tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
חלק מהחברות משתמשים בחלקים מקוריים מאותה תקופה, בעוד שאחרות מייצרות את הכל מחדש.
איכות העתקים אלה משתנה מחברה לחברה.
החברות משווקות את הקרבין לציבור הרחב ולכוחות משטרה, אך לא לשימוש צבאי.
חלק מהחברות גם פיתחו מספר רובים ואקדחים על בסיס הקרבין וכדור ה-0.30 קרבין, דבר שנגוע באירוניה, שכן הקרבין עצמו בא להחליף את האקדח כנשק אישי.
ה-M1 קרבין יכול לשמש לציד חיות גדולות כגון ציד אייל פרדי מטווח של עד 100 יארד, אך חלש מידי לציד חיות גדולות יותר כגון אייל קורא, אייל קנדי ודובים.
מספר מדינות בארצות הברית אוסרות על ציד איילים וחיות גדולות עם ה-M1 קרבין, בעיקר בגלל הסיכוי הנמוך להריגה מהירה, דבר שיותיר את החיה פצועה וסובלת.
במדינות אחרות נוספת לסיבה זו הגבלות על נשק ציד חצי-אוטומטי.
מספר מדינות בארצות הברית, כגון ניו ג'רזי, מסווגות את ה-M1 קרבין כ-Assault Firearm ואוסרות על השימוש בו.
מדינות אחרות מטילות על השימוש בו מגבלות.
מספר כוחות משטרה: עד היום
המשמר האזרחי: 1974 עד היום.
מדינות נוספות שהשתמשו ב-M1 קרבין ו-M2 קרבין:
בעלות הברית במלחמת העולם השנייה (שנות ה-40 של המאה ה-20)
(נשק שלל שנתפס במלחמת אלג'יריה)
(משמר הגבול, משטרה וצנחנים של הצבא: שנות ה-50 עד שנות ה-60 של המאה ה-20)
(משטרה וכוחות הביטחון, כ-48,946 רובים)
מדינות רבות נוספות השתמשו כל אחת בעשרות עד מאות רובי M1 קרבין.
M1 גאראנד הוא רובה חצי-אוטומטי שנודע בעיקר כרובה השירות ונשק החי"ר העיקרי של ארצות הברית במלחמת העולם השנייה.
הגאראנד הוא תוצאה של תהליך פיתוח ממושך, שהחל בשנות ה-20 של המאה ה-20. ג'ון גאראנד, מהנדס נשק קנדי, פיתח את הגאראנד בנשקיית ספרינגפילד של הצבא האמריקאי.
הגאראנד נועד להחליף את רובי הספרינגפילד הבריחיים ממלחמת העולם הראשונה.
בתחילת שנות השלושים כבר רשם גאראנד פטנט על הרובה שלו ושכנע את הצבא האמריקאי לקנות אותו, אך שינויים בקליבר (מ־7 מילימטר ל־7.62 מילימטר) ובעיות אמינות עיכבו את כניסת הגאראנד לייצור עד לשנת 1939. התוצר הסופי היה רובה חצי-אוטומטי, מופעל גז, ומוזן מחסנית פנימית של שמונה כדורים.
למעשה הייצור ההמוני של הגאראנד החל רק עם כניסת ארצות הברית למלחמת העולם השנייה וכך קרה שחיילים אמריקאים רבים החלו את המלחמה עם רובי הספרינגפילד.
עבור חיילים אלה, היה הגאראנד מתת שמיים.
הרובה ירה תחמושת חזקה, היה מדויק מאוד, היה אמין למדי והיה חצי-אוטומטי.
החיסרון העיקרי של הגאראנד היה נעוץ במחסנית הפנימית, שהקשתה על תפעול בקרב.
הגנרל ג'ורג' פטון כינה את ה-M1 גאראנד כ"המכשיר הכי טוב שיוצר עבור מלחמה".
לאחר המלחמה המשיך הגאראנד לשרת בצבא ארצות הברית ויוצא למדינות אחרות, שחלקן אף ייצרו גרסאות של הנשק ברישיון.
גרסאות אלה כללו בדרך כלל הסבה לשימוש במחסנית חיצונית.
הגאראנד גם שימש בסיס לרובה M-14, שהחליף אותו בשירות בשנת 1959.
במקביל לגאראנד הוכנסו לשירות גם תת-מקלע M1 תומפסון ורובה קל M1 קרבין.
כל הרובים הנ"ל סומנו כ-M1 למרות שאין שום קשר ביניהם מבחינת מנגנון פעולה ותכנון.
אחרי מלחמת העולם השנייה חילקה ארצות הברית רובי גאראנד רבים לבנות בריתה.
כ-60,000 רובי גאראנד סופקו לישראל ושירתו בצה"ל (כולל במלחמת העצמאות), במשטרת ישראל וכרובה צלפים במשמר האזרחי, לצד ה-M1 קרבין.
M1 תומפסון הוא תת-מקלע תוצרת ארצות הברית.
הנשק, שהיה ידוע גם כטומי גאן או מכונת הכתיבה משיקגו היה אחד מכלי הנשק המפורסמים ביותר במחצית הראשונה של המאה העשרים.
הוא שימש פושעים, שוטרים, חיילים, טרוריסטים ואנשי חוק ברחבי העולם משנות העשרים ועד שנות השישים.
לקראת סיום מלחמת העולם הראשונה, ועם הגעת טכנולוגיית הנשק האוטומטי לבגרות, נוצר סוג חדש של נשק קל.
הנשק היה קטן יחסית, ירה תחמושת של אקדח, אך היה לו קצב אש של מקלע.
על בסיס מאפיינים אלה נקרא הנשק החדש תת-מקלע (Sub Machine Gun).
אחד מתתי המקלעים המוצלחים הראשונים שנוצרו היה התומפסון או "טומי גאן".
פיתוחו של התומפסון החל ב-1916, כשגרסתו הראשונה פותחה כבר ב-1921. מתכנן הנשק היה גנרל ג'ון תומפסון, ומכוון שהנשק פותח אחרי מלחמת העולם הראשונה, הוחמצה הזדמנות לשווקו במלחמה זו והוא שווק לשוק האזרחי בארצות הברית (בתקופה בה לא היו תקנות נגד נשיאת נשק אוטומטי על ידי אזרחים).
התומפסון עצמו היה תת-מקלע כבד ומוצק, מבוסס על פעולת גז, שירה תחמושת אקדח מסוג בקוטר 0.45 אינץ'.
תחמושת זו, ששימשה באקדח הקולט M1911 המפורסם, הייתה חזקה מאוד וקטלנית בטווח קצר.
הנשק היה מסוגל לקצב אש אדיר של עד 700 כדורים לדקה, והוזן ממחסניות ותופי תחמושת של עד 100 כדורים.
התומפסון היה אמין מאוד, והצטיין בממדים קטנים שאיפשרו הסתרה קלה של הנשק.
החסרון האמיתי היחיד של הנשק, פרט למשקלו הכבד, היה הטווח המעשי הקצר מאוד שלו.
תקופת היובש של שנות ה-20 של המאה ה-20 הפכה חלקים של ארצות הברית לאזורי קרב בין כנופיות שהתחרו על שוק האלכוהול המוברח.
בארצות הברית של אותם ימים, שבה הנשק היה חופשי וזמין לכל דורש, נשאו "חיילי" המאפיה כל פריט אפשרי, החל מאקדחי 0.22 אינץ' ועד למקלעים קלים.
הודות לממדים הקטנים וכח האש האימתני שלו, התחבב ה"טומי גאן" על המאפיונרים, אשר עשו בו שימוש נגד עבריינים יריבים ואנשי חוק כאחד.
במיוחד התפרסמו מקרי רצח בשיקגו, עיר שהייתה מרכז ללחימה בין כנופיות מבריחים, ובמיוחד מעשה הטבח של יום ולנטיין.
הצליל הייחודי של התומפסון, בשילוב עם כותרות העיתונים המזעזעות שליוו אותו באותה תקופה, הקנו לו את הכינוי "מכונת הכתיבה של שיקגו".
התומפסון שירת במלחמת העולם השנייה לצד רובי ה-M1 גאראנד וה-M1 קרבין.
התומפסון נכנס למלחמה עוד לפני ארצות הברית עצמה.
יחידות בריטיות מיוחדות העדיפו אותו על פני הסטן הודות לאמינותו ולקטלניות הגבוהה יותר של תחמושת ה 0.45 אינץ'.
הגרסאות הצבאיות היו בעלות קצב אש נמוך יותר כדי להקל על הדיוק.
אך עם הצטרפות ארצות הברית למלחמה הפך השימוש ב"טומי גאן" לנפוץ מאוד.
הנשק שימש כנשק אישי בכוחות מיוחדים ומוצנחים וכנשק אישי של מפקדי יחידות חי"ר אמריקאיות.
החיילים האמריקאים אהבו את הנשק בזכות כוחו ואמינותו, ומחלו לו על המשקל הגדול והטווח הקצר.
החסרון העיקרי של התומפסון היה עלות הייצור שלו.
הוא היה יקר יחסית ומסובך לייצור.
על אף ניסיונות במהלך המלחמה להוזיל את ייצורו ולפשט אותו, הוא היה מורכב מדי לייצור בקנה מידה המוני.
כתוצאה מכך לקראת המחצית השנייה של מלחמת העולם ה-2 החלו האמריקאים להחליף אותו בתת-המקלע M3 גריז, שהיה פשוט לייצור ודומה יותר לסטן הבריטי.
התומפסון המשיך לשרת בצבא ארצות הברית עד אחרי מלחמת קוריאה.
חיילים אחדים בצבא ארצות הברית העדיפו אותו גם במלחמת וייטנאם, על פני רובה ה-M-16 הארוך או ה-M3 גריסגאן.
ה-FBI ויחידות אכיפת חוק אחרות המשיכו להשתמש ב"טומי גאן" עד שנות ה-70 של המאה ה-20, ואז זנחו אותו לטובת ה MP5 הגרמני של הקלר וקוך.
בעולם השלישי התומפסון שירת צבאות רבים, פעמים רבות ביחידות העילית או כנשק אישי של מפקדים חשובים.
הנשק זכה להערכה רבה בכל מקום, על אף שיחסית לתת-מקלעים רבים משנות החמישים הוא היה נחות.
בצה"ל הצעיר הוכנסו לשירות מספר מוגבל של תומפסונים, בעיקר ביחידות עילית (כמו יחידה 101), והוחלפו על ידי העוזי בשנות ה-50 של המאה ה-20. הנשק התפרסם בארץ כנשקם האישי של מאבטחי דוד בן-גוריון בזמן מלחמת העצמאות.
פצצת סימן 117 היא פצצת שימוש כללי אמריקנית.
