tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
1994: ועדת צ'מנסקי - בעקבות דו"ח ורדי, מונה צוות מקצועי בראשות פרופ' דניאל צ'מנסקי שמטרתו ארגון מחדש של משק החשמל בישראל-רפורמה.
הוועדה אימצה את מרב המלצות ועדת ורדי.
חברי ועדת צ'ימנסקי סברו אף הם, ובדומה לקודמיהם, כי מבנהו הריכוזי של משק החשמל בו מצוי הלכה למעשה גורם משמעותי אחד בלבד (חברת החשמל), אינו מאפשר תחרות, מכביד על התייעלות, ונעדר גמישות חיונית למענה על הביקוש ההולך וגדל לחשמל וקשה לפיקוח.
ועל כן המליצה הוועדה, על יצירת תחרות ברובד הייצור ובסחר בחשמל; הפרדה בין תחומי הפעולה העיקריים במשק החשמל ייצור, הולכה, חלוקה ואספקה; עידוד יצרני חשמל פרטיים, לרבות בדרך של "אפליה מתקנת"; הפרטה; הקמת רשות השירותים הציבוריים-חשמל.
1996: נחקק חוק משק החשמל.
האחד, מעבר ממשטר של זיכיונות למשטר של רישיונות, שבבסיסו היכולת להכניס תחרות למשק בדגש על הכנסת ייצור פרטי.
השני, מתן תקופת התארגנות של 10 שנים לחברת החשמל ולרגולטורים השונים לגבש מתכונת תחרותית שונה למשק.
במסגרת החוק, הוקמה גם רשות החשמל כגורם רגולטורי עצמאי הקובע את התעריפים במשק במקום המנגנון הישן, שהיה בעיקרו תלוי בוועדות בכנסת ובהחלטות מיניסטריאליות.
1999: ועדת מראני - הוקמה מכוחה של החלטת ממשלה לצורך גיבוש צעדים הנדרשים ליישום השינוי המבני במשק החשמל שהותווה בוועדות קודמות.
שתי הנחות מוצא מרכזיות עמדו לנגד עיני מקבלי ההחלטות בממשלה: האחת, המאפיין הריכוזי של המשק הישראלי הגורם לחוסר יעילות כלכלית; והשנייה, כי התקדמות בתהליך של שינוי מבני תאפשר התפתחות תחרות והתייעלות של המשק בכללותו.
במהלך עבודתה נעזרה ועדת מראני בחברת ייעוץ חיצונית בשם Deloitte & Touche (דלוייט).
1999–2003: בין מועד הקמת ועדת מראני בשנת 1999 למסקנותיה שהוגשו כעבור 4 שנים בשנת 2003 אירעו מספר שינויים במשק החשמל.
החלטות ממשלה לעידוד הקמת תחנות כוח לייצור חשמל על ידי יצרני חשמל פרטיים
נחתם הסכם בין חברת החשמל לבין הזוכה במכרז הראשון שהוצא להקמת תחנת כוח ברמת חובב
דירוג האשראי של חברת החשמל הורד על ידי חברות דירוג האשראי הבינלאומיות, מודיס ו-S&P.
במהלך חודש פברואר 2003 הגישה חברת החשמל בקשה לקבלת רישיונות חדשים על פי חוק משק החשמל, התשנ"ו–1996. הרישיונות ניתנו עד סוף מרץ 2006.
2002: הרשות לחשמל מפרסמת, בפעם הראשונה, תעריפי חשמל לפי מקטעים (ייצור, חלוקה, הולכה), כבסיס ל-open access ושקיפות.
חוזי גז נחתמים על ידי חברת חשמל.
מנכ"ל חברת החשמל, ד"ר יעקב רזון, התנגד להמלצות הצוות והציע מתווה שונה לפיו תחולק החברה ל-3 חברות-בנות, בהתאם למקטעי הפעילות השונים.
2005: הממשלה מאמצת מסקנות לשינוי מבני מלא במשק החשמל ומכניסה אותן לחוק.
במקביל ממשיכה לקדם הכנסת תחרות פרטית.
האחראית ליישום החוק - הממשלה.
חברת חשמל מתחילה להפעיל יחידות בגז טבעי.
דו"ח מקינזי - בעקבות קבלת החלטת הממשלה בדבר עריכת שינויים מבניים במשק החשמל הישראלי, פונה חברת החשמל לתאגיד מקינזי ושות' לכתיבת דו"ח בדבר בחינת המבנה המוצע למקטע החלוקה והאספקה בישראל.
נבחנות שתי שאלות מרכזיות – האם ראוי לפצל את מקטע החלוקה של חברת החשמל למספר חברות נפרדות וכיצד, וכן האם ראוי לפתוח את משק החשמל לתחרות בתחום האספקה.
דו"ח KPMG דצמבר 2005 - על רקע המלצותיה של ועדת מראני ובעקבות החלטת הממשלה מחודש מרץ 2003 במסגרתה הוטל על רשות החברות הממשלתיות ליישם את הרפורמה במשק החשמל, שכרה הרשות את חברת הייעוץ הבינלאומית KPMG סומך חייקין.
החברה המליצה על מתכונת מואצת לפיצול והפרטה של כל פעילות חברת החשמל לחברות נפרדות, למעט פעילות ההולכה.
עוד קובעת החברה, כי בהתחשב בגודל ובמורכבות השינויים, צעדי ביניים יבטיחו שהמעבר לשוק תחרותי יהיה קל יותר ובעל סיכויים גבוהים יותר להצלחה.
עם זאת, אם שהממשלה לא תבהיר את תכלית הרפורמה במשק החשמל ולא תיצור מנגנוני ממשל וקבלת החלטות, המליצה החברה שלא להמשיך עם הרפורמה ולהישאר במתכונת של מונופול ורטיקאלי שיעבור צעדי התייעלות.
2007 - כארבע שנים לאחר שהוגשו המלצותיהן של ועדת מראני ואומצו בהחלטת ממשלה, ולאחר שאותן המלצות התגבשו לכדי תיקון לחוק משק החשמל, הוגש בחודש פברואר מסמך מדיניות הכולל את עיקרי המלצותיהם של מנכ"ל משרד התשתיות, הממונה על התקציבים במשרד האוצר ומנהל רשות החברות הממשלתיות במשרד האוצר, למתווה יישום השינוי המבני.
המלצותיה של ועדת המנכ"לים עוגנו בתיקון מס' 5 לחוק משק החשמל.
חשיבותו של התיקון שבוצע הייתה במתן אפשרות לחברת החשמל להישאר במתכונת של קונצרן או אשכול חברות, שיפעל בכל מקטע בנפרד באמצעות חברות-בנות, להבדיל מהפרטה מלאה שלהן.
הוקם צוות ממשלתי ל"הסרת חסמים במשק החשמל".
מתגבשת ההבנה שהחסם העיקרי בשוק הפרטי הוא חסם המימון שמתעצם בגלל מבנה שוק מונופוליסטי מעוות.
העדר יכולת חתימה על חוזי גז טבעי על ידי יצרני חשמל פרטיים, מהווה חסם גדול.
2008 - הרשות לחשמל מקימה ועדת משנה לטיפול בחסמי הכניסה לכניסת יצרנות חשמל פרטית, וקובעת מנגנון חובת רכישה נוסף והסדרים תומכים, על מנת לייצר סביבה בת מימון גם ליזמים ברגולציה, ולא רק במכרזים שמתעכבים שנים רבות.
2007–2008 - מתנהל משא ומתן שקט בין החברה, המדינה והעובדים במטרה לגבש מסמך הסכמות מתון יותר וישים יותר.
הצדדים מצליחים להגיע למתווה קרוב להסכמה, אך המשא ומתן עולה על שרטון והתהליך מתמוסס .
2008–2010 - עמוס לסקר, מנכ"ל החברה דאז מחליט, לאחר כישלון המשא ומתן מ-2007, להוציא אל הפועל את תוכנית "מצפן", תוכנית כוללת לשינוי ארגוני פנימי של החברה ולתוכנית התייעלות מקיפה בחברה.
תוכנית זו אינה תלויה בשינוי המבני של משק החשמל ועומדת בפני עצמה.
בעקבות התוכנית מתגלעים חיכוכים קשים בין ההנהלה לוועד העובדים, המובילים לעיצומי עובדים עד להקפאת יישום התוכנית כנגד כניסה למשא ומתן על מתווה רפורמה כולל.
הליך זה מסתיים ב-2010 במסמך הסכמות ראשון בין החברה, המדינה והעובדים, הכולל הסכמות ראשוניות וכלליות על מבנה משק החשמל.
התהליך עצמו לא ממוצה עקב סיום כהונת הממשלה, ולאחר מכן בשל משבר הגז הטבעי שהתרחש בין השנים 2011 ל-2013 בעקבות הפסקת הגז ממצרים וקריסת מאגר הגז מרי B.
יולי 2013 - מינוי צוות היגוי ממשלתי לביצוע רפורמה במשק החשמל בראשות אורי יוגב, מנהל הרשות החברות הממשלתיות.
משימות צוות ההיגוי הן: לבחון את המבנה המיטבי למשק החשמל מול מודלים מקובלים בעולם תוך שימת דגש על יישום תחרות במקטעים התחרותיים, ולבחון תוכנית התייעלות בחברת החשמל וכן להציע רפורמה כוללת במשק החשמל ובחברה.
עבודת הצוות התפרסה על פני כשנה וחצי, ובסופה פורסמה לציבור טיוטת המלצות מפורטות לרפורמה במשק החשמל.
במקביל נוהלו מגעים בנושאי מתנים לעובדים לזכויות עובדים.
התהליך עצמו לא הבשיל לבסוף לכדי הסכמות מסודרות, אף שהגיע לרמת בשלות גבוהה, כולל טיוטות מסמכי עקרונות - עקב העובדה ששר האוצר לפיד החליט לבסוף להסיר את תמיכתו במהלך.
בשנת 2018 ולאחר משא ומתן שנמשך קרוב לשנתיים נחתם ההסכם.
במשא ומתן אשר נמשך קרוב לשנתיים בין השנים 2016 - 2018, לקחו חלק יו"ר דירקטוריון חברת החשמל האלוף במיל.
המתנגדים העיקריים למתווה הרפורמה אשר סוכמה היו יצרני החשמל הפרטי ובראשם בעלי תחנות הכוח הפרטיות דוראד, OPC ודליה אשר אוגדו תחת פורום בראשותו של עמוס לסקר.
ההתנגדות העיקרית נבעה מהרצון להפריט את כל מקטע הייצור מידיה של חברת החשמל והעברתו לשוק הפרטי.
