tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בשנת שלטונו הראשונה חתם על הסכם קוצ'וק קאינרג'ה, בעקבות תבוסת קודמו במלחמה העות'מאנית-רוסית של 1768–1774. על פי תנאי ההסכם, הוענקה לחצי האי קרים אוטונומיה מן השלטון הטורקי, ורוסיה זכתה בפיצוי בסכום של 4.5 מיליון רובל ובשני נמלים, שאפשרו לה גישה ישירה אל הים השחור.
יתר על כן, בשנת 1783 סיפחה יקטרינה הגדולה את חצי האי קרים לרוסיה.
אבדילהמיט היה רודף שלום ומוסלמי מאמין, עד כי זכה לכינוי "הקדוש" ("Veli") ונחשב לשליט מיטיב.
הוא החל בהקמתו המחודשת של הצבא לאחר התבוסה, תוך שהוא מנסה להנהיג רפורמות בקרב חיל היניצ'רים והצי העות'מאני.
הוא הקים חיל תותחנים חדש וסירב להעניק לחיילים הטבות כספיות נוספות בשל מצבו הקשה של אוצר המדינה.
הוא פקח עין על המערכת הציבורית וניסה להנהיג רפורמות והתייעלות, בין היתר במערכת החינוך.
בשנות שלטונו האחרונות פתח שוב במלחמה נגד האימפריה הרוסית, במטרה להשיב לאימפריה העות'מאנית שטחים שאיבדה במלחמה הקודמת.
המלחמה העות'מאנית-רוסית של 1787–1792, שבה ניצבה אוסטריה לצד הרוסים, הסתיימה לאחר מותו של אבדילהמיט הראשון במפלתם של העות'מאנים.
אַבְּדִילְאָזִיז (בטורקית: Abdülaziz; בטורקית עות'מאנית: عبد العزيز, 8 בפברואר 1830 – 4 ביוני 1876) היה הסולטאן ה-32 של האימפריה העות'מאנית, שלט עליה מ-25 ביוני 1861 ועד 30 במאי 1876.
אבדילאזיז נולד באיסטנבול ב-8 בפברואר 1830, והיה בנו של מהמוט השני.
בשנת 1861 מת אחיו אבדילמג'יט הראשון, ואבדילאזיז עלה לשלטון במקומו.
בעשור הראשון לשלטונו המשיך אבדילאזיז ביישום עקרונות הטנזימאט שבהם החל אחיו לפניו.
בתחום יחסי החוץ כונן אבדילאזיז יחסים טובים עם בריטניה וצרפת.
הוא היה הסולטאן הראשון שביקר במערב אירופה, ובביקורו באנגליה העניקה לו המלכה ויקטוריה את אות מסדר הבירית.
בני מלוכה אירופים כמו אדוארד השביעי ביקרו מצדם באיסטנבול.
ב-1871, לאחר שצרפת נוצחה על ידי פרוסיה, התחזקו יחסי האימפריה העות'מאנית עם האימפריה הרוסית, אולם לקראת סוף שלטונו הורעו יחסי המדינות בשל מעורבותה של רוסיה בחוסר השקט בבלקן החל ב-1875.
אבדילאזיז השקיע כספים רבים בחידושו של הצי העות'מאני ובהגדלתו, ובסוף ימיו היה ציו השלישי בגודלו בעולם, לאחר אלה של בריטניה וצרפת.
אולם, לאור ירידה בפופולריות שלו כתוצאה מאורח חיים ראוותני ובזבוז כספי הציבור בצורה לא מושכלת, בין היתר גם בחידוש הצי, הודח אבדילאזיז בידי שריו ב-1876. מותו לאחר פחות מחודשיים מיוחס להתאבדות.
אַבְגָּר (שם מדעי: Agrimonia) הוא סוג במשפחת הוורדיים, הכולל בין 12 ל-15 מינים של בעלי פרחים עשבוניים רב-שנתיים.
בית גידולו הטבעי הוא אזורי האקלים הממוזג של חצי הכדור הצפוני, אם כי את אחד המינים ניתן למצוא אף באפריקה.
המינים צומחים לגובה הנע בין חצי מטר לשני מטרים, ומתאפיינים בעלים מנוצים מקוטעים ופרחים צהובים הנישאים מעל גבי גזע יחיד, לרוב מחוסר ענפים.
מיני האבגר נמצאים בשימוש בתור מושבות מזון של זחלים של מספר מיני פרפרים, לרבות ה-Pyrgus malvae, שתועד על אבגר צהוב, וה-Pyrgus alveus.
היסטורית, הצמחים נחשבו לבעלי ערך רפואי רב.
אשר על כן, בפלוריוגרפיה, שפת הפרחים, זוכים פרחי האבגר למשמעות של הכרת תודה.
אָבַד עָלָיו הַכֶּלַח, המנוסח גם כאָבַד עָלָיו כֶּלַח, הוא ביטוי עברי שהוראתו "יצא משימוש", "התיישן", "תש כוחו".
הביטוי מופיע במקורו בספר איוב, והפרשנים מציינים שבגלל נדירות התיבה "כלח" קשה לפרשו.
היקרויות של הביטוי ושל התיבה כלח
הביטוי מופיע בספר איוב: .
כחלק מאבלו של איוב על האסונות שפוקדים אותו הוא מאבד את הרצון לחיות, ועל כן הוא מלעיג על הצעירים בסביבתו, שעתידם להזדקן כמוהו.
בהקשר זה הוא מדבר בגנות כוח ידיהם של הצעירים, שכן גם הוא יחלוף עם הזמן.
בהתאם להקשר זה, מפרשים כמה מפרשני המקרא – רש"י, מצודת ציון ומצודת דוד – את הביטוי "עָלֵימוֹ אָבַד כָּלַח" כזקנה.
היקרות נוספת של המילה כלח היא: .
כאן נחלקים הפרשנים במשמעות המילה כלח.
מצודת דוד ומצודת ציון נאמנים לפרשנות כי מדובר בזקנה, ומצביעים על דמיון בין זקנת האדם לבין סילוק הגדיש מהתבואה.
מנגד, רש"י כותב שביאורו של ביטוי זה קשה וכנראה הכוונה להבשלת התבואה.
הוא מצטט את חז"ל שפירשו את בכלח כששים שנה, על דרך הגימטריה.
שימושים בתקופת הביניים של העברית
חכמי תקופת הביניים של העברית השתמשו בפועל נכלח בהוראת "הזדקן" או נחלש מחמת גיל או מחלה.
למשל, אסף הרופא מציין על תרופות שונות כי הן טובות לבני אדם שנכלחו - נחלשו מחמת גילם.
הבלשן והמילונאי אברהם אבן-שושן מציע כמה פירושים אפשריים למילה כלח:
רעננות – מאחר שבמקרא שם התואר "רענן" מתייחס לצמחים, דוגמת הביטוי "תחת כל עץ רענן", ובספר איוב מופיע הביטוי אולי בהקשר לטריות של גדיש, ייתכן שהוראתם דומה.
כל לח – על דרך הלחם בסיסים, שהיא צורה נדירה במקרא אבל קיימת (עיינו ערך ).
ייתכן וכלח הוא הלחם של הבסיסים כל ולח כך שהוראתו דומה לרענן.
בעברית החדשה נתקבע הביטוי בצורתו המיודעת "הכלח" אף על פי שאין לזה כל סימוכין במקרא.
הביטוי שובץ בשיר התעמולה של החמאס "תקוף, תעשה פיגועים", שזכה לפרסום במהלך מבצע צוק איתן בקיץ 2014, והיה לדוגמה לשימוש במשלב גבוה יתר על המידה המעורב בשפה משובשת:
"צבא של אשליה ולא יוצלח
קרב ובא מותם וירי תפתח"
הושענא חבוטה – תרגום מן היידיש (אַן אויסגעשלאָגענע הושענא).
רומז למנהג חיבוט ערבות בהושענא רבה.
אם כי, ערבה חבוטה משמשת סגולה לשמירה בדרכים.
יצא מהתו"ל – יצא מתורת הלחימה, היא המקבילה בעגה הצה"לית.
במשמעותו המקורית מתייחס הביטוי לתרגולות שבמהלך עדכון תורת הלחימה מופסק השימוש בהן.
בהשאלה מוסב הביטוי גם על בעלי תפקידים, ציוד וכדומה.
אַבְּדִי אִיפֶּקְצִ'י אָרֵנָה (בטורקית: Abdi İpekçi Arena) היה אולם ספורט רב-תכליתי בעיר איסטנבול שבטורקיה.
באולם, שנפתח בשנת 1986, הייתה קיבולת של 12,270 מושבים במשחקי כדורסל, והוא היה בזמנו האולם השלישי בגודלו בעיר ובמדינה כולה, אחרי היכל סינאן ארדם (16,000 מושבים במשחקי כדורסל) ואולקר ספורט ארנה (13,800).
האולם נסגר בתום עונת המשחקים 2016/17 ונהרס בתחילת שנת 2018.
אבדי איפקצ'י ארנה נקרא על שם אבדי איפקצ'י , עיתונאי טורקי ידוע ועורך ראשי של היומון "מילייט", שנרצח בשנת 1979 על ידי מהמט אלי אג'ה, שניסה להתנקש מאוחר יותר, בלא הצלחה, בחייו של האפיפיור יוחנן פאולוס השני.
האולם כונה לא אחת בעיתונות הישראלית "היכל התרבוש".
האולם היה אולם הבית של הקבוצות אנאדולו אפס וגלאטסראיי, שמשחקות בליגת העל הטורקית וביורוליג וביורוקאפ בהתאמה, וגם קבוצת גלאטסראיי נשים, המשחקת בליגת העל הטורקית וכן ביורוקאפ (אם כי לא באופן רציף).
בשנת 2009 זכתה קבוצת הנשים של גלאטסראיי באליפות היורוקאפ.
האולם היה אולמה הביתי של פנרבחצ'ה אולקר בין השנים 1992–2010, עד שעברה להיכל סינאן ארדם.
בשיקטש, שאולמה הביתי הוא אקאטלר ארנה, בעל קיבולת של 3,200 מושבים, אירחה בעונת 2012/13 את משחקי היורוליג הביתיים שלה באבדי איפקצ'י ארנה.
המתקן שימש לאירועי ספורט מקומיים ובינלאומיים שונים: כדורסל, כדורעף, היאבקות וכיוצא באלה, וכן כאולם קונצרטים.
הוא אירח, בין השאר, את הספייס גירלז באוקטובר 1997, את אליפות אירופה בכדורסל 2001 (השלבים המכריעים), את אירוויזיון 2004, את אליפות אירופה בכדורעף 2009 (ביחד עם איזמיר) ואת ה"פיינל אייט" של ליגת היורוליג לנשים ב-2012.