משקלה הנומינלי הוא 750 ליברות (343 ק"ג), אך משקלה האמיתי תלוי במרעום ובהתקני העיכוב והוא נע סביב ה-820 ליברות (373 ק"ג).
הסימן 117 מכילה חומר נפץ מסוג מינול 2 או טריטונל במשקל של 403 ליברות (183 ק"ג).
קוטר גוף הפצצה הוא 408 מ"מ.
קיימים שני דגמים של הסימן 117: הסימן 117 עם יחידת הזנב MAU-103 בעלת גרר נמוך שאורכה 2.16 מטר ומוטת הסנפירים שלה הוא 520 מ"מ, והסימן 117R עם יחידת הזנב MAU-91 בעלת גרר גבוה שאורכה 2.06 מטר ומוטת הסנפירים שלה הוא 570 מ"מ.
משנות ה-50 ועד לשנות ה-70 המוקדמות היא הייתה הנשק התקני שנישא על ידי מטוסי הקרב F-100 סופר סייבר, F-104 סטארפייטר, F-105 ת'אנדרצ'יף, F-111 וה-F-4 פנטום, אך כיום היא נמצאת רק בשימוש מפציצים כבדים של חיל האוויר האמריקני כגון ה-B-52 סטרטופורטרס.
מטוסי קרב טקטיים משתמשים בדרך-כלל בפצצות מסדרת סימן 80 (בעיקר הסימן 82 והסימן 83 והגרסאות המונחות שלהן).
הסימן 117 הייתה הבסיס לפצצה הכימית MC-1, שהכילה גז עצבים מסוג סארין.
ארצות הברית מעולם לא עשתה שימוש ב-MC-1 בלחימה, אך פצצות אלו נותרו ככל הנראה בארסנל שלה.
פצצת סימן 118 היא פצצת שימוש כללי אמריקנית.
משקלה הנומינלי הוא 3,000 ליברות (1,361 ק"ג), אך משקלה האמיתי תלוי במרעום ובהתקני העיכוב והוא יכול להיות גבוה יותר.
תצורה טיפוסית ללא התקני עיכוב שוקלת 3,049 ליברות (1,383 ק"ג) ומכילה 1,975 ליברות (895 ק"ג) חומר נפץ מסוג טריטונל.
משנות החמישים המאוחרות ועד לשנות השבעים המוקדמות היא הייתה הנשק התקני שנישא על ידי מטוסי הקרב F-100 סופר סייבר, F-104 סטארפייטר, F-105 ת'אנדרצ'יף וה-F-4 פנטום.
נראה שמספר פצצות כאלו נותרו עדיין בארסנל חיל האוויר האמריקני, אם כי השימוש בהן נדיר.
M1 היא מרגמה בקוטר 81 מ"מ שהייתה בשימוש צבא ארצות הברית במלחמת העולם השנייה.
המרגמה מתפרקת לשלושה חלקים עיקריים במשקל דומה, דבר המקל על הניוד.
פותחה ויוצרה על ידי התעשייה הצבאית האמריקנית עבור הצבא האמריקני לפני מלחמת העולם השנייה, במטרה לספק ארטילריה צמודה לגדודי חילות הרגלים.
הייתה הכלי הארטילרי הכבד ביותר שעמד לרשות חילות הרגלים והמארינס האמריקאים כנשק אינטגרלי צמוד בתקופת מלחמת העולם השנייה.
המרגמה האמריקנית פותחה על בסיס המרגמה הצרפתית ברנדט וזכתה לכינוי M1.
במלחמת העולם הראשונה היו חילות הרגלים האמריקנים מצוידים במרגמת חפירות בקוטר "3 (76 מ"מ) מסוג "סטוק" (Stock Tranch Mortar).
למרגמה זו היו חסרונות, ובייחוד טווח מוגבל של 730 מטר, ודיוק לא מספק.
לאחר המלחמה החל מתכנן הנשק הצרפתי אדגר ברנדט (Edgar Brandt) לפתח מרגמה מתקדמת יותר.
הוא התבסס על מרגמת הסטוק הישנה.
התוצאה הייתה מרגמה משופרת בקוטר 81 מ"מ, עם קצב אש של 18 פגזים לדקה וטווח מוגדל של 2,090 מטר.
ב-1931 קנה הצבא האמריקני ארבע מרגמות בראנדט, עם זכויות ייצור והחל לייצר את המרגמה תחת השם M1, תוך הוספת מספר שכלולים.
המרגמות יוצרו בשלושה מפעלים: ארסנל ווטרווליט , חברת א.ב.
פרקוואר וחברת פולמן רכב וייצור .
לרשות כל גדוד חי"ר עמדה מחלקת מרגמות עם 4 קנים.
מחלקת המרגמות הייתה מסוגלת לייצר אש תוך זמן קצר יחסית.
הן היו מסוגלות לבלום התקפות אויב בתנאים הקשים ביותר, עם יכולת ירי בזווית גבוהה למטרות שמעבר לקו הראייה בעזרת הכוונה של תצפיתן קדמי, וכן לירות למטרות ללא תצפית, לפי נקודות ציון של קואורדינטות במפה.
במקומות בהם לא הייתה גישה מרכב גורר ארטילריה, היוו המרגמות את הארטילריה הזמינה היחידה.
המרגמה שהפרקה לשלושה חלקים זהים בערך במשקלם, הותקנה על מנשאי גב מיוחדים וניתן היה לנייד אותה בצורה רגלית למקומות ללא עבירות לרכב.
במחלקת מרגמות היו ארבעה כלים, והיא פעלה תחת פיקוד של קצין זוטר בדרגת סגן, עם קצין נוסף שפעל כסגנו, ועם סמל מרגמות בכיר.
כל זוג מרגמות פעלו כפלגה עצמאית בפיקוד סמל מרגמות, וכל צוות מרגמה היה בפיקוד רב-טוראי.
צוות ההפעלה של מרגמה אחת כלל חמישה עד שישה לוחמים: רגם, רגם משנה, וארבעה חיילים נוספים שתפקדו כנושאי תחמושת.
בנוסף לכך כללה פלגת המרגמות 10 חיילים נוספים שהיוו אבטחה וסיוע נדרש.
ביחידות המארינס המרגמות נויידו באמצעות ג'יפ שגרר עגלה שעמסה גם את התחמושת.
ערב פלישת צבאות ערב הייתה מרגמת 81 מ"מ הנשק היותר מבוקש על ידי מפקדי יישובים ומפקדי גדודים.
כך למשל ביקש מפקד ניצנים לשלוח לו מרגמה אחת.
למרות כוונת יצחק פונדק מפקד גדוד 53 לבצע זאת, היא לא התממשה.
חטיבת הנגב ניסתה להחדיר מרגמה ליד מרדכי ב-18 במאי, אולם עקב הכיתור המצרי של הקיבוץ הפעולה לא צלחה.
בנגבה היו עד 3 ביוני 1948 שתי מרגמות, וביום זה נוספה שלישית.
שלוש מרגמות אלה פגעו בצורה אפקטיבית ביותר בנושאי הברן המצריים התוקפים והיוו סיוע בעל ערך רב בבלימת הסתערויות הקרקעיות של הצבא המצרי על הקיבוץ.
ליחידות המרחביות היו מרגמות במספר רב יותר, אולם גם בהן התקן היה בהתחלה חסר.
כך למשל לגדוד 55 של חטיבת גבעתי, היו בתחילת יולי רק שתי מרגמות תוצרת תע"ש של ההגנה, ומפקד המסייעת היה עובר איתן מגזרת פלוגה אחת לאחרת ללא הפסקה.
אחרי תחילת ההפוגה השנייה ב-20 ביולי, כבר עמדו לרשות הפלוגה המסייעת 6 מרגמות בתקן מלא.
כיום יש בכל גדוד חיל רגלים בצה"ל מחלקת מרגמות בפלוגה המסייעת.
מחלקת המרגמות מספקת סיוע ארטילרי לשאר הגדוד.
עקב המבנה הפשוט יחסית, מייצרת התעשייה הפלסטינית מרגמות אשר הופעלו ומופעלות לאורך גבול רצועת עזה בעיקר כנגד יישובים ישראלים, החל מתחילת שנת 2000.
מהירות לוע: 213 מטרים לשנייה.
קצב אש: 18 פצצות לדקה (ממוצע) עד 30–35 פצצות לדקה (מקסימום).
בראונינג מודל 1917 הוא מקלע כבד שהיה בשימוש כוחות צבא ארצות הברית במספר רב של קרבות ומלחמות, ביניהם מלחמת העולם הראשונה, מלחמת העולם השנייה, מלחמת קוריאה ובמספר חזיתות במלחמת וייטנאם.
מכונת הירייה הייתה בשימוש בארצות נוספות.
מכונת הירייה הייתה מוזנת על ידי שרשיר.
קירור הקנה נעשה באמצעות מים שהקיפו אותו בשרוול עבה חיצוני.
המים הוזנו לשרוול הקירור באמצעות צינורית ממכל מים נפרד.
המכונה הייתה בשימוש לצד מכונת הירייה M1919 בראונינג שהייתה קלה יותר ומקוררת על ידי אוויר.
מכונת הירייה הייתה בשימוש ברמה הגדודית ולעיתים קרובות מוקמה על כלי רכב.
למכונת הירייה היו שני דגמים מרכזיים, ה-M1917 שהיה בשימוש במלחמת העולם הראשונה וה-M1917A1 שהיה בשימוש בזמן מלחמת העולם השנייה.
ה-M1917 היה בשימוש על הקרקע ועל מספר כלי טיס, קצב האש עמד על 450 כדורים לדקה; ל-M1917A1 היה קצב אש של 600 כדורים לדקה.
M1 אברמס הוא טנק המערכה העיקרי של צבא ארצות הברית, הנמצא בשירות החל משנת 1980. קרוב ל-10,000 טנקי אברמס יוצרו עד כה, 8,400 לצבא היבשה ולחיל הנחתים האמריקאי, וסופקו למעלה מ-1,500 טנקים לצבאותיהם של ערב הסעודית, כווית, מצרים ואוסטרליה.
האברמס פותח בעיצומה של המלחמה הקרה, במהלך שנות ה-70 של המאה ה-20, כתחליף לטנק ה-M60 פטון.
הוא היווה קפיצת מדרגה טכנולוגית משמעותית על פני קודמו, ועשה שימוש בפיתוחים טכנולוגיים חדשניים דוגמת המיגון המרוכב הבריטי צ'ובהם, וכן צויד במנוע טורבינת גז בתפוקה של 1,500 כוחות סוס.
במרוצת השנים שודרגו טנקי האברמס וכללו שינויים לשיפור השרידות, כוח האש, והמערכות הטכנולוגיות.
