחזקה - מש"א רכב 7200) העתיד להתפנות.
היוזמה הייתה אמורה הייתה לטפל גם בבעיה של גריעת חול מחוף דדו שמדרום, בעקבות בניית שובר הגלים של מגדלי חוף הכרמל.
אך מינהל מקרקעי ישראל התנגד למהלך.
בפברואר 2019, ועדת המשנה לעררים של המועצה הארצית לתכנון ובנייה, דחתה סופית את התוכנית של "חברת חוף הכרמל נופש ותיירות 89 בע"מ" לייבוש שטחי ים לצורך השלמת הפרויקט.
בהחלטתה כתבה הוועדה: "לאחר שבחנו את הדברים ושמענו את הצדדים, לא מצאנו מה התכלית המצדיקה את ייבוש הים.
אמנם אם ייובש הים ייווצר חוף רחצה רחב יותר, אלא שלא הוצג בפנינו צורך כזה".
ההחלטה ניתנה במסגרת הדיונים בערר שהגישה החברה על החלטת הוועדה המחוזית לתכנון ובנייה מספטמבר 2013 לדחות את התוכנית.
למרות הדחייה, הודיעה החברה שתמשיך במאבק למימוש הפרויקט.
ב-30 בינואר 2020, בית המשפט המחוזי בחיפה קיבל את העתירה המינהלית לקידום התוכנית להשלמת הפרויקט שהגישה החברה.
הנימוק המרכזי לקבלת העתירה הוא ששלוש התוכניות המתאריות שאושרו בשנים האחרונות בשטחה של התוכנית להשלמת הפרויקט אפשרו למעשה לקדם אותה.
ב-16 באוגוסט 2020 בית המשפט העליון קיבל את עתירתן של המשרד להגנת הסביבה והפרקליטות וקבע כי יזמי התוכנית לא היו רשאים לתכנן אותה על הקרקע בהיעדר זיקה לשטח שבבעלות המדינה.
חוף וולגרין הוא חלק מחוף ארץ מרי בירד, שבאנטארקטיקה.
החוף נמצא בין חוף אייטס שממזרח לו, וחוף באקוטיס שממערב לו.
החוף התגלה על ידי אדמירל ריצ'רד בירד ואנשי השירות האנטארקטי של ארצות הברית, בטיסות שיצאו מאוניית צי ארצות הברית "בר" (USS Bear), בפברואר 1940. ריצ'רד בירד העניק לחוף את שמו, על שם צ'ארלס ר.
Walgreen), המייסד ומנהל של חברת וולגרינס, אשר סייעה במימון משלחות החקר של ריצ'רד בירד בשנים 1933–1935, ומימנה חלק מהציוד השירות האנטארקטי של ארצות הברית שהותקן על הספינה "בר".
החוף מופה על ידי הסקר הגאולוגי של ארצות הברית, באמצעות סקרים על הקרקע ובאמצעות תצלומי אוויר שצולמו על ידי צי ארצות הברית בין השנים 1959–1966.
חוף לאופולד ואסטריד הוא אזור חוף, בחצי המזרחי של ארץ הנסיכה אליזבת, שבאנטארקטיקה.
החוף ממוקם בין הקצה המערבי של מדף הקרח המערבי (בקו אורך '81°24 מזרח) לבין כף פנק (בקו אורך 87°43′ מזרח).
החוף התגלה ונחקר בטיסה שהמריאה מהספינה הנורווגית ת'ורסהאוון (Thorshavn) ב-17 בינואר 1934; מגלי החוף, שטסו בטיסה זו, היו לוטננט אלף גונדאד (Alf Gunnestad), וקפטן נילס לארסן (Nils Larsen).
שמו של החוף ניתן לו על ידי לארס כריסטנסן, ציד לווייתנים נורווגי, אשר הוביל את משלחת החקר הנוורגית.
כריסטנסן קרא לחוף על שמם של המלך לאופולד והמלכה אסטריד מבלגיה.
תוכנית הר/2200/א - חוף התכלת הרצליה (הר-2200 א, הר2200א) היא תוכנית מתאר, על-פי חוק התכנון והבניה, לדרום מערב העיר הרצליה.
שטח התוכנית כ־2,000 דונם, והיא מהווה שטח קרקעי של כ-10% מהעיר הרצליה.
התוכנית גובלת ברחוב אבא אבן מצד צפון, גבול השיפוט של תל אביב בצד דרום, כביש מס' 2 וגבול השיפוט של רמת השרון בצד מזרח וקו מצוקי הכורכר לאורך חוף הים, בצד מערב.
מכוחה של התוכנית לא ניתן יהיה להוציא היתרי בניה, למעט היתרים להקמת תשתיות, פיתוח השטחים הציבוריים וסלילת דרכים.
התוכנית יוצרת מסגרת תכנונית להקמת רובע עירוני הכולל 12,500 יח"ד, שטחים למבני ציבור מקומיים וכלל עירוניים, שטחי תעסוקה ומסחר, שטחי מלונאות, שטחים ציבוריים פתוחים, פארק חופי, פארק ארכאולוגי-אקולוגי בתל מיכל ומערך שבילים להולכי רגל ורוכבי אופניים המאפשר את נגישותו של הרובע אל טיילת החוף וחוף הים.
התוכנית כוללת שלושה מתחמי איחוד וחלוקה (המסומנים 1–3), כאשר כל מתחם מהווה יחידת תכנון עצמאית.
התנאי להוצאת היתרי בניה הוא הכנת תוכנית מתאר מפורטת לכל מתחם בשלמותו שתכלול תוכנית איחוד וחלוקה וטבלת הקצאה ואיזון.
עקרונות התכנון מתבססים על שלד המורכב מגריד עירוני לאורכו של תוואי הקו הירוק של הרכבת הקלה בגוש דן המתוכנן להפוך למבנן עירוני התחום בשטחי ציבור ורחובות ראשיים.
התוכנית מציעה אזור תעסוקה לאורך כביש מספר 2 ובניה למגורים המאופיינת על ידי בניה מרקמית מדורגת בגבהים משתנים מכיוון מערב למזרח ( 8-6 קומות) בשילוב בניה מגדלית עד 30 קומות בחלק המזרחי של התוכנית.
התוכנית כוללת מגוון שטחים ציבוריים פתוחים וביניהם פארק חופי ופארק ארכאולוגי "תל מיכל".
הודעה על הכנת התוכנית על פי סעיף 77 לחוק התכנון והבניה, פורסמה לראשונה בילקוט הפרסומים מס' 5676 מתאריך 5 ביוני 2007
התוכנית הומלצה להפקדה על ידי הוועדה המקומית בישיבתה מתאריך 25 בינואר 2017
התוכנית הוגשה לוועדה המחוזית בתאריך 29 באוגוסט 2019
התוכנית נדונה בוועדה המחוזית בתאריך 25 במאי 2020
החלטה על הפקדת התוכנית התקבלה על ידי הוועדה המחוזית בישיבתה מיום 3 באוגוסט 2020
חטיבת הקרקע הנכללת בתחום תוכנית הר/2200/א' הייתה ידועה בתקופת המנדט כחלק מאדמות הכפר 'ג'ליל אל קבליה' בנפת יפו, מחוז לוד.
