tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
עם הכיבוש המוסלמי של פרס, פלשו כוחות הח'ליפות לערי האזור, והאוכלוסייה המקומית עברה ברובה לאסלאם.
במהלך הכיבוש המוסלמי של פרס, שימש רוסטם פררוחזאד – בנו של פרוח הורמיז ונכדו של וינדוייה, דודו של ח'וסרו הראשון – כמפקד הצבא הסאסאני.
רוסטם, יליד אזרבייג'ן, הוביל את הצבא הסאסאני בקרב אל־קאדיסיה, שם נהרג יחד עם רבים ממפקדי הצבא.
בשנת 642 נערך קרב נהאוונד, בו השתתף גם פירוז חוסרו, אחד הניצולים מקרב אל־קאדיסיה.
הקרב נחשב לשער הכניסה לאזרבייג'ן, ארמניה הפרסית ואלבניה הקווקזית.
לאחר תבוסת הסאסאנים, פלשו הכוחות המוסלמיים לאזור.
אספנדיאר, בנו של פררוחז, נכנע, והסכים להסגיר את אחוזותיו בתמורה לחייו ואף סייע בכיבוש אחיו, בהראם, שביקש שלום.
האזור נמסר לח'ליף עומר בן אל-ח'טאב תוך התחייבות לתשלום שנתי של ג'יזיה.
האזור שימש יעד להתיישבות מוסלמית, כפי שאירע בחלקים נוספים של איראן.
לפי ההיסטוריון אחמד כסרווי, מספר המהגרים המוסלמים לאזרבייג'ן היה גבוה במיוחד בשל תנאי השטח החקלאיים והמרעה הפוריים.
מרידות מקומיות פרצו מעת לעת נגד השלטון המרכזי, שהידועה בהן הייתה הנהגת באבק ח'וראמדין ותנועת הח'רמיה.
לאחר דיכוי מרדו של באבכ ח'ראמדין, התרופפה שליטת בית עבאס באזרבייג'ן.
בעקבות זאת קמו באזור שושלות מקומיות שונות.
בין השאר שלט באזור המצביא הכורדי דאיסאם, והשליט הסלארי מרזובאן בן מוחמד, אשר איחד את האזור עם ארן, שירוואן וארמניה המזרחית.
בתקופה זו התמודדו השלטונות החדשים עם התנגדות מצד אוכלוסיות מקומיות, בעיקר דיילמים וכורדים, שהקימו שושלות אזוריות.
בהמשך, במאות ה-11 וה-12, שלטו באזור הסלג'וקים, והחלה בו תהליך הדרגתי של טורקיפיקציה לשונית של האוכלוסייה המקומית האיראנית.
בשנת 1136 עברה השליטה באזור לידי שליטי האטאבכיה של אזרבייג'ן ושל מראע'ה.
לימים נכבש האזור בידי הח'ווארזמי ג'לאל א־דין מנקברני והחזיק בו עד הגעת המונגולים.
בראשית המאה ה-13, נכבשו אזורים מאזרבייג'ן על ידי ממלכת גאורגיה בהנהגת המלכה תמר הגדולה.
ב־1208 כבשו הגאורגים את ארדביל ותבריז, וב־1210 את קזווין וחוי.
במאה ה-13, בהנהגת הולאגו חאן, כבשו המונגולים את אזור אזרבייג'ן האיראנית ומיקמו את בירתם בפרובינציה של מראגה.
בתקופת האילח'אנידים, תיאר הספר "ספינת טבריז" את טבריז כמרכז תרבותי וכלכלי חשוב.
במאה ה־14 נכבשה העיר על ידי טימור, שהפך אותה לבירת פרובינציה באימפריה הטימורית.
מאוחר יותר, טבריז שימשה כבירת שושלת קארה קויונלו.
שושלות ספווידית, אפשארידית וקאג'ארית, אובדן השטחים הקווקזיים
העיר ארדביל שימשה בסיס לעלייתה של השושלת הספווית, ובמסגרת שלטונה נקבע האסלאם שיעי כדת הרשמית של איראן.
בתקופה זו חלה עלייה משמעותית במספר המוסלמים השיעים באזור אזרבייג'ן המזרחית ובאיראן כולה.
מאז, השיעה היא הזרם הדתי המרכזי באיראן וברפובליקת אזרבייג'ן.
לאחר שנת 1502 הפכה אזרבייג'ן למוקד שליטה מרכזי עבור השושלת הספווית, ששלטה באזורים נרחבים בקווקז ובמרכז אסיה עד למאה ה-19. בין השנים 1514 ל־1603 נכבשו טבריז וחלקים נוספים מהאזור בידי האימפריה העות'מאנית, במסגרת סדרת מלחמות מול הספווידים.
בתקופת שלטונו של השאה עבאס הראשון חזרה היציבות לאזור.
עם זאת, במהלך פלישת האפגנים לאיראן בשנים 1722–1728, נפלה אזרבייג'ן זמנית לידי הכובשים, עד לשחרורה בידי נאדיר שאה.
בתקופה שלטונו של כרים חאן זנד, השתלט בסוף זמנית משהוב הפכה לשלטון זמני של האפגנים, באופן חלקי נסייעו על ידי הכורדים הדומבולי של 'חוי" ושבטים אחרים.
מרידות אלו הובסו, ובסופו של דבר האפגנים הודחו באמצעות כוח גאורגי בראשות "הרקל השני".
במאה ה-19, עם עליית השושלת הקאג'ארית, הייתה אזרבייג'ן למוקד השלטון של יורש העצר, ונשארה אזור אסטרטגי חשוב תחת תיארהן.
אע'א מוחמד ח'אן קאג'אר, שייסד את השושלת, כבש מחדש את הקווקז, ובהם גאורגיה, ב־1795. עם זאת הובס והוצלח לרכהי הרוסי ב־1799–1800, מה שהצית את מלחמות רוסיה–פרס.
לאחר –, במסגרת מלחמת רוסיה–פרס (1804–1813), נאלצה איראן לחתום על הסכם גוליסטן, שבמסגרתו ויתרה על גאורגיה, רוב רפובליקת אזרבייג'ן של ימינו, ודגסטן.
מאוחר יותר, לאחר מלחמת רוסיה–פרס (1826–1828), ויתרה איראן גם על ארמניה, חאנות נחצ'יבאן וחאנאט טליש, והגבול עובר כיום לאורך נהר אראס.
כתוצאה, הקשרים ההיסטוריים של איראן בדרום הקווקז נותקו לכמעט אלפיים שנה.
בתחילת המאה ה-20, צפון איראן, ובכללם אזרבייג'ן, היה נתון להשפעה תרבותית וכלכלית משמעותית של רוסיה הקיסרית.
באותה תקופה, החליטה עיירה זה להתעורר ולהשפיע על המהפכה החוקתית האיראנית (1905–1911).
התפתחויות פוליטיות באזרבייג'ן האיראנית במאה ה-20
במהלך השנים 1909, 1912–1914 ו־1915–1918, נכבשה אזרבייג'ן האיראנית על ידי כוחות של האימפריה הרוסית הצארית.
בין השנים 1920–1921 פלשו לאזור כוחות בולשביקים מממלכת גילאן בזמן מהפכת גילאן.
בשנת 1941, במהלך מלחמת העולם השנייה, נכבשה אזרבייג'ן האיראנית על ידי כוחות סובייטים, וקמה בה מדינה אוטונומית קצרה שפעלה מנובמבר 1945 עד נובמבר 1946. לאחר חזרתה לאיראן מאוחר יותר באותה שנה, הסתיימה תקופת השפעתה הבלתי־רגילה של רוסיה על צפון איראן – אזור שכלל, מלבד אזרבייג'ן, גם את גילאן, מאזנדראן וקזווין.
במהלך תקופות אלה הוצבו באזור כוחות צבא רוסים, נוסדו מוסדות חינוך ברוסית והשתקעו מהגרים רוסים, בעיקר באזורי גילאן ומזנדראן.
בנוסף, הגיעו לאזור מהגרים לבנים, אזרחים של רוסיה הצארית שנסו לאיראן לאחר המהפכה הבולשביקית.
הלאומיות האיראנית המודרנית הפכה, בין היתר, לפלטפורמה של אינטלקטואלים אזריים.
במהלך תקופת שלטון שושלת פהלווי והמהפכה האיראנית, שיחקו פרובינציות אזרבייג'ן תפקיד משמעותי בכלכלה, בפוליטיקה ובתרבות של איראן, בעיקר בזכות כוחן התעשייתי והאינטלקטואלי.
המחוזות האיראניים של אזרבייג'ן, המזרחית והמערבית, כוללים מגוון רחב של אתרים היסטוריים מתקופות שונות, מהעת העתיקה ועד לתקופה המודרנית.
אזרבייג'ן האיראנית ממוקמת בצפון-מערב איראן וכוללת את הפרובינציות מערב אזרבייג'ן, מזרח אזרבייג'ן וארדביל.
האזור גובל מצפון עם המדינות אזרבייג'ן וארמניה, ממערב בעיראק וטורקיה, ממזרח בפרובינציית גילאן והים הכספי, ומדרום בפרובינציות זנג'אן וכורדסתאן.
הנוף מאופיין בהרים גבוהים, עמקים ושפלה פורייה, ובו אקלים הררי באזורים הצפוניים.
בין מאפייני הגאוגרפיה מצויים 17 נהרות ושני אגמים מרכזיים.
ענפי הכלכלה הבולטים כוללים תעשיות כותנה, אגוזים, טקסטיל, תה, ציוד מכני וציוד חשמלי.
אַזֶרית, או אזרבייג'נית (Azərbaycanca, Azərbaycan dili), הוא מונח המתייחס לכמה ניבים קרובים המדוברים בקווקז ובאיראן.
לרוב מקובל להתייחס אל הניבים האלה כאל שפה אחת, המשתייכת למשפחת השפות הטורקיות.
שני הניבים העיקריים הם אזרית צפונית, שהיא השפה הרשמית ברפובליקת אזרבייג'ן, ואזרית דרומית המדוברת בעיקר באיראן.
המונח "אזרית" מתייחס לפעמים גם לשפה שונה לגמרי, קרובה לפרסית, המכונה בדרך-כלל טאט, ג'וּהוּרי (çuhuri, жугьури, ז'אוּהאוּראִ), הידועה גם כ"טאטית יהודית", היא שפתם של יהודי ההרים בקהילות שבצפון הקווקז ובמזרחו.
השפה שייכת למשפחת הלשונות האיראניות.
