tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
גומי הניב רווחים עצומים למדינה ולחברות כמו "חברת הגומי האנגלו-בלגית הודו" (ABIR).
בשנת 1903 הדיבידנד היה 1,200 פרנק, יותר מכפול מהמחיר המקורי של המניה.
המלך ליאופולד אפשר לכמה מאות מיסיונרים פרוטסטנטים זרים מאנגליה, ארצות הברית ושוודיה לנסוע לקונגו.
בהתחשב ביעדי מדיניותו המוצהרת, הוא בקושי יכול היה לסרב להצעותיהם "לתרבת" את האפריקאים.
המיסיונרים נסעו לקונגו כדי לבצע אוונגליזציה, להילחם בפוליגמיה וליצור פחד מחטא אצל האפריקאים, אבל הקונגולזים פחדו מהלבנים והיו מתחבאים למראם.
מיסיונר בריטי אחד כתב כי קהילתו באפריקה שאלה, "האם אתה המושיע ואומר לנו איזה כוח יציל אותנו מצרות הגומי?" מיסיונרים אחרים התוודעו לאירועים העקובים מדם סביב תפקידם.
מיסיונר שוודי אחד ציין שיר עצוב על מוות ורודנות שרבים שרו בקהילתו.
חלק מהמיסיונרים החלו למחות על האלימות באמצעות מכתבים אישיים לליאופולד, כמו גם באמצעות מכתבים לעיתונים וירחונים.
מאמציהם לא השפיעו על תשומת הלב הציבורית למצב בקונגו.
בסוף שנות השמונים של המאה ה-19 החל ויליאם שפרד, מיסיונר פרוטסטנטי אפרו-אמריקני, לכתוב לעיתונים ומגזינים אמריקאים על המומים והרצח שהיה עד להם.
באיומי קנסות וגירוש, ליאופולד עצר את כתיבתו של שפרד.
לאחר מכן דרש ליאופולד מהמיסיונרים להפנות את כל טענותיהם אליו ולא לעיתונות.
המיסיונר הבפטיסט השוודי שובלום (EV Sjöblom) סיפר על הזוועות לכל מי שרצה לשמע.
בשנת 1896 פרסם בעיתונות השוודית מאמר מפורט על ענף הגומי בקונגו, והמאמר נדפס מחדש במקום אחר.
פקידי מדינת קונגו החופשית יצאו בהתקפה נגדו - במאמרים, במכתבים ובהערות בעיתונות הבלגית והבריטית, והשתיקו במהירות את שובלום.
הקולונל ג'ורג' וושינגטון ויליאמס שירת בצבא האיחוד במהלך מלחמת האזרחים.
ויליאמס נכנס לסמינר והפך לכומר.
לאחר שעבר לוושינגטון הבירה, הקים עיתון אפרו-אמריקאי לאומי, "הקומונר".
הוא הפך להיסטוריון מכובד באמצעות כתביו והרצאותיו.
בשנת 1889 החל ויליאמס לכתוב לסינדיקט העיתונות האירופי.
לאחר ריאיון עם ליאופולד, ויליאמס נסע לקונגו לראות את "התרבות הנוצרית" בפעולה.
בראשית אפריל 1891 כתב ויליאמס מכתב לליאופולד בשם "מכתב פתוח למלכותו השלווה של ליאופולד השני", מלך הבלגים וריבונה של מדינת קונגו החופשית, על הסבל שנגרם באזור בידי סוכניו של לאופולד.
המכתב עזר להניע את דעת הקהל האירופית והאמריקאית נגד משטר קונגו.
בעמודים האחרונים ויליאמס מאשים את ליאופולד ברשימת פשעים, כולל מניפולציה של הציבור הרחב.
הוא הביע את חוסר אמונתו במלך ומעשיו.
לאחר מכן הוא כתב דו"ח על מדינת קונגו החופשית לנשיא האמריקאי בו הוא מתאר כיצד ליאופולד עשה מניפולציות על ארצות הברית.
עד שהנשיא בנג'מין הריסון קיבל את העותק שלו, המכתב הפתוח הופיע בעיתונים אירופיים ואמריקאים.
ב־14 באפריל 1891 "הניו יורק טיימס" פרסם אותו בעמוד הראשון עם רשימת ההאשמות המלאה.
שר התעמולה של לאופולד העסיק עורכי עיתונים כדי להפיץ מאמרים על מעשיו הטובים של ליאופולד.
ליאופולד עצמו נתן ראיונות על חלומותיו ושאיפותיו לקונגו ולעתידה.
יום לאחר פרסום הכתבה ב"ניו יורק טיימס", תומכי ליאופולד באמריקה פרסמו מאמר השמצה באותו עיתון, שהאשים את ויליאמס כי שיקר וביצע מעשי ניאוף.
כותרת המאמר הייתה: "הוא שגשג לזמן מה, אך זאת האמת עליו" במהלך סוף הקיץ של 1891, הפרלמנט הבלגי הגן על ליאופולד ופרסם דו"ח בן 45 עמודים לציבור העיתונאים, ודחה למעשה את ההאשמות של ויליאמס.
ויליאמס נפטר ב-2 באוגוסט משחפת וצדרת, וכשהמוניטין שלו נעלם.
בשנת 1891 הפך מורל לפקיד בחברת ספנות בליברפול.
בשנת 1893, כדי להגדיל את הכנסותיו ולפרנס את משפחתו, החל מורל לכתוב מאמרים נגד פרוטקציוניזם צרפתי, מה שפגע בעסקיו של בעל החברה.
בהשפעתה של מרי קינגסלי, מטיילת וסופרת אנגלית שהפגינה אהדה לעמים אפריקאים וכבוד לתרבויות שונות, הוא הפך ביקורתי כלפי משרד החוץ על כך שאינו תומך בתנועות לדה-קולוניזציה של אפריקה.
חברת הספנות שעבד בה, הייתה קשורה בחוזה משלוחים עם מדינת קונגו החופשית להעברת מטענים בין אנטוורפן לבומה, עיר נמל בשפך הקונגו ובירתה של קונגו החופשית.
קבוצות שונות כמו "אגודת ההגנה של האבוריג'ינים" כבר החלו במערכה נגד זוועות בקונגו.
משום שליטתו בשפה הצרפתית, נשלח מורל לעיתים קרובות לבלגיה, שם הוא ראה חשבונות פנימיים של הסחר עם מדינת קונגו החופשית, שנערכו על ידי החברה.
הוא ראה שספינות מבלגיה לקונגו נשאו רק נשק, שרשראות, כלי חבלה וחומרי נפץ, אך לא היו שם סחורות מסחריות, בעוד שאוניות שהגיעו מקונגו חזרו מלאות במוצרים חשובים כמו גומי גולמי ושנהב.
גילויים אלה גרמו לו להבין שמדיניות בלגיה בקונגו היא נצלנית.
העיתון "הדואר המערב אפריקני", אמצעי התקשורת העיקרי של מורל, התחיל כעיתון קטן המורכב ממאמרי מורל, מכתבי מיסיונרים, מפות, קריקטורות ותמונות.
הכל "כדי לענות על ההתעניינות הגוברת בשאלות מערב אפריקה ומרכז אפריקה".
ג'ון הולט, איש עסקים וחברו הטוב של מורל, עזר לממן את הקמת העיתון.
מאוחר יותר הגיעו גם תומכים ומשקיעים אחרים.
מורל כתב סדרה בת חמישה חלקים תחת הכותרת "מסחר המונופולים במערב אפריקה".
תחילה כתב סיפורים הנוגעים לסחר חופשי וזכויות ילידים.
בהמשך הוא התחיל לכתוב על עבדות, תוך שימוש בשמות תואר כמו רע, עקוב מדם, מרושע, מחריד ואלים, אלה פורסמו בעיתונים בבלגיה ובריטניה:
"הגומי שנשלח הביתה על ידי חברות קונגו...
מוכתם בדם של מאות כושים."
"המבנה המחריד הזה של רשעות מושפלת" הוא קרא לזה.
"הדם נמרח בכל רחבי מדינת קונגו, ההיסטוריה שלה מוכתמת בדם, מעשיה הם עקובים מדם...
הדם של כושים חסרי עתיד, שנשפך בחופשיות עקב המוטיבציה הגדולה מכל - רווח כספי."
ספר שכותרתו "הציוויליזציה במדינות קונגו", מאת פוקס בורן, מזכיר "האגודה להגנת הילידים", שפורסם בינואר 1903, חיזק את טיעוניו של מורל.
ארגונים שונים קיבלו החלטות בדרישה לפעולה ממשלתית.
סר צ'ארלס דילק לקח נושאים רבים מפרסומים אלה לדיונים בפרלמנט האנגלי.
בשנת 1903 כתב מורל את העלון הראשון שלו, "אימת הקונגו", שהגיע לקהל כללי גדול מבעבר.
הוא הדגיש את ההשלכות הדתיות, התעללות שנגרמת בגלל הסחר והאשים את ליאופולד.
העלון תפס את עיניהם של פקידים בריטים בכירים כמו סר צ'ארלס דילקה ורוג'ר קייסמנט.
מורל המשיך לכתוב קטעים כמו שערוריית קונגו, הטיפול בנשים וילדי קונגו (שפורסמה באמריקה בכתב העת ללימודים אפריקאיים) ו"עבדות אפריקה החדשה "(פורסמה באיגוד הבינלאומי של לונדון).
הם הכילו מידע ועדויות של מיסיונרים על האכזריות.
הציבור החל ללחוץ על הפרלמנט לעשות משהו בקשר לזוועות.
מאוחר יותר בשנת 1903, הוציא מורל חוברת של 112 עמודים בכותרת "מדינת העבדים של קונגו", אולי כתב האישום החזק ביותר שפורסם.
הוא כלל תיאור מלא ומפורט של המערכת שיצר ליאופולד בכל האזורים של קונגו.
היו בו גם מפות, דוחות מהפרלמנט ותיאורים של מעשי זוועה.
סר צ'ארלס דילקה העביר לפרלמנט הבריטי עותקים של העלון.
הדבר גרם לזעזוע ניכר והתקבלו החלטות נגד העבדות בקונגו.
לפני 1904 הוציא מורל שני ספרים הנוגעים למערב אפריקה.
הספר הראשון, שכותרתו "אירועים במערב אפריקה", דן בהיסטוריה, בתושבים, בחי ובצומח, במאפיינים הפיזיים, בתעשיות ובסחר באזור; הכל תואר מאדם שמעולם לא נסע למערב אפריקה.
את המידע שלו הוא קיבל מסוחרים וצוותי ספינות במהלך ימיו בעבודה בחברת הספנות, ומקשרים מיסיונריים שלו.
