tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
באותו ערב העלו חיילים ומלחים בריטים באש בנייני ציבור רבים בעיר, כולל הבית הלבן, הקפיטול ובסיס צי ארצות הברית בוושינגטון.
המתקפה הייתה חלק מנקמה על מעשי תקיפה קודמים בקנדה העליונה, שבהן בשנה הקודמת כוחות ארצות הברית שרפו ובזזו את העיר יורק ולאחר מכן העלו באש חלקים גדולים של העיירה פורט דובר.
פחות מארבעה ימים לאחר תחילת ההתקפה על וושינגטון, סופת רעמים חזקה, ככל הנראה הוריקן או טורנדו, כיבתה את כל השרפות וגרמה לנזק נוסף.
הכיבוש הבריטי של וושינגטון נמשך בערך 26 שעות.
הנשיא ג'יימס מדיסון, יחד עם פקידי ממשלו וקציני צבא, התפנו מוושינגטון ומצאו מקלט למשך הלילה בברוקוויל, עיירה קטנה במחוז מונטגומרי שבמרילנד.
מדיסון העביר את הלילה בביתו של כיילב בנטלי, קווייקר שחי ועבד בעיירה.
ביתו של בנטלי, שידוע כבית מדיסון, עדיין עומד על תילו.
בריטניה הייתה כבר במצב מלחמה עם צרפת כאשר הכריזה ארצות הברית על מלחמה ב-1812. המלחמה עם צרפת דרשה את רוב תשומת הלב של בריטניה ואת מרב משאביה הצבאיים.
האסטרטגיה הבריטית הראשונית נגד ארצות הברית התמקדה בהטלת סגר ימי ובעמדת הגנה ביבשה.
הצבא הבריטי לא היה מסוגל לתגבר את הכוחות בקנדה, ותחת זאת הסתמכה הממשלה על יחידות מיליציה ועל בעלי ברית מקרב הילידים לסיוע ליחידות הצבא הבריטי שכבר היו מוצבות בקנדה.
עם תבוסתו והגלייתו של נפוליאון באפריל 1814, יכלה בריטניה לעשות שימוש בכוחות ובספינות שהתפנו כדי להפנותם למלחמה נגד ארצות הברית.
הרוזן בתרסט, מזכיר המדינה למלחמה ולמושבות, שיגר בריגדת צבא וספינות צי נוספות אל המבצר האימפריאלי בברמודה, משם התנהל הפיקוח על הסגר הימי על חופי ארצות הברית ואף כיבוש של כמה איים לאורך החוף במהלך המלחמה.
הוחלט להשתמש בכוחות אלו בפשיטות לאורך החופים כדי למגר את הכוחות האמריקאים משטחי קנדה.
המפקדים קיבלו הוראות מפורשות לא לקיים פעולות בפנים היבשת, או לנסות להחזיק בשטחים.
כבר ב-1814 מונה תת-אדמירל אלכסנדר קוקריין כמפקד העליון של תחנת צפון אמריקה ואיי הודו המערבית של הצי המלכותי הבריטי, ששלט על הכוחות הימיים שבסיסיהם היו בברמודה ובהליפקס, שבהם נעשה שימוש להטלת סגר על נמלים אמריקאים במשך כל המלחמה.
הוא תכנן להעביר את המלחמה לשטחה של ארצות הברית באמצעות ביצוע מתקפות בווירג'יניה ונגד ניו אורלינס.
אדמירל משנה ג'ורג' קוקברן פיקד על הפלגה במפרץ צ'ספיק החל מהשנה הקודמת.
ב-25 ביוני הוא כתב לקוקריין על כך שמערך ההגנה שם היה חלש, ושהוא חש שכמה ערים מרכזיות באזור היו פגיעות למתקפה.
קוקריין הציע לתקוף את בולטימור, וושינגטון ואת פילדלפיה.
קוקברן חזה באופן מדויק ש"תוך זמן קצר, ועם כוח מספיק, נוכל בקלות לגרום לבירה להיות תחת חסדינו".
הוא המליץ על וושינגטון כמטרה, בשל הקלות היחסית של תקיפת עיר בירה לאומית ובשל ההשפעה הפוליטית המשמעותית שתיווצר כתוצאה ממנה.
ב-18 ביולי הורה קוקריין לקוקברן "להרתיע את האויב מפני חזרה על מעשי פשיעה דומים...
אתה נדרש ומונחה בזאת להחריב ולהרוס עיירות ומחוזות כאלו שאותם תמצא מתאימות לתקיפה".
קוקריין הנחה בהמשך, "תחוס רק על חייהם של תושבי ארצות הברית הבלתי חמושים".
רוברט רוס היה אופטימי פחות.
הוא "לא העלה לרגע אחד בדעתו שצבא של 3,500 איש עם תגבור של 1,000 נחתים, ללא פרשים, עם כמעט ללא ארטילריה, יוכל לצעוד 50 מילים אל תוך היבשה ולכבוש את עיר הבירה של האויב".
רוס סירב לקבל את המלצתו של קוקברן להעלות באש את כל העיר.
הוא חס על כמעט כל הנכסים שהיו בידיים פרטיות.
מניע נוסף היה הנקמה על "ההרס המופקר של הרכוש הפרטי לאורך החופים הצפוניים של ימת אירי" על ידי כוחות אמריקאים תחת פיקודו של קולונל ג'ון קמפבל במאי, כשהפעולה הבולטת ביותר הייתה הפשיטה על פורט דובר.
ב-2 ביוני כתב המושל הכללי של צפון אמריקה הבריטית, סר ג'ורג' פריבוסט, לקוקריין, וקרא לנקמה על ההרס האמריקאי של הרכוש הפרטי כהפרה של הלכות המלחמה.
במקורות רבים נטען שהמניע להתקפה על וושינגטון היה נקמה על בזיזת יורק, בירת קנדה העליונה על ידי האמריקאים לאחר קרב יורק באפריל 1813. קודם לכן הלינו הבריטים על "ההחרבה המופקרת" לאורך אזור הניאגרה וימת אירי.
רוס המליץ שהכוח של 4,500 איש בוושינגטון, יורכב מהגדוד הראשון, מרגימנט הרגלים הרביעי של המלך, מרגימנט הרגלים ה-21, מרגימנט הרגלים ה-44, מרגימנט הרגלים ה-85 ומגדוד של חיל הנחתים המלכותי.
כוח זה הביס את הצבא האמריקאי בקרב בליידנסבורג.
הנשיא ג'יימס מדיסון, חברי הקבינט שלו, ואנשי הפיקוד הצבאי נמלטו מהעיר בעקבות הניצחון הבריטי בבליידנסבורג.
הם מצאו מקלט ללילה בברוקוויל, עיירה קטנה במחוז מונטגומרי שבמרילנד, שזכתה לכינוי "בירת ארצות הברית ליום אחד".
הנשיא מדיסון העביר את הלילה בביתו של כיילב בנטלי , קווייקר שחי ועבד כצורף כסף בברוקוויל.
ביתו של בנטלי, שידוע כיום כ"בית מדיסון", עדיין עומד על תילו בברוקוויל.
ב-24 באוגוסט 1814, הבריטים, בהובלתם של רוס וקוקברן, נכנסו לוושינגטון בראש כוח של 4,500 איש.
תוכנית התקיפה של וושינגטון נוסחה על ידי קוקברן, שצפה ש"תוך זמן קצר, ועם כוח מספיק, נוכל בקלות לגרום לבירה להיות תחת חסדינו" רוס היה זה שפיקד על הכוחות, והיה אופטימי פחות.
בעוד שקוקברן המליץ להעלות באש את כל העיר, תכנן רוס לגרום נזק רק לבנייני הציבור.
רוס, שתואר על ידי ההיסטוריון ג'ון מקוויט כ"קצין וג'נטלמן", תכנן בתחילה את הכניעה המסודרת של וושינגטון.
עם זאת, כאשר נכנסו הוא ואנשיו לעיר תחת דגל הפסקת אש, החיילים האמריקאים שנותרו בעיר פתחו באש, פצעו את סוסו של רוס והרגו שניים מאנשיו.
מקוויט טען שמהלך זה גרם לו להורות "באי-רצון" להעלות באש את הבית הלבן ואת בניין הקפיטול.
לדברי כמה נוסעים בני התקופה, היה אז בניין הקפיטול הבניין היחידי בוושינגטון שהיה "ראוי לתשומת לב".
בשל כך, הוא היה המטרה העיקרית של הבריטים, הן בשל ערכו האסתטי, והן בשל ערכו הסמלי.
עם הגעת הכוחות לעיר דרך שדרות מרילנד, תקפו הבריטים את הבניין, ראשית את האגף הדרומי שמשמש כמשכן בית הנבחרים, ולאחר מכן את האגף הצפוני, שמשמש את הסנאט.
טרם העלאת הבניין באש, בזזו הבריטים את בניין הקפיטול, שבאותו זמן שימש כמשכן לקונגרס, לספריית הקונגרס, ולבית המשפט העליון של ארצות הברית.
הפריטים שנבזזו על ידי הכוחות בפיקודו של קוקברן כללו ספר שכותרתו הייתה "דוח על הקבלות וההוצאות של ארצות הברית לשנת 1810".
קוקברן כתב על הכריכה הפנימית שלו שהוא "נלקח בחדרו של הנשיא בבניין הקפיטול, בעת הריסתו של הבניין על ידי הבריטים, במהלך כיבוש וושינגטון ב-24 באוגוסט 1814".
בהמשך הוא נתן אותו לאחיו הגדול, סר ג'יימס קוקברן, מושל ברמודה.
ב-1940 הוחזר הספר לספריית הקונגרס.
כוונת הבריטים הייתה לשרוף את הבניין עד ליסודותיו.
בתחילה הם הציתו את האגף הדרומי.
הלהבות התפשטו כה מהר, עד שנמנע מהבריטים ללקט מספיק עצים כדי לשרוף את קירות האבן לחלוטין.
אם זאת, תכולת ספריית הקונגרס באגף הצפוני תרמה להתחזקות הלהבות באגף זה.
בין הפרטים שהושמדו היה אוסף של 3,000 כרכים של ספריית הקונגרס ועיטורים מורכבים של העמודים, הגמלונים והפסלים הנאו-קלאסיים שעוצבו על ידי ויליאם תורנטון ב-1793 ועל ידי בנג'מין לטרוב ב-1803.
תקרות ורצפות העץ של הבניין עלו באש, וחלונות הזכוכית הותכו כתוצאה מהחום הרב.
הבניין לא נחרב באופן מוחלט.
