tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
הקריירה שלו כללה שיתופי פעולה עם אמנים כמו ליל וייט, סטראגל ג'נינגס, Tech N9ne, וראיין אפצ'ורץ'.
בולט במיוחד הוא שיתוף הפעולה שלו "Pop Another Pill" משנת 2010 עם ליל וייט, שזכה ליותר מ-6.3 מיליון צפיות ביוטיוב, מה שהוביל לאלבום של להקת ההיפ הופ SNO, שג'לי רול היה חבר בה.
ב-1 בינואר 2024 השתתף ב-"New Year's Rockin' Eve" לצד אמנים כמו מייגן די סטליון וגרין דיי.
ב-7 בינואר הופיע בכתבה בתוכנית הבוקר של חדשות CBS בה ביקר בתא הכלא שלו בנאשוויל, כחלק מתיאור המסע שעבר מהכלא להצלחה.
ב-11 בינואר העיד בפני ועדת הסנאט של ארצות הברית בתמיכה בחוק "FEND Off Fentanyl Act" - חוק להפללת סוחרי פנטניל.
ב-7 באפריל השתתף כ"מנטור" בתוכנית "אמריקן איידול".
ב-11 ביוני חתם על עסקת הפצה עולמית עם חברת ריפבליק לסינגל החדש "I Am Not Okay".
ב-18 ביוני הודיע על סיבוב הופעות בינלאומי ראשון עם הופעות בקנדה.
ב-26 ביולי השיק שיר משותף עם משין גאן קלי בשם "Lonely Road".
ב-16 באוגוסט הופיע באלבום הקאנטרי הראשון של פוסט מאלון.
ב-23 באוגוסט הכריז על סיבוב ההופעות בארצות הברית "Beautifully Broken".
בספטמבר 2024, ג'לי רול הופיע בטקס פרסי האמי ה-76 שהתקיים ב-15 בספטמבר 2024 בתיאטרון פיקוק בלוס אנג'לס.
הוא ביצע את השיר "I Am Not Okay" במהלך קטע ההנצחה לזכר אנשי טלוויזיה שנפטרו במהלך השנה חולפת.
השיר "I Am Not Okay" הוא חלק מהסינגל "Beautifully Broken", שהגיע למקום 23 במצעד הבילבורד הוט 100. באותו החודש, ג'לי רול היה האורח המוזיקלי בפרק פתיחת העונה ה-50 של סאטרדיי נייט לייב יחד עם המנחה ג'ין סמארט.
באוקטובר 2024, ג'לי רול הגיע למקום הראשון במצעד הבילבורד 200 עם האלבום Beautifully Broken.
האלבום נמכר ב-161,000 יחידות שקולות לאלבום בשבוע הראשון בארצות הברית, נכון ל-17 באוקטובר 2024. 114,000 מהיחידות הן ממכירות ישירות, כלומר השבוע הטוב ביותר של ג'לי רול במכירות.
האלבום הגיע גם למקום הראשון במצעד האלבומים המסחריים.
האלבום יצא במספר גרסאות, כולל גרסה מורחבת של 22 רצועות, גרסה דלוקס של 27 רצועות וגרסה עם 28 רצועות דיגיטליות.
בינואר 2026 נטפליקס הכריזה על הצטרפותו של ג'לי רול כחבר בצוות השופטים של החידוש לתוכנית הכישרונות "סטאר סירץ'" שתעלה לשידור חי ב-20 בינואר.
לג'לי רול יש סגנון מוזיקה מגוון שמתפרש על פני ז'אנרים של היפ הופ, קאנטרי ראפ, קאנטרי רוק, קאנטרי והיפ הופ דרומי.
2017: Waylon & Willie (עם סטראגל ג'נינגס)
2018: Waylon & Willie II (עם סטראגל ג'נינגס)
2020: Waylon & Willie IV (עם סטראגל ג'נינגס)
גָ'לְגִילְיָא הוא כפר פלסטיני קטן בנפת רמאללה ואל-בירה, הממוקם כ 15 ק"מ צפונית לרמאללה וליד הכביש בין עבוין לסינג'יל, בגובה של כ-775 מ' מעל פני הים.
לאחר הסכמי אוסלו בשנת 1995, סווגו 99.3% מאדמות הכפר כשטח A, ורק 0.7% הנותרים סווגו כשטח B.
על פי וילנאי, ייתכן שזה היה מיקומה של גלגל הנזכרת במקרא.
אם כי יש כמה מקומות אפשריים לאתר המקראי.
בכפר ובסביבתו הקרובה נמצאו שברי חרסים מתקופות הברזל, הרומית, הביזנטית ומהתקופה הצלבנית.
ברישומי המס העות'מאניים משנת 1596 הכפר נרשם כג'ינג'יליה, שהיה חלק ממחוז ירושלים (אל-קודס) והיו בו 8 בתי אב, כולם מוסלמים, ששילמו מס קבוע של 33.3% על מוצרי חקלאות בסך של 2,600 אקצ'ה.
בשנת 1838 אדוארד רובינסון הזכיר את היישוב ג'ילג'יליה ככפר מוסלמי, השוכן במחוז בני זייד, מצפון לירושלים והוא קישר אותו לגִלגל העתיקה.
בשנת 1870 מצא ויקטור גרן בכפר Djildjilia (בצרפתית) 200 תושבים.
באותה עת לערך, כתב הנוסע אלברט סוצין שהוא מצא ב Dschildschilia (בגרמנית) אוכלוסייה של 49 גברים (בלבד) ב-14 בתים.
בשנת 1918, במהלך מלחמת העולם הראשונה, חנה הגדוד העברי ליד הכפר, בדרך לקרבות בבקעת הירדן.
על פי מפקד הלשכה המרכזית לסטטיסטיקה של הרש"פ (PCBS) בשנת 2007, חיו בג'לג'יליא 697 תושבים, מתוכם 330 גברים ו-367 נשים, ב-222 יחידות דיור בכפר.
שטח האדמה של ג'יליליא הוא 7,499 דונם, מתוכם מעובדים 2,198 דונם והכפר עצמו בנוי על 329 דונם.
חשמל: מאז 1986 הכפר מחובר לחברת חשמל ירושלים והוא מרושת.
עם זאת, בשנת 2011, רק כ-85% מהבתים בכפר היו מחוברים לרשת.
מים: מאז 1986, הכפר מחובר לחברת המים הירושלמית.
עם זאת, בשנת 2011, רק כ-75% מהבתים היו מחוברים לרשת.
היתר נסמכו על 80 בורות לאיסוף מי גשם ומים משני מעיינות.
ביוב: אין רשת ביוב בכפר והרוב משתמשים בבורות ספיגה.
השפכים הנאספים בבורות ספיגה, מוזרמים על ידי מכליות שפכים, ישירות לשטחים פתוחים, או לעמקים סמוכים.
ג'לגאון (במראטהית: जळगाव, ) היא עיר במהאראשטרה, בהודו.
העיר ממוקמת בצפון מהאראשטרה בתת-אזור , ומשמשת כמטה המנהלי של המחוז באותו שם, .
העיר שוכנת על הכביש המהיר האסייתי מספר 53 ובמרחק של 76.3 ק"מ ממערות אג'אנטה.
מחלקה המערבי של העיר זורם הנהר .
ג'לגאון ידועה בכינויה "עיר הבננות של הודו" מכיוון שחקלאי האזור (מחוז ג'לגאון) מגדלים כשני שלישים מתוצרת הבננות של מהאראשטרה.
לפי מפקד האוכלוסין של ממשלת הודו ב-2011, סך כל האוכלוסייה הייתה 460,228 תושבים מתוכם 240,590 היו גברים ו-219,638 היו נקבות.
נבנה ב-1973 על ידי מחלקת העבודות הציבוריות.
ב-2022 החברה פשטה את הרגל כתוצאה ממגפת הקורונה ומאז אין טיסות סדירות מנמל התעופה.
זהו נמל התעופה הקרוב ביותר למערות אג'אנטה.
את העיר משרתת תחנת הרכבת של צומת ג'לגאון.
הרכבת מחברת את העיר לערים גדולות כמו ניו דלהי, מומבאי, היידראבאד, קולקטה, צ'נאי, אגרה, ולאקנאו.
אוניברסיטת צפון מהאראשטרה ממוקמת במרחק של 8 ק"מ ממרכז העיר.
מכללות בולטות לתואר/אחר תואר בעיר הן מכללת מולג'י ג'תה (Mooljee Jetha) ומכללת נוטאן מאראתה (Nutan Maratha).
בג'לגאון שתי מכללות לרפואה, המכללה הרפואית הממשלתית והמכללה הרפואית ובית החולים על שם ד"ר אולס פטיל.
ומכללת האיור ודה הממשלתית, ג'לגאון המספקת ידע על איור ודה.
לג'לגאון יש אקלים צחיח למחצה (קוד BSh בשיטת קפן) בגלל צל הגשם של הרי גהט המערביים.
ישנן שלוש עונות בג'לגאון: העונה ה"חמה" הלוהטת והצחיחה ממרץ עד אמצע יוני, החמה וה"גשומה" תחת המונסון מאמצע יוני עד ספטמבר, והעונה ה"קרירה" היבשה מאוקטובר עד פברואר.
במחוז ג'לגאון, כמות המשקעים השנתית הממוצעת היא בסביבות 690 מ"מ והטמפרטורה יכולה לנוע בין 10 ל-48 מעלות צלזיוס, מה שהופך אותו לאקלים מגוון עם קיץ לוהט של עד 45 מעלות צלזיוס.
גנדי טירת (Gandhi Teerth) הוא אחד מאתרי התיירות הגדולים ביותר בעיר ג'לגאון.
זהו מוסד מחקר ומוזיאון המבוסס על חייו של מהאטמה גנדי.
הוא הוקם ב-25 במרץ 2012 על ידי קרן המחקר של גנדי.
פסטיבל גורו פורנימה במקדש מהארישי קרישנה דאוואיפאיאנה ב השכנה הוא גם יעד פופולרי לעלייה לרגל.
מבקרים בו עולי רגל מתוך ג'לגאון וממדינות שכנות כמו מאדהיה פרדש.
המקדש ממוקם במפגש הנהרות הדקאי-קדקאי הידועים בעבר גם בשמות הנהרות הריטה וסריטה.
ויאסה הוזמן על ידי החכם לומאשה להקריב קורבן עבור בני לאחר גלותם בסתר.
זהו אחד משלושת המקדשים העיקריים של ויאסה, האחרים הם ויאס צ'אטי, בבאדרינאת ומקדש ויאס בוואראנסי.