על אף גילו המתקדם, הטנק צפוי להישאר בשירות צבא ארצות הברית עד 2050 לערך.
בשנות ה-60 של המאה ה-20, התבססו עוצבות השריון האמריקאיות על סדרת טנקי פטון - M-48 ו-M60. טנקים אלו פותחו למעשה מהטנק M-26 פרשינג, שהופיע לראשונה בשלהי מלחמת העולם השנייה.
הופעתו של הטנק הסובייטי T-62, לו תותח בעל קנה חלק קדח בקוטר 115 מ"מ, עורר את כוחות נאט"ו למסקנה כי טנקי המערכה שלהם יהיו נחותים מבחינת כוח אש ומיגון, אל מול הדור החדש של הטנקים הסובייטים.
בתוך כך, בשנת 1963 נכנסה ארצות הברית להשתלבות עם גרמניה המערבית בייצור טנק מערכה משותף, שיחליף את סדרת טנקי הפטון המתיישנים.
הפרויקט, שזכה לשם "MBT-70" (טנק מערכה עיקרי, 70 מציין את השנה), הכיל בתוכו מספר מאפיינים חדשניים, כמו מיגון שכבתי, מתלים הידרו-פנאומטיים, וטען אוטומטי, אך התברר כמורכב מדי ויקר מדי.
ב-1969 בוטל הפרויקט לאחר שגרמניה נסוגה ממנו.
האמריקאים המשיכו לפתח פרויקט חלופי, "XM803", שתוכנן כגרסה פשוטה יותר של ה-MBT 70, אך הוא בוטל על יד הקונגרס בגלל עלות גבוהה.
כתוצאה מכישלון שתי תוכניות הפיתוח, נוצר מצב שבתחילת שנות ה־70 לא היה לצבא ארצות הברית כל פרויקט לפיתוח טנק שיחליף את ה־M60 פטון, וכאמצעי ביניים, הוחלט על ייצור מוגבל של טנקי M-60A2. בדצמבר 1971 יזם הצבא תוכנית חדשה תחת הכינוי "XM815", ובה ייושמו הלקחים משתי תוכניות הפיתוח שכשלו.
בפברואר 1972, התגבשה בבסיס פורט נוקס קבוצת חשיבה של מומחי שריון מזרועות הצבא, לקביעת אפיון הטנק החדש, לפי סדר העדיפויות הבא: מיגון, בקרת אש, וניידות.
בשונה מפיתוח טנקים בארצות הברית בעבר, ניתן מכרז לחברות ג'נרל מוטורס וקרייזלר לפתח דגם אב-טיפוס, שבסופו ייבחר הדגם העדיף.
בשלהי 1973 סווגה תוכנית הפיתוח מחדש, כ-XM1.
במהלך שלבי הפיתוח, הצבא ערך בדיקת התכנות של התקנת תותח 120 מ"מ חלק קדח מתוצרת גרמניה, כחימושו העיקרי של הטנק, על פני תותח ה-105 מ"מ M68 שהיה עמוד התווך דאז של הטנקים האמריקאים.
עוד בשנת 1964, החלה חברת ריינמטאל הגרמנית לפתח תותח ותחמושת בקוטר 120 מ"מ; מערכת נשק זו אמנם היוותה עליית מדרגה משמעותית בהשוואה לתותח ה-105 מ"מ, הן בכושר החדירה והן בטווח הירי האפקטיבי, אך לא הייתה מוכנה באותה עת להיכנס לייצור.
לכן, הוחלט להישאר עם תותח ה-105 מ"מ, בזכות פיתוחה של תחמושת רבת עוצמה, הקלע הקינטי בעל מנעל נתיק מיוצב סנפירים (APFSDS).
הצריח תוכנן כך שיוכל לקלוט תותח 120 מ"מ בעתיד.
ב-1976 זכתה חברת קרייזלר במכרז לייצור הטנק, ומבחני הרצה נערכו בין השנים 1978–1979. ה-XM1 היווה התקדמות משמעותית על פני ה-M-60 פטון, בכל המדדים.
ב-1979 אושר הטנק לייצור ראשוני מוגבל, תחת השם הרשמי M1 אברמס, על שמו של גנרל קרייטון אברמס, מפקד פלוגת טנקים במלחמת העולם השנייה, וראש המטה הכללי של צבא ארצות הברית.
ה-M1 יוצר תחילה במפעל הטנקים בלימה, אוהיו, ומ-1982 נוסף מפעל הטנקים בדטרויט, מישיגן.
ב-1982 גדל הייצור ל-60 טנקים, ול-70 ב-1984. במהלך אותה שנה, נרכשה קרייזלר בידי חברת ג'נרל דיינמיקס.
בינואר 1985, לאחר שהושלמו 2,374 טנקי ה-M1, הוחל בייצור דגם משודרג, ה-M1IP.
דגם זה יוצר באופן מוגבל למספר חודשים, כ-894 יחידות הושלמו, אז הוחלף בדגם M1A1 החמוש בתותח 120 מ"מ.
בראשית 1987 הורחב מפעל הטנקים בלימה, על מנת לעמוד בקצב ייצור של 129 טנקים בחודש.
באוגוסט 1991 נסגר המפעל בדטרויט, ולימה נותרה היצרנית הבלעדית של טנקי אברמס.
האברמס היה קפיצת מדרגה טכנולוגית משמעותית על פני קודמו, וסימן שינוי במחשבת תכנון הטנקים של ארצות הברית.
לאברמס מהירות וניידות עדיפים על ה-M-60, מערכת בקרת אש מתקדמת, וצללית נמוכה, המקטינה את חתימת הטנק בשדה הקרב.
שריון החזית משופע כיאות, לשם השגת הגנה בליסטית עדיפה.
פנים הטנק בעל אופי סטנדרטי: בחזית התובה נמצא תא הנהיגה, תא הלחימה בצריח, ותא חטיבת הכוח בירכתיים, מופרד באמצעות מחיצה משוריינת.
צוות הטנק מורכב מארבעה לוחמים: המפקד, התותחן והטען בצריח, והנהג במרכז חזית התובה, בתנוחת שכיבה.
חימושו העיקרי של ה-M1 היה זהה לקודמו, טנק ה-M-60. זהו תותח מחורק קנה בקוטר 105 מ"מ מדגם M68, אוטומטי למחצה וטעינתו ידנית, בעל אורך קנה של 52 קליברים.
נשק זה היה מבוסס על התותח הבריטי L7 (אך עם בית בליעה שונה), ובעל יכולת לירות מספר סוגי תחמושת, כגון פגז חודר-שריון, נפיץ, חלול ופלשט, בדיוק רב.
לתותח טווח מקסימלי של 2,500 מטרים.
הקנה באורך של 44 קליברים, עטוף מבחוץ בשרוול תרמי ומצויד במפנה גזים.
מהירות הלוע שלו היא מעל 1,500 מטר בשנייה.
סוג תחמושת נפוצה נוספת היא פגז חלול רב-תכליתי (HEAT-MP-T) מדגם M830A1 במשקל 22.7 ק"ג.
פגז זה בעל מהירות לוע גבוהה, מרעום קרבה, ויכולת להתמודד עם כלי טיס מנמיכי רום, כגון מסוקים.
עם זאת, כושר חדירת השריון שלו נמוך מפגז הח"ש.
מלבד אלו פותחו ברבות השנים פגז רסס וכדור נגד מכשולי שדה.
בספטמבר 2015 העניק צבא ארצות הברית חוזים לשני מתחרים, לפיתוח פגז רב שימושי שכינויו AMP.
מדובר בפגז ממולא חנ"ם עם מרעום שניתן לתכנת למטרות שונות: פיצוץ בהקשה, פיצוץ עם השהייה או ריסוק באוויר.
הפגז יחליף כמה סוגי תחמושת קיימים, ובסוף תהליך הפיתוח יהיו בטנק שני סוגי תחמושת בלבד: החודרן הקינטי והרב-תכליתי.
בדומה לטנקים אמריקאיים רבים, גם האברמס מצויד בשלושה מקלעים: מקלע כבד בקוטר 12.7 מ"מ מדגם M2 בראונינג מותקן על מסילת המפקד, וניתן להפעילו מפנים הטנק במדפים סגורים (יכולת זו הוסרה בדגם M1A2).
כמו כן ישנם שני מקלעי M240 בקוטר 7.62 מ"מ, כאשר אחד מותקן כמקלע מקביל, והשני נמצא על הצריח ומתופעל בידי הטען.
לאברמס מערכת בקרת אש מתקדמת, העושה שימוש במד טווח לייזר, בכוונות תרמיות ואופטיות ובמחשב בליסטי דיגיטלי, אשר מאפשרים לתותח לפגוע במדויק במטרות כשהטנק בתנועה ומבלי להתחשב בערפל, בלילה או בתנאים אחרים.
המחשב הבליסטי מחשב באמצעות חיישנים ונתונים המוזנים באופן עצמאי בידי התותחן, כמו לחץ ברומטרי, טמפרטורת האוויר ושחיקת הקנה, ומפצה עליהם.
גם המפקד וגם התותחן יכולים לבצע ירי בתותח הראשי.
למפקד הטנק 6 פריסקופים הנותנים לו ראייה פנורמית של 360 מעלות, וכוונת דימות תרמי עצמאית, המאפשרת לו לרכוש מטרות ולהעבירן לתותחן, בעת שהוא סורק מטרות חדשות.
הנהג מצויד בשלושה פריסקופים בעלי שדה ראייה אופקי של 120 מעלות.
הגנת השריון נחשבה בתכנון טנק האברמס לאחד המרכיבים החשובים בתכונותיו.
החל משנות ה-60 וה-70 החלו להופיע מיגונים מתוחכמים המכונים שריון מרוכב (כמו בטנק T-64), ולא על בסיס פלדה הומוגנית בלבד.
ייעודם העיקרי היה להביס ראשי נפץ בעלי מטען חלול, שהיוו את האיום המרכזי על טנקים.
אחד מראשוני המיגונים המתוחכמים היה הצ'ובהם, אשר פותח במרכז המחקר בעיר צ'ובהם בבריטניה.
שריון הצ'ובהם מורכב ממתכות שונות, חומרים קרמיים, וחומרים אחרים המורכבים ביחד כדי להשיג מיגון משופר בהרבה יחסית לפלדה.
ב-1973 הסכימה ממשלת בריטניה לשתף את האמריקאים בפרטי השריון החדשני, והאחרונים מיהרו לפתח גרסה דומה ולשלבה בטנק האברמס.
ב-1988 שודרגה הגנת השריון של הטנק באמצעות הוספת לוחות אורניום מדולדל המוכנסים בין שני לוחות פלדה בצריח האברמס.
