tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
נסיכת הכתר מרגרטה (לימים מלכת דנמרק) ובעלה הנסיך הנריק ביקרו בקנדה בספטמבר 1967. המלכה מרגרטה ביקרה גם בקנדה בשנת 1991. יורש העצר פרדריק ונסיכת הכתר מארי ביקרו באוטווה ובטורונטו בשנת 2014. כאשר הנסיך יואכים התחתן עם מארי, הם בילו את ירח הדבש שלהם בקנדה.
ארבעת הימים הראשונים בטופינו, האי ונקובר והשאר במונטריאול.
הם גרים בעיקר באונטריו, אלברטה ובקולומביה הבריטית.
דנמרק החדשה היא קהילה כפרית קנדית במחוז ויקטוריה, ניו ברנזוויק.
הקהילה קיבלה את שמה מכמה מתיישבים דנים שאכלסו את האזור בשנת 1872, ובסופו של דבר היוו את האוכלוסייה הגדולה ביותר והייתה לקהילה הדנית הוותיקה ביותר בקנדה; ההשפעה הדנית פחתה במקצת בעשורים האחרונים בגלל ההגירה החוצה.
יחסי דנמרק–צ'ילה מתייחסים ליחסים הנוכחיים וההיסטוריים בין צ'ילה לדנמרק.
היחסים בין המדינות מתוארים כ"ידידותיים" ומצוינים.
שתי המדינות חתמו על הסכם סחר ב-4 בפברואר 1899. ב-23 בדצמבר 1931 נחתם הסכם התיישבות והסכם פיוס בין צ'ילה לדנמרק.
בשנת 1965 נחתם הסכם שיתוף פעולה מדעי וטכני.
המועצה העסקית הצ'ילאית-דנית הוקמה בשנת 2004. המועצה נוצרה עבור נציגי העסקים שעבדו בצ'ילה ובדנמרק.
בשנת 2009, צ'ילה ייצאה בשווי 840 מיליון DKK לדנמרק, ואילו דנמרק ייצאה לצ'ילה בשווי 645 מיליון DKK.
בשנת 2010 השקיעה חברת Vestas הדנית 250 מיליון דולר בטאלינאי אוריינטה, צ'ילה.
שני נשיאי צ'ילה, פטריסיו איילווין, ואדוארדו פריי רואיס-טאגלה ביקרו בדנמרק במהלך כהונתם.
ב-26 בינואר 2004 ביקר בדנמרק נשיא צ'ילה, ריקארדו לאגוס.
צ'ילה מחזיקה בדנמרק שגרירות בקופנהגן.
דנמרק מחזיקה בצ'ילה שגרירות בסנטיאגו.
יחסי דנמרק–קרואטיה הם היחסים הדו-צדדיים בין קרואטיה לבין דנמרק.
היחסים בין שתי המדינות מתוארים כ"מצוינים", "ידידותיים" ו"מפותחים".
דנמרק תמכה באופן פעיל בהצטרפות קרואטיה לאיחוד האירופי ולנאט"ו.
היום, שתי המדינות הן חברות מלאות של האיחוד האירופי ונאט"ו.
בעקבות קבלת העצמאות הקרואטית מהרפובליקה הפדרלית הסוציאליסטית של יוגוסלביה, דנמרק הכירה בעצמאות קרואטיה ב-15 בינואר 1992, ושתי המדינות כוננו יחסים דיפלומטיים ב-2 בינואר 1992. מאז שתי המדינות חתמו על 26 הסכמים.
בשנת 2005 דנמרק השיקה תוכנית בקרואטיה במטרה לתרום לפיתוח של המנהל הציבורי.
הסיוע הדני הסתכם ב-13.5 מיליון קרונה דנית.
בשנת 2012 היצוא הקרואטי הסתכם בסך 39.6 מיליון דולר בעוד היצוא הדני הסתכם בסך 110 מיליון דולר.
ב-21 באוקטובר 2014 העניקה מרגרטה השנייה, מלכת דנמרק לנשיא קרואטיה איוו יוסיפוביץ' את עיטור מסדר הפיל, המסדר הגבוה ביותר של דנמרק.
ביוני 2015 אזרח דני בשם אולריק גרוסל האגנסן נעצר על ידי המשטרה הקרואטית בשטח ההפקר הידוע כ"ליברלנד" בין קרואטיה לבין סרביה.
גרוסל האגנסן נלקח מעבר לגבול קרואטיה והושם במעצר בית למשך 5 ימים לפני שנשפט ל-15 ימי מאסר, מה שגרם להפגנות מחאה בדנמרק.
קרואטיה מחזיקה בדנמרק שגרירות בקופנהגן וקונסוליית כבוד באורהוס, ואילו דנמרק מחזיקה בקרואטיה שגרירות בזאגרב ו-3 קונסוליות בדוברובניק, רייקה, וספליט.
יחסי דנמרק–סוריה הם יחסי החוץ בין דנמרק לסוריה.
שתי המדינות כוננו יחסים דיפלומטיים ב-29 באוגוסט 1992. דנמרק מיוצגת בסוריה באמצעות שגרירותה בדמשק.
בעקבות פרשת קריקטורות מוחמד וההתקפה לאחר מכן על שגרירות דנמרק בשנת 2006, הדרדרו מאוד היחסים בין המדינות.
תגובה לסרטים מצוירים של ג'ילנדס-פוסטן מוחמד ואלימות נגד שגרירות דנמרק
בעקבות פרסום קריקטורות מוחמד, היחסים בין המדינות הדרדרו.
ב-4 בפברואר 2006 הוצתו השגרירויות הדנית והנורווגית בדמשק על ידי המפגינים.
הם הניפו דיוקנאות של נשיא סוריה בשאר אל-אסד, ספרי כיס של הקוראן ודגלי חמאס וחזבאללה.
ראש ממשלת דנמרס אנדרס פוך רסמוסן אמר כי ממשלות איראן וסוריה ניצלו בכוונה את המחאות המוסלמיות כדי להסיח את תשומת ליבם ממשברים דיפלומטיים משלהם.
לדבריו, "סוריה ואיראן ניצלו את המצב מכיוון ששתי המדינות נמצאות תחת לחץ בינלאומי", רסמוסן אמר גם כי "לא ישלים עם האפשרות" כי סוריה הייתה מעורבת גם בהפגנות אלימות בביירות, לבנון, בהתייחסו לעובדה שאלימות דומה נגד שגרירות דנמרק בביירות התרחשה למחרת לאחר הפיגועים בדמשק.
שר החוץ פר סטיג מולר אמר כי "סוריה נכשלה בחובתה.
אין זה מקובל לחלוטין שהסורים לא הגנו על השגרירות".
סטיג מולר אמר כי ממשלתו ביקשה גם מהאיחוד האירופי לגנות אירועים בדמשק.
זמן קצר לאחר הפיגוע, ממשלת דנמרק אמרה לאזרחיה לעזוב את סוריה מייד.
הצוות הדיפלומטי הדני עזב גם את סוריה וסגר באופן זמני את השגרירות באומרו כי הצוות "עזב את סוריה באופן זמני מכיוון שהשלטונות הסורים צמצמו את הגנתם לרמה נמוכה שלא מתקבלת על הדעת".
יממה לאחר הפיגועים, משרד החוץ של סוריה פרסם הודעה בה הביע "חרטה על מעשי האלימות שליוו את ההפגנות".
ממשלת סוריה הכחישה כל תפקיד בפיגועים והאשימה את דנמרק באלימות, ובמאמר מערכת בעיתון היומי המופעל על ידי סוריה נמסר כי "ממשלת דנמרק הייתה יכולה להימנע מלהגיע לנקודה זו על ידי הוצאת התנצלות כנה".
משרד החוץ הסורי גינה את הקריקטורות כפגיעה במוסלמים וערבים ודרש מממשלת דנמרק להעניש את העיתון הפוגע.
סוריה השיבה את השגריר שלה מדנמרק.
סחורות דניות כולל לגו ובנג אולפסן הוחרמו בסוריה.
ממשלות ארצות הברית ונורווגיה הטילו את האשמה על הממשל הסורי על כך שלא הצליחו להגן על השגרירויות.
ממשלת ארצות הברית אמרה כי "בלתי ניתן לסלוח" כי נזק כזה ייגרם למשלחות הדיפלומטיות.
נשיא ארצות הברית ג'ורג' ווקר בוש גינה את האלימות נגד שגרירויות דניות ודיבר על אירוע זה בשיחת טלפון עם ראש ממשלת דנמרק.
ב-27 בפברואר חזר שגריר דנמרק בסוריה, אולה אגברג מיקלסן לדמשק, שם קיים פגישה עם סגן שר החוץ הסורי, אחמד ארנוס.
הם דנו כיצד לשפר את היחסים הדו-צדדיים באמצעות דיאלוג והבנה הדדית, והשר ארנוס הדגיש את הרצון של סוריה להמשיך בקשרים עם דנמרק.
ממשלת סוריה אמרה כי היא תפצה על הנזקים שנגרמו בתקריות אלה לשגרירויות.
עם זאת, עד פברואר 2007 דווח כי דנמרק לא קיבלה שום פיצוי מהממשלה הסורית בגין הנזק.
בינואר 2007 פינו אנשי השגרירות הדנית כולל השגריר את המדינה בעקבות חששות ביטחוניים.
לממשלת דנמרק יש גם מכון דני שמוקם בבית אל אקווד בדמשק שנפתח בשנת 2000.
דנמרק מחזיקה בסוריה שגרירות בדמשק בלבד, אולם סוריה אינה מחזיקה בדנמרק אף נציגות דיפלומטית.
יחסי דנמרק–פולין הם יחסי החוץ בין דנמרק ופולין.
דנמרק, לצד ספרד, טורקיה ואיראן, התנגדו לחלוקת פולין בשנת 1795.
במהלך מלחמת העולם השנייה שתי המדינות נכבשו על ידי כוחות גרמניה הנאצית.
ב-7 ביולי 1945 כוננו יחסים דיפלומטיים בין המדינות.
בשנת 1949 הצטרפה דנמרק לנאט"ו, ובשנת 1955 הצטרפה הרפובליקה העממית הפולנית לברית ורשה.
ביוני 2017 חתמו ראשי הממשלה של שתי המדינות על מזכר כוונות להקים את צינור הגז - הצינור הבלטי.
בנובמבר 2018, שתי המדינות חתמו על הסכם על תיחום גבול המדינות, לאחר משא ומתן שנמשך יותר מ-40 שנה.
בדצמבר 2018 חתמו דנמרק ופולין על מזכר הבנות לפיתוח שיתוף הפעולה בתחום האנרגיה.
דנמרק מחזיקה בפולין שגרירות בוורשה ו-6 קונסוליות בגדנסק, קרקוב, לודז', פוזנן, שצ'צ'ין וורוצלב.