מנגד, טענו גורמים במשק האנרגיה ובראשם משרד האנרגיה וחברת החשמל כי הפרטה של כל מקטע הייצור לידיים פרטיות יהווה סכנה לביטחון האנרגטי של מדינת ישראל.
בסופו של דבר סוכם כי נתח הייצור של חברת החשמל יעמוד על 35% בתום התהליך אשר יימשך שמונה שנים.
גורם נוסף אשר יצא כנגד הרפורמה הוא פורום קהלת, שטען כי מתווה הרפורמה עליו הוסכם ינציח את היעדר התחרות ברוב חלקי שוק החשמל.
הפורום קרא לרפורמה מקיפה שבמסגרתה תוצא חברת החשמל לחלוטין מתחום הייצור, שייפתח לתחרות מלאה, ושאר חלקי שוק החשמל, הולכה, חלוקה ומכירה, ייפתחו לתחרות מלאה.
אגף מקרו כלכלה ומדיניות בחטיבת המחקר בבנק ישראל קבע שאף על פי שאינה אופטימלית, לרפורמה כפי שהיא נוסחה יש יתרונות מספקים כדי לתמוך באימוצה.
עם זאת, ציינו באגף המקרו, בהינתן שימור כוחה של חברת החשמל במקטע ההולכה והחלוקה, אין להתעלם מכך שהרפורמה לא תהיה מלאה.
ניהול מערכת החשמל הארצית יימכר מחברת החשמל לחברה ממשלתית עצמאית, נגה - ניהול מערכת החשמל.
חברת החשמל תמכור בהדרגה כמחצית מהיקף תחנות ייצור החשמל בגז.
רשת ההולכה והחלוקה, שהיא מונופול טבעי, תישאר בידי חברת החשמל והחברה מתחייבת להשקיע לא פחות מ-3 מיליארד שקלים בשנה לפיתוח.
חברת החשמל תקים שתי יחידות ייצור חדישות באמצעות גז טבעי בתחנת הכוח אורות רבין בחדרה.
סוכם כי ימכרו חמש התחנות הפעילות על פי הסדר הבא:
תחנת הכוח אלון תבור - בתוך שנה וחצי מיום החלטת הממשלה.
תחנת הכוח רמת חובב - בתוך שנתיים וחצי מיום החלטת הממשלה.
תחנת הכוח רדינג - בתוך שלוש שנים מיום החלטת הממשלה.
תחנת הכוח חגית מזרח - בתוך ארבע שנים מיום החלטת הממשלה.
תחנת הכוח אשכול - בתוך חמש שנים מיום החלטת הממשלה.
בתחום האספקה הוחלט על פתיחה מלאה של אספקת החשמל לתחרות ללקוחות עסקיים גדולים ולצרכני מתח נמוך בהדרגה.
לחברת החשמל יתאפשר לקחת חלק בתחרות בתחום האספקה ולספק שירותי ערך מוסף לצרכני החשמל בתחום הסייבר.
יתבצע שינוי ארגוני מקיף בחברת החשמל.
עד לשנת 2025 יפרשו בפרישות מוקדמות כ-1,800 עובדים.
הרפורמה במשק החשמל - תמונת מצב
במסגרת הרפורמה אמורה חברת החשמל למכור 5 תחנות כוח שברשותה לידי גורמים פרטיים:
אלון תבור - במהלך שנת 2018 פורסמה אסדרה ופורסם הליך מכרזי למכירה.
ב-2 ביולי 2019 הוכרזה הקבוצה הזוכה במכרז לקניית תחנת הכוח אלון תבור - MRC Alon Tavor Power LTD בראשות קבוצת מבטח שמיר
רמת חובב - במהלך שנת 2019 פורסמה אסדרה ופורסם הליך מכרזי למכירה.
ב-10 ביוני 2020 הוכרזה הקבוצה הזוכה במכרז לקניית תחנת הכוח רמת חובב – Ramat Hovav Power Plant Limited Partnership (שותפות אדלטק, אדלקום ושיכון ובינוי)
תחנת הכוח חגית שנמכרה בכ-1.6 מיליארד ש"ח לקבוצת אדלטק ושיכון ובינוי אנרגיה, הועברה לבעלים 1 ביוני 2022.
תחנת הכוח אשכול שנמכרה בכ-9 מיליארד ש"ח לחברת דליה חברות אנרגיה, הועברה לבעלים ב-3 ביוני 2024.
הקמת חברת ניהול מערכת החשמל
דצמבר 2018 – מינוי יו"ר דירקטוריון לחברה - האלוף (במיל') סמי תורג'מן.
ינואר ופברואר 2019 – אושרה ובוצעה השקעת מדינה.
דצמבר 2020 – הועברו אליה, יחידת התכנון פיתוח וטכנולוגיה ויחידת הסטטיסטיקה מחברת החשמל.
והחברה החלה לפעול באופן חלקי.
נובמבר 2021 – הועברה אליה, יחידת ניהול המערכת מחברת החשמל.
והחברה החלה לפעול באופן מלא.
הפסקת פעילות יחידות ייצור חשמל 1–4 בתחנת הכוח אורות רבין
התקבלה החלטת ממשלה לפיה תופסק פעילות ביחידות עד 1 ביוני 2022
הוחלט על הקמת 2 מחז"מים - הפעלת מחז"מ ראשון 1 ביוני 2022
הרצות הניסיון של המחז"מ הראשון החלו באוגוסט 2023, סדרת תקלות דחתה את החיבור המלא לרשת, יחידות הפחם ימשיכו לפעול עד אמצע 2025
בינואר 2021, קיימה חברת החשמל כנס ראשון לספקים פרטיים ומתעניינים חדשים שבוחנים מכירת חשמל ישירה למשקי הבית במקום חברת החשמל.
רשות החשמל פרסמה במרץ 2021 את התנאים לכניסתם של ספקי חשמל חדשים במגזר הביתי.
הדרישה היחידה לקניית חשמל מספק אחר, הייתה שמונה החשמל שלו יהיה דיגיטלי, בעל רשת תקשורת עצמאית, ושניתן לקרוא את צריכת החשמל של משק הבית בזמן אמת ומרחוק.
כחלק מההכנות למהלך, פרסמה חברת החשמל באמצע דצמבר 2020 מכרז להחלפת מוני החשמל של חלק גדול מהלקוחות.
הרפובליקה של קונגו משתתפת במשחקים האולימפיים לנוער מאז היווסדם באולימפיאדת הנוער סינגפור (2010).
עד כה, אף ספורטאי נוער מהרפובליקה של קונגו לא זכה במדליה אולימפית לנוער.
ההשתתפות של ספורטאי הנוער מהרפובליקה של קונגו היא בעיקר סמלית.
המשלחת הראשונה של הרפובליקה של קונגו למשחקים האולימפיים לנוער הייתה לאולימפיאדת הנוער סינגפור וכללה ארבעה ספורטאים שהתחרו בארבעה ענפי ספורט.
המשלחת התחרתה בענפים אתלטיקה, היאבקות, טאקוונדו וטניס שולחן אולם לא הגיעה להישגים משמעותיים וסיימה במקומות האחרונים.
המשלחת לאולימפיאדת הנוער נאנג'ינג מנתה שמונה ספורטאים שהתחרו בחמישה ענפים והייתה המשלחת הגדולה ביותר שהרפובליקה של קונגו שלחה עד כה.
המשלחת התחרתה בענפים אתלטיקה, בדמינטון, היאבקות, טניס שולחן וכדורעף חופים אך לא הגיעה להישגים וסיימה במקומות האחרונים והשתתפותה היא סמלית.
הרפובליקנים של רוקפלר היו חברים במפלגה הרפובליקנית (GOP) בין השנים 1930–1970, אשר החזיקו בדעות מתונות-ליברליות בנושאי פנים, בדומה לאלו של נלסון רוקפלר, מושל ניו יורק (1959–1973) וסגן נשיא ארצות הברית (1974–1977).
רוב תומכים של הרפובליקנים של רוקפלר מוצאם במדינות הצפון-מזרחיות והמערב התיכון, בעוד שתומכיהם היו נדירים בדרום ובמערב.
המונח מתייחס לחבר במפלגה הרפובליקנית המחזיק בדעות המשוות לאלו של נלסון רוקפלר או לרפובליקני מתון או ליברלי.
עם זאת, חברים שהשתייכו לרפובליקנים של רוקפלר מצהירים שהם היו חלק מאידאולוגיה פוליטית נפרדת, שהסכימו בנושאים מסוימים ובמדיניויות מסוימות עם ליברלים, בעוד בנושאים אחרים הסכימו עם השמרנים ובנושאים רבים לא הסכימו עם אף אחד מהם.
לוק פיליפס גם הצהיר שהרפובליקנים של רוקפלר מייצגים את המשך המסורת הוויגית של הפוליטיקה האמריקאית.
הרפובליקניות של רוקפלר תוארה כשלב האחרון של "הממסד המזרחי" של המפלגה הרפובליקנית, שהונהגה על ידי מושל ניו יורק, תומאס דיואי.
תפקידה החשוב של הקבוצה במפלגה הרפובליקנית עבר מתקפה כבדה במהלך מסע הבחירות של 1964 בין רוקפלר ובארי גולדווטר.
בשלב שלפני הפריימריז בקליפורניה, הפעיל הפוליטי סטיוארט ספנסר קרא לרוקפלר "לזמן את הקשר האגדתי הזה של כסף, השפעה והתנשאות המכונה הממסד המזרחי".
רוקפלר השיב, "אתה מסתכל על זה, חבר, אני כל מה שנשאר".
מייקל לינד טוען כי עלייתו של האגף הפיוז'וניסטי השמרני יותר של המפלגה הרפובליקנית, שהחלה בשנות ה-60 עם גולדווטר והגיעה לשיאה במהפכת רייגן ב-1980, מנעה את הקמתה של אומה שמרנית דיזראלית בארצות הברית.
הביטוי השימוש במונח "הרפובליקנים של רוקפלר" נעשה למילת גנאי על ידי שמרנים מודרניים, המשתמשים בו כדי ללעוג לאלה במפלגה הרפובליקנית שנתפסים כבעלי דעות ליברליות מדי, במיוחד בנושאים חברתיים מרכזיים.
המונח אומץ בעיקר בגלל תמיכתו הקולנית של נלסון רוקפלר בזכויות אזרח ומדיניות הוצאות מפוארת.
