tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בשנת 2014 "מקאן אריקסון" שינתה את שמה ל"מקאן" וזאת כחלק מיישום האסטרטגיה הרחבה של מקאן לפעול בכל העולם תחת השם "מקאן".
בשנת 1995 רכשה "מקאן אריקסון" 20% ממניות המשרד הפרסום הישראלי "קשר בראל", אשר שמה עודכן ל"מקאן קשר בראל".
במקביל רכשה "קשר בראל" מספר משרדי פרסום אחרים בישראל, ביניהם משרדו של אילן שילוח, שהיה אז מנכ"ל חברה לייעוץ אסטרטגי, והוא מונה למנכ"ל, ומאז 1998 הוא משרד הפרסום הגדול בישראל.
בשנת 2012 מכר אילן שילוח את מניותיו במשרד למקאן אריקסון העולמית, והוא הפך לחברת בת בבעלות מלא שלה.
בשנת 2000 חברת FutureBrand מקבוצת מקאן אריקסון העולמית, המתמחה בבניית זהות מותג , נכנסה כשותפה ב-%51 מחברת העיצוב "עדלי דיזיין" מקבוצת "מקאן קשר-בראל".
באותה שנה גם הקימה בישראל חברה בת לטכנולוגיות מידע, המשווקת פתרון אסטרטגי משולב של שיווק וטכנולוגיה במדיה דיגיטלית, סניף של חברת "MRM זן טרופי" שבבעלותה.
בשנת 2001 רכשה את השליטה בחברת BTL הישראלית והפכה את החברה לנציגה הישראלית של Momentum International, רשת הסוכנויות לשיווק חווייתי של הקבוצה העולמית.
בשנת 2014 מקאן אריקסון השקיעה 4 מיליון דולר בחברת ההשקעות של אילן שילוח TheTime, וב-2015 15 מיליון דולר נוספים.
בעונה השביעית של סדרת הטלוויזיה האמריקאית "מד מן", נמכר משרד הפרסום של כוכבי הסדרה "סטרלינג קופר דרייפר פרייס" ל"מקאן אריסון".
מקאם נבי יושע הוא מתחם דתי היסטורי הממוקם בעיר סלט שבירדן.
המתחם מורכב ממסגד מודרני ומהמאוזוליאום מהמאה ה-16 המיוחס ליהושע בן נון.
המאוזוליאום המוקדש ליהושע בן נון נבנה בתקופה הממלוכית על ידי המושל, האמיר מהדאווי.
המאוזוליאום נבנה מחדש במאה ה-16, במהלך השנים הראשונות של השלטון העות'מאני.
לאחר מכן, בתקופת שלטונו של המלך עבדאללה השני, הוצמדו למאוזוליאום מסגד ומבנה חדש עם מתקנים וגם המאוזוליאום שופץ.
השחזורים הושלמו במלואם בשנת 2004 ובאותה שנה נפתח המתחם מחדש.
המתחם הדתי כולל את המאוזוליאום, המסגד, וכן מתקנים לאזרחים, כגון אולם רב תכליתי, ספרייה, קפיטריה, מעון לאימאם של המסגד ומעון למואזין.
השטח הפנימי הכולל של המסגד הוא 1,400 מטרים.
מחוץ לכותל המאוזוליאום קיים בית קברות, בו קבורים מאמינים הקשורים למקאם ובני משפחותיהם.
המאוזוליאום הוא החלק העתיק ביותר של המתחם הדתי, המתוארך למאה ה-16 עם יסוד מהתקופה הממלוכית.
בפנים, הצנוטף שהונח מעל קברו לכאורה של יהושע באורך של יותר משישה מטרים, ומכוסה בבד ירוק.
המאוזוליאום היה מאז ומתמיד אתר קדוש ורוחני עבור תושבי אס-מלח.
המסגד המחובר למאוזוליאום הושלם ב-2004 ונפתח באותה שנה.
גובה הצריח של המסגד הוא 27 מטרים ואולמות התפילה במסגד מופרדים בין המינים.
מקארה (בסנסקריט: मकर) הוא יצור ימי אגדי במיתולוגיה ההינדית.
באסטרולוגיה הודית, מקארה מקביל למזל גדי בגלגל המזלות.
מקארה מופיע בתור (בהמת הרכיבה) של אלת הנהרות , ושל אל האוקיינוס, וארונה.
המקארות נחשבים לשומרי שערים והסיפים, המגנים על חדרי כס המלוכה וכן על פתחי הכניסה למקדשים; זהו היצור הנפוץ ביותר באיקונוגרפיה של מקדשים הינדים ובודהיסטים, וגם מופיע לעיתים קרובות כגרגויל או כזרבובית המחוברת למעיין טבעי.
אלים הינדים כדוגמת למשל שיווה, וישנו, סוריה, ו עונדים לעיתים קרובות עגילים בצורת מקארה הנקראים "מקאראקונדאלה".
מקארה הוא גם סמלו של אל האהבה , שאין לו מקדשים ייעודיים והוא ידוע גם בשם "מקאראדהוואג'ה", "מי שדגלו מתאר מקארה".
"מקארה" היא מילה בסנסקריט שפירושה "חיית ים, תנין".
יוזף פרידריך קוהל מאוניברסיטת וירצבורג וכמה מדענים גרמנים טענו שמקארה מבוססת על תחש המשכן במקום זאת, בהתבסס על הטקסט הג'ייני "סוריאפראג'ניאפטי".
ייתכן שגם דולפין הנהר של דרום אסיה תרם לתדמית המקארה.
בטיבטית הוא מכונה "צ'ו-סרין", וגם מציין יצור כלאיים.
בדרך כלל הוא מתואר כחצי חיה יבשתית בחלק הקדמי (אייל, צבי או פיל) וחצי חיה מימית בחלק האחורי (בדרך כלל של דג, דולפין או נחש, אם כי לפעמים חלק זה מצויר כטווס או אפילו זנב פרחוני).
אף על פי שמקארה עשוי ללבוש צורות רבות ושונות ברחבי התרבות ההינדית, בעולם המודרני, צורתו תמיד קשורה לתנין הביצות או לכוח המים.
לטענת היסטוריון האמנות, הבריטי , ייתכן שתיאורים של מקארה ושל דרקון סיני הושפעו מתיאורי מפלצת הים "" במיתולוגיה היוונית, אולי לאחר מפגשים של תרבויות לאורך דרך המשי עם תמונות של "קטוס".
ביצירות אמנות סינהליות עתיקות בנויה המקארה מחלקי גוף של שישה או שבעה בעלי חיים כמו החדק של פיל, מלתעות של תנין, אוזניים של עכבר או קוף, חטים של חזיר בר, פלומת הזנב של טווס וכפות רגליו של אריה.
בתקופות הוודות בהן אינדרה היה אל השמים, וארונה (אל המים הוודי) הפך לאלוהי הים ורכב על מקארה, שנקרא "רכב מפלצת המים".
העגילים של וישנו מוצגים בצורה של מקארה, אבל "מקאראקונדאלה" יכולים גם לקשט את האוזניים של שיווה.
השימוש העכשווי בו הוא כקישוטים בצורת צמידים בכלי כסף חלולים משובצים בתכשיטים לעיניים ולאוזניים, הניתנים כמתנת חתונה לכלה.
תיאור מסורתי כלשהו מקשר גם את המקארה לכוח המים שכן לשניהם יש חלקי גוף (לדוגמה: לסתות, בשר וכו') אשר נאמר כי יש להם תכונות של אפרודיזיאק.
מקארה תואר בדרך כלל כחצי יונק וחצי דג.
במקדשים רבים, הוא מצויר או מפוסל בצורת חצי דג או כלב ים עם ראש של פיל.
הוא מוצג גם בצורה מופשטת, כימרית עם ראש ומלתעות של תנין, חדק פיל עם קשקשים של דגים וזנב טווס.
לקשמי יושבת על לוטוס היא גם תיאור שבו היא מושכת את לשונו של המאקרה בצורת פיל נועדה להאציל את דמותה של לקשמי כאלת השגשוג, העושר והרווחה.
הוא מייצג מצב הכרחי של כאוס לפני הופעתו של מצב סדר חדש.
מקארה הוא גם סמלו של , אל האהבה והתשוקה.
קמאדווה קרוי גם בשם "מקארה-קטו" שפירושו "לקבל את המקארה כסמל".
זהו המזל העשירי של גלגל המזלות, הנקרא ראשי (rāśi) בסנסקריט, המקביל למזל גדי.
איקונוגרפיה של הממלכות התיכונות - פראדיומנה מקאראדהוואג'ה
מהמאה ה-2 לפנה"ס, נראה שהמקארה היה סמלו של , בנו של האל .
אחד הכינויים של פראדיומנה בספרות הוא "מקאראדהוואג'ה", כלומר "מי שדגלו או הנס שלו הוא המקארה".
כותרת עמוד עם דמותו של תנין מקארה שנמצאה ב ליד המוקדשת ל"וסודבה קרישנה", מיוחסת גם לפראדיומנה.
גם במהאבהארטה, המקארה מזוהה עם בנו של קרישנה ו, אל האהבה, מה שמרמז שהם זהים.
באיקונוגרפיה הינדית, מקארה מיוצג כ (בהמת הרכיבה) של אלת הנהרות .
שורה של תבליטי מאקרות עשויה להימתח לאורך הקיר של מקדש הינדי, לשמש כמעקה של גרם מדרגות, או ליצור קשת מעל פתח.
, וקבלן הינדי בולט מתאר את המקארה כחיה מיתולוגית עם גוף של דג, חדק של פיל, רגלי אריה, עיניים של קוף, אוזניים של חזיר וזנב של טווס.
הסבר תמציתי יותר: "סמל מיתולוגי עתיק, יצור הכלאיים נוצר ממספר בעלי חיים כאלה שיש להם ביחד אופי של תנין.
יש לו לסת תחתונה של תנין, חוטם או חדק של פיל, חטים ואוזניים של חזיר בר, עיניו המתרוצצות של קוף, הקשקשים וגופו הגמיש של דג, ונוצות הזנב המתנופפות של טווס".
באופן מסורתי, מקארה נחשב ליצור מיתולוגי ימי.
כמה תיאורים מסורתיים מזהים אותו עם תנין, במיוחד תנין הביצות בגלל השורשים האטימולוגיים שלו.
הוא מתואר עם חלקו הקדמי של פיל והחלק האחורי כזנב דג.
תנין היה גם צורה שהייתה בשימוש בימים מוקדמים יותר שהוצגה עם גוף האדם.
