tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
חפצים אלו נועדו לסמל את ניצחונו של המלך הפולני ולדיסלב השני על אבירי מדינת המסדר הטווטוני בקרב גרונוולד.
בקרב זה, שנערך בשנת 1410, נחלו האבירים הגרמנים תבוסה מוחצת, שבעקבותיה נאלצו להחזיר שטחים נרחבים לשליטה פולנית.
הנפקת הבול התקבלה בגרמניה הנאצית בתחושת עלבון צורב.
הנאצים החשיבו את עצמם כיורשיהם של האבירים הטווטונים, וראו בבול איום מצד ממשלת פולין והצהרה על כוונתם להשתלט על שטחים גרמניים.
סביר כי ה"עלבון" הגרמני היה חלק משורה של ניסיונות לצייר את פולין כמדינה תוקפנית שיש להתגונן מפניה, ונועד להצדיק את מרוץ החימוש של גרמניה הנאצית.
הנאצים פנו בתלונה רשמית אל איגוד הדואר העולמי ודרשו לפסול את הבול הפוגעני של הפולנים.
ממשלת פולין חששה מאוד משכנתה התוקפנית, והעדיפה שלא להצטייר כמי שמתגרה בגרמניה הנאצית.
הפולנים ביטלו את הבול המעליב, והנפיקו במקומו בול חדש בעיצוב דומה, תוך הסתרת החרבות והקסדה שלמרגלות המלך והמלכה.
פריטי השלל שעוררו את זעמם של הגרמנים כוסו בבול החדש בפס מעוטר שהסתיר את רצפת החדר.
הבול החדש הונפק ב-2 במרץ 1939, כחצי שנה לפני המועד בו פלשו הגרמנים לתוך פולין ופתחו בכך את מלחמת העולם השנייה.
בתום מלחמת העולם השנייה, כחודש לאחר כניעתה של גרמניה הנאצית, שבה והנפיקה ממשלת פולין בול שהוקדש לניצחון הפולני בקרב גרונוולד.
בהנפקה זו לא הסתפקו הפולנים בשתי חרבות וקסדה כרמז לטווטונים שנהרגו בקרב, אלא ציירו במפורש לוחם פולני הרומס ברגלו את גווייתו של לוחם טווטוני השרוע הרוג על גבו.
בשנת 1960, לרגל מלאת 550 שנה לקרב גרונוולד, הנפיקה פולין מספר בולים נוספים שנועדו להדגיש את חשיבותו של קרב זה בתולדות המדינה הפולנית.
בול כספת צפה הונפק בהולנד בשנת 1921 כאמצעי לתשלום עבור שירות חדש שהוצע לציבור בשיתוף עם חברה פרטית.
מייסד החברה המציא כספת מיוחדת שנועדה להוביל דברי דואר יקרי ערך בהפלגות ימיות ולהבטיח את שרידותם במקרה של טביעת הספינה.
ממציא הכספת הצפה, קורנליס ואן בלאדרן (1875-1933,Cornelis van Blaaderen) הפליג בשנת 1910 בדרכו מאמריקה להולנד כאשר עלה במוחו לראשונה הרעיון לפתח אמצעי להצלת חפצי ערך במהלך מסעות ימיים.
טביעת הטיטניק בשנת 1912 העלתה שוב את הרעיון במוחו, והוא תכנן כספת מיוחדת, בצורת גליל, בעלת יכולת ציפה.
הוא הציע להתקין אותה על סיפון הספינה, ולהפקיד בתוכה את דברי הדואר יקרי הערך.
במקרה של טביעה הכספת צפה על פני הים, תוך שהיא מאותתת באורות בוהקים ומשמיעה קולות רמים שיאפשרו לאתר אותה ולהציל את דברי הערך שבתוכה.
ביום 13 בדצמבר 1913 רשם ואן בלאדרן בארצות הברית פטנט על המצאתו.
בשנת 1913 פנה ואן בלאדרן אל הנהלת הדואר ההולנדי וניסה לעניין אותם בהמצאתו, אולם הצעתו נדחתה.
למזלו של ואן בלאדרן, אחד מידידיו היה חבר בהנהלת חברת הספנות "קו הולנד" ("Netherland Line") , אשר הפעילה ספינות להובלת דברי דואר עבור הנהלת הדואר ההולנדי.
חברת הספנות הסכימה להתקין את הכספת על סיפון אחת מאניותיה, ולארגן ניסוי בנוכחות אנשי הנהלת הדואר.
הניסוי התקיים בשנת 1914, והוכיח כי ביכולת הכספת לצוף בהצלחה על פני המים ולשדר באופן בולט את מיקומה.
למרות ההצלחה סירבה הנהלת הדואר לממן את המשך פיתוח הכספת ולהציע את השירות ללקוחותיה בטענה של חוסר כדאיות כלכלית.
האסונות הימיים במהלך מלחמת העולם הראשונה
ביום 7 במאי 1915 טיבעה צוללת גרמנית את האנייה הבריטית "לוסיטניה".
בנוסף לאסון האנושי הנורא בו מצאו את מותם כ-1,200 מנוסעי הספינה, אבד גם מטען הדואר שהיה בספינה, אשר כלל פריטים יקרי ערך רבים שבוטחו בסכומים גבוהים.
הנהלת הדואר ההולנדי וחברות הביטוח של הולנד ספגו גם הן הפסדים קשים בשנת 1915 עקב שורה של תקריות דוגמת שרפה שפרצה על סיפון האוניה "רוטרדם" (Rotterdam) ופגיעה בספינה "המלכה אמה" (Queen Emma).
במהלך מלחמת העולם הראשונה נזרעו נתיבי השייט העולמיים במיליוני מוקשים ימיים, שנועדו להטביע את ספינות האויב.
בתום המלחמה נותרו מוקשים רבים שלא התפוצצו, ואלו המשיכו לפגוע ולהטביע ספינות שעברו באותם נתיבי שיט.
פגיעה בספינה גרמה במרבית המקרים לאובדן המטען שנשאה על סיפונה, כולל דברי הדואר שהובילה.
כתוצאה מן האירועים האלו, ורבים אחרים, החל הציבור לחשוש מלשלוח בדואר מסמכים חשובים ושאר פריטים שאין להם תחליף.
הלקוחות דרשו בתוקף מן הדואר פתרון שיבטיח את ביטחונם של אותם מסמכים.
מצב זה הוביל את הנהלת הדואר ההולנדי להתעניין מחדש בפתרון שהציע ואן בלאדרן.
חידוש הפעילות בתום מלחמת העולם הראשונה
בשנת 1920, בתום משא ומתן ממושך, נחתם הסכם מסגרת להפעלת שירות הכספת הצפה בין החברה הפרטית שהקים ואן בלאדרן, חברת הספנות "קו הולנד", והנהלת הדואר ההולנדי.
ואן בלאדרן התחייב לייצר ולספק את הכספות, חברת הספנות התחייבה להתקין את הכספות על סיפון ספינות הדואר שהפעילה, והנהלת הדואר התחייבה לפרסם ולמכור את השירות החדש לציבור הרחב.
נקבע כי עבור השירות של הובלת דבר הדואר בתוך הכספת הצפה יידרש השולח לשלם תוספת מחיר של כ-30 סנטים עבור כל פריט שמשקלו עד 20 גרם.
הסכום הזה שנגבה על ידי הדואר ההולנדי התחלק בין השותפים למיזם, כך שהדואר קיבל שלוש-שמיניות מן הסכום וואן בלאדרן קיבל את היתרה.
בוועידה השנתית של איגוד הדואר העולמי, שהתקיימה במדריד בשנת 1920, אושרו השירות החדש והתעריף להפעלתו.
הכנת בולי הדואר להפעלת השירות
בהיותו משוכנע בהצלחת המצאתו, פנה ואן בלאדרן בשנת 1919, עוד בטרם סוכם המשא ומתן עם הנהלת הדואר ההולנדי, אל חמישה אמנים הולנדיים מובילים וביקש מהם הצעות לעיצוב בולי הדואר עבור השירות החדש.
ואן בלאדרן הנחה את האמנים לעצב בולים שיראו שונה לחלוטין מן הבולים הרגילים הנמכרים בבתי הדואר.
על כל אחד מן הבולים נרשמו בהולנדית המילים DRIJVENDE BRANDKAST שפירושן "כספת צפה".
מתוך ההצעות שקיבל נבחרו שלוש עבודות של שניים מן האמנים:
שלושה מן הבולים עוצבו על פי הצעתו של האמן קארל קשט , אשר אייר כספת צפה במי הים ובשמים מעליה מרחפים שחפים.
ארבעה מן הבולים עוצבו על פי הצעותיו של הצייר לאו גסטל .
אחד האיורים מציג כספת צפה ועליה פנס מאיר.
האיור השני מציג פנטזיה של כספת צפה בדמות האריה ההולנדי נלחם בגלי הים הסוער.
הדפסת הבולים הופקדה בידי סניף הארלם של בית העסק הוותיק יוהאן אנסחדה ובניו .
הבולים הודפסו במתכונת זהה עבור ארבע ישויות מנפיקות: הולנד, איי הודו המזרחיים ההולנדיים, קוראסאו וסורינאם.
כל אחד מן הבולים הודפס במאות אלפי עותקים.
מן הבול שערכו הנקוב 0.15 הודפסו 15,700 גיליונות בני 50 בולים כל אחד, מן הבול שערכו הנקוב 0.60 הודפסו 10,400 גיליונות בני 50 בולים כל אחד, ומכל אחד מיתר הבולים בסדרה הודפסו 8,500 גיליונות בני 50 בולים כל אחד.
ביום 2 בפברואר 1921 הונפקו הבולים בהולנד, ושירות הכספת הצפה החל לפעול בקו הספנות של חברת "קו הולנד", אשר הפליג בין הולנד ובין איי הודו המזרחיים ההולנדיים.
כעשרה חודשים לאחר מכן, ביום 1 בנובמבר 1921, הונפקו הבולים גם באיי הודו המזרחיים ההולנדיים וניתן היה לשלוח מכתבים בכספת הצפה גם בדרך חזרה להולנד.
מחקרים בולאים העלו כי רק כ-600 דברי דואר נשלחו באמצעות הכספת הצפה מהולנד אל איי הודו המזרחיים ההולנדיים, ורק כ-450 דברי דואר נשלחו באמצעות שירות זה בכיוון ההפוך.