מורל סיכם את ספרו בהתקפות על ליאופולד ועל ממשל מדינת קונגו החופשית הוא השווה את מדינת קונגו החופשית להצלחתה של קונגו הצרפתית, ושיבח את הממשל הצרפתי על מאמציהם במושבותיהם במערב אפריקה.
ב-The Daily Chronicle כתב סר הארי ג'ונסטון:
כתב האישום של מר מורל הוא אחד הדברים הנוראיים ביותר שנכתבו אי פעם, אם הם נכונים.
עתון "הטיימס" כתב סקירה טובה על הספר:
"הציבור יקבל בברכה את התרומה לידע הכללי שלנו בנושא ...
הסבל שתואר בספר "אוהל הדוד תום" הוא כלום לעומת אלה שמורל מתאר כאירועים רגילים של איסוף גומי ושנהב על ידי החברות הבלגיות."
ביקורות חיוביות כאלה עזרו ליצור קהל קוראים לכתביו.
סקירה גרועה של "מורנינג פוסט" התייחסה להשוואה בין קונגו הצרפתית למדינת קונגו החופשית של ליאופולד.
מורל הגיב בספר נוסף, "המקרה הבריטי בקונגו הצרפתית", שהתפרסם כעבור שלושה חודשים.
בספר הזה הוא אמר כי הוא מעריץ את המאמצים של הצרפתים, ושוב האשים את מדינת קונגו החופשית ברוע שנוצר במערב אפריקה.
אפילו "המורנינג פוסט" שיבח את הספר השני.
וכך, ב־20 במאי 1903, קיבל הפרלמנט החלטה שתאפשר לממשלת בריטניה לנהל משא ומתן עם המעצמות בנושא.
הפרלמנט ציין כי "הכרת תודה רבה הייתה" למורל על יצירת מודעות ציבורית.
בספרו השלישי, "שלטונו של המלך ליאופולד באפריקה", היו צילומים של נשים וילדים בעלי מומים.
הוא בעיקר נתן לתמונות לדבר בעד עצמן [23] מורל טען כי על העולם להתאחד כדי להילחם לסיום ההתעללויות.
דבריו הישירים והעובדות שתיאר בספר הופיעו בביקורות ספרים בכל רחבי אירופה ובארצות הברית.
המבקרים הספרותיים תיארו בפירוט את התמונות והסיפורים המחרידים שהוא כתב עליהם..
בעוד כתבי מורל עוררו את רגשות הציבור כלפי "שאלת קונגו" בתוך בריטניה הגדולה, הקים הפרלמנט ועדה בינלאומית לחקירה.
רוג'ר קייסמנט, קונסול בריטי באפריקה ומכירו של מורל, נסע לקונגו וכתב דוח לממשלת בריטניה.
קייסמנט ראיין מיסיונרים, ילידים, קברניטי סירות נהר ועובדי רכבת וחזר עם דיווח על האירועים המחרידים ביותר שתוארו אי פעם.
רבים ראו בדו"ח שלו את החשיפה הקשה ביותר של ניצול באפריקה.
קונסול בריטי מכובד, שנבחר על ידי משרד החוץ הבריטי, כתב את שלושים ותשעה עמודי העדות ואינדקס של עובדות בן 23 העמודים.
הדו"ח הביא בבריטניה לתחושה עמוקה כי יש לשנות את המערכת המנהלית של מדינת קונגו.
ממשלת בריטניה שיבחה את קייסמנט על עבודתו ונתנה לו תואר אבירות.
מורל פרסם את הדו"ח בעיתונו, ומשם הוא נפוץ לשאר העולם.
קייסמנט ומורל נפגשו בדבלין כדי לדון במצב.
קייסמנט שכנע את מורל להקים ארגון למאבק בהתעללויות של ליאופולד בקונגו.
בנובמבר 1903 הוקם האיגוד לרפורמות בקונגו (CRA).
קייסמנט השיג 100 ליש"ט כקרן ראשונית.
מורל חזר לליברפול כדי להתחיל להפעיל את הארגון החדש.
הוא שאב השראה מהספר "לב המאפליה", וכינה אותו "הדבר החזק ביותר שנכתב אי פעם בנושא".
[25] קייסמנט נעדר במכוון מההשקה של האגודה לרפורמות בקונגו באולם הפילהרמונית בליברפול ב־23 במרץ 1904 מכיוון שהוא לא רצה שמעמדו הנכבד תהיה הסיבה היחידה שאנשים הצטרפו אליו.
המניפסט המייסד כלל רשימת שמות מרשימה הכוללת את איש העסקים והיזם האפריקני ג'ון הולט, ההיסטוריון ג'ון מורלי, השר הפרסביטריאני הכומר ר.
ג.' קמפבל והנדבן הקווייקר קדבורי מחברת השוקולד קדבורי.
אחרים כללו ארבעה בישופים ותריסר בעלי השפעה.
המניפסט קרא להשיג "יחס צודק ואנושי לתושבי מדינת קונגו, והשבת זכויותיהם על ארצם ולהבטיח להם את חופש הפרט".
שבוע לאחר מכן, "ועדת הצדק הבינלאומי של מסצ'וסטס" ארגנה את הסניף האמריקני של "האיגוד הרפורמי בקונגו" עם חברים ובהם מארק טוויין, בוקר ט.
בספטמבר 1904 הגיע מורל לניו יורק לקמפיין האמריקני שלו, עם עצומה שכונתה "מאמורייל".
המאמורייל הכיל חתימות של כל חברי האגודה לרפורמות.
ניתן להסביר את מטרת נסיעתו בדבריו של מורל עצמו במהלך ריאיון ל"ניו יורק הראלד" בשנת 1903. כשנשאל על ידי המראיין" מדוע הגעת לאמריקה?
לאמריקה יש אחריות מיוחדת וברורה מאוד בעניין, שכן הממשלה האמריקאית הייתה הראשונה שהכירה במעמדה של מדינת קונגו החופשית, ובכך סללה את הדרך לפעולה דומה מצד המעצמות האירופיות.
יש לקוות כי הנשיא רוזוולט והעם האמריקני עשויים לעזור לבטל את ההחלטות האלה, שהשפיעו ללא ידיעתם על חיי התושבים הילידים בשטחי קונגו.
לפני שמורל נסע לאמריקה הוא הגיש העתק של המסמך לניו יורק טיימס, לניו יורק פוסט, לוושינגטון פוסט, להבוסטון גלוב ולסינדיקטים נוספים לעיתונות.
האגודה לרפורמה ומורל קיוו שלפני הגעתו תהיה תמיכה ציבורית חזקה מצד האזרחים האמריקאים.
כל העיתונים כיסו את הגעתו והציגו קטעים מהמסמך.
נאומיו המפורשים ברחבי ניו אינגלנד זיכו את מורל בפגישה עם הנשיא תאודור רוזוולט.
ה"ניו יורק פוסט "כיסה את הביקור בכתבה מלאה על שני עמודים.
דרך הסיקור העיתונאי הרציף, האמריקאים התקרבו למורל ולבעית קונגו.
ב־7 באוקטובר דיבר מורל בבוסטון על קונגרס השלום הבינלאומי.
נאומו היה משכנע ומניע, ועזר למקד את תשומת הלב הציבורית של אמריקה בקונגו.
ייקח לנשיא רוזוולט ולקונגרס עוד כשנתיים נוספות.
בהשפעת הלחץ הציבורי, בשנת 1906 הקונגרס האמריקאי החליט נגד ליאופולד ודרש את ביטול מדינת קונגו החופשית.
ליאופולד הורה על התקפות נגד כל הטענות שמורל הביא.
אנשי התעמולה שלו כתבו מאמרים לעיתונים גדולים, כולל הניו יורק טיימס, כמו גם מכתבים רבים לעורכי העיתונים.
ליאופולד הזמין חקירה פנימית על קונגו כדי להוכיח לציבור כי אכפת לו.
ועדה של פקידים מקונגו פרסמה דוחות שהכחישו את מעשי הזוועה.
במקביל מורל אסף מכתבים, תמונות ועדויות מתושבי קונגו.
את המידע הזה הוא הפך לבליץ תקשורתי נרחב של עלונים, מאמרים בעיתונים, מכתבים וספרים.
תגובתו של ליאופולד כללה מאמרים שנוגדים את הטענות, אך הוא גם שלח סוכנים לרגל אחרי מורל במהלך ביקורו האמריקני.
במקביל פרסם מארק טוויין את ספרו על הקונגו והמלך לאופולד, שעסק בהתעללויות ובהכחשתו של לאופולד.
טוויין כתב את זה מנקודת המבט של ליאופולד: "הם התפרצו וקוראים לי המלך שנושא על נפשו עשרה מיליון מקרי רצח." לאורך הספר, טוויין הציג את ליאופולד כאשם ורשע.
לא משנה, אני בכל זאת ניצחתי את היאנקיז!
[קורא בחיוך לעג, צו הכרת הנשיא מ-22 באפריל 1884]." הדו"ח של טוויין הציג את דימויו של ליאופולד כמתעלם במיוחד ומתכנן למנוע את גילוי האמת.
סוכניו של לאופולד עמדו בקשרי מכתבים עם עורך הספר, ופרסמו ספר נגדי שכותרתו הייתה "תשובה למארק טוויין".
בספר הם מכנים את טווין ומורל שקרנים ומניפולטיביים.
"כל מה שטוויין ומורל אמרו הם שקרים!" [30] אחד הלוביסטים השכירים של ליאופולד, עורך דין מפורסם מסן פרנסיסקו, הנרי ו.
קובלסקי, עורר סנסציה בדצמבר 1906 כשפרסם את כל התכתובת בינו לבין ליאופולד ומדינת קונגו.
ליאופולד מינה לבסוף ועדת חקירה, לחקור אישומים ספציפיים בגין הזוועות ודיווח על שימוש לרעה.
הוועדה כללה חברי פרלמנט בלגי ופקידים נמוכים בממשלה.
ליאופולד שחרר הצהרות לעיתונות בתקווה להרגיע את המהומה הציבורית.
עם זאת, ליאופולד רצה לקבל דו"ח פרטי ולא לפרסום.
הוועדה חזרה עם העדויות המרובות ביותר להתעללות - ראיונות עם יותר ממאה ילידים ורבים מהמיסיונרים, מסמכים מהצבא שפעל במושבה.
אלה פירטו את מקרי המוות והטלת המומים, וכן מסמכי מדינת קונגו שמוכיחים כי ליאופולד הרוויח יותר ממה שדיווח.
