tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
הסרט יצא בשנת 2000 וגרם לאנשים רבים לפעול למען הכלל לאחר שצפו בו - הקמת עמותות רבות עם מטרות שונות, ניסיונות רבים ליישום השיטה המתוארת בסרט בחיי היום יום, באמצעות תרומות לנזקקים ופעולות רבות אחרות.
טרוור הוא ילד שחי בלאס וגאס.
הוא חי בפחד מפני אביו המתעלל אשר עזב אותו ואת אימו האלכוהוליסטית.
כאשר הוא מגיע לכיתה ז' בבית הספר הוא מקבל מהמורה שלו משימה לימודית - לנסות ולמצוא דרך שתשנה את העולם.
בהתחלה טרוור חושב שזה לא אפשרי לביצוע אך עד מהרה הוא מתחיל לפעול.
הוא מייסד שיטה חברתית לפיה אדם מחזיר טובה לא למי שקיבל אותה ממנו, אלא מחזיר אותה לשלושה אנשים אחרים, מוכרים או זרים.
כך, אנשים סביבו מתחילים להעביר את המעשים הטובים מאדם לאדם וטרוור גורם לשינוי חברתי של ממש עד שהוא נכנס עמוק לחייו האישיים.
צמוד לסיפור של טרוור, עוקבים גם אחרי סיפורו של עיתונאי שחוקר את השיטה "תעביר את זה הלאה".
שני הסיפורים מתרחשים בזמנים אחרים עד שלקראת סוף הסרט הם נפגשים בנקודת ההווה שמחברת בין העבר לעתיד בה העיתונאי נפגש עם טרוור.
ברקע מתגלגל סיפור האהבה העצוב של אימו של טרוור ומורו, כאשר טרוור עצמו לוקח חלק גדול בשידוך הזה.
בסוף הסרט כל תוכניותיו של טרוור מצליחות, אך כאשר הוא יוצא מבית-ספרו הוא מסתבך בקטטה עם בריונים כשניסה למנוע מהם מלהציק לחבר שלו.
במהלך הקטטה אחד מהבריונים שולף סכין ודוקר את טרוור.
כתוצאה מהדקירה טרוור נפטר כמה שעות מאוחר יותר.
לאחר מותו זכה טרוור לטקס אזכרה ענק בו השתתפו אלפי אנשים מכל רחבי ארצות הברית, שהושפעו מהתנועה החברתית שיצר טרוור.
שם השחקן/יתשם הדמות קווין ספייסי יוג'ין סימונט הלן האנט ארלין מק'קיני היילי ג'ואל אוסמנט טרוור מק'קיני ג'יי מוהר כריס צ'נדלר ג'יימס קאביזל ג'רי ג'ון בון ג'ובי ריקי מק'קיני אנג'י דיקנסון גרייס דייוויד רמזי סידני פרקר גארי וורנטס מר טורסוןשון פייפרוםשון
לפי הרומן "תעביר את זה הלאה", עליו מבוסס הסרט, המורה לאזרחות של טרבור הוא אפרו-אמריקאי בשם רובן סנט קלייר, אותו היה אמור לגלם דנזל וושינגטון.
ימים ספורים לפני תחילת הצילומים הודיע וושינגטון שלא ישתתף בסרט בגלל התחייבויות קודמות וההפקה יצאה לחיפוש שחקן אחר.
בסופו של דבר קווין ספייסי, שהוא אדם לבן, הסכים לגלם את דמותו של המורה והשם של הדמות שונה ליוג'ין סימונט.
תסריט צילומים או שוטינג סקריפט (מאנגלית: Shooting script) הוא תסריט מצלמה, הנבנה בשיתוף פעולה בין הבמאי והצלם, ותפקידו לתרגם את התסריט הכתוב לתמונה ולקול.
טכנית נכתב תסריט המצלמה כתיאור של כל שוט ושוט שיש לצלם במהלך הסרט.
בתסריט המצלמה מתאר הבמאי את אשר קורה בשוט, באיזה סוג עדשה יש לצלם את השוט, ומה צריך להיות גודל הפריים, מהי הזווית שבה ממוקמת המצלמה בשוט, ותזמון משוער של השוט.
תסריט בדיקה הוא רשימת צעדים קצרה או ארוכה, מאורגנת לפי שלבים עוקבים.
תסריט בדיקה נכתב כחלק ממקרי הבדיקה של תוכנה כלשהי, ואלו מהווים פרק במסמך תוכנית הבדיקות (STD).
בודק התוכנה קובע את הקטגוריות השונות ברשימה, כשאלו מכילות בדרך כלל את הפרמטרים הבאים: מספר סידורי של מקרה הבדיקה, פעולה נדרשת לביצוע, תוצאה צפויה, תוצאת הרצה בפועל, זמן הרצה, עבר/נכשל והערות.
הוא מריץ כל צעד (או שלב) ברשימה ועבור כל הרצה מקבל תוצאה עבורה הוא ממלא את העמודות השונות ברשימה על פי הקטגוריות.
צעד שנכשל מכשיל את מקרה הבדיקה כולו, אך על הבודק להמשיך ולהריץ את כל הצעדים ברשימה, מאחר שחלקם עשויים לעבור בהצלחה.
עיצוב השיער יכול להיחשב כהיבט של טיפוח עצמי, אופנה או קוסמטיקה וגם כמצביעים על השתייכות דתית או סטטוס חברתי.
ישנם מספר סוגים של תסרוקות, אשר יכולות להופיע בפני עצמן או באופן משולב המאחד בין תסרוקות מסוגים שונים.
תסרוקת של צמה מורכבת משילוב של קבוצות שיער וניתן לשזור בה חוטים וקישוטים נוספים.
קוקו היא תסרוקת שבה כל או רוב השיער על הראש נמשך מכיוון הפנים אל הראש, נאסף ומהודק בחלק האחורי של הראש ונותר תלוי בחופשיות מנקודה זו.
על פי רוב השיער נאסף עם גומייה שמכונה לפעמים "קוקייה", אשר קיבלה את שמה משם התסרוקת.
לרוב הפוני גזור בצורה ישרה מעל הגבות, אך הוא יכול להיות גם פרוע, בצורת קוצים, מוסט לאחד הצדדים או מכסה את העיניים.
ראסטות הן כינוי לתסרוקת הנוצרת באמצעות קשרים בשיער המכוסים בחוטים ברוב המקרים.
בתרבות המערבית המודרנית נקלעות הראסטות באמצעות מסרגה קטנה.
כדי להסירן נוהגים לרוב בעלי הראסטות לגלח את הראש לגמרי או כמעט לגמרי.
העדויות הראשונות לראסטות נמצאו בחפירות ארכאולוגית במצרים, אשר חשפו גופות ממצרים העתיקה בעלות סגנון שיער זה ואף פאות נוכריות עם צמות ארוכות.
אפרו הוא תסרוקת ייחודית בה השיער מתרחב מהראש בצורה של הילה, ענן או כדור.
עם זאת, כל אחד מכל רקע אתני מסוגל לגדל אפרו אם שיערו מתולתל מאוד.
תספורת קארה , המכונה גם בוב או גרסון, היא תספורת קצרה עד בינונית, שבה גוזרים את השיער בקו ישר בדרך כלל סביב הראש, בגובה הלסת בערך, אך לא מתחת לכתפיים, לרוב עם פוני בחזית.
אנשים סידרו את שיערם בדרכים שונות, אשר הושפעו במידה ניכרת מהתרבות שבה הם חיו.
תסרוקות הן סמלים של חשיבות ומעמד חברתי, גיל, מצב משפחתי, זהות לאומית או גזעית, אמונות פוליטיות ועמדות לגבי מגדר.
בתרבויות רבות שיערן של הנשים מכוסה בציבור, לרוב מסיבות דתיות.
בתרבויות עתיקות שיערן של הנשים עוצב בזהירות ובקפידה בדרכים מיוחדות ומגוונות.
נשים צבעו את שיערן, סלסלו אותו ואספו אותו במגוון דרכים.
גורמים המשפיעים על בחירת התסרוקת
שיקולים הקשורים לאסתטיקה של התסרוקת נקבעים על ידי גורמים מרובים כמו התכונות הפיזיות של האדם, התדמית שהוא מעוניין לשדר והאינסטינקטים של מעצב השיער.
גורמים פיזיולוגיים כוללים את סוג השיער ודפוסי הגדילה שלו, צורת הפנים והראש מזוויות שונות והפרופורציות הכלליות של הגוף.
לעיתים יעורבו גם שיקולים רפואיים.
ההצגה העצמית המשתקפת בתסרוקת הנבחרת יכולה להיות מכוונת לקונפורמיות עם הזרם המרכזי, לציוויים דתיים ועוד.
התסרוקת נוצרת על ידי סידור השיער בצורה מסוימת, באמצעות מסרקים, פן, ג'ל או מוצרים אחרים.
איש המקצוע העוסק בעיצוב שיער הוא ספר.
עיצוב השיער יכול לכלול גם תוספת של אביזרים כמו סרטים וסיכות המסיים להחזיק אותו במקומו, לשפר את המראה, או אף להסתיר אותו באופן חלקי או מלא, על ידי כיסויי ראש, למשל מטפחת ראש, כיפה, חג'אב או טורבן.
התסרוקת נוצרת בתהליך של עיצוב שיער שיכול לכלול גזירה, סלסול, תוספות שיער, צביעת שיער ועוד.
חיתוך השיער מיועד לשמר צורה מסוימת.
פעולה זו יכולה לנוע בין גזירת הקצוות, לשינוי האורך ועד לגילוח השיער כליל.
בעוד שישנן דרכים בהן אדם יכול לקצר את השיער של עצמו נהוג להפקיד אותה בידי אדם אחר.
משום שלאדם יכול להיות מאוד קשה לשמור על סימטריה בשעת הגזרה של השיער בחלק האחורי של ראשו.
גזירת השיער יכולה לשפר את מראהו על ידי הסרה של קצוות פגומים או מפוצלים.
עם זאת, היא אינה מזרזת את צמיחת השיער ואינה מסירה פגמים לכל אורך השיער.
מעצבי שיער נוהגים לשטוף את השיער כך שהוא יהיה לח בשעת הגזירה.
בהשוואה לשיער יבש, קל יותר לעצב שיער רטוב משום שהמשקל הנוסף ומתח הפנים גורמים לשערות להתיישר ולהיצמד יחדיו באופן שמסייע ליצירת הצורה הרצויה.
מברשות ומסרקים משמשים לארגון השיער והתרת הקשרים.
