tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
ב-5 בספטמבר 1889, הקים דרימון יחד עם המרקיז דה מוראס את הליגה האנטישמית הצרפתית, שתמכה לזמן מה בפלג של הגנרל בולנז'ה.
ב-1890 הוא כינס בפריז את "הליגה האנטישמית הלאומית של צרפת", וסגנו פעיל בשם ז'אק דה ביאז (de Biez), שקרא לעצמו בימים ההם "נאציונל-סוציאליסט", וטען כי ישו היה ממוצא קלטי.
מסריו של דרימון קנו להם תמיכה בקרב אינטלקטואלים לאומנים רבים כמו פול אדאן, לאון קלודל, לאון דודה ושארל מוראס.
גם ז'ורז' ברנאנוס הצעיר נמנה עם אלה שרותקו על ידי כישוף הפולמוסן התקיף, וחלק לו שבחים בכמה מכתביו.
הסופר והרופא סלין, חסיד ידוע של הגזענות, טען ש"על כל [בן גזע] ארי לקרוא את דרימון".
דרימון ושערוריית פנמה; העיתון "לה ליבר פארול"
מעודד מההד היוצא מן הכלל של ספרו, הקים דרימון ב-20 באפריל 1892, בעזרת תמיכה כספית מאיש העסקים ז'ול גרן (Guérin) ובשיתוף הפעולה של יהודי משומד בשם גסטון כרמיה (Gaston Crémieux; שינה את שם המשפחה לוויאלאר), את עיתונו שלו עצמו – "לה ליבר פארול", שהגיע לתפוצה יומית בת עשרת אלפים גיליונות.
"לה ליבר פארול" שימש לו שופר במערכה שפתח נגד הפוליטיקאים, העיתונאים ונגד מאות חברי הפרלמנט שהיו מעורבים ונחשדו בשחיתות בשערורייה הידועה כ"שערוריית פנמה".
בשנת 1892 החלו חקירות ותביעות משפטיות נגד דמויות בכירות שנתנו שוחד לעיתונים ומימנו מערכות בחירות של חברי פרלמנט בעזרת תרומות מהחברה שעמדה לבנות את תעלת פנמה.
מקור דמי השוחד והתרומות היה בסופו של דבר סכומי כסף שהתקבלו מאזרחים במסגרת מלווה ציבורי תמורת מניות של המפעל הגרנדיוזי.
הפוליטיקאים, חברי הפרלמנט והעיתונים המשוחדים הסתירו מפני הציבור את המשבר החמור שנקלעה אליו חברת התעלה, שלבסוף פשטה את הרגל.
נערכו משפטים של מנהלי הפרויקט, פרדיננד דה לספס, שבנה בעבר את תעלת סואץ, בנו שארל, והמהנדס גוסטב אייפל, כשהאחרון נמצא זכאי.
כמה משרי הממשלה התפטרו, ואחדים נידונו לעונשי מאסר.
בבחירות 1893 כמה מחברי הפרלמנט החשודים או המסובכים בשחיתויות, בהם בין היתר גם ז'ורז' קלמנסו, שנחשד עקב קשריו עם אחד מגיבורי הפרשה, קורנליוס הרץ, לא נבחרו שוב.
בפרשת פנמה שיחקו תפקיד חשוב שני יהודים – הברון ז'אק דה ריינאך (de Reinach; 1840–1892), ששם קץ לחייו, ויועצו, קורנליוס הרץ (1845–1898), שסחט אותו.
הם היו המארגנים הראשיים של המלווה הציבורי, שנעשה גם באמצעות הגרלות, ושל השוחד ששולם לפוליטיקאים ולעיתונאים.
מעשים אלו שימשו לדרימון כנימוק בזכות מערכתו למען גירוש היהודים מהחברה הצרפתית.
בנובמבר 1892 עד פברואר 1893 נכלא גם אדואר דרימון בעצמו במשך שלושה חודשים בבית הכלא סנט-פלאז'י (Sainte-Pélagie).
זאת באשמת הוצאת דיבתו של אוגוסט בירדו, חבר בוועדה פרלמנטרית.
דרימון טען שבירדו קיבל שוחד מהבנקאי היהודי הברון אלפונס דה רוטשילד כדי לסייע לחידוש ההטבות שמהן נהנו חברי מועצת ההנהלה של "בנק צרפת", שרוטשילד היה אחד מהם.
מתוך מעמדו המוסרי הרם של חושף השחיתות במדינה, החל דרימון, באמצעות עיתונו, לעסוק בנושא אחר, מבחינתו לא פחות שערורייתי ולא פחות חשוב מהראשון: נוכחותם של קצינים יהודים בצבא הצרפתי וקריאה להרחקתם המידית.
ב-1 בנובמבר 1894 פרסם "לה ליבר פארול" בעמוד הראשון את הידיעה על מעצר קצין יהודי במטה הכללי של הצבא, בחשד לבגידה חמורה: מסירת מידע סודי לגרמניה.
קצין זה, הקפטן אלפרד דרייפוס, הוצא בהמשך משורות הצבא הצרפתי, ונידון לעבודות פרך במושבת העונשין באי השדים שבמושבה הרחוקה גיאנה הצרפתית.
עיתונו של דרימון בירך בסיפוק על גזר הדין נגד דרייפוס בעמוד הראשון, ובכותרת הופיעו הסיסמאות: "הלאה היהודים!" ו-"צרפת לצרפתים!".
דרימון התגאה בתרומת מאמריו ועיתונו למניעת מה שכינה "נפילת צרפת בידי היהודים".
הארסיות האובססיבית של מאמרי דרימון בימי פרשת דרייפוס עוררה עלייה ניכרת במכירות עיתונו, שהגיע הפעם לתפוצה בת מאה אלף עותקים.
יש לציין כי בשנת 1894 הכומר סטניסלס דו לאק דה פוז'ר, שנבהל מההיקף המוגזם בעיניו של פעילות בן טיפוחיו, נזף בו במכתב והחליט לנתק את הקשר איתו:
"אתה עובר כל גבול ואני מתפלל לאל הטוב שיחזיר אותך לעצמך.
נראה שמשהו עכור קורה בחיים שלך."
בשנת 1893 ניסה דרימון ללא הצלחה לרוץ לפרלמנט מטעם העיר אמיין.
בשנת 1894 יצא לגלות בבריסל.
כעבור 4 שנים, ב-1898, כשזכה לפופולריות מחודשת הודות לפרשת דרייפוס המתמשכת, חזר לצרפת.
הוא חצה את הים התיכון אל הנחלה הצרפתית החדשה באלג'יריה, ועם תוכנית בחירות אנטישמית, בתמיכת ראש העיר של אלג'יר, מקס רז'יס, נבחר לפרלמנט כנציגהּ של עיר זו.
הוא הצליח להיבחר במאי 1898, זמן קצר אחרי שבאלג'יר התרחשו פרעות נגד היהודים (בב אל ווד, ינואר 1898).
בהיותו חבר בפרלמנט נאלץ לעזוב את ניהול העיתון "לה ליבר פארול".
דרימון הפך לראש "הסיעה האנטי-יהודית" בפרלמנט הצרפתי, ובתוקף תפקיד זה ניהל בשנת 1899 מאבק עיקש למען ביטול "החלטת כרמיה", שהעניקה בשנת 1870 אזרחות צרפתית ליהודי אלג'יריה.
כמו כן התנגד בתוקף לדיון משפטי מחדש בפרשת דרייפוס, ודרש את העמדתו לדין של אמיל זולא.
על רקע משפטו של אמיל זולא התקיים דו-קרב באקדחים בינו לבין קלמנסו, אך שניהם יצאו ממנו ללא פגע.
בשנת 1901 בעקבות הצהרות מעליבות אסורות נגד שר המשפטים הרפובליקני, ארנסט מוני, שאותו כינה
" בעל מום" (taré; במובן של "דגנרט"), סולק דרימון מחברות בבית הנבחרים.
בבחירות ב-24 באפריל 1902 לא נבחר שוב לפרלמנט.
מאותו רגע חזר לעבודתו הפובליציסטית.
בערך בשנת 1910 כשל במאמציו לשכנע את ליאון דודה (בנו של אלפונס דודה) לקבל את ניהולו של "ליבר פארול" ולאחד את העיתון עם העיתון הימני שלו, "אקסיון פראנסז", שנעשה יותר פופולרי באותם הימים.
לבסוף נרכש העיתון על ידי קבוצה פיננסית קתולית, שהרחיקה את דרימון מניהולו.
אולם דרימון לא אמר נואש, וב-22 בפברואר 1915 בעיצומה של מלחמת העולם הראשונה, קיבל לידיו את ניהול העיתון "לה פפל פראנסה" ( Le Peuple français; "העם הצרפתי").
את שנותיו האחרונות בילה דרימון בכפר ונה-לה-סבלון (Veneux-les Sablons), הידוע גם כוונה נדון
(Veneux Nadons), שבאיל-דה-פראנס, ובכפר ואלרי במחוז יון שבבורגון.
לא צלח בידו להיבחר לאקדמיה הצרפתית בשנת 1909.
דרימון, איש קשה מאוד, רדוף כנראה מזיכרון מחלת הנפש של אביו ומחרדת ההידרדרות לעוני מימי נעוריו, האמין מאוד בספיריטואליזם ובכירומנטיה, ונהג לשאת איתו תמיד שורשי דודא כקמע נגד עין הרע.
הסתכסך כמעט עם כל מקורביו, בהם הסופר אלפונס דודה, עם העובד הסוציאלי והפעיל הקתולי אלבר דה מון, עם המוודה הישועי סטניסלס דו לאק, שעודד אותו לכתוב את "צרפת היהודית", עם ז'ול גרן, מנהיג הליגה האנטישמית, עם המרקיז דה מוראס ועוד.
דרימון מת באופן פתאומי ב-5 בפברואר 1917 בפריז, שאליה הגיע כדי לטפל בהפרעת ראייה מטרידה.
נקבר בבית העלמין פר לשז.
מורשת דרימון בקרב הימין הקיצוני הצרפתי
בשנות ה-20 וה-30 נעשו ניסיונות להקים מחדש עיתון בשם "לה ליבר פארול", אחד מהם על ידי אדם בשם אנרי קוסטון (Coston).
בשנות משטר וישי והכיבוש הנאצי בצרפת, הפכו כתבי דרימון לאחד מהיסודות הרוחניים של השלטון, שיישם מדיניות רדיפה קשה והנהיג צעדים הדרגתיים במגמה להשמדת המיעוט היהודי בצרפת ובמושבותיה.
