tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
המטוס ביצע טיסות ניסוי, הוכשר לטיסה ב-15 במרץ 1946 ונשלח לחברת BATA SHOE CO.LTD כמטוס מנהלים תחת סימול חדש, AS.65 קונסוּל.
השינויים שנערכו בקונסול כללו התקנת מחיצה כפולה בעלת חלונות בין תא הטייס לתא הנוסעים והארכת החרטום תוך ביטול הצוהר ששימש לאימון מטיל הפצצות, זאת לצורך בניית תא מטען.
בנוסף, הותקנו זוג חלונות מלבניים בתא הנוסעים.
הסידור הפנימי של מושבי המטוס כלל זוג מושבים לטייס ולמפעיל הרדיו זה בצד זה, ובתא הנוסעים היו זוג מושבים מלפנים, מושב בודד בצד ימין ועוד זוג מושבים מאחור, עם אפשרות להוספת מושב נוסף בצד שמאל.
לאחר טיסות ניסוי נוספות באב טיפוס, הוחלט לבצע שינויים מבניים נוספים כדי להתאים את מאפייני הטיסה לסטנדרט אזרחי: באמצעות הזזת זנב המטוס הוסט מרכז הכובד קדימה, מה שהגדיל את יציבות המטוס ואת השליטה עליו בתנאי טיסת מכשירים.
חרטום המטוס הוארך שוב כדי לספק תא מטען גדול יותר.
הקונסול תוכנן להיות זול לרכישה ולתפעול ומחירו, שעמד על 5,500 לירות שטרלינג, נקבע מכיוון שאיירספיד הייתה יכולה לרכוש מטוסי אוקספורד כעודפי מלחמה במחיר נמוך מאוד.
כל מטוסי הקונסול הוסבו ממטוסים אלה, או ממטוסי אוקספורד שנותרו על קווי הייצור.
166 מטוסי אוקספורד הוסבו לגרסת הקונסול, מתוכם נמכרו 69 לחברות תעופה ואחרים לחברות גדולות בבריטניה ובעולם וכן ללקוחות פרטיים.
המטוס האזרחי הראשון שירת בחברת מאלאייאן איירווייז (Malayan Airways), קודמתן של סינגפור איירליינס ומלזיה איירליינס.
חסרונות המטוס - מבנה העץ, השחיקה משימוש במהלך המלחמה, אמצעי שליטה מסובכים יחסית והטסת מספר קטן של נוסעים, הביאו לרכש מוגבל על ידי מפעילות אזרחיות והסבות רבות נרכשו בסופו של דבר על ידי חילות אוויר שכבר הפעילו את האוקספורד, כגון בריטניה, קנדה וניו זילנד, שם שימש הקונסול לתובלת אחמ"ים.
האיירספיד קונסול שירת במדינות הבאות:
מנוע: כוכבי מקורר אוויר, 2 X ארמסטרונג סידלי צ'יטה סימן X, 395 כ"ס כל אחד
האוקספורד והקונסול בחיל האוויר הישראלי
עם תום מלחמת העצמאות החל חיל האוויר הישראלי להיערך להקמת בית הספר לטיסה, ולצורך זאת נדרשו לו מטוסי אימון.
נציגי הרכש מחוץ לישראל הונחו לנסות ולרכוש מטוסי קונסול ואוקספורד.
החל ממרץ 1949 הגיעו לישראל 11 מטוסי קונסול, שעשרה מהם נרכשו בבריטניה ואחד נוסף בדרום אפריקה.
עם רכישת מטוסי המוסקיטו בתחילת שנות ה-50 התעורר הצורך לתגבר את מערך הטייסים והנווטים להטסת מטוסים דו-מנועיים, ומסוף 1951 ועד יולי 1952 נרכשו ארבעה מטוסי אוקספורד שהיו בשירות חברת בריטאויה (BRITAVIA LTD) הבריטית.
מטוס חמישי שנרכש לא הוטס בארץ ושימש לחלקי חילוף.
אוקספורד אחד מבין הארבעה התרסק בדצמבר 1953.
המטסים שימשו גם לאימון נווטים למטוסי תובלה ומאוחר יותר למטוסי המוסקיטו.
החניכים תרגלו כ-30 שעות על מטוסי קונסול, כולל אימון בטיסת מכשירים.
מטוסי הקונסול בשירות חיל האוויר הוסבו בחזרה לתצורה צבאית לאימון: החרטום צויד מחדש בצוהר על מנת להכשיר נווטים בניווט מגע, הוכנסו בו מכשירים ללימוד רדיו וקוד מורס, וציוד ניווט נוסף.
לטיסות ההדרכה היו יוצאים חמישה חניכים, בנוסף לשניים שבתא הטייס.
במטוסי הקונסול והאוקספורד נעשה שימוש גם בטיסות מנהלתיות, תובלה בין בסיסים וטיסות אח"מים.
ב-11 ביוני 1949 ביקר ראש הממשלה, דוד בן-גוריון באילת.
במהלך הביקור טס ראש הממשלה במטוס קונסול מבסיס עקרון לסדום, ומשם הוסע בדרך היבשה לאילת.
למחרת שב ראש הממשלה מאילת במטוס פייפר PA-18 סופר קאב עד לסדום, ומשם טס במטוס קונסול לעקרון.
שמישות המטוסים הייתה נמוכה ולעיתים קרובות היו מטוסי קונסול נוחתים בבסיס כאשר אחד ממנועי הצ'יטה שלהם כבוי.
תאונות רבות התרחשו בשל תקלות טכניות.
שני מטוסים שהתרסקו נהרסו כליל בשל העובדה שהיו בנויים מעץ, מטוס נוסף ניזוק אך שוקם וחזר לטוס.
בתחילת 1952 הוצא אחד ממטוסי הקונסול משירות, כנראה בשל מצבו הגרוע.
בדצמבר 1953 התרסק אחד המטוסים, וביוני 1954 התרסק מטוס נוסף וצוותו נהרג.
באפריל 1956 יצאו משירות בחיל האוויר אחרוני המטוסים מדגם זה.
שני מטוסי קונסול נוספים הופעלו בישראל באמצע שנות ה-50 של המאה ה-20. אחד הופעל על ידי חברת אל על לאימון טייסים, והשני על ידי מחלקת התעופה האזרחית במשרד התחבורה לצורך רישוי טייסים.
המטוס של אל על יצא משירות בפברואר 1957 והמטוס של משרד התחבורה יצא משירות באפריל 1963.
אייריש טיימס הוא עיתון יומי אירי, היוצא לאור בכל ימות השבוע למעט יום ראשון.
על אף שהעיתון הזדהה בתחילת דרכו עם התנועה הבדלנית באירלנד, בעשורים האחרונים, תחת בעלים חדשים, חברת אירי טיימס, נוקט העיתון בעמדה הדוגלת בתמיכה באיחוד עם הממלכה המאוחדת.
כמו כן, נוקט האייריש טיימס באידאולוגיה של ליברליזם חברתי, ועם זאת בעמדה מרכזית וימינה בענייני כלכלה.
תפוצת העיתון פחתה בשנים האחרונות.
לפי החברה הבריטית "ABC", לאייריש טיימס הייתה תפוצה יומית של 100,951 עותקים במשך חצי השנה הראשונה של 2011, וכי התפוצה היומית הממוצעת הייתה 92,565. העורך הנוכחי של העיתון הוא פול אוניל.
איירפודס הן סדרת אוזניות בלוטות' אלחוטיות המיוצרות על ידי חברת אפל.
האוזניות הושקו על ידי חברת אפל לצד אייפון 7, ב 7 בספטמבר 2016, הדור הראשון מתייחד במעבד Apple W1 שמסייע בייעול השימוש בסוללה, וקישוריות בלוטוס 4.2. האוזניות מכילות 2 מיקרופונים אחד באזור החיצוני של האוזניה בחלקה העליון ואחד בתחתית ה'גבעול', שילוב המיקרופונים מציע סינון רעשים ושמע איכותי גם בסביבה רועשת.
אפל הכריזה על השקת הדגם השני של איירפודס ב 20 במרץ 2019, האוזניות דומות מאד לדור הראשון עם כמה שינויים ביניהם הכנסת השבב Apple H1 התומך בטכנולוגיית ידיים חופשיות ונתמך בעוזרת הדיגיטלית סירי
אוזניות איירפודס מגיעות עם שבב ייחודי בשם W1 אשר מסייע לייעל את השימוש בסוללה.
השבב יודע גם להתמקד בקול מהמיקרופונים ולסנן רעשים.
האוזניות מכילות חיישן מגע שמאפשר מענה לשיחות, ושימוש בעוזרת הקולית סירי.
הסוללה מחזיקה 24 שעות המתנה ו-5 שעות שימוש רצוף.
15 דקות טעינה יספקו ל-3 שעות של שימוש.
האוזניות מאוחסנות ונטענות בתוך קופסה ייעודית, שנטענת באמצעות כבל Lightning.
הקופסה מכילה שבב GPS, ובמקרה של אבדה ניתן לאתר את הקופסה בעזרת מכשיר אפל המסונכרן לאוזניות.
איירין פלשיטה (בליטאית: Airinė Palšytė; נולדה ב-13 ביולי 1992) היא אתלטית ליטאית, סגנית אלופת אירופה (אמסטרדם 2016) בקפיצה לגובה ואלופת אירופה באולם (בלגרד 2017).
פלשיטה נולדה בווילנה, בת לאם ששיחקה כדורעף ואב כדורסלן ששיחק בין השאר בז'לגיריס קובנה, בז'לגיריס וילנה ובריטאס וילנה.
שני אחיה אף הם כדורסלנים.
באליפות אירופה באתלטיקה 2012 העפילה לגמר בו סיימה במקום התשיעי בתוצאה של 1.89 מטר.
באולימפיאדת לונדון סיימה במקום ה-11 בגמר בתוצאה של 1.89 מטר.
באליפות העולם באתלטיקה מתחת לגיל 23 שהתקיימה ב-2013 זכתה במדליית כסף לאחר שהשוותה את שיא האישי של 1.92 מטר.
באליפות העולם באותה שנה סיימה במקום ה-12 בגמר.
ב-2014 שיפרה את שיאה האישי ל-1.98 מטר, היא סיימה במקום ה-13 באליפות אירופה ולא עברה את שלב המוקדמות באליפות העולם באולם.
ב-2015 סיימה רביעית באליפות אירופה באתלטיקה באולם בתוצאה של 1.94 מטר וזכתה במדליית זהב באוניברסיאדת קוואנגג'ו.
