tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
רופאים עצמאיים נותני שירותי רפואה עצמאיים במגוון תחומי ההתמחות, ובמודלים שונים של התקשרות ותגמול.
בניגוד לרופא שכיר אשר אינו מחויב למספר של חולים כיוון ששכרו קבוע ואינו תלוי במספר המבקרים במרפאתו במהלך החודש, רופא עצמאי מתוגמל לפי מספר החולים שעוברים במרפאתו.
לעיתים, רופא עצמאי הוא רופא אשר עובד עם מספר קופות חולים.
לא ניתן לקבוע תור לרופא עצמאי דרך מוקד הקופה אלא להתקשר למרפאתו באופן ישיר בשעות הפעילות.
הרופא העצמאי מבוטח בביטוח אחריות מקצועית.
קיימים הבדלים בין מתכונת העסקה של התקשרות עצמאית (כנגד חשבונית) לבין מתכונת העסקה כרופא שכיר (כנגד תלוש שכר).
הקופות נוהגות לחתום על הסכם עם המועמדים לעבוד כרופאים עצמאיים.
החוזה בדרך כלל סטנדרטי, מגדיר את טיב הקשר בין הרופא והקופה.
הרופא מתחייב להימצא במרפאתו בשעות מוגדרות, הוא אינו מהווה חלק ואינו משולב ואינו כפוף בכל צורה שהיא למסגרת הארגונית של קופת חולים, נושא בהוצאות ניהול המרפאה ואחזקתה.
בשנת 2006 נחתם הסכם בין הר"י ורופאי קופת חולים לאומית.
הוחלט שרופא שכיר בקופה שהוא גם עצמאי בקופה יפסיק לעבוד גם כרופא שכיר וגם כעצמאי, מסיבה של ניגוד עניינים בלבד.
בשנת 2008 62% מרופאי קופות החולים במדינת ישראל, היו שכירים, 6% היו עצמאים, ו-32% היו שכירים ועצמאים.
נכון לשנת 2015 הועסקו בקופת חולים מאוחדת כ-900 רופאים עצמאים
ביוני 2009 הוציאה הרשות למשפט, טכנולוגיה ומידע במשרד המשפטים הנחיה חדשה, המטילה על קופות החולים את האחריות לשמירת המידע הרפואי של המבוטחים – גם בזמן קבלת שירות מגורם חיצוני, כמו מעבדה או רופא עצמאי העובד עם הקופה.
ההנחיה קובעת כי גם אם המטופל מקבל שירות אצל רופא עצמאי, אפילו כזה העובד עם כמה קופות חולים במקביל, בהנחה שהקופה היא זו שמספקת לו את מערכת המחשוב ואת הגישה לנתונים (וגם אם לאו) היא זו שאחראית לאבטחת המידע.
אדם יכול לנהל גם פעילות עסקית כפולה, כשכיר וכעצמאי, באותה עת.
על פעילותו כעצמאי חלים הכללים החלים על עצמאי, ועל פעילותו כשכיר חלים הכללים החלים על שכיר, אם כי המיסים מחושבים בסופו של דבר לפי ההכנסה הכוללת משתי הפעילויות.
ככל עצמאי, גם רופא עצמאי מחויב לרשום את כל הכנסותיו, לתת קבלה על הכנסה, לדווח לרשויות בפרקי זמן קבועים על רווחיו, ולשלם את המיסים בהתאם.
לשם כך נדרשים כמה מהלכי רישום (מה שנקרא: "לפתוח תיק"), שבעקבותיהם יש למלא אחר חובות הדיווח והתשלום הבאות:
להירשם כ"עוסק" במשרדי מס ערך מוסף.
לאחר שנפתח לו תיק עוסק יחויב לדווח על הכנסותיו מדי חודש או מדי חודשיים, בהתאם לסיווגו, ולשלם את המע"מ הנובע מהכנסות אלה.
רופוס ג'ונס הוא שחקן אנגלי.
ג'ונס נולד בלונדון ולמד בלטימר אפר סקול ולמד אנגלית באוניברסיטת קיימברידג'.
תחילת הקריירה של ג'ונס הייתה עם החבורה הקומית "Dutch Elm Conservatoire".
בטלוויזיה הוא מוכר מהופעתו בתפקיד דוקטור פוגרטי בסדרה זוכת הפרסים של ג'וליה דייוויס "האנדרבי", בתפקיד דייוויד וילקס בסדרה הקומית "W1A", ובדמות מיילס מוליסון במיני-סדרה "כיסא פנוי" של ה-BBC.
ג'ונס גילם את דמותו של טרי ג'ונס בסרט הקומדיה "Holy Flying Circus" שהיה מועמד לפרס באפט"א, וקוזמו בדרמה הקומית "Stag", ואת טום בסדרה "Camping" של ג'וליה דייוויס.
ב-2011 שיחק ג'ונס בסרט הטלוויזיה "לפלנד" של ה-BBC.
ב-2013 זכה להכרה כששיחק בתפקיד ניק אדוארדס בסיטקום "Bob Servant" של ניל פורסיית ששודר בערוץ BBC Four.
ג'ונס כתב עבור התוכניות "Angelos Epithemiou", "מיטשל & וב", הסדרה "Fur TV" של ערוץ MTV, "ג'ון קאלשו" ואחרים.
הוא היה יועץ לסדרה של ערוץ E4 "קרדינל ברנס".
ג'ונס הופיע כקריין וכמדבב בפרסומות רבות ובמשחקי וידאו כגון "Fable III", "Killzone", ו-"Xenoblade Chronicles".
ב-2016 הצטרף לצוות המדבבים של הסדרה "תומס הקטר וחברים" בתפקיד (בדיבוב העברי: סקוטמן).
ב-2016 שיחק ג'ונס בתפקיד קולסון במותחן הפסיכולוגי "The Ghoul" בבימויו של גארת' טאנלי.
עוד באותה שנה כיכב בתפקיד ריצ'רד בהפקה של המחזה "Dead Funny" בתיאטרון וודוויל בלונדון.
ב-2005 היה ג'ונס מועמד לפרס פרייר יחד עם קבוצת שחקני המערכונים "Dutch Elm Conservatoire".
פקהאם היה שופט בבית המשפט העליון של ארצות הברית מ-1896 ועד מותו.
הוא נודע בשל השימוש הרחב שלו בזכות להליך הוגן לצורך פסילת תקנות שנגעו לתחום העסקי ולסוגיות רכוש.
אביו של פקהאם , שעל שמו הוא נקרא, היה גם הוא עורך דין ושופט וכיהן כחבר בית הנבחרים של ארצות הברית.
אחיו הבכור, וילר האזרד פקהאם, היה אחד מעורכי הדין שהגישו את התביעה נגד ויליאם "בוס" טוויד, וניסה גם הוא להתמנות לבית המשפט העליון, אך ללא הצלחה.
רופוס פקהאם נולד באולבני, בירת מדינת ניו יורק כבנם של רופוס וילר פקהאם ושל איזבלה אדליין לייסי.
לאחר שסיים את לימודיו בבית הספר התיכון אקדמיית אולבני, הוא הלך בעקבות אביו, הוסמך כעורך דין, וב-1859 התקבל ללשכת עורכי הדין של אולבני, לאחר שלמד משפטים בקריאה עצמית במשרדו של אביו.
לאחר עשור בו עסק בעריכת דין במגזר הפרטי, שימש פקהאם כתובע של מחוז אולבני בשנים 1869–1872. לאחר מכן הוא שב למגזר הפרטי ושימש כיועץ המשפטי של עיריית אולבני, עד שנבחר ב-1883 כשופט בבית המשפט העליון של מדינת ניו יורק.
ב-1886 הוא נבחר לכהן בבית המשפט לערעורים של מדינת ניו יורק, שהוא הערכאה השיפוטית הגבוהה ביותר במדינה.
בעת כהונתו בתפקיד זה הוא גם היה חבר בחבר הנאמנים של בית הספר למשפטים של אולבני.
תפקידו בבית המשפט לערעורים של ניו יורק היה התפקיד השלישי מבין התפקידים שהוא כיהן בהם כמו אביו, שגם הוא היה התובע של מחוז אולבני, שופט בבית המשפט העליון של ניו יורק ושופט בבית המשפט לערעורים של ניו יורק, עד למותו ב-1873 בטביעת האוניה "ויל דו הבר" .
פקהאם היה פעיל בפוליטיקה המקומית של המפלגה הדמוקרטית ושימש כנציג ניו יורק לוועידה הארצית של המפלגה ב-1876. הוא גם היה איש סודם של הטייקונים כמו ג'יי.
מורגן, קורנליוס ואנדרבילט וג'ון ד.
רבים האמינו שמערכות היחסים הללו הובילו אותו להעדיף אינטרסים עסקיים כאשר כיהן בבית המשפט העליון של ארצות הברית.
אחיו של פקהאם, וילר, היה מועמדו של הנשיא גרובר קליבלנד לכהן בבית המשפט העליון של ארצות הברית ב-1894. עם זאת, עיתוי מינויו זה התרחש בעיצומו של מאבק פוליטי קשה בין קליבלנד לבין הסנאטור מניו יורק דייוויד היל.
וילר פקהאם היה המועמד השני לבית המשפט העליון שהיל הצליח לחסום, ובמקומו מונה אדוארד דאגלס וייט.
כאשר התפנה מושב נוסף בבית המשפט העליון לאחר מותו של השופט האוול ג'קסון ב-1895, נחלש כוחו הפוליטי של היל, וקליבלנד פנה לרופוס פקהאם, שמינויו אושר בסנאט תוך שישה ימים בדצמבר אותה שנה על ידי רוב רפובליקני, וב-6 בינואר 1896 הוא הושבע לכהונתו.
פקהאם הוא השופט האחרון בבית המשפט העליון של ארצות הברית שמונה על ידי נשיא דמוקרטי ואושר על ידי רוב רפובליקני בסנאט.
תקופת כהונתו של פקהאם בבית המשפט העליון תוארה על ידי חוקרים רבים כשיא של ה"לסה פר", שבה פסל בית המשפט באופן קבוע מאמצים להסדרת מערכת יחסי העבודה.
חוות הדעת המפורסמת ביותר של פקהאם הייתה בפסק דין לוכנר נגד מדינת ניו יורק מ-1905, בו ביטל בית המשפט את המגבלות על שעות העבודה של עובדי המאפיות לשישים שעות בשבוע, בטיעון שהן נגדו את זכויות הפרט לחוזה חופשי, ובשל היותן בלתי חיוניות להגנה על הבריאות והבטיחות.
באותה חוות דעת אישר פקהאם תקנות במקומות עבודה נוספים שהיו קשורים למאפיות ושהוא האמין שהם הצדיקו את הזכות לחוזה חופשי.
