tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
כאמור, גִלֹה נמנתה עם ערי דרום הר יהודה, ולפיכך יש לבקשה בתחום הקרוב לאותן ערים שזוהו בוודאות: יַתִּיר, דְבִר, עֲנָב, אֶשְׁתְּמֹה (אשתמוע), עָנִים.
נהגו לזהותה בח'רבת ג'אלא הסמוכה לחלחול, שבקבוצה 8 של ערי יהודה, מערבית לבית אומר: הן פרשנים מסורתיים מאוחרים והן חוקרים מודרניים כמו אולברייט.
אולם מיקומה של ח'רבת ג'אלא זו אינו מתאים לגאוגרפיה של רשימת הערים; היא נמצאת ליד חלחול שבקבוצה 8, צפונית לחברון שבקבוצה 6, קבוצה אשר מפרידה בין קבוצה 5 לקבוצה 8. בנוסף לכך גם אין ח'רבת ג'אלא זו ממצא מתאים.
לעומת זאת, ההצעה לשימור השם בח'רבת כפר ג'ל שבדרום ההר, מתאימה היטב למיקומה של גִלֹה בתוך קבוצה 5.
באשר למקום עירו של אחיתופל אין עדות ישירה, אך ייתכן כי יש רמז למיקומה אף היא בדרום.
שיחזור רצף המאורעות במרד אבשלום מראה כי האחרון הלך מירושלים לחברון, ורק אז שלח לקרוא לאחיתופל.
ייתכן שהכתוב אינו מדקדק כאן, אך מכל מקום מפשוטו נרמז שאחיתופל התגורר הלאה מחברון דרומה.
ראוי לזכור שהמרד פרץ בחברון ויש בו אולי הד אחרון לעימות בין אנשי דרום הר יהודה לדוד; נתון זה עשוי לחזק מוצא דרומי של אחיתופל, שתמך באבשלום.
בתחום היישובים המזוהים מקבוצה 5 ישנו רק יישוב אחד שטרם זוהה, ואשר מתקיים מראשית תקופת הברזל 2 ובהיקף משמעותי: אתרה של דאהרייה אותו חפר אולברייט, ובו יש לזהות את גִלֹה.
זיהוי זה מתאים להנחה בדבר שימור שמה של גִלֹה בח'רבת כפר ג'ל, המצויה במרחק של כ-3.5 ק"מ מדאהרייה; לכל האתרים האפשריים האחרים בסביבתה של חורבה זו יש זיהויים עדיפים.
אתרה של דאהרייה / גלים
גובה מוחלט 650 מ', גובה יחסי 8 מ', תצפית טובה מאד.
שטח האתר הקדום כ-15 דונם, ואין די נתונים כדי לקבוע את השתנות גודלו במהלך התקופות, כפי שנחשפו במהלך חפירתו של אולברייט.
ראשית היישוב בתקופת הברונזה הקדומה, והוא נתקיים כנראה גם בתקופת הברוזה הביניימית.
היישוב התחדש בתקופת הברזל 2א, והמשיך בקיומו לפחות עד שלב 2ג של התקופה.
לא ברור אם נתקיים גם בשלב 2ד, ולא נתפרסם אף שבר שניתן ליחסו לשלב זה; אולם הנתונים שבידינו חלקיים מדי, ובעת פרסום דו"ח החפירה טרם ידעו להבדיל בין חרסי שלבים 2ג ו-2ד של תקופת הברזל.
כל היישובים בהר-יהודה שגדלם מעל 3–4 דונם בתקופת הברזל 2ג המשיכו את קיומם לשלב הבא, באותו מקום או באתר סמוך (לעיתים תוך ירידה משמעותית בהיקפם); לפיכך ייתכן מאוד שכך הדבר גם באתר זה.
נראה שלאחר פער ניכר התחדש היישוב בתקופה הרומית 2 ובתקופה הביזנטית, וניטש שנית לתקופה ממושכת.
הוא נוסד מחדש בתקופה הממלוכית, כנראה בהיקף נרחב יותר (כ-30 דונם), והלך וגדל עד היותו לאחד היישובים הגדולים בדרום הר-יהודה עד ימינו.
הגילדהול של וינדזור הוא מבנה הניצב בעיירה וינדזור שבבריטניה, בקרבת טירת וינדזור.
הוא משמש כבית העירייה של העיירה.
קיומו של מבנה באתר הגילדהול מוזכר כבר במסמכים משנת 1369 ו-1439. מבנה באתר זה מופיע גם במפה משנת 1607 ובו עמודי תמך בדומה לאלו הקיימים במבנה הנוכחי.
הקמת המבנה הניצב כיום באתר החלה בשנת 1687 בתכנונו של סר תומאס פיץ (Thomas Fitz) והושלמה ב-1690. קימת טענה כי גם כריסטופר רן היה מעורב בתכנונו, אך ספק אם היא מבוססת דיה.
המבנה הוא תלת מפלסי לרבות מרתף וידוע באכסדרת העמודים התופסת חלק ממפלס הקרקע בו, אשר הוקמה על מנת לשמש מעת לעת כשטח לשווקים.
ב-1708 הוצב פסל של אן, מלכת בריטניה בגומחה בקיר הצפוני של הבניין.
בשנת 1713 הוצב פסל של בעלה הנסיך ג'ורג', דוכס קמברלנד בגומחה בקיר הדרומי של המבנה.
ב-1829 הושלמה הקמתו של אגף נוסף למבנה מצד מזרח בתכנונו של ג'יימס בדבורו (James Bedborough).
בשנת 1851 שופץ המבנה והוא שופץ שנית בשנים 1950–1951 והוכר כבניין רשום מדרגה I.
הוא נפתח מחדש במהלך פסטיבל בריטניה על ידי הנסיכה אליזבת (לימים המלכה אליזבת השנייה).
דיונים של בית משפט מקומי נערכו בבניין עד לשנת 1971.
מאז הוקם ב-1974 הרובע המלכותי של וינדזור ומיידנהד משתמשת מועצת הרובע במבנה לשם עריכת דיונים וטקסים.
בשנת 2005 נערך במקום טקס הנישואין של הנסיך צ'ארלס וקמילה פארקר-בולס.
בשלהי אותה שנה נערך בו אחד מטקסי הנישואים הראשונים שנערכו באנגליה של בני זוג מאותו המין - של הזמר אלטון ג'ון ובן זוגו דייוויד פרניש .
בעת חנוכת המבנה המחודש ב-1951 נפתח בו גם מוזיאון, העוסק בהיסטוריה של וינדזור ומיידנהד, וב-2011 חנכה המלכה אליזבת השנייה במקום את המוזיאון המחודש.
גילה גמליאל-דִּמְרִי (נולדה ב-24 בפברואר 1974) היא שרת החדשנות, המדע והטכנולוגיה וחברת הכנסת מטעם הליכוד.
כיהנה בעבר כשרת המודיעין, השרה להגנת הסביבה והשרה לשוויון חברתי.
גילה גמליאל נולדה בכפר אוריאל שבגדרה לעליזה שעלתה מלוב, וליוסף גמליאל שעלה מתימן.
שירתה בצה"ל כראש צוות חוקרות עבודה בחיל האוויר.
בעלת תואר ראשון בהיסטוריה של המזרח התיכון ובפילוסופיה ותואר שני בפילוסופיה מאוניברסיטת בן-גוריון בנגב.
בנוסף, גמליאל בעלת תואר ראשון במשפטים מהקריה האקדמית אונו ותואר שני במשפטים באוניברסיטת בר-אילן.
בתחילת 1998 נבחרה ליושבת ראש אגודת הסטודנטים של אוניברסיטת בן-גוריון בנגב, וכיהנה בתפקיד בעת אחת משביתות הסטודנטים למען הורדת שכר הלימוד.
בדצמבר 1998 הודחה מתפקידה באגודה, לאחר טענות על אי-סדרים כספיים לכאורה בהתנהלות הגוף הכלכלי של אגודת הסטודנטים בבאר שבע בזמן כהונתה.
היא שובצה במקום ה-25 ברשימת הליכוד ל אך לא נכנסה לכנסת מכיוון שהליכוד זכה ל-19 מנדטים בלבד.
בשנת 2000 נבחרה ליו"ר ועדת הבחירות למועצת הסטודנטים.
בתחילת 2001 נבחרה בשנית ליו"ר אגודת הסטודנטים.
כעבור כשנה התמודדה גמליאל על המשך כהונתה לתפקיד יו"ר האגודה ונבחרה שוב.
באוגוסט 2002 היא נבחרה ליו"ר התאחדות הסטודנטים בישראל, והייתה בכך לאישה הראשונה למלא תפקיד זה.
בנוסף לתפקידיה באגודת הסטודנטים, גמליאל הייתה יושבת ראש הדירקטוריון של החברה הכלכלית באוניברסיטת בן-גוריון וחברת דירקטוריון בחברות איסת"א, מאסטרביט, שעל וקמפושובע.
כמו כן, הייתה חברה במועצת דור ההמשך של המכון הישראלי לדמוקרטיה.
בבחירות לרשימת הליכוד לכנסת ה-16 שובצה במקום ה-11 ששוריין לנשים חדשות.
בכנסת ה-16 מונתה לתפקיד יושבת-ראש הוועדה לקידום מעמד האישה, תפקיד בו כיהנה עד אוגוסט 2004. נוסף לכך, שימשה כנציגת הליכוד בוועדות הכלכלה, החינוך והתרבות, המדע והטכנולוגיה, והוועדה לפניות הציבור של הכנסת.
גמליאל יזמה בכנסת ה-16 שש הצעות חוק שהתקבלו בקריאה שלישית.
גמליאל הצביעה נגד תוכנית ההתנתקות ותמכה בחוק יסוד משאל עם, הקורא להעברת ההחלטה בדבר עצם ההתנתקות לידי הציבור.
היא תקפה בתקשורת את המהלך ואת ראש הממשלה שרון.
עם זאת, בינואר 2005, כחצי שנה לפני ביצוע ההתנתקות, החלה לפעול למען התוכנית.
ב-30 במרץ 2005 מונתה בידי שרון לסגנית שר החקלאות ופיתוח הכפר.
בתקשורת עלו טענות כי היא שינתה את עמדתה ביחס להתנתקות כדי להתמנות לתפקיד.
גמליאל כיהנה בתפקיד עד פרישת סיעת הליכוד מהממשלה בינואר 2006, כולל בעת יישום תוכנית ההתנתקות.
