tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
הריסות של מכרות ישנים רבים מנמרות את מורדות ההרים.
מעלית גונדולה חופשית מקשרת בין טליורייד לעיירה הנלווית מאונטיין וילאג' (Mountain Village), בבסיס אזור הסקי.
טליורייד והאזור שסביבה מופיעים בהבלטה בתרבות הפופ.
העיירה היא נושא לכמה שירי פופ.
היא ידועה במיוחד בשל אתר הסקי והמורדות במהלך החורף, כמו גם מגוון הפסטיבלים בקיץ.
הנפה ההיסטורית של טליורייד (Telluride Historic District), הכוללת חלק נכבד מהעיירה, רשומה במרשם הלאומי של מקומות היסטוריים (National Register of Historic Places) והיא גם אחד מציוני הדרך הלאומיים ההיסטוריים של קולורדו (National Historic Landmarks in Colorado).
זהב נתגלה לראשונה בקולורדו סמוך לדנוור של ימינו, וגילויו הוביל לבהלה לזהב של קולורדו ב-1858. עורק הזהב סמגלר (Smuggler – "מבריח") וזהב בגדות הנהר סן מיגל, נתגלו ב-1875. ג'ון פאלון (John Fallon) רכש זיכיון באגן מרשל מעל טליורייד ב-1875 וההתיישבות המוקדמת בטליורייד קמה בעקבותיו.
העיירה עצמה נוסדה ב-1878. טליורייד נקראה במקור "קולומביה", אבל בשל הבלבול בינה לבין קולומביה בקליפורניה, החליף משרד הדואר המקומי את השם ב-1887. העיירה קרויה על שם תרכובות עפרה יקרות ערך של היסוד הכימי טלור, מתכת למחצה היוצרת טלורידים (טליורייד בהגייה האמריקנית) טבעיים.
הבולטים בהם טלורידים של זהב וכסף.
אף על פי שזהב טלוריד (AuTe2) מעולם לא נתגלה בסמוך לטליורייד, המכרות שבאזור עשירים בתרכובות של זהב עם אבץ, עופרת, נחושת, כסף ועפרות זהב אחרות.
טליורייד התפתחה באיטיות בשל מיקומה המבודד.
ב-1881 נסלל כביש אגרה ביוזמתו של איש העסקים אוטו מיארס (Otto Mears; 1931-1840) שאפשרו גישה לעגלות בדרך שבה קודם עברו רק פרדות משא, דבר שהוביל להגדלת מספר התושבים בטליורייד, אבל הובלת עפרת הזהב מהעמק הייתה עדיין יקרה.
ביוני 1889 שדד בוץ' קסידי את בנק סן מיגל ואלי בטליורייד.
זה היה הפשע המתועד הראשון שלו.
הוא יצא מהבנק עם 25,580 דולר, ואחר-כך התפרסם כשודד בנקים.
ב-1891 הגיע לטליורייד קו הרכבת של ריו גראנדה סאותרן (Rio Grande Southern), שגם אותו הקים מיארס, ובמקום הוקמו מתקנים שונים של חברת הרכבת.
הקו המשיך הלאה במעלה העמק והסתיים ליד מכרה פנדורה (Pandora), כשהוא משרת את המכרות ואת העיירה עד 1952. התחבורה הזולה והאמינה אפשרה לכורים ולסחורות להגיע אל העיירה ולהוביל את עפרות הזהב אל מפעלי הזיקוק.
הרכבת הובילה לפריחה חסרת תקדים, אבל קצרה, של טליורייד לפני הבהלה של 1893.
בשלהי המאה ה-19 ותחילת המאה ה-20 היו סכסוכי עבודה במכרות סמוך לטליורייד.
המשמר הלאומי של קולורדו נקרא לסייע והיו הרוגים משני הצדדים.
איגודים מקצועיים נוסדו כשהכורים הצטרפו לפדרציית הכורים המערבית (Western Federation of Miners) ב-1896. שביתות שהוכרזו על ידי האיגודים ב-1899 הובילו את רוב המכרות להעניק לכורים שלושה דולר ליום עבודה של שמונה שעות בתוספת תשלום בגין דמי לינה של דולר.
בתקופה ההיא עבדו הכורים במשמרות של 10 עד 12 שעות והמכרות פעלו 24 שעות ביממה.
תנאי העבודה היו מסוכנים: מכרות מעל גובה של 3,600 מטרים, היעדר אמצעי בטיחות, ומזג אוויר קשה במיוחד בחודשי החורף.
אפילו המגורים נבנו בצורה מסוכנת על מורדות ההרים.
אי השקט התעשייתי בטליורייד התרחש על רקע מאבק ברחבי מדינה בין כורים ובעלי המכרות.
בלקלי ולס (Bulkeley Wells; 1931-1872) היה אחד ממפעילי המכרות שהיה ידוע בעוינות הגדולה שלו לאיגודים המקצועיים.
בראש איגוד הכורים של טליורייד עמד וינסנט סיינט ג'ון.
היעלמותו של שומר המכרה ויליאם בארני (William Julius Barney), שוולס הכריז כי נרצח, גרמה להתעניינות ברמה לאומית.
ההאשמות, העוינות, קרב היריות, והגירושים שבאו עקב כך היו חלק ממאבק מתמשך ברחבי קהילות הכורים של קולורדו שכונו אחר-כך מלחמות העבודה של קולורדו.
ב-1891 שילב היזם לושיוס נאן (Lucien Lucius Nunn; 1915-1853) כוחות עם ג'ורג' וסטינגהאוס בבניית תחנת הכוח ההידרואלקטרית איימס (Ames Hydroelectric Generating Plant), תחנת הכוח ההידרואלקטרית הראשונה בעולם לזרם חילופין, בסמוך לטליורייד.
ביתו של נאן מצוי כיום בפינת הרחובות אספן וקולומביה בטליורייד, ולידו הבית שרכש עבור המהנדסים שילמדו הנדסה הידרו-אלקטרית.
תחנת הכוח סיפקה חשמל למכרה גולד קינג (Gold King Mine) במרחק 5 קילומטרים.
הייתה זו ההדגמה המוצלחת הראשונה בעולם של העברת זרם חילופין בעוצמה תעשייתית למרחקים שהשתמשה בשני אלטרנטורים בני 100 כוחות סוס של וסטינגהאוס, האחד פועל כגנרטור המייצר זרם חילופין חד פאזי של 3,000 וולט בתדירות של 133 הרץ והשני שימש מנוע של זרם חילופין.
תחנת כוח הידרואלקטרית זו קדמה לתחנה של וסטינגהאוס במפלי ניאגרה בארבע שנים.
נאן ואחיו פול בנו תחנות כוח בקולורדו, יוטה, איידהו, מונטנה, מקסיקו ותחנת הכוח אונטריו במפלי ניאגרה בצד הקנדי.
נאן פיתח התעניינות נלהבת בחינוך כחלק מחברות החשמל שלו, ובשיתוף עם מדענים מאוניברסיטת קורנל בנה את בית טליורייד באוניברסיטת קורנל בשנת 1909 כדי ללמד את התלמידים המבטיחים הנדסת חשמל.
מאוחר החל נאן יחד עם צ'ארלס דוליטל וולקוט (Charles Doolittle Walcott), את המוסד ללא כוונת רווח, אגודת טליורייד (Telluride Association), המקדם חינוך של צעירים.
נאן יסד את קולג' דיפ ספרינגס (Deep Springs College) בקליפורניה ב-1917. כל היוזמות בתחום החינוך של נאן ממשיכות גם כיום.
כל שנה מכבד פסטיבל טליורייד טק (Telluride Tech Festival) את וסטינגהאוס, נאן וטסלה, יחד עם מדענים ואנשי טכנולוגיה מובילים של ימינו.
המכרות ההיסטוריים הידועים ביותר של טליורייד הם טומבוי (Tomboy), פנדורה (Pandora), סמגלר-יוניון (Smuggler-Union), נלי (Nellie) ושרידאן (Sheridan).
ב-1939 החלו חברות הכרייה של אזור רד מאונטיין וטליורייד בתהליך התמזגות לתוך חברת המכרות איידארדו (Idarado Mining Company), כיום חטיבה בניומונט מיינינג (Newmont Mining Corporation).
תהליך ההתמזגות הסתיים ב-1953 כאשר איידארדו רכשה את "מכרות טליורייד" (Telluride Mines).
איידארדו המשיכה בפעילות הכרייה ובתפעול המתקנים מעל במכרה פנדורה עד 1978. כאשר המכרה נסגר רשמית, השלג, שעינה את הכורים של טליורייד, הפך למקור ההכנסה החדש של העיירה, בצורת סקי ותיירות.
הסרטון התיעודי "גורם YX" מתעד את המעבר מכרייה לסקי ולשיטפון ההיפים בשלהי שנות ה-60 של המאה ה-20 ותחילת שנות ה-70 כפי שמתארים תושבים מקומיים ופרשנים כגון פיטר יארו וטום היידן.
כרייה הייתה התעשייה היחידה בטליורייד עד 1972, כאשר מעלית הסקי הראשונה הותקנה על ידי ג'וזף זולין (Joseph T.
Zoline), מייסד אתר הסקי טליורייד, וחברת טליורייד סקי שלו (Telluride Ski Corporation).
זולין קנה את הקרקע לאתר הסקי העתידי ב-1969 והחל לעצב את המדרונות.
יחד עם מנהל האתר המיועד, ביל מהוני, יליד טליורייד, הם הכינו לאט ובכובד ראש תוכנית לפיתוח בר-קיימא של טליורייד והאזור.
ככל שהכרייה פסקה בשלבים ותעשיית השירות החדשה נכנסה בשלבים, השתנתה האוכלוסייה בחדות.
משפחות הכורים נמלטו מטליורייד על מנת להתיישב במקומות כמו מואב ביוטה, שבהם כריית אורניום הציעה תקווה להמשך תעסוקה.
משפחות הכורים התחלפו בתושבים שהמקומיים כינו "היפים", אנשים צעירים בעלי השקפת עולם של שנות ה-60 שהתנגשו לעיתים קרובות עם הדעות של התושבים הוותיקים של טליורייד.
חדשים זה מקרוב באו אלו אופיינו כבטלנים שעשו את כספם בקרנות נאמנות שנמשכו לעיירה בשל אורח החיים הקליל ופעילויות הספורט בסביבה כדוגמת גלישה אווירית, טיפוס הרים וקיאקים.
אוכלוסייה חדשה זו התנגדה לצמיחת העיירה ולהתרחבות הכלכלית, כולל צמיחה בשל תיירות וסקי.
