tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
שגריר ארצות הברית באו"ם, , אמר:ההחלטה אינה מכילה "טריגרים נסתרים" ושום "אוטומטיות" ביחס לשימוש בכוח.
אם תהיה הפרה עיראקית נוספת, שתדווח למועצה על ידי UNMOVIC, סבא"א או מדינה חברה, הנושא יחזור למועצה לדיון כנדרש בסעיף 12. ההחלטה מבהירה כי כל כישלון עיראקי לציית אינו מקובל וכי יש לפרק את עיראק מנשקה.
וכך או אחרת, עיראק תתפרק מנשקה.
אם מועצת הביטחון לא תפעל בנחישות במקרה של הפרות נוספות של עיראק, החלטה זו אינה מגבילה אף מדינה חברה מלפעול כדי להגן על עצמה מפני האיום הנשקף מעיראק או לאכוף את החלטות האו"ם הרלוונטיות ולהגן על השלום והביטחון העולמיים.
שגריר בריטניה, נותן החסות להחלטה, אמר:שמענו בקול רם וברור במהלך המשא ומתן את החשש מפני "אוטומטיות" ו"טריגרים נסתרים" – החשש שבהחלטה כה קריטית אין למהר לפעולה צבאית; כי בהחלטה כה קריטית כל הפרה עיראקית צריכה להידון על ידי המועצה.
הרשו לי להיות ברור באותה מידה בתגובה...
אם תהיה הפרה נוספת של התחייבויותיה של עיראק לפירוק הנשק, הנושא יחזור לדיון במועצה כנדרש בסעיף 12. היינו מצפים שמועצת הביטחון תעמוד אז באחריותה.
השגריר הסורי הוסיף:סוריה הצביעה בעד ההחלטה, לאחר שקיבלה הבטחות מנותני החסות שלה, ארצות הברית ובריטניה, ומצרפת ורוסיה באמצעות מגעים בדרג גבוה, כי היא לא תשמש תירוץ לתקיפה בעיראק ואינה מהווה בסיס לתקיפות אוטומטיות כלשהן נגד עיראק.
אין לפרש את ההחלטה, באמצעות פסקאות מסוימות, כמסמיכה מדינה כלשהי להשתמש בכוח.
היא מאשרת מחדש את התפקיד המרכזי של מועצת הביטחון בטיפול בכל שלבי הסוגיה העיראקית.
עיראק הסכימה להחלטה ב-13 בנובמבר.
ב-27 בנובמבר חזרו פקחי הנשק בראשות הנס בליקס מ-UNMOVIC ומוחמד אל-בראדעי מהסוכנות הבינלאומית לאנרגיה אטומית.
הפקחים נעדרו מעיראק מאז דצמבר 1998, אז נסוגו לפני מבצע שועל המדבר.
הפקחים החלו לבקר באתרים שבהם היה חשד לייצור נשק להשמדה המונית, אך לא מצאו ראיות לפעילות כזו, למעט 18 רקטות כימיות לא מוצהרות בקוטר 122 מ"מ שהושמדו בפיקוח UNMOVIC.
כפי שהתגלה לאחר הפלישה לעיראק, לא בוצע ייצור של נשק להשמדה המונית ולא היו מאגרים של נשק כזה.
פקחי האו"ם מצאו גם כי טילי ואל-פתאח הפרו את מגבלות הטווח של האו"ם, והסוג הראשון הושמד חלקית.
הדיון על החלטה 1441 עוסק אפוא בשאלה האם למרות היעדר נשק להשמדה המונית וקבלת הפיקוח, עיראק לא עמדה בתנאי ההחלטה, והאם הפלישה הייתה מוצדקת בהיעדר החלטות נוספות של האו"ם בנושא.
ב-7 בדצמבר 2002 הגישה עיראק לאו"ם את הצהרת הנשק בת 12,000 העמודים שלה כדי לעמוד בדרישות ההחלטה.
ב-19 בדצמבר דיווח הנס בליקס בפני האו"ם והצהיר בהתייחסו לדו"ח העיראקי כי "במהלך התקופה 1991–1998, עיראק הגישה הצהרות רבות שנקראו מלאות, סופיות ושלמות.
למרבה הצער, חלק גדול מההצהרות הללו התברר כלא מדויק או לא שלם או לא נתמך או נסתר על ידי ראיות.
במקרים כאלה, לא יכול להיווצר ביטחון שתוכניות או פריטים אסורים בוטלו".
במרץ הכריז בליקס כי הדו"ח מ-7 בדצמבר לא הביא שום ראיות תיעודיות חדשות.
עיראק המשיכה להיכשל בדיווח על מאגרים כימיים וביולוגיים משמעותיים שהפקחים הוכיחו את קיומם עד 1998. עיראק טענה שהיא סילקה את מאגרי האנתרקס שלה באתר מסוים, אך UNMOVIC טענה כי לא ניתן לאשר זאת מכיוון שעיראק לא אפשרה לפקחים להיות עדים להרס כפי שנדרש בהחלטות הרלוונטיות.
בדיקות כימיות שנעשו באתר לא הצליחו להראות שאנתרקס כלשהו הושמד שם.
בליקס המשיך וטען כי המשטר העיראקי איבד לכאורה "1,000 טון" של גז עצבים VX - אחד הרעילים ביותר שפותחו אי פעם.
באמצע פברואר נותרו בעיות האנתרקס, גז העצבים VX והטילים ארוכי הטווח ללא פתרון.
הדו"ח של בליקס מ-7 במרץ קבע כי "עיראק, עם מערכת מנהלית מפותחת מאוד, צריכה להיות מסוגלת לספק ראיות תיעודיות נוספות על תוכניות הנשק האסורות שלה.
רק כמה מסמכים חדשים כאלה נחשפו עד כה ונמסרו מאז שהתחלנו את הבדיקות", והביע ביקורת על התנהלותה של עיראק.
בשלב זה, הממשל האמריקני טען כי עיראק עדיין מפרה מהותית את החלטות האו"ם, וכי על פי החלטה 1441, משמעות הדבר היא שמועצת הביטחון צריכה להתכנס באופן מיידי "על מנת לשקול את המצב ואת הצורך בציות מלא לכל החלטות המועצה הרלוונטיות על מנת להבטיח שלום וביטחון בין-לאומיים".
לפני הפגישה, הכריז נשיא צרפת ז'אק שיראק ב-10 במרץ כי צרפת תטיל וטו על כל החלטה שתוביל אוטומטית למלחמה.
הדבר גרם לגילויי אכזבה גלויים מצד ממשלות ארצות הברית ובריטניה.
הדחף של בריטניה להסכמה פה אחד ול"החלטה שנייה" נזנח למעשה בנקודה זו.
לקראת הפגישה התברר שרוב חברי מועצת הביטחון יתנגדו לכל החלטה שתוביל למלחמה.
כתוצאה מכך, לא הוגשה החלטה כזו למועצה.
ב ב-16 במרץ, טוני בלייר, ג'ורג' ווקר בוש, ראש ממשלת ספרד חוסה מריה אסנאר וראש ממשלת פורטוגל ז'וזה מנואל ברוזו שאירחו את הפגישה, הכריזו על תאריך היעד הקרוב של 17 במרץ לציות מלא של עיראק.
ב-17 בחודש, נאומים של בוש ושר החוץ הבריטי ג'ק סטרו הכריזו במפורש שתקופת הדיפלומטיה הסתיימה על פי החלטה 1441, וכי לא יתבקש אישור נוסף מהאו"ם לפני פלישה לעיראק.
ארצות הברית ובריטניה, אף שהודו כי החלטה כזו רצויה מבחינה דיפלומטית, התעקשו כי לעיראק ניתן כעת מספיק זמן להתפרק מנשקה או לספק ראיות לכך, וכי החלטה לצאת למלחמה קיבלה לגיטימציה בהחלטה 1441 ובהחלטות קודמות של האו"ם.
עם זאת, חלק מהחברות במועצת הביטחון דרשו החלטה נוספת בנושא.
החלטה 100 של מועצת הביטחון של האו"ם היא החלטה של מועצת הביטחון של האו"ם לגבי עבודות ישראליות להטיית הירדן באזור גשר בנות יעקב.
כחלק מהקמת המוביל הארצי יזמה ישראל הקמת תעלת הטיה שתסיט את מי הירדן למאגר ברמת כורזים ומשם למוביל הארצי.
התעלה נועדה להתחיל כקילומטר דרומית לגשר בנות יעקב, באזור המפורז המרכזי בגבול ישראל–סוריה.
ב־2 בספטמבר החלו העבודות לפריצת התעלה בשטח המופרז.
סוריה התנגדה לעבודות הללו כחלק מהמלחמה על המים ומתביעתה לגבי הריבונות באזור המופרז.
סוריה התלוננה לוועדת שביתת הנשק על העבודות, ויו"ר הוועדה ואגן בניקה הורה ב־25 בספטמבר כי על ישראל לחדול מביצוע העבודות.
לקראת הדיון במועצת הביטחון שלחה ישראל משלחת לאו"ם שכללה את היועץ לענייני המזרח התיכון במשרד החוץ גדעון רפאל, ראש אג"ם משה דיין ומנהל תה"ל שמחה בלאס.
הדיון החל בהצעת החלטה שהעלה נציג פקיסטן.
לאחר ששגריר ישראל באומות המאוחדות אבא אבן הודיע כי ממשלת ישראל מוכנה להפסקה זמנית של העבודות עד לבירור של סוגיית גבול ישראל–סוריה במועצת הביטחון, הציע שגריר צרפת במועצה הצעה החלטה שהתקבלה פה אחד המקבלת את ההודעה הישראלית.
למחרת קבלת ההחלטה, ב־28 באוקטובר, השביתה ישראל את העבודות בהתאם להחלטה.
ממשל דווייט אייזנהאואר חידש את הסיוע הכלכלי האמריקאי לישראל, שהופסק במטרה ללחוץ עליה בסוגיה.
בינואר 1954 הגישו מעצמות המערב הצעת החלטה להתיר את המשך העבודות לאחר הבטחת זכויות הערבים בקרקע ובמים, אך ההצעה נדחתה בעקבות וטו של ברית המועצות.
החלטה 242 היא החלטה של מועצת הביטחון של האו"ם שנתקבלה במועצת הביטחון של האומות המאוחדות לאחר מלחמת ששת הימים, ב־22 בנובמבר 1967. ההחלטה מצהירה כי היא מושתתת על עקרונות מגילת האו"ם המחייבים יצירת שלום צודק ובר קיימא במזרח התיכון.