אַבְדִיָּה וְרְשָׁאיֵבִיץ' (בבוסנית: Avdija Vršajević; נולד ב-26 במרץ 1986) הוא כדורגלן עבר בוסני ששיחק בעמדת המגן הימני והקשר הימני.
לזכותו 17 הופעות במדי נבחרת בוסניה והרצגובינה.
ורשאייביץ' החל את הקריירה שלו בקבוצות הנוער של עיר הולדתו TOŠK טשאנז, ובה שיחק בשנות הבוגרים הראשונות שלו לפני שעבר לז'לייזניצ'אר סרייבו מליגת העל של בוסניה והרצגובינה בשנת 2004. לאחר עונה אחת בסרייבו עבר לצ'ליק זניצה מאותה הליגה.
בשנת 2007 חתם ורשאייביץ' בספרטה פראג מליגת העל הצ'כית, אולם לא שיחק בשורותיה אלא הושאל לקבוצות אחרות, תחילה לקלאדנו ולאחר מכן לטאטראן פרשוב, בה חתם לאחר מכן.
בפרשוב שיחק שתי עונות, שלאחריהן חזר לצ'ליק זניצה לעונה אחת.
בשנת 2012 חתם בהיידוק ספליט מליגת העל הקרואטית, איתה זכה בגביע הקרואטי ובסופר קאפ המקומי.
לקראת עונת עבר לאוסמנליספור הטורקית.
לזכותו של ורשאייביץ' הופעה אחת בנבחרת הצעירה, ובשנת 2012 ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת בוסניה והרצגובינה, בניצחון 0-3 במשחק ידידות מול .
ורשאייביץ' נכלל בסגל הנבחרת במונדיאל 2014, שבו כבש שער במשחק השלישי בשלב הבתים נגד .
אֲבַדּוֹן הוא סרט מדע בדיוני פוסט-אפוקליפטי אמריקני בכיכובו של טום קרוז, המבוסס על רומן גרפי בעל אותו שם מאת ג'וזף קושינסקי, שביים והפיק את הסרט.
את התסריט כתבו קארל גאדושק ומייקל דהברוין.
עלילת הסרט, אשר מתרחשת בשנת 2077, מתמקדת בג'ק הארפר (מגולם על ידי טום קרוז), מפקד לשעבר בחיל הנחתים האמריקני ואחד מטכנאי המזל"טים האחרונים שמוצבים על פני כדור הארץ, אשר נהרס כמעט לחלוטין במהלך קרוב ל-60 שנים של מלחמה גרעינית בחוצנים שפלשו לכדור הארץ.
מכיוון שכדור הארץ נהרס לחלוטין במלחמה, תושבי כדור הארץ נאלצו לעבור למושבות שהוקמו על טיטאן, הירח של כוכב הלכת שבתאי.
כחלק ממבצע רחב היקף שנועד לחלץ את שארית המשאבים החיוניים שנותרו בכדור הארץ, הארפר מוצב כעת בתחנת הבקרה Tower 49, אשר ממוקמת כ-900 מטרים מעל פני הקרקע, יחד עם הנווטת שלו ויקטוריה "ויקה" אולסן (מגולמת על ידי אנדראה רייסבורו).
ג'ק וויקה מקבלים הוראות מסאלי (מגולמת על ידי מליסה ליאו), המפקחת שלהם, אשר נמצאת בתחנת החלל Tet.
משימתם של ג'ק וויקה בכדור הארץ כמעט והושלמה, והם מצפים לעזוב בקרוב את כדור הארץ ולעבור למושבות הניצולים בטיטאן.
בינתיים מתחילים להציף את ג'ק זכרונות מעורפלים על אישה מסתורית, שאותה הוא פגש בבניין האמפייר סטייט מהתקופה שקדמה להרס כדור הארץ.
חייו של ג'ק משתנים באופן דרמטי כאשר חללית מסתורית מתרסקת על כדור הארץ.
ג'ק, אשר מגיע לאתר ההתרסקות ומבחין כי המזל"טים עוסקים בחיסול צוות בני האנוש שהיו על סיפון החללית, מצליח להציל מהריסות החללית אישה מסתורית בשם ג'וליה רוסקובה (מגולמת על ידי אולגה קורילנקו), שלהפתעתו היא האישה המסתורית שהופיעה בזכרונותיו המעורפלים.
הופעתה של ג'וליה מובילה לשרשרת אירועים שגורמים לג'ק להטיל ספק בכל מה שהאמין עד היום.
טום קרוז - בתפקיד ג'ק הארפר
מורגן פרימן - בתפקיד מלקולם ביץ'
אולגה קורילנקו - בתפקיד ג'וליה רוסקובה
אנדראה רייסבורו - בתפקיד ויקטוריה "ויקה" אולסן
ניקולאי קוסטר-וולדו - בתפקיד סרג'נט סייקס.
מליסה ליאו - בתפקיד סאלי.
זואי בל - בתפקיד קארה.
פסקול הסרט הולחן על ידי אנטוני גונזלס, סולן הרכב המוזיקה האלקטרונית הצרפתי M83.
נעימת הנושא של הסרט, "Oblivion", בוצעה על ידי הזמרת הנורווגית סוזאנה סונדפור.
אֶבְדוֹקִיָּה, נסיכת בולגריה (בבולגרית: Евдокия; 5 בינואר 1898, סופיה, נסיכות בולגריה - 4 באוקטובר 1985, פרידריכסהאפן גרמניה המערבית) הייתה נסיכת בולגריה.
אבדוקיה נולדה בסופיה ב-5 בינואר 1898, ילדתם השלישית של פרדיננד הראשון, נסיך בולגריה דאז, ורעייתו, מריה לואיזה, נסיכת בורבון-פארמה, אחות לבוריס.
בשנת 1946, לאחר ביטול המלוכה בבולגריה וכינון הרפובליקה העממית הבולגרית, נמלטה עם משפחתה מבולגריה לאלכסנדריה שבמצרים, ובהמשך עברה לספרד.
מאוחר יותר היגרה לגרמניה המערבית וחיה לצד אחותה, נדז'דה.
היא נפטרה ב-4 באוקטובר 1985 בגיל 87 שנים.
בהלכה, אבדה מדעת היא אבדה שנמצאה בתנאים מסוימים המעידים כי האובד איבד אותה בידיעה ברורה שלא תשוב, ושבשל כך אין בה חיוב השבת אבדה.
מקור הדין נמצא במסכת בבא מציעא בפרק אלו מציאות, והוא עוסק באדם שמצא כלי באשפה שדרך לפנותה.
הגמרא פוסקת שאדם זה פטור ממצוות השבת אבדה שכן אבדה זו נחשבת אבדה מדעת והיה לו למאבד לקחת בחשבון שהאשפה תפונה בקרוב ועמה הכלי שהניח שם.
דוגמאות נוספות מביא הרמב"ם אודות אדם שהשאיר את פרתו ברפת ללא דלת והלך, וברחה פרתו, או המניח כיסו (=ארנקו) ברשות הרבים והלך, וכיוצא בזה.
במקרים כאלו המוצא אינו מחויב להשיב את האבדה לבעליה שכן המאבד "איבד ממונו לדעתו".
לפי הרמב"ם המקור לדין זה הוא מלשון הפסוק , מן המלים "אשר תאבד" ניתן ללמוד שהמקרה אינו מתייחס למי שמאבד לדעתו.
הפוסקים נחלקו בעניין אבדה מדעת.
לדעת הרמב"ם מוצא האבדה אמנם פטור מחיוב הכרזה והשבת אבדה וכפי שנלמד מן הפסוק, אך החפץ אינו הפקר ואסור לו ליטול את החפץ לעצמו.
הטור לעומת זאת סובר שמאחר שהמאבד הניח את החפץ במקום האבד הרי זה כאילו הפקירו והיא שייכת למוצאה.
כדעת הרמב"ם פסק השולחן ערוך, ואילו הרמ"א פסק כדברי הטור.
אם אדם מצא אבדה שכזו ללא שהוא ידע, ועל כן לא שייך לומר שהוא בא לגזול אותה, ישנה מחלוקת בפוסקים מה דינו.
יש האומרים שהוא היה פטור מהשבת אבדה כל עוד לא הרים את האבדה אך מרגע ההרמה הוא מחויב להשיב, ויש הסוברים שאינו חייב בהשבה ומרגע שהתייאשו הבעלים הנוטל זכה באבידה.
בין האחרונים ישנן שתי גישות להגדרת המצב הממוני של אבדה שאבדה מדעת:
יש הנוקטים כי אבדה שכזו הרי היא כהפקר, שבעליה המקוריים מפקירים אותה.
ואף על פי שאינם אומרים זאת במפורש, או אף מכריזים שאינם מפקירים את האבדה, אנן סהדי [= אנו מעידים, הדבר ברור] שבמציאות כזו אין לבעלים מחשבת קניין אמיתית בחפץ אבוד זה ובפועל הוא אכן מפקיר אותו.
יש הנוקטים שאין כאן הפקר אקטיבי, אך בשל העובדה שהחפץ אינו עומד ברשותו של הבעלים, מספיק ייאוש הבעלים כדי להוציא את החפץ מבעלותו ולהתיר לאחרים לקחתו לעצמם.
השלכה חשובה של הלכת 'אבדה מדעת' היא שגם במקרה של יאוש שלא מדעת אם האבדה מתחילתה הוגדרה כאבדה מדעת, המוצא יכול לקחתה לעצמו.
כי בסיס ההלכה שמחייבת להשיב אבדה שנתייאשו ממנה שלא מדעת הוא חיוב השבת אבדה שחל על המוצא מיד עם מציאת האבדה בטרם ייאושו של האובד, אך באבדה מדעת אין כלל חיוב השבה ולכן ההיתר לקחת את האבדה אינו תלוי בשעת הייאוש בפועל.
אַבְּדּוּקְצִיָּה (בלועזית: Abduction; נקראת גם חשיבה אבדוקטיבית, הסקה אבדוקטיבית או רטרודוקציה, ובעברית: אִסְלוּק) היא סוג של הסקה לוגית המתחילה עם תצפית או קבוצת תצפיות ומבקשת למצוא את ההסבר הפשוט והסביר ביותר להן.
תהליך זה, שלא כמו דדוקציה, מניב מסקנה סבירה, אך אינו מאמת אותה בוודאות.
מסקנות אבדוקטיביות אפוא מתוארות כבעלות שריד של אי-ודאות או ספק, המתבטא בהסתייגויות כגון "הטובה ביותר הזמינה" או "הסבירה ביותר".