ג'והורי היא שפה יהודית, ניב של פרסית יהודית שבמשך הדורות קלט לתוכו מילים אזריות ועבריות עד שנוצרה השפה הנקראת היום ג'והורי או טאטית יהודית ואשר מדוברת באותו אזור, וגם בישראל בקרב יהודים יוצאי הקווקז.
כל המידע שלהלן מתייחס לשפה האזרית השייכת למשפחת השפות הטורקיות.
האזרית הצפונית, שהיא השפה הרשמית באזרבייג'ן, מדוברת בפי כ-6 מיליון תושבי המדינה – 4 מיליון כשפה יחידה, והשאר דוברים גם רוסית.
בנוסף, דוברים אותה אנשים רבים במדינות השכנות (ארמניה, גאורגיה, קזחסטן, קירגיזסטן, טורקמניסטן, אוזבקיסטן ורוסיה) כשפה שנייה.
בסך הכל עומד מספר דובריה על כ-15 מיליון.
האזרית הצפונית מכונה לפעמים "טורקית אזרית".
האזרית הדרומית מדוברת בפי כ-25 מיליון איש, רובם תושבי איראן (38% מתושביה).
שאר הדוברים הם תושבי עיראק (כמיליון דוברים), טורקיה (כחצי מיליון דוברים), אזרבייג'ן, ירדן, אפגניסטן וסוריה.
באיראן נפוצה השפה בעיקר באזור הצפון, ובכמה שכונות בטהראן.
האזרית הדרומית נכתבת באלפבית הערבי.
כל הניבים בשפה שייכים לענף הדרומי של השפות הטורקיות בתוך משפחת השפות האלטאיות ביחד עם טורקית, טורקמנית ו-36 שפות נוספות.
השפה האזרית דומה במיוחד לטורקית, איתה היא חולקת את רוב אוצר המילים והדקדוק.
שני הניבים העיקריים בשפה הושפעו רבות מפרסית, ונקלטו בהן מילים רבות מארמנית ומרוסית.
בין שני הניבים בשפה האזרית ניכרים הבדלים בכל התחומים: אוצר מילים, תחביר ומורפולוגיה.
השפה נכתבת כיום בעיקר באמצעות האלפבית הלטיני, אך רבים משתמשים גם בכתב הקירילי שהיה נפוץ טרם התפרקות ברית המועצות.
ממשלת אזרבייג'ן מנסה, מאז שנת 1991, להטמיע את האלפבית הלטיני, אך התושבים מתרגלים למעבר באיטיות.
באיראן האזרית נכתבת באלפבית הערבי.
+פונמות באזרית תקנית סדקי וילוני חכי בתר־מכתשי מכתשי/שִנִּי שפתי(־שִנִּי) אפיn̪m סותםɡ*kɟ*cd̪t̪bp מחוכך*ʤ*ʧ חוכך hɣxʒʃz̪s̪vf מקורב(צדי)jl מקישɾ
מזוהים כ-[ʦ ʣ] בניבים בסביבות תבריז ומערבה, דרומה ודרום-מערב לה (כולל כירכוכ בעיראק); בניבי נחצ'יבאן ואן ואיירום, בג'אבראייל ובניבים באזור הים הכספי.
ברוב הניבים מזוהה כ-[ç] בסוף הברה/לפני עיצור אטום.
פונמה במילים שאולות מרוסית וצרפתית בלבד.
[w] קיימת בניב כירכוךּ לעיל כאלופון /v/ במילים שאולות מערבית.
המשחתת אח"י אילת, שסימנה הצבאי ק-40, פעלה בשירות חיל הים הישראלי משנת 1956 וטובעה בשנת 1967 על ידי סטי"לים מצריים.
באירוע נהרגו 47 ונפצעו 91 מלחים.
סך הכל היו 180 אנשים על הספינה.
המשחתת יוצרה עבור הצי המלכותי הבריטי, נכנסה לשירות ב-1944 בשם HMS Zealous, נשאה מספר צי R-39. לאחר בנייתה ליוותה שיירות אספקה בים הצפוני בסוף מלחמת העולם השנייה.
המשחתת נמכרה לישראל ב-15 ביולי 1955, עם משחתת נוספת מדגם זהה, וניתנו להן השמות "אח"י אילת" ו"אח"י יפו".
על כל אחת מהמשחתות שירתו כ-150 עד 200 ימאים.
במהלך מבצע קדש השתתפו ה"אילת" ואח"י יפו בלכידתה של המשחתת המצרית "איברהים אל אוול" שהתקרבה לחיפה והפגיזה את העיר.
ב-1959 השתתפה ה"אילת" בצילומי הסרט "אקסודוס", שעסק בספינת המעפילים.
ביולי 1966 מונה סא"ל יצחק שושן למפקדה של ה"אילת".
בתחילת שנת 1967 זכתה המשחתת בפרס המטבח הטוב של חיל הים.
מלחמת ששת הימים וקרב רומני
במהלך מלחמת ששת הימים ביצעה המשחתת סיורים להגנת החוף.
לאחר המלחמה השתתפה בסיורי ביטחון שוטף לאורך חופי צפון סיני, במסלול שהחל בנמל אשדוד והסתיים סמוך לפורט סעיד.
למרות הסכם הפסקת האש, הוסיפו המצרים לסייר עם כלי שיט קרביים מזרחית לקו הפסקת האש בקרבת חוף סיני, תוך הפרת תנאי ההסכם.
בליל 11 ביולי 1967, נוצר מגע בין כוח של ח"י, שכלל את ה"אילת" ושתי טרפדות לבין שתי טרפדות מצריות מדגם P - 183. המצרים פתחו באש והתפתח קרב במים בינלאומיים, שכונה לימים "קרב רומני".
במהלך הקרב העסיקה ה"אילת" את הטרפדת המצרית באש תותחים ומקלעים וזאת התפוצצה בסיומו קרוב לדופן המשחתת וטבעה על צוותה.
בשל הקרבה לפיצוץ, נפגעה ה"אילת" מרסיסים וכמה ימאים על סיפונה נפצעו קל.
הטרפדת המצרית השנייה טובעה על ידי הטרפדות הישראליות ללא נזקים ונפגעים.
לאחר מלחמת ששת הימים השתתפה אח"י אילת בסיורי ביטחון שוטף לאורך חופי סיני עד סמוך לפורט סעיד.
בערב 21 באוקטובר, בשעה 17:30 בערך, במהלך סיור ביטחון שוטף לאורך חופי סיני, כאשר המשחתת הייתה במרחק של 13.5 מייל (כ-22 קילומטרים) מפורט סעיד נורה לעברה טיל סטיקס מסטי"ל מצרי מסוג "קומאר", מפתח נמל פורט סעיד.
הטיל פגע בגשר המשני של האנייה, סמוך לבסיס התורן ופוצץ את הדוד הקדמי.
שלוש דקות לאחר מכן פגע טיל שני באונייה, בנקודה סמוכה לפגיעת הטיל הראשון.
שני הטילים שיתקו לחלוטין את מערכות ההנעה והקשר.
בבסיס התורן פרצה שרפה, והאנייה החלה נוטה על צידה.
כשעה וחצי מאוחר יותר יצא "קומאר" שני מפתח נמל פורט סעיד ואחרי כרבע שעה (בשעה 19:44) שיגר שני טילי סטיקס נוספים לעבר המשחתת הטובעת.
הטיל הראשון נפל למים בסמוך לשיגור, אך הטיל השני פגע באונייה סמוך לעמדת התותח הדוקני בירכתיים והתלקח, בלי להתפוצץ.
האנייה עדיין צפה ונטתה על צידה השמאלי בזווית של כ-15 מעלות, אבל מחום השרפה שגרם הטיל, החלו ארגזי פעולה של מקלעי "0.5 להתפוצץ וסיכנו את חיי הצוות בירכתיים.
המפקד, שחשש מהתפוצצות מחסני התחמושת מתחת לסיפון, הורה לנטוש את האנייה.
דקות ספורות לאחר נטישת האונייה אכן התלקחו מחסני התחמושת והתפוצצו.
האנייה הזדקרה כמעט מייד וטבעה.
במהלך הלילה התנהל מבצע לחילוץ אנשי צוות באמצעות מסוקים וספינות חיל הים ונמשך עד אור ראשון.
בהטבעת האונייה נהרגו 47 מלחים וקצינים ונפצעו 91. הרס"ר האגדי של האח"י אילת קלמונט לימון דבש שעד הפעילות המבצעית הזאת שרת עליה במשך 11 שנים לא היה נוכח עליה בשעה שנפגעה.
מתוקף תפקידו כרס"ר האח"י אילת, ליווה את המשפחות והנפגעים בלוויות, בבתי החולים ולאורך תהליכי הזיהוי והשיקום.
קלמונט שימש כפעיל מרכזי בעמותה להנצחת חללי האילת.
בתגובה הפגיז צה"ל ב-25 באוקטובר את בתי הזיקוק בעיר סואץ, ואלה הושמדו.
טיבוע אח"י "אילת" היה ציון דרך בלוחמה הימית.
זה היה האירוע הראשון בהיסטוריה שבו טרפדת הצליחה להטביע ספינת קרב בזמן מלחמה.
ספינות הטילים מסדרת קומאר עוררו עניין רב בעקבות הטיבוע, שסימן מעבר מקרבות תותחים לקרבות טילים, מעבר שהיה שינוי מהותי בתורת הלחימה של חיל הים הישראלי ושל חילות הים במערב.
הקרב אירע כאשר חיל הים הישראלי כבר היה בעיצומו של שינוי עמוק.
כבר ב-1964 הכיר חיל הים ביתרונן של ספינות הטילים הקטנות והזריזות וטיליהן המדויקים וארוכי הטווח על פני הארטילריה הימית הכבדה שהצריכה פלטפורמות גדולות, יקרות ומגושמות.
החיל נערך לבניית ספינות טילים במבצע שלכת לפיתוח טילי גבריאל, שהיו הטילים הראשונים ללוחמה ימית במערב.
שלוש הספינות הראשונות של חיל הים הגיעו משרבור פחות משלושה חודשים לאחר טיבוע ה"אילת".
מפקדי הספינה הם קצינים בדרגת סא"ל:
המפקדים+ שם תקופת כהונה תמונהמנחם כהן אלכס שור יצחק רהב 1960אברהם תבור 1962יואב יסעור יקותיאל נץ יהודה בן-צור יצחק שושן
אח"י אילת שסימנה הצבאי א-16 הייתה האונייה הראשונה של חיל הים הישראלי והראשונה שהשתתפה בקרב ימי במלחמת העצמאות.