באותה תקופה הועלו הצעות שונות - כמו זו של העיתון "אוֹ פִּילוֹרִי" (Au Pilori; "אל עמוד הקלון") להעלות את שרידיו של דרימון לפנתאון של פריז.
בשנת 1963 פרסמה קבוצת פעילים ותיקים של הימין הקיצוני – מוריס ברדש, קסבייה ויאלה, אנרי קוסטון וז'אק פלונקאר ד'אסאק – כתבים מאת דרימון, בהם "ניתוחיו" את ספר הפלסתר האנטישמי הידוע הפרוטוקולים של זקני ציון".
ב-20 באפריל 2005 – יום היווסדו של העיתון "ליבר פארול", ובצירוף מקרים גם יום הולדתו של היטלר – הוקמה עמותת אדואר דרימון (Amicale Edouard Drumont), המוקדשת לטיפוח מורשתו ולהפצת יצירותיו.
בשנת 2005, בהחלטת עיריית פריז, הורחקה מעל קברו של דרימון הכתובת המוקדשת ל"מחבר הנצחי של "צרפת היהודית"".
1900 "תמונות - דיוקן ישנים, מסגרות ישנות"
אדואר לובה הוא שף צרפתי.
אמו, קלוד לובה, היא אשת עסקים שהקימה בתי-מלון ברחבי תבל, בכלל זה רלה א שאטו באלפים.
למד שנה וחצי אצל מארק ורה.
בגיל 22 רכש מקום בכפר לורמראן בחבל לוברון והקים בו מסעדה בשם "לה מולן דה לורמארן".
בגיל 24 קיבל כוכב במדריך מישלן האדום, ב-1999, בגיל 28 קיבל שני כוכבים.
הוא הקים מלון ובסוף שנות התשעים צורף לרשת רלה א שאטו.
כיום (2010) הוא מחזיק בשני כוכבים במישלן ו-18 נקודות בגו מיו.
המסעדה כלולה במדריך השולחנות הגדולים בעולם.
ללובה כיום (2010) אחוזה בשם "דומן דה קאפלונג, מזו אדואר לובה" הכוללת שלושה בתי מלון: "לה בסטיד דה קאפלונג", "לה פרם דה קאפלונג", ו"גלינר דה לורמארן" ולהם מצורפים בריכה וספא.
במסגרת האחוזה גם מסעדתו שאת שמה שינה ל"רסטוראן אדואר לובה", בבעלותו גם מסעדת קיץ בשם "ארבע העונות".
הוא מקיים במקום סדנאות בישול ויין.
מטבחו של לובה נשען על צירופים יצירתיים בירקות ובעשבים.
ברשותו גינה בת 20 דונם בה הוא מגדל ירקות ועשבי תיבול וחווה נוספת בת 20 דונם בה הוא מגדל בעלי חיים לצורכי מסעדותיו.
הם אלו המספקים את רוב חומרי הגלם למסעדתו, בתוספת עשבים אותם הוא מלקט בשדות הסביבה.
פרנסואה אדואר אנטול לוקא היה מתמטיקאי צרפתי שידוע בעיקר בשל תרומותיו לתורת המספרים ובחידת מגדלי האנוי שהמציא.
לוקא נולד באמיין שבחבל פיקרדי בצפון צרפת.
הוא למד באקול נורמל סופרייר בפריז.
לאחר לימודיו עבד במצפה הכוכבים של פריז תחת אורבן לה-ורייה.
הוא שירת כקצין ארטילריה במלחמת צרפת–פרוסיה בשנים 1870–1871 ובהמשך כיהן כפרופסור למתמטיקה במוסדות שונים בפריז.
לוקא מת בגיל 49 בלבד בנסיבות בלתי שגרתיות כאשר נחתך בלחיו מרסיס של צלחת שהפיל מלצר במהלך סעודה חגיגית.
הוא נפטר ימים ספורים לאחר מכן, ככל הנראה מאלח דם.
עבודותיו הידועות ביותר של לוקא עסקו בסדרת פיבונאצ'י והכללותיה.
הוא חקר לעומק את סדרות לוקאס הנקראות על שמו.
לוקא רתם תוצאות מתחום זה לפיתוח מבחני ראשוניות.
בשנת 1876 הצליח להוכיח כי מספר מרסן הענק (39 ספרות), הוא מספר ראשוני.
זה היה המספר הראשוני הידוע הגדול ביותר עד אז, גדול בהרבה מהראשוני הידוע הגדול ביותר הקודם, שהתגלה על ידי אוילר כמאה שנה קודם לכן, 2,147,483,647. שיאו של לוקא החזיק עד שנת 1951, ועודנו המספר הראשוני הגדול ביותר שנמצא ללא מחשב.
השיטות ששימשו את לוקא הובילו אותו לפיתוח מבחן לוקאס-להמר למספרי מרסן שנועד לבדוק את הראשוניות של מספרי מרסן גדולים, ועד היום משמש למציאת רוב הראשוניים הגדולים.
בשנה האחרונה לחייו הכליל מרסן את המבחן ופיתח את מבחן לוקאס-להמר הכללי.
בנוסף שיפר תוצאה של אוילר וקבע תנאים חזקים שמחלקים של מספרי פרמה חייבים לקיים.
לוקא הוא שהעניק לסדרת פיבונאצ'י את שמה, לאחר שגילה שהאזכור הראשון של הסדרה הוא בספר החשבונייה של פיבונאצ'י.
יש המייחסים ללוקא את גילוי הנוסחה הישירה לאיברי סדרת פיבונאצ'י.
אולם הנוסחה הייתה ידועה כבר ל בשנת 1843, ואולי אף ללאונרד אוילר ב-1765 ואפילו לאברהם דה-מואבר ב-1730.
לוקא נודע בשל עיסוקו בשעשועי מתמטיקה.
בין השאר המציא את חידת מגדלי האנוי ואת משחק הקווים והריבועים.
ב-1875 שיער לוקא כי הפתרון היחיד למשוואה הדיופנטית ל- הוא N=24 ו-M=70. בעיה זו נודעה בשם בעיית כדורי התותח, שכן ניתן לחשוב עליה כבעיה של לקיחת ריבוע של כדורי תותח, ובנייה של פירמידה עם בסיס ריבועי מתוכם.
הוכחה להשערה נמצאה בשנת 1918.
אדואר זֶקֶנדוֹרף היה רופא צבאי ומתמטיקאי חובב יהודי-בלגי.
נודע בעיקר בשל פרסום והוכחת משפט זקנדורף.
אביו, אברהם זקנדורף, היה רופא שיניים יהודי.
בזמן מלחמת העולם הראשונה למד בתיכון בלייז' שהייתה תחת כיבוש גרמני.
הוא סיים את לימודיו בבית הספר התיכון ב-1918 ולמד רפואה באוניברסיטת לייז', שם סיים ב-1925 עם התמחות בכירורגיה והחל לעבוד כקצין בחיל הרפואה של צבא בלגיה.
בשנים 1927-1931 התמחה בניתוחי שיניים.
בשנת 1929 נישא לאליס שוורס, אחות שחלקה את חיבתו לציור.
ב-1930 הופקד על ניהול בית חולים צבאי בלייז'.
ב-1940 נכבשה ליז' על ידי גרמניה הנאצית וזקנדורף הוחזק כשבוי מלחמה עד תום מלחמת העולם השנייה ב-1945. את שנות השבי העביר זקנדורף כרופא לשבויים האחרים.
בזמן המלחמה נפטרה אשתו אליס באופן מפתיע.
על שירותו במהלך המלחמה קיבל זקנדורף כמה פרסים ועיטורים כולל חברות בשלושה מסדרי אבירות שונים.
לאחר המלחמה המשיך זקנדורף בקריירה הצבאית שלו.
בשנים 1949–1950 הופקד כאחראי מטעם האו"ם על קו הפסקת אש שנקבע לאחר מלחמת הודו-פקיסטן בתקופת חלוקת הודו.
הוא פרש מהצבא בשנת 1957 בדרגת קולונל.
זקנדורף נישא בשנית בשנת 1959 למרי זא'ן לאמפרר.
מרי ז'אן נפטרה ב-1977. זקנדורף נפטר ממחלת הסרטן ב-16 במאי 1983.
זקנדורף היה אמן ומתמטיקאי חובב.
לאורך השנים פרסם מאמרים רבים בתורת המספרים האלמנטרית.
את הרעיון של קיום הצגת זקנדורף לכל מספר הגה בשנת 1939, אולם עקב מלחמת העולם השנייה הוא התפנה לפרסום התוצאה רק ב-1949, בזמן שהותו בהודו.
הצגת זקנדורף של מספר היא הצגתו כסכום של מספרי פיבונאצ'י שונים שאין מביניהם שניים עוקבים.
משפט זקנדורף קובע שלכל מספר טבעי יש הצגת זקנדורף יחידה.
אדואר ניניון היה שף ומחבר ספרי בישול צרפתי.
ניניון נולד בנאנט בחבל ברטניה כבנם של פייר ניניון - פועל יומי, ושל אן לבית לה רן - מכבסת.
בגיל תשע בלבד התקבל כשוליה במסעדת "קמברון" בנאנט.
כעבור שנה עבר לעבוד במסעדת "מונייה" שנחשבה הטובה בעיר.
מספר נשים בסביבה דאגו ללמדו לקרוא ולכתוב בסגנון המקום.
בהמשך התחנך במסעדות נוספות באנז'ה, בשולה ולאחר מכן הגשים את חלומו והגיע לפריז.
בפריז הוא עבד לצד השפים החשובים ביותר, כעוזר לאחראי הרטבים במסעדת "ביניון", ואחר כך כאמן הרטבים במסעדת "וואזן", אצל "פוטל ושאבו", "מזון דורה" ו"קפה אנגלה" של דיגלרה.
בנוסף, היה אחראי בין היתר על "מנות הביניים" (אנטרמה) בתערוכה העולמית ב-1889, אחראי על ה"רוטיסרי" (צלייה) ב"לאפרוז" וטבח שף ב "מריבו", וכן אחראי במסעדת "מאני" (Magny) (בה היו מתכנסים האחים גונקור וחבריהם), במסעדת "פאיאר" (Paillard) ועוד.
במשך שנים רבות עבד מחוץ לגבולות צרפת, באוסטריה וברוסיה, בהן סיפק שירות לבתי מלוכה וללקוחות מן המעמד הגבוה.
בסנט פטרבורג ניהל את המטבח בארמון ארמיטאז' כאחראי על צוות שמנה מאה ועשרים טבחים.
בשנים 1908-1901 עבד כשף של מסעדת המלון Claridge's בלונדון.
ב-1905 ארגן גם בקרמלין סעודות לאלפי מוזמנים של הצאר ניקולאי השני.
