tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
1977 – דו"ח תלמידות בית ספר 11: ללמוד מהניסיון
1978 – דו"ח תלמידות בית ספר 12: נערות צעירות זקוקות לאהבה
1980 – דו"ח תלמידות בית ספר 13: אל תשכח את האהבה בזמן הסקס
הסרטים עוררו ביקורת נרחבת בשל גישתם למיניות מתבגרים והשימוש בתיאורים מיניים שהוצגו לכאורה באופן מדעי.
גינתר הונולד: דו"ח תלמידות בית ספר: פרוטוקולים מיניים.
אניטה מירש: דו"ח תלמידות בית ספר: סרטי המין הגרמניים של שנות ה-70. הוצאת ברץ + פישר, 2003.
דו־פסיגיים קדומים (שם מדעי: Magnoliopsida) הם קבוצה פרפילטית במערכת בעלי הפרחים הכוללת את המינים הקדומים והפרימיטיביים ביותר.
ההבדל העיקרי ביניהם לבין הדו־פסיגיים האמיתיים הוא בצורת האבקה, ובמאפיין זה הם דומים יותר לחד־פסיגיים.
המיון המדעי המסורתי לא הבדיל בין הדו־פסיגיים הקדומים לאמיתיים, אך בעשורים האחרונים הראה המחקר הגנטי כי למעשה הדו־פסיגיים הקדומים נמצאים בתחתית העץ האבולוציוני שממנו התפתחו מאוחר יותר גם החד־פסיגיים וגם הדו־פסיגיים האמיתיים.
הדו־פסיגיים הקדומים מיוצגים בישראל בין היתר על ידי נופר צהוב וער אציל.
בחקלאות המייצגת הידועה היא גפן היין.
דו־קרב או דוקרב הוא עימות, לרוב מזוין, בין שני אנשים, שנועד להשיג הכרעה בנושא שבמחלוקת.
בהשאלה, מתייחס המונח לסכסוך בין כוחות מנוגדים או תחרות עזה בין יריבים.
הגדרה כללית זו נכונה למספר סוגי דו־קרב שלמרות ההתאמה לקוי המתאר הכללים הם שונים מהותית במטרה שלמענה נערך הדו־קרב.
לאורך ההיסטוריה שימש דו־קרב כאמצעי להכרעת סכסוכים וחילוקי דעות.
קרב אלופים, שהוא צורה מסוימת של דו־קרב דוגמת הקרב בין דוד וגוליית, שימש להכרעת סכסוך גדול בין שני צבאות.
דו־קרב במסגרת משפט האל שימש להכרעות בסכסוכים משפטיים.
בדרך כלל המונח מתייחס לקרב פנים אל פנים המאורגן מראש ומתנהל בהסכמה, ועל פי כללים שנקבעו בין שני מתמודדים, תוך שימוש בנשק קר או בנשק חם ולעיתים באמנויות לחימה ללא נשק.
דו־קרב מסוג זה נערך במטרה להוכיח נחישות ונכונות להקריב חיים על הגנת הכבוד, ומסתיים כאשר אחד הצדדים הגיע לידי סיפוק או כאשר לכל היותר אחד מהצדדים נהרג.
בצורה זו הדו־קרב נערך בין שני לוחמים גברים, בדרך כלל מהמעמדות הגבוהים, ושימש להכרעת סכסוכים אישיים, משפטיים ופוליטיים.
שורשיו נעוצים בקוד האבירות של מעמד האבירים בימי הביניים והיה חלק מהמערכת החברתית ובעיקר הצבאית, עד לתחילת המאה ה-20, אף על פי שמסוף המאה ה-17 הוצא הדו־קרב אל מחוץ לחוק.
במקביל התקיים הדו־קרב כענף ספורט ובידור ששורשיו בלחימת גלדיאטורים ברומא והטורנירים של אבירים באירופה של ימי הביניים, עיסוק זה שינה את פניו בעת המודרנית אך שימר את רוח הדו־קרב בענפי ספורט שונים ובראש וראשונה הסיף.
מקומו המרכזי של הדו־קרב בתרבות האנושית לאורך התקופות ובאופן חוצה תרבויות השאיר את חותמו על האמנות כתיאור אולטימטיבי של מאבק וכמטאפורה לעימות התמידי בין ניגודים שהעיקרי שבהם הוא בין הטוב לרוע.
סוגת המערבון שמציבה את הדו־קרב במרכזה, על רקע המערב הפרוע בארצות הברית מהווה דוגמה מודרנית בולטת, אך שורשיה נעוצים ביצירות ספרות ומיתוסים קדומים.
הביטוי העברי דו־קרב מתאר את כל סוגי הקרבות שבהם נפגשים שני מתמודדים לצורך הכרעה.
ניתן לחלק באופן גס עימותי דו־קרב למספר סוגים להם מאפיינים ברורים וייחודיים:
קרב בודד או קרב יחיד : דו־קרב שנערך בדרך כלל במסגרת צבאית של קרב בין שתי יחידות צבאיות, בדרך כלל בין שני לוחמים אך לעיתים גם בין שתי קבוצות לוחמים בגודל זהה.
הדו־קרב נערך במקום מוסכם מראש, בדרך כלל בשטח הפקר, ומשמש כ"הקדמה" לעימות הראשי.
גרסה נוספת של קרב בודד נערכה במהלך הקרב עצמו על ידי קצינים ואצילים שרצו להאדיר את שמם בשדה הקרב, ולזכות בשריונו וברכושו של המפסיד.
הלוחמים הללו יצאו משורות המבנה הקרבי לערוך קרבות בודדים עם יריבים נבחרים (וראויים) במהלך הקרב.
קרב אלופים : מקרה מיוחד של קרב בודד, בדרך כלל נערך במסגרת צבאית וכחלק מקרב בין יחידות צבאיות.
קרבות אלו ידועים בעיקר מתוך שירה אפית, מיתולוגיה והיסטוריה עתיקה.
במקרים אלו הדו־קרב נערך ללא כללים מלבד ההסכמה על ההשלכות שיהיו לתוצאותיו, שבדרך כלל קבעו את המנצח בעימות כולו.
קרבות מבוימים המפורסמים שבקרבות אלו הם קרבות גלדיאטורים שכללו קרבות בין הלוחמים לבין עצמם או מול חיות טרף.
קרבות של גלדיאטורים התקיימו בערים רבות של הרפובליקה הרומית והאימפריה הרומית, לרוב במבנים שנבנו במיוחד לכך.
המשחקים הגיעו לשיאם בין המאה ה-1 לפנה"ס ועד המאה ה-2 לספירה, והם דעכו לבסוף במהלך המאה החמישית המוקדמת, לאחר אימוץ הנצרות כדת המדינה, אם כי אירועי "ציד חיות" (venationes) נמשכו אל תוך המאה ה-6.
משפט על ידי דו־קרב : דו־קרב כחלק מהליך משפטי במסגרת משפט האל.
שימש בעיקר בקודקס המשפטי העתיק של השבטים הגרמאניים כאבן בוחן במקרה של חילוקי דעות בין שני צדדים בלי ראיות המאפשרות הכרעה, המנצח בקרב היה נחשב לצד שהצדק והאמת לצדו.
דו־קרב : עימות מוסדר מראש בין שני מתמודדים חמושים בכלי נשק מאותו סוג, על שאלת כבוד.
קרבות אלו היו כפופים למערכת חוקים וכללים נוקשים שקבעו את מהלך האירוע מתחילתו ועד סופו.
לעיתים גם נקרא דו־קרב של כבוד .
סיוף סטודנטיאלי (גרמנית: Akademisches Fechten או Mensur) מקרה מיוחד של דו־קרב שהיה נפוץ ועדיין מקובל בקרב חברים באגודת סטודנטים (Studentenverbindungen) בגרמניה, באוסטריה ובשווייץ.
קרב מסורתי זה נערך תחת רגולציה מחמירה בין שני גברים החמושים בחרב.
בתחילה היה דו־קרב זה גורם למוות או לפציעות חמורות אך עם הגברת הפיקוח והאכיפה הפך למעין ספורט במטרה לאמן סייפים, ומתוך אמונה כי דו־קרב הוא כלי לפיתוח כישורים אישיים.
טורניר (אנגלית tournament, tourney, צרפתית tournoi) קרב מוסדר כחלק מאירוע ציבורי לצורכי שעשוע או ספורט.
ימי הביניים שבמהלכו בוים קרב או דו־קרב.
הקרבות נערכו בדרך כלל עם נשק מיוחד לא-קטלני.
משתתפי הטורניר היו אבירים ובני לווייתם.
בעת החדשה, הספורט האולימפי סיוף הוא דו־קרב מסוגנן ומוגבל שבו מנסים שני מתחרים לפגוע זה בזה באמצעות נשק בתנועת דקירה או הצלפה.
קרבות בין לוחמים בודדים מתועדים בספרות העולם העתיק בהקשרים שונים אך בדרך כלל במסגרת של מיתוסים וסיפורים של גיבורים אגדתיים שייתכן ומכילים מידה של אמת היסטורית, אך ברובם הם בעיקר תיאורים בעלי משקל ספרותי.
הקרבות המתוארים בסיפורים אלו הם בדרך כלל מסוג קרב בודד וקרבות אלופים.
לחימה בעת העתיקה ובזמנים המתוארים במיתוסים מתייחסת בעיקר ללחימה מוגבלת המונעת על ידי דחפים בסיסיים של מאבק על צרכים חומריים כמו מקורות מזון, מאבק על נשים או פשיטות לשם שוד.
עם עלייתם לבמת ההיסטוריה של חברות אנושיות עם משאבים עודפים על צורכי היום-יום התאפשרה גם הקמת צבאות קבע, כפי שניתן לראות בתרבות של אור השומרית, מצרים העתיקה והצבאות היווניים.
צבאות אלו היו מוגבלים בדרך כלל וניהלו עונות מלחמה במקביל לזמנים שקבעה העונה החקלאית.
רוב החיילים היו חסרי אימון, אספקת החימוש לא הייתה סדירה, ורמתו הייתה בדרך כלל ירודה.
על רקע זה ניתן לבסס את ההיגיון והיתרון הטקטי בניהול עימותים מוגבלים, דו־קרבות, כדי להכריע מערכה.
ההשקעה שנדרשה בקרבות אלופים הייתה נמוכה יחסית בראייה מערכתית, אך הצריכה קיום של לוחמי עילית בהם רוכזו רוב משאבי הצבא.
