tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
הצילומים החלו בקיץ 2017. אתרי צילום נוספים כללו את עמק גלמורגן, פונטרדאווה, וסוונסי.
ההפקה מומנה באמצעות תקציב התקשורת של ממשלת ויילס.
שישה שירים מקוריים נכתבו עבור הסדרה על ידי הזמרת-יוצרת איימי ואדג'.
הפסקול האנגלי והפסקול הוולשי יצאו כמיני אלבומים ב-iTunes ב-9 במרץ 2018. הגרסאות באנגלית הן בביצועה של איימי ואדג' and the Welsh versions by Ela Hughes.
מוזיקת הרקע הולחנה על ידי לורנס לאב גריד.
בוקר טוב ילד הוא סרט דרמה ישראלי שכתב וביים שרון בר-זיו.
הסרט הוקרן בבכורה ארצית בפסטיבל חיפה 2018. הסרט הוקרן בבתי הקולנוע בישראל בשנת 2019. זהו סרטו השני של שרון בר זיו ("חדר 514") והוא משחק בו בתפקיד הראשי לצד קרן מור.
עומרי (אביב אלקבץ) הוא לוחם בחטיבת הצנחנים, שנפצע קשה ושרוי בתרדמת.
אמו (קרן מור), אביו (שרון בר-זיו) ואחותו (הדר ברוך), מתלכדים סביבו.
מערכת היחסים המשפחתית מתוחה ומלאת קונפליקטים, אבל ביחד עם חבריו ליחידה, האהבה לעומרי מאפשרת התמודדות עם המשבר ומעניקה תקווה חדשה.
שם השחקן/ית דמות קרן מור נעמישרון בר-זיו דויד אביב אלקבץ עומרי אסיה נייפלד ד"ר נועה וייסברג יותם קושניר תורג'י הדר ברוך הגרשלום שמואלובשמואל בן יעקבאיצ'ו אביטלאלי
שנהארגוןקטגוריהפרסמועמד/יםתוצאהסימוכין2018פסטיבל חיפהקולנוע ישראלי עלילתיהסרט הטוב ביותרבוקר טוב ילד
הסרט הופק על ידי יונתן רוזנבאום, מיכאל רוזנבאום ומרק רוזנבאום; יצא בתמיכת קרן הקולנוע הישראלי, משרד התרבות והספורט והמועצה הישראלית לתרבות ואמנות.
בוקר טוב, ורוניקה (בפורטוגזית: Bom Dia, Verônica) היא סדרת דרמה ופשע ברזילאית, המבוססת על רומן בעל אותו שם.
הסדרה עלתה לשידור לראשונה ב-1 באוקטובר 2020 בשירות הסטרימינג נטפליקס.
היא נוצרה על ידי הסופר רפאל מונטס, האחראי על כתיבת הרומן, בשיתוף עם אילנה קאזוי, כשהשם הספרותי של היצירה הוא אנדראה קילמור.
הסדרה בוימה על ידי חוסה הנריקה פונסקה.
ב-10 בנובמבר 2020, נטפליקס חידשה את הסדרה לעונה שנייה אשר עלתה לשידור ב-3 באוגוסט 2022.העונה השלישית והאחרונה עלתה ב-14 בפברואר 2024.
ורוניקה טורס היא פקידה במשטרה במחלק הרצח בסאו פאולו, נשואה ואמא לשני ילדים.
שגרת חייה מקבלת תפנית, כשהיא עדה להתאבדות מזעזעת של אישה צעירה שקרתה מול עיניה.
בעקבות האירוע, היא מסרבת לשתוק ומשאירה את מספר הטלפון שלה בפני נשים החוות התעללות ואלימות במהלך ריאיון עם התקשורת.
באותו השבוע, היא מקבלת שיחה אנונימית מאישה מיואשת המבקשת עזרה.
ב-10 בנובמבר 2020, נטפליקס חידשה את הסדרה לעונה שנייה אשר שודרה ב-3 באוגוסט 2022.
ורוניקה טורס (טאינה מילר): פקידה במשטרה במחלק הרצח בתחנת סאו פאולו, נשואה לפאולו ולה בן בשם רפאל ובת בשם לילה.
לאחר שהייתה עדה להתאבדות של אישה צעירה מול עיניה, היא מחליטה לחקור לעומק מקרים של נשים שעברו התעללות, כשבדרך היא נתקלת בסוד של הזוג ז'נץ' וקלאודיו.
ז'נץ' קרוז (קמילה מורגאדו): בת זוגו של קלאודיו, מסייעת לו בסדרת ההתעללויות שלו ובשמירת סוד זה.
נמצאת תחת מעקב תמידי שלו, עד שהיא מחליטה לעשות מעשה קיצוני ולפנות לוורוניקה טורס.
קלאודיו אנטונס ברנדאו (אדוארדו מוסקוביס): בכיר במשטרה.
תוך כדי שהוא לוחץ על בת זוגו, ז'נץ', להביא לו ילד, הוא אחראי ביחד איתה לסדרת חטיפות והתעללויות של נשים מהתחנה המרכזית בסאו פאולו.
דלגאדו וילסון קרוואנה (אנטוניו גראסי): מפקד מחלק הרצח בתחנת סאו פאולו והסנדק של ורוניקה.
נמצא בשנה האחרונה שלו במשטרה.
אניטה ברלינגר (אליסה וולפאטו): פקדית במחלק הרצח בתחנת סאו פאולו.
המועמדת המובילה להחליף את קרוואנה.
נלסון (סילביו גינדאנה): שוטר במחלק הרצח ביחידת המחשבים.
מצ'יאס קורדיירו (ריינלדו ג'יאנצ'יני): אדם בעל מעמד בכיר בחברה הידוע בשל יכולות הריפוי שלו.
אנז'לה קורדיירו (קלרה קסטאנו): בתם של מצ'יאס וז'יזלי.
ז'יזלי קורדיירו (קמילה מרדייה): אשתו של מצ'יאס.
פאולו (סזאר מלו): בעלה של ורוניקה.
לילה (אליס ולוורדה): בתם של ורוניקה ופאולו.
רפאל (די-ג'יי אמורים): בנם של ורוניקה ופאולו.
ז'וליו טורס (קסיו פנדולפי): אביה של ורוניקה.
נהפך לצמח לאחר שחשף סוד בשרשרת הפיקוד הבכירה של ברזיל.
מותו זיוף, כשהוגדר בפני רבים כהתאבדות.
ויקטור פרטה (אדריאנו גאריב): אחראי על דיווח הגופות בחדר המתים.
לימה (ג'ונאס אוליבה): שוטר במחלק הרצח.
ז'ניס קרוז (מרינה פרובנזאנו): אחותה של ז'נץ'.
קרלוס אלברטו (ז'וזה רובנס צ'אקה): ניצב במשטרה.
גרגוריו דוארטה (סשה באלי): תוקף נשים באתר ההיכרויות "אהבה אידיאלית".
מרטה קמפוס (ז'וליה לנינה): אחת הנתקפות בידי גרגוריו.
טניה (אליני בורחס): אחת הנתקפות בידי גרגוריו.
מחליטה לפנות לוורוניקה טורס על מנת למצוא את התוקף.
דאוזה (דאוזדטה קמרגו דה סילבה) (פאלי סיקיירה): עולה על אוטובוס ממרניאו לסאו פאולו במטרה למצוא עבודה.
אחת הנשים הנופלות ברשתם של הזוג ז'נץ' וקלאודיו.
גלוריה (אסתר דיאס): ניצבת במשטרה, העוזרת לוורוניקה במרדף אחר מצ'יאס.
קרול (ליזה דל דאלה): חברתה הטובה של אנז'לה.
מספר פרק כותרת אורך פרק תאריך שידור מקורי1"בוקר טוב, ורוניקה"42 דקות1 באוקטובר 2020לאחר שאישה צעירה מתאבדת לנגד עיניה, השוטרת ורוניקה טורס מחליטה לחקור את המקרה ואת נסיבות מותה.
אישה שחווה התעללות מצד בעלה שותפה לסוד אפל.2"בתוך הקופסה"43 דקות1 באוקטובר 2020לאחר שהותירה את מספר הטלפון שלה בפני נשים החוות התעללות, אישה נוספת שהותקפה בידי גבר באתר היכרויות, פונה לוורוניקה.
במקביל, ז'נץ' אוזרת אומץ ופונה לוורוניקה בזמן שבעלה אינו נוכח בבית.3"ביקור לא צפוי"48 דקות1 באוקטובר 2020מבצע משטרתי מתנהל על מנת לתפוס את הגבר שמוכר את התמונות ברשת האפלה.
ז'ניס, אחותה של ז'נץ', מגיעה לביקור מבלי להודיע.4"צ'או, נסיכה"42 דקות1 באוקטובר 2020ז'נץ' מודאגת מהמצב של אחותה ומתחילה לאסוף ראיות מפלילות נגד בעלה.
במהלך מבצע זה, ורוניקה נקלעת למארב של מתנקשים מקצועיים.7"עופי, ציפור קטנה"50 דקות1 באוקטובר 2020ורוניקה מתקדמת בחקירתה ומגלה קשר לחקירה האחרונה שניהל אביה.
ז'נץ' מנסה לעצור את ברנדאו, אך משלמת על כך ביוקר.8"האישה שידעה יותר מדי"44 דקות1 באוקטובר 2020ורוניקה ממשיכה בניסיונותיה לגלות את מיקום החווה של ברנדאו ומתקדמת אל עבר תכנון הנקמה.
מספר פרק כותרת אורך פרק תאריך שידור מקורי1"ניצחונות והפסדים"53 דקות3 באוגוסט 2022ורוניקה שנמצאת מתחת לרדאר ומתכננת נקמה מצליחה לאתר חבר כנופיה ראשון בפאזל בעזרת שותף ותיק מעברה.
הפקדית אניטה מגלה פרטים חדשים.2"זאב בעור של כבש"52 דקות3 באוגוסט 2022ורוניקה חוקרת מי מאחורי השם "דואום" ואת בית היתומים החדש.
בתו של הגואל, מצ'יאס, חושדת בשיטת הריפוי שלו.3"בין גן עדן לגיהנום"55 דקות3 באוגוסט 2022ההתמדה למציאת האמת מתחזקת עבור ורוניקה לאחר אובדן חבר קרוב.
ז'יזלי נאלצת לקבל החלטה אמיצה.
"בוקר טוב" הוא שיר שהוקלט על ידי הזמרת-יוצרת הישראלית דיקלה.
הוא יצא לאור באוגוסט 2000, על ידי חברת התקליטים הד ארצי, כסינגל המוביל מתוך אלבום הבכורה שלה, אהבה מוסיקה (2000) וכסינגל הבכורה שלה.
