tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בנה של המלכה שנחשב לראוי ביותר ירש את אביו במותו.
תפקידה של המלכה האם בהליך הבחירה היה חיוני להעברת השלטון.
לעיתים עבר השלטון מאח לאח או מאח לאחות, אם השליט לא הותיר אחריו יורשים ראויים.
על אף שנפאטה נותרה המרכז הדתי של התרבות המרואית, צפון כוש הפכה בסוף למחוז ספר, תחת לחצם של שבטים נודדים ממזרח לנילוס.
הנילוס המשיך להעניק לאזור נגישות לעולם הים-תיכוני.
בנוסף לכך יצרה מרואה קשר עם העולם הערבי, ועם הודו, באמצעות סוחרים שנעו לאורך חופי ים סוף והביאו אל מרואה השפעות הלניסטיות והשפעות הינדו.
ישנן ראיות מסוימות לכך שטכנולוגיות מטלורגיות ממרואה הגיעו למערב אפריקה.
מרואה לא שמרה תמיד על קשרים תקינים עם מצרים.
בתגובה למשלחת צבאית מרואית למצרים העליוניה, נע צבא רומי דרומה וכבש את נפאטה ב-23 לפנה"ס.
הרומים עזבו את השטח עד מהרה, מכיוון שסברו כי הוא דל מכדי ליצור בו יישוב רומי של קבע.
במהלך המאה השנייה לספירה, כבשו שבטים נובאדים את גדתו המערבית של הנילוס בצפון כוש.
שבטים אלו, הרכובים על סוסים וגמלים, דרשו מס מהאוכלוסייה המרואית בתמורה להגנה.
בסופו של דבר התערבו השבטים באוכלוסייה המקומית והפכו לחלק מהאוכלוסייה המוראית, ולמעמד לוחמים בתוך החברה.
עד המאה הרביעית לספירה, השתמשה רומא בחיילים נובאדים, והשתמשה במרואה כחיץ בין מצרים ושבטי הנוודים הפראיים מדרום למרואה.
עם התרחבות קיסרות החזקה שקמה באתיופיה הסמוכה, הלכה ממלכת מרואה והתערערה.
ב-350 לספירה כבש קיסר אקסום את העיר מרואה, והרסה.
עד המאה ה-6, עלו שלוש ממלכות כיורשות הפוליטיות והתרבותיות של ממלכת מרואה.
נובאטיה בצפון, שבירתה פאראס, המצויה כיום במצרים.
מאקוריה שמרכזה בדונגולה, העיר העתיקה על הנילוס הנמצאת במרחק של 150 קילומטרים דרומה מהעיר דונגולה כיום, ואלואה, שקמה בדרום, באזור הליבה של מרואה העתיקה, ובירתה סאובה.
כל שלוש הממלכות נשלטו על ידי האריסטוקרטיה העתיקה של הלוחמים מן התרבות המרואית, שנשאה תארים יווניים בחיקוי לחצר המלכות הביזנטית.
התיעוד הקדום ביותר של הממלכות שירשו את מרואה כלול בדיווחיהם של סופרים יוונים וקופטים בדבר המרת מלכי נוביה לנצרות במהלך המאה ה-6. על פי המסורת שלחה הקיסרית הביזנטית תאודורה מיסיוניר שהגיע לנובאטיה והחל להטיף לנצרות בערך ב-540. ייתכן שתהליך ההמרה לנצרות החל מוקדם יותר.
מלכי נוביה קיבלו את הנצרות בגרסתה המונופיזיטית והכירו בסמכות הרוחנית של הפטריארך הקופטי באלכסנדריה, על פני הכנסייה הנובית המקומית.
היררכיה של בישופים שמונו על ידי הפטריארך הקופטי ומקורם במצרים, הדריכה את פעולות הכנסייה, ואף רכשה לעצמה סמכות חילונית נרחבת.
הכנסייה היא שהבטיחה את ירושת המלכים והעניקה את הלגיטימציה ליורשים, והמלך הנבחר הגן על האינטרסים של הכנסייה.
מעמד המלכה האם בהליך הירושה היה מקביל לזה שבמרואה.
עליית הנצרות הביאה לחידוש הקשרים לתרבויות הים התיכון, וחידשה את קשריה התרבותיים והאידאולוגיים של נוביה עם מצרים.
הכנסייה עודדה את האוריינות בנוביה ושלחה כמרים שהוסמכו במצרים על מנת ללמד בנוביה.
השימוש בשפה היוונית בליתורגיקה פינה את מקומו בסופו של דבר לשפה הנובית המקומית, שהחלה להשתמש בכתב אלפביתי ששילב אלמנטים של הכתב המרואי העתיק עם סימנים קופטיים.
השפה הקופטית שימשה לעיתים קרובות הן בכתבים כנסייתיים, והן בשימושים חילוניים.
ישנו תיעוד בדבר השימוש ביוונית בנוביה עד למאה ה-12. לאחר המאה ה-7 החלה הערבית להפוך לשפה חשובה בממלכה הנובית, במיוחד כשפתם של הסוחרים.
הממלכות הנוביות הנוצריות, ששרדו זמן רב, הגיעו לשיא כוחן ושיגשוגן במהלך המאה ה-9 והמאה ה-10. אך פלישות מוסלמיות, כיבושה של מצרים על ידי המוסלמים בשנת 640, וניתוקה של נוביה הנוצרית מאתיופיה הנוצרית, על ידי פולשים מבית אומיה שהגיעו לאזור סנאר ליד הנילוס הכחול במהלך המאה ה-8, איימו על הממלכות הנוצריות.
נובאטיה ומקוריה התאחדו לממלכת דונקולה לפני שנת 700.
הערבים ניסו בתחילה לכבוש את נוביה בכוח.
פלישות אסלאמיות ב-642 ושוב ב-652 נהדפו.
על אף שהעיר דונקולה הושמה במצור, והקתדרלה בדונקולה נהרסה, נראה כי לא היה בכוחם של הערבים לכבוש את הממלכות הנוביות כשם שכבשו את שכניהן בצפון.
הערבים נטשו עד מהרה את תוכניותיהם לאסלם את נוביה בכוח הזרוע.
אך השליטה המוסלמית במצרים הפכה את הקשר עם הפטריארך הקופטי באלכסנדריה לקשה ומסובך.
הכמרים הפסיקו להגיע לנוביה, והכנסייה הנובית הפכה למבודדת מיתר העולם הנוצרי.
השפעת הערבים והאסלאם גדלה, ההגירה הערבית לאזורי הספר נמשכה בהתמדה, והערכים נטמעו בתושבי הארץ והטמיעו בה את תרבותם.
הקשרים בין הנובים והערבים התקיימו מאות רבות לפני בוא האסלאם.
שבטי נוודים ערבים נדדו לאורך נמלי ים סוף בחיפוש אחר תבלינים ועבדים.
נישואי תערובת והטמעה בין האוכלוסיות הטמיעו את התרבות הערבית.
לאחר שהניסיונות הראשונים לכבוש את נוביה בכוח נכשלו, המפקד הערבי במצרים עבדאללה איבן סעד, כרת ברית עם הממלכות הנוביות, שחודשה מעת לעת, והסדירה את יחסי הנובים הנוצרים והערבים המוסלמים במשך שש מאות שנים.
ברית זו הייתה ידועה כבאקט (מהמילה הלטינית PACTA).
שליטי מצרים הערבים הבינו את היתרונות הכלכליים שביחסי שלום עם נוביה, ובחסות הבאקט הבטיחו את חופש התנועה והמסחר בין הממלכות.
הבאקט כלל גם הסדרי ביטחון בהם התחייב כל צד להגן על הצד השני במקרה של התקפה מצד שלישי.
הבאקט חייב גם החלפת תשורות שנתית כאות לרצון טוב.
התשורה הנובית ניתנה בדרך כלל בעבדים, והתשורה המצרית בדגן.
היה זה אך סמל ליחסי המסחר הערים שהתפתחו, לא רק בדגן ובעבדים אלא בסחורות רבות - סוסים ומוצרי צריכה שסיפקו הערבים לנובים בתמורה לשנהב, זהב, יהלומים ובקר שקיבלו הערבים מהנובים.
קבלת הבאקט לא סימלה כי הממלכות הנוביות כפופות לערבים.
עם זאת, בחסות הבאקט, ניתן לסוחרים הערבים מעמד מועדף בנוביה.
הם הקימו שווקים בערים הנוביות.
מהנדסים ערבים פיקחו על הקמתם של מכרות בהן היה שימוש בעבדים נובים לכריית זהב וברקת.
עולי רגל מוסלמים בדרכם למכה חצו את ים סוף על גבי מעבורות בנמלים בשליטה נובית, ששימשו אף לסחר עם הודו.
בתקופה זו היגרו ערבים רבים לסודאן.
אפילו קבוצות שאינן דוברות כיום ערבית מזהות את מוצאן מההגירה הערבית לסודאן בתקופת הבאקט.
שתי הקבוצות דוברות הערבית המשמעותיות שהתגבשו בנוביה היו הג'אלי והג'והיינה.
שתי קבוצות אלו מראות סימנים אתניים למוצא שיש בו המשכיות לתושבי נוביה הקדם איסלמים.
הג'אלי טוענים כי מוצאם משבט קורייש, שבטו של הנביא מוחמד, ונראה כי מוצאם מרועי בקר וחקלאים לעת מצוא שהתיישבו לאורך הנילוס ובאזור אל ג'זירה.
הג'והיינה הם משפחת שבטים נוודים שמוצאם מערבים שהיגרו לאחר המאה ה-13 לאזור שבין הסוואנה והמדבר שממערב לנילוס, עד לגבעות אביסיניה ממזרח לנילוס הכחול.
שני השבטים יצרו ממלכות מקומיות שירשו לאיטן את הממלכות הנוצריות המתמוטטות, ולחמו זו בזו ובשכניהן שאינם ערבים.
ישנם שבטים לא ערבים, כשבטי הבג'ה שהטמיעו בתוכם יסוד ערבי חזק בנישואים עם ערבים שהיגרו לאזור והתיישבו ביניהם.
שליטי הבג'ה טענו ללגיטימציה לשלטונם במוצאם הערבי.
נורמנדי היה אזור בצפון-מערב צרפת תחת המשטר הישן.
תושביו המקוריים היו קלטים ושבטים בלגים במזרח, ואיברים במערב.
האזור נכבש בשנת 56 לספירה על ידי הרומאים והוכלל בתוך פרובינקיית גאליה לוגדנסיס על ידי הקיסר אוגוסטוס.
במאה ה-4 הקיסר גרטיאנוס חילק את הפרובינקיה לערי מדינה שהיו הבסיס לגבולות העתידיים.
