tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
ראשית, ההגדרה שההלכה מציבה לנס, כאמור לעיל, היא "שהוא יוצא ממנהג העולם, אבל נס שהוא מנהג העולם ותולדתו, כגון שבאו גנבים בלילה ובא לידי סכנה וניצול, וכיוצא בזה, אינו חייב לברך".
לכאורה, במקרה של השואה לא היה נס שיצא מטבעו של עולם, אלא היה מדובר בהישרדות גרידא.
אמנם, הרב שטרן מדקדק מהמילה "גנבים" שרק כאשר מראש לא הייתה כוונה לפגוע באדם, אז מדובר בדבר שהוא אינו יוצא מטבע העולם.
לעומת זאת, בלסטים שמטרתם להזיק לאדם עצמו, ודאי שהצלה מהם נחשבת לנס.
הרב שטרן משייך את הנאצים ועוזריהם לקטגוריה השנייה ולפיכך הוא פוסק שמדובר בנס שעליו ראוי לברך.
כמו כן, הרב שטרן טוען שעצם השהות הממושכת במחנות הריכוז וההשמדה מוגדרת כנס שיוצא מגדר העולם.
בעיה נוספת שמעורר הרב שטרן היא שברכת הנסים נסובה סביב ראיית מקום ספציפי, ואילו במקרה של סבל ממושך אי אפשר להצביע על מקום מסוים שבו אירע הנס (מלבד אנשים מסוימים שאירע להם נס במקום מסוים במהלך השהות במחנות, כגון שהוכו וניצלו, או שהיו אמורים להיות מוצאים להורג, וכדומה).
לפיכך בראיית המחנה ככלל אי אפשר לברך בשם ומלכות וניתן להסתפק בברכה בלא שם ומלכות.
אמנם, ישנו גם נס ההצלה, הוא הרגע שבו המחנה שוחרר בידי בעלות הברית, ובאותו מקום שבו האדם עמד בשעת ההצלה, אפשר לברך בשם ומלכות.
אדם ששהה בשני מחנות למשך זמן ממושך, דינו כאדם שנעשו לו נסים רבים, ולכן אם הוא מברך על מקום אחד, יזכיר בברכה את המקום השני, וכן להפך (אפילו בפער שבתוך שלשים יום).
ברכת חכם הרזים היא ברכה מברכות הראייה, הנאמרת כאשר אדם רואה שישים ריבוא (600,000) איש מישראל המכונסים במקום אחד.
מקור הברכה במדרש רבה על הפסוק בפרשת פינחס, שבו מבקש משה מאלוהים למנות לו מחליף: "וַיְדַבֵּר מֹשֶׁה אֶל ה' לֵאמֹר: יִפְקֹד ה', אֱלֹהֵי הָרוּחֹת לְכָל בָּשָׂר, אִישׁ עַל הָעֵדָה".
לפי חכמי המדרש, המילה "הרוחות" מבטאת את האופי השונה של כל אדם ואדם.
על אף השוני, דעתו ואופיו של אדם גלויה לפני ה':
התלמוד הבבלי מזכיר ברכה זו בשינוי משמעותי, "אוכלוסין של בני אדם" נהפך ל"אוכלוסי ישראל", וכן הוא מוסיף כי הרואה שישים ריבוא עובדי כוכבים אומר: "בּוֹשָׁה אִמְּכֶם מְאֹד, חָפְרָה יוֹלַדְתְּכֶם, הִנֵּה אַחֲרִית גּוֹיִם מִדְבָּר צִיָּה וַעֲרָבָה".
התלמוד גם מגדיר מהי אוכלוסייה - "תנא: אין אוכלוסא פחותה מששים רִבוא".
הברכה מוזכרת פעם נוספת במדרש תנחומא שמונה את ברכות הראיה.
התלמוד הירושלמי מקשר ברכה זו גם לקריאת התרנגול בשחר שניתן לו הכוח להבחין בין היום ובין הלילה, בדומה לברכת "הנותן לשכוי בינה": "קרא הגבר, אומר "ברוך חכם הרזים".
להלכה, פוסק הרמב"ם לפי התלמוד, כי מברכים רק אם רואים 60 ריבוא מישראל, תוך שהוא קובע תנאי נוסף, כי על האוכלוסייה להימצא דווקא בארץ ישראל, ככל הנראה על פי דברי עולא בתלמוד: "נקיטנן - אין אוכלוסא בבבל".
כלומר: אין דין אוכלוסייה בבבל.
אולם לפי הרב יוסף קארו, מחבר ה"שולחן ערוך", יש לברך בכל מקום שבו נראים שישים ריבוא מישראל המכונסים במקום אחד.
לפי פרשנות השולחן ערוך, הקביעה של עולא כי "אין אוכלסא בבבל" אינה קביעת הלכה והיא מתייחסת לכך שבימיו לא היו בפועל שישים ריבוא בבבל.
בתלמוד מסופר על האמורא רב חנינא בריה דרב איקא שבירך ברכה זו גם למראה רב פפא ורב הונא בריה דרב יהושע, משום שנחשבו בעיניו "כשישים ריבוא מישראל".
השניים לא ראו זאת בעין טובה והגיבו בחריפות: "נעשית כל כך חכם?
נתנו בו את עיניהם, ומת".
פרשני תלמוד שונים, בהם החת"ם סופר ורבי ניסים אלגזי, ניסו לבאר את התמיהות שעולות מהסיפור, ממה התפעלו השניים ומדוע הומת.
רוב פוסקי ההלכה השמיטו דין זה ולא קבעו את הברכה בהימצא אדם שחשוב כשישים ריבוא, אולם בספר הטור פסק כך להלכה, בהסתייגות שאין בימינו אדם שראוי לברך עליו כך.
לדברי הרב הירושלמי שמואל הומינר יברכו ברכה זו על המשיח, משום שבוודאי יקבלו את פניו למעלה משישים רבוא מישראל.
את הברכה בירכו משתתפי מעמד עצרת המחאה ההמונית של החרדים בירושלים בשנת תשע"ד 2 במרץ 2014, שבה נטלו חלק מאות אלפי אנשים.
את הברכה בירך הרב ברוך מרדכי אזרחי ראש ישיבת עטרת ישראל.
רש"י מפרש את הברכה כהתפעלות ושבח לאלוהים על חכמתו, שיודע את ה"רזים" והנסתרות בלב כל אחד מהמתקהלים השונים כל כך זה מזה.
על משמעות הברכה כתב הרב קוק כי
ברכת השחיטה היא אחת מברכות המצוות שתיקנו חז"ל על השוחט לברך קודם שמקיים מצוות השחיטה.
אך יש הסוברים שברכה זו היא בכלל ברכות השבח.
הציווי על השחיטה נלמד מן הפסוק בתורה: .
אין חובה על אדם לאכול בשר, ועל כן אין ציווי כללי על שחיטה, אלא מי שחשקה נפשו לאכול בשר, מתחייב בשחיטה.
מסיבה זאת נוסח הברכה הוא ולא כמו במצוות שחייבים בהם ללא תנאי, כגון תפילין () או מי שמל את בנו בעצמו ().
כיון שאין חיוב לשחוט, לכן ניתן לברך על השחיטה בישיבה, ולא כשאר ברכות המצוות שחובה לברך אותן בעמידה
להלכה, ברכת השחיטה אינה מעכבת את השחיטה, ולכן השוחט בלא ברכה עלתה לו שחיטה ובשר הבהמה או העוף כשר לאכילה.
דין זה מוסכם בקרב הראשונים ובהתאם לכך שכל ברכות המצוות אינן מעכבות את קיום המצווה.
אולם בתשובת הגאונים נמצאה דעה הסוברת כי השוחט במזיד בלא ברכה, לוקה והבשר נאסר על השוחט באכילה.
דין זה הוא סנקציה מיוחדת שהוטלה על השוחט בלבד, הבשר עצמו מותר לאכילה לכל.
ויש מן האחרונים שנקט כדעה זו להלכה ולמעשה.
דעת יחיד חריגה נמצאת בספר "הלכות ארץ ישראל" של אלדד הדני, ולפיה הבשר שנשחט בלא ברכה נאסר באכילה.
אין להפסיק, בשום מעשה, בין הברכה לשחיטה.
אך אם עליו לעשות מעשה הקשור לשחיטה, כגון שצריך לבדוק את הסכין, או צריך אפילו לתקנו, יכול לעשותו, ובלבד שלא יסיח את דעתו מן השחיטה.
מסיבה זאת, אין לדבר בין הברכה לשחיטה, אלא אם כן מדבר בצורכי השחיטה עצמה.
מי שמתכוון לשחוט יותר מבעל חיים אחד, לא ידבר או יפסיק, עד לאחר שחיטת האחרון.
ואם הפסיק, במידה ומדובר בשחיטת חיה או עוף, צריך לכסות את הדם בברכה, לברך שנית "על השחיטה" ולהמשיך בשחיטה, אך על כיסוי הדם השני כבר לא יברך.
הפסקה לדבר מצווה שאינו מצורכי השחיטה
אם מיד לאחר ברכת השחיטה, נקלע לידיו של השוחט דבר מצווה, כגון: עניית אמן, עניית "בָּרוּךְ ה' הַמְּבֹרָךְ לָעוֹלָם וָעֵד", עניית "קָדוֹשׁ, קָדוֹשׁ, קָדוֹשׁ", או שראה ברק, או שמע קול רעם, מבאר בעל השמלה חדשה, כי אם שומע מישהוא אחר עונה, יוצא ידי חובתו, על פי הכלל של שומע כעונה.
אך אם לא שמע, לא יפסיק, ואם הפסיק, צריך לחזור ולברך ברכת השחיטה.
כאשר דבר המצווה, נקלע לידיו של השוחט, בין שחיטה לשחיטה, ולא מיד לאחר הברכה.
אם הפסיק כדי לענות אמן וכו', אינו צריך לחזור ולברך את ברכת השחיטה, אלא חוזר ושוחט הלאה.
גדר ברכת השחיטה לפי פשוטו הוא בכלל ברכת המצוות, אך הט"ז בפירושו ליורה דעה, סובר שברכת השחיטה היא בכלל ברכות השבח על שאסר לנו ה' לאכול קודם שחיטה.
כאשר השוחט מברך עליו לכוון למצוות שחיטתם של בעלי החיים המונחים לפניו.
לכן, שוחט שסיים לשחוט, כיסה את הדם, ולאחר מכן הביאו לפניו בעל חיים נוסף, חוזר ומברך את ברכת השחיטה.
ברכת זוכר הברית היא אחת מברכות הראייה שתיקנו חז"ל ויש לאומרה בשעה שנראית הקשת בענן.
הברכה מזכירה את ברית הקשת שבה נשבע אלוהים לא להחריב שוב את העולם במבול.