בנוסף לפסק דין לוכנר, נודע פקהאם ככל הנראה בשל הפירוש הרחב שלו לחוק ההגבלים העסקיים של שרמן, הוא זיהה את מטרת החוק כהגנה על זכויות הלקוח.
חוות הדעת שלו בנוגע לזכויות האזרח של האפרו-אמריקאים בלטו לא רק בשל נסיגתו מההתנגדות הרגילה שלו כאשר הצביע בעד אישור חוקי ג'ים קרואו, כשהבולטת מביניהן הייתה חוות דעתו בפסק דין פלסי נגד פרגוסון מ-1896, שבו הוא הצטרף לדעת הרוב בבית המשפט.
עם זאת, פקהאם, ועמיתו השופט דייוויד ברואר היו אלה שהצביעו יותר מכל אחד מעמיתיהם לטובת המהגרים הסינים בעתירות שהוגשו לבית המשפט העליון.
פקהאם כתב את פסק הדין החשוב "אקס פארטה יאנג" מ-1908, שבו נקבע שבית משפט פדרלי יכול להוציא צו מניעה נגד פקיד ממשל של אחת המדינות כדי למנוע אכיפת חוק מדינה בלתי תקף.
פקהאם כיהן בבית המשפט עד למותו.
הוא כתב 303 פסקי דין ו-9 חוות דעת מיעוט.
ב-1867 נשא פקהאם לאישה את הארייט מריה ארנולד.
שני בניהם, הנרי ורופוס הבן, נפטרו לפני הוריהם.
רופוס פקהאם נפטר בכפר אלטמונט שבמדינת ניו יורק ב-24 באוקטובר 1907 בגיל 70 כתוצאה ממחלה קרדיווסקולרית.
הוא נטמן בבית הקברות שבממנדס, מחוז אולבני.
רופונגי (ביפנית: 六本木) הוא אזור אמיד וקוסמופוליטי בעיר טוקיו שביפן, הממוקם בלב רובע מינאטו.
האזור נודע במיוחד בשל סצנת חיי הלילה התוססת שבו והוא פופולרי במיוחד בקרב תיירים.
בנוסף, האזור מכיל גם שגרירויות רבות.
האזור כולל מגוון גדול של ברים, מועדוני לילה, מועדוני חשפנות, מסעדות, ומוסדות בידור רבים אחרים.
האזור מכיל כ-10 מסעדות בעלות כוכבי מישלן אשר מתמחות הן במטבח היפני והן במטבחים שונים מרחבי העולם.
עבור זרים רבים האזור נוטה להיות פופולרי יותר בקרב אנשי עסקים, סטודנטים ואנשי צבא אמריקאים.
באופן כללי השכונה פופולרית יותר בקרב קהל צעיר יחסית.
זוהי רשימה של רופאים נאצים.
לאחר עליית הנאצים לשלטון ב-1933 החלו אנשי המפלגה הנאצית בטיהור גרמניה הנאצית מ-6,000 עד 7,000 הרופאים היהודים בגרמניה.
על פי הדיווחים, יותר מ-7% מכלל הרופאים הגרמנים הפכו לחברים במפלגה הנאצית במהלך מלחמת העולם השנייה, אחוז גבוה בהרבה מהאוכלוסייה הכללית.
ב-1942 יותר מ-38,000 רופאים גרמנים, מחצית ממספר הרופאים הכולל, הצטרפו למפלגה הנאצית.
בעוד שרוב הרופאים הללו החזיקו בדוקטורט (PhDs) בביולוגיה, אנתרופולוגיה או תחומים קשורים.
רופאים שעבדו למען גרמניה, ולא למען מטופליהם, תוך שימוש בחוקי התורשה של מנדל, ראו בהשמדה של מטופליהם את הפתרון הנכון לבעיית מחלות הנפש והפגומים גנטית.
"היה בסיס רחב בתוך מקצוע הרפואה הגרמני.
ללא העזרה הפעילה של הרופאים, השואה לא הייתה יכולה להתרחש".
כתב אדזארד ארנסט בכתב העת הבין-לאומי לאפידמיולוגיה.
הפסיכיאטר ארנסט רודין היה מייסד תחום הגנטיקה הפסיכיאטרית והיה גם מייסד תנועת ההיגיינה הגזעית הגרמנית.
הרג וניסויים הפכו להליכים רפואיים כפי שהם בוצעו על ידי רופאים מורשים.
רופא נכח בכל הרציחות ההמוניות מסיבות משפטיות.
במהלך משפט הרופאים בגרמניה טענה ההגנה כי אין חוק בינלאומי להבחין בין ניסויים חוקיים ובלתי חוקיים בבני אדם, מה שהוביל ליצירת קוד נירנברג (1947).
לאחר כניעת גרמניה הנאצית, כמה רופאים ניסו לשנות שמות כדי להימלט מלכידה ומשפט, כמו ורנר היידה, רוברט ליי, ורופאים אחרים, כמו וולטר שרייבר, הועברו בחשאי לארצות הברית במהלך מבצע מהדק נייר בשנת 1951.
ד"ר יוסוף ביי מוראד אבראהים.
ד"ר אירמפריד אברל (ידוע גם בתור ד"ר שניידר וכד"ר מאייר)
ד"ר הרטה אוברהויזר, נאשמה במשפט הרופאים.
ד"ר הלמות אונגר (ידוע בתור פרידריך הרמן, פריץ הרמן, הנס הולם)
ד"ר ארנסט איילינג, פסיכיאטר ונוירולוג.
ד"ר קורט אלברכט (מדיזינר), פסיכיאטר, גרמניה.
נתפס, נשפט, הורשע במשפט מאוטהאוזן והוצא להורג ב-1947.
ד"ר הנס אספרגר, פסיכיאטר אוסטרי, השתמש בנבדקי ניסוי אנושיים; תסמונת אספרגר קרויה על שמו.
ד"ר ארנסט באומהרד (ד"ר יגר), רופא.
ד"ר היינץ באומקוטר, נשפט במשפטי זקסנהאוזן.
ד"ר היינריך בונקה (המכונה ד"ר ריפר, או ד"ר קלר), רופא.
ד"ר קורט בורם, רופא, שמו הבדוי "ד"ר סטורם טי 4".
נהרג או סייע במותם של 6,652 חולים וזוכה ב-6 ביוני 1972.
ד"ר וילהלם בייגלבק (או בייגלבוק, ובלייבק), רופא, נאשם במשפט הרופאים.
ד"ר קורט בלומה, רופא, נאשם במשפט הרופאים.
ד"ר וולטר שרייבר נתן עדות נגד בלומה.
ד"ר הנס ברטה, הפסיכיאטר הראשי של אם שטיינהוף, בית החולים הפסיכיאטרי הראשי של וינה בזמן המלחמה.
ד"ר קרל ברנדט, רופא, נאשם במשפט הרופאים.
ד"ר פרידריך ברנר (ד"ר בארת'), רופא.
ד"ר קארל פרנץ גבהרדט, רופא.
ד"ר וילהלם ג'ובסט, וילי ג'ובסט או ויליאם ג'ובסט, רופא.
ד"ר הנס בודו גורגס (ידוע גם כד"ר קרמר), רופא.
ד"ר אמיל גלני, פסיכיאטר שהרג חולים עם מכשיר נזעי חשמל.
ד"ר קארל גנצקן, רופא, נשפט והורשע בפשעי מלחמה; שוחרר בשנת 1954.
ד"ר ארנסט רוברט גרוויץ, רופא.
ד"ר היינריך גרוס, פסיכיאטר, רופא ונוירולוג, אוסטרי.
ד"ר מקסימיניאן פרידריך אלכסנדר דה קריניס (שמו המלא), מקס דה קריניס, פסיכיאטר.
ד"ר ארווין אוסקר דינג (מכונה גם שולר), רופא.
ד"ר ורנר היידה, פסיכיאטר שעסק בתחום גם לאחר המלחמה, תחת הכינוי פריץ סאוויד, גרמני.
ד"ר אריברט (פרדיננד) היים (מכונה ד"ר מוות).
ד"ר הנס היינץ, פסיכיאטר, גרמני.
ד"ר מרטין הלינגר (רופא שיניים) נשפט והורשע במשפטי המבורג); שוחרר בשנת 1955.
ד"ר גונטר הניק (מכונה ד"ר אוט).
ד"ר ארנסט ונצלר (שמו המלא ארנסט אלברט מקס ונצלר).
ד"ר מרינה טורק, רופאת ילדים.
ד"ר פרסיבל טראייט, גינקולוג, נאשם במשפטי המבורג.
ד"ר היינריך מוקטר, פרמקולוג וכימאי.
ד"ר יוזף מנגלה, רופא, ערך מחקרים גנטיים, בעיקר על תאומים באושוויץ.
ד"ר הרמן פול ניטשה, פסיכיאטר.
הואשם בהריגת חולים בדרשת קלמנס פון גאלן ב-3 באוגוסט 1941.
ד"ר ברונו קיט (הוצא להורג ב-8 באוקטובר 1946).
ד"ר ארנסט רודין, פסיכיאטר, פעל בגרמניה, שווייץ וארצות הברית.
ד"ר גרהרד רוזה (ידוע בתור גרהרד אוגוסט הנריך רוזה).
ד"ר הנס-וולפגנג רומברג, זוכה במשפט הרופאים.
ד"ר פריץ שוודה (ד"ר ורנר היידה), פסיכיאטר.
ד"ר הורסט שומאן (ד"ר קיים).
ד"ר הנריך שוץ', הורשע בפשעי מלחמה; נידון ל-10 שנות מאסר ב-1975, אך מעולם לא ריצה את עונש המאסר מסיבות רפואיות.
ד"ר קארל שניידר, רופא, פעל בגרמניה.
ד"ר וולטר פול אמיל שרייבר.
רופוס ויליס קוב היה פוליטיקאי אמריקאי מאלבמה, איש המפלגה הדמוקרטית, שכיהן כמושל אלבמה ה-25 בשנים 1878–1882.
רופוס קוב נולד באשוויל שבמחוז סנט קלייר, אלבמה.
אבותיו של קוב הגיע לאמריקה מאנגליה ומווילס, התיישבו בווירג'יניה בתקופה הקולוניאלית ועברו לאלבמה בראשית המאה ה-19. קוב היה בנם של ג'ון ו.
וקתרין (לבית סטיבנס) ליק קוב, שחיו במטע בשם קוב ספרינגס שבאשוויל.
קוב התחנך בבית ספר תיכון באשוויל וב-1850 סיים את לימודיו באוניברסיטת טנסי שבנוקסוויל.
הוא שב לאשוויל, למד משפטים בקריאה עצמית במשרדו של ג'ון סי.
תומפסון וב-1855 התקבל ללשכת עורכי הדין.