בבחירות המקדימות לקביעת רשימת הליכוד לבחירות לכנסת ה-17, נדחקה גמליאל למקום ה-38 ולא כיהנה כחברת כנסת.
ביולי 2006 שימשה גמליאל בתפקיד יו"ר מכללת "ג'יג'י אקדמי" למקצועות הקוסמטיקה במשך כחודשיים, במסגרת תפקידה, אמורה הייתה גמליאל להשיג הכרה אקדמית למכללה זו.
במאי 2008 התמודדה גמליאל על תפקיד יו"ר מרכז הליכוד מול ח"כ משה כחלון.
גמליאל קיבלה כ-40% מהקולות במרכז המפלגה אך לא הצליחה לזכות בתפקיד.
בבחירות המקדימות לקביעת רשימת הליכוד לבחירות לכנסת ה-18 הגיעה למקום ה-19 ברשימת המפלגה ולאחר הבחירות נכנסה לכהונה שנייה בכנסת.
באפריל 2009 מונתה גמליאל לתפקיד סגנית שר במשרד ראש הממשלה, כממונה על קידום צעירים, סטודנטים ונשים.
בתפקיד זה קידמה החלטה לממן שנת לימודים אחת באוניברסיטה לבוגרי צבא ושירות לאומי שילמדו במוסדות באזורי עדיפות לאומית, וכן התחילה פיילוט בן חמש שנים שבו הוצע מענק של רבע דונם לבוגרי שירות צבאי קרבי שיעברו להתגורר ביישובים קהילתיים בנגב או בגליל.
ב-2011 אישרה הממשלה תוכנית אותה יזמה גמליאל, להקמתם של 15 מרכזי צעירים ברחבי הארץ בעלות של כ-15 מיליון ש"ח.
ב-3 במרץ 2010 נבחרה להנהגה הצעירה של הפורום הכלכלי העולמי בדאבוס YGL (Young Global Leaders), ובכך הייתה לפוליטיקאית הראשונה בישראל שנבחרה לתפקיד זה.
כיום חברה בקבוצת בוגרי ההנהגה הצעירה של הפורום (Young Global Leaders Alumni).
בכנסת ה-19 מונתה לרכזת הקואליציה בוועדת הכספים.
לקראת הבחירות לכנסת ה-20 שובצה במקום ה-14 ברשימת הליכוד ונבחרה לכנסת.
עם השבעת הממשלה ה-34 מונתה לשרה לאזרחים ותיקים, הרחיבה את תחומי עיסוקי המשרד ושינתה את שמו למשרד לשוויון חברתי.
במהלך כהונתה הייתה מושא לביקורת על שהיא שולחת את ילדיה למוסדות חינוך פרטיים.
לקראת הבחירות לכנסת ה-21 שובצה גמליאל במקום ה-10 ברשימת הליכוד לכנסת.
לקראת הבחירות לכנסת ה-22 החליט מרכז הליכוד להקפיא את הרשימה, ולאחר שמפלגת הליכוד חתמה על הסכם ריצה משותפת עם מפלגת כולנו ירדה גמליאל למקום ה-11 ברשימה.
לקראת הבחירות לכנסת ה-23 נפרדה מפלגת הליכוד ממפלגת כולנו והקפיאה שוב את הרשימה, וגמליאל שובצה שוב במקום העשירי.
ב-17 במאי 2020 מונתה במסגרת ממשלת ישראל השלושים וחמש לשרה להגנת הסביבה.
באוקטובר 2020 הודיע המשרד על הרחבת חוק הפיקדון למכלי משקה גדולים בתוך שנה.
ביוני 2021, חתמה על תיקון לתקנות להגנת חיות הבר, שאוסר על מתן היתרים לסחר בפרוות חיית בר פרט לחריגים.
לקראת הבחירות לכנסת ה-24 הוקפאה רשימת הליכוד בפעם השלישית ברצף, וגמליאל שובצה במקום השמיני.
לקראת הבחירות לכנסת ה-25 התמודדה גילה גמליאל בפריימריז של הליכוד וזכתה במקום ה-30.
עם הקמת הממשלה ה-37 מונתה גמליאל לשרת המודיעין, וכיהנה בתפקיד לפני ובמהלך מלחמת חרבות ברזל.
במהלך כהונתה התמקדה גמליאל בקשרים עם הקהילה האיראנית הגולה.
באפריל 2023 אירחה את רזא כורש פהלווי, בנו הגולה של השאה האיראני לשעבר, בביקור הראשון של פהלווי בישראל, וכינתה אותו "יורש העצר האיראני".
גמליאל היא אשת הקשר הישראלית עם פהלווי, ופעילותה זו זכתה לאישורו של ראש הממשלה בנימין נתניהו.
בעקבות מתקפת הפתע של ה-7 באוקטובר, ולאחר ביקורת, הפנתה גמליאל 35 מיליון שקלים מתקציב משרדה לשירות הביטחון הכללי.
במהלך מלחמת חרבות ברזל המליצה גמליאל על טרנספר של תושבי עזה לסיני בסוף המלחמה.
ב-18 במרץ 2024 אישרה הכנסת את סגירת משרד המודיעין ואת מינויה של גמליאל לשרת החדשנות, המדע והטכנולוגיה.
במהלך מלחמת חרבות ברזל, במענה לדיווחים על קריאות לחרם על ישראל והחלטות של אוניברסיטאות ומדענים בעולם לנתק את קשריהם עם אוניברסיטאות ומדענים בישראל, וביקורת על כך שהממשלה אינה עושה דבר בעניין, הוביל משרד המדע בראשות גמליאל להחלטת ממשלה להקצאת 90 מיליון ש"ח מתקציב המשרד לפעולות למניעת חרם אקדמי.
ביולי 2025 נמנתה עם חברי "ועדת שיקלי", שהמליצה לממשלה על פיטורי היועצת המשפטית לממשלה, גלי בהרב-מיארה.
באוגוסט 2025 חשף עיתון 'הארץ' וקבוצת חוקרים כי רשת חשבונות טוויטר מפיצה באופן מתואם את מסריה של גמליאל בנושא איראן, כאשר רבים מהחשבונות רשומים באיראן.
לגילה גמליאל חמישה אחים, שאחד מהם הוא ראש מועצת גדרה לשעבר, יואל גמליאל.
נשואה לחובב דמרי, עורך דין ובורר.
לזוג שתי בנות, שילדה במהלך הכנסת ה-18. הם מתגוררים בתל אביב.
בשנת 2014 השתתפה המשפחה בסדרת הדוקו-ריאליטי "6 אימהות" אשר שודרה בשידורי רשת, ערוץ 2.
גילה פרידה פינקלשטיין (נולדה ביום כיפור ה'תשי"א; 22 בספטמבר 1950) היא מחנכת ופעילת ציבור, חברת הכנסת לשעבר מטעם סיעת המפד"ל.
גילה מַרְגִל נולדה בתל אביב.
אביה יצחק היה מנהל בית ספר ואמה רבקה – מורה לאנגלית.
היא למדה בבית הספר היסודי הממלכתי דתי "דיזנגוף" ולאחר מכן בתיכון צייטלין בעיר.
היא בעלת תואר ראשון באנגלית והיסטוריה באוניברסיטת תל אביב ותואר שני בניהול מערכות חינוך.
במשך 32 שנים עבדה כמורה לאנגלית ומאוחר יותר למשך יותר משנתיים כמנהלת בית הספר התיכון הדתי צייטלין בו למדה.
כמו כן כיהנה כיו"ר האגף לרווחת הפרט בהסתדרות המורים בישראל, מ"מ יו"ר העמותה לקידום ההוראה והחינוך בישראל ויו"ר ארגון המורים הדתיים בתל אביב.
בנוסף לתפקידיה החינוכיים, מילאה תפקידים מרכזיים בארגון "אמונה" – תנועת האישה הדתית-לאומית.
ב-2003 פורסמו טענות לאפליה בצייטלין בין תלמידים ממוצא אשכנזי (רובם מצפון תל אביב) לבין תלמידים ממוצא מזרחי (שרובם היו מדרום תל אביב), כשפינקלשטיין הייתה באותם הימים מנהלת בית הספר.
בדיקת מנהל החינוך בעיריית תל אביב בעקבות הפרסום העלתה כי לא הייתה אפליה על רקע עדתי וכי הרכב הכיתות מאוזן.
על אף זאת, בשנת 2011 כתבה תלמידה לשעבר על אירועים שונים בהם חוותה אפליה בבית הספר כתלמידה מדרום תל אביב, וגם מנהל בית הספר תיאר את השינויים שחלו בו לאחר אותה תקופה.
לקראת הבחירות לכנסת ה-16 נבחרה במקום החמישי לרשימת המפד"ל ושימשה חברת הכנסת בכנסת ה-16. היא ימנית בדעותיה, והתנגדה לתוכנית ההתנתקות.
לקראת ההצבעה בממשלה על ההתנתקות אמרה: "ההתנתקות היא פשע נגד העם היהודי, ומי שאחראי לתוכנית הנוראית הזאת יצטרך יום אחד לתת את הדין".
למרות זאת, בפילוג בין אפי איתם לזבולון אורלב צידדה בעמדתו של אורלב.
עיקר פועלה בכנסת היה בתחום החברתי ובפרט בתחום החינוך.
פינקלשטיין היא סגנית אלוף החקיקה בכנסת השש עשרה, עם 15 הצעות חוק שלה שאושרו.
במחקר שנערך ב-2006 באוניברסיטה העברית על פעילותם הפרלמנטרית של חברי הכנסת בנושאים חברתיים, דורגה פינקלשטיין במקום הראשון.
כמו כן כיהנה פינקלשטיין כסגנית יושב ראש הכנסת.
בבחירות לכנסת ה-17 היא מוקמה במקום העשירי ברשימה המשותפת האיחוד הלאומי-מפד"ל.
הרשימה זכתה ב-9 מנדטים בלבד והיא לא נכנסה לכנסת.
היא משמשת חברה בהנהלת "אמונה", חברה בוועדה המייעצת למבקר המדינה ויו"ר מועצת ארגון המורים הדתיים בישראל.
בשנת 2008 מונתה לדקאנית המכללה האקדמית לחינוך גבעת ושינגטון וכך הייתה לדקאנית הראשונה במכללה דתית.
ב-2010 היא מונתה לחברה בוועדה המייעצת למינוי בכירים בשירות המדינה, בה כיהנה עד לשנת 2018. היא מכהנת גם כיו"ר מועצת ארגון המורים הדתיים בישראל.
