tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
הסדרה המרכזית בתחום המיפוי היא סדרת המפות הטופוגרפיות בקנה מידה 1:50,000 שממנה נגזרת סדרת 1:100,000. מוצרי מיפוי נוספים, המופקים במרכז בהיקפים מצומצמים, הם מפות ערים, מפות ימיות, שהוכנו בשנים האחרונות ואטלס ישראל, המופק בשיתוף פעולה עם האוניברסיטה העברית.
מאגר המידע הגאוגרפי: נושא זה התבסס בעבר על המפות המודפסות שהופקו עוד בתקופת מחלקת המדידות של ארץ ישראל (Survey of Palestine) ומחלקת המדידות של מדינת ישראל לדורותיה (מחלקת המדידות, אגף המדידות והמרכז למיפוי ישראל).
לימודי ארץ ישראל הוכרו כדיסצפלינה אקדמאית מיוחדת במספר אוניברסיטאות בישראל בנפרד ממקצוע הגאוגרפיה.
ביניהן אוניברסיטת בר-אילן וישיבה יוניברסיטי, שם נפתחו מחלקות מיוחדות בתוך הפקולטה למדעי יהדות.
כך נהפכה מגמת לימוד זה כחלק ממורשת ארץ ישראל ומדינת ישראל וכמרכיב בתקומת ישראל החדשה.
באוניברסיטת בר-אילן נקראת מגמה זו המחלקה ללימודי ארץ ישראל וארכאולוגיה.
באוניברסיטת חיפה, לימודי ישראל מתקיימים במסגרת הפקולטה למדעי הרוח, ומוצעים לתואר ראשון, לתואר שני, ולתואר שלישי.
באוניברסיטת אריאל בשומרון החוגים ללימודי ארץ ישראל וארכאולוגיה משתייכים לפקולטה למדעי החברה והרוח של האוניברסיטה, והם מקנים לצד התואר האקדמי תעודת "ארכאולוג חופר" ותעודת מורה דרך.
נכון לשנת תשפ"ה, הלימודים האקדמיים בתחום זה נערכים גם במכללות אקדמיות שונות בישראל, וכן במכללות האקדמיות לחינוך, שם הם נלמדים בשילוב תעודת הוראה.
לימודי ארץ ישראל וארכאולוגיה הם תחום לימוד המיועד לתלמידי החטיבה העליונה של בית ספר תיכון ומצוי באחריות יחידה במזכירות הפדגוגית של משרד החינוך והתרבות.
לימודי ארץ ישראל משלבים נושאים מן המקצועות האלה: גאוגרפיה, היסטוריה, תנ"ך, ביולוגיה, אקולוגיה, ארכאולוגיה ומחשבת ישראל.
לעיתים קרובים מורים אחדים מלמדים את הנושאים ולכן חייב להתבצע תיאום ביניהם.
המזכירות הפדגוגית מציעה שלוש גישות לבניית תוכנית הלימודים:
הגישה הכרונולוגית - התוכנית עוברת לאורך התקופות השונות בתולדותיה של ארץ ישראל.
אם נשווה את לימודי ההיסטוריה ללימודי ארץ ישראל, הרי לפי גישה זו נקבל הדגשה על המתרחש בארץ ישראל בתקופה הנידונה.
הגישה הרגיונלית - הלימוד מתרכז סביב חבל ארץ מסוים, כאשר ניתן לתת דגש לחבל בו מצוי מוסד הלימוד.
הגישה הנושאית - לפיה יבחר נושא מסוים, כמו הזית והשמן והוא יוצג בצורה כוללנית.
התוכנית הבסיסית מבוססת על הגישה הרגיונלית.
יחידות הבסיס הן שתיים: פרקי מבוא וירושלים מהמאה הי"ט ועד ימינו.
יחידות לבחירה הן: ירושלים מראשיתה ועד למאה הי"ט, ההר המרכזי והבקעה, צפון הארץ, מישור החוף, הנגב.
לבתי ספר ממלכתיים דתיים: ארץ ישראל במחשבה ובהלכה.
ולכולם : עבודת גיאוטופ ויחידה נבחרת מארכאולוגיה.
ניתן לבנות מיחידות אלה תוכנית לימוד ליחידה אחת, שלוש יחידות וחמש יחידות.
כמו כן, יש למוסדות הלימוד חופש פעולה לקבוע את ההרכב הרצוי להן.
הלומדים שבחרו ללמוד את המקצוע בהיקף של חמש יחידות לימוד מכינים עבודה הכוללת תאוריה וסיכום של עבודת שדה.
העבודה עצמה נעשית בהדרכת המורה המומחה במקצוע ובהנחייתו, וכן בעזרת מנחה מן החוץ.
הוראת לימודי ארץ ישראל וארכאולוגיה מחייבת אימוץ דרכי הוראה ייחודיות.
קיום סיורים לימודיים - הסיור נועד להמחיש את תוכן הלימוד של חבל הארץ הנלמד.
מחנות לימוד - לצורך לימוד נושא או אזור מסוים.
השתתפות בחפירות ארכאולוגיות - על מנת להכיר את שיטות העבודה מקרוב.
טיפוח אתרים - בסביבה הקרובה של המוסד החינוכי.
הכנת אוספים - אוסף גאולוגי, אוסף בוטני, אוסף זואולוגי.
ביקור במוזיאונים לטבע ולחבלי הארץ השונים.
לימודי תעודה, או לימודי חוץ הם לימודים המקנים תעודה המעידה על השכלה על-תיכונית.
ברוב המקרים זהו תואר אקדמי זוטר המוענק באמצעות מוסדות להשכלה גבוהה לבוגרי מסלולים שאינם מזכים בתואר ראשון, אולם יש גם גופים אחרים הזכאים להעניק תעודה זו.
מקרה פרטי של לימודי תעודה בישראל הם לימודי המשך, המיועדים לבעלי תואר ראשון שמעוניינים להתמקצע בתחומם או בתחום דעת אחר מבלי להדרש לכל הדרישות הפורמליות לתואר שני.
דוגמאות: לימודי תעודה במנהל עסקים, בפרופילאות פלילית ובניתוח מערכות מידע.
בקטגוריית לימודי תעודה נכנסים גם לימודים שאינם קשורים לאקדמיה, אבל מקנים ללומד מקצוע עם הסמכה.
לדוגמה לימודי צילום המכשירים צלמים מקצועיים, לימודי שוק ההון במגוון תחומים, לימודי נדל"ן למי שמבקש להיות מתווך נדל"ן או לעסוק ביזמות נדל"ן.
בדרך כלל ניתן לשלב לימודי תעודה במקביל לעבודה, בזכות כך שהם פעמים רבות מתקיימים בשעות הערב.
בצפון אמריקה, תואר זה נקרא "Associate's Degree" ומוענק על ידי אוניברסיטאות, מכללות ומכללות קהילתיות.
בארצות הברית הוא ניתן לבוגרי תוכנית לימוד אשר נמשכת בדרך כלל שנתיים.
כך, חלק מהמכללות בארצות הברית מאפשרות לתלמידיהם ללמוד מקצועות כללים ברמה של אוניברסיטה ללא התמחות במסגרת תואר זה.
בבריטניה תואר זה נקרא "Foundation Degree" ונועד בעיקר לתת לאנשים עובדים הזדמנות לקבל הכרה בידע אותו צברו במהלך חייהם המקצועיים.
לימודי חול ביהדות הדתית, ובפרט ביהדות החרדית, הם לימודים שאינם לימודי קודש, העוסקים בתורה שבכתב (תנ"ך) ובתורה שבעל פה (משנה ותלמוד ומפרשיהם, הלכה, אגדה וקבלה), אלא עוסקים בהשכלה כללית, כגון לימודי מתמטיקה ואנגלית.
במסגרות החינוך החרדיות והתורני לאומי לבנים, יש התמקדות בלימודי קודש בלבד, לשם קיום מצוות תלמוד תורה.
לעיתים נלווים ללימודי הקודש לימוד בסיסי מזערי של לימודים שאינם לימודי קודש, בעיקר בכיתות הנמוכות (בייחוד בתלמודי התורה של תנועת שס).
במסגרות לימוד דתיות אחרות ניתן ללימודי חול משקל רב יותר, למשל לשם השגת תעודת בגרות, אך עדיין ניתן דגש ללימודי קודש, כאשר מידת השילוב המדויקת נתונה לשיקול בית הספר.
על מנת להשיג תעודת בגרות הוקמו הישיבות התיכוניות (מיעוטן חרדיות-מודרניות כגון ישיבת היישוב החדש וישיבת מערבא).
שילוב לימודי החול בלימודי הקודש במסגרת החינוך העל-תיכוני החרדי נעשה לעיתים בהחלטה אישית: התלמיד לומד לימודי קודש בישיבה, ובמקביל לומד לימודי חול במוסד לימוד חילוני, לרוב לשם השגת מקצוע.
גישות שונות בציבור הדתי והחרדי
בציבור הדתי מתקיימות גישות שונות לגבי היחס הראוי בין לימודי קודש ללימודי החול.
יש הרואים בכל לימוד חול ביטול תורה, ויש אומרים כי לימודי החול הכרחיים להבנת התורה.
הגר"א, למשל, דיבר על נחיצותן של שבע החכמות החיצוניות.
בהשראתו של רמב"ם, טען הגר"א כי ידיעת כל החכמות מסייעת לתורה: "כפי שיחסר לאדם ידיעות משארי חוכמות, לעומת זה יחסר לו מאה ידות בחוכמת התורה, כי התורה והחוכמה נצמדים יחד" "כל החוכמות נצרכות לתורתנו", כך שלימודי החול יכולים להוות חלק מתלמוד התורה.
אך לפי פרשנותו של הרב יוסף קאפח על תפיסת רמב"ם בעניין זה לא קיים ביהדות כלל מושג "לימודי חול" מול "לימודי קודש", אלא "לימוד מועיל" מול "לימודי סרק" כאשר "לימוד מועיל" אלה לימודי תורה ומדעי טבע ו"לימודי סרק" הם פחות או יותר הנקראים היום מקצעות הומניים.
בעבר לימודי החול היו מבוססים על כתבי חכמי יוון הקדומים, שדברי חוכמת הטבע היו מעורבים בדעתם הפילוסופית הנוגדת את השקפת היהדות.
באופן לימוד זה היה חשש גדול שהתלמידים יגררו אחר השקפות זרות ויתבוללו.
