tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
זה היה הסדר החוב הגדול ביותר בהיקפו ובהשפעתו על המשק בישראל מעולם.
אלביט הדמיה, שהייתה בשליטת מוטי זיסר, הגיעה להסדר חוב בינואר 2014, מחיקת 1.8 מיליארד ש"ח מהחוב תמורת העברת 95% ממניות החברה לבעלי איגרות החוב.
בישראל, עיקר הביקורת הציבורית סביב הסדרי חוב נסובה סביב השקעתם של משקיעים מוסדיים (בעיקר הבנקים וחברות הביטוח) באג"ח קונצרניות (אג"ח שמנפיקות חברות).
זאת, לעומת השקעות של משקיעים פרטיים באג"ח קונצרניות, אשר הביקורת נתפסת כפחות רלוונטית לגביהם – שכן השקעות אלה מראש מתחשבות בסיכון לאי-פירעון מלא של החוב ובקיומם של הסדרי חוב למיניהם, המגולמים בריבית הגבוהה יותר המובטחת בתמורה ללקיחת החוב.
נושא הסדרי חוב, ואיכות האנליזה וניהול הסיכונים בהשקעה באיגרות חוב על ידי הגופים המוסדיים, נבחן על ידי ועדה שהקים ב-2009 משרד האוצר בראשות עו"ד דוד חודק (ועדת חודק), ושהמלצותיה עוגנו בחוזרי משרד האוצר ב-2010.
ניתן להסביר את הסיבות הביקורת באופן הבא:
ראשית, לאור הרפורמה בשוק החסכון הפנסיוני ורפורמת בכר, הועברו החל משנת 2003 מרבית כספי הפנסיה מהשקעה באג"ח מיועדות (אשר הממשלה התחייבה להבטיח את תשואתן) לעבר השקעה בשוק ההון הישראלי.
זאת בעוד שהמבקרים טוענים כי לא הועברה הרגולציה המתאימה בשוק ההון הישראלי, אשר תספק לכספי הפנסיה את הביטחון המתאים לצורך מהלך שכזה.
שנית, כיום כספי הפנסיה מושקעים על ידי המשקיעים המוסדיים בשוק ההון, והם מהווים נתח משמעותי מסך הכספים המשמשים לרכישת אג"ח קונצרניות.
בנוסף, בשל מעמדם של אחדים מבין בעלי השליטה בשוק ההון, הם נהנים מיחס מועדף מבחינת יכולתם לגייס חוב מהמשקיעים המוסדיים.
לעומת זאת, אותם בעלי שליטה, בשל המבנה המשפטי והמימוני של החוב (עקרון האישיות המשפטית הנפרדת), נהנים ממצב בו מצד אחד הם יכולים ליהנות מהרווחים במקרה של הצלחת החברה, ומצד שני, במצב של כישלון, להגיע להסדר חוב שהפגיעה שלו בהם היא מצומצמת ביותר.
זאת בעוד שעבור הציבור, שכספי הפנסיה שלו מושקעים בחברות שבבעלות אותם בעלי שליטה באמצעות אג"ח קונצרניות, ייתכן קיצוץ של עשרות אחוזים בחוב.
על כן, קוראים אלו המבקרים את המצב הקיים לנקוט בשורה של צעדים, כגון: צמצום הזרמת החוב מצד המוסדיים לידי חברות שבשליטת אותם בעלי שליטה, הזרמת הון אישי מצד בעלי שליטה לחברות שלהם כאשר הן מצויות במצוקה פיננסית והגברת הפיקוח על שוק ההון בכלל.
מאידך, הביקורת מופנית, כאמור, כלפי אותם משקיעים מוסדיים, שאחזקתם בחוב מסוכן יחסית מנוגדת לעקרונות ההשקעה הסולידית האמורים להנחות אותם.
בעלי מניות, כגון בעלי שליטה, נושאים באחריות כלשהי לחובות החברה רק במיעוט מכלל הסדרי החוב.
מעקרון האישיות המשפטית הנפרדת נובע שכאשר האג"ח הונפקו ולאחר מכן, כל הצדדים לעסקה ידעו שמדובר בהתחייבות של החברה בלבד, ולא של מי מבעלי המניות בה (מבחן ציפיות הצדדים שביסוד דיני החוזים).
שנית, בטרם איגרת חוב מונפקת, ניתן לגבות אותה, בין השאר, בבטוחה מסוג ערבות.
ערבות זו יכולה להיות של חברת-אם או של בעל שליטה פרטי.
אם אין ערבות ואין מקור אחר לקישור בעלי מניות לחובות החברה, אין להם כל חבות משפטית שהיא.
שלישית, כאשר חברה מגיעה למצב חדלות פירעון, בעלי המניות הם הראשונים להפסיד את כלל השקעתם ואילו בעלי החוב תמיד קודמים להם ויקבלו חלק כלשהו מנכסי החברה (כך נובע מהעקרונות הבסיסיים של דיני הפירוק).
רביעית, תמיד יש לבחון את נסיבות הגעת החברה לקשיים.
מרבית החברות מגיעות להסדרי חוב בתום לב, קרי, לאחר שנטלו על עצמן מיזם עסקי כלשהו והמיזם התגלה כבלתי-מוצלח.
אולם, במקרים מסוימים, בעלי שליטה אכן לא פעלו בתום לב ויש להם תרומה שלילית כלשהי לנסיבות שהובילו להסדר החוב.
בדין, קיימות דרכים רבות בהן בעלי מניות עשויים להימצא חייבים בחובות החברה (ביניהן: הדרישה להחזר דיווידנד שניטל בניגוד למבחני החלוקה, דרך הרמת מסך לפי סעיף 6 לחוק החברות ועד לאחריות מלאה לחובות החברה לפי סעיף 373 לפקודת החברות).
בכל מקרה, הטלת אחריות כזו נעשית לאחר בירור באמצעות ראיות, כדי לקבוע, באופן פרטני, האם מתקיים היוצא מן הכלל ובעל המניות קשור לחובות החברה.
הסדרה השוודית (בשוודית: Svenska Serien) הייתה טורניר-כדורגל במסגרת ליגה הראשון שהתקיים בשוודיה, בין השנים 1910–1924 והיא הייתה ליגת הכדורגל המקצועני בשוודיה בשנים אלו.
מבנה הליגה לא היה קבוע, ומספר הקבוצות שהשתתפו נעו בין 4–12 קבוצות, שקיימו ביניהן שני מפגשים, האחד בבית והשני בחוץ, ובסך הכל שיחקו בין 6–18 משחקים בעונה סדירה.
עם זאת, חלק מהעונות מעולם לא הושלמו, ובשנתיים האחרונות חולקו הקבוצות לשני בתים: מזרח (סטוקהולם, נורשפין וסביבתם) ומערב (גטבורג וסקונה).
לכל אורך שנות הפעילות, נשמרה שיטת חלוקת הנקודות בדרך זו: על כל ניצחון קיבלה הקבוצה המנצחת 2 נקודות, על תיקו נקודה אחת ובעבור הפסד 0 נקודות.
הסדר מותנה הוא הסכם משפטי שנחתם בין רשויות התביעה השונות של מדינת ישראל לבין החשוד.
במסגרת ההסדר וכתנאי לחתימתו, מודה החשוד בביצוע העובדות המהוות עבירה פלילית ומתחייב לקיים את התנאים שפורטו בהסדר.
מנגד, רשות התביעה מתחייבת שלא להגיש כתב אישום נגד החשוד.
אם יעמוד החשוד בתנאים שנקבעו בהסדר, מתחייבת התביעה כי התיק הפלילי ייסגר בעילת סגירה הנקראת "סגירה בהסדר".
עיגון ההסדר בחוק היה יוזמה של פרופסור אורן גזל-אייל, אשר כתב את הטיוטה הראשונה של הצעת החוק במסגרת מאמר.
למרות התנגדותה של משטרת ישראל לחקיקה, אישרה ועדת השרים לחקיקה את ההצעה, והיא עברה בתיקונים מסוימים בכנסת בשנת 2012.
בשנת 2013 נכנס לתוקפו תיקון מספר 66 לחוק סדר הדין הפלילי (נוסח משולב), התשמ"ב - 1982, המאפשר במקרים מסוימים קיום הסדר מותנה, כדרך שלישית בין הגשת כתב אישום לבין סגירת התיק בלא ענישה.
בהנחיה מספר 4.3042 להנחיות היועץ המשפטי לממשלה נקבע נוהל כללי להחלת הליך של הסדר מותנה על ידי רשויות התביעה השונות.
כדי ליישם את הליכי ההסדר המותנה, הוקמה בחטיבת התביעות של משטרת ישראל, שהיא האמונה על טיפול ברוב המכריע של הסדרים אלה, יחידה בפריסה ארצית שזה תפקידה.
לאפשר לאזרח שביצע עבירה פלילית קלה דרך חלופית להעמדה לדין פלילי, אשר מסתיים ללא הרשעה פלילית.
לאפשר למערכת האכיפה כלי יעיל לטיפול מהיר בעבירות קלות, באופן המוריד את העומס על התביעה ועל בתי המשפט.
תנאי הסף להתאמת חשוד להליך הסדר מותנה
לחשוד אין עבר פלילי בחמש השנים שלפני ביצוע העבירה נושא ההסדר.
לחשוד אין חקירות או משפטים פליליים תלויים ועומדים בעניינו במשטרה או באותה רשות, שאינם חלק מההסדר.
לא נערך הסדר מותנה עם החשוד בחמש השנים שלפני ביצוע העבירה נושא ההסדר.
העונש המתאים לחשוד, לדעת התובע, אינו כולל מאסר בפועל, גם לא מאסר שירוצה בדרך של עבודות שירות.
קיומן של ראיות מספיקות לאישום בעבירה נושא ההסדר.
סוגי העבירות והנסיבות בהן ניתן לערוך הסדר מותנה
ניתן לערוך הסדר בעבירה מסוג חטא או עוון.
החוק מאפשר להגדיר גם עבירות מסוימות מסוג פשע כמצדיקות הסדר מותנה, אולם טרם הוגדרו עבירות כאלו.
ככלל, השימוש בהסדר נועד לחול על עבירות קלות או עבירות שבוצעו בנסיבות מקלות, הן נסיבות הקשורות לביצוע העבירה והן נסיבות שאינן קשורות בהכרח בביצוע העבירה, לרבות נסיבות הקשורות למבצע העבירה.
