tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
במהלך תקופת שלטונו הפורטוגלים השיגו שני ניצחונות חשובים על הספרדים שגרמו לספרד להכיר לראשונה בעצמאותה של פורטוגל בשנת 1668. באותה תקופה פורטוגל הפסידה את מושבותיה בבומביי וטנג'יר לידי האנגלים, כחלק מהנדוניה של אחותו של אפונסו, קתרינה, עם הינשאה לצ'ארלס השני, מלך אנגליה.
עם עזרתם של האנגלים ההולנדים הכירו בשלטון הפורטוגלי בברזיל בתמורה ליציאתה של פורטוגל מסרי לנקה.
אפונסו נישא בשנת 1666 למריה פרנצ'סקה מסבויה, בתו של קרלו אמדאו, דוכס נמור, אך לאחר שנה בלבד מריה ביקשה מהכנסייה לבטל את הנישואים בשל אי-אונו של המלך.
הכנסייה העניקה למארי את הביטול והיא נישאה לאחיו הצעיר של אפונסו, פדרו (לימים פדרו השני, מלך פורטוגל).
באותה השנה פדרו השיג מספיק תמיכה כדי להכריח את המלך לוותר על השלטון ולהגלות אותו לאיים האזוריים לשבע שנים.
פדרו מונה לעוצר הממלכה עד למותו של אפונסו בשנת 1683.
דום אפונסו דה אלבוקרקי או אפונסו ד'אלבוקרקי (בפורטוגזית מוקדמת: Afonso de Albuquerque; 1453 - 16 בדצמבר 1515) היה פידאגלו פורטוגזי, אדמירל שפעולותיו הצבאיות והמנהליות הובילו להקמת האימפריה הפורטוגזית באוקיינוס ההודי ומושל הודו הפורטוגזית השני.
בדרך כלל נחשב כגאון צבאי וכאסטרטג מעולה.
הוכתר לדוכס הראשון של גואה בידי מלך פורטוגל מנואל הראשון, זמן קצר לפני מותו.
אלבוקרקי היה לדוכס הפורטוגזי הראשון שלא היה בן לשושלת מלוכה.
דה אלבוקרקי ניסה לסגור את כל המעברים הימיים שבין האוקיינוס ההודי לבין האוקיינוס האטלנטי , ים סוף, המפרץ הפרסי, והאוקיינוס השקט, ולהפוך בכך את האוקיינוס ההודי ל-mare nostrum פורטוגזי, ולעקוף את הטורקים ואת בעלי בריתם ההודים והמוסלמים.
אפונסו הראשון הידוע גם בכינוי דום אפונסו אנריקש (או אפונסו הנריקש) (פורטוגזית: Afonso I הידוע גם בכינוי D.
Afonso Henriques, קרוי גם "אפונסו הכובש", o Conquistador, נולד על-פי המסורת ב-25 ביולי 1109 – 6 בדצמבר 1185) היה המלך הראשון של פורטוגל, לאחר שהכריז על עצמאות הממלכה מממלכת לאון.
אפונסו נולד ב-25 ביולי 1109 בגימארייש למשפחה שהשתייכה לענף בבית קאפה, לאנריקה, רוזן פורטוגל מבית בורגונדי, שהייתה ענף של בית קאפה, ולתרזה מלאון, רוזנת פורטוגל.
בשנת 1112 מת אביו, ואפונסו מונה במקומו לרוזן פורטוגל, תוך שאמו מכהנת כעוצרת בשמו.
מדיניותה של תרזה דמתה לזו של בעלה: חיזוק מרקם החיים ברוזנות וחתירה לעצמאות מלאה.
תרזה עיטרה עצמה בתואר "מלכה", תוך שהשתדלה להתמודד עם המשברים הדיפלומטיים החריפים אליהם נקלעה הרוזנות.
השפעתם של האצילים הגליסיים בענייני הרוזנות הייתה רבה ואלה גרעו ממעמדה, צמצמו את כושר השפעתה, ובמידה רבה הכתיבו לה את אופן האצלת הסמכויות בניהול ענייני הרוזנות.
עם הגיעו של אפונסו לגיל 14, הוא עוטר כאביר וסיגל לעצמו מנהגים מלכותיים.
מעמדם המועדף של האצילים הגליסיים אצל תרזה, כשברקע אדישותם המופגנת של האצילים ואנשי הכנסייה ברוזנות, הכשירו את הזירה למרד ברוזנות, בהנהגתו של בנה אפונסו.
מלחמה פרצה בין אפונסו לאמו תרזה.
בשנת 1128, הובסו חילותיה של תרזה בקרב סאו מאמדה, והיא גלתה מהאדמות בהן שלטה במשך 15 שנים.
בעיתוי זה, הכריז אפונסו על עצמאותה של רוזנות פורטוקלה ועתה הפכה זו לממלכה עצמאית.
מלך לאון וקסטיליה אלפונסו השביעי לא השלים עם אובדן השליטה על פורטוקלה.
אי לכך, אפונסו המשיך בלחימה נגד חילותיו של אלפונסו, ובמקביל ניהל גם מערכה נגד המורים בדרום.
ב-25 ביולי 1139, הביס אפונסו אנריקש את המורים בקרב אוריקה.
בגיבוי ההנהגה בנסיכות, הוא הכריז על עצמאותה של פורטוגל כממלכה והוכתר למלך תחת השם אפונסו הראשון.
אפונסו פנה לאפיפיור אינוקנטיוס השני בבקשה להכרת הכס הקדוש בממלכתו שאך נוסדה.
האפיפיור נענה בחיוב והכריז על הכרתו בפורטוגל כממלכה קתולית עצמאית.
בשנת 1143 הכיר אף מלך קסטיליה בעצמאותה של פורטוגל.
הצדדים חתמו על חוזה זאמורה, בו הושג השלום והוסכם על קץ הלחימה.
ב-6 בדצמבר 1185 מת אפונסו הראשון בקוימברה, ובנו סנשו הראשון, מלך פורטוגל עלה במקומו לשלטון.
סמל פורטוגל, המופיע גם על דגל פורטוגל הוא מחווה לאפונסו הראשון, חמשת המגינים שבסמל ובדגל מסמלים את חמשת המלכים המוריים שהובסו בקרב אוריקה ב-25 ביולי 1139.
בשנת 1146 התחתן אפונסו עם מפאלדה מסבויה, מלכת פורטוגל, בתם של אמדאו השלישי, רוזן סבויה ומאו מאלבון, ממנה נולדו לו 7 ילדים:
תרזה מפורטוגל, רוזנת פלנדריה (1157–1218)
בנוסף היו לאפונסו כמה ילדים לא חוקיים מפילגשיו השונות.
"אפולינר באֶמַייל" או "אפולינר מאֶמַייל" הוא רדי מייד, שנוצר בין השנים 1916–1917 על ידי האמן האמריקאי יליד צרפת מרסל דושאן.
העבודה מורכבת רדי מייד של שלט פרסומת לצבעים תעשייתיים עשוי פח, אותו שינה דושאן.
השינוי המרכזי היה עיוות הכותרת הראשית "Sapolin Enamel".
דושאן מחק כמה אותיות והוסיף אחרות כך שאוזכר שמו של המשורר הצרפתי גיום אפולינר.
הטקסט עשוי להעיד על העניין של דושאן באותנטיות ובבעלות אמנותית.
בצידו השמאלי התחתון של השלט שינה דושאן את כתובת היצרן "Gerstendorfer Bros.
בגב העבודה הוסיף יצרן השלט את הכתובת בעפרון "If sign becomes soiled, clean with damp cloth." ("אם השלט מתלכלך, נקה [אותו] בעזרת מטלית לחה".) דושאן הוסיף המשך אירוני - "Don't do that" ("אל תעשה זאת")
לוקיוס אפוליוס (לטינית: Lucius Apuleius; 123/5 – 180 לספירה) היה סופר ורטוריקן לטיני ממוצא ברברי, ונודע בראש ובראשונה בשל הרומן הפופולרי שחיבר, חמור הזהב.
אפוליוס נולד למשפחה מבוססת בקולוניה הרומית מדאורה (Madaurus) שבנומידיה (צפון-אפריקה של ימינו).
אביו כיהן כמגיסטראט פרובינקיאלי, ולוקיוס התחנך עוד מילדותו על ברכי התרבות היוונית-רומית ורכש את השפות היוונית והלטינית בגיל צעיר.
משהתבגר רכש לוקיוס השכלה פילוסופית בקרתגו ובאתונה, ערך מסעות באסיה הקטנה ובמצרים, והתגורר זמן-מה גם ברומא, שם למד רטוריקה ושימש כפרקליט.
לאחר מכן הוא שב לקרתגו, והתמנה לכהן הפרובינציה.
מקור המידע העיקרי לגבי הביוגרפיה של אפוליוס הוא ה"אפולוגיה" (Apologia) – נאום ההגנה שנשא ככל הנראה בשנת 158/9 לספירה במהלך משפט שנערך לו באשמת כישוף, וזאת לאחר שנישא לאלמנה עשירה בשם פודנטילה (Pudentilla).
אפוליוס הואשם, כפי הנראה עקב קנאה, שהטיל על רעייתו כישוף שגרם לה לרצות להנשא לו.
נאומו במשפט, שזיכה אותו מאשמה, חושף מידע חשוב על חיי היומיום בנומידיה הרומית, כמו גם על תפיסת עולמו הדתית של אפוליוס עצמו ועמדותיו לגבי סוגים שונים של מאגיה.
בנוסף לכך השתמרו גם כמה מסות פילוסופיות שלו, שהחשובות בהן הן "פלורידה" (Florida) ו"על האל של סוקרטס" (De Deo Socratis).
אולם החיבור הידוע ביותר שלו הוא ה"מטמורפוזות" (Metamorphoses), או בכינויו המוכר יותר, "חמור הזהב" (Asinus Aureus).
רומן הרפתקאות זה הוא הרומן הלטיני היחיד שהשתמר בשלמותו.
בתוך סיפור המסגרת הזה נמצא בין היתר סיפור האגדה "קופידון ופסיכה" .
אפוליוס מתייחס לפחות פעמיים בכתביו ליהודים.
ב"אפולוגיה" הוא מציין את משה ואת המכשף יוהאנס (או יאנס) בין מכשפים ידועים שהיו פעילים לאחר זורואסטר ואוסטאנס .
פליניוס הזקן ככל הנראה חשב את יאנס ליהודי, אולם על פי שאר המקורות, יאנס היה קוסם מצרי ויריב של משה, והוא בדרך כלל נזכר בצוותא עם קוסם מצרי אחר, יאמברס (Iambres).
