tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
אחמתא נמצאת בהרי זגרוס, ממזרח למרכז מסופוטמיה, על גבעת הגמתנה (טפה-יי-הגמתנה).
מיקומה האסטרטגי והמשאבים של אחמתא כנראה הפכו אותה לאתר פופולרי עוד לפני האלף הראשון לפני הספירה.
יחד עם אתונה ביוון, רומא באיטליה ושושן בח'וזסתאן, אחמתא היא אחת הערים העתיקות הבודדות בעולם שהמשיכו להתקיים, כיום העיר המדאן.
בוועידת המורשת העולמית ה-46 שהתכנסה בניו דלהי ביולי 2024 הוכרז האתר הארכאולוגי של אחמתא (הגמתנה) כאתר מורשת עולמית של אונסק"ו.
לפי הרודוטוס, נבחרה אקבטנה (השם היווני של אחמתא) כבירת מדי בשנת 678 לפני הספירה על ידי דהיכו, השליט הראשון של המדיים.
הרודוטוס כתב שהיו לה שבע חומות.
כוונתו של דהיכו הייתה לבנות ארמון הראוי לכבודו של מלך.
לאחר שבחר באקבטנה כבירתו, החליט דהיכו לבנות ארמון ענק וחזק בצורת שבע טירות מקננות.
הרודוטוס כתב שכל אחת מהן הייתה בצבע של כוכב לכת.
הארמון המלכותי ובית האוצר היו ממוקמים בתוך הטירה השביעית.
ההיקף החיצוני של חומת הטירה היה כמעט בגודל של חומת העיר אתונה.
בארמון המלוכה, שנבנה במבצר הפנימי האחרון, היו מאות חדרים ואנשים בנו את בתיהם גם מחוץ למבצרים הללו, בסמוך לארמון.
כמה ארכאולוגים ייחסו את בנייתו גם לפרוורתי, המלך השני של המדיים.
אגדות עתיקות אחרות מייחסות את יסודה של אקבטנה לסמירמיס או יימה האגדיים.
אקבטנה הוזכרה גם על ידי היסטוריונים יוונים אחרים כמו פוליביוס, קטסיאס, יוסטינוס וקסנופון.
נראה שהאשורים לא מזכירים את אחמתא, וסביר להניח שהם מעולם לא חדרו ממזרח ל למרות שתי מאות שנים של מעורבות באזורים המדיניים של מרכז הרי זגרוס.
בשנת 550 לפנה"ס הביס המלך כורש הביס את אסטיאגס וכבש את אחמתא, ויצר את האימפריה הפרסית האחמנית.
למרות שאחמתא איבדה את חשיבותה הקודמת, היא הייתה ממוקמת על הדרך המלכותית, שם היא חיברה את פרספוליס לסרדיס, ונמצאת למרגלות .
אז היא יושבה על ידי השליטים האחמנים.
העיר הפכה לבירת הקיץ ולבית האוצר של האחמנים.
כאמור בכמה מקורות, העיר שימשה גם כארכיון מלכותי.
בימי קדם הייתה אחמתא ידועה בעושר ובאדריכלות המפוארת שלה.
בשנת 330 לפני הספירה כאשר דריווש השלישי התמודד מול אלכסנדר הגדול, אחמתא נהרסה, אך דריווש השלישי הורה לבנות מאות מקומות מסתור באמצע העיר עבור אוצרות ונכסים.
כמה שבועות לפני שדריווש השלישי נהרג בהפיכה ביולי 330 לפנה"ס, נכבשה אחמתא ופרספוליס הושמדה על ידי אלכסנדר.
אירועים אלה סימנו את סופה של האימפריה האחמנית.
בשנת 330 לפנה"ס כבש אלכסנדר הגדול את אחמתא, והוא בזז את כל עיטורי הזהב והכסף של הארמון.
אחמתא היה מקום ההתנקשות בחייו של הגנרל המקדוני פרמניון בפקודת אלכסנדר.
מאוחר יותר, בשנת 305 לפני הספירה, נשלטה העיר על ידי סלאוקוס הראשון.
נערך בשנת 129 לפני הספירה בין הממלכה הסלאוקית בראשות אנטיוכוס השביעי לבין הפרתים בראשות פראטס השני, והיה הניסיון האחרון מצד הסלאוקים להשיב לחזקתם את מזרח איראן נגד הפרתים.
לאחר שהובסו בקרב זה הוגבל שטחם של הסלאוקים לאזור סוריה של ימינו.
האימפריה הפרתית (247 לפנה"ס - 224 לספירה)
מאוחר יותר הפכה אחמתא לבירת הקיץ של הפרתים, והמטבעה העיקרית שלהם, ויצרה דרכמות וטטרדרכמות ומטבעות ארד בערכים שונים.
עושרה וחשיבותה של העיר בתקופה הקלאסית מיוחסים למיקומה, צומת דרכים חשוב שהפך אותה לתחנת ביניים בדרך הראשית מזרח-מערב.
היה לאזור מוניטין של סוסים מעולים וחיטה משובחת (פוליביוס, 5.44.1).
נמצאים שם גרפיט, זהב, פלטינה, אנטימון, ברזל ומינרלים שונים; עם זאת, הקלאסיקות מזכירות נביעה של נפט והתלקחויות, ואין עדות לניצול משאבים אלו.
בשנת 130 לפני הספירה, מתוך כוונה להחזיר את השליטה הסלאוקית באיראן, נעצר אנטיוכוס השביעי לפני אחמתא, בדיוק כמו טיגראנס הגדול, ששהה שם שנה לאחר מכן כדי לתקוף את מיתרידטס השני, מלך פרתיה.
אחמתא נשארה נאמנה לפרתים עד שנת 226 לספירה, אז ארדשיר הראשון הביס את וכבש את אחמתא מצפון, לצד אטרופטנה.
ישנן עדויות סותרות לגבי האם אחמתא שימשה כבירת הקיץ לסאסאנים או לא.
על פי , נבנו מבנים בין קטסיפון (בירת האימפריה הסאסאנית) להר אלוונד, אך לא מעבר לכך.
לאחר קרב נאהוונד בשנת 642 לספירה, נפלה אחמתא בידי המוסלמים, ובסביבות 1220, העיר נהרסה כליל בפלישה המונגולית.
אקבטנה נבזזה בשנת 1386 על ידי טימור לנג, והאוכלוסייה נטבחה.
מבחינה טופוגרפית, המדאן מאופיינת בשלוש גבעות, מוסאללה (מקום התפילה), תל הגמתנה (טאפה-י הגמתנה) וסאנג-אי סר, והנהר אלוז'רד, הזורם מצפון לדרום, מפריד את העיר לשני חלקים.
פסגת המוסאללה, גבעת סלעית בגובה 80 מטרים בגזרה הדרום-מזרחית, מכילה שרידי אבן ולבנים של מבצר מלבני עם מגדלים.
מאמינים שזו המצודה של ממלכת מדי, שראשיתה לא לפני התקופה הפרתית.
לתל הגמתנה, הנקרא גם "טאפה הגמתנה" (נחשב כמצודה העתיקה של אחמתא) יש היקף של 1.4 קילומטרים ושטח של כ-400 דונם, התואם דיווח מפוליביוס, אם כי סביר להניח שהדיווחים היוונים הרומיים הקדומים מגזימים בעושר, בפאר ובפזרנות של אחמתא.
ניתן לתארך ממצאים מעטים יחסית לתקופת מדי.
ישנו "חדר קטן ופתוח עם ארבעה עמודים פינתיים התומכים בתקרת כיפה, בדומה למבנה מתקופת מדי מ, המקובל כמקדש אש זורואסטרי".
חפירות חשפו חומת הגנה מסיבית.
עשויה מלבני בוץ, ומתוארך לתקופת מדי על סמך השוואה לטפה נוש-אי ג'אן ו.
יש גם שני בסיסי עמודים מהתקופה האחמנית, וכמה מבנים מלבני בוץ שנחשבו מתקופת מדי או התקופה האחמנית.
תיארוך של פסל אריה מאבן שניזוק מאוד שנוי במחלוקת: ייתכן שהוא אחמני או פרתי.
מבנים רבים מתקופת הפרתים מעידים על מעמדה של אחמתא כבירת קיץ של השליטים הפרתיים.
בשנת 2006, חפירות באזור מצומצם של גבעת הגמתנה לא הצליחו לגלות דבר עתיק יותר מהתקופה הפרתית, אך אין בכך כדי לשלול שכבות ארכאולוגיות ישנות יותר שקיימות במקומות אחרים באתר ששטחו 350 דונם.
אחמתא נחפרה לראשונה בשנת 1913 על ידי האשורולוג הצרפתי .
פוסה גילה שברים של בסיסי עמודים מעוטרים בערבסקות וכתובות, לבנים מזוגגות ואריחי פאיאנס במהלך החפירה בת ששת השבועות של תל מוסאללה.
בהתבסס על התגליות המקריות שלו, נראה שגבעת הגמתנה, תל בגובה 30 מטרים, הוא האתר של המצודה המדיאנית והבנייה המלכותית האחמנית.
ראשו המפוסל של נסיך נמצא במהלך שלושת החודשים החפירה של החלק המזרחי.
החפירות הוגבלו בשל העיירה המודרנית המכסה את רוב האתר העתיק.
בשנת 1969 החל משרד התרבות והאמנות ברכישת נכסים בתל לתמיכה בארכאולוגיה, אם כי החפירה החלה רק בשנת 1983. עד 2007 נערכו 12 עונות של חפירות.
בשנת 1974 ביצע המרכז האיראני למחקר ארכאולוגי חפירות בבית הקברות הפרתי הממוקם בדרום מזרח המדאן.
בספר עזרא מסופר (בארמית) על תעודות הקשורות להכרזת כורש, שנמצאו בבית גנזיא, כלומר גנזך, באחמתא, לאחר שציווה המלך דריווש לבדוק אחריהן בערי הממלכה:
יהודי איראן מזהים את המדאן עם שושן שמופיעה במגילת אסתר, אך הזיהוי איננו מקובל במחקר.
בהמדאן נמצא ציון קבר אסתר ומרדכי.
אתר המורשת העולמית "הגמתנה" (Hegmataneh), שמה הפרסי של אחמתא, הוכרז בוועידת המורשת העולמית ה-46 שהתכנסה בניו דלהי ביולי 2024. האתר משתרע על 750 דונם, ומוקף באזור חיץ בן 2,870 דונם במרכז העיר המדאן, כשכיוונו הכללי מצפון-צפון מזרח לדרום-דרום מערב, החל מכיכר הגמתנה ועד לקברו של אבן סינא (כולל).