ב-2016 זכתה במדליית כסף באליפות אירופה בתוצאה של 1.96 מטר, יחד עם מירלה דמירבה מבולגריה ולאחר המנצחת רות בייטייה מספרד.
באולימפיאדת ריו דה ז'ניירו סיימה במקום ה-13. באליפות אירופה באתלטיקה באולם 2017 זכתה במדליית זהב בשיא ליטא של 2.01 מטר.
באליפות העולם באתלטיקה 2017 סיימה במקום השביעי בתוצאה של 1.92 מטר.
באליפות אירופה באתלטיקה 2018 סיימה במקום הרביעי בתוצאה של 1.96 מטר.
באליפות אירופה באתלטיקה באולם 2019 זכתה במדליית ארד בתוצאה של 1.97 מטר.
באליפות העולם באתלטיקה 2019 לא העפילה לגמר.
אייריס מריון יאנג הייתה פילוסופית פוליטית, שעסקה בעיקר במהות הצדק ובהבדלים חברתיים.
יאנג הייתה פרופסורית למדעי המדינה באוניברסיטת שיקגו שם הייתה חלק מצוות המרכז ללימודי מגדר והתוכנית לזכויות האדם.
המחקר שלה עסק בתאוריות פוליטיות עכשוויות, תאוריות פמיניסטיות חברתיות וניתוח של מדיניות ציבורית.
היא האמינה בחשיבות של מעורבות פוליטית ועודדה את תלמידיה לקחת חלק ולנסות להשפיע על הקהילות שלהם.
אייריס מריון יאנג נולדה בניו יורק סיטי, למדה פילוסופיה לתואר ראשון בקווינס קולג', שם סיימה בהצטיינות.
את התואר השני והשלישי שלה בפילוסופיה, העניקה לה אוניברסיטת מדינת פנסילבניה ב־1974. בשנות התשעים עבדה כמרצה וכפרופסור בתוכנית ללימודי מגדר, מיניות ונשים באוניברסיטת פיטסבורג, עד שבשנת 2000 עברה לעבוד באוניברסיטת שיקגו כפרופסור למדעי המדינה.
בסוף שנות השבעים, יאנג הייתה פעילה בארגון "הפילוסופים המרקסיסטים אקטיביסטים" (Marxist Activist Philosophers - MAR), שלימים היה מוכר כ"ארגון הפילוסופים הסוציאליסטים – פמיניסטים ("Socialist – Feminist Philosophers Association – SOFPHIA).
יאנג חלתה בסרטן הוושט בשנת 2005, ולאחר מאבק של שנה וחצי במחלה נפטרה, בגיל 57.
יאנג עסקה במאמריה רבות במושג "חוסר צדק מבני" (structural injustice).
בהתייחסותה למושג זה היא התכוונה לחוסר צדק שנעשה שלא באשמת גורם אינדיבידואלי שעשה זאת בכוונה רעה, אלא דווקא בגלל הדרך בה מתנהלים חיי היומיום בחברה.
רוב הספרים והמאמרים שכתבה עוסקים בשאלות הנוגעות לנושא זה – למה גורם חוסר הצדק המבני, על מי מוטלת האחריות של אי-צדק חברתי, איך ניתן לפתור אותו וכדומה.
לטענתה, האחריות לחוסר הצדק הזה מוטלת על החברה כולה, ולא על הפרט.
עם זאת, על מנת לתקן אותו צריך כל אחד לקחת על עצמו אחריות למתן את חוסר הצדק ככל שביכולתו, תוך התחשבות ביכולת ההשפעה שלו, בזכויות שלו, ברצונות שלו ומקומו בחברה.
אחד ממאמריה המפורסמים של יאנג פורסם בשנת 1980 ונקרא "לזרוק כמו בחורה: פנומנולוגיה של התנהגות גוף, כושר תנועה ומרחביות נשית" (Throwing Like a Girl: A Phenomenology of Feminine Body Comportment Motility and Spatiality).
במאמר זה מדברת יאנג על ההבניה החברתית שגורמת לנשים להגביל את תנועות הגוף שלהן, ולחשוב שהגוף שלהן שברירי וחלש.
היא טענה שלתפישה הזו יש השלכות על הביטחון העצמי של נשים ועל היכולת שלהן להגיע למטרות שלהן בהמשך חייהן, ויצאה כנגדה.
לאחר מותה של יאנג פורסם סיפרה Responsibility for Justice ובנוסף החליטה אוניברסיטת פיטסבורג להעניק פרס על שמה, "פרס יאנג למעורבות פוליטית", אשר מוענק בכל שנה לסטודנטים שבולטים בתחום של חתירה לצדק חברתי, בין אם במסגרת הלימודים ובין אם מחוץ להם.
משרד החדשות של אוניברסיטת שיקגו, 2 באוגוסט 2006, Iris Marion Young, 1949-2006
נייגל, מצ'ילד(מאי-יוני 2007) Iris M.
התוכנית ללימודי מגדר, מיניות ונשים של אוניברסיטת פיטסבורג, Iris Marion Young Award
אייריס אפּפל (באנגלית Iris Apfel; 29 באוגוסט 1921 – 1 במרץ 2024) הייתה אשת עסקים, מעצבת פנים ואייקון אופנה יהודייה-אמריקאית.
נולדה בשם אייריס ברל (Barrel) באסטוריה, קווינס, ניו יורק, בתם היחידה של סמואל ברל, שמשפחתו הייתה בעלת עסק לזכוכיות ומראות, וסדיה, מהגרת מרוסיה, שהייתה בעלת בוטיק אופנה.
בתור ילדה, גילתה אייריס תשוקה לסטייל, נסעה ברכבת התחתית כדי לחקור את מנהטן, ובגיל 11 קנתה את הרכישה הראשונה, סיכה בחנות עתיקות.
למדה תולדות האמנות באוניברסיטת ניו יורק וכן בבית הספר לאומנות באוניברסיטת ויסקונסין–מדיסון.
בצעירותה עבדה במגזין Women's Wear Daily, וכן עבור מעצבת הפנים אלינור ג'ונסון.
בנוסף שימשה כעוזרת של המאייר רוברט גודמן.
שנתיים לאחר מכן הם השיקו את חברת הטקסטיל Old World Weavers אותה ניהלו עד לפרישתם בשנת 1992. במהלך שנים אלו לקחה חלק בפרויקטים לעיצוב ושיקום מבנים, ביניהם הבית הלבן בתקופות כהונתם של תשעה נשיאים.
ב-2016 הופיעה בתוכניות ופרסומות טלוויזיה לרכב הצרפתי DS 3, והייתה "הפנים" של Australian brand Blue Illusion.
במרץ 2016, הכריזה אפפל על שיתוף פעולה עם חברת הטכנולוגיה WiseWear בקו השיווקי Smart Jewelry.
בשנת 2019 בגיל 97 חתמה על חוזה דוגמנות, עם הסוכנות העולמית .
ב-13 בספטמבר 2005 ערך מוזיאון המטרופוליטן לאמנות בניו יורק תערוכה אודות הסגנון הייחודי שיצרה אפפל בשם Rara Avis (Rare Bird): The Irreverent Iris Apfel.
בשנת 2012, בגיל 90, הוענק לאפפל התואר פרופסור אורח באוניברסיטת טקסס באוסטין.
היא שימשה כיועצת, מומחית ומרצה אודות סגנון וענייני אופנה נוספים.
בשנת 2013, בגיל 91, נכללה ברשימת "50 הנשים מעל גיל 50 הלבושות הטוב ביותר בעולם" של עיתון הגרדיאן.
בשנת 2018, מאטל יצרה בובת ברבי בדמותה של אפפל, מה שהפך אותה לאדם המבוגר ביותר שעשה ברבי בדמותה.
מאטל יצרה גם שתי בובות ברבי "מעוצבות בהשראת איריס אפפל" שהיו זמינות מסחרית.
אפפל כיכבה בסרט התיעודי אודות חייה "אייריס", שביים אלברט מייזלס.
הסרט יצא לאקרנים באוקטובר 2014 בפסטיבל הסרטים של ניו יורק ובהמשך נקנה על ידי חברת ההפקה Magnolia Pictures לשם יצירת גרסה לתיאטרון.
אפפל כיכבה גם בסרט הדוקומנטרי "If You're Not In the Obit, Eat Breakfast" אשר יצא לאקרנים ב-2017 כסרט טלוויזיה.
בעלה, קארל אפפל, לו הייתה נשואה 67 שנים, נפטר ב-2015, שלושה ימים בטרם מלאו לו 101 שנים.
השניים בחרו שלא להביא ילדים לעולם מתוך העדפה להתמקד בקריירה של אפפל.
איירליינס יורופ הוא משחק לוח אסטרטגי המיועד ל־2-5 שחקנים, המשלב אסטרטגיה עם צבירת קלפים (מניות) ושליטה בחברות תעופה באירופה.
המשחק אשר יצא לאור בשנת 2011 על ידי המעצב אלן ר.
זכה בשנת 2012 בפרס Årets Spil Best Family Game וכן במועמדויות לפרסים שונים.
על השחקנים במשחק לשלוט על מניות וחברות תעופה, ולקדם את ערכם באמצעות בניית מטוסים על הלוח.
קדמו למשחק גרסאות קודמות אשר נוצרו על ידי אותו מעצב: איירליינס (1990), יוניון (1999), כרטיס לנסיעה מ־2004, הדומה מאוד לגרסה זו בעיצוב ובתמה.
135 קלפי מניות של חברות התעופה בכמות משתנה ובצבעים שונים (מ־7 קלפים לחברה הלבנה עד 16 קלפים לחברה הצהובה).
בתוכם 20 קלפים של חברה נפרדת (Air Abacus)
112 דגמי מטוסים בצבעים שונים (החלוקה המספרית לצבעים דומה לקלפי המניות)
20 סמני משחק (שניים מכל צבע)
70 שטרות (מחולקים לערכים של מיליון וחמישה מיליון)
3 קלפי ניקוד (קובעים מתי מתרחש סיום סבב וספירת ניקוד)
כמות חברות הטיסה משתנות לפי כמות השחקנים (שבע בשני שחקנים, שמונה בשלושה שחקנים, תשע בארבעה שחקנים, ועשר בחמישה שחקנים)
בתחילת המשחק מסדרים את החלקים כדלקמן:
7-10 סמני משחק על גבי המפה, בנקודות המתאימות לפי הצבעים, 7-10 סמני ניקוד על אזור הניקוד לפי הצבעים
שמונה קלפי חברות לכל שחקן.