האונייה החלה דרכה בשנת 1927 כשוברת קרח חמושה בשם "נורת'לנד" (USCGC Northland) בשירות משמר החופים האמריקאי עד 1946. בשנת 1947 הוסבה לאוניית מעפילים בשם "מדינת היהודים" עם 2664 מעפילים.
באפריל 1948 הוסבה לספינת תותחים בשם אח"י אילת א-16. בשנת 1956, עם הכנסתה לשירות של אח"י אילת ק-40, הוסב שמה ל-"אח"י מצפן".
ב-22 בפברואר 1961 סיימה את שירותה בחיל הים, וב-1962 נמכרה לסוחרי גרוטאות.
היא הייתה איטית ובעלת כושר תמרון ירוד ותפקידה היה ליווי כלי שיט ואבטחת חופים.
"נורת'לנד" - בשירות משמר החופים האמריקאי
האונייה נבנתה כשוברת קרח וכספינת תותחים ארקטית עבור משמר החופים האמריקני (USCG) והוכנסה לשירות ב-7 במאי 1927 בשם "נורת'לנד" (Northland) וסימנה WPG-49. הוצבה בים ברינג עד 1938 עת הוצאה מהשירות.
לאחר פרוץ מלחמת העולם השנייה הוחזרה לשירות בשנת 1940 והועברה לאוקיינוס האטלנטי שם ביצעה פטרולים מול חופי גרינלנד.
ב-12 בספטמבר 1941 השתלטה על ספינת דיג נורווגית שהובילה סוכנים גרמנים ומשדרי רדיו בדרכם להקמת תחנת חוף.
הייתה זו הפעולה הצבאית הימית היזומה הראשונה של ארצות הברית במלחמת העולם השנייה (עוד לפני המתקפה על פרל הארבור).
בהמשך המלחמה ביצעה פעולות הצלה, תפיסת ספינות ריגול והשמדת תחנות מטאורולוגיות של הגרמנים.
על פעילותה במהלך מלחמת העולם השנייה זכו האונייה וצוותה בשני עיטורים.
האונייה נרכשה על ידי המוסד לעלייה ב' של ארגון "ההגנה" בבולטימור בינואר 1947. תחת שם הקוד "צפונית" היא הפליגה לצרפת עם ציוד ואספקה לאוניות מעפילים נוספות.
היא הגיעה לנמל באיון בחוף האטלנטי של צרפת, שם הוכשרה לשמש אוניית מעפילים, כלומר הותקנו בה מאות דרגשי שינה ובתי שימוש.
אז גם שינו אנשי ההגנה את שמה ל"מדינת היהודים" על שם ספרו של מייסד התנועה הציונית, בנימין זאב הרצל.
הספינה יועדה תחילה לקחת מעפילים בנמל גדנסק שבפולין, אך בעקבות פרשת "אקסודוס - יציאת אירופה" שונתה המשימה, והוחלט שהיא תיקח מעפילים ממדינות הגוש הקומוניסטי בים השחור.
באוגוסט 1947 הפליגו שתי ספינות מעפילים, "מדינת היהודים" ו"גאולה" (בשמה הקודם Paducah) – שתיהן מהאניות "האמריקאיות" של המוסד לעלייה ב' עם צוות שרובו מתנדבים יהודיים מצפון אמריקה – מבאיון לבורגס שבבולגריה.
למפקד האונייה מונה איש הפלי"ם, יוסף אלמוג (פינצ'וק), ורב החובל היה אמריקאי, מורגן מיצ'ל.
מפקד האונייה האחות "גאולה" היה מוקה לימון.
מלווים נוספים היו אברהם מירון ושמואל הוכמן (הרם).
הגדעונים (אלחוטנים) היו אהרון מיכאלי ופתחיה פייג.
ב-23 בספטמבר 1947 עלו על סיפונה של "מדינת היהודים" 2,664 מעפילים בנמל בורגס שבבולגריה ומספר קטן יותר על האונייה האחות "גאולה".
בין המעפילים היו יהודים מרומניה שהגיעו במאורגן מבוקרשט בהסכמת ברית המועצות, שלטונות רומניה ובולגריה וכן פליטים שהגיעו ממחנות עקורים ברכבות או בשיט דרך הדנובה.
למעלה ממחצית מנוסעיהן היו צעירים וצעירות מתחת לגיל 18 ותינוקות רבים.
שתי הספינות יצאו ב-26 בספטמבר מהנמל, ועשו את דרכן בקרבה זו לזו עד אזור רודוס.
כבר בצאתן ממצר הדרדנלים לים האגאי המתינו להן שתי משחתות בריטיות.
ובעין בוחנת התבוננו בנעשה על סיפוני הספינות, וליוו את הספינה עד מצרי רודוס – סקרפנטו.
הן ליוו את הספינות כברת דרך ואף הזהירו את מפקדי הספינות ממוקשי ים בדרך והמליצו על נתיב חלופי.
הבריטים גם אספו מידע על הנעשה בספינה וההכנות עליה.
כמו כן, בקטע דרך בים האגאי, שהיה זרוע שדות מוקשים, אף יעצו מדי פעם לבחור נתיב שונה מזה שהפליגו בו, ולאחר שיקול האפשרויות נבחר הנתיב שהמליצו עליו, וניתנה על כך תודה בקשר האיתות.
התוכנית המקורית הייתה להעביר את מעפילי "גאולה" ל"מדינת היהודים", אולם היא לא יצאה לפועל בשל הצפיפות הרבה ב'מדינת היהודים'.
האוניות נפרדו באזור רודוס, "גאולה" המשיכה לכיוון חיפה ו"מדינת היהודים" לתל אביב.
במהלך ההפלגה נערכו מפקדי "ההגנה" והמעפילים להתנגדות פעילה למניעת תפיסת האונייה על ידי הבריטים.
לקראת סוף המסע התקבלה הוראה שיש להתנגד פסיבית, מחשש שהחיילים הבריטים, שדווחו על נשק באונייה, יפתחו באש.
ב-2 באוקטובר, בהתקרב הספינות, בנפרד כבר, לחופי ארץ ישראל, הגיעו לקרבתן חמש משחתות בריטיות נוספות.
"מדינת היהודים" הוקפה בשלב זה בארבע משחתות, בעודה ממשיכה בהפלגתה לתל אביב.
החל משעות הצהריים של 2 באוקטובר ניסו הבריטים להשתלט על האונייה.
תוך תמרונים הצליחה האחרונה לחמוק מקרבתן של המשחתות, שניסו שוב ושוב להתקרב אליה וכל אותו זמן המשיכה במסעה מזרחה, לכיוון החוף.
בשעה שש בערב החלו הבריטים לירות פצצות גז מדמיע ולהתיז סילוני מים על הסיפון במשך 25 דקות.
מגני האונייה ונוסעים נפגעו, בהם תינוק שנחנק למוות מהגז.
השליטה על האונייה הועברה מהגשר לחדר בירכתיים ששימש כחדר הגה משני.
שתי משחתות התקרבו אליה והיא הצליחה לנגוח באחת מהן ולהסב לה נזק.
אולם המשחתת השנייה הצליחה להנחית חיילים על האונייה.
בקרב שהתפתח ללא נשק חם היו נפגעים משני הצדדים, בנוסף לנפגעים שכבר היו על הספינה קודם לכן, בהם התינוק שנחנק מהגז.
וכל אותה עת המשיכה האונייה להפליג מזרחה אל החוף.
רק לאחר שהבריטים הצליחו לפרוץ פתח בסיפון, לחדור לחדר המכונות ולנתק את צינורות הדלק נעצרה האונייה במרחק של כעשרה קילומטרים מחוף תל אביב.
האונייה נגררה על ידי משחתת בריטית לנמל חיפה בשעה שמונה בערב של 2 באוקטובר ונקשרה ל"רציף הדמעות" ליד אחותה "גאולה", שגם עליה השתלטו הבריטים במקביל ואף היא נגררה לחיפה.
הבריטים החזיקו את המעפילים על האוניות שלושה ימים ולאחר מכן הועלו מעפיליהן לשלוש ספינות גירוש למחנות המעצר בקפריסין.
"אח"י אילת" - בשירות חיל הים
עם השתלטות כוחות ההגנה על נמל חיפה באפריל 1948, נמצאו במקום כעשר אוניות מעפילים שהוחל בהסבתן לספינות מלחמה.
הראשונה שהושלמה הייתה "מדינת היהודים" שהייתה במצב המכני הטוב מכל ספינות "צי הצללים" (כינוי ספרותי שניתן לספינות המעפילים).
האונייה שופצה על ידי מספנת חיל הים שהוקמה באותם ימים.
בתחילה לא היה חימוש מתאים לצייד את הספינות ובחלקן הותקנו תותחי דמה מקרטון, ולאחר מכן תותחים יבשתיים 65 מ"מ (נפוליאונצ'יק) שנקשרו לסיפון.
שמה שונה ל"אח"י אילת" וניתן לה הסימון א-16. באח"י אילת הותקנו, בנוסף לנפוליאונצ'יק, שני תותחי 20 מ"מ ומקלעים, אך בעיקר סמכו על חרטומה המחוזק שישמש כאמצעי ניגוח.
לאחראי על השיפוץ ומפקדה הראשון נתמנה יוסף אלמוג.
האונייה יועדה להיות אוניית שירות ואבטחת חופים.
צוות האונייה מנה 8 קצינים, 7 מפקדי סירות ו-53 בעלי דרגות אחרות.
על האונייה שרתו גם קצינת קשר, חובשת ופקידה.
האונייה השתתפה בקרב הימי הראשון של הצי הצעיר.
ב-4 ביוני 1948 התקרבה האונייה המצרית "אמירה פאוזיה" ואיתה עוד שתי ספינות לחוף תל אביב, כנראה בכוונה של הנחתת כוחות בחוף.
"אילת", ששייטה באזור עתלית, נשלחה דרומה לכיוונן יחד עם אח"י חנה סנש.
הראשונים לפתוח באש היו המצרים שתחילה החטיאו, אך שני פגזים פגעו באונייה והסבו לה נזקים קלים.
תגובת האש של "אילת" הייתה לא יעילה ופגזיה לא עברו שליש הטווח ליעדם.
לאחר מספר דקות של קרב ביקשה האונייה סיוע אווירי.
לאחר כשעה הגיע הסיוע האווירי שגם יעילותו הייתה נמוכה.
בתקיפה האווירית השתתפו שלושה מטוסי חיל האוויר הישראלי.
אחד המטוסים נפגע ונפל לים ושני טייסיו, (בנו של יושב ראש הכנסת הראשון, יוסף שפרינצק) ו (בנו של אליעזר ליפא סוקניק, ואחיו של יגאל ידין), נהרגו.
