tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
כך הצדיק אגרנט, שבתיקים קודמים בלט בפסיקותיו העומדות לימין חירויות הפרט, את השימוש ב"דמוקרטיה מתגוננת", ובמקרה הישראלי את הצורך של האומה להגן על עקרונות היסוד שעומדים בבסיס מהותה כאומה גם במחיר של התפשרות מסוימת על עיקרון דמוקרטי.
הקביעה היא ספציפית מאוד וממוקדת לתיק שלנגד עיניו של אגרנט.
מה שנעשה בעניין ירדור היה השלמת החקיקה בנקודה שהמחוקק לא התייחס אליה.
יתר על כן: האקטיביזם השיפוטי באותו פסק דין בא להגן על המדינה הציונית מפני סכנה שלדעת בית המשפט ריחפה עליה."
בג"ץ שליט (מי הוא יהודי)
בשנת 1968 עתר בנימין שליט, יהודי שנישא ללא-יהודייה, לבג"ץ, וביקש לרשום את ילדיו במרשם האוכלוסין כשייכים ללאום היהודי, וכאתאיסטים בסעיף הדת.
בג"ץ דן בהרכב מורחב של 9 שופטים, שהיה יוצא דופן באותה התקופה.
אגרנט עצמו הרהר בפרשה משך זמן רב, ולימים הגדיר אותה בתור אחד התיקים שהיה לו הכי קשה להגיע להכרעה בהם.
גם חברי המותב היו מפוצלים בדעותיהם, בין המתנגדים החריפים לעתירה לתומכיה בלב ולשון.
אגרנט בסופו של יום קרא לאיפוק משפטי, הסיק שהנושא המוצג לפניהם, הנוגע בשאלת מי הוא יהודי, על השלכותיה החברתיות, מדיניות ופוליטיות, היא מעבר לעניין של הכרעה משפטית, והמליץ להימנע מהכרעה בנושא ולהעביר את הפרשה לאחריותן של הממשלה והכנסת.
חברי המותב הסכימו שעדיף להימנע מהכרעה משפטית תקדימית.
אגרנט דן בעניין עם היועץ המשפטי לממשלה, מאיר שמגר, הסביר לו שהבעיה אינה משפטית כי אם אידאולוגית, שפתרונה חייב להיות פרגמטי בדמות הסרת משבצת ה"לאום" מתעודת הזהות.
חברי הממשלה התנגדו לפתרון המוצע, ושמגר עצמו הפציר באגרנט שבית המשפט ישמור על משבצות ה"דת" וה"לאום" כמות שהן.
בסופו של יום הוכרע התיק 5 שופטים בעד מול 4 שופטים נגד, כאשר אגרנט במיעוט המתנגד, וילדיו של שליט נרשמו כיהודים בסעיף הדת.
האירוע יוצא הדופן לא שימש תקדים לימים, שכן הממשלה, בלחץ סיעת המפד"ל, מיהרה לקדם חקיקה בעניין ובני משפחת שליט הם המקרה היחיד של בני אם לא-יהודייה שנרשמו כיהודים מלידה.
בפני השופטים עמדה ההכרעה בין המבחן הסובייקטיבי, לפיו כל אדם יוכל לומר לפקיד הרישום את זהותו הלאומית לפי רצונו החופשי, לבין המבחן האובייקטיבי, שעל בסיסו יקבע פקיד הרישום את מקומו של העומד בפניו בסעיף הלאום על בסיס בחינה מסודרת, שעיקריה יושבים בהלכה היהודית.
השופטים כהן וזילברג, שעמדו על שתי קצוות המתרס, הגיעו לכדי ויכוחים קולניים בדיונים על הפרשה, וההכרעה ניתנה כמעט שנתיים לאחר הגשת העתירה בידי שליט.
אגרנט התייחס להיות העם היהודי קבוצה דתית-לאומית אחידה, וגם היה מודע לכך שהשמירה על עקרונות ההלכה היא משתנה מרכזי שבזכותו שמר העם היהודי על ייחודו לאורך שנות הגולה.
הוא ראה באיסור על נישואי תערובת בהלכה הוכחה ליחסי גומלין בין אתיות לדת בהיסטוריה של עם ישראל.
במקביל התייחס לקשר בין העם היהודי בארצו לבין יהדות התפוצות.
אותה העת רוב יהדות ארצות הברית עדיין שמרה על קשרי משפחה ועל ההגדרה על בסיס היסוד ההלכתי של אם-יהודייה או אם שעברה גיור, ואגרנט ייחס גם לכך חשיבות בפסק הדין.
במהלך הדיון, שהוביל לשיח ציבורי ער גם מחוץ לכותלי בית המשפט, הגיע לכדי פולמוס מול דוד בן-גוריון, שהתנגד להסרת סעיף ה"לאום" מתעודת הזהות והתעקש בדבר חשיבותו לשמירה על הקשר בין העם בישראל לתפוצות.
הביוגרפית פנינה להב כותבת כי לאור כל האמור לעיל הגיע "אגרנט למסקנה כי לא יוכל להעדיף אחת מן הגישות.
הוא מצא כי הגדרת היהודי אינה צריכה להיות עניין לרשויות המדינה.
רק החברה, בבוא הזמן, תוכל לפתור את הבעיה.
גישתו של אגרנט ליהדות הייתה חפה מפנטיות חילונית או דתית.
הוא לא ראה באורתודוקסיה גורם שימנע מן היהודים את פירות הקדמה ולא עץ חיים למחזיקים בה.
גישתו הייתה מורכבת וינקה מתרבות מהגרים האמריקאית, כפי שספג אותה בבית הוריו, גישה שראתה בדת מרכיב חיובי אך פרטי בחיי הקהילה."
ההצדקה שהעניק אגרנט להחלטתו להימנע מהרעה נגעה, כך כתב בפסק הדין, לתאוריית "תורת ההליך המשפטי" (Process Juriprudence).
גישה אמריקאית במוצאה שראתה בתכלית המשפט לקדם לעבר קדמת הבמה עקרונות משפטיים וחוקתיים עבור מקבלי החלטות.
הגישה נגעה באיפוק משפטי ובהתפתחות הדרגתית לאורך הזמן, ולפיה לא היה זה הכרח שהשופטים הם אלו שיכריעו בנושאים, אלא רק יקדמו אותם לקראת הכרעה, שבסופו של דבר תהיה מנת חלקו של הציבור הרחב, הפוליטיקאים ואחרים.
הגישה תאמה לעמדתו ודעתו של אגרנט, שמלכתחילה אל לשאלת מי הוא יהודי לבוא לכדי הכרעה בין כותלי בית המשפט.
על הגישה למד אגרנט ממשפטנים צעירים שהשתלמו באוניברסיטת הרווארד, ביניהם אהרן ברק ויצחק זמיר.
בפסק הדין כתב אגרנט בעד הריסון והאיפוק המשפטי:
כאשר פרצה מלחמת יום הכיפורים היה אגרנט שרוי בסערת רגשות לכל אורכה, ובמיוחד דאג לבנו הצעיר, רוני, שנפצע בקרבות בחזית הסורית.
בתום המלחמה קמה זעקה ציבורית נגד הנהגת המדינה, על המחדל החמור שהתחולל עם פריצתה.
קולות המחאה הם שהובילו לכך שבנובמבר 1973 מונה אגרנט לעמוד בראש ועדת החקירה הממלכתית (שכונתה בהתאם ועדת אגרנט) לחקר נסיבות פריצתה של מלחמת יום הכיפורים.
מטרת הוועדה הייתה לחקור את המחדל המודיעיני שקדם למלחמה ואת המחדל בתפקוד הצבא בראשיתה.
לשם כך אגרנט לקח פסק זמן לניהול המערכת המשפטית, והקדיש את זמנו לעבודת הוועדה.
לחברי הוועדה מינה את ימינו בבית המשפט, משה לנדוי, מבקר המדינה יצחק ארנסט נבנצל ושני הרמטכ"לים לשעבר: חיים לסקוב ויגאל ידין.
פרסום הדו"ח הראשוני היה באפריל 1974 והוועדה הטילה את האחריות לכשלים המודיעיניים על הדרג המבצעי, והמליצה על סיום כהונתם של הרמטכ"ל וראש אמ"ן.
היא לא ביקרה את ראשי הדרג המדיני, משה דיין וגולדה מאיר.
למרות זאת לאחר מספר שבועות התפטרה גולדה מאיר מראשות הממשלה.
הדו"ח הראשוני הרעיד את אמות הספים במדינה, והוביל גם לביקורת רבה כלפי הוועדה והחברים בה בטענה שלא ביקרו די את הדרג המדיני והטילו את עיקר האחריות על הדרג הצבאי.
ביקורת רבה הושמעה גם בתקשורת, בין היתר אישית נגד חברי הוועדה, ואגרנט בראשם.
אגרנט עצמו טען שגופי התקשורת עברו על חוק ועדות החקירה, הקובע לחברים בהם מעמד שווה לזה של שופטים, בעוד קיים איסור פלילי על פרסום דברי בלע נגד שופטים בעודם באם החקירה או המשפט.
הכתיבה של דו"ח ועדת אגרנט המלא נמשכה עד תחילת 1975, והדו"ח הסופי נשמר תחת סיווג "סודי ביותר" ואורכו עלה על אלפי עמודים.
ועדת אגרנט היא שתבעה את מונח הקונספציה, מכלול הנחות היסוד שהשלו את ההנהגה הצבאית, ואת הנהגה המדינית בעקבותיה, שלא צפויה מלחמה ושבמקרה של מלחמה תתקיים התרעה מוקדמת וכוחות הסדיר יוכלו לבלום את מתקפת האויב קודם שיגיעו המילואים.
הוועדה המליצה, בין היתר, להדיח מתפקידם את הרמטכ"ל דוד אלעזר (החלטה שאגרנט הגיע אליה לאחר לבטים קשים) וראש אמ"ן אלי זעירא, בין היתר מתוך כוונה לקבוע תנאי סף תודעתי גבוהה לכל רמטכ"ל עתידי בגלל האחריות הקריטית של העומד בראש המשרה.
באשר לשר הביטחון משה דיין, שלפני המלחמה נהנה ממוניטין של "מר ביטחון" ומומחה יוצא דופן שהציבור תלה בו אמונו, אמון שקרס כתוצאה מהמלחמה, הוועדה התייחסה אליו במה שכינתה מבחן "שר הסביר", ולא שפטה אותו כמומחה ביטחוני מתוקף עברו הצבאי, אלא רק כמדינאי.
עיקר הביקורת כלפי הוועדה הופנתה להחלטה של אגרנט שלהימנע מהטלת המלצות אישיות באשר לדרג המדיני, בעוד חברי הוועדה לא חסכו שבטם כלפי הדרג הצבאי.