לאחר נפילתה של רומא במאה ה-5 הפרנקים הפכו לשליטי האזור.
הם בנו מנזרים רבים והחליפו את התרבות המקומית בתרבות האימפריה הקרולינגית.
לקראת סוף המאה ה-8 פלישות ויקינגיות החריבו את האזור ובשנת 911 מנהיגם רולו קיבל מידי המלך הצרפתי את דוכסות נורמנדי בתמורה לנאמנותו.
לאחר 150 שנות התפשטות הגבולות של נורמנדי יוצבו, והשטח של הדוכסות כלל את השטחים המודרניים של נורמנדי עילית, נורמנדי תחתית ואיי התעלה.
ב-1204 נורמנדי היבשתית, ללא האיים, שולבה בתוך ממלכת צרפת.
במהלך מלחמת מאה השנים ומלחמות הדת האזור ניזוק קשות, בעיקר משום שבנורמנדי היו יותר תושבים שהמירו את דתם לפרוטסטנטיות מאשר באזורים אחרים של צרפת.
במאה ה-20 הפלישה של בעלות הברית בשנת 1944 לאירופה החלה על חופי נורמנדי במה שנקרא הפלישה לנורמנדי.
בשנת 1956 חבל נורמנדי חולק לשני חבלים, נורמנדי עילית ונורמנדי תחתית, אולם עד היום ישנם הקוראים לאיחוד מחדש של האזור ההיסטורי.
מציאות ארכאולוגיות כמו ציורי מערות מוכיחות שבני אדם התיישבו באזור כבר בתקופת הפרהיסטוריה, במיוחד במחוזות אֶר וקלבדוס.
ניתן למצוא באזור מספר מגליתים שרובם נבנו בסגנון אחיד.
ההיסטוריה הקלטית של נורמנדי ברורה יותר משום שקיימים מקורות ארכאולוגים רבים יותר וקלים יותר לתארוך.
כבר במאה ה-19 ארכאולוגים מצאו חפצים חשובים מהתקופה (בעיקר בנורמנדי עילית), כמו קסדה מכונפת מהמאה הרביעית לפני הספירה.
הם גם בחנו בתי קברות עתיקים באזור בהם נותרו כדי קבורה לשרידים שנשרפו.
החפצים שהתגלו מוכיחים שהגאלים ישבו באזור כבר בתקופת תרבות האלשטאט, בערך מהמאה ה-12 לפנה"ס.
הקלטים הבלגים, הידועים כגאלים, פלשו לנורמנדי במספר גלים רצופים מהמאה ה-4 ל-3 לפני הספירה.
רוב הידע שלנו על הגאלים מגיע מספרו של יוליוס קיסר, מלחמת גאליה.
קיסר מזהה מספר קבוצות שונות בין הגאלים שישבו באזורים שונים וחיו בעיירות חקלאיות סגורות.
בשנת 52 לפני הספירה הגאלים התאחדו תחת ורסנז'טוריקס בניסיון להתנגד לפלישת צבאו של קיסר.
לאחר תבוסתם באלסיה תושבי נורמנדי המשיכו להילחם עד 51 לפנה"ס, אז יוליוס קיסר השלים את כיבוש גאליה.
בשנת 27 לפנה"ס הקיסר אוגוסטוס ארגן מחדש את הטריטוריות הגאליות והכליל את נורמנדי בפרובינקיית גאליה לוגדנסיס, שבירתה הייתה בליון.
תושבי החבל קיבלו את התרבות הרומאית והחלו להתיישב בערים.
ידוע על וילות גאלו-רומאיות רבות בנורמנדי, בעיקר הודות לעבודות חפירה שנעשו במחוז סן-מריטים לשם בניית כביש מהיר.
בתי כפר אלו נבנו בדרך כלל לפי שתי תוכניות עיקריות: הראשונה הייתה מבנה גבוה וצר עם חזית פתוחה הפונה דרומה; השנייה דמתה לווילות האיטלקיות, עם מערך מסודר סביב חצר פנימית מרובעת.
הווילות נבנו בעזרת חומרים מקומיים כמו צור, קירטון, אבן גיר, עץ ולבנים.
המבנים חוממו על ידי היפוקאוסט, חימום מרכזי שהומצא על ידי הרומאים.
חקלאות האזור סיפקה חיטה ופשתן, לפי פליניוס הזקן.
פליניוס מזכיר גם את הימצאותם של מקדשים רומים רבים באזור.
בימי קדם המקדשים של העיר אוורה (Évreux) הפכו אותה לאתר עלייה לרגל חשוב.
היו בה גם פורום, מרחצאות רומיות, בזיליקה ותיאטרון רומאי.
באוורה נמצאו גם פסלים רבים של אלות אמהות.
בסוף המאה ה-3 פלישות ברבריות החריבו את נורמנדי.
עקבות לשריפות ואוצרות שנקברו במהרה מעידים על מידת אי הביטחון בנורמנדי הגאלית.
יישובים חופיים היו בסיכון גדול במיוחד, בשל פשיטות של פיראטים סקסונים.
המצב היה כל כך חמור שלגיון רומאי שלם היה מוצב בעיר קונסטנטיה (קוטאנס), הנמצאת במחוז מאנש של היום.
כתוצאה מהרפורמות של הקיסר דיוקלטיאנוס נורמנדי הופרדה מברטאן אך נשארה בגאליה לוגדנסיס.
הנצרות החלה להתפשט באזור במאה ה-3 ונוצר התפקיד של בישופ רואן.
בשנת 406 שבטים גרמאנים החלו לפלוש מהמזרח בעוד הסקסונים כבשו את אזורי החוף.
הקיסר הרומי נטש את רוב נורמנדי והחזיר לה את שמה הקדום, ארמוריקה.
כפרים חקלאיים ננטשו והרומאים שנותרו ביצרו את עצמם בביצורים אורבניים.
כבר ב-486 האזור שבין נהרות הסום והלואר היה תחת שליטת הפרנקים ומלכם כלוביס הראשון.
ההתיישבות הפרנקית באזור לא הייתה מסיבית וגם והנוכחות המנהלית והצבאית באזור לא הייתה גדולה.
האזור המזרחי של נורמנדי הפך לבסוף למקום משכנם של המלכים המרובינגים.
המרת האזור לנצרות המשיכה עם בנייתם של קתדרלות בערים הראשיות וכנסיות בערים קטנות יותר.
התושבים נקברו בחצר הכנסייה המקומית עד לתקופה הקרולינגית.
האצולה הנורמנית התפתחה במאה ה-6 באזורים המבודדים של מערב נורמנדי.
במאה ה-7 אצולה זו ייסדה מספר מנזרים בעמק הסן שאימצו את הנזירות הבנדיקטית.
מנזרים אלו היו בעלי שטחים נרחבים ברחבי צרפת מהם הם קיבלו הכנסה רבה, וכתוצאה מכך הם הפכו למעורבים ביריבויות פוליטיות ושושלתיות.
מקור השם נורמנדי בפולשים הוויקינגים שאיימו על חלקים נרחבים של אירופה בסוף האלף הראשון, שנקראו נורסמן (אנשי הצפון, Normanni בלטינית).
השם שימש כבסיס האטימולוגי למונח "נורמנים".
קצב ההתיישבות הסקנדינבית באזור נראה בטופונומיה של המקומות הנורמנים והשינוי בשמות המשפחה המקומיים.
הפלישות הוויקינגיות הראשונות התרחשו בין 790 ל-800 על חופי מערב צרפת.
מספר אזורים חופיים נכבשו מידי הפרנקים בתקופת שלטונו של לואי הצדיק במאה ה-9. הפלישות בשנת 841 גרמו לנזקים חמורים בעיר רואן.
התוקפים הוויקינגים ביקשו לגזול את האוצרות שהיו במנזרים בשל חוסר האונים של הנזירים להגן על עצמם.
בשנת 845 משלחת ויקינגית עלתה במעלה הסן והגיעה עד לפריז.
הפלישות התרחשו בעיקר בקיץ בעוד את החורף הוויקינגים בילו בסקנדינביה.
לאחר 851 הם החלו להישאר בעמק הסן גם בחורף.
בינואר 852 הם שרפו את מנזר פונטנל.
נזירי נורמנדי ניסו להעביר את אוצרותיהם וספריותיהם דרומה אך רבים מהם נשרפו על ידי הוויקינגים.
המלכים הקרולינגים ששלטו באותה התקופה נטו להחזיק בפוליטיקות מנוגדות, עובדה שהייתה בעלת תוצאות חמורות.
ב-867 שארל הקירח הסכים לוותר על מערב נורמנדי למלך הברטוני סלומון, בתנאי שזה האחרון יישבע נאמנות למלך וילחם לצידו נגד הוויקינגים.
אולם ב-911 המנהיג הוויקינגי רולו הכריח את שארל התם לתת לו את אזור נורמנדי עילית של היום כדוכסות נורמנדי בתמורה לשבועת אמונים מצידו.
רולו הוטבל לנצרות, הפך לוסאל של שארל והסכים להגן על האזור מפלישות ויקינגיות נוספות.
לאחר סדרה של כיבושים הטריטוריה של דוכסות נורמנדי התרחבה בהדרגה עד שב-1050 הגיעה לשטחה המוכר.
הערבוב של האוכלוסייה הסקנדינבית והמקומית בנורמנדי ליצירת העם הנורמני תרמה ליצירת אחת המדינות הפאודליות החזקות במערב אירופה.
היכולת הימית של הנורמנים אפשרה להם מאוחר יותר לכבוש את אנגליה וכן להשתתף במסעות הצלב.
כוחם של הדוכסים הנורמנים לפני המאה ה-11
צאצאיו של רולו קיבלו את התואר דוכס נורמנדי והם הגדילו את כוחה של הדוכסות, אולם הם היו חייבים לשמור על עליונותם של מלכי צרפת.
הדוכסים ייצרו את מטבעות הכסף של עצמם, היו אחראים על המשפט ואיזנו את המיסים.
הם הגדילו את צבאם וקבעו את הבישופים במחוזותיהם.
כך הם הפכו לכמעט עצמאים מהמלך הצרפתי למרות שהם עדיין שמרו על נאמנותם.
הדוכסים שמרו על קשרים עם מלכים זרים ובמיוחד עם מלך אנגליה.
לדוגמה, אחותו של ריצ'רד השני דוכס נורמנדי נישאה למלך אתלרד השני.
הם מינו חברי משפחה לתפקידים של רוזנים וויקונטים שנוצרו בערך בשנת 1000. הם עדיין החזיקו בכמה שטחים בסקנדינביה.