מקומות עלייה לרגל עתיקים ויעדים תיירותים אחרים כוללים:
פטנאדווי, מקדש עתיק שנבנה על ידי מלכי מנדליק של ידב שהושלם בשנת 1128 לספירה.
מקדש מודאי דווי, מארכיטקטורת המדפנטי שנבנה בסביבות 1150–1200 לספירה
מקדש הקדוש מוקטאבאי, ביתו של מוקטאבאי דינדי, שהיה חלק בלתי נפרד מהעלייה לרגל המכונה פאנדארפור וארי במשך למעלה מ-300 שנים.
מזרקת המים החמים של אונאפדב הוזכרה באפוס ראמאיאנה.
אריק ריד בושר הוא זמר, אמן ספוקן וורד ופעיל פוליטי ממוצא יהודי-אמריקאי.
הוא הסולן וכותב השירים לשעבר של להקת הפאנק רוק (Punk rock) דד קנדיז מסן פרנסיסקו.
דד קנדיז, שהיו פעילים בתחילה מ-1979 עד 1986, נודעו במוזיקה מהירה שבראשה המילים העוקצניות של ביאפרה והפרשנות החברתית הנושכת, שנמסרה ב"רעד הייחודי של קולו".
כשהלהקה התפרקה ב-1986, הוא השתלט על חברת התקליטים העצמאית המשפיעה אלטרנטיב טנטקלס, אותה ייסד ב-1979 עם חברו ללהקת דד קנדיז, איסט ביי ריי.
בתביעה משנת 2000, שנדחתה בערעור בשנת 2003 על ידי בית המשפט העליון של קליפורניה, נמצא ביאפרה אחראי להפרת חוזה, הונאה וזדון במניעת תמלוגים בשווי עשור מחבריו לשעבר ללהקה, וחויב לשלם יותר מ-200,000 דולר פיצויים ופיצויים עונשיים; לאחר מכן הוקמה הלהקה מחדש ללא ביאפרה.
למרות שכיום הוא מתמקד בעיקר במופעי ספוקן וורד, ביאפרה המשיך כמוזיקאי בשיתופי פעולה רבים.
בשנים 1979–1981 תרם ללהקת הפאנק Damage.
הוא גם הופיע מדי פעם בתפקידי קמע בסרטים.
מבחינה פוליטית, ביאפרה הוא חבר במפלגת הירוקים של ארצות הברית ותומך במטרות פוליטיות שונות.
הוא התמודד על מועמדות המפלגה לנשיאות בשנת 2000, וסיים שני רחוק מראלף ניידר.
ב-1979 התמודד על ראשות עיריית סן פרנסיסקו, קליפורניה.
הוא תומך בחברה חופשית ומשתמש בערך ההלם ודוגל בפעולה ישירה ובמעשי קונדס בשם מטרות פוליטיות.
ביאפרה משתמש בטקטיקות תקשורתיות אבסורדיות, כמיטב המסורת השמאלנית של הייפים (Yippies), כדי להדגיש סוגיות של זכויות אזרח וצדק חברתי.
אריק ריד בושר נולד בבולדר, קולורדו, בנם של וירג'יניה בושר (לבית פרקר), ספרנית, וסטנלי ויין בושר, עובד סוציאלי ומשורר פסיכיאטרי.
אחותו, ג'ולי בושר, הייתה מנהלת שותפה של שירות המחקר של הספרייה באוניברסיטת המדינה של קולורדו; היא נהרגה בתאונת טיפוס הרים ב-12 באוקטובר 1996. יש לו סבא רבא יהודי, אך לא היה מודע לכך עד שהיה באמצע שנות ה-40 לחייו.
בשל חינוכו החילוני וחוסר הכרת מוצאו היהודי הרחוק עד בגרותו, הוא אינו מחשיב את עצמו יהודי.
בילדותו פיתח בושר עניין בפוליטיקה בינלאומית בעידודם של הוריו.
כצופה נלהב בחדשות, אחד הזיכרונות המוקדמים ביותר שלו היה מרצח ג'ון קנדי.
בושר הפך למעריץ של מוזיקת רוק לאחר ששמע אותה לראשונה בשנת 1965, כאשר הוריו האזינו בטעות לתחנת רדיו רוק.
כנער, יועצת ההדרכה שלו בתיכון יעצה לו לבלות את גיל ההתבגרות שלו בהכנות להיות שינני.
ב-1977 הוא עבד כרואדי בלהקה מקומית בשם The Ravers (שמאוחר יותר שינתה את שמה ל-The Nails) ועזר לארגן את הציוד שלהם בהופעות, כולל הופעה פותחת עבור הראמונס.
העבודה הסתיימה זמן קצר לאחר ההופעה של הראמונס, כאשר ל-The Ravers הוצע חוזה הקלטות והם עזבו את קולורדו.
ג'ואי ראמון היווה לבושר כהשראה להפוך לזמר, ואת המילים של הראמונס על כך שהיוו השראה לשימוש בהומור בשיריו שלו.
זמן קצר לאחר שסיים את לימודיו בתיכון, הוא הקים להקה בשם The Healers, עם ג'ון גרינוויי וחבר שלישי לא ידוע.
בושר תיאר את המוזיקה של The Healers כ"דפיקות על כלים שלא ידענו לנגן בהם כשההורים שלנו לא היו בבית".
אף על פי שהלהקה מעולם לא הופיעה בהופעה, היא הקליטה הקלטות, כולל גרסה מוקדמת של "California Über Alles", אך לא רצתה שאף אחת מהן תשוחרר לציבור.
חלק מהמוזיקה שלהם הייתה זמינה באלבום אוסף של להקות פאנק מקולורדו מסוף שנות ה-70 בשם Rocky Mountain Low, כולל הגרסה המקורית של "California Über Alles", שאותה תיארו מקסימום רוק אנד רול כאלתור ניסיוני בסקירה.
בושר עזב את בולדר כדי ללמוד באוניברסיטת קליפורניה בסנטה קרוז, אך נשר לאחר הרבעון הראשון של שנת הלימודים.
ביוני 1978 הגיב בושר למודעה שפרסם הגיטריסט איסט ביי ריי בחנות ובה נכתב כי "הגיטריסט רוצה להקים להקת פאנק", ויחד הם הקימו את להקת דד קנדיז.
הוא החל להופיע עם הלהקה תחת שם הבמה Occupant אך עד מהרה החל להשתמש בשם הבמה ג'לו ביאפרה (Jello Biafra), שילוב של שם המותג Jell-O והמדינה האפריקאית קצרת הימים ביאפרה.
ביאפרה ניסה בתחילה להלחין מוזיקה על גיטרה, אך חוסר ניסיונו על הכלי והודאתו שלו כי הוא "גישוש עם הידיים" הובילו את הבסיסט של דד קנדיז, קלאוס פלוריד, להציע לביאפרה פשוט לשיר את החלקים שהוא ראה בעיני רוחו ללהקה.
ביאפרה שר את הריפים והמנגינות שלו ברשמקול, אותם הביא לחזרות ו/או להקלטות של הלהקה.
הדבר הפך מאוחר יותר לבעיה כאשר שאר חברי הלהקה תבעו את ביאפרה על תמלוגים וזכויות פרסום.
לכל הדעות, כולל שלו, ביאפרה אינו מוזיקאי מיומן באופן קונבנציונלי אם כי הוא ושותפיו (במיוחד ג'ואי שיטהד מ-D.O.A) מעידים שהוא מלחין מיומן ויצירתו, במיוחד עם דד קנדיז, זוכה להערכה רבה מצד מבקרים ומעריצים בעלי אוריינטציה פאנקית.
הסינגל הראשון של דד קנדיז היה הגרסה שלהם לשיר "California Über Alles".
השיר, שזייף את מושל קליפורניה ג'רי בראון, היה הראשון מבין שירים פוליטיים רבים של הלהקה וביאפרה.
הפופולריות של השיר הביאה לגרסאות כיסוי של מוזיקאים אחרים, כמו The Disposable Heroes of Hiphoprisy (שכתב את המילים לפארודיה על פיט וילסון), ג'ון לינל מ-They Might Be Giants ו-Six Feet Under באלבום גרסאות הכיסוי שלהם Graveyard Classics.
זמן לא רב לאחר מכן, לדד קנדיז היה להיט שני וגדול יותר עם "Holiday in Cambodia" מתוך אלבום הבכורה שלהם Fresh Fruit for Rotting Vegetables מ-1980. Allmusic מציין את השיר הזה כ"אולי הסינגל המצליח ביותר בסצנת ההארדקור האמריקאית" וביאפרה מחשיב אותו כשיר האהוב עליו אישית של דד קנדי.
הלהקה עוררה מחלוקת באביב 1981 בעקבות הסינגל "Too Drunk to Fuck".
השיר הפך ללהיט בבריטניה, וב-BBC חששו שהוא יצליח דיו כדי להופיע בין 30 השירים המובילים במצעד הלאומי, מה שדרש אזכור ב-Top of the Pops.
עם זאת, הסינגל הגיע למקום ה-31 במצעד.
מוזיקאי הפאנק והחוקר ויק בונדי מחשיב את השיר האחרון כשיר ש"הגדיר את האג'נדה הלירית של רוב מוזיקת ההארדקור, וייצג את הניתוק שלה מהפאנק".
האלבום השנוי ביותר במחלוקת של הלהקה, Frankenchrist, הביא איתו את השיר "MTV Get Off the Air", שהאשים את MTV בקידום מוזיקה באיכות ירודה ובהרגעת הציבור.
האלבום הכיל גם כרזה שנויה במחלוקת של האמן הסוריאליסטי השווייצרי H.
מאוחר יותר, הם ניגנו בפני קהלים גדולים יותר, כמו בטקס פרסי המוזיקה של אזור המפרץ ב-1980 (שם ניגנו את "Pull My Strings" הידוע לשמצה בפעם היחידה), ועמדו בראש פסטיבל "רוק נגד רייגן" ב-1983.
ב-7 במאי 1994, מעריצי פאנק רוק שהאמינו שביאפרה הוא "סולד אאוט" תקפו אותו במועדון גילמן סטריט 924 בברקלי, קליפורניה.
ביאפרה טוען כי הוא הותקף על ידי אדם המכונה קרטין, שהתנגש בו תוך כדי מושינג.
כתוצאה מהתאונה נפצעה רגלו של ביאפרה והדבר גרם לוויכוח בין השניים.
במהלך הוויכוח, קרטין דחף את ביאפרה לרצפה וחמישה או שישה חברים של קרטין תקפו את ביאפרה בעודו למטה, צעקו "סלאוט רוקסטאר, בעטו בו" וניסו לתלוש את שיערו.
ביאפרה אושפז מאוחר יותר עם פציעות קשות.