על כן רבים מגדולי ישראל אסרו על בני דורם באופנים שונים ללמוד; הרשב"א אסר על צעירים מגיל עשרים וחמש ללמוד בספרים הללו, היו שאסרו ללמוד בכתבי אריסטו לחלוטין כי אין התועלת שווה את הנזק, זאת על אף שהרמב"ם ציטט פסקאות שלמות מאריסטו בספרו מורה נבוכים.
לאחר זמן עם תחילת תקופת ההשכלה באירופה המדע השתחרר מתפיסותיו של אריסטו אך מנגד היה לתנועת ההשכלה כוח כביר והיא סחפה עמה אנשים רבים לעזוב את הדת ואף להתנצר.
היחס לכך לא היה אחיד, היו שלחמו כנגד כל לימוד חוכמות מלבד התורה.
והיו מנגד מגדולי ישראל שאמרו שראוי לתלמידי החכמים ללמוד לימודי חול.
תנועה שקראה ללכת וללמוד היא תנועת תורה עם דרך ארץ.
הרב שמשון רפאל הירש פירש את הביטוי "תורה עם דרך ארץ", שמקורו בפרקי אבות, כשילוב בין לימודי קודש מעמיקים ולימודי חול המאפשרים קיום בעולם (כגון: מדעים, מתמטיקה, שפות) והכרת התרבות הכללית בצורה מעמיקה (אם כי חלוקות הדעות אם הרב הירש ראה בכך מעין "בדיעבד", או "מלכתחילה").
הרב מנחם מנדל שניאורסון מפרט באחת מאגרותיו (אגרות קודש חלק ג'), שישה אופני היתר שונים בלימוד חכמות אומות העולם (=לימודי חול) והם:
ידע שאנו מצווים ללומדו (כגון אסטרונומיה לקידוש החודש).
לימוד בבית הכיסא וכיוצא בזה על-מנת להנצל מהאיסור לחשוב דברי תורה במקום זה.
לימוד שהוא הכשר תורה או הכשר מצווה דהיינו - שהוא מוכרח להבנת קטע מהתורה, או לעשיית מצווה.
היתר מיוחד השייך רק ליחידי סגולה.
הרב דסלר, שהיה משגיח בישיבת פוניבז' ומגדולי המחנכים בציבור החרדי הסביר באגרת כי הציבור החרדי נמנע מלימודי חול כדי לאפשר צמיחת גדולי תורה שירכזו את כל כוחותיהם בלימוד התורה, ובמקביל כדי לגרום לכל מי שאינו לומד תורה להיות לכל היותר "חנווני" כך שלא יהיה פיתוי לעזוב את הישיבות.
אף כיום ניטשת מחלוקת בין שתי הגישות דלעיל.
חלק מהציונות הדתית והחרדים המודרניים דוגלת בשיטה של "תורה עם דרך ארץ".
לעומת זאת, הציבור החרדי ברובו והתורני לאומי נגד לימודי חול בקרב הגברים.
הרב משה צבי נריה הקים בכפר הרא"ה ישיבה קטנה - ללא לימודי חול.
בלחץ ההורים והרב אברהם צוקרמן (שטען שצריך להוסיף לימודי חול כשם שיש חיוב לאב ללמד מלאכה לבן), אף על פי התנגדותו החריפה של הרב נריה שאף אמר: "יצמחו לי שערות על כף היד לפני שילמדו לימודי חול בכפר הרא"ה".
ישיבות בני עקיבא הן ישיבות תיכוניות, שבהן נלמדים לימודי קודש ולימודי חול.
במיעוטן נוהגים להקפיד על הפרדה בין לימודי הקודש ללימודי החול.
לימודי הקודש מתקיימים בשעות הבוקר (בדרך כלל עד ארוחת הצהרים) ולימודי החול עד סוף יום הלימודים.
אולם ברובן שעות לימודי הקודש הן כשאר שעות הלימודים.
כשם שהמערכת הלימודים כוללת לימוד מתמטיקה, כך גם כוללת את לימודי מקצועות הקודש.
ביחס לעמדתו של הרב אברהם יצחק הכהן קוק קיימות דעות הטוענות שלכתחילה טען עדיף ללמוד רק לימודי קודש וישנן דעות הטוענות שעמדתו מחייבת לימודי חול כבר בשלבי החינוך.
וכן בציונות הדתית ישנם רבנים הרואים חשיבות בלימודי חול בגילאים מבוגרים בעוד שבגיל צעיר יש לעסוק רק בלימודי קודש (לדוג' הרב שלמה אבינר).
ויש רבנים הרואים ערך בלימודי חול גם בגיל צעיר, אמנם בתוך מסגרת ישיבתית על טהרת הקודש (לדוג' הרב יעקב אריאל)
הזרם התורני לאומי יסד את תלמודי התורה הציונים, שבחלקם לא לומדים לימודי אנגלית וכן את הישיבות הקטנות לאומיות.
בנוסף הקימו אנשי הזרם ישיבות 'קטנות תיכוניות' כגון ישיבת בני צבי שבבית אל (קשורה לישיבת בית אל) וישיבת ירושלים לצעירים (הקשורה לישיבת מרכז הרב) - שהייתה בעבר ישיבה קטנה ובלחץ ההורים הוסיפה לימודי חול.
העמידה על העיקרון של לימודי קודש בישיבות, מתנגשת לעיתים עם הרגולציה הקובעת תוכנית הלימודים ודורש לכלול בה לימודי חול.
בשנת 2002 ארגון המורים בבתי הספר העל יסודיים עתר לבג"ץ, בתביעה לבטל את ההקצבות הכספיות שנותן משרד החינוך למוסדות במגזר החרדי, שאינם עומדים בתוכנית היסוד או "תוכנית הליבה", עקב התמקדותם בלימודי קודש.
בג"ץ נענה לעתירה זו, והקציב למדינה שנתיים, עד לתחילת שנת הלימודים ה'תשס"ח להתארגנות למימושה.
בדצמבר 2007 פנתה שרת החינוך, יולי תמיר, לבג"ץ, בבקשה לדחות בשנה את יישום פסק הדין.
על השאלה העקרונית, אם היהדות צריכה להישאר רק באוהלה של תורה או גם להיפתח למדע ולחכמות חיצוניות, נתחברה ספרות רחבה.
המחלוקת בנושא זה ניטשה כבר בעת העתיקה, כאשר התחולל העימות בין התרבות בחברה היהודית התפתח יחס דו-ערכי כלפי תרבות יוון: מצד אחד, היהודית להלניזם.
לא ניתן היה להתעלם מהישגיה המדעיים, ומצד שני, היא נתפסה כאיום על היהדות עקב הניגוד הבסיסי בין היבט ההאמנה שלה לבין ההיבט הארצי-מדיני של היהדות.
תרבות יוון הייתה תרבותם של המלכים ההלניסטיים, שכבשו את יהודה, והיא אומצה על ידי האימפריה הרומית, שצבאותיה החריבו את בית המקדש.
על רקע זה, החריפה העוינות בין היהדות לתרבות יוון.
בקרב קבוצות מסוימות בעם היהודי התגבשה שלילה של תרבות זו.
מאות שנים לאחר מכן, השתלטות הנצרות על העולם הרומי ושימור התרבות בה (תוך התאמות למסר המונותאיסטי שלה), העמיקו את השסע בין התרבות היהודית לתרבות האירופית, שנתפסה כגלגול חדש של האלילות.
השקפה זו הזינה את המאבק המר שהתנהל נגד הרמב"ם ועיסוקו בחכמות החיצוניות.
שבמרכזו עמדו כתביו הפילוסופיים, הבליט את הקיטוב בחברה היהודית.
המאבק הגיע לשיאו בשנת 1232,כאשר חכמי צרפת הצפונית הטילו חרם על ספרו של הרמב"ם, "מורה נבוכים".
החרם החריף את המחלוקת בין תומכי הרמב"ם למתנגדיו, מחלוקת שנמשכה למעשה עד תחילת המאה ה-14.
במרכז היהודי שהתפתח במזרח אירופה, הייתה העמדה השוללת כל עיסוק במדע דומיננטית עד המאה ה-20.
הדוגלים בגישת "תורה בלבד" טוענים כי עצם הגישה "תורה עם דרך ארץ" רואה את התורה כפגומה וכלוקה בחסר, אחרת למה יש צורך במדע?
גישה זו מתבטאת במשמעות האמרה "הפוך בה והפוך בה דכולה בה" (אבות, פרק ה, כ"ב) דהיינו, בתורה מצויה כל החכמה שהועיד בורא העולם לעם הנבחר.
בין היתר, עמדה זו מסתמכת על דברי רבי שמעון בר יוחאי: "בזמן שישראל עושים רצונו של מקום, מלאכתם נעשית על ידי אחרים", כלומר, כל עוד המאמין דבק באמונתו, האל יספק את צרכיו ואת פרנסתו ואין לו לחשוש.
מכאן שהעבודה פוגעת באמונה באל, כיוון שהיא מצביעה על חוסר ביטחון של העובד ביכולת האל לדאוג לפרנסתו.
תומכי גישת "תורה בלבד" נטו להתעלם מהמקורות בספרות ובמסורת ישראל המדגישים את ערכה של העבודה, והציגו אותה כצורך במישור הפיזי-קיומי בלבד.
הם לא ראו בעבודה אידיאל או מצווה המחייבת את האדם היהודי.
ביחד עם הגדרת לימוד התורה כמצווה, יצרו את הפער בין הקודש לחול.
גישת "תורה בלבד" מתבססת על מספר יסודות:
היסוד הראשון הוא החשש שהחשיפה למדע עלולה לסכן את שומרי המצוות, בעיקר את הצעירים, העלולים להגיע לכפירה בעקבות עיון בטקסטים אפיקורסיים.
החוששים לכך מעלים טיעון זה כנגד הטענה שהרמב"ם עסק במדע: לדבריהם, הרמב"ם היה אישיות דגולה ויחידה במינה, על כן הכללים הרגילים אינם חלים עליו.
עקב עליונותו הרוחנית לא היה העיסוק בחכמות חיצוניות עלול לסכן אותו.
עם זאת, כאשר מדובר באנשים רגילים, הכשרת העיסוק במדע עלולה להביאם לידי כפירה, על כן יש להרחיקו מהם במידת האפשר.