פעולת הסרוק מכוונת אל כל השעירות לאותו הכיוון.
היא גם מסירה קשקשים ושערות שנשרו אך נתפסו בין השערות האחרות.
מייבשי שיער מזרזים את תהליך הייבוש של השיער על ידי הזרמת אוויר, שמחומם בדרך כלל, על גבי השיער הרטוב ובכך מאיצים את קצב התאדות המים.
חום רב מידי עלול לגרום נזק לשיער.
ניתן להרחיב את זרם האוויר כך שיגיע לשטח גדול יותר בעוצמה נמוכה יותר.
תעבורת רשת היא כמות הנתונים שנשלחת ומתקבלת אצל גולשי אינטרנט שנכנסים לאתר אינטרנט מסוים.
ישנם חברות פרסום רבות כיום אשר משלמות לבעלי אתרים פופולריים בתמורה להצבת פרסומות במיקום בולט באתר, בתנאי שאכן תעבורת הרשת (כמות המבקרים הקבועה) של האתר גבוהה למדי.
בשל כך, לעיתים רבות בעלי אתרי אינטרנט חותרים כל העת להגדיל במידה ניכרת את תעבורת הרשת באתר על ידי שיפור מהותי של מיקומי דפי האתר בתוצאות החיפוש של מנועי החיפוש לביטויי החיפוש הנשאלים על ידי שוקי היעד של האתר .
תסתכל עליי הוא האלבום השלישי של הזמרת רוני דלומי, אשר יצא בשנת 2016, כשלוש שנים לאחר אלבומה השני, "תחזיקו".
האלבום, בהפקתו של אורי אבני, כולל שמונה שירים שכולם נכתבו ורובם גם הולחנו על ידי דלומי, לעומת האלבום הקודם בו לקחה חלק רק בכמחצית מהשירים.
בנוסף הלחינו עמה מספר שירים אורי אבני ואביב קורן וטל גורדון כתבה אתה את אחד השירים.
איש של לילה - סינגל הבכורה שיצא ב-3 במאי 2015. זכה להצלחה רבה בתחנות הרדיו השונות והגיע לכשני מיליון צפיות ביוטיוב.
לשמור עליי - הסינגל השני שיצא ב-19 ביולי 2015. זכה אף הוא להצלחה בתחנות הרדיו השונות והגיע לכחצי מיליון צפיות ביוטיוב.
תסתכל עליי - הסינגל השלישי שיצא ב-24 בנובמבר 2015.
אתה אמרת - הסינגל הרביעי שיצא ב-25 בפברואר 2016, כשבוע וחצי לפני צאת האלבום.
תעבורה מוּנעת-אדם היא התנועה של אנשים וסחורה ממקום אחד למקום אחר על ידי אמצעי תחבורה המופעל באמצעות כוח השרירים של האנשים.
בעוד שכלי תחבורה המונעים על ידי בעלי חיים קיימים עוד מימי קדם, הטכנולוגיה המודרנית אפשרה ייצור של כלי רכב המופעלים על ידי כוח האדם בלבד.
בעוד שכמות כלי הרכב הממונעים מאפשרת לנוע במהירות רבה בהרבה ולהעמיס מטען גדול יותר על כלי הרכב, צורות רבות של תעבורה מונעת-אדם נותרו פופולריות בשל העלות הנמוכה שכרוכה בהפעלתן, משום שהפעלתן כרוכה בפעילות גופנית חיובית, ומשום שהן ידידותיות לסביבה.
תעבורה מונעת-אדם היא לעיתים סוג התחבורה היחיד שזמין באזורים מסוימים ברחבי העולם (במיוחד באזורים העניים/לא מפותחים או באזורים בלתי נגישים), וכמו כן היא נחשבת לאחת הצורות האידיאליות של תחבורה בת קיימא.
אופני יד הנעה בכוח הרגליים
תסקילוזאורוס (שם מדעי: Thescelosaurus; מילולית: "לטאה אלוהית/מופלאה") הוא סוג של דינוזאור מקבוצת בעלי אגן דמוי עוף שחי בשלהי תקופת הקרטיקון לפני 68 עד 66 מיליון שנה באמריקה הצפונית.
ממצאיו התגלו לראשונה באלברטה, קנדה וכן בויומינג, דקוטה הדרומית, מונטנה ועוד.
הוא היה נראה כמו היפסילופודון, ובעבר אף היה חלק מסוג זה אך מיונים מאוחרים הכלילו אותו בסוג שונה.
יצורים אלה היו בעלי זנב ארוך, ראש קטן בעל מקור וכפות בעלות אצבעות קטנות.
הוא היה אצן שנמלט מטורפים גדולים יותר.
מאובני היצור נמצאו באזור של אבני נחלים כך שייתכן שהוא חי בקרבת נחלים או לפחות מת בתוכם.
הוא חי גם ביערות של מחטניים כמו טקסודיון, גינקו דו-אונתי, שרכים ובעלי פרחים.
לצידו נמצאו הדינוזאורים האחרונים בעולם, כולל טריצרטופס וטירנוזאורוס.
דינוזאור זה תואר בשנת 1913 על ידי הפלאונטולוג צ'ארלס ו.
תעביר את זה הלאה היא תוכנית טלוויזיה, ששודרה בערוץ 2, בהנחיית יעל בר זוהר, המבוססת על פורמט בריטי, הרעיון ליצירת התוכנית בא מהסרט תעביר את זה הלאה.
בכל פרק בתוכנית התארחו ידוענים והצופים התבקשו לשלוח אליהם בקשת עזרה משמעותית שיכולה לסייע להם.
בתמורה, האדם שהידוען יעזור לו התחייב להעביר את זה הלאה: לעשות דבר טוב לאדם אחר, וכך לייצר שרשרת של מעשים טובים.
בין האורחים בתוכנית היו עלמה זק ויאיר לפיד.
"תסתכל עליי" הוא סינגל של הזמרת הישראלית רוני דלומי, שיצא לאור ב-19 ביולי 2015. זהו השיר השלישי מתוך אלבומה השלישי הנושא את אותו השם.
השיר עוסק באשה העוברת התקפי חרדה.
תסקיר נפגע עבירה הוא הליך בסדר הדין הפלילי בישראל הנעשה במסגרת הטיעונים לעונש.
בהליך זה מתבקש מומחה (לרוב עובד סוציאלי) המתמנה על ידי בית המשפט, לחוות דעתו בעניין מצבו של הנפגע בעבירה (או בעבירות המתה בני משפחת הנפגע בעבירה) והנזק שנגרם לו כתוצאה מן העבירה.
בית המשפט יכול להורות על עריכת תסקיר זה במקרים של עבירות מין, אלימות קשה ועבירות המתה.
התסקיר נערך רק בהסכמתו של קורבן העבירה או משפחתו.
קורבן עבירה שלגביו נערך תסקיר אינו נדרש להעיד בעניין עונשו של הפוגע.
במסגרת התסקיר נערכת סקירה לגבי מצבו של קורבן העבירה.
התסקיר בוחן, בין היתר, את שלל הנזקים שנגרמו לקורבן, כגון: נפשי, פיזי, וכו'.
במקרה שקורבן העבירה איננו בין החיים יותר התסקיר ייערך אל מול אחד או יותר מבני משפחתו של הקורבן.
התסקיר מבוצע על ידי איש מקצוע שמונה על ידי שר הרווחה, אשר מתמחה באבחון והערכת טראומה ופוסט טראומה.
היסטוריית החקיקה בעניין תסקיר נפגע עבירה
תחילתו של ההליך בתיקון מס' 18 לחוק סדר הדין הפלילי מ-1995, שהתקבל במסגרת תיקון מס' 2 לחוק סדרי הדין (חקירת עדים) שעסק בעדות נפגעים ונפגעות עבירות מין.
על פי החוק רשאי מתלונן להעיד שלא בנוכחות הנאשם או הנאשמת במקרים ובתנאים מסוימים.
במסגרת זו תוקן גם סדר הדין הפלילי, ובסעיף 187 (ב) נקבע כי בעבירות מין ניתן לקבל במסגרת הטיעונים לעונש תסקיר, שמנע את הצורך של הנפגע בעבירת המין להתמודד שוב עם התוקף בבית המשפט, וליתן עדות נוספת במסגרת הטיעונים לעונש.
התסקיר הוא סודי, ובית המשפט רשאי שלא לגלותו או חלק ממנו לנאשם.
בשנת 2001 נחקק חוק זכויות נפגעי עבירה, ובו נקבע בסעיף 18 כי כל נפגע עבירה יכול לתת מיזמתו הצהרה בכתב לגוף החוקר או לתובע על הפגיעה שנפגע בשל העבירה, והוא זכאי כי התובע יביא את ההצהרה לפני בית המשפט בדיון מסגרת הטיעונים לעונש.
כמובן שעל הצהרה מעין זו אין חלים כללי החיסיון האמורים באשר לתסקיר.
בשנת 2007 תוקן שוב חוק סדר הדין הפלילי בתיקון מס' 52 ונקבע כי גם נפגעים ונפגעות בעבירות אלימות קשות (המנויות בחוק) זכאים כי יוגש תסקיר בעניינם.
אם היה הנפגע קורבן לעבירת המתה - ייערך התסקיר לגבי משפחתו.
השופטת תחיה שפירא כותבת: "תסקיר הנפגע הינו כלי מקצועי אובייקטיבי רב ערך בידי בית המשפט בבואו לגזור את הדין.
חשיבותו היא בהסרת מעטה הסודיות אשר מונע, בדרך כלל,חשיפת פגיעות בתוך המשפחה.
רבה עוד יותר כאשר הנפגע הינו קטין אשר התסקיר משמש לו לפה, מעצים אותו ומביא את קולו אל בית המשפט...
התסקיר מאזן את מעמד הקרבן מול זכותו של הנאשם לטעון בשלב הטיעונים לעונש,מעצים את הנפגע בהליך הפלילי, משמש כלי לחיזוק טיעוני הפרקליטות (בין היתר,על ידי סיוע בהחמרת עונשו של העבריין) וממלא יעד מרכזי בעידוד נפגעים להתלונן."
תעביר את זה הלאה הוא ביטוי המתאר מצב שבו המוטב ממעשה טוב גומל חסד לזולת במקום להחזיר טובה למיטיבו.
מושג חליפי באנגלית המתייחס לאותו רעיון הוא הדדיות סדרתית (serial reciprocity).
הרעיון העומד מאחורי הביטוי ישן, אך ייתכן שהביטוי באנגלית נטבע על ידי לילי הארדי האמונד בספרה מ-1916 "בגן העונג".
