tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בריטניה הייתה גורם שהובא בחשבון בעת תכנון המבצע, בשל הגיבוי המדיני והאפשרות הפוטנציאלית לסיוע צבאי שיכולה הייתה לתת לממלכת עבר הירדן.
לבריטניה היה אינטרס לשמור על רצף בין עבר הירדן (שתחת חסותה) לבסיסיה בתעלת סואץ.
לכן, זמן קצר קודם לכן שלחה לעקבה כוחות יבשתיים וימיים.
מטרתו העיקרית של המבצע הייתה להגיע עד אום רשרש שלחוף מפרץ אילת, תוך השתלטות על כל שטח הנגב והערבה שבתחומי ארץ ישראל מצפון למפרץ.
חטיבת 'גולני' תוכננה להגיע למפרץ אילת דרך מעלה עקרבים ומשם, דרך עמק הערבה (נתיבו של כביש הערבה בימינו, בקירוב).
מטרה נוספת של תנועת 'גולני' בנתיב זה, הייתה משיכת תשומת לבו של הלגיון, ובכך להבטיח תנועה בלתי מופרעת של חטיבת 'הנגב', אל אותו יעד.
חטיבת 'הנגב' תוכננה להגיע לאותו יעד בנתיב מערבי יותר, דרך הר הנגב.
בשל קשיי המעבר בנתיב זה, תוכנן כי מטוסי תובלה של חיל האוויר יסייעו לחטיבה ככל האפשר.
לשם כך אותר מנחת כמה עשרות ק"מ מצפון לאום רשרש ('שדה אברהם').
על פי התוכנית, אמור היה חיל האוויר להעביר חיילים וציוד למנחת זה, על מנת להקל על מסעה של חטיבת 'הנגב'.
חטיבת 'הנגב' יועדה להתבסס בהרים החולשים על קצהו הצפוני של המפרץ, בעוד 'גולני' יועדה לתפוס, בסופו של מסעה, את אום רשרש.
המטכ"ל קבע ארבע מגבלות למבצע:
לא תהיה הפעלת כוחות צבאיים בסמוך לגבול עם מצרים (כדי שלא לגרור את המצרים להפרה של הסכמי שביתת הנשק).
אין להיכנס לקרבות עם הלגיון הערבי מדרום לקו נחל פארן (מפקדי חטיבות 'גולני' ו'הנגב' הוחתמו באופן אישי על כך שיקיימו תנאי זה.
רק לאחר פגישה של יגאל אלון עם הרמטכ"ל, הותר לכוחות להתגונן אם יותקפו).
חל איסור מוחלט לתפוס את מתחם ראס אל נקב, אם כוחות הלגיון הערבי ישהו בו בזמן שכוחות צה"ל יגיעו אליו.
על כוחות צה"ל לנתק מגע במקרה של התקרבות כוחות בריטיים.
חטיבת 'אלכסנדרוני' יועדה לפעול בצפון מזרח הנגב, על גבול הר חברון ובבקעת ים המלח.
חלק זה של המבצע נקרא מבצע ייצוב.
ממצאי מסע ה-14 לאום רשרש, שהיה המסע הראשון שחצה את הנגב ברגל מרביבים לאום רשרש (אילת) ונערך בינואר 1945, סייעו להכנת חטיבת הנגב במבצע עובדה.
טרם המבצע נשלח סיור, בפיקודו של קצין המודיעין של החזית הדרומית, זרובבל ארבל, שמטרתו הייתה לתכנן מסלול התקדמות שיאפשר להגיע לאום-רשרש במפתיע.
על הסיור היה להימנע בכל מחיר ממגע עם כוחות האויב.
מלבד איתורו של מסלול כזה, גילה הסיור, מדרום למכתש רמון, שלושה מנחתים בעלי פוטנציאל לשימוש על ידי מטוסים, וניתנו להם שמות הקוד אברהם, יצחק ויעקב.
לבסוף נבחר המנחת הראשון מבין השלושה.
סמוך למועד תחילת המבצע, נבדקו הצירים שאותרו גם על ידי חיל האוויר.
ב-5 במרץ יצאו כוחות של חטיבות 'גולני' ו'הנגב' מבאר שבע לכיוון הנגב.
כוח חלוץ חטיבת 'הנגב' יצא בבוקר מבאר שבע לכביש המוליך אל עוג'ה אל-חפיר.
באותו היום יצאו מבאר שבע כוחות ממונעים של 'גולני', והגיעו עד לכורנוב, שם נקבע מקום כינוס כוחות 'גולני' למבצע.
מבצע ייצוב, בשלביו המוקדמים, שנערכו על גבול הר חברון, החל כבר ב-2 במרץ.
ב-6 במרץ, בשעות הצהריים המוקדמות, אחרי שעברו מסלול רצוף מכשולי טבע, הגיעו כוחות החלוץ של חטיבת 'הנגב', לאזור 'שדה אברהם' (כיום חמישה קילומטרים צפונית לבית הספר להגנת גבולות).
במהלך היום נוספו עוד כוחות מחטיבת 'הנגב' ותגבור קרקעי של חיל האוויר, שהתקין והכשיר את השטח.
במהלך הלילה הוטס חלק מחטיבת 'הנגב' אל השדה.
ועיקר הכוח הגיע למנחת בשעות הבוקר שלמחרת, ב-7 לחודש.
במקביל, התקדמה חטיבת 'גולני' במזרח הנגב.
הכוח של החטיבה עבר תחילה באזור מעלה עקרבים.
כמה שעות לאחר מכן, ב-6 במרץ בערב, הגיע עיקר הכוח של החטיבה לאזור עין חֻוצְובּ (עין חצבה).
במהלך 7 במרץ, יחידת הג'יפים של גדוד 19 של 'גולני' התקדמה מאזור עין חצבה, ותפסה את עין ויבה (עין יהב), הנמצאת כ-25 ק"מ דרומה משם, אשר נעזבה זמן קצר קודם לכן על ידי הלגיון.
בבוקר 8 במרץ תפסה 'גולני' את עין ע'אמר, כעשרה ק"מ מדרום לעין ויבה.
במקום נמצא כוח של הלגיון בגודל מחלקה לערך.
כיוון שהפקודות הורו שלא לתקוף את הלגיון, איגף כוח 'גולני' את הירדנים ממזרח.
כוח הלגיון אשר ככל הנראה חשש מפני ניתוק מעורפו, עזב את המקום.
בסופו של אותו יום הגיעה 'גולני' לבאר מנוחה (ביר מליחה), וכוח החלוץ של החטיבה הגיע עד נחל חיון (חיאנה), מספר ק"מ דרומה משם.
במשך 9 במרץ התקדמה 'גולני' לכיוון דרום, מוצבי הע'רנדל נמצאו עזובים, אך מארב ירדני התמקם לרגלי הר קטורה, מצפון לעין ע'דיאן (עין רדיאן), באזור יטבתה של ימינו.
המארב פתח באש מוקדם מדי, ולא גרם לאבדות.
עם רדת הלילה, הכוחות הצליחו להבריח את כוחות הלגיון באמצעות איגוף.
ב-8–9 במרץ חטיבת 'הנגב' עסקה בחיפוש מעבר במורד צוקי הגרניט, ליד משטרת ראס אל-נקב המצרית, ללא מעבר הגבול הבינלאומי.
באותו יום סיימה 'אלכסנדרוני' את מבצע ייצוב, עת השתלטה ללא קרב על עין גדי ומצדה.
בבוקר 10 במרץ 1949 האזנות של צה"ל גילו כי הלגיון נתן הוראה לכל כוחותיו לסגת מזרחה מהגבול הבינלאומי.
סיור אווירי גילה כי המשלט הירדני (כיום הר יואש, בשטח ישראל) אשר בסמוך למשטרת ראס אל-נקב המצרית - ננטש.
מפקד חטיבת הנגב הורה לאברהם אדן לקחת את פלוגתו ולהגיע לאום רשרש ברגל (מאחר שמעבר לרכב לא היה אפשרי ללא חציית הגבול).
הפלוגה הובאה בקומנדקרים עד מצפון לביר אל–קטאר (עין נטפים), ומשם טיפסה ברגל לכיוון ראס אל-נקב.
במקביל, החליט מפקד חטיבת 'הנגב' לתמרן את הג'יפים של חבורת הפיקוד הקדמית שלו, דרך בקעת הירח שבעברו המצרי של הגבול, ודרך ראס אל נקב המצרית, תוך בקשה אל השוטרים המצרים המוצבים שם לקבל אישור מעבר חד-פעמי בשטחם (שנתקבל).
לאחר שחברו כלי הרכב עם הפלוגה, שנערכה באוכף הישראלי שמול ראס אל נקב, המשיכה חבורת הפיקוד הקדמית בצירוף כוחות מהפלוגה אל חוף מפרץ אילת, אליו הגיעו בשעה 15:00.
אנשי החטיבה, שהגיעו ראשונים למקום, אלתרו דגל ישראל, שנודע בכינוי דגל הדיו, שאותו הניף סרן אברהם אדן.
כוח החלוץ של 'גולני' הגיע לאום רשרש בשעה 17:00.
מפקדי שתי החטיבות, נחום שריג ונחום גולן שלחו את המברק הבא:
למחרת רשם דוד בן-גוריון ביומנו: .
במקביל למהלך הצבאי בוצעה מערכה מדינית משולבת מול האו"ם במהלך המבצע ולאחריו.
חשובה ביותר מבחינה זו הייתה מערכה מתוחכמת של הונאה ולוחמה פסיכולוגית עליה היה אחראי ראובן שילוח.
מערכה זו התקיימה באי רודוס שם נועדו הישראלים והירדנים באותה עת תחת חסות האו"ם.
במחקריו של אלעד בן-דרור נטען כי שילוח, שהיה ראש המשלחת הישראלית למשא ומתן שביתת הנשק עם ירדן ברודוס, הצליח למשוך זמן ולהסתיר מהמתווך מטעם האו"ם ראלף באנץ' את שהתחולל בנגב.
יתר על כן, באנץ' האמין כי הפעילות הצבאית הישראלית בנגב היא מהלך שתואם עם המלך עבדאללה וכי למעשה אין המדובר במבצע צבאי אלא בקונספירציה שתכליתה העברת השטח לישראל תחת מסווה של מבצע צבאי.
שילוח טיפח אצל באנץ' את התפיסה הזו.
בהמשך לקו מחשבה זה, ולאחר שהתבררו ממדי המבצע, נמנע באנץ' מללחוץ על ישראל לסגת מהשטח ולהפעיל נגדה את מועצת הביטחון, אף על פי שהבריטים לחצו עליו לעשות זאת.
בעקבות ה"מחטף" של חטיבת 'הנגב', נערך בירור משמעתי.