בבחירות הפנימיות במפלגת הבית היהודי ב-5 באפריל 2016 נבחרה לנשיאות מרכז המפלגה וב-18 ביולי 2022 נבחרה לכהונה נוספת בנשיאות מרכז המפלגה.
במרץ 2022 נבחרה ליקירת העיר תל אביב על תרומתה להתפתחותה של העיר ולחינוך הילדים והנוער בעיר.
בגיל 20 נישאה ליהודה פינקלשטיין, רואה חשבון וכלכלן, ולהם שני בנים ובת.
נכדתה היא האתלטית ושיאנית ישראל בקפיצה לרוחק באולם, עדן פינקלשטיין.
VMD ראשי תיבות של (Video Motion Detection) גילוי תנועה בווידאו, ענף בתחום של הראייה הממוחשבת, שבו התוכנה מזהה ומבודדת תנועה של עצמים, באמצעות השוואת השינויים שבין פריימים של תמונות הווידאו.
ענף זה מנסה לחקות את יכולת האדם ובעלי חיים נוספים להבחין בתנועת עצמים במרחב, ונעשה בו שימוש למטרות ניטור, השגחה, אבטחה, מדידה, ניתוח דפוסים ועוד.
השוואה של ניטור תוכנתי לעומת ראייה אנושית
גילוי תנועה באמצעות תוכנת מחשב יעילה בהרבה היבטים מאשר שימוש בראייה אנושית.
ראשית, היא אמינה יותר, הן ביכולת לזהות תנועת עצמים שעין אדם מתקשה להבחין בהם, למשל בשל ניגודיות נמוכה, כאדם שלובש בגדים כהים בלילה, או בשל גודל קטן של אובייקט שתופס מספר נמוך של פיקסלים בתמונה.
והיא אמינה יותר גם בהתמדת ורציפות הבקרה כיוון שהתוכנה יכולה לפעול ברציפות וללא הגבלת זמן במשך שבועות וחודשים, לעומת מפעיל אנושי שמתעייף ומאבד ריכוז לאחר מספר דקות, או צריך להפנות חלק מזמנו לצרכים אנושיים.
הפעלת תוכנת בקרה חוסכת כוח אדם רב, מכיוון שהיא מאפשרת למחשב להחליף את המפעיל האנושי, וניתן באמצעות מחשב בודד לסרוק מספר רב של מצלמות בו זמנית, דבר שאדם יחיד איננו יכול לעמוד בו.
שימוש במערכות אלו מאפשר לכוח אדם מצומצם יחסית לשלוט במספר רב של מצלמות ומוריד עלויות של כוח אדם.
והוא למעשה מעביר מטלה של "עבודה שחורה" לבקרה של מכשיר.
דבר שאדם היה עלול להתקשות לשמור על עקביות, במיוחד כאשר יש צירוף של כמה תנאים ביחד.
אפשר בתגובה לגילוי תנועה לבצע פעולה או סדרת פעולות באופן אוטומטי.
למשל אם מצלמה מזהה הולך רגל או רכב בקרבה מסוכנת לפסי רכבת, נהג הקטר הקרוב יקבל על כך התרעה מיידית.
אם התוכנה מזהה אדם שמסתובב בחצר הבית בשעות העבודה, בעל הבית יקבל אימייל עם תמונה או קליפ של האירוע, או שתופעל סירנה מקומית.
יכולות להיות פעולות אוטומציה מורכבות יותר, שאדם היה מתקשה לבצע אותן באופן מיטבי כמו מכונה.
יישומיו של ענף זה מגוונים ורבים, הן בתחום הצבאי והן בתחום האזרחי, במערכות אבטחה, אזעקה, מעקב והשגחה.
אתגר מרכזי וקריטי, העומד בפני שיטות גילוי התנועה, הוא לכידת כל תנועות העצמים שהוגדרו במרחב מסוים, תוך סינון 'התרעות שווא', ובמיוחד כאשר תנאי התאורה אינם אופטימליים, או שישנם רעשים באותות הווידאו.
טעויות בגילוי מתחלקות לשני סוגים חיוביות ושליליות.
שגיאת גילוי חיובית (False positive error או false alarm) היא מצב שבו התוכנה מדווחת על תנועת עצם שהוגדר לה, כאשר למעשה לא התרחשה כלל תנועה שכזו והדבר נובע מהפרעות, רעשים, תנועת עצים ושיחים ברוח, ושינויי תאורה כמו צל שנוצר בשל תנועת עננים.
מצב כזה בדרך כלל מפריע, אך אין בו סכנה למשתמש.
שגיאת גילוי שלילית (False negative error או mis detect) היא מצב שבו התרחש אירוע אך התוכנה איננה מדווחת עליו.
מצב זה נותן למשתמש אשליה של הגנה, בעוד שבפועל הוא חשוף לסכנה אך לא נוקט בפעולה להתגונן מפניה.
התרעה נוספת שקיימת היא התרעה מטרידה שאיננה התרעת שווא שכן מדובר בעצמים אמתיים שנעים אך אינם רלוונטית לבחינת המצב, כמו למשל תנועת בעלי חיים וציפורים.
מערכת שיש בה התרעות שווא שלילית היא מערכת בעייתית מאוד שאיננה צפויה וראויה לשימוש, ולכן אף מוכנים להעלות את רגישות המערכת ולספוג התרעות שווא חיוביות.
לעומת זאת כלפי התרעות שווא חיוביות ומטרידות ישנה סלחנות מסוימת, אך כאשר מספר התרעות השווא עובר סף מסוים, בהקשר למקום שבו היא מותקנת, המערכת הופכת להיות מערכת טורדנית שגורמת לטרדה ושיבוש אצל המשתמש, ואף יכולה להפריע לטפל בהתרעות אמת.
כדי להימנע מהתרעות שווא ומהתרעות מטרידות נוקטים בכל מיני שיטות תכנותיות, למשל חישובי פרספקטיבה או דפוסי תנועה.
לאחרונה קיימת דרישה לשלב באלגוריתם סיווג אובייקטים כדי להימנע מהתרעות אלה.
כדי לסנן חלק מהתרעות שווא ניתן להשתמש במצלמה תרמית.
שימוש במצלמה זו שמתבסס על חום שפולט האובייקט אינם רגישים לשינוי תאורה כמו פנסי רכב שמאירים מרחוק, אלא מגלים גופים.
חסרונם הוא בעלות גבוהה, רזולוציה נמוכה וחוסר האפשרות לזהות את האובייקטים באופן פרטני.
נהוג להפריד בענף זה בין שיטות לגילוי תנועה במרחבים סגורים (Indoor) לבין מרחבים פתוחים (Outdoor).
מערכות למרחבים פתוחים נחשבות בדרך כלל למקצועיות יותר, מכיוון שהאלגוריתם הדרוש להפעלתם מורכב הרבה יותר, מאשר תוכנות למרחבים סגורים, שבהם העצמים בדרך כלל גדולים ומספר ההפרעות הפוטנציאליות קטן ואף ניתן לבקרה ושליטה.
מעבר לניסיון ללכוד תנועות של עצמים, במערכות מקצועיות נעשה ניסיון לגבש את הפיקסלים לצורת עצם, לסווג את האובייקט הנע, לנתח את התנועה ולהבין את החוקיות שבה.
במערכות מקצועיות קיימות תכונות נוספות כמו מיסוך אזורים לגילוי תנועה (אזורי חוסר עניין) ותיחום אזורים (אזורי עניין) שבהם ניתן לקבוע פרמטרים שונים משאר התמונה, כמו למשל לקבוע רגישות שונה לגודל עצם או מהירותו באזורים שונים, ורגישות שונה לקונטרסט של האובייקט מהרקע שלו (יזהה רק כשיש ניגוד בולט בין האובייקט לרקע).
ישנן תוכנות שמשתמשות ב"תיל ממעיד" וירטואלי (Tripwire), או "גדר וירטואלית" (Virtual Fence) - קו דמיוני שמצויר על גבי תמונת הווידאו, שחצייתו ומעבר מצידו האחד לצידו השני יגרום לגילוי תנועה, אבל תנועה משני צדדיו תהיה חוקית ולא תיצור גילוי תנועה.
ישנן תוכנות שתומכות בפרספקטיבה, כך שאם נקבע שהרגישות לגילוי תנועה תוגדר לגודל אדם, היא תבדק על פי המרחק של האובייקט מהמצלמה.
ישנן מערכות שניתן למדוד את מרחק התנועה, ולקבוע שתנועה שאיננה עולה על מרחק שנקבע לא תיצור התרעה.
במערכות אחרות משולבת יכולת מעקב אחר אובייקט, וצפיית מיקומו גם כאשר הוא מוסתר בתנועתו לפרקים מהמצלמה, כמו למשל תנועת אדם בין עצים.
עוד ניתן לאבחן את כיוון התנועה, ולקבוע שתהיה התרעה רק במקרה שיש תנועה בכיוון מסוים.
(למשל בשדות תעופה כאשר הליכת נוסעים מותרת בכניסה למטוס רק בכיוון אחד).
או שהתנועה תדווח לפי סוג האובייקט, למשל על כלי רכב ובני אדם ולא בעלי חיים, חרקים ועופות.
בתכנות רבות משורטט וקטור של תנועת האובייקט על פני המסך, כדי להתמצא בתנועת האובייקט, וכדי לאפשר בדיקת התנועה בשלב מאוחר יותר.
לעיתים משולבות במערכות כאלו תכונות נוספות כמו למשל תכונה של גילוי שינויי בסיס בווידאו, כמו למשל גילוי חפץ חשוד, שמאתרת חפץ נייח, שהושם במקום מעבר לזמן שנקבע, או זיהוי אובייקט שנע, גם במצב נייח.
בתחום הגבוה של גילוי תנועה, ישנן מערכות סורקות שמכסות תא שטח גדול, ומנסות לגלות תנועה תוך כדי תנועתה של המצלמה, וכן מערכות "מכ"ם אופטי", שסורקות רצועה שטח גדול במהירות ומשוות את תאי השטח מסריקה לסריקה.
במקרים אלו מדובר באתגרים שיש לפתור, שכן תנועתה של המצלמה עצמה יוצרת כעין גילוי תנועה בשל השתנות הרקע.
בדרך כלל משולבים בתוכנות מעין אלו, פילטרים שונים להגברת יעילות המערכת, כמו פילטר ליצוב שינויי תאורה (הסרת תדרים נמוכים) ומניעת הבהובים, כדי לקבל תמונה יציבה.