רבים מן הפריטים האלו נשלחו באופן יזום על ידי אספני בולים, שביקשו לייצר לעצמם דוגמה מן השירות המיוחד.
דברי דואר "אמיתיים" שנשלחו באמצעות הכספת הצפה הם נדירים מאוד.
בעקבות האישור שניתן על ידי איגוד הדואר העולמי הציע בתחילת שנות העשרים גם דואר שוודיה שירות דומה של כספת צפה, אשר כונה בשם "Simmande Kassaskap" (מילולית: "כספת שוחה").
השירות הוצע בקו הספנות שפעל בין נמל גריסלהמן שבדרום מזרח שוודיה ובין נמל אקרֶה שבאיי אולנד.
בשוודיה לא הונפקו בולים מיוחדים לשם הפעלת השירות, והתשלום בוצע בעזרת בולים רגילים.
שירות זה פעל זמן קצר בלבד והופסק עקב חוסר התעניינות של הציבור.
הפסקת השירות של כספת צפה
תקוותו של ואן בלאדרן כי המצאתו תאומץ על ידי חברות ספנות אחרות והשימוש בה יורחב לכל חלקי תבל, נכזבה.
הפעילות בתחילת שנות העשרים לפינוי המוקשים מנתיבי השייט הקטין משמעותית את הסיכון לספינות, והציבור הרחב לא חשש עוד לשלוח את דברי הדואר היקרים שלו בדואר רגיל.
חברות הספנות הגדולות, דוגמת "לויד רוטרדם", סירבו להתקין את הכספות הצפות על סיפון הספינות שהפעילו.
ההרחבה המתוכננת של השירות גם לקווי הספנות שהובילו לסורינאם וקוראסאו שבים הקריבי מעולם לא יצאה אל הפועל, והבולים שהודפסו עבור שתי המושבות ההולנדיות נותרו במחסני הדואר ומעולם לא הונפקו לציבור כפי שהם.
בשנת 1927 נוצלו הבולים המיותרים כתשתית ליצירת בולי דואר רגילים עבור שתי המושבות ההולנדיות, וזאת באמצעות הוספת הדפס רכב.
כאשר התברר כי הפרויקט כולו עומד בפני כישלון, התנער דואר הולנד מחלקו במיזם.
ביום 1 בספטמבר 1923 הופסקה מכירת הבולים לציבור ושירות הכספת הצפה חדל מלפעול.
ואן בלאדרן שקע בחובות כבדים, וההליכים המשפטיים סביב סגירת העסק נמשכו עד תחילת שנות השלושים.
בשנת 1924 ביטל איגוד הדואר העולמי את התעריף המיוחד להובלת דואר בכספות צפות.
מעמדם של בולי הכספת הצפה
מעת לעת מתפרסמת בעיתונות הבולאית כתבה המציינת כי אין להתייחס אל בולי הכספת הצפה כאל בולי דואר, אלא כאל בולי הכנסה.
זאת מאחר שהם הודפסו על ידי חברה פרטית ושימשו, לכאורה, לא לצורך תשלום דמי המשלוח אלא לתשלום דמי הביטוח הימי של דברי הדואר.
טענות אלו אינן מקובלות כיום בעיני מרבית הבולאים, המצביעים על כך שהבולים נמכרו על ידי הדואר ההולנדי בבתי הדואר, ושילמו על שירות שזכה לאישור רשמי של איגוד הדואר העולמי.
מרבית הקטלוגים הבולאים מסכימים גם הם שהמדובר בבולי דואר והם כוללים בפרסומיהם את בולי הכספת הצפה.
בוכניות הן איברים דקים בעלי משקולת בקצוותיהם אשר התפתחו מהכנפיים האחוריות אצל חלק מהזבובאים ומהכנפיים הקדמיות אצל המניפאים, המאפשרות להם לשלוט על סיבוב הגוף בטיסה.
אופן פעולת הבוכניות הוא כג'יירוסקופ.
במהלך הטיסה הבוכניות מתנדנדות במהירות ובסנכרון עם תנועת הכנפיים, ומאפשרות להם לחוות את הכוחות הנובעים כתוצאה מסיבובים.
כאשר גוף החרק מסתובב באחת משלוש זוויות הגוף (סבסוב, עילרוד או גלגול), סיבוב זה מפעיל כוח על הבוכניות הרוטטות (כוח זה מכונה אפקט קוריוליס).
החרק חש בכוח זה בעזרת אברי החישה campaniform sensilla ו-Chordotonal organ הממוקמים בבסיס הבוכניות ומשתמש במידע זה כדי לפרש ולתקן את מיקומו בחלל.
הבוכניות פועלות כמערכת שיווי משקל והנחיה על ידי מתן משוב מהיר לשרירים האחראים על היגוי הכנף, וכן האחראים על ייצוב הראש.
מערכת זו היא המאפשרת לזבובאים יכולות אווירובטיות מרשימות כל כך שאינן קיימות אצל בעלי חיים אחרים.
בול ללא ערך נקוב הוא בול דואר, או דבר בולים, שאין עליו סימון מפורש המציין את ערכו לצורך משלוח דבר דואר.
בולים ללא ערך נקוב מונפקים ממספר סיבות, שהעיקרית שבהן, הוא הרצון להימנע מהנפקות חוזרות ונשנות של בולים בעלי ערכים נקובים גדלים והולכים בתקופות של אינפלציה גבוהה.
בעבר כללי איגוד הדואר העולמי חייבו לציין במפורש את הערך הנקוב על בולים המשמשים למשלוח מכתבים בין מדינות, ולכן הונפקו אז בולים ללא ערך נקוב משך שנים רבות רק לצורך שימוש על מכתבים בפנים המדינה.
בשנת 1995 שונו הכללים, וניתן אישור להשתמש בבולים ללא ערך נקוב גם על מכתבים בינלאומיים.
הסיבות להנפקת בולים ללא ערך נקוב
בתקופות בהן תהליך הדפסת הבולים היה כרוך בהוצאות כספיות רבות, ניסו רשויות הדואר לחסוך בעלות זו על ידי הקטנת מספר לוחות ההדפסה השונים שיש להכין על מנת להדפיס את מלאי הבולים הנדרש לצורכי הדואר.
הכנת לוח הדפסה אחד ללא ערך נקוב אפשרה לעשות בו שימוש חוזר, ולהדפיס מאותו לוח את כל הבולים הדרושים.
שיטות שונות הופעלו על מנת לאפשר לפקידי הדואר ולציבור הרחב להבחין בין הבולים השונים שהודפסו מאותו לוח.
בשנת 1851 הדפיס דואר האימפריה האוסטרו-הונגרית סדרה בת שלושה בולי עיתונים ללא ערך נקוב.
הבולים הודפסו מאותו לוח הדפסה בצבעים שונים, וכל צבע תורגם לערך נקוב שונה.
בול זה הוא הראשון בעולם שהונפק ללא ערך נקוב.
בתחילת שנות החמישים של המאה ה-19 הדפיס הדואר הבריטי בולים עבור שלוש ממושבותיו (טרינידד, ברבדוס, ומאוריציוס).
על מנת לחסוך בעלות הכנת הגלופות הכין הדואר הבריטי בולים בעיצוב אחיד עבור שלוש המושבות, תוך שיבוץ שם המושבה עבור כל אחת מהן.
הבולים הונפקו ללא ערך נקוב והודפסו בצבעים שונים שאפשרו להבחין בין הערכים הנקובים השונים.
תעריף לא ידוע במועד ההנפקה
קביעת הערך הנקוב של בול דואר מושפעת מתעריפי הדואר התקפים במועד ההנפקה.
במקרים בהם ידוע על שינוי מתוכנן בתעריפי הדואר יעדיפו לרוב רשויות הדואר לעקב את הנפקת הבולים החדשים ולהנפיק אותם עם הערכים הנקובים המעודכנים.
כאשר לא ניתן לדחות את ההנפקה (כגון במקרים בהם מדובר בבולים המונפקים לרגל אירוע קבוע בלוח השנה), בוחרות לעיתים רשויות הדואר בהנפקת בול ללא ערך נקוב.
ארצות הברית, 1975, בולי חג המולד
בחודש אוקטובר 1975 תכנן שירות הדואר של ארצות הברית להנפיק את הבול המסורתי המוקדש לחג המולד, וזאת על מנת לאפשר ללקוחותיו לבייל באמצעותו את כרטיסי הברכה שהם נוהגים לשלוח זה לזה לרגל חג המולד והשנה החדשה.
בזמן הכנת הבול נודע כי הממשל האמריקאי מתכנן עלייה בתעריפי הדואר, ומחירו של הבול עתיד להאמיר ממחיר של 10 סנט למחיר של 13 סנט.
מאחר שבמועד הדפסת הבול עליית המחירים טרם אושרה על ידי הקונגרס, לא ידע הדואר איזה ערך נקוב להדפיס על בולי חג המולד.
אי אפשר היה לעכב את ההנפקה, ולכן הוחלט (לראשונה בארצות הברית) להנפיק את הבולים ללא ערך נקוב.
בסופו של דבר עליית המחירים לא אושרה על ידי הקונגרס, והבול נמכר לציבור במחיר של 10 סנט.
במצבי קיצון של היפר-אינפלציה אין כל טעם להנפיק בולים ועליהם ערך נקוב.
המחירים משתנים מיום ליום ואף משעה לשעה.
הבולים בעלי ערך נקוב הפכו לחסרי כל ערך מיד עם הנפקתם, ולעיתים היה צורך להדביק על המעטפה עשרות ואף מאות בולים כדי לשלם את מחיר המשלוח.
בנסיבות כאלו העדיפו רשויות הדואר להדפיס בולים ועליהם סימנים המאפיינים את סוג השירות לו הם מיועדים, ולגבות את המחיר העדכני בעת מכירת הבול.
שיטה זו התגלתה כמתאימה גם במצבים של אינפלציה מתונה, מאחר שהיא מגינה על הקונה, ומבטיחה כי הבול שרכש ישמור על ערכו מרגע הרכישה ועד למועד השימוש.
נימוק זה גרם לרבות ממדינות העולם להנפיק, גם בזמנים של יציבות מחירים, בולים ועליהם סימון סוג שירות במקום בול בעל ערך נקוב מפורש.