במקדשים רבים, התבליטים של מקארה הם בצורת חצי דג או כלב ים עם ראש של פיל.
הוא מוצג גם עם ראש ומלתעות הדומים לתנין, חדק פיל עם קשקשים של דגים וזנב טווס.
דיווחים אחרים מזהים אותו עם נהרתן הגנגס בעל דמיון משמעותי עם האחרון, שנמצא כעת בעיקר ב.
אחרים מציגים אותו כגוף דג עם ראש של פיל.
המסורת מזהה את המקארה עם המים, מקור כל הקיום והפוריות.
במקדש הינדי, המקארה משמשת לעיתים קרובות כ מבני של קשת סביב פסל אל ("תוראנם").
הקשת יוצאת מעל לסתותיו של מקארה אחד, עולה לשיאה, ה ('פני התהילה'), ויורדת ללסתות פעורות של מקארה אחר.
וארונה מתוארת גם כאדם לבן היושב על המפלצת מקארה.
כמפלצת ימית, היא מוצגת גם עם ראש ורגליים של אנטילופה, וגוף וזנב של דג.
מקארה עשויה מברזל מציגה את המפלצת בצורה של חצי אייל וחצי דג.
אלמנטים אלה מחוברים לאחד מהנושאים החוזרים והנפוצים ביותר באיקונוגרפיה של המקדשים ההינדים.
באמנות ההודית, המקארה מוצאת ביטוי בצורת מוטיבים רבים, והיא מוצגת בסגנונות שונים.
דמויות מקארה מוצבים על הכניסות (טוראנות) של כמה מונומנטים בודהיסטים, כולל הסטופה של המונומנטים הבודהיסטיים בסאנצ'י, אתר מורשת עולמי, הוא נמצא שומר על הכניסות לכס המלוכה .
איקונוגרפיה דרום הודית מימי הביניים
בתקופת ימי הביניים (600–1300) של דרום הודו, הוצג המקארה כשלב חמישי של התפתחות, מסומל בצורת ראש וגוף של פיל עם מבנה משוכלל.
רוב המיתוסים שומרים על סמליות זו של שלב זה באבולוציה של החיים.
(שימו לב למקארה בשורה החמישית של גילופים אנימיסטיים בקיר המקדש מימין.)
מקדשי ג'אווה העתיקים בולטים עם היישום של -מקארה כאלמנטים דקורטיביים וסמליים של אדריכלות המקדש.
קאלה הוא הראש הענק, לעיתים קרובות בחלק העליון של הכניסה עם מקארות בולטים משני צידי ראשו של קאלה באגפי השער או בולטים בפינה העליונה כאנטיפיקס (רעף קצה).
ניתן למצוא את התמה של קאלה-מקארה גם על מעקות מדרגות משני הצדדים.
בחלק העליון של המדרגות, מבצבץ מאקרה מהפה של ראשו של קאלה כלפי מטה.
גילוף האבן המורכב של זוג מאקרות עוצב משני צידי המפלס התחתון של המדרגות כשגופם יוצר את מעקות המדרגות.
ניתן לצפות בסוגים אלה של עיטורי מדרגות במקדשי בורובודור ופראמבאנאן.
החדקים של מקארה מתוארים לעיתים קרובות כאוחזים בקישוטי זהב או פולטים תכשיטים, בעוד בפיו בולטים לעיתים קרובות דמויות גמדות של או חיות כגון אריות או תוכים.
מקארות הם גם מוטיב אופייני ל הדתית של אזור אנגקור של קמבודיה שהייתה בירת האימפריה הקמרית.
מקארות הם בדרך כלל חלק מהגילוף הדקורטיבי על משקוף, טימפנון או קיר.
מקארות מתוארים בדרך כלל עם חיה סמלית אחרת, כגון אריה, נאגה או נחש, היוצאים מפיו הפעור.
מקארות הם מוטיב עיצובי מרכזי במשקופים היפים של קבוצת המקדשים של : , ו.
ב הותקנו גילופים של מאקרות הפולטות מפלצות אחרות ברבות מפינות הבניינים.
אמנות הנווארים של נפאל משתמשת הרבה בדמות זו.
באדריכלות נווארית, התיאור שלו הוא; "כשומר של שערים, תמונת המקארה מופיעה על הניבים המעוקלים של הוואג'רה המוצלבת העצומה המקיפה את ארבעת השערים של המנדלה הדו-ממדית.
במנדלה תלת-ממדית תומכת וואג'רה מוצלבת זו בכל המבנה של ארמון המנדלה המסמל את היציבות הבלתי ניתנת להזזה של קרקע הוואג'רה עליה הוא עומד".
לרוב הפיות של מזרקות שתייה נפאליות ישנות (הנקראות ) יש צורה של מקארה.
מקארה הוא המונח בסינהלית לדרקון, דמות חשובה בתרבות הבודהיסטית הסינהאלית בסרי לנקה.
הוא מתואר על טוראנות באדריכלות המקדש וחפצי יוקרה כגון .
ה"מקאראגלה" ("מעקה דרקון") הוא סוג נוסף של גילופי אבן המתארים את המקארה (דרקון).
יצירות אמנות אלו נהגו לקשט את הכניסה של סטופות, מקדשים ועץ בו בודהיסטים.
יש שני מעקות בכניסה הראשית של בקאנדי ולפעמים הם נקראים "מעקות גג'אסינהה" בגלל צורת המקארה שם.
במבנה ה (שומר האבן) הוענק המקום הגבוה ביותר למקארה.
מעל ראשו של שומר הסף החצוב שם, ניתן לראות את הדמויות של מאקרה.
אמנים בודהיסטים סינהלים ראו במקארה את סמל השגשוג והעצמאות הכלכלית ולכן הם לא היססו בהצגת הסימן של מקארה בשער הכניסה המקושת למקומות הדתיים, כגון מקדש, סטופה או בודהי.
דוגמאות בולטות לכך הן מקדש השן ו בקאנדי.
דוגמאות לשער המקושת עם מקארה מעל הפסל של בודהה ניתן לראות ב ובמקדש הזהב בדמבולה.
דמות של מקארה גולפה בידית מפתח המקדש של מקדש גדאלאדנייה שנבנה בשנת 1344 בדיגאלה שבנפת קאנדי.]
המקארה שימשה גם כסמל של הקלאנים על ידי הקבוצה האתנית של ה והקאסטה של ה של סרי לנקה, ששניהם חולקים מוצא דומה והיו ידועים ביחד בשם קורוקולם.
מאז המאה ה-14 לספירה לפחות, הם השתמשו בדגלי מקארה בטקסים שלהם.
שמות קלאנים כמו אדיטייה ווארונאקולאדוריאן שימשו אותם, כדי לציין את הקשר שלהם לאל ההינדי הקדום וארונה.
בצורתו בבודהיזם הטיבטי הוא התפתח מהצורה ההודית של המקארה.
עם זאת, הוא שונה במובנים מסוימים, כגון, "הצגת כפות קדמיות של אריות, רעמת סוס, זימים ומחושים של דג, וקרניים של צבי או דרקון.
מזנב הדג שהיה פעם פשוט שלו, לפעמים מנוצה, יוצא כעת כדוגמת פרחים ספירלית מורכבת הידועה בשם עיצוב זנב-מקארה (בסנסקריט: "מקאראקטו")".
באיקונוגרפיה הטיביטית, הוא מתואר בזרם הווג'ריאנה כנשק של כוח ועקשות.
כלי הנשק "וואג'ריאן" בעלי סמליות מקארה הם: גרזן, וו ברזל, סכין מעוקל, ופגיון פולחני, שבכולם הנושא הוא "יציאת הלהב מהפה הפתוח של המקארה".
הייצוג הסמלי שלו בצורת ראש מקארה בפינת גגות המקדש הוא כיסוד מים המתפקד גם כ"זרבובית מי גשמים" או גרגויל.
הוא נתפס גם כזרבובית מים במקור ממעיין.
הגילוף האמנותי באבן הוא בצורת זוג מקארות זהה שבצדם שני נאגה (אלי נחשים) יחד עם כתר של גארודה, אשר נקרא פני "".
גילופים כאלה נראים גם בכניסה לפתחי עץ כקשת העליונה וגם כטוראנה מאחורי הפסלים של הגאוטמה הבודהה.
פסלי אבן של מקארה המיתולוגית ומקומה העתיק באיקונוגרפיה של ההינדואיזם והבודהיזם פרוסים באופן נרחב ברחבי דרום אסיה ודרום-מזרח אסיה.
דוגמאות מעשר מדינות מוצגות להלן:
מקאם נבי אל-ח'דר (בערבית مقام النبي الخضر) הוא אתר קדוש לדרוזים השוכן בכפר יאסיף.
הדרוזים מאמינים שנבי אלח'דר, הוא התגלמותו של אליהו הנביא.
אחד מכינויו של אליהו הוא אל-ח'דר, שמשמעותו הוא "הירוק".
אתר זה נחשב לאתר החשוב ביותר המוקדש לאליהו הנביא.
יש אתרים נוספים בישראל המוקדשים לנביא זה.
הדרוזים עולים לרגל לאתר כל שנה ב־25 בינואר.
האתר מכונה בפי הדרוזים "אלמקאם אלשמאלי" ונמצא בחלק הדרומי מזרחי של כפר יאסיף.
מדינת ישראל מכירה ביום זה כיום חופשה רשמי.
בכנס דנים בענייני העדה הדרוזית.
האתר מטופח על ידי הדרוזים משנת 1880, זאת במקביל לטיפוח האתר נבי שעייב בחיטין.
מדובר במבנה גדול מאוד עם גן המקיף אותו מסביב.
במרכז המבנה חדר עם שטיחים אדומים שבו מעין קבר מכוסה בפרוכת.
במבנה חדרים רבים המשמשים להתכנסות, כיפה גדולה מתנשאת מעל המבנה.
גן עם שפע עצים עם שולחנות וספסלים, מגרש חניה גדול, וגם חנות מזכרות
מקבילית המוחות הוא שעשועון ידע טלוויזיוני נושא פרסים בהפקת הערוץ הראשון של הטלוויזיה הישראלית ששודר בין השנים 1989–1996. בארבע העונות הראשונות הנחה את התוכנית יצחק שמעוני, שאף נתן לה את שמה העברי.
בשתי העונות האחרונות הנחה אותה מיכאל דק.
התוכנית מבוססת על פורמט בריטי בשם "Mastermind" אשר משודר בערוץ BBC משנת 1972 ועד היום, זכה להצלחה רבה ונמכר לערוצי טלוויזיה רבים ברחבי העולם לאורך השנים.