בתלמוד הובא שהאמורא רבי יהושע בן לוי אמר שהרואה את הקשת בענן צריך ליפול על פניו, כיוון שמראה כבוד האל מתואר בחזון המרכבה של יחזקאל כקשת בענן, אך חכמים אחרים התנגדו לכך, שכן נראה כסוגד לקשת.
התנאים נחלקו בנוסח הברכה, ומחמת זה להלכה מברכים ברכה אחת הכוללת את שתי הנוסחאות.
כאמור, עניינה של הברכה על הקשת, הוא בעקבות המתואר בתורה בפרשת נח, על עונש המבול שהביא אלוהים לעולם בעקבות מעשיהם הרעים של אנשי אותו דור.
לאחר המבול נשבע אלוהים לנח שלא יביא יותר מבול על העולם, והסימן לכך יהיה 'אות קשת' שתראה בעולם:
בעקבות זאת בכל עת שנראית הקשת, תקנו חז"ל לברך ברכה זו, בה אנו מודים לקב"ה שזוכר את בריתו, שנשבע שלא יבוא עוד מבול על העולם.
חז"ל מספרים בשבחם של מספר צדיקים בשל כך שבכל ימיהם לא נראתה קשת בענן, מפני שהם בעצמם הגנו על בני דורם ממבול.
בראשונים ובאחרונם התקשו, האיך ניתן לראות בקשת את קיום הברית של אלוהים, מאחר שמראה הקשת הוא מטבע הבריאה, בעת שקרני השמש המאירה, נשברים בטיפות הגשם.
הרמב"ן בפירושו לפסוקים אלה מסביר כי אכן אין הכרח לפרש שהקשת היא בריאה שנתחדשה לאחר המבול: הוא מעמיד את הדיבור "את קשתי נתתי בענן" כנגד "זאת אות הברית אשר אני נותן", ומבאר כי הקשת התקיימה כתופעת טבע מימי בראשית, והחידוש באותו מעמד הוא קביעתה כ"אות הברית" שכרת האל עם האנושות.
הקשת ההפוכה ונטולת המיתר מבטאת באופן סמלי כוונות שלום.
הרב מנחם מנדל שניאורסון הסביר, שהמבול זיכך את חומר העולם, וקודם המבול לא התאפשרה חדירת אור השמש בעננים והיווצרות הקשת.
לדעת הרב יהונתן אייבשיץ אכן אין לברך על כל קשת, ולדעתו רק קשת במראה צבע תכלת היא אות לברית ורק עליה יש לברך, בהסתמכו על דברי הזוהר, אך הקשת המצויה בשבעה מיני צבעים היא תופעה טבעית ואין לברך עליה.
למרות דברים אלו, המנהג הוא לברך אף על מראה קשת המצויה.
פירוש מרכיבי הברכה על פי הרב דוד אבודרהם:
זוכר הברית - שנאמר בתורה על הקשת בענן , לברית שכרת ה' עם נוח ושבועתו שלא להשמיד שוב את האנושות במבול.
נאמן בבריתו - למרות שה' רואה את התרבות הרשעים בעולמו ורוצה להחריבו שוב, אינו עושה זאת.
קיים במאמרו - אפילו אם לא היה כורת ברית עם נוח, עדיין לא היה מחריב את העולם, מכיוון שכך אמר: .
יש לומר את הברכה בכל פעם שרואים קשת מחדש, גם אם חלף פרק זמן קצר מהברכה בראיית הקשת הקודמת.
הסתכלות על הקשת - התלמוד הבבלי פוסק ש"המסתכל בקשת ראוי לו שלא בא לעולם", שכן הוא "אינו חס על כבוד קונו".
בעקבות כך כתבו הפוסקים כי אין להאריך בהסתכלות על הקשת על מנת לברך, ודי בראיה קצרה.
מקצת קשת - בביאור הלכה הסתפק אם רשאי לברך גם אם רואה רק מקצת הקשת.
ברכת השם היא מצוות לא תעשה מהתורה על גידוף ה'.
איסור זה הוא גם אחת משבע מצוות בני נח.
שם האיסור בדברי חז"ל הוא בלשון סגי נהור.
העובר על האיסור נקרא מגדף.
לישראל נאסר הדבר מהפסוק ב: "אלהים לא תקלל", שמלבד האיסור לקלל דיין שנלמד ממנו, "הוציאן הכתוב בלשון אלהים כדי שיהא נכלל עם הלאו הזה לאו אחר, והוא לאו דברכת השם".
לבני נח מקור האיסור נלמד מהפסוק ב: "וַיְצַו ה' אֱלֹהִים עַל הָאָדָם"
בפרשת אמור שבספר ויקרא מסופר על בנה של שלומית בת דברי, שאביו היה מצרי, וכשבא במריבה עם אדם מישראל - קילל בנקיבת שם ה', ונפסק דינו לסקילה:
מקרה נוסף של גידוף מופיע בספר מלכים ב', שם מסופר שרב שקה התבטא בדברי חרפות וגידוף כלפי ה', והשומעים זאת קרעו בגדיהם.
ומשם למדו חז"ל שהשומע אדם המגדף כלפי ה' צריך לקרוע את בגדיו:
העונש על גידוף במזיד הוא סקילה.
הדבר נתפרש בפרשת המגדף ביחס לבנה של שלומית בת דברי.
נוסף על כך, ישנו חיוב כרת על מעשה זה, אם המגדף לא נתפס.
עם זאת, שלא כחייבי כרת אחרים, בשוגג ישנה מחלוקת אם הוא חייב להביא קרבן חטאת, מפני שמדובר בעבירה הנעשית בדיבור בלבד ולא במעשה.
אופן הגידוף המחייב בעונש: .
אם גידף בעבודה זרה - קנאים פוגעים בו אך אינו חייב מיתת בית דין.
השומעים את הקללה צריכים לקרוע את בגדיהם, ואינם מאחים את הקרע לעולם.
בשונה מרוב דיני התורה הקשורים בדיבור, המגדף אינו יכול לחזור בו גם תוך כדי דיבור.
המגדף הוא היחיד מכל הנהרגים על ידי בית דין ש(הדיינים והעדים) סומכים עליו את ידיהם.
ברכת יוצר (נקראת גם יוצר המאורות או יוצר אור) היא אחת מברכות קריאת שמע הנאמרת כחלק מתפילת שחרית.
הברכה נקראת כך משום שהיא נפתחת במשפט: , ומשום שהיא נחתמת במילים: .
ברכה זו היא אחת משתי ברכות הנאמרות קודם לקריאת שמע בשחרית, ברכת יוצר וברכת אהבה רבה.
לפי המנהג הנפוץ, נוסח הברכה משתנה בין ימות החול לשבת, ובשבת מחליפים את הקטע הראשון של הברכה (שלאחר פתיחת הברכה) בקטע המתחיל במילים 'הכל יודוך', מוסיפים את הפיוט 'אל אדון על כל המעשים', וקטע נוסף שמתחיל במילים 'לאל אשר שבת'.
בנוסח הספרדים, שני הקטעים הראשונים נאמרים גם ביום טוב.
לאחר התוספות, ממשיכה הברכה לקדושת היוצר, כמו ביום חול.
במשנה נזכר שיש לברך קודם קריאת שמע של שחרית שתי ברכות:
בתלמוד ביארו שהכוונה לברכת 'יוצר אור' וברכת אהבה רבה.
תחילתה של הברכה מבוססת על פסוק בספר ישעיהו:
אף שבפסוק הנוסח הוא 'בורא רע', בברכה שינו חז"ל ל'בורא את הכל' מפני שהעדיפו לנסח בלשון נקיה.
אף שברכה זו נאמרת בשעות הבוקר תיקנו להזכיר בברכה את בריאת הלילה, על מנת להוציא מדעת הצדוקים שסבורים שמי שברא את היום לא ברא את הלילה.
הברכה כוללת 'קדושה', המוכרת כ'קדושת יוצר', כלומר הזכרת הפסוקים "קדוש קדוש קדוש" ו"ברוך כבוד".
בעדות אשכנז, פסוקים אלו נאמרים על ידי כל הציבור ביחד.
הראשונים נחלקו האם נוסח זה של קדושה מיועד רק לתפילה בציבור, או שאף יחיד, המתפלל בלא מניין, רשאי לומר קדושה זו:
לדעת הגאונים, כל הקדושה נאמרת רק בציבור, ויחיד אינו אומר את פסוקי הקדושה, וגם לא את הקטעים הסובבים אותם.
בהתאם לכך, בסידור רב סעדיה גאון מובאות שתי נוסחאות שונות לברכה, אחת ליחיד ואחת לציבור.
הנוסח של היחיד כולל רק את פתיחת הברכה וחתימתה, בלי פסקאות ההרחבה הקשורות בקדושה.
בנוסח הציבור, משולבות בברכה הפסקאות המצויות בנוסחי התפילה כיום, לרבות קדושת היוצר.
בטור כתב בשם הרמב"ם שיחיד אינו אומר את פסוקי הקדושה, אלא יאמר רק .
הרא"ש סבור שקדושה זו היא רק סיפור דברים בעלמא, ולכך בניגוד לקדושה של חזרת הש"ץ, אף יחיד יכול לאומרה.
בשולחן ערוך הביא את שתי הדעות, כשהוא מסיים שטוב להחמיר, ומוסיף שיחיד יכול לומר פסוקים אלו בניגון עם טעמי המקרא.
אך ברמ"א כתב שהמנהג שאף יחיד אומר פסוקים אלו כרגיל.
להלכה כתב במשנה ברורה שמאחר ודעת הגר"א לפסוק שקדושה זו אינה נאמרת ביחיד, לכן כדאי להדר שהאומרה ביחיד, יאמרה בניגון ובטעמים.
בנוסח אשכנז, לפני חתימת ברכת יוצר נאמר המשפט "כאמור לעושה אורים גדולים כי לעולם חסדו, אור חדש על ציון תאיר ונזכה כולנו מהרה לאורו".
חלק מהראשונים צידדו בעד תוספת זו, בניהם הרא"ש בתשובה שהסביר שהכוונה במילים 'יוצר אור' היינו האור שברא הקב"ה בששת ימי בראשית ולא היה העולם כדאי להשתמש בו וגנזו לצדיקים לעתיד לבא...
והיינו נמי אור חדש שחידש בו' ימי בראשית שעתיד הקב"ה לחדש לנו.
לדעת רב שרירא גאון, אין מניעה להזכרה זו, מאחר שאין הכוונה בברכה לאור זה, והוא רק כאזכור בלבד.