מאידך, פולין מחזיקה בדנמרק שגרירות בקופנהגן וקונסוליה כללית באורהוס.
יחסי דנמרק–קניה הם היחסים הדו-צדדיים בין דנמרק לבין קניה.
ראש הממשלה הדני אנדרס פוג ראסמוסן ביקר ב-26 בנובמבר 2008 במחנה קארן בליקסן בקניה.
ב-17 בדצמבר 2009, נשיא קניה מוואי קיבאקי ביקר בדנמרק.
קניה כבר תקופה ארוכה היא שותפה של דנמרק בפיתוח.
הסיוע הדני לקניה החל לאחר עצמאותה של קניה בשנת 1963. קניה היא אחת מארבע המדינות הראשונות שקיבלו מדנמרק סיוע בפיתוח.
ב-1989, קניה הייתה אחת מהמדינות הראשונות שהשתתפו בתוכנית הדנית לסיוע למדינות.
התוכנית שואפת לקדם ממשל תקין וכיבוד זכויות האדם בקניה ולהרחיב את המרחב הדמוקרטי.
דנמרק תומכת יחד עם תורמים אחרים, באסטרטגיה לקידום ממשל תקין, בדגש על תחומי הליבה, כמו המאבק בשחיתות, רפורמות שיפוטיות, רפורמות במשטרה ובשירות בתי הסוהר.
דנמרק עוזרת למגזר החקלאות בקניה.
דנמרק תומכת בפיתוח המסגרת המוסדית הכוללת למגזר, לתשתית, להגדלת הגישה לאשראי וכיוון כללי בשוק.
198 מיליון קרונה דנית נתרמו בתקופה בין השנים 2005 ל-2010.
דנמרק מחזיקה בקניה שגרירות בניירובי וקונסוליה כללית במומבסה, אולם קניה לא מחזיקה אף נציגות דיפלומטית בדנמרק, והיא מיוצגת בדנמרק, באמצעות שגרירותה בסטוקהולם, שוודיה.
יחסי דנמרק–קמבודיה הם היחסים הדו-צדדיים של קמבודיה ודנמרק.
קמבודיה מיוצגת בדנמרק, באמצעות שגרירותה בלונדון, בריטניה.
דנמרק מיוצגת בקמבודיה, דרך שגרירותה בבנגקוק, תאילנד.
בשנת 1997 חתמו דנמרק וקמבודיה על הסכם על שיתוף פעולה בפיתוח בתחומי הסביבה ומשאבי הטבע.
בשנת 2001 נערכו בפנום פן ההתייעצויות הטכניות הדו-צדדיות הראשונות בנושא שיתוף הפעולה ונחתם הסכם ליישום תוכנית לתמיכה סביבתית בת חמש שנים עם תקציב רשמי לסיוע בפיתוח (ODA) הכולל למעלה מ-240 מיליון כתר דני.
ב-3 בספטמבר 2002 הקימה דנמרק נציגות דיפלומטית בפנום פן.
בשנת 2011 החליטה ממשלת דנמרק להחליף את ה-ODA שלה לאסיה במשך תקופה של שנתיים.
כתוצאה מכך, הנציגות בפנום פן נסגרה ביוני 2013.
סיוע דני בפיתוח לקמבודיה כולל מספר מאמצים שביצעו כמה ארגונים דנים.
דנמרק תומכת בזכויות אדם, דמוקרטיה וממשל טוב בקמבודיה.
סוכנות הפיתוח הבינלאומית הדנית (DANIDA) היא ארגון הסיוע בפיתוח הרשמי של דנמרק, כאשר המדינה מפעילה סיוע ברחבי העולם.
DANIDA נקטה במדיניות אפס סובלנות נגד שחיתות ושוחד.
ב-23 במרץ 2009, הושקה רשמית תוכנית תמיכה בפיתוח סחר במימון רב תורמים לקמבודיה, כאשר תוכנית פיתוח המגזר הפרטי של DANIDA תרמה 39.3 מיליון קרונה דנית.
זו הייתה תוכנית הסיוע הדו-צדדית האחרונה בין דנמרק לקמבודיה ובשנת 2011 החליטה ממשלת דנמרק להפסיק את סיוע החוץ שלה לאסיה במשך תקופה של שנתיים.
DanChurchAid (DCA) פעיל בקמבודיה עם פרויקטים שמבקשים לחזק את זכויות הנשים, גישה לציבור למידע, ביטחון תזונתי ומניעת רעב, זכויות קרקע והתאמות לשינויים באקלים.
בסך הכל 90 מיליון כתר דני ניתנו לקמבודיה, בין 1992 ל-2009.
יחסי דנמרק–סומליה הם היחסים הדו-צדדיים בין דנמרק לסומליה.
היחסים הדיפלומטיים בין דנמרק לסומליה כוננו ב-9 ביולי 1960, זמן קצר לאחר עצמאותה של הרפובליקה הסומלית.
במהלך ממשל זיאד באר, סומליה ודנמרק חיזקו את שיתוף הפעולה.
סוכנות הפיתוח הבינלאומית הדנית הסכימה להעניק הלוואה בסך 1.4 מיליון דולר להקמת תעשיית הדייג הצפונית של סומליה.
בנוסף, משרדי החוץ הסומלים והדנים חתמו על הסכם הלוואה בשנת 1981, בו הונפקו לסומליה 45 מיליון קרונה דנית (8,284,410 דולר) למימון יבוא של מוצרי הון דניים, וכן הוצאות עלות מקומיות ורכישת ציוד ושירותי הון דניים.
בספטמבר 1992 ביקרו שר החוץ הדני אופה אלמאן ינסן ובכירים אחרים בדרום סומליה, אחת המשלחות הזרות הראשונות שעשו זאת מאז פתיחת מלחמת האזרחים בסומליה בשנה שקדמה לה.
הרשויות הדניות בשנים שלאחר מכן קיימו יחסים עם ממשלת המעבר הלאומית החדשה של סומליה, ויורשתה, ממשלת המעבר הפדרלית של סומליה.
הקמתה של הממשלה הפדרלית בסומליה לאחר מכן באוגוסט 2012 התקבלה בברכה על ידי הרשויות הדניות, אשר אישרו את המשך תמיכתה של דנמרק בממשלת סומליה, שלמותה הטריטוריאלית וריבונותה.
בדצמבר 2013 מינתה ממשלת דנמרק את גרט אגארד אנדרסן לשגריר הדני החדש בסומליה, הראשון מזה עשרים שנה.
אנדרסן הציג את תעודותיו בפני נשיא סומליה, חסן שייח מוחמוד, בטקס במוגדישו.
הסיוע בפיתוח הדני לסומליה החל בשנת 1980. במהלך 17 השנים שלאחר מכן תרמה דנמרק 532 מיליון קרונה דנית לסומליה, 63% מהם היוו קרנות פיתוח ו-37% סיוע הומניטרי.
זה היה חלק זעיר מכלל מימון הפיתוח שקיבלה סומליה בתקופה כבעלת ברית מערבית.
משנת 1984 עד 1986 קיבלה סומליה 5.5 מיליון דולר בקרנות פיתוח מדנמרק, המהוות 0.8% מהסיוע הזר.
פרויקטים של פיתוח דני בסומליה הופסקו לאחר מכן לאחר תחילת מלחמת האזרחים בשנת 1991. בשנת 1992 הרשויות הדניות סייעו לסומליה בסכום של 7.5 מיליון דולר, אך טענו כי לא היה להן אפשרות לפרט את הסכום המדויק שיוקצה לשנה שלאחר מכן עד לשיפור במצב הביטחוני.
דנמרק וגרמניה שלחו בהמשך 4.5 מיליון דולר לסומליה בשנת 2000, שיועדו לפינוי מוקשים.
מ-2003 עד 2006, הרשויות הדניות גם תרמו 15 מיליון קרונה דנית לפרויקט מים בצפון המערב של סומליה, באזור סומלילנד, עם אספקת מי אריגבו.
עם שיפור המצב הביטחוני בסומליה, משרד החוץ הדני השיק את מדיניות הפיתוח החדשה שלו בשנת 2011 בהתבסס על דיפלומטיה פעילה, ביטחון, ממשל, רמת חיים, צמיחה ותעסוקה.
דנמרק גם הקימה ומימנה את קרן סומלילנד עבור אזורי המפתח של הממשל האזורי סומלילנד.
בנוסף, האחריות והשקיפות על הממשל המקומי נתמכו באמצעות JPLG, כמו גם שוויון מגדרי באמצעות UNDP.
מבחינת צמיחה ותעסוקה, דנמרק תמכה בכך שהיא מאפשרת סביבת מגזר עסקי באמצעות תוכנית PSD של הבנק העולמי בפונטלנד וסומילנד.
כמו כן, היא תמכה בשיווק ופיתוח מוסדי באמצעות טרה נובה במגזרי בעלי החיים של שני האזורים.
כדי לחזק את רמת החיים, הרשויות הדניות עסקו גם הן בתמיכה הומניטרית באמצעות ארגוני ה-CHF והארגונים הלא ממשלתיים.
בסך הכל, תקציב הפיתוח לשנים 2011-2014 היה 364 מיליון קרונה דנית, כאשר 20 מיליון קרונה דנית היו שמורים ליוזמות שלום בסומליה.
שגרירות דנמרק בניירובי, קניה מוסמכת אף לסומליה.
יחסי דנמרק–קזחסטן הם היחסים הדו-צדדיים בין דנמרק לקזחסטן.
דנמרק הכירה בקזחסטן ב-31 בדצמבר 1991 ויחסים דיפלומטיים כוננו ב-6 במאי 1992. לשתי המדינות אין שגריר תושב.
שגריר קזחסטן בבריטניה מוסמך אף לדנמרק.
מאז 2005 קונסול הכבוד של דנמרק הוא פר קרלסן, היושב במוסקבה.
דנמרק פתחה משימת סחר באלמטי בשנת 2005.
בשנת 2000 ניתנה דחיפה חשובה להתפתחות היחסים הדו-צדדיים על ידי ביקור רשמי בדנמרק של הנשיא נורסולטן נזרבייב, אשר נפגש עם המלכה מרגרטה השנייה ועם ראש הממשלה פול נירופ ראסמוסן.
ב-9 ביוני 2010 ביקר בדנמרק שר החוץ של קזחסטן, קאנאט סודאייבייב לשיחה עם סגן ראש הממשלה הדני ושר החוץ לין אספרסן.
בשנים 1993–2003 השקיעה דנמרק כ-1.7 מיליון דולר בכלכלת קזחסטן.
הייצוא של דנמרק לקזחסטן עלה בין 2004 ל-2008 מ-253 מיליון ל-488 מיליון קרונה דנית.