אגרנט התייחס לפער בין ההנהגה הצבאית לזאת המדינית, והתייחס לעובדה שבתקדים הבריטי זאת אחריות הפרלמנט להפיל את הממשלה בהצעת אי-אמון ובתקדים האמריקאי רק הליך הדחה בשני בתי הקונגרס יכול להביא להדחתו של הנשיא.
אין תקדים לוועדת חקירה אשר מדיחה את נבחרי הציבור, ומאותה סיבה טען אגרנט שהדבר נתון באחריותה של הכנסת ובאחריות הציבור הישראלי.
בסופו של יום, בעקבות פרסום הדו"ח והכעס והמחאה הציבורית, גולדה מאיר התפטרה מראשות הממשלה ובעקבותיה הודח גם דיין מתפקידו, והוקמה על מקומם ממשלת רבין הראשונה.
אגרנט טען שבסקירה התקשורתית ובביקורת על החלטות הוועדה נעשה לו עוול, ושלמעשה הוועדה לא חסכה שבטה מהדרג המדיני.
בתוך הדו"ח ישנה ביקורת רבה על התפקוד של הדרג המדיני, כולל על בעיות מובנות כגון חיסורה של הגדרת סמכויות ברורה בין שר הביטחון לרמטכ"ל והיעדרו של פורום קבלת החלטות מדיני-ביטחוני עם סמכויות מוגדרות.
המלצות הוועדה הובילו עשרות שנים מאוחר יותר להקמת המטה לביטחון לאומי.
סוגיה שצצה לאחר מספר שנים היא האם אגרנט ידע על פגישתה של גולדה מאיר עם חוסיין, מלך ירדן, ב-25 בספטמבר 1973, במסגרתה הזהיר חוסיין את ישראל מפני התקפה קרובה מצד מצרים וסוריה.
אגרנט טען שלא ידע על פגישה זו אך צבי זמיר טען שאכן ידע.
על אף הביקורת הרבה שהופנתה כלפי הוועדה, בסופו של יום היא הובילה, בצורה ישירה או עקיפה, להפלתו של דרג ההנהגה המדיני-צבאי שעמד בראש המדינה ערב המלחמה.
היא גם הייתה גוף מחקר תקדימי לכישלונות המלחמה ולעצם דרך ניהולה, ודו"ח הוועדה הסופי, שבמשך עשרות שנים הצנזורה חשפה חלקים ממנו בהדרגה, משמשים גם חמישים שנה אחרי המלחמה כמקור ראשוני למחקר המלחמה.
דוגמה לחשיפה של הוועדה היא הגילוי כי ראש אמ"ן זעירא שיקר לרמטכ"ל אלעזר, שהסתמך על הערכת המודיעין שלו, באשר להפעלת "האמצעים המיוחדים" במצרים לחשיפת הכנות האויב למלחמה.
בתחילת 1975 שב אגרנט בפועל לתפקידו כנשיא בית המשפט העליון.
את השנה וחצי הבאות הקדיש לעבודתו בראשות בית המשפט כפי שנהג קודם לכן טרם נקרא לעמוד בראש הוועדה.
בספטמבר 1976, עם הגיעו לגיל שבעים, נדרש לפרוש מנשיאות בית המשפט.
את מקומו פינה לשופט יואל זוסמן.
פסקי הדין התקדימיים שכתב הפכו לאורים ותומים עבור משפטנים רבים שבאו אחריו, ובין היתר שימשו יסודות לתפיסת חירויות האזרח במדינת ישראל.
כל אלו הפכו אותו לאחד המשפטנים החשובים ביותר מקרב המעצבים של שלטון החוק ומערכת המשפט במדינת ישראל.
בשנות חייו האחרונות, החל משנת 1988, כיהן אגרנט כנשיא האגודה לזכויות האזרח.
אגרנט נפטר בי"א באב ה'תשנ"ב, 10 באוגוסט 1992, בן 86, ונקבר בירושלים.
הוא הותיר אחריו שלושה בנים ושתי בנות.
הכיכר בין בית המשפט העליון למשרד החוץ בירושלים נקראת על שמו.
בשנת 2023, לרגל יובל למלחמת יום הכיפורים, הופיעה דמותו של אגרנט בסרטו של גיא נתיב "גולדה", והוא גולם על ידי הנרי גודמן.
בשנת 1986 יצא לכבודו של שמעון אגרנט ספר יובל:
מרדכי קרמניצר ורות גביזון, 1986. גבורות לשמעון אגרנט, ירושלים: "גרפ-פרס".
שמעון אָדָף (נולד ב-19 ביוני 1972) הוא משורר, סופר ומוזיקאי ישראלי.
זוכה פרס ספיר לשנת 2012.
שמעון אדף נולד בשדרות בשנת 1972, להורים חרדים שעלו ממרוקו.
אביו גדל באסואירה ואמו במרקש.
התחנך באחת הישיבות הראשונות של ש"ס בשדרות, אך פרש בתחילת לימודיו התיכוניים לבית ספר חילוני באשקלון.
בראיון לעיתון ישראל היום הסביר אדף את החלטתו בציינו כי "רציתי לימודים ריאליים, ומערכת החינוך בשדרות פשוט לא הציעה את זה.
היינו קבוצה של ילדים משדרות שנסעו כל בוקר לאשקלון".
במהלך שירותו, פגש במוזיקאי משדרות שהשפיע עליו, ובעקבותיו החל לעסוק ביצירה מוזיקלית ובכתיבת ופרסום שירה.
שיריו הראשונים ראו אור בכתב העת "מאזנים" בשנת 1991. לאחר סיום שירותו הצבאי, יצא בשאלה והקדיש את מרצו לעשייה מוזיקלית וספרותית.
בשנת 1993 נמנה עם מקימי כתב העת "אֵב", לצדו של דורי מנור.
כתב העת לא האריך ימים, אך בעקבותיו, לימים, הוקם כתב העת "הו!" שבו פרסם אדף מיצירותיו.
בשנת 1994 עבר לגור בתל אביב, והחל לנגן בלהקת "האצולה" (ידועה גם כ"אצולת הכאב").
להקה זו הוציאה אלבום אחד בשם "צורך" בשנת 1996 והתפרקה לאחר מכן.
במקביל, למד אדף לתואר ראשון בתוכנית הבין-תחומית לתלמידים מצטיינים ע"ש עדי לאוטמן באוניברסיטת תל אביב.
במסגרת זו לקח קורסים במתמטיקה, מדעי המחשב, בלשנות, פילוסופיה, אמנות וספרות, אך פרש מהלימודים בעיצומה של כתיבת תזה בנושא ספרות בלשים במאה ה-19.
עד לשנת 2025 פרסם אדף ארבעה ספרי שירה ו-15 ספרי פרוזה.
חלק מספריו מושפעים מהביוגרפיה שלו ועוסקים בסוגיות תורניות, רוחניות ודתיות.
בשנת 1997 ראה אור ספר הביכורים של אדף בתחום השירה, "המונולוג של איקרוס".
הספר מתאפיין בשילוב בין השפעות קלאסיות, בעיקר מהמיתולוגיה היוונית, לבין נושאים מודרניים כגון מוזיקת רוק ומדע בדיוני.
בספר מתייחס אדף גם לעיר הולדתו, שדרות, בשיר המסתיים במילים "רק מקומות חסרי אהבה זוכים לאהבה מוחלטת".
אדף זכה בפרס לספר ביכורים מטעם משרד החינוך והתרבות עבור ספר זה, שאף הוכנס מאוחר יותר אל תוכנית הלימודים בספרות.
לספר השירה השני של אדף, "מה שחשבתי צל הוא הגוף האמיתי", צורף דיסק ובו שישה שירים מתוך הספר, אותם קורא אדף למוזיקה שהלחינו דוד גרוס, שמעון טל ואדף עצמו.
בשנת 2009 הוציא את ספר השירה השלישי שלו, "אביבה-לא", שבו כתב על ההתמודדות עם מותה בטרם עת של אחותו הגדולה והאהובה אביבה.
על ספר זה זכה בשנת 2010 בפרס יהודה עמיחי.
בתחום הפרוזה, פרסם אדף בשנת 2004 אדף רומן ביכורים, "קילומטר ויומיים לפני השקיעה" - סיפור בלשי מורכב המתרחש בתל אביב.
במרכז הרומן עומדת חקירת הרצח של דליה שושן, זמרת רוק מצליחה משדרות.
ב-2006 יצא לאור ספרו הרביעי, "הלב הקבור", ספר פנטזיה המבוסס על פרק בספר בראשית ועל ההגות היהודית בימי הביניים.
באפריל 2010 הוציא את ספר הפרוזה הרביעי שלו, "כפור", המתאר את החיים בתל אביב חרדית בעוד כ-500 שנה.
אדף כתב את הספר גם מתוך חוויות ילדותו כנער אשר התחנך חינוך דתי-חרדי.
בשנת 2011 הוציא את ספר הפרוזה החמישי שלו, "מוקס נוקס", המתאר את חייו של נער ממשפחה דתית אדוקה, המתרחק מן הדת ומתקרב דווקא אל הפילוסופיה ואל תרבות הרוח.
הספר בוחן את הנער בעבר ובהווה, כגבר בודד המתגורר ביפו, מתבונן וכותב, אך נכשל ביחסים.
מקור השם "מוקס נוקס" הוא ביטוי לטיני שפירושו "בקרוב הלילה נופל" - הזמן קצר והמלאכה מרובה.
בפברואר 2013 זכה בפרס ספיר לספרות על ספרו זה.
בדצמבר 2012 יצא לאור ספר הפרוזה השישי שלו, "ערים של מטה", חלק שלישי בטרילוגית "ורד יהודה" (קדמו לו "כפור" ו"מוקס נוקס").
הספר מתאר את קורותיו של בחור אשר בעת שהותו בברלין נתקל בסמל שממלא אותו חרדה, והוא נכפה לחקור את תולדותיו.
במקביל מתוודעים הקוראים לסיפורם של אח ואחות שחייהם עומדים בצל משיכתו של אביהם לתורת הסוד.
בשנת 2000 החליף אדף את חיים פסח בתפקיד עורך הפרוזה של הוצאת כתר, ובאוקטובר 2005 פרש מהתפקיד, לדבריו כדי להתמסר לכתיבת רומן שני ולמספר פרויקטים נוספים, בהם הקלטת ביצועים של להקות היפ הופ לשיריו.
בשנת 2003 השתתף בתוכנית הכתיבה הבינלאומית של אוניברסיטת איווה מטעם תוכנית פולברייט.
בשנים 2006–2008 לימד כתיבה יוצרת בבית הספר סם שפיגל לקולנוע ולטלוויזיה בירושלים.
החל משנת 2007 הוא מרצה בכיר במחלקה לספרות עברית באוניברסיטת בן-גוריון בנגב ושימש גם כראש המסלול לכתיבה.