בהתאם לתפיסה זו, האלופים הסיניים בתקופת המדינות הלוחמות (475 לפנה"ס - 221 לפנה"ס), לחמו בקרבות אלופים כקשתים על גבי סוסי מלחמה מאומנים ויקרי ערך, לוחמים יווניים בתקופה המכוסה על ידי סיפורי הומרוס לבשו חליפת שריון ברונזה יקרת ערך ולוחמים-אבירים ביפן הקדומה היו מוגנים על ידי שריון ומצוידים בקשתות ארוכות וחרבות.
בניגוד ללוחמים מקצועיים אלו שאר הצבא היה מצויד בשריונות ובכלי נשק פשוטים יותר.
לוחם מאומן וחמוש היטב עם מערך תמיכה מוגבל אך אפקטיבי של מספר נושאי כלים נבחר ללחום מול לוחם מהצד השני של המתרס.
קרבות מסוג זה יכלו להתקיים בין שני צדדים בעלי רקע תרבותי דומה, או לחלופין יכול היה צבא חזק לכפות את תנאי קרב האלופים.
הסינים, היפנים, הפרסים, הבבלים והרומאים נהגו לערוך דו־קרבות בדרך כלל כאימון צבאי ולעיתים כדרך להכרעת סכסוכים.
היוונים המעיטו להשתמש בחרב, שהייתה נשק משני, אם כי לעיתים לקחו שיעורי סיף אצל הופלומאכוי (אומני לוחמה) כלי הנשק העיקריים בשימוש הלוחם היווני החל מהתקופה הארכאית (ראשית המאה ה-9 לפנה"ס בקירוב) היו חניתות, וחרבות קצרות שימשו לקרבות פנים אל פנים לאחר שהחנית נשברה, החרב והדו־קרב היו האמצעי האחרון.
היוונים ראו חשיבות עליונה בשמירה על המבנה והקדישו משאבים מועטים באימון לקרב פנים-אל-פנים, ודו־קרבות נערכו בעיקר בין אלופים או מפקדים בקרבות בודדים, למעט עימותים מסוג זה לא התנהלו דו־קרבות בין לוחמים בודדים.
היסטוריונים רומאים שתיעדו את מנהגי הלחימה של הקלטים מתארים מנהגים ששמו דגש על טקסיות יותר מאשר על טקטיקה.
על פי תיאורים אלו היו הקלטים צועדים אל שדה הקרב ללא שריון, חלקם אפילו בעירום.
הקלטים השקיעו אנרגיה רבה בשימוש בכלי נשיפה והצגת כוחם הפיזי מול פני האויב - לעיתים מתוך אמונה כי לטקסים אלו חשיבות זהה ללחימה של ממש בעוד ההכרעה הושגה, לעיתים, על ידי דו־קרב בין אלופים.
השירה האפית של הומרוס, האיליאדה והאודיסאה, שמתארות אירועים סביב מלחמת טרויה בשלהי תקופת יוון המיקנית או ראשית תקופת המעבר (המאה ה-12 לפנה"ס) היא המקור היחיד לתיאור דרכי הלחימה ביוון הארכאית.
האיליאדה גדושה בתיאורים גרפיים ומדוקדקים של דו־קרבות רבים, התיאורים אינם חותרים לקידום העלילה ורובם כתובים בפורמט קבוע.
באיליאדה מתוארים שני קרבות שתנאיהם נקבעו מראש - קרבות אלופים - בין מנלאוס מלך ספרטה לפאריס על גורלה של הלנה והשני בין איאס הגדול להקטור.
דו־קרב נוסף בין דיאומדס לאיאס נערך במסגרת משחקי לוויה.
עם זאת, מרבית הקרבות הם קרבות יחידים שהמפורסם בהם בין אכילס והקטור.
על פי הכללים, גיבור מרכזי ובעל מעמד גבוה נתקל בגיבור בעל מעמד נמוך או בעל חשיבות משנית, הגיבורים נפגשים ומחליפים איומים ולעיתים מתפארים בשושלת המשפחתית.
מתחולל ביניהם קרב והגיבור המשני מת.
לעיתים המנצח בדו־קרב מפשיט את גופת המנוצח משריונו.
בסוף הדו־קרב יזכה הגיבור לתהילה אישית, והערצת חבריו, דרגה גבוהה, כבוד, ערך עצמי וערך חברתי או מוות.
גם מידותיו הטובות וייחוסו המשפחתי של היריב הם בעלי חשיבות במהלך הדו־קרב ובעלי השלכה ישירה על מידת התהילה לה יזכה המנצח בתום הקרב, ברגע זה עשוי המנצח לשאת נאום מתרברב במהלכו ימנה את מעלות יריבו מאחר שתהילת הניצחון תלויה גם באיכות היריב ולחימתו.
כך, מול יריב מסוכן ובעל מוניטין יעדיף הגיבור שלא להילחם באופן "אבירי" ולא יבחל בהרג מרחוק או בהפתעה או כאשר היריב המום או כאשר דעתו מוסחת.
החשיבות של כתבי הומרוס והשפעתם על תפיסת העולם היוונית והמחשבה הצבאית הייתה רבה.
ספרים אלו היו מיסודות ההשכלה היוונית הקלאסית ואנשי רוח ומשכילים ציטטו בעל פה קטעים נבחרים מהם.
השפעתם המשיכה אל מעבר לתחומי ההשפעה היוונית אל התקופה ההלניסטית והרומאית.
במהלך ההיסטוריה של יוון הקלאסית הפכו יצירות אלו מיצירות ספרותיות והיסטוריות למודל מוסרי ולמקור האתי של הטבע התחרותי המובהק של היוונים.
הטקסטים הנערצים של העבר היו מושא לחיקוי ליוונים בהווה.
ביוון הארכאית הלחימה בין הפולייס היווניות התבססה על מערך טקטי צפוף הידוע בשם פלנקס שהורכב מההופליטים.
נשק ההתקפה העיקרי היה חנית דקירה בשם דורי , ובנוסף לה נשאו הלוחמים חרב בשם קסיפוס כנשק משני.
הלחימה בין שני מערכי הפלנקס נשענה על כללים וטקסים קשיחים למדי שהכתיבו את מהלך הלחימה או כל אספקט אחר בהרכבו.
הקרב בין המבנים נערך לעיתים קרובות בשדה קרב מוסכם מראש ונוח ללחימת פלנקס, ללא שימוש בתכסיסים טקטיים כגון מארב, וללא שימוש בתמרונים.
הלחימה של ההופליטים נשלטה על ידי טקסים וכללים שנועדו לכאורה להבטיח קרב הוגן בין שני הצדדים.
ההיסטוריון הבריטי מתיו סירס קובע במחקרו על תורת הלחימה של יון העתיקה כי קרבות אלו בין 2 מבנים של פלנקס היו למעשה צורה ייחודית של דו־קרב בין 2 ערי מדינה שהיה מקביל מכל בחינה לדו־קרב של התקופה ההירואית.
הספרות היוונית העוסקת במלחמה המשיכה לפחות עד המאה החמישית לפנה"ס לתאר קרבות הופליטים בפלנקס תוך שימוש בתיאורים שנלקחו ממיתוס האיליאדה, יתר על כן תיאורים של קרבות באמנות יוון העתיקה הם נדירים מאוד, דמויות שנושאות נשק ושריון של הופליטים מתוארים בציורים כאשר הן נלחמות בדו־קרב כדמויות מהמיתוס ההומרי.
מיתוס זה והדו־קרבות המקודשים בו סייע לשמר ולהעביר לאורך הדורות את רוח התחרות היוונית והציג מודל ללחימה הרואית שדורות של יוונים חיקו אם לא במעשה ישיר אזי ברוח.
לא ניתן לקבוע בוודאות אם הלחימה ביון העתיקה אכן התנהלה כפי שמתואר הדו־קרב בין פאריס למנלאוס אך ברור כי האימפקט של אירוע זה על הלחימה ביון היה משמעותי, לוחמים יונים בתקופה הקלאסית וההלניסטית ידעו בעל-פה את השורות מהאיליאדה והקרב ההומרי היה הבסיס לתפיסת הקרב והמלחמה ביון.
המשיכה וההשפעה של מיתוסים הומריים הייתה חזקה בבית המלוכה של מוקדון, בתחילה נחשבה מוקדון ארץ ברברית או, במקרה הטוב, ברברית למחצה בעיני היוונים.
עם זאת, התרבות המוקדונית העתיקה הייתה קרובה ואולי אף זהה לתרבות היוונית העתיקה.
התרבות התחרותית שהניעה את כל היוונים הייתה חזקה במיוחד במוקדון.
במהלך מסעות מלחמה היו מריבות, על עניינים של מה-בכך, פורצות לעיתים קרובות בין החיילים ומוכרעות למחרת על ידי דו־קרב פורמלי בין הניצים מול קהל גדול.
אלכסנדר הגדול, מייסד האימפריה המוקדונית ומי שהעביר את העולם העתיק אל התקופה ההלניסטית ראה עצמו מקורב מתחרה וממשיך דרכו של הגיבור אכילס.
עם נחיתתו בחוף אסיה הקטנה, אסף אלכסנדר שריון עתיק שהיה מיוחס לאכילס ממקדש אתנה בטרויה איתו נלחם בקרב גרניקוס.
לאחר קרב זה היה השריון מלווה אותו - לצדו בכל אחד מהקרבות.
במהלך קרבות אלו חיפש אלכסנדר את מפקדי צבא היריב מתוך מטרה להרוג אותם בקרב פנים אל פנים בדומה לקרב הבודד של אכילס והקטור.
השיא אירע בקרב גאוגמלה המכריע, אז חיפש אלכסנדר את יריבו דריווש השלישי, המלך הפרסי, כדי להילחם נגדו פנים אל פנים בקרב בודד.
דריווש ברח מהעימות ומשדה הקרב והביא להתפוררות מערך צבאו ולתבוסה פרסית.
הדחף לערוך דו־קרבות לא היה נחלת שדרת הפיקוד בלבד.
החיילים הפשוטים והלא לוחמים נהגו לערוך "המחזות" של הקרבות.
בראש המחנות עמדו דמויות שהתחפשו ל"אלכסנדר" ומצד שני המלך הפרסי "דריווש" שנלחמו בדו־קרב זה מול זה.
בנוסף לדו־קרבות במהלך הלחימה ולדו־קרבות שבשגרת חיי היום יום במחנה ערכו המוקדונים תחרויות ומשחקים ובהם עשר תחרויות של משחקי אתלטיקה מסורתיים.
