tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
אלא שלמרות גילוי של מאות אלפי מאובנים ברחבי העולם על ידי מדענים שונים ממדינות שונות, לא נמצאו עדיין מאובנים שלא מתאימים לתאוריה.
נטען עוד כי התאוריה של דרווין אינה יכולה להסביר התפתחות אבולוציונית של איברים מורכבים כמו העין או הכנף.
על פי טענה זו, עד להתפתחות האיבר המורכב לבעל האיבר המתפתח לא היה כל יתרון הישרדותי על פני פרטים אחרים, על כן האורגניזם לא היה בהכרח שורד ומעביר את תכונותיו לצאצאיו.
איברים מורכבים אלו, לשיטת כמה מהמתנגדים, מחזקים את הטענה לקיומו של יוצר תבוני.
מצדדי תורת האבולוציה טוענים בתגובה שלבעל חיים עם "חצי עין" – קולטנים לאור, למשל – יש יתרון במאבק הקיום וכך מתרחשת ההשתנות ההדרגתית שהביאה את העיניים למצביהן הנוכחיים בבעלי החיים השונים.
הספר השפיע מאוד על החברה הוויקטוריאנית, חברה שהייתה דתית מאוד, רבים קראו את ספרו, כולל המלכה ויקטוריה עצמה.
בנוסף להתנגדות המדעית לדרווין, גם התנגדויות דתיות הועלו מייד עם פרסום הספר, ופרסומו הוסיף להרחבת המרדנות כנגד הממסד הדתי.
בדומה למהפכה הקופרניקאית, התאוריה של דרווין איימה לשנות את מיקומו של האדם ביחס לשאר החיות, לבני האדם ולאל.
עד סוף המאה ה-18 התבססו הוגים של "היסטוריה טבעית" (שממנה התפתחה הביולוגיה המודרנית) על סיפור הבריאה התנ"כי על מנת להסביר את מסתורי היקום.
על פי טענתם, המגוון בטבע נובע מהאל ואת ההיסטוריה הטבעית אפשר להסביר באמצעות סיפורי התנ"ך כמו המבול.
המנגנון שהציע דרווין איפשר להוציא את האל מהתמונה.
על פי תפיסתו, עולם היצורים החיים נע סביב מאבק תמידי על מנת לשרוד ולהתרבות.
דרווין עצמו הציע שהסבל הרב בעולם החי הוא טיעון חזק לשלילת קיום האל.
ישנם הוגים דתיים שלדעתם הבעייתיות החמורה ביותר בדרוויניזם היא המשמעות החברתית והדתית שלה.
בסוף המאה ה-18 החלו הוגים להצביע על ממצאים ממאובנים והעלו תאוריות אבולוציוניות שמסבירות את המגוון הביולוגי, את הדמיון בין יצורים חיים ואף בין יצורים שכבר אינם קיימים.
הוגים כמו קיוויה וארסמוס דרווין המשיכו את הרעיונות מהפיזיקה של אריסטו שטען על קיום תכליתיות של היקום והטבע: תינוק נועד להיות בן-אדם, זרע נועד לגדול ולהפוך לעץ, לכל דבר ישנו ייעוד ומטרה.
ארסמוס דרווין פיתח את הרעיון של "שרשרת הקיום" בה יש היררכיה מסודרת ומובנת של יצורים חיים בהם האדם הוא עליון.
התאוריה של צ'ארלס דרווין נכדו איימה להפיל את שרשרת זו.
על פי ספרו של דרווין, האדם הוא עוד חיה בטבע, ללא בכורה או מיקום מיוחד.
מעבר לכך טען דרווין כי המוסר, שעל פי הדת הנוצרית מגיע מהאל, תלוי בנסיבות ותרבות.
דוגמה לכך היא אמירתו שאם בני אדם היו חיים בתנאים של דבורים, ייתכן שהיה לנו המוסר של דבורים.
היו שניסו לשלב בין התאוריה של דרווין לבין הדת.
דוגמה לסינתזה מעניינת בין דת למדע היא ספרו של צ'ארלס הוג שפורסם ב-1874 בו הוא טען כי אין לראות בדרוויניזם ניגוד של האמונה באל, אלא בברירה הטבעית תהליך המונחה על ידי האל.
בעקבות כך, היו מדענים כמו חברו של דרווין, אסא גריי, ששילבו בין טענות אלו על ידי החזרת התכליתיות המוסר וייעוד עתידי לדרוויניזם, כלומר, טענה כי יש תכנון מוסרי מאחורי השינויים בטבע וציר מתוכנן וייעודי לעולם הטבע עם היררכיה מסודרת, דבר שדרווין התנגד לו מאוד.
במקביל לתהליך הסינתזה בין הדרוויניזם לדת נוצר גם מאבק בין תומכי דרווין למתנגדיו.
הדוגמה הטובה ביותר וגם אחת המפורסמות ביותר בהיסטוריה של המדע היא ויכוח פומבי בין תומכו וחברו של דרווין, תומאס האקסלי, לבין הבישוף סמואל וילברפורס מאוקספורד ב-30 ביוני 1860. בוויכוח חריף זה אמר הבישוף כי "אין אדם רציני יכול באמת להאמין שהאדם בא מצדפות".
במהלך הוויכוח שאל הבישוף את האקסלי אם הוא "קרוב לקופים מצד סבא שלו או מצד סבתא שלו".
כתשובה הסביר האקסלי באריכות את עליונותה של התאוריה של דרווין וסיים במשפט: "הייתי מעדיף שסבא שלי יהיה קוף אומלל ולא אדם שבחר להכניס גיחוך לדיון מדעי רציני".
טיעון דתי נוסף של מתנגדי הדרוויניזם הוא אנלוגיית השען, תאוריה זו שזוהתה עם ויליאם פיילי טוענת כי בדומה לשעון מורכב, מורכבות היקום והמגוון הביולוגי מחייבים את קיומו של שען או ארכיטקט תבוני, כלומר אל בורא.
על מנת להתמודד עם טיעון זה הציג דרווין מספר דוגמאות המצביעות לדעתו על חוסר השלמות בטבע, כגון העובדה שכאשר דבורה עוקצת תוקף היא מתאבדת למעשה, דבר שנוגד את האינסטינקט ההישרדותי שלה.
הוא אמר שדוגמאות כמו זו אינן שוללות את קיומה של הברירה הטבעית, משום שהסתגלות אינה מחייבת שלמות; אבל הן סותרות את רעיון השען משום שתאוריה זו מחייבת תכנון תבוני מושלם.
טיעון נוסף, שלא היה דומיננטי בתקופתו של דרווין באמצע המאה ה-19, אך החל להישמע בתחילת המאה ה-20, הוא הוויכוח אודות אמיתוּת סיפור הבריאה התנ"כי מול זו של הדרוויניזם.
בשיח הדתי הציבורי של אמצע המאה לא דנו בקבלה מילולית של סיפור התנ"ך ככלל וסיפור הבריאה בפרט, והתפישה המקובלת גם בקרב אנשי דת הייתה שסיפור הבריאה נתון לפרשנות וניתן לפרשו אף כמטפורה, ולכן הוא לא בהכרח מנוגד לדרוויניזם.
זרמים דתיים מודרניים כמו נצרות ליברלית, או דאיזם ניסו לפשר בין המדע לבין הדת ולא התנגדו לאבולוציה.
הם גם קיבלו ביקורת מדעיות אחרות על הדת כמו ביקורת המקרא.
הקריאה המילולית של התנ"ך החלה רק עם עליית הנצרות הפונדמנטליסטית הדתית בארצות הברית (הפילוג הפונדמנטליסטי-מודרניסטי), אשר דחתה את החילון המודרני ופנתה לקריאה מילולית קיצונית של התנ"ך.
מגמה זו דחתה את הדרוויניזם וראתה בו כפירה.
התנגדות זו התפתחה בסופו של דבר למחלוקת הבריאתנות-אבולוציה, שהתאפיינה בעיקר בהתנגדות של הפונדמנטליסטים והאוונגליסטים להוראת האבולוציה בבתי הספר הציבוריים.
המתנגדים הראשונים פסלו את האבולוציה משום שהיא סותרת לכאורה את התנ"ך, אך טיעון זה הופרך משפטית כאשר בית המשפט העליון של ארצות הברית פסק בשנת 1968, במשפט אפרסון נגד מדינת ארקנסו, כי מניעת הוראת האבולוציה מטעמים דתיים מפרה את סעיף "הפרדת הדת מהמדינה" בתיקון הראשון לחוקת ארצות הברית.
בסוף שנות ה-60 של המאה ה-20, כתוצאה מהחזרת תורת האבולוציה לתוכניות הלימודים בבתי הספר בארצות הברית, החלו להישמע התנגדויות מורכבות יותר לתורה זו.
נטען נגדה כי היא איננה מדעית, כי הוראת האבולוציה מפרה את חופש הדת שלהם, ואף כי קבלת הסינתזה האבולוציונית המודרנית היא השקפה דתית – ולעומתה, לאמונה באלוהים יש יסוד מדעי.
הבריאתנים ביקשו להשתמש בעקרונות ההגינות הדמוקרטיים בטענה כי האבולוציה שנויה במחלוקת, ולכן בשיעורי המדע יש ללמד על קיומה של המחלוקת – ולתת לתלמידים להחליט בעצמם במה להאמין.
בשנת 1987 פסל בית המשפט העליון בארצות הברית, בפסק דין אדוארדס נגד אגילארד, חוק שדרש "יחס מאוזן" ללימודי "מדע הבריאה" ומדע האבולוציה, בנימוק שתכלית החוק היא קידום השקפה דתית.
ההתנגדויות לתורת האבולוציה המשיכו בשנות ה-90 של המאה ה-20 בהובלת תנועת התכנון התבוני, אשר צברה תמיכה ציבורית רחבה בארצות הברית.
בנוסף לטיעונים דתיים, עורר ספרו של דרווין טענות ושאלות פילוסופיות.
ג'ון הורש התלונן שדרווין לא נקט בספרו בתהליכים המקובלים של טיעון והוכחה.
לעומת זאת טענו אחרים כי זה כלל לא משנה ושדרווין אינו יכול להוכיח סופית את התאוריה שלו.
זאת מכיוון שעל פי ההוכחות שכן הציג, ניכר כי התאוריה סבירה יותר מהסיפור התנ"כי.