עם זאת, ההיסטוריון ג'סטין פ' קופי הצהיר שהליברליזם של רוקפלר הוא מיתוס, כאשר סגן הנשיא לשעבר ספירו אגניו הצביע על כך שהמציאות הייתה שונה בתכלית, וקבע כי: "הרבה אנשים ראו את רוקפלר מאוד ליברלי במדיניות חוץ, אבל הוא לא היה.
הוא היה קשה יותר מניקסון, וההחזיק באידאולוגיה ימנית בכל הנוגע ליעוד של אמריקה בעולם".
ברמה הלאומית, המועמד המשמעותי האחרון לנשיאות מהאגף הליברלי של המפלגה היה ג'ון אנדרסון, שהתמודד כעצמאי ב-1980 וגרף 6.6% מהקולות.
מקומית, במיוחד בצפון מזרח, המשיכו בעלי תפקידים רפובליקנים ליברליים לנצח בבחירות, כולל ביל ולד וצ'רלי בייקר ממסצ'וסטס, פיל סקוט מורמונט ולארי הוגאן ממרילנד.
במדיניות הפנים, הרפובליקנים של רוקפלר החזיקו בדרך כלל בדעות המזוהות עם המרכז ימין מבחינה כלכלית, עם זאת, הם דחו בתוקף שמרנים כמו בארי גולדווטר, תוך שהם מחזיקים באמונות במדיניות חברתית שלעיתים קרובות זוהו כליברלית.
הם העדיפו רשת ביטחון חברתית והמשך של תוכניות ניו דיל, אך ביקשו להטמיע את התוכניות הללו בצורה יעילה יותר מהדמוקרטים.
אף על פי כן, הרפובליקנים של רוקפלר התנגדו לסוציאליזם ובעלות ממשלתית והיו תומכים נלהבים של עסקים גדולים בוול סטריט, אך תמכו ברגולציה מסוימת של עסקים.
אבל במקום להגביר את הרגולציה של העסקים, הם דגלו בפיתוח מערכת יחסים מועילה בין אינטרסים ציבוריים ליוזמות פרטיות, תוך יצירת השוואות ודמיון לדיריגיזם הצרפתי.
הם תמכו בהשקעות ממשלתיות ופרטיות בתחום איכות הסביבה, בריאות והשכלה גבוהה כצורך לחברה טובה יותר ולצמיחה כלכלית.
הם היו תומכים נלהבים של מכללות ממלכתיות, בתי ספר למסחר ואוניברסיטאות עם שכר לימוד נמוך ותקציבי מחקר גדולים, וגם העדיפו השקעות בתשתיות כמו פרויקטים של כבישים מהירים.
תוך שיקוף המסורת של נלסון רוקפלר לפתרון בעיות, רוב הרפובליקנים של רוקפלר היו ידועים כבעלי גישה פרגמטית לפתרון בעיות ולממשל תוך תמיכה בקונצנזוס רחב ולא בגיבוש תמיכה.
כמו כן תמכו בתפקיד ציבורי מוגבר למהנדסים, רופאים, מדענים, כלכלנים ואנשי עסקים על פני פוליטיקאים ביצירת מדיניות ותוכניות.
כתוצאה מכך, רבים מהרפובליקנים של רוקפלר היו דמויות מרכזיות בעסקים, כמו מנהל הרכב ג'ורג' רומני ובנקאי ההשקעות קלרנס דאגלס דילון.
במדיניות הפיננסית הם העדיפו תקציבים מאוזנים ולא נרתעו מהעלאת מיסים כדי להשיגם.
סנטור קונטיקט פרסקוט בוש קרא פעם לקונגרס "להעלות את ההכנסות הנדרשות על ידי אישור רמות המיסוי הנחוצות".
מרכיב קריטי בזהותם היה תמיכתם באיגודי עובדים ובמיוחד במקצועות הבניין.
בתורם, האיגודים העניקו לפוליטיקאים הללו מספיק תמיכה כדי להתגבר על האלמנט האנטי-איגודי במפלגה הרפובליקנית.
ככל שהאיגודים נחלשו לאחר שנות ה-70, כך גם נחלש הצורך של הרפובליקנים לשתף איתם פעולה.
השינוי הזה שיחק לידיים של הרפובליקנים השמרנים יותר, שלא רצו מלכתחילה לשתף פעולה עם איגודי עובדים וכעת כבר לא היו צריכים לעשות זאת.
במדיניות החוץ, הם נטו לדעותיו של המילטון, דוגלים במדיניות בינלאומית וריאליסטית, תומכים באו"ם ומקדמים אינטרסים עסקיים אמריקאים בחו"ל.
רובם רצו להשתמש בכוח האמריקאי בשיתוף פעולה עם בעלי ברית כדי להילחם נגד התפשטות הקומוניזם ולעזור לעסקים אמריקאים להתרחב לחו"ל.
הרפובליקה של קונגו הייתה מדינה ריבונית במרכז אפריקה, שנוצרה עם עצמאותה של קונגו הבלגית ב-1960. מ-1960 עד 1966, המדינה נודעה גם כקונגו-לאופולדוויל (על שם בירתה) כדי להבדיל אותה משכנתה מצפון-מערב, הנקראת גם הרפובליקה של קונגו, שכונתה לחלופין המכונה "קונגו-ברזוויל".
ב-1964 שונה שמה הרשמי של המדינה ל"רפובליקה הדמוקרטית של קונגו", אך שתי המדינות המשיכו להיות מובחנות בבירותיהן; עם שינוי שמה של לאופולדוויל לקינשאסה ב-1966, היא נודעה גם כקונגו-קינשאסה.
לאחר שג'וזף דזירה מובוטו, ששמו שונה למובוטו ססה סקו ב-1972, מפקד הצבא הלאומי, השתלט על המדינה, היא הפכה לרפובליקה של זאיר ב-1971. היא הפכה שוב לרפובליקה הדמוקרטית של קונגו ב-1997. התקופה שבין 1960 ל-1964 מכונה הרפובליקה הקונגולית הראשונה.
התנאים בקונגו השתפרו בעקבות השתלטות ממשלת בלגיה ב-1908 על מדינת קונגו החופשית, שהייתה רכושו האישי של המלך הבלגי.
כמה שפות בנטו נלמדו בבתי ספר יסודיים, תופעה נדירה בחינוך הקולוניאלי.
רופאים קולוניאליים הפחיתו מאוד את התפשטות טריפנוזומיאזיס אפריקאית, הידועה בכינויה מחלת שינה.
במהלך מלחמת העולם השנייה השיג צבא קונגו הקטן מספר ניצחונות נגד האיטלקים במזרח אפריקה.
קונגו הבלגית, שהייתה גם עשירה במרבצי אורניום, סיפקה את האורניום ששימש את ארצות הברית לבניית הנשק האטומי ששימש בהפצצות על הירושימה ונגסקי באוגוסט 1945.
הממשל הקולוניאלי ביצע מגוון רפורמות כלכליות לשיפור התשתיות: רכבות, נמלים, כבישים, מכרות, מטעים ואזורי תעשייה.
העם הקונגולזי, לעומת זאת, חסר כוח פוליטי והתמודד עם אפליה משפטית.
כל המדיניות הקולוניאלית הוכרעה בבריסל ולאופולדוויל.
מזכיר המושבה הבלגית והמושל הכללי, שאף אחד מהם לא נבחר על ידי העם הקונגולי, החזיק בכוח מוחלט.
בקרב העם הקונגולי, ההתנגדות נגד משטרו הלא דמוקרטי גברה עם הזמן.
בשנת 1955, המעמד הגבוה בקונגו (מה שנקרא "évolués"), שרבים מהם התחנכו באירופה, יזם מסע לסיום אי השוויון.
במאי 1960, מפלגת MNC או Movement National Congolais, בראשות פטריס לומומבה, ניצחה בבחירות לפרלמנט, ולומומבה מונה לראש הממשלה.
ז'וזף קסא-וובו מאבאקו נבחר לנשיא על ידי הפרלמנט.
מפלגות אחרות שהופיעו כללו את Parti Solidaire Africain (PSA), בראשות אנטואן גיזנגה, ואת Parti National du Peuple (PNP), בראשות אלברט דלוו ולורן מבריקו.
קונגו הבלגית קיבלה עצמאות ב-30 ביוני 1960. ב-1 ביולי שלח לומומבה הודעה לאו"ם בבקשה לחברות, וקבע כי קונגו "מקבלת ללא סייג את ההתחייבויות שנקבעו באמנת האו"ם ומתחייבת לקיים אותה בתום לב מוחלט".
מזכ"ל האו"ם דאג המרשלד התקשר למשרד החוץ, והצביע על הקושי בקבלת המדינה לאו"ם בשמה מול בקשה נוספת לחברות מקונגו השכנה, המתכוננת לעצמאות משליטת צרפת.
משלחת נשלחה מברזוויל, בירת קונגו הצרפתית, ללאופולדוויל כדי לפתור את העניין.
בסופו של דבר, הוחלט כי קונגו הבלגית לשעבר תוכר כרפובליקה של קונגו או קונגו-לאופולדוויל ואילו קונגו הצרפתית לשעבר תוכר כרפובליקה הקונגולית או קונגו-ברזוויל.
בעקבות משאל עם חוקתי ב-1964 שונה שמה ל"רפובליקה הדמוקרטית של קונגו", וב-1971 שונה שוב ל"רפובליקה של זאיר".
זמן קצר לאחר העצמאות, מחוזות קטנגה (בראשות מואיז צ'ומבה) ודרום קסאי ניהלו מאבקי ניתוק נגד ההנהגה החדשה.
אירועים לאחר מכן הובילו למשבר בין הנשיא ז'וזף קסא-וובו לראש הממשלה פטריס לומומבה.
ב-5 בספטמבר 1960 פיטר קסא-וובו את לומומבה מתפקידו.
לומומבה הכריז על פעולתו של קסא-וובו כ"בלתי חוקתית" והתפתח משבר בין שני המנהיגים.
לומומבה מינה בעבר את ג'וזף מובוטו לראש המטה של צבא קונגו החדש, Armee Nationale Congolaise (ANC).
תוך ניצול משבר המנהיגות בין קאסה-ובו ללומומבה, מובוטו זכה לתמיכה מספקת בתוך הצבא כדי לעורר פעולה מרדנית.
עם תמיכה כספית מארצות הברית ובלגיה, מובוטו שילם תשלומים לחייליו כדי ליצור את נאמנותם.
הסלידה של מעצמות המערב מקומוניזם ומאידאולוגיה שמאלנית, באופן כללי, השפיעה על החלטתם לממן את פעולותיו של מובוטו לשמור על "סדר" במדינה החדשה על ידי הפיכה צבאית לטובת קסא-וובו.
