tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
העבודה על האוסף עדיין נמשכת היום (2005), והאוסף משמש כבסיס חשוב ועיקרי לכל מחקר היסטורי של רומא.
"הדיגסטות של יוסטיניאנוס הראשון (Corpus Juris Civilis): תרגום ועיבוד מלטינית לגרמנית של אוסף החוקים הידועים שנעשו על פי הוראת הקיסר הביזנטי יוסטיניאנוס.
קודקס תאודוסיאנוס (Codex Theodosianus) תרגום ועיבוד של אוסף חוקי האימפריה הרומית תחת שלטון הקיסרים הנוצרים, שכונס תחת קודקס אחד תחת הקיסרים תאודוסיוס השני וולנטינינוס השלישי.
הספר נערך יחד עם פ.ה מאייר, ויצא לאור אחרי מותו של מומזן.
תרומה משמעותית לחיבור המדעי החשוב תעודות עתיקות של גרמניה (Monumenta Germaniae Historica) חיבור המתאר את המעבר מן התקופה הרומית לתקופת ימי הביניים בגרמניה.
מומזן עיבד ותרגם מלטינית עבור עבודה זו את כתביהם של יורדנס, קאסיודורוס ואחרים.
מחקרים על הלימס (קווי הביצורים הרומאים) בגרמניה.
מחקרים על חוקות הערים סלפנסה ומלקה.
התיעוד הראשון שידוע על יחסו של מומזן לאנטישמיות היא הצהרה של אנשי ציבור ורוח משנת 1880, שעליה חתם, אשר תיארה את האנטישמית כ"חרפה לאומית" (כנגד הפטיציה האנטישמית).
בשנת 1881 כתב מומזן את המאמר "משהו על היהדות שלנו" בה הוא יצא נגד האנטישמיות בגרמניה, והגיב על טענתו הגזענית של היינריך טרייצ'קה, "היהודים הם אסוננו".
מומזן היה הנוצרי החשוב היחיד שהביע את התנגדותו לטרייצ'קה, עמיתו באוניברסיטת ברלין.
הוא הכתיר את טרייצ'קה כ"נביאה האמיתי" של האנטישמיות החדשה, שאינה אלא "טירוף המוני".
עם זאת, מומזן גם ביקר את היהודים: "שום משה לא יוביל אותם חזרה לארץ המובטחת.
בין שימכרו מכנסיים או ימכרו ספרים, הם חייבים...
מומזן האמין בתרומתם החיובית של היהודים לגרמניה, ותבע השתלבות מלאה של היהודים בחייה.
עם הקמת האגודה למלחמה באנטישמיות ב-1891 הצטרף מומזן לשורותיה, ושימש בה כחבר פעיל.
מוזמן היה חבר באגודה למאבק באנטישמיות.
דברי ימי רומא, בארבעה כרכים, מתורגמים בידי צבי וויסלבסקי, ד' קלעי, צ' רודי, בעריכת פ.
לחובר, צ' ויסלבסקי, מסדה, תל אביב, 1952.
תאודור ז'ריקו , צייר צרפתי.
יוצרה של "רפסודת המדוזה" ומחלוצי התנועה הרומנטית.
טיול בפירנצה וברומא (בשנים 1816–1817) יצר אצלו משיכה למיכלאנג'לו ולאמנות הבארוק.
היות שציורו, "רפסודת המדוזה", לא זכה להצלחה רבה בצרפת, הוא נאלץ לעבור לאנגליה (בשנת 1820).
לאחר שנחלש כתוצאה מתאונת רכיבה ומשחפת כרונית, הוא מת בדמי ימיו בגיל 33 בפריז בשנת 1824, לאחר תקופה ארוכה של ייסורים.
הוא קבור בבית העלמין פר לשז.
ב-1812 ז'ריקו צייר דיוקן בשם 'קצין בחיל הקלעים' ואילו ב-1814 הוא צייר 'פרש פצוע עוזב את שדה המערכה'.
כרבים מציוריו, שני הציורים הללו הם ענקי ממדים ומתארים את דמותם של החיילים ושל הסוסים בגודל טבעי.
ג'ריקו הרבה לצייר דימויים של הרס, אלימות ואבדון.
מאפיין נוסף ביצירתו הוא הסוסים, והוא עצמו נפטר כתוצאה מתאונה ברכיבה.
יצירתו, 'פרש פצוע עוזב את שדה המערכה' בוצעה עת נפולאון הוגלה בידי האנגלים לאי אלבה.
הציור מזעזע ומתאר בצבעים קודרים את תבוסת צבאות נפוליאון ומסמל את הגדולה שבמוות.
יצירת המופת של ז'ריקו משנת 1816 היא 'הרפסודה של האוניה מדוזה'.
היא זכתה למדליה בסלון, שבו היא הוצגה לראשונה.
יצירה ענקית ממדים זו מייצגת את הזרם הרומנטי בציור הצרפתי, אף שהיא הושפעה מהציור הקלאסי.
היא מתארת את האוניה 'מדוזה' נטרפת בלב ים.
נושאה הוא פרשה שעוררה סקנדל, אשר התלוותה לו ביקורת נוקבת על אוזלת ידה של הממשלה, על שום שטרם הטבעת האוניה ברחו קציניה, כשהם מותירים את המפליגים לבדם.
אלו ידעו אימה וחלחלה, ותקוות שווא, כאשר חלפה בפניהם אונייה אחרת, שלא הבחינה במדוזה הטובעת.
הניצולים היו עדים למות חבריהם; ובכדי לשרוד הם נאלצו לאכול בשר אדם.
מבחינה אומנותית, הציור מושפע מהבארוק, ומודגשים בו הקווים האלכסוניים.
קיימת ביצירה אידיאליזציה של דמויותיה, אשר מעוצבות בקוים קלאסיים.
שלא כרישומים האובייקטיביים ביותר של ז'ריקו שעל פיהם צוירה היצירה, מבנה הגוף, הן של החיים והן של המתים, הוא מושלם למראה, ואין סימן להשחתת צורה כמצופה מדמויות של גוויות ושל עומדים למות.
בדרך חזרה מאנגליה לצרפת הוא התמלא השראה, והחל לצייר סדרה של דיוקנאות של אנשים בעלי הפרעה נפשית, כאשר כל תמונה שונה הציגה סוג שונה של לקות נפשית.
יצירות אלו צוירו למען ידידו הפסיכיאטר.
תאודור לֶשֶטִיצְקִי (בפולנית: Teodor Leszetycki; 22 ביוני 1830 - 14 בנובמבר 1915) היה פסנתרן, מורה ומלחין פולני.
הוא נולד בלנצוט, (בימים ההם חלק מן האימפריה האוסטרו הונגרית).
מגיל צעיר הוכר לשטיצקי כילד פלא, ואחרי שלמד בווינה אצל קארל צ'רני וסימון זכטר היה למורה בגיל ארבע-עשרה; בגיל שמונה-עשרה כבר היה וירטואוז ידוע-שם בחוגי המוזיקה של וינה.
במקביל להופעותיו כפסנתרן, נעשה למורה רב השפעה, תחילה בקונסרבטוריון של סנקט פטרבורג, שייסד יחד עם אנטון רובינשטיין, ובהמשך בווינה.
עם תלמידיו נמנים רבים מן הפסנתרנים המפורסמים ביותר בזמנם, כמו איגנצי ין פדרבסקי, ארטור שנאבל, אלכסנדר בריילובסקי, אוסיפ גברילוביץ', מרק המבורג, אלי ניי, סוורין אייזנברג, מייצ'יסלב הורשובסקי ועוד רבים אחרים.
לשטיצקי היה גם מלחין, שחיבר יותר משבעים יצירות לפסנתר, שתי אופרות, שירים אחדים וקונצ'רטו לפסנתר בפרק אחד.
הוא נישא ארבע פעמים, בפעם השנייה לתלמידתו אנה יסיפובה (1851 – 1914).
ב-18 בפברואר 1906 הקליט שנים-עשר תפקידי פסנתר בשביל חברת ולטה-מיניון, ביניהן שבעה מחיבוריו הוא.
לשטיצקי מת בשנת 1915 בדרזדן, גרמניה.
תאודור הול היה פיזיקאי יהודי אמריקאי אשר ריגל עבור ברית המועצות במהלך עבודתו בפרויקט מנהטן על פיתוח פצצת האטום, אך מעולם לא הועמד לדין, ונחשף לציבור רק באחרית ימיו.
תאודור הלוויין הולצברג נולד ברובע קווינס שבניו יורק למשפחה יהודית ובילדותו התגורר במנהטן.
בסתיו 1936, במהלך השפל הגדול, שינה אחיו אדוארד, על אף מחאת הוריו, את שם המשפחה שלו ושל תאודור ל"הול", במאמץ לחמוק מאפליה תעסוקתית על רקע אנטישמי.
הול היה תלמיד טוב, ובהתאם למדיניות אז הוא הוקפץ ארבע כיתות במהלך בית הספר היסודי.
הוא למד בתיכון ליד האוניברסיטה ובגיל 15 עבר ללמוד באוניברסיטת הרווארד, שם סיים את לימודיו בגיל 18. בגיל 19 גויס לפרויקט מנהטן, והיה למדען הצעיר ביותר בלוס אלמוס.
אחיו אדי היה מדען בכיר בתוכנית הטילים הבליסטיים של ארצות הברית.
במלחמת העולם השנייה, כאשר שהה בחופשה בעיר מולדתו, נכנס הול לקונסוליה הסובייטית בניו יורק, יחד עם חבר מהרווארד בשם סביל סאקס שרחש אהדה לקומוניזם, והתנדב להעביר מידע על פרויקט הפצצה האטומית לידי הממשל הסובייטי.
לונה כהן שימשה כשליחה של הול והעבירה עבורו מודיעין טכנולוגי שמסר לידי הקונסוליה הסובייטית בניו יורק.
הול מסר תיאור מפורט של "איש שמן" ושל תהליכי טיהור פלוטוניום לפקיד סובייטי, שהעביר את המידע לנ.ק.ו.ד.
באמצעות צופן פנקס חד פעמי.
בנוסף להול פעלו בלוס אלמוס מרגלים סובייטיים נוספים, שהמפורסם שבהם היה קלאוס פוקס, אך הול לא ידע עליהם.
יש מחלוקת לגבי מידת החשיבות של המידע שמסר הול לסובייטים.
היו שטענו שחשיבות המידע שהול מסר פחותה בהרבה מזו שמסר פוקס, ושהמידע של הול שימש בעיקר להצלבה.
אחרים, בהם ארגונים אנטישמיים, טענו שהמידע שמסר הול היה חשוב מאוד לסובייטים ופתח בפניהם אשנב לתחום מחקר שהם כלל לא ידעו עליו.