כל עבירות העוון שבטיפול פרקליטות המדינה – בין העבירות בקבוצה זו נכללות העבירות של גרימת מוות ברשלנות, חבלה ברשלנות, קבלת דבר במרמה, עבירות הונאה, הלבנת הון, עבירות על פי חוק איסור לשון הרע, הטרדה מינית, עבירות על פי פקודת סימני מסחר.
עבירות עוון בטיפול התביעה המשטרתית הקבועות בנספח ב' להנחיות היועמ"ש.
בנוסף ניתן לערוך הסדר מותנה בעבירות הבאות אם הן בוצעו לאחר 1 בינואר 2017: תקיפה, גנבה, היזק בזדון, תגרה, החזקת נכס חשוד, הטרדה באמצעות מתקן
בזק, הזנחת השמירה על כלי ירייה וחומרים מסוכנים, העלבת עובד ציבור, איסור מכירת משקאות משכרים לקטין, והחזקת סמים לצריכה עצמית.
החל מיום 1 בינואר 2019 ניתן יהיה לערוך הסדר מותנה בכל העבירות מסוג עוון (עבירות שהעונש המרבי בגינן אינו עולה על שלוש שנות מאסר).
עבירות על פי חוק התכנון והבנייה – הקבועות בנספח ג' להנחיות היועמ"ש.
התנאים שניתן לכלול במסגרת הסדר שנחתם בין החשוד לבין התביעה
תשלום קנס לאוצר המדינה, עד לסכום של 29,200 ש"ח.
פיצוי לכל נפגע עבירה, עד לסכום של 29,200 ש"ח.
עמידה בתנאי תוכנית טיפול, תיקון ושיקום, לרבות ביצוע שירות לציבור (של"צ), שיקבע קצין מבחן, והמצאות בפיקוח קצין מבחן.
התחייבות להימנע מכניסה למקום או שלא להיות בקשר עם אדם.
הסכמה לחלט או להשמיד חפץ הקשור לעבירה ואסור בהחזקה לפי כל דין.
השבת חפץ בעין לנפגע העבירה או תיקון חפץ שניזוק בעבירה.
חשוד יכול לסרב להסדר או לתנאי מתנאיו, ובמקרים כאלה יוגש כנגדו כתב האישום לבית משפט.
גובש ונחתם הסדר עם החשוד, אולם החשוד לא מילא אחר כל תנאי ההסדר או מקצתם, כפי שנקבע בהסדר, יועבר התיק ליחידת התביעה לניהול הליך פלילי בבית המשפט על דרך של הגשת כתב אישום.
הסדר למניעת ניגוד עניינים בשירות המדינה, הוא הסדר הנערך לעובד המדינה בישראל או למועמד להיות עובד המדינה, ובשיתוף עימו, על ידי היועץ המשפטי של המשרד הממשלתי הנוגע בדבר.
מטרת ההסדר היא לוודא שעובד הציבור לא ימצא במצב של חשש לניגוד עניינים בין עבודתו הציבורית ועניינים עליהם הוא מופקד בתפקידו הציבורי לבין עניין אחר שלו או תפקיד אחר שהוא ממלא.
העיקרון האוסר על עובד הציבור להימצא במצב של חשש לניגוד עניינים בעבודתו הציבורית מוצא את ביטויו במספר הוראות חקוקות.
בשנת 1980, כאשר לא חלה החובה לעריכת הסדר לניגוד עניינים, קבע בית המשפט העליון כי ההוראות החקוקות הקיימות הן "בית קיבול" לעיקרון האוסר על המצאות במצב של חשש לניגוד עניינים, אך הוא לא מסתיים רק בהן.
מדובר בעיקרון מהותי המהווה חלק מהמשפט הציבורי, ואשר ממנו נגזרות זכויות הפרט מזה וסמכויות השלטון מזה.
כן האיסור החל על עובד ציבור להימצא במצב של חשש לניגוד עניינים מבוסס על כללי הצדק הטבעי, האוסרים על עובד הציבור להימצא במצב בו קיימת אפשרות למשוא פנים או דעה משוחדת, וכן קיום יחסי אמון בין עובד הציבור לבין הציבור, מהם נובע כי עובד הציבור חב כלפי הציבור חובות מסוימים.
מקורות נוספים עליהם מבוסס הכלל הם כללי המינהל התקין וחובת ההגינות ותום הלב.
ביוני 2006 פורסמה הנחיית היועץ המשפטי לממשלה בנושא עריכת הסדרים למניעת ניגוד עניינים בשירות המדינה.
בעקבות פרסום ההנחיה, קבעה נציבות שירות המדינה נוהל עריכת הסדרים למניעת ניגוד עניינים.
בעת גיבוש ההסדר נערכת בחינה פרטנית של מכלול פעילויותיו העסקיות והציבוריות של העובד מול התפקידים והסמכויות שיש לו בשירות הציבורי.
כן במסגרת ההסדר, נדרש העובד לפרט כל מידע רלוונטי שיש בו כדי לתרום לבירור האם קיים חשש לניגוד עניינים בין תפקידו בשירות הציבורי לבין ענייניו הפרטיים.
בין היתר, נדרש העובד לפרט את עסקיו ועיסוקיו, השקעותיו, שותפיו, הספקים עימם הוא עבד, הלקוחות להם נתן שירותים וכל מידע רלוונטי אחר.
היועץ המשפטי לממשלה הבהיר שחובת עריכת ההסדר חלה גם כלפי מי שכבר הועסק ולא ערך בעבר הסדר שכזה, או לגבי עניין אישי שהתעורר לאחר עריכת ההסדר.
באשר לשאלה מהי מידת הקרבה המקימה חשש לניגוד עניינים - המדובר בדבר שיש לבחון באופן פרטני, כל מקרה לגופו.
היועץ המשפטי לממשלה קבע כי "ברוב המקרים יש לראות כקרוב, לכל הפחות, את בן זוגו של המועמד, את הוריו, את צאצאיו ואת מי ש'סמוך על שולחנו'.
לפי נסיבות המקרה ייתכן שיהיה צורך להרחיב את מעגל הקרובים ולכלול בו קרובים נוספים כמו אחים ובני זוגם, דודים, צאצאי צאצאים וכיוצא בזה".
פתרונות במקרה של ניגוד עניינים
אם מדובר בניגוד עניינים במערכת שמקורו ציבורי ניתן לפסול בעל התפקיד מלכהן בתפקידו; להעביר תחום סמכות ואחריות לבעל תפקיד אחר; להימנע מהשתתפות בקבלת החלטות או בביצוען; לבצע את הפעולה בשיתוף עם בעל תפקיד אחר; וכן ביצוע חובת גילוי.
אם מדובר בניגוד עניינים אישי, ניתן להגביל העיסוק בעניין האישי או בתפקיד האחר, החזקה ב"נאמנות עיוורת", גילוי מידע אודות רכוש ואינטרסים.
הסדר ואסנאר על בקרת הייצוא של נשק קונבנציונלי וסחורות וטכנולוגיה דו-שימושית הוא משטר פיקוח רב-צדדי (MECR) עם 42 מדינות משתתפות, לרבות מדינות רבות אשר לקחו חלק בקומקון (ברית ורשה).
הסדר ואסנאר יוסד כדי לתרום לביטחון וליציבות אזוריים מקומיים ובינלאומיים באמצעות קידום שקיפות ואחריות גדולה יותר בקשר עם העברות נשק קונבנציונלי וסחורות וטכנולוגיה דו-שימושית, ובכך למנוע את ערעור היציבות.
המדינות המשתתפות מעוניינות, באמצעות המדיניות הלאומית שלהן, להבטיח שהעברות של פריטים אלה אינן תורמות לפיתוח או להגברת היכולות הצבאיות שבכוחן להחליש את מטרות ההסדר, וכן שאינן מוסטות לתמוך ביכולות אלה.
ההסדר הוא המחליף של ועדת הקואורדינציה של המלחמה הקרה - עבור בקרת היצוא הרב-צדדית (Coordinating Committee for Multilateral Export Controls - COCOM).
הוא יוסד ב-12 ביולי 1996, בוואסנאר, הולנד, הסמוכה להאג.
הסדרי ואסנאר קפדניים הרבה יותר מאשר COCOM, ומתמקדים בעיקר בשקיפות של מדיניות בקרת הייצוא הארציים ואינם מעניקים זכות וטו לחברים יחידים על החלטות ארגוניות.
מזכירות לניהול ההסכם נמצאת בווינה, אוסטריה.
ואולם, בדומה ל-COCOM, אין המדובר באמנה, ולכן ההסדר אינו מחייב מבחינה משפטית.
מדי חצי שנה מחליפות המדינות החברות מידע על משלוחים של נשק קונבנציונלי למדינות שאינן חברות בהסדר ואסנאר , משלוחים המשתייכים לשמונה קטגוריות נשק רחבות: טנקים, כלי רכב משוריינים (AFV), ארטילריה בקנה מידה גדול, מטוסים צבאיים, מסוקים צבאיים, ספינות מלחמה, טילים או מערכות טילים, וכן כלי נשק קטנים וכלי נשק קל.
קווי המתאר של ההסדר מפורטים במסמך שכותרתו "הנחיות ונהלים, לרבות היסודות הראשונים".
רשימת הטכנולוגיות המוגבלות מחולקת לשני חלקים, "רשימת מוצרים וטכנולוגיות דו-שימושיות" (הידועה גם בשם הרשימה הבסיסית) ו"רשימת החימוש".
הרשימה הבסיסית מורכבת מעשר קטגוריות המבוססות על רמות גבוהות של תחכום:
קטגוריה 1 - חומרים מיוחדים וציוד נלווה.
קטגוריה 2 - עיבוד חומרים.
קטגוריה 5 - חלק 1 - אמצעי תקשורת.
קטגוריה 5 - חלק 2 - אבטחת מידע.
קטגוריה 6 - חיישנים ולייזרים.
קטגוריה 7 - ניווט ואוויוניקה.
קטגוריה 8 - ציוד ימי.
קטגוריה 9 - חלל והנעה.
הרשימה הבסיסית מחולקת לשתי קטגוריות משנה מהותיות - רגיש ורגיש מאוד.
פריטים המקוטלגים כ"רגיש מאוד" כוללים חומרים עבור טכנולוגיות זיהוי חדירה - לדוגמה, ציוד שיכול לשמש לגילוי צוללת, מכ"מים מתקדמים או טכנולוגיות מנועי סילון.
רשימת החטיבות מחולקת ל-22 קטגוריות, שאינן מקוטלגות.