דו־קרבות בין מפקדים של צבאות הלניסטיים היו חיזיון נפוץ.
קצינים מכל הדרגות ייחלו לניצחון הן על ידי הפעלת אינטלקט והן במעשה - בקרב פנים אל פנים.
הן מתוך קשר ורצון לחקות את אלכסנדר, אבל גם מתוך תחושת קשר ישיר עם הדו־קרבות והערכים המתוארים במיתוסים ההומריים.
פוליביוס מציין כי בכך גנרלים הלניסטיים סיכנו את חייהם ואת גורל המערכה שהושמה בידם, אך מאידך דבריו מלאים הערכה ללוחמים שסיכנו את חייהם בדו־קרב.
בתרבות היוונית שמור מקום מיוחד לריסון עצמי (יוונית: σωφροσύνη בכתיב אנגלי: בעברית: סופרוסינה), מוסכמה חברתית הנובעת מהאסכולה הסטואית, שהתקיימה לצד תפיסת הכבוד והתחרות.
מוסכמה זו הייתה הגורם הראשוני לעובדה שאלימות בין אצילים ודו־קרבות אישיים על רקע של כבוד או נקמת דם היו אירועים נדירים בחיי יום-יום.
התהליך ההיסטורי בו התגבשה מוסכמה חברתית זו, שהחלה לפני תקופת הומרוס, איננו ברור, אך בתקופות מאוחרות יותר ובעיקר בתקופה ההלניסטית ויוון הרומאית נדרשו האצילים לנהל את חייהם לפי מוסכמה זו, בני האריסטוקרטיה אומנו מגיל צעיר להתנהג בריסון, התנהגות שלוחת רסן נחשבה למבישה.
הרומאים שחיו לאחר התגבשות סיפורי הגבורה המיתולוגיים האמינו שדו־קרב במערכות צבאיות הוא מסורת מקודשת ששורשיה נעוצים בסְפּוֹלְיָה אוֹפִּימָה מנהג שלכאורה מקורו בגיבור המיתולוגי רוֹמוּלוּס ומתייחס לשריון, לכלי הנשק ולחפצים נוספים שהסיר שר-צבא רומי מעל גופת מצביא האויב לאחר שהכריעו והרגו במו ידיו בקרב פנים אל פנים.
מבין הסוגים השונים של שלל מלחמה שהכירו הרומאים, כמו נסי הצבא או אילי הניגוח של אניותיו, נחשב הספוליה אופימה לשלל האישי הנעלה ביותר, והנחיל למצביא רומאי כבוד שאין למעלה ממנו.
סיפור מיתולוגי נוסף תיאר קרב בין ערי המדינה רומא לאלבה לונגה שהוכרע בדו־קרב בין שלישיית אחים מכל צד, כדי להימנע משפיכות דמים המונית שתחליש את שתי הערים ותחזק את האויב המשותף - האטרוסקים.
לאחר שהאלופים הרומאים ניצחו את האלבנים, התמזגה אלבה לונגה אל תוך רומא.
על סמך מסורת זו הרומאים של הרפובליקה הרומית ושל הקיסרות הרומית האמינו כי מסורת אבותיהם קובעת ולעיתים דורשת קיום של דו־קרבות, הם ראו בעיני רוחם תרבות של גיבורים רומאיים הקרובה ברוחה לתרבות המתוארת באיליאדה.
אמונות אלו הזינו ומאוחר יותר ניזונו מתיאורים היסטוריים של המלחמה הפונית השנייה בהם אלופים רומאיים ניהלו דו־קרבות עם אלופי האויב וזכו בניצחונות ותהילה, והמפורסם שבהם מרקוס קלאודיוס מרקלוס אף זכה לחזור לרומא כמנצח ובידיו הספוליה אופימה.
אצילים-קצינים רומאיים בתקופת הרפובליקה נהגו לפשוט את השריון ואת כלי הנשק של יריביהם לדו־קרב והיו זכאים לתלות את השריון על קירות בתיהם כעדות לאומץ לבם בקרב.
החוק הרומאי קבע כי תצוגת השלל תישאר על קירות הבית לתצוגה ציבורית גם אם הבית יימכר.
מנהג זה זכה לשם הלטיני ספוליה פרובוקטוריה (לטינית: spolia provocatoria).
זאת בניגוד לשלל אחר שנחשב למביא מזל רע אם יוכנס אל תוך חומות העיר הרומית.
ההצטיינות בדו־קרב והזכות להציג ברבים יכולת זו הייתה לעיתים אבן-קפיצה של אריסטוקרטים רומאיים צעירים לקריירה פוליטית.
ההיסטוריון היווני-הלניסטי פוליביוס שעסק רבות בתורת הלחימה הרומית בתקופת הרפובליקה בספרו "עלייתה של האימפריה הרומית" מתאר את הדו־קרב ואת השאיפה של אצילים רומאיים לנצח ב"קרב בודד" כמאפיין חשוב של הלחימה הרומית.
הדחף להגיע למעמד ייחודי והצורך להתבלט בין שורות הצבא היו מושרשים בחברה הרומאית כאידיאל גבריות, וירטוס (לטינית virtus, נגזר מן המלה הלטינית לגבר, Vir).
שאיפה בוערת, בעיקר בקרב אריסטוקרטים רומאים צעירים, להצטיין על פי האידיאל של הווירטוס, מצאה את הדו־קרב והקרב הבודד כאמצעי מימוש אידיאלי.
החייל הרומאי של המאה הראשונה לפנה"ס ראה את חבריו ליחידה הצבאית כמתחרים על תהילה ושלל.
מנגד, לעיתים כאמצעי ריסון מכוון, עמד האידיאל של המשמעת (לטינית: disciplina) שחייבה קוד התנהגות ולחימה מוסדר והיררכי.
המיתוס של טיטוס מאנליוס טורקוואטוס מספר כי הוא הוציא להורג את בנו שהרג יריב בקרב בודד במהלך קרב ובניגוד להוראות האב.
אידיאל זה הוא שאיפשר לרומאים להילחם במבנים אותם העתיקו תחילה מהיוונים ובראש ובראשונה במבנה הפלנקס שחייב משמעת ועבודת צוות.
מבנה המאניפולוס הרומאי שהחליף את הפלנקס עוצב על פי תפיסת הלחימה הרומאית ופעל לסינתזה בין הצורך במשמעת ובשיתוף פעולה לבין האתוס האגרסיבי של הרומאים, במבנה המאפשר הפעלת כוחות גמישה.
המאניפולוס הורכב משורות של חיילים: השורה הראשונה הווליטים, הייתה של חיילים צעירים בעלי ניסיון מוגבל וציוד פשוט וכך בסדר עולה עד לשורה הרביעית של חיילים מבוגרים בעלי מעמד, מיגון טוב וכלי נשק משובחים.
הווליטים לחמו כשהם לבושים בעור זאב וענדו סימני זיהוי ייחודיים כך שהקצינים יוכלו לזהות מי הצטיין והראה גבורה במהלך הקרב.
פוליביוס מתאר את הקריטריונים להצטיינות ופרסים ללוחמים:
המאניפולוס אורגן כך שהווליטים יכלו לערוך דו־קרבות לפני פריצת הקרב המכריע.
על פי כללי הווירטוס, וכאשר העימות הצבאי לא הביא לכלל קרב מכריע, הווליטים יכלו לתקוף את הכוחות הקלים של האויב בשטח ההפקר שבין שני המחנות.
תקופות של מעשי איבה "בעצימות נמוכה" במהלכם אספו הווליטים מידע ואספקה, ניהלו דו־קרבות עם כוחות חלוץ וסיור של האויב יכלו להמשך ימים וחודשים בטרם יתאספו הכוחות לשדה הקרב.
המפקדים הרומאיים התירו ועודדו דו־קרבות במהלך תקופות אלו, פרשים קלים שניהלו דו־קרבות זכו גם הם לעידוד ופרסים.
קרבות אלו החלו בדרך כלל כעימות בין פרשים אך הדו־קרב התנהל כאשר הצדדים ירדו מהסוס וניהלו את הדו־קרב כחיילים רגלים ולעיתים אך הצטרפו לווליטים בדו־קרבות מול חיילי אויב - הוכחה לחשיבות ולייחוד הלחימה של הווליטים.
המשמעת הטקטית והמבנה של הצבא הרומי הפכו את קרב האלופים לאפיזודה חסרת חשיבות בהכרעה בשדה הקרב.
כך במהלך מלחמת הקימברים והטווטונים, שהייתה מלחמה שנערכה בין הרפובליקה הרומית לבין השבטים הגרמאניים של הקימברים והטווטונים, נפגש המנהיג הקימברי עם המפקד הרומי גאיוס מריוס והציע לו - ערב הקרב המכריע בשנת 102 לפני הספירה - להכריע את גורל המערכה (והמדינה הרומית) בדו־קרב.
מריוס סירב ואמר כי זו אינה הדרך הרומית להכריע קרב.
ואכן ניהול טקטי נבון הביא לניצחון רומאי מוחץ בקרב, ובסופו של דבר לניצחונה המוחלט של רומא, ובחיסולם המוחלט של הקימברים והטווטונים.
פלוטרכוס מתאר בספרו "חיי אישים" את המאבק בין מרקוס אנטוניוס לבין אוגוסטוס קיסר (באותה תקופה ידוע בשם אוקטביאנוס).
על פי הסיפור, בצר לו פנה מרקוס אנטוניוס אל הקיסר והציע כי הסכסוך ביניהם יוכרע בדו־קרב.
תשובתו של אוגוסטוס מתווה את ההשקפה המעשית של האימפריה הרומית:
דו־קרב במערב אירופה ובמרכזה בימי הביניים
לאחר נפילת האימפריה הרומית הפכה החרב לכלי הנשק העיקרי, וייחסו לה כוחות מיתיים כמי שמכילה את מהות הלוחם הנושא אותה וכסמל לכוח ואצילות.
החרב עמדה במרכז קוד הכבוד והאבירות של ימי הביניים, וככלי הנשק העיקרי בעת דו־קרב.
קודים של כבוד הכתיבו את התנהגות האביר בעת דו־קרב שנערך בדרך כלל במסגרת טורניר.
המשתתף נדרש להציג הוכחה למוצאו האציל ובעת המפגש הרימו האבירים את מגני הפנים בקסדה וחשפו את פניהם - מנהג שנשתמר ככל הנראה בצורת ההצדעה הצבאית ובתחרות הסיף המודרניות.