האתר כולל את האלמנטים הבאים:
האתר הארכאולוגי – "גבעת הגמתנה" היא אתר ארכאולוגי שפונה ממבנים במאה ה-20. באתר זה וכן בחפירות שבוצע בחלקים מכיכר האימאם חומייני הסמוכה ב-2017 וכן בסימטת ג'אראהאן ובמסגד ג'אמה התגלו שרידים מתקופת ממלכת מדי, האימפריה האחמנית, האימפריה הפרתית ותקופות מאוחרות יותר.
מרבית התגליות כוסו בעפר והממצאים הבולטים מוצגים במוזיאון הגמתנה ובמוזיאון הארכאולוגי של המדאן, שניהם שוכנים על "גבעת הגמתנה".
() – אף שבוצעו בו שינויים בקנה מידה גדול במאה ה-20 הבאזאר הוא עדיין השריד העיקרי למרכז ההיסטורי של המדאן.
בבאזאר, כמו בכל באזאזר פרסי, יש מעברים מקומרים עם קשתות מרהיבות, כיכרות, חנויות, סדנאות ומחסנים.
בולטים בבאזאר הח'אנים ההיסטוריים של גולשאן, מירזה קאזם ואחרים שהוקמו בתקופת האימפריה הספווית ואחריה.
() – משערים כי נבנה בתקופה האסלאמית המוקדמת ושולב בבאזאר.
המבנה הוקם מחדש ב-1833 ובמאה ה-20 תחת השושלת הקאג'ארית.
חפירות באתר חשפו בית בד ושרידים של מקדש אש זורואסטרי.
קבר חוסיין שהזאדה – נבנה בתקופות האימפריה הספווית והשושלת הקאג'ארית.
מסגד אלאוויאן ומאוזוליאום גונבאד-י אלאוויאן – המאוזוליאום, שמצטיין בעבודת הלבנים והעיטורים מתוארך לשלהי תקופת השושלת הסלג'וקית או תחילת השושלת האילח'אנית (המאות ה-13-ה-14).
() – קברו של הרופא, הפילוסוף והמדען הפרסי הנודע אבן סינא.
המתחם המונומנטלי המודרני שהושלם ב-1951 קיבל השראה מהאדריכלות ועיצוב הגנים הפרסיים.
קבר אסתר ומרדכי () – אתר שנוי במחלוקת שנבנה בין המאה ה-12 למאה ה-15 בסגנון מוסלמי.
לפי מסורת יהודי פרס שוכנים בו אסתר המלכה ומרדכי היהודי.
האתר משמש כמקום עלייה לרגל עבור היהודים במדינה.
קבריהם של אסתר ומרדכי ממוקמים במערת קבורה שבה שתי מצבות עץ גדולות המכוסות בפרוכות.
קבר הנביא חגי – שולב במאה ה-20 במסגד פייגמהאבר.
בית הכנסת של המדאן () – נבנה במאה ה-19 והוא עדות לקיומה של קהילה יהודית מתקופות קדומות.
ו – שתי הכנסיות, הראשונה והעתיקה יותר אורתודוקסית, והשנייה פרוטסטנטית, נבנו על ידי הקהילה הארמנית של המדאן במאות ה-19 וה-20. ארמנים רבים נמלטו מהאימפריה העות'מאנית בתקופת מלחמת העולם הראשונה והתיישבו, בין היתר בהמדאן.
במקור הכנסיות שכנו בתוך שכונה עירונית צפופה, אבל משום ששכונה זו שכנה על האתר הארכאולוגי תושביה פונו במחצית השנייה של המאה ה-20 ובתיה נהרסו ופונו.
מבנים מתקופת השושלת הקאג'ארית – בתחומי אתר המורשת יש כמה בנייני מגורים ובנייני ציבור היסטוריים שיש להם ערך היסטורי תרבותי ואדריכלי, ובהם בתי האחוזה שבאזיאן, אסגארי ונושאדי, מרחצאות, בית ספר ואולם ספורט מסורתי (זורחנה).
במחשוב ענן, אחסון ענן הוא אחסון של קבצים על גבי שרת מרוחק, שהקשר איתו נעשה באמצעות רשת מחשבים, ובפרט האינטרנט.
חברות אחסון ענן ציבורי מפעילות מרכז מחשוב המאפשר למשתמשים לחכור קיבולת אחסון.
ניתן לגשת לשירותי אחסון ענן באמצעות ממשק תכנות יישומים (API), באמצעות התקן חומרה המשמש כ"נתב אחסון ענן", או באמצעות ממשק משתמש מבוסס דפדפן.
המידע של כל משתמש פרוס באופן טיפוסי על פני מספר רב של כוננים ומחשבים פיזיים, אך מוצג ללקוח כשטח אחסון הומוגני באמצעות וירטואליזציה.
אחסון בענן הוא בעצם שמירת מידע על גבי שרתים ייעודיים לשמירת מידע.
אחסון הענן מאפשר הוזלה כלכלית של שמירת מידע באמצעות ניצול יתרון לגודל.
שיטת אחסון ענן מאופיינת בגמישות כלכלית, והפחתת משאבים בלתי מנוצלים – בשירותי אחסון ענן טיפוסיים, כל לקוח נדרש לשלם רק עבור נפח האחסון שבו הוא משתמש בפועל.
כאשר שטח האחסון נחכר מספק של שירות אחסון, הוא מכונה "אחסון כשירות" (Storage as a service – STaaS).
אחסון בענן מבוסס על תשתית וירטואלית.
ניתן להשתמש באחסון ענן בשרתי OnPrem, כאשר המשמעות היא שהשירותים ינוהלו על גבי השרתים של הארגון המשתמש בשירות (On-Premise).
בנוסף ניתן להשתמש בשירותי אחסון ענן מחוץ לגבולות הארגון (Off-Premises), למשל כאשר השירות נמצא על גבי השרתים של אמזון (Amazon S3).
ישנם שלושה סוגים של אחסון בענן: שירות אחסון אובייקטים, אחסון קבצים ואחסון בלוק.
לכל אחד מסוגי אחסון הענן הללו יתרונות וחסרונות על פני האחרים.
אחת הספקיות המובילות בתחום אחסון כשירות היא Amazon Web Services המספקת את תשתית שירותי האחסון Amazon S3 (Simple Storage Service), המאפשרת שמירה ואחזור כל כמות של נתונים, בכל עת, מכל מקום ברשת.
שרותי S3 מתאפיינים בשרידות גבוהה, מחיר נמוך לנפח אחסון ואפשרויות גדילה כמעט בלתי מוגבלות.
הנתונים ב-S3 נשמרים ב"חביות" (Buckets), להן ניתן לשייך הרשאות גישה.
הגישה ל-S3 אינה מתבצעת בדומה לדיסק רגיל אלא בממשק תכנות יישומים (API) לאחזור ושמירת אובייקטים.
Google Cloud Platform היא פלטפורמת מחשוב ענן של גוגל, המציעה לקהל הרחב שירותי אירוח ותשתית.
DigitalOcean היא חברת האחסון השלישית בגודלה בעולם לאחסון אתרים.
תשלום per-capacity, המתבטא בכך שהתשלום נעשה עבור האחסון שנעשה בו שימוש בפועל בלבד.
הדבר אינו בהכרח מוזיל עלויות, אלא כרוך בהוצאות תפעול ולא בהוצאות הוניות.
עסקים המשתמשים באחסון בענן יכולים לצמצם את צריכת האנרגיה שלהם עד 70%.
השמירה על זמינות אחסון וההגנה על נתונים הן באחריות ספק השירות ובכך נחסכות עלויות לארגון המשתמש בשירות.
התחזוקה השוטפת של האחסון, כגון רכישת נפח אחסון נוסף, היא באחריות ספק השירות.
אחסון בענן מספק למשתמשים גישה מיידית למגוון רחב של משאבים ויישומים המתארחים בתשתית של ארגון אחר באמצעות ממשק שירות אינטרנט.
ניתן להשתמש באחסון בענן כגיבוי עמיד בפני אסונות טבע, מאחר שלרוב ישנם שניים או שלושה שרתי גיבוי הממוקמים במקומות שונים בעולם.
התפיסה הרווחת כיום היא כי מחשוב ענן הומצא על ידי ג'וזף קרל רובנט ליקליידר בשנות ה-60, בעת עבודתו על ARPANET (רשת מיתוג המנות הראשונה בעולם, ממנה התפתח האינטרנט), על מנת לחבר אנשים עם נתונים ממקומות שונים.
בשנת 1983, חברת CompuServe הציעה למשתמשים שלה כמות קטנה של שטח דיסק לאחסון כל קובץ שברצונם להעלות.
בשנת 1994 השיקה AT&T את שירותי PersonalaLink, פלטפורמה מקוונת לתקשורת ויזמות אישית ועסקית.
בפרסומת של הפלטפורמה התייחסו אליה כמקום מפגש אלקטרוני שניתן לקרוא לו "ענן".
בשנת 2006, Amazon Web Services הציגה את שירות אחסון הענן שלהם AWS S3, שזכה להכרה ואימוץ נרחב כספק האחסון, ושימש בין היתר שירותים פופולריים כמו Dropbox ו־Pinterest.
אחסאן עבד אל-קדוס היה סופר, עיתונאי והוגה דעות מצרי ועורך בעיתונים "אל-אח'באר" ו"אל-אהראם".
ידוע בכתיבתם של רומנים רבים שעובדו לסרטים.
עבד אלקדוס נולד בקהיר לרוז אל-יוסף ממשפחה מוסלמית ממוצא מצרי-טורקי.
התחביב האהוב עליו בתור ילד היה קריאה.
בגיל 11, הוא החל לכתוב סיפורים קצרים ושירים בסגנון קלאסי.
אביו, מוחמד עבד אל-קדוס, היה שחקן תיאטרון ושחקן קולנוע מצרי.
אביו דחף אותו לפתח קריירה בתחום המשפטים.
אחסאן סיים את לימודי המשפטים באוניברסיטת קהיר בשנת 1942 ועבד כעורך דין.
הוא היה גם עורך ובעל טור פופולרי בעיתון "רוז אל-יוסוף", שבועון שאמו פאטימה אל-יוסוף (שנקראה גם רוזה אל-יוסוף) הקימה.
לעיתים קרובות הוא מתח ביקורת על אישים חשובים, מה שהביא למאסרו שלוש פעמים במהלך הקריירה העיתונאית שלו.
מוחמד נגיב נהג לכתוב בעיתונו תחת שמות עט שונים, ולאחר שתפס את השלטון במצרים עלה אל-קדוס לגדולה ונהיה יועצו של נגיב לענייני עיתונות.
לאחר ההפיכה של גמאל עבד אל נאצר בפברואר 1954 הוא מתח ביקורת על מועצת ההפיכה ובאפריל 1954 הוא נאסר.