מן הראוי ששלום זה יכלול את נסיגת כוחותיה המזוינים של ישראל משטחים שנכבשו בעימות האחרון.
סיום הלחימה וכיבוד והכרה בריבונותן ובעצמאותן של מדינות האזור.
הבטחת חופש השיט בנתיבים בינלאומיים.
השגת פתרון צודק לבעיית כלל הפליטים שנוצרו במזרח התיכון כתוצאה ממעשי העוינות של כל הצדדים בסכסוך.
הבטחת שלמותן הטריטוריאלית ועצמאותן המדינית של כלל מדינות האזור (באמצעות הקמת שטחים מפורזים).
בקשה ממזכ"ל האו"ם דאז או תאנט למנות נציג מיוחד במזרח התיכון שידאג שיתקיימו מגעים בין המדינות הנוגעות בדבר, במטרה לקדם הסכמה ולסייע להשגת הסכם שלום על בסיס החלטה זו.
בנוסף הדו"ח דרש גם דיווח מהיר ככל האפשר על התקדמותו של הנציג המיוחד.
החלטה זו אוזכרה גם בהחלטה 338 והחלטה 339 שנתקבלו באו"ם לאחר מלחמת יום הכיפורים.
החלטה 242 יחד עם החלטה 338 מוזכרות במסמכי תהליך השלום במזרח התיכון כבסיס לתהליך.
החלטה 242 מעוגנת בפרק השישי למגילת האומות המאוחדות, שעניינו "יישוב סכסוכים בדרכי שלום".
בהחלטה אין אזכור לפרק השביעי למגילה המקנה למועצת הביטחון סמכות לאכוף החלטה מסוג זה מכוח "פעולה בנוגע לאיומים על השלום, הפרות של השלום ומעשי תוקפנות".
ההחלטה מחייבת מפני ששני הצדדים בחרו לאמץ אותה – הן מדינת ישראל והן הרשות הפלסטינית אך לא חייבה את הצדדים לתוצאה מסוימת משום מהותה – הנחיות כלליות להסדר.
ההחלטה התקבלה כמעט מיד על ידי מצרים וירדן.
ישראל קיבלה את ההחלטה בדצמבר 1967. עיראק התנגדה לה, וסוריה קיבלה את ההחלטה רק לאחר עלייתו לשלטון של הנשיא חאפז אל-אסד.
בנובמבר 1967 ביקשה "הקהילה הערבית המאוחדת" (כפי שנקראה אז מצרים, למרות פרישתה של סוריה מהקע"מ ב-1961) לכנס בדחיפות את מועצת הביטחון של האו"ם על מנת לדון במצב השורר במזרח התיכון, לאור העובדה שישראל אינה רוצה להוציא את כוחותיה המזוינים מהשטחים שכבשה במלחמת ששת הימים.
בתחילת הדיונים הוצגו למועצה שתי הצעות להחלטה: האחת הוגשה על ידי הודו, מאלי וניגריה, והשנייה הוגשה על ידי ארצות הברית.
אולם, במהלך הדיונים גם בריטניה וברית המועצות הגישו הצעות משלהן.
ההחלטה היחידה שהועמדה להצבעה היא ההצעה הבריטית, שהתקבלה פה אחד.
החלטה 242 לא מציינת במפורש מי הן המדינות אליהן היא פונה אלא משתמשת בניסוח "המדינות הנוגעות בדבר" ולכן ניתן להסיק כי ההחלטה פונה לישראל, שכנותיה ושאר המדינות במזרח התיכון שטוענות שהן במצב מלחמה עם ישראל.
בנוסף קיימים חילוקי דעות בשאלה האם ההחלטה צריכה לחול גם על המשא ומתן בין ישראל לפלסטינים.
ישראל התנגדה לכך, כיוון שההחלטה עוסקת רק בהסדרים בין מדינות ולפלסטינים אין מדינה.
הפלסטינים מצדם, ובראשם אש"ף – סירבו בהתחלה לקבל את החלטה 242, בטענה שהיא איננה מכירה בפלסטינים כעם, ומתייחסת אליהם כאל בעיית פליטים בלבד, אולם עם הזמן עמדתם השתנתה והם תמכו בהחלטה.
במסגרת הסכמי אוסלו אש"ף הכיר בזכות הקיום של מדינת ישראל, ובין השאר קיבל במפורש את החלטה 242 של מועצת הביטחון של האו"ם.
בנוסח האנגלי נקראה ישראל לסגת מ"שטחים שכבשה", ללא ה"א הידיעה.
דגש זה סוכם סופית בין נשיא ארצות הברית וראש ממשלת ברית המועצות.
בנוסח הצרפתי נכתב "השטחים" בה"א הידיעה, אך מאחר שהדיונים על החלטה 242 התקיימו באנגלית, על פי כללי הדיפלומטיה הבינלאומית זהו הנוסח התקף.
מיד לאחר אישור ההחלטה, הביע ראש המשלחת הסובייטית, וסילי קוזנייצוב את הסתייגותו ממנה .
שגריר ארצות הברית באו"ם באותה עת, ארתור גולדברג, הדגיש שההשמטה הייתה מכוונת כיוון שההחלטה אינה מתייחסת לירושלים.
הסעיף העוסק בנסיגת הכוחות המזוינים של ישראל משטחים שנכבשו בעימות האחרון, שנוי במחלוקת בין מדינות ערב והאיחוד האירופי לבין ישראל, בנוגע להיקף הנסיגה.
לפי עמדת ישראל ההחלטה אינה קוראת לנסיגה מלאה של כל הכוחות הישראלים מכל השטחים שנכבשו בשנת 1967 והיעדר ה"א הידיעה בגרסה האנגלית אינו מקרי, משום שהוכרה זכותה ל"גבולות בטוחים ומוכרים" – גבולות בני הגנה, שאינם חופפים לקווי הסכמי שביתת הנשק בתום מלחמת העצמאות.
לעומת זאת, עמדתן של מדינות ערב היא, שעל ישראל לסגת מכלל השטחים שכבשה בשנת 1967 ולחזור לגבולות שביתת הנשק של 1949. עמדה זו מבוססת על דברי המבוא להחלטה, שם נכתב ש"אין לרכוש שטחים במלחמה", כמו גם על הגרסה הצרפתית של ההחלטה, בה נכתב שהנסיגה תהיה "מהשטחים שנכבשו", בה"א הידיעה.
חיזוק משמעותי לטענה הישראלית הוא עמדתו של ממשל לינדון ג'ונסון, מיד בתום מלחמת ששת הימים.
הממשל הביע את דעתו כי חזרה מיָדית של ישראל למצב ששרר ב־4 ביוני 1967 בטרם פרוץ המלחמה, לא תהווה מרשם לשלום אלא לחידוש מעשי האיבה.
מזכיר ההגנה האמריקני, רוברט מקנמארה, פנה לגנרל ארל ווילר, ראש מטה הכוחות המשולבים, בשאלה מהו "השטח המינימלי" שישראל תהיה אולי זכאית להותיר בידיה כדי לאפשר הגנה יעילה יותר.
ווילר הגיב בתזכיר מה‐29 ביוני 1967 לפיו: "מנקודת מבט צבאית מקצועית גרידא, ישראל חייבת להשאיר בידה חלק מהשטחים הערביים הכבושים על מנת לספק גבולות בני הגנה מבחינה צבאית".
בספטמבר 1968 אמר ג'ונסון: "ברור שחזרה לקווי 4 ביוני 1967 לא תביא שלום, הגבולות חייבים להיות בטוחים ומוכרים".
ג'ורג' בראון, שהיה שר החוץ הבריטי בעת קבלת ההחלטה, הסביר שהשמטת הה"א כוונה בפירוש לומר שישראל לא תיסוג מכל השטחים.
עמדה זו הביעו גם מייקל סטיוארט מזכיר המדינה של בריטניה, ג'וזף סיסקו, עוזר מזכיר המדינה לענייני הארגונים הבינלאומיים ופרופסור יוג'ין רוסטוב תת-מזכיר המדינה של ארצות הברית.
עדותו של המשפטן רוסטוב, שהיה חבר בוועדה המנסחת את ההחלטה תומכת בעמדת ישראל.
שגריר ארצות הברית בישראל, דייוויד פרידמן הכריז בנאום שנשא בתחילת שנת 2020:
הסעיף בהחלטה 242 שעוסק בבעיית הפליטות במזרח התיכון אינו קובע מי הגורמים שיצרו את הבעיה ואינו מגדיר את זהות הפליטים או את סוג הפתרון.
הנוסח מגדיר את הפתרון הרצוי כצודק, ותו לא.
בעקבות מלחמת העצמאות נמלטו או גורשו רבים מערביי ארץ ישראל לארצות ערב השכנות.
הם שוכנו במדינות ערב במחנות פליטים בעלי רמת תשתיות ושירותים נמוכה, וסבלו מעוני, הזנחה וצפיפות יתר.
רוב מדינות ערב, למעט ירדן, לא אפשרו הגירה של הפליטים אל מחוץ למחנות או שיקום חייהם של הפליטים אלא החריפו את הבעיה, ועם השנים נולדו דורות נוספים של פליטים פלסטינים חסרי אזרחות.
כתוצאה מהחלטות הוועד הערבי והמשטרים במדינות ערב כלפי אזרחים יהודים לפני ולאחר מלחמת העצמאות, כ-800,000 יהודים נאלצו לעזוב את מקום מולדתם בארצות ערב ללא רכושם כתוצאה מאיומים, סנקציות ורדיפה.
חלק מהפליטים היהודים היגרו למדינות שאינן ערביות וחלק נקלטו בישראל כעולים.
מועצת הביטחון המליצה להגיע ל"פתרון צודק לשאלת הפליטים", אך לא הגדירה מה ייחשב "צודק".
בדומה לכך, דה גול נשיא צרפת קרא להבטיח "עתיד מכובד וצודק לפליטים והמיעוטים במזרח התיכון במסגרת האו"ם" במכתבו לדוד בן-גוריון ב-9 בינואר 1968.
במאמר של רות לפידות היא טוענת שהחלטה 242 מדברת באופן כללי על "בעיית הפליטים'", ולכן אינה מוגבלת לבעיית הפליטים הפלסטינים אלא צריכה לכלול גם הכרה בשיח הפליטות של הפליטים היהודים ממדינות ערב ופיצוי על הרכוש שנגזל.
החלטה 194 של העצרת הכללית של האומות המאוחדות התקבלה ב-11 בדצמבר 1948, והיא עוסקת בהשלכות של מלחמת העצמאות ובניסיון להתוות דרך לסיום הסכסוך הישראלי-ערבי באמצעות הקמת ועדת הפיוס לארץ ישראל.