גם ביהדות ישנן גישות שונות באשר ליחס היהדות לתורת האבולוציה.
בנוסף לטענות דתיות ופילוסופיות כנגד הדרוויניזם, הועלו במרוצת השנים טיעונים שונים כנגד ההשלכות או השלכות לכאורה של רעיונות אלו.
אחת ההשלכות החמורות וההרסניות של תורתו של דרווין היא רעיון מלחמת הקיום בין קבוצות שונות בחברה האנושית.
הדרוויניזם החברתי שימש ככלי להצדקת מדיניות כלכלית לאומית דורסנית של מדינות רבות במחצית השנייה של המאה ה-19. מדיניות זו התבססה על ניצול שנקבע על פי הבחנה גזעית והונע על ידי הרעיון של "החזק שורד".
רבים אף הפנו ישירות אל ספרו של דרווין כדי להצדיק מדיניות זו.
דרווין היה מודע לשימוש זה וייתכן שאף תמך בו.
השלכה חברתית נוספת הייתה הצדקת מדיניות כלכלית רגרסיבית והצדקת העוני של העניים בטיעוניים מדעיים כביכול.
לכאורה העושר של העשירים והפערים המתרחבים בחברה בארצות הברית של שלהי המאה ה-19 ותחילת המאה ה-20 נבעה רק מכוחות טבעיים, והיא גם הייתה רצויה כביכול כחלק מהברירה הטבעית.
תקופה זו ידועה כיום כתקופת הברונים השודדים שבה חוקים והחלטות של הממשלה הקלו על מונופולים ותאגידי ענק להתארגן ולגרוף רווחים על חשבונם של עסקים קטנים יותר, עובדים או צרכנים לדוגמה על ידי קרטל של חברות הרכבות, מונופול בתחום הנפט וקרטל בתחום הבנקאי.
מצב זה נחלש בהמשך בעקבות חוקים של התנועה הפרוגרסיבית ובהמשך הניו דילשהובילו חוקים אחרים כמו חוק הגבלים עסקיים, פיקוח על המזון והתרופות, חקיקת חוקים המתירים פעילות של ארגוני עובדים, ביטוח לאומי, בנק מרכזי שהובילו לשינויים משמעותיים במדיניות הכלכלית.
בנוסף לכך, פיתוחה של תורת האאוגניקה, תורת השבחת המין האנושי, בידי בן דודו של דרווין, פרנסיס גולטון, הביאה לפיתוח תורה ששאפה "להשביח" אומות שלמות.
תחום זה, שנקשר בקו ישיר מדרווין, מהווה טיעון מרכזי בקרב מתנגדיו, שמפנים לזוועות שבוצעו "בשם הדרוויניזם".
זוועות אלו נעשו על ידי תוכניות האאוגניקה שהתקיימו במספר מדינות במערב כמו גרמניה הנאצית, בריטניה, קנדה, ארצות הברית ומדינות סקנדינביה.
למעשה, עיקור של מגזרים המהווים לכאורה נטל על החברה כמו בעלי פיגור שכלי, המשיך להתקיים עד שנות ה-70 של המאה ה-20 בארצות הברית.
מדיניות "אאוגניקה חיובית" בה זוגות הנחשבים מועדפים מעוּדדים להתרבות כמה שיותר על ידי הרשויות, המשיכה לפעול עד שנות ה-90 בסינגפור.
לטענתם של חלק ממתנגדי הדרוויניזם, התנהגות זו אינה אנושית, והגורם לה הוא הרחקת האל מתהליך הבריאה ויחד עימו הוצאת "אהבת האל" ממנה.
מתנגדים לאבולוציה וכן כמה תומכים שלה לכאורה מרבים להציג טוענים כוזבים בשמה, אם כדי לדחות אותה, או במטרה ליצור גרסה מעוותת שלה.
דוגמה בולטת לדבר זה היא התאוריה "ליסנקואיזם" בברית המועצות בהובלת טרופים ליסנקו.
תאוריה זו הייתה פסאודו-מדע שתואר כ'דרוויניזם יצירתי', והונחה על ידי גרסה מדוללת של רעיון הלאמארקיזם של אבולוציה כתוצר של תורשה של מאפיינים נרכשים.
הליסנקואיזם דחה את התפיסה הדרוויניסטית של ברירה טבעית, הוריד את תפקיד הניתוח הפיזיקלי-כימי בביולוגיה, ולא שם לב לביולוגיה מולקולרית.
ליסנקו דחה את הגנטיקה ואת הסינתזה האבולוציונית המודרנית ששילבה בין דארוויניזם לבין גנטיקה בשנות ה-20. הממשלה הסובייטית בעידוד לינסקו רדפה מדענים שהתנגדו לרעיונותיו ואף הוציאה כמה מהם להורג.
בשנת 1948 הוכר הליסנקואיזם רשמית כתאוריית האבולוציה המרקסיסטית.
תחת השפעתו של ליסנקו, הגנטיקה הוכרזה כ'מדע בורגני' ונעשתה בלתי חוקית.
נפילתו של הליסנקואיזם ב-1964 הביאה לביסוסה מחדש של הגנטיקה, לחזרה בקנה מידה מלא לדרוויניזם האמיתי, ולהתעניינות מחודשת ב'סינתזה אבולוציונית'.
דרוויניזם חברתי הוא מונח שמתייחס למגוון תאוריות שצצו בשנות ה-1870 במערב אירופה וצפון אמריקה, תאוריות שלקחו את המושגים ברירה טבעית והישרדות הכשירים ביותר מתחום הביולוגיה, וניסו להשתמש בהם גם בתחום הסוציולוגיה, הכלכלה והפוליטיקה.
התאוריות בתחום זה מגוונות, סותרות זו את זו, ומכילות לעיתים קרובות הנחות לא נכונות, או חלקיות ביחס לביולוגיה, ביחס למנגנונים אבולוציונים או ביחס ליישום האבולוציה בחברות אנושיות.
לדוגמה לעיתים קרובות משתמשים ברעיון של הישרדות הכשירים ביותר שמתאר במקור יתרון אבולוציוני ליצורים שמותאימים לסביבה אקולוגית משתנה ומגוונת, כהצדקה לדעות גזעניות.
המושג מעוות לכדי "השרדות החזקים ביותר" כאילו יש יתרון מוחלט לתכונות מסוימות (כמו כוח פיזי, חוכמה) תוך הזנחת היבטים של חשיבות מגוון גנטי והשתנות הסביבה.
התנגשות המטוס בבניין האמפייר סטייט בעיר ניו יורק אירעה ב-28 ביולי 1945. מפציץ מדגם B-25 מיטשל תעה בדרכו בגלל ערפל מעל ניו יורק והתנגש בצידו הצפוני של הבניין.
בתאונה נספו 14 אנשים ונגרם נזק רב, אך יציבות המגדל לא התערערה.
בבוקר ב-28 ביולי 1945, בשלהי מלחמת העולם השנייה, המריא משדה תעופה צבאי במסצ'וסטס מפציץ מדגם B-25 מיצ'ל בדרכו לנמל התעופה ניוארק שבניו ג'רזי.
קברניטו, סגן-אלוף ויליאם פרנקלין סמית', היה בוגר האקדמיה הצבאית וסט פוינט ובעל ניסיון של 30 גיחות הפצצה בחזית אירופה.
בהתקרבו לניו יורק נח ערפל כבד על העיר וסביבותיה.
סמית' ביקש אישור נחיתה בנמל התעופה לה גוארדיה ונענה שהראות שם אפסית.
מגדל הפיקוח בנמל הורה לו להמשיך בדרכו לניוארק ולשמור על גובה של 1,500 רגל (457 מטרים) בעת מעברו מעל מנהטן.
סמית תעה בדרכו בגלל הערפל, או שאולי טעה וחשב שהנהר איסט שממזרח למנהטן הוא הנהר הדסון שממערב לו, והחל מוקדם מדי להנמיך לקראת נחיתה בניוארק.
כשהגיע לגובה של 500 רגל ובמהירות טיסה של 360 קילומטר לשעה עמד בפני התנגשות בבניין RCA (כיום בניין ג'י אי) שגובהו 259 מטרים.
ברגע האחרון ביצע הקברניט פנייה והמטוס החטיא את הבניין, אך כעבור מספר שניות, בשעה 9:40, פגע המטוס שמשקלו 15 טון במגדל האמפייר סטייט - המבנה הגבוה ביותר בניו יורק אז, בן 103 קומות.
למשמע רעש הפגיעה חששו חלק מהעוברים ושבים סביב המגדל שטייס מתאבד יפני (קמיקזה) פגע בעיר.
המטוס פגע בבניין בחזיתו הצפונית, הפונה לרחוב 34. הוא פגע בקומה ה-79, בגובה של 278 מטרים, שם שכנו משרדי המועצה הקתולית הלאומית לסעד.
הפגיעה פערה בקיר הבניין חור בגודל של 5.5 X 6.1 מטרים.
אחד משני מנועי המטוס חלף דרך הבניין, יצא מחזיתו הדרומית ונפל משם כ-270 מטרים עד שפגע בגג של בניין מעבר לרחוב וחולל בו דלקה.
המנוע השני וחלק מכן הנסע צנחו דרך פיר מעלית בבניין עד לתחתיתו.
שברים אחרים של המטוס נפלו לרחוב שמתחת.
מכבי האש של ניו יורק נזעקו למקום.
אף על פי שמעליות בבניין נפגעו והכבאים נאלצו לסחוב את צינורות הכיבוי במעלה 11 קומות לפחות, הם הצליחו לכבות את האש לאחר 40 דקות (עד היום לא כובתה בהצלחה שרפה בנקודה גבוהה יותר בבניין כלשהו).
בתאונה נספו 14 איש - שני הטייסים ומכונאי שהצטרף לטיסה ו-11 איש שהיו בבניין.
אחת הפצועות (בטי לו אוליבר מקומה 80) הוכנסה על ידי החובשים למעלית מבלי שידעו שכבלי המעלית התערערו בעקבות התאונה.
המעלית צנחה 75 קומות למטה, אך היא שרדה - אירוע שזכה להכרה כשיא גינס.
למרות התוצאות הקשות של האירוע שבו עסקים בקומות רבות של הבניין לפעילות כבר למחרת.
עד היום מסמן מקומה של אבן חסרה בציפוי המבנה את פגיעת המטוס בו.
כעבור שנה החטיא מטוס אחר במעט את הבניין.