ניתן להבין את האבדוקציה כהסקה להסבר הטוב ביותר, אם כי לא כל השימושים של המונחים "אבדוקציה" ו-"הסקה להסבר הטוב ביותר" זהים.
בשנות ה-90 של המאה ה-20, כאשר כוח המחשוב גדל, תחומי המשפט, מדעי המחשב, וכן חקר בינה מלאכותית עוררו עניין מחודש באבדוקציה.
מערכות המתמחות באבחון משתמשות באבדוקציה לעיתים קרובות.
חשיבה דדוקטיבית מאפשרת גזירה של מ- רק כאשר הוא תוצאה לוגית פורמלית של .
במילים אחרות, דדוקציה גוזרת את התוצאות של ההנחות.
בהינתן שההנחות נכונות, דדוקציה תקפה תבטיח את נכונות המסקנה.
לדוגמה, בהינתן ש-"כל אחד יכול לערוך אתרי ויקי" () ו-"ויקיפדיה היא אתר ויקי" (), נובע כי "כל אחד יכול לערוך את ויקיפדיה" ().
חשיבה אינדוקטיבית מאפשרת הסקה של מ-, כאשר אינו בהכרח נובע מ-.
עשוי לספק לנו סיבה טובה מאוד לקבל את , אך הוא אינו מבטיח את .
לדוגמה, אם כל הברבורים שנצפו הם לבנים, אנו יכולים להסיק שהאפשרות שכל הברבורים הם לבנים היא סבירה.
יש בידינו סיבה טובה להאמין במסקנה בהתחשב בהנחות, אולם, הנכונות של המסקנה אינה מובטחת (ואכן, מסתבר כי ישנם ברבורים שחורים).
חשיבה אבדוקטיבית מאפשרת הסקה של כהסבר ל-.
כתוצאה מהסקה זו, אבדוקציה מאפשרת להסיק את התנאי המוקדם מתוך התוצאה .
כך, חשיבה דדוטיבית וחשיבה אבדוטיבית נבדלות בכיוון שבו משתמשים בחוק כמו " גורר את " לביצוע הסקה.
ככזאת, אבדוקציה שקולה מבחינה פורמלית לכשל הלוגי של אישור הסוגר (או פוסט הוק ארגו פרופטר הוק) משום שקיימים מספר הסברים אפשריים שונים ל-.
לדוגמה, במשחק ביליארד, לאחר מבט חטוף שבו אנחנו צופים בכדור שמספרו 8 נע לכיווננו, אנו עשויים להסיק כי הכדור הלבן פגע בכדור 8. הפגיעה של הכדור הלבן תסביר את התנועה של כדור 8. הסקה זו משמשת כהיפותזה המסבירה את התצפית שלנו.
בהינתן ההסברים האפשריים הרבים לתנועת כדור 8, האבדוקציה שלנו לא מותירה אותנו בטוחים בכך שהכדור הלבן אכן פגע בכדור 8, אבל האבדוקציה שלנו, שהיא בכל זאת שימושית, יכולה לסייע לנו בהתמצאות בדברים הסובבים אותנו.
על אף שיש הסברים אפשריים רבים לכל תופעה שבה אנו צופים, אנו נוטים להסיק הסבר יחיד (או מספר מצומצם של הסברים) לאותה תופעה בציפייה שנוכל להתמצא טוב יותר בסובב אותנו ושאנו יכולים להתעלם מאפשרויות מסוימות.
בשימוש נכון, חשיבה אבדוקטיבית יכולה להיות מקור שימושי לערכים פריורים בהסתברות בייסאנית.
בלוגיקה, הסבר ניתן מתוך תאוריה לוגית המייצגת תחום וקבוצה של תצפיות .
אבדוקציה היא ההליך של גזירת קבוצה של הסברים של לפי ובחירת הסבר אחד מתוכם.
כדי ש- יהיה הסבר של לפי , עליו לקיים שני תנאים:
נובע מ- יחד עם ;
בלוגיקה פורמלית, מניחים כי ו- הם קבוצות של ליטֶרָלים (נוסחה אטומית או השלילה שלה).
שני התנאים לכך ש- יהיה הסבר של לפי תאוריה מוצרנים באופן הבא:
בין ההסברים האפשריים המקיימים את שני התנאים האלה, תנאי אחר כלשהו של מינימליות מוטל בדרך כלל כדי להימנע מכלילה של עובדות שאינן רלוונטיות (שאינן תורמות לנביעה של ) בין ההסברים.
אבדוקציה היא, אם כך, התהליך הבוחר איבר מסוים של .
קריטריונים לבחירת איבר המייצג את ההסבר "הטוב ביותר" כוללים את הפשטות, ההסתברות הפריורית, או את הכוח ההסברי של ההסבר.
תכנות לוגי אבדוקטיבי הוא תשתית חישובית המרחיבה את התכנות הלוגי הרגיל עם אבדוקציה.
היא מפרידה את התאוריה לשני חלקים, כאשר אחד מהם הוא תוכנה לוגית רגילה, אשר משתמשים בה כדי לייצר את באמצעות חשיבה הפוכה, והשני הוא קבוצה של אילוצי אמינות, בהם משתמשים כדי לסנן את קבוצת ההסברים המועמדים.
אימות אבדוקטיבי הוא התהליך של אימות היפותזה נתונה באמצעות חשיבה אבדוקטיבית.
תהליך זה יכול גם להיקרא הסקה דרך רצף קירובים.
תחת עיקרון זה, הסבר הוא תקף אם הוא ההסבר הטוב ביותר האפשרי לקבוצה של נתונים ידועים.
ההסבר הטוב ביותר האפשרי מוגדר לעיתים קרובות במונחים של פשטות ואלגנטיות (ראה תערו של אוקאם).
אימות אבדוקטיבי נפוץ בבניית היפותזות במדע; יתר על כן, פרס טוען כי אימות אבדוטיבי הוא היבט נפוץ של המחשבה: אני מסתכל מבעד לחלוני בבוקר אביבי מקסים זה, ואני רואה אזליה בתפרחת מלאה.
איני רואה זאת; אם כי זוהי הדרך היחידה בה אני יכול לתאר את מה שאני רואה.
זוהי טענה, משפט, עובדה; אבל הדבר בו אני מבחין אינו טענה, משפט, עובדה, אלא רק תמונה, אותה אני הופך למובנת באופן חלקי על ידי הצהרת עובדה.
הצהרה זו היא מופשטת; אך מה שאני רואה הוא מוחשי.
אני מבצע אבדוקציה אפילו כאשר אני מביע במשפט דבר כלשהו אותו אני רואה.
האמת היא שכל מארג הידע שלנו הוא יריעת לֶבֶד ארוג של היפותזה טהורה המאומתת ומלוטשת על ידי אינדוקציה.
ההתקדמות הקטנה ביותר בידע מעבר לרמת הבהייה הריקנית, לא יכולה להתרחש מבלי ביצוע אבדוקציה בכל צעד.
הייתה זו אמרתו של פרס עצמו ש-"עובדות לא יכולות להיות מוסברות על ידי היפותזה יותר יוצאת דופן מאותן עובדות עצמן; ומתוך מספר היפותזות, עלינו לקבל את הרגילה ביותר." לאחר השגת תוצאות מתהליך הסקה, אנו עשויים להישאר עם מספר הנחות, שחלק מהן עשויות להיות סותרות.
אימות אבדוקטיבי היא שיטה לזיהוי ההנחות אשר יובילו אותך למטרה שלך.
הפילוסוף האמריקאי צ'ארלס סנדרס פֶּרְס (1839–1914) הכניס את האבדוקציה ללוגיקה המודרנית.
במשך השנים הוא כינה הסקה מסוג זה היפותזה, אבדוקציה, השערה ורטרודוקציה.
הוא ראה בה תחום בהיגיון כשדה נורמטיבי בפילוסופיה, ולא בלוגיקה פורמלית או מתמטית טהורה, ובסופו של דבר גם כנושא בכלכלה של המחקר.
כשני שלבים של הפיתוח, ההרחבה וכו', של היפותזה בחקירה מדעית, אבדוקציה כמו גם אינדוקציה קורסות לעיתים קרובות לתוך תפיסה מקיפה אחת – ההיפותזה.
זאת הסיבה לכך שבשיטה המדעית הידועה מגלילאו ובייקון, השלב האבדוקטיבי של היווצרות היפותזה נתפס פשוט כאינדוקציה.
כך, במאה העשרים קריסה זו חוּזקה על ידי הסברו של קרל פופר למודל ההיפותטי-דדוקטיבי, שבו ההיפותזה נחשבת ל"ניחוש" בלבד (ברוחו של פֶּרְס).
עם זאת, כאשר היווצרות ההיפותזה נחשבת לתוצאה של תהליך, מתברר כי "ניחוש" זה כבר נבחן ונעשה חזק יותר במחשבה כשלב הכרחי בהשגתו מעמד של היפותזה.
ואכן, אבדוקציות רבות נדחות או משונות במידה ניכרת על ידי אבדוקציות הבאות בעקבותיהן לפני שהן מגיעות לשלב זה.
לפני 1900, פרס התייחס לאבדוקציה כשימוש של כלל ידוע כדי להסביר תצפית, למשל, זהו כלל ידוע כי אם יורד גשם הדשא רטוב; לכן, כדי להסביר את העובדה שהדשא רטוב, אדם מסיק באופן אבדוקטיבי כי ירד גשם.
אבדוקציה עלולה להוביל למסקנות שגויות אם כללים אחרים המסבירים את התצפית אינם נלקחים בחשבון (למשל, אם הממטרות פעלו לאחרונה על הדשא הרטוב).
שימוש זה הוא עדיין השימוש הנפוץ במונח "אבדוקציה" במדעי החברה ובבינה מלאכותית.
פרס אפיין אותה באופן עקבי כסוג ההסקה המולידה היפותזה על ידי הסתכמותה בהסבר, אם כי לא ודאי, לתצפית משונה מאוד או מפתיעה (חריגה), המובעת באחת מהנחות המוצא.
כבר בשנת 1865 הוא כתב כי אנו מגיעים לכל המושגים של סיבה וכוח דרך הסקה היפותטית; בתחילת המאה ה-20 כתב כי כל התוכן ההסברי של תאוריות מגיע דרך אבדוקציה.
במובנים אחרים שינה פרס את השקפתו על האבדוקציה במשך השנים.
בשנים מאוחרות יותר השקפתו נהייתה:
היא "כמעט ואינה מעוכבת" בידי חוקי הלוגיקה.
אפילו הניחושים האישיים של שכל ערוך היטב הם שגויים לעיתים קרובות יותר מאשר נכונים.