עיקר פרסומה של החלטה 194 בא לה בזכות סעיף 11, העוסק בבעיית הפליטים הפלסטינים שנוצרה במהלך המלחמה, סוגיה שהפכה ברבות השנים לטיעון המרכזי של הפלסטינים, הטוענים ל"זכות השיבה" במאבקם המדיני נגד ישראל.
מעמדה של ההחלטה, פרשנותה והמשמעויות הנגזרות ממנה שנויים במחלוקת.
מדינות ערב הצביעו נגד ההחלטה, כיוון שמשמעותה המעשית הייתה הכרה במדינת ישראל.
התנגדות תקיפה להחלטה נרשמה גם מצד ההנהגה הפלסטינית בראשות המופתי חאג' אמין אל-חוסייני שראה בהתניה של שיבת הפליטים בנכונות לחיות בשלום עם היהודים - כניעה של הפלסטינים.
בסעיף 1 מביעה ההחלטה הערכה לפועלו של המתווך מטעם האו"ם, פולקה ברנדוט שנרצח בירושלים בידי מתנקשים מארגון הלח"י.
סעיפים 2,3,4 עוסקים בוועדת הפיוס (Conciliation Commission) שהקים האו"ם: מטרותיה של הוועדה (סעיף 2), אופן בחירת שלוש החברות בה (סעיף 3), והבקשה להתחיל את פעולתה בהקדם האפשרי (סעיף 4).
סעיף 5 מבקש מכל הצדדים הנוגעים בדבר להרחיב את היקף שיחות המשא ומתן, בין אם בדרכים ישירות או באמצעות ועדת הפיוס, זאת כדי להגיע להסכמה וליישובן של כל המחלוקות.
סעיף 6 מנחה את ועדת הפיוס לנקוט בצעדים כדי לעזור למדינות ולרשויות הנוגעות בדבר.
סעיף 7 של ההחלטה דורש הגנה על המקומות הקדושים בארץ ישראל, ומתן חופש גישה אליהם.
סעיף 8 דורש להעביר את ירושלים וסביבתה לפיקוחו של האו"ם, וזאת עקב קדושתה לשלוש הדתות.
סעיף 9 דורש לאפשר גישה חופשית לירושלים לכל תושביה של ארץ ישראל.
סעיף 10 מבקש מוועדת הפיוס לחפש הסדרים עם הגורמים הנוגעים בדבר אשר יסייעו לפיתוח האזור מבחינה כלכלית.
סעיף 11 עוסק בבעיית הפליטים שנוצרה במלחמת העצמאות.
סעיפים 12 ו-13 עוסקים שוב בוועדת הפיוס.
מסמיכים אותה למנות גופים מסייעים, להעסיק מומחים שיעזרו בקידום מטרותיה, קובעים את ירושלים כמקום מושבה (סעיף 12), ומנחים אותה לדווח על התקדמותה למדינות החברות באו"ם.
סעיף 14 קורא לכל הרשויות הנוגעות בדבר לשתף פעולה עם ועדת הפיוס.
סעיף 15 מבקש מהמזכיר הכללי לספק לוועדה את כוח האדם והמתקנים הנחוצים, ולדאוג למימון הדרוש לוועדה.
בסעיף 11 של החלטה 194 ניתנו שתי חלופות לפתרון בעיית הפליטים שנוצרה במלחמת העצמאות (שעדיין לא הסתיימה במועד קבלת ההחלטה):
פרשנות סעיף זה והשלכותיו נתונות בוויכוח בין הצד הערבי לצד הישראלי.
עמדת הצד הערבי לאורך השנים הייתה כי החלטה זו של האו"ם מעגנת באופן ברור את תביעתם של הפלסטינים לזכות השיבה.
לעומתם, טענה ישראל כי נוסח ההחלטה השאיר את יישום ההחלטה, אופן ביצועה וקביעת מי הם הפליטים אשר שואפים "לחיות בשלום עם שכניהם" בידי ישראל.
בנוסף, טענה ישראל כי בהחלטה הוצעו אפשרויות נוספות לפתרון הסוגיה הכוללות פיצויים ושיקום הפליטים במקומות מושבם.
לאחר מלחמת ששת הימים קיבלה מועצת הביטחון של האו"ם את החלטה 242 שקראה בין היתר למציאת "פתרון הוגן" ("..just settlement..") לבעיית הפליטים, אך לא הזכירה את החלטה 194. הערבים טענו כי החלטה 194 היא הפרשנות למונח "פתרון הוגן".
בעשור הראשון של המאה ה-21 הוזכרה החלטה 194 בכמה יוזמות שלום כבסיס לפתרון סוגיית הפליטים.
יוזמות אחרות הציעו חלופות שונות לפתרון וקבעו כי מימוש חלופות אלו ייחשב ליישום ההחלטה.
בעד (35): ארגנטינה, אוסטרליה, בלגיה,ברזיל, קנדה, הרפובליקה הסינית, קולומביה, דנמרק, הרפובליקה הדומיניקנית, אקוודור, אל סלוודור, אתיופיה, צרפת, האיטי, הונדורס, איסלנד, ליבריה, לוקסמבורג, הולנד, ניו זילנד, ניקרגואה, נורווגיה, פנמה, פרגוואי, פרו, הפיליפינים, דרום אפריקה, שוודיה, סיאם, טורקיה, בריטניה, ארצות הברית, אורוגוואי, ונצואלה
נגד (15): קובה, צ'כוסלובקיה, בלארוס הסובייטית, אפגניסטן, מצרים, עיראק, לבנון, פקיסטן, פולין, ערב הסעודית, ברית המועצות, תימן, סוריה, אוקראינה הסובייטית, יוגוסלביה
נמנעים (8): בוליביה, בורמה, צ'ילה, קוסטה ריקה, גואטמלה, הודו, איראן, מקסיקו
הוועדה הורכבה מנציגי שלוש מדינות - צרפת (שנחשבה כנוטה לצד ישראל בעקבות הסיוע שהגישה לה), טורקיה (כמדינה אסלאמית נחשבה כנוטה למדינות ערב) וארצות הברית (שנחשבה כמדינה נייטרלית).
ועידת הפיוס הוסמכה לנקוט צעדים כדי לסייע לממשלות ולגורמים הנוגעים בדבר לקדם את הסכמי שביתת הנשק, ולהשיג הסכם שלום כולל בין מדינת ישראל למדינות ערב.
בראש הוועדה עמד מרק אתריג' מארצות הברית שמאוחר יותר הוחלף בפול פורטר.
בפגישתה הראשונה של הוועדה שנערכה בז'נבה ב-17 בינואר 1949, נקבעו סדרי העבודה של הוועדה והוחלט כי החל מ-24 בינואר יהיה מקום מושבה הקבוע של הוועדה בירושלים.
במהלך החודשים הראשונים של 1949 נפגשו אנשי הוועדה בנפרד עם נציגי ישראל, מדינות ערב והפלסטינים.
ניסיון ליצירת הסכמי שלום בין הצדדים נעשה בוועידת לוזאן שכונסה בשני סבבים במהלך 1949. ניסיון זה לא צלח.
ב-23 באוקטובר 1950 הציגה הוועדה את מסקנותיה בפני האספה הכללית של האו"ם.
הוועדה המשיכה להתקיים שנים רבות והגישה דו"ח שנתי לאו"ם על מצב הסכסוך.
החלטת האו"ם 1701 התקבלה ואושרה במועצת הביטחון של האומות המאוחדות ב־12 באוגוסט 2006, וקראה להפסקת אש בין ישראל לחזבאללה במלחמת לבנון השנייה, תוך פריסת כוח או"ם חמוש וצבא לבנון בדרום לבנון, על מנת למנוע מארגון חזבאללה להמשיך לפעול בשטח לבנון.
עם נסיגת צה"ל מרצועת הביטחון בשנת 2000 האו"ם אישר שישראל מילאה את חובותיה בנסיגה עד לקו הגבול המוכר.
גבול זה, "הקו הכחול", אינו חדש.
הוא הולך בתלם סימון גבול ותיק, עוד מהסכם ניוקומב-פולה משנת 1923 (הסכם גבול בין המנדט הבריטי בארץ ישראל למנדט הצרפתי בלבנון וסוריה).
קו זה, שחופף לקו הסכמי שביתת הנשק בתום מלחמת העצמאות משנת 1949, אומץ גם בהסכם ישראל-לבנון 1983.
ב־12 ביולי 2006 תקף חזבאללה סיור של צה"ל בשטח ישראל, סמוך לגבול, הרג שלושה מחיילי הסיור וחטף שניים.
במקביל ירה חזבאללה פצצות מרגמה ורקטות באזור הר דב כפעולת הסחה.
בניסיון לחלץ את החטופים נכנס צה"ל לשטח לבנון, אך נסוג בעקבות אש מסיבית של חזבאללה, ממנה נהרגו עוד חמישה חיילי צה"ל.
בעקבות אירועים אלה החלה ישראל בהפצצה אווירית מסיבית של יעדי חזבאללה.
חזבאללה הגיב בירי רקטות כבד על יישובי הצפון והאירועים התפתחו לכדי מלחמה בין הצדדים.
ישראל הפציצה מטרות צבאיות ואזרחיות בלבנון ואילו חזבאללה ירה רקטות ללא אבחנה לשטח ישראל.
בשלב מסוים, כוחות זרוע היבשה של צה"ל נכנסו לדרום לבנון בכוונה לטהר מעוזי חזבאללה, וקרבות קשים התפתחו.
המלחמה נמשכה כחודש, עד 14 באוגוסט, ונהרגו בה 44 אזרחים ישראלים, 119 חיילי צה"ל, מאות לוחמי חזבאללה וכ-1,100 אזרחים לבנונים.
בתחילת המשבר תמך רוב העולם בישראל והצדיק את פעולותיה, אך ככל שהמשבר התמשך התכרסמה תמיכה זו והחלה פעילות בינלאומית להשגת הפסקת אש.
ב־10 באוגוסט מגעים קדחתניים בין ארצות הברית הפרו-ישראלית לצרפת הפרו-לבנונית, שניסו לאזן בין דרישות ישראל לעמדה הלבנונית, הולידו טיוטה להחלטה על הפסקת אש.
ב-12 באוגוסט אושרה ההחלטה במועצת הביטחון של האו"ם.