הרומן "בין כוכבי לכת" של רוברט היינליין משנת 1951 סייע להפצת הביטוי.
הביטוי נכנס לשפה העברית בעקבות היציאה לאקרנים של הסרט תעביר את זה הלאה, אשר היווה השראה לפרויקטים חברתיים רבים.
"תעביר את זה הלאה" (או "שלם את זה קדימה", בתרגום מילולי) מיושם בדיני החוזים של הלוואות כאשר המוטב הוא צד שלישי.
הנושה מציע לחייב את האפשרות לשלם את החוב קדימה על ידי מתן הלוואה לאדם שלישי במקום להחזירו לנושה המקורי.
חוזה זה עשוי לכלול את ההוראה לפיה החייב רשאי לפרוע את החוב באותו מטבע, תוך הלוואת סכום זהה לצד הנתון בקשיים כלכליים דומים לשלו לאחר שיהיו לו האמצעים, ובאותם תנאים.
החוב והתשלומים יכולים להיות כספיים או באמצעות ביצוע מעשים טובים.
סוג עסקה זה דומה לנתינה חלופית, בה מבקש מקבל המתנה הפוטנציאלי (למשל, בעל יום ההולדת) לתרום בשמו לארגון מסוים, אשר לרוב מעניק תעודה תמורת התרומה.
במחזה בשם הנרגן מאת מנאנדרוס משנת 317 לפנה"ס, לוקחת ההעברה הלאה חלק מרכזי בעלילה בשלב ההתרה.
גם בכתבי הברית החדשה מופיע המושג בבשורה על-פי מתי פרק 18, פסוק 21–35, כאשר ישו כי להעביר את זה הלאה זו דרישה מאלה שקיבלו את סליחתו של אלוהים.
הוא סיפר משל על חייב שבו המלך מחק לו חוב עצום, כי הוא ביקש רחמים.
לאחר שהשתחרר מהחוב, הוא מצא אדם שהיה חייב לו חוב קטן מאוד בהשוואה לחוב המקורי.
על אף שגילו לו רחמים רבים, הוא לא העניק את אותה התחשבות לחברו שהתחנן לארכה לתשלום החוב.
כשהמלך גילה זאת, הוא כעס, והשליך את החייב המקורי לכלא עד שישלם את כל חובו.
ישו סיכם את הסיפור באומרו: "כך גם יעשה לכם אבי שבשמיים, אם לא תסלחו מליבכם איש לאחיו על עבירותיו".
מבחינה כספית, המושג תואר על ידי בנג'מין פרנקלין, במכתב לבנג'מין ווב מיום 25 באפריל 1784 שבו כתב "איני מתיימר לתת כזה דבר.
אני רק מלווה לך אותו.
כשתפגוש איש ישר אחד במצוקה דומה, תצטרך לשלם לי בכך שתלווה לו סכום זהה, ותעודד אותו לשלם את חובו באמצעות פעולה דומה, כשיוכל, וכאשר יתקל בהזדמנות כזו.
אני מקווה שכך זה יעבור דרך ידיים רבות לפני שזה יגיע לנבל שיעצור את התקדמותו.
זה טריק שלי בשביל לעשות הרבה טוב עם מעט כסף".
במרץ 1914 פרסם הסופר האמריקאי וכתב המלחמה לשעבר ריצ'רד הארדינג דייוויס סיפור קצר פופולרי במגזין מטרופוליטן בשם "הצופה", שגם הוא עסק ישירות באותו המושג.
בסיפור, צופה צעיר עושה "מעשה טוב" שבסופו של דבר מהדהד ברחבי העולם.
הדפוס העתיק ביותר, ואולי הבסיסי ביותר של מושג זה, הוא התמסרות בין-דורית של הורים לילדיהם, תוך שהם משחזרים את התנהגות הוריהם כלפיהם בילדותם.
בספרה "בגן העונג" משנת 1916, לילי הרדי האמונד כותבת: "מעולם לא החזרתי את אהבתה של דודה רבא לטישיה, כפי שהיא לא החזירה לאמה.
אתה לא נותן אהבה בחזרה; אתה נותן אותה קדימה".
דאגלס, דגל בפילוסופיה זו, בשילוב עם התפיסה שיש לבצע מעשים טובים בביטחון.
דובר אנונימי של אלכוהוליסטים אנונימיים אמר ב-The Christian Science Monitor ב-1944, "אתה לא יכול להחזיר לאף אחד על מה שקרה לך, אז אתה מנסה למצוא מישהו שאתה יכול להעביר את זה הלאה עבורו".
ב-1944 גם ננקטו צעדים ראשונים בפיתוח של מה שהפך לפרויקט הייפר, שאחת מאסטרטגיות הליבה שלו היא "העברת המתנה הלאה".
ברומן Between Planets של רוברט היינליין משנת 1951, נסיבות המלחמה מציבות את הגיבור במדינה שבה לא חוקי לשלם בכספו הזר.
הוא רעב וזר נותן לו מספיק כסף כדי לשלם עבור ארוחת הצהריים: "הבנקאי הושיט ידו אל קפלי גלימתו ושלף שטר אשראיון בודד.
'אבל אכול קודם - בטן מלאה מייצבת את שיקול הדעת.
עשה לי את הכבוד בכך שתקבל זאת כברכת ברוך הבא למי שמקרוב הגיע'.
דון לקח אותו ואמר: אה, תודה!
זה נורא נדיב מצדך, אחזיר לך בהזדמנות הראשונה.
במקום, העבר את זה הלאה לאח אחר שיצטרך זאת".
המתמטיקאי פאול ארדש שמע על סטודנט מבטיח למתמטיקה שלא יכול היה להירשם לאוניברסיטת הרווארד מסיבות כלכליות.
ארדש תרם מספיק כדי לאפשר לצעיר להירשם.
שנים לאחר מכן הציע האיש להחזיר את כל הסכום לארדש, אך ארדש התעקש שעדיף שהאיש ימצא תלמיד אחר במצבו, ויתן לו את הכסף.
שרשרות "העבר את זה הלאה" הופיעו בחנויות מזון מהיר, שבהן אנשים משלמים עבור המשקה או מוצרי המזון שלפניהם: הלקוח מקבל מוצר שתמורתו שולמה, ויכול לבחור האם לשלם עבור מוצר של הלקוח שאחריו.
לסטארבקס, למשל, יש לעיתים קרובות שרשרות ארוכות, אחת מהן הייתה באורך של 378 לקוחות בסטארבקס בפלורידה.
שרשרות אלו מעוררות מחלוקות מסוימות: בריסטות מתלוננים על הזמנות מעורפלות, לקוחות נתקעים עם תשלומים גדולים משמעותית מעלות האוכל שלהם, ולעיתים נוצרים עימותים כתוצאה מכך.
הרעיון של הקמת שרשרת "העבר את זה הלאה" על מנת להרוויח מהזמנה מסיבית הוצג בפרק של הסדרה של נטפליקס, I Think You Should Leave with Tim Robinson.
הפיכת הנהנה לחלק משרשרת הנתינה המאוחרת
בקהלת י"א א' כתוב: "שלח לחמך על פני המים, כי ברב הימים תמצאנו".
לפסוק פירושים רבים, שאחד מהם עוסק בסיוע לא הדדי לזולת, מתוך תקווה לסגירת מעגל, כך שהמיטיב יזכה ליהנות בעקיפין מן המעשה טוב שעשה.
בשנת 1980 הופיע קומיקס משלים בן שישה עשר עמודים של מארוול בשיקגו טריביון בשם "What Price a Life?".
לאחר מכן הוא הודפס מחדש כסיפור הגיבוי ב-Marvel Team-Up #126 מפברואר 1983. זה היה ציוות בין ספיידרמן לענק הירוק, שבו ספיידרמן עוזר להאלק להימלט מהמשטרה שחשבה בטעות שהוא תוקף אותם.
לאחר מכן, הם נפגשים בזהותם הסודית, כאשר פיטר פארקר מזהיר את ברוס באנר לעזוב את העיר בגלל המתקפה לכאורה של האלק על המשטרה.
אבל באנר מרושש, ואינו יכול להרשות לעצמו אפילו דמי נסיעה באוטובוס.
פרקר נותן לבאנר את שטר ה-$5 האחרון שלו, ואמר שמישהו נתן לו כסף כשהיה מרושש, וכך הוא מחזיר את החוב.
מאוחר יותר, בשיקגו, האלק מתעמת עם שודדים שזה עתה שדדו מקשיש את כספי הפנסיה שלו, את כל כספו.
לאחר שסיים עם השודדים, האלק פונה לעבר הקורבן.
הגמלאי חושב שהאלק עומד לתקוף גם אותו, אבל במקום זאת, האלק נותן לו שטר של 5 דולר.
מסתבר שאותו קשיש הוא זה שנתן מוקדם יותר לפיטר פארקר שטר של 5 דולר.
הרומן והסרט "תעביר את זה הלאה" ופרויקטים בעקבותיהם
בשנת 1999 פורסם הרומן של קתרין ריאן הייד, Pay It Forward, אשר עובד בשנת 2000 לסרט בעל אותו שם, שהופץ על ידי האחים וורנר ובו כיכבו קווין ספייסי, הלן האנט והיילי ג'ואל אוסמנט.
בספר ובסרט של ריאן הייד, המושג "להעביר את זה הלאה" מוגדר כחובה לעשות שלושה מעשים טובים עבור אחרים בתגובה למעשה טוב שמקבלים.
מעשים טובים כאלה צריכים להגשים דברים שהאדם האחר לא יכול להשיג בעצמו.
בדרך זו, עזרה הדדית יכולה להתפשט אקספוננציאלית בחברה, וליצור תנועה חברתית שתהפוך את העולם למקום טוב יותר.
בשנת 2007, יום ה-Pay It Forward הבינלאומי נוסד באוסטרליה על ידי בלייק ביטי.
הוא התפשט מאז ל-70 מדינות עם למעלה מ-50 הכרזות של מדינות וערים.
מעריכים שהוא העניק השראה ליותר מחמישה מיליון מעשי חסד והופיע בערוצים האמריקאיים 7, 9, 10, ABC, NBC, Fox 5, Fox 8 ו־Global News בקנדה.
ב-5 באפריל 2012, WBRZ-TV, שלוחה של חברת השידור האמריקאית בעיר באטון רוז', לואיזיאנה, כתבה על The Newton Project, ארגון הסברה שנוצר בשנת 2011 כדי להדגים שכל אדם יכול לשנות מציאות פשוט על ידי השקעת זמן כדי להראות אהבה, הערכה וחסד לסובבים.