הרוטונדה, המבואה המזרחית, גרם המדרגות, והעמודים המפורסמים דמויי קלחי התירס של לטרוב שבכניסה לאולם הסנאט, שרדו כולם.
לאחר שהעלו באש את בניין הקפיטול, פנו הבריטים צפון-מערבה במעלה שדרות פנסילבניה אל הבית הלבן.
לאחר שפקידי הממשל והנשיא מדיסון נמלטו מהעיר, קיבלה הגברת הראשונה דולי מדיסון מכתב מבעלה, בו הוא הורה לה להתכונן לעזוב את וושינגטון בהתראה מידית.
פול ג'נינגס, עבד בן 15 של משפחת מדיסון, היה עד ראייה לאירוע.
לאחר שקנה את חירותו מידי דולי מדיסון לאחר התאלמנותה, פרסם ג'נינגס ב-1865 את זכרונותיו:
ג'נינגס סיפר שהאנשים שהצילו את התמונה ואת החפצים היו:
אנשי חיל ההנדסה המלכותי בפיקודו של קפטן בלנשרד, שהועסקו בשרפת בנייני הממשלה, נכנסו לבית הלבן.
בלנשרד דיווח שנראה היה שהנשיא מדיסון היה כל כך בטוח שהכוח התוקף יהפוך לשבויי מלחמה, עד שהוכנה סעודה נאה, שממנה נהנו בלנשרד ואנשיו.
לאחר מכן העלו החיילים באש את מעון הנשיא, וחומרי בעירה הוספו לאש באותו לילה כדי לוודא שהיא תמשיך לבעור עד ליום המחרת.
יום לאחר הריסת הבית הלבן, נכנס קוקברן לבניין העיתון National Intelligencer, מתוך כוונה להעלותו באש.
עם זאת, כמה נשים שיכנעו אותו לא לעשות כן, שכן הן חששו שהאש תתפשט לעבר בתי המגורים שלהן שהיו בסמיכות.
קוקברן ביקש להרוס את בניין העיתון בשל העובדה שכתביו דיווחו עליו באופן כה שלילי.
במקום זאת, הוא הורה לאנשיו להרוס את הבניין לבנה אחר לבנה, והורה להשמיד את כל אמהות הדפוס של האות C, "כדי שהם לא יוכלו יותר להכפיש את שמי".
הבריטים העלו באש את בניין מחלקת האוצר ובנייני ציבור נוספים כמו בניין מחלקת המלחמה.
עם זאת, תיקי המסמכים של מחלקת המדינה הוצאו ממנה וניצלו.
התיקים היחידים של מחלקת המלחמה שאבדו היו המלצות למינויים בצבא ומכתבים שהתקבלו שבע שנים קודם לכן.
הבניין הראשון של משרד הפטנטים ניצל הודות למאמציו של ויליאם תורנטון, לשעבר אדריכל הקפיטול, ואז המפקח הראשי של משרד הפטנטים, שהצליח להשיג את שיתוף הפעולה של הבריטים להימנע משרפתו.
"כשנמוג העשן של ההתקפה האיומה, נותר בניין משרד הפטנטים בניין הממשל היחידי...
שנותר ללא פגע" בכל וושינגטון.
האמריקאים עצמם כבר העלו באש את מספנת צי ארצות הברית, שהוקמה על ידי תומאס ג'פרסון, כדי למנוע את נפילת המחסנים והתחמושת בידי הבריטים, וכן את הפריגטה בעלת 44 התותחים USS Columbia ואת ספינת התותחים USS Argus שהייתה מצוידת ב-22 תותחים, ששתיהן עמדו לפני השלמת בנייתן.
השער הראשי של המספנה ובנייני A ו-B שלה היו הבניינים היחידים בה שניצלו מהחורבן.
בניינים נוספים שניצלו היו בסיס חיל הנחתים ובית המפקד שלו, אם כי כמה נכסים פרטיים ניזוקו או נהרסו.
בשעות אחר הצהריים של 25 באוגוסט שלח רוס מאתיים איש לאבטח מבצר בגרינליף פוינט.
המבצר, שבמהמשך נודע בשם פורט מקנייר, נהרס כבר בידי האמריקאים, אך 150 חביות אבקת שרפה נותרו בו.
בעוד שהבריטים ניסו להפטר מהם על ידי זריקתם לתוך באר, הוצתה אבקת השרפה, וכ-30 חיילים בריטים נהרגו בהתפוצצות ועוד כמה נפצעו.
פחות מארבעה ימים לאחר תחילת המתקפה, כובו השרפות על ידי סופת רעמים פתאומית וכבדה, ככל הנראה סופת הוריקן.
הסופה גם גרמה לטורנדו שעבר דרך מרכז וושינגטון בשדרות החוקה, והרים באוויר שני תותחים שנפלו מטרים ספורים משם, וכתוצאה מכך נהרגו חיילים בריטים ואזרחים אמריקאים.
בעקבות הסופה, שבו הכוחות הבריטים אל ספינותיהם, שרבות מהן ניזוקו קשות.
קיים ויכוח בנוגע להשפעת הסופה על כיבוש וושינגטון.
בעוד שיש הטוענים שהסופה אילצה את הבריטים לסגת, יש היסטוריונים שטוענים שכוונת הבריטים הייתה רק להרוס את בנייני הממשל בעיר, ולא לכבוש אותה לתקופה ממושכת.
ברור גם שרוס מעולם לא התכוון לגרום נזק לבניינים פרטיים כפי שהומלץ על ידי קוקברן וקוקריין.
בכל מקרה, הכיבוש הבריטי של וושינגטון נמשך 26 שעות בלבד.
על אף זאת, "הסופה שהצילה את וושינגטון", כפי שנקראה, גרמה לתוצאות הפוכות במקרים מסוימים.
הגשמים סדקו את קירות הבית הלבן שכבר היו חרוכים מהשרפה, וגרמו נזקים למבנים שלבריטים לא הייתה כוונה להרוס, כמו משרד הפטנטים.
ייתכן שהסופה החריפה את המצב הקשה ממילא בוושינגטון.
סופר על מפגש בין קוקברן בין תושבת וושינגטון.
האם זה מזג האוויר שאליו אתם מורגלים בארץ הארורה הזאת"?
"זוהי התערבות מיוחדת של ההשגחה העליונה לגרש את אויבינו מעירנו", השיבה האישה ככל הנראה לקוקברן.
"לא כך, גברתי", ענה קוקברן.
"זה דווקא הסיוע של ההשגחה העליונה לאויביכם בהריסת העיר", הוא אמר בטרם יצא משם על גבי סוסו.
הצי המלכותי דיווח על הרוג אחד ושישה פצועים במתקפה.
היקף ערך הנזקים של הרס בניין הקפיטול, כולל בניין הסנאט ובניין בית הנבחרים, הנשקייה, המספנה, בניין האוצר, בניין מחלקת המלחמה, הבית הלבן, גשר מעל נהר הפוטומק, פריגטה, סלופ, וציוד ואספקה, הוערך ב-365,000 לירות שטרלינג (5,474,421 דולר בערכים של 2024).
כוח בריטי נפרד כבש את אלכסנדריה, וירג'יניה, שעל הגדה המערבית של הפוטומק, כאשר כוחותיו של רוס עזבו את וושינגטון.
ראש עיריית אלכסנדריה הגיע להסכמה עם הבריטים על כך שהם יימנעו משרפת העיר.
הנשיא מדיסון וקציני הצבא שבו לוושינגטון עד 1 בספטמבר, כאשר באותו יום הוציא מדיסון קול קורא לאזרחים להגן על העיר.
הקונגרס לא שב לוושינגטון אלא רק לאחר שלושה שבועות וחצי.
כשהדבר נעשה, הם התאספו למושב מיוחד ב-19 בספטמבר בבניין משרד הפטנטים במלון בלודג'ט, אחד הבניינים היחידים ששרדו את השרפה ושהיו גדולים דיים להתכנסות של כל חברי הקונגרס.
הקונגרס התכנס בבניין זה עד דצמבר 1815, כאשר הושלמה בניית בניין הלבנים הישן של הקפיטול , ששימש כמשכנו הזמני עד לסיום עבודות השיקום בבניין הקפיטול השרוף.
רוב המקורות בני התקופה, כולל עיתונים שייצגו פדרליסטים מתנגדי המלחמה, גינו את הרס הבניינים הציבוריים כוונדליזם מיותר.
רבים בציבור הבריטי הוכו בהלם לשמע הידיעות על שרפת בניין הקפיטול ומבנים אחרים בוושינגטון.
מעשים אלו גונו על ידי רוב מנהיגי מדינות אירופה, בהן ערי הבירה נכבשו שוב ושוב במהלך מלחמות המהפכה הצרפתית והמלחמות הנפוליאוניות, אך הן תמיד ניצלו מחורבן, לכל הפחות מצד הכובשים.
שרפת מוסקבה המפורסמת, שאירעה פחות משנתיים לפני שרפת וושינגטון, בוצעה על ידי מגיני העיר.
על פי The Annual Register, שרפת וושינגטון "זכתה לגינוי חריף בבריטניה", כשכמה מחברי הפרלמנט הבריטי, כולל מתנגד הממסד סמואל וייטברד , הצטרפו לביקורת, בהכריזם שהממשלה "עשתה עניין רב מהכיבוש של כמה בניינים בביצה לא אסטרטגית, כאילו כבשו את פריז".
בניגוד לכך, דעת הקהל של רוב הציבור הבריטי ראתה בשרפה כמוצדקת עקב הנזק שנגרם על ידי הכוחות האמריקאים במהלך הפלישות לקנדה.
הציבור הבריטי ציין את תפקידה של ארצות הברית בפריצת המלחמה, וראה בעימות כמלחמה תוקפנית אמריקאית.
כמה פרשנים התייחסו לנזקי השרפה כנקמה מוצדקת על ההרס של בניני הפרלמנט ומבני ציבור אחרים ביורק, בירת קנדה העליונה, ב-1813. סר ג'ורג' פריבוסט כתב ש"כתגמול מוצדק, הבירה הגאה בוושינגטון חוותה גורל דומה".
הכומר ג'ון סטרון , שכבישוף של יורק היה עד למעשי האמריקאים שם, כתב לתומאס ג'פרסון שהנזק לוושינגטון "היה נקמה קטנה לאחר שנדחתה דרישת פיצויים על השרפות והביזה, לא רק של רכוש ציבורי אלא גם של רכוש פרטי, שבוצעו על ידיהם בקנדה".
כששבו הכוחות הבריטים לברמודה, הם הביאו עמם שני זוגות של תמונות דיוקן של המלך ג'ורג' השלישי ושל רעייתו המלכה שארלוט, שהתגלו באחד ממבני הציבור בוושינגטון.