פילטרים להסרת רעשים, ופילטרים לייצוב תמונה, כדי שיהיה אפשר לבצע גילוי תנועה גם במצב שבו המצלמה רועדת, וזרם הווידאו איננו יציב, למשל במקרה מצלמות על עמודים גבוהים שזזים ברוח חזקה, או במקרה של מצלמה סורקת, הנמצאת בתנועה וסורקת תאי שטח משתנים.
כדי שגילוי התנועה יהיה יעיל, נהוג להוריד את עומק הצבע לגווני אפור, כך שכל פיקסל ייצג רק 256 גוונים שבין שחור ללבן, במקום עשרות אלפי ומיליוני אפשרויות של גוני צבע.
לעיתים נהוג גם להוריד את הרזולוציה של התמונה לפני בדיקתה, מכיוון שבדיקת גילוי תנועה ברזולוציה גבוהה, זוללת את משאבי המחשב.
שיטה נוספת לייעל את גילוי התנועה, הוא להקטין את מספר הפריימים בשנייה למספר נמוך יותר ("דילול פריימים").
נהוג לנקוט בשיטה זו במיוחד כאשר מחשב אחד מבצע גילוי תנועה במקביל במספר ערוצים או כאשר קיים מחשב עם יכולת עיבוד נמוכה.
סוגים שונים של מערכות גילוי תנועה
במערכות מקצועיות קיימים כמה סוגים של גילוי תנועה:
מערכות נייחות שבהן המצלמה קבועה במקום אחד.
מערכת זו נחשבת לתחום הקל יחסית בגילוי תנועה.
מערכות סורקות שבהן המצלמה מגלה תנועה בתוך תא שטח, תוך כדי תנועתה האוטומטית או הידנית.
מערכת זו מורכבת יותר, שכן היא צריכה להתחשב בתנועת המצלמה, שבמצב רגיל תזוזתה כשלעצמה גורמת לגילוי תנועה.
מערכות "ראדר" שבהן המצלמה סורקת שטח גדול, ומשווה כל תא שטח לאותו תא שטח בסריקה הקודמת.
מערכות שמורכבות על כלי רכב וטיס שאמורות לגלות תנועה בזמן תנועת המצלמה.
עקב התנועה המהירה של המצלמה העצמים הקרובים נחזים כנעים (היסט).
קיימות אף מערכות מקצועיות שמשלבות מעקב של המצלמה אחרי העצם הנע.
ניתן לבצע גילוי תנועה לא רק במערכות אופטיות רגילות אלא גם במצלמות תרמיות, ובכך להרחיב את הטכנולוגיה הזו גם לתנאי חשיכה מוחלטים.
ראשיתם של יישומי גילוי תנועה החל בתחומי האבטחה המקצועיים.
יישומיים אלו מיועדים לאבטחה של בסיסים ומתקנים רגישים, גבולות, מתקני חברות, קמפוסים ושדות תעופה.
עלותם של יישומים זו מוערכת בין אלפי לעשרות אלפי שקלים לכל נקודת ניטור, ותפעולן מורכב ומתוחכם (לרוב מצריך חדר בקרה ייעודי) ואיננו מתאים בדרך כלל למשתמש ביתי.
בתחילת המאה ה-21 עקב פריחתן של מצלמות האינטרנט, החלו להופיע מוצרים ביתיים פשוטים וזולים המיועדים לשימוש ביתי, בשילוב עם מצלמות אינטרנט פשוטות.
ככל שתחום המצלמות יתפתח, תחום זה עשוי להחליף את מערכות האזעקה המסורתיות או להשתלב לצידן, בשל יתרונותיו.
בעשור הראשון של המאה ה-21 גילוי תנועה מתחיל להיות משולב במצלמות וידאו זולות לרכבים, ואף בהתקנים ניידים כמו מצלמת IP ומקליט DVR לרכב (אם כי ראוי לציין שברוב המקרים לא מדובר במקרים אלו בגילוי תנועה איכותי, וקשה לסמוך עליהם שיתנו אינדיקציות טובות).
במקביל ליישומים הצבאיים ישנם יישומים אזרחיים המשתמשים בגילוי תנועה: החל ממערכות אזעקה, השגחה ובקרה ועד כימות אובייקטים כאנשים ורכבים העוברים בתא שטח מסוים וניסויי מעבדה הבודקים תגובות של חיות לטיפולים תרופתיים.
זיהוי מכוניות העוברות בכבישי אגרה, וביצוע OCR של לוחית הרכב.
לאחרונה התפרסם כי חברה ישראלית בשיתוף קוריאני מפתחת מערכת לניטור מתרחצים בחופי הים.
בעוד שבתחום החובבני והביתי קיימות בעולם מספר רב של חברות העוסקות בו, בתחום המקצועי קיימות בעולם מספר קטן של חברות, ובהן בולטות במיוחד מספר חברות ישראליות.
ישנן מספר גישות לזהות גילוי תנועה ולכל גישה יתרונות וחסרונות:
גישה ראשונה היא כמו בדחיסת וידאו, לנסות ולאתר את ההפרשים הקיימים בין תמונה אחת לקודמתה, וברגע שנוצר הפרש גדול מהסף שנקבע, יוכרז גילוי תנועה במיקבץ הפיקסלים שהשתנו.
כמובן שבגישה זו מקבלים הרבה אזורים נפרדים וקשה לקבוע את גודלם האמיתי של האובייקטים שנעים ומספרם.
גישה אחרת מתחילה מתמונת בסיס ומשווה אליה את השינויים הקיימים בתמונות השונות.
בעיה עיקרית בגישה זו היא הצורך לעדכן את תמונת הבסיס כאשר עצם שהיה בה זז ונעלם, שאם לא כן יהיו גילויי תנועה כוזבים בכל התמונות הבאות.
גישה נוספת קובעת את הרקע של התמונה ומשווה אליה את התמונות הבאות, תוך כדי שהיא "מושכת" את הרקע לאזור שנחשף על האובייקט בתזוזתו.
בגישה זו ניתן למפות את האובייקט במדויק.
גילוי התנועה יכול להיות מיושם בתוכנה אך גם בחומרה, בכרטיס או שבב ייעודי.
ישנן מצלמות שמשלבות גילוי תנועה בחומרה בתוך המצלמה ללא צורך בשימוש במחשב אישי ובתוכנה נילוות וישנן מערכות הקלטה DVR שמיישמות גילוי תנועה בחומרה.
וכמובן, שלכל גישה יש יתרונות וחסרונות.
יישום בחומרה מאפשר למערכת להיות ממוזערת, יעילה מבחינה אנרגטית, ומהירה, מבטל תלות במחשב ומערכת הפעלה, ומאפשר להרכיבה כמערכת משובצת מחשב בהתקני ווידאו, ואילו יישום בתוכנה מאפשר למערכת להיות גמישה, פתוחה ומורכבת יותר, ניתנת לשדרוגים בקלות, לא מצריכה מערכת ייעודית, וביצועיה מתקדמים ביחס ישר להתקדמות הטכנולוגית של המחשוב הבסיסי.
גילה חסיד (נולדה ב-23 בפברואר 1959) היא זמרת, פסנתרנית, מלחינה ומנצחת חבורות זמר.
חסיד נולדה בישראל, למדה בתיכון עירוני ה' בתל אביב, שירתה בתיאטרון צה"ל.
למדה באקדמיה למוזיקה על שם רובין בתל אביב.
ניהלה מוזיקלית את תוכנית הטלוויזיה "מסיבת גן", עם ירון לונדון ורבקה מיכאלי.
חסיד הופיעה בין היתר בפסטיבל קלאסי-קאמרי 2005, במופע משותף עם התזמורת הקאמרית הישראלית, במופע יווני בפסטיבל ישראל 2004, ושרה כסולנית במופעי הפסטי-לאדינו בליווי התזמורת הסימפונית ירושלים והתזמורת הסימפונית הישראלית ראשון לציון.
כיום היא מופיעה במופעי יחיד, וכן במסגרת הרכבי ג'אז שונים ובמופעים משותפים עם אלי גורנשטיין, משה בקר, רבקה גור, דודו זר, גדעון שמר, חני ליבנה, מרגלית טובי, נתן סלור ועוד.
גילוח הוא פעולה של הסרת שיער מהגוף באמצעות תער, סכין או מכונת גילוח.
הגילוח הנפוץ ביותר הוא הסרת שיער הפנים אצל גברים.
נשים רבות מסירות את השיער מרגליהן באמצעות גילוח רגליים; יש נשים וגברים המגלחים לעיתים את שיער בית השחי, שיער החזה, שיער הערווה או שיער הראש.
גילוח היה קיים בקרב תרבויות שונות עוד מתקופת הפרהיסטוריה.
הסיבות לגילוח זקן על ידי הקדמונים לא ידועות, והסברות נעות בין סיבות בריאותיות - למשל, היפטרות מכינים או טפילים אחרים - לבין אופנה המעידה על מעמד.
ציורי מערות בני למעלה מ-30 אלף שנים, ובהם דמויות אנושיות שכולן ללא שיער פנים, הובילו חוקרים רבים לסבור שגילוח רווח בתרבויות מסוימות עוד טרם הידע בחישול מתכות שאיפשר לייצר כלים חדים מספיק לגילוח.
השערות שונות הועלו לגבי דרך הגילוח עצמה.
ייתכן שאנשי הפרהיסטוריה הסתפקו בקיצור הזקן במקום גילוח מלא, וייתכן שמרטו את שערותיהם בזו אחר זו במכשיר דמוי פינצטה, שיכול להיות עשוי, למשל, משתי קונכיות מוצמדות.
מריטה כזו תוארה בקרב שבט נוודים במזרח התיכון במאה השמינית לספירה.
במצרים העתיקה ישנן עדויות המראות שכבר לפני 4000–5000 שנים היה נפוץ בקרב בני המעמדות הגבוהים יחסית מנהג הסרת שיער הגוף, ובכלל זה גם שיער הפנים.
גילוח הוא השיטה הנפוצה ביותר להסרת שיער.
הגילוח הוא סוג של דפילציה (Depilation) - שיטה להסרת שיער בה נותרים שורשי השערות בעומק האפידרמיס אשר ממשיכות להצמיח את השערה בקצב זהה גם לאחר הגילוח.
לעומת זאת, שיטות אפילציה (Epilation) עוקרות את השערה בשלמותה (הן את החלק שבולט מחוץ לעור והן את שורש השערה).
בשונה מהגילוח, שיטות אלו מלוות בכאב (מריטה ב"שעווה" או הסרת שיער באמצעות מכשיר מריטה חשמלי, הסרת שיער באמצעות מכשיר לייזר).