אורניום מדולדל נחשב למיגון הטוב שבנמצא, בגלל צפיפותו, ומהווה הגנה עדיפה מאשר פלדה, סגסוגות אחרות או שכבות, אולם במחיר של תוספת במשקל הטנק.
גרסה זו של הטנק מכונה בשם M1A1HA (HA מסמל 'שריון כבד').
לפי הערכות, עובי שריון החזית של דגם M1 הוא שווה ערך ל-350 עד 470 מ"מ של פלדה מעורגלת הומוגנית (RHA) כנגד קלעים קינטיים, ו-650 עד 700 מ"מ כנגד מטענים חלולים.
דגם M1A1 מוערך ב-600 מ"מ כנגד קלעים קינטיים, ו-700 מ"מ כנגד חלולים.
תוספת המיגון בצריח לדגם M1A1HA שוות ערך ל-800 מ"מ כנגד קינטי ו-1,300 מ"מ כנגד חלול.
דגם ה-M1A2 SEP המתקדם של האברמס, שהחל להיכנס לשירות בשנות ה-2000, כולל מיגון אורניום דור ג' משופר, ונחשב לאחד הטנקים הממוגנים בעולם.
אמצעי נוסף להגברת השרידות בטנק האברמס הוא אופן אחסון התחמושת שלו.
אחד הגורמים העיקריים להשמדה של טנקים הוא פגיעה במדפי התחמושת, הגוררת לעיתים קרובות את התפוצצותה והשמדה מוחלטת של הטנק.
ב-M1 מאוחסנת תחמושת התותח בכיס האחורי של הצריח, והגישה אליו היא דרך דלתות הזזה אטומות.
במקרה של פגיעה בתחמושת והתפוצצות, נפרץ תא התחמושת כלפי חוץ, וההתפוצצות איננה אמורה להשפיע על הצוות שבצריח, או לחלופין תאפשר לו להימלט בבטחה.
בנוסף, בתא חטיבת הכוח ובתא הצוות מותקנת מערכת כיבוי אש אוטומטית מסוג "Halon", בעלת חיישני אינפרא אדום המסוגלת לאתר שרפה ב-4–5 אלפיות השנייה, ולכבות אותה בתוך שתי עשיריות השנייה.
כתוצאה מהלחימה בשטח אורבני בעיראק, בעיקר כנגד ארגוני המורדים בתקופה שלאחר כיבוש המדינה בידי כוחות הקואליציה, פותחה ערכת ה-Tusk (ר"ת: Tank urban survival kit), הכוללת שינויים לשיפור הלחימה ושרידות הטנק בשטח בנוי.
בצידי הטנק מוסף מיגון ריאקטיבי, ובעורף התובה מיגון כלוב, לצמצום האיום הנשקף מצד רקטות נ"ט ורימונים בעלי ראש קרב חלול.
לעמדת הטען נוסף מגן למקלע וכוונת תרמית, ובעמדת המפקד נשק הסיפון ניתן לתפעול מבפנים.
בנוסף, מותקן טלפון אחורי חיצוני המאפשר ללוחמי החי"ר תקשורת עם צוות הטנק.
ערכת ה-Tusk, שנכנסה לשימוש ב-2009, מותאמת להתקנת שדה, כלומר ללא הצורך בהחזרת הטנק למפעל.
אחד המאפיינים הייחודיים לטנק הוא המנוע שלו, מסוג טורבינת גז בעל הספק של 1,500 כוחות סוס, היכול לפעול עם מגוון דלקים, הכוללים בין היתר סולר, בנזין ואף דלק סילוני.
על אף משקלו הכבד של הטנק, 69 טונות, היחס בין ההספק למשקל עומד על 21 כוחות סוס לטון.
מנוע טורבינת גז שקט וקל יותר ממנוע דיזל בעל הספק זהה, ויותר אמין, ומספק יותר כוח הודות לדרישת קירור מופחתת.
המגרעה העיקרית שלו היא צריכת דלק גבוהה בהשוואה למנועי דיזל, גם כשהטנק במצב נייח.
צריכת דלק ממוצעת לקילומטר היא 6.5 ליטר; הטנק צורך 40 ליטר לשעה במצב נייח, 168 ליטר לשעה על כביש ו-214 ליטר לשעה בשטח.
מלאי הדלק בן 1,890 הליטרים מעניקים לטנק טווח פעולה תאורטי של מעל 400 קילומטר.
לאברמס יכולת עבירות טובה על אף משקלו, ומהירות מרבית של 68 קמ"ש על כביש, ו-48 קמ"ש בשטח.
הממסרה היא אוטומטית חשמלית מסוג הידרו-קינטית.
צריכת הדלק הגבוהה של האברמס, בנוסף למשקלו הרב שעומד על 69 טון (ערוך לקרב), מהווים לא אחת נטל לוגיסטי.
תובלה אווירית של האברמס לקראת פריסה אסטרטגית באמצעות מטוסי מטען מסוג C-5 גלקסי ו-בואינג C-17 גלובמאסטר III, המסוגלים לשאת זוג טנקים לכל היותר, מצריכה משאבים עצומים ואורכת זמן, כפי שקרה במהלך מלחמת המפרץ (1991).
ניידות והנעה מנוע Honeywell AGT1500C מסוג טורבינת גז בעל הספק של 1,500 כוחות סוס.
תמסורת אליסון X-1100-3B הידרו-קינטית אוטומטית, 6 הילוכים דלק 1,890 ליטר.
מלאי תחמושת 55 פגזים 40 פגזים 42 פגזים סוגי תחמושת ח"ש APFSDS, נפיץ, חלול, פלאשט ח"ש בעל ליבת אורניום מדולדל, חלול רב-תכליתי, רסס, וכדור נגד מכשולי שדה.
בקרת אש אמצעי ראיית לילה תרמי, מחשב ירי בליסטי/דיגיטלי, מד טווח לייזר.
מיגון ומערכות שרידות מיגון שריון מרוכב מסוג צ'ובהם, פלטות בזוקה אורניום מדולדל, פלטות בזוקה.
בקרת נזקים מערכת כיבוי אש אוטומטית מסוג Halon מערכת כיבוי אש אוטומטית מסוג Halon, מערכת הגנת אב"כ
טבילת האש הראשונה של האברמס נערכה בשנת 1991, במהלך מבצע סופה במדבר.
צבא ארצות הברית פרס 1,956 טנקי אברמס (דגמי M1A1 ו-M1A1HA) בערב הסעודית לקראת המערכה הקרקעית.
לפי הערכה של סוכנות המודיעין של משרד ההגנה האמריקני, עמדו לרשותו של הצבא העיראקי מעל 4,200 טנקים; רובם המכריע היו תוצרת ברית המועצות לשעבר, מדגמי T-55 ו-T-62 המיושנים, לצד טנקי T-72M, שהיו המתקדמים ביותר בצבא עיראק, אך היו הדגם הבסיסי בסדרת T-72, המיועד למטרות יצוא, וחסרו שדרוגים ומערכות יקרות.
במהלך המערכה, טנקי האברמס תפקדו בהצלחה מרובה, ולא התקשו להביס את השריון העיראקי.
הצבא העיראקי היה כמעט ללא סיוע אווירי, צוותי טנקיו לא היו מאומנים, ופיקודו כשל בכל הדרגים.
העדיפות בטווח התותח ובסוגי התחמיש, והיתרון העצום של כוונות ההדמיה התרמית, אפשר לטנקי האברמס לפגוע בטנקים עיראקיים בטווחים שהיו כמעט כפולים מטווח הירי המרבי של העיראקיים.
הטנקים האמריקאים פתחו באש בדרך כלל בטווח של 2,500 מטר ויותר, ופגזי הח"ש-מנעל, המצוידים בחודרן מאורניום מדולל, הצליחו, בדרך כלל, לחדור את שריון הטנקים העיראקיים.
הוא הדין גם ביחס לתחמושת מטען חלול; בכמה מקרים מחסור בתחמושת קינטית (המועדפת על הצוותים האמריקאים) בשעת היתקלות אילצה את צוותי האברמס להשתמש בתחמושת מסוג מטען חלול, שבדומה לחודרן הקינטי, חדרה את שריון האויב בקלות.
בסך הכל נפגעו 23 טנקי אברמס במלחמה, ואיש צוות בודד נהרג.
צבא ארצות הברית ציין, כי אומתו לפחות שבעה מקרים שבהם ספגו טנקי אברמס פגיעות מפגזי ח"ש-מנעל 125 מ"מ סובייטיים, ושישה מקרים נוספים שבהם נורו בטעות על ידי טנקי אברמס אחרים.
בכל המקרים של אש עיראקית לא הושגה שום חדירה, ולא נגרם שום נזק שאינו ניתן לתיקון (שני טנקי אברמס פגועים הושמדו כדי למנוע את נפילתם בידי עיראק).
גם בכל המקרים של אש ידידותית לא הושגה שום חדירה הרת אסון לתא הלחימה, ושום טנק לא יצא לחלוטין מכלל שימוש; השריון החזיתי וכך גם שריון צד צריח עמד בפני תחמושת חודרת שריון שלו עצמו, אך לא כך המקרה בצידי התובה ובעורף הטנק.
במרץ 2003 פלשו כוחות הקואליציה בראשות ארצות הברית לעיראק, במטרה להפיל את שלטונו של סדאם חוסיין.
האמריקנים העריכו את עוצמת השריון העיראקי ערב המלחמה בכ-2,200 טנקים (כ-600 מהם T-72).
הצבא הרגיל של עיראק היה ברמת כשירות נמוכה, ועוצבותיו היו מצוידות באמצעי לחימה מיושנים באיכות נמוכה.
כל הטנקים היו מיושנים, והיה מחסור חמור בחלקי חילוף ואמצעי ראיית לילה.
לעומת זאת, עוצבות משמר הרפובליקה נחשבו לאיכותיות יותר מבחינת האמל"ח שהפעילו, כושרן המבצעי ורוח הלחימה של אנשיהן.
כוחות הקואליציה הכניעו במהרה את הצבא העיראקי, במחיר אבדות נמוך.
מעט מאוד טנקי אברמס נפגעו במהלך הפלישה, מתוכם רק בודדים הושמדו כתוצאה מפגיעות משניות בידי האויב.
שריון החזית של הטנק סיפק הגנה מצוינת, אולם המיגון בגג, בצד ובעורף הטנק ניתן לחדירה בידי נשק נ"ט כגון רקטות RPG.
במספר מקרים מתועדים של אש ידידותית, פגעו פגזים חודרי-שריון בקוטר 25 מ"מ מאורניום מדולדל בעורף האברמס, והוציאו אותו מכלל פעולה.
לטענת הצבא האמריקני, במהלך השנתיים הראשונות למלחמה בעיראק נפגעו כ-70 אחוז מ-1,100 טנקי האברמס בעיראק, רובם באופן קל; מתוכם, כ-80 טנקים הוצאו מכלל פעולה, ונזקקו להחזרתם למפעל בארצות הברית.