זוג תמונות אחד תלוי כיום בבניין בית האספה של הפרלמנט של ברמודה, והשני בבניין הקבינט, שניהם בעיר המילטון.
בקונגרס נשמעו קולות שקראו להעביר את עיר הבירה למקום אחר לאחר השרפה.
חברי קונגרס ממדינות הצפון ניסו לקדם את העברת הבירה לפילדלפיה או לעיר מרכזית אחרת בצפון.
חברי קונגרס ממדינות הדרום טענו שהעברת הבירה תפגע בתחושת הכבוד והעוצמה האמריקאית, אם כי רבים מהם פשוט לא היו מעוניינים שעיר הבירה תשכון מצפון לקו מייסון-דיקסון.
ב-21 בספטמבר הצביע בית הנבחרים ברוב של 83 מתנגדים מול 54 תומכים נגד הצעת העברת הבירה לעיר אחרת.
ב-3 בפברואר 1815, כדי להבטיח שהממשלה הפדרלית תמיד תישאר באזור, הוקם בניין הלבנים של הקפיטול, מקום התכנסות רחב שנבנה במקום בו ניצב כיום בניין בית המשפט העליון.
עלות הבנייה הייתה 25,000 דולר (429,500 דולר בערכים של 2024) והיא מומנה בעיקר על ידי מכירת מניות.
עבודות הבנייה החלו ב-4 ביולי והסתיימו בדצמבר.
הקונגרס התכנס בבית הלבנים מדצמבר 1815 ועד פתיחת בניין הקפיטול מחדש בדצמבר 1819.
עבודות השיקום של בניין הקפיטול נמשכו מעל ומעבר לצפוי.
בניית בית הלבנים ארכה חמישה חודשים בלבד, אך שיקום הקפיטול נמשך 12 שנים.
ועדה שמונתה על ידי הקונגרס להערכת הנזקים במחוז הגיע למסקנה שיהיה זה זול יותר לשקם את הבניינים שניזוקו מאשר לבנות בניינים חדשים לחלוטין.
ב-13 בפברואר העבירו הנשיא מדיסון והקונגרס חוק ללקיחת הלוואה של 500,000 דולר לשיקום בנייני הציבור, כולל בניין הקפיטול, "במיקומם הנוכחי בוושינגטון".
בנג'מין לטרוב, אדריכל הקפיטול, שהוחלף בתפקידו ב-1803 על ידי ויליאם תורנטון, נשכר מחדש ב-18 באפריל כדי לשקם את הבניין.
בסכום של 500,000 הדולרים שנלקח כהלוואה מבנקים בוושינגטון, עלה בידו של לטרוב לבנות מחדש את שני אגפי הבניין ואת הכיפה המרכזית לפני שב-1817 פוטר על רקע עימותים בנושאים תקציביים.
הוא הוחלף בצ'ארלס בולפינץ', שהשלים את השיפוצים עד 1826. בולפינץ' שינה את העיצוב של לטרוב כשהגביה את כיפת הקפיטול כך שתתאים לקוטר של 26.2 מטרים.
עם השלמת הבנייה מחדש של בנייני הציבור בוושינגטון, ערך הקרקע בה זינק באופן משמעותי, וכך נסללה הדרך להרחבת העיר כפי שהתפתחה בשנים שלפני מלחמת האזרחים האמריקאית.
ב-2009 קיים הנשיא ברק אובמה טקס בבית הלבן לכבודו של העבד של הנשיא מדיסון, פול ג'נינגס, כנציג של סגל הבית הלבן שפעל להצלת הדיוקן של ג'ורג' וושינגטון ושאר חפצי הערך.
כתריסר מצאצאיו של ג'נינגס הגיעו לטקס כדי לחזות בציור שהוצל על ידיו.
בראיון לרדיו הציבורי הלאומי, אמר צאצאו של ג'נינגס, יו אלכסנדר, "עלה בידנו להצטלם לתמונה משפחתית בחזית הציור, שבשבילי הייתה זו נקודת שיא".
במהלך הדיונים על הסכם ארצות הברית – מקסיקו – קנדה ב-2018, שאל ראש ממשלת קנדה ג'סטין טרודו את הנשיא דונלד טראמפ כיצד יכולה ארצות הברית להצדיק מכסי מגן כסוגיה של ביטחון לאומי.
טראמפ השיב, "האם אתם לא שרפתם את הבית הלבן?".
לידיה סיגורני , בשירה "התבערה בוושינגטון" (The Conflagration at Washington), שנכתב ב-1815 תחת שם נעוריה, לידיה הנטלי, באוסף שיריה הראשון, משקפת בו את שרפת וושינגטון.
בוב דילן התייחס לאירוע בשירו "דרך צרה" .
הזמר-היוצר הקנדי קורב לונד מזכיר בשירו "סוס חייל, סוס חייל" (Horse Soldier, Horse Soldier) את שרפת וושינגטון.
שרפות היער בספרד הן סדרה של שרפות יער בספרד שהחלו ב-1 ביולי 2025 ונמשכות קרוב לחודשיים.
גל השרפות של 2025 נחשב לאחד מגלי השרפות הקשים בתולדות המדינה.
בין יולי לאוגוסט 2025, האקלים בספרד היווה גורם מרכזי בעלייה בשריפות, במיוחד בכמה קהילות אוטונומיות כמו קסטיליה ולאון, אקסטרמדורה, אנדלוסיה וגליסיה.
גל חום שעבר מיבשת אפריקה לחצי האי האיברי גרם לעלייה קיצונית בטמפרטורות ולירידה בלחות היחסית, מה שהיווה עלייה משמעותית בסיכון לשריפות.
מציאות של טמפרטורות גבוהות, לחות יחסית נמוכה ורוחות חזקות המזוהות על ידי מה שמכונה "כלל ה-30" (טמפרטורות מעל 30 מעלות צלזיוס, רוחות מעל 30 קמ"ש ולחות יחסית מתחת ל-30%) התרחשה באזורים שונים ברחבי המדינה, ואפשרה תנאים אופטימליים להתפשטות מהירה של שריפות.
הסוכנות המטאורולוגית הספרדית (AEMET) ומערכת המידע האירופית לשריפות יערות (EFFIS) פרסמו התראות על סיכון שריפות קיצוני, תוך הדגשת המצב החמור בחצי האי האיברי.
למצב זה נוספה עלייה בצמחייה הנגרמת מנטישה כפרית וחוסר ניהול יערות, ובכך הגדילה את עומס הדלק הזמין בתנאי שריפה.
גל השריפות כלל 14 מוקדי שריפות שהותירו יותר מ-700 בני אדם ללא בית ועוד אלף כלואים.
פריסת מוקדי השריפות היא כדלהלן: 10 שריפות בקסטיליה ולאון, 3 באסטוריאס ו-1 בגליסיה.
בקסטיליה ולאון 12 כפרים שבהם מתגוררים 711 בני אדם נעקרו מבתיהם, ו-29 כפרים עם 1.060 תושבים שנכלאו.
כ-400,000 דונם של אדמה נשרפו עד 19 באוגוסט, מה שהופך את עונת שריפות 2025 לגרועה ביותר בספרד מזה למעלה מ-30 שנה.
הפרובינציות שנפגעו באופן הקשה ביותר הן אורנסה, לאון וזמורה, המהוות כמעט מחצית מכלל השטח שנשרף.
שביעית מכלל שטחה של אורנסה נפגע משריפות, כאשר 150,000 דונם נשרפו.
המשרד לאיכות הסביבה הספרדי חוקר את הליקוי באמצעי מניעת השריפות.
הסוכנות המטאורולוגית הלאומית (Aemet) קבעה ב-25 באוגוסט כי גל השריפות של 2025 הוא החמור ביותר והשלישי באורכו אי פעם במדינה.
שְׁרֶק הוא סרט קומדיה בהנפשה ממוחשבת משנת 2001 שבוים על ידי הבמאי הניו זילנדי אנדרו אדמסון והבמאית האמריקאית ויקי ג'נסן, והופק על ידי חברת אולפני ההנפשה של דרימוורקס.
הסרט מבוסס על ספר מאויר באותו שם, מאת אמן הקומיקס היהודי האמריקני ויליאם סטייג.
הסרט מספר על שרק, עוג גדול וירוק שחי בעולם אגדות לבדו בביצה.
במהרה הוא נאלץ לצאת למסע יחד עם חמור פטפטן כדי להציל נסיכה הכלואה במגדל.
השם "שרק" נלקח מהמילה היידית והגרמנית "שרעק" (Schreck), שפירושה 'פחד' או 'אימה'.
אף שהסרט מכיל לא מעט בדיחות המיועדות לקהל המבוגרים, הוא יועד בעיקרו לילדים, והיווה פרודיה על סיפורי אגדות רבים.
פסקול הסרט זכה לשבחים, והוא כולל שירים של להקות שונות כמו סמאש-מאות', אנשי הבה-הה, הפרוקליימרז, וזמרים כגון ג'ייסון וייד ורופוס ויינרייט.
כשהופץ בקולנוע בשנת 2001, זכה הסרט להצלחה כלכלית וביקורתית עצומה.
בזכות הצלחה זו, הצליחה חברת דרימוורקס להפוך לאחת ממתחרותיה של דיסני בתחום סרטי ההנפשה, ובפרט בהנפשה ממוחשבת.
הסרט היה הראשון אי פעם שזכה בפרס אוסקר לסרט המונפש הטוב ביותר, והיה גם מועמד לפרס אוסקר לתסריט המעובד הטוב ביותר.
בתחילת הסרט שומעים את קולו של שרק, גיבור הסרט, קורא אגדה המספרת על נסיכה אשר הוטל עליה כישוף הגורם לה להפוך בכל לילה למפלצת כעורה.
הנסיכה כלואה במגדל גבוה בטירה מרוחקת ונידחת ומחכה לנשיקה מהנסיך, שהיא ורק היא יכולה להפר את הכישוף.
שרק, עוג מפלצתי, מכוער, גס-רוח בעל עור ירוק, חי את חייו השקטים בבקתה קטנה במרכז ביצה נידחת המרוחקת משאון העיר.
סדר יומו כולל מקלחת בוץ, ואכילה של חרקים ומזון לא רגיל אחר.
מדי פעם, מנסים אנשי הכפר השכן לצוד את העוג הענק ולהפר את מנוחתו, וזאת בשל דעה קדומה כי שרק הוא מפלצת אימתנית אשר כל רצונה בחיים הוא להרוג בני אדם חפים מפשע.