השטח הנ"ל הוגדר אזור גלילי, שכן הוא לא היה משויך באותה עת לתחום מוניציפלי כלשהו.
רק ביום 18 באוגוסט 1955 פורסם ב"רשומות" (ק"ת 541, התשט"ו, עמ' 1331) צו בדבר עדכון גבול שטח תכנון עיר הרצליה, בו לראשונה הוכלל מתחם 'חוף התכלת' בתחום גבולות התכנון של העיר הרצליה.
בתקופת המנדט הבריטי אנשים פרטיים וחברות רכשו חטיבות קרקע גדולות של מאות דונמים, מבעליהם הערבים, ובהתאם לפקודת בנין ערים ערכו ואישרו אצל גופי התכנון של ממשלת המנדט תוכניות 'פרצלציה' (חלוקה) שהוגשו לרישום בפנקסי המקרקעין.
מתווה הגושים והחלקות הרשום היום בטאבו הוא תוצר של תוכניות 'פרצלציה', שהתבססו על תוכנית מתאר R/77, המשתרעת על חלק מאדמות הכפר ג'ליל.
חלק מה-'פרצלציות' במתחם חוף התכלת אושרו אף לפני מועד אישורה של תוכנית R/77 ומתוך התאמה אליה.
תוכניות הפרצלציה יצרו מתווה שכונתי שכלל מגרשי בניה לצד דרכים ושטחי ציבור שנרשמו על שם הנציב העליון בנאמנות עבור הציבור.
לאחר הקמת המדינה, הועבר רישום הבעלות מהנציב העליון על שם מדינת ישראל.
בעלי קרקע רבים במתחם זה הם בני הדור השני או השלישי של אותם בעלי קרקע היסטוריים שרכשו את החלקות הנ"ל לראשונה לאחר שתוכנית הפרצלציה נרשמה בפנקסי המקרקעין.
חוף מקדונלד הוא אזור חוף נרחב, באי רוס, שבאנטארקטיקה.
אזור החוף ממוקם ממערב לגבעת אינקלוז'ן, ו-11 קילומטרים מדרום מערב לכף בירד.
החוף כולל מספר רצועות סלע, שביניהם שלוליות מי ים; בחלקו הדרומי של החוף מספר רב של נחלים קטנים זורמים אל הים, ומאחורי מקטע חוף זה, לכיוון היבשת, מצוק שגובהו משתנה בין 45 מטרים ל-60 מטרים.
שמו של החוף ניתן לו על ידי משלחת הסקר הגאולוגי האנטארקטי של ניו זילנד (אשר חקרה את אנטארקטיקה בעונת המחקר (הקיץ האנטארקטי) 1958–1959).
החוף נקרא על שמו של קפטן אדווין איי.
McDonald), שהיה סגן המפקד של כוח העזר של צי ארצות הברית לאנטארקטיקה (US Naval Support Force, Antarctica), אשר העניק סיוע רב למשלחת הסקר הגאולוגי של ניו זילנד, בחקר אזור החוף.
שטח של 2,690 דונמים מהחוף הוגדר כאזור ציפורים בעל חשיבות על ידי ארגון BirdLife International, מאחר שבו מקננים כ-43,000 זוגות של פינגווין אדלי (בספירה שנערכה במשך 30 עונות רבייה, בשנים 1981–2012).
חוף נוקס או ארץ נוקס הוא אזור בארץ וילקס שבאנטארקטיקה.
חוף נוקס מוגדר כאזור החוף של אנטארקטיקה, הממוקם בין כף הורדרן ואיי האץ'.
וילקס קרא לאזור על שמו של לוטננט סמיואל ר.
Knox) מצי ארצות הברית, שהיה רב החובל של הספינה פליינג פיש (USS Flying Fish), והיה רב-חובלים (master) של הספינה וינסנס (USS Vincennes), במהלך מסע החקר האנטארקטי של המשלחת.
חוף סברינה הוא אזור בארץ וילקס שבאנטארקטיקה.
חוף באד מוגדר כאזור החוף של אנטארקטיקה, הממוקם בין כף וולדרון לבין כף סאות'ארד.
הראשון שראה חוף זה היה ג'ון בלאני ב-3 במרץ 1839, אשר ראה את החוף (או אזור סמוך לו) ממזרח למיקום החוף - בקו אורך 117 מזרח.
הראשונים שהתקרבו אל החוף, בפברואר 1840, הייתה משלחת החקר של ארצות הברית (שנערכה בין השנים 1838–1842), בפיקודו של לוטננט צ'ארלס וילקס, והאזור מופיע בתרשים שערך וילקס בשנת 1840 - בו הוא מכנה את החוף "רמת טוטן" (Totten High Land).
בשנת 1931, משלחת החקר הבריטית, אוסטרלית וניו זילנדית לאנטארקטיקה, בפיקודו של דאגלס מוסון ראתה יבשה בקו רחוב המצוי מעלה מדרום למקום שהתגלה על ידי בלאני ווילקס.
וילקס קרא לאזור על שם הספינה הדו-תרנית סברינה (Sabrina), אחת מספינותיו של בלאני, אשר טבעה בסופה בשלהי מרץ 1839 (לאחר גילוי החוף).
מוסון, מתוך כבוד לוילקס ובלני - השאיר את השם.
מושבת חוף השנהב הייתה מושבה צרפתית שהתקיימה בין השנים 1893–1960, ואשר משנת 1904 הייתה חלק מאפריקה המערבית הצרפתית.
עד סוף שנות ה-80 של המאה ה-19 גיבשה צרפת את שליטתה האפקטיבית (מבחינת הסכמי ועידת ברלין) על אזורי החוף ובריטניה הכירה בריבונותה ב-1889. באותה שנה מונה טרש-לאפלן כמושל בתואר בלבד, ולאחר שהפכה חוף השנהב רשמית למושבה צרפתית קיבל קפטן באנז'ר את תפקיד המושל.
חוף זיקים ליד קיבוץ זיקים, הוא חוף ים הנמצא כקילומטר וחצי מערבית לקיבוץ זיקים שבמישור החוף הדרומי.
החוף נמתח מאזור התעשייה הדרומי של אשקלון ועד גבול ישראל – רצועת עזה בדרום, ואורכו 4.3 קילומטרים.
חוף זה הוא חוף הים הדרומי ביותר של חופי ישראל שלאורך הים התיכון, ובחוף זה נשפך לים התיכון נחל שקמה.
במהלך השנים בוצעו ניסיונות חדירה ימיים רבים של מחבלי גדודי עז א-דין אל-קסאם, הזרוע הצבאית של ארגון הטרור חמאס מרצועת עזה.
ב-8 ביולי 2014, יומו הראשון של מבצע צוק איתן ניסו לחדור חמישה מחבלי חמאס לחוף על מנת לבצע פיגוע טרור באזור זיקים ובסיס צה"ל באזור.
במתקפת הפתע על ישראל בשמחת תורה ה'תשפ"ד, 7 באוקטובר 2023, חדרו לחוף מחבלים רבים שביצעו את הטבח בחוף זיקים, בו נרצחו לפחות 19 אזרחים ישראלים.
רוב המחבלים חוסלו שם, אך חלקם ששרדו המשיכו לבט"ר זיקים, ושם התרחש קרב זיקים בו נפלו 7 חיילי צה"ל ונהרגו כמה אזרחים שמצאו מקלט בבסיס.