לאחר מכן היה מנהל המטבח האישי של נשיא ארצות הברית, וודרו וילסון.
בשובו לצרפת כאדם אמיד, עבר לנהל את המסעדה "לארו" (Maison Larue) בככר מדלן בפריז, בה בישל ללקוחות מן האצולה ומן האליטה הפוליטית והתרבותית.
בסופו של דבר ב-1908 רכש את המסעדה מידי הדוכס איזס.
בימי מלחמת העולם הראשונה המסיבות התמעטו, הכסף הצטמצם, בעיקר מכיוון שמפורסמים רבים התרגלו לשלם מעט בזכות מעמדם הציבורי.
נוכח הירידה בפרנסה הוא התחיל לפרסם ספרי בישול שכללו את מתכוניו האישיים.
ספריו, הכתובים בסגנון מיוחד, מתובלים בקישורים וציטוטים מתולדות הספרות הצרפתית ובקטעים מאת אנשי רוח, יצאו לאור בעותקים מועטים ומהודרים מאוד ולא זיכו אותו בכסף רב.
יותר משניניון מכר אותם, הוא נתן אותם כמתנות.
בשנת 1918 קנה את הטירה "שאטו דה לה אוט פורה" (Château de la Haute Forêt) ביישוב בריאל סו מונפור (Bréal sous Monfort), מערבה מהעיר רן.
בהתחלה בילה בה את חופשותיו ומאוחר יותר, ב-1928 התיישב בה בדרך קבע וניסה ללא הצלחה להתפרנס מאוצר המתכונים העצום שיצר.
בשנת 1921 העביר לאחיינו את מסעדת "לארו".
נפטר בשנת 1934, ונשכח על ידי רבים מלקוחותיו לשעבר.
במתכוניו שילב את מסורת המטבח האותנטי הצרפתי על גרסאותיו האזוריות השונות, עם מסורות בישול שפגש במסעותיו הרבים בעולם.
אדואר ניניון היה נשוי פעמיים.
בנו מנישואיו הראשונים נהרג ב-1914 במלחמת העולם הראשונה.
בתו מנישואיו השניים מתה ברוסיה בגיל 6. הטירה בבריאל סו מונפור עבר בירושה לאחיינו הצעיר כריסטיאן לואי.
מישל גראר ציין שאדואר ניניון היה בין השפים שהשפיעו על המטבח הצרפתי המודרני.
1919 - L'Heptaméron des gourmets ou les Délices de la table - Les Sept Jours de Cocagne (ההפטמרון של אניני הטעם או מעדני השולחן - שבעת הימים של ארץ קוקניה) המוקדש לזכר בנו שנהרג במלחמה.
1922 Les Éloges de la cuisine française (דברי הלל למטבח הצרפתי) עם מבוא מאת סשה גיטרי - נחשבת ל"צוואתו הקולינרית".
2004 קם מיוזמתו של השף איבון גרנייה "המכון ע"ש אדואר ניניון" שנועד להפצת מסורת המטבח מאזור נאנט, כולל מורשתו של אדואר ניניון.
2012 ספרו של אדואר ניניון Éloges de la cuisine française מוזכר בסרטו של כריסטיאן ונסאן, "הטבחית של הנשיא" (Les Saveurs du Palais), כאחד מספרי הבישול הנערצים על הנשיא פרנסואה מיטראן.
אדוארד אדוארד היא בלדה עממית.
בדומה בלדות העממיות אחרות, לאדוארד אדוארד ישנן גרסאות רבות ושם הכותב המקורי של הבלדה אינו ידוע.
היא תורגמה לעברית על ידי נתן אלתרמן.
הבלדה מסופרת באמצעות דו-שיח בין אם לבנה, ששמו אדוארד.
האם שואלת את בנה מדוע חרבו נוטפת דם ומדוע הוא עצוב כל כך.
הבן בתגובה אומר לה שהוא הרג את הנץ שאותו גידל.
האם שמה לב שתשובתו של בנה היא שקר, ועונה: "מעולם לא היה דם הנץ כה אדום".
לאחר מכן, הבן עובר לטענה אחרת, שלפיה הרג את הסוס שלו: "כי הכיתי סוסי האדמון-ושחום, ההדור והקל- ברגליו, הה!".
האם מבינה שבנה עדיין לא דובר אמת, וטוענת שהדם שעל חרבו של אדוארד הוא לא מדמו של הסוס אלא אומרת שהסוס מת כיוון שהיה זקן.
לאחר מכן, אדוארד מספר את התשובה האמיתית לשאלת אימו: "את אבי שאהבתי קטלתי היום, אויה לי לעולמי עולמים, הה!".
לאחר שאלות אלו, מתחילה האם לשאול שאלות לגבי עתידו של בנה.
תחילה היא שואלת כיצד יכפר על החטא הנורא שעשה: "ובמה תכפר עוונך הכבד".
אדוארד אומר שיירד לים: "בסירה שמנגד הימה ארד".
האם שואלת אותו מה יקרה לביתו ומגדליו, וכן מה לגבי עתיד האנשים המקורבים אליו, בני משפחתו: "ולבניך ולאשת-חיקך כדת, מה תצו כי תשוט אל לב ים, הה?".
אדוארד אומר שיהיה עליהם להסתדר לבד, וכי הוא לעולם לא יראה אותם שוב: "העולם הוא גדול – לא יצאו לפשוט יד, כי פניהם לא אראה עד עולם, הה!".
ולמעשה כאן מוכחת ההדרגתיות בבלדה כי בעצם הוא מוותר על עצמו ואז על רכושו ועל משפחתו ובסוף מקלל גם את אימו ככל שהוא מוותר יותר כך עצם הוויתור קשה יותר.
בסוף הבלדה, האם שואלת על עתידה: "ולאמך הורתך, זו אמך יקירה, מה בפיך, הגידה נא, בני הה?".
לפתע, הבן מטיל על אימו קללת גיהנום: "קללת גיהנום לך בפי למארה כי לחשת המזימה על אוזני, הה!"
משורה זאת ניתן להבין כי יש קשר בין האם למעשי הבן.
כנראה השפיעה עליו לרצוח את אביו בגלל סכסוך כלשהו שהיה לה עם האב.
השיחה ביניהם יכולה להחשב לדיווח שנותן הבן לאימו לאחר המעשה ותוך כדי זה הוא מבין את חומרת מעשיו.
כל הבלדה היא הדרגתית: בהתחלה אדוארד טוען כי רצח את נצו ובין נץ לאדם יש יחס אהבה קר ולאחר טוען שרצח את סוסו ובין אדם לסוס יש יחס אהבה יחסית קרוב ובסוף טוען כי רצח את אביו ובן אבא לבן יש יחס קרוב מאוד והכי קרוב מבין שלושתם.
הבלדה היא דוגמה אופיינית לתת-סוגה של בלדות עממיות המכונה "בלדות רצח".
בלדות כאלו מספרות סיפור רצח או הריגה, תכופות של בן-משפחה, אהוב רומנטי או מכר קרוב אחר של הרוצח.
הרוצח בדרך-כלל מנסה להסתיר את פשעו או להימלט מעונש, אך האמת נחשפת, לפעמים בשל יסורי חרטה ווידוי של הרוצח, ולפעמים בדרכים פתלתלות ואף כשופות.
בלדות רצח לפעמים בנויות כמונולוג של הרוצח המתוודה על פשעו, או כדיאלוג בין הרוצח לדמות אחרת החוקרת אותו.
הבלדה היא דוגמה לבלדת רצח הבנויה כסיפור בלשי, שבו רמז מחשיד בתחילת הבלדה, הדם הנוטף מן החרב, מוביל לחשיפה הדרגתית של הפשע, עד למהפך מפתיע בעלילה בשורה האחרונה של הבלדה: מעורבותה של האם.
דוגמה מפורסמת נוספת של בלדת רצח שתורגמה לעברית היא לורד רנדל, הבנויה כדיאלוג של חקירה בין הנרצח לאימו.
הבלדה מוכרת במגוון שפות, גרסאות, לחנים וביצועים.
גרסה אנגלית שפורסמה על ידי הבישוף האירי תומאס פרסי בשנת 1726, הולחנה על ידי המלחין הגרמני קארל לווה בשנת 1817, על ידי המלחין האוסטרי פרנץ שוברט בשנת 1827, ועל ידי המלחין הגרמני יוהנס ברהמס בשנת 1854, ופעם נוספת בשנות ה-70 של המאה.
המלחין הרוסי פיוטר איליץ' צ'ייקובסקי פרסם בשנת 1880 דואט קולי עם פסנתר, עם לחן שלו לתרגום לרוסית של המשורר לב טולסטוי.
המשורר האנגלי אלג'רנון צ'ארלס סווינברן כלל גרסה שלה בשם "הבן המגואל בדם" ("The Bloody Son) בקובץ שירה "פואמות ובלדות" משנת 1866.
להקת הפולק רוק האירית Steeleye Span ביצעה את אחת הגרסאות העממיות באלבום שלה משנת 1986.
אדוארד אדוארדס היה קצין בצי המלכותי הבריטי שנתפרסם כמפקדה של אה"מ "פנדורה", הפריגטה שנשלחה על ידי האדמירליות הבריטית אל דרום האוקיינוס השקט כדי לתפוס ולהביא לדין את מורדי ה"באונטי".
אדוארד אדוארדס, ילדם השישי של ריצ'רד אדוארדס ומרי פוּלֶר, נולד ב-1742 בווטר ניוטון (Water Newton), כפר סמוך לפיטרבורו (Peterborough).
ב-7 בספטמבר 1759, בהיותו בן 17, הוסמך ללפטננט.
כדי לעמוד בדרישות ההסמכה לקצונה היה עליו לעבור בהצלחה את הבחינה ללפטננט ולצבור ותק של שש שנות שירות בים לפחות.
ברם, אין בנמצא מסמכים כלשהם היכולים להעיד מתי ובתמיכתו של מי החל אדוארדס את הקריירה הימית שלו.
כפי הנראה עלה לים כשוחר ימי (captain's servant) בהיותו בן עשר, ובמרוצת הזמן השלים את הוותק הנדרש לדרגת פרח קצונה (midshipman).
בתקופת השנים שבין הסמכתו לקצונה ועד קבלת הפיקוד על "פנדורה" שירת אדוארדס באוניות הבאות:
אה"מ "נסאו", אונייה מדרגה שלישית נושאת 64 תותחים, כלפטננט רביעי.
אה"מ "לואסטוף", אונייה מדרגה חמישית נושאת 32 תותחים, כלפטננט שני.
אה"מ "זפיר", סלופ נושא 14 תותחים, כלפטננט ראשון תחת פיקודו של קפטן ג' אינגליס.