אבל בשנת 2009 הוא צנח ל-297 מיליון קרונה דנית.
היבוא הדני בשנת 2009 הסתכם ב-247 מיליון קרונה דנית.
ב-2007 חתמה FLSmidth על חוזה בשווי 670 מיליון קרונה דנית לתמיכה במפעל מלט בקוקשטאו, הנמצא בחלקו בבעלות חברת האנרגיה המזרחית הקזחית.
ישנן מספר חברות דניות הפועלות בקזחסטן, בעיקר בתחומי האנרגיה, התרופות והייצור.
היחסים הדו-צדדיים מפותחים עוד יותר באמצעות פעילות של קונסורציום "Tengiz-Chevroil Operating" וכן פרויקטים של Karachaganak וצפון הכספי.
בשנת 1994 ביקרה משלחת בינלאומית, כולל חברי משלחת דנים, בימת אראל בקזחסטן, ובשנת 1995 ביקרו מנהיגי קהילת הדייג של ימת אראל בדנמרק וחתמו על פרוטוקול של מטרות משותפות.
החברה הדנית Mærsk Oil מחזיקה ב-60% מהמניות בשדה דונגה והייתה בעלת 60% ממניה בשדה סייגק (אותן מכרה בשנת 2010).
חברת Baltic Be drinks Holding קנתה בשנת 2002, 76% מהמניות במבשלה הקזחית אירביס והשקיעה בה 45 מיליון אירו.
800,000 חביות בירה הופקו מהמבשלה.
יחסי דנמרק–תאילנד מתייחסים ליחסי החוץ הדיפלומטיים בין דנמרק לתאילנד.
הסכם ידידות בין דנמרק לסיאם נחתם בבנגקוק ב-21 במאי 1859.
באמצע שנות ה-90, תאילנד הפכה למדינה בהכנסה בינונית.
כתוצאה מכך, בוטל שיתוף הפעולה הרשמי של הדו-צדדיים בין דנמרק לתאילנד ושיתוף הפעולה הסביבתי בין תאילנד לדנמרק הסתיים רשמית ב-31 בדצמבר 2009 לציון סיום שיתוף הפעולה בפיתוח בין תאילנד לדנמרק לאחר יותר מ-45 שנה.
דנמרק מחזיקה בתאילנד שגרירות בבנגקוק, ואילו תאילנד מחזיקה בדנמרק שגרירות בקופנהגן.
יחסי דנמרק–סינגפור הם היחסים הדו-צדדיים בין דנמרק לסינגפור.
הקשרים בין המדינות החלו עם הקמת הקונסוליה הדנית הראשונה בסינגפור בשנת 1845, כדי להתכונן לבואה של הספינה הדנית, גלאתיאה, במהלך משלחתה ברחבי העולם.
בשנת 1965 כוננו יחסים דיפלומטיים רשמיים בין המדינות, ובשנת 2015 נחגגו 50 שנה ליחסים הדיפלומטיים בין המדינות.
שתי המדינות משתפות פעולה בפעילות כלכלית, כמו גם יעילות מים, משאבים ואנרגיה.
סינגפור מחזיקה בדנמרק קונסוליה כללית בקופנהגן.
יחסי דנמרק–קולומביה הם היחסים הדו-צדדיים בין דנמרק לקולומביה.
הקשרים בין המדינות כוננו ב-18 במאי 1935, ומתקיים ביניהן שיתוף פעולה במגוון רב של תחומים.
בשנת 2014 פתחה דנמרק את שגרירותה בבוגוטה.
דנמרק מחזיקה בקולומביה שגרירות בבוגוטה ו-2 קונסוליות בברנקייה וקאלי.
קולומביה מחזיקה בדנמרק שגרירות בקופנהגן.
יחסי דנמרק–עומאן הם היחסים הבילטרליים שבין ממלכת דנמרק לבין סולטנות עומאן.
שתי המדינות כוננו יחסים דיפלומטיים ב-9 ביולי1979.
דנמרק מיוצגת בעומאן באמצעות השגרירות שלה בריאד, ערב הסעודית וכמו כן יש לה קונסוליה במסקט; עומאן מיוצגת בדנמרק באמצעות השגרירות שלה בברלין.
בשנת 2018 הסתכם היקף הסחר בין המדינות בכ-120 מיליון דולר.
עיקר הייצוא מדנמרק לעומאן כלל מוצרי חלב, ביצים, דבש ודגנים, ואילו עיקר הייצוא מעומאן לדנמרק כלל מכונות וכלי רכב.
יחסי דנמרק–קטר הם היחסים הדו-צדדיים שבין ממלכת דנמרק לבין מדינת קטר.
דנמרק מיוצגת בקטר על ידי השגרירות שלה באיחוד האמירויות הערביות, ולקטר שגרירות בהאג.
עיקר הסחורות שייצאה דנמרק לקטר כללו מכונות, מוצרי חלב, ביצים, דבש; עיקר הסחורות שייצאה קטר לדנמרק כללו פלסטיק ומכונות.
יחסי דנמרק–תימן הם היחסים הדו-צדדיים שבין ממלכת דנמרק לבין הרפובליקה התימנית.
דנמרק מיוצגת בתימן על ידי השגרירות שלה בריאד, ערב הסעודית, ואילו תימן מיוצגת בדנמרק באמצעות השגרירות שלה בברלין, גרמניה.
במהלך מלחמת האזרחים בתימן ומבצע סופה נחרצת, וכן לאחר רצח העיתונאי ג'מאל ח'אשוקג'י, דנמרק השעתה את כל ייצוא הנשק שלה לערב הסעודית, בין היתר לאחר שהביעה חששות מהנעשה בתימן.
כמו כן, בינואר 2019 מונה הגנרל הדני מייקל לולסגארד לעמוד בראש כוח המשקיפים הבינלאומי בתימן.
בשנת 2015 הסתכם היקף הסחר בין שתי המדינות בכ-50 מיליון דולר.
עיקר המוצרים שייצאה דנמרק לתימן כללו מוצרי חלב, דבש, ביצים ומוצרי מזון נוספים, ועיקר הייצוא של תימן לדנמרק כלל פלסטיק ומוצרי מזון.
כחלק ממעורבותה במלחמת האזרחים בתימן, בשנת 2018 דנמרק העבירה לתימן סיוע בסך 70 מיליון כתר דני, זאת נוסף ל-219 מיליון כתר דני שהעבירה במהלך 2017 במטרה לסייע הומניטרית לתושבי תימן.
יחסי דנמרק–תוניסיה הם היחסים הדו-צדדיים שבין ממלכת דנמרק לבין הרפובליקה התוניסאית.
שגרירות דנמרק באלג'יר אמונה על היחסים עם תוניסיה לצד קונסוליה של כבוד בתוניס, ואילו שגרירות תוניסיה בהאג מייצגת אותה בדנמרק, וכן יש לה קונסוליה של כבוד בקופנהגן.
בנוסף, שתי המדינות חברות באיחוד מדינות הים התיכון.
שתי המדינות כוננו יחסים דיפלומטיים ביניהן ב-1959.
בשנת 2017 הסתכם היקף הסחר בין המדינות בכ-30 מיליון דולר.
עיקר הסחורות שייצאה דנמרק לתוניסיה כללו נייר, מכונות וציוד אלקטרוני, ואילו עיקר הסחורות שייצאה תוניסיה לדנמרק כללו ציוד חשמלי ואלקטרוני, מלח, גופרית, אדמה, אבן, טיח ועוד.
יחסי דרום אוסטיה–רוסיה הם היחסים הדיפלומטיים והדו-צדדיים בין רפובליקת דרום אוסטיה, המוכרת בחלקה, לבין הפדרציה הרוסית.
דרום אוסטיה, שהכריזה על עצמאות מגאורגיה בשנת 1991, ביקשה במשך זמן רב הכרה מרוסיה, אך בקשות אלה לא קיבלו תגובה.
רוסיה הכירה בעצמאות דרום אוסטיה ואבחזיה רק ב-26 באוגוסט 2008, לאחר מלחמת גאורגיה–רוסיה, בו תמכו הכוחות הרוסים ברפובליקות הלא-מוכרות.
כרגע רוסיה היא השותפה החשובה ביותר של דרום אוסטיה בתחום המדיני, הכלכלי והצבאי, מכיוון שתפקוד כלכלתה נשען במידה רבה על סיוע מרוסיה.
במרץ 2015 נחתמו הסכמים על אינטגרציה עמוקה, המספקים במיוחד יצירת ברית צבאית של שתי המדינות.
גאורגיה אינה מכירה בקיומה של דרום אוסטיה כמדינה ריבונית ורואה בה את שטחה כבוש על ידי כוחות רוסיים.
דרום אוסטיה, כמדינה עצמאית, הוכרזה בשנת 1991 לאחר הסכסוך עם גאורגיה.
אך עד שנת 2008 היא לא נותרה מוכרת על ידי אף מדינה חברה באו"ם.
היא הוכרה רק על ידי שתי רפובליקות לא מוכרות אחרות: אבחזיה וטרנסניסטריה.
בתקופה שלאחר הסכסוך, תושבי דרום אוסטיה החלו לקבל אזרחות רוסית בהמוניהם.
כעבור כמה שנים המצב באזור הסלים.
מסוף יולי עד תחילת אוגוסט 2008, המצב באזור הסכסוך האוסטי-גאורגי החל להחריף מאוד.
בליל 8 באוגוסט, החלו פעולות האיבה באזור, גאורגיה הכפיפה את צחינוואלי, בירת דרום אוסטיה להפגזה, ולאחר מכן ניסתה לבסס שליטה על דרום אוסטיה.
בשעות אחר הצהריים של 8 באוגוסט הודיע נשיא רוסיה על תחילת "מבצע אכיפת שלום" באזור הסכסוך.
לאזור הובאו כוחות רוסיים משמעותיים.
תוך מספר ימים הכוחות הרוסים, יחד עם תצורות חמושות דרום אוסטיות, הוציאו את הכוחות הגאורגים מדרום אוסטיה.
הלחימה נמשכה עד 12 באוגוסט כולל.
ב-26 באוגוסט 2008 הכירה רוסיה בעצמאות דרום אוסטיה.
היחסים הדיפלומטיים בין רוסיה לדרום אוסטיה נוצרו ב-9 בספטמבר 2008, כאשר שר החוץ הרוסי, סרגיי לברוב ושר החוץ של דרום אוסטיה, מוראט דז'יוייב החליפו מכתבים במשרד החוץ הרוסי במוסקבה.
ראש ממשלת רוסיה, ולדימיר פוטין הוציא הוראה להקמת שגרירות רוסיה בדרום אוסטיה בשנת 2009.