שטרות בשווי שמונה מיליון לכל שחקן.
הסכום הכולל של הכסף במשחק, של השחקנים ושל הבנק, יהיה 30 מיליון כפול מספר השחקנים.
קלפי חברת התעופה הנפרדת במקומם על הלוח
תחילת המשחק בפתיחת חמישה קלפי חברות תעופה מערימת קלפי החברות, קלפים אלו יהוו את השוק.
את קלפי הניקוד מכניסים אל תוך ערמת קלפי החברות (לפי הוראות מסוימות המצורפות למשחק).
כל שחקן מוריד שני קלפי חברות אל שטח המניות הפעילות שלו, משני צבעים שונים.
במהלך המשחק על השחקנים להשיג שליטה במניות חברת התעופה על יד הורדת קלפי חברות אל השטח שלהם, ובמקביל לקדם את החברות על ידי בניית מטוסים.
בכל תור, השחקן יכול לבחור אחת מארבע פעולות:
לבנות מטוסים אשר יקדמו את ערך החברה של המטוס שבנה ולקבל קלף חברה
להוריד קלפי חברות לשטח השליטה שלו ולקבל כסף
להחליף קלפי חברה בקלף מן החברה הנפרדת (קלף אחד של חברה רגילה תמורת אחד מן החברה הנפרדת או שלושה קלפים תמורת שניים)
לקבל כסף בגובה שמונה מיליון.
המשחק אורך שלושה סבבים, כל סבב נגמר כאשר קלף ניקוד מופיע.
כאשר מגיעים לקלף ניקוד, כל שחקן לוקח קלף בתורו מחמשת קלפי השוק ואת השאר מוציאים מחוץ למשחק.
את הניקוד מחשבים באופן הבא: למיקומים השונים על הלוח מצוין ערך הניקוד המוענק לו (לדוגמה ארבע לראשון, שניים לשני ואחד לשלישי).
מחשבים את הניקוד ששווה כל חברה לפי מיקום הסמן שלה על הלוח מהגבוה לקטן.
כל שחקן מקבל את הניקוד לפי מספר הקלפים של אותה חברה הנמצאים בשטח שלו וביחס לכמות של אותה חברה אצל השחקנים האחרים.
כאשר מושג שוויון בין שחקנים על חברה מסוימת, מחברים את סכום הנקודות של כל שחקן, מחלקים במספר השחקנים שיש ביניהם שוויון, מעגלים כלפי מעלה, וכל שחקן יקבל את הניקוד שהתקבל.
יוצא מן הכלל היא החברה הנפרדת אשר ערך ניקוד שלה עולה באופן אוטומטי בין סבב לסבב: בסבב הראשון השחקן המחזיק בכמות הגדולה ביותר של קלפי חברה זאת, מקבל ארבע נקודות, בסבב השני שמונה נקודות ובסבב השלישי שש-עשרה.
חישוב הניקוד בגרסה לשני שחקנים
בגרסת שני שחקנים, בשני הסבבים הראשונים מחשבים לפי שני שחקנים, ובסוף הסבב השלישי בלבד, מחשבים כאילו יש שחקן שלישי כאשר קלפי השחקן השלישי הם:
הקלפים שנשארו מהערמה הסגורה של השוק
התמקדות במספר מצומצם של חברות או מספר רחב של חברות: ניסיון להשיג שליטה בחברה אחת והתרכזות באיסוף קלפי החברה מהשוק או איסוף והורדה של קלפים ממספר גדול של חברות.
באפשרות הראשונה קל יותר להגיע לניקוד המקסימלי לחברה, ובאפשרות השנייה אמנם לא מקבלים את הניקוד המקסימלי על החברה, אך משיגים ניקוד ממספר גדול יותר של חברות.
בדרך כלל השיטה השנייה היא זאת שתוביל לניצחון.
קניית קלפי החברה הנפרדת: מהווה הימור בטוח מבחינת גובה הניקוד אך באה על חשבון ניקוד מחברות אחרות, מכיוון שצריך למסור קלפי חברות רגילות, שמספרן מוגבל, על מנת לקבל את קלפי החברה הנפרדת.
למשחק זה קדמו שני משחקים של אותה הוצאה, אשר דומים בחלק מהפרמטרים ושונים בחלקים אחרים:
איירליינס (1990) אף הוא מבוסס על השתלטות על חברות תעופה, וצבירת נקודות על ידי העצמת הכוח של החברות.
ההבדל הוא שמשחק זה מתרחש על מפת ארצות הברית, ובנוסף אין שטרות כסף או חברה נפרדת.
יוניון (1999) דומה מאוד לאיירליינס, אך משתמש בתמה של רכבות ולא של מטוסים.
גם כאן הוא שונה מאיירליינס יורופ בכך שישנם שתי פעולות ולא ארבע פעולות, ובנוסף אין שטרות כסף או חברה נפרדת.
אסטרואיד אייריס 7 הוא אסטרואיד גדול בחגורת האסטרואידים המקיף את השמש בין מאדים לצדק.
הוא האובייקט הרביעי הבהיר ביותר מתוך האסטרואידים בחגורה המרכזית.
אייריס מסווג כאסטרואיד מסוג S, כלומר קבוצת אסטרואידים המורכבים ממינרלים ותחמוצת סיליקון ובעלי הרכב סלעי.
כ-17 אחוז מהאסטרואידים משתייכים לסוג זה.
זמן הקפתו סביב השמש הוא 3.69 שנים בקוטר של כ-200 ק"מ.
אייריס מספר 7 התגלה ב-13 באוגוסט 1847 בלונדון על ידי האסטרונום הבריטי ג'ון ראסל הינד.
מנהל החברה המלכותית האסטרונומית, אשר גם מצא בין השנים 1847- 1854 סך הכל עשרה כוכבים קטנטנים.
שמו של האסטרואיד ניתן לו על שמה של איריס אלת הקשת בענן במיתולוגיה היוונית, אשר שימשה גם כשליחת האלים.
איריס הוא אסטרואיד מסוג S.
על פני השטח שלו ניתן להבחין בהבדלים אולבודיים, הבדלים הנוגעים למידת ההחזריות של קרינה מהאסטרואיד.
בסך הכל השטח הוא בהיר מאוד והוא ככל המשוער מורכב מתערובת ברזל, ניקל, מתכות ומגנזיום, ברזל סיליקטים.
הדינמיקה הפלנטרית גם מצביעה על כך שהוא צריך להיות מקור משמעותי של מטאוריטים.
בין אסטרואידים מסוג S איריס מדורג במקום החמישי בקוטר ממוצע אחרי יונו, ג'ונו, אמפיטריט והרקולינה.
המשטח הבהיר של אייריס והמרחק הקטן מהשמש הופכים אותו לאובייקט הרביעי הבהיר ביותר בחגורת האסטרואידים אחרי וסטה, קרס ופאלאס.
הוא ניחן בדרגת בהירות של +7.8, אשר דומה לזה של נפטון, מה שמאפשר בקלות לצפות בו באמצעות משקפת מרוב הניגודים.
ברמות ניגוד אופייניות הוא מגדיל את השוליים הגדולים יותר.
עם זאת ברמות ניגודים נדירות יותר ליד איריס יכול להגיע לגודל של +6.7 (בפעם הבאה ב-31 באוקטובר 2017 הוא יגיע לגודל +6.9).
תצפיות וניתוחים שונים מצביעים על כך שלאייריס צורה זוויתית מסוימת.
בנוסף ניתוח הקואורדינטות האליפטיות שלו בצירוף נתונים נוספים מעלה כי בחצי הכדור של אייריס השמש אינה שוקעת בקיץ ואינה זורחת בחורף.
כך שבגוף חסר אוויר זה הטמפרטורה מתקיימת בהבדלים גדולים מאוד.
איה אנדרג'בה (בלטבית: Aija Andrejeva; נולדה ב-16 בינואר 1986), ידועה בשם הבמה איישה, היא זמרת לטבית.
ב-27 בפברואר 2010, איישה זכתה בקדם הלטבי לאירוויזיון 2010, ובכך ייצגה את מדינתה בחרות האירוויזיון לשנת 2010, באוסלו, נורווגיה.
ב-25 במאי 2010, איישה הופיעה בחצי הגמר הראשון של התחרות עם השיר "?What For", שישית בסדר ההופעות, לפני סרביה ואחרי פינלנד.
איישה סיימה במקום ה-17 והאחרון עם 11 נקודות בלבד, וכתוצאה מכך, לא העפילה לגמר הגדול.
בשנת 2011 הגישה איישה את הניקוד הלטבי בשידור הגמר של אירוויזיון 2011.
ויליאם איירסט אינגרם היה צייר וחבר באסכולת ניולין.
הוא הנציח נופים ואמנות ימית.
ויליאם איירסט אינגרם נולד ב־27 באפריל 1855 בטוויקנהאם, סארי, אנגליה.
אביו היה כומר שנולד בגלאזגו, סקוטלנד בשם הכומר ג.ס.
אינגרם שהיה בעיירה סטיינס בשנת 1862 ובקפלה החדשה שנפתחה בווינווד בריצ'מונד בשנת 1871.
אינגרם היה הבן השלישי שנולד.
בהתחלה קיוו שהוא יהפוך לאיש עסקים, ולכן רק מאוחר יותר בחייו החל ללמוד אמנות עם ו.ג.
בשנת 1882 עבר אינגרם לעיר פלימות' בקורנוול.
הוא התחתן עם מאי מרתה פיי, אמריקאית, בשנת 1896. בני הזוג התגוררו בטרגוריאן בפלימות' משנת 1911.
הוא הקים אולפן בצ'לסי, לונדון.
באותה שנה הוא גם הקים את החברה האנגלו-אוסטרלית ונבחר כנשיא שלה.
בשלב זה אינגרם נסע הרבה, כולל נסיעות לאוסטרליה, על פי האומן וחברו, ג'ורג' פרסי ג'אקומב-הוד.
הוא הפך לחבר האגודה קולוניאלית הבריטית לאמנות משנת 1888.
לאחר שעבר לקורנוול בשנת 1882, יצר אינגרם קשרי חברות עם אנשים מאסכולת ניולין, כולל לורה נייט והרולד נייט.
בשנת 1894 הקימו אינגרם ושני חבריו הטובים ג'ק דאונינג והנרי סקוט טיוק את הגלריה לאמנות פלימות'.
בין 1902 ל -1904 היה אינגרם סגן נשיא האגודה הפוליטכנית של קורנוול בפלימות'.