אה"מ "פֶרֶט", סלופ נושא 14 תותחים, כלפטננט ראשון.
אה"מ "אקטיב", אונייה מדרגה שישית נושאת 28 תותחים, כלפטננט שני.
אה"מ "פמברוק", אונייה מדרגה רביעית נושאת 60 תותחים, כלפטננט שלישי ואחר כך כלפטננט ראשון.
אה"מ "אוגוסטה", אונייה מדרגה שלישית נושאת 64 תותחים, כלפטננט ראשון תחת פיקודו של קפטן פרנסיס ריינולדס (לימים הַאֶרְל מִדְיוּסִי).
אה"מ "הורנט", סלופ נושא 14 תותחים, קומנדר; שירות בים הקריבי.
הועלה לדרגת פוסט קפטן ב-25 באפריל 1781, וקיבל את הפיקוד על אה"מ "נרסיסוס".
את שש השנים הבאות, לאחר סיומה של מלחמת העצמאות האמריקנית, עשה בעתודה במחצית השכר (half-pay); ב-6 באוגוסט 1790 הוחזר לשירות פעיל וקיבל את הפיקוד על הפריגטה "פנדורה".
ב-11 באוגוסט קיבל את פקודת ההפלגה לצאת אל קצווי האוקיינוס השקט ולמצוא ולהביא לדין את מורדי ה"באונטי".
בסיועו של תומאס הייוורד, פרח הקצונה לשעבר של ה"באונטי", שנותר נאמן לקפטן בליי ושב עמו לאנגליה, הצליח אדוארדס לגלות ולתפוס ארבעה-עשר מן המורדים.
ב-19 באוגוסט 1791, בדרכה חזרה לאנגליה, נטרפה "פנדורה" על שונית המחסום הגדולה.
ארבעה מורדים ו-31 מאנשי צוותה של "פנדורה" טבעו עם האונייה.
לאחר הפלגה רבת-תלאות בסירה פתוחה ממקום ההיטרפות עד טימור ומשם אל בטאוויה (ג'קרטה), הצליחו בסופו של דבר לשוב לאנגליה 78 מבין 134 אנשי הצוות המקורי ובנוסף להם עוד עשרה מורדים.
עבור הייוורד הייתה זו הפעם השנייה בה מצא עצמו בסירה פתוחה עושה דרכו אל נמל מבטחים באיי הודו המזרחית ההולנדית.
אדוארדס נשפט בבית דין צבאי ב-17 בספטמבר 1792 באשמת אובדן "פנדורה".
זמן קצר לפני התחלת המשפט העביר לאדמירליות דוח על האירועים שהובילו לטביעה.
כל קציני האונייה תמכו בטענתו של אדוארדס, כי הפריגטה אבדה בנסיבות שלא ניתן היה לשלוט בהן.
במשפט נכח גם ויליאם דילון (William Dillon), אז פרח חובלים ולימים סגן אדמירל בצי המלכותי, אשר תיאר בזכרונותיו את אדוארדס כ"קצין בעל מראה נאה ומרשים.
הופעתו שבתה את לבי משך כל המשפט, ובתוך תוכי חשתי סיפוק מפסק הדין לאחר כל התלאות והסכנות עליהן התגבר."
קפטן אדוארדס וקציניו נוקו מאשמה.
אחרי המשפט שירת אדוארדס שנים אחדות כקצין גיוס (regulating captain) בארגייל (Argyle) ובהאל (Hull), ואחר כך התפטר משירות פעיל והוצב בעתודה במחצית שכר.
הוא הועלה לדרגת סגן אדמירל ב-1809 וסיים את הקריירה שלו בדרגת אדמירל הדגל הלבן, הקצין השלישי בבכירותו בצי המלכותי.
הוא מת ב-1815 בגיל 73, ונקבר בכנסיית סנט רמיג'יוס (St Remigius Church) בווטר ניוטון, כפר בהנטינגדונשייר (Huntingdonshire).
שמו והמוניטין שלו הושחרו על ידי בני משפחת הייווד, שלא יכלו לסלוח לו על מה שהם ראו כיחס קיצוני באכזריותו כלפי בנם פיטר הייווד (Peter Heywood), ששירת כפרח קצונה ב"באונטי", נשפט, הורשע במרידה ונדון למוות, אך זכה לחנינה מן המלך.
למרות זאת היו לאדוארדס תומכים מבין הקצינים האחרים ששירתו תחת פיקודו, והוא מוזכר גם על ידי אחייניתו כ"איש זקן וחביב", שטייל לעיתים קרובות בשבילי השדות סביב כפר הולדתו ווטר ניוטון ואפינגהם, שם החזיק בכמה חוות חקלאיות.
בדברי ההספד שנתפרסמו לאחר מותו בכתב העת "לינקולן, סטמפורד אנד רוטלנד מרקיורי" (21 באפריל 1815) נכתב כי בשל תלאות ההפלגה בסירה הפתוחה אל טימור, לאחר טביעת ה"פנדורה", סבל כל שארית חייו ממכאובי גוף; אפשר שבשל כך לא מסרה יותר האדמירליות אונייה לפיקודו אחרי המשפט הצבאי ב-1792.
אדוארד אבדיסיאן היה צייר אבסטרקטי אמריקאי.
אבדיסיאן נולד בעיירה לוול שבמדינת מסצ'וסטס שבארצות הברית, ב-15 ביוני 1936, להורים ממוצא ארמני.
הוא למד אמנות בבית הספר של המוזיאון לאמנות יפה בבוסטון.
בשלהי שנות ה-50 של המאה ה-20 עבר להתגורר בעיר ניו יורק.
בין השנים 1958–1963 הציג אבדיסיאן שש תערוכות יחיד בניו יורק.
בשנת 1958 הציג תערוכה בגלריית הנסה (Hansa Gallery) ולאחר מכן הציג שלוש תערוכות בגלריית טיבור דה נאגי, ובשנים 1962 ו-1963 הציג שתי תערוכות בגלריית רוברט אלקון (Robert Elkon Gallery).
אבדיסיאן שב והציג יצירות בתערוכות רבות בגלריית רוברט אלקון, מדי שנה, עד שנת 1975.
בשנת 1965 הוצגה יצירתו בתערוכה במומה (המוזיאון לאמנות מודרנית של ניו יורק).
אבדיסיאן זכה לפופולריות רבה בשנות ה-60 של המאה ה-20, ואחת מיצירותיו הופיעה בשער המגזין ארטפורום בשנת 1969.
כמו כן יצירותיו הוצגו במוזיאון ויטני לאמנות אמריקאית.
נישואיו של אבדיסיאן הסתיימו בגירושין.
אבדיסיאן נפטר ממחלה בגיל 71 בביתו בפילמונט שבמדינת ניו יורק.
יצירותיו מוצגות במומה, במוזיאון גוגנהיים, במוזיאון המטרופוליטן לאמנות, במוזיאון ויטני לאמנות אמריקאית, בוודסוורת' אתנאום, במוזיאון אולדריץ' לאמנות בת זמננו, במוזיאון מחוז לוס אנג'לס לאמנות, במוזיאון לאמנות פסדינה, במוזיאון קרייזלר, במוזיאון ניוברגר לאמנות ובגלריית אולברייט נוקס.
אדוארד פול אבִּי היה סופר ומסאי אמריקני, שנודע בתמיכתו בשימור הסביבה, בביקורתו על מדיניות הטיפול באדמות הציבור ובדעותיו הפוליטיות האנרכיסטיות.
יצירותיו הידועות ביותר כוללות את הרומן "כנופיית המקלות בגלגלים", שצוטט כמקור להשראה לקבוצות של סביבתנים רדיקליים, וספרו האוטוביוגרפי "Desert Solitaire".
אבי נולד בעיירה אינדיאנה שבפנסילבניה ב-29 בינואר 1927. אמו, מילדרד פוסטלוואיט (Mildred Postlewait) הייתה מורה ונגנית עוגב בכנסייה, והיא הנחילה לבנה הערכה למוזיקה הקלאסית ולספרות.
אביו, פול רוויר אבי (Paul Revere Abbey) היה סוציאליסט, אנרכיסט ואתאיסט שלדעותיו הייתה השפעה חזקה על בנו.
אבי סיים את לימודי התיכון באינדיאנה ב-1945. שמונה חודשים לפני יום הולדתו ה-18, שבו היה עתיד להיות מגויס לצבא האמריקני, החליט אבי לסייר בדרום-מערב ארצות הברית.
הוא עבר ממקום למקום ברגל, באוטובוסים, בטרמפים וכנוסע סמוי על רכבות משא.
במהלך מסעותיו אלו התאהב בנוף המדברי של אזור ארבע הפינות.
בצבא ביקש להיות מוצב בתפקיד של פקיד כתבן, אבל במקום זאת שירת שנתיים במשטרה הצבאית באיטליה.
אבי קודם בדרגה פעמיים, אבל בשל נטייתו להתמרד הוא הורד בדרגה פעמיים ולבסוף סיים את שירותו בכבוד כטוראי.
חוויותיו משירותו הצבאי הותירו בו משקעים בדמות חשדנות כלפי מוסדות גדולים וחוקיהם, שהשפיעו על כתיבתו במהלך הקריירה שלו וחיזקו את השקפותיו האנרכיסטיות.
כאשר חזר לארצות הברית ניצל אבי את חוק החיילים המשוחררים האמריקנים (1944) על מנת לממן את לימודיו באוניברסיטת ניו מקסיקו, שבה קיבל תואר בוגר אוניברסיטה בפילוסופיה ואנגלית ב-1951 ומוסמך אוניברסיטה בפילוסופיה ב-1956. בתקופה שלמד באוניברסיטה התפרנס אבי ממגוון עבודות מזדמנות, כולל כתב בעיתון ומוזג בבר בעיירה טאוס בניו מקסיקו.
בתקופה זו היו לו מעט חברים גברים והוא קיים קשרים אינטימיים עם כמה נשים.
זמן קצר לפני קבלת תואר בוגר נשא אבי את אשתו הראשונה ג'ין שמצ'ל (Jean Schmechal) שהייתה גם היא סטודנטית באוניברסיטה.
בהיותו סטודנט ערך את עיתון הסטודנטים שבו פרסם מאמר שכותרתו "כמה השלכות של אנרכיה".
ציטוט בולט מהמאמר ש"יוחס בצורה אירונית ללואיזה מיי אלקוט" הכריז ש"האדם לא יהיה חופשי לעולם בטרם המלך האחרון ייחנק בעזרת מעיו של הכומר האחרון".
רשויות האוניברסיטה החרימו את כל העותקים של הגיליון, ופיטרו את אבי מעריכת העיתון.