לאחר תום מלחמת העולם השנייה עבר הול לאוניברסיטת שיקגו, שם עסק בביולוגיה.
הול היה בין החלוצים של שיטות חשובות במיקרואנליזה באמצעות קרני רנטגן.
ב-1962 עבר לעבוד באוניברסיטת קיימברידג' באנגליה.
ב-1951 נחקר הול על ידי ה-FBI, אך לא הוגש נגדו כתב אישום מעולם, אף על פי שהעביר יותר מידע לסובייטים ממרגלים אחרים כהארי גולד, דייוויד גרינגלאס ויוליוס ואתל רוזנברג, שנענשו בחומרה.
אלן בלמונט שהיה בכיר ב-FBI החליט שאין די ראיות כדי להרשיעו בריגול ושחשיפת הידיעות שהגיעו מפרויקט וינונה (Venona project, פרויקט סודי של ארצות הברית ובריטניה שסיפק מידע רב על פעילות מודיעינית סובייטית במערב), במסגרת משפט נגד הול, היה עלול להזיק לפרויקט.
לטענת אשתו, במהלך שנות השישים של המאה ה-20 נתבקש הול להודות בעובדת היותו מרגל על ידי שירותי הביון של בריטניה, אולם למרות רצונו להודות בכל, שעה לעצת אשתו והכחיש הכל.
בשנת 1995 התפרסמו תשדירים סובייטיים מנובמבר 1944 אשר זיהו את הול כמרגל סובייטי, אך עקב הזמן הרב שעבר, שירותי הביטחון הבריטיים והאמריקאיים העדיפו שלא לפתוח בחקירה מחודשת בנושא.
לעומת זאת, יוסף אולברייט ערך תחקיר מקיף בנושא, והוציא לאור בשנת 1997 את הספר Bombshell המספר את סיפור הריגול שלו.
בתגובה שכתב הול בשנת 1997 ובסרט דוקומנטרי משנת 1998 בהפקת CNN על המלחמה הקרה, רמז הול על שיתוף הפעולה שלו עם הסובייטים באומרו שבשנים שלאחר המלחמה רצה ליידע את הסובייטים על פרויקט האטום ולהעביר סודות אטום לידיהם, אך לא הודה מפורשות.
הול הסביר את מניעיו בכך שהוא חש שמונופול אמריקני על נשק גרעיני "היה מסוכן והיה צריך למונעו".
הול סבל ממחלת פרקינסון, אך מת בנובמבר 1999 בקיימברידג' באנגליה מסרטן הכליות.
אשתו ג'ואן אישרה לאחר מותו את עובדת היותו מרגל, ואמרה שבמהלך עבודתו בלוס אלמוס הול היה מודאג מהאפשרות שארצות הברית תהפוך למדינה מיליטריסטית עם מונופול על הנשק הגרעיני.
פרנסואה קלמן תאודור דובואה היה מלחין, נגן עוגב ומורה למוזיקה צרפתי.
תחילה למד אצל לואי פאנאר (מנצח המקהלה בקתדרלה של ריימס) ובהמשך בקונסרבטואר של פריז אצל אמברואז תומא ואנטואן מרמונטל.
הוא זכה בפרס רומא בשנת 1861. ב-1868 התמנה למנצח מקהלה בכנסיית מדליין ובשנת 1871 החליף את סזר פרנק כמנצח המקהלה בכנסיית סן-קלוטילד.
בשנת 1877 חזר דובואה לכנסיית מדליין לתפוס את מקומו של קמיל סן-סאנס כנגן העוגב.
משנת 1871 לימד בקונסרבטואר של פריז.
בין תלמידיו היו המלחינים ידועי השם פול דיקא ופלורן שמיט.
דובואה היה מנהל הקונסרבטואר משנת 1896 (כמחליף לתומא, שהלך לעולמו) עד 1905. הוא אולץ להתפטר אחרי שסירובו להעניק את פרס רומא למוריס ראוול עורר מחאה ציבורית ניכרת, שעוד גברה בעקבות מכתב גלוי מאת הסופר והמוזיקולוג רומן רולאן.
גבריאל פורה החליף את דובואה בתפקיד המנהל.
המוזיקה של דובואה כוללת אופרות, אורטוריות ושלוש סימפוניות.
יצירתו המוכרת ביותר היא האורטוריה "שבע המילים של ישו" (Les sept paroles du Christ) משנת 1867, העולה מדי פעם לביצוע מחודש; הטוקטה לעוגב משנת 1889 עוד מושמעת גם היא מפעם לפעם.
שאר תפוקתו רחבת הממדים נעלם כמעט לגמרי.
בתחום ההוראה השפעתו ניכרת ומתמשכת יותר ובכתביו העיוניים Traité de contrepoint et de fugue (על קונטרפונקט ופוגה) ו-Traité d'harmonie théorique et pratique (על הרמוניה) נעשה עדיין שימוש מדי פעם גם כיום.
תאודור הולדהיים היה מלחין, פסנתרן, מורה ומתמטיקאי ישראלי.
הולדהיים נולד בברלין שבגרמניה ועלה לארץ ישראל בשנת 1933. למד פסנתר אצל אלכסנדר בוך, הרמוניה וקונטרפונקט אצל יצחק אדל, קונטרפונקט של תקופת הבארוק אצל שלמה רוזובסקי, קונטרפונקט בסגנון הינדמית אצל חנוך יעקבי והלחנה אצל בוסקוביץ'.
בגיל 15 הצטרף לתנועת השומר הצעיר, ויחד עם חבריו התיישב בקיבוץ בית אלפא, בשנת 1943. היה חבר הקיבוץ עד מותו.
איש אשכולות, עסק גם במתמטיקה, בפיזיקה, בכימיה ובפילוסופיה.
בשנת 1952 יצא לארצות הברית לשליחות מטעם השומר הצעיר וכדי להשתלם שם בבית הספר למוזיקה ג'וליארד, בניו יורק.
בשנת 1954 חזר לבית אלפא, שם היה מורה למתמטיקה ולמוזיקה.
כמורה בתיכון "גלבוע" פיתח שיטה חדשה להוראת מתמטיקה, בגינה זכה בפרס משרד החינוך בשנת 1983.
במקביל כיהן כמרצה למוזיקה ולפיזיקה במכללה למורים של האוניברסיטה העברית בירושלים.
חייו בקיבוץ השתקפו ביצירותיו, אם כי לא ניכר בהן מאמץ לשוות למוזיקה אופי לאומי.
לצד יצירותיו החשובות חיבר גם מוזיקה לצרכים מקומיים, לחגיגות הקיבוץ, ובכלל זה מוזיקה לביצוע של ילדים.
הולדהיים כתב גם מוזיקה לתיאטרון בובות, קטעי מקהלות ועיבודים שונים.
ב-1953, בעת שהותו בארצות הברית, הכיר את משוררת היידיש רחל פישמן (1935 - 1984), ילידת פילדלפיה, והתחתן אתה.
פישמן באה איתו לישראל בשנת 1954, לקיבוץ בית אלפא.
הולדהיים נפטר ב-2 בפברואר 1985 ונקבר בקיבוצו.
אשתו נפטרה חצי שנה לפניו.
"כתונת פסים לבש הגן" (1952) למקהלה ללא ליווי, למילים של משה אבן עזרא.
ביצוע בכורה: ניו יורק, 1953, בניצוח המלחין.
"סוויטה קטנה" (1954) לקלרינט ופסנתר (1954), ביצוע ראשון בבית אלפא, יהודה גולני והמלחין.
כעבור עשר שנים כתב הולדהיים גרסה חדשה, לקלרינט ורביעיית כלי קשת, או תזמורת כלי קשת (1964).
רביעיית מיתרים (1954), ביצוע בכורה: משה מורביץ, מרי פרימן, דניאל הופקינס, עוזי ויזל, ג'וליארד, ניו יורק, 1954.
"סונאטה לחליל ופסנתר" (1955), ביצוע בכורה: עמוס אלוני, חליל ותאודור הולדהיים, פסנתר, 1955.
"לעולם נשיר למים", קנטטה גוריאוגרפית למילים של יונת ואלכסנדר סנד (1955), ביצוע בכורה 1956. נכתבה לכבוד חנוכת המוביל הארצי, שהביא מי השקיה ראשונים לקיבוץ רביבים שבנגב.
"בצורת" (1965), שיר לאלט וקלרינט למילים של יהודית כפרי.
"פרק סונאטה" לפסנתר (1956) ביצוע בכורה: המלחין, 1957), וריאציות בצורת שאקונה חופשית.
בשנת 1971 עיבד את היצירה, בתוספת שינויי מבנה, ל"שאקונה לפסנתר בארבע ידיים" ובשנת 1977, אחרי שינויים נוספים, נוצרה "שאקונה לקשתנים".
ביצוע בכורה: התזמורת הקאמרית הקיבוצית בניצוח נעם שריף 1978. היצירה בוצעה על ידי התזמורת הפילהרמונית הישראלית בשנת 2013.
"קינת דוד" לסולנים, מקהלה ותזמורת קאמרית (1957), קנטטה כוריאוגרפית שנושאה קינת המלך דוד על מות שאול ויהונתן על הר הגלבוע, שבית אלפא שוכן למרגלותיו.
"סונאטה לחצוצרה ופסנתר (1958), ביצוע בכורה: יעקב שגיא, חצוצרה, תאודור הולדהיים, פסנתר, 1958.
"קריה יפהפייה" (1959), למילים של שלום שבזי, עיבוד למקהלה בארבעה קולות לשיר תימני מסורתי.
"קונטינואה", אופרה קיבוצית, נכתבה תחילה ללהקה כלית ואחר כך בוצעה בתזמורת (1964), ביצוע בכורה: בניצוח אבי אוסטרובסקי.
"שתים-עשרה מיניאטורות לפסנתר"(1961) ביצוע בכורה: גלילה ריבנר.
"קפריצ'ו לחליל ושני קלרינטים" (1962).
"תרועה, שטיר ומחול" לשתי חצוצרות, קרן וטרומבון (1966).
חמישייה לכלי נשיפה (אבוב, קלרינט, קרן, חצוצרה) ופסנתר (1968).
היצירה נכתבה לסדנת המלחין של אותה שנה כהפגנת התנגדות לרעיון, שיצירה חייבת להיות אוונגרדית כדי להיות ראויה להערכה.
"סונאטה לשני חלילים" (1969) נכתבה בשביל חנוך ושרונה תל אורן.
שלושה קטעים פדגוגיים לכלי נשיפה (1979), אחד לקלרינט (ריצ'רד לסר), אחד לאבוב ובסון (אליהו טורנר ומרדכי רכטמן) ואחד לשלושתם יחד.