את השיר כתבו והלחינו דיקלה ומשה לוי, להפקה של רן שם טוב.
השיר הגיע למקום העשירי במצעד העברי השבועי של רשת ג'.
השיר נכתב והולחן על ידי דיקלה ומשה לוי והופק על ידי רן שם טוב.
השיר הפך לאחד מהשירים המזוהים ביותר עם הזמרת ולתקופה היה המצליח ביותר שלה.
במצעד העברי השבועי של רשת ג' דורג בשיאו בעשירייה הפותחת והיה הראשון שלה שעשה זאת.
בסך הכול, שהה במצעד במשך חמישה שבועות.
פרק זמן לצאתו עלה השיר לרשת הזרמת המדיה ספוטיפיי, שם הצליח לצבור למעלה מ-145 אלף השמעות.
האודיו של "בוקר טוב" הועלה לערוץ היוטיוב של מוזיקה ישראלית ב-2 בינואר 2012.
אזורתאריך יציאהפורמטחברת תקליטיםמקורכלל העולםאוגוסט 2000תקליטורהד ארצי
בוקר וערב (בנורווגית: Morgon og kveld) הוא ספר פרוזה משנת 2000 מאת הסופר הנורווגי יון פוסה.
הספר מספר את סיפורו של דייג: חלקו הראשון של הספר עוסק בהולדתו מנקודת מבטו של אביו, והחלק השני עוסק במותו, כאשר הוא מבקר מחדש במקומות וברגעים חשובים מחייו.
הספר יצא לאור בעברית ב-2021 בתרגומה של דנה כספי.
הספר קיבל את פרס מלסום לשנת 2001 לספר הטוב ביותר שנכתב בנינורסק.
הוא היה מועמד לפרס המועצה הנורדית לספרות ולפרס המבקרים הנורווגיים לספרות.
הספר שימש כבסיס לאופרה Morgen und Abend משנת 2015, עם מוזיקה מאת גיאורג פרידריך האס.
בביקורתו לספר כתב יובל פלוטקין: "זהו ספרון צנום, אך גם מתוך חרך צר אפשר להביט על נוף רחב ידיים, ואם מעיזים להתרחק מספיק, אפשר לראות אפילו את העולם כולו."
Publishers Weekly כתב: "אכן, הרגעים לאורך הרומן הם פשוטים, שוטפים, אך הפרוזה המצומצמת, המהפכנית והקצבית של פוסה מדריכה במיומנות את הקוראים בעבר ובהווה.
ברומן קצר וסוחף זה, פוסה מלחין מדיטציה היפנוטית על חיים ומוות".
"בוקר כחול בהיר" הוא סרט דרמה אמריקאי משנת 2009. הוא נכתב ובוים על ידי טימותי לין בואי, וכלל את התפקיד הקולנועי האחרון של פטריק סווייזי לפני מותו בספטמבר של אותה השנה.
כמה מתושבי לוס אנג'לס נפגשים בערב חג המולד לערב מיוחד ובו חוויות טרגיות, קומיות והתערבות אלוהית.
ולווט לארי הוא ראש ארגון פשע תאגידי.
הוא הבעלים של מועדון חשפנות זול שבו רוקדת רוז-ג'וני, אם חד הורית שבנה הקטן בתרדמת.
קוורטי דוליטל הוא קברן צעיר שמתאהב בה.
ולווט לארי מנסה לשכנע את ג'ק דוהני, עובדו לשעבר, לא לנקום באמיתי בעמיתיו לעבודה.
מאוחר יותר מגלה דוהני לרוז-ג'וני שהוא אביה.
צ'רלי הוא כומר לשעבר מתאבד.
לקסוס היא עובדת מין טרנסית לפני ניתוח שחולקת קשר רגשי בלתי צפוי עם הכומר.
אדי רדמיין – קוורטי דוליטל
ריי ליוטה – ג'ק דוהני
פטריק סווייזי – ולווט לארי
ג'פרי אדם בייקר – "סלים"
סקוט קלדוול – האחות גומז
על פי מגזין וראייטי: .
המגזין מכנה את הסרט "חצוצרות כוחה של האהבה בעיר הלבבות הבודדים...
גם רועשת אוזניים והופכת אותך לחירש בו-זמנית".
"בוקר טוב עולם" הוא שיר שהוקלט על ידי להקת אבטיפוס.
הוא יצא לאור בינואר 1995, על ידי חברת התקליטים הליקון, כסינגל השלישי מתוך אלבום הבכורה של הלהקה מה החזאי מבין (1995).
את השיר כתב והלחין שרון הולצמן בהפקה של יהודה עדר, שהיה אחראי על הפקת שאר השירים מתוך האלבום.
השיר נכתב והולחן על ידי שרון הולצמן והופק על ידי יהודה עדר.
"בוקר טוב עולם" דורג במקום הראשון במצעד העברי השבועי של רשת ג' ב 19-3-1995. ונשאר שם במשך שבועיים.
האודיו הרשמי של "בוקר טוב עולם" פורסם בערוץ היוטיוב של מוזיקה ישראלית ב-15 באוגוסט 2008.
אזורתאריך יציאהפורמטחברת תקליטיםמקורכלל העולםינואר 1995תקליטורהליקון
"בוקר טוב איראן" הוא שיר שנכתב, הולחן ובוצע על ידי הזמר-יוצר הישראלי אביב גפן, אשר יצא לאור בשנת 1997 כסינגל הראשון מתוך אלבום האולפן השישי שלו, "חלולים" שיצא לאור שנה לאחר מכן.
את השיר כתב גפן בעת שהתגורר בלונדון עם אשתו דאז אילנה ברקוביץ'.
כמו יתר שירי האלבום, גם שיר זה הופק באווירת ניתוק מהמציאות הישראלית והושפע מהמוזיקה הבריטית שהייתה נפוצה באותה תקופה, לרבות סוגת הבריטפופ.
מאסיב אטאק, רדיוהד, פלסיבו והסמאשינג פאמפקינס צוינו על ידי גפן כמקורות השראה לכתיבת חומרי האלבום, אשר הושפע מרצח יצחק רבין והידרדרות יחסי מדינת ישראל עם שאר העולם.
גפן ידע כי הסאונד האפל של האלבום לא יתאים לקהל הישראלי, אשר מצפה לשמוע ממנו בלדות.
לכן נוטה להחשיב אלבום זה ל"כישלון מכוון".
את השיר כתב גפן אודות הסיכון בהתנגדות להפרדת דת ממדינה השיר מתאר את מדינת ישראל כמדינת הלכה, בדומה לאיראן לאחר המהפכה האיראנית.
בשנת 1998, לרגל צאת הסינגל לאור, נתלו ברחבי ישראל שלטי חוצות עם הכיתוב "בוקר טוב איראן", אשר יצרו סקרנות רבה בקשר לזהותו של העומד מאחוריהם.
לאחר זמן קצר, נחשף כי מדובר במסע פרסום לאלבומו העתידי של גפן.
השיר מעולם לא דורג במצעדים למיניהם, אך היה ללהיט היחידי מתוך "חלולים" (לצד "סופרסטאר") אשר נותר מזוהה עם גפן גם שנים לאחר כישלון האלבום.
לדעתו של גפן, האלבום היה מעין הקדמה לפרויקטים עתידיים בהם יעסוק, כגון "ממנטו מורי" משנת 2002 והקמת להקת בלאקפילד.
אביב גפן – זמרה, גיטרה, גיטרה בס, סינתיסייזר, עיבוד
משה לוי – מינימוג , קולות רקע, הפקה, עיבוד
דני מקוב – תופים, תוף מרים
תזמורת ההזיות – כלי מיתר
ברי סחרוף – ייעוץ אמנותי
בוקר באור השמש, אראניי הוא ציור מאת האמן הצרפתי קמיל פיסארו, אשר נכלל בסדרה מצומצמת של יצירות שיצר בקיץ שנת 1899 בעיירה אראניי.
עבודות אלו מהוות חלק בלתי נפרד מעשרות ציורים שצייר בסביבתו הכפרית לאורך שנות חייו במקום, וניכרת בהן מגמתו המתמשכת של פיסארו ללכוד את השפעות האור, העונות והמזג המשתנה של הטבע.
הציור מתאר דמות נשית יושבת על תלולית אדמה, גבה נשען אל גזע עץ עדין.
קרני שמש מסוננות מבעד לעלווה סמוכה מטילות דגמים של אור וצל על פניה וגופה, ובכך מטשטשות את הגבול בינה לבין הסביבה הטבעית.
מאחורי הדמות משתרעים שדות באופק, ערוכים בפסים אופקיים, כששורת עצים סוגרת את המראה בקו הרקיע.
הדמויות בסדרה זו אינן בולטות ואינן מוצגות באופן אידאולוגי או דרמטי.
לרוב מדובר באיכרים, בעיקר נשים, הנתפסים תוך כדי עיסוקם או במנוחה – תיאורים שאינם מעודדים פרשנות נרטיבית.
בניגוד לדמויות האיכרים של ז'אן-פרנסואה מייה, בהן ניכרת תכופות תחושת הרואיות, מציג פיסארו את הדמויות באינטימיות, ללא אידיאליזציה או רגשנות מיותרת.
הקומפוזיציה, הצבעוניות והמרקם בציור מדגישים את הפוריות והחיוניות של הנוף.
שימושו של האמן בנקודות מכחול קטנות, מגוונות ומהירות מדגים את שליטתו הגבוהה בטכניקה בגיל מתקדם – פיסארו היה בן 69 בעת יצירת היצירה.
המלאכה הציורית נעשתה ברוח האימפרסיוניסטית, במטרה לשקף את הרגע החולף ואת השפעות האור המשתנות ללא הרף.
היצירה מהווה ביטוי מאוחר לגישתו של פיסארו כלפי ציור נוף ודמות, תוך שמירה על תיעוד מדויק, התבוננות חדה בטבע, והימנעות ממטען סנטימנטלי או אידאולוגי.
בור או בורון הוא יסוד כימי שסמלו הכימי B ומספרו האטומי 5.
בור בולע אור נראה אך הוא שקוף לאור תת-אדום.
מוליך חשמל גרוע בטמפרטורת החדר אבל מוליך מצוין בטמפרטורות גבוהות יותר.
לבור יש את כוח המתיחה הגבוה ביותר מכל היסודות, כלומר סיבים העשויים מבור מסוגלים לעמוד בלחץ ומשקל רב מבלי להישבר או להיקרע.
ספקטרום הפליטה האופייני לבור הוא בתחום האור הירוק.