הארגון יישם את הקונספט הקלאסי של העברה הלאה, אך גם עקב אחר שרשרות המעשים הטובים על ידי מעקב אחר צמידים עם מזהים ייחודיים, שהועברו מן המיטיבים אל המוטבים.
אתר מקוון ספר באמצעות הצמידים את האנשים שקיבלו מעשים טובים במסגרת הפרויקט.
העמותה הישראלית "תעביר את זה הלאה בשפת הסימנים", בית ספר ללימוד שפת הסימנים, קמה בשנת 2010 ופורקה בשנת 2024.
העברה הלאה שימשה גם ברפואה ובבריאות הציבור.
בהקשר זה, מוצע לאדם שירות בריאות חינם (בדיקה או חיסון), ולאחר מכן הוא נשאל אם ברצונו לתרום כסף או תמיכה לא כספית כדי לאפשר לאחרים לקבל שירותים כאלה.
מספר ניסויים קליניים מצביעים על כך שגישה זו יכולה להגביר את ההיענות לטיפול.
נחוץ מחקר נוסף כדי להבין כיצד ניתן לגמלן את ההשפעה.
עמותת יד שרה משאילה ציוד רפואי סיעודי בשיטה דומה: ציוד רב פעמי מוצע לאדם תמורת פיקדון.
כאשר האדם מחזיר את הציוד, הוא נשאל האם ברצונו לתרום את הפיקדון או לקבלו חזרה.
כמה חברות אימצו את גישת ה-pay it forward כמודל כלכלי.
למשל, ב-Karma Kitchen ארוחות הלקוחות כבר שולמו על ידי לקוחות קודמים, ומעודדים את הלקוחות לשלם על ארוחות של לקוחות עתידיים.
במאפיית "פת שטיינבך" הוקם בשנת 2019 "הקיר הטוב", אליו מוצמדות קבלות של מוצרים ששולמו על ידי לקוחות קודמים, כאשר לקוח נצרך יכול לבחור קבלה ולקבל את המוצר המשולם חינם.
Heifer Project International הייתה חלוצה בגישה לפיתוח בר-קיימא, ושימשה מלווי מיקרו-מימון.
כיום "גשר לאפריקה" מציעה לנשים בטנזניה מימון לחיות משק בשיטה זו: היא מצפה מן הנשים שקיבלו מימון לתת ולד של חיית המשק שלהן לאישה אחרת.
יש אפילו כאלה הדוגלים בגישת העבר את זה הלאה כאמצעי העיקרי לעסקה כלכלית.
מספר ניסויים מתעדים התנהגות טבעית של העברה הלאה, במובן של העברת יחס שאותו חוו הנבדקים.
אנשים שקיבלו יותר כסף נוטים, למשל, יותר לתרום לאדם זר.
אנשים שהוקצו להם משימות קלות נוטים יותר להקצות לאחרים משימות קלות.
נהגים שחווים התעקשות על זכות קדימה מצד נהגים אחרים נוטים יותר להתעקש על זכות הקדימה שלהם עצמם.
נבחנו שני הסברים להעברות הלאה שנצפו.
ביולוגים ופסיכולוגים אבולוציוניים טוענים שעזרה או פגיעה מובילות לתגובה רגשית כמו הכרת תודה או כעס, שבתורן מעוררות את ההתנהגות המתאימה.
קבלת משימה מעצבנת גורמת לאדם לכעוס ולכן הוא מטיל משימה מעצבנת על האדם הבא.
לחלופין, אנשים עשויים ללמוד מניסיונם מה שנראה כהתנהגות הולמת (תאוריית הלמידה החברתית).
שנדלר (2020) מצא שאנשים אינם מעבירים הלאה אם הם לא יכולים לחקות התנהגות ישירות.
זה מצביע על כך שלפחות בניסויים עד כה, ההעברה הלאה מוּנַעַת מלמידה חברתית ולא מרגשות.
תסתכל לי בעיניים הוא סרט טלוויזיה ישראלי שביים ארנון צדוק ויצא לאקרנים בשנת 1999. הסרט הופק בשיתוף עם משרד התחבורה והבטיחות בדרכים וגם עם הרשות הלאומית לבטיחות בדרכים.
הסרט תסתכל לי בעיניים עוסק במפגש טעון בין נהגים שפגעו וגרמו למוות בתאונות דרכים לבין בני משפחותיהם של ההרוגים.
העלילה מתמקדת בסדנה טיפולית בה משתתפים אותם נהגים, המבקשים להתמודד עם תחושת האשמה ולנסות לשוב לחיים תקינים למרות חוסר האונים שבו הם מצויים.
הסרט מדגיש את המסר כי בתאונות דרכים אין באמת ניצולים לעיתים קרובות, הנהגים הפוגעים נושאים עונש פנימי כבד יותר מכל עונש שיכולה החברה להטיל עליהם.
ב-16 במאי 1999 התארח ארנון צדוק בתוכנית הטלוויזיה "אצל מני" בהנחייתו של מני פאר וסיפר שהסרט לא יוקרן בבית הקולנוע אלא ימכר בקלטות וידאו.
בנוסף סיפר גם שהסרט הוקדש לשני הדודים שלו אשר וברוך עזאני.
אשר נהרג בתאונת דרכים בדרך למלחמה בשנת 1967.
לאחר שאשר נהג ברוך רצה להנציח את שמו אשתו נכנסה להריון ו-ב-13 בנובמבר 1969 שבועיים לפני הלידה ברוך נהרג בתאונת דרכים עם ראש העיר של עיירת רמת גן אברהם קריניצי ונקבר לידו בפארק הלאומי ברמת גן.
בסופו של דבר הוחלט לקרוא לילד על שם אביו ברוך ולא על שם דודו אשר.
שחקנ/יתתפקידארנון צדוקאהודאמנון פישראיקיטל ליפשיץטלייהודה בארקןדודניצה שאולאשתו של דודהילה ערןהבת של דודרבקה גוראמא של אלונהמירב דמארירותםחנן גולדבלטאבא של רותםאסתי קוסוביצקיאמא של רותםרות פרחיסבתאגבי שושןג'קיהילה סורג'ון פישרמזכירהשיש קולרשופטדורון ערןדוקטוריוסי יבלונקהזקן על הספסלאודי בן דודעידוקובי ליבנהאמנוןאייל לויאילןמיכל ורדמלכהסטיב פרנקלנירחזי ראובןקובי דורוןיוסי וייסלורנס שונברגשרון אורנשטייןיקר צמחאורי גוטליביוסי צברישלמה גולדברגמרינה שויף
תעודת זהות (בקיצור ת"ז) היא תעודה ציבורית המזהה את בעליה כאזרח המדינה, האוטוריטה או הרשות השלטונית אשר הנפיקה את המסמך.
המסמך משמש לצרכים שונים, כאשר מטרתו העיקרית היא זיהויו של נושא המסמך.
עם זאת, המסמך יכול לכלול פרטים כגילו, מינו, תיאורו הפיזי או אף מוצאו האתני של נושא המסמך, וככזה, יש בו לעיתים כדי לאשש את זכויותיו וחובותיו של נושא המסמך.
לדוגמה, במדינות בהן יש איסור על מכירת אלכוהול לקטינים, תעודת הזהות תשמש את רוכש האלכוהול על מנת להוכיח כי אינו קטין.
תעודת הזהות יכולה להיות מסמך שנוי במחלוקת, וזאת לפי הדרך בה משתמשת בה המדינה המנפיקה אותה.
לעיתים המדובר במסמך המשמש לאפליית סוג אחד של אזרחים, או לסימונם כשונים מאחרים, ולעיתים המידע הנאסף לצורך הנפקת תעודת הזהות יוצר מאגר מידע ההופך את התחקות המדינה אחר מעשי אזרחיה לקל יותר.
בעבר הייתה תעודת הזהות כרטיס מקרטון שעליו מודבקת תמונת בעליו.
כיום מדובר לעיתים ב"כרטיס חכם" שניתן לקריאה באמצעות מחשב.
תעודת הזהות מעניקה, מבחינה מנהלית, לבעליה זהות ייחודית, לה אין שותף במדינה אשר הוציאה את התעודה הזו, ומגדירה את מעמדו של נושא התעודה במדינה מנפיקת התעודה.
תעודות זהות מתקדמות כוללות מידע ביומטרי כתמונה, תיאור של תווי הפנים, גאומטריה של היד, סריקה ביומטרית של קשתית העין או אף טביעת אצבעות.
מידע שגרתי יותר הכלול בתעודת הזהות הוא לרוב שמו המלא של נושא התעודה, שמות הוריו, כתובתו, עיסוקו, והלאום אליו הוא משתייך, במדינות רב לאומיות.
תעודות זהות מסוימות מציינות אף את סוג הדם.
בעת מעבר למדינה זרה, תעודות זהות כמו תעודות וטפסים אחרים צריכה לעבור תרגום מקצועי כדי לקבל תוקף חוקי.
החוק מגביל בדרך כלל את מספר האנשים הרשאי לדרוש הצגתה של תעודת זהות.
לרוב המדובר באנשי משטרה ורשויות ההגירה, אך נהוג להציג תעודת זהות במגוון רחב של מצבים, כגון בעת שימוש בכרטיס אשראי, או רכישת אלכוהול וסיגריות.
לעיתים ישנם מסמכים רשמיים המשמשים כתחליף מעשי לתעודת הזהות, כגון רישיון נהיגה או דרכון, היכולים לסייע לרשויות בזיהוי הנושא אותם אף אם אינו נושא תעודת זהות.
עם זאת, בדרך כלל תעודת זהות ניתנת לכלל התושבים החוקיים במדינה, בעוד שמסמכים אלו ניתנים רק למבקש אותם.
טיעונים בעד ונגד הנפקת תעודת זהות
בארצות בעלות מסורת המשפט המקובל, ישנו ויכוח על הנפקת תעודת הזהות.
ויכוח זה אינו מתעורר בדרך כלל בארצות אחרות בהן נהוגה הנפקת תעודת הזהות.
בארצות הברית ובבריטניה תעודת הזהות מהווה נושא השנוי במחלוקת עזה, וישנם הרואים בהנפקת תעודת הזהות לכל אזרח, ובחיובו לשאת אותה, משום התערבות של המדינה בתחום הפרט, ושלילה של חירויות הפרט.
לרוב, הביקורת מופנית כלפי מאגרי המידע הכוללים את המידע הכלול בתעודת הזהות, ולא כנגד המסמך עצמו.