אמנם ראשונים אחרים התנגדו לתוספת זו: כך למשל כתב רש"י 'שאין לחתום באור העתיד שאינו מעין החתימה, לפי שסדרו חז"ל הברכה על אור המתחדש בכל יום ולא על אור העתיד'.
גם דעתו של רב סעדיה גאון נגד שילוב המשפט בברכה זו, כשהוא מסביר שהברכה עוסקת בבריאת העולם, ופסוק זה מנוגד לרוח הברכה.
ואכן מנהג יהודי ספרד וארצות האסלאם להשמיט תוספת זו בנוסחיהם.
לדעת המגן אברהם, בניגוד לקדושה שבחזרת הש"ץ שנאמרת דווקא בעמידה, קדושה זו עדיף לאומרה בישיבה, והובאו דבריו במשנה ברורה.
כאמור, בשבת נהוג להחליף את המקטע הראשון של הברכה בשלשה מקטעים מורחבים: הכל יודוך, הפיוט אל אדון ולסיום לאל אשר שבת מכל המעשים.
המושג "יוצרות" במשמעותו המקורית מציין מערכת פיוטים שנאמרת בברכות קריאת שמע, לרבות ברכת "יוצר אור", ומכאן נובע שמם.
למעשה כיום, וכך גם בסידורים רבים, מכונים גם הקרובות (פיוטים לתפילת העמידה) לשחרית ומוסף בשם זה.
באופן מסורתי המילה "יוצר" משמשת הן עבור כלל מערכת הפיוטים לברכות קריאת שמע, והן עבור החלק הראשון במערכת זו.
כדי לבדל ביניהם, מקובל במחקר להשתמש בכינוי "מערכת היוצר" עבור המערכת כולה, ובביטוי "גוף היוצר" עבור הפיוט הראשון במערכת.
מתוך כלל מערכת היוצר, שלושה סוגי פיוטים מרחיבים את ברכת יוצר אור:
יוצר/גוף היוצר - פיוט הנאמר בתחילת ברכת יוצר אור, מיד אחרי תחילת הברכה יוצר אור ובורא חושך עושה שלום ובורא את הכל.
אופן - פיוט הנאמר בין פסוקי "קדוש" ו"ברוך" בקדושת יוצר.
מאורה - פיוט הנאמר לפני חתימת ברכת יוצר המאורות.
ברכת הרואה או ברכת הרואה נר חנוכה, היא ברכה שתיקנו חז"ל לרואה נרות חנוכה בימי החנוכה.
חלק מחיוב הברכה הוא לראות נרות חנוכה ולברך עליהם.
חיוב ברכה זו מוטל על אדם שלא הדליק נר חנוכה בעצמו.
כאשר הוא יודע שעתיד להדליק בהמשך הלילה, וכאשר בני משפחתו מדליקים בשבילו בביתו, נחלקו הראשונים בדינו.
דין ברכת הרואה נזכר בתלמוד בבלי, במסכת שבת: דין זה נזכר בכל ספרי ההלכה, והוא מוסכם, אך בפרטי הדין וטעמו יש דעות שונות.
בהמשך הסוגיא, מבואר כי הרואה אינו מברך את ברכת 'להדליק נר של חנוכה', ולכך בלילה הראשון של חנוכה, הרואה מברך רק שתי ברכות – ברכת "שעשה נסים" וברכת "שהחיינו", ובשאר הלילות, מברך הרואה רק "שעשה נסים".
כך נפסק להלכה גם בשולחן ערוך.
בעלי התוספות תמהו מדוע תקנו חז"ל ברכת "הרואה" רק על ראיית נרות חנוכה ולא על ראיית קיום מצוות אחרות, כגון לולב או סוכה.
חביבות הנס: נס חנוכה היה מיוחד, ולכן תקנו ברכה מיוחדת לרואים.
אנשים שאין להם בית: מאחר שישנם אנשים שאין להם אפשרות לקיים מצוות הדלקת נרות חנוכה, כגון אנשים שאין להם בית, לכך תיקנו להם אפשרות לקיים את המצווה על ידי ברכה על ראיית הנרות.
על תירוצם זה, כתבו בעלי התוספות שהדבר אינו מיישב מדוע לא תיקנו ברכה זו אף על מצוות מזוזה, מאחר שאנשים שאין להם בית אינם יכולים לקיים מצוות מזוזה.
ברכה שאין עושה המצווה מברך: אין שייך לתקן ברכה לרואה כאשר העושה את המצווה בעצמו אינו מברך.
היינו שרק בנר חנוכה שהמדליק מברך 'שעשה ניסים לאבותינו' ניתן לתקן שאף הרואה יברך ברכה זו, אך בשאר המצוות, כגון בלולב שנוטל הלולב מברך 'על נטילת לולב', לא שייך להטיל על הרואה לברך ברכה זו של 'על נטילת לולב', ולא ראוי לתקן לרואה ברכה אחרת שעושה המצווה עצמו אינו מברך.
ברכת הרואה לאדם שעתיד להדליק
בראשונים דנו באדם שיודע שידליק נר חנוכה בהמשך הלילה, אך כעת רואה נר חנוכה בטרם הדליק, האם אף בזה מחויב לברך:
רש"י בשם רבו רבי יצחק בן יהודה כתב: .
הט"ז דייק מלשון 'עדיין', שכוונתו שיברך ברכת הרואה .
בהמשך דבריו כתב הט"ז שמדברי הטור נראה שהבין בדעת רש"י שמדובר רק כשאינו עתיד להדליק באותו לילה .
וכן פסק בשולחן ערוך "מי שלא הדליק ואינו עתיד להדליק באותו הלילה וגם אין מדליקין עליו בתוך ביתו, כשרואה נר חנוכה מברך שעשה נסים ובליל ראשון מברך גם שהחיינו".
ובמשנה ברורה ביאר: "אבל אם ידליק אחר כך, לא יברך על ראיה, כיון דיוכל לברך אחר כך על ההדלקה".
ברכת הרואה לאדם שמדליקים עליו בביתו
עוד נחלקו בדין אדם שאינו עתיד לחזור לביתו ולהדליק, אך יש אחרים שהדליקו במקומו בביתו, כגון שהדליקה אשתו או אחד מבני המשפחה, האם הדלקה זו פוטרת אותו מברכת הרואה או לא:
בכסף משנה דייק מלשון הרמב"ם .
ובב"ח כתב שכן דעת הרא"ש, הסמ"ק, ספר האגודה ועוד.
לדעת הרשב"א, הר"ן ועוד אין מברכים אם מדליקים עליו בביתו, וכן נפסק להלכה בשולחן ערוך: וכתב במשנה ברורה, שאף שיש ראשונים שכתבו שיכול לברך, ספק ברכות להקל.
כתב במגן אברהם, שאכסנאי שמשתתף בפרוטה בהדלקת בעל הבית, אף שאינו מדליק בעצמו וגם לא מדליקים בביתו, לדעת כולם אינו צריך לברך ברכת הרואה.
ברכת הרואה לאחר זמן המצווה
בשו"ת רעק"א תמה האיך ניתן לברך ברכת הרואה בראיית נרות חנוכה, ולא חוששים שמא עברה חצי שעה מזמן ההדלקה, והסתיימה המצווה, ואינו נחשב כעת 'נר חנוכה'.
ואכן בשו"ת התעוררות תשובה כתב שאין לברך אלא אם יודע שהנרות עדיין בתוך שיעור חצי שעה מהדלקתם.
אמנם רבי נתן גשטטנר כתב דאפשר שאף שאין חיוב להדליק יותר מחצי שעה, אך מכל מקום כל זמן שדולקים יש עליו שם של מצוות נר חנוכה.
באחרונים הסתפקו במקרים שונים האם ניתן לברך בהם ברכת הרואה:
בערב שבת: יש הסתפקו אם מברכים על ראיית הנרות בערב שבת, לפני כניסת השבת.
מאחר שעיקר זמן חיוב ההדלקה או רק בלילה.
לאחר כניסת שבת: בשו"ת אפרקסתא דעניא הסתפק האם יש לברך בזמן שכבר אסור להדליק.
בנרות ההידור: רבי שלמה זלמן אויערבך כתב לברך גם על ראיית נרות ההידור, אף לאחר כיבוי הנר העיקרי.
נר שהודלק משום חשד: באחרונים דנו האם ניתן לברך על נר שהודלק מפני החשד.
נרות בית הכנסת: בספרות האחרונים ישנו נידון האם ניתן לברך ברכת הרואה על נרות שהודלקו בבית הכנסת כנהוג.
נר של קטן: בספר אשל אברהם כתב, כי ייתכן שברכת הרואה נאמרה רק על נרות שמתקיימת בהם מצווה, ולא על נרות קטן שאינו מוציא ידי חובה.
באחרונים נחלקו האם ברכת "שעשה ניסים" היא ברכת המצוות או ברכת הודאה:
יש הטוענים כי זוהי ברכת הודאה על הנס, כמו ברכה על ראיית מקום שנעשה בו נס.
אחרים סבורים כי היא חלק מברכת המצוות, ועל כן אינה נאמרת כאשר כבר קוימה המצווה בדרך אחרת.
לפ"ז כתבו באחרונים שייתכן שבמחלוקת זו נחלקו הראשונים: לדעת רש"י, הברכה היא ברכת הודאה, ולכך יש לברך ברכת הרואה אף אם עתיד בהמשך הלילה להדליק בעצמו.
לדעת הטור והשו"ע, ברכה זו היא ברכת המצוות, ולכך אין מקום לברך אם עתיד לקיים את המצווה בהדלקה עצמית.
ברכת הרב את ריבנו היא ברכה הנאמרת לאחר קריאת מגילת אסתר בחג הפורים.
ברכה זו היא ייחודית בכך שהיא נאמרת לאחר קריאת המגילה, בניגוד לקריאת שאר המגילות שאין ברכה לאחריהם, וכן בשאר המצוות לא מצינו שתיקנו ברכה לאחר קיום המצווה.
ברכה זו נאמרת הן לאחר קריאת המגילה בלילה, והן לאחר קריאתה ביום.
בקריאת המגילה בלילה נוהגים לאמר פיוט אשר הניא מיד לאחר ברכה זו.
אך בקריאה ביום, מיד לאחר הברכה אומרים רק את סיומו של פיוט זה שושנת יעקב.
במשנה במסכת מגילה נאמר בנוגע לברכה של קריאת המגילה: "מקום שנהגו לברך – יברך, ושלא לברך – לא יברך".
בגמרא על אתר, אמר אביי שדברי המשנה הן אמורים לעניין הברכה שלאחר קריאת המגילה, שברכה זו תלויה במנהג, בניגוד לברכה הראשונה שהוא חובה, כדין כל מצווה שטוענה ברכת המצוות לפניה.