לבור שני אלקטרונים בקליפה 2s ואלקטרון אחד בקליפה 2p והוא נוטה להימצא בהיברידיזציה כך שאטום הבור במרכז משולש שווה-צלעות מישורי.
ההיברידיזציה הזו משאירה אורביטל p ריק – אם נניח אטום הבור ושלושת אורביטלי ה-sp2 במישור XY הרי אורביטל pz אינו משתתף בקשר ויכול לקלוט שני אלקטרונים, בהתאם תרכובות BX3 הן חומצות לואיס.
בהתאם הן יגיבו עם בסיסי לואיס ויתקבלו תרכובות שבהן הבור בקואורדינציה 4 ובמבנה טטראדרי בקירוב.
אנרגיות היינון הגבוהות מבדילות את הבור מחבריו לטור (אלומיניום, גליום, אינדיום, תליום) לכן הבור אינו יוצר תרכובות יוניות אלא בעיקר קשרים קוולנטיים.
הכימיה של הבור דומה למדי לזו של הצורן: B(OH)3 הוא חומצה (בדומה לחומצה סיליצית), ההלידים של בור: BF3, BCl3, BBr3 אינם יציבים ועוברים מהר ובשלמות הידרוליזה (בדומה להלידים של צורן ובשונה מהלידים של אלומיניום).
תחמוצות בור נוטות ליצור זכוכית וכמעט בלתי אפשרי לקבל B2O3 גבישי על ידי קירור של נתך.
חיזור הלידים של בור נותן הידרידים.
אי אפשר לקבל מונומר BH3 כל סינתזה נותנת דימר למשל:
קבוע שיווי המשקל לדימריזציה (יצירת משני ) הוא גבוה מאוד (בערך ) ואנתלפיית הפירוק של הדימר כ-.
הסיבה ליצירת הדימר וליציבותו לא הייתה ברורה שכן, לכאורה, ל-BH3 יש "מספיק" אלקטרונים לספק את הערכיות של הבור והמונומר אמור להיות יציב כשם שההלידים של הבור יציבים כמונומרים.
ההסבר ליצירת הדימרים הכולל קישור ייחודי ניתן על ידי William N.
Lipsconb שזכה על כך בפרס נובל לכימיה ב-1976. המבנה המרחבי של הדימר (diborane): כל בור נמצא במרכז טטרהדרון מעוות; שני המימנים המגשרים נמצאים במרחקי קשר גדולים יותר מהמימנים האחרים ויוצרים זווית קשר קטנה יותר .
המימנים ה"טרמינלים" (הקשורים לאטום בור אחד) יוצרים קשר σ רגיל עם אטום הבור (מחיבור אורביטל 1s של המימן ואורביטל היברידי sp3 של הבור.
המימנים המגשרים תורמים אלקטרונים לקשר ייחודי של 2 אלקטרונים ושלושה גרעינים האורביטל הייחודי הזה נוצר מצירוף פונקציות הגל (אורביטלים) של שני אטומי הבור ואורביטל 1s של המימן.
כך מתקבל אורביטל קושר, לא קושר ואנטי-קושר.
שני האלקטרונים באטום ההידריד מאכלסים את האורביטל הקושר (הנמוך באנרגיה) ואין אלקטרונים לאכלוס האורביטלים האנטי-קושרים.
מכאן מובן מדוע לא נוצרים דימרים בהלידים של בור (שכן לאניונים של ההלוגנים יש מספיק אלקטרונים לאכלס גם את האורביטל האנטי-קושר).
החומצה B(OH)3 היא אבקה לבנה מסיסה, כמינרל נקראת sassolite.
חומצה בורית הוכנה לראשונה על ידי וילהלם הומברג (Wilhelm Homberg) במאה ה-18 על ידי סתירה של בוראקס בחומצה מינרלית.
B(OH)3 הוא חומצה בשל הימצאות אורביטל p ריק המסוגל לקבל זוג אלקטרונים לא קושר.
בחימום ל-C° 170 נפלטת מולקולת מים ומתקבל חומצה מטא-בורית metaboric acid HBO2 שמסיסותה במים קטנה.
חומצה מטא-בורית ניתכת ב-C° 236 וכאשר מחממים מעל C° 300 מתקבלת חומצה טטרה-בורית או pyroboric acid, H2B4O7
בתמיסה מיימית בריכוזים הגבוהים מ-0.025M וב-pH 10–7 נוצרים אניונים פוליבוראטיים, למשל יון הטטרה-בוראט.
פרט לטטרה-בוראט ניתן לסנתז גם פולי-בוראטים נוספים כדיבוראט, טרי-בוראט פנטהבוראט וכדומה.
מוצאים בפולי-בוראטים גם יחידות משולשות BO3 וגם טטראדרים BO4 ככל שעולה המטען השלילי יש יותר טטראדרים כך למשל ל- יש טטראדר BO4 אחד וארבעה משולשי BO3 ואילו ל- יש ארבעה טטראדרים BO4 ושני משולשי BO3.
חומצה בורית מגיבה עם כהלים וחומצה גפרתית לקבלת אסטרים B(OR)3 שהם נוזלים שקופים.
מתגובה עם פולי-כהלים (אתילן גליקול למשל) נוצרים קלאטים יציבים.
מבוראטים עם מי חמצן או מחומצה בורית עם נתרן פרוקסיד מתקבל או פרבוראט (perborate) נמצא ממבנה הגביש כי החומר מורכב מדימרים:
כאשר שתי קבוצות הפר-אוקסו () מגשרות בין אטומי הבור הטטראדרליים כמודגם באיור חומר זה שימושי כמלבין בתכשירי כביסה, מלבינים לשינייםוביישומים אחרים משום שכך מספקים מי חמצן לתמיסה לשם הלבנה ממקור שהוא מוצק יציב.
מלבינים כאלו תוקפניים פחות לצבעי בד מאשר תכשירים מבוססי אקונומיקה (נתרן תת-כלורי NaOCl).
בוראקס (Borax) הוא מלח של חומצה בורית המצוי כמינרל טבעי במשקעים של אגמים מלוחים נוסחתו הכימית < .
ייתכנו הרכבים שבהם יש פחות מי גביש, למשל Borax pentahydrate שנוסחתו כתיבה מדויקת יותר של הנוסחה היא משום שהבוראקס מכיל את האניון B4O5(OH)42− המורכב משני טטראדרים של BO4 ושתי יחידות של BO3 (משולשים מישוריים) כמודגם באיור.
הבוראקס מסיס במים ומופיע בדרך כלל באבקה לבנה המורכבת מגבישונים רכים חסרי צבע.
בופר לתמיסות מעבדה כימיות וביוכימיות, למשל לאלקטרופורזה בג'ל של DNA
כחומר גלם בייצור אמייל, זכוכית (למשל פיירקס) וקרמיקה.
כאמור, תרכובת הבור החשובה ביותר היא Na2B4O7 · 10H2O שמשמשת בכמויות גדולות ליצירת פיברגלס.
בזכות להבתו הירוקה, לבור אמורפי מגוון שימושים בתחום הפירוטכניקה – זיקוקין די-נור ירוקים מכילים תרכובות בור.
חומצה בורית היא תרכובת חשובה בתעשיית הטקסטיל.
שימשה גם בתחום הדברת חרקים.
לתרכובות בור שימוש נרחב בסינתזה של חומרים אורגניים.
מבור מייצרים זכוכית בורוסיליקט כדוגמת פיירקס (זכוכית עמידה בחום)או BK7 (זכוכית אופטית).
תרכובות בור משמשות כחומר שימור לעץ, יש בהן יתרון בזכות רעילותן הנמוכה.
בור-10 משמש כעזר בקרה בכורים גרעיניים, כמגן נגד קרינה וכגלאי נייטרונים.
לסיבי בור כוח מתיחה גבוה, הם קלים ומשמשים לעיתים קרובות בבניית מבנים בחלל האוויר.
NaBH4 יכול לחזר קטונים ואלדהידים לכוהלים ויש לו שימוש בכימיה אורגנית.
תרכובות בור שונות נראות מבטיחות לטיפול בדלקת מפרקים (ארתריטיס).
תרכובות מימן של בור משחררות אנרגיה רבה כשהן מתחמצנות והן נחקרו בתור דלק לטילים.
בור משמש כמאלח (מזהם) מסוג מקבל (Acceptor) בתעשיית המוליכים למחצה.
תרכובות בור ידועות לאדם כבר אלפי שנים.
במצרים העתיקה, חניטה הייתה תלויה במחצב בשם נטרון שהכיל תרכובות בור יחד עם כמה מלחים נפוצים אחרים.
בסין השתמשו כבר בשנת 300 לספירה בתרכובות בור בזיגוג זכוכית, גם ברומא העתיקה בור שימש להכנת זכוכית.
בור בודד לראשונה בשנת 1808, כאשר ז'וזף לואי גה-ליסאק, האמפרי דייווי ולואי ז'אק תנאר (Louis Jacques Thénard) הצליחו להכין תמצית 50% בור.
חוקרים אלו לא זיהו את הבור כיסוד בפני עצמו.
רק ב-1824 זיהה יונס יאקוב ברצליוס (Jöns Jakob Berzelius) את הבור כיסוד בפני עצמו.
ב-1909 הצליח הכימאי האמריקאי וויינטראוב (W.
ארצות הברית וטורקיה הן המקור הגדול ביותר לבור בעולם.
בור לא נמצא בטבע בצורתו החופשית, הוא מופיע בתרכובות שונות, כמו למשל חומצה בורית.
לא קל לייצר בור טהור, השיטות הראשונות כללו תגובה בין בור חמצני למתכות כמו מגנזיום ואלומיניום, אבל התוצר הסופי היה לעיתים רחוקות נקי מזיהומים כמו תרכובות בור ומגנזיום או אלומיניום.
היום מכינים בור טהור כשמערבבים בור הלוגני נדיף עם מימן בטמפרטורות גבוהות.
מרבית תרכובות הבור, וכן בור כשלעצמו, אינם רעילים ולכן אינם דורשים אמצעי זהירות מיוחדים.
עם זאת, בוראנים, שהם תרכובות "אקזוטיות" של בור ומימן (למשל דיבוראן, B2H6 ופנטבוראן, B5H9), הם חומרים דליקים ורעילים ביותר ולכן דורשים אמצעי זהירות מיוחדים.
בור הריגה או גיא הרֵגה הוא שיטת רצח המונים, שבוצעה על ידי כוחות גרמניה הנאצית, והייתה שכיחה בעיקר בשלב הראשון של מלחמת העולם השנייה ובשטחי מזרח אירופה, באזורים שנכבשו על ידי הנאצים בשטחי ברית המועצות (שכללו את מזרחה של פולין, המדינות הבלטיות ומזרח רומניה).