בתנאים אלו הקונה מוכן לרכוש כמות גדולה של בולים לשימוש עתידי, תוך ביטחון שלא יאבד את כספו במקרה של עליית מחירים.
הדואר מצדו יכול לצמצם את העומס בבתי הדואר הנגרם על ידי לקוחות הבאים לרכוש בכל פעם בול בודד בסכום פעוט.
אחת הדוגמאות הקיצוניות ביותר של היפר-אינפלציה התרחשה בהונגריה בשנת 1946, במהלכה הוכפלו המחירים בכל 15 שעות.
ביום 5 בפברואר 1946 הונפק בול בעל ערך נקוב של 3000 פנגו, אשר נועד להיות הערך הגבוה ביותר בסדרה.
האינפלציה הנוראה שחקה את ערכו של מטבע הפנגו לחלוטין, וביום ההנפקה של הבול ערכו של פני אנגלי אחד היה שווה 150,000,000,000,000 פנגו.
בתנאים אלו החליטו רשויות הדואר להנפיק בולים ועליהם הדפס רכב המציין את סוג השירות עבורו נועד הבול לשלם, דוגמת "גלויה בפנים הארץ", או" מכתב רשום".
סימון התעריף בבולים ללא ערך נקוב
העובדה שעל פני הבול לא נרשם במפורש הערך הנקוב בספרות או במילים, אין פירושה שהבול הוא חסר ערך.
הבול במהותו הוא מסמך שווה כסף, ובהכרח קיימת שיטה אחרת בה ניתן להבין מה ערכו של הבול.
לאורך השנים גובשו שיטות שונות לייצג את ערכו של הבול גם כאשר לא רשום עליו סכום מדויק.
במקרים בהם הוחלט שלא להדפיס את הערך הנקוב עקב הרצון לחסוך בעלות ההנפקה, הקפידו רשויות הדואר לספק אמצעי מוסכם חלופי דוגמת הצבע של הבול.
המידע פורסם לציבור הרחב בסמוך למועד ההנפקה, כך שגם פקיד הדואר וגם הלקוח ידעו כמה שווה בול בצבע נתון.
הבול בצבע כחול נמכר במחיר של 0.6 קרוייצר, הבול בצבע צהוב נמכר במחיר של 6 קרוייצר, ובול בצבע אדום נמכר במחיר של 30 קרוייצר.
בשנת 1952 הדפיס הדואר הבריטי סדרה בת שלושה בולים עבור המושבה ברבדוס.
על מנת לחסוך בעלות הכנת הגלופות הכין הדואר הבריטי את שלושת הבולים בעיצוב אחיד, ללא ערך נקוב.
הבולים הודפסו בצבעים שונים שאפשרו להבחין בין הערכים הנקובים השונים.
הבול בצבע ירוק נמכר במחיר של חצי פני, הבול בצבע כחול כהה נמכר במחיר של פני אחד, ובול בצבע כחול בהיר אמור היה להימכר במחיר של 2 פני, אולם נגנז ולא הוצע למכירה.
רישום מפורש של סוג השירות
הנוהג להדפיס בולים המיועדים לספק שירות אחד מסוים נוצר בזמני אינפלציה קיצונית, כאשר ערכו של הכסף נשחק במהירות ועמו ערכו של הבול בעל ערך נקוב מסוים.
לקוחות הדואר ביקשו להבטיח את כספם, ולוודא כי המחיר ששילמו עבור הבול יאפשר להם לקבל את השירות המבוקש מבלי שידרשו להוסיף כסף במועד קבלת השירות.
מדינות רבות בעולם אימצו את השיטה הזו, והן נוהגות להנפיק בולים מיוחדים עבור השירותים הנפוצים דוגמת "מכתב רגיל בארץ".
בתקופה של היפר-אינפלציה החליטו רשויות הדואר של הונגריה להנפיק בולים ועליהם הדפס רכב המציין את סוג השירות עבורו נועד הבול לשלם.
+ הכיתוב על הבול השירות המיועד ANY או NYOMTATV דואר דוגמאות HLP או HELYI LEV.
גלויה בפנים הארץ TL או TÁVOLSÁGI LEVÉL מכתב בפנים הארץ AJL או AJANLAS מכתב רשום CS או CSOMAG חבילה
האינפלציה הדוהרת בישראל של תחילת שנות השמונים הניעה את דואר ישראל להנפיק לראשונה ביום 12 בספטמבר 1982 בול ללא ערך נקוב ועליו רישום השירות אותו נועד לספק, "מכתב רגיל בארץ".
הבול החדש זכה להצלחה רבה בקרב לקוחות הדואר, והוביל לכך שהנוהג להנפיק בולים ללא ערך נקוב המשיך גם לאחר ריסון האינפלציה, וממשיך גם בימים אלו.
סימון סוג השירות באמצעות אותיות או ספרות
כתחליף לציון מפורש של שם השירות על הבול בחרו מדינות שונות לקודד את סוג השירות באמצעות אותיות או ספרות שהודפסו על פני הבול.
מאז תחילת שנות התשעים של המאה העשרים מנפיקה בריטניה בולים המיועדים למשלוח מכתב רגיל ברמת מחלקה ראשונה (1st) ובולים המיועדים למשלוח מכתב רגיל ברמת מחלקה שנייה (2nd).
ביום 2 ביולי 1994 החלה אוקראינה להנפיק בולים ללא ערך נקוב ועליהם אותיות (בכתב קירילי) שסימלו את סוג השירות המיועד.
בחודש אפריל 2000 החלה סלובניה להנפיק בולים ללא ערך נקוב ועליהם אותיות שסימלו את סוג השירות המיועד (A - מכתב רגיל בתוך הארץ; B - מכתב כבד בתוך הארץ; C - מכתב רגיל לחו"ל; D - מכתב כבד לחו"ל).
סימון סוג השירות באמצעות ציורים
בדומה לשיטת הסימון באמצעות אותיות, במקרה אחד נעשה שימוש בשיטת זיהוי סוג השירות על פי הציור המופיע בעיצוב הבול.
ביום 1 במאי 1949, בתקופה של אינפלציה משתוללת, הנפיק דואר סין סדרה בת ארבעה בולים ללא ערך נקוב.
התמונה שעל הבול סימלה את סוג השירות אליו מיועד הבול (קטר רכבת - מכתב רגיל; מטוס - דואר אוויר; רוכב אופנוע - מכתב אקספרס; נוף הרים - דואר רשום).
בול הובלה ימית (Porte de Mar) הוא בול דואר שהונפק על ידי דואר מקסיקו בשנת 1875, כאמצעי לציון סכום הכסף המזומן שיש לשלם לקברניטי ספינות הקיטור, אשר הובילו את דברי הדואר לאירופה.
מקסיקו היא המדינה היחידה בעולם אשר הנפיקה בול מסוג זה.
במחצית שנות השבעים של המאה ה-19 החלה מקסיקו לייצב את מעמדה הפוליטי והכלכלי, לאחר שנים רבות של מלחמות וחילופי שלטון אלימים.
נכון לשנת 1875 מקסיקו עדיין לא הייתה חברה באיגוד הדואר העולמי, ומשלוח מכתבים אל מחוץ לגבולות המדינה חייב את הנהלת הדואר במקסיקו לחתום על הסכמי דואר פרטניים עם כל מדינה זרה בנפרד.
אחת הבעיות המרכזיות איתן נדרש הדואר המקסיקני להתמודד הייתה כיצד להוביל את המכתבים שנשלחו אל מעבר לאוקיינוס לאירופה.
הפתרון נמצא בדמות הסכמים שנחתמו עם שתי חברות ספנות, האחת בריטית והשנייה צרפתית.
על פי ההסכם פקדו הספינות את ערי הנמל של מקסיקו, כחלק מקווי השירות שהופעלו ברחבי הים הקריבי ולרוחב האוקיינוס האטלנטי, וקברניטי הספינות אספו את שקי הדואר עם המכתבים המיועדים לאירופה.
תמורת כל מכתב התחייב הדואר המקסיקני לשלם לקברניט במזומן סכום מוסכם מראש.
סכום זה לא היה קבוע, והשתנה מעת לעת על פי ההסכמים שנחתמו עם חברות הספנות.
כך לדוגמה נחתם בשנת 1878 הסכם חדש עם חברת הספנות הבריטית אשר הוזיל את עלות המשלוח למחיר של 10 סנטבוס למכתב.
לשם השוואה, באותה עת גבתה חברת הספנות הצרפתית סכום של 31 סנטבוס למכתב.
כדי שניתן יהיה לסמן בבירור על גבי המעטפה את הסכום אותו יש לשלם לקברניט הספינה הזרה, החליט דואר מקסיקו להדפיס בולים בעלי עיצוב מיוחד וחריג, שיבלוט יחסית לבולי הדואר הרגילים.
על בולים אלו הודפסו בבירור המילים "הובלה ימית" (Porte de Mar).
בחודש יולי 1875 הודפסה סדרה בת שמונה בולים בדיו שחורה על רקע צהוב.
הבולים עוצבו בפשטות רבה, במתכונת של אליפסה מתוחמת בתוך מלבן ובמרכזה המספר המציין את הערך הנקוב של הבול.
הבולים הודפסו בשיטת דפוס אבן על נייר דק.
מטעמי חיסכון הודפסו כל בולי הסדרה בגיליון אחד בן 49 בולים, תוך יצירת תמהיל יחסי של הבולים בעלי הערכים הנקובים השונים.
בגמר ההדפסה הוצגו הבולים לאישור מנהל הדואר לפני הפצתם, אולם הוא סירב לאשרם.
העיצוב הדל לא מצא חן בעיניו, והוא הנחה לגנוז את הבולים ולהכין מיד סדרת בולים חדשה.
בולי ההדפסה הראשונה מעולם לא נכנסו לשימוש, ונשמרו במחסני הדואר.
מבנה גיליון בולי ההדפסה הראשונה
כאמור, גיליון הבולים של ההדפסה הראשונה הורכב מ-49 בולים, שבע שורות בנות שבעה בולים כל אחת.
תהליך ייצור לוח ההדפסה התבצע במספר שלבים:
בשלב ראשון שוכפלו הגלופות של הבולים הבודדים כמספר העותקים הנדרש על מנת להרכיב שתי שורות בנות שבעה בולים כל אחת.