אנדרטה שיצר בנימין תמוז לזכרם מוצבת בגן העצמאות בתל אביב.
תוצאות הקרב לגבי שני הציים לא היו משמעותיות אבל הספינות המצריות לא הצליחו לבצע את משימתן ונסוגו.
במסגרת קרבות עשרת הימים שלאחר ההפוגה הראשונה, השתתפה במתקפה על טירה ועין חוד.
בין ה-17 ל-18 ביולי 1948 הפגיזה יחד עם אח"י וג'ווד את חופי לבנון בסמוך לצור.
תקלות רבות אפיינו את מצב האונייה והחימוש שלה.
לאחר המלחמה הוסבה לשמש כאוניית אימונים של גדנ"ע ים וקורס חובלים, כספינת אם עבור שייטת 13 ואוניית אספקה.
בשנת 1950 בפיקוד אולי וצלר יצאה אילת עם קורס גדנ"ע ים לסיור מתמשך באיי הים האיגאי.
בסיור זה הגיעה לאי סירנה, ונתנה כבוד לחללי ספינת המעפילים "רפיח", שקבורים במקום.
שנים רבות עמדה על הרציף המקביל לפתח בקרבת המגדלור האדום של נמל חיפה.
שמשה כחדר אוכל ומחסן ליחידת הצוללים ההגנתיים ופלגות הטרפדות.
מאז נקרא הרציף עצמו בשם א-16.
בשנת 1955 לקראת רכישת המשחתות מסדרה Z מבריטניה הוחלף שם האניה ל"אח"י מצפן".
וכך המשיכה עד סיימה את שירותה בשנת 1961, ונמכרה לסוחרי גרוטאות בשנת 1962.
+רב-סרן תקופת כהונה כמפקד הספינהפעילותתמונהיוסף אלמוג מאי - ספטמבר 1948 אולי וצלר1950 שלום שוורץ1955הפלגה עם טרפדות ליוון
אזתיופרין (Azathioprine, הידועה גם בשמה המסחרי - אימורן) היא תרופה המדכאת את מערכת החיסון.
אזתיופרין ניתנת לאחר ביצוע השתלת איברים, כדי למנוע דחיית שתל וכן במחלות אוטואימוניות- בין היתר, דלקת מפרקים, פמפיגוס, מחלת קרוהן, קוליטיס כיבית, מחלות ריאה רסטרקטיביות, טרשת נפוצה ועוד.
אזתיופרין מתערבת בתהליך הסינתזה של הפורינים אדנין וגואנין, הנדרשת לצורך הסינתזה של ה-DNA.
תאים הגדלים במהירות, לרבות תאי T ותאי B, נפגעים יחסית במתן התרופה, כתוצאה מהעיכוב שנוצר על סינתזת הפורינים.
התרופה היא pro-drug, והיא הופכת בגוף למטבוליט האקטיבי שלה אשר קרוי 6-MP 6-mercaptopurine וכן 6-thioinosinic acid.
תופעות לוואי בשימוש בתרופה כוללות בין היתר בחילה, איבוד שיער, ופריחה.
מאחר שאזתיופרין מעכב את פעילותו של מח העצם, המטופלים יהיו יותר פגיעים לזיהומים.
על כן, במהלך החודש הראשון לטיפול מבצעים ספירת דם מדי שבוע ולאחר מכן מדי חודשיים.
בנוסף, פולימורפיזם גנטי, הקיים אצל 1 ל-300 איש והמתבטא בחוסר באנזים TPMT, אשר מפרק חלק מהתרופה בשלב המוקדם, יביא ליצירת רמות גבוהות יותר של התרופה עד כדי רמות רעילות, ומכאן לתופעות לוואי חמורות יותר.
בכל הקשור בהשתלות איברים, מקובל יותר ויותר להשתמש בתרופה Mycophenolate mofetil במקום באזתיופרין, היות שהיא מדכאת פחות את מח העצם, וכתוצאה מכך קיימים פחות זיהומים אופורטוניסטיים ולכן פחות מצבים של דחייה אקוטית של השתל.
תופעות הלוואי הנוספות יכולות לכלול דלקת של הלבלב (שבעטיה יש להפסיק את לקיחת התרופה), עלייה באנזימי כבד ותופעות נדירות נוספות.
בין היתר, התרופה עלולה להיות קרצינוגנית, ואולם קיימים דיווחים סותרים בחלק מן המחקרים בנושא.
יש להיוועץ לגבי לקיחת התרופה במהלך ההיריון.
טיפול באזתיופרין במחלות מעי דלקתיות
בקוליטיס כיבית- התרופה משמשת כטיפול הן במחלה פעילה והן במהלך רמיסיה.
מאחר שלוקח מספר חודשים עד שהתרופה מתחילה להשפיע, נותנים טיפול "מגשר" (לדוגמה, ציקלוספורין, תרופה אשר ניתנת לחולים עם התקף קשה אשר לא מגיבים לסטרואידים) עד תחילת ההשפעה.
התרופה יכולה למנוע התלקחות בעת הפסקת טיפול בסטרואידים.
הטיפול יעיל לטווח ארוך - הפסקתו לאחר מספר שנים גורמת לירידה בסיכוי של החולים להישאר ברמיסיה.
במחלת קרוהן- התרופה משמשת לסיוע ב"גמילה" מסטרואידים, וכן לטיפול לאחר ניתוח.
התרופה יעילה בריפוי פיסטולות בפי הטבעת וכן במחלות אחרות שהן מחלות פרי-אנאליות (מסביב לפי הטבעת).
אח"י אילת היא קורבטה בסדרת הקורבטות סער 5 של חיל הים הישראלי, שנבנתה על ידי חברת נורת'רופ גרומן (Northrop Grumman Ship Systems) בשנת 1993. היא אחת משלוש קורבטות מהסדרה סער 5 (להב וחנית) שבשירות חיל הים הישראלי ונמל הבית שלה הוא בסיס חיפה.
חוזה לבניית שלוש ספינות של הסדרה נחתם בראשית שנות ה-80 של המאה ה-20. אילת הייתה הראשונה מתוך שלוש האוניות שהושקו ונכנסו לשירות.
זוהי הספינה הרביעית בחיל הים בשם זה.
הראשונה הייתה אוניית המלחמה הראשונה בחיל הים (א-16), לשעבר שוברת קרח ואוניית מעפילים.
בשירות חיל הים בשנים 1948–1962. השנייה הייתה משחתת (ק-40), בשירות חיל הים בשנים 1956–1967. טובעה על ידי סטי"לים מצריים.
השלישית הייתה ספינת טילים מדגם "סער 2", בשירות חיל הים בשנים 1991-1968.
החימוש של אח"י אילת נועד להגן על הספינה מכל איום אפשרי.
ראשית, לספינה יש 8 משגרים של טילי הרפון מונחי מכ"ם נגד ספינות, בעלי ראש נפץ במשקל 221 ק"ג וטווח מרבי של 130 ק"מ.
בנוסף, הספינה מוגנת מפני התקפה אווירית על ידי 64 משגרים לטילי ברק נגד מטוסים וטילים תוקפים הנותנים רדיוס הגנה של עד 70 ק"מ.
חימוש נוסף נגד טילים הוא M61A1 וולקן מונחה - פלנקס, מקלעים קלים ותותחי אורליקון 20 מ"מ.
הספינה מוגנת נגד צוללות, באמצעות 2 משגרי טורפדו Mk32 כשכל משגר נושא שלושה צינורות לשיגור טורפדו.
בנוסף הספינה נושאת מסוק "עטלף" שאינו חמוש ונועד לסייר בחיפוש אחר מטרות או איומים עבור הספינה.
מבצע "ארבעת המינים" - נובמבר 2009
בנובמבר 2009 השתתפה הספינה במבצע ארבעת המינים לתפיסת אוניית הנשק "פרנקופ" (Francop), שהובילה נשק, תחמושת ואמצעי לחימה מאיראן בדרכה לארגון חזבאללה שבלבנון.
בין השלל שנמצא על כלי השיט: 2000 רקטות ארטילריות בקוטר 170 מ"מ, 600 רקטות "גראד", 8,400 פצצות מרגמה, 3,000 פגזים, 20,000 רימוני יד וחצי מיליון כדורים ל-AK-47. מפקד הספינה אח"י אילת בזמנו, סא"ל זיו, סיפר "אנו מרגישים שהצלנו חיים במדינת ישראל".
זיו סיפר כי בתחילה לא הבין כי לא מדובר בספינה תמימה.
"רק שהבנו שיש שם משהו חריג התחלנו לבדוק לעומק".
"דיברתי עם הקפטן על האוניה ואמרתי לו שהוא חשוד בהברחת תחמושת לחזבאללה".
ב-2 ביולי 2022 שוגרו טילי "ברק" מספינת הטילים אח"י אילת והפילו שני כטב"מים של חזבאללה שטסו לכיוון אסדת הקידוח שבשדה הגז כריש.
הייתה זו הפעם הראשונה לשימוש בטילי ברק בפעילות מבצעית ונרשמה הפלת בכורה.
מפקדי אח"י אילת (סער 5) כמו מפקדי הקורבטות האחרות מדגם סער 5 הועלו לדרגת סא"ל עם קבלת הפיקוד.
עומר רבינר אוגוסט 21-אוגוסט 23 יירוט והפלה של הכטבמים של חזבאללה מבצעי ראשון
שהות מבצעית בים אדום תקופה ממושכת
המושג אזרחות גלובלית מתייחס לתחושת שייכות כלפי העולם כיחידה אחת, המונעת מסולידריות כלל-אנושית.
בעוד המושג אזרחות במובן הלאומי מציין השתייכות משפטית למוסדות המדינה, האזרחות הגלובלית (או הפוסט-לאומית) משקפת השתייכות לחברה האזרחית העולמית, ללא מסגרת מדינית רשמית, בשלב זה.
האזרחות הגלובלית נשענת על תפיסה פילוסופית הרואה בכל בני האדם כיצורים שווי זכויות.
החל מדיוגנס שהגדיר עצמו כ"אזרח העולם", דרך תומאס פיין שטען כי "ארצי – העולם כולו, אחי – כל בני אנוש, ודתי – עשיית הטוב" ועד למסורות דתיות שונות המדגישות את הצד האוניברסלי.
עם התגברות תהליך הגלובליזציה, התודעה האנושית עוברת מנקודת מבט לאומית גרידא, אל עבר תפיסה על-לאומית רחבה.