היסוד השני קשור לאמרה התלמודית "מיום שחרב בית המקדש אין לקב"ה בעולמו אלא ארבע אמות של הלכה בלבד" (בבלי, ברכות דף ח', ע"א) במילים אחרות, התורה כוללת את כל החכמות שבעולם, לכן העיסוק בחכמות חיצוניות משמעותו שלילת היקפה של סמכות התורה.
ההלכה בלבד תקפה מבחינה דתית ורוחנית, וכל פעילות אינטלקטואלית אחרת היא בבחינת איסור.
פרשנות זו מעוגנת במסורת, שתחילתה בתקופת התלמוד והיא רווחת עד ימינו.
היסוד השלישי הוא התפיסה שכל שעה שאינה מוקדשת ללימוד תורה היא בגדר עברה של ביטול זמן.
תפיסה זו מסתמכת על הפסוק "לא ימוש ספר התורה הזה מפיך והגית בו יומם ולילה" (יהושע, א', ח').
אולם גם במקרה זה ניתנו פירושים שונים לפסוק, ועל פי חלקם ניתן לעסוק בלימודים חיצוניים לצורך פרנסה.
רבים מהדוגלים ב"תורה בלבד" מסתמכים על כתביו של הרב אליהו דסלר.
בספרו מכתב מאליהו מסתמך הרב דסלר על המקורות ועל ספרות המוסר, וקובע כי העבודה אינה מצווה כלל, אלא קללה.
היא נקשרה לגירוש האדם מגן עדן, וכרוכה בסבל פיזי, בהיותה עונש על החטא שחטא, ככתוב: "בזעת אפיך תאכל לחם" (בראשית, ג', י"ט).
רק מי שקולל מחויב בטורח הכרוך בעבודה, בעוד שלימוד התורה מטהר את העוסקים בו.
הפיכת המלאכה לעיסוק של קבע יש בה משום טומאה גדולה, והיא עלולה להרחיק את האדם מהממד הרוחני.
עמדה זו מובילה באופן בלתי נמנע להשקפה שיש להמעיט בעבודה ככל האפשר, וכי מי שחייב לעסוק ב"השתדלות" (עבודה), ראוי שיעשה זאת בצנעה.
הרב דסלר מותח ביקורת על החברה המערבית וההשכלה, שהניעו יהודים לשאוף להישגים אקדמיים בתירוץ שהם נדרשים לצורך פרנסה.
הוא מביא לדוגמה את העובדה שהנאצים שלחו פרופסורים לעסוק בעבודות כפיים פשוטות כאחד האדם, וטוען שהיהודים לא למדו את הלקח.
גישתו זו של הרב דסלר מקובלת במגזר החרדי בימינו, ודבריו מצוטטים בתחום זה חדשות לבקרים.
עם זאת הוא התיר באופן מסויג ומוגבל עיסוקים מסוימים, מעשיים ולא אקדמיים.
היתר זה ניתן לאנשים שיכולתם השכלית או הרוחנית דלה.
לעומת הגישה השוללת את המדע ולימודי החול, התבססה גם הגישה הנגדית הרואה אותם בחיוב.
אפילו תורה אין לו" (יבמות, דף קט, ע"ב).
נראה שמחייבי לימודי החול חששו מהיווצרות תלות של תלמידי החכמים במפרנס חיצוני.
במהלך ההיסטוריה התגבשו גישות שונות, שהעלו נימוקים לשילוב תורה עם מדע:
הדגם הרציונליסטי, שמייצגו הבולט הוא הרמב"ם.
מכל הדעות המחייבות שילוב בין תורה למדע, זו של הרמב"ם היא החיובית ביותר והמקיפה ביותר.
לא רק שמותר לעסוק בלימודי חול, אלא שאף מצווה לעסוק בהם.
הרמב"ם ביטא השקפה זו בספרו מורה נבוכים, וכן בפסקי הלכה המופיעים בספרו משנה תורה.
הוא מחייב לימוד מדעים כגון: אסטרונומיה, מדעי הטבע, פיזיקה, ביולוגיה, רפואה, וכן דקדוק ואטימולוגיה.
נימוקו העיקרי הוא שחובת המאמין להכשיר את עצמו במלאכת ההיגיון, כי רק באמצעותה יוכל להבין את יחס העולם לבורא העולם.
לדעת הרמב"ם, לימודי החול אף הכרחיים לקיום המצוות המעשיות.
לצד גישה זו, הרמב"ם אוסר להתפרנס מהתורה: "אל תעשה עטרה להתגדל בה ולא קרדום לחפור בהם.
ועוד ציוו ואמרו: אהב את המלאכה ושנא את הרבנות.
וכל תורה שאין עמה מלאכה סופה בטלה וגוררת עוון.
וסוף אדם זה שיהא מלסטם את הבריות" איסור זה זכה לפרשנויות שונות וסותרות של מתנגדיו.
במציאות הישראלית מצאו תומכי גישת "תורה בלבד" צידוק לעקיפת איסור זה ולעיסוק בתורה כמקור פרנסה.
סיבה נוספת שמביא הרמב"ם ללמוד לימודי חול היא מצוות אהבת ה' ויראתו: "והיאך היא הדרך לאהבתו ויראתו?
בשעה שיתבונן האדם במעשיו וברואיו הנפלאים הגדולים, ויראה מהם חכמתו שאין לה ערך ולא קץ, מיד הוא אוהב ומשבח ומפאר ומתאווה תאווה גדולה לידע השם הגדול...וכשמחשב בדברים האלו עצמן, מיד הוא נרתע לאחוריו, ויירא ויפחד ויידע שהוא בריה קטנה שפלה אפלה".
הדגם התרבותי, שמייצגו המובהק הוא הרב שמשון רפאל הירש.
הרב הירש הוא מכונן השיטה המכונה "תורה עם דרך ארץ", ונחשב לאבי "האורתודוקסיה המודרנית".
כיהודי מאמין שהוא גם בן לתרבות המערב המודרנית, ביקש הרב הירש לשלב בין שתי ההשקפות.
הוא ביסס את התיאוריה לפיה שורשי ההומניזם האירופי מקורם ביהדות.
משנתו החינוכית " תורה עם דרך ארץ" התבססה על השקפה זו.
לטענתו, לא קיימים ניגודים בין תורה למדע, המאלצים לבחור באחד הכיוונים, ואם בכל זאת היהודי ניצב בפני הכורח לבחור, עדיפה התורה על פני ההשכלה החילונית.
הרב הירש סבר כי לימודי החול מסייעים להבנה מעמיקה יותר של התורה.
גם הרב עזריאל הילדסהיימר פעל לביסוס הגישה של "תורה עם דרך ארץ", בעיקר באמצעות ייסוד בית מדרש גבוה לרבנים בברלין.
הוא גם התיר ללמוד באוניברסיטאות.
גישה אורתודוקסית זו התפתחה בגרמניה נוכח התפשטות ההשכלה והמודרניזציה, שיצרו קשר בין הצלחה כלכלית לבין ידע, התמחות וקידמה טכנולוגית.
הדגם המיסטי, שהתגבש לאור השקפתו של הרב אברהם יצחק הכהן קוק.
לדעת הרב קוק הבעיה של שילוב תורה וחכמה (מדע) אינה במישור התרבותי, אלא במישור המיסטי-מטפיזי: מעצם נגיעתה בסוגיות של קודש וחול, היא חורגת מגבולות תרבותיים/חברתיים גרידא.
היחס בין קודש לחול דומה ליחס שבין חומר לצורה: חול הוא חומר, ואילו קודש הוא צורה.
הרב קוק הגיע למסקנות מרחיקות - לכת מבחינה מטפיזית, באמרו במפורש: "לדעת שאין אמת חול מוחלט בעולם", דהיינו, קיים רק קודש והעדיין לא קודש.
בסופו של דבר כל החול (העדיין לא קודש) נמצא בתורה ומתקדש על ידה.
מכאן נובע כי ביסודו של דבר לימודי החול אינם חסרי קדושה לנצח מטבעם, וכי לימודי הקודש יהיו עקרים, אם כל פעולותיהם יחולו בתחום הקדושה בלבד.
לימודי החול חשובים לא למרות העדר קדושתם, אלא משום שזוהי הדרך שבה החיים כולם, הדעת כולה, ההוויה כולה, מתאחדים בסופו של דבר.
הדגם האינסטרומנטלי המכונה גם "רקחות, טבחות ואופות", בהשקפת הגאון מווילנה (הגר"א).
עמדה זו נגזרת מהמושג ההלכתי "הכשר מצווה".
זוהי פעולה שאינה בעלת ערך דתי, ובכל זאת יש לה חשיבות מאחר שהיא מאפשרת לקיים מצווה.
גישה זו מכירה בערכו של המדע כאמצעי או כמכשיר: אם הלימוד (או פעילות חילונית אחרת) נעשה לשם קיום מצווה, כלומר, לשם שמים, אזי הוא עשוי לקבל פן של קדושה.
כך לדוגמה, ניתן לייחס ערך דתי לאכילה, שתייה, מלאכה וכיוצא באלו.
בדומה לכך, מותר ללמוד לימודי חול אם מטרתם לסייע בסופו של דבר לשמירת מצוות וללימוד תורה.
לאור השקפה זו, לימודי החול אינם בבחינת עברה של ביטול תורה.
אמנם אין כאן תמיכה גורפת בלימודי חול, אך ניתנת לגיטימציה לעסוק בכך בהיותם בעלי ערך אינסטרומנטלי.
גישה זו באה לידי ביטוי בדברים שהובאו בשמו של הגר"א: "כפי מה שיחסר לאדם ידיעות משארי החכמות – לעומת זה יחסר לו מאה ידות בחכמת התורה".
לימודי רפואה בישראל מתקיימים בתשעה בתי ספר לרפואה, ובשני מסלולים: מסלול ארבע שנתי לבעלי תואר ראשון רלוונטי ומסלול שש שנתי לבוגרי תיכון.
מספר המקומות המוגבל בבתי הספר הקיימים וביקוש גדול למקומות אלו גרם לכך שתנאי הקבלה לבתי הספר הללו הפכו לקשים מאוד, ובמשך שנים רבות רף הקבלה ללימודי רפואה הוא הגבוה מבין כל תחומי הלימוד.
היות שתנאי הקבלה ללימודי תואר דוקטור לרפואה בישראל נחשבים לדורשניים ביותר, הרי שישראלים רבים שרוצים ללמוד רפואה לומדים בחו"ל, שם תנאי הקבלה מחמירים פחות, ואף מסלולי הלימוד קצרים יותר.