הודות למיגון הכבד, מרבית אנשי הצוות סבלו מפציעות קלות בלבד.
הגורם העיקרי לפגיעה בטנקים בתקופה שלאחר כיבוש המדינה, היה מטען צד, וכאמור, כתוצאה מהלחימה כנגד ארגוני המורדים, הותקנו בחלק מהטנקים ערכות TUSK לשיפור השרידות בלוחמה בשטח בנוי.
במהלך 10 השנים הראשונות למערכה באפגניסטן, נמנע צבא ארצות הברית משליחת טנקים למדינה, בגלל תוואי השטח ההררי.
כוחות אחרים של הקואליציה, לרבות אלה של קנדה, כבר השתמשו בטנקים בזירה.
בדצמבר 2010, נשלחו לראשונה 14 טנקי אברמס M1A1 של חיל הנחתים למחוז הלמנד בדרום אפגניסטן, במאמץ לשפר את יכולת הלחימה של הצבא האמריקאי שם.
– ב-1989 ביצעה ערב הסעודית עסקה לרכישת 315 טנקי M1A2, בעלות של 3.1 מיליארד דולר.
ביוני 2006, רכשה המדינה עוד 58 טנקי M1A1, והחלה בתהליך שדרוג לצי טנקי האברמס שלה לדגם M1A2S.
בינואר 2013 הזמינה הממלכה עוד 69 טנקי אברמס בעלות של 133 מיליון דולר.
לפי דיווחים, סעודיה עשתה שימוש בטנקי אברמס במהלך הלחימה כנגד המורדים החות'ים בתימן, ב-2015. ככל הנראה, המורדים, המצוידים בנשקי נ"ט מיושנים יחסית, הצליחו לפגוע ואף להשבית מספר טנקים, ולשבות אחד.
באוגוסט 2016, אישר הפנטגון לערב הסעודית לרכוש 153 טנקים נוספים מדגמי M1A1/A2, בשווי כולל המוערך ב-1.15 מיליארד דולר.
– ארצות הברית סיפקה 140 טנקי אברמס M1A1 לצבא עיראק החדש בין השנים 2010–2012, ללא המיגון מאורניום מדולדל.
במהלך הלחימה כנגד דאעש וארגוני מורדים אחרים בעיראק, נפגעו לפחות 28 טנקי אברמס, כאשר חמישה מתוכם נחדרו בידי טילי נ"ט מונחים.
– טנקי M1A1 מיוצרים ברישיון במצרים, במפעל '200' הנמצא בעיר חלוואן שליד קהיר.
המפעל הוקם ב-1984, בהיתר מיוחד של ארצות הברית, המספקת למפעל המצרי את כל המערכות והמרכיבים הנחוצים לייצור הטנק, כמו גם חלפים, תחזוקה, ציוד נלווה, כלי עבודה מיוחדים, הדרכת צוותים, ספרות טכנית ושירותים לוגיסטיים.
כ-1,005 טנקים הורכבו, וב-15 באוקטובר 2015 נחתם הסכם בין שתי המדינות לאספקת 125 טנקי M1A1 נוספים, שיביא את מספר הטנקים מדגם זה שבידי צבא מצרים ל-1,130. הטנקים המיוצרים אינם כוללים את המיגון והפגזים המתקדמים מאורניום מדולדל.
– ב-2004 רכש צבא אוסטרליה 59 טנקי M1A1, שהחליפו בשירות את טנקי הליאופרד 1 המיושנים.
הטנקים הראשונים נכנסו לשירות ב-2006. ב-2013 דווח כי אוסטרליה החלה לשדרג את טנקי האברמס שברשותה.
– 218 טנקי M1A2 יוצרו לצבא הכוויתי.
– כחלק מהסיוע לאוקראינה במלחמה נגד רוסיה הצבא האמריקאי מעביר לצבא האוקראיני טנקי אברמס מהמחסנים שלו.
אף שהאברמס נמצא בשירות מראשית שנות השמונים, דגמי ה-M1A2 צפויים להישאר בצבא האמריקני עד שנת 2050 בערך.
עם זאת, הוחל בתכנון דגם חדש ומשופר, M1A3. מעט פרטים נחשפו עד כה על טנק זה, אך הוא צפוי להיות קל יותר, בעל טכנולוגיות מתקדמות, וחמוש בתותח 120 מ"מ קל משקל.
ייצור ה-M1A3 מתוכנן לשנת 2017 במפעל לימה של ג'נרל דיינמיקס.
(הרשימה המובאת היא של דגמי הטנק בעלי החשיבות הרבה ביותר)
M1IP (Improved Performance – ביצועים משופרים) – יוצר במשך מספר חודשים, כלל בין היתר צריח משופר עם תוספות מיגון.
M1A1 – כוח האש שודרג באופן משמעותי, עם החלפת מערכת הנשק לתותח חלק קדח בקוטר 120 מ"מ.
נוספה חליפת מיגון מפני חומרים אטומים ביולוגים וכימיים (אב"כ) לטנק.
M1A1HA – הגנת השריון שופרה באמצעות הוספת לוחות אורניום מדולדל.
M1A1D – החלפת מערכות אנלוגיות לדיגיטליות.
M1A2 – כולל שיפור למערכת בקרת האש, כוונת דימות תרמית עצמאית למפקד, ומיגון אורנים מדולדל דור שני.
M1A2 SEPv3 – תוכנית לשדרוג טנקי האברמס.
בין התכונות: מנוע עזר מוגן שריון המאפשר לצוות להפעיל מכשירים אלקטרוניים ללא הפעלת המנוע הראשי, שדרוג מערך המחשוב, ומערכת תקשורת לתחמושת התותח (לכוונון מרעומים).
ABV – רק"ם פריצה לפינוי שדות מוקשים (Assault Breacher Vehicle) על תובת ה-M1A1 בשתי תצורות: הראשונה בעלת מגוב קדמי הנדחף לפני הרק"ם ומפנה מוקשים לצדדים.
בתצורה השנייה הכלי נושא טיל המשוגר מחלקו האחורי וגורר אחריו שרשרת ארוכה של חומר נפץ המתפוצץ זמן קצר לאחר שנפרש על הקרקע, ובכך מפנה נתיב נקי ממוקשים ברוחב המספיק לנסיעת טנקים, בדומה למערכת צפע שריון הישראלית.
משמש את חיל הנחתים האמריקני.
M104 וולברין – טנק גישור כבד, מחוסר צריח, הנושא גשר בן 10.8 טונות, המופעל באופן הידראולי.
אורך הגשר, בהיותו פרוש, 26 מטרים, ומסוגל לשאת עד 70 טון.
Browning M1919 (בראונינג) הוא מקלע בינוני בקוטר 0.3 אינץ' תוצרת חברת בראונינג האמריקנית, שהיה כלי הנשק הנפוץ מסוגו במהלך המאה ה-20. המקלע שירת בצבא ארצות הברית ביחידות הרגלים וכנשק רכוב על גבי כלי רכב קרביים קלים וכבדים, כולל טנקים, מטוסים וכנשק נגד מטוסים.
כמו כן, שירת בצבאות של מדינות רבות אחרות.
הבראונינג שימש במלחמת העולם השנייה, מלחמת קוריאה ומלחמת ווייטנאם.
הבראונינג סופק גם חצי מאה לאחר מכן, בעיצובים שונים (בדומה ל-M2 המבוסס על אותו עיצוב).
ה-M1919 הוא מקלע הפועל על קירור-אוויר, פותח ויוצר בארצות הברית.
מבוסס על המקלע הסטנדרטי של מלחמת העולם הראשונה M1917 בראונינג שפעל על קירור מים.
עוצב על ידי ג'ון בראונינג, כאשר הנשק המקורי התבסס על תחמושת M1 .30-06 שמאוחר יותר שונתה.
דגם ראשון סטנדרטי – פותח עבור חילות הרגלים במטרה להחליף את מכונות הירייה הקודמות הכבדות שפעלו על בסיס קירור הקנה בעזרת מים.
ה-M1919 דורש לפחות שני אנשי צוות של המקלע אך בדרך כלל ארבעה אנשים מפעילים; מספר אחד – היורה, מספר שתיים – עוזר היורה המגיש את סרטי הכדורים ושני לוחמים העוזרים בנשיאת התחמושת.
דגם שני קל יותר במשקלו – פותח עבור חיל האוויר והותקן בכנפי מטוסי הקרב.
באחת מעסקות הנשק המוצלחות של אנשי הרכש של ההגנה שנערכה בחדשים שקדמו לסיום המנדט הבריטי, נקנו כ-180 מקלעי בראונינג M1919 תמורת 300 לירות שטרלינג למקלע ממייג'ור בריטי בשם ראלף ניומן, שהיה אחראי על מחסני נשק ותחמושת בבסיס טירה שליד חיפה.
פרט לכך לא הצליחה ההגנה לרכוש מקלעים נוספים מדגם זה.
חלק גדול מהם הותקן על כלי רכב ושריוניות.
מקלע אחד כזה נלכד על ידי סיור של לוחמי פלמ"ח שנערך בכביש החוף בסמוך לקיבוץ יד מרדכי בתחילת מאי 1948. אנשי הפלמ"ח שהגיחו מאחור במשוריין פרפר, הצליחו להפתיע את הערבים שירו צרורות לעבר הקיבוץ, התגברו עליהם, לקחו את המקלע והשאירו אותו בקיבוץ.
מקלע זה היה הנשק היחידי שסייע לבלום את גלי ההסתערויות של חיילי הרגלים המצריים שתקפו את הקיבוץ שבועיים מאוחר יותר.
במסגרת מבצע חורב נתקלו כוחות צה"ל בטנקים מצריים מסוג לוקסט M22. הטנקים שהיו מתוצרת אמריקנית היו מצוידים כל אחד בשני מקלעי בראונינג "0.3.
בתום מלחמת העצמאות היה מקלע זה הנשק התקני ביחידות השריון והחרמ"ש.
מקלעים מסוג זה היו מותקנים בכל טנקי השרמן ויותר מאוחר גם בטנקי הצנטוריון והפטון.
בטנק השרמן הותקן מקלע אחד בעמדת המקלען שליד הנהג ואחד על הצריח.
בטנקי הצנטוריון והפטון הורכבו שלושה מקלעים: אחד במקביל לתותח, שכונה "מקלע מקביל" ומופעל על ידי תותחן הטנק, ושני מקלעים על גבי הצריח מבחוץ, אחד לשימוש המפקד והשני לשימושו של הטען קשר.
בחרמ"ש הותקנו מקלעים אלה בזחל"מים.