הוא עסק בעריכת דין בסנט קלייר עד שעבר למחוז שלבי שבאלבמה ב-1867 והיה לשותפו למשרד של ב.
כאשר הכריזה אלבמה על פרישה מהאיחוד ב-1861, התגייס קוב לצבא הקונפדרציה כקפטן ברגימנט הרגלים העשירי של אלבמה, ויצא עם הרגימנט לווירג'יניה.
הוא נשאר שם עד 1863, אז הוא הוצב ברגימנט הפרשים של ג'וזף וילר בטנסי וקיבל את הפיקוד על פלוגת סיור.
לאחר תום המלחמה חידש קוב את עיסוקו בעריכת דין.
במהלך תקופת כהונתו בסנאט הוא שיתף פעולה עם פיטר המילטון ממוביל בתוכנית להתאמה מחדש של חוב המדינה, שאומצה על ידי בית המחוקקים.
קוב היה ידידו ויועצו של המושל ג'ורג' יוסטון במהלך תקופת כהונתו של זה האחרון.
ב-1878 נבחר קוב כמושל אלבמה, וב-1880 נבחר לתקופת כהונה שנייה.
תקופת כהונתו עברה ללא אירועים מיוחדים.
במפקד האוכלוסין של 1880 נרשמו באלבמה 1,262,505 תושבים.
הבעיות הפיננסיות של הממשלה והשליטה ברכבות נפלו על כתפיו של קוב.
ממשלו ביצע שיפורים בהערכות המס והפחית את יתרת הכספים באוצר המדינה.
במהלך שתי תקופות הכהונה של קוב כמושל, הוקמו מועצת הרכבות המדינתית, לשכת עורכי הדין המדינתית ואוניברסיטת טוסקגי.
במהלך תקופת כהונתו השנייה היה חוק היובש סוגיה משמעותית במחלוקת באלבמה.
תומכי חוק היובש ניסו להעביר חוק מדינתי למתן זכות החלטה בנושא לגופי הממשל המקומי, אך ללא הצלחה.
לאחר תום כהונתו כמושל, פרש קוב לחייו הפרטיים לזמן מה, אך ב-1888 קיבל מינוי למשרת שופט שלום במחוז שלבי.
הוא גם שימש כנשיא מפעל ברזל בעיר הלנה בשנים 1873–1891, והמשיך להחזיק בתפקיד זה גם במקביל לכהונתו כמושל.
הוא גם היה הפרקליט של חברת הרכבת לואיוויל ונאשוויל.
הוא היה מעורב בגידול כותנה ובפיתוח מכרה ברזל בצפון אלבמה.
קוב היה חבר בבונים החופשיים והיה הנשיא הגדול של לשכת אבלמה ב-1879 וב-1880. הוא היה האדם היחידי שימש בתפקיד זה במקביל לכהונתו כמושל.
הוא היה חבר בכל הלשכות של הנוסח הסקוטי עד לדרגה ה-32. בשנותיו האחרונות התגורר בעיר ברמינגהאם.
רופוס קוב נפטר בברמינגהאם ב-26 בנובמבר 1913. הוא נטמן בבית הקברות פורסט היל שבעיר.
רופוס בראון בולוק היה איש עסקים ופוליטיקאי אמריקאי מג'ורג'יה, איש המפלגה הרפובליקנית, שכיהן כמושל ג'ורג'יה ה-46 בשנים 1868–1871, בתקופת השיקום.
הוא קרא לשוויון הזדמנויות כלכלי ולזכויות פוליטיות לשחורים וללבנים בג'ורג'יה.
הוא גם קידם את החינוך הציבורי לשני הגזעים, ועודד את סלילתן של מסילות ברזל ואת הקמתם של בנקים ומפעלי תעשייה.
במהלך תקופת כהונתו כמושל, ביקש בולוק סיוע צבאי פדרלי כדי להבטיח את זכויות העבדים המשוחררים.
מהלך זה הפך אותו ל"אדם השנוא ביותר במדינה", והוא נאלץ להימלט ממנה מבלי שהשלים את תקופת כהונתו.
לאחר שובו לג'ורג'יה הוא נמצא "לא אשם" בהאשמות בשחיתות, ובמשך שלושה עשורים לאחר מכן הוא היה אזרח פרטי מוערך.
רופוס בולוק נולד בעיירה בית לחם שבמדינת ניו יורק.
ב-1857 הוא עבר לאוגוסטה שבג'ורג'יה כדי לעבוד עם חברת הטלגרף אדמס אקספרס.
בולוק כיהן כמושל ג'ורג'יה ה-46 בשנים 1868–1871, במהלך תקופת השיקום, והיה המושל הרפובליקני הראשון של המדינה.
לאחר שג'ורג'יה אשררה את התיקון ה-14 לחוקת ארצות הברית, הוכרז בחוק הכוללני שמדינות הדרום זכאיות לייצוג בקונגרס כמו שאר מדינות האיחוד.
בשל העובדה שהאספה הכללית של ג'ורג'יה הרחיקה 28 נציגים שחורים ומנעה משחורים מלהצביע בבחירות לנשיאות של 1868, איבדה המדינה את זכותה לייצוג בקונגרס.
בתגובה לפנייה מצדו של בולוק, הושמה שוב ג'ורג'יה תחת ממשל צבאי כחלק מ"חוק ג'ורג'יה" שנחקק ב-22 בדצמבר 1869. מהלך זה הפך את בולוק לדמות שנואה.
לאחר כמה האשמות בשערוריות ולעג שהיו מנת חלקו, הוא אולץ ב-1871 על ידי הקו קלוקס קלאן להתפטר מתפקידו כמושל, והוא חש שיהיה זה נכון עבורו לעזוב את המדינה.
במקומו הושבע כמושל נשיא הסנאט המדינתי, הרפובליקני בנג'מין קונלי, שכיהן כמושל בחודשיים האחרונים לכהונתו המתוכננת של בולוק.
לאחר תום כהונו של קונולי הושבע הדמוקרט ג'יימס מילטון סמית', ועד לכהונתו של סאני פרדו ב-2003, לא כיהן אף מושל רפובליקני בג'ורג'יה.
בולוק שימש כנשיא חברת הרכבות מייקון ואוגוסטה ב-1867, והקים את הבנק הלאומי הראשון של אוגוסטה.
מאוחר יותר הוא היה לנשיא לשכת המסחר של אטלנטה, וב-1895 שימש כראש הטקס של תערוכת מדינות הכותנה הבינלאומית.
בולוק הציג את בוקר טי.
וושינגטון, לפני שנשא את נאום "פשרת אטלנטה" המפורסם שלו.
רופוס בולוק נפטר באלביון שבמדינת ניו יורק ב-27 באפריל 1907. הוא נטמן בבית הקברות מאונט אלביון שבעיר.
הוא המושל היחידי מאז 1850 שלא מוצג דיוקן רשמי שלו בקפיטול של מדינת ג'ורג'יה.
רופוס הרדי היה חבר בית הנבחרים של ארצות הברית מטעם המפלגה הדמוקרטית ממדינת טקסס.
הרדי נולד ב-16 בדצמבר 1855 במחוז מונרו, מיסיסיפי, לג'ורג' וושינגטון ולפאולין ג'יי (וויטקר) הרדי.
המשפחה עברה למיליקן, טקסס, בשנת 1861.
הרדי נרשם למכון סומרוויל במחוז נוקסובי, מיסיסיפי, בשנת 1871, וקיבל את תואר ה-LLB שלו מאוניברסיטת ג'ורג'יה ב-1875. ב-1876, הוא פתח את משרד עריכת הדין שלו בנבאסוטה, טקסס, ועבר לקורסיקנה, טקסס, ב-1878.
מ-1880 עד 1884 שימש כפרקליט תובע של מחוז נבארו, טקסס.
הוא שימש כפרקליט המחוזי של המחוז השיפוטי ה-13 של טקסס 1884–1888, וכשופט מחוזי של אותו מחוז 1888–1896. הרדי היה חבר בית הנבחרים של ארצות הברית מטקסס בשנים 1907–1923. עם פרישתו מהקונגרס, חזר הרדי לעסוק בעריכת דין באופן פרטי בקורסיקנה.
בשנת 1881, הרדי התחתן עם פליסיה א.
ב-13 במרץ 1943 מת נרדי בקורסיקנה, טקסס.
רופוס ססיל הולמן היה פוליטיקאי ואיש עסקים אמריקאי, שכיהן כחבר הסנאט של ארצות הברית במשך כהונה אחת בזמן מלחמת העולם השנייה.
בשנות ה־20 היה פעיל בקו קלוקס קלאן, ולאחר מכן כיהן כגזבר מדינת אורגון.
הוא היה גם חבר מועצת הנציבים של מחוז מולטנומה.
במאי 1944, כאשר התמודד מחדש לסנאט, הפסיד הולמן בפריימריז של המפלגה הרפובליקנית לוויין מורס.
הולמן נולד בפורטלנד שבאורגון, ב־14 באוקטובר 1877. הוא התחנך בבתי ספר ציבוריים, ובשנת 1896 החל לעבוד כמורה.
לאחר שעזב את ההוראה ב־1898, עבד בתחומים שונים – מחקלאות והפעלת ספינת קיטור ועד לעיסוקי הנהלת חשבונות – עד 1910. באותה שנה החל לייצר ספרי חשבונות וקופסאות נייר בפורטלנד.
בהמשך עסק בתחום האחסון בקירור, והיה פעיל גם בעניינים אזרחיים.
הולמן נבחר לראשונה לתפקיד ציבורי בשנת 1914, כאשר נבחר למועצת הנציבים של מחוז מולטנומה, שם כיהן שתי כהונות בנות ארבע שנים (1914–1922).
באמצע שנות ה־20 היה חבר פעיל בקו קלוקס קלאן באורגון ושימש כקצין בארגון.
ב־1931 מינה אותו מושל אורגון, ג'וליוס מאייר, לגזבר המדינה לאחר מותו של תומאס ב.
הולמן נכנס לתפקידו ב־1 במאי 1931, נבחר לכהונה מלאה של ארבע שנים ב־1932, וזכה שוב בבחירות ב־1936. הוא התפטר מתפקידו בדצמבר 1938.
הולמן גילה דאגה רבה לנושאי סביבה.
בשנת 1937 זכה לפרסום כאשר הדגים בפני קהל את מצב הזיהום החמור בנהר וילאמט – כשהכניס לכלוב דגי סלמון לתוך המים, ולאחר זמן קצר שלף אותם מתים לעיני הצופים ההמומים.
ב־1938 נבחר לסנאט של ארצות הברית.
כסנאטור היה מבקר חריף של מדיניות החוץ של הנשיא פרנקלין דלאנו רוזוולט, ונקט בקו בדלני נוקשה שהציב אותו בימין הפוליטיקה של אורגון.