חייו הסתמיים של שרק משתנים כאשר פוגש שרק בחמור חסר שם, לא אינטליגנטי ובעל אופי פטפטני, שבעליו מסרו אותו לחיילי דולוק, בשל תכונתו המיוחדת - יכולתו לדבר.
שרק מציל, ללא כוונה, את החמור, ובכך רוכש את אמונו וחברותו - דבר אשר בו הוא כלל לא חפץ בתחילה בשל היות החמור דברן וחברותי בניגוד לשרק.
לאחר החמור מגיעים אל שרק יצורים מאגדות שונות (בהם פינוקיו, הזאב הגדול והרע, פיות וכדומה) אשר התגוררו בעבר בשטחה של ממלכת דולוק, תחת שליטתו של הלורד פרקוואד.
הלורד גירש את כל היצורים אל הביצה בה מתגורר שרק, בטענה כי הם מקלקלים את עולמו המושלם.
במטרה להשיב את חייו למסלולם הרגיל והשלו מחליט שרק לצאת אל בירת דולוק ולהפגש עם לורד פרקוואד כדי שיסלק את היצורים שהגיעו לביתו.
החמור מדריך את שרק אל עבר טירת הלורד, שם עמדה להתקיים תחרות בין אבירי הממלכה השונים.
המנצח בתחרות יזכה לבצע משימה המעסיקה את הלורד פרקוואד בימים אלו, מציאת הנסיכה פיונה.
הלורד, רודן חסר-לב, אכזר ונמוך, חפץ בכל לבו להפוך למלך של דולוק.
הראי מנסה לרמוז לו כי לפיונה יש סוד הנוגע למה שקורה לה עם שקיעת השמש, אך פארקווד משתיק אותו ומסרב לשמוע.
שרק הביס את כל המתמודדים בתחרות, אשר צוו בידי הלורד להרוג את שרק, וסיכם עם הלורד כי יביא את פיונה, שעליה שומר דרקון יורק אש, ובתמורה יצורי האגדות יקבלו את ביתם בחזרה, ובעקבות כך יפנו את ביצתו של שרק.
שרק יצא למסע אל עבר הטירה האפלה והמרוחקת מדולוק, שבה שוכנת פיונה במגדל הגבוה ביותר.
על הטירה שומר דרקון אכזרי, שחיסל כל אביר שניסה להיכנס לטירה.
בעוד שרק מחפש אחר הדרקון, והחמור אחר הנסיכה - התהפכו תפקידיהם, כאשר שרק הוטח על ידי זנב הדרקון אל חדרה של פיונה, בעוד החמור רכש בינתיים את אהבת הדרקון, שהתגלה למעשה כדרקונית נקבה.
לאחר שפיונה, שרק והחמור ברחו בהצלחה, והשאירו את הדרקונית שבורת הלב לבדה בטירה, הם החלו את מסעם חזרה לדולוק.
פיונה, אשר ציפתה לאביר על סוס לבן, נסיך מושלם ויפה-תואר מהאגדות, מופתעת לגלות כי גיבורה הוא עוג כעור וגס-רוח, וכן מתאכזבת מכך שפארקווד לא הגיע לחלץ אותה בעצמו.
כשהערב הגיע, פיונה דורשת להקים מחנה, ובנתה לעצמה מחסה בתוך מערה.
שרק והחמור נותרו לישון בשטח.
שרק פתח את לבו בפני החמור וסיפר לו על הרושם המוטעה שמקבלים כולם מהופעתו, וכי הם בטוחים שמולם עומדת מפלצת אכזרית וחסרת רגשות, וזאת מבלי לדעת כי פיונה צותתה לדבריו בסתר, מה שגרם לה לסגת מדעתה הקדומה והשלילית על שרק.
ביום המחרת, פיונה התנצלה על התנהגותה והכינה לשלושתם ארוחת בוקר.
בהמשך צעידתם, הם נתקלו ברובין הוד וחבריו, אשר רוצים להרוג את שרק ולהציל את הנסיכה מידיו, בחושבם כי שרק חטף אותה במטרה להרע לה.
לפני המתקפה, "חבורת העליזים" של רובין הוד פוצחת בשירה, ואף רוקדת ריקוד אירי.
פיונה מתגלה כלוחמת קשוחה ומביסה את כולם בעזרת כישורי לחימה בלתי-צפויים, מהם שרק מתלהב במיוחד.
בהמשך שרק ופיונה ממשיכים להתקרב זה לזו, שרק מבשל עבור פיונה עכברים ופיונה מתלהבת מבישוליו ומבטיחה לבוא ולבקר אותו בביצה לאחר שתינשא לפארקווד.
שרק, שפיתח במהלך המסע חיבה כלפי פיונה, מחליט בלבו לספר לה על כך בקרוב.
השמש שוקעת ופיונה שוב נלחצת ונכנסת למחסה, כשהיא טוענת בפני שרק והחמור שהיא מפחדת מהחושך.
באמצע הלילה, נכנס החמור אל טחנת הקמח הנטושה בה לנה פיונה במטרה לברר את שלום הנסיכה.
כשהוא מגיע, הוא רואה עוגית - מפלצת מכוערת לבושה בשמלתה של פיונה ובעלת תסרוקת דומה.
בתחילה החמור חושב כי המפלצת העומדת מולו אכלה את הנסיכה, ורק לאחר מכן הוא מבין כי זו פיונה אשר עומדת מולו.
היא מגלה לו את סודה הגדול: בילדותה, הוטל עליה כישוף, האומר כי בשקיעת השמש יופייה יעלם, והיא תהפוך למפלצת חסרת חן.
הכישוף יופר רק על ידי נשיקת אוהב אמיתי, אשר תחזיר לפיונה את צורתה האמיתית.
פיונה מספרת לחמור על הזדהותה עם מצוקות שרק ואומרת כי הסיבה להתחבאותה היא הפחד מרושם ראשוני, ומתארת את עצמה כ"מפלצת מכוערת ומגעילה".
באותו הזמן ממש, שרק מתקרב עם פרח בידו, ושומע את פיונה אומרת לחמור "כיעור ונסיכה לא הולכים יחד" ו"מי יוכל לאהוב מפלצת מכוערת ודוחה".
שרק משוכנע שהיא התכוונה לכך שעוגים ונסיכות לא יכולים להיות יחד ושהיא התכוונה אליו כ"מפלצת המכוערת", ולא מבין את כוונתה האמיתית של הנסיכה בדבריה.
שבור לב, כועס ונעלב מדברי פיונה, פונה שרק לבדו אל עבר טירתו של הלורד פרקוואד.
בבוקר, פיונה מגלה כי הלורד פרקוואד ומשמרו הגיעו לאסוף אותה אל עבר הטירה.
שרק, אשר סיפר לה כי שמע את שיחתה עם החמור בליל האתמול, אמר לה כי אין לו עוד עניין לדבר איתה לעולם.
פיונה מצדה, אשר חושבת כי שרק כועס על כך שלא סיפרה לו את סודה, חוזרת עם הלורד.
החמור מנסה לומר לשרק כי הוא הבין לא נכון את דבריה של פיונה, אך שרק כועס גם עליו (מכיוון שהיה חלק מהשיחה) ולא נותן לו להשלים את דבריו.
שרק חוזר לביצתו השוממה שבור לב ונרגן, אך שם הוא נתקל בחמור, אשר דורש חלק מן הביצה של שרק, בטענה כי גם לו היה חלק במסע שאליו יצאו יחדיו.
שרק, שחשב כי החמור צחק עליו יחד עם פיונה, מנסה לגרש אותו, אך ללא הצלחה.
במקביל, בטירת דולוק פיונה מתכוננת לחתונה עם פארקווד, אך היא לא מתלהבת מחתנה המיועד וליבה נשבר מהשינוי הפתאומי ביחסו של שרק אליה ומהפרידה ממנו.
לאחר שהקשיב שרק לחמור והבין את גודל אי ההבנה, וכי פיונה מחבבת אותו עד מאוד, הוא מתנצל בפני החמור, ומחליט להפסיק בכל מחיר את חתונתם של פיונה והלורד פרקוואד.
שרק והחמור נעזרים בדרקונית אשר הצליחה לברוח מן הטירה וחיפשה את החמור אהוב לבה.
בהגיעו אל טירתו של הלורד, מתפרץ שרק במהירות לאולם החתונה בדיוק לפני שפיונה הספיקה לנשק את פרקוואד (במטרה להישאר יפהפייה) ואמר לה כי פרקוואד חפץ להתחתן אתה לא בשל אהבתו אליה אלא רק בשל רצונו למלוך.
פיונה הפגועה נוזפת בו, אולם בסתר לבה היא מבינה משתיקתו כי הוא באמת אוהב אותה.
השמש שוקעת ופיונה מחליטה לחשוף בפניו ובפני הקהל כולו את סודה.
פרקוואד נגעל ממראה אשתו, ומצווה להשליך את זוג העוגים לכלא.
בשומעו את שריקת העזרה של שרק, החמור פרץ אל תוך האולם עם הדרקונית אשר טרפה את הלורד ופלטה את כתרו.
שרק ופיונה מתוודים על אהבתם ההדדית ומתנשקים, והקללה מוסרת מפיונה - אך להפתעתה היא נשארת בצורת עוגית משום שזו היא צורת אהבתה האמיתית, ושרק אומר לה שבעיניו היא יפהפייה גם בצורה זו.
חתונתם של שרק ופיונה מתרחשת בביצה, בהשתתפות כל יצורי האגדות שפארקווד גירש מדולוק.
הסרט מסתיים בתמונתם של שרק ופיונה בכרכרת הבצל שלהם, נוסעים אל עבר השקיעה.
תמונה זו מופיעה כסוף של ספר האגדה "שרק", המסתיים במשפט "והם חיו מכוערים ומאושרים, עד עצם היום הזה".
שרק הוא עוג ירוק, המדובב בסדרת הסרטים על ידי השחקן מייק מאיירס ובעברית על ידי הזמר יובל דור.
שרק, לעומת פיונה נולד כעוג ולא כבן אדם, הבדל שמשפיע על יחסה אליו.
שרק, הרגיל להיות בודד בשלוותו, מאבד אותה כאשר כל היצורים הקסומים ממלאים את אזור ביתו על פי פקודת הלורד פאקוורד.
שרק מתעצבן ופונה יחד עם החמור לממלכתו, 'דולוק', משם הוא נשלח להציל את הנסיכה פיונה, משימה שאם תצליח, על פי מילותיו של הלורד, תחזיר את הביצה השלווה של שרק.
אט אט, שרק מבין שמצא את אהבתו האמיתית ועובר תהליך חשוב ומשמעותי שמשנה את חייו לגמרי.