התאונה הביאה לחקיקת חוק (Federal Tort Claims Act), אשר אפשר לראשונה לאזרחים להגיש תביעות נזיקין נגד הממשל הפדרלי.
הוא הכיל הוראות תחולה בדיעבד שאפשרו לנפגעי התאונה לתבוע פיצויים עבור נזקיהם בה.
התנגדות בלתי-אלימה (יכולה להיקרא גם פעולה בלתי-אלימה) היא כינוי למגוון פרקטיקות המשמשות פעילים ברחבי העולם לשם השגת מטרות שונות.
למשל שינוי חברתי, פוליטי או כלכלי מעמיק.
הפרקטיקות יכולות להיות קשורות או שאינן קשורות לנושא עליו הן מבקשות להשפיע, להתבצע באופן חוקי או בלתי-חוקי, כל-עוד נשמר הכלל של הימנעות מפגיעה ברכוש או בנפש.
בין דרכי ההתנגדות הלא-אלימה, ניתן למנות: לוחמת מידע, צעדות, משמרות, הפצת עלונים (ראה: סאמיזדאט), סאטיאגרהא, אמנות מחאה, מוזיקת מחאה ושירה, חינוך והעלאת מודעות, שדלנות והקמת קבוצות אינטרס, התנגדות לתשלום מס, מרי אזרחי, חרם צרכנים או סנקציות, מאבק משפטי או דיפלומטי, סירוב לקבלת פרס או הוקרה, ושביתות כלליות.
לאורך ההיסטוריה קמו מנהיגים ומובילי דעה רבים אשר פעלו או תמכו בהתנגדות בלתי-אלימה.
בהם: מהטמה גנדי, מרטין לותר קינג, נלסון מנדלה, טנזין גיאטסו (הוא הדלאי לאמה), לב טולסטוי, אליס פול, רוזה פארקס, אנדריי סחרוב, לך ואלנסה, ג'ין שארפ הנרי דייוויד תורו, ורבים נוספים.
בין התנועות הבולטות במאה ה-21, ניתן למנות את תנועת פמן, המרד בהכחדה, חיי שחורים חשובים, שביתת בתי הספר למען האקלים ועוד.
נפוץ בלבול בין המונח "התנגדות לא-אלימה" לבין "אי-ציות אזרחי בלתי-אלים".
פרופ' ברל לאנג (Berel Lang) מציע שלושה מאפיינים ל'אי-ציות אזרחי בלתי אלים':
הפעולה מהווה עבירה על החוק.
הפעולה נעשית מתוך כוונה תחילה.
הפעיל מסכים לקבל עליו את העונשים הקבועים בחוק כתגובת הממשל לפעולתו.
ההבדל מתבטא בכך ש'התנגדות בלתי-אלימה' יכולה להתקיים גם מבלי שיתקיים במסגרתה אי-ציות אזרחי ולעשות שימוש בכלים חוקיים כגון שביתות, הפסקת התנדבויות, חרם צרכני או אזרחי, פעולות ישירות חוקיות ועוד.
על כן, ניתן לראות באי-ציות אזרחי בלתי-אלים כאסטרטגיה אחת מבין רבות של התנגדות בלתי-אלימה.
בנוסף, התנגדות לא-אלימה מיוחסת לרוב לניסיון לשינוי מעמיק ושורשי בנושא בו היא עוסקת (מהפכה), ואילו אי-ציות אזרחי יהווה אסטרטגיה לשינוי חוק או קובץ חוקים מצומצם יחסית (רפורמה נקודתית).
שרדיה פופוביץ היה בין מקימי הארגון "אוטופור!" (התנגדות) בסרביה שהצליחה להפיל במחאה לא אלימה את המנהיג הסרבי סלובודן מילושביץ' לאחר שזה סירב להכיר בתוצאות הבחירות.
פופוביץ וחבריו הקימו לאחר מכן גם את ארגון CANVAS שמסייע לארגונים ולתנועות לקיים מחאה לא אלימה אפקטיבית.
הוא ממליץ על שלושה עקרונות בסיסיים בתכנון מחאה לא אלימה - תכנון מראש, אחדות, ומשמעת למחאה לא אלימה.
תכנון - קביעת אסטרטגיה לטווח קצר ולטווח ארוך איך לנהל את המאבק ואיך לנצח בו - לעיתים קרובות אנשים במחאה טוענים שאין להם זמן לקבוע אסטרטגיה שכן הם במאבק דחוף.
זו טעות, שכן ללא אסטרטגיה ותכנון מראש המוחים פשוט עושים רעש בלי מטרה.
לרוב מחאות מתחילות כאשר הן מגדירות למה הן מתנגדות.
זה קל יותר וברור יותר.
אך לפי פופוביץ אם מחאה נשארת רק עם התנגדות, היא צפויה להיכשל - כי הציבור חייב לדמיין מציאות חלופית טובה יותר שתתרחש לאחר שהמחאה תנצח.
מחאה מוצלחת שואלת "לאן חותרים המפגינים?" "מה אנחנו רוצים להשיג?" דוגמה לתכנון מראש במאבק נגד מילושביץ היא להשיג שלוש מטרות משנה: להביא כמה שיותר אנשים להצביע למועמד שהתמודד מולו, להתכונן מראש מול ניסיונות לזיוף הבחירות, ולהשבית את המדינה כדי לגרום לו להכיר בתוצאות הבחירות.
אחדות - לפי פופוביץ על המחאה להתמקד סביב המכנה המשותף הנמוך ביותר.
שכן מחקרים מראים שמחאות מצליחות רק אם החברים בהן מצליחים לגייס את האנשים שאינם דומים להם.
לדוגמה התנועה לזכויות האזרח בארצות הברית הצליחה כאשר אנשים לבנים הצטרפו אליה.
תנועות נשים הצליחו יותר כאשר הן הצליחו לגייס גם גברים למענן.
תנועות להט"ב הצליחו כאשר סטרייטים הצטרפו.
בסרביה תנועת "אוטופור הצליחה לאחר שהתנועה התפשטה מהסטודנטים גם לקהילות כפריות, לחקלאים, לכורי פחם, ולחלקים גדולים בצבא ובמשטרה.
עקרון האחדות חשוב גם כדי לנסח חזון פוסט-רודני שמנוסח מנקודות מבט רבות של ציבורים שונים.
לעיתים קרובות תנועות התנגדות משתמשות בסמל מאחד כלשהו - לדוגמה סמל גרפי או צבע, כדי לעודד השתתפות וסולידריות.
היבט נוסף של אחדות הוא היכולת לשתף פעולה בין יריבים.
בסרביה נדרש לאנשי המחאה 10 שנים כדי לגרום ל-18 מפלגות שונות להתאחד מאחורי מועמד אחד שיביס את מילושביץ'.
משמעת לאי אלימות - החשיבות של מחאה לא אלימה נובעת מכמה היבטים.
אחד הוא שכך קל יותר להרחיב את מעגל המפגינים.
מחאה אלימה מרחיקה השתתפות של ילדים או אנשים מבוגרים.
בנוסף, מחאה לא אלימה מציבה את השלטון במצב בעייתי - שכן פיזור אלים של הפגנה לא אלימה לא מצטלם טוב וזוכה לגינוי רחב הן מבית והן ממדינות אחרות בעולם.
כלים לפעולה לא אלימה כוללים הצבת מטרות בהתאם לכמות האנשים הפעילים, יצירת בריתות עם קבוצות אחרות, שימוש בהומור וביצירתיות כדי להפחית מתח, הפגנת אמפתיה כלפי כוחות הביטחון.
התנגדות אזרחית ומחאה לא אלימה הן תופעות נפוצות בהיסטוריה האנושית.
מקרים ידועים של התנגדות אזרחית מפורטים בהמשך.
בחלק מהמקרים המחאה הצליחה ובחלקם נכשלה.
כמו כן בחלק מהמקרים המחאה הלא אלימה הידרדרה למחאה אלימה, למלחמה או להפיכה דיקטטורית.
תפקידו של מהאטמה גנדי בתנועת העצמאות ההודית בשנים 1917–1947.
תפקידיהם של מרטין לותר קינג, ג'יימס בוול ופעילים אחרים בתנועה לזכויות האזרח בארצות הברית, בשנים 1955–1968.
המהפכה הסודנית נגד המשטר הצבאי (בהנהגת איברהים אבוד), 1958-1964.
היבטים של תנועת זכויות האזרח של צפון אירלנד בשנים 1967–1972.
מגוון פשיטות על לשכות הגיוס של ארצות הברית במחאה נגד מלחמת וייטנאם, 1967-1971.
בשנות ה-70 ו-80 קיים ארגון גרינפיס משטים של ספינות לכיוון של אזורי הסגר סביב אתרי ניסוייים גרעיניים שבוצעו בים, במחאה נגד ניסויים גרעיניים.
הדבר עורר מודעות לניסויים גרעיניים באטמוספירה, וגרם להפסקתם.
במיוחד לאחר הטבעת האונייה ריינבו וורייר על ידי סוכנים של ממשלת צרפת.
הארגון המשיך לקיים פעילות סביבתית במגוון סוגיות תוך שימוש בפעולה ישירה כמו היקשרות למנופים, לשערי מפעלים מזהמים ועוד.
המהפכה הסודנית נגד המשטר הצבאי (Jaffer Numairy) בשנים 1969-1984.
מהפכת הציפורנים בפורטוגל בשנים 1974–1975, ותמיכה בהפיכה הצבאית ב-25 באפריל 1974 נגד השלטון הפשיסטי.
המהפכה האיראנית בשנים 1977–1979, לפני עלייתו של חומייני לשלטון בפברואר 1979.
תנועת "סולידריות" בפולין, בהנהגת לך ולנסה, השתמשה בהתנגדות אזרחית כדי להפגין נגד הממשלה הנשלטת בידי ברית המועצות, גם לאחר שהוצאה מהחוק ובוצעה פעילות אלימה נגד אנשיה.
"מהפכת כוח העם" בפיליפינים בשנות ה-80 שהדיחה את הדיקטטור פרדיננד מרקוס לאחר 20 שנות שלטון.
הקמפיינים נגד האפרטהייד בדרום אפריקה, במיוחד לפני 1961, ובשנים 1983–1994.
ההתגייסות ההמונית נגד השלטון האוטוריטרי בצ'ילה של אוגוסטו פינושה, 1983–1988.