המדובר בכלי מינהלי המגביר את יעילות הממשלה ומסייע במאבק בפשיעה.
המתנגדים לשימוש בתעודת זהות חשים שיש להם "מה להסתיר".
אזרח הגון, שומר חוק ונאמן אינו רוצה להסתיר דבר מן הרשויות.
(לטיעון זה משיבים המתנגדים כי גם אזרחים שומרי חוק רשאים לשמור על פרטים מסוימים חסויים, ממגוון של סיבות, למשל הרצון להימלט מהטרדה מאיימת בידי אדם אחר, כשם שישנם אזרחים שומרי חוק השומרים על מספר הטלפון שלהם חסוי.)
אם המדינה לא תנפיק תעודות זהות, תדרושנה חברות פרטיות, כחברות אשראי, מסמך מקביל, אשר לא יהיו לו את היתרונות של תעודת הזהות.
פשעים כ"גנבת זהות" יצומצמו באופן דרסטי, והם נדירים במדינות בהן נעשה שימוש בתעודות זהות מתוחכמות, והן נדרשות לשם פתיחת חשבון בנק, או קבלה למקום עבודה.
אנשים התומכים בליברליזם כלכלי וחברתי הם לרוב בעלי דעה חשדנית בנוגע לתעודות הזהות, בשל כך שהם סבורים כי אין לכפות על האזרח נשיאת מסמך רשמי, ובשל רצונם להתערבות מועטה ככל האפשר של המדינה בחיי אזרחיה.
לעיתים, ההתנגדות לקיומן של תעודות זהות נוצרת כתוצאה מן החשש שהן תשמשנה למעקב אחר תנועות האזרח וחייו הפרטיים, תוך סיכון פרטיותו.
המתנגדים טענו כי ישנן מדינות בהן חייב האזרח לשאת תעודת זהות בכל עת.
ברור כי הדבר אינו מכביד מבחינה פיזית, שכן תעודת הזהות היא לרוב מסמך קטן וקל, אך החשש הוא כי קיומה של החובה החוקית הזו יוביל לפעולה שרירותית של המשטרה, אשר תדרוש הצגת המסמך אפילו בנסיבות שאינן מצדיקות זאת, ונגד אזרחים שאין כנגדם כל חשד אחר.
מתנגדים אחדים השוו את הדרישה לנשיאת תעודת זהות לאופן בו התנהגו משטרים טוטליטריים, אשר דרשו מאזרחיהם נשיאת תעודות, והשתמשו בכך באופן מדכא.
דוגמה לשימוש פסול במסמכי זיהוי הוא הנפקתם של "דרכונים פנימיים" לתושבי דרום אפריקה בעת משטר האפרטהייד, והשימוש בכך על מנת לדכא את האוכלוסייה השחורה.
על פי הארגון הבינלאומי לפרטיות, "Privacy International", נכון לשנת 1996, כמאה מדינות ברחבי העולם מחייבות את אזרחיהן לשאת תעודת זהות.
על פי ארגון זה, אף אחת ממדינות המשפט המקובל אינה מנפיקה לאזרחיה תעודות זהות.
מדינת ישראל היא מהמדינות שבהן חייבים התושבים לשאת תעודת זהות.
עם זאת הגשת כתב אישום בגין הפרת סעיף זה נדירה מאוד בתחומי מדינת ישראל מאז ביטול הממשל הצבאי על ערביי ישראל.
הרשות המוסמכת בישראל להנפקת תעודות זהות היא רשות האוכלוסין וההגירה במשרד הפנים, באמצעות לשכותיה ברחבי הארץ.
תעודות זהות מונפקות לכל תושבי המדינה בהגיעם לגיל 16 היושבים בה דרך קבע במעמד חוקי, כולל אלה שאינם אזרחים.
לרוב מחולקת התעודה במסגרת בית ספרית בכיתה י', אם כי ניתן להנפיקה באופן עצמאי במשרד הפנים.
בתעודה הישראלית מופיעים פרטים אישיים מתוך מרשם האוכלוסין, ובהם מספר ייחודי הנקרא מספר זהות, שמו של בעל התעודה ושם משפחתו, שמות הוריו, תאריך לידתו, מקום הלידה, מינו של האדם ותמונתו, בעבר גם לאום.
לתעודת הזהות מצורף ספח בו מופיעים הכתובת, המצב האישי, האזרחות, שמות קודמים של האדם, שם בן הזוג ומספר הזהות שלו וכן פרטים אישיים על ילדיו.
מאבקים רבים התקיימו על רישום סעיף הלאום במרשם האוכלוסין ובתעודת הזהות הניתנת על-פיו.
מאז שנת 2002 לא מופיע הלאום בתעודה, אלא סדרת כוכביות במקום.
שר הפנים דאז אלי ישי ממפלגת ש"ס החליט להשמיט את סעיף הלאום, על מנת להימנע מלרשום במסמך רשמי את יהדותו של אדם בניגוד לעמדת ההלכה האורתודוקסית (עם זאת, סעיף הלאום עדיין מופיע במרשם האוכלוסין עצמו).
לתעודת הזהות הישראלית קדמה תעודת זהות שהנפיקו שלטונות המנדט הבריטי, החל משנת 1946 שהייתה כרטיס שעליו תמונתו של נושא התעודה, ופרטים אישיים כמקום מגוריו, ותיאורו החיצוני, וכן את "גזעו" (Race), כשהכוונה ללאום.
על מנת שבתעודה לא יהיה משום מתן לגיטימציה למעפילים שהגיעו לארץ ישראל במסגרת תנועת ההעפלה, כמהגרים בלתי לגליים, התנוססה בראש התעודה חותמת האומרת: "נשיאת תעודה זו אינה יוצרת בשום פנים זכות למגורים חוקיים בארץ ישראל" (Palestina).
בעבר, תעודת הזהות הישראלית לא הייתה מוגבלת לתוקף.
בעשורים האחרונים הפכה תעודת הזהות למוגבלת בתוקף, כאשר תעודת הזהות הישנה (שאינה ביומטרית) בתוקף עד שנת 2024, ותעודות הזהות הביומטריות בתוקף בין 5 ל-10 שנים ממועד הנפקתן.
במהלך מלחמת העולם הראשונה החל השימוש בתעודות הזהות בבריטניה אך נזנח בשנת 1919. במהלך מלחמת העולם השנייה הונפקו שוב לאזרחים תעודות זהות, אך בשל ביקורת ציבורית, שוב חדל השימוש בהן בשנת 1952.
מאז ועד היום סברו רבים משרי הפנים בבריטניה כי יש להנפיק לאזרחים תעודות זהות.
בשנת 2003 הצהיר שר הפנים, דייוויד בלאנקט על תוכניתו, כי עד לשנת 2013 ינפיק משרד הפנים תעודת זהות המבוססת על טכנולוגיה ביומטרית ומאגר מידע ארצי, ויחייב את האזרחים לשאת את התעודה.
למטרה זו הועלתה בפרלמנט הצעת חוק שזכתה לתמיכה של רוב מצומצם בפרלמנט, ולהתנגדות קולנית מצד ארגוני זכויות האזרח.
ב-13 בפברואר 2006 אישר הפרלמנט חוק המאפשר לאזרחים לשאת תעודת זהות אם רצונם בכך.
כל אזרח הפונה לקבלת דרכון יחויב לרכוש תעודת זהות בו בזמן, אך לא יחויב לשאתה.
עלות התעודה תהא 30 לירות שטרלינג.
בצרפת החל השימוש בתעודות זהות בשנת 1940. המתנגדים לשימוש בתעודת הזהות מציינים כי השימוש בתעודת הזהות בצרפת היה כלי חשוב בידיה של ממשלת צרפת של וישי בזיהויים, למטרת השמדתם של 76,000 היהודים הצרפתים שנספו בשואה.
בעבר, הייתה נשיאת תעודת הזהות חובה, והיה על האזרח לדאוג לעדכונה של תעודת הזהות מדי שנה, אם שינה את מקום מגוריו, ומדי עשר שנים אם נותר באותו מקום מגורים.
עדכון מסוג זה היה כרוך בתשלום אגרה.
בנוסף לתצלום נושא תעודת הזהות, כללה התעודה גם את שמו המלא, מקום לידתו ותאריך לידתו, ומספר תעודת זהות, אשר שימש גם את רשויות הצבא לשם זיהוי החייבים בגיוס, את רשויות הביטוח הלאומי לשם תשלום גמלאות וקיצבאות, את הרשויות המשפטיות ורשויות המס.
לאחר מכן שונה החוק, כך שכל מסמך שהונפק באופן רשמי, שכלל תמונה ושם, יכל לשמש לשם זיהוי.
תעודות הזהות המונפקות עתה לאזרחי צרפת הן בחינם, ואין חובה לשאת אותן (מנגד קיימת חובה לשאת מסמך מזהה כלשהו בכל עת).
ישנם המקדמים חקיקה להנפקת תעודת זהות ביומטרית שנשיאתה תהיה חובה, אך הצעות אלו זוכות לביקורת רבה.
תעודות הזהות המונפקות משנת 2004 כוללות מידע ביומטרי, תמונה סרוקה באופן ממוחשב, תיאור דיגיטלי של טביעת האצבעות, חתימה סרוקה של נושא התעודה, ואמצעים דיגיטליים שונים למניעת זיוף התעודה, המוטבעים בפלסטיק ממנו היא עשויה.
בארצות הברית אין שימוש בתעודת זהות פדרליות.
אין כל רשות פדרלית המנפיקה תעודת זהות לכלל תושבי המדינה.
ניסיונות ליצור רשות מסוג זה נכשלו בשל הביקורת מצד גופים ליברטריאנים ופוליטיקאים שמרנים, המתייחסים אל השימוש בתעודת זהות כמאפיין של משטר טוטליטרי.
בפועל, משמשים רישיונות הנהיגה המונפקים על ידי המדינות השונות בארצות הברית כסוג של תעודת זהות, ולעיתים קרובות נדרשת תעודה זו גם בנסיבות שאינן קשורות לנהיגה, כגון בעלייה למטוס בטיסה פנים ארצית, או בכניסה לבניין פדרלי.
המדינות השונות בארצות הברית יכולות להנפיק תעודות זהות של המדינה.
להונג קונג היסטוריה ארוכה של שימוש בתעודות זהות, החל מהכרטיס הממולא ידנית בו השתמשו בעבר, עד לכרטיס ה"חכם" שהוכנס לשימוש לאחרונה.
השימוש בתעודת הזהות לא עורר כל מחלוקת בהונג קונג.