בשנת 1944, הוא החל לכתוב תסריטים, סיפורים קצרים, ורומנים.
מאוחר יותר הוא עזב את קריירת המשפטים שלו והתמקד בקריירה הספרותית שלו.
בסוף שנות ה-60 הוא מונה לעורך בעיתון אל-אחבאר.
בשנת 1969 החל רדיו קהיר לצטט את טוריו מעיתון אל-אחבאר וטוריו נחשבו לאינדיקציה על דעותיו של נאצר.
בשנות ה-70 הוא נחשב למקורב לאנואר סאדאת.
בשנת 1971 הוא ביקר את המדיניות הסוציליסטית במצרים ודרש יותר ליברליזם.
בשנת 1974, לאחר שמונה שנים באל-אחבאר, עבר אל-קודס לאל-אהראם והיה לעורכו הראשי.
אחסאן עבד אל-קדוס נפטר ב-11 בינואר 1990 לאחר שלקה בשבץ.
בנו, מוחמד אחסאן עבד אל-קדוס, שנקרא על שם סבו, הוא עיתונאי ידוע.
אחסאן התייחס לנשים כסמל להקרבה בחברה המצרית וזו הסיבה שנשים היו הנושא המרכזי ביצירותיו הספרותיות.
עבודותיו תרמו לשינוי במושגים המקובלים במצרים.
בניגוד ליצירה הספרותית החופשית שלו, הוא היה אדם מאוד שמרן והיה ידוע כבעל אישיות מאופקת.
הוא כתב יותר מ-60 רומנים ואוספי סיפורים קצרים.
מבין הרומנים שכתב, חמישה היו דרמטיים, תשעה שימשו כתסריטים לסדרות רדיו, עשרה היו עיבודי מיני סדרות טלוויזיה, והיו להם 49 עיבודים קולנועיים.
יצירותיו תורגמו למספר שפות זרות ובהם אנגלית, צרפתית, גרמנית, אוקראינית וסינית.
חלק מספריו תורגמו לעברית והפצו בישראל.
אחמת דנגור היה סופר ומשורר דרום אפריקאי, זוכה פרס צ'ארלס הרמן בוזמן בעבור הספר קללת קפקא, אשר תורגם לשפות רבות ובהן עברית.
כיהן כמנהל הקמפיין הבינלאומי למאבק באיידס.
הוא נולד ב-1948 ביוהנסבורג למשפחה ממוצא הודי ומוסלמי, הסופר מעיד על עצמו שהוא אפריקאי אשר דם אסייתי והולנדי זורם בו.
דנגור היה ממייסדי "קונגרס הסופרים הדרום אפריקאיים" ועמד בראש מספר ארגונים לא-ממשלתיים בדרום אפריקה בהם ארגון נלסון מנדלה והשלוחה הדרום-אפריקאית של קרן פורד.
בין השנים 1973 ל-1979 היה חבר הסופר בקבוצת התרבות "מחשבה שחורה" אשר הוחרמה על ידי השלטונות בדרום אפריקה עקב האפרטהייד.
בשנת 2015, העניק לו ארגון פרסי הספרות הדרום-אפריקאי, פרס עבור מפעל חייו.
דנגור פרסם שני ספרי שירה וארבעה רומנים ובשנת 1998 זכה בפרס הרמן צ'ארלס בעבור ספרו "קללת קפקא".
בשנת 2004, ספרו פרי מר (Bitter Fruit) דורג בין המועמדים הסופיים לפרס מאן בוקר.
התגורר ביוהנסבורג עם אשתו אודרי ובנו הצעיר זכרי.
אחיו ג'סי דוארטה הוא פוליטיקאי המתנגד לאפרטהייד ועובד ב.
זיכרון נדיף: אמצעי לאחסון נתונים במחשב, הזקוק לאספקת חשמל באופן מתמיד על מנת שהמידע שעליו לא ימחק.
על פי רוב זיכרון גישה אקראית (RAM) הוא זיכרון נדיף, שהיתרון העיקרי בשימוש בו הוא מהירות הפעולה.
סרט מגנטי: סרט ארוך, עשוי מחומר פלסטי שבו חומר הניתן למגנוט, המיועד להקלטת אותות אנלוגיים או דיגיטליים.
סרט מגנטי היה אמצעי אחסון נפוץ בחצי השני של המאה ה-20.
דיסקט (תקליטון): אמצעי לאחסון נתונים וגיבוי קבצים, על מחומר פלסטי המצופה בשכבה של חומר הניתן למגנוט.
הדיסקט היה אמצעי אחסון נפוץ מאמצע שנות ה-70 ועד אמצע שנות ה-90 של המאה ה-20.
דיסק קשיח: התקן זיכרון לא נדיף הפועל בטכנולוגיה מגנטית המאפשר אחסנה אמינה של נתונים דיגיטליים בנפח גדול ובזמן גישה קצר יחסית להתקני זיכרון מכניים אחרים.
הדיסק הקשיח הוא אמצעי אחסון נפוץ החל מאמצע שנות ה-60 ועד היום.
תקליטור: אמצעי לאחסון נתונים הפועל בטכנולוגיה אופטית.
תקליטור הוא דיסק פלסטי עגול בקוטר של עד 12 ס"מ עם חור במרכזו, שמצופה בשכבה דקיקה של אלומיניום כדי שיוכל להחזיר את האותות לקרן הלייזר שקוראת אותו.
הנתונים מאוחסנים בצורת בורות (pits) ומישורים (lands) לאורך פס דקיק בצורת ספירלה הנמשך מן המרכז ועד לשולי התקליטור.
הנתונים מוטבעים על גבי התקליטור (בייצור המוני), או נצרבים (באמצעות צורב ביתי).
מדיית זיכרון הבזק (Flash memory): סוג זיכרון בלתי נדיף המאפשר כתיבה, מחיקה, וכתיבה חוזרת על גבי שבב.
זיכרון ההבזק הראשון פותח בשנת 1984 במעבדות חברת טושיבה היפנית והשימוש המסחרי הראשון בטכנולוגיה הוצג על ידי חברת אינטל האמריקאית בשנת 1988.
אחסון ענן: שיטה לאחסון נתונים ברשתות מחשבים, ובה מידע המשתמש שמור בשטח אחסון וירטואלי המתארח בחוות שרתים מרוחקת השייכת בדרך כלל לצד שלישי.
אחר (ביפנית: アナザ; בתעתיק לעברית: אָנַזַה, Anazâ) הוא רומן אימה יפני מאת יוקיטו איאטסוג'י אשר יצא לאור ב-29 באוקטובר 2009 על ידי Kadokawa Shoten.
עלילת הרומן מספרת על נער בשם קיוצ'י סאקאקיבארה, אשר עבר לחטיבת הביניים יומיאמה הצפוני, נפגש עם מיי מיסאקי ומוצא את עצמו במרכזה של תעלומה שגורמת למוות אלים ולא הגיוני של תלמידים ואנשים הקשורים לכיתתו.
עיבוד מאנגה בהמשכים מסוג סיינן שנכתב ואויר על ידי הירו קיוהארה יצא לאור בין מאי 2010 עד ינואר 2012 ופורסם במגזין Young Ace.
הרומן והמאנגה תורגמו לאנגלית על ידי חברת Yen Press שייבאה אותם לאמריקה הצפונית (קנדה וארצות הברית).
כמו כן, עובדה אנימה בת 12 פרקים שהופקה על ידי P.A.
בשנת 1972, מיסאקי, תלמיד חטיבת הביניים בבית הספר יומיאמה הצפוני בכיתה 3-3 (מקביל לט'-3) מת בפתאומיות במהלך שנת הלימודים.
הרוסים בעקבות האובדן הבלתי צפוי, התלמידים והמורים התנהגו כאילו מיסאקי עדיין חי, דבר אשר מוביל להופעת ישות מוזרה בתמונת המחזור.
באביב 1998, קיוצ'י סאקאקיבארה בן ה-15 עובר לכיתה 3-3 בבית הספר, לאחר שעבר מטוקיו ליומיאמה.
שם, הוא פוגש את מיי מיסאקי, תלמידה מוזרה שנראה שהמורים והחברים לכיתה מתעלמים ממנה.
במהרה מתרחשת בכיתה תופעה מוזרה, אשר גורמת לתלמידים ולקרוביהם למות בדרכים מסתוריות.
קיוצ'י מבין כי מקרי המוות המוזרים קשורים איכשהו למיסאקי מ-1972. זה תלוי בקיוצ'י ומיי לגלות את הסיבה מאחורי מקרי המוות הללו ולמצוא דרך לעצור אותם לפני שהתופעה תהרוג אותם גם.
הערה: דיבוב הדמויות מתייחס לסדרת האנימה ולסרט בלבד.
שם הדמות מדבב בגרסה היפנית מדבב בגרסה האנגלית תיאור קיוצ'י סאבאריבארה(榊原 恒) אטושי אב (בסדרה), קנטו יאמזאקי (בסרט) גרג אירס נער בן 15 אשר עבר לכיתה 3-3 בבית הספר יומיאמה הצפוני מטוקיו ב-1998, אבל אושפז בעקבות חזה אוויר לפני תחילת הלימודים.
קיוצ'י גר עם סבו, סבתו ודודתו רייקו, בזמן שאביו נמצא במשלחת בהודו.
הוא מתיידד עם מיי מיסאקי, למרות האזהרות לא לעשות זאת, ועובד עם חבריו לכיתה כדי למצוא את האמת מאחורי קללת כיתה 3-3. נרמז כי יש לו רגשות כלפי מיי.
מיי מיסאקי(見崎 鳴) נאטסומי טאקאמורי (בסדרה), אי האשימוטו (בסרט) מוניקה ריאל ילדה מוזרה שנמצאת בכיתתו של קיוצ'י.
היא לובשת רטייה לבנה על עינה השמאלית, בכך מסתירה את העין המלאכותית שאמה המאמצת הכינה.
היא טוענת שהעין מאפשר לה לראות את "צבע המוות" - צבע אשר מזהה אם אדם מת או (במקרה של כיתה 3-3) אמור למות.
בתחילה, כל חברי הכיתה והמורים מתעלמים ממנה והיא יושבת בפינה השמאלית והרחוקה ביותר מהלוח, על שולחן שרוט ומיושן.
קיוצ'י פוגש אותה לראשונה במעלית בית החולים של יומיאמה, כשהיא נושאת בובה אל בת דודתה המתה מיסאקי ואט אט מתקרבים זה לזו.
נרמז כי יש לה רגשות כלפי קיוצ'י.
שם הדמות מדבב בגרסה היפנית מדבב בגרסה האנגלית תיאור יוסוק סאבאקיבארה(榊原 陽介) טאקורו קיטגווה (בסדרה) כריסטופר אירס אביו של קיוצ'י.