בשלב מסוים, נעשה מאמץ רציני לאסור על כניסת מכוניות לתוך גבולות העיר ולאלץ מבקרים להשתמש בעגלות רתומות לסוסים.
כמות השלג שירדה בשנות ה-70 של המאה ה-20 לא תמיד הספיקה לפתוח את אתר הסקי ולכן היה שפל כלכלי.
עם זאת, פסטיבלי המוזיקה והסרטים המפורסמים כיום של העיירה היו חסינים מהביקורת נגד הצמיחה ושגשגו.
פסטיבלים אלו חשפו לראשונה למאות אלפים את התפארה של העמק ויצרו קשרים בין בדרנים מהמעלה הראשונה לבין העיירה.
בינתיים עמל מקים אתר הסקי ג'ו זולין לפתח את אחד מההרים הטובים ביותר באמריקה הצפונית לגולשי סקי מקצועיים ויצר תשתית לתיירות שכיבדה את הצורך של טליורייד להישאר קטנה ויפה.
כאשר קרונות העפרה האחרונות התגלגלו ממכרה פנדורה החלו תיירים לגלות בצורה רצינית את טליורייד בשל נופיה המרהיבים, הסקי המקצועי, ושינויי הצבע הידועים של העצים בסתיו.
לאחר שב-1976 לא ירד שלג ועקב כך כמעט וחוסלה תעשיית הסקי והמגורים שהייתה אז בחיתוליה, החלה העיירה להתאושש כלכלית.
ב-1978 קנה רון אלרד ושותפו ג'ים ולס את הזיכיון לאזור סקי והם הקימו את חברת טליורייד (Telluride Company).
הבעלים החדשים הרחיבו את התשתית בהוסיפם גונדולה שקישרה בין טליורייד למאונטיין וילאג'.
במרוצת שנות ה-80 זכתה טליורייד למוניטין של "הסוד השמור ביותר של קולורדו", שבצורה פרדוקסלית הפך אותה לאחת מקהילות אתרי הסקי הידועות ביותר.
גולשי סקי עשירים נהרו לאתר הסקי ברמה עולמית בכל החורף, ומטיילים הבטיחו שתפוסת חדרי המלונות תהיה מלאה במהלך כל הקיץ.
במהלך שנות ה-80 יצא שמה של טליורייד לשמצה בתרבות הנגד של הסמים בהיותה נקודת הפצה למבריחים ממקסיקו, ומקום בילוי חביב ליבואני סמים.
העיירה אפילו כיכבה בלהיט של גלן פריי "בלוז המבריחים" (Smugglers Blues) מתוך סדרת הטלוויזיה מיאמי מחלק מוסר.
תשומת לב זו סייעה להבדיל בין טליורייד לעיירת הסקי אספן.
הפסטיבלים ותדמית הילד הרע שדבקה בטליורייד משכה אליה ידוענים דוגמת טום קרוז, אופרה וינפרי ואוליבר סטון.
באמצע שנות ה-90 השילה טליורייד את תדמיתה הן כעיירת מכרות והן כעיירת סמים על מנת לבסס את עצמה כעיירת נופש ראשונה במעלה המאזנת בין התרבות המודרנית להיסטוריה המרתקת של יישוב במערב הפרוע.
ב-2003 הורחב אתר הסקי כשנפתח אזור "פרוספקט בול" (Prospect Bowl – "קדירת חיפוש הזהב") והוא הוסיף שבילים ומסלולי סקי חדשים רבים.
בעונת 2007–2008 נפתחו באתר הסקי כמה ממסלולי הסקי הקשים ביותר.
מרבית מעליות הסקי נועדו לשאת ארבעה נוסעים.
המעלית המגיעה לגובה הרם ביותר מגיעה לגובה של 3,831 מטרים מעל פני הים.
טליורייד שוכנת בנקודה מבודדת ב- בהרי סן חואן בדרום-מערב קולורדו.
שטחה 1.8 קילומטרים רבועים, כולו יבשתי.
העיירה שוכנת 16 קילומטרים דרומית-מערבית ליוראי, אבל בשל הטופוגרפיה, אורכה של הדרך ביניהם היא כ-80 קילומטרים.
בצד המזרחי של העיירה יש שני מפלי מים: מפלי אינגרם (Ingram Falls) שניתן לראותם מהעיירה, ומימינם מפלי הינומת הכלה (Bridal Veil Falls), שלא ניתן לראותם מהעיירה, ושאליהם צמודה תחנת הכוח ההידרואלקטרית הינומת הכלה.
תחנת הכוח נבנתה ב-1895 על מנת לספק חשמל למכרה סמלגר-יוניון.
למשך זמן מה שכר אריק ג'ייקובסן את התחנה ושיקם את המבנה והגנרטור שבתוכה.
על פי מפקד האוכלוסין של שנת 2010 התגוררו בעיירה 2,325 תושבים ב-1,086 משקי בית, ו-436 משפחות.
צפיפות האוכלוסייה הייתה 1,291 תושבים לקילומטר רבוע, והאוכלוסייה התחלקה ל-55.3% זכרים ו-47.2% נקבות.
היו בעיר 2ת070 יחידות דיור.
90.5% מהאוכלוסייה היו לבנים, 0.4% אפרו-אמריקאים ו-1.1% אמריקנים ילידים.
ההכנסה השנתית הממוצעת למשק בית הייתה 51,938 $, כש-8.5% ממשקי הבית מתחת לקו העוני, כולל 7.1% מתחת לגיל 18 ו-6.9% בגיל 65 ומעלה.
טליורייד מוכרת כאתר נופש לכל השנה.
אתר הסקי של טליורייד הוא ללא ספק האטרקציה הראשית בחורף.
אבל כאשר מגיע הקיץ הופכת טליורייד לאתר מבוקש לפעילויות בטבע, כשהמבקרים באים ליהנות מאופני הרים, סיורים בטבע, רפטינג בנהר, צפייה בנופים ועוד.
לשכת התיירות של טליורייד (Telluride Tourism Board) מקדמת תיירות באזור.
טליורייד היא גם משכן לאירועי סיבולת.
מרוץ Hardrock 100 בן 160 הקילומטרים, שאורך מעל ליממה, נערך ביולי ועובר דרך טליורייד שבה מכינים לרצים תחנת עזרה ראשונה גדולה.
"Fall Tilt", אירוע אופני הרים במורד ההרים הנמשך 12 שעות, נערך במאונטיין וילאג' כל ספטמבר.
מרוץ ההר של טליורייד (Telluride Mountain Run) בן ה-64 קילומטרים מקיף את העיירה ברצועה רחבה הכוללת כמה מהשבילים הקשים והנופיים ביותר שבאזור.
הכביש היחיד למכוניות המוביל לטליורייד הוא כביש 145 של קולורדו, חלק ממערכת הכבישים הנופיים המכונים סן חואן סקייווי (San Juan Skyway).
הכביש מחבר בין טליורייד לעיר קורטז ונאצ'ריטה.
מכביש זה יש גם גישה לכביש 62 של קולורדו, הנתיב הראשי אל דנוור, מונטרוז, ומקומות חשובים אחרים בקולורדו.
עם זאת יש שתי דרכים חלופיות שבהן ניתן להגיע לעיירה ברכבי ארבע על ארבע, מעבר אימוג'ן (Imogene Pass) וכביש בלק בר (Black Bear Road).
אל העיירה ניתן להגיע בדרך האוויר דרך שדה התעופה האזורי של טליורייד (קוד יאט"א TEX), שפעם היה שדה התעופה המסחרי הגבוה ביותר בארצות הברית.
שדה התעופה נחשב מאתגר לטייסים בשל תנאי מזג האוויר, הגובה הרם, וההרים הגבוהים המקיפים את השדה מכל הצדדים.
שירות סדיר של חברות תעופה מסחריות קיים בעונה לשדה התעופה האזורי של מונטרוז (Montrose Regional Airport), כ-110 קילומטרים בכביש צפונה.
בטליורייד יש תחבורה ציבורית חינמית.
מערכת האוטובוסים המכונה "הברווז הדוהר" (Galloping Goose), מבצעת לולאה שלמה סביב העיירה והגונדולה המקשרת בין טליורייד למאונטיין וילאג'.
קו אחר של הברווז הדוהר מגיע לגבעת לואוסון (Lawson hill) ונורווד (Norwood).
לטליורייד וסביבותיה הייתה השפעה ניכרת על תרבות הפופ.
טליורייד ההיסטורית מוצגת בצורה בולטת ברומן "כנגד היום" (Against the Day) של תומאס פינצ'ון.
טליורייד הייתה נושא למסה מאת אדוארד אבי, וטליורייד המודרנית היא הרקע לרומן הבלשי מ-1988 "חיוך טליורייד" (Telluride Smile) מאת ריימונד רינג (Raymond H.
העיירה מוזכרת בלהיט של גלן פריי "בלוז המבריחים" (Smugglers Blues) מתוך סדרת הטלוויזיה מיאמי מחלק מוסר.
אומנים שונים כתבו שירים על העיירה.
העיירה היא הרקע לסרט Scrapple בבימויו של כריסטופר הנסן (Christopher Hansen).
תושבים מקומיים ואורחים קבועים, שחלקם הגיעו לפסטיבל הסרטים של טליורייד (Telluride Film Festival), כוללים את ג'ון דנוור, בוב דילן, דריל האנה, ג'רי סיינפלד, גרג קיניר, אד הלמס, ניקולס קייג', פינק, ג'ייסון שוורצמן, שון פן, אופרה וינפרי, מג ויטמן וטום קרוז.
להקת הרוק הכבד קצרת הימים T-Ride נטלה את שמה מקיצור נפוץ לטליורייד.
נראה שבחרו בשם זה בחלקו בשל התאוריה ש"טליורייד" הוא בעצמה קיצור ל-"To Hell You Ride" ("אתה רוכב לגיהנום").
טל בן נון (נולד ב-30 במאי 1991), הידוע בשם הבמה טליסמאן, הוא ראפר, זמר ומפיק מוזיקלי ישראלי.
טל בן נון נולד בלוס אנג'לס לאמנית מירית בן נון ועלה עם משפחתו לישראל בגיל ארבע וגדל במושב בית חנניה.
בתיכון למד בבית הספר המשותף "חוף הכרמל" שבמעגן מיכאל ושירת בצה"ל כנהג.
כנער נהג לכתוב ולהקליט שירים באופן חובבני.