השימוש בחרבות כבדות ושריון שכיסה את כל הגוף חייב את המשתתפים לנהל את הקרבות בתנועות פשוטות ומכות בודדות.
בתחילת הדו־קרב היה אחד המתמודדים מכה את יריבו על פי תור, אם הדו־קרב החל בקריאת תיגר הייתה הזכות למכה ראשונה שמורה לצד שקיבל את האתגר.
תחילת הקרב הייתה בדרך כלל סדרת מכות ותנועות גישוש.
כאשר אביר אחד תקף האביר השני ניסה להתחמק מהמכה או לספוג אותה במגנו.
בשלב הבא התחלפו היוצרות והצד התוקף הפך למותקף.
התפתחות הדו־קרב חייבה את המתמודדים לנסות תמרונים מורכבים יותר כגון שינוי כיוון של תנועת החרב כאשר היריב ביצע תנועת התחמקות, כך עלה ערכן של חרבות קלות יותר.
מעבר לשריון לוחות בתקופת הרנסאנס הפך את המגן לבלתי נחוץ, והחרבות שימשו להדיפת התקפות היריב - תמרון שגרם נזק ללהב וחייב פיתוח חרבות מסגסוגות חזקות יותר, ופיתוח שיטת לחימה שבה נעשה שימוש בתמרוני דקירה במקום תמרוני חיתוך במטרה לחדור דרך נקודות תורפה בשריון היריב.
קרבות אלופים וקרבות בודדים היו חלק ממערכת הערכים ותורת הלחימה של אירופה הפיאודלית.
הלחימה בין צבאות נשברה בדרך לכלל לסדרת קרבות בודדים בין פרשים, והקרבות נערכו בדרך כלל בקנה מידה קטן יחסית.
עם זאת התאולוגיה הנוצרית ראתה את ניהול מערכת ההחלטות הצבאיות או כל מערכת אחרת על ידי דו־קרב כנוגדת את רוח הנצרות וכסוג של הימור.
הגישה, כפי שהוכתבה על ידי הוגי דעות כמו תומאס אקווינס, שללה את המזל או כוחות על-טבעיים וקבעה כי השימוש בקרבות בודדים או משפט על ידי דו־קרב הם לא-נוצריים בעליל.
לאחר מלחמת מאה השנים השתנתה התמונה, היקף הצבאות והיקף המערכות האזרחיות שהושפעו מהמלחמה הביאו להכרה כי גורלם של קרבות לא יכול להיות מוכרע על ידי דו־קרב.
אביר שסירב להילחם אולץ להשאיר במקום את דורבנותיו כאות להשפלתו.
אם גבירה (אישה ממעמד האצולה) עברה בדרך ללא ליווי של אביר היא נדרשה להשאיר אחריה כפפה או צעיף כדי שבעתיד אביר העובר דרך המחסום ינסה ל"חלץ" את החפץ במהלך דו־קרב.
הדיסוננס בין האתוס האבירי למציאות המשתנה הביא לעריכת הפה ד'ארם - מציאות מבוימת על פי תפיסת העולם של קוד האבירות, ואחד מאבות הדו־קרב המודרני.
משפט על ידי דו־קרב היה חלק מהמסורת המשפטית של החוק של השבטים הגרמאניים ושימש כדרך להכריע סכסוכים משפטיים שלא יכלו להגיע לכלל פסק דין מחוסר בעדות או ראיות.
אז לחמו שני הצדדים בדו־קרב כדי להכריע לצד מי ייטו כפות מאזני הצדק.
שיטה זו זכתה לפופולריות באירופה של ימי הביניים עד המאה ה-16. בניגוד למקרים אחרים של משפט האל, שגרסאות שונות שלו ידועות בתרבויות ברחבי העולם העתיק, דו־קרב משפטי היה חלק מהמערכת של המשפט הגרמני העתיק ואין לו מקבילות במסורות אירופאיות אחרות, בחוקים של המשפט העברי או חוקים ממסופוטמיה.
הלומברדים, השבט גרמאני מצפון אירופה שפלש לחצי האי האפניני שהיה תחת שליטת האימפריה הביזנטית בשנת 568, הפכו את המשפט על ידי דו־קרב לחלק מהקוד המשפטי של איטליה.
עד המאה ה-7 לא היו ללומברדים חוקים כתובים, ורק בשנת 643 פרסם המלך רותארי קובץ כתוב בלטינית ובו העלה על הכתב את מנהגי וחוקי הלומברדים ובו מפורטים כללי הדו־קרב המשפטי שתחילה לא הצריכו ראיה שפשע אכן בוצע.
שליטים לומברדים מאוחרים הוסיפו על הכללים ושינו את תחולתו הרחבה של המנהג.
כיבוש הממלכה הלומברדית על ידי הפרנקים בראשות קרל הגדול הביא להכנסת איטליה לתחומי ההשפעה של הקיסרות הרומית הקדושה (במחצית השנייה של המאה ה-8) ולהתפתחות נוספת של קוד הדו־קרב המשפטי.
על פי קביעת קרל הגדול הדו־קרב שימש כאבן-בוחן להכרעה במקרים של חשד בעדות שקר, יורשו על כיסא המלוכה באיטליה, ולאחר מכן על כיסא האימפריה, לואי השני, מלך איטליה, הרחיב את השימוש בדו־קרב לצורך הכרעה במקרים של עדויות סותרות.
אוטו הראשון, קיסר האימפריה הרומית הקדושה קבע בשנת 967 כי החוק של השבטים הגרמניים יהיה בעל תוקף משפטי בתחום האימפריה, למרות ההבדלים המהותיים בין חוק זה לחוק הרומאי, וחזר וקבע את מעמדו המרכזי של הדו־קרב המשפטי.
יורשו, אוטו השני, קיסר האימפריה הרומית הקדושה, הרחיב את השימוש בדו־קרב תחילה ככלי לקבוע את אמיתות מסמך המוצג בפני בית המשפט, ולאחר מכן ככלי לקבוע בעלות על קרקע, להכריע בהאשמות של גנבה ובדרישתו של עבד לקבל את חירותו.
כן קבע הקיסר כי תביעות נגד הכנסייה ובמקרים מיוחדים אחרים -למשל בעל המאשים את אשתו בניסיון לרצחו, צריכים להתנהל כדו־קרב בין נציגים של הצדדים הניצים.
נציגים אלו היו תחילה בני משפחה או חברים בארגון העומד למשפט.
לאחר מכן היו הנציגים שכירי חרב שהשכירו את שירותיהם למרבה במחיר, ולעיתים היה שכרם מוגבל וקבוע בחוק המקומי.
בתחילה נציגים שהובסו בקרב הוצאו להורג, אך בשלבים מאוחרים יותר הם הוענשו בקטיעת ידם - העונש המקובל במקרים של עדות שקר.
ההיגיון מאחרי המעשה קבע כי מאחר שהנציג היה נשבע לפני הקרב שהוא נלחם לצד הצדק והאמת, ובמקרה שהנציג הפסיד בדו־קרב היה ברור כי דיבר שקר.
במקרים מיוחדים הותר לאישה להילחם מול גבר בדו־קרב משפטי, מאחר שהקרבות התנהלו לכאורה תחת הקו המנחה של לחימה בין שווים עמד הגבר בתוך בור עד למותניו והקרב התנהל כאשר הלוחמים מחזיקים במקל ולעיתים הותר לגבר להשתמש רק בידו השמאלית.
בשיא מעמדו כהליך משפטי בימי הביניים היה הדו־קרב המשפטי מקובל על כל המעמדות החופשיים בני האצולה והמעמד השלישי - פשוטי העם וכלל את האיכרים, הבורגנים ובעלי המלאכה.
איסור חל על ניהול דו־קרב בין קרובי משפחה.
הירידה במעמדו של הדו־קרב המשפטי החלה במהלך המאה ה-11, אז נקבע הכלל כי רק השליט או האדון הפיאודלי יכול לאשר את ההליך.
למרות הצווים הברורים והאיסור המפורש לא הצליחה הכנסייה לשרש את המנהג ולהתגבר על חוקים מקומיים עד לסוף המאה ה-16.
קובץ החוקים הגרמניים החשוב ביותר של ימי הביניים, שנכתב במחצית השנייה של המאה ה-13, הסקסנשפיגל (גרמנית: ), הכיר בדו־קרב כדרך קבילה וחשובה לקבוע את פסק הדין ולקבוע חפות או אשמה במקרים של עלבון, פציעה וגנבה.
הצד התובע - המאשים היה אמור לחכות לצד המשיב במקום שנקבע לצורך הקרב, אם הצד המשיב לא הופיע לקרב לאחר שזומן שלוש פעמים נחשב התובע כמי שזכה במשפט.
במהלך הקרב הצדדים הניצים נלחמו זה בזה בחרב ומגן, אך ראשיהם ורגליהם חשופים.
על פי המנהג הגרמני על פשוטי העם היה להביא את תביעתם בפני שופט, ורק אז נקבע האם תינתן ההכרעה באמצעות דו־קרב.
אצילים, לעומת זאת, יכלו להזמין זה את זה לדו־קרב ללא תיווך הרשות השופטת.
ההפרדה שנוצרה בין הדו־קרב לצו שיפוטי הובילה בסיכומו של דבר ליצירת מסורת הדו־קרב בין שני גברים ג'נטלמנים, במטרה להכריע, מחוץ למסגרת ההליכים הפורמליים, בשאלות של כבוד אישי או של כבוד במסגרת מעמד חברתי.
משפט על ידי דו־קרב נכנס למערכת המשפט המקובל האנגלי במהלך הכיבוש הנורמני של אנגליה על ידי ויליאם הראשון, מלך אנגליה בשנת 1066 והיה חלק ממערכת המשפט במהלך כל ימי הביניים.
דו־קרב אחרון שנערך כחלק מהליך משפטי באנגליה התרחש בשנת 1446, בסקוטלנד ובאירלנד המשיכו במסורת של משפט על ידי דו־קרב עד למאה ה-16.
על פי המשפט המקובל האנגלי הזכות למשפט על ידי דו־קרב לא הייתה נתונה למי שהואשם ברצח, אם נתפס בעת ביצוע העבירה, אם ניסה להימלט מהכלא או אם הראיות הצביעו על אשמתו ללא צל של ספק.
נשים, גברים מעל לגיל 60, קטינים ונכים או עיוורים לא יכלו להיקרא לדו־קרב ומשפטם היה מוכרע על ידי חבר מושבעים, אלא אם כן הם בחרו באלוף - לוחם שיכול להילחם בשמם.