הוא היה מתנגד עיקש לליברליזציה של חוקי ההגירה, ובמיוחד למתן אפשרות ליהודים ולנרדפים אחרים באירופה להגר לארצות הברית.
עמדתו עוררה תרעומת קשה בקרב הקהילה היהודית הקטנה אך המשפיעה באורגון, שראתה בו אנטישמי מובהק וניסתה להביא להפסדו הפוליטי.
בנאום בסנאט במרץ 1941 אמר:
לאחר ההתקפה על פרל הארבור בדצמבר 1941, מיתן הולמן את עמדותיו הבדלניות ותמך במאמץ המלחמתי, אך שמו נותר מזוהה לעד עם הבדלנות – שהפכה עתה לבלתי פופולרית.
בבחירות המקדימות של הרפובליקנים במאי 1944 התמודד מולו יריב בולט – ויין מורס.
הולמן היה גם תומך קולני של ריכוז היפנים־אמריקאים במחנות, ופעל נגד החזרתם לבתיהם.
במהלך מערכת הבחירות טען הולמן בפומבי שמורס הוא "סוס טרויאני" של הדמוקרטים, שבשל מיעוט הרשומים במפלגתם באורגון ניסו לפצל את הרפובליקנים כדי לזכות במושב הסנאט.
כשהתיאוריה הזו לא תפסה, העלה הולמן קונספירציה אחרת, לפיה מספנות הנרי ג' קייזר בפורטלנד משמשות כלי שיטתי לזיוף תוצאות נגדו.
עיתוני אורגון לעגו לטענותיו הקונספירטיביות, ואחד מהם כתב עליו כי "כמו הנמלים, גם הוא איבד את מרכז היקום".
למרות שהולמן ניצח ב־20 מתוך מחוזות אורגון, מורס שלט במחוזות הגדולים והמאוכלסים – מולטנומה וליין – וזכה בפריימריז בפער של 10,000 קולות מתוך למעלה מ־143,000 שהצביעו.
לאחר תבוסתו ב־1944 פרש הולמן מהחיים הציבוריים ולא התמודד שוב.
הוא חזר לנהל את חברת Portland Paper Box Company בפורטלנד, ולבסוף פרש לחווה שלו ליד מולאלה שבאורגון.
הולמן נפטר ב־27 בנובמבר 1959 בעיר הולדתו פורטלנד, ונקבר בבית העלמין River View Cemetery בעיר.
רופוס צ'ואט היה עורך דין, נואם וחבר הסנאט של ארצות הברית, שייצג את מסצ'וסטס מטעם המפלגה הוויגית.
הוא נחשב לאחד מעורכי הדין הדגולים של המאה ה-19 בארצות הברית, ועסק ביותר מאלף תיקים כמעט בכל תחום משפטי שהיה מוכר אז.
בין השאר היה מחלוצי הטכניקה המשפטית של גיוס אמפתיה של חבר המושבעים בתיקי נזיקין.
באחד המקרים זכה עבור אלמנה פצועה בפסק דין חסר תקדים של 22,500 דולר – הסכום הגבוה ביותר שנפסק עד אז לטובת תובע.
יחד עם עמיתו הקרוב דניאל ובסטר, נחשב צ'ואט גם לאחד הנואמים הדגולים של תקופתו.
בין נאומיו המפורסמים נמנים "הנאום על תקופת ההתיישבות הקולוניאלית בניו אינגלנד" (1831), שנישא באיפסוויץ' לרגל מאה שנים להתיישבות, ו"נאום על עידן הצליינים כתקופה ההירואית של ההיסטוריה שלנו" (1843) בפני החברה של ניו אינגלנד בניו יורק.
באמצעות נאומים אלה היה לאחד הדוברים הבולטים שהציגו את המתיישבים הפוריטנים כמייסדי הרפובליקה האמריקאית.
צ'ואט היה לאומן פטריוטי ותומך נלהב באיחוד.
עם זאת, התנגד למפלגה הרפובליקנית בראשית דרכה, כיוון שראה בה "מפלגה אזורית" המאיימת על אחדות המדינה.
בבחירות לנשיאות ב־1856 אף הביע בפומבי את תמיכתו במועמד הדמוקרטי ג'יימס ביוקנן, על פני המועמד הרפובליקני ג'ון פרימונט.
צ'ואט נולד באיפסוויץ' שבמסצ'וסטס, והיה בנם של מרים (פוסטר) ודייוויד צ'ואט – מורה וותיק מלחמת העצמאות האמריקאית.
הוא היה מצאצאי משפחה אנגלית שהתיישבה במסצ'וסטס ב־1643. בן דודו, הרופא ג'ורג' צ'ואט, היה אביהם של ג'ורג' ס.
בית הולדתו, "Choate House", נותר עד היום כמעט כפי שהיה.
בילדותו התבלט בכישרון יוצא דופן: בגיל שש כבר ידע לדקלם בעל־פה חלקים נרחבים מן התנ"ך ומספר "מסע הצליין".
ב־1819 השלים את לימודיו בקולג' דרטמות' כמצטיין המחזור, ושימש שם מורה צעיר בשנים 1819–1820.
ב־1820 נרשם לבית הספר למשפטים "דיין" בקיימברידג', ולמד אצל נשיא בית המשפט העליון פרקר ופרופ' אסהל סטירנס.
בשנה שלאחר מכן השתלם בוושינגטון, במשרדו של ויליאם וירט, התובע הכללי של ארצות הברית.
ב־1823 הוסמך כעורך דין במסצ'וסטס ופתח בקריירה משפטית בעיר דנברס הדרומית (כיום פיבודי).
במקביל כיהן בבית הנבחרים של מסצ'וסטס בשנים 1825–1826 ובשנת 1827 כיהן כחבר הסנאט המדינתי.
ב־1825 נישא להלן אולקוט ולשניים נולדו שבעה ילדים.
ב־1828 עבר לסיילם, שם זכה לפרסום בזכות ניהול מוצלח של תיקים חשובים.
ב־1830 נבחר מטעם המפלגה הוויגית לבית הנבחרים של ארצות הברית, כשהביס את בנג'מין קראונינשילד – מזכיר הצי לשעבר ומועמד המפלגה הג'קסוניאנית.
ב־1832 נבחר מחדש, ובלט בנאומיו להגנת מדיניות המכסים.
ב־1834 פרש מן הקונגרס לפני תום כהונתו השנייה, ועבר לבוסטון כדי להקדיש עצמו לעריכת דין.
שמו כנואם כבר יצא למרחוק, והוא הוזמן לשאת נאומים רבים באירועים ציבוריים.
מיומנותו הייתה כה בולטת, עד שבית הספר התיכון בדדהאם נהג לשחרר תלמידים ממסגרות הלימוד כדי להאזין לו בבית המשפט הסמוך.
ב־1841 מונה לסנאטור, במקום דניאל ובסטר, שנבחר לתפקיד בממשל.
בסנאט עסק בין היתר במכסי מגן, במחלוקת על גבול אורגון, בתמיכתו בחוק הבנק הפדרלי ובניסיונות לבלום את סיפוח טקסס.
לאחר סיום כהונתו ב־1845 חזר לעריכת דין בבוסטון.
מאוחר יותר כיהן כתובע הכללי של מסצ'וסטס (1853–1854).
בשנת 1846 התפרסם כששכנע מושבעים כי אלברט טירל לא רצח את אהובתו – ואם עשה כן, היה זה מתוך הליכת ירח.
זו הייתה הפעם הראשונה בהיסטוריה המשפטית האמריקאית שהגנת "שינה" התקבלה במשפט רצח.
צ'ואט תמך במדיניותו של דניאל ובסטר, ובפרט בנאומו המפורסם "נאום שבעה במרץ" (1850).
הוא פעל למען מינויו של ובסטר כמועמד לנשיאות מטעם הוויגים בבחירות 1852. ב־1853 השתתף בוועידת החוקה של מסצ'וסטס.
ב־1856, בניגוד לרוב חבריו הוויגים לשעבר, סירב להצטרף לרפובליקנים ותמך במועמד הדמוקרטי ג'יימס ביוקנן, שאותו ראה כנציג המפלגה הלאומית לעומת "המפלגה האזורית".
ב־1850 יצא לשלושה חודשי מסע באירופה כדי לשפר את בריאותו.
בשנת 1859, כאשר מצבו הבריאותי החמיר, יצא שוב לאירופה אך מצבו הידרדר.
הוא ירד מהאונייה בהליפקס שבנובה סקוטיה, שם נפטר ב־13 ביולי 1859. הוא נקבר בבית הקברות מאונט אובורן בבוסטון.
צ'ואט הותיר אחריו ספרייה פרטית מרשימה של כ־7,000 ספרים, מהם 3,000 כרכים משפטיים.
בית ילדותו נשמר כיום כחלק משמורת הטבע "Crane Wildlife Refuge".
פסלו, מעשה ידי הפסל האמריקאי הנודע דניאל צ'סטר פרנץ', ניצב בבית המשפט המחוזי של סאפוק בבוסטון.
רופוס בלודג'ט היה פוליטיקאי אמריקאי מטעם המפלגה הדמוקרטית, אשר ייצג את מדינת ניו ג'רזי בסנאט של ארצות הברית.
רופוס בלודג'ט נולד ב-9 באוקטובר 1834 בדורצ'סטר שבניו המפשייר, למד בבתי הספר הציבוריים של ניו המפשייר וכן באקדמיית ונטוורת', בית ספר פרטי.
בשנת 1866 עבר לניו ג'רזי והשתקע בעיר לונג ברנץ'.
שם החל תחילה בקריירה מקצועית בתחום ייצור ציוד למסילות ברזל.
בנוסף, שימש כנשיא בנק העיר לונג ברנץ'.
את תפקידו הפוליטי הראשון מילא בלודג'ט בשנים 1878–1879 כחבר האספה הכללית של ניו ג'רזי.
בשנים 1884–1910 כיהן כמפקח של חברת הרכבות ניו יורק ולונג ברנץ'.
בשנת 1886 נבחר מטעם המפלגה הדמוקרטית לסנאט של ארצות הברית, וכיהן בו מ-4 במרץ 1887 ועד 3 במרץ 1893. הוא לא התמודד לכהונה נוספת.
במקום זאת, בשנים 1893–1898 כיהן כראש עיריית לונג ברנץ'.
בנוסף לפעילותו הפוליטית עסק גם בענפי הרכבות והבנקאות.
רופוס בלודג'ט נפטר ב-3 באוקטובר 1910 בלונג ברנץ' שבניו ג'רזי, כתוצאה מטרשת עורקים, ונקבר בבית העלמין הכפרי של ונטוורת' שבניו המפשייר.