השיטה ראתה שימוש נרחב גם בידי יוזמות מקומיות ברחבי מזרח אירופה (במיוחד על ידי האוסטשה בשטחי יוגוסלביה, בטרנסניסטריה ובידי צבא ההתקוממות האוקראיני).
בין שאר אתרי בורות הירי ידועים באבי יאר, שבו נרצחו יהודי קייב והסביבה; פונאר, שבו נרצחו יהודי וילנה; יער רומבולה, שבו נרצחו יהודי גטו ריגה וגם יהודים שגורשו מגרמניה והפורט השביעי והפורט התשיעי בקובנה.
בתקופת השואה נרצחו כמיליון וחצי יהודים בשיטה זו.
רוב מבצעי הטבח ההמוני של יהודים בבורות ירי נערכו עם הפלישה של הצבא הגרמני, הוורמאכט, למזרח אירופה במסגרת מבצע ברברוסה.
מבצעי הרצח ההמוניים היו יישום של האידאולוגיה הנאצית ותורת הגזע בכללה.
ולמעשה אפשרו גזל של רכוש רב מהיהודים המומתים, הן על ידי הנאצים והן על ידי שכניהם, התושבים המקומיים.
מבצעי ההרג ההמוניים בוצעו על פי דפוס קבוע בדרך כלל.
יחידות הוורמאכט היו נכנסות אל אזור כיבוש מוגדר ותופסות בו שליטה, ומיד אחר כך נכנסו יחידות האיינזצגרופן, האס אס ויחידות אחרות, שהופקדו על ביצוע המדיניות הנאצית בשטחים הכבושים.
זמן קצר לאחר הפלישה הנאצית, נקראה הקהילה היהודית וכל יהודי (על פי חוקי הגזע הנאציים) באשר הוא, בפקודת שלטונות הכיבוש, ולעיתים בעזרתם של השלטונות או בריונים מקומיים, להיאסף אל שדה בפאתי היישוב, כפר, עיירה או עיר, שבו הוחלט לבצע את ההרג ההמוני בתאריך שנקבע.
על פי התוכנית, הנאספים הומתו בירייה, והגופות הרבות הושלכו ונטמנו במחפורת או בגיא טבעי, או בבורות ענק שנחפרו לצורך מבצע ההשמדה.
לקראת הגיעם של היהודים אל האתר בוצעו הכנות לביצוע הרצח ההמוני: הוכן הבור, והובאו חיילים, רובים ותחמושת.
בחלק ממבצעי הירי ההמוניים אולצו היהודים לחפור את הבור, או להתפשט ממלבושיהם וממטלטליהם, והחפצים הונחו בערמה בסמוך לאתר ההריגה.
הנאצים ועוזריהם המקומיים היו יורים ביהודים, שהוצבו מעל הבור, ולאחר שנורו היו נופלים אל הבור, אשר הפך לקבר אחים.
לאחר מכן היה הבור מכוסה בעפר על ידי פועלים מקומיים.
היו בני אדם שנורו, נפצעו ודיממו עד מותם בבור לאחר שעות וימים, והיו בני אדם אחדים שלא נפגעו אנושות מהירי, או שהפילו את עצמם לבורות בטרם שנפגעו מן הירי, ולאחר שעות חילצו עצמם מתחת להררי הגופות.
לאחר חודשים אחדים בהם בוצעו רציחות המוניות של קהילות היהודים בבורות ירי, הנאצים הגיעו להכרה שהשיטה איננה יעילה דיה ומבזבזת תחמושת.
גם החיילים הגרמנים התלוננו על העיסוק הבלתי-נוח.
על כן, המשיכו הנאצים לחפש שיטות משוכללות ומהירות יותר להשמדה המונית מהירה.
וכך, לאחר דיונים רבים הכניסו הנאצים לשימוש בסוף שנת 1941 שיטה חדשה של הרג בחללים סגורים באמצעות גז, שהלכה והשתכללה במשך הזמן.
תחילה באמצעות משאיות או אוטובוסים בעלי תא מטען אטום אליו חובר צינור הפליטה של הרכב עד שכל הקרבנות שאולצו להיכנס אל תא המטען נחנקו למוות.
מסוף שנת 1941 שכללו המרצחים את השיטה במחנות השמדה דוגמת בלז'ץ בפולין, שם השתמשו בתאים קבועים, גדולים יותר המחוברים לצינור פליטה של מנוע טנק.
השלב המתקדם ביותר בשימוש בגז היה במחנות אושוויץ-בירקנאו ומיידנק, שם השתמשו בגז ייעודי – ציקלון בה, לצורך רצח ההמונים.
עם זאת, המשיכו הנאצים לעשות שימוש בשיטת הירי לבורות עד סיומה של המלחמה – למשל, בעיירה בוצ'אץ' (שחלק מיהודיה גורשו למחנה ההשמדה בלז'ץ) נורו למוות אחרוני היהודים בגטו על גבעת הפדור שבפרברי העיר.
בבוצ'אץ' נחפרו הבורות בסמוך למקורות המים של העיר, ודם הקורבנות חלחל למי השתייה של העיירה.
היהודים אולצו להוציא את גופות הנרצחים מן הבורות ולהעבירם למקום קבורה חלופי כדי להפסיק את זיהום המים.
גם יהודי העיירות יוזפוב ולומז'י שבאזור לובלין נורו למוות בבורות ירי, בחודש יולי 1942, בניגוד למרבית יהודי העיירות במחוז שנשלחו למחנות השמדה, וזאת בשל ריחוקם ממסילות ברזל.
עדות על ירי בבורות של אלפי יהודי העיר דובנו בחבל ווהלין שבמערב אוקראינה ב-5 באוקטובר 1942 ניתנה במשפטי נירנברג על ידי המהנדס הגרמני (שלימים הוכרז חסיד אומות העולם) הרמן גרבה, שנכח באירוע.
בוקָרשׁט (ברומנית: ; אלפבית פונטי בין-לאומי: ) היא עיר הבירה, והמרכז השלטוני-המדיני, המסחרי, התרבותי, הכלכלי והתעשייתי של רומניה.
בתחילתה הייתה העיר בירת נסיכות ולאכיה, (לימים "הממלכה הישנה" של רומניה – הרגאט).
בוקרשט שוכנת בדרום-מזרח המדינה, בחבל מונטניה (היא ולאכיה), על גדות נהר הדמבוביצה פחות מ-60 ק"מ מצפון לנהר הדנובה.
בוקרשט היא במקום החמישי לפי מספר תושביה, בין ערי הבירה של ארצות האיחוד האירופי – אחרי ברלין, מדריד, רומא ופריז.
שטחה: 228 קמ"ר; לפי מספר התושבים במחוז בוקרשט-רבתי המורחב (הכולל גם את "ערי השינה" מסביבה), בוקרשט היא המטרופולין השלישי בגודלו בדרום-מזרח אירופה, אחרי איסטנבול ואתונה.
העיר הוזכרה לראשונה כבר ב-1459. החל מאמצע המאה ה-17 הייתה לבירת נסיכות ולאכיה, ובין 1859–1862 שימשה, יחד עם יאשי שבמולדובה, כבירת "הנסיכויות הרומניות המאוחדות".
החל מ-1862 העיר הפכה לבירה היחידה של רומניה.
מאז בוקרשט הייתה למרכז חיי התרבות, הדת, האמנות, הכלכלה והמדע של האומה הרומנית ולחלון הראווה שלה כלפי העולם.
הסגנון האדריכלי האקלקטי של מרכז העיר ואורח החיים של האליטה הרומנית בעלת היומרות הפרנקופוניות, היקנו לעיר בעשורים הראשונים של המאה ה-20 את הכינוי "פריז הקטנה", וגם "פריז של מזרח אירופה".
חלק מבנייניה ההיסטוריים המרשימים, נבנו בידי אדריכלים צרפתיים או שווייצרים: אולם הקונצרטים הייצוגי "האתנאום", ארמון "בנק החסכונות" וכן ארמונות נוספים.
לא זו בלבד אלא שמוטיבים ארכיטקטוניים פריזאיים שולבו בחזותה: "שער הניצחון", וכן עיצוב השדרה המרכזית שלה בצורה המאזכרת את ה"שאנז אליזה".
ליחידה המוניציפלית של בוקרשט-רבתי יש מעמד מקביל לזה של מחוז בפני עצמו, והיא מחולקת לשישה סקטורים מנהליים.
רוב שטחה של העיר, וכן של כל מחוז אילפוב המקיף אותה, כוסו בימי קדם ביערות עבותים.
בתקופת הברזל היו בה יישובים של בני שבטים דאקים או גטים, שעמדו בקשרי מסחר עם הערים ומושבות המסחר היווניות והרומאיות שלחופי הים השחור.
מקור שם העיר ותקופת ימי הביניים
לפי אגדה רומנית עתיקה העיר חייבת את שמה לאיכר בשם "בּוּקוּר", המוזכר לרוב כרועה-צאן (ולעיתים כדייג, או כבויאר).
לפי גרסה אחרת – שם העיר קשור למילה הרומנית "בּוּקוּרייֶה" (Bucurie), שמובנה "שמחה", ומוצאה, כנראה, מהשפה הדאקית העתיקה.
בשפה האלבנית דהיום, היחידה ששרדה מקבוצת השפות התראקיות-איליריות הקדומות (שכללו גם את הדאקית), משמעות המילה "בוּקוּר" (Bukur) היא דווקא – "יפה".
ההיסטוריון דימיטריה פאפאזוגלו, מחבר הספר "Istoria fondărei orașului București" ("היסטוריית ייסוד העיר בוקרשט") גורס אחרת: לדבריו, השם נגזר משמו של Bugă (בוגה), שהיה בעל קרקעות בתקופת מירצ'ה השני, עליהן הקימה משפחתו את הכנסייה הראשונה בעיר.
ב-14 באוקטובר 1465 הפך הנסיך השליט "ראדו היפה" את הכנסייה למשכן הקיץ הקבוע של שליטי וולאכיה.
בוקרשט מוזכרת לראשונה בשמה – כמקום מושבו של "האדון השליט" ("דומן" (domn), או "ווייבוד") הוולאכי "ולאד המשפד".
האזכור מופיע במסמך מ-20 בספטמבר 1459, בו מאשר השליט מתן מענק לכמה אצילים.
הנסיך המושל הוולאכי "מירצ'ה הרועה" בנה בעיר מכלול מבנים הקרויים "החצר הישנה" (Curtea Veche), ביניהם הארמון וכן "הכנסייה הנסיכותית" (Biserica Domnească); הוא גם בנה את חומותיה הראשונות של העיר.