נגינת הפתיחה של התוכנית לקוחה מיצירתו של דמיטרי שוסטקוביץ', הקונצ'רטו לפסנתר בפה מז'ור.
כל משתתף בשעשועון עמד בפני שני סבבי שאלות (שתי דקות כל סבב).
בסבב הראשון נשאל המתמודד שאלות בתחום ספציפי אותו בחר, ובשני נבחן בידע כללי.
משתתף אשר לא ידע תשובה אמר "עבור", והמנחה המשיך לשאלה הבאה, מבלי שיתבזבז זמן.
כשענה תשובה לא נכונה היה המנחה אומר לאלתר את התשובה על חשבון זמנו של המשתתף, כך שבמצב של אי ביטחון בתשובה הנכונה עדיף היה שלא לענות.
בכל תוכנית השתתפו ארבעה מתמודדים, כשהטוב בכל תוכנית (זה שצבר את מספר הנקודות הגבוה ביותר בשני הסבבים) עבר לשלב גבוה יותר.
התוכנית שודרה בערוץ הראשון במשך עונות אחדות, כשבתום שלוש עונות נערך משחק הגמר בו זכה המשתתף משה אנג'ל; במקום השני זכה עו"ד צבי ניר ובמקום השלישי עמוס ארליך.
התוכנית שודרה לפני שערוץ 2 עלה לאוויר ופרסים יקרי-ערך עדיין לא היו נהוגים, כך שהמשתתפים ב"מקבילית המוחות" השתתפו יותר למען הפגנת הידע ולא עבור "תלושים לקניית ספרים" – הפרס בעונה הראשונה.
בעונה האחרונה, כשהיה הערוץ הראשון צריך כבר להתחרות בשעשועונים של ערוץ 2, הפרס לזוכה העונה היה טיסה ללונדון וחזרה.
כמו כן הוכנסו תוכניות חידון שבהן השתתפו בני נוער.
את שתי העונות האחרונות שנערכו ב-1995 ו-1996 הנחה מיכאל דק.
המשתתף המפורסם ביותר שלקח חלק בתוכנית היה הסופר אתגר קרת.
הנושא שבו בחר להתמקד היה: "הסופר קורט וונגוט – חייו ויצירתו".
מאפיין בולט של התוכנית היה משפט המחץ של המנחה, כשהצלצול הפסיקו בתום שתי הדקות שהוקצבו לכל משתתף: "התחלתי ולכן אסיים!".
מקורו של המשפט, אשר בזמנו עורר אסוציאציות קומיות, במשפט שאמר מנחה התוכנית המקורית מגנוס מגנוסון ב-BBC באותה סיטואציה: "I've started so I'll finish".
בשנת 1990 תוכנית הסאטירה הישראלית "זהו זה!", עשתה פרודיה על "מקבילית המוחות" בשם "מוח על האש" בה גילם דב גליקמן את דמותו של יצחק שמעוני, וגזר על המתמודד שכשל: "השליכוהו אל הבור!".
התוכנית "העולם הערב" עשתה גם היא פרודיה על "מקבילית המוחות" בשם "טרפזית השכל" בה גילם ארז טל את המנחה, ואברי גלעד גילם את המשתתף צ'ארלי פותח הגרונות.
בחותרים למגע בגלי צה"ל ובהמשך ב"תוכנית הערב" ברדיו תל אביב הציגו שרון טייכר וערן זרחוביץ' גרסאות פרודיות של "מקבילית המוחות" בהן התשובות הן בדיחות בלתי צפויות.
גרסאות מקוצרות של הפינה בנושאי מדינות הושמעו כפרסומות לחברת חיוג בינלאומי לחו"ל.
בגאומטריה, מקבילית היא מרובע בעל שני זוגות של צלעות מקבילות.
מקרים פרטיים של מקבילית הם מעוין, שכל צלעותיו באורך שווה, המלבן, שבו כל זוג צלעות סמוכות מאונכות זו לזו, והריבוע שהוא מעוין וגם מלבן.
ניתן לראות במקבילית מקרה פרטי של הטרפז (בהגדרתו המרחיבה).
הצורה התלת-ממדית הבנויה רק ממקביליות היא המקבילון.
המילה "מקבילית" מגיעה מהמילה היוונית παραλληλό-γραμμον (parallēló-grammon), שפירושה "צורה של קווים מקבילים".
כל שתי זוויות נגדיות במקבילית שוות זו לזו.
כל שתי צלעות נגדיות במקבילית שוות זו לזו.
האלכסונים במקבילית חוצים זה את זה ומחלקים את המקבילית ל-2 זוגות משולשים חופפים, מעבר לכך, כל המשולשים שווים בשטחם.
כל שתי זוויות סמוכות במקבילית משלימות ל-180 מעלות.
שטח המקבילית שווה למכפלת אחת הצלעות בגובה אליה.
סכום ריבועי האורכים של אלכסוני המקבילית שווה לסכום ריבועי האורכים של ארבע צלעותיו.
כלל המקבילית מבדיל מרחבי הילברט ממרחבי בנך.
ניתן ליצור ריצוף של המישור עם כל מקבילית שהיא.
כל מרובע בעל שני זוגות צלעות נגדיות מקבילות הוא מקבילית.
כל מרובע בעל שני זוגות זוויות נגדיות שוות הוא מקבילית.
כל מרובע בעל זוג צלעות מקבילות שוות הוא מקבילית.
(עם זאת, מרובע בעל זוג צלעות נגדיות שוות וזוג הצלעות השני מקבילות, אינו בהכרח מקבילית, כי הוא עשוי להיות גם טרפז שווה-שוקיים)
כל מרובע בו האלכסונים חוצים זה את זה הוא מקבילית.
הוכחה שהאלכסונים במקבילית חוצים זה את זה
כדי להוכיח שהאלכסונים של מקבילית חוצים זה את זה, נשתמש במשולשים חופפים:
(זוויות מתחלפות בין ישרים מקבילים AB,CD שוות זו לזו)
(זוויות מתחלפות בין ישרים מקבילים AB,CD שוות זו לזו) .
כמו כן, הצלע AB שווה באורכה לצלע DC, מכיוון שצלעות מנוגדות של מקבילית שוות באורכן.
לכן, המשולשים ABE ו- CDE חופפים (משפט חפיפה זווית צלע זווית).
מכיוון שהאלכסונים AC ו- BD מחלקים זה את זה למקטעים באורך שווה, האלכסונים חוצים זה את זה.
בנוסף, מכיוון שהאלכסונים AC ו- BD חוצים זה את זה בנקודה E, נקודה E היא נקודת האמצע של כל אלכסון.
מלבן הוא מקבילית בעלת זווית ישרה.
(או מקבילית בעלת אלכסונים שווים)
מעוין הוא מקבילית בעלת שתי צלעות סמוכות שוות.
(או מקבילית בעלת אלכסונים מאונכים)
ריבוע הוא מקבילית שהיא גם מעוין וגם מלבן.
(או מקבילית בעלת אלכסונים מאונכים ושווים)
כל נוסחאות השטח למרובעים קמורים כלליים חלות גם על מקבילית.
עם זאת, קיימות נוסחאות נוספות ייחודיות למקבילית:
מקבילית בעלת בסיס וגובה ניתנת לחלוקה לטרפז ולמשולש ישר-זווית, וניתן לסדרה מחדש כמלבן, כפי שמוצג באיור.
לכן, שטח המקבילית שווה לשטח מלבן בעל אותו בסיס וגובה:
ניתן לגזור את נוסחת הבסיס כפול גובה גם באמצעות האיור מימין.
שטח המקבילית (השטח הכחול) הוא סך שטח המלבן פחות שטח שני המשולשים הכתומים.
ושטחו של כל משולש הוא:
נוסחת שטח נוספת, עבור שתי צלעות ו- והזווית ביניהן, היא:
אם המקבילית היא מעוין, ניתן לבטא את השטח באמצעות הצלעות , והזווית בין האלכסונים:
כאשר ידועות אורכי שתי צלעות סמוכות , ואורך אלכסון , ניתן לחשב את השטח באמצעות נוסחת הרון:
הגורם 2 נובע מכך שהאלכסון מחלק את המקבילית לשני משולשים חופפים.
יהיו הווקטורים ויהי מטריצה המכילה את רכיבי הווקטורים.
אזי שטח המקבילית הנוצרת על־ידי ו־ הוא:
באופן כללי יותר, עבור ו־, שטח המקבילית הוא:
אזי השטח החתום של המקבילית עם קודקודים ב־, , שווה לדטרמיננטה של מטריצה שבנויה מהנקודות, כאשר העמודה האחרונה מורכבת מאחדות:
מקגייוור היא סדרת טלוויזיה אמריקאית ששודרה בשנים 1985–1992 ברשת ABC.
גיבורה הוא סוכן חשאי בשם אנגוס מקגייוור המגולם על ידי השחקן ריצ'רד דין אנדרסון.
הסדרה נוצרה על ידי לי דייוויד זלוטוף והופקה על ידי הנרי וינקלר.
הסדרה שודרה בארצות הברית מ-29 בספטמבר 1985 עד ל-21 במאי 1992 על ידי רשת השידור ABC וכללה 139 פרקים.
שני סרטי טלוויזיה נוספים הופקו בשנת 1994. הסדרה צולמה ברובה בוונקובר שבקולומביה הבריטית בקנדה.
בישראל שודרה הסדרה במקור בערוץ הראשון ושודרה מאז בערוצים רבים נוספים.
ב-2016 עלה ברשת CBS עיבוד חדש לסדרה "מקגייוור" בו מככב לוקאס טיל, והיא משודרת בישראל בערוץ yes Action.
הסדרה מתרכזת בדמותו של אנגוס מקגייוור, המשמש בתחילת הסדרה כסוכן מיוחד בשירות ארצות הברית, ומאוחר יותר משרת כסוכן של מוסד רב-עוצמה וממשלתי-למחצה המכונה "ארגון הפיניקס".
יעדיו ומפעיליו של ארגון זה נותרים לא ברורים במשך כל הסדרה, ואולם האחראי והמפעיל הישיר של מקגייוור, פיטר ת'ורנטון (שגילם השחקן דנה אלקר) מופיע בפרקים השונים.
תכונתו הבולטת ביותר של מקגייוור, בה מתרכזת הסדרה, היא מציאת פתרונות יצירתיים לבעיות שונות הכוללים לרוב פתרונות מדעיים ואלתורים הנדסיים-טכנולוגיים באמצעים פשוטים כגון אולר שווייצרי, מהדק ניירות ועוד.