יעדים נפוצים למטרה זו הונגריה, צ'כיה, אוקראינה, רומניה ואיטליה.
נכון ל-2024, 70% ממקבלי הרישיון לעיסוק ברפואה בישראל למדו במוסדות זרים.
הפקולטה לרפואה של האוניברסיטה העברית בירושלים והדסה – שש שנתי – שנת 1949
הפקולטה לרפואה על שם גריי של אוניברסיטת תל אביב – שש שנתי וארבע שנתי – שנת 1964
הפקולטה לרפואה על שם רפפורט של הטכניון בחיפה – שש שנתי – שנת 1971
הפקולטה למדעי הבריאות על שם גולדמן של אוניברסיטת בן-גוריון בנגב – שש שנתי וארבע שנתי – שנת 1974
הפקולטה לרפואה על שם עזריאלי של אוניברסיטת בר-אילן בצפת – שש שנתי וארבע שנתי – שנת 2011
בית הספר לרפואה ע"ש אדלסון של אוניברסיטת אריאל בשומרון – ארבע שנתי – שנת 2018
בית ספר לרפואה על שם דינה רקנאטי של אוניברסיטת רייכמן – ארבע שנתי – שנת 2024
בית הספר לרפואה על שם הרטה ופול עמיר באוניברסיטת חיפה – שש שנתי – שנת 2025
בית ספר לרפואה במסלול מחקרי על שם מרים ואהרון גוטווירט של מכון ויצמן למדע – תוכנית משולבת של MD-PhD שאורכת כשבע שנים וחצי – שנת 2025
בית הספר לרפואה הראשון בישראל היה זה של האוניברסיטה העברית בירושלים שנפתח ב-1949. בשנות ה-50 של המאה ה-20 התקיימו לימודי רפואה בישראל רק שם.
העלות הגבוהה של הוראת הרפואה הביאה להגבלת מספר הסטודנטים החדשים, בהתאם לצורכי המדינה, לכ-50 סטודנטים לשנה.
עקב מגבלה זו, רבים שביקשו להתקבל ללימודי רפואה לא התקבלו וחלקם יצאו ללמוד בחוץ לארץ.
בשנת 1955, למשל, התקבלו ללימודים 50 מתוך 280 מועמדים ובשנת 1958 התקבלו 50 מתוך 400 מועמדים.
האוניברסיטה העברית ביקשה להרחיב את מספר הלומדים ל-75 ואף למאה לשנה, ובשנת 1957, בעקבות העלייה מפולין, הורחב בית הספר לרפואה כדי לקלוט סטודנטים עולים, דבר שיצר התמרמרות בקרב בני הארץ שביקשו ללמוד רפואה.
מספר הסטודנטיות לרפואה היה קטן לעומת מספר הסטודנטים.
היו שטענו שמדובר במדיניות מכוונת של הפקולטה לרפואה, שאינה רוצה לבזבז משאבים על נשים, שלגישת הפקולטה, לאחר נישואיהן ספק אם יתמידו במקצוע.
בנובמבר 1964 נפתח בית הספר לרפואה באוניברסיטת תל אביב והחלו ללמוד בו ישראלים תלמידי שנה ד' וה' שלמדו את לימודי השנים הקודמות מחוץ לישראל.
בשנת 1966 החלו 76 סטודנטים לימודי שנה א' ברפואה באוניברסיטת תל אביב.
הקמת בית הספר לא פתרה את הבעיה של המחסור במקומות ללימודי רפואה, וישראלים המשיכו ללמוד רפואה בחו"ל, בעיקר ברומניה ובאיטליה.
ב-1964 נחתם הסכם בין ד"ר משה לזר, מנהל בית החולים רמב"ם בחיפה, לבין הפקולטה לרפואה בירושלים, לפיו בית החולים רמב"ם יסונף לאוניברסיטה העברית כאחד מבתי החולים בהם יעשו חלק מתלמידי השנה החמישית והשישית של בית הספר לרפואה של האוניברסיטה לימודים קליניים.
לאחר ארבע שנים ביקש בית החולים להקדים את בואם של הסטודנטים מירושלים וביקש לקלוט אותם כבר בשנת לימודיהם הרביעית, אולם האוניברסיטה העברית התנגדה.
במקום זאת נפתחה תוכנית לימודים לשנה רביעית עבור סטודנטים ישראליים שלמדו רפואה באיטליה.
באוגוסט 1969 התקבלה החלטת ממשלה על פתיחת שערי בית החולים רמב"ם לתלמידי שנה רביעית, ובנובמבר נקלטו 40 הסטודנטים הראשונים.
בשנת הלימודים 1971 נפתחה כיתה ללימודי שנה א' ברפואה בטכניון.
ב-1979 נחנך בצמוד לבית החולים הבניין למדעי הרפואה ע"ש משפחת רפפורט ובו הפקולטה לרפואה ע"ש רות וברוך רפפורט.
בשנת 1972 למדו בישראל כ-250 סטודנטים לרפואה בכל שנתון.
1,500 ישראלים למדו רפואה באוניברסיטת בולוניה.
בית הספר לרפואה באוניברסיטת בן-גוריון הוקם ב-1974 בשיתוף עם שרותי בריאות כללית (אז קופת החולים הכללית) והמרכז הרפואי סורוקה, בעקבות החלטת המועצה להשכלה גבוהה בישראל במרץ 1973. ההחלטה עברה על חודו של קול בתמיכת שר החינוך יגאל אלון.
בשנת 2008 נפתח באוניברסיטת תל אביב מסלול ארבע שנתי ללימודי רפואה לבעלי תואר ראשון.
באוקטובר 2002 קבעה ועדת פזי שהחל משנת 2010 יש להכפיל את מספר הסטודנטים לרפואה כדי למנוע ירידה בשיעור הרופאים.
ביוני 2007 קבעה ועדת הלוי שיש לפתוח בית ספר נוסף לרפואה.
באוקטובר שנת 2011 מומשה המלצה זו, עם פתיחת הפקולטה לרפואה בצפת.
בשנה זו החלו 694 סטודנטים בלימודי רפואה בישראל.
כיום, מספר הרופאים לנפש בישראל עדיין נחשב נמוך בהשוואה למדינות אחרות.
כמו כן, הביקוש ללימודי הרפואה נמצא בירידה, בין הגורמים המביאים להפחתה במספר הבוחרים ללמוד רפואה נכללים משך הלימודים הארוך ואופיים התובעני, וכן העדפתם לקריירה בתחומי ההייטק והביוטכנולוגיה לאור השכר הגבוה יותר, וכן בעקבות תנאי כניסה נוחים יותר אקדמיה במקצועות המדעיים ומדעי המחשב לעומת לימודי רפואה.
חסמי הכניסה הגבוהים ללימודים וכן העובדה כי רבים מן הסטודנטים בוחרים לעבור ללמוד מעבר לים הופכים את מקצוע הרפואה לפחות מבוקש גם בקרב הורי צעירים בישראל.
בממשלה פועלים להעלאת מספר הרופאים דרך הקצאת משאבים ולצמצום מספר הישראלים הבוחרים ללמוד מעבר לים בין היתר על ידי סגירת התוכניות האמריקאיות לרפואה כדי לפנות מקום לסטודנטים ישראלים נוספים.
באוקטובר 2018 נפתחה הפקולטה לרפואה באוניברסיטת אריאל במסלול ארבע שנתי לבוגרי תואר ראשון.
באוקטובר 2023 נפתח מסלול שש שנתי באוניברסיטת בר-אילן בצפת.
מחקר שפורסם ב-2024 מצא שהקמת פקולטות לרפואה לוותה באופן קבוע בהתנגדויות מצד הפקולטות הקיימות לרפואה, החל מההתנגדות של הפקולטה לרפואה בירושלים להקמת הפקולטה בתל אביב בשנות ה-50 של המאה ה-20 וכלה בהתנגדות של כל הפקולטות הקיימות להקמת הפקולטה לרפואה באוניברסיטת רייכמן.
חריגה בהקשר זה הייתה ההתנגדות להקמת פקולטה באוניברסיטת אריאל שמעבר לקו הירוק, שהייתה ברובה התנגדות פוליטית.
בפברואר 2025 נפתחה הפקולטה לרפואה הפרטית הראשונה בישראל באוניברסיטת רייכמן במסלול ארבע שנתי לבוגרי תואר ראשון.
באוקטובר 2025 נפתחו בתי הספר לרפואה באוניברסיטת חיפה בתוכנית לימודים שש שנתית ובמכון ויצמן למדע במסלול המשלב ביצוע דוקטורט (PhD).
רוב התלמידים לומדים במסלול השש-שנתי אליו מתקבלים בוגרי בתי ספר תיכוניים, בנוסף קיים מסלול ארבע-שנתי לבעלי תואר ראשון.
בישראל עתידים לפעול שישה בתי ספר לרפואה המציעים מסלול לימודים רגיל בן 6 שנים ושנת סטאז' נוספת: באוניברסיטה העברית בהדסה, באוניברסיטת תל אביב, באוניברסיטת בן-גוריון, בטכניון, בפקולטה לרפואה בגליל של אוניברסיטת בר-אילן ובאוניברסיטת חיפה.
לימודי הרפואה במסלול נמשכים שש שנים, למעט מסלולים ייחודיים, ולאחריהן שנת השתלמות מעשית (סטאז').
המסלול מחולק לשני חלקים בני שלוש שנים.
בחלק הראשון נלמדים מדעי יסוד (לימודים קדם-קליניים) ובסיומו מוענק תואר בוגר במדעי הרפואה ().
בחלק השני לומדים הסטודנטים במחלקות בתי החולים האוניברסיטאיים (לימודים קליניים).
בסיומו, ולאחר הסטאז', מוענק תואר דוקטור לרפואה ().
התוכנית הארבע־שנתית לבעלי תואר ראשון
תוכנית ללימודי רפואה במסלול קצר יותר (ארבע שנים ושנת סטאז') מוצעת לבעלי תואר ראשון בכל תחום בממוצע 80 ומעלה לאחר שהשלימו, בעת הלימודים לתואר או בנפרד מהם, קבוצת קורסים במדעי החיים וקורס בסטטיסטיקה ("קורסי ליבה").
תהליך הקבלה לתוכנית כולל מבחן ידע מעמיק ומבחן אישיותי.