לאחר הטבח הוכרזו החוף והשמורה סביבו כשטח צבאי סגור עד 16 באוקטובר 2025, אז נפתח מחדש לציבור לאחר ששוקם.
חוף הרוחות הוא אזור במערב אפריקה השוכן לאורך החוף שבין קייפ מאונט לבין אסיני , כלומר, חופי המדינות המודרניות סיירה לאון, ליבריה וחוף השנהב, מערבית לחוף הזהב.
אזור קשור נוסף הוא חוף הפלפל.
שמו נגזר מכך שספנים אירופים פגשו באזור זה את רוחות הסחר האטלנטיות מלפנים – "Windward" משמעו בכיוון שממנו נושבת הרוח.
תושבי חוף הרוחות נודעו בגידול אורז ואינדיגו.
ביהדות, המונח חופה וקידושין מציין את הדרך לקשירת קשר של נישואים ביהדות.
הנישואים ביהדות מתבצעים בשני שלבים: הקידושין (או ה"אירוסין" בלשון המשנה) והנישואין.
בעבר, בזמן המשנה והתלמוד, הזמן בין האירוסין לנישואין היה ממושך (כשנה), ואילו מאז ימי הביניים הוא קוצר לכדי דקות בודדות.
על כן נוצר מוסד שהחליף אותו, המחייב פחות, המכונה "שידוכין" (ובעברית מודרנית נקרא גם אירוסין).
ההלכה אוסרת קיום יחסי אישות בין גבר ואישה שאינם נשואים על ידי חופה וקידושין.
הלכה זו כתובה בתורה ולכן יש הסוברים שאיסור זה הוא מדאורייתא.
שלב השידוכים (המכונה בימינו אירוסין) איננו בעל משמעות הלכתית, אך הוא הונהג על מנת לאפשר שלב של יצירת קשר בין בני-הזוג ובני משפחותיהם שאיננו מחייב עדיין, ולכן לא יידרש גט על מנת להתיר את הקשר אם יוחלט לבטלו.
על פי מסורת המובאת בתלמוד, האמורא רב היה מכה מכת מרדות את מי שקידש אשה מבלי לערוך שידוכין קודם, וכך גם פוסקים הרמב"ם והשולחן ערוך, משום שקידושין ללא כל הכנה תחילה דומים לזנות.
אמנם דעת הרמ"א שאין להכות את מי שמקדש בלי שידוכין.
נהוג לקיים טקס בנוכחות המשפחה וחברים קרובים ובו, בין השאר, שוברים צלחת חרס (מקביל לשבירת הכוס תחת החופה).
בקהילות רבות נהוג לחתום על שטר תנאים ובו מעוגנות התחייבויות כספיות הדדיות של בני-הזוג ומשפחתם הקשורות למימון החתונה ועזרה כספית לזוג הצעיר.
מעשה הקידושין, המכונה גם אירוסין, הוא הפעולה הגורמת לאישה להפוך מאישה פנויה לאישה נשואה, "אשת-איש", לכל דבר.
לפיכך, הקידושין הם השלב המשמעותי ביותר במהלך החתונה היהודית.
משמעות הקידושין היא שהאשה מיוחדת לבעלה ולכן אסורה מרגע זה על כל איש אחר, כדין הקדש המיוחד לשמיים ואסור לכל אדם.
לאחר שהאישה מתקדשת אין קידושין נוספים תופסים בה, ככל אישה נשואה, אך עדיין אסרו אותה חכמים על בעלה עד שיכתוב לה כתובה, ויקויים טקס הנישואין, שעיקרו הוא אמירת "שבע-ברכות", עמידה תחת החופה וייחוד בפני שני עדים כשרים.
כיום נהוג לקדש תחת החופה באמצעות טבעת.
האיש אומר לאישה: "הרי את מקודשת לי בטבעת זו כדת משה וישראל", ועונד את הטבעת על אצבעה.
תקופת האירוסין הייתה במקורה תקופה ארוכה, ובימי המשנה והתלמוד נהוג היה שאורכה יהיה כשנה.
משך הזמן הארוך נועד לאפשר לבני הזוג להתכונן, בעיקר כלכלית, לקראת החתונה וחייהם החדשים.
בימי הביניים צומצמה תקופה זו לכדי דקות בודדות, עקב מקרים שבהם ברחו החתנים והשאירו את הנשים בעגינותן.
כבר אחרי שלב הקידושין, הבעל חייב לאשתו בעיקר הכתובה (מאתיים זוז לבתולה, מאה זוז לאלמנה וגרושה), אך אין הוא חייב ברוב המחויבויות הכספיות הנוספות הרשומות בכל כתובה.
למרות זאת, אם הבעל מוסר לאשתו בשלב הקידושין כתובה הוא מחויב מיד בכל תנאי הכתובה.
השלב השני הוא הנישואין, המונח בתלמוד הוא "כניסה לרשות הבעל".
שלב זה בפשטות הוא כניסת האישה, למטרת נישואין, לביתו של הבעל.
ההתייחדות של שני בני הזוג בביתם שלהם היא זו שיוצרת את הנישואין הגמורים.
ישנן מספר שיטות הלכתיות כיצד לבצע את המעבר לשלב זה, וכיום מקובל לשלב את השיטות השונות בתוך תהליך החופה.
השלבים שמסמלים את כניסת האישה לרשותו הם: הכניסה תחת לחופה וכניסה ל"חדר ייחוד".
בהלכה קיום הנישואין מחייב את בני הזוג בחיובים שונים זה לזה למשל חיוב הבעל לפרנס את אשתו, או זכות מעשה ידיה לבעלה.
מנהגי החופה משתנים בין העדות השונות.
בקהילות רבות נהוג לעלות כמה ימים לפני החופה לבית הקברות ולהזמין את קרובי המשפחה שנפטרו לטקס החופה.
האשכנזים נוהגים לערוך את החופה תחת כיפת השמים לסימן ברכה: "והרבה ארבה את זרעך ככוכבי השמים" ().
רבים נוהגים לערוך את טקס הנישואים במילוי הלבנה (החצי הראשון של החודש העברי).
את הטקס עורך רב, המכונה "מסדר הקידושין".
וזאת על פי תקנה עתיקה שנועדה להבטיח כי הטקס יתבצע על פי הכללים ההלכתיים.
תקנה נוספת דורשת נוכחות של מניין בטקס.
בעדת ביתא ישראל נהוג טקס הקשרה.
נהוג שהחתן (ובקהילות מסוימות מסדר הקידושין) פורש הינומה על ראש הכלה (טקס זה מכונה "באַדעקן" ).
המנהג נובע מהפסוק: "ותיקח הצעיף ותתכס" () שנאמר לגבי פגישת רבקה ויצחק.
לדעות מסוימות יש בשלב זה אלמנט של נישואין ולכן מקפידים שהעדים נוכחים בשלב זה.
סיבה נוספת למנהג הכיסוי בהינומה הוא: שמחד מותר להסתכל בתכשיטי הכלה אך מאידך אסור להסתכל בפניה.
נוהגים לברך את הכלה: "אחותנו, את היי לאלפי רבבה" ().