תעודות זהות הונפקו לראשונה בהונג קונג בשנת 1949, השנה בה השתלטו הקומוניסטים על סין, וזאת במטרה לעצור את זרם המהגרים הבלתי חוקיים שהגיע אל הטריטוריה של הונג קונג, שהייתה באותה העת מושבה בריטית.
האזרחים נדרשו להרשם ולקבל תעודת זהות, אך לא לשאת אותה עמם.
בשנת 1980 הוכרז כי נשיאת התעודה היא חובה, וזאת בשל גל נוסף של הגירה בלתי חוקית שהציף את העיר.
בשנת 2003 הוכנס לשימוש כרטיס "חכם" הכולל שבב מחשב האוגר מידע אישי על נושא התעודה וניתן לקריאה באמצעות מכונה המיועדת לכך.
תעודות זהות בטריטוריות שנויות במחלוקת
תושבי סהרה המערבית אשר אינם מכירים בשלטון המרוקאי בטריטוריה משתמשים בתעודות זהות ספרדיות מלפני שנת 1975, המבדילות אותם מן המתיישבים המרוקאים שהגיעו לאחר מכן.
לאומנים בסקים הנפיקו "תעודות זהות" כאמצעי להראות את שלילתם את השלטון הספרדי והצרפתי בחבל הבסקים.
צרפת וספרד הן מדינות בהן נשיאת תעודת זהות היא חובה.
בנשיאת תעודת הזהות ה"בסקית" במקום זו הרשמית יש משום התרסה כלפי השלטונות.
לאחר הקמת הרשות הפלסטינית, המשרד לעניינים אזרחיים שלה החל להנפיק תעודות זהות פלסטיניות באישור ישראל, שקובעת גם את מספרי הזהות.
תעודות אלה דומות לתעודות המנהל האזרחי הכתומות, אך הנרתיק שלהן הוא בצבע ירוק ועליו מוטבע סמל הרשות הפלסטינית, והכיתוב בערבית קודם לזה שבעברית.
מדינות בהן נשיאת תעודת הזהות היא חובה
המונח "חובת נשיאה" של תעודת הזהות מקבל משמעות שונה במדינות שונות.
לרוב המדובר בקנס מינהלי למי שאינו נושא עמו את התעודה, אך הסנקציה על אי נשיאת התעודה יכולה להתחיל מעיכוב בתחנת המשטרה עד לאישור הזהות, עד לסנקציות חמורות במשטרים טוטליטריים.
מנפיקה לתושביה עם לידתם תעודת זהות המעודכנת בגיל 8 ובגיל 16. המדובר בחוברת קטנה, ירוקה כהה, בעלת כריכה מקרטון.
העמוד הראשון מציין את השם, התאריך ומקום הלידה, ונושא תמונה וטביעת האגודל הימני.
התעודה ממולאת בכתב יד, ובתעודות החדשות עובר הדף הראשון תהליך למינציה.
בדפים הבאים נרשם מידע על שינוי כתובת, הסכמה לתרומת איברים, שירות צבאי, ורישום של הצבעה בבחירות.
מספר הזהות מוטבע על התעודה באמצעות ניקובו בדפיה הראשונים.
לא ניתן לדרוש הצגת תעודת זהות בבדיקה משטרתית אקראית ללא צו של שופט, אלא במצבים מיוחדים כמו מעברי גבול
מנפיקה תעודות זהות לאזרחיה בגיל 12, ומחייבת אותם לשאת אותה מגיל 15
מנפיקה תעודת זהות לאזרחיה מגיל 18, ומחייבת אותם לשאתה.
התעודה מונפקת על ידי "השר לבטיחות הציבור" של כל מדינה, ולעיתים על ידי שלטונות הצבא.
התעודות שונות בפרטים זעירים ממדינה למדינה.
התעודות כוללות מספר זיהוי ייחודי לכל אזרח, תאריך ההוצאה, שם נושא התעודה, שמם של הוריו, תאריך ומקום לידתו, ולעיתים אינפורמציה נוספת.
התעודה היא כרטיס ירוק שעבר תהליך של למינציה.
לאחרונה קיבל רישיון הנהיגה בברזיל את המעמד שניתן בעבר רק לתעודת הזהות כמסמך מזהה.
מחייבת את אזרחיה אשר הגיעו לגיל 16 לרכוש תעודת זהות או דרכון, אך לא לשאת אותם.
לקציני משטרה יש את הזכות לדרוש את המסמך, אך לאזרח יש זכות שלא להציגו בעת הדרישה, אלא להביאו לתחנת המשטרה ביום שלמחרת, או להצהיר כי הוא יודע היכן מצוי המסמך וביכולתו להציגו.
רק מי שאין ברשותו כלל תעודת זהות או דרכון ייקנס.
מחייבת, החל משנת 2005 כל אדם מגיל 14 ומעלה לשאת דרכון, רישיון נהיגה, תעודת זהות הולנדית או מסמך אחר המאשר את זהותו, אם הוא אזרח זר.
מחייבת את אזרחיה לשאת תעודת זהות או דרכון מגיל 14. רישיון נהיגה יכול לשמש לזיהוי, והוא מונפק מגיל 17
מנפיקה לתושביה תעודות זהות כאשר הם מגיעים לגיל 16, ומחייבת אותם (מאז שנת 1982) לשאתה אך אפשר להזדהות עם דרכון או רישיון נהיגה.
החלה בשנת 1978 לחייב את תושביה לרכוש ולשאת תעודת זהות בהגיעם לגיל 18
מנפיקה לאזרחיה תעודת זהות בהיותם בני 12 ומעדכנת אותה בהיותם בני 18
סין מנפיקה תעודת זהות לאזרחיה בגיל בית הספר, ומחייבת אותם לשאתה מגיל 16
מחייבת לבקש תעודת זהות בגיל 15, ולעדכנה בגיל 30. אין חובה לשאת את התעודה בכל עת, ואין חובה להראותה לקצין משטרה בשיגרה.
למשטרה הזכות לעצור אדם שלא הוכיח את זהותו בכל צורה שהיא, עד שיביא הוכחה מספקת לזהותו.
תעודת הזהות נדרשת אף בהליכים מסוימים ממשלתיים ופרטיים, כפתיחת חשבון בנק
מחייבת נשיאת תעודת זהות מגיל 18. אזרח שגילו פחות משמונה עשרה שנים יכול לבקש הנפקת תעודת זהות באמצעות הוריו או אפוטרופסו
מחייבת נשיאת תעודת זהות מגיל 14, ומאפשרת הנפקתה לפני גיל זה במקרים מסוימים
מחייבת נשיאת תעודת זהות מגיל 18
מחייבת נשיאת תעודת זהות מגיל 18, והחוק במדינה דומה לחוק הגרמני
מחייבת נשיאת תעודת זהות מגיל 10, ומאפשרת הנפקתה לפני גיל זה אם הדבר מתבקש
מנפיקה תעודות זהות לאזרחיה כאשר הם בני שנתיים או שלוש, ומחייבת אותם לשאתה מגיל 18
קונסת ב-15 אירו כל אדם שייתפס ללא מסמך מזהה, תעודת זהות, רישיון נהיגה או דרכון
מחייבת כל אזרח לשאת תעודת זהות מגיל 16
מחייבת נשיאת תעודת זהות מגיל 14
מדינות בהן נשיאת תעודת הזהות אינה חובה
החלה באחרונה להנפיק תעודות זהות לאזרחיה, אך אינה מחייבת אותם לשאתה.
מדינות בהן אין שימוש בתעודת זהות
כתחליף משתמשים ברישיון נהיגה, תעודה מזהה דמוית רישיון נהיגה או כרטיס ביטוח לאומי
תעודת בגרות היא תעודה מטעם משרד החינוך של ישראל המעידה על הצלחה במילוי הדרישות הלימודיות בבחינות הבגרות הנערכות בדרך כלל בבתי ספר תיכוניים בישראל.
תעודת הבגרות היא מדד פורמלי נפוץ להשכלה ברמה תיכונית של אדם במדינת ישראל.
השימוש העיקרי בתעודת הבגרות הוא כמדד להערכת התאמתו של אדם ללימודי תואר ראשון בישראל וכחלק מתנאי הקבלה.
לעיתים קרובות משוקלל הציון הממוצע של תעודת הבגרות עם ציון הבחינה הפסיכומטרית והציון המשוקלל של שניהם משמש לקביעת הקבלה.
יצוין כי קיימות גם אפשרויות קבלה לתואר ראשון ללא תעודת בגרות.
נושאי הלימוד הנדרשים לתעודה מוגדרים ב"יחידות לימוד" המאפיינות הן את מידת ההעמקה במקצוע, רמת קושי הבחינה והן את מספר שעות הלימוד באותו המקצוע.
טווח הרמות למקצועות השונים הוא בדרך כלל בין 1 יחידת לימוד ל־5 יחידות לימוד.
במקרים רבים, היקף הלימודים ליחידת לימוד אחת מוערך בכ־90 שעות לימוד בכיתה.
מי שלא ניגש לבחינות הבגרות (או ניגש רק לחלק מהבחינות הדרושות) וסיים 12 שנות לימוד, זכאי לתעודה ממשרד החינוך הנקראת "תעודת גמר תיכון".
מעסיקים בשוק העבודה דורשים לעיתים תעודת בגרות, כחלק מתנאי הקבלה למקום העבודה.
היסטוריה של תעודת הבגרות בישראל
בחינות הבגרות ותעודות הגמר של בוגרי בתי הספר התיכונים הן בעלות עניין ציבורי ומעסיקות את מקבלי ההחלטות מראשית המאה העשרים.
מיסודה של תעודת בגרות לאומית אחידה החל להתגבש בשנת תרפ"ט (1928/9) עד לקבלת הכרה רשמית מהאוניברסיטה העברית בשנת תרצ"ד (1933/4).
הראשונים להעניק השכלה תיכונית עברית בארץ היו: הגימנסיה 'הרצליה' תל אביב-יפו (1905), הגימנסיה 'העברית' (רחביה) בירושלים (1909) ובית הספר 'הריאלי' בחיפה (1913).
מנהלי בתי הספר התיכונים השקיעו מאמצים כבירים על מנת לקבל אישור פורמלי כבר מתקופת השלטון העות'מאני וגם לאחר הכיבוש הבריטי המשיכו במשימה זו.
לאחר דרישת הממשל הבריטי החלו דיונים בנושא, אולם 'מאורעות תרפ"ט' ו'הספר הלבן (של פספילד)' טרפו את האפשרות לפיקוח בשיתוף הפקידות המנדטורית.