עם קבלת מכתב השחרור בכבוד מהצבא שלח אבי את המכתב בחזרה למשרד כשהוא כותב עליו "בחזרה לשולח".
ה-FBI ציין עובדה זו בתיק שנפתח לאבי ב-1947 בגין הסתה לסרבנות אזרחית.
בהיותו באוניברסיטה תלה מנשר שבו עודד צעירים להשמיד את צווי הגיוס שקיבלו.
אבי היה ברשימת המעקב של ה-FBI מאז והארגון פקח עליו עין כל חייו.
ב-1952 כתב אבי מכתב נגד הגיוס לצבא בזמן שלום ועובדה זו צוינה גם היא ברישומים של ה-FBI: "אדוארד אבי הוא נגד מלחמה וצבא".
במהלך חייו בנה ה-FBI תיק על אבי, עקב אחרי תנועותיו וראיין אנשים רבים שהכירו אותו.
בשלהי חייו למד אבי על העניין שהפגין ה-FBI בו ואמר "הייתי נעלב אם הם לא עוקבים אחרי".
לאחר סיום לימודי התואר הראשון נסעו אבי ואשתו יחד לאדינבורו שם למד אבי כשנה באוניברסיטת אדינבורו תוך ניצול מלגה מתוכנית פולברייט.
בתקופה זו נפרדו אבי ושמצ'ל.
ב-1951 ניהל אבי רומן עם ריטה דיאנין (Rita Deanin) שב-1952 הפכה לאשתו השנייה לאחר שהוא ושמצ'ל התגרשו.
לדיאנין ואבי נולדו שני ילדים, ג'ושוע נ.
בשנים 1956 ו-1957 עבד אבי כפקח עונתי במסגרת שירות הפארקים הלאומיים של ארצות הברית במונומנט הלאומי ארצ'ס (Arches National Monument כיום הפארק הלאומי ארצ'ס), סמוך לעיירה מואב.
אבי עבד בתפקיד זה מאפריל עד ספטמבר כל שנה, ובתקופות אלו תחזק שבילים, קידם את פניהם של המבקרים, וגבה את התשלום עבור השימוש באתר הקמפינג.
הוא התגורר בקרוון שסופק לו על ידי שירות הפארקים, כמו גם במבנה ללא קירות (ramada) שבנה בעצמו.
בתקופת שהותו בארצ'ס צבר כמות גדולה של רשימות ורישומים ששימשו אחר-כך בסיס לספרו העיוני הראשון Desert Solitaire.
בתקופה זו נולד ארון, בנו השני של אבי, באלבקרקי שבניו מקסיקו.
בשנות ה-60 של המאה ה-20 עבד אבי כפקח עונתי במונומנט הלאומי אורגן פייפ קקטוס (Organ Pipe Cactus National Monument – קקטוס צינור העוגב) בגבול שבין אריזונה למקסיקו.
ב-1961 צולמה בניו מקסיקו גרסה קולנועית של הרומן השני שלו "הבוקר האמיץ" (The Brave Cowboy) שיצא לאור ב-1956. הסרט, על פי תסריט של דלטון טרמבו ובכיכובו של קירק דאגלס שרכש את זכויות ההסרטה של הספר והפיק את הסרט, יצא לאור ב-1962 כ"בודדים הם האמיצים" (Lonely Are the Brave).
דאגלס אמר פעם שכשאבי ביקר באתר הסרט, הוא נראה וגם דיבר כל כך דומה לחברו גרי קופר שדאגלס היה מבולבל.
עם זאת, יותר מ-25 שנים אחר-כך שאבי נפטר, כתב דאגלס שהוא מעולם לא פגש אותו, אלא התכתב איתו בלבד.
ב-1981 עובד גם הרומן השלישי שלו "אש על ההר" (Fire on the Mountain) לסרט טלוויזיה באותו שם.
ב-16 באוקטובר 1965 נשא אבי לאישה את ג'ודי פפר (Judy Pepper) שליוותה אותו בעבודתו כפקח שמורה עונתית באוורגליידס של פלורידה ואחר כך כצופה אש בפארק הלאומי הגעשי לאסן.
פפר נפרדה מאבי למשך תקופות ארוכות כאשר למדה באוניברסיטת אריזונה על מנת להשלים את לימודיה לתואר השני.
בתקופות אלו נהג אבי לשכב עם נשים אחרות והדבר נודע לפפר בהדרגה ופגע בנישואיהם.
ב-8 באוגוסט 1968 ילדה פפר בת, סוזנה "סוזי" מילדרד אבי.
אבי רכש למשפחה בית בקניון סבינו (Sabino Canyon), בסמוך לעיר טוסון באריזונה.
ג'ודי פפר מתה מלוקמיה ב-11 ביולי 1970, אירוע שריסק את אבי, וגרם לו להיכנס ל"התקפים של דיכאון ובדידות" במשך שנים.
הוא הקדיש לג'ודי את ספרו "שמש שחורה" (Black Sun).
עם זאת, הספר איננו רומן אוטוביוגרפי על יחסיו עם ג'ודי, אלא סיפור על אישה שאבי ניהל איתה רומן ב-1963. אבי סיים את כתיבת הטיוטה הראשונה של "שמש שחורה" ב-1968, שנתיים לפני שג'ודי נפטרה, והיה זה "סלע מחלוקת בנישואיהם".
בספר מתאר אבי בצורה ססגונית את הנופים של דרום יוטה וההנאות שבבדידות כפקח שמורת טבע בכברת ארץ נידחת.
בספר גולל אבי את ההרפתקאות שחווה בארץ הקניונים הסמוכה ובהרים, תקף את מה שכינה "תיירות מתועשת" והפיתוח שהביאה בכנפיה לפארקים הלאומיים ("מגרשי חנייה לאומיים"), יצא כנגד סכר קניון גלן ומתח ביקורת על נושאים מגוונים אחרים.
ב-1973 נישא אבי לאשתו הרביעית רנה דאונינג (Renee Downing).
אבל משום שנעדר תקופות ארוכות הם התגרשו אחרי ארבע שנות נישואים.
אבי פגש את אשתו החמישית והאחרונה, קלארק קארטרייט (Clarke Cartwright) ב-1978, והתחתן איתה ב-1982. ביחד נולדו להם שני ילדים, רבקה קלייר אבי (Rebecca Claire Abbey) ובנג'מין ק.
ב-1984 חזר אבי לאוניברסיטת אריזונה על מנת ללמד.
בתקופה זו המשיך לעבוד על ספרו "קדמת השוטה" (Fool's Progress).
ביולי 1987 נסע למפגש שארגן "כדור הארץ תחילה!" (!Earth First), ארגון רדיקלי לשמירת הסביבה, בגדה הצפונית של הגרנד קניון.
בהיותו שם ניהל ויכוח מר על דעותיו בנושא הגירה עם חברי קבוצה אנרכו-קומוניסטית המכונה "Alien Nation" (אומת הנכרים).
אבי הקדיש פרק שלם בספר "היידיוק חי" (Hayduke Lives, ספר ההמשך ל"כנופיית המקלות בגלגלים") למאורעות שהתרחשו בזמן המפגש.
בסתיו 1987 פרסם כתב העת Utne Reader מכתב ממארי בוקצ'ין שבו טען שאבי, גארט הרדין וחברים מהארגון "כדור הארץ תחילה!" הם גזענים ואקו-טרוריסטים.
אבי נעלב עד עמקי נשמתו, תבע התנצלות פומבית, והצהיר שאיננו גזען או תומך בטרור.
כל השלושה שבוקצ'ין כינה "גזענים" התנגדו להגירה בלתי חוקית לארצות הברית, בציינם שגידול באוכלוסייה יגדיל את הנזק לסביבה.
בנוגע להאשמה ב"טרור אקולוגי", ענה אבי שהטקטיקות בהם תמך נועדו להגן כנגד הטרור שהוא חש שהופעל על ידי הממשל והתעשייה כנגד בעלי חיים והסביבה.
פסקת עצה אחת אחרונה: [...] אין די בכך שאתם נלחמים למען האדמה, חשוב יותר ליהנות ממנה.
אם תוכלו, כשהיא עדיין שם.
אז צאו לשם לצוד, לדוג ולבלות עם חבריכם, לשוטט ולחקור את היערות, לטפס על ההרים, לכבוש את הפסגות, לשוט בנהרות, לנשום עמוק את האוויר הצלול והמתוק עדיין, לשבת בדומייה למשך זמן מה ולהרהר בדממה יקרת הערך, במרחב הכביר, המסתורי והנפלא.
תיהנו, שימרו את המוח בראש, ואת הראש מחובר היטב לגוף, ואת הגוף פעיל ונמרץ, ואני מבטיח לכם נאמנה ניצחון מתוק אחד על אויבינו, על אותם גברים ונשים הצמודים לשולחנות המשרד, שליבם נעול בתוך כספת ועיניהם מרותקות למחשבונים.
אני מבטיח לכם זאת; הממזרים יתפגרו זמן רב לפניכם.אדוארד אבי
אדוארד אבי מת ב-14 במרץ 1989, בגיל 62, בביתו בטוסון שבאריזונה.
מותו נבע מסיבוכים שמקורם בניתוח.
הוא סבל במשך ארבעה ימים מדימום בוושט שמקורו בדליות בוושט (esophageal varices), בעיה חוזרת ונשנית בקבוצה אחת של ורידים.
בהפגינו חוש הומור, הוא הותיר הודעה לכל מי שישאל על מילותיו האחרונות: "אין תגובה".
אבי גם השאיר הוראות מה לעשות בגופתו.
הוא רצה שגופתו תושלך על קרקעית של משאית ותיקבר מהר ככל האפשר.
הוא לא רצה שיחנטו אותו או שיקברו אותו בתוך ארון מתים.
הוא העדיף במקום זאת, שגופתו תוכנס לתוך שק שינה ישן, וביקש שחבריו יתעלמו מכל חוקי המדינה בנוגע לקבורה.
וכך כתב: "אני רוצה שגופתי תדשן את האדמה ותסייע לצמיחתו של קקטוס או ורד הצוקים או לענה או עץ".
לגבי טקס הקבורה עצמו הכריז אבי "נאומים רשמיים אינם רצויים, אם כי המנוח לא יתערב אם מישהו יחוש דחף לנאום.
אבל דאגו שהכול יהיה פשוט וקצר".
הוא דרש אש רובים ומוזיקה של חמת חלילים, טקס אשכבה עליז ורועש, "ומבול של בירה ואלכוהול!
והרבה שירה, ריקודים, פטפוטים, צרחות, צחוקים והתעלסויות".