הדוכסים הנורמנים גם וידאו שהאדונים הוסאלים שלהם לא יהפכו לחזקים מדי כדי שלא יהפכו לאיום על הסמכות הדוכסית.
כך הם החזיקו בכוח גדול יותר על שטחם מאשר נסיכים אזוריים אחרים בצפון צרפת.
העושר שלהם אפשר להם להעניק אדמות נרחבות למנזרים ולהבטיח את נאמנותם של הוסאלים שלהם עם מתנות של פיפים.
הכיבוש הנורמני של אנגליה תחת ויליאם דוכס נורמנדי הביא אדמה נרחבת לדוכסים שאפשרה להם להמשיך במנהגים הללו בעוד הם מחזיקים במספיק שטח כדי להבטיח את כוחם.
האצולה הנורמנית באותה התקופה כללה קבוצה קטנה של גברים סקנדינבים, בעוד שרוב המנהיגים הפוליטיים של הנורמנים היו ממוצא פרנקי.
בתחילת המאה ה-11 הדוכסות הותקפה על ידי ברטונים מהמערב, גרמנים מהמזרח ובני אנז'ו מהדרום.
הוסאלים באזורים המותקפים הגנו על האזור בשם נאמנותם לדוכס, ובתקופה זו החל המונח "ברון", המציין אבירי עילית וחיילים של הדוכס, להחליף את המונח "וסאל" במסמכים רשמיים.
בשנת 1066 הביס ויליאם דוכס נורמנדיה, שנודע מאוחר יותר כוויליאם הכובש, את המלך האנגלי הרולד גודווינסון בקרב הייסטינגס, והוכתר כמלך אנגליה.
מהלך מלחמת מאה השנים ומלחמות הדת האזור ניזוק קשות, בעיקר משום שבנורמנדי היו יותר תושבים שהמירו את דתם לפרוטסטנטיות מאשר באזורים אחרים של צרפת.
בשנת 1956 חבל נורמנדי חולק לשני חבלים, נורמנדי עילית ונורמנדי תחתית.
ההיסטוריה של ניגריה מתחילה בהתיישבות בשטח שכיום הוא ניגריה, בו שלטו באזור שבטים שונים והתפתחה החברה המיושבת הראשונה במערב אפריקה, תרבות הנוק.
בהמשך היה האזור תחת שליטה של ערי־מדינה.
בהמשך היווה מקור עבדים לסחר עבדים.
ניגריה כוללת תקופה קולוניאלית בחסות בריטית ובשנת 1960 נעשתה ניגריה מדינה עצמאית.
ניגריה המודרנית רוויה במאבקים שמקורם בסכסוכים אתניים בין קבוצות שונות, אשר גם הובילו למלחמת אזרחים כשאר בני שבט האיגבו ניסו להתנתק מהמדינה ולהקים מדינה עצמאית משלהם שכונתה ביאפרה.
שם האזור נטבע על ידי העיתונאית הבריטית פלורה שאו על שם הנהר הזורם בשטחו.
חפירות ארכאולוגיות מגלות שניגריה בחלקה הייתה מיושבת יותר מ־9,000 שנה.
באותה תקופה שלט בניגריה שבט האוסה.
בין השנים 500 לפנה"ס ל־200 לספירה פרחה בניגריה תרבות הנוק.
מאוחר יותר, בין שנת 700 לספירה עד למחצית הראשונה של המאה ה־15, האזור שמכונה היום ניגריה היה תחת השליטה של ערי־המדינה של שבטי היורובה איפה ואויו, אימפריית קנאם בורנו, ממלכת בנין, ממלכת נארי וערי המדינה של שבטי האוסה קאנו וקאטסינה.
במאה ה־15 הופיעו בניגריה האירופים הראשונים, מגלי ארצות וסוחרים פורטוגזים, וסחר עבדים בניגריה התעצם.
במאות ה־17 וה־18 הגיעו לאזור ניגריה גם האנגלים.
בשנת 1807, ביטלה בריטניה את סחר העבדים בניגריה.
בשנת 1866 השתייכה ניגריה למושבת החסות הבריטית סיירה לאון.
בשנת 1874, עברה לשליטתה של מושבת החסות הבריטית גאנה.
בתקופה 1914-1900 התקיימו שתי מושבות חסות בריטיות: פרוטקטורט צפון ניגריה ופרוטקטורט דרום ניגריה אשר מוזגו בסיומה לקולוניה בריטית אחת – קולוניה ופרוטקטורט של ניגריה.
השלטון הקולוניאלי הביא איתו התפתחות ומודרניזציה לדרום המדינה ועוד בסוף המאה ה־19 כבר היו במערב ניגריה רופאים ועורכי דין אפריקניים.
לעומת הדרום, פסחה המודרניזציה על הצפון המוסלמי כמעט לגמרי.
אחת מהן הייתה המגע האפריקני־אירופי האינטנסיבי שהיה בדרום, עקב הקרבה לחוף.
הצפון נשאר נחשל גם בשל התחייבותם של סר ג'ורג' גולדי, ממייסדי ניגריה, ולורד פרידריק לוגארד, הנציב העליון של צפון ניגריה, לשליטי הצפון המוסלמיים שלא לאפשר למיסיון הנוצרי לפעול בצפון, אי לכך, הצפון לא הושפע מפעולתיו של המיסיון הנוצרי.
שבט היורובה, במערב, היו הראשונים שפגשו בבריטים וכתוצאה מכך, תהליכי המודרניזציה שלהם היו המואצים ביותר.
משנות ה-30 של המאה ה-20 ואילך, בני שבט האיגבו הדביקו את הפיגור הראשוני אולם המוסלמים נשארו מאחור.
לקראת סוף התקופה הקולוניאלית היו פערים עצומים בין הצפון המוסלמי לדרום הנוצרי.
בצפון ניגריה לא היה בוגר אוניברסיטה עד 1951. באותה שנה היו בניגריה 160 רופאים, אך רק אחד מההאוסה פולאני המוסלמי, לעומת 76 מהיורובה, 49 מהאיבו, ו־34 מבני המיעוטים.
בשנת 1965 היו יודעי קרוא וכתוב בדרום כ־20 אחוז, בעוד שבצפון הם היו רק שני אחוזים.
בפרובינציית קאנו בצפון המוסלמי, מחצית מיודעי קרוא וכתוב היו מהגרים מהדרום שהתרכזו בעיר קאנו.
בעיר עצמה הפער היה עצום: בשכונת הדרומיות, מספר הילדים המבקרים בבתי ספר היה 98 אחוזים, בעוד שברבעים המוסלמיים של ההאוסה פולאני ביקרו בבית הספר לא יותר מחמישה אחוזים מהילדים.
ב־1961, 99 אחוז מהפקידות הפדרלית בצפון ניגריה הייתה דרומית.
ב־7 באוקטובר 1960 הצטרפה ניגריה לאו"ם כחברה ה־99, ב־1966 נרצח ראש הממשלה בלווה בהפיכה צבאית.
השלטון הקולוניאלי הבריטי יצר תשתית חיונית לניגריה מאוחדת.
הוא יצר את המסגרת, תחם את הגבולות והפך את המושג ניגריה למציאות פוליטית ובינלאומית.
הקולוניאליזם בנה רשתות תחבורה ותקשורת, הקים מערכת חינוך מערבית, הנהיג מערכת מנהל, אך למרות זאת ניתן לומר שעיקר תרומתם של הבריטים לאחדות ניגריה הייתה עקיפה.
מצד שני, המדיניות הבריטית הערימה מכשולים בדרך לאיחוד ניגריה, הפרידה והפלתה בין הקבוצות האתניות בצפון ובדרום.
ב־1914 נוצרה אמנם מסגרת קולוניאלית אחת, אך המנהל הקולוניאלי בצפון נשאר במידה רבה אוטונומי.
הבירוקרטיה הבריטית בצפון הדגישה את ייחודו של הצפון, ולעיתים אף לחצה להפרדה מלאה.
יחסיה עם המנהל הקולוניאלי בדרום היו יחסי עוינות ותחרות.
המועצה המחוקקת שהוקמה בלגוס ב־1923 הייתה של הדרום בלבד, ולצפון לא ניתן ייצוג עד 1947. ב־1947 נכנסה לתוקף חוקה חדשה שהחלה למסד אוטונומיה מרחיקת לכת למזרח, למערב ולצפון, על ידי הקמת מועצות מחוקקות אזוריות, מה שיכול היה לעודד תהליך של התנתקות בין האזורים.
הוקמו בתי מחוקקים וממשלות אזוריות, מערכת שיפוט, מנהל ציבורי, גם צפוני, גם מערבי וגם מזרחי, ואף מונו מושלים וראשי ממשלה אזוריים (הדרום הפך ברובו לנוצרי, אך הבריטים מנעו מהמיסיונרים להיכנס לצפון).
לא ניתן כל עידוד לצמיחת מוסדות וארגונים פוליטיים כלל ניגריים.
הצפון והדרום ראו את המדיניות הבריטית בצורה שונה: בעוד הלאומניים הדרומיים האשימו בדרך כלל את הבריטים ב"הפרד ומשול" ובהגברת הפיצול בניגריה, נשמעה שנים רבות בצפון טענה הפוכה, שהבריטים כפו על הצפון אחדות עם הדרום שאינה טבעית .
ב־1951 איימו מנהיגי הצפון המוסלמיים לפרוש מניגריה אם לא יובטחו לצפון לפחות מחצית מהמושבים באספה המחוקקת.
הדרום קיבל את הדין כדי לשמור על אחדות המדינה, ובכך החלה השתלטות הצפון על הפדרציה הניגרית.
ב־1953 דרשו מפלגות הדרום שהאסיפה המחוקקת הכלל ניגרית תקבל החלטה בזכות שלטון עצמי ניגרי מ־1956, אך הצפון התנגד לכך בטענה שאינו מוכן לעצמאות.
התנגדות הצפון לשלטון עצמי עוררה זעם בקרב הלאומניים הדרומיים שראו את תמיכת הצפון בהמשך השלטון הבריטי כבגידה.
בלגוס שבדרום הפגינו המונים כנגד הפוליטיקאים והמנהיגים הצפוניים, ובתגובה נערך בקאנו שבצפון פוגרום בבני האיבו.
ההתפלגות הפוליטית האתנית בדרך לעצמאות
הרחבת זכות הבחירה והקמת מפלגות פוליטיות הפכו את המאבק הפוליטי בניגריה להתגוששות אתנית.
כך למשל הפכה "המועצה הלאומית של ניגריה וקמרון" (NCNC) ממפלגה פאן־ניגרית למפלגה שעיקר כוחה היה בקרב האיבו.