פרופסור באוניברסיטה שבזמן העלילה עוסק במחקר בהודו.
הוא מתקשר לעיתים קרובות לבנו וכל הזמן מתלונן על החום.
ריטסוקו סאבאקיבארה(榊原 理津子) מיקאמי (三神) אמו של קיוצ'י, שנפטרה מיד לאחר לידתו, 15 שנים לפני.
היא הייתה תלמידה בכיתה 3-3 בבית הספר יומיאמה בשנת 1972 והייתה אחת מהחברות לכיתה של מיסאקי.
היא נפטרה בשנת 1983, באותה שנה שבה אחותה רייקו מיקאמי למדה בכיתה 3-3 ולכן הייתה הקורבן של הקללה.
רייקו מיקאמי(三神 怜子) נאקו סאבאקיברה (בסדרה), אי קטו (בסרט) סוניה מדואו/מולי סרסי דודתו של קיוצ'י מהצד של ריטסוקו וסגנית מחנכת כיתה 3-3. היא נותנת עצות לאחיינה לבית הספר יומיאמה באמצעות סדרה של "כללים".
אחד מהם הוא להפריד את חייהם הפרטיים מחייהם בבית הספר, לכן, קיוצ'י מתייחס אליה כרייקו בביתו וכגב' מיקאמי בבית הספר.
נחשף כי היא הייתה "המת" של המחזור של 1998; היא במקור טבעה למוות ב-1996 בתור המחנכת של כיתה 3-3.
שם הדמות מדבב בגרסה היפנית מדבב בגרסה האנגלית תיאור יוקיו מיסאקי (見崎 ユキヨ) היטומי האראדה (בסדרה) טיפאטני גראנט אמה המאמצת של מיי מיסאקי.
היא גם בעלת מוזיאון/חנות בובות בשם "העיניים הכחולות-חלולות של יומי בדמדומים".
היא מזדהה בשם העט שלה קיריקה (霧果).
היא ביצעה הפלה לפני 12 שנים, דבר אשר גרם לה להיות אובססיבית לבובות.
תחביב זה גרם לה ולמיי להתנהג זו לזו כזרות, דבר שמפתיע את קיוצ'י.
מיסאקי פוג'יוקה (藤岡 未咲) הירומי איגראשי (בסדרה) תחילה הוצגה בתור החצי השני של מיי ואחר כך כבת דודתה.
היא הייתה האדם אליה מיי העבירה מתנה בחדר המתים של בית החולים יומיגאוקה.
במציאות, היא הייתה אחותה התאומה של מיי וגודלה בנפרד לאחר לידתן, א, על פי שהן היו נפגשות מדי פעם.
אישיותה יותר שמחה משל מיי.
שמה של האם הביולוגית של מיסאקי ומיי הוא מיטסויו.
מיסאקי נפטרה בבית החולים בעקבות לוקימיה באפריל, דבר ההופך אותה ל-"קורבן של אפריל".
אמן (天根) סייורי סאדאוקה (בסדרה) ויקי בארוש פקידת קבלה בחנות הבובות ואמה של דודתה של מיי.
שם הדמות מדבב בגרסה היפנית מדבב בגרסה האנגלית תיאור איזומי אקווזה(赤沢 泉美) מאדוקה יונוואזה (בסדרה), מיקה אקיזוקי (בסרט) ג'סיקה בון איזומי אחראית על אמצעי הנגד כנגד התופעה, היא מאשימה את מיי בהתעלמות מהחוקים ומרגישה שפעולותיה של מיי גורמות לשבירת אמצעי הנגד, מה שגורם לתופעה להמשיך ולא לעצור.
היא מתה במהלך הטיול השנתי של הכיתה בקיץ לאחר שהיא נופלת מהמרפסת ושוברת את צווארה בעוד היא נרדפת על ידי קאיקו נומאטה.
היא אחת מין שבעת "המתים של אוגוסט".
נאויה טשיגווארה(敕使河原直哉) טומאקי מאנו (בסדרה), קיוטאקה אוג'י (בסרט) כריס פאטון חברו של קיוצ'י, מכנה אותו "סאקאקי".
חובב ספורט ובעל אישיות שיטחית.
הוא היה צריך להסביר לקיוצ'י את המצב של כיתה 3-3 ועל התופעה, אבל לא הצליח להסביר כיוון שכל פעם משהו או מישהו מנע ממנו.
יואיה מוצ'יזוקי(望月 優矢) קאזוטומי יאמאמוטו (בסדרה), קאי אינווואקי (בסרט) קליט ביקאהם חבר במועדון האומנות.
הוא, ביחד עם טשיגווארה, עוזרים לקיוצ'י לחשוף את תעלומת כיתה 3-3. נרמז כי הוא מאוהב בגב.
מיקאמי, כשבדרך כלל הוא דואג לגבי בריאותה ולגבי מקומה.
טומוהיקו קאזמי(風見 智彦) מיטסשיהירו יצ'יקי (בסדרה), טאקשי וואקה (בסרט) ג'וש גרל אחד מנציגי הכיתה ותלמיד מצטיין.
יוקארי סאקוראגי(桜木 ゆかり) אי נונאקה (בסדרה), מאיה אוקאנו (בסרט) בריטני קרבווסקי אחת מנציגי הכיתה וחברתה של אקווזה.
היא נהרגה לאחר שהיא החליקה במדרגות והשפיץ של המטרייה שהיא החזיקה בידה נתקע לה בתוך הגרון.
כמה שנויות לפני כן היא שמעה על תאונה של אימה, מאיקו, שנהרגה בתאונת דרכים.
היא ואמה הן "המתים של מאי".
איקו טקטאביישי(高林郁夫) שואו טאקנו (בסדרה) בלאק שפארד לאיקו היה לב חלש שמנע ממנו ללמוד בבית הספר באופן קבוע, כשבדרך ככלל הוא נראה יושב על ספסל בשיעורי חינוך גופני.
בסופו של דבר איקו מת מהתקף לב, דבר ההופך אחד לאחד מין "המתים של יוני".
טאקאקו שוגיאורה(杉浦多佳子) מיסאטו פוקואן (בסדרה) אמילי נווס היא הייתה נמצאת בחבורה של איזומי.
היא נהרגת במהלך הטיול השנתי, דבר ההופך אותה לאחת מין שבעת "המתים של אוגוסט".
יומי אוגורה(小椋 由美) לורי נומיזו (בסדרה) טיפאני גאנט אחותו של ההיקיקומורי אצטושי אוגורה, שמת לאחר שמשאית שנושאת מחפר מתרסקת לתוך ביתו.
אצטושי הוא אחד "מהמתים של יולי".
ג'ונטה נאקאו(中尾 順太) קאנגו קאסקי (בסדרה) הואודסו הייס היה מאוהב באיזומי, דבר הגרם לו להחליט להשתתף בטיול השנתי.
הוא נהרג במהלך הטיול השנתי, דבר ההופך אותו לאחד מין שבעת "המתים של אוגוסט".
מנאבו מאיג'ימה(前島 学) קייסוק קואמוטו (בסדרה) היה חבר במועדון קנדו.
הוא נהרג במהלך הטיול השנתי בקיץ על ידי סבתו של טאקביאשי שדוקרת אותו בגבו, דבר ההופך אותו לאחד מין שבעת "המתים של אוגוסט".
שיקאגי יונמוארה(米村 茂樹) תלמיד מצטיין בכיתה 3-3. הוא נהרג במהלך הטיול השנתי בקיץ, דבר ההופך אותו לאחד מין שבעת "המתים של אוגוסט".
שם הדמות מדבב בגרסה היפנית מדבב בגרסה האנגלית תיאור מר.
קובודרה(久保寺) קוזו מיטו (בסדרה) דייוויד מטרנגה מחנך כיתה 3-3. אחרי שהבין כי אמצעי הנגד של קללת כיתה 3-3 לא עובד, הוא הורג את אמו אשר שקועה בתרדמת ולאחר מכן דוקר את עצמו בצווארו מול הכיתה.
הוא ואמו שניהם "המתים של יולי".
טאטסוג'י צ'יביקי(千曳 辰治) הירואקי היראטה (בסדרה), יושיהיקו האקמקה (בסרט) דייוויד וואלד הספרן של הספרייה המשנית של בית הספר.
היה המורה של כיתה 3-3 בשנת 1972, השנה שבה מיסאקי יומיאמה מת.
מספר שנים לאחר מכן, הוא התפטר מתפקידו כמורה אך נשאר כספרן בטענה כי הוא "בורח [מהקללה]".
מאז, הוא ניהל רישום של התופעות, מקרי המוות והקשר ביניהם וכן שיתף את הרישומים עם קיוצ'י ומיי.
שם הדמות מדבב בגרסה היפנית מדבב בגרסה האנגלית תיאור מיסאקי יומיאמה(夜見山 岬) מיסאקי היה אותו התלמיד בכיתה 3-3 בבית הספר יומיאמה הצפוני שמת בפתאומיות ב-1972. הוא היה תלמיד מאוד פופולרי, חבריו לכיתה והמורים העריצו אותו.
הוא מת במהלך שרפה שהתרחשה בביתו, שגם הרגה את אחיו ואת הוריו.
היא נהרגה לאחר שמהעלית שבה ירדה החלה ליפול ארצה, דבר הגורם לתקרת המעלית למחוץ אותה למוות והופך אותה "למת של יוני".
קאטסומי מאטסונאגה(松永 克己) שינייה טקהאשי (בסדרה) אילץ גוארדיאולה היה תלמיד בכיתה 3-3 בשנת 1983 ואחד מין חבריה לכיתה של רייקו.
במהלך שנת הלימודים, הוא מצליח לעצור את התופעה של כיתה 3-3 והופך את עצמו לבן אדם היחיד שהצליח לעצור את התופעה אחרי שהחלה חצי שנה לפני.
הוא מקליט את עצמו בקלטת שמע מהפחד שהוא ישכח את אשר מצא.
בקלטת, הוא מקליט את התאוריות שלו, כדי שהתלמידים של כיתה 3-3 בעתיד ימצאו אותה כדי שגם הם יוכלו לדעת איך עצור את התופעה.
לאחר סיום הלימודים, הוא עובר לטוקיו כדי להמשיך את לימודיו.
הוא הפך לבנקאי, אבל פרש לאחר מספר שנים וחזר ליומיאמה כדי לעזור עם עסק משפחתי.
הוא קליינט קבוע בבית הקפה "אינויה", היכן שטומוקאה אינוז עובדת.
טומוקאה אינוז(猪瀬 知香) מהירו אינואה (בסדרה) מאגי פלאנקנו אחותה-למחצה הבוגרת של יואיה מוצ'יזוקי.