על מנת שהפריט ייכלל ברשימות, על המדינות החברות לקחת בחשבון את הקריטריונים הבאים:
זמינות זרה מחוץ למדינות המשתתפות;
היכולת לשלוט ביעילות על ייצוא טובין;
היכולת ליצור מפרט ברור ואובייקטיבי של הפריט;
נשלט על ידי משטר און קבוצת אוסטרליה, קבוצת הספקים הגרעיניים, או משטר בקרת טכנולוגיה של טילים.
נכון לפברואר 2018, 42 המדינות המשתתפות הן:
אלבניה, צ'ילה, קפריסין, איסלנד וסרביה אינן חברות להסכם וסנאר.
לעניין הרפובליקה העממית של סין וישראל, ראו למטה.
מדינה המעוניינת להצטרף להסדר צריכה לעמוד בדרישות הקבלה הבאות:
ייצור או ייצוא של נשק או ציוד תעשייתי רגיש;
שמירה על מדיניות של אי-הפצה ועל מדיניות לאומית הולמת, לרבות דבקות ב:
מדיניות של אי-הפצה, כאשר הדבר ישים, כגון קבוצת הספקים הגרעיניים, משטר הפיקוח על טכנולוגיות הטילים וקבוצת אוסטרליה;
האמנה למניעת הפצת נשק גרעיני, אמנת הנשק הביולוגי, אמנת הנשק הכימי, ובמידת הצורך, והאמנה לצמצום הנשק האסטרטגי (START Iׂ) (כולל פרוטוקול ליסבון).
שמירה על בקרת ייצוא אפקטיבית.
ההסדר פתוח, על בסיס גלובלי ולא מפלה, למדינות הדבקות והעומדות בקריטריונים המוסכמים.
קבלה של חברים חדשים דורשת את הסכמה של כל החברים להסדר.
הרפובליקה העממית של סין אינה חברה בהסדר.
גם ישראל אינה חברה בהסדר (בין השאר משום שאינה חתומה על האמנה למניעת הפצת נשק גרעיני), אך חוק הפיקוח על יצוא ביטחוני מסתמך על ההסדר בקביעה של ציוד לחימה וציוד דו־שימושי מפוקח שעל הייצוא שלהם חל החוק.
הודו הצטרפה כמדינה ה-42 ב-7 בדצמבר 2017. "מדינות ההסדר של ואסנאר בחנו את ההתקדמות של מספר מדינות מבקשות והסכימו בישיבת המליאה על צירוף הודו, אשר תהפוך למדינה ה-42 המשתתפת בהסדר, וזאת מיד עם השלמת הסידורים הדרושים להצטרפות" נאמר בהצהרה.
הבקשה של הודו נתמכה על ידי רוסיה, ארצות הברית, צרפת וגרמניה.
בחודש דצמבר 2013 תוקנה רשימת הייצוא של טכנולוגיות מוגבלות, כך שתכלול מערכות מעקב מבוססות אינטרנט.
טכנולוגיות חדשות שכעת תחת משטר בקרת הייצוא כוללות "תוכנת חדירה" - תוכנה המיועדת להביס את אמצעי ההגנה של המחשב או הרשת כדי לחלץ נתונים או מידע - כמו גם מערכות מעקב IP.
מטרת התיקונים הייתה למנוע מחברות טכנולוגיה מערביות למכור טכנולוגיות מעקב לממשלות הידועות בפגיעה בזכויות אדם.
עם זאת, כמה חברות טכנולוגיה הביעו חשש כי היקף הבקרות עשוי להיות רחב מדי, באופן שיגביל את יכולתם של חוקרי הביטחון לזכות ולתקן רגישויות אבטחה.
גוגל ומטא מתחו ביקורת על ההגבלות שיוטלו על פעילויות כמו בדיקת חדירות, שיתוף מידע על איומים ותוכניות תמריצים לזיהוי באגים.
לטענתם, ההגבלות יחלישו את ביטחון המדינות המשתתפות, ויעשו מעט כדי לרסן איומים מצד מדינות שאינן משתתפות.
הסדר חובות המושבים היה מהלך שיזמה ממשלת ישראל במטרה להסדיר חובות עתק שצברו בעלי המשקים והאגודות השיתופיות במושבים.
בעניין זה, נחתם בינואר 1988 הסדר, המכונה "הסדר רביד", ואחר כך חוקק בכנסת "חוק הסדרים במגזר החקלאי המשפחתי" בשנת 1992, הידוע בכינויו "חוק גל", על שם יוזמו חבר הכנסת גדליה גל.
בהתאם לחוק, הוקמה גם המנהלה להסדרים במגזר החקלאי, שהיא חברה ממשלתית, שהחלה לפעול בשנת 1993 על מנת ליישם את החוק ולהוות מסגרת מנהלית וארגונית לפעולת ההסדר.
במסגרת ההסדר נמחקו כ-25.5 מיליארד שקל, נפרסו להחזר חובות בסך 2.2 מיליארד שקל, וסך הגבייה כנגד החוב הגיעה ל-2.05 מיליארד שקל בלבד.
במאי 1977, עלתה מפלגת הליכוד לשלטון, לראשונה לאחר כמעט שלושים שנות שלטון מפלגת העבודה.
ראש הממשלה החדש, מנחם בגין, מינה את שמחה ארליך, מסיעת הליברלים בליכוד, לתפקיד שר האוצר.
ארליך הנהיג רפורמות כלכליות, שכוונה לשנות את אופיו של המשק הישראלי ולהעבירו מהתנהלות על-פי אידאולוגיה סוציאליסטית להתנהלות בעלת מאפיינים קפיטליסטיים יותר.
בעקבות הצעדים הכלכליים שננקטו, שלא לוו בצמצום תקציבי הממשלה, זינקה האינפלציה מ-34 אחוז ב-1977 ל-131 אחוז בשנת 1980.
למרות חילופי שרים במשרד האוצר ולמרות תוכניות כלכליות שנועדו לעצור את האינפלציה, לא בוצע הצעד החיוני של צמצום תקציבי הממשלה, והאינפלציה המשיכה לדהור ולתפוח עד שהגיעה בשנת 1984 לשיעור של כ-374 אחוז לשנה.
שנים אלו היו שנות הזוהר של אשפים פיננסיים לרגע, שהצליחו לתמרן בין האינפלציה המשתוללת והדולר שהתחזק בקביעות מול הלירה (ואחרי כן, השקל), והפיקו רווחים נאים מהתנודתיות ואי הוודאות בשוק ההון.
חלק גדול מהמושבים הבין שבמציאות שכזאת, משתלם לקבל הלוואה לא צמודה בריבית ריאלית בגובה סביר ביחס לשיעור האינפלציה השורר במשק באותה עת, לרכוש בכספי ההלוואה טרקטור, או ציוד חקלאי, ולהניח כי בגלל המשך דהירת האינפלציה והאצתה החזר ההלוואה יהיה בפועל בריבית ריאלית שלילית.
תופעה זו, בצירוף היכולת לגייס אשראי בקלות יחסית, הביאה חקלאים לקחת הלוואות ואשראי נדיב למימון פעילותם.
נוסף על-כך, באוקטובר 1983 צנחה הבורסה, ונסגרה לתקופת מה, בעקבות משבר מניות הבנקים.
נפילת הקרנות של האגודות השיתופיות במושבים במשבר זה הייתה קשה והן ספגו הפסדים כבדים.
אחרי הבחירות ב-1984 הורכבה ממשלת אחדות לאומית בראשותו של שמעון פרס, כאשר בתפקיד שר האוצר כיהן יצחק מודעי.
ממשלה זו הצליחה לרתום את ההסתדרות ואת התעשיינים לעסקת חבילה שזכתה לשם תוכנית הייצוב הכלכלית, אשר הופעלה ביולי 1985 וכללה קיצוץ של 30 אחוז בשכר העובדים, הקפאת שער החליפין של הדולר והקפאת מחירים.
הייתה זו תוכנית של הרגע האחרון, שכן החל מתחילת 1985 החל המשק הישראלי מסתחרר לקראת התמוטטות כלכלית ממש.
הייתה זו גם התוכנית הראשונה שכללה צעד ממשי של קיצוץ בהוצאה הממשלתית.
להפתעת רוב הציבור התוכנית הצליחה והאינפלציה ירדה במהירות – משיעור של למעלה מ-400 בשיאה צנחה האינפלציה כבר במחצית השנייה של שנת 1985 לשיעור של 100 אחוז, בשנת 1986 לקצב שנתי של 48 אחוז ובשנים שלאחר מכן לרמה של 15–20 אחוז בשנה.
הצלחה זו אומנם הצילה את הבנקים שעברו לבעלות הממשלה ב-1983, אבל נקנתה במחיר כבד למגזרי המשק שהיו בעלי חוב גדול כגון רוב המשק הקיבוצי, המושבי וההסתדרותי.
כלומר, הממשלה הצילה את המגזר הבנקאי, שעבר לבעלותה משום שהפך חדל פירעון ב-1983, ומוטטה חלק גדול מהמגזר היצרני וגרמה אבטלה המונית.
עסקת החבילה הייתה אמורה לכלול מנגנונים למניעת התמוטטויות אלו, אך המנגנונים הללו לא הופעלו.
עוד לפני תוכנית הייצוב היו שרויים חלק מהמושבים במצב כלכלי קשה ועם חובות מעיקים.
לאחר תוכנית הייצוב וירידת האינפלציה, הפכה הריבית הריאלית של ההלוואות הלא צמודות בבת אחת לריבית גבוהה של מאות אחוזים (הכלכלנית אסתר אלכסנדר חישבה כי זו הייתה כ-230% בממוצע).
חובות רבים של חלק גדול מהמושבים הוכפלו בתוך זמן קצר, וכדי להמשיך ולהתנהל באופן שוטף נאלצו המושבים ליטול הלוואות נוספות.
הלוואות אלו רק העמיקו את חובות המושבים, ודרדרו חלק גדול מהם למצב של חדלות פירעון.
בשנת 1982 עמדו חובות המושבים למערכת הבנקאית על כ-700 מיליון ש"ח (בערכי סוף שנת 1993).
ב-1989 כבר עמד אותו חוב על סכום של כ-4 מיליארד ש"ח.
בשלב זה החלו הבנקים לתבוע מושבים רבים בבתי המשפט.
המושבים שהוקמו לאחר הקמת המדינה חתמו על חוזה יסוד, המכונה "החוזה המשולש", שהיה חוזה בין הסוכנות היהודית, "כגוף מיישב", אגודת המושב ורשות הפיתוח או הקק"ל (ומתחילת שנות ה-60, עם הקמת מינהל מקרקעי ישראל – עם המינהל) שהקצו את הקרקע.