מקגייוור מתנגד בתוקף לאלימות ולפגיעה בסביבה.
הוא לעולם אינו משתמש בנשק חם כתוצאה מטראומת ילדות שעבר, בה מת חברו הטוב בשל משחק בנשק.
בהתאם לקו זה, מתנגד מקגייוור גם לשתיית אלכוהול, פגיעה בטבע וכדומה.
אנגוס מקגייוור (ריצ'רד דין אנדרסון) – גיבור פעולה אופטימי ואינטליגנטי באופן יוצא דופן אשר תמיד יעדיף בכל אפשרות לפתור סכסוכים מבלי להשתמש באמצעים אלימים.
כאמור, הוא מסרב לשאת או להשתמש באקדח עקב תאונת ילדות בה גרם למותו של חבר באקדח.
גם במקרים בהם ההמצאות המאולתרות שלו משמשות להתקפת יריבים עוינים, הוא תמיד עושה זאת מתוך הגנה עצמית, ובמידת האפשר, ינסה להשבית את יריבו ולהימנע מלגרום למותו.
מקגייוור שירת בצבא ביחידה לסילוק פצצות ולחם במלחמת וייטנאם.
פיטר ת'ורנטון (דנה אלקר) – הבוס של מקגייוור והחבר הכי טוב שלו.
בנוסף לשליחת מקגייוור לפעולות שונות, לאורך הסדרה פיט נאלץ פעמים רבות לחלץ את מקגייוור ממצבים שונים.
לקראת סוף הסדרה דנה אלקר חלה בגלאוקומה ואיבד את מאור עיניו.
התסריטאים החליטו לשלב פרט זה בסדרה, וכך גם ת'ורנטון הלך והתעוור.
הסדרה התאפיינה בהופעות חוזרות ונשנות של מספר דמויות אורח:
ג'ק דלטון (ברוס מקגיל) – ידיד נוסף של מקגייוור, הנוטה גם הוא לסבך את מקגייוור בצרות כנגד רצונו.
שקרן פתולוגי המזוהה בקריצה בלתי נשלטת כשהוא משקר.
מחפש תמיד דרכים קלות להתעשר וגורר את מקגייוור נגד רצונו איתו.
כל הדרכים הללו מתגלות כמסוכנות ונכשלות כאשר הוא ומקגייוור ניצלים בעור שיניהם מהאסונות אליהם הביא אותם דלטון (ובעיקר בזכות תושייתו של מקגייוור).
לפני תחילת הסדרה, הפעיל רשת מוניות בה עבר מקגייוור כנהג, אך לאחר שמכוניתו הושמדה על ידי מרדוק, עבר מקגייוור לעבוד עבור ת'ורנטון.
מרדוק (מייקל דה-בר) – אחד מאויביו המוכשרים ביותר של מקגייוור.
המפגש הראשוני ביניהם היה כשמקגייוור הסיע את פיטר ת'ורנטון (כשהשניים טרם הכירו) למקום בו קיווה לתפוס את מרדוק.
התוכנית לא עלתה יפה, והם מצאו את עצמם בני ערובה בידי הרוצח, ונמלטו רק בזכות חשיבתו המהירה של מקגייוור.
מרדוק נוטה לזייף את מותו, ובסוף כל פרק בו הופיע נראה כאילו מצא את מותו תוך כדי קריאה בשמו של מקגייוור.
(לרוב תוך נפילה לתהום) עם זאת, לעולם לא מוצאים את גופתו, והוא מופיע בשנית מספר שנים לאחר מכן כשהוא מחפש נקמה.
פני פארקר (טרי האטצ'ר) – ידידה של מקגייוור, בעלת כישרון יוצא מן הכלל לסבך את עצמה ואת מקגייוור בצרות.
הם נפגשו במזרח אירופה באחד הפרקים, כאשר ניסתה להיעזר בו כדי להתגונן מפני פושע שרדף אחריה.
הארי ג'קסון (ג'ון אנדרסון) – סבו של מקגייוור.
כשהוא מופיע לראשונה בסדרה, הם רחוקים מאוד, כיוון שלא היו בקשר מאז מות אמו של מקגייוור (הארי לא היה מעוניין לראות את מקגייוור, כיוון שהזכיר לו את בתו).
בעל תושייה רבה כשל נכדו, והשניים מוצאים עצמם נאבקים על חייהם מספר פעמים לאורך הסדרה (כתוצאה מכך, מתקרבים השניים, ונעשים חברים קרובים).
השם מקגייוור הפך לכינוי נפוץ לאלתור, בייחוד בהקשר של פתרון בעיות בעזרת חפצים יומיומיים.
בתחילת שנות התשעים תוכנית הסאטירה הישראלית "זהו זה!", עשתה פרק שלם אשר כולו פרודיה על "מקגייוור".
בסדרה "הסימפסונים" אחיותיה של מארג' מאוהבות במקגייוור, לא מפסידות אף פרק מהסדרה, ובאחד מפרקי הסמפסונים אף חוטפות את ריצ'רד דין אנדרסון המגלם אותו.
בפרק הראשון של הסדרה סטארגייט SG-1, פונה קפטן קרטר אל קולונל ג'ק אוניל (המגולם על ידי אנדרסון) ומשתמשת בביטוי "macgyverize".
ריצ'רד דין אנדרסון כיכב בפרסומת ששודרה בסופר בול 2006 בתור מקגייוור (על אף שזה לא מצוין).
ישנו סרט פארודיה בכיכובו של צוות SNL הנקרא מקגרובר.
בתוכנית הטלוויזיה "הקומדי סטור" מופיעה דמותו של מקגייוור, אשר נוטה ליצור כל מיני דברים מקופסאות שימורים.
את דמותו של מקגייוור גילם רובי דואניאס.
בתוכנית מכסחי המיתוסים שידרו כמה תוכניות אשר בדקו האם ניתן לשחזר במציאות את ההמצאות שהופיעו בתוכנית הטלוויזיה.
מקבת' הוא מחזה פופולרי והטרגדיה הקצרה ביותר שכתב ויליאם שייקספיר.
המחזה שנכתב בין 1599 ל-1606 (ובשנה זו גם הועלה לראשונה), מוצג בתכיפות בתיאטראות מקצועיים ובתיאטראות חובבים ברחבי העולם.
המחזה נקרא על שמו של מקבת', מלך סקוטלנד.
ב-1847 כתב המלחין האיטלקי ג'וזפה ורדי אופרה בשם "מקבת'" בהשראת מחזהו של שייקספיר.
המחזה הוא ארכיטיפ של סיפור המתאר את הסכנות שבתשוקה לכוח ובבגידה בחברים.
המחזה מבוסס במקצת על המהלכים ההיסטוריים של מקבת' מלך סקוטלנד כפי שתוארו על ידי הפילוסוף הסקוטי הקטור בויס.
כתביו של בויס מכפישים במידה רבה את המלך מקבת'.
למחזה תכונות האופייניות למחזה מוסר.
חוקרים מאמינים שהמחזה מאפיין את המחזות מהתקופה בכך שיש בו תמיכות רבות בשלטונו של המלך ג'יימס הראשון, ושהוא נכתב בין שנת 1603–1606. ישנן הוכחות לכך שהטקסט עבר שינויים נוספים על ידי תומאס מידלטון שהוסיף קטעים מתוך המחזה שכתב, "המכשפה" (1615).
התוספות העיקריות הן של סצנה נוספת עם המכשפות ועם הקטה, סצנות שהיו פופולרית בזמנו של מידלטון.
גרסאות מודרניות של המחזה בדרך כלל מציינות את התוספות הללו, שכוללות את כל הסצנה החמישית של המערכה השלישית ושל חלק מהסצנה הראשונה של המערכה הרביעית, כהוספות מאוחרות.
התפקיד של ליידי מקבת' נחשב לאחד התפקידים המורכבים ביותר לנשים בגלל הרגשות העזים והמגוונים שהוא דורש מהשחקנית.
שחקנים ואנשי תיאטרון רבים מתייחסים למחזה כמקולל, ועקב אמונה טפלה קוראים לו "המחזה הסקוטי" במקום לקרוא לו בשמו המקורי.
לדמויות קוראים לעיתים מקרס (Mackers) וליידי מקרס (Lady Mackers).
לפי האמונה הטפלה, אמירת שם המחזה בתוך אולם תיאטרון תוביל לכישלון ההפקה, ואף לפגיעה פיזית באנשי ההפקה.
את המחזה פותחות שלוש מכשפות המתכננות את פגישתן העתידית עם מקבת'.
מקבת' ובנקו, גנרלים בצבאו של דאנקן מלך סקוטלנד, שבים משדה הקרב שם מנעו פלישת צבאות מנורווגיה ומאירלנד תחת פיקודו של המורד מקדונוואלד.
המכשפות מברכות לשלום את מקבת' ובנקו ומשמיעות בפניהם נבואות: המכשפה הראשונה מברכת את מקבת' כשליט של גלמיס (Thane of Glamis), השנייה קוראת למקבת' השליט של קודור (Thane of Cawdor), והשלישית מנבאת שמקבת' יהיה למלך סקוטלנד.
לבנקו המכשפות מבשרות שצאצאיו יהיו מלכים.
בעוד מקבת' ובנקו מהרהרים במשמעות הנבואות המכשפות נעלמות, ושליח מאת המלך (השליט של רוז) מבשר למקבת' כי מעתה הוא נהייה שליטה של קודור.
בכך מתגשמת הנבואה השנייה (מכיוון שמקבת' כבר נושא בתואר השליט של גלמיס).
כמעט מיד מקבת' נושא עיניו לכס המלוכה הסקוטי.
מקבת' כותב לאשתו, ליידי מקבת', ומספר לה על הנבואות.
המלך דאנקן מחליט לישון בטירתו של מקבת', וליידי מקבת' יוזמת תוכנית לרצוח אותו על מנת לעזור לבעלה לעלות לשלטון.
אף על פי שמקבת' מתנגד בתחילה למזימה, הוא לבסוף משתכנע.
בלילה, מקבת' רוצח את דאנקן, בעוד ליידי מקבת' מורחת דם על השומרים הישנים שנמצאים מחוץ לחדרו של המלך ומטמינה את הפגיונות בחדרם על מנת להפלילם.
למחרת בבוקר לנוקס, אציל סקוטי, ומקדף, מושל פייף', מגיעים לטירה.