הפגנות כיכר טיאננמן ב-1989 נגד המשטר הקומינסטי בסין.
ההפגנות נכשלו עקב דיכוי אלים של הצבא הסיני שירה על המפגינים ועצר אותם.
התנועות השונות שתרמו למהפכות סתיו העמים ב-1989 במרכז אירופה ובמזרחה נגד שלטונות קומוניסטים.
בין היתר מהפכת הקטיפה בצ'כוסלובקיה, נפילת חומת ברלין בגרמניה המזרחית, ונפילת המשטר הקומוניסטי ברומניה.
מהפכת השירה של 1988–1990 שהובילה להחזרת עצמאותן של שלוש המדינות הבלטיות שנכבשו על ידי ברית המועצות.
בשנות ה-90 החלו מחאות של ארגוני זכויות בעלי חיים ותנועות סביבתיות נגד ציד של גורי כלבי ים על ידי קנדה לשם הכנת פרווה.
פעילים ניסו, בין היתר, לחסום אוניות ציד וכן סימנו בצבע כלבי ים במטרה להפוך את פרוותם לבלתי שימושית לציידים.
פעילי זכויות בעלי חיים נוקטים לעיתים בפעולות ישירות בלתי אלימות, כמו שחרור בעלי חיים ממכלאות או לולים או מחאה מול חברות גדולות המשווקות מוצרים מבעלי חיים.
המערכה נגד שליטת סרביה בקוסובו, בהנהגת הליגה הדמוקרטית של קוסובו (LDK), שהוביל איברהים רוגובה בשנות ה-90. מחאה זו הידרדרה למחאה אלימה, ולאחריה פרצה מלחמת קוסובו.
המחאה של ארגון "אוטפור!" (התנגדות!) הסרבי בשנת 2000, שהצליחה להפיל את סלובודן מילושביץ', לאחר שזה סירב להכיר בהפסדו בבחירות.
מהפכת הוורדים בגאורגיה ב-2003 שהייתה התנגדות מוצלחת נגד הממשלה המכהנת, שסירבה להכיר בתבוסתה בבחירות וביקשה לזייף את תוצאות הבחירות.
המהפכה הכתומה באוקראינה בשנת 2004 כתוצאה מטענות לזיוף בחירות בידי המועמד הפרו-רוסי ויקטור ינוקוביץ'.
המהפכה הובילה לסבב בחירות נוסף בו ניצח ויקטור יושצ'נקו, מועמד פרו-מערבי.
כמו כן המאבק הוביל להיווצרות תנועת "פורה" שדגלה בהתנגדות בלתי אלימה כדרך לקדם דמוקרטיה במדינה.
מהפכת הארזים בלבנון ב-2005, בעקבות רצח ראש הממשלה לשעבר רפיק אל-חרירי ב-14 בפברואר 2005, שהובילה לנסיגת הצבא הסורי מלבנון.
ההפגנות, בעיקר בהובלת סטודנטים ונזירים, במהפכת הזעפרן בבורמה ב-2007.
מחאת הבחירות לנשיאות באיראן ב-2009 בעקבות עדויות למניפולציה אלקטורלית בבחירות של יוני 2009.
התקוממויות האביב הערבי במזרח התיכון ובצפון אפריקה, שהחלו בתוניסיה בדצמבר 2010, והביאו ב-2011 לנפילת השליטים בתוניסיה, במצרים, בלוב ובתימן.
בחלק מהמדינות החלה מלחמה בעקבות התנועות (למשל מלחמת האזרחים בסוריה והמלחמה בתימן), או חזר השלטון צבאי, כמו במצרים ב-2013 בעקבות המהפכה המצרית של 2011.
מחאת פארק גזי בטורקיה ב-2013, בהתנגדות לתוכניות פיתוח עירוניות, ולפגיעת הממשלה בחופש הביטוי ולמסורות החילוניות של טורקיה.
השלבים המוקדמים של הפגנות יברומאידאן באוקראינה בשנים 2013–2014, בדרישה לשילוב הדוק יותר עם מדינות האיחוד האירופי, והתפטרותו של הנשיא ויקטור ינוקוביץ'.
ההתנגדות בתקופת מלחמת העולם השנייה הקיפה את כל ארצות הכיבוש שהיו תחת שלטון מדינות הציר וכן גורמים בקרב הצבא, התעשייה והגופים האזרחיים במדינות הציר עצמן.
במהלך המלחמה הוקמו מספר גופי התנגדות גם לבעלות הברית, תחילה במהלך המערכה בצפון אפריקה, ולאחר פלישת בעלות הברית המערביות לגרמניה, גם בגרמניה הנאצית.
תנועות התנגדות לגרמניה הנאצית במהלך מלחמת העולם השנייה התקיימו בכל מדינה כבושה וכן במדינות הציר עצמן - גרמניה, אוסטריה ואיטליה.
ההתנגדות התבצעה באמצעים מגוונים, בין היתר אי ציות אזרחי, הפצת דיסאינפורמציה ותעמולה אנטי נאצית ואנטי פשיסטית, הסתרת לוחמי צבאותיהן של בעלות הברית, כגון טייסים שמטוסם הופל בשטחי הכיבוש של הנאצים ומשתפי הפעולה עמם, ולוחמה והשתלטות על שטחים, בעיקר במזרח אירופה ובסיוע צבאות סדירים, בעיקר בסיוע הצבא האדום.
בין המחתרות הגדולות היו תנועת ההתנגדות הפולנית במלחמת העולם השנייה, שכללה את ארמייה קריובה, ארמייה לודובה, קבוצת אנשי היער (Leśni) , תנועת ההתנגדות האיטלקית, ועדת השחרור הלאומית באיטליה, תנועת ההתנגדות הצרפתית, המחתרת הקומוניסטית בצרפת, המאקי, צבא השחרור העממי של יוגוסלביה, המחתרת הבלגית , המחתרת הנורווגית, המחתרת היוונית והמחתרת ההולנדית.
גם בגרמניה הנאצית הייתה תנועת התנגדות לנאצים.
בריטניה, למרות שלא נכבשה, הכינה יחידות התנגדות לנאצים.
גוף ההתנגדות הגדול היה "תנועת ההתנגדות הבריטית" (British resistance movement).
הוא הוכן על ידי סוכנות הביון הבריטית, ה-SIS.
גוף ההתנגדות המשני שהוכן היו "יחידות המשלוח" - Auxiliary Units (שאין לבלבלן עם חיל המשלוח הבריטי).
יחידות אחרות של מדינות שלא נכבשו, כגון המשרד לשירותים אסטרטגיים של ארצות הברית וכן מנהלת המבצעים המיוחדים של בריטניה, ייסדו תאים מחתרתיים או תמכו בתאי מחתרת קיימים במדינות הכיבוש הנאצי.
הפרטיזנים פעלו בעיקר במזרח אירופה, וחלק משמעותי מהם היו סובייטים .
הם לחמו בשטחים גדולים, בעיקר ביערות המדינות הבלטיות, בלארוס ואוקראינה.
תחילת פעילותם הייתה ביחידות קטנות, אך בהדרגה גדלו היחידות עד שהגיעו לגודל של עשרות אלפי לוחמים.
יחידות אלה פעלו במתואם עם הצבא האדום, קיבלו בהצנחה אספקה של מזון, נשק, ציוד רפואי וציוד תומך לחימה, ופעלו בעורף האויב הגרמני.
רוב הפרטיזנים (למשל רוב אנשי הארמייה קריובה) התנגדו להצטרפות יהודים לשורותיהם ולעיתים אף הסגירו אותם לגרמנים.
לעומת זאת, בקרב הארמייה לודובה הקטנה יותר, התקבלו יהודים בתור לוחמים.
בין גופי ההתנגדות היו מספר ארגונים או קבוצות מחתרת שסייעו ליהודים, ניסו להצילם, סיכנו את חייהם ולא קיבלו על כך תמורה.
חוק יד ושם קובע שהתואר "חסיד אומות העולם" יוענק לאלו מביניהם שמעשה ההצלה שלהם הוכר על ידי הוועדה הציבורית לציון חסידי אומות העולם כעומד בקריטריונים אלה.
התואר ניתן רק ליחידים ולא לארגונים, אך ישנם ארגונים ויישובים שרבים מחבריהם או תושביהם קיבלו את האות - למשל הארגון הפולני ז'גוטה, הכפר ניולנדה בהולנד, הכפר לה שמבון-סור-ליניון ועוד.
לאחר שהתקבל מידע מהימן על רצח היהודים באמצעות אנשי קשר מחוץ לגטאות, ולאחר שהחלו אקציות גירוש מהגטאות, החלו יושבי הגטאות, בעיקר צעירים ובהם חברי תנועות נוער, להתארגן לקראת התנגדות מזוינת.
ההתנגדות היהודית בנשק כללה מרידות בגטאות ובמחנות הריכוז והעבודה; בריחה והברחת יהודים ליערות המדינות הבלטיות, בלארוס ואוקראינה; לחימה פרטיזנית ביערות; חברות במחתרות וביחידות התנגדות בבלגיה ובצרפת; שותפות במרד הסלובקי וכן בשורות הפרטיזנים של טיטו ביוגוסלביה; וכן הסתתרות והסתרה של יהודים.
אסירים יהודים מרדו בטרבלינקה באוגוסט 1943, בסוביבור באוקטובר 1943 ובאושוויץ-בירקנאו באוקטובר 1944.
היו מספר תאי מחתרת שפעלו נגד בעלות הברית.
יחידות גרילה איטלקיות פעלו נגד הבריטים בצפון אפריקה בין השנים 1941–1943, במהלך המערכה בצפון אפריקה.
תנועת ההתנגדות הנאצית "ורוולף" בשטחי הכיבוש של בעלות הברית בגרמניה לא הגיעה לגודל משמעותי ולא קיימה פעולות משמעותיות.
במדינות הבלטיות פעלו יחידות התנגדות לברית המועצות שנקראו "אחי היער" (Forest Brothers, ובאסטונית: Metsavennad).
יחידות אלה - ויחידות דומות ברומניה, בולגריה, אוקראינה וצ'צ'ניה החלו את פעולתן בתקופת כיבוש המדינות הבלטיות בשלהי מלחמת העולם השנייה , והמשיכו לפעול נגד הכיבוש הסובייטי עד שנות השישים.