האגודה לרפורמות השיגה את הדו"ח שהוגש למלך, ופרסמה אותו בעיתונות, כולל הניו יורק טיימס, בסוכנות הידיעות אי-פי וסוכנויות העיתונות האירופיות.
הדו"ח, ההוכחות שהונחו בפני ועדת החקירה של קונגו, הפך אף הוא לחוברת שהפיצה האגודה ברחבי אירופה ובארצות הברית.
הוועדה, שמונתה על ידי ליאופולד עצמו, דיווחה על עדויות מחרידות, עובדות על מקרי מוות ומומים, ומכתבים שהושגו מקונגו המתעדים את ההתעללויות.
ליאופולד לא יכול היה להפריך את ממצאי הוועדה שלו.
לבסוף הלחץ הציבורי, ומסע התעמולה הפעילו את הגורמים הפוליטיים, שמצדם לחצו על ליאופולד.
ליאופולד נכנע, העביר את מדינת קונגו החופשית לבלגיה בתמורה להסדר כספי בשנת 1908. הוא נפטר, בן 74, בשנה שלאחר מכן ומעולם לא נשפט.
מלחמת הרומנטיקנים הוא מונח שמשמש היסטוריונים למוזיקה, כדי לתאר את הפילוג בקרב מוזיקאים בולטים במחצית השנייה של המאה ה-19. המבנה המוזיקלי, ההרמוניה הכרומטית (אנ') והמוזיקה התוכניתית לעומת המוזיקה האבסולוטית, היו תחומי המחלוקת העיקריים.
הצדדים היריבים התגבשו בשנות ה-50 של המאה ה-19. החברים הבולטים בחוג השמרני היו יוהנס ברהמס, יוזף יואכים, קלרה שומאן ותלמידי קונסרבטוריון לייפציג שהוקם על ידי פליקס מנדלסון.
בין מתנגדיהם הפרוגרסיביים הרדיקליים, שהגיעו בעיקר מויימאר, היו פרנץ ליסט, חברי האסכולה הגרמנית החדשה וריכרד וגנר.
המחלוקת התרחשה בגרמניה ובמרכז אירופה.
מוזיקאים מצרפת, איטליה ורוסיה היו מעורבים באופן שולי בלבד.
מלחינים משני הצדדים הושפעו מבטהובן והעריצו אותו.
השמרנים התייחסו ליצירתו כפסגת היצירה, ואילו הפרוגרסיביים ראו בה התחלה חדשה במוזיקה.
קלרה שומאן, יוזף יואכים ויוהנס ברהמס, היו חברי מפתח מוקדמים בקבוצת מוזיקאים שמרנית.
גרעין תומכים זה שמר על מורשתו האמנותית של רוברט שומאן, בעלה של קלרה, שנפטר בשנת 1856.
רוברט שומאן, שהיה מבקר ועורך כתב העת המוזיקלי המשפיע נויה צייטשריפט פיר מוזיק, אותו ייסד בשנת 1834, מעולם לא היה מעריץ של ליסט.
עם זאת, הוא קיים יחסי ידידות נלהבים ופוריים עם ליסט, עם רומנטיקנים רדיקליים אחרים וכן עם שמרנים מוזיקליים כמו מנדלסון ונילס גאדה.
הוא שיבח את נגינת הפסנתר של ליסט בכתב העת וסקר לטובה את הופעותיו בלייפציג בשנת 1840. עם זאת, אחרי 1842, כאשר גל הערצה כלפי ליסט שטף את אירופה ("הליסטומניה"), גם הוא וגם קלרה האמינו שליסט התחיל להזות בעצמו.
בשנת 1845 מכר שומאן את נויה צייטשריפט לפרנץ ברנדל, וכתב העת הפך למקור של תמיכה נלהבת בליסט ובאסכולה שלו.
מאידך, כתב העת החל להתעניין פחות ביצירות של מנדלסון ומלחינים שמרנים אחרים.
התפנית בקו העריכתי של כתב העת הובילה להידרדרות ביחסים בין שומאן וליסט, עד שב-1848 ניתק הקשר ביניהם.
ליסט נשאר בתחילה לבבי ולעיתים נדיב ברמה המקצועית כלפי השומאנים, אך הם נעשו עוינים כלפיו בגלוי.
קלרה שומאן הייתה שמרנית יותר מבעלה, והיא תפסה את השינוי בקו של כתב העת כפגיעה במורשתו.
ברהמס הצעיר ויואכים, שהיו קרובים לרוברט וקלארה שומאן, הצטרפו לבני הזוג שומאן בהתנגדותם לליסט ולאסכולה הגרמנית החדשה.
בגיל 17 היה יואכים לפרופסור לכינור בקונסרבטוריון לייפציג, שם הוא קשר קשרים הדוקים עם מנדלסון, עם בני הזוג שומאן ועם פרדיננד דויד.
שנתיים לאחר מכן, הוא הפך למנהל הקונצרטים של תזמורת החצר של ויימר בניהולו של ליסט.
שלוש שנותיו בוויימר הותירו בו רשמים לא טובים מהניצוח והקומפוזיציה של ליסט.
דעתו על המוזיקה של ליסט ושל שאר האסכולה הגרמנית החדשה, קיבלה חיזוק מהתכתבותו עם ברהמס וקלרה.
החוויה האישית של ברהמס עם ליסט הוגבלה לביקור בודד בוויימר בשנת 1853, כאשר הוא הציג כמה מיצירותיו בפני קבוצה שכללה את ליסט, פטר קורנליוס ויואכים רף.
לאחר שליסט ניגן כמה מיצירותיו של ברהמס, הוא ביצע את סונטת הפסנתר בבי מינור של עצמו.
ברהמס לא התרשם, לא מהמוזיקה של ליסט ולא מהמוזיקה של רוב שאר האסכולה הגרמנית החדשה.
יוצא הדופן היה ריכרד וגנר, אותה הוא העריך באופן פרטי אף שלא ניסה להגן עליה באופן ציבורי.
לא פעם אמר לחבריו, "אני הטוב שבוגנריאנים".
גם יואכים כיבד את המוזיקה של וגנר; עם זאת, שניהם גם הסכימו שכתביו של וגנר הם מסוכנים.
המבקר אדוארד הנסליק היה בעל השפעה ומקובל על חוג השמרנים, שכן השקפתו לפיה המוזיקה היא "צורה נעה בצליל" תאמה להשקפתם.
אישים נוספים, כגון היו היינריך פון הרצגנברג, פרידריך גרנשהיים, רוברט פוקס וקרל גולדמרק, נקשרו מפעם לפעם לחוג השמרנים.
דמות המפתח בחוג המוזיקאים שהתפתח בוויימר ("האסכולה הגרמנית החדשה"), הייתה פרנץ ליסט.
המלחין המוביל האחר של הקבוצה היה ריכרד וגנר.
דמות בולטת נוספת היה המבקר ריכרד פוהל.
הוא הובא על ידי ליסט לשמש כ"מבקר הבית" הלא רשמי של האסכולה, והוא שיבח את ליסט, ברליוז ווגנר בדפוס.
הוא גם ביקר את טענתו שלאדוארד הנסליק שמוזיקה לא יכולה להיות פרוגרמטית.
בין המצדדים בליסט ווגנר היו גם המלחינים פליקס דראז'קה, יוליוס ראובקה, קארל קלינדוורת, ויליאם מייסון ופיטר קורנליוס.
המלחין והפסנתרן הנס פון בילוב תמך ליסט ובווגנר עד שאשתו, בתו של ליסט, קוזימה, עזבה אותו ונישאה לווגנר.
לאחר מכן הוא העביר את נאמנותו לברהמס.
היו כמה ניסיונות, שבמרכזן עמד ליסט, ליצור ארגון מתמשך ורשמי שיתמוך בקבוצה.
הנויה-ויימר-וירין היה ניסיון, שנמשך מספר שנים, ליצור ארגון כזה.
ה-Tonkünstler-Versammlung (קונגרס אמני המוזיקה), שנפגש לראשונה בלייפציג ביוני 1859, היה ניסיון מוצלח יותר, והוא היה משמעותי בגיבוש האסכולה הגרמנית החדשה ולהקמתו בשנת 1861 של ה-Allgemeine Deutsche Musikverein (ADMV) (q.v.), ("האיחוד המוזיקלי הגרמני הכללי") קידם את תפיסתו של ליסט.
אף על פי שהמלחין האוסטרי אנטון ברוקנר לא לקח חלק בוויכוח בין השמרנים לפרוגרסיבים, הסימפוניות שלו נתפסו כקרובות לפרוגרסיבים, בזכות ההרמוניה המתקדמת שלהם, התזמור המאסיבי והיקף הזמן המורחב.
ההערצה שלו לווגנר – הוא לווגנר את הסימפוניה השלישית שלו וציטט בה מאופרות שלו – סייעה לביסוס הרושם הזה.
נקודת המחלוקת המרכזית בין שתי הקבוצות הייתה לגבי היחס לצורות מוזיקליות מסורתיות וחדשות.
פולמוס זה צמח מתוך הוויכוח על סוגת הסימפוניה, שביצירתו של בטהובן התפתחה מיצירה למטרות בידור לצורת ביטוי יצירתית שמשלבת אידיאלים חברתיים, מוסריים ותרבותיים.
ליסט ומעגל תומכיו צידדו בפיתוח סגנונות חדשים ובשילוב אלמנטים עלילתיים ודימויים במוזיקה.
המוטו של ליסט היה "יין חדש דורש בקבוקים חדשים", ולצורך יישום גישתו הוא פיתח את סוגת הפואמה הסימפונית.
מנגד, השמרנים בלייפציג וברלין העדיפו שימוש בצורות ששימשו את המאסטרים הקלאסיים ואשר נותחו על ידי מוזיקולוגים שפעלו בראשית המאה ה-19, כגון אדולף ברנהרד מרקס.
נקודת מחלוקת נוספת הייתה היכולת של מוזיקה לייצג פרוגרמה כלשהי מעבר למוזיקה עצמה – כלומר לגבי הרעיון של מוזיקה תוכניתית.
בספרו "על היפה המוזיקלי" משנת 1854, טען הנסליק (שזוהה עם השמרנים) שמוזיקה אינה צריכה להתיימר לייצג שום דבר ספציפי מלבד את עצמה.
לאחר פרסום המהדורה הראשונה של הספר פורסמו שש הפואמות הסימפוניות הראשונות של ליסט וכן הוצגה לראשונה "סימפוניית פאוסט" שלו בניצוחו.
הנסליק עדכן את הספר, שבמהדורתו השנייה הזכיר את ליסט ואת היצירות האלו באופן ספציפי.