היא למדה בבית הספר יומיאמה הצפונית בשנת 1983, אבל לא הייתה בכיתה 3-3. אף על פי שהיא הייתה מודעת לשמועות של כיתה 3-3, היא לא האמינה בהם עד שיואיה, מתוך פחד לחייו, הסביר לה את המצב.
קאטסומי מאטסונאגה הוא לקוח קבוע בבית הקפה בו היא עובדת.
קאיקו נומאטה(沼田 恵子) רי טאקטהאשי (בסדרה) ויקי בארוש סבתו של איקו טקטאביישי.
חמה לב עדינה, אף על פי שהיא הראתה שהיא רוצחת חסרת רחמים לאחר מותו של איקו.
היא אחראית לרצחם של מנאבו מאיג'ימה, איזומי אקווזה, טאקאקו שוגיאורה, ג'ונטה נאקאו, שיקאגי יונמוארה ואת בעלה קנסאקו במהלך הטיול השנתי בקיץ.
היא לאחר מכן מתאבדת באמצעות חתיכת לשונה, דבר ההפוך אותה ביחד עם בעלה לאחד מין "המתים של אוגוסט".
אחר הוא רומן בן 677 עמודים (496 עמודים בתרגום האנגלי) מאת יוקיטו איאטסוג'י.
עיבוד מאנגה שאויר על ידי הירו קיוהארה יצא לאור בין מאי 2010 עד ינואר 2012 במגזין Young Ace.
עובדה אנימה בת 12 פרקים שמבוססת על המנגה והנובל שהופקה על ידי P.A.
ריו היגאקי היה התסריטאי, מנהל האנימציה היה יוריקו אישיי שביסס את עיצוב הדמויות שהשתמשו באנימה על הקונספט-ארט המקורי של נואיזי איטו.
המוזיקה הופקה על ידי Kow Otani ובמאי הקול היה יושיקאזו איוואנמי.
לאנימה יש שני שירי נושא: הראשון הוא שיר הפתיחה "קיומו דנסן" (ביפנית: 凶夢伝染; תרגום חופשי: סיוט מדבק) של הלהקה Ali Project, והשני הוא שיר הסיום "אנמנסיס" (Anamnesis) של הזמרת אנבל.
כמו כן שוחררה OVA ב-26 במאי 2012 ביחד עם הכרך "0" (החמישי של המנגה אשר מתאר אירועים שקרו לפני העלילה של המנגה והאנימה.
MVM Films הוציאו לאור את סדרת האנימה ואת ה-OVA בבריטניה בסוף שנת 2013.
הסרט מסוג לייב-אקשן בוים על ידי טקשי פורוסאווה, הופק על ידי Kadokawa Pictures ויצא לאקרנים ב-4 באוגוסט 2012. שיר הנושא שנבחר היה "ראקואן" (ביפנית: 楽園; תרגום חופשי: גן עדן).
הרומן זכה במקום השלישי בפרס Kono Mystery ga Sugoi!
2010 וכן בפרס 2010 Honkaku Mystery Best 10 - שני מגזיני ביקורת יפניים לספרי מסתורין בדיוניים.
באסלאם, אִחְסַַאן הוא אחריותו של המוסלמי לשאוף מצוינות, או עד כמה שניתן לשלמות, בפולחן ובמידות הטובות והתייחסות לאנשים הסובבים את המאמין.
האִחְסַַאן מתבטא בכך שהמוסלמי עובד את אללה כאילו שהוא רואה אותו (את אללה), אפילו שהוא לא רואה אותו (את אללה), תוך הכרה בכך שאללה כן רואה אותו (את המאמין)..
הגדרתו הבסיסית של האִחְסַַאן מגיעה מחדית' של הנביא מוחמד, שבו הוא אומר שאִחְסַַאן זה "לעבוד את אללה כאילו שאתה רואה אותו, ואם אתה לא יכול לראות אותו, אז לדעת שהוא אכן רואה אותך".
מהחדית' הזה נגזרות התנהגות הכללית והמידות הטובות שבהן נוהג האדם שהגיע למעלה זו - ה"מוחסין" (محسن).
לעומת חלקים אחרים באמונה האסלאמית
האִחְסַַאן נחשב לרמה הרוחנית הכי גבוהה בדת האסלאמית, שיש בהשלושה רבדים: אִסְלַאם (התמסרות), אִמַאן (אמונה), אִחְסַאן (מצוינות).
בעוד שהאסלאם הוא מה שהמאמין צריך לעשות, והאמונה היא הסיבה שבגללה הוא עושה זאת, האִחְסַַאן הוא לקיחת האמונה והאסלאם לרמה של שלמות ומצוינות..
בעוד שפוסקי ההלכה מתמקדים בדרגת ה"אסלאם", והתאולוגים מתמקדים ב"אמאן", הסופים מתמקדים באִחְסַַאן.
על פי הגישה הסופית, צריך המאמין להיצמד להוראותיו של האימאם שלו, השייח' שלו, שכבר הגיע לרמת האִחְסַַאן, והוא יוביל אותו אל הרמה הזאת, צעד אחר צעד.
ישנם פרשנים אשר מציינים את האִחְסַַאן כחלק הפנימי של האסלאם, בעוד שהשריעה היא החלק החיצוני.
אצטדיון אחמט ארנה, הנושא רשמית את השם מתחם הספורט על שם אחמד קדירוב, הוא מגרש הבית של מועדון הכדורגל "אחמט" ובדומה לו נקרא עם שם נשיא צצ'ניה לשעבר, אחמט קדירוב.
האצטדיון ממוקם בעיר גרוזני ברחוב עמר סדאייב ובעל תכולה של 30,597 צופים.
ב-2004, נשיא רוסיה ולדימיר פוטין, הקצה מימון לבניית אצטדיון מרכזי על שם אחמט קדירוב.
פיתוח רעיון הבנייה החל בשנת 2005.
הבנייה החלה בשנת 2006 ונמשכה כחמש שנים ונערכה על פי תוכנית ייעוד פדרלית.
באביב 2011 המרכיב העיקרי של מתחם הספורט נמסר לשימוש וכבר כלל אצטדיון עם 30 אלף מקומות.
קומפלקס הספורט הפך לאחד המודרניים ביותר במונחים של פתרון אדריכלי ועיצוב בדרום רוסיה.
העבודה נערכה על פי סטנדרטים של אופ"א ופיפ"א.
האצטדיון נפתח ב-11 במאי 2011 בטקס גדול שכלל מופיע לייזר שנטלו בו חלק אמנים רבים, נשיא צ'צ'ניה רמזן קדירוב וספורטאים שהוזמנו לאירוע כמו דייגו מראדונה, לואיש פיגו, פביאן ברטז, רובי פאולר ואחרים.
משחק הבכורה באצטדיון נערך ב-20 במאי 2011 במסגרת ליגת העל הרוסית בכדורגל כשטרק גרוזני אירחה את אנז'י מחצ'קלה וגברה עליה בתוצאה 1-0.
ב-7 באוגוסט 2011 במשחק שנערך בין טרק לספרטק מוסקבה, התאורה באצטדיון נכבתה לפתע בדקה ה-79. המשחק נעצר וחודש רק לאחר 50 דקות עם חידוש התאורה.
ב-1 ביוני 2013 המשחק אירח את משחק הגמר של הגביע הרוסי בכדורגל שבו צסק"א מוסקבה גברה על אנז'י מחצ'קלה בדו-קרב פנדלים.
האצטדיון הפך למתקן הספורט החשוב בצ'צ'ניה והוא כולל יציע מערבי A ובו 9,000 מושבים ויציע מזרחי B ובו 21,000 מושבים.
האצטדיון גם מכיל אזור ישיבה לנכים והותקנה מערכת וידאו מקיפה הכוללת 432 מצלמות, תשעה מהן נשלטות מרחוק.
בשנת 2013 אופ"א הטילה איסור על קיום משחקים באחמט ארנה ובצפון הקווקז, לאור המצב הביטחוני.
איסור זה הוסר רשמית ביוני 2020.
אחסאן חאג'-ספי (בפרסית: احسان حاجصفی; נולד ב-25 בפברואר 1990) הוא כדורגלן איראני המשחק בעמדת המגן השמאלי בקבוצת א.א.ק.
חאג'-ספי התחיל את הקריירה שלו בזוב אהן אליה הצטרף בגיל 10 ובגיל 16 הצטרף למחלקת הנוער של ספאהאן.
חאג'-ספי השתתף עם הקבוצה הבוגרת בגביע העולם לקבוצות 2007, בו רשם שתי הופעות.
ביוני הושאל לעונה וחצי לטרקטור סאזי, אך בינואר חזר לספאהאן.
באוגוסט חאג'-ספי היה קרוב לחתימה עם פולהאם, אך העסקה לא יצאה לפועל לאחר שלא הצליח לקבל היתר עבודה.
ב-30 באוגוסט 2015 חאג'-ספי חתם לשנתיים בפ.ס.וו.
ב-13 בספטמבר 2015 ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה, במשחק הליגה נגד איינטרכט בראונשוויג.
ב-2 במרץ 2016 חאג'-ספי הבקיע את שער הבכורה שלו בקבוצה בתיקו 3-3 נגד דיסבורג.
בקיץ חאג'-ספי חזר לאיראן וחתם בספאהאן.
ב-24 ביוני 2017 חאג'-ספי חתם לשנתיים בפאניוניוס מליגת העל היוונית.
ב-13 ביולי, חאג'-ספי ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה במשחק במסגרת מוקדמות הליגה האירופית נגד גוריצה.
ב-29 בדצמבר 2017 חאג'-ספי חתם באולימפיאקוס לשלוש שנים תמורת 600 אלף אירו.
ב-2 בספטמבר 2018 חתם לשלוש שנים בטרקטור סאזי.
ב-2 באוגוסט 2021, חאג'סאפי חזר ליוון וחתם בא.א.ק אתונה.
בצעירותו, חאג'-ספי שיחק בנבחרות הנוער של איראן.
ב-25 במאי 2008 חאג'-ספי ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת איראן במשחק ידידות נגד , בו ניצחה איראן 2–3 וחאג'-ספי אף בישל שני שערים.
ב-11 באוגוסט 2008, חאג'-ספי הבקיע את שער הבכורה שלו בנבחרת בניצחון 1–4 נגד .
במרץ ענד לראשונה את סרט הקפטן.
ב-10 באוגוסט 2017 חאג'-ספי הושעה מהנבחרת ביחד עם חברו מסעוד שוג'אעי, עקב נטילתם חלק במשחק קבוצתם, פאניוניוס, נגד מכבי תל אביב.
נכלל בסגל נבחרת איראן לטורניר גביע אסיה 2023.