ב"פלורידה" אפוליוס מציין כמה מהעמים שהודו נמצאת מעבר להם ומתאר אותם על פי פעולותיהם, לבושם או התוצרת הטבעית של ארצותיהם, אולם את היהודים בלבד הוא מתייג כבעלי אמונה טפלה.
ב"מטמורפוסיס", אפוליוס מספר שאשת הטוחן בזה לאלים, כאשר הצהירה על אמונתה במי שטענה שהוא האל היחיד.
האישה בדתה מנהגים ריקים, הוליכה את כולם שולל, כולל את בעלה, והפקירה את גופה לשתיית יין החל משעות הבוקר, ולתאוותנות מתמשכת.
התיאור רומז להשתייכותה ליהדות או לכת יראי-אלוהים, כלומר לחובבי הדת היהודית, אך סביר יותר שאפוליוס התכוון לכך שהייתה נוצרייה.
תל אביב, הוצאת ישראל, תשי"ד.
אריך נוימן: על ההתפתחות הנפשית של היסוד הנשי, מגרמנית: מרים רון-בכר.
ספרית פועלים, הוצאת הקיבוץ הארצי השומר הצעיר, 1981.
תל אביב, הוצאת ירון גולן, 2001.
אפונסו אלווס מרטינס ז'וניור (בפורטוגזית: Afonso Alves Martins Júnior; נולד ב-30 בינואר 1984 בבלו הוריזונטה) הוא כדורגלן עבר ברזילאי.
אלווס נולד בבלו הוריזונטה, העיר השלישית בגודלה בברזיל.
אביו נפטר בהיותו בן 9. לאלווס אח ואחות.
החל לשחק כדורגל באתלטיקו מיניירו מברזיל.
בשנת 2002 עזב את ברזיל והחל לשחק במועדון השוודי אורגריט מהעיר גטבורג.
שנתיים מאוחר יותר עבר למאלמה, וזכה עמה באליפות ליגת העל השוודית.
לאחר הזכייה המשיך לשחק במאלמה, כאשר בשנת 2005 הבקיע 14 שערים ב-24 משחקי ליגה, שזיכו אותו בתואר מלך השערים בפעם השנייה ברציפות.
באותה עונה סיימה מאלמה במקום החמישי.
ב-2006 עבר להירנביין תמורת 4.5 מיליון אירו, מה שהפך אותו להעברה היקרה ביותר בתולדות הירנביין.
בשנת 2007, לאחר שבשנה הקודמת סיים כסגן מלך השערים, הצליח לסיים כמלך השערים של ליגת העל ההולנדית עם 34 שערים.
מספר זה הוא גם שיא מועדון לשחקן הירנביין.
אלווס הוא הברזילאי השלישי שמסיים כמלך שערי הליגה ההולנדית, לאחר חלוצי פ.ס.וו.
כמו כן, הוא סיים שני "במירוץ" לזכייה בנעל הזהב האירופית, נקודה אחת פחות מפרנצ'סקו טוטי מרומא.
בסיום עונת 2007 זכה בתואר כדורגלן השנה בהולנד.
במהלך משחקו השני בלבד בקבוצה, ב-7 באוקטובר 2007, הבקיע 7 שערי ליגה במהלך ניצחונה של הירנביין 0-9 נגד הראקלס אלמלו, ובכך קבע שיא למספר השערים שנכבשו על ידי שחקן אחד במשחק אחד בליגה ההולנדית.
בסוף חלון ההעברות של ינואר 2008 חתם במידלסברו מהפריימר ליג ל-4.5 שנים, לאחר שהנהלת הקבוצה שילמה תמורת כרטיס השחקן שלו 12.7 מיליון לירות שטרלינג.
ערך את משחק הבכורה שלו ב-9 בפברואר, לאחר שעלה כמחליף במשחק מול פולהאם.
הופעת הבכורה שלו בהרכב הפותח הייתה במשחק גביע ה-FA מול שפילד יונייטד.
במשחק מול מנצ'סטר יונייטד הוא הבקיע את שני שערים הראשונים עבור מידלסברו, ובסיום העונה הבקיע שלושער מול מנצ'סטר סיטי.
סיים את העונה עם ארבעה שערים, ולא הצליח למנוע את ירידתה של מידלסברו לצ'מפיונשיפ.
ב-4 בספטמבר 2009 חתם במועדון א-סד מקטר.
ב-31 בינואר 2010 הושאל למועדון הקטרי א-ריאן וב-15 במאי חתם במועדון על חוזה לשנתיים נוספות.
ב-5 באוקטובר 2015 הודיע על פרישה מכדורגל בחשבון האינסטגרם שלו.
ב-17 במאי 2007 זומן לראשונה לסגל של נבחרת ברזיל, לקראת צמד משחקי הידידות מול נבחרת אנגליה ונבחרת טורקיה.
הוא ערך את הופעת הבכורה שלו ב-1 ביוני במשחק מול אנגליה, לאחר שעלה כמחליף בדקה ה-73 במקום קאקה.
אלווס נכלל בסגל ברזיל לקופה אמריקה 2007. ב-12 בספטמבר 2007 הבקיע את שערו הראשון בנבחרת במשחק מול נבחרת מקסיקו.
אפולינרי מיכאילוביץ' וסנצוב היה צייר רוסי ואמן גרפי אשר התמחה בציור סצנות היסטוריות ובייחוד סצנות מההיסטוריה של מוסקבה.
וסנצוב לא רכש השכלה אמנותית או גרפית, אלא למד תחת אחיו, הצייר הידוע ויקטור וסנצוב.
מאז שנת 1883 התגוררו שני האחים באברמצבו, שם הושפע אפולינרי וסנצוב מהאמן וסילי פולנוב.
בין השנים 1898–1899 נסע אפולינרי ברחבי אירופה, ובעקבות סיור זה החל לצייר, בנוסף לסצנות נוף, גם תיאורי נוף היסטוריים.
ציורים רבים שלו מתארים את העיר מוסקבה בימי הביניים.
אפולינרי וסנצוב השתתף באיגוד של תערוכת האמנות הנודדת (הפרדויז'ניקי) החל משנת 1899 וחבר באקדמיה הקיסרית לאמנויות מאז שנת 1909. כמו כן הוא היה בין המייסדים של איגוד אמני רוסיה.
בשנת 1978 נקרא אסטרואיד וסנצוב 3586 שהתגלה על ידי האסטרונומית הסובייטית לודמילה ז'וראבליובה על שמו ועל שם אחיו.
אפונסו דה פּאיבה (בפורטוגזית: Afonso de Paiva; שמו בלידה: ז'ואאו אפונסו דה אביירו; João Afonso de Aveiro; 1460, קשטלו ברנקו – ?1491) היה דיפלומט ומגלה ארצות פורטוגזי.
לפי דרישת המלך ז'ואאו השני ערך מסע למזרח על מנת לאסוף מידע על דרכי המסחר ותחנות הביניים באוקיינוס ההודי לקראת מסעותיו של ואסקו דה גאמה.
רקע משפחתי וכמה פרטים ביוגרפיים
בן למשפחה מהאצולה הגבוהה של העיר קשטלו ברנקו, (שמוצאה לפי ההיסטוריון גשפאר קוריאה – מהאיים הקנריים) ירש את התפקיד של פקיד מס ושל "סופר המלך" לענייני הקהילה היהודית בעיר.
במסגרת תפקידיו אלה היה במגע עם המיעוטים ה"מזרחיים" בארצו – היהודים והערבים – ולמד את שפותיהם.
שכלל את הידע שלו בערבית אצל סוחרי העיר סאוטה.
אפונסו דה פאיבה השתתף והצטיין בקרב טורו (1476) כנושא כליו של המלך לעתיד ז'ואאו השני.
לכן אחרי שעלה על כס המלכות, ז'ואאו השני בחר בו ללוות את פרו דה קוויליאן במסעות המיועדים למצוא את הדרך להודו ולממלכת הכומר יוחנן.
דה קוויליאן רכש כבר ניסיון בשני מסעות קודמים לצפון אפריקה וידע היטב ערבית ואת מנהגי האוכלוסייה המוסלמית שם.
ב-7 במאי 1487 הפליגו שני שליחי המלך מסנטרם (מקום הימצאות החצר של המלך) מצוידים בכסף (כולל אגרות אשראי של ברטולומיאו מרקיוני) ובמידע שסופק להם על ידי ה"קוסמוגרפים" של החצר (למשל מפה מאת דיוגו אורטיש) ועל ידי שני סוחרים יהודים.
עם אחד מסוחרים אלה דה פאיבה התיידד ונסע איתו ביחד בעבר לאורך חופי אפריקה.
עברו קודם דרך ליסבון, ולנסיה, ב-14 ביוני הגיעו לברצלונה, כעבור עשרה ימים לנאפולי, אחרי עוד עשרה ימים לאיי יוון ולרודוס שם התארחו באכסניית האבירים הפורטוגזים של מסדר יוחנן הקדוש.
אחר כך הגיעו לאלכסנדריה במצרים תוך התחזות לסוחרי דבש.
באלכסנדריה חלו שניהם במחלת חום הקרויה "קדחת הנילוס".
מפני שנחשבו לגוססים ללא צאצאים סחורותיהם הופקעו על ידי נאיב, סגן של הסולטאן, אבל הוחזרו להם אחרי שהתאוששו.
נסעו בהמשך לרוזטה, לקהיר, עברו אחר כך דרך סואץ למדבר סיני ולחוף המזרחי של חצי האי ערב ומשם עד לעדן.
בדרך עשו גם עליית רגל למכה ומדינה, מחופשים למוסלמים.
הגיעו לעדן בשנת 1488 ומאותו רגע נפרדו צעדיהם.
פרו דה קוויליאן פנה לכיוון הודו בעוד אפונסו דה פאיבה נסע לחפש את ממלכת הכומר יוחנן באתיופיה.
אולם אפונסו לא הגיע למקום היעד.
ידוע שהמשיך לסוואקין בסודאן שם קיווה, כפי שכותב ג'יימס ברוס בספרו, להצטרף לשיירה אל יעדו.
כשדה קוויליאן חזר לקהיר בתום מסע של כשנה, ב-30 בינואר 1491 פגש שני יהודים, הרב אברהם דה בז'ה וז'וזה דה לאמגו, שנשלחו על ידי מלך פורטוגל לחפש אותם במצרים.
בקהיר נודע לו על מות עמיתו אפונסו בתחילת החודש, ממחלת הדבר.
כמה שנים מאוחר יותר, פרו דה קוויליאן יצליח להגיע לממלכה הנוצרית באתיופיה ואף חי שם עד סוף חייו.