החל במחצית שנות ה-70 ביקשה הסוכנות לקבל חזרה את הכספים שהשקיעה בהקמת המושבים וקבעה כי מרבית המושבים כבר "מבוססים" כלכלית ויכולים להחזיר כספים אלו, והם אולצו לחתום על "חוזי ביסוס".
כ-15% מסך חובות ב"הסדר חובות המושבים" היו לסוכנות.
הניסיון הראשון להסדר חובות המושבים ויצירת תוכניות לפתרון הבעיה היה ב"וועדת רביד" בראשות שמעון רביד.
ועדה זו בחנה את שיקום המשקים המשפחתיים וקיבוצי הפריפריה על ידי הסדרי חוב.
מסקנות הוועדה (שהוגשו לממשלת ישראל ה-22 בראשות יצחק שמיר לאחר הסכם הרוטציה במאי 1987) קבעו הסדר של נושים בתיק פירוק יחד עם המלצות לשינויים ארגוניים, בדגש על ניתוק ארגוני הקניות מהקופה הציבורית.
החוב הגדול של המשקים, שלא היה ניתן לשלמו, חולק בין החייבים מצד אחד, הנושים מצד שני (הבנקים), והציבור, כלומר הממשלה והסוכנות, במסגרת אובליגו ממשלתי מחד והתחייבות לרה-ארגון משקי מאידך.
ב-26 בינואר 1988 נחתם הסכם בין הממשלה, משרד החקלאות, הבנקים, תנועת המושבים, הסוכנות היהודית וההסתדרות הציונית.
בשלב הראשון בוטלה הפונקציה של ארגוני הקניות בתחום האשראי, כלומר הספקת מימון למשקים החקלאיים, והם הפכו להיות ספקי תשומות בלבד.
בשלב השני של ההסכם, כל המפעלים שבבעלות האגודות השיתופיות או ארגוני הקניות נבדקו (משחטות, מכוני תערובת, בתי-אריזה וכו').
על פי ההסכם, אם המפעלים כלכליים, הם יועברו למשתמשים, ואם לא, ייסגרו או יימכרו.
ברמת המשק הבודד סוכם, שתיבדק יכולת ההחזר האישית של כל חבר וחבר.
לגבי חבר שיש לו יכולת החזר, ניתן לו לפרוס את כל חובותיו בהסדר לשנים קדימה, בפריסה נוחה, בריבית של 6.7 אחוזים.
בסך הכל סוכם על פריסת חובות בסכום של 852 מיליון שקל, ועל מחיקת חובות בסך 424 מיליון שקל.
ההסדר קבע, כי תבוטל הערבות הדדית הבין-מושבית וכן תוגבל הערבות בתוך האגודות השיתופיות.
מחיקת החובות תתבצע רק כנגד השבתת משקים מפסידים והשבת גורמי הייצור.
במסגרת ההסדר הוקמה מינהלה, שמטרתה הייתה לבדוק את יכולת ההחזר של כל משק, לבטל את ארגוני הקניות ולהעביר את המפעלים למשתמשים.
354 יישובים נכללו בהסדר, מתוכם המליצה ועדת רביד כי 38 מושבים יהפכו ליישובים קהילתיים.
עד תחילת 1989 הגיעו להסכמה במסגרת ההסדר עם כ-70 מושבים, להסדר חובות בסך 500 מיליון ש"ח ומחיקה של 120 מיליון ש"ח, אך הריבית הגבוהה ותנאי ההסדר הקשוחים הקשו על פתרון משבר החובות ביישובים נוספים, במיוחד בפריפריה, ברמת הגולן ובבקעת הירדן.
בפברואר 1989 הוסכם על הקמת "המועצה הציבורית להסדרת חובות המושבים" שתפקח על מינהלת ההסדר ותפעל להגמשת הקריטריונים להסדר חוב.
למרות מאמצי ההסדר, החובות המשיכו לגדול בקצב מהיר, עקב ריבית פיגורים והצמדה, והופעל לחץ על הבנקים לבצע מחיקת חובות נוספת, בעיקר לאחר מינוי רפאל איתן לשר החקלאות ב-1990.
בעקבות הימשכותה של בעיית חובות המושבים, התקבל בכנסת, בשנת 1992, "חוק הסדרים במגזר החקלאי המשפחתי", ביוזמת חבר הכנסת גדליה גל, איש תנועת המושבים.
החוק בא להסדיר את חובות העתק שצברו בעלי המשקים והאגודות השיתופיות במושבים.
החובות נרשמו למעשה על שמם של תאגידי הקניות שמשכו את הכספים מהבנקים, והתחייבו לספקים עבור המושבים שהיו ערבים לחובותיהם של התאגידים.
חוק גל גלגל את החוב לפתחם של הערבים וקבע כי לאחר הסדרת החוב יבוטלו כל הערבויות הצולבות בין המושבים, חברי המושבים והתאגידים.
מנהלת ההסדר שהוקמה בהוראת חוק גל, פעלה באמצעות "משקמים" אזוריים שזכו לסמכות של שופט מחוזי, ואשר פסקו מהי יכולתם הכלכלית של בעלי החוב לפרוע את חובותיהם.
חלק ניכר מהחייבים קיבל מחיקה נוספת של 40% מהחוב ולאחרים, שנמצאו חדלי פירעון, נמחק החוב כולו.
החובות שלהם התייחס החוק היו חובות שנוצרו בתקופה שלפני 31 בדצמבר 1987. החוק נכנס לתוקפו ב-13 באוגוסט 1993.
החוק מבוסס על שני עקרונות: 1. העדפת שיקום עסקים ומשקים חקלאיים על פני פירוקם, ו-2. הימנעות מהזרמת כספים מהקופה הציבורית למען השיקום.
לאור שני עקרונות אלו החליט המחוקק להתערב ולקבוע הסדר שיגביל את גביית החובות בגין הלוואות שניתנו לחלק מן המגזר החקלאי.
סעיף 7 לחוק קבע, כי נושים (בעלי חוב) לא יוכלו להמשיך בהליכי גביית חוב בסיסי או ערבות לחוב בסיסי או לפתוח בהליך חדש לגביית חוב בסיסי או ערבות לחוב בסיסי, אלא בהתאם להוראותיו של החוק.
משמעות הדבר הייתה פגיעה בזכותם של הבנקים, שהעניקו הלוואות למגזר החקלאי, לקבל בחזרה את ההלוואות.
בין היתר נקבע בתיקון, כי יורחבו סמכויות המשקם לקבוע האם חוב הוא "חוב בסיסי" (שהאפשרות לממש או לגבות אותו הוגבלה); ובמקביל נשללה סמכותו של בית המשפט לדון בכך ולהסדיר חובות אלו.
בהתבסס על החוק, החלו חקלאים שנתבעו בגין חוב להגיש בקשות להורות על הפסקת ההליכים והעברתם למשַקֵם.
הנושים מצידם טענו כי חוק גל פוגע בקניינם ולכן הוא בטל, כיוון שהוא מרחיב את סמכותו של המשקם בתחום בירור החובות ושולל את סמכותו של בית המשפט להיזקק לתביעות בעניינים אלו.
בבתי המשפט המחוזיים (שדנו בהליכים השונים) ניתנו החלטות סותרות.
חלק מבתי המשפט המחוזיים דחו את טענת המלווים, וקבעו שהתיקון לחוק אינו פוגע בזכות הקניין.
מנגד, באחת ההחלטות נקבע כי החוק פוגע בזכות לקניין ולכן הוא בטל.
בעקבות זאת הגיש "בנק המזרחי המאוחד" ערעור במספר תיקי חוב לבית המשפט העליון.
בדיון שבו ניתן פסק דין זה ישבו בהרכב תשעה משופטי בית המשפט העליון, ובהם שניים מנשיאיו, הנשיא לשעבר מאיר שמגר ומי שמונה תחתיו לתפקיד הנשיא, כחודשיים לפני מתן פסק הדין, השופט אהרן ברק.
פסק הדין בעניין היה הראשון של בית המשפט העליון בעניין המהפכה החוקתית, לאחר כינון חוקי היסוד בדבר כבוד האדם וחירותו וחופש העיסוק.
פסק הדין נחשב לפורץ דרך ותקדים בתחום המשפט החוקתי של מדינת ישראל.
פסק הדין קבע כי החוק משרת את המטרה שלשמה הוא חוקק ותואם את התכלית שנמצאה ראויה, ואין לפוסלו.
המחוקק ביקש למנוע התמוטטות אפשרית של אלפי יחידות משק בחקלאות (והסבל הכרוך בכך), אובדן רכושם ועתידם של חקלאים רבים, וכפועל יוצא גם פגיעה מהותית אפשרית בענף החקלאות כולו.
למטרה זו בחר המחוקק לאמץ הסדר שמעדיף שיקום על פני פירוק משקים חקלאיים.
פעולה חקיקתית להצלחתו או הצלתו של ענף כלכלי נעשית בארצות דמוקרטיות אחרות, ואין בכך חידוש.
יש בה ביטוי לערכי החברה, הדוגלת באחריותה של המדינה לגורל אזרחיה, המטפחת את התחושה שאזרחי המדינה ערבים זה לזה.
המחוקק היה ער לכך שהסדר חובות מותנה לא אחת במחיקת מקצתם של חובות, או הגבלה כלשהי של זכויות, ואלה אכן פוגעים בזכויותיהם של הנושים.
פתרון סביר, בלתי שרירותי, שביטויו בחוק, יכול להלום את ערכיה של המדינה, אף אם בית המשפט היה בוחר בדרך צודקת יותר או נבונה יותר.
הסדר חובות כרוך לא אחת בוויתור על חלק מן החובות או בהשהיית גבייתם.
ביולי 1995 קיבלה מועצת מינהל מקרקעי ישראל את החלטה 727, שהמשיכה קו של החלטות קודמות של המנהל (החלטות מועצת מקרקעי ישראל 533, 611, 666), שעיקרן אחד – חקלאים המתגוררים במושבים וקיבוצים (משמע, בעלי אדמות חקלאיות) רשאים לשנות את ייעוד הקרקע, כלומר: אדמות חקלאיות יוכלו לשנות את ייעודן לאדמות לבנייה.