בהמשך הגמרא מובא נוסח הברכה, כשישנו ויכוח בין האמוראים לגבי חתימת הברכה, האם לחתום את הברכה בנוסח 'הנפרע לעמו ישראל', או בנוסח 'האל המושיע'.
למסקנת הגמרא סבור רב פפא שיש לומר את שתי הנוסחאות יחד, וכך גם נפסק להלכה:
במסכת סופרים מובא נוסח שונה מעט:
ובהמשך מובא במסכת סופרים שנוסח זה "כנגד עלבונה של תורה מברכין.
ויש אומרים כנגד עלבונם של ישראל מברכין".
נוסח נוסף מובא בתלמוד ירושלמי מסכת מגילה:
מלבד השינויים שנזכרו, בראשונים נחלקו גם בהוספת המילה 'האל' בחתימת הברכה, בטור הביא תחילה את נוסח הברכה 'האל הרב את רבינו', אך הביא לאחר מכן את נוסח סדר רב עמרם גאון שכתב שאין להזכיר 'האל' כיון שהזכיר כבר 'אלוהינו'.
וכן הוא בנוסח התלמוד, ללא 'האל.
בדרכי משה הוסיף שה"ה שאין לומר בחתימת הברכה, 'האל הנפרע לנו', כיון שהזכיר שם השם.
אמנם בנוסח הרמב"ם הוסיף האל בתחילת הברכה.
ובאחרונים ביארו טעמים שונים בכך.
למעשה המנהג כיום ברוב המקומות שמתפללים ע"פ נוסח אשכנז אין מוסיפים 'האל', אך בנוסח עדות המזרח יש שנהגו להוסיף.
בראשונים עמדו על לשונות הברכה, באבודרהם כתב שהברכה כוללת שש חלקים, רב, דן, נוקם, משלם, נפרע מכל צריהם, נפרע לנו מצרינו, והאל המושיע, ותיקנו כן כנגד שש מלחמות שעשו ישראל עם עמלק: יהושע, אהוד בן גרא, גדעון, דוד, שאול ומרדכי ואסתר, ו'האל המושיע - לעתיד לבוא.
בספר אורחות חיים לרבי אהרן מלוניל כתב כעין זה שנזכרו חמש לשנות: 'רב, דן, נוקם, נפרע ומשלם', כנגד חמש מלחמות ישראל בעמלק: מלחמת יהושע בעמלק, גדעון או אהרן, מלחמת שאול בעמלק, מלחמת דוד בעמלק ומלחמת עמלק בימי מרדכי ואסתר.
בספר הרוקח כתב שהן כנגד חמש גזירות שגזר המן: להשמיד, להרוג, לאבד, ביום אחד, ושללם לבוז.
בראשונים דנו מהי גדר ברכה זו, יש שכתבו שברכה זו לאחר קריאת המגילה, דומה לברכה שתיקנו לאחר הקריאה בתורה.
אחרים כתבו שגדר הברכה היא ברכת השבח על הנס, וברכה זו אינה קשורה ישירות למצוות קריאת המגילה אלא מהווה שבח והודיה על הנס עצמו.
יש מהאחרונים שכתב על פי דברי התלמוד שקריאת המגילה נחשבת כאמירת הלל, לכך תיקנו ברכה לאחריה, כשם שבהלל ישנה ברכה לאחריו, ברכת יהללוך.
לדעות שברכה זו היא כעין ברכה אחרונה על קריאת המגילה, כתבו האחרונים שמי שלא קרא את המגילה אינו יכול לברך ברכה זו.
אך לדעות שברכה זה היא כעין ברכת השבח נראה שבדיעבד, יכול לברך ברכה זו אף מי שלא קרא מגילה.
למעשה באחרונים נחלקו בדין זה, בשו"ת מהר"ם בן חביב מצדד לומר שניתן לברך ברכה זו גם ללא קריאה.
למעשה כתב בברכי יוסף שאם לא קרא מגילה שלא יברך ברכה זו, אך יכול לברך בלא שם ומלכות.
בראשונים נחלקו האם מי שהפסיק בדיבור בשעת קריאת המגילה, יכול לברך ברכת 'הרב את רבינו'.
בטור הביא את דעת בעל העיטור שכיון שברכה זו היא מנהג, אין איסור לדבר באמצע קריאתה.
אמנם בטור חולק וסובר שאף שברכה זו אינה חיוב, אך אם רוצה לברך צרי להיזהר שלא להפסיק בדיבור.
בפירוש הב"ח כתב שנראה שחלוקים בשאלה זו, האם ברכה זו היא ברכה אחרונה על קריאת המגילה ולכך לא יפסיק בדיבור, אך לדעת בעל העיטור ברכה זו אינה שייכת לקריאת המגילה בדווקא.
אמנם בבית יוסף דחה דבריו, וסבור שלא נחלקו בעניין זה.
להלכה נחלקו האחרונים, במי ששח בשעת קריאת המגילה האם יכול לברך ברכה זו.
נחלקו הראשונים האם גם אדם הקורא את המגילה ביחידות מברך את הברכה שלאחר הקריאה.
רבי אהרן מלוניל לומד מן התלמוד הירושלמי שאומרים ברכה זו רק בציבורהקורא את המגילה.
אולם, לדעת רש"י אף יחיד יכול לברך ברכה זו שאר הראשונים לא הזכירו דין זה כלל, וניתן להבין מכך שאין הבדל לדעתם בין יחיד לציבור.
להלכה, הרמ"א פסק שאין לברך ברכה זו אלא בציבור, וכך נקטו אחרונים רבים, אך יש הנוהגים לברך ברכה זו גם ביחיד.
בציבור נשים, הסתפק רבי צבי פסח פרנק האם יכולות לברך ברכה זו, וצידד לומר שאף שאינן מצטרפות למניין גברים, אך כשהן מניין בפני עצמן יכולות לברך.
אמנם לדעת רבי שלמה זלמן אוירבך, גם בעשר נשים אין לברך ברכה זו.
ברכת שים שלום היא הברכה האחרונה הנאמרת בתפילת העמידה.
הברכה נאמרת לאחר ברכת הודאה.
בחזרת הש"ץ בתפילות שחרית, מוסף, נעילה ומנחה בתעניות הברכה נאמרת על ידי החזן לאחר ברכת כהנים.
הברכה מסיימת את חזרת הש"ץ בכל התפילות.
הברכה עוסקת בבקשה מהקב"ה להשכנת שלום על כל עם ישראל.
ניתן לחלק את הברכה לשלושה או ארבעה חלקים:
בקשה להשכנת שלום – "שים שלום טובה וברכה, (חיים) חן וחסד ורחמים עלינו ועל כל ישראל עמך."
בקשה לברכה מאור פניו של הקב"ה – "ברכנו אבינו כלנו כאחד באור פניך, כי באור פניך נתת לנו ה' אלוהינו תורת חיים ואהבת חסד, וצדקה וברכה ורחמים וחיים ושלום." בקשה זו חסרה בנוסח קטלוניה.
בקשה לברכה תמידית עבור כלל ישראל – "וטוב (יהיה) בעיניך (לברכנו ו)לברך את (כל) עמך ישראל בכל עת ובכל שעה בשלומך." חלק זה חסר בנוסח קטלוניה.
חתימת הברכה – "ברוך אתה ה', המברך את עמו ישראל בשלום."
יש אומרים בחלק מהתפילות או בכולן את נוסח "שלום רב" במקום "שים שלום":
לפי נוסח פרובאנס אמרו את הנוסח הזה בכל התפילות, ואין אומרים כלל "שים שלום".
לפי נוסח ספרד אומרים "שים שלום" בשחרית ובמנחה, ו"שלום רב" בערבית.
אך יש מנהגים בנוסח ספרד להגיד "שים שלום" בכל התפילות וכך כתוב בסידור האדמו"ר הזקן.
לפי נוסח אשכנז נוהגים לומר "שים שלום" בכל התפילות בהן יש ברכת כהנים (בשחרית, מוסף, נעילה ומנחה של תעניות ציבור) ובשאר התפילות (מנחה בשאר הימים וערבית) – "שלום רב", מכיוון שהמשנה קראה לברכת "שים שלום" ברכת כהנים.
יש נוהגים לומר "שים שלום" גם בתפילות בהן יש הוצאת ספר תורה, מכיוון שנזכרות בה המילים: "כי באור פניך נתת לנו ה' אלוהינו תורת חיים".
ההבדל היחיד למעשה בין שני מנהגים אלו הוא בתפילת מנחה של שבת בה מוציאים ספר תורה, אך אין בה ברכת כהנים – לפי המנהג הראשון אומרים בה "שלום רב", ולפי המנהג השני אומרים בה "שים שלום".
בעשרת ימי תשובה מוסיפים עוד בקשה הקשורה לימים אלה.
מוסיפים תוספת זו לפני חתימת הברכה (ברוך אתה...).
לפי נוסח אשכנז המקורי גם חתימת הברכה משתנה בעשי"ת, ובמקום לומר "ברוך אתה ה' המברך את עמו ישראל בשלום" אומרים "ברוך אתה ה' עושה השלום".
חתימה זו הייתה החתימה הקבועה בכל השנה בנוסח ארץ ישראל.
כיום, בארץ ישראל, ובחלק מהקהילות בחו"ל, נוהגים מתפללי נוסח אשכנז לחתום בחתימה הרגילה של כל השנה.
אם שכח לומר תוספת זו אינו חוזר, אלא ממשיך בתפילתו כרגיל.
בשל חשיבות הברכה בנוסח התפילה, החותמת את תפילת שמונה עשרה, והאמירה הטמונה בה, סידורים רבים בחרו בה ככותר לשם הסידור.
ביניהם סידור שים שלום בשילוב כוונות קצרות, סידור שים שלום תפילות לשלום העולם ע"פ תורתו של רבי נחמן מברסלב, סידור התנועה הקונסרבטיבית, ועוד.
שים שלום - מנדי וייס ומקהלת מלכות, לחן של חסידות ויז'ניץ.
בִּרְכַּת שֶׁהֶחֱיָנוּ (נקראת גם ברכת הזמן) היא ברכת שבח שתיקנו חכמים לברך בשני סוגי מצבים: בשעה שזוכים להגיע לחג או מועד, או בזמן קיום מצווה שקבוע לה זמן כמו תקיעת שופר, נטילת לולב והדלקת נרות חנוכה.
וכן בזמן שמתרחש לאדם אירוע חיובי, כמו קניית בגד חדש, אכילת פרי חדש, ראיית חבר טוב שלא ראה 30 יום, או בשורה טובה ששמע.
הסוג הראשון של זמן אמירת הברכה כולל את:
היום הראשון של החגים (פסח, שבועות, ראש השנה, יום הכיפורים, סוכות, וכן בשמחת תורה שנחשב כמועד בפני עצמו).