מפלגת "קבוצת הפעולה" (AG) הייתה מזוהה עם היורובה, ומפלגת קונגרס עמי הצפון (NPC) הייתה מזוהה עם האוסה־פולאני.
מפלגות AG ו־NPC בנו את כוחן על ידי תעמולה נגד האיבו והדרום ה"שתלטני".
מפלגת NPC גם בנתה את תדמיתה כמפלגת המוסלמים המגינה על האסלאם מפני הדרום הנוצרי.
בבחירות שהתקיימו ב־1959, שנה לפני קבלת העצמאות של ניגריה מהבריטים, זכתה מפלגת NPC ב־157 מנדטים, מפלגת NCNC זכתה ב־89 מנדטים, ומפלגת AG זכתה ב־75 מנדטים.
הוקמה ממשלה קואליציונית עם מפלגות NCNC ו־NPC.
בקואליציה הזו, הצפון היה השותף הבכיר, והמזרח היה השותף הזוטר.
בדרום ראו את הצפון כשולט בניגריה, ושלטון הצפון המוסלמי והנחשל יצר רגשות עוינות ותסכול בקרב הדרום הנוצרי והמפותח.
ב־1962 שלטה במערב מפלגת NNDP, שהתפלגה ממפלגת AG, והייתה בת ברית למפלגת NPC הצפונית.
דבר זה גרם לרוב מוחלט ל־NPC בפרלמנט, מה שהפך את מפלגת NCNC הדרומית לפחות חשובה, והתמוטטות הקואליציה הייתה בלתי נמנעת.
ב־1964 הגיע הקיטוב בין הצפון והדרום לשיאו, כשלקראת הבחירות של אותה שנה, התארגנו שני גושים גדולים: גוש UPGA, גוש דרומי שכלל את המפלגות NCNC ו־AG, ובני בריתן מקרב המיעוטים.
מולם גוש NNA, גוש בהנהגת מפלגות NPC, ובת בריתה במערב NNDP, ובני בריתן מקרב המיעוטים.
מסע תעמולת הבחירות עמד בסימן של הסתה אתנית חסרת תקדים.
לבסוף, הוחרמו הבחירות על ידי גוש UPGA הדרומי, שלא הכיר בתוצאות הבחירות, בעוד שגוש NNA עמד בתוקף על חוקיותן.
בתי המשפט הכריעו בסוגיה לטובת NNA.
הוקמה ממשלה רחבה בראשות NPC, שנהנתה עתה מרוב מוחץ בממשלה ובפרלמנט, והחלה במסע אפליה נגד הדרומיים שבצפון (שלילת רישיונות מסחר, איסור מכירת קרקעות לדרומיים, ועוד).
בשנים 65–1964 הכריז ראש ממשלת הצפון, אל חאג'י סיר אמדו בלו (Al-Hajji Sir Ahmadu Bello) על חוסר נכונותו להמשיך לשתף פעולה עם האיבו ה"בוגדניים".
ראש ממשלת המזרח, ד"ר מייקל אוקפארה (Michael Okpara), דיבר לראשונה בדצמבר 1964 על אפשרות של פרישה מהפדרציה, ונשיא ניגריה, ננמדי אזיקיווה (Nnamdi Azikiwe).
הנמנה עם בני שבט ה"איבו", הכריז קבל עם ועולם שאולי "עדיף להיפרד בשלום מאשר להיפרד בחתיכות" (It is better for us to disintegrate in peace and not in pieces).
ב־15 בינואר 1966 מרדה חבורת קצינים רדיקליים והביאה למותם של בכירים בממשל, כולל ראש הממשלה.
המרידה זכתה למידה מסוימת של תמיכה, אך התמונה החלה להשתנות כשהתברר שרוב המורדים היו משבט האיבו, ושכל אנשי הממסד הפוליטי, מבני האיבו, ניצלו בהפיכה.
בצפון החלה להתפשט האמונה שזהו מרד של האיבו נגד ההאוסה פולאני.
שלטון ה־NPC התמוטט כליל, אך המורדים הצעירים, בראשות רב-סרן צ'וקוואמה נזאוגוו (Chukwuma Nzeogwu), לא הצליחו למלא את החלל שנוצר.
מי שתפס את השלטון היה הרמטכ"ל בן האיבו אומונקוו אגואיי אירונסי (Umunnakwe Aguiyi-Ironsi), שניסה להפיג את חששות הצפוניים במספר קידומים בדרגה של קצינים צפוניים.
ב־24 במאי 1966 הכריז אירונסי על ביטול החלוקה לחבלים, ועל הקמת ניגריה מאוחדת, מה שהיה בהתאם לאינטרס האיבו, אך בניגוד לאינטרס ההאוסה־פולאני.
הכרזת אירונסי עוררה זעם בצפון, שפירש זאת כניסיון האיבו להשתלט על הצפון ועל המדינה כולה.
הצפוניים הגיבו בפוגרום בדרומיים שיושבים בצפון, שבו נפגעו בעיקר בני האיבו.
בסוף מאי 1966 נרצחו מאות ואלפים מהם בערי הצפון, בידי המוני מפגינים.
ב־29 ביולי 1966 הצפוניים הצליחו לארגן הפיכה כנגד שלטון האיבו.
קצינים וחיילים צפוניים בכל רחבי ניגריה התקוממו, הרגו 43 קצינים ו־171 חיילים ונגדים מבני האיבו, והוציאו להורג את הגנרל אירונסי, ואת מושל המערב.
מטרת המורדים הייתה כנראה להביא לפרישת הצפון מניגריה, ולכונן "מדינת האוסה" עצמאית.
אחרי תפיסת השלטון המרכזי שינו דעתם והעדיפו שלטון בכל ניגריה.
מי שעלה לשלטון היה קולונל יעקובו גואון (Yakubu Gowon) נוצרי ממרכז המדינה.
ההפיכות של ינואר ויולי 1966, שלוו בשפיכות דמים רבה, סימלו את ההתפוררות והשנאה הרבה ששררה בניגריה.
מאותה סיבה שהצפון הגיב בדאגה וזעם למרידת הדרום בינואר 1966, הדרום חשש לעתידו לאחר מרידת הצפון ביולי באותה שנה.
גם צבא ניגריה היה מפולג ושסוע ממתחים אתניים.
מרידת ינואר 1966 הוכיחה שכאשר הרקע האתני של רוב הקצינים שונה מהרקע האתני של שליטי המדינה, ישנה סכנה ברורה ליציבות המדינה.
ב־1960 היו בניגריה 44 קצינים אפריקניים, שישה מתוכם מהצפון.
יותר ממחצית הקצינים היו בני איבו.
עובדה זו נותנת למרידה גם פירוש אתני.
בצבא הייתה היררכיה ברורה - מרבית החיילים הפשוטים היו צפוניים, ומרבית הקצונה הייתה דרומית.
הצפוניים עסקו יותר בתפקידי לחימה, והדרומיים עסקו בעיקר במנהלה ובתפקידים טכניים, מה שהוביל להשמצות ומשטמות הדדיות, כאשר הדרומיים כונו "חיילי עפרונות" בידי הצפוניים, עקב תפקידיהם הפקידותיים, והצפוניים כונו "פראי אדם" על ידי הדרומיים, עקב היותם עוסקים בלחימה ופחות משכילים.
הצפוניים התנגדו לשיטתו של אירונסי שביקש לאחד את ניגריה, בטענה כי שיטה זו תביא להשתלטות האיבו על הצפון.
במזרח ניגריה, שלט הקולונל צ'וקוומקה אודומגוו אוג'וקוו (Chukwuemeka Odumegwu-Ojukwu), שלא הכיר ב"מועצה הצבאית העליונה" שבראשה עמד גואון.
אוג'וקוו מונה למושל המזרח על ידי אירונסי.
בספטמבר 1966 נערכה ועידה קונסטיטוציונית, שבה דרשו נציגי המזרח להפוך את ניגריה לקונפדרציה שבה כל חבל יקבל עצמאות כמעט מוחלטת.
נציגי NPC לשעבר מהצפון, תמכו בתחילה דווקא בפתרון דומה אך באופן מפתיע שינה הצפון את דעתו לחלוטין בזמן הוועידה, והחל לתמוך ב"פדרליזם פדרלי" - "ניגריה אחת".
במצב עניינים זה, הצפון, המערב והמערב התיכון תמכו בפדרליזם פדרלי.
הפוגרום בבני האיבו בצפון במאי 1966, ומרד יולי 1966, גרמו לכך שהמזרח בהנהגת האיבו סירב לחלק את ניגריה למדינות רבות, מאחר שסבר כי מדינה כזו תהיה בעלת ממשל ריכוזי הנשלט בידי גורמים עוינים לאיבו, וביטחונם יהיה בסכנה.
הוועידה הסתיימה ללא תוצאות, המתח בין המזרח לצפון הלך וגבר.
בספטמבר 1966 החל גל שני של פוגרומים נגד הדרומיים והאיבו שבצפון, במסגרתו 30 אלף איש נרצחו, ושני מיליון דרומיים נמלטו מן הצפון.
פוגרום זה הוביל לכך שמשרות רבות שננטשו על ידי בני האיבו שעזבו, אוישו בידי צפוניים, מה שהיווה מבחינת הצפוניים אישור לאמונה שהאיבו הזרים מנעו מהם בעבר להתקדם.
גם במערב הייתה שנאה עזה לאיבו, שנאלצו לברוח מזרחה.
במזרח הגיעה השנאה לצפוניים לשיא, עקב סיפורי הזוועות של הפליטים שהגיעו מהצפון.
האיבו גירשו את הצפוניים שחיו במזרח, והחליטו באופן סופי לא להשתלב בחזון של "ניגריה אחת".
ב־1967 הכריז המחוז המזרחי במדינה על פרישתו, ועל הקמת מדינה חדשה בשם ביאפרה.
מלחמת ביאפרה, שפרצה מיד בין השלטון המרכזי והמדינה הבדלנית, נמשכה כשנתיים וחצי, וחוללה אסון הומניטרי כבד בה נמנו כמיליון מתים לפי הערכות שונות.
בינואר 1970 נכנעו בני ביאפרה, ושטחיה שולבו מחדש בפדרציה הניגרית.
עד 1991 הייתה לאגוס עיר הבירה של ניגריה.
ב-12 בדצמבר 1991 הוכרזה אבוג'ה כעיר הבירה.
ב-2009 פתח ארגון הטרור האסלאמי בוקו חראם במרד מזוין נגד השלטון.
משמעות שמו של הארגון היא "חינוך מערבי הוא אסור".
בעבר הצהירו ראשי הארגון כי הם שואפים להפוך את חוקי השריעה לחוק המדינה.