הכדורגלן הצעיר של העונה בליגת העל האיראנית:
נבחרי העונה בליגת העל האיראנית: ,
בפנומנולוגיה, המושג האחר מהווה את ניגודו של מושג ה'אני' או הסובייקט, כאשר הצמד אני-אחר הוא אחד מהמערכת של אופוזיציות בינאריות עליהן בנויה החשיבה הסטרוקטורליסטית.
כמו בכל אופוזיציה בינארית, הגבול בין האני לאחר מייצר הבחנה חדה ביניהם - האחר הוא כל מה שהאני איננו.
הפילוסוף גאורג הגל (המאות ה-18 וה-19) טען כי המחשבה האנושית מתפתחת בצורה דיאלקטית, בדרך של מאבק בין ניגודים וסתירות.
במסגרת זו גם התודעה העצמית מתפתחת כמאבק בין שני מצבים - הסובייקט והאובייקט, שתוצאתו היא היווצרות מערכת יחסים המתוארת כמתקיימת בין "אדון ל"עבד" - מטפורה למנצח ומנוצח, כאשר המנוצח-העבד נדרש להכיר בעליונותו של המנצח-האדון-הסובייקט.
ניגוד זה בין האדון לעבד הווה את הבסיס למבנה של אופוזיציות בינאריות בגישה הסטרוקטורליסטית, ובתוכן הניגוד אני-אחר.
זיגמונד פרויד המשיג את הלא-מודע כ"אחר" פנימי שאינו נגיש ל"אני" המודע לעצמו.
הלא-מודע כולל היבטים שונים של הנפש שאינם ניתנים להכרה, לזיכרון או להבעה באמצעות השפה.
האחרות של הלא-מודע מתבטאת בין השאר בכך שאינו כפוף לממדי הזמן והחלל, לעקרונות הסיבתיות ואינו מציית לדרישות המציאות
קרל יונג הציע את ארכטיפ 'הצל' כאחר של הנפש.
הצל דומה ללא-מודע הפרוידיאני והוא כולל את הרגשות, החוויות והתכונות הנתפסות כשליליות.
הצל הוא החלק בנפש האדם שאנו מנסים 'לגרש', ואשר כתוצאה מכך הוא תופס נפח גדול יותר ומאיים על היציבות הנפשית של האדם.
ז'אק לאקאן ניסח את תהליך ההתפתחות של הסובייקט כתהליך דיאלקטי של מעברים בין הזדהות להתבחנות ביחס ל'אחר'.
תחילתו של תהליך זה הוא ב"שלב המראה" שבו התינוק מזדהה עם דמותו כפי שמשתקפת במראה או במבטו של אדם אחר המתבונן בו, דמות שנראית כשלמה ואחידה, בניגוד לחוויה הפנימית של התינוק הקשורה ליכולתו המוטורית המועטה.
דימוי זה הוא "האחר" הדמיוני, שלאורך כל חיי האדם ימשיך לסמל את הפער בין הדימוי האידיאלי שלו לבין המציאות.
ג'סיקה בנימין מייצגת את התפיסה הפמיניסטית המערערת על המודל לפיו מערכת היחסים הדרושה לבניית האני היא התבחנותו החדה מהאחר תוך מאבק ביניהם.
בנימין מציעה את המודל האינטרסובייקטיבי לפיו תהליך היווצרות האני קורה עם התפתחות קשרים עם בני אדם אחרים המבוססים על בניית מרחב משותף ביניהם המאפשר הכרה הדדית ואינטימיות.
ניסיון נוסף ליציאה מהתפיסה הניגודית המייצרת יחסי כוח היררכיים בין הסובייקט והאחר של הגל נעשה על ידי עמנואל לוינס המציע שני סוגי אחרות - האחר המוגדר על ידי הסובייקט כמנוגד לו, ו'האחר האתי' שאינו תלוי בסובייקט.
הוא מגדיר אחר שני זה כ'זולת האנושי', שהוא ייחודי, חד-פעמי ואינו ניתן להגדרה מצמצמת.
אחר זה תובע אחריות והיענות של הסובייקט, דווקא בגלל אחרותו המהותית.
האופוזיציה של אני-אחר עומדת בבסיס הטענה של מישל פוקו לפיה הסובייקט המודרני מוגדר ככזה באמצעות סימון של גבולות מסביב לקבוצות בני אדם מסוימות ותיוגן כ'אחרים'.
כדוגמאות לתהליכים אלה פוקו מביא את החלוקה של בני אדם ל'משוגעים' מול 'נורמלים', הומוסקסואלים מול הטרוסקסואלים ועוד.
על פי פוקו חלוקות אלה הן תוצאה של תהליכים היסטוריים ופוליטיים ואינם נובעים מהבדלים טבעיים בין הקבוצות השונות.
ז'אק דרידה ניתח את האופנים בהם השפה, באמצעות מערכת כללים והסכמות, מייצרת מרכז הגמוני הקובע את גבולותיו מול האחר, זה שרוצה להשתמש בשפה כדי להביע אפשרויות חשיבה חדשות העלולות לערער את המערכת היציבה.
החשיבה הפוסט-סטרוקטורליסטית מערערת על קיומם של גבולות ברורים וחלוקה חד-משמעית בין הניגודים הבינאריים השונים, ובתוכם המושגים אני ואחר.
הביקורת החברתית הנובעת מכך טוענת כי הזהויות השונות אינן קבועות, קוהרנטיות או יציבות.
גם ה'אני' וגם ה'אחר' הם תוצאה של הבניה שמקורה במערכת יחסי הכוח השולטים בחברה ובמניעים הפוליטיים של ההגמוניה.
התהליך בו זהויות מסוימות מסומנות כ'אחרות' הוא תהליך דכאני, כוחני ואלים.
הבנה זו אומצה על ידי קבוצות זהות שונות שמצאו עצמן במיקום נחות, שולי ומושתק בחברה ובעקבות כך הוצעו תיאוריות המנסות למצוא דרכים להכרה בשונות ללא הפרקטיקה של יצירת היררכיה המבוססת על ניגודיות בינארית.
אחת הראשונות ליישם את תפיסת האחר כשלילתו של האני הייתה סימון דה-בובואר בספרה המין השני בו חקרה את ההיסטוריה של הפטריארכליות ותוצאתה לגבי מעמד הנשים.
דה-בובואר טענה כי הגבר מתמקם כ'אני', זה שמתקיים כסובייקט אוטונומי בעל מהות, והאישה נדחקה למעמד של 'האחר' - זה שחסר תכונות מהותיות משל עצמו ומוגדר כשלילה של האני.
דה-בובואר מדגישה כי האחרות של האישה אינה מאפיין הקשור למינה או לאישיותה, אלא נובע ממערכת יחסי הכוחות בחברה הפטריארכלית שתייגה אותה ככזו.
הניגוד אני-אחר בייצוגו במערכת גבר-אישה יצר היררכיה לפיה הגבר הוא המושלם והאישה היא פגומה - נעדרת תכונות של גבר.
היררכיה זו התרחבה לסדרה ארוכה של תכונות וניגודן - הגבר האקטיבי, האישה הפסיבית, הגבר הרציונלי, האישה האי-רציונלית, ועוד.
בהמשך, הוגות פמיניסטיות שונות המשיכו לערער על תפיסת ההבדל המגדרי כניגוד בינארי המובן מאליו וניסו לייצר משמעויות אלטרנטיביות שיאפשרו שינוי במערכת יחסי הכוח.
ביניהן ניתן למנות את לוס איריגאריי, הלן סיקסו וג'וליה קריסטבה המייצגות את "תאוריית ההבדל הבין-מיני", ואת ג'ודית באטלר המערערת על התפיסה הדיכוטומית לפיה המין הוא הזהות הטבעית והמגדר מקורו בהבנייה החברתית.
באטלר רואה גם במין כתוצר של פרקטיקות חברתיות-תרבותיות.
בהמשך, באטלר הרחיבה תפיסה זו וכללה את הביטויים השונים של מיניות - תיאוריה של הקוויריות.
במהלך המאה ה-20 החל תהליך של השתחררות מדינות אפריקה ואסיה משלטונן של מדינות אירופה - הקולוניאליזם שתחילתו עוד במאה ה-16. תהליך זה לווה בהצעת תיאוריות שונות שעסקו במהותו והשפעתו של הקולוניאליזם הן על השולטים והן על הנשלטים.
אחד הראשונים להציע ניתוח של האופן בו בעלי העור השחור הובנו כאחרים על ידי הלבנים היה פרנץ פנון בספרו, עור שחור מסיכות לבנות, שיצא לאור ב-1952. הוגה מרכזי נוסף הוא אדוארד סעיד שסקר בספרו משנת 1978, אוריינטליזם, את האופן בו המערב ייצר את הייצוגים של המזרח כ"אחר" שלו.
בהמשך, בהשפעת הפוסט-סטרוקטורליזם, החשיבה החלה להתמקד בערעור הבינאריות בין שחר/לבן, מדכא/מדוכא.
שניים מההוגים המרכזיים במסגרת זו הם הומי באבא שהציע את המונח "היברידיות" כמתאר את המקומות בהם הקטגוריות השונות מתערבבות ונוצר משהו חדש, וטוני מוריסון שרואה הן ב"לובן" והן ב"שחורות" הבניות תרבותיות.
עאדל אִחסאן תוּרג'מאן (1893 – 1917) היה יליד ירושלים, שהתפרסם כמחברו של יומן המתעד את שירותו הצבאי במפקדת צבא האימפריה העות'מאנית בירושלים בתקופת מלחמת העולם הראשונה.
אחסאן תורג'מאן נולד בשנת 1893 בעיר העתיקה בירושלים לחסן בּכּ תורג'מאן ולאשתו השנייה נביהה אלח'חלילי.
המשפחה התגוררה בשטח אל־חרם א־שריף (הר הבית), בכניסה לשער השלשלת.
היה זה מבנה בן שלוש קומות.
בילדותו זכה תורג'מאן לחינוך מוסלמי מסורתי.
אולם, בשנת 1909 החל ללמוד במכללת אלדוסתוריה החילונית, שהייתה בניהול ח'ליל אֶפֶנדי סכּאכּיני.
תורג'מן הפך מקורב לסכאכיני, ואף החל לכתוב בשנת 1913 יומן בהשראתו.
בנובמבר 1914 גויס אחסאן לצבא.
הוא הוצב בדאהרייה ואחר כך בשכם.
לאחר מכן הועבר, הודות לקשרי המשפחה, לשרת ב"מנזיל", מפקדת הצבא העות'מאני בירושלים, שמוקמה במתחם "נוטרדאם" הצרפתי.
הוא היה כפוף לעלי רוּשֶן בֵּיי, שהיה מפקד הלוגיסטיקה הצבאית בחזית הדרומית.