מקור הכינוי "טליסמאן" הוא במילה האנגלית Talisman, שפירושה קמע, ומשתלבת עם שמו הפרטי טל.
לקראת סוף שירותו הצבאי הכיר את הראפר איזי והחל להופיע איתו כזמר ליווי שלו.
ב-2014 הוציאו סינגל בביצוע משותף.
בשנה זו הקליט עם הראפר רון נשר את השיר צ'אק נוריס.
ב-2015 הוא הוציא את השירים "עד המדבר" (עם די ג'יי אונלי ועומרי סבח), ב-2016 את "לאן שהרוח תיקח" וב-2017 את "זנזיבר".
בשנת 2017 הוציא גם את "שלוק מקצב", דואט עם מאור אדרי.
בן נון נבחר בשנת 2017 לפריצת השנה במצעד הפזמונים השנתי של גלגלצ ואתר וואלה.
בפברואר 2018 הוציא יחד עם הזמר פאר טסי שיר בשם "מאושרים" שהפך ללהיט ענק והיה בראש מצעדי ההשמעות.
ביוני 2019 כתב יחד עם ג'וני גולדשטיין ליהונתן מרגי את השיר "אני לא אני".
באוגוסט 2019 הוציא סינגל ראשון מתוך אלבום חדש, "ערב רומנטי" יחד עם הזמר אור בר השיר זכה להצלחה רבה
ב- אוקטובר הוציא את הסינגל השני, "ורד שחור", יחד עם הזמר ים רפאלי.
בספטמבר 2019 יצא מיני-אלבומו הראשון של יהונתן מרגי, "מה יהיה", עבורו כתב שני שירים, "מדגסקר" ו"אסור".
בפברואר 2020 הוציא את הסינגל השלישי מתוך אלבומו החדש, "בית שנשבר".
במאי 2020 הוציא יחד עם הזמר הראל סקעת את השיר "רוצה לחזור", השיר זכה להצלחה רבה, תוך שהגיע למקום השביעי במצעד השבועי של מדיה פורסט.
בפברואר 2021 יצא השיר פסקול חיי של עומר אדם שכתב הלחין והפיק טליסמאן ביחד עם גלעד מרקוביץ', השיר זכה להצלחה רבה גם הוא.
בשנת 2022 הוא ביחד עם רביב כנר הוציאו שיר "בנקודה שבה נגמר האור".
ב-30 בנובמבר 2022, שינה את שם הבמה שלו ל"טליס" והוציא אלבום הנושא את שם זה, בו הוא מדבר בפן אישי יותר על חייו, ילדותו, הוריו והאזור בו גדל.
באלבום שיתף פעולה עם האמנים השרוף, איתן דרמון וזי קיי.
לאחר שנה החזיר את שם הבמה שלו ל"טליסמאן".
ב-7 באפריל 2025 הוציא את הסינגל "מעזה ועד לבנון".
טליסמאן ניהל מערכת יחסים עם הזמרת שירה מרגלית במשך כשנתיים וחצי.
ב-29 באוקטובר 2018 הועלה בערוץ היוטיוב של שירה מרגלית השיר "בא והולך" שאותו כתב והלחין עם מרגלית עצמה.
בדצמבר 2019 נפרדו ולאחר מכן הוא הוציא את השיר "בית שנשבר" שמדבר על היחסים שלהם.
טַליסְמַן אנרג'י הייתה חברה אחת מן הגדולות בעולם להפקת גז ונפט הממוקמת בעיר קלגרי בפרובינציית אלברטה בקנדה.
החברה הייתה ידועה בעבר בשם BP Canada.
לפני שינוי השם BP מכרה 57% מהחזקותיה בקנדה לציבור.
טליסמן אנרג'י נרכשה בשנת 2015 על ידי ענקית האנרגיה הספרדית רפסול (Repsol) וב-1 בינואר 2016 שונה שמה לRepsol Oil & Gaz Canada.
טליסמן גדלה מהר דרך רכישות ומיזוגים אשר מתבטאים בהיסטוריה שלה והפכה לתאגיד רב-לאומי הפועל בקנדה, ארצות הברית, הים הצפוני, אינדונזיה, מלזיה, וייטנאם, פפואה גינאה החדשה וסודאן.
קונצרן טליסמן נתבע על ידי הכנסייה הפרסביטריאנית של סודאן בגין ג'נוסייד, פשעי מלחמה והפרת זכויות האדם.
בשנת 2003 מכרה טליסמן אנרג'י את הבעלות בפרויקט בסודאן לחברת אנרגיה הודית גדולה.
שורשי תאגיד האנרגיה טַליסְמַן אנרג'י (Talisman Energy) מתחילים בחברה הקנדית סוּפרטֵסְט פָטרוֹליום (Supertest Petroleum).
בשנת 1925, חברת סופרטסט פטרוליום מקימה תחנת דלק בעיר לונדון בפרובינציה הקנדית אונטריו.
החברה מתפתחת לרשת תחנות דלק כאשר בשנת 1926 רוכשת את חברת הגז והנפט בשם אנזיין (Ensign) הממוקמת במונטריאול.
בשנת 1953, תאגיד האנרגיה BP - בריטיש פטרוליום (British Petroleum) נכנסה לשוק האנרגיה הקנדי דרך קניית טריאד (Triad Oil) - חברת נפט קטנה עם הרבה החזקות חיפוש נפט וגז במערב קנדה.
בשנת 1969, לאור החזקותיה בקנדה החברה שינתה את שמה רשמית ל-BP Canada והחברה הראשית נקראה BP Oil Ltd.
בשנת 1971 קרה המיזוג של החברות - BP Canada קנתה 97.8% ממניות חברת סופרטסט בעבור 16.5$ למניה.
בשנת 1992 BP הכריזה על מכירת 57% ממניות BP Canada לציבור הקנדי הרחב.
בשנת 1992, טליסמן אנרג'י שאינה תלויה יותר בהחלטות BP החלה לבסס החזקותיה בשוק האנרגיה הקנדי ולהרחיב פעילותיה בזירה הבינלאומית באמצעות אסטרטגית רכישות אגרסיבית של ההנהלה החדשה.
בשנת 1992 הנהלת טליסמן פיטרה כשני שלישים מכוח העבודה שלה מכרה את הפעילויות הבלתי רווחיות שלה והתמקדה בעיקר במאגרי הגז הטבעי בפרובינציה קנדית בשם קולומביה הבריטית.
שנה לאחר מכן, ב-1993, טליסמן רכשה את חברת אנקור (Encor Inc) אשר החזיקה בצינורות גז ונפט בקנדה ופעילויות גז ונפט באלג'יר ואינדונזיה.
רכישה זו הכפילה את גודלה של טליסמן והפכה אותה לאחת מהחברות האנרגיה הגדולות בקנדה.
באוגוסט 1994 טליסמן רכשה את Bow Valley Inc.
(עם שליטה ב-53% מהמניות), רכישה זו הוסיפה לחברה נכסים נוספים בקנדה והחזקות חשובות בים הצפוני ואינדונזיה.
על מנת לקזז בהוצאות, טליסמן מכרה חלק מהחזקות שירשה מ-Bow Valley Inc.
באוקטובר 1997, טליסמן המשיכה את ההשקעות בים הצפוני ובאינדונזיה ורכשה את חברת Pembina Resources ובכך הרוויחה פעילויות במערב קנדה ואונטריו.
כשנה לאחר מכן בשנת 1998, רכשה את חברת Arakis Energy Corporation ב-277.5 מיליון דולר.
טליסמן פעלה באזורים עם סיכונים פוליטיים כמו אינדונזיה ואלג'יר ועתה בעקבות רכישת Arakis הורישה עוד 25% מפרויקט מרכזי של הנחת צינורות והפקת נפט גולמי בסודאן.
חברת Arakis ניסתה לפתח את הפרויקט בסודאן משנת 1990, אך לא הצליחה לגייס את המימון הדרוש לפיתוח בגלל סכסוך פוליטי אלים בסודאן בין הממשלה האיסלאמית של הצפון לקבוצות נוצריות של הדרום.
הנהלת טליסמן הדגישה את הפוטנציאל ארוך הטווח של הפרויקט בסודאן ושבאמצעות התשומות משדות הנפט ניתן לעזור לסכסוך המתמשך בסודאן.
בשנת 1999, טליסמן רכשה את Rigel Energy Corporation ב-1.12 מיליארד דולר.
העסקה הגדילה משמעותית את הפקת הגז הטבעי במערב קנדה וכן את הפקות הנפט בים הצפוני והפכה את טליסמן אנרג'י לתאגיד האנרגיה השלישי בגודלו בעולם.
עם זאת, העובדה שהפכה לתאגיד מוביל בעולם קיבלה תשומת לב קטנה בהשוואה ליחסי הציבור השליליים בעקבות מעורבותה בסודאן.
יחסי ציבור שליליים אלה הוסיפו לגדול כאשר ממשלת סודאן החלה לקבל מאות מיליוני דולרים בעקבות השלמת הפרויקט מטעם טליסמן אנרג'י.
טליסמן הואשמה בעזרה לממשלה כנגד המורדים בדרום סודאן.
ממשלת סודאן הואשמה באופן נרחב בהפרת זכויות האדם כנגד אזרחיה.
בין ההאשמות העיקריות היו עיסוק בעבדות והכרח בכוח להעביר כפרים ממקומם לטובת פרויקט צינורות הנפט.
ארגוני זכויות אדם וארגונים דתיים אחרים קראו לממשלות ארצות הברית וקנדה להטיל סנקציות על טליסמן ולגרום ללחץ על החברות המשקיעות למשוך את ההשקעות בטליסמן.
ממשלת קנדה מינתה את ג'ון הארקר (John Harker) לבחינת הנושא.
בסיכום הדו"ח הארקר כתב שסודאן הוא מקום יוצא דופן לסבל והפרת זכויות אדם מתמשכות וכי פעילויות הפקות נפט בהם מעורבת החברה הקנדית מוסיפה סבל נוסף.
כתגובה, הנהלת טליסמן המשיכה לטעון כי מעורבותה בסודאן תוביל לשיפורים במצב זכויות אדם בסודאן ותסייע לשלום.
בנוסף לכך, חתמה על "הקוד הבינלאומי לאתיקה של עסקים קנדיים".
במאי 2001, טליסמן רכשה את Petromet Resources Limited ב-765.9 מיליון דולר.
באוגוסט אותה שנה רכשה את Lundin Oil AB ב-434.6 מיליון דולר במזומן.