לדברי אלן ווקר, המוזיקולוג והביוגרף של ליסט, הגישה של הנסליק וביקורתו לא היו חדשות; החידוש היה בכך ש"הנסליק היה מוזיקאי שפנה למוזיקאים, והוא מצא קהל גדול".
אחד האירועים המשמעותיים היה פרסום מניפסט נגד ההטיה של כתב העת נויה צייטשריפט פיר מוזיק בעריכתו של פרנץ ברנדל.
מוערך כי ברהמס חיבר את המניפסט, ובתחילה חתמו עליו ארבעה אישים, ביניהם ברהמס עצמו ויואכים.
לאחר מכם נעשה מאמץ לגייס חתימות נוספות, אך לפני שנוספו חתימותיהם, הגיע עותק של המניפסט למשרדי מערכת כתב העת ברלינר מוזיק-צייטונג אקו, ומשם הוא הודלף ל"נויה צייטשריפט פיר מוזיקה עצמו, שפרסם מייד גרסה פרודית שלו.
יומיים לאחר מכן, הופיע המניפסט המקורי הרשמית בברלינר מוזיק-צייטונג עם יותר מעשרים חתימות, כולל וולדמר ברגיאל, אלברט דיטריך, קרל ריינקה ופרדיננד הילר.
במניפסט הוסע צער על הקו הערכתי החדש של כתב העת בעריכתו של ברנדל והוסעה ביקורת על ייצוג מוטה של המציאות, כאילו המוזיקאים התומכים ב"מוזיקה של העתיד לכאורה" הם רציניים יותר והוויכוח הוכרע לטובתם.
פרסום המניפסט גרם לפרסום של הסכסוך בין שתי קבוצות המוזיקאים בעיתוני גרמניה.
מלחמת הקונפדרציה (בספרדית: Guerra de la Confederación) או מלחמת הקונפדרציה הפרו-בוליביאנית (בספרדית: Guerra contra la Confederación Perú-Boliviana) הייתה מלחמה שהתקיימה בין השנים 1836–1839 בין הקונפדרציה הפרו-בוליביאנית לצ'ילה וארגנטינה.
הרקע לפתיחת המלחמה היה איחודן של שתי רפובליקות פרו עם בוליביה ויצירת הקונפדרציה, מהלך שאיים על העליונות הכלכלית של צ'ילה והוביל אותה להכרזת מלחמה.
הרוב הגדול של הקרבות נערכו בשטח שנכלל היום בפרו, כאשר כוחות צ'יליאנים נעזרו במחתרת הפרואנית כדי להפיל את השלטון הבוליביאני בפרו.
לפני המלחמה קדמה מלחמת סלאברי וסנטה קרוז, ובסופה צבא בוליביה כבש את הרפובליקה הצפונית והדרומית של פרו.
את רוב הלחימה ניהל נשיא בוליביה לשעבר, נשיא הקונפדרציה ו'המגן העליון' שלה, אנדרס דה סנטה קרוז.
לאחר כיבוש פרו בידיי בוליביה סופחה פרו אל תוך הקונפדרציה, מה שהוביל ליצירת הקונפדרציה הפרו בוליביאנית.
הקונפדרציה, כך ראו בה הצ'יליאנים, היוותה איום מוחשי על כלכלת צ'ילה שהייתה אז היציבה ביותר באמריקה הלטינית.
המלחמה החלה כשצבא צ'ילה הכריז מלחמה על הקונפדרציה, במקביל צבא הקונפדרציה פלש לארגנטינה והוביל גם אותה להכרזת מלחמה.
בצ'ילה הוקם 'צבא השיקום' יחד עם המחתרת הפרואנית שמטרתו הייתה לכבוש את לימה ולפרק את הקונפדרציה.
רוב הקרבות שהתרחשו בשנים 1836 ו-1837 התקיימו בין צבא הקונפדרציה לצבא ארגנטינה.
לאחר ניצחונות רבים של הקונפדרציה, ארגנטינה פרשה מן המלחמה והגיעה להסכם עם הקונפדרציה לפיו ארגנטינה לא תתערב לטובת צ'ילה בלחימה.
בשלב מאוחר של המלחמה היה נראה כי הקונפדרציה תנצח, שכן לאחר שהכניעה את ארגנטינה נחלה עוד שורה של ניצחונות מינוריים על צ'ילה.
עם זאת, הלחימה נגד צ'ילה מדרום ומצפון בשלוש חזיתות שונות אילצה את סנטה קרוז לחלק את כוחותיו, מה שהחליש את הגנתו הצבאית.
בסוף שנת 1838 החלה תפנית ביחסי הכוחות, וצ'ילה הביסה את צבא הקונפדרציה כמעט בכל קרב.
בניגוד לארגנטינה, שלחמה בשטחה, צ'ילה הגיע מצפון דרך פרו הצפונית ונעזרה בכוחות המורדים כדי להגיע ללימה.
הקרב המכריע היה הקרב ביונגאי, שנגמר בתבוסה מרה של כוחות הקונפדרציה.
אירוע זה הוביל לפירוק הקונפדרציה ולגירושו של סנטה קרוז.
מלחמת השבת הכתר הפורטוגזי (פורטוגזית: Guerra da Restauração; מלחמת הרסטורציה) הייתה מלחמה, שהתרחשה בחצי האי האיברי בין השנים 1640–1668 והביאה לעצמאותה של האימפריה הפורטוגזית מהאימפריה הספרדית ולנפילת האיחוד האיברי.
עם עצמאות פורטוגל עלתה לשלטון בה שושלת ברגנסה תחת ז'ואאו הרביעי, מלך פורטוגל.
שושלת ברגנסה נותרה בשלטון בפורטוגל עד להקמתה של הרפובליקה הפורטוגזית הראשונה בשנת 1910.
מותם של סבשטיאו, מלך פורטוגל ואנריקה, מלך פורטוגל הביאו בשנת 1580 למשבר ירושה בפורטוגל.
שני המתחרים הראשיים לכתר הפורטוגזי היו אנטוניו, אב המנזר של קראטו ופליפה השני, מלך ספרד, שניהם נכדיו של מנואל הראשון, מלך פורטוגל לשעבר.
מאבק הכתר הביא למלחמת הירושה הפורטוגזית במסגרתו פליפה השני, בראש האימפריה הספרדית, ירש לבסוף את האימפריה הפורטוגזית ואיחד את כתר הממלכות לתוך האיחוד האיברי.
בעלייתה של ספרד ההבסבורגית לשלטון בפורטוגל, חתנו של פליפה השני, אלברכט השביעי, ארכידוכס אוסטריה, הפך למשנה למלך בליסבון.
המדיניות הכללית של פליפה השני (או פליפה הראשון כפי שנודע בפורטוגל) ובנו, פליפה השלישי, מלך ספרד לגבי פורטוגל, התעסקה בעיקר בשימור המשטר הסדיר עליה.
פורטוגל נותרה במהלך תקופת האיחוד האיברי ממלכה עצמאית אך ניתנה לשלטונו של הריבון הספרדי.
הספרדים לרוב לא התערבו במדיניות הפנימית של פורטוגל ופורטוגזים נותרו בעמדות מפתח פנימיות והועלו לעמדות מפתח בחצר המלוכה הספרדית בנוסף לכך.
השטחים של מושבות האימפריה הפורטוגזית נותרו תחת שליטה דה פקטו של מושלים פורטוגזים.
לקראת סוף שלטונו התערב פליפה השלישי בניהול המושבות הפורטוגזיות בדרום אמריקה לחופי האוקיינוס האטלנטי והביא לחלוקה מנהלית חדשה והקמת מדינת ברזיל.
עלייתו של פליפה הרביעי, מלך ספרד בשנת 1621 הביאה להתערבות מרובה במדיניות הפנימית של פורטוגל, העלאת המיסים על הנתינים הפורטוגזים ושינוי המטבע האזורי הפורטוגזי.
תחת שלטונו של פליפה הרביעי הוטלו צווי גיוס על נתינים פורטוגזים להצטרף למלחמת שלושים השנים.
בשונה מספרד ההבסבורגית אשר הייתה בעלת השפעה על הפוליטיקה האירופאית והחזיקה מושבות רבות ברחבי היבשת, המדיניות הפורטוגזית התמקדה בעיקר על פעילות של מסחר מחוץ לאירופה, דוגמת סחר המטבלים מתת-היבשת ההודית וסחר העבדים האטלנטי.
החלו מהלכים בחצר המלוכה במדריד להוצאתה לפועל של תוכנית איחוד הנשק, לפיה תוכננה הקמת צבא מילואים שימנה 140,000 איש שהיה אמור לקבל את כל המשאבים הנדרשים להקמתו מרחבי האימפריה הספרדית, כולל פורטוגל.
מלבד המשטר הריכוזי בממלכת קסטיליה הייתה התנגדות נחרצת לתוכנית שכן הייתה פוגעת באוטונומיה בכך שהייתה קושרת כלכלית את כל פלגי האימפריה והייתה מביאה פורטוגזים וקטלונים להילחם למען מלחמות הספרדים.
פליפה הרביעי הושפע רבות מיועציו, גספאר דה גוזמן, הרוזן מאוליבארס, שכתב לו בשנת 1625 במזכר סודי:
במהלך מלחמת שלושים השנים, אף על פי שהמלחמה החלה כמאבק דתי בין קתולים ופרוטסטנטים, היא עם הזמן הפכה למלחמה על כוחן של מדינות באירופה.
ממלכת צרפת שמזה זמן רב הייתה במאבק כוח נגד בית הבסבורג, הצטרפה אל הכוחות הפרוטסטנטים במאבק למרות היותה קתולית.
עוד לפני הצטרפותה של צרפת למלחמה, הממשל הצרפתי תחת האסטרטגיה של הקרדינל רישלייה, העביר כספים לכוחות פנימיים בדלנים בתוך שטחי הכתר ההבסבורגי כגון דוכסות מילאנו והרפובליקה ההולנדית (האחרונה הייתה באותה העת כבר בתוך מלחמת שמונים השנים נגד שלטון ארצות השפלה ההבסבורגיות).
כאשר נכנסה צרפת למאבק החלה מלחמת צרפת–ספרד של 1635–1659 ותחילה העליונות הצבאית הספרדית הגיעה עד לשערי פריז.
הממשל הצרפתי העביר כספים לבדלנים נגד כתר הבסבורג בחצי האי האיברי, בייחוד בפורטוגל וקטלוניה.
הקרדינל רישלייה ראה את ז'ואאו השני, דוכס ברגנסה השמיני כיורש העצר הלגיטימי לכתר הספרדי בעוד תכנן להכתיר את לואי השלושה עשר, מלך צרפת בתואר דוכס ברצלונה לסיפוח קטלוניה.