ב-17 בינואר 1961, כוחות קטנגה, בתמיכת ממשלת בלגיה, שרצו לשמור על זכויות כריית נחושת ויהלומים בקטנגה ובדרום קסאי, הוציאו להורג את פטריס לומומבה וכמה מעוזריו בחוות חזירים ליד אליזבתוויל.
משנת 1960 עד 1964 מאמץ שמירת השלום היה המבצע הגדול, המורכב והיקר ביותר שבוצע אי פעם על ידי האו"ם.
לאחר חמש שנים של חוסר יציבות קיצונית ותסיסה אזרחית, ג'וזף-דזירה מובוטו, שהיה בדרגת לוטננט גנרל, הפיל את קסא-וובו בהפיכה שנתמכה על ידי ה-CIA ב-1965. הייתה לו את תמיכת ארצות הברית בשל התנגדותו הנחרצת לקומוניזם, וכוחו לחסום פעילות קומוניסטית באפריקה.
מובוטו הכריז על עצמו כנשיא למשך חמש שנים, ואמר שהוא צריך כל כך הרבה זמן כדי לבטל את הנזק שגרמו הפוליטיקאים בחמש השנים הראשונות לעצמאותה של המדינה.
עם זאת, תוך שנתיים הוא הכריז על התנועה העממית של המהפכה כמפלגה החוקית היחידה במדינה.
ב-1970, הוא הופיע לבדו בקלפי בבחירות הראשונות לנשיאות במדינה.
שבועיים לאחר מכן, נבחרה רשימה יחידה של מועמדי PMR לבית המחוקקים.
לכל דבר ועניין, הרפובליקה הדמוקרטית של קונגו הגיעה למעשה לקיצה, אך עברה שנה נוספת עד שמובוטו שינה רשמית את שמה של המדינה לזאיר.
הרפובליקנים הרדיקלים (שנודעו מאוחר יותר גם בשם "איתנים" Stalwarts) היו פלג בתוך המפלגה הרפובליקנית בארצות הברית שמקורו בהקמת המפלגה ב-1854 - כשש שנים לפני מלחמת האזרחים - עד הפשרה של 1877 , שסיימה את תקופת השיקום.
הם קראו לעצמם "רדיקלים" בגלל מטרתם למיגור העבדות בארצות הברית באופן מיידי, מוחלט ותמידי.
הרפובליקנים הרדיקליים זכו להתנגדות במהלך המלחמה על ידי הרפובליקנים המתונים (בהנהגת הנשיא אברהם לינקולן), ועל ידי המפלגה הדמוקרטית.
הם לחצו על לינקולן לקדם את שחרור העבדים בצפון עד לפרסום הצהרת האמנציפציה הסופית ב-1 בינואר 1863. לאחר המלחמה הרדיקלים הובילו מאמצים לבסס זכויות אזרח לעבדים לשעבר וליישם את האמנציפציה באופן מלא.
לאחר שצעדים לא מוצלחים ב-1866 הביאו לאלימות נגד עבדים לשעבר במדינות המורדים, רדיקלים דחפו את התיקון ה-14 לחוקת ארצות הברית להגנות סטטוטוריות דרך הקונגרס.
הם התנגדו לאפשר לקצינים לשעבר מהקונפדרציה להשתלט מחדש על השלטון הפוליטי בדרום ארצות הברית, והדגישו שוויון, זכויות אזרח וזכויות הצבעה ל"בני חורין", כלומר עבדים לשעבר ששוחררו במהלך מלחמת האזרחים או אחריה על ידי הכרזת האמנציפציה והתיקון השלושה עשר לחוקה.
במהלך המלחמה התנגדו הרדיקלים לבחירתו הראשונית של לינקולן בגנרל ג'ורג' מקללן לפיקוד העליון של צבא המזרח הגדול של הפוטומק ולמאמציו של לינקולן ב-1864 להחזיר את מדינות הדרום שנפרדו לאיחוד במהירות ובקלות.
לינקולן זיהה מאוחר יותר את מקללן כלא כשיר ופוטר אותו.
הרדיקלים ניסו להעביר את תוכנית השיקום שלהם דרך הקונגרס בשנת 1864. לינקולן הטיל וטו על כך, שכן הוא הוציא לפועל את מדיניותו שלו באמצעות כוחו כמפקד צבאי.
רדיקלים דחפו לביטול העבדות ללא פיצוי, בעוד לינקולן רצה לשלם לבעלי עבדים שהיו נאמנים לאיחוד.
הם נלחמו בחריפות ביורשו של לינקולן, אנדרו ג'ונסון.
לאחר שג'ונסון הטיל וטו על פעולות שונות של הקונגרס המעדיפות אזרחות לבני חורין, הרדיקלים ניסו להדיח אותו מתפקידו באמצעות הליך הדחה, שנכשלה בהצבעה ב-1868.
מנהיגי הרפובליקנים הרדיקלים כללו את ג'ון פרימונט, בנג'מין וייד, הנרי דייוויס, צ'ארלס סאמנר, תדיאוס סטיבנס, האניבל המלין, ג'וזף מקלרג, צ'ארלס דרייק, ויוליסס ס.
הרפובליקה של סן מרקו (באיטלקית: Repubblica di San Marco) או הרפובליקה הוונציאנית (בוונטית: Repùblega Vèneta) הייתה מדינה מהפכנית איטלקית שהתקיימה במשך 17 חודשים בשנים 1848–1849. בהתבסס על הלגונה הוונציאנית, היא השתרעה על רוב ונטו, או על טריטוריית טראפרמה של הרפובליקה של ונציה, שדוכאה 51 שנים קודם לכן במלחמות המהפכה הצרפתית.
לאחר הכרזת עצמאות מהאימפריה האוסטרית ההבסבורגית, הצטרפה הרפובליקה מאוחר יותר לממלכת סרדיניה בניסיון, בהנהגת האחרונה, לאחד את צפון איטליה נגד שליטה זרה (בעיקר אוסטרית אך גם צרפתית).
אבל מלחמת העצמאות האיטלקית הראשונה הסתיימה בתבוסה של סרדיניה, והכוחות האוסטריים כבשו מחדש את הרפובליקה של סן מרקו ב-28 באוגוסט 1849 בעקבות מצור ארוך.
לאחר שהתקיימה כרפובליקה ימית עצמאית במשך 1,101 שנים ומעצמה ימית מובילה בים התיכון במשך רוב הזמן הזה, נכנעה הרפובליקה של ונציה לנפוליאון במהלך מלחמות המהפכה הצרפתית ב-1797 ונמסרה לידי האימפריה האוסטרית (כממלכת לומברדיה-ונציה) על ידי הסכם קמפו פורמיו כמה חודשים לאחר מכן.
זה אושר על ידי קונגרס וינה ב-1815.
השלטון האוסטרי, לאחר שהבין כי לא יתאפשר שלטון בית מתקבל על הדעת, ניצל את המשאבים הוונציאניים, כלכלית ופוליטית, והעדיף את טריאסטה כנמל הימי הקיסרי.
בתוך 50 שנה מסיפוח הרפובליקה לשעבר, אוסטריה לקחה מהאזור 45 מיליון לירות אוסטריות יותר ממה שהוצאו בו והקפיטליזם הוונציאני נחנק בשל חוסר רצון של המשטר ההבסבורגי האיטי והביורוקרטי להעניק אשראי ליזמים ונציאנים.
עד סוף שנות ה-40 של המאה ה-19, אוסף של אינטלקטואלים, יצרנים עירוניים, בנקאים, סוחרים ותושבים אגררים של הטרה פרמה קראו לשינוי פוליטי ולהגדלת הזדמנויות כלכליות, אם כי רק באמצעים לא אלימים.
שיטור כבד בתגובה לחרם כלכלי על מונופולים ממלכתיים במילאנו שבשליטת אוסטריה הוביל לגירוש עממי של חיל המצב האוסטרי בעיר למשך חמישה ימים במרץ 1848.
זמן קצר לאחר מכן הגיעה הידיעה על המרד בווינה לוונציה והובילה את העיר למרד נגד השלטון האוסטרי.
ימים ספורים לאחר עצמאותן של מילאנו וונציה והצטרפותן לממלכת סרדיניה, חצה צבא פיימונטה ללומברדיה ב-24 במרץ 1848, כאשר המפקד האוסטרי, פילדמרשל רדצקי נסוג אל הקוואדרילאטרו, שרשרת של מבצרי הגנה בין מילאנו וונציה.
יומיים קודם לכן, דניאל מנין נכנס לארסנל הוונציאני עם "מספר ונציאנים בעלי רוח ציבורית", באתגר ישיר לשלטון האוסטרי.
מכיוון שהארסנלוטי תיעבו את המשגיחים האוסטרים והאיטלקים בשירות הצבאי האוסטרי היו פרו-ונציאנים, מנין ותומכיו נעו כרצונם, ללא פגע.
מתוך אמונה שהתזמון היה נוח, מנין הוביל את העוקבים שלו אל מחוץ למתחם בקריאה ויוה סן מרקו!
-המוטו של הרפובליקה של ונציה שנפלה.
הוונציאנים, למעט פקידים אוסטרים, קיבלו את זה במשמעות של שיקום הרפובליקה הישנה.
למעט ורונה, שהוגדרה כחלק מהקוודרילאטרו, ערי ונציה - בפרט בלונו, פדובה, רוביגו, טרוויזו, אודינה וויצ'נצה - התייצבו מיד עם הלגונה ודחו את השלטון האוסטרי, והכריזו על מנין כנשיא הרפובליקה של סן מרקו ומסרו לו סמכויות דיקטטוריות בזמן מצב החירום.
מנהיגותו של מנין נתמכה על ידי מעמדות הביניים, וחשפה שינוי קבוע בכוח של הפטריקיים הסוחרים של הרפובליקה הישנה, ותמיכתו במעמדות הנמוכים, בשילוב עם הבטחות של חוק וסדר לבורגנות, הביאו לכך שהנהגתו הייתה פופולרית.
אולם למרבה הצער, למניין לא היו תכונות המנהיגות שהיו עשויות להוביל לעצמאות מתמשכת, וגם לוונציה לא היה את הכוח הצבאי להביס את הצבא האוסטרי הקיסרי.
קרלו אלברטו, מלך סרדיניה כבש את מילאנו ושטחים אוסטריים אחרים עם צבאו.