בחזית האוקיינוס השקט לא ידוע על מקרי התנגדות מאורגנת של יפנים נגד בעלות הברית, אם כי התנגדות של פרטים נמשכה מספר שנים לאחר כניעת האימפריה היפנית.
בין עשרות המקרים של התנגדות יפנית ידוע המקרה של היראו אונודה שנכנע רק כשלושים שנה לאחר המלחמה.
התנגדות למילה היא התנגדות לביצוע ניתוח מילה שגרתי בקטינים, כפי שנהוג למשל בישראל, שבה רובם הגדול של הזכרים נימולים לצורך קיום מצוות ברית מילה או בשל נורמה חברתית.
התנגדות לביצוע שגרתי של מילה בקטינים קיימת בעיקר במדינות המערב.
המתנגדים מנמקים את עמדתם בטיעונים מוסריים ורפואיים.
בתקופה ההלניסטית נפוצה התפישה היוונית המעריצה את הגוף הטבעי, והמילה נתפשה כפגיעה בשלמותו.
בשנת 167 לפנה"ס, אנטיוכוס הרביעי הטיל שורה של גזירות על הדת היהודית, הידועות גם כגזירות אנטיוכוס וביניהן איסור על מילה.
גזירות אלו היו המניע המיידי לפרוץ מרד החשמונאים.
באימפריה הרומית, קורנליה דה סיקאריס, אחד מחוקי סולה (lex cornelia de sicariis et veneficis) המכוון לאסור על מעשי התנקשות וכישוף, נאכף ביתר קפידה בתקופת הקיסר אדריאנוס, החל משנת 117 לספירה, גם כאיסור על סירוס, שנחשב אחד ממאפייניהם של המתנקשים (sicarii).
לפי החיבור "היסטוריה אוגוסטה", אחד משני המקורות העתיקים הנוקבים במפורש בסיבות למרד בר כוכבא, חל האיסור גם על ברית המילה והיה הסיבה לפרוץ המרד.
מהימנותו של החיבור בנושא זה, כבנושאים אחרים, קלושה, אך יש המקבלים את גרסתו ביחס לפרוץ המרד.
לפי דברי חכמים מאותו הדור, כפי שהובאו בתלמוד, גם כאן נאכף האיסור באמצעות הטלת עונש מוות, בו הסתכנו רבים.
היוונים והרומאים בעת העתיקה הסתייגו מן המילה.
בספרות היוונית-רומית ישנן התייחסויות למנהג המילה של היהודים - שתיים מהן באופן ברור לשלילה: במחצית הראשונה של המאה ה-1 לספירה, הסופר המצרי-יווני אפיון לעג ליהודים על כך שהם מלים את עורלתם.
בתחילת המאה ה-5 לספירה, המשורר והפקיד הרומאי-פגאני הבכיר רוטיליוס נמטיאנוס, גינה את העם היהודי "החותך באופן מחפיר את עטרת איבר המין".
גם בקרב הנוצרים המוקדמים הייתה התנגדות למילה בנימוק שמדובר בחצי סירוס, ובכך שהוא פוגע בכח הגברא ובאטרקטיביות של הגבר הנימול, בעיני הנשים.
הילדגרד מבינגן, שחיה במאה ה-12, הציגה את הטבילה לנצרות כעדיפה על המילה, כיוון שהיא מאפשרת לנשים וגברים כאחד למול את כל איברי גופם.
מוטיב בחלק מעלילות הדם על היהודים, שנזכר גם בכתבי כומר אנגלי מהמאה ה-17, היה שהם נוהגים למול את קרבנותיהם הנוצרים.
בקומפליציה של כתבים היסטוריים שנערכה באנגליה במאה ה-18, מתועד משפט שנערך בנוריץ' לקבוצת יהודים שהואשמו בחטיפת ילד נוצרי בן חמש ובמילתו, שלאחריה השתעשעו בעורלה, וקראו לילד יהודי.
בנוסף לעדותו של הילד, כמרים רבים העידו בשבועה שראו את איבר מינו של הילד כשהוא נפוח וזב דם, ואישה העידה שלאחר החזרתו הביתה, כמה יהודים הזהירו אותה שלא תאכיל את הילד חזיר.
עם זאת, המשפט נערך לאחר ארבע שנים, ובינתיים, לפי כתב האישום, עורלת הילד צמחה מחדש.
לבית המשפט העניין נראה מוטל בספק, אולם נציגי הכנסייה טענו שמאחר שברית מילה היא עניין דתי, הסמכות לדון לגביו צריכה להיות בידיהם.
ההכרעה הועברה לבישוף של נוריץ', שדן ארבע מהנאשמים להוצאה להורג בגרירה אחרי סוס ולתליית גופתם.
מהצלבה עם מסמכים אחרים, הוסק שכנראה בהמשך לגזר הדין, תושבי נוריץ' הציתו את בתי היהודים באש.
בשנת 2000 כתב דייוויד גולאהר, היסטוריון המתנגד למילה, ספר על ההיסטוריה של הניתוח, שבו הוא תוהה האם יש אמת בעלילת הדם, ומציג את תיעוד המשפט שנערך בנוריץ' כראיה לכך ש"בהחלט יש אינדיקציות למנהגים ביזאריים".
באמצע המאה ה-19 עלו בגרמניה טענות שהמילה מסכנת את בריאות הציבור, בגלל מנהגי הפריעה והמציצה והפעילות של מוהלים שאינם אנשי רפואה.
בשנות ה-30 של המאה ה-20, ניהלה היבסקציה בברית המועצות תעמולה נגד ברית המילה שתוארה כמנהג ברברי שאינו מתאים לחברה קומוניסטית מתקדמת.
בימי הטיהורים הגדולים הוגלו לסיביר חברי מפלגה שמלו את בניהם.
החוק בברית המועצות אסר על אנשים שאינם מוכשרים כרופאים לבצע ניתוחים ובכך אסר על מוהלים למול.
התעמולה הנאצית של גבלס הציגה את המילה כהוכחה לאכזריות ולהתבדלות של היהודים, והדר שטירמר אף האשים אותם בשימוש בדם ילדים נוצרים בברית המילה.
עם זאת, לא הטילו הנאצים הגבלות על המילה כפי שהטילו על השחיטה הכשרה, אלא נעזרו בה לזיהוי ולבידוד יהודים.
הקמת תנועות בנות זמננו להתנגדות למילה מיוחסת לשנות ה-80 של המאה העשרים.
בשנת 1989 הוקם ארגון (national organization of restoring men NORM), ארגון של אנשים המצטערים שהם נימולו, ושני ארגונים נוספים הוקמו בשנים 1991-1992. מאז הוקמו ארגונים רבים בעולם.
ארגון "רופאים מתנגדים למילה" (Doctors Opposing Circumcision) הוקם ב-1995 על ידי רופא משפחה אמריקאי בשם ג'ון דניסטון משום שהיה מוטרד מהמילה השגרתית של בנים בארצות הברית.
הארגון מהווה רשת בינלאומית של רופאים שמטרתה להגן על שלמות איברי המין ועל האוטונומיה של כל הילדים.
בישראל התארגנה קבוצה הנקראת "עמותה נגד חיתוכים באיברי המין בתינוקות".
עמותה זו הפיצה חומר נגד קיום ברית המילה ובשנת 1998 אף עתרה לבג"ץ נגד שר הבריאות והדתות להורות לבטל את המילה.
בשנת 2000 הוקם בישראל ארגון קה"ל – קבוצת הורים לילדים שלמים.
ב-7 במאי 2012 פסק בית המשפט המחוזי בקלן, גרמניה שמילה לא רפואית לילדים היא "התערבות חמורה ובלתי הפיכה בשלמות הגוף האנושי".
פסק הדין ניתן בעקבות הבהלת ילד בן 4 לבית חולים עקב דימום, יומיים לאחר שנימול בידי רופא מוסלמי.
בעקבות פסק הדין נחקק חוק המאפשר את המילה.
עם זאת, בעקבות הפסיקה הוכרז על ציון יום המודעות הבינלאומי לאוטונומיה גניטלית ב-7 במאי.
במכתב לנשיא מדינת ישראל, הדגיש מזכ"ל המועצה "שהמועצה הפרלמנטרית של אירופה היא גוף מייעץ אשר לא מייצג את עמדתה הכללית של מועצת אירופה כולה." בעקבות מאמצי שכנוע מצד ארגונים יהודיים, בספטמבר 2015 קיבלה האספה החלטה מתוקנת, שאינה מגדירה את המילה כהפרה של שלמות הילד או כבלתי מוצדקת מבחינה רפואית.
נכון לפברואר 2018 אין איסור על מילת בנים באף מדינה בעולם ובמדינות מסוימות אף מעוגנת בחוק הזכות לקיים מילת בנים, אולם ישנן קבוצות הקוראות לאיסור בחוק על ביצוע מילה בקטינים.
כך באיסלנד מקודמת הצעת חוק שלפיה מילה בבנים תיאסר עד גיל ההסכמה בדומה לחוק התקף שם לגבי השחתת איבר המין הנשי, וארגון "דנמרק השלמה" מנסה לקדם הצעת חוק דומה בדנמרק.
נימוקי ההתנגדות למילה כוללים נימוקים כנגד המילה בכלל, נימוקים כנגד ביצוע מילה בקטינים, בהיעדר הסכמה מצד הקטינים, ונימוקים כנגד ביצוע המילה על ידי אנשים שאינם רופאים.
העורלה היא רקמה בריאה, רגישה, רבת עצבים ונורמלית הקשורה בהנאה מינית ובהסרתה תיתכן פגיעה בהנאה המינית של הגבר, וכן של האישה המקיימת עמו יחסים.
מצוטטים דברי ישו מהבשורה על פי תומאס, לפיהם אם המילה הייתה מועילה, הבנים היו נולדים נימולים, ותחת זאת המילה האמיתית של הרוח מועילה בכל המובנים.
הקוראן אינו מזכיר מילה כלל, ולעומת זאת מציין שהאל יצר את האדם בצורה ההרמונית והרצויה.
נטען שמוחמד ומשה לא נימולו, ומצוטט הרמב"ם שכתב: "אין ספק שהמילה מחלישה את כוח הקישוי ולעיתים קרובות ממעיטה את ההנאה, מפני שכאשר מטיפים דם מן האיבר ומסירים את המגן שלו בראשית גדילתו, הוא נחלש בלי ספק".