מלמד גם במנשר לאמנות, בית אריאלה ומדיטק.
בשנת 2013 השתתף כחבר בוועדת ההיגוי של בית לעברית ראשון לציון.
בשנת 2014 ייסד את כתב העת "צריף".
המונולוג של איקרוס, הוצאת גוונים, 1997
מה שחשבתי צל הוא הגוף האמיתי, הוצאת כתר, 2002
משא ניסן, הוצאת פרדס, 2023
קילומטר ויומיים לפני השקיעה, הוצאת כתר, 2004
הלב הקבור, הוצאת אחוזת בית, 2006
פנים צרובי חמה, הוצאת עם עובד, 2008
כפור, הוצאת כנרת זמורה-ביתן, 2010
מוקס נוקס, הוצאת כנרת זמורה-ביתן, 2011
ערים של מטה, הוצאת כנרת זמורה-ביתן, 2012
מתנות החתונה, הוצאת כנרת זמורה-ביתן, 2014
קובלנה של בלש, הוצאת כנרת זמורה-ביתן, 2015
קום קרא, הוצאת כנרת זמורה-ביתן, 2017
אהבתי לאהוב, מסדרת רוח צד הוצאת דביר, 2019
הלשון נושלה, פרדס הוצאה לאור, 2021
כשל זיכרון, נובלה מתוך המיזם פוסטקפ, פרדס הוצאה לאור, 2023
גם (סיפורה של האחות הבכורה, רווקה בת שלושים, החיה על סף הפלא), פרדס הוצאה לאור, 2024
אותו נהר, אותו נער, הוצאת קתרזיס, 2025
מספיק מציאות, הוצאת ידיעות ספרים, 2025
אני אחרים, הוצאת כנרת זמורה-ביתן, 2018
אחדים משיריו של אדף הולחנו והוקלטו.
מהם התפרסמו במיוחד "תגידי שטוב", "מדליק את הטלוויזיה" ו"אוטוביוגרפיה" בביצוע כנסיית השכל, "נכנע לך" בביצועו של ברי סחרוף, "סימני סערה" בביצוע חיים אוליאל ו"לא מוצא תשובה" בביצוע שמעון בוסקילה.
2007 - פרס ראש הממשלה ליצירה.
2009 בפרס יהודה עמיחי על ספרו "אביבה-לא"
2012 זכה בפרס ספיר על ספרו "מוקס נוקס".
2017 - פרס ניומן לספרות עברית.
הפרס חולק בטקס באוניברסיטה העברית בירושלים, בהשתתפות להקת "כנסיית השכל" שביצעה אחדים משיריו.
בשנת 2017 נכלל ספרו "קום קרא", שיצא לאור בהוצאת דביר, ברשימה הקצרה של המועמדים לזכייה בפרס ספיר.
בשנת 2021 נכלל ספר בעל השם הפלינדרומי, "הלשון נושלה", שיצא לאור בהוצאת פרדס, ברשימה הקצרה של המועמדים לזכייה בפרס ספיר.
2024 - פרס לנדאו בתחום השירה
הרב שמעון אגסי (ידוע גם בכינוי "הרשב"א") (1852 – 1914, ח' באב ה'תרע"ד) היה ראש ישיבה, מקובל, דרשן ופייטן, מגדולי רבני בגדאד.
נולד בבגדאד למשפחת סוחרים שהיגרה מפרס והתפרנסה מיבוא צבע הניל (איסטיס) מהודו ומתן שירותי תיווך לסוחרים בכפרים.
כמקובל בזמנו, היה עליו לפרוש בגיל 13 מלימודיו ולעזור בעסקי המשפחה, ואפשרות נוספת הייתה ללמוד הנהלת חשבונות, ומשנת 1864 - להמשיך ללמוד בבית הספר "אליאנס" של חברת "כל ישראל חברים".
למרות זאת, בתמיכת הוריו בחר להמשיך וללמוד תורה, למורת רוחם של אחיו הבוגרים, שציפו ממנו שיעזור בפרנסת המשפחה.
בתקופה זו נכנס ללמוד במדרש בית זלכה אצל הרב שמואל מג'לד והרב נסים הלוי.
בשנת 1879 נישא לרחל (צ'חלה), בת הרב עבדאללה בן אליה בחר, ובשנת 1882 נולד בנו בכורו אהרון.
חיי משפחתו בתקופה זו לא היו קלים: אחרי שנולד בנו בכורו אהרון, נולדו לו שני בנים (מנשה ומאיר-ששון-חי) ושתי בנות (פרחה ואסתר), אך הוא שיכל את שני בניו.
הוא רצה לעזוב את בגדאד ולהגר להודו, לשם היגרה אחותו, ובאותה ההזדמנות גם לארס את בתה לאהרון בנו.
תוכנית זאת לא יצאה לפועל משום שאשתו סירבה להגר.
לאחר שעלה לקברו של עזרא הסופר נולד לו בן וקרא לו עזרא-ציון.
באותה תקופה ארס את בנו, ונקבע תאריך לחתונה, על המאורעות שאירעו אחר כך סיפר הרב אגסי, בהקדמתו לספרו "בְּנֵי אהרון":
" ...בסוף שבט עברה עליו [=על אהרון] מחלה קלה ואמרנו אין רע.
אך בין כה ובין כה תקפה עליו מחלתו מיום ליום עד כי אחזהו השבץ ונפל כבול עץ באין אונים.
דפקתי על שערי רחמים, שפכתי שיחה, דרשתי סליחה, וחבירי חכמי הישיבה הי"ו עזרו על ידי בבקשות ותחינות על קבר מו"ר הצדיק נ"ע [=ח"ר יצחק, ח"ר מרדכי, ח"ר ששון] ושאר קדושים אשר בארץ המה.
התפלשתי באפר, רוויתי ארץ מזרם דמעה, הרטבתי הרים, קראתי לשמים מעל בתפילה ובכייה ותחנונים, וכל השערים ננעלו ואל סתם תפילתי.
ועם כניסת הארת ליל פורים נשמתו יצאה בטהרה באותה הארה, ורוחו הנאמנה עזבה את בית חמרה ושבה אל האלוהים אשר נתנה.
הרגע האיום והנורא ההוא חרוש על לוח ליבי באותיות של דם, עד נצח לא אשכחהו, ומידי דברי בו יחרד לבי, פלצות תבעתני וכוחי יעזבני..."
באדר תרנ"ח (ערב חתונתו) נפטר אהרון במגפת הדבר והוא בן 16 שנים.
האסון שנפל על המשפחה ומתואר בשפה כה מרגשת על ידי האב החריד את יהודי בגדאד.
עדות לזעזוע שעבר על הקהילה נמצאת במחברות שכתב חברו של הרב שמעון, חכם יהודה פתייה, ובה תיאור של פגישות מזעזעות בינו לבין ידידו חברו ללימוד חכם שמעון בעקבות האסון הזה.
מסופר כיצד עשו 12 חכמים מאמצים עילאיים לקרוע את רוע הגזירה, וכיצד סייע חכם יהודה לחברו לעמוד במצוקת נפשו האיומה אחרי האסון.
עוד מסופר שם איך בדרך ההארה וחלום נעשה הגילוי להבנת שורשי האסון.
חלקם של חלומות ומראות אלה נמצאו רשומים בכתב ידו של הרב שמעון עצמו שהשאירם למזכרת.
במהלך השנים הבאות נתנחם הרב שמעון, ונולדו לו שלוש בנות נוספות (דינה, כתון ומזל), ובן בשם אליהו-חיים.
כבר עוד בהיותו תלמיד ישיבה צעיר כבן 17 החל לעיין בתורת הקבלה, והמשיך לעיין ולהעמיק בה יחד עם ידידו הרב יהודה פתייה.
האסון של מות בנו אהרון, והדרך שבה מצא הבנה לסיבת אסון זה, הובילה אותו להעמקת יתר בתורת הקבלה, משנמצא הפתרון לשאלת אסון השכול על ידי חכם יוסף חיים בתורת הגלגול.
הרב שמעון החל לקרוא בספר "שער הגלגולים" שכתב הרב חיים ויטל תלמידו של האר"י וכתב עליו פירוש נרחב.
הוא כתב מספר גרסאות, האחת רחבה ומעמיקה יותר מחברתה.
אחרי כ–10 שנים, התפרסמה הגרסה האחרונה תחת השם "בְּנֵי אהרון" ונדפסה בבגדאד בבית הדפוס של ידידו הטוב חכם עזרא ראובן דנגור בשנת 1908. הספר לא היה לשם מכירה והופץ חינם בין חכמי בגדאד וירושלים ויתר התפוצות ביניהן תימן ורוסיה רבתי וצפון אפריקה ועוד.
במקביל, המשיך בלימודו ובעיסוקו (המצומצם) במסחר, וזאת על מנת לא להתפרנס מלימוד תורה.
הוא כתב דרושים, קונטרסים של הלכות ודינים, הערות בתורת הקבלה ושאלות שהופנו אל הרב יוסף חיים.
הוא נשא דרשות ב"ישיבת חכם יצחק" - בה למד לאחר מדרש בית זלכה.
במקביל לכתיבת הפירושים ל"שער הגלגולים" המשיך הרב שמעון ללמוד תלמוד וקבלה, לכתוב דברי פרשנות לספר "עץ החיים" ולחבר דרשות ופרושים למסכתות שונות.
ביחד עם החכם יחזקאל עזרא אליה הוא ערך מחדש, הוסיף הערות ופירושים בסוגריים, והוציא לאור את ספרו של הרב עבדאללה סומך "זבחי צדק".
קשריו המסחריים והחברתיים התרחבו גם מחוץ לבבל ואנשים רבים ביקשו עזרה ועצה מפיו.
בשנת ה'תרנ"ט הוא הפך את הבית שירש מאביו לבית כנסת ויותר מאוחר נתרם הבית לאגודה הציבורית על מנת שישמש בית ספר מקצועי.
בין מכריו היה גם נדיב ועשיר ידוע בשם מאיר אליהו ובין הנדיב הזה לבין הרב שמעון שררו יחסי הערכה והשפעה רבים.
מכספי תרומתו נבנה בבגדאד בית חולים וכן פעילויות נוספות.
אחד מהמפעלים שהולידה ההכרות הזאת היה הקמת ישיבה מיוחדת לרבנים.
באותה התקופה גדלה השפעתה של הרוח האירופית בעיקר בתחום ההשכלה.
הממשלה העות'מאנית הקימה בתי ספר תיכוניים ועל-תיכוניים, וחברת כל ישראל חברים הקימה את "אליאנס".
כל אלה קרצו לאנשי הקהילה.
אחת מתוצאות הלוואי הייתה – מספר הולך וקטן של לומדי תורה ורבנים.