המושג אזרחות גלובלית מקבל משמעות חדשה, בהקשר של מוסדות בינלאומיים, שהופכים למשמעותיים יותר.
לאור בעיות המשפיעות על כל תושבי העולם כגון התחממות גלובלית ואיומי הטרור, גוברת המחויבות והתלות ההדדית בין תושבי מדינות שונות.
ברק אובמה השתמש במושג בביקורו בברלין במהלך מסע הבחירות שלו.
הבסיס האידאולוגי של האזרחות הגלובלית נשען על זכויות אדם, כפי שהוצגו במגילת האו"ם, ובהן גם זכויות חברתיות.
מעבר לכך, מרבית התנועות העוסקות באזרחות גלובלית מדגישות גם את נושא צמצום הפערים בין מדינות ופיתוח של אזורים עניים כחלק מפעילות אזרחית גלובלית.
מספר פרויקטים של חינוך לאזרחות גלובלית קיימים בעולם ומשתלבים במסגרת לימודי האזרחות או לימודי העשרה בבתי ספר במספר מדינות.
לאחרונה נוספה תוכנית לימודים בנושא בישראל, כחלק מיחידות ההעמקה באזרחות לכיתה ט'.
אזרחות פלשתינאית (א"ית) ניתנה על ידי שלטונות המנדט הבריטי לתושבי ארץ ישראל.
בהודעה שפרסמה ממשלת המנדט הבריטית ביולי 1922 נקבע שהאזרחות תינתן בשווה לכל תושבי ארץ ישראל, יהודים וערבים, אך שייקבעו הסדרים להקל על יהודים שיעלו אליה לרכוש אזרחות ארץ-ישראלית.
באוגוסט 1925 התפרסמה פקודת ההתאזרחות במלואה, ותוקף כניסתה נקבע ל-1 באוגוסט.
באוגוסט 1925 נכנסה לתוקף פקודת האזרחות, שקבעה את הכללים לקבלת אזרחות ארץ-ישראלית.
כל נתין טורקי תושב קבע בארץ ישראל יקבל אוטומטית אזרחות ארץ-ישראלית, אלא אם הודיע שהוא אינו מעוניין בה.
נתין טורקי תושב ארץ ישראל שאינו מתגורר בארץ ישראל או שאינו נחשב תושב קבע בה זכאי לבקש אזרחות ארץ-ישראלית מממשלת ארץ ישראל.
לגבי הנולדים בארץ ישראל נקבע ש:
בן לאב תושב ארץ ישראל שנולד בארץ ישראל להורים נשואים כחוק יקבל אזרחות ארץ-ישראלית;
מי שנולד בארץ ישראל ואינו בעל אזרחות של מדינה אחרת יקבל אזרחות ארץ-ישראלית.
כן נקבע שאשתו של אזרח ארץ-ישראלי נהיית אוטומטית לאזרחית ארץ-ישראלית ואשתו של נתין זר מאבדת את הנתינות הארץ-ישראלית.
לגבי התאזרחות נקבע שעל המתאזרח לעמוד בכללים הבאים, ושהסמכות לאשר התאזרחות נתונה בלעדית לנציב העליון ואין על החלטותיו רשות ערעור:
מגורים של לפחות שנתיים בארץ ישראל וכוונה להשתקע בה;
שליטה באחת השפות עברית, ערבית ואנגלית;
שבועת אמונים או הצהרת אמונים תוך ויתור על כל אזרחות אחרת.
כן נקבע שהממשלה רשאית לשלול את האזרחות הארץ-ישראלית ממי שמתגורר מחוץ לארץ ישראל במשך שלוש שנים.
באוגוסט 1939 התפרסם צו חדש של דבר המלך במועצה על ארץ ישראל, על פיו אזרחות ארץ-ישראלית לא תינתן יותר באופן אוטומטי לאישה הנישאת לאזרח ארץ-ישראלי.
אף על פי שהשלטונות קבעו את תחולת החוק ל-25 ביולי 1939, קבע השופט אוליבר פלאנקט שהשינוי נכנס לתוקפו רק עם פרסומו בסוף אוגוסט 1939.
יהודים רבים שעלו לארץ ישראל נמנעו מקבלת אזרחות ארץ-ישראלית בגלל רצונם לשמור על נתינותם הזרה והזכויות הנלוות לה.
דבר זה הביא לוויכוח חוצה מפלגות בדבר הזכות של מי שאינם אזרחי ארץ-ישראל להצביע בבחירות לוועד הלאומי.
יד המתנגדים הייתה על העליונה ונקבע שלא תנתן זכות הצבעה לתושבים זרים.
מדי פעם יצא הוועד הלאומי בתעמולה למען התאזרחות.
עם פרוץ מלחמת העולם השנייה, פנו שלטונות צרפת והקונסול של פולין אל אזרחיהם בארץ ישראל בדרישה להרשם לגיוס.
פנייה זאת הביאה להגברת הגשת הבקשות להתאזרחות בארץ ישראל.
במפקד שנערך בתחילת מרץ 1937 ביוזמת ההסתדרות בקרב ציבור הפועלים, חברי ההסתדרות, הפועל המזרחי, פועלי אגודת ישראל והתאחדות התימנים, שהקיף כמחצית מהיישוב היהודי בארץ ישראל, נמצא ש-35.4% היו בעלי אזרחות ארץ-ישראלית ובניכוי עולים חדשים שלא היו זכאים להתאזרח נמצא ש-47.9% מהזכאים לבקש להתאזרח ניצלו את האפשרות הזאת.
שאלת האזרחות הייתה נבדלת משאלת הזכות לעלות לארץ ישראל והעולים נדרשו להתגורר שנתיים בארץ ישראל לפני שיכלו לבקש אזרחות ארץ ישראלית.
בקרב הערבים עלו תלונות לגבי סירוב ממשלת המנדט להעניק אזרחות ארץ-ישראלית לקבוצות שונות.
ראש עיריית בית לחם טען בשנת 1937 שכ-40,000 מהגרים מארץ ישראל, בעיקר בדרום אמריקה, שאינם מעוניינים לשוב לארץ ישראל מבקשים אזרחות ארץ-ישראלית מכיוון שהממשלה הטורקית אינה מכירה באזרחותם אצלה, והם נותרו חסרי אזרחות.
עם הקמת מדינת ישראל היו רק כ-400,000 מתושביה אזרחים ארץ-ישראליים וותיקים.
באופן כללי, מוסדות המדינה קבעו שהאזרחות הארץ-ישראלית פקעה עם תום המנדט הבריטי.
חבר הכנסת זרח ורהפטיג התבטא על כך, שאולי כל אזרחי המדינה, כולל נשיא המדינה הם זרים בארצם.
בהתאם לכך לא הונפקו דרכונים ליוצאים לחוץ לארץ אלא תעודות מסע.
גם בתי המשפט בישראל קבעו כמעט בכל המקרים בהם הנושא נדון, שעד חקיקת חוק האזרחות היו תושבי מדינת ישראל חסרי אזרחות.
בחוק האזרחות מ-1952 נקבע שמתן אזרחות ישראלית, מתוקף ישיבה בארץ בעת הקמת המדינה, תהיה רק למי שהיה נתין ארץ-ישראלי.
תנאי זה היה משמעותי רק ללא יהודים, שכן יהודים היו זכאים לאזרחות ישראלית מתוקף חוק השבות, ללא קשר לשאלה האם היו אזרחים ארץ-ישראלים.
דוברי המפלגות מפ"ם ומק"י טענו שהכנסת תנאי זה לחוק, כמו התנאים האחרים, נועדו להכביד על התושבים הערבים בישראל לקבל אזרחות ישראלית.
לעומת זאת, הממשלה טענה שהתנאים נדרשים כדי להאבק בהסתננות הערבים לשטחי מדינת ישראל וכי הדרישות תפורשנה באופן ליברלי ולא יוטלו קשיים על ערבים השוהים כחוק בישראל לקבל אזרחות ישראלית.
זמן קצר לאחר חקיקת חוק האזרחות, בקיץ 1952, טען שר הפנים ש-95% אחוז מכ-175,000 ערביי ישראל השוהים בה באופן חוקי זכו באזרחות ישראלית.
לעומת זאת, המבקרים המשיכו לטעון שערבים רבים לא זכו לאזרחות ישראלית.
לטענת פרופ' דון פרץ, לרוב הערבים שנותרו בישראל לא הייתה הוכחה שהם היו אזרחים ארץ-ישראלים, ועל כן לא יכלו לקבל אזרחות ישראלית, גם אם עמדו בתנאים האחרים של חוק האזרחות.
בשנת 1968 תוקן חוק האזרחות בהוספת פסקה 4א שאפשרה למי שנולד בישראל ולא הייתה לו שום אזרחות לבקש אזרחות ישראלית החל מהיותו בן 18 למשך שלוש שנים, ללא צורך להראות שאחד מהוריו היה אזרח ישראלי.
בממלכת ירדן נקבע בחוק בדצמבר 1949, ושוב בשנת 1954, לאחר שממלכת ירדן הכריזה על סיפוח שטחי יהודה ושומרון ("הגדה המערבית") לממלכה, שכל בעלי אזרחות ארץ-ישראלית שהתגוררו בשטחים אלה זכאים לאזרחות ירדנית.
אח"י אילת הייתה ספינת טילים מדגם סער 2, סימנה הצבאי היה 321 והיא פעלה בשירות חיל הים משנת 1968 עד שנת 1991.
הספינה הייתה השנייה, אחרי אח"י חיפה, שחומשה במערכת הנשק שכללה את טילי גבריאל.
הספינה נבנתה במספנות קונסטרוקסיון מקאניק דה נורמאנדי בשרבורג שבצרפת.
ב-5 באוגוסט 1968 יצאה משרבורג בפיקוד רס"ן אלי לוי הגיעה לנמל חיפה ב-11 באוגוסט 1968 ונקלטה בשייטת ספינות הטילים.
במלחמת יום הכיפורים השתתפה בקרבות נגד המצרים באזור פורט סעיד ודמיאט.
בקרב דמיאט ירתה 5 טילי גבריאל (טיל) ופגעה בספינות טילים מצריות.
בקרבות אחרים התחמקה מטילים שנורו עליה וירתה 152 פגזים מתותחי 40 מ"מ.
שנות ה-70: מערכת בקרת אש גבריאל, 5 טילי גבריאל.
סונאר בקוער הספינה ופצצות עומק נגד צוללות.
שנות השמונים: מערכת טילי הרפון 4 טילי הרפון, תותח 40 מ"מ ברדה, נוסף סונאר עומק משתנה וטורפדו נגד צוללות דגם 44 תוצרת ארצות הברית.