מקרב מתנגדי המילה, יש גברים שפונים לניתוח שחזור עורלה, בין היתר במטרה לשחזר את תחושת השלמות, להשיב את השליטה על גופם ולשפר את ההנאה המינית.
קיים ויכוח בספרות המקצועית על טיעון ההנאה המינית, ומחקרים שונים העלו מסקנות סותרות.
נטען שמילת קטינים מפירה את עקרונות האתיקה הרפואית, שהיא מפירה את זכויות האדם ופוגעת בזכות היילוד לאוטונומיה על גופו, ושמילה מפירה את חוק יסוד: כבוד האדם וחירותו לפיו אין פוגעים בחייו, בגופו, או בכבודו של אדם באשר הוא אדם.
במסגרת זאת, ישנם בין המתנגדים למילת קטינים הטוענים גם לקיום עדיפות רפואית למילה הנעשית מבחירה בגיל מבוגר, תוך הדגשה שהסיכונים הכרוכים בהרדמה מלאה הנדרשת לצורך מילה של מבוגר, הם קטנים כיום, ושישנם אורולוגים הטוענים שהניתוח מדויק בהרבה ומניב תוצאות קוסמטיות טובות יותר כאשר הוא מבוצע במבוגרים.
נטען שמילת נשים אסורה על פי חוק במרבית המדינות המערביות, ונתפסת כהשחתת איבר המין הנשי.
יש הטוענים כי גם ניתוח מילה הוא בבחינת השחתת איבר מין פסולה, ומנגד רבים מזדעזעים נוכח ההשוואה בין שני הניתוחים.
ישנם סוגים שונים של השחתת איבר המין הנשי והדבר משפיע על מידת הדמיון למילת גברים.
ההשוואה מסתמכת בעיקר על הגרסה של השחתת איבר המין הנשי בה מוסרת רק עורלת הדגדגן, רקמה שקטנה יותר מעורלת הפין אך ייתכן שממלאת תפקיד מקביל.
מבחינה אתית, יש הטוענים לאפליה מגדרית ולאפליה תרבותית בהתייחסות השונה לחיתוך איברי המין הנשיים או הזכריים במסגרת מילה.
מקור האפליה התרבותית בכך שהתרת מילת בנים מטיבה עם תרבויות מערביות על פני תרבויות אחרות שכן היא מתייחסת בסובלנות לניתוח מילה בבנים משום שזה נהוג בתרבויות מערביות ואינה מקבלת השחתת איבר המין הנשי (גם כאשר ההתערבות הכירורגית מינימלית) שאינה מקובלת בתרבויות אלה.
מקור האפליה המגדרית בכך שהיא מטיבה עם הנשים ומספקת להן הגנה מוחלטת בהשוואה לבנים.
יש הטוענים שהניתוח אינו אתי ונמצא בקונפליקט עם שבועת הרופאים לפיה מתחייב הרופא לא לגרום נזק לחולה.
כמו כן, הביצוע של מילה למטרת רפואה מונעת נוגד את עקרונות הרפואה המונעת שלפיהן יש צורך לספק עדויות ישירות וברורות לכך שביצוע הפעולה הרפואית יימנע את התולדה ומצדיקות אותה.
לניתוח מילה עדויות רפואיות ברורות במחקר, אולם לטענת המתנגדים על פי רוב לא ניתן להצדיק את הפעולה הכירורגית הפולשנית כדי למנוע בעיות רפואיות קלות שניתן לטפל בהן לרוב בהתערבות רפואית שמרנית יותר.
מחקר בדנמרק הראה ששכיחות ניתוחי העורלה שכוללים כריתה מלאה שלה לצורך טיפול בבעיה רפואית ומתבצעים עד גיל 18 הוא כ-1 למאתיים קטינים, ולפיכך טוענים המתנגדים שהטיעון שלמילה יתרון רפואי מניעתי חסר שחר.
נטען שמילה היא פעולה העלולה לסכן פעוטות בריאים, המתבצעת שלא לצורך רפואי.
הביואתיקנית, מרגרט סאמרוויל טוענת שטכנית, המילה מהווה עבירה פלילית של תקיפה.
פעולת המילה גורמת לכאב אצל התינוק, ונטען שבעת ההחלמה ממנו חווה הפעוט חוויה טראומטית.
מטופלים מבוגרים יותר לא היו מסכימים לסבול כאב זה.
מחקר הראה שבמרבית חלקי המוח בהם דימות תהודה מגנטית מציג תגובה מוחית של מבוגרים לכאב, ניכרת תגובה משמעותית גם אצל תינוקות, ולפיכך נטען שתינוקות מרגישים כאב כמו מבוגרים.
אף שישנם אמצעים להפחתת כאבים כדוגמת הרדמה מקומית, אף אחד מהאמצעים שנבדקו במחקר סקר קוקרן שנערך בשנת 2004 לא ביטל לחלוטין את תגובת התינוק (כדוגמת בכי או העוויות פנים) לכאבים בזמן הניתוח.
מתנגדים למילה גם טענו שהשפעת ההרדמה דועכת לפני שפג הכאב שלאחר הניתוח.
נוסף על כך, קיים קושי בהערכת כאב בפעוטות: הם אינם מפותחים עצבית באופן מלא ונטען שייתכן שהם חשים כאב גם אם הם אינם מראים זאת.
גם פרופ' אברהם שטיינברג כתב כי "אין ספק שהמילה כואבת, גם ביילוד הרך", אולם הוסיף שקיום ניתוח המילה עד גיל שלושה שבועות הוא הזמן הטוב ביותר מבחינת הכאב, שכן עד גיל זה הוא מצטמצם לדקות אחדות אחרי המילה בלבד, לעומת מילה בגילאים מתקדמים יותר שבה נמשך הכאב בין 4–10 ימים.
אחרים ציינו שעד גיל שנה ניתן לשכך את כאב המילה באמצעים חריפים פחות.
מחקרים העלו שמילה בגיל ינקות איננה מותירה השפעה פסיכולוגית שלילית ארוכת טווח.
לעיתים ייתכנו השלכות ארוכות טווח ותינוקות שחוו מילה ללא שיכוך כאבים הראו תגובה מוגברת לכאב לחיסונים במהלך חצי השנה הראשונה לחייהם ונטען שהדחק שניתוח מילה גורם ביילוד עשוי להגדיל את הסיכון לתסמונת מוות בעריסה.
מילה רפואית כרוכה לרוב באחוז סיבוכים נמוך כאשר היא מבוצעת בתנאים של היגיינה ועל ידי מנתח או מוהל מנוסה.
עם זאת, טוענים המתנגדים למילה שאפילו סיבוך יחיד אינו מוצדק כאשר מדובר בניתוח שאין בו יתרון רפואי ברור.
ניתוח מילה עלול לגרום לעיתים רחוקות לסיכונים של דימום מסכן חיים או זיהום, ובמקרים נדירים יכולה מילה לגרום לסיבוכים קשים הכוללים אלח דם, דימום מסכן חיים, כריתה חלקית או מלאה של העטרה או הפין, נמק של הפין, פיסטולה של השופכה, זיהום מנגיף ההרפס ולהוביל לאשפוז ואף מוות.
סיבוכים נפוצים יותר כוללים היווצרות של הידבקויות עור או גשרי עור של הפין, השארת עורלה עודפת, פין כלוא, עקמת הפין או היצרות פתח השופכה, סיבוכים אלה גורמים לעיתים לאי שביעות רצון קוסמטית או לכאב ועלולים להוביל לניתוחים נוספים.
בספר הדרכה למוהלים נכתב שאחוז הסיבוכים שבניתוח המילה נע בין 0.06% ל-0.25%, ושתמותה בעקבות ברית מילה היא אפסית לחלוטין.
לפי מאמר שפורסם ב-"Israeli Journal of Pediatrics" נכתב ששיעור הסיבוכים בעקבות ניתוח מילה הוא 0.2-3%.
כן נכתב שהידבקויות עור מתגלות כ-3 שבועות לאחר הניתוח וששכיחותן היא 70% בתינוקות, 30% בגיל 1–5 שנים ו-2% אחר גיל 9 שנים.
צוין גם שפין כלוא שהוא מצב קשה של פין חבוי קורה ב-3% מניתוח מילה והיצרות פתח השופכה מופיעה בכחמישה אחוזים מהנימולים כסיבוך שכיח של הניתוח.
נטען לקיום השפעות פסיכולוגיות שליליות של המילה על הנימולים, לרבות התנהגות אלימה, תחרותיות גברית מוגזמת, נטיות סאדו-מזוכיסטיות, התנהגות מינית מופקרת ותקיפות מיניות, ייאוש, אובדנות, התמכרות לסמים ואלכוהול, גירושין והימנעות מנישואין, ביצוע ניתוחים מיותרים והתנהגות אנטי-חברתית.
נטען שרמת האלימות התקיפות המיניות הגבוהה בארצות הברית היא תוצאה של שיעורי המילה הגבוהים.
המילה מוצגת על ידי מתנגדים למילה כפגיעה בגבריות, וכיצירת חיץ בין גברים לגוף שלהם.
לפי אתר "רופאים נגד מילה", מחקר גדול שנערך בדנמרק מצא שילדים נימולים עשויים להיות בסיכון גדול יותר לפתח ליקויים על הספקטרום האוטיסטי והיפראקטיביות.
הקשר למילה עשוי לשמש הסבר חלקי לכך שאוטיזם נפוץ כמעט פי חמישה בארצות הברית, והיפרקאקטיביות נפוצה בערך פי שלושה בקרב בנים.
נכתב שדרושים מחקרים נוספים לשחזור התוצאות של המחקר וכדי לשפר את הבנת ממצאיו.
כן נטען על סמך מחקרים בבעלי חיים שהמילה גורמת להיפראקטיביות, חרדות, הפרעת קשב וריכוז ושינויים ברגישות לכאב.
התייחסות ליתרונות הרפואיים של מילה
בארצות הברית נהוג במאה השנים האחרונות למול בשל יתרונות רפואיים העולים לכאורה מן המילה.
בשנת 2012 פרסם ארגון רופאי הילדים האמריקאי (AAP) נייר עמדה שלפיו היתרונות הרפואיים בביצוע מילה עולים על הסיכונים (תוקף ניירות העמדה של הארגון הוא חמש שנים).
נייר עמדה זה נתמך על ידי ארגון הבריאות העולמי והמרכזים לבקרת מחלות ומניעתן.