נוהגים לברך בהדלקת נרות ובסיום קידוש הלילה (ביום הכיפורים נוהגים לברך לאחר כל נדרי במקום בקידוש).
הפעם הראשונה מדי שנה לקיום מצווה שקבוע לה זמן פעם בשנה (למשל: תקיעת שופר, נטילת לולב, מקרא מגילה או הדלקת נר חנוכה).
נחלקו רש"י ותוספות לגבי מצווה הנעשית פעמיים בשנה (כגון כהן שמקריב מנחה בבית המקדש) האם מברכים עליה שהחיינו.
בעת קיום מצוות נדירות ומיוחדות כגון ברית מילה או פדיון הבן.
לדעת הרמב"ם, מברכים על מצוות שנעשות על ידי רכושו של האדם (למשל: ציצית, תפילין, מזוזה או מעקה), בעת חידוש החפץ.
הסוג השני של זמן אמירת הברכה כולל:
ברכה בעת אכילת פרי חדש, שעדיין לא אכלוהו בעונה זו.
ברכה על ראיית חבר טוב, אם לא ראה אותו שלושים יום.
אמנם יש שכתבו שלא לברך בימינו ברכה זו, כדי למנוע מצב שמישהו יברך רק כדי לא לפגוע בחברו.
כמו כן יש שחששו שאם דיבר איתו בטלפון אין לברך.
ברכה על קניית בית חדש, בגדים (למעט נעליים, עליהן יש מחלוקת האם מברכים), כלים או חפצים החשובים לאותו אדם.
ברכה כשמתרחש לאדם אירוע חשוב ומשמח, כגון לידת ילד.
לדוגמה בטקס העברת שגרירות ארצות הברית לירושלים בירכו ראש הממשלה ונשיא המדינה את ברכת שהחיינו.
בליל היום השני של ראש השנה, ישנה מחלוקת האם יש לברך ברכת שהחיינו גם בלילה זה.
על מנת לצאת מהספק נהוג בהרבה קהילות לאכול פרי חדש, המצריך גם הוא ברכת שהחיינו, ולכוון בברכה על היום ועל הפרי.
לפי חלק מהפוסקים, בברכת שהחיינו לא חל הכלל האומר ש"ספק ברכות להקל", לפיו אין לברך במקום שיש ספק אם האדם חייב בברכה זו או לא, משום שברכה זו באה על שמחת הלב, ואם האדם שמח - הברכה אינה לבטלה.
בימי בין המצרים יש שנהגו שלא לברך שהחיינו.
(בימי ספירת העומר, היו שנהגו שלא לברך, אך למעשה נפסק לברך).
יש להבדיל בין ברכה זו הנאמרת כאשר השמחה היא של אדם יחיד, לברכת הטוב והמטיב, הנאמרת כאשר השמחה משותפת עם אדם נוסף.
בני זוג שקנו בית, אם הם שותפים בו, שניהם צריכים לברך 'הטוב והמיטיב'.
ואם הבית שייך לאחד מהם ורשום על שמו, רק הוא יברך עליו, אבל הואיל ויהנו ממנו יחד, יברך 'הטוב והמטיב'.
יחיד שקנה לעצמו בית, יברך 'שהחיינו'.
אבל שוכר בית או מי שקיבל רשות לגור בבית מספר שנים, כיוון שהבית אינו שלו, אינו מברך עליו.
יש מקהילות הספרדים שאין מברכים על בית חדש, כמו שכתב הבן איש חי (שנה ראשונה פרשת ראה): "ונהגו שילבוש בעל הבית בגד חדש בתוך אותה סעודה ויברך עליו שהחיינו ויכוין על הבית".
אם לא היה לו דבר לברך עליו שהחיינו, יכווין בברכת הטוב והמטיב שבברכת המזון להודות על הבית החדש.
יש אומרים שהמנהג הספרדי שלא לברך היה מחוץ לארץ ישראל שאין מצווה לבנות בתים, אבל בארץ ישראל, שבה יש לפי ההלכה היהודית מצווה לבנות בתים, יש לברך שהחיינו.
המילה "שהחיינו" הפכה בלשון העממית למטבע לשון שמשמעותה "סוף סוף!".
כך יכול אדם לומר לחברו שנדרש לו זמן רב מדי לבצע פעולה עבורו: "שהחיינו!
כמה זמן צריך בשביל לקנות גלידה?"
ברכת האל הקדוש או קדושת השם היא הברכה השלישית בתפילת העמידה, אחת משלוש ברכות השבח שבתחילת תפילת העמידה ועניינה האדרת קדושת האל והמלכתו.
הברכה נאמרת לאחר ברכת מחיה המתים ולפני ברכת חונן הדעת.
בחזרת הש"ץ מברכים ברכה זו לאחר אמירת קדושה.
בנוסח ארץ ישראל הקדום כפי שהתגלה בגניזת קהיר כתוב "קָדוֹשׁ אַתָּה וְנוֹרָא שִׁמְךָ וְאֵין אֱלוֹהַּ מִבַּלְעָדֶיךָ.
נוסח זה שולב בברכה המורחבת לראש השנה ויום כיפור של נוסח אשכנז ונוסח הספרדים .
בעשרת ימי תשובה משנים את חתימת הברכה מ"האל הקדוש" ל"המלך הקדוש".
אם שכח, כל עוד לא תיקן את עצמו תוך כדי אמירת הברכה, יחזור לראש תפילת העמידה ויתחיל אותה מההתחלה.
בראש השנה ויום כיפור אומרים גרסה מורחבת של הברכה, לאור משמעותם של ימים אלה.
לפני חתימת הברכה אומרים נוסח זה:
לפי נוסח אשכנז ונוסח תימן, בחזרת הש"ץ מחליפים בכל התפילות את נוסח אתה קדוש בנוסח זה:
לפי נוסח ספרד יש מנהגים שונים: בהרבה קהילות, אומרים נוסח זה רק בחזרת הש"ץ של תפילת מוסף, בסידור אדמו"ר הזקן הוא לא מופיע אפילו במוסף, ובחסידות דושינסקיא אומרים אותו בחזרת הש"ץ של כל התפילות.
בנוסח איטליה אומרים את הנוסח הנ"ל בימים נוראים, בין בתפילת לחש ובין בחזרת הש"ץ, וכך אמרו (עם שינויים קלים) בין בלחש ובין בקול בכל השנה בנוסח רומניא.
בשאר ימות השנה אומרים נוסח קצת שונה (בין התפילת הלחש ובין בחזרת הש"ץ):
בנוסח פרובאנס אמרו בין בלחש ובין בחזרת הש"ץ איזהו נוסח של אתה קדוש או לדור ודור, ויש שינויי נוסחאות בין הסידורים.
לפי נוסח קטלוניה, אמרו בין בלחש ובין בקול:
בכל נוסחאות אלה משנים בעשרת ימי תשובה את חתימת הברכה ל"המלך הקדוש".
בנוסח התפילה הארץ-ישראלי הקדום נשנה "האל הקדוש" גם בימי הדין.
ברכת קדושת היום היא הברכה האמצעית בתפילת שבע – כל תפילות העמידה של שבת ויום טוב, ותפילת מוסף של ראש חודש וחול המועד, והברכה הרביעית בתפילת תשע.
ברכת קדושת היום באה במקום 13 הברכות האמצעיות שבכל יום, בהן מבקש אדם צרכיו.
בברכה זו מזכיר המתפלל את חשיבות וקדושת היום, ובתפילת מוסף מזכיר את קורבן היום.
נוסח הברכה אינו אחיד, ומשתנה לפי היום והמועד:
בשבת יש נוסח שונה לכל תפילה:
בערבית נוסח הברכה הרווח פותח במילים: "אתה קידשת".
נוסח עתיק, הפותח "ומאהבתך", נשמר בנוסח איטליה.
בשחרית נוסח הברכה פותח במילים: "ישמח משה".
במוסף נוסח הברכה הרווח פותח במילים: "תכנת שבת".
בחלק מקהילות נוסח הספרדים נהוג נוסח חלופי הפותח "למשה ציווית".
במנחה נוסח הברכה פותח במילים: "אתה אחד".
בכל תפילות השבת חתימת הברכה היא "מקדש השבת".
בניגוד ליתר המועדים, לא מזכירים בחתימת הברכה את המילים "מקדש ישראל", על פי הכרעת התלמוד הבבלי, משום שקדושת השבת קיימת מאליה, ואיינה תלויה בקידוש החודש שעורכים ישראל.
בניגוד להכרעה זו, בנוסח ארץ ישראל הקדמון חתמו גם בשבת "מקדש ישראל ואת יום השבת".
בראש חודש אומרים נוסח הפותח במילים: "ראשי חודשים", וחותמים: "מקדש ישראל וראשי חודשים", מכיוון שקביעת ראש חודש מסורה לבית דין ותלויה בישראל.
בשבת ראש חודש אומרים נוסח הפותח במילים: "אתה יצרת", וחותמים: "מקדש השבת וישראל וראשי חודשים".
בכל החגים אומרים נוסח הפותח במילים: "אתה בחרתנו", וכולל בתוכו את תפילת יעלה ויבוא.
בתפילת מוסף בחגים הנוסח דומה לנוסח שבשאר תפילות החג, רק שבמקום תפילת יעלה ויבוא המשולבת בברכה, מוסיפים תחינה הפותחת במילים: "ומפני חטאינו גלינו מארצנו".
בתוך התחינה אומרים את פסוקי מוסף היום.
בכל חג חתימת הברכה שונה:
בשלוש רגלים חותמים: "מקדש ישראל והזמנים".
בראש השנה חותמים: "מלך על כל הארץ מקדש ישראל ויום הזיכרון".
ביום הכיפורים חותמים: "מלך מוחל וסולח לעוונותינו ולעוונות עמו (בית) ישראל ומעביר אשמותינו בכל שנה ושנה מלך על כל הארץ מקדש ישראל ויום הכיפורים".
בשבת החלה בחג נאמר הנוסח של אותו החג, בשינוי קטן המציין את השבת.
בחתימה משלבים בין השבת לחג:
בשבת החלה בשלוש רגלים חותמים: "מקדש השבת וישראל והזמנים".
בשבת ראש השנה חותמים: "מלך על כל הארץ מקדש השבת וישראל ויום הזיכרון".
בשבת יום הכיפורים חותמים: "מלך מוחל וסולח לעוונותינו ולעוונות עמו (בית) ישראל ומעביר אשמותינו בכל שנה ושנה מלך על כל הארץ מקדש השבת וישראל ויום הכיפורים".
במוסף של ראש השנה ברכת קדושת היום משולבת עם ברכת מלכויות.