שיתוף פעולה ושילוב פוליטי, כלכלי וצבאי
ב-18 במרץ 2015 נחתם במוסקבה הסכם אינטגרציה, לפיו לרוסיה ולדרום אוסטיה יהיה מרחב מכס והגנה יחיד, אזרחי שתי המדינות יעברו את הגבול בצורה פשוטה, הנוהל לקבלת אזרחות רוסית על ידי תושבי דרום אוסטיה באופן פשוט יותר, רוסיה קשורה להיווצרות פנסיות ולמערכת ביטוח הבריאות בדרום אוסטיה.
על פי ההסכם, תוקפנות צבאית נגד אחת המדינות המשתתפות תיחשב כתוקפנות נגד שתי המדינות.
נשיא דרום אוסטיה לאוניד טיבילוב, הדגיש כי אין תכנון על כניסת הרפובליקה לרוסיה.
לדבריו, חתימת האמנה עם רוסיה מותנית במצב באוקראינה, הרחבת שיתוף הפעולה עם נאט"ו והמדינות של גאורגיה.
ההסכם לא הוכר על ידי גאורגיה וארצות הברית, שגינו את חתימתו, מכיוון שהם רואים בו פגיעה בשלמותה הטריטוריאלית של גאורגיה.
יחסי דרום אוסטיה–ונצואלה הם היחסים הדיפלומטיים והדו-צדדיים בין רפובליקת דרום אוסטיה לבין הרפובליקה הבוליברית של ונצואלה.
ונצואלה הכירה בדרום אוסטיה ובאבחזיה ב-10 בספטמבר 2009.
נשיא ונצואלה, הוגו צ'אווס, הודיע כי מדינתו מכירה בדרום אוסטיה ובאבחזיה כאשר התארח אצל נשיא רוסיה, דמיטרי מדבדב.
צ'אווס הודיע גם כי ייווצרו יחסים דיפלומטיים רשמיים עם דרום אוסטיה ואבחזיה.
צ'אווס הגן בעבר על הכרתה של רוסיה בשתי הרפובליקות, ואמר כי "רוסיה הכירה בעצמאות אבחזיה ודרום אוסטיה.
רוסיה צודקת ומגנה על האינטרסים שלה".
לאחר שהחליף את אדוארד קוקואיטי כנשיא דרום אוסטיה פיטר ליאוניד טיבילוב את נרימן קוזייב מתפקיד השגריר ב-25 ביולי 2012.
בינואר 2019 נסע נשיא דרום אוסטיה אנטולי ביבילוב לוונצואלה כראש משלחת של ארצו.
ביבילוב השתתף בהשבעה של ניקולאס מדורו כנשיא ונצואלה.
במהלך משבר הנשיאות בוונצואלה הודיע הנשיא הזמני, חואן גואידו, כי הוא מתכוון לבטל את ההכרה באבחזיה ובדרום אוסטיה לאחר שתוקם ממשלה חדשה.
יחסי דרום אוסטיה–ישראל הם היחסים הבייטרליים שבין רפובליקת דרום אוסטיה לבין מדינת ישראל.
כיום לא מתקיימים יחסים באופן רשמי וזאת מכיוון שבדומה לרוב מדינות העולם - ישראל לא מכירה בדרום אוסטיה ורואה בה חלק מגאורגיה.
רוסיה פנתה לישראל, באמצעות הנספח הצבאי בשגרירות ישראל במוסקבה, בבקשה לקבל הבהרות לגבי אספקת מל"טים ישראליים לגאורגיה..
לדברי נשיא גאורגיה, מיכאיל סאקשווילי, לגאורגיה היה כ-40 מל"טים שאותם רכשה מישראל וחילקה בין פיקודים שונים בצבא ובמשטרה.
בעוד ישראל וגאורגיה הן מדינות השואפות להתחבר עם מדינות המערב, דרום אוסטיה לעומתן, שואפת להתחבר למדינות שהיו בגוש הפרו-קומוניסטי לשעבר.
לדוגמה: דרום אוסטיה מוכרת על ידי רוסיה וסוריה ומקיימת עמן יחסים דיפלומטיים רשמיים.
ובנוסף, משרד החוץ הישראלי פרסם אזהרת מסע לאבחזיה ולדרום אוסטיה דרך רוסיה והמליץ לאזרחי ישראל להגיע לשטחים אלו דרך גאורגיה, מכיוון שהחוק הגאורגי אוסר על מעבר לשטחים אלו דרך רוסיה, ואילו גאורגיה מצידה תמכה בישראל במסגרת הסכסוך הישראלי-פלסטיני.
לעומת גאורגיה, דרום אוסטיה מקיימת יחסים דיפלומטיים רשמיים עם סוריה, מדינה עמה ניתקה גאורגיה את היחסים הדיפלומטיים (בשל הכרת סוריה באבחזיה ודרום אוסטיה), ומוגדרת כמדינת אויב על ידי ישראל.
יחסי דרום אוסטיה-טרנסניסטריה הם היחסים הדו-צדדיים בין דרום אוסטיה והרפובליקה המולדובנית הפרדנסטרובית (טרנסניסטריה).
דרום אוסטיה מוכרת על ידי חמש מדינות חברות באו"ם וטרנסניסטריה על ידי אף אחת.
היחסים הדו-צדדיים הם בעיקר סמליים.
במהלך שנות התשעים, שתי המדינות כוננו יחסים דיפלומטיים.
בתקופת שלטונו של איגור סמירנוב בטרנסניסטריה (1991–2011) שתי המדינות פיתחו יחסים הדוקים.
בשנת 2006 חתמו נציגי שתי המדינות על אמנת ידידות, שיתוף פעולה ותמיכה הדדית וכן הצהרה על הקמת קהילה לדמוקרטיה וזכויות אומות.
בשנת 2012, נציגים של הכוחות המזוינים של דרום אוסטיה חתמו על הסכם שיתוף פעולה עם נציגי הכוחות המזוינים של טרנסניסטריה והכוחות המזוינים האבחזים בסוחומי.
ההסכם נועד לחזק את הביטחון הצבאי, אספקת מידע הדדי על האתגרים והאיומים על הביטחון הלאומי, היושרה הטריטוריאלית והריבונות.
באופן קבוע, נציגי שתי המדינות מבקרים במדינות האחרות.
לדרום אוסטיה יש שגרירות בטירספול ולטרנסניסטריה משרד ייצוג בצחינוואלי.
באופן קבוע, שתי מדינות משרדי החוץ מחליפות פתקים דיפלומטיים.
יחסי דרום אוסטיה–הרפובליקה העממית של דונצק הם יחסי חוץ בין דרום אוסטיה והרפובליקה העממית של דונצק.
שתיהן מדינות לא מוכרות ושטחים שנויים במחלוקת, כאשר הרפובליקה העממית של דונצק נחשבת לשטח אוקראיני, בעוד דרום אוסטיה נחשבת לשטחה של גאורגיה.
דונצק הייתה מחוז של הרפובליקה הסובייטית הסוציאליסטית האוקראינית ודרום אוסטיה הייתה מחוז אוטונומי של הרפובליקה הסובייטית הסוציאליסטית הגיאורגית בתקופת ברית המועצות.
באפריל 2014 כבשו בדלנים פרו-רוסים מזרחיים את העיר דונצק והכריזו על עצמאות מאוקראינה.
בינתיים, שגריר דרום אוסטיה ברוסיה דמיטרי מדוייב קיבל משלחת של יו"ר הרפובליקה העממית של דונצק דניס פושילין לבקשתו של האחרון.
במהלך הפגישה ביקש פושילין ממדוייב להפנות פנייה לנשיא דרום אוסטיה ליאוניד טיבילוב וליו"ר הפרלמנט סטניסלב קוצ'ייב להכיר בעצמאות מדינתו.
ב-27 ביוני החליטה מועצת הביטחון של דרום אוסטיה להכיר ברפובליקה העממית של דונצק.
נשיא דרום אוסטיה אמר לתקשורת: "אני מאמין שההכרה ברפובליקה העממית של דונצק היא הצעד הנכון, אנשי דרום אוסטיה תומכים ומשבחים את ההחלטה להכיר בדונצק ובלוהנסק".
ב-13 במאי 2015, משרד החוץ של הרפובליקה העממית של דונצק אמר בהצהרה כי הנשיא אלכסנדר זכרצ'נקו חתם על הצו המכיר באבחזיה ובדרום אוסטיה.
חגיגות נערכו בצחינוואלי כאשר רוסיה הכירה בדונצק ולוהנסק, חגיגות שאורגנו על ידי ממשלת דרום אוסטיה.
יחסי דרום אוסטיה–ניקרגואה מתייחסים ליחסים הדיפלומטיים והבילטרליים בין רפובליקת דרום אוסטיה – מדינת אלניה לבין רפובליקת ניקרגואה.
ניקרגואה הרחיבה ההכרה ההכרה הדיפלומטית בדרום אוסטיה ובאבחזיה ב-5 בספטמבר 2008.
במסיבת עיתונאים בנובמבר 2008, אמר שר החוץ של ניקרגואה, סמואל סנטוס לופז, "בוודאי, אנו חושבים שההחלטה [להכיר באבחזיה ודרום אוסטיה העצמאיות] הייתה הוגנת והולמת.
יש לתת להן [לרפובליקות] זמן לפורמליות פנימיות.
אנו נתאם את האפשרות והתנאים של יחסים דיפלומטיים ישירים ברגע נוח.
ברור והגיוני, אנו נפעל באמצעות ידידתנו, כנראה רוסיה, כדי ליצור קשרים הדוקים יותר ויחסים דיפלומטיים [עם הרפובליקות]."
ההכרה של ניקרגואה בדרום אוסטיה עוררה תגובות מיידיות ממדינות אחרות המעורבות במחלוקת על מעמדה של דרום אוסטיה.
גאורגיה הגיבה להכרה הבו-זמנית של ניקרגואה באבחזיה ובדרום אוסטיה על ידי ניתוק היחסים הדיפלומטיים עם מדינת אמריקה המרכזית בסוף נובמבר 2008. רוסיה הציעה לחזק את הקשרים עם ניקרגואה ולספק סיוע לניקרגואה כדי לסייע בבנייה מחדש של אזורים שניזוקו מהוריקנים.
שר המסחר האמריקני ביטל טיול מתוכנן לניקרגואה, כאשר שגריר ארצות הברית במנגואה אמר: "זה לא הרגע המתאים לביקור".
לאחר שירש את אדוארד קוקואיטי כנשיא דרום אוסטיה, פיטר ליאוניד טיבילוב את נרימן קוזאייב כשגריר ב-25 ביולי 2012.
עשר שנים לאחר ההכרה, היחסים נותרו סמליים ברובם.