עם רכישות אלה טליסמן קיבלה מהחברות פעילויות הפקת נפט וגז בים הצפוני, מלזיה, וייטנאם ופפואה ניו-גינאה.
הלחץ על טליסמן אנרג'י לצאת מסודאן גדל בעקבות פיגועי 11 בספטמבר 2001 בעיקר בגלל האשמות נגד ממשלת סודאן על עזרתה לארגון הטרור אל-קאעידה.
בנובמבר 2001 פעילי זכויות אדם בניו-יורק הגישו תביעה כנגד טליסמן אנרג'י בשמם של אזרחים בדרום סודאן בטענת הפרת זכויות אדם.
בשנת 2003, טליסמן אנרג'י מכרה את כל אחוזי הבעלות שלה (25%) בפרויקט בסודאן לחברת ONGC Videsh ההודית.[18]
במאי 2007, הוחלפה הנהלת טליסמן אנרג'י.
בשנת 2008, טליסמן רכשה את RSX Energy Inc על מנת להגדיל את כושר הייצור שלה על רקע המשבר הכלכלי.
באוגוסט 2010, בעקבות דליפת הנפט במפרץ מקסיקו, הודיעה ענקית האנרגיה הבריטית BP כי היא מוכרת את פעילות החיפוש והפקת הנפט שלה בקולומביה לחברת אקופטרול ולחברת טליסמן אנרג'י תמורת סכום של 1.9 מיליארד דולר.
ביולי 2012, טליסמן אנרג'י מכרה חלק מהאינטרסים שלה בים הצפוני.
תאגיד האנרגיה הסיני סינופק הודיע כי ראה את הצעת המחיר של טליסמן על 49% מ-Lundin Oil AB בתמורה ל-1.5 מיליארד דולר.
בשנת 2013, המיליארדר קרל אייקן רכש כ-61 מיליון מניות של טליסמן אנרג'י והודיע כי מתכוון להיות בוועד המנהל.
בעקבות כך, שווי מניית טליסמן עלה דרמטית.
בדצמבר 2014, תאגיד האנרגיה הספרדי רפסול (Repsol) הציע לקנות את טליסמן אנרג'י תמורה 8 דולר אמריקאי למניה, עסקה בשווי 13.1 מיליארד דולר.
ב-19 בפברואר 2015 בעלי המניות מכרו את טלסימן ברוב של 99%.
ב-1 בינואר 2016 רפסול הכריזה שהשם טליסמן אנרג'י משתנה רשמית לרפסול קנדה החל מ-1 בינואר 2016 (Repsol Oil & gas Canada Inc).
בשנת 1998, טליסמן אנרג'י ביצעה רכישה שנויה במחלוקת כאשר קנתה את חברת Arakis Energy Corporation.
לחברת Arakis הייתה מעורבות בתעשיית הנפט בסודאן באמצעות בעלות של 25% בפרויקט "הנילוס הגדול" שעיקרו הנחת צינורות והפקת נפט גולמי שתופעל על ידי GNPOC.
יתר הרכב GNPOC כולל את Sinopec, החברה הלאומית להפקת נפט של סין (40%); Petronas, החברה הלאומית להפקת נפט של מלזיה (30%); ו-Sudapet, החברה הלאומית להפקת נפט של סודאן (5%).
באותו הזמן התחוללה מלחמת האזרחים הסודאנית השנייה וממשלת סודאן הסתמכה על ההכנסות מהנפט למאמצי המלחמה.
ממשלת סודאן מאמצים הואשמה באופן חוזר ונשנה בפשעי מלחמה, הפרות זכויות אדם וג'נוסייד.
ארגונים בינלאומיים האשימו את ממשלת סודאן בהעברת כפרים בכוח על מנת להפיק נפט, וכאשר המצב בסודאן החמיר החלו הארגונים הבינלאומיים והכנסיות לפעול בזירה הבינלאומית.
הם דרשו מטליסמן למשוך את ההשקעה מסודאן ולחצו על ממשלת קנדה לקנוס את טליסמן אנרג'י.
כחלק מהמחאה, הכנסייה הפרסביטריאנית של סודאן תבעה את טליסמן אנרג'י בבית משפט אמריקאי על ג'נוסייד בטענה שטליסמן עזרה לממשלת סודאן "להפציץ כנסיות, להרוג ראשי כנסיות ולתקוף כפרים במאמץ לפלס דרך להפקת הנפט".
בהליך חסר תקדים, השופט האמריקאי קבע שההליך המשפטי תקף, אך ההליך נפסל בהמשך בביהמ"ש המחוזי של ניו-יורק.
בסופו של דבר פסק כי לתובעים לא היו הוכחות קבילות לתמוך בטענות כנגד טליסמן אנרג'י.
ההוכחות במשפט הסתמכו על הדו"ח של הארקר משנת 2000, בו חברת טליסמן ננזפה שלא עשתה מספיק כדי לעצור את הפרות זכויות האדם על ידי קבוצות אחרות.
עם זאת, לא נמצא כי טליסמן פעלה באופן אקטיבי במעשי הזוועה.
בתגובה להאשמות, טליסמן אנרג'י יזמה דו"ח שנתי של אחריות תאגידית מאומת על ידי צד שלישי ויישמה הליכים לפיקוח והשגחה על החברה התואמים את " הקוד הבינלאומי לאתיקה של עסקים קנדיים".
בשנת 2003, טליסמן אנרג'י מכרה את כל החזקותיה (25%) בעלות בפרויקט בסודאן לחברת ONGC Videsh ההודית.
במרץ 2003, תיקנו את כתב התביעה ותבעו רק על (2) סיוע ומתן יד בהפרות ו(3) קשירת קשר עם ממשלת סודאן בהפרות המשפט הבינלאומי פומבי בנושא פשעי מלחמה, פשעים כנגד האנושות וקשירת קשר עם ממשלת סודאן בגירוש והעברת רכוש.
לאחר שטליסמן נדחתה במספר ניסיונות לבטל את התביעה בגין טענות פוליטיות ושיפוטיות, בית המשפט המחוזי הדרומי של ניו-יורק העניק לטליסמן את ביטול התביעה בפסק דין שניתן ב-12 בספטמבר 2006, בטענה כי (1) מבחינת המשפט הבינלאומי המנהגי ניתן לטעון לקשירת קשר רק לג'נוסייד או תכנון מלחמה אגרסיבית.
(2) אלמנטים של סיוע ומתן יד אינם מוגדרים באופן מספק במשפט הבינלאומי המנהגי, ולסיכום קבע כי התובעים לא הציגו מספיק ראיות התומכות בתביעה.
בפברואר 2007 הכנסייה הפרסביטריאנית הגישה ערעור לבית המשפט לערעורים בארצות הברית.
בשנת 2009, בית המשפט לערעורים בחן את השאלה מהו הסטנדרט לאחריות פרטים (אדם או תאגיד) בסיוע להפרות זכויות אדם, בידיעה שהסיוע תורם להפרות זכויות אדם או בידיעה מראש שסיועו יוביל להפרות זכויות אדם.
בית המשפט לערעורים הסכים עם טענות טליסמן אנרג'י שבתי המשפט צריכים לבחון את המשפט הבינלאומי לבירור חוקים בסיוע ומתן יד כנגד הפרות זכויות אדם ובחן מקרים דומים (Sosa v Alvarez-Machain) כדי למצוא סטנדרטים להגדרת סיוע ומתן יד כדי לקבוע האם טליסמן סייעה ביודעין או שהם חלקו אינטרס עם ממשלת בסודאן.
ההוכחות של התובעים במשפט הסתמכו בעיקר על הדו"ח של הארקר משנת 2000, בו חברת טליסמן ננזפה שלא עשתה מספיק כדי לעצור את הפרות זכויות האדם על ידי קבוצות אחרות, אך לא נמצא כי טליסמן פעלה באופן אקטיבי במעשי הזוועה.
מבחינת טליסמן, עלה כי החברה ידעה אך לא פעלה בידיעה וכי על התובעים להוכיח את הכוונה.
בית המשפט לערעורים קבע כי התובעים נכשלו במתן הוכחות שטליסמן אנרג'י פעלה ספציפית וביודעין לביצוע פשעי מלחמה, פשעים נגד האנושות וג'נוסייד ודחה את התביעה.
עם זאת, חבר המושבעים ציין כי ייתכן שטליסמן הייתה מודעת כאשר שילמה לממשלת סודאן על כוונות הממשלה.
ב-15 באפריל 2010 הכנסייה הפרסביטריאנית ערערה לבית המשפט העליון הפדרלי על החלטה של ערכאת הערעור (Second Circuit).
באוקטובר 2010 בית המשפט העליון דחה את הערעור.
טליה שניידר (נולדה ב-1972) היא סופרת, מרצה ומתכננת פרמקלצ'ר ישראלית-חרדית.
התפרסמה בעקבות הקמת ארגון הפרמקלצ'ר הישראלי בשנת 2002 ובזכות ספריה הייחודיים המוקדשים לחיבור בין לימודי סביבה לבין ארון הספרים היהודי.
שניידר זיקקה טכניקות מעשיות להחייאת ההכנות לשנת השמיטה בשש שנות המעשה.
חיה עם משפחתה בבית יער בקריית יערים בו היא מדגימה את אורח החיים אותו היא מלמדת, ועליו היא כותבת בספריה.
שניידר נולדה בישראל, ליהושע כהן, בעל מלאכה רב תחומי, ולפרחיה פלורי כהן.
היא גדלה והתחנכה במוצא עילית.
בשנת 1996 התגייסה לצבא כמורה חיילת בבית הספר השדה מעגן מיכאל, שם התוודעה לראשונה לנושאי אקולוגיים וסביבתיים שונים.
בסיום שירותה נסעה להודו ושם נחשפה לאורח חיים כפרי כאשר חיה עם משפחה כפרית בצפון במשך כשנה.
בעקבות כך החליטה להתמקצע בתחום עבודת האדמה והצמחים, והחלה ללמוד גינון במשרד העבודה בירושלים.
בסיום הלימודים הבינה שהיא מחפשת דרך אורגנית יותר לעבודתה, וכיוון שהגינון האורגני והחקלאות בת-הקיימא היו בתחילת דרכם בישראל, נסעה ב-1999 לאנגליה, שם למדה פרמקלצ'ר בחוות שונות במשך שנה.
עם שובה לארץ הקימה את ארגון הפרמקלצ'ר הישראלי, וניהלה את הארגון בעשר שנותיו הראשונות, כשהיא מקימה תשתית לקורסי היסוד (PDC – Permaculture design course) ולדיפלומה ישראלית בפרמקלצ'ר.