שומר הסף פותח להם את דלתות הטירה ומקבת' מוביל אותם לחדרו של המלך, שם מגלה מקדף את גופת דאנקן.
בהתקף זעם מזויף מקבת' רוצח את המשרתים לפני שהם מספיקים להכריז על חפותם.
בניו של המלך, מלקולם ודונלביין, חוששים לחייהם ובורחים, הראשון לאנגליה והשני לאירלנד.
מכיוון ששני היורשים לכתר עזבו, מקבת' (הבא בשרשרת הירושה), מוכתר למלך סקוטלנד.
למרות הצלחתו, מקבת' חי בחשש בצל הנבואה שבנקו יהיה לאביהם של מלכים.
בהאמינו שבנקו מהווה איום על שלטונו, הוא מזמין את בנקו ואת בנו, פליאנס, לנשף בטירתו ומבקשם ללון אצלו.
מקבת' נפגש בחשאי עם רוצחים ומזמין את רציחתם של בנקו ופליאנס.
הרוצחים משספים את צווארו של בנקו, אולם פליאנס מצליח לברוח מידיהם.
בנשף, רוחו של בנקו מתיישבת בכיסאו של מקבת', אך איש מלבד מקבת' אינו מסוגל לראות את רוח הרפאים.
התנהגותו המפוחדת ונאומו של מקבת' מרמזים על רגשי האשמה שלו.
מוטרד, מקבת' הולך למכשפות ומבקשן להתנבא שוב; הן מעלות באוב שלוש רוחות המזהירות אותו ממקדף, אולם מוסיפות שאף ילוד אישה לא מהווה סכנה עבורו, וששלטונו מובטח "עד אשר יער בירנם יצעד לכיוון טירתו".
כיוון שמקדף בגלות, מקבת' מתנפל על טירתו של מקדף בהיעדרו ורוצח את כל הנוכחים, כולל את רעייתו, ליידי מקדף, וילדיו.
בעקבות מעשיה, דעתה של ליידי מקבת' משתבשת, ותחושות האשמה משתלטות עליה.
בסצנה המפורסמת היא הולכת בשנתה ומנסה, כביכול, לשטוף דם דמיוני מידיה.
באנגליה, מלקולם ומקדף מתכננים פלישה לסקוטלנד.
מקדף מוביל צבא להתקפה על טירת דונסינן.
לאחר שמקבת' מתבשר על מותה של ליידי מקבת' (סיבת המוות אינה ידועה, אולם מקובל להאמין שהיא מתאבדת) הוא נושא מונולוג ניהליסטי מפורסם.
בינתיים, צבאו של מלקולם עובר דרך היער, כורת את ענפי העצים לשימוש כהסוואה, וגורם לאשליה כאילו היער עצמו צועד לעבר הטירה.
בזמן ההתקפה מקדף ומקבת' מתעמתים.
מקבת' מאמין שמקדף אינו יכול לו, ומסתמך על נבואת המכשפות שאף ילוד אישה לא מאיים עליו.
מקדף מכריז שהוא נולד בניתוח קיסרי, ולכן אינו "ילוד אישה".
מקבת' מבין, מאוחר מדי, שנפל קורבן לכשל לוגי בהבנת הנבואה.
במהלך הקרב עורף מקדף את ראשו של מקבת' מאחורי הקלעים, ובכך מגשים, למעשה, את נבואת המכשפות.
בסצנה האחרונה מוכתר מלקולם למלך סקוטלנד, מהלך המרמז על חזרת השלום לממלכה.
אולם לצופים במחזה ידוע כי נבואת המכשפות לבנקו גם היא תתקיים, מכיוון שג'יימס הראשון היה, לפי הטענות, צאצא של בנקו.
מקבת' הודפס לראשונה במהדורת הפוליו הראשונה שיצאה לאור בשנת 1623. הפוליו הוא המקור המוסמך היחיד של הטקסט.
עובדה זו מצערת, שכן ישנם סימוכים לכך שהטקסט שונה מגרסתו המקורית של שייקספיר.
חוקרים רבים מאמינים ששני שירים מאת תומאס מידלטון, שנמצאים גם במחזה "המכשפה", הוספו למחזה מאוחר יותר.
בעקבות זאת, חוקרים רבים דוחים את כל הקטעים הכוללים את האלה הקטה ומגדירים אותם כלא אותנטיים וכהוספת עריכה ששייקספיר לא היה אחראי לה.
חלקם מייחסים עריכה זו למידלטון.
גם עם הכללת הסצנות עם הקטה, המחזה נחשב לקצר במיוחד, מה שמרמז כי מקור הטקסט בפוליו הוא מתקציר הפקה.
המחזה הוצג לראשונה בעברית, בתרגומו של אפרים ברוידא, בתיאטרון הבימה, ב-12 באפריל 1954. במאי ההפקה היה סנדרו מלמקוויסט ובתפקיד ליידי מקבת' שיחקה חנה רובינא.
התיאטרון הקאמרי העלה את המחזה ב-29 במרץ 1989, בבימויו של מיכאל גורביץ.
הפקה זו השתמשה בתרגום חדש מאת מאיר ויזלטיר.
בשנת 1997 עלתה גרסת יחיד של רועי נווה בשם "המכשפות של מקבת - העלמות והמוות" בפסטיבל עכו בבימויו של אילן זיו.
כחצי שנה לאחר מכן המשיכה ההפקה בגרסתה השנייה בשם "הזיות גורל" והציגה במרכז הפרינג' בבית ציוני אמריקה.
ב-6 בדצמבר 1994, שוב עלה המחזה בתיאטרון הבימה בבימויו של טובי רוברטסון.
גם הפקה זו השתמשה בתרגומו של ויזלטיר.
תרגומו של ויזלטיר יצא במהדורת ספר בהוצאת עם עובד, בתוספת נספחים של אברהם עוז וויזלטיר עצמו.
ב-2008 הופקה גרסה חדשה למחזה בתיאטרון הפרינג' תמונע, בבימוי: לילך דקל-אבנרי, מוזיקה: קרני פוסטל ואסף אמדורסקי, שחקנים: לני שחף-בנאי / שרה כהן-סיבוני, סאלח בכרי, איריס ארז, שרון פרידמן, קרני פוסטל, אברום הורביץ.
ביוני 2009, במסגרת פסטיבל התיאטרון הבינלאומי הראשון של תל אביב, שנערך בתיאטרון הקאמרי, עלתה הפקה פולנית של המחזה, בביצוע תיאטרון ביורו פודרוזי מפוזנן.
ביולי 2013 העלה התיאטרון הקאמרי את המחזה, בבימוי עמרי ניצן, על פי תרגום מחודש של דורי פרנס, כשבתפקידים הראשיים שיחקו: גיל פרנק בתפקיד מקבת' ורותי אסרסאי בתפקיד ליידי מקבת'.
בשנת 2014 העלה תיאטרון האינקובטור גרסת היפ הופ/ספוקן וורד של המחזה בבימויו של עמית אולמן, ובתרגום ששת השחקנים: עומר הברון, עמית אולמן, דנה ידלין, דניאל שפירא, יפתח ליבוביץ' ויוסף אלבלק.
בשנת 2018 העלה תיאטרון גשר את המחזה "מקבת גרסה ללא מילים" בבימוי סרגיי זמליאנסקי ובהשתתפות אבי אזולאי ופיראס נסאר בתפקיד מקבת', רוני עינב בתפקיד ליידי מקבת' והנרי דוד בתפקיד המלך דנקן.
"קורות אנגליה, סקוטלנד ואירלנד" מאת רפאל הולינשד, מבוסס על "1527 סקוטורום היסטוריה" מאת הקטור בוצ'ה.
"תגליות הכישוף" מאת רג'ינלד סקוט.
"חקר השדים, 1599" מאת ג'יימס הראשון, מלך אנגליה.
מילותיו של מקבת' על אנשים וכלבים במערכה השלישית, סצנה ראשונה (91–100), מקורם, ככל הנראה, מהקוֹלוֹקְוִיּוּם של ארסמוס מרוטרדם.
הסרט כס הדמים משנת 1957 של הבמאי אקירה קורוסאווה הוא עיבוד חופשי של המחזה.
בסדרה המצוירת "הגרגולים" הוצג בהתחלה מקבת' כאויבם של הגרגולים.
הדמות עצמה מושפעת מהמחזה השייקספירי כאשר במפגש שלו עם המכשפות הוא ודימונה זכו לחיי נצח כשהוא החליף את נעוריו בזקנתה של דימונה.
אחרי הפרק שבו הוא והגרגולים נפגשו עם המלך ארתור בפארק בניו יורק שבו נמצא האקסקליבר אחרי מאות שנים, הפך לטוב ואחד מתומכיהם של הגרגולים.
ב-2015 יצא סרט קולנוע בשם "מקבת'" בכיכובו של מייקל פסבנדר.
ב-2018 יצא עיבוד ספרותי למחזה באותו השם, שכתב יו נסבו.
בספר בעיירה נורווגית דיסטופית של שנות ה-70, מקבת הוא קצין במשטרה המקומית ו"מלך סקוטלנד" הוא ראש המשטרה אשר מנהל בפועל את העיר.
ג'ואל כהן ביים ב-2021 סרט קולנוע בשם "הטרגדיה של מקבת'".
מקגאפין הוא מונח קולנועי שטבע התסריטאי הבריטי אנגוס מקפייל, אך פורסם והפך למוכר על ידי הבמאי אלפרד היצ'קוק.
המושג מתאר מכשיר עלילתי המקדם את העלילה, ומניע את פעולות הגיבורים, בעוד אין לו כל רלוונטיות נוספת לסיפור כשלעצמו.
המקגאפין יכול להיות מזוודה המכילה פרט טכנולוגי מתקדם, פריט מידע מסווג, ספר נדיר הכולל סוד מסתורי, וכיוצא באלה.
הגיבורים מייחסים לו חשיבות עצומה, ומבלים חלק ניכר מהסרט במרדף אחריו, בניסיון להשיגו, או לשמור עליו משהושג, אך מנקודת ראותו של הצופה אין לו כל משמעות, ולעיתים מסתיים הסרט מבלי שהפריט נחשף לצופה, וזאת מבלי שהעלילה נפגמת ומבלי שהצופה חש כי דבר מה חסר לו.
האלמנט המבדיל בין המקגאפין לסוגים אחרים של כלים עלילתיים הוא שאין כל חשיבות לשאלה מהו בדיוק אותו "מקגאפין".
כל דבר המשרת את מטרת קידום העלילה יכול להיות המקגאפין.