עבודותיו בשנת 1893 של ציורים ימיים, שיקפו את חוויות המסע שלו ברחבי העולם.
בסקירת תמונותיו אלה בעיתונות התקופה נאמר כי אינגרם הצליח ללכוד את גלי הים, אך לא הצליח בלכידת הנופים היבשתיים של החופים בגלל המונוטוניות שלהם כמו בחוף אוסטרליה.
איירין סטיר הייתה שחיינית ולשית.
סטיר היא האישה הוולשית הראשונה שזכתה במדליית זהב אולימפית.
סטיר נולדה וגדלה בקארדיף, ויילס לאם עקרת בית ולאב סוחר בדים.
אחיה, מורטימור, מת בשנת 1883 ממחלת השעלת, אחותה גלאדיס נחנקה למוות בגיל שנה וחצי מכפתור שבלעה ואחותה לינדה לקתה בשחפת ונזקקה לטיפול צמוד.
סטיר החלה לשחות בגיל שמונה, והתאמנה בצעירותה באגם פארק רות' .
תחילה שחתה בסגנון חזה, אולם כשהחלה להתחרות בתחרויות, אימצה את הסגנון החופשי.
בין השנים 1907–1913, הייתה אלופת ויילס במשחה ל-100 יארד חופשי.
באולימפיאדת סטוקהולם (1912), נשים הורשו לראשונה להשתתף בתחרויות השחייה באולימפיאדה.
סטיר נכללה במשלחת הבריטית ביחד עם חמש ספורטאיות נוספות (באולימפיאדה זו השתתפו 50 נשים ו-2500 גברים) והשתתפה בשני המשחים היחידים שנערכו לנשים: משחה ל-100 מטר חופשי ומשחה שליחות 4x100 מטר חופשי.
תחילה השתתפה במשחה ל-100 מטר חופשי.
בשלב חצי הגמר של המשחה התנגשה סטיר ביריבתה הגרמנייה.
היא סיימה ראשונה בשלב חצי הגמר, אולם עקב מחאתה של המשלחת הגרמנית, סטיר נפסלה ולא עלתה למשחה הגמר.
לאחר מכן, השתתפה במשחה שליחות 4x100 מטר חופשי.
בתחרות זו, זכתה במדליית זהב ביחד עם ג'ני פלטשר, בל מור ואנני ספירס בשיא עולם חדש של 5:52.8 דקות, לפני גרמניה (6:04.6 דקות) ואוסטריה (6:17.0 דקות).
סטיר היא האישה הוולשית הראשונה שזכתה במדליית זהב אולימפית (96 שנה לאחר מכן, רוכבת האופניים, ניקול קוק , הייתה לספורטאית הוולשית השנייה שזכתה במדליית זהב אולימפית).
לאחר הזכייה, מלך שוודיה הניח זרי דפנה על ראשיהן של ארבע השחייניות הבריטיות.
סטיר פרשה משחייה תחרותית בשנת 1913. בשנת 1915 התחתנה עם ויליאם ניקולסון, יו"ר מועדון הכדורגל קארדיף סיטי, ונולדו לה שלוש בנות.
בשנת 1992, נבחרה להיכלל בהיכל התהילה הוולשי לספורט .
איירין שיר היא זמרת אנגלייה.
שיר נולדה באנגליה, בתחילת שנות השישים התגלתה בתחרות כישרונות.
היא שרה במספר הרכבים מוזיקליים, ובהם "The Family Dogg".
בשנות השבעים החלה בקריירת סולו ועבדה בעיקר בגרמניה.
הסינגל שהוציאה, "Goodbye Mama", קיבל דירוג גבוה בטבלאות מצעד הפזמונים הגרמני.
היא הופיעה גם במספר תוכניות מוזיקה בטלוויזיה הגרמנית.
באירוויזיון 1974 היא ייצגה את לוקסמבורג עם השיר "Bye Bye, I Love You" והגיעה למקום הרביעי.
באירוויזיון 1978 ייצגה את גרמניה והגיעה למקום השישי.
באירוויזיון 1985 הייתה אחת ממספר זמרים שייצגו את לוקסמבורג, והם הגיעו למקום השלושה-עשר.
איירין פרמלי הייתה ציירת ואמנית פורטרטים אמריקאית.
איירין פרמלי נולדה בגילפורד, קונטיקט.
למרי והורטון פרמלי, משפחה חקלאים.
אחיה הגדולים היו אמילי, צ'ארלס, מרי וג'יין.
פרמלי למדה אצל הנרי בראיינט מהרטפורד בשנת 1872 ובשנה שלאחר מכן אצל נתנאל ג'וסלין בניו הייבן.
היא למדה שנה בבית הספר לאמנות ייל, שרק התחיל לקבל נשים, בהנהלתו של רוברט וולטר וייר.
מאוחר יותר פרמלי נסעה לפריז ולמדה באקדמיה ז'וליאן בין השנים 1881–1884, שם למדה אצל ג'וזף-ניקולא רוברט-פלורי, פייר אוגוסט קוט וג'ולס ג'וזף לפבר.
פרמלי ציירה את דיוקנו של סמואל בולס השלישי, שהיה עורך העיתון "הרפובליקאי" וחבר אגודת הספרייה העירונית במשך 37 שנים והיה בדירקטוריון במשך 24 שנים.
אשתו תרמה את הדיוקן לספריית ספרינגפילד, שנתלתה לצד דיוקנו של אביו, סמואל בולס, השני.
פרמלי נפטרה ב־29 באוגוסט 1934 בלוס אנג'לס, קליפורניה.
בשידור רדיו, איירפליי הוא השכיחות בה מתנגן שיר בתחנות הרדיו (כאשר באמצע המאה ה-20, נכללו גם ג'וקבוקס).
שיר, שמתנגן מספר פעמים ברדיו בכל יום, מכיל כמות ניכרת של איירפליי.
לשידורים מסחריים, איירפליי הוא בדרך כלל תוצאה של הכנסת שיר, דרך רשימת ההשמעה של התחנה על ידי המנהל המוזיקלי.
ייתכן מאוד שהשירים מופיעים בחסות חברות התקליטים.
לרוב המדינות יש לפחות מצעד מוזיקה איירפליי אחד.
יש מדינות (כגון קנדה, ארצות הברית, הממלכה המאוחדת, גרמניה, אוסטרליה, יפן, וברזיל) יש מספר מצעדי מוזיקה איירפליי בז'אנרים שונים ובמחוזות שונים..
בישראל, מצעד האיירפליי המפורסם ביותר הוא המצעד של מדיה פורסט, שהחל משנת 2008 מתעדכן בתדירות שבועית בכל יום ראשון על סמך הנתונים של השבוע הקודם.
כאשר תחנות רדיו ניגנו תקליטי ויניל בלבד, שיר שהצליח במצעד האיירפליי, אך היה חלש במכירות היה ידוע כ-"להיט פונוגרפי".
האיירפליי יכול להיות מרכיב מכריע בהבטחת להיט לזמר, לצד הרשתות החברתיות.
האיירפליי הוא שיטה יעילה בה משתמשים אמנים כדי להפיץ את שמם.
הסינגל "Try Again" של אליה היה השיר הראשון אי פעם שהגיע למקום הראשון בבילבורד הוט 100, שהיה מבוסס אך ורק על עוצמת האיירפליי שלו.
קיים קשר סימביוטי בין האיירפליי של התקליטים לבין המכירות.
תעשיית התקליטים משתמשת באיירפליי ברדיו כדי לקדם אמנים ותקליטים למאזיני רדיו.
איירפליי יכולה לעורר רכישת כרטיסי מוזיקה, סחורה והופעות לקהל המאזינים שלה.
תעשיית התקליטים מרוויחה מהחשיפה שמספקת רדיו איירפליי.
כמות האיירפליי שתקליט מקבל יכול להשפיע, באופן משמעותי, על גורמים אחרים, כולל גיל, גזע, מיקום גאוגרפי והכנסה.
ההשפעה של איירפליי על ההכנסות ממכירות יכולה לנוע בין 1.5 ל-2.4 מיליארד דולר בשנה.
חלק ניכר ממכירות האלבומים והרצועות מושפע מאיירפליי ברדיו (בין 14% ל-23%).
אמנים ומבצעי תקליטים מרוויחים בעקיפין מהאיירפליי כשהם מקדמים, מפיצים ומוכרים תקליטים.
ההשפעה של איירפליי על מכירות מוזיקה מקשרת לאפקט החשיפה בלבד (העדפה לדברים מוכרים).
אפקט החשיפה בלבד מורגש כאשר הרדיו והאיירפליי פועלים כמדיום פרסומי על ידי מתן אפשרות למאזינים לנסות מוזיקה חדשה שיצאה.
חשיפה זו, בדרך כלל, קשורה לעלייה במכירות.
הפופולריות של להקת הקאנטרי האמרקיאית, הצ'יקס, הושפעה מהאיירפליי בארצות הברית.
במרץ 2003, הלהקה הגיעה למקום הראשון במצעדי הקאנטרי והשירים למבוגרים האיירפליי.
עם זאת, הלהקה ירדה במצעדים במהירות, לאחר שהזמרת נטלי מיינס אמרה לקהל של מועדון לילה בלונדון, "רק שתדעו, אנחנו מתביישים שנשיא ארצות הברית (ג'ורג' ווקר בוש) הוא מטקסס".
בעקבות זאת, סוכנות הידיעות Associated Press ציינה כי תחנות רדיו החלו להחרים את הלהקה כתגובה להערה.
כתוצאה מכך, האיירפליי הכולל של הלהקה ברחבי ארצות הברית ירד לחמישית ממה שהיה לפני זריקת ההערה, כשהאלבום כבר ירד מהמצעדים.
תחנות הרדיו, שהחרימו את הלהקה, הואשמו בצנזורה תאגידית, בעיקר על תנועות חברתיות ימניות.
אייריק יוהאן כריסטופרסן (בנורווגית: Eirik Johan Kristoffersen; נולד ב-3 באפריל 1969) הוא גנרל נורווגי המשמש כראש ההגנה (מקביל לרמטכ"ל) של צבא נורווגיה.
כריסטופרסן נולד ב-3 באפריל 1969 והתגייס לצבא נורווגיה ב-1988. הוא למד מספר חודשים בקורס לקציני הנדסה וב-1989 חזר לשירות פעיל ומונה לראש מחלקה.
בין השנים 1991–1992 שירת בלבנון במסגרת יוניפי"ל.