ברכת העבודה, הידועה גם כברכת רצה, היא הראשונה מבין שלוש ברכות ההודאה, המסיימות את תפילות העמידה.
זו הברכה ה-17 בתפילת שמונה עשרה, הברכה החמישית בתפילת שבע והברכה השביעית בתפילת תשע.
עניינה של ברכה זו הוא בקשה מהאל שיקבל את התפילה שקדמה לברכה זו.
מכיוון שהתפילה נאמרת כנגד הקורבנות שהיו מוקרבים בבית המקדש, הברכה מכילה גם בקשה לבניית בית המקדש וחזרת עבודת הקורבנות.
בעבר היה מנהג בספרד ובמקומות נוספים שאומרים ברכה זו בשלמותה רק כאשר יש נשיאות כפים, דהיינו תפילת שחרית, מוסף ונעילה וכן תפילת מנחה של תענית ציבור אך במנחה וערבית של כל יום היו אומרים רק את סוף הברכה החל מ"ואשי ישראל".
מנהג זה אינו נוהג היום, ונוהגים לומר בכל התפילות רצה.
בנוסח איטליה מחליפים את חתימת הברכה בחתימה "שאותך לבדך ביראה נעבוד" בחזרת הש"ץ של תענית ציבור כשאומרים פיוטי קרובות.
הראשונים הקשו על נוסח הברכה "ואשי ישראל ותפלתם באהבה תקבל ברצון", כיצד ניתן להתפלל לקבלת האישים (כלומר, הקרבנות) כאשר אין מקריבים קרבנות בפועל?
הראשון, על בסיס הגמרא שמיכאל מקריב קרבנות ברקיע גם בזמן הזה ועליהם ניתן לבקש שיתקבלו.
הבית יוסף אומר שלפי תירוץ זה משמעות "אשי ישראל" היא כמו "אנשי ישראל", שהרי המדרש אומר שקרבנותיו של מיכאל הן נשמות של צדיקים (לדעה אחת).
התירוץ השני הוא שהמילים "ואשי ישראל" הן בכלל חלק מן המשפט הקודם של הברכה – "והשב את העבודה לדביר ביתך ואשי ישראל", ואנו מתפללים להשבת העבודה והקרבנות, ו"ותפלתם באהבה תקבל ברצון" הוא משפט חדש.
הטור מביא תירוץ שלישי ולפיו הכוונה בעצם אינה לקרבנות עצמן אלא לתפילות שהן כנגד הקרבנות.
תירוץ זה מעלה קושי מסוים, שכן בהמשך המשפט נאמר בפירוש "ותפילתם".
בית יוסף מסביר שמשמעות המשפט היא "ותפלת ישראל שהיא במקום האשים תקבל ברצון", ואילו הב"ח אומר שאשי ישראל הן התפילות הקבועות שנתקנו כנגד הקרבנות ו"תפלתם" היא שאר תפלות הרשות.
הט"ז כתב שהפירוש הראשון המפרש את המשפט על קרבנותיו של מיכאל הוא הפירוש המובחר שבכולם, ולכן יש להצמיד את "ואשי ישראל" להמשך הברכה.
גם בסידור רש"ס הכריע רבי שבתי סופר שהמילים הללו מוסבות להלן.
לעומת זאת, הגר"א הכריע כפירוש השני ולכן קבע שיש לפסק "והשב העבודה לדביר ביתך ואשי ישראל, ותפלתם באהבה תקבל ברצון".
בעקבות הכרעת הגר"א רבים מסידורי נוסח אשכנז מפוסקים כך.
בראש חודש ובחול המועד מוסיפים בברכת רצה של תפילת שמונה עשרה, לפני "ותחזינה", את התוספת יעלה ויבוא.
נוסח יעלה ויבוא הוא אחיד (עם שינויי נוסחאות קלים בנין הנוסחאות), ורק שם היום בו הוא נאמר משתנה.
אדם ששכח ולא אמר תוספת זו ונזכר לפני שסיים את תפילת העמידה חוזר לתחילת ברכת העבודה, ואם סיים את תפילת העמידה מתפלל שנית.
לכלל זה יש חריג אחד והוא תפילת ערבית של ראש חודש, שבה אם שכח אדם לומר "יעלה ויבוא" אינו חוזר.
הסיבה לכך היא שבזמן שהיו מקדשים את החודש על פי עדות ראייה, לא היו עושים זאת בלילה (זמן תפילת ערבית), ולכן קדשת ראש חדש לא נחשבת כשלמה בזמן זה.
לפי רוב מנהגי אשכנז, ביום טוב וביום הכיפורים מוסיפים בחזרת הש"ץ של תפילת מוסף את התוספת "ותערב", לפני השורה "ותחזינה עינינו".
חתימת הברכה בנוסח זה היא החתימה שנאמרה במקדש, ונוסח זה הוא למעשה חתימתה של ברכת העבודה בנוסח ארץ ישראל הקדום, והיא מופיעה גם בכמה מקומות בתלמודים.
בזמן שבית המקדש היה קיים היה נוסח שונה לברכת עבודה והיא נאמרה בהזמנויות אחרות:
ברכת עבודה נאמרה כתפילת הכהנים בבית המקדש לאחר הקרבת קרבן תמיד, כברכה לאחר קריאת התורה של הכהן הגדול ביום הכיפורים לאחר סדר העבודה, וכאחת הברכות לאחר קריאת התורה של המלך במעמד הקהל.
במעמדים אלו חתימת הברכה על פי התלמוד הירושלמי הייתה "שאותך לבדך ביראה נעבוד".
רש"י מציין אפשרות חתימה אחרת שייתכן שנהגה בזמן המקדש: "המקבל עבודת עמו ישראל ברצון".
זאת כחלק ממגמת צמצום הפרטיקולריזם והרצון להשתלב בחברה הלא-יהודית, ובשל התנגדותם לחידוש הקרבנות.
במהלך המאה ה20 במקביל לעליית הציונות והקמת מדינת ישראל חזרו ברוב הנוסחים הרפורמיים לבקש שוב את החזרת השכינה לציון בברכה הזו (הקונסרבטיבים לא הפסיקו אותה בשום שלב).
אך עדיין נמנעים במרבית הנוסחים הרפורמיים והקונסרבטיביים מאזכור עבודת הקרבנות.
ותחזינה - זאנוויל ויינברגר ומקהלת מלכות באלבומו מן השמים.
רצה ה' אלוקינו - אברהם פריד, לחן יוסי גרין באלבום ברכה והצלחה, לשיר גם ביצוע של פריד יחד עם יצחק מאיר הלפגוט.
קאבר לשיר בוצע על ידי יעקב יהודה דסקל באלבום שומע תפילה.
ותחזינה - חיים מרדכי פייערווערגער.
ותחזינה - הרב שלמה קרליבך.
ושם נעבדך - נפתלי קמפה באלבום ליחדא שמא.
ותחזינה - בני פרידמן לחן של אלי קליין ואיצי ברי.
ותחזינה - גלעד פוטולסקי באלבום הנשמה לך 8.
ותחזינה - ירמיהו באלבום כנגן המנגן.
ותחזינה - גרשון סירוטה באלבום תרועת מלך.
ברכת סליחה או סלח לנו.
הברכה השישית בתפילת שמונה עשרה, לאחר ברכת תשובה ולפני ברכת גאולה.
עניינה הוא בקשה מבורא עולם שימחל למתפלל וכלל עם ישראל על חטאיהם.
ברכת "סלח לנו" עוסקת בצרכים רוחניים ואישיים יחד עם ברכת תשובה וברכת גאולה.
התפילה מבקשת מחילה מהקב"ה על שני סוגי עבירות: "פשע" ו "חטא".
אלו שניים מבין שלושת סוגי העבירות המוזכרות במקרא, כשהעבירה השלישית היא "עוון".
לפי התלמוד, חטא הוא עבירה על מצווה בשוגג - כשלא ידע שזוהי עבירה.
לעומתו, פשע הוא עבירה מתוך מרד - הפושע עובר עבירה בכוונת תחילה, וכדי למרוד באלהיו.
הברכה מכוונת לכך שה' לא מסתפק רק בעונש לחוטא ושכר לצדיק, אלא נותן לחוטאים אפשרות לחזור בתשובה, כפי שנאמר בספר יחזקאל:
על פי המדרש, המשפט "חנון המרבה לסלוח" נאמר על ידי המלאכים לאחר שיהודה התוודה על חטאו עם תמר.
ברוב קהילות האשכנזים נוהגים על פי השל"ה להכות על החזה בעת אמירת המילים "חטאנו" ו"פשענו", בדומה לאמירת וידוי, למנהג חסידי חב"ד בתפילות שאין אחריהן תחנון ובתפילת ערבית לא מכים על החזה.
החל מימי הגאונים, הונהג לומר סליחות בתוך ברכת הסליחה בחזרת הש"ץ של תענית ציבור.
מנהג זה התקבל בתקופת הראשונים בכל תפוצות ישראל.
ברם, רבי יוסף קארו כתב שמנהג ארץ ישראל בימיו לא לומר את הסליחות בברכת הסליחה אלא להמתין ולאמרם לאחר חזרת הש"ץ, וזהו המנהג שהוא מעדיף.
בעקבות זאת עברו לנהוג כך רוב מתפלל נוסח הספרדים.
בתקופה מאוחרת יותר, החל מסוף המאה ה-18 החלו גם האשכנזים במזרח אירופה להעביר את הסליחות אל לאחר חזרת הש"ץ.
כיום אמירת הסליחות בברכת הסליחה נותרה בקהילות מערב אירופה ומרכזה בלבד.
במקרה כזה נוהגים לומר "כי א-ל טוב וסלח אתה" (הנוסח הרגיל בנוסחאות אחרות) במקום "כי מוחל וסולח אתה".
ברכת קיבוץ גלויות היא הברכה העשירית בתפילת שמונה עשרה, אחת משלוש עשרה ברכות הבקשה בתפילה זו, והראשונה מבין סדרת הבקשות הנוגעות לנושאים לאומיים (יחד עם ברכת המשפט, ברכת ירושלים וברכת מצמיח קרן ישועה).
ברכה זו נקבעה עוד בזמן שבית המקדש השני היה קיים (בתקופת הזוגות) אולם גם בתקופה זו התגוררו יהודים רבים בתפוצות.
יישובים מבוססים של יהודים התקיימו במצרים (כבר מתקופת גלות יהויכין), בבבל (בעקבות גלות בבל) וכן באזור טורקיה ואיי יוון, ואילו יהודי ארץ ישראל היו נתונים תחת שלטון בית סלאוקוס, וברכה זו מהווה תקווה לגאולה.
ברכה זו קיבלה משנה תוקף עם חורבן בית שני.