לאחר שיקומה של בוקרשט בימי שלטונו של ראדו מיכניה בסביבות 1620, ואחריו בזמן מאתיי בסאראב ב-1640, המשיכה העיר לגדול ולשגשג.
פריחה מיוחדת בתקופת שלום יחסי ידעה בוקרשט בין 1659–1715, מתחילת מלכותו של גאורגה גיקה עד לסוף מלכותו של שטפאן קנטאקוזינו.
ב-1659 בחר השליט גאורגה גיקה בעיר כבירתו וב-1668 העביר גם המיטרופוליט, ראש הכנסייה האורתודוקסית בוולאכיה, את מקום מושבו לבוקרשט.
ב-1698 הנסיך קונסטנטין ברנקוביאנו קבע כי בירת הנסיכות תהיה בבוקרשט – לתמיד.
בתקופת השליטים שרבאן קנטקוזינו וקונסטנטין ברנקוביאנו חדרו לעיר השפעות מאוחרות של תרבות הרנסאנס האירופי, ונוצר בה סגנון אמנותי מקורי בשם "הסגנון הברנקוביאני" ("stil brâncovenesc").
באותו זמן הוקמה גם המכללה הנסיכותית הראשונה, על שמו של סאבא הקדוש ("ספנטול סאבא", Sfântul Sava).
ב-1702 הסתיימה בניית ארמון מוגושואיה, ובערך באותו זמן נסלל הרחוב המדופן בעץ "פּוֹדול מוגושואיי" (Podul Mogoşoaiei, "גשר מוגושואיה"), שהפך לימים ל"קאליאה ויקטוריי" (Calea Victoriei, שדרת הניצחון).
מהמאה ה-17 משפחות מהאליטה היוונית של בירת האימפריה העות'מאנית (משפ' קנטקוזינו, גיקה, רוסטי, ועוד) החלו להיות מעורבות בשלטון בנסיכויות הרומניות, והתערבבו עם האצולה המקומית.
החל מ-1716 החליטו הסולטאנים העות'מאנים למנות באופן עקבי כשליטי נסיכויות וולאכיה ומולדובה – רק נציגים של המשפחות העשירות מתוך הקהילה היוונית, שהתגוררו ברובע פנאר שבקונסטנטינופול.
כך החל עידן המוכר בתולדות רומניה כ"תקופת הפנריוטים", בה גברה ההשפעה הטורקית והיוונית על אורח החיים והתרבות של הרומנים.
הראשון שנשלח למשול בבוקרשט, לפי הסדר החדש, היה ניקולאיה מברוקורדט.
אוכלוסיית העיר עלתה ל-30,000 תושבים ב-1798 כתוצאה מהגירה אליה של תושבים מכל וולאכיה.
במהלך המלחמה בין רוסיה והאימפריה העות'מאנית בשנים 1768–1774 בוקרשט נפלה פעמיים לידי הרוסים.
אחרי הסכם שלום, העות'מאנים חזרו לשלוט בנסיכויות הרומניות.
בין 1787–1791, כתוצאה ממלחמה נוספת שהתחוללה, העיר הייתה תחת כיבוש זמני אוסטרי.
ב-1821 העיר הייתה עדה למהומות רבות במהלך מלחמת העצמאות של יוון.
היא נכבשת ב-21 מרץ למשך 56 ימים על ידי המנהיג המהפכן הרומני מאולטניה, טודור ולדימירסקו, בן בריתם של היוונים, ואחר כך על ידי הלוחמים היוונים הגולים בעצמם, חברי הארגון "פיליקי אטריה", תחת פיקודו של אלכסנדר איפסילנטי.
באוגוסט אותה שנה העות'מאנים נקמו בפעולת תגמול וטבחו בבוקרשט 800 בני אדם.
מאורעות אלה תרמו לסיום שלטונם של הפאנאריוטים במתכונת שהתקיימה מאז 1716.
הכיבוש הרוסי (1828–1843): הגנרל קיסליוב, והשליט אלכסנדרו השני גיקה
ב-1828 בוקרשט מצאה עצמה שוב תחת כיבוש רוסי זמני.
בראש הממשל הרוסי בבוקרשט עמד בין 1829–1843 הגנרל פאבל קיסליוב.
הוא ביצע שורה של רפורמות ושיפורים בחיי תושבי העיר: הונהגה בנסיכויות כעין טרום-חוקה שמרנית: "התקנון האורגני".
בימי השליט אלכסנדרו דימיטריה גיקא (המוכר כאלכסנדרו השני גיקא, 1834–1842) החלו להתחולל בבירה, וברומניה כולה, תמורות לכיוון מערביזציה – שנגעו ללבוש, לאורחות החיים, לשפה, לתרבות ולמנטליות; תמורות אלה תהיינה ניכרות עוד יותר במחצית השנייה של המאה התשע-עשרה.
חוץ מהעורק הראשי קיסלף, הקרוי על שם הגנרל הרוסי, נסללה אז דרך ראשית נוספת החוצה את העיר בכיוון דרום-צפון: "קאליה דורובאנצילור" (Calea Dorobanţilor, 'דרך הפרשים').
כן נבנו בעיר כיכרות חדשות – כמו "פיאצה אמזיי" (Piaţa Amzei), "פיאצה ספנטה וינר" (Piaţa Sfânta Vineri) ואחרות.
הגן צ'ישמיג'יו (Cismigiu) נחנך רשמית ב-1847.
מהפכת 1848: שוב נוכחות צבאית זרה
ברוח "אביב העמים" באירופה, פרץ גם בבוקרשט מרד בהנהגת צעירים מהפכנים, רובם סטודנטים שלמדו בצרפת, חברים באגודה חשאית בשם "פראצייה" (Frăţia, "האחווה") שהוקמה בהשראת הבונים החופשיים.
ב-11 ביוני 1848 השליט ביבסקו אולץ על ידי התושבים להתפטר, ועזב את המדינה.
ב-15 ביוני 1848 כ-30,000 איש התכנסו במרחב הפתוח 'פילארט' (הקרוי מאז "שדה החירות" – Câmpia Libertăţii) להיות נוכחים בהשבעת הממשלה הזמנית; השלטון המהפכני, החצוי בין פלגים יריבים, לא החזיק מעמד הרבה זמן.
האימפריות השכנות – הן המעצמה הסוברנית העות'מאנית, והן האימפריה הרוסית, שלחו כל אחת כוחות צבאיים לדיכוי ההתקוממות.
ב-13 בספטמבר 1848, בגבעת "דיאלול ספירי" בבוקרשט, דיכאו הטורקים את ההתנגדות הצבאית היחידה שבאה מצד קבוצה של מכבי אש.
על המדינה ועל בירתה ניחת שוב כיבוש זר, תחילה מעורב – טורקי ורוסי (1848–1852), אחר כך כיבוש רוסי (בין 1853–1854), ובין השנים 1854–1857 אחרי תבוסת רוסיה במלחמת קרים – שליטה צבאית אוסטרית.
במשך רוב התקופה הזו שלט בארבו שטירביי בוולאכיה, מי שהיה אחיו של השליט הקודם, ביבסקו.
לפי הסכם פריז שסיים את מלחמת קרים, נערכו בחירות באסיפות-העם (הפרלמנטים) של שתי הנסיכויות הרומניות – מולדובה, שבירתה יאשי, ומונטניה (או וואלכיה, "ארץ הרומנים"), שבירתה בוקרשט, לשם בחירתו של נסיך-מושל בכל אחת מהן.
הנסיך אלכסנדרו יואן קוזה שלושה שבועות אחרי שנבחר כשליט במולדובה, הוא נבחר ב-24 בינואר 1859 גם בבוקרשט – כשליט נסיכות וואלאכיה.
אחרי תקופה קצרה של הסדר ארעי, על פיו היו לנסיכויות הרומניות המאוחדות שתי ערי-בירה (יאשי ובוקרשט), ואחרי שהמדינה אימצה את השם החדש רומניה ב-1861, ב-24 בינואר 1862 הוכרזה בוקרשט כבירתה היחידה של הממלכה.
תחת שלטונו של אלכסנדר יואן קוזה הראשון רוצפו מחדש הרחובות בקומפלקס המנזר והמכללה על שם הקדוש סבא ('ספנטול סבא').
ב-1864 הוקמה אוניברסיטת בוקרשט, וכן נסללה מסילת הברזל בין בוקרשט לבין נמל ג'יורג'יו שעל גדת הדנובה.
ואולם, ב-22 בפברואר 1866 הודח השליט קוזה מכסאו על ידי שותפי ה"קואליציה המפלצתית" של הליברלים והשמרנים, שהתנגדו לרפורמה האגררית העמוקה שלו, ולסגנון שלטונו הריכוזי מדי.
ראשי הקושרים החליטו לחפש בין בתי המלוכה באירופה נסיך זר, שיתעלה מעל הפלגים המקומיים ויוכל למשול בהם, ושיחזק גם את הקשר בין המדינה המאוחדת הצעירה ובין מעצמות היבשת ויעלה את יוקרתה בעולם.
ב-1866 נבחר הנסיך קרל אייטל פרידריך מבית הוהנצולרן-זיגמרינגן הגרמני כנסיך המושל, במשאל עם שנערך ברומניה.
הוא הוכתר בשם קרול הראשון, שליט רומניה.
(כמה שנים אחר כך "שודרג" מעמדה של המדינה לממלכה וקרול הוכר על ידי מעצמות אירופה כמלך רומניה.)
ב-1877 השליט החדש עבר גם את "מבחן האש":
במהלך מלחמת 1877–1878 בין רוסיה לטורקיה, שבה רומניה לקחה חלק פעיל בלחימה כנגד הטורקים ("מלחמת העצמאות של רומניה"), הפרלמנט הרומני בבוקרשט הכריז על עצמאותה המלאה של המדינה, והתנתקותה מן האימפריה העות'מאנית (ב-9 במאי 1877).
בשנות מלכותו הראשונות של קרול הונהגה בבוקרשט תאורה באמצעות גז, הוקמו תחנות הרכבת פילארט (1869) ותחנת צפון (1872, Gara de Nord), קמו נתיבי תחבורה ציבורית מונעת על ידי סוסים, על פסי פלדה (tramvai).
נפתחו בתי חרושת חדשים רבים, נבנו בניינים מפוארים פרטיים – כמו הארמון קרצולסקו, מוסדות ומבני מינהל מרשימים, נסללו שדרות לאורך ורוחב הבירה, ועוד.
באפריל 1880 נפתח הבנק הממלכתי של רומניה (Banca Naţională) שזכה ב-1885 לבניין חדש ומפואר.