רופרט אלכסנדר לויד גרינט הוא שחקן קולנוע אנגלי שהתפרסם בזכות גילום דמותו של רון ויזלי בסדרת סרטי "הארי פוטר".
רופרט גרינט נולד בעיירה הארלו , במחוז אסקס, אנגליה.
אמו, ג'ואנה לבית פרסונס, היא עקרת בית, ואביו, נייג'ל, הוא סוחר מזכרות.
גרינט הוא הבכור מבין חמישה אחים.
הוא גדל בהרטפורדשייר שם הוא למד בבית הספר היסודי הקתולי "סנט ג'וזף", שם גם החל להתעניין לראשונה בתיאטרון.
הוא הופיע בהפקות בית הספר והצטרף לקבוצות תיאטרון מקומיות.
הוא המשיך להופיע בהצגות בבית הספר גם אחרי שעבר לבית הספר "ריצ'רד הייל" בעיירה הרטפורד .
עם זאת, גרינט מעולם לא שיחק באופן מקצועי לפני סדרת "הארי פוטר".
בגיל 16 הוא עזב את בית הספר, על מנת להתמקד בקריירת המשחק.
בגיל 11 נבחר גרינט באודישנים לסרט "הארי פוטר ואבן החכמים" לתפקיד רון ויזלי.
השיקולים לבחירתו לתפקיד כוללים את העובדה שיש לו שיער ג'ינג'י.
כמו לדמותו של ויזלי, גם לגרינט יש פחד מעכבישים.
גרינט טען שהיו לו יותר סיכויים לזכות בתפקיד כיוון שעוד לפני שפנו אליו להיבחן לתפקיד, הוא נהג לקרוא את ספרי "הארי פוטר" ומאוד נהנה מהם.
הוא שיחק בתפקיד רון ויזלי בכל שמונת סרטי "הארי פוטר".
האחרונים שבהם היו שני חלקיו של הסרט "הארי פוטר ואוצרות המוות", שיצאו לאקרנים בנובמבר 2010 וביולי 2011.
בשנת 2002, שיחק גרינט את דמותו של אלן בסרט "מכנסי הרעם".
בשנת 2005, דיבב גרינט את דמותו של פיטר פן בתוכנית הדוקומנטרית "מזל טוב, פיטר פן".
בשנת 2006, שיחק גרינט בסרט "שיעורי נהיגה" עם ג'ולי וולטרס ולורה ליני את דמותו של בן מרשל.
בשנת 2010, שיחק גרינט בסרט "מטרה פראית" את דמותו של טוני, לצד השחקנים ביל ניי ואמילי בלאנט.
בשנת 2011, שיחק גרינט בסרט "פיצוץ מתוק" את דמותו של מלאצ'י.
בשנת 2011 השתתף בווידאו קליפ לשיר "Lego House" של אד שירן.
בשנת 2014 דיבב את ג'וש בסרט "יצאת כוכב".
בשנת 2017 החל לשחק בסדרה "סנאץ'", בתפקיד צ'ארלי קוונדיש-סקוט.
בשנת 2019 החל לשחק בסדרת הטלוויזיה "סרבנט" בשירות הזרמת המדיה Apple TV, בתור ג'וליאן פירס, אחיה של דורות'י אותה מגלמת לורן אמברוז.
הסדרה סיימה את שידוריה ב-2024 לאחר ארבע עונות.
גרינט נמצא במערכת יחסים עם השחקנית ג'ורג'יה גרום מאז 2011. יש להם בת, שנולדה במאי 2020. הוא הצטרף לאינסטגרם בנובמבר 2020, ופרסם תמונה שלו מחזיק את בתו שזה עתה נולדה.
באפריל 2025 נולדה לזוג בת נוספת.
הוא הגיע למיליון עוקבים תוך ארבע שעות ודקה אחת מיצירת החשבון שלו, ושבר את תואר שיא גינס הקודם עבור הזמן המהיר ביותר להגיע למיליון עוקבים בפלטפורמה.
גרינט פעיל בתחום הצדקה, הוא תרם פריטים כגון בגדים למכירות פומביות למטרת צדקה והשתתף בעצרות וקמפיינים למטרות צדקה.
+שנהמחזהתפקידהערות2013מוג'ו סוויטסתיאטרון הרולד פינטר בוסט אנד2014It's Only a Playפרנק סינגרתיאטרון ג'רלד שוינפלד בברודוויי
קית' רופרט מרדוק הוא מיליארדר אוסטרלי-אמריקאי.
הוא היה גם הבעלים של קבוצת סקיי באירופה (עד 2018), ופוקס המאה ה-21 בארצות הברית (עד 2019).
הוריו של מרדוק נולדו גם הם במלבורן.
קית' מרדוק היה כתב מלחמה ומאוחר יותר החזיק בשני עיתונים באדלייד שבדרום אוסטרליה, ותחנת רדיו בעיירת כרייה רחוקה, והיה יושב ראש חברת ההוצאה לאור "הרלד ווקלי טיימס".
מרדוק למד בבית ספר פרטי יוקרתי, שם היה עורך משותף של כתב העת הרשמי של בית הספר "קוריאן".
והיה חבר בקבוצת הקריקט של בית ספרו שזכתה באליפות המדינה.
מרדוק החל לעבוד במשרה חלקית בעיתון "מלבורן הראלד" וטופח על ידי אביו כיורש של העסק המשפחתי (למרדוק היו גם שלוש אחיות).
למד פילוסופיה, פוליטיקה וכלכלה בקולג' ווסטר, באוניברסיטת אוקספורד.
שם היה פעיל בחוגי שמאל וזכה לכינוי "רופרט האדום".
הוא היה חבר בתא הסטודנטים של מפלגת הלייבור באוניברסיטת אוקספורד.
בעקבות מות אביו, כשהיה בן 21, חזר מרדוק מאוקספורד לאוסטרליה, כדי לקחת אחריות על מה שנותר מהעסק המשפחתי.
לאחר מכירת מניות הראלד שהחזיק אביו לתשלום מיסים, נותר בבעלותו חברה בשם News Limited, שהוקמה בשנת 1923. מרדוק הפך את העיתון "אדלייד ניוז", הנכס העיקרי שלה, להצלחה גדולה.
בשנת 1995 השיק תאגיד ניוז קורפ את רשת הטלוויזיה בתשלום Foxtel באוסטרליה, בשיתוף עם חברת התקשרות טלסטרה.
במאי 2020, הודיעה "ניוז קורפ אוסטרליה", הזרוע האוסטרלית של אימפריית העיתונות של מרדוק, כי תפסיק להוציא לאור למעלה מ-100 עיתונים, בהם כמה מהעיתונים האזוריים הבולטים במדינה.
זאת, עקב נפילה בהכנסות מפרסום בעיתונות המודפסת, שהואצה כתוצאה ממגפת הקורונה.
מרדוק הפחית את עלויות ההפקה באמצעות הפעלת מכונת דפוס זהה לשני העיתונים.
בשנת 1981 רכש מרדוק את ה"טיימס" ואת "סאנדיי טיימס", עיתונים הפונים לקהל ממעמד הביניים.
במהלך שנות השמונים ותחילת שנות התשעים, עיתוניו של מרדוק תמכו בדרך כלל בראש ממשלת בריטניה מרגרט תאצ'ר.
בסוף עידן תאצ'ר וג'ון מייג'ור, מרדוק העביר את תמיכתו למפלגת הלייבור ומנהיגה, טוני בלייר.
קרבת יחסיו עם בלייר והפגישות החשאיות שלהם הביאו לדיון פומבי ומחלוקת פוליטית בבריטניה.
מאוחר יותר "הסאן" במהדורותיו האנגליות, ויתר בפומבי על תמיכה בממשלת הלייבור והעניק את תמיכתה למפלגתו השמרנית של דייוויד קמרון, שהקימה זמן קצר לאחר מכן ממשלה קואליציונית.
בסקוטלנד, שם השמרנים ספגו מפולת מוחלטת בשנת 1997, החל העיתון לתמוך במפלגה הלאומית הסקוטית.
הדובר הרשמי של ראש הממשלה לשעבר גורדון בראון אמר בנובמבר 2009 כי בראון ומרדוק "היו בתקשורת שוטפת" וכי "אין שום דבר יוצא דופן שראש הממשלה מדבר עם רופרט מרדוק".
בשנת 1986 הכניס מרדוק תהליכי ייצור אלקטרוניים לעיתוניו באוסטרליה, בריטניה וארצות הברית.
מידת האוטומציה הגדולה יותר הובילה לצמצום משמעותי במספר העובדים המעורבים בתהליך הדפוס.
באנגליה, המהלך עורר את כעסם של איגודי עובדי הדפוס, וכתוצאה מכך פרץ סכסוך עבודה ארוך.
הסכסוך החל עם פיטורי 6,000 עובדים שפתחו בשביתה, והביאו לקרבות רחוב והפגנות.
רבים מהשמאל הפוליטי בבריטניה טענו כי שיתוף הפעולה של ממשלתה השמרנית של מרגרט תאצ'ר עם מרדוק בפרשה, נועד לפגוע בתנועת האיגודים המקצועיים הבריטית.
באותה עת גם רכש כ-25% מחברת "פריסון" בעלת העיתון פייננשל טיימס.
הרשת ספגה הפסדים עצומים בשנות פעילותה הראשונות, והעסקים הרווחים האחרים שלו, סיבסדו אותה.
זה היה הסכום הגדול ביותר שהוצע אי פעם למועדון ספורט עד אז.
הרכישה נחסמה על ידי ועדת התחרות של בריטניה, שקבעה כי הרכישה הייתה "פוגעת בתחרות בענף השידור ובאיכות הכדורגל הבריטי".
במשך השנים החזיק מרדוק בכ-39% ממניות קבוצת סקיי, שהרחיבה את פעילותה לרחבי אירופה.
במאי 2010, הודיע מרדוק כי יישם חומת תשלום בשני העיתונים המובלים שלו בבריטניה "הטיימס" ו"סאנדיי טיימס".
ביולי 2011 החליט מרדוק על סגירת העיתון ניוז אוף דה וורלד שבשליטתו, בעקבות חשיפת פרשת האזנות סתר לידוענים ואנשי ציבור בבריטניה שבה היה מעורב העיתון.
שערורייה זו הובילה לפגיעה קשה בתדמיתו ובתדמית החברה שבבעלותו.
במהלך שימוע בפרלמנט הבריטי בנושא הוטחה בו עוגת קצף גילוח.
בשנת 2014 איחד את פעילות קבוצת סקיי באיטליה וגרמניה עם חברת בריטיש סקיי בבריטניה.
הקבוצה המאוחדת סיפקה שירותי טלוויזיה בכבלים ובלוויין לכ-20 מיליון מנויים.
בשנת 2016, הציעה קבוצת פוקס של מרדוק כ-14 מיליארד דולר, תמורת שאר המניות של סקיי בהם לא החזיקה.