במקביל לאישור ההחלטה החלה ישראל במבצע קרקעי רחב שכוונתו הייתה להביא את צה"ל עד לנהר הליטני, אך מבצע זה הופסק עם כניסת הפסקת האש לתוקפה ב-14 באוגוסט בשמונה בבוקר.
בהחלטה דובר על תגבור כוח יוניפי"ל בכ־15,000 חיילי או"ם חמושים עם סמכות להפעלת נשק וסיוע של האו"ם לפריסת צבא לבנון בדרום לבנון.
לפי סעיף 12 להחלטה: כוח האו"ם "ינקוט את כל הפעולות הנדרשות להבטיח ששטחי הפעילות שלו לא ינוצלו לביצוע פעולות עוינות מכל סוג, ויסתייע באמצעים רבי-עוצמה למניעת ירי".
פריסת הכוח תיעשה בד בבד עם נסיגת צה"ל מדרום לבנון, ועד שהכוח יתפרס ישראל אינה מחויבת לסגת.
כמו כן קבעה ההחלטה שיש למנוע הכנסת נשק לאזור ללא הסכמה של ממשלת לבנון והטילה אמברגו מלא על העברת נשק לחזבאללה.
בנוסף להחלטה זו הופיעו בה שתי קריאות כלליות בחלק ההצהרתי, הלא מחייב של ההחלטה:
קריאה לשחרור החיילים החטופים ללא תנאי
קריאה ליישום מלא של החלטה 1559, לרבות פירוק המיליציות החמושות בלבנון.
: ב־12 באוגוסט אישרה ממשלת לבנון את החלטת האו"ם.
: בנאום שנשא הודיע ראש הארגון חסן נסראללה כי ארגונו יקבל את ההסכם בתנאי שישראל תיסוג מלבנון ותפסיק את פעולותיה.
: התנגדה להחלטה וכינתה אותה "כניעה" לישראל.
: ב־13 באוגוסט אישרה ממשלת ישראל את החלטת האו"ם.
הפסקת אש נכנסה לתוקפה ב־14 באוגוסט בשעה 8:00 בבוקר.
לאחר מכן אירעו מספר תקריות אש בין צה"ל לחזבאללה בהן נהרגו 11 מחבלים.
ביניהן פעולת קומנדו של סיירת מטכ"ל במסגרתה נהרגו קצין צה"ל, סא"ל עמנואל מורנו ו-3 מחבלים.
כמו כן, חשיפה של מערכת בונקרים של חזבאללה סמוך לגבול.
במהלך חודש ספטמבר התפרסו כוחות יוניפי"ל מתוגברים וכוחות צבא לבנון בדרום המדינה, אך לא פעלו למניעת תקריות עם חזבאללה.
ב־1 באוקטובר 2006 בשעה 02:30 לפנות בוקר, יצאו כל כוחות צה"ל מלבנון למעט חלקו הצפוני של הכפר ע'ג'ר.
חרף ההחלטה, חזבאללה שיקם בהדרגה את כוחו וגם התעצם משמעותית בדרום לבנון.
החלטה 1973 של מועצת הביטחון של האו"ם היא החלטה של מועצת הביטחון של האו"ם שקיבלה ללא שום התנגדות מועצת הביטחון של האו"ם ב-17 במרץ 2011, לאכוף אזור אסור לטיסה מעל לשמי לוב.
ההצעה הוצעה על ידי הממלכה המאוחדת, לבנון וצרפת.
המדינות שתמכו בהצעה היו ארצות הברית (חברה קבועה), בוסניה והרצגובינה, גבון, דרום אפריקה, הממלכה המאוחדת (חברה קבועה), לבנון, ניגריה, פורטוגל, צרפת (חברה קבועה), וקולומביה.
המדינות שנמנעו מהצבעה כלשהי בנושא היו ברזיל, גרמניה, הודו, סין (חברה קבועה), ורוסיה (חברה קבועה).
אף מדינה לא התנגדה להצעה.
החלטה זו קשורה לעיקרון אחריות להגן שאומץ על ידי ארגון האומות המאוחדות.
מ-15 בפברואר 2011 החלה סדרת הפגנות בלוב בהשפעת גל המחאות בארצות ערב ומהשראת המהפכה בתוניסיה ובמצרים.
ההפגנות גלשו להתקוממות בלוב ולמלחמת אזרחים כוללת בין המורדים שנגד שליט לוב מועמר קדאפי והמהפכה שחולל בשנת 1969 במדינה, לבין תומכיו.
כשקדאפי הצליח להחזיר את כמעט כל הערים המורדות חוץ מבנגאזי לשליטתו, תכנן לכבושה באמצעות הפצצתה מהאוויר, אף שדווח כי כמה מהטייסים המפציצים בחיל האוויר הלובי עורקים מהפקודות.
מדינות העולם, ובראשם מדינות המערב גינו את פעולות מועמר קדאפי, ואף דנו בהחלטה להתערב צבאית בלוב כדי לעזור למורדים ולהצילם משפך הדמים שעלול להתרחש בבנגאזי.
ב-17 במרץ התנהל דיון במועצת הביטחון של האו"ם בעקבות ההצעה להתערבות צבאית כוללת בלוב של אכיפת אזור ללא טיסה מעל לשמי המדינה כדי למנוע הפצצות של קדאפי על המורדים.
10 מדינות הצביעו בעד האכיפה, 5 נמנעו, ואף אחת לא התנגדה.
מדינות שהן חברות קבועות במועצת הביטחון כתובות באותיות מודגשות.
אכיפה ויישום אזור אסור לטיסה
יומיים לאחר ההחלטה באו"ם תקפו 4 מדינות: צרפת, ארצות הברית, הממלכה המאוחדת וקנדה את כוחות קדאפי, צרפת בעיקר מהאוויר ושאר המדינות בעיקר מהים בשיגור טילים ימיים על מעוזי קדאפי.
לאחר מכן מדינות אחרות, כולל מדינות ערביות עזרו גם הם באכיפת האזור ללא טיסה, ומסייעים למורדים להשטלת על הערים שבשליטת קדאפי ולהגן עליהם מפני הפצצות מהאוויר.
המדינות התוקפות לא הכניסו אמנם חיילי קרקע ללוב.
בזכות ההתערבות והסיוע הצבאי, הצליחו המורדים להשתלט על הערים אג'דבייה ומיסראתה.
החלטה 2334 היא החלטה של מועצת הביטחון של האו"ם, שאושרה במועצת הביטחון של האומות המאוחדות ב-23 בדצמבר 2016, שקבעה שההתנחלויות הישראליות בשטחים שנכבשו בשנת 1967 בגדה המערבית ובמזרח ירושלים, המכונים על ידי מועצת הביטחון בשם "השטחים הפלסטיניים הכבושים", אינן חוקיות.
בהחלטה תמכו 14 מתוך 15 המדינות החברות במועצת הביטחון, תוך הימנעות ארצות הברית, אשר נמנעה מלממש את זכות הווטו שלה במועצת הביטחון.
ביוני 1967 כבשה ישראל את הגדה המערבית מידי ירדן במהלך מלחמת ששת הימים', וזאת לאחר שירדן כבשה את השטח בשנת 1948. בהמשך אותה שנה החלה הקמת התנחלויות ישראליות בשטחים אלה, הקרויים בישראל "יהודה ושומרון" כשמם ההיסטורי של שטחים אלו.
בנוסף סיפחה ישראל לתחומה את מזרח ירושלים ועסקה בבנייה אינטנסיבית של שכונות יהודיות בה.
נכון ל-2016 מתגוררים בהתנחלויות ביהודה ושומרון כ-421,400 תושבים, וכ-375,000 יהודים במזרח ירושלים.
הקמת ההתנחלויות הישראליות נתקלה בהתנגדות בינלאומית רחבה.
בנובמבר 2009 התעוררו חילוקי דעות עם ארצות הברית בנושא זה, שהובילו להקפאת הבנייה ביהודה ושומרון לתקופה של עשרה חודשים.
בשנת 2011 הטיל ממשל אובמה וטו במועצת הביטחון של האו"ם, כאשר זו ניסתה לנסח החלטה דומה.
ארצות הברית הייתה היחידה שהצביעה נגד ההחלטה מתוך 15 המדינות החברות במועצת הביטחון.
ישראל לא נקטה אז צעד כלשהו נגד המדינות שתמכו בהחלטה.
ממשל אובמה הטיל וטו גם לאחר מכן על מספר הצעות דומות, בין השאר בדצמבר 2014. אך לטענת הממשל של אובמה לא הוטל וטו בפעם זו בשל הגידול ההולך וגובר בבניה בהתנחלויות מאז 2009, כמו גם העברת "חוק ההסדרה" בכנסת, למרות ביקורת ארצות הברית.
באוקטובר 2016 ערכה מועצת הביטחון דיון מיוחד בבנייה בהתנחלויות ללא קבלת החלטות.
באופן חריג הצליחו הפלסטינים והמדינות היוזמות לפתוח את הדיון לתקשורת.
בדצמבר 2016 יזמה מצרים, שהייתה חברה במועצת הביטחון באותה עת, את ההצבעה על ההחלטה.
עוד קודם לכן הפלסטינים הפיצו טיוטת הצעת החלטה וכך גם ניו זילנד (שגם הייתה חברה במועצת הביטחון באותה עת).
אולם יום לפני ההצבעה דווח כי מצרים ביקשה לדחות את ההצבעה, ייתכן כי בעקבות לחץ ישראלי, או לחץ של הנשיא הנבחר דונלד טראמפ.