התוכנית קיימת באוניברסיטת תל אביב, בפקולטה לרפואה בגליל (צפת) של אוניברסיטת בר-אילן, בפקולטה לרפואה של אוניברסיטת אריאל בשומרון, באוניברסיטת בן-גוריון בבאר שבע, באוניברסיטת רייכמן, ותוכנית הכוללת PhD במכון ויצמן למדע.
למעוניינים שנדרשים להשלים את קורסי הליבה או חלק מהם, הקורסים מוצעים בכמה מוסדות אקדמיים בישראל גם כלימודי חוץ שאינם חלק מלימודים לתואר ראשון.
חלק מהמוסדות מציעים קורסים שהם נרחבים יותר מהנדרש להתמיינות או שיש להם דרישות קדם, ולמתעניינים מומלץ שלא לכלות את זמנם בלימוד חומר שאינו נחוץ.
דרישות קורסי הליבה לשם התמיינות לתוכנית הארבע-שנתית הן זהות בארבע האוניברסיטאות שמציעות את התוכנית.
יש מספר תוכניות המיועדות לסטודנטים זרים, בעיקר מארצות הברית, המתקבלים לאחר תואר ראשון.
אוניברסיטת תל אביב מקיימת תוכנית כזאת מ-1976 והיא מוכרת על ידי מועצת המנהלים של האוניברסיטה של מדינת ניו יורק (Regents of the University of the State of New York State).
הטכניון מציע תוכנית כזאת החל מ-1983.
מסלול בעל מאפיינים דומים, מוצע למשל, באוניברסיטת ניקוסיה בקפריסין בתוכנית של בית הספר לרפואה של סנט ג'ורג' של אוניברסיטת לונדון ונערך בשיתוף בית החולים תל השומר ברמת גן כאשר הסטודנטים המצטרפים אליו לומדים בניקוסיה שנתיים ואז עוד שנתיים של סבב מחלקות קליניות בבית החולים תל השומר.
בוגרי מסלול זה מקבלים תואר MBBS שהוא המקבילה הבריטית לתואר MD.
תוכנית נוספת בת 3 שנות לימוד קיימת בפקולטה לרפואה בצפת ומיועדת לסטודנטים שהשלימו 3 שנות לימוד פרה קליניים במוסדות בחו"ל.
בישראל מוסדר העיסוק בעריכת דין באמצעות חוק לשכת עורכי הדין, התשכ"א-1961. מציב שלושה תנאים מצטברים לכשירותו של אדם להיות עורך-דין.
הראשון שבהם הוא שהמועמד הוא בעל השכלה משפטית גבוהה.
התנאי השני הוא תהליך התמחות במשרד עורכי דין.
התנאי השלישי הוא עמידה במבחני לשכת עורכי הדין.
בישראל ניתן לרכוש השכלה כזו באוניברסיטה העברית בירושלים, באוניברסיטת תל אביב, באוניברסיטת בר-אילן, באוניברסיטת חיפה, באוניברסיטת רייכמן ובמכללות אחדות.
התואר המוענק לבוגרי תואר ראשון במשפטים הוא .LL.B (קיצור שמשמעותו Legum Baccalaureus, דהיינו בוגר במשפטים).
מרבית המוסדות האקדמיים המקיימים לימודי משפטים, מקיימים גם לימודים לתואר מוסמך (שני) במשפטים (.LL.M).
תואר שלישי במשפטים (.LL.D, .S.J.D או .Ph.D), רשאיות להעניק רק חמש האוניברסיטאות שבהן פועלת פקולטה למשפטים.
ככלל לצורך קבלה ללימודי משפטים באוניברסיטאות בישראל נדרש ציון פסיכומטרי שנע סביב ה-700 וממוצע בגרות גבוה.
במכללות תנאי הקבלה מקלים יותר.
כ-80% מהסטודנטים למשפטים לומדים במכללות.
בתקופה העותמאנית לא היה בארץ ישראל בית ספר למשפטים, והמעוניינים בהשכלה משפטית רכשו אותה מחוץ לגבולות הארץ, בדרך כלל בבית הספר למשפטים של אוניברסיטת איסטנבול, אשר בשעתה, נקראה אוניברסיטת קונסטנטינופול.
בדצמבר 1920, לאחר הכיבוש הבריטי של ארץ ישראל ועוד לפני תחילתו של המנדט הבריטי, הקים היועץ המשפטי של ממשלת ארץ ישראל מטעם הממלכה המאוחדת, נורמן בנטויץ', בית ספר למשפטים בירושלים.
בית הספר שנודע תחילה כ-Law Classes (שיעורי משפט) ומאוחר יותר כבית הספר המנדטורי למשפטים הוקם כדי לשמש להכשרתם המקצועית של משפטנים, שנדרשו לסייע לבריטים בניהול מערכת המשפט בארץ.
בית הספר שכן במבנה בית הספר אוולינה דה רוטשילד.
הסטודנטים למשפטים למדו בבניין בשעות הערב, לאחר שעות הלימודים של תלמידות בית הספר.
במהלך השנתיים הראשונות למדו התלמידים את עיקרי הדין הנוהג בתחומים השונים של המשפט הארץ ישראלי.
בתום שלב זה הוענקה להם תעודה שאיפשרה להם לקבל רישיון עריכת דין ארץ ישראלי לאחר התמחות של שנתיים במשרדו של עורך דין מקומי.
בשלב השני, שנמשך אף הוא שנתיים, למדו התלמידים תחומים תאורטיים יותר כמו פילוסופיה של המשפט או היסטוריה של המשפט וכן את עיקרי המשפט האנגלי.
בתום שלב זה קיבלו התלמידים דיפלומה.
עם עזיבת הבריטים את הארץ בשנת 1948 נסגר בית הספר.
משרד המשפטים של מדינת ישראל קיבל על עצמו לארגן לימודי המשך ובחינות סיום לתלמידים, שלימודיהם נפסקו באמצע.
במרץ 1935 קם בתל אביב בית הספר הגבוה למשפט וכלכלה, ששם לו למטרה להכשיר כלכלנים ומשפטנים בארץ ישראל.
המוסד הוקם על ידי פלטיאל דיקשטיין, שמואל אייזנשטדט, מקס לזרסון ובנימין זיו והתנהל כמוסד אוניברסיטאי.
תחילה פעלו בבית הספר פקולטות למשפטים ולכלכלה ולאחר מכן נוספו לו פקולטה למדע המדינה ופקולטה למנהל עסקים ולראיית חשבון.
משך הלימודים היה ארבע שנים.
הממשלה המנדטורית, שרצתה לשמור על המונופול בתחום ההכשרה המשפטית אולם לא חלקה על האידאולוגיה הלאומית שעמדה מאחורי הקמת בית הספר הגבוה, לא איפשרה לבוגריו להיבחן בבחינות לקבלת רישיון לעריכת דין.
כפתרון, ראשי בית הספר הגיעו להסדר עם בית הספר הצרפתי הגבוה למשפטים בביירות שאיפשר לתלמידיו ללמוד שנה נוספת בביירות ולקבל תואר דוקטור למשפטים, שאיפשר להם להיבחן בבחינות הארץ-ישראליות המיועדות לבעלי הכשרה זרה.
בתקופת המנדט האוניברסיטה העברית בירושלים לא קיימה לימודי משפטים מסודרים, אך נלמדו בה שני תחומים משפטיים - משפט עברי במכון למדעי היהדות, ומשפט בינלאומי במסגרת הקתדרה למשפט השלום הבינלאומי בחוג ליחסים בינלאומיים שהוקמה בכספי תורם יהודי אנגלי.
אוניברסיטת תל אביב: כאמור, בשנת 1935 קם בתל אביב בית הספר הגבוה למשפט וכלכלה.
בית הספר פעל ברציפות ולימים הפך לאחת מאבני היסוד של אוניברסיטת תל אביב.
בשנות ה-50 יצאו לפועל מספר יוזמות של חיים לבנון, סגן ראש עיריית תל אביב ולימים ראש העיר, לאחד מספר מוסדות להשכלה גבוהה לאוניברסיטה אחת.
ב-6 ביוני 1956 הוכרזה הקמת "אוניברסיטת תל אביב – בית הספר הגבוה למשפט ולכלכלה", אך המוסד נאבק על הכרה רשמית.
ב-1959 בית הספר למשפט וכלכלה הפך לשלוחת תל אביב של האוניברסיטה העברית בירושלים.
אוניברסיטת תל אביב זכתה להכרה ראשונה של המועצה להשכלה גבוהה ב-1960, וב-1965 שולב בה בית הספר הגבוה למשפט ולכלכלה כפקולטה למשפטים.
הפקולטה מוציאה לאור את כתבי העת "עיוני משפט", "משפט חברה ותרבות", "Theoretical Inquiries in Law", "דיני ישראל" (בשיתוף עם בית הספר למשפטים בישיבה יוניברסיטי בניו יורק), ו"מעשי משפט".
מערך הקליניקות שהוקם בפקולטה כולל קליניקה לתביעות ייצוגיות, קליניקה לזכויות אדם, קליניקה לזכויות בהליך הפלילי, קליניקה לקידום זכויות ניצולי השואה וזיקנה, קליניקה לזכויות עובדים, קליניקה לזכויות פליטים, קליניקה לצדק סביבתי, קליניקה לעבודת הכנסת וקליניקה לפרטיות.
האוניברסיטה העברית בירושלים: עד שנת 1947 התקיימו באוניברסיטה שתי פקולטות בלבד: הפקולטה למדעי הרוח והפקולטה למדעי המתמטיקה והטבע.
בשנת 1934 הציע גד פרומקין להקים פקולטה למשפטים באוניברסיטה העברית, אך ראש הוועד הפועל של האוניברסיטה, שלמה זלמן שוקן, דחה הצעה זו בנימוק שדי בהכשרה המוצעת במסגרת בית הספר המנדטורי למשפטים.
רק בשנת 1949 נפתחה הפקולטה למשפטים באוניברסיטה העברית, וזו קלטה גם מורים מבית הספר המנדטורי למשפטים שנסגר.
במסגרת הפקולטה פועל גם המכון לקרימינולוגיה, שבמוסדות אחרים לעיתים מצוי תחת הפקולטה למדעי החברה.
בשנת 2016 החלה לפעול בפקולטה גם תוכנית ללימודי תואר ראשון בקרימינולוגיה, נוסף על תוכנית התואר השני.