בדצמבר 2011 נהרגו כ-70 בני אדם במדינת יובה שמהווה את מוקד הקרבות שנערכים בין כוחות הביטחון לבין הטרוריסטים.
הארגון תכנן וביצע גם את ההתקפה על מטה האומות המאוחדות באוגוסט באבוג'ה שבמהלכה נהרגו 24 בני אדם.
ב-3 במרץ 2013, רצחו טרוריסטים מארגון "בוקו חראם" יותר מ-30 בני אדם שנסעו לחתונה בצפון מזרח ניגריה.
בוקו חראם ביצע את המתקפה הידועה ביותר שלו בשנת 2014 במדינת בורנו שבה חתף 276 תלמידות בית-ספר.
הארגון הצהיר אמונים לדאעש בשנת 2015.
ההיסטוריה של סנקט פטרבורג מתחילה בתחילת המאה ה-18 עם ייסוד העיר.
במהלך השנים היא הייתה לבירת האימפריה הרוסית, ואף שהסובייטים נישלו ממנה את התואר היא המשיכה לצמוח ושמרה על מעמדה החשוב.
לאחר שהאזור נכבש על ידי רוסיה הצארית מידי השוודים במהלך מלחמת הצפון הגדולה, ציווה הצאר פיוטר הגדול להקים בו את העיר סנקט פטרבורג, ב-1703. ב-1712 הוכרזה העיר כבירת רוסיה הצארית במקום מוסקבה, ולאחר מספר שנים הייתה לבירת האימפריה הרוסית.
ב-1828 העיר עברה מודרניזציה כשתשתיות מים חדשות נבנו, וב-1836 נחנכה רכבת בין סנקט פטרבורג לצארסקויה סלו.
במהלך תחילת המאה ה-20 ידעה העיר תהפוכות, כשהייתה למוקד התנועות המהפכניות, שסופן עם מלחמת האזרחים.
בהמשך השנים העיר סבלה מהגירה מוגברת, ומנישול מעמדה כבירה.
שמה שונתה פעמיים לפטרוגרד וללנינגרד, שם שנשאר עד ל-1991, שאז הוחזר השם המקורי לאחר משאל עם.
נכון לאומדן 2019 העיר מונה 5,383,890 נפש, היא השנייה בגודלה ברוסיה ומהווה מרכז תרבותי וכלכלי חשוב בה ובאירופה כולה.
באזור סנקט פטרבורג של היום ובסביבתה היו במשך שנים רבות רק יערות ונהרות.
בשנת 1632 נבנה מבצר ניינשאנץ על פי צו של מלך שוודיה גוסטב אדולף השני.
היישוב הרוסי הראשון באזור, נבסקוי אוסטייה (Невское Устье) או ניין (Ниен) ניצב על הדרך העתיקה מויבורג שהיה הקישור הקרקעי היחיד לעיר הגדולה.
בשנת 1617, בעקבות חוזה סטולבובו, כבשה שוודיה את כל האדמות שסביב נהר הנבה וחוף המפרץ פיני.
ובנקודת המפגש של נהר נבה עם נהר אוחטה הקטן הוקמו יישובים שונים, כאשר המיקום הגאוגרפי היווה יתרון משמעותי בשל קרבתו לים הבלטי והובילה להתפתחות המהירה של היישובים באזור, והתפתח סחר נרחב בין הערים ובאדמות רוסיה.
ב-16 (או ב-27) במאי 1703 הצאר הרוסי פיוטר הגדול הקים על האדמה שיובשה ונכבשה מן השוודים, את מה שנקרא אינגרמנלנד כאשר אבן הפינה הונחה עם הקמת מבצר פיוטר ופאבל, שהיה לבניין הראשון של העיר.
השם נבחר על ידי פיוטר לכבודו של פטרוס הקדוש.
מועד הקמת המבצר נחשב ליום ההולדת הרשמי של העיר.
המבנים הגדולים של העיר נבנו מחוץ לתחומי המצודה והתרכזו משתי גדות הנהר.
לצורך הקמת העיר החדשה הזמין פיוטר לרוסיה מהנדסים זרים מכל רחבי אירופה וכדי לזרז את בניית בתי האבן, אסר על בניית בתי אבן ברוסיה כולה, למעט בסנקט פטרבורג.
אחד האירועים החשובים ביותר בחיי העיר הצעירה הייתה הגעתו של ספינת הסוחר הראשונה בנובמבר 1703, עם הגעת אונית סוחר הולנדית שעגנה בסנקט פטרבורג.
לרב החובל הוענקו 500 מטבעות זהב, כמובטח, והיה זה האות להגעת ספינות סוחר נוספות.
הבעיות הגדולות שהתעוררו בסנקט פטרבורג, נבעו מן ההצפות השכיחות.
לדוגמה, בליל ה-5 באוקטובר 1705 הציפו מים את הגדה השמאלית והציפו את בניין האדמירלות ובית משפט אך לא הרסו אף בית.
סנקט פטרבורג - בירת האימפריה הרוסית
ב-1712 הוכרזה העיר כבירת האימפריה הרוסית.
העיר נותרה בירה רשמית עד 1918, אבל בתקופת שלטונו של פיוטר השני, הבירה הוחזרה זמנית למוסקבה.
לאחר התחלת בניית המבצר והביצורים האחרים בעיר, בחודש דצמבר 1706, פיוטר ביקש לבנות את קרנוברק (כיום המוזאון ההיסטורי הצבאי לארטילריה, תקשורת והנדסה), על מנת להגן על מצודת פטר ופאבל מפני הפגזה מן החוף, כאשר שנתיים קודם לכן ביקש לבנות את האדמירליות - כמטה הצי הרוסי.
כמעט כל הפעילויות של פיוטר הגדול בסנקט פטרבורג בדרך זו או אחרת התמקדו בנטיעת המסורות הימיות.
כל מגוריו ומעונותיו של פיוטר ניצבו קרוב למים, ארמון הקיץ הארמון הנסתר היו מוקפים במים מכמה צדדים.
עד סוף המאה ה-18, אוכלוסיית העיר הגיעה ליותר מ-200,000 איש.
לאחר שנת 1785, הצארינה קתרינה השנייה, יצרה את תפקיד "המנהל לענייני האוכלוסייה העירונית", והוחלט על עריכת בחירות כלליות למועצת העיר.
בשנת 1828 נפתחו מערכות מים חדשות והתפתחות חשובה יותר הייתה בניית הרכבת הראשונה בין העיר סנקט פטרבורג לצארסקויה סלו, ב-1836.
במחצית הראשונה של המאה ה-19 הסתיימו העבודות בכיכר הארמון.
על פי מפקד האוכלוסין של שנת 1897 אוכלוסיית העיר מנתה 1,265,000 תושבים.
בתקופת מלחמת העולם הראשונה, מעל 2 מיליון.
פטרבורג הייתה מרכז התנועות הרדיקליות במאה ה-20. תנועות סוציאליסטיות (בראשן התנועה הנרודניקית) היו אחראיות להרג רבים מבני משפחת המלוכה, כולל אלכסנדר השני בשנת 1881. מהפכת 1905–1907 הביאה להתפשטות המהפכה אל המחוזות.
1917 הייתה תחילתה של המהפכה.
מהפכת פברואר של הממשלה הצארית הביאה להקמת שני מרכזי כוח פוליטיים ("השלטון הכפול"): הממשלה הזמנית והסובייט של פטרוגרד.
הממשלה הזמנית הופלה מיד לאחר מהפכת אוקטובר ואז פרצה מלחמת האזרחים ברוסיה.
בשל קרבות קשים בעיר של הכוחות המתנגדים למהפכה, ב-5 במרץ 1918 הועברה עיר הבירה למוסקבה.
מלחמת האזרחים, הרעב, הטרור וגירוש המוני גרמו לרבים להגר מן העיר.
כך למשל, אוכלוסיית פטרוגרד בשנת 1920 הייתה רק כשליש מכלל האוכלוסייה בשנת 1915.
ב-1917 בעיות אספקת המזון והשירותים הביאו לתסיסה עממית ב-23 ו-27 בפברואר 1917 כשהעיר הייתה מהמובילות למהפכת פברואר.
לאחר מהפכת אוקטובר, במהלך מלחמת האזרחים נשללה מן העיר ב-5 במרץ 1918 מעמדה המטרופוליני ולנין עם צבאו עבר למוסקבה.
באביב 1919, בתמיכת הצי הבריטי, החל הצבא הלבן לתקוף בראשות ניקולאי יודניץ' מכיוון אסטוניה על פטרוגרד, אלא שלאחרי התבוסה באוקטובר הוטל עוצר וב-22 בינואר 1920 הודיע יודניץ' על פירוק הצבא הצפון מערבי.
ב-1919 נשלל תואר עיר בירה מן העיר ומוסקבה הפכה לבירת ברית המועצות.
לאחר מותו של לנין שונה שוב שם העיר.
ב-26 בינואר 1924 היא נקראה לנינגרד.
החלטת הוועד המרכזי של המפלגה לשינוי שם העיר התבססה על כך כי לנין הוביל את מהפכת אוקטובר מהעיר.
לאחר מלחמת האזרחים ברוסיה פחתה משמעותית אוכלוסיית העיר, וב-1920 העיר מנתה רק 722,000 איש, אך בשל מדיניות הנא"פ עלתה בהדרגה רמת החיים.
כבר בשנת 1917, הוקמה לניזדאט (אז - הוצאה לאור גדולה) באותה שנה, הוקם לנפילם - מאולפני הסרטים הוותיקים במדינה.
מאמצים רבים לפיתוח הדיור הביאו לכך שבשנת 1924, הוקם מחוז נארווה, שבתחומו הוקם שער הניצחון כדי להנציח את הניצחון על נפוליאון ב-1812 ועד אמצע שנת 1930 הוקמו מפעלים שחלשו על כל תחומי התעשייה.
בשל המדיניות למאבק בשירותי הדת, כנסיות וקתדרלות רבות פסקו מלפעול.
מבנים אחדים הפכו למוזאונים, כולל הקתדרלה של קאזאן שהוסבה למוזאון הדת והאתאיזם.
חלק מהמבנים הועברו לסוכנויות ממשלתיות שונות, חלקן - לפרויקטים שונים כדוגמת בריכות, מחסנים, בתי מלאכה כשחלק מהכנסיות גם נהרסו.
בשנים 1929–1934 יצירות רבות מהמוזיאון הרוסי והארמיטאז' נמכרו.
ב-1 בדצמבר 1934 נרצח מנהיג המפלגה של לנינגרד, חבר הפוליטביורו סרגיי קירוב, ששימש כראש העיר.