לאחר מכן החתן ממשיך לכיוון החופה, ויש כלות הנוהגות להתפלל תפילת כלה.
לאחר מספר דקות או בסוף תפילת הכלה, מצטרפת אליו הכלה, תוך שהם מובלים על ידי הורי החתן והכלה.
נהוג ללוות את הכלה לחופה, והליווי נחשב לגמילות חסדים, הקרויה הכנסת כלה.
ההלכה היא שאם אין מספיק אנשים שמלווים את הכלה לחופה, צריך להפסיק אפילו באמצע לימוד תורה כדי ללוות את הכלה.
פורשים מבעוד מועד יריעה על גבי עמודים (החופה), ומוליכים את החתן אליה כשפניו לצד המזרח.
כזכר לחורבן בית המקדש יש שנוהגים לתת אפר בראש החתן במקום הנחת התפילין - "אפר תחת פאר".
שתי האמהות והשושבינות (ולמנהג אחר: שני הורי הכלה) מוליכות את הכלה לקראת החתן.
יש שנוהגים שהכלה סובבת את החתן שלוש או שבע הקפות מתחת לחופה, לקיים את "נקבה תסובב גבר", אך מנהג זה קיים רק בעדות אשכנז וכיום נפוץ פחות.
אחר כך, הכלה נעמדת לימינו של החתן והרב המקדש עומד כשפניו למזרח.
מְסַדר הקידושין מברך שתי ברכות: ברכה על כוס יין או מיץ ענבים ("בורא פרי הגפן"), וברכה על מצוות הקידושין המכונה ברכת אירוסין.
נוסח הברכה: ברוך אתה ה' אלוהינו מלך העולם אשר קדשנו במצותינו וצִוָנו על העריות, ואסר לנו את הארוסות, והתיר לנו את הנשואות לנו על ידי חופה וקידושין; ברוך אתה ה' מקדש עמו ישראל על ידי חופה וקידושין".
הרב נותן לחתן לשתות מהכוס, ואז מעבירים את הכוס לאם הכלה שנותנת לכלה לשתות מהכוס.
החתן פונה לכלה ואומר לה: "הרי את מקודשת לי בטבעת זו כדת משה וישראל" ועונד טבעת על אצבע יד ימין של הכלה.
עדי הקידושין חייבים לראות את שלב נתינת הטבעת, אחרת המעשה לא תקף, ויש לחזור עליו.
נהוג שלאחר נתינת הטבעת אומר הקהל: "מקודשת!
השלב הבא הוא מתן הכתובה.
לפני מתן הכתובה נהוג שהרב, או אדם אחר, קורא את הכתובה בקול, ולעיתים אף מתרגם אותה מארמית, על מנת שהציבור יבין את הכתוב.
כיום, במקומות רבים נוהגים לקצר ולקרוא רק חלק מן הכתובה.
החתן מוסר לכלה את הכתובה, והעדים מאשרים בחתימת ידם כי ראו את המסירה.
רבים נוהגים שהעדים חותמים לפני החופה על שטר הכתובה.
אחרי נתינת הכתובה מברכים שבע ברכות על כוס יין.
נותנים לחתן לשתות, והוא עצמו נותן לכלה לשתות מהכוס.
לבסוף, החתן מזכיר את חורבן בית המקדש באמירת "אם אשכחך ירושלים, תשכח ימיני.
תדבק לשוני לחכי אם לא אזכרכי, אם לא אעלה את ירושלים על ראש שמחתי" () ושובר כוס זכוכית.
בישראל, יש המקדימים שלב זה ומבצעים אותו בין הקידושין לקריאת הכתובה, או לפני שהחתן מסיים לומר את הפסוק, בין היתר כדי להימנע מצימוד פרץ השמחה של סיום הטקס לאזכור החורבן.
למרות שהמנהג נועד להיות רגע רציני לזכר החורבן, בישראל ובפרט בחתונות של חילונים נהפכה שבירת הכוס במשך הדורות לנקודת שיא בטקס, שבה מכריזים "מזל טוב" ופוצחים בשירה, דבר שגרר ביקורת מצד הרב עובדיה יוסף.
לאחר טקס החופה נהוג בקהילות האשכנזיות והתימניות ללוות את החתן והכלה לחדר ייחוד, שם הם שוהים ביחד לבדם במשך זמן מה.
לרוב נהוג שהם גם אוכלים שם, לאחר שצמו והתענו במשך כל יום חופתם.
בשאר קהילות ישראל לא נוהגים מנהג זה, ומסתמכים על התייחדות החתן והכלה בליל הכלולות.
מקובל לקיים אחרי החופה סעודת מצווה גדולה, מלווה בריקודים ולעיתים בדרשות ונאומים.
לאחר ברכת המזון נהוג לברך שוב שבע ברכות על כוס יין.
בקרב יהודי גאורגיה נהוג לאחר החופה ריקוד קבלולי (מהמילה העברית "קבלה" במובן של "קבלת פנים") עם לחם כלולות הנקרא אף הוא קבלולי.
חופת נידה היא מצב בו הכלה נכנסת לחופה כשהיא נידה.
ישנה מחלוקת ראשונים האם במצב זה החופה מהווה את נישואי החתן והכלה המאורסים, או לא.
למעשה נהוג להימנע ממצב זה, אך אם אירע מקרה כזה, לא מבטלים את החתונה אלא עורכים אותה באופן המותאם למצב מצד ענידת הטבעת, חדר הייחוד וליל הכלולות.
בחיבורי הגאונים מובאת ברכה הנאמרת על בתולי כלה:כפי הנראה ברכה זו הייתה נאמרת לאחר בעילת המצוה בפעם הראשונה בשעה שהיה החתן מוצא דם.
אמנם מתשובות הרמב"ם עולה שהמנהג היה שהחתן אינו יוצא מביתו במשך שבעת ימי המשתה שלאחר החתונה, ובשבת הציבור היה נאסף לשם להתפלל או לברכו, ואחד מהם היה מברך ברכה זו על כוס יין ועל בשמים.
יש שביקרוה בשל האזכור הפומבי של הבתולים ואף ביטלוה, כדוגמת רבינו תם והרמב"ם.
הרמב"ם ראה בכך דבר מגונה ופעל לבטלו, הוא כתב על ברכה זו:
להלכה בשולחן ערוך הביא שיש לומר ברכה זו, וברמ"א אף הוסיף שיש שכתבו לאומרה על כוס.
בימינו מנהג רוב בני אשכנז לאומרה שלא על הכוס בלא שם ומלכות.
חוּפָּה היא יריעה פרוסה על גבי ארבעה עמודים שתחתיה מקיימים את טקס הנישואין היהודי.
לעיתים משמשת החופה גם בטקסי הכנסת ספר תורה.
שורש דומה מוכר מחיתית: 'חֻפָּרַ' ḫupaara - בהוראת כיסוי בד בעזרתו מדמים את האל.
בלשון אוגריתית: עפרת - ġprt.
אכדית: 'אֵפָּרְתֻ' - שימש ככסות אזור הרגליים.
בלשון פרסית וערבית קובה کپه בהוראת חפץ בצורת כיפה או כובע.
כבר במקרא החופה מופיעה בהקשר של חתן וכלה: "יצא חתן מחדרו וכלה מחופתה" (), "והוא כחתן יוצא מחופתו ישיש כגיבור לרוץ אורח" ().