בהיותה מונחית על ידי העקרונות והכוונות של אמנת האו"ם, היא חוזרת ומאשרת בין היתר את אי הקבילות של ניכוס שטח בכוח;
חוזרת ומאשרת את התחייבותה של ישראל, המדינה הכובשת, לציית בדקדקנות לאחריותה ולהתחייבויותיה המשפטיות בהתאם לאמנת ז'נבה הרביעית, המתייחסת להגנה על אזרחים בתקופות מלחמה מ־12 באוגוסט 1949, ומזכירה את חוות הדעת המייעצת שניתנה ב־9 ביולי 2004 על ידי בית הדין הבינלאומי לצדק ;
מגנה את כל הצעדים שמטרתם לשנות את ההרכב הדמוגרפי, האופי והמעמד של השטח הפלסטיני שנכבש ב־1967, כולל מזרח ירושלים, כולל בין היתר את בנייתן והרחבתן של התנחלויות, הבאת מתנחלים ישראלים, הפקעת קרקעות, הריסת בתים ועקירת אזרחים פלסטינים, תוך הפרה של החוק ההומניטרי הבינלאומי וההחלטות הרלוונטיות;
מביעה דאגה חמורה על כך שפעילות ההתנחלות הישראלית מעמידה בסכנה קשה את יכולת היישום של החלטת שתי המדינות, המבוססת על קווי 1967;
מזכירה את התחייבותה של ישראל, בהתאם למפת הדרכים של הקוורטט, שאושרה על ידי החלטה 1515 (2003) להקפיא את כל פעילות ההתנחלויות, כולל "גידול טבעי", ולפרק את כל ההתנחלויות שהוקמו מאז מרץ 2001;
מזכירה גם את התחייבותה של הרשות הפלסטינית, בהתאם למפת הדרכים של הקוורטט, שכוחות הביטחון שלה יפעלו ביעילות נגד כל העוסקים בטרור ויפרקו את יכולות הטרור, כולל החרמת כלי נשק בלתי חוקיים;
מגנה כל אלימות נגד אזרחים, כולל פעולות טרור, וכל פעולה של פרובוקציה, הסתה והרס;
חוזרת על חזונה בדבר אזור שבו שתי מדינות דמוקרטיות, ישראל ופלסטין, יחיו זו לצד זו בשלום ועם גבולות בטוחים ומוכרים;
מאשרת כי ההתנחלויות שהקימה ישראל ב"שטחים הפלסטינים הכבושים" ("occupied Palestinian territories") מאז שנת 1967, כולל מזרח ירושלים, אינן בעלות תוקף חוקי, מהוות הפרה בוטה של המשפט הבינלאומי וכן מהוות מכשול מרכזי בניסיון להשיג שלום בר-קיימא על בסיס פתרון שתי המדינות.
חוזרת ודורשת ממדינת ישראל להפסיק לאלתר ובאופן מוחלט את כל פעולות ההתנחלות ב"שטחים הפלסטינים הכבושים" ("occupied Palestinian territories"), כולל מזרח ירושלים, וכי עליה לכבד את כל ההתחייבויות המשפטיות בעניין זה.
מדגישה כי לא תכיר בשום שינויי גבול מקו הפסקת-האש של 4 ביוני 1967, כולל בירושלים, למעט אלו אשר נקבעו במהלך משא ומתן בין הצדדים.
מדגישה כי הפסקת כל פעילות ההתנחלות הישראלית היא חיונית כדי להציל את פתרון שתי המדינות, וקוראת לנקיטת צעדים מיידיים על מנת להפוך את המגמות השליליות בשטח אשר מסכנות את פתרון שתי המדינות.
קוראת לכל המדינות, ביחס לנאמר בפסקה 1 של החלטה זו, להבחין, במסגרת המגעים-הרלוונטיים, בין שטחי מדינת ישראל לבין השטחים הכבושים (the territories occupied) מאז 1967.
קוראת לצעדים מיידיים למניעת כל פעילות אלימה נגד אזרחים, כולל מעשי טרור, כמו גם כל מעשה פרובוקציה או הרס, קריאה למתן דין-וחשבון בהקשר זה, וכן קריאה לעמידה בהתחייבויות לפי המשפט הבינלאומי כדי לחזק את המאמצים המתמשכים ללחימה בטרור, לרבות באמצעות התיאום-הביטחוני הקיים וכן לגנות בתוקף כל מעשה טרור שהוא.
קוראת לכל הצדדים להמשיך, למען האינטרס של קידום שלום וביטחון, להפעיל מאמצים קולקטיביים לפתיחה במשא ומתן אמין על כל סוגיות הסדר הקבע בתהליך השלום במזרח התיכון בתוך מסגרת הזמן שצוין על ידי הקוורטט בהודעתו מיום 21 בספטמבר 2010;
מאשרת את נחישותה לתמוך בצדדים לאורך כל המשא ומתן וביישום ההסכם;
שבה ומאשרת את נחישותה לבחון דרכים מעשיות ואמצעים להבטחת ביצוע המלא של ההחלטות הרלוונטיות שלה;
מבקשת מהמזכיר הכללי לדווח למועצה כל שלושה חודשים על יישום הוראות החלטה זו;
מחליטה להשאיר את העניין על סדר יומה.
– ג'ו ביידן שהיה באותה עת סגן נשיא ארצות הברית פעל במישרין לאישור ההחלטה, ולחץ על אוקראינה להצביע בעדה.
מזכיר המדינה האמריקאי, ג'ון קרי, הצהיר כי "בעוד שאנו לא מסכימים עם כל חלקי ההחלטה, היא מגנה באופן צודק את פעילות ההתנחלות, וקוראת לשני הצדדים לקדם את השלום ולדון על סיום הסכסוך".
שגרירת ארצות הברית באו"ם, סמנתה פאוור, הדגישה כי מדיניות ארצה מזה עשרות שנים כוללת התנגדות לבנייה בהתנחלויות וכי הן חותרות תחת פתרון שתי המדינות.
לעומתם, הנשיא האמריקאי הנבחר, דונלד טראמפ, ובכירים רפובליקנים מתחו ביקורת חריפה על הימנעות ארצות הברית מההצבעה נגד ההחלטה, ואיימו לפגוע בתקציבים וכספי הסיוע שהאו"ם והמדינות שיזמו את ההחלטה מקבלים מארצות הברית.
ב-5 בינואר 2017 העביר הקונגרס של ארצות הברית ברוב גדול החלטה המגנה את החלטה 2334 של מועצת הביטחון.
– בעקבות ההצבעה אמר ראש הממשלה ושר החוץ, בנימין נתניהו, כי הגדרת הכותל המערבי והרובע היהודי כשטח כבוש היא אבסורד.
נתניהו הורה להחזיר את השגרירים מסנגל ומניו זילנד (מדינות שנמנו עם מגישי ההחלטה), להתייעצות.
נתניהו הורה גם להפסיק את הסיוע הכלכלי שניתן על ידי ישראל לסנגל וביטל את ביקורו בישראל של וולודימיר גרויסמן, ראש ממשלת אוקראינה, מדינה שהצביעה במועצת הביטחון בעד ההחלטה.
עוד הורה על הפסקת העברת מימון למה שכינה "חמישה מוסדות של האו"ם, שהם עוינים במיוחד נגד ישראל".
בנוסף, ביטל נתניהו פגישה עם ראש ממשלת בריטניה, תרזה מיי, ואף זימן לשיחת הבהרה את שגריר ארצות הברית בישראל, דן שפירו.
מתוך 15 המדינות החברות במועצה, זומנו בסך הכל 11 שגרירים – וזאת מכיוון שלישראל אין יחסים עם ונצואלה ומלזיה, ולסנגל וניו זילנד אין בישראל שגריר תושב.
עם זאת, ביוני 2017 הוסדרו היחסים הדיפלומטיים עם סנגל וניו זילנד, והשגרירים שבו חזרה.
נתניהו הנחה בקבינט את השרים להוריד את תדירות והיקף הביקורים במדינות שהצביעו נגד ישראל ובהן רוסיה, ספרד ובריטניה.
– נשיא הרשות הפלסטינית, אבו מאזן, אמר בתגובה להחלטה כי העולם אמר את דברו וכי ההתנחלויות באדמות הפלסטיניות שנכבשו בשנת 1967 אינן חוקיות, כולל מזרח ירושלים.
אבו מאזן קרא לישראל לחדש את המשא ומתן על בסיס היוזמה הערבית.
ראש צוות המשא ומתן המדיני לשעבר, סאיב עריקאת, אמר כי "הקהילה הבינלאומית הבהירה לאזרחי ישראל כי הביטחון לא יושג באמצעות הכיבוש".
ראש ממשלת הרשות הפלסטינית, ראמי חמדאללה, אמר כי "ההחלטה היא פרי המאבק של העם הפלסטיני, וניצחון לרצונו להשיג את מלוא הזכויות".
דובר החמאס, מושיר אל-מסרי, בירך על ההחלטה והוסיף כי ההחלטה "המדגישה את הדחייה של העולם את מדיניות הכיבוש הישראלי".
– ירדן בירכה על ההחלטה ואמרה כי מדובר בהחלטה היסטורית, המבטאת את הקונצנזוס הבינלאומי בדבר אי חוקיותן של ההתנחלויות.
– ערב הסעודית בירכה על ההחלטה ולפי משרד החוץ הסעודי יישום ההחלטה, תהיה צעד לקראת יישום יוזמת השלום הערבית.
– ראש הממשלה האוסטרלי מלקולם טרנבול התייצב לצד ישראל, ובמהלך נאום בבית כנסת מרכזי בסידני, גינה את ההחלטה באו"ם.
טרנבול אמר כי מדובר ב"החלטה חד-צדדית ומטרידה מאוד" עבור המאמץ לקידום משא ומתן מדיני וכן עבור הזהות היהודית בארצו.
– שגריר ישראל באוקראינה, אלי בלוצרקובסקי, זומן לשיחת הבהרה במשרד החוץ בקייב.
משרד החוץ האוקראיני הודיע כי הוא דבק בעמדתו נגד ההתנחלויות.
במאי 2017 נפגשו בישראל ראש ממשלת ישראל ושרים מישראל עם ראש ממשלת אוקראינה ושרים אוקראינים וחתמו על מספר הסכמים ובכך חתמו את המשבר.
– בריטניה התנגדה לכינוס ועידה בינלאומית שארגנו הצרפתים בפריז שביקשה להמשיך את המומנטום של ההצבעה באו"ם נגד ישראל.
שר החוץ הבריטי בוריס ג'ונסון וגם השגריר הבריטי בצרפת לא השתתפו בוועידה.
במקומם הבריטים שלחו לוועידה נציג בדרג זוטר ביותר, כדי להפגין את חוסר שביעות רצונם מהמהלך הצרפתי.
בנוסף, בריטניה מנעה קבלת החלטה במועצת שרי החוץ של האיחוד האירופי שמאמצת את הודעת הסיכום של ועידת פריז למורת רוחם של רוב מדינות האיחוד.
– מוריי מקאלי (Murray McCully), שר החוץ של ניו זילנד, מיוזמות הדיון, אמר כי הוא מקווה שהיחסים עם ישראל ימשיכו לצמוח למרות הדעות השונות.
ב־12 ביוני 2017 כתב ראש ממשלת ניו זילנד, ביל אינגליש, מכתב לבנימין נתניהו ראש ממשלת ישראל.
בעקבות מכתב זה הוחלט להחזיר את השגריר לניו זילנד.
– במהלך הוועידה הכלכלית של מדינות מערב אפריקה בחודש יוני 2017, נפגש נתניהו עם מאקי סאל נשיא סנגל, והם הודיעו במשותף על סיום המשבר.