הכוחות הבריטיים בעקבה קיבלו הוראה לפתוח באש, אם ישראל תנסה להתקדם לעיירה זו.
הודעה על כך נשלחה לישראל באמצעים דיפלומטיים, אך המתיחות סביב עניין זה גוועה במהרה.
התקדמות שיחות שביתת הנשק עם עבר הירדן הורידה עניין זה מסדר היום.
המקום בו עמדה בעבר תחנת המשטרה, שהורכבה ממספר בקתות חימר, נמצא בימינו בסמוך לקניון מול הים שבעיר אילת.
במקום נבנתה אנדרטה ובה בקתת חימר ופסל המתאר את מעמד הנפת דגל הדיו.
מבצע סבתא הוא סרט קומי ישראלי מתוך רצועת "ראשון בדרמה" של ערוץ 3 משנת 1999 אשר בוים ונכתב על ידי דרור שאול.
הסרט זכה בפרס אופיר לדרמה בטלוויזיה.
עם השנים הוא צבר פופולריות רבה בישראל וזכה למעמד של סרט פולחן.
הסרט הוא קומדיה סאטירית שמבוססת על סיפורו האמיתי של הבמאי דרור שאול.
הסרט שמתרחש בישראל, סביב שלושה אחים יתומים, יוצאי הקיבוץ הבדיוני "עסיסים": עידן מדריך בני הנעורים, בני מתקין הכבלים, ואלון, המוכר בשם "קרמבו", קצין צה"ל המפקד על יחידת מסתערבים.
סבתא חיה, סבתם של שלושת האחים, נפטרה (אחד ממשפטי המפתח בסרט הוא "סבתא חיה מתה").
הקיבוץ מסרב לטפל בענייני ההלוויה (דבורה המזכירה אומרת לקרמבו בטלפון: "הקיבוץ לא יממן חתונה או לוויה של מי שלא חי בו בשנתיים האחרונות"- תקנון חתונות ולוויות), והאחריות נופלת על הנכדים.
שלושתם מבקשים לקבור אותה בקיבוץ אותו ייסדה, אך שפע אי-הבנות, אלתורים וקיצורי דרך הופכים את ההלוויה לפארסה עוקצנית על חיי הקיבוץ והביטחוניזם הישראלי.
עלילת הסרט מבוססת על סיפור אמיתי וקורות חייו של הבמאי דרור שאול בקיבוץ כיסופים כולל ובפרט, לוויית הסבתא המתקיימת בקיבוץ והתנערותו של הקיבוץ ממימון הלוויה, הובלת הגופה ברכב פרטי (במהלכה מבוצעת עצירה לקניית מקרר) וארון הקבורה אשר מתפרק במהלך טקס הקבורה - מבוססים על מקרה אמיתי שאכן היה.
בהערות הבמאי שנוספו לסרט בגרסת ה-DVD, מספר דרור שאול, כי דמותו של "קרמבו" מבוססת על אחיו, סא"ל (מיל.) טל שאול, שהיה מפקד יחידת שמשון, ראש אגף אבטחה בשירות הביטחון הכללי, ומאוחר יותר מנהל מחוז ירושלים של קופת חולים מאוחדת.
את אחד ממשפטי המפתח שקרמבו אומר בסרט, "אתה מתחיל הכי מהר שלך ולאט לאט מגביר!", לקח שאול הבמאי מאליהו לוי, מורה לשחיה מקיבוץ ניר יצחק, שלימד ילדים (וביניהם שאול עצמו) מאזור יישובי חבל אשכול.
חלק מהסצנות בסרט צולמו בקיבוץ יקום.
ביולי 2023 הופל אתר סדרות במבצע גדול ומורכב של רשויות החוק.
למבצע הם החליטו להעניק את השם "מכת שמש" על שמו של המבצע שבמרכז הסרט באמרם שזה סמלי ביותר ששם ששואב השראה מיצירה ישראלית ידועה ישמש כשם לפעילות נגד מי שגונב יצירות ישראליות.
thumb|left|200px|חיילים פולנים במהלך מרד ורשה.
אחד מהם אוחז בתת-מקלע מסוג בוויסקביצה
מבצע סופה (בפולנית: Plan Burza) היה סדרה של התקוממויות מקומיות ברחבי פולין, אשר התבצעו בשנת 1944 על ידי ארגון המחתרת הפולני ארמייה קריובה כנגד הכובשים הנאצים במהלך מלחמת העולם השנייה.
מטרת המבצע הייתה לתפוס את השליטה בערים ובאזורים בהם הכינו הגרמנים את הגנתם מפני התקדמות הצבא האדום ולאפשר לרשויות האזרחיות של ממשלת פולין הגולה להשתלט בטרם יגיע הצבא האדום לאזורים אלו וישליט שם משטר קומוניסטי.
המבצע הגיע לשיאו במרד ורשה.
כישלון המרד הביא אף לכישלון מטרתו הפוליטית של המבצע, ככל שזו הייתה בת השגה מלכתחילה.
ארגון המחתרת מיסודה של ממשלת פולין הגולה, ארמייה קריובה שהיה כפוף לזרוע אזרחית הקרויה "דלגטורה" ששימשה כנציגותה החשאית בפולין של הממשלה הגולה שישבה בלונדון, שם לו למטרה את ההתקוממות הכללית המזוינת כנגד גרמניה מיום היווסדו, לאחר התבוסה הפולנית ואובדן העצמאות בשנת 1939. בספטמבר 1942 נוצרה המסגרת הכללית להתקוממות.
על פי הוגי התוכנית, יורה על ההתקוממות מפקדה של המחתרת על ההתקוממות כאשר יהיה ברור כי דינו של הוורמאכט הלוחם במזרח כנגד ברית המועצות נחרץ.
ההתקוממות תחל במרכז פולין בשטחי "הממשל הכללי" (גנרלגוברנמן, הכינוי המינהלי הגרמני לשטחים שנכבשו, אך לא סופחו לגרמניה), מחוזות קרקוב, ביאליסטוק וברסט ליטובסק.
לקיחת נשק שלל שיאפשר הקמת צבא סדיר.
התנגדות למיליציות אחרות בשטח כדוגמת מיליציות לאומניות אוקראיניות.
השבת הרשויות האזרחיות, וכן מערכות תקשורת וחימוש.
שמירה על הסדר האזרחי בעורפם של הכוחות.
ייזום מהלכים התקפיים כנגד יחידות הוורמאכט שעודן פרוסות על אדמת פולין.
הקמת הצבא הפולני הסדיר אמורה הייתה להתבסס על מבנה הצבא הפולני שלפני המלחמה.
יחידות הארמייה קריובה אמורות היו להפוך לדיוויזיות סדירות.
16 המחוזות של הארמייה קריובה היו אמורים להפוך ל־16 דיוויזיות חי"ר ובנוסף לכך 3 גדודי פרשים וגדוד ממוכן אחד אמורים היו להיווצר, אם מציוד שייפול שלל, ואם מציוד שיסופק על ידי בעלות הברית.
השלב השני של המבצע הניח כי תיווצרנה 15 דיוויזיות נוספות ו־5 גדודי פרשים נוספים.
יישומה של התוכנית החל עוד בסוף שנת 1943. לאחר קרב סטלינגרד בסוף שנת 1942 וקרב קורסק, היה ברור כי הוורמאכט נהדף בכוח מערבה, וכי הגעתו של הצבא האדום לפולין צפויה בעתיד הקרוב ביותר.
יחידות הארמייה קריובה שהיו רגילות לפעול במסגרת תאים מחתרתיים קטנים, החלו לפעול במסגרת גופים יותר גדולים, וקיבלו את שמותיהן ומספריהן של יחידות הצבא הפולני שלפני המלחמה.
בפברואר 1943, לאחר קרב סטלינגרד, שינה מפקדה של הארמייה קריובה, הגנרל סטפן רובצקי את התוכנית.
על ההתקוממות היה להתחיל בשלושה שלבים.
הראשון – התקוממות מזוינת במזרח שמרכזה בלבוב ווילנה, בטרם יגיע הצבא האדום לאזורים אלו.
לאחר מכן אמורה הייתה ההתקוממות לעבור לשטחים שבין קו קרזון ונהר הוויסלה, ובשלב השלישי היה על ההתקוממות לפרוץ סימולטנית בכל רחבי המדינה.
באפריל 1943 הודיעו הגרמנים על גילוי קברי המונים של קצינים פולנים שנרצחו בידי הנ.ק.ו.ד.
חשיפת האירוע, המכונה טבח יער קאטין שהתרחש בשנת 1940 לאחר שברית המועצות פלשה למזרח פולין ושבתה עשרות אלפי חיילים וקצינים פולנים, הביאה למשבר בין הממשלה הגולה ובין ממשלתו של סטלין ולניתוק הקשרים הדיפלומטיים עם ברית המועצות.
בשלב זה היה ברור כי כאשר יגיע הצבא האדום, הוא יגיע לא רק כמשחרר, אלא גם ככובש.
כפי שהתבטא רובצקי, היה הצבא האדום "בעל בריתן של בעלות בריתנו".
ב־26 בנובמבר 1943 הנחתה הממשלה הגולה את יחידות הארמייה קריובה להישאר במחתרת עד להתייצבות המצב הפוליטי ומתן האפשרות לתת הוראות מדויקות.
למרות הנחיה זו עסקו מפקדי הארמייה קריובה בתכנון מחודש של ההתקוממות.
ב־2 בינואר 1944 הגיעו יחידות מן החזית הבלארוסית השנייה של הצבא האדום, אל גבולות פולין שלפני המלחמה.
בה בעת ביצעו יחידות של מיליציות לאומניות אוקראיניות ניסיונות לטיהור אתני של הפולנים בחבל ווהלין, פעולות שהחלו להתבצע עוד בשנת 1943 והגיעו לשיא עם התקרבות הצבא האדום לחבלים אלו.
אירועים אלו סימנו את תחילתו של מבצע סופה.
יחידות מקומיות של הארמייה קריובה, שהתארגנו במסגרת דיוויזיית הרגלים ה־27 יצרו מגע עם הצבא האדום המתקרב, והחלו בפעולות כנגד הוורמאכט הנסוג.
בתחילה שוחררה העיר קובל ב־6 באפריל ולאחריה וולודומיר.
אך עד מהרה נאלצו היחידות המתקיפות לסגת למערב, ובאזור פולסיה הותקפו הן על ידי אנשי הוורמאכט והן על ידי אנשי הצבא האדום.
חיילי הארמייה קריובה שנשבו על ידי אנשי הצבא האדום קיבלו את האפשרות להצטרף לשורותיו או להשלח לגולאג.