מקורות חז"ל מתארים את הכנסת הכלה ל'חופה' כשלב השני והמסכם של טקס הנישואים ביהדות, הידוע כחופה וקידושין.
לגבי מהות אותה "חופה" ישנן דעות שונות.
ככל הנראה החופה הייתה הבית אותו ייעד החתן למגוריהם המשותפים של הזוג הנשוי לאחר שקושט לקראת טקס החופה.
כיום נהוג אצל האשכנזים שהחתן והכלה מתייחדים בחדר ייחוד כדי לקיים "חופה" לפי חלק מהדעות.
כן נהוג להקפיד שהחתן יכסה את הכלה בהינומה, שכן ישנם דעות שזוהי הכניסה לחופה.
בעקבות זאת, נוהגים לכנות גם את טקס הנישואין עצמו - חופה.
עם השנים דבק המושג "חופה" ליריעה פרוסה על גבי ארבעה עמודים שתחתיה מקיימים את טקס חופה וקידושין.
במהלך הדורות נהגו יהודים לקנות חופות יקרות.
כך למשל נתרמה לבית הכנסת תפארת ישראל חופה יקרה בשווי של כ-2000 פרנק אשר שימש לתהלוכות של ספרי תורה.
בימי הביניים נהגו לערוך את החופה בבית הכנסת.
אחרים המליצו על קיום החופה בחצר בית הכנסת כדי להיות מתחת לכוכבים, לסימן שירבה זרעם של החתן והכלה ככוכבי השמים.
כיום, נוהגים האשכנזים לערוך חופות נישואין תחת כיפת השמים.
חוף רחצה נפרד או חוף נפרד הוא חוף רחצה שבו מתקיימת רחצה נפרדת של גברים ונשים.
לעיתים הוא מופרד באמצעות גדר אטומה מהחופים המעורבים שלצידו.
החוף מיועד לכל מי שנמנע מלהגיע לחוף מעורב מטעמי דת, צניעות או מכל טעם אחר.
דרישה לחוף נפרד מטעמי דת עולה בהתאם לכללי הצניעות של היהדות והאסלאם.
במרבית החופים הנפרדים הרחצה לגברים ולנשים מתקיימת בימים שונים או בשעות שונות, יוצאים מהכלל הם החוף הדתי בטבריה, חוף "כינר" בכנרת, החוף הנפרד באילת, וחוף באזור חמי זוהר בים המלח, שבהם מתאפשרת במקביל רחצה נפרדת לגברים ולנשים, באמצעות מחיצה שמתחילה בחוף וממשיכה גם במים ומחלקת את החוף הנפרד לשניים.
בימי הקיץ חברות האוטובוסים מקיימות קווים מיוחדים מריכוזי אוכלוסייה חרדיים (בני ברק, אלעד וכדומה) לחופים אלה.
חוק הסדרת מקומות רחצה, תשכ"ד-1964 מאפשר לרשות מקומית, באישור של שר הפנים, "ייעוד מקומות או זמנים לרחצה בלעדית של גברים, נשים או טף" במקווה מים (ים, נהר, אגם או בריכת שחייה).
בהתאם לכך אושרו חופים נפרדים ברשויות מקומיות רבות.
החוק אינו מתאר את החוף הנפרד לפרטיו, ובפרט לא מתאר את גידורו והפרדתו (הן הפרדה פנימית והן מחיצות סובבות) מקו החוף.
קריית חיים – החוף הנפרד
נתניה – חוף קריית צאנז
תל אביב יפו – חוף נורדאו
בת ים – חוף שירת הים
ראשון לציון – החוף הנפרד
עין בוקק – החוף הנפרד
בטורקיה יש מספר חופים נפרדים, ובסמוך אליהם מזנונים ובתי מלון המיועדים לנשים בלבד.
מקומות נוספים בהם יש הפרדה מגדרית בחופים אלו במדינות מוסלמיות שמרניות כמו ערב הסעודית, איראן שם הפרדה מגדרית קיימת בכל החופים הציבוריים, ובמצרים בה יש מספר חופים מופרדים מגדרית.
חוף פלמחים הוא חוף ים השוכן במישור החוף הדרומי, מדרום לראשון לציון ולנחל שורק, ליד קיבוץ פלמחים.
אזור החוף הוכרז כגן לאומי.
הגן הלאומי פלמחים (או חולות פלמחים) משתרע משפך נחל שורק עד גבול קיבוץ פלמחים על פני 221 דונם, ושייך למועצה אזורית גן רווה.
אורך החוף הוא 8.8 קילומטר, וכולל בתי גידול ייחודיים.
אזור הטלה של צבי ים, וצמחייה ובעלי חיים מסוגים שונים.
חוף פלמחים הוא אחת מרצועות החוף הטבעיות והפראיות הבודדות שנותרו במרכז הארץ, ומשמר חלק מאזור החולות הנודדים והמיוצבים למחצה של מישור החוף הדרומי.
החוף מושך רוחצים ומבקרים מכל האזור ובכל עונות השנה.
החוף הוא חולי ברובו, עשיר בצדפים וחול גס ומעל חלקו מתרוממים מצוקי כורכר.
בחלקו הצפוני שוכנות מערות החצובות במצוקי הכורכר ובחלקו הדרומי נמצאת חורבת העתיקות "יבנה ים", ששימשה כעיר נמל החל מתקופת הברונזה (אמצע האלף השני לפנה"ס) ועד לימי הביניים.
כמו כן נמצאו באזור מספר מערות קבורה.
הצמחים הנפוצים בשמורה הם נר הלילה, לענה חד זרעית, רותם המדבר, ובין הדיונות מצויים גם קנה סוכר מצרי וקנה מצוי.
מספר אתרי הטלה של צבי ים נמצאו בשמורה ועופות מים כמו אגמייה מצויה וברכייה מוצאים בעונת החורף שקעים עם מים המהווים להם בית גידול מימי.
כמו כן ניתן למצוא באזור חזירי בר, שועלים ותנים.
בחלק מהחוף הוכשרה חנייה בתשלום.
חלקו משמש כשטח אש של צה"ל.
זו רצועת החוף היחידה מראשון לציון ועד אשדוד הפתוחה לציבור, ובה חוף חולי, מצוקי כורכר ושילוב של בית גידול חולי עם אתר היסטורי ארכאולוגי.
באזור ניתן לראות 3 רכסי כורכר (כמודל כל מישור החוף של ישראל), מצפון לדרום.
בין רכסי הכורכר ניתן להבחין במילוי של חולות.רכס הכורכר המערבי ביותר במגעו עם קו המים יוצר חוף של מצוקים ומפרצונים, אשר שימשו מעגנים בתקופות קדומות.
על פי נתוני רשות הטבע והגנים, גן לאומי פלמחים היה אתר הטיולים הפופולרי ביותר בישראל בשנת 2025, לאחר שביקרו בו במהלך השנה 1,591,403 מטיילים.
תכנון כפר הנופש והמאבק נגדו
המועצה המקומית גן רווה, שבשטחה ממוקם החוף, יזמה הקמת כפר נופש בו.
התוכנית אושרה בשנת 2000, עוד בטרם נכנס לתוקפו חוק שמירת הסביבה החופית, האוסר בנייה במרחק של 300 מטר מחופי הארץ.