ההחלטה התקבלה פה אחד וללא הסתייגויות.
החלטה 234 של מועצת הביטחון של האומות המאוחדות היא החלטה של מועצת הביטחון של האו"ם שאומצה בתאריך 7 ביוני 1967, בעת מלחמת ששת הימים, ולאחר שכל הפניות לכל הממשלות הנוגעות בדבר להפסיק באופן מיידי את כל הפעילויות הצבאיות במזרח הקרוב נכשלו.
המועצה, שחששה מהאפשרות שהמלחמה תתפשט ותחמיר, דרשה שכל הממשלות המעורבות יפסיקו את פעילותן הצבאית עד השעה שמונה בערב על פי שעון גריניץ' (10 בערב שעון ישראל) ב-7 ביוני 1967. המועצה גם דרשה מהמזכיר הכללי או תאנט לעדכן אותה באופן שוטף על המצב.
המועצה התכנסה בעקבות בקשתה של ברית המועצות וההחלטה עברה פה אחד.
ירדן וישראל קיבלו את ההחלטה, בתנאי שגם שאר הצדדים יקבלו אותה.
ביום למחרת, סוריה והרפובליקה הערבית המאוחדת (שמה של מצרים באותה עת) הפסיקו גם הן את הלחימה וקיבלו את הפסקת האש.
החלטה 235 של מועצת הביטחון של האומות המאוחדות היא החלטה של מועצת הביטחון של האו"ם, שאומצה ב-9 ביוני 1967, לאחר הבחנה כי שתי הממשלות הישראלית והסורית, קיבלו את דרישת המועצה להפסקת אש.
המועצה דרשה את הפסקת המלחמה לאלתר.
בנוסף, נדרש מזכ"ל האו"ם ליצור קשר מידי עם ישראל וסוריה כדי לאפשר את מילוי הדרישות להפסקת האש ולדווח על כך למועצת הביטחון תוך שעתיים מעת קבלת ההחלטה.
האספה, אותה דרשו ברית המועצות וארצות הברית, אימצה פה אחד את החלטת האו"ם.
כבר באותו היום ישראל וסוריה קיבלו את תנאיה.
החלטת מועצת הביטחון של האו"ם מספר 236 היא החלטה של מועצת הביטחון של האו"ם אשר התקבלה ב-11 ביוני 1967 ועסקה בהפסקת האש בין ישראל וסוריה במלחמת ששת הימים.
ההחלטה התקבלה לאחר דיווחים בעל פה מפי המזכיר הכללי של האו"ם או תאנט.
מועצת הביטחון גינתה את ההפרות על הפסקת האש וחזרה על קריאתה מהחלטה מספר 234.
המועצה ביקשה שהמזכ"ל ימשיך לדווח על המצב ואשררה את דרישתה להפסקת אש.
היא קראה לצדדים לסגת לעמדות בהם נמצאו בזמן הכרזת הפסקת האש ב-16:30 שעות GMT של ה-10 ביוני 1967 וקראה לשיתוף פעולה עם מפקד כוח המפקח על הפסקת האש ועם משקיפים מטעמו.
פגישה מועצת הביטחון התכנסה על פי בקשת סוריה וקיבלה את החלטה הזו פה אחד.
בעקבות מלחמת ששת הימים, אימצה מועצת הביטחון של האו"ם ב-14 ביוני 1967 החלטה מספר 237, שבו היא קוראת לממשלת ישראל להבטיח את בטיחותם ואת רווחתם של התושבים באזורים שאותם כבש הצבא בפעולותיו ולהקל על החזרה של אותם תושבים שנמלטו מהם.
ההחלטה ממליצה גם לממשלה לדאוג לכבד עקרונות הומניטריים המסדירים את הטיפול של שבויי מלחמה והגנה על אזרחים בעתות מלחמה הכלולים באמנות ז'נבה.
המועצה גם ביקשה מהמזכיר הכללי או תאנט לעקוב אחר יישום יעיל של החלטה זו ולדווח להם בחזרה.
החלטה 240 של מועצת הביטחון של האו"ם היא החלטה של מועצת הביטחון של האו"ם שאומצה ב־25 באוקטובר 1967. ההחלטה מגנה את ההפרות של הפסקת אש בלחימה במזרח התיכון שהתקבלה בעבר בעקבות החלטות של האו"ם (בעיקר החלטת מועצת הביטחון 234).
ההחלטה התקבלה לאחר תום מלחמת ששת הימים.
המדינות המשתתפות - מצרים, סוריה, ירדן וישראל - לא הביעו חרטה על ההרוגים ואובדן הרכוש שנבע עקב הפרות ההסכם.
המועצה אישרה את הצורך בקיומן הקפדני של החלטות הפסקת האש ודרשה מן המדינות הנוגעות בדבר לדאוג כי כל פעילות צבאית באזור תופסק באופן מיידי וכן כי ישתפו פעולה באופן מיידי ומלא עם ארגון הפיקוח על הפסקת אש של האו"ם.
בישיבה, שנקבעה לבקשת ישראל, סוריה ומצרים, דנה מועצת הביטחון של האו"ם בערעור על הטענות השונות ובסיומה אומצה ההחלטה פה אחד.
החלטה 1808 של מועצת הביטחון של האו"ם היא החלטה של מועצת הביטחון של האו"ם שעברה במועצת הביטחון של האו"ם במהלך ישיבה 5,866, ב-15 באפריל 2008. ההחלטה ביקשה לטפל במצב המתמשך והמסלים בגאורגיה, מצב בו קיימות שתי ישויות בתוך גאורגיה המתיימרות להיות מדינות.
הן לא מוכרות על ידי האו"ם.
ההחלטה התקבלה בעקבות הסלמה בקרבות שבין גאורגיה למחוזות המורדים שבה.
המטרה העיקרית של ההחלטה הייתה להרחיב את סמכויות של משלחת המשקיפים של האו"ם בגאורגיה, אשר רובה הייתה מורכבת מכוחות שמירת שלום רוסיים.
ההחלטה קוראת לממשלת בורונדי ליצור סביבה שבה הבחירות לנשיאות שיתקיימו ב-2010 יהיו בחירות חופשיות והוגנות.
המועצה גם קראה לממשלת בורונדי ולכוחות השחרור הלאומיים לחדול מכל פעולה שעשויה להגביר את המתח, תוך שימת דגש על הצורך לקיים דיאלוג.
היא עודדה את הממשלה להמשיך ולפעול לרפורמות מבניות במאבק בשחיתות.
אחד הדגשים בהחלטה היה נושא זכויות האדם בבורונדי, האו"ם פתח בעקבות החלטה זו מרכזים להעלאת המודעות לזכויות האדם בבורונדי.
הנושא העיקרי שהיה במחלוקת היה הגעה למנדט של מועצת הביטחון להגן על ילדים בסכסוך מזוין.
נקבעו גם אופני ההגנה מסוג זה ויעילותם או התאמתם של אפשרויות שונות.
ההחלטה גם מציגה רשימה של מדינות בהן מופרות זכויות הילדים, עם תיאור של מצבם של ילדים בכל אחד.
מטרת "רשימת הבושה", כפי שהיא מכונה, היא להפנות תשומת לב ובכך למנף לחץ על מדינות בהן נפגעים ילדים.
11 מדינות תמכו בהחלטה, 0 התנגדו ואזרבייג'ן, הרפובליקה העממית של סין, פקיסטן ורוסיה נמנעו.
החלטה 2209 של מועצת הביטחון של האו"ם היא החלטה של מועצת הביטחון של האו"ם שקיבלה מועצת הביטחון של האומות המאוחדות ב-6 במרץ 2015, לפיה היא מגנה כל שימוש בכימיקלים כנשק במלחמת האזרחים בסוריה, ומאיימת להשתמש בכוח אם אכן יהיה שימוש בנשק שכזה.
14 מדינות תמכו בהחלטה, 0 התנגדו וונצואלה נמנעה.
החלטה 243 של מועצת הביטחון של האו"ם היא החלטה של מועצת הביטחון של האו"ם שהתקבלה ב-12 בדצמבר 1967, לאחר שבחנה את בקשת הרפובליקה העממית של דרום תימן לחברות באו"ם.
ההצעה זכתה לתמיכה של 15 החברות במועצת הביטחון ונתקבלה פה אחד.
דרום תימן הצטרפה כחברה ה-123 באו"ם.
שתי קבוצות לאומניות בדרום תימן פתחו במאבק נגד השלטון הבריטי, כאשר תעלת סואץ נסגרה ב-1967 על ידי נשיא מצרים גמאל עבד אל נאצר, החלו הבריטים לסגת מהאזור.
דרום תימן זכתה לעצמאות כרפובליקה העממית של דרום תימן ב-30 בנובמבר 1967.
החלטה 1 של מועצת הביטחון של האו"ם היא החלטה אשר אושרה, ללא הצבעה, בישיבה מס' 2 של מועצת הביטחון של האומות המאוחדות שהתקיימה ב-25 בינואר 1946, והורתה לכנס, בפעם הראשונה, את ועד המטה הצבאי .
ועד המטה הצבאי הוא גוף משנה של מועצת הביטחון של האו"ם, המעוגן במגילת האומות המאוחדות:
החלטת מועצת הביטחון הורתה למפקדי הצבאות השייכים לחמש החברות הקבועות, להיפגש בלונדון, בעצמם או באמצעות נציג מטעמם, ב-1 בפברואר 1946. לפי החלטת מועצת הביטחון, משתתפי הפגישה יהיו חברי ועד המטה הצבאי.
המשימה הראשונה שהטילה מועצת הביטחון על ועד המטה הצבאי היא לגבש הצעות למבנה של הוועד, לאיוש משרות המזכירות שלו, ולנוהלי העבודה לפיהם הוועד יפעל, ולהגיש את ההצעות למועצת הביטחון.
ההחלטה הראשונה של העצרת הכללית של האומות המאוחדות התקבלה יום אחד לפני.
סמכות למדינות החברות לבדוק מטען צפון קוריאני ביבשה, בים ובאוויר, ולהשמיד כל סחורה החשודה כקשורה לתוכנית הגרעין של צפון קוריאה."בהתאם להוראות הרשויות והחקיקה של אותן מדינות, ובהתאם לחוק הבינלאומי "
דרישה מממשלת צפון קוריאה לחזור לאלתר לשיחות ולוותר על הודעתה על פרישה מהאמנה לאי הפצת נשק גרעיני.