במאמר בכתב העת Outside, המוקדש לטיולים בחיק הטבע תואר כיצד כיבדו חבריו את בקשתו:
גופתו של אבי נטמנה במדבר קבסה פרייטה (Cabeza Prieta Desert – מספרדית "ראש כהה") במחוז פימה באריזונה, היכן ש"לעולם לא תמצאו אותו".
החברים חקקו ציון על סלע קרוב, שבו נכתב:
בסוף מרץ התאספו כ-200 מידידו של אבי בסמוך למונומנט הלאומי סגווארו (Saguaro National Monument, חמש שנים אחר-כך הועלה לדרגת פארק לאומי) בסמוך לטוסון וערכו את טקס האשכבה כפי שביקש.
טקס אשכבה נוסף גדול הרבה יותר נערך במאי בסמוך לפארק הלאומי ארצ'ס שהיה חביב על אבי, שבו נאמו אנשי איכות סביבה ידועים דוגמת ונדל ברי (Wendell Berry) וטרי טמפסט ויליאמס (Terry Tempest Williams).
"Wrenched" (השם הוא פרפרזה על השם באנגלית של הספר כנופיית המקלות בגלגלים) – הוא סרט דוקומנטרי מ-2013 הממשיך מהנקודה שבה הסתיים הרומן "כנופיית המקלות בגלגלים", כשהוא מתאר את מורשת אבי בדמות תנועת הסירוב הסביבתנית.
הסרט היה קרוי במקור "קווים לאורך החול" ('Lines Across The Sand).
"Edward Abbey: A Voice in the Wilderness" (אדוארד אבי: "קול בישימון") הוא סרט דוקומנטרי זוכה פרסים בבימויו של אריק טמפל (Eric Temple) ובהפקה של PBS.
אבי הושפע מכתיבתם של אלדו לאופולד (Aldo Leopold), הנרי דייוויד תורו, גארי סניידר (Gary Snyder), פיוטר קרופוטקין וא.ב.
אף שהושווה פעמים רבות לסופרים כדוגמת תורו ואלדו לאופולד, לא ביקש אבי להיות מסומן כסופר טבע, באומרו שהוא לא הבין "מדוע כל כך הרבה רוצים לקרוא על העולם שבחוץ, כשהרבה יותר מעניין פשוט לצאת להליכה בלב העניין".
הנושא שעניין את אבי יותר מכל היה המאבק לחירות אישית כנגד המדינה הטוטליטרית הטכנו-תעשייתית, כשהוא מציב את הטבע הבראשיתי כרקע לאתר שבו יתנהל מאבק זה.
מרבית יצירותיו של אבי מבקרות את שירות הפארקים ואת החברה האמריקנית בשל הסתמכותה על טכנולוגיה וכלי רכב ממונעים.
הוא רצה לשמר את הישימון כמקלט לבני האדם והאמין שהמודרניזציה גרמה לנו לשכוח את מה שבאמת חשוב בחיים.
בנגע לסגנון הכתיבה מציין אבי: .
אבי חש שזה חובתם של כל הסופרים
אבי הפך למושא של מחלוקת עזה בשל חספוסו, התנגדותו לאנתרופוצנטריות וכתיבתו הבוטה.
הסופר ונדל ברי טען שהקבוצות של איכות הסביבה המרכזיות מתחו ביקורת באופן קבוע על אבי משום שאבי ניסה דרך קבע לקדם עמדות שנויות במחלוקת שהיו שונות מאוד מאלו שציפו תהיינה לאנשי איכות הסביבה.
פעמים רבות נטען שכתביו של אבי שיחקו תפקיד משמעותי בהאצת הקמת "כדור הארץ תחילה!".
הספר "כנופיית המקלות בגלגלים" נתן השראה לאנשי שימור הסביבה המתוסכלים מקבוצות שימור הסביבה המרכזיות ומה שראו כפשרות שאינן מתקבלות על הדעת.
"כדור הארץ תחילה!" נוסד עקב כך ב-1980, כארגון המנסה לקדם את רעיון החבלה האקולוגית או "המקלות בגלגלים".
אף שאבי לא הצטרף רשמית לקבוצה, הוא התחבר עם רבים מחבריה, ומדי פעם תרם מאמר לארגון.
The Monkey Wrench Gang (1975) () – הספר תורגם לעברית כ"כנופיית המקלות בגלגלים" על ידי מתן קמינר.
ויצא לאור בהוצאת בבל, 2010
אדואר פייר לאו שָטוֹן היה ביולוג ימי צרפתי שתיאר לראשונה את ההבדל בין המערכות האיקריוטיות והפרוקריוטיות של ארגון התא.
שטון, יליד רומו, פריבור, התעניין בתחילה בפרוטוזאות אנושיות פתוגניות שונות, ממשפחת הנבגוניות וה-Trypanosomatids.
מאוחר יותר הוא הרחיב את מחקריו ובחן גם פרוטיסטים ימיים, ובכך תרם לתיאור פרוטיסטים dinoflagellate.
במכון פסטר בו עבד בין השנים 1907–1919, פגש שטון את אנדרה מישל לווף, לימים זוכה פרס נובל לפיזיולוגיה או רפואה, והפך להיות מורו.
שני המדענים נותרו קרובים עד למותו של שטון בבניו סִיר-מֵר, הפירנאים המזרחיים בשנת 1947.
אדוארד, דוכס אנהלט , היה דוכס אנהלט לתקופה קצרה בשנת 1918.
אדוארד נולד ב-18 באפריל 1861 בדסאו, לפרידריך, נסיך הכתר של אנהלט-דסאו-קתן ואנטוינטה, נסיכת סקסוניה-אלטנבורג, בתם של אדוארד, נסיך סקסוניה-אלטנבורג ואמליה, נסיכת הוהנצולרן-זיגמרינגן.
ב-6 בפברואר 1895 התחתן אדוארד באלטנבורג עם לואיזה שרלוטה, נסיכת סקסוניה-אלטנבורג, בתם של מוריץ, נסיך סקסוניה-אלטנבורג ואוגוסטה, נסיכת סקסוניה-מיינינגן, ממנה נולדו לו 6 ילדים.
בשנת 1904 מת אביו פרידריך הראשון, דוכס אנהלט, ואחיו פרידריך השני, דוכס אנהלט עלה לשלטון במקומו.
ב-21 באפריל 1918 מת פרידריך השני, ואדוארד עלה לשלטון במקומו, אולם ב-13 בספטמבר אותה שנה מת אדוארד, ובנו יואכים ארנסט, דוכס אנהלט עלה לשלטון במקומו.
ב-6 בפברואר 1895 התחתן אדוארד עם לואיזה שרלוטה, נסיכת סקסוניה-אלטנבורג, בתם של מוריץ, נסיך סקסוניה-אלטנבורג ואוגוסטה, נסיכת סקסוניה-מיינינגן, ממנה נולדו לו 6 ילדים:
מריה אוגוסטה, נסיכת אנהלט (1898–1983), התחתנה עם יואכים, נסיך פרוסיה
אדואר פיליפ הוא ראש עיריית לה האבר.
פיליפ, חבר הרפובליקנים, הוא מתון ונמצא במרכז שמקורב לאלן ז'ופה.
בעברו גם היה חבר המפלגה הסוציאליסטית בשנות ה-90.
פיליפ נולד ברואן שבצרפת, להורים שעסקו בהוראה וגדל בבית שמאלי פוליטית.
לאחר שלוש שנות לימוד סיים תואר ראשון במכון למדע המדינה פריז ב-1992. לאחר מכן למד בבית הספר הלאומי למינהל בשנים 1995–1997. בשנותיו במכון למדע המדינה תמך במישל רוקאר, שכיהן כראש ממשלת צרפת תחת הנשיא פרנסואה מיטראן, והושפע ממנו, וכן הזדהה עם מחנה תומכי רוקאר ועם המחנה הסוציאל-דמוקרטי במפלגה הסוציאליסטית הצרפתית.
כשסיים את לימודיו בבית הספר הלאומי למינהל עבר לעבוד במועצת המדינה של צרפת.
הוא שימש כראש עיריית לה האבר בשנים 2010–2017, וכן ייצג אזור בסן-מריטים באספה הלאומית עד יוני 2017, תפקידים מהם פרש לאחר מינויו לראש ממשלת צרפת.
לאחר בחירתו של עמנואל מקרון לנשיאות, הוא מינה ב-15 במאי 2017 את פיליפ לראש ממשלת צרפת תחתיו.
הוא ירש בתפקידו את ברנאר קזנב מהמפלגה הסוציאליסטית.
פיליפ הוביל בהצלחה את מפלגתו של מקרון, קדימה!, לצד בריתה עם מפלגת מודם (MoDem) מהמרכז בראשותו של פרנסואה ביירו, לרוב מוחלט בבחירות לפרלמנט הצרפתי 2017, עם כ-350 מושבים.
ביולי 2020 התפטר מתפקידו כראש ממשלת צרפת, עקב חילוקי דעות עם הנשיא מקרון, וזאת מספר ימים לאחר שניצח בבחירות לראשות העיר לה האבר.
אדוארד, נסיך סקסוניה-אלטנבורג (; 3 ביולי 1804 – 16 במאי 1852), היה נסיך גרמני ומפקד בכיר בצבא הבווארי.
אדוארד נולד ב-3 ביולי 1804 בהילדבורגהאוזן שהשתייכה לדוכסות סקסוניה-הילדבורגהאוזן, לפרידריך, דוכס סקסוניה-הילדבורגהאוזן ולשרלוטה גאורגינה, דוכסית מקלנבורג-שטרליץ, בתם של קרל השני, הדוכס הגדול של מקלנבורג-שטרליץ ופרדריקה, נסיכת הסן-דרמשטדט, וסנדקו היה הנסיך אדוארד אוגוסטוס, דוכס קנט וסטרת'רן, אביה של ויקטוריה, מלכת הממלכה המאוחדת.
אדוארד התגייס לצבא הבווארי כריטמייסטר ברגימנט הפרשים הקלים ה-6 (דוכס לוכטנברג), ובהמשך מונה למפקד רגימנט הפרשים הקלים ה-1. בשנת 1832 נשלח אדוארד בראש משלחת צבאית, ללוות את אחיינו אוטו ליוון, שם הוכתר אוטו למלך יוון.
בשובו לבוואריה בשנת 1834, המשיך אדוארד לשרת בצבא הבווארי, ובשנת 1841 מונה למפקד חטיבת הפרשים הבווארית ה-1. בשנת 1848 פיקד אדוארד על חיל המשלוח הבווארי במלחמת שלזוויג הראשונה, ולחם עמו בקרב דיפל.
לאחר מכן הוא הועלה אדוארד לדרגת גנרל לוטננט, ומונה למפקד דיוויזיית הפרשים הבווארית ה-1 במינכן, והחזיק בתפקיד זה עד לשנת 1851.