מלבד היותו מפקד המפקדה היווה רושן ביי את הסמכות הצבאית העליונה בארץ-ישראל הע'ותמנית באותה עת.
תורג'מאן שירת כפקיד זוטר, שעיקר פעילותו היתה, כפי שהעיד ביומנו, "לשחק בשפמו".
אחסאן נהרג, כנראה בידי קצין עות'מאני, לפני נסיגת הצבא מירושלים בשנת 1917.
אף על פי שתורג'מאן העיד כי כתב יומן מוקדם יותר, יומנו הנמצא כיום נכתב בין 28 במרץ 1915 ולבין אוגוסט 1916. הוא מתאר את חייו של תורג'מאן, תוך התייחסות למאורעות ההיסטוריים ולחיי התושבים בירושלים בתקופת המלחמה.
הוא שמור באוסף הספרייה הלאומית בתוך אוסף "AP", שהוא אוסף ספרים שהוגדרו ב"רכוש נטוש".
היומן צוין לראשונה בספרו של יהושע פורת – "צמיחת התנועה הלאומית הערבית הפלסטינית" (1976) ולאחר מכן בספרו של עאדל מנאע "תולדות פלסטין בעידן העות'מאני, 1700–1918" (1999).
ב-2005 נחקר היומן לראשונה על ידי אביגיל יעקבסון וסלים תמרי.
הוא פורסם בתרגום לשפה האנגלית ב-2011 ובשנת 2018 ראה אור תרגום שלו לעברית.
האחמדים בישראל הם קהילה קטנה של אחמדים (פלג מוסלמי) בישראל.
הקהילה הוקמה לראשונה בסביבות שנות ה-20 של המאה ה-20 בימי המנדט הבריטי.
ישראל היא המדינה היחידה ב בה האחמדים יכולים לנהל את אורח חייהם הייחודי בגלוי.
בשל כך, השכונה האחמדית שבחיפה, כבאביר, משמשת כמרכז של קהילת האחמדים במזרח התיכון.
ב-17 במרץ 1928 ובמהלך שנות ה-20 ותחילת שנות ה-30 של המאה העשרים, החלו השליחים האחמדים (המבשרים) להגיע לכפר כבביר.
ראשון המבשרים היה מאולאנא ג'לאל אל דין שמס.
הוא הגיע לחיפה ב-1927 מהודו דרך דמשק.
בחיפה הוא נפגש עם צעירים מבני כבאביר שהזמינוהו לפגוש את זקני הכפר.
באותה תקופה היו תושבי הכפר נתונים להשפעת הסופים המשתייכים למסדר השאד'לי שמרכזו בעיר עכו.
לאחר ביקור המבשר הראשון בכפר, החלו המשפחות להצטרף בהדרגה לכת האחמדית, ומקץ כמה שנים נהייה הכפר למרכז התנועה האסלאמית האחמדית במזרח התיכון.
בשנת 1934 נחנך המסגד הראשון ולידו המרכז הרוחני והתרבותי.
הפעילות להפצת עקרונות התנועה האחמדית החלה ב-1927, ובשנת 1932 הוחל בהוצאת הירחון "אלבשרא" (הבשורה), ביטאון התנועה, הממשיך לראות אור עד עצם היום הזה.
השליחים של העדה הקדישו את מרצם ואת זמנם לחינוך הילדים ולהשרשת המסורת הדתית בקרב המבוגרים.
בשנת 1934 נפתח בית הספר היסודי בו למדו בנים ובנות.
תחילה למדו הילדים בתוך המסגד ובחדרים הנספחים.
כיום בית הספר "אלאחמדייה" נמצא בבניין נפרד בלב השכונה.
באותה שנה (1934) נרשמה העדה כאגודה עות'מאנית (כיום עמותה).
ענייני העדה מנוהלים על ידי ועד מנהל נבחר.
בנוסף לוועד המנהל, מאורגנים בני העדה בארגונים וולונטריים שונים: מועצת ילדים, מועצת ילדות, מועצת צעירים, מועצת זקנים ומועצת נשים.
בראש הוועד המנהל עומד האמיר הנבחר נציג המרכז העולמי, והוא האחראי לתפילות ולדרשות ושאר הפעילויות הרוחניות והארגוניות של העדה.
ב-1979 הוחלט להרוס את המסגד הישן, ובמקומו נבנה מסגד אחר חדיש וגדול המהווה אטרקציה לתיירים ולסיורים רבים מישראל ומהעולם.
הוא נושא אותו שם של המסגד הישן – ג'אמע סיידנא מחמוד.
כל המפעלים וכל הפעילויות של העדה ממומנים על ידי תרומות בני העדה האחמדית בארץ בלבד.
כל חבר וחברה בעדה מעלים תרומת חובה, אחת לחודש, הנעה בין 25.6% ל-10% מהכנסתם, לקופת העדה.
איש הדת הראשון, מאולאנא ג'לאל א-דין שמס, שהייה מכפר קטן בשם שחוואן בפנג'אב שבהודו הבריטית, כמה קילומטרים מ, מרכז העדה בזמנו.
הוא זכה להצטרף ל"אל-מדרסה אל-אחמדיה" בשנת 1910. הוא קיבל את התואר מאולבי פאזיל בגיל 20 ונסע לדמשק כדי להטיף לאחמדיה ב-27 ביוני 1925.
מאולאנא שמס א-דין אל-מלאבארי נולד בעיר בקרלה שבהודו.
הוא הגיע לישראל מהודו בשנת 2004, לאחר שהוצב על ידי הח'ליף של העדה האסלאמית האחמדית, מירזה מסרור אחמד, כאיש הדת והשליח הראשי במדינה, לאחר שלמד באוניברסיטת העדה בקדיאן (Qadian), הודו.
לא ידוע מה מספרם של האחמדים הישראלים, אם כי לפי הערכות יש כ-2,200 אחמדים בלבד.
ב-1924 הגיע לחיפה הח'ליף מירזא בשיר א-דין מחמוד אחמד בנו של מייסד העדה האיסלמית האחמדית מירזא ע'ולאם אחמד אל-קאדיאני.
בני משפחת עודה התפללו במסגד איסתיקלאל בעיר התחתית של חיפה ושם פגשו את ג'לאל א-דין שמס, המבשר האחמדי מהודו.
בני המשפחה החליטו להצטרף לקהילה האחמדית.
ב-17 במרץ 1928, הועבר "מרכז המשלחת האחמדית לארצות המזרח-התיכון" מדמשק לכבאביר.
ב-1934 נחנך המסגד הראשון בכפר ובאותה שנה נפתח גם בית ספר (בהמשך ב-1978 נוסד גם בית ספר אלאחמדייה).
ב-1979 נבנה מסגד חדש במקום הישן (שניהם נקראים ג'אמע סיידנא מחמוד - "אדוננו מחמוד" על שם הח'ליף השני של העדה).
למסגד שני מינרטים שגובהם 35 מטרים והוא בנוי כמבנה מתומן המזכיר את צורת כיפת הסלע בירושלים.
מסגד הראשון של השכונה הוקם בשנת 1931, ומסגד מחמוד גדול יותר בשנות ה-80.
קהילת האחמדים מפוזרת ואנשי הקהילה מתגוררים במחוזות שונים במדינת ישראל, אך מרבית הקהילה מרוכזת בעיר השלישית בגודלה בישראל, חיפה.
אף על פי שישנם אחמדים רבים באזורים אחרים בישראל, שכונת כבאביר שבחיפה היא הקהילה הגדולה והמבוססת היחידה בישראל.
עם זאת, בשכונה לצד הרוב האחמדי מתגוררים מעט יהודים, ערבים נוצרים ואף דרוזים.
הקהילה במקום ככל הנראה מורכבת ממספר פליטים פלסטיניים שברחו לשכונה בעקבות החרמתם על ידי בני משפחותיהם ביהודה ושומרון.
פקידי עיריית חיפה רואים בשכונה מודל של דו קיום.
דוגמה לכך היא דבריו של יונה יהב, ראש עיריית חיפה שתיאר את האחמדים המקומיים כ"ערבים רפורמים".
כמה פוליטיקאים אף ביקרו את אנשי קהילה המקומית, הנשיא, שמעון פרס הגיע לשכונה לארוחת אפטאר במהלך חודש הרמדאן.
ב-2009 במסגרת משלחת של אנשי דת יהודים, נפגש נשיא הקהילה האחמדית בישראל עם האפיפיור, בנדיקטוס השישה עשר וזאת כדי להעביר מסר ישיר מפי הח'ליף החמישי של הקהילה, מירזא מסרור אחמד.
ב-2011 ערכה הקהילה המקומית סיור בעיר לאורחי ועידת ראשי הערים הבינלאומית ה-27, בה השתתפו 26 ראשי ערים ממדינות שונות בעולם, אירוע שנערך על ידי המועצה האמריקאית ליהדות התפוצות ובשיתוף משרד החוץ הישראלי.
אִחְסָאן דקסה היה קצין צה"ל בדרגת אלוף-משנה ששירת בתפקידו האחרון כמפקד חטיבה 401. מעוטר צל"ש אלוף על פועלו במלחמת לבנון השנייה.
נפל בקרב במחנה הפליטים ג'באליה במהלך מלחמת חרבות ברזל.
דקסה נולד וגדל ביישוב דלית אל-כרמל.
התגייס ב-2001 לחטיבה 7 בחיל השריון.
במלחמת לבנון השנייה שירת כמפקד פלוגה בגדוד 75 של חטיבה 7, הוא פיקד על כוח שריון שסופח לחטיבת הצנחנים ועסק בין השאר בחילוץ נפגעים.
במהלך קרב עייתא א-שעב ב-2006 זיהה מקור ירי שפגע בכוח צנחנים, נכנס עם הטנק שלו לבדו לכפר, פעל לפגוע במקור הירי ולפנות את הנפגעים.
על פועלו עוטר בצל"ש אלוף ממפקד פיקוד הצפון.
ב-2016 הועלה לדרגת סגן אלוף ומונה למפקד גדוד 82. הוא פיקד על הגדוד במהלך העימותים בגבול רצועת עזה ב-2018. בספטמבר 2018 מונה למפקד גדוד 532 בחטיבה 460. ב-2019 מונה לקצין המבצעים של פיקוד הצפון.
באוגוסט 2021 הועלה לדרגת אלוף-משנה ומונה למפקד עוצבת הגולן.
באוגוסט 2023 סיים את התפקיד ועבר ללימודים במכללה לביטחון לאומי.
ב-25 ביוני 2024, במהלך מלחמת חרבות ברזל, מונה דקסה למפקד חטיבה 401 במקומו של בני אהרון.