היחידות שנותרו חצו את נהר הבוג המערבי שם הותקפו על ידי יחידות פרטיזנים סובייטיים.
לאחר כיבוש העיירות לוברטוב וקוצק, הוקפה הדיוויזיה (שמספר אנשיה ירד עתה ל־3,200 מכוח התחלתי של 7,300) על ידי כוחות הצבא האדום, ואנשיה נלקחו בשבי.
בצפון יחידות מחוזות וילנה ונובוגרודק של הארמייה קריובה (שמנו כשלושה עשר אלף חיילים) החלו בהתקוממות בווילנה ב־7 ביוני 1944, והצליחו לגרש את כוחות הוורמאכט מן העיר בטרם תגענה יחידות הצבא האדום.
ב־14 ביוני העיר וילנה וסביבותיה היו בשליטת הארמייה קריובה.
כאשר הגיע הצבא האדום לשטח, היחידות הפולניות המזוינות, כמו גם אנשי הממשל האזרחי, נכלאו ונשלחו לרוסיה.
ב־23 ביולי אנשי הארמייה קריובה בלבוב החלו במרידה מזוינת, שתואמה עם אנשי הצבא האדום.
בתוך ארבעה ימים שוחררה העיר.
לאחר מכן זומנו מפקדי הארמייה קריובה במקום, כמו גם אנשי הרשויות האזרחיות ל"פגישה עם מפקדי הצבא האדום", ונתפסו על ידי הנ.ק.ו.ד..
הכוחות שנותרו ללא מפקדים צורפו לצבא האדום.
לאור גורל חבריהם בווילנה ובלבוב, החליטה הנהגת הממשלה הגולה, כמו גם מפקדו החדש של הארמייה קריובה, הגנרל תדיאוש בור קומורובסקי (אשר החליף את רובצקי שנעצר בידי הגרמנים ביוני 1943) כי הסיכוי האחרון לקבלת העצמאות הפולנית היה בהתקוממות בוורשה.
ההתקוממות נכשלה, והעיר ורשה נחרבה.
הצבא האדום עמד מנגד, על גדתו השנייה של הוויסלה, בעוד שעשרות אלפים מאנשי הארמייה קריובה שפכו את דמם בניסיון לגרש את הגרמנים אשר גילו התנגדות, ונהנו מעליונות מכרעת בכוח אדם ובציוד.
סטלין אף מנע הצנחת ציוד לחימה ואספקה על ידי בעלות הברית המערביות.
בסופו של דבר נערכה פריצה לפרבר פרגה על ידי יחידות של הצבא האדום, ויחידות של קומוניסטים פולנים בראשות הגנרל זיגמונט ברלינג, אך בשלב זה כבר היה מאוחר מדי, וכוחות הארמייה קריובה, הסובלים ממחסור בתחמושת ובתרופות, ומרעב, נאלצו להיכנע לגרמנים.
בו זמנית נערכו ניסיונות להשתלט על אזורים במחוזות קילץ וראדום, כמו גם בקרקוב ובלודז' ובמחוז וילקופולסקי.
כישלון מרד ורשה הביא את מבצע סופה אל סופו.
על אף שזכה לכמה הצלחות מקומיות נדון המבצע לכישלון מראש.
סטלין לא רצה לאפשר הקמת ממשלה פולנית הנשמעת למרותם של ה"פשיסטים" בלונדון.
הוא חפץ להשליט בפולין ממשלה משלו, ולסמן את גבולותיה של פולין בעצמו.
הארמייה קריובה ואנשי ה"דלגטורה" הנציגות האזרחית של הממשלה הפולנית הגולה היו בעיני סטלין מכשול שיש לסלקו, ולא בן ברית שיש להתחשב בו.
בראשית ינואר 1945 התפרקה הארמייה קריובה מ"רצונה".
רבים מאנשיה בראשות הגנרל לאופולד אוקוליצקי מפקדה האחרון של הארמייה קריובה, ירדו למחתרת, והחלו מכינים את המאבק כנגד השלטון הרוסי.
אנשים אלו נתפסו בתחבולה בשנת 1945, ונשפטו לעונשי מאסר כבדים.
מבצע עדשה היה מבצע במהלכו גירשה ברית המועצות, בהנהגתו של יוסיף סטלין, עמים שונים, ובהם העם הצ'צ'ני, מחבל הקווקז.
העמים יושבו מחדש באסיה התיכונה, ושבו בהדרגה לקווקז לאחר מותו של יוסיף סטלין.
ההחלטה על הגליית העמים, ובהם העם הצ'צ'ני, הגיעה לאחר מרד צ'צ'ני (שהיקפו היה מצומצם, יחסית למרידות אחרות שהיו באזור בתקופות השונות) שהתחולל בשנים 1940–1944, וקרא לשחרורו של הקווקז כולו.
ההנהגה הסובייטית, בהנהגתו של סטלין, החליטה לנקוט בצעדים קיצוניים בתגובה למרד, שגבה ממנה מחיר צבאי יקר, בעיצומה של מלחמת העולם השנייה.
עם היחלשותם של הגרמנים והתרחקות חזית הלחימה מהקווקז מחד גיסא, ועם דעיכתו של המרד הצ'צ'ני מאידך גיסא, הואשמו הצ'צ'נים ובני העמים האחרים בבגידה, בשיתוף פעולה עם הנאצים, ובחבלה במאמץ המלחמתי הסובייטי.
מידת נכונותן של ההאשמות הסובייטיות בדבר שיתוף פעולה ישיר עם הנאצים מוטלת בספק רב, אולם ההנהגה הסובייטית ראתה בכך הזדמנות ראויה לפתרון הסכסוך האלים המתמשך בקווקז, בדמותו של טיהור אתני.
ב-23 בפברואר 1944, יום הצבא הסובייטי, החל בקווקז הצפוני "מבצע עדשה", אשר תוכנן בקפידה לאורך חודשים רבים.
ההכנות כללו ריכוז כוחות צבא גדולים, רובם חיילי משרד הפנים והשירותים החשאיים, איסוף קרונות משא, ותכנון מדוקדק של לוחות הזמנים.
המבצע התנהל תחת השגחתו של לברנטי בריה, ראש שירותי הביטחון הסובייטים ושר הפנים.
בבוקרו של ה-23 בפברואר, אספו כוחות הצבא את בני העמים הצ'צ'נים, האינגושים, הבלקרים והקרצ'איי.
הם צוו לאסוף את מיטלטליהם ולעלות למשאיות ולרכבות.
לאחר מכן הובלו לצורך יישובם מחדש בקזחסטן ובקירגיזסטן.
כתוצאה מהמהלך נמחקה הרפובליקה הסובייטית הסוציאליסטית האוטונומית הצ'צ'נית-אינגושית למעשה מהמפה, וכל תושביה הצ'צ'נים והאינגושים, קרוב לחצי מיליון בני אדם, גורשו אל אסיה התיכונה.
ההגליה לוותה במעשי אלימות ורצח קשים כנגד האוכלוסייה המקומית, ובמהלכה נרצחו ונטבחו מאות ואלפי בני אדם, עוד קודם שהועמסו לקרונות המשא (חולים, זקנים, וישובים שלמים שנמנעה גישה רכובה אליהם - כגון הכפר חייבח').
כשליש מהצ'צ'נים מתו במהלך הגירוש מתנאי הדרך הקשים ברכבות המשא.
בני העמים ששרדו, יושבו כאמור באסיה התיכונה, ביישובים חדשים, או שצורפו ליישובים ישנים, תחת משטר מיוחד שהגביל את תנועתם.
לאחר מותו של סטלין ב-1953, התרופף בהדרגה המשטר המיוחד.
בנאום סודי שנשא ניקיטה חרושצ'וב ב-1956, נשמעה ביקורת על פעולותיו האלימות של סטלין, ובהם הגירושים ההמוניים.
ב-1957, התיר חרושצ'וב לצ'צ'נים ולאינגושים לשוב למולדתם, והרפובליקה הסובייטית הסוציאליסטית האוטונומית הצ'צ'נית-אינגושית חודשה בגבולות חדשים.
לאירועי המבצע הוקדש סרט "פקודה לשכוח" שצולם בשנת 2014 והקרנתו ברוסיה נאסרה.
מבצע סערת אוגוסט היה מבצע צבאי, שנערך בשלהי מלחמת העולם השנייה, בין 9 באוגוסט ל-2 בספטמבר 1945, ובמהלכו תקפה ברית המועצות שטחים בשליטת יפן בצפון-מזרח סין ובצפון האוקיינוס השקט.
המתקפה הסובייטית נפתחה יומיים לאחר הטלת פצצת האטום האמריקאית על הירושימה.
תוך 11 יום הביסו שלוש החזיתות הסובייטיות שהשתתפו במתקפה את צבא קוואנטונג היפני בצפון סין, והשתלטו על שטח עצום הכולל את מנצ'וריה, קוריאה הצפונית, דרום האי סחלין והאיים הקוריליים, בסדרת מבצעים מהירים שבהם השתתפו כוחות יבשה, ים ואוויר.
המבצע נחשב כפסגת היישום של דוקטרינת קרב העומק, שפותחה בברית המועצות בשנות ה-30, וכמבצע הצבאי הסובייטי המוצלח ביותר בתקופת מלחמת העולם השנייה.
במסגרת ועידת יאלטה בראשית 1945 הסכימה ברית המועצות, לבקשת ארצות הברית, לבטל את הסכם הנייטרליות שלה עם יפן ולהצטרף למערכה במזרח הרחוק נגד יפן, שלושה חודשים לאחר תום המלחמה באירופה נגד גרמניה הנאצית.
לפחות לדעת מספר חוקרים הייתה לה השפעה משמעותית על החלטת יפן להסכים להיכנע ללא תנאי ב-14 באוגוסט 1945. יצוין כי לפיקוד הסובייטי היו תוכניות לפלוש לאי הצפוני של יפן, הוקאידו, לפני הפלישה האמריקאית המתוכננת לאי קיושו, אילו המלחמה הייתה נמשכת.
אף על פי שהקרבות השתרעו מעבר לשטחה הגאוגרפי של מנצ'וריה, עדיין נהוג לכנות את המתקפות המשולבות נגד שטחיה הצפוניים של הקיסרות היפנית בשם "קרב מנצ'וריה".
עם זאת, המבצע נודע גם בשמות הקוד הסובייטים שניתנו לו: "מבצע סערת אוגוסט", "קרב מנצ'וקוו" ו"קרב צפון סין".
בעקבות השתלטות יפן על מנצ'וריה בראשית שנות ה-30, והקמת מדינת בובות יפנית בשם "מנצ'וקוו" בשטח זה, נוצר גבול משותף בין האימפריה היפנית לבין ברית המועצות.