כדי לעמוד בפרץ הלך הרב שמעון לחברו מאיר אליהו וביקש ממנו להקים ישיבה מיוחדת להכשרת רבנים ולפרנס את הלומדים בה.
הנדיב נתן את הסכמתו לכך בתנאי שהרב שמעון יהיה מורה ומפקח על הישיבה הזאת.
כאשר הוקמה הישיבה, נבחרו ללמוד בה 10 תלמידים מצטיינים ממדרש בית זילכה שקיבלו שעורים בשעות הבוקר מפי הרב שמעון ואחר הצהריים מפי חכם צדקה.
מקצועות נוספים שנלמדו בה הם טורקית וערבית (לצורך משא ומתן עם הממשל).
לאחר פטירתו של הנדיב הרב מאיר אליהו בשנת 1910, הסכימה משפחת אליהו, בהשפעת הרב שמעון, להמשיך ולתמוך במפעל הזה אך רק לזמן קצר.
הפסקת התמיכה על ידי משפחת אליהו העמידה בסכנה את המשכיות קיומה של הישיבה והיה צורך למצוא אמצעי מימון חלופיים.
ביזמתו של הרב שמעון הוקמה אגודת "תומכי תורה" בשנת תרע"ב.
בראש האגודה עמדה הנהלה בת שבעה חברים ותקנונה אושר על ידי הממשל הטורקי.
היא הצליחה לאסוף סכומים נכבדים מכספי תרומות שמהם פירנסה את התלמידים, ושילמה משכורות למורים.
כאמור, התפשטה השפעתה של התרבות האירופית גם על הקהילה היהודית.
בית הספר לבנות "אליאנס" ובתי הספר הטורקיים היו לצנינים בעיני הציבור היהודי הדתי .
ב-1909 שנת פטירתו של הרב יוסף חיים, הנהיג השלטון הטורקי גיוס חובה וגייס לשורותיו גם חיילים יהודיים.
חיילים אלה נאלצו לשאת בעונשים על שסירבו לאכול מהאוכל הלא כשר שהוגש להם ועל כך שסירבו לעבוד בשבת.
בגילוי דעת שמפרסם הרב שמעון הוא "מהלל את עמידתם הגאה של חיילים אלה ומגנה את כניעתם של תלמידים לבתי הספר או של פקידים ממשלתיים שעבדו בשבת".
אותה השנה הייתה שנה נוספת של בצורת שגרמה להאטה גדולה בעסקי המסחר.
"הרב שמעון נקרא לקרוע את רוע הגזרה.
וביום ג' ט' באדר תרע"ג דרש בבית הכנסת הגדול דרוש שנמשך כארבע שעות.
הייתה זאת דרשה מרשימה שזעזעה רבים מבין מאזיניה ובעקבותיה רבים חזרו בתשובה.
"לא עברו ימים רבים וארובות השמים נפתחו וגשמי ברכה ירדו בשפע." בעקבות מאורע זה שוב פנו ראשי העדה לרב שמעון וביקשו ממנו לשאת את דרשותיו ברבים אך גם אז הוא סירב.
בשנת תרע"ד – 1914 דרש הרב שמעון דרשה נוספת ברבים לכבוד גמר השתלמות התלמידים של ישיבת תומכי תורה.
בקהל הרב שהצטופף בחצר בית הכנסת מאיר אליהו נכחו גם מנהל בית הספר אליאנס וחבר המורים.
נושא הדרשה היה ערכה של יראת שמים כיסוד מוסד לביטחונו של האדם ולקיומה של החברה.
יש לשער שדרשה זו היא בעצם סיכום התלבטויותיו של הרב שמעון ודרך הכרעתו לעניין קיום מצוות הייבום שקיים הרב שמעון בבנו עזרא-ציון מספר חודשים קודם לכן.
הלך לעולמו בבגדאד ב-31 ביולי 1914 (ח' באב ה'תרע"ד), ערב פרוץ מלחמת העולם הראשונה, בשל מגפת דבר שבה חלה.
בתוך כתביו של הרב שמעון נמצא רישום על התגלות שהייתה לו שנתיים לפני פטירתו בה נודע לו מן השמים "כי השלים כל מה שצריך להשלים והגיע זמנו להסתלק מן העולם.
בקש שהות כדי להשיא את בנו (עזרא-ציון) עם יבמתו וניתנה לו".
ונמצא בידי המשפחה פתק בכתב ידו בו ניתן לו רמז ליום פטירתו.
חברו הרב המקובל יהודה פתייה כתב בהקדמה לספרו "בית לחם יהודה":
"והנה בעירנו בגדאד היו לנו שניים כרובים זהב הסוככים על העיר מבית ומחוץ, והמה אשר היו לנו לחומה ולמחסה ביום זעם.
… ובהסתלק גם ח"ר שמעון ז"ל אז כבה מהעיר גם השביב האחרון.
יוסף איננו ושמעון איננו, והייתה עת צרה ליעקב, כי בליל פטירת הרב שמעון ז"ל, בבוקר השכם נדבקו מודעות אדומים מטעם המלך,… ובתוך המודעות מצויר חרב אדום לאות מלחמה ממלכה בממלכה…".
"ללמדך שזכות חכמת האמת שהיו עוסקים בה, הם אשר היו עומדים למגן וצינה נגד מידת הדין,…, מה שלא היה יכול… זכות כמה צדיקים וחסידים העוסקים בחיצוניות התורה לבד…".
הרב שמעון אגסי הונצח על ידי קריאת שני רחובות על שמו.
האחד ברמלה והשני בשכונת הר-נוף בירושלים.
בחורף תשפ"ו (נובמבר 2025) הושקה תערוכת-קבע לזיכרו ב"מרכז מורשת יהדות בבל" באור-יהודה.
הרב יצחק נסים - הראשון לציון והרב הראשי לישראל
הרב יעקב מוצפי - ראב"ד העדה החרדית-ספרדית בירושלים
הרב סלמן חוגי עבודי - רבה של בגדאד, לימים חבר מועצת הרבנות הראשית בירושלים
הרב אפרים כהן - מראשי ישיבת פורת יוסף
הרב יהושע משה - אב"ד בגדד ורבה של גבעתיים.
בְּנֵי אהרון - פירוש לשער הגלגולים של הרב חיים ויטאל.
שם משמעון - פירוש לספר עץ חיים של הרב חיים ויטאל.
אמרי שמעון - פירושים על התנ"ך, חידושי ש"ס, פרקי עיון ומחשבה, דרשות על סיומי מסכתות והספדים, נדפס מכתב ידו, ירושלים ה'תשכ"ה.
יצא לאור מחדש בתשפ"א על ידי מכון אהבת שלום - יד שמואל פרנקו, בתוספת קונטרס בהעלות אהרן : כולל ג' דרשים שנתחברו על פטירת בנו אהרן אגסי.
זהב שבא - תשובות וחקרי הלכה, חידושי ש"ס, שולחן ערוך ומכתבי תורה
קונטרס יסודי התורה - ביאור על י"ג העיקרים להרמב"ם, נדפס מכתב ידו, על ידי ישיבת חברת אהבת שלום, ירושלים ה'תשל"ו
שמעו אמרי, אסופת שיריו ופיוטיו, אור יהודה, חורף תשפ"ו.
נאסף מספריו ומכתבי ידו, בעריכת שמעון אגסי (נכדו), יעקב זמיר והרב דוד מנחם.
שִׁמְעוֹן הוא דמות מקראית בספר בראשית, בנם השני של יעקב ולאה ואבי שבט שמעון.
מעמדו במשפחה נפגע לאחר שספג, יחד עם לוי בן יעקב, ביקורת על התנהגותו בשכם, כאשר נקמו את כבוד אחותם דינה בת לאה.
לפי סדר עולם רבה, שמעון נולד בשנה התשיעית להיות יעקב אבינו בחרן, שנת - 2,194 לבריאת העולם.
לפי הילקוט שמעוני שמעון נולד בכ"ח בטבת ומת בן 120. לפי ספר היובלים ומדרש תדשא שמעון נולד בכ"א בטבת ומת בן 127.
לאה אמו בוחרת לו את השם שמעון :.
רבי עובדיה ספורנו קושר את בחירת השם עם מתן השם לראובן בן יעקב.
על ד"ה בְּעָנְיִי הוא כותב: הרי לגבי שמעון היא אומרת: .
לאה רואה בפרי בטנה פיצוי על היחס שהיא זוכה מבעלה.
מדרש רבה רומז לפרשת זִמְרִי בֶּן-סָלוּא נְשִׂיא בֵית-אָב לַשִּׁמְעֹנִי, אשר פנחס בן אלעזר הכה אותו לאחר מגעו עם המדינית.
וכך המדרש אומר, "זה עתיד להעמיד שונא" - הוא זמרי - ומי מרפא מכתו?
גם את זה פינחס, שהוא עתיד לעמוד מלוי.
שמעון ולוי הרגו את שכם בן חמור וכל זָכָר מתושבי שכם בהיותם בני שלש עשרה שנים.
הנימוק היה כבוד המשפחה והחשש מחילול השם.
יעקב חשש מתגובת הכנעני והפריזי יושבי הארץ: .
אולם הם השיבו לו .
לפי המדרש ענו שמעון ולוי ואמרו: לא יאה שייאמר בכנסת ישראל – ערלים טמאו לבתולה, ועובדי עבודה זרה טינפו את בת יעקב, אלא כך נאה שיאמר: ערלים נהרגו בגלל בתולה, ועובדי עבודה זרה בגלל בת יעקב, ולא יהיה שכם בן חמור מגלגל עלינו הוצאת שם רע.
מסירות נפשו של שמעון באה לידי ביטוי בהתנהגותו כלפי דינה: "אמר רב הונא, אמרה (דינה): ואני אנה אוליך את חרפתי (וסרבה לצאת עמהם)!
עד שנשבע לה שמעון שנוטלה (שנושא אותה לאישה)."
לפי המדרש שמעון השתתף באופן פעיל במעשה מכירת יוסף הצדיק - הוא השליך אותו לבור.
לכן גם הוא נבחר על ידו להישאר במצרים.
כשבני יעקב יורדים למצרים מתנכר אליהם יוסף ומדבר אתם קשות: "וַיֹּאמֶר אֲלֵהֶם מְרַגְּלִים אַתֶּם לִרְאוֹת אֶת עֶרְוַת הָאָרֶץ בָּאתֶם".
המדרש מוסיף כי יוסף לא נקט נגדו "מידה כנגד מידה" וכאשר היה אסור במצרים העניק לו יחס מיוחד.
יעקב אבינו מנבא לשמעון וללוי לפני מותו את הגורל, המבוסס על אופיים: "שִׁמְעוֹן וְלֵוִי אַחִים כְּלֵי חָמָס מְכֵרֹתֵיהֶם.