אך נציבות התחרות והשווקים בבריטניה התנגדה לעסקה, מכיוון שהיא הייתה נותנת למרדוק ובני משפחתו השפעה גדולה מדי על התקשורת בבריטניה.
באפריל 2018 הציעה פוקס למכור את ערוץ סקיי ניוז לחברת דיסני, כדי לצמצם את השפעתה בשוק המדיה החדשותית בבריטניה.
ביולי 2018 אישרה ממשלת בריטניה את העסקה, אך לבסוף הפסיד מרדוק במאבק השליטה לתאגיד קומקאסט שרכש את כל המניות תמורת 39 מיליארד דולר, בספטמבר 2018.
שש תחנות הטלוויזיה שבבעלות מטרומדיה היוו את הגרעין של תאגיד השידור פוקס, שנוסד ב-9 באוקטובר 1986. בשנות ה-80 נכנס גם לעסקי הוצאת ספרים, רכש שתי הוצאות ספרים ומיזג אותן ליצירת הוצאת "הרפר קולינס".
בשנת 1993, רכשה רשת פוקס של מרדוק את זכויות השידור של ליגת הפוטבול National Football Conference ושל ליגת NFL והגדיל את היקף השידורים של הרשת.
בשנת 1995, פוקס הפכה למושא בדיקה של רשות התקשורת הפדרלית (FCC), כאשר נטען כי הבסיס האוסטרלי ניוז קורפ.
הפך את הבעלות של מרדוק על פוקס לבלתי חוקית.
עם זאת, ה-FCC פסק לטובתו של מרדוק, וקבע שהבעלות שלו על פוקס היא לטובת הציבור.
באותה שנה הקים בשיתוף עם חברת התקשורת MCI את "אמריקן סקיי ברודקאטינג", חברה לשידורי טלוויזיה בלוויין בארצות הברית.
בתחילת 1997 הודיעה שימזג אותה עם חברת הטלוויזיה בלוויין אקוסטאר (EchoStar), אך לבסוף מכר לה את חלקו במיזם.
בשנת 1996 החליט מרדוק להיכנס לשוק החדשות בכבלים והקים את ערוץ פוקס ניוז, תחנת חדשות בכבלים הפועלת 24 שעות ביממה.
כתחרות ליריבו הוותיק טד טרנר (מייסד ובעלים לשעבר של רשת CNN).
בינואר 2002 פוקס עקפה את CNN בשיעור הצפייה חודשי.
בשנת 1998 השיק מרדוק את מיזם "פוקס פמילי וורלדוויד", בשיתוף עם איש עסקים הישראלי חיים סבן.
המיזם איחד את נכסי השידור של סבן אנטרטיינמנט עם ערוץ פוקס קידס וערוץ "פמילי" שרכשו.
המיזם עסק בהשקת ערוצי פוקס לילדים ברחבי העולם, ותוך תקופה קצרה היה בבעלותו רשת של ערוצי ילדים בעשרות מדינות.
בשנת 2001 רכשה חברת דיסני את המיזם תמורת 5.3 מיליארד דולר.
בשנת 2001 נכנס למשא ומתן עם חברת ג'נרל מוטורס על רכישת חברת בת שלה "יוז אלקטרוניקס", שהנכס העיקרי שלה היא ספקית הטלוויזיה בלוויין DirecTV.
המשא ומתן נכשל בסופו של דבר, ויוז חתמה, באוקטובר 2001, על הסכם מיזוג עם יריבתה אקוסטאר.
עם זאת, העסקה עוררה התנגדות משמעותית מצד משרד המשפטים ונציבות התקשורת הפדרלית בנושאי הגבלים עסקיים, מה שהוביל את שתי החברות למשוך את ההסכם בדצמבר 2002. באפריל 2003 רכש לבסוף מרדוק את השליטה בחברה תמורת 6 מיליארד דולר.
ביוני 2012 הודיע מרדוק כי כדי "לפתוח ערך רב עוד יותר של בעלי המניות לטווח הארוך", נכסי תאגיד "ניוז קורפ" יפוצלו לשתי חברות ציבוריות חדשות.
אחת שתחזיק בעסקי המדיה האלקטרונית (ערוצי טלוויזיה, אולפני קולנוע, שירותי טלוויזיה בלוויין ובכבלים) והשנייה תחזיק בעסקי ההוצאה לאור (עיתונים והוצאות ספרים).
בדצמבר 2017 הודיעה מרדוק על מכירת "פוקס המאה ה-21" לחברת דיסני.
ביוני 2018 קיבלה דיסני אישור לרכוש את החברה תמורת 71 מיליארד דולר, והמכירה הושלמה במרץ 2019.
במשך השנים ביצע מרדוק השקעות במספר מיזמים בישראל.
כתומך נלהב של מדינת ישראל, השתתף באירועים של הבונדס בניו יורק.
בנוסף נמצא מרדוק בקשר אישי עם ראש הממשלה בנימין נתניהו.
בשנת 1988 הקים בישראל את חברת NDS בשותפות עם חברת ידע חברה למחקר ופתוח, חברת מסחור הידע של מכון ויצמן למדע.
החברה הוקמה על בסיס שיטת ההצפנה שפיתחו עדי שמיר ותלמידי המחקר שלו עמוס פיאט ויוסי טולפן.
החברה פיתחה פתרון הצפנה עבור שידורי הטלוויזיה בלוויין של מרדוק.
כך שיכול לגבות בתשלום דמי מנוי, ולהציעה שירות של שלם וצפה של סרטים ואירועי ספורט.
חברת "ניוז קורפ" של מרדוק השקיעה 5 מיליון דולר בחברה עם הקמתה.
בשנת 1993 רכשה ניוזקורפ את הבעלות המלאה בחברה תמורת 13.5 מיליון דולר, לאחר שבהסכם ההשקעה הראשוני נקבע, שלאחר חמש שנים תנפיק החברה את עצמה בבורסה, או שמרדוק ירכוש את חלקי שותפיו.
בשנת 1986 פגש מרדוק את הפסנתרן הישראלי-אמריקאי דוד בר-אילן, בטקס שנערך במלאת מאה שנה לפסל החירות, ושבו נכחו המהגרים המצטיינים, שתרמו יותר מכל לארצות הברית.
בשנת 1987 חזר בר-אילן לישראל, והחל לעבוד על הקמת העיתון שקיבל את השם "לעניין".
בר-אילן גייס את העיתונאי נדב העצני, שהחל בעריכת העיתון, בניית מערכת וגיוס עובדים.
שבועיים לפני השקת העיתון הוחלף העצני בתפקיד העורך על ידי משה שניצר ממעריב.
שניצר התפטר אחרי עשרה ימים בתפקיד והוחלף על ידי עורך המקומון צומת השרון משה אלון.
בספטמבר 2006 הודיע על רכישת 9% ממניותיו של ארנון מילצ'ן בערוץ 10. בריאיון לעיתון "הארץ" אמר מרדוק כי ביצע את ההשקעה עקב החברות האישית עם מילצ'ן, שאיתו הוא שותף גם בעסקי הסרטים.
אולם רק לאחר שנתיים, אישרה הרשות השנייה לטלוויזיה ולרדיו את עסקת מכירת המניות.
באוגוסט 2013 מכר חזרה למילצ'ן את המניות במחיר הרכישה.
בשנת 2010 השקיע מרדוק בשותפות עם לורד ג'ייקוב רוטשילד בחברת "ג'ני אנרג'י אינטרנשיונל", שביקשה להקים מתקן להפקת נפט מפצלי שמן שבישראל.
בחבל עדולם, שבסמוך לבית שמש.
הפרויקט לא קיבל אישור, עקב הפגיעה הרבה בנוף, הזיהום הסביבתי הצפוי ממנו.
זאת למרות התמיכה שקיבל הפרויקט מראש הממשלה
בבריטניה, בשנות ה-80, יצר מרדוק ברית הדוקה עם ראש הממשלה השמרנית מרגרט תאצ'ר.
בפברואר 1981, כאשר מרדוק, שכבר היה הבעלים של שני עיתונים, ביקש לקנות את ה"טיימס" ואת "סאנדיי טיימס", ממשלתה של תאצ'ר נתנה לו אישור מבלי להפנות אותה לוועדת המונופולים והמיזוגים, מה שהיה נהוג באותה עת על פי כללי התחרות.
למרות שהמגע בין השניים הוכחש מפורשות, מסמכים שנמצאו בארכיון של תאצ'ר ב-2012 חשפו פגישה סודית שהתקיימה חודש לפני כן, בה מרדוק תידרך את תאצ'ר על תוכניותיו לעיתון, כגון פירוק האיגודים המקצועיים בעיתון.
עיתון ה"סאן" של מרדוק טען בכותרת ראשית כי עזר ליורשה של תאצ'ר, ג'ון מייג'ור לזכות בניצחון בלתי צפוי בבחירות בבחירות הכלליות ב-1992. בבחירות הכלליות של 1997, 2001 ו-2005, העיתונים של מרדוק היו נייטרליים או נתמכו בלייבור תחת טוני בלייר.
באוגוסט 2008, מנהיג המפלגה השמרנית וראש הממשלה לעתיד דייוויד קמרון קיבל טיסות חינם כדי לקיים שיחות פרטיות ולהשתתף במסיבות פרטיות עם מרדוק על היאכטה שלו.
אורחים נוספים שהשתתפו ב"אירועים החברתיים" כללו את האוליגרך הרוסי אולג דריפסקה ויו"ר משותף של NBC יוניברסל בן סילברמן.
ביולי 2011, התברר כי קמרון פגש בכירים מרכזיים ב"ניוז קורפ" בסך הכל 26 פעמים במהלך 14 החודשים שבהם כיהן קמרון כראש ממשלה עד אותה נקודה.
כמו כן, דווח כי מרדוק נתן לקמרון ערבות אישית לכך שלא יהיה סיכון כרוך בהעסקת אנדי קולסון, העורך לשעבר של "ניוז אוף דה וורלד", כמנהל התקשורת של המפלגה השמרנית ב-2007. זאת למרות שקולסון התפטר מתפקידו כעורך לאחר שנחשף כי כתבים בעיתון ביצעו האזנות סתר לטלפונים.
קמרון בחר לקבל את עצתו של מרדוק.
קולסון התפטר מתפקידו ב-2011 ומאוחר יותר נעצר ונחקר על האשמות של פעילות פלילית נוספת ב"ניוז אוף דה וורלד", במיוחד שערוריית הפריצה לטלפונים של ידוענים ופוליטיקאים.
קולסון נידון ל-18 חודשי מאסר.
ביוני 2016, תמך עיתון "הסאן" של מרדוק בעזיבת האיחוד האירופי במשאל העם על חברות הממלכה המאוחדת באיחוד.