היזמים שזכו במכרז תכננו את כפר הנופש על שטח של 70 דונם במרחק 30 מטר מהחוף עם 350 חדרים.
תמורת השטח שילמו ב-2004 שמונה מיליון שקלים.
היזמים קיבלו אישור גם מרשות העתיקות, כשהבטיחו לממן פעולות להגנת האתר הארכאולוגי בסמוך לכפר הנופש.
מספר צעירים, שנתקלו בגדרות שהוצבו על החוף, החלו בחורף 2008 בפעילות מחאה נגד בניית כפר הנופש, ואליהם הצטרפו אזרחים רבים.
הם הקימו במקום מאהל מחאה במטרה לסכל את המשך העבודות, ארגנו ועד והצליחו לעורר דיון תקשורתי ולגרום לוועדת הפנים של הכנסת לעסוק בנושא.
מבקר המדינה נענה לבקשתם והורה לעצור זמנית את הבנייה, לצורך בדיקת הליכי התכנון ומכירת הקרקע ליזמים בסכום שנראה נמוך מדי לקרקע.
לאחר בדיקה פרסם המבקר דוח המותח ביקורת חריפה על הליך התכנון, והעביר את מסקנותיו ליועץ המשפטי לממשלה.
בעקבות עתירה שהגישו ארגוני סביבה, קבע בית המשפט המחוזי בתל אביב באפריל 2009, כי כפר הנופש יורחק 100 מטר מקו המים ולא 30 מטר כפי שביקשו היזמים.
השופטים פסקו כי "תכלית זו גוברת על פני תכליות פרטיות אחריות" והוסיפו כי תוכנית הבנייה מנוגדת לתוכנית המתאר הארצית לחופי הים התיכון (תמ"א 13).
בעקבות הלחץ הציבורי, פעילות הארגונים הסביבתיים ובהתערבות חברי כנסת והמשרד להגנת הסביבה, החליטה ממשלת ישראל ביולי 2010 להמליץ לוועדות התכנון והבנייה לבטל את בניית כפר הנופש.
הוועדה אכן ביטלה את בניית כפר הנופש והחליטה כי החוף ינוצל לטובת מסלול ארכאולוגי שיחשוף את המבקרים לאתרים הארכאולוגיים הרבים המצויים בו.
החל מאביב 2011, עבר ניהול החוף לידי רשות הטבע והגנים.
בחודש נובמבר 2011 הורתה הוועדה המחוזית מרכז על ביטול התוכנית הקיימת לכפר הנופש וקבעה, כי יימצא שטח חלופי להקמתו מחוץ לשטח החוף, ובכך נסתם הגולל על תוכנית כפר הנופש.
בדצמבר 2014 קבעה הוועדה המחוזית מרכז שהחוף יוכרז כגן לאומי וכל התוכניות להקמת חדרי אירוח או לינת קמפינג באזור יבוטלו.
בשנים האחרונות סובל החוף, מדרום לגן הלאומי, בקטע שבאחריות המועצה האזורית גן רווה, מפסולת רבה שהיא תוצאה של שני גורמים: ציבור המשאיר אחריו פסולת, אך גם הזנחה מצד המועצה האזורית המתנערת מאחריותה לחוף ואינה מנקה אותו.
חוף זה זכה לא אחת בתואר המפוקפק "החוף המזוהם במדינה", וזאת במדד "חוף נקי" של המשרד להגנת הסביבה.
אם לא די בכך, בעלי עסקים החלו להציב על החוף אוהלים ולהשכיר לציבור לאירועים פרטיים רבי משתתפים.
בתום האירועים משאירים אחריהם המשתתפים כמויות אדירות של פסולת המתפזרת על החוף ונישאת עם הרוח אל תוך הים.
במהלך 2015, ובעקבות תלונות רבות מצד הציבור על הלכלוך הרב וההזנחה המתמשכת, נערכו בחוף מספר מבצעי ניקיון.
הגדול שבהם נערך על ידי עמותת "צלול", ב-9 בספטמבר 2015, במסגרתו עשרות תלמידי בתי ספר ומתנדבים מכל רחבי הארץ, אספו למעלה מטון פסולת, שהכילה בעיקר שאריות פלסטיק ושקיות פלסטיק המזהמות את הים ומסכנות את החי והצומח שבו.
בעקבות הלחץ הציבורי ודרישת עמותת "צלול", פתח המשרד להגנת הסביבה בחקירה, שבסופה הגיש במהלך אוקטובר 2015 כתב אישום כנגד המועצה האזורית והעומד בראשה, בעקבות אחריותם לזיהום החוף והתנערותם מחובתם החוקית לנקותו.
בנוסף להזנחת החוף, האשים המשרד להגנת הסביבה את המועצה בהזרמת שפכים לים בין השנים 2012–2013. ההזרמה בוצעה באמצעות צינור שהזרים לים ביוב גולמי מתחנת שאיבה מצפון לחוף פלמחים.
הביוב הגולמי זיהם את מי התהום ואת מי הים.
חוף עתלית הוא רצועת חוף באורך שלושה קילומטרים הנמצאת במישור החוף, בין עתלית למושב מגדים.
רצועת החוף משתרעת מתל מגדים בצפון ועד מבצר עתלית בדרום.
הכניסה לחוף היא חופשית ואינה כרוכה בתשלום.
את החוף, שהוכרז כשמורת טבע ימית, אכלסו בעבר להקות ענק של דגים.
בין מיני הדגים במימי החוף - דג הנצרן (Balistes carolinensis) ובעיקר דגי סרדין (Caspistes itanensis), ומכאן בא שמו של החוף.
כיום קיים בחוף מגוון עשיר של בעלי חיים וצמחים ימיים.
צבי ים רבים מגיעים אל החוף כדי להטיל את ביציהם בחולות החוף.
הביצות המלוחות שנמצאות בחלקו הדרומי של החוף, משמשות כבית גידול ומקום קינון לעופות המים ובחוף ניתן לראות מיני ציפורים רבים ובעיקר שחפים.
בחוף שרידים ארכאולוגיים שונים, בהם מבצר עתלית - מבצר צלבני מהמאה ה-11 שננטש לקראת סוף המאה ה-13 ובית קברות צלבני, יחידי שנותר מסוגו בארץ ישראל ובכלל, נדיר במצב השתמרותו בעולם כולו.
דרומית לחוף נמצא מפרץ עתלית, המפרץ השני בגודלו בישראל שבו שרידים ליישובים קדומים, מהתקופה הנאוליתית כמו הכפר הנאוליתי בעתלית-ים, תקופת הברונזה ועד לתקופה ההלניסטית.
במפרץ שוכן בסיס הקבע של שייטת 13 של חיל הים.
קטע מהחוף משמש כחוף הנודיסטים של אזור חיפה והקריות.
אחרי מלחמת העולם הראשונה, קמה בעתלית ועדת המים ומטרתה פיתוח הימאות העברית בדיג וספנות.
הוועדה הביאה לארץ ישראל קבוצות דייגים יהודים ממזרח אירופה והקווקז, ופעלה ליישבם בנקודות מתאימות לאורך החוף, וכך יצרה גרעין מקצועי ללימוד העברי ארצישראלי את מקצוע הדיג הימי.