כוונתו היא שעקב אופיים הסוער והלוחמני, הם זקוקים לשליטה חיצונית.
לכן שבט לוי התפזר בין כל השבטים ושבט שמעון קיבל את נחלתו בתוך נחלת שבט יהודה.
בעקבות האזכור המקראי של "שאול בן הכנענית", אחד מצאצאיו של שמעון, נזכרת בספר היובלים "אדיבה הכנענית", אשת שמעון.
מקום קברו של שמעון הוא נושא שנוי במחלוקת.
הרב שמעון אור (נולד ב-17 ביוני 1965, י"ז בסיון ה'תשכ"ה) הוא ראש תנועה לתורה מנהיגה וראש גרעין תורני ורב קהילה בשכונת קריית היובל בירושלים.
עם סיום לימודיו במדרשית נעם התגייס לחטיבת גולני.
לאחר מכן פנה ללימוד תורה בישיבות מרכז הרב ועטרת כהנים.
בשנת תש"ן התחתן עם בת-ציון (בצי), בתו של הרב יהושע צוקרמן.
בן אחיו, אבינתן אור, נחטף ממסיבת נובה לרצועת עזה במתקפת הפתע על ישראל ב-2023.
ב-1998 הקים את הישיבה לתורה מנהיגה בקצרין שברמת הגולן.
ב-2001 עברה הישיבה לשכונת קריית היובל בירושלים ומאוחר יותר נסגרה.
ב-2004 הקים הרב אור גרעין תורני במקום.
ב-2000 הקים את עמותת תנועה לתורה מנהיגה.
בעקבות ביצוע תוכנית ההתנתקות דרש הרב אור, יחד עם התנועה שהקים, כי המפלגות הדתיות לאומיות יציבו את עצמן כאלטרנטיבה שלטונית להנהגת המדינה, כתחילה של תהליך, שיביא את התורה להוות גורם תרבותי מנהיג במדינת ישראל.
ביולי 2011 יזם התפקדות בשם "ישראל ייעודית", במטרה לפקוד כשלושים אלף איש אשר יתמכו במטרה זו.
באוגוסט 2013 קיימה התנועה כנס יסוד.
ביוני 2013 השיק את סדנת הלימוד "כנפי האדמה", המתמודדת עם שורשי הקונפליקט שבין יסודות התורה ויסודותיה האזרחיים של מדינת ישראל.
בדצמבר 2014, לקראת הבחירות לכנסת העשרים, התמודד בפריימריז של הבית היהודי לראשות המפלגה תחת הסלוגן "מנהיגות שמובילה תרבות".
הוא קיבל 12% מהקולות והפסיד לנפתלי בנט.
במקביל הוא התמודד גם בפריימריז לרשימת המפלגה, הגיע למקום נמוך והוצב במקום ה-41 ברשימה לכנסת.
בספטמבר 2016, זמן קצר לאחר תחילת המפקד בבית היהודי, הודיע על כוונתו להתמודד בשנית על ראשות המפלגה ועל מקום ברשימתה.
סמוך לסגירת רשימת המתמודדים הודיע על פרישה מההתמודדות, והעביר את תמיכתו ליונתן ברנסקי.
נכון ל-2022, עובד הרב אור כמאמן אישי במרכז כיוון בירושלים.
הרב אור הוא דודו של החטוף אבינתן אור שנחטף לעזה במסגרת מתקפת הפתע של חמאס ב-7 באוקטובר.
והוא שוחרר בחיים במסגרת עסקת שחרור החטופים ב-13 באוקטובר 2025.
לדעת הרב אור, עוצמות החיים שמייחסת התורה במאורעותיה, דיוניה והלכותיה, לכל רמות החיים – האדם, האדמה וכל היוצא ממנה – החי הצומח והדומם, וכן רמת הקשרים הנוצרים ביניהם, כדוגמת קשרי האישות והקניין, עולות לאין ערוך מאלו שאנו חווים כיום.
הוא סבור כי בכוחה של הבנה זו לפתור סוגיות רבות שלא ניתנות לביאור במסגרת תובנות החיים הידועות, ובהן סוגיות העוסקות בקו התפר שבין תורה ומדינה.
על יסוד זה הוא מבסס את קביעתו כי מטרת התורה היא לעורר חיים אלו מחדש במסגרת המדינית.
תובנות אלו עמדו ביסוד המניפסט "מגאולה לגאולה" שכתב בתקופת הסכמי אוסלו, המבוסס על הטענה כי אנחנו נמצאים בתקופת התעוררות של אותם חיים, וכי ההנהגה העתידית של מדינת ישראל תורכב בידי אלו שיהיו מודעים לעוצמת החיים הזו, ישאפו אליה ויהיו בעלי יכולת לממשה.
"הגולן – המקור לאקטביזם האלוהי של האדם"
"עצמאות ישראל – מכח זמן אייר"
"התשוקה לחיים", על כיסוי ראש באישה נשואה ובכלה, ירושלים תשס"ז, 204 עמ'
"אתניות נשית – זהות הפרט והלאום", 2020
שמעון האציל לבית לֶמֶל (משנת 1811 פון למל; בגרמנית: Simon Edler von Lämel; 28 באוגוסט 1776 – 18 באפריל 1845) היה איש עסקים יהודי אוסטרי.
צאצא למשפחת למל נולד בעיר טושקו בבוהמיה, והתעסק בענף הצמר משלב גידולו, דרך המסחר בו ועד לתעשיית האריגים בבוהמיה ובאוסטריה.
בעת מלחמותיו של נפוליאון בונפרטה באימפריה האוסטרית קיים למל יחסי מסחר עם שני הצדדים, אך עיקר סיועו ניתן לקיסרות האוסטרית.
למל אף הילווה לאוצר האוסטרי את כל הונו הנזיל למימון הוצאות המלחמה.
כהוקרה למאמצי הסיוע שלו ניתן ללמל בשנת 1811 תואר אצולה, דבר שהיה נדיר מאוד בקרב יהודים באותה העת (בשנת 1821 היו בווינה רק כתשע משפחות יהודיות שזכו לתואר אצולה).
ב-1813 מונה למל לשר הממונה על האספקה לצבא האוסטרי.
למל פעל כשתדלן לטובת היהודים, הן בתחום הקלת עול המס שהושת עליהם והן לשיפור מעמדם החוקי בארצות גרמניה ואוסטריה השונות.
בשנת 1856 הקימה בתו אליזה הרץ לזכרו את בית הספר למל - בית ספר יסודי בירושלים.
שמעון אמסלם (נולד ב-10 בנובמבר 1966) הוא כדורסלן עבר, וכיום משמש כמנהל מקצועי ופרשן ספורט ישראלי.
שיחק בעמדות הפאוור פורוורד והסנטר בין היתר בקבוצת הפועל תל אביב ובנבחרת ישראל.
במרבית הקריירה שלו שימש כקפטן והיה לסימלה של הפועל תל אביב.
אמסלם נולד, גדל והתחנך בשדרות להורים שעלו ממרוקו.
עוד מגיל צעיר גילה את כישרונו במשחק הכדורסל ומגיל 14 החל לשחק בקבוצה באופן סדיר.
את עיקר קריירת הנוער שלו עשה בקבוצת "הפועל שער הנגב", עימה גם העפיל בשנת 1984 כשהיה בגיל 17 ל"גמר גביע המדינה לנוער בכדורסל" נגד קבוצת מכבי חיפה.
באותה השנה סייע לקבוצתו לסיים במקום השני בליגה לאומית ב', שהייתה אז הליגה השנייה לנוער.
אמסלם הצטרף לקבוצת הבוגרים של הפועל תל אביב בהמלצת מנהלה המקצועי, יהושע רוזין.
בעונתו הראשונה בקבוצת הפועל תל אביב לא זכה לדקות משחק רבות, אולם כאשר שיחק התרכז במשחק ההגנה, הריבאונד והשמירה על שחקני הפנים של הקבוצות היריבות.
בעונות הבאות מצבו של אמסלם לא השתפר בהרבה, אולם בתקופה זו הוא קנה את לב אוהדי הפועל תל אביב בשמירה הבלתי מתפשרת שלו על כוכב מכבי תל אביב, קווין מגי, במשחקי הדרבי בין שתי הקבוצות.
בעקבות שינויים בסגל השחקנים של הקבוצה בטרם תחילתה של עונת 1989, אמסלם קיבל דקות משחק רבות יותר מבעבר.
בעקבות מעברו של עמוס פרישמן, קפטן הקבוצה, להפועל חולון, התמנה אמסלם לקפטן במקומו.
תקופה זו הייתה אחת היפות של הקבוצה ושל אמסלם, שבצוותא עם שחקנים כמו תומר שטיינהאור, פרישמן, דייוויד ת'רדקיל ואחרים הוביל את הקבוצה לשלושה גמרי פלייאוף רצופים (1992-1994).
בתווך הניף את גביע המדינה בשנת 1993, התואר האחרון בו זכתה הקבוצה עד היום בליגה הבכירה.
ב-1994 פורסמה כתבה במדור הספורט של המקומון התל אביבי "העיר" אודות המשחקים הגאים בלוס אנג'לס.
העיתון בחר בכותרת "אמסלם לא לבד" - זאת בגלל הפזמון המקניט "אמסלם ההומו" שהיו שרים באותה תקופה כמה מאוהדי הקבוצות היריבות במשחקים שבהם השתתף.
פסיקה תקדימית שנודעה מאז בתור הלכת אמסלם.
מקומון "העיר" ערער לבית-המשפט המחוזי, אך הערעור נדחה ב-1997.
לאחר שעזב את הפועל תל אביב, עבר לקבוצת הפועל חיפה.
בשתי העונות שלאחר מכן, עבר אמסלם דרומה והצטרף לקבוצת הפועל אילת ואף שותף במשחק מכריע בו קליעות עונשין שלו קבעו כי הפועל תל אביב תרד ליגה פעם נוספת.
בעונה הבאה שב אמסלם להפועל תל אביב ועזר לה לחזור חזרה לליגה הראשונה, אך הקבוצה ירדה שנית לאחר עונה בודדת.
בסיום אותה עונה (1998/1999) עבר אמסלם לקבוצת בני הרצליה לעונה אחת, שלאחריה עבר לשתף פעולה עם חברו הטוב מימי הפועל תל אביב, תומר שטיינהאור בקבוצת מכבי גבעת שמואל.
העונה שלאחריה היא האחרונה של אמסלם כשחקן פעיל בהפועל תל אביב, שחזרה לליגת העל אחרי היעדרות של שלוש שנים.
טרם עונת 2002/2003 היה אמסלם אמור להמשיך לשחק בקבוצה, אולם תאונה שבה נכווה בידיו וברגליו במהלך חופשה עם משפחתו קטעה את קריירת הכדורסל המקצוענית שלו.