אדוארד היה ביחסים קרובים מאוד עם גיסו לודוויג הראשון, מלך בוואריה, ומשנת 1843 היה יו"ר התאחדות מינכן נגד התעללות בבעלי חיים.
כמו כן היה אדוארד קרוב מאוד לאחותו תרזה, מלכת בוואריה, ותמך בה במיוחד בפרשת לולה מונטז.
ב-25 ביולי 1835 התחתן אדוארד עם אמליה, נסיכת הוהנצולרן-זיגמרינגן, בתם של קרל, נסיך הוהנצולרן-זיגמרינגן ומארי אנטואנט מירא, ממנה נולדו לו 4 ילדים:
תרזה, נסיכת סקסוניה-אלטנבורג (1836–1914), התחתנה עם הנסיך אוגוסט, דוכס דלרנה
אנטוינטה, נסיכת סקסוניה-אלטנבורג (1838–1908), התחתנה עם פרידריך הראשון, דוכס אנהלט
ב-8 במרץ 1842 התחתן אדוארד עם לואיזה קרולינה, נסיכת רויס-גרייץ, בתם של היינריך התשעה עשר, נסיך רויס-גרייץ וגספרינה, נסיכת רוהאן-רוכפורט, ממנה נולדו לו 2 ילדים:
מריה גספרינה, נסיכת סקסוניה-אלטנבורג (1845–1930), התחתנה עם קרל גינטר, נסיך שוורצבורג-זונדרסהאוזן
אדוארד, רוזן פפאלץ-זימרן , היה בנו של פרידריך החמישי, הנסיך הבוחר מפפאלץ.
אדוארד נולד בהאג ב-5 באוקטובר 1625, לפרידריך החמישי, הנסיך הבוחר מפפאלץ המודח ולאליזבת סטיוארט, נסיכת אנגליה וסקוטלנד, בתם של ג'יימס הראשון, מלך אנגליה ואן, נסיכת דנמרק.
בשנת 1632 מת אביו, ואחיו קרל הראשון לודוויג, הנסיך הבוחר מפפאלץ ירש את זכות הטענה על נסיכות הבוחר מפפאלץ.
ב-24 באפריל 1645 התחתן אדוארד עם אנה גונזאגה, בתם של קרלו גונזאגה, דוכס נוור וקתרין דה מיין, ומכיוון שהיא הייתה קתולית המיר אדוארד בחשאי את דתו.
בתחילה ניתקה אמו את הקשר ביניהם, אולם לאחר זמן השלימה עמו בחזרה.
אדוארד ואשתו זכו למעמד נכבד בחצר המלוכה הצרפתית, ונולדו להם 3 בנות.
בשנת 1649 קיבל אדוארד תואר אביר של מסדר הבירית, וב-13 במרץ 1663 הוא מת בביתו בפריז.
ב-24 באפריל 1645 התחתן אדוארד עם אנה גונזאגה, בתם של קרלו גונזאגה, דוכס מנטובה ומונטפראט וקתרין דה מיין, ממנה נולדו לו 3 בנות:
לואיז מארי מפפאלץ-זימרן (1651–1685), התחתנה עם קרל תאודור, נסיך זאלם
אן הנרייט מפפאלץ-זימרן (1651–1685), התחתנה עם אנרי ז'ול, נסיך קונדה
בנדיקטה הנרייטה מפפאלץ-זימרן (1651–1685), התחתנה עם יוהאן פרידריך, דוכס בראונשווייג-לינבורג
אדוארד, נסיך אנהלט הוא ראש בית אסקניה, משפחה אשר שלטה בדוכסות אנהלט עד 1918.
פרידריך נולד ב-3 בדצמבר 1941 בטירת באלנשטדט, ליואכים ארנסט, דוכס אנהלט ולאדה שרלוטה פון סטפני-מארוויץ.
בשנת 1947 מת אביו במחנה ה-NKVD המיוחד מס' 2 (לשעבר מחנה הריכוז בוכנוואלד), בהיותו בשבי ברית המועצות, ואחיו פרידריך, נסיך הכתר של אנהלט ירש את תאריו.
אולם, דודו אויגן, נסיך אנהלט טען שהוא צריך לקבל את ראשות הבית, מכיוון שיואכים ארנסט התחתן בנישואים מורגנטיים.
בשנת 1963 מת אחיו פרידריך במינכן, לאחר שהיה מעורב בתאונת דרכים, ואדוארד ירש את תאריו.
אדוארד התגורר כמה שנים בארצות הברית, ועבד שם במספר משרות קמעונאיות, לפני שחזר לגרמניה בשנת 1967. הוא היה עיתונאי ובעל טור בעיתונים גרמניים רבים., ואף אירח תוכנית טלוויזיה.
לאחר מכן, הפך לפרשן הטלוויזיה הגרמנית לאירועים המלכותיים.
בשנת 1978 כתב אדוארד ספר על תולדות המשפחה.
בשל מאסרו של אביו במחנה ריכוז מ-1938 עד 1944, אבהותו של אדוארד נחקרה מעת לעת.
בשנת 1990 אחותו הבכורה הנסיכה מריה אנטוינטה כינתה אותו "אחיה למחצה" לעיתונות, וטענה כי אביו היה היינריך הימלר.
אדוארד הגיב על כך שזוהי פשוט מחלוקת בין אחים, וכי היא רוצה להכפיש את שמו.
בשנת 1980 מת דודו אויגן, נסיך אנהלט ללא בנים, ובעקבות כך נשאר אדוארד הטוען היחידי לראשות הבית.
באפריל 1990 ניסה אדוארד לדרוש את נכסי המשפחה שהוחרמו על ידי שלטונות גרמניה המזרחית, אולם נכשל בתביעתו נגד העירייה, ורק בשנת 2002 הצליח לרכוש בחזרה את חלק מנכסי המשפחה.
באוגוסט 2010 הכריז אדוארד על אירוסיהם הקרבים של הנסיך ויליאם מוויילס וקייט מידלטון, אף שדובר של משפחת המלוכה הבריטית הכחיש את טענתו של אדוארד, האירוסים אכן הוכרזו כמה חודשים לאחר מכן.
באותה שנה הכריז אדוארד על ביטול החוק הסאלי בבית אסקניה, ומשום כך לאחר מותו תירש בתו יוליה קתרינה את ראשות הבית.
ב-21 ביולי 1980 התחתן אדוארד עם קורין קרנליין, ממנה נולדו לו 3 בנות:
יוליה קתרינה, נסיכת אנהלט (נולדה ב-1980), התחתנה עם מארק בראנט
יוליה אייליקה, נסיכת אנהלט (נולדה ב-1985), התחתנה עם פביאן הארט
יוליה פליציטס, נסיכת אנהלט (נולדה ב-1993)
אדואר-ז'אן רקין היה גנרל צרפתי במלחמת העולם השנייה.
בין השנים 1900–1911 הוא היה חלק ממשלחת לצפון אפריקה.
ואז בשנים 1916–1918 היה קצין מטה של המרשלים ז'וזף ז'ופר ופרדיננד פוש.
בשנים 1917–1918, כלוטננט קולונל, הוא היה חלק מהמשלחת הצבאית הצרפתית לוושינגטון די.
בקיץ 1918 קידם את מדיניות הצבא הצרפתי בנושא שילוב גזעי.
גורמים צבאיים אמריקאים התרשמו מתיאורו של רקין את המצב בצבא הצרפתי בו לבנים ושחורים שירתו זה לצד זה וטופלו באותם בתי חולים ועל ידי אותו כוח אדם, ורקין פרסם את הדו"ח שלו "La Course de l'Amérique à la Victoire" באנגלית כמרוץ הניצחון של אמריקה (1919).
בשנת 1919 היה יועץ טכני בוועידת השלום בפריז, ומאוחר יותר חיבר את המאמר Projet de Traité d'Assistance Mutuelle (1924).
משנת 1930 הוא היה נציג הצבא הצרפתי בליגת האומות, ובשנים 1930–1932 היה ראש הקבינט במשרד המלחמה.
עם פרוץ מלחמת העולם השנייה, ב-2 בספטמבר 1939 הוא מונה למפקד הארמייה הצרפתית הרביעית ופיקד עליה במהלך הפלישה הגרמנית לצרפת, וב-6 ביולי 1940 נכנע עם כוחותיו לצבא הגרמני.
בשנת 1941 פרש מהצבא, ובשנת 1945 התמנה לנשיא, Société de la Légion d'Honneur.
הוא פרסם שלוש עבודות נוספות: Combats pour l'Honneur, מחקר על הגנרל לואי ארצ'ינארד בסודאן, ארצ'ינרד וסודאן (שניהם 1946) וזכרונותיו D'une guerre à l'autre 1919-1939 (1949).
אדואר אוסוקואה מנדי הוא כדורגלן סנגלי-צרפתי המשחק בעמדת השוער באל-אהלי מליגת העל הסעודית ובנבחרת סנגל.
מנדי הצטרף לאקדמיית הנוער של לה האבר בגיל 13. הוא החל את הקריירה המקצועית שלו בשרבורג, שהיו אז בצ'מפיוננט לאומי, הדרג השלישי של מערכת ליגת הכדורגל הצרפתית.
בה שיחק עד קיץ 2014. מיד לאחר מכן, אולימפיק מרסיי לקחה הימור על מנדי והחתימה אותו בקבוצה.
בעונת 2015/2016 שיחק מנדי בקבוצת המילואים של מרסיי, אך שוב היה שחקן ספסל ומיעט לשחק.
במהלך עונת 2016/2017 הצטרף לשורותיה של סטאד ריימס בליגת המשנה הצרפתית.
מנדי היה שוער מחליף של יוהאן קרוסו שהורחק במהלך משחק ליגה בכרטיס אדום, לאחר שמנדי החליף אותו, שמר מנדי על רשת נקייה בשלושה משחקים מתוך שבע הופעות.
הופעות אלו מינפו אותו להיות שחקן הרכב בעונת 2017/2018 ועזר לסטאד ריימס לזכות בליגת המשנה ועלייה לליגת הצרפתית הראשונה.
לאחר שרשם במדי סטאד ריימס 80 הופעות, עבר מנדי באוגוסט 2019 לסטאד רן.
ב-24 בספטמבר 2020, הודיעה צ'לסי על החתמתו של מנדי בחוזה לחמש שנים תמורת 22 מיליון ליש"ט.
את הופעת הבכורה ערך ב-29 בספטמבר מול טוטנהאם הוטספר במסגרת גביע הליגה במשחק שהוכרע בדו-קרב פנדלים.