מקגאפין אמיתי הוא כלי שתכולתו אינה חשובה.
חשיבותו מקובלת על כל הגיבורים בעלילה, ולא ניתן לה כל הסבר.
מנקודת ראותו של הצופה, בניגוד לזו של הגיבורים, המקגאפין אינו תכלית העלילה.
טכניקת ה"מקגאפין" מקובלת בסרטי קולנוע ובמיוחד במותחנים.
לרוב, אם כי לא תמיד, המקגאפין הוא מוקד העלילה בתחילתה, ובהמשך העלילה מאבד מחשיבותו, כאשר מאבקי הגיבורים מסביבו ומניעיהם הפנימיים מקבלים את מרכז הזירה.
לעיתים, בסוף הסרט, נשכח המקגאפין כליל.
משום שהמקגאפין, על פי הגדרתו, הוא חסר כל חשיבות לסיפור, השימוש בו יכול לבחון את נכונותו של הצופה להתעלם מפגמים מבניים בעלילה.
תסריט הכולל סיפור מעניין, גיבורים בעלי מניעים פנימיים אמינים, ומשחק משובח, יכסו על ריקנותו של המקגאפין.
סרט שאינו כולל אלמנטים אלו אך ידגיש את ריקנותו של המקגאפין, ויציג אותו במלוא הגיחוך שבו.
לרוב ייראה המקגאפין מגוחך לאנשים הבקיאים בנושא (כגון מקגאפין המסתמך על טכנולוגיה מסוימת, או פרט היסטורי נשכח).
על אף שהיסטוריונים של הקולנוע מוצאים שרידים להתייחסות למקגאפין (בשמות שונים, לרבות "יוויני") כבר בימי הראינוע, מקובל כי המושג התפרסם בידי אלפרד היצ'קוק בהרצאה באוניברסיטת קולומביה בשנת 1939.
בריאיון שערך פרנסואה טריפו עם היצ'קוק בשנת 1966, הסביר היצ'קוק את הביטוי תוך שימוש בסיפור הבא:
בראיונות טלוויזיוניים הסביר היצ'קוק כי המקגאפין הוא האובייקט סביבו נסובה העלילה, אך מהו בדיוק אובייקט זה "לא אכפת לצופים בכלל!".
ב"הנודעת" (1946) האוראניום המוסתר בתוך בקבוקי יין הוא מקגאפין.
זו הסיבה להשתלשלות העניינים המובילה את העלילה, אך ניתן היה להשתמש באותה מידה ביהלומים, זהב או כל חפץ יקר ערך אחר.
ב"מזימות בינלאומיות" (1959) המקגאפין הוא המידע הסודי הידוע לג'ורג' קפלן, הדמות שהאנטגוניסטים בסרט סבורים שגיבור הסרט, רוג'ר ת'ורנהיל (קרי גרנט) מתחזה לה.
ת'ורנהיל מבלה את הסרט בניסיון לאתר את קפלן האמיתי, אך לבסוף מסתבר כי דמות זו, והמידע אותו היא כביכול יודעת, אינם קיימים, וכי הן גיבור הסרט, והן הרשעים הרודפים אחריו, אינם רודפים אחר דבר ממשי, אלא אחר "מקגאפין".
על כך אמר היצ'קוק לטריפו:
ב"פסיכו" (1960) משמש הכסף שגנבה מריון קריין (ג'נט לי) ממעבידה כמקגאפין.
לאחר היעלמותה, סבורה אחותה כי היא נרצחה בשל כספה, אך מסתבר כי נורמן בייטס (אנתוני פרקינס) לא ידע כלל כי הכסף קיים.
הכסף היה רק אמצעי עלילתי להביא את הדמויות למלונו של בייטס.
המניע לעלילה בסרט "האזרח קיין" הוא הרצון להבין מהי "רוזבאד", המילה האחרונה שאמר קיין בטרם מת.
הניסיון להבין את המילה מביא את העיתונאי להיפגש עם כל מכריו וידידיו של קיין, ומניע שורה של פלאשבקים המהווים למעשה את הסרט, וסוקרים את חיי קיין מילדות ועד למותו.
רק בסוף הסרט אנו מגלים כי "רוזבאד" היא המגלשה שהייתה לקיין בילדותו.
המגלשה נשרפת מבלי שאיש ידע על כך שזוהי "רוזבאד", ולאחר שמילאה את תפקידה כמניע העלילה.
על אף שזו אחת הדוגמאות המפורסמות ביותר למקגאפין, ניתן לטעון שזהו לא מקגאפין "טהור", מפני שמעבר להנעת העלילה המגלשה מסמלת את כמיהתו לילדותו ולהוריו ברגעיו האחרונים, וצובעת אותו בגוון אנושי יותר מכפי שהוא מוצג לאורך הסרט.
בסרטו של דייוויד מאמט "העוקץ הספרדי", החבילה שהגיבור מתבקש להעביר משמשת כמקגאפין.
בסרטו של ג'ון פרנקנהיימר "רונין", מנסה קבוצת סוכנים חשאיים לגנוב מזוודה מסתורית.
תוכנה של המזוודה אינו מתגלה לצופה, והעלילה אינה נסבה כלל על תוכן המזוודה, אלא רק על המאמצים להשיגה.
בסרט "הנץ ממלטה" משמש פסלון הנץ כמקגאפין.
ההתייחסות לפסלון כ"חומר ממנו עשויים החלומות" אינה מפצה על כך שלא ניתן הסבר של ממש מדוע מבלות הדמויות את הסרט במעשי רצח שנועדו להשיג פסלון של ציפור.
מבקר הקולנוע רוג'ר איברט רואה באישורי המעבר אותם מנסים כל הגיבורים להשיג בסרט "קזבלנקה" כמקגאפין.
המזוודה אותה מנסים הרוצחים השכירים להשיג בסרט "ספרות זולה" היא מקגאפין.
פרט לכך שהמזוודה בוהקת באור צהבהב כשהיא נפתחת, אין לצופים כל מידע על תוכנה.
בסדרה "טווין פיקס" מונעת העלילה על ידי חקירת מותה של לורה פאלמר.
החקירה עצמה היא מקגאפין, כאשר הסדרה מאבדת את העניין בשאלה מי רצח את לורה פאלמר, ומתמקדת במוזרויות של אנשי העיירה הקטנה הנחשפות בחקירה.
מקג'וב הוא מושג בכלכלה שפירושו עבודה בשכר נמוך ונעדרת מוניטין הדורשת מיומנות נמוכה והיא בעלת סיכוי נמוך לקידום מקצועי, ללא צורך בהכשרה קודמת, תחלופת עובדים מרובה ופעילותם של המועסקים מוגדרת בקפדנות על ידי מנהלים.
המושג מקג'וב שאול מרשת המזון המהיר מקדונלד'ס, אך משמש להגדרת עבודות ברמת התמקצעות נמוכה, מבלי קשר לשיוך המעסיק.
רוב עבודות אלו הם בתעשיות ספקי השירותים, מזון מהיר, בתי קפה וקמעונאות.
המונח מקג'וב נוצר על ידי מקדונלד'ס עצמה בשנת 1985 כשם לתוכנית הכשרה לבעלי מוגבלויות בעמק סן פרננדו.
המושג נרשם כסימן סחר רשום על ידי מקדונלד'ס בשנת 1985 וחודש בשנת 2011.
המושג הוטבע בשנת 1986 על ידי אמיתי עציוני, פרופ' באוניברסיטת ג'ורג' וושינגטון בארצות הברית במאמר "מפעלי המזון המהיר- מקג'ובים הם רעים לילדים" שפורסם בוושינגטון פוסט ב-24 באוגוסט 1986. טענתו העיקרית הייתה כי עבודות אלו, המופנות בעיקר לבני עשרה וצעירים, הן מובנות מאוד ולא מאפשרות פיתוח יזמות, משמעת עצמית וניהול עצמי.
הצעירים מקבלים הוראות מדויקות מה עליהם לעשות ומתי.
לטענת עציוני חוסר המקום ליוזמה ושינויים הם מקור לעבודה רובוטית המתאימה לזמני העבר ולא למשרות ההיי-טק של המחר.
טענה נוספת של עציוני היא על כך שבשל רצונן לחסוך, רשתות המציעות עבודות מסוג זה לרוב ממנות צעירים לתפקידי פיקוח על צעירים אחרים ללא דמות מבוגר אחראי איתו יכול העובד הצעיר להזדהות והיכול לשמש כמודל לחיקוי.
בשנת 1991 יצא לאור ספרו של דאגלס קופלנד "דור ה-X" אשר חיזק את השימוש במונח "מקג'וב".
בשנת 2001 המונח נכנס למילון אוקספורד אונליין תחת ההגדרה "עבודה שאינה מתגמלת, בשכר נמוך עם אפשרויות קידום מועטות, במיוחד עבודות שנוצרו מהתרחבות מגזר השירותים".
נכון להיום ההגדרה המעודכנת היא "עבודה בשכר נמוך עם אפשרויות קידום מועטות".
בשנת 2003 הכניסו מריאם-וובסטר למילון את המונח תחת ההגדרה "עבודה בשכר נמוך אשר דורשת מעט יכולות ונותנת הזדמנויות מועטות להתפתחות".
מקדונלד'ס יצאה כנגד השימוש במושג בטענה כי יש לה נתונים מצוינים בכל הקשור לקידום נשים ועובדים זוטרים למשרות הנהלה בכירות, בשנת 2007 80% מהמנהלים בזרוע הבריטית של מקדונלד'ס ו-50% מעובדי ההנהלה העולמית הצטרפו לחברה כעובדי שעה.
ב-24 במאי 2007 השיקה מקדונלד'ס עצומה במסעדות בבריטניה ובאינטרנט הקוראת לשינוי ההגדרה המילונית "מקג'וב".
הקמפיין זכה לתמיכתם של אנשי עסקים מובילים בבריטניה.
בקמפיין טענה מקדונלד'ס כי סקר מצא ש-69% מהציבור בבריטניה הסכים שיש לשנות את ההגדרה.
כמו כן סקרי עובדים הראו כי 90% מהעובדים הסכימו כי הם מקבלים הכשרה רבת ערך לחיי העבודה וכי 82% ימליצו לחבריהם לעבוד בחברה.
בשנת 2011 יצאה מקדונלד'ס בקמפיין גיוס עובדים בפרינט ובמדיה החברתית אשר קידם את המושג מקג'וב כחיובי.
מנהל המדיה החברתית של מקדונלד'ס דאז, ריק ויון, אמר כי "מקג'וב עומד להפוך לחלק מהשיחה.