תבוסה ששמה קץ, לפחות זמנית, לשאיפות ההתפשטות של יפן צפונה, לשטחי ברית המועצות ומונגוליה.
המאורעות שהתרחשו באירופה ובמזרח הרחוק בשנת 1940, גרמו לברית המועצות וליפן לחתור לשיפור מערכת היחסים ביניהם.
לאחר כיבוש צרפת וארצות השפלה על ידי גרמניה הנאצית, חששה ההנהגה הסובייטית שעימות צבאי קרוב עם גרמניה הוא בלתי נמנע, והייתה מעוניינת להבטיח את גבולה המזרחי במקרה כזה, כדי למנוע את הצורך לנהל מלחמה בשתי חזיתות.
ההנהגה היפנית מצידה, הייתה מעוניינת להבטיח את גבולה הצפוני, בעקבות ההסתבכות של צבאה במלחמה מתמשכת ויקרה כנגד סין, והידרדרות יחסיה עם ארצות הברית כתוצאה מפלישתה לשטחי סין.
שותפות האינטרסים הזמנית בין שני הצדדים הובילה לחתימת הסכם הנייטרליות הסובייטי-יפני במוסקבה ב-13 באפריל 1941. במסגרת ההסכם התחייבו שני הצדדים לקיים יחסי שלום וידידות ביניהם, ולשמור על נייטרליות במקרה של מלחמה בין אחד מהם לבין צד שלישי.
ברית המועצות התחייבה לכבד את הריבונות והשלמות הטריטוריאלית של יפן ושל מנצ'וקוו, ואילו יפן התחייבה לנהוג באותו אופן כלפי שטחי ברית המועצות ומונגוליה.
ההסכם הוגבל לתקופה של 5 שנים, והוסכם שאם אף צד לא יבקש לבטל אותו שנה לפני מועד פקיעתו, הוא יוארך אוטומטית ב-5 שנים נוספות.
לאחר פלישת גרמניה הנאצית (שהייתה בעלת ברית של יפן במסגרת "ההסכם התלת-צדדי") לשטח ברית המועצות בסוף יוני 1941 שקלה ההנהגה היפנית לבטל באופן חד צדדי את הסכם הנייטרליות, ולנצל את המצב לצורך פלישה לשטחי ברית המועצות במזרח הרחוק.
אולם זיכרון התבוסה שהנחיל הצבא האדום לצבא היפני בחלקין גול, וההחלטה להפנות את שאיפות ההתפשטות של יפן דרומה, לדרום-מזרח אסיה ולאגן המערבי של האוקיינוס השקט, גרמו לה להימנע מכך.
גם לאחר פרוץ המלחמה בין האימפריה היפנית לבין בעלות הברית המערביות (ארצות הברית, בריטניה ואוסטרליה) בזירה הפסיפית בדצמבר 1941, והצטרפות ברית המועצות למחנה בעלות הברית, כתוצאה מפלישת הצבא הנאצי לשטחה, שמרו יפן וברית המועצות על הסכם הנייטרליות ביניהן, אף על פי שהשתייכו לשני המחנות היריבים במלחמת העולם השנייה.
ההנהגה האמריקנית הייתה מעוניינת מאוד, שברית המועצות תצטרף למלחמה נגד האימפריה היפנית במזרח הרחוק, כדי להקל על הכנעת יפן, ולחסוך קורבנות לצבא ארצות הברית.
במהלך ועידת טהראן בסוף 1943 הסכים סטלין להצטרף למלחמה נגד יפן במזרח הרחוק, אך רק לאחר סיום המלחמה נגד גרמניה הנאצית.
בוועידת יאלטה בראשית 1945 חזר סטלין על התחייבות זו, והבטיח שברית המועצות תצטרף למלחמה נגד יפן לא יאוחר משלושה חודשים לאחר כניעת גרמניה וסיום המלחמה בזירה האירופאית.
ב-5 באפריל 1945 הודיעה ברית המועצות באופן רשמי ליפן על כוונתה לבטל את הסכם הנייטרליות בין שתי המדינות, אך שר החוץ הסובייטי, מולוטוב, הבטיח לשגריר היפני שההסכם יישאר בתוקף עד למועד פקיעתו באפריל 1946. עובדה זו לא מנעה מברית המועצות להכריז מלחמה כנגד יפן ב-8 באוגוסט 1945.
המתקפה הסובייטית בוצעה על ידי פיקוד המזרח הרחוק של הצבא האדום תחת פיקודו של מרשל אלכסנדר ואסילבסקי, שכלל שלוש חזיתות:
חזית טרנסבאיקל בפיקוד מרשל רודיון מלינובסקי (נערכה מול מנגג'יאנג ומערב מנצ'וקוו):
"הקבוצה הניידת" הסובייטית-מונגולית (כוח מעורב של פרשים, חי"ר ממוכן ושריון בסד"כ קורפוס מתוגבר)
חזית המזרח הרחוק הראשונה בפיקוד מרשל קיריל מרצקוב (נערכה מול מזרח מנצ'וקוו):
חזית המזרח הרחוק השנייה בפיקוד גנרל מקסים פורקאייב (נערכה מול צפון מנצ'וקוו):
סדר הכוחות הסובייטי כלל לפחות 80 דיוויזיות שבהן 1.5 מיליון חיילים, למעלה מ-5,500 טנקים ותותחים מתנייעים, 28,000 תותחים ו-4,300 מטוסים (מתוכם 3,700 מטוסי קו ראשון).
הבעיות הלוגיסטיות המורכבות הכרוכות בהעברת אספקה לכוחות הלוחמים על פני מרחקים עצומים ובתנאי אקלים וקרקע קשים, גרמו לכך שלפחות שליש מהכוח הסובייטי עסק בשינוע האספקה.
הצי הסובייטי במזרח הרחוק כלל 12 ספינות קרב, 78 צוללות, כלים אמפיביים ואת שייטת נהר אמור עם ספינות תותחים ומספר כלי שיט קטנים יותר.
במהלך המבצע ערך הצי הסובייטי מספר מבצעים אמפיביים, וסייע בהעברת אספקה לכוחות המתקדמים, כשהוא מתבסס על הניסיון שנרכש בתמרונים ובמערכה בזירה הימית מול גרמניה.
הכוח שהעמיד הצבא הקיסרי היפני מול הסובייטים היה צבא קוואנטונג תחת פיקודו של גנרל אוצוזו יאמאדה.
צבא קוואנטונג כלל את כוחות הכיבוש היפנים במנצ'וריה וקוריאה וכוחות עזר מקומיים, שגויסו בעיקר ממנצ'וריה וממונגוליה הפנימית (הסינית).
הוא אורגן במסגרת שלוש ארמיות אזוריות (קבוצת ארמיות) ושתי ארמיות עצמאיות:
הארמייה האזורית הראשונה (צפון מזרח מנצ'וקוו):
הארמייה האזורית השלישית (דרום מערב מנצ'וקוו):
צבא ההגנה של קוואנטונג (בשטח מנגז'יאנג)
הארמייה האזורית ה-17 (בקוריאה הצפונית, הועברה תחת פיקוד צבא קוואנטונג ביום הראשון של המתקפה הסובייטית).
כל ארמייה אזורית (בסדר כוחות דומה לארמייה בצבאות מערביים) כללה יחידות מפקדה ויחידות עזר, בנוסף לארמיות השדה (המקבילות לקורפוס מערבי) שהיו תחת פיקודה.
בנוסף להן כלל צבא קוואנטונג גם כוח עזר עצמאי בשם "כוחות ההגנה של מנצ'וקוו" שמנה 40,000 חיילים סינים (בלתי מאומנים ובלתי מצוידים כראוי).
הארמייה האזורית ה-17 הגנה על קוריאה (שהייתה המטרה הבאה של המתקפה הסובייטית לאחר מנצ'וריה).
צבא קוואנטונג בשטח מנצ'וריה ובקוריאה הצפונית כלל כ-950 אלף חיילים, מתוכם כ-715 אלף חיילים יפניים.
הכוחות היפניים כללו 24 דיוויזיות חי"ר, 9 בריגדות מתוגברות עצמאיות (בסדר כוחות של דיוויזיה מוקטנת) ו-2 בריגדות משוריינות.
כוחות העזר המנצ'ורים והמונגולים אורגנו במסגרת 8 דיוויזיות חי"ר, 12 דיוויזיות פרשים ו-14 בריגדות עצמאיות.
הציוד הכבד שעמד לרשות צבא קוואנטונג כלל 1155 כלים משוריינים (טנקים קלים ומכוניות משוריינות), 6,700 תותחים ו-1,800 מטוסים (רובם מטוסי אימונים או מטוסים מדגמים מיושנים.
רק כ-50 מטוסי קו ראשון).
כ-280 אלף חיילים יפניים נוספים הוצבו בקוריאה הדרומית, בחלק הדרומי של האי סחלין ובאיים הקוריליים.
הצי הקיסרי היפני לא לקח חלק בהגנה על מנצ'וריה (פיקוד הצי התנגד לכיבוש צפון סין באופן עקבי מטעמים אסטרטגיים).
רוב הכוח היפני סבל ממחסור בציוד כבד ומרמת מוכנות ירודה.
חלק גדול מהציוד הכבד (טנקים ומטוסים) והיחידות הצבאיות המובחרות של צבא קוואנטונג הועברו דרומה לכוחות היפניים, שלחמו נגד כוחות ארצות הברית, בריטניה ואוסטרליה בזירה הפסיפית.
התוצאה המידית הייתה שמרבית היחידות של צבא קוואנטונג הוסבו ליחידות חי"ר קלות עם ניסיון וניידות מוגבלים.
אף על פי שמרבית חומרי הגלם והתעשיות ששימשו את הכוחות היפנים בסין נמצאו במנצ'וריה, ההגנה על קוריאה קיבלה עדיפות ומרבית היחידות היפניות נערכו להגנה על הגבולות הצפוניים והמזרחיים של מנצ'וריה עם כוחות בסדר גודל מצומצם ומדולל במערב מנצ'וריה.
הכוחות היפנים (שכללו טירונים רבים) היו רחוקים מלהוות יריב שווה כוחות לכוחות הצבא האדום בפיקוד המזרח הרחוק, שהיו בעלי ניסיון קרבי עשיר (לאחר ארבע שנות לחימה קשות בחזית הגרמנית) ונהנו מעליונות מספרית ואיכותית גדולה בטנקים, מטוסים וארטילריה.
עם זאת, הצבא היפני הוכיח עצמו כיריב אימתני בקרבות המגננה שניהל במהלך המערכה באוקיינוס השקט נגד בעלות הברית המערביות, אף על פי שבדרך כלל נמצא בנחיתות מספרית מול יריביו, עקב הקשיחות והאומץ שאפיינו את החיילים היפניים ונכונותם להמשיך להילחם עד לאיש האחרון.