היא יצרה את הוצאת יער – הוצאת הספרים האקולוגית היחידה בישראל, המדפיסה ספרים במגוון גדול של נושאי סביבה, בתהליך הדפסה ירוק, על נייר אקולוגי מיערות בני קיימא.
בשנת 1999, בזמן שניהלה את 'אתר השומרה' ביער ירושלים בשיתוף עם הקק"ל ועם תמר גינדיס מהר נוף, התוודעה אל החקלאות היהודית והידע המשנאי וההלכתי של המצוות התלויות בארץ.
שניידר הושפעה רבות מדרכים מסורתיות אלה של עיבוד האדמה, שהעניקו חיבור מקומי לידע החקלאי שאספה בהודו ובלימודיה באנגליה.
היא העריכה את התפיסה האקולוגית ביהדות, ובעיקר את שנת השמיטה והחיבור לתבניות הטבעיות, והחלה תהליך של חזרה בתשובה.
בשנת 1999 נישאה לעופר שניידר, ונולדו להם ארבעה ילדים.
בשנת 1998 הקימה את אתר השומרה ביער ירושלים, על אדמת קק"ל, שם הכשירה לראשונה עשרה מדריכים ומדריכות ממגזרים שונים.
פרויקט השומרה פעל עשר שנים מתוך מטרה לקרב בין העיר ליער, ולהראות כי המכנה המשותף של אהבת הסביבה יכול גם יכול לחבר בין כל גוני הציבור הישראלי.
בשנת 2000 הקימה את הוצאת הספרים יער, כשהיא מתחייבת להדפיס את כל ספריה אך ורק על נייר אקולוגי (100% ממוחזר או מיערות בני קיימא).
הוצאת יער הייתה הוצאת הספרים האקולוגית הראשונה בישראל.
בשנה הראשונה לקיומה של הוצאת יער הוציאה שניידר לאור שני ספרי ביכורים.
האחד בשיתוף עם אחותה גלית היוז, 'עיסוי לתינוקות', השני בתרגומה: 'ניחוחות מרפא' מאת ואלרי אן וורווד – על השימוש בשמנים נדיפים.
בשנת 2001 יצא לאור ספרה הראשון 'גן עדן בפתח הבית'.
ספר זה הוא עדיין המדריך המוביל בישראל לתחום הגינון והתכנון האקולוגי.
בעקבותיו, שש שנים אחר כך, נולד ספר ההמשך 'חוג טבע – גן עדן לילדים'.
במהלך השנים בין יציאתם לאור של שני ספריה אלה, הקימו בני משפחת שניידר את משק צוף, שפעל בפרדס חנה שבע שנים.
עם החזרה בתשובה, חזרו בני המשפחה לאזור ירושלים, והקימו את 'בית יער' – משק זעיר על חצי דונם ובו אפשר לראות את כל הטכניקות המעשיות לחיים ירוקים, תוך לימוד מעמיק ורוחני של חקלאות יהודית, ליקוט צמחי המשנה והקשר היהודי העתיק בין אגו לאקו על פי תורת החסידות.
שלושת ספריה הבאים של שניידר, עוסקים ישירות בחיבור היהודי בין אדם לאדמה, ובין ארץ לרצון:
'המדריך לזבלאנושי' – אחד הספרים שתרגמה והוציאה לאור (והתאימה לתנאי האקלים בישראל) לקח חלק במאבק נגד שפיכת שפכי גוש דן לים התיכון.
הספר זיכה אותה בפרס 'זבל הזהב' בשנת 2012 מטעם הארגון הישראלי לפרמקלצ'ר – גביע עשוי זבל פרות.
טליה שניידר הקימה שלושה יערות מאכל, במוצא עילית החילונית, בקרית יערים החרדית, ובגוש עציון המעורבת.
ממשיכה ללמד על אנשים, צמחים, אדמה ועצים, לתכנן גינות אקולוגיות עבור בתי ספר ואנשים פרטיים, ולכתוב.
היא יצרה תוכנית עבודה שממחישה כיצד להגיע לשפע בגינה בתוך שבע שנים, הנקראת 'שפע בשבע', וגם 'גינת הפרמקלצ'ר של טליה'.
התכנית המהפכנית מבוססת על יצירת הקבלה בין שבעת אזורי הפרמקלצ'ר בגינה (כמתואר בספרה 'גן עדן בפתח הבית') לבין שבע השנים (שש שנות מעשה ושנת השבע - כמתואר בספרה 'אומנות השמיטה - איך להגיע לשפע בשבע שנים).
החל משנת 2019 החלה לכתוב על הקשר בין נשיות לאדמה, מתוך הידע היהודי עתיק היומין.
ספריה 'ציפור על עץ החיים', ו'שומרת הגן ושבע הנערות הראויות' הם ספריה לנשים המבקשות לגלות את חוכמת התבניות בתוכן, בביתן ובזוגיותן.
עיסוי לתינוקות מאת גלית היוז (בעריכת שניידר), 2001
ציפור על עץ החיים, ראש השנה ה'תשס"ט
ניחוחות מרפא / ואלרי אן וורווד, 2001
המדריך לזבלאנושי / ג'וזף ג'נקינס, 2003
אוצרות לכל גינה / דר' איליין סולואי, 2015
טליה פישר (נולדה ב-1972) היא משפטנית ישראלית המכהנת כפרופסורית מן המניין בפקולטה למשפטים באוניברסיטת תל אביב.
פישר היא זוכת פרס פתאל לשנת תשע"ח על מחקריה בתחום המשפט הפלילי.
בעבר זכתה בפרס צלטנר לחוקרת צעירה בשנת 2009, ובפרס חשין לחוקרת צעירה בשנת 2012. בין השנים 2015–2017 כיהנה כסגנית הדקאן למחקר.
פישר השלימה את שלושת תאריה בפקולטה למשפטים שבאוניברסיטה העברית.
את התואר הראשון קיבלה בשנת 1996, את תוארה השני קיבלה ב-1998, ואת התואר השלישי קיבלה בשנת 2004 על עבודה שכותרתה: "ההפרדה בין מדינה למשפט".
עם השלמת הדוקטורט הצטרפה לפקולטה למשפטים באוניברסיטת תל אביב, כיהנה כמרצה (עד 2008), כמרצה בכירה (2008–2011) וכפרופסורית חברה (2011–2015), וב-2015 קודמה לדרגת פרופסורית מן המניין.
בין השנים 2015–2017 כיהנה כסגנית הדקאן למחקר.
בעבר כיהנה כחברה באקדמיה הצעירה הישראלית, כחברה ב וכחברה בפורום הצעיר באקדמיה הישראלית למדעים.
כן כיהנה כמנהלת מכון טאובנשלאג למשפט פלילי, כעמיתת מחקר במרכז ספרא לאתיקה שבאוניברסיטת הרווארד וכחברה בקבוצת מחקר "הלגיטימציה של המשפט הפלילי המודרני" במכון ללימודי משפטים מתקדם שבאוניברסיטה העברית.
כיהנה כחוקרת וכפרופסורית אורחת באוניברסיטת טורונטו ובאוניברסיטת הרווארד.
חוקרת בעיקר בתחום המשפט הפלילי, דיני ראיות, משפט מנהלי ופרוצדורלי, ניתוח אמפירי של החוק ויישומים הסתברותיים במשפט פרוצדורלי.
טליוט (בספרדית: Talayot, בקטלאנית: talaiot) הוא סוג של מגלית מתקופת הברונזה באיים מנורקה ומיורקה מהתרבות הטליוטית.
הטליוטים מתוארכים לשנת 1000 לפני הספירה.
ישנן לפחות כ-274 טליוטים ליד יישובים ומבנים טליוטים.
בעוד שלחלק מהטליוטים יש תפקיד הגנתי מובהק, יעודם של טליוטים אחרוים אינו ברור.
יש המאמינים שהם שימשו לתצפיות ואיתות למגדלים.
המונומנטים הללו קדמו לטאולס, אשר ניתן למצוא אותם בקרבתם.
מבנים דומים לטליוט, אך לא בהכרח קשורים הם נוראגה מסרדיניה, המבנים ה"טוריים" מקורסיקה וה"ססי" מפנטלריה.
ב-2019 התגלתה חרב בת 3,200 שנים מתקופת הברונזה על ידי ארכאולוגים בטליוט בפואיגפונינט במערב מיורקה.
הארכאולוגים מאמינים שהנשק נוצר בתקופה בה שקעה התרבות הטליוטית.
- כ-12 קילומטר דרמית ל- ישנן 5 טליוט וכפר עתיק
טליט תקשורת היא חברה רב לאומית, העוסקת בפיתוח וייצור מערכות תקשורת עבור יישומי האינטרנט של הדברים ותקשורת בין מכונה למכונה (M2M).
מניות החברה נסחרות בבורסה לניירות ערך בלונדון.
טליט הוקמה בשנת 1986 בעיר טריאסט באיטליה בשם Telital, כחברה שסיפקה שירותי פיתוח הנדסי לחברות תקשורת רב לאומיות.
בשנת 1997 החברה החלה לייצר מוצרים לתעשיית התקשורת הסלולרית, תחת שם המותג שלה.
והחלה לספק מכשירי טלפון ניידים לחברת טלקום איטליה.
בתחילת שנות ה-2000 סיפקה החברה חסות לקבוצת הכדורסל פלקנסטרו טריאסטה.
בשנת 2002, נרכשה טליט על ידי דאי טלקום, חברת בת של פולאר השקעות מישראל, תמורת 10 מיליון אירו.
דאי טלקום הוקמה בישראל בשנת 2000 כחברה לשיווק מכשירי טלפון ניידים מתוצרת חברת יונדאי הקוריאנית, אותם סיפקה בעיקר לחברת פלאפון תקשורת.
בנוסף גייסה החברה 15 מיליון אירו מקרן ההשקעות של קבוצת אדמונד דה רוטשילד, הגיוס נעשה לפי שווי של 75 מיליון אירו.
לאחר הרכישה החלה דאי טלקום לשווק את המכשירים של טליט, בין היתר חתמה על עסקת מכשירים גדולה, בהיקף של עשרות מיליוני שקלים עם פלאפון, וגם המשיכה לספק מכשירי טלפון ניידים לחברת טלקום איטליה.
בנוסף החלה לשווק גם את הטלפונים הניידים של אלקטל בישראל באופן בלעדי, לאחר חברת יונדאי החליטה למכור את קו ייצור הטלפונים ולצאת מהתחום.