בסוף הסרט, שרק מונע את החתונה בין פיונה לפאקוורד וזוכה בליבה.
על פי שמועות שלא אושרו על ידי דרימוורקס מבוססת דמותו של שרק על אדם אמיתי בשם מוריס טייה, שהיה מתאבק ומשורר.
הוא נולד בשנת 1903 וסבל מאקרומגליה, מחלה נדירה שבה עצמות כפות הידיים, כפות הרגליים והגולגולת ממשיכות לגדול באופן לא פרופורציונלי.
הנסיכה פיונה מדובבת בסרטים על ידי השחקנית קמרון דיאז ובעברית על ידי שרונה נסטוביץ'.
בילדותה, נפלה על פיונה קללה נוראית שעל פיה היא הופכת לעוגית לאחר שקיעת השמש בכל יום.
הוריה, מלכי ממלכת 'הרחק הרחק מכאן', על פי הצעתה של הפיה הסנדקית, העבירו אותה אל תוך מגדל גבוה המוקף בלבה ונשמר על ידי דרקון אימים.
רק כאשר היא תינצל על ידי אביר שיתאהב בה אהבת אמת הקללה תוסר.
פיונה ניצלת לבסוף על ידי שרק, עוג בעצמו, ולאחר אירועי הסרט הם מתאהבים ומתחתנים.
החמור מדובב על ידי השחקן אדי מרפי בסרטי שרק ובעברית על ידי השחקן ליאור כלפון.
הוא ניצל בתחילת הסרט על ידי שרק ואט אט נוצר קשר חברותי ביניהם, תוך כדי מסע קשה של שניהם לעבר הטירה בה כלואה פיונה וחזרה.
החמור הוא פטפטן, חייכן, בלתי נסבל, נודניק, מציק, ודמות קומית מלאת חיים.
הנבל הראשון ששרק פוגש, שולט בשטחה של ממלכת דולוק, הלורד גירש את כל היצורים אל הביצה בה מתגורר שרק, בטענה כי הם מקלקלים את עולמו המושלם.
בסוף הסרט נהרג על ידי הדרקונית אשר אכלה את הלורד ופלטה רק את כתרו.
בסרטון שרק 4D הדרקונית הוציאה אותו מבטנה וקברה אותו בבית קברות והוא מוצג כרוח רפאים.
בסרט הוא נראה לראשונה כלוא בטירתו של הלורד פארקוואד כשהוא סובל עינויים אך לא מוכן לגלות פרטים סודיים.
בהמשך סדרת הסרטים הוא הופך לחבר קרוב של שרק שמסייע לו במאבקיו השונים.
דרקונית אדומה ויורקת אש, ששמרה על הטירה של פיונה והרגה כל אביר שניסה להיכנס לטירה, היא נקשרה מאוד לחמור מאז שגילה שהיא נקבה ובהמשך הפכה לבת זוגו והם הביאו לעולם ילדים חמורים-דרקונים.
מאותה נקודה אופייה השתנה והיא הפכה מתוקפנית ומאיימת לידידותית.
הרגה את הלורד פארקווד ובהמשך הסדרה גם את הנסיך מקסים.
הדרקונית לא מדברת אך מבינה את שפת בני האדם.
היצורים מן האגדות כמו הזאב, כיפה אדומה, שלושת החזירונים, העכברים העוורים, פינוקיו ועוד, הם דמויות מהאגדות המופיעות בכל סדרת הסרטים.
הם נראים לראשונה לאחר פלישתם לביתו של שרק עם שאר היצורים מהאגדות בסרט.
בהמשך הסדרה הם הופכים לחבריו של שרק ומסייעים לו במאבקיו השונים נגד הנבלים.
הראי הקסום משלגיה ושבעת הגמדים.
בסרט הראי נלקח ללורד פרקוואד והיה שייך לו הוא שירת ועזר לו לבחור נסיכה לה יינשא.
לאחר שפארקווד מת הראי השתחרר.
בתחילה, השחקן כריס פרלי היה אמור לדבב את קולו של שרק, אך הלך לעולמו לפני שסיים להקליט את כל הטקסטים שלו.
לאחר מותו, מייק מאיירס קיבל את התפקיד.
לאחר שהקליט את כל שורותיו בסרט, הוא התבקש להקליט אותן מחדש עם מבטא סקוטי, שהתאים יותר לסרט לדעת הבמאים.
הקומיקאית ג'אנין גארפולו הייתה אמורה לדבב את פיונה, אך לאחר מותו של פארלי הוחלט לשנות את אופי הדמות וללהק את קמרון דיאז.
"טירת דולוק" היא פרודיה מובהקת על פארקי השעשועים של דיסנילנד.
היא, כמו מתקני דיסני, מכילה בתוכה ביתן כרטיסים, שער מסתובב לכניסה, סדרנים הלבושים בתחפושות משעשעות, חנות מזכרות, סיורי כרכרה עם סוסים, וסרטון הדרכה על העיר דולוק, המזכיר את האטרקציה "זה עולם קטן".
לפי השערות שונות, ההשראה לדמותו של לורד פרקוואד היא מייקל אייזנר, אחד ממנהלי דיסני לשעבר, אשר פיטר את מנכ"ל דרימוורקס הנוכחי, ג'פרי קצנברג, מחברת האנימציה של דיסני, בשנת 1994.
בתחילת הסרט, רואים את אבא דוב אמא דובה וילד דוב מאגדת זהבה ושלושת הדובים בתוך כלובים אך אחר כך ניתן לראות כי בביצתו של שרק נוכחים האבא והבן אך האם חסרה.
לאחר החזרה מהטירה שבה הייתה כלואה פיונה, עת שרק מסביר לחמור את רגשותיו, הסצנה נחתכת אל חדר השינה של הלורד פרקוואד, שם ניתן לראות מה עלה בגורלה של אמא-דובה: היא נהפכה לשטיח.
במהלך מסע ההצלה של פיונה מהטירה, אומר שרק לפיונה "Well, I have to save my ass", משפט שדובב לעברית כ"אני צריך לשמור על ישבני וגם להציל את החמור" - המילה Ass שימשה באנגלית בכפל משמעויותיה: ישבן וחמור.
בזמן הקטע הזה, ניתן לראות ברקע ספר בישול הנושא את הכותרת "כיצד לאכול אביר".
בסצנה שבה נראה חדר השינה של פרקוואד, מאחורי מיטתו תלויים מספר דיוקנאות שלו.
באחד מהציורים ניתן לראות את פרקוואד עולה מתוך הים.
זוהי פרודיה על הציור מתקופת הרנסאנס, "הולדת ונוס", מאת בוטיצ'לי, שבו עולה ונוס מן הים באותה הצורה בדיוק.
בסצנת הקרב בין פיונה לרובין הוד וה"אנשים העליזים", פיונה קפצה באוויר, קפאה במקומה למשך כמה שניות, והמצלמה הסתובבה סביב גופה.
זוהי בדיחה על סצנות הקרב המקובלות בסרט "מטריקס".
בסרט השני בסצנה שבה שרק וחמור פוגשים לראשונה את החתול במגפיים, ובה הוא מנסה לתקוף את שרק בשליחותו של המלך, יש קטע שבו הוא מזדחל לתוך חולצתו של שרק ואז פורץ החוצה מתוך החולצה בקריעה כלפי חוץ, כשגופו של החתול זקוף, ידיו צמודות לגוף והוא מעין לוחש לחישת נחש.
הקטע הזה הוא פרודיה על סרטי "הנוסע השמיני", בקטעים שבהם הזינומורף (החייזר) בוקע מתוך חזהו של הקורבן שבתוכו נולד.
הסרט עובד למחזמר בתיאטרון ברודוויי, עלה ב-14 בדצמבר 2008 וזכה להצלחה אדירה.
המחזמר היה מועמד לזכייה בפרסים רבים כגון: שמונה פרסי טוני (כולל ל"מחזמר הטוב ביותר"), שנים עשר פרסי "דרמה דסק", עשרה פרסי "מעגל מבקרים חיצוני" ועוד.
המחזמר זכה בפרס טוני על "עיצוב התלבושות הטוב ביותר".
המחזמר תורגם לעברית והוצג בהיכל התרבות במהלך אוגוסט 2010 בבימויו של עוז מורג.
שיחקו בו דביר בנדק בתפקיד שרק, יעקב כהן בתפקיד דונקי, ציון ברוך בתפקיד לורד פרקוואד, דנה פרידר בתפקיד פיונה וטל מוסרי בתפקיד פינוקיו.
סרטי ההמשך הם שרק 2, שרק השלישי ושרק לנצח.
בנוסף יצאו שלושה סרטונים קצרים - האחד בתלת־ממד המספר על ירח-הדבש של שרק ופיונה, השני שילב סיפור חג מולד בעלילות הגיבורים והשלישי מספר על מה שקורה בליל כל הקדושים הראשון של הילדים שלהם.
בנובמבר 2011 יצא הסרט: החתול של שרק, סרט ספין אוף לסדרת הסרטים של שרק.
Shrek 4-D הוא סרטון מיוחד בתלת־ממד שיצא בשנת 2003 מחברת דרימוורקס והופץ בפארק יוניברסל ובעקבות הצלחתו יצא גם בתקליטור DVD.
הסרטון מספר על ירח-הדבש של שרק ופיונה אבל תלוניוס, העוזר של לורד פרקוואד חוטף את פיונה ודוהר עם פיונה על סוס.
שרק וחמור דהרו עם הכרכרה שלהם עד שתלוניוס, הסוס שלו ופיונה נעלמו ושרק וחמור מגעים לבית קברות ששם קבור לורד פרקוואד.
חמור מאוד פחד וחשב שיש בבית הקברות רוחות רפאים ואז הגיעה הרוח של פרקוואד עם דרקון מפסל שחי ופרקוואד אמר שפיונה צריכה למות כדי שהוא יתחתן איתה והוא יהיה המלך של עולם המתים ודרקונית, אשתו של חמור מגיעה להציל את שרק וחמור.
אחרי זה תלוניוס קושר את פיונה לרפסודה שקרובה למפל כדי שפיונה תמות ואז היא תהפוך לרוח אבל דרקונית, חמור ושרק הצילו את פיונה ואז דרקונית ירתה אש ברוח של לורד פרקוואד ואז פרקוואד התפוצץ.
בסוף דרקונית לוקחת את שרק, פיונה וחמור לבית מלון ששרק ופיונה יהיו בירח הדבש שלהם.
הסרטון נקרא שרק 4D אף על פי שהוא בתלת־ממד.
הממד הרביעי הוא המים, הרוח והאפקטים הנוספים שמרגיש הקהל שיושב באולם וצופה בסרט בזמן שהדברים מתרחשים על המסך.