ב-20 באוקטובר 2024 נפל דקסה בקרב בג'באליה, בפיצוץ מטען חבלה שהופעל סמוך לנקודת תצפית אליה הגיע, יחד עם קצינים נוספים, בהם מפקד גדוד 52 יהודה שלו, מחטיבתו.
מהפיצוץ, שאירע כ-20 מטרים מהטנקים, נפגע דקסה ומותו נקבע על ידי רופא בשטח.
בנוסף, נפצעו גם הלוחמים הנוספים, כשמפקד גדוד 52 נפצע באורח קשה, והשניים האחרים באורח קל עד בינוני.
בהלווייתו, שנערכה בבית העלמין בעוספיא, השתתפו אלפים.
בין השאר, ספדו לו שר הביטחון יואב גלנט, סגן הרמטכ"ל אמיר ברעם, וקצין שריון ראשי אוהד מאור.
היה נשוי ואב לשלושה ילדים.
בעל תואר ראשון במשפטים מהקריה האקדמית אונו.
אחסאן בן פנדי אחמד הוא כדורגלן סינגפורי המשחק בעמדת החלוץ בקבוצת פאת'ון יונייטד מליגת העל התאילנדית ובנבחרת סינגפור.
אחסאן שיחק במחלקות הנוער של מספר מועדונים מספרד וצ'ילה.
הוא החל את הקריירה המקצוענית שלו בהום יונייטד וביאנג ליונס מליגת העל הסינגפורית, ובהמשך עבר לראופוס מהליגה הנורווגית השנייה.
ב-5 באוקטובר 2020 חתם אחסאן בג'רב, גם היא מהליגה הנורווגית השנייה.
ב-22 בדצמבר 2021 אחסאן חתם בפאת'ום יונייטד מליגת העל התאילנדית.
ב-31 באוגוסט 2017 ערך אחסאן את הופעת הבכורה שלו בנבחרת סינגפור, בתיקו 1-1 נגד נבחרת הונג קונג במשחק ידידות.
ב-7 בספטמבר 2018 הוא הבקיע את שער הבכורה שלו בנבחרת, בתיקו 1-1 נגד נבחרת מאוריציוס במשחק ידידות.
אחפיר היא עיר בצפון־מזרח מרוקו, במחוז אוריינטל, בסמוך לגבול עם אלג'יריה.
אחפיר ממוקמת על הדרך המובילה אל בירת הנפה, העיר ברקן .
פירוש שמה בשפה הברברית היא "חורים", שמתייחסים למחצבה שקיימת במקום.
שבט בשם "אוד קיס" (Oued Kiss) התקיים בשטח העיר לכל הפחות בשנת 1859. המקום כונה "אחפיר" בפי השבטים שחיו באזור, ונפלש על ידי כוחות האימפריה הקולוניאלית הצרפתית.
הקצין שהוביל את הכוח שפלש אליה, מרטין פרה, ניהל קרב שבסופו נאלץ להתגונן מאחורי תעלות רחבות באזור.
בשל הכיבוש הצרפתי של צפון-מערב אפריקה ב-1907 שונה שמה בהוראת גנרל אובר ליוטי, והיא נקראה על שם אותו הקצין בציון השבט שחי במקום, והיא נקראה "מרטין פרה דו קיס" ששובש ל"מרטנפרה" וגם "מרטמפריי" (כמילה אחת) בערבית.
במקום חיו קהילות של אלג'יראים ילידים, צרפתים קולוניאלים, ספרדים שהיגרו לצפון מרוקו, ויהודים.
ב-1956 העיר שחזרה את שמה ל"אחפיר" ו"שוחררה" מידי הצרפתים, בהכרזה של מוחמד החמישי, מלך מרוקו שביקר באזור.
היישוב היהודי במקום מנה 250 נפש במפקד בראשית המאה ה-20; ובמהלך שנות הארבעים נפקדו 625 נפש.
הקהילה התפללה בשני בתי כנסת שהונהגו על ידי הרבנים מסעוד חזיזה ויוסף בן שושן.
חלקם היגרו במהלך המאות ה-19 וה-20 אל מחוץ למרוקו, בעיקר למדינת ישראל שהקמתה סימל את סוף הגלות ולצרפת.
יהודי אחפיר אולצו לתת את רכושם למוסלמים במקום בכדי להיות מסוגלים לעזוב ללא פגע.
מספר פרעות אנטישמיות והפגנות התרחשו במקום לאחר הקמת מדינת ישראל.
בית הכנסת הגדול בעיר עודנו עומד ומשומר על ידי הרשויות המרוקאיות בכדי להוות מוקד תיירותי, וגם בית העלמין היהודי עודנו קיים.
אחסון נתונים דיגיטליים על גבי DNA הוא ההליך של קידוד פענוח נתונים בינאריים לגדילים מסונתזים של DNA.
ל-DNA כמדיום אחסון יש פוטנציאל עצום עקב צפיפות האחסון הגבוהה שלו.
הקוד הגנטי בכל אורגניזם יכול להיות שותף באחסון מידע וניתן להשתמש בביולוגיה סינתטית על מנת להנדס תאים.
הרעיון של DNA כבסיס למידע דיגיטלי הועלה ב-1959 על ידי הפיזיקאי ריצ'רד פיינמן, בשנות השישים הפיזיקאי הסובייטי מיכאיל סמוילוביץ' ניימן פרסם מאמרים בהם הוצג בין היתר הרעיון של אחסון ושליפת מידע על גבי DNA.
ב-1988 האמן ג'ו דייוויס יצר תמונה המאוחסנת ברצפי DNA.
ב-2007 נוצר באוניברסיטת אריזונה מכשיר המקודד חוסר התאמה בגדילי DNA.
ב-2012 ג'ורג' צ'רץ' וסרי קוסורי, גנטיקאים מאוניברסיטת הרווארד הצליחו לקודד ספר בעל 52 אלף מילים על גבי גדיל DNA.
אחסאן חדאדי (בפרסית: احسان حدادی; נולד ב-20 בינואר 1985 בטהראן שבאיראן) הוא אתלט איראני, סגן אלוף אולימפי (לונדון 2012), זוכה מדליית ארד באליפות עולם (דאיגו 2011) ושש פעמים אלוף אסיה (2005, 2007, 2009, 2011, 2017 ו-2019) בזריקת דיסקוס.
באליפות אסיה שנערכה בספטמבר במנילה שבפיליפינים סיים במקום שמיני בזריקת דיסקוס בתוצאה של 54.40 מטר.
אלוף אסיה עד גיל 20
באליפות אסיה עד גיל 20 שנערכה ביוני באיפוה שבמלזיה זכה במדליית זהב בזריקת דיסקוס (1.75 ק"ג) בתוצאה של 62.24 מטר.
אליפות העולם עד גיל 20
באליפות העולם עד גיל 20 שנערכה ביולי בגרוסטו שבאיטליה זכה במדליית זהב בזריקת דיסקוס (1.75 ק"ג) בתוצאה של 62.14 מטר.
באליפות אסיה שנערכה בספטמבר באינצ'ון שבקוריאה הדרומית זכה במדליית זהב בזריקת דיסקוס בשיא אסיה חדש של 65.25 מטר.
במשחקי מערב אסיה שנערכו בדצמבר בדוחה שבקטר זכה במדליית זהב בזריקת דיסקוס בשיא תחרות חדש של 63.63 מטר.
במשחקי אסיה שנערכו בדצמבר בדוחה זכה במדליית זהב בזריקת דיסקוס בתוצאה של 63.79 מטר.
באליפות אסיה שנערכה ביולי בעמאן שבירדן זכה במדליית זהב בזריקת דיסקוס בשיא אליפות חדש של 65.38 מטר.
באליפות העולם שנערכה באוגוסט באוסקה שביפן סיים במקום שביעי בתוצאה של 64.53 מטר.
בתחרות שנערכה ב-3 ביוני בטאלין שבאסטוניה קבע שיא אסיה חדש של 69.32 מטר בזריקת דיסקוס.
באולימפיאדת בייג'ינג שנערכה באוגוסט סיים במקום 17 בזריקת דיסקוס בתוצאה של 61.34 מטר.
באליפות אסיה שנערכה בנובמבר בגואנגג'ואו שברפובליקה העממית של סין זכה במדליית זהב בזריקת דיסקוס בתוצאה של 64.83 מטר.
אלוף משחקי אסיה בפעם השנייה
במשחקי אסיה שנערכו בנובמבר בגואנגג'ואו זכה במדליית זהב בזריקת דיסקוס בשיא תחרות חדש של 67.99 מטר.
באליפות אסיה שנערכה ביולי בקובה שביפן זכה במדליית זהב בזריקת דיסקוס בתוצאה של 62.27 מטר.
באליפות העולם שנערכה באוגוסט בדאיגו שבקוריאה הדרומית זכה במדליית ארד בזריקת דיסקוס בתוצאה של 66.08 מטר, אחרי רוברט הרטינג מגרמניה (68.97 מטר) וגרד קנטר מאסטוניה (66.95 מטר).
באולימיפאדת לונדון שנערכה באוגוסט זכה במדליית כסף בזריקת דיסקוס בתוצאה של 68.18 מטר, אחרי רוברט הרטינג (68.27 מטר) ולפני גרד קנטר
אלוף משחקי אסיה בפעם השלישית
במשחקי אסיה שנערכו בספטמבר באינצ'ון זכה במדליית זהב בזריקת דיסקוס בתוצאה של 65.11 מטר.
באליפות העולם שנערכה באוגוסט בבייג'ינג שברפובליקה העממית של סין סיים במקום 24 בזריקת דיסקוס בתוצאה של 60.39 מטר.
באולימפיאדת ריו דה ז'ניירו שנערכה באוגוסט סיים במקום 24 בזריקת דיסקוס בתוצאה של 60.15 מטר.
באליפות אסיה שנערכה ביולי בבובנשוואר שבהודו זכה במדליית זהב בזריקת דיסקוס בתוצאה של 64.54 מטר.
באליפות העולם שנערכה באוגוסט בלונדון שבממלכה המאוחדת סיים במקום 15 בזריקת דיסקוס בתוצאה של 63.03 מטר.
אלוף משחקי אסיה בפעם הרביעית
במשחקי אסיה שנערכו באוגוסט בג'קרטה שבאינדונזיה זכה במדליית זהב בזריקת דיסקוס בתוצאה של 65.71 מטר.
באליפות אסיה שנערכה באפריל בדוחה זכה במדליית זהב בזריקת דיסקוס בשיא אליפות חדש של 65.95 מטר.
באליפות העולם שנערכה בספטמבר בדוחה סיים במקום שביעי בזריקת דיסקוס בשיא אליפות חדש של 65.16 מטר.
באולימפיאדת טוקיו שנערכה ביולי סיים במקום 26 בזריקת דיסקוס בתוצאה של 58.98 מטר.