חלקם של יוצאי הגדודים העבריים, נשמע לקריאת הוועדה ופנה ל"כיבוש הים".
עבור חלקם קמה "מטרה חדשה" ועתלית היוותה יעד מועדף ומקצוע חדש לעסוק בו.
בשנת 1919 הוקם כפר דיג במבצר העתיק לשפת המים, על פי תוכנית ועדת המים.
אחרי מספר ניסיונות התיישבות, התברר כי בדיג אמנם הצליחו אך חלו בקדחת צהובה שגרמה למותם והכפר נותר עזוב.
חוף פארדייס הייתה אופרת סבון אוסטרלית, שהופקה לשידור במקור בין 1993 ל-1994. עלילת הסדרה עסקה בקבוצת צעירים המתגוררים ועובדים בעיר גולד קוסט בקווינסלנד, אוסטרליה ובסוגיות המעסיקות בני נוער.
הסדרה שודרה במקור בערוץ 9 האוסטרלי.
בנוסף, שודרה הסדרה גם במדינות רבות ברחבי העולם בהן בריטניה, ארצות הברית, ונצואלה, איטליה, שווייץ, צרפת, פולין והולנד.
בישראל שודרה הסדרה במהלך 1995 בערוץ 2.
הסדרה היוותה קרש קפיצה לכמה מהשחקנים שגילמו בה את בני הנוער, ובהם איילה פישר, מנו בנט, ריילי היל, קימברלי ג'וזף, וג'ייסון סימונס.
חוף תשעים המיילים הוא חוף הנמתח לאורך צידו המערבי של הצפון הרחוק של האי הצפוני בניו זילנד.
החוף מתחיל מעט מערבית מהישוב קאיטאיה ונמשך לאורך חצי האי אאופורי עד לקייפ ראינגה, שהיא הנקודה הצפון-מזרחית ביותר באי הצפוני.
שמו של החוף מקורו בטעות, מכיוון שאורכו הוא 55 מיילים בלבד (כ- 90 קילומטרים).
הסברה הרווחת למקור הטעות היא כי יש קשר למרחק אותו סוס עם רוכב על גבו מסוגל לעבור בטרם יידרש לנוח.
מרחק זה הוא כ- 30 מיילים, ומכיוון שלפרשים היה לוקח כשלושה ימים לעבור את החוף לאורכו, הם הסיקו שהמרחק שעברו בימים אלה היה כ- 90 מיילים, בלי לקחת בחשבון שקצב הרכיבה על חול הוא נמוך יותר מאשר על אדמה מוצקה.
החוף, כמו גם דיונות החול אשר בצפונו, המשוות לאזור מראה של מדבר, נחשבים לאטרקציה תיירותית.
בשנת 1932 החוף שימש כמסלול המראה ונחיתה לאחד משירותי דואר אוויר הראשונים שהופעלו בין אוסטרליה לניו זילנד.
בעתות שפל, החוף מתאים לנסיעה גם לרכב בעל הנעה רגילה, ורשמית נחשב לכביש ציבורי.
החוף משמש כנתיב חלופי עבור הכביש הארצי מספר 1 באזור זה, כאשר האחרון נסגר עקב מפולת קרקע או שיטפון.
חוף סקוט הוא קטע חוף בארץ ויקטוריה שבאנטארקטיקה.
חוף סקוט הוא החוף שבין כף וושינגטון לשונית מינה.
ועדת השמות האנטארקטית של ניו זילנד נתנה לחוף את שמו בשנת 1961.
החוף נקרא על שמו של קפטן רוברט פלקון סקוט מהצי המלכותי, מנהיג משלחת דיסקברי (1904-1901) ומשלחת טרה נובה (1913-1910), שנספה במסעו חזרה מן הקוטב הדרומי.
לחלק גדול מן המחקר המוקדם בקו החוף הזה אחראים סקוט ועמיתיו למשלחת, והוא שנתן רבים מן השמות בחבל ארץ זה.
חוף שביתת הנשק היה הכינוי של שטח חסות בריטי שהקיף שבע אמירויות בחוף הדרום-מזרחי של המפרץ הפרסי, אזור שזכה גם לכינוי "חוף שודדי הים".
ב-1820 כפתה בריטניה על שליטי החוף הסכמים להפסקת השוד הימי, הסכם שהורחב בשנת 1853 לכדי חוזה שלום ימי קבוע, ומאז קיבל האזור את השם "חוף שביתת הנשק".
במסגרת הסכם זה הפך החוף למדינת חסות (פרוטקטורט) בפועל עד 2 בדצמבר 1971, אז קיבלו האמירויות עצמאות וכוננו את איחוד האמירויות הערביות.
מבחינת בריטניה היה ביטחון הים באזור בעל חשיבות אסטרטגית כיוון שהוא נמצא על הנתיב הימי החיוני להודו הבריטית.
בראשית המאה ה-19 החלה בריטניה לנקוט צעדים צבאיים כדי להבטיח את ביטחון השיט במקום.
ב-1820 כפתה על השייח'ים מאבו דאבי, עג'מאן, שארג'ה, ראס אל-ח'ימה ואום אל-קיוין חתימת הסכמים נפרדים להפסקת השוד הימי, תוך שהיא מבטיחה את חוסר מעורבותה בנושאי פנים.
הסכם שהורחב בשנת 1853 לכדי חוזה שלום ימי קבוע הן בין השיחים לבריטניה והן בינם לבין עצמם, שכלל גם את דובאי ומאז קיבל האזור את השם "חוף שביתת הנשק" (Trucial Coast).
במסגרת ההסכם הגנה בריטניה על מדינות החוף והתחייבה לעזור בכספים לשליטיהן, אך גבולות המחויבויות ההדדיות לא הוגדרו באופן רשמי.
פרק נוסף בהסכם היה מניעת סחר עבדים מהחוף.
בסוף המאה ה-19, לאור התערערות האימפריה העות'מאנית, החלו מדינות כקיסרות הגרמנית והאימפריה הרוסית לערער על ההגמוניה הבריטית באזור המפרץ, דבר שהוביל את בריטניה להידוק ההסכמים ולחתימת הסכמי הגנה ב-1892 עם אמירויות החוף כמו גם עם בחריין, קטר וכווית.
ב-1936 זיהתה חברת התעופה אימפיריאל איירווייז את העיר כַּלבַּאא' (كلباء) כאתר גיבוי חיוני למסלול נחיתה והיא זכתה במעמד אוטונומי נפרד משארג'ה, ב-1951 עם מות השייח' השליט בעיר, היא אוחדה מחדש עם שארג'ה.
ב-1952, עקב פניית חברת הנפט Petroleum Concessions Limited לממשלת בריטניה, נכללה גם אמירות פוג'יירה בהסכם ההגנה והחסות.
ב-1952, בהשראת בריטניה, החל שיתוף פעולה פדרלי למחצה בין שבע האמירויות, בצורת מועצה קבועה בראשות נציג בריטי והשייח' זאיד בן סולטאן אאל נהיאן.
אולם ב-1968 החליטה בריטניה לפנות את כוחותיה שממזרח לעדן.