הסרט הופץ ב-DVD, בו לא ניתן להוסיף את הממד הרביעי, לכן הוא נקרא שרק 3D.
שרק (מייק מאיירס) הגיבור הראשי, עוג ירוק שהציל את פיונה מרוחו של לורד פרקוואד.
הנסיכה פיונה (קמרון דיאז): אשתו של שרק, נחטפה על ידי תלוניוס, העוזר של לורד פרקוואד.
חמור (אדי מרפי): חמור מדבר שעזר לשרק להציל את פיונה.
לורד פרקוואד (הרוח) (ג'ון לית'גאו): רוחו של לורד פרקוואד, האויב של שרק.
בגלל שפרקוואד נאכל על ידי דרקונית והוא מת הוא רצה שפיונה תתחתן איתו.
כדי לעשות את זה היא צריכה למות כדי להפוך לרוח ושפרקוואד יהיה המלך של עולם המתים.
תלוניוס: העוזר הטיפש של לורד פרקוואד.
דרקונית: אשתו של חמור, עוזרת לשרק וחמור להציל את פיונה.
שַׁרְקָן (שם מדעי: Cavia porcellus; ידוע בעברית גם בשמות חֲזִיר יָם או קָבִיָּה) הוא מין מכרסם בגודל בינוני אוכל צמחים, שמוצאו מהאזור שמצפון לנהר האמזונאס באמריקה הדרומית.
הוא הובא לאירופה לראשונה על ידי הספרדים בזמן כיבוש פרו בשנת 1532. כיום השרקן נפוץ בכל העולם כחיית מחמד וכחיית מעבדה.
הוא פעיל בעיקר בלילה, וביום מסתתר ואוכל.
על אף דמיונו החיצוני של השרקן לאוגר, הם אינם שייכים לאותה המשפחה, אם כי שניהם שייכים לסדרת המכרסמים.
שרקנים נפוצים מאוד כחיות מחמד, אך דורשים תנאים מתאימים לרבות שטח גדול מספיק, סביבה שקטה והעשרה .
תוחלת חייו של השרקן היא 5–6 שנים בשבי, אך הוא יכול להאריך חיים עד שמונה שנים.
השַׁרְקָן נקרא בעברית חֲזִיר יָם, בעקבות השפות האירופאיות.
באנגלית השרקן קרוי "חזיר גינאה" (Guinea pig), בצרפתית "חזיר הודו" (Cochon d'Inde), בגרמנית "חזיר ים קטן" (meresweinchen) ובשפות אחרות בשמות דומים.
האטימולוגיה של השם "חזיר ים" לא ידועה בוודאות, וקיימות סברות שונות לגביה, אך אין סברה מבוססת ומקובלת באופן כללי.
אחת הסברות היא שהשם ניתן משום שהוא הובא לאירופה מעבר לים, והזכיר לאירופאים את החזיר בהרבה מאפיינים פיזיים והתנהגותיים.
בגרמנית הוא נקרא "חזיר ים קטן" ומקור השם היסטורי: בעבר הדולפין נקרא בגרמנית "חזיר ים" ומאחר שהקביה השמיע שריקות המזכירות דולפינים, הוא נקרא "דולפין קטן" על ידי הימאים שהביאו אותם בספינות, ו"דולפין קטן" מילולית היה "חזיר ים קטן".
בעברית, הנחיל לו פנחס אמתי את שמו העברי שרקן עקב הציוצים (הדומים לשריקות) שהוא משמיע בעיקר כאשר הוא מפחד או רעב.
כיום נפוצים לחיה זו בעברית לצד "חזיר ים" גם השמות "קָבִיָּה" (השם המדעי ושם הסוג) ו"שרקן".
אורך גופו של שרקן בוגר מגיע עד 20 סנטימטר, וצבע פרוותו חום, כתום, לבן, אפור, שחור או שילוב של צבעים אלה.
בגפיים האחוריות יש לו שלוש אצבעות ובקדמיות - ארבע.
השרקנים הזכרים מגיעים לבגרות מינית בגיל שלושה חודשים, והשרקניות הנקבות מגיעות לבגרות מינית בגיל חודשיים.
תקופת הייחום של הנקבה נמשכת שישה עשר ימים.
היריון של קביה נמשך בין חודשיים לחודשיים וחצי (59–72 יום), והנקבה יכולה להיכנס להיריון מחדש מספר שעות לאחר ההמלטה.
השרקן מתפקד באופן עצמאי החל מזמן קצר לאחר הלידה.
בהמלטה נולדים בין שניים לארבעה גורים, אך לפעמים גם חמישה או שישה.
הגורים נולדים במשקל של 75–100 גרם עם פרווה, בעיניים פקוחות וביכולת מוטורית גבוהה, ויכולים לאכול עצמאית מגיל שלושה ימים.
עם זאת, הם זקוקים לחלב אם עד גיל ארבעה שבועות לשם בניית מערכת חיסונית חזקה ויציבה.
שרקנים הם ידידותיים מאוד ולכן נוחים כחיות מחמד.
חלק משרקני המחמד משוחררים בבית, אך לרוב מגדלים אותם בכלובים כמו אוגרים.
בארצות הברית, גידול השרקנים נפוץ מאוד ומגדלי שרקנים עורכים תערוכות גזעים, עבור גזע האנגורה, גזעים ארוכי שיער, גזע ההימלאיה וגזעים אחרים.
שרקנים דורשים תנאים מתאימים לגידול: הם זקוקים לכלוב גדול מספיק, כשההמלצה היא לפחות מ"ר אחד לשני שרקנים, למצע עמוק של 3–5 ס"מ, מחומר מתאים שלא יזיק לדרכי הנשימה שלהם; הם זקוקים לסביבה שקטה וטמפרטורה מתאימה וכן לכמות מספיקה של ויטמין C ולצעצועי לעיסה והעשרה..
הגזעים הנפוצים בישראל הם ממין מעורב ברובם.
הם ידידותיים ונוחים לגידול, ולא דורשים טיפול רב.
יש לספק להם מעט ירקות פעם ביום (עלים ירוקים, חסה, גזר, פלפל, כרוב לבן תפוח עץ ופטרוזיליה אך לא אבוקדו, עגבניות או פירות הדר), לצד מזון יבש הנמכר בחנויות לחיות מחמד.
השרקנים פעלתניים מאוד, ונוהגים להתרוצץ ולשחק.
הם זקוקים להרבה ויטמין C, ולכן בתור מקור לוויטמין C מומלץ לספק להם אבן ויטמינים (למכרסמים), פירות וירקות (יש לשטוף היטב), חציר (רצוי אספסת), וכופתיות מיוחדות לשרקנים שמוסיפים להן ויטמין C.
חציר חיוני להם מכיוון שקיבת השרקן חייבת לעבוד כל הזמן אחרת היא עשויה להגיע למצב של קיפאון (כעבור מספר שעות) מה שיסכן את חייהם.
כמו כן חציר עוזר בשחיקת השיניים של השרקן שלא מפסיקות לצמוח בתקופת חייהם.
השרקנים נהנים ללעוס את מצע החציר ולחפור מחילות בקש.
אפשר לשים להם קופסאות קטנות או צינורות חלולים, שבהם הם אוהבים להסתתר ולשחק.
יש לשים להם גזעי עץ קטנים (קרשים מעץ מלא, שאריות מנגריות) אותם הם יכולים לכרסם.
מצע טוב הוא גלילי עץ המיועדים לחתולים.
אין להחזיק את השרקן בטמפרטורה מתחת ל-18 מעלות צלזיוס, מתחת לטמפרטורה זו ישנה סכנה לירידה בתוחלת החיים של השרקן.
השרקן חששן מטבעו, אך שרקן מבוית רגיל לבני אדם, ובהדרגה יגבר ביטחונו באיש המאכיל אותו.
שרקנים נקשרים לבעלים שלהם ולומדים מהר לזהות את קולות פתיחת המקרר או שקית האוכל ומשמיעים קולות שריקה והתרגשות בידיעה שהאוכל מגיע.
יש להרחיק את השרקן ממוקדי רעש חזק ואין להשאירו באור שמש חזק אף לא לזמן קצר.
הקביה הוא חיה עדרית וחברותית, ולכן במידת האפשר יש לאמץ יותר משרקן אחד.
אחרי ששרקן אחד יתרגל לשטח בבית, יהיה קשה עד בלתי אפשרי להוסיף לו שרקן נוסף (במיוחד אם מדובר בשני זכרים), מפני שהשרקן הוותיק יתקוף את ה"פולש".
השרקן הוא אורגניזם מודל מקובל בניסויים מדעיים ביונקים, לצד עכברים וארנבים.
שמו באנגלית Guinea Pig משמש כינוי למושא ניסויים כללי, בדומה ל"שפן ניסיונות" בעברית, שנתקבע בעקבות השגיאה הנפוצה לכנות ארנב או ארנבון "שפן".
בפרו ובסביבתה (שם מכונה השרקן Cuy) מקובל לאכול את בשרו, שנחשב למאכל הלאומי של פרו עוד מימי ביותו של השרקן על ידי שבט האינקה.
בשר שרקן הוא מאכל מקומי טיפוסי גם בבוליביה ובאקוודור.
ברפואה הדרום-אמריקאית העתיקה משתמשים בשרקנים כדי לגלות מחלות.
שרק השלישי הוא סרט קולנוע בהנפשה ממוחשבת משנת 2007, המהווה את סרט ההמשך ל"שרק 2".
זהו הסרט השלישי בסדרת סרטי "שרק".
כמו שני קודמיו, גם סרט זה הופק על ידי חברת דרימוורקס.
הסרט מתחיל כאשר הנסיך מקסים, בעקבות מאורעות הסרט הקודם, הופך למוקצה ומנודה בממלכת "הרחק הרחק מכאן".
הוא מופיע כשחקן במחזה קפה-תיאטרון כושל ומגורש מהבמה בשריקות בוז.
מול תמונת אמו, הפיה הסנדקית (שנהרגה בסיום הסרט הקודם) הוא נשבע לנקום בשרק ולקבל את כתר המלכות למרות הכל.
במקביל, המלך הארולד, שהפך בסיום הסרט הקודם לצפרדע, חולה מאוד ושרק ופיונה ממלאים את מקומו, אך בחוסר הצלחה, ושרק מביע עניין לחזור לחייו השקטים בביצה.
פיונה מדברת איתו על רצונה להביא ילדים, אך שרק נבהל ונרתע מהרעיון.