אביו של ז'ואאו השני, תאודוסיו השני, דוכס ברגנסה, היה תומך אוהד של ספרד ההבסבורגית ושליטיה אך בנו נטה לעמדה שונה ממנו כאשר החלה התערבות ספרדית בענייני הפנים של פורטוגל והאריסטוקרטיה הפורטוגזית החלה לדאוג למעמדה.
ז'ואאו השני היה הנכד של הנכדה של מנואל הראשון, מלך פורטוגל ומכאן נבעה טענתו לכתר הפורטוגזי.
עם הזמן החלה פעולה מחתרתית שנתמכה בידי האריסטוקרטיה הפורטוגזית וממלכת צרפת לפעול נגד השלטון הספרדי בפורטוגל.
בו בזמן הפכה מדיניותו של פליפה הרביעי ליותר ויותר משפיעה על פורטוגל.
חוקים קסטיליאנים הועתקו לחוקי המדינה של פורטוגל.
היה ניסיון לאחד מוסדות מדינה כגון האינקוויזיציה הספרדית והאינקוויזיציה הפורטוגזית.
בני אצולה ספרדים החלו להחליף פורטוגזים בעמדות מפתח פנימיות.
כוחות הצי הפורטוגזי צורפו לתוך הארמדה הספרדית במלחמותיה והועלה הגיוס של פורטוגזים למלחמות של ספרד.
עקב האיחוד האיברי החלו כוחות הצי ההולנדי לתקוף את מושבות פורטוגל והחלו את מלחמת הולנד–פורטוגל.
נוסף על כך, ספרד הייתה במלחמה עם ממלכת אנגליה אשר מזה מאות שנים הייתה בת ברית של פורטוגל בעת הייתה האחרונה ריבונית לגמרי.
במהלך שנות השלושים של המאה ה-17 פרצו שתי מרידות מחתרתיות בפורטוגל אך שתיהן נפלו תחת הצבא הספרדי.
המחתרות השונות בהמשך התאחדו לכדי מחתרת מרכזית אחידה שתמכה בהעלתו של ז'ואאו השני לכתר הפורטוגזי בתור מלך פורטוגל.
במהלך 1640 האסטרטגיה של הקרדינל רישלייה החלה להניב פירות כאשר כוחות פנימיים בקטלוניה הכריזו על עצמאותם מהכתר הספרדי ועל הפיכתם לנסיכות תחת חסות צרפתית ותחת מלך צרפת.
המאבק בין ספרד לקסטיליה נודע בתור מלחמת הקוצרים והוא פגע קשות בצבא הספרדי שהיה עליו להתפרש ברחבי ריבוי חזיתות באירופה ובכלל העולם.
לצבא הספרדי היו זרועות של קונקיסטאדורים במלכות המשנה של ספרד החדשה, מלכות המשנה של פרו, הפיליפינים ועוד.
ארגוני מחתרת פורטוגזים ראו זאת כהזדמנות להתחיל למרוד לעצמאות אל מול ספרד.
ב-1 בדצמבר 1640, 60 שנה בדיוק לאחר הכתרתו של פליפה השני מספרד כמלך שני הכתרים הראשון, ארגונים מהפכנים הוציאו לפועל קשר נגד מזכיר המדינה הספרדי בפורטוגל, מיגל דה וסקונסלוס.
הבדלנים הפורטוגזים החלו במרידה בליסבון ובתמיכת האוכלוסייה הפורטוגזית נכנסו אל ארמון הממשלה, ירו במיגל אשר התחבא מהם והשליכו את גופתו מהחלון.
בהמשך היום הכתירו הבדלנים את ז'ואאו השני בתור ז'ואאו הרביעי, מלך פורטוגל.
פעולה זאת הביאה לתחילתה של מלחמת השבת הכתר הפורטוגזית.
בתקווה לניצחון מהיר בפורטוגל, הממשל הספרדי הורה על העברתם של שבעה רגימנטים לעבר גבול פורטוגל באופן מיידי.
כשל לוגיסטי ופעולה עצמאית של מפקד הכוח נגד הוראות הכתר הספרדי הביאו לאיבוד המומנטום של פעולה מיידית לפני שהחל המרד להתפשט לעבר כל פורטוגל.
פלישה ספרדית אל תוך פורטוגל בסוף 1641 נכשלה, המרד התפתח לכל פורטוגל והסכסוך הגיע במהרה למבוי סתום וסטטוס קוו.
כוחות מרחבי האימפריה הפורטוגזית נעו לפורטוגל להשיב את עצמאותה וריבונותה.
בשנת 1644 הגיע ממדינת ברזיל מטיאס דה אלבוקרקי, אחד ממספר קצינים קולוניאליים פורטוגזים מנוסים שעלו לגדולה במהלך המלחמה.
עם הסדר הגבולות הפורטוגזים תחת כתר ז'ואאו הרביעי המלחמה קיבלה אופי משונה כעימות גבולות, לרוב בין כוחות מקומיים שהכירו אחד את השני היטב, אך היכרותם לא הפחיתה את ההשפעות ההרסניות של המלחמה.
אופייה העקוב מדם של הלחימה הוחמר לעיתים קרובות על ידי שימוש בכוחות זרים ושכירי חרב.
בסופו של דבר נפתחו שלוש מערכות צבאיות מרכזיות, אך עיקר הפעילות התמקדה בחזית המרכזית ובגבול שבין אלמטג'ו הפורטוגזית לאקסטרמדורה הספרדית.
החזית הדרומית באנדלוסיה הספרדית היוותה יעד אסטרטגי עבור פורטוגל אשר כוחותיה הכינו עצמם לסיפוח שטחים לחופי הים התיכון, אך היא מעולם לא נשאה במלוא כובד ההתקפה הפורטוגזית, בייחוד עקב קשרים בין המלכה הפורטוגזית והאצולה האנדלוסית.
ספרד בהתחלה הנהיגה מלחמה הגנתית.
הממשל הפורטוגזי מצידו לא יצא למבצעים מרכזיים לצורך סיפוח שטח ספרדי על מנת לנצח, וגם היא הייתה מוכנה להפוך את המלחמה להגנתית.
גודלו של המרד הפורטוגזי, ביחד עם המרד הקטלוני, הכריח את הספרדים לקרוא לרבים מכוחותיהם ברחבי אירופה אל חצי האי האיברי ובכך הביאו להיחלשות ההשפעה על המושבות בארצות השפלה הספרדיות, דוכסות בורגונדיה, חצי האי האפניני ועוד.
קרבות החלו בין כוחות פורטוגזים וספרדים על מושבות מעבר לים, בייחוד ברחבי תת-היבשת ההודית.
מלחמת הולנד-פורטוגל המשיכה גם לאחר הכרזת העצמאות של פורטוגל והמלחמה הסתיימה רק בשנת 1654, כאשר הועברו מספר מושבות ימיות לרפובליקה ההולנדית ובכך החלה הקמתה של האימפריה ההולנדית.
אירועים של טקטיקות אכזריות כגון שימוש באדמה חרוכה ושריפת בתי תושבים שחיו משני צדי הגבול דווחו בשכיחות אך עצמאותה של פורטוגל הפכה לדה פקטו מלאה.
המערכות הצבאיות על עברי הגבול כללו בדרך כלל קורריאות, או 'פשיטות פרשים', שריפת שדות חקלאיים, ביזת עיירות וניכוס עדרים גדולים של בקר וכבשים של האויב.
חיילים וקצינים שהתעניינו בעיקר בשלל עצמי ונטו לעריקה היו בעיתיים בניהול המלחמה לשני הצדדים.
במשך תקופות ארוכות, ללא כוח אדם או כסף, אף צד לא ניהל מערכות צבאיות רשמיות וכאשר נעשו פעולות, הם הונעו לעיתים קרובות באותה מידה משיקולים פוליטיים, כמו הצורך של פורטוגל להרשים את בעלי בריתה הפוטנציאליים בעזרת כיבוש מטרות צבאיות מרכזיות באזורי הגבול.
גם לאחר סיומה של מלחמת שלושים השנים וחתימת שלום וסטפאליה, המשיך המאבק.
המרד בקטלוניה נפל וכוחות ספרדים יכלו להתרכז נגד הפורטוגזים אך המאבק הכללי פגע קשות בתפקודו של הצבא הספרדי שהיה על סף קריסה.
משנה לשנה, לאור בעיות התחבורה של המערכה בחורף ובתנאי החום והיבש של הקיץ, רוב הלחימה הוגבלה לאביב ובסתיו.
שנות ה-50 של המאה ה-17 לא הביאו לתוצאה מוחצת במלחמה מבחינה צבאית אך הייתה חשובה בחזיתות המדיניות והדיפלומטיות.
מותו של ז'ואאו הרביעי, מלך פורטוגל, בשנת 1656 הביא את אשתו, לואיסה דה גוסמן, להפוך לעוצרת על בנה היורש, אפונסו השישי, מלך פורטוגל.
בהמשך, עם הגעתו לבגרות תלחם לואיסה על המשך שירותה כעוצרת, מה שהביא למאבק ירושה פנימי.
למרות הבעיות המקומיות הללו, גירוש הכוחות ההולנדים מצפון ברזיל וחתימת חוזה ידידות מחודש עם אנגליה בשנת 1654 שיפרו את מעמדה הדיפלומטי והכלכלי של פורטוגל לזמן מה והעניקו לה הגנה נדרשת מפני מתקפה ימית על ליסבון.
עד 1662 ספרד התחייבה למאמץ גדול לסיים את "המרד הפורטוגזי".
דון חואן חוסה דה אוסטריה, בנו הלא חוקי של פליפה הרביעי, הוביל כ-14,000 חיילים לעיר הגבול אלמטו, בשנה שלאחר מכן הצליח לכבוש את אבורה ואיים מבחינה צבאית על הבירה הפורטוגזית ליסבון.
הפורטוגזים תחת המרקיז של מריאלבה וחייל התמיכה הגרמני פרידריך הרמן פון שנברג, דוכס שומברג (דוכסות שהיוותה חלק מהאימפריה הרומית הקדושה), אשר הוזמן יחד עם קצינים זרים אחרים כדי לחזק את כוחות פורטוגל, הצליחו להפוך את הגאות של הקרב והביאו את הספרדים לסגת.
הכוחות הפורטוגזים תקפו את הספרדים בקרב אמיקסיאל (אנ') במסגרתו נחלו הספרדים תבוסה קשה והיה עליהם לסגת.