החלטות מועצת מקרקעי ישראל ניתנו במטרה לזרז מסירת קרקע לבינוי, עקב גל העלייה מברית המועצות לשעבר בשנות ה-90, אך בנוסף סיפקה מקור הכנסה נוסף למושבים שאיפשר להם לעמוד, בין השאר, בהחזר החובות.
בעקבות ההחלטה מושבים רבים יזמו הרחבות קהילתיות ובנייה על השטחים החקלאיים.
הסדרים רבים שנעשו על פי החלטה 737 התבססו על העובדה שהמגרשים בהרחבה מהווים 'נכס אגודה' ועל כן מושבים רבים סווגו על ידי המשקמים כבעלי כושר פירעון, ועל פי סעיף 15 לחוק גל נמחק סכום של 20% מחובותיהם.
חלק מהיישובים החלו בביצוע ההרחבה על קרקע שהייתה משועבדת לנושים, ולשם ביצוע ההרחבה היה עליהם לשלם לנושיהם על מנת שיסכימו להסיר את השעבודים מעל הקרקע, וכך נטלו על עצמם התחייבויות בהסתמך על כך שהם עתידים לגבות מן המתיישבים תשלום אשר יכסה את סילוק חובותיהם לנושים.
החלטות אלו עוררו מחלוקת רבה, ובשנת 2001 הגישה הקשת הדמוקרטית המזרחית עתירה לבג"ץ, הידועה בשם "בג"ץ הקרקעות", נגד מינהל מקרקעי ישראל, התק"מ, תנועת המושבים ועוד.
את פסק הדין כתב השופט תיאודור אור ב-2002, וחתומים עליו עוד שישה שופטים.
פסק הדין פגע באפשרות של מימוש הסדר חוב על בסיס הרחבות ובנייה.
ביולי 2003, שר התעשייה והמסחר, אהוד אולמרט, שהיה ממונה על מינהל המקרקעין, אישר הוראות מעבר לגבי החלטות 717, 727 ו-737, כך שיוסיפו לחול על עסקות במסגרת הסדר המושבים, ובלבד שהוגשה לגביהן תוכנית לוועדה המקומית או לוועדה המחוזית לפני 15 באוגוסט 2001 או שהוצאה לגביהן הוצאה ניכרת.
בשנים שלאחר קבלת החוק לא נקבעו תקנות ברורות לגבי דרכי חלוקת החובות וייעוד התמורות ממימוש הנכסים, וזאת עקב מחלוקת לגבי מתן קדימות לסוכנות היהודית בקבלת החובות ומהותם.
החובות לסוכנות היו, למעשה, הלוואות הביסוס שניתנו למתיישבים על ידי הסוכנות.
לפי תנאי ההלוואות, 75% מהן היו אמורות להימחק על פני תקופה בת 30 שנה, אם 25% מהחובות היו נפרעים כסדרם במהלך אותו הזמן.
בשנת 2004 דחתה שופטת בית המשפט המחוזי בתל אביב, הילה גרסטל, את בקשת הסוכנות לביטול החלטות המשקם עו"ד אופיר כץ לגבי מושב יתד, שניתנו בשנת 2002, בטענה לחוסר סמכות.
כץ קבע, כי בנוגע לכספים שהצטברו בקופת מינהלת ההסדרים, בנק החקלאות, שלטובתו נרשמה על ידי המושב איגרת חוב בינואר 1984, הוא הנושה המובטח בנוגע לכספים שהתקבלו מהחברים בגין חובותיהם למושב יתד.
הסוכנות כפרה בסמכות המשקם לחלק את הסכומים המופקדים ולהכריע בזהות הנושה המועדף.
בהחלטה שנייה קבע כץ, כי מיליון שקל שהצטברו בקופה יחולק בהתאם להחלטותיו.
בבקשה לביטול ההחלטות טענה הסוכנות, בין היתר, כי סמכות המשקם בנוגע לחלוקת הכספים מוגבלת לאמור בחוק ההסדרים, וכפופה לתקנות שהיו אמורות להיות מותקנות.
במרץ 2004 דחה בית המשפט העליון את טענת הסוכנות כי איגרות החוב שעליהן חתומים המושבים לטובת הסוכנות היהודית אינן מיועדות להבטיח חובות עתידיים של המושב לסוכנות, עבור סכומים שהסוכנות טוענת להם מתוך כספים שהתקבלו עקב שינוי ייעוד קרקע.
בנובמבר 2016 דחה בית המשפט העליון את דרישתה הכספית של הסוכנות לקבל פיצויים על קרקעות שהופקעו מהמושבים, בפסק דין עקרוני.
פסק הדין היה בנוגע למקרה בו הופקעו, בשנת 1994, 540 דונם מאדמות מושב יגל ו-640 דונם מאדמות מושב צפריה לצורך הרחבת נמל התעופה בן-גוריון, והמושבים הללו קיבלו על ההפקעה פיצוי כספי.
הסוכנות טענה כי היות שהיא בעלת זכויות בקרקע המופקעת, זכאית אף היא לפיצוי בגין ההפקעות.
בית המשפט קבע כי אין למושב חובה לתת את פיצויי הפקעה העולים על חובותיו הכספיים לסוכנות בהסתמך על חוזה ההתיישבות.
ביולי 2017, עברה בקריאה ראשונה הצעת חוק של שר החקלאות אורי אריאל, לסגירת המנהלה להסדרים במגזר החקלאי, ברוב של 22 ח"כים ללא מתנגדים או נמנעים.
במקור, במסגרת חוק גל, נקבע כי על המנהלת לסיים את עבודתה תוך 5 שנים מיום הקמתה, אך בפועל פעילותה הוארכה ונמשכה 25 שנים.
מאז הקמתה המנהלה הסדירה את חובם של 478 אגודות חקלאיות, 18 ארגוני קניות ותאגידים חקלאיים ו-29,000 משקי מושבים.
חובות המגזר החקלאי בערכים ריאליים לפני "תספורת" של 20% הקבועה בחוק, הסתכמו ב-27.5 מיליארד שקל.
המנהלת גבתה וחילקה לנושים 2.05 מיליארד שקל, סכום שמהווה כ-7.5% מערכו של החוב הכולל.
יתרת החוב, כ-25.5 מיליארד שקל, נמחקה על ידי המדינה והבנקים.
ועדת החוקה אישרה לקריאה שנייה ושלישית את הצעת החוק ב-28 בפברואר 2018. סגירת המנהלת הושלמה בסוף 2018.
למשבר חובות המושבים היו השלכות מרחיקות לכת על המגזר החקלאי בישראל.
צמצום מספר העוסקים בחקלאות והפיכת חלק מהמושבים ליישובים קהילתיים.
במושבים רבים רוב התושבים כבר לא מתפרנסים מחקלאות אלא עובדים מחוץ למושב.
צמצום האשראי שהבנקים בישראל מספקים לחקלאים.
פירוק וסגירה של בנק החקלאות לישראל הממשלתי שנקלע לקשיים.
פירוק, או מכירה, של תאגידים שהיו בבעלות המושבים, דוגמת "חברת משקי תנועת המושבים" (מ.ת.מ), שעסקה במימון רכישת ציוד וכלי רכב, והפיכת חברת תנובה, שהייתה אגודה שיתופית חקלאית בבעלות 620 אגודות שיתופיות של קיבוצים ומושבים, לחברה בע"מ ומכירתה.
הסובייט העליון של רוסיה, היה הגוף השלטוני הבכיר של רוסיה הסובייטית בשנים 1937–1990 (עד לבחירת קונגרס צירי העם, שהפך לסמכות העליונה החדשה עד 1993), במקביל לשנים 1937 עד 1993 הייתה המועצה לגוף המחוקק של רוסיה.
הסובייט העליון של רוסיה נבחר לראשונה ב-26 ביוני 1938. בהתאם לחוקת ברית המועצות משנת 1936 ולחוקת רוסיה הסובייטית משנת 1937, כל סמכויות המדינה של קונגרס הסובייטים הרוסי הועברו לידי הסובייט העליון.
הסובייט נבחר על בסיס זכות בחירה אוניברסלית, שווה וישירה בהצבעה חשאית של אזרחים מעל גיל 18, ללא הבחנה בין מין, דת או לאום, לתקופה של 4 שנים (ומאז 1978 לתקופה של 5 שנים).
בסך הכל נערכו 11 מערכות בחירות של המועצה, שבכולן זכתה המפלגה הקומוניסטית.
לאחר אימוץ תיקונים לחוקה בשנת 1989 (הקמת קונגרס צירי העם כגוף ממלכתי, הפכה המועצה לאחד מגופי הקונגרס) נערכו הליכי פירוק למועצה וסמכויותיה פגו בשנת 1990.
בשנים 1990–1993 היה הסובייט גוף של קונגרס צירי העם, גוף מחוקק, מינהלי וגוף בקרה קבוע של המדינה, שהורכב משני בתים - מועצת הלאומים ומועצת הרפובליקה.
בשנת 1989 הפכה לפרלמנט הקבוע הראשון ברוסיה לאחר ספטמבר 1917. במהלך תקופה זו נבחר הסובייט העליון על ידי קונגרס צירי העם לתקופה מסוימת עד שהקונגרס החדש שנבחר הקים הרכב חדש של הסובייט העליון של הפדרציה הרוסית.
ב-21 בספטמבר 1993 הופסקו סמכויותיהם של צירי העם ושל הסובייט העליון של הפדרציה הרוסית על פי הצו לרפורמה חוקתית, במסגרת המשבר החוקתי במדינה.
הצו עצמו נמצא כמנוגד לחוקה על ידי בית המשפט לחוקה של הפדרציה הרוסית.
למרות התנגדותם של מרבית צירי העם של הפדרציה הרוסית ותומכיהם, ב-4 באוקטובר 1993 הם התפזרו באמצעות כלי נשק וכלי רכב משוריינים שהובאו למושב הפרלמנט.
במסגרת החוקה שאומצה משנת 1993 הסובייט העליון של הפדרציה הרוסית פורק וחדל מלהתקיים ואת מקומו בתור הבית התחתון של הפרלמנט תפסה הדומה הממלכתית של הפדרציה הרוסית.
אסיפות וכינוסי הסובייט העליון של רוסיה הסובייטית התקיימו בארמון הקרמלין הגדול, באולם שנבנה מאולמות אלכסנדר ואנדריי בארמון.
בשנת 1990 הועבר הסובייט העליון לבניין ייעודי על סוללת קרסנופרנסקאיה, המכונה הבית הלבן עד 1993, עת הועבר לידי ממשלת רוסיה, שהשתכנה בו.