ממלכה ובירתה "פריז של המזרח"
עם הפיכת רומניה לממלכה ב-10 במאי 1881 קצב הבנייה הואץ.
בשנת 1883 עבודות תיעול בתוואי נהר הדמבוביצה שחוצה את בוקרשט עצרו את השיטפונות, שהיו בעבר מכה אנדמית בעיר.
אוכלוסיית העיר צמחה באופן משמעותי.
האדריכלות הראוותנית ותרבות הקוסמופוליטיות של אותה תקופה היקנו לעיר את הכינוי "פריז של המזרח" (או "פריז הקטנה", "Micul Paris" או "פריז של הבלקנים"), כששדרת הניצחון (Calea Victoriei) מתפקדת כ"שאנז אליזה" או "השדרה החמישית".
בניין ידוע בעיר הוא ה"אתנאו הרומני" (Ateneul român), אולם קונצרטים מפואר, והמלון "אתֶנֵה פאלאס" Athenée Palace בן חמש הקומות, שבבנייתו השתמשו לראשונה בבטון מזוין.
בשנת 1893 נחנך ארמון קוטרוצ'ן (המשמש כיום כארמון משכנו של נשיא רומניה).
בתחילת המאה ה-20, בין 1911 ל-1916 נבנה בניין ה"חוג הצבאי", ארמון מרשים מיועד למפעלי התרבות של הצבא (Cercul militar naţional).
בשנת 1918 אוכלוסיית העיר הגיעה ל-380,000 תושבים.
אחרי שנתיים של נייטרליות, כניסת רומניה למלחמת העולם הראשונה נגמרה בהתחלה בכי רע.
ב-6 בדצמבר 1916 נכבשה העיר על ידי הצבא הגרמני, וחצר המלך פרדיננד, שרי הממשלה ושאר מוסדות השלטון, מפקדת הצבא ותושבים רבים עברו ליאשי, במזרח המדינה, בירת השליש משטח המדינה שנותר חופשי (חבל מולדובה).
ב-7 במאי 1918 מעצמות המרכז כפו על רומניה את הסכם השלום בבוקרשט, בתנאים כלכליים ופוליטיים מחפירים.
די מהר שינוי המצב בזירה הצבאית והגאו-פוליטית הבין-לאומית גרם לחזרת רומניה למלחמה בסוף אותה שנה, ולחזרתו של המלך פרדיננד כמנצח ומשחרר הבירה ב-18 בנובמבר 1918. בוקרשט חזרה למעמדה כבירת ממלכת רומניה המאוחדת, "רומניה הגדולה".
אחרי האיחוד עם הממלכה הרומנית של שטחי בסרביה, בוקובינה טרנסילבניה ובאנאט, העיר נהנתה מההתאוששות הכלכלית של השנים 1924–1928. נעשו שוב עבודות בנייה נרחבות, חלקן ב"סגנון הבין-לאומי".
בגלל הפערים החברתיים הגדולים היא הייתה במה לתנועות מחאה חוזרות של פועלים כמו ב-13 בדצמבר (26 בדצמבר) 1918 כששביתת פועלי הדפוס מסתיימת בטבח של 102 מפגינים בידי כוחות הסדר או בעת השביתה בסדנאות גריביצה של רשות הרכבות.
בתקופה שבין מלחמות העולם פרחו בעיר חיי תרבות ובידור.
בשמי בוקרשט זהרו שמות אמנים מפורסמים כמו של המלחין והכנר ג'ורג'ה אנסקו, הפסנתרן דינו ליפאטי, שחקני מיוזיק הול כמו קונסטנטין טנאסה, זמרי שירי עם כדוגמת מריה טנאסה, מבצעי רומנסות ותזמורות צועניות ביניהן זו של הכנר והמלחין גריגוראש דיניקו שעינגו את אוזני מבקרי המועדונים, המסעדות ובתי הקפה האופנתיים.
בשנות מלכותו של קרול השני התווספו לנוף האדריכלי של בוקרשט בניינים חדשים, חלקם בסגנון אר דקו או "נאו-רומני".
קידוחים לעומק שיפרו את האספקה במים נקיים.
הטיית מיימי הנהר ארג'ש ועבודות תברואת האגמים הצפוניים קולנטינה, פלוריאסקה, הרסטראו, טיי, הביאו לידי יצירת השרשרת הנוכחית של פארקים ואגמים סכורים.
פרוץ מלחמת העולם השנייה מצאה את בוקרשט תחת ה"דיקטטורה המלכותית" של קרול השני (1938–1940).
חוקים גזעניים נגד היהודים וכניעה לתכתיביו של סטלין והיטלר לא הצילו את קרול השני מהדחה במהפך ב-6 בספטמבר 1940. אז הוכתר במקומו המלך הצעיר מיכאי בעל סמכויות סמליות יותר, והשלטון עבר לידי הגנרל הימני קיצוני יון אנטונסקו ומשמר הברזל.
באוקטובר 1940 ההנהגה הרומנית החדשה, המושרית על ידי האידאולוגיה הנאצית-פאשיסטית עם אלמנטים דתיים מקומיים, הסכימה לכניסת כוחות צבא גרמניים לשטח רומניה, בתור בני ברית.
ב-21–22 ינואר 1941 פרץ בבירה מרד הלגיונרים שלא רצו לחלק שוב את השלטון עם אנטונסקו ועם הצבא.
מרידתם התלוותה בפרעות נגד היהודים.
120 מבני מיעוט זה נרצחו בבוקרשט אחרי השפלות ועינויים.
הגנרל אנטונסקו דיכא את המרד גרש את הלגיונרים אך המשיך בשלטון טוטליטרי ואנטישמי מובהק.
בוקרשט ספגה אבדות רבות וניזוקה במהלך המלחמה כתוצאה הפצצות אוויריות.
במיוחד ב-4 באפריל 1944 ובעוד כמה התקפות אוויריות כבדות במהלך חודש אפריל של אותה שנה נהרגו בבוקרשט כשלשת אלפים בני אדם.
בעקבות הצלחות הכוחות הסובייטים שגרשו מערבה את הגרמנים ואת בני בריתם וחצו את הפרוט לכיוון יאשי, ב-23 באוגוסט 1944 המלך מיכאי יחד חוגים צבאיים ועם קואליציה של מפלגות בורגניות ושמאליות ביצעו מהפך שלטוני: עצרו את המרשל אנטונסקו ואת סגנו מיכאי אנטונסקו ושמו קץ לדיקטטורה.
הצבא הרומני תפס את כל העמדות בבירה והארץ והפכה בן לילה לבת בריתן של ברית המועצות, בריטניה וארצות הברית במסע הנגדי נגד גרמניה.
ב-30 באוגוסט 1944 נכנסו לבוקרשט היחידות הראשונות של הצבא הסובייטי.
המעבר לעליית השלטון הקומוניסטי בכפיית ברית המועצות והכיבוש הסובייטי (1944–1947)
בהתחלה נוצר רושם כי חזר המשטר הדמוקרטי הרב-מפלגתי והכלכלה החופשית.
מ-31 באוגוסט 1944 הוחזרה למדינה החוקה משנת 1923 וכל המפלגות פרט לתנועות הפשיסטיות חזרו להיות חוקיות.
חוקית הייתה כעת גם המפלגה הקומוניסטית.
ברית המועצות כפתה על רומניה את השתתפות בני חסותה הקומוניסטים בממשלות הראשונות בהנהגת הגנרלים סנטסקו ורדסקו ולבסוף את השתלטותם המוחלטת על רסן השלטון במסגרת ממשל פטרו גרוזה.
החירויות הפוליטיות נשחקו בקצב מהיר.
ב-8 בנובמבר 1945 ביום הקדוש מיכאיל דוכאו בבוקרשט באכזריות ההפגנות ההמוניות נגד הקומוניזם ובעד המלך.
ב-19 בנובמבר 1946, באווירה של הפחדה, התקיימו בחירות כלליות שתוצאותיהן זויפו.
הודות לזיופים מאסיביים "בלוק המפלגות הדמוקרטיות" (BPD) שבהנהגת המפלגה הקומוניסטית עלה לשלטון.
המפלגות הלא קומוניסטיות מצאו עצמן בהדרגה מחוץ לחוק וב-30 בדצמבר 1947 המלך אולץ בכוח להתפטר ולעזוב את הארץ.
בוקרשט הפכה למרכז השלטון הקומוניסטי בעידן הרפובליקה העממית הרומנית.
השלטון הקומוניסטי הבלתי אמצעי (1947–1989)
במשך יותר מעשור תושבי בוקרשט התנסו בגלי טרור ממלכתי וטיהורים מהסוג הסטליניסטי.
שנת 1948 הביאה איתה הלאמת רוב רובם של העסקים הפרטיים, סגירת בתי הספר הפרטיים, כולל של הקהילות הדתיות.
ליד האגם הרסטראו הוקמו פסלי ענק של לנין וסטלין, ונבנה היכל גרנדיוזי שהוקדש למערכת ולהוצאה לאור של ביטאון מפלגת השלטון – "בית הניצוץ" – (Casa Scanteii) – בסגנון בית התרבות בוורשה.
אחד מהישגי האדריכלות בשנים האחרונות של שלטון גאורגיו דז' היה "אולם הארמון" (Sala Palatului), האכסניה לקונגרסים של המפלגה ואירועים גדולים אחרים, ארציים ובין-לאומיים.
ב-1956 הטלוויזיה הרומנית בבוקרשט פתחה לראשונה את שידוריה.
השנתיים האחרונות של שלטון גאורגיו דז' והשנים הראשונות של יורשו בראש המדינה, ניקולאה צ'אושסקו, התאפיינו באווירה חופשית יותר.
הפתיחות המסוימת למערב וכן רפורמה כלכלית מצומצמת לוותה בגל של פריחה בחיי התרבות בכל המישורים – מוזיקה, שירה, תיאטרון, קולנוע ושאר האמנויות.
החל משנת 1971, שלטון צ'אושסקו התפתח לדיקטטורה משפחתית מלווה בפולחן אישיות כבד, בהשראת המשטרים של מאו טסה טונג בסין וזה של קים איל-סונג בקוריאה הצפונית.
השיא הגיע בסוף שנות השבעים ותחילת השמונים עם קיצוצים קשים באספקת המצרכים הבסיסיים לעם ביחד עם חידוש הדיכוי הפוליטי וביטול חופש הדיבור.
במקביל הוטלה צנזורה על כל אפיקי הבידור והתרבות, הוטל חיסכון קיצוני בחשמל עם האפלת רחובות העיר, קיצוב אספקת חשמל לצרכנים וצמצום חמור בהסקת הבתים, גם בשיא בחורף.