ביולי 1979 תחזוקהעברה שיפוץ חמש שנתי במספנת חיל הים.
צפי מרלי, אח"י אילת – שם אחד ארבעה כלי שיט, "בין גלים", אוקטובר 2002, ע' 50
משה אימבר וגד אריאל, שייטת 3 ספינות הטילים בחיל הים, משרד הביטחון – ההוצאה לאור, 2005
לוטננט אזרי דקס , בגילומה של השחקנית הקנדית ניקול דה בור, היא דמות בדיונית ביקום הבדיוני של זיכיון "מסע בין כוכבים".
דקס, חייזרית המשתייכת לגזע הטריל, היא יועצת על תחנת החלל חלל עמוק 9 בעונה השביעית והאחרונה של סדרת הטלוויזיה "מסע בין כוכבים: חלל עמוק 9".
דמותה של אזרי דקס נוצרה כאשר הסתבר כי טרי פארל (ששיחקה את ג'דזיה דקס) תעזוב את התוכנית עם תום העונה השישית, וכי הדמות שלה תיהרג על ידי דוקאט.
כאשר ניקול דה בור לוהקה לתפקיד בשנת 1998, היא נחשבת ל"אחת השחקניות העסוקות ביותר בקנדה, אבל לא ידועה, יחסית, מדרום לגבול".
היא השתמשה במצלמת הווידאו הפרטית שלה לצורך צילומי קלטת האודישן שלה.
דה-בואר מודה שלפני שלוהקה לתוכנית, לא ידעה כלל מהו טריל, אולם היא הקפידה ללמוד, וצפתה בפרקים הקודמים.
אזרי דקס הופיעה לראשונה בפרק הראשון של העונה השביעית והאחרונה של "מסע בין כוכבים: חלל עמוק 9".
על פי סיפור הרקע שלה, סג"ם אזרי טיגאן, קצינת צי הכוכבים מגזע הטריל, שובצה לשירות על ספינת החלל "Destiny" כעוזרת־יועץ, מיד עם סיום לימודיה באקדמיה של צי הכוכבים.
כטריל, מעולם לא היה לה עניין להיות פונדקאית המחוברת לסימביונט.
אחרי שלוטננט-קומנדר ג'דזיה דקס נהרגת על תחנת החלל חלל עמוק 9, ד"ר ג'וליאן באשיר מצליח להציל את הסימביונט דקס, אשר נשלח לכוכב הבית של הטרילים, על מנת לקבל פונדקאי חדש.
עם זאת, במהלך מסעו של הסימביונט לטריל, על ספינת החלל Destiny, מצבו הרפואי הלך והתדרדר, ומאחר והיא הייתה הטריל היחיד על החללית באותה העת, אזרי נתבקשה להפוך לפונדקאית עבור דקס, על מנת להציל את חייו.
אזרי היא הפונדקאית התשיעית של הסימביונט דקס.
לאחר האיחוד ביניהם, אזרי דקס מוצבת לשרת כיועצת על תחנת החלל חלל עמוק 9, לאחר שקיבלה קידום מהיר לדרגת לוטננט זוטר, בגין ניסיונה הנרחב בצי הכוכבים והידע שצברה, באמצעות הסימביונט דקס.
ג'דזיה הייתה נשואה ללוטננט-קומנדר וורף, אשר תחילה מסרב לדבר עם אזרי, מאחר שהוא משוכנע שג'דזיה עברה לסטו-וו-קור ולפיכך זה לא ייתכן שהיא ממשיכה להתקיים באמצעות דקס הסימביונט.
עם זאת, השניים הפכו בסופו של דבר לחברים, ואף אוהבים (לתקופה קצרה מאוד).
לקראת סוף הסדרה, אזרי מתחיל רומן עם ד"ר ג'וליאן באשיר.
בהשוואה לג'דזיה דקס, דמותה של אזרי נתפסת כחסרת ביטחון עצמי.
חלק ממעריצי הסדרה לעגו לדמות זו, ושיבשו את שמה ל-"אלי מק'טריל" (פרפרזה לדמותה של אלי מקביל), שיבוש אשר אפילו אומץ על ידי אחד מכותבי TV Guide.
ניקול דה בור, לעומת זאת, לקחה זאת כמחמאה.
זה היה הכרחי, כי דמותה של אזרי תימנע מלהיראות העתק מדויק של ג'דזיה, בדיוק כפי שהיה נחוץ שקפטן בנג'מין סיסקו לא יהיה העתק של ג'יימס טי.
ההבדלים הניעו את פיתוח הדמות.
למשל, באחת הסצנות אזרי מודה כי מעולם לא אהבה את המאכל הקלינגוני גאח (במקור: "Gagh"), על אחת כמה וכמה כעת, משיש לה את זכרונותיה של ג'דזיה, מתענגת מניסיונותיו הנמרצים של המזון שלא להיבלע.
אזרי דקס היא היחידה מבין חברי צוות השחקנים המרכזיים של הסדרה, שלא זכתה שתשווק בובה בדמותה על ידי יצרנית הצעצועים "Playmates Toys".
אזרחות כבוד או אזרחות לשם כבוד היא תואר המוענק על ידי מדינה ליחיד שאיננו אזרח שלה, אות להערכה והערצה יוצאת דופן של המדינה או השלטון כלפיו.
בניגוד למעמד של אזרחות, המניח שותפות במערכת הפוליטית וכולל מערכת מוגדרת של זכויות וחובות (ובמדינות מסוימות כפוף לשבועת נאמנות), מעמד אזרחות הכבוד הוא סמלי בעיקרו ואינו נושא בחובו זכויות או חובות מדיניות ביחס למדינה המעניקה.
עם זאת, לפעמים מדובר בסטטוס אזרחות לכל דבר מבחינה דיפלומטית, ובעל אזרחות הכבוד זכאי לדרכון של המדינה המעניקה, דבר שיכול להיות בעל משמעות של חסינות דיפלומטית ומעמד של מקלט מדיני.
גם ישויות שאינן מדינות מעניקות אזרחויות כבוד ליחידים מוערכים, או שביצעו עבורן שירות יוצא דופן או שהן מעריכות את פועלו.
בישראל מעניקים אזרחות כבוד על פי רוב ליחידים, כאות של כבוד והערכה על ידי עיריות.
עיריות מעניקות פעמים רבות אזרחות של כבוד לפוליטיקאים כהוקרה על תקציבים, כגון אורן חזן שקיבל אזרחות של כבוד מבאר יעקב על העברת תקציבים לעירייה, או בנימין נתניהו שקיבל את התואר מעיריית טבריה על הבטחת תקצוב תוכנית חומש לפיתוח העיר.
אזרחות כבוד של ארצות הברית מותנית בחוק של הקונגרס של ארצות הברית והסכמה נשיאותית.
המעמד הוענק לשמונה יחידים בלבד, אישים שפעלו באופן יוצא דופן לשלום העולם: וינסטון צ'רצ'יל (1963), ראול ולנברג (1981, לאחר מותו) והאם תרזה (1996); לחמו במלחמת העצמאות של ארצות הברית: המרקיז דה לה פאייט (2002), ברנרדו דה-גלווז (2014) וקאזימיר פולסקי (2009) וכן למייסדי פנסילבניה: ויליאם פן (1981) והאנה קאלוויל פן (1984).
אזרחות כבוד של קנדה מוענקת על ידי המושל הכללי של קנדה, בכפוף לבקשה של הפרלמנט של קנדה.
בגרמניה מוענקת אזרחות כבוד על ידי מדינות גרמניה ועל ידי ערים.
אזרחות כבוד שהוענקה על ידי השלטון הנאצי בוטלה על ידי חוק של מועצת שלטון בעלות הברית מן ה-12 באוקטובר 1946.
ב-26 באוגוסט 1792, בעת המהפכה הצרפתית העניקה האספה הלאומית אזרחויות כבוד לאישים ברחבי העולם אשר "בכתיבתם וברוב אומץ שירתו את רעיון החירות", בהם פרידריך שילר, ג'ורג' וושינגטון, אלכסנדר המילטון, לודוויג ואן בטהובן, רוברט ברנס, תדיאוש קושצ'ושקו, ג'יימס מדיסון, תומאס פיין, יוהאן היינריך פסטלוצי, ג'וזף פריסטלי ואחרים.
באירלנד, באופן יוצא-דופן, אזרחות כבוד מעניקה אזרחות אירית של ממש.
ב-1923 קיבל אלברט איינשטיין אזרחות של כבוד מעיריית תל אביב, והיה ל"אזרח הראשון של העיר".
בשנת 2010 העניקה מדינת ישראל אזרחות כבוד לחללי מלחמת הקוממיות, שלא זכו לקבל אזרחות של המדינה.
לפי סעיף 2(4א) לחוק זיכרון השואה והגבורה - יד ושם, תשי"ג-1953, אשר נוסף בשנת 1985, זכאי מי שהוכר כחסיד אומות העולם לאזרחות כבוד של מדינת ישראל, ואחדים מאלה שהוכרו ככאלה אכן קבעו בה את מקום מושבם.
לאלו מהם שהלכו לעולמם מבטיח החוק "אזרחות־זיכרון של מדינת ישראל".
ישראלים נעדרים שנכנסו לרצועת עזה היו מספר אזרחי ישראל שנכנסו מיוזמתם לרצועת עזה.
אזרחים ישראלים שנעלמו ברצועת עזה
אברה מנגיסטו: תושב אשקלון המתמודד עם מחלה נפשית, חצה ב־7 בספטמבר 2014 את גדר המערכת ונשבה בידי חמאס.
דבר היעלמותו הותר לפרסום רק ביולי 2015. ישראל ניסתה להשיבו מטעמים הומניטריים, וחמאס אף הודיע תחילה כי בכוונתו להחזירו, אך בפועל ניסו למסור לישראל מסתנן אריתראי, ובהמשך טען שמנגיסטו הועבר למצרים.
לאורך השנים נמנע חמאס ממסירת מידע ממשי על מצבו, סירב לאפשר ביקור או סיוע הומניטרי, וטען שמנגיסטו הוא חייל, על אף שמעולם לא שירת בצה"ל.
מנגיסטו שוחרר לבסוף ב־22 בפברואר 2025 במסגרת הסכם חמאס–ישראל.
הישאם א-סייד: צעיר בדואי תושב חורה החולה בסכיזופרניה, שחצה ב-21 באפריל 2015 את הגבול עם רצועת עזה דרך המטעים של קיבוץ ארז ונשבה על ידי חמאס.
א-סייד חצה פעמיים את הגבול לרצועת עזה קודם לכן והוחזר.