מניעת שירותים פיננסיים שיכולים לתרום לתוכניות הקשורות לטילים גרעיניים או בליסטיים.
הנחיה למדינות החברות שלא להעניק סיוע כספי לתוכנית הגרעין של צפון קוריאה, או להתקשר בהלוואות עם המדינה, למעט מסיבות הומניטריות או כאלו המסייעות לפיתוח אזרחי.
הרחבת אמברגו הנשק על צפון קוריאה על ידי איסור על כל ייצוא נשק מהמדינה ומרבית היבוא, למעט נשק קל, וחומרים נלווים כגון תחמושת.(אם כי על המדינות החברות להודיע למועצת הביטחון חמישה ימים לפני מכירת הנשק).
דרישה מצפון קוריאה לעצור את תוכנית הנשק הגרעיני שלה ולא לבצע ניסויים גרעיניים או בליסטיים נוספים.
ההחלטה מבקשת מהמדינות החברות להודיע למועצה על הצעדים שהן נוקטות ליישום הסנקציות תוך 45 יום.
ההחלטה מאשרת את מחויבותה של מועצת הביטחון לחתירה לטובת פתרון בדרכים דיפלומטיות ובדרכי שלום.
המועצה אימצה את ההחלטה פה אחד, גינתה את הניסוי הגרעיני שהיה ב"הפרה והתעלמות בוטה" מהחלטות המועצה הקודמות 1695 ו-1718. לאחר אימוץ ההחלטה היא הפכה למחייבת על פי דיני המשפט הבינלאומי.
תגובת החברות הקבועות במועצת הביטחון
: הנציג הסיני הצביע בעד ההחלטה וטען שהיא תוצאה מההתעלמות המכוונת של צפון קוריאה מהקהילה הבינלאומית.
למרות זאת, הוא הדגיש כי יש לפעול בדרכים דיפלומטיות מאשר להשתמש בסנקציות, ושההחלטה אינה צריכה לפגוע במאמצי הפיתוח האזרחי במדינה או בצרכים ההומניטריים.
בנוסף המליץ להימנע בשימוש בכוח בעת בדיקת מטען המגיע מצפון קוריאה.
: השגריר הצרפתי ציין כי צפון קוריאה יזמה תוכנית גרעין סודית אשר מעצימה את האיום.
הוא אמר כי צפון קוריאה הגבירה את המתח באזור על ידי ירי טילים, ומועצת הביטחון הגיבה בתקיפות כנגד המשטר.
עם זאת, הוא דואג לאוכלוסייתה של צפון קוריאה.
: הנציג הרוסי ויטאלי שורקין אמר כי הצעדים אשר אומצו על ידי מועצת הביטחון הם כורח המציאות וקשורים באופן ברור להפסקת תוכניותה של צפון קוריאה ליצירת טילים גרעיניים.
הנציג התעקש כי הסנקציות אינן מכוונות כנגד העם החי בצפון קוריאה - דבר אשר המשלחת הרוסית התעקשה לגביו.
כמו כן אמר כי הסנקציות יוסרו ברגע שהמשטר הצפון קוריאני ישתף פעולה.
סגן השגריר פיליפ פריהם אמר כי ההחלטה מראה כי הקהילה הבינלאומית מאוחדת בגינוי מעשיה של צפון קוריאה.
: Envoy שליחת ארצות הברית לאומות המאוחדות, רוזמרי דיקרלו, אמרה כי ההחלטה יצרה סנקציות חזקות יותר נגד פיונגיאנג במטרה לשכנע אותה לנטוש את תוכנית הגרעין.
שגרירת ארצות הברית לאו"ם סוזן רייס אמרה כי ההחלטה היא תקדימית ובעלת "שיניים".
כמו כן הוסיפה כי ההחלטה היא תגובה בינלאומית חזקה ומאוחדת" לניסויי הגרעין הצפון קוריאנים.
תגובת החברות הלא קבועות במועצת הביטחון של האו"ם
: השגריר האוסטרי אמר כי ההחלטה היא תגובה ברורה, נאותה אשר לא משאירה ספק לנוכח פעולותיה של צפון קוריאה.
בנוסף קרא למדינה להצטרף לאמנה נגד ניסויים גרעיניים (CTBT)
: סגן נציג המדינה במועצת הביטחון של האו"ם תמך בהחלטה ואמר שהיא מדגישה את שאיפתה של מדינתו לעולם נקי מנשק גרעיני ולשימוש נכון בגרעין לצורכי שלום ולאנרגיה.
הוא קרא לצפון קוריאה לשתף פעולה עם הסוכנות הבינלאומית לאנרגיה אטומית ונציגי שיחות ששת הצדדים ומוסדות אחרים, והדגיש כי המדינה צריכה לבחור בדיאלוג ולא בלחימה.
: שגריר קרואטיה לאו"ם ציין כי הסנקציות לא מכוונת כנגד האוכלוסייה בצפון קוריאה, וקרא לצפון קוריאה להצטרף לאמנה נגד ניסויים גרעיניים ולשיחות שש המדינות.
: נציגה הקבוע של המדינה באו"ם, גורג' אורבינה, תמך בדעות שאר חברות המועצה וקרא לצפון קוריאה לחזור למסלול השיחות הבינלאומיות.
: הנציג הקבוע של המדינה באו"ם בירך את ההחלטה ותיאר את מעשיה של צפון קוריאה כ"מעשה לא אחראי" המעמידים את המדינה בסיכון.
הוא הוסיף שהוא מקווה שההחלטה תשנה את צעדיה של צפון קוריאה.
ראש ממשלת יפן טארו אסו קרא לצפון קוריאה להתייחס להחלטה ברצינות.
: הנציג הקבוע של לוב באו"ם אמר כי העולם לא יהנה מביטחון כל עוד כל הנשק הגרעיני יושמד.
בנוסף אמר כי הקהילה הבינלאומית נכשלה בתגמול לוב כשהפסיקה את תוכנית הגרעין שלה, ומקווה כי סנקציות נוספות כגון אלו שהוטלו על צפון קוריאה יוטלו גם על ישראל.
בנוסף הוא אמר כי מדינתו בדרך כלל לא תומכת בסנקציות אשר עלולות לפגוע באוכלוסייה, אך זו הדרך הטובה ביותר לפעול ולהביא את מצב לפתרון.
: השגריר קלוד הלר אמר שההחלטה היא מסר ברור שפעולותיה של צפון קוריאה הן בלתי מקובלות על הקהילה הבינלאומית.
הוא ציין כי פעולותיה האחרונות של צפון קוריאה מהוות הפרה של החלטות מועצת הביטחון וחותרות תחת השאיפה לעולם נקי מגרעין.
בנוסף קרא לצפון קוריאה להפסיק את הניסויים הגרעינים באופן מלא ולתמיד.
: נשיא מועצת הביטחון, באקי אילקין הטורקי, דיבר בשם ארצו ואמר שארצו מגנה בחריפות את פעולותיה האחרונות של צפון קוריאה, אשר חותרות תחת היציבות, האמון ההדדי והביטחון באזור.
הוא קרא לצפון קוריאה להצטרף מחדש לשיחות שש המדינות, שכן זוהי הדרך הטובה ביותר להפוך את אזור קוריאה לנקי מגרעין.
: נציג המדינה הקבוע אמר את דבריו ברוח מועצת הביטחון של האו"ם והוסיף כי חשוב למנוע את הפצת הנשק הגרעיני במחוז הקוריאני.
: נציג וייטנאם במועצת הביטחון תמך בהחלטה והדגיש את מחויבות ארצו לאי הפצת נשק גרעיני באזור.
עם זאת, גם הוא הדגיש כי הסנקציות לא צריכות לפגוע באוכלוסייה האזרחית ובעם הצפון קוריאני.
: דרום קוריאה הוזמנה להשתתף בדיון שהתקיים בישיבת מועצת הביטחון.
נציגה של דרום קוריאה אמר כי הניסוי הגרעיני הפר את החלטות מועצת הביטחון הקודמות וההחלטה הנוכחית משמשת כאזהרה לצפון קוריאה מהקהילה הבינלאומית, ומאיימת על השלום והיציבות באזור.
בנוסף אמר כי הממשלה הדרום קוריאנית מפצירה בצפון קוריאה להצטרף מחדש לשיחות שש המדינות במטרה לנטוש את תוכנית הגרעין והטילים שלה.
בעיתון רשמי היוצא במדינה נכתב כי על המדינה לשקול כל סנקציה חדשה כ"הכרזת מלחמה".
סוכנות הידיעות המרכזית הקוריאנית פרסמה את תגובתו הרשמית של משרד החוץ הצפון הקוריאני, אשר בה נאמר כי המדינה "תחמש את כל הפלוטוניום " ועליה להשקיע יותר מ - "שליש מהוצאות המדינה על דלק גרעיני." בנוסף הודיעה צפון קוריאה שהיא תתחיל להעשיר אורניום.
ההודעה של משרד החוץ מחשיבה כל ניסיון לסגר כ"מעשה מלחמתי אשר יענה בתגובה צבאית החלטית", ותנקום את הטלת הסנקציות באמצעות באמצעות עימות.
בנוסף, צפון קוריאה האשימה את האו"ם ואמרה כי ההחלטה היא פרי יצירתה של ארצות הברית והתוקפנות שלה אשר מופנית כנגד המדינה.
ההצהרה ממשיכה בהאשמת ארצות הברית ביצירת תוכניות זדוניות כנגד צפון קוריאה, והשחרת שמה של קוריאה קוריאה הצפונית באמצעות האשמות מפוברקות כגון זיוף כספים וסחר בסמים.
מכון המחקר הכלכלי של יונדאי השוכן בדרום קוריאה, העריך כי אם הסנקציות יאכפו על ידי כל המדינות החברות באו"ם, צפון קוריאה עלולה להפסיד בין 1-3.7 מיליארד דולר, בעוד שהערכות אחרות מצביעות על הפסד של 4 מיליארד דולר.
דו"ח שהוכן על ידי שירות המחקר של הקונגרס האמריקאי, העריך כי גרימת הנזק הכלכלי אפשרית רק אם הסנקציות יופעלו בכוח.
כדי לאכוף את הסנקציות, ארצות הברית שמה לה ליעד את חברות הסחר של צפון קוריאה, המשמשות כנתיב גישה של המדינה אל הבנקים הזרים.
ב-16 ביולי 2009, הופעלו סנקציות כנגד שלוש חברות סחר צפון קוריאניות, חברה שבסיסה באיראן והסוכנות הצפון קוריאנית לאנרגיה אטומית.