לפורטוגזים היו כעת כ-30,000 חיילים במערכה זאת אך הם לא יכלו לתקוף לתוך ספרד עצמה שכן הגנות הגבול היו חזקות מאוד.
בשנת 1665, עלייתו של קרלוס השני, מלך ספרד ראתה שינוי בהנהגה הצבאית הספרדית והכוחות יצאו לפלישה נוספת אל תוך פורטוגל.
הפלישה היוותה כישלון צבאי מרכזי בספרדים, שכעת התמודדו נגד כוחות פורטוגזים וגרמנים יחדיו ובמהלך הקרב נתפסו 10,000 שבויים ספרדים.
האירוע היה ההתנגשות הצבאית הגדולה האחרונה של המלחמה.
המלחמה הייתה יקרה מאוד, בייחוד לספרד.
בשנות ה-50 של המאה ה-17 היו למעלה מ -20,000 חיילים ספרדים באקסטרמדורה בלבד, לעומת 27,000 בפלנדריה (דאז ארצות השפלה הספרדיות).
פורטוגל, בתמיכת בעלת בריתה האנגלית, חיפשה הפוגה בקרבות והגעה להסדר, אך לאחר הניצחון הפורטוגזי בשנת 1665 ועם חתימת חוזה הכרה וידידות צרפתי-פורטוגזי בשנת 1667, ספרד הסכימה לבסוף להכיר בעצמאות פורטוגל ב-13 בפברואר 1668.
המלחמה הוכיחה עצמה כיקרה לשני הצדדים.
פורטוגל זכתה בעצמאותה במחיר גבוה במונחים של ויתורים קולוניאלים שעשתה כדי לכרות את הבריתות הדרושות להישרדותה הפוליטית.
כלכלתה נפגעה מגישה מופחתת למסחר עם ספרד ומושבותיה בעולם החדש.
ההשפעה של המלחמה על ספרד היא קשה לחישוב.
כלכלת גליסיה הספרדית ובמיוחד אקסטרמדורה הייתה הרוסה, והמוניטין של הצבא הספרדי סבל קשות.
המלחמה רוקנה משאבים וכוח אדם לכמעט שלושה עשורים.
האי טאיוואן (או פורמוזה כפי שנודע בפורטוגזית), הועבר בסיום המלחמה בידי האימפסריה ההולנדית כמו גם סדרת איים.
בסיום המאבק החלה היחלשות של פעילות האינקוויזיציה הפורטוגזית והמשיכה ההתפשטות הקולוניאלית של האימפריה הפורטוגזית לתוך אפריקה, אסיה ודרום אמריקה.
המלחמה פגעה קשות בספרד וביוקרתה.
האימפריה הספרדית ושליטה הפכו משניים לעומת ממלכת צרפת תחת לואי הארבעה עשר והמלחמה, ביחד עם שאר ההפסדים הספרדים עקב מלחמת שלושים השנים, סימנו את תחילת ההיחלשות של ספרד במעמד הבינלאומי.
ספרד תישאר במעמד של מעצמה עד למלחמת חצי האי ומלחמות העצמאות של אמריקה הלטינית במהלך המאה ה-19 המוקדמת.
מלחמת השימפנזים בגומבה הייתה סכסוך אלים בין שתי קהילות שימפנזים בפארק הלאומי גומבה בטנזניה בין השנים 1974–1978. שתי הקבוצות היו בתחילה מאוחדות תחת קהילה אחת, קהילת קסאקלה.
בשנת 1974 הבחינה החוקרת ג'יין גודול כי הקהילה מתחילה להתפצל.
במשך תקופה של 8 חודשים, קבוצה גדולה של שימפנזים הפרידה את עצמה מהקהילה בכך שהיגרה לאזור הדרומי של קסאקלה, ועל כן שמה שונה לקהילת קהאמה.
הבדלנים כללו 6 זכרים בוגרים, 3 נקבות בוגרות וצאצאיהם.
בקאסקלה נותרו שמונה זכרים בוגרים, 12 נקבות בוגרות וצאצאיהם.
במהלך העימות בן 4 השנים נהרגו כל הזכרים בקהילת קהאמה, מה שפירק את הקהילה.
קהילת קסאקלה התרחבה לטריטוריה נוספת, אך התפשטותה נעצרה לבסוף בידי קהילת שימפנזים אחרת.
לפני המלחמה ולפני שהפך לגן לאומי היה הפארק הלאומי גומבה ידוע בשם מרכז המחקר של נחל גומבה.
הפארק ממוקם באזור התחתון של עמק קאקומבה, וידוע באפשרויות מחקר הקופים הרבות שבו, שנוצלו לראשונה על ידי החוקרת ג'יין גודול, מנהלת מרכז המחקר באותה תקופה.
האתר עצמו מורכב ממורדות תלולים ומיוערים, הנמצאים מעל עמקים השופעים ביערות ונהרות.
השימפנזים הסתובבו על פני גבעות אלה בקהילות טריטוריאליות, שחילקו את השימפנזים ללהקות שגודלן נע בין חבר אחד לארבעים חברים.
המונח קאסקלה מתייחס לאחד משלושה אזורי מחקר בעמק המרכזי, כאשר הקאסקלה נמצאו בצפון העמק, והקקומבה והמקנקה בדרום.
גודול תיעדה לראשונה את התנהגותם הטריטוריאלית והתוקפנית של השימפנזים כאשר היא צפתה בהם בזמני האכלה.
ברם, אף היא לא צפתה את העימות הקרב.
לאחר התפצלותה מקהילת קסאקלה הובילו את קהילת קהאמה האחים יו וצ'ארלי, כאשר הזכרים האחרים נקראו גודי, דה, גוליית וסניף הצעיר.
זכרי קסאקלה כללו את פיגאן, שטן, שרי, אוורד, רודולף, ג'ומאו והאמפרי.
קהילת קסאקלה הייתה הראשונה שתקפה, ב-7 בינואר 1974. קבוצה של שישה זכרים מבוגרים מקסאקלה, המורכבת מהאמפרי, פיגן, ג'ומאו, שרי, אוורד ורודולף, ערכה מארב לגודי, זכר מקהאמה, בעוד הוא אוכל לבדו על עץ.
זו הייתה הפעם הראשונה בה שימפנזים תועדו רוצחים במכוון שימפנזה זכר אחר.
לאחר הרצח המוצלח, השימפנזים חגגו בקולניות רבה, כאשר הם זורקים וגוררים ענפים תוך שריקות וצעקות.
לאחר מפלתו של גודי, דה היה היעד הבא, ולאחריו יו.
מאוחר יותר הגיע תורו של גוליית המבוגר.
במהלך המלחמה, גוליית התנהג בידידות עם שכניו מקסאקלה כאשר נתקל בהם.
התוקפים מקסקאלה לא התחשבו בטוב לבו, והרגו אותו.
לאחר מותו של גליית נותרו בקהאמה רק שלושה זכרים – צ'רלי, סניף וווילי וואלי, שהיה נכה מפוליו.
צ'רלי נהרג, ווילי וואלי נעלם לאחר מכן, ולא נמצא, והזכר האחרון שנותר מקהאמה, סניף הצעיר, שרד למעלה משנה.
נדמה היה לזמן מה שהוא יוכל לברוח לקהילה חדשה או להתקבל חזרה בקסאקלה, אך הדבר לא קרה.
סניף נפל אף הוא קרבן לאלימות קסאקלה.
מהנקבות מקהאמה, אחת נהרגה, שתיים נעלמו ושלוש הוכו ונחטפו על ידי זכרי קסאקלה.
לאחר מכן הצליחו הקאסקלה להשתלט על השטח שהיה בשליטת הקאהמה.
עם זאת, הזכיות הטריטוריאליות הללו לא נשמרו לזמן רב.
עם היעלמות הקהאמה, שטח קסאקלה נגע כעת ישירות בשטח של קהילת שימפנזים אחרת, הנקראת קלנדה.
לאחר מספר עימותי גבול אלימים, הקסאקלה נבהלו מהעליונות המספרית והפיזית של הקלנדה, וויתרו על חלק גדול מהטריטוריה החדשה שלהם.
כשחזרו צפונה, הקסאקלה הוטרדו על ידי שוחרי מזון מקהילת מיטומבה, שעברו אף הם במספרם את קהילת קסאקלה.
לאחר זמן מה, העימותים נגמרו וסדר הדברים הרגיל הושב.
פרוץ המלחמה גרם להלם וטרדה עבור ג'יין גודול, אשר הניחה עד אז כי השימפנזים פחות אלימים בהתנהגותם מהאדם, למרות הדמיון בין המינים.
אלימות מלחמת גומבה, לצד תצפיות מ-1975 שהוכיחו קיום התנהגות קניבלית כלפי גורים בידי נקבות ראשיות מהקהילה, הציגו בפני גודול את "הצד האפל" שבהתנהגות השימפנזים.
היא הוטרדה מאוד מהגילוי הזה; וכתבה בספר זכרונותיה מ-1990 "דרך חלון: שלושים שנותיי עם השימפנזים של גומבה":
כאשר גודול דיווחה על אירועי המלחמה, תיעודה בדבר מלחמה הפורצת באופן טבעי בין שימפנזים לא התקבל באופן אוניברסלי.
באותו הזמן, מודלים מדעיים של התנהגות אנושית והתנהגות חייתית לא השתלבו בדרך כלל.
מספר מדענים האשימו את גודול בהאנשה מוגזמת.
אחרים טענו כי נוכחותה ומנהגה להאכיל את השימפנזים יצרו קונפליקט אלים בחברה הנמצאת בשלום בדרך כלל.
ברם, מחקרים מאוחרים יותר המשתמשים בשיטות פולשניות פחות אישרו כי שימפנזים מסוגלים לנהל מלחמה גם במצבם הטבעי.
מחקר שפורסם ב-2018 טען כי המלחמה בגומבה הייתה ככל הנראה תוצאה של מאבק כוח בין שלושה זכרים בעלי דירוג חברתי גבוה, אשר החמיר בעקבות מחסור לא שגרתי בנקבות פוריות.
בכך נסוגה ספרד מגבולותיה המקוריים להרי הפירנאים.
שורשיה של המלחמה היו במתיחות שנוצרה בחברה הקטלונית עקב נוכחות הצבא המלכותי הספרדי (שהורכב ברובו משכירי חרב בני לאומים שונים) במהלך מלחמת צרפת–ספרד במסגרת מלחמת שלושים השנים.
גספר דה גוסמאן, הרוזן-דוכס של אוליברס , השר הראשי של פליפה הרביעי, מלך ספרד, ניסה לחלק בצורה שווה יותר את הנטל הכלכלי והצבאי העצום של האימפריה הספרדית.