המתקפה שיבשה את תוכניותיו של ביאפרה לסיבוב הופעות קנדי ולאלבום נלווה, וההפקה של Pure Chewing Satisfaction נעצרה.
עם זאת, ביאפרה חזר למועדון גילמן מספר חודשים לאחר התקרית כדי לבצע הופעת ספוקן וורד כאקט של פיוס עם המועדון.
ביאפרה היה דמות בולטת בסצנת הפאנק הקליפורנית והיה אחד מבני הדור השלישי של קהילת הפאנק בסן פרנסיסקו.
להקות הארדקור רבות מאוחר יותר ציינו את דד קנדיז כהשפעה גדולה.
סופר הפאנק ההארדקור סטיבן בלאש מתאר את ביאפרה כ"כוכב הגדול ביותר" של ההארדקור, שהיה "בעל נוכחות רבת עוצמה שהתקוממותו הפוליטית ופאנדום הקנאות שלו הפכו אותו לדמות אב של תת-תרבות מתפתחת [ו]כוח מעורר השראה [אשר] יכול להיות גם אמיתי...
ביאפרה היה איש חזון, מסית".
לאחר התפרקותה של להקת דד קנדיז, הוקלטו שיריו החדשים של ביאפרה עם להקות אחרות, והוא הוציא רק אלבומי ספוקן וורד כפרויקטי סולו.
שיתופי פעולה אלה זכו לפופולריות פחותה מעבודותיו המוקדמות של ביאפרה.
עם זאת, שירו "That's Progress", שהוקלט במקור עם D.O.A.
ביאפרה סירב להזדהות עם אידאולוגיה מסוימת, ואמר: "אני לא מתייג את עצמי אנרכיסט או סוציאליסט למהדרין, שלא לדבר על ליברטריאן או משהו כזה" בריאיון ב-2012 אמר ביאפרה כי "אני מאוד בעד מיסוי כל עוד זה הולך על הדברים הנכונים.
לא אכפת לי לשלם יותר כסף כל עוד זה הולך לספק מחסה לאנשים שישנים ברחוב או לתקן את בתי הספר מחדש, להעלות את התשתיות לסטנדרטים של מדינות אחרות, כולל מערכת רכבות מהירות.".
מבקר המוזיקה אנתוני פנטנו זוקף לזכותו של ביאפרה את "האליל הפוליטי" שלו.
לאלה מהם שראו במועמדותי תעלול יחצ"ני או בדיחה, כדאי שיזכרו שזו לא יותר בדיחה, ולא פחות כבדיחה, מכל אחד אחר שחשוב להם לנקוב בשמו.
—ג'לו ביאפרה, Dead Kennedys: The Early Yearsבסתיו 1979 התמודד ביאפרה לראשות עיריית סן פרנסיסקו, תוך שימוש בסיסמת מסע הפרסום של Jell-O, "תמיד יש מקום לג'לו", כסיסמת הקמפיין שלו.
לאחר שנכנס למרוץ לפני שיצר מצע קמפיין, ביאפרה כתב מאוחר יותר את המצע שלו על מפית בזמן שנכח בהופעה של פר אובו, שם אמר מתופף דד קנדיז טד לביאפרה, "ביאפרה, יש לך פה כל כך גדול שאתה צריך לרוץ לראשות העיר".
במהלך מסע הבחירות שלו לבש ביאפרה חולצות קמפיין מהקמפיין הקודם של יריבו קוונטין קופ, ובשלב מסוים שאב עלים מהמדשאה הקדמית של יריבה אחרת, דיאן פיינסטיין, כדי ללעוג לתעלול הפרסום שלה ששטף רחובות במרכז סן פרנסיסקו במשך כמה שעות.
הוא גם ערך סיור בקמפיין משרוקית לאורך קו BART.
התומכים ביצעו מעשים מוזרים לא פחות; על שני שלטים ידועים שהחזיקו תומכיו נכתב: "אם הוא לא ינצח אני אהרוג את עצמי" ו"מה אם הוא ינצח?".
באותה תקופה, בסן פרנסיסקו, כל אדם יכול היה לרוץ באופן חוקי לראשות העיר אם עצומה נחתמה על ידי 1500 אנשים או אם שולמו 1500 דולר.
ביאפרה שילם 900 דולר והשיג חתימות עם הזמן ובסופו של דבר הפך למועמד חוקי, כלומר הוא קיבל הצהרות שהוכנסו לעלוני הבוחרים וסיקור חדשותי שוויוני.
ביאפרה הביע תרעומת על כך שחלקים אלה במצע שלו זכו לפרסום כה רב, והעדיף במקום זאת להיזכר בהצעות רציניות כמו לגליזציה של פלישה בבניינים ריקים ועברייני מס וחיוב שוטרים להתמודד בבחירות על ידי תושבי השכונות שבהן הם מפטרלים.
הוא סיים במקום הרביעי מתוך עשרה קולות, וקיבל 3.79% מהקולות (6,591 קולות); הבחירות הסתיימו בהתמודדות שלא הייתה מעורבת בו (פיינסטיין הוכרזה כמנצחת).
בשנת 2000 גייסה מפלגת הירוקים של מדינת ניו יורק את ביאפרה כמועמד למועמדות המפלגה הירוקה לנשיאות, וכמה מתומכיה נבחרו לוועידת המועמדים של המפלגה בדנוור, קולורדו.
ביאפרה בחר באסיר הנידון למוות מומיא אבו ג'אמאל כשותפו למרוץ.
המפלגה בחרה באופן גורף בראלף ניידר כמועמד לנשיאות עם 295 מתוך 319 קולות הצירים.
ביאפרה, יחד עם צוות צילום (שכונה על ידי ביאפרה "ג'יהאד האמת של מצלמת הווידאו"), דיווחו מאוחר יותר עבור מרכז התקשורת העצמאית בוועידה הרפובליקנית והדמוקרטית.
באמצע 2011 ג'לו ביאפרה ולהקתו היו אמורים לנגן במועדון הבארבי בתל אביב.
הם נכנסו ללחץ מצד קמפיין החרם, משיכת ההשקעות והסנקציות הפרו-פלסטיני (BDS), ולבסוף החליטו לבטל את ההופעה – לאחר ויכוח שלדברי ביאפרה "קרע עמוקות את מרקם הלהקה שלנו...
כל המחלוקת הזו הייתה אחת הסיטואציות האינטנסיביות בחיי - ואני פורח בסיטואציות אינטנסיביות".
ביאפרה החליט לנסוע לישראל ולשטחים הכבושים, על חשבונו, ולשוחח עם פעילים ישראלים ופלסטינים וכן עם אוהדים מאוכזבים מביטולו.
במאמר בו פירט את מסקנותיו כתב: "לא אופיע בישראל אלא אם כן מדובר באירוע פרו-זכויות אדם, אנטי-כיבוש, שאינו מפר את רוח החרם.
כל מוזיקאי, אמן וכו' צריכים להחליט זאת בעצמם.
אני מתרחק בינתיים, אבל אני גם ממש מתגנב מהעמדות של חלק מהקיצונים ומקווה יום אחד למצוא דרך לתרום כאן משהו חיובי.
אני לא אצעד ולא אחתום עם אף אחד שמתרוצץ וקורא לאנשים ציונים ומעוניין יותר לאיים מאשר להתיידד".
ג'ליפין הוא שרת מדיה חופשי וקוד פתוח וחבילת יישומים שנועדו לארגן, לנהל ולשתף קובצי מדיה דיגיטלית למכשירים ברשת.
ג'ליפין מורכבת מתוכנת שרת הפועלת במחשבים המבוססים על מערכות ההפעלה: ווינדוס, macOS, לינוקס ומכולת דוקר ותוכנת לקוח הפועלת על מכשירים כמו סמארטפון, טאבלט, טלוויזיה חכמה, סטרימר או בדפדפן.
זה פיצול של אמבי .
ג'ליפין עוקבת אחר מודל שרת-לקוח המאפשר למספר משתמשים ולקוחות להתחבר, אפילו בו-זמנית, ולהזרים מדיה דיגיטלית מרחוק.
מכיוון שהיא פיצול של אמבי, חלק מהלקוחות שלה תואמים באופן לא רשמי לג'ליפין; עם זאת, ככל שקוד המקור של ג'ליפין מתרחק מהקוד של אמבי (הקוד בשלב הפיצול), הדבר הופך פחות אפשרי.
ג'ליפין איננה מספקת כלים למעבר ישיר מאמבי.
ג'ליפין ניתן להרחבה וקיימים תוספים אופציונליים של צד שלישי כדי לספק פונקציונליות נוספת.
הפרויקט מספק מאגר רשמי, אולם ניתן להתקין תוספים שלא נמצאים במאגר הרשמי.
אחד היתרונות העיקריים של ג'ליפין הוא באופן שבו הוא מטפל בטלוויזיה בשידור חי.
בעוד שלשרתי מדיה אחרים יש מגבלה על מספר הערוצים (למשל, ב-Plex ההגבלה היא כ-480 ערוצים), לג'ליפין אין הגבלה כזו.
פיתוח הפרויקט החל ב-8 בדצמבר 2018, כאשר המייסדים המשותפים אנדרו ראברט וג'ושוע בוניפאס, בין שאר המשתמשים, הסכימו להתפצל מאמבי בתגובה לסגירת פיתוח הקוד הפתוח בפרויקט זה.
השם, ג'ליפין, הוצע על ידי ראברט יום לאחר תחילת העבודה על הפרויקט.
ג'ליפין שוחרר לשימוש ב-30 בדצמבר 2018.
ג'ליסה (באיטלקית: Jalisse, ב-IPA: ) הוא צמד מוזיקלי איטלקי, המורכב מהזוג הנשוי אלסנדרו דרוזיאן (נולדה ב-18 במאי 1969) ופביו ריצ'י (נולד ב-5 בספטמבר 1965).
השניים זכו בפסטיבל סן רמו 1997, ונבחרו לייצג את באירוויזיון של אותה השנה עם השיר "Fiumi di parole", שהגיע למקום הרביעי.
דרוזיאן וריצ'י נפגשו לראשונה בשנת 1990 באולפן של חברת תקליטים מקומית.
באותה תקופה השתתפה דרוזיאן בתחרויות מוזיקה רבות בוונטו ובפריולי-ונציה ג'וליה.
ריצ'י היה אז סולן וקלידן בלהקה בשם ווקס פופולי, עמה הוציא סינגל בשם "I'm So Bad", והציג את עצמו כפזמונאי בפני חברות תקליטים.
בשנים 1990–1993 הופיעה דרוזיאן בכמה תוכניות טלוויזיה, לאחר שהפכה למוקד התעניינות ציבורי רחב עם תפקידה בתוכנית "גרנד פרמיו" של פיפו באודו.