אך הצלחתם של הניחושים שלנו עולה בהרבה על זאת של מזל אקראי ונראה כי היא נובעת מהתכווננות אינסטינקטיבית לטבע (יש המדברים על אינטואיציה בהקשרים אלה).
אבדוקציה מנחשת רעיון חדש או חיצוני, כדי להסביר בצורה סבירה, אינסטינקטיבית וחסכונית, תופעה מפתיעה או מסובכת מאוד.
מטרתה הכוללת יותר היא לייעל את החקירה עצמה.
הרציונל שלה הוא אינדוקטיבי: הוא עובד לעיתים קרובות מספיק, הוא המקור היחיד של רעיונות חדשים, ואין לו תחליף בזירוז התגלית של אמיתות חדשות.
הרציונל שלה כרוך בפרט בתפקידה בתיאום עם דרכי הסקה אחרות בחקירה.
היא הסקה להיפותזות הסבריות על מנת שנוכל לבחור את אלו שהכי כדאי לנסותן.
פרגמטיזם הוא ההיגיון של אבדוקציה.
בעת היצירה של הסבר (שאליה הוא התייחס כמונחה על ידי אינסטינקטים), העיקרון הפרגמטי נותן את הכלל הלוגי ההכרחי והמספיק לאבדוקציה באופן כללי.
ההיפותזה, בהיותה לא ודאית, צריכה שיהיו לה השלכות מתקבלות על הדעת על פרקטיקה מושכלת, על מנת שיהיה ניתן לבחון אותה וכן, באמצעות הבחינות שלה, תוכל לזרז ולייעל את החקירה.
הכלכלה של המחקר היא הקוראת לאבדוקציה ושולטת באומנותה.
ב-1901 כתב פרס, "לא יהיה כל היגיון בהנחת כללים, ואמירה כי יש לשמור עליהם, עד שנעשה ברור שמטרת ההיפותזה מצריכה אותם".
ב-1903 קרא פרס לפרגמטיזם "ההיגיון של האבדוקציה" ואמר שהעיקרון הפרגמטי נותן את הכלל הלוגי ההכרחי והמספיק לאבדוקציה באופן כללי.
העיקרון הפרגמטי הוא: שקלו אילו השפעות, העשויות, באופן המתקבל על הדעת, להיות בעלות השלכות מעשיות, אנו חושבים שיש לאובייקט של התפיסה שלנו.
לאחר מכן, תפיסתנו את ההשפעות הללו היא כל התפיסה שלנו של האובייקט.
זוהי שיטה להבהרה פורה של תפיסות על ידי השוואת משמעותה של תפיסה להשלכות המעשיות העולות על הדעת של השפעותיו הנתפסות של האובייקט שלה.
פרס החזיק בדעה שניסוח זה מותאם בדיוק למטרת האבדוקציה בחקירה, פיתוח רעיון שייתכן שיוכל לעצב התנהלות מושכלת.
בכתבים שונים בעשור הראשון של המאה ה-20, הוא אמר כי ביצוע אבדוקציה (או רטרודוקציה) מושפע משיקולים כלכליים, המשתייכים בעיקר לכלכלה של המחקר.
הוא התייחס לכלכלה כאל מדע נורמטיבי, שחלקו האנליטי עשוי להיות חלק ממתודוּטיקה (methodeutic, מתודה) לוגית (כלומר, תאוריה של חקירה).
שלוש רמות של היגיון על אבדוקציה
ברבות השנים, פרס הגיע לכדי חלוקת הלוגיקה (הפילוסופית) לשלוש מחלקות:
סְטֶקיוֹלוגיה (Stechiology), או דקדוק ספקולטיבי, על התנאים למשמעותיות.
סיווג של סימנים (חזויות, סימפטומים, סמלים וכו') והשילובים שלהם (כמו גם של האובייקטים והאינטרפרטנטים [Interpretants] שלהם).
ביקורת לוגית, או לוגיקה כשלעצמה, על התוקף או האפשרות להצדקה של היסק, התנאים לייצוג אמיתי.
ביקורת על טיעונים בצורותיהם השונות (דדוקציה, אינדוקציה, אבדוקציה).
מתודוּטיקה, או רטוריקה ספקולטיבית, על התנאים לקביעתם של פירושים.
מתודולוגיה של חקירה במשחק הגומלין שלה בין צורות.
פרס ראה, מההתחלה, את דרכי ההסקה כמתואמות ביניהן בחקירה המדעית, ובתחילת המאה ה-20 טען כי לא מתייחסים כראוי להיסק ההיפותטי כאשר מבקרים טיעונים.
כדי להגביר את הביטחון של מסקנה היפותטית, יש להסיק השלכות על ראיות העתידות להימצא, תחזיות אשר אינדוקציה יכולה לבדוק באמצעות תצפית כדי להעריך את ההיפותזה.
זהו המתווה של פרס לשיטת החקירה המדעית , כפי שמפורט במתודולוגיית החקירה שלו, הכוללת פרגמטיזם, או כפי שכינה אותה מאוחר יותר, פרגמטיציזם, הבהרת רעיונות במונחים של ההשלכות האפשריות שלהם על פרקטיקה מושכלת.
היפותזה (היסק אבדוקטיבי) היא הסקה דרך "אייקון" (המכונה גם דומוּת [Likeness], סימן המסמן באמצעות תכונה משותפת, "Icon").
אינדוקציה היא הסקה דרך "מדד" (סימן המסמן באמצעות קשר עובדתי, "Index"); מדגם הוא מדד למכלול שממנו הוא נלקח.
דדוקציה היא הסקה דרך "סמל" (סימן המסמן באמצעות הרגל פרשני מבלי להתחשב בדמיון או קשר לאובייקט שלו, "Symbol").
ב-1902 כתב פרס שבאבדוקציה: "ניכר שהתופעות הן "כמו", כלומר, מהוות אייקון של, רפליקה של קונספציה כללית, או סמל".
ברמה הביקורתית בחן פרס את צורות הטיעונים האבדוקטיביים (כפי שפורט לעיל), והגיע למסקנה שההיפותזה צריכה לייעל הסברים למען סבירות במונחים של המעשי והטבעי.
ב-1908 תיאר פרס את הסבירות הזאת בפירוט.
הביטוי "הסקה להסבר הטוב ביותר" (שבו פרס לא השתמש אך הוא נאמר לעיתים קרובות על הסקה היפותטית), אינו תמיד מפורש כהתייחסות להיפותזות הפשוטות והטבעיות ביותר (כגון אלו עם ההנחות המעטות ביותר).
עם זאת, במובנים אחרים של "הטוב ביותר", כגון "עומד בפני בחינות באופן הטוב ביותר", קשה לדעת מהו ההסבר הטוב ביותר שיש לבנות, שכן הוא עדיין לא נבחן.
ובכל זאת, בעיני פרס, כל הצדקה שהיא להסקה אבדוקטיבית כטובה אינה מושלמת עם עיצובה של ההסקה כטיעון (בשונה מאינדוקציה ודדוקציה), ובמקום זאת תלויה גם בתפקיד וההבטחה המתודולוגית (כגון היותה בת בחינה) שלה בקידום החקירה.
ברמה המתודולוגית, פרס טען כי ההיפותזה נשפטת ונבחרת לבחינה משום שהיא מספקת, באמצעות הבחינה שלה, זירוז וייעול של תהליך החקירה עצמו בדרכו לאמיתות חדשות, קודם כל על ידי היותה ניתנת לבחינה וגם באמצעות כלכלות נוספות, במונחים של עלות, ערך ויחסים בין ניחושים (היפותזות).
כאן, שיקולים כמו הסתברות, הנעדרת מן ההתייחסות לאבדוקציה ברמה הביקורתית, באים לידי ביטוי.
עלות: ניחוש פשוט אך לא סביר, אם העלות לבדיקת שקריותו נמוכה, עשוי להיות הראשון המועמד לבחינה, על מנת שאפשר יהיה להיפטר ממנו.
אם, במפתיע, הוא עומד בהצלחה בפני בחינות, כדאי לדעת זאת בשלבים המוקדמים של החקירה, אשר אחרת הייתה עשויה להתעכב ארוכות במסלול שגוי אם כי סביר יותר למראית עין.
ערך: ניחוש הוא מיסודו כדאִי לבדיקה, אם יש בו סבירות המבוססת על אינסטינקטים או הסתברות אובייקטיבית מנומקת, בעוד שסבירות סובייקטיבית, על אף היותה מנומקת, עלולה להיות בוגדנית.
קשרים הדדיים: ניחושים יכולים להיבחר לבחינה באופן אסטרטגי בשל התכונות הבאות שלהם:
זהירות, לגביה פרס נתן כדוגמה את המשחק "20 מי יודע".
רוחב הישימות להסברת תופעות מגוונות.
היעדר סיבוכיות, כאשר היפותזה נראית פשוטה מדי אך בחינתה עשויה להניב תוצאות טובות, ולהיות בונה לרדיפה אחר מספר תאוריות שונות וסותרות שהן פשוטות פחות.
נורווד ראסל הנסון , פילוסוף של המדע, ביקש לבנות לוגיקה המסבירה כיצד מתרחשות תגליות מדעיות.
לשם כך, הוא השתמש במושג האבדוקציה של פרס.
פיתוח נוסף של המושג ניתן למצוא ב"Inference to the Best Explanation" (ליפטון, 1991) של פיטר ליפטון.
יישומים בבינה מלאכותית כוללים אבחון תקלות , עדכון אמונות ותכנון אוטומטי .
היישום הישיר ביותר של אבדוקציה הוא גילוי אוטומטי של תקלות במערכות: בהינתן תאוריה המקשרת תקלות עם ההשפעות שלהן וקבוצה של השפעות נצפות, ניתן להשתמש באבדוקציה על מנת לגזור קבוצות של תקלות העשויות להיות הסיבה לבעיה.
ברפואה, אפשר לראות באבדוקציה מרכיב של שיפוט והערכה קלינית.
אבדוקציה יכולה גם לשמש למידול תכנון אוטומטי.
בהינתן תאוריה לוגית המקשרת התחרשויות של פעולות עם ההשפעות שלהן (לדוגמה, נוסחה של תחשיב האירועים), אפשר לעצב את הבעיה של מציאת תוכנית להגעה למצב כלשהו בתור הבעיה של הסקה (אבדוקטיבית) של קבוצה של ליטֶרָלים הרומזים על כך שהמצב האחרון הוא המצב המבוקש.
בניתוח מודיעין, ניתוח של היפותזות מתחרות ורשתות בייסיאניות, יש שימוש נרחב בחשיבה אבדוקטיבית הסתברותית.
באופן דומה, באבחון רפואי ובחשיבה משפטית, אותן השיטות נמצאות בשימוש, על אף שהיו מקרים רבים של שגיאות, שנגרמו בעיקר על ידי כשל ההסתברות הקודמת וכשל התובע.