יחסי דרום אפריקה – ישראל הם היחסים הדיפלומטיים שבין דרום אפריקה וישראל.
בין שנות ה-50 לשנות ה-60, ישראל, שיצרה קשר חזק עם מדינות אפריקה השחורות, הייתה למבקרת גלויה של שלטון האפרטהייד בדרום אפריקה.
ב־1973 רוב מדינות אפריקה ניתקו את יחסיהן עם ישראל בשל מלחמת יום הכיפורים ולחץ מדינות הנפט.
מצב זה הביא את ישראל לפתח את קשריה הדיפלומטים עם דרום אפריקה לאורך שנות ה-70 וה־80.
ישראל הייתה המדינה הדמוקרטית האחרונה להטיל הסנקציות על דרום אפריקה במשטר האפרטהייד, ורק בספטמבר 1987, לאחר לחץ בינלאומי ואיומים על הפסקת הסיוע מארצות הברית, החליטה ממשלת ישראל להטיל סנקציות על דרום אפריקה.
לאחר נפילת משטר האפרטהייד הידרדרו היחסים בין המדינות, ומפלגת השלטון הקונגרס הלאומי האפריקני, הצהירה על סולידריות עם הפלסטינים.
ב-2019 הודיעה דרום אפריקה על החזרת שגרירה מישראל, כחלק ממהלך כולל של הורדת דרג היחסים בין המדינות.
ב-2023, במהלך מלחמת חרבות ברזל, פנתה ממשלת דרום אפריקה לבית הדין הבין-לאומי לצדק (ICJ) וביקשה לפתוח בהליך משפטי נגד ישראל בטענה ש"המעשים של ישראל הם רצח עם באופיים".
יחסי התנועה הציונית עם המשטר שלפני שלטון האפרטהייד
עוד בשנת 1910, עם הקמת ממשלת דרום אפריקה, הביע ראש הממשלה לואי בותה את תמיכתו בציונות, ובשוויון זכויות מלא ליהודי דרום אפריקה.
בשנות מלחמת העולם השנייה נחשבה ממשלת דרום אפריקה לאחת הממשלות הידידותיות ביותר לתנועה הציונית.
ראש ממשלתה יאן סמאטס היה אוהד של הציונות (על שמו קיבוץ רמת יוחנן).
קשריו הקרובים עם התנועה הציונית המקומית הביאו את הסוכנות היהודית לנסות לגייס את הממשלה הדרום אפריקאית לחילוץ יהודים מאזור הכיבוש הנאצי אולם ניסיונות אלו נכשלו בשל חשש של הממשלה מגזענות ומהתנגדות הגורמים שמאוחר יותר הקימו את שלטון האפרטהייד.
דרום אפריקה הצביעה בעד תוכנית החלוקה של האו"ם לארץ ישראל בשנת 1947, והייתה אחת מתוך ארבע מדינות חבר העמים הבריטי שהצביעו בעד.
בשנת 1948 הכירה דרום אפריקה במדינת ישראל.
יחסי ישראל עם שלטון האפרטהייד בדרום אפריקה
ישראל פתחה קונסוליה בדרום אפריקה ב-1949, והעלתה אותה לצירות ב-1950.
בשנת 1950 ביקר בדרום אפריקה שר החוץ משה שרת.
ב-1956 ביקר בה חבר הכנסת יגאל אלון.
בשנות ה-50 וה־60 העדיפה ישראל לבנות את קשריה עם מדינות חדשות שהוקמו לא מזמן באזור שמדרום למדבר סהרה.
עקב מדיניות זאת, הצביעה ישראל בעצרת הכללית של האומות המאוחדות בעד החלטה 1598 שגינתה את הנאום של אריק לוא בעד שלטון האפרטהייד ב־11 באוקטובר 1961.
בשנת 1962 תמכה ישראל בהטלת סנקציות כלכליות על דרום אפריקה.
תגובת השלטונות והתקשורת בדרום אפריקה, הייתה שישראל אינה נבדלת מדרום אפריקה במדיניותה.
ראש הממשלה של דרום אפריקה, הנדריק פרוורד, כתב בהקשר זה כי "אנשים מתחילים לתהות מדוע, אם ישראל ורבניה מרגישים מחויבים לתקוף את מדיניות ההפרדה שלנו, מדיניות ההפרדה הנהוגה בישראל אינה נראית בעיניהם פסולה".
בקרב יהודי דרום אפריקה לא הייתה תמימות דעים.
היו שסברו כי ישראל הצביעה באופן שגוי וכי לממשלת דרום אפריקה ולעומד בראשה יש סיבה מוצדקת לטרוניה.
גם ה-Zionist Record של הפדרציה הציונית של דרום אפריקה ביקר את ישראל.
עם זאת, נשמעו גם קולות אחרים.
היו שטענו כי בדבריו של פרוורד יש רמז לכך שעתידה של יהדות דרום אפריקה תלוי במידת תמיכתה במדיניות השלטון, לרבות ניתוק מישראל.
העיתון South African Jewish Times כתב כי התבטאותו של פרוורד הופכת את יהודי דרום אפריקה לבני ערובה המשמשים מכשיר לכיפוף ידה של ישראל באומות המאוחדות.
המדיניות הרשמית של יהדות דרום אפריקה הייתה שלקהילה היהודית אין עמדה ביחס למדיניות האפרטהייד וכי אין בכוחה וגם אין לצפות ממנה להשפיע על מדיניות ישראל.
עם זאת, מוטב היה לו נמנעה ישראל בהצבעות נגד דרום אפריקה בעצרת הכללית.
ב-1963 ישראל הודיעה לוועדה המיוחדת של האומות המאוחדות בנושא האפרטהייד כי ישראל תנקוט צעדים כדי לאשר את החרם הצבאי על מדיניות האפרטהייד וכי החזירה את הציר הישראלי מדרום אפריקה, כשבמקום שגריר, הותירה "ממונה על היחסים".
לפי כריס מקגריל, הכתב בנושאי המזרח התיכון של עיתון הגארדיאן, "ישראל עקבית נגד האפרטהייד בשנות ה־50 וה־60 ובכך כרתה בריתות עם מדינות אפריקאיות שהיו מושבות וקיבלו עצמאות.
בשנת 1971, ישראל הציעה לארגון אחדות אפריקה סיוע על סך 2,850 דולר אשר נדחה על ידי הארגון, אבל לא לפני שהתרומה גרמה למתח בין דרום אפריקה לבין היהודים וממשלת ישראל."
בעקבות מלחמת יום הכיפורים ב־1973 ניתקו רוב מדינות אפריקה את יחסיהם עם ישראל, וישראל חיזקה את יחסי עם דרום אפריקה המבודדת.
ב-1974 העלתה ישראל את מעמד הנציגות לשגרירות, ומינתה שגריר לדרום אפריקה לאחר שלא מונה מ-1963.
ב־1975 עלתה רמת שיתוף הפעולה הכלכלי בין ישראל ודרום אפריקה, שכללה בניית תחנת רכבת חדשה בישראל ובנייה של מתקן להתפלת מים בדרום אפריקה.
באפריל 1976, הוזמן ראש ממשלת דרום אפריקה ג'ון פורסטר לבקר במדינת ישראל ולפגוש את ראש הממשלה, יצחק רבין.
שר החוץ יגאל אלון נפגש עם עמיתו, שר החוץ הילגרד מולר.
במהלך הביקור, הבהיר אלון לתקשורת כי "ישראל מתנגד למדיניות האפרטהייד".
מאוחר יותר באותה שנה, בכנס החמישי של ארגון המדינות הבלתי-מזדהות שנערך בקולומבו שבסרי לנקה, הוחלט חרם נפט על צרפת וישראל משום שהן מכרו נשק לדרום אפריקה.
ב־1977, שר החוץ הדרום אפריקאי פיק בותה ביקר בישראל כדי לשוחח על הבעיות של דרום אפריקה עם ראש ממשלת ישראל מנחם בגין ועם שר החוץ הישראלי משה דיין.
הקרבה בין שתי המדינות התבטאה גם דרך יחסי הספורט.
מוסדות ישראליים וספורטאים ישראלים לא הצטרפו לחרם הספורטיבי הבינלאומי של דרום אפריקה בשל מטרות מקצועיות אישיות, ציוניות ולאומיות.
ב־1981 ערך שר הביטחון הישראלי אריאל שרון ביקור של 10 ימים בכוחות דרום אפריקה בנמיביה, ואמר שדרום אפריקה צריכה עוד נשק כדי להילחם בחדירת השלטון הסובייטי באזור.
ב־1984 ביקר שוב פיק בותה בישראל אך הפעם נועד הביקור לפגישה לא רשמית עם שר החוץ הישראלי יצחק שמיר.
ב־1987 מצאה את עצמה ישראל יחידה בין מדינות המערב ששומרת על קשריה עם דרום אפריקה (עם כמה ממדינות אפריקה, כמו מלאווי וחוף השנהב שעדיין שמרו על יחסים דיפלומטים עם דרום אפריקה).
ב־18 במרץ 1987 גינתה ממשלת ישראל את משטרת האפרטהייד בדרום אפריקה והגבילה את היחסים עמה.
ב־16 בספטמבר באותה שנה אישרה הממשלה שורה של אמצעים להגבלת המסחר, התרבות והספורט בין שתי המדינות.
קהילת המודיעין האמריקאית האמינה שישראל השתתפה עם דרום אפריקה במיזמי מחקר גרעינים מתקדמים וסיפקה לדרום אפריקה טכנולוגיה של נשק לא גרעיני מתקדם בשנות ה-70 בזמן שדרום אפריקה פיתחה פצצות אטום.
לפי ה־NIT, ב־1977 ישראל מכרה לדרום אפריקה 30 גרם של טריטיום בתמורה ל־50 טונות של אורניום ובאמצע שנות ה-80 סייעה לה דרום אפריקה לפיתוח משגר הטילים שביט.
בשנת 1977, היה חשש בקרב העולם שישראל חתמה על הסכם שכולל מעבר של טכנולוגיה צבאית ולפחות 6 פצצות אטום.
כריס מקגריל טען כי ישראל "סיפקה מומחים וטכנולוגיה שהיו הבסיס לפצצות האטום של דרום אפריקה".
בשנת 2000, דיטר גרהארדט, מרגל סובייטי והמפקד הקודם של חיל הים הדרום אפריקאי, טען כי ישראל הסכימה ב-1974 לתת לדרום אפריקה 8 טילי יריחו 2 עם ראשי נפץ מיוחדים.
1994-2018 - לאחר נפילת שלטון האפרטהייד
ב-1994, עם נפילת שלטון האפרטהייד, ערכה דרום אפריקה את הבחירות הדמוקרטיות הראשונות שלה, ונלסון מנדלה נבחר להיות נשיא.