לרבים, בייחוד באמצעי התקשורת הפופולריים, מסקנה זו פורשה כמעבר מעמדה נייטרלית של נייר העמדה הקודם שפורסם בשנת 1999, לעמדה התומכת במילה.
עמדה זו בוקרה על ידי מתנגדי מילה וארגונים רפואיים, במיוחד באירופה.
לדוגמה, מאמר בכתב העת Pediatrics, שבו פורסם נייר העמדה, וחתומים עליו כשלושים רופאים, שמרביתם חוקרים, ממדינות שונות, טען לכך שנייר העמדה האמריקאי היה נתון להטיה תרבותית, ומסקנותיו מנוגדות למסקנות ולמגמות לגבי מילה במדינות מערביות אחרות.
בשנת 2016 אנדרו פרידמן, ממחברי נייר העמדה של ה-AAP, פרסם מאמר ובו הדגיש חלק במסקנה שאבד לעיתים קרובות בדיווח, והוא שהיתרונות הבריאותיים מצדיקים גישה להליך למשפחות שבוחרות בו, אך אינם גדולים דיים כדי להצדיק מילה שגרתית.
המתנגדים טוענים שהיתרונות הרפואיים של מילה זניחים, כפי שיפורט להלן, ואינם מצדיקים את החסרונות שלה.
הגנה מפני סרטן הפין - סרטן הפין קורה לרוב בעורלה או בעטרה ונטען שזו הסיבה שסילוק העורלה מפחית את היארעותו בנימולים.
כמו כן, מילה מפחיתה את הסיכון לפימוזיס ולהידבקות בנגיף הפפילומה האנושי ומקלה על שמירת ניקיון הפין, אשר מהווים גורמי סיכון להתפתחות סרטן הפין.
עם זאת, מתנגדי מילה טוענים שבמדינות מפותחות סרטן הפין נדיר ביותר וקורה בפחות מאחד למאה אלף גברים ושאחוזי סרטן הפין נמוכים בארצות הברית שם מרבית האוכלוסייה המבוגרת נימולה, אך דומים לאלו שבאירופה המערבית שם לטענתם אחוז הנימולים נמוך מ-10 אחוזים מהאוכלוסייה.
מחקרים שהתייחסו לארצות הברית הראו שיש צורך במילת 900 גברים למניעת מקרה אחד של סרטן הפין, לפי מחקר אחד, או 322,000 גברים למניעת מקרה אחד של סרטן הפין כל שנה, לפי מחקר אחר.
לפיכך, נטען שה-American Cancer Society אינו מגדיר מילה כגורם מניעתי לסרטן הפין.
נגיף הפפילומה האנושי אחראי לכשליש ממקרי סרטן הפין ולפיכך שכיחות וזמינות החיסון נגד הנגיף צפויים להפחית משמעותית את אחוזי התחלואה בסרטן זה.
הגנה מפני נגיף הפפילומה האנושי.
אחוזי ההידבקות בנגיף נמוכים בכ-30% בקרב נימולים בהשוואה לאלו שאינם נימולים.
בארצות הברית, שכיחות הנגיף בקרב גברים בני 18 עד 59 הוא כ-45.2%.
השכיחות היחסית של טיפוסים שונים של הנגיף דומה בין ישראל שבה נהוגה מילה, למדינות מפותחות אחרות שברובן לא נהוגה מילה.
כיום, שכיחות וזמינות חיסון יעיל ובטוח נגד הנגיף ושילוב עם אמצעי מניעה כגון קונדום מספקים הגנה יעילה יותר מפני הנגיף, בהשוואה לניתוח ללא אמצעי מניעה אלו.
הגנה מפני נגיף הכשל החיסוני והפחתת הידבקות של נשים ביחסי מין הטרוסקסואליים בכ-30% לפי מחקרים שבוצעו באוגנדה ובמדינות אחרות באפריקה.
אף שמחקרים אלה הראו תוצאות מובהקות הם בוצעו במדינות שבהן תנאי היגיינה ירודים ושיש בהן מגפת איידס.
נכון ל-2018 לא התבצעו מחקרים דומים במדינות מפותחות.
במרבית המחקרים שהתבצעו על אוכלוסייה הומוסקסואלית לא נמצא אפקט מגן למילה מאיידס ברמת מובהקות סטטיסטית מספקת.
אחוזי נגיף הכשל החיסוני נמוכים יותר בחלק ממדינות אירופה שבהן מילה אינה נהוגה בהשוואה לארצות הברית.
כיום, בדיקות לגילוי מוקדם של הדבקה בנגיף לפני קיום יחסי מין עם בן זוג חדש ושימוש בקונדום הם הדרך הבטוחה ביותר להימנע מהידבקות בקרב אוכלוסייה פעילה מינית, בהשוואה למילה ללא אמצעים אלו.
נטען שהפחתת הסיכון לדלקות בדרכי השתן בשנות החיים הראשונות היא היתרון הרפואי היחיד מבין ארבעת היתרונות המרכזיים שהוצגו בידי ה-AAP, שתקף לפני שהנימול יגיע לגיל בו הוא יכול להחליט בעצמו אם ברצונו במילה.
אחרים טענו שדלקות בדרכי השתן ניתנות לטיפול פשוט באנטיביוטיקה וכך הן מטופלות בבנות מתחת לגיל שנה שבהן הן נפוצות יותר מאשר בבנים.
נוסף על כך נטען שדלקות בדרכי השתן שכיחות ביילודים בישראל שבה רוב האוכלוסייה נימולה.
הפחתת הסיכון לפימוזיס פתולוגי- פימוזיס הוא מצב שבו יש היצרות של העורלה סביב הפין שאינה מאפשרת את הפשלתו.
בבוגר זהו מצב שאינו תקין ואשר יכול להוביל לדלקות, כאבים בזמן זקפה ולהקשות על ניקיון הפין.
העורלה מסולקת בניתוח מילה וכפועל יוצא הסיכון להתפתחות פימוזיס כמעט שאין קיים.
במרבית המקרים פימוזיס עובר מעצמו, ובמרבית המקרים שהוא מצריך טיפול, מספיק טיפול רפואי שמרני באמצעות משחות סטרואידיות.
מקרים קשים יותר ניתנים לטיפול באמצעות ניתוח משמר עורלה או באמצעות מילה כירורגית.
מאחר שהצורך במילה הוא נדיר, אין בכך להצדיק את הניתוח בטרם עת.
בישראל רבים חוששים מההשלכות החברתיות של אי ביצוע מילה ומכך שייגרמו לבנם להיות שונה מאביו או מחבריו, ובכך יחשפו אותו ללעג חברתי.
בסקר שנערך בשנת 2007 על האוכלוסייה היהודית הבוגרת דוברת העברית, השיבו 97% שימולו את בנם, ומתוכם 9% השיבו שהסיבה העיקרית לכך היא כדי שלא ירגיש חריג ויתבייש, או כי "כולם עושים".
לפי קבוצות המתנגדות למילה הטיעון החברתי הוא בדות.
אף שלא ניתן להבטיח שילד לא ייחשף ללעג בהקשר לעורלתו, נכון הדבר גם לגבי תכונות אחרות המייחדות ילדים, כמו צבע שיער או הרכבת משקפיים.
מתנגדים טוענים שאין די בשוני להצדיק ניתוח מיותר ומכאיב שאינו מוסרי בפעוט צעיר.
כמו כן נטען שביצוע משהו שאינו מוסרי רק כדי ללכת בתלם הוא דוגמה פסולה בחינוך ילדים.
נוסף על כך, איבר המין אמור לרוב להיות מוצנע במהלך הילדות וההתבגרות ואינו אמור להיות מוקד לתשומת לב.
עוד נטען שככל שהורים ירבו לקבל החלטות מושכלות ומודעות לגבי ילדיהם כך תפחת שכיחות המילה בארץ, כשם שהיא פוחתת ביתר מדינות העולם המערבי ושהשונה יהפוך לנחלת הכלל.
כבר היום יש ביהדות ישראל הורים שבוחרים להשאיר את בניהם בלתי נימולים, וקבוצות התומכות בכך.
ברית מילה היא ציווי דתי יהודי אשר עומד בבסיס הזהות היהודית.
גם תנועות חילוניות קיצוניות שזנחו רבות מן המצוות (דוגמת השומר הצעיר), לא הפסיקו למול את הבנים.
מתנגדי המילה טוענים שניתן לקיים זהות יהודית גם ללא ניתוח זה.
תינוק שנולד לאם יהודיה הוא יהודי מלידה ואי קיום ברית מילה אינה משנה את דתו.
כמו כן, לדעת המתנגדים, תליית יהדותו של תינוק בעורלתו מגמדת את המסורת והעומק של הדת היהודית.
מנגד, חלק מהמתנגדים נמנעים מעיסוק בהיבטים ומניעים דתיים.
בקרב המתנגדים ישנם יהודים שאינם שומרי מסורת אשר טוענים שכמות שהם אינם מקיימים מצוות אחרות, אין היגיון בכך שיקיימו דווקא את מצווה זו.
כחיזוק לטענה שברית המילה היא פעולה קיצונית המוצדקת רק על ידי אמונה אמיתית, מצוטט הרמב"ם שכתב: "לא יעשה האדם מעשה זה בעצמו או בילדו אלא מתוך אמונה אמיתית, מפני שאין זאת שׂריטה בשוֹק או כוויה בזרוע, אלא דבר שנחשב קשה מאוד מאוד".
כיום ולאחר התפתחות הרפואה המודרנית ניתוח המילה איננו מוגדר כניתוח מסוכן.
כיום, יש יהודים הבוחרים לוותר על ניתוח המילה המתבצע בברית המילה, ובוחרים בטקס חלופי הנקרא ברית שלום או "ברית מילים".
ארגון ברית שלום מציע רשימה של אנשי רוח ורבנים, שרובם רפורמיים או רקונסטרוקטיביסטיים המקיימים טקסים כאלה ברחבי העולם, לרבות בישראל, על מנת להציע להורים טקס חליפי שאינו כולל חיתוך של הפין.
יש הטוענים להתעלמות של מתנגדי מילה מראיות חזקות ליתרונות המילה.
כלפי ספר התנגדות למילה נטען שהוא מטיל ספק וטוען להטיה כלפי כל המחקרים הרפואיים התומכים ביתרונות המילה, אך מצטט ללא כל בדיקה או הסתייגות, כל טענה אפילו דחוקה כנגד המילה.