יו"ר הסובייט העליון של הפדרציה הרוסית בשנים 1990–1993
רוסלאן חסבולאטוב (29 באוקטובר 1991–4 באוקטובר 1993)
הסדרי ההגנה של חמש המעצמות היא ברית ביטחוניות הדדית בין אוסטרליה, מלזיה, ניו זילנד, סינגפור ובריטניה (כל המדינות בברית הן למעשה חברות בארגון חבר העמים הבריטי והיו בעבר חלק מהאימפריה הבריטית).
ההסכם נחתם ב-1971 ולפיו חמש המעצמות אמורות להתייעץ אחת עם השנייה במקרה או איום של מתקפה חמושה על כל אחת מחמש המדינות הללו והם אמורים לדון באילו צעדים יש לנקוט במשותף או בנפרד כתגובה לאותה מתקפה תאורטית.
עם זאת, אין התחייבות ספציפית להתערבות צבאית אלא אם מדובר במצב חמור.
כמו כן, הסכם ההגנה של חמש המעצמות אינו מתייחס לאזור כלכלי בלעדי, ואכיפת זכויות המים של מי מהמדינות בהסכם הוא עניינה של אותה מדינה.
הברית הוקמה לאחר סיום ערבויות ההגנה שבריטניה נתנה למלזיה במסגרת הסכם ההגנה האנגלו-מלזי.
הוקמה מערכת הגנה אווירית משובלת עבור חצי האי המלאי בו נמצאות מלזיה וסינגפור.
בעברו, פיקדו על הבסיס סגני מרשל אוסטרלים והבסיס היה תחת שליטה של חיל האוויר המלכותי האוסטרלי אך ב-1988 הוחלט להעביר את השליטה לחיל האוויר המלזי, וזאת בכפוף לעובדה שהמלזים מארחים בבסיס מספר יחידות טייס של אנשי צוות מכל חמש המדינות.
מאז הקמתה, חברות הברית ביצעו מספר תרגילים צבאיים רב-צדדיים שכללו את כל חמש המדינות החברות עם הפיקוד המבצעי לסירוגין בין אוסטרליה, סינגפור ומלזיה.
בהתחלה ובמהלך שנות ה-70, התרגילים היו תרגילי הגנה אווירית אך במהלך שנות ה-80 החלו המדינות גם בתרגילים יבשתיים וימיים.
מאז, התרגילים החלו להיות יותר ויותר מקיפים ויותר ויותר מורכבים.
כיום, התרגילים בין המדינות כוללים תרגילים יבשתיים, תרגיליים אוויריים, תרגילים יבשתיים ואף תרגילים כדי להתמודד עם איומים נשק לא קונבנציונלי.
מרבית התרגילים מתקימיים מול חופי אוסטרליה וסינגפור, אך חלקם גם נערכים בים סין הדרומי.
ב-1981 החלו חמש המדינות לארגן תרגילים שנתיים בתחום האוויר והים.
מאז 1997, התרגילים הימיים והאווירים הם משולבים ונערכים באותה עת.
בנובמבר 2011 אירחה סינגפור את חגיגות 40 השנה לברית ההגנה, כאשרי שרי ביטחון וכלי טיס מכל חמש המדינות התכנסו בבסיס האוויר צאנג'י המזרחי להשתתף באירוע.
מאוחר יותר, נערכה ארוחת ערב חגיגית על ידי שר ההגנה הסינגפורי, נג אינג חאן וראש ממשלת סינגפור, לי שיינלונג.
במהלך חגיגות 40 השנים נערכו מספר תרגילים בין המדינות שבדקו את רמת המוכנות של המדינות המשתתפות בברית, החגיגות הסתיימו 3 ימים לאחר מכן, ב-4 בנובמבר.
ב-2014 פעלו הצבא האוסטרלי והצבא הבריטי בשיתוף פעולה על מנת לחקור את נסיבות התרסקות טיסה 370 של מלזיה איירליינס שהתרסקה באמצע האוקיינוס ההודי מסיבות לא ידועות (נכון ל-2021).
הסהרון של היפוקרטס הוא סהרון הקרוי על שמו של היפוקרטס מכיוס, שחקר אותו.
סהרון זה בנוי מקשתות של שני מעגלים, שקוטרו של המעגל הקטן מביניהם משמש כיתר במשולש ישר-זווית שניצביו הם רדיוסים במעגל הגדול (יתר זה הוא המיתר המשותף לשתי הקשתות).
לחלופין זהו סהרון שקשתו האחת היא בגודל 90 מעלות (רבע מעגל), וקשתו האחרת היא בגודל 180 מעלות (חצי מעגל).
זו הצורה הראשונה שגבולותיה אינם מורכבים מקווים ישרים בלבד, ששטחה חושב מתמטית.
ב ביקש המתמטיקאי והאסטרונום היווני היפוקרטס מכיוס לפתור את אחת הבעיות הגאומטריות של ימי קדם – תרבוע העיגול, כלומר לבנות בסרגל ובמחוגה בלבד ריבוע השווה בשטחו לשטח עיגול נתון.
בתוך כך הוא הוכיח כי סהרון זה שווה בשטחו לשטח המשולש המוזכר לעיל בהגדרתו.
המתמטיקאי וההיסטוריון הבריטי תומאס הית' שיער כי בהוכחתו זו של היפוקרטס, הוא כנראה היה גם הראשון להוכיח כי שטחו של עיגול הוא ביחס ישר לריבוע קוטרו.
חיבורו של היפוקרטס, שבו הופיעה התוצאה הזו, אבד, איך ייתכן שהוא שימש כבסיס לספרו של אוקלידס – "יסודות".
ההוכחה נשמרה בחיבורו של אֵוּדֶמוֹס מרודוס – "היסטוריה של הגאומטריה" – שגם הוא לא שרד, אך הוזכר בקטעים בהערותיו של סימפליקיוס מקליקיה על חיבורו של אריסטו – "פיזיקה".
ב־1882 הוכיח המתמטיקאי הגרמני פרדיננד לינדמן כי בעיית תרבוע העיגול אינה פתירה בסרגל ובמחוגה.
את התוצאה שהיפוקרטס הגיע אליה ניתן להוכיח כדלקמן: מרכז המעגל שהקשת מונחת עליו הוא הנקודה , שהיא אמצע היתר של המשולש ישר-זווית .
כיוון שכך, אורך הקוטר של המעגל הגדול הוא (לפי משפט פיתגורס) פעמים הקוטר של המעגל הקטן.
לפיכך שטח העיגול הקטן הוא חצי משטח העיגול הגדול, ולכן שטח רבע העיגול שווה לשטח חצי העיגול .
גריעת הצורה מרבע העיגול נותנת את המשולש וגריעת אותה צורה מחצי העיגול נותנת את הסהרון.
כיוון שהמשולש והסהרון נוצרים שניהם באמצעות גריעת אותה צורה מצורות שוות בשטחן, הם שניהם בעלי אותו שטח.
באמצעות הוכחה דומה לזו שלעיל הראה המתמטיקאי הערבי אבן אל-היית'ם שכאשר יוצרים שני סהרונים על ניצבים של משולש ישר-זווית, כך שהקשת החיצונית של כל סהרון היא חצי מעגל שהניצב הוא קוטרו והקשת הפנימית היא חלק מהמעגל החוסם של המשולש, סכום שטחי הסהרונים שווה לשטח המשולש.
סהרונים שנוצרים בדרך זו ידועים בשם הסהרונים של אל-היית'ם.
הסהרון של היפוקרטס הוא מקרה פרטי של הכללה זו, כאשר המשולש ישר הזווית הוא שווה-שוקיים.
היפוקרטס מכיוס הוכיח שהסהרון של היפוקרטס ועוד שני סהרונים מיוחדים ניתנים לתרבוע בסרגל ומחוגה.
ב-1766 המתמטיקאי הפיני Daniel Wijnquist, בהתבססו על דניאל ברנולי, הציג חמישה הסהרונים הניתנים לתרבוע, בהשלימו את הרשימה של היפוקרטס מכיוס.
ב-1771 לאונרד אוילר הציג גישה כללית לבעיה.
ב-1933 וב-1947 הוכיחו ניקולאי צ'בוטריוב ותלמידו אנטולי דורונדוב, באמצעות תורת גלואה, שחמישה סהרונים אלה הם היחידים הניתנים לתרבוע.
את חמשת הסהרונים הללו ניתן לאפיין לפי היחס בין הזוויות של הקשתות היוצרות אותם.
בסהרון של היפוקרטס יחס זה הוא 1:2 (הקשת הפנימית היא רבע מעגל והקשת החיצונית היא חצי מעגל).
הסו, מרקיז באדן-באדן היה בנם של רודולף הראשון, מרקיז באדן-באדן ואשתו, קוניגונדה מאברשטיין.
לאחר שאביו מת ב-1288, הוא שלט במרקיזות באדן יחד עם אחיו רודולף השני, הרמן השביעי ורודולף השלישי.
קלרה (נפטרה לפני 10 ביוני 1291), בתו של הרוזן ולטר השלישי מקלינגן.
אירמנגרד (1261/64 – לפני 1295), בתם של אולריך הראשון, רוזן וירטמברג ואגנס מלגניצה
אדלייד (נפטר ב-1299), בתו של הרוזן גרהרד הרביעי מריינק.
ממנה היה לו בן נוסף:
רודולף הסו (נפטר ב-13 באוגוסט 1335)
הסדרתיים היא קומדיית הרפתקאות מוזיקלית ישראלית, המשודרת בכאן חינוכית החל מ-1 בדצמבר 2024. את הסדרה יצרו וכתבו התסריטאים רשף שי ויגאל שפירא.
הסדרה שואבת השראה מהסרט פלזנטוויל.
ב-2 בינואר 2025 הודיעה כאן חינוכית שיש עונה שנייה, וכבר החלו לעבוד עליה.
רון וגאיה, שני שכנים, נשאבים אל תוך סדרת טלוויזיה מוזיקלית קלישאתית בשם "נווה עלומים", שמרכז עלילתה היא בבית ספר תיכון בעל אותו השם.
השניים כלואים בסדרה עד שימצאו דרך לחזור הביתה, ומאותה נקודה הם נדרשים להתמודד עם המציאות החדשה שבמסגרתה יפתרו תעלומות שונות ויבחנו את אישיותם המתהווה בסביבה הלא מוכרת.
רון לסק (גלעד בראון) – תלמיד חדש, המוכר בסדרה כאחיינה של גולדפיש.