אנשי חצר ובעלי תארים רמים, כמרים ואזרחים של העיר לונדון יכלו לסרב לקריאה לדו־קרב.
הדו־קרב נערך בזירה מיוחדת ששטחה כ-60 מטר מרובע.
בטרם תחילת הקרב המתמודדים נשבעו שאין הם מעורבים בכישוף, והחליפו כפפות לוודא שלא הוטלה קללה - מכאן נולד הביטוי "להשליך את הכפפה" כדימוי להצגת אתגר בפני יריב.
הקרב נערך כאשר המתמודדים יכלו ללבוש חליפת שריון עור ולשאת מגן פשוט מעור, הרגליים והידיים החשופים כוסו בגדים מבד אדום, לרשותם עמדו מספר אפשרויות לכלי נשק ובהם פטישים, מקלות או אלות.
עם תום הקרב, אם המשיב הובס אך נשאר בחיים, הוא הוצא להורג בתלייה לאלתר.
לעומת זאת אם הוא הביס את התובע או הצליח להדוף את ההתקפות עליו מזריחה עד שקיעה שוחרר המשיב וזוכה מכל אשמה.
אם התובע אמר "craven" כלומר "אני נכנע", והפסיק להילחם, ניטלו ממנו כל זכויותיו והוא עתיד היה לשלם את הנזקים שנגרמו ליריבו.
הלוחמים נעזרו בעוזר ("משנה") (squire) שתפקידו היה תחילה לדאוג לצדדים המנהליים של הקרב, אך תפקידו התפתח ובהמשך ניסו המשנים להיפגש בטרם החל הדו־קרב ולנסות ליישר את ההדורים וליישב את המחלוקת ללא שפיכות דמים.
עיקר המגעים התנהלו בטקסים שלפני הקרב במהלכם נבדקו חלקי הלבוש של הלוחמים או סוסיהם לבדוק האם לא הוחבאו בהם קמעות ופיסות קלף עם תפילות או קללות.
תפקיד זה המשיך, בשינויים המתבקשים מהתקופה ותפיסת העולם, ללוות את הדו־קרב הג'נטלמני.
בשנת 1818 נערך משפט אשפורד נגד ת'ורנטון במהלכו קבע השופט כי דו־קרב הוא דרך מקובלת וקבילה לקביעת תוצאות של משפט, ולאחר שהתובע סירב להשתתף בדו־קרב שוחרר המשיב ממעצר.
בשנת 1819 הוציא הפרלמנט צו המבטל את קבילות הדו־קרב בהליך משפטי.
הכרעה משפטית על ידי דו־קרב הייתה חלק ממערכת המשפט הצרפתית עוד בתחילת ימי הביניים.
קרל הגדול הביע אמון בדו־קרב כדרך להכריע מחלוקות, ובמקביל השתדל לשכנע את קציני צבאו למצוא דרכי פשרה להכרעת סכסוכים, כדי לצמצם שפיכות דמים בתוך המערכת הצבאית של האימפריה הפרנקית.
בשנת 1258 הוציא לואי התשיעי, מלך צרפת צו מלכותי המגביל את המשפט על ידי דו־קרב.
על פי צו זה הותר קיום הדו־קרב רק במקרים שבהם לא ניתן להוכיח את אשמת הנאשם או חפותו בדרכים משפטיות מקובלות.
בנו של לואי התשיעי, פיליפ השלישי, מלך צרפת, הוציא בשנת 1306 צו הקובע את שייעשה לצד שהפסיד במשפט על ידי דו־קרב:
"אם המפסיד בקרב ימות גופתו תימסר לידי מרשל עד שהמלך יחליט האם לחון אותו או למסור אותו לידי הצדק (כלומר לתלות אותו מרגליו על גרדום).
אם המפסיד בקרב נותר בחיים הוא יפורק מנשקו יופשט מבגדיו וימתין לגזר דינו של המלך שיחליט האם לחון אותו או למסור אותו לידי הצדק.
כל רכושו של המפסיד בקרב יימסר לידי המלך לאחר שינוכו ממנו נזקי הצד המנצח".
המשפט על ידי דו־קרב המתועד האחרון נערך בצרפת ב-10 ביולי 1547 ועד לתקופת שלטונו של לואי השלושה עשר, מלך צרפת בתחילת המאה ה-17 הופסקו אלה לחלוטין.
הולמגנג (שוודית: holmgång), הוא סוג של דו־קרב שהיה חלק מהמסורת הסקנדינבית בתחילת ימי הביניים, כדרך ליישוב סכסוכים בין שני גברים.
קרבות אלו היו אחד המקורות להתפתחות תרבות הדו־קרב האירופאי של תקופת הרנסאנס והעת החדשה.
מקורם של קרבות ההולמגנג נעוץ בסיפורי המיתולוגיה הנורדית ובעיקר סאגת אגיל סקאלאגרמיסון (שוודית: Egil Skallagrimssons) המתארת קרב הולמגנג בין הגיבור לאויבו.
כל אדם יכול היה לדרוש כי עניינו יוכרע בדו־קרב הולמגנג ובכל עניין - כבוד אישי, שאלת בעלות על רכוש ודרישה להחזר חוב או כפיצוי על נזק ולעיתים גם כחלק מנקמת דם.
קרבות ההולמגנג נערכו בדרך כלל כשבוע לאחר ההזמנה לקרב, אם אחד הצדדים לא הגיע למקום הקרב נחשב הצד השני כמי שהצדק לצדו.
קרבות הסתיימו בדרך כלל במוות או בנכות של אחד הצדדים.
במקרה מסוג זה לא נחשב המנצח למי שביצע רצח ולא היה חשוף לנקמת דם, עונש או קנס בגין אובדן חיים או נכות (שוודית: Weregild).
במהלך ההיסטוריה השתנה הדו־קרב ולעיתים הסתיים הקרב עם פציעת אחד המתמודדים והמנצח קיבל פרס כספי אלא אם הסכסוך נסב על רכוש בסכום נקוב.
כך נמנעו אובדן חיים מיותר ובריחה של מתמודדים חלשים משדה הקרב.
קרנו של ההולמגנג ירדה עוד בימי הביניים כאשר לוחמים מקצועיים השתמשו בדו־קרב כדי להשיג בעלות על אדמה, נשים ורכוש ולהוכיח את נכונות תביעתם בדו־קרב על חשבונו של בעל הרכוש החוקי.
על רקע זה הופסק המנהג באיסלנד בשנת 1006 ובנורווגיה בשנת 1014.
בתרבות המערבית - החברה האנושית שערכיה נוצקו בעיקר באירופה המערבית והשפעתה חזקה ביותר ביבשת זו וביבשת אמריקה, נוצר המונח הפורמלי של הדו־קרב ממקורות שעיקרם מערכת המשפט על ידי דו־קרב וההולמגנג הסקנדינבי.
הדו־קרב הפורמלי או דו־קרב של כבוד זכה למעמד של מוסכמה חברתית, תחליף לעימותים ללא כללים או כאלו העלולים לצאת מכלל שליטה כגון נקמת דם.
קרבות אלו שימשו ליישוב סכסוכים על רקע של פגיעה בכבוד בין גברים, בדרך כלל מהמעמד הגבוה.
בימי הביניים המאוחרים, הרנסאנס ותחילת העת החדשה קרבות דו־קרב היו חלק ממהלך החיים החברתיים, המשתתפים לא גונו והמנצח לא עמד בפני הליך משפטי אלא זכה לכך שמעמדו החברתי השתפר.
כללי הדו־קרב הפורמלי התפרסמו בשם קוד דואלו (לטינית: code duello).
קובץ כללים זה, שהראשון שבהם פורסם באיטליה בתקופת הרנסאנס, נועד לתת לדו־קרב מעמד פורמלי וחברתי ולהגביל את הנזק האישי והפיזי למשתתפים בדו־קרב כולל הבטחת טיפול רפואי לנפגעים, וכן לדאוג לנוכחות עדים שיפקחו על ההגינות במהלך הקרב ויוכלו לתת עדות בפני שלטונות החוק בעת חקירת נסיבות מוות.
בשיא התופעה - תחילת העת החדשה - גבה הדו־קרב קרבנות כבדים.
החוקר האמריקאי אריאל רות' קבע, במחקר שפורסם בכתב העת הנוצרי "Geoscience Research Institute", כי בתקופת שלטונו של אנרי הרביעי, מלך צרפת בין השנים 1589–1610 נהרגו למעלה מ-4,000 אנשים במהלך דו־קרב, רובם מבני המעמד העליון.
במהלך שנות שלטונו של לואי השלושה עשר, מלך צרפת, שעלה לשלטון לאחר מכן ומלך עד לשנת 1643, נהרגו 8,000 בני המעמד העליון.
קציר הדמים בדו־קרבות שנערכו בדרום ארצות הברית נאמד באלפי הרוגים שמתו "בהגנה על מה שהאמינו שהוא כבודם".
ההתנגדות לדו־קרב לא הצליחה לעקור את המנהג, ועונשים חמורים ואפילו חוקים דרקוניים הצליחו לצמצם את התופעה רק במעט.
בתי המשפט וחבר מושבעים התנגדו לחוסר ההבחנה בין מעשה רצח לבין דו־קרב שנערך בהסכמת הצדדים והעדיפו לזכות את הנאשם מאשר לדון אותו למוות.
על פי תפיסה זו לא היה הדו־קרב מעשה ברברי, אלא טקס מורכב שמטרתו הייתה לשכך אלימות ולמנוע מעימות מלגלוש לקיצוניות.
הפילוסוף הגרמני פרידריך נִיטְשֶׁה קבעכי:
עבור רבים המטרה של הדו־קרב לא הייתה הרג היריב אלא היישרת מבט אל המוות ואל הגורל האישי.
בטקסטים רבים מובע הרעיון כי אדם יכול להשיג סיפוק אישי עמוק מהידיעה שעבר את הניסיון ונותר לספר על כך.
היו שפשוט ראו בו אמצעי לעשיית צדק, אף אם לא שכלתני ותואם את הקוד התרבותי המקובל.
ההיסטוריונית הבריטית ססיל וודהאם סמית' כתבה בספרה "הסיבה":
עלבון או פגיעה בכבוד של אדם היו הסיבה העיקרית להזמנה לדו־קרב ודרישה מקורבן העלבון כי הוא יוכל להשיב את כבודו או להגיע לסיפוקו (satisfaction) מול הצד הפוגע.