היצירה במבנה זה זיכתה את הולדהיים בפרס ליברסון, אך הוא הרחיב אותה בשאר הצירופים האפשריים להרכב זה וקרא ליצירה השלמה "שבע אינוונציות לשלושה כלי נשיפה".
היצירה, בצורתה השלמה, בוצעה לראשונה על ידי יהודה גולני בקלרינט, מיכאל לם באבוב ועוזי שלו בבסון.
הקטעים נבדלים זה מזה במבנה ובאופי ואף ברמת הקושי.
היצירה בוצעה לראשונה על ידי צופן בורר, עמירם שאלתיאל ואיתי חן.
"קונצ'רטו גרוסו" לחמישיית כלי נשיפה ותזמורת כלי קשת בצורה בארוקית (1980), בהזמנת התזמורת הקאמרית.
ביצירה זו עשה שימוש בזרמים שונים של מוזיקה יהודית וישראלית.
יהודה כהן, "נעימי זמירות ישראל", עם עובד, 1991
תאודור גילברט מורל (גרמנית: Theodor Gilbert Morell; 22 ביולי 1886 - 26 במאי 1948), היה רופאו האישי של אדולף היטלר.
מורל למד רפואה בגרנובל ובפריז, ובשנת 1913 הוסמך כרופא.
במלחמת העולם הראשונה שירת כרופא צבאי.
בשנת 1919 פתח מרפאה בברלין, ושנה לאחר מכן נישא לשחקנית עשירה.
הוא מיקד עצמו בשיטות רפואיות בלתי מקובלות, ודחה הזמנות לשמש רופא אישי של השאה הפרסי ומלך רומניה.
עם עליית הנאצים לשלטון בשנת 1933 היה מורל בבעיה: רבים ממטופליו היו יהודים, וגם חזותו החיצונית דמתה לסטריאוטיפ הנאצי של יהודי.
הוא פתר את הבעיה בכך שהצטרף למפלגה הנאצית באפריל 1933, העביר את מרפאתו למקום יוקרתי בברלין, ופרסם עצמו כמומחה לטיפול במחלות מין.
בשנת 1936 טיפל מורל בהיינריך הופמן, צלמו האישי של היטלר, שחלה בזיבה.
האסיסטנטית של הופמן בסטודיו לצילום הייתה אווה בראון, והיא הציגה אותו להיטלר.
היטלר התרשם מהשיטות הבלתי מקובלות של מורל ומינה אותו לרופאו האישי, תפקיד שאותו מילא כמעט עד סיום מלחמת העולם השנייה.
כשגרמניה הובסה מורל הצליח לברוח מברלין לדרום גרמניה באחת הטיסות האחרונות שיצאו משם.
הוא נתפס על ידי האמריקנים, והובא לחקירות במחנה מעצר אמריקני באתר מחנה הריכוז בוכנוואלד.
הוא לא הואשם בשום פשע.
בריאותו התדרדרה במהירות, והוא מת משבץ מוחי ב-26 במאי 1948.
היטלר סבל מפריחה בעור הרגליים, מעוויתות בקיבה, מגזים בבטן ומירידה במשקל.
מורל טיפל בו בתכשירים של ויטמינים שונים ובחיידקי קולי.
היטלר הרגיש הקלה, הפריחה נעלמה ומשקלו עלה.
אמונו במורל גבר ונשאר עד לימים האחרונים בפיהררבונקר בברלין ב-1945. מורל רצה לטפל גם ביתר הצמרת הנאצית, אך הם זלזלו בו והחשיבו אותו כרופא אליל.
הרמן גרינג כינה אותו בלעג "אמן המזרקים של הרייך".
אלברט שפר סיפר בזיכרונותיו כי בשנת 1936 פנה אל מורל בגלל עוויתות קיבה.
לאחר בדיקה שטחית רשם לו מורל טבליות של חיידקי מעיים, דקסטרוז, ויטמינים והורמונים.
שפר לא לקח טיפול זה, ונועץ בפרופסור לרפואה פנימית בברלין אשר קבע כי התסמינים של שפר נובעים מעבודת יתר.
לאחר שהוריד שפר מעומס העבודה אכן נעלמו התסמינים, אך כדי לא לפגוע בהיטלר הוא הודיע לו שהריפוי היה בזכותו של מורל והיטלר נהג לצטט תכופות קביעה זו.
במרץ 1939 הוזעק נשיא צ'כיה אמיל האכה לברלין, והופעל עליו לחץ פסיכולוגי מצד היטלר ועוזריו כדי שיחתום על כתב כניעה.
האכה לא עמד בלחץ, והתעלף.
מורל, שהיה בחדר סמוך, הוזעק והזריק לו זריקת מרץ.
האכה חזר להכרה וחתם על כניעת צ'כיה.
ב-20 ביולי 1944 נפצע היטלר וניצל מהתנקשות בחייו, באירוע שנודע כ"קשר ה-20 ביולי".
ד"ר מורל הוזעק וטיפל בו.
היטלר סבל מכוויות ברגליו, חתכים במצחו ועור תוף קרוע באוזנו.
ד"ר ארווין גיזינג, מומחה לאף אוזן גרון, נקרא לטפל בו.
שמיעתו באוזן הימנית נפגעה, והפגיעות באוזן הפנימית פגעו בשיווי משקלו כך שבשעת הילוכו ניכרה בו הטיה לצד ימין.
ב-22 באפריל 1945 היה היטלר במצב של התמוטטות עצבים, לאחר שהבין שהמצב אבוד.
הוא נסגר בחדרו שפוף ומדוכדך.
מורל נכנס לחדרו ורצה לתת לו גלוקוז בלתי מזיק, אך היטלר הגיב בהתפרצות משולחת רסן והאשים את מורל בניסיון לסמם אותו במורפיום.
הוא איים להוציא להורג את מורל הרועד מפחד, ופיטר אותו בחמת זעם.
את מקומו תפס רופא האס אס ד"ר לודוויג שטומפפגר, שהמית כעבור מספר ימים את ילדיו של יוזף גבלס בכמוסות ציאניד.
תאודור דה באנוויל היה משורר וסופר צרפתי.
דה באנוויל נולד בעיר מולן במחוז אלייה שבחבל אוברן בצרפת לאב שהיה קצין בצי המסחרי הצרפתי.
ימי נעוריו עברו עליו בחוסר עניין כאשר למד בבית הספר התיכון קונדרסה בפריז.
הוא התבדל מחבריו לכיתה ולא השתתף אתם באירועים כלשהם.
אחרי שסיים את למודיו בבית הספר התיכון הקדיש את עצמו לספרות.
ב-1842 פרסם את קובץ החרוזים "הפסלים" וב-1846 את הקובץ "הנטיפים התלויים".
שני קובצי שירה אלה נתקבלו בביקורת עוינת, אך גרמו לידידותו עם המשורר אלפרד דה ויניי, והוא הקדיש את כל זמנו ליצירה ספרותית ולבקורת הספרות.
החל ב-1853 פרסם ספרים ובהם "מחקר על המנהגים של פריז" שבו תיאר את חייהם של אנשי החברה הגבוהה שבעיר.
הוא פרסם מאמרים בכתבי עת לספרות ושימש גם כמבקר תיאטרון של מספר עיתונים.
דה באנוויל התגורר בעיקר בפריז והיה אהוד על החוגים הספרותיים של העיר.
הוא פרסם קובצי שירה נוספים ובהם הקובץ "מזמורי לוליינות" (1857) שאותו הקדיש לויקטור הוגו וזכה בעידודו.
ב-1858 הוא זכה באות לגיון הכבוד הצרפתי.
ב-1866 נשא לאישה את מארי אליזבט רושגרוס וב-1867 הקדיש לה את קובץ שיריו "הגולים".
ב-1868 השתתף בעריכת המהדורה השלישית של קובץ שיריו הנודע של שארל בודלר "פרחי הרע".
דה באנוויל היה אחד האנשים בעלי ההשפעה הגדולה ביותר בספרות הצרפתית של תקופתו.
בהשפעתו החל להופיע ב-1866 כתב העת לספרות "הפארנאסוס בן זמננו" שביטא את רעיונותיה של קבוצת משוררים שבה היה חבר שדגלה באידיאל של תאופיל גוטייה "אמנות לשם אמנות" ושהקימה את אסכולת הפארנאס בשירה הצרפתית.
הוא טיפל באופן מיוחד בבעיות הסגנון בשירה, עשה ניסיונות להעשירה והחיה צורות שירה עתיקות כמו הבלדה והרונדו.
היו כאלה שדחו את שירתו כחסרת רגש וחסרת דמיון, אך השפעתו הגדולה אפשרה למספר רב של משוררים צעירים להתנתק מן הסגנון הרגשני המעושה שהשתרש בשירה ובספרות של תקופתו.
בין משוררים אלה ניתן למנות את המשורר הצעיר ארתור רמבו שבמאי 1870 שלח לו את שירו "אופליה" וקיבל את תמיכתו בצורת המלצה למוציא לאור אלפונס למר.
דה באנוויל מת בפריז ב-1891 ונקבר בבית הקברות מונפרנאס שבעיר.
אחד הרחובות של הרובע השבעה עשר של פריז נושא את שמו.
תאודור הרצקה היה כלכלן ועיתונאי אוסטרו-הונגרי, יהודי.
הרצקה נולד למשפחה יהודית מסורתית.
למד באוניברסיטת וינה ובאוניברסיטת בודפשט.
בשנת 1872 מונה לעורך הכלכלי של העיתון הווינאי ה"נויה פרייה פרסה", שאותו ערך עד שנת 1879. בשנה זו ייסד את העיתון "וינר אלגמיינה צייטונג" , שאותו ערך עד 1886. לאחר מכן ערך עוד מספר עיתונים.
התאוריות הכלכליות שפרסם הרצקה הקנו לו שם כתאורטיקן כלכלי.
בעבודתו ככלכלן תמך הרצקה באימוץ סטנדרט הזהב.
תמך בהוזלת התחבורה הציבורית, בייחוד הרכבות.
בשנת 1874 ייסד, יחד עם כמה מאלה שהיו שותפים לדעותיו, את החברה האוסטרית לכלכלה, והשתתף בעבודתה.
בשנת 1890 יצא לאור בלייפציג הרומן האוטופי "פריילנד: חזון עתיד סוציאלי" .
בספרו מתאר הרצקה מדינה אוטופית שתקום באפריקה, ואשר תתבסס על קואופרטיבים יצרניים שהחברוּת בהם וולונטרית, ורווחת אזרחיה תנבע גם ממכונות (רובוטים) ופיתוחים טכנולוגיים אחרים.
הספר הפך לרב-מכר ותורגם לכל השפות האירופיות החשובות.
הרצקה סחף אחריו תומכים רבים, והצליח לארגן אספה של תומכי הרעיון ממדינות שונות.