בשנת 1992 נועדה שוב עם ריצ'י, והשניים החליטו להתחיל לעבוד יחד.
בשנת 1994 ייסדו את הצמד ג'ליסה, שמו נלקח מדמות בסדרה "משפחת קוסבי".
המשורר יוניס טאופיק ציין מאוחר יותר כי המילה "jalisse" משמעה "מארח".
בשנת 1995 השתתפו השניים בתחרות "סן רמו ג'ובאני", שהייתה תחרות הקדם לאמנים חדשים לפסטיבל סן רמו, עם השיר "Vivo" ("חי").
הם סיימו במקום השלישי בערב השני של התחרות, וזכו בזכות להשתתף בפסטיבל סן רמו בשנה העוקבת.
בשנת 1996 שובצו לקטגוריית "הצעות חדשות", הופיעו עם השיר "Liberami" ("שחרר אותי") ודורגו במקום השישי.
1997: ניצחון בפסטיבל סן רמו ואירוויזיון
בשנת 1997 השתתפו ג'ליסה פעם נוספת בפסטיבל סן רמו, הפעם בזכות כלל שנכנס לתוקפו שנתיים קודם לכן והונהג בפעם האחרונה באותה שנה, המאפשר למתמודדים שלא זכו בקטגוריית "הצעות חדשות" בשנה הקודמת להתחרות על ארבעה מקומות בקטגוריית "האלופים".
השיר "Fiumi di parole" עבר את שלב הסינון ודורג במקום הראשון בתחרות.
בעקבות כך, זכה הצמד בשני פרסים: "האריה הזהוב" כזוכי הפסטיבל ו"האריה הכסוף" עבור כתיבת השיר – דרוזיאן וקרמן די דומניקו על המילים, וריצ'י על הלחן.
במהלך שבוע פסטיבל סן רמו 1997 יצא לאור אלבום הבכורה של הצמד, Il cerchio magico del mondo ("המעגל הקסום של העולם").
האלבום נמכר בכ-50,000 עותקים, נתון שאכזב את חברת התקליטים, ככל הנראה בשל העובדה שג'ליסה זכו בפסטיבל כאמנים אלמוניים עם אלבום שטרם יצא לאור במלואו.
כחודשיים לאחר מכן ייצגו ג'ליס את באירוויזיון 1997 שנערך בדבלין, בירת אירלנד, עם אותו שיר, והגיעו למקום הרביעי.
בעקבות זאת, איטליה פרשה מהאירוויזיון וחזרה להשתתף בו רק בשנת 2011.
בשנת 1998 הגישו ג'ליסה לוועדת השיפוט של פסטיבל סן רמו את השיר "Le cime del Tibet" ("פסגות טיבט"), שנכתב והולחן על ידי מאוריציו פבריציו וגוידו מורה, אך הוא לא התקבל.
באותה תקופה החלה התקשורת האיטלקית להתעניין אודות הצמד, תוך לעג לדמיון הנטען לשיר רוקסט.
עם זאת, הודות למיקום הגבוה באירוויזיון, החלו ג'ליסה להופיע מחוץ לאיטליה בסבב הופעות בין-לאומי, שכלל בין היתר את בוסטון בארצות הברית, קנדה, מוסקבה ברוסיה ובפסטיבל השירים הבין-לאומי של ויניה דל מאר בצ'ילה.
במקביל, האלבום של הצמד הוכנס לרשימת ההשמעה של חברת התעופה יונייטד איירליינס, ונבחר על ידי העיתונאי פרד ברונסון מ"בילבורד" כאחד האלבומים המעניינים של שנת 1997.
בשנים 2001–2002 החלה דרוזיאן את דרכה כשחקנית, בהשתתפותה בקומדיה המוזיקלית Emozioni ("רגשות"), בבימויו של סרג'ו יפינו.
במקביל, החליט ריצ'י לוותר על חלקו הווקאלי בשירי הצמד ולהקדיש את עיקר עיסוקו לחברת התקליטים העצמאית שהקים יחד עם דרוזיאן, Tregatti Produzioni Musicali.
באביב 2005 יצא האלבום Siedi e ascolta ("שב והאזן") בגרמניה, שווייץ ואוסטריה, וכלל שני שירים חדשים לצד גרסאות מעובדות לשירים קודמים, ובהם גם גרסה בספרדית לשיר "Fiumi di parole", בשם "Ríos de palabras".
האלבום קוּדם בצפון אירופה, וחלקים ממנו שולבו באוספים שיצאו בבולגריה, צ'כיה, סלובקיה ופולין.
בשוודיה, הצמד הגיע למקום השלישי בתחרות הזמר של המדינות הבלטיות שנערכה בעיר קרלסהאמנ.
מגזין הנשים הגרמני Für Sie הפיץ 600,000 עותקים של האלבום כחלק מאוסף מוזיקלי מצורף.
לאחר ההכרזה בשנת 2007 על הצטרפותה של לתחרות האירוויזיון לראשונה, הצמד הביע מיד עניין לייצג את המדינה, והגיש שיר לבחירה פנימית על ידי תאגיד השידור של סן מרינו, San Marino RTV, שלא נבחר לבסוף.
באותה שנה ניסו ג'ליסה גם את מזלם שוב בפסטיבל סן רמו, אך שירם "Linguaggio universale" ("שפה אוניברסלית"), שנכתב בהשראת מאמרה של כלת פרס נובל ריטה לוי-מונטלצ'יני, נדחה.
בספטמבר 2007 הוציאו את האלבום Linguaggio universale, שצורף לספר "Istruzione, chiave dello sviluppo" ("חינוך – מפתח להתפתחות") שפורסם על ידי קרן לוי-מונטלצ'יני בהוצאת בלדיני וקסולדי.
בנובמבר 2009 שיתף הצמד פעולה עם האתר היווני Oikotimes.com בניתוח שירי אירוויזיון הילדים 2009. באותה שנה הופיעו בסרטו של פאוסטו בריצי Many Kisses Later, שם ביצעו את שירם המוכר מהאירוויזיון.
בשנת 2012 יצא הסינגל "Tra rose e cielo" ("בין שושנים לשמים"), שנכתב בשיתוף עם המשורר האיטלקי-עיראקי יוניס טאופיק, שנמלט ממשטרו של סדאם חוסיין.
בהמשך יצאו שני סינגלים נוספים: "E se torna la voce" ("ואם הקול יחזור") במרץ 2013 ו-"Dove sei" ("איפה אתה") ביוני של אותה שנה.
ב-26 במרץ 2014 השתתפה דרוזיאן בתוכנית The Voice of Italy, אך לא עברה את שלבי מבחני הבד החסויים.
בדצמבר 2016 יצא האוסף The Best of Jalisse, שכלל את כל סינגלי הצמד, וזכה לקידום במהלך שנת 2017.
בשנת 2018 השתתפו ג'ליסה בתחרות Ora o mai più ("עכשיו או לעולם לא") ששודרה בערוץ Rai 1 בהנחיית אמדאוס.
הם זכו בפרק השלישי מתוך ארבעה ודורגו במקום השני בתחרות כולה.
באותו סתיו השתתפה דרוזיאן גם בעונה השמינית של תוכנית החיקויים Tale e quale show.
ב-3 במאי 2019 יצא הסינגל "Cavallo bianco" ("סוס לבן"), גרסת כיסוי לשיר של להקת מאטיה בצאר משנת 1976, בשיתוף פעולה עם קרלו מארלה.
אלבומם החדש של הצמד, Voglio emozionarmi ancora ("אני רוצה להתרגש שוב"), יצא לאור ב-17 במרץ 2020. ב-24 בפברואר 2024 השתתפו ריצ'י ודרוזיאן בגמר ה-Una voce per San Marino, הקדם הלאומי של לאירוויזיון 2024. שירם לתחרות היה "Il paradiso è qui", והוא דורג במקום העשירי.
ג'מאל א-דין אל-אפגאני (תעתוק מדויק "אל-אפע'אני"; בערבית: جمال الدين الأفغاني; 1838, אסאדאבאד, פרס – 9 במרץ 1897, איסטנבול, האימפריה העות'מאנית) היה מחלוצי התנועה המודרניסטית באסלאם, קרא להשתחרר מכבלי האסלאם המסורתי ולהתנער מאמונות טפלות שהתקבעו בו.
אל-אפגאני קרא לרפורמה חינוכית אך בעיקר מדינית, שלטעמו תאחד את כל ארצות האסלאם אל מול העולם המערבי, שבו ראה איום.
קיים קושי למחקר למקם את אל-אפגאני מבחינת מיקום גאוגרפי עבור כל נקודת זמן.
הוא מצידו טרח לטעון כל העת שהוא גדל כמוסלמי סוני באפגניסטן ומכאן גם מגיע שם משפחתו אל-אפגאני.
במחקרים שנעשו על מוצאו הוכח שככל הנראה הוא נולד למשפחת סיידים בעיר אסאדאבאד שבאיראן ב-1838 ומכאן שהוא קיבל חינוך מוסלמי שיעי בביתו עד גיל 10. לאחר מכן נשלח ללימודי דת בטהראן ובערי הקודש בעיראק.
החוקר אלי כדורי טוען שליסודות השיעיים של אפגאני הייתה השפעה ניכרת על הרעיונות שפיתח שנים רבות לאחר מכן שהיו שונים מהחשיבה הסונית המסורתית.
הוא נדד בהודו, באיראן ולבסוף התיישב בקאבול והועסק בתפקיד ממשלתי.
ב-1868 פוטר אל-אפגאני בשל דעותיו האנטי-בריטיות, טייל במצרים ולבסוף עבר לאיסטנבול.
ב-1871 עבר למצרים באישורו של הנשיא ריאד פאשא, שם לימד באל-אזהר והטיף את דעותיו הפוליטיות.
אל-אפגאני קיים דיונים על רפורמה דתית, בין היתר יחד עם אדיב אסחק עורך העיתון "מצר" שבו גם כתב מאמרים, והקים אגודה פוליטית.
עם תחילת מרד עוראבי אולץ אל-אפגאני על ידי הבריטים לעבור להודו ורק לאחר הרגיעה הורשה לשוב.
אולם, הוא העדיף לעבור לפריז, שם הקים יחד עם עבדו את העיתון "אל-ערוה אל-ות'קה" ("הקשר האמיץ"), שבו קראו למוסלמים להתאחד פוליטית ודתית.
אפגאני כתב על היסטוריה, פילוסופיה ושפות של עמים ומקומות שונים: המוסלמים, הפרסים והאירופים.
הוא בילה את שנותיו האחרונות כשהוא כלוא לכאורה באיסטנבול ומת מסרטן ב-1897.