מיזם נוסף שהקימה החברה, היה שירות בפריסה ארצית להטענת יתרה של טלפונים ניידים הפועלים בתוכנית פריפייד, בשותפות שווה עם החברות ריטליקס וליפמן הנדסה אלקטרונית
בשנת 2005 עקפה טליט את סאני, יבואנית סמסונג, בהיקף המכירות לפלאפון וסיפקה כ-270 אלף מכשירים (שהיו כ-50% מסך רכישות המכשירים שביצעה פלאפון באותה שנה).
במרץ 2005, הנפיקה את מניותיה בבורסת AIM, בורסת משנה לחברות הזנק של הבורסה לניירות ערך בלונדון, וגייסה כ-8 מיליון דולר לפי שווי חברה של 32 מיליון דולר.
לאחר ההנפקה שינתה החברה את המיקוד העסקי שלה את השליטה בפעילות החברה בישראל בתחום מכשירי הקצה (דאי טלקום) תמורת כ-6.5 מיליון אירו.
המפעל באיטליה הפסיק לייצר טלפונים ניידים והתרכז בייצור מודולים להעברה סלולרית של נתונים, בעיקר עבור קריאה מרחוק של מוני חשמל, מודולים המעבירים את נתוני הצריכה.
ופתרונות דוגמת מערכת המאפשרת לברז מים בשדה להעביר נתונים על כמות המים העוברת בו וקצב הזרימה.
המערכת מאפשרת לחקלאי לפתוח ולסגור את הברז מרחוק במידת הצורך.
באפריל 2007 מכרה בעלת השליטה פולאר השקעות כמחצית מאחזקותיה בטליט לפי שווי של כ-40 מיליון דולר בלבד.
כשמכרה 28% ממניות טליט למנכ"ל עזי כץ וקבוצת משקיעים פרטיים מאיטליה תמורת 10 מיליון דולר.
ואחר כך מכרה בהדרגה את על אחזקותיה בחברה.
התחום שבו פעלה החברה, שקיבל את הכינוי ותקשורת בין מכונה למכונה - M2M - Machine to machine, צבר תאוצה והכנסות החברה גדלו מכ-23 מיליון דולר בשנת 2005 ל-130 מיליון ב-2010. בינואר 2011 רכשה החברה את חטיבת ה-M2M של מוטורולה תמורת 26 מיליון דולר.
חטיבה זו נוהלה בישראל והיה לה גם מרכז פיתוח, שהפך למכרז הפיתוח של טליט בישראל.
בהמשך רכשה עוד 5 חברות תוך שלוש שנים.
ביולי 2011 רכשה את GlobalConnect, בינואר 2012 רכשה את חברת Navman Wireless, בדצמבר 2012 נרכשה חברת CrossBridge שלוש הרכישות הללו התבצעו תמורת כ-10 מיליון דולר בסך הכל.
בספטמבר 2013 רכשה את חברת ILS Technology האמריקאית תמורת 8.5 מיליון דולר.
חברה המספקת פלטפורמת מחשוב ענן, המחברת מערכות מחשוב ארגוניות להתקנים הפועלים בתקשורת מכונה למכונה.
בדצמבר 2013 רכשה את חטיבת הרכב של NXP סמיקונדקטורס תמורת 9 מיליון דולר.
הטכנולוגיה שנרכשה מ-NXP הייתה פתרון המאפשר ליצרני רכב להטמיע שירותי טלמטיקה ברכבים.
את שנת 2014 סיימה החברה עם הכנסות של 294 מיליון דולר.
בקיץ 2015, לאחר שמניותיה של טליט זינקו בתוך שנתיים ב-330%, הגיע שווי החברה לכ-600 מיליון דולר.
מנכ"ל ומייסד החברה עוזי כץ הגדיל את החזקותיו בטליט מ-13% ל-20%.
באוקטובר 2015, זכתה החברה בחוזה בסך 220 מיליון דולר בבריטניה, במסגרת פרויקט להתקנה של מונים חכמים בבתים ובעסקים בבריטניה.
מטרת הפרויקט הייתה לחבר את צרכני הגז והחשמל של בריטניה למונים חכמים.
באוגוסט 2017, לאחר 17 שנים בתפקיד, התפטר כץ מתפקידו כמנכ"ל, לאחר שאתר השקעות חשף כי התחמק מכתב אישום נגדו בארצות הברית, בתחילת שנות ה-90, בנוגע להונאת משכנתאות.
את כץ החליף כמנכ"ל מנהל הכספים של החברה יוסי פייט.
במרץ 2019, טליט השלימה את מכירת חטיבת הרכב שלה לחברה סינית תמורת 105 מיליון דולר, החטיבה שנמכרה היוותה כ-20% מהכנסות טליט, וכללה 120 עובדים.
בפברואר 2023, רכשה טליט את חטיבת ה-IoT של קבוצת תאלס והחלה במהלך מיתוג תחת שם חדש - Telit Cinterion.
קבוצת תאלס קיבלה 25% ממניות טליט תמורת החטיבה.
טלינגיט הם עמים ילידים ביבשת אמריקה שמוצאם באזור הפסיפיק נורת' וסט של צפון אמריקה.
שפתם היא שפת הטלינגיט , מילה שפירושה "אנשי גאות ושפל".
הטלינגיט חיו בשארות מטריליניאלית, שבה הרכוש מורש מאם לבת, והילדים נקראים על שם האם.
הם חיו ביערות גשם ממוזגים בחוף הדרום מזרחי של אלסקה ובארכיפלג אלכסנדר, בחברה של ציידים לקטים נוודית-למחצה המתמחה בדיג.
תת-קבוצה נוספת שלהם בתוך היבשת אכלסה את האזור הצפון מערבי של קולומביה הבריטית ודרום טריטורית היוקון בקנדה.
האזור העיקרי שהיה מאוכלס על-ידי הטלינגיט נמשך מתעלת פורטלנד , מפרץ של האוקיינוס השקט בחוף המערבי של קולומביה הבריטית, צפונה לאורך החוף עד הדלתה של נהר קופר באלסקה.
הטלינגיט אכלסו כמעט את כל ארכיפלג אלכסנדר, פרט לקצה הדרומי ביותר של אי הנסיך מוולס .
השבטים בחוף היבשת שלטו באחד ממעברי ההרים לטריטוריית יוקון.
הטלינגיטים הצ'יקלאטים: לאורך נהר צ'יקלאט וחצי האי צ'יקלאט.
הטלינגיטים של טאקו, לאורך נהר טאקו .
תעלת גאסטינו שימשה כאתר דיג מרכזי של האינדיאנים משבטי הטלינגיט (שבט האאוקה ושבט הטאקו) שהתגוררו במקום במשך אלפי שנים.
טלינגיט יישבו גם את סיטקה, וב-1802 נלחמו במתיישבים רוסים באזור.
כיום מחולקים הטלינגיט בין קנדה ואלסקה.
בניגוד לשבטים אינדיאנים רבים בארצות הברית, הם אינם מוגבלים כיום לשמורות, ושטח המחיה שלהם חופף בחלקו לאלו של ילידים אחרים, כגון אלו ממשפחת שפות אתבסקה.
רובם חיים כיום במשפחות גרעיניות בבתים בבעלות פרטית, בדומה לאזרחי קנדה וארצות הברית ממוצא אירופי.
תרבותם של הטלינגיט אופיינית לתרבות של שאר ילידי אזור הפסיפיק נורת' וסט, ומדגישה
קשרי משפחה ושארות, ומעמד הקשור ברכוש וכוח כלכלי.
לטלינגיט מסורת בעל-פה מפותחת, אמנות ורוחניות הקשורים לכל תחומי החיים.
אפילו כלי יומיום כגון כפיות וארגזי אחסון מקושטים בסמלים בעלי משמעות רוחנית והיסטורית.
החברה התחלקה לשתי מערכות שארות נפרדות או קלאנים, שנקראו על שם רוחות בעלי חיים: קלאן העורב, וקלאן של חיה אחרת כלשהי, בדרך-כלל העיט או הזאב, המכונה לעיתים "לא-עורב".
לפי המנהג העתיק של הטלינגיט, נישואים נערכו בין בן או בת קלאן העורב לקלאן הלא-עורב.
עם זאת, מנהגים אלו כבר אינם נשמרים בדבקות בחברה המודרנית, ולפיכך ניתן למצוא זוגות נשואים מאותו קלאן, הנקראים "עורב כפול" או "עיט כפול".
בדומה לחברות ילידים אחרות באזור, חברת הטלינגיט התבססה על שארות מטריליניאלית.
האב מילא תפקיד קטן יחסית בחיי ילדיו, בעוד רבים מן התפקידים הגבריים שבחברה האירופית ייחשבו כתפקידיו המסורתיים של האב – מפרנס, מדריך ומופקד על משמעת – מולאו על-ידי אחיה של האם.
בצירוף המנהג העתיק של הטלינגיט להנשא לבן-זוג מן הקלאן האחר, התוצאה הייתה שהילדים גדלו תמיד בקלאן של האם.
התכנסויות טקסיות הנקראות "פוטלאטש" אופייניות לתרבות הטלינגיט ושאר שבטי האזור, לציון לוויות, אזכרות, לידות, הענקת שמות, חתונות, חלוקת רכוש והקמת עמודי טוטם.
המאפיין את חגיגת הפוטלאטש הוא שמארגניה מחלקים מתנות למתכנסים, ובכך מדגימים את עושרם, עוצמתם ונדיבותם.
משנת 1885 ועד 1951 נאסר המנהג על-ידי ממשלת קנדה, אך היו ילידים שהמשיכו לקיים אותו למרות עונש של לפחות חודשיים בכלא לכל משתתף שנתפס, ולבסוף הותר המנהג מחדש.
מנהג הפוטלאטש נחקר רבות על-ידי אנתרופולוגים כמנגנון תרבותי לחלוקה מחדש של רכוש.
הטלינגיט בנו בתים מלוחות עצי ארז, בצורה מרובעת או מלבנית, עם חללי אחסון מתחת לרצפות.
הלוחות חוברו זה לזה ללא מסמרים או דבק.
בתים אלו נקראו בתי השבט, וחזיתם הכילה עמודי טוטם מגולפים מעץ וצבועים, המייצגים את הקלאן (עורב, עיט, זאב וכדומה) של דיירי הבית.
סמלי הקלאן לעיתים קרובות מגולפים או נצבעים גם על סירות קאנו, צלחות וכלי מאכל בחגיגות, בדים ארוגים, תכשיטים ועוד.