בית ספר ושדרה בעיר קשטלו ברנקו, כמו כן ככר בעיר סטובל נושאים את שמו.
אפולוניוס פון מלטיץ היה סופר, משורר ודיפלומט גרמני.
הוא היה לדיפלומט בשירות הצארות הרוסית החל בשנת 1811 וייצג אותה בערים שונות, בעיקר בגרמניה.
הוא שירת ברצף כנספח בצירויות רוסיות בקרלסרוהה, שטוטגרט, וינה, ברלין וריו דה ז'ניירו; בשנת 1836 התמנה למזכיר (Legationsrat and Gesandtschaftssekretär) במינכן.
משנת 1841 עד פרישתו בשנת 1865 היה הנציג הראשי של רוסיה בוויימאר.
מלטיץ כתב דברי שירה, דרמה ורומנים שונים, שחלקם היו נודעים מאוד בתקופתו.
בין השאר כתב מלטיץ את "סונטת השטן", המתארת, במידה מסוימת של חירות פיוטית, את תהליך חיבורה של "סונאטת סלסולי השטן בסול מינור" של המלחין והכנר הוירטואוז ג'וזפה טרטיני.
אפונסו הרביעי, כונה גם האמיץ (בפורטוגזית: Afonso IV; 8 בפברואר 1291 - 28 במאי 1357) היה מלך פורטוגל בין השנים 1325–1357.
אפונסו הרביעי נולד בליסבון בפורטוגל ב-8 בפברואר 1291, לדיניש, מלך פורטוגל ואיזבל מאראגון, בתם של פדרו השלישי, מלך אראגון וקונסטנצה מסיציליה, מלכת אראגון.
על אף היותו היורש החוקי, העדיף אביו על פניו את בניו הלא חוקיים, ומשום כך מרד אפונסו באביו.
בשנת 1325 מת אביו דיניש, מלך פורטוגל, ואפונסו עלה במקומו לשלטון.
בשנת 1328 התחתנה בתו של אפונסו - מריה מפורטוגל, מלכת קסטיליה עם אלפונסו האחד עשר, מלך קסטיליה, אולם אלפונסו חי בעיקר עם פילגשו לאונור דה גוסמאן.
עקב השפלת בתו פתח אפונסו בשנת 1336 במלחמה כנגד ממלכת קסטיליה, שנמשכה עד לשנת 1340.
בעקבות נישואי בנו פדרו עם אינש דה קסטרו שלא הייתה ממשפחת אצולה, הסתכסך אפונסו עם בנו.
בשנת 1355 כלא אפונסו את אינש דה קסטרו, ובשנת 1357 הורה על רציחתה.
בעקבות כך מרד בו בנו פדרו, ועלה בראש צבא חזק על ליסבון.
זמן קצר לאחר מכן מת אפונסו ב-28 במאי 1357, ובנו פדרו עלה לשלטון במקומו.
בשנת 1309 התחתן אפונסו עם ביאטריס מקסטיליה, בתם של סנצ'ו הרביעי, מלך קסטיליה ומריה דה מולינה, ממנה היו לו 7 ילדים:
לאונור מפורטוגל, מלכת אראגון (1328–1348)
אפונסו השני נולד בקוימברה בפורטוגל ב-23 באפריל 1185, לסנשו הראשון, מלך פורטוגל ודולסה מאראגון, בתם של רמון ברנגר הרביעי, רוזן ברצלונה ופרונלה, מלכת אראגון.
בשנת 1211 מת אביו סנשו הראשון, מלך פורטוגל, ואפונסו עלה במקומו לשלטון.
שלא כקודמיו אפונסו הגיע להסכם שלום עם ממלכת קסטיליה, ודאג בעיקר לחזק את שלטונו בתוך הממלכה.
בנוסף דאג אפונסו לטפח את המסחר עם המדינות השכנות.
אפונסו הסתכסך עם האפיפיור הונוריוס השלישי, כתוצאה מניסיונותיו להחליש את כוח הכנסייה בממלכה, ובעקבות כך נודה על ידי האפיפיור.
ב-25 במרץ 1223 מת אפונסו השני, ובנו סנשו השני, מלך פורטוגל עלה לשלטון במקומו.
בשנת 1206 התחתן אפונסו עם אורקה מקסטיליה, מלכת פורטוגל, בתם של אלפונסו השמיני, מלך קסטיליה ואלינור מאנגליה, מלכת קסטיליה, ממנה היו לו 4 ילדים:
בנוסף היו לאפונסו שני ילדים לא חוקיים.
אפונסו השלישי, מלך פורטוגל (בפורטוגזית: Afonso III; 5 במאי 1210 - 16 בפברואר 1279) היה מלך פורטוגל בין השנים 1248–1279.
אפונסו השלישי נולד בקוימברה בפורטוגל ב-5 במאי 1210, לאפונסו השני, מלך פורטוגל ואורקה מקסטיליה, מלכת פורטוגל, בתם של אלפונסו השמיני, מלך קסטיליה ואלינור מאנגליה, מלכת קסטיליה.
בשנת 1238 התחתן אפונסו עם מטילדה השנייה, רוזנת בולון, ובכך הפך לרוזן בולון.
בשנת 1223 מת אביו אפונסו השני, מלך פורטוגל, ואחיו סנשו השני, מלך פורטוגל עלה במקומו לשלטון.
בשנת 1246 הסתכסך עם הכנסייה, והאפיפיור אינוקנטיוס הרביעי הורה לאפונסו להדיחו מהשלטון.
אפונסו צעד לפורטוגל, ובסיוע האצולה הדיח את סנשו, שנמלט לטולדו, שם שהה עד מותו בשנת 1248. לאחר מותו, עלה אפונסו שכיהן עד אז כעוצר לשלטון.
בשנת 1249 כבש אפונסו את פארו בדרום, ובכך הייתה פורטוגל לממלכה הנוצרית הראשונה בחצי האי האיברי אשר נשלם בה תהליך הרקונקיסטה.
בשנת 1253 התגרש אפונסו מאשתו, והתחתן עם ביאטריס מקסטיליה.
אפונסו היה נחוש בדעתו לא לעשות את הטעויות שאחיו עשה, ומשום כך כינס בשנת 1254 את הקורטס, וחוקק חוקים שהגבילו את כוח האצולה.
אפונסו ביטל את המעצרים ללא משפט, והטיל מיסים אף על הכנסייה, מה שהביא לנידויו על ידי האפיפיור.
בשנת 1267 הגיע אפונסו להסכם עם ממלכת קסטיליה, על תיחום הגבול בין הממלכות.
ב-16 בפברואר 1279 מת אפונסו השלישי, ובנו דיניש, מלך פורטוגל עלה לשלטון במקומו.
בשנת 1238 התחתן אפונסו עם מטילדה השנייה, רוזנת בולון, בתם של רנוד, רוזן דאמרטין ואידה, רוזנת בולון, אך לא היו להם ילדים.
בשנת 1253 התחתן אפונסו עם ביאטריס מקסטיליה, בתם של אלפונסו העשירי, מלך קסטיליה ומיור גילן דה גוסמן, ממנה היו לו 4 ילדים:
אפונסו מפורטוגל, לורד פורטלגרה (1263–1312)
אַפּוֹלִינָרִיוֹס מלַאוֹדִיקֶאָה, שכונה הצעיר (יוונית: Απολινάριος Λαοδικείας, לטינית: Apollinaris Laodiceus, אפולינריס; 315?
– 392) היה בישוף בכנסייה המוקדמת, תאולוג והוגה.
אבי ההשקפה הכריסטולוגית שנקראה "אפולינריזם" על שמו, ודגלה בכך שהלוגוס-האל הבן מילא כליל את נשמתו ותודעתו של ישו, בעוד אנושיותו הייתה בבשרו בלבד.
האפולינריזם הוכרז כמינות על ידי האורתודוקסיה הנוצרית.
אפולינריוס נולד בלאודיקאה (לטקיה) לאביו שאף הוא נשא שם זה.
האב היה כומר וכותב נוצרי חשוב, שהגן בעזוז על עמדות ועידת ניקאה נגד המינים האריאנים.
אפולינריוס המשיך בדרכו והצטרף לכנסייה ככומר.
בערך ב-332 היו הוא ואביו מעורבים בשערורייה ראשונה; שניהם היו מסורים לספרות הקלאסית, ונכחו באירוע שהרטוריקן עובד האלילים אפיפנס הקריא בו המנון שבח לדיוניסוס.
מאחר שלא מחו או עזבו, נודו על ידי בישוף לאודיקאה תאודוטס.
ב-346 קידם אפולינריוס הצעיר בביתו את אתנסיוס הקדוש, שהיה חברו הטוב, כשזה שב מאחת מגלויותיו אליה גורש עקב התנצחותו הקנאית עם האריאנים.
הבישוף החדש בלאודיקאה, גאורגיוס, היה אריאני בעצמו ומיהר לנדות אותו שוב.
סביב 360 התמנה הוא עצמו לבישוף המקומי.
לאחר שיוליאנוס הכופר אסר על הנוצרים ללמד את הקלאסיקות היווניות ב-362, במאמץ להרחיק תומכים מעליהם, הבן והאב שיתפו פעולה בתרגום כתבי הקודש ליוונית בסגנון שירי שהיה אמור לספק תחליף הולם.
הם העבירו את החומש למשקל הקסמטרי, תרגמו את ספר מלכים לפואמה בעשרים-וארבעה חלקים, ועוד.
הצו בוטל על ידי ולנטיניאנוס הראשון וחיבוריהם לא שרדו.
אפולינריוס הצעיר נודע כסופר פורה גם בתחומי האפולוגטיקה וכבקיא גדול בלשון העברית.
ידוע שכתב ספרים רבים אחרים, בעיקר מתקפות על האריאנים ועל כופרים שונים, אם כי גם מאלו לא נותר כמעט זכר.
מתנגדיו האשימו אותו לאחר מותו בכך שייחס לעצמו כתבים שחוברו על ידי גרגוריוס תאומטורגוס ואבות כנסייה אחרים, אם כי אמיתות הטענות מסופקת.
כנאמן להצהרת האמונה של ניקאה מ-325 וכמתנגד עז לאריאנים, החל אפולינריוס להיות מוטרד מהיבטים מסוימים שלה ששיחקו בעיניו לידי הטועים והמינים בתחום הכריסטולוגיה.
בהשקפתו היה קרוב לאסכולת אלכסנדריה, שהדגישה את האופן בו האלוהי נוכח בעולם באופן בלתי-אמצעי באמצעות ישו ואת אחדות שני טבעיו, הגשמי והמרומם.