אנחנו לא נתחמק מהמושג הזה אלא נטמיע אותו".
כמחצית מאוכלוסיית הצעירים בישראל הנמצאת בראשית דרכה בשוק העבודה חסרים בהשכלה על תיכונית ולרבים אין כל הכשרה ההולמת את צורכי שוק העבודה.
בסקירת תעסוקה שפרסם בנק ישראל על תעסוקת צעירים בישראל נכתב: "לרבים אין הכשרה מתאימה לצורכי שוק העבודה".
88% מבני קבוצת הגיל 18–22 בישראל מועסקים במשרות המאופיינות במיומנות נמוכה.
כ־49% מהצעירים העובדים בגילאים 18–24 בישראל עובדים במקצועות פקידות, מכירות ושירותים.
אחוז גבוה יותר מן הצעירים הערביים בקבוצה זו עובדים כפועלים מקצועיים (33% לעומת 8% מהצעירים היהודים) נשים עובדות בעיקר במקצועות פקידות, מכירות ושירותים - 63%.
שיעור המועסקים במשרה חלקית באותה קבוצת גיל עלה בין השנים 1995-2011- עלייה זו ייחודית לצעירים חסרי השכלה אקדמית שאינם סטודנטים.
בקרב עובדים חסרי השכלה אקדמית חלה ירידה בשכר משנת 2002 עבור כל קבוצות הגיל.
חלק מהירידה בשכר התרחשה בגלל כניסת שכבות חלשות לשוק העבודה שכבות אלו שברובן אינן בעלות השכלה מותאמת למקצועות יוקרתיים יותר השתלבו במקצועות בשכר נמוך.
כמו כן חלה ירידה בשיעור המועסקים כעובדים מקצועיים ועלייה בשיעור המועסקים במשרות שירות, שהשכר הממוצע בהן נמוך יותר.
בגאומטריה של המרחב, מקבילון הוא פאון תלת-ממדי בן שש פאות, שכולן מקביליות.
הפאות מסודרות בשלושה זוגות, כאשר הפאות השייכות לאותו זוג מקבילות וחופפות אחת את רעותה.
למקבילון יש 8 קודקודים ו-12 מקצועות.
הפאות המקבילות מאפשרות לרצף את המרחב בעותקים חופפים של אותו מקבילון.
תיבה, מעוינון או קובייה הם מקרים פרטיים של מקבילון, שבו כל המקביליות הן מלבנים, מעוינים או ריבועים בהתאמה.
מקבילונים אפשר לקבל מעיוות הצלעות של קובייה, העשוי לשנות את אורכן והזוויות ביניהן (תוך שמירה על יחס ההקבלה בין צלעות מקבילות).
מבחינה פורמלית, עיוות כזה מתקבל מהפעלת העתקה ליניארית של המרחב האוקלידי התלת-ממדי, על קובייה שאורך צלעותיה 1; נפח המקבילון שווה לדטרמיננטה של ההעתקה.
נפח המקבילון שווה גם לשטח הבסיס שלו כפול הגובה.
כל אחת מפאות המקבילון יכולה להילקח כבסיס, והגובה הוא אורך האנך מהבסיס לפאה שמולו.
למקבילון כללי אין סימטריות לא טריוויאליות.
לעומת זאת, לקובייה, שהיא מקבילון שפאותיו ריבועים, יש חבורת סימטריות בת 24 איברים.
התכולה המדויקת של חבורת הסימטריה משרה תכונות גאומטריות שונות על המקבילון, ולכן מקובל למיין את המקבילונים למשפחות לפי המבנה של חבורה זו.
קובייה, הסימטרית ביותר, עם 24 סימטריות.
תיבה ריבועית (תיבה שלה זוג פאות מקבילות שצורתן ריבועית) - 8 סימטריות.
תיבה שאינה ריבועית - 4 סימטריות (חבורת הארבעה של קליין).
מעוינון (רומבוהדרון) משוכלל, שהוא מקבילון שכל פאותיו מעוינים חופפים (ואינו קובייה) - 6 סימטריות.
מנסרה מעוינית ישרה, שהיא מקבילון עם ארבע פאות מלבניות ובסיסה מעוין - 4 סימטריות (חבורת הארבעה של קליין).
מקבילון בעל פאה מעוינת, שאלכסונה מונח מתחת לצלע שמחוץ לפאה - 2 סימטריות (עם ציר קבוע).
מנסרה מקבילונית ישרה, שהיא מקבילון עם ארבע פאות מלבניות ובסיסה מקבילית - 2 סימטריות (ללא ציר קבוע).
מקבילון ללא התכונות המיוחדות שנמנו לעיל - סימטריה יחידה.
אם מזיזים את מרכז המסה של המקבילון לנקודת הראשית של המרחב, קודקודיו תופסים את שמונה הנקודות , כאשר הם וקטורי הצלעות של המקבילון.
במקבילון כללי, יש לכל זוג קודקודים מנוגדים מרחק אחר מן הראשית, ולכן חייבת כל סימטריה להעביר קודקוד לעצמו, או אל הקודקוד המנוגד לו.
האפשרות הראשונה לא תיתכן, משום שאז תוכרח הסימטריה להחליף את שלושת הקודקודים הסמוכים בינם לבין עצמם, אך אורכי הצלעות (עשויים להיות) שונים זה מזה.
גם האפשרות השנייה לא תיתכן, משום שמבני הזויות המרחביות בשני קודקודים מנוגדים מהווים שיקוף זה של זה, כמו האגודל, האצבע והאמה של יד ימין לעומת אלו של יד שמאל.
מסיבות אלה, חבורת הסימטריות המרחביות של מקבילון כללי היא טריוויאלית (וכוללת את הפעולה 'אל תעשה דבר', ותו לא).
למקבילונים בעלי תכונות מיוחדות יכולות להיות סימטריות נוספות.
המקרה הקיצוני הוא זה של הקובייה, שיש לה 24 סימטריות: כאשר בוחרים קודקוד, יש שמונה קודקודים אליהם אפשר להעביר אותו, ולאחר בחירת המטרה אפשר לבחור אחת משלוש דרכים לסובב את הקובייה במקומה.
חבורת הסימטריות של הקובייה היא החבורה הסימטרית מסדר 4, שאותה אפשר לראות כאילו היא פועלת על ארבעת האלכסונים הראשיים.
בכל אלכסון יש עדיין צורך לקבוע את הכיוון - אך בפועל מתברר שמקומותיהם של ארבעת האלכסונים מכתיבים באופן חד משמעי גם את הכיוונים של כל אחד מהם, ואת מצבה של הקובייה כולה.
חבורת הסימטריות של כל מקבילון מוכרחה להעביר אלכסונים ראשיים לאלכסונים ראשיים.
משום כך, חבורת הסימטריות היא תמיד תת חבורה של החבורה הסימטרית , והסימטריות מטילות אילוצים שונים על צלעות המקבילון וזוויותיו.
תת-החבורות מופיעות בתרשים משמאל, אלא שכמה מהן אינן יכולות להיות חבורות סימטריה של מקבילונים, מסיבות שונות.
נניח שחבורת הסימטריה של מקבילון היא טרנזיטיבית בפעולתה על ארבעת האלכסונים (בתרשים, אלה החבורות ).
במקרה כזה מוכרחים האלכסונים להיות שווי-אורך, וכך נמצאים כל קודקודי המקבילון במרחק שווה ממפגש האלכסונים (שהוא מרכז המסה של המקבילון), כלומר, קודקודי המקבילון מצויים על כדור (שמרכזו במרכז המסה).
מכיוון שמישור העובר דרך כדור חותך ממנו מעגל, נובע מכאן שכל הפאות חסומות במעגל - וכל מקבילית כזו היא מלבן.
מכאן שמקבילון בעל חבורת סימטריה טרנזיטיבית מוכרח להיות תיבה.
תיבה אפשר לסובב מחצית הסיבוב סביב כל אחד משלושה הצירים המאונכים לפאות - ולכן חבורת הסימטריה שלה מכילה את חבורת הארבעה של קליין, ; כך נשארו ארבע אפשרויות: (מסדר 4), החבורה הדיהדרלית (מסדר 8), חבורת התמורות הזוגיות , והחבורה כולה.
המקרה השלישי נפסל, משום שעל-פי הסעיף הבא, קיומה של סימטריה מסדר 3 מחייב את התיבה להיות קובייה.
חבורת הסימטריות של הקובייה היא , מסדר 24.
חבורת הסימטריות של תיבה ריבועית (זוג פאות מקבילות הן ריבועים) היא , מסדר 8.
חבורת הסימטריות של תיבה שאינה ריבועית היא , מסדר 4.
חבורת סימטריות עם איבר מסדר 3
בכל פעולה מסדר 3 על ארבעה עצמים, אחד מהם נשאר במקומו, בעוד שהאחרים מוחלפים במעגל.
במקבילון עם סימטריה כזו, נשאר אחד האלכסונים הראשיים במקומו, ושלושת האחרים מוחלפים.
בפעולה שסדרה אי-זוגי, מוכרחים גם שני הקודקודים שעל האלכסון הקבוע להישאר במקומם, ולכן הפעולה מסובבת את המקבילון סביב אותו אלכסון.
פעולה כזו מחליפה באופן מעגלי שלושה קודקודים שכנים, ולכן אורכי הצלעות המתאימים צריכים להיות שווים, וכל פאות המקבילון הן מעוינים.
גם הזויות מוחלפות זו בזו, ולכן המעוינים כולם חופפים.
אורכו של האלכסון הקבוע בפעולת הסיבוב שונה מזה של שלושת האחרים (השוים זה לזה באורכם), והוא עשוי להיות ארוך מהם (כאשר המעוינים נפגשים באחד הקודקודים בזוויותיהם החדות), או קצר מהם (כאשר המעוינים נפגשים בזוויותיהם הקהות); האלכסונים אינם יכולים להיות שוים באורכם, אלא אם המקבילון הוא קובייה.
במקבילון שכל פאותיו מעוינים אפשר לבצע גם פעולה מסדר 2, ההופכת את האלכסון השונה ועוד אלכסון אחד, ומחליפה בין האלכסונים הנותרים.
יחד יש לו שש סימטריות:
4. חבורת הסימטריות של מקבילון (שאינו קובייה) שכל פאותיו מעוינים חופפים היא , מסדר 6.