אל-אפגאני נחשב לאבי המודרניזם האיסלאמי וביחד עם מוחמד עבדו תלמידו פיתחו את תאוריית הפיגור המעמיק של האסלאם אחרי המערב, תוך ביקורת פנימית נוקבת על אופן התנהלות העולם ההלכתי האסלאמי.
החוקר סעיד בדאוי טוען כי העובדה שהוא הסתיר את זהותו השיעית ואימץ במקומה זהות סונית הייתה הכרח בתקופה שבה היה מתח רב בין השיעים לסונים ולנוכח העובדה שהוא רצה לזכות לקונצנזוס בקרב הרוב הסוני .
ניקי קדי טוענת במספר ספרים שהיצמדותו של אפגאני לאסלאם היוותה יותר "תירוץ" שסייע לו לגייס את תמיכת העולם הערבי אל מול המערב, יותר מאשר אמונה דתית אמיתית .
אלי כדורי טוען שהמחויבות שהייתה לו לאסלאם הייתה מטעמים תכליתיים בלבד.
גישתו האנטי-אימפריאליסטית ליוותה את אפגאני במהלך כל חיו הבוגרים.
מאז שעזב את איראן כילד הוא קרא לאיחוד המדינות האסלאמיות (פן-אסלאם) ויצא כנגד הכיבוש האירופאי בארצות האסלאם.
פעילותו הפוליטית המתועדת הראשונה היא בהודו, לשם הוא עבר מאיראן בסביבות 1855-1856. בהודו נחשף לראשונה לכיבוש הבריטי במלוא עוצמתו, ושם הוא גם בא לראשונה במגע עם המדעים והטכנולוגיה האירופיים.
ב-1866 הוא הגיע לאפגניסטן, שם הוא הצטייר כמתנגד מובהק לאימפריאליזם ולכיבוש הבריטי.
גורש משם ב-1868, לאחר שעורר את חשדו של האמיר המקומי.
ב-1869 הוא הגיע לאיסטנבול וגם משם הוא גורש ב-1870 לאחר שנשא הרצאה שמשווה בין הנבואה האסלאמית לפילוסופיה.
לאחר שגורש מאיסטנבול בגלל ההרצאות שנתן שם, הוא הגיע לקהיר ושהה שם במשך 8 שנים כשהוא נתמך על ידי הממשלה.
במצרים הוא ריכז סביבו קבוצה של צעירים משכילים שנמשכו לרעיונותיו כנגד האימפריאליזם והגותו על הפילוסופיה האסלאמית.
אחד מהצעירים הללו היה מוחמד עבדו.
ב-1879 לאחר שתאופיק פאשא עלה לשלטון בהתערבות הבריטים והצרפתים הוא גורש להודו.
מאוחר יותר, ב-1885, הגיע אל-אפגאני ללונדון בהזמנתו של מכובד אנגלי בשם ווילפריד בלאנט.
הוא ניסה לנהל איתו משא ומתן ולגרום לכך שהבריטים יצאו ממצרים אבל ניסיון זה לא צלח.
לבסוף, בדומה לשאירע בשאר המקומות אליהם הגיע, הוא נצטווה לעזוב את ביתו של בלאנט.
הוא המשיך משם לאיראן, רוסיה ובחזרה לאיראן, שם הוא שימש כיועץ לשאה.
גם משם הוא גורש בסופו של דבר, לאחר שלקח חלק במרד הטבק כנגד השאה, והגיע לאיסטנבול בעקבות הזמנתו של הסולטאן עבד אל-חמיד השני.
לא עבר זמן רב עד שהוא עורר את חמתו של הסולטאן, וזאת לאחר שדיבר בעד הצורך בהקמת ח'ליפות אסלאמית ובכך בעצם קרא תיגר על השלטון העות'מאני על האומה הערבית.
בנוסף, רצח השאה הפרסי נאסר א-דין שאה קאג'אר ב-1896, אשר אל-אפגאני נחשד בסיוע עקיף לו, עורר את חששו של הסולטאן מאפגאני ולכן הוא אסר עליו לצאת מאיסטנבול.
ג'מאל זחאלקה הוא פוליטיקאי ערבי-ישראלי, המשמש יושב ראש ועדת המעקב העליונה של הציבור הערבי בישראל.
לשעבר חבר הכנסת מטעם הרשימה המשותפת ויושב ראש מפלגת בל"ד מ-2007 עד 2019. בעל תואר דוקטור ברוקחות.
זחאלקה נולד בכפר קרע שבוואדי עארה.
בהיותו תלמיד כיתה י"ב נעצר ובהמשך הורשע ונשלח לשנתיים מאסר בשל מעורבותו בהתארגנות של אש"ף בכפר קרע.
במהלך מאסרו בכלא דמון השלים את תעודת הבגרות שלו.
כששוחרר כעבור שנתיים החל ללמוד רוקחות ב.
במהלך לימודיו בירושלים, הכיר בשנת 1977 את עזמי בשארה והפך פעיל קומוניסטי במפלגת רק"ח ובתא הסטודנטים הערבי-יהודי "קמפוס".
לאחר שהשלים את התואר הראשון, החליט להמשיך בלימודי הרוקחות כדי להמשיך בפעילות הפוליטית בקמפוס, אשר קסמה לו.
לאחר מכן, החליט להמשיך ללימודי דוקטורט.
עבודת הדוקטורט שלו עסקה בהשפעת החומר הפעיל בחשיש על גוף האדם ובפרט בשוני בתגובה הפיזיולוגית שבין אננטיומרים שונים של קנבינואידים .
ב-1989 הקים יחד עם עזמי בשארה את "ברית השוויון", תנועה יהודית-ערבית שדגלה ברעיון המדינה הדו-לאומית.
זחאלקה היה גם שותף בהקמתה של סיעת בל"ד ב-1995. במשך שלוש השנים אשר קדמו לקריירה הפרלמנטרית שלו, שימש זחאלקה כמנכ"ל עמותת "אל-אהאלי" (ארגון החקלאים הערבים).
בשנת 2003 נבחר לראשונה לכנסת ה-16, כמספר שתיים בסיעת בל"ד, וב-2007, עם עזיבתו של יו"ר המפלגה עזמי בשארה את ישראל, מילא את מקומו בתפקיד זה.
במהלך כהונתו בכנסת יזם זחאלקה תיקון לפקודת העיריות הקובע כי חברי מועצה החייבים בתשלום ארנונה או מים במשך למעלה משנה עבור תקופה של שישה חודשים או יותר, יודחו מתפקידם.
בכנסת השש עשרה היה חבר בוועדת העבודה, הרווחה והבריאות, בוועדת המדע והטכנולוגיה ובוועדה לפניות הציבור.
בספטמבר 2006 הטילה ועדת האתיקה של הכנסת על זחאלקה עונש של הרחקה במשך שלושה ימים מישיבות המליאה, לאחר שהתפרץ והפריע בשני מקרים בצעקות בוטות לנאומי השרים שמעון פרס ועמיר פרץ עד שהוצא מן המליאה.
בכנסת ה-17 היה חבר בוועדת הכספים, בוועדת החינוך, התרבות והספורט, בוועדת המדע והטכנולוגיה, בוועדה המיוחדת לקידום מעמד האישה ועוד.
לקראת הבחירות לכנסת השמונה עשרה הוצב זחאלקה במקום הראשון ברשימת מפלגת בל"ד, ונבחר לכנסת ה-18. בכנסת היה חבר בוועדת החינוך, התרבות והספורט, בוועדת הכלכלה ובוועדה המיוחדת למאבק בנגעי הסמים והאלכוהול.
בכנסת ה-19 היה חבר בוועדת החוקה, חוק ומשפט.
בפברואר 2014 רשמה ועדת האתיקה הערה לחבר הכנסת זחאלקה על "פגיעה בכבוד הכנסת ובכבוד חבריה", לאחר שהטיח מילים חריפות בחה"כ זבולון כלפה בדיון של ועדת הפנים.
לקראת הבחירות לכנסת העשרים הוצב במקום השלישי של הרשימה המשותפת, ונבחר לכנסת ה-20. חבר בוועדת העבודה, הרווחה והבריאות, בוועדה לקידום מעמד האישה ולשוויון מגדרי, בוועדת הכלכלה ועוד.
בפברואר 2016 נפגש, ביחד עם חברי הכנסת מבל"ד חנין זועבי ובאסל גטאס, עם משפחות מחבלים ממזרח ירושלים שנהרגו תוך כדי ביצוע פיגוע טרור, על מנת לקדם את שחרור גופות המחבלים המוחזקות בידי ישראל, ובמהלך המפגש עמדו דקת דומייה לזכר המחבלים.
כתוצאה מכך השעתה אותו ועדת האתיקה של הכנסת לחודשיים מישיבות הכנסת וועדותיה (אך לא מהצבעות).
בעקבות המפגש אסר נשיא המדינה ראובן ריבלין על כניסתו לבית הנשיא.
לקראת הבחירות לכנסת ה-21 הודיע זחאלקה כי לא יתמודד לכנסת.
למרות זאת הוא נשאר עד היום בא כוחה של מפלגת בל"ד.
בבחירות לכנסת ה-23 הוצב זחאלקה במקום ה-118 של הרשימה המשותפת.
ב הוצב כמועמד אחרון במקום העשרים ברשימת בל"ד לכנסת.
בנובמבר 2025 נבחר לראשות ועדת המעקב העליונה של הציבור הערבי בישראל.
זחאלקה תומך באופן עקרוני בכינון מדינה אחת דו-לאומית בין הירדן לים, אך מכיר בכך שעמדת הפלסטינים והקהילה הבינלאומית היא בעד פתרון של שתי מדינות.
הוא תומך בזכות השיבה גם לתוך תחומי הקו הירוק.
זחאלקה נמנה עם המבקרים החריפים של המדיניות הביטחונית של ישראל ביחס לסכסוך הערבי-ישראלי.
באפריל 2006 נפגש עם בכירי החמאס במחאה על כוונת ישראל לשלול מהם מעמד תושב הקבע.
הוא התנגד בחריפות למלחמת לבנון השנייה.
במהלך דיון בכנסת כינה את חבר הכנסת בנימין נתניהו "מלאך המוות" בשל תמיכתו במלחמה.
בספטמבר 2006 ביקר בסוריה ובלבנון ביחד עם חברי כנסת נוספים.
בעקבות הביקור שעורר סערה ציבורית נחקר זחאלקה במשטרה בחשד להפרת החוק האוסר על ביקור במדינות אויב.
זחאלקה טען להגנתו כי מדובר בחקירה לא ראויה ובהתערבות של משטרת ישראל בפעילות הפוליטית של חברי הכנסת.