הוא נחרד במיוחד מרעיונותיו של מרקלוס מאנקירה (שדעותיו נטו לכיוון שהתוותה אסכולת אנטיוכיה היריבה, ומבחינה מסוימת הקדים את נסטוריוס); הלה הצהיר כי מאחר שהאל האב והאל הבן בשילוש הקדוש חולקים מהות אחת, האל הבן היה אימננטי בתוך האב והתגשם בנפרד רק מתחילת הבריאה.
עם הגאולה וכשתושלם מלאכתו, האלוהי שבישו ייסוג חזרה לקיום משותף ובלתי-נפרד כחלק מן האב, ואין לדעת מה יקרה עם האנושי, שהיה מלא ושלם בפני עצמו.
אפולינריוס ראה בכך חלוקה מסוכנת באישיותו של בן האלוהים לשני טבעים נפרדים העומדים בזכות עצמם, "שני מושיעים".
לפיכך, החל לפתח את האפולינריזם שנקרא על שמו: הלוגוס והמרכיב האלוהי תפסו בגופו של ישו את מקום הנשמה והתודעה האנושיות, שכלל לא היו לו מתוקף ייחודו.
למרות שהוכרז ככופר בדיעבד, חלק מדגשיו על אחדות הטבעים עובדו והיוו לבסוף תרומה לנוסחת הפשרה של כלקדון, שעודנה מקובלת כיום על רוב מוחלט של הכנסיות.
דעותיו של אפולינריוס הציתו מחלוקת לראשונה ב-375. אחד מתלמידיו, ויטאליס, נפגש עם בישוף רומי דמסוס הראשון והבהיר לו את שיטת מורו.
דמסוס השיב בתחילה שאפולינריוס ניצב בתוך האורתודוקסיה, אך לאחר מכן החל להסס.
באותה שנה הוקיע את "כל הטוענים שהלוגוס מילא את תפקיד הנשמה האנושית בתוך ישו"; ב-377 גינה רשמית את הבישוף מלאודיקאה בוועידה ברומא.
אבות הכנסייה הקפדוקיים – גרגוריוס מנזיאנזוס, בזיליוס הגדול וגרגוריוס מניסה – כולם הצטרפו למערכה נגדו.
המכה הקשה ביותר הונחתה עליו בוועידת קונסטנטינופול הראשונה ב-381, כשהאפולינריזם הוכרז כמינות גמורה על ידי מאה וחמישים בישופים מכל קצוות האימפריה.
אפולינריוס מת כפי הנראה ב-392. חלק מתלמידיו הוסיפו להורות את שיטתו הכריסטולוגית; הקהילה האפולינרית באנטיוכיה חזרה לאורתודוקסיה ב-425.
אַפּוֹלינָרִיזם (יוונית: Απολιναρισμός, אפולינריסמוס) היא השקפה כריסטולוגית שנוסחה על ידי הבישוף אפולינריוס מלאודיקאה בשנות ה-360 והוכרזה כמינות על ידי האורתודוקסיה הנוצרית ב-381. עיקרה היה שהלוגוס-האל הבן מתגשם בישו כך שתודעתו ונשמתו אלוהיים לגמרי ורק בשרו אנושי.
לאחר הוקעת המינות האריאנית בוועידת ניקאה ב-325 וניסוח הצהרת האמונה שהשוותה את האל האב עם האל הבן כחלקים בשילוש הקדוש, עדיין ניצבו אבות הכנסייה מול בעיות שנבעו מההגדרה הכריסטולוגית.
תאורטיקנים התלבטו כיצד ייתכן שישו יכל לסבול כאדם אם היה אלוהי, ומן העבר השני עלה חשש שהתגשמות האל בו עשתה את הפן הרוחני המרומם למותנה ונתון לשינוי על ידי הבשר.
המחלוקות והקשיים ההגותיים בנדון סערו במלוא עוזם עד לוועידת כלקדון ב-451, בה התקבלה נוסחה המקובלת עד היום על הרוב המוחלט של הכנסיות, ולא נרגעו אף אחריה.
קובעי השקפה משני הצדדים חששו שההגדרה בניקאה לא הייתה ברורה כל צרכה.
הדבר שהטריד ביותר את אפולינריוס היה תורתו של מרקלוס מאנקירה (אנקרה).
מרקלוס טען, בהתבסס על דברי פאולוס השליח באיגרת הראשונה אל הקורינתים ט"ו כ"ד (וְאַחֲרֵי כֵן הַקֵּץ כְּשֶׁיִּמְסֹר אֶת־הַמַּלְכוּת לֵאלֹהִים הָאָב) כי הלוגוס/האל הבן היה אימננטי בתוך האל האב ולאחר הישועה יחזור לקיום בלתי-נפרד עמו.
גם מרקלוס הוקע כמין וכופר בסופו של דבר.
צמצום מעמדו של ישו באופן כזה דחף את הבישוף מלאודיקאה להגן על אלוהותו ונצחיותו.
האב חאלד אנטוליוס אבחן שלושה שיקולים עיקריים שהנחו את אפולינריוס בבואו לגבש את הכריסטולוגיה הייחודית שלו.
ראשית, נדרש לשמור על מושא אחד ויחיד לסגידה לישו, ובידול בין טבעיו יצר איום של "שני מושיעים" בגוף יחיד שכל אחד עומד בפני עצמו.
שנית, ודאותה ונשגבותה של גאולת העולם תבעה שרק ישות אלוהית תהיה מופקדת עליה, מבלי להיות מותנית או מעורבת עם טבע גשמי שהיה עשוי לשנותה או להשפיע עליה.
ולבסוף, דווקא מתוך חשיבות השילוב בין האלוהי לגשמי שסימל ישו כחיבור בין בני האדם לבורא, שוכנע אפולינריוס שקיומם של תודעה ושכל עליונים ואנושיים זה בצד זה בתוכו משמעו היה ביטול האחדות הזו: הצד הרוחני הגבוה בוודאי היה בולע כליל את השני ובכך מסמל לא השתלבות אלא שעבוד וחיסול.
המגע בין האדם לאל לא היה של הלימה, אלא היה כרוך בחיסול חלק מהאנושי.
מכל זאת הגיע בישוף לאודיקאה לנוסחה הכריסטולוגית שפיתח לבסוף.
הוא הצהיר שאף שייתכן כי לישו הייתה נשמה נחותה או כח חיים בסיסי אנושי, כמו זה של חיה או של אדם המצוי באי-הכרה, האינטלקט והתודעה שלו – הנואוס – לא היו כאלו כלל.
תחת זאת, הלוגוס תפס לחלוטין את מקומם בתוכו.
הוא היה לא יותר מהאל הבן שעטה בשר, ללא מוח או נשמה אנושיים.
גם גופו, אף שהיה רגיל וגשמי, היה שונה במהותו הרוחנית מזה של האדם החוטא שנפל וצאצאיו וספוג כולו באלוהות.
החיבור בין הגשמי לנשמתו האלוהית היה מוחלט.
מבחינות מסוימות, הבישוף הקדים את זמנו: הוא קבע, באופן שישמש גם את המנסחים בכלקדון, שישו היה אחד בהוויתו (ὁμοούσιος) עם האל האב והאנושות גם יחד.
אבל הצורה שבה השתמש במובן זה לא הייתה תוך הצבעה על שני טבעים הפועלים ביחד, אלא על טבע אחד ויחיד שנוצר מחיבור הצד האלוהי עם הגשמי.
בכך סלל את הדרך דווקא למונופיזיטיות שיצאה מנקודות הנחה דומות מאוד.
תורתו גובשה על ידו במהלך שנות ה-360.
שמע האפולינריזם הגיע לבישוף רומי דמסוס הראשון ב-375, ולאחר היסוס קצר גינה אותו.
כשהתפשטה הידיעה, צבר אפולינריוס אויבים מבין גדולי ההוגים.
ראשי אסכולת אנטיוכיה, כמו דיודורוס מטרסוס , תקפו אותו בשל פגיעה בנשגבות האל הניצב מעל העולם בכך שהחדיר אותו כליל בגוף אנושי סובל.
אבות הכנסייה הקפדוקיים, בסיליוס הגדול ובמיוחד גרגוריוס מניסה, הזדעזעו אף הם והוקיעוהו נחרצות, תוך שהם מדגישים את היות שני הטבעים מושלמים, מובחנים וגם כרוכים זה בזה.
אנטוליוס העיר כי חשיבות האפולינריזם נחה פחות בו עצמו ויותר באופן בו אילץ את כל הצדדים במחלוקת הכריסטולוגית לחדד עמדות וניסוחים, צעד חשוב בדרך לכלקדון ולהתפתחויות אחרות.
ב-381 הכריזו 150 בישופים בוועידת קונסטנטינופול הראשונה על התורה של בישוף לאודיקאה כמינות מוחלטת.
לאחר מות אפולינריוס ב-392 לא נמוגה השקפתו מיד.
תלמידיו ומאמיניו התפצלו לשתי כתות, הוויטאליים והפולמיאנים.
הוויטאליים שבו אל הכנסייה האורתודוקסית ב-425, והפולמיאנים התמזגו עם המונופיזיטים.
אפונסו טיירה (בפורטוגזית: Afonso Taira; נולד ב-17 ביוני 1992) הוא כדורגלן פורטוגזי המשחק בעמדת הקשר באל-באטין.
טיירה התחיל את הקריירה שלו במחלקת הנוער של אינטרנסיונל אלמקיל, ממנה עבר לאשטוריל ובגיל 14 הצטרף לאקדמיה של ספורטינג ליסבון.
בשנת חתם לשלוש שנים בקורדובה מהליגה הספרדית השנייה.
בעונת טיירה הושאל לאתלטיקו CP בה שיחק שנתיים.
ב-8 ביוני 2014 חתם לארבע שנים באשטוריל בה שיחק בצעירותו.
ב-24 באוקטובר 2015 הבקיע את שער הבכורה שלו בקבוצה בתיקו 2-2 נגד ריו אבה.
ב-24 ביולי 2017 חתם בעירוני קריית שמונה מליגת העל.
ב-21 באוגוסט 2018 חתם טיירה על חוזה לשנתיים בבית"ר ירושלים, וב-27 באוגוסט ערך את הופעת הבכורה שלו במדי הקבוצה, בהפסד 4-1 למכבי פתח תקווה.
בתאריך 24 בספטמבר הבקיע שער בניצחון הביתי באצטדיון טדי מול בני סכנין 2-3.
ב-2 בספטמבר 2019 עזב טיירה את בית"ר ירושלים וחתם בקבוצת הרמנשטאדט מליגת העל הרומנית.