ניתן להתגלח באמצעות תער, סכין גילוח או באמצעות מכונת גילוח, שיש בה סכינים הרוטטות או מסתובבות באמצעות מנוע חשמלי.
התנגדות השיער לחיתוך בגילוח בתער פוחתת עם הרטבת העור ועוד יותר לאחר מריחתו במשחת גילוח, קצף גילוח או ג'ל גילוח.
תפקידם העיקרי של אלה, לרכך את השיער ובכך לצמצם את התנגדות השיער לחיתוך.
משחות גילוח עשויות להכיל בושם, חומרים אנטיספטיים וכן חומרים לקירור העור ומניעת רגישותו לגילוח.
גילוח במכונת גילוח נקרא לעיתים "גילוח יבש", אם כי יש מכונות גילוח חדישות המפזרות אף הן משחת סיכה על העור.
קיימות עדויות לכך שהאדם הקדמון ניסה ליצור אמצעי גילוח בעזרת אבנים מושחזות.
סכיני הגילוח הראשונות היו תערים פשוטים.
לאחר מספר שימושים הפך התער קהה והיה צורך להשחיזו.
סכיני גילוח מודרניות מורכבות מידית, שניתן להשתמש בה באופן תמידי, ומסכין המתחברת לידית.
כשהסכין מתקהה ניתן להחליפה בסכין חדשה.
במרוצת השנים עלה בהתמדה מספר הלהבים הכלולים בכל יחידת סכינים עצמאית.
מספר להבים רב יותר משמעותו פחות לחץ על העור בזמן הגילוח והקטנת סכנת החיתוך האקראי.
בסכינים המודרניים יש עד שישה להבים.
בניגוד לאמונה רווחת, הגילוח לא משפיע על צמיחת השיער.
השיער בנוי מקרטין שהוא חומר חלבוני שאיננו תאי ולכן אין לשערה השפעה על הזקיק והיא לא מתעבה או מתארכת יותר כתוצאה מהגילוח.
ייתכן שמיתוס זה הגיע מהעובדה שלנערים המתחילים להתגלח הזקן צומח מהר יותר כתוצאה מהתבגרותם.
ההלכה היהודית אוסרת על גברים לגלח את פאת הראש והזקן.
ההלכה אינה אוסרת לגזור את הזקן במספריים או להשחית את השערות בעזרת משחה או סם.
על כן, מכונות גילוח הפועלות על פי עיקרון פעולת המספריים מותרות לגילוח הזקן, בעוד מכונות גילוח הפועלות על עקרון העברת הסכין בצמוד לעור אסורות לשימוש על פי ההלכה.
יש מכונים הנותנים למכונת הגילוח הכשר, המציין שהמכונה פועלת על עקרון המספריים.
דיני אבלות כוללים איסור מוחלט על תספורת וגילוח, בין באבלות יחיד (שבעה), ובין באבלות ציבור (ספירת העומר, ימי בין המצרים).
לפני התפילה, למרות שאסור לעסוק בענייני הגוף ואסור להסתפר, להתגלח פסקו רוב הפוסקים שמותר
ביהדות, גילוי אליהו הוא כינוי להתגלות ותִקשור, של ישות המכונה אליהו, ומזוהה על פי רוב עם אליהו הנביא, הבאה במגע ומעניקה מידע לאנשים מסוימים.
התיאור המקראי בספר מלכים ב פרק ב (1, 11), מתאר את עליית אליהו הנביא בסערה השמימה; העדר אזכור של מוות מוחשי של אליהו, הוביל בהקשרים שונים, להתייחסות לאליהו כבן-אלמוות, או כישות שהקשר שלה לעולם הזה ממשיך להתקיים.
תפיסה זו הצטרפה לאמונה שקיים קשר בין האל לבני-האדם בדרך כלשהי, שבהקשר זה קיבל את המינוח הכוללני גילוי אליהו; כך התפיסה מזהה גילויים שונים, המגיעים ממקור אלוהי ועל-טבעי, עם אליהו הנביא.
מסורות חז"ל מתייחסות למספר התגלויות המיוחסות לאליהו.
באבות דרבי נתן מתוארת התגלות של אליהו לבני-אדם, אשר נותן להם מסר כלשהו; במקרים אלו מדובר באישים בעלי איכות דתית יוצאת דופן.
תופעת ההתגלות מופיעה במכלול ספרות חז"ל, אף ביחס לתנאים ולאמוראים.
על פי התלמוד, היה אמורא שאליהו הכתיב לו ספרים שלמים, המכונים תנא דבי אליהו.
בהמשך תופעה זו של גילוי אליהו, הוזכרה בתקופת הגאונים ובימי הביניים, כגון באגרת רב שרירא גאון ובספר חסידים (תרל).
למעשה, מזמן חז"ל ועד היום, מובאות עדויות שונות על גילוי אליהו.
בספר דברי הימים ב (כא,12-15 ) מתואר שליורם מלך יהודה, הגיע "מִכְתָּב מֵאֵלִיָּהוּ הַנָּבִיא"; מכתב זה מתאר את חטאיו ואת העונש שיבוא בעקבות כך.
זו ההתייחסות הראשונה למסר אלוהי המקושר לאליהו הנביא, המופיע לאחר שעלה בסערה השמימה (מלכים ב ב,1).
פרשנים שונים העלו אפשרויות שונות לאזכורו של אליהו לאחר שנלקח למרומים; בין השאר ראו בדבר נס, או התגלות של אליהו והעברת מסר לנביא שבין החיים.
המלבי"ם ראה בכך ביטוי למושג גילוי אליהו כיום, כשלדעתו אליהו עדיין חי וקיים 'ונגלה בזה העולם לפעמים, כקבלת חז"ל'.
לעומת דברים אלו יש שנטו לפירוש רציונלי יותר, והעלו השערה שאליהו בזמן חייו, כתב נבואה זו במכתב, ועכשיו (לאחר מותו) העבירו את המכתב ליהורם; תקדימים לכתיבת הנבואות, נמצאו אצל ישעיהו, אשר מצווה לכתוב בתעודה (ישעיהו ח, 16).
התגלות זו של אליהו לאחר מותו, אף זכתה לפרשנות במסורת חז"ל; כך בסדר עולם רבה (יז) הביאו שמכתב זה היה שבע שנים לאחר עליית אליהו לשמים.
כפי שצוין, היו שראו במכתב זה של אליהו התגלות דרך נביא, או אף פעולה טבעית; בהמשך לכך היו ששיערו שהפעולה המתוארת כאן ייחודית, ומכתב זה כבר נקבע בששת ימי בראשית; כשהם מפרשים שהמילה מכתב בדיון במשנה במסכת אבות (ה,ו) מתייחסת למכתב זה.
מאחר שאליהו עלה בסערה השמיימה מבלי שכתוב שמת, הוא משמש גם בתלמוד כדמות המעבירה מסרים מן השמיים לארץ ולהפך.
במספר סוגיות מתואר מפגש בין אליהו לבין אחד האמוראים.
במסכת חגיגה (דף טו ע"ב), האמורא רבה בר שילא פותח בשאלה במה עוסק אלהים ונענה שהוא לומד את דבריהם של כל התנאים פרט לדבריו של רבי מאיר, מכיוון שהעז ללמוד תורה מרבו "אחר" (אלישע בן אבויה).
לאחר משא ומתן קצר, אלהים משתכנע שנכון לצטט גם את רבי מאיר שידע להבחין בין תוכו של הרימון (התורה של אלישע) לבין קליפתו (המעשים שלו).
במסכת גיטין, האמורא רבי אביתר פותח באותה שאלה, ונענה שאלהים מצטט את דבריו ואת דברי חברו, בלי להכריע ביניהם.
בשני המקרים, מסופר שהאל לומד תורה ועוסק כאילו במקרה בסוגיה שמעסיקה את אותו אמורא באותו זמן.
האמורא רוצה לנצל את ההזדמנות כדי להגיע לאמת אלוהית מוחלטת.
בתשובתו, אליהו אומר שאלהים עסוק בתורתם של חכמי אותו הדור, ואף נהנה לצטט את המחלוקת ביניהם.
בכך אליהו מבהיר שלומדי התורה לא צריכים להתמקד בבירור עובדות היסטוריות מוחלטות, אלא ברעיונות.
הוא מבקש להעביר להם את המסר שהאל אוהב את תורתם, על אף ריבוי הדעות, המחלוקות והספקות הקיימים בבית המדרש.
בניגוד למצופה, אליהו אינו מביא שום חידוש מן השמים פרט למסר שהדברים החשובים באמת קורים בתוך בית המדרש, ושראוי להכיל בתוכו את המחלוקת ואפילו את תורתו של אלישע בן אבויה.
סוגיות נוספות בהן תנא או אמורא פוגש את אליהו בתלמוד הבבלי: מסכת מגילה טו ע"ב; בבא מציעא נט ע"ב (תנורו של עכנאי); מסכת יבמות סג ע"א, ועוד.
קיימות השערות שונות ביחס לזהותו של 'אליהו' בגילוי אליהו.
הזיהוי המקובל מזהה אותו עם הדמות המקראית.
לעומתם קיימת גישה רציונלית המזהה את 'אליהו' מאזכוריו בתלמוד כדמות ריאלית, כלומר, אמורא ששמו אליהו.
אולם רבים יצאו נגד גישה זו, כגון רבי פנחס זביחי בשו"ת "עטרת פז".
ד"ה אשכחיה) העלו את ההשערה שכל מקום שמופיע 'ההוא סבא' בתלמוד הכוונה לאליהו הנביא, ועל אף הבעיות השונות בגישה זו, יש שהמשיכו להחזיק בה, כדוגמת החיד"א (פתח עיניים על מסכת שבת דף לד ע"א) ששאף לתרץ את הקושיות השונות.
התפוצה הרבה של רעיון גילוי אליהו, והשאיפה הברורה לחשיפה אליו, הובילו לדיונים רבים במהותו של הגילוי ובהגדרתו המדויקת.
בדיקה של המקורות מצביעה על כך שחלה התפתחות בתיאור הגילוי; כך, בספרות התנאים והאמוראים אנו נתקלים בגילוי אף לצרכים פרטיים, שאינם קשורים ללימוד תורה; קיימות התגלויות גם לאנשים ללא רקע תורני, שאינם אדוקים בדתם.
במשך השנים חלה העצמה של אלו שאליהו התגלה אליהם, ואלו היו יחידי סגולה.