בנאום רדיו ב-15 באוגוסט הכריז הקיסר הירוהיטו על כניעה ללא תנאי של יפן בהתאם להחלטות ועידת פוטסדאם, אולם המטכ"ל היפני לא העביר באופן מיידי את הוראת הכניעה לפיקוד צבא קוואנטונג, וגם לאחר קבלת ההוראה התעלמו ממנה חלק מהיחידות היפניות במנצ'וריה והמשיכו בלחימה עוד מספר ימים.
הפסקת האש באזור נכנסה לתוקפה יום לאחר מכן כאשר הכוחות הסובייטים נמצאו כבר עמוק בשטחה של מנצ'וקוו.
משהוכרזה הפסקת האש התקדמו הסובייטים באין מפריע וב-20 באוגוסט שלטו במוקדן, צ'אנגצ'ון וקיקיהאר.
במקביל פלש הצבא האדום גם למנג'יאנג והשתלט על הבירה.
קיסר מנצ'וקוו (שהיה גם הקיסר האחרון של סין), פויי, נשבה על ידי הצבא האדום.
היחידות שהונחתו בקוריאה הצפונית המתינו שכוחות הקרקע יחברו אליהם, אך התקדמותם של האחרונים נעצרה ליד נהר יאלו, בצפון חצי האי הקוריאני בשל חוסר יכולת לתספק את הכוחות המתקדמים (גם בדרך האוויר).
הפלישה לאי היפני הוקאידו שתוכננה על ידי הסובייטים מעולם לא יצאה אל הפועל.
מבצע סערת אוגוסט, בשילוב הטלת פצצות האטום האמריקאיות על הירושימה ועל נגסאקי נועדו לשבור את הקיפאון הפוליטי ששרר ביפן ולהביא לכניעתה ללא תנאי.
מטרתם העיקרית הייתה לגרום ליפנים להבין כי לא יוכלו להחזיק מעמד והפלישה לאיי יפן גופא תהפוך לבלתי נמנעת.
מנצ'וריה שנכבשה על ידי הסובייטים היוותה בסיס פעולה לכוחותיו של מאו דזה-דונג במהלך מלחמת האזרחים הסינית שהתחוללה לאחר מכן.
למעשה, הצלחת המבצע במנצ'וריה שללה מהסובייטים את הזכות לקבל בסיסי צבא על אדמת סין (כפי שהובטח לה על ידי בעלות הברית) משום שכוחותיו של מאו גברו על צ'יאנג קאי שק, השתלטו על כל שטחה של סין וכוננו את הרפובליקה העממית של סין.
עם זאת, לפני הנסיגה ממנצ'וריה בזזו הסובייטים חומרי גלם ומפעלי תעשייה, אותם העבירו לשטחי ברית המועצות שנהרסו במלחמה.
כפי שהוסכם מראש במהלך ועידת יאלטה, הכירו בעלות הברית המערביות בריבונות הסובייטית בשטחים שכבשה מיפן (סחלין ואיי קוריל) ובקיום "אינטרסים סובייטיים" בערי הנמל פורט-ארתור ודאירן, שהיוו צומתי מסילות רכבת בעלי חשיבות אסטרטגית, בתמורה להסכמת ברית המועצות להצטרף למלחמה נגד יפן.
נמלים אלו ושטחים אחרים שנכבשו על ידי ברית המועצות בצפון-מזרח סין במהלך מבצע "סערת אוגוסט" הוחזרו בהדרגה לריבונות הרפובליקה העממית של סין עד לשנת 1955. עם זאת, סחלין ואיי קוריל נותרו בשליטת רוסיה עד ימינו.
על אף שצפון חצי האי הקוריאני נכבש על ידי הצבא האדום, הוא התקשה להחזיק בו לאור בעיות לוגיסטיות וכלכליות שהתעוררו - ולא הצליח לממש את תוכניותיו לכיבוש כל המדינה.
עם נחיתת הכוחות האמריקאים בעיר אינצ'ון חולקה קוריאה דה פקטו לשתי מדינות וחמש שנים לאחר מכן פרצה מלחמת קוריאה.
מבצע סלפסטיק היה נחיתה אמפיבית של בעלות הברית באיטליה שהתרחשה ב-9 בספטמבר 1943, חלק מפלישת בעלות הברית לאיטליה, במסגרת המערכה האיטלקית, במהלך מלחמת העולם השנייה.
במאי 1943, כוחות הציר של גרמניה הנאצית ואיטליה הפשיסטית הובסו ב.
חודשיים לאחר מכן, כוחות בעלות הברית של בריטניה וארצות הברית פתחו בהצלחה בפלישה לסיציליה, בשם הקוד מבצע האסקי.
כשהאי נכבש לחלוטין עד סוף אוגוסט, הפנו בעלות הברית את תשומת לבן לפלישה לאיטליה.
ב-3 בספטמבר 1943, הארמייה השמינית הבריטית, בפיקודו של הגנרל ברנרד מונטגומרי, חצתה את מצר מסינה מסיציליה ונחתה בקלבריה במהלך מבצע בייטאון כדי לכבוש את נמלי רג'ו וסן ג'ובאני.
הפלישה העיקרית תוכננה ל-9 בספטמבר, כאשר הארמייה האמריקנית החמישית, בפיקודו של לוטננט גנרל מארק קלארק, נחתה בסלרנו בחוף המערבי במבצע מפולת שלגים, כאשר נאפולי היא המטרה המיידית שלהם.
בעלות הברית קיוו שהפלישה תשכנע את הכוחות האיטלקיים להיכנע.
אם כן, חמש הדיוויזיות האיטלקיות בצרפת ו-29 בבלקן יצטרכו להיות מוחלפים ביחידות גרמניות.
כמו כן, אם הגרמנים יחליטו אז להמשיך במאבק באיטליה, הם יצטרכו לפרוס מחדש חלק מכוחותיהם העוסקים בחזית המזרחית או בתפקידי כיבוש בצרפת.
במהלך משא ומתן חשאי לכניעה עם בעלות הברית בתחילת ספטמבר, הציעה ממשלת איטליה לפתוח את נמלי טאראנטו וברינדיזי בחוף המזרחי.
הכוחות הגרמניים באזור זה היו חלשים מאוד והיו צפויים לסגת במקום להילחם אם בעלות הברית ינחתו שם.
גנרל דווייט אייזנהאואר, מפקד בעלות הברית העליון בים התיכון, תכנן במהירות נחיתה שלישית, בשם הקוד סלפסטיק, כדי לנצל את ההצעה.
סלפסטיק היה בחלקו מבצע הטעיה, להסיט את הכוחות הגרמניים מהנחיתות העיקריות של בעלות הברית בסלרנו באותו יום, תוך ניסיון ללכוד את טאראנטו וברינדיזי בשלמותם.
הערך העיקרי של טאראנטו היה הנמל הגדול שלה.
תפיסתו תעניק לבעלות הברית נקודות אספקה בשני חופי איטליה, עם כיבוש נאפולי במערבה על ידי האמריקאים.
למבצע צבאי זה היה תפקיד פוליטי מרכזי, שכן מנהיגי הממשלה, בהם המלך ויטוריו אמנואלה השלישי ומשפחתו, וראש הממשלה באדוליו, ברחו מרומא לברינדיזי לאחר הכניעה.
ברינדיזי באותה תקופה נשלטה רק על ידי הצבא האיטלקי, אך כיבושה המהיר על ידי חיילים בריטים תבטיח את שלומם של המנהיגים האיטלקיים ותאפשר את הכרזת המלחמה של איטליה נגד גרמניה.
טאראנטו היא עיר הבירה של נפת טאראנטו במחוז פוליה ויש לה נמל גדול.
הוא כולל את שני האיים סנט פטרוס וסנט פאולוס, המגינים על המפרץ, הנקרא מאר גרנדה ("הים הגדול"), בו נמצא הנמל המסחרי.
לאחר איחוד איטליה הפכה טאראנטו לבסיס הראשי של הצי האיטלקי.
הנמל הצבאי היה ממוקם במפרץ אחר, מאר פיקולו.
בנובמבר 1940, הצי המלכותי תקף את בסיס הצי בטאראנטו, והטביע כמה אוניות קרב איטלקיות.
ב-6 בספטמבר גובשו תוכניות להעביר את הדיוויזיה המוטסת הבריטית ה-1 לטאראנטו מבסיסם בצפון אפריקה.
הם ינצלו את הכניעה האיטלקית כדי לכבוש את הנמל ולהקים עמדות הגנה נגד מטוסים.
מה שנשאר מהצי האיטלקי שעדיין השתמש בנמל, היה צפוי לצאת מראש.
בעלות הברית האמינו שהדיוויזיה תתמודד עם התנגדות מינימלית בלבד ותצליח להתגבר על כל התנגדות עם התמיכה הימית המוגבלת הזמינה, שכן טאראנטו הייתה מחוץ לטווח מטוסי הקרב של בעלות הברית המבוססים בסיציליה.
אף על פי שהיא הוקמה באוקטובר 1941, הדיוויזיה הבריטית המוטסת ה-1, בפיקודו של מייג'ור-גנרל ג'ורג' הופקינסון, מעולם לא לחמה בעבר כדיוויזיה שלמה.
היחידות עם ניסיון קרבי כלשהו היו חטיבת הצנחנים ה-1, שלחמה בהצטיינות כחטיבה עצמאית בצפון אפריקה ובמבצע פוסטיאן במהלך פלישת בעלות הברית לסיציליה, והחטיבה המוטסת ה-1, שכללה רק שני גדודים, שלחמו גם בסיציליה במהלך מבצע לדברוק.
שתי החטיבות ספגו אבדות כבדות בסיציליה ולא היו במצב לבצע נחיתות תקיפה נוספות.
מהחטיבות האחרות של הדיוויזיה, חטיבות הצנחנים 2 ו-4, לא נוסו בקרב.
כמו כן, חטיבת הצנחנים ה-2 הייתה אכן במלוא התקן, בעוד לחטיבת הצנחנים ה-4 היו רק שני גדודים, כאשר הגדוד השלישי שלה עדיין היה בשלבי הקמה בארץ ישראל.
היו מספיק מטוסי תובלה רק כדי לתמוך במבצע אחד בגודל דיוויזיה, והם הוקצו ל, תחת מייג'ור גנרל מת'יו רידג'וויי, כחלק מהנחיתות בסלרנו.
כתוצאה מכך, הדיוויזיה המוטסת ה-1 הייתה צריכה להינשא לאיטליה בדרך הים.