בעונת 2004/05 שב לעיר נעוריו לקבוצת מכבי שדרות וסייע לה להעפיל לליגה א'.
סה"כ קלע כ-1968 נק' במסגרת הליגה הסדירה בממוצע של 7.5 נק' למשחק.
אמסלם שיחק 62 משחקים במדי נבחרת ישראל בהם קלע 111 נק', והשתתף בשתי אליפויות אירופה בשנת 1993 ובשנת 1999.
לאחר פרישתו שימש אמסלם כעוזר מאמן בקבוצת הפועל תל אביב, שלאחריה עבר לפרשן את משחקי ליגת העל בכדורסל המשודרים בערוץ הספורט.
ב-2009 אמסלם השתתף בתוכנית הריאליטי "רוקדים עם כוכבים", ששודרה בערוץ 2 (רשת).
בת זוגו של אמסלם בתוכנית הייתה מאשה טרויאנסקי.
בחודש יולי 2011 החל לשמש כמנהל מקצועי של קבוצת אליצור אשקלון מליגת העל.
פוטר מתפקידו במאי 2012 לאחר שהתעמת עם שחקן הקבוצה, מרקו קילינגסוורת', בעקבות הרחקתו של האחרון בעבירה טכנית.
בשנת 2015 החל להשתתף בתוכנית המציאות, "הישרדות", המשודרת בערוץ 2 במסגרת שידורי רשת והיה המודח השביעי.
הוא היה מתמודד בולט וממנהיגי השבט שלו אך הודח בהפתעה כשמתמודדת השתמשה בפסלון חסינות.
ולאחר שהתנדב לתת שרשרת חסינות אישית שזכה בה לחבר לשבט.
בשנת 2016 החל להעביר הרצאה הידועה בשם "לנצח ולהישאר בן אדם", אשר עוסקת בנושא מנהיגות אישית וקבוצתית, מהו כוחה של קבוצה, הצבת מטרות ויעדים, התמודדות עם משברים וכישלונות ועוד.
ההרצאות מועברות בפני חברות, ארגונים, תלמידים, חוגים ועוד.
כיום הוא מנהל את מדור הספורט בדקאנט הסטודנטים של המכללה למינהל בראשון לציון ומסייע לספורטאים וספורטאיות מקצוענים רבים להשתלב במסגרת של לימודים אקדמאים במהלך הקריירה.
בנוסף, פעיל אמסלם במסגרת ארגון שחקני הכדורסל בהסתדרות הכללית.
בשנת 2024 חזר להפועל תל אביב והצטרף לצוות המקצועי.
בשנת 2025 זכתה הקבוצה ביורוקאפ, התואר השני בחשיבותו באירופה, והעפילה לראשונה ליורוליג.
בנו של אמסלם, לוטן אמסלם, משחק בקבוצת עירוני נס ציונה בכדורסל.
מכבי גבעת שמואל - (2000/2001 - עבר באמצע העונה להפועל תל אביב)
שמעון אברמוביץ וינוור (בפולנית: Szymon Abramowicz Winawer; 6 במרץ 1838 – 29 בנובמבר 1919) היה שחמטאי יהודי-פולני מוביל שניצח באליפות גרמניה בשחמט בשנת 1883.
וינוור נולד בעיר ורשה בפולין.
בתחרות הבינלאומית הראשונה בה השתתף, תחרות פריז בשנת 1867, זכה במקום השני המשותף עם וילהלם שטייניץ ואחרי איגנץ קוליש.
הוא נשאר בין הטובים ביותר בעולם למשך 15 שנים.
בשנת 1868 זכה וינוור בתחרות הבינלאומית הראשונה שנערכה בעיר הולדתו ורשה.
וינוור ניצח בדו-קרב שנערך בסנקט פטרבורג מול האמן הרוסי שומוב בתוצאה 2–5. בשנת 1878 חילק וינוור את המקום הראשון בתחרות בפריז, עם יוהנס צוקרטורט בתוצאה (+14 =5 −3) לפני האמנים ג'וזף הנרי בלקברן וג'ורג' הנרי מקנזי אך לבסוף קיבל את המקום השני לאחר משחקי פלייאוף.
בתחרות ברלין בשנת 1881 סיים במקום השלישי יחד עם מיכאל צ'יגורין.
הישגו הטוב ביותר של וינוור היה מקום ראשון משותף עם שטייניץ בתחרות וינה 1882, שהייתה התחרות החזקה ביותר בהיסטוריה - עד אותה שנה.
בשנת 1883 לא הצליח וינוור לנצח, אך מאוחר יותר בנירנברג הוא זכה במקום הראשון, וניצח את בלקברן שזכה במקום השני.
לאחר הפסקה ארוכה חזר וינוור לשחמט בשנות ה-90 של המאה ה-19, אך בעת ההיא כבר חלפו על פניו שחקנים צעירים כזיגברט טאראש ועמנואל לסקר.
בדרזדן 1892 ובבודפשט 1896 הוא סיים במקום השישי.
בשנת 1896 הפסיד בדו-קרב לדוד ינובסקי 5-2. בתחרות הבינלאומית האחרונה בה השתתף, מונטה קרלו 1901, מלאו לו כבר 61 שנים, והוא לא נמנה עם הזוכים בפרסים.
וינוור המשיך לשחק בתחרויות גם בשנות ה-60 שלו ובמהלך הקריירה הארוכה שלו התמודד עם כל גדולי השחמטאים של השליש האחרון של המאה ה-19, מאדולף אנדרסן ועד לסקר.
היריבות המתמשכת עם בלקברן נמשכה בין השנים 1870 ל-1901, והם נפגשו במשחקים תחרותיים בחמישה עשורים שונים.
מספר וריאנטים קרויים על שמו של וינוור.
החשוב מהם הוא הווריאנט של ההגנה הצרפתית.
שמו גם קשור להתקפת וינוור בפתיחה הספרדית.
בתחרות מונטה קרלו 1901, בתחרות האחרונה בה השתתף, הפתיע וינוור בגמביט הנגדי ב במשחק מול פרנק מרשל.
מאז קרוי הגמביט על שמו.
שמעון אבידן (7 בפברואר 1911 – 11 בספטמבר 1994) היה איש צבא ישראלי, מפקד חטיבת גבעתי במלחמת העצמאות.
שמעון אבידן נולד בגרמניה בשנת 1911 כזיגברט קוך, בן למשפחת סוחרים.
בצעירותו הצטרף למפלגה הקומוניסטית שהחדירה אותו כסוכן סמוי לתוך המפלגה הנאצית.
לאחר עליית הנאצים לשלטון נפלו מסמכי המפלגה הקומוניסטית לידי הנאצים והמפלגה הקומוניסטית המליצה שיעזוב את גרמניה.
שמעון ברח לצרפת, הצטרף עם אחיו לתנועת השומר הצעיר, ועלה לארץ ישראל בחודש יוני 1934 בגיל 23. הוא הצטרף לקיבוץ איילת השחר, בו היה שומר שדות.
היה סרג'נט (סמל) נוטרים ומפקד במשמר הנע.
לאחר מכן היה מפקד פלוגות השדה בגליל העליון ומפקד ולוחם בפלגות הלילה המיוחדות שהקים קפטן אורד צ'ארלס וינגייט.
בשנת 1939 עבר לקיבוץ עין השופט שבו גר עד מותו.
בימי מלחמת העולם השנייה, בשנת 1941, היה אבידן מראשוני המתגייסים לפלמ"ח והפך לידידו של מפקד הפלמ"ח יצחק שדה.
בתקופת מאתיים ימי החרדה, מאביב 1942 ועד לניצחון הצבא הבריטי בקרב אל עלמיין, הקים לפי הוראתו של יצחק שדה את המחלקה הגרמנית של הפלמ"ח שנועדה לבצע פעולות גרילה מעבר לקווי האויב הגרמני אם ארץ ישראל תכבש על ידי הצבא הגרמני.
המחלקה הוקמה בחודש מאי 1942, בתקופה ששרר ביישוב חשש כי קורפוס אפריקה של ארווין רומל, שהתקדם בצפון אפריקה לעבר מצרים, יחצה את תעלת סואץ ויכבוש את ארץ ישראל.
שמעון אבידן, כיליד גרמניה השולט היטב בשפה הגרמנית ובאורח החיים בגרמניה, שהקים את המחלקה, היה למפקדה כשיהודה בן חורין (בריגר) היה סגנו.
אנשי המחלקה התאמנו בהפעלת כלי נשק, בטקטיקות קרב, בסיירוּת, בקרב מגע ובשימוש במכשירי קשר.
עם ניצחון הבריטים בקרב אל עלמיין השני ב־3 בנובמבר 1942, חלפה סכנת כיבוש ארץ ישראל והסתיים היעוד המקורי של המחלקה לפעולות גרילה בארץ ישראל.
המחלקה המשיכה להתקיים לאחר מכן כאשר מעת לעת פשטו בה שמועות על פעולות העומדות להתבצע על ידה בחזיתות השונות, אך אלו לא נתממשו.
כאשר התברר סופית כי אין הצבא הבריטי מעוניין בעזרתה של המחלקה באחת החזיתות, פורקה המחלקה ואנשיה פוזרו כלוחמים רגילים ביחידות הפלמ"ח השונות.
על שמעון אבידן הוטל להקים את פלוגה ז' של הפלמ"ח, שהורכבה מאנשי המחלקה הגרמנית, המחלקה הבלקנית (מחלקה שאומנה ללחום מעבר לקווי האויב במדינות הבלקן) המחלקה הערבית (במונחי היום, מחלקת המסתערבים) ומחלקת הטיס.
אבידן היה למפקד הפלוגה ואחד ממפקדי המחלקות בה היה יצחק רבין.
לקראת תום מלחמת העולם השנייה, יצא אבידן לאירופה בשליחות המוסד לעלייה ב' והיה לאחד ממארגני ההעפלה.
בהיותו באירופה עמד בראש קבוצת הנוקמים, שפעלה תחת מעטה סודיות שלא הוסר ברובו אף במשך שנים רבות לאחר מכן, ועסקה בחיסולם של פושעי מלחמה נאצים.
בשובו לארץ נתמנה כמפקד הגדוד הרביעי של הפלמ"ח.
בסוף שנת 1944 צורף למטה הסזון שבראשו עמד יגאל אלון.
לפני תחילת פעולות הסזון נערכו דיונים שבהם התבטאה ההתלבטות המצפונית הכרוכה בדילמה שבין הטלת מרות הנהגת היישוב על ארגוני המחתרת האצ"ל והלח"י שלא סרו למרותה, לבין הצורך להסגיר יהודים לידי הבריטים.