בנאום שנשא באוגוסט 1993 אמר מנדלה כי מפלגתו, הקונגרס הלאומי האפריקני, הייתה "מאוד לא מרוצה" מהיחסים בין דרום אפריקה בעידן האפרטהייד לישראל, אך הביעה נכונות להתקדם מזה ולמצוא פתרון לסכסוך הישראלי-פלסטיני .
בפברואר 1995 הכירה דרום אפריקה במדינה פלסטינית.
בספטמבר 1995, ערך שר החוץ של דרום אפריקה ביקור רשמי בישראל, ובו חתמו שתי המדינות על הסכם להקמת ועדה משותפת לשיתוף פעולה.
נלסון מנדלה, מנהיג הקונגרס הלאומי האפריקני, ביקר לראשונה בישראל ב-1999. מנדלה אמר "למספר הרב של האנשים ששאלו מדוע באתי, אני אומר: ישראל עבדה קרוב מאוד למשטר האפרטהייד אבל אני עושה שלום עם אנשים רבים ששחטו את אנשינו כמו חיות.
ישראל שיתפה פעולה עם משטר האפרטהייד אך עדיין היא לא השתתפה בשום זוועה".
כשאהוד אולמרט היה סגנו של ראש הממשלה הוא ביקר לראשונה בדרום אפריקה ב־2004, שם נפגש עם נשיא דרום אפריקה, תאבו מבקי, זה היה הביקור הראשון של מנהיג ישראלי בדרום אפריקה אחרי ביטול משטר האפרטהייד.
בשנת 2001, על רקע אינתיפאדה השנייה התקיימה בדרבן ועידת האו"ם נגד הגזענות.
הוועידה, שהייתה אמורה לעסוק בבעיות של גזענות, אפליה והדרת מיעוטים, הפכה לזירה של התקפה פוליטית נגד ישראל, ונציגים ממדינות ערביות ואפריקאיות ניסו לקשר את ישראל לגזענות ולמדיניות אפרטהייד, והשוו בין מדיניותה לבין משטר האפרטהייד בדרום אפריקה.
ב-2004 ביקר סגן שר החוץ הדרום אפריקאי עזיז פאחאד את בניית גדר ההפרדה על ידי ישראל.
ב-24 באפריל 2009, יום לאחר הבחירות בדרום אפריקה בה נבחר ג'ייקוב זומה לשלטון, אמר שגריר דרום אפריקה בישראל כי "דרום אפריקה תמשיך לבסס את היחסים המצוינים השוררים בין המדינות".
ב-23 בספטמבר 2009 סגן שר החוץ דני אילון נפגש עם ג'רי מג'ילה, אחד מבכירי משרד החוץ של דרום אפריקה.
בפגישה הדגיש סגן שר החוץ את רצונה של ישראל בהידוק היחסים עם דרום אפריקה.
ב-31 במאי 2010, לאחר עצירת המשט לעזה, שגריר דרום אפריקה בישראל נקרא חזרה לארצו, אולם ב-20 ביולי, הודיע על שובו.
בכל אותה העת שגריר ישראל בפרטוריה נשאר על כנו ומשרד החוץ הישראלי לא נקט בצעדים מקבילים.
ב-1 במאי 2012, החליטה ממשלת דרום אפריקה על סימון מוצרים ישראליים המיוצרים מחוץ לתחומי הקו הירוק.
ב-2013 שרת החוץ של דרום אפריקה אמרה ששרי הממשלה לא יערכו יותר ביקורים רשמיים בישראל.
בתגובה, שר החוץ של ישראל אביגדור ליברמן האשים את שרת החוץ של דרום אפריקה ב.
מאוחר יותר אמר סגן שר החוץ של דרום אפריקה איברהים איברהים, כי .
ב-2015 נמנעה כניסתו לרשות הפלסטינית דרך ישראל, של השר להשכלה גבוהה בלייד זימאנדה, חבר המפלגה הקומוניסטית הדרום אפריקאית, עקב הזמנתו לרשות הפלסטינית ולא לישראל וכן בשל קריאתו להטיל חרם על ישראל.
בתגובה קרא להחרים את ישראל ובכלל זה חרם על אוניברסיטאות.
באוקטובר 2015 דרום אפריקה אירחה את יושב-ראש הלשכה המדינית של חמאס, ח'אלד משעל, ובעקבות כך זומן שגריר דרום אפריקה בישראל לשיחת נזיפה.
בנוסף, לדרום אפריקה נציגות רשמית של חמאס בקייפטאון.
ביקור הנשיא לשעבר שמעון פרס בדרום אפריקה, בפברואר 2016, לווה במחאות.
במרץ הגיעה לדרום אפריקה משלחת בראשות מנכ"ל משרד החוץ דורי גולד, בעקבותיה הוחלט לשפר את היחסים הדיפלומטיים בין שתי המדינות.
במאי 2017, 12 שרים וסגני שרים, בתוכם סגן הנשיא סיריל רמפוזה, אשר החל מפברואר 2018 מכהן כנשיא, פתחו בשביתת רעב בת 24 שעות, מתוך הזדהות עם שביתת הרעב של האסירים הפלסטיניים בישראל.
הם השוו בינה לבין שביתת הרעב שנעשתה בתקופת האפרטהייד בדרום אפריקה.
באוגוסט 2017, הודיעה מפלגת השלטון "הקונגרס הלאומי האפריקני" שלא תפגוש משלחת חברי כנסת ישראלים בראשות נחמן שי.
המשלחת יצאה לדרום אפריקה כדי לפגוש את חברי הקהילה היהודית וגם הגיעה לפרלמנט ופגשה את נציגי האופוזיציה.
ב-14 במאי 2018, בעקבות העימותים בגבול ישראל-עזה שגברו על רקע העברת שגרירות ארצות הברית בישראל לירושלים, החזירה דרום אפריקה את השגריר הדרום אפריקאי בישראל להתייעצויות.
באפריל 2019 הודיעה דרום אפריקה על החזרת שגרירה מישראל ועל הורדת היחסים עם ישראל.
בפברואר 2022 בלחץ דרום אפריקה ואלג'יריה סולקה שרון בר-לי, סמנכ"לית אפריקה במשרד החוץ, מפסגת האיחוד האפריקאי באדיס אבבה.
הממונה על השגרירות הוזמן לשיחת נזיפה עם מנכ"ל משרד החוץ.
במרץ 2023 קיבל הפרלמנט של דרום אפריקה החלטה הקוראת לסגירת השגרירות בפרטוריה.
חרבות ברזל - שפל חדש ביחסים והתלונה בגין רצח עם בהאג
יום למחרת, דוברות מפלגת השלטון האפריקאית "הקונגרס הלאומי האפריקני" התייחסה למתקפה כ"תגובה לא מפתיעה לברטואליות של שלטון האפרטהייד הישראלי ההתנחלותי".
ב-17 באוקטובר 2023, ניהלה שרת החוץ של דרום אפריקה שיחת טלפון עם אסמאעיל הנייה, ראש הלשכה המדינית של חמאס.
לאחר השיחה, הודה חמאס על התמיכה.
בעקבות הודעת חמאס, פרסם משרד החוץ של דרום אפריקה הבהרה.
ב-6 בנובמבר 2023, במהלך מלחמת חרבות ברזל, הוחלט על ידי ממשלת דרום אפריקה להחזיר מישראל את השגריר ביחד עם הסגל הדיפלומטי, וזאת במחאה על פעולותיה של ישראל ברצועת עזה.
ישראל בתגובה הודיעה על החזרתו של השגריר הישראלי בדרום אפריקה, אלי בלוצרקובסקי, להתייעצויות כמחאה על ההתבטאויות חריפות שהשמיעו בכירי המדינה.
תלונת דרום אפריקה נגד ישראל בגין רצח עם
ב-29 בנובמבר 2023 פנתה ממשלת דרום אפריקה לבית הדין הבין-לאומי לצדק (ICJ), וביקשה לפתוח בהליך משפטי נגד ישראל בטענה ש"המעשים של ישראל הם רצח עם באופיים" ותוך אזכור התבטאויות של פוליטיקאים ואנשי צבא המבטאות לבצע רצח עם – ודרשה להוציא צו ביניים שישעה את פעולות צה"ל ברצועה.
ב-6 דצמבר 2023, משלחת של חמאס ביניהם חבר הלשכה המדינית באסם נעים, נציג חמאס באיראן ח'אלד קדומי נפגשה במטה מפלגת השלטון "הקונגרס הלאומי האפריקני" ביוהנסבורג עם בכירים דרום-אפריקאים, בכללם מזכ"ל מפלגת השלטון פיקילה מבלולה, כדי לדון על "תמיכתם בעם הפלסטיני".
במרץ 2024 הודיעה שרת החוץ של דרום אפריקה כי אזרחי ארצה שנלחמים בשורות צה"ל, ייעצרו עם שובם הביתה.
במאי 2024, נערך ביוהנסבורג קונגרס ל"מאבק באפרטהייד הציוני" בהשתתפות משלחת של אנשי חמאס שנפגשו עם שרת החוץ של דרום אפריקה.
באוגוסט 2024, גינתה דרום אפריקה את ההתנקשות באסמאעיל הנייה ושלחה את תנחומייה למשפחת הנייה ולעם הפלסטיני.
ב-2025 דרום אפריקה הגדילה משמעותית את יצוא הפחם לישראל, עם זינוק של 87% בשלושת החודשים האחרונים, ובכך הפכה לספקית הפחם העיקרית של המדינה.
המהלך נועד למלא את המחסור שנוצר לאחר שקולומביה הטילה אמברגו מוחלט על משלוחי פחם לישראל בשל המלחמה בעזה.
ב־30 בינואר 2026 דרום אפריקה הכריזה על הדיפלומט הישראלי אריאל סיידמן, הממונה על השגרירות הישראלית בפרטוריה, כ"פרסונה נון גרטה" והודיעה כי עליו לעזוב את המדינה בתוך 72 שעות.
בתגובה בתוך זמן קצר ישראל הכריזה על הציר הדיפלומטי הבכיר של דרום אפריקה בישראל כ"אישיות בלתי רצויה".
בניגוד להנהגה, בקרב אוכלוסיית המדינה יש תמיכה ניכרת בישראל, ומרבית הקהילות הנוצריות-שחורות תומכות בישראל.
לפי מרכז המחקר פיו, ב־2007 האוכלוסייה הדרום אפריקאית אדישה לסכסוך הישראלי-פלסטיני.
בחלק הלא אדיש, הרוב היה בעד ישראל, (28%) ורק מיעוט בעד הפלסטינים (14%).
ראש "המפלגה הנוצרית הדמוקרטית בדרום אפריקה" קנת מישו, הוא פרו-ישראלי, וגינה את עוינות הממשל כלפי ישראל: .