אבל למרות התמיכה העממית במדינת האפיפיור, טוסקנה ושתי הסיציליות עבור המערכה בסרדיניה, הוא בחר להביא משאל עם בשטחים הכבושים, במקום לרדוף אחרי האוסטרים הנסוגים.
למרות התמיכה הנלהבת בסרדיניה על ידי המהפכנים (הרפובליקה של סן מרקו והמתנדבים המילאנזיים של ג'וזפה מציני), החלו האוסטרים לתפוס עמדות מחדש.
אבל דעתה של ממשלת אוסטריה הוסחה על ידי מרד וינה, המהפכה ההונגרית של 1848 ומהפכות אחרות בשטחים ההבסבורגיים.
בעקבות כך רדצקי קיבל הוראה להשיג שביתת נשק, פקודה שהוא התעלם ממנה.
בעוד אוסטריה הייתה לחוצה בכל חזית, האיטלקים המפולגים אפשרו לה זמן להתארגן מחדש ולכבוש מחדש את ונציה ואת שאר האזורים הבעייתיים של האימפריה בזה אחר זה.
מבחינה צבאית, קריאה שגויה של הסטטוס הפוליטי המשתנה בצפון איטליה - בשילוב עם חוסר ההחלטיות והבריאות של מנין, שהגבילו אותו למיטה ברגעים קריטיים - הובילו לכמה שיפוטים גרועים של ונציה.
הצי האוסטרי הוצב בנמל הוונציאני לשעבר של פולה, באיסטריה.
למרות שלוונציה הייתה אהדה רבה שם, הם לא התאמצו ללכוד את הצי.
באופן דומה, אילו היו הוונציאנים מעודדים את עריקתם של חיילים לומברדיים-ונציאנים מהצבא האוסטרי, כוחות מאומנים וממושמעים כאלה היו עשויים לחזק את הצבא הוונציאני.
המהפכנים הוונציאנים גם לא הצליחו לשלב את הטרה פרמה (היבשת הוונציאנית) ברפובליקה המתבססת על הלגונה ביעילות.
בעוד שהרפורמה המהפכנית יצרה תמיכה עממית מסוימת במשטר החדש, המהפכנים גייסו רק מעט חיילים.
תושבי היבשת לא נתנו אמון בכוח הוונציאני, כנראה כתוצאה מהנחות ישנות לגבי הרפובליקה הימית המוקדמת יותר.
זה בשילוב עם חיפוש מזון הרסני ונזקים אחרים, שאולי היו נמנעים אילו המהפכנים היו מגויסים ברחבי טרה פרמה.
בעוד שרוב המעמדות הביניים והגבוהים עדיין תמכו במאבק לעצמאות, המעמדות הנמוכים של טרה פרמה היו אדישים במידה רבה.
הכוחות הוונציאנים והלומברדים של צבאו של רדצקי נותרו נאמנים בעיקר ונלחמו באופן פעיל למען אוסטריה.
הגיוסים ביבשת יכלו להשתלב עם 2,000 חיילי המשמר האפיפיורי והחיילים הנפוליטנים תחת גנרל פפה, שהתעלמו מהפקודות לסגת לטובת תמיכה ברפובליקות הצעירות.
אבל כאשר אוסטרים בפיקודו של נוגנט צעדו לוורונה, והגנרל דורנדו הוביל כוח מפיימונטה להגן, ונציה יכלה לספק רק כמה מתנדבים, אליהם הצטרפו מאוחר יותר אנשי האפיפיור הקבועים של קולונל פרארי.
זה לא הועיל, שכן הכוח של נוגנט נפגש עם כוחותיו של רדצקי וכבש את ורונה בקלות.
בינתיים, מנין נסוג מהלהט הרפובליקאי שלו, מחשש שיפגע בקרלו אלברטו; עם זאת, המהלך הזה היה שקוף ולא יעיל.
הוא גם הסתמך על תגבור של כוחות פיימונטה ואפיפיורים, מבלי להבין שפיימונטה לא תקבל בברכה שכנה רפובליקנית רבת עוצמה כאשר מלוכות היו תחת איום ברחבי אירופה, או שהאפיפיור פיוס התשיעי לא יוכל להמשיך לתמוך במלחמה בין שני מלכים קתולים כמעט על גבולו.
לאחר ההתקפה האיטלקית בקרב קוסטוצה ב-29 ביולי, נטש קרלו אלברטו את מילאנו.
כשרדצקי הציע לאזרחיה מעבר חופשי מהעיר, עזבה מחצית מהאוכלוסייה.
ב-4 ביולי 1848, האספה הוונציאנית הצביעה 127–6 לאשר את הצעתו של מנין להיכלל בממלכת סרדיניה.
זה נמשך חודש בלבד, שכן ב-9 באוגוסט חתם קרלו אלברטו על שביתת נשק שהחזירה את גבול פיימונטה לנהר טיצ'ינו.
במקביל, נטש הצי הפיימונטי את תמיכתו בוונציה.
בתחילת אוקטובר, תומכיו של ג'וזפה מציני ניסו לארגן הפגנה רפובליקנית גדולה, בתקווה לזכות בסיוע מהרפובליקה הצרפתית השנייה, להפוך את העיר למרכז של שחרור איטלקי, ולהעניק השראה לגריבלדי למסע צלב אנטי-אוסטרי.
אבל מנין, כדי להימנע מפגיעה בקרלו אלברטו, דיכא אותם.
"קונגרס פדרלי" היה אמור להיפגש בטורינו ב-12 באוקטובר 1848, וראש הממשלה וינצ'נצו ג'וברטי מפיימונטה הזמין את ונציה לשלוח צירים, אך הוונציאנים סירבו.
תגובת השלטונות המהפכניים להכרזת המלחמה של פיימונטה על אוסטריה המחישה את כישלונם לתפוס את המציאות - האספה הוונציאנית יצאה לפגרה לשבועיים.
התבוסה המוחצת של הכוחות האיטלקיים בקרב נוברה (23 במרץ 1849) הייתה קריאת מוות לעצמאות איטליה מהאוסטרים.
כדי להימנע מכיבוש פיימונטה, קרלו אלברטו התפטר לטובת בנו ויטוריו אמנואלה השני, שהחוזה שלו עם אוסטריה חייב את הרחקה מוחלטת של הצי הסרדיני ממימי ונציה.
מנין נאם באספה הוונציאנית ב-2 באפריל 1849 והם הצביעו בעד המשך מאבקם נגד האוסטרים, למרות המצור האוסטרי על העיר.
ב-4 במאי 1849, רדצקי החל בהתקפתו על המצודה הוונציאנית מרגרה, המוחזקת על ידי 2,500 חיילים בפיקודו הנפוליטני של ג'ירולאמו אולואה.
הפגזות על הלגונה והעיר החלו באותו זמן, ובשלושת השבועות הבאים בלבד, 60,000 קליעים נורו לכיוון ונציה.
המבצר במרגרה החזיק מעמד עד ה-26 במאי, אז הורה אולואה על פינויו; הצעת כניעה מרדצקי נדחתה בשלב זה.
עד אוגוסט, כשהרעב והכולרה שוטפים את העיר, הציע מנין שהאסיפה תצביע בעד כניעה, ואיים להתפטר אם האספה תצביע להילחם עד הסוף.
אולם האספה הסכימה, והעניקה לנשיא סמכות לבקש תנאים, אשר סוכמו ב-22 באוגוסט.
כניסתו של רדצקי לוונציה ב-27 באוגוסט סימנה את הכניעה המוחלטת של ונציה לאימפריה האוסטרית, החזירה את המצב לקדמותו וגרמה למניין לברוח מאיטליה, עם משפחתו ו-39 חבריו-מהפכנים, לגלות.
אשתו של מנין מתה מכולרה תוך שעות לאחר יציאתם לפריז.
הרפובליקנים הצעירים הוא ארגון הנוער של המפלגה הרפובליקנית של ארצות הברית.
הארגון פונה לגילאי 18–40. הארגון, שנוסד בשנת 1931, כולל ארגונים מקומיים ומדינתיים ומטרתו לקדם את עקרונות המפלגה הרפובליקנית בקרב הדור הצעיר, ולטפח מנהיגים צעירים שיהוו את דור העתיד של ההנהגה הרפובליקנית הלאומית והאזורית בעתיד.
מועדון הצעירים הראשון של המפלגה הרפובליקנית הוקם בשנת 1856 כתמיכה במפלגה הרפובליקנית החדשה שהוקמה.
רק ב-1931 אורגנו הרפובליקנים הצעירים באופן לאומי.
בוגר ווסט פוינט ג'ורג' ה.
אולמסטד החל למשוך את תשומת לבם של מנהיגי המפלגה הרפובליקנית הלאומית, והוא הוזמן להיפגש עם הנשיא הרברט הובר בבית הלבן.
הנשיא הובר, שהתרשם כל כך מביקורו עם אולמסטד, ביקש מהצעיר לעמוד בראש תנועת הנוער הצעירה של המפלגה הרפובליקנית, מה שעשה אולמסטד.
בשנת 1935, התנועה הצעירה הפכה רשמית לפדרציה הלאומית הרפובליקנית הצעירה (YRNF), אשר בחרה באולמסטד ליושב הראש הראשון של הארגון.
קידום עקרונות המפלגה הרפובליקנית: הארגון מקדם את העקרונות והערכים של המפלגה הרפובליקנית, כגון קפיטליזם, שמרנות חברתית, מדיניות חוץ חזקה והקטנת גודל הממשלה.
גיוס מתנדבים: הארגון מגייס מתנדבים לקמפיינים פוליטיים, מארגן אירועים פוליטיים ומעודד השתתפות בבחירות.
הכשרת מנהיגים: ארגון הרפובליקנים הצעירים מציע תוכניות הכשרה למנהיגים צעירים, ומספק להם כלים וכלים לפעילות פוליטית.
ייצוג הצעירים במפלגה הרפובליקנית: הארגון מייצג את האינטרסים של הצעירים במפלגה הרפובליקנית, ומנסה להשפיע על קביעת המדיניות של המפלגה.
הרפטולוגיה הוא ענף בזואולוגיה העוסק במחקר של זוחלים ודו-חיים.
ליתר דיוק, הרפטולוגיה עוסקת בבעלי חיים אקטותרמיים (מתחממים ממקור חיצוני) בעלי ארבע רגליים, שיש להם דם קר.
בהתאם להגדרה זו, תחום ההרפטולוגיה אינו כולל חקר דגים.