עם זאת ולמרות הסנקציות, מוצרי צריכה יוקרתיים כגון אלכוהול, אופנועים, יאכטות ומוצרי מזון שמקורם באירופה וסין המשיכו לזרום לצפון קוריאה לשימושה של האליטה במדינה, דבר המצביע על דרישה גבוהה מאוד מצד בכירים צפון קוריאנים.
סין לבדה ייצאה לצפון קוריאה מוצרי יוקרה בסך של 100–160 מיליון דולר אמריקאי, דבר אשר עורר דאגה בארצות הברית בנוגע לאופן שבו שומרת סין על החלטת מועצת האו"ם.
על פי החלטה 1874 מספר ספינות צפון קוריאניות נתפסו ונערך בהן חיפוש:
ביוני 2009 עוקבה ספינת מטען צפון קוריאנית הנושאת את השם קאנג נאם 1. הספינה יצאה מצפון קוריאה ושייטה לאורך קו החוף הסיני.
על פי דיווח של המודיעין הדרום קוריאני, הספינה נשאה נשק אשר נועד לשימוש מיאנמר.
בשל החשד לנשק על סיפונה, הורה לה צי ארצות הברית לעגון בסינגפור לצורך חיפוש.
צפון קוריאה הגיבה כי כל ניסיון חיפוש יחשב עליה כהתנהגות תוקפנית ועילה למלחמה (act of war), ואילו סינגפור טענה כי היא נוהגת בהתאם להחלטה 1874 המאפשרת לה לבדוק, לעכב, לחפש ולהחרים נשק אשר מקורו מצפון קוריאה ואליה.
במינאמר טענו כי הספינה מספקת אורז למדינה והדבר עומד בתקנות ההחלטה, אשר מונעת משלוחי נשק אך מאפשרת משלוחים הומניטריים.
ככל הנראה כדי להימנע מהבדיקה, לבסוף חזרה הספינה על עקבותיה הישר לצפון קוריאה ללא הסבר.
על פי מקור ממשלתי דרום-קוריאני, מיאנמר הייתה אמורה לשלם על משלוח המשק באמצעות בנק עלום שם במלזיה, אך ככל הנראה ביקורו של שליח אמריקאי במלזיה ב-6 - ביולי, שהגיע כדי לדון במצב, ככל הנראה מנע את העברת התשלום.
בתחילת אוגוסט 2009 עצרה הודו ספינה צפון קוריאנית "חשודה" מול איי אנדמן וניקובר.
הספינה נחשדה כנושאת מטען גרעיני ונכנסה למים הטריטוריאליים של הודו ללא קבלת רשות.
לאחר מרדף של שש שעות אשר כלל יריות, נעצרה הספינה וחיפוש שנעשה בה העלה כי היא נשאה סוכר.
אף על פי שהספינה לא נעצרה בשל החלטה 1874, היא נעצרה בכל זאת שכן נכנסה ללא רשות ועברה על החוק הימי ההודי.
בסוף אוגוסט 2009, אישרו דיפלומטים של האו"ם כי איחוד האמירויות הערביות עיכבו ספינה צפון קוריאנית בשם ANL - אוסטרליה שהניפה דגל בהאמה והפליגה לכיוון איראן.
על הספינה נמצא מספר שבועות קודם לכן.
על הספינה נמצאו מרעומי נשק ורכיבים נוספים, אשר ככל הנראה יועדו למשמרות המהפכה האיראניים, חזבאללה וארגוני טרור נוספים.
בהתאם לממצאים הספינה נעצרה, מטענה הוחרם שכן היא נשאה נשק בניגוד להחלטה.
ב-22 בספטמבר 2009 ערכו הרשויות בדרום קוריאה חיפוש בספינה אשר יצאה מצפון קוריאה ונשאה את דגל פנמה.
למרות החשד שעלה מהספינה, בכיר דרום קוריאני אמר כי הפריטים אשר היו על הספינה היו שייכים לקבוצת אוסטרליה, התאגדות מדינות באזור אוקיאניה אשר נועדו לנטר הפצת נשק גרעיני וביולוגי.
באוקטובר 2009 תפסה הודו ספינה צפון קוריאנית שנייה אשר הייתה אמורה להגיע לפקיסטן מקולומבו, סרי לנקה.
הספינה עוכבה ונעצרה בהתאם לחוק הימי ההודי, לאחר שעגנה במים הטריטוריאליים של הודו ללא רשות.
הספינה שוחררה מאוחר יותר לאחר שלא נמצא בה דבר חשוד.
בפברואר 2010 דרום קוריאה יירטה נשק צפון קוריאני שנישא על ספינה דרך סין אל עבר מרכז אפריקה.
באמצע יולי 2013, שלטונות פנמה תפסו ספינה עם דגל צפון קוריאה שהובילה ציוד צבאי מקובה לצפון קוריאה דרך תעלת פנמה.
לעומת הוראות המטען הימי, ההחלטה לגבי הטלת הסנקציות על מטען המועבר לצפון קוריאה באמצעות מטוים הייתה מעורפלת לגבי סמכויות ויכולת האכיפה שלהם.
על פי הערכות, צפון קוריאה משתמשת יותר בנתיבי אוויר מאשר ים לצורך העברת או החלפת נשק וטכנולוגיות לחימה.
דוח של הקונגרס האמריקאי הצביע על הנתיב האווירי בין פיונגיאנג לטהרן כגורם משמעותי ומטריד, שכן צפון קוריאה מרוויחה כ-1.5 מיליארד דולר בשנה ממכירת נשק לאיראן.
בנוסף לכך, הדוח הצביע כי הנתיב האווירי בין צפון קוריאה לאיראן מסייע לשתי המדינות להחליף ביניהן נשק ורכיבי נשק להשמדה המונית, ומאפשר תנועה רבה של מדענים, סחורות ושירותים התומכים בתוכנית הנשק להשמדה המונית של שתי המדינות.
מכיוון שרוב הנתיב עובר מעל סין, יש קושי באכיפת הסנקציות של ההחלטה.
גורמים אמריקאים ניסו להגיע עם מקביליהם הסיניים לסמכות בנוגע לאכיפת הסנקציות במקרה של תדלוק מטוס בנמל תעופה סיני, אך תוצאות השיחות לא דווחו.
עם זאת, במקרה אחד היה ניסיון לאכוף את ההחלטה גם באוויר, כאשר בדצמבר 2009 תפסה המשטרה בתאילנד מטוס עם חמישה אנשי צוות מצפון קוריאה הנושאים נשק למקום לא ידוע.
על פי הדיווחים, המשלוח כלל "חלקים" של ציוד לחימה.
הסיטואציה כללה גם את התערבות האינטרפול על פי בקשתו של ראש ממשלת תאילנד, ושגרירויות זרות התבקשו לתת מידע נוסף.
מאוחר יותר הגברים נעצרו והתגלה כי הנשק אשר היה ברשותם היה מיועד לאיראן.
החלטה 1850 של מועצת הביטחון של האו"ם היא החלטה של מועצת הביטחון של האו"ם שהתקבלה ב-16 בדצמבר 2008.
בהחלטה מועצת הביטחון אישרה מחדש את תמיכתה בהסכמים ובמשא ומתן הנובעים מפסגת המזרח התיכון ב-2007 באנאפוליס, מרילנד, וקראה לצדדים, מדינות אזוריות ומדינות אחרות וארגונים בינלאומיים להגביר את מאמציהם להשגת פתרון שתי המדינות לסכסוך הישראלי-פלסטיני, ולדו-קיום בשלום בין כל המדינות באזור.
ההחלטה התקבלה בתמיכת 14 מדינות, כאשר לוב נמנעת, בתום פגישה של המועצה בה ארבע מהחברות הקבועות היו מיוצגות על ידי שרים ובכירים אחרים.
בהחלטה הצהירה המועצה על מחויבותה הבלתי הפיכה לקיומו המתמשך של משא ומתן בין הישראלים לפלסטינים, ותמך ב"מאמציהם הנחושים להגיע ליעדם של סיום הסכם שלום שיפתור את כל הסוגיות הקיימות...".
לשם כך קראה המועצה לשני הצדדים לעמוד בהתחייבויותיהם על פי מפת הדרכים ולהימנע מצעדים העלולים לערער את האמון או לפגוע בתוצאות המשא ומתן.
היא קראה למדינות ולארגונים בינלאומיים לתרום לאווירה המתאימה למשא ומתן ולסייע לרשות הפלסטינית.
במקביל, היא קראה להגברת המאמצים הדיפלומטיים לטפח "הכרה הדדית ודו-קיום בשלום בין כל המדינות באזור בהקשר של השגת שלום מקיף, צודק ומתמשך במזרח התיכון".
המועצה בירכה על התייחסות הקוורטט לענייני המזרח התיכון - האו"ם, ארצות הברית, האיחוד האירופי והפדרציה הרוסית - בהתייעצות עם הצדדים, בפגישה בינלאומית במוסקבה ב-2009.
המזכ"ל באן קי-מון ביקש מהמועצה לפעול כדי לעזור "להעלות אותנו בתקיפות, סופית ובלתי הפיכה בדרך לשלום במזרח התיכון" על ידי העברת ההחלטה, תוך הכרה כי לאחר ועדת אנאפוליס, קיוו שעתה העולם יסמן את סיום הסכם השלום ויפנה ליישומו.
"כולנו מצטערים שזה לא המקרה.
ואנחנו יודעים שאנחנו עדיין עומדים בפני מכשולים רבים.
עלינו להבטיח שמה שהתחיל ייראה עד לסיומו".
לאחר דבריו של באן, מרבית חברי המועצה בירכו על הצעת ההחלטה, כאשר רבים הדגישו את הצורך לשמור על המומנטום של ועדת אנאפוליס, ואחרים ציינו כי המועצה לא פעלה במזרח התיכון במשך כמעט חמש שנים.
רייס הדגישה כי ההחלטה אישר מחדש את תהליך אנאפוליס כדרך קדימה, בניגוד לסוג של נקודת מוצא שנכשלה בעבר.
ההחלטה תיארה את קווי המתאר של המשא ומתן, הגדירה את תפקידה של הקהילה הבינלאומית, אישרה את אי הפיכותו של המשא ומתן ובירכה את מאמצי הצדדים.
לברוב אמר כי הקריאה ליישום מלא של ההתחייבויות במסגרת מפת הדרכים היא חלק חשוב במיוחד מההחלטה, כמו גם תמיכה בעמדה פלסטינית מאוחדת.
הפסגה במוסקבה הוצעה מתוך כוונה להמשיך את המומנטום הזה.