ללא כלי נחיתה זמינים בהתראה כה קצרה, הדיוויזיה נישאה על פני הים התיכון על ידי ארבע סיירות, HMS Aurora, HMS Penelope, HMS Dido ו-HMS Sirius של שייטתת הסיירות ה-12 של הצי המלכותי, מלווה בשולת המוקשים HMS Abdiel והסיירת האמריקאית USS Boise, כולם בפיקודו של קומודור ו.ג.
אם הנחיתה תצליח, דיוויזיית הרגלים ה-78 הבריטית בסיציליה ודיוויזיית הרגלים ההודית ה-8 במזרח התיכון, תישלחנה לתגבר את הדיוויזיה המוטסת, תחת פיקודו של הקורפוס ה-5.
לפני שעזבה את תוניסיה, הדיוויזיה המוטסת ה-1 חולקה לשני חצאים.
המחצית הראשונה, המורכבת ממפקדת הדיוויזיה, קבוצות חטיבת הצנחנים ה-1 וה-4 ופלוגת ההנדסה ה-9, עלו על ספינות הצי המלכותי בביזרטה.
הספינות יצאו בשעה 17:00 ב-8 בספטמבר, סיפוניהן עמוסים בכלי הרכב והציוד של החטיבה.
אדמירל הצי סר אנדרו קנינגהם היה מודאג מכך שצי הקרב האיטלקי שבסיסו בטאראנטו עלול לתקוף את הסיירות שלא יוכלו להגן על עצמן כראוי, עמוסות יתר על המידה בכוחות ובציוד.
לכן הוא הורה לספינות הקרב HMS Howe ו-HMS King George V ושש המשחתות המלוות שלהן, בפיקודו של סגן אדמירל ארתור פאוור, לעזוב את בסיסן במלטה ולהצטרף לשייטת.
בשעה 18:30 ב-8 בספטמבר, בזמן שהשיירה הייתה בים, שידר הגנרל אייזנהאואר את פרטי הכניעה האיטלקית.
כדי לתמוך בנחיתות הבריטיות מוקדם ב-9 בספטמבר, סקנצאנו הותקפה על ידי מפציצי B-26 אמריקאים מקבוצות ההפצצה ה-17 וה-310. בדיוק כששייטת בעלות הברית התקרבה לטרנטו, נצפו אוניות הקרב האיטלקיות אנדריאה דוריה ודויליו ושלוש סיירות יוצאות מהנמל.
השייטת תפסה עמדות קרב, אבל הספינות האיטלקיות פשוט חלפו על פניהן בדרך למלטה כדי להיכנע בהתאם להסכם בין בעלות הברית לממשלת איטליה.
בשעה 15:00 הגיעה השייטת לשדה המוקשים ששומר על הכניסה לטאראנטו.
המשחתת HMS Javelin ניהלה משא ומתן על שדה המוקשים ונכנסה לנמל.
שעתיים לאחר מכן, חזרה המשחתת עם סייר נמל איטלקי על הסיפון.
HMS Penelope ו-USS Boise הובלו בבטחה לתוך הנמל ולצד המזח, שם הם פרקו את הכוחות שנשאו, בעוד הספינות האחרות בשייטת נשארו מחוץ לנמל והשתמשו בסירות ספינות קטנות כדי להעלות את חייליהן לחוף.
מתקני הנמל היו כולם תקינים ועד מהרה פרקו את הספינות.
היחידות הראשונות על החוף היו מפקדות חטיבת הצנחנים ה-4 וגדוד הצנחנים ה-10, אשר כוונו לנוע פנימה כדי להגן מפני מתקפה גרמנית.
כשחיילי הדיוויזיה המוטסים נכנסו לעיר, הם התקבלו בברכה על ידי חיל המצב האיטלקי והודיעו להם שהכוחות הגרמניים כבר יצאו.
כאשר הורדו שתי החטיבות, הן עברו בעיר והקימו עמדות הגנה מצפון.
הופקינסון, הקים את מפקדת הדיוויזיה שלו במלון אלברגו אירופה וקיבל את הכניעה האיטלקית מהמושל הצבאי.
לאחר נחיתה בטוחה של המחצית הראשונה של הדיוויזיה, חזרה שייטת הסיירות ה-12 לביזרטה כדי לאסוף את הכוחות הנותרים, המורכבים מחטיבת הצנחנים ה-2, החטיבה המוטסת ה-1 וגדוד טייסי הדאונים.
הנפגעים היחידים בנחיתה נפגעו ב-10 בספטמבר כאשר HMS Abdiel, תוך כדי תמרון לצד המזח, פגעה במוקש וטבעה.
הנפגעים הסתכמו ב-58 הרוגים ו-154 פצועים מגדוד הצנחנים ה-6 ו-48 הרוגים בקרב צוות הספינה.
הספינה נשאה גם 12 תותחי נ"ט 6 פאונד של סוללת נ"ט 2, ואספקת תחמושת הדיוויזיה.
בן לילה הובילה חטיבת הצנחנים ה-4 את ההתקדמות פנימה.
עם עלות השחר ב-10 בספטמבר, הם הגיעו למאספרה, שם התקבלו בברכה על ידי האוכלוסייה.
העיירה הבאה אליה הגיעו הייתה מוטולה, שעדיין הייתה כבושה על ידי הגרמנים.
הגרמנים גילו התנגדות מסוימת להתקפה של גדוד הצנחנים 156, אך נסוגו זמן קצר לאחר מכן.
אבדות הקרב הראשונים של הדיוויזיה נבעו מפעולה זו.
הפצועים פונו לטאראנטו, שם יחידת אמבולנס שדה 133 (מוצנחת) הקימה תחנת עזרה ראשונה ראשית של 80 מיטות בבית החולים רנדינלה.
המשמר העורפי של הצנחנים הגרמנים ניסה לעכב את התקדמות הבריטים בכמה מארבים וחסימות דרכים.
במחסום ליד העיירה קסטלנטה, גנרל הופקינטון, מפקד הדיוויזיה, נפגע מאש מקלעים גרמניים בזמן שצפה בהתקפת גדוד הצנחנים ה-10. הוא מת מפצעיו למחרת.
הופקינסון הוחלף כמפקד הדיוויזיה על ידי בריגדיר ארנסט דאון, בעבר מפקד חטיבת הצנחנים ה-2.
תוך 48 שעות מרגע הנחיתה בטאראנטו, הדיוויזיה המוטסת הגיעה וכבשה את נמל ברינדיזי ובארי על חוף הים האדריאטי ללא התנגדות מאחר ששתי הערים עדיין היו בשליטת הצבא המלכותי האיטלקי.
ב-11 בספטמבר משמאל לדיוויזיה נוצר קשר עם דיוויזיית הרגלים הקנדית ה-1, היחידה המובילה של הארמייה השמינית הבריטית שהגיעה לאזור מקלבריה.
עד הערב של 12 בספטמבר, הדיוויזיה המוטסת ה-1 התקדמה 20 מייל (32 ק"מ) פנימה ברגל.
המטרה הבאה של הדיוויזיה המוטסת הייתה כעת שדה התעופה בג'ואה דל קולה.
חיל האוויר המלכותי היה זקוק לשדה התעופה כדי להביא מטוסי קרב מסיציליה ולתמוך בנחיתות בסלרנו, שלא התנהלו כמצופה.
הגרמנים המשיכו בנסיגתם, וג'ויה הושגה בלילה של 16/17 בספטמבר, על ידי גדודי הצנחנים ה-10 וה-156. חיל האוויר המלכותי השתלט על שדה התעופה ו-48 שעות לאחר מכן, שש טייסות המריאו מהבסיס לתמיכה בפעולות בעלות הברית.
בין 20 ל-24 בספטמבר, הדיוויזיה המוטסת ה-1 קיבלה הוראה לעצור ולבנות הגנות על הגישות לטאראנטו, בשל חשש שהגרמנים עלולים לפתוח במתקפת נגד נגד היחידה הפרוסה מדי.
מפקדת הקורפוס ה-5 נחתה בטאראנטו ב-18 בספטמבר והתכוננה להגעת שתי הדיוויזיות שלה.
הראשונה הייתה דיוויזיית הרגלים ה-78 הבריטית, שהחלה להגיע לבארי ב-22 בספטמבר, ואחריה דיוויזיית הרגלים ההודית ה-8 בטאראנטו למחרת.
ב-24 בספטמבר, חטיבות הצנחנים ה-1 והמוטסת ה-1 השתלטו על ההתקדמות של הדיוויזיה המוטסת.
משם, הדיוויזיה המוטסת חזרה לטאראנטו.
עד נובמבר, רוב הדיוויזיה המוטסת ה-1 יצאה לאנגליה.
מבצע סלפסטיק לא סיפק את ההסחה לה קיווה הגנרל אייזנהאואר.
ההחלטה של היידריך שלא להתנגד לנחיתות התקבלה ללא התייחסות למטה של קסלרינג.
היידריך ציפה להתעמת עם כוח מכריע של בעלות הברית והסיג את יחידותיו צפונה, אף על פי שהוא השתדל לעכב את התקדמות בעלות הברית במידת האפשר על ידי מארבים וחסימות דרכים.
הדיוויזיה הגרמנית המשיכה לסכל את הניסיון של בעלות הברית להתקדם לעבר רומא במהלך קרב מונטה קאסינו ב-1944.
מבצע עוגן ביוני 1936 היה פעולת עונשין של שלטונות המנדט הבריטי בתגובה לטרור ערבי ביפו ונועד לאפשר תנועה של כוחות ביטחון בתוך יפו העתיקה.
ב-19 באפריל 1936 פרצה שביתה בנמל יפו ובכך ניתן האות לתחילת פרעות המרד הערבי שנמשכו עד לפרוץ מלחמת העולם השנייה בשנת 1939 בהשתתפות פעילה של ערביי יפו.
מבצע עוגן היה ראשיתה של תגובת הנגד הבריטית לדיכוי המרד, והצבא הבריטי בחר כיעד הראשון את המרכז הלאומי הערבי ביפו.
מוקד חיכוך נוסף היה לאורך קו המגע בין השכונות היהודיות המתרחבות ונושקות לסכנאת אבו כביר והתפתח סביבו אזור חיץ בין השטח העירוני היהודי לזה הערבי במרחב יפו ותל אביב.
השלטונות הבריטיים ניצלו את פרוץ המרד והרסו מאות בקתות שנבנו באופן בלתי חוקי בסביבת אבו כביר ובקרבת בית קברות שייח' מוראד על ידי כפריים שהיגרו למרכז העירוני הראשי של הארץ בימי הפריחה הכלכלית במחצית הראשונה של שנות השלושים
במבט מהאוויר הייתה לשטח שנפרץ ביפו העתיקה צורה של עוגן ומכאן שם המבצע.