יגאל אלון היה בין המתנגדים להסגרה, אך מפקד הפלמ"ח יצחק שדה הטיל את כל כובד משקלו בעד ביצוע הסזון.
דעתו של אבידן הייתה שעדיף לפעול נגד ארגוני המחתרת באופן עצמאי ללא שיתוף פעולה עם הבריטים, אך אם הברירה היא בין שיתוף פעולה עם הבריטים לבין אי עשייה כלל, אזי יש לשתף פעולה עם הבריטים.
מספר שבועות לפני תום מלחמת העולם השנייה השתחרר אבידן מן הפלמ"ח וחזר לקיבוץ עין השופט, כעובד בפלחה.
חטיבת גבעתי הייתה אחת משש החטיבות שהוקמו על יד "ההגנה" לקראת הכרזת העצמאות, על מנת לקדם את הפלישה הצפויה של מדינות ערב.
החטיבה הוקמה על בסיס יחידות חי"ש שלחמו במרחב תל אביב והדרום, כוחות מח"ל וגדוד אצ"ל.
מיד לאחר עצרת האו"ם בכ"ט בנובמבר 1947, כאשר הותקף היישוב היהודי, הטיל המטה הארצי של "ההגנה" את משימת הקמתה של החטיבה על שמעון אבידן - שהיה אז מפקד ותיק בהגנה ובפלמ"ח.
במלחמת העצמאות הגנה החטיבה על מרחב תל אביב ונטלה חלק בליווי שיירות לירושלים ובמבצעים להבקעת הדרך לירושלים דוגמת מבצע נחשון (ר' להלן).
מבצע נחשון, שהחל בליל 5–6 באפריל 1948 והסתיים ב-15 באפריל, היה גדול המבצעים של "ההגנה" בשלב שלפני הכרזת המדינה, השלב בו נערכה המלחמה נגד כוחות בלתי סדירים של ערביי ארץ ישראל ונגד כוחות צבא ההצלה שחשו לעזרתם.
זאת בטרם הצטרפו למלחמה הצבאות הסדירים של מדינות ערב.
מטרת המבצע הייתה הסרת המצור מעל ירושלים ויצירת ציר מאובטח להעברת שיירות אספקה ותגבורת לירושלים.
דוד בן-גוריון ראה את ירושלים כמרכז הכובד של המערכה כולה והורה לרכז כוח גדול של כ־1,500 לוחמים למבצע זה.
אבידן מונה למפקד המבצע, כבעל ניסיון צבאי שרכש במסגרת המחלקה הגרמנית והפלמ"ח ובשל אישיותו וכושר מנהיגותו.
הדרך לירושלים נפרצה ושיירות אספקה גדולות שהובילו מזון ודלק הגיעו לירושלים.
אף שלאחר תום המבצע הדרך לירושלים נחסמה שנית, נחשב המבצע כניצחון הגדול של היישוב בהתמודדות עם ערביי ארץ ישראל שנמשכה מאז כ"ט בנובמבר 1947 ועד להכרזת המדינה.
עם פלישת צבאות ערב למדינה שזה אך נולדה, מיד לאחר הכרזת העצמאות ב-14 במאי 1948, הוטל על חטיבת גבעתי בפיקודו של שמעון אבידן להילחם בחזית הקריטית ביותר, מול הצבא המצרי.
במבצע פלשת לחמה חטיבת גבעתי ביחד עם חטיבת הנגב, בימים 1 ביוני - 3 ביוני 1948, לבלימת הצבא המצרי בציר החוף.
ב־29 במאי 1948, שבועיים לאחר פלישת צבאות ערב, החל חיל המשלוח המצרי לנוע ממג'דל צפונה.
בטור היו יותר מ-500 (1300 כלי רכב על פי יומנה של מחלקת התגבורת מגדוד 53 שישבה בניצנים ודיווחה למטה הגדוד בבאר טוביה): כלי רכב - מכוניות משא, זחלים, טנקים בינוניים ותותחים מכל הסוגים עברו ב"מצעד" על הכביש הראשי ממערב לניצנים ופניהם לעבר העיירה איסדוד (אשדוד).
הטור הגיע לאיסדוד וחלקו נכנס לעיירה וחלק אחר המשיך צפונה כ־3 ק"מ ונעצר ליד הגשר המפוצץ על נחל לכיש (גשר עד הלום).
המרחק לתל אביב היה 32 ק"מ בלבד ושום כוח צבאי רציני לא ניצב בין המצרים לתל אביב.
גשר זה מהווה הנקודה הצפונית ביותר אליה חדרו המצרים בגזרה זו ומכאן שמו.
לאחר מכן כבשו את גבעה 105 ומנעו את ניתוקה של נגבה, שעמדה בגבורה מול התקפות כבדות מהאוויר ומהיבשה.
ב-13 בספטמבר 1948 נערך ברחובות המסדר החגיגי של חטיבת גבעתי, ובו השתתפו אלפי חיילים על נשקם וכלי רכבם.
על כתף שמאל של כל חייל התנוסס, לראשונה, תג היחידה של גבעתי - חרב ומשני צדיה עלי צבר.
במסגרת מבצע יואב כבשה חטיבת 'גבעתי', בפיקודו של שמעון אבידן, את 'משלטי הצומת' (כביש 35 וכביש 232 בימינו) ואת משלטי חוליקאת, ובכך פתחה את הדרך לנגב, וכן כיתרה כוח מצרי גדול בכיס פלוג'ה.
מתום מלחמת העצמאות ועד מותו
לאחר תום המלחמה נתמנה אבידן לראש מחלקת המבצעים במטכ"ל.
בשנת 1949 פרש מצה"ל, לאחר מחלוקת עם שר הביטחון דוד בן-גוריון וחזר לקיבוצו.
דרגתו של אבידן בפרישתו הייתה דרגת סגן-אלוף, שהייתה באותה עת, בטרם הונהגה בשנת 1950 דרגת אלוף-משנה, דרגה בכירה, אחת מתחת לדרגת אלוף.
שמו של אבידן נקשר לתמיד עם שמה של חטיבת גבעתי שלחמה בקרבות מרים במלחמת העצמאות ובלמה את הפלישה המצרית לכיוון תל אביב.
בשנים שלאחר המלחמה היה אבידן רכז הביטחון של הקיבוץ הארצי והמומחה לענייני ביטחון של מפ"ם שהייתה באותו זמן אחת המפלגות המובילות במדינה.
בציבור הרחב נחשב אבידן לאיש מצפון ובעל סמכות מוסרית עליונה.
אבידן היה פעיל במוסדות "הקיבוץ הארצי" ולימים היה מזכיר התנועה.
בשנת 1969, בעת מלחמת ההתשה, נשבה בנו בשבי המצרי.
ג'יפ שנסע בו ליד תעלת סואץ, בהיותו סגן מפקד מוצב ששירת בגזרת התעלה, כקצין מילואים מתנדב, עלה על מוקש והוא נשבה כששתי רגליו מרוסקות ושב מן השבי רק בתום מלחמת יום הכיפורים.
בשנת 1976 נתמנה אבידן על ידי שר הביטחון, שמעון פרס לתפקיד מבקר מערכת הביטחון.
אבידן מילא תפקיד זה עד למהפך הפוליטי של שנת 1977, כאשר מפלגת הליכוד, בראשות של מנחם בגין, עלתה לשלטון.
מאז לא מילא יותר אבידן כל תפקיד רשמי.
שמעון אבידן עבד שנים רבות בענף הפלחה בקיבוצו, עין השופט, ובמפעל של הקיבוץ.
היה ארכאולוג חובב והקים מוזיאון בקיבוץ.
אחיו היה ולטר קוך שעיברת את שמו לאורי כוכבא, והיה אמן וצייר, איש קיבוץ נען.
שמעון אבידן נפטר בשנת 1994. בן 83 שנים היה במותו.
והובא למנוחות בקיבוצו עין השופט.
לאחר מותו, נקראו על שמו רחובות בתל אביב, ראשון לציון, חולון ובבאר שבע.
שמעון אלאפין (Semyon Zinovievich Alapin; 7 בנובמבר 1856, וילנה – 15 ביולי 1923, היידלברג), היה שחמטאי יהודי-ליטאי, מנתח פתיחות ומחבר חידות.
אלאפין היה מטובי שחקני השחמט ברוסיה של שלהי המאה ה-19. בין השנים 1878–1879 הגיע אלאפין למקום השני בתחרות סנקט פטרבורג (ניצח: מיכאיל צ'יגורין).
בשנת 1880 הפסיד אלאפין דו-קרב למיכאל צ'יגורין +3 -7 0= (+ ניצחונות – הפסדים = תוצאות תיקו), וניצח בדו-קרב את קורט פון ברדלבן +3 -1 =1. בשנת 1899 אלאפין סיים בתיקו דו-קרב עם קרל שלכטר +1 -1 =4.
מד הכושר המוערך של אלאפין היה בשיאו 2688 (פברואר 1898) כאשר אלאפין היה ממוקם עשירי בעולם.
בין השנים 1898–1910 פרסם אלאפין עיתון שחמט משלו בשם Der Schachfreund (החבר של השחמט).
בשנת 1913 פרסם אלאפין ספר המיועד לשחמטאים מתחילים באותו שם.
היום הוא מוכר בעיקר בזכות תרומתו לתיאורית הפתיחה במרבית הפתיחות החשובות.
שמו של אלאפין נקשר להסתעפויות רבות בפתיחה וביניהן:
הסתעפות אלאפין בהגנה הסיציליאנית: 1. ה4 ג5 2. ג3
הסתעפות אלאפין במשחק הפתוח 1. ה4 ה5 2. פה2
הסתעפות אלאפין בהגנת קארו-קאן: 1. ה4 ג6 2. ג3
הסתעפות אלאפין בהגנה הולנדית (ידועה גם כהסתעפות מנהטן) 1. ד4 ו5 2. מהד3
הרב שמעון גד אליטוב (י"ד באדר ה'תרצ"ז, 24 בפברואר 1937 – ג' בשבט ה'תשפ"ג, 25 בינואר 2023) היה רב המועצה האזורית מטה בנימין, חבר מועצת הרבנות הראשית, יו"ר ועדת רבנים וקהילות בתפוצות, חבר מועצת הנשיאות של "איחוד הרבנים במדינות האסלאם", מרבני חסידות חב"ד בירושלים ורבה של מבשרת ציון.
נולד בעיר העתיקה בירושלים לרבי יוסף רחמים ושושנה בתו של הדיין מאיר אבוטבול מקזבלנקה.
למד בתלמוד תורה שעל יד ישיבת פורת יוסף, בתש"ח הכניס אותו הרב אלחנן פרלמוטר ללמוד בישיבת נובהרדוק בחדרה.
בתשי"ב הצטרף לחסידות חב"ד ועבר ללמוד בישיבת תומכי תמימים בלוד.