כשהוא על ערש דווי, הארולד מתנצל בפני שרק ופיונה על התנהלותו כלפיהם בעבר ומטיל על שרק להיות היורש.
שרק מסרב, והארולד אומר לו שיש רק עוד יורש אחד שבא בחשבון - ארתור, בן דודה של פיונה, שלומד בבית ספר ביבשת אחרת.
הארולד נפטר ונערכת לו הלוויה מלכותית.
מקסים צופה בהלוויה מרחוק, ולאחר מכן הולך לפונדק הנבלים, שם הוא מגייס כמעט את כל הנבלים מהאגדות, לצאת ולנקום את נקמתם בגיבורי האגדות.
שרק מפליג יחד עם חמור והחתול במגפיים כדי להביא את ארתור.
רגע לפני שהם יוצאים לדרך, פיונה מבשרת לשרק שהיא בהיריון.
שרק מעמיד פנים שהוא שמח אך נלחץ ומפחד, ובהמשך גם חווה סיוט על חיי האבהות.
שרק, חמור והחתול מגיעים לבית הספר שבו לומד ארתור, ומגלים כי הוא התלמיד הכי פחות פופולרי במקום, שמהווה מושא ללעג.
למרות זאת, שרק משכנע אותו שהוא מתאים לתפקיד המלך והם מתחילים להפליג בחזרה.
פיונה עורכת "מסיבת הריון" בארמון לצד אמה המלכה ליליאן, חברותיה הנסיכות - שלגיה, סינדרלה, היפהפייה הנרדמת ורפונזל, הדרקונית וחבורת היצורים מהאגדות - פינוקיו, ג'ינג'י, העכברים, החזירים והזאב.
מקסים והנבלים מבצעים הפיכה צבאית ומתחילים להשתלט על הממלכה.
כשהם מגיעים לארמון, יצורי האגדות מעכבים אותם בעוד פיונה, ליליאן והנסיכות נמלטות, אך לבסוף רפונזל בוגדת בהן ומובילה אותן היישר אל מקסים - שם מתגלה כי היא בת זוגו, והן מושלכות לכלא.
מקסים מאיים כי ברגע ששרק ישוב לממלכה, הוא יטפל בו בצורה מיוחדת.
בזמן ההפלגה בספינה, שרק מנסה לשכנע את ארתור כי הוא הולך ליהנות בתפקיד המלך, אך חמור והחתול אומרים לו דברים שגורמים לו להירתע והוא מנסה לסובב את הספינה ולשוב בחזרה.
הספינה מתרסקת לחוף והארבעה נקלעים לאי של הקוסם מרלין.
שרק וארתור מקיימים שיחת נפש שבה הם מגלים שלשניהם פחדים דומים, וארתור משתכנע להמשיך איתם במסע.
קפטן הוק והנבלים מגיעים אל האי במטרה לתקוף את שרק, אך כושלים.
ארתור מבקש ממרלין שישגר את הארבעה בחזרה אל הממלכה, ומרלין מצליח - אך בטעות מחליף בין הגופים של חמור והחתול.
כשהארבעה חוזרים לממלכה, הם מגלים שמקסים ביצע את ההפיכה וכי הוא מתכנן להוציא את שרק להורג במופע מיוחד מול כל הממלכה.
הם מגיעים אל מקסים, שם שרק, כדי להגן על ארתור, מגלה את האמת - שהוא עצמו היה המיועד לתפקיד המלך וארתור הוא רק ברירת מחדל.
מקסים משחרר את ארתור, בעוד חמור והחתול מצטרפים אל פיונה והנסיכות בכלא, ושרק נשאר בידיו לקראת המופע.
ארתור נפגע מאוד מדבריו של שרק ועוזב את החבורה.
בינתיים בכלא, פיונה מובילה את הנסיכות המפונקות לקחת את גורלן בידיהן ולהילחם עבור החופש שלהן.
החבורה מצליחה לברוח מהכלא (הודות לליליאן שמבקעת את חומות הכלא בנגיחה), ויוצאת לפעולה לחילוצו של שרק.
המופע המיוחד של מקסים מתחיל, כאשר הוא ורפונזל מציגים מחזה שבו הוא אמור לחלץ אותה מפני שרק.
שרק מועלה לבמה כשהוא אזוק, ומצליח לזכות באהדת הקהל בזכות הערותיו הציניות על איכות המשחק והשירה הירודה של מקסים.
רגע לפני ההוצאה להורג, פיונה והחבורה פורצים אל הבמה ונלחמים במקסים, אך מקסים קורא לחבריו הנבלים שמשיבים מלחמה.
בשיא המהומה, ארתור מגיע ונושא נאום שבו הוא מצליח לשכנע את הנבלים לנטוש את דרכם הרעה.
היחיד שלא משתכנע הוא מקסים, שממשיך לנסות להרוג את שרק, אך כושל, ולבסוף הדרקונית מפילה עליו את המגדל מהתפאורה של המופע והורגת אותו.
כתר המלכות מתגלגל אל ארתור שמקבל אותו לקול תשואות הקהל.
חמור והחתול הולכים אל הקוסם מרלין שמצליח להחזיר אותם לגופים המקוריים.
שרק ופיונה חוזרים אל הביצה, שם נולדים שלושת ילדיהם - פרגוס, פרקל ופלישיה.
המשפחה והחבורה כולה מתגייסים כדי לטפל בהם.
שרק 2 הוא סרט המשך לסרט ההנפשה שרק, אשר יצא לאקרנים בשנת 2004, כשלוש שנים לאחר הסרט הראשון.
שלוש שנים לאחר יציאת סרט זה, יצא סרט ההמשך שרק השלישי.
השיר "Accidentally in Love" בביצוע להקת Counting Crows, אשר מופיע בסצנת הפתיחה של הסרט, היה מועמד לפרס אוסקר לשיר המקורי הטוב ביותר, לפרס גלובוס הזהב לשיר המקורי הטוב ביותר ולפרס גראמי לשיר הטוב ביותר שנכתב לסרט קולנוע, לטלוויזיה או למדיה ויזואלית אחרת.
הסרט מתחיל כשקול אנונימי, שתוך זמן קצר מתברר כקולו של הנסיך מקסים, מספר את סיפורה של פיונה והקללה שהוטלה עליה עד לנשיקת אהבת אמת.
מקסים יוצא למצודת הדרקון, אך שם נתקל בזאב שמספר לו שפיונה כבר חולצה מהמגדל והיא בירח דבש.
במקביל, הזוג הטרי שרק ופיונה חוזרים לביצה שלהם לאחר ירח דבש.
ביחד עם דונקי, החמור המדבר והמעצבן.
הם מקבלים הזמנה מפתיעה של המלך והמלכה – הוריה של פיונה – אל ארצם, "הרחק הרחק מכאן", כדי לקבל את ברכתם על החתונה.
שרק חושש כיצד יגיבו ההורים, לאחר שיראו עם מי התחתנה בתם ומה קרה לה כתוצאה מכך, ופיונה מרגיעה אותו ומבטיחה לו שהם יכבדו את בחירתה – אך עם הגעתם לארמון מתברר כי שרק צדק, כאשר הוא והמלך הארולד מתעמתים בארוחת הערב.
אמה של פיונה, המלכה ליליאן, מופתעת גם היא מהחלטתה להינשא לשרק ולהישאר עוגית, אך מתנהגת בגישה מכילה יותר כלפי הזוג.
פיונה מתעצבת מהריב בין אביה לבין שרק, ואז נגלית אליה הפיה הסנדקית שלה, שמבטיחה לה אושר ועושר, ומופתעת לגלות שהיא כבר התחתנה עם שרק ונשארה בצורת עוגית.
הפיה מגיעה לאחר מכן אל הארולד, ושם מתגלה כי היא אמו של הנסיך מקסים וכי היה לה הסכם עם הארולד - לפיו פיונה תתחתן עם מקסים בתמורה להסרת הקללה.
במקביל, שרק מחטט ביומן שכתבה פיונה בילדותה ומגלה שכבר אז חלמה להינשא למקסים ולחיות איתו באושר ועושר.
שרק חושש שאולי הוא אינו האהוב המתאים שיהפוך את פיונה למאושרת, ומחליט להשתנות עבורה.
הארולד שוכר את שירותיו של החתול במגפיים כמתנקש שאמור להרוג את שרק.
החתול תוקף את שרק אך כושל במשימתו, שרק בהתחלה רוצה להרוג אותו אך לבסוף חס על חייו, והחתול מגלה לו את המזימה של הארולד ומבקש כאות תודה להתלוות אליו ולהפוך לבן בריתו.
בינתיים בארמון, פיונה מודאגת מהיעלמותו של שרק.
שרק מבקש את עזרתה של הפיה הסנדקית אך היא מסרבת לעזור לו, וכך הוא פורץ יחד עם חמור והחתול אל מפעל השיקויים שלה וגונב את שיקוי "אושר ועושר", שאמור להשפיע עליו ועל אהבת האמת שלו.
שרק וחמור שותים מהשיקוי, ולמחרת בבוקר פיונה חוזרת לצורתה האנושית מהסרט הראשון, שרק הופך לגבר נאה וחמור הופך לסוס לבן ואצילי.
השלושה חוזרים אל הארמון ופיונה פוגשת את חמור וחתול, אך שרק נחסם על ידי הפיה הסנדקית, שמסבירה לו ש"עוגים לא חיים באושר ועושר" וכי אם הוא רוצה שפיונה תהיה מאושרת, עליו להיפרד ממנה ולהניח לה לנפשה.
מהחלון הוא רואה את פיונה פוגשת את מקסים, וחושב שפיונה התאהבה בו.
בפועל מקסים מתחזה לגרסה האנושית של שרק - אם כי פיונה מתקשה להאמין לכך.
בהמשך הארולד נפגש עם הפיה הסנדקית בפאב וחושש מכך שפיונה תעלה על המזימה.
הפיה נותנת לו שיקוי שאם פיונה תשתה אותו, היא תתאהב באדם הראשון שינשק אותה.
שרק, חמור והחתול שיושבים בפאב מאזינים לשיחה ומגלים את המזימה, ושרק מחליט לא לוותר ולנסות לזכות שוב בלבה של פיונה.
שלושתם נעצרים על ידי אבירי הממלכה ומושלכים לכלא, עד שהדבר מתגלה לחבריו של שרק, היצורים מהאגדות - פינוקיו, ג'ינג'י, החזירים, העכברים והזאב, שנחלצים לעזרתם ומשחררים אותם מהכלא.
בינתיים בארמון, עומד להתחיל הנשף המלכותי לרגל נישואיהם של פיונה ושרק-מקסים.