משקיע בלימודים, לא פופולרי ולא טוב בספורט, עם זאת בפרק 3 לאחר הפציעה של תובל באימון הכדורסל, "כוחות הקליעה" המיוחדים שלו עברו אליו.
שכן של גאיה בעולם האמיתי.
מעריץ את הסדרה "נווה עלומים", ולאחר שנשאב אליה יחד עם גאיה נלהב לנצל את ההזדמנות כדי להשפיע על חייו.
מצטרף למילר בסוף פרק 17, אבל בפרק 20 מבין את הטעות שעשה.
תאורטית, היה יכול לשלוט בניצבים מכיוון שהגיע מהעולם האמיתי, אבל אין לו יכולת זו מכיוון שהתחבר מדי לתוך הסדרה.
משחק בקבוצת הכדורסל של נווה עלומים.
גאיה אקיאן (נעה ריינהולד) – תלמידה חדשה ואאוטסיידרית, המוכרת בסדרה כאחייניתה של גולדפיש.
שכנה של רון בעולם האמיתי, ונשאבה יחד איתו אל הסדרה.
היא שונאת את "נווה עלומים", אבל מפרק 6 מתחברת לחן.
אוהבת לזרוק באופן קבוע הערות ציניות על הסדרה.
נחושה למצוא את הדרך שלהם חזרה הביתה.
החל מפרק 13 מכהנת כחברת מועצת העיר כחלק מתפקידה כיושבת ראש מועצת התלמידים.
החל מפרק 13 חברה של איתי.
בהתחלה סגורה ולאט לאט נפתחת.
יכולה לשלוט בניצבים מכיוון שהגיעה מהעולם האמיתי.
ניב (יונתן הורנצ'יק) – דמות "טוב הלב".
הוא תמיד בטוב עם כולם.
מנסה לפשר ומפחד להיכנס לקונפליקטים.
מכיוון שהוא טוב מדי הוא לא מצליח להשיג את מה שהוא רוצה.
בן הזוג הקודם של מיכל, ועדיין מאוהב בה.
מיכל וייס (איאן פינקוביץ') – דמות "הגיבורה".
הבת של זהבה והאקסית של ניב.
יש לה תוכנית מאוד ברורה איך החיים שלה אמורים להיראות יחד עם תובל.
תובל הראל (גל ברק) – דמות "החתיך המקובל" בבית הספר.
כוכב נבחרת הכדורסל של נווה עלומים וחבר של מיכל.
מודע למקומו בתור מספר אחת, עד שנפצע בגלל רון.
עובד לצד מילר מפרק 8. חושד בזהבה מפרק 9.
סתיו (עדי צמח) – דמות "מלכת הכיתה".
צינית ומגעילה, משקרת כל הזמן.
לא מחבבת במיוחד את גאיה.
חן (יעל קרייצר) – דמות "הסגנית" של מלכת הכיתה (סתיו).
אדיבה ורגישה מאוד, חסרת ביטחון.
קורסת תחת לחץ, מתחברת לגאיה.
איתי (דאלי שכנאי) – דמות "המתאהב הסדרתי".
החבר הטוב ביותר של ניב.
מאור (יותם גבריאל) – דמות "הבריון".
קפטן נבחרת הכדורסל של בית הספר.
אור דייג (הילה אברמוביץ') – דמות "החנונית".
בתחילת הסדרה הופיעה כניצבת ואחת מהחנוניות כשסתיו הציגה לגאיה את החבורות.
לומדת עם גאיה במדעים ובפרק 7 גילו שקוראים לה אור ונהייתה לדמות ראשית-משנית.
שי-לי מילר/אלונה אלדן (שירן יצחק) – דמות "הילדה הרעה".
מוכרת כבתו של מילר, מאמן הכדורסל החדש, אך מתברר שהיא ניצבת שנשלטת על ידו.
גלעד (ניסן סקירא) – דמות "החנון".
ניסה לגרום לה לשחק מלוכלך בבחירות ליו"ר מועצת התלמידים כדי שתפעל לתקן את המאיץ כשתיבחר, אך רק סיבך את העניינים.
יששכר סטולר (אודי רוטשילד) - מאמן נבחרת הכדורסל (לשעבר) של בית הספר.
הועף מהסדרה על ידי זהבה בפרק 10 כחלק מההסכם שלה עם מילר.
פרומר (אוראל צברי) – מנהל בית הספר.
נחי פוטרוך/נמרוד מילר (פיני טבגר) – מאמן הכדורסל החדש במקום סטולר.
נחשף בפרק 16 שהוא בא מהעולם האמיתי ויכול לשלוט בניצבים.
זהבה וייס (טלי אורן) – ראשת העיר המרושעת של נווה עלומים וגם אמא של מיכל.
מודעת לכניסתם של "החדשים" (רון וגאיה), ורוצה לתפוס אותם.
משתפת פעולה עם נמרוד מילר.
בסוף העונה הראשונה משתפת פעולה עם גולדפיש וגאיה.
גלוך (תום זידנר) – העוזר של זהבה.
תמיד מנסה ליצור שיחה, נוהג לומר "שבת שלום, למרות שלא שבת".
ברדה (אורי עטיה) – העוזר של זהבה.
מכור לעוגיות, בפרט לשבלולי קינמון.
עזב את זהבה כדי לעשות רק טוב אבל חזר לבסוף.
ד"ר שלכת גולדפיש (דיאנה גולבי) – מדענית מקומית, שעוזרת לרון וגאיה לחזור למציאות.
בתחילת פרק 6 רון וגאיה מגלים לה שהיא בסדרה.
יש לה כלב שנקרא על שמו של הפיזיקאי שרדינגר, שלא נראה בסדרה.
בסוף העונה הראשונה משתפת פעולה עם זהבה.
מרתה (אסתר אווקה) – המחליפה של ברדה.
נראית לראשונה בפרק 10. בריונית חסרת חוש הומור.
בסוף עברה לצד של מילר.
שגיא הראל (ערן מור) – אביו של תובל, חבר מועצת העיר.
ד"ר סרור (דודו ארז) – הרופא של נווה עלומים.
אבנר שיסל (ג'ימבו ג'יי) – בעל השייק בר המקומי הנוכחי.
מתנגד למכור לעירייה כדי שלא יבנו קניון על השייק בר שהיה של אהובתו רחל (שנדרסה).
בפרק 14 זהבה שיקרה ואמרה שהוא זה שהגיע לפני שנתיים מהעולם האמיתי.
רחל (יעל טל) – אהובתו של שיסל, מנהלת השייק בר לפניו.
נדרסה בגלל שרצה לכביש לאחר שנחי (מילר) גילה לה על העולם האמיתי.
גברת רותי סטולר (פלורנס בלוך) – אמא של סטולר.
בפרק 15 מצטרפת לגלוך וברדה.
אמא של גאיה (שרון שטרק) – מופיעה בפלאשבקים לעברה של גאיה.
רוצה שגאיה תפגוש חברות ותשתלב.
בסוף מרץ 2024 נודע על הליהוקים לסדרה, ובהם שחקנים וזמרים שונים.
עוד נחשף כי המוזיקאי אמיר לקנר יהיה מנהלה המוזיקלי, וילחין ויעבד את פסקול השירים שלה, הכולל למעלה מ-25 שירים מקוריים מסוגות הפופ, הרוק והמחזמר.
בין כותבי השירים נמנים דור מוסקל, ג'ימבו ג'יי, מאי ספדיה, טל טירנגל, אורי אוריין ולקנר עצמו.
על בימוי הווידאו קליפים לשירים היה אחראי הכוריאוגרף עוז מורג.
ב-6 באפריל 2024 החלו צילומי הסדרה.
בתחילת 2025 החלו לעבוד על העונה השנייה.
הסהר השיעי הוא מונח גאופוליטי המתאר רצף של מדינות וארגונים במזרח התיכון הנתונים להשפעת הרפובליקה האסלאמית של איראן, ושבהם יש לשיעה תפקיד מרכזי.
הסהר משתרע מאיראן במזרח, דרך עיראק, סוריה ולבנון במערב.
המונח נטבע לראשונה בדצמבר 2004 על ידי עבדאללה השני, מלך ירדן, שבעקבות מלחמת עיראק והתחזקות ההשפעה האיראנית בבגדאד, הזהיר מפני היווצרות "סהר שיעי" חוצה גבולות, שיאפשר לאיראן להרחיב את השפעתה במזרח התיכון ולערער את היציבות האזורית.
הסהר השיעי מבטא את שאיפתה של איראן לייצא את המהפכה האסלאמית ולבנות מערכת השפעה אזורית, גאו-אסטרטגית, באמצעות תמיכה במשטרים ובמיליציות שיעיות פרו-איראניות: מיליציות שיעיות בעיראק, משטר אסד בסוריה, וארגון החזבאללה בלבנון.
בכך נוצר מסדרון יבשתי רציף מאיראן לים התיכון.
מסדרון זה מאפשר לאיראן להעביר אמצעי לחימה וכוחות לכל אורכו, ולבסס שליטה פוליטית וצבאית.
בכך היא מאיימת לא רק על ישראל, אלא גם על מדינות ערב הסוניות, דוגמת ערב הסעודית, מצרים, איחוד האמירויות ומדינות פרו-מערביות נוספות באזור.
בעקבות מלחמת האזרחים בסוריה בה התערבה איראן לצד משטר אסד, גברה השפעתה באזור, ונסללה דרכה אל עבר גבולות ישראל דרך הגולן הסורי וחזבאללה בלבנון.
מציאות זו הובילה להסלמה אזורית ולמה שכונה בישראל המערכה שבין המלחמות.
מדינות הסהר הן בעלות רצף גאוגרפי, אך מקובל להוסיף אליהן גם את החות'ים השולטים על חלקים בתימן למרות הניתוק הגאוגרפי.
כמו כן ישנם ריכוזים שיעים נוספים במזה"ת שאינם נמצאים תחת שליטה איראנית, דוגמת בחריין בה קיים רוב שיעי הנשלט בידי מיעוט סוני, ומזרח ערב הסעודית שיש בה מיעוט שיעי.
איראן השקיעה רבות גם בקשרים עם קבוצות שאינן שיעיות, כמו חמאס והג'האד האסלאמי הפלסטיני הסונים, או קבוצות שיעיות שאינן תריסריות כגון החות'ים שמשתייכים לשיעה הזיידית, או משטר אסד העלוי, זאת כחלק ממדיניות הרחבת ההשפעה האזורית שלה במסגרת ציר ההתנגדות.