באספה זו הוחלט לנסות לרכוש קרקעות באפריקה הבריטית שישמשו להקמת החברה האוטופית.
כאשר הגיעה המשלחת ליעדה התברר כי בשל המתחים שבין הקיסרות האוסטרית לבין הבריטים, לא היו האנגלים מוכנים למכור אדמות לארגון שמרכזו בווינה.
הרצקה היה מיודד עם יוהנס ברהמס.
לאחר מלחמת העולם הראשונה התיישב הרצקה בוויסבאדן, ושם נפטר ב-1924 בגיל 80.
כתבים נוספים פרי עטו של הרצקה:
Das Wesen des Geldes, Leipzig, 1887 (בו הוא ממליץ על אימוץ סטנדרט הזהב באוסטריה);
תאודור הרמן אלברט דרייזר היה סופר ועיתונאי אמריקאי.
דרייזר היה חלוץ האסכולה הנאטורליסטית ונודע בתיאור דמויות, שערכן טמון לא בקוד המוסרי שלהם, אלא בנחישותן להתגבר על כל מכשול בדרכן, ובבניית מצבים ספרותיים, הדומים יותר למחקרים בטבע מאשר למעשים, שיש בהם משום בחירה אישית והכוונה.
דרייזר נולד בטרה הוט שבאינדיאנה לשרה וליוהאן פאול דרייזר, בפטיסט מחמיר.
יוהאן פאול דרייזר היה מהגר גרמני ומוצאה של שרה היה בקהילת החוואים המנוניטים ששכנה סמוך לדייטון שבאוהיו; משפחתה נידתה אותה עקב נישואיה לג'ון והמרת דתה לקתוליות.
תאודור היה השנים-עשר בשלושה-עשר ילדים (התשיעי בין העשרה ששרדו).
הפזמונאי פול דרסר (דרייזר) (1859-1906) היה אחיו הבכור.
בשנים 1889–1890 למד תאודור באוניברסיטת אינדיאנה אך לא סיים את התואר.
בשנים הבאות החל לכתוב לעיתון "שיקגו גלוב" ואחר ל"גלוב-דמוקרט" של סנט לואיס.
הוא כתב כמה מאמרים על סופרים כגון נתנאל הותורן, ויליאם דין האוולס, ישראל זנגוויל וג'ון ברואוס וריאיין אנשי ציבור כמו אנדרו קרנגי, מרשל פילד, תומאס אדיסון ותיאודור תומאס.
ראיונות אחרים שערך כללו את ליליאן נורדיקה, אמיליה א.
באר, פיליפ ארמור ואלפרד שטיגליץ.
בשנת 1898 נשא לאישה את שרה וייט.
השניים נפרדו בשנת 1909, אך לא התגרשו מעולם באופן רשמי.
הרומן הראשון של דרייזר, "האחות קרי" (1900), מביא את סיפורה של אישה צעירה, הנמלטת מחיי הכפר שבו נולדה אל הכרך (שיקגו) ושוקעת בדרך חיים נלוזה.
בסרט שהבמאי ויליאם ויילר יצר על פי הספר בשנת 1952 כיכבו לורנס אוליבייה וג'ניפר ג'ונס.
הרומן השני שלו, "ג'ני גרהרדט", יצא לאור בשנת 1911. רבים מן הרומנים הבאים של דרייזר עסקו באי-שוויון חברתי.
הצלחתו המסחרית הראשונה הייתה "טרגדיה אמריקאית" (1925), שסרטים על פיו נוצרו בשנת 1931 וב-1951. בשנת 1892, כשהחל לעבוד כעיתונאי, "החל לתת את דעתו על פשע מסוג מסוים, שהתגלה כנפוץ מאוד בארצות הברית.
נראה, שסוג פשיעה זה נובע מן העובדה, שכמעט כל אדם צעיר היה נתון לשאפתנות גוברת והולכת להגיע למעמד כלכלי וחברתי." "ציד ממון היה למחלה", שהתבטא לעיתים קרובות בפשע, שהיה ייחודי לאמריקה, צורות רבות של רצח למען כסף...
המאהב הצעיר והשאפתני של נערה חסרת אמצעים...
[נותן עיניו] בנערה מושכת יותר, שיש לה כסף או עמדה בחברה...
לא תמיד התאפשר לו להשתחרר בנקל מן הנערה הראשונה." דרייזר אסף, לדבריו, סיפורים כאלה מדי שנה בין 1895 ל-1935. מקרה הרצח של אייוויס לינל בשנת 1911 בידי קלרנס ריצ'סון עניין אותו במיוחד.
בשנת 1919 היה רצח זה הבסיס לאחד משני רומנים נפרדים שדרייזר החל לכתוב.
הרצח של גרייס בראון בידי צ'סטר ג'ילט היווה לבסוף את הבסיס ל"טרגדיה אמריקאית".
דרייזר נודע בעיקר כמחבר רומנים, אך בשנת 1918 הוציא לאור קובץ ראשון של סיפורים קצרים, "חופשי וסיפורים אחרים".
ספריו האחרים הם "הגאון" ו"טרילוגיית תשוקה" (רומן בשלושה חלקים על חייו הייחודיים של איל החשמליות של שיקגו צ'ארלס טייסון ירקס, הכולל את הספרים "איש הכספים" (1912), "הטיטאן" (1914) ו"הסטואיקן").
האחרון יצא לאור לאחר מות הסופר, בשנת 1947.
דרייזר היה מעורב בכמה מערכות נגד עוול חברתי, בהן מעשה הלינץ' בפרנק ליטל, אחד המנהיגים של "פועלי התעשייה בעולם", פרשת סאקו וונצטי, גירושה של אמה גולדמן והרשעתו של מנהיג האיגוד המקצועי טום מוני.
דרייזר, סוציאליסט מושבע, כתב כמה ספרי עיון בנושאים פוליטיים, בהם "דרייזר מתבונן ברוסיה" (1928), תולדת ביקורו בברית המועצות בשנת 1927, "אמריקה הטראגית" (1931) ו"אמריקה ראויה להצלה" (1941).
הוא צפה קפיטליזם וסדר עולמי עתידי, בדגש על תכתיב צבאי-אמריקאי, ובשל חזונו זה, יחד עם הביקורת החריפה שמתח עליו, היה לצנינים בעיני אנשי ממשל ונושאי משרות בכירות.
"ג'ני גרהרדט", (Jennie Gerhardt (1911) עברית בהוצאת זלקוביץ, 1954, תרגום א.
"הגאון" (The Genius) (1915), עברית בהוצאת זלקוביץ
"טרגדיה אמריקאית" (An American Tragedy) (1925) עברית: הוצאת עידית, 1955?
תרגום אברהם אהרוני; "מועדון הספר הטוב", הוצאת מזרחי, 1960.
"פיבי האבודה" (The Lost Phoebe) (1918), תרגום עודד פלד, בתוך "ורד לאמילי", הוצאת עקד/גוונים, 1993.
תאודור זְלוֹצִיסְטִי היה רופא, סופר ומתרגם יהודי-גרמני, מראשוני הציונות.
תאודור זלוציסטי נולד בשנת 1874 באחוזת בורשסטובו שבקרבת העיר דנציג, אז בקיסרות הגרמנית.
אביו, זאב וולף, היה שוחט.
החל ללמוד רפואה באוניברסיטת ברלין, ושם היה שותף, לצדם של היינריך לווה, ארתור הנטקה, שמריהו לוין, ליאו מוצקין ומרטין בובר, להקמת אגודת הסטודנטים הציוניים בברלין, "ישראל הצעיר", ב-1892 , שב-1895 שינתה את שמהּ ל"התאחדות הסטודנטים היהודים" (Vereinigung Jüdischer Studenten, ובראשי תיבות: V.j.St), כמשקל נגד ל"אגודת הסטודנטים הגרמניים" האנטישמית.
בשנת 1897, בעת לימודיו בברלין, נבחרו זלוציסטי ואשתו לצירים לקונגרס הציוני הראשון שנערך בבזל.
אשתו של זלוציסטי, חולדה תומשבסקי, הייתה אחת הנשים היחידות מבין צירי הקונגרס.
משנת 1900 עבד כרופא עיניים בברלין.
במקביל, כתב בעיתוני יהדות גרמניה, "די ולט" (גרמנית: "העולם") של תאודור הרצל ו-"Ost und West" (גרמנית: "מזרח ומערב") מייסודו של דייוויס טריטש.
בשנת 1912 היה בין יוזמי החלטה שקראה לכל חברי התנועה הציונית ליישם את רעיון העלייה לארץ ישראל באופן אישי, ובשנת 1913 הגיע לביקור בארץ ישראל.
במהלך מלחמת העולם הראשונה שירת כרופא באיסטנבול, סייע לפליטים יהודיים מארץ ישראל שהגיעו לטורקיה, ופעל אצל השלטונות הטורקיים להקל על יהודי ארץ ישראל.
בשנת 1921 עלה עם אשתו לארץ ישראל בעלייה השלישית, השתקע בעיר תל אביב ועבד בהּ כרופא.
בנוסף, כיהן כחבר מועצת עיריית תל אביב והיה חבר בהנהלת העירייה.
בשנת 1932 היה ממייסדי "התאחדות עולי גרמניה", כיהן כנשיאהּ הראשון עד 1935 לצד הרופא ד"ר ארנסט לוי (באופן רשמי נבחר זלוציסטי בינואר 1933 לנשיא יחיד, אך בפועל הוסיף לוי לעמוד עמו בראש ההתאחדות, ונשא בעיקר הנטל), ושימש עורך ביטאון ההתאחדות "MB-יקינתון".
זלוציסטי חיבר ספר על משה הס כסוציאליסט ציוני, הוציא לאור את כתביו, ותרגם את ספרו רומא וירושלים.
כן עסק בחקר יהדות מזרח אירופה ובספרות יידיש, ותרגם ספרים מיידיש לעברית ולגרמנית.
בנוסף, חיבר מאמרים בנושאי רפואה, וב-1937 כתב את "קלימטולוגיה ופתולוגיה בארץ ישראל", ספר יסוד בתחום.
בערוב ימיו עבר זלוציסטי לחיפה, והתגורר בבית בשכונת אחוזה שתוכנן בידי האדריכלית לוטה כהן, מחלוצות האדריכלות בארץ ישראל.
נפטר בשנת 1943 ונקבר בבית הקברות טרומפלדור בתל אביב.
על שמו קרויים רחובות בתל אביב, בירושלים ובחיפה (רח' הרופא).
משה הס (תרגם מגרמנית: יוסף אליהו הלר), ירושלים: ר' מס, תש"ה-תש"י.