אוניברסיטת בר-אילן: ב-1969 הוחלט להקים באוניברסיטה (שנוסדה ב-1955) בית ספר למשפטים.
מקום מיוחד בפעילות האקדמית בפקולטה שמור לפיתוח משפטה של ישראל כמדינה יהודית ודמוקרטית ולהתמודדות עם האתגרים הנובעים מהגדרה זו.
במסגרת הפקולטה פועל מרכז למשפט מסחרי, מרכז לתקשורת ולמשפט, מרכז רקמן לזכויות נשים, תוכנית טיגר למשפט עברי ופורום למשפט חוקתי.
מערך קליניקות הפועל בפקולטה נותן מענה למצוקות של הפרט ולנושאים חברתיים עקרוניים.
תחומי פעילות של הקליניקות כוללים סיוע משפטי אזרחי, סנגוריה ציבורית, זכויות של אנשים עם מוגבלות, קליניקה סביבתית, משפט עברי, זכויות נשים, גישור, סיוע לקשישים ולניצולי השואה.
הפקולטה חברה בקונסורציום בינלאומי לחקר המשפט הפרטי ונתנה חסות לפורום ייחודי לשיתוף פעולה בין האקדמיה לבין בית המשפט העליון.
הפקולטה מוציאה לאור את כתבי העת "מחקרי משפט" "תרבות דמוקרטית" ו-Journal of Law, Religion and State.
אוניברסיטת חיפה: הפקולטה למשפטים באוניברסיטת חיפה נוסדה בשנת 1992, על ידי קבוצת משפטנים ובראשם פרופסור יצחק זמיר, לימים שופט בית המשפט העליון, אשר כיהן כדיקן הראשון ואף יסד את כתב העת הראשון של הפקולטה בתחום מומחיותו - "משפט וממשל".
ההכנות להקמת הפקולטה החלו עוד בשנת 1986 עת פנו לזמיר נשיא האוניברסיטה אפרים עברון ושר האנרגיה משה שחל בבקשה שיקים את הפקולטה.
כדי לבדל עצמה מבתי הספר הוותיקים אימצה הפקולטה גישה פדגוגית שהייתה ייחודית באותה העת בשני היבטים.
ראשית, התוכנית התבססה על הוראת המשפטים בשיטה אינטרדיסציפלינרית, מתוך הבנת יחסי הגומלין בין המשפט לבין תחומי מחקר וידע אחרים.
שנית, הפקולטה צמצמה את היקפם של קורסי החובה המסורתיים והעמידה מספר גדול יחסית של קורסי בחירה כדי לאפשר לסטודנטים להתמחות בענפים המעניינים אותם.
שני המאפיינים הללו פעפעו בהדרגה גם לבתי הספר האחרים למשפטים.
הפקולטה חברה בקונסורציום של האיחוד האירופי ללימודי משפט וכלכלה, ובמסגרתה פועלים בין היתר בית ספר לפטנטים (בשיתוף WIPO) והמרכז למשפט וטכנולוגיה.
הפקולטה מוציאה לאור את כתבי העת "דין ודברים", "הארת דין", "משפט וממשל" ו-Medicine and Law.
אוניברסיטת רייכמן: ב-11 במאי 1994 הוכרז על הקמת המרכז הבינתחומי, ובו בית ספר הארי רדזינר למשפטים.
המרכז הוקם על ידי פרופ' אוריאל רייכמן.
המרכז מוציא לאור את כתב העת "משפט ועסקים".
במרכז הוקם מערך קליניקות ובהן קליניקה לסיוע משפטי אזרחי, קליניקה פלילית בשיתוף פרקליטות מחוז תל אביב, קליניקה סביבתית וקליניקה לסיוע לקשישים ולניצולי השואה.
בשנת 2021 שונה מעמדו של המרכז הבינתחומי לאוניברסיטה, שנקראה אוניברסיטת רייכמן.
הפקולטות האוניברסיטאיות תופסות באופן מסורתי את המקומות הראשונים במרבית הדירוגים, הן אלה המתבססים על רמת הסטודנטים, כגון רף הקבלה או שיעורי ההצלחה בבחינות לשכת עורכי הדין, והן אלה המתבססים על רמת המחקר של אנשי הסגל.
כך, למשל, חמש הפקולטות תופסות מאז ומעולם את חמשת המקומות הראשונים בישראל בדירוג של השפעת המחקר המתבצע בהן בדירוגי SSRN.
בכל הפקולטות הללו מלמדים מרצים אורחים זרים, בעיקר מארצות הברית ומהאיחוד האירופי, ולכולן שיתופי פעולה מוסדיים קבועים עם בתי ספר למשפטים.
הפקולטות האוניברסיטאיות הן היחידות המורשות להעניק תואר דוקטור למשפטים בישראל.
בתי הספר האוניברסיטאיים הציבוריים מקיימים הסכם בדבר התפלגות ציונים אחידה בין התלמידים של כל המוסדות.
הסכם זה נועד להבטיח לבוגרי המוסדות התמודדות בתנאים שווים בשוק העבודה מול בוגרי המוסדות האחרים..
הגישה המקובלת בקרב מומחי קריירה היא שלאור היתרונות הללו קיימת העדפה שיטתית לבוגרי האוניברסיטאות בשוק העבודה (הגם שאין בפער סטטיסטי כדי לחרוץ בהכרח את גורלו של בוגר ספציפי).
עד תחילת שנות ה-90 של המאה ה-20 נלמד מקצוע המשפטים בישראל אך ורק בפקולטות למשפטים בשלוש אוניברסיטאות.
בעקבות הביקוש הרב ללימודי משפטים הגיעו דרישות הקבלה לפקולטות למשפטים לרמות גבוהות מאוד (בין הגבוהות מבין כל הפקולטות) ורק כ-15% מהמועמדים התקבלו ללימודים.
לאור זאת הוחלט לתקן את חוק לשכת עורכי הדין כך שיאפשר לימודי משפטים לצורכי הסמכה למקצוע עריכת הדין במכללה לא אקדמית ובשנת 1990 הוקמו שלוש מכללות לא אקדמיות ללימודי משפט.
הקמת המכללות הביאה לגידול ניכר במספר עורכי הדין בישראל.
בהמשך, החלו להיפתח מכללות נוספות והמכללות הלא-אקדמיות הורשו להעניק תארים אקדמיים.
בשנת 1995 הוקמה שלוחה של אוניברסיטת מנצ'סטר שקיימה לימודי משפטים, שלאחר מספר שנים המשיכה פעילותה במסגרת הקריה האקדמית אונו.
בשנת 1998 שונה חוק לשכת עורכי הדין פעם נוספת, הפעם כדי להכיר בפעילות של שלוחות בישראל של אוניברסיטאות בחוץ לארץ.
המכללות הלא מתוקצבות מממנות את פעילותן בעיקר משכר לימוד ולא מסיוע ממשלתי, ולכן שכר הלימוד בהן גבוה מאשר באוניברסיטאות ובמכללות המתוקצבות על ידי הממשלה.
המכללות מתמקדות לרוב בתחומי לימוד מבוקשים שעלות הוראתם נמוכה יחסית (להבדיל מרפואה, הנדסה, פיזיקה או מדעי החיים).
מטעמים אלה אחד התחומים הבולטים ביותר במכללות הוא משפטים.
המכללה הראשונה להוראת משפטים הייתה מכללת "רמות משפט" שהוקמה כגוף לא מתוקצב בתוך אוניברסיטת תל אביב.
בתוך שנים מועטות הפסיקה המכללה את פעילותה, והסטודנטים שלמדו בה השלימו את לימודיהם באוניברסיטת תל אביב.
במהלך שנות ה-90 נוסדו בזו אחר זו מכללות נוספות ללימוד משפטים.
עד לסוף העשור הראשון של המאה ה-21 כל בתי הספר החדשים ללימודי משפטים הוקמו במסגרת מכללות בלתי-מתוקצבות.
המסלול האקדמי המכללה למינהל: בית הספר למשפטים ע"ש חיים שטריקס במסלול האקדמי המכללה למינהל הוקם בשנת 1990 על ידי פרופ' דניאל פרידמן.
קמפוס המכללה נמצא בראשון לציון.
בית הספר מוציא לאור את כתב העת "המשפט" וכן נושא כיום באחריות להוצאת כתב העת המשפטי הוותיק בישראל, "הפרקליט".
המכללה האקדמית נתניה: המכללה נוסדה בשנת 1994, על ידי קבוצת אקדמאים יוצאי אוניברסיטת בר-אילן.
בית הספר למשפטים מוציא לאור את כתב העת "מאזני משפט".
המרכז האקדמי שערי מדע ומשפט: המכללה הוקמה בשנת 1995 (עד שנת 2016 נקראה בשם "מכללת שערי משפט") על ידי עמותה של אנשי ציבור בתחום המשפט, הכלכלה והאקדמיה.
קמפוס המכללה נמצא בהוד השרון.
בית הספר מוציא לאור את כתבי העת "שערי משפט" ו"משפחה במשפט".
המרכז האקדמי למשפט ולעסקים: קמפוס המכללה נמצא ברמת גן.
לימודי המשפטים במוסד זה החלו בשנת 1995 במכללה שנקראה אז מכללת רמת גן למשפטים.
בית הספר למשפטים מוציא לאור את כתב העת "עלי משפט".
הקריה האקדמית אונו: מוסד להשכלה גבוהה שהוקם בשנת 1995 על ידי פרופ' גבריאלה שלו, פרופ' דוד הרטמן, פרופ' מרשל סרנת, רנן הרטמן ואחרים.
בתחילת דרכו היה המוסד שלוחה של אוניברסיטת מנצ'סטר בבריטניה, ובשנת 2003 קיבל הכרה כמוסד ישראלי.
במוסד היה בית ספר למשפטים מראשיתו.
הקמפוס הראשי של המוסד נמצא בקריית אונו.
בית הספר מוציא לאור את כתב העת "קריית המשפט".
זו הפקולטה למשפטים עם מספר הסטודנטים הגדול בישראל, אך שיעור בוגריה המצליחים בבחינת ההסמכה של לשכת עורכי הדין נמוך מזה של כל הפקולטות למשפטים באוניברסיטאות ומהנמוכים בין המכללות, לאורך מספר שנים.
המרכז האקדמי כרמל: המרכז הוקם במסגרת פרויקט קמפוס הנמל בעיר התחתית של חיפה.
בשנת 2008 החל לקלוט סטודנטים למסלולי בוקר וערב לתואר ראשון במשפטים ובמנהל עסקים.