בשנת 2000 עבר תהליך מיון לפיקוד הכוחות המיוחדים של נורווגיה וב-2001 נשלח לאפגניסטן ונלחם שם במבצע אנקונדה.
ב-2014 הוא מונה לסגן מפקד פיקוד הכוחות המיוחדים.
ב-2017 הוא מונה למפקד משמר הבית הנורווגי, וב-2019 הועבר לפקד על כוחות היבשה של הצבא הנורווגי.
באוגוסט 2020 הוא מונה לראש ההגנה (מקביל לרמטכ"ל).
כריסטופרסן נשוי בשנית ללי תרזה יוהנסן, ויש לו ארבעה בנים מנישואים קודמים.
על בסיס ניסיונו הצבאי הוא כתב את הספר "רוח הצייד - להוביל בשלום במשבר ובמלחמה" (egerånden- Å lede i fred, krise og krig) שהפך לרב מכר בנורווגיה.
איירספאן נטוורקס היא חברת ציוד תקשורת אמריקאית, שבסיסה בבוקה רטון, פלורידה.
החברה מפתחת טכנולוגיית לתקשורת סלולרית בתקן 4G ו-5G.
החברה הייתה במקור חטיבת מוצרים של תאגיד DSC Communications האמריקאי, יצרנית של ציוד מיתוג מעגלים טלפוני.
המוצרים המקוריים כללו פלטפורמת תקשורת אלחוטית בתקן CDMA, שפותחה בחברת הבת הבריטית של התאגיד.
בשנת 1998, החברה הופרדה מ-DSC Communications לחברה עצמאית.
לאיירספאן מרכז מחקר ופיתוח בישראל, הממוקם במתחם איירפורט סיטי.
החברה נוסדה בינואר 1998, כאשר תאגיד DSC Communications מכר את חברת הבת הבריטית שלו, שפיתחה פתרונות תקשורת אלחוטית לקבוצת קרנות הון סיכון.
תאגיד DSC עצמו נוסד בארצות הברית בשנת 1976, בשם "Digital Switch Corporation", במטרה לפתח מרכזיות דיגיטליות.
החברה נקראה על שם המוצר העיקרי שלה באותה עת, פתרון "Wireless local loop" לחיבור אלחוטי בין נקודת גישה בבית המנוי למרכזייה של רשת הטלפונים, בתקן CDMA, להעברה מהירה של קול, נתונים ווידאו בפס רחב.
ביולי 2000, זמן קצר לפני התפוצצות בועת הדוט-קום, החברה הפכה לחברה ציבורית וגייסה 82.5 מיליון דולר בהנפקה ראשונה לציבור.
מחיר המניה עלה ב-113% ביום המסחר הראשון.
לאחר שבשנת 2002 רכשה איירספאן חברת "מרקוני ישראל", היא החלה לשווק פתרונות תקשורת אלחוטית בתקן WiMAX, שפותחו בישראל.
בתחום זה התחרתה עם חברת אלווריון הישראלית וביחד שתי החברות החזיקו ביותר מ-50% מהשוק העולמי.
בנובמבר 2003, רכשה איירספאן את חטיבת הגישה האלחוטית של תאגיד נורטל.
במרץ 2008, חתמה איירספאן על הסכם OEM עם חברת גילת רשתות לווין הישראלית, המפתחת ומשווקת תחנות לוויין זעירות (VSAT).
בשנת 2009 נמחקו מניות החברה מהמסחר בנאסד"ק, לאחר שמחירן ירד מתחת למינימום הנדרש.
היא גייסה 29 מיליון דולר מחברת ההשקעות Oak investemtns partners, ואחר כך ניהלה משא ומתן שלא יצא לפעול לרכישה בידי גילת רשתות לווין.
ב עברה החברה לפתח פתרונות תקשורת סלולרית של דור 4 (4G) בתקן Long Term Evolution ואחר כך לדור 5 (5G).
במרץ 2021, החברה הודיעה שהיא תירשם את מניותיה למסחר בבורסת NYSE American באמצעות מיזוג הפוך עם New Beginnings Acquisition Corporation, חברת רכישה למטרות מיוחדות.
במרץ 2022, חתמה החברה על הסכם לשיתוף פעולה עם חברת סיסקו מערכות, לשיווק פתרונות תקשורת מדור 5 לרשתות פרטיות של ארגונים.
פעילות החברה בישראל החלה ביולי 2001, כאשר חתמה על הסכם שיתוף פעולה עם חברת ההזנק "גלובלופ", לאספקת פתרונות גישה אלחוטיים למבנים רבי משתמשים.
בסוף 2002, רכשה את חברת "מרקוני ישראל" מתאגיד מרקוני הבריטי.
חברת "מרקוני ישראל" פעלה במקור בשם RDC Communications ועסקה בפיתוח ציוד תקשורת אלחוטית והיא נרכשה על ידי מרקוני ביולי 1999, תמורת 39 מיליון דולר במזומן, מידי החברות יורוקום וכלל אלקטרוניקה של קונצרן כלל.
בדצמבר 2004 רכשה עוד חברה ישראלית, "אראל נט", תמורת 8.7 מיליון דולר.
"אראל נט" הוקמה בשנת 1996 כספין-אוף של חברת אראל תקשורת שנסחרה בנאסד"ק, היא פיתחה פתרונות לטלפוניית IP באמצעות טכנולוגיה VoIP.
ביוני 2005 הושלמה רכישת "אראל נט".
בעקבות רכישות אלו הפך המשרד בישראל למרכז המחקר והפיתוח העיקרי של החברה, מתוך כ-300 עובדים שהעסיקה בשנת 2007, 100 היו בישראל.
והמנכ"ל בישראל היה אחראי גם על מרכז הפיתח בבריטניה.
במשך השנים התרחב מרכז הפיתוח ונכון ל-2022 הוא מעסיק כ-300 עובדים מתוך 700 עובדי החברה.
איירפודס פרו הן אוזניות בלוטות' אלחוטיות היושבות בתוך האוזן שתוכננו על ידי אפל, והוצגו לראשונה ב-30 באוקטובר 2019. הן האוזניות האלחוטיות ברמת הביניים של אפל, הזמינות לצד האיירפודס ברמת הבסיס והאיירפודס מקס ברמת הפרימיום.
הדור הראשון של AirPods Pro משתמש בשבב H1, שנמצא גם בדור השני של ה-AirPods ברמת הבסיס.
תוספות בולטות כוללות ביטול רעשים אקטיבי, מצב שקיפות, התאמת אקולייזר אוטומטי, עמידות למים בתקן IPX4, נרתיק טעינה התומך בטעינה אלחוטית וקצוות סיליקון הניתנות להחלפה.
בספטמבר 2022 הכריזה אפל על הדור השני של האיירפודס פרו.
הדור החדש משלב את שבב H2, וקישוריות בלוטות' 5.3, איכות צליל משופרת ויכולות ביטול רעשים, חיי סוללה ארוכים יותר, מחוות התאמת עוצמת הקול, תמיכה במעקב אחר Find My iPhone, מספקים תאימות למטענים של אפל ווטש וסיליקון בגודל קטן במיוחד.
העדכון בשנת 2023 הוסיף עמידות לאבק IP54, תמיכה באודיו נטול אובדן בשילוב עם אפל ויז'ן פרו ונרתיק טעינה בתקן USB-C.
אפל הכריזה על איירפודס פרו ב-28 באוקטובר 2019, והוציאה אותם יומיים לאחר מכן ב-30 באוקטובר 2019. הם כוללים תכונות של איירפודס סטנדרטיים, כמו מיקרופון שמסנן רעשי רקע, מדי תאוצה, חיישנים אופטיים שיכולים לזהות לחיצות על הגבעול ועל האוזן, והשהייה אוטומטית של השמע כשהן נשלפות מהאוזניים.
האיירפודס פרו משתמשים בשבב H1 שנמצא גם בדור השני והשלישי של האיירפודס, התומך ב "היי סירי", הפעלת העוזרת האישית של אפל בדיבור.
יש להן ביטול רעשים אקטיבי, המתבצע על ידי מיקרופונים המזהים סאונד חיצוני ורמקולים המפיקים "אנטי רעש".
ניתן לכבות את ביטול הרעשים הפעיל או לעבור ל"מצב שקיפות" שעוזר למשתמשים לשמוע את הסביבה.
ניתן להחליף מצבי ביטול רעשים גם ב-iOS או על ידי צביטה של גבעולי האיירפודס באמצעות חיישן הכוח.
שבב H1 מוטבע במערכת ייחודית במודול חבילה (SiP) הכולל מספר רכיבים נוספים, כגון מעבד האודיו ומדדי תאוצה.
חיי הסוללה מדורגים כשווים לדור השני של האיירפודס ברמת הבסיס המחזיקות כחמש שעות, אך ביטול רעשים או מצב שקיפות מפחיתים אותו ל-4.5 שעות בגלל העיבוד הנוסף.
מארז הטעינה מספק 24 שעות של זמן האזנה כולל כמו מארז ה-איירפודס הרגיל.
הוא כולל גם תאימות לטעינה אלחוטית בתקן Qi.
באוקטובר 2021, אפל עדכנה את מארז הטעינה המצורף עם MagSafe.
כמו האיירפודס, גם האיירפודס פרו ספגו ביקורת על חיי הסוללה שלהם.
האיירפודס פרו מגיעות עם ארבעה גדלים של קצות סיליקון, כולל הסט הבינוני המורכב על האוזנייה.
ניתן לבדוק בעזרת ה-iOS את גודל הסיליקון המתאים לאוזן באופן אישי בעזרת פונקציית ה-Ear Tip Fit Test שבודקת את ההתאמה כדי לקבוע איזה גודל מספק את האיטום והביצועים האקוסטיים הטובים ביותר כדי להבטיח התאמה נכונה.
בתחילת 2020, אפל החלה למכור תחליפי סיליקון עבור האיירפודס פרו באתר האינטרנט שלהם.
עם iOS 14 ו-iPadOS 14, אפל הוסיפה מצב שמע מרחבי שנועד לדמות צליל היקפי 5.1. אפליקציות נתמכות כוללות את Apple TV, דיסני+, HBO Max ונטפליקס.
אודיו מרחבי דורש אייפון או אייפד עם מעבד Apple A10 או חדש יותר.tvOS 15 הביא אודיו מרחבי ל-Apple TV 4K.
iOS 14 גם הוסיפה את היכולת להחיל התאמות של אוזניות למצב שקיפות, מה שאפשר לאיירפודס פרו לפעול כמכשירי שמיעה ראשוניים.