במקביל, נשמעו תמיד גם קולות ששללו את הפן העל-טבעי בהתגלות זו, ונתנו פרשנות רציונלית למקורות המקובלים.
הם ראו באגדות משלים בעלי מסר-פנימי, ולא קיבלו את הפירוש הפשוט כמציאות אמיתית.
המהר"ל (נצח ישראל, פרק כח) טוען שבמקומות מסוימים, האזור הגאוגרפי הוא זוכה ל"גילוי אליהו", וכל אדם שימצא שם יזכה לגילוי: "כי יש מקומות בעולם מיוחדים לדבר קדושה אלקית ביותר, ובפרט המערה שהיה רבי שמעון בן יוחאי הקדוש נטמן...
גם עתה נגלה שם אליהו".
לצורך פתרון מספר שאלות, הועלו דעות הטוענות שקיימים אופנים שונים של 'גילוי אליהו'.
יש הטוענים שאופנים אלו מתבטאים ברמות שונות.
יש שאליהו עצמו מתגלה להם (כדוגמת האר"י), ויש שניצוץ של אליהו מתלבש בשכלם בלי הרגשתם, וזהו גילוי אליהו אחר, בדרגה פחותה יותר (כדוגמת רבי שלום שרעבי, הרש"ש).
לעומת זאת המהר"ל מפראג (נצח ישראל, פרק כח) מתייחס אף הוא לאופנים שונים בגילוי אליהו, אך לדעתו אין הבדל בין אדם שאליהו התגלה לו בצורה ברורה, לבין אדם שאליהו התגלה לו אך הוא לא ידע מאין הגיע הגילוי, וחשב שהדברים הגיעו מעצמו.
לדעת המהר"ל שניהם נחשבים כגילוי אליהו מדברי התלמוד (מסכת עירובין מג.), שלפעמים לא יודעים מי אמר את הדברים, אך אליהו אמרם.
מקורות מסוימים התפרשו על ידי פרשנים מסוימים על דרך הפשט, וכך הובנו שאליהו הנביא דיבר עם חכמים, כדוגמת התלמוד בבלי בברכות (ג.), בתענית (כ ע"ב), ובמגילה (טו ע"ב); אולם מקורות אלו יכולים אף להתפרש כדברי אגדה שאינם מתפרשים כפשוטם.
הקשרים שונים קושרים את גילוי אליהו עם דברי תורה, גם אלו הקשורים להלכות של איסור והיתר, וגם אלו הקשורים לקבלה ולתורת הסוד.
כך, המונח בתלמוד הבבלי 'תיקו', שכוונתו שאין הכרעה בדיון, פורש (תוספות יום טוב, סוף מסכת עדויות) על ידי הפיכת המונח 'תיקו' לראשי תיבות תשבי יתרץ קושיות ובעיות, כלומר שאליהו יפתור דבר זה.
פרשנות זו בעייתית הן בהיבט הלשוני, כיוון שלא קיימת אות י במילה תיקו, והן בהיבט העקרוני לפי אין להכריע הלכות על פי דברי אליהו (רש"י על מסכת שבת קח.), והדיון שלו בדברי-תורה אינו בדברים מעשיים.
אגדות עממיות מספרות על אנשים שזכו לגילוי אליהו, או על דרכים לזכות בגילוי אליהו, ואף על מקומות המתאימים לכך.
על פי אחת האגדות, אדם שמתענה ארבעים יום רצופים זוכה לגילוי אליהו; אולם הסיפורת החסידית חולקת על כך, ומגבילה זאת בהתנתקות מוחלטת מהחומר ומדברים גשמיים.
אליהו בעדת בני ישראל מהודו
מסופר בקרב העדה שאליהו הנביא התגלה בפניהם במקום הנקרא קאנדלה (המקורות חלוקים באשר לזמן האירוע).
שם, ניבא הנביא שביום מן הימים יחזרו לארץ ישראל.
במקום נמצא סלע ענק ועליו מוטבעים סימני גלגלי מרכבה ופרסות סוסים שבני העדה משייכים לאליהו הנביא.
שמו של אליהו הנביא אף נאמר בטקסים חגיגיים, ובכל אירוע משמח.
כמו כן ציור של אליהו הנביא העולה במרכבתו בסערה השמימה נוכח ברוב הכניסות לבתי בני העדה מעל המשקוף.
מנהג זה צומצם יחסית עקב התנגדותם של רבנים אליו.
הוא מציג את עליונותו הרוחנית של האדם, כאשר ממילא אין הוא מרגיש צורך בקשר גשמי עם העולם עד כדי אי אכילה במשך ארבעים יום (כאשר תקופה רצופה כזו - מהווה התנתקות מוחלטת מהמחויבות הפסיכולוגית והרגשית לחיי והוי המטרליזם (כמשה רבנו שלא אכל ארבעים יום).
בפואמה "הנער ביער" מאת חיים נחמן ביאליק, מופיע בסוף הפרק הרביעי רכב אש, ובפרק החמישי, הנקרא "גילוי אליהו", מגיע אליהו לעזרת הנער האובד.
יזהר ספר בשם "גילוי אליהו", המתאר את חוויותיו ממלחמת יום הכיפורים.
הספר עובד להצגה והועלה בידי קבוצת תיאטרון רות קנר בשנת 2001.
במשפטים, גילוי נאות הוא חובתו של אדם או ארגון לגלות עובדות מהותיות שיש בהן כדי להשפיע על תוצאה של פעולה הנוגעת לצד שלישי.
השימוש המקורי והנרחב בגילוי נאות נעשה בתחומי הכלכלה, והוא אחת מהמטלות החשובות של רואה חשבון, המבקר את הפעילות החשבונאית במערכת כלכלית: בדוחות כספיים של חברה או של ארגון כלכלי מוטלת עליו הדרישה לצרף גילוי נאות, ובו כל העובדות המהותיות והחשובות, כדי שאלה יתנו תמונה ברורה על מצבה הפיננסי של החברה.
בעת הנפקת מניות הגילוי הנאות נרחב יותר, והוא כולל את תחומי הפעילות של החברה, את תוצאותיה הכספיות ואת הסיכונים שהיא נחשפת אליהם בפעילותה.
כן הוא כולל פרטים על ניירות הערך המוצעים לציבור ועל השימוש שהיא מייעדת לתמורה שתתקבל מהנפקתם.
השימוש בביטוי נפוץ גם בחקיקה המשפטית על כל תחומיה, והדרישות לגילוי נאות משובצות בחוקי הכנסת ובתקנות נלוות, בעיקר בכל הנוגע למערכת יחסים שבין הצרכן לבין גופים המספקים לו שירותים.
כך, למשל, נדרשים סוכני נסיעות להביא לפני הצרכן גילוי נאות בכתב על השירותים הניתנים במסגרת חבילת תיור, וחברות ביטוח נדרשות במסגרת הגילוי הנאות לפרט לרוכשי הפוליסה את המידע המפורט בתקנות מיוחדות.
כמו כן נדרשים מוכרי רכב משומש למסור במסגרת מסמך גילוי נאות את היסטוריית הרכב.
- מידע שעשוי להשפיע על החלטות
- הגנה על אינטרס הציבור
- אפשרות לקבלת החלטה מושכלת
כוחו של הביטוי ועוצמתו המחייבת הביאו להרחבת השימוש בו בכל תחומי החיים.
הגילוי הנאות מבטא את יושרו ואת כנותו של המשתמש בו.
כך, למשל, חבר כנסת המשתתף בוועדה העוסקת בתחום הקשור לענייניו הפרטיים יביא לפני החברים בוועדה גילוי נאות על מצבו, ועיתונאי הכותב על אישיות שהוא קשור עמה בקשרים עסקיים ושיש לו צד בעניין, יביא לפני קוראיו את הגילוי הנאות על כך.
גילה קצב (1948) היא אשתו של נשיא המדינה לשעבר משה קצב משנת 1969. הייתה רעיית נשיא מדינת ישראל השמינית בין ה-1 באוגוסט 2000 ל-1 ביולי 2007. פעלה שנים רבות בארגונים "יד שרה" ו"המועצה לילד החוסה", זאת תוך שילוב של עבודה סדירה במשך כשלושים שנה בבנק לאומי.
פעלה רבות בתחומים חברתיים, כגון סיוע לילדים במצוקה, וטיפול וסיוע לנפגעי אלימות במשפחה.
כאשר בעלה הואשם והורשע בביצוע עבירות אונס, מעשה מגונה בכוח והטרדה מינית של נשים שהיו כפופות למרותו בעת שכיהן כשר התיירות וכנשיא המדינה, עמדה קצב לימין בעלה, ותמכה בטענותיו שהוא חף מפשע ושנעשה להם עוול.
נולדה בבית החולים הדסה שבתל אביב בשנת 1948, בת לבן-ציון ורחל פרדני (לבית אלפסי), יוצאי תנועת בית"ר מפולין ומאוקראינה, חסידי גור.
סבה היה ממייסדי העיר בני ברק.
הוא היה מפקד אחד מגדודי בית"ר בתל אביב, היה טכנאי שיניים במקצועו ובעל מעבדת שיניים ברחוב יוחנן הסנדלר.
אמה רחל הייתה עקרת בית גילה היא בתם השלישית מתוך ארבעה ילדים; אחיה יאיר הוא איש חב"ד, אחותה חיה עבדה באוניברסיטת חיפה ואחיה הצעיר אהרון הוא עובד בנק מראשון לציון
אחרי שסיימה את לימודיה התיכוניים, שוחררה מצה"ל מטעמי דת.
בשנת 1967 הכירה את משה קצב דרך שידוך בעקיפין של דודה של גילה, יצחק אלפסי.
בני הזוג קצב נישאו בשנת 1969 באולמי בני ברית שבתל אביב, ולהם ארבעה בנים ובת.
קצב עבדה במשך כ-30 שנה בבנק לאומי.
עם בחירות 2000 לנשיאות ישראל נבחר בעלה, חבר הכנסת משה קצב, לנשיאות ישראל וגילה עזבה את הבנק ואת קריית מלאכי ועברה להתגורר עם בעלה במשכן נשיאי ישראל שבירושלים.
בשנת 2006 זכתה בפרס ירושלים מטעם ערוץ 7.
במהלך חקירת עבירות המין שבהן נחשד משה קצב והמשפט שבו הורשע, עמדה לצדו והביעה בו אמון מלא, אם כי נמנעה מחשיפה תקשורתית.