משה הס ובני דורו – אגרות ממנו ואליו (נאספו ונערכו בידי תיאודור זלוציסטי; תרגום, מבוא, הערות ומפתח בידי גצל קרסל), תל אביב: עם עובד, תש"ז.
שאלת הטבק בארץ ישראל, תל אביב: (החברה להתפתחות הכלכלית של ארץ ישראל), תרפ"ו.
תאודור שמואל מוצקין היה מתמטיקאי יהודי-אמריקאי.
אביו, לאו מוצקין, החל קודם לכן דוקטורט במתמטיקה באוניברסיטת ברלין בהנחיית לאופולד קרונקר, אולם לא סיים את לימודיו בשל התמסרותו לפעילות ציונית.
מוצקין הבן גילה כישרון למתמטיקה כבר מגיל צעיר והחל בלימודיו האקדמיים בגיל 15. בהתאם למסורת הלימוד בגרמניה באותה תקופה, מוצקין עבר בין מספר אוניברסיטאות, אוניברסיטת גטינגן, אוניברסיטת פריז ואוניברסיטת ברלין.
באחרונה הוא כתב את תזת הדיפלומה בהנחיית ישי שור על מבנים אלגברים.
מוצקין השלים דוקטורט בשנת 1934 באוניברסיטת בזל בנושא אי-שוויונות ליניאריים בהנחיית אלכסנדר אוסטרובסקי.
ב-1935 מונה מוצקין כ"מדריך" בחוג למתמטיקה באוניברסיטה עברית.
בירושלים פגש את נעמי אורנשטיין ונישא לה.
לזוג נולדו שלושה בנים: אריה לאו, יוסף אלחנן וגבריאל.
מוצקין עבד כקריפטוגרף עבור הממשלה הבריטית בזמן מלחמת העולם השנייה.
הוא כתב מאמר משותף עם אריה דבורצקי על אנליזה קומבינטורית.
מוצקין נתקל בקשיים בקבלת מינוי באוניברסיטה, ובעקבות זאת היגר לארצות הברית ב-1948.
בארצות הברית שהה מוצקין שנתיים באוניברסיטת הרווארד ובאוניברסיטת בוסטון.
ב-1950 קיבל מינוי במכון לאנליזה נומרית באוניברסיטת קליפורניה בלוס אנג'לס ולאחר 10 שנים התמנה כפרופסור למתמטיקה.
במכון עבד על תורת הקירובים ושיתף פעולה עם יוסף ואלש.
נושא אחר בו עסק היה בעיות גאומטריות שחלקן מערב את תורת רמזי.
מוצקין כתב מאמרים רבים על תורת הגרפים.
הוא התעניין בקמירות ושילב זאת עם העניין שלו בגאומטריה ובתורת הגרפים.
שלושת בניו של תאודור מוצקין היו לאנשי אקדמיה.
בנו אריה ליאו מוצקין היה מזרחן (אשתו, דליה מוצקין, היא מתמטיקאית); בנו גבריאל מוצקין הוא פילוסוף באוניברסיטה העברית וכיום ראש מכון ון ליר; ובנו אלחנן מוצקין הוא מתמטיקאי.
מוצקין היה הראשון שהצביע על תחומים ראשיים שאינם חוגים אוקלידים, כגון .
בעבודתו על פאונים רב-ממדיים, המערבת גם מערכות של אי-שוויונות, שכלל מוצקין שיטה של פורייה לכדי אלגוריתם לצמצום מספר המשתנים במערכת של אי-שוויונות ליניאריים.
היה הראשון שפיתח את שיטת התיאור הכפול לספירת המקצועות של פאון רב-ממדי, שבו נעזרים בתחום הגאומטריה החישובית.
בקומבינטוריקה נקרא על-שמו מספר מוצקין השווה למספר הדרכים השונות לחבר n נקודות על היקפו של מעגל, במיתרים שאינם חוצים זה את זה.
מיוחסת לו האמירה על תורת רמזי, "חוסר סדר מושלם הוא בלתי אפשרי".
תאודור לוקס פיינינגר היה צלם וצייר יהודי אמריקאי ממוצא גרמני.
בגיל 16 נרשם לבית הספר באוהאוס שאביו נמנה עם מייסדיו, למד ציור וניגן בתזמורת הג'אז של בית הספר.
פיינינגר צילם את חיי היום-יום בבית הספר בסגנון צילומי חדשני, ומכר תצלומים לפרסום באמצעות סוכנות Dephot בברלין.
ב-1929 השתתף בתערוכת הצילום Film und Foto בשטוטגרט.
תצלומיו מאותה תקופה הוצגו ב-2001 בתערוכה הקבוצתית "רוקדים על הגג - צילום והבאוהאוס" במוזיאון המטרופוליטן לאמנות בניו יורק.
החל בשנת 1930 התמקד פיינינגר בציור.
בשנים הראשונות חתם בשם "תאודור לוקס" כדי לא לקבל יחס מיוחד בגלל אביו המפורסם.
באותה תקופה הרבה לצייר נופים ימיים וספינות מפרש.
הוא חי שלוש שנים בפריז, היגר לארצות הברית ב-1936, וב-1937 הציג תערוכת יחיד ראשונה בניו יורק.
מאוחר יותר צייר דיוקנאות עצמיים בהשפעת אוטו דיקס, וסדרת תמונות של קטרי רכבת.
מתחילת שנות ה-60 צייר בסגנון מופשט למחצה, שהושפע מציוריהם של אביו ושל וסילי קנדינסקי.
בתקופת מלחמת העולם השנייה שרת פיינינגר בצי האמריקני כאיש מודיעין.
כאשר חזר לעסוק בצילום, באמצע שנות ה-40, צילם נופים עירוניים של ניו יורק, ספינות, רכבות ומשאיות.
תצלומים אלה לא נועדו לפרסום, ובשנות ה-50 הפסיק לצלם.
תחילה לימד בשרה לורנס קולג' בברונקסויל, ניו יורק, ובהמשך השתקע בקיימברידג' שבמסצ'וסטס, ולימד במוזיאון פוג של אוניברסיטת הרווארד.
מ-1962 עד פרישתו ב-1975 לימד בבית הספר שליד המוזיאון לאמנות בבוסטון (SMFA) .
ב-1954 נישא לפטרישה רנדל, שנפטרה ב-1999. מנישואים אלה נולדו שלושה בנים.
תאודור גברה סלאסי (בצ'כית: Theodor Gebre Selassie, נולד ב-24 בדצמבר 1986 בטשביץ' שבצ'כוסלובקיה) הוא כדורגלן עבר צ'כי ששיחק בעמדת המגן הימני.
אביו של גברה סלאסי נולד באתיופיה, והיגר לצ'כוסלובקיה כדוקטור לרפואה, בתקופה בה שרר קומוניזם בצ'כוסלובקיה.
אמו של גברה סלאסי היא צ'כית, ואחותו משחקת בנבחרת כדוריד הנשים של צ'כיה.
גברה סלאסי עצמו נולד בצ'כוסלובקיה, ובבגרותו קיבל חינוך גבוה וכמעט נטש את הכדורגל כדי להתקדם באקדמיה, אך נשאר לבסוף בכדורגל.
גברה סלאסי החל שיחק בשנות נעוריו במועדונים ולקה מזיריצ'י וויסוצ'ינה ייהלבה, כאשר גם בתחילת קריירת הבוגרים שלו הוא שיחק ביילהבה והושאל בחזרה למזיריצ'י.
בעונת 2007/08 עבר לשחק בסלביה פראג, שם שיחק עונה אחת בלבד, בה זכה באליפות ליגת העל הצ'כית.
בתום עונה זו עבר לסלובן ליברץ, שם שיחק שלוש עונות והפך לשחקן מפתח בקבוצה.
בעונת 2011/12 זכה גברה סלאסי באליפות נוספת, הפעם עם סלובן ליברץ.
בתום עונה זו, לאחר הצלחתו בקבוצה וביורו 2012, עזב גברה סלאסי את ליברץ לאחר שהבקיע שמונה שערי ליגה ב-97 הופעות וחתם בורדר ברמן לארבע שנים.
במשחק הבכורה של גברה סלאסי בורדר ברמן, באוגוסט 2012, הוא הבקיע שער שוויון בהפסד הליגה 1–2 לבורוסיה דורטמונד.
בהמשך, הפך גברה סלאסי לשחקן הרכב קבוע בורדר ברמן, כאשר הוא משתף פעולה בהגנת הקבוצה עם קלמנס פריץ, אסאני לוקימיה וסנטיאגו גרסיה.
ביוני 2021 חזר לאחר 9 שנים בורדר ברמן לסלובן ליברץ.
גברה סלאסי הוא השחקן הראשון בעל השורשים האפריקאים שמשחק בנבחרת צ'כיה.
הופעת הבכורה שלו נערכה בתיקו 0-0 מול נבחרת פרו במסגרת גביע קירין.
גברה סלאסי השתתף עם נבחרת צ'כיה ביורו 2012 בו הודחה צ'כיה ברבע הגמר על ידי נבחרת פורטוגל, והציג יכולת טובה.
במשחק מול נבחרת רוסיה בשלב הבתים של יורו 2012, ספג גברה סלאסי קריאות גזעניות מאוהדי רוסיה, במשחק בו ניצחה רוסיה בתוצאה 1–4. את שערו הבינלאומי הראשון הבקיע גברה סלאסי במוקדמות מונדיאל 2014 בניצחון 1–3 על נבחרת מלטה, אך כשל להעפיל עם הנבחרת למונדיאל 2014 עצמו.
תאודור דיפר , היה כומר, מתנגד המשטר הנאצי וחסיד אומות העולם מגרמניה.
דיפר החל את לימודי הכמורה בשנת 1921. הוא למד בסמינרים תאולוגיים בבלאוברן (Blaubeuren) שבדרום באדן-וירטמברג וכן בטיבינגן.
דיפר היה ויקאר באבינגן (Ebingen) , בהיילברון, בשטוטגרט וב"כנסייה האוונגלית-לותרנית בווירטמברג" , בווירטמברג.
בשנת 1930 החל לכהן בתור כומר.
בתקופת השלטון הנאצי בגרמניה הטיף דיפר מעל דוכן כנסייתו נגד המפלגה הנאצית.
הוא היה חבר בכנסיית הווידוי - כנסייה שהתנגדה למשטר הנאצי.
בדצמבר 1937 נאסר עליו לפרסם דברים ולשאת דברים בכנסייתו.
ב-1938 נכלא ל-21 יום במחנה הריכוז ולצהיים (Schutzhaftlager Welzheim) .
משנת 1938 היה דיפר כומר של קהילת רייכנבאך אן דר פילס (Reichenbach an der Fils) .
דיפר שיתף פעולה עם אלפרד דילגר, שביתו בקנשטט הסמוכה היה מקום מפגש סודי לחברי כנסייתם בווירטמברג.