באוקטובר 2021, התווסף מצב חיזוק שיחה חדש כהתאמה אישית של מצב השקיפות הרגיל.
מצב זה מגביר את הקולות מעל רעשי רקע ומוזיקה.
הדור השני של האיירפודס פרו הוכרז באירוע מדיה של אפל ב-7 בספטמבר 2022, ושוחררו ב-23 בספטמבר 2022. הם משתמשים בשבב H2 מעודכן עם קישוריות בלוטות' 5.3, וכוללים איכות צליל משופרת וביטול רעשים וחיי סוללה ארוכים יותר.
הם כוללים גם קצות סיליקון בגודל קטן במיוחד, ותמיכה בהחלקה למעלה ולמטה כדי לכוונן את עוצמת הקול מהאוזניות עצמן.
קצות הסיליקון תואמות פיזית לאיירפודס פרו מהדור הראשון מכיוון שהם משתמשים באותו מחבר, אך אפל מציינת כי קצות הסיליקון מהדור השני משתמשות ברשת פחות צפופה וממליצה לא לערבב ביניהם לצורך עקביות אקוסטית.
מארז הטעינה כולל את שבב Apple U1 התומך ב-Find My iPhone, וכולל רמקול לאיתור ועדכוני סטטוס.
בנוסף למטענים Lightning ו-MagSafe, הוא תואם גם למטענים של אפל ווטש.
בנוסף לצד המארז נוספה גם לולאת שרוך.
בספטמבר 2023, אפל עדכנה את הדור השני של האיירפודס פרו עם עמידות משופרת לאבק IP54, שבב H2 מעודכן התומך בפס 5 GHz לשמע נטול אובדן עם האפל ויז'ן פרו, ונרתיק טעינה עם יציאת USB-C במקום מחבר ליטנינג.
הדור השלישי של האיירפודס פרו הוכרז באירוע של אפל ב-9 בספטמבר בשנת 2025, ויצאו ב-19 בספטמבר 2025, הם משתמשים בשבב h2 כמו הדור השני במחיר של כ-249 דולר.
האיירפודס כוללים בקרת רעשים פעילה משופרת, אודיו סטריאו משופר, מעקב אחרי בריאות, תרגום חי לשפות אחרות, וסוללה משופרת
תמיכה באיירפודס פרו נוספה ב-iOS 13.2, watchOS 6.1, tvOS 13.2 ו-macOS Catalina 10.15.1. הם תואמים לכל מכשיר שתומך בבלוטות', כולל מכשירי Windows ואנדרואיד, אם כי תכונות מסוימות כגון מעבר אוטומטי בין מכשירים זמינות רק במכשירי אפל המשתמשים בשירות ה-ICloud שלה.
איירין קרוֹנהִיל פְּלֵטְקָה היא יהודייה-אוסטרלית, מייסדת ויושבת ראש קרן קרונהיל פלטקה (kronhill pletka foundation) לתמיכה בתרבות יהודית חילונית, בשפה היידית ובקהילות יהודיות המתעוררות מחדש באירופה ובמקומות אחרים.
בנוסף היא סגנית יושב ראש מועצת המנהלים של ייווא, המכון למחקר יהודי, במנהטן, ניו יורק, ארצות הברית.
קרונהיל פלטקה היא פילנתרופית התומכת במיזמים שונים לשימור ההיסטוריה והתרבות היהודית.
איירין נולדה בשנת 1942 בשנגחאי, לאמה לִילקָה (Lilka) שנולדה בלבוב ולאביה יעקב קְרוֹנזִילבֶּרג (Kronzylberg) שנולד למשפחה אמידה בלובלין, למד בוורשה ונשאר שם, היה עיתונאי ובונדיסט.
המשפחה הגיעה לשנגחאי ב-1941, כשנחלצו מן השואה באמצעות ויזות יפניות שקיבלו מצ'יאונה סוגיהארה הקונסול כללי של יפן בקובנה שבליטא.
באותה שנה עברו למלבורן באוסטרליה ושם שינו את שמם לקרונהיל (Kronhill).
אביה היה ממייסדי בית הספר היידי "מכללת שלום עליכם", וכן פעיל בקהילה היהודית.
קרונהיל פלטקה למדה פסיכולוגיה והשלימה תואר שני תואר באמנויות יפות (Master of Fine Arts) בצילום, בבית הספר לעיצוב רוד איילנד בארצות הברית, שם היא מתגוררת.
במשך כ-20 שנה היא הייתה "אמן אורח" בבצלאל.
היא דוברת יידיש, שפה ששמעה במשפחה, בילדותה וכן למדה את השפה בבית הספר "שלום עליכם", מוסד חינוכי, חילוני ללימודי יידיש, שייסד אביה במלבורן.
קרונהיל פלטקה רואה בידיעת יידיש ביטוי לשימור תרבות מפוארת שנוצרה על ידי היהודים באירופה, תרבות שהנאצים כמעט והכחידו.
בשנת 2007 הקימה את "קרן קרונהיל פלטקה" לזכר הוריה ומאז הקרן תומכת בפרויקטים באוקראינה, פולין, רוסיה, סרביה, רומניה, ונצואלה, איטליה, אפריקה, אוסטרליה, ישראל וארצות הברית.
אחד הפרויקטים החשובים שמימנה הקרן היה שחזור בית כנסת מעץ, מעוטר בציורים וקישוטים, מהמאה ה-17 בעיירה הוויזדץ (Gwoździec) בפולין (כיום באוקראינה).
לדבריה: "זוהי אנדרטה למשפחתי, אנדרטה שתראה שהיינו כאן.
בעתיד, אנשים יראו שזו הייתה היסטוריה לטפח, היסטוריה כה יפה וזוהרת שרק דורות זהב יכלו ליצור אותה".
היא תרמה 1 מיליון דולר לפרויקט דיגיטציה של מסמכים וצילומים של מפלגת הבונד, פרויקטים נוספים: פסטיבל מוזיקה ספרדית יהודית בלקנית, מתן אפשרות לרופאים ישראלים לטפל בפליטים סורים.
בשנת 2011 היא הייתה שותפה בהקמת "חממה לפיתוח תסריטים" בבית הספר סם שפיגל לקולנוע ולטלוויזיה בירושלים.
בשנת הלימודים 2024–2025 מימנה מלגות לסטודנטים באוניברסיטת קולומביה שהמחקר שלהם עוסק ביידיש.
קרונהיל פלטקה מגדירה את המדיניות הפולנטרופית שלה "פילנתרופית אקטיביסטית": "ישנן מטרות רבות ראויות, חלקן אופנתיות, חלקן מושכות את הלב וגורמות לאנשים להושיט יד לפנקסי הצ'קים שלהם.
זה לא המקום שבו אני שואפת לתרום.
אני מנסה לחפש דברים שמתעלמים מהם או נשכחים."
איירין קרונהיל פלטקה מחלקת את זמנה בין מלבורן, ניו-יורק וירושלים.
אַיַּת צְרָעִים (שם מדעי: Pernis apivorus), עוף דורס בגודל בינוני (אורכו כ-55 סנטימטר), ממשפחת הנציים.
גב האיה שחום וגחונה אפור כהה עם כתמים.
רגליה קצרות ומוצקות, בהן היא חופרת קיני צרעות ודבורים.
על מצחה ולחייה קשקשים המגינים עליה מפני עקיצות.
מקייצת באירופה וחורפת באפריקה הטרופית ובאסיה הדרומית.
מזונה העיקרי של האיה מתבסס על איתור קיני צרעות ודבורים, פירוקן ואכילת הזחלים והצרעות, אך היא ניזונה גם מזוחלים ומכרסמים קטנים.
מופע החיזור כולל סדרת צלילות, שסופן נסיקה עם מעין מחיאת כף אווירית באמצעות הכנפיים.
כך, הזכרים מסמנים את הנחלה שלהם.
קרחות יער ושטחים חשופים בצד יערות.
בישראל איית הצרעים היא חולפת מצויה, והיא הדורס השכיח מבין העופות הנודדים.
מספר הפרטים בלהקותיה מגיע עד אלפי פרטים.
באביב מאחרות האיות לשוב, והן המסיימות את נדידת הדורסים.
בדרך כלל נעות איות הצרעים מעל ישראל בציר המזרחי.
פרטים צעירים הטועים בניווט נעים מעל מישור החוף, ולעיתים נפצעים כאשר הם נחבטים בבניינים או בתשתיות אחרות.
בקיץ 2021, נצפתה בהר מירון פעילות חריגה ומיוחדת של איות צרעים, המעידה אולי, על קינון במקום, למרות, שבדרך כלל, הן רק חולפות בשמי ישראל.
אייתוללה הוא דרגה דתית בשיעה אימאמית אשר ניתנת למנהיגים דתיים שיעים פרסיים המגיעים לדרגת ידע דתי גבוהה במיוחד ורשאים לפסיקות דתיות עצמאיות יותר מבעלי דרגות דתיות נמוכות מהם.
שם הדרגה נוצר מצירוף של שתי מילים בערבית, המשמשות גם בפרסית: "איה" - אות, מופת, סימן, ו"אללה" - שמו של אלוהים באסלאם ובהתאם לכך "מופת אלוהים".
"אייתוללה" היא הדרגה הגבוהה ביותר בסולם הדרגות השיעי למעט הדרגה אייתוללה עוזמא (עט'מא, בתעתיק מדויק מערבית), שהיא דרגה הניתנת לאדם הנחשב לחכם בדורו ויכול אף לבצע פסיקות ופרשנויות של הקוראן בעצמו.
דרגת האייתוללה דומה עד מאוד לדרגת המרג'ע תקליד, וההבדל בין הדרגות הוא בפונקציה שהן ממלאות - האייתוללה הוא דרגה דתית הקשורה לסמכות פסיקות החכם, והמרג'ע תקליד הוא דרגה מוסרית של אדם אשר יש ללכת בעקבותיו.
בנוסף, לא תמיד יש חפיפה בין הדרגות, ואדם יכול להיות אייתוללה מבלי להיות מרג'ע תקליד.
רשמית דרגת האייתוללה אינה מוענקת בהחלטה, אלא על ידי קונצנזוס של קהילת המאמינים השיעית.
עם זאת, ישנן עדויות לקיומה של ועדה היושבת בקום, העיר שהיא המרכז הדתי של איראן, אשר מבצעת החלטות מסוג זה.