ב-22 בפברואר 2025 שוחרר א-סייד כחלק מהסכם חמאס–ישראל.
בשנת 2017 שר הביטחון אביגדור ליברמן הצהיר כי ישראל תסייע לעזה כלכלית, אם חמאס יבצע מספר צעדים, בהם השבת השבת האזרחים הנעדרים וגופותיהם של החיילים אורון שאול והדר גולדין.
אלמוני בן 20: ב-30 ביוני 2017 חצה את הגבול צעיר פלסטיני בעל תושבות ישראלית.
הנ"ל צעיר בן 20, נולד בישראל לאב עזתי ואם ישראלית, וחי בישראל מתוקף איחוד משפחות.
הוא חצה במקטע שבין נתיב העשרה למעבר ארז, ונאסף על ידי אדם המזוהה עם חמאס.
זהותו ופרטיו לא הותרו לפרסום, והוא לא הוכר על ידי מדינת ישראל כשבוי, אלא כמי שחזר לעזה מרצונו.
ג'ומעה אבראהים אבו ע'נימה: תושב ח'שם זנה, כפר בלתי מוכר סמוך לנבטים, חצה את הגבול לרצועת עזה ב־12 ביולי 2016. מדינת ישראל לא הכירה בו כשבוי, לאחר שבמערכת הביטחון עלה חשד כי התגייס לחמאס מרצונו.
בדצמבר 2023 נעצר אבו ע'נימה בעת שניסה לשוב לישראל, ובינואר 2024 הוגש נגדו כתב אישום בחשד למסירת מידע רגיש לאויב ולחברות בארגון טרור, לאחר שהתברר כי הפך לפעיל חמאס במהלך שהותו ברצועה.
יקיר בן מלך: בשנת 2009 תושב המרכז בן 34, ניסה לחצות את גדר המערכת במעבר ארז, אך נורה למוות על ידי מאבטחי משרד הביטחון.
קרוביו טענו כי לקה בנפשו ושב ואמר כי ברצונו לשחרר את החייל החטוף גלעד שליט.
אביהוא מורי: ב-23 באוקטובר 2023 חצה לרצועת עזה דרך פרצה באזור נחל עוז, ונכנס כ-500 מטרים.
הוא זוהה בטעות כמחבל, ונורה למוות על ידי כטב"ם צה"לי.
מורי, תושב ניר עקיבא, היה לוחם בצה"ל שלקה בפוסט טראומה בשירותו הצבאי.
אזרחים תומכי אשכול או את"א הייתה תנועה ציבורית אזרחית שפעלה ב-1965, לקראת הבחירות לכנסת השישית ופעלה במפגני תמיכה ציבורית בראש הממשלה לוי אשכול ובמסגרת הפוליטית החדשה של המערך לאחדות פועלי ארץ ישראל.
הקמתה ופעולתה של את"א הייתה תופעה ראשונה מסוגה בישראל של תנועת תמיכה פוליטית, אך באותה עת תנועה שאיננה מפלגתית ולא הייתה קשורה במוסדות מפא"י.
אישי ציבור רבים פעלו במסגרת את"א להבעת תמיכה באשכול, כשהם אינם קשורים במוסדות המפלגה.
התנועה הוצגה לציבור במסיבת עיתונאים שנערכה ב-9 באוגוסט 1965, כשלושה חודשים לפני הבחירות.
אברהם עופר טען בריאיון לעיתונות כי הוא הגה את הרעיון בראשית 1965 למקרה שיחול פילוג במפלגה.
לאחר פרישתו של דוד בן-גוריון והקמת רפ"י, ניתן האות להקמת התנועה.
על ידי מסגרות את"א התאפשר למערך להתהדר ברשימות תומכים שהאירו היבטים אשר היו זקוקים לחיזוק.
כך, בעוד אל רפ"י הצטרפו בכירי מפא"י המזוהים עם תחום הביטחון (דוד בן-גוריון, שמעון פרס ומשה דיין), באמצעות את"א סחפה מפא"י את דעת הציבור עם פרסומים ותעמולה סביב חברי תנועה עתירי ניסיון ביטחוני שהביעו אמונם בלוי אשכול, כמו חיים לסקוב, מרדכי מקלף, אברהם בן-ארצי, אליהו בן חור ואחרים.
לשורות התנועה הצטרפו במהלך תקופת הבחירות כ-11 אלף אזרחים והיא פעלה באמצעות רכזים וועדות אזוריות לארגון אירועי הסברה, תעמולה ומפגני תמיכה.
אנשי ציבור רבים הצטרפו גם הם ונתנו את שמם לצורכי פרסום תמיכתם, בהם דן בן אמוץ, אורי זוהר, חיים חפר, דליה רביקוביץ, מקס ברוד ויהודה בורלא.
התנועה גם פרסמה מודעות תמיכה באשכול.
"דבר", שנמצא בשליטתה של מפא"י, מפלגתו של אשכול, הרבה לפרסם ידיעות המצביעות על הצלחת את"א ומאמרי תמיכה באת"א, ואילו "על המשמר", ביטאונה של המפלגה היריבה מפ"ם, תקף את את"א.
בסיום מערכת הבחירות חדלה את"א מלהתקיים.
אזרינופסידיים (שם מדעי: Atherinopsidae) היא משפחת דגים מקריני סנפיר מסדרת האידרונאים.
בני משפחה זו קרובים לאדרוניים וחיים בלהקות גדולות בימים הטרופיים והממוזגים של אמריקה.
דג חשוב ממשפחה זו הוא גרוניון קליפורני שהוא מבין הדגים הבודדים היוצאים מהמים כדי להטיל ביצים על החוף החולי.
דגים נוספי מהווים דגי מאכל חשובים.
גרוניון (Leuresthes) - בו המין גרוניון קליפורני
אזרחים למען אוויר נקי היא עמותה סביבתית ישראלית הפועלת לצמצום זיהום האוויר משריפות פיראטיות של פסולת.
העמותה החלה את דרכה בנובמבר 2016, תחילה כוועד פעולה של תושבי מזרח השרון ומערב השומרון, והחל מאפריל 2018 כעמותה רשומה.
מטרתה המוצהרת של העמותה היא להיאבק במפגעים סביבתיים, בדגש על השלכת פסולת בשטחים פתוחים ושריפת פסולת.
כל פעילות העמותה נעשית על בסיס התנדבותי.
שריפות פסולת הן אחד מגורמי זיהום האוויר העיקריים בישראל.
אם בעבר התאפיינה התופעה בעיקר בשרפה של פסולת חקלאית בשולי חלקות והרחק ממגורי תושבים, הרי שכיום, עם התרחבות הערים, פוגעות השריפות באיכות חייהם ובבריאותם של מאות אלפי בני אדם.
בנוסף, הלכו והתרחבו בשנים האחרונות שלוש תופעות נוספות: האחת היא שרפה של פסולת ביתית בשולי יישובים, הפוגעת כיום באוכלוסייה רחבה יותר מבעבר עקב הגידול באוכלוסייה והתפשטות הערים.
השנייה היא שריפות פסולת באתרים פיראטיים הממוקמים באזורי תעשייה ובתוך יישובים.
השלישית היא השלכה והצתה של פסולת בשטחים הפתוחים, ובה פסולת בניין, פגרים, צמיגים ועוד.
על פי נתוני המשרד להגנת הסביבה שריפות פסולת הן גורם הפליטה מספר אחד בישראל של חלקיקים עדינים (PM2.5) והן אחראיות ל-38% מסך החלקיקים הנפלטים.
הפסולת שנשרפת מגוונת, ומכילה בין השאר פלסטיק, ניילונים, אזבסט, דלקים, גומי וחומרי הדברה, הפולטים לאוויר בעת שריפתם חומרים רעילים.
בין הנזקים הבריאותיים שגורמות השריפות ניתן למנות פגיעה במערכת ההורמונלית, במערכת העצבים ובפוריות, תחלואה נשימתית ולבבית, נזקים לכבד ולכליות, פגיעה בהתפתחות עוברים וסרטן.
בסתיו 2016, עקב מפגעי ריח וזיהום אוויר חמורים בשרון המזרחי, התארגנה קבוצת תושבים והקימה ועד פעולה אזורי במטרה לשים קץ לריחות החריפים ולזיהום האוויר כתוצאה משריפות פסולת משני עבריו של הקו הירוק.
בין מקימי ועד הפעולה נמנו תושבים מכפר סבא, הוד השרון, כוכב יאיר, צור יצחק, שער אפרים וצופים, ובחודשים שלאחר מכן הלכה והתרחבה הפעילות, סחפה אחריה תושבים מיישובים נוספים באזור, וכיסתה יישובים ובהם אוכלוסייה בת מאות אלפי תושבים מראש העין ועד קלנסווה.
באפריל 2018, לאחר כשנה וחצי של פעילות נרשם ועד הפעולה כעמותה רשומה.
לארגון אזרחים למען אוויר נקי מספר דרכי פעולה: ארגון הפגנות ומחאות ציבוריות, קידום מדיניות מול משרדי הממשלה, שדלנות בכנסת וברשויות המקומיות, העלאת הנושא לסדר היום התקשורתי ועוד.
מאז תחילת פעילותו הארגון מוביל את המאבק בשריפות הפסולת ברמה הלאומית, ובפרק זמן קצר יחסית הצליח לרשום שורה של הישגים, ובהם:
הכרה על ידי המשרד להגנת הסביבה בשריפות בשטחים פתוחים כגורם זיהום אוויר משמעותי במדינת ישראל (לצד תחבורה, תחנות כוח ותעשייה)
תקצוב תוכנית לאומית לצמצום זיהום האוויר בשטחים פתוחים במסגרת תקציב המדינה לשנת 2019. במסגרת התוכנית הוקמה יחידת ינשו"פ של רשות הטבע והגנים למניעת השלכה ושריפת פסולת בשטחים הפתוחים.
הכפופה למשרד להגנת הסביבה ועובדת בשיתוף פעולה עם המשטרה הירוקה.
תיקון חוק שמירת הניקיון כך שהבערת פסולת תיחשב לעבירה פלילית עם סנקציות בצידה
הקמת ועדת משנה של ועדת הפנים והגנת הסביבה של הכנסת לטיפול בזיהום אוויר הנגרם משריפות פסולת
רתימת המשטרה הירוקה למבצעי אכיפה באזור המשולש הדרומי
הפסקת פעילותם של אתרי פסולת פיראטיים בשומרון
העמותה פועלת באמצעות עשרות מתנדבים, תושבי השרון ומערב השומרון שסובלים בעצמם מעשן השריפות באזורם.