הדרישה יכולה לבוא בצורת מעשה כגון השלכת כפפה.
הכללים ומנהג המקום קבעו כי כל צד בחר את נציגיו (ה"משנה" או באנגלית "second" ולעיתים גם "עד") שהגיעו להסכמה על מקום עריכת הקרב וכן בחרו את כלי הנשק בשימוש הצדדים הלוחמים.
בתהליך זה נתנו דגש לשוויון בין כלי הנשק כדי להבטיח קרב שבו לשני הצדדים סיכוי שווה לפחות מהצד הטכני של העימות.
נוכחותם של המשנים לא הייתה הכרחית ותפקידם השתנה עם הזמן, במהלך המאה ה-16 הם היו לא רק עדים לקרב אלא אף השתתפו בו באופן פעיל כשהם נלחמים זה בזה.
רק מאוחר יותר הפכו המשנים לצד משקיף.
קרבות רבים לא יצאו לפועל משום שהמשתתפים בדו־קרב לא הצליחו, במקרה או במכוון, להגיע להסכמה בנוגע לתנאי הקרב.
הדו־קרב נערך בזירה שזכתה לשם שדה של כבוד שנבחרה בקפידה לפני הקרב.
על המקום היה להיות מבודד כך שרשויות החוק לא היו מחויבות להתערב.
העמימות המשפטית נשמרה בזכות בחירת מיקום הדו־קרב, בשטחי הפקר בין סמכויות, כמו איים או נהרות שחצו גבולות בין רשויות.
שעות השחר נבחרו בדרך כלל לעריכת הדו־קרב, ככל הנראה לשמור על חשאיות האירוע ולמנוע אפשרות מעוברי אורח ואורחים לא רצויים להבחין היטב במתרחש.
לחימה בתנאי חושך למחצה התאפשרה בעזרתן של מנורות, וספרי הדרכה לסיף מהמאה ה-18 הכילו פרקים שהדריכו כיצד להילחם עם מנורה ביד אחת וחרב בשנייה.
הצד הפגוע ויוזם הדו־קרב קבע את האירוע שיביא את הדו־קרב לסופו:
עד לפציעה ראשונה כלומר הדו־קרב הופסק עם פציעתו של אחד המתמודדים
עד לרגע בו אחד הצדדים לא יוכל להמשיך בקרב מחמת פגיעותיו
עד למוות (אנגלית וצרפתית: "à l'outrance", 'עד כלות')
עם כניסת כלי הנשק החמים וזניחת השימוש בחרבות נקבע הכלל כי כל צד ירה ירייה אחת, בשלב זה יכול היה הצד היוזם לטעון כי הוא הגיע לידי סיפוקו גם אם היריות לא פגעו במטרתן, והדו־קרב הגיע לסיום.
אם היוזם לא הגיע לידי סיפוקו הקרב המשיך עד לפציעת אחד הצדדים או מות אחד הצדדים, אך בדרך כלל דו־קרב שנמשך מעבר לשלושה סיבובים של חילופי יריות נחשב ברברי.
במקרה שאיש לא פגע ביריבו היה הדו־קרב נחשב לאירוע נלעג.
על פי הכללים דו־קרב אקדחים נערך לאחר הסכמה על המרחק ממנו יירו הצדדים הניצים זה בזה.
לעיתים נמדד המרחק בצעדים אותם צעדו המתמודדים זה מזה, ולעיתים נמדד המרחק לפני הקרב על ידי העדים והמקומות מהם יירו המתמודדים סומנו מראש על ידי מקלות או חרבות שננעצו בקרקע .
בדרך כלל ככל שהעלבון או הפגיעה בכבוד היו קשים יותר כך התקצר המרחק בין היורים.
הקרב נפתח עם מתן סימן מוסכם מראש - כגון קריאה בקול או הנפת דגל (או ממחטה) - אז פתחו המתמודדים באש זה על זה, לעיתים ועל פי סיכום מראש יכלו המתמודדים לירות זה על זה לסירוגין.
מעשה זה זכה לשם דלופ (מצרפתית: Delope בתרגום: להשליך).
על פי הכללים היה על הצד שבחר לנקוט ב"דלופ" לתת ליריבו לירות את הירייה הראשונה, ומאידך ציפו מהצד השני לחדול מהקרב, ירייה שנייה נחשבה לסימן לצימאון דם ולא מכובדת.
שימוש בכלי נשק קרים כמו סכינים וחרבות לא היה נדיר באירופה של ימי הביניים המאוחרים ובתקופת הרנסאנס.
מעשי האיבה שליוו את הרפורמציה הפרוטסטנטית ואת מלחמת שלושים השנים לא הוגבלו לשדות קרב וצבאות סדירים, האלימות הקשה סחפה את כלל הציבור באירופה המערבית בעיקר בגרמניה, אך למעשה התפשטה בכל היבשת והחיים במרחב הציבורי היו אלימים ומסוכנים.
דו־קרב היה חיזיון נפוץ ולעיתים קרובות התלקחו קרבות באופן ספונטני והתנהלו בברוטליות.
קרבות אלו זכו לכינוי "מפגש" (אנגלית וצרפתית rencontre).
מאידך ההתפתחות של המלחמה לאירוע גדול ממדים בו משתתפים כוחות גדולים וכלי נשק חמים ובעלי קליבר גדול הפכו את לוחמת האבירים ולוחמת הפרשים לעניין שאבד עליו הכלח.
לאריסטוקרט הלוחם לא היו הזדמנויות של ממש לקנות לעצמו שם כמו שניתן היה בעבר תוך כדי קרב בודדים.
בסוף תקופת הרנסאנס עברה זירת הדו־קרב האריסטוקרטי משדה הקרב עם שריון גוף ועל סוס לדו־קרב קטלני לא פחות בסיוף עם חרבות מיוחדות, ללא שריון אך עדיין תחת ההילה של נוסטלגיה אבירית.
במטרה למתן את האלימות נבנתה מערכת הכללים שהובילה להתגבשות הדו־קרב המוכר מהספרות הרומנטית.
גורם נוסף שאפשר את ניהול הדו־קרב היה ההתפתחות בתחום כלי הנשק.
מכלי נשק צבאיים שאינם נוחים לשימוש, שהכתיבו לחימה בחרב בעיקר בטכניקת חיתוך ושימוש בשריון מלא, התפתחו החרבות לכלי נשק קלים ונוחים לשימוש בלוחמה במסגרת אורבנית ואזרחית.
בגרמניה של המאה ה-16 התפתחה תורת סיוף מודרנית, הניצים השתמשו בחרב סיף הידועה בשם רפייר (אנגלית Rapier וצרפתית: Rapière) - חרב דקה בעלת חוד, אידיאלית להתקפות דקירה.
חרב זו הוחלפה בהמשך בחרב קטנה יותר הידועה בשם חרב קטנה .
חרב זו, שהייתה קטנה במידה ובמשקל מהרפייר, הפכה לפופולרית בקרב אצילים ובני מעמד הבורגנות באירופה של המאה ה-18 וסייפים בדו־קרב.
לאחר המהפכה הצרפתית ענידת חרבות בפומבי יצאה מהאופנה ולאחר מכן אף נאסרה בחוק ברוב ארצות אירופה.
עובדה זו צמצמה והעלימה את הקרבות הספונטניים ורק דו־קרבות רשמיים ומתוזמנים מראש נותרו כדרך למלחמה על כבוד.
בתקופה זו הפכה חרב הסייף "פוייל" (אנגלית וצרפתית: Foil) לחרב המועדפת על המתמודדים בדו־קרב בעיקר בשל ממדיה הקטנים יחסית.
עם כניסת כלי הנשק החמים לשימוש נרחב הפך האקדח לכלי הנשק הנבחר בדו־קרב.
אף על פי שכל זוג אקדחים יכול היה לספק את המתמודדים התפתחה תעשייה סביב ייצור אקדחים מיוחדים לדו־קרב שזכו לשם "אקדחי דו־קרב" .
אקדחים אלו יוצרו בעבודת יד ובזוגות זהים כדי להבטיח כי לשני המתמודדים יהיו כלי נשק זהים.
האקדחים היו נטענים דרך הלוע ובדרך כלל בעלי מנגנון ירי שעשה שימוש בבריח צור.
אקדחים אלה היו בעלי קנה כבד וקדח חלק שירו כדור מתכת בקוטר גדול, כמקובל בתקופה.
עם התחלת הייצור של אקדחים ותחמושת במפעלים בייצור המוני חלף הצורך באקדחי דו־קרב זהים.
מספר מחקרים היסטוריים מצביעים על איטליה ותקופת הרנסאנס באיטליה כמקום ממנו צמח והתפשט הדו־קרב המודרני.
אף על פי שדו־קרב בין לוחמים בודדים לפתרון עימותים ו"לסגירת חשבון" היה חלק מהזהות של האריסטוקרטיה עוד במהלך ימי הביניים, הגלגול האחרון ה"מודרני" של הדו־קרב כמנהג או דרך לסלק עניינים של "כבוד" אישי התפתח במהלך המאות ה-16 והמאה ה-17.
הדו־קרב החליף את הוונדטה בתהליך שלמעשה הפחית את רמת האלימות - כבודו של אדם הפך לעניין פרטי ומעגל ההרג של נקמת דם ונקמה הופסק.
המחקרים מצביעים על כך שהפרוצדורות הכרוכות בדו־קרב הפכו לקודים חברתיים בעיקר באיטליה, ומשם התפשטו לכל רחבי אירופה בעזרת עשרות ספרים שנכתבו באיטליה בתקופת הרנסאנס על הקוד של הדו־קרב (קוד דואלו).
ספרי לימוד לסיף וכתבים נוספים העוסקים בנושא הפילוסופי-עקרוני של שאלת הכבוד יצרו את הקרקע והתנופה למערכת החברתית בה היה מקום לדו־קרב.
מיתוסים ואקסיומות יצרו תמונה אידיאלית של חיים אציליים של אנשים רמי מעלה שמילתם היא זהב, שתמיד יעמדו לצד החלש והנדכא ולעולם לא יאפשרו לעלבון על כבודם או כבוד משפחתם לעבור ללא תגובה.
בשלב מאוחר יותר הפך הדו־קרב והקודים החברתיים שנקשרו סביבו לטקס שהתרחק מהאלימות של העימות והתרכז בתהליך ומציין ההיסטוריון דונלד ויינשטיין:
"...מילים ומעשים היו חלק היו חלק מהעימות שמטרתו הייתה לבייש את אויביו של המתמודד בדו־קרב ולהגן, להציג ולהאדיר את כבודו.