בנוסף נאסרה הפצת אמצעי מניעה והוטל איסור חמור על ההפלות.
התפתח פולחן אישיות של הנשיא ושל אשתו אלנה ודיוקנותיהם התנוססו בכל מקום.
בימי צ'אושסקו זכתה בכל זאת בוקרשט בשדה תעופה מודרני באוטופן (Aeroportul Otopeni), בקו רכבת תחתית ובבניין חדש לתיאטרון הלאומי, וכמו כן בבית מלון חדש ומרכזי – המלון "אינטרקונטיננטל".
אבל, מעל לכל, בשנות השמונים השקיעו הנשיא ניקולאה צ'אושסקו ואשתו הרבה כסף, מחשבה ומאמץ בבנייה של ארמון ענק ושכונה של הנומנקלטורה על חשבון חלקים גדולים של בוקרשט ההיסטורית שעל גדות הנהר דמבוביצה.
ייתכן שהרעיון צמח אחרי רעידת האדמה הקטסטרופלית מ-4 במרץ 1977. בערב אותו היום התמוטטו כליל מעל ל-30 בניינים גדולים של הבירה ונהרגו 1,424 תושבים, ביניהם הרבה בני האליטה התרבותית של רומניה כמו השחקן והקומיקאי האהוב תומא קרג'יו, זמרת הפופ דוינה באדיה, המשוררים אנטול בקונסקי וורוניקה פורומבקו.
מבצע פינוי ההריסות הפך להזדמנות בידי השלטון להפטר מכמה מבתיה בעלי ערך היסטורי ואמנותי של העיר לטובת תוכניות בנייה חדשות.
כך קרה למשל עם כנסיית ייני שנמצאה ממול למלון אינטרקונטיננטל.
בניינה שנפגע מאוד ברעש פורק לאחר מכן לחלוטין ללא זכר מתוך כוונה תחילה.
בהמשך לאותן עבודות פירוק ובנייה שלאחר רעידת האדמה מ-1977, בשנות השמונים נהרסו לחלוטין רחובות רבים ואף רבעים שלמים על בתיהם המצועצעים, על האנדרטאות, המנזרים והכנסיות העתיקות, על מנת לפנות שטח למבנים הגרנדיוזיים של ה"צ'נטרול צ'יביק" ("המרכז האזרחי").
בלטה במיוחד גולת הכותרת – "בית העם" – שם אופמיסטי של הארמון עצום הממדים החדש של המשפחה הנשיאותית שנבנה לפי שיגיונותיה.
בעיר נשארו בכל זאת עדיין כמה אזורים היסטוריים שלמים וללא פגע.
המהפכה בדצמבר 1989 והשלטון הדמוקרטי שלאחריה
בעקבות המרד בעיר טימישוארה ב-16–17 בדצמבר 1989 שסילק את ההנהגה הקומוניסטית המקומית, בעזרת התקשורת ותעשיית השמועות התפשטה אש המהפכה גם לבוקרשט הבירה.
אספה המונית שכונסה על ידי צ'אושסקו ב-21 בדצמבר 1989 ברחבה לפני בניין הוועד המרכזי של המפלגה הפכה למפגן מחאה.
במהלך ימי המהפכה, מאות נורו למוות מידי יורים אלמונים בתוך אנדרלמוסיה שבה לא ידעו מיהו נגד מי.
ב-22 בדצמבר הדיקטטור צ'אושסקו, אשתו ועוד שני מקורבים ברחו במסוק מהבניין המרכזי של המפלגה הקומוניסטית בבוקרשט, ונעצרו זמן מה לאחר מכן, נשפטו במשפט מאולתר קצר והוצאו להורג.
אחרי מותם הרוחות נרגעו בהדרגה והוקם בבוקרשט שלטון חדש של החזית להצלה לאומית בראשות יון איליאסקו.
בהדרגה תוך מכשולים לא מעטים קמה דמוקרטיה חדשה עם חילופי שלטון כל כמה שנים ורומניה נוּוטה בזהירות, לפי דעות אחדים מוגזמת, אל החזרה לכלכלת השוק.
אחרי המהפכה מ-1989 החלו שלטונות המשטר החדש בשיפוצה ושחזורה של בוקרשט העתיקה.
לאחר שנת 2000, בעקבות ה"בום" הכלכלי של רומניה, העיר עברה מודרניזציה ואזורים היסטוריים רבים שוקמו לתפארתם הקודמת.
מ-1 בינואר 2008 בוקרשט הפכה לאחת הערים החשובות של האיחוד האירופי.
28 במאי 1812, בסוף המלחמה הרוסית-טורקית, רומניה מאבדת את בסרביה.
3 במרץ 1886, בסוף המלחמה בין סרביה ובולגריה.
10 באוגוסט 1913, בסוף מלחמת הבלקן השנייה .
4 באוגוסט 1916, הסכם הברית בין רומניה וצרפת, אנגליה, רוסיה ואיטליה.
6 במאי 1918, ההסכם בין רומניה ומעצמות המרכז, שלא אושרר.
העיר שוכנת בדרום רומניה, באמצע המישור הרומני או הוולאכי, בין הערים פלוישט וג'ורג'יו, על שתי גדות הנהר דמבוביצה הנשפך לנהר ארג'ש.
היא נמצאת בגובה ממוצע של 77–105 מטר, 70 ק"מ מצפון לדנובה ו-280 ק"מ מערבה מהים השחור.
בשולי העיר זורם נחל קולנטינה (Colentina).
נחל זה יוצר בצפון העיר שרשרת של תשעה אגמים ביניהם פלוראסקה (Floreasca), טיי (Tei) וקולנטינה, כמו הנחל.
אגמים אחרים בבוקרשט ובקרבתה הם בּוּפטיה (Buftea), בּוּצ'וּמן (Buciumeni), מוגושואיה (Mogoşoaia), סטראולשט (Străuleşti), הרסטראו, בניאסה (Băneasa), פלומבואיטה (Plumbuita), פונדן (Fundeni), דוברויישט (Dobroieşti), פנטלימון (Pantelimon), מורארילור (Morarilor), טיטאן (Titan) ווֶקֶרֵשט (Văcăreşti).
במרכז העיר ישנו גן הסובב אגם מלאכותי – גן צ'ישמיג'יו.
בעיר נמצאים שני גני ענק רחבי ידיים נוספים – פארק הרסטראו סביב האגם שהוזכר לעיל וידוע גם בשם פארק קרול השני ומוזיאון האיכר הרומני (בעבר נקרא: "מוזיאון הכפר" Muzeul Satului); השני הוא הגן הבוטני, הגדול ברומניה והכולל רבבות מיני צמחים.
גבעת מיכאי וודא (Dealul Mihai Vodă), הקרוי על שם השליט מיכאי האמיץ;
גבעת הפטריארכיה (Dealul Patriarhiei) עם הכנסייה המטרופוליטנית של בוקרשט ומושב הפטריארך האורתודוקסי של רומניה;
גבעת ראדו ווֹדה (Dealul Radu Vodă) ע"ש הנסיך המולדובני ראדו מיכניה;
גבעת קוטרוצ'ן (Dealul Cotroceni) שם ממוקם ארמון נשיאי רומניה;
עד לאחרונה, אזורי הספר סביב העיר, שאינם בתחומה של בוקרשט אלא במחוז אילפוב, היו שטחים חקלאיים בעיקרם אך לאחר 1989, שנת סילוקו של צ'אושסקו, הוחל במקום בהקמת פרוורים חדשים.
האקלים בבוקרשט הוא ממוזג קונטיננטלי.
בחודשים יוני, יולי ואוגוסט הטמפרטורה הממוצעת ביום היא C° 20. הטמפרטורות בחורף יורדות תכופות מתחת ל-C° 4. העיר מפורסמת בכך שבחורף פוקדת אותה רוח קרה ביותר.
רוח קונטיננטלית זו הקרויה קריבץ Crivăţ נושבת מכיוון צפון-מזרח.
מקור הרוח בדרום האורל והיא מביאה כפור וסופות שלג.
הטמפרטורה השנתית הממוצעת בעיר היא C° 11. כמות הגשם הממוצעת השנתית בבוקרשט: 579 מ"מ.
הימצאותם של גופי מים מרובים בבוקרשט טמנה מאז ומתמיד בחובה גם את הסכנה שבשיטפונות.
בהיסטוריה של העיר היו שיטפונות רבים, ב-1837 הוצפו שבע שכונות.
שלושת השיטפונות, שגרמו את הנזקים הגדולים ביותר:
ב-1862 הפשרת שלגים מוקדמת בצירוף גשמים שופעים הביאו להצפה של שלוש שכונות והמים הגיעו לגובה של שלושה מטרים.
השלטונות נתנו 135 לאו לכל נפגע.
ב-1864 שוב הוצפו שלוש שכונות והמים הגיעו לגובה של שני מטרים.
השלטונות עזרו לנפגעים במזונות ובכסף.
ב-1865 היה השיטפון הגרוע ביותר, המים הגיעו לגובה שלושה מטרים, התחבורה נפגעה מאוד, חלוקת המזון ומי בשתייה התנהלה הקושי ובאיטיות.
מספר הנפגעים היה גדול מאוד והעיתונות יצאה בהתקפות על מחדלי השלטונות.
העיר שוכנת מדרום לקשת הרי הקרפטים המזרחיים ואזור וראנצ'ה בלב השפלה הרומנית.
אזור וראנצ'ה הנמצא כ-130 ק"מ מרחק מבוקרשט הוא בשלב סופי של שטח שעבר הפחתה וכתוצאה מכך נוצר רכס הרי הקרפטים המזרחיים.
רעידות אדמה שמוקדן באזור וראנצ'ה היוו סכנה ליישוב לכל אורך ההיסטוריה.
ההסתברות שרעש אדמה משמעותי ברמה שמעל 7.9 בסולם ריכטר יתרחש מדי מחצית מאה (או כל כמה עשרות שנים) עומדת לדעת המומחים על כ-50%.
האזור המוניציפלי בוקרשט (Municipiul Bucuresti) מחולק ל-6 אזורים מינהליים הנקראים סקטורים (sectoare) הכוללים חלוקת-משנה לרבעים (cartiere) כלהלן:
סקטור 2: פנטלימון (Pantelimon), קולנטינה (Colentina), יאנקולוי (Iancului), טי (Tei).
סקטור 3: ויטאן (Vitan), דודשט (Dudeşti), טיטאן (Titan), באלטה אלבה (Balta Albă), צ'נטרול צ'יביק (Centrul Civic).