14 הבולים כללו 4 עותקים של הבול בעל ערך נקוב של 10 סנטבוס, 2 עותקים מכל אחד מן הבולים בעלי ערך נקוב של 25, 35 ו-50 סנטבוס, ועותק אחד מן הבולים בעלי ערך נקוב של 60, 75, 85 ו-100 סנטבוס.
בשלב שני שוכפלה יחידת היסוד בת שתי השורות פעמיים נוספות (כך שנוצרו שש שורות בולים).
השורה הראשונה שוכפלה פעם נוספת ויצרה את השורה השביעית של הגיליון השלם.
בחודש אוגוסט 1875 הודפסה סדרה חדשה בת אחד עשר בולים בדיו שחורה על רקע לבן.
הבולים עוצבו בצורה מורכבת יותר, עם עיטורים בפינות הבול, והודפסו בדפוס בלט על נייר עבה.
כל אחד מן הבולים הודפס בגיליון נפרד של 56 בולים (שמונה שורות של שבעה בולים כל אחת).
תהליך ההכנה כלל שכפול של הבול שבע פעמים על מנת ליצור שורה שלמה, ושכפול השורה שבע פעמים על מנת ליצור את הגיליון השלם.
בולי ההדפסה השנייה היו בשימוש לאורך מספר שנים, ועם הזמן נדרשו הדפסות חוזרות ושינויי ערך נקוב של הבולים.
בשלב כלשהו הוכן לוח הדפסה חדש השונה במעט מן הלוח הראשון בגודל האותיות המשולבות בבולים.
בשנת 1879 הודפסה סדרה שלישית בת שישה בולים.
כל אחד מן הבולים בסדרה זו הודפס בצבע שונה על נייר לבן.
בזמן שהבולים היו עדיין בתהליך הדפסה, חתמה מקסיקו על הסכם הצטרפות אל איגוד הדואר העולמי.
לא היה עוד צורך בהסכמים הנפרדים עם חברות הספנות, ובולי ההובלה הימית הפכו למיותרים.
בולי הסדרה השלישית נותרו במחסני הדואר ולא נכנסו מעולם לשימוש בבתי הדואר.
כאשר הגיע השולח לבית הדואר ומסר לפקיד מכתב שנועד לנמען באירופה, חישב הפקיד את עלות המשלוח וכלל בחישוב מספר מרכיבים:
ראשית, צריך היה לחשב את עלות ההעברה של המכתב בתוך מקסיקו אל אחת מערי הנמל, וראקרוס או טמפיקו, מהן הפליגו ספינות הקיטור לאירופה.
סכום זה שולם באמצעות בולי דואר רגילים של מקסיקו אשר הודבקו בצידה הקדמי של המעטפה.
שנית, צריך היה לחשב את הסכום שיש לשלם לקברניט הספינה שהובילה את דברי הדואר לאירופה.
סכום זה שולם באמצעות בולי ההובלה הימית שהודבקו בצידה האחורי של המעטפה.
צריך היה לחשב גם את עלות המשך מסעו של המכתב בתוך אירופה, אך הייתה קיימת אפשרות שלא לשלם מראש את החלק הזה ולסמוך על מנהלות הדואר באירופה שיגבו את הסכום הזה מן הנמען בעת מסירת המכתב לתעודתו.
המכתבים המיועדים למשלוח נארזו בתוך שק דואר, ונמסרו לקברניט הספינה בעיר הנמל.
על השק נרשם סיכום הערך הנקוב המצטבר של בולי ההובלה הימית שבתוכו, וסכום זה שולם במזומן לקברניט הספינה.
מאחר שכל פעולת החישוב והדבקת בול ההובלה הימית נעשתה על ידי הפקיד בתוך בית הדואר במעמד מסירת המכתב למשלוח, ניתן היה לבצע את הפעולה הזו גם מבלי להדביק בולים על המעטפה, אלא להסתפק ברישום ידני של הסכום על גבי המעטפה.
עם זאת, השימוש בבולים אפשר להנהלת הדואר לקיים מעקב ובקרה אחר התאמת הסכומים ששולמו לקברניטי הספינות לאלו ששולמו בבתי הדואר, וסיפקו ללקוחות הדואר הוכחה ממשית שהכסף שנגבה מהם במזומן אכן עתיד לשמש לצורך משלוח המכתב ולא יעלם בכיסיו של פקיד הדואר.
זמן קצר לאחר הופעתם החלו בולי ההובלה הימית לעורר עניין רב בקרב אספני הבולים.
על פי הנוהל הרגיל בולים אלו לא נמכרו לציבור, אלא הודבקו על המעטפות על ידי פקידי הדואר, ומעט מאוד בולים "דלפו" אל אספני הבולים.
באותן שנים תחביב איסוף הבולים התבסס על אלבומים מודפסים מראש בהם הוקצה מקום מסומן עבור כל בול שהונפק ברחבי תבל.
האספן הממוצע ניסה להשיג כמה שיותר בולים ושאף למלא את כל המקומות הריקים באלבום.
הביקוש לבולי ההובלה הימית היה גבוה, ההיצע היה נמוך מאוד, ומחירם של הבולים הרקיע שחקים.
מצב זה עודד את פעילותם של זייפני הבולים, שמיהרו להדפיס עותקים מזויפים של בולי ההובלה הימית ולהפיץ אותם לאספנים.
בשנת 1879, עם הצטרפותה של מקסיקו אל איגוד הדואר העולמי, הפכו בולי ההובלה הימית למיותרים.
במחסני הדואר הצטברו מאות אלפי עותקים של הבולים, הן מן ההדפסה השנייה (זו שהייתה בשימוש) והן מן ההדפסות הראשונה והשלישית (אלו שלא הונפקו).
מחירם הגבוה של בולים אלו בשוק הבולאי הציב בפני מנהלי הדואר המקסיקני פיתוי שלא ניתן לסרב לו, והם החליטו למכור לאספנים את המלאי העצום שהצטבר במחסנים.
בשנת 1884 החלו להופיע בשוק הבולאי בולים מן ההדפסה הראשונה, שזכו כמובן למחירים גבוהים.
הסכר נפרץ כליל בשנת 1887, כאשר למעלה מחמישה מיליון בולים מסוגים שונים שהיו במחסני דואר מקסיקו הועברו למכירה בתיווכם של סוחרי בולים אמריקאים.
על רבים מן הבולים הוטבעו, על פי דרישת סוחרי הבולים, חותמות שונות שנלקחו גם הן ממחסני הדואר, וזאת על מנת ליצור מצג שווא שהמדובר בבולים ששימשו לצורך העברת דואר.
הצפה זו שברה את השוק, וגם כיום, למעלה ממאה שנים מאוחר יותר, מחירם של מרבית הבולים נמוך מאוד.
העיצוב הדל של הבולים, והכמות הגדולה של הזיופים הקיימים בשוק, מרתיעים כיום את מרבית האספנים מלהתעניין בבולים אלו.
מעט המתעניינים מתמקדים בניסיונות להשיג את הבולים החתומים המעטים בהם השתמשו בפועל למשלוח דואר, וששרדו את הזמן שחלף מאז.
גולת הכותרת של תחום איסוף זה הן המעטפות השלמות עליהן הודבקו בולי ההובלה הימית לצד בולי דואר הרגילים וחותמות הדואר המעידות על מסלול מסעה של המעטפה בדרך אל הנמען.
כיום ידועות פחות ממאה מעטפות כאלו ששרדו את הזמן והגיעו לידי אספני הבולים.
מעטפות אלו מבוקשות מאוד, ומחירן עומד על אלפי דולרים לכל מעטפה.
בול אישור הובלה הוא בול דואר שהונפק לראשונה על ידי איטליה בשנת 1928. מטרתו הייתה לשמש כבול מס דואר שנועד לאפשר משלוח מכתבים על ידי ארגונים פרטיים שהתחרו במונופול של הדואר הממלכתי.
בולים מסוג "אישור הובלה" הונפקו רק על ידי איטליה והישויות המנפיקות שהושפעו על ידה.
בשלהי המאה ה-19, בעקבות התפתחות שירותי הדואר הממלכתיים, גדל באופן משמעותי מספר דברי הדואר שנשלחו על ידי הציבור.
בערים הגדולות של איטליה הוקמו בתקופה זו סוכנויות פרטיות, אשר פעלו במתכונת של שירות שליחים והתחרו בשירות הדואר הממלכתי.
מצב זה היה לצנינים בעיני שלטונות המדינה, אשר ניצלו את שירות הדואר הממלכתי כמקור הכנסה לאוצר המדינה ונפגעו מן התחרות.
בשנת 1913 נחקק באיטליה חוק אשר חייב את הסוכנויות הפרטיות לקבל רישיון לפעילותן ולשלם לאוצר המדינה סכום קבוע עבור כל פריט דואר שהעבירו ליעדו.
החוק גם הגביל את מתכונת פעילותן של הסוכנויות הפרטיות, ואסר עליהן להפעיל בתי דואר ומרכזי מיון.
הדרך היחידה בה הותר להן לפעול הייתה במתכונת של שירות שליחים, כלומר הובלה ישירה של דבר דואר מן השולח אל הנמען.
למרות המגבלות האלו פרחו עסקיהן של הסוכנויות הפרטיות, אשר סיפקו שירות מהיר, אמין וזמין הרבה יותר מזה שהציע הדואר הממלכתי.
בשנת 1923 החל גם הדואר הממלכתי בעצמו להשתמש בשירותיהן של הסוכנויות הפרטיות על מנת להעביר במהירות את המברקים ואת מכתבי האקספרס מבתי הדואר אל הנמענים.
השינוי המהותי באופן פעילותן של הסוכנויות הפרטיות התרחש בשנת 1928, כאשר הותר להן על פי חוק להפעיל שירות מיון והפצה מלא, בדומה לזה שהופעל על ידי הדואר הממלכתי.
היתר זה אפשר להן להתחרות מול הדואר על משלוחי הדואר הכמותי של הבנקים, חברות הביטוח, והחברות המסחריות הגדולות.
בתמורה להיתר זה נדרשו הסוכנויות הפרטיות להדביק על כל מכתב שהעבירו בול מס דואר מיוחד שנועד לפצות את הדואר הממלכתי על אובדן ההכנסה שנגרם לו.
הבול לא שילם את דמי המשלוח עצמם, אותם נדרש השולח לשלם לסוכנויות הפרטיות בדרכים אחרות.
האם מדובר בבול דואר או בבול הכנסה?
בקרב הבולאים הייתה בעבר מחלוקת באשר למהותו של בול אישור ההובלה.
אלו אשר שללו את מעמדו כבול דואר הדגישו את העובדה כי הבול לא נועד לשלם את דמי המשלוח, אלא את המס שהושת על שירותיהן של הסוכנויות הפרטיות.
לפיכך, טענו השוללים, יש לראות בו בול הכנסה ותו לא.
המחייבים, לעומת זאת, הסכימו כי הבול נועד לשלם את המס ולא את דמי המשלוח, אולם הדגישו את העובדה שללא תשלום המס לא ניתן היה כלל להעביר את המכתב ליעדו.
לטענתם יש לראות בבול אישור ההובלה סוג של בול מס דואר.
הוויכוח הוכרע לטובת המחייבים, וכיום מקובל על כולם כי אכן מדובר בבול דואר מסוג בול מס דואר.
הנפקת בולי אישור הובלה באיטליה
בול אישור הובלה הונפק לראשונה באיטליה בשנת 1928, וערכו הנקוב היה 10 סנטים.
בשנת 1930 הודפס בול נוסף, גם הוא בערך נקוב של 10 סנטים, אשר שימש (בתוספת הדפס רכב), גם במושבות איטליה השונות.
בשנת 1945, בתום מלחמת העולם השנייה, הונפקו מעת לעת בולים נוספים בעלי ערכים נקובים שונים.
הבול האחרון מסוג בול אישור הובלה הונפק ביום 24 בספטמבר 1990, וערכו הנקוב היה 370 לירטות.
הטריטוריה החופשית של טריאסטה, אשר הייתה בעלת מעמד עצמאי בין השנים 1947 עד 1954, הנפיקה במהלך שנים אלו חמישה בולי אישור הובלה בערכים נקובים משתנים.
בולים אלו שיקפו את האינפלציה הגבוהה שהייתה באותה עת.
הבול הראשון הונפק ביום 1 באוקטובר 1947 בערך נקוב של לירטה אחת, והבול החמישי הונפק ביום 4 בפברואר 1952 בערך נקוב של 20 לירטות.
ממשלת הבובות של בניטו מוסוליני, אשר הקימה בשנת 1943 את הרפובליקה הסוציאלית האיטלקית בחסות גרמניה הנאצית, הנפיקה בשנת 1944 בול אישור הובלה על ידי הוספת הדפס רכב.
בול זה הודפס בבית דפוס בעיר רומא.
קיימים בולים נוספים שהודפסו בוורונה ובטורינו, אולם אלו לא נכנסו לשימוש מעולם.
הנפקת בולי אישור הובלה במושבות איטליה
העקרונות שגובשו על ידי הדואר האיטלקי הופעלו גם בשטחים שהושפעו על ידי איטליה, ובכלל זה גם הנפקתם של בולי אישור הובלה.
מרבית הבולים האלו הונפקו בתקופה שעד תום מלחמת העולם השנייה, והתבססו על הבול האיטלקי שהונפק בשנת 1930 בתוספת הדפס רכב עם שם הישות המנפיקה.
לוב תחת שלטון איטליה הנפיקה לראשונה בול אישור הובלה ביום 11 במאי 1929. בול נוסף הונפק בחודש מאי 1941. שני הבולים הוכנו על ידי הוספת הדפס רכב על בולים איטלקיים.
בשנת 1942 הודפס בלוב בול אישור הובלה נוסף בעל עיצוב חדש, אולם הוא לא הונפק מעולם.
הבריטים ניצחו בקרב אל עלמיין וכבשו את לוב מידי האיטלקים בטרם הספיקו להכניס את הבול הזה לשימוש.
טריפוליטניה הנפיקה בול אישור הובלה אחד בלבד בחודש מרץ 1931.
אריתריאה הנפיקה בול אישור הובלה אחד בלבד בשנת 1939.
סומליה האיטלקית הנפיקה בול אישור הובלה אחד בלבד בשנת 1939. הבול הודפס פעם נוספת בשנת 1941, אולם בולי ההדפסה השנייה לא הונפקו.
ניתן להבדיל בין שתי ההדפסות על ידי מבט על צידו האחורי של הבול: בשנת 1939 הודפסו הבולים על נייר עם דבק צהבהב, ואילו בשנת 1941 הודפסו הבולים על נייר עם דבק לבן.
בול יום שבתון הוא בול דואר שהונפק על ידי דואר בלגיה בסוף המאה ה-19 ובתחילת המאה ה-20, ונועד לאפשר ללקוחות הדואר להשפיע על השירות שיינתן להם ביום המנוחה השבועי.
בול יום השבתון מזוהה בעיקר עם ההנפקות של דואר בלגיה, אשר הייתה המדינה היחידה שהנפיקה סוג זה של בולי דואר.
בלגיה היא מדינה שרוב תושביה הם קתולים מאמינים.
על רקע זה נוצר בתחילת המאה ה-19 קרע שהוביל להיפרדותה של בלגיה משלטונה של הולנד הפרוטסטנטית, והכרזתה למדינה עצמאית בשנת 1830. המדינה הצעירה המשיכה לפעול משך שנים רבות על פי דפוסי העבודה שירשה מן ההולנדים, ובכלל זה את הנוהג להפעיל את שירותי הדואר שבעה ימים בשבוע.
על פי אמונת הכנסייה הקתולית יש ליום ראשון בשבוע מעמד של קדושה, ואין לבצע בו מלאכה.
רבים מתושביה של בלגיה התקשו להשלים עם פעילותו של הדואר ביום המנוחה השבועי, וראו עלבון בכך שהדוור מביא לביתם ביום ראשון את המכתבים מבית הדואר.
לאחר שנים רבות בהן לא היה ביכולתם של הקתולים לשנות את המצב הבעייתי בעיניהם, התרחש אירוע פוליטי שהביא לתיקון המיוחל.
בשנת 1884 זכתה המפלגה הקתולית הבלגית לרוב בבחירות, ואחד מחברי המפלגה התמנה למנהל הדואר הבלגי.
הוא החליט לנסות ולגבש שיטה שתאפשר למאמינים הקתולים להימנע מלחלל את יום השבתון המקודש להם.
הפתרון נמצא בדמות תווית קטנה שהודפסה בצמוד לכל אחד מבולי הדואר שהונפקו על ידי דואר בלגיה.
משפט האומר "לא לשלוח ביום ראשון".
תווית זו מכונה בלשון הבולאים בשם "תווית יום ראשון" (Dominical Label) או במונח "רצועה" (Bandelette).
לקוח שביקש להבטיח כי המכתב שהוא שולח לא יטופל ביום המנוחה, הדביק את הבול על המעטפה יחד עם התווית המחוברת אליה.
לקוח שביקש כי המכתב שלו יטופל מהר ככל האפשר, כולל ביום השבתון, תלש את התווית מן הבול לפני שהדביק אותו על המעטפה.
השימוש בבולי יום השבתון נמשך עד פרוץ מלחמת העולם הראשונה.
במהלך המלחמה הייתה בלגיה נתונה תחת כיבוש גרמני, ושירותי הדואר כמעט ולא פעלו.
בתום המלחמה גבר בבלגיה כוחה הפוליטי של המפלגה הקתולית, חלוקת הדואר ביום המנוחה השבועי בוטלה לחלוטין, ולא היה עוד צורך בבולי יום השבתון.
בולי יום השבתון הראשונים הונפקו ביום 1 ביוני 1893, והבול האחרון עם תווית יום השבתון הונפק בחודש ינואר 1914. במהלך תקופה זו הודפסו כשבעים בולים בכעשרה עיצובים שונים.
כל בולי בלגיה בתקופה זו הודפסו עם תווית יום השבתון.
בולים אלו שימשו למשלוח הדואר היום יומי של תושבי בלגיה והודפסו בכמויות גדולות מאוד, חלקם במאות מיליוני עותקים.
כך לדוגמה הודפס בול בעל ערך נקוב של 10 סנטים משנת 1893 בכמות של 567 מיליון עותקים, ובול בעל ערך נקוב זהה משנת 1905 הודפס בכמות של 365 מיליון עותקים.
ניסיון לפתיחת משרד דואר בסין
בשנת 1906 שקל הדואר הבלגי לפתוח משרד דואר זר על אדמת סין, כפי שעשו מרבית מנהלות הדואר האירופאיות באותם ימים.
לצורך כך הודפסו כניסיון על מספר בולים שונים תוספת של הדפס רכב עם המילה "סין" והערך הנקוב במטבע שהיה נהוג בסין.
התוכנית לא יצאה אל הפועל, והבולים עם הדפס הרכב לא הונפקו.
בשנים 1910 ו-1911 הנפיק דואר בלגיה 24 בולים מסוג בול יום שבתון במתכונת של בול צדקה.
הבולים נמכרו לציבור במחיר כפול מן הערך הנקוב שלהם, וההפרש הועבר כתרומה למימון פעילותו של הארגון הלאומי הבלגי למלחמה במחלת השחפת.
בולי יום השבתון כפריט לאיסוף
מרבית בולי יום השבתון הונפקו בכמויות גדולות מאוד, מחירם זול מאוד, קל להשיג אותם, והם אינם נחשבים כפריט מבוקש במיוחד מבחינה אספנית.
עם זאת, אספנים המעוניינים בבולים אלו מחפשים אותם כשהם במצב שלם, כולל התווית הצמודה אל הבול.
בול שהתווית נתלשה ממנו נחשב בעיני האספנים כבול לא שלם.
דוגמאות לבולי יום שבתון מבלגיה
במקביל להנפקת בולי דואר הונפקו בבלגיה גם גלויות דואר ועליהן בול מודפס עם תווית יום שבתון.
לצד התווית הודפסה כוכבית שהפנתה את רוכש הפריט להערה שנרשמה (בצרפתית ובפלמית) בתחתית הגלויה, והסבירה כי "הכיתוב ניתן למחיקה" אם השולח מעוניין שהפריט יטופל ביום המנוחה.
דוגמה לגלויה מסוג יום שבתון
הגלויה נשלחה מן העיר לייז' שבבלגיה ביום שלישי, 9 ביוני 1895, והגיעה אל העיר באדן-באדן שבגרמניה למחרת היום, יום רביעי, 10 ביוני 1895. שולח הגלויה ניצל את זכותו לבקש שיטפלו בפריט גם ביום המנוחה, וסימן X על התווית המודפסת מתחת לבול.
בפועל לא היה בכך כל צורך, מאחר שהגלויה הגיעה ליעדה בתוך 24 שעות ולא הייתה כלל בבית הדואר ביום ראשון בשבוע.
ניתן להבחין כי לצד הבול המודפס הודבק במקור בול דואר נוסף שנועד להשלים את דמי הביול מבלגיה לגרמניה, אולם בול זה הוסר, ככל הנראה על ידי אספן בולים, וכל שנותר אלו שרידי החותמת שהוטבעה על הבול הנעלם.
משרידי החותמת ניתן ללמוד מה היה גודלו של הבול שהודבק על המעטפה, ולהבין שהשולח תלש מן הבול את תווית יום השבתון שהייתה צמודה לחלקו התחתון.
בולגריה - בול מס שבתון
דואר בולגריה הנפיק בתקופה שבין מלחמת העולם הראשונה ומלחמת העולם השנייה בול מס שבתון באמצעותו יכלו המעוניינים בכך לשלם תוספת מחיר על מנת שדברי הדואר ששלחו יטופלו ביום המנוחה השבועי ובחגים.
בול ביטוח חיים הוא סוג של בול רשמי אשר הונפק בדואר ניו זילנד בשנים 1891–1981 כאמצעי תשלום על משלוח מכתבים מאת של ממשלת ניו זילנד.
מדובר בתופעה ייחודית לניו זילנד שלא הייתה לה מקבילה מעולם בשום שירות אחר ברחבי העולם.
הבולים המיוחדים הונפקו כפשרה כספית בוויכוח שבין מנהלי המחלקה לביטוח חיים ובין מנהלי הדואר.
ראשית, חברות ביטוח פרטיות התלוננו על הקושי להתחרות במחלקה הממשלתית לביטוח חיים, בשל זכאותם של גופים ממשלתיים למשלוח דואר חינם, זכות שהקנתה למחלקה יתרון כלכלי גדול מדי.
בעקבות זאת הוחלט כי המחלקה תשלם על משלוח דואר ונקבעה שיטה לתשלום שנתי לפי חישוב משלוח המכתבים היומי הממוצע.
לימים נתגלעה מחלוקת לגבי חישוב גובה התשלום שדרש הדואר והוחלט כי מאז ואילך תשלם המחלקה על משלוח דואר באמצעות בולים.
הבולים המיוחדים שהונפקו בשביל המחלקה נועדו למנוע שימוש בהם לכל מטרה אחרת.
הקמת המחלקה הממשלתית לביטוח החיים
בחודש מאי 1861 התגלה זהב באי הדרומי של ניו זילנד.
הידיעה על כך התפשטה במהירות ומחפשי זהב רבים התקבצו אל האזור הפראי, שלא היה מפותח, בתקווה להתעשר במהירות.
לצד הרפתקנים צעירים הגיעו לאתר גם אנשים מבוגרים, בעלי משפחות, שביקשו להבטיח את עתיד משפחתם ולבטח את חייהם למקרה של אסון.
אחד מאותם אנשים, ג'ון פ' גארט (John F.
Garrett), שהגיע מן המושבה ויקטוריה שבאוסטרליה, שמע כי בבריטניה ניתן לרכוש בבתי הדואר תוכנית חיסכון לפנסיה ולביטוח חיים.
הוא פנה במכתב אל מנהל שירות הדואר של ניו זילנד בבקשה לברר אם קיימת אפשרות לרכוש תוכנית דומה בבתי הדואר המקומיים.
פנייתו של גארט הניעה את מנהל הדואר לבחון ברצינות את הבקשה.
באותה עת הצטברו במשרדי הממשלה תלונות רבות שהתקבלו מן הציבור על יושרן ואמינותן של חברות הביטוח הפרטיות והרעיון שהעלה גארט אפשר לממשלת ניו זילנד לפתור את הבעיה מן היסוד.
לאחר כמה שנות הכנה הוקמה בשנת 1869 המחלקה הממשלתית לביטוח חיים.
משלוח דברי דואר על ידי המחלקה לביטוח החיים
הניהול השוטף של פעילות הביטוח דרש מן המחלקה הממשלתית לשלוח לציבור המבוטחים מיליוני מכתבים בשנה, ובהם דוחות תקופתיים, דרישות לתשלום, קבלות ועוד.
בחודשים הראשונים להפעלת התוכנית לא היה בכך כל קושי, כיוון שבדומה לכל מחלקה אחרת בממשלת ניו זילנד הייתה גם המחלקה הממשלתית לביטוח חיים זכאית לשלוח דברי דואר רשמיים בחינם.
מעטפות עם הכיתוב הרשמי של שם המחלקה טופלו על ידי פקידי הדואר ללא כל צורך בבולים, ובתנאי שאחד המנהלים במחלקה הממשלתית אישר בחתימת ידו על המעטפה שאכן מדובר במכתב רשמי ולא במכתב פרטי שנשלח במרמה על ידי אחד העובדים.
בשלב מסוים התלוננו חברות הביטוח הפרטיות שהמחלקה הממשלתית נהנית מיתרון לא הוגן בתחרות שלה מולן על ליבו וכיסו של הלקוח.
ההוצאות על משלוח דואר היוו עבורן מרכיב משמעותי בחישוב עלות הביטוח שמכרו לציבור והאפשרות שניתנה לחברה הממשלתית לשלוח דואר בחינם העניק לה אפשרות להוריד מחירים באופן משמעותי.
בעקבות התלונה הוחלט כי אכן המצב הזה אינו תקין ועל החברה הממשלתית לביטוח חיים לשלם את עלותו של משלוח הדואר.
כדי לקבוע את הסכום שנדרשה מחלקת ביטוח החיים לשלם, נקבע נוהל ולפיו ספרו פקידי הדואר מפעם לפעם את המכתבים שנשלחו ביום מסוים ותוצאות הספירה שימשו בסיס להערכת מספר המכתבים השנתי ששלחה המחלקה.
על יסוד הערכה זו קבע הדואר את הסכום המגיע לו מן המחלקה הממשלתית לביטוח חיים.
נוהל זה החל להתבצע בשנת 1870 ופעל לשביעות רצונם של שני הצדדים במשך כעשרים שנה.
בשנת 1887 התעוררה מחלוקת בין שני הארגונים הממשלתיים ומנהל המחלקה לביטוח חיים סירב לשלם את הסכום שקבע מנהל הדואר.
הסיבה המדויקת לחילוקי הדעות שהתגלעו ביניהם אינה ברורה, כיוון שהמסמכים העוסקים בנושא אבדו, אולם בעקבות המחלוקת תבעה מחלקת הביטוח לשנות את שיטת התשלום.
היא הודיעה כי בכוונתה להתחיל ולשלם בעד דברי הדואר על ידי הדבקת בולי דואר על המכתבים.
מנהלי המחלקה דרשו שהבולים שיודפסו עבורם יכילו סימון ברור שהם מיועדים לשימוש ממשלתי בלבד, וזאת כדי למנוע מצב שבו ינצלו עובדי המחלקה לרעה את הבולים של המשרד וישתמשו בהם למשלוח דואר פרטי, או ימכרו אותם תמורת בצע כסף.
הנפקה ראשונה של בולי ביטוח חיים
ב-2 בינואר 1891 הונפקו הבולים הראשונים שנועדו להדבקה על המכתבים של המחלקה הממשלתית לביטוח חיים.
הם עוצבו על ידי ו' ב' הדסון (W.B.
Hudson), אחד מעובדי המחלקה לביטוח חיים, ועל ידי ג' פ' רוג'רס (J.F.
Rogers), מעובדי משרד המדפיס הממשלתי של ניו זילנד, אשר שילבו בבולים כמה מאפיינים מיוחדים:
במרכז הבול הופיע מגדלור מסוגנן, סמלה של המחלקה לביטוח חיים.
בתוך קרני האור הבוקעות מן המגדלור נרשמו המילים "ביטחון מדינתי" (State Security).
משני צידי המגדלור נדפסו האותיות V ו-R, ראשי התיבות של המילים Victoria Regina (המלכה ויקטוריה).
בצידה השמאלי של מסגרת הבול נרשמה המילה "דמי דואר" (Postage).
בחלקה העליון והתחתון של מסגרת הבול נרשמו המילים "מחלקה ממשלתית לביטוח חיים" (Government Life Insurance Department).
בצידה הימני של מסגרת הבול נרשם במילים הערך הנקוב של הבול.
בפינות התחתונות של מסגרת הבול צוין בספרות הערך הנקוב של הבול.
בפינות העליונות של מסגרת הבול נרשמו האותיות N ו-Z, ראשי תיבות של שם המדינה ניו זילנד (New Zealand).
עיצוב זה, בשינויים קלים, שימש להכנת כל הבולים של המחלקה לביטוח חיים משנת 1891 ועד 1947.
חריטת הגלופות ששימשו להדפסת הבולים נעשתה על ידי הגלף אלפרד ארנֶסט קאזנס (A.E.
Cousins), אשר הכין גלופות נפרדות למרכז הבול ולמסגרות הבולים.
גלופות אלו שימשו את משרד המדפיס הממשלתי של ניו זילנד להכנת לוחות ההדפסה.
כל לוח הכיל גיליון של 240 בולים, שקובצו לארבעה תת-גיליונות בני שישים בולים כל אחד (עשר שורות בנות שישה בולים כל אחת).
הדפסת הבולים החלה ביום 16 בדצמבר 1890.
ההנפקה הראשונה כללה שישה בולים בערכים נקובים של חצי פני (סגול), פני אחד (כחול), שני פני (אדום), שלושה פני (חום), שישה פני (ירוק) ושילינג אחד (ורוד).
העבודה בוצעה באיכות נמוכה מאוד.
עובדי הדפוס לא הצליחו לשמור על גוון אחיד של הבולים במהלך ההדפסה, מרבית הבולים אינם ממורכזים וה רשלני.
שלושה מן הבולים (3 פני, 6 פני ושילינג אחד) הודפסו בכמות שסיפקה את צורכי מחלקת הביטוח עד שנת 1907, ולא היה צורך להדפיס מהם כמות נוספת.
את שלושת הבולים בערכים הנקובים הנמוכים, שהשימוש בהם היה גדול בהרבה, היה צריך לחזור ולהדפיס במהלך השנים שוב ושוב.
כך נוצרו בולים ובהם הבדלים רבים בסוג הנייר, בצפיפות הנקבוב ובגוון הדיו.
תקופת השימוש הארוכה בבולים שעוצבו בשנת 1891 וההבדלים הרבים שנוצרו בהם במהלך ההדפסות השונות מהווים כר פורה למחקרים בולאיים, ומניבים מדי פעם גילוי של תשנית שלא הייתה ידועה קודם לכן.
עיצוב מחדש של בולי ביטוח חיים
ב-22 בינואר 1901 הלכה לעולמה ויקטוריה, מלכת הממלכה המאוחדת.
הבולים משנת 1891 שכללו בתוכם את ראשי התיבות של שמה (VR) לא התאימו עוד ומנהלי המחלקה לביטוח חיים ביקשו להחליפם.
הם הכריזו על תחרות לעיצוב בולים חדשים עבור המחלקה והציעו פרס של חמש לירות שטרלינג להצעה הזוכה.
24 הצעות הוגשו בידי שלושה עשר אמנים שונים, אך מנהלי המחלקה לביטוח דחו את כל עיצובי הבולים שהוצגו להם.
בשנת 1905 לא היה עוד מנוס מלהכין בולים חדשים.
לוחות ההדפסה משנת 1891 ששימשו להדפסת הבולים השימושיים ביותר, בערכים נקובים של פני אחד ושני פני, נשחקו לחלוטין.
לא ניתן היה עוד להדפיס באמצעותם בולים נוספים והיה צורך לגלף לוחות חדשים.
לאור כישלון התחרות לעיצוב בולים חדשים, הוחלט להמשיך ולהשתמש בעיצוב הקיים בשינויים קלים:
האותיות VR נמחקו מן העיצוב.
אלומות האור של המגדלור הורחבו.
גלי הים שבתחתית המגדלור הוגבהו.
גם את העיצוב המתוקן ביצעו ו' ב' הדסון וג' פ' רוג'רס.
כל אחד מלוחות ההדפסה החדשים שהוכנו הכיל גיליון של 120 בולים, שקובצו לשני תת-גיליונות בני שישים בולים כל אחד (עשר שורות בנות שישה בולים כל אחת).
הלוחות האלו שימשו בשלב הראשון להדפסת בולי דוגמה שהוגדלו והוצגו בתערוכה הבין-לאומית , שהתקיימה בשנת 1906 בעיר קרייסטצ'רץ'.
במחסני המחלקה לביטוח נותר מלאי גדול של הבולים הישנים, ולפיכך הוחלט להדפיס בולים בעיצוב חדש רק כאשר ייגמר המלאי של בול בערך נקוב מסוים.
רק שניים מן הלוחות שימשו בפועל להדפסת בולים.
הבול שערכו הנקוב שני פני היה הראשון שאזל מן המלאי, והוא הודפס על ידי המדפיס הממשלתי ב-30 בנובמבר 1905 וב-7 באוגוסט 1906. הבול שערכו הנקוב פני אחד הודפס באופן רשמי ב-7 באוגוסט 1906, אבל ככל הנראה הודפס בפועל כבר בחודש יולי 1906, כיוון שקיימים בולים ועליהם חותמת מחודש יולי.
שני הבולים שהונפקו בשנים 1905–1906, בערכים נקובים של שני פני (חום) ופני אחד (כחול), שימשו לצורך משלוח דואר במשך חודשים ספורים בלבד.
הם נחשבים נדירים ומחירם בשוק הבולאי מגיע לאלפי דולרים.
החלפת הבולים הייחודיים בבולים רשמיים
בשנת 1892 הונפקו בניו זילנד הבולים הרשמיים הראשונים.
הם הוכנסו לשימוש בחלק ממשרדי הממשלה, אולם רק בשנת 1907 חייב ראש ממשלת ניו זילנד ריצ'רד ג'ון סדון את כל משרדי הממשלה לשלם מראש על דברי הדואר שהם שולחים, וזאת באמצעות שימוש בבולים הרשמיים.
ב-1 בינואר 1907 נאלצה גם המחלקה הממשלתית לביטוח חיים להפסיק את השימוש בבולים המיוחדים לה ולאמץ את השימוש בבולים הרשמיים.
חידוש השימוש בבולי ביטוח חיים
בשנת 1913, מסיבה לא ברורה, שוב שונתה המדיניות ולמחלקה לביטוח חיים אושר לחזור ולהשתמש בבולים המיוחדים לה.
באותה שנה הודפסה סדרה חדשה, בעיצוב משנת 1905, שכללה חמישה ערכים נקובים: חצי פני (ירוק), פני אחד (אדום), שני פני (סגול), שלושה פני (צהוב-חום) ושישה פני (ורוד).
בשנת 1917 התווסף לסדרה בול בערך נקוב של פני וחצי, אשר הודפס בצבע שחור.
הוא הוחלף שנתיים מאוחר יותר, בשנת 1919, בבול זהה בצבע חום-אדום.
בשנת 1920 הונפק בול בערך נקוב של שני פני (צהוב), אשר החליף את הבול הסגול שהודפס בשנת 1913.
בשנת 1931 הונפק בול בערך נקוב של שלושה פני (שוקולד), אשר החליף את הבול הצהוב-חום משנת 1913.
בשנים 1943, 1946 ו-1947 בוצעו הדפסות חוזרות של חלק מן הבולים על נייר מסוג שונה, המהוות אתגר לאספני הבולים, הנדרשים לבחון היטב את הפריטים כדי לזהותם בהצלחה.
החלפת העיצוב של בולי ביטוח חיים
בשנת 1947 הוחלט להחליף את העיצוב הוותיק של הבולים ששימשו את המחלקה לביטוח חיים מאז 1891. המוטיב המרכזי של המגדלור המשיך לעמוד במרכז הבולים, אולם במקום דמות המגדלור המעוצב שולבו בבולים איורים של מגדלורים מזוהים המותקנים לאורך חופי ניו זילנד.
ביום 1 באוגוסט 1947 הונפקה הסדרה שכללה שבעה בולים בערכים נקובים של חצי פני, פני אחד, שני פני, שלושה פני, ארבעה פני, שישה פני ושילינג אחד.
שינוי מעמד המחלקה הממשלתית לביטוח חיים
בשנת 1953, בעקבות שינויים ארגוניים שבוצעו במבנה המחלקות הביצועיות של ממשלת ניו זילנד ובעקבות חקיקת חוק ביטוח חיים ממשלתי חדש, שונו מעמדה הסטטוטורי ושמה של המחלקה הממשלתית לביטוח חיים.
היא נקראה מאז ועד שנת 1987 בשם "המשרד הממשלתי לביטוח חיים".
הבולים שכבר היו קיימים נותרו ללא שינוי והשם החדש בא לידי ביטוי בפעם הראשונה בבולי הארגון רק כעשר שנים מאוחר יותר.
בשנת 1963, עם התעוררות הצורך בהנפקת בול חדש בערך נקוב של שני פני וחצי, כהשלמה לסדרה משנת 1947, נרשם בכיתוב שעל הבול הנוסח "המשרד הממשלתי לביטוח חיים" (N.Z.
ביצוע תשלום ללא שימוש בבולים
בשנות ה-50 של המאה ה-20 גדל מאוד היקף הפעילות של המשרד הממשלתי לביטוח חיים, ובזמני עומס, כאשר נדרשו פקידי המשרד לשלוח כמויות גדולות במיוחד של מכתבים, הם לא הצליחו לעמוד בעומס ולהדביק בולים על כל המעטפות.
ידועים מקרים רבים שבהם העדיפו הפקידים לגשת לסניף הדואר הסמוך ולשלם את דמי המשלוח עבור כל המעטפות במזומן.
במקרים אלו הטביעו פקידי הדואר על המעטפות חותמת "שולם" המעידה על ביצוע התשלום.
פתרון נוסף של אנשי הביטוח בזמני עומס היה להדפיס מעטפות ועליהן אישור "שולם" הכולל את מספר אישור התשלום אותו קיבלו מן הדואר.
מעטפה שהתשלום עבורה בוצע באמצעות הדבקת בול.
מעטפה שהתשלום עבורה בוצע באמצעות הטבעת חותמת תשלום בבית הדואר.
שינוי שיטת המטבע בניו זילנד
ב-10 ביולי 1967 אימצה ניו זילנד את שיטת המטבע העשרונית ולפיה דולר ניו זילנדי אחד התחלק ל-100 סנט.
מתכונת זו החליפה את שיטת המטבע הבריטית, שהייתה מבוססת על לירה, שילינג ופני.
מנהלי המשרד הממשלתי לביטוח חיים, שנאלצו להתאים את הבולים שברשותם למטבע החדש, לא רצו להשמיד את מלאי הבולים הגדול שהיה ברשותם.
הם העדיפו להוסיף על שישה מבולי הסדרה משנת 1947 הדפס רכב עם הערכים הנקובים הדרושים.
הבולים המעודכנים הוכנו מראש והונפקו ב-10 ביולי 1967.
הבולים ועליהם הדפס הרכב נועדו לגשר על תקופה של שנתיים, עד אשר תונפק סדרת הבולים החדשה שתוכננה לקראת שנת 1969.
הוספת הדפס הרכב בוצעה בצורה רשלנית ובמהלך ההדפסה נוצרו שגיאות מסוגים שונים.
רבים מן הבולים נותרו ללא הדפס רכב, או עם הדפסה חלקית.
ידועים מקרים שבהם גיליון הבולים הוכנס למכונת הדפוס כשהוא הפוך, או שהדפס הרכב הוטבע במיקום לא נכון.
ציון מלאת מאה שנים להפעלת שירות ביטוח החיים הממשלתי
ב-27 במרץ 1969 הונפקו חמישה בולים חדשים עבור המשרד לביטוח חיים.
הם הונפקו בערכים נקובים של חצי סנט, שני סנט וחצי, שלושה סנט, ארבעה סנט ו-15 סנט.
ההחלטה על הנפקת הבולים החדשים נועדה לציין מלאת יובל מאה שנים להקמתו של שירות ביטוח החיים הממשלתי בשנת 1869. בדומה לבולים שהונפקו החל משנת 1947, התבסס גם עיצוב הבולים על איורים של מגדלורים שניצבו לאורך חופי ניו זילנד.
ב-17 בנובמבר 1976 הונפקו שני בולים נוספים בסדרה, בערכים נקובים של שמונה סנט ועשרה סנט.
ב-8 במרץ 1978 הונפק בול בערך של 25 סנט, וזאת באמצעות הוספת הדפס רכב על הבול בערך נקוב של שני סנט וחצי משנת 1969. התעריף החדש היה נחוץ עבור מעטפות גדולות וכבדות שהכילו חוזים.
הדפס הרכב כלל את הערך הנקוב החדש לצד ארבעה פסים אלכסוניים דקים שנועדו לכסות את הערך הנקוב הישן.
הסדרה האחרונה של בולי ביטוח חיים
ב-3 ביוני 1981 הונפקה סדרה חדשה בת שישה בולי ביטוח חיים.
הבולים האלו עוצבו בסגנון מודרני, המבוסס על מגדלור מעוצב, שהיה זהה לכל ששת בולי הסדרה.
הבולים הודפסו בשלל צבעים, השונים מבול לבול.
סדרה זו הייתה האחרונה בשורה ארוכה של בולי ביטוח חיים.
הפסקת השימוש בבולי ביטוח חיים
בשנת 1987 הפך "המשרד הממשלתי לביטוח חיים" לחברה ממשלתית, שנקראה בשם "טאואר קורפוריישן" (Tower Corporation), ובשנת 1990 הופרטה החברה באופן מלא והועברה לידי בעלי המניות שלה.
החברה המופרטת שמרה על הלוגו של המגדלור, שהמשיך לסמל את נושא ביטוח החיים בניו זילנד.
בהיותה חברה פרטית לא הייתה עוד טאואר קורפוריישן זכאית להנפקה מיוחדת של בולים והשימוש בהם הופסק בסוף שנת 1989, ערב הפרטת החברה.
אף על פי שהחברה החדשה לא הייתה קשורה עוד מבחינה רשמית אל הבולים המיוחדים שהונפקו לאורך השנים, היא המשיכה להחזיק בבעלותה אוסף עשיר של בולי ביטוח חיים.
ב-9 ביולי 1992 ערכה החברה באחד המלונות בקרייסטצ'רץ' אירוע מפואר ללקוחותיה, שבו הציגה תערוכה גדולה של בולים מן האוסף.
עיקר העניין של האספנים וחוקרי הבולאות מתמקד בבולים שהונפקו משנת 1891 עד 1906. ריבוי ההדפסות, חוסר ההקפדה על איכות הביצוע והשימוש במספר סוגי נייר ומכונות נקבוב – כל אלו הובילו ליצירת מגוון עשיר של תשניות, רבות מהן נדירות וקשות לאבחון.
ב-12 באוקטובר 1962 הנפיק דואר אזור תעלת פנמה בול מיוחד לרגל חנוכת גשר מעבורת תאצ'ר, אשר חיבר את שתי גדותיה של תעלת פנמה ולמעשה חיבר את יבשת אמריקה הצפונית עם יבשת אמריקה הדרומית.
תקלה שהתרחשה במהלך ההדפסה הובילה ליצירת גיליון אחד ובו 200 בולים שגויים.
בולים אלו, אשר 50 מתוכם הגיעו לידי אספני הבולים, עמדו במוקד של תביעה משפטית אשר יצרה תקדים המשפיע גם כיום על מדיניות ההנפקה של דואר ארצות הברית.
עם השלמת חפירתה של תעלת פנמה נוצר נתק פיזי בין היישובים ששכנו משני צדי התעלה.
פתרונות ראשוניים סופקו באמצעות מיסוד של קו מעבורת וכן באמצעות הכשרת מעבר על אחד מסכרי התעלה, אולם היה צורך ברור להקמת גשר קבוע שיאפשר לתנועה בין שני צדי התעלה לזרום בחופשיות.
ארצות הברית, אשר שלטה באזור תעלת פנמה, התחייבה בשנת 1955 להקים את הגשר.
הבנייה החלה בשנת 1959 והוא נחנך ב-12 באוקטובר 1962. האמריקאים העניקו לגשר את השם "גשר מעבורת תאצ'ר" על שמו של , איש הקונגרס האמריקאי לשעבר שהיה האחרון מחברי הוועד שאישר את הקמת התעלה שנותר בחיים.
תאצ'ר היה גם האיש שיזם את הקמת קו המעבורת שפעל במקום לפני בניית הגשר.
אנשי הממשל של פנמה העדיפו לקרוא לגשר בשם "גשר האמריקות".
ב-12 באוקטובר 1962, ביום חנוכת גשר מעבורת תאצ'ר, הנפיק דואר אזור התעלה בול חדש לרגל האירוע.
הבול הונפק בערך נקוב של 4 סנט, והתאים לתעריף המשלוח של מכתב בדרך הים מאזור התעלה אל ארצות הברית.
כדי להדגיש את חשיבותו של הגשר הודפס הבול בשני שלבים נפרדים: ראשית הודפס הרקע שכלל את מפת אזור התעלה, ולאחר מכן התווספה בתהליך נפרד דמותו של הגשר שהודפסה בצבע כסף.
הבולים הודפסו בגיליונות דפוס של 200 בולים, אשר חולקו לארבעה גיליונות דואר של 50 בולים כל אחד.
הבול הודפס בכמות של 775,000 עותקים וכולם נמכרו לציבור.
Harris) היה סוחר בולים אמריקאי, תושב העיר בוסטון, אשר התמחה במסחר בבולי ארצות הברית ואזורי החסות שלה.
הוא נהג להזמין כמות גדולה מכל בול חדש שהונפק, ולהפיץ את הבולים ללקוחותיו.
בחודש אוקטובר 1962 הזמין האריס 5,000 עותקים מן הבול שהוקדש לגשר מעבורת תאצ'ר, וכעבור זמן קצר קיבל חבילה ובה 100 גיליונות דואר של הבול החדש.
תוך כדי מיון הבולים והכנתם למשלוח ללקוחותיו גילה האריס כי באחד הגיליונות שקיבל אירעה שגיאה, וכי לא הודפסה על הבולים שבגיליון דמותו הכסופה של הגשר.
הידיעה על מציאת הגיליון של הבולים השגויים פשטה בחוגי האספנים וסוחרי הבולים, אולם איש לא הצליח לגלות גיליון נוסף.
גם אנשי הדואר של אזור התעלה בדקו את המלאי שעדיין היה במחסנים וגילו את שלושת גיליונות הדואר הנוספים אשר היוו יחד את גיליון הדפוס השגוי.
שניים מן הגיליונות האלו נאטמו בשכבת למינציה והועברו למוזיאון הדואר של ארצות הברית.
גיליון הדואר הרביעי הושמד על ידי הדואר, וכך נותר לרשות האספנים רק גיליון דואר אחד ובו 50 עותקים של הבול השגוי.
עם גילוי קיומם של הבולים השגויים, ושל הגעת 50 מהם לידי הציבור, החליט ג'יימס אדוארד דיי, מנהל דואר ארצות הברית, להדפיס 100,000 עותקים נוספים של הבול השגוי (ללא ההדפסה של הגשר הכסוף) ולהפיץ אותם לציבור.
כוונתו הייתה למנוע בכך את הפיכתם של הבולים השגויים לנדירים ואת האמרת מחירם בקרב אספני הבולים.
לא הייתה זו הפעם הראשונה בה יזם אדוארד דיי הדפסה מכוונת של בולי שגויים.
זמן קצר קודם לכן הוא הורה על הדפסה יזומה של בולים אמריקאים שגויים אשר נועדו לבטל את האמרת המחירים של .
כשנודע להאריס, סוחר הבולים מבוסטון, על הכוונה להדפיס את הבולים השגויים באופן מכוון, הוא מיהר לבית המשפט והגיש תביעה כנגד מנהל הדואר של ארצות הברית.
האריס טען כי דואר ארצות הברית כמוסד ציבורי אינו רשאי להנפיק בכוונה תחילה מוצר פגום, וכי אסור לו לפגוע בזכות הקניין של האזרח על גיליון הבולים השגוי שהגיע לידיו כחוק.
טענתו של האריס התקבלה על ידי בית המשפט האמריקאי, אשר החליט בפסיקה תקדימית לאסור על דואר ארצות הברית להדפיס באופן יזום בולים שגויים ולהתערב במסחר המשני של הבולים בקרב אספני הבולים.
בעקבות פסיקת בית המשפט, אשר הבהירה את קיומם של 50 בולים שגויים בלבד בידי ציבור האספנים, יכול היה האריס להתחיל למכור את גיליון הבולים שברשותו.
בשנת 1969 פירק האריס את הגיליון והחל למכור את 50 הבולים באופן הדרגתי תוך שהוא משיג עבורם מחירים גבוהים במיוחד.
בולים נדירים אלו הפכו למבוקשים מאוד בקרב אספני הבולים, ונכון לשנת 2019 מחירו של הבול השגוי בקטלוג הבולים מוערך בסכום של 8,000 דולר.
בוֹל מאנוט בוֹל הוא כדורסלן אמריקאי-דרום סודאני, המשחק בעמדת הסנטר בקבוצת פיניקס סאנס מליגת ה-NBA.
בול הוא בנו של כדורסלן העבר מאנוט בול, אשר שיחק ב-NBA בין השנים 1985–1995.
בול נולד בח'רטום שבסודאן בשנת 1999, כשנתיים לאחר שאביו מאנוט בול פרש ממשחק פעיל.
בשנת 2001 עברה המשפחה לקהיר שבמצרים, שם התגוררה במשך כחצי שנה עד שהצליחה לקבל אשרת כניסה לארצות הברית, ובשנת 2002 היגרה המשפחה לקונטיקט, ארצות הברית, בתור פליטים.
בשנת 2006 עבר בול עם משפחתו לעיר אוליית'ה שבקנזס, בה פרץ ככוכב ליגות נערים; כבר בשנת 2012 התפרסמו בארצות הברית סרטוני מהלכים שלו, בעת שהיה תלמיד כיתה ז' בגובה 1.96 מטרים.
שנה לאחר מכן קיבל את הצעת מלגת הספורט הראשונה שלו, מאוניברסיטת המדינה של ניו מקסיקו.