מעט לפני תחילתו, הרולד מוזג את שיקוי האהבה לתוך ספל תה וניגש לחדרה של פיונה, שמדברת איתו בפתיחות על כך שהיא לא אוהבת את "שרק החדש", מתגעגעת לשרק שבו התאהבה והייתה מוכנה לתת הכל כדי שישוב.
פיונה באה לשתות מתוך אחד מספלי התה, אך הארולד עוצר אותה ונותן לה את הספל השני.
הנשף מתחיל ושרק, חמור והחתול מצליחים להגיע לשם ברגע האחרון בעזרתו של איש-עוגייה ענקי בשם מונגו.
פיונה מגלה שמי שנאמר לה שהוא שרק האנושי הוא למעשה בנה של הפיה הסנדקית והמזימה נחשפת, אך מקסים מנשק את פיונה בכל זאת, מתוך מחשבה שבהשפעת השיקוי היא תתאהב בו.
בפועל פיונה נוגחת במקסים ומעלפת אותו, ואז הארולד מגלה שבחר לא לתת לה את השיקוי, לאחר שהבין כי אהבתה לשרק היא אהבת אמת.
הפיה הסנדקית מנסה להרוג את שרק בעזרת מכת ברק, אך הארולד נחלץ להגן עליו, נפגע וההבזק חוזר אל הפיה והורג אותה.
בהתחלה נדמה שהארולד נהרג, אך מסתבר שהוא רק חזר לצורתו המקורית - צפרדע (והוא למעשה הנסיך מהאגדה הנסיכה והצפרדע, שביקש בצעירותו מהפיה הסנדקית להפוך לאנושי כדי להינשא לנסיכה ליליאן, והיא התנתה זאת בכך שבתם העתידית תינשא למקסים).
לקראת פקיעת תוקפו של השיקוי, שרק שואל את פיונה אם היא רוצה שינשק אותה וכך הם ימשיכו לחיות כאנושיים ויפים.
היא מתרגשת מכך שהוא מוכן להשתנות למענה, אך אומרת שהיא מעדיפה לחיות עם העוג שבו התאהבה.
השיקוי פג והם חוזרים להיות עוגים, וחמור חוזר, לאכזבתו, לצורתו המקורית.
הארולד מתנצל בפני שרק וכולם חוגגים את אהבתם ונישואיהם של שרק ופיונה.
בסצנה האחרונה מתגלה שלחמור ולדרקונית נולדו שישה ילדים חמורים-דרקונים.
החתול במגפיים — בעל המבטא הספרדי שיכול להגדיל את עיניו כך שהוא נראה אחת החיות המתוקות בעולם.
המלך הארולד, בלחץ הפיה הסנדקית, שוכר אותו למשימה קשה – להרוג את שרק.
פוס מסכים ויום למחרת הוא מוצא את שרק במקום המיועד ומנסה להתקיפו אך ללא הצלחה.
פוס מחשיב את החנינה שניתנה לו על ידי שרק כחובה להיות נאמן לו ולהחזיר את חובו.
עם הזמן, הוא נהיה חברו הקרוב של החמור וכך גם במשך הסרט השלישי, הוא גם עושה פארודיה על זורו בצורת הלחימה שלו, המבטא הספרדי שלו לבנות ומסמן את האות הראשונה בשמו "P".
הנסיך מקסים — הוא בנה של הפיה הסנדקית, רוכב על סוס ועובר מכשולים רבים עד להגעתו למגדל, שם אמורה להיות הנסיכה פיונה.
לאחר שהוא מגלה שהיא אינה שם, הוא מספר זאת לאימו ומשם הוא נלחם על פיונה באמצעות מעשי זדון ולחצים של הפיה הסנדקית.
לאחר שאימו נהרגת, הוא מחליט לבצע הפיכה בממלכת 'הרחק הרחק מכאן' אך פעולותיו נעצרות על ידי שרק וארגון המחתרת של פיונה, ואף בזכות אי רצונם של הנבלים מהאגדות לשתף עמו פעולה.
הפיה הסנדקית — (מופיעה בסרט השני בלבד) הפיה הסנדקית מנהלת חברת שיקויים ענקית.
היא בקשר ארוך עם המלך הארולד, שהתחייב לפני שנים רבות לציית לדבריה של הפיה מאחר שקיבל שיקוי "לחיות באושר ועושר" ששינה את מראהו מצפרדע לבן אדם.
כשנולדה הנסיכה פיונה, היא ייעצה להארולד לשלוח אותה אל מגדל על מנת להסיר את הקללה והארולד נשמע לה.
במהלך הסרט השני הפיה הסנדקית נלחמת על הפרת הקשר בין פיונה לשרק ומנסה לחתן את בנה, הנסיך מקסים, לפיונה.
בסוף הסרט היא נהרגת מכישוף הנורה משרביטה.
המלכה ליליאן – מולכת על 'ממלכת הרחק הרחק מכאן' אימה של פיונה ואשתו של הארולד.
ליליאן ובעלה, הארולד מזמינים את פיונה ושרק לממלכה.
בניגוד לבעלה הארולד, ליליאן מכבדת את בחירתה של פיונה להתחתן עם שרק ולהישאר עוגית.
במשך כל הסרט, ליליאן מודאגת ממערכת היחסים שנוצרת בין הארולד לשרק, מההרגשה הנוראית של פיונה ומהחשדות הבלתי פוסקים לגבי תמימות בעלה.
בסרט הבא, ליליאן וביתה מקימות ארגון מחתרת נגד הנסיך מקסים ויחדיו, בעזרתו של שרק, הן מצליחות להדוף את הניסיון להפיכה.
המלך הארולד – מולך על 'ממלכת הרחק הרחק מכאן', אביה של פיונה ובעלה של ליליאן.
הוא לא מסכים לקבל את העובדה שפיונה התחתנה עם עוג ומחליט למנוע כל קשר ביניהם, אם כי בהמשך הוא מתחרט, לאחר שהוא מבין שפיונה אוהבת באמת את שרק ומאושרת איתו, אך נכנע ללחץ של הפיה הסנדקית.
בסוף הסרט, מתגלה מראהו האמיתי של הארולד – קרפדה, והוא מברך את שרק ופיונה ומצטער על מעשיו.
בתחילת הסרט שרק השלישי, הארולד גוסס ומבקש משרק להיות היורש שלו
דוריס – האחות המכוערת, טרנסג'נדרית, עובדת בבר-מסעדה בשם "התפוח המורעל" בו מבקרים יצורים שונים מהאגדות (בדרך כלל נבלים כגון מכשפות רעות, קפטן הוק ועוד).
היא מאוהבת בנסיך צ'רמינג ובסוף הסרט השני מנשקת אותו (לא רואים זאת בבירור כיוון שזהו סרט ילדים).
במשך הסרט השלישי, היא משתפת פעולה עם פיונה ושאר הנסיכות בארגון המחתרת נגד ההפיכה.
הסרט יצא בארץ ב-1 ביולי 2004 בגרסה מתורגמת ומדובבת וזכה להצלחה.
ב-11 ביולי 2004 הורדה הגרסה המדובבת מההקרנות עקב תביעה של הזמר דוד ד'אור על שורה בסרט אשר פוגעת בו, ובה החמור מייעץ לשרק לסרס את החתול (במגפיים), ו"לעשות לו דוד ד'אור שם למטה".
יום לאחר מכן המפיצים וד'אור הגיעו לפשרה ולפיה השורה תדובב מחדש ל"[...], ואחר כך נחביא לו את המגפיים".
בעקבות המקרה, במאי הדיבוב שרון כהן פוטר מהפקת הדיבוב העברי של סרטי דרימוורקס, והפקת הדיבוב העברי הועברה לווידאופילם אינטרנשיונל, שם דובבו ארבעה סרטים: "תפוס ת'כריש", "וולאס וגרומיט והארנב הקטלני", "מדגסקר" ו"מעבר ליער".
לאחר מכן הושבה הפקת הדיבוב העברי לאולפני אלרום, יחד עם מעקב צמוד אחר כהן בתרגום הנוסח העברי של סרטיהם.
ברוב ההפצות של הסרט נאמרת השורה המתוקנת, ביניהן גרסת ה-DVD, כמו כן הפצות של הסרט בשירותי הזרמת מדיה ובנטפליקס; אולם בגרסת הבלו-ריי שיצאה ב-2011 נעשה שימוש בדיבוב המקורי.
שרק הוא דמות של עוג מפלצתי ירוק המופיע בסרטי "שרק" של אולפני דרימוורקס וכן בסרטונים "שרק 4-D" ו"חג שמח עם שרק".
שרק, עוג מפלצתי, מכוער וחסר נימוסים בעל עור ירקרק, חי את חייו השקטים בבקתה קטנה במרכז ביצה נידחת המרוחקת משאון העיר.
בתחילת הסרט הראשון שרק מתנהג כיצור אנטי-חברתי ומתבודד, אך מפגשיו עם החמור ומאוחר יותר עם פיונה גורמים לו להיפתח, לדבר על רגשותיו ולהבין שהוא מעוניין באהבה ובחברים.
שרק הוא עקשן, וכחן ורגזן, בעל הומור סרקסטי ולעיתים עוקצני, אך גם טוב לב, חבר טוב ונאמן, שמוכן להסתכן כדי להציל את אהובתו וחבריו.
החל מהסרט השלישי בסדרה שרק הופך ממושא לפחד ושנאה בקרב בני אדם לגיבור עממי ולידוען, הנערץ על תושבי ממלכת "הרחק הרחק מכאן".
בסרט השלישי מובלט הפן באישיותו של שרק הפוחד ממחויבות - הן מהאפשרות שיכהן כמלך והן מרצונה של פיונה להביא ילדים ולהקים משפחה, אך לבסוף כאשר נולדים להם שלושת ילדיהם שרק מתפקד כאב מסור ואוהב.
העיצוב של מראה הדמות התבססה על המראה של המתאבק המקצועי הצרפתי מוריס טייה אשר סבל מאקרומגליה.
שרק, הרגיל להיות בודד בשלוותו, מאבד אותה כאשר כל היצורים הקסומים ממלאים את אזור ביתו על פי פקודת לורד פרקווד.
בסוף הסרט, שרק מונע את החתונה בין פיונה לפרקווד וזוכה בליבה.
שרק ופיונה חוזרים לביצה שלהם לאחר ירח דבש.
בהמשך הם מקבלים הזמנה מפתיעה של המלך והמלכה - הוריה של פיונה.
לאחר הגעתם לארץ "הרחק הרחק מכאן" מגלה פיונה שהיא הייתה בכלל מאורסת, לנסיך מקסים יפה התואר אשר איננו מוכן לוותר על כס המלכות.