הדו־קרב המדומה (והדו־קרב שנמנע) היו אמתיים ורציניים כמו דו־קרבות שנערכו, חילופי המהלומות היה חלק בהצגה כמו חילופי העלבונות.
שניהם היו הופעות וירטואוזיות ששוחקו לפני העולם של ג'נטלמנים ואבירים - העולם החשוב מכולם".
במהלך המאה ה-16 זכה הדו־קרב לכינוי "משלח היד של הג'נטלמן" (scienza cavalleresca), והקונסטבל של נאפולי יסד מסדר צבאי תחת החסות של גאורגיוס הקדוש במטרה לקדם ולהגן על "העיסוק המכובד" (של הדו־קרב).
החל מאמצע המאה חל שינוי באופי הלחימה, פורסמו ספרונים רבים שעסקו בדו־קרב בהדגשה של אופיו האישי של העימות וחלקו של הכבוד האישי.
עם כניסת מושגים אלו ירד ולאחר מכן הופסק השימוש בלוחמים שכירים, "אלופים", שנלחמו במקום הצדדים הניצים.
בסוף המאה ה-19 נערך סקר ולפיו בין השנים 1879 ו-1889 דווח על 2,759 דו־קרבות שנערכו ברחבי איטליה, 93% נערכו תוך שימוש בחרבות והשאר השתמשו באקדחים מסוגים שונים.
מתוך דו־קרבות אלו 50 הסתיימו במוות.
על פי הסקר שליש מהדו־קרבות נבעו מחילוקי דעות פוליטיים, 19% מחילוקי דעות בעקבות הימורים ומשחקים, 10% מחילוקי דעות על רקע דתי, 8% מעלבונות אישיים.
במהלך הקיץ נערכו פי חמישה דו־קרבות מאשר בחורף, ובתקופת הלנט לא נערכו דו־קרבות.
30% מהלוחמים בדו־קרב היו אנשי צבא, 29% עיתונאים, 12% עורכי דין, 4% סטודנטים ו-3% מורים, מהנדסים ועוזרים פרלמנטריים.
אנשי מעמד הפועלים ומעמדות חברתיים נמוכים הסתפקו בקרבות סכינים כאמצעי ליישוב סכסוכים.
במהלך העשור הראשון של המאה ה-20 ערכו קציני צבא איטליה 398 דו־קרבות.
בסוף המאה ה-16 הגיע הדו־קרב של כבוד מאיטליה לאנגליה ואיתו מומחים לדו־קרב, בעיקר מאיטליה, שפתחו בתי ספר לסיוף באנגליה.
ההיסטוריון הבריטי לורנס סטון מציין במחקר מקיף כי הדו־קרב באנגליה מציין מעבר מאלימות חסרת מעצורים שאפיינה את אנגליה של ימי הביניים לאלימות מוגבלת ונשלטת של תחילת העת החדשה, שינוי הנובע מתפיסה שונה של מהות הכבוד האישי: "...
הדו־קרב הצליח להסיט את האצולה מלוחמה של קבוצות מפולגות וכנופיות חמושות מבלי שהדבר יוביל לשבירת המוסכמות החברתיות בגלל לחימה ללא הפסקה על מחלוקות של מה בכך - אמתיות או דמיוניות".
מחקרים חדשים יותר מצביעים על שורשים נוספים לדו־קרב של כבוד באנגליה: תפיסת הכבוד האבירי של ימי הביניים באנגליה בעידן האליזבתני בו חיפשו בני מעמד האריסטוקרטיה מוצא לדחפים האלימים וגאווה אבירית בחברה בה למונחים אלו לא היה יותר מקום.
הפופולריות של הדו־קרב ומקרי מוות שבאו בעקבותיו הביאו את ג'יימס הראשון, מלך אנגליה לנסות ולאסור בחוק על עריכת דו־קרב, אך ללא הועיל.
המנהג התפשט ממעמד האצולה אל חוגי הצבא עד כדי כך שנעשה ניסיון לקבוע עונש מוות על המשתתפים.
למרות זאת המשיכו אצילים ואנשי צבא אנגלים לערוך דו־קרבות.
מלחמת האזרחים האנגלית, שהתרחשה מ-1642 עד 1651, ושלטון היחיד של אוליבר קרומוול הביאו, זמנית, להפסקת המנהג.
קרומוול, שהיה נוצרי אדוק, החליט לעקור את המנהג מהשורש, ובעת הצורך אף שלח יחידה צבאית אל תוך השגרירות הפורטוגזית כדי לאסור את אחיו של השגריר באשמה של הריגה במהלך דו־קרב.
האסיר נלקח לגבעת מצודת לונדון ושם הוצא להורג.
צעדים נחושים אלו הצליחו להפחית משמעותית את מספר הדו־קרבות, אך אלו חזרו למרכז הזירה לאחר מותו של קרומוול בעת הרסטורציה - החזרתו לכס המלוכה של צ'ארלס השני, מלך אנגליה.
כל זאת למרות צו מלכותי האוסר על דו־קרבות, האצולה האנגלית שגלתה עם המלך לצרפת הביאה איתה את הקודים הצרפתיים.
בתקופת מלכותו של צ'ארלס השני נערכו 172 קרבות בהם היו מעורבים 344 אנשים.
מהם נהרגו 69 ו-96 נפצעו - למרות הצו המלך חנן את כל המעורבים שהובאו לפניו.
הקרבות הפכו לפראיים ונערכו במטרה לפתור בעיות מבעיות שונות וסכסוכים ולו הקטנוניים ביותר.
בקרבות אלו נהוג היה כי העדים מצטרפים לקרב ולוחמים זה נגד זה.
המשורר הבריטי הדגול ג'ון מילטון, בן התקופה, התגאה בשליטתו באמנות הדו־קרב.
גם כאשר איבד את מאור עיניו כתב:
ההיסטוריון הבריטי בן התקופה אנדרו שטינמץ ( Andrew Steinmetz) מתאר את רוח התקופה:
בתקופת שלטונו של ג'ורג' השלישי, מלך הממלכה המאוחדת (מ-25 באוקטובר 1760 עד 29 בינואר 1820) תגרות ציבוריות ואלימות הרחוב החלו לדעוך, החל משנת 1790 הפסיקו לשאת חרבות כחלק מהלבוש וכלי נשק חדלו להיות זמינים כל רגע.
עם תום המאה ה-18 חלו שינויים של ממש בדרך בה נוהלו קרבות באנגליה.
שינויים אלו כללו את השימוש ההולך וגובר באקדחים ככלי הנשק המועדף בדו־קרב, ושינוי בתפקיד המשנה (העד בדו־קרב) שהפך לגורם שתפקידו התרחב והוא היה רשאי לנסות ליזום מהלכים ליישוב הסכסוך בפשרה מוסכמת ולוודא את ניהול הדו־קרב על פי הכללים המקובלים.
שינויים אלו עתידים היו להשפיע על קרבות בכל אירופה וגם להרחיב את מעגל החוגים החברתיים שבהם דו־קרב נחשב לדרך לגיטימית ליישוב סכסוכים ונושאים של כבוד אישי.
לאצילים ואנשי צבא וחברים באליטה החברתית העירונית - הגלגול האבולוציוני-סוציולוגי של מעמד הבורגנים, ובהם בנקאים, רופאים ומשפטנים.
במהלך המאה ה-19 החלו להישמע קולות תקיפים נגד הדו־קרב ומערכת הערכים שייצג.
כך לדוגמה, ב-1809, הדוקרב שניהל לורד קסלרי כנגד שר החוץ ג'ורג' קנינג ספג ביקורת חריפה, וזו הביאה להתפטרות שניהם.
ויליאם פיילי (William Paley) תאולוג נוצרי ופילוסוף רב השפעה כתב:
שינויים חברתיים מפליגים באנגליה הביאו לשינוי בגישה הציבורית לדו־קרב שנתפס כפריבילגיה של האריסטוקרטיה שיכלו לבצע עבירות חמורות ואף הרג ללא עונש.
בשנת 1844 אישר בית הנבחרים הבריטי צו שנחתם על ידי ויקטוריה, מלכת הממלכה המאוחדת והפך לחוק חדש נגד דו־קרב.
על פי החוק ננקטו סנקציות חמורות, כלכליות בעיקרן, נגד המשתתפים בדו־קרב.
הצו כלל שלילת פנסיה ממשפחות קציני צבא שנהרגו בדו־קרב.
צו זה, שנאכף בקפדנות, הצליח להוריד את מספר הדו־קרבות באנגליה.
אכיפה מוגברת, שינויים חברתיים ששטפו את אנגליה עם כניסת אירופה למאה ה-20 וניפוץ ערכי העולם הישן עם תום שתי מלחמות העולם הביאו לסוף עידן הדו־קרב באנגליה.
דו־קרב על כבוד לא היה נפוץ בצרפת לפני המאה ה-16, אך עם כניסתו אל מנהגי האצילים הצרפתיים הוא אומץ בהתלהבות רבה, התהליך הואץ עם החזרה של הנוהג לחגור נשק - בעיקר חרבות מסוגים שונים - כחלק מהלבוש של יום-יום.
כבר בשנת 1566 הוציא שארל התשיעי, מלך צרפת צו האוסר על עריכת דו־קרבות ששימש כבסיס לכל הצווים שיצאו אחריו.
למרות האיסורים שנשאו עונשים כבדים המשיך מנהג הדו־קרב לצבור פופולריות.
אנרי הרביעי, מלך צרפת החל את שלטונו בצו מפורט שקבע כי כל סכסוך בין אצילים יובא בפני המלך שיקבע האם הוא מאשר עריכת דו־קרב, ובמקביל קבע עונשים כבדים על מפרי החוק, אך למעשה היה מתומכי המנהג.
כאשר אחד מאציליו ביקש לשחררו מתפקיד כדי שיוכל לערוך דו־קרב מול אציל אחר, פיליפ מסבויה, ענה המלך "לך, ואם לא הייתי מלך הייתי מבקש להיות המשנה שלך".
הדו־קרב שיקף את האלימות שפשתה בחברה הצרפתית.
למרות מאמציו של לואי השלושה עשר, מלך צרפת להוציא מחוץ לחוק ולהפחית את רמת האלימות, מעשיו הפומביים רק ליבו את הלהבות.
במהלך 33 שנות שלטונו הפך הדו־קרב מתופעה חברתית לאובססיה חסרת תקדים וללא מקבילות בהיסטוריה חברתית של ארצות אחרות.