בליגה, ערך את הופעת הבכורה שלו ב-3 באוקטובר בניצחון 0–4 על קריסטל פאלאס.
ב-28 ביוני 2023, מנדי חתם במועדון הכדורגל אל אהלי.
מנדי נולד לאם סנגלית ולאב גינאי-ביסאו.
בנובמבר 2016 הוא זומן על ידי מאמן נבחרת גינאה ביסאו לשני משחקי ידידות.
באותה תקופה, אביו של מנדי היה חולה מאוד ושיכנע את מנדי לכבד אותו ולשחק בנבחרת גינאה ביסאו.
זמן קצר לאחר מכן הוא זומן שוב לסגל הנבחרת לקראת משחקי גביע אפריקה לאומות 2017 אך דחה את ההצעה והחליט לייצג את נבחרת סנגל.
מנדי ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת סנגל בניצחון 1–0 על גינאה המשוונית ב-18 בנובמבר 2018.
נכלל בסגל נבחרת סנגל לטורניר מונדיאל 2022.
נכלל בסגל נבחרת סנגל לטורניר גביע אפריקה לאומות 2023.
אליפות ליגת המשנה הצרפתית: 2017/2018
סגנית גביע אפריקה לאומות: 2019
נבחרת העונה של ליגת האלופות: 2020/2021
אדואר מארי ארנסט דֶלְדֶוֶוז היה כנר, מנצח במוסדות מוזיקליים חשובים בפריז, מלחין ומורה.
דלדווז נולד ומת בפריז, צרפת.
הוא זכה בפרסים רבים ככנר.
ממשרת כנר באופרה של פריז התקדם לניצוח.
הוא היה מנצח ראשי של תזמורת הקונסרבטואר של פריז מ-1872 עד 1885.
באופרה של פריז ניצח דלדווז על היהודייה של ז'אק פרומנטל הלוי בליל הפתיחה של אופרה גרנייה ב-1875, ועל הצגת הבכורה של "מלך לאהור" מאת מאסנה ב-1877, יחד עם הפקות מחודשות של "לה פבוריטה" מאת דוניצטי, וילהלם טל מאת רוסיני, "המלט" מאת אמברואז תומא, "ההוגנוטים", "הנביא" ו"רובר השד" של מאיירבר.
הוא כתב עוד כמה ספרים וב-1874 היה לאביר לגיון הכבוד.
בשנת 1890 פרסם את זכרונותיו.
בלבול מסוים קיים בנוגע לשמו, המסווג לעיתים בטעות כ"ארנסט", אם כי לא במקורות מהימנים מן התקופה.
מקור אחד מציין את שמו כ"אֶדְמָה אדואר דלוודז".
במהדורה הצרפתית הסטנדרטית של כתביו המוזיקולוגיים, שנערכה מחדש ב-1998 וב-2005 בידי ז'אן-פיליפ נאוואר, הוא מופיע רק כ"אדואר-מארי-ארנסט דלוודז".
דלוודז הצטרף לקבוצת מוזיקאים שבמרכזה פרנסואה סודר (1864-1787), שניסו לפתח דרך להעברת שפה באמצעות מוזיקה.
סודר הכשיר את דלוודז ואת שארל לארסונה לנגן ולפרש את האלף-בית שלו.
תו נתון היה מייצג מילה או אות של האלף-בית.
השלישייה סיירה בצרפת והשיבה לשאלות מן הקהל באמצעות כינורו של סודר.
עד מהרה הוצע יישום צבאי לשיטה.
חצוצרן בשדה הקרב יוכל להעביר פקודות לגדוד בנגינת הנעימה המתאימה.
ההיפותזה המבטיחה הזו נגנזה, משום שהמערכת הייתה פגיעה מדי לרוח ולמזג האוויר.
סודר, שמיאן לוותר על חזונו, הציע לצבא קובץ של קאנונים, אבל הם דחו את הצעתו.
ב-1829 החל סודר לפתח את השיטה, הידועה כיום כתיווי המוזיקה בשיטת דו-רה-מי.
יצירותיו של דלוודז כוללות את האופרות "ליונל פוסקארי" (1841), Le Violon enchanté" (1848)"("L'Éventail" ,(1854) ו"La Ronde des sorcières", ועוד כמה סצנות ליריות ובלטים.
הרקוויאם שלו, אופוס 7, מוקדש לזכרם של ברטון, כרוביני והאבנק.
שאר יצירותיו הן: "שישה שירים ללא מילים" לפסנתר, "שלושה פרלודים לפסנתר", מזמורים לשלושה קולות וקנטטה שבוצעה באופרה של פריז ב-15 בפברואר 1853.
דלוודז כתב גם את הפרטיטורה המקורית לבלט "פאקיטה" (פריז 1846), אבל ההפקה המחודשת בשנת 1881 על ידי מריוס פטיפה כללה פרקים נוספים מאת לודוויג מינקוס |(1917-1826), והגרסה הזאת מוכרת ומקובלת כיום בשימוש.
אדואר דה רשקה היה זמר בס פולני, יליד ורשה.
דה רשקה ניחן בקול מרשים ובכישורי משחק כובשים, והודות להם היה לאחד מזמרי האופרה הנודעים באירופה ובארצות הברית בשלהי התקופה הוויקטוריאנית.
אדואר דה רשקה נולד למשפחה אמידה ותרבותית בוורשה, שם החל את לימודי השירה.
הוא עשה ארבע שנים באיטליה, שם למד שירה ופיתוח קול במילאנו, אצל בריטון העבר פיליפו קולטי.
לאחר זאת עבר לפריז, ללמוד אצל ג'ובאני סבריליה, שהיה גם המורה של אחיו, יאן.
תחילה לא רצה להיות לזמר אופרה, אבל בהמרצת אחותו הצעירה ז'וזפין (יוזפינה), ניאות לקבל משרה באופרה של פריז.
המלחין ג'וזפה ורדי בחר בו להופעת הבכורה שלו בביצוע הראשון בפריז של אאידה, ב-22 באפריל 1876. בניצוחו של המלחין ביצע דה רשקה את תפקיד מלך מצרים.
אחיו הבכור של דה רשקה היה הטנור הלירי-דרמטי המהולל יאן דה רשקה (1925-1850), שעמו הרבה להופיע בפריז, לונדון וניו יורק במהלך שני העשורים הבאים.
ב-1887, למשל, הופיעו האחים יחד בהצגה ה-500 של "פאוסט" מאת גונו באופרה גרנייה בפריז.
יוזפינה, אחותם של אדוארד ויאן, יצאה גם היא לקריירה של זמרת אופרה בפריז, אך פרשה בשלב מוקדם מן הבמה לאחר נישואיה לבן-אצולה, כשהייתה בשיאה.
(עוד אח, ויקטור דה רשקה, היה גם הוא זמר, אך כשרונותיו היו צנועים יותר).
בין ראשית 1880 לסוף 1900, הופיע אדואר דה רשקה יותר מ-300 פעמים בבית האופרה המלכותית, קובנט גארדן, במגוון רחב של תפקידים באופרות צרפתיות, גרמניות ואיטלקיות, בהן יצירות משל וגנר, ורדי, רוסיני, בליני, דוניצטי, פונקיילי, גונו, מאיירבר, פלוטו ומוצרט.
דה רשקה נחל הצלחה עצומה גם בקרב קהלי המטרופוליטן אופרה בניו יורק באותן שנים.
במשך זמן מה לימד דה רשקה שירה בלונדון לפני ששב לאחוזתו בפולין, שם התנסה בקשיים כשפרצה מלחמת העולם הראשונה באירופה ב-1914. מנותק מאחיו בגלל הלחימה, מת אדואר דה רשקה ב-25 במאי 1917 בבית בגארנק, סמוך לצ'נסטוחובה, פולין.
דה רשקה, שהיה גבר גבה-קומה ולבבי, ניחן בקול גדול, חלק, גמיש ובעל צליל בשל, שתאם את מבנה גופו המרשים ואת אישיותו המוחצנת.
הוא שלט בשירתו בכל רמות הדינמיקה, להערכת מבקר האופרה הרמן קליין, ונוסף על כך, התברך גם בנוכחות בימתית מגנטית.
בשיאו, הצטיין בה במידה בפרשנות תפקידים דרמטיים וקומיים כאחד.
דה רשקה הקליט רק שלושה תקליטים להפצה מסחרית.
הטוב בשלושת תקליטי קולומביה שלו נחשב ל"שיר הסבל" מתוך האופרה "מרתה" של פלוטו, מושר באיטלקית, בתוספת סלסול טריל מעודן.
אפשר לשמוע את דה רשקה שר, לזמן קצר ובמטושטש, אבל כנראה בקול מצלצל יותר, בכמה מגלילי מייפלסון הגולמיים, שנעשו בהקלטה חיה מבימת המטרופוליטן אופרה בשחר המאה ה-20. כל הקלטותיו הקיימות זמינות על תקליטורים בהפקות מחודשות.
אדואר פיליפונה הוא שחקן קולנוע וטלוויזיה צרפתי-פיני.
פיליפונה נולד בצרפת בשנת 1999 וגדל עם אחיו הגדול במונקו ובפינלנד.
אביו הוא קצין לגיון הזרים הצרפתי לשעבר ודיפלומט בנסיכות מונקו, ואמו מרפאה הוליסטית.
פיליפונה למד בשווייץ, בתוכנית לימודים בינלאומית.
הוא דובר חמש שפות (פינית, שוודית, אנגלית, צרפתית וספרדית).
בשעות הפנאי מנגן בפסנתר, תופים ושר.
התשוקה של פיליפונה למשחק החלה בגיל 13, כשהוא ואביו הגיעו לטיול "אב ובנו" בלוס אנג'לס.
שם קיבל את שיעור המשחק הראשון שלו.
הוא החל לעשות אודישן לסרטים באותה שנה ולוהק לתפקיד סלאן צעיר ב- Dragonheart 3: The Sorcerer's Curse, סרט משנת 2015. מאז, השתתף בכמה פרויקטים הכוללים הכנה אינטנסיבית, כולל לימוד איטלקית תוך מספר שבועות.
הפרויקט האחרון שלו הוא התפקיד הראשי במותחן "הרץ".
בשנת 2023 גילם את אלכסנדר הראשון, נסיך רוסיה בסרט נפוליאון.
+ קולנוע וטלוויזיה שנה כותרת תפקיד הערות 2015 Dragonheart 3: The Sorcerer's Curse אדוארד סקוואייר סרט היישר לווידאו 2016 סופיה פרנצ'סקו מיני סדרה, שני פרקים 2017 Dragonheart: Battle for the Heartfire טומי סרט קולנוע 2017 מה קרה ליום שני?