ב-5 באוגוסט 2020 חזר טיירה לפורטוגל וחתם בבלננסש סאד לשנתיים.
בקיץ טיירה חתם בקאסה פיה.
אפונסו, נסיך פורטוגל (בפורטוגזית: Afonso, Príncipe de Portugal; 18 במאי 1475 - 13 ביולי 1491), היה נסיך הכתר של ממלכת פורטוגל אולם מת בצעירותו.
אפונסו נולד ב-18 במאי 1475 בליסבון, לז'ואאו, נסיך פורטוגל וללאונור מוויזאו, בתם של פרננדו, דוכס ויזאו וביאטריש מפורטוגל, דוכסית ויזאו.
סבו אפונסו החמישי, מלך פורטוגל התחתן באותה שנה עם אחייניתו חואנה, נסיכת פורטוגל, ולחם לצידה במלחמת הירושה הקסטיליאנית, נגד איזבלה הראשונה, מלכת קסטיליה ובעלה פרננדו מאראגון.
בשנת 1479 נחתם הסכם שלום בין הצדדים, ולפי ההסכם נאלץ אפונסו להתחתן עם איזבלה, נסיכת אסטוריאס, בתם של המלכים הקתוליים.
הנישואים היו מוצלחים ואיזבלה התאהבה מאוד באפונסו, אולם ביולי 1491 נהרג אפונסו בתאונת רכיבה, בעת שרכב לעבר אביו שהזמינו לרחוץ עמו בנהר.
לאחר מותו חזרה איזבלה לספרד, ובשנת 1497 היא התחתנה עם בן דודו מנואל הראשון, מלך פורטוגל, אולם מתה זמן קצר לאחר מכן בשנת 1498.
אפולין טראורה היא במאית מבורקינה פאסו.
אפולין טראורה נולדה בשנת 1976 בוואגאדוגו.
המקצוע של אביה היה מדריך טיולים.
בגיל 17 טראורה עברה עם משפחתה לארצות הברית ולמדה בקולג' אמרסון שבבוסטון, מוסד הידוע בתחום האומנות והתקשורת.
בשנות ה-2000 היא ביימה מספר סרטים קצרים.
אחד הסרטים שביימה נקרא "The Price of Ignorance" (בתרגום חופשי לעברית "מחיר הבורות").
הסרט מציג את סיפורו של אונס שקרה בבוסטון שבארצות הברית, ויצא בשנת 2000. סרט נוסף שהיא ביימה הוא "Kounandi" (בתרגום חופשי לעברית "בן מזל"), על גמד שנדחה על ידי כולם.
הסרט יצא בשנת 2003 והוא הוצג בפסטיבל הסרטים הבינלאומי בטורונטו.
בנוסף היא הפיקה בשנת 2004 את הסרט באורך מלא הראשון שלה, "Sous la clarté de la lune" (בתרגום חופשי לעברית "תחת אור הירח").
בשנת 2005 עברה לבורקינה פאסו, שם עבדה עם אידריסה ואדראוגו.
בשנת 2008 היא ביימה את סדרת הטלוויזיה "Le testament" (בתרגום חופשי לעברית "הרצון").
הסרטים שהפכו אותה לידועה הם "Moi Zaphira" (בתרגום חופשי לעברית "אני זאפירה") שיצא בשנת 2013, ו-"Frontières" (בתרגום חופשי לעברית "גבול") שיצא בשנת 2018 וזיכה אותה בשני פרסים בפסטיבל הסרטים של ואגאדוגו.
דון אפונסו, נסיך ביירה (בפורטוגזית: Afonso de Bragança; נולד ב-25 במרץ 1996) הוא בנו הבכור של דוארטה פיו, דוכס ברגנסה, הטוען הנוכחי לכס המלוכה של פורטוגל, והוא הראשון בסדר הירושה לאחר אביו.
אפונסו נולד ב-25 במרץ 1996 בליסבון, והוא הילד הבכור של דוארטה פיו, דוכס ברגנסה, ואיזבל אינש קסטרו קובליו ארדיה, בתם של ז'ורז'ה דה ארדיה וראקל לאונור פנחיירו קורבלו.
כיורש לאביו, הוא מחזיק בתואר "נסיך ביירה".
ב-1 ביוני 1996 הוטבל אפונסו בקתדרלת בראגה, וסנדקיו היו הלנה, נסיכת בורבון-שתי הסיציליות ודודו מצד האם, אפונסו מיגל דה ארדיה.
החינוך של אפונסו כלל בית ספר עצמאי יוקרתי מאוד, בקרקבלוס, בית הספר של סנט ג'וליאן, קולג'יו פלאנאלטו ובית הספר אוראטורי, בית ספר קתולי ציבורי באנגליה.
כיום הוא לומד מדעי המדינה ויחסים בינלאומיים באוניברסלד קטוליקה פורטוגזה במכון ללימודים פוליטיים בליסבון.
באוגוסט 2018 אפונסו הצטרף למחלקת העזרה הראשונה, מתנדבי מכבי האש של ליסבון, בעקבות אפונסו, דוכס פורטו, שהיה מפקד הכבוד באותה החטיבה.
ההחלטה להצטרף לחטיבת האש הגיעה לאחר שדיבר על שריפות הקיץ של פורטוגל עם בני משפחתו וחבריו.
באמצעות הקשרים של אביו למזרח טימור, אפונסו נעשה שם אזרח כבוד בספטמבר 2014, כאשר הוא ומשפחתו ביקרו במדינה כדי להשתתף בפגישת הסנאט השנייה של איגוד ליאוראי, המייצג את הצאצאים של מלכי השבט.
אפונסו, דוכס פורטו (בפורטוגזית: Afonso de Bragança, Duque do Porto; 31 ביולי 1865 - 21 בפברואר 1920) היה אינפנטה פורטוגזי מבית ברגנסה, אשר משנת 1908 ועד לביטול המלוכה הפורטוגזית בשנת 1910 הוא היה הנסיך המלכותי של פורטוגל כיורש של אחיינו, המלך דום מנואל השני.
אפונסו נולד בליסבון ב-31 ביולי 1865, ללואיש הראשון, מלך פורטוגל ולמריה פיה, נסיכת סבויה, בתם של ויטוריו אמנואלה השני, מלך איטליה ואדליידה מאוסטריה.
לדום אפונסו הייתה קריירה צבאית מרשימה, שבה הגיע לדרגת גנרל, והיה המפקח הכללי של הארטילריה.
הרקע הצבאי למופת שלו אפשר לו להיבחר לפיקוד על הכוחות הצבאיים בגואה, בסוף המאה ה-19, כאשר היה, בעת ובעונה אחת, המשנה למלך של הודו.
בחודשים הראשונים של 1890 הוא התארס עם מריה ולריה, ארכידוכסית אוסטריה, אך מאוחר יותר היא סירבה להינשא לו, בהשפעת דודתה, הארכידוכסית מריה תרזה מאוסטריה, מהענף המיגליסטי של שושלת ברגנסה.
כאשר נודע לו על איומים על חייו של אחיו, קרלוש, מלך פורטוגל, הוא אימץ לעצמו את ההרגל להתחמש באקדח, בלילה וביום, כשהוא מוכן להגן על משפחתו בכל פעם שיידרש.
בנוסף, הוא גם קרא לאחיינו, לואיש פיליפה, נסיך הכתר של פורטוגל, לשאת נשק גם כן.
דום אפונסו היה איש הגברות, והיה ידוע בחביבותו, בפשטותו ובאורח חייו.
למשל, הוא אהב לשמש ככבאי עם לוחמי האש של אז'ודה ליד ארמון אז'ודה, ואף קיבל תואר מפקד כבוד.
הוא גר בארמון אז'ודה עם המלכה האם, מריה פיה, נסיכת סבויה, אחרי מותו של המלך לואיש.
(אחיו, המלך, קרלוש, ומאוחר יותר, אחיינו, המלך, מנואל השני, חיו בארמון נסשידאדש בתקופת שלטונם).
דום אפונסו היה גם אספן של דגמי מכוניות, והוא היה אחראי על מרוצי המכוניות הראשונים בפורטוגל, שם היה אחד הנהגים הראשונים.
לאחר מהפכת אוקטובר בפורטוגל והכרזת הרפובליקה הפורטוגזית הראשונה בשנת 1910 יצא אפונסו מחוץ לארצו, תחילה לגיברלטר עם אחיינו, המלך המודח, מנואל השני, ואחר כך לאיטליה עם אמו, המלכה מריה פיה.
הוא גר איתה בטורינו, ואחרי מותה עבר לרומא ולבסוף לנאפולי.
אפונסו סבל, כמו אמו, המלכה מריה פיה מסבויה, מהידרדרות בריאותו הנפשית והרגשית לאחר ההתקפה האכזרית על משפחתם בשנת 1908. ב-26 בספטמבר 1917, התחתן אפונסו עם היורשת האמריקאית, נבאדה סטודי הייז, שהייתה כבר גרושה פעמיים.
היה זה אירוע בעל משמעות פוליטית, לפחות לאותם מלוכנים פורטוגזים שדבקו בתקווה להחזרת בית ברגנסה לשלטון, שכן היה צורך דחוף במימון משמעותי לכל מהלך של אחיזה בכוח של השלטון.
משנת 1917, הטוען לכתר הפורטוגלי, מנואל השני, התגורר באנגליה עם אשתו, אוגוסטה ויקטוריה, נסיכת הוהנצולרן, אבל לא היו להם ילדים.
המלוכנים היו מודאגים מכך שאין יורש לגיטימי לבית ברגנסה, והחרדה שלהם הוכפלה לנוכח הידיעה על נישואיו של אפונסו, בעלי מוניטין מפוקפקים שכאלה.
בפורטוגל נישואים מורגנטיים לא הוכרו, ומשום כך ילדיהם של אפונסו ונבאדה לא יכלו להפוך ליורש החוקי של הכתר הפורטוגלי.
כמעט מטריד היה הסיכוי שגם מנואל וגם אפונסו לא יצליחו לייצר יורש.
במקרה זה, התובע לכס המלוכה הפורטוגזי יהיה צאצא של מיגל הראשון, המלך האבסולוטיסטי, שב-1834 איבד את זכותו לכתר במהלך המלחמות הליברליות.
דום אפונסו היה הבעל הרביעי של נבאדה סטודי הייז.
הם לא יכלו להינשא בטקס דתי באיטליה, שם בחר מלך איטליה, ויטוריו אמנואלה השלישי, כמו האפיפיור, שלא להכיר בתוקף של הנישואים הקודמים ברומא.