בכל זחל"ם הותקן מקלע בתא המפקד שליד הנהג וכן אחד עד שניים נוספים בצידי הזחל.
המקלע היה נשק תקני גם על הג'יפים של יחידות הסיור החטיבתיות ומחלקות הסיור הגדודיות של חטיבות השריון והחרמ"ש.
הכינוי הרווח של המקלע בצה"ל היה "אפס שלוש" או "מקלע אפס שלוש", וברבים "אַפְסֵי שלוש".
רק מספר שנים לאחר מלחמת ששת הימים, בשנות השבעים, החלה החלפת מקלעי הבראונינג במקלעי מאג, תחילה ביחידות הרגלים ובהמשך גם בחטיבות השריון.
המקלע המשיך לשרת בצה"ל עד סוף המאה ה-20, וביחידות מסוימות אף בראשית המאה ה-21.
משחית הטנקים M10 הוא משחית טנקים אמריקאי שפותח במהלך מלחמת העולם השנייה.
ה-M10 זכה לכינוי וולברין בצבא הבריטי.
גרסה בריטית של ה-M10, אשר החליפה את תותח ה-76 מ"מ המקורי בתותח 17 ליטראות בריטי, כונתה אכילס.
פיתוחו של הוולברין נבע מהצורך הטקטי האמריקאי לספק כוחות שריון שייעודם הוא לוחמת טנקים.
בעוד שטנקים בינוניים וכבדים פעלו ככוחות תמיכה לחי"ר וככוחות הבקעה, היה צורך בכוח עתודה שהיה מסוגל להיכנס לקרב במהירות ולהתמודד עם התקלות בטנקי אויב.
טקטיקות התמרון האגרסיביות שיועדו לוולברין, דרשו ממנו להיות מהיר וקל, אך, באותה עת בעל תותח חזק מספיק כדי להתמודד עם טנקי האויב בהצלחה.
קודמו של הוולברין לפיתוח היה ה-T35 (תומ"ת), שהיה בבסיסו הכלאה של תובת M4A2 וצריח של M6. דגם זה נפסל משום ששריונו לא היה משופע מספיק כדי להתמודד עם יעוד הכלי.
השלב הבא היה פיתוחו של ה-T35E1, שכלל את תיקון הדרישות של צבא ארצות הברית ובעיקרן הוספת שריון משופע בצידי התובה וקיבל את כינויו הייעודי M10 וולברין כאשר הוחלף הצריח הכבד בצריח משושה פתוח ובעל משקולת אחורית לשיווי משקל כנגד התותח.
מאז פיתוחו, שירת הוולברין בכל אזורי הלחימה במלחמת העולם השנייה.
הוא שירת בצבאות בעלות הברית בזירת האוקיינוס השקט ובזירה האירופית.
סך הכול יוצרו 6,706 יחידות של דגמי הכלי השונים.
לקראת סוף המלחמה הפך הוולברין למיושן ביחס למשמידי הטנקים שנוצרו אחריו, כגון ה-M36 ג'קסון, שהתמודדו טוב יותר מול הדור המתקדם יותר של טנקים גרמניים.
חימושו של הוולברין היה תותח 3 אינץ' (76.2 מ"מ) מסוג M1918 כאשר התחמושת הייעודית ללוחמת טנקים הייתה פגז חודר שריון מסוג M79, אך גם תחמושת מסוגים נוספים.
לצד החימוש העיקרי נשא הוולברין מקלע כבד מסוג M2 בראונינג (12.7 מ"מ) כמקלע נגד חי"ר וכנגד מטוסים.
ברית המועצות (קיבלה 52 יחידות במסגרת הסכם השאל החכר)
M10 - הגרסה הראשונית, ג'נרל מוטורס, בעלת מנוע דיזל ותובת M4A2
M10A1 - גרסה המיוצרת על ידי פורד, בעלת מנוע בנזין GAA ותובת M4A3
אכילס (או בשמו המלא "תותח מתנייע, 17 ליטראות, אכילס") - גרסה בריטית, על בסיס שני הדגמים, בה הוחלף תותח ה-76 מ"מ המקורי בתותח 17 ליטראות רב עוצמה.
האכילס שירת בצה"ל בשנותיו הראשונות, כחלק מניסיון ליישם את רעיון משחית הטנקים בחיל השריון.
M35 - דגם המשמש כטרקטור ארטילרי והוסר ממנו הצריח
M18 הלקט (M18 Hellcat, בתרגום מאנגלית: "חתול גיהנום") הוא משחית טנקים שפותח במהלך מלחמת העולם השנייה על ידי חברת ביואיק עבור צבא ארצות הברית.
ההלקט הוא משחית טנקים שנבנה כולו כדי לענות ליעוד זה.
שלא כמו קודמיו כמו הוולברין, ההלקט לא התבסס על הרכבה של חלקים קיימים, כמו שימוש בתובה של טנקי שרמן.
עם מהירות מרבית של למעלה מ-80 קמ"ש היה ההלקט לכלי הרק"מ המהיר ביותר במלחמה.
כ-2,507 יחידות נבנו עד תום הייצור באוקטובר 1944.
פיתוח ההלקט התחיל בהתאם לצורך של צבא ארצות הברית במשחית טנקים חדש שלא מבוסס על חלקים קיימים, המבוסס על מסקנות ממשחיתי הטנקים הקיימים בשטח.
הצורך העיקרי היה במשחית טנקים בעל מהירות רבה וכוח אש רב.
הדרישות הראשוניות היו לכלי בעל מזקו"ם קריסטי, תותח 37 מ"מ ומנוע של חברת רייט קונטיננטל (R-975).
הדגש העיקרי בפיתוח ההלקט היה על מהירות, על חשבון המיגון.
השריון של הכלי היה דק במיוחד, כאשר ברוב חלקיו עובי השריון לא עלה על 13 מ"מ פלדה, מה שהפך את ההלקט לכלי קל במיוחד (17.7 טון) ומשום כך גם מהיר מאוד.
ב-M18 הלקט הורכבה מערכת הנעה חדשה, על בסיס לקחים שהופקו מהשימוש בכלים משוריינים אחרים, שהופעלו על ידי צבא ארצות הברית, אשר התאפיינה בפשטות ההרכבה והפירוק, ושיפרה את היכולת לטפל בכלי בשטח.
המנוע ותיבת ההילוכים הורכבו בצורה כזו, שהיה קל לפרק ולהוציא אותם לצורך טיפול ואיבחון בעיות בשדה הקרב.
ה-M18 הלקט נכנס לייצור החל מיולי 1943 ושירת בכל זירות הלחימה בהן לחם הצבא האמריקאי בשלבים המאוחרים של מלחמת העולם השנייה, אך בעיקר בזירת מערב אירופה.
ההלקט היה משחית הטנקים המהיר ביותר שהופעל במהלך המלחמה, אולם תותח ה-76 מ"מ שלו לא הוכיח את עצמו מול השריון של הטנקים ומשחיתי הטנקים הגרמניים הכבדים, כגון הטיגר.
במהלך הלחימה הוכיח ההלקט את עצמו כמשחית טנקים מעולה בזכות יכולתו לנוע במהירות לאזורי היתקלות עם כוחות שריון של האויב, לנוע מסביב לטנקים הגרמניים ולפגוע בהם מהאגפים ומהעורף, שם השריון שלהם היה דק יותר, תוך שימוש בטקטיקת "פגע וברח".
יכולת זו פיצתה במידה מסוימת על המחסור במיגון ובכוח האש של ההלקט.
בסך הכל הושמדו במהלך המלחמה 216 כלים, כאשר צוותי ההלקט טענו שפגעו בלמעלה מ-500 טנקי אויב.
T88, תותח 105 מ"מ: שדרוג כוח האש של ההלקט עם תותח הוביצר 105 מ"מ.
T86, תותח 76 מ"מ: ניסיון להפוך את ה-M18 הלקט אמפיבי, הניסיון לא הצליח באופן מועיל.
T86E1, תותח 76 מ"מ: הוספת מדחפים להנעה מתחת לפני המים.
שלושת הדגמים האמפיבים לא ראו שירות מבצעי.
M39, נגמ"ש רב-תכליתי: כמו טנקים אחרים במלחמה (כמו הקנגורו הבריטי), גם ל-M18 הלקאט היה דגם אשר הוסר לו הצריח והפך באופן אפקטיבי לנגמ"ש ורק"מ רב-תכליתי לגרירת ארטילריה, להסעת לוחמים וכנגמ"ש.
מהירות ה-M39 הפך אותו לנגמ"ש מוצלח ביותר בחודשים האחרונים של המלחמה ואף המשיך לשרת בצבא ארצות הברית במלחמת קוריאה ובצבא מערב גרמניה.
M39 בראונינג תותח נ"מ: בדומה לדגם המורכב על זחל"מ ה-M3, הורכב M2 בראונינג כפול כנגד מטוסים וחי"ר.
M39 סוניק (SONIC): רק"מ סודי המפעיל רמקול ענק, ששידר צלילי קרב ומנועי טנקים כדי לבלבל את האויב בלוחמה פסיכולוגית.
M18, תותח 90 מ"מ GMC: דגם שלא עבר את שלב האבטיפוס, שניסה לשלב בין תובת M18 הלקט וצריח ה-M36 ג'קסון.
M2 (מ-Messier 2, נקרא גם NGC 7089) הוא צביר כדורי בקבוצת הכוכבים דלי הנמצא במרחק של כ-37,500 שנות אור ממערכת השמש ומכיל כ-150,000 כוכבים.
זהו אחד מהצבירים הכדוריים הגדולים ביותר שמוכרים כיום.
הצביר התגלה בשנת 1746 על ידי האסטרונום הצרפתי ממוצא איטלקי ג'ובאני דומניקו מראלדי, שגילה גם את הצביר M15, במהלך תצפיות שערך בכוכב שביט יחד עם ז'אק קאסיני (בנו של ג'ובאני דומניקו קאסיני).
מראלדי תיאר את שני הצבירים כ"כוכבים ערפיליים", אך לא זיהה שמדובר בצבירים של כוכבים.
בשנת 1760 התגלה הצביר על ידי שארל מסיה, שגם כן לא הבחין בכוכבי הצביר וסיווג אותו בקטלוג מסיה כערפילית.
רק בשנת 1783 זיהה האסטרונום ויליאם הרשל שמדובר למעשה בצביר המורכב מכוכבים רבים.
הצביר ניתן לצפייה בעין רק בחשיכה מוחלטת ובתנאי תצפית מיטביים, כ-5 מעלות מצפון לכוכב β בדלי.
במשקפת או בטלסקופ חובבים ניתן להבחין שמדובר בגרם שמיים שאינו כוכב ורק בטלסקופ מקצועי ניתן להבחין בכוכבי הצביר, שהבהירים ביותר מביניהם הם בעלי דרגת בהירות נראית 13.1.