מרדוק כינה את תוצאת הברקזיט "נפלאה", והשווה את ההחלטה לפרוש מהאיחוד האירופי ל"בריחה מהכלא...".
במהלך השנים נהג מרדוק לקדם בכלי התקשורת שבשליטתו בארצות הברית קו מערכת שמרני-ימני, דוגמת ערוץ "פוקס ניוז" שבבעלותו.
ב-8 במאי 2006 דיווח ה"פייננשל טיימס" כי מרדוק יארח באופן מפתיע ערב גיוס כספים לקמפיין הבחירות לסנאט של הילרי קלינטון, לאחר שקודם היה ממבקריה החריפים ביותר.
אולם במהלך הפריימריז הדמוקרטיים ב-2008 הביעה תמיכה בברק אובמה על פני קלינטון.
בבחירות לנשיאות ארצות הברית ב-2012, מרדוק מתח ביקורת על הקמפיין של מיט רומני, אך למרות זאת תמך מאוד בניצחון הרפובליקני.
לקראת הבחירות לנשיאות ארצות הברית ב-2016, העביר מרדוק תחילה ביקורת על דונלד טראמפ, אך לאחר שזכה בפריימריז כמועמד המפלגה הרפובליקנית, תמך בטראמפ וגייס את ערוץ "פוקס ניוז" לקידום ותמיכה בו.
לאחר שטראמפ נבחר לנשיא הוא נהג להתייעץ עם מרדוק בקביעות.
מרדוק ידוע כתומך נלהב של ישראל, וב-1997 אף קיבל את פרס "איש השנה" של המגבית היהודית המאוחדת על מסירותו לתעשיית התקשורת, לקהילה היהודית ולמדינת ישראל.
למרדוק היו קשרים עם בנימין נתניהו בעת שהיה ראש ממשלה דרך ארנון מילצ'ן וניר חפץ.
ביוני 2015 נפגש נתניהו בישראל עם לכלן מרדוק, בנו של רופרט מרדוק, והציע לו לרכוש את "ידיעות אחרונות".
באוקטובר 2016, נפגש נתניהו שוב עם לכלן מרדוק, לאחר שנחת בישראל במטוס פרטי יחד עם מנכ"ל קבוצת "ניוז קורפ".
השניים הגיעו לישראל ללילה אחד וככל הידוע לצורך פגישה אחת בלבד, עם ראש הממשלה ושר התקשורת נתניהו.
בשנת 1956 התחתן מרדוק עם פטרישיה בוקר, דיילת לשעבר ממלבורן; לבני הזוג נולדה בת אחת, פרודנס, בשנת 1958. הם התגרשו בשנת 1967.
בשנת 1967 התחתן מרדוק עם אנה מריה מאן (לבית טורב), עיתונאית מתלמדת ילידת סקוטלנד, שעבדה בעיתון בבעלותו בסידני.
לבני הזוג נולדו שלושה ילדים: אליזבת מרדוק (נולדה בסידני, אוסטרליה ב-22 באוגוסט 1968), לכלן מרדוק (נולד בלונדון, בריטניה ב-8 בספטמבר 1971), וג'יימס מרדוק (נולד בלונדון ב-13 בדצמבר 1972).
אנה מריה פרסמה שני רומנים בהוצאה לאור שבבעלות מרדוק.
הם התגרשו ביוני 1999. אנה מרדוק קיבלה בהסכם הגירושים נכסים בסך 1.2 מיליארד דולר.
ב-25 ביוני 1999, 17 יום לאחר שהתגרש מאשתו השנייה, מרדוק, אז בן 68, התחתן עם וונדי דנג ילידת סין.
היא הייתה בת 30, בוגרת בית הספר לניהול ייל, וסגנית נשיא חדשה של רשת הטלוויזיה סטאר בבעלותו.
למרדוק נולדו שתי בנות איתה, גרייס (ילידת 2001) וקלואי (ילידת 2003).
למרדוק בסך הכל שישה ילדים, והוא סב לשלושה עשר נכדים.
לקראת סוף נישואיו לוונדי, עלתה השמועה על קשר אפשרי שלה עם המודיעין הסיני.
ב-13 ביוני 2013, דובר ניוז קורפ אישר כי מרדוק הגיש בקשה לגירושין מדנג בעיר ניו יורק.
לטענת הדובר, הנישואין הופרו באופן בלתי הפיך במשך יותר מחצי שנה.
מרדוק גם סיים את ידידותו ארוכת השנים עם טוני בלייר לאחר שחשד כי ניהל רומן עם דנג עוד כשהיו נשואים.
ב-11 בינואר 2016, הכריז מרדוק על אירוסיו לדוגמנית לשעבר ג'רי הול, בהודעה בעיתון הטיימס.
ב-4 במרץ 2016 נישאו בלונדון, שבוע לפני יום הולדתו ה-85. הול הייתה בת 59 באותה עת.
ב-23 ביוני 2022 פורסם שמרדוק בהליכי גירושין מג'רי הול, לה היה נשוי שש שנים.
בספטמבר 2022 הכיר את אן לסלי סמית' ובמרץ 2023 הודיע כי התארסו, אולם לאחר שבועיים ביטל את האירוסים.
ביוני 2024, בגיל 93, התחתן בפעם החמישית לילנה ז'וקובה, בת 67 באותה עת, חמותו לשעבר של רומן אברמוביץ'.
בתו הבכורה, פרודנס מקלאוד, מונתה בינואר 2011 לדירקטוריון "טיימס עיתונים בע"מ", חלק מ"ניוז אינטרנשיונל "המפרסם את ה"טיימס" ו"סאנדיי טיימס".
בפברואר 2012, התפטר ג'יימס מרדוק מתפקידו כיו"ר ניוז אינטרנשיונל, חטיבת ההוצאה לאור של ניוז קורפ, על רקע פרשת האזנות הסתר של עיתונאי החברה.
ג'יימס מונה למנכ"ל קבוצת "פוקס המאה ה-21" ב-2015, אך עזב אחרי שנמכרה לחברת דיסני.
ביולי 2020 התפטר ג'יימס מרדוק מדירקטוריון ניוז קורפ.
במכתב ההתפטרות שלו נאמר כי התפטרותו נבעה מחילוקי דעות בנושא תוכני מערכת מסוימים שפורסמו על ידי החברה והחלטות אסטרטגיות אחרות.
אחר כך פורסם שג'יימס חולק על העמדה הימנית שמרנית של אביו, התוכן של חדשות "פוקס ניוז" והתמיכה בדונלד טראמפ.
לכלן מרדוק חזר לעבוד בעסקים של אביו, ומונה ביוני 2015 ליושב ראש משותף של "ניוז קורפ".
שבועיים אחר כך ביקר בישראל ונפגש עם שורה של בכירי תקשורת ופוליטיקאים.
אליזבת מרדוק, האחות הבכורה של לכלן וג'יימס, נחשבה בעבר גם היא ליורשת אפשרית לאביה בראשות "ניוז קורפ".
לאחר שסיימה את לימודיה בקולג' יוקרתי ב-1992, היא מונתה למנהלת התוכניות של פוקס טי.וי, שבבעלות אביה.
היא נשארה בפוקס עד שהיא ובעלה דאז, אלקין פיאנים, רכשו שתי תחנות טלוויזיה כושלות של NBC בצפון קרוליינה.
הלוואה של 31 מיליון דולר מאביה איפשרה לה השקעה בתחומי הטלוויזיה.
היא הזרימה לכיסיה 12 מיליון דולר, בעת מכירתן של התחנות 16 חודשים מאוחר יותר.
במרץ 1996 הצטרפה ל-BSkyB כמנהלת אחראית של הרשת, וב-1999 היא תפסה את משרת מנהלת התוכניות של רשת סקיי.
אולם פרשה מהחברה בשנת 2000 לטובת הקמת חברת הפקות טלוויזיה משלה בבריטניה.
בפברואר 2011 רכשה "ניוז קורפ" את חברת ההפקות של אליזבת מרדוק תמורת 672 מיליון דולר.
באפריל 2023, לאחר ששודר פרק 3 בעונה 4 בסדרה "יורשים", העוסק במותו של לוגן רוי (שדמותו ככל הנראה מבוססת על דמותו של רופרט מרדוק), דיווח "ניו יורק טיימס" כי ילדיו של מרדוק נרעשו מההשלכות האפשריות של מאבק ירושה לאחר מות אביהם והפרק השפיע על מהלכיהם במסגרת מאבק הירושה במשפחה.
בספטמבר 2025 פורסם כי השלושה הסכימו לוותר על חלקם בנאמנות המשפחתית תמורת 1.1 מיליארד דולר כל אחד.
רופי המפרץ הפרסי היה מטבע רופי הודי עם סימני הכר בשטרות שהיה למעשה הילך חוקי במדינות המפרץ הפרסי משנת 1959 עד שנת 1970 לפני שהללו הנפיקו מטבעות משלהן.
כאשר שלטה האימפריה הבריטית בהודו ובמדינות המפרץ השלטון הבריטי הוציא למחזור את הרופי ההודי כמטבע עובר לסוחר במדינות המפרץ אשר בשליטתו, כגון עומאן, בחריין, כווית ואיחוד האמירויות.
כאשר זכתה הודו בעצמאותה, עדיין השתמשו ברופי ההודי כהילך חוקי במדינות המפרץ.
באותו עת הבסיס המוניטארי עמד על עתודת גוש הלירה שטרלינג בשער חליפין של 13 ושליש הרופי ללירה שטרלינג וכן לתקן הזהב וכמו כן התקנות בהודו באותן שנים אסרו על הוצאת זהב והכנסת זהב למדינה ללא פיקוח וכן על החזקה ומסחר בזהב או במטבע חוץ במזומן בשטחי הודו עצמה.
אך באותן מדינות המפרץ שבה הרופי ההודי שימש הילך חוקי היה היתר לסחור במטבע קשה אחר או בזהב
ולכן סוחרים ומבריחים מהודו נהגו להגיע למדינות המפרץ ולקנות זהב ולחזור להודו ולסחור בזהב
ובשנת 1959 הוערך כי שווי הזהב שהוחזק על ידי המגזר הפרטי הוערך ב-1.75 מיליארד דולר ארצות הברית
ומטבע הרופי ההודי החל מאבד מערכו, היות שמיליוני הרופי ששימשו לרכישת זהב או מטבע קשה אחר החל לחזור להודו במסחר הבנלאומי והבנק המרכזי של הודו נאלץ לגבות את הרכישות שנעשו במדינות המפרץ.