כחלק מהגדרות הדרגה, רק אדם פרסי יכול לקבל דרגה זו, ולא ערבי או טורקי.
פרשנות הקוראן העצמאית ופסיקה דתית, האג'תהאד, היא בעלת חשיבות בזרם השיעי.
על כן, סמכותו של האייתוללה לביצוע עצמאי של פרשנות קוראן מקנה לו חשיבות רבה בקרב השיעים.
את התואר "אייתוללה" נשא רוחאללה ח'ומייני, מנהיגה הדתי ושליטה העליון של איראן, שעלה לשלטון ב-1979 במהפכה האסלאמית שהדיחה את השאה.
תואר זה הוענק גם לעלי ח'אמנאי בעת מינויו לאחר ח'ומייני לתפקיד המנהיג העליון (עד אז הוא נשא בתואר הפחוּת יותר - חוג'ת אל-אסלאם).
נשים מעטות באיראן זכו להכרה שווה למעמד האייתוללה.
המפורסמת שבהן היא נוסרת אמין, הידועה גם בכינויים "הגברת המוג'תהדה" ו"גברת אספהאני".
בשנים האחרונות זכו להכרה הפוסקות זוהרה ספאתי ועאטיה חסני (בתו של האייתוללה הגדול ע'ולאם רזא חסני).
בעבר היו מספר נשים שהוכרו כפוסקות הלכה במעמד שווה לאייתוללה, בעיקר מתוך משפחתו של עלאמה אל-חילי ומשפחת ברע'אני מקזווין.
איית בן חדו הוא כפר מבוצר, או קסר (قصر) במרוקו, השוכן במרחק של כ-30 ק"מ צפונית-מערבית לורזאזאת.
הכפר ממוקם ליד אפיק נחל וארזאזאת – לאורך נתיב השיירות העתיק בין הסהרה לבין העיר מרקש וחופי האוקיינוס האטלנטי.
ליבו של הכפר – הקסר – שוכן במעלה גבעה מבוצרת שעליה בתי אדמה בנויים בצפיפות, והוא מוקף בחומות גבוהות שבפינותיהן מגדלי שמירה.
רובע זה מכונה לעיתים גם בכינוי קסבה.
רוב תושבי הכפר הם ברברים אשר החליפו את חיי הנוודות במגורי קבע.
התקיימה ביישוב קהילה יהודית, אך אחרון הקהילה עזב את היישוב בשנות החמישים.במקום נשאר עדיין בית קברות יהודי.
הכפר ידוע במספר גדול של סרטים היסטוריים אשר צולמו בתחומו, ובהם: לורנס איש ערב, יהלום הנילוס, ישו מנצרת, הפיתוי האחרון של ישו, גלדיאטור ואלכסנדר.
גם חלקים מהסדרה משחקי הכס צולמו בכפר.
איית בן חדו הוכרז בשנת 1987 כאתר מורשת עולמית בשל היותו דוגמה מצוינת לאדריכלות הסהרה המוקדמת ולאדריכלות בדרום מרוקו.
למרות שהשתמרו באופן טוב במשך מאות שנים, עתידו של המקום ככפר מיושב וחי מוטל בספק, בשל ירידה בכמות המשקעים, עזיבת האוכלוסייה הצעירה וההשקעה הגבוהה הנדרשת בשימור מבני האדמה.
מאידך, התגברות זרם התיירים למקום והכרזתו כאתר מורשת עולמית עשויים לשמר את אתריו, ולהפכו למעין מוזיאון פתוח.
היא יצירה פיסולית מעשה ידי הפסל הפולני מירוסלב בלקה המוצגת באולם הטורבינה של מוזיאון טייט מודרן בלונדון כחלק מ"סדרת יוניליוור", במימון חברת יוניליוור.
היצירה הוקמה באולם הטורבינה של המוזיאון, והיא העשירית מבין היצירות שהוצגו באולם במסגרת סדרת יוניליבר.
היצירה היא מכולה ענקית שרוחבה 10 מטרים, גובהה 13 מטרים ואורכה 30 מטרים, המוצבת במרכז האולם.
דופן ההעמסה של המכולה פתוחה ומשמשת ככבש עלייה ("רמפה") אל תוך חלל המכולה.
חלל המכולה חשוך לחלוטין ומצופה מבפנים בלבד שחור עבה.
המבקרים צועדים אל תוך הלא-נודע החשוך שבתוך חלל המכולה.
החוויה הנוצרת היא הן אישית, של כל מבקר מול פחדיו והכרעתו לצעוד צעד נוסף אל החשכה והן קבוצתית, מתוך הדיאלוגים הנוצרים בין מבקרים הנתקלים זה בזה בחלל החשוך.
שם היצירה הוא על פי שם ספר מאת סמואל בקט (באותו שם) המכיל מונולוג של נפש הנעה בגיהנום של בוץ שחור המתוארת בקומדיה האלוהית של דנטה.
מבקרים מתארים את החוויה כמעוררת פחד וכצעידה אל תוך "חור שחור".
צורת המכולה המשתמשת לתובלה בדרך כלל וההיסטוריה של האמן המגיע מפולין מעוררים הקשרים הקשורים לתקופת השואה, כגון על יהודים המובלים אל אושוויץ; יש המוצאים את החוויה מעוררת הקשרים למהגרי עבודה המוברחים במכולות.
מאידך, המבקר העצמאי והחופשי צועד מתוך הכרעה אישית אל תוך החלל, תוך הבעת אמון באמן ובמוזיאון ובממסד ככלל, פעולה וחוויה שונה לחלוטין מזו של היהודי הרדוף הנדחף במעלה הרמפה אל הלא נודע.
קישור אחר נעשה אל משל המערה של אפלטון, המספר על קבוצת אסירים שנכלאה מגיל רך במערה חשוכה ואשר כל הדימויים שלהם נובעים מהשתקפויות צללים על קירות המערה השחורים.
איישישוֹק (או לעיתים אישישוק, כך ביידיש איישישאָק; בליטאית: Eišiškės, בפולנית: Ejszyszki, ברוסית: Эйшишки) היא עיר ברשות מקומית שלצ'ינינקאי שבמחוז וילנה בליטא (כ-60 ק"מ דרום-דרום-מערבית לווילנה), על גבול בלארוס.
עד השואה הייתה עיירה יהודית מובהקת, שיהודים היוו בה את רוב האוכלוסייה.
מאז המלחמה משמשת איישישוק כמרכז אזורי לכפרי הסביבה בתחומי החינוך והבריאות.
העיר ממוקמת במישור מיוער, על אם הדרך הראשית העתיקה שבין וילנה לנובוגרודק, באזור ללא חשיבות כלכלית או אסטרטגית, כלומר ללא מחצבים או מכשולים טבעיים.
הנהרות באזור אינם מהווים נתיבי מים כיוון שהם רדודים מדי למעבר כלי שיט.
לפי הסברה המקובלת נוסדה העיר על ידי המצביא הליטאי איישיס בשנת 1070 ונקראה על שמו, בכך קדמה בכ-250 שנה לווילנה.
העיר נזכרת בהסכם קניגסברג מ-1384, אז הייתה בחזקתו של הנסיך הגדול ויטולד שלחם כנגד המסדר הטבטוני, ההסכם הביא לסיום הלוחמה.
ליד העיר נמצאת טירה עתיקה מן המאה ה-14, ששימשה את צבאו של ויטולד.
בהמשך הפכה העיר למרכז מנהלי ומסחרי חשוב של האיחוד הפולני-ליטאי, בשל מיקומה על הדרך וילנה-הורדנה-ורשה והייתה לאחוזת המלך הפולני.
העיר נפגעה ב-1655 בשריפה גדולה במסגרת מלחמת רוסיה-פולין ונפגעה שנית ב-1706 במסגרת המלחמה הצפונית הגדולה, פגעים אלה הביאו לירידת קרנה כעיר מסחר מרכזית.
מעמדה שב וירד עם חלוקת פולין, עת הפך כל הפלך לחלק מהאימפריה הרוסית.
בעת מלחמת רוסיה–צרפת (1812) שבה העיר ונבזזה, ככל הנראה שוקם מבצר העיר העתיק על ידי כוחות נפולאון.
לאחר ההתקוממות הפולנית של 1863 ידעה העיר תנופת פיתוח מואצת ונבנו בה בתים עשויים לבנים, במקום בתי העץ שאפיינו אותה ושגרמו לשריפות חוזרות ונשנות, בהם "השרפה הגדולה" בשנת 1895 בה נשרפו כמעט כל בתי העיירה וכן פנקס הקהילה ורישומי החברה קדישא, עובדה המקשה על מחקר האוכלוסייה היהודית בעיר.
בתקופה זו הגיע שיעור היהודים בקרב תושבי העיר לכ-80% (שיא שנרשם ב-1820).
לאחר תקומת פולין העצמאית ב-1918 שויכה לפלך נוֹבוֹגְרוּדוֹק.
ביוני 1941 נכבשה העיר על ידי צבא גרמניה הנאצית ובספטמבר חוליות איינזצגרופן הוציאו להורג את כל יהודיה .
בהמשך מלחמת העולם השנייה התמקמו בסביבות העיר כוחות ארמייה קריובה שזינבו בכוחות הגרמניים.
העיר שוחררה על ידי הצבא האדום ביולי 1944.
בשנת 997 דיווח הבישוף אדלברט מפראג על קיומן של קהילות יהודיות בליטא.
לפי האנציקלופדיה הכללית הפולנית של שנת 1883 ישבה באיישישוק בשנת 1145 קהילה קראית.
הנסיך הגדול ויטולד הוציא בשנת 1341 "חוק יהודים" הנותן תוקף נוסף לזכויות שהעניק סבו ליהודי ליטא, 20 שנים קודם לכן ובהן הזכות להתיישב בעיירות בריסק, הורדנה, טרוקי ואחרות, איישישוק אינה מוזכרת בשמה, אך ניתן לשער כי גם יהודיה נהנו מכתב זכויות זה.
יהודי העיר דיווחו על קיום מצבות בבית הקברות משנת ה'ק"א (1340).
מאז מחצית המאה ה-18 היו התושבים היהודים למעלה ממחצית האוכלוסייה בעיר.
האוכלוסייה היהודית זינקה במאה ה-19 מ-660 נפש ב-1847 ל-2376, שהיוו למעלה מ-70% מהאוכלוסייה, ב-1897. זינוק זה נובע מהחוקים שאסרו על היהודים להתגורר בכפרים וחייבו אותם לעבור עיר.