עם זאת, היא פועלת לפתרונות ברמה הלאומית ומובילה שיתופי פעולה עם ועדי פעולה וקבוצות תושבים מכל רחבי הארץ.
אזרחות עירונית היא מושג ודרך פעולה אשר מגדירים חברות של אזרחים בקהילה פוליטית עירונית.
אזרחות זו מקנה לזכאים לה זכויות מתוקף היותם אזרחי העיר, וגם את היכולת להשתתף בחיים הפוליטיים העירוניים.
הקריטריון היחיד לקבלתה של האזרחות הוא מגורים בגבולות העיר.
את המתח אשר אזרחות עירונית יכולה ליצור בין המדינה לעיר ניתן למקם גם על ציר הלוקליזם-הגלובליזם, כאשר תומכי הלוקליזם דוגלים בהעברת סמכויות מהמדינה לשלטון המקומי.
עם זאת, אי אפשר לנתק את המגמה להתמקד בשלטון מקומי על פני שלטון מרכזי מתהליכים גלובליים אשר מתרחשים בערים רבות בעולם – ביניהם עיור, גלובליזציה, והתפתחותה של התרבות האורבנית.
אזרחות עירונית מתבססת על קריטריון המגורים בגבולות העיר ("jus domicili").
כלומר, אדם ייחשב לאזרח העיר מתוקף מגוריו בה, ויוכל לוותר על אזרחות זו אם כבר אינו מתגורר בה.
לכן אזרחות עירונית היא נזילה ודינאמית באופיה ומתבססת על מכנה משותף תרבותי רחב הקיים בעצם החיים בעיר.
זאת בניגוד לקריטריונים הרווחים לאזרחות במדינת לאום, אשר המנגנונים לקבלתה מורכבים יותר ומתחלקים בדרך כלל לארבע אפשרויות:
לידה בטריטוריה או "דין הקרקע" ("jus soli") – קבלת אזרחות כתוצאה מלידה בשטח המדינה.
הורשה או "דין הדם" ("jus sanguinis") – קבלת אזרחות בגין הורים בעלי אזרחות במדינה.
נישואין ("jus matrimonii") – קבלת אזרחות כתוצאה מנישואין לבן זוג בעל אזרחות במדינה.
תהליך בו המדינה מעניקה מעמד של אזרח למי שעומד בקריטריונים שהוגדרו עלי ידה (בדרך כלל גם מתגורר בה אופן חוקי למשך מס' שנים).
טבלה 1: השוואה של סממנים בולטים של אזרחות עירונית לעומת אזרחות מדינית
התאזרחותמעמד חוקיאיןקייםבירוקרטיהפשוטה יחסיתמורכבת יחסיתזכויות פוליטיותניתן לבחור בבחירות מוניציפליות
השתתפות בארגונים אזרחייםניתן לבחור ולהיבחר בבחירות ארציות
השתתפות בארגונים אזרחייםחופש תנועהלעיר המודרנית אין סמכות להחליט מי יבוא בגבולותיהמאפשרת מעבר בגבולות המדינה
ריבונות היא הזכות החוקית והבלעדית של מדינה (ממשלה או סמכות פוליטית) להפעיל סמכות על טריטוריה.
כלומר, הריבונות היא ההיתר של מדינה להפעיל כוח כדי להגן על עצמה מפני גורמים עוינים לה מפנים ומחוץ, לאכוף את חוקיה בתוך גבולותיה ועל אזרחיה גם מחוץ לגבולות המדינה (במידה מסוימת).
ערים, בניגוד למדינות, אינן ריבוניות.
כלומר אין להן שליטה על הכניסה לגבולותיהן, ולכן כאשר הותר לאדם להיכנס לשטח המדינה, הוא יכול לנוע מעיר לעיר בחופשיות.
לאזרחות העירונית אין מעמד חוקי והיא אינה מקנה כל תעודה או מסמך בעל תוקף סטטוטורי (כמו דרכון, לדוגמה), אלא אם המדינה מחליטה על כך (לצורכי מיסוי, למשל).
עם זאת, בערים שונות בעולם התחילו להעניק תעודת תושב עירונית אשר מהווה מסמך חוקי לכל עניין ודבר בתחום השיפוט המוניציפלי (לדוגמה NYCID – תעודת הזהות של העיר ניו יורק).
מעמד זה חשוב למשל ליישום של מדיניות הכלה עירונית (inclusion) בערי-מקלט (sanctuary cities) במקרים של מהגרים אשר נחשבים לא חוקיים ברמת המדינה, אך עדיין נחשבים כאזרחים לגיטימיים ברמת העיר.
חלוקת העבודה המסורתית בין המדינה לעיר הפרידה באופן גורף בין המדינה שתפקידה לעסוק בביטחון לאומי, ביטחון חברתי, אכיפת החוקים, שמירה על משאבים, ובין העיר שתפקידה לספק שירותים.
התהליכים המובילים לחיזוק מעמדן של ערים
עיור – לאורך ההיסטוריה התקיימה תנועה קבועה של מעבר אנשים מן הכפר לעיר, אולם ניתן לציין את המהפכה התעשייתית שהחלה באמצע המאה ה-18 כנקודת זמן משמעותית בה התרחש תהליך עיור מואץ ברחבי אירופה.
תהליך העיור מתאר מעבר אוכלוסייה מיישובים כפריים ליישובים עירוניים ואת התפתחותן של ערים מבחינת גודל שטח השיפוט שלהן וכמות האוכלוסייה החיה בהן.
בנוסף לכך מבטאים תהליכי העיור מהלך עמוק יותר בו חברה מאמצת ערכים ודפוסי התנהגות המזוהים עם עירוניות.
רוב העולם נמצא בעיצומו של תהליך עיור מואץ שנמשך משנות ה-90 וביתר שאת משנות ה-2000. יותר ממחצית מאוכלוסיית העולם מתגוררת בערים, והתחזיות צופות שעד שנת 2050 תצמח אוכלוסיית העולם ב-50%, כשיותר מ-80% מתוכם יתגוררו בערים (אם כי אין הסכמה גורפת על השיעור המדויק).
האזורים העירוניים גדלים בקצב מהיר ופעילות כלכלית גולשת אל מחוץ למרכזי הערים ויוצרת אזורים מטרופוליניים רחבים המתפרסים על פני שטח גדול.
בה בעת, מתעצמים מרכזי הערים הגדולות מבחינה כלכלית ופוליטית והופכים לכוח מניע בכלכלה הגלובלית.
שינויים גאו-פוליטיים וכלכליים, ובראשם תפיסה כלכלית התומכת בשוק חופשי ובתהליכי גלובליזציה מתרחשים בכל רחבי העולם ומייחדים לערים תפקיד כפול בו הן פועלת בו זמנית גם ברמה הלוקלית (כלומר למקום הספציפי יש ערך ויתרונות) וגם ברמה הגלובלית וכך יוצרות רשת קהילות מסביב לעולם.
גלוקליזציה – מפגש בין ערכים של אוניברסליזם ופרטיקולריזם במערכות חברתיות, פוליטיות וכלכליות.
תהליך בו פועלים שני כוחות מנוגדים לכאורה שמזינים ומאזנים זה את זה: הגלובליזציה מעצבת ומשפיעה על העיר ומחברת אותה לרשת עולמית של ערים נוספות, והלוקליזציה המדגישה את מרכזיותה של המקומיות והאופי הייחודי לכל עיר.
על ידי כך ממלאות הערים את החסך שנוצר בעידן הגלובליזציה שעמעמה את הייחודיות הלאומית.
אתגרים חוצי גבולות –החל מהמאה-20 וביתר שאת בראשית המאה ה-21 מתמודד העולם עם אתגרים גדולים בעלי אופי אוניברסלי כמו גלי הגירה ופליטים, מגפות, פשיעה וטרור.
אתגר עולמי נוסף הוא פיתוח בר-קיימא הכולל תתי-תחומים כמו אנרגיה מתחדשת, תחבורה בת-קיימא, חקלאות בת קיימא בנייה ירוקה, תעשייה בת-קיימא וכוללת בעיות מתפתחות כמו משבר האקלים, פרבור או מחסור במים.
ניסיונות להתמודד עם אתגרים אלה ברמה העולמית כוללים את היעדים לפיתוח בר קיימא של האו"ם.
יעד 11 של היעדים הוא "הפיכת הערים וההתיישבויות האנושיות למכלילות, בטוחות, גמישות ובנות קיימא".
בעוד מדינות הלאום מתקשות להתמודד עם משבר האקלים, להגיע בינן לבין עצמן להסכמות על דרכי הפעולה, ואינן מיישמות מסקנות שעולות מוועידות האקלים השונות, יכולת התגובה והפעולה של הערים מהירה ויעילה הרבה יותר, וכך גם היכולת שלהן ליצור שיתופי פעולה והסכמים עם ערים אחרות.
הן לא תלויות בהסכמים דיפלומטיים מדיניים ויכולות לייצר שיתופי פעולה עם ערים אחרות גם כאשר יש מתיחות בין המדינות אליהן הן שייכות.
דוגמה לכך ניתן לראות ביוזמת C40 Cities Climate Leadership Group, קבוצה המונה 96 ערים מרכזיות שמתאגדות יחד כדי להתמודד עם שינויי האקלים.
תחומים בהם המדינות נאלמות/נעלמות – העיר נדרשת לתפקד ולספק שירותים לתושביה ברמה היומיומית ולכן חייבת לפעול ולספק פתרונות במצבים ותחומים מהם נפקדת המדינה.
הוואקום הזה יכול לנבוע ממגוון סיבות: בין אם טכניות – ממשלה משותקת בגלל תקופת בחירות – ובין אם מהותיות, כגון הרצון לשמר את הסטטוס קוו בנושאי דת-מדינה.
המחויבות של ערים לתפקד מכריחה אותן ומאפשרת להן לפעול באותם חללים מהם נפקדת המדינה.
תרבות אורבנית – ישנם גורמים רבים שתורמים לעליית מעמדן של ערים, אך התרבות האורבנית היא גם הסיבה וגם התוצאה של מרכזיותן של ערים.
בארצות הברית, למשל, הטלוויזיה היא אינדיקטור טוב דרכו ניתן לראות את השינויים במעמדן של ערים.
בעוד שהעיר תמיד היוותה תפאורה לסרטי פשע וסדרות משטרה, אופרות סבון וקומדיות התרחשו בפרברים.
משנות ה-90 ניתן לראות שינוי מובהק – התחילו להופיע סדרות שהתרחשו בערים והציגו צעירים יפים, משכילים ומצליחים.