עדכון אמונות, התהליך של התאמת אמונות לאור מידע חדש, הוא תחום נוסף בו יושמה חשיבה אבדוקטיבית.
הבעיה העיקרית של עדכון אמונות היא שהמידע החדש עשוי להיות לא עקבי עם רשת האמונות הקודמת, בעוד שתוצאת ההכללה שלו ברשת האמונות אינה יכולה להיות לא עקבית.
אפשר להשתמש באבדוקציה כדי לבצע את תהליך העדכון של רשת האמונות: ברגע שנמצא הסבר לתופעה, שילובו ברשת האמונות אינו מייצר חוסר עקביות.
שימוש זה באבדוקציה אינו ישיר, משום שהוספת נוסחאות פסוקיות לנוסחאות פסוקיות אחרות יכולה רק להפוך חוסר עקביויות לגרועות יותר.
במקום זאת, אבדוקציה נעשית ברמת סידור העדיפויות של העולמות האפשריים.
מודלים של עדיפויות משתמשים בלוגיקה עמומה או במודלים של תועלתיות.
בפילוסופיה של המדע, אבדוקציה הייתה שיטת ההסקה העיקרית לתמיכה בריאליזם מדעי, והרבה מהדיון על ריאליזם מדעי נסוב סביב השאלה האם אבדוקציה היא שיטת הסקה קבילה.
בבלשנות היסטורית, אבדוקציה בעת רכישת שפה נלקחת לעיתים קרובות כחלק מהותי בתהליכים של השתנות השפה כגון אנליזה מחודשת ואנלוגיה.
באנתרופולוגיה, אלפרד גֶל, בספרו רב ההשפעה "אומנות וסוכנות" (Art and Agency), הגדיר אבדוקציה כ"מקרה של הסקה סינתטית 'שבו אנו מוצאים כמה נסיבות מסקרנות במיוחד, שיוסברו על ידי ההנחה שהיה זה מקרה של חוק כללי כלשהו, ועל כן אנו מקבלים הנחה זו'".
גל מבקר מחקרים "אנתרופולוגיים" קיימים של אומנות על כך שהם שקועים יתר על המידה בערך אסתטי ולא מתעסקים מספיק עם העניין האנתרופולגי המרכזי של חשיפת "קשרים חברתיים", ובפרט ההקשרים החברתיים שבהם יצירות אומנות מיוצרות, מופצות ומתקבלות.
אבדוקציה משמשת כמכניזם המוביל מאומנות לסוכנות .
כלומר, אבדוקציה יכולה להסביר כיצד יצירות אומנות משרות "סֶנְסוּס קוֹמוּניס": ההשקפות הנפוצות המשותפות לאנשים המייצגים חברה מסוימת.
אבדוקציה היא התשובה לבעיה הזו משום שהמשמעות של טבעו הטנטטיבי של מושג האבדוקציה (פרס השווה אותה לניחוש) היא שלא רק שאבדוקציה יכולה לתפקד מחוץ לכל מערכת קיימת מראש, אלא, היא למעשה יכולה אפילו לרמוז על קיום של מערכת.
כפי שגל טוען בניתוח שלו, הקיום הפיזי של יצירת האומנות מניע את הצופה לבצע אבדוקציה המטמיעה התכוונות ביצירה.
פסל של אלה למשל, הופך למעשה בשכלו של המתבונן לאלה עצמה במובנים מסוימים; ואינו מייצג את צורתה בלבד אלא גם את כוונותיה (המוסקות מתוך ההרגשה של נוכחותה הממשית).
לפיכך, טוען גל, שבאמצעות אבדוקציה, אומנות יכולה להשיג את סוג הסוכנות הזורעת את הזרעים הגדלים למיתוסים תרבותיים.
הכוח של סוכנות הוא הכוח להניע מעשים ולהשרות, בסופו של דבר, את ההבנה המשותפת המאפיינת כל חברה נתונה.
אבדה (בהונגרית: Abda) הוא כפר במחוז גיור-מושון-שופרון שבצפון-מערב הונגריה.
אבדות ומציאות ) הוא סרט אנימציה ממוחשבת קצר שנכתב על ידי דייב מולינס והופץ על ידי פיקסאר.
הסרט הוצג לראשונה ב -12 במרץ 2017 בפסטיבל SXSW, ושוחרר בקולנוע ב-23 ביולי 2017 לצד הסרט מכוניות 3. בשנת 2018 הופץ הסרט באוסף הסרטים הקצרים של פיקסאר, חלק 3.
כאשר ילד בריון גונב בזמן ההפסקה את הצעצועים של שאר הילדים במגרש המשחקים, רק דבר אחד עומד בדרכו: "לו" יצור הגר בארגז האבדות ומציאות.
ההשראה הראשונית של הבמאי דייב מולינס לסרט הגיע מכך שכילד הוא עבר מספר בתי ספר ומפני שלילד חדש קצת קשה להשתלב בהתחלה הוא יצר לעצמו דמות דמיונית.
"...או בגלל שאתה לא מכיר אף אחד מהילדים אתה מרגיש בלתי נראה, או שאתה מתבייש ורוצה להיות בלתי נראה.
חשבתי שזה יהיה מגניב שתהיה לי דמות שתוכל להתחבא במקומות גלויים לעין".
"בריונים בדרך כלל פשוט מתנהגים כך כי הם נבוכים או שהם צעירים והמצפן המוסרי שלהם עוד לא מסודר" אומר מולינס.
"אם אתה יכול לגלות מה המניעים שלהם, אולי אתה יכול לפתור כמה דברים".
הסרט היה מועמד לפרס אוסקר לסרט המונפש הקצר הטוב ביותר בטקס פרסי אוסקר ה-90.
אבדיאל ארויו מולינאר (בספרדית: Abdiel Arroyo Molinar; נולד ב־13 בדצמבר 1993) הוא כדורגלן פנמי, המשחק בעמדת החלוץ באראבה אונדיו.
ארויו התחיל את הקריירה שלו במחלקת הנוער של אראבה אונידו ובגיל 18 הצטרף לקבוצה הבוגרת.
בינואר , ארויו חתם בספליט מליגת העל הקרואטית.
בסיום העונה, ארויו חתם בדפורטס טולימה מליגת העל הקולומביאנית.
בהמשך הקריירה, ארויו שיחק בדאנוביו, אלחואלנסה, סנטה קלארה וניוקאסל ג'טס.
ב־8 בספטמבר 2020, ארויו חתם במכבי פתח תקווה מליגת העל.
בקיץ , ארויו חתם באראבה אונדיו.
באוגוסט , ארויו ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת פנמה במשחק ידידות נגד .
ארויו השתתף עם הנבחרת בגביע הזהב 2017, מונדיאל 2018 וגביע הזהב 2019.
אבדון פמיק הוא אתלט עבר איטלקי, אלוף אולימפי (טוקיו 1964), זוכה מדליית הארד באולימפיאדת רומא 1960, אלוף עולם (1960) ופעמיים ברציפות אלוף אירופה (בלגרד 1962 ובודפשט 1966) בהליכה למרחק 50 ק"מ.
פמיק נולד ב-1933 בפיומה שהייתה באותה תקופה תחת שלטון איטלקי (כיום בסרביה).
מייד לאחר מלחמת העולם השנייה היגר אבי המשפחה לגנואה שבאיטליה וב-24 בספטמבר 1947 הצטרף אליו פמיק עם אחיו הבוגר ג'יובאני (יליד 1932).
במקביל לפעילותו הספורטיבית השלים תארים אקדמיים בפסיכולוגיה וסוציולוגיה בתחום הספורט.
לאחר פרישתו מונה לפסיכולוג של נבחרת איטליה בכדוריד.
עבד כמאמן ריצה ומנהל אתלטיקה וכן סייע לטניסאים הבכירים של איטליה בתחום פסיכולוגיית הספורט
במשחקי הים התיכון שנערכו בברצלונה, ספרד זכה במדליית זהב בהליכה למרחק 50 ק"מ בתוצאה של 5:03:33 שעות, לפני רוג'ר שיילאט (Roger Chaylat) מצרפת (5:20:04 שעות) ופרנסיסקו וילולדו (Francisco Villoldo) מספרד (5:36:07 שעות).
באולימפיאדת מלבורן סיים במקום רביעי בהליכה למרחק 50 ק"מ בתוצאה של 4:39:00 דקות ובמקום 11 בהליכה למרחק 20 ק"מ בתוצאה של 1:6:06 שעות).
באליפות אירופה שנערכה בסטוקהולם, שוודיה זכה במדליית כסף בתחרות הליכה למרחק 50 ק"מ בתוצאה של 4:18:00 שעות, אחרי יבגני מסקינסקוב מברית המועצות בשיא אליפות חדש שך 4:17:15.4 שעות ולפני מקס וובר ממזרח גרמניה (4:19:58.6 שעות).
באולימפיאדת רומא זכה במדלייית ארד בתחרות הליכה למרחק 50 ק"מ בתוצאה של 4:27:55.4 שעות, אחרי דון תומפסון מבריטניה (4:25:30.0 שעות) ויון לינגורן משוודיה (4:25:46.0 שעות).
בתחרות שנערכה בפונטה סן פייטרו, איטליה ב-16 באוקטובר קבע פמיק שיא עולם בהליכה למרחק 50 ק"מ בתוצאה של 4:03:02 שעות, שיפור לשיא בן השנה של אנטולי ודיאקוב מברית המועצות (4:03:53 שעות).
שיא זה החזיק מעמד כשנה ונשבר על ידי גריגורי קלימוב מברית המועצות (4:01:39 שעות).
באליפות העולם בהליכה שנערכה בלוגאנו, איטליה זכה במדליית זהב בתחרות הליכה למרחק 50 ק"מ (4:25:30 שעות) לפני דון תומפסון (4:30:35 שעות) ואקא סודרלונד משוודיה (4:36:48 שעות).
באליפות אירופה שנערכה בבלגרד יוגוסלביה (כיום סרביה) זכה במדליית זהב בתחרות הליכה למרחק 50 ק"מ בתוצאה של 4:19:46.6 שעות, לפני גרגורי פניצ'קין מברית המועצות (4:24:35.6 שעות) ודון תומפסון (4:29:00.2 שעות).
במשחקי הים התיכון שנערכו בנאפולי איטליה, זכה במדליית זהב בתחרות הליכה למרחק 50 ק"מ בשיא משחקים חדש של 4:33:13 שעות, לפני אחמד נאסר בן מסעוד (Ahmed Naceur Ben Messaoud) מתוניסיה (4:39:47 שעות) וג'יאני קורסרו מאיטליה (4:44:38 שעות).