הוא הוחלף על ידי אנדריי ז'דאנוב, שבתקופתו אלפים מאזרחי לנינגרד היו לקורבנות הטרור הגדול.
העיר קיבלה את התואר "עיר גיבורה" לאחר שבהתנגדות עצומה במהלך המלחמה הפטריוטית הגדולה, הצליחה לשרוד כמעט 900 ימים ולילות של מצור מוחלט על תושבי העיר, כחלק מתוכניתו של היטלר להשמיד את העיר הצאריסטית.
המצור על לנינגרד החל ב-8 בספטמבר 1941, ונשבר ב-18 בינואר 1943 והעיר שוחררה לחלוטין ב-27 בינואר 1944. במהלך המצור על העיר נסללה דרך על פני אגם לדוגה: "דרך החיים".
על פי המיתוס העירוני, נעו שלוש משאיות אספקה על דרך החיים ומתוכן עברה בהצלחה משאית אחת.
הרכבת שבה לפעול לאחר שהצבא האדום שבר את המצור: ב-2 בפברואר 1943 ולאחר הסרת המצור ב-1944 שוקמה הרכבת הישירה מלנינגרד למוסקבה.
כ-800,000 איש מתוך 3 מיליון תושבים מתו במהלך המצור.
לנינגרד הייתה לעיר הסובייטית הראשונה, אשר קיבלה את התואר עיר גיבורה.
העיר ניזוקה קשות במלחמה, בניינים רבים נהרסו מן ההפגזות וההפצצות, ונשדדו אפילו (למשל, עד כה לא ניתן למצוא את חדר הענבר), אך העיר ופרבריה בעשורים הבאים שוקמו.
מאז 1947 התפתחו בלנינגרד פרויקטים לשיקום ועבודות בנייה אינטנסיביות.
ב-7 באוקטובר 1955 הושקה לראשונה הרכבת התחתית של סנקט פטרבורג וב-1960 שבה אוכלוסיית העיר למספר שהייתה טרם פרוץ מלחמת העולם השנייה.
ב-6 בספטמבר 1991 הוחלט במשאל עם לוותר על השם לנינגרד, אך המחוז הסובב את העיר ממשיך לשאת את השם מחוז לנינגרד.
העיר סנקט פטרבורג קיבלה את שמה הקיסרי מחדש בשנת 1991, עקב תוצאות משאל עם שנערך ב-6 בספטמבר 1990 כש-54% הצביעו בעד החזרת השם ההיסטורי של העיר מלנינגרד לסנקט פטרבורג.
שנה לאחר מכן בדיוק, ב-6 בספטמבר 1991 צו נשיאותי בתמיכת הסובייט העליון של רוסיה, השיב את השם לעיר רשמית וב-21 באפריל 1992 נוסף סעיף מיוחד בחוקה הרוסית, שנשענה אז על זו הסובייטית מ-1978.
ב-26 ביוני 1991, נבחר לראש העיר הראשון והאחרון של סנקט פטרבורג, אנטולי סובצ'אק, מרצה בכיר מאוניברסיטת סנקט פטרבורג.
ב-13 במרץ 1996 האספה המחוקקת של סנקט פטרבורג החליטה לבטל את תפקיד ראש העירייה ובמקומה נוצר תפקיד מושל העיר.
האירועים החשובים ביותר בעיר היו עריכת משחקי הרצון הטוב ב-1994, שהתקיימו בתקופה קשה כלכלית עבור העיר.
בשנים 1991–2007 הוצבו פסלים ואנדרטאות רבות לזכרם של פיודור דוסטויבסקי, המרשל ז'וקוב ואחרים.
ארמון קונסטנטין שוקם ושוחזר, כנסיית הגואל שעל הדם ועוד רבים אחרים.
ב-25 במאי 1991, לראשונה לאחר הפסקה ארוכה, שבה לפעילותה קתדרלת קאזאן הגדולה ובשנת 2001 הוחל בבניית כביש הטבעת שסביב העיר.
בשנת 2000, נבנה ארמון הקרח על מנת לארח את אליפות העולם בהוקי קרח.
בשנת 2008 מועדון הכדורגל זניט סנקט פטרבורג זכתה בגביע אופ"א.
בשנים האחרונות, הוחלפו שמותיהם של פסלים ואנדרטאות רבות.
שכונות שלמות שהתייחדו במבנים היסטוריים נהרסו ותכנון העיר התדרדר.
לאחר מחאות טלוויזיונית ורדיופוניות שתבעו להגן על ייחודה ההיסטורי של סנקט פטרבורג, אימצה הממשלה שורת חוקים אשר לא הביאו לפתרון הבעיה.
מתכנני העיר ממשיכים להרוס מבנים היסטוריים על מנת להחליפם בפרויקטים גרנדיוזיים של בנייה, כך למשל "אוחטה סנטר" ספג ביקורת נוקבת רבה מצד תושבי העיר על כך שבנייתו אינה מתחשבת בסביבה והורסת את המרקם ההיסטורי של העיר.
בין ה-27 ל-31 במאי 2003 רוסים מכל רחבי העולם חגגו את יום השנה ה-300 לייסוד העיר סנקט פטרבורג.
באותה שנה מונתה ולנטינה מטוויינקו למושלת העיר והיא הייתה האישה הראשונה שמונתה למושלת בתולדות רוסיה.
העיר הפכה למרכז כלכלי ומשפטי ומאז מארחת מדי שנה את פורום סנקט פטרבורג הבינלאומי לכלכלה ופורום המשפט הבינלאומי ואף הועבר אליה בית המשפט החוקתי של רוסיה.
ב-2011 פוטר יו"ר מועצת הפדרציה של רוסיה, סרגיי מירונוב ותומכיה של מושלת העיר הציעו אותה כמועמדת מחליפה לתפקיד יו"ר מועצת הפדרציה הרוסית, הבית העליון בפרלמנט.
באוגוסט 2011 מפלגת רוסיה המאוחדת קידמה 3 מדינאים רוסיים, לתפקיד מושל העיר: ואדים טיולפאנוב, יו"ר המועצה המחוקקת של סנקט פטרבורג; גאורגי פולטאבצ'נקו, ממלא מקום מושל העיר לאחר התפטרותה של מטוויינקו מושל המחוז הפדרלי המרכזי ומיכאיל אוסייבסקי, סגן מושל העיר לשעבר 2003 ומחזיק תיק הכלכלה בעיריית סנקט פטרבורג.
ב-30 באוגוסט 2011 נשיא רוסיה בחר בגאורגי פולטאבצ'נקו כמועמד מועדף והוא הפך למושל העיר הקבוע.
במהלך כהונתו גדל מספר המשקיעים הזרים בעיר והעיר דורגה בתור העיר עם רמת החיים הגבוהה ביותר ברוסיה.
בספטמבר 2014 נערכו הבחירות לראשות העיר ופולטאבצ'נקו זכה ב-79.3% מקולות הבוחרים בבחירות לתפקיד המושל ונבחר להמשיך לכהן כמושל העיר, כשמולו התמודדו ארבעה מועמדים נוספים (אירינה איוואנובה מהמפלגה הקומוניסטית, קונסטנטין סוחנקו מהמפלגה הליברל-דמוקרטית, אנדריי פטרוב ממפלגת מולדת וטאחיר ביקבאייב ממפלגת הירוקים).
באוקטובר 2018, לקראת הבחירות למושל העיר, פולטאבצ'נקו פוטר ובמקומו מונה אלכסנדר בגלוב לממלא מקום עד לבחירות שנערכו בספטמבר 2019 ובהן הוא זכה ברוב של 66% מקולות הבוחרים, כשאחוז ההצבעה עמד על כ-30% בלבד.
במרץ 2020 הוטל על העיר סגר כללי בעקבות התפרצות נגיף הקורונה ברוסיה, לצד מוסקבה הייתה העיר עם ריכוז חולי קורונה 2019 הגדול ביותר ברוסיה.
לאחר גילוי האיים על ידי מגלי ארצות פורטוגלים בשלהי מאה ה-15, הם יישבו את האי בעיקר בגולים ובפושעים ממדינות אפריקניות, אשר היו בחזקתה של פורטוגל באותם הימים.
תושבי האי מתפרנסים מגידול קקאו, קפה וקוקוס הגדלים בו בשפע יחסי.
בימים שאחרי ביטול העבדות, היו מי שסירבו לרכוש קקאו שגודל בסאו טומה ופרינסיפה, בגלל תנאי ההעסקה הגרועים שהמשיכו להיות מקובלים באי.
האיים קיבלו עצמאות בשנת 1975. עם זאת, המדינה לא התחילה לפתח את עצמאותה ולבנות מוסדות שלטוניים עד לקראת סוף שנות השמונים של המאה העשרים.
הבחירות הראשונות במדינה התקיימו בשנת 1991. המדינה סובלת ממשטר לא יציב.
בשנים 1995 ו-2003 התקיימו במדינה ניסיונות הפיכה.
המסע המתועד הראשון לאיים התקיים בשנת 1471, על ידי הפורטוגזי ז'ואאו דה סנטרם (בפורטוגזית: João de Santarém).
אין זה אומר שלפני כן אירופים לא ביקרו באיים, וייתכן שכך היה מדי פעם.
ב-21 בדצמבר אותה שנה, הקים סנטרם מושבה באי והפכה למושבת עונשין של פורטוגל.
מספר שבועות אחר כך, הגיעו המשלוחים ראשונים של פושעים, בעיקר מפורטוגל וממושבותיה האחרות באפריקה, כגון אנגולה ומוזמביק.
בין הגולים שנשלחו לאיים היו גם יהודים ממגורשי ספרד, אשר יושבו בעיקר באי סאו טומה.
ז'ואאו השני, מלך פורטוגל הגלה לסאו טומה ופרינסיפה בסוף המאה ה-15 כאלפיים ילדים יהודים בגילאי שנתיים עד עשר שנים.
רובם מתו מרעב וממחלות או נפלו טרף לשיני תנינים, ולאחר כשנה רק כ-600 מהם נותרו בחיים.
למרות זאת, בתחילת המאה ה-17, "הבישוף המקומי ציין בגועל שעדיין קיימת שמירת מנהגים יהודיים באי ושב לפורטוגל בגלל תיסכולו מהם".
על אף שהמנהגים היהודיים דעכו לאורך המאות, חלק מאזרחי סאו טומה ופרינסיפה מודעים למוצאם היהודי.
בשנת 2025 יוקרן בישראל סרט חדש על גלות היהודים לסאו טומה
בתחילה קראו המתיישבים לאי פרינסיפה בשם "סנטו אנטוניו", אך בשנת 1502 שונה שמו לשם הנוכחי.