הצעתו, שכונתה "איחוד הצבאות" , עוררה התנגדות ומחאה בכל רחבי מדינות המלוכה של ספרד.
ההתנגדות בקטלוניה הייתה חזקה במיוחד; הקורטס קטלאנס (סוג של פרלמנט אזורי) של 1626 ו-1632 מעולם לא הגיעו להסכמה, עקב התנגדות המקומית נגד הצעדים הכלכליים והצבאיים של אוליברס, שרבים מהם הפרו את החוקות הקטלוניות .
בשנת 1638, הקאנון של לה סאו ד'אורז'ל , פאו קלריס , שהיה ידוע בהתנגדותו לבישופים שאינם קטלאנים ששיתפו פעולה עם הכתר, נבחר על ידי האחוזה הכנסייתית לנשיא של ז'נרליטט דה קטלוניה, הגוף השליט של קטלוניה.
באותו אירוע נבחר פרנססק דה טמריט לחבר הז'נרליטט.
בסביבות 1639, שני הגורמים התקרבו וההזדהות והסולידריות של האיכרים התחברה לגישה של חוסר אמון פוליטי לשלטונות.
כך נוצרה הדוקטרינה הפוליטית והאידאולוגיה העממית של המרד.
איכרים קטלונים, שנאלצו למגר את הצבא המלכותי ודיווחו על אירועים כמו חילול הקודש, נזק והרס לרכוש אישי ואונס של נשים על ידי החיילים, הגיבו בשורה של מרידות מקומיות נגד נוכחותם.
המרד הלך וגבר, עד חג הלחם והיין הקדושים במאי 1640 בברצלונה, עם התקוממות המכונה "חג הדמים" (בקטלאנית: Corpus de Sang), תחת הסיסמאות "תחי אמונת ישו!", "המלך אדוננו", הכריז עלינו מלחמה!" "תחי הארץ, מוות לשלטון הרע" ו"קצור את השלשלאות שלנו".
כשהבישוף של ברצלונה, לאחר שבירך את הקהל הזועם, שאל אותם: "מי הקפטן שלכם?
מה הדגל שלכם?" הם הרימו פסל גדול של ישו על הצלב מכוסה לגמרי בבד שחור וצעקו "הנה הקפטן שלנו, זה הדגל שלנו!".
"חג הדמים" הזה שהתחיל במותו של קוצר (בקטלאנית: segador), והוביל להתנקשות על ידי מורדים קטאלונים של המשנה למלך הספרדי של קטלוניה, דלמאו דה קרלט, הרוזן השני של סנטה קולומה, אירועים שסימנו את תחילת הסכסוך.
המיליציה הבלתי סדירה המעורבת הייתה ידועה בשם "מיקלטס" .
המצב הפתיע את אוליברס, כאשר רוב הצבא הספרדי נלחם בחזיתות אחרות הרחק מקטלוניה.
מועצת אראגון דרשה נוכחות צבאית מתוגברת בברצלונה כדרך היחידה להחזיר את הסדר על כנו.
פאו קלריס קרא לפוליטיקאים מכל הנסיכות כדי להקים גוף מייעץ בשם "ז'ונטה דה ברסוס" .
הקריאה התבררה כמוצלחת, והנוכחות של ערי מלכות וכפרים פיאודליים הייתה גדולה במיוחד.
אספה זו, שעבדה בהצבעה פרטנית, החלה ליצור וליישם אמצעים מהפכניים שונים, כגון הקמת מועצת הגנה של הנסיכות ומס מיוחד לאצולה (הבטליו), תוך כדי התעצמות המתח עם המלוכה.
במקביל, קיים הז'נרליטט מגעים עם צרפת, במטרה לכרות ברית בין נסיכות קטלוניה למדינה זו.
בהסכם של סרט (Ceret, סרה בצרפת המודרנית), צרפת הבטיחה לעזור לנסיכות.
בדרך זו, ב-17 בינואר 1641, הכריז הגוף בראשות פאו קלריס על הרפובליקה הקטלאנית בחסות המלוכה הצרפתית, שנמשכה שבוע עד ל-21 בינואר 1641, אז הכריזו על מלך צרפת לואי ה-13 כרוזן ברצלונה .
האיום של האויב הצרפתי להקים בסיס רב עוצמה מדרום לפירנאים גרם לתגובה מיידית של המלוכה ההבסבורגית.
הממשלה ההבסבורגית שלחה צבא גדול של 26,000 איש תחת פדרו פחרדו כדי לדכא את המרד הקטלוני.
בדרכו לברצלונה, הצבא הספרדי כבש מחדש כמה ערים, והוציא להורג מאות אסירים, וצבא מורדים של הרפובליקה הקטלאנית הובס במרטורל , ליד ברצלונה, ב-23 בינואר.
בתגובה הקטלונים חיזקו את מאמציהם והצבאות הצרפתיים-קטלאנים השיגו ניצחון צבאי חשוב על הצבא הספרדי בקרב מונז'ואיק (26 בינואר 1641).
למרות הצלחה זו, מרד האיכרים הפך לבלתי נשלט במקומות מסוימים, והתמקד בהדרגה באצולה הקטלונית ובז'נרליטט עצמו.
למעשה, הסכסוך היה גם מלחמת מעמדות, כאשר האיכרים התקוממו הן נגד המלוכה ההבסבורגית והן נגד המעמדות השליטים שלהם, שפנו לתמיכת צרפת.
במשך העשור הבא נלחמו הקטלונים תחת הווסאל הצרפתי, ונטלו יוזמה לאחר קרב מונז'ואיק.
בינתיים, הגברת השליטה הצרפתית בעניינים פוליטיים ומנהליים (נמלים ימיים, מיסים, תפקידי מפתח בירוקרטיים וכו') והתמקדות צבאית איתנה בממלכות הספרדיות השכנות של ולנסיה ואראגון, בהתאם למלחמתו של רישלייה נגד ספרד, ערערו בהדרגה את ההתלהבות הקטאלונית לצרפתים.
צבא צרפתי-קטלאני בפיקודו של פיליפ דה לה-מוט-אודנקור נע דרומה והשיג מספר ניצחונות נגד הספרדים, אך המצורים על טרגונה (1644), ליידה וטורטוסה נכשלו לבסוף ובעלות הברית נאלצו לסגת.
ברוסיון שבצפון קטלוניה הם הצליחו יותר.
פרפיניאן נלקחה מהספרדים לאחר מצור של 10 חודשים , וכל רוזנות רוסיון עברה לשליטה צרפתית.
זמן קצר לאחר מכן, צבאות סיוע ספרדיים הובסו בקרב מונמלו ובקרב ברצלונה .
בשנת 1652, מתקפה ספרדית כבשה את ברצלונה והביאה שוב את הבירה הקטלונית להיות תחת שליטה ספרדית.
התנגדות לא סדירה נמשכה מספר שנים לאחר מכן, קרבות מעטים התרחשו מצפון לפירנאים אך ההרים נשארו, מכאן ואילך, הגבול הממשי בין שטחי ספרד וצרפת.
המלחמה התרחשה במקביל למלחמת האראוקו בצ'ילה שבה נלחמו הספרדים בקואליציה של ילידים מפוצ'ים.
עם היותה של מלחמת האראוקו סכסוך ממושך ויקר, הורה הכתר הספרדי לשלטונותיו בצ'ילה לחתום על הסכם שלום עם המפוצ'ה על מנת לרכז את משאבי האימפריה בלחימה בקטלונים.
כך השיג המאפוצ'ה הסכם שלום והכרה מטעם הכתר במקרה ייחודי לכל קבוצה ילידית ביבשת אמריקה.
הסכסוך התרחב מעבר לשלום וסטפאליה, שסיים את מלחמת 30 השנים ב-1648 אך לא פתר חלק ממלחמת צרפת-ספרד (1635–1659) עם העימות בין שני ריבונים ושני ז'נרליטטים, אחד שבסיסו בברצלונה, בשליטה של ספרד והשני בפרפיניה (פרפיניאן), תחת כיבוש צרפת.
ב-1652 ויתרו השלטונות הצרפתיים על קטלוניה, אך החזיקו בשליטה ברוסיון, ובכך הובילו לחתימת הסכם הפירנאים ב-1659.
חוסר בכוחות ספרדים, שהיו עסוקים בקטלוניה, היה לעזר במידה ניכרת לפורטוגל, בצד השני של חצי האי האיברי, להתנער בהצלחה מהשלטון הספרדי ולנצח בו זמנית במלחמת השבת הכתר הפורטוגזי.
מלחמת הרעש היא כינוי למגמה רווחת בהפקה מוזיקלית, בה עוצמת השמע של שיר או אלבום הוגברה באופן מלאכותי.
הקצנה זו מפחיתה את איכות השמע ואף את ההנאה מהמוזיקה, לדעת מבקרים רבים.
מגמה זו נראתה לראשונה כבר בשנות הארבעים של המאה ה-20. הנושא זכה לתשומת לב ציבורית בשנות התשעים עם המצאת עיבוד האותות הספרתי וכניסתם של המחשבים לחדרי ההפקה - עזרים שאפשרו למוזיקאים להקצין עוד יותר את עוצמת השמע המרבית של יצירותיהם.
לאמצעי שמע דיגיטליים, כגון תקליטור, קיימת משרעת שמע מקסימלית.
באמצעות טכניקות מאסטרינג, כגון דחיסת הטווח הדינמי של השיר, ניתן לקרב את משרעת השיר הממוצעת עד כמה שניתן לגבול המקסימלי.
טכניקות אלו עלולות לגרום לחיתוכים (clipping) ולעיוותים - דבר הפוגע באיכות המוזיקה לטובת מוזיקה רועשת יותר.
חובבי ומבקרי מוזיקה נוהגים להשתמש במונח "קורבנות מלחמת הרעש" כדי לתאר אלבומים או שירים שהושפעו לרעה על ידי טכניקות אלו.
ב-2007 פרסם סוהאס סרידהר מאמר על מלחמת הרעש במגזין ההנדסה IEEE Spectrum.
סרידהר טען כי מפיקים מוזיקליים מתעלמים בכוונה תחילה מן הטווח הדינמי הרחב של התקליטור לטובת הגברה דיגיטלית ומלאכותית של עוצמת השמע.
בנוסף טען כי מוזיקה שדחוסה יתר על המידה "מעייפת" ולא מאפשרת למוזיקה "לנשום".
הכלים ההפקתיים שיצרו את מלחמת הרעש זכו לגיוניים על ידי אנשי מקצוע רבים, ביניהם אלן פרסונס וג'ף אמריק.