שפת הטלינגיט נחשבת לחלק ממשפחת השפות הנה-דנה , הכוללת גם שפות אינדיאניות נוספות באמריקה הצפונית-מערבית, כגון האתבסקה ונאוואחו.
שפת הטלינגיט לא כללה כתב.
במאה ה-19 תועתקה השפה בעיקר באלפבית קירילי, בהשפעת מתיישבים, מסיונרים וציידי פרוות רוסיים באלסקה.
מאז 1960, מספר אנתרופולוגים חובבים ומקצועיים בצפון-אמריקה, ביניהם פרנץ בועז, פיתחו שיטות שונות לתיעתוק טלינגיט בכתב לטיני ו/או פונטי .
כיום דוברים עדיין את שפת הטלינגיט, בנוסף לאנגלית, רק כמה מאות ילידים בקנדה, באלסקה, ובמדינת וושינגטון.
אלסקה הכירה בשפת הטלינגיט כשפה רשמית ב-2014.
הדת ומערכת האמונות הטלינגיטית המסורתית הועברה בעל-פה, ולא נוסחה בכתב.
הטלינגיטים היו אנימיסטים, וציידים נהגו לטהר את עצמם לפני הריגת בעלי-חיים.
שמאנים עסקו בריפוי מחלות, השפעה על מזג האויר, עזרה בציד, ניבוי עתידות, והגנת אנשים מפני הטלת כישוף.
בסוף המאה ה-19 נכשלו השמאנים בריפוי מחלות זיהומיות רבות שהועברו מן המתיישבים מן העולם הישן, בעיקר אבעבועות שחורות, ורבים מן הטלינגיט המירו את דתם לנצרות אורתודוקסית בהשפעת מיסיונרים ומתיישבים רוסים באלסקה.
הוצע שנצרות אורתודוקסית נתפסה על-ידי הטלינגיטים כדרך להתנגד לאורח החיים האמריקאי, שאותו קישרו עם נצרות פרסביטריאנית.
כיום, טלינגיטים רבים מחפשים דרכים לפשר בין נצרות ואמונותיהם המסורתיות.
טליתה דיגס , היא אתלטית אמריקאית.
אלופת עולם (יוג'ין 2022) בריצת שליחות 4x400 מטר ושיאנית אמריקה בריצת 400 מטר באולם.
דיגס נולדה וגדלה בניוברנסוויק, ניו ג'רזי.
אמה, ג'ואטה קלארק דיגס הייתה אתלטית מצטיינת שייצגה את ארצות הברית ב-4 אולימפיאדות (1988–2000).
באליפות המכללות באולם שנערכה בברמינגהאם, אלבמה במרץ 2022 היא זכתה במדליית זהב בריצת 400 מטר בתוצאה של 50.98 שניות.
באליפות המכללות שנערכה ביוג'ין, אורגון בתחילת יוני אותה שנה היא זכתה במדליית זהב בריצת 400 מטר בתוצאה של 49.99 שניות.
שבועיים לאחר מכן, באליפות ארצות הברית שנערכה ביוג'ין ביוני אותה שנה היא זכתה במדליית זהב בריצת 400 מטר בתוצאה של 50.22 שניות, לפני קנדול אליס (50.35 שניות) ולינה יירבאי (50.67 שניות) ובכך הייתה לאתלטית השנייה בהיסטוריה שזכתה בשלוש התחרויות הללו בעונה אחת.
באליפות העולם שנערכה ביוג'ין ביולי אותה שנה היא זכתה במדליית זהב, בריצת 4x400 מטר ביחד עם אבי שטיינר, בריטון וילסון וסידני מק'לוכלין בתוצאה של 3:17.79 דקות, לפני ג'מייקה (3:20.74 דקות) והממלכה המאוחדת (3:22.64 דקות).
נוסף לכך, היא סיימה במקום עשירי בריצת 400 מטר בתוצאה של 50.84 שניות.
בתחרות שנערכה באולם בפאייטוויל, ארקנסו ב-25 בפברואר 2023 היא קבעה בריצת 400 מטר שיא אמריקה חדש, התוצאה השמינית בטיבה בכל הזמנים והתוצאה השנייה בטיבה בעולם באותה העת של 50.15 שניות, שיפור לשיא בן 5 השנים של קנדל אליס (50.34 שניות).
באליפות ארצות הברית שנערכה ביוג'ין ב-8 ביולי זכתה במדליית ארד בריצת 400 מטר בשיא אישי חדש של 49.93 שניות, אחרי סידני מק'לוכלין-לברון שקבעה את תוצאת השנה בעולם (48.74 שניות) ובריטון וילסון (49.79 שניות).
טגליוליני (באיטלקית: Tagliolini) הוא סוג של פסטה סרט, ארוך כמו ספגטי, בערך 2–3 מ"מ רחב, דומה לטליאטלה, אבל דק כמו קפליני.
זהו פסטה למתכון מסורתי באזורי מוליזה ופיימונטה באיטליה.
בפיימונטה הוא נקרא טאיארין ועשוי מבצק עם ביצים (pasta all'uovo).
הבצק מכיל גם סולת, קמח ומלח.
הוא מוגש בדרך כלל עם חמאה וכמהין (tajarin ai tartufi) או סוגו ד'ארוסטו (sugo d'arrosto), רוטב העשוי מטחינת בשר צלוי.
לטליוליני יש זמן בישול קצר, במיוחד כאשר הוא עשוי מבצק טרי, ועובד בצורה הטובה ביותר עם רטבים קלים, דגים, מעדנים או מרקים.
המילה טליוליני היא "הקטנה" של tagliare שפירושה לחתוך (ניתן לומר בפירוש חופשי "חיתוכיות").
טליוליני אל לימונה (עם לימון)
טליוליני די קמפובאסו (מוכן כרגיל בעיירה קמפובאסו)
Tajarin albesi (מוכן כרגיל בעיירה אלבה, פיימונטה)
טלמכוס הקדוש היה נזיר שחי בסוף המאה החמישית במזרח האימפריה הרומית (ככל הנראה באסיה הקטנה) ושמיוחסת לו פעולה שהביאה להפסקת מלחמות הלודרים ברומא.
המקור היחידי לסיפור אודות טלמכוס נמצא אצל תיאודורט בישוף קירוס (Cyrrhus), שכתב את הדברים כמה עשרות שנים אחרי התרחשותם.
על פי תיאורו של תיאודורט, אדם בשם טלמכוס שאימץ חיי סגפנות נכנס לאחד האצטדיונים (stadio) ברומא כאשר התקיימה שם מלחמת לודרים, פסע אל תוך הזירה וניסה לעצור את האנשים הנלחמים שם.
הצופים הנזעמים התרגזו על ההתערבות הלא רצויה ורגמו את טלמכוס למוות.
כאשר נודע על כך לקיסר הונוריוס הוא הורה לצרף את טלמכוס לרשימות המרטירים ושם קץ למלחמות הלודרים.
בחינה של הנסיבות ההיסטוריות מצביעה על כך שהפסקת תחרויות הלודרים, שבאה אכן בתחילת המאה החמישית לא נבעה מפעולתו של טלמכוס, והסיפור כולו נברא ככל הנראה על ידי תיאודורט כדי להעניק סיבה נוצרית טובה להפסקת מלחמות הלודרים.
סביר להניח כי בשנת 404, במהלך שורה של פלישות לאיטליה שנערכו החל משנת 400 על ידי אלאריק הוויזיגותי, נוצר מצב בו המשך קיום מלחמות הלודרים לא היה אפשרי מבחינות שונות.
אחת מהן הייתה התחזקות הנטיות הנוצריות-אריאניות באימפריה בהשראת השליט בפועל באימפריה הרומית המערבית, הגנרל הוונדלי סטיליקו.
סטיליקו הורה שנה מאוחר יותר (405) על סילוקם של ספרי הסיבילות, וייתכן והפסקת מלחמות הלודרים הייתה שלב מוקדם יותר במסע להגברת נצרותה של האימפריה.
עם זאת, קשה להניח כי סטיליקו היה נוטה לנקוט בצעד המנוגד באופן כה מובהק לרצונו של הציבור, וסביר להניח כי ביטולן של המלחמות הוסבר במניעים כלכליים ולא דתיים.
שילובו של הקיסר הונוריוס, מכל מקום, נעשה קרוב לוודאי במאמץ מצד תיאודורט לשאת חן בעיני שליטי הקיסרות.
הונוריוס ישב באותה עת ברוונה, מבוהל מאפשרות של פלישה נוספת של אלאריק, וסביר להניח כי גם אילו ידע על מעשה כזה ברומא, לא היה מעז לנקוט בצעד החלטי כזה, שהיה מנוגד גם לאופיו וגם להגיון הפשוט.
טַלמוֹן היא התנחלות ויישוב קהילתי דתי במערב בנימין, מצפון־מערב לרמאללה ולצד יישובי גוש טלמונים, ובהם דולב הסמוך מדרום, ונריה, חרשה וכרם רעים מצפון.
היישוב הוקם בכ"א באדר א' ה'תשמ"ט (26 בפברואר 1989), על ידי חמש משפחות מגרעין ההתיישבות "עטרה", שבראשית התארגנותו התמקם ביישוב הסמוך דולב.
השם 'טלמון' ניתן לו בהמשך, על שם משפחה המוזכרת בתנ"ך () שבניה נשאו בתפקיד שוערי בית המקדש והיו בין שבי ציון בתקופת עזרא הסופר.
היישוב הוקם במסגרת מבצע של מועצת יש"ע להקמת שמונה יישובים חדשים כתגובה על תוכנית מדינית, מבצע שכונה "להכניס לאש"ף שמיניה".
ראש הממשלה דאז יצחק שמיר אישר את הקמת היישובים.
אנקדוטה מספרת כי המשאית שהובילה את הקרוואנים הראשונים של היישוב, שקעה בבוץ באמצע הדרך, ובעקבות זאת הוקם היישוב במקום ששקעה בו במקום באתר המקורי שהיה אמור לקום בו.
שנתיים מאוחר יותר הוקם בנקודה המקורית היישוב נריה.
ביוני 2009 אישר שר הביטחון בניית 240 דירות נוספות ואישר רטרואקטיבית 60 דירות בשכונת "נווה טלמון".
עתירה לבג"ץ כנגד אישור התוכנית נדחתה.
ביישוב יש מועדון נוער, חדר כושר ומגרשי ספורט, מקווה נשים ואולמות אירועים.