לדבריו הסיבה העיקרית לעוינות של הממשל נגד ישראל, היא בשל סיוע כלכלי שמפלגת השלטון קיבלה ומקבלת ממדינות ערב.
בקרב הציבור האפריקאנרי קיימת תמיכה גדולה בישראל ומפלגת חזית החירות פלוס, המפלגה שמייצגת את רוב הציבור האפריקאנרי, מביעה תמיכה חזקה בישראל.
בדרום אפריקה יש פעילות ערה של תנועת ה-BDS.
ביוני 2006 הסתדרות האיגודים המקצועיים של דרום אפריקה (Congress of South African Trade Unions) שמייצגת 1.2 מיליון עובדים דרום אפריקאים ביקרה את ישראל, השווה אותה למדינת דרום אפריקה בעת שלטון האפרטהייד ואף תמך בחרם של "Canadian Union of Public Employees" כנגד כל המוצרים הישראלים.
ב-2014, בעקבות מבצע צוק איתן, קונגרס איגודי העובדים הדרום אפריקאי הכריז כי יצטרף לחרם על הרשת וולוורת' המוכרת מוצרים מישראל.
הם הפגינו נגד הזמר פארל ויליאמס, שקיים עם הרשת קשרים עסקיים.
בנובמבר 2015 הוציאה דרום אפריקה 4 צווי מעצר נגד בכירים בצה"ל בעקבות פרשת המשט לעזה, בהם הרמטכ"ל לשעבר גבי אשכנזי, ראש אמ"ן עמוס ידלין, ראש להק מודיעין בחיל האוויר לשעבר אבישי לוי וכן מפקד חיל הים לשעבר אלי מרום.
ארגון אנטי-ישראלי נוסף שבסיסו בדרום אפריקה הוא "Open Shuhada street" הדורש לפתוח את רחוב השוהדא בחברון לתנועה פלסטינית חופשית, לאחר שנסגר בעקבות טבח מערת המכפלה.
ב-2018 החרים שר הספורט טולאס נקסי את טורניר הטניס גביע דייוויס בו השתתפה ישראל, בנימוק של התנגדות למדיניות ישראל ביהודה ושומרון, תמיכת ישראל במשטר האפרטהייד בדרום אפריקה וסיוע הפלסטינים למתנגדי המשטר.
הקהילה היהודית בדרום אפריקה מונה כ-77,500 איש והיא הקהילה היהודית הגדולה ביבשת אפריקה.
הקהילה מורכבת בעיקר מיוצאי הרפובליקות הבלטיות במזרח אירופה, והריכוז הגדול בעולם של יהודים יוצאי ליטא.
המסחר בין דרום אפריקה וישראל בשנת 2003 עמד על כ־500 מיליון דולר.
בין שנת 2002 לשנת 2006 היקף היצוא לדרום אפריקה גדל בכ-113% מ-120 מיליון דולר לכ-256 מיליון דולר ולעומת זאת היקף היבוא ירד באופן חד של כ-49% מ-235 מיליון דולר לכ-119 מיליון דולר.
המסחר בין שתי המדינות כיום הוא ער ועומד על כ-8.1 מיליארד ראנד דרום-אפריקאי (קצת יותר ממיליארד דולר) נכון לשנת 2007.
מינהל סחר חוץ במשרד הכלכלה מפעיל נספחות כלכלית בדרום אפריקה.
הנספחות מקדמת יצוא מישראל למדינה והשקעות מדרום אפריקה בישראל, תוך ארגון משלחות ואירועים עסקיים.
הנספח הכלכלי ביוהנסבורג הוא איתי מלכיאור.
יחסי דרום אפריקה–הודו הם היחסים הדו-צדדיים בין רפובליקת דרום אפריקה לבין הרפובליקה של הודו.
היחסים בין שתי המדינות צומחים בהתמדה מאז תום תקופת משטר האפרטהייד בדרום אפריקה בשנת 1994. לשתי המדינות קשרים אסטרטגיים, תרבותיים וכלכליים קרובים.
שתיהן מושבות בריטיות לשעבר וחברות בחבר העמים הבריטי.
לשתי המדינות שותפות נרחבת בנושא האנרגיה.
בשנת 2010 הודו ייבאה 1.4 מיליון טון פחם מדרום אפריקה, מה שהפך אותה לצרכן הגדול ביותר של פחם מהמדינה.
בדרום אפריקה יש קהילה גדולה של הודים.
מוהנדס קרמצ'נד גנדי (הידוע יותר כ"מהטמה גנדי") החל את הקריירה הפוליטית-משפטית שלו בדרום אפריקה, במטרה לשפר את חיי ההודים שחיו במדינה.
ההודים תרמו למאבק הקונגרס הלאומי האפריקני נגד משטר האפרטהייד.
ממשלת הודו הייתה מבקרת חריפה של ממשלת דרום אפריקה בתקופת האפרטהייד, וסירבה לקיים עמה קשרים דיפלומטיים.
שתי המדינות ייסדו יחסים דיפלומטיים לאחר סיום משטר האפרטהייד ב-1994.
שתי המדינות מקדמות קשרים ספורטיביים, בעיקר בנושא הקריקט, ונבחרות שתי המדינות מתארחות מדי פעם במדינה אחרת ומתחרים.
הסחר הבילטרלי בין שתי המדינות גדל מ-3 מיליון דולר בשנים 1992–1993 ל-4 מיליארד דולר בשנים 2005–2006, ושתי הממשלות התמקדו במסחר הדו-צדדי ההולך וגדל עד ל-12 מיליארד דולר עד שנת 2010. מטילי זהב מהווים שליש מהייבוא של הודו מדרום אפריקה.
לשתי המדינות שיתוף פעולה צבאי, סחר בנשק ותרגילים צבאיים משותפים.
יחסי דרום אפריקה – לסוטו הם היחסים הדיפלומטיים בין רפובליקת דרום אפריקה לבין ממלכת לסוֹטוֹ.
לסוטו מוקפת מכל צדדיה בדרום אפריקה, ותלויה בדרום אפריקה ברוב ענייניה הכלכליים, ומדיניות החוץ שלה תואמת לעיתים לזו של פרטוריה.
שתי המדינות חברות בחבר העמים הבריטי, באיגוד המכס בדרום אפריקה ובקהילת הפיתוח של דרום אפריקה.
לדרום אפריקה נציגות עליונה במסרו, בירת לסוטו והנציג שלה שם הוא רב ה.
ללסוטו קונסוליה ביוהנסבורג, והקונסול שלה שם הוא מופחט סיקאמאנה.
האזור המכונה לסוטו מוקף לחלוטין בדרום אפריקה.
לסוטו (בעבר באזוטולנד, תחת חסות בריטית) סופחה למושבת קייפ ב-1871, אך נפרדה ממנה (כמושבת כתר) ב-1884. כאשר האיחוד של דרום אפריקה נוסד ב-1910, היו ניסיונות של בריטניה לכלול את לסוטו באיחוד.
ממשלת דרום אפריקה לחצה על בריטניה על שילוב האזור לשטחה.
עם זאת, באוקטובר 1966 קיבלה הממלכה עצמאות מלאה.
למרות העצמאות הפורמלית, הממשלה בדרום אפריקה מילאה תפקיד מרכזי בעניינים הכלכליים והפוליטיים של השכן, כולל תמיכה בממשלת לסוטו, ראש ממשלת ליאבוואה ג'ונתן.
ב-1986, דרום אפריקה תמכה בהפיכה בלסוטו שהביאה את ג'סטין לח'ניה לשלטון.
בתורו גירשה ממשלת לח'ניה את חברי הקונגרס הלאומי של אפריקה וכן טכנאים מצפון קוריאה, והדבר הוביל ליחסים טובים יותר בין שתי המדינות.
בספטמבר 1998, דרום אפריקה הובילה התערבות צבאית בלסוטו בשם SADC, לאחר פרעות שלאחר הבחירות ושמועות על הפיכה אפשרית.
כוחות SADC נסוגו מלסוטו בחודש מאי של השנה הבאה.
בדרום אפריקה נערכו בחירות דמוקרטיות ראשונות בשנת 1994, כאשר השתתפו בהן לראשונה אזרחי דרום אפריקה השחורים.
מאז, השפעתה של דרום אפריקה על לסוטו גדלה.
היא מעורבת בפרויקט המים של הר לסוטו, אספקת מים מתמשכת ופרויקט כוח הידרו.
בחודש אוגוסט 2010, נשיא דרום אפריקה, ג'ייקוב זומה, הוביל קבוצה של משקיעים ופוליטיקאים ללסוטו, שם דנו בשיתוף פעולה בין שתי המדינות ובהתפתחויות פוליטיות אזוריות.
בשל היחסים הכלכליים והגאוגרפיים של לסוטו עם דרום אפריקה, פעלו כמה פעילים בלסוטו למען סיפוח המדינה לדרום אפריקה.
לסוטו (אז באזוטולנד, תחת חסות בריטית) סופחה למושבת קייפ ב־1871, אך שוב הופרדה ב־1884. כאשר האיחוד של דרום אפריקה נוסד ב־1910, היו מהלכים של בריטניה לכלול את לסוטו באיחוד, אבל אלה נדחו בידי העם.
בשנת 2010 פתח באיגוד המקצועי, ויאני טיהאלי, עתירה התומכת בסיפוח: "יש לנו 30 אלף חתימות, לסוטו לא רק סמויה – דרום אפריקה נעולה, היינו שמורת עבודה לאפרטהייד בדרום אפריקה, אין לנו שום סיבה להתקיים עוד כאומה עם מטבע וצבא משלה".
נטאטה מניני, מנהל ארגון צדקה, ציין את מגפת האיידס כסיבה לכך שלסוטו לא תוכל עוד לשרוד כמדינה עצמאית: "לסוטו נלחמת על הישרדות, יש לנו אוכלוסייה של כ־1.9 מיליון, אבל אולי יש כ־400,000 יתומים לאיידס בקרבנו, תוחלת החיים הממוצעת ירדה לגיל 34. אנחנו נואשים".
יחס דרום אפריקה–זמביה הם היחסים הדו צדדיים שבין רפובליקת דרום אפריקה לבין רפובליקת זמביה.
היחסים הדיפלומטיים בין שתי המדינות החלו ב-1992. שתי המדינות חברות בקהילת הפיתוח של דרום אפריקה.
מאז קבלת העצמאות של זמביה ב-1964 ועד לשנת 1990, לא התקיימו יחסים דיפלומטיים בין שתי המדינות.
זמביה תמכה בביטול האפרטהייד בדרום אפריקה, וגם סייעה במלחמה נגד המורדים.