בסוף 1943 הפנו חברי כנסייתו של דיפר בברלין יהודים נרדפים אל אזור מגוריו של דיפר.
הקבוצה בה פעלו דיפר ועמיתיו, אלפרד דילגר ואוטו מריקה, העניקה מקלט ליהודים נרדפים אלה.
לימים הוכרו גם דילגר ומריקה בתור חסידי אומות העולם.
באביב 1944 קלטו דיפר ואשתו בביתם את בני הזוג מקס ואינס קרקאואר (Krakauer) , תחת השם הבדוי אקרמן (Ackermann).
הם עשו זאת למרות סכנת המוות שאיימה על מסתירי יהודים.
כדי להרגיע את חשדות השכנים הציגו בני הזוג דיפר את היהודים המסתתרים בתור תושבי ברלין, ממוצא ארי, שאיבדו את ביתם ואת כל רכושם בהפצצות האוויריות של בעלות הברית.
בני הזוג קרקאואר נותרו בביתם של בני הזוג דיפר כחודש.
שהות של היהודים לתקופה ממושכת יותר הייתה מחייבת את דיפר לרשום את היהודים במשטרה המקומית, ועל כן הועברו היהודים למקומות מסתור אחרים - גם זאת בסיוע הכומר דיפר.
בדצמבר 1944 שבו בני הזוג קרקאואר לביתם של בני הזוג דיפר, והסתתרו שם שוב כחודש, עד ינואר 1945. זאת למרות שדיפר היה תחת מעקב של הגסטפו, בתור חשוד בהתנגדות למשטר.
משנת 1945 היה דיפר כומר בכנסייה בנירטינגן (Nürtingen) .
משנת 1959 עד 1969 היה כומר בכנסייה בלודוויגסבורג.
משנת 1956 היה יושב ראש הכנסייה האוונגלית בגרמניה .
בספר זכרונות שפרסם מקס קרקאואר אחרי המלחמה תיאר את הכומר דיפר בתור דמות מרכזית בהצלתו.
בשנת 2003 נקראה כיכר ברייכנבך אן דר פילס על שם דיפר.
בשנת 2008 הכיר יד ושם בתאודור דיפר ובאשתו הילדגארד בתור חסידי אומות העולם.
תאודור טולסדורף , היה מהבולטים במפקדי הצבא הגרמני במלחמת העולם השנייה, אחד מעשרים-ושבעה מפקדים שקיבלו את העיטור הצבאי הגבוה – צלב האבירים של צלב הברזל עם עלי אלון, חרבות ויהלומים.
טולסדורף נולד ב-3 בנובמבר 1909 בלהנארטן (כיום בפולין), האימפריה הגרמנית.
בהיותו בן חמש פרצה מלחמת העולם הראשונה, וטולסדורף ומשפחתו פונו מביתם בעקבות הפלישה הרוסית לפרוסיה המזרחית.
לאחר מותו של אביו בשנת 1919 ירש טולסדורף את אחוזות המשפחה, וניהל אותה תוך שהוא ממשיך את לימודיו בגימנסיה בקניגסברג.
בשנת 1934 התגייס טולסדורף לוורמאכט, והצטרף לרגימנט הרגלים ה-1 בדיוויזיה ה-1. ב-1 בפברואר 1936 הועלה לדרגת סמל, וב-1 ביוני 1936 הועלה לדרגת לויטננט.
ב-1 באוקטובר 1938 הועלה טולסדורף לדרגת אובר-לויטננט, וב-1 באפריל 1939 מונה למפקד פלוגת הנ"ט ה-14, שהייתה חלק מרגימנט הרגלים ה-22 בדיוויזיה ה-1.
במהלך המערכה בפולין פיקד טולסדורף על פלוגתו, ואף נפצע במהלך הקרבות.
במהלך המערכה על צרפת שוב לחם טולסדורף עם פלוגתו, ושוב נזקק לטיפול רפואי בעקבות פציעה.
במהלך מבצע ברברוסה לחם טולסדורף עם פלוגתו בזירה הצפונית, ואף נפצע 3 פעמים במהלך הקרבות, אך רק ב-21 בנובמבר 1941 הסכים להתפנות לבית חולים.
ב-1 בדצמבר אותה שנה הועלה טולסדורף לדרגת האופטמן, וב-4 בדצמבר הוענק לו עיטור צלב האבירים של צלב הברזל.
באפריל 1942 חזר טולסדורף לחזית והשתתף בקרבות סביב אגם לדוגה, ובמהלכם אף איבד חלק מרגלו הימנית.
ביוני אותה שנה הוענק לו עיטור הצלב הגרמני בזהב, וב-20 בספטמבר נפצע טולסדורף מכדור בראשו.
ב-1 בינואר 1943 הועלה טולסדורף לדרגת מיור, ומונה למפקד הגדוד ה-1 ברגימנט הרובאים ה-22. ביולי 1943 השתתף טולסדורף עם גדודו בקרב השלישי על אגם לדוגה, ועל פעולותיו בקרב קיבל ב-15 בספטמבר תוספת עלי אלון לעיטור צלב האבירים של צלב הברזל.
בסוף שנת 1943 הועברה הדיוויזיה ה-1 לגזרה הדרומית, שם לחמה באזור ויניצה ואודסה, ובאחד הקרבות נפצע טולסדורף בבטנו.
לאחר החלמתו הועלה טולסדורף ב-1 באפריל 1944 לדרגת אוברסט לוטננט, ומונה למדריך בבית הספר הצבאי במץ.
ב-14 ביולי אותה שנה הועלה טולסדורף לדרגת אוברסט, ומונה למפקד רגימנט הרגלים ה-22. טולסדורף לחם עם הרגימנט במהלך מבצע בגרטיון בניסיון להשאיר את וילנה בידיים גרמניות, ועל כך קיבל ב-18 ביולי באופן אישי מהיטלר תוספת חרבות לעיטור צלב האבירים של צלב הברזל.
בין ה-25 ביולי ל-31 באוגוסט 1944 השתתף טולסדורף בקורס מפקדי דיוויזיות, ולאחר מכן קיבל ב-1 בספטמבר את הפיקוד על דיוויזיית הפולקסגרנדיר ה-340. בתחילה הייתה הדיוויזיה חלק מהקורפוס ה-81 במסגרת הארמייה ה-15, אולם במהלך הקרב על הבליטה הועברה הדיוויזיה תחת פיקוד הקורפוס ה-80 במסגרת הארמייה השביעית, ולחמה עמו בקרבות בבליטה.
טולסדורף הצליח להחזיר את כוחותיו לגרמניה, וב-30 בינואר 1945 הועלה לדרגת גנרל מיור.
ב-18 במרץ הועלה טולסדורף לדרגת גנרל לוטננט, וקיבל תוספת יהלומים לעיטור צלב האבירים של צלב הברזל.
ב-1 באפריל מונה טולסדורף למפקד הקורפוס ה-82, ולחם עמו בקרבות בהסן ובבוואריה.
ב-8 במאי 1945 נכנע טולסדורף יחד עם כוחותיו באוסטריה, לכוח מהרגימנט ה-506 מהדיוויזיה המוטסת ה-101 האמריקנית.
טולסדורף שוחרר מהשבי ב-9 במאי 1947. לאחר שחרורו עסק טולסדורף בעבודות שונות, ובשנת 1954 נעצר על כך שהורה להרוג עריק ללא צידוק משפטי.
טולסדורף נשפט ל-3 וחצי שנות מאסר, אולם זוכה במשפט חוזר.
לאחר מכן ניהל חברת אספלט בדורטמונד, וב-25 במאי 1978 מת כתוצאה מתאונה קשה.
תאודור יוסטאך, רוזן פפאלץ-זולצבאך היה רוזן פפאלץ-זולצבאך בין השנים 1708–1732.
תאודור יוסטאך נולד ב-14 בפברואר 1659 בזולצבאך, לכריסטיאן אוגוסט, רוזן פפאלץ-זולצבאך ולאמליה מנסאו-זיגן, בתם של יוהאן השביעי, רוזן נסאו-זיגן ומרגרטה משלזוויג-הולשטיין-זונדרבורג.
בשנת 1708 מת אביו כריסטיאן אוגוסט, רוזן פפאלץ-זולצבאך, ותאודור יוסטאך עלה לשלטון במקומו.
בשנת 1714 ויתר תאודור יוסטאך על זכויותיו בפארקשטיין-ויידן תמורת 200,000 גילדן, ובשנת 1727 ויתר על טענתו לדוכסות יוליך-ברג לטובת בנו הבכור יוזף קרל, רוזן פפאלץ-זולצבאך.
ב-11 ביולי 1732 מת תאודור יוסטאך, ובנו יוהאן כריסטיאן, רוזן פפאלץ-זולצבאך עלה לשלטון במקומו.
ב-9 ביוני 1692 התחתן תאודור יוסטאך עם מריה אלאונורה, רוזנת הסן-רוטנבורג, בתם של וילהלם, רוזן הסן-רוטנברג ומריה, רוזנת לוונשטיין-ורטהיים-רוכפורט, ממנה נולדו לו 9 ילדים:
מריה אנה אמליה אוגוסטה, רוזנת פפאלץ-זולצבאך (1693–1762)
פרנציסקה כריסטינה, רוזנת פפאלץ-זולצבאך (1696–1776)
ארנסטינה, רוזנת פפאלץ-זולצבאך (1697–1775), התחתנה עם וילהלם השני, רוזן הסן-ואנפריד-ריינפלס
יוהאן וילהלם, רוזן פפאלץ-זולצבאך (1698–1699)
יוהאן כריסטיאן, רוזן פפאלץ-זולצבאך (1700–1733)
אליזבת אלאונורה, רוזנת פפאלץ-זולצבאך (1702–1704)
אנה כריסטינה, רוזנת פפאלץ-זולצבאך (1704–1723), התחתנה עם קרלו אמנואלה השלישי, מלך סרדיניה
יוהאן וילהלם אוגוסט, רוזן פפאלץ-זולצבאך (1706–1708)
תאודור יוסטאך, רוזן פפאלץ-זולצבאך בית ויטלסבאך נולד:14 בפברואר 1659 מת:11 ביולי 1732 כריסטיאן אוגוסט רוזנות פפאלץ-זולצבאך 1708–1732 יוהאן כריסטיאן
תאודור ויגאנד (Theodor Wiegand; 30 באוקטובר 1864, בנדורף שבחבל הריין – 19 בדצמבר 1936, ברלין, גרמניה) היה ארכאולוג גרמני, שנודע בחפירותיו במערב אסיה הקטנה, מנהל אוספי העתיקות במוזיאונים של ברלין, ממקימי מוזיאון פרגמון ונשיא המכון הארכאולוגי הגרמני .