במסכת מגילה (י"ז, ב) מוסבר שברכה זו נקבעה אחרי ברכת השנים, כיוון שהראשון מסימני הגאולה הוא שנה של פיריון גדול, בהסתמך על הפסוק מספר יחזקאל: .
במסכת סנהדרין (צ"ז, א) נאמר ששנתיים לפני שיבוא המשיח תהיה שנה של שובע גדול, ולכן אחרי שמבקשים בברכת השנים שתהא שנה ובה שובע גדול ("ושבענו מטובה") מבקשים שתבוא הגאולה.
תקע בשופר - אברהם פריד באלבום חזק!, לחן של יוסי גרין.
ללחן גם גרסת כיסוי של זאנוויל ויינברגר עם מקהלת מלכות.
ברכת שומע תפילה היא הברכה השש עשרה בתפילת שמונה עשרה, אחת משלוש עשרה ברכות הבקשה בתפילה זו.
הברכה עוסקת בבקשה כי התפילה תישמע ותיענה על ידי האל.
(בחזרת הש"ץ בימים שאומרים תחנון מוסיפים:
בתענית ציבור אומר היחיד לפני השורה "כי אתה שומע..." את תפילת עננו.
התוספת נאמרת בתפילת מנחה לכל המנהגים, ולמנהגים מסוימים גם בתפילת שחרית ובתפילת ערבית.
הוא לא נאמר בחזרת הש"ץ במקום זה, כיוון שהוא נאמר בין ברכת גואל ישראל לרפאנו כברכה בפני עצמה.
בעת בצורת ממושכת נוהגים לומר לפני השורה "כי אתה שומע..." את תפילת "ועננו בורא עולם", העוסקת בבקשת גשמים.
יחיד רשאי גם להוסיף לבקש את צרכיו במקום זה.
ברכה שומע תפילה היא ברכה אישית, וניתן לומר בקשות אישיות באמצע הברכה.
כך נפסק להלכה בשולחן ערוך, על פי התלמוד: "שואל אדם צרכיו ב'שומע תפילה'".
עוד נפסק בשולחן ערוך כי מי שאיחר להגיע לבית הכנסת לא יתחיל תפילת שמונה עשרה אם הוא סבור כי לא יספיק לסיים את התפילה עד שהציבור יגיעו לקדושה.
במידה וציבור המתפללים כבר סיים את הקדושה, לא יתחיל תפילת שמונה עשרה אם סבור שלא יספיק לסיים עד שיגיע החזן לברכת שומע תפילה, כך שיוכל לענות 'אמן' לברכה זו.
ברכת רפואה (או רפאנו) היא הברכה השמינית בתפילת שמונה עשרה, לאחר ברכת גאולה ולפני ברכת השנים.
עניינה הוא בקשה מבורא עולם שירפא את מכאובינו ומחלותינו.
בחזרת הש"ץ של תענית ציבור הברכה נאמרת לאחר תפילת עננו.
תחילת ברכת רפאנו מבוססת על הפסוק: .
חז"ל העבירו פסוק זה ללשון רבים.
על פי נוסח הספרדים ונוסח ספרד, אומרים "וְהַעֲלֵה אֲרוּכָה וּמַרְפֵּא" (ולא "והעלה רפואה שלמה"), על פי הפסוק בירמיהו: .
על פי הגמרא, ברכה זו היא השמינית במספר בתפילת שמונה עשרה, מאחר שגם ברית מילה המצריכה עזרה רפואית, נקבעה ליום השמיני להולדת הבן.
ניתן להוסיף בברכה זו תפילה לרפואתו של חולה ספציפי שהמתפלל מעוניין שיבריא, ולבקש עליו אישית רפואה והחלמה, כפי שבכל ברכה ניתן להוסיף תפילות אישיות בנושא הברכה.
הנוסח המקובל להוספה זו הוא: "יהי רצון מלפניך ה' אלהי ואלהי אבותי, שתשלח מהרה רפואה שלמה מן השמים, רפואת הנפש ורפואת הגוף לחולה (פלוני בן פלונית) בתוך שאר חולי ישראל."
ברכת משה היא הברכה שבירך משה את שבטי ישראל טרם מותו.
הברכה מופיעה בספר דברים פרק לג, בתחילת פרשת וזאת הברכה, שהיא הפרשה המסיימת את התורה.
לפי הפסוק הפותח את הפרק, מפרשים אבן עזרא והכלי יקר שאין זו ברכתו האישית של משה, אלא ניתנה לו בנבואה.
מרבית הברכות עוסקות בתיאור אופי השבט או אופי נחלתו.
אחרי מבוא כללי מברך משה את השבטים לפי הסדר הבא: ראובן, יהודה, לוי, בנימין, יוסף (עם התייחסות ספציפית למנשה ואפרים), זבולון, יששכר, גד, דן, נפתלי, אשר ולאחר מכן סיכום כללי.
מרבית הברכות קצרות - פסוק או שניים.
הברכות לשבט לוי ולשבט יוסף ארוכות יותר, ושבט שמעון כלל אינו זוכה לברכה.
אבן עזרא נימק את סדר השבטים בברכה:
הברכה מתייחסת, ככל הנראה, לפולחן בהר הכרמל, שם נעבד בעל הכנעני־פיניקי (עד לתקופה הרומית, אז כבר מוזג עם זאוס/יופיטר).
לברכת משה לשבטים קדמה ברכת יעקב לבניו, אבותיהם של השבטים.
בעוד שבברכת יעקב יהודה ויוסף זוכים לברכות ארוכות ומפורטות, בברכת משה לוי ויוסף זוכים לברכות מפורטות וברכתו של יהודה מתקצרת מאוד.
פרשני המקרא עסקו בהרחבה בזיקה שבין שתי ברכות מקבילות אלה.
יאיר גנז מוצא בברכת משה מגמה של פיוס, המופנית אל שבטים שננזפו בברכתו של יעקב.
בנוסף, לפי המנהג המקורי, ההפטרה של פרשת וזאת הברכה הייתה ברכת שלמה, שברך את העם בשמיני עצרת, ומקביל לפרשה.
"בִּרְכּת עָם" (או בשמו העממי ובעיבודו המקוצר והמולחן "תֶּחֱזַקְנָה") הוא שיר מאת חיים נחמן ביאליק, שאומץ כהמנון תנועת העבודה הישראלית.
התרבות הציונית ראתה באחריותו של החלוץ לבניין הארץ ערך מכונן.
הקשר בין החלוץ המתמסר לעבודת האדמה בארץ ישראל ומקריב עצמו למענה הוצג כקשר של דם, זיעה, ייסורים ומוות.
כמקובל בשירה הציונית, בימים ההם, שאפו המשוררים לעורר בקוראיהם רגשות לאומיים באמצעות הסבל המתואר שיניע להתגייסות בפועל לבניין המולדת.
אידיאל ההקרבה אומץ על ידי התנועות הציוניות מימין ושמאל וגם דור הלוחמים לעצמאות המשיך להאדיר את הלוחם המקריב את חייו למען הכלל.
השיר נכתב על ידי ביאליק בן ה-21 באדר ב' ה'תרנ"ד (1894) בקורוסטישוב (ליד ז'יטומיר), ופורסם בשנת תרנ"ה בכתב העת "ממזרח וממערב" שהוציא בווינה ראובן בריינין.
בשנת 1900 נדפס שנית בקובץ "כינור ציון" שיצא לקראת הקונגרס הציוני הרביעי, ובעקבות פרסום זה תורגם לרוסית על ידי לייב יפה, והולחן.
הלחן המקובל נכתב על ידי אברהם צבי אידלסון, אם כי יש הטוענים כי מדובר בלחן "רוסי עממי" של שיר הנקרא במקור "מאייסקאייה פייסניה" ("זמר מאי").
מילות השיר המולחנות הן הבית הראשון, הרביעי והשביעי (האחרון), אולם פעמים רבות מושר רק הבית הראשון.
בפרסומו הראשון (תרנ"ה) נדפס השיר כשמקדים אותו ההרמז המקראי: .
חלק ממילות המפתח שבשיר לקוחות מנבואות הנחמה שבספר זכריה הנוגעות לגאולה.
המילה "תחזקנה" מתייחסת גם לפסוק .
"הֵן סוֹפְרִים אֲנַחְנוּ אֶת-נוֹדְכֶם וְחוֹבְבִים נִטְפֵי הַדְּמָעוֹת" (בהשראת סוף הסליחה "אזכרה אלהים ואהמיה")
הפסוקית "עליזים, מתרוננים" מרמזת למאמר תהילים: .
השאלה "מי בז ליום קטנות?" מתייחסת לשאלה בנבואת זכריה: "מִי בַז לְיוֹם קְטַנּוֹת" (ספר זכריה ד', י').
הציווי "אתים עשו" בבית האחרון מתייחס לנבואת ישעיהו: .
הדימוי "ראשי ההרים מתפוצצים" מרמז לפסוק .
בהמשך, קולות אדוני הקוראים: עלו!
מתייחס ל () ולפסוקים ו
השיר נכתב בשלהי העלייה הראשונה ואומץ כהמנון על ידי עולי העלייה השנייה והעלייה השלישית.
כל אספת פועלים הסתיימה בשירת "תחזקנה".
אחד ממנהיגי הפועלים, ברל כצנלסון, הפציר שלא לזנוח את ההמנון הלאומי, "התקווה", כפי שהוחלט בקונגרס הציוני השישי וכך השתרש המנהג לשיר את "תחזקנה" בצמוד ל"התקווה".
בעיתונות הפועלים של התקופה התקיים במשך זמן מה פולמוס: "התקווה" או "תחזקנה".
שירת תחזקנה הפכה לסימן היכר סוציאליסטי ועל כן נמנעו לשיר את השיר כהמנון בכינוסי ההסתדרות הציונית ובתנועת הצופים העבריים.
לביאליק עצמו לא נעמה העובדה ששירו הפך להמנון סוציאליסטי, וכאשר השתתף בטקסים שבהם הושר וכל הקהל קם על רגליו, נהג להישאר לשבת.
חוקרים מציינים את ההבדל בין "התקווה" ל"תחזקנה".
שירו של ביאליק הוא שיר-המון אקטיבי, הקורא לעם להתגייס ולהטות שכם להצלחת המפעל הציוני, בעוד שירו של נפתלי הרץ אימבר הוא שיר-יחיד של כמיהה וכיסופים.
גם מעמדו של ביאליק היה גבוה לאין ערוך מזה של אימבר, עם זאת רוב העם בחר לדבוק בשיר הלירי של אימבר מאשר ב"תחזקנה".
בשירו המקורי והשלם של ביאליק מוצגים הפועלים העברים כיחידה אחודה, מאמינה, חסרת זהות אישית, שהנכונות להקרבה עצמית למען הארץ נתפסת כחלק מחובותיה.