בשמות הרחובות של היום: "המוט המרכזי" של העוגן התחיל מרחוב יפת מערבה, דרך רחוב הפנינים והמשיך דרך גן הפסגה עד לכיכר קדומים.
מהמוט המרכזי נפרשו שתי שוקיים: דרומה, דרך רחוב שגב והמשך ברחוב לואי פסטר; צפונה, רחוב מפרץ שלמה.
אזור זה היה מאוכלס בצפיפות ולשלטונות הביטחון הבריטי לא הייתה בו דריסת רגל.
על פי המידע שהיה בידי הבריטים, היה אזור זה מרכז המבצעים של מארגני המאורעות, מוקד גיוס כוח האדם, צבירת הנשק ובסיס היציאה לפעולות.
מטרת המבצע הייתה לפרוץ דרכים במרכז השטח ולאפשר לכוחות השיטור לנוע בו בבטחה.
ב-16 ביוני - הושלכו כרוזים בערבית שהודיעו לציבור כי יהיו באזור פיצוצים שיסכנו את חיי התושבים, ועל כן התבקשו התושבים לפנות את האזור.
ב-17 ביוני - הדרכים ליפו נחסמו.
החלה הריסת הבתים מכיוון בית החולים הצרפתי (כיום רחוב הפנינים).
תושבי הבתים פונו ולאחר בדיקת הבתים הם פוצצו.
ב-29 ביוני - פוצץ התוואי של הזרועות הצפונית והדרומית, בין היתר בעזרת מטוסים.
בתחילת חודש יוני מסרו הבריטים צווי פינוי לכ-200 בתים ונתנו לתושבים כשבוע לפנותם.
הובטח לתושבים פיצוי, אולם הם לא קיבלו דיור חלופי, והצטופפו בהתחלה בבתי ספר, מרתפי חנויות ובחוף הים.
בבוקר ה-18 ביוני החלו בפיצוץ הבתים הראשונים.
קולות הפיצוצים נשמעו גם בכל רחבי תל אביב.
הריסת הבתים נמשכה כשבועיים, כאשר במקביל עסקו פועלים בפינוי חלק מההריסות ליצירת תוואי הדרכים בלב השטח.
למרות צו בית המשפט נמשך פיצוץ של מספר בתים.
ב-17 ביולי דווח כי הבריטים חזרו ופוצצו את החמאם, שלא קרס בשני ניסיונות פיצוץ קודמים, אחר כך התירו לתושבים שביתם לא פוצץ לחזור לאזור.
בנובמבר הודיעה עיריית יפו כי היא שוקלת להרוס עוד כ-70–80 בתים, שהיו הרוסים חלקית והיוו סכנה לבתים סמוכים.
פרשת המבצע הגיעה לדיון בבית המשפט העליון המנדטורי בעתירה שהגיש ערבי תושב יפו שביתו נהרס.
זקן השופטים מייקל מקדונל מתח בפסק דינו בקורת חריפה על ממשלת המנדט שלדבריו שיקרה למפונים ונימקה את ההריסה בטענה כי זהו פרויקט שיקום, בעוד שהייתה זו פעולה ביטחונית.
כתב השופט מקדונל בפסק דינו:
("העותר...עשה שרות לציבור בחושפו את מה שאני נאלץ לכנות חוסר אומץ לב מוסרי וחוסר כנות שהופגנו על ידי הממשל בכל הפרשה.
...היה זה אמין יותר מצד הממשלה, במקום להתאמץ ולזרות חול בעיני הבריות, בהצהירה כי המניעים שלה היו אסתטיים וכאילו פילנתרופיים, כמו תכנון ערים ובריאות הציבור...
הייתה אומרת בגלוי ובכנות כי היו אלה בעיקר מטרות ביטחון").
הערבים ששמחו על דברים אלו, שלדעתם חשפו את פרצופה האמיתי של ממשלת המנדט, מהרו להדפיס את הפיסקה האמורה מתוך פסק הדין בכרוז בשפה האנגלית שהיה מיועד לחלוקה לחיילים ולשוטרים הבריטים ונשא את הכותרת:
פסק הדין עורר את חמתו של הנציב העליון ארתור ווקופ.
לדבריו תקע מקדונל סכין בגבה של הממשלה.
אחרי פסק דין כזה והרושם שעשה על הערבים - אמר הנציב העליון - לבאי כוח המוסדות הלאומיים של היישוב - אין הוא יכול לדעת כמה זמן יעבור עד שאפשר יהיה להשקיט את המהומות.
הנציב העליון החליט לסלק את מקדונל מארץ ישראל עוד לפני תום שנת 1936.
במקום שורת הבתים הראשונה שפוצצה, נוספה לרחוב יפת, אז רחוב עג'מי, רצועת שטח בצדו המערבי.
בצורה זו, הורחב השטח הפתוח שחצץ בין מרכז העיר במזרח (בו הייתה גם אוכלוסייה נוצרית) לבין השטח המוסלמי במערב העיר.
כמו כן, בנוסף לחצייתה לאורכה, נחצתה עתה יפו העתיקה גם לרוחבה.
השכונות הערביות פוצלו על ידי נתיב מרכזי - היום רחוב הפנינים וככר קדומים, ונהרס מרכז האוכלוסין של ערביי העיר.
בסך הכל פוצצו במבצע 237 בתים.
הנתיבים שנפתחו במבצע מהווים כיום את צירי התנועה העיקריים של העיר העתיקה ביפו.
לימים, לאחר מלחמת העצמאות, נודע חלק מהשטח ההרוס בשם השטח הגדול.
שיכון חלופי לפליטי מבצע עוגן
בניגוד למוסדות היהודים המוסדות הערבים לא היו ערוכים לטפל בבעיית הפליטים וציפו לעזרת שלטונות המנדט.
אלו ניצלו את ההזדמנות להרוג שתי ציפורים במכה אחת, להרגיע את האוכלוסייה הערבית ולתקוע טריז ערבי במפעל ההתיישבות העברי של שכונות הדרום מדרום ליפו.
לקראת סוף 1936 השלימו השלטונות תוכנית שיכון (Rehousing Scheme Jaffa) עבור כ-600 מפליטי העיר העתיקה, שנותרו ללא חלופת דיור.
תוכנית זו הייתה חלק מתוכנית N, שמטרתה להרחיב את השטח הבנוי של יפו לעבר המרחב הפנוי בדרום העיר, ולהקים פרוור גנים בשטח 1970 דונם.
לשיכון הפליטים הקצתה הממשלה 70 דונם מדרום לשכונת אלדרויש, בגבול שטח השיפוט של יפו ובבעלות הממשלה בין בית וגן, מועצה מקומית בת-ים, לשכונת עם, קריית עבודה ואגרובנק (חולון מ-1941) היהודיות, למגינת לב ומחאת מוסדות היישוב בשל הסיכון הביטחוני והחשש לטריז.
בשנת 1937 הסתיימה בניית הבתים בשכונה.
תמיר גורן, במאמרו, המבצע שהוליד שכונה: שיכון לפליטי יפו הערבים,1938-1936, גורס שעד סוף 1938 אוכלסו 73 מתוך 104 הדירות ב-'EL-Qaria EL-Arabiya', כפי שהשכונה מופיעה במפות הבריטיות.
לעומת זאת, יוסף אוליצקי גורס שהפליטים הערבים סירבו להיכנס לבתים בשל חצרות הבתים הצופות זו אל זו וסוגיית הצניעות והשכונה עמדה ריקה עד שהייתה לבית חולים לחולי רוח, 'EL-Qaria EL-Arabiya Mental Home' לימים המרכז הרפואי לבריאות הנפש אברבנאל.
מבצע סנונית הקרוי גם מבצע נוקייב היה פעולה משולבת של כוח חטיבת גולני ושל שייטת 13 נגד כפרים ומוצבים סוריים במורדות רמת הגולן במפורז הדרומי ומצפון לו.
על פי הסכם שביתת הנשק עם סוריה בתום מלחמת העצמאות הכפר נוקייב נכלל בשטח המפורז הדרומי.
במאי 1951 בעקבות עימות צבאי חריף בין סוריה לישראל (תקרית אל-חמה וקרב תל מוטילה) על רקע מפעל ייבוש החולה נוצרה חלוקה דה-פקטו של האזורים המפורזים.
במפורז הדרומי אל-חמה, חרבת תאופיק, נוקייב והמעלה לגולן עברו לשליטה צבאית סורית וביתרת השטח נותרה השליטה בידי ישראל.
בתחילת חודש מרץ 1962 שבו והתנכלו הסורים לסירות דיג ישראליות שניסו לדוג בצפון הכנרת ונשנו אירועי ירי ממוצבים סוריים ומן הכפר נוקייב לעבר דייגים ישראליים בכנרת, הדיג היה במקומות שעל פי הסכם שביתת הנשק נמצא בשטח ישראל.
הסירות נפגעו שוב ושוב מאש המוצבים הסוריים הסמוכים לחוף באזור הכפר נוקייב.
כמו כן, היו דיווחים על דייגים סורים אשר החלו לדוג באזור.
מפקד הפעולה – מח"ט גולני מוטה גור
כוח א' – פלוגת סיור בפיקוד המ"פ, צביקה עופר ושני מפקדי המחלקות יודקה פלד ודני ורדון - כיבוש מוצב נוקייב ופיצוצו.
כוח ב' – פלוגת בית-הספר למכי"ם בפיקוד המ"פ, בני ענבר - כיבוש הכפר נוקייב.
כוח ג' – עתודה של פלוגה מגדוד "הבוקעים הראשון" ו-10 זחלמי"ם (בפיקוד המג"ד אורי שילה).
כוח ד' – סגל פלוגת טירונים א' – חסימת הדרך נוקייב-כורסי נגד רכב וחי"ר.
כוח ה' – סגל פלוגת טירונים ב' – חסימת השביל נוקייב-ביר אשקום (מפקד החסימות היה מג"ד "גדעון", יהודה גביש).
סיוע לכוחות – שתי סוללות 120 מ"מ בעין גב; כיתת מרגמות 81 מ'מ מעין-גב.
כוח של שייטת 13 – תוכנן לפשוט על מוצב כורסי.
המודיעין למבצע היה חלקי, וכוח גולני (בפיקודו של מוטה גור) נתקל בכוח סורי חזק וגדול בהרבה מן המצופה.
הכוח נתקל בהתנגדות סורית קשה ואש נורתה על יישובי הכנרת במהלך המבצע.
כוח סיוע רכוב על זחל"מים נקלע לשדה מוקשים.
הוחלט כי סיוע אווירי ישמיד את הזחל"מים לאחר שאפסו הסיכויים לחלצם לכיוון ישראל.