בקיץ 2016 שללה המועצה להשכלה גבוהה מן המכללה את ההיתר לקיים לימודי משפטים, צעד שגרם לסגירת המכללה.
המרכז האקדמי פרס: בית הספר למשפטים החל לפעול בשנת 2011.
פתיחת בתי הספר למשפטים במכללות מתוקצבות נעשתה חרף התנגדות עזה.
הטענה הרווחת של המתנגדים הייתה שהמדינה אינה צריכה לסבסד עוד מאות תלמידי משפטים בשל הצפה משמעותית של עורכי דין.
מנגד, הועלתה הטענה כי לימודי משפטים במחוזות שבהם לא היו בתי ספר למשפטים עד כה עשויים לחזק את הפריפריה.
המכללה האקדמית צפת: בשנת 2008 נפתח לראשונה במסגרת מכללה מתוקצבת בישראל בית הספר למשפטים במכללת צפת.
זהו גם בית הספר הראשון והיחיד למשפטים במחוז הצפון.
המכללה האקדמית ספיר: בשנת 2009 נפתח בית הספר למשפטים במכללת ספיר שבנגב הצפוני - הראשון והיחיד במחוז הדרום.
זהו בית הספר השני למשפטים במסגרת מכללה מתוקצבת.
במשך השנים היה מספר הסטודנטים למשפטים מצומצם.
בשנת 1990 עמד מספר המתקבלים ללימודי משפטים על 470, כך שמספר הלומדים בתוכנית 4 שנתית הגיע לסביבות 1,800. לאחר פתיחת המכללות, זינק מספר הלומדים והגיע בשנת תשנ"ז ל-6,250, מתוכם 3,958 באוניברסיטאות ו-2,292 במכללות.
בשנת תש"ס הגיע מספר הלומדים ל-10,109, מתוכם 3,538 באוניברסיטאות, ובשנת תשס"ה היו 13,819 סטודנטים למשפטים, מתוכם 3,369 באוניברסיטאות.
בשנת תשע"ה למדו בישראל 15,956 סטודנטים למשפטים מתוכם 2,775 באוניברסיטאות והשאר במכללות המתוקצבות והלא מתוקצבות.
בשנת תשנ"ז קיבלו 56 מוסמכים תואר שני במשפטים, מתוכם 16 במסלול עם עבודת גמר (תזה).
בשנת תשס"ה קיבלו 877 מוסמכים תואר שני במשפטים, רק 27 מהם במסלול עם עבודת גמר.
בגלל האופי של לימודי המשפטים והביקוש הגבוה ללימוד המקצוע, מספר התלמידים לכל מורה בלימודי המשפטים הוא הגבוה בישראל.
בשנת תשנ"ב, עת רק החלה העלייה הגדולה במספר הלומדים, עמד הממוצע על כ-37 תלמידים לכל מורה בפקולטות למשפטים.
בשנת תשס"ה (2005) הגיע מספר הלומדים לכל מורה לכ-49.
שיטת המשפט הישראלית היא שיטה מעורבת, דהיינו שיטה שבה מתמזגים רעיונות, עקרונות וכללים משיטות המשפט המקובל והמשפט הקונטיננטלי.
מטעמים היסטוריים השיטה קשורה בטבורה לשיטות המשפט המקובל, אך במרוצת השנים (ובמיוחד בשנות ה-70) ספגה תכנים גם מן המשפט הקונטיננטלי וכן התפתחו בה מאפיינים ייחודיים.
במדינת ישראל אין חוקה פורמלית, ועקרונות הבסיס של השיטה, במיוחד לאחר המהפכה החוקתית, נלקחים מקובץ חוקי יסוד, כמו גם מפרשנות החוק על פי מושגי יסוד בסיסיים הנובעים מהגדרת המדינה כ"מדינה יהודית ודמוקרטית".
כל אלה מכתיבים את תוכני הלימוד בבתי הספר למשפטים.
בבתי הספר למשפטים בישראל נלמדים קורסי חובה משפטיים לצד קורסי בחירה.
קורסי החובה מתמקדים בנושאי ליבה משפטיים, ובכלל זה תחומי המשפט הציבורי (משפט חוקתי, משפט מנהלי, משפט פלילי), המשפט הפרטי (דיני חוזים, דיני נזיקין, דיני קניין, דיני משפחה), המשפט המסחרי (דיני תאגידים, דיני עבודה ודיני מיסים), ומשפט בינלאומי.
לצד קורסים על דין מהותי נלמדים קורסים בתחומים פרוצדורליים - סדר דין אזרחי, סדר דין פלילי ודיני ראיות.
כמו כן נלמדים, על פי רוב, קורסים תאורטיים כלליים דוגמת תורת המשפט או שיטות משפט.
בעשורים האחרונים הצטמצמו לימודי החובה לטובת מגוון גדול למדי של קורסי בחירה בתחומי המשפט השונים.
קורסי בחירה עוסקים בעיקר בסוגיות קונקרטיות בענפי המשפט העיקריים (ויש בהם משום הרחבה או השלמה של תוכני קורסי החובה), בתאוריות של המשפט או ענפים מסוימים בו, ובענפי משפט שלא נלמדים כלל במסגרת קורסי החובה.
בעוד שכל קורסי החובה ניתנים כיום בשפה העברית, קורסי בחירה רבים, במיוחד בפקולטות האוניברסיטאיות, מועברים על ידי מרצים אורחים בשפה האנגלית.
בנוסף לקורסים מחויבים הסטודנטים במרבית המוסדות ללמוד סמינר משפטי (אחד או יותר).
במסגרת זו נדרשים הסטודנטים לכתוב עבודות סמינריוניות, שהן בגדר מחקר מקורי בתחום המשפט, המביא לידי ביטוי את הידע והכישורים שנרכשו במהלך שנות הלימוד הראשונות.
לצד הקורסים העיוניים מפעילים מרבית בתי הספר למשפטים סדנאות לתרגול מעשי של החומר עיוני (כגון משפטים מודרכים, סדנאות לכתיבת מסמכים משפטיים וכו').
בכל הפקולטות האוניברסיטאיות ובחלק מן המכללות מופעלות קליניקות משפטיות.
הסטודנטים המשתתפים בקליניקה נוטלים חלק בעשייה משפטית מפוקחת, בסביבה המעודדת חתירה למצוינות מקצועית לצד התבוננות ביקורתית בטבע העיסוק המשפטי.
דגש מושם על הפער בין המשפט שבספר (law in the books) לבין המשפט שבמציאות החיים (law in action).
הסטודנט לומד על יחסי-הגומלין שבין הדוקטרינה המשפטית, הכללים וההליך המשפטי, התאוריה המשפטית, התכנון והיישום של ייצוג הלקוח, שיקולים אתיים, וההשלכות החברתיות, הכלכליות והפוליטיות של הייצוג המשפטי.
כמעט בכל בתי הספר למשפטים פועלים כתבי עת משפטיים.
סטודנטים מצטיינים מוזמנים להשתתף בעריכתם במסגרת לימודיהם.
בעבר נהגו בתי הספר למשפטים להתמקד בהוראה פורמלית של הדין הנוהג (ה-black letter law), פרשנותו ויישומו.
שיטה זו תאמה את תפיסת בתי הספר למשפטים כמוסדות להכשרת אנשי מקצוע, עורכי דין, הנדרשים לפעול למען לקוחותיהם.
בעשורים האחרונים נדחקה תפיסה מסורתית זו לטובת תפיסה ערכית יותר, שלפיה תפקידו של המשפטן הוא "לא רק הכרה של הדין הקיים, אלא גם הבנתו, ניתוחו על פי קריטריונים ערכיים, מוסריים, חברתיים וכלכליים, לימוד הרציונליות העומדות ביסוד הכלל המשפטי, ביקורת על הדין הקיים ועיצובו של הדין האופטימלי, הראוי".
גישה זו, הבוחנת, מבקרת ותובעת את עיצוב המשפט לאור תובנות חוץ משפטיות, קרויה הגישה האינטרדיסציפלינרית.
שתיים מנגזרותיה הבולטות הן הגישה הכלכלית למשפט והגישה הביקורתית למשפט.
השתלטות הגישה האינטרדיסציפלינרית על ההוראה והמחקר המשפטיים היא אחת הסיבות העיקריות לכך שרבים מהסטודנטים למשפטים לומדים כיום לתואר משולב במשפטים ובתחום נוסף, תופעה שכמעט לא הייתה קיימת עד אמצע שנות ה-90 של המאה העשרים.
כחלק מהשינויים שחלו בתחום של לימודי משפטים עם השנים, החלו האוניברסיטאות והמכללות להציע למועמדים ללימודי משפטים ולסטודנטים בחוג, לשלב לימודי משפטים עם חוגים ותחומים אחרים.
המסלולים המשולבים מקנים לסטודנטים תואר ראשון בשני תחומים, ואפשרות לשלב ביניהם בעתיד, מתוך השקפה כי בוגרי לימודי משפטים אינם עוסקים תמיד בעריכת דין וכי התואר יכול לפתוח דלת לתעסוקה בענפים נוספים, כגון עסקים, השקעות, כלכלה ועוד.
אוניברסיטת חיפה מציעה מסלולים של לימודי משפטים עם סוציולוגיה, עבודה סוציאלית, רפואה, מדעי המחשב ועוד.
אוניברסיטת בר-אילן מציעה מסלולים משולבים של לימודי משפטים עם פילוסופיה, מדעי החברה, חשבונאות ולימודי אסיה.
האוניברסיטה העברית מציעה שילוב לימודי משפטים עם כל חוג אחר שמציעה האוניברסיטה בפקולטות השונות.
ניתן לשלב לימודי משפטים עם לימודי כלכלה, עבודה סוציאלית, פילוסופיה, חשבונאות, קוגניציה ועוד.
אוניברסיטת תל אביב מציעה מסלול משולב של לימודי משפטים עם מדעי הרוח, כלכלה, חשבונאות, תקשורת, ועוד.
מלבד שילובים אלו במוסדות שונים, כולל מכללות, מציעים לסטודנטים מצטיינים אפשרות ללמוד לתואר שני במקצוע מסוים בזמן שהם לומדים לתואר ראשון במשפטים או לעשות תואר ראשון ושני בלימודי משפטים במסגרת מסלול מקוצר.