בנוסף, ביישוב הוקמה טיילת באורך של כקילומטר וחצי, לזכר גיל-עד שער המובילה ליישוב נריה הסמוך.
לאורכה של הטיילת תאורה ורצף של רמקולים קטנים המשמיעים מוזיקה.
מדי שנה מתקיים לאורך הטיילת מרוץ טלמונים.
רב היישוב לשעבר הוא הרב רמי ברכיהו, אשר מונה בדצמבר 2016 לרב משטרת ישראל, אך המשיך לכהן חלקית כרב היישוב עוד כשלוש שנים, עד לאוגוסט 2019.
בספטמבר 2020 נבחר ברוב קולות הרב זאב רוזנפלד לכהן כרב היישוב, אך רק ב-19 במאי 2021 הוכתר והחל לפעול רשמית כרב החדש של היישוב.
בשנת תשפ"ג - 2022 הגיעה ליישוב המכינה הקדם צבאית "אורות", בראשותו של הרב אליאב הכהן, וקבעה בו את משכנה.
המכינה נוסדה בשנת תשס"ט - 2008 במושב בית מאיר שבהרי ירושלים והיא שייכת לישיבת הכותל.
צפונית מזרחית-לטלמון נמצאים נריה וחרשה שהפכו ליישובים עצמאיים ב-2025, בעוד שהמאחז חורש ירון שגם נמצא צפונית-מזרחית לטלמון, עדיין נחשב מבחינה פורמלית כשכונה של טלמון (כפי שהיו היישובים הנ"ל בעבר).
היישוב "כרם רעים" הוקם ב-2012, אושר במאי 2017 ובאוקטובר אותה שנה הניח שר הביטחון, אביגדור ליברמן, את אבן הפינה ליישוב החדש.
כרם רעים נחשב בעבר כשכונה של טלמון אך במהלך 2025 קיבל מעמד של יישוב עצמאי.
בטלמון פועלים כחמישה גני ילדים ומעון, שבהם לומדים ילדי היישוב.
בנוסף פועל גם גן עיכוב התפתחותי וגן תקשורת.
ביישוב פועלים מוסדות חינוך כגון בית ספר יסודי עם חטיבת ביניים לבנים - ממ"ד אריאל, ואילו בנות היישוב לומדות בבית ספר לבנות ביישוב דולב הסמוך.
ביישוב גם פועלת המכינה הקדם צבאית "אורות".
בנוסף ביישוב נריה יש תלמוד תורה לבנים.
בנוסף לכך פועל בו סניף בני עקיבא וגרעין נוער לכיתות ט'-י"ב וגרעין נוער צעיר לכיתות ז'-ח'.
נוער היישוב הקים בקיץ 2014 את חאן טלמון - חאן לאירוח קבוצות וסיורים באזור היישוב שאותו בנו בני הנוער במו ידיהם במהלך ימי החיפוש אחר שלושת הנערים, ובהם גיל-עד שער, חברם לנוער היישוב.
זאת מתוך רצון לתעל את הקושי של אותם ימי החיפושים והאבל שאחריהם, לעשייה משמעותית שמייצרת חיבור בעם וחיבור לארץ, ברוח החוויה שחוו באותם ימים.בחאן יש אוהלים גדולים לאירוח קבוצות, וכן פינות ישיבה ומגרש כדורעף.
בסמוך ליישוב נמצא אתר "גבעת היקבים" ובו מערות מסתור תת-קרקעיות ושרידי כפר עברי קדום מימי בית ראשון ומתקופת המקרא.
האתר נקרא כך בשל למעלה מ-30 יקבים חצובים בסלע שנמצאו בו.
במקום גם מגדל תצפית לים התיכון.
יש הסבורים שבימי מרד בר כוכבא חוברו המערות זו לזו כך שנוצרה מערכת תת-קרקעית מרשימה אליה יכלו לברוח תושבי האזור.
בראש האתר הארכאולוגי נמצא בית בד מהקדומים בעולם ובסמוך לו קולומבריום שבו גידלו יונים בתקופת בית שני.
בטלמון עשרות דונמים של מטעי זיתים, בעיקר מהזן "ברנע", וכן כוורות לגידול דבורים.
טלנובלה בע"מ היא סדרה מסוג דרמה קומית יומית ישראלית המשתייכות לז'אנר הטלנובלה מבית היוצר של ערוץ הוט 3 ושל "דרסט הפקות".
הסדרה שודרה בשנת 2005 בערוץ הוט 3.
הטלנובלה עלתה לשידור נוסף בערוץ 10 ב-18 במרץ 2008, ובהמשך בשידורים חוזרים בערוץ HOT בידור ישראלי.
הסדרה כוללת פרסום סמוי לאתר האינטרנט תפוז אנשים, לדגני כריות של תלמה ולחטיף קליק של ורד הגליל.
בניגוד למקובל בטלנובלות, הסדרה כוללת אלמנטים קומיים רבים והייתה מעין פרודיה על עולם הבידור.
יש בסדרה התייחסות לטלנובלות הקודמות של דרסט הפקות וכן לסדרה המתחרה "השיר שלנו" שקראו לה בסדרה "זמר לך".
במהלך הצילומים ב-2005 תקף טוביה צפיר אשר שיחק במקור את דמותו של נפתלי, את חברי ההפקה, ועקב כך אלינור חכם הגישה תלונה כנגדו, וצפיר פרש מהסדרה.
במשך פורסם ששרון אלכסנדר יחליף את צפיר.
שיר הנושא של הסדרה נקרא "על המסך שלי" אותה ביצעה הזמרת ניקה.
השיר נכתב והולחן על ידי הנרי.
הסדרה פותחת בתהליכי תכנונה של טלנובלה חדשה בשם "פירות אסורים" האמורה לעלות בערוץ "שוס" הפיקטיבי.
את תפקיד כתיבת הטלנובלה לוקחת על עצמה רננה לוסטיג (טלי שרון), כותבת מתחילה שכתבה את התסריט על בסיס אירוע מחייה האישיים.
כבר בשלבי הליהוק לטלנובלה (הפיקטיבית), נחשפת רננה לעולם הבידור והתקשורת הקשה, כשמנהלי הערוץ מעוניינים ללהק לתפקיד הראשי, בניגוד לרצונה, דוגמנית מפורסמת בשם דנה בלום (יעל בר זוהר), ואכן מלהקים אותה לבסוף.
לאחר מכן, אותם מנהלים מודיעים לדנה בלום על התנגדותה של רננה לליהוקה, והיא מפתחת כלפי רננה שנאה גדולה וכן תוכנית נקמה.
את עבודת ההפקה של התוכנית מקבל מפיק הטלנובלות המפורסם, נפתלי אונגר (בהתחלה גולם על ידי טוביה צפיר, אשר לאחר מכן הוחלף על ידי שרון אלכסנדר).
כפיר אונגר (עפר שכטר) הוא בנו של נפתלי, בחור חסר-אחריות וילדותי שרוב תחומי ענייניו נוגעים בכיבוש נשים ובסקס, ובראש תחומי ענייניו – דנה בלום, אחריה מחזר באינטנסיביות על אף שבעבר הרחוק כבר השניים נפרדו.
דנה, המודעת לכישרונו של כפיר בכיבוש נשים, מנצלת את חולשתו אליה ודרכו משיגה את נקמתה ברננה.
"אט אט מתברר שהטלנובלה האמיתית היא לא זו שעל המסך אלא זו שמאחורי הקלעים" נכתב באתר התוכנית "שחקנים, מפיקים, במאים ותסריטאים נקלעים כולם למערבולת של שנאות, נקמות, ידידויות, ואהבות.
סיפור בו מעורבבים הזיה, מציאות, הומור וטרגדיה".
דנה בלום (יעל בר-זוהר): דוגמנית מפורסמת וחסרת כישרון משחק המעוניינת לנקום בתסריטאית הסדרה, רננה, בעזרת כפיר.
מכירה את כפיר מבית הספר.
במהלך הסדרה מתערבת עם כפיר שאם יצליח לגרום לרננה להתאהב בו, תהיה איתו.
במהלך הסדרה היא באמת מתאהבת בכפיר ועושה הכל כדי להפריד בינו לבין רננה.
בסוף הסדרה דנה נרצחת על ידי כהן, שנשכר על ידה ועל ידי טליה כדי לרצוח את רננה בחתונה שלה ושל כפיר.
כפיר אונגר (עפר שכטר): בנם של נפתלי וניצה ואחיה של עלמה.
משתתף במבצע הנקמה של דנה, אך מתאהב ברננה במהלכו.
עובר מהפך מנטלי במהלך הסדרה.
בסוף הסדרה הוא מתחתן עם רננה.
רננה (עטיה) לוסטיג (טלי שרון): תסריטאית הסדרה.
אישה בעלת עבר עמוס טרגדיות ודיכאונות.
מתאהבת בכפיר, ובסוף הסדרה השניים מתחתנים.
נפתלי אונגר (טוביה צפיר בתחילת הסדרה/שרון אלכסנדר): מפיק הטלנובלה בחברת "שוס".
נפתלי סובל מפיצול אישיות שגורם לו לרצוח אנשים שמפריעים לו.
ג'ק (שרון אלכסנדר): פיצול אישיותו של נפתלי.
רצח את דודתו עדינה, את הנרי גרינשפן (בעלה של מירי), את דני לוי פקיד השומה, את עיליי, את אפרת (בניסיון כושל לחסל את מירי), ואת ד"ר ליפניק.
לבסוף, הובהל נפתלי למוסד לחולי נפש כתוצאה מכך שנעל את אשתו ניצה במרתף של האולפנים.
ניצה אונגר (אודיה קורן): אשת יחסי הציבור של הטלנובלה.
אשתו של נפתלי ואמא של כפיר ועלמה.
מירי מורן (גילת אנקורי): שחקנית עבר העושה קאמבק בטלנובלה.
ניהלה רומן עם נפתלי שבסופה רצח ג'ק את הנרי.
היא עדיין מאוהבת בנפתלי ורוצה לחזור אליו.
ג'ק מנסה לרצוח אותה פעם אחר פעם ללא הצלחה.
שרית חבייה (רותם אבוהב): בתו של גרשון חבייה.
היא מבקשת מניב שיעזור לה להפוך לצפונית והופכת לדי ג'יי.
בני קייזרמן (גיא לואל): מנהל ערוץ "שוס" החמקמק ושיכור הכוח.
אדם תחמן, שקרן וחסר מצפון.
מעריץ את הזמר ג'ורג' מייקל.
שחר זוהר (מאור כהן): במאי הטלנובלה.