היא שכנעה את אפונסו להתחתן איתה שוב במלון מדריד, שם ביצע קצין קונסולרי של הרפובליקה הפורטוגזית את הטקס האזרחי, ללא משפחה או ידידים כעדים.
יש הסבורים כי הקונסול הפורטוגלי במדריד פעל בשליחות הממשלה הרפובליקנית בשלטון בליסבון, ששמחה לראות את אחד האחרונים מבית ברגנסה עושה כזה דבר לא פופולרי.
טקס הנישואין הדתי בוצע לבסוף במדריד ב-23 בנובמבר 1917.
הנסיך ניסה בעבר לקבל את אישור המלך לנישואיו, אבל הוא גילה שאחיינו ושאר בני משפחת המלוכה התנגדו לו בתוקף.
לאחר נישואיו קוצצה קצבתו על ידי מנואל השני, ודום אפונסו, שגם נדחה על ידי קרוביו במשפחת המלוכה האיטלקית, החל לחיות בחשש ובמחלות בימיו האחרונים.
לבסוף הוא מת לבד בנאפולי ב-21 בפברואר 1920, כאשר רק משרת פורטוגזי אחד נשאר איתו עד הסוף.
אף על פי שתנאי הנישואין המורגנטיים שוללים את בן הזוג שנותר בחיים מלרשת את כל התארים או הזכויות שהן זכויות היתר של משפחת המלוכה, הן אינן שוללות את ירושת הרכוש.
בצוואתו השאיר דום אפונסו את כל נכסיו לנבאדה סטודי הייז.
לאחר מותו של מנואל השני (1932), דרשה אלמנתו שהממשלה הפורטוגזית תכיר בזכויותיה בחלק ניכר מנחלות של בית ברגנסה.
בעלה כינה אותה יורשו החוקי היחיד בצוואתו האחרונה.
מאחר שהנישואין, והרצון, נתבעו במחלוקת משפטית בליסבון, נבאדה נעצרה לרגע קצר לאחר שהגיעה לליסבון לתבוע את הירושה.
עם זאת, בסופו של דבר, היא הוכיחה חלק ניכר מהטענה שלה, והיא קיבלה באופן רשמי את הזכות להסיר חפצים רבים של אמנות ומוצרים יקרים מן הארמונות המלכותיים הפורטוגזים.
הדוכסית לשעבר של פורטו בת ה-35 נסעה לפורטוגל מאיטליה עם גופתו של בעלה המנוח, והיא הקימה לכבודו את פנתיאון ברגנסה במנזר סאו ויסנטה דה פורה בליסבון.
אפולינריו מאביני (23 ביולי 1864 - 13 במאי 1903) היה מנהיג פיליפיני מהפכני, מחנך, עורך דין ומדינאי.
בתחילה שירת כיועץ משפטי חוקתי של הממשלה המהפכנית, ולאחר מכן כראש הממשלה הראשון של הפיליפינים עם הקמת הרפובליקה הפיליפינית הראשונה.
הוא נחשב ל"utak ng himagsikan" או "מוח המהפכה".
מאביני עסק בכתיבה פוליטית, ושתיים מיצירותיו, "El Verdadero Decalogo" ("התקציב האמיתי", 24 ביוני 1898) ו"Programa Constitucional dela Republica Filipina" (התוכנית החוקתית של הרפובליקה הפיליפינית, 1898) הפכו לכלי עזר לניסוח מה שעתיד להיקרא בסופו של דבר החוקה הפוליטית של הפיליפינים.
מאביני חלה במחלת הפוליו זמן קצר לפני המהפכה הפיליפינית בשנת 1896, ואיבד את היכולת להשתמש בשתי רגליו.
עם תחילת הפעילות נגד השלטון הקולוניאלי הספרדי הראשון, בימים הראשונים של המהפכה הפיליפינית, מאביני נלכד.
מאוחר יותר הוגלה ל-גואם, על ידי הרשויות הקולוניאליות האמריקניות, והורשה לחזור אל הפיליפינים רק חודשיים לפני מותו במאי 1903.
אפולינריו מאביני נולד ב־23 ביולי 1864 בברנגאי טלאגה בטנאואן, בטנגס (Barangay Talaga in Tanauan, Batangas) .
הוא היה השני מבין שמונת ילדיו של דיוניסיה מרנן, שהיה מוכר בשוק התנואן כאיכר.
בשנת 1881 קיבל מאביני מלגה לנסוע ל"קולג'יו דה סן חואן דה לטרן" במנילה.
כאנקדוטה על שהותו שם נכתב כי פרופסור שם החליט להשפיל אותו בשל לבושו הפשוט, שהראה בבירור כי הוא עני.
מאביני הדהים את הפרופסור כשענה בקלות על סדרה של שאלות קשות מאוד.
לימודיו בלטרן הופסקו מעת לעת עקב מחסור קבוע בכספים, והוא הרוויח כסף עבור ציוד הלימוד והלינה שלו על ידי הוראה לילדים.
אמו של מאביני רצתה שהוא ייכנס ללימודי כמורה, אך רצונו להגן על העניים גרם לו להחליט ללמוד משפטים.
שנה לאחר שקיבל את התואר הראשון BA בהצטיינות הגבוהה ביותר ואת התואר פרופסור ללטינית מלטרן, הוא עבר לאוניברסיטת "סנטו תומאס", שם קיבל, בשנת 1894, את התואר במשפטים.
בהשוואה של דור האינטלקטואלים הפיליפינים של מאביני לדור של קודמו, מתאר חוזה ריזאל, העיתונאי והאמן הלאומי של הפיליפינים לספרות ניק חואקין, את דורו של מאביני כחזרה בהתפתחות האינטלקטואלית הפיליפינית:
מאביני הצטרף לגילדת עורכי הדין לאחר שסיים את הלימודים, אך הוא בחר לא לעסוק בעריכת דין כעצמאי ולא הקים משרד עורכי דין משלו, ובמקום זאת המשיך לעבוד במשרדו של נוטריון ציבורי.
מאביני, בידיעותיו את החוק, עשה בו שימוש רב בימי המהפכה הפיליפינית והמלחמה הפיליפינית-אמריקאית.
העיתונאי ניק חואקין מציין, כי כל תרומותיו להיסטוריה הפיליפינית היו איכשהו מעורבות בחוק:
מאביני הצטרף למסדר הבונים החופשיים בספטמבר 1892, כשהוא מתקדש בלשכת "בלאגטס", ולקח לעצמו את הכינוי "קטאבי".
בשנה שלאחר מכן, 1893, הפך מאביני לחבר ב"לה ליגה פיליפינה" (ארגון שדרש רפורמות פוליטיות בממשלה הקולוניאלית של הפיליפינים), שחזר לפעילות לאחר מעצרו של מייסדה חוסה ריזאל.
בשנת 1892. התמנה מאביני למזכיר המועצה העליונה החדשה שלה.
זו הייתה הפעם הראשונה של מאביני בה הצטרף במפורש לארגון פטריוטי.
מאביני, שהצעותיו לתיקון העדיפו את התנועה הרפורמיסטית, דחף את הארגון להמשיך במטרותיו לתמוך בLa Solidaridad וברפורמות בהן דגל.
כשחברי הליגה המהפכניים יותר הצביעו על כך, שהם לא חושבים שתנועת הרפורמה משיגה תוצאות ורוצים לתמוך בצורה גלויה יותר במהפכה, "לה ליגה פיליפינה" התפלגה לשתי סיעות: Cuerpo de Compromisarios המתונה יותר, שרצתה פשוט להמשיך לתמוך במהפכה,ו-Katipunan המהפכנית.
כאשר חוזה ריזאל, שהיה חלק מ"לה ליגה פיליפינה", הוצא להורג בדצמבר באותה השנה, שינה מאביני את דעתו והעניק למהפכה את תמיכתו המלאה.
מאביני נפגע מפוליו בשנת 1895, והמחלה גרמה לו להיות חסר יכולת בהדרגה עד ינואר 1896, אז איבד סופית את השימוש בשתי רגליו.
כאשר התגלו תוכניות סיעת ה"קטיפונן" על ידי הרשויות הספרדיות, והשלב הפעיל הראשון של המהפכה הפיליפינית בשנת 1896 החל ברצינות, מאביני, שעדיין היה חולה, נעצר יחד עם עוד רבים מחברי "לה ליגה פיליפינה".
שלושה-עשר פטריוטים שנעצרו בעיר קאוויטה (Cavite) נשפטו והוצאו להורג.
הם זכו לתואר " שלושה-עשר הקדושים של קאוויטה ".
חוזה ריזאל עצמו הואשם בכך שהיה שותף למהפכה, ובסופו של דבר הוצא להורג בדצמבר באותה השנה.
כשרשויות השלטון בספרד ראו שמאביני משותק, החליטו לשחררו מהמעצר.
לאחר שחרורו ממעצרו הוא נשלח לבית החולים, מאביני נשאר במצב בריאותי לא טוב במשך תקופה ארוכה.
בשנת 1898 כאשר עשה טיפולים במרפאות של המעיינות החמים בלוס באנוס לגונה, פנה אליו אמיליו אגונאלדו וביקש ממנו לשמש כיועץ למהפכה.
בתקופת ההחלמה כתב מאביני את העלונים "El Verdadero Decálogo" ו-"Ordenanzas de la Revolución." אגונאלדו התרשם מיצירות אלה ומתפקודו של מאביני כדמות מובילה ב"לה ליגה פיליפינה", ודאג לכך, שמאביני יועבר מלוס באנוס לקאוויט שבקאוויטה.
נדרשו מאות גברים שהתחלפו איש בתורו כשהם נושאים את ערסלו כדי להעביר את מאביני לקאוויטה.
הוא המשיך לכהן כיועץ הראשי של הגנרל אגונאלדו לאחר הכרזת העצמאות הפיליפינית ב־12 ביוני.
הוא ניסח חוקים וערך את החוקה לרפובליקה הפיליפינית הראשונה, כולל את מסגרת הממשלה המהפכנית שהופעלה בעיר מלולוס בשנת 1899.
זמן קצר לאחר חזרתו של אגוינאלדו לפיליפינים מהגלות בהונג קונג במאי 1898, הוא ביקש ממאביני לסייע לו להקים ממשלה.
מאביני חיבר את צו "ה-18 ביוני 1898", שהביא להקמת ממשלת הדיקטטורה של הפיליפינים.
לאחר פרסום "החוקה של מלולוס", החוק הבסיסי של הרפובליקה הפיליפינית הראשונה, אשר פורסם ב־21 בינואר 1899, מאביני מונה לראש ממשלה וגם לשר החוץ.