גילוי וכיסוי בלשון היא מסה שכתב חיים נחמן ביאליק באוקטובר 1915, העוסקת בתולדותיהן ובמשמעותן של מילים, ובהמשך לכך, בהבדל שבין שירה ופרוזה.
המסה נחשבת לאחת החשובות ביותר שנכתבו בנושא זה בעברית.
ב"גילוי וכיסוי בלשון" טוען ביאליק כי המילים בלשון אינן קבועות ונצחיות, אלא משמעותן משתנה במשך הזמן, בין אם מסיבות של השתנות השימוש בהן בשפת היומיום, או מסיבות של התיישנות ושחיקה.
לטענתו, "שום מלה אין בה בטולה הגמור של שום שאלה, אבל מה יש בה?
עוד הוא מציין שבמהלך השנים מילים נשחקות מרוב שימוש ומאבדות מגדולתן.
ביאליק טוען, ש"בעלי הפרוזה" משתמשים ברובד השווה שבלשון, ומנסים להשתמש במילים במשמעותן המקובלת, בלי לנסות לשנות את השפה ולהעיר אותה מתרדמתה.
השירה, טוען ביאליק, משתמשת במילים באופן גמיש הרבה יותר, ומנסה להניע אותן באופן דינמי, ולהשתמש במשמעויותיהן הרדומות והערות.
המסה עוסקת בנושא תאורטי במסגרת עיסוק פורמליסטי בשפה (בשפה בכלל, ולאו דווקא בשפה העברית).
עם זאת, המסה כתובה בלשון פיוטית ומציגה את טיעוניה באמצעות דימויים ובליווי רמיזות והרמזים למקורות שונים.
הדימוי המרכזי במסה מופיע לקראת סופה, והוא מדמה את הפרוזאיקונים להולכים על נהר קפוא, שאינם חוששים כלל להחליק או להיפגע, והם כהולכים על קרקע מוצקה.
הם מתעלמים ממשמעויות לוואי, ויוצרים רושם של שפה סדורה וקבועה, אף על פי שלמעשה המים תחתיהם גועשים וסוערים.
את הפואטיקנים מדמה ביאליק להולכים על נהר קפוא שקרחוניו נשברים, והם מוכרחים לעבור ולדלג מקרחון לקרחון, והם אינם יציבים לעולם:
המסה נכתבת בתקופת מלחמת העולם הראשונה.
ביאליק מצא לנכון לעסוק בכתיבה תאורטית על הלשון, בזמן שהעולם כולו כמרקחה.
העיסוק בשפה הוא חלק מתפיסה כוללת של הוגים ציוניים באותה העת (בהם אליעזר בן-יהודה ויוסף חיים ברנר), לפיה השפה היא האלמנט החשוב ביותר באיחוד העם היהודי בתפוצות, ואולי האלמנט המשפיע ביותר בהבאת העם היהודי לארץ אחת.
על חשיבה זו חלקו בתקופה מסוימת רבים מההוגים הציוניים שדבקו בעמדה המכונה "ז'רגוניסטית", שתמכה בשימוש בעברית באופן מוגבל, במקביל ליידיש ולז'רגונים עבריים נוספים כשפות מרכזיות ביצירה העברית.
גילוי מבנה ה-DNA הוא מההישגים הגדולים של המדע במאה העשרים.
ה-DNA היא מולקולת ענק (פולימר) של חומצת גרעין המכילה את כל המידע התורשתי לבנייתם של כל החלבונים בתא, בכל האורגניזמים הידועים, החל מחיידקים ועד לבני אדם, ואף בחלק מהנגיפים.
שנים רבות נזקף הגילוי לזכות המדענים ג'יימס ווטסון האמריקאי ופרנסיס קריק הבריטי בשנת 1953. השניים אף זכו בפרס נובל לפיזיולוגיה או לרפואה על הגילוי בשנת 1962, יחד עם מוריס וילקינס.
בדיעבד התברר שהגילוי שלהם התבסס, במידה רבה, על עבודתה של המדענית רוזלינד פרנקלין, עמיתתו של וילקנס, שנפטרה לפני מתן הפרס.
גילוי מבנה הסליל הכפול עם בסיסים משלימים הוביל גם לדרך שבה מולקולת DNA משתכפלת, על ידי הפרדת שני הסלילים ובניית המשלימים להם, ותהליך השעתוק בו מולקולת RNA מיוצרת לפי התבנית של ה-DNA (ולאחר מכן מתורגמת לחלבון).
הבנות אלו העניקו תנופה משמעותית לתחום הביולוגיה המולקולרית.
הדרך לגילוי המבנה המרחבי של ה-DNA
גילוי חומצות הגרעין וההרכב הכימי שלהן
פרידריך מישר (1844-1895), ביו-כימאי שווייצרי שהתעניין במבנה התא, ערך אנליזה כימית על תאי הדם הלבנים (לוֹיְקוֹציטים) אותם לקח מתחבושות מלאות מוגלה שסיפקה לו קליניקה כירורגית סמוכה.
במחקריו הוא שם לב שמלבד החלבונים הממלאים את נוזל התא (הציטופלזמה) ישנו בתא חומר נוסף שאינו חלבון.
בטכניקה מיוחדת הוא שחרר את גרעין התא מתוך התא מבלי לפגוע בו וניתח את מבנהו הכימי.
או אז התברר לו שהחומר הכימי שבגרעין שונה באופן מהותי מהחלבון, וכי בשונה מכל חלבון - הוא מכיל כמויות משמעותיות של זרחן.
את התרכובת המיוחדת הזו המאכלסת את גרעין התא הוא כינה בשם "נוּקְלֵאִין" (nuclein ["גרעינן"]).
בקיץ 1869 הוא אימת את השערתו שתרכובת כימית זו מקורה בגרעיני התאים, וכי היא מופיעה לא רק בתאי דם לבנים אלא בתאים רבים אחרים; תאי שמרים, כליות, כדוריות דם אדומות ורקמות אחרות.
תגליתו התפרסמה באביב 1871 לאחר שבוצעו ניסויים נוספים שאיששו את המאמר.
בשנים שלאחר מכן הוא המשיך לחקור את גרעין התא בתאי זרע של דגי סלמון, המייצרים כמות גדולה של תאי זרע.
המיוחד בתא הזרע הוא שהוא לא מכיל כמעט חומרים אחרים מלבד הגרעין, שכן הוא נועד להתמזג לתוך תא הביצית, מה שהקל על חקירת הגרעין.
ואכן במחקרו זה הוא גילה שה"נוקלאין" הוא למעשה מולקולה גדולה הבנויה ממספר קבוצות של חומצות, ובשנת 1889 טבע תלמידו, ריכרד אלטמן (Richard Altmann ; 1852-1900), את המונח "חומצה נוקלאית" (nucleic acid, חומצת גרעין).
ההרכב הכימי של חומצות הגרעין היה ידוע ברובו למישר וכן למעבדות אחרות.
הן הכילו קבוצת סוכר הנקראת ריבוז (למעשה: דיאוקסיריבוז), קבוצת פוספט ובסיס המורכב מחנקן.
כבר במאה התשע עשרה היה ידוע כי הבסיסים החנקניים של ה-DNA מורכבים מארבעה סוגים - אדנין, גואנין, ציטוזין ותימין.
אולם למעשה, באותה תקופה סברו כולם, וכך גם מישר, כי חומצת גרעין זו משמשת כעזר בנייה לתא או לחלבונים, וכי היא אינה משמשת תפקיד מהותי בהעברת התכונות במהלך ההפריה.
מתחילת המאה העשרים היה ברור לחוקרים בתחום כי הגנים, החומר התורשתי של האורגניזמים, ממוקמים בכרומוזומים שהם (כפי שהיה ידוע אז) מעין סבך של חלבונים וחומצות גרעין הנמצאים בגרעין התא של כל יצור חי.
מבין שני המרכיבים הללו של הכרומוזומים, חומצות הגרעין והחלבונים, סברו רוב החוקרים כי דווקא החלבונים הם היכולים לשמש כנושאי המטען הגנטי, שכן רק להם מורכבות ורב-גוניות אשר יכולות, כך הייתה ההנחה, לשאת את המידע התורשתי.
לעומתם, חומצות הגרעין הן מולקולות "פשוטות" יותר ואינן מורכבות כמו חלבונים.
לפיכך התמקדו המאמצים העיקריים עד לתחילת שנות ה-50 בניסיונות להבין את מבנה החלבון, וכפועל יוצא מכך, להבין את אופן ההורשה של המידע הגנטי.
לינוס פאולינג, שנמנה עם החוקרים שהקדישו את מרבית חייהם המקצועיים לחקר מבנה החלבונים, סבר רוב הזמן כמרבית עמיתיו, כי החלבון הנמצא בכרומוזום נושא, ככל הנראה, את המטען התורשתי.
כך אמר פאולינג עצמו בעניין זה בדיעבד:
בשנת 1951 פרסם פאולינג יחד עם רוברט קורי, סגנו במעבדה בקליפורניה, מספר מאמרים שהיוו פריצת דרך בחקר מבנה החלבונים, והיו הראשונים שהצליחו לתאר את מבנה החלבון ברמה המולקולרית.
באפריל 1951 פרסמו השניים את המוטיבים המבניים המרכזיים במבנה השניוני של חלבונים - סליל אלפא ומשטח בטא.
והקדימו בכך את צוות החוקרים במעבדת קוונדיש באוניברסיטת קיימברידג' שבראשה עמד הפיזיקאי, חתן פרס נובל לפיזיקה, ויליאם לורנס בראג, חלוץ הקריסטלוגרפיה באמצעות קרני רנטגן.
במאי 1952 נערכה ועידה בנושא מבנה החלבונים באנגליה, אולם מלינוס פאולינג נמנע מלהשתתף בה, כי משרד החוץ האמריקאי סירב להנפיק לו דרכון, עקב פעילותו הפוליטית.
יש הסוברים כי עקב ביטול ביקור זה נמנע מפאולינג מידע על עבודתה של פרנקלין שהיה מוביל אותו לפענוח המבנה.
אולם, מנגד, פאולינג קיבל דרכון (לתקופה מוגבלת) זמן קצר אחר כך וסייר מחוץ לארצות הברית.
עד לתחילת שנות ה-50 הניסיון היחיד כמעט לטעון כי ייתכן שנושאי המטען הגנטי אינם החלבונים שבכרומוזום אלא דווקא חומצות הגרעין, הופיע במאמר משנת 1944 שלא רבים הבחינו בו, של אוסוולד אייברי (Oswald Avery) ואחרים.