באולימפיאדת טוקיו זכה במדלייית זהב בתחרות הליכה למרחק 50 ק"מ בשיא משחקים חדש של 4:11:12.4 שעות, לפני פאול ניהיל מבריטניה (4:11:31.2 שעות) ואינגבר פטרסון משוודיה (4:14:17.4 שעות).
באליפות העולם בהליכה שנערכה בפסקארה, איטליה זכה במדליית ארד בתחרות הליכה למרחק 50 ק"מ בתוצאה של 4:06:40 שעות, אחרי כריסטוף הונה (4:03:14 שעות) ובורקהארד לוישקה (4:06:02 שעות), שניהם ממזרח גרמניה.
באליפות אירופה שנערכה בבודפשט, הונגריה זכה במדליית זהב בתחרות הליכה למרחק 50 ק"מ בתוצאה של 4:18:42 שעות, לפני גנאדי אגאפוב (4:20:01.2 שעות) ואלכסנדר שרביינה (4:20:47.2 שעות), שניהם מברית המועצות.
באולימפיאדת מקסיקו סיטי השתתף בתחרות הליכה למרחק 50 ק"מ אך לא סיים את התחרות.
במשחקי הים התיכון שנערכו באיזמיר, טורקיה זכה במדליית זהב בתחרות הליכה למרחק 50 ק"מ בשיא משחקים חדש של 4:21:21 שעות, לפני ויטוריו ויסיני מאיטליה (4:29:19 שעות) וחסן אוז (Hasan Oz) מטורקיה (4:54:06 שעות).
באולימפיאדת מינכן זכה לשאת את דגל ארצו בטקס פתיחת המשחקים.
במשחקים עצמם הוא השתתף בתחרות הליכה למרחק 50 ק"מ אך לא סיים את התחרות.
ב-1976 צורף פמיק כ"מפקד" למסדר ההצטיינות של הרפובליקה של איטליה
ב-2015 זכה ב"צווארון הזהב על השגים ספורטיביים" מטעם הוועד האולימפי של איטליה
ב-2016 יצא ספרו האוטוביוגרפי "מזכרונותיו של מהגר" (Memorie di un marciatore).
אַבְּגָר הַחֲמִישִׁי (סורית: ܐܒܓܪ ܚܡܝܫܝܐ ܐܘܟܡܐ (אבגר חמישיא אוכמא) המאה ה-1 לפנה"ס - 50 לספירה לערך), היה מלך אוסרואנה מן השושלת האבגרית שקיבל עליו את הנצרות.
מכונה גם אוכמא (בסורית ובניבי ארמית נוספים: השחור) עקב מחלת עור שבה לקה, ייתכן סוג צרעת.
אף שהיסטוריונים ארמנים, דוגמת מובסס חורנאצי, מייחסים לאבגר החמישי, ולשושלת האבגרית בכלל, מוצא ארמני, הן טקיטוס, היסטוריון כמעט בן-תקופתו של אבגר, והן היסטוריונים מודרניים, משערים כי מוצא השושלת האבגרית הוא ערבי-נבטי.
מובסס חורנאצי מציין גם כי אשתו הראשית של אבגר הייתה הלני המלכה, אם כי לפי יוסף בן מתתיהו היא הייתה אשתו של מונבז הראשון מחדיב.
אבגר, בנו של מענו השלישי, מלך באדסה בשתי תקופות: 4 לפנה"ס–7 לספירה, אז מלך אחיו מענו הרביעי, ושוב מ-13 עד 50 לספירה.
אבגר החמישי מתואר כאחד המלכים הראשונים שקיבלו עליהם את הנצרות, עת ניצר אותו אדאי מאדסה (תדאוס מאדסה), אחד משבעים השליחים.
ההיסטוריון אוסביוס מקיסריה מתאר בכתביו כי בבתי הגנזים באדסה היה עותק של חלופת מכתבים בין אבגר לישו.
חלופת מכתבים זו כללה את מכתבו של אבגר ותשובתו של ישו.
ב-15 באוגוסט 944, קיבלה כנסיית מרים הקדושה מבלאכרנה שבקונסטנטינופול את המכתב ואת המנדיליון – פיסת בד עם העתק פניו של ישו.
המכתב והמנדיליון הועברו בהמשך לכנסיית הבתולה מפארוס.
סיפור זה רכש פופולריות רבה, הן בנצרות המזרחית והן בנצרות המערבית במהלך ימי הביניים.
מכתבו של ישו הועתק על קלף, נחרט בשיש ובמתכת ושימש קמע.
מחלופת מכתבים זו שרדו לא רק הטקסט בסורית, אלא גם תרגום ארמני, שתי גרסאות יווניות בלתי תלויות הקצרות יותר מן הטקסט הסורי ומספר תחריטי אבן.
על כך השיב לו ישו:
חליפת המכתבים בין אבגר לישו קיבלה מקום גם בליטורגיה הנוצרית.
הסורים מעלים את זכר ההתכתבות עם אבגר במהלך לנט.
בליטורגיה הקלטית, הליבר הימנורום, מזכיר שתי שורות מן המכתב.
אבגר נחשב קדוש, ולזכרו מציינים זרמים שונים בנצרות ימים וארוחות חג.
הכנסייה האורתודוקסית עורכת את סעודת חגו ב-11 במאי וב-28 באוקטובר.
הכנסייה הסורית-אורתודוקסית מציינת זאת ביום חמישי של השבוע השלישי של לנט.
הכנסייה האפוסטולית הארמנית מציינת אותו מדי יום במיסה.
אבדייבקה (באוקראינית: Авдіївка, הגייה: אַבְדִיִיבְקָה; ברוסית: Авдеевка, הגייה: אַבְדֵיֶיבְקָה) היא עיירה במזרח אוקראינה במחוז דונצק, והייתה המבצר החזק ביותר של הצבא האוקראיני במערכה בין רוסיה לאוקראינה מאז תחילתה בשנת 2014.
לפני פרוץ מלחמת רוסיה אוקראינה בפברואר 2022 אוכלוסיית העיירה מנתה מעל 30 אלף תושבים.
בעקבות קרבתה לבירת המחוז והעיר המרכזית באזור, דונצק, היא הוותה קו חזית בין הכוחות הרוסיים והבדלניים ובין הצבא האוקראיני מאז תחילת הקונפליקט.
נכון ל-18 בפברואר 2024 העיירה נפלה לשליטת הרוסים, לאחר כ-10 שנים בהן הייתה קו החזית בין האוקראינים לכוחות הצד הרוסי.
לאחר שחרור העיר נותרו בה כ-500 תושבים, להערכת הצבא הרוסי ומספר זה גדל בהתמדה.
באוגוסט 2024 הכריזו שלטונות מחוז דונייצק על תוכנית לשיקום העיר.
העיירה הוקמה בשנת 1770 ככפר על ידי צמיתים רוסים שברחו מאזורי קורסק, וורונז' ופולטבה.
הכפר נקרא על שם המתיישבת הראשונה, אבדִיִיבקה.
בשנת 1778 קיבלה העיירה הכרה רשמית על ידי מושל אזור נובורוסיסק, שהכריז עליה כרכוש המדינה.
בשנת 1798 דווחה בעיירה אוכלוסייה של 500, שעוסקים בחקלאות, בעיקר של דגנים.
האדמה הפורייה של האזור, ומיקומו של הכפר על הדרך לעיר הנמל מריופול, משכו אליו מהגרים.
בכפר הוקמה תחנת רכבת, אך הוא ראה צמצום באוכלוסייה עד ל-2,153 בשנת 1897, כנראה בגלל רעב שהתרחש כמה שנים קודם לכן באזור הוולגה.
בשנת 1900 הוקם בכפר מפעל לבנים, וכנראה גם בזכות ילודה גבוהה במיוחד, אוכלוסיית הכפר עמדה בשנת 1908 על 5,475, מתוכם 865 בתי אב עסקו בחקלאות.
במהלך מלחמת האזרחים הרוסית פעל באזור דרום מזרח אוקראינה צבאו של האנרכיסט נסטור מאכנו, שפעל והזיק לאמצעי תחבורה באבדייבקה וסביבתה.
בין 1923 ל-1931 הכפר וסביבתו הוו תת-מחוז ברפובליקה הסובייטית של אוקראינה, ושוב פעם ב-1938.
במהלך מלחמת העולם השנייה הכפר היה תחת שליטה גרמנית מ-21 באוקטובר 1941 ועד 8 בספטמבר 1943, כאשר נכבש על ידי הצבא האדום.
בשנת 1956 קיבלה אבדייבקה מעמד של עיר ובשנת 1963 החלה לפעול תחנת הקוק של אבדייבקה, שעד היום נחשב למפעל הדלק הכימי הגדול באוקראינה.
באותה שנה אבדייבקה איבדה את סטטוס התת-מחוז שלה, והיא צורפה לתת מחוז יאסינובטה עד 1990, קצת לפני פרישת אוקראינה מברית המועצות.
בעיר קיימים מספר מפעלים בתוכם מפעל АКХЗ ("מפעל כימיקל קוק של אבדייבקה") לייצור דלק מוצק מסוג קוק, שמופק מפחם הנכרה במכרות הרבים בדונבאס.
מפעל זה הוא הגדול ביותר באירופה.
המפעל הפסיק את עבודתו בתחילת שנת 2023 עקב הקרבות באזור.
בשנות השמונים של המאה ה-19 הוקמה באבדייבקה תחנת רכבת, שקידמה את חשיבותה הכלכלית.
בהמשך לבניית מפעל AKX3 לזיקוק פחם בשנות ה-60 של המאה ה-20, הוקם בעיר קו רכבת חשמלית, כדי להקל על תנועת העובדים למפעל.
קו רכבת כזה, הוא יוצא דופן בעיר קטנה ואכן הקנה לאבדייבקה פרסום רב.
לאחר הדחת נשיא אוקראינה ויקטור ינוקוביץ', במהלך הפיכת יברומאידאן, התקוממו מחוזות דונצק ולוגנסק, שתמכו בנשיא והתנגדו להפיכה.
מרבית הערים במחוזות אלו הצטרפו להתקוממות נגד השלטון החדש באוקראינה.
הצבא האוקראיני הצליח להגיע לאבדייבקה לפני הבדלנים, וכך הפכה אבדייבקה לחזית מרכזית בקרבות בין הבדלנים של הרפובליקה העממית של דונצק ובין צבא אוקראינה.
העיר הופגזה באופן מתמשך עד 2016, כאשר הצבא האוקראיני הקים מערכת חפירות והגנה באזור, שניתקה את הבדלנים בעיר דונצק ובעיר הורליבקה.