גברים נלחמו בכל שעה ובכל מקום (יער בולון היה מקום מועדף) וללא כל סיבה או עילה.
העדים והמשנים נחשבו לפחדנים אם לא הצטרפו לקרב, והאירוע הידרדר לעיתים קרובות לקרב-רב.
ההערכה היא כי כ-6,000 אזרחים צרפתים נהרגו בדו־קרב במהלך המאה ה-17.
ההיסטוריון הצרפתי בן המאה ה-17 אברהם ניקולא אמלו דה לה אוסה (Amelot de La Houssaye) מספר כי בפריז אחזה קדחת הקרבות, וכאשר חברים (בני המעמד הגבוה) נפגשו השאלה הראשונה שעלתה בשיחה הייתה "מי נלחם אתמול?
מי יילחם היום?" ואכן הדו־קרבות נערכו בכל שעות היום ובכל מקום אפשרי, כולל ברחובות וכיכרות העיר.
את הקרבות הציתו האירועים הקטנים ביותר, מילה שנאמרה בקלות דעת, תנועה לא ברורה או שאלה בנוגע ללבוש היו יכולים להיות עילה להזמנה לדו־קרב.
ככל שהעילה הייתה קטנונית יותר הסיכויים שהצדדים יביאו את עניינם בפני המלך הייתה קטנה יותר.
לעיתים קרובות הפך הדו־קרב מזירה ליישוב סכסוכים לזירה בה נערכו קרבות לשם הקרב עצמו.
המשנים הפכו מעדים למשתתפים פעילים מחשש ששמם וכבודם יוכתמו כמי שחששו להילחם.
מאידך היה הדו־קרב כמעין התרסה של עצמאות של מעמד האצולה כנגד המלך.
הקרדינל רישלייה, שהחזיק במושכות הכוח בצרפת החל משנת 1616, התנגד תחילה למנהג הדו־קרב, ועם מותו של אחיו הבכור במהלך דו־קרב הוא יזם את הצו של 1626 שקבע גזר דין מוות על כל מי שהורג את יריבו בדו־קרב, או מי שיזם דו־קרב פעמיים.
קנסות והגליה נקבעו לעבירות הקשורות לדו־קרב.
לאחר שהוברר כי הצו לא מצליח לעצור את תרבות הדו־קרב החליט רישלייה לפעול בנחישות והפנה את תשומת לבו לרוזן פרנסואה מונמורנסי דה בוטוויל (François de Montmorency-Bouteville), אדם שדו־קרב היה דרך חיים עבורו ועד לאותו זמן השתתף ב-21 קרבות.
דה בוטוויל החליט מתוך יהירות גרידא לערוך את הדו־קרב ה-22 שלו בצהרי היום בגנים של פָּאלֶה-רוֹיָאל, מקום מגוריו של הקרדינל.
הוא נאסר לאלתר ביחד עם האציל ששימש כמשנה, נשפט על ידי הפרלמנט ונידון למוות.
למרות מאמצי משפחתו רבת ההשפעה הוצא הרוזן להורג ביוני 1627, ומותו הצליח לקרר את להט הדו־קרב למשך זמן מה.
השפעה גדולה יותר הייתה לצעד שננקט כנגד שני אצילים שנהרגו בדו־קרב 5 שנים לאחר מכן.
גופותיהם נתלו עירומות על גרדום בכיכר העיר.
הבושה והעלבון הציבורי הוציאו את העוקץ מהמלחמה על כבוד בדו־קרב למשך זמן רב.
לואי הארבעה עשר, מלך צרפת עלה לכס המלוכה בשנת 1643 ושלט בצרפת 72 שנים.
בתשע השנים הראשונות לשלטונו נהרגו בדו־קרבות כ-900 אזרחים צרפתים.
הצו המלכותי הראשון נגד עריכת דו־קרב הוצא בשנתו הראשונה כמלך, חתום על ידי אמו ששימשה כעוצרת לבנה.
צעד זה לווה בהקמת בית דין גבוה לכבוד ובו ישבו המרשלים של צרפת לחרוץ דין בנושאים של כבוד בין אצילים.
בסך הכל הוציא המלך עשרה צווים האוסרים על עריכת דו־קרבות, אך האפקט שלהם היה מוגבל, גם משום שהמלך עצמו העניק למעלה מ-7,000 חנינות במהלך 19 השנים הראשונות - ממוצע של חנינה ביום.
בשנת 1679 הוציא המלך צו יוצא דופן בחומרתו ולפיו המשתתפים בדו־קרב יהיו צפויים לעונש מוות כולל העדים, המשנים והרופאים המלווים.
רכוש העבריינים יוחרם על ידי הכתר ושלט האצולה שלהם יישבר על ידי התליין - פגיעה אנושה בכבוד האצילים ומשפחתם.
לאחר עשרים שנה החל המלך לאכוף את הצו, האצילים והמלך הגיעו להסכמה רשמית על ביטול הדו־קרב וההצהרה הפכה לפומבית עם הוצאת מטבע זיכרון לציון האירוע, אך לא הצליחו לבטל את המנהג לחלוטין.
המהפכה הצרפתית שינתה את הנוף החברתי-פוליטי לחלוטין, תחילה בצרפת ולאחר מכן בכל אירופה.
המהפכנים האמינו שהדו־קרב, שהיה חלק מסמלי המשטר הישן והפריבילגיות ושל האריסטוקרטיה, יעלם מעצמו עם היעלמות המשטר המלוכני.
תוצאה ראשונה של תפיסת עולם זו הייתה שהצווים המלכותיים בנוגע לדו־קרב בוטלו ומוות במהלך דו־קרב הפך לחלק ממקרים הנכללים בעבירת הרצח במשפט פלילי.
כאשר העיתונאי והפוליטיקאי הצרפתי קאמי דמולן נקרא לדו־קרב הוא פשוט סירב באמרו כי יוכיח את ערכו בשדות אחרים ולא ביער בולון.
כמו כן הוקמה יחידת שיטור מיוחדת הספאדסיניצידים (Spadassinicide - הורגי "ספדסינים", מאיטלקית: spadaccino, בצרפתית: spadassin סייף או איש-חרב) בת 50 שוטרים שעצם נוכחותם ביטלה את קיום הדו־קרב במקומות ציבוריים.
למרות מגמה זו והעובדה כי כלי נשק חדלו להיות חלק מהמלבושים היום-יומיים, המשיכו אזרחים לערוך דו־קרבות, הדו־קרב הפך ל"דמוקרטי" יותר - בני מעמד הבורגנות החלו להשתתף בלימודי סיוף, שעתה היו פתוחים לקהל הרחב, וקרבות חזרו להתקיים בין היתר בהיעדר חוק האוסר במפורש את עריכתם.
חלק מהמשתתפים בדו־קרב, שאימצו את העימות כדרך לפתרון אלים של סכסוך, אך לא את ההקשר של הכבוד, נהגו לעיתים ללבוש שריון שרשראות מתחת לחולצה.
פעמים נצבע השריון בצבע העור לשיפור ההסוואה, וכדי למנוע זאת, השתרש המנהג להילחם ללא חולצה או כל בגד עליון אחר.
עם הקמת הקיסרות הראשונה בתחילת המאה ה-19 ותקופת שלטונו של נפוליאון חזר הדו־קרב לאופנה.
אחד מקציניו הבכירים מישל נה היה אדם חם-מזג ונמהר ומתמכר לדו־קרב, שפעם אף קרא לדו־קרב את כל הגברים באולם תיאטרון בו שהה, למרות ניסיונו של נפוליאון להפסיק את המנהג שפגע בשורות קציני צבאו.
באותה מאה, במכתב לארוסתו, כתב ויקטור הוגו לאחר שהשתתף בדו־קרב את הלך הרוחות של גבר בן התקופה:
עם זאת בחיפוש אחר מודל מוסרי-לאומי מול האיום של גרמניה המתאחדת ומתוך אכזבה מהמערכת הדתית, פנו הצרפתים לערכים שמקורם בקוד האבירות בתקווה למצוא בהם השראה.
מגמה זו התחזקה לאחר תבוסתם במלחמת צרפת–פרוסיה (1870 – 1871).
הרגש הלאומי היה של אובדן הכבוד הלאומי.
הסופר ז'ול ז'אנן כתב: "אנחנו עדיין אנשי תרבות מאחר ששימרנו את הדו־קרב", הסופר הבריטי רוברט ניי הגדיר את צרפת כסובלת מ"משבר זהות גברית" על פי תאוריה זו העיסוק בדו־קרב חצה את כל הגבולות החברתיים ויצר מיני-יקום גברי ובו הונצחו האינדיבידואליזם והשוויון.
אנטול פראנס, הסופר זוכה פרס נובל, כתב:
מסורת הדו־קרב כדרך להגן על כבודו של אדם הגיעה לרוסיה ככל הנראה במהלך המאה ה-17 ואומצה בהתלהבות למרות אבדות כבדות שנגרמו במהלך הקרבות.
הצאר הרוסי פיוטר הגדול ניסה לעצור את התופעה בהכריזו כי כל המשתתף בדו־קרב דינו הוצאה להורג בתלייה.
חרף זאת הפך דו־קרב למסורת בחוגי הצבא הרוסי, וקרבות נוהלו לפי חוקים לא כתובים אבל נוקשים ומפורטים שפורסמו בכתב רק בשנת 1908. על פי כללים אלו נקבע, למשל, כי הצדדים הלוחמים יהיו בעלי אותה דרגה ונאסר על דו־קרב בין קצינים בעלי דרגות שונות.
להגנת כבודם "נאלצו" קצינים בכירים לסמוך על נכונותם של פקודיהם להזמין לדו־קרב את הקצין הפוגע.
בתקופת שלטונה של יקטרינה הגדולה, במהלך המאה ה-18, החל הדו־קרב להכות שורשים של ממש בחברה הרוסית והצארינה ניסתה לשרש מנהג זה, שבו ראתה "נטע זר", על ידי הטלת קנסות וגלות לסיביר על המשתתפים בדו־קרב, אך ללא הצלחה.
במהלך המאה ה-19 התהפכו היוצרות - עריכת דו־קרב הפכה לנחלת הכלל ובעיקר בקרב קצינים בצבא, החוק הצבאי הרוסי החזיר את הליך המשפט על ידי דו־קרב אל ההליכים החוקיים.
מהלך הדו־קרב בגרסתו הרוסית קיבל תפנית קיצונית ואלימה.