לדבריו, "הזכות לפעילות פוליטית, במיוחד במסגרת החסינות המהותית, גוברת על איסור הנסיעה לסוריה וללבנון".
בהתייחסו לכנס בינלאומי נגד טרור שנערך בישראל בספטמבר 2007, טען זחאלקה כי פעולות ישראל כנגד הפלסטינים והעם הלבנוני הם "הטרור האמיתי" ובו צריך להיאבק, שכן ישראל פוגעת באזרחים חפים מפשע כדי להשיג מטרות פוליטיות.
הוא גינה את צביעותה של הקהילה הבינלאומית: "הם מעמידים למשפט את קורבנות הטרור, ומזכים את הטרוריסטים האמיתיים, את המנהיגים שאחראים על מה שקרה בלבנון ועל מה שקורה כעת ברצועת עזה, שמן הראוי לתבוע אותם בבתי דין בינלאומיים, על מעשי הטרור שהם מבצעים נגד העמים הפלסטיני והלבנוני ונגד העמים הערביים כולם".
זחאלקה התנגד ליציאה למבצע עופרת יצוקה.
הוא טען כי שר הביטחון אהוד ברק ושרי ממשלת ישראל הם פושעי מלחמה.
בעצרת הזדהות עם תושבי רצועת עזה שנערכה בסמוך למחסום ארז במלאת שנה למבצע, האשים זחאלקה את ישראל בהרעבת הפלסטינים ברצועה, וטען כי התנהלותה של ישראל ביחס לפלסטינים היא הגורם לטרור היוצא מרצועת עזה.
ביחס לאהוד ברק אמר כי הוא "אוהב מוזיקה קלאסית והריגת ילדים בעזה".
לאחר העצרת התראיין זחאלקה באולפן "ערב חדש" בערוץ הראשון.
במהלך הראיון פרץ עימות בינו לבין דן מרגלית שגרר אחריו סערה ציבורית.
זחלאקה תומך בהעמקת זהותם הלאומית של ערביי ישראל ורואה בכך תנאי למאבקם לשוויון ולהכרה בזכויותיהם הקולקטיביות והלאומיות כמיעוט לאומי.
הוא תומך בהפיכת מדינת ישראל למדינת כל אזרחיה.
בריאיון לעיתון "הארץ" בשנת 2002 אמר כי מדינת ישראל צריכה לתת לערביי ישראל אוטונומיה תרבותית לניהול חיי התרבות שלהם באופן עצמאי ללא התערבות שלטונית.
הוא התנגד להחרמת הבחירות לכנסת על ידי הציבור הערבי והסתייג ממעורבות של ערבים ישראלים במעשי טרור כנגד אזרחי ישראל.
ב-2007 קרא זחלאקה לפירוק קרן קיימת לישראל שאותה כינה "ארגון קולוניאליסטי וגזעני".
זחאלקה מתנגד ליוזמות של שירות לאומי של בני נוער מהמגזר הערבי.
לדבריו, "מי שיבחר להתנדב לשירות הלאומי יחשב בעינינו כמצורע, והחברה הערבית תקיא אותו מתוכה".
בספטמבר 2015 תקף זחאלקה בנאום בכנסת את מפלגת העבודה והשמאל הישראלי.
בין היתר אמר שמפלגת העבודה רצחה עשרות אלפי פלסטינים.
"מפלגת העבודה הם האבא והאמא של הגזענות, אתם המצאתם את הגזענות.
מי שלקח לנו את הארץ, מי שגירש אותנו – זה לא מי שאומר 'מוות לערבים', אלא אלה שאמרו 'שלום עליכם'"...
"הליכוד בונה התנחלויות ליד היישובים הערביים, אתם בניתם את הקיבוצים שלכם, את הסוציאליזם שלכם, על האדמות של החורבות שלנו.
ואתם באים ומדברים בשם הצדק החברתי, בשם השמאל.
זחאלקה נשוי ואב לחמש בנות.
הוא מתגורר בכפר קרע, בבית בלתי חוקי.
ג'מאל עטאיא זאיד אבו סמהדאנה (8 בפברואר 1963 – 9 ביוני 2006), כונה גם "אבו עטאיא" היה טרוריסט פלסטיני מייסד וראש ועדות ההתנגדות העממית ברצועת עזה, שימש כאחראי על המשטרה מטעם משרד הפנים הפלסטיני תקופה מסוימת.
היה מבכירי המבוקשים ברצועת עזה, ונהרג ב-2006 במהלך תקיפת מחנה אימונים פלסטיני ברצועת עזה בידי חיל האוויר הישראלי.
סמהדאנה נולד ב-1963 והתגורר ברפיח.
היה בן לחמולת סמהדאנה הגדולה, המקושרת היטב עם מבריחים בדואים מסיני.
אחיו היו פעילי טרור ושנים מהם (טארק וסאגר) נהרגו בעת פעילותם, אחד מהם במלחמת לבנון.
ב-1982 ברח למצרים, משם הוא עבר לסוריה, מרוקו ותוניס.
מאוחר יותר יצא לגרמניה להשתלמות במכללה לקצינים, מטעם הזרוע הצבאית של הפת"ח, ושהה שם עד 1989. הוא שב לרצועת עזה אחרי הגעתו של יאסר ערפאת ב-1994.
בשנות ה-90 היה סמהדאנה פעיל ב"ביטחון הלאומי" הפלסטיני ופעיל בתנועת הפת"ח, אך בשנת 2000, עם פרוץ האינתיפאדה השנייה, עזב אותו עקב מחלוקות על הקו המתון יחסית שנקט בו הפת"ח וההאשמות על שחיתות שפשתה בארגון.
אז הקים סמהדאנה את ועדות ההתנגדות העממיות ברצועת עזה שריכז פעילי חמאס, הג'יהאד האסלאמי הפלסטיני, פת"ח ופעילים במנגנוני הביטחון של הרשות הפלסטינית לביצוע פעולות טרור נגד ישראל.
כדי לחמש את הארגון ניצל סמהדאנה את קשריו עם המבריחים הבדואים בסיני והחל בחפירת עשרות מנהרות הברחה מתחת לציר פילדלפי, באזור הנמצא בין רפיח הפלסטינית לרפיח המצרית.
לטענת ישראל, ארגון הוועדות העממיות זכה לתמיכה ומימון מצד איראן, חזבאללה וחמאס וכך נהפך לאחד הארגונים המשפיעים ברצועה.
סמהדאנה אחראי למספר רב של פיגועי טרור כנגד ישראלים וכן לפיגוע בו נרצחו שלושה מאבטחים אמריקנים.
בנוסף לפיגועי ירי (בהם רצח טלי חטואל ובנותיה), מטעני חבלה (הפיגוע באוטובוס הילדים בכפר דרום), מטעני גחון (הגדולים שבהם פגעו ב-4 טנקים ישראלים והרגו את אנשי צוותם) ונ"ט אחראי הארגון גם לירי עשרות רקטות מדגמי קסאם ו"א-נאסר" לעבר ישראל.
תחת ממשלת חמאס ברשות הפלסטינית, ובעוד ארגון ועדות ההתנגדות מוסיף לבצע פיגועים, מונה באפריל 2006 ג'מאל אבו סמהדאנה לתפקיד בכיר במשרד הפנים הפלסטיני, כאחראי על פעילות המשטרה.
אבו מאזן הטיל וטו על המינוי, שנחשב להתרסה גדולה כלפי ישראל וארצות הברית, אך חמאס סירב לבטלו.
ב-9 ביוני 2006 הורה אלוף פיקוד הדרום יואב גלנט על ביצוע תקיפה אווירית של מבנה (באזור ההתנחלות לשעבר שליו) ששימש לאימוני מחבלי ועדות ההתנגדות העממית.
כלי טיס של חיל האוויר ביצע את התקיפה ובמהלכה נהרגו ארבעה מחבלים, בהם גם סמהדאנה עצמו, אשר בא לצפות באימוני המחבלים.
סמהדאנה היה נשוי ואב לחמישה ילדים.
אחיו הוא בכיר הפת"ח סמי אבו סמהדאנה.
ג'מאל טינסלי הוא כדורסלן עבר אמריקאי, אשר שיחק בעמדת הרכז.
בשתי עונותיו במכללה, טינסלי הוביל את אוניברסיטת מדינת איווה לשתי זכיות בטורניר ה-BIG12 (ליגה של מכללות ממרכז ארצות הברית), והגעה עד לשלב רבע הגמר בטורניר אליפות המכללות בכדורסל של ה-NCAA.
ב-2001, הוא נבחר לחמישיית כל-אמריקה השנייה במכללות, ושחקן השנה בליגת ה-BIG12.
טינסלי נבחר בדראפט 2001 על ידי ממפיס גריזליס.
טינסלי נבחר במקום ה-21 בסיבוב הראשון של הדראפט ומיד הועבר על ידי ממפיס לאינדיאנה.
טינסלי נכנס מיד לתפקיד הרכז הפותח של אינדיאנה על ידי המאמן אייזיאה תומאס ושיחק מצוין באותה העונה, אותה הוא סיים עם ממוצעים של 9.4 נקודות ו-8.1 אסיסטים למשחק (עונת 2001-2002).
למרות זאת, עונה לאחר מכן, מאמן אינדיאנה אייזאה תומאס הוחלף על ידי ריק קרלייל, ומיד החליף את טינסלי בהרכב הפותח לטובת קני אנדרסון, ובתור המחליף של אנדרסון הוצב אנטוני ג'ונסון.
ואז, באופן מפתיע, טינסלי מצא אותו משמש כמחליף של המחליף של הרכז הפותח של אינדיאנה.
למרות זאת, אנדרסון וג'ונסון נפצעו, מה שהביא לכך שטינסלי הפך שוב לפותח בחמישייה של אינדיאנה.
למרות המיעוט במשחק, נראה היה שטינסלי מצא אנרגיה וביטחון עצמי במשחק שלו.
נראה היה שטינסלי קיבל את הדחתו מההרכב כאתגר, ולא כהעלבה.
טינסלי לא איבד את תפקיד הרכז הראשי מאז, והיה מצוין בעונת 2003-2004 כשאינדיאנה הפסידה הגיעה עד לגמר המזרח, והפסידה רק לדטרויט פיסטונס, שאף זכו בתואר האליפות באותה השנה.
בעונת 2004-2005 היה טינסלי פצוע כל העונה, אך הקבוצה עצמה הצליחה להעפיל בקושי לפלייאוף מהמקום השישי במזרח (עם מאזן של 44-38).
טינסלי פיספס גם את ארבעת המשחקים הראשונים בפלייאוף נגד בוסטון סלטיקס, אך חזר בצורה מרשימה למשחק מספר 5, והוביל את אינדיאנה לניצחון משכנע.