תאודור ויגאנד למד תולדות האמנות, ארכאולוגיה והיסטוריה של העת העתיקה במינכן, ברלין ופרייבורג.
ב-1884 הועסק במשלחת וילהלם דורפפלד בחפירות האקרופוליס באתונה.
ב-1885 הצטרף למשלחת החפירות של קרל הוּמַן בפריאנה שבדרום-מערב טורקיה.
כעבור שנה, אחרי מותו הפתאומי של הומן, נתמנה ויגאנד הצעיר למנַהל המשלחת ואף ירש את מִשׂרתו של הומן כנציג המוזיאונים המלכותיים של פרוסיה, תחילה בבסיסם שבסמירנה ואחרי כן בקונסטנטינופול, שבה גם כיהן כיועץ בנספחוּת המדעית בשגרירות גרמניה.
בתפקידיו אלה ייצג את האינטרסים הארכאולוגיים של גרמניה באימפריה העות'מאנית, עסק בתיאום בין משלחות החפירות במזרח התיכון (כולל מסופוטמיה) וכן דאג למשלוחי עתיקות שהגיעו לרשותו, הן מחפירות והן מרכישות, אל המוזיאונים של ברלין.
במהלך השנים הללו חפר במילטוס, שם ניצח על פירוק שרידי שער השוק הרומי והעברתם לברלין.
כמו כן ניהל חפירות במקדש אפולו בדידימה ובמקדש הֶרָה באי סאמוס.
ב-1912 התמנה ויגאנד למנהל אוספי העתיקות במוזיאונים של ברלין והחזיק במינויו זה עד לפרישתו ב-1931. בד בבד לא הרפה ממשימותיו כנציג המוזיאונים בקונסטנטינופול.
בפרוץ מלחמת העולם הראשונה גויס ויגאנד לקורפוס אסיה ובהמשך סופח לארמייה הרביעית העותמאנית.
במסגרת זו פעל כמפקח העתיקות בסוריה, ארץ ישראל וערב בממשלו של ג'מאל פאשא.
ב-1916 הוצב ויגאנד בראש היחידה לשמירת עתיקות במטה הצבא הגרמני-טורקי , שפעלה באזורי החזית במזרח התיכון.
עם אנשיה נמנו ארכאולוגים, אדריכלים, היסטוריונים ופילולוגים, ובהם הארכאולוג קרל ואטצינגר וחוקר המקרא אלברכט אלט.
הסקרים והמחקרים שביצעו פורסמו אחרי המלחמה בסדרת חיבורים, שעוֹרכהּ הראשי היה ויגאנד.
נכללו בה הדוחות על סיני והנגב (בהשתתפות פרידריך קרס פון קרסנשטיין), על דמשק העתיקה ודמשק המוסלמית, על פטרה שבעבר הירדן, על פלמירה ועל אתר כתובות נהר אל-כלב בלבנון.
ויגאנד הרבה בנסיעות ואף שהה בירושלים.
בתקופה זו ניהל גם חפירות באתרי בעלבכ ופלמירה.
ויגאנד נחשב לחלוץ השימוש בתצלומי אוויר במחקר ארכאולוגי.
הוא הנחה לצורך מחקריו, ובתוקף תפקידו, את טיסות הצילומים של טייסת 300 ("פאשה") במרחבי סיני ובנגב.
ספרו "סיני", שראה אור ב-1920 בברלין וכלל את הדוחות על סקרי המחקר שערך באתרי תל ניצנה, שבטה, רחובות בנגב ועבדת, לווה בתצלומי-אוויר ששימשו את חוקרי האתרים הללו עשורים רבים לאחר מכן.
ויגאנד נשאר בטורקיה עד תום המלחמה.
בקיץ 1918 עוד עסק בסקר ובחפירות באתר הארמון הביזנטי הגדול באיסטנבול, שנחשף בשריפה ב-1912.
ב-1914 היה תאודור ויגאנד בחותמים על "מנשר התשעים ושלושה", שמָחה על הפללת גרמניה בפשעי מלחמה.
ב-1916 הופקה מדליה הנושאת את דיוקנו, אחת בסִדרה שהנציחה דמויות של אנשי תרבות גרמנים כמענה לתעמולת מדינות ההסכמה שתיארה את הגרמנים כברברים.
בתום המלחמה חזר ויגאנד למשרתו האזרחית משכבר.
הוא ניהל את אוספי העתיקות במוזיאונים של ברלין ביד רמה ודאג להעשרתם גם בשנות השפל הכלכלי.
בתוך כך שימש כמנהל מוזיאון פרגמון והשגיח על השלמתו ועל הרכבת התצוגות בו.
מ-1932 ועד מותו ב-1936 כיהן כנשיא המכון הארכאולוגי הגרמני (DAI).
בצד תפקידו זה היה חבר במועצת המדינה של פרוסיה.
עוד ב-1922 התקבל ויגאנד כחבר מן המניין באקדמיה הפרוסית למדעים.
ב-1930 נבחר כחבר האקדמיה למדעים של גטינגן.
בשנת 1931 הוענק לו עיטור פור לה מריט במגזר המדעים והאמנויות, וב-1932 – עיטור מסדר מקסימיליאן מבוואריה למדע ולאמנויות .
באוקטובר 1934 קיבל את "מגן העיט" של הרייך הגרמני על הישגיו באמנויות ובמדעים.
ויגאנד היה בחותמים על העצומה שפורסמה בעיתון פלקישר באובכטר ביום 19 באוגוסט 1934 וקראה לתמיכה באדולף היטלר במשאל העם שנערך באותו היום, ותוצאותיו ידועות.
בחודשי חייו האחרונים היה חבר בוועדת תחרות האמנויות של אולימפיאדת ברלין .
לימים נמתחה עליו ביקורת בשל החיזוק שהעניקה יוקרתו הציבורית למשטר הנאצי.
עם זאת צוינו מאבקיו עם הממונה על הנחלת האידאולוגיה הנאצית, אלפרד רוזנברג, ועם דומיו שביקשו לנתֵב את המחקר הארכאולוגי הגרמני לתחום הפרהיסטוריה של צפון אירופה והעמים הנורדים.
תאודור ויגאנד מת ב-1936 ממחלת המלריה שדבקה בו בתקופת פעילותו באזורנו.
בביתו בשכונת דאהלם בברלין שוכנת הנהלת המכון הארכאולוגי הגרמני.
אגודת הידידים של המכון נקראת על שמו של ויגאנד.
תאודור ואגנר היה כדורגלן אוסטרי, ששיחק בעמדת החלוץ.
את הופעתו האחרונה ערך נגד גרמניה המערבית במשחק ידידות במרץ 1957. בסך ערך 46 הופעות וכבש 22 שערים עבור הנבחרת.
במהלך רוב הקריירה שלו שיחק ואגנר בקבוצה ואקר ויין בה ערך את הופעת הבכורה שלו בשנת 1946, ושנה אחר כך זכה עימה בדאבל מקומי.
הוא גם הגיע עימה עד לגמר גביע זנטרופה של 1951, בו הפסידו לראפיד ויין.
בסך ערך במדיה 292 הופעות ליגה, בהן כבש 175 שערים.
בשנת 1958 עבר ואגנר ללינץ, שמשם עבר לואקר אינסברוק בה הוא סיים את הקריירה שלו.
קריירת האימון של ואגנר שנמשכה למשך עונה אחת בלבד לא הייתה מוצלחת, כאשר אימן את ואקר ויין וירד איתה לליגה השנייה.
הוא גם היה גם למוכר נעליים, ועבד בעבודה זו עד 1998. ואגנר נפטר ב-21 בינואר 2020, בגיל 92.
תאודור ואן הייל (בהולנדית: Theodoor van Heil; 1635 – אחרי 1691) היה צייר נוף פלמי הידוע בנופי החורף שלו, בנופי העיר ובמראות ערים בוערות.
תאודור ואן הייל היה בנו של דניאל ואן הייל, צייר נוף.
הוא בא ממשפחה אמנותית: סבו ליאו היה צייר כמו שניים מדודיו: ליאו ואן הייל שהיה אדריכל וצייר, ויאן בפטיסט ואן הייל שהיה צייר דיוקנאות ואירועים מהיסטוריה.
על פי ההערכה, תיאודור הוכשר אצל אביו.
הוא הפך לחבר בגילדת לוקאס הקדוש בבריסל בשנת 1668.
ידוע שהאמן עדיין היה חי בשנת 1691. אם הוא היה זה שצייר את "הפצצת בריסל" בשנת 1695 הוא כנראה נפטר אחרי שנה זו.
תאודור ואן הייל ידוע בנופים בסגנונו של אביו.
הם כללו נופי חורף וסצנות של שריפות בערים.
תיאודור ואן הייל צייר מספר נופים טופוגרפיים של עיר הולדתו בריסל.
הציור נעשה מתצפית אחת על בריסל מטירת Koekelberg מציג ממעוף הציפור את העיר הנשקפת מצפון.
בהשוואה לתצפית על בריסל שצייר האמן מאנטוורפן יאן בפטיסט בונקרוי כשלושים שנה קודם לכן, ציורו של ואן הייל מראה את העיר ממרחק גדול ומנקודת מבט נמוכה יותר.
התוצאה היא שהבניינים מוצגים בצורה קומפקטית יותר.
ניתן לזהות רק את הצריחים והמגדלים הגדולים.
ואן הייל תיאר בקדמת הציור סצנות כמו רכיבת סוסים, רועים ואיכרים.
מבין חמשת הנופים הנוספים של בריסל, שצוירו על ידי תאודור ואן הייל והנמצאים במוזיאונים המלכותיים לאמנויות יפות בבלגיה, שנים מציעים נוף קרוב יותר לעיר ושלושה ציורי שריפות בעיר בריסל.
זכור במיוחד הציור "הפצצת בריסל" בשנת 1695, המציגה את העיר בלהבות לאחר ההפצצה על ידי הכוחות הצרפתים.
תאודור ויש היה קצין בוואפן אס אס במהלך מלחמת העולם השנייה.
ויש נולד בוסלבורנרקוג ב-13 בדצמבר 1907, וסיים את לימודיו כחקלאי.
בשנת 1930 הצטרף למפלגה הנאצית ולאס אס, וב-28 ביולי 1933 הוא הועלה לדרגת אונטר-שטורמפיהרר.
במהלך הפלישה לפולין הוא לחם בדרגת האופטשטורמפיהרר, וב-30 בינואר 1940 הועלה לדרגת שטורמבאנפיהרר.
כמפקד הגדוד ה-2 ברגימנט "LSSAH" הוא השתתף בקרבות במערב ובקרבות בבלקן.