בשנות ה-80 המאוחרות, סיפקה זמביה מקלט למנהיגי הקונגרס הלאומי האפריקני, שמרכזו היה בלוסקה.
לאחר סיום האפרטהייד, השתפרו היחסים בין המדינות, דבר שהוביל למספר ביקורים של מנהיגי שתי המדינות.
נשיא זמביה קנת קאונדה ביקר בדרום אפריקה בפעם הראשונה בפברואר 1992, באותה שנה, כוננו שתי המדינות את היחסים הדיפלומטיים ביניהן ולאחר מכן החלו לדון על קשרי הסחר ביניהן.
ב-1993 ביקר בלוסקה נשיא דרום אפריקה דה קלרק.
ב-1994 המשיכה דרום אפריקה להיות המקור החשוב ביותר ליבוא של זמביה, בעיקר של מכונות ומוצרים שונים.
בשנת 2015, היקף הסחר מזמביה לדרום אפריקה היווה 7.7% מכלל היצוא של המדינה.
היקף הסחר מדרום אפריקה לזמביה היוו 31% מכלל הייצוא של המדינה, מה שהופך את דרום אפריקה לשותפה כלכלית של זמביה.
זמביה מייצאת בעיקר מוצרי חקלאות ותעשייה כגון אורז, בוטנים, ירקות, כותנה, כימיקלים ועוד.
דרום אפריקה מייצאת בעיקר מוצרי תעשייה כגון פלטינה, זהב ועוד.
בתחילת שנות ה-2000, השקיעה חברת המלונות סאן אינטרנשיונל הדרום אפריקאית, כ-56 מיליון דולר בזמביה על מנת לבנות את מלון זאמבזי סאן.
יחס דרום אפריקה–זימבבואה הם היחסים הדו צדדיים שבין רפובליקת דרום אפריקה לבין רפובליקת זימבבואה.
בין המדינות היה מתח גבוה מאז 1965, כאשר דרום אפריקה תמכה במדינת רודזיה והתנגדה לעצמאותה של זימבבואה.
דרום אפריקה אף סייעה למשטר רודזיה בראשותו של ראש הממשלה איאן סמית במשך כמעט 14 שנים.
היחסים בין שתי המדינות החלו להשתפר מ-1990, לאחר ששחררה את מנדלה מהכלא ודרום אפריקה עברה לרפורמה חוקתית.
באותה תקופה, התקיימו מספר מפגשים בין השרים בנושאי הסחר וההובלה.
נשיא דרום אפריקה, דה קלרק, נשיא זימבבואה,מוגאבה ונשיא בוצואנה, קואט מאסירה, נפגשו על מנת למצוא פתרון למרד הצבאי בלסוטו.
היחסים בין שתי המדינות אף השתפרו משמעותית לאחר סיום האפרטהייד.
בדצמבר 1993, נפגשו לראשונה שרי החוץ של שתי המדינות, במהלך המפגש, השרים דנו בדרכים על מנת לשפר את היחסים בין שתי המדינות.
בנובמבר 1995, בטקס שבו נכחו הנשיאים מנדלה ומוגאבה, נפתח גשר חדש המקשר בין המדינות מעבר לנהר לימפופו.
בשנת 2016, סך היקף הסחר של שתי המדינות הגיע ל-2 מיליארד דולר בעוד שכמעט 2 מיליארד דולר הם ייצוא דרום אפריקאי .
הייצוא העיקרי של דרום אפריקה הוא שמנים, מוצרי זיקוק, ברזל ופלדה, פלסטיק, כורים גרעיניים, דודים ועוד.
הייצוא העיקרי של זימבבואה הוא מוצרי מזון.
דרום אפריקה מיוצגת בזמביה בהרארה.
זימבבואה מיוצגת בדרום אפריקה על ידי שגרירות בפרטוריה קונסוליה כללית ביוהנסבורג.
יחס דרום אפריקה–הרפובליקה של קונגו הם היחסים הדו-צדדיים שבין רפובליקת דרום אפריקה לבין הרפובליקה של קונגו.
הרפובליקה של קונגו פעלה כנגד האפרטהייד בדרום אפריקה.
בנובמבר 1981, קונגו ארגנה כנס בשם "אפרטהייד ובריאות", שעסק בהשלכות הבריאותיות של אפליה גזעית ואי-שוויון חברתי.
באוקטובר 2005, קבוצה של אנשי עסקים מדרום אפריקה ביקרו בקונגו.
כתגובה לביקור זה, בנובמבר 2005, נשיא דרום אפריקה, תאבו מבקי, הוביל משלחת פוליטיקאים ואנשי עסקים בדרום אפריקה אל קונגו, במטרה לקדם את היחסים בין המדינות.
הקבוצה כללה את השרים מנדיסי מפאהלווה, ג'ף ראדבי ואת פאלו ג'ורדן.
קבוצה זו נפגשה עם נשיא קונגו, דניס סאסו נגואסו.
באוקטובר 2009, ממשלת קונגו חתמה על הסכם יחד עם ממשלת דרום אפריקה בדבר חכירת 200,000 דונם של קרקע חקלאים לחקלאים דרום אפריקאים.
רוב הקרקעות שהוחכרו היו משקים שפעלו בעבר על ידי ממשלת קונגו, אך עם השנים הצורך בהם פחת והשטחים היו חסרי שימוש.
המזון שיופק יהיה מיועד בעיקר לשוק המקומי בקונגו.
בשנת 2016, שווי הסחורה שיוצאה מדרום אפריקה לרפובליקה של קונגו הגיעה לסך 55.4 מיליון דולר אמריקאי והיא כללה נפט מזוקק, מכסי פלסטיק, שוקולד, מים, מים בטעמים, גלידה, לתת, סבון, דיו, מכוניות, דגנים, מרק, מיצי פירות, דגים מעובדים, סוכר גולמי, בטריות חשמליות, שסתומים, מכונות שטיפה ועוד.
באותה שנה, שווי הסחורה שיוצאה מהרפובליקה של קונגו לדרום אפריקה הגיעה לסך 1.51 מיליון דולר אמריקאי והיא כללה כלי רכב לבניה, מנופים, חלקי מטוסים, עץ מנוסר ועוד.
הרפובליקה של קונגו מיוצגת בדרום אפריקה על ידי שגרירות שהיא מחזיקה בפרטוריה, בירת דרום אפריקה.
דרום אפריקה אינה מיוצגת ברפובליקה של קונגו, הן בדרג השגרירות והן בדרג הקונסולרי.
השגרירות המייצגת של דרום אפריקה נמצאת בקינשאסה, בירת הרפובליקה הדמוקרטית של קונגו.
יחסי דרום אפריקה–נפאל הם היחסים הדיפלומטיים בין רפובליקת דרום אפריקה לבין הרפובליקה הפדרלית הדמוקרטית של נפאל.
דרום אפריקה ונפאל כוננו יחסים דיפלומטיים ב-28 ביולי 1994. הם כוננו זמן קצר לאחר התפרקות משטר האפרטהייד של דרום אפריקה ועלייתו של נלסון מנדלה לשלטון במאי 1994.
מאז, היחסים בין שתי המדינות משגשגים, ומתקיימים ביניהן שיתופי פעולה מגוונים.
שתי המדינות הן חברות פעילות בפורום המדינות הבלתי-מזדהות.
נפאל השתתפה בפורום המדינות הבלתי-מזדהות שנערך בשנת 1998, בדרבן, דרום אפריקה.
בחודש אוגוסט 2002 נוכחו נפאלים בפגישה בדרום אפריקה.
בשנת 2013 נערך ביקור נוסף של נפאלים בדרום אפריקה.
דרום אפריקה שלחה סיוע הומניטרי לנפאל לאחר רעידת האדמה שהתרחשה בה ב-25 באפריל 2015. באוגוסט באותה השנה נערך הביקור רם הדרג הראשון של דרום אפריקאים בנפאל.
דרום אפריקה אינה מיוצגת בנפאל בדרג השגרירות.
דרום אפריקה מיוצגת בנפאל בדרג הקונסולרי באמצעות קונסוליה רשמית שהיא מחזיקה בקטמנדו, בירת המדינה.
נפאל מיוצגת בדרום אפריקה בדרג השגרירות באמצעות קונסוליה רשמית שהיא מחזיקה בפרטוריה, אחת משלוש בירות המדינה והבירה האדמיניסטרטיבית.
יחסי דרום אפריקה–מאוריציוס הם היחסים בין רפובליקת דרום אפריקה לרפובליקת מאוריציוס.
היחסים הדיפלומטיים הרשמיים בין שתי המדינות החלו ב-1994.
דרום אפריקה היא משותפות הסחר הגדולות ביותר של מאוריציוס.
כיוון ששתי המדינות חברות בחבר העמים הבריטי, המדינות מיוצגות זו בזו על ידי נציב עליון.
לדרום אפריקה יש נציב עליון הממוקם בפור לואי.
למאוריציוס יש נציב עליון הממוקם בפרטוריה.
בזמן שלטון האפרטהייד הייתה בדרום אפריקה רק משלחת עסקית ממאוריציוס, שמוקמה ביוהנסבורג.
יחסי דרום אפריקה–מונקו הם היחסים הדיפלומטיים הרשמיים שבין רפובליקת דרום אפריקה לבין נסיכות מונקו.
בין דרום אפריקה למונקו מתקיימים יחסים דיפלומטיים מלאים.
למונקו אין שגרירות בדרום אפריקה, דרום אפריקה האמינה את שגרירותה בפריז בירת צרפת על מונקו.
בבית גרימלדי עצמו ישנו חלק דרום אפריקאי כאשר שרלין, נסיכת מונקו, ואשתו של אלבר השני, נסיך מונקו, היא דרום אפריקאית לבנה במוצאה (נולדה בזימבבואה של היום).
הנסיכה אף ייצגה את דרום אפריקה במשחקים האולימפיים של שנת 2000 שנערכו בסידני שבאוסטרליה בענף השחייה, שבו סיימה יחד עם צוותה במקום החמישי במקצה מאה מטר כפול ארבע לנשים.
מונקו אינה מיוצגת בדרום אפריקה, הן בדרג השגרירות והן בדרג הקונסולרי.
דרום אפריקה אינה מיוצגת במונקו, הן בדרג השגרירות והן בדרג הקונסולרי.
דרום אפריקה מיוצגת במונקו באמצעות השגרירות שלה בפריז, בירת צרפת, אותה האמינה על מונקו.
יחסי דרום אפריקה–הממלכה המאוחדת מתייחסים ליחסים הנוכחיים וההיסטוריים בין בריטניה לרפובליקה של דרום אפריקה.
דרום אפריקה היא השותפה הגדולה ביותר של בריטניה בסחר באפריקה, ושותפה חשובה לבריטניה במספר תחומים.