לעומת זאת, בגלגולו המקוצר ב"תחזקנה" בו שרים רק את הבית הראשון, נעלמים ההקרבה העצמית, המצוקות והפגיעות בגוף וברוח וכל שנותרת היא ברכה לחלוצים העולים ובונים את ארץ ישראל וקריאה ליהודי הגולה לעלות לארץ.
שנים רבות היה נהוג לשיר את השיר, יחד עם "האינטרנציונל" ו"התקווה" בכל כינוסי תנועת העבודה וההסתדרות, בחגיגות אחד במאי, בעלייה לקרקע של קיבוצים, בתום טקסים שונים ובהזדמנויות חגיגיות אחרות.
שירת "תחזקנה" הייתה נפוצה גם בסיום מסדרים בפלמ"ח, למרות שלא היה המנון רשמי של הפלמ"ח.
כיום מושר השיר בכינוסי תנועות הנוער הנוער העובד, המחנות העולים והשומר הצעיר ובכינוסי חגיגות יובל לקיבוצים וכינוסים נוסטלגיים כפגישות מחזור.
העלייה על הקרקע של קיבוץ בית גוברין תוארה במילים הבאות בעיתון "על המשמר", על ידי העיתונאי שבתאי קפלן:
זיהויו המוחלט של 'תחזקנה' עם אידיאל בניין הארץ לבש צביון פוליטי עת הכנסת השנייה בה היה רוב למפלגות הפועלים, הכלילה בטיוטות לחוק חינוך ממלכתי התשי"ג-1953, נוהל מחייב לציון האחד במאי - חג הפועלים, בשירת השיר והנפת הדגל האדום.
אל נוכח מחאתם של ארבעה משרי ממשלת ישראל הרביעית, אנשי הציונים הכלליים, שהתפטרו ולאחר מכן חזרו בהם מהתפטרותם, לנוהל המוצע, נזנח הרעיון.
בסרט "חור בלבנה" שביים אורי זוהר ישנה סצנה בה נערך מבחן בד לשחקניות שמקריאות את השיר.
בסרט "כל ממזר מלך" שביים אורי זוהר, שר יורם (יהורם גאון) את השיר לענת (תמי צפרוני) הקיבוצניקית בניסיון לחזר אחריה ולהרשים אותה.
בסרט "גבעת חלפון אינה עונה" פורץ סרג'יו קונסטנצה (מגולם על ידי ישראל פוליאקוב) בשירת "תחזקנה" בפני המח"ט בסוברו כי זהו מנהגם של חיילי צה"ל הפטריוטים.
באחת מתוכניות "ניקוי ראש" מ-1974 בוצעה פרודיה על השיר על רקע גל שביתות שהיה אז בארץ והמילים כללו את השורה "אל יפול רוחכם עליזים מתרוננים - אתם מחזיקים מדינה בביצים".
בעת מלחמת לבנון השנייה פרסם המשורר אילן שיינפלד פרפרזה לשיר, שבה ביקש לחזק את ידי הלוחמים.
ברכת מְשַנֶּה הַבְּרִיּוֹת היא אחת מברכות הראיה שקבעו חז"ל בראיית יצורים חריגים המעוררים תשומת לב או רתיעה, ולאו דווקא הנאה אסתטית.
הברכה נתקנה על בני אדם חריגים בצבע עורם ובתבנית גופם, כמו כן גם על בעלי חיים משונים במראיהם כמו פיל וקוף.
הברכה מביעה את ההכרה שהעולם כולו על כל גווניו הוא יציר כפיו של הקדוש ברוך הוא, והוא שעשה את בני האדם ושאר היצורים שונים זה מזה.
ברכה זו מוזכרת בתוספתא ובתלמוד בברייתא המפרטת סוגי בני אדם הסובלים ממראה חיצוני משונה.
בתלמוד מובא שברכה זו נתקנה רק על מום מולד, אולם אם שמומים אלו נוצרו במהלך השנים כתוצאה ממחלה, אין לברך ברכה זו אלא ברכת דיין האמת.
אין לברך ברכה זו כאשר יש חשש לפגיעה בזולת.
הרב שלום מרדכי שבדרון הביא מעשה ששמע מפי עד ראייה ומגנה אותו.
הרב מנחם המאירי כתב שדווקא על חיות אלו נתקנה הברכה ולא על חיות מוזרות אחרות הסיבה לכך, משום ששני יצורים אלו דומים לאדם בכמה דברים.
אולם הרב שלמה עדני כתב בשם מקובל אחד שמברכים על חיות אלו על סמך מדרש שאת דור הפלגה הפך ה' לקופים ולפילים ולכן מברכים דווקא על בריות אלו.
כאשר הראייה גורמת הנאה אסתטית, קבעו חז"ל ברכה אחרת: "ברוך...
ברכת "שֶׁהַכֹּל נִהְיָה בִּדְבָרוֹ" היא אחת מברכות הנהנין שיש לברך לפני האכילה.
ברכת שהכל נתקנה על כל מאכל שאינו מהצומח, כגון בשר, חלב, ביצים ופטריות, וכן על כל המשקים מלבד יין ושמן זית.
ככלל, ברכת שהכל היא הברכה על כל מאכל שאין לו ברכה מיוחדת אחרת.
כמו כן תיקנו לברך 'שהכל' גם על מאכל שמקורו מן הצומח במקרה שהוא נאכל שלא כפי הדרך הרגילה לאכלו, כגון אכילת תפוח אדמה חי או פירות מקולקלים שעדיין ראויים קצת לאכילה.
ברכה זו היא ברכה ראשונה, כלומר אומרים אותה לפני האכילה ואסור להפסיק בינה לבין האכילה.
הברכה אינה כוללת בתוכה פירוט מסוים בדומה לברכות האחרות המפרטות את סוג המזון, כגון לחם, תבשיל או פרי, אלא משמשת כהודאה כללית "שהכול נהיה בדברו" ולכן היא פוטרת את כל סוגי המאכלים שאין עליהם ברכה ספציפית, ובדיעבד, גם אם עשו ברכה כזו על כל סוג אוכל אחר – היא פוטרת.
בנוגע לדין אם בירכה על לחם ויין ראו להלן.
ברכת שהכל נתקנה על מאכלים שאין גידולם מן הארץ, כגון מאכלים שמקורם בבעלי חיים - בשר דגים וביצים, או שמקורם אינו מהקרקע, כגון מים, החורגים מן הכלל הזה הן הפטריות שאפילו שהן גדלות בקרקע ברכתן שהכל, מכיוון שמבואר בתלמוד שיניקתן היא מהאוויר והן אינן יונקות מהקרקע.
כמו כן מאכלים שברכתם המקורית אינה שהכל והתקלקלו או שהשתנתה צורתם עד שאין נכרת צורתם המקורית, כגון פירות שנטחנו, ברכתם שהכל וכן פירות בוסר שלא הבשילו.
בברייתא המובאת בתלמוד נאמר: "תנו רבנן: על דבר שאין גדולו מן הארץ, כגון בשר בהמות חיות ועופות ודגים אומר שהכל נהיה בדברו.
על החלב ועל הביצים ועל הגבינה אומר שהכל".
כמו כן, על המלח ועל הזמית ועל כמהין ופטריות אומר שהכל, למרות שהם בוקעים מתוך הארץ או גדלים עליה (פטריות), אין הם יונקים מים ממנה אלא מהאוויר.
בתלמוד נחלקו רבי יוחנן ורב הונא האם ברכת שהכל פוטרת בדיעבד גם לחם ויין או שמא משום חשיבותם של מאכלים אלו הם צריכים דווקא את ברכתם המיוחדת.
לדעת רב הונא הברכה איננה פוטרת לחם ויין ולדעת רבי יוחנן היא פוטרת גם לחם ויין.
להלכה נפסק כרבי יוחנן ואף מאכלים אלו נפטרים בברכה.
ברכת שככה לו בעולמו היא ברכה מברכות הראייה.
ברכה זו נתקנה בעת מפגש עם אדם נאה מאוד או בעת מפגש עם בעל חיים או צמח היפים באופן מיוחד ומעוררים התפעלות ממראם.
ברכה זו נזכרה ב, שם נאמר כי יש לברך כשרואה בריות או אילנות טובות: .
וכן נזכרה בתלמוד ירושלמי: .
נחלקו הפוסקים, האם יש לברך ברכה זו בשם ומלכות, או ללא שם ומלכות, כפי שמופיע במקורות הקדומים; וכן נחלקו, האם יש לברך כיום ברכה זו.
המצדדים בברכה ללא שם ומלכות מנמקים זאת בכך שההגדרה ל"בריות נאות" היא סובייקטיבית ותלויה בהרגשתו של המברך, ואין ברכות כאלה במקומות אחרים.
לעומתם, המצדדים בברכה עם שם ומלכות מטוענים שכל ברכה שאינה נאמרת בשם ומלכות אינה נחשבת לברכה כלל, וממילא, גם כאשר תיקנו את הברכה הזאת, התכוונו שיש לברכה בשם ומלכות.
להלכה, פסק השו"ע כי , וכי אין לברך ברכה זו פעם נוספת אלא אם כן ראה בריה נאה יותר ממנה.
בניגוד לשיטתו, פסקו ה"חיי אדם" וה"משנה ברורה" שבימינו אין לברך את ברכה זו בשם ומלכות, כי אין אנו מעריכים כאשר אנו רואים בריה יפה.
הרב עובדיה יוסף והרב אליעזר מלמד סבורים שיש לברך ברכה זו כיום בשם ומלכות.
ברכה על דברים האסורים על פי ההלכה
מהפסוק "ובוצע ברך - נאץ ה'" לומדים שאין לברך ברכת השבח על דברים שבאו לעולם באיסור, כך שלמשל אין לברך ברכת שהחיינו על פירות כלאיים.
על פי כלל זה, נחלקו הפוסקים האם מותר לאדם לברך בראותו ממזר נאה.
הרב יעקב עמדין כתב לברך, והרב ישראל יעקב חגיז כתב שלא לברך, וכך הכריעו הרב עובדיה יוסף והרב אליעזר מלמד.
במסכת עבודה זרה מסופר על רבן גמליאל, שראה אישה גויה נאה ביותר ואמר: .
והקשו בתלמוד על רבן גמליאל מאיסור הסתכלות בערווה.
וענו בתלמוד, שרבן גמליאל ראה את האשה במקרה, כאשר פנה מרחוב אחד לרחוב אחר, ולא הספיק לעצום את עיניו.
ברכת כלה הוא שם נפוץ לתחינה או לתפילה, שאומרות חלק מן הכלות היהודיות בחתונתן לפני לכתן לחופה, לאחר שהחתן מכסה את פניהן בהינומה.