עם זאת, אין זה נדיר שאגודות מדעיות הרפטולוגיות ואיכתיולוגיות יעבדו יחדיו, ויפרסמו כתבי עת משותפים או ייערכו כנסים משותפים, כדי להגביר את זרימת הרעיונות בין שני התחומים.
למעשה, אחד הארגונים ההרפטולוגיים היוקרתיים ביותר, "האגודה האמריקאית להרפטולוגיה ואיכתיולוגיה", משלב את שני התחומים כמשתמע משמו.
כיום, קיימות אגודות הרפטולוגיות רבות שנוסדו על מנת לקדם את העניין הציבורי בזוחלים ודו-חיים, בין אם בשבי ובין אם בטבע.
אנשים המגלים עניין רב בהרפטולוגיה או כאלו המגדלים בביתם זוחלים או דו-חיים מתייחסים אל עצמם לעיתים כ"הרפרים" או "הרפרס" ("herpers").
"הרפ" ("Herp") הוא מונח בשפת הדיבור המתייחס לזוחל או לדו-חי.
המונח נגזר מהביטוי הישן "הרפטייל" ("herpetile"), שלו שורשים בסיווג של ליניאוס, שקיבץ את הזוחלים ואת הדו-חיים תחת אותה המחלקה.
למרות חוסר הרלוונטיות הטקסונומית המודרנית שלו, המונח התקבע בתור "הרפטולוגיה" ובשם "הרפטו-תרבות" (טיפול מעשי והרביה של זוחלים ודו-חיים).
מטרה חשובה אחת של ההרפטולוגיה היא חקר האקולוגיה העולמית.
בדרך כלל, בעלי החיים האלה רגישים במיוחד לשינויים סביבתיים ומהווים אינדיקטורים טובים להתרחשות שינויים אקולוגיים משמעותיים.
חלק מהרעלים ומהארס שזוחלים ודו-חיים מפיקים משמשים לרפואה.
בין השאר, סוגים מסוימים של ארסי נחשים משמשים ביצירת נוגדי קרישה שעוזרים לטפל בנפגעי שבץ והתקפי לב.
במדע אקדמי מודרני, נדיר למצוא אנשים המגדירים עצמם בראש ובראשונה כהרפטולוגים.
רוב האנשים מתמקדים בתחום מסוים כגון אקולוגיה, אבולוציה, טקסונומיה, פיזיולוגיה או ביולוגיה מולקולרית ובתוך תחומים אלו מעלים שאלות הנוגעות או הנפתרות על ידי צפייה בזוחלים ודו-חיים.
לדוגמה, ביולוג אבולוציוני שהוא גם הרפטולוג, יכול לבחון את התפתחותם של צבעי האזהרה בנחשים.
בתוך תחום ההרפטולוגיה ניתן להתמקד במחקר שדה, הרבייה ציבורית ופרטית, פעילות בצוות זואולוגי או כצוות במוזיאון, כאוצר, הוראה ועוד.
קריירה בתחום ההרפטולוגיה מחייבת רקע מדעי נרחב ומגוון.
אוניברסיטאות מעטות מציעות מסלול לימודים בתחום זה, ובהתאם לכך התחום תחרותי מאוד.
במיתולוגיה היוונית, ההָרְפִּיוֹת היו נשים מכונפות יפיפיות.
ההרפיות היו אחיותיה של איריס והאאורות (נימפות משבי הרוח הרגועים), ובנותיהם של אלקטרה ותאומאס (אחד מאלי הים היווניים).
מאוחר יותר, הפכו לשדות מכונפות בעלות טופרי ציפור חדים ושימשו לענישת אויבי האלים, אותם חטפו מפני האדמה, ועינו אותם בדרכם לטרטרוס.
ההרפיות היו נימפות משבי הרוח האלימים.
שמו של מין העוף הדורס, החי בדרום אמריקה, הרפיה, נגזר משמה של ההרפיה המיתולוגית.
לפי הספר "בית הספר לטוב ולרע" הרפיות הן נשים בעל גוף ציפור וראש של אישה אשר ניזונות מילדים.
בסדרת הספרים "פרסי ג'קסון והאולימפיים" מתוארות ההרפיות כנשים קטנות עם כנפיים ורגליים של עיט.
הן לרוב ידידותיות ומועילות לגיבורי הסדרה.
שימוש בדמות של הרפיה מקובל בהרלדיקה ומופיע, למשל, על סמל ליכטנשטיין.
הרפיה ניו-גינאית (שם מדעי: Harpyopsis novaeguinea) הוא מין יחיד בסוגו ומוכר פחות של העיטים הטרופיים במשפחת הנציים (עופות דורסים).
דומה להרפיה הדרום אמריקנית, אך נופל ממנה בהרבה בכוחו ובגודלו.
הוא מצוי, כפי ששמו מעיד, בגינאה החדשה ואנדמי לאי זה.
מבחינה גנטית העוף קרוב ביותר לסוג עיט נצי (Spizaetus) ומזכיר במיוחד את העיט הנצי הפיליפיני.
להרפיה הניו-גינאית ניצוי אפור-חום בכנפיים ובראש, ואילו חלקו התחתון בהיר יותר עד לבן.
מקורו קצר וחזק, זנבו ארוך מאוד וטפריו מעוקלים וחזקים, כיאה לעיט טרופי.
משקלה של ההרפיה הניו-גינאית נע בין 3-5 קילוגרם ואורכה בין 86-104 סנטימטר.
העוף חי ביחידות, נצפה בגבהים של 300-600 מטרים מעל הקרקע.
לעיתים קרובות נראה נח בין ענפי הצמרת, בתנוחת גוף זקופה וזנבו מוטה כלפי פנים.
תזונת הדורס מורכבת ממיני יונקים בינוניים בגודלם, לעיתים כגודל העוף: חזירים קטנים, וולבים, קנגורו עצים, פוסומים (סוגים שונים של חיות כיס), חולדות, לטאות ועופות.
לעיתים רחוקות יתקיף מצמרות העצים, אלא יעדיף לרוץ לעבר טרפו במהירות ואז לשלח את טפריו קדימה ולנעוץ אותם בחוזקה בטרף המופתע (דריסת הטרף).
כמו כן יטפס על גזעי עצים ויחפש את טרפו בין נקבי העצים בעזרת טפריו ומקורו.
קולו של העוף מתואר כקול שחרורה של קשת: "בונג" מהדהד.
קולות אלו נשמעים בעת הזריחה וכן בשקיעה.
ילידי פפואה עדיין משתמשים בנוצות הזנב והכנפיים לתלבושות ולקישוטי השיער המסורתיים.
לא ידוע האם הילידים משיגים את הנוצות באמצעות ציד.
מצב שימורה נקבע כפגיע, בשל אוכלוסייתו הקטנה והפגיעה באזור המחיה.
אך מצד שני, בגלל הקושי בנגישות למין והמחקר המועט שנעשה עליו, מהיותו חי ביערות שאינם מיושבים, ניתן להסיק שהמין מתרבה בהצלחה הרחק מעינו של האדם המערבי.
ההרפיה קרוי על שם דמות במיתולוגיה היוונית שחלקה - הראש והגוף - אישה, וחלקה - הכנפיים והציפורניים - עוף דורס.
הרפורמציה הפרוטסטנטית הייתה תמורה רחבת היקף בנצרות המערבית, שהתחוללה באירופה במאות ה-16 וה-17, במהלכה קמו והתבססו פלגים נוצריים חדשים שדחו את סמכותם של הכנסייה הקתולית והאפיפיור מטעמה, הן על בסיס אי-קבלת עיקרי אמונה שונים והן מתוך האשמה בשחיתות וריקבון.
הם נודעו בשם הכולל פרוטסטנטים, והבולט מבין מנהיגיהם היה הכומר והמתקן הדתי איש סקסוניה מרטין לותר.
בנוסף לו פעלו אולריך צווינגלי וז'אן קלווין בקונפדרציה השווייצרית הישנה ורבים אחרים ביתר היבשת.
תחילת הרפורמציה מתוארכת לרוב לתליית 95 התזות בידי לותר ב-31 באוקטובר 1517. הוגים שתבעו שינוי מעמיק בכנסייה, כמו יאן הוס וג'ון ויקליף, פעלו כבר קודם, אך רק הרפורמציה של המאה ה-16 הצליחה לחולל תנועה בת-קיימא לטווח ארוך ובהיקף נרחב.
למרות עמדתם המשותפת נגד הכנסייה הממוסדת ומספר עקרונות עליהם הסכימו כולם – עליונות האמונה על הפולחן הנוצרי, ביסוס הנוהג הכנסייתי על כתבי הקודש לבדם ועוד – התקיימו מגוון תפישות בקרב המתקנים, שהראשיות ביניהן התפתחו לנצרות הלותרנית והנצרות הקלוויניסטית.
בנוסף לזרם המרכזי, קמו גם קבוצות קיצוניות כמו האנבפטיסטים.
באנגליה, לבשה דחיית סמכות האפיפיור את דמותה המתונה מאוד של הכנסייה האנגליקנית.
הפרוטסטנטים צברו אוהדים בנחלות רבות, בעיקר בצפון אירופה, והיבשת נגררה לשורת מלחמות עקובות מדם; במקביל התחוללה בקרב הקתולים תחייה משמעותית, הקונטרה-רפורמציה.
סדרת הסכמי שלום וסטפאליה ב-1648 מקובלת כאירוע שסיים את התהפוכה הנוצרית.
השלכותיה ארוכות הטווח של הרפורמציה, בנוסף להתבססות הפלגים השונים של הנצרות הפרוטסטנטית, התבטאו בתמורות פוליטיות וחברתיות עמוקות ששינו את פניה של אירופה.
הרפורמציה, כמו תהליכים היסטוריים אחרים, קשורה בקשר ישיר לשינויים הכלכליים, הפוליטיים והרעיוניים שהתרחשו באותה תקופה.
תהליכים אלה השתקפו במבנה הכנסייה הקתולית, עליו ערערו התומכים ברפורמציה.
לאחר התמוטטות המוסדות הנזיריים והגישה הסכולסטית באירופה בימי הביניים המאוחרים וכישלונן של הרפורמות הפנימיות בכנסייה, נוצר במאה ה-16 ויכוח ציבורי לגבי רפורמות דתיות, ומאוחר יותר גם על ערכים יסודיים בנצרות.
היסטוריונים מעריכים, כי העובדה שבכנסייה לא התרחשה רפורמה פנימית מוקדם יותר (בשל אינטרסים אישיים ובשל חוסר תיאום בקואליציה שתמכה ברפורמות), הובילה בסופו של דבר למרד של הרפורמציה הפרוטסטנטית באירופה.