סקטור 5: ראחובה (Rahova), פרנטאר (Ferentari), קוטרוצ'ן (Cotroceni).
לכל סקטור יש בית מועצה ובה 27 חברים ובראשם "ראש מועצה".
ראש העיר וראשי מועצות הסקטורים נבחרים על ידי התושבים המקומיים בכל סקטור לתקופת כהונה של 4 שנים.
במקביל, יש לעיר הבירה גם מושל (Prefect), זהו פקיד בכיר הממונה על ידי הממשלה – תוארו: פרפקט הבירה, עליו להיות חסר שייכות מפלגתית והוא אמור לייצג מבחינה אדמיניסטרטיבית את הממשלה ברמה המקומית.
דמות זו מהווה חוליית קשר בין השלטון המרכזי למוניציפלי ומסייעת ביישום תוכניות הפיתוח הלאומיות ותוכניות הממשלה ברמה המוניציפלית.
הפרפקט/ית הנוכחי/ת של בוקרשט היא ג'ורג'טה גאברילה (החל משנת 2012).
לאחרונה הוכנה ל"בוקרשט רבתי" "תוכנית אזור פיתוח בוקרשט" הכוללת בתוכה (בנוסף לבוקרשט) גם שטחים ממחוז אילפוב ומעוד מחוזות הסובבים אותה.
פרויקט זה הוא אחד מהאזורים המכונים "NUTS-II" על פי הנומנקלטורה של האיחוד האירופי ומשמש הן את האיחוד הן את הממשלה הרומנית לניתוחים סטטיסטיים-תכנוניים ולפיתוח אזורי.
(האזור טרם הוגדר כישות מינהלית סוברנית והתוכנית מצויה בשלב ראשוני).
למועצה הכללית של העיר יש את ההרכב הפוליטי הבא, בהתבסס על תוצאות הבחירות המקומיות ב-2020:
מפלגה חברים הרכב המועצה המפלגה הסוציאל-דמוקרטית (PSD) 21 האיחוד "הצילו את רומניה" (USR) 17 המפלגה הלאומית ליברלית (PNL) 12 מפלגת תנועת העם (PMP) 5
אוכלוסיית העיר גדלה משמעותית בשתי המאות האחרונות, עקב העלייה בחשיבות העיר.
הגידול נעוץ בחלקו בתהליך העיור שעבר על הרומנים, אשר עד המאה ה-19 היו רובם איכרים שגרו באזורים הכפריים.
תוחלת החיים בבוקרשט בשנת 2015 הייתה בממוצע 77.8 שנים, קצת מעל לממוצע הארצי.
ההרכב האתני של אוכלוסיית בוקרשט היה לפי נתוני המפקד בשנת 1930 כלהלן:
באותה השנה לפי ההשתייכות הדתית, תושבי בוקרשט היו: נוצרים אורתודוקסים 76.08%, יהודים 11.96%, נוצרים רומנו-קתולים 5.69%, נוצרים לותרנים 2.01%, (יוונים-קתולים)נוצרים אוניאטים 1.90%, נוצרים רפורמים (קלביניסטים) 1.14%.
לפני מלחמת העולם השנייה היהודים היו המיעוט הגדול במספר התושבים: 69,885 (10.93%) בשנת 1930. מספרם ירד אחרי אימי השואה (בה נספו כמחצית מיהודי רומניה) וכן עקב ההגירה ההמונית לישראל, מיד עם הקמתה, ולארצות אחרות.
גם מספר ההונגרים, בחלקם ממוצא סקלרי, ירד במהלך השנים.
עוד מיעוט לאומי ששיעורו באוכלוסיית בוקרשט ירד במהלך השנים בגלל הגירה הם הגרמנים.
לפני מלחמת העולם הראשונה הם היוו 8% ממספר התושבים והיו ברובם סכסונים טרנסילבנים, אך כללו גם אוסטרים ופרוסים.
גם הארמנים, מיעוט ותיק ששיחק תפקיד חשוב בחיי הכלכלה והתרבות בבוקרשט ושהיו בשנת 1930 4,748 – 0.74% ממספר התושבים, נותרו בשנת 2002, 815 בלבד.
מימי הביניים ובמיוחד ובתקופת הפנריוטים חיו בבוקרשט יוונים רבים ששיחקו זמן רב תפקיד מוביל בחברה המקומית וחלקם הגדול התבוללו באליטה הרומנית.
בשנת 1930 מספר היוונים מנה 4,293 תושבים והיוו 0.67% מאוכלוסיית העיר.
ב-1950 נקלטו מיוון פליטים קומוניסטים, אך בינתיים חזרו רובם לארצם בעשורים האחרונים.
כעת ישנם אזרחי יוון הבאים לבוקרשט לשם עסקים.
קבוצות אתניות ותיקות אחרות בבוקרשט הן הארומנים הנחשבים לרומנים לכל דבר אך דיברו בעבר דיאלקט מיוחד והיגרו במאות 19–20 בעיקר מיוון ומקדוניה, הבולגרים, רובם אורתודוקסים, אבל גם רומנו-קתולים, שחיים עדיין גם בכמה שכונות של העיר וגם בכמה כפרים בסביבה, וכמו כן האלבנים.
בשנת 2002 המיעוט האתני העיקרי בבוקרשט היו הצוענים – 1.4%.
בשנת 2002 ההרכב לפי דתות של אוכלוסיית הבירה היה:
היהודים הראשונים הגיעו לבוקרשט מהאימפריה העות'מאנית בסוף המאה ה-15, בעיקר לאחר גירוש ספרד.
במהלך המאה ה-17 הגיעו אליה גם יהודים מפולין ובשנת 1894 היו בבוקרשט 43,000 יהודים.
בשנת 1930 מספרם של יהודי בוקרשט היה 69,885 והם היוו 10.93% מאוכלוסיית העיר.
בשנת 1940 היו בבוקרשט כ-60,000 יהודים שסבלו רבות בגלל אנטישמיות ורדיפות השלטונות.
בעיקר בשתי השכונות היהודיות, "וקרשט" ו"דודשט".
ב-1956 נמנו בבוקרשט 43,000. במהלך השנים, יהודי בוקרשט, כמו יתר יהודי רומניה, עלו לישראל או היגרו לארצות אחרות וכיום מספר היהודים המקומיים בבוקרשט קטן מאוד, רובם קשישים.
אחרי מהפיכת 1989 הגיעו לעיר אנשי עסקים זרים רבים ובהם גם ישראלים, בני עדות שונות (לאו דווקא יוצאי רומניה).
אף על פי שהיא מקום המגורים של רק 9% מאוכלוסיית רומניה, בוקרשט מייצרת כ-21% מהתל"ג של המדינה, שכן היא האזור המפותח והמתועש ביותר ברומניה.
המעמד החזק של הלאו הרומני בשערי החליפין הבין-לאומיים מקלים על השוואת התוצר הכלכלי של בוקרשט וזה של מדינות האיחוד האירופי.
אם נסתכל מנקודת של כושר הקניה, התל"ג לנפש בבוקרשט הוא בערך כמחצית מהממוצע באיחוד האירופי, כמעט כפליים מהממוצע ברומניה (אבל קרוב מאוד לזה שבאזורים עירוניים אחרים ברומניה.
על מסד נתונים אלו אפשר לומר שהתל"ג לנפש הוא בערך $20,300.
בוקרשט מתגאה באחת ממערכות התחבורה הציבורית הגדולות ביותר ברומניה, ואף במרכז אירופה.
ישנם שלושה אמצעי תחבורה עיקריים:
הרכבת התחתית של בוקרשט, המופעלת על ידי Metrorex
מערכת תחבורה עילית, המופעלת על ידי RATB ומורכבת מאוטובוסים, חשמליות וטרוליבוסים
הרכבת התחתית מורכבת מחמישה קווים:
אורך המסילות הכולל הוא 77.53 ק"מ, ויש 63 תחנות.
כפיתוח עתידי מתוכנן קו נוסף M6, שיחבר את תחנת הרכבת "Gara de Nord" לנמל התעופה הבין-לאומי בוקרשט אנרי קואנדה דרך תחנת הרכבת "Gara Baneasa" ושדה התעופה המשמש לטיסות פנימיות בעיקר, "Aeroportul Baneasa".
מערכת התחבורה הציבורית STB (קיצור של Societatea de Transport București; בעבר נודעה כ-RATB; קיצור של Regia Autonomă de Transport București) מפעילה אוטובוסים, טרוליבוסים ורכבת קלה.
המוניות, המופעלות על ידי מבחר חברות פרטיות, הן גם דרך נוחה וזולה להתנייד ברחבי העיר.
עם זאת, ישנן מספר חברות מוניות אמינות פחות (שבהן, למשל, אין כיתוב המציין את התעריף לקילומטר).
טארום, חברת התעופה הלאומית, מציעה מגוון רחב של טיסות מערים רבות בעולם לנמל התעופה הבין-לאומי בוקרשט אנרי קואנדה, נמל התעופה העיקרי של העיר.
יש רכבות EuroCity ו-EuroNight לבודפשט דרך ארד, כמו גם לבלגרד דרך טימישוארה.
הכרטיסים זולים בקנה מידה מערבי.
יש רכבות יומיות בין הערים הגדולות והכפרים הסובבים אותן, בהן נוסעים העובדים בתנאים טובים-פחות.
את בוקרשט משרתת גם מערכת רכבות נוסעים המופעלת על ידי ה-CFR – חברת הרכבות הלאומית הרומנית.
ארמון הפרלמנט נבנה על ידי הדיקטטור הקומוניסטי ניקולאה צ'אושסקו (בשם הרשמי של "בית הרפובליקה" אך נודע אז יותר בשם "בית העם") והוא בניין המשרדים השני בגודלו בעולם, אחרי הפנטגון.
מוזיאון הכפר או בשמו המלא העכשווי המוזיאון הלאומי של הכפר ע"ש דימיטרייה גוסטי, הוקם בשנת 1936. זהו מוזיאון אתנוגרפי פתוח על שטח של 10 הקטרים המכיל 272 מבנים אותנטיים של בתים כפריים וחוות איכרים מכל רחבי רומניה.
שער הניצחון של בוקרשט הראשון נבנה בחופזה, לאחר שרומניה זכתה בעצמאות בשנת 1878, כדי שהחיילים המנצחים יוכלו לעבור מתחתיו.
שער זמני נוסף נבנה במקום לאחר מלחמת העולם הראשונה.
שער הניצחון האחרון והנוכחי נחנך בשנת 1935.
גני צ'ישמיג'יו נבנו כגנים ציבוריים במרכז בוקרשט בשנת 1847 על בסיס התוכניות של הארכיטקט הגרמני קרל פ.