לפני עונת 2009-2010 עבר טינסלי לממפיס גריזליס לאחר 8 שנים בפייסרס.
ג'מאל אל-חוסייני היה פוליטיקאי ואיש ציבור פלסטיני בתקופת המנדט הבריטי בארץ ישראל ולאחריה בגלות.
אל-חוסייני נולד בשנת 1892 או 1894 בירושלים למשפחת חוסייני המכובדת.
הוא היה בנו של (מוחמד) צאלח חוסייני, מבני אמין חוסייני, מענף צאצאי חסן חוסייני.
הוא למד בבית הספר האנגליקני בעיר.
הוא המשיך ללימודי רפואה באוניברסיטה האמריקנית בביירות, אך לימודיו הופסקו עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה.
לאחר סיום המלחמה בכיבוש הבריטי של ארץ ישראל, התקבל בזכות ייחוסו המשפחתי לעבודה במנגנון השלטון הצבאי הבריטי, כפקיד במחלקת הבריאות, כיועץ למושל הצבאי של נפת שכם וכעוזר למושל נפת רמלה.
במקביל היה מעורב בפוליטיקה פלסטינית.
בשנת 1921 נתמנה אל-חוסייני למזכיר הוועד הפועל הערבי, בין היתר בשל שליטתו בשפה האנגלית.
עם פיטוריו של עארף א-דג'אני מנשיאות הוועד הפועל ביוני 1922, הוא הורחק גם מהאגודה המוסלמית-נוצרית הירושלמית, ומאז היא נוהלה למעשה על ידי אל-חוסייני.
ב-1923 הוא נבחר כנציג ירושלים לוועידה ה-6 של הוועד הפועל הערבי שהתכנסה ביפו, וב-1928 כנציג בית לחם לוועידה ה-7.
בשנת 1928 קיבל את תפקיד מזכיר המועצה המוסלמית העליונה, אותו מילא עד שנת 1930. באותה תקופה היה גם חבר מועצת עיריית ירושלים.
ב-1929 היה בין המעורבים בארגון מאורעות תרפ"ט בהשראת קרוב משפחתו, המופתי חאג' אמין אל-חוסייני.
ב-22 באוגוסט 1929, עם תחילתם של המאורעות, השתתף יחד עם עווני עבד אל-האדי בפגישה בביתו של המזכיר הראשי לממשלת המנדט, הארי לוק, עם שלושה נציגי ההסתדרות הציונית ובהם יצחק בן-צבי, אולם הצדדים לא הצליחו להגיע להסכם על הודעת הרגעה משותפת לקראת תפילות יום שישי למחרת.
לוק לחץ עליהם להודיע לפחות שנפגשו.
היהודים הסכימו, אולם הערבים סירבו.
אל-חוסייני עסק בחייו במקצועות שונים, ביניהם גם הוראה, ספרות ועיתונאות.
בשנת 1927 החל להשתתף בעיתון של החוגים החוסיינים, "אל-ג'אמעה אל-ערביה".
במקרים רבים שימש כזרועו הפוליטית של אמין אל-חוסייני, כאשר לא היה נוח לזה להופיע כאיש פוליטי בשל תוארו הדתי.
בדצמבר 1930 נשלח על ידי המופתי ללונדון, כדי לחזק את הקשרים עם המשלחת המוסלמית ההודית בראשות שאוכת עלי, שנמצאה שם בוועידת "השולחן העגול" בעניין הודו.
בינואר 1931 נפטר מוחמד עלי, מנהיג "ועדת הח'ליפות" המוסלמית-הודית ואחיו של ראש המשלחת.
המועצה המוסלמית העליונה ביקשה לקבור אותו על הר הבית ואל-חוסייני חזר לארץ ישראל ללוויה יחד עם שאוכת עלי.
ביוני 1931 היה אל-חוסייני אחראי על קבלת האורחים וסדרי הלוויה של השריף חוסיין בן עלי בהר הבית.
באותה שנה קרא הוועד הפועל הערבי לערבים להחרים את היהודים מבחינה כלכלית, אולם הציבור לא נענה לקריאה ובקרב מנהיגים יהודים עלה החשד שהקריאה לחרם כלכלי מקורה בעובדה שאל-חוסייני נעשה סוכן של חברות תעשייתיות סוריות, וחרם על סחורות יהודיות או כאלו שהיהודים מייבאים ישרת את האינטרסים העסקיים שלו.
בשנים 1932–1934 הוציא ג'מאל אל-חוסייני שני סיפורים פוליטיים-פובליציסטיים: "על מסילות חג'אז" ו"תראיה".
אל-חוסייני פנה אל בית המשפט העליון בתביעה למחוק את האותיות "א"י" (ראשי התיבות "ארץ ישראל" בצירוף "פלשתינה (א"י)" במסמכים הרשמיים) מעל הבולים שהוציאה ממשלת המנדט, אולם תביעתו נדחתה.
ברשימה שנערכה בתנועה הציונית ב-5 בינואר 1937, נזכר אל-חוסייני בין עשרות נכבדים ערבים שמכרו קרקעות ליהודים.
ב-1935 היה ממייסדי המפלגה הערבית הפלסטינית של המופתי, והיה יו"ר שלה.
הוא גם ייסד את עיתון המפלגה, "אל-ליוא" ("הדגל").
המפלגה נוסדה לאחר שב-1934 הוועד הפועל הערבי הפסיק לפעול והופיעה מפלגת ההגנה הלאומית של האופוזיציה בראשות משפחת נשאשיבי.
בדצמבר 1935 כינה אל-חוסייני את חברי האופוזיציה בוועד הפועל: "סרסורים, מרגלים, נושאי-כלי הממשלה ואנשים בלתי-מוכשרים לשרת את ענייני האומה".
במהלך קיץ 1935 נסע אל-חוסייני ברחבי הארץ ועסק בהקמת 17 סניפים למפלגה החדשה ובבחירת ועדים להם.
ב-11 בפברואר 1936, היה אל-חוסייני הנואם הראשי בכנס היסוד של ארגון הנוער הערבי הנאצי בפלסטין, חיקוי לנוער ההיטלראי, שחבריו כינו את עצמם בתחילה "הצופים הנאצים" ולאחר מכן שינו את שמם ל"אל-פותווה" ("פלוגות הנוער").
אל-חוסייני הכריז בכנס כי היטלר החל את דרכו הפוליטית בשישה תומכים ועכשיו יש לו שישים מיליון.
הוא ארגן את "פלוגות הנוער", שהיו צבאיות למחצה והיה להן חלק רב בהכנת המהומות של המרד הערבי הגדול ב-1936.
לעבדאללה סמארה מטולכרם אמר: "עליכם לארגן חבורות כדי להרוג, להצית בתים ולעקור עצים".
הוא היה חבר הוועד הערבי העליון והיה פעיל מאוד בארגון המהומות, אך בילה את רוב שנותיהן בשליחות התנועה הלאומית הפלסטינית באנגליה ובשווייץ (ליד חבר הלאומים).
ב-1937 פוזר הוועד הערבי העליון בידי הבריטים.
אל-חוסייני נשאר בחו"ל והמשיך לכוון את פעולות הטרור בארץ מדמשק ומביירות.
בדמשק היה שותף בהנהגה של המטה העורפי של המורדים, שכונה "הוועדה המרכזית של הג'יהאד".
הוא לקח חלק בהכנת פעילויות למען הפלסטינים (ועידת בלודאן ב-1937 והוועידה הערבית הבין-פרלמנטרית ב-1938) ובפברואר 1939 היה מראשי המשלחת הפלסטינית לוועידת השולחן העגול שהתכנסה בארמון סנט ג'יימס בלונדון.
במהלך אותן השיחות בלונדון, אמר אל-חוסייני כי "היהודים הפכו את פלסטין לגיהנום".
באותה שנה עבר לבגדאד יחד עם חברים אחרים בוועד, שם קיים, יחד עם אמין אל-חוסייני, קשרים עם הציר הגרמני.
בשנים 1941-1940 היה פעיל בקרב הגולים הפלסטינים בעיראק והשתתף בארגון מרד רשיד עאלי.
עם כישלון המרד, נמלט לאיראן, ועם כיבושה על ידי בעלות הברית, נתפס בידי הבריטים והוגלה לרודזיה, שם בילה עד סוף מלחמת העולם השנייה.
בימי גלותו היה המנהיג הנערץ ביותר על הפלסטינים, שני רק למופתי עצמו.
כאשר חידשה מפלגתו את פעילותה הרשמית במאי 1944, השאירו מנהיגיה את מקום הנשיא פנוי בשבילו, אולם מבלי להזכיר את שמו, בשל הצנזורה.
בסוף נובמבר 1945 החליטו הבריטים לשחררו.
שחרורו של ג'מאל ושאר תומכיו, שהזדהו עם היטלר וציפו לניצחונו, היה במסגרת מאמצי הבריטים לשקם את הידידות עם עמי ערב.
לאחר ישיבה קצרה בארצות ערב, שב לארץ.
ב-6 בפברואר 1946 התקבל בחיפה בכבוד רב.
מיד עם שובו נטל את המנהיגות הראשית במפלגה החוסיינית ובוועד הערבי העליון (כממלא מקומו של אמין אל-חוסייני) ובציבור הפלסטיני בכלל.
אל-חוסייני עמד בראש המשלחת של ערביי ארץ ישראל שהופיעה ב-1946 בפני ועדת החקירה האנגלו-אמריקאית לענייני ארץ ישראל בירושלים.
בעדותו אמר כי היהודים הם מהגרים זרים שנכפו על ערביי הארץ, ועל אף שהם מיעוט הם רוצים להקים מדינה יהודית בארץ ערבית.
בקיץ של אותה שנה (עם אחמד שוקיירי, באותה עדות) הצדיק את השואה.
בנובמבר 1946 נרצח פאוזי אל-חוסייני, שהתקרב לעמדה הדו-לאומית, על ידי מתנקשים שנשלחו על ידי בני משפחתו.
ג'מאל אל-חוסייני העיר לאחר הרצח על דודנו, כי "מעדו רגליו והוא קיבל את עונשו הצודק".
בדצמבר 1946 הביע את התנגדותו לתוכנית החלוקה והכריז כי הפלסטינים יאבקו כנגדה בכל כוחם, אף אם יושמדו כליל בעקבות כך, והמאבק יימשך על ידי ערביי הארצות השכנות.
בוועידת לונדון שנפתחה בתחילת 1947, עמד ג'מאל אל-חוסייני בראש המשלחת הערבית.