אייברי, חוקר במכון רוקפלר בניו יורק, פרסם מאמר ביחד עם עמיתיו במגזין לרפואה ניסויית, ובו דיווח על האפשרות של העברת המידע הגנטי באמצעות מולקולת ה-DNA לבדה בבקטריה בשם Pneumococcus.
היו שטענו כנגד מחקרו של אייברי כי מנגנון זה קיים ככל הנראה רק בחיידקים, ושעצם קיומו אינו מצביע על כך שהחומר התורשתי של שאר האורגניזמים נמצא גם הוא ב-DNA, ואולם כאמור, מעטים שמו לב למידע זה והקהילה המדעית הוסיפה להתמקד במחקר החלבונים.
ניסוי נוסף של שני חוקרים, אלפרד הרשי ומרתה צ'ייס (שקרוי היום ניסוי הרשי-צ'ייס), נערך בשנת 1952 והיווה חיזוק לגישה לפיה החומר התורשתי נמצא בחומצות הגרעין הנמצאות בגרעין התא ולא בחלבונים.
הרשי וצ'ייס חקרו בקטריופאגים הבנויים הן מחלבונים והן מ-DNA.
בניסוי שלהם הם סימנו בסמנים כימיים (איזוטופים של גפרית ושל זרחן) את החלבונים של הבקטריופאגים והן את ה-DNA שלהם.
לאחר מכן הניחו להם להדביק אוכלוסייה של חיידקים.
בבדיקת אוכלוסיית החיידקים המודבקת התגלה כי החלבונים נשארו מחוץ לתאים שהודבקו ואילו ה-DNA נמצא בתוכם, דבר שאישש את המסקנה כי ה-DNA מהווה את החומר התורשתי, שכן הוא החומר שחדר לתא הפונדקאי על מנת להדביק אותו.
בסוף שנות ה-40 של המאה העשרים הבחין ארווין צ'רגף, מדען יהודי שפעל באוניברסיטת קולומביה, כי ה-DNA של כל תא בכל אורגניזם מכיל כמות גואנין שווה לכמות הציטוזין וכמות אדנין השווה לכמות התימין.
הוא גם שם לב לכך שהתפלגות סוגי הבסיסים שונה מעט מאורגניזם לאורגניזם.
הבחנות אלה נודעו כחוקי צ'רגף.
החוקים חיזקו את הרעיון כי החומר הגנטי הוא ה-DNA, לאור השונות שהוא יכול לגלות בין אורגניזמים.
השוויון בין בסיסי פירימידין ופורין רמז על מבנה של זוגות.
ההתמקדות ב-DNA – מעבדת קוונדיש
במעבדת קוונדיש, שבה נחקרו בשיטתיות המולקולות של גרעין התא, עבדו שני חוקרים ג'יימס ווטסון ופרנסיס קריק.
ווטסון החל את לימודיו באוניברסיטת שיקגו בגיל 15, שם למד זואולוגיה, והגיע לקיימברידג' לפוסטדוקטורט כשהיה בן 23 בלבד.
אף שהיה לו תואר דוקטור בביולוגיה, הידע שלו בנושאים של ביוכימיה ופיזיקה היה מועט ביותר.
לעומתו קריק היה בן 35 ועדיין לא סיים את הדוקטורט.
הוא התחיל את הקריירה האקדמית שלו כפיזיקאי, ובזמן מלחמת העולם השנייה היה מדען במעבדת האדמירלות הבריטית.
אחרי המלחמה החליט לעבור לתחום הביולוגיה המולקולרית, שנראה בעיניו כתחום מתפתח, ולנצל לשם כך את הידע שלו בפיזיקה.
ווטסון פגש ב-1951 את מוריס וילקינס, במסגרת הרצאה שווילקינס נתן בכינוס בנאפולי, שם הציג תמונות של עקיפה של קרני רנטגן של מולקולת ה-DNA, ושמע ממנו על השימוש בשיטה זו (שבאמצעותה צולמו אותן תמונות) לצורך ניתוח המבנה של מולקולת ה-DNA.
הרצאה זו שימשה לווטסון כמניע להתמקד בניסיון לחקור את מבנה ה-DNA.
לא היה לו כמעט מושג בתחום זה וכאשר הגיע למעבדת קוונדיש הוא חלק חדר עם קריק, שבניגוד אליו היה בעל ידע משמעותי בתחום זה ובתחומים אחרים הקשורים לכימיה ולפיזיקה.
לדעתם, וכאמור בניגוד לתפיסה שרווחה באותה תקופה, היה סיכוי גבוה שדווקא מולקולה זו נושאת את החומר התורשתי.
בנו של פאולינג, פיטר, נמצא אף הוא במעבדת קוונדיש, ובדרך זו זכו ווטסון וקריק למידע שעומד להתפרסם בתחום עוד לפני הפרסום בפועל.
כך יכלו לעקוב אחר ההתקדמות של פאולינג (שנמצא בקליפורניה), ולקבל מידע רב-משמעות בעבורם שישמש, כפי שנראה, גם כמניע להתקדמות בפענוח המבנה.
אחת ההחלטות הראשונות של ווטסון וקריק, שהייתה לה כנראה משמעות רבה מבחינת הגילוי, היא ההחלטה שלהם לנסות ולבנות מודל פיזי שיתאר את מבנה המולקולה, בדומה לשיטה שבה נקט פאולינג במהלך גילוי המוטיב החלבוני ה"אלפא הליקס".
המודל שניסו לבנות, כלומר מבנה המולקולה, אמור היה לעמוד בדרישות של הקשרים שבין מרכיבי המולקולה ולהיות בעל משמעות מבחינת יכולת ההעברה של המידע הגנטי.
המחקר של רוזלינד פרנקלין בקינגס קולג'
רוזלינד פרנקלין הייתה מדענית יהודייה אנגלייה שהוכשרה ככימאית פיזיקלית, וקיבלה דוקטורט ב-1945.
בתחילת 1951 היא הצטרפה למעבדת קינגס קולג' לונדון, לאחר ששבה לאנגליה לאחר עבודה במעבדה בפריז.
פרנקלין חקרה בפריז בעיקר את מבנה הפחם והתמחתה בטכניקות של קריסטלוגרפיה באמצעות קרני רנטגן.
ראש המעבדה, ג'ון רנדל, התכוון לנצל את הידע ואת ההתמחות שלה בקריסטלוגרפיה לצורך המחקר של מבנה המולקולות, הן של חלבונים והן של חומצות הגרעין.
ממועד הגעתה לקינגס קולג' שימשה פרנקלין כמדריכה וכמנחה של דוקטורנט בשם ריימונד גוסלינג.
היא נעזרה בו בכל מהלך עבודתה שם, המאמרים שלה בנושא ה-DNA נכתבו ביחד אתו.
לאחר תקופה קצרה של עבודה, הצליחה פרנקלין להפיק מספר תמונות טובות של עקיפה של קרני רנטגן של מולקולת ה-DNA.
היא הייתה הראשונה שהבחינה בין שני סוגים או מצבים של המולקולה.
למצב אחד קראה גבישי ("Crystalline") והגדירה אותו כסוג A, ואילו למצב השני קראה לח ("Wet") והגדירה כסוג B.
פרנקלין ערכה צילומי רנטגן של שני הסוגים וניסתה להבין את ההבדלים ואת הקשר שביניהם.
סוג A היה עבה וקצר יותר, והופיע במצב לחות נמוך.
לעומתו היה סוג B ארוך ונמצא בתנאי לחות גבוהים יותר, כלומר הכיל מידה רבה יותר של מים.
מן הניסיונות שפרנקלין ערכה עלה כי סוג A נמצא רק בתנאי לחות הנמוכים מ-75%, ומעל ערך זה נמצא סוג B.
עוד גילתה פרנקלין כי היה מעבר של סוג A למצב של סוג B בתנאי לחות העולים על 75%.
חלק מהותי מעבודתה של פרנקלין, באותה תקופה, היה הניסיון למצוא את הקשר שבין שני הסוגים, את מהות ההבדלים שביניהם ואת התנאים שבהם סוג אחד משתנה לסוג האחר.
להבחנה של פרנקלין בין שני הסוגים נודעה משמעות עצומה בחקר מבנה המולקולה, שכן מרב העבודה הקודמת בנושא לא התייחס כלל לקיומם של שני הסוגים, אף כי היה ברור שיש משמעות לשוני שביניהם בניסיון להבין את מבנה המולקולה.
ב-21 בנובמבר 1951 התקיים סמינר בקינגס קולג' בנושא חומצות הגרעין.
פרנקלין הייתה הדוברת השלישית באותו סמינר, לאחר וילקינס וסטוק.
ווטסון נוכח באותו סמינר ושמע את דבריה של פרנקלין (כהרגלו, באופן שהכעיס את קריק, לא ערך רישומים מההרצאה).
באותה הרצאה דיברה פרנקלין, בין היתר, על ההבחנה שלה בין שני סוגי ה-DNA, על כך שיחידות הפוספט אמורות להיות בצד החיצוני ולא הפנימי וגם פירטה את כמויות המים שאמורות להימצא במולקולה בהתאמה לחלקים אחרים שלה, נתון שיש לו חשיבות רבה מבחינת יציבות המולקולה.
הניסיון הראשון של ווטסון וקריק משנת 1951 לבנות מודל של המולקולה התבסס על הדברים שווטסון שמע וזכר (אך כנראה לא הבין) מאותה הרצאה.
מודל זה התבסס על ההנחה של מולקולה בעלת שלושה סלילים שקבוצת הפוספט נמצאת במרכזה, ואולם במצב זה המולקולה אינה יציבה ואמורה להתפרק בגלל המטען החשמלי שנמצא, לפי המודל, במרכז.
מודל זה שגוי גם בכל הנוגע לכמות מולקולות המים, כמות שאינה מאפשרת את קיומן של האינטראקציות בין חלקי המולקולה, ולכן בסופו של דבר אינו יכול לבטא את המבנה הנכון.
פרנקלין, שהוזמנה ביחד עם וילקינס וחוקרים נוספים של קינגס קולג' לראות את המודל – פסלה אותו מיד.
ברגע שראתה את המודל הבינה פרנקלין כי אינו מתאים לתוצאות שהוצגו על ידה, וכי ווטסון לא הבין את דבריה בסמינר, הן באשר לכמות יחידות המים שאמורות להיות במולקולה והן באשר למיקום של יחידות הפוספט.
החזרה לעבודה על DNA והניסיון השני של בניית המודל