בקיץ 1941 הוא נלחם במהלך מבצע ברברוסה, ועל כך הוא קיבל את עיטור צלב האבירים של צלב הברזל ב-15 בספטמבר 1941. בסתיו 1942 הוא הפך למפקד רגימנט הפאנצרגרנדיר אס אס השני, וב-30 בינואר 1943 הוא הועלה לדרגת שטנדרטנפיהרר.
ב-25 בפברואר 1943 הוענק לו עיטור הצלב הגרמני בזהב על גבורה אישית במהלך קרב חרקוב השלישי.
ב-1 ביולי 1943 הוא הועלה לדרגת אוברפיהרר, ובסוף יולי 1943 הוא מונה למפקד דיוויזיית הפאנצר אס אס הראשונה.
בספטמבר 1943 רצחו חייליו 50 יהודים בטבח אגם מג'ורה.
במהלך הקרבות בז'יטומיר, קורסון וברדיצ'ב בחורף 1943/44, ספגה הדיוויזיה אבדות כבדות, אך הצליחה להשיג כמה הצלחות, ועל כך הוא הועלה ב-12 בפברואר 1944 לדרגת בריגדפיהרר והוענק לו תוספת עלי אלון לעיטור צלב האבירים של צלב הברזל.
לאחר האבדות הקשים בקרב קורסון-צ'רקאסי, אורגנה הדיוויזיה מחדש בצרפת והיא לחמה במהלך המערכה בנורמנדי מיוני 1944. בקרב פאלז הוא נפצע בשתי רגליו ונאלץ למסור את הפיקוד על הדיוויזיה.
ב-30 באוגוסט 1944 הוענק לו תוספת חרבות לעיטור צלב האבירים של צלב הברזל על הישגי מנהיגותו.
הוא היה בבית חולים צבאי עד תום המלחמה, ואז נכלא בשבי על ידי הבריטים ושוחרר בשנת 1948. לאחר שחרורו הוא התגורר בנורדרשטדט, עד מותו ב-11 בינואר 1995.
תיאודור הנרי רובינסון 9 באוגוסט 1881 – 26 ביוני 1964 היה מלומד בריטי שעסק בלימודים שמיים ובחקר המקרא.
רובינסון, נצר למשפחת כומר בפטיסטי, נולד באדנברידג' למד תאולוגיה ופילולוגיה במכללת סנט ג'ון בקיימברידג', ב-Regent's Park Baptist College בלונדון ובאוניברסיטת גטינגן.
את הדוקטורט בתאולוגיה קיבל מאוניברסיטת לונדון.
הוא לימד עברית וסורית במכללת סרמפור (במערב בנגל) במשך זמן מה, בטרם נסע לאוניברסיטת קארדיף בשנת 1915, שם עבד כמרצה.
משנת 1927 עד פרישתו בשנת 1944 כיהן כפרופסור לשפות שמיות.
פרסומיו משתרעים על תחום רחב באופן יוצא דופן: החל בספר הלימוד הסורי הראשון שלו, שיצא בשנת 1915 (ומהדורה שישית שלו יצאה בשנת 2013 (!) ), וכלה ביצירות על תולדות הדת בישראל הקדום וההיסטוריה שלה ופרשנויות על הברית החדשה.
ספר פירושיו על הושע, יואל, עמוס, עובדיה, יונה ומיכה פורסם בגרמנית בשנת 1938 ובהמשך הופץ מחדש מספר פעמים.
רובינסון פיתח שיטת ביקורת-טקסט חשוב לספר רות ולמגילת איכה שאומצה בשתי מהדורות חשובות של המקרא במאה העשרים: המהדורה השלישית של תנ"ך קיטל והBHS.
מהדורת ה-BHS הופיעה בדפוס זמן רב לאחר מותו.
רובינסון היה מזכיר האגודה לחקר הברית הישנה במשך זמן רב (משנת 1917 עד 1946) ופעמיים כיהן כנשיאהּ (בשנים 1928 ו-1946).
ב-1926 התכבד בהצגת מחקרו במסגרת הרצאות שווייך של האקדמיה הבריטית.
רובינסון קיבל דוקטור לשם כבוד בתאולוג מאוניברסיטת אברדין, מאוניברסיטת ויילס ומהפקולטה התאולוגית של אוניברסיטת האלה-ויטנברג.
בספרו Prophecy and the Prophets in Ancient Israel, רובינסון ניסח תאוריה האומרת שחיבור רוב ספרי הנבואה נעשה בתהליך בן שלושה שלבים.
ראשית הנביא נשא נאומים בעל פה, שעברו מפה לאוזן ולוקטו ונרשמו בידי תלמידיו, שנית, קובצי הנבואה הכתובים (הכוללים את שם הנביא) נערכו לפי נושאים שונים ובשלב האחרון נערכו ועובדו לכדי ספרים.
תאודור יוזף האגן היה צייר נוף גרמני.
האגן הגיע ממשפחת סוחרים ותיקה.
בין השנים 1858–1868 למד באקדמיה לאמנות בדיסלדורף.
מלבד אוסוולד אכנבאך , שבשיעורי הנוף שלו למד בין השנים 1862–1868, המורים שלו היו יוזף וינטגרסט, אנדראס וקרל מילר , לודוויג הייטלנד , היינריך מיקה , רודולף ויגמן וקרל אירמר .
בשנת 1871 מונה לבית הספר לאמנות סכסונית הגדולה בוויימאר, שם הוא ירש את מקס שמידט בשיעור ציור הנוף.
בשנת 1874 היה האגן המורה הראשון בבית הספר לאמנות בוויימאר שקיבל חוזה קבוע.
בין השנים 1876–1881 הוא היה מנהל בית הספר לאמנות, אך ויתר על פעילות מנהלית זו כדי להיות מסוגל להתמסר כולו לציור ולהוראת אמנות.
התלמיד החשוב ביותר שלו היה כריסטיאן רולפס.
תלמידי המאסטר שלו קרל בוכהולץ, פרנץ בונקה, רודולף הקנר , פרנץ הופמן-פאלרסלבן נודעו גם הם, סטודנטים אחרים היו פאול באום, קרל ארפ, פאול אדוארד קרודל , יוזף רומפלשפאכר , קרל מלכין, פטר פאול דרווינג , אוגוסט האקה, קרל מלצ'ין ואלפרד היינזון .
האגן נחשב לנציג שהגדיר את סגנון של בתי הספר לציור של דיסלדורף ושל וויימאר, ומייסד האימפרסיוניזם הגרמני.
לאחר שפנה לסגנונות שונים בימיו הראשונים, הוא גילה ריאליזם צרפתי וציור צרפתי באוויר הפתוח מבית הספר ברביזון.
האגן ליצא עיתים קרובות לטיולים בחיק הטבע וצייר נופים.
מעל הכל השתתף הצייר בתערוכות קבוצתיות רבות, כולל באקדמיה בברלין, באיגוד האמנים הגרמני בוויימאר ובארמון הזכוכית של מינכן.
משנת 1893 היה חבר בזצסיון במינכן, משנת 1902 בזצסיון הברלינאי ואחרי 1903 גם חבר באיגוד האמנים הגרמני.
את עבודותיו של תיאודור האגן ניתן למצוא באוספי אמנות פרטיים וציבוריים בברלין, בהמבורג, בדרזדן, במגדבורג, בדיסלדורף, במינכן, בשטוטגרט ובוויימאר, בין היתר.
הוא קבור בבית העלמין ההיסטורי בוויימאר.
תערוכה מיוחדת לשנת 100 למותו של תיאודור האגן בשנת 2019 במוזיאון האמנות בטחנת המים שוואן הציגה עבודות נבחרות של תלמידים, מורים בבית הספר לציור של ויימאר תחת הכותרת "כרוניקה של הנוף".
תאודור בֶּזָה היה תאולוג קלוויניסט פרוטסטנטי צרפתי, רפורמטור נוצרי ומורה.
בזה נטל חלק חשוב ב כתלמידו של ז'אן קלווין, הוא גם היה יורשו של קלווין כמנהיג הדתי של הרפובליקה של ז'נבה שאותה יסד קלווין עצמו.
תאודור הרמן מיינרט היה רופא גרמני-אוסטרי, יליד סקסוניה, פסיכיאטר, נוירואנטומיסט ונוירופתולוג.
נחשב לפורץ דרך בחקר המבנה של קליפת המוח ("האדריכלות התאית" של קליפת המוח)
הוא סבר שהפרעות בהתפתחות המוח עלולות להיות הסיבה לנטייה להפרעות פסיכיאטריות ושקיימים מצבים פסיכוטיים הפיכים.
תאודור מיינרט נולד ב-1833 בדרזדן כבנו של הרמן מיינרט (1895-1808), סופר, עיתונאי ומבקר תיאטרון.
אמו, מארי מיינרט לבית אמרינג, הייתה זמרת
כשהיה בן 3, אביו התמנה כחבר במערכת העיתון "וינר תיאטרצייטונג" ומשום כך עברה כל המשפחה לווינה.
אחרי סיום לימודי התיכון בגימנסיית שוטן והתקבל מיינרט לפקולטה לרפואה של אוניברסיטת וינה,.
בה זכה להערכת הפרופסור קרל פון רוקיטנסקי.
ב-1861 סיים את הלימודים לתואר דוקטור לרפואה וכירורגיה והתחיל לעבוד כרופא זוטר בבית החולים "רודולף".
ב-1865 עבר בהדרכת רוקיטנסקי את מבחן ההתמחות בתחום "המבנה והתפקיד של המוח ושל מח השדרה" והיה למרצה בתחום זה.
החל מ-1866 עבר כ"פרוסקטור" (עוזר-מדריך באולם הנתיחות) בבית החולים לחולי נפש של וינה (Landesirrenanstalt) ב-Lazarettgasse 14.
ב-1868 קיבל מיינרט את ההסמכה להוראה גם בתחום הפסיכיאטריה.
ב-1870 התמנה כפרופסור מחוץ למניין בקתדרה החדשה לפסיכיאטריה ולמחלות העצבים שהוקמה באוניברסיטת וינה וכמנהל הקליניקה הפסיכיאטרית האוניברסיטאית הראשונה שהוקמה במסגרת בית החולים הכללי של וינה.
בהמלצת המנטור שלו לשעבר, רוקיטנקסי, שכיהן אז כנשיא האקדמיה הקיסרית למדעים ועמד בראש קולגיום הרופאים מיינרט היה הראשון באימפריה האוסטרו-הונגרית שהחזיק במשרה כזאת והשני אחרי גריזינגר במרחב הדובר גרמנית..
ב-27 במרץ 1873 התמנה לפרופסור מן המניין.
רק כעבור 12 שנה ראה את הגשמת חלומו עם פתיחת מחלקה נוירולוגית בבית החולים הפסיכיאטרי.