בשנת תשט"ז החל ללמד בישיבה זו בכיתת הצעירים.
בהיותו בישיבה זכה להדרכה אישית מהרבי מליובאוויטש ממנו קיבל כמאה מכתבים הכוללים הדרכה אישית לבחור ישיבה והוראה לעסוק בחינוך וברבנות.
צילומי מכתבי הרבי אליו פורסמו בספר "כאשר ישא האמן".
בין השנים תשי"ז לתשי"ט שימש כמחנך בכפר חב"ד.
בי"ג באב תשי"ח (1958) התחתן בחצר ישיבת חב"ד בפרדס בלוד עם מזל בת הרב משה בוסקילה מרבני גבעת אולגה בחדרה ובשנת תש"כ החל לשמש כמחנך בקריית גת ושנה לאחר מכן עבר לחנך בברוש.
בשנת תשכ"ח נסע לשלוש שנות שליחות למטרות שחיטה ביוגוסלביה וברומניה הקומוניסטית, בשנת תש"ל נסע לאותה מטרה לארגנטינה, לאחר שהחל למסור בהוראת הרבי מליובאוויטש שיעורי תורה במקום התמנה לרב הקהילה החלאבית הגדולה "סוכת דוד" בבואנוס איירס, תחת כהונתו התפתחה הקהילה מאוד ונוספו בה מנייני תפילות ושיעורי תורה.
בנוסף שימש בקודש ומסר שיעורים בקהילות "שובה ישראל" "בחורים" ו"אגודת דודים".
בסוף שנת תשל"ח שב לישראל ומונה כמנהל ישיבת אור החיים של בן דודו הרב ראובן אלבז.
בחנוכה שנת תשמ"א פתח ישיבה למקצועות קודש עבור נוער חרדי במצוקה וכולל אברכים בשם "אור מאיר חב"ד" (על שם אחיו הגדול הרב מאיר אליטוב, שהיה ראש ישיבה בשדה יעקב וישיבת הראשון לציון ונספה בתאונת דרכים).
בשנת תשמ"א (1981) התמודד ברשימת פועלי אגודת ישראל לכנסת, אך לא נבחר.
במקביל לכהונתו כראש ישיבה שימש ברבנות של כמה קהילות בירושלים.
מסר הרצאות בחסידות ובחינוך ברחבי הארץ ובתחנות רדיו, בעיקר בערוצי מורשת של קול ישראל.
בשנות ה-90 היה לו שיעור תניא קבוע שמסר בערוץ קול הנשמה.
כמו כן מסר מדי יום שישי שיעורים ברדיו קול חי.
בשנת תש"נ שב לשנה לארגנטינה ושימש כרב קהילת שערי תפילה בבואנוס איירס וכמנהל תלמוד תורה חב"ד המקומי.
בשנת תשנ"א שב לישראל והקים מחדש את ישיבתו בשם עוז מאיר חב"ד בשכונת סנהדריה בירושלים כשלצד הישיבה פתח כולל אברכים גדול.
בסוף שנות ה-90 נבחר לשמש כרב המועצה האזורית מטה בנימין.
שימש גם בתפקידים: נשיא ארגון אחווה העולמי, סגן נשיא חברא קדישא חסידים בירושלים ועוד.
בשנת תשס"ח (2008) נבחר למועצת הרבנות הראשית, והיה הראשון מבין כל המועמדים.
בשנת תשע"ד נבחר שוב במקום הראשון ברבנים הספרדים.
תפקידו ברבנות הראשית היה יו"ר ועדת רבנים וקהילות בתפוצות.
בשנת 2012 התמנה כרבה של מבשרת ציון בפועל, ובחודש אוגוסט 2014 התמנה לחותם על תעודת הכשרות והנישואין בעיר ירושלים לקראת שנת השמיטה למשך שלושה חודשים עד לבחירות שהתקיימו לתפקיד רב העיר.
בשנת 2015 התמנה לראשות כולל אברכים המשלבים לימוד הלכה וחסידות בשכונת גאולה בירושלים.
בתשע"ט נוסף לו השם "חיים" כסגולה לרפואה, לאחר מצב רפואי קשה.
באוקטובר 2021 פרסם העיתון דה מרקר תחקיר על גיוסי תרומות לעמותות צדקה שייחס לרב שמעון אליטוב תפקיד כחבר ועדת התמיכות בעמותת בית דוד שהייתה מנוהלת על ידי יוסי כהן.
הרב אליטוב הגיב באופן רשמי לתחקיר ואמר כי מעולם לא השתתף באף ישיבה בוועדת התמיכות ושמו שורבב לוועדה על-ידי אחרים.
הרב אליטוב הגיש תצהיר רשמי על כך לרשם העמותות.
בשנת 2020 הגיש רשם העמותות בקשה לפירוק העמותה בשל חשש לחלוקת רווחים אסורה.
בינואר 2022 מונה הרב אליטוב לחבר נשיאות של איחוד הרבנים במדינות האסלאם.
נפטר ב-25 בינואר 2023. הלווייתו יצאה מבית הלוויות סנהדריה, שם ספדו לו בין היתר הרבנים ראובן אלבז, יצחק יוסף, יצחק אייזיק לנדא, שמואל אליהו, מנחם מנדל גלוכובסקי והשר אריה דרעי.
הלווייתו המשיכה לבית כנסת חב"ד בשיכון חב"ד שם ספדו הרב דוד לאו ובנו יוסי, והוא הובא לקבורה בהר המנוחות.
בנו הוא העיתונאי יוסי אליטוב.
שמעון אשד (28 באוגוסט 1921 – 1 בפברואר 2008) היה מפקדו השני של משמר הגבול ומפקד המחוז הצפוני של משטרת ישראל.
שמעון אשד נולד בטרנסילבניה ועלה ארצה בשנת 1923. בגיל 18 הצטרף לפלוגות הלילה בפיקודו של אורד צ'ארלס וינגייט ואחר כך התגייס לנוטרים.
בשנת 1943 עבר קורס מ"מים בהגנה (מחזור ט"ו) שנערך בג'וערה.
בתקופה זו ועד מלחמת העצמאות שירת במשימות פיקוד שונות במשטרת היישובים העבריים באזור עמק יזרעאל.
עם פרוץ מלחמת העצמאות הצטרף לצה"ל לחטיבת גולני.
במלחמה, השתתף בין היתר בקרבות משמר העמק מול צבא ההצלה של קאוקג'י ובקרבות משמר הירדן.
בתחילת שנות החמישים מונה למפקד גדוד מילואים בחטיבה המרחבית בעמק יזרעאל.
בשנת 1954 עבר לשרת במשמר הגבול תחילה כסמג"ד וזמן קצר לאחר מכן כמג"ד מג"ב צפון.
בשנת 1964 מונה למפקד משמר הגבול בדרגת ניצב.
עם תום שירותו במשמר הגבול, היה למפקד המחוז הצפוני של המשטרה.
בשנת 1976 פרש מהמשטרה והמשיך לעסוק בתחום הביטחון והאבטחה עבור גורמים אזרחיים.
נפטר ב-1 בפברואר 2008, והובא למנוחות בבית העלמין בעפולה.
שמעון אבו חצירא (נולד ב-10 באוקטובר 1986 בנתניה) הוא כדורגלן עבר ישראלי ששיחק בעמדת החלוץ.
אבו חצירא הוא מלך השערים בכל הזמנים של קבוצת עירוני קריית שמונה, והיה שחקן מפתח בזכייה באליפות היחידה בתולדות הקבוצה.
אבו חצירא נולד וגדל בנתניה כבכור מבין שלושה ילדים לברוך אביחצירה, יליד מרוקו שעלה לארץ ב-1968, ונורית לבית קוריעת, ילידת הארץ ממוצא מרוקאי.
החל את הקריירה שלו במחלקת הנוער של בית"ר טוברוק.
את הקריירה המקצוענית שלו הוא החל בהפועל כפר סבא, ובתחילת עונת 2005/2006 עבר להפועל פתח תקווה.
בתחילת דרכו בפתח תקווה הוא לא התבלט, אך בעונת 2008/2009 הצליח להשתלב בהרכב הפותח ולכבוש תשעה שערים בעשרת המחזורים הראשונים.
עד סוף העונה כבש 14 שערים והיה מלך השערים של ליגת העל בצוותא עם ברק יצחקי ואלירן עטר.
במאי 2009 טס ללא ידיעת הנהלת הקבוצה ליוון וחתם על חוזה בקבוצת לאריסה.
אבו חצירא הושעה משני משחקי הליגה האחרונים של פתח תקווה, אך ההתאחדות לכדורגל בישראל אישרה את שחרורו ומעברו ליוון, והוא עבר ללאריסה.
בינואר 2011 שב אבו חצירא לישראל וחתם בעירוני קריית שמונה.
לאחר חצי עונה מוצלחת, בה כבש 7 שערים והגיע עם הקבוצה עד חצי גמר גביע המדינה, חתם לשלוש שנים נוספות בקבוצה.
בדצמבר 2011 האריך אבוחצירא את חוזהו בעירוני קריית שמונה לארבע שנים.
בסוף עונת 2011/2012 זכה עם קבוצתו באליפות הראשונה בתולדותיה, וסיים כמלך השערים של הקבוצה עם 13 שערים.
בעונת 2012/2013 השתתף אבו חצירא במשחקי הקבוצה במוקדמות ליגת האלופות והעפיל עמה לשלב הבתים של הליגה האירופית, אז כבש צמד במשחק מול אולימפיק ליון ושער מול ספרטה פראג.
בעונה זו היה סגן מלך השערים של ליגת העל עם 15 שערים, כולל רביעייה מול הפועל תל אביב באצטדיון בלומפילד.
בנוסף העפיל עם הקבוצה לגמר גביע המדינה, וכבש את שער היתרון מול הפועל רמת גן, אך לבסוף הפסידה קבוצתו בבעיטות הכרעה.
ב-24 ביוני 2013 חתם אבו חצירא במכבי חיפה על חוזה לארבע שנים.
בעונתו הראשונה במדי מכבי חיפה כבש שער ליגה אחד, ובינואר 2014 נפצע וסיים את העונה.
בתחילת העונה שלאחר מכן כבש שלושה שערי ליגה, וב-2 בפברואר 2015 הושאל לעירוני קריית שמונה עד סוף העונה.
ב-7 בפברואר 2015 ערך אבו חצירא את הופעת הבכורה המחודשת שלו במדי קריית שמונה, כשהשלים 60 דקות בהן כבש צמד ובישל שער נוסף בניצחון 3–2 על הפועל פתח תקווה.
עד תום העונה כבש בסך הכל שלושה שערים ב-14 הופעות בליגה.
ב-5 ביוני 2016 הודיעה מכבי חיפה על שחרורו של אבו חצירא.