לאחר מכן הוא הוביל את הקבינט הראשון של הרפובליקה.
מאביני מצא את עצמו בלב ליבה של התקופה הקריטית ביותר בתולדות המדינה החדשה, כשהוא מתמודד עם בעיות שלא היו עד אז.
הבולטת שבהן הייתה המשא ומתן שלו עם האמריקנים, שהחל ב־6 במרץ 1899. ארצות הברית והרפובליקה הפיליפינית הסתבכו בעימותים מעוררי מחלוקת, שהפכו בסופו של דבר לאלימים במיוחד.
במהלך המשא ומתן לשלום הציעו האמריקנים למאביני אוטונומיה לממשלה החדשה של אגינאלדו, אך השיחות נכשלו מכיוון שתנאיו של מאביני כללו הפסקת אש שנדחתה.
מאביני ניהל שוב משא ומתן, וביקש במקום זאת שביתת נשק, אך השיחות נכשלו שוב.
בסופו של דבר, כשהרגיש שהאמריקאים לא מנהלים משא ומתן בתום לב, הוא זנח את האמריקנים ותמך במלחמה.
הוא התפטר מהממשלה ב־7 במאי 1899.
מלחמת אמריקה והפיליפינים, גלות ושיבה
המלחמה הפיליפינית-אמריקאית הוכיחה שמאביני נלקח ברצינות רבה יותר כאיום על ידי האמריקנים מכפי שהיה תחת השלטון הספרדי: אמר האמן הלאומי הפיליפיני לספרות פ.
ב־10 בדצמבר 1899, הוא נפל בשבי האמריקנים בקויאפו, נואבה אקיה, אך הורשה להיפגש עם נשיא ארצות הברית ויליאם הווארד טאפט, .
בשנת 1901 הוא הוגלה לגואם, יחד עם עשרות מהפכנים שהאמריקנים כינו בשם insurrectos (מורדים), ואשר סירבו בכל תוקף להישבע לארצות הברית.
כאשר בריגדיר גנרל ארתור מקארתור הבן התבקש על ידי הסנאט האמריקני להסביר מדוע היה צריך לגרש את מאביני, הוא שלח מברק בו כתב:
מאביני חזר לפיליפינים לאחר שהסכים להישבע את שבועת האמונים לארצות הברית, ב־26 בפברואר 1903 בפני המשרד הממשלתי האחראי לכך.
ביום בו פרש, הוא פרסם הצהרה זו לעיתונות:
למרבה אכזבתם של הפקידים הקולוניאליים האמריקנים, חידש מאביני את דרישתו לעצמאות עבור הפיליפינים זמן קצר לאחר שובו מהגלות.
זמן קצר לאחר חזרתו, מת מאביני ממחלת הכולרה במנילה ב-13 במאי 1903 בגיל 38.
תרומתו המורכבת של מאביני להיסטוריה הפיליפינית מתבטאת לרוב בשני כינויים היסטוריים - "מוח המהפכה" ו"המשותק הנשגב".
היסטוריונים בני זמננו כמו אמבת אוקמפו (Ambeth Ocampo)מציינים, כי שני כינויים אלו הם מופשטים ופשטניים, ו"לא עושים צדק לחיי הגיבור ומורשתו ".
בגלל תפקידו כיועץ במהלך הקמת הממשל המהפכני ותרומתו כמדינאי לאחר מכן, מכונה לעיתים קרובות מאביני בשם "מוח המהפכה", כינוי היסטורי אותו הוא חולק עם אמיליו ג'קינטו, ששירת בצורה דומה למען התנועה המהפכנית הקודמת, ה"קטיפונאן" .
מאביני מפורסם גם בכך שהגיע להישגים אף על פי שאיבד את השימוש ברגליו במחלת הפוליו רגע לפני המהפכה הפיליפינית.
זה הפך את מאביני לאחד מהגיבורים הלאומיים של הפיליפינים, כך שלעיתים קרובות מכנים אותו "השיתוק הנשגב" (טאגאלוג: Dakilang Lumpo).
היסטוריונים בני זמננו, עם זאת, מציינים, כי הכינוי מטשטש את הישגיו הרבים של מאביני.
ארבע עיריות פיליפיניות נקראות על שם מאביני:
האקדמיה על שם מאביני -בית ספר בליפא סיטי, בטנגס על שמו של מאביני.
הלוגו של בית הספר נושא את תמונתו של מאביני.
דרך ארטריאל דרום (Tagalog Arterial Road) או Apolinario Mabini Superhighway הוא דרך מהירה המחברת בין מחוז באטנגס לאזור SLEX .
גשר אפולינריו מאביני, שכונה בעבר גשר נגטאהאן בעיר מנילה, שינה את שמו לכבודו.
שונית מאביני, המכונה גם שונית ג'ונסון דרום, הוא שונית באיי ספרטלי בדרום סין הדרומית.
היום היא נשלטת על ידי הרפובליקה העממית של סין (PRC).
בנוסף לפיליפינים וסין, ברוניי, מלזיה, טייוואן ווייטנאם, ויש מחלוקת על בעלותה.
ספינת הקרב של חיל הים הפיליפיני, BRP Apolinario Mabini (PS-36), נקרא אף היא גם על שמו.
פניו של מאביני מעטרים את מטבע הפזו הפיליפיני, יחד עם זה של אנדרס בוניפציו .
בסדרה החדשה יותר (סדרת מטבעות דור חדש) מופיע רק דיוקנו של מאביני.
מענק ה-Gawad Mabini מוענק לפיליפינים על שירות חוץ מכובד, או על קידום האינטרסים והיוקרה של הפיליפינים בחו"ל.
הקרן הוקמה על פי צו נשיאותי מס' 490 בשנת 1974 לכבודו של מאביני בתקופה בה היה מזכיר החוץ הראשון של הרפובליקה הפיליפינית הראשונה.
הממשלה הפיליפינית מעניקה את פרסי Apolinario Mabini השנתיים לאנשים מצטיינים עם מוגבלויות .
רוני קוויזון בסרט, El Presidente (2012).
אפי קוויזון בסרט, הנראל לונה (2015), וסרט ההמשך שלו, Goyo: Ang Batang Heneral (2018).
בעיצומו של הסרט הפופולרי של הנרל לונה, דווח על אירועים רבים - כולל אירועי שאלות ותשובות עם השחקן אפי קיזון - בהם נערים בגיל בית הספר, אשר שאלו מדוע מאביני פשוט ישב בכיסא לאורך הסרט, דבר המרמז על חוסר היכרות עם המדינאי המשותק הידוע.
אפילו הנשיא בניניו אקווינו השלישי העיר על ההשלכות של חוסר המודעות בקרב התלמידים ואמר כי "אפילו אם רק סטודנטים בודדים אמרו זאת, אנו יכולים לומר שזאת השתקפות של כמה מעט מבני הנוער מכירים את ההיסטוריה...
מתאר את הקבינט שלו: "..
הוא לא שייך לשום מפלגה, והוא גם לא רוצה להקים מפלגה; זה לא נועד אלא לחסוך את האינטרס של ארץ מולדתנו".
מינים רבים מסוג אפון שויכו לסוג טופח כמו אפונה ריחנית.
בשנת 2017 לפי שיטת המיון הנוכחית, הסוג אפון (Pisum) בוטל ואוחד עם הסוג טופח.
שמם המדעי של ארבעת המינים של האפון שגדלים בישראל שונה.
האפון גדל במקור בדרום-מערב אסיה ובצפון-מזרח אפריקה ומהווה יבול מזון אנושי מרכזי .
מיני האפון משמשים כצמחי מזון על ידי הזחלים של מינים מסוימים של הפרפראים.
לפרח האפון התרבותי יש חמישה גביעים (מחוברים), חמישה עלי כותרת, עשרה אבקנים (תשעה התמזגו בצינור ההאבקה ואבקן נפרד אחד) ועלה שחלה אחד, בעל גבעול קצר.
מכיל בין סוג אחד לחמישה מינים, כתלות בפרשנות הטקסונומית; מאגר הנתוני הקטניות הבינלאומי (International Legume Database, ILDIS) סופר שלושה מינים, שבאחד מהם שלושה תת-מינים.
Pisum sativum – אפונה (שם רשמי: אפון תרבותי)
דום אפונסו הראשון, דוכס ברגנסה (בפורטוגזית: Afonso I, Duque de Bragança; 10 באוגוסט 1377 - 15 בדצמבר 1461) היה הדוכס הראשון של ברגנסה והרוזן השמיני של ברסלוש.
הוא ייסד את בית ברגנסה, השושלת החזקה והעשירה ביותר בפורטוגל.
צאצאיו הפכו לאצילים בכירים, פקידים קיסריים, ולבסוף מלכי פורטוגל וקיסרי ברזיל.
אפונסו נולד ב-10 באוגוסט 1377 ב-Veiros, Estremoz, Alentejo, לז'ואאו הראשון, מלך פורטוגל ואינש פרש.
הוא התחתן עם היורשת ביאטריש פריירה דה אלבים, בתו של נונו אלווארש פריירה, גנרל והאיש העשיר ביותר בממלכה.
אפונסו היה נוכח בשנת 1415 כאשר הפורטוגלים כבשו את סאוטה.
כאשר אחיו למחצה, דוארטה, מלך פורטוגל, נפטר בשנת 1438, בנו אפונסו החמישי (אחיינו של אפונסו) היה תינוק והבחירה כעוצר הייתה גיסתו, המלכה האם לאונור מאראגון.
בחירה זו לא הייתה פופולרית מכיוון שלאונור הייתה אראגונית, אולם בקרב האריסטוקרטיה - במיוחד המעגל הפנימי של אפונסו - העדיפו את לאונור מארגון והיו גם ספקות ביכולתו הפוליטית של אחיו פדרו.
בפגישה של הקורטס הפורטוגזי שהוזמן על ידי אחיו למחצה של אפונסו ז'ואאו, מושל פורטוגל, הוענקה העוצרות לפדרו, דוכס קוימברה, אח למחצה של אפונסו ודודו של המלך הצעיר.
בחירה זו שימחה את העם ואת הבורגנות הצומחת במהירות.
בשנת 1443, במחווה של פיוס, הפך פדרו את אפונסו לדוכס הראשון של ברגנסה.
אבל בשנת 1445 אפונסו נעלב מכיוון שאיזבלה מקוימברה, בתו של פדרו, נבחרה עבור אשתו של אפונסו החמישי, ולא אחת מנכדותיו.
אדיש לתככים, פדרו המשיך את שלטונו במדינה והמדינה שגשגה תחת שלטונו.