בשבוע השני של פברואר, תבע כי הבריטים יפנו את הארץ, כדי ש"הצדק ייעשה בשדה הקרב".
ב-1947 מונה אל-חוסייני כנציג הוועד הערבי העליון באו"ם בעקבות קבלת תוכנית החלוקה.
יש הטוענים כי באותה שנה קרא אל-חוסייני לרצח של מוכרי אדמות: "ריצחו אותם, ריצחו אותם.
דתנו מצווה עלינו זאת, ועליכם לעשות כמצוות הדת".
ב-23 באפריל 1948, התייחס אל-חוסייני במועצת הביטחון של האו"ם לפינוי ערביי חיפה: "הערבים לא רצו להיכנע להפוגה...
הם העדיפו לנטוש את בתיהם, את נכסיהם ואת כל אשר להם בעולם ולעזוב את העיר.
באוגוסט 1948 הודיע באו"ם שהוא יסכים לפתרון של הקמת מדינה פדרלית בארץ ישראל, המורכבת ממדינה ערבית ומדינה יהודית על פי תוכנית החלוקה.
סיום מלחמת העצמאות מצא אותו כפליט בעזה, והוא מונה כשר החוץ של "ממשלת כל פלסטין" שהוקמה ביוזמת הליגה הערבית ובחסות מצרית.
לאחר פירוקה של ממשלה זו ב-1959, שימש כיועץ למשטר הסעודי עד שנות ה-70.
ביולי 1982 הוא מת ונקבר בביירות.
בתו היא הפסלת ג'ומאנה אל-חוסייני.
ג'מאל גירסל (טורקית Cemal Gürsel)
(13 באוקטובר 1895 - 14 בספטמבר 1966) היה איש צבא ומפקד צבא היבשה של טורקיה, שר הביטחון, ראש המדינה, ראש ממשלת טורקיה, ונשיאה הרביעי.
גירסל נולד בארזורום לקצין צבא עות'מאני והתחנך באקדמיה הצבאית באיסטנבול.
הוא היה דמות פופולרית כבר בגיל צעיר וזכה בשל כך לתואר ג'מאל אע'א .
במלחמת העולם הראשונה השתתף תחילה בקרב גליפולי ב-1915, ולאחר מכן הוצב בגזרות ארץ ישראל ו-סוריה ונפל ב-19 בספטמבר 1918 בשבי הבריטי.
הוא נותר בשבי במצרים עד 6 באוקטובר 1920 וכששוחרר שב לטורקיה והצטרף לתנועה הלאומית הטורקית.
גירסל נטל חלק בוועידת ארזורום ולאחר מכן נלחם במלחמת יוון–טורקיה עד סופה.
על שירותו במלחמה העניקה לו האספה הלאומית הגדולה של טורקיה את מדליית העצמאות (İstiklal Madalyası).
הוא המשיך בשירותו בצבא הטורקי והיה למפקד צבא היבשה ב-1958, תפקיד הנחשב באופן מסורתי לקרש הקפיצה לתפקיד ראש המטות המשולבים של טורקיה.
עם זאת, ב-3 במאי 1960, כאשר ריח ההפיכה הצבאית הראשונה בטורקיה עמד באוויר, פנה גירסל לשר הביטחון של טורקיה במזכר ובו הביע את תמיכתו בראש ממשלת טורקיה אדנאן מנדרס.
בעקבות מזכר זה הוא אולץ לפרוש משירותו הצבאי לאחר 45 שנים ובמכתב הפרידה ששלח לפקודיו חזר והביע את דעתו כי אל לו לצבא להתערב בפוליטיקה ("Ne pahasına olursa olsun politikadan katieyyen uzak kalınız" - "יהא המחיר אשר יהא, שימרו מרחק מהפוליטיקה").
ההפיכה הצבאית אכן התחוללה כשלושה שבועות לאחר מכן, ב-27 במאי 1960, בידי קבוצת קצינים זוטרים למדי שהבכירים שבהם היו בדרגה המקבילה לאלוף-משנה.
קצינים אלה בחרו בגירסל לעמוד בראש השלטון הצבאי במדינה בשל הפופולריות הרבה ממנה נהנה בקרב שורות הצבא והעם כאחד.
שעות ספורות לאחר ההפיכה, הביא קצין בדרגת סרן את גירסל בטיסה מאיזמיר לאנקרה ולמחרת הוא מונה לראש המדינה, ראש הממשלה, שר הביטחון וראש המטות המשולבים של טורקיה.
באופן אירוני היה גירסל למנהיג השלטון הצבאי שקם בעקבות הפיכה בה לא לקח חלק ואף התנגד לה.
כבר בתחילת תפקידו הוביל גירסל קו מתון ופייסני שמטרתו להשיב את השלטון לידי העם בהקדם.
הוא שחרר עצורים ועיתונאים והתיר מחדש את הפצתם של 14 עיתונים שפעולתם נאסרה.
הוא הטיל על עשרה משפטנים בכירים מקרב אנשי הפקולטה למשפטים באוניברסיטת איסטנבול והפקולטה למדעי המדינה באוניברסיטת אנקרה את מלאכת כתיבתה של חוקת טורקיה החדשה.
בנוסף, הוא מינה את גנרל רגפ גימישפלא לראש המטות המשולבים של טורקיה ועם פרישתו של האחרון מהתפקיד חודשיים לאחר מכן, ביקש ממנו גירסל להקים את מפלגת הצדק אשר תמלא את החלל שהותירה אחריה המפלגה הדמוקרטית - מפלגת השלטון הקודמת שפוזרה ופעולתה נאסרה.
גירסל היה לדמות הפופולרית ביותר במדינה אך הוא לא היה כל יכול.
בקשתו להקל בגזר דינו של ראש הממשלה הקודם אדנאן מנדרס ולא להוציאו להורג, נדחתה בידי החונטה השלטת וגזר הדין הוצא לפועל בחופזה כדי למנוע מגירסל להפעיל את השפעתו.
הוא תמך בסיום המשטר הצבאי במדינה, דבר שגרם למחלוקת בינו לבין קציני החונטה.
קצין צבא ניסה להתנקש בחייו ואף פצע אותו אך הוא מחל לו, וגירסל הצליח לסכל תוכניות להפיכות צבאיות נוספות.
גירסל נטל חלק פעיל בניסוחה של החוקה החדשה שהושתתה על עקרונות הדמוקרטיה וזכויות הפרט והגברת מערכת הבלמים בין הרשויות.
ב-29 בינואר 1966 פורסם שבהמלצת רופאיו גירסל יטוס לארצות הברית לקבל טיפול רפואי בבית חולים וולטר ריד.
גירסל הוטס לארצות הברית במטוס מיוחד שנשלח על ידי נשיא ארצות הברית.
בטורקיה הופצו שמועות שגירסל הוטס לארצות הברית ביוזמת ראש הממשלה שביקש לסלקו מהדרך בעת שהוא מעביר חוקים להם גירסל התנגד ולכן השלטון הדגיש שגירסל הוטס בעצת צוות רחב של רופאים.
ב-8 בפברואר 1966 לקה גירסל בשבץ נוסף, בעקבותיה איבד את ההכרה.
ב-10 במרץ 1966 לקה גירסל בשבץ נוסף והסיכויים שיוכל לשוב לאיתנו הוערכו כקלושים.
בעקבות זאת, ב-14 במרץ 1966 מונה ג'וודט סונאי לחבר הסנאט של האספה הלאומית הגדולה של טורקיה, כדי שיחליף את גירסל ולאחר שנקבע שקלושים הסיכויים שגירסל יוכל לשוב לתפקידו, נבחר סונאי לנשיאה החמישי של המדינה ב-28 במרץ 1966. חצי שנה לאחר מכן, נפטר גירסל באנקרה.
גופתו הועברה ב-1988 אל בית העלמין הממלכתי של טורקיה באנקרה.
ג'מאל א-דין הראשון מבני שושלת וולאשמה,היה המושל של יפאט באמצע המאה ה-14, בנו של עומר וולאשמה ואחיו של חאק א-דין הראשון.
קיסר אתיופיה עמדה ציון הראשון, מינה אותו למושל של יפאט לאחר מותו של אחיו סאבר א-דין הראשון.
טאדסה טמרת כותב על ג'מאל כי שוחרר מבית הכלא בגלל מינויו מכיוון שרצה לקבל את התמיכה של העם היושב יפאט.
אך לפי הספר הניצחונות האדירים של עמדה ציון קיסר אתיופיה, ג'מאל א-דין הראשון בגד בקיסר עמדה ציון, מושלה של יפאט הובס על ידי אתיופיה בקרב דאס, הקיסר עמדה ציון מינה את אחיו של ג'מאל נאסר אד-דין למושל של יפאט.
ג'מאל משבורן הוא כדורסלן עבר אמריקאי ששיחק בעמדת הסמול פורוורד.
משבורן שיחק בקבוצות דאלאס מאבריקס, מיאמי היט וניו אורלינס הורנטס ונחשב לאחד מהקולעים הטובים ב-NBA בתקופתו, עם ממוצע קריירה של 19.1 נקודות למשחק.
כינויו היה "Monster Mash" (מאש המפלצתי).
משבורן שיחק בצעירותו כדורסל במסגרת קבוצת בית ספר תיכון קרדינל הייס שברובע הברונקס, ובשנתו האחרונה בתיכון, ב-1990, הוא הוביל את הקבוצה לזכייה באליפות המחוזית של ניו יורק.
לאחר לימודיו בתיכון הוא הצטרף לקבוצתה של אוניברסיטת קנטקי, בה רשם קריירת מכללות מוצלחת מאוד.
הוא הפך לקולע הרביעי בטיבו בתולדות האוניברסיטה במהלך שלוש עונות המשחק שלו במדיה, ואף נבחר לחמישייה הראשונה של ה"אול-אמריקן" ב-1993.
בעצת מאמנו ריק פיטינו, עזב משבורן את האוניברסיטה לאחר שלוש שנים והציע את מועמדותו לדראפט ה-NBA ב-1993. הוא נבחר במקום הרביעי על ידי דאלאס מאבריקס והצליח רבות בעונתו הראשונה ב-NBA, כאשר קלע 19.2 נקודות בממוצע למשחק.
באותה עונה הוא שבר שבעה שיאי מועדון שונים של דאלאס הקשורים לרוקיז, ונבחר לחמישיית הרוקיז של העונה ב-NBA לעונת .
על אף יכולתו הטובה של משבורן, דאלאס לא הצליחה באותה עונה מבחינה קבוצתית.
בעונתו השנייה, , הפך משבורן לאחד משלישיית שחקנים צעירים מובילים בדאלאס, יחד עם ג'ייסון קיד וג'ים ג'קסון.