הפרוטקטורט הוגדר כפרובינציה של הראג' הבריטי ולפיכך היה כפוף למשרד לענייני הודו של הממשלה הבריטית והמטבע דה פקטו של האזור היה רופי הודי, כמו גם בקטר, בחריין ועומאן.
בכלי טיס, חופה היא כיסוי שקוף לתא הטייס, בעיקר במטוסי קרב.
מטרתה של החופה היא ליצור סביבה מוגנת מפגעי מזג אוויר ומרעש עבור צוות כלי הטיס, והיא מעוצבת בקווים אווירודינמיים ככל הניתן כדי להפחית את הגרר.
במטוסים הראשונים לא הייתה חופה כלל והטייסים היו חשופים לרוח ולקור, אם כי רוב הטיסות התקיימו בדרך כלל במזג אוויר נאה.
גם במלחמת העולם הראשונה לא היו למטוסים חופות, אם כי היו מגיני רוח קטנים שנועדו להגן על הטייס מהרוח וזרם האוויר שיצרו המדחפים.
בשנות ה-20 ושנות ה-30 של המאה ה-20, כאשר מטוסים החלו לטוס גבוה יותר ומהר יותר, התעורר הצורך בתאי טייס סגורים והחלו להופיע חופות.
החופות הראשונות היו בנויות ממספר רב של פיסות זכוכית שטוחות, שקובעו למקומן במסגרות.
במסגרות היו מיתרים ומוטות רבים, ואלה הגבילו את הראות, מגבלה משמעותית במיוחד למטוסים צבאיים.
בנוסף, פיסות הזכוכית כבדות באופן משמעותי.
בתקופה שלפני מלחמת העולם השנייה החלו להיכנס לשימוש חופות מזכוכית אקרילית שהיו קלות באופן משמעותי.
הזכוכית האקרילית אפשרה יצירת חופות עגולות, חופות "בועה", שהותקנו במטוסים כמו סופרמרין ספיטפייר וווסטלנד ווירלווינד.
חופות אלו אפשרו ראות נוחה בהרבה ושדה ראייה רחב, בצד משקלן הקל יותר.
גם כיום (2016) נעשה בהן שימוש במטוסי קרב.
החופה היא חלק ממערכת ההפלטה של אנשי הצוות, מכיוון שלא ניתן לבצע את תהליך המילוט ללא הסרת החופה מנתיב הפלטת הכיסא.
ישנן שתי שיטות עיקריות שבהן משתמשים כדי לאפשר הפלטה עם חופה.
השיטה הראשונה היא השלכת החופה עם התחלת תהליך ההפלטה, שיטה זאת ישימה בחופות המותקנות על ציר מאחורי תא הטייס ונפתחות מעלה.
בתהליך זה אמצעים פירוטכניים שוברים את הציר שעליו מותקנת החופה והיא מועפת מעוצמת הפיצוץ ומזרימת האוויר.
השיטה השנייה היא ניפוץ זכוכית החופה.
שיטה זאת ישימה בכלי טיס המשתמשים בחופה שלא נפתחת כלפי מעלה (נפתחת לצד או נעה על גבי מסילה וכדומה) או כאלה שבהם מצופה שלא תהיה זרימת אוויר מספקת להעפת החופה.
בשיטה זאת מותקן פס פיצוץ פירוטכני על גבי החופה.
במהלך ההפלטה הפס מנפץ את הזכוכית וכך מאפשר לכיסא הטייס לעבור דרך החופה עצמה.
לעיתים רחוקות מסתפקים באמצעי שבירה פרימיטיביים יותר כגון דוקרנים המותקנים על גבי כיסא המפלט מעל ראשו של הטייס שבמהלך ההפלטה ישברו את הזכוכית, אם כי שיטה זאת נחשבת למסוכנת יותר.
רוב החופות המודרניות מיוצרות, כאמור, מזכוכית אקרילית.
לוח זכוכית עובר חימום, וכאשר הזכוכית הופכת גמישה היא מוצמדת אל תבנית של החופה.
האוויר נשאב מן התבנית והזכוכית נשאבת אל הריק ומקבלת את צורת החופה.
הקצוות שמחוץ לתבנית נחתכים, והזכוכית מוגמרת מחוברת למסגרת אלומיניום או חומר מרוכב.
קרינה אלקטרומגנטית המשודרת ממכשירי מכ"ם עוברת את החופה, בדרך כלל, ומחזירה הדים של תא הטייס עצמו.
כדי להגביר את יכולת החמקנות של המטוס, מוסיפים לזכוכית האקרילית של חופות חדישות חומרים שונים, ובהם זהב ותרכובת בדיל ואינדיום.
אלה מחזירות את קרני המכ"ם ומפזרות אותן, ואינן מאפשרות להן לחדור לתא הטייס, וכך קטן שטח חתך המכ"ם (שח"ם) של המטוס.
במטוסי F-16 פייטינג פלקון שבהם הותקנו חופות כאלה קטן השח"ם בכ-15%.
בחילות אוויר מסוימים מנצלים את העובדה שבמטוסים מסוימים הצד התחתון של כלי הטיס נראה דומה לצידו העליון וצובעים צורה של החופה על גבי האזור מתחת לתא הטייס.
חוף פלייר (Fallières Coast) הוא קטע החוף המערבי של חצי האי האנטארקטי שבין כף פיורד בורז'ואה וכף ג'רמי, על מפרץ מרגריט ומדף הקרח וורדי.
מדרום משיק לו חוף ריימיל ומצפון חוף לובה.
חוף פלייר נחקר לראשונה בינואר 1909 על ידי המשלחת הצרפתית לאנטארקטיקה (1910–1908) בראשות ז'אן-באטיסט שארקו.
שארקו קרא לחוף שם ארמאן פלייר, אז נשיא צרפת.
חופזי (שם מדעי: Pluvialis) הוא סוג של עוף ממשפחת החופמיים שבסדרת החופמאים.
החופזי קרוב למיני הסוג חופמי אך קטן יותר, בעל ראשים שחורים ונוצות כנפיו זהובות מנומרות.
החופזים מצויים בעיקר בחצי הכדור הצפוני.
החופזים בעלי ראשים קטנים וכהים ומקוריהם קצרים יחסית, הבטן כהה ורגליהם קטנות ובינוניות ואין להם קרומי שחייה.
הם מעופפים בלהקות וקוראים קריאות עזות.
הם ניזונים בעיקר מחרקים שהם צדים באוויר או על הקרקע.
הנקבות מקננות על הקרקע בקנים מוסווים.
אם טורף מגלה אותם היא תשכנע אותו לרדוף אחריה ותרחיק אותו מהקן עד למרחק בטוח ואז תמריא ממנו.
חוף פנל הוא מקטע חוף באנטארקטיקה בין כף ויליאמס וכף אדייר.
ממערבית לכף ויליאמס מצוי חוף אואטס, וממזרח לכף אדייר מצוי חוף בורכגרווינק.
השם "חוף פנל" מתאר גם את קו החוף עצמו, וגם את רכסי ההרים שמאחורי קו החוף.
אזור החוף כולל גם את קרחון רניק (שאורכו 250 קילומטרים, והוא אחד הקרחונים הגדולים באנטארקטיקה), את הר גרנהולם, הרי אנארי, פסגת צוק גיברלטר ואת הקצוות של רכסי בוורס והרי האדמירליות.