התנועות שהובילו את הרפורמות פעלו במקביל לכוחות הכלכליים, הדמוגרפיים והפוליטיים, שתרמו את חלקם לחוסר שביעות הרצון הגובר מהכוח הרב והממון שהצטבר בידי אליטת הכמורה, ועוררו את תשומת הלב של האוכלוסייה לשחיתות המוסרית והכלכלית של הכנסייה הקתולית.
בעקבות אסונות ומלחמות, גדל אי השוויון הכלכלי והפוליטי באירופה.
תוצאותיה של מגפת המוות השחור, שהביאה למותם של כ-50% מתושבי אירופה, עודדו ארגון מחדש של הכלכלה האירופאית ומבנה המעמדות החברתיים והשלטון באירופה.
האסונות של המאה ה-14 ותחילת המאה ה-15, יצרו מחסור בכוח עבודה ובכך נתנו דחיפה חזקה לגיוון כלכלי ולחידושים טכנולוגיים (שנועדו להחליף את כוח העבודה) במרכזים העירוניים המתפתחים.
הירידה הדרסטית בגודל האוכלוסייה לאחר המוות השחור, הביאה לעלייה בריכוז ההון באזורים העירוניים, וכך ניתן תמריץ למסחר, לתעשייה ולתחומים עירוניים עולים כגון בנקאות, אריגים, כלי נשק (שיצורם עודד בשל מלחמת מאה השנים) וחציבה של ברזל (הודות, בין השאר, לתעשיית הנשק הפורחת).
צבירה של עודפי הייצור, ייצור תחרותי מוגבר ותחרות מוגברת על מנת למקסם את היתרון הכלכלי, הביאו למלחמות אזרחים, לאווירה של מיליטריזם תוקפני ולמרכוז השלטון.
מנהיגים כמו לואי האחד עשר (מלך צרפת, 1461 - 1483) ביקשו להסיר את כל המגבלות החוקתיות על הפעלת הסמכות שלהם.
באנגליה, צרפת וספרד, מגמת המרכוז שהחלה במאה ה-13 כבר הושלמה.
המלכים ניסו לחזק את שלטונם מחדש, לאחר שבמהלך המלחמות הרבות נשענו על מימונם ותמיכתם של האצילים.
אך יחד עם ההתאוששות וההתרחבות הכלכלית, שלוו בהתרחבות האוכלוסייה באירופה לממדים שהיו לה לפני האסונות שפקדו אותה, לכוח העבודה הגדול החדש ולהתייעלות בייצור ובחקלאות, היו השלכות פחות נעימות עבור חלקים רבים מהחברה המערב אירופית.
למרות המסורת המתנגדת לכך, בעלי הקרקעות החלו למנוע מהאיכרים את הגישה לקרקעות המשותפות של הכפרים.
כאשר המסחר התפתח, בעלי הקרקעות החלו לנטוש את הכלכלה המבוססת ישירות על החקלאות ועל האחוזה.
ייצור אריגי צמר התרחב מאוד בצרפת, גרמניה וארצות השפלה ותעשיות טקסטיל חדשות החלו להתפתח.
הרפורמה המתוסכלת של ההומניסטים, שהתפתחה בעקבות הרנסאנס, הביאה לחוסר סבלנות גובר בקרב הרפורמטורים.
ארסמוס ודמויות מאוחרות יותר כמו מרטין לותר ואולריך צווינגלי עלו בעקבות הוויכוח הזה, ותרמו לבסוף לקרע הגדול השני בנצרות המערבית (הראשון היה הקרע המערבי).
המשבר בתאולוגיה שהחל בוויליאם איש אוקאם במאה ה-14 התחולל לצד חוסר שביעות הרצון של הבורגנות.
התפוררות היסודות הפילוסופיים של הסכולסטיקה ועליית האסכולה הנומינליסטית לא היוו סימן טוב עבור הכנסייה הממוסדת, שהלגטימיות שלה התבססה על היותה מתווכת בין האל לבני האדם.
החשיבה החדשה גרסה כי אין דוקטרינה דתית שניתן לתמוך בה על ידי טיעונים פילוסופיים, וכך גרמה למשבר ברעיון של אחדות בין ההיגיון לאמונה, אשר אפיין את מחשבת ימי הביניים כפי שזו סוכמה על ידי תומאס אקווינס.
תנועות הרפורמה האינדיבידואליסטיות העיקריות שהתנגדו לסכולסטיקה הימי-ביניימית והמוסדות שתמכו בה היו ההומניזם, האדיקות הרגשית והתנועה שהדגישה את הפעולה הדתית המסורתית.
באוניברסיטאות הגרמניות עלתה קרנה של "הדרך המודרנית", אשר הצריכה הגדרה מחדש של האל, שכבר לא היה עקרון רציונלי אלא ישות מופשטת וחסרת גבולות.
האל היה עתה שליט אבסלוטי שלא ניתן להבינו, והדת נעשתה לרגשית ואדוקה יותר.
לפיכך, ההתחדשות של התאולוגיה האוגוסטינית, שטוענת כי האדם לא יכול להגאל במאמצי עצמו אלא רק על ידי רצונו של האל, ערערה את הלגיטימציה של המוסדות המאובנים של הכנסייה, שהיו אמורים לספק לאדם ערוץ לעשות מעשים טובים ולהגיע לגן עדן.
ההומניזם, לעומת זאת, היה תנועת רפורמה חינוכית, ששורשיה בהתחדשות הרנסאנסית של החינוך והמחשבה הקלאסית.
המרד שלו בלוגיקה האריסטוטלית שם את הדגש על שינוי היחיד על ידי רטוריקה בניגוד להגיון.
הרנסאנס האירופאי הניח את היסודות להומניסטים הצפוניים בכך שחיזק את השימוש בלטינית כשפה תרבותית המאחדת בין ארצות אירופה.
הקיטוב של קהילת המלומדים בגרמניה בפרשת רויכלין (1455–1522), שהותקף על ידי אליטת הכמורה על כך שלמד טקסטים עבריים ויהודיים, הציב את לותר בשורה אחת עם הרפורמה החינוכית ההומניסטית, שתמכה בחופש אקדמי.
עם זאת, ההשפעה של הרנסאנס הציתה את ההתנגדות למסורת הקתוליות, אשר באה לידי ביטוי ברפורמציה ובדחיה של חלק ניכר מהמסורת הלטינית של ימי הביניים.
ההומניסטים, ובראשם ארסמוס, גינו צורות שונות של שחיתות בכנסייה, שייתכן ולא היו פחות נפוצות בכנסייה במהלך ימי הביניים.
ארסמוס טען כי הדת האמיתית היא עניין של אדיקות פנימית יותר מאשר סמלים חיצוניים של טקסים וריטואלים.
כשהם חוזרים לטקסטים העתיקים, ההומניסטים חשבו כי כתבי הקודש, שמנקודת מבטם היו שיאה של מסורת עתיקה, הם מורי הדרך לחיים.
כשהוא תומך ברפורמה מוסרית ומתנגד לריטואלים דידקטי, ארסמוס הניח את היסודות עבור לותר.
האנטיקלרקליזם האינטלקטואלי של ההומניזם השפיע רבות על לותר.
המעמד הבינוני המשכיל בגרמניה הצפונית, בעיקר הקהילה המשכילה ויושבי הערים, אימצו את החשיבה המחודשת של לותר על הדת, כדי להמשיג את חוסר שביעות הרצון שלהם על פי החשיבה התרבותית החדשה של התקופה.
עלייתה של הבורגנות והרצון להפעיל את עסקיה ללא הגבלות מוסדיות או נהגים מסורתיים שעבר זמנם, הגדילו את המשיכה של האינדיבידואליזם ההומניסטי.
עבור רבים, המוסדות האפיפיוריים היו קשוחים, במיוחד ביחסם למחיר צודק ולריבית.
בצפון, בורגנים ומונרכים היו מאוחדים בתסכולם מכך שמסים ששילמו האזרחים לא הגיעו למדינתם אלא לאפיפיור באיטליה.
המגמות החדשות הגבירו את הדרישה לרפורמה משמעותית, יחד עם אנטיקלריקליזם.
הוגים חדשים החלו להבחין בפער בין הכמרים לקהילתם.
לדוגמה, הכמרים לא היו תמיד משכילים במיוחד: כמרים מקומיים לעיתים קרובות לא ידעו לטינית, ולכמרים כפריים לרוב לא הייתה הזדמנות לקבל חינוך תאולוגי.
בשל הקרקעות הרבות והקשיחות הממסדית של הכנסייה, קשיחות שהכמות המוגזמת של כמרים תרמה לה לא מעט, בישופים רבים למדו משפטים ולא תאולוגיה, על מנת לקבל הכשרה של מנהלי קרקעות המתמחים באדמיניסטרציה.
בעוד שהכמרים הדגישו את מצוות הדת, האמינות והכבוד של הכנסייה החלה להדרדר, בעיקר בקרב העירוניים המשכילים, ובמיוחד בשל שרשרת ההשפלות הפוליטיות של הכנסייה, כגון המעצר של האפיפיור בוניפקיוס השמיני בידי פיליפ הרביעי מלך צרפת ו'הגלייתו' לרומא, הקרע הגדול והכישלון של הרפורמות הפנים כנסייתיות עליהן הוחלט בוועידות שכונסו לשם כך.
במובן מסוים, המערכה של האפיפיור ליאו העשירי לאיסוף כספים עבור בניית הבזיליקה של סט.
פיטר הייתה הגזמה, שגררה לחצים כבדים למכירה של אינדולגנציות (מחילת חטאים) והפכה את המוסדות הכנסייתיים לעוד פחות אהודים בעיני העירוניים.
כשהוא מפתח את המושג האוגוסטיני של גאולה על ידי האל בלבד, לקח לותר מההומניסטים את האינדיבידואליזם ואת הרעיון כי כל אדם יכול להיות הכומר של עצמו (גישה שתסתבר כפופולרית, בהתחשב בעלייתו של מעמד הביניים המשכיל העירוני בצפון אירופה), וכי הסמכות היחידה היא התנ"ך.
הלהט הדתי של מרטין לותר היה דומה לזה של המועצות הרפורמתיות (הוועידות האקומניות) של הכנסייה והוא פתח מחדש את הדיון על הגבלת הסמכויות של האפיפיור.
בעוד שרעיונותיו קראו להגדרה ברורה של הגבולות בין הכמורה לאדם הפשוט, רעיונותיו עדיין היו רפורמתיים בטבעם.