בניווט לקראת נוקייב ובחילוץ הכוח סייעו גם חברי קיבוץ עין גב ושניים מהם הצטרפו לכוחות גולני (ללא ידיעת המפקדים הבכירים או אישורם); ונהגי טרקטור מהקיבוצים האון ותל קציר.
במקביל היה אמור כוח של שייטת 13 לפעול נגד מוצב בכורסי, אך אש שנורתה עליהם מנעה השלמת המשימה והכוח נסוג ללא נפגעים (על פי העיתונאי אביחי בקר, המבצע ידוע בחוגי השייטת, בשל גילוי הכוח ונסיגתו, כ"מבצע ארנבת").
צה"ל נסוג עם 5 הרוגים (ופצועים רבים), ושני חיילים הוכרזו נעדרים.
לאחר מספר ימים נודע שגופת אחד הנעדרים נמצאת בידי הסורים, ובחילופין שנערכו ב-21 במרץ הוחזרה גופתו לישראל ושבוי סורי הועבר חזרה לסוריה, ומספר ההרוגים עלה לשישה; אחד הפצועים נפטר מפצעיו אחרי כמה שבועות, ומספר ההרוגים עלה לשבעה.
הנעדר השני, , לא אותר ומקום קבורתו לא נודע.
מדינת ישראל עשתה מאמצים לגלות מה עלה בגורלו של דביר, ובכלל זה ביקשה מן המרגל אלי כהן לברר את הידוע ממקורות סוריים, אך העלתה חרס בידה.
לסורים היו 30 הרוגים ונשבה שבוי אחד.
מיד לאחר המבצע זכו ארבעה מהקצינים שהשתתפו בו לציון לשבח.
כמו כן, אברהם ורד, צלם של "במחנה" אשר נלווה אל הלוחמים, זכה בהערכת הרמטכ"ל, שמאוחר יותר הומרה לעיטור המופת.
כחודש לאחר המבצע צוינו לשבח עוד תשעה לוחמים על גילוי אומץ לב בעת הפעולה.
חמישה מן הלוחמים עוטרו בציון לשבח ובהם בני ענבר, מפקד פלוגת קורס מ"כים של חטיבת גולני, שעוטר בעיטור העוז, מפקד סיירת גולני, רס"ן צבי עופר, שעוטר בעיטור הגבורה, יואב ברום ואלון הלוי.
מועצת הביטחון של האו"ם גינתה את ישראל על התקיפה.
בתחקיר המבצע מתח אל"ם אריאל שרון, איש הצנחנים ומפקד בית-הספר לחי"ר באותה עת, ביקורת קשה על אופן בחירת היעדים והיעדר מקוריות בתכנון הפעולה.
במקום הפעולה הוקם אתר הנצחה לנופלים - "מצפה נוקייב".
אנדרטה מיוחדת הוקמה במקום לחייל הנעדר יעקב דביר.
מבצע נקם היה מבצע שבוצע במסגרת מלחמת העולם השנייה, ב-18 באפריל 1943, על ידי ארצות הברית כדי להתנקש בחייו של האדמירל היפני איסורוקו יממוטו.
לאחר אובדן גוודלקנל החליט יממוטו להעלות את מורל החיילים על ידי עריכת סיור במוצבים בדרום האוקיינוס השקט.
ב-14 באפריל 1943 יירט מג'יק, מודיעין הצי האמריקאי, תשדורת יפנית מוצפנת שהכילה פרטים בנוגע לסיורו של יממוטו, כולל זמני הגעה ועזיבה, מיקום, מספר וסוג המטוסים שהובילו וליוו אותו במסעו.
לפי התשדורת, יממוטו עמד לטוס מרבאול לשדה התעופה בלאלאיי (Ballalae Airfield) שעל אחד מאיי שלמה, בבוקר ה-18 באפריל.
הוא היה אמור להגיע אל בוין בשעה 9:45 בבוקר ולהמשיך, אבל מעולם לא הגיע לשם.
לבקשתו של נשיא ארצות הברית פרנקלין רוזוולט, נועץ האדמירל צ'סטר נימיץ באדמירל ויליאם הלסי ולאחר מכן, ב-17 באפריל הורה על יירוט מטוסו של יממוטו.
לביצוע המשימה נבחרה טייסת מטוסי P-38 לייטנינג מחיל האוויר האמריקני, שכן היו אלה המטוסים היחידים שהיו בעלי טווח טיסה מספיק ויכולות יירוט.
לשמונה עשר הטייסים שנבחרו בקפידה משלוש יחידות נמסר שמטרתם היא קצין בכיר בעל חשיבות, אך שמו של יממוטו לא הוזכר.
בבוקר ה-18 באפריל, על אף אזהרות מפקדים מקומיים מפני מארב, המריאו שני מטוסי תובלה מדגם מיצובישי G4M מרבאול כמתוכנן ופתחו במסעם בן 507 הקילומטרים.
זמן קצר לאחר מכן המריאו מגוודלקנל 18 מטוסי P-38 עם מכלי דלק נתיקים לטיסה ארוכה.
בשעה 09:34 נפגשו שני הכוחות ומיד התפתח קרב אוויר בין ה-P-38 וששת מטוסי הזירו המלווים.
קפטן תומאס לאנפיר ולוטננט ראשון רקס ברבר תקפו בו זמנית את הראשון מבין שני מטוסי התובלה היפנים, שהיה מטוסו של יממוטו, וירו לעברו עד שעשן החל להיתמר מהמנוע השמאלי.
ברבר תקף את מטוס התובלה השני בעוד מטוסו של יממוטו התרסק אל הג'ונגל באי בוגנוויל, היום בשלטון פפואה ניו גיני.
אתר ההתרסקות וגופתו של יממוטו נמצאו ביום המחרת על ידי משלחת חילוץ יפנית, בפיקוד המהנדס הצבאי לוטננט האמסונה.
לפי דיווחו של האמסונה, נמצא יממוטו מחוץ להריסות המטוס, ידו עטוית הכפפה הלבנה אחזה בניצב הקטאנה שלו והוא עדיין ישוב על מושבו.
האמסונה אמר שזיהה את יממוטו ללא קושי, ושראשו היה שפוף כאילו היה שקוע בהרהורים.
נתיחה שלאחר המוות הראתה שיממוטו ספג שתי יריות, אחת בגב הכתף השמאלית והשנייה בלסת התחתונה שלו כשהקליע יצא מעל עינו הימנית.
לאחר שהמבצע הוכתר בהצלחה, המטות המשולבים של צבא ארצות הברית הוציאו שדר עם שתי מילים: "הלך השועל".
על מנת לכסות על העובדה שבעלות הברית פענחו את התשדורות היפניות המוצפנות, נמסר לסוכנויות הידיעות האמריקאיות שתצפיתנים אזרחיים ראו את יממוטו עולה למטוס באזור.
הם לא פרסמו את שמות הטייסים שהשתתפו בתקיפה מכיוון שלאחד מהם היה אח בשבי היפני והרשויות האמריקאיות חששו לשלומו.
הצבא היפני נותר בלי יממוטו ובלי המפקדים הבכירים ממטהו, וביטל את התקפתו המתוכננת.
היפנים לא ידעו שאובדן יממוטו ומטהו היה בגלל פענוח צופן PURPLE.
המפקדים היפנים שלא היו על המטוסים שהופלו, לא היו מבריקים כמו יממוטו, ולא הצליחו לחזור על הצלחות יממוטו ומטהו שאבדו.
מותו של יממוטו זעזע את החברה היפנית, שלמדה על האירוע רק ב-21 במאי 1943, והיה מכה פסיכולוגית קשה לאומה לה סיפרו רק סיפורי ניצחונות אפילו לאחר קרב מידוויי ואובדן גוודלקנל.
האירוע אף אילץ את הממשלה היפנית להודות בעובדה שהאמריקאים התאוששו במהירות מהמכה שספגו בפרל הארבור והתחילו את המתקפה שלהם נגד יפן.
אנשי המטה שלו שרפו את גופתו של יממוטו בבווין (Buin), בסמוך לאתר ההתרסקות, ואפרו נשלח לטוקיו על סיפון אוניית המערכה מוסאשי, אוניית הדגל האחרונה של יממוטו.
ב-5 ביוני 1943 נערכה לו הלוויה ממלכתית, במהלכה קיבל לאחר מותו את התואר מרשל-גנרל ימי (gensui kaigun-taishō 元帥海軍大将; מקביל לדרגת אדמירל צי) ואת עיטור מסדר החרצית (דרגה ראשונה).
בנוסף הוא קיבל את עיטור צלב האבירים של צלב הברזל עם עלי אלון וחרבות מגרמניה הנאצית.
חלק מאפרו נטמן בבית העלמין הציבורי בטאמה, טוקיו, והשאר נטמן בחלקת אבותיו במקדש צ'וקו-ג'י (Chuko-ji) בעיר נגאוקה.
את מקומו כמפקד הצי היפני המשולב תפס אדמירל מינאיצ'י קוגה.
במשך עשרות שנים לאחר הקרב התנצחו 2 הטייסים האמריקנים ברבר ולאנפיר, אודות השאלה מי הפיל את מטוסו של יממוטו, כשלאנפיר טוען שהוא לבדו ביצע את ההפלה.
הדבר הגיע אל בית משפט בארצות הברית שנים לאחר מותו של לאנפיר בשנת 1987 ונדון באגף ההיסטוריה בצבא ארצות הברית לפחות עד שנת 2006.
במהלך "מבצע אורנוס", שנפתח ב-19 בנובמבר 1942, הצליחו כוחות הצבא האדום לכתר כוחות גדולים של מדינות הציר, שכללו את הארמייה השישית וחלק מכוחות ארמיית הפאנצר הרביעית, באזור סטלינגרד.
המתקפה הסובייטית החדשה נפתחה ב-16 בדצמבר, והצליחה להשיג את יעדיה העיקריים.
היא אילצה את אריך פון מאנשטיין להפסיק את נסיונותיו לחלץ את הכוחות המכותרים בסטלינגרד, ולהתמקד במגננה על פיתחת רוסטוב, ובמהלכה ספגו כוחות קבוצת ארמיות דון, ובמיוחד הארמייה האיטלקית השמינית, אבדות כבדות.
ב-17 במאי 1942, קבוצת ארמיות A וקבוצת ארמיות B של הצבא הגרמני פתחו בהתקפת נגד למניעת התקדמות הצבא הסובייטי מסמוך לעיר חרקוב.
מהלך שהוביל לקרב חרקוב השני.
הקרב התרחב ב-28 ביוני למבצע מקרה כחול, שמטרתו הייתה השתלטות על שדות הנפט הקווקזים.
ב-6 ביולי, ארמיית הפאנצר הרביעית, תחת פיקודו של הרמן הות, כבשה את העיר וורונז' ואיימה לפרק את התנגדות הצבא האדום.