מ-2016 ההפגזות הפרו-רוסיות זזו מהעיר עצמה לאזור התעשייתי שלה.
בשנת 2017 התרחש קרב בן כשבוע בין הבדלנים לכוחות האוקראינים, שכנראה התרחש בגלל הקרבה הגדולה מדי בין אבדייבקה ובין העיר דונצק, שהייתה תחת שלטון בדלני.
בקרבות נהרגו עשרות חיילים ואזרחים, ללא שינוי אמיתי בשטח.
במהלך הקרב נותקה אספקת החשמל והמים של העיר, וכמה אלפים עזבו אותה, אך חזרו לאחר שוך הקרבות.
כמשך כל תקופת הסכסוך האוקראיני-רוסי, ביצר הצבא האוקראיני את העיר והפך אותה למעוז החזק ביותר בדונבאס.
מתוך העיר ביצע הצבא האוקראיני התקפות רבות על השטחים שנשלטו על ידי הרפובליקה העממית של דונצק.
משהתחילה הפלישה הרוסית לאוקראינה בסוף פברואר 2022, נשלט האזור ממזרח לעיר על ידי מספר מיליציות בדלניות.
בבוקר 10 בפברואר 2024 החל הצבא הרוסי בהתקפת פתע על העיר מצפון ומדרום.
התקפה זו סיימה למעשה את "מתקפת הנגד" הכושלת של צבא אוקראינה לכיוון העיר מליטופול, כיוון שהצבא האוקראיני החיש תגבורות עצומות לצורך הגנה על אבדייבקה.
לאחר שלושה חודשים הצליח צבא הפדרציה הרוסית לחצות את העיר ולנתק את חלקה המערבי מחלקה המזרחי.
לאחר פעולת הניתוק, החלו חיילים אוקראינים להימלט מאבדייבקה, עד שב-18 בפברואר (על פי חלק מהדיווחים גם בימים לאחר מכן) החיילים האוקראינים האחרונים באבדייבקה נמלטו מהעיר או נפלו בשבי.
אָבְּדוֹן פְּרַאטְס בסטידאס (בספרדית: Abdón Prats Bastidas; נולד ב-7 בדצמבר 1992), המוכר גם בשמו הפרטי אבדון, הוא כדורגלן ספרדי המשחק בעמדת החלוץ במיורקה מהלה ליגה.
אבדון גדל במחלקת הנוער של מיורקה, ולזכותו למעלה מ-250 הופעות במדיה בכל המסגרות, בהן כבש למעלה מ-70 שערים.
אבדון נולד בארטה שבאיים הבלאריים, וגדל במחלקת הנוער של מיורקה המקומית.
הוא ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה הראשונה, בגיל 17 בלבד, ב-13 בדצמבר 2011, כששיחק שתי דקות בהפסד ביתי 0-1 מול ספורטינג חיחון במשחק בגביע הספרדי.
ב-28 באפריל 2012, עלה אבדון מהספסל למשחק הבכורה שלו בלה ליגה, במקומו של ויקטור קאסדסוס בניצחון 3-1 נגד חטאפה.
ב-23 באוגוסט של השנה שלאחר מכן הוא הושאל לקבוצת הליגה השלישית בורגוס, וחזר בסוף העונה לקבוצה הראשונה של מיורקה, שעלתה לליגה השנייה.
אבדון כבש את שער הבכורה שלו בקבוצה הראשונה ב-21 בספטמבר 2014, בהפסד ביתי 4-6 מול אוססונה.
הוא סיים את חוזהו בחלון ההעברות הבא, וחתם בטנריפה מאותה הליגה זמן קצר לאחר מכן.
ב-3 ביולי 2015, חתם אבדון על חוזה לשנתיים במיראנדס, גם היא מהליגה השנייה.
הוא עזב אותה בהסכמה הדדית בינואר 2017, וחתם על חוזה בראסינג סנטנדר עוד באותו היום.
עד לסיום העונה, הוא כבש עבורה 14 שערים ב-19 משחקים בכל המסגרות.
אבדון חזר למיורקה בקיץ 2017, כאשר היא שיחקה בליגה השלישית.
תחת ויסנטה מורנו, הוא היה חלק מהסגל שרשם שתי עליות ליגה רצופות, מהליגה השלישית עד לליגה הבכירה, וכבש בסך הכל 18 שערים.
אבדון פתח את עונת 2023/2024 בצורה חזקה, כבש ארבע פעמים בארבעה משחקים, על אף שלא זכה לדקות משחק רבות.
באותה העונה הוא סיים כמלך השערים של הגביע הספרדי, וסייע לקבוצתו להעפיל לגמר בפעם הראשונה מאז 2003, בו הפסידה לאתלטיק בילבאו בפנדלים.
אַבְּדֵרָה (ביוונית עתיקה: Ἄβδηρα) הייתה פוליס ביוון העתיקה ששכנה על חופה הדרומי של תראקיה.
היא נוסדה ב-654 לפנה"ס על ידי מתיישבים מהעיר האיונית קלזומנאי.
נהרסה בידי התראקים ויושבה מחדש בסביבות 543 לפנה"ס בידי מתיישבים מטאוס.
העיר שגשגה מסחרית במשך שנים רבות, ואף הייתה חברה בברית האטית-דלית במאה ה-5 לפנה"ס.
ממנה יצאו פילוסופים רבים, ביניהם דמוקריטוס, פרוטגורס והקטאיוס.
הקמתה של אבדרה מיוחסת במיתולוגיה היוונית להרקולס, שייסד אותה לזכרו של חברו אבדרוס, אשר נטרף על ידי הסוסות אוכלות האדם של דיומדס.
למרות החכמים שיצאו ממנה, בפולקלור זכורה אבדרה דווקא כעיר של טיפשים, תדמית שקיבלה חיזוק בתרבות האירופית, בשל ספרו של כריסטוף מרטין וילנד, Die Abderiten ("האבדריטים"), משנת 1774.
אַבֶּה גִינְדִין (נולד ב-24 בדצמבר 1945) הוא כדורגלן עבר פיני-ישראלי ששיחק בקבוצת הפועל חיפה ובמועדון מכבי הלסינקי החובבני בפינלנד.
בימיו ככדורגלן בליגה הבכירה בישראל שובש שמו על ידי עיתוני הספורט ונכתב אבא גינדין.
גינדין עלה לישראל מהלסינקי שבפינלנד כשהיה בן 18, על מנת להשתתף בחתונת אחותו, שהתגוררה בקיבוץ עין השופט.
בפינלנד עסק בעיקר בהוקי קרח, ואמנם שיחק כדורגל, אך כחובבן, במועדון מכבי הלסינקי כחלוץ.
גינדין היה אלוף ישראל בקרב עשר.
יש הטוענים שהיה האתלט הטוב בארץ באותן שנים, ומהירותו הייתה מחזה נדיר.
לאחר צירופו להפועל חיפה הוסב מתפקיד החלוץ לתפקיד המגן הימני והיה אחד המובילים בארץ בעמדה זו.
גינדין שיחק בהפועל חיפה 11 עונות, החל מעונת ועד ל-.
גינדין הצטיין בקבוצה והתפרסם בזכות יכולתו בבעיטות חופשיות ובעיטות ממרחק.
בעונת 1971/1972 זכה בתואר כדורגלן העונה בישראל.
הצלחתו הובילה אף לזימונו לנבחרת ישראל, שבמדיה הופיע שש פעמים בשנת 1973 במסגרת מוקדמות מונדיאל 1974.
לאחר פרישתו התגורר בעמק בית שאן ועסק בחקלאות ובאימון הפועל אפיקים והפועל בית שאן.
לאחר מכן עבר להתגורר בירושלים ולאמן במחלקת הנוער של בית"ר ירושלים.
עד סוף העשור הראשון של המאה ה-21 השתתף במרוצי אופניים שנערכו בישראל, ואף זכה באליפות ישראל בשנים 2006–2008 ברציפות בקבוצת הגיל שלו.
בספר "ספורט 5" הקדיש לו העיתונאי עופר שלח, אוהד הפועל חיפה ותיק, כתבה שכותרתה "אבא שלי", ובה הוא מגלה את הערצתו להפועל חיפה של אז בכלל, ולגינדין בפרט.
אָבְדַן הַיַּלְדוּת הוא ספר מאת ניל פוסטמן שיצא לאור בארצות הברית בשנת 1982. יצא לאור גם בתרגום לעברית בשנת 1986.
ניל פוסטמן קושר את מושג הילדות עם המצאת הדפוס, התפוצה הנרחבת של הספרים, התפשטות ידיעת קרוא וכתוב, התפתחות ההשכלה, היווצרות מעמד ביניים מבוסס והקמת בתי הספר.
הילדות אצל פוסטמן היא התקופה בה הילד לומד בבית הספר בעזרת ספרים.
מאמצע המאה העשרים, משנת 1950 בערך בארצות הברית, בעיקר בהשפעת הטלוויזיה החופשית, התחרותית ומרובת הערוצים, נתונה הילדות בסכנה, עם ביטול המחסומים שהציבה החברה כדי להגן על הילדות, וכתוצאה מכך החשיפה של סודות המבוגרים.
הספר נכתב בשנת 1982 ולא דן בהשפעת המחשב האישי והאינטרנט על היעלמות או התקצרות הילדות.
אלבין טופלר כתב אף הוא בספריו על התקצרות גיל הילדות, אבל ראה במחשבים ובמהפכת המידע הדיגיטלית את הסיבה העיקרית לכך.
ניל פוסטמן, שהלך לעולמו בשנת 2003, כיהן כראש המחלקה לתרבות ולתקשורת באוניברסיטת ניו יורק ונודע בעולם בשל ספריו הביקורתיים על הסגידה בארצות הברית לטכנולוגיה ועל השפעתה השלילית של הטלוויזיה על התרבות והשיח הציבורי.
הקריאה, לפי ז'אן-ז'אק רוסו, היא השוט של הילדות, היא סופה של ילדות מתמשכת.
הקריאה מאפשרת כניסה לעולם המידע, והיא מפרידה בין יודעי קרוא וכתוב לבין אלה שאינם יודעים.
הקריאה היא השוט של הילדות ויוצרת את הבגרות.
הספרות הכתובה כולל מפות, תרשימים, חוזים ותעודות שומרת סודות.
המבוגר יכול להתמצא באותם סודות על ידי קריאה.
ללא ידיעת הקריאה אין הבדל בין הילד לבין המבוגר והסודות הקיימים מעטים.
בעולם שבו נעדרת ידיעת הקריאה והכתיבה, נעדר מושג החינוך ומושג הבושה, ונעדרת גם הילדות.
ההגדרה של הבגרות התבססה על ידיעת הקריאה והכתיבה.