לפי מיון תת-החבורות של , נותרו ארבע חבורות אפשריות: חילוף בודד של שני אלכסונים (החבורה המסומנת ב- בימין התרשים); מכפלה של שני חילופים (החבורה המסומנת ב- בשמאל התרשים); חבורה הכוללת שני חילופים ומכפלתם (וביחד ארבעה איברים, , כלומר חבורת הארבעה של קליין); והחבורה הטריוויאלית.
חילוף של שני אלכסונים המותיר שני אלכסונים אחרים במקומם, אפשרי רק כאשר שתי צלעות בעלות קודקוד משותף הן שוות-אורך (כך שהפאה שהן מגדירות היא מעוין), והזויות בין הצלע השלישית באותו קודקוד לבין שתי הצלעות הראשונות, שוות זו לזו.
במקרה זה ניתן להחליף בין שני האלכסונים האחרים, רק אם הצלע השלישית מאונכת לפאה כולה, וכך מתקבלות שתי חבורות הסימטריה:
5. חבורת הסימטריה של מקבילון שארבע פאותיו מלבניות ושתי האחרות מעוינות היא , נוצרת על ידי שני חילופים, מסדר 4.
6. חבורת הסימטריה של מקבילון שאחת מפאותיו היא מעוין שאלכסונו שווה להיטל אחת הצלעות, נוצרת על ידי חילוף (מסדר 2).
חילוף בו-זמני של שני זוגות אלכסונים מותיר את הכיוון של צלע אחת במקומה, והופך את כיווני שתי הצלעות האחרות.
פעולה זו אפשרית רק אם הזווית בין הצלע הנותרת והצלעות המתהפכות היא ישרה; ואז יש למקבילון ארבע פאות מלבניות.
7. חבורת הסימטריה של מקבילון עם ארבע פאות מלבניות (כאשר האחרות אינן מעוינות), נוצרת על ידי מכפלת שני חילופים (מסדר 2).
8. חבורת הסימטריה של מקבילון ללא התכונות המיוחדות שנמנו לעיל, אינה כוללת אף סימטריה לא טריוויאלית.
מקבת , המכונה "המלך האדום" (בגאלית סקוטית: "דיירק" - Deircc), היה מלך סקוטלנד משנת 1040 ועד מותו.
דמותו של מקבת' היוותה השראה למחזה מקבת' מאת ויליאם שייקספיר, אף שהמחזה אינו מדויק מבחינה היסטורית.
אביו של מקבת' נהרג בשנת 1020 לערך, בנסיבות שאינן ברורות, ומקבת' הפך לשליט מוריי.
כאשר קאנוט הגדול הגיע לאזור בשנת 1031, על מנת לקבל את שבועת הנאמנות של מלקולם השני, נשבע גם מקבת' אמונים כשליט מוריי וכווסאל של קאנוט.
החוקרים חלוקים בדעתם אם נוכחות מקבת' באירוע שבועת האמונים משמעו שמקבת' היה ווסאל של מלקולם השני, או אם מדובר בשליט עצמאי למעשה, השולט על אזור נפרד.
לאחר מותו של מלקולם השני בגלאמיס ב-25 בנובמבר 1034 עלה לשלטון נכדו - דאנקן הראשון, שהוכתר ב-30 בנובמבר באותה שנה.
ככל הנראה היה דאנקן "יורש העצר" (או "מלך בהמתנה" קודם לכן, ולכן לא הייתה מחלוקת בדבר זכאותו למלוך).
דאנקן הוביל צבא אשר פלש למוריי - ארצו של מקבת' בשנת 1040 וב-15 באוגוסט באותה שנה הרג מקבת' את דאנקן בפיטגאבני הסמוכה לאלג'ין.
במותו של דאנקן הומלך מקבת' כמלך סקוטלנד.
לא מתועדת התנגדות להמלכתו של מקבת'.
ג'ון מפורדון מציין כי רעייתו של דאנקן וילדיו (מלקולם ודונלד) נמלטו מסקוטלנד לנורת'מבריה או אורקני אולם ככל הנראה הם נמלטו לאת'ול.
מריאנוס סקוטוס מציין כי מקבת' עלה לרגל לרומא בשנת 1050 - דבר המעיד על העדר התנגדות למלכותו.
הסאגה האורקניינגה מתארת מאבק בין תורפין סיגורדסון, רוזן אורקני וקארל האנדאסון, שהיה "מלך סקוטלנד" וטען לשליטה בקיית'נס.
זהותו של אותו קראל האנדסון לא ידועה, ומשערים שמדובר בכינוי מעליב למקבת' (עיוות נורדי של המילים: "בן עוולה, בנו של כלב"), אולם יש היסטוריונים המציינים שחלק זה של הסאגה הוא אגדתי וייתכן שאין לו בסיס היסטורי.
הסאגה מתארת מלחמה בין תורפין לבין קארל, וקרב ימי בסמוך לדירנס בו הובס קארל ונהרג.
עוד מציינת הסאגה שבעקבות תבוסתו של קארל ומותו בקרב בדורנוך פירת', הומלך אחיינו - מוטאטאן או מודאן (תיאור הדומה לתיאור המלכתו של לולאך, אחיינו של מקבת').
שנות מלכותו האחרונות של מקבת'
בשנת 1052 התערב מקבת' במאבק שהתרחש באנגליה בין גודווין, רוזן וסקס לבין אדוארד המודה, והתיר לאבירים נמלטים מאנגליה למצוא מחסה בחצרו (ככל הנראה מעשה זה הביא לתחילת הפאודליזם בסקוטלנד).
בשנת 1054 פלש סיגורד הדני, רוזן נורת'מבריה בראש צבא פלישה גדול לסקוטלנד.
"דברי ימי אלסטר" מתארים קרב בו נהרגו 3,000 מחיילי סקוטלנד ו-1,500 חיילים אנגלים.
עוד מצוין ב"דברי ימי אלסטר" כי בעקבות הקרב עלה לשלטון בסקוטלנד מלקולם, בנו של מלך קמבריה.
ככל הנראה ספר זה הוא המקור לתיאור המופיע במחזהו של ויליאם שייקספיר לפיו צבא אנגלי הביא לשלטון את מלקולם מלך סקוטלנד והרג את מקבת'.
בניגוד לאמור בדברי ימי אלסטר, מקורות היסטוריים אחרים מלמדים שמקבת' לא נהרג בפלישה האנגלית הזו, ולמעשה נהרג על ידי מלקולם השלישי עצמו בקרב במאונת' בשנת 1057.
לאחר מותו של מקבת' הומלך בנו החורג לולאך.
הדמות הספרותית למול דמותו ההיסטורית
כתבי התקופה, בניגוד לכתבים מאוחרים יותר בהם מתואר מקבת' כשליט עריץ, מתארים את מקבת' כשליט נדיב, אולם יש לקחת בחשבון שהכותבים בני דורו מן הסתם חששו לכתוב דברים לא טובים על מלכם.
ב"דואן אלבאנאך" שנכתב בתקופת שלטונו של מלקולם השלישי, מתואר מקבת' כ"מקבת' הידוע לטוב" (Mac Bethad the renowned), וב"נבואת ברכאן" מתואר מקבת' כ"מלך נדיב".
כאמור, בעקבות התיאור המופיע בדברי ימי אלסטר, ובעקבות תיאורים שנכתבו במאה ה-14 על ידי ג'ון מפרדון, אנדרו מווייטון, ובספרו של רפאל הולינסהד "דברי ימי אנגליה, סקוטלנד ואירלנד", כתב ויליאם שייקספיר את מחזהו מקבת'.
המחזה פרסם את דמותו של מקבת' הידועה לשמצה והשונה מדמותו ההיסטורית.
תיאור ספרותי זה הפך גם לאופרה של דמיטרי שוסטקוביץ'.
ספרה של דורותי דאנט, "King Hereafter", מתאר את דמותו ההיסטורית של מקבת', ומחזהו של ג'ון קרגיל תומפסון משנת 1997, "מקבת' מדבר", מכיל מונולוג של מקבת' ההיסטורי המגן על דמותו כנגד הדמות הדמיונית שיצר שייקספיר.
מקבת' (Macbeth) היא אופרה בארבע מערכות, מאת המלחין האיטלקי ג'וזפה ורדי.
הלברית נכתבה על ידי פרנצ'סקו מריה פיאבה ואנדראה מאפאי.
האופרה מבוססת על המחזה "מקבת'" מאת המחזאי האנגלי ויליאם שייקספיר.
לאופרה קיימות שתי גרסאות מאת המלחין, המוקדמת הועלתה לראשונה ב-1847, והמאוחרת ב-1865.
ורדי הלחין את האופרה בין השנים 1846–1847 ללברית של פיאבה המבוסס על תרגום לאיטלקית של קרלו רוסקוני (תרגום שיצא לאור בטורינו בשנת 1838).
ב-4 בספטמבר 1846 כתב ורדי אל הלבריתן פיאבה:
ורדי לא קרא את המחזה המקורי, אלא לאחר הופעת הבכורה של האופרה, שנערכה בתיאטרו דלה פרגולה שבפירנצה ב-14 במרץ 1847. לאחר הצגת הבכורה קרא הקהל לוורדי אל הבמה 25 פעמים והמוני מעריצים ליוו אותו מבית האופרה אל המלון.
ממכתבו של ורדי אל המו"ל טיטו ריקורדי עשר שנים לאחר הצגת הבכורה עולה, כי השפעתו של הלבריתן פיאבה על עיצוב הדרמה באופרה הייתה מבוטלת, כיון שוורדי עצמו הוא שכתב את הדרמה כולה בפרוזה ואף חילק אותה למערכות ותמונות, ומסר אותה לפיאבה למלאכת החריזה בלבד.
גם החריזה לא הניחה את דעתו והוא פנה אל ידידו המשורר אנדראה מאפאי לעריכת הלברית.
גם למאפאי לא הייתה השפעה של ממש על עיצוב האופרה, שהייתה למעשה כל-כולה פרי פרשנותו האישית של ורדי לטרגדיה של שקספיר.
בשנות ה-60 של המאה ה-19 התבקש ורדי להוסיף קטעי מוזיקה נוספים לאופרה על ידי התיאטר ליריק מפריז, ובעקבות בקשה זו שינה ורדי מעט את האופרה והוסיף קטע בלט.
הגרסה החדשה של האופרה הועלתה לראשונה ב-21 באפריל 1865. האופרה הועלתה 13 פעמים לאחר מכן, אולם בראשית המאה ה-20 פחתה הפופולריות שלה והיא כמעט ולא הועלתה (האופרה הוצגה בברלין בשנות ה-30 ובפסטיבל גליינדבורן בשנת 1938).