M2 הוא אחד הצבירים הגדולים ביותר שמוכרים כיום - קוטרו כ-175 שנות אור, כך שלמרות מרחקו הגדול - כ-37,500 שנות אור גודלו הזוויתי הוא כ-16 דקות קשת - כרבע מעלה.
צורתו אליפטית והוא צפוף למדי - חצי ממסתו מרוכזת ברדיוס של כ-10 שנות אור בלבד.
מבין 150,000 הכוכבים שבו זוהו 21 כוכבים משתנים.
הכוכבים הבהירים ביותר שבו הם ענקים אדומים וצהובים.
הספקטרום הכולל של אור הצביר מתאים לסוג ספקטרלי F4. גילו של הצביר מוערך בכ-13 מיליארדי שנים, כך שזהו אחד הצבירים ה"זקנים" בגלקסיית שביל החלב.
M12 (מ-Messier 12, נקרא גם NGC 6218) הוא צביר כדורי בקבוצת הכוכבים נושא הנחש הנמצא במרחק של כ-16,000 שנות אור ממערכת השמש.
בדומה לצביר הסמוך M10, גם לו קוטר קטן יחסית, אך הוא פחות דחוס ממנו, ולמעשה מזכיר צביר פתוח דחוס, בדומה ל-M11. הצביר ממוקם במרכז הקבוצה, כ-9 מעלות ממזרח לכוכב δ בנושא הנחש וכשלוש מעלות מצפון מערב ל-M10.
הצביר התגלה על ידי שארל מסיה בשנת 1764 ותואר על ידיו בקטלוג מסיה כ"ערפילית עמומה ועגולה וללא כוכבים".
רק בשנת 1783 גילה האסטרונום ויליאם הרשל שזהו צביר.
בהירות נראיתו של הצביר היא מדרגה 6.7 וניתן להבחין בו בקלות באמצעות משקפת בה הוא נראה ככתם מעורפל עגול וקטן, שכן בשל צפיפותו הנמוכה, ניתן לראות רק את מרכז הצביר ללא טלסקופ מקצועי.
באמצעות טלסקופ חובבים ניתן להבחין בכוכב הבהירים ביותר של הצביר שבהירותם היא מדרגה 12.
קוטרו של M12 הוא כ-75 שנות אור, אך בתצפית באמצעות ציוד חובבים נראה שגודלו הוא פחות ממחצית, שכן הצביר דליל במיוחד בהיקפו.
מרחקו ממערכת השמש הוא כ-16,000 שנות אור כך שגודלו הזוויתי הוא כ-16 דקות קשת - כמחצית גודלו הזוויתי של הירח המלא.
עד היום התגלו בו 13 כוכבים משתנים.
עוצמת ההארה הכוללת של הצביר היא פי 44,000 מעוצמת ההארה של השמש והספקטרום הכולל של אור הצביר מתאים לסוג ספקטרלי F7.
M14 (מ-Messier 14, נקרא גם NGC 6402) הוא צביר כדורי בקבוצת הכוכבים נושא הנחש הנמצא במרחק של כ-30,300 שנות אור ממערכת השמש.
אף על פי שבהירותו המוחלטת של צביר זה גדולה באופן משמעותי מהבהירות המוחלטת של M10 ו-M12, שנמצאים גם כן בקבוצת נושא הנחש, מרחקו הוא בערך כפול ממרחקם ולכן בהירות נראיתו הנראית קטנה בהרבה כך שקשה יותר לאתרו והוא פחות מרשים לצפייה באמצעות ציוד חובבים.
הצביר התגלה על ידי שארל מסיה בשנת 1764 ותואר על ידו בקטלוג מסיה כ"ערפילית עמומה ועגולה ללא כוכבים".
רק בשנת 1783 גילה האסטרונום ויליאם הרשל שזהו צביר, אך גם הוא לא היה בטוח בכך, שכן בשל מרחקו הגדול המרחק הזוויתי בין כוכבי הצביר קטן מאוד וקשה להפריד ביניהם.
בשנת 1791 ציין הרשל שהצביר היה נראה כמו הצביר M10 לו היה מרחקו קטן בחצי.
בהירותו של הצביר היא מדרגה 7.6 וניתן להבחין בו באמצעות משקפת בה הוא נראה ככתם מעורפל עמום וקטן.
רק באמצעות טלסקופ מקצועי ניתן להבחין בכוכביו הבהירים ביותר של הצביר שבהירותם היא מדרגה 14.
הצביר נמצא כ-10 מעלות ממזרח וכ-0.8 מעלות מצפון לצביר M10 או כ-3.5 מעלות מצפון מזרח לכוכב העמום 47 בנושא הנחש (דרגת בהירות 4.5).
מעט מזרחית ל-47 בנושא הנחש נמצא צביר כדורי נוסף, NGC 6366, שבהירותו היא מדרגה 9.2 בלבד.
קוטרו של M14 הוא כ-100 שנות אור ומרחקו ממערכת השמש הוא כ-30,300 שנות אור כך שגודלו הזוויתי הוא כ-11 דקות קשת - כשליש גודלו הזוויתי של הירח המלא.
עד היום התגלו בו 70 כוכבים משתנים, חלק ניכר מהם משתנים קפאידיים מסוג II.
עוצמת ההארה הכוללת של הצביר היא פי 70,000 מעוצמת ההארה של השמש (כמעט כפול מעוצמת ההארה של M10 ו-M12) והספקטרום הכולל של אור הצביר מתאים לסוג ספקטרלי F4.
M18 (מ-Messier 18, או NGC 6613) הוא צביר פתוח בקבוצת הכוכבים קשת הנמצא במרחק של כ-4,900 שנות אור ממערכת השמש ומכיל כ-20 כוכבים.
הצביר התגלה על ידי שארל מסיה ב-3 ביוני 1764 ותואר על ידיו כ"צביר של כוכבים קטנים, מעט מתחת ל-M17, מוקף בערפול קל".
מסיה ציין כי הצביר פחות בולט מ-M16 ונראה בטלסקופ קטן כערפילית, אך באמצעות טלסקופ טוב ניתן להבחין שזהו צביר כוכבים.
לצביר דרגת בהירות 7.5 וניתן לזהותו באמצעות משקפת כמעלה מדרום לערפילית אומגה באמצע הקו המחבר בינה ובין M24, או כ-4 מעלות מצפון לכוכב μ (מו) בקשת.
בטלסקופ חובבים ניתן להבחין בכוכבי הצביר עצמם, שהבהיר שבהם הוא מדרגת בהירות 8.5.
קוטרו של הצביר כ-17 שנות אור ומרחקו ממערכת השמש הוא כ-4,900 שנות אור כך שגודלו הזוויתי הוא כ-9 דקות קשת.
הצביר דליל למדי ומכיל מעט כוכבים יחסית לצבירים אחרים.
רוב כוכבי הצביר הם כוכבים צעירים וחמים מסוג ספקטרלי B, אך יש בו גם כמה כוכבים מסוג ספקטרלי A ו-F, כולם כוכבי הסדרה הראשית.
גילו של הצביר מוערך בכ-30 מיליון שנים.
M19 (מ-Messier 19, נקרא גם NGC 6273) הוא צביר כדורי בקבוצת הכוכבים נושא הנחש הנמצא במרחק של כ-28,000 שנות אור ממערכת השמש.
זהו הצביר הכדורי הפחוס ביותר שהתגלה עד היום.
הצביר התגלה על ידי שארל מסיה בשנת 1764 ותואר על ידיו בקטלוג מסיה כ"ערפילית עגולה חסרת כוכבים".
רק בשנת 1784 גילה האסטרונום ויליאם הרשל שזהו צביר.
בהירות נראיתו של הצביר היא מדרגה 6.8, דומה לבהירותם של הצבירים M10 ו-M12 הנמצאים באותה קבוצת כוכבים, וניתן להבחין בו בקלות באמצעות משקפת.
על מנת לצפות בכוכבי הצביר, שהבהירים שבהם הם מדרגת בהירות 14 יש צורך בטלסקופ, בו ניתן גם להבחין בקלות באליפטיות של הצביר.
הצביר קל לאיתור כ-8 מעלות ממזרח לאנטארס.
כמעלה וחצי ממזרח-דרום-מזרח ל-M19 נמצא הצביר הכדורי NGC 6293 שבהירותו היא מדרגה 8.4 ובערך באותו המרחק בכיוון צפון-צפון-מזרח נמצא הצביר הכדורי NGC 6284 העמום בהרבה שבהירותו היא מדרגה 9.5 בלבד.
כ-3.8 מעלות מדרום לו על הגבול עם קבוצת הכוכבים עקרב נמצא הצביר הכדורי M62.
צורתו של M19 היא אליפטית מאוד כך שלאורך הציר הראשי שלו יש כמעט כפול כוכבים מאשר לאורך הציר המשני.
קוטרו לאורך הציר הראשי כ-140 שנות אור ומרחקו ממערכת השמש הוא כ-28,000 שנות אור כך שגודלו הזוויתי הוא כ-17 דקות קשת.
זהו אחד מהצבירים הקרובים ביותר למרכז הגלקסיה, כ-5,200 שנות אור בלבד ועוצמת כח הכבידה של מרכז הגלקסיה הוא כנראה הגורם לצורתו הפחוסה.
מכדור הארץ הוא נראה כ-9 מעלות ממזרח למרכז הגלקסיה.
צפיפותו של M19 גבוהה ועד היום התגלו בו 4 משתני RR בנבל.
עוצמת ההארה הכוללת של הצביר היא יותר מפי 120,000 מעוצמת ההארה של השמש והספקטרום הכולל של אור הצביר מתאים לסוג ספקטרלי F5.
מרגמה M1938 היא מרגמה בקוטר 120 מילימטר, תוצרת ברית המועצות, הייתה בשימוש הצבא האדום במלחמת העולם השנייה.
הדגם המשופר של המרגמה (120-PM-43) נמצא עד היום (2010) בשימוש מספר צבאות במזרח התיכון ובאפריקה.
המרגמה פותחה ב-1938, ומכאן שמה.
חלקיה הם: פלטת בסיס, קנה, רגל תומכת קנה, וזרוע גרירה.
אל פלטת הבסיס מרותך ציר עם שני גלגלים המאפשרים גרירה של המרגמה על ידי רכב.
את הגלגלים ניתן לפרק בקלות, כדי לייצב את המרגמה לקראת הירי.
ייצור המרגמה החל בשנת 1940 ועד לפלישת גרמניה לברית המועצות ביוני 1941 יוצרו כ-3,000 יחידות.