בעת גילוי שני האיים, הם היו בלתי מיושבים, והיו ריקים מאדם.
בסוף המאה, היו ניסיונות להקמת התיישבות קבע של פורטוגזים במקום, שאינה של גולים או פושעים, אך דבר זה לא נשא פרי.
בשנת 1506 חיו בסאו טומה, האי הדרומי, כבר כ-1000 תושבים, ומתוכם כ-600 יהודים.
בנוסף לאלו שהו במקום במעמד נמוך יותר כ-2,000 עבדים שחורים שהובאו מהיבשת השכנה.
האיים הפכו למרכז סחר פורטוגזי בעבדים.
בכל שנה, נשלחו מהאיים כמה אלפי עבדים אל המטעים הפורטוגזיים בברזיל ובאיים הקריביים.
עבדים הועסקו באפן נרחב גם בסאו טומה ובפרינסיפה, בעיקר בעבודה במטעי הסוכר.
בסוף המאה ה-16, האיים הפיקו כ-12,000 טון של סוכר בשנה.
בשנים 1572 ו-1573 הוכפפו האיים ישירות אל הכתר הפורטוגלי.
בתחילת המאה ה-17 השתנה המצב הפוליטי והכלכלי באיים לרעה.
עלייתם של מטעי הסוכר בברזיל, הולידו תחרות עם התוצרת הברזילאית.
דבר זה גרם למשבר כלכלי מתמשך באזור אשר הביא לעזיבתם של מתיישבים לבנים רבים ולמרידות עבדים חוזרות ונשנות.
באמצע המאה ה-16, היה בסאו טומה נמל פורטוגזי אשר שימש בעיקר לתדלוק ספינות הצי האימפריאלי.
במהלך ראשית המאה ה-19, בעקבות התחרות הכושלת עם ברזיל בשוק מטעי הסוכר, החלו תושבי האי להבין שאינם יכולים להגיע להישגים כלכליים בשוק זה ואט אט הם החלו לפתח תוצרות חקלאיות אחרות, קפה ובעיקר קקאו.
סאו טומה הפכה עד מהרה ליצואנית קקאו מובילה בתחום, ובשנת 1908 הפכה לגדולה ביותר בעולם בנושא זה.
תוצרת זו מהווה גם בימינו את הבסיס הכלכלי של המדינה.
מספר שנים לאחר מכן, בשנת 1822, עזבו הפורטוגזים את ברזיל, וקמה שם האימפריה הברזילאית העצמאית.
כך הפכה סאו טומה ליצואנית הכמעט בלעדית של סוכר לפורטוגל.
שנים אלו, אמצע ושלהי המאה ה-19, היו שנים של פריחה כלכלית, אך רוב שדרות העם לא נהנו ממנה.
עם הגידול החד בביקוש, החלו להעסיק במקום יותר ויותר עבדים.
זאת, חרף העובדה שפורטוגל ביטלה באופן רשמי את העבדות באימפריה שלה באותה התקופה, בשנת 1876. דבר זה הגיע עד כדי כך, שבשנת 1900, הודיעו יצרני השוקולד בבריטניה ובצרפת, על הפסקת רכישה של תוצרת החקלאית מהאי, לרבות קקאו.
במהלך המאה ה-20, גבר חוסר שביעות הרצון של העבדים באי מן השלטונות, דבר שהגיע לשיאו בטבח באטפה (cozinheiro Batepá, 1953), אשר במהלכו, החלו התפרעויות המוניות והפרות סדר באי של פועלים אפריקאים.
כוחות הצבא הפורטוגזי פתחו באש, ודיכאו את המהומות.
האירוע נחשב לאחד החשובים בהיסטוריה הקולוניאלית של האיים, ואת יום השנה שלו מציינים במדינה באופן רשמי כל שנה ושנה.
במהלך שנות ה-50 המאוחרות, החלה צוברת תאוצה התנועה לשחרור סאו טומה ופרינסיפה (MLSTP).
התנועה הייתה ארגון מחתרתי שישב בגבון וארגן פעילות אנטי-פורטוגזית.
לימים הפך הארגון למפלגה בשם זה.
באפריל 1974, ביצעו אנשי צבא המזוהים עם השמאל הפיכה בפורטוגל והנהיגו בה דמוקרטיה.
בשנה שלאחר מכן הכריזה פורטוגל באופן חד-צדדי על עצמאותן של כל מושבותיה באפריקה, לרבות סאו טומה ופרינסיפה.
בכך תם העידן הקולוניאלי במדינה, וסאו טומה ופרינסיפה זכתה בעצמאות.
בנובמבר 1974, החל מתנהל משא ומתן באלג'יר, בין השלטון החדש בפורטוגל לבין ה-MLSTP על העברת השלטון.
במשא ומתן נקבע שהשלטון במדינה יועבר לידי ה-MLSTP, דבר אשר קרה ב-12 ביולי 1975 - הוא יום העצמאות של סאו טומה ופרינסיפה.
עם קבלת העצמאות, החל מנהיג המדינה החדשה, מנואל פינטו דה קוסטה, לכונן משטר דיקטטורי חד-מפלגתי.
הוא כיהן כנשיא המדינה עד לראשית שנות ה-90 ברציפות.
דמוקרטיה וצמיחה: 1990 - היום
בשנת 1990, הפכה סאו טומה לאחת המדינות הראשונות באפריקה שהחלו מאמצות רפורמות דמוקרטיות.
שינויים בחוקה, לרבות הפיכתן של מפלגות האופוזיציה לחוקיות, הביאו לבחירות חופשיות ובלתי אלימות, בשנת 1991. מיגל טרובואדה, שהיה ראש הממשלה הראשון של המדינה, שהה בגלות מאז 1986, חזר למדינה ונבחר לנשיא כמועמד עצמאי.
בבחירות לפרלמנט, ניצחה כצפוי מפלגת האופוזיציה התלכדות המפלגה הדמוקרטית - קבוצת השתקפות (PCD) את מפלגת השלטון של הדיקטטורה לשעבר התנועה לשחרור סאו טומה ופרינסיפה/המפלגה הדמוקרטית החברתית (MLSTP) וזכתה ברוב המושבים של האספה הלאומית.
עם זאת, בבחירות המקומיות שנערכו שנה לאחר מכן (1992), זכתה מפלגת ה-MLSTP ב-5 מהמועצות האזוריות מתוך שבעה.
בשנים שלאחר מכן, עד סיום המאה, המשיכה מפלגת ה-MLSTP להתאושש עד שזכתה ברוב המושבים בפרלמנט בחירות 1994 ו-1998. תחת זאת נשאר מיגל טרובואדה נשיא.
בבחירות לנשיאות שנערכו ביולי 2001, זכה פרדיקה דה מנזס, מועמד עצמאי שלא משויך לאף מפלגה, ב-55.2% מהקולות וגבר על מנואל פינטו דה קוסטה מנהיג ה-MLSTP, שקיבל כ-40% מהקולות בלבד.
בכך הפך דה מנזס לנשיא המדינה.
הוא ממשיך לכהן בתפקיד עד ימינו אלו, לאחר שניצח בבחירות 2006 את פטריק טרואבדה, בנו של הנשיא לשעבר מיגל טרואבדה.
בעקבות ניצחנו הסתיימה כהונה של מריה דו קרמו סילבריה בראשות הממשלה.
הוא ניצח בבחירות 2011 את איבדיסטו קארבלי.
ההיסטוריה של נמיביה עברה תחנות שונות מאז היותה קולוניה במאה ה-19, ועד עצמאותה ב-21 במרץ 1990.
ישנה מחלוקת בנוגע לעמים המקוריים של נמיביה.
המפורסמים ביותר הם הבושמנים (נקראים גם סאן); משערים שהם קיימו את ההתיישבות המוקדמת ביותר באזור הנקרא כיום נמיביה, בוטסואנה ודרום אפריקה.
הבושמנים היו ציידים-לקטים וחיו כנוודים.
הדברים החשובים ביותר בהרכב התזונה שלהם היו פירות, אגוזים ושורשים, אך מלבד זאת הם גם צדו זנים שונים של אנטילופות.
לאחר זמן קבוצות אתניות רבות אחרות של מהגרים התיישבו בנמיביה.
שבט האבַמבּו, וכן הקבנגוֹ, קבוצה קטנה קרובת משפחתה, חיו בצפון נמיביה, דרום אנגולה וגם, במקרה של הקבנגו, במערב זמביה.
בהיותם עם של מתיישבי קבע, כלכלתם הייתה מבוססת על חקלאות, בקר ודיג, אך הם גם ייצרו טובין עשויים ממתכת.
הגירת הקויטאן - הנאמה והדמארה
עד לפני כ-2,000 שנים, רק הציידים ולקטים המקוריים של עמי הסאן, הבושמנים, התיישבו בנמיביה; הנאמה חיו באותה התקופה מסביב לנהר אורנג', בגבול הדרומי של נמיביה, שם הם גידלו עדרי כבשים ועיזים.
הן הנאמה והן הסאן השתייכו לקבוצת השבטים הקויסאנים ודיברו שפות דומות.
במאה ה-9 הדמארה (נודעו גם כברגדאמה), שבט אחר המשתייך גם הוא לאותה קבוצת שבטים, התיישב בנמיביה.
לא ברור מאין הגיע, אך מקום התיישבותם היה בערבות במרכז נמיביה, הנקראות דמארלנד.
האירופאי הראשון שדרך על אדמת נמיביה היה הפורטוגזי דיוגו קאו, שעצר בחוף סקלטון ב-1486. הוא הציב שם פדראו (Padrão), עמוד אבן, שהחליף את צלבי העץ בהם נהגו עד אז להשתמש הפורטוגלים, על מנת לקבוע חזקה פורטוגלית על הקרקע.
האירופאי השני שהגיע לנמיביה היה גם הוא פורטוגזי, בארתולומיאו דיאש, שעצר במקומות הנקראים כיום ואלוויס ביי ולידריץ, במסעו לסבוב את כף התקווה הטובה.
מדבר נמיב היווה מחסום מטיל אימה, ואפילו החוקרים הפורטוגזים לא הרהיבו עוז להעמיק בו.
ב-1793, השלטון הגרמני במושבת הכף, החליט להשתלט על מפרץ ואלוויס, משום שזה היה המקום היחיד שיכול היה לשמש כנמל עמוק מים.
כשבריטניה השתלטה על מושבת הכף בשנת 1797, הם שלטו גם על מפרץ וולביס.
אבל הן הבריטים והן הגרמנים לא הרחיקו משם.
אחת הקבוצות הראשונות שגילו עניין בנמיביה היו המיסיונרים.