כדי לעצור תופעה זו החליט הבנק המרכזי של הודו לפקח על שטרות הרופי ששימשו הילך חוקי החליט הבנק להוציא למחזור "שטרות מיוחדים" שהיו דומים לשטרות שהיו הילך חוקי בהודו עצמה אך שונים בצבעם
השטרות נשאו את שם "הבנק המרכזי של הודו" והיה הבדל בין השטרות שהיו במחזור במדינות המפרץ לבין השטרות בהודו.
צבעם של השטרות שהיו בשימוש במפרץ הפרסי היו שונים, ואות הפרפיקס של המספר הסידורי על השטרות צוין באות Z.
שטר של רופי אחד הונפק על ידי "ממשלת הודו" וצבעו היה אדום.
שטר של 5 רופי צבעו היה כתום.
שטר של 10 רופי צבעו היה אדום.
ושטר של 100 רופי וצבעו היה ירוק.
השטרות הונפקו על ידי "הבנק המרכזי של הודו" וצוין כי ניתנים לפדיון בבנק המרכזי בבומביי בלבד ולא היו יכולים להיות הילך חוקי בהודו עצמה אלא לצורך פדיון רשמי.
לאחר שמדינות המפרץ קיבלו את עצמאותן החלו להנפיק מטבעות משלהן.
כווית ויתרה על הרופי ראשונה כאשר הנפיקה את הדינר הכוויתי בשנת 1961. בעקבותיה הנפיקה בחריין את הדינר הבחרייני בשנת 1965. כאשר הנפיקה עומאן את הריאל העומאני בשנת 1970 יצא רופי המפרץ הפרסי סופית מן המחזור.
רופי הודי או רופיה הודית (סמל: ₹; בהינדי: भारतीय रुपया, באנגלית: Indian Rupee) הוא המטבע הרשמי של הודו.
סימון המטבע לפי תקן ISO 4217 הוא INR.
מטבעות הרופי נטבעים בהודו בערכים של 1, 2, 5 ו-10. על המטבעות במקום מספרים מצוירים אצבעות, כדי שגם האנאלפביתים יוכלו לדעת את סכומו של המטבע.
ואילו הפאיסה יוצרה עד 2017 במטבעות של 25 ו-50 פאיסה.
שמה של הודו מופיע על המטבעות באנגלית INDIA, ובהינדית בכתב דוונאגרי भारत "בהראט".
בשנת 1988 נכתב בטעות שמה של הודו כך: मरत "מאראת", על מטבע של 10 פאיסה.
המטבע השגוי נפוץ בכמות רבה עד אשר תוקנה הטעות בשנים שלאחר מכן.
הודו מטביעה חלק ממטבעותיה במומבאי, היידראבאד, כלכותה ונוידא ומזמינה הטבעת מטבעות נוספים באוטווה, בירמינגהאם, לאנתריסאנת, תאיגו, מקסיקו סיטי, פרטוריה, מוסקבה, קרמניצא.
על כל השטרות (למעט את שטר אחד הרופי) מודפסת תמונתו של מהאטמה גנדי וערכיהם נכתבים ב-16 שפות שונות.
ב-8 בנובמבר 2016 הוצאו שטרות בעלי ערך 500 רופי ו-1,000 רופי מהמחזור.
ראש ממשלת הודו נרנדרה מודי הכריז בנאום ששודר בערוצי הטלוויזיה בהודו כי השטרות בערכים הללו ייהפכו ל"פיסות נייר חסרות ערך".
מודי הדגיש כי "קיים צורך עמוק למלחמה נחושה בנגע השחיתות, בכלכלה השחורה ובטרור.
אלו הם פצעים מוגלתיים שמכרסמים בהודו מבפנים".
במקביל, הכריז מודי על הכנסה למחזור של שטרות חדשים בערך 2,000 רופי ו-500 רופי.
השטרות האלו יישאו שבב אלקטרוני שיאפשר מעקב אחר מסלולם.
רופרט פנרי-ג'ונס הוא שחקן אנגלי.
עיקר פרסומו בהופעותיו בדרמות טלוויזיוניות של ה-BBC כגון "ספוקס", "קזנובה" ו"מרגלי קיימברידג'".
רופרט פנרי-ג'ונס נולד בלונדון, אנגליה.
אביו הוא השחקן פיטר פנרי-ג'ונס, אמו היא השחקנית אנג'לה ת'ורן ואחיו לורנס אף הוא שחקן.
בשנת 1995 שיחק לצד אמו בסרט הטלוויזיה "פרחים ועשבים שוטים" בכיכובה של קייט בקינסייל.
הוא למד בבית הספר למשחק בבריסטול (Bristol Old Vic Theatre School).
זכה בפרס על שם איאן צ'ארלסון בעקבות הופעתו ב"דון קרלוס" עם הרויאל שייקספיר קומפני.
ב-1998 גילם את תפקיד הנער במחזה של אדוארד אלבי "The Play About the Baby" ועורר סנסציה כשרץ עירום על הבמה.
בין שאר תפקידיו בטלוויזיה גילם את דמותו של דונלד מקלין, מרגל בריטי שהיה חבר רשת קיימברידג', בסדרת הטלוויזיה "מרגלי קיימברידג'", תפקיד אדם קרטר בסדרה "ספוקס".
ב-2007 גילם את התפקיד הראשי בסרט הטלוויזיה "הטיית לב" עיבוד מחודש לרומן של ג'יין אוסטן "הטיית לב".
בפברואר 2009 שיחק בתפקיד ראשי בסדרת המתח "וייטצ'אפל" של רשת ITV.
בסדרה בת השלושה פרקים, מגלם פנרי-ג'ונס מפקח בילוש העומד בראש צוות שוטרים שמנסים לתפוס רוצח חקיין של ג'ק המרטש שפעל כמאה שנה לפני כן.
העונה השנייה של הסדרה מבוססת על פעילותם של התאומים קריי ושודרה ב-2010. שידור העונה השלישית החל בינואר 2012, והעונה הרביעית והאחרונה שודרה בספטמבר 2013.
פנרי-ג'ונס כיכב בסדרה "הגלימה" (Silk) של פיטר מופאט לצידה של מקסין פיק.
הסדרה עוסקת בשני עורכי דין (בריסטר) המועמדים לדרגת QC (דרגה בכירה יותר - Queen's Counsel).
העונה השנייה והשלישית שודרו ב-2013 וב-2014.
בשנת 2007 התחתן פנרי-ג'ונס עם השחקנית דרוולה קירוואן אחרי שלוש שנות אירוסים.
השניים הכירו כששיחקו יחד במחזה "Dangerous Corner" ב-2001. לבני הזוג נולדו שני ילדים.
פנרי-ג'ונס וקיראן הופיעו שניהם בסדרה "קזנובה" אבל בסצנות נפרדות.
רופקוקסיב (Rofecoxib) היא תרופה מקבוצת נוגדי דלקת שאינם סטרואידים (NSAID).
פותחה על ידי חברת מרק בשם המסחרי Vioxx.
משמשת לטיפול בתסמיני דלקת מפרקים ניוונית וכמשכך כאבים.
בניגוד לנוגדי דלקת לא סטרואידיים מהדור הישן (כמו אספירין), רופקוקסיב פועלת באופן יותר ספציפי, לכן יש לה פחות תופעות לוואי במערכת העיכול.
התרופה אושרה לשימוש על ידי מנהל המזון והתרופות האמריקני בשנת 1999, אך הורדה מהמדפים על ידי חברת מרק עצמה בספטמבר 2004, בעקבות חשש מפני סיכון מוגבר להתקף לב במינונים גבוהים.
מחזור המכירות השנתי של התרופה עמד על 2.5 מיליארד דולר בארצות הברית בלבד, מה שהופך אותה לאחת התרופות שהיו בשימוש נרחב ביותר שהורדו מהמדפים.
הרופי או הרופיה הוא שם כולל הניתן למטבעות הרשמיים של המדינות הודו, פקיסטן, סרי לנקה, בורמה (עד 1952), נפאל, אינדונזיה, מאוריציוס, האיים המלדיביים וסיישל.
בכל המדינות אלה נקרא המטבע בשם "רופי" חוץ מבאינדונזיה שם הוא נקרא "רופּיה" ובאיים המלדיביים "רופייה".
להלן רשימת המטבעות הנקראים בשם זה:
: רופי סרי לנקי (LKR)
נהר רופיג'י (בסוואהילי: Rufiji) הוא נהר בדרום טנזניה.
הנהר נוצר בנקודת המפגש של נהר קילומברו ונהר לואגו.
אורכו 600 קילומטרים מתוכם כמאה קילומטרים שניתן לנווט דרכם.
הנהר משתרע כמאתיים קילומטרים דרומית לדאר א-סלאם לאורך דרום טנזניה עד לפתחו לאוקיינוס ההודי מול האי מפיה בתעלת מפיה.
מקור המים העיקרי של הנהר הוא נהר הרואהה הגדול.
שפך הרופיג'י מכיל את יער המנגרובים הגדול בעולם.
בשנת 2003 הושלמה בניית גשר מקפה שאורכו כ-970 מ'.
הנהר היווה ככל הנראה נקודה אסטרטגית לנתיבי המסחר הרומאים, היוונים והסינים.
אזור טנזניה של היום נקרא באותה תקופה אזניה ותואר במסעות המסחר היוונים.
עיר המסחר הרומאית ראפטה שכנה ככל הנראה במיקום שפך הנהר כיום.
תעלת מפיה היא רצועת מים שבין שפך נהר הרופיג'י והאי מפיה.
דלתת הנהר מוציאה אדמת סחף לכיוון האי ומביאה לדחיקת המים לכיוונו באופן שמוביל לבליית הקרקע של האי ושל הדלתה גם יחד.
רופרט ג'יימס הקטור אוורט הוא שחקן אנגלי.
התגלה לראשונה ב-1981 כשלוהק למחזה "ארץ אחרת" מאת ג'וליאן מיטשל בתפקיד הסטודנט ההומוסקסואל בפנימיה באנגליה.
בהמשך הופיע בסרטי קולנוע רבים בהם "החתונה של החבר שלי", "הדבר הטוב הבא", "בעל אידיאלי" ובסרטי ההמשך לסרט "שרק".
רופרט אוורט נולד בנורפוק, אמו היא שרה לבית מקלין ואביו מייג'ור אנתוני מייקל אוורט, היה איש עסקים ושירת בצבא הבריטי.
מצד אמו הוא צאצא למשפחת הברונט ויוויאן מטרלווארן ומשפחת הברון הגרמני פון שמידרן.
הוא אחיין של הדיפלומט דונלד מקלין שהיה מרגל וסוכן כפול עבור הסובייטים.
מגיל שבע התחנך בבית הספר פארלי שבהמפשייר, מאוחר יותר למד ב"אמפלפורת' קולג'" בית ספר של נזירים בנדיקטים ביורקשייר.
בגיל 15 נשר מבית הספר ונסע ללונדון כשבכוונתו להיות שחקן.