כאשר הוקמה הוועדה, בראשות פרופ' אברהם הלוי פרנקל באוקטובר 1933, היא הפכה לאחד הגורמים המרכזיים האחראים על איכות החינוך בבתי הספר התיכונים בארץ.
הקמת הוועדה לוותה בדיונים ממושכים עד להסכמתה של מחלקת החינוך של היישוב לקבל על עצמה את תנאי הפיקוח של האוניברסיטה העברית בירושלים.
ההסכמה שהתקבלה ממחלקת החינוך העברית ובתי הספר התיכונים, הפכה את האוניברסיטה לגורם העיקרי בכל הקשור לקביעת תוכניות הלימוד בבתי הספר עד להקמת מדינת ישראל.
באותה התקופה, ד"ר יוסף לוריא בתפקידו כמנהל מחלקת החינוך של ההסתדרות הציונית הקים ועמד בראש צוות שקבע את מבנה בחינות הבגרות בחינוך היהודי בארץ ישראל.
צוות זה אימץ את המקובל במרכז אירופה וקבע שני מסלולים לבגרות:
מגמה הומנית (ספרותית) בה נקבעו שש בחינות חובה ובנוסף, מקצוע בחירה אחד:
ספרות או תלמוד ברמה מורחבת
מגמה ריאלית בה נקבעו שש בחינות חובה ובנוסף, מקצוע בחירה אחד:
היסטוריה של העת החדשה או תלמוד
במהלך השנים נוספו מגמה חברתית/כלכלית, מגמה ביולוגית ומגמות נוספות.
אחרי קום המדינה נוספה בחינת חובה באזרחות.
בשנת 1966 שונתה צורת התעודה והיא הודפסה לראשונה במדפסת, על נייר משובח הנושא את סמל המדינה.
בשנת 1977 פורסם חוזר מיוחד א' (תשל"ז) "החטיבה העליונה: עקרונות, לימודים בחינות" אשר שינה את מבנה הבחינות, וקבע יחידות לימוד במקום מגמות.
לפי דו"ח התוכנית הלאומית לחינוך (הידוע כדו"ח ועדת דוברת), "תעודת הבגרות מהווה מטרה מרכזית של בית־הספר העל־יסודי, ואולי של כלל מערכת החינוך".
כנגד מרכזיותן של בחינות הבגרות מושמעת לעיתים ביקורת.
יש זרמים קטנים יותר בחינוך (כגון החינוך הדמוקרטי או החינוך הפתוח) שבהם בחינות הבגרות אינן מרכזיות ונתונות להחלטת התלמיד.
אחת מדרישת המינימום לקבלת תעודה היא בחינה על 7 מקצועות שונים אותם מרכיבות 16 יחידות לימוד קבועות שאין אפשרות לשנותן.
בנוסף חובה ללמוד מקצוע אחד המוגדר "תרבות עולם", מקצוע אחד ברמה מוגברת (5 יחידות ומעלה, חובה או בחירה אך לא אנגלית) ולפחות 21 יחידות לימוד בסך הכל.
בפועל, לרוב מספיק למילוי דרישות אלה מקצוע בחירה אחד ברמה של 5 יחידות, שכן כמה מהן יכולות להתמלא בעזרת אותו מקצוע.
בחירת המקצוע הזה היא חופשית ונעשית מתוך מגוון רחב של מקצועות.
ניתן להגביר גם מקצועות חובה.
מקצועות הבחירה משתנים מנבחנים אקסטרנים לאינטרנים.
ניתן להיבחן על עוד מקצועות לימוד מעבר ל־7 מקצועות החובה.
אזרחות: 2 יח"ל - יש אפשרות להרחיב ל־5 יח"ל כמקצוע בחירה
היסטוריה: 2 יח"ל - יש אפשרות להרחיב ל־5 יח"ל כמקצוע בחירה
ספרות: 2 יח"ל - יש אפשרות להרחיב ל־5 יח"ל כמקצוע בחירה
תנ"ך: 2 יח"ל - יש אפשרות להרחיב ל־5 יח"ל כמקצוע בחירה.
בנוסף, אלא אם בפטור מיוחד, תעודת בגרות תונפק (בבתי ספר) רק אם התלמיד לקח חלק בפרויקט מחויבות אישית.
אין זה ציון בהבעה עברית (ליהודים) או בערבית (לערבים או לדרוזים).
כל שאר הציונים הסופיים הם 55 לפחות.
בשני מקצועות אחרים שמהווים כל אחד לפחות 3 יח"ל, סכום הציונים הוא 150 לפחות.
למרות תנאים אלו, חלק מהמוסדות האקדמיים אוסרים על קבלת ציון נכשל במתמטיקה ואנגלית.
כלומר, אם מועמד נכשל במתמטיקה או אנגלית וקיבל תעודת בגרות מלאה על פי תקנות הקומפנסציה, עדיין לא יוכל להתקבל לחלק מהמוסדות האקדמיים שדורשים ציון עובר במקצועות אלה.
בשנת הלימודים תשי"ז (1957-1956) הגיע אחוז ההצלחה בבחינות הבגרות ל־66%.
בבתי ספר תיכון מוכָָָּרים הגיע אחוז ההצלחה ל־79%, כאשר בשנת הלימודים תשט"ז (1956-1955) הצליחו 77%.
לעומת זאת בתיכונים במגזר הערבי רוב הנבחנים נכשלו.
משרד החינוך טען על כן שאין מקום להוריד את רמת הבחינות ובמקום זאת יש לכוון בוגרי בתי ספר יסודיים שאינם מתאימים ללימודים עיוניים למסלולי לימוד שאינם כוללים בחינות בגרות.
על פי נתוני משרד החינוך, ב-2023 שיעור הזכאים לבגרות מתוך כלל הניגשים (113,705 תלמידים) עמד על 76.3%.
בשנת 2009, 44% מבין תלמידי י"ב היו זכאים לבגרות.
בפילוח למגזרים – בזרם הממלכתי דתי היו 66% זכאות, בזרם הממלכתי 64.5%, בקרב העולים החדשים 53%, במגזר הדרוזי 48%, במגזר הערבי 35%, במגזר הבדואי בנגב 29%, ובמגזר החרדי 22%.
בשנת 2022 (תשפ"ב) אחוז הזכאות לבגרות בישראל עמד על 75.9%.
במגזר הדרוזי עמד אחוז הזכאות לבגרות על 91.6%, במגזר הערבי אחוז הזכאות לבגרות היה 75.6%, במגזר הבדואי בנגב אחוז הזכאות לבגרות 63.7%, ובמגזר החרדי אחוז הזכאות לבגרות היה 25.6%.
מסגרת הלימודים העיקרית לשם קבלת תעודת בגרות בישראל היא בית הספר התיכון.
מסגרת לימודים זו קרויה אינטרנית מלשון Internal – פנימי.
במהלך הלימודים בבית הספר התיכון רוכש התלמיד את השכלתו החל מכיתה י'.
במשך כל שנות הלימודים בתיכון, מגיש בית הספר את תלמידיו בהדרגה לבחינות הבגרות.
הנבחן נחשב תלמיד תיכון עד וכולל מועד ב' בכיתה י"ב (יולי בשנת הלימודים בה סיים לימודיו).
במסגרת זו, חלק משקלול הציון הסופי בכל שאלון בחינה הוא ציון הניתן על ידי בית־הספר, ונקרא ציון הגשה (כיוון שזהו ציון איתו ניגשים לבחינת הבגרות עצמה) ומכונה ציון מגן, או בקיצור מגן בסלנג.
המונח המקובל במשרד החינוך הוא ציון שנתי.
ציון ההגשה נקבע על־פי דרישות המורה ודרישות בית־הספר מהתלמיד במקצוע הבגרות.
חלקו של "ציון ההגשה" בציון הבגרות הסופי שונה בכל מקצוע.
תלמידי תיכון רגילים לא משלמים עבור הבגרויות לאחר שבג"ץ קבע שאסור למשרד החינוך לגבות מהם תשלומים על מבחני הבגרות.
אם תלמיד נבחן מספר פעמים באותו מבחן, הציון הגבוה מהם נחשב ויכנס לתעודת הבגרות.
כלל זה תקף עבור תלמידי בית ספר בלבד.
יחידת לימוד (יח"ל) – פירושה תוכנית לימודים שלפי משרד החינוך הזמן הדרוש ללמוד אותה הוא כ־90 שיעורים בכיתה, כ־3 שיעורים שבועיים במשך שנת לימודים אחת.
זכאי לתעודת בגרות תלמיד בבית הספר הממלא תנאים אלו:
נבחן בכל בחינות החובה: תנ"ך, לשון והבעה, ספרות, היסטוריה, אזרחות, אנגלית ומתמטיקה.
נבחן ברמה גבוהה (5 יח"ל) במקצוע התמחות אחד לפחות (מקצוע זה יכול להיות גם מתמטיקה ברמת 5 יח"ל).
בחינות באנגלית ברמת 5 יח"ל אינן יכולות להחליף מקצוע התמחות זה.
התלמיד יכול להיבחן ביותר מאשר במקצוע התמחות אחד ברמה גבוהה.
ניתן להמיר את הבחינה בכתיבת עבודת גמר.
נבחן בבחינות בגרות בהיקף של 21 יח"ל (לפחות).
אם בהרכב מסוים נדרש התלמיד להיבחן ביותר מ־21 יח"ל, יהיה על התלמיד להיבחן בכל יחידות הלימוד שנקבעו בהרכב זה.
השיג ציונים חיוביים (55 ומעלה), בכל המקצועות בהם היה עליו להיבחן בבחינות הבגרות ע"פ ההרכב שבו הוא לומד (אך קיימת אפשרות לזכאות חריגה לבגרות גם אם לא מתקיים תנאי זה, כמפורט בהמשך).
השיג ציונים חיוביים (55 ומעלה), במקצועות פנימיים מטעם בית הספר, כך שבתעודת הבגרות ייכללו לפחות 27 יח"ל (לרבות המקצועות הפנימיים).
השיג ציון פנימי חיובי בחינוך גופני והשתתף במבחנים ב"כושר גופני" על פי הנחיות משרד החינוך, למעט תלמיד פטור מהשתתפות בחינוך גופני.
בחלק מבתי הספר: השתתף בפרויקט מחויבות אישית.
בנוסף יש אפשרות לבחינה במקצועות חלופיים ובהם:
בבתי ספר ממלכתיים-דתיים, במקום בחינת בגרות בהיקף של שתי יחידות בספרות, ישנה בחינה בהיקף שתי יחידות בספרות ומחשבת ישראל.