ניל פוסטמן כתב על כך שהדפוס יצא מן העריסה נכנס לשם מושג הילדות.
במקום שהעריכו את ההשכלה היו בו בתי ספר שם התפתח במהירות מושג הילדות.
בתקופת הילדות, בתקופת החינוך הפורמלי, נמנעים מלהציג לילדים דרישות ונמנעים להטיל עליהם משימות ואחריות של מבוגרים.
לדעת ניל פוסטמן, התקופה משנת 1850 ועד שנת 1950 מייצגת בארצות הברית את פסגת הילדות.
בשנת 1950 החלו בארצות הברית שידורי טלוויזיה מסחריים המאיימים על הילדות.
בתקופת הילדות המידע נשלט על ידי המבוגרים ומוקנה לילדים בהדרגה ובצורה מווסתת על ידי לימוד הדרגתי.
הטלוויזיה, לדעת פוסטמן, מציגה מידע על ידי תמונות שהגישה אליו שווה לכול.
אין הבדל בין ילד לבין מבוגר.
הטלוויזיה גלויה לכל, והאופי של השידורים הרצופים והתחרות בין הערוצים אינם מאפשרים בררנות.
גם לקולנוע ישנה השפעה דומה, אבל הנגישות של הטלוויזיה מכריעה.
התרבות המבוססת על ידיעת הקריאה והכתיבה מאופיינת, לדעת פוסטמן, בשליטה עצמית, דחיית סיפוקים, כושר חשיבה מושגי ורציף, המשכיות – עבר ועתיד, היגיון וסדר היררכי.
המילה המודפסת הביאה עמה את היווצרות ההיגיון, המדע, החינוך, הטכנולוגיה וה-Civilite.
ניל פוסטמן מצר על כך שהדיון בטלוויזיה הוא דיון רדוד, וגם כאשר הנושא חשוב, כמו בחירות לנשיאות, לא מתקיים דיון ממשי בין המועמדים.
הדרך שהטלוויזיה מציגה נושא היא דרך של סיפור.
נושא בחדשות מוצג כסיפור, לרוב בן שלושים עד מאה ושמונים שניות ובממוצע פחות מדקה.
הכול מוצג כמו תוכנית בידור.
הדרך להצגה רצינית ומעמיקה היא על ידי הרצאה מול המצלמות, וזו איננה הדרך של הטלוויזיה.
עידן הסיפור הוא עידן עסקי הבידור והשעשועים, לטענת ניל פוסטמן.
הטלוויזיה מתקשה להציג עבר ועתיד, והיא מדיום המרוכז בהווה.
הטלוויזיה מבטאת את עיקר התוכן בעזרת דימויים חזותיים ולא באמצעות השפה.
חשיפת הילדים לתוכני טלוויזיה, שאינם תואמים את גילם, בשעות שאינן מיועדות לצפייתם.
הטשטוש בין סדרות משפחתיות לסדרות למבוגרים גורם למעבר מידי ובלתי נשלט של הילדים מהילדות לעולם המבוגרים.
בעידן של תקשורת המונים, הילדות הולכת ונעלמת, וכתוצאה מכך קורים תהליכים נוספים כמו: אובדן סמכות ההורים, חוסר נימוס וחוסר בושה.
הטלוויזיה גרמה לתהליך זה כתוצאה ממתן מידע מלא ושווה לכל אדם, מבלי להפריד בין קהלים השונים.
פוסטמן מסכם את אובדן הילדות בשש שאלות ותשובות:
הילדות צריכה סביבה מעוררת ומטפחת, והיא תופיע כאשר אמצעי התקשורת ידרשו הפרדה בין צעירים לבין בוגרים, כדי שהצעירים יוכלו ללמוד מיומנויות.
ארצות הברית לקראת סוף המאה העשרים רק מתחילה להבין את החורבן הרוחני והתרבותי הנעשה בהשפעת הטכנולוגיה.
ארצות הברית נמצאת תחת הלם הטכנולוגיה של המאה העשרים.
המסורת הליברלית קיבלה ללא הבחנה וללא עוררים כמעט את המודרני.
הרוב המוסרי בחר בטלוויזיה בפרט ובטכנולוגיה בכלל.
מוסד המשפחה ומוסד בית הספר הם המוסדות, שלמרות חולשתם והחלשות הכוח שלהם, יכולים להתנגד לתופעה של אובדן הילדות.
בשנת 1982 פוסטמן עדיין מקווה שטכנולוגיית המחשבים תתפתח בדרך שתדרוש לימוד, התמחות ושליטה בכישורים אנליטיים מורכבים הנדרשים מאדם משכיל ומחייבים אימון מיוחד.
האדם היחיד איננו חסר אונים למה שקורה, והוא יכול להתנגד לתופעה של אובדן הילדות ולהעניק לילדיו את חוויית הילדות האובדת.
אַבְּהִידְהַמָּה (בפאלי: अभिधम्म), או אַבְּהִידְהַרְמָה (בסנסקריט: अभिधर्म), היא ה"תורה הגבוהה" בבודהיזם, שמהווה חלק מהקאנון הפאלי.
האבהידהמה היא אחד משלושת ה"טִיפִּיטָאקָה" (Tipitaka – שלוש האסופות, שלושת הסלים), המרכיבות את הקאנון הפאלי.
וִינָאיָה פִּיטָאקָה (Vinaya) – כוללת את קוד ההתנהגות המצופה מהמאמינים הבודהיסטים.
סוּטָה פִּיטָאקָה (Sutta – שיחה) פיטאקה – מוסרת תוכן שיחות שערך בודהה עם תלמידיו.
אבהידהמה פיטאקה – התורה הגבוהה (עילאית), הכוללת שבעה ספרים.
ראשיתה של האבהידהמה במאות ה-4 וה-3 לפני הספירה.
קיימות שתי גרסאות קנוניות של האבהידהמה ששרדו עד ימינו, הגרסה של הטהרוואדה, בית הספר היחיד ששרד מבתי הספר הבודהיסטיים הוותיקים, ועל כן נקרא גם הבודהיזם הקדום, ושל הסרווסטיוואדה (Sarvastivadins), הקיימת רק בתרגום הסיני.
כל הספרים של האבהידהמה הטהרוואדית, להוציא את ספר ה"ימקה" (Yamaka) תורגמו לאנגלית, ואילו כתבי "הסל השלישי" של הסרוואסטיוואדה לא תורגמו לשפה אירופאית מודרנית.
האבהידהמה, בהיותה ספר לימוד מתקדם לנזיר הבודהיסטי, אינה קלה להבנה, ולכן נכתבה ספרות עזר ענפה להבנתה.
ספרות העזר לאבהידהרמה הסרווסטיוודית מחולקת על פי חמשת מצרפי (סקנדה – מצרף) האבהידהמה, שזיהויים הנכון הכרחי להבנת הדרישות הרוחניות מהבודהיסט:
אַבְּדִילְמֵגִ'יט הַשֵּׁנִי (בטורקית: Halife Abdülmecit – "הח'ליף אבדילמג'יט"; בטורקית עות'מאנית: عبد المجيد ثانى, 29 במאי 1868, איסטנבול – 23 באוגוסט 1944, פריז) היה הח'ליף העות'מאני האחרון ונצר לשושלת הסולטאנים העות'מאנים, לאחר שמוסד הסולטנות בוטל על ידי האספה הלאומית הגדולה של טורקיה ב-1 בנובמבר 1922.
אבדילמג'יט השני נולד ב-1868 לסולטאן אבדילאזיז וזכה לחינוך פרטי.
הוא נישא לראשונה ב-1896, בשנית ב-1902 ושוב ב-1912 וב-1921. ב-4 ביולי 1918 היה בן דודו לסולטאן מהמט השישי, ואבדילמג'יט השני היה ליורש העצר.
כאשר מוסד הסולטנות בוטל בסוף 1922 והסולטאן מהמט השישי יצא לגלות במלטה, נבחר אבדילמג'יט השני כח'ליף ונכנס לתפקידו ב-24 בנובמבר 1923, זמן קצר לאחר הכרזת העצמאות של הרפובליקה הטורקית.
עם זאת, כהונתו הייתה קצרת ימים וב-3 במרץ 1924, ולאחר שהחל צובר כוח פוליטי, ביטלה האספה הלאומית הגדולה של טורקיה את מוסד הח'ליפות.
אבדילמג'יט השני גורש עם בני משפחתו מהמדינה, ואף כי המשיך ונשא במספר תארים עות'מאניים ייצוגיים, ובכלל זה בתוארי הסולטאן והח'ליף, לא היה לו כל כוח פוליטי.
הוא נפטר בביתו בפריז ב-1944 ונקבר בעיר אל-מדינה בערב הסעודית.
Abdülmecit; בטורקית עות'מאנית: عبد المجيد اول, 25 באפריל 1823 – 25 ביוני 1861) היה הסולטאן ה-31 של האימפריה העות'מאנית, שלט בה מ-2 ביולי 1839 ועד יום מותו.
היה בנו של הסולטאן מהמוט השני אשר קדם לו.
אבדילמג'יט נולד ב-25 באפריל 1823 בארמון בשיקטאש סאהיל או בארמון טופקאפי, שניהם באיסטנבול.
הוא היה בנו של מהמוט השני ואמו הייתה אשתו הראשונה של אביו, ולידה סולטן בזמיאלם, ששמה במקור היה סוזי (1807–1853), שפחה צ'רקסית או גרוזינית.
אבדילמג'יט עלה על כס המלוכה ב-2 ביולי 1839 לאחר מות אביו, כשהיה בן שש עשרה בלבד.
הוא היה צעיר וחסר ניסיון, וענייני האימפריה העות'מאנית היו במצב קריטי.
אביו נפטר בתחילת המלחמה המצרית-עות'מאנית השנייה, והחדשות הגיעו לאיסטנבול שצבא האימפריה הובס ב Nizip בידי הצבא של המורד המצרי, מוחמד עלי.
במקביל, צי האימפריה היה בדרכו לאלכסנדריה, שם נמסר למוחמד עלי על ידי מפקדו אחמד פבזי פאשה, בתואנה שיועציו של הסולטאן הצעיר צידדו ברוסיה.
עם זאת, באמצעות התערבות של המעצמות האירופיות במהלך המשבר המזרחי של 1840, היה מוחמד עלי חייב לסגת, והאימפריה העות'מאנית ניצלה מהתקפות נוספות, בעוד נחלותיה בסוריה, לבנון וארץ ישראל הוחזרו לשליטתה.
התנאים הושלמו בוועידת לונדון (1840).
אבדילמג'יט זכה לחינוך אירופי והתעניין בספרות ובמוזיקה.