אף המוזיקאי בוב דילן גינה את המגמה: "אתה מקשיב לתקליטים המודרניים האלה, הם זוועתיים, הכל רעש.
שום דבר אינו מוגדר - אין קול, אין כלום, ממש כמו רעש סטטי." מבקרי מוזיקה רבים התלוננו על דחיסה מוגזמת של איכות השמע.
כך למשל ריק רובין, מפיק האלבומים Californication ו-Death Magnetic זכה לביקורת שליליות על איכות השמע של האלבומים הללו בעיתון הגרדיאן.
מבקרים רבים של מלחמת הרעש קראו לשינוי מיידי בתעשיית המוזיקה בנושא.
באוגוסט 2006, גינה את המגמה אנג'לו מרון, סגן נשיאOne Haven Music, וטען כי טכנאי קול מגבירים את עוצמת השמע של שירים בניגוד לרצונם או משמיעים גרסאות דחוסות של שירים כדי למשוך את תשומת ליבם של בכירים בתעשייה.
עצומות פומביות נפתחו כנגד מספר להקות בדרישה שיוציאו לאור גרסאות מחודשות של שיריהן.
חוקרי שמיעה במכון האוס מודאגים מכך שעוצמת קול גבוהה מדי עלולה לפגוע בחוש השמיעה של המאזינים, במיוחד בשמיעתם של ילדים.
כתב העת לרפואה פנימית פרסם מחקר שטוען כי הגברת עוצמת השמע של שירים עלולה להוות גורם מסכן ללקות שמיעה.
סרטון יוטיוב חינוכי המדגים את מלחמת הרעש מאת מהנדס האודיו מאט מייפילד הפך ויראלי, וצוטט על ידי הוול סטריט ג'ורנל ועל ידי השיקגו טריביון.
קיים ויכוח לגבי השיטה הנכונה והאובייקטיבית ביותר לכימות מלחמת הרעש.
מאמר במגזין הטכנולוגיה וההקלטות "Sound on Sound" מאת עמנואל דרוטי, שיצא לאור בספטמבר 2011, טען כי מלחמת הרעש לא הובילה לירידה בטווח הדינמי במוזיקה המודרנית.
דרוטי ניתח את טווח הקולניות (LRA) של שירים מ-45 השנים האחרונות והראה שטווח זה נשאר קבוע יחסית.
כנגד מאמרו של דרוטי נמתחה ביקורת מצד מהנדסי השמע והמפיקים המוזיקליים איאן שפרד ובוב כץ, שטענו כי ניתן לצפות במגמה ברורה של ירידת הטווח הדינמי של שירים לכל אורך שנות התשעים.
להלן רשימה של אלבומים שזכו לביקורות שליליות בגין איכות השמע שלהם:
מלחמת טרויה היא אחד המיתוסים העיקריים במיתולוגיה היוונית, המתאר מלחמה שהתרחשה על פי המשוער בשנים 1184–1193 לפנה"ס ובה התאחדו עמי יוון (האכאים) נגד העיר טרויה.
המלחמה הסתיימה בניצחונם של האכאים ובחורבנה של העיר.
פריאמוס - מלכה הזקן של טרויה.
הקובה - אשתו של פריאמוס
הקטור - יורשו של פריאמוס ולוחם בצבא טרויה.
פאריס - בנו של פריאמוס, חטף את הלנה.
הלנה - אשתו לשעבר של מנלאוס מלך ספרטה, חטיפתה בידי פאריס גרמה למלחמה.
קסנדרה - בתו של פריאמוס, בעלת מתת הנבואה.
מתוארת כיפייפיה באופן יוצא דופן, וכן כזו שנבואתיה תהיינה נכונות והרסניות, אך איש לא יאמין להן.
איניאס - אציל טרויאני, ע"פ מיתוס הקים את רומא.
אגממנון - מלך מיקנה, מפקד הצבא היווני.
מנלאוס - אחיו של אגממנון, מלך ספרטה ובעלה לשעבר של הלנה.
אודיסאוס - מלך איתקה, ערמומי ומצוין בתחבולות.
אכילס - מלך המירמידונים והלוחם היווני הגדול ביותר.
איאס הגדול - בנו של טלאמון, הלוחם השני בחשיבותו אחרי אכילס.
איאס הקטן בן אוילאוס , מלך לוקריס .
כינויו נועד להבדילו מאיאס הטלאמוני.
פאטרוקלוס - חבר ילדות ובן לוויה קרוב של אכילס בזמן המלחמה.
על-פי המיתוס, המלך לאומדון, אביו של המלך פריאמוס, שלט בטרויה במשך 10 שנים.
באותה עת, מנתה העיר 150 אלף איש ולאומדון שם לו למטרה להפוך את טרויה לעיר גדולה וחשובה.
לאומדון ביקש לתעל את העובדה שטרויה חלשה על מצרי הדרדנל, ולהפוך אותה למרכז מסחרי ולהשית מכס על נתיבי המסחר באזור.
באיזשהו שלב, בעקבות עונש שהושת על האל פוסידון, זה הופיע בפני המלך לאומדון בדמות בן אדם והציג עצמו כ"בנאי", והציע לבנות לטרויה חומות עוצמתיות וגדולות, שיקיפו את כל תחומי העיר ולא ניתן יהיה לפרוץ אותן, אך זאת במחיר כלכלי כבד שעלה עד כדי 50% מעושרה של העיר.
הבנאי הבטיח, ולמעשה ניבא, כי "החומות לעולם לא ייהרסו בידי כח עוין" (הסיפא של הנבואה עתידה לשחק תפקיד בנפילת החומה בסופו של דבר).
הבנאי הדגיש ללאומדון את החשיבות של החומות, כאשר אמנם כעת העיר נהנית משלום ושגשוג, אך בעתיד העיר עלולה להיות בסכנה מפני כובש זר.
על-פי המסופר במיתוס, הבנייה הייתה מהירה במיוחד.
נראה היה כי בכל יום קם לו מתחם חדש בחומה, ובתוך שנה הוקמה חומה אדירה בעוצמתה ובה שלושה שערים, כזו שבדרך כלל נדרשות עשרות שנים להשלימה.
הבנאי הגיע ללאומדון, שהיה עסוק בסכסוך מול סוחר יווני, ונמנע אפילו מלגשת לבחון את החומות, והסתפק בהבטחת הבנאי כי אלה שפירות ו"לעולם לא יהרסו על ידי כוח עוין".
למרות שהחומות היו איתנות והושלמו במהרה, הסכום ששולם לבנאי חרג מהעיקרון לפיו חוזים יש לקיים, והיה נמוך משמעותית, וזאת על-בסיס תירוצים חשבונאיים שונים ודרישה לתשלומים נלווים מהבנאי.
הבנאי נתן ללאומדון הזדמנות לתקן את המשגה שלו, אך לאומדון, שהיה שנוא בעולם הקדום ונודע כמלך כיליי (קמצן) ובעל יד קפוצה תמידית, עמד על שלו.
כתוצאה מכך, הבטיח פוסידון לנקום בעיר טרויה ולהבטיח את מפלתה.
בהמשך, עשה לאומדון טעות דומה מול הגיבור הרקולס, אך בניגוד לפוסידון, זה הגיש את נקמתו בו במקום, ורצח את המלך, אשתו וילדיו, לבד מילד אחד, לימים המלך פריאמוס.
בעקבות המאורע, פריאמוס בחר ללכת בדרך שונה מאביו, ובנה לעצמו מוניטין כמלך הוגן ונבון.
פריאמוס תואר גם כירא שמים, והקים מקדשים לכל האלים והקריב להם קורבנות תדיר.
בתקופת שלטונו, העיר שגשגה, ולפריאמוס היו 50 בנים ו-60 בנות.
יום אחד, אשתו הראשונה והאהובה של המלך פריאמוס החלה לקבל אותות מבשרי רעות בדמות ביעותי ליל חוזרים.
המלכה מיאנה לגלות את תוכן הסיוט בתחילה, אך זה חזר ושב לילה אחר לילה.
על-פי התפיסה המשתקפת במיתוס, משמעותם של ביעותי הליל הייתה שמדובר באות מבשר רעות מן האלים.
לאחר תקופה ובה נדדה שנת המלכה, מצא המלך לנכון לכנס את דיירי הארמון ולדרוש את גילוי תוכן הסיוט בצו מלכותי שדין הפרתו מיתה.
הקובה ניאותה לגלות את תוכן הסיוט, והסבירה כי בחלומה היא יולדת בן.
הסובבים חשו תחושת הקלה, שכן חשבו בטעות שהסיוט של המלכה נובע מעצם חווית הלידה, אלא שהמלכה הוסיפה כי הבן שנולד לה הופך בכל חלימה מחדש מתינוק בריא ללפיד בוער, ולא משנה עד כמה היא מתאמצת ללדת אותו, הלפיד אינו יוצא מגופה, ובסופו של דבר מעלה אותה באש ומכלה את גופה.
המלך זימן את אנשי הדת, ולאחר מספר ימים ובדיקת אותות באמצעות ציפורים, אלה היו תמימי דעים שמשמעות הסיוט היא שהמלכה עתידה ללדת בן זכר, שאם יותר לו להמשיך ולחיות, יביא לחורבנה של העיר.
המלכה מיאנה לקבל את גזר הדין וביקשה לפקפק בדברי אנשי הדת, אך המלך הבין שהוא ניצב בבעיה.
בעייתו של המלך הייתה כפולה.
מצד אחד, אלמלא יומת הילד, העיר תעלה בלהבות.
מנגד, בניגוד לשאר המזרח הקדום, בטרויה המתת ילדים או הקרבתם נחשבה לחטא חמור כלפי האלים.
בסופו של דבר, החלטתו הייתה לשלוח אדם אחר שמלאכתו ציד לחצות את גבול האזור המיושב אל שטחי המרעה בהם שוהים רק הרועים, להמיתו, ולהביא את ליבו כהוכחה לביצוע המשימה.
לקראת ביצוע המעשה, הציד התחרט, ונמנע מלבצע את המעשה, ובמקום זה, השאיר את הילד בגפו, וזה אומץ על-ידי רועה צאן שעבר בסביבה.
אביו המאמץ בחר לקרוא לילד "פאריס", וגידל אותו כרועה צאן באזור הר אידה, בלי שהשניים יודעים שפאריס הוא נסיך מן העיר טרויה.
לפי גרסאות אחרות, פאריס גודל תחילה על-ידי דובה או כוחות על טבעיים אחרים.
זאוס התקין את חתונתם של פלאוס, מלך בן תמותה, ותטיס, נימפה.
בחתונה נכחו בני אדם ואלים בערבוביה.