בעקבות מלחמת חרבות ברזל ניכרת שחיקה ניכרת במעמדו של הסהר השיעי.
בהקשר זה ניתן למנות את היחלשותם של חמאס וחזבאללה בעקבות העימות מול ישראל; נוסף על קריסת משטר אסד בסוריה ונטרול הצבא הסורי; ההתקפות האמריקאיות יחד עם סדרת ההתקפות הישראליות על החות'ים שהתחילו במבצע עיר נמלים ונמשכו במספר גלי תקיפות על מתקנים אסטרטגיים.
כל אלו החלישו מאוד את טבעת האש שבה הקיפה איראן את ישראל, ואותה בנתה כחלק מתפיסתה הביטחונית-אסטרטגית במשך שנים.
ביוני 2025 במסגרת מבצע עם כלביא, פגעה ישראל באיראן, ליבו של הסהר, הן מבחינה צבאית תוך פגיעה בפרויקט הגרעין ובפרויקט הטילים הבליסטיים של איראן, והן מבחינה תדמיתית, בהפגנת חדירה מודיעינית עמוקה לצמרת הביטחון האיראנית ולבכירי תוכנית הגרעין שלה.
בעת העימות הישיר בין ישראל ואיראן, הוכחה חולשתו של הסהר השיעי, הן באמצעות חופש הפעולה האווירי ממנו נהנה צה"ל לאורך המבצע מישראל עד לשמי איראן, מעל 2000 ק"מ, והן מעצם העובדה שאף גורם פרו-איראני לא התערב לטובתה של איראן ביום פקודה.
בנוסף לכל האמור, מצבה של איראן עצמה התדרדר מאוד בשנים שקדמו למלחמת חרבות ברזל, והיא סובלת ממשבר כלכלי חמור, לצד משבר אנרגיה משבר מים וסנקציות בינלאומיות.
המשטר עצמו סובל מביקורת פנימית קשה וממחאות שפורצות מפעם לפעם ומאיימות על יציבותו דוגמת המחאות שפרצו לאחר מותה של מהסא אמיני.
הסדר העולמי החדש למידע ותקשורת, מתייחס למודלים של תקשורת שמאפיינים את מבנה מערכת התקשורת במדינות השונות העולם.
מבנה מערכת התקשורת מושפע מהפילוסופיות והמבנים החברתיים והפוליטיים שבכל מדינה ומטרתו של המודל היא לתאר את המנגנון של התקשורת ואת התפקיד שהיא תופסת בחברה.
מודל התקשורת המערבי פותח על ידי ויליאם הכטן וג'יימס סקוטון.
המודל מתייחס למדינות מערביות, כלומר ארצות הברית ומדינות מערב אירופה.
במדינות אלו, רווחת תפיסה חברתית-פוליטית ליברלית שדוגלת בשמירה על זכויות ורווחת האזרח הפרטי.
תפיסה זו מביאה למבנה מערכת תקשורת שמושתת על חופש הביטוי, פלורליזם, ואחריות חברתית (המחויבות של המדיה לשמור על האינטרס הציבורי ולפעול לטובתו).
לפני פיתוח מודל זה, וגם לאחריו, פותחו מודלי תקשורת נוספים המאפיינים את מערכות התקשורת במדינות מערביות.
אך מודל התקשורת המערבי, מספק מודל אחוד שכורך את העקרונות המרכזיים של כל אותם מודלים.
לאחר המצאת הדפוס בסוף תקופת הרנסאנס, השליטה על המידע היה אצל בעלי הכוח, והשליטים השתמשו בזה כדי להעביר את המידע שמשרת את מטרותיהם האישיות.
רעיונות הדמוקרטיה שהחלו במאה ה-17 וה-18 הביאו לשינויים בתפיסת החברה את האדם והמדינה וכך גרמו גם לשינויים במבנה מערכת התקשורת.
עם עליית הנאורות והדמוקרטיה הדגש הוסב להיות על הפרטים בחברה והמדינה נתפסה ככלי שנועד לשרת את רווחת הפרט.
האדם עצמו נתפס כיצור רציונלי, שיכול להבחין בין אמת, שקר, טוב ורע ורווחה האמונה שחיפוש אחר האמת היא זכותו המולדת של כל אדם.
לכן, הציבור זכאי לגישה לכל מידע שירצה, ושליטה זו לא יכולה להישאר בידי השלטון.
מלחמת העולם השנייה, שם המדיה שיחקה תפקיד מרכזי וטכנולוגיות המדיה שהתפתחו לאחריה, הביאה למגמה של ניסיונות לברר ולחקור את תפקידי התקשורת בחברה.
מאז שנות ה-60, חלה התפתחות עשירה של חשיבה בנוגע לתפקידה של התקשורת והעיתונות בחברות דמוקרטיות.
חוקרים החלו לנסות ולענות על השאלה מדוע אמצעי התקשורת ההמוניים מופיעים בצורות שונות כל כך ומשמשים מטרות שונות במדינות שונות.
התפתחות ראשונית של מודלים מערביים
הספר "Four Theories of the Press" נחשב כספר מכונן שממשיג ומגדיר מודלים שונים של תקשורת בהתאם למדינות שונות בעולם.
הוא מתאר ארבעה מודלים של תקשורת: אוטוריטרי, סובייטי/קומוניסטי, ליברטריאני ואחריות חברתית; כאשר השניים האחרונים מתייחסים למדינות המערב: ארצות הברית ומערב אירופה.
המודל הליברטריאני התפתח במאה ה-17 וה-18 עם עליית הנאורות, לאור שני עקרונות מובילים בתפיסה הליברלית, דאגה לרווחת הפרט ואמונה ברציונליות וביכולת של האדם לחקור את העולם ולהגיע אל האמת.
כנגזרת מחשיבותו של הפרט, המודל מתאפיין בחופש ביטוי אבסולוטי, עבור רווחתו באמירת דעותיו, שכן זוהי זכותו הטבעית.
בנוסף, חופש הביטוי הוא מרכיב הכרחי בחברה בשביל קיומן של מגוון דעות ומחשבות, שבאמצעותן האדם יכול להגיע לחקר האמת.
לפיכך, כל דעה, בין אם אמת או שקר, ראויה להישמע וצריך להיות "שוק חופשי של רעיונות" מתוכו האדם יבחר באמת.
כדי לשמור על תקשורת חופשית באמת, שנותנת מקום לכל הדעות השונות ושיכולה לממש את תפקידה גם בהבעת ביקורת על השלטון, עליה להיות נטולה מכל השפעה של הממשל.
עקרונות אלו של חופש הביטוי והעיתונות מעוגנים בחוקה של מדינות מערביות רבות.
המודל, התפתח בשנות ה-20 בהשפעת תפיסות ליברטריאניות ולאחר פרסום דו"ח ועדת האטצ'ינס ב-1947, ממנו קיבל את עקרונותיו.
כמו כן, המודל התפתח כתגובה למהפכה התעשייתית והטכנולוגית שהביאו לגידול במדיה ולעוצמתה ולביקורת על ריכוז השליטה בידי מעטים ועל פגיעה בשוק החופשי של רעיונות.
מודל זה דוגל גם הוא בזכויות הפרט וחופש הביטוי, אך בשונה מהמודל הליברטריאני, מדגיש כי יש לתקשורת והעיתונות גם אחריות ומחויבות כלפי הציבור להשתמש בכוח שיש להם, לטובתו.
אחריות זאת מתבטאת בדרישה מכלי התקשורת לפרסום עובדות ודברי אמת, העלאת נושאים לסדר היום, הצגת דיווח אובייקטיבי שמביא דעות מנוגדות בצורה שווה וללא הטיות, והצגת מידע לציבור שאינו יכול להשיג בכוחות עצמו.
לפי מודל זה, הממשלה אינה צריכה רק לאפשר חופש עיתונות אלא גם לקדם אותו.
היא אינה רשאית להתערב בכלי התקשורת הפרטיים הפועלים במדינה, אך יש ביכולתה להשפיע דרך חקיקה נגד התקשורת לטובת שמירה על האינטרס הציבורי או ביצירת ערוצי תקשורת משלה.
אולם התערבות כזאת צריכה להיעשות בזהירות מרבית אל מול שמירה חיונית על חופש הביטוי.
הספר "Four Theories of the Press" גרר ביקורות רבות על הדיכוטומיה שהמודלים מציגים, שמתעלמת ממציאות מורכבת יותר וכן על ההטיה המערבית שקיימת בו בשל כתיבתו במהלך המלחמה הקרה בין ארצות הברית לברית המועצות הקומוניסטית.
על כן, במהלך השנים, התפתחו מודלים נוספים שאמנם התבססו על הספר אך מאפיינים את מערכות התקשורת בצורה מעט שונה.
מודל התקשורת המערבי פותח לראשונה על ידי וויליאם הכטן ב-1981 בספרו "The World News Prism".
בשנים לאחר מכן, יצאו מהדורות מחודשות עם שינויים קלים של הספר על ידי הכטן בשיתוף פעולה עם ג'יימס סקוטון.
המודל המערבי הוא בעצם איחוד של המודל הליברטריאני ושל מודל האחריות החברתית ועקרונותיו נובעים מתוך מודלים אלו.
על פי מודל זה, על התקשורת להיות כעקרון נפרדת לחלוטין מהממשלה, זאת על מנת שתוכל לבקר אותה.
המודל מושתת על אותם אידיאלים עליהם נבנה המודל הליברטריאני.
פלורליזם, כלומר גיוון של דעות והיצע של 'שוק של רעיונות', שנובע מתוך אמונה שהאזרח יבחר מתוכם את הדרך הנכונה וחירות, כלומר חופש ביטוי שמאפשר לכל אדם להביע את דעתו וכן זרימה חופשית של מידע ללא הגבלות, כי רק כך יהיה ניתן להבטיח מידע אמין.
עם זאת, המודל כולל בתוכו גם עקרונות של מודל האחריות החברתית.
במודל המערבי ישנה התייחסות לכך שלמדיה יש מחויבות לשירות הציבור.
כתוצאה מתפיסה זו, על העיתונאים להיות בעלי סטנדרט גבוה של מקצועיות ולדווח מידע אמין ואובייקטיבי.
כמו כן, המדיה מחויבת להשמיע את כל הדעות בקהילה.
בנוסף, במודל המערבי ישנה הכרה בכך שבמצבים בהם יש סכנה לאינטרס הציבור תינתן לגוף ממשלתי סמכות מוגבלת להתערב בפעולת המדיה.