בבתי ספר ממלכתיים-דתיים, חובה ללמוד את המקצוע תנ"ך ברמה מוגברת (3 יח"ל לפחות).
בבתי ספר נוצריים, מוסלמים או דרוזים, התלמידים נבחנים במקצועות חלופיים במקום תנ"ך: דת הנצרות, דת האסלאם או מורשת הדרוזים.
בבתי ספר ערביים לומדים ערבית מוגברת במקום הבעה עברית.
תלמידים דיסקלקוליים אחדים שקיבלו אישור משה"ח יכולים ללמוד את המקצוע מוט"ב (מדע וטכנולוגיה בחברה) המשלב נושאים ביולוגיים, כימיים ופיזיקליים בהיקף 3 יח"ל במקום לימודי מתמטיקה.
מבנה תעודת הבגרות משקף את כל היחידות שלמד התלמיד בחטיבה העליונה:
בדף השמאלי – מודפסים הציונים שהשיג התלמיד בבית הספר, במקצועות שלא הסתיימו בבחינות בגרות ("ציונים פנימיים") וכן החובות שמילא בשירות לזולת (מחויבות אישית).
בדף הימני – מודפסים הציונים הסופיים והמשוקללים במקצועות בהם נבחן התלמיד בבחינות בגרות חיצוניות.
במסלול האינטרני מוצע גם מסלול מב"ר (מסלול בגרות רגיל) שמיועד לתלמידים מתקשים בעלי מוטיבציה גבוהה ללמידה.
במסלול זה בית הספר מתחייב, תוך הבטחת התלמיד על התנהגות ורצון ללמוד, להוביל אותו לבגרות מלאה.
מקצוע מוגבר ברמת 5 יח"ל נבחר על ידי בית הספר, מתמטיקה נלמדת ברמת 3 יח"ל ואנגלית ברמת 3/4 יח"ל.
נבחן משנה אינטרני הוא בוגר תיכון שסיים בהצלחה 12 שנות לימוד, ונבחן במסגרת לימודיו בבחינת בגרות אחת לפחות.
נבחני משנה אינטרניים נבחנים בתנאים דומים לנבחנים אקסטרניים: ציונם הסופי אינו כולל ציון הגשה, והם אינם רשאים להיבחן בבחינות בעל־פה ובבחינות מעבדה.
בניגוד לנבחנים אקסטרניים, הם נבחנים בבתי הספר בהם למדו בעבר.
נבחנים הזכאים לתעודת בגרות מקבלים את הציונים החדשים על ספחים לתעודת הבגרות, והם רשאים להשתמש בהם או בציונים הקודמים.
עבור נבחנים שאינם זכאים לתעודת בגרות נחשב הציון האחרון שקיבלו בכל שאלון, עד שישלימו זכאות לתעודת הבגרות.
נבחנים שאינם לומדים בבית הספר, יכולים להיבחן בבחינות הבגרות במסלול הנקרא אקסטרני (מלשון External – חיצוני בלעז, כלומר חיצונית למערכת בתי הספר הציבוריים).
המסלול האקסטרני שונה מהותית מהמסלול האינטרני, אך שניהם מובילים לקבלת אותה תעודת בגרות.
בישראל תעשייה ענפה של בתי ספר לשיפור בגרויות המיועדים בין השאר לנבחנים אקסטרניים:
בתי ספר לשיפור ציוני הבגרות.
נועדו בעיקר למעוניינים להתקבל למוסדות השכלה גבוהה אולם ציוניהם לא גבוהים מספיק.
מסגרת הלימודים בהם דומה לזו של בתי הספר הציבוריים.
מסלול זה נועד לתלמידים שטרם מלאו להם 18 שנה.
בתי ספר פרטיים המעניקים הכנה ממוקדת לבחינה מסוימת.
מסלול זה נועד בעיקר למבוגרים, ולכן פעמים רבות הלימודים בו נערכים בשעות הערב, לאחר תום יום העבודה.
היערכות עצמאית של הנבחן לבחינת הבגרות, באמצעות מיקודית או באמצעות לימוד דרך האינטרנט.
נבחן אקסטרני נדרש לפתוח "תיק נבחן חיצון" בשלוחת בחינות של משרד החינוך.
לאחר צעד בירוקרטי זה יכול הנבחן לגשת באופן עצמאי לבחינות בגרות, ללא תלות בבית ספר.
בנוסף, לנבחנים אקסטרניים אין ציון מגן, והציון הסופי נקבע על פי תוצאת הבחינה בלבד.
בשונה מתלמידי בית ספר אינטרניים, לנבחן אקסטרני נחשב הציון האחרון בלבד ולא הגבוה ביותר.
משנת 2006 כמעט כל חומר הלימוד ובחינת הבגרות לאינטרנים ולאקסטרנים זהה לחלוטין מלבד סמלי השאלונים.
קיימים מספר מקצועות שאינם אפשריים במסלול האקסטרני, או שיחידות הלימוד שניתן להשלים בהם מועטות יחסית.
תלמידים יקבלו תעודת הצטיינות ממשרד החינוך אם יעמדו בכל הדרישות המצטברות האלה:
הצטיינו בתוכנית להתפתחות אישית ולמעורבות חברתית-קהילתית או סיימו אותה בהצלחה.
למדו ונבחנו באנגלית ברמה של 5 יח"ל.
למדו ונבחנו במתמטיקה ברמה של 4 יח"ל לפחות.
ממוצע ציוניהם בתעודת הבגרות הוא 90 ומעלה.
רוב האוניברסיטאות בישראל דורשות תעודת בגרות עם 4 יחידות ומעלה באנגלית לצורך קבלה ללימודים הגבוהים, ופוסלות אוטומטית מועמד שנבחן ברמת הלימוד הבסיסית.
כמו כן, בכל הקשור ללמידת מקצועות מדעיים האוניברסיטאות מייחסות חשיבות רבה למתמטיקה, ועם ציון ברמת 3 יחידות לימוד, קשה (ובדרך כלל לא ניתן) להתקבל למקצועות אלו.
עם זאת, למקצועות הומניים הקשורים למדעי הרוח ולעיתים אף למדעי החברה - לרוב אין צורך בציון הגבוה מרמת 3 יחידות לימוד במתמטיקה (בנוסף ל-4 יחידות לימוד באנגלית).
המוסדות להשכלה גבוהה משקללים את ממוצע תעודת הבגרות עם ציון הפסיכומטרי לקבלת "ציון הסכם", שקובע אם המועמד מתקבל לפקולטה מסוימת.
בעת חישוב הממוצע נותנים בונוס (מוסיפים נקודות לציון) על בחינה בהיקף של 4 או 5 יח"ל.
בבחינת הבגרות במתמטיקה ברמת 5 יח"ל הבונוס עומד על כ-35 נקודות.
בשאר המקצועות, הבונוס הגבוה ביותר הוא 25 נקודות לציון הכולל של 5 יחידות לימוד, הניתן בדרך כלל למקצועות מדעיים.
לא כל מקצוע של 4 – 5 יח"ל מזכה בבונוס.
התוספת לציון ניתנת על ידי כל מוסד להשכלה גבוהה לפי מדיניות הקבלה שלו ואינה נכתבת בתעודת הבגרות.
יש מוסדות בהם התוספת למקצועות במתמטיקה ואנגלית היא של 12.5 נק' לציון עבור בחינה ברמת 4 יחידות.
והבונוס ב-5 יח"ל אנגלית עומד על כ-25 נק' לציון עבור בחינה ברמת 5 יח"ל.
ביתר המקצועות, שנקבעו על ידי המוסד יש תוספת של 10 נק' לציון עבור בחינה ברמה 4 יח"ל ושל 20 נק' עבור בחינה ברמת 5 יח"ל.
בדרך כלל הבונוסים הללו ניתנים בתנאי שהנבחן השיג ציון 60 ומעלה.
במדריך לנרשם ובאתרי האינטרנט של המוסדות השונים קיימות הוראות מפורטות כיצד לחשב את ממוצע הבגרות.
כמו כן, בפקולטות ובחוגים מסוימים ישנן דרישות נוספות.
תעודת הבגרות איננה מדד לקבלה לתואר שני או שלישי, עבורם נדרש תואר ראשון.
קבלה לתואר ראשון ללא תעודת בגרות
תעודת הבגרות היא המדד הנפוץ ביותר לקבלת אדם ללימודי תואר ראשון בישראל.
עם זאת, חלק מהמוסדות האקדמיים מאפשרים לימודים אלה גם לאנשים שאינם בעלי תעודת בגרות.
בחלק מהמקרים נדרשת השלמה חלקית בלבד של מקצועות בגרות, ובחלקם לא נדרשים מבחני בגרות כלל.
באופן כללי, ניתן למנות כמה סוגים של מסלולים כאלה:
האוניברסיטה הפתוחה אינה מעמידה ככלל תנאי קבלה לתואר ראשון (אך לצורך למידת קורסים מתקדמים היא דורשת ציון בבחינת אמי"ר או בחלק האנגלית בבחינה הפסיכומטרית ועמידה בקורסי אנגלית במידת הצורך).
"אפיק מעבר" מהאוניברסיטה הפתוחה בישראל למוסד אקדמי אחר, המאפשר למידת מספר קורסים באוניברסיטה הפתוחה.
סטודנט שהשלים קורסים אלה בציונים גבוהים די הצורך, יתקבל אוטומטית למסלול מתאים במוסד אקדמי אחר, שיכיר בקורסים שלמד.
מכינה קדם אקדמית (במקרים רבים מכינה זו מקדימה מכינה נוספת הנקראת לעיתים מכינה אקדמית).
לאחר עמידה מוצלחת בתנאי תוכנית המכינה, ניתן להתקבל למוסד האקדמי ללא תעודת בגרות.
תעודת סיום המכינה מחליפה את תעודת הבגרות ומהווה תעודה שוות ערך לתעודת הבגרות, המוסדות האקדמיים מביאים בחשבון את ציוני הסטודנטים במבחני הגמר במכינה.
קיימות גם מכינות המסייעת בהשלמת תעודת בגרות או בשיפור ציוני הבגרות, אך לעיתים היא דורשת רק בחינות פנימיות.
במכינות לבגרות הסטודנטים משלימים את המקצועות הנדרשים לבגרות מלאה, ניתן ללמוד להשלמה או שיפור של חלק מהמקצועות בלבד או של כל מקצועות החובה לבגרות מלאה, לרוב היקף מכינות לבגרות נקבע בהתאם לצורכי התלמיד.