הדעה של לותר, כי האדם אינו מסוגל להיות טוב על פי טבעו, הובילה למחלוקת בינו לבין ארסמוס ובסופו של דבר להפרדה של הרפורמה הלותרנית מההומניזם.
אם כי יש מספר מקבילות בין תנועות מסוימות בתוך ההומניזם ותורות שאחר כך היו מצויות בין הרפורמטורים, ההשפעה העיקרית על הרפורמציה הייתה התנ"ך עצמו.
הכנסייה עצמה הייתה במשך כמה מאות שנים, הספק העיקרי של הומניזם דתי באירופה: הנאופלאטוניזם של הסכולסטיקנים והנאו-אריסטוטליות של תומאס אקווינס וחסידיו, עשו את ההומניזם לחלק מהדוגמה הכנסייתית.
לפיכך, כאשר מרטין לותר ורפורמטורים אחרים אימצו את התנ"ך כקנה המידה היחיד של התיאלוגיה, פירושו של דבר כי הרפומציה הייתה ריאקציה נגד ההומניזם של הכנסייה.
אמנם עד לאותו זמן, נחשב התנ"ך לאחד מהטקסטים החשובים בנצרות, אך החשיבות שלו עדיין לא עלתה על זו של המסורת בעל פה של הכנסייה.
הרפורמציה לא קרתה בחלל ריק.
במשך מאות שנים היו תנועות שקראו לשיבה למקורות התנ"כיים, כשהמפורסמים שבהם היו ג'ון ויקליף ויאן הוס.
מכיוון שכולם ינקו מאותו מקור, אין זה מפתיע כי הדעות שלהם נמצאו מאוחר יותר ברפורמציה.
לותר עצמו הוכשר כפרופסור לתנ"ך ולימד באותה תקופה באוניברסיטת ויטנברג.
מאוחר יותר אמר, כי הוא מתחרט על כך שלא למד תנ"ך מוקדם יותר, במקום לבזבז זמן רב כל כך בלימוד המחברים ההומניסטים הקלאסיים כמו אפלטון ואריסטו.
נראה כי לותר לא הכיר את כתבי ההוגים המוקדמים יותר שקראו לרפורמציה.
לדוגמה, הוא לא הכיר את כתביו של הוס עד שיוהאן אק אמר לו כי הוא מלמד את אותם דוקטרינות.
התנ"ך עצמו מלמד רעיונות כמו כמורה של כל המאמינים, וכי לכמורה עצמה אין מעמד מיוחד מעבר לזה שניתן להם בשל תפקידם.
הוא מלמד את הרעיון שכל האנשים אחראים אישית על מעמדם לפני האל.
מבחינה זו, הרפורמציה עודדה חינוך אוניברסלי, כי אנשים יכולים ללמד את עצמם כיצד להגאל רק אם הם יודעים איך לקרוא בתנ"ך.
אף שהיו קריאות לרפורמציה דתית, דוקטרינלית ומוסרית, בתוך ומחוץ לכנסייה הממוסדת זה מאות בשנים, כנראה הייתה זו המצאתה של מכונת הדפוס שאיפשרה הפצה מהירה של הרעיונות, העלייה בלהט הלאומני וחוסר שביעות הרצון מהשחיתות המוסרית בכנסייה, שאיפשרו להשיג תמיכה ברפורמציה באופן שלא היה ניתן בעבר.
אך הניצוץ שהחל את בערת הרפורמציה וממשיך להיות ההבדל העיקרי בין הכנסיות השונות עד היום, הוא עניינים דוקטרינליים השאובים מעולם התנ"ך.
במרכז התהליך עמדו חמשת הבלבד.
פועלים חסרי השכלה, והאיכרים המהגרים לערים מהכפר, אימצו את האופציה התאולוגית הרדיקלית ביותר שנפתחה לפניהם במהפכה הדתית, ורבים מהמטיפים האנבפטיסטים, להם התנגדו הלותרנים ובעלי בריתם מבין הגרמנים הלאומנים, באו ממעמד זה.
איכרים ומהגרים חדשים לערים, חסרי הבנה בכלכלה, הגיעו למסקנה כי מחירים גבוהים הם תוצאה של התנהגות לא צודקת, פרזיטית ולא מוסרית.
אולם הרעיון של מחיר צודק נעשה מפוקפק, בשל ההתפתחות בקפיטליזם.
נרגנים וצדקניים מוסרית, המעמדות הנמוכים היו מוכנים ללכת אחר מנהיגים כריזמטיים, שהמריצו אותם להתאגד יחד כנגד חוסר מוסריות והתנוונות, וכנגד חמס כספם על ידי בעלי קרקעות ומלכים ונסיכים השואפים למצוא מקורות הכנסה נוספים למדינותיהם הגדלות.
האיכרות המנוצלת, מבחינה זאת, לא פנתה לדמות פוליטית שתחליף את שיטת המשטר הקיימת, אלא למטיפים ואנשים קדושים אחרים, כמו "המתופף מניקלאסהוסן" ומאוחר יותר, מטיפים אנאבפטיסטים.
כתוצאה, כמעט בכל ארץ באירופה היו מרידות כושלות של איכרים, שהונעו על ידי רעיונות דתיים ובוצעו על פי דוקטרינה דתית.
מרד האיכרים בהונגריה (1514), המרד כנגד קרל החמישי בספרד (1520), חוסר שביעות הרצון של המעמדות הנמוכים בצרפת בשל המסים הגבוהים שהשית עליהם לואי האחד עשר, והאגודות הסודיות שסללו את הדרך למרד הגדול של המעמדות הנמוכים בגרמניה (1524), מראים כי הבעיות לא היו מוגבלות לארץ אירופאית אחת.
הלותרניזם מאומץ על ידי הנסיכים הגרמניים
לותר, כמו ארסמוס, חשב בתחילה שעדיף לשמור על הבישופים כאליטה למטרות ניהוליות.
כך, בעוד שלותר דחה רבים מהסקרמנטים הקתוליים, כמו את הגאולה על ידי מעשים טובים ואת האינדולגנציות, הוא לא ויתר על הסקרמנטים של הטבילה והאוכריסטיה.
בניגוד לרפורמטורים האחרים, שטענו כי המשמעות של טקס האוכריסטיה סמלית בלבד, לותר קיבל את עקרון ה"קיום הממשי" (Real Presence) של ישו, אך טען כי ממשויות גופו ודמו של ישו מתקיימות ביחד עם הממשות של הלחם והיין.
דוקטרינה זו אשר פותחה על ידי התאולוג הימי ביניימי ג'ון דנס סקוטוס, נקראה קונסובסטנציאציה.
לותר ראה בדוקטרינת הקונסובסטנציאציה מתאימה יותר לעקרון ההתגלמות (Incarnation) של הכנסייה הקתולית.
באופן מסורתי, נטען כי הלחם והיין בטקס המיסה נהפכים, ממשית, לגופו ודמו של ישו.
טרנסובסטנציאציה הייתה עמדתם המועדפת של הסכולסטיקנים הימי-ביניימים.
למעשה, לותר, יחד עם חברו, פיליפ מלנכתון, מדגיש את הנקודה הזו בטענה עבור הרפורמציה בדיאט ב-1521, כאשר הוא הואשם בכפירה.
אך שוב, הכנסייה והקיסר לא ניצלו את ההזדמנות האחרונה שלהם לרפורמה ולשמירה על הסדר הישן, והאדיקט של הדיאט של וורמס אסר על כל חידוש.
בינתיים, במאמציו להישאר רפורמטור קתולי ולא להחשב ככופר מהפכן, ועל מנת שיוכל לפנות אל הנסיכים הגרמניים כשהוא מתנגד למרדי האיכרים בדוקטרינה שלו של "שתי הממלכות", השמרנות הגדלה של לותר תביא לרפומטורים אחרים, קיצוניים יותר.
בכנס דתי עם הצווינגליים ב-1529, מלנכתון הצטרף ללותר בהתנגדות לאיחוד עם צווינגלי.
לבסוף היה קרע בתנועת הרפורמציה בשל האמונה של לותר בקונסובסטנציה.
הכוונה הראשונית שלו לא הייתה של קרע, אך בעקבות ה"רייכסטאג של אוגסבורג" (1530), כנסייה פרוטסטנטית נפרדת לבסוף קמה.
במובן מסוים, לותר ירחיק עוד את התאולוגיה שלו מהדוגמה הקתולית הממוסדת, וכך ייצור נתק בינו ובין ההומניסט ארסמוס.
באופן דומה, צווינגלי יתנגד עוד לריטואליזם, וכך ייצור נתק עם לותר השמרן יחסית.
אם כי האליטות התרבותיות הגדולות כמו ארסמוס, לותר, צווינגלי ומלנכתון ראו את השאלות האלה כרציניות ביותר, חסידיהם נטו להתחלק על פי קווים סוציו-אקונומיים.
לותר מצא תמיכה רבה בבורגנות החדשה במרכזים העירוניים הגרמניים, על מנת להפיל את כוחם של האריסטוקרטיה בעלת האדמות והכמורה הלטינית, שהיו מושרשים בשליטתם על הקרקעות ועל עבודת האיכרים, שהיו אמצעי הייצור העיקריים באותו הזמן.
סוחרים שעדיין לא היו חלק מהאליטה השולטת, תמכו במטרותיו של לותר.
צווינגלי, לעומת זאת, פנה לחלקים העניים יותר באוכלוסייה, שלא היה להם חלק בלאומיות הגרמנית החדשה של הנסיכים השאפתנים והבורגנות העולה.
באירופה הצפונית, לותר השתמש בתודעה הלאומית הגדלה של המדינות הגרמניות, בכך שגינה את האפיפיור על התערבותו בפוליטיקה.
לבד מכך, הוא תמך באצילים, בהחרמה של רכוש הכנסייה על ידי הדוקטרינה שלו של שתי הממלכות, וכן בחיסול מרד האיכרים הגדול של 1520. דבר זה מסביר את האהדה של הנסיכים המקומיים ללותרניזם, ובייחוד לדוקטרינה של שתי הממלכות.
כאשר הכנסייה נמצאת תחת שליטתה של הסמכות האזרחית, ומרדי האיכרים מגונים בלשון חריפה, לותרניזם והרגש הלאומי הגרמני התאימו באופן הדוק.
אם כי קרל החמישי, קיסר האימפריה הרומית הקדושה לחם ברפורמציה, אין זה מקרה כי הרפורמציה התחילה בזמן מלכותו של קודמו הלאומני מקסימיליאן הראשון, קיסר האימפריה הרומית הקדושה.