במהלך המלחמה יוצרה המרגמה בכמויות גדולות, כדי למלא את המחסור בתותחים, שנוצר בשל האבדות שספג הצבא האדום בחודשים הראשונים של המלחמה.
אחד השיקולים העיקריים להגברת הייצור היה עלות הייצור הנמוכה של המרגמה, לעומת תותח בקוטר דומה.
המרגמות שיוצרו בשנים 1941–1942 לא כללו את הציר עם גלגלי הגרירה.
בשנת 1943 פותח דגם משופר של המרגמה, שנקרא 120-PM-43. בסך הכול יוצרו בברית המועצות כ-350,000 מרגמות משני הדגמים במהלך המלחמה.
מרגמה M1938 הופעלה גם על ידי הוורמאכט.
מרגמות השלל נאספו והוכנסו לשימוש תחת השם (12 cm Granatwerfer 378 (r.
יתרה מזו, התעשייה הגרמנית ייצרה העתק של המרגמה תחת השם 12 cm GrW 42 (בשנים 1943–1945 יוצרו כ-8,500 יחידות כאלה).
לאחר מלחמת העולם השנייה סופקו מרגמות M1938 (והדגם המשופר שלה) לסין, לקוריאה הצפונית, לווייטנאם, למצרים, לסוריה ולעיראק.
הסינים מייצרים עד היום (2010) העתק של המרגמה תחת השם "דגם 55".
כמה עשרות מרגמות M1938 (והדגמים המשופרים שלה) נלקחו בידי צה"ל במהלך מלחמת ששת הימים, מלחמת יום הכיפורים ומלחמת לבנון הראשונה.
כיום ניתן לראות אחת מהן בבית התותחן בזכרון יעקב ושתיים נוספות במוזיאון בתי האוסף בתל אביב.
משקל: 280 ק"ג במצב מורכב (כולל גלגלים)
מהירות התחלתית של פגז: 272 מטר/שנייה
קצב אש: 15 פצצות לדקה
M134 מיניגאן , שנקרא גם GAU-17 בחיל האוויר האמריקאי, הוא מקלע רב-קני בקליבר 7.62x51 מ"מ נאט"ו תוצרת ארצות הברית.
המיניגאן הוא מקלע רב-קני בעל קצב אש גבוה במיוחד: בין 2,000 ל-6,000 כדורים בדקה.
בדומה לתותחים אוטומטיים רב-קניים ומקלע גאטלינג, מנגנון הפעולה של המיניגאן הוא מערכת קנים מסתובבת מונעת באמצעות מקור כוח חיצוני.
בתרבות הפופולרית, השם "מיניגאן" משמש בדרך כלל לכל מקלע גאטלינג המונע באמצעות מקור כוח חיצוני ובעל קליבר של רובה ולא של תותח אוטומטי.
מבחינה מקצועית, השם "מיניגאן" מתייחס למקלע M134 של ג'נרל אלקטריק, והקידומת "מיני" באה לציין שהוא קטן יותר מכלי נשק דומים של ג'נרל אלקטריק, בעיקר מה-M61 וולקן המפורסם בקליבר 20 מ"מ.
רקע: מקלע גאטלינג המופעל על ידי מנוע חשמלי
האב הקדמון של המיניגאן המודרני הומצא בשנות ה-60 של המאה ה-19 (בסביבות 1860).
ריצ'רד ג'ורדן גאטלינג החליף את מנגנון הפעולה שהופעל ידנית במקלע גאטלינג למנגנון המופעל על ידי מנוע חשמלי, שהיה המצאה חדשה יחסית בזמנו.
גם אחרי שגאטלינג האט את קצב הסיבוב של המנגנון, למקלע גאטלינג החשמלי היה קצב אש תאורטי של 3,000 כדורים לדקה, שזה בערך פי 3–4 מקצב האש של מקלע מודרני בעל קנה בודד.
מקלע גאטלינג החשמלי נרשם כפטנט #502,185 ב-25 ביולי 1893. למרות השיפור שהכניס גאטלינג במקלע שלו, הוא ננטש בסוף המאה ה-19 ותחילת המאה ה-20 לטובת מקלעים קלים וזולים יותר שהפיקו ירי אוטומטי על ידי מנגנון מופעל-רתע או מנגנון מופעל-גז.
במהלך מלחמת העולם הראשונה, גרמניה פיתחה את הפוקר-ליימברגר (Fokker-Leimberger), מקלע בעל 12 קנים בקליבר 7.92 מ"מ המופעל על ידי מנוע חיצוני ומסוגל לקצב אש תאורטי של 7,000 כדורים לדקה, אך הקנה שלו נהרס מהירי.
אף אחד ממקלעים אלה לא נהפך למבצעי במהלך המלחמה, למעט מקלע תוצרת סימנס שנחל ניצחון בחזית המערבית כאשר שימש לקרב אוויר.
ברם, הפוקר-ליימברגר היה זה ששימש בפיתוח של המקלע שנהפך בסופו של דבר למיניגאן.
בשנות ה-60 של המאה ה-20 הכוחות המזוינים של ארצות הברית החלו בבדיקת גרסאות מודרניות למקלע מסוג מקלע גאטלינג החשמלי בעל זר קנים מסתובב.
בדיקות אלו נערכו עקב צורך בנשק אוטומטי בעל קצב אש גבוה במלחמת וייטנאם.
כוחות ארצות הברית בווייטנאם השתמשו במסוקים כאמצעי תחבורה עיקרי להעברת חיילים וציוד דרך הג'ונגלים הדחוסים, אך מסוקים אלה היו פגיעים לאש רובים ומקלעים וכן לרקטות נגד טנקים כאשר הם האטו במטרה לנחות.
אף על פי שהמסוקים היו חמושים במקלעים חד-קניים, הם סבלו לעיתים מהתחממות הקנה ומעצורים כאשר שימשו בהם לטהר שטחים ומסתורים מתוקפים אפשריים.
כדי לפתח נשק אמין יותר בעל קצב אש גבוה יותר, חברת ג'נרל דיינמיקס פיתחה גרסה מוקטנת של ה-M61 וולקן, תותח אוטומטי בעל זר קנים מסתובב בקליבר 20 מ"מ, גרסה זו הייתה בקליבר 7.62 מ"מ נאט"ו.
התוצאה הייתה מקלע רב-קני מסתובב שזכה לציון M134 אך נודע יותר בשמו הפופולרי "מיניגאן" ויכל לירות בקצב של 4,000 כדורים לדקה מבלי לסבול מהתחממות יתר.
במקור, תוכנן המקלע לקצב אש של 6,000 כדורים בדקה, אך מאוחר יותר הונמך הקצב רק ל-4,000 כדורים בדקה.
המיניגאן הותקן על עמדות OH-6 Cayuse ו-OH-58 Kiowa בדפנות המסוקים וכן בצריח וכנפי הצד של ה-AH-1 קוברה, וכן על עמדות במסוקי ה-UH-1 יואי ומגוון מסוקים אחרים כולל ה-H-53 (שנהפך ל-MH-53) ומשפחת ה-UH-60 (שכיום נודעת בעיקר בזכות ה-UH-60 בלקהוק), HH-60 ועוד.
מספר כלי טיס גדולים יותר צוידו במקלעי מיניגאן לשם סיוע אווירי קרוב: A-37 דרגונפליי עם מקלע פנימי וכן פודי מקלע על הכנפיים, ו-A-1 סקייריידר גם הוא עם פודים על הכנפיים.
עוד מטוסים שכללו את המיניגאן היו AC-47 ספוקי, פיירצ'יילד AC-119 ו-AC-130.
רובה ה-M110 SASS (ראשי תיבות של Semi Automatic Sniper System) הוא רובה צלפים חצי-אוטומטי אמריקאי המבוסס על רובה ה-SR-25 של חברת Knight's Armament.
הרובה שייך למשפחת רובי ה-AR-10 וה-M-16, אך הוסב לרובה צלפים בקליבר 7.62 מ"מ נאט"ו.
ה-M110 הוא בעל ביצועים דומים לאלה של ה-M24 SWS: דיוק של 1.0–0.5 דקת קשת (MOA) בטווחים של עד 800 מטר.
כיום מחליף ה-M110 בהדרגה את ה-M24 כרובה הצלפים הסטנדרטי של צבא ארצות הברית.
ב-2011 החל מכרז לתכנון רובה צלפים שיחליף את ה-M110.
רובה ה-SR-25 תוכנן על ידי יוג'ין סטונר, מבוסס על המנגנון והבסיס של ה-AR-10, שמאוחר יותר הוליד גם את סדרת רובי ה-M16 וה-M4 קרבין, ששונו באופן ניכר על מנת להגביר את הדיוק והיציבות של הרובה.
שינויים נוספים היו שיפור הארגונומיה של הנשק - אלמנט חשוב ברובי קלעים/צלפים.
ההבדל הבולט ביותר הוא החלפת ידית הנשיאה הנפוצה במסילת "Picatinny", אשר מאפשרת הרכבת כוונות אופטיות, כוונת הברזל הרגילות או ידית נשיאה בקלות רבה.
עוד מן החלקים ששונים מתצורת ה-M16 הרגילה, הם הקנה (אלמנט חשוב מאוד המשפיע על ביצועי הרובה: דיוק, מהירות לוע וטווח יעיל), הידית ועוד מנגנונים פנימיים.
ה-M110 SASS הוא גרסה צבאית לייצור המוני של ה-SR-25, שנוצרה על ידי שינויים ושדרוגים ב-SR-25, כגון הוספת מתפסים בצבעי הסוואה בהירים, מסילות פיקטיני המאפשרות התקנה מהירה של כוונות טלסקופיות ועזרים טקטיים שונים וכן קנה שיכול לקבל משתיק קול.
הקליבר של ה-SR-25 הוא 7.62 מ"מ נאט"ו (308.) המשמש את רוב רובי הצלפים הסטנדרטיים בצבאות ברית נאט"ו.
הוא מסוגל לירות אש חצי אוטומטית, והוא מדויק למרחקים של עד 800 מטרים, ובמשקל של כמעט 7 ק"ג (מלא), הוא רובה קלעים/צלפים קל ויעיל.
אף על פי שרובים חצי-אוטומטיים נחשבים ללא מדויקים ביחס לרובים בריחיים, הדיוק של ה-M110 נע בין 1 ל-0.5 MOA (דקות קשת), כתלות באיכות התחמושת.
דיוק זה נחשב לטוב ביותר גם ביחס לרובה בריחי.
החיסרון העיקרי של הרובה הוא אמינותו היחסית נמוכה: הרובה דורש אחזקה, ניקוי וטיפולים תכופים ויסודיים, על מנת שימשיך לפעול כראוי וייתן ביצועים טובים.
ב-2007 הסתיים פיתוח הרובה וב-2010 נכנס לשירות בצבא ארצות הברית.