כמו כן, נטען כי ההתנגדות למילה מבוססת על הפחדות בעלות ביסוס מדעי מוטה, חלקי או חסר, בפרט לאור העובדה כי בסקירות ובמחקרי מטא-אנליזה מקיפים לא נמצא כי מילה גורמת לנזק משמעותי.
בנוסף, עלתה טענה שמהטענות נגד המילה נגועות באנטישמיות.
התנגדות לחיסונים היא תופעה במסגרתה נמנעים אנשים מחיסון (בחיסון מסוים או בכולם) ויש הכוללים בה גם את הגישה המתנגדת ל, ומכנים מתנגדי חיסונים אלו גם בכינוי אנטי-וקסרים .
המתנגדים טוענים לרוב לכך שהחיסונים הם בעלי תופעות לוואי מסוכנות, אינם יעילים במניעת תחלואה, או אפילו גורמים להפצת המחלות.
בעקבות טענות שווא ותאוריות קונספירציה נגד חיסונים, חלה ירידה בשיעור המתחסנים בעולם המפותח, ועימה עלייה בשיעורי התחלואה.
התפרצויות של מחלות התחוללו במדינות רבות בעולם המפותח, כולל התפרצותן של מחלות שהיו על סף הכחדה, והנתונים מראים בבירור כיצד במדינות בהן תנועות ההתנגדות לחיסון הפחיתו את שיעור המתחסנים, עלתה התחלואה פי 10 עד פי 100 בהשוואה למדינות בהן שיעור המתחסנים נותר יציב.
בעקבות נתונים אלו ואחרים, דו"ח ארגון הבריאות העולמי לשנת 2019 מציב את המגפות הנובעות מסרבני חיסונים כאחד מעשרת האיומים הגדולים ביותר על הבריאות העולמית..
התנגדות לחיסונים מוכרת כבר מראשיתם בסוף המאה ה-18, כאשר נמצאה והובנה צורת החיסון הראשונה נגד אבעבועות שחורות.
ההתנגדות אז נבעה מפחד, חוסר הבנה, בורות וכמו כן מסיבות דתיות.
הפחד מהחיסון והביקורת הקשה, התבטאו הן בפולמוס ציבורי סביב החיסון והן בדפי העיתונות.
חיסון אנשים באבעבועות הבקר כנגד אבעבועות שחורות לא הובן ולא נתפס על ידי הציבור.
בתקופת כהונתה של המלכה ויקטוריה, בשנת 1840, החלה חלוקה המונית של החיסון נגד אבעבועות שחורות.
השיטה התבססה על חיסון תינוקות צעירים בווירוס אבעבועות הבקר.
בעזרת אזמל ניתוחים קטן בוצע חריץ בזרועו של התינוק והחדירו את תרכיב החיסון לתוך הפצע.
עם הופעת השלפוחיות לאחר שמונה ימים, בוצע ההליך שוב על מנת להרכיב מנוזל השלפוחיות (הסרום) את החיסון לתינוק הבא.
צורת חיסון זו נקראה "מזרוע לזרוע".
התינוקות באותה תקופה לא היו רק יעד חיסוני אלא גם כאינקובטור לגידול החיסון.
צורת חיסון זו עוררה חשש ופחד בקרב ההורים, הן מההליך הכואב הכרוך בחיסון והן מחשש כי הדבקה מזרוע לזרוע עלולה להדביק במחלות אחרות כגון שחפת וסיפיליס..
לאור הצלחת החיסונים במיגור מחלות קשות, החשש מהמחלות פינה מקומו לחשש מפני תופעות הלוואי והסכנות הקשורות לכאורה לחיסונים עצמם.
דוגמה לכך היא האמונה כי חיסונים עלולים לגרום לאוטיזם על אף ראיות אמפיריות המראות את ההפך.
כמו כן ישנן טענות נפוצות כנגד חיסונים, שעולות לעיתים קרובות בשיח של מתנגדי החיסונים.
כל אחת מהטענות האלה הוכחה כשגויה בגלל מגוון סיבות וכשלים.
כיום ההחלטה ההורית שלא לחסן את ילדיהם, או לחסנם בדרך שונה מהמקובל נובעת מתפיסת עולם אידאולוגית.
ההתנגדות מבוססת על עמדות, הטיות, ערכים ואמונות אישיות של ההורים..
במחקר שנערך על חיסון HPV נמצא כי גם כאשר נשלל רכיב כלכלי (החיסון ניתן בחינם), הורים מבוססים יותר נטו לחסן יותר את ילדם.
דבר המראה כי ההחלטה לא לחסן לא נובעת בהכרח משיקולים כלכליים אלא מתוך תפיסת עולמם ומערכת האמונות שלהם.
שתי קבוצות עיקריות המטיפות נגד חיסונים הן קבוצות רפורמיסטיות ורדיקאליות.
הרפורמיסטים הם הורים, להם ילד חולה שנפגע לטענתם מהחיסונים, הדורשים פיצוי וטיפול במצבם.
הרדיקאלים מתעניינים ברפואה אלטרנטיבית והומיאופתית, מתנגדים לניסויים בבעלי חיים, ולכלל החיסונים.
חלקם בעלי אינטרס כלכלי (גלוי או סמוי), והם נוקטים בשיטות הפחדה נגד החיסונים וערעור הביטחון במערכת הביו-רפואית.
מלבד קבוצות אלו קיימים גם אנשים שמהססים בנוגע לחיסונים.
לרוב מדובר בהורים, שנחשפו לתכנים של מתנגדי חיסונים שעוררו בהם פחד גדול מלחסן.
מידע אליו ההורים חשופים ניתן למצוא בעיקר דרך אמצעי תקשורת ההמוניים והוא כולל מידע רב השולל ביצוע חיסונים.
מידע זה מבוסס בחלקו על שמועות, חוויות אישיות ומסרים המעוררים רגשות.
תפיסת העולם הכוללת מגוון סיבות הבונות אחת את השנייה ומשולבות זו בזו;
סיבות דתיות - התנגדות לחיסון כיוון שאינו טבעי, מוסרי או לא תואם את רצון האל.
סיבות פילוסופיות ואידאולוגיות הכוללות "חזרה לטבע" וכוללות אמונה ברפואה משלימה, שיטות ריפוי טבעיות והתחסנות טבעית.
התייחסות ל"הורות הטובה", לפיה ההורה עורך תהליך קבלת החלטות מושכל, תוך חיפוש מידע.
התייחסות לילד כמקור להעצמה אישית ויכולת לקבל את האחריות על נפשו וגופו.
סיבות מוסריות הנובעות מההתנגדות לניסויים בבעלי חיים.
"חסינות העדר" - קונפליקט בין טובת הפרט לטובת הכלל.
מבחינת הפרט בחירה להימנע מחיסון יכולה להיות סיכון מחושב.
למשל בהינתן מגפה בה סיכויי ההדבקה הם 80% וסיכויי התמותה של החולה הם אחוז אחד הסיכון לפרט אם הוא נמנע מחיסון עומד על 1:1,250, יחס שעשוי להחשב כסיכון סביר שאדם עשוי לבחור לקחת עם מחשבה שהחברה כולה תגיע לחסינות עדר שתגן עליו בהמשך ותקטין עוד יותר את מידת הסיכון עבורו.
לעומת זאת מנקודת מבטה של כלל החברה, אם רוב הפרטים יבחרו לקחת את הסיכון תהייה עלייה חזקה של שיעור התמותה לפני שתיווצר חסינות עדר, ובמיוחד תינסוק תמותת החלשים בחברה שעבורם הסיכון גבוה הרבה יותר.
באופן זה החשבון הפרטי של אדם שנוטה לחשוד בחיסון יכול בקלות יחסית להצדיק הימנעות מהחיסון.
קונפליקט בין ניסיונות החברה להפעיל לחץ על הנמנעים מחיסון לבין הנמנעים עצמם נוצר מניה וביה.
חוסר אמון במערכת הרפואית הממסדית.
לעיתים קרובות מצורפת הטענה שמדובר במזימה שמניעיה כלכליים.
חוסר אמון זה קשור לעיתים בקונספירציות על תעשיית התרופות, או "ביג פארמה" וטענות על הסתרת מידע על תופעות לוואי של החיסונים.
אמונה ביועצי הרפואה הבלתי קונבנציונלית, שמשקיעים זמן רב יותר בהסברים ומספקים מידע תוך שימוש בשפה פסאודו-רפואית ולכן נתפסים כאמינים.
הסתמכות על מיעוט שולי של רופאים שמעלים ספקות לגבי יעלות החיסונים או הסכנה שבהם.
מתנגדי חיסונים משמיעים לפעמים טענות נגד חיסונים שנשמעות מדעיות.
מתן משקל־יתר למקרי־אמת של פגיעה בעקבות חיסונים.
בהיעדר ראיה רחבה הלוקחת בחשבון סיכון לעומת תועלת, קשה לראות כיצד הסיכוי להצלה בעקבות החיסון עולה בהרבה על הסיכוי לפגיעה מהחיסון.
לאחר התפרצות חצבת בקרב קהילות יהודיות בארצות הברית בשנת 2019, בעקבות תפיסות שמקורן בהתנגדות עקרונית לחיסונים, פרסמו מנהיגי הקהילות היהודיות קריאות לציבור להתחסן, ואחד הפוסקים המוכרים בקהילה פסק שמי שאינו מחסן את ילדיו גורם לחילול השם.
בסוף שנת 2020 לקראת הפצת חיסון נגד וירוס הקורונה, נשמעו קולות רבים המתנגדים לחיסוני הקורונה.
רבות מטענות המתנגדים לחיסונים הופרכו.
בימיו הראשונים, הגולש ברשת האינטרנט היה צרכן סביל של מידע שהגיע ברובו מספקי מידע מרכזיים ורשמיים.
החל מעידן וב 2.0 הגולש (פרט, תאגיד או גורם אחר) יכול לייצר, לשתף ולהפיץ כל תוכן דרך יישומים ורשתות חברתיות וכתוצאה מכך נוצר מצב של "פלורליזם רפואי חדש", בו קיימות חלופות לאמת המדעית וצורות חדשות של ידיעה.
בעקבות טשטוש הגבולות בין מידע רפואי מתוקף לבין מידע רפואי לקוי או שגוי, הפרדיגמה הרפואית המודרנית בה כל אחד הוא "מומחה מטעם עצמו" והופך ל"חולה היודע".