עם זאת, מסוף המאה ה-19 ובראשית המאה ה-20 החלה להרשם ירידה בגידול האוכלוסייה היהודית בעיר והאחוז שלה באוכלוסייה קטן, עקב הגירה לארצות הברית ועלייה לארץ ישראל.
עם זאת, היהודים ריכזו בידם את רוב-רובה של כלכלת העיר.
בעלי המלאכה היהודים קיימו אגודת "בעלי מלאכה" שהעניקה הכשרה לאוּמנים וקיימה לצידה ארגוני צדקה למשפחות בעלי מלאכה עניים או בלי מלאכה שנפלו למשכב, קופות ארגוני צדקה אלה הוצבו בבתי הכנסת של בעלי המלאכה, למלאכותיהם השונות.
קהילת המתנגדים, שהורכבה מתלמידי חכמים שראו בלימוד תורה ערך עיקרי, הוקמה בעיר על ידי הרב הצדיק ר' משה.
לפי הסברה מדובר במשה בן רבי אהרון הלוי הורביץ, שלימד בתקופת הגר"א.
הוא הקים את בית המדרש הישן וקיבץ סביבו תלמידים רבים.
שיא פעילות הישיבות הליטאיות בעיר (בית המדרש הישן ובית המדרש החדש) היה באמצע המאה ה-19, אז נכללה העיר יחד עם וולוז'ין ומיר בביטוי "על דרכי מיר, איישישוק וולוזין" כשם נרדף לתרבות בחורי הישיבות הליטאיות המתמידים.
עוד בטרם התכנס הקונגרס הציוני הראשון, התקיימה בעיר קבוצת משכילים שקראו עיתונות עברית כגון "המליץ" ו"הצפירה".
ביזמת ילדיו של הדיין בעיירה, (אליעזר -ר' לייזר) יצחק וולקני (וילקנסקי) ואחיו, מאיר, התכנסה אגודה ציונית בעיר, למורת רוחם של "בעלי הבתים" החרדים וראשי ציבור "קיבוץ הפרושים".
אחותם, שרה, לימים גננת בנהלל ובראשון לציון, ייסדה בה את אגודת "רק עברית", שחרתה על דגלה דיבור בעברית בלבד.
עד מהרה התחלקה הקהילה לשני קטבים, חרדים ליטאים קנאים ובהם רוב בעלי הבתים בעלי האמצעים מזה, וציונים-משכילים, צעירים, בעלי-מלאכה ועובדי-כפיים מזה.
הציונים כינסו אספות בהם סיפרו לקהל אודות בנימין זאב הרצל ורעיונותיו.
החל משנת 1897 נמנו בעיירה "שוקלי שקל" (כלומר משלמי מס להסתדרות הציונית ובעלי זכות בחירת צירים לקונגרסים).
עדות להתלהבות הציונית ניתן למצוא בעובדה שבעיירה נמכרו באותה עת 140 מניות של "אוצר התיישבות היהודים" במחיר 10 רובל למניה, סכום גדול ביותר עבור הציוני הממוצע.
מאידך, הזמינו אנשי קיבוץ הפרושים את החפץ חיים לשאת דרשה חריפה כנגד הציונות, אך ללא הועיל.
רבה של העיר, ר' יוסף זונדל הוטנר, מנע את הוצאת הציונים מחוץ למחנה ואף אישר בשתיקה שקניית שקל אינה מעשה הסותר את ההלכה.
כך הצטרפו לציונות גם אברכים רבים.
ב-1904 נוסד בעיר סניף פועלי ציון וכנגדו גם סניף של תנועת הבונד, שמשכה צעירים ציונים עובדים.
התנועה הציונית והבונד נלחמו ביניהן על אחזקתה של הספרייה היחידה בעיר.
בראשית המאה ה-20 הוקם באיישישוק, לאחר מאבק מר עם החרדים, שגרר גם הוא דרשה חריפה של החפץ חיים, חדר מתוקן בו למדו בעברית.
ב-1905 נוסד גם גן ילדים עברי בראשותה של שרה וילקנסקי.
בהמשך, לאחר מלחמת העולם הראשונה, הוקם בית ספר עברי, בו למדו התלמידים על ארץ ישראל, השתלמו בעבודה חקלאית והעלו מחזות בעברית, מתוך מגמה לעלות לארץ ישראל.
מבוגרים למדו עברית וציונות בשיעורי ערב ובעיר נפתחו גם תיאטרון עברי של להקת חובבים וספרייה עברית למבוגרים.
לאחר מלחמת העולם הראשונה החלו לפרוח בעיירה גם תנועות נוער ציוניות.
קמו תנועות מקומיות כגון "חרות ותחייה", "פרחי ציון" ו"הקלוב על שם ברנר" וב-1924 סניף של השומר הצעיר.
בשנים 1925–1926 התחולל גל עלייה גדול לארץ ישראל מפולין ובכלל זה מאיישישוק, בה נוסד סניף של תנועת "החלוץ".
ב-17 בספטמבר 1939, כתגובה לכיבוש פולין, הוקם בעיירה, כמו בליטא כולה, ועד קומוניסטי חצי-צבאי שאסר על ההתארגנות הציונית וסגר את בתי הספר העבריים.
מאוחר יותר באותה שנה, בעקבות הסכם ריבנטרופ–מולוטוב, סופח אזור וילנה לליטא העצמאית, שהייתה מדינה "חופשית".
עקב כך נמלטו לווילנה יהודים רבים מפולין ואיישישוק הפכה לעיירת-מעבר בדרכם וריכזה פעילות של מבריחי-גבול שהבריחו יהודים מהגבול הפולני אל ליטא.
יהודי איישישוק קלטו את זרם הפליטים וסיפקו להם מקומות לינה, מזון וניירות שיסייעו להם בדרכם לווילנה וקובנה.
במקביל, גברו מאוד ההתנכלויות האנטישמיות ליהודי העיר מצד שכניהם.
בראשית יוני 1940 צורפה ליטא לברית המועצות כרפובליקה הסובייטית הסוציאליסטית הליטאית.
ב-23 ביוני 1941, במסגרת מבצע ברברוסה, נכנסו כוחות צבא גרמניה לליטא וכבשו ללא קרב, בין היתר, גם את העיירה.
הכוחות הגרמניים עברו בעיירה בדרכם לחזית.
היהודים ישבו ספונים בבתיהם במשך שלושה שבועות, כאשר יום ולילה חולפים ברחובות טורי צבא אדירים ומכל עבר נשמעות קריאות ניצחון ושמחה על מפלת המשטר הקומוניסטי והיהודים.
לאחר הכיבוש הוצבה בעיירה פלוגה שהעבידה את יהודי העיירה הגברים בגילאים 16 - 60 בעבודות כפייה במסגרת ארגון טוט.
אט-אט הוטלו על היהודים גזרות ועינויים שונים כגון ריכוז כל חפצי הערך שלהם במשרדי הפיקוד הצבאי, אילוץ אנשים להתפשט ברחוב ולנקותו, אילוץ יהודים לטבול במי-קרח בנהר, תלישת זקני יהודים כמופע ראווה בכיכר ועוד.
שיאי ההתנכלות היו שריפת ספרי תורה וציוד מבתי הכנסת, חילול בית הקברות והמקווה.
בערב ראש השנה תש"ב צוותה כל האוכלוסייה היהודית (כ-4,000 איש, רובם תושבי העיר וחלקם תושבי כפרים סמוכים) להתרכז בבית הכנסת הגדול ובבתי המדרש, תוך איום שמי שיימצא בביתו למרות הצו, יומת במקום.
בשלב זה נמלטו מן העיר ליערות כ-500 יהודים, רובם ככולם נורו מיד על ידי כוחות משטרת העזר הליטאית שהקיפו את העיירה.
במשך שני ימי ראש השנה הוחזקו היהודים בבית הכנסת הגדול ובבתי המדרש, ללא מזון ומים וללא כל אפשרות לצאת, בעת ששוטרים ליטאים ואנשי איינזצגרופן פושטים על בתיהם, בוזזים אותם ויורים בכל מי שנמצא בהם למרות הפקודה.
בג' תשרי (24 בספטמבר 1941) הוצאו היהודים בתהלוכה לכיוון בית הקברות הישן של העיירה.
במהלך היומיים העוקבים, בקבוצות של 250 איש בכל פעם, הוצאה כל האוכלוסייה להורג בירי לתוך שוחות שנחפרו על ידם בבית הקברות הישן.
הרב שמעון רוזובסקי היה הרב אחרון של העיירה איישישוק ונשרף עם ספר תורה על ידי הנאצים ועוזריהם.
לאיישישוק ולמדניה יצא שם בעולם היהודי, חלק מרבני העיירה התפרסמו:
רבי משה אריה לייב גרודזנסקי, עד תקע"ז (1817) - אביו של רבי דוד שלמה גרודזנסקי וסבו של רבי חיים עוזר גרודזנסקי
רבי משה יוסף מליפנישוק - מתלמידי רבי חיים מוולוז'ין.
רבי אברהם שמואל רבינוביץ', עד לפטירתו בתרכ"ט (1869) - מחבר "עמודי אש" ומהמתנגדים לתנועת המוסר
רבי בן ציון שטרנפלד - לימים רבה של בילסק ומגדולי פוסקי ההלכה בדורו
רבי אליקים שלמה שפירא, עד תרמ"ה (1885) - לימים בגרודנה, עלה לארץ ישראל
רבי יוסף זונדל הוטנר, בין השנים תרנ"ז - תרע"ט
רבי שמעון רוזובסקי - מועמד המזרחי, לצדו פעל כדיין הרב נפתלי מנחם הוטנר, מועמד החרדים לרבנות העיר ובנו של הרב הקודם
בשנת 1950 ערך יוצא העיירה שאול ברקלי, יחד עם יוצאי העיירה שחיו באותה עת בישראל, ספר זכרונות ועדויות בשם "איישישוק קורותיה וחורבנה: פרקי זכרונות ועדויות".
הפרופסור להיסטוריה יפה אליאך, חוקרת שואה וחוקרת החיים היהודיים שלפניה בעיירות פולין וליטא ניצולת העיירה בעצמה ומקדישה חלק גדול מעבודתה לעיירה.
היא הקימה את "מגדל החיים" במוזיאון השואה האמריקני ובו תמונות וקטעי חיים מאיישישוק.
בשנת 2003 התכוונה ליצור דגם חי של עיירה, כדוגמה ל"שטעטל" אופיינית בראשון לציון, אך המיזם לא יצא לפועל בסופו של דבר.