בתקופה זו הוקצו הסובסידיות הראשונות לחקר האוקיינוס האטלנטי בפיקוחו של אנריקה הספן (עוד אחד מאחיו למחצה של אפונסו).
ב-9 ביוני 1448 התבגר המלך אפונסו החמישי, ופדרו העביר את השליטה במדינה לידי המלך.
כאיש שאפתן, אפונסו שכנע את אחיינו, המלך הצעיר, לפנות נגד פדרו.
בהשפעת אפונסו ביטל המלך את כל תאריו של פדרו.
בשנה שלאחר מכן, בהאשמות ששנים אחר כך יתבררו ככוזבות, הכריז אפונסו החמישי על דודו פדרו כמורד.
המצב הפך לבלתי בר קיימא והחלה מלחמת אזרחים.
ב-20 במאי 1449, במהלך קרב אלפרובריירה, ליד אלוורקה, נהרג פדרו.
לאחר קרב אלפרובריירה, אפונסו החמישי העניק סמכויות חדשות לדודו אפונסו וכעבור תשע שנים כשעזב לאפריקה, מסר לו את העוצרות.
ב-15 בדצמבר 1461 מת אפונסו, ובנו פרננדו הראשון, דוכס ברגנסה השני ירש את תאריו.
נישואיו הראשונים היו עם ביאטריש פריירה דה אלבים, ב-8 בנובמבר 1400, ממנה נולדו לו שלושה ילדים:
אפונסו התחתן בפעם השנייה, עם בת דודתו הראשונה, קונסטנסה מנורונה, בתם של אלפונסו אנריקס, רוזן גיון ונורניה (בנו של אנריקה השני, מלך קסטיליה) ואיזבל מפורטוגל (בתו של פרננדו הראשון, מלך פורטוגל, אולם לא היו להם ילדים.
אֶפּוׂנָה הייתה אלה קלטית, שפולחנה היה נפוץ בגאליה ואחר כך גם באזורים נוספים באימפריה הרומית בין המאה הראשונה למאה השלישית לספירה.
שמה של אפונה מקורו במילה הקלטית לסוס (Epos משמעותו סוס), בהתאם לתפקידה ומהותה של האלה - היא נחשבה לאחראית כל הגנתם של הסוסים, ונראה שהפולחן שלה משך בעיקר אנשים שתפקידם היה קשור לגידול סוסים, כמו חיל הפרשים בצבא הרומי.
מקור האלה הוא כאמור בקרב הגאלים, אך לאחר הכיבוש הרומי ובשונה ממרבית האלים הקלטיים שנותרו מוגבלים בתפוצת הפולחן שלהם, פולחן אפונה התפשט לכל רחבי האימפריה (ככל הנראה בזכות הצבא הרומי וחיל הפרשים שלו).
פולחנה דעך רק עם ניצחון הנצרות.
מרבית העדויות הארכאולוגיות הנוגעות לקיומה של האלה הן פסלים, איורים, וכתובות דתיות.
האלה לרוב מוצגת באחת משתי דרכים - או כאישה היושבת בין שני סוסים, או כשהיא רכובה על סוס.
נוסף על כך, לעיתים היא מלווה באלים נוספים, וכשהיא נושאת בידה קרן שפע, צלחת המיועדת לנסך או קערת פירות.
נוסף על תפקידה המובהק כ"אלת הסוסים", נראה כי היה לה תפקיד כללי יותר של אלת פריון (מעידים על כך אספקטים של האיקונוגרפיה כמו קרן השפע או קערת הפירות).
קיימת סברה כי לאפונה היה גם תפקיד כאלה המובילה את המתים על העולם הבא, כשרכיבתה על הסוס מסמלת את המעבר מהחיים למוות.
סוסה בשם אפונה מופיעה בסדרת המשחקים האגדה של זלדה.
מקסימיליאן אפולינרי הרטגלס (בפולנית: Apolinary Hartglas; 7 באפריל 1883 - 7 במרץ 1953) היה פעיל ציוני ואחד המנהיגים הפוליטיים העיקריים של יהודי פולין בין המלחמות, עורך דין, פובליציסט וסגן יושב ראש הסיים מ-1919 עד 1930.
הרטגלס נולד למשפחת עורכי דין מפודלאסי (Podlasie).
בין 1892 ל-1900 למד בגימנסיה בביאלה פודלסקה.
הוא קיבל תואר במשפטים מאוניברסיטת ורשה בשנת 1904. בין השנים 1907–1919 עסק בעריכת דין בשדליץ והיה לו משרד נוסף בוורשה.
בהיותו באוניברסיטה השתלב בתנועה הציונית ובשנת 1906 השתתף בוועידת הלסינגפורס הציונית בהלסינקי.
בשנת 1919 נבחר על ידי בוחרי ביאלה פודלסקה כסגן יו"ר סיים הראשון של המדינה הפולנית העצמאית.
על הסיים זה עתה הוטלה כתיבת חוקה חדשה.
הוא כיהן שלוש קדנציות כציר.
לפני הבחירות של 1922, יחד עם יצחק גרינבוים, היה שותף ליצירת גוש המיעוטים הלאומיים, ארגון פרלמנטרי שמטרתו הייתה לייצג מיעוטים אתניים בפרלמנט הפולני.
אחת מפעולותיו הראשונות כסגנו של יו"ר הסיים היה להנהיג חוק שביטל את כל החוקים שחוקקה רוסיה (ששלטה בפולין עד הקמת פולין העצמאית), חוקים שהפלו את היהודים בפולין הקונגרסאית לשעבר.
ב-1920 השתתף במלחמת פולין-ברית המועצות כמתנדב.
בין השנים 1938–1939 היה חבר במועצת עיריית ורשה.
לאחר כיבוש פולין על ידי הנאצים זומן הרטגלס לפגישה בגסטפו ונדרש להגיש תזכיר על התנועה הציונית בפולין ועל אפשרויות העלייה מפולין.
הוא התמנה לחבר ועד הקהילה היהודית בוורשה.
בדצמבר 1939 נמלט לטריאסטה שבאיטליה ועלה לארץ ישראל.
הוא התיישב בירושלים והיה פעיל בציונים הכלליים.
ממרץ עד מאי 1940 פרסם סדרת מאמרים בעיתון דבר על צרות יהדות פולין.
הוא קרא למלחמת העולם השנייה "מלחמה ביהודים" וכתב שהנאצים פועלים להשמיד את כל היהודים, ביקר את האנטישמיות שפשתה בפולין לפני המלחמה, גם בהשפעה גרמנית, וטען שההתעסקות באנטישמיות באה על חשבון התגוננות נגד הגרמנים ותיאר את הברבריות הגרמנית.
הוא גם תיאר את היחסים המורכבים בין הפולנים והיהודים ושרטט קווים ליחסים אלו בפולין שאחרי המלחמה.
בספטמבר 1940 נבחר לנשיאות ועידת הציונים הכלליים.
לאחר קום מדינת ישראל הוזמן על ידי יצחק גרינבוים להיות מנכ"ל משרד הפנים.
לאחר הקמת ממשלת ישראל הראשונה, לכשמונה מנכ"ל מטעם השר החדש, עבר הרטגלס לתפקיד היועץ המשפטי של משרד הפנים.
הוא נפטר במרץ 1953 ונקבר בבית הקברות טרומפלדור.
בינואר 1959 נקרא על שמו רחוב ברמת אביב.
בשנת 1973 מסרה בתו את זכרונותיו לארכיון בית התפוצות.
ב-1996, זכרונותיו פורסמו לאחר מותו בפולין תחת הכותרת על גבול שני העולמות (Na pograniczu dwóch światów) ().
הוא תיאר את המציאות החברתית והפוליטית של פולין בתחילת המאה, במהלך מלחמת העולם הראשונה ובין המלחמות.
אפומורפין (באנגלית Apomorphine) היא נגזרת של מורפין, אבל אינה נקשרת לרצפטור האופיאוידי.
אפומורפין היא אגוניסט של הרצפטור לדופמין (בעיקר D2 ופחות D1), והשימוש העיקרי שלה הוא נגד מחלת פרקינסון.
מבחינה היסטורית, אפומורפין הוצעה למגוון שימושים קליניים, למשל כדרך להקלה על חרדה והתמכרות בקרב אלכוהוליסטים, ולאחרונה בטיפול בהפרעות זיקפה.
כיום, אפומורפין משמשת בעיקר לטיפול במחלת פרקינסון.
אפומורפין גורמת להקאה ואין לתת אותה ללא תרופה אנטיאמטית כגון דומפרידון.
תכונות ההקאה של אפומורפין מנוצלות ברפואה הווטרינרית כדי לגרום להקאה טיפולית בכלבים שבלעו לאחרונה חומרים רעילים או זרים.
בנוסף, היא משמשת לטיפול בסטריאוטיפים (התנהגות חוזרת) של בעלי חיים.
אפומורפין משמש במחלת פרקינסון מתקדמת כאשר ירידה בתגובה לתרופה נגד פרקינסון כגון L-DOPA גורמת לנוקשות שרירים ואובדן שליטה בשרירים.
בעוד שאפומורפין יכולה לשמש בשילוב עם L-DOPA, הכוונה היא בדרך כלל להפחית את מינון ה-L-DOPA, שכן בשלב זה המטופל סובל לעיתים קרובות מדיסקינזיה ותקופות של יתר ניידות, הנגרמות על ידי L-DOPA.
כאשר אפיזודה מתחילה, האפומורפין מוזרק תת-עורית או ניתן תחת-הלשון.
השימוש בה בממוצע שלוש פעמים ביום, וקיימת אפשרות להשתלת מיני-משאבה לזרימה רציפה של התרופה.
תופעות לוואי שכיחות כוללות בחילה, והקאה, וכאשר מתחילים טיפול באפומורפין, נהוג לשלב תרופות נוגדות הקאות (אנטי-אמטיות) כגון דומפרידון (Domperidone), טרימתובנזאמיד (Trimethobenzamide) אנטגוניסטים של דופמין.
בהמשך, כ-50% מהמטופלים מתרגלים לטיפול נדרשות תרופות אנטיאמטיות.
תופעות לוואי אחרות כוללות תת-לחץ דם תנוחתי וכתוצאה מכך עילפון, ישנוניות, סחרחורת, נזלת, הזעה, חיוורון והסמקה.
תופעות לוואי חמורות יותר כוללות דיסקינזיה (במיוחד בעת נטילת L-DOPA), בצקת, הירדמות פתאומית, בלבול, הזיה, קצב לב מוגבר, פעמת, ופריאפיזם.
(הפריאפיזם נגרם על ידי אפומורפין המגביר את אספקת הדם העורקית לפין.