בתוכניות מסלול ישיר לתואר שני יכולים הסטודנטים לקצר את משך הלימודים לשני התארים לפרק זמן שלרוב עומד על ארבע שנים.
לימודי נשים הוא ענף ידע רב תחומי אשר מתמקד בחקר חייהן של נשים, ומתעד וחוקר את ניסיונן וחוויותיהן מתוך ניסיון לאתגר את ההנחות התאורטיות הקיימות, יחד עם שיטות המחקר והלימוד שהתפתחו ברבות השנים בהשכלה הגבוהה.
בתהליך שארך כשישים שנה, הפכו לימודי נשים לתחום אקדמי אינטרדיסציפלינרי העוסק בכל תחומי החיים מזווית מגדרית נשית.
תפיסת עולם - אידאולוגיה ומעשה
כפי ש-Laquer מציין, עד המאה ה-18, שלט דגם חשיבה רווח, שהתייחס רק לגבר, כמייצג את האנושות בכל תחומי החיים ובכלל זה גם בחינוך.
הזכות של נשים ללמוד העסיקה הוגי דעות רבים, ביניהם ז'אן ז'אק רוסו, שראה את תפקידן של הנשים כרעיות ואימהות, כפי שביטא בספרו "אמיל".
לעומתו, מרי וולטנסקרפט ראתה ב"הזנחת השכלתן" של נשים את המקור לאומללותן.
למהפכה הצרפתית היו גם השלכות על הגישה לחינוך בכלל ועל חינוך בנות בפרט.
שיח הזכויות חדר גם לתפיסת העולם החינוכית, כפי שאנו למדים מאולימפ דה גוז' (1791), אשר ראתה בחינוך זכות המגיעה לנשים לא פחות מאשר לגברים, ודרשה חינוך טוב יותר לנשים.
האידאולוגיה החינוכית של למידה לאורך החיים, המתוארת כחדשנית, הייתה מקובלת דווקא בעולם היהודי אשר לא תחם את רכישת הידע בגיל, כפי שמעיד למשל סיפורו של רבי עקיבא, אך היא התאפשרה לאורך הדורות לגברים בלבד.
כניסתן של יותר ויותר נשים ללימודים, לא חסכה את הצורך במאבק על כל תחום וביניהם תחום הלימודים האקדמיים.
נשים וחינוך בחברה היהודית והישראלית.
גם בחברה היהודית חינוך הילדה והנערה היה מוזנח מתוך התבססות על הגישה ההלכתית שבוטאה על ידי חכמים "כל המלמד את בתו תורה כאילו לימדה תפלות" (משנה סוטה ג' ד'), אשר קבלה חיזוק על ידי "השולחן ערוך".
ההתעוררות הלאומית הציונית, תרמה לשינוי עמדות בהקשר לחינוך הבנות בחברה היהודית.
"בת ישראל גדלה בביתה כנטע זר…ורק עם בוא התנועה הלאומית בישראל התחילו לטפל במקצת גם בחינוכה היהודי" הציונות הכירה בחשיבות ובצורך של חינוך לבנות ולכן דרשה שינוי בתפיסת החינוך כלפיהן.
הבנות למדו בעיקר לימודי חול, ומקצועות שפתחו דרך ליציאת נשים לעבודה מחוץ למשק הבית כגון גננות ומורות.
במקביל, ליציאתן ללמודים ולרכישת השכלה, אפשרו לבנות להיכלל בחוגים משכילים ללמוד לקרוא בעברית, דבר שהקנה להן גישה לטקסטים הקנוניים (תנ"ך, תלמוד) ולטקסטים מודרניים, שהיו שייכים לתרבות הכללית חשיפה שיצרה מודעות שונה למצבן כנשים ולקשר שיש לדת ולמצב זה.
בהשפעת הלימודים לבנות הונח למעשה המסד לחינוך שאיננו דתי, שרווח בחברה היהודית במשך הדורות, ולחדירת רעיונות ליבראליים לתוך חברה מסורתית, או התרחקות ממקור פטריארכלי מובהק.
עם הקמת מדינת ישראל נחקק חוק חינוך חובה(1949), אשר הניח את התשתית לחינוך לכל, בנים ובנות.
המרחב החינוכי שפגשו ילדות, נערות ונשים, היה מרחב נוקשה, ממושמע, חסר גמישות והירארכי.
התכנים שנלמדו נתפסו כאוניברסליים, אך למעשה תיארו את עולמם של גברים בכל תחומי החיים.
תפיסה זו התבססה על המחשבה, שהגברים מייצגים את גם את חוויית החיים של הנשים.
תהליך זה דומה לתפיסת העולם שרווחה גם לגבי התייחסות לילדים כ"מבוגרים קטנים" ולכן לא הייתה התייחסות ייחודית לגילם.
בד בבד עם כניסת ילדות ונשים למעגל הלומדות, נכנסו נשים גם למעגל הסגל כמורות וכגננות, למשל.
הצורך בהכשרה מקצועית לצד המשך המגמה של פתיחת ההזדמנויות ללמידה עבור נשים, הובילו, מאמצע המאה ה-19, להקמת מסגרות ללימודים גבוהים, באנגליה ובארצות הברית, עבור נשים.
במשך הזמן ניתן לראות את העלייה במספר הנשים הלומדות במוסדות אקדמיים, אך המחקר על נשים התמהמה.
גם מספר הנשים שלימדו באקדמיה היה נמוך ממספרן של הנשים כלומדות.
תחת הכותרת "לימודי נשים" ניתן להבחין במספר רבדים:
נשים המתכנסות יחד באופן לא פורמלי, כאשר במהלך המפגש מועבר ידע, מידע, השראה, הכוונה ועוד.
הקבוצות הללו נוצרו כחלק מסגנון חיים ושיגרה - נשים שיצאו לכבס בנהר, או התכנסו לאחר יום עבודה ושתו יחד תה/קפה.
הפמיניזם דחף לכינוסי נשים, למטרת העצמה ואקטיביזם.
בכינוסים אלו נידונו נושאים אקטואליים הקשורים למצבן של נשים.
השיח והחוויות המשותפות יצרו תשתית לקבלת תובנות, ראייה של המציאות מזווית חדשה ועוררו לפעולה, שתוביל לשינוי המצב.
נשים לומדות במסגרות ללימודים ובמסגרות להכשרה מקצועית.
התהוותן של המחלקות ללימודי נשים
שני תחומים מרכזיים מוכרים בזירת החינוך הקרויה "חינוך מבוגרים", המתבססת על תפיסת העולם של "לימוד לאורך החיים".
"לימודי נשים" התפתחו גם כן בשני הערוצים הנפרדים: הערוץ אקדמי והערוץ החוץ אקדמי.
לימודי הנשים "...הן פרדיגמה אלטרנטיבית ללימודים אקדמיים רגילים ומסורתיים, הבאים מתוך חיפוש חתרני ובקורתי על הקיים ומאופיינים בשילוב דיסציפלינות."
במסגרת החינוך האקדמי נוצרו שני מסלולים המתבססים על שתי אידאולוגיות מנוגדות:
האחד, החינוך המתבסס על האידאולוגיה האליטיסטית – שריד מהתפיסה הפטריארכלית, המגדירה את הראויים ללמוד על פי קריטריון ההצטיינות.
על פי גישה זו לא כל אחד/אחת יכולים ללמוד לימודים אקדמיים, או לא בכל המגמות.
הלומדים/ות צריכים להתאים עצמם לחומר ולדרישות הגבוהות על מנת להגיע לתואר.
גם במישור זה קיים ביטוי ל"לימודי הנשים", באמצעות קורסים המשתלבים בשאר תוכני הלימוד או במגמות, פקולטות ואף מוסדות המתמחים בתחום.
בשני המסלולים, אחד הדגשים המרכזיים בשינוי הוא בתפיסת ההנגשה והרחבת ההזדמנויות, או האפשרויות, של כלל הציבור להגיע ללימודים אקדמיים.
מהלך זה התאפשר כתוצאה מהפריצה לתודעה של תפיסת החינוך כצורך אנושי בסיסי, בהזדמנות שהוא מאפשר לניעות חברתית ושיפור מצב כלכלי.
ההשפעה הייתה עוד יותר גדולה על אוכלוסיית הנשים, שהחל משנות ה-60 של המאה העשרים הבינו שהחינוך הוא ההזדמנות לשינוי המיצוב ולהגדלת השפעתן על החברה.
בהגדרות הרווחות בציבור, היה קרוי גם "חינוך מבוגרים".
במסגרתו נלמדו: לימודי שפה (לעולים/ות חדשים בארץ או מהגרים/ות, בשאר העולם); קרוא וכתוב והשכלת בסיס (גם כן עבור עולים/ות חדשים, אוכלוסייה ממצב סוציו-אקונומי מוחלש ונשים); לימוד לתעודה מקצועית.
החינוך הלא אקדמי משתייך לקטגוריית החינוך הלא פורמלי ונתפס כפחות חשוב, או כשולי.
תחום זה אופיין על ידי מספר מגמות כגון: וולונטריות רבה, המושתת על מוטיבציה של הלומדים/ות, תוך קיום יחסים סימטריים בין המלמדים/ות לבין רוכשי/ות הידע בהיבט הגילאי המגדיר שייכות, ניסיון חיים ואחריות או מחויבות חברתית (שניהם נחשבים למבוגרים).
גישה זו של פריצת מחסום הגיל, סייעה לפרוץ גם את מחסום המקום הפיזי ואת מחסום הידע, או ההשכלה הקודמת לראשית הלימודים.
התאמת הלימודים לשעות העבודה של הלומדים/ות המבוגרים, פיתוח תוכני לימוד מותאמים להשלמה וסגירת פערי ידע או מיומנויות ועוד.
כל אלה עמדו בבסיס הקמתה של "האוניברסיטה ללא קירות" – האוניברסיטה הפתוחה וסייעו להרחיב את הגדרת הלימוד האקדמי.
חשיבות רבה נודעת לעובדה שהחינוך הלא אקדמי ענה לצרכים ולציפיות החברה ועל כן החברה נאלצה להכיר בחשיבותו, במקצועיות ובתרומה של התחום גם ללא הילת האקדמיות.
המסגרת הפחות נוקשה, הגמישה והדינמית התאימה לנשים, שחשו בה נוח יותר.
השינויים בגישות החינוכיות יצרו תהליך בו חברו יחד תובנות שעלו ממחקרים, לצד תחושות אי נחת מצד לומדות ומלמדות.