ב-1805, החברה המיסיונרית של לונדון החלה לפעול בנמיביה.
ב-1811 הם הקימו את העיר ביתניה בדרום נמיביה, ובנו בה כנסייה שהיא כיום הבניין העתיק ביותר בנמיביה.
בשנות ה-40 של המאה ה-19, החברה המיסיונרית הגרמנית החלה לפעול בנמיביה והתאחדה עם המיסיונרים הבריטים.
הגירת הבנטו - שבט ההררו
במהלך המאה ה-17, נע אל תוך נמיביה שבט ההררו, שבט נוודים שכלכלתו על עדרי בקר.
הם הגיעו מהאגמים האפריקאיים המזרחיים ונכנסו לנמיביה מצד צפון מזרח.
בתחילה הם שכנו בקאוקלנד, אבל באמצע המאה ה-19, מספר שבטים נעו דרומה יותר לתוך הדמארלנד.
לעומתם, שבט ההימבה נותר בקאוקולנד, וגם כיום עדיין יושב שם.
במאה ה-19, איכרים לבנים נעו לכיוון נמיביה מדרום, תוך שהם הודפים את השבטים הקויטאנים הילידים, שהקימו התנגדות עזה לאורך נהר האורנג'.
חמושים ברובים, יצרו האורלמים אי יציבות גדלה יותר ויותר כשהם התיישבו בנאמקוולנד, ולבסוף התעורר עימות בינם לבין שבט הנאמה, ששכן שם.
תחת הנהגתו של ג'ונקר אפריקנר, ניצלו האורלמים את עדיפותם בנשק והשתלטו על אדמות המרעה הטובות ביותר.
בשנות ה-30 של אותה המאה, הגיע ג'ונקר אפריקנר להסכם עם מנהיג שבט הנאמה, על פיו יגן שבט הארלם על הערבות מפני שבט ההררו שהסיג גבולם, ובתמורה ג'ונקר אפריקנר יוכר כ"אדון עליון" באזור זה, יקבל מס שיעלו לו שבט הנאמה ויתיישב בשטח שכיום נמצאת בו העיר וינדהוק, בגבול מקומם של ההררו.
לא רחק הזמן והאורלמים יצאו למאבק כנגד ההררו.
שני השבטים רצו להשתמש באדמות המרעה של דמארלנד לעדריהם.
התוצאה הייתה מלחמה בין הארלמים להררו, אך גם מלחמה בין שניהם לשבט הדמארה, שהתיישב לראשונה באזור זה.
הדמארה הוכרחו להעתיק את מקום התיישבותם, ורבים מהם מתו.
עם סוסיהם ורוביהם, היו הארלמים כח צבאי מעולה בהרבה מההררו, והם ניצחו וכפו על ההררו לתת להם בקר כמס.
הקבוצה האחרונה שהגיעה לנמיביה לפני בוא האירופאים, היו הבאסטרים - צאצאים של גברים לבנים ונשים אפריקאיות (שחורות), רובן משבט הנאמה.
כיוון שהבאסטרים היו קלוויניסטים ודיברו אפריקאנס, הם החשיבו את עצמם יותר לבנים מאשר שחורים.
אך כמו שעשו האורלמים לשבטים הילידים, כן נעשה עתה לבאסטרים; הם הוכרחו לנדוד צפונה בגלל ההתפשטות של מתיישבים לבנים, כשבשנת 1868 הגיעה מעבר לנהר האורנג' קבוצה של כ-90 משפחות אירופאיות אל נמיביה.
לאחר מכן התיישבו הבאסטרים במרכז נמיביה, שם הם ייסדו את העיר רחובות.
ב-1872 הם הקימו את "הרפובליקה החופשית של רחובות", ואימצו לעצמם חוקה שעל פיה תונהג המדינה על ידי "קפטן" שנבחר ישירות על ידי העם, וכן פרלמנט זעיר המורכב מ-3 אזרחים שייבחרו גם הם ישירות על ידי העם.
רק במאה ה-19 החלה ההתעניינות באזור, כאשר מדינות אירופאיות רצו לחלק את אפריקה ביניהם במה שמכונה המירוץ לאפריקה.
אותם אירופאים, והגרמנים והבריטים בראשם, החלו להתעניין אז בנמיביה.
טענת הבעלות הראשונה על חלק מנמיביה הייתה של הבריטים, שכבשו את מפרץ ואלוויס מידי הגרמנים ב-1797, וסיפחו את המקום לממלכה המאוחדת.
הסיפוח נעשה במטרה למנוע שאיפות טריטוריאליות של הגרמנים על המקום, וכן עקב משמעותו כנמל עמוק המים היחיד בדרך למושבת הכף ולשאר המושבות הבריטיות בחוף המזרחי של אפריקה.
ב-1883, סוחר גרמני בשם אדולף לידריץ, קנה את "אנגרה פקוואנה" ממנהיג שבט הנאמה, ג'וזף פרדריק, במחיר של 10,000 מארקים ו-260 רובים.
במהרה הוא קרא למקום על שמו, לידריץ.
כיוון שלידריץ סבר שהבריטים מתכוונים להכריז על כל האזור כשטח חסות, הוא ייעץ לקאנצלר גרמניה, אוטו פון ביסמרק, להכריז על המקום כטריטוריה גרמנית.
ב-1884 עשה זאת ביסמרק, וייסד את דרום-מערב אפריקה הגרמנית.
אזור נוסף, רצועת קפריבי, נהיה לחלק מדרום מערב אפריקה הגרמנית לאחר הסכם הליגולנד-זנזיבר מ-1 ביולי 1890 בין בריטניה לגרמניה.
רצועת קפריבי בנמיביה הביאה לגרמנים את יכולת הכניסה לנהר זמבזי ודרכו למושבות הגרמניות האחרות במזרח אפריקה.
זמן לא רב לאחר ההכרזה על לידריץ ורצועת קפריבי כשטח חסות גרמני, הוצבו שם גדודי צבא גרמניים, כאשר פרצו סכסוכים עם השבטים הילידים, המשמעותיים שבהם עם שבט הנאמה.
תחת מנהיגותו של הנדריק וויטבוי הקים שבט הנאמה התנגדות עזה להשתלטות הגרמנית.
כלי תקשורת מאותו הזמן כינו את המאבק בשם: "המרד ההוטנטוטי" (בפי האירופאים, נקראו כל הילידים בשם "הוטנטוטים" ).
על אף היותה עזה, ההתנגדות הנאמית לא הייתה מספיק מוצלחת, ובשנת 1894 נאלץ וויטבוי לחתום על "הסכם הגנה" עם הגרמנים.
ההסכם התיר לנאמה להחזיק כוח צבאי, ו-וויטבוי שוחרר כשנתן את מילת הכבוד שלו להפסיק את ההתקוממות.
ב-1894, מונה מייג'ור תיאודור לותווין למושל של דרום מערב אפריקה הגרמנית.
הוא ניסה, ללא הצלחה רבה, להוציא אל הפועל את העיקרון של "קולוניזציה בלא שפיכות דמים".
הסכם ההגנה תרם לייצוב השקט באזור, אך נותרו עדיין כיסי התנגדות עקשניים שחוסלו על ידי כוחות גרמניים, כאשר שלום אמיתי מעולם לא הושג בין הגרמנים לילידים.
בהיותה המושבה הגרמנית היחידה שנחשבה לנוחה להתיישבות של לבנים, נוצר זרם חזק של מתיישבים גרמנים שבאו לשם.
ב-1903 היו 3,700 גרמנים שחיו באזור, ובשנת 1910 כבר מדובר על 13,000. סיבה נוספת לבואם של המוני גרמנים לשם הייתה גילוי של מרבצי יהלומים ב-1908. תעשיית יהלומים נותרה גם היום כענף מרכזי בכלכלתה של נמיביה.
המתיישבים עודדו על ידי השלטון לרכוש אדמות מהילידים, ובשימוש בעבדות כפויה של הילידים.
התוצאה הייתה התדרדרות היחסים בין הילידים לגרמנים השליטים.
חיל המצב, שמנה בתחילת המרד 766 איש, לא יכול היה לעמוד בפרץ, ו-14,000 חיילים נוספים נשלחו לשם דיכוי ההתקוממות.
אם כי אין בנמצא נתונים מדויקים, נראה שרוב בני ההררו וכמחצית בני הנאמה נספו בעת דיכוי המרד והם היוו שליש עד מחצית מהילידים בני המושבה בכלל.
ב-9 בפברואר 1990, אספת הבוחרים הכינה טיוטה ואימצה לעצמה חוקה.
ב-21 במרץ 1990, יום העצמאות של נמיביה, נכחו מספר נציגים בינלאומיים, בהם השחקנים הראשיים -
חוויאר פרז דה קוויאר, מזכ"ל האו"ם, ופרדריק וילם דה קלרק נשיא דרום אפריקה, שהעניקו רשמית את העצמאות לנמיביה.
סם נוג'ומה הושבע כנשיא הראשון של נמיביה, בטקס בו השתתפו נציגים מ-147 מדינות, בהם 20 ראשי מדינות.
כמו כן, בטקס השתתף נלסון מנדלה (שזמן קצר לפני כן השתחרר מהכלא).
ב-1 במרץ 1994, גם מובלעת החוף של מפרץ וולביס וכן 12 איים הועברו לנמיביה על ידי דרום אפריקה.
זאת לאחר 3 שנים של משא ומתן בין ממשלות שתי המדינות.
התקשורת העולמית שיבחה את הפתרון שהושג, שהוא מילא את החלטה 432 של מועצת הביטחון של האו"ם (משנת 1978), שקובע שמפרץ ואלוויס הוא חלק בלתי נפרד מנמיביה.
מאז קיבלה את עצמאותה, השלימה נמיביה בהצלחה את השינוי משלטון אפרטהייד של מיעוט לבן לחברה דמוקרטית.
בנמיביה פועלת מערכת רב מפלגתית, ומתקיימות בחירות מקומיות, אזוריות וארציות בזמנים קבועים.
נציגים של מפלגות שונות מיוצגים ופעילים בבית הנבחרים הלאומי, אך מפלגת SWAPO ניצחה בכל הבירות מאז עצמאות נמיביה.
החלפת השלטון מ-15 שנות נשיאותו של נוג'ומה למחליפו, היפיקפוניה פוהמבה, הלך למישרין.
ממשלת נמיביה קידמה מדיניות פיוס לאומי ומתן חנינה כלפי מי שנלחם בצד הנגדי במהלך מלחמת השחרור.
סם נוג'ומה ניצח בבחירות בשנת 1994 ברוב של 76.34% מהקולות.