tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בשנת 2016, בערעור, בוטל האיסור בעקבות שינויים במוצר ושני פטנטים של סיסקו שבוטלו, ותביעתה סיסקו נדחתה.
באוגוסט 2018, הסכימה אריסטה לשלם 400 מיליון דולר לסיסקו כחלק מהסדר פשרה שכלל ויתור על כל הטענות להפרה מצד סיסקו, דחיית תביעות ההגבלים העסקיים של אריסטה נגד סיסקו והמינעות מתביעות הדדיות לתקופה של חמש שנים.
באוגוסט 2018 רכשה החברה את מוג'ו נטוורקס (Mojo Networks).
בספטמבר 2018 רכשה אריסטה את מטאמאקו (Metamako) ושילבה את קו המוצרים שלה עם שיהוי נמוך כסדרת 7130. בפברואר 2020 רכשה אריסטה את Big Switch Networks, ובאוקטובר רכשה את Awake Security.
המנכ"לית של אריסטה, ג'ישרי אולאל, נבחרה לרשימת המנכ"לים הטובים בעולם בארונס בשנים 2018 ו-2019.
באוגוסט 2022 רכשה אריסטה תמורת סכום לא ידוע את חברת רשת הענן Pluribus Networks.
EOS היא מערכת ההפעלה ברשת של אריסטה, ומגיעה כמערכת אחת שפועלת על פני כל מכשירי אריסטה או במכונה וירטואלית (VM).
EOS פועל על ליבת לינוקס.
ישנם יותר מ-100 תהליכים רגילים עצמאיים, האחראים על היבטים ומאפיינים שונים של המתג, כולל מנהלי התקנים המנהלים את המעגל המשולב תלוי יישום של המתג, ממשק שורת הפקודה (CLI), פרוטוקול Simple Network Management Protocol (SNMP), פרוטוקול עץ פורש, ופרוטוקולי ניתוב שונים.
תהליך אחד הנקרא Sysdb מרכז את מצב המתג והפרוטוקולים השונים שלו.
הפרדת העיבוד (שנעשה על ידי תהליכים נפרדים) מהמצב (ב-Sysdb) מעניקה ל-EOS שני מאפיינים חשובים: מאפיין אחד הוא מניעת תקלות תוכנה, כלומר אם מתרחשת תקלת תוכנה, כל נזק מוגבל לתהליך אחד.
המאפיין השני הוא הפעלה מחדש שלא פוגעת במצב, מכיוון שהמצב שמור ב-Sysdb, כאשר תהליך מופעל מחדש הוא ממשיך מהמקום שבו הפסיק.
ארכיטקטורה זו מאפשרת לשדרג תהליכים גם בזמן שהמתג פועל (תכונה הנקראת ISSU – In-Service Software Upgrade).
העובדה ש-EOS פועל על לינוקס מאפשרת שימוש בכלי לינוקס נפוצים על המתג עצמו, כגון tcpdump או מערכות ניהול תצורה.
EOS מספקת ממשקי תכנות יישומים נרחבים (API) לתקשורת ולשלוט בכל ההיבטים של המתג.
מודול בשם CloudVision, שמרחיב את ה-CLI לשימוש ב-Extensible Messaging and Presence Protocol (XMPP) בתור אפיק הודעות משותף לניהול והגדרת מתגים ומדגים את יכולת ההרחבה של EOS.
היישום ממומש על ידי שילוב ספריית XMPP הקיימת בקוד פתוח בשפת פייתון עם ה-CLI.
ניתן לתכנת את EOS באמצעות מנגנונים שונים בנוסף ליכולות התכנות והסקריפטים הסטנדרטיות הזמינות בסביבת לינוקס:
ניתן להשתמש בניהול אירועים מתקדם כדי להגיב לאירועים שונים ולהפעיל אוטומטית פקודות CLI, לבצע סקריפטים או לשלוח התראות כאשר מתרחשים שינויי מצב במתג, כגון ממשק נופל או מכונה וירטואלית שעוברת למארח אחר.
Event Monitor עוקב אחר שינויים שקורים בטבלאות הניתוב ברמת ה-MAC, ARP וטבלת הניתוב במסד נתונים מקומי של SQLite לצורך ביצוע שאילתות מאוחר יותר באמצעות שאילתות סטנדרטיות של SQL.
eAPI (External API) מציע ממשק JSON-RPC המאפשר ביצוע פקודות CLI ואחזור הפלט שלהן באובייקטי JSON מובנים.
אריסטו הוא ציור שמן משנת 1637 מאת האמן הספרדי חוסה דה ריברה.
היצירה שמורה במוזיאון האמנות של אינדיאנפוליס, השוכן בעיר אינדיאנפוליס, אינדיאנה.
הציור הוא חלק מסדרה בת שישה דיוקנאות של פילוסופים מן העת העתיקה, שהוזמנה בשנת 1636 בידי קרל אוזביוס נסיך ליכטנשטיין.
אריסטו מתואר כאן כפילוסוף קבצן - דימוי שהיה נפוץ במאה השבע עשרה.
סגפנותו עולה בקנה אחד עם הקתוליות הספרדית, ומהווה מאפיין בולט של הקדושים שצייר ריברה גם ביצירות אחרות.
הוא מואר באור המזכיר את ציוריו של קראוואג'ו, עמו מקושר ריברה לעיתים תכופות.
התאורה הזו, יחד עם סגנונו הישיר והריאליסטי של ריברה (המושפע אף הוא מקאראווג'ו), מעניקים לציור עוצמה רבה כייצוג של פילוסוף והרהוריו העמוקים.
אריסטו מתואר באופן מוחשי מאוד, עם קמטים עמוקים בפניו וידיו הבלויות.
ריברה חתם בגאווה על פני הדפים שבידו של אריסטו, כשהוא מוסיף לשמו את התואר "ספרדי" כדי להצהיר על לאומיותו.
כאשר קרל אויזביוס, נסיך ליכטנשטיין, הזמין לראשונה את הסדרה במאי 1636, הבקשה הייתה לשתים־עשרה יצירות.
עם זאת, רק שש מהן סופקו בפועל.
ברשימת מלאי משנת 1767 צוינו שש הדמויות: אריסטו, אפלטון, קראטס מתבאי, אנכסגורס, פרוטגורס ודיוגנס.
הסט נמכר ופוזר בשנת 1957, אך אוחד זמנית בשנת 1992 על ידי מוזיאון המטרופוליטן בניו יורק לרגל תערוכה שהוקדשה לריברה.
זיהויו של ציור זה היה בעייתי במידת־מה לאורך השנים.
אף כי רשימת המלאי מ־1767 הייתה ברורה דיה, רק דיאוגנס, אנאקסגורס וקראטס זוהו באמצעות כתובות שעל גבי הציורים.
ההסכמה הרווחת כיום היא שהגלימה האקדמית והכיפה המלמדת מצביעות על כך שהדמות היא אריסטו.
עם זאת, במשך שנים זיהה מוזיאון האמנות של אינדיאנפוליס את הדמות כארכימדס, בשל השרטוטים הגאומטריים שבידו – אף על פי שפילוסוף זה כלל לא נזכר ברשימת המלאי.
משנת 1637 ועד 1957 נשמר הציור ברשות נסיכי ליכטנשטיין.
לאחר מכן נרכש על ידי ד"ר ג'י.
קלאוס, שהשאיל אותו בנדיבות למוזיאון האמנות של אינדיאנפוליס.
בשנת 2000 רכש המוזיאון את היצירה באופן רשמי, בתרומת משפחת קלאוס, והעניק לה את מספר הרישום 2000.345. הציור מוצג בפאבליון קלאוס לצד יצירות רבות אחרות מתרומותיה של אותה משפחה.
אריסטו שמט היא רשת אופנה לבגדי נשים.
החברה הקמה בשנות השמונים, ב-2001 בנק פועלי אגודת ישראל הגיש תביעה כנגד הרשת שנקלעה לקשיים כלכליים.
ב-2003 נקנתה על ידי אלון ברוך, הוא עסק במיתוג מחדש של החברה בהפיכת בגדי החברה לאופנת קז'ואל, ב-2005 החלה סיגל שחמון לפרסם את הרשת, אחרי כן עדן הראל נבחרה להביל את קמפיין כחלק מפרויקט פרסום בשווי 750 אלף שקל אשר כלל שלטי חוצות וקטלוגים.
ב-2006 השיק המותג קונספט של חנויות הנקרא "אריסטו Men + Women" בהם הוצגו בגדי נשים וגברים ביחד, זאת בניגוד לתתי רשתות אופנה רבות אשר הציגו חניות לנשים וגברים בנפרד.
ב-2008 השקיעה החברה מילין וחצי שקל בשיפוץ החנויות ועמדות המכירה.
ב-2014 החלה שלי גפני לשמש כדוגמנית הבית של החברה.
אריסטופאנס היה גדול מחברי הקומדיה באתונה העתיקה.
אריסטופאנס חיבר כ-40 קומדיות, שמתוכן שרדו עד ימינו 11, ולמעשה הן הקומדיות העתיקות היחידות שנשתמרו בשלמותן (להבדיל משתי הקונבנציות של הקומדיה היוונית שבאו לאחריה: הקומדיה התיכונה, והקומדיה החדשה).
ההקשר שבהן מוצגות הקומדיות הוא הקשר של תחרות, שהתקיימה מדי שנה בחגיגות התיאטרון באתונה.
על חייו של אריסטופאנס ידוע מעט מאוד: הוא היה בן אתונה, שם אביו היה פיליפוס, ובנו ארארוס המשיך את דרכו האמנותית.
ילדותו של אריסטופנס מקבילה לתקופת עלייתו של פריקלס (460-429 לפנה"ס), שעם תום המלחמות הפרסיות הפך את אתונה למרכז הפוליטי והתרבותי של יוון, טיפח את האהבה לאמנויות ועודד הישגים אינטלקטואליים.
בשנת 431 לפנה"ס פרצה המלחמה הפלפונסית, שבה התאחדו כל אויביה של אתונה, ובראשן ספרטה.
המלחמה סיפקה רקע לסאטירות רבות.
לקומדיות רבות של אריסטופאנס יש נראטיב קבוע: גיבור המחזה נמצא בצרה כלשהי, והוא רוקם תוכנית דמיונית על מנת לחלץ את עצמו מצרה.
הדמויות הכלולות במחזותיו הן בדרך כלל של אתונאים בני זמנו: אישי ציבור, עסקנים, פוליטיקאים, פילוסופים ודמויות מקומיות נוספות, המאופיינות באפיון כללי על פי גיל, מין או מעמד.
ההומור האריסטופאני מורכב מבדיחות פוליטיות, ביקורת על אנשי האקדמיה, והצגה סאטירית של השליטים, ואף של האלים.
הלשון של אריסטופנס היא לשון גסה, וזוהי חלק מהתרבות הלשונית שבתוכה נכתב המחזה.
הבדיחות היו בכל מיני מישורים ופנו לסוגים רבים של צופים, וכללו ניבולי פה ובדיחות רבות על תפקודי הגוף.
אריסטופאנס מוצג גם כדמות ב"משתה" של אפלטון, בו הוא חולק את תפיסתו בנושא האהבה, ומספר את המיתוס הנודע על האדם המקורי שנקרע לשניים בשל חטאו נגד האלים, ומאז נידון לחפש את חציו האחר.
"הסועדים" (427 לפנה"ס) – מחזהו הראשון (שלא השתמר) שאותו הפיק וביים קאליסטראטוס, שביים גם את שתי הקומדיות הבאות.
"האכארנים" (425 לפנה"ס) – המחזה המוקדם ביותר של אריסטופאנס שהשתמר בשלמותו.
איכר שנואש מן הפוליטיקאים והמצביאים, מחליט לכרות ברית שלום אישית עם ספרטה ומקים ליד ביתו שוק פרטי.
"הפרשים" (424 לפנה"ס) – קומדיה אותה הפיק וביים אריסטופאנס בעצמו, וזכה במקום הראשון.
"העננות" (423 לפנה"ס) - בקומדיה זו הציג אריסטופאנס את סוקרטס כדמות נלעגת של מורה לרטוריקה חסר מצפון, שלפי טענת סוקרטס היה לכך משקל רב ביצירת הרקע למשפטו.
הקומדיה עוסקת בהיפוך יחסי הדורות של אב ובנו, ומותחת ביקורת על החינוך האקדמי.
"השלום" (421 לפנה"ס) - בקומדיה זו, איכר מפטם חיפושית זבל עד שהיא מספיק גדולה כדי לעוף עליה למרומי האולימפוס, למצוא את אלת השלום ולהוריד אותה אל האדמה.
"הציפורים" (414 לפנה"ס) - אריסטופאנס מציג באורח פארודי את בריאת העולם: הלילה מטיל ביצה קדמונית, שמתוכה בוקע האל המכונה ארוס; כך יכולות הציפורים להכריז עליו כעל אבי השושלת שלהן.
"ליזיסטרטה" (411 לפנה"ס) - את ליזיסטרטה העלה אריסטופנס כשנה לאחר תבוסתו של הצבא האתונאי בסיציליה.
גיבורת המחזה היא עקרת בית אתונאית, שבאמצעות ארגון הנשים למניעת מין מהגברים, מצליחה לכפות על הגברים את השלום.
"הצפרדעים" (405 לפנה"ס) - מותו של אוריפידס הותיר את אתונה בלי מחזאים הראויים לשמם, והאל דיוניסוס מחליט לצאת בדמות הרקלס למסע אל השאול כדי להשיבו.
דיוניסוס מתואר כפחדן, ומחליף את התחפושת עם עבדו קסנתיאס בכל פעם שאורבת לו סכנה.
לבסוף הוא פוגש בפלוטון מלך השאול, השם אותו כשופט בין המחזאים איסכילוס לאוריפידס שטוענים שניהם לתואר המחזאי הטוב ביותר.
למחזה הועלתה באופן חסר תקדים הצגה שנייה.
המחזות שהפיק בנו, לאחר מותו של אריסטופאנס (לא השתמרו):
מתורגמות מן המקור היווני על ידי יצחק זילברשלג.
הוסיפה מבוא ופירוש: דבורה גילולה.
ירושלים, הוצאת ספרים ע"ש י"ל מאגנס, האוניברסיטה העברית, 2001.
ירושלים, הוצאת ספרים ע"ש י"ל מאגנס, האוניברסיטה העברית, 2006.
הוסיפה מבוא ופירוש דבורה גילולה.
ירושלים, הוצאת ספרים ע"ש י"ל מאגנס, האוניברסיטה העברית, 2000.
הוסיפה מבוא והערות דבורה גילולה.
ירושלים, הוצאת ספרים ע"ש י"ל מאגנס, האוניברסיטה העברית, 2005.
ירושלים, הוצאת ספרים ע"ש י"ל מאגנס, האוניברסיטה העברית, 1997.
ירושלים, הוצאת ספרים ע"ש י"ל מאגנס, האוניברסיטה העברית, 1995.
תרגמה מיוונית והוסיפה מבוא והערות: דבורה גילולה.
ירושלים, הוצאת ספרים ע"ש י"ל מאגנס, האוניברסיטה העברית, 1991.
עושר (פלוטוס), תרגם אהרן שבתאי, הוצאת שוקן, 2019.
ירושלים, הוצאת ספרים ע"ש י"ל מאגנס, האוניברסיטה העברית, תשנ"ד (1994).
נאומו של אריסטופאנס, המופיע בדיאלוג "המשתה" של אפלטון, הוא ההשראה המרכזית עבור השיר "The Origin of Love" מתוך המחזמר "הדוויג והשארית העצבנית".
אריסטוקרטיה (מיוונית: áristos = אצילים, בני טובים, העילית + kratos) הייתה אחת משלוש צורות השלטון החיוביות על פי אריסטו (מונרכיה, אריסטוקרטיה ופוליטיאה).
בימי אריסטו שימש המונח להגדרת שלטון המעטים, השולטים למען עצמם.
מנגד, שלוש צורות השלטון השליליות על פי אריסטו הן טירניה, אוליגרכיה ואוכלוקרטיה (שלטון ההמון).
מובנו של המושג כיום שונה ומשתמשים בו לציין שלטון העובר בירושה, שלטון של שכבת אצולה מסורתית הממלאת את מרבית התפקידים הפוליטיים והצבאיים בחברה, כאשר ההצטרפות לשכבה זו חסומה כמעט לחלוטין.
אנשי שלטון כאלה נקראים אריסטוקרטים.
אריסטיד בריאן היה מדינאי צרפתי שכיהן מספר פעמים כראש ממשלת צרפת וזכה בפרס נובל לשלום.
בריאן נולד ב-28 במרץ 1862 בנאנט למשפחה בורגנית.
הוא למד משפטים ועד מהרה נכנס לזירה הפוליטית, פרסם מאמרים בכתב העת האנרכיסטי "לה פפל" וערך תקופה מסוימת את "לנטם".
משם עבר ל"פטיט רפובליק", ולאחר מכן ייסד את "להומניטה" בשיתוף עם ז'אן ז'ורס.
בקונגרס הפועלים של נאנט ב-1894 פעל בריאן למען קידום רעיון האיגודים המקצועיים, ומיקם את עצמו כאחד ממנהיגיה של המפלגה הסוציאליסטית הצרפתית.
ב-1902, לאחר כמה ניסיונות כושלים, הוא נבחר לנציג מטעם המפלגה לבית התחתון של הפרלמנט.
כבר מימיו הראשונים בבית הנבחרים עסק בסוגיית הפרדת הדת והמדינה, פעל בוועדה שעסקה בניסוח חוק ההפרדה, והיה למנסחו העיקרי.
מתוך רצון לדאוג שהחוק אכן ייושם, נכנס ב-1906 לממשלת הימין של פרדיננד סאריין בתפקיד מחזיק תיק ההדרכה הציבורית והפולחן, מתוך אמונה שיש לשתף פעולה עם המפלגה הרדיקלית בביצוע רפורמות, ולא לחכות באפס מעשה לעליית הסוציאליזם לשלטון.
מפלגתו לא קבלה את גישתו ובמרץ 1906 הוא סולק מהמפלגה הסוציאליסטית.
בריאן כיהן כשר המשפטים בשנת 1908-1909 והחליף את קלמנסו כראש ממשלה ב-1909. הוא שירת בתפקיד עד 1911, ולאחר מכן שוב לכמה חודשים ב-1913. באוקטובר 1915, בעקבות תבוסתה של צרפת בתחילת מלחמת העולם הראשונה התמנה בריאן שוב לתפקיד במקומו של רנה ויויאני, והחזיק לראשונה גם בתיק החוץ, במקומו של תיאופיל דקלאס.
הוא לא הצליח להחזיק במשרה לאורך זמן, ובמרץ 1917 התפטר כתוצאה מחילוקי הדעות סביב מתקפת ניוול.
הוא חזר שוב לתפקיד ראש הממשלה ב-1921, אך לא הצליח להביא להסכם פיצויים עם גרמניה בשל חוסר הגמישות בו נתקל בצד הגרמני, והוחלף על ידי רמון פואנקרה הלוחמני יותר.
בעקבות משבר הרוהר ב-1925 חזר בריאן למשרד החוץ הצרפתי ונותר בתפקיד עד למותו.
הוא עמד מאחורי ההסכם עם הוותיקן שהעניק לממשלה הצרפתית תפקיד במינוי הבישופים הקתולים, וב-1926 זכה בפרס נובל לשלום עם הגרמני גוסטב שטרזמן על חלקם בהסכמי לוקרנו.
שנה לאחר מכן נודע שוב בזכות הסכם קלוג בריאן שאותו ניסח עם שר החוץ האמריקני פרנק קלוג.
אַרִיסְטרכוֹס מסאמוס היה אסטרונום ומתמטיקאי יווני, אשר נולד באי סאמוס ביוון העתיקה.
אריסטרכוס היה מהראשונים להציע מודל הליוצנטרי של מערכת השמש, כלומר מודל הממקם את השמש ולא את כדור הארץ במרכז היקום הידוע (וזו גם הסיבה שהוא ידוע לפעמים כקופרניקוס היווני).
רעיונותיו האסטרונומיים נדחו והוחלפו באלו של אריסטו ותלמי, אך כמעט אלפיים שנה מאוחר יותר זכו לתחייה, כשפותחו על ידי קופרניקוס.
על שמו קרוי מכתש אריסטרכוס.
זהו המכתש הבוהק ביותר על הירח, וניתן לזהותו אף בעין בלתי מזוינת.
אריסטרכוס הקדים את קופרניקוס בכ-1,700 שנה בכך שסבר שהשמש, ולא כדור הארץ, נמצאת במרכז היקום.
כל שיש בידינו אודות המודל שלו הוא ציטוט של ארכימדס, שמצא לנכון לציין:
רק ספר אחד של אריסטרכוס שרד, והוא עוסק בגודל ובמרחק של הירח והשמש.
הספר עליו מדבר ארכימדס אינו בידינו.
אף על פי כן ניכר מדבריו שאריסטרכוס היה האסטרונום הראשון שהבין עד כמה כבירים ממדי היקום בהשוואה לסולם המידות המקובל.
כאמור, השקפתו של אריסטרכוס נדחתה על ידי בני זמנו.
ללא רעיון כוח-המשיכה, קשה היה להצדיק מודל בו הארץ אינה במרכז ואילו במודל הגאוצנטרי הציעו כתחליף לכוח המשיכה חוק-טבע פשוט, והוא ש"טבעם של כל הגופים להמשך למרכז היקום" (שזהה עם מרכז הארץ).
הישג כביר של אריסטרכוס היה מדידה של יחס הגדלים בין הארץ לירח.
בזכות מדידה זו יכול היה להעריך הן את גודל הירח (שכן היו כבר הערכות לגבי גודל כדור הארץ) והן את המרחק לירח - על ידי חישוב המרחק בו עצם בגדלו של הירח יראה בגודל זוויתי של כ-30 שניות.
לצורך המדידה נדרשו שעון חול וליקוי ירח.
הרעיון של אריסטרכוס היה שמאחר ובעת הליקוי הירח חולף בצל כדור הארץ, יחס הזמנים בין התכסות בצל הארץ לבין יציאה ממנו הוא גם יחס הגדלים.
המדידה הניבה תוצאה מדויקת כמעט - אריסטרכוס מדד יחס זמנים של 5 ל-19, שקרוב מאוד (כדי 97%) ליחס האמיתי.
הערכת יחס המרחקים בין הארץ לירח ולשמש
הישג גדול נוסף של אריסטרכוס היה מדידת היחס בין המרחק ארץ-ירח למרחק ארץ-שמש.
הוא התבסס על עבודותיהם של תאלס ואנכסגורס ולפיהן קבע שבעת שאנו צופים בחצי ירח (היינו, רביע ראשון או רביע שלישי של חודש סינודי) חייבת להיות זווית בת 90 מעלות בין השמש לירח ולארץ.
נותר לו למדוד את הזווית בין השמש לירח כפי שהיא נראית מהארץ.
במדידה זו שגה אריסטרכוס והגיע לתוצאה השגויה של 87 מעלות, בעוד שבפועל הזווית היא 89.85 מעלות.
לכן שגה בתוצאה והסיק שהשמש רחוקה פי 19 מהירח, בעוד שבפועל היא רחוקה פי 375 לערך.
עם זאת, מדידה זו היא מופת קדום לשיטה מדעית בפעולה, על אף שגיאת המדידה.
ארכימדס כתב שהזווית שאריסטרכוס מדד בין השמש לירח כפי שנראית מהארץ קרובה הרבה יותר לגודל הזווית במציאות, כדי דיוק של חצי מעלה.
ככל הנראה ספרו של אריסטרכוס שבידינו נכתב בתחילת מחקריו, ובהמשך שכלל את מדידותיו והתקרב הרבה יותר לתוצאה הנכונה ואל המדידות האלה נחשף ארכימדס.
כך גם ניתן להבין מאין שאב את רעיונותיו על ממדיו הכבירים של היקום.
אריסטידס (יוונית: Αριστείδης; 530–468 לפנה"ס) היה מדינאי אתונאי, כינויו היה "הצודק".
אפלטון קרא לו "האיש היחיד באתונה ששווה להעריצו".
אריסטידס היה בנו של ליסימאכוס, וחלק ממשפחה אמידה.
על שחרותו ידוע רק שהיה תלמידו של המדינאי קליסתנס והיה חלק מן הסיעה האריסטוקרטית באתונה העתיקה.
הוא הגיע לתודעה הציבורית לראשונה כסטרטגוס, כאשר פיקד על שבטו האנטיוכי בקרב מראתון, וזכה בכבוד רב בעקבות המלחמה, כבוד שבא לידי ביטוי במינויו לארכון ב-488 לפני הספירה.
פעילותו השמרנית כוונה לשמירה על כוחה היבשתי של אתונה, והוא היה אחד המתנגדים הבכירים למדיניותו הימית של תמיסטוקלס.
הקונפליקט בין שני המנהיגים תם בעקבות האוסטרקיזם של אריסטידס, שהתרחש מתישהו בין השנים 485–482 לפנה"ס.
מסופר שמצביע אנאלפביתי, שכלל לא הכירו, ניגש אליו, ונתן לו את האוסטרקון בהצבעה, וביקש ממנו לכתוב עליו את שמו של אריסטידס.
האחרון שאל אותו אם אריסטידס גרם לו עוול, והוא השיב בשלילה ואמר "אינני מכירו אפילו, אבל פשוט נמאס לי לשמוע את כולם אומרים 'הצודק' בכל מקום".
אחרי ששמע זאת אריסטידס רשם את שמו על החרס.
בעקבות ההצבעה, הוא הוגלה לתקופה של חמש שנים.
גלותו הסתיימה לפני המועד, בשנת 480 לפנה"ס, בזכות פסק דין שקרא לו לחזור מהגלות על מנת לסייע לאתונה להגן על עצמה מפני הפלישה הפרסית, וכשחזר נבחר להיות סטרטגוס.
במהלך קרב סלמיס הוא תמך בתמיסטוקלס, וזכה בניצחון אחרי שהנחית את חיל הרגלים האתונאי על האי פסיטאליה והשמיד עמו את חיל המצב הפרסי ששהה שם.
ב-479 לפנה"ס הוא נבחר מחדש לסטרטגוס, וקיבל לידיו סמכויות מיוחדות כמפקד הצבא האתונאי בקרב פלטאיה.
נאמר גם שהוא דיכא קשר שניסו לרקום אוליגרכים לא מרוצים בצבא.
הוא זכה בתמיכת בעלי בריתו מאיוניה, לאחר שהתמרד מול האדמירל הספרטני פאוסאניאס, הם נתנו לו את השליטה על הצבא ונתנו לו לפעול באופן חשאי לתיקון המיסים של הקונפדרציה החדשה, הליגה האטית-דלית.
הערכתו הייתה מקובלת ונחשבה הוגנת, והיא היוותה בסיס בהמשך להטלת מיסוי למען המשך פעולתה של הליגה.
הוא המשיך לכהן במשרות חשובות באתונה.
נראה שיחסיו המחודשים והנוחים עם תמיסטוקלס נמשכו והוא עזר לו לשכנע את ספרטה להמשיך בבניית החומות לאתונה.
מספר גורמים טוענים שאריסטידס נפטר באתונה, מקורות אחרים טוענים שהוא נפטר במהלך מסע בים השחור.
נפוס הכריז על תאריך מותו, 468 לפני הספירה.
הוא זכה לראות בחייו את האוסטרקיזם של תמיסטוקלס, אך נפטר לפני עלייתו של פריקלס.
נכסיו כנראה ניזוקו קשות בעקבות הפלישות הפרסיות, והוא לא השאיר מספיק כסף לממן את קבורתו.
וידוע שצאצאיו קיבלו קיצבה מהמדינה אפילו במאה הרביעית לפנה"ס.
אריסטופאנס מביזנטיון היה מלומד, מבקר ספרות ומדקדק יווני.
יצר את סימני הפיסוק העיקריים המצויים בשימוש בימינו.
אריסטופאנס נולד בביזנטיון, שהייתה מושבה יוונית (כיום איסטנבול בטורקיה), ועקר לאלכסנדריה, שם היה תלמידם של זנודוטוס ושל קאלימאכוס מקירנה.
הוא לקח על עצמו לעסוק בעריכה ביקורתית של כתבי משוררים יווניים עתיקים, נודע בעיקר בשל בקיאותו בשירת הומרוס וכתב הקדמות ליצירותיהם של הסיודוס, אלקאיוס, פינדארוס, סופוקלס, אוריפידס ומנאנדרוס.
אריסטופאנס גרם למהפכה ספרותית כאשר הפריד בין קטעים ומשפטים של השירה היוונית העתיקה באמצעות סימני פיסוק (נקודה, פסיק, נקודתיים ונקודה ופסיק) - סימנים המהווים את הבסיס לפיסוק המודרני.
הוא כתב גם מחקרים שעסקו בדקדוק היווני ובניבים של הלשון היוונית.
בתקופתו השפה היוונית החלה לשמש כשפה המדוברת בארצות המזרח התיכון במקומן של שפות שמיות.
אריסטופאנס התלהב מיצירותיו של מנאנדרוס, שתיאר נכונה את המציאות של זמנו ושאל: "הו מנאנדרוס, הו חיים, מי מכם מחקה את השני?".
כאשר נשאל איזו מן הפואמות של ארכילוכוס אהובות עליו ביותר, השיב: "הארוכות ביותר".
ב-195 לפנה"ס ירש מארטוסתנס את משרת מנהל הספרייה הגדולה של אלכסנדריה.
אחרי מותו באלכסנדריה, תלמידו אריסטראכוס מסמותראקה ירש אותו כמנהל ספרייה זו ועלה עליו בפירושים לכתבי אייסכילוס, סופוקלס, הרודוטוס וסופרים רבים אחרים.
אולם בזמנו, אריסטופאנס מביזנטיון נחשב לאחד מגדולי מדקדקי הלשון היוונית.
ייתכן ואריסטופאנס מביזנטיון הוא הסופר באותו שם שנזכר אצל יוסף בן מתתיהו בתוך קבוצה של שמונה סופרים שהזכירו את היהודים "לא כלאחר יד".
מייסד האסכולה הקירנאית בפילוסופיה היוונית.
אריסטיפוס נולד בעיר קירנה שהייתה בצפון אפריקה.
נסע ליוון כדי לראות את המשחקים האולימפיים, ואחר כך עבר לאתונה והיה תלמידו של סוקרטס.
ב-399, אחרי מות סוקרטס, הוא ביקר בערים שונות ובילה את זמנו עם הזונה המפורסמת לאיס מהעיר קורינתוס.
כאשר גערו בו על כי הוא מתגורר עם זונה, הוא חשב כי אין בכך כל רע והשיב: "הטוב שבדברים הוא ליהנות בלי להשתעבד להנאות."
הוא שב לעיר מולדתו, פתח שם בית ספר לפילוסופיה, והיה הראשון מבין תלמידי סוקרטס שקיבלו שכר בעבור הוראתם.
הוא חי בקירנה חיי מותרות, אך ספינתו נטרפה לחופי האי רודוס, והגיע לשם חסר כל.
הוא הלך לגימנסיון והקסים בדבריו את המאזינים שבתמורה נתנו לו ולבני לווייתו את כל צורכיהם.
הוא שירת בחצרו של דיוניסיוס הראשון, וכאשר גערו בו על כי הוא רודף ממון, השיב: "כאשר חפצתי בחוכמה הלכתי אל סוקרטס, ואילו עתה, כאשר אני זקוק לכסף באתי אל דיוניסיוס."
הוא חזר לקירנה ובילה שם את אחרית ימיו.
אחרי מותו, בתו ארטה ירשה ממנו את ההובלה של האסכולה הקירנאית.
היא כתבה כארבעים ספרים, היו לה תלמידים מפורסמים, והיא זכתה בכינוי "מאורה של יוון".
בנה, אריסטיפוס הצעיר, ירש את מקומה אחרי מותה.
על אף היותו תלמידו של סוקרטס, אריסטיפוס החזיק בהשקפה פילוסופית שונה לגמרי, באומרו כי מטרת החיים היא לחפש הנאות, וכי ההנאה טובה כשלעצמה.
הוא חשב כי ניתן ליהנות מתוך שליטה עצמית ומתוך הסתגלות לנסיבות בעת רווחה כמו בעת מחסור.
הוא גרס כי ההנאה מהווה את הטוב העליון, וזאת בעקבות סוקרטס שאמר כי "האושר הוא אחת ממטרותיה של הפעילות המוסרית." אך בניגוד לסוקרטס ולפילוסופים רבים אחרים, אריסטיפוס סבר כי הנאות החושים חשובות יותר מן ההנאה הרוחנית.
למרות שתמך בדעה כי החושים מטעים אותנו, חשב כי בלעדיהם לא ניתן לדעת דבר.
בניגוד לדעתו של אפיקורוס שאמר כי ההנאה מהווה מצב של שלוות נפש ושל אדישות כלפי הקשיים אשר החיים מערימים על בני האדם, אריסטיפוס סבר כי אין בכל אלה משום הנאה, אלא מצב של חוסר כאב בלבד.
למרות זאת העריץ את הלימוד ואמר: "מוטב להיות קבצן מאשר נבער מדעת."
אָרִיסִימוֹן (שם מדעי: Erysimum) הוא סוג במשפחת המצליבים, עליו נמנים כ-180 מיני צמחים עשבוניים, שעירים.
צבע פרחי האריסימון לרוב צהוב.
בארץ ישראל גדלים בר שבעה מינים מסוג זה, בחבלי הצומח הים-תיכוני ובחרמון.
כמו כן, מספר מינים מהווים צמחי נוי בשל יופי פרחיהם.
על סוג זה נמנים עשבים חד או רב שנתיים, וכן בני-שיח.
עלי האריסימון דמויי סרגל או צורה דומה.
העלים אינם מחולקים, ובכך נבדלים מהסוג הקרוב תודרה, שלו פירות דומים.
צבע כותרת הפרח לרוב צהוב, ולעיתים בצבעים אחרים כדוגמת סגול הפריחה אביבית או קיצית.
פרי האריסימון הוא מטיפוס תרמיל, והוא מוארך בדרך-כלל.
סוג זה קרוב לסוג Ceiranthus, שלעיתים נכלל בו.
בשל מספר תכונות, נחשב הסוג אריסימון, על-פי אחת ההשקפות הסיסטמטיות לשבט נפרד במשפחת המצליבים.
תפוצת הסוג היא בעיקר באזור האירנו-טורני, האזור הים-תיכוני, אירופה, וצפון אמריקה.
בארץ ישראל מצויים 7 מינים מסוג זה, שמספרם עולה כלפי צפון הארץ.
מינים רבים של אריסימון משמשים כצמחי נוי פופולריים, בעיקר באזורים בעלי אקלים ממוזג.
הם מגודלים בשל פרחיהם היפים, ונשתלים פעמים רבות במסלעות ובכתלים, משום דרישתם הצנועות לגידול.
מכאן השם האנגלי העממי לסוג זה, Wallflower ('פרח קיר').
בישראל, שימוש זה אינו נפוץ, ושני מינים עיקריים של אריסימון משמשים כצמחי נוי.
אריסימון ארגמני (Erysimum purpureum) – עשבוני רב-שנתי הגדל באופן נדיר במרומי החרמון.
אריסימון מחוספס (Erysimum scabrum) – עשבוני רב-שנתי הגדל באופן נדיר במדרונות סלעיים בחרמון ובגלעד.
צבע הפרחים צהוב, הפרי הבשל מפושק או זקוף בצורה אופיינית.
אריסימון איזמירי (Erysimum smyrnaum) – עשבוני רב-שנתי בעל עמוד פריחה מסועף, שגדל בחרמון.
קרוי על-שם העיר הטורקית איזמיר.
אריסימון מיובל (Erysimum verrucosum) – עשבוני רב-שנתי הגדל במדרונות בחרמון.
אריסימון תמים (Erysimum crassipes) – עשבוני רב-שנתי הגדל בחבלי הצומח הים תיכוני בישראל וכן בחבלים יובשניים.
זהו מין האריסימון הנפוץ ביותר בארץ.
הוא מאופיין בעלים בעלי שפה תמימה, ומכאן שמו.
לצמח שערות צפופות שמקנות לו מראה מאפיר.
אריסימון גלוני (Erysimum repandum) – מין האריסימון החד-שנתי היחיד שגדל בארץ.
מין זה נבדל גם בשולי עליו, שהם משוננים מעט בצורה שאינה אופיינית לסוג.
גדל באופן נדיר בחבלים ים-תיכוניים בארץ ובעבר הירדן.
אריסטוקרטיה (מיוונית: αριστοκρατία, ἀριστὀς = טוב יותר, κρατεῖν = שלטון, כלומר שלטונם של הטובים ביותר) הם בני אדם הנחשבים כשייכים למעמד החברתי הגבוה שבחברה ובתרבות בה הם חיים.
המונח נובע מהמילה אריסטוקרטיה המייצגת צורת שלטון.
מעמדות גבוהים התקיימו ברובן המוחלט של החברות האנושיות לאורך ההיסטוריה.
סימני ההיכר של מעמדות אלו היו בלבוש, בהתנהגות ובהפגנת העושר על-ידי בניית בתי מרחצאות, עריכת משתאות מפוארים ואירועים לבני המעמד העליון.
השימוש הראשון במונח היה באתונה לאזרחים צעירים אשר הובילו את הכוחות הצבאיים, כי אומץ בקרב נחשב כמידה טובה וכי אלו שהובילו את הכוחות הצבאיים היו "הטובים יותר".
באירופה של טרום ימי הביניים היה המושג בשימוש ככינויים של אלו שהתבלטו בכוחם וביכולתם הצבאית, מתוך אריסטוקרטיה זו התפתחה האצולה המערבית.
כמו ביוון היו אלו אנשים שיכולתם הגופנית והצבאית והאומץ שהפגינו אפשרו להם לכנות עצמם כטובים ביותר.
המהפכה הצרפתית חידדה את ההבדל בין אריסטוקרטיה שהיא סטטוס שיוכי לבין מריטוקרטיה שהיא סטטוס הישגי.
במשך השנים הפך המושג אריסטוקרטיה לשם נרדף לנהנתנות וזכויות מולדות.
ההשתייכות למעמד האריסטוקרטי משתנה מחברה לחברה.
ישנן חברות בהן כדי שאדם ישתייך לאריסטוקרטיה היה עליו להשיג מעמד זה באופן אישי, למשל על ידי הפגנת יכולות צבאיות.
זאת בניגוד לחברות אחרות, כמו הקשטרייה בהודו בהן המעמד בא בירושה והוא על הגבול שבין אצולה לאריסטוקרטיה.
עם זאת, ישנן חברות בהן מתקיים שימוש חופף במושגים אצולה ואריסטוקרטיה ושניהם מתייחסים לאותה שכבת אוכלוסייה.
אריסטוקרטיה המקבלת זכויות מעוגנות בחוק וזכאית להוריש את תאריה הופכת לאצולה.
במדינות בהן זכויות יתר עדיין עוברות בירושה המונח אריסטוקרטיה מתייחס לבני השכבה הנהנית מהסדר הירושה, כלומר, בעולם המערבי מתייחסים לבני האצולה המערבית.
במדינות שאין להן היסטוריה של אצולה או של מעמד אריסטוקרטי העובר בירושה, המושג אריסטוקרטיה מהווה מונח תחליפי לבורגנות כמייצג שכבת בעלי רכוש שהכסף נמצא במשפחותיהם מזה דורות מספר.
בארצות הברית ומדינות הגירה נוספות המונח מציין את בני המשפחות הראשונות שהגיעו למדינה ואשר בזכות כך תפסו חזקה על רכוש (אדמות, מכרות) ומשרות שלטוניות.
אריסטיוס (ביוונית עתיקה: Ἀρισταῖος; בלטינית: Aristaeus) הוא אל במיתולוגיה היוונית.
פטרון מלאכות המשק והחווה: גידול בהמות, עצי פרי, ציד וכוורנות.
המיתולוגיה היוונית זוקפת לזכותו של אריסטיוס את המצאת מלאכת הכוורנות, את גידול הבהמות וניהול משק חווה.
הוא מתואר גם כאדם הראשון שייצר שמן זית, חבץ חמאה והכין גבינה.
פולחן אריסטיוס פרח בעיקר באזורים שהוא עבר במסעותיו המיתיים, בהם הביא את בשורת הציוויליזציה ולימד את אנשי המקום מלאכות רבות.
בין המקומות נמנים קיאה, ארקאדיה, בויוטיה (שם נישא לנסיכת תבאי והביא ילדים), תסליה (בעמק טמפה) וסרדיניה.
הוא נולד בלוב לאל אפולו ולבת התמותה קירנה, נסיכה לפיתית מהעיר תסליה.
על פי המיתוס, אפולו התאהב בקירנה, לקח אותה עמו לחופי לוב ונישא לה.
שם הפך אותה לנימפה ולמלכה על עיר שנקראה על שמה.
קירנה הרתה לאפולו וילדה את אריסטיוס ואת אחיו אידמון, שהיה נביא ארגונאוט.
לאחר שאריסטיוס נולד, שליח האלים הרמס לקח אותו אל משכנם של האלים והזין אותו באמברוסיה ונקטר.
בזכות מאכלי האלים הפך אריסטיוס לבן אלמוות ולפיכך גם לאל.
לאחר מכן, לקח אותו אפולו אביו לגדול במערתו של הקנטאור ומחנך הגיבורים כיירון.
אריסטיוס נשא לאישה את אוטונואה, בתו של קדמוס המייסד האגדי של העיר תבאי.
הוא הביא עמה שני ילדים: בנו אקטיון ובתו מקריס.
משפחתו של אריסטיוס ידועה במיוחד בכישורי הציד שלה.
האלה ארטמיס, דודתו של אריסטיוס, היא אלת הציד.
אמו הייתה ידועה כמי שלא הייתה מוכנה לעסוק במלאכות הנשיות באותה התקופה והתעסקה בציד במקום..
אריסטיוס עצמו הוא פטרונם של הציידים ובנו, אקטיון, היה ציד מפורסם.
אריסטיוס מופיע במיתוס על בנו, אקטיון.
אקטיון הפך לאיל ומת בידיהם של כלבי הציד שלו לאחר שראה בטעות את האלה ארטמיס מתרחצת.
לאחר מותו של אקטיון חיפשו הוריו את גופתו לשווא.
רוחו של אקטיון הופיעה לפני אריסטיוס אביו וסיפרה לו שעליו לחפש גופה של איל.
אריסטיוס מצא את גופת בנו בדמות האיל וקבר אותה.
המיתוס מספר שתושבי האי קיאה סבלו ממגפה שיוחסה להופעתו של הכוכב סיריוס בשמיים לפני הזריחה.
הופעתו הבהירה של הכוכב מופיעה תמיד בתקופות של מזג אוויר חם ויבש.
לכן ייחסו לכוכב עצמו את הבצורת שהגיעה עמו.
תושבי המקום ביקשו את עזרתו של אריסטיוס, שבעצת אביו עבר לאי וקבע בו את מושבו.
אריסטיוס הקים מזבח לאל זאוס.
הוא הקריב קורבן כפול: קורבן שגרתי לזאוס וקורבן נוסף – בטקס כתוני ומסתורי – לכוכב סיריוס.
לאחר הקורבן הכפול של אריסטיוס הגיעו ארבעים ימים של רוחות צפוניות שבישרו ברכה עבור תושבי האי.
פולחן כפול זה הפך לטקס קבוע שקיימו כהני הדת בקיאה במשך דורות רבים.
בגאורגיקה של ורגיליוס מסופר שיום אחד, כל הדבורים של אריסטיוס חלו ומתו.
קירנה סיפרה לבנה שישנו אל שיודע כל דבר שהיה, הווה ויהיה, ולו היכולת לענות לאריסטיוס על תהייתו בנושא הדבורים.
לאל קוראים פרוטאוס וביכולתו לשנות צורה לכל דבר.
רק מי שיצליח ללכוד אותו בלי שיתחמק יוכל לקבל מענה לשאלותיו.
קירנה ליוותה את בנה אל משכנו של פרוטאוס.
בעצת אמו קפץ אריסטיוס על פרוטאוס הישן עם שלשלאות, פרוטאוס הצליח להחליף את צורתו פעמים רבות אך מכיוון שהשלשלאות כבר סבבו אותו הוא לא הצליח לפרוס כנפיים כדי לברוח, לבסוף חזר לצורתו המקורית.
פרוטאוס השיב לשאלתו של אריסטיוס וגילה לו שהדבורים חלו מכיוון שהנימפות כועסות על מותה של אאורידיקה.
מסופר שאריסטיוס רדף אחרי הנימפה אאורידיקה כשהסתובבה בעמק טמפה, במהלך מנוסתה היא דרכה על נחש ארסי ומתה.
בנוסף, פרוטאוס הסביר לאריסטיוס שעליו להרוג פר ומגופתו יופיעו דבורים והוא יוכל לשוב ולגדלן.
אריסיה ראב היא דמות בדיונית של גיבורת-על חייזרית החברה בחיל הפקחים הירוקים ומופיעה בחוברות הקומיקס גרין לנטרן של חברת DC קומיקס.
היא הופיעה לראשונה בחוברת Tales of the Green Lantern Corps #1 ממאי 1981 ונוצרה בידי צמד הכותבים מייק ו.
באר ולן ויין והמאייר ג'ו סטאטון.
מקור ההשראה לדמות הוא גזע בני אריסיה, פרי יצירתו של סופר המדע בדיוני אדוארד אלמר סמית' בספרו "העדשאי", אם כי יוצרי הדמות הכחישו כל קשר לכך.
אריסיה מגיעה מכוכב הלכת גראקסוס 4. אביה, פנטארה, שירת כגרין לנטרן של סקטור 2815. אריסיה היא החמישית בשושלת משפחתה אשר נוטלת את תפקיד הגרין לנטרן, כאשר אלה שקדמו לה הקריבו את חייהם למען החיל.
במקור, אריסיה נבחרה כחברת החיל בגיל צעיר.
גילה שוכתב מחדש בחוברת Green Lantern Vol.4 #13, בה התברר שמשום הקרבה הממושכת לשתי השמשות של גראקסוס 4, גיל 16 בכוכב החייזרי שווה לגיל 240 בכדור הארץ.
אריסיה הופיעה לראשונה כחלק מקבוצה גדולה של פקחים ירוקים שנשלחו לעצור את קרונה, שומר יקום לשעבר, ואדון המוות נקרון.
היא, קאטמה טוי, סאלאאק, צ'יפ וקילווג הוצבו מחדש בכדור הארץ לאחר המשבר בעולמות האינסופיים.
שם היא נטלה את הזהות הסודית סינדי סימפסון ועיצבה מחדש את מדי הקבוצה כדי שיתאימו יותר לאישיותם האינדיבידואלית.
היא מתאהבת בהאל ג'ורדן, הגרין לנטרן של סקטור הארץ.
לאחר שהיא מוצבת בכדור הארץ יחד עם ג'ורדן, היא משתמשת בטבעת הכוח לבגר את עצמה דיו כדי שהיא וג'ורדן יוכלו להיות ביחד.
למרות שבתחילה ג'ורדן השיב בשלילה לחיזוריה, הוא לומד להכירה כבוגרת.
מאוחר יותר, אריסיה היא מבין אלה אשר מאבדים את כוחותיהם עקב הפרעה בסוללת הכוח הראשית באואה, מקום מושבם של שומרי היקום והמקור לטעינתן של טבעות הכוח.
היא בוחרת להישאר בכדור הארץ יחד עם ג'ורדן ולפתח קריירה בדוגמנות.
מערכת היחסים ביניהם נעשית מתוחה כאשר הם מתרגלים לשינויים הנערכים בחיל, עד אשר בסופו של דבר הם נפרדים.
לאחר פרידתה מהאל ג'ורדן, אריסיה מפתחת קשרי ידידות עם קילווג.
במהלך ביקור אחד, מכה פתאומית בראשה גורמת לה לסבול מאובדן זיכרון ולשוב למנטליות של ילדה בת 13. היא מחפשת אחר היחיד שלדעתה יוכל לעזור - ג'ורדן.
היא חוזרת ל"פאריס תעופה", מקום עבודתו של ג'ורדן כטייס, ומוצאת אותו.
לאחר זמן קצר, זיכרונותיה שבים אליה אט אט, אם כי היא עדיין לא מוכנה לקבל את האחריות להיות גרין לנטרן.
היא מציעה לשמש ככוח גיבוי לג'ורדן - בדומה לגאי גרדנר ולג'ון סטוארט, אך הצעתה נדחית.
עם הזמן, זיכרונותיה שבים אליה במלואם, והיא מבקשת את עזרתו של גרדנר בחיפוש אחר קילווג.
היא מציעה להצטרף לאואה עם גרדנר וכוח התקיפה של ליגת הצדק (Justice League Task Force), כיוון שהידע שלה אודות אואה יהיה נכס חשוב לקבוצה.
גרדנר מסרב לצרפה משום שהמחסור בכוחותיה יהווה למעצור יותר מאשר לעזרה.
לאחר שקיבלה סירוב, אריסיה חוזרת אליהם כשהיא חמושה מכף רגל ועד ראש ודורשת להצטרף אליהם.
באואה, הם נתקלים בשרידי העצמות של קילווג ומותקפים בידי ג'ורדן, שהשתלטה עליו ישות הפחד הטפילה פאראלקס (באירועי דמדומי הברקת).
היא שורדת את המתקפה, ולאחר שהם חוזרים לכדור הארץ, היא מתחילה לעבוד בבר החדש של גרדנר, "ווריורז".
בערב הפתיחה של הבר, היא לומדת על מותו לכאורה של ג'ורדן מידיו של קייל ריינר, אם כי ג'ורדן עצמו מופיע מאוחר יותר ומוכיח כי השמועות אודות מותו היו מוגזמות.
הוא מחזיר את מדיה לקדמותם ומציע להם לשוב למקום בו הפסיקו.
אריסיה אומרת שדברים השתנו ושהוא לא אותו אדם כשהיה, ומבקשת ממנו לעזוב.
בזמן שעבדה ב"ווריורז", אריסיה מתחברת למספר גיבורי-על והם משמשים כשומרי סף הנלחמים בנבלי-על שונים שמתקיפים את הבר.
בתקופה זו, אריסיה מדגימה יכולות ריפוי מתקדמות.
אישה מסתורית אשר יש לה קשרים עם ארגון מסתורי לא פחות בשם "קואורום" (Quorum) מנסה להטיל כישוף על גאי גרדנר ולשלוט על מעשיו, אולם הוא נמלט מאחיזתה.
מייג'ור פורס חוזר לחיים, מתקיף את הבר באופן פתאומי, וחונק את אריסיה למוות חרף ניסיונות להגן על עצמה.
לאחר הבסתה, מייג'ור פורס מתעמר בגרדנר בכך שמראה לו תמונה שלה.
לאחר הקרב ביניהם, גרדנר הורג אותו.
בהלווייתה, האל ג'ורדן מופיע לצד גרדנר ונושא מילות פרידה לאישה אשר אהב.
לפני לכתו, הוא יוצר הולוגרמה בדמותה על קברה.
לאחר שהאל ג'ורדן שב לתפקידו כגרין לנטרן (באירועי גרין לנטרן: לידה מחדש), הוא מגיע יחד עם גאי גרדנר לכוכב ביוט, עולם ביתם של ציידי האדם.
הם מגלים כתריסר פקחים ירוקים שנשארו מאחור (כולל אלה שג'ורדן השאיר למות בדמדומי הברקת) והוחזקו בהקפאה קריוגנית כסוללות על-מנת לתדלק את כוחו של סייבורג סופרמן ושל ציידי האדם הרובוטיים.
ג'ורדן מעיר כמה מהפקחים, אך אלה תוקפים אותו, בהאמינם כי הוא עדיין אויבם.
הוא מוצא את אריסיה חסרת הכרה ובתוך פקעת ומשחרר אותה.
סייבורג סופרמן מגלה כי לאחר שמייג'ור פורס הרג אותה והיא נקברה, כוחות הריפוי הטבעיים של הגזע שלה החזירו אותה לחיים מתחת לאדמה.
בעקבות כך, הנשאו (סייבורג סופרמן) שלח את ציידי האדם להביאה לביוט.
כעת בהכרה מלאה, אריסיה נלחמת לצד ג'ורדן ועוזרת לו להשמיד את הכוכב.
למרות שמערכת היחסים ביניהם אינה כשהייתה, הם חולקים נשיקה.
אריסיה נלחמה נגד חיל סינסטרו על כוכב אואה יחד עם קילווג ושאר חניכי החיל החדשים.
שומרי היקום הציבו אותה כמפקחת על סודאם יאט, הגרין לנטרן מכוכב דאקסאם, היות שתפקידו חיוני להישרדות החיל.
לאריסיה יש קושי במילוי התפקיד, כיוון שלסודאם יאט יש הרגל להתעלם מפקודות.
היא משתתפת לאחר מכן במלחמת חיל סינסטרו, אשר כוללת מספר קרבות בעולם ביתה הקודם, כדור הארץ.
בעקבות אירועי מלחמת חיל סינסטרו, אריסיה ממשיכה לעבוד במשותף לסודאם יאט, שכעת הפך למארחו החדש של איון, על-מנת לשחרר את דאקסאם ממונגול וסיעה שלו מחיל סינסטרו.
הם מצליחים רק כאשר סודאם יאט מקריב את חייו בכך שנכנס לשמש והופך אותה לצהובה.
עם חזרתה, אריסיה מגלה שכוכבה מוצף בפקחים שחורים, כאשר ביניהם נמנים חברי משפחתה המתים.
לאחר משבר הלילה האפל ביותר, אריסיה מתעמתת מול שומרי היקום וזועמת על מותו של סודאם יאט.
שומרי היקום מתוודים כי שומרת היקום לשעבר סקאר היא זו שאחראית למותו.
אריסיה חושדת כי סודאם יאט עדיין חי.
אריסטיצה רומנסקו (ברומנית: Aristizza Romanescu; 24 בדצמבר 1854, קראיובה – 4 ביוני 1918, יאשי) הייתה שחקנית תיאטרון רומנייה, מהחשובות בתולדות התיאטרון הרומני, מורה לדיקלום בקונסרבטוריון למוזיקה ולדרמה בבוקרשט.
הושפעה באמנותה מהשחקניות סוזנה רייכנברג וקרלוטה וולטר.
זכתה להערכת עמיתים ידועים למקצוע כמו השחקן זוננטל, בשל הדיקציה ו"קול הפעמונים" שלה,, והפכה לפופולרית בקרב הקהל הרומני בזמנה.
עם מעריציה נמנו, בין השאר, הסופרים יון גיקה ואלכסנדרו אודובסקו.
שיחקה ביותר מ-300 תפקידים, במבחר גדול שנע מהתיאטרון הלירי והטרגדיה, ועד לוודווילים, קומדיה בופה, קומדיה הסלונית, מלודרמה, כולל מחזות מקוריים רומניים.
אריסטיצה רומנסקו נולדה בשנת 1854 בקראיובה, בבית של שחקני תיאטרון: הוריה, קונסטנטין (קוסטאקה) דמטריאד ופאולינה סטאברסקו, היו אמנים ידועים בעיר.
מצד אמה, היא הייתה בת דודה בדרגה ראשונה של זמרת האופרה המצוסופרן אלנה תאודוריני, ואחייניתם של השחקנים יון ולדיצ'סקו וראלוקה סטאברסקו (1882-1830).
אחיה הבכור היה משורר שכתב בכתבי העת של אלכסנדרו מצ'דונסקי ותאודור מ.
בילדותה לקחה חלק בלהקות תיאטרון בטורנו סברין, יאש, בוקרשט וגאלאץ.
הופעת הבכורה שלה כשחקנית אירעה בשנת 1872, בגיל 18, על במת התיאטרון בקראיובה, כחברה בלהקת זמר הקופלטים י.ד.
מאוחר יותר שיחקה ביאש, בלהקת התיאטרון של מאטיי מילו דמטריאד, ובבוקרשט.
רומנסקו הייתה תלמידה מצטיינת של הקונסרבטוריון לאמנות הדרמה.
כששיחקה על במת התיאטרון הלאומי בבוקרשט, הרשימה את יון גיקה, שהיה המנהל הראשון של התיאטרון.
הוא שיבץ אותה בתפקיד הראשי בטרגדיה "רומא מובסת", מחזה בחרוזים מאת פארודי, שתורגם לרומנית על ידי יון לוקה קאראג'אלה.
החל משנת 1877 הועסקה רומנסקו ב"חברה לדרמה" שנוסדה בבוקרשט על ידי מאטיי מילו וולסקו.
בתקופה זו נישאה לשחקן בינוני בשם רומנסקו, שמת כעבור כשלוש שנים.
בשנת 1880, בעזרת מלגה שהושגה על ידי יון גיקה, השתלמה השחקנית בפריז, יחד עם בן זוגה גריגורה מנולסקו, ועם נוטארה ויוליאן.
המורה שלה שם היה לואי ארסן דלונה.
בשנת 1891, ארגנה יחד עם בן זוגה, מנולסקו, סיור בווינה של התיאטרון הלאומי הרומני בבוקרשט, שהיה גם הסיור הראשון של הלהקה בחו"ל, עם ההצגות "המלט" ו"רומיאו ויוליה"; כך העלתה את קרנה של האמנות הדרמטית בארצה.
המשחק של רומנסקו הצטיין במושלמות תנועותיה, המתואמות עם דיקלום ללא פגם בקול שעינג את האוזן.
"מעודי לא שמעתי דיקציה כזאת ומתיקות קולית כזאת" אמר עליה זוננטל.
הרשימה גם המימיקה שלה בהבעה העזה של ריגושיה.
בשנת 1892 ליוותה רומנסקו את מנולסקו, שחלה בסרטן בגיל צעיר, לטיפולים שלא הצליחו למנוע את מותו, אצל פרופ' פיאן בפריז.
בשנת 1903 פרשה מהבמה, אך לימדה בקונסרבטוריון (אקדמיה) לתיאטרון בבוקרשט בין השנים 1883 - 1914. עם תלמידותיה נמנו כוכבות של התיאטרון הרומני, בהן מריה ונטורה, לוצ'יה סטורדזה-בולנדרה, מריה פילוטי וסוניה קלוצ'רו.
בפרישתה מהתיאטרון קיבלה קצבה כה זעירה, ששנה לאחר מכן הצטרכה לקבל לסיוע נוסף בשווי 100 ליי "מתוך קרן הרחמנות" של המדינה, כדבריה; משום כך בשנת 1904 בזכרונותיה לא המליצה לצאצאיה ללכת בעקבותיה לקריירה של שחקן תיאטרון.
רומנסקו שיחקה בתפקיד אחות רחמנייה, לצידם של קונסטנטין נוטארה, אריסטיד דמטריאדה, אלווירה פופסקו ואחרים, בסרט הראינוע הראשון ברומניה - "עצמאותה של רומניה", שהופק על ידי גריגורה ברזיאנו בין השנים 1911–1912.
רומנסקו מתה בחוסר כל ביאשי, בשטח החופשי של רומניה, ביוני 1918, בימי מלחמת העולם הראשונה, והובאה לקבורה בבית הקברות "אטרניטאטיה".
האקדמיה הרומנית מעניקה את הפרס ע"ש אריסטיצה רומנסקו להישגים בתחום אמנויות הבמה
4, "טימהוטל" ("Timhotel") שברחוב קרואה-דה-פטי-שאן (Rue Croix-de-Petits-Champs) ברובע הראשון של פריז, הוצב לוח זיכרון עם דמויותיהם של רומנסקו ומנולסקו, ששהו בבניין זה מספר פעמים בשנים 1880–1892.
ב-1983 הדואר הרומני הנפיק בול, בעיצובו של אוג'ן פאלאדה, עם דיוקן השחקנית ודמותה משחקת במחזה "הכלבים" מאת ה.
אריסטיד בונאוונטור ז'אן מאיול או אריסטידס בונאוונטורה ז'ואן מאיול היה פסל, צייר, יוצר גובלנים ורשם צרפתי ממוצא קטלאני.
אריסטיד מאיול נולד בשנת 1861 כילד הרביעי מבין חמשת הילדים של רפאל מאיול (1877-1825) וקאתרין לבית רוּז'ה (Rougé).
אביו היה סוחר בדים ובעל כרם בכפר בניולס-סיר-מר ברוסיון שבקצה הדרום-מזרחי של צרפת.
כפר זה נמצא במפגש שבין מרגלות הרי הפירנאים ובין הים התיכון, קרוב לגבול בין צרפת ובין ספרד.
שם המשפחה "מאיול" משמעותו בשפה זו "יין צעיר".
האב התמסר לעסקיו באלג'ריה לשם נסע לעיתים קרובות.
הייתה לו שם אחות שניהלה חנות טקסטיל.
האם, שעבדה כמוכרת בחנות בגדים, כרעה תחת העומס של גידול שלושת ילדיה הראשונים לבדה.
לעזרתה באו אחיותיה, קלר ולוסי הרווקה שדאגו במיוחד לאריסטיד הקטן.
הושיט יד גם אבי בעלה, ימאי לשעבר, שככל הנראה, עסק בצעירותו בהברחות סחורות בין ספרד ובין צרפת.
בבית הספר העממי בכפר נראה הילד מצייר תכופות ושוקע בחלומות.
לא אהב כל כך לשחק עם ילדים אחרים אלא העדיף לאסוף לבדו פרפרים וחרקים מן הכרם או שדפים בחוף הים.
בגיל 12, אחרי שסיים את בית הספר העממי, עבר אריסטיד ללמוד בפנימיה במכללה קתולית "סן לואי דה גונזאג" בעיר פרפיניאן, 30 ק"מ מרחק מבניולס.
הדבר היחיד שמשך עיניינו באותו בית ספר היה שיעורי הציור של מורה ממוצא פולני, היאסנט אלשימוביץ'.
בגיל 13 צייר מאיול את ציוריו הראשונים בצבע שמן La Passe d'Ouve - המתאר את מפרץ הנמל בניול וכן סוס הדוהר מעל הר געש.
בגיל 15, בשנת 1877, מותו המוקדם של האב בעקבות מחלה ממושכת, צימצם באופן משמעותי את פרנסת המשפחה להכנסות שהופקו מהכרם, אבל גם אלה נפגעו כעבור שנתיים, מנזקי הפילוקסרה.
כשבשנת 1879 סילקו אותו הכמרים מבית הספר, שב מאיול לכפרו נחוש בדעתו להיות צייר.
אחרי זמן מה הוא חזר לפרפיניאן אל מורו לשעבר, אלשימוביץ', שלימד שיעורי ציור במוזיאון היאסנט ריגו בעיר.
כשסבר מאיול כי מיצה את השיעורים, ביקש מהמורה רשות לראות את אוספי המוזיאון, אך נתקל בסירוב, מה שהעכיר את היחסים ביניהם.
אחרי שכנועים רבים, הסכימה דודתו לוסי, להעניק לו הקצבה חודשית לצורך לימודי אמנות בפריז הרחוקה.
בהמשך הסכימה גם הנהלת המחוז הפירנאים המזרחיים לממן לו מלגה שנתית קטנה עד שנת 1892. מאיול חי בפריז בתנאי דלות, ונכשל פעמים חוזרות במבחני הכניסה לבית הספר לאמנויות יפות.
בחר אז להשתתף כסטודנט-חוץ בשיעוריו של ז'אן-לאון ז'רום שלימד על יצירות אמנות עתיקות.
ז'רום ייעץ לו בקרירות שינסה קודם ללמוד ב"בית הספר לאמנויות הקישוט".
החל משנת 1883 נרשם מאיול במחלקת הפיסול של בית הספר הזה ורכש בו מיומנויות שבאו לידי ביטוי מאוחר יותר בקריירה שלו כפסל.
באותה תקופה התגורר בתנאי עוני ב Rue des Vertus.
סבל לא פעם מתת-תזונה וממחלת פרקים והתאשפז מספר פעמים בבתי חולים.
ב-1885 מאיול התקבל סוף סוף לבית הספר לאמנויות יפות והיה לתלמידם של אלכסנדר קבנל (1889-1823) וז'אן פול לוראן.
מכיוון שלא זכה להערכתו של ז'רום עבר לקבל שיעורים אצל אדולף איבון שלימד ציורי עירום.
כפי שהתוודע לאשיל לוז'ה איבון "החזיר אותו לדרך הישרה".
בהמשך השתלם גם בעיצוב טאפטים וגובלנים.
מאיול הסתייג מהסגנון האמנותי האקדמי ששלט בבית הספר לאמנויות.
הפסל המפורסם אנטואן בורדל עזר לו ב-1889 לצאת מקשיים כספיים.
אחרי שראה במוזאון קלוני את שטיחי הקיר הגבירה והחד-קרן פתח סדנת שטיחי קיר בכפר הולדתו.
באותה תקופה הכיר את קלוטילד נרסיס, שהייתה לבת זוג ולמודל הראשון שלו בפיסול.
בהשפעת ידידו החדש, הצייר פול גוגן, שאותו פגש ב-1892 חיפש מאיול את דרכו האישית.
בתיווכו של גוגן התיידד עם חסידי אסכולת הנאבי שבראשות אדואר ווייאר, פייר בונאר ומוריס דני.
העריץ מאוד את יצירותיו של פייר פובי דה שאבאן
שנת 1900 נחשבת לפרשת דרכים בקריירה האמנותית שלו.
אז המציא מאיול רפרטואר של צורות, שהקדימו את פסליו העתידיים.
פסליו הראשונים מעץ, ואחר כך עבודותיו בטרקוטה וחימר,"ונוס" או "המתרחצות" בעמידה, כפופות או "המסתרקות",.
מזכירים את הפיסול היווני הארכאי.
הסופר אוקטב מירבו והפסל אוגיסט רודן שביקרו בשנת 1902 את תערוכתו של מאיול בגלריית וולאר, התרשמו משלמות הצורות של הפסל "לדה".
לפי עדותו של מירבו, רודן, לקח ערב אחד בידיו, בבית הסופר, פסלון שיצר מאיול,
מכאן והלאה הקדיש מאיול את עצמו במשך ארבעים שנה לפיסול בלבד.
את פסלו הגדול הראשון מאבן "שלווה" (Sérénité) (1905) רכש האספן הגרמני קראל ארנסט אוסטהאוס בשביל הווילה שלו בהוהנאגן.
הנושא המועדף עליו היה העירום הנשי כאידיאל של יופי פלסטי: דמויות הנשים שעיצב הן חזקות, חסונות, גדולות, ברוח קלאסית כפי שיכול היה לראות בביקורו ביוון בשנת 1908. סגנונו מנוגד בסטטיות ובפורמליזם שלו ליצירותיו של אוגוסט רודן.
ב-1904 הציג לראשונה בסלון הסתיו בפריז.
ב-1905 התפרסם בפסלו "ים התיכון" שהוצג גם כן בסלון הסתיו.
לפי מקורות רשמיים ב-15 בספטמבר 1944 מאיול נפצע קשה בתאונת דרכים, בעת שנסע במכוניתו של רופא בשם ניקולו (Nicolau).
בעת סופה הרכב סטה מן המסלול והתהפך.
מאיול נפטר בעקבות תאונה זו ב-27 בספטמבר 1944. לפי מקורות מן החוגים הימניים ונוסטלגיים של המשטר וישי, המצטטות עדות של צייר בשם ריי טיאלייה, מאיול הוצא להורג על ידי חברים קומוניסטים של תנועת ההתנגדות הצרפתית בגלל קשריו עם הכובשים הגרמנים, ובמיוחד ידידותו עם ארנו ברקר, פסל רשמי של המשטר הנאצי.
לפי מקורות אלה מאיול הועלה על רכב והובל ליער פונטנבלו.
שם בוימה תאונה על ידי הפלת עץ על המכונית שבה נמצא והוא נהרג במקום.
עשרים שנה מאוחר יותר, בשנת 1964, הרשויות ארגנו לו לווייה ממלכתית.
מאיול היה נשוי לקלוטילד לבית נרסיס ו.
בנם היחיד בשם לוסיין מאיול נקרא אולי לזכרה של הדודה לוסי שגידלה את האמן בילדותו.
בעשור האחרון לחייו חי מאיול עם המודל שלו דינה ויירני בקשר אפלטוני.
שוד יצירותיו על ידי גרמניה הנאצית
בזמן הכיבוש הנאצי בצרפת עשרות יצירות של מאיול הוחרמו על ידי הארגון ERR או
"כוח המשימה רייכסלייטר רוזנברג" שהתמחה בביזה של יצירות אמנות.
בסיס הנתונים של ארגון ERR מנה 30 יצירות, בעוד קרן האמנות האבודה בגרמניה מנתב 33 יצירות של מאיול שנשדדו על ידי גרמניה הנאצית.
בסיס הנתונים במוזיאון להיסטוריה במינכן ציין 13 יצירות שנמצאו בנקודת האיסוף המרכזית במינכן.
פסלו "הראש של פלורה" התגלה באוסף גורליט, מאגר יצירות האמנות של קורנליוס גורליט, בנו של סוחר האמנות של היטלר, הילדברנד גורליט.
בין האספנים היהודים שנשדדו מיצירות של מאיול נמנו הוגו סימון, אלפרד פלכטהיים ואחרים.
1995 - מוזיאון מאיול בפריז, ברחוב גרנל 61-59, ברובע 7 - הוקם על ידי דינה ויירני ונחנך על ידי הנשיא מיטראן
מוזיאון מאיול בכפר הולדתו, בניול-סיר-מר, ממוקם בביתו "לה מטרי" (La Métairie) שבו התגורר החל משנת 1910
1964 - דינה ורני הקימה את קרן "דינה ויירני-אריסטיד מאיול" להנצחת מפעל חייו של האמן.
מיוזמת שר התרבות אנדרה מאלרו, 18 מפסלי נשים בברונזה מאת מאיול שנתרמו על ידי דינה ויירני, הוצבו באופן קבוע בחלק המזרחי של גני טילרי בפריז, בגן קארוסל.
אחרי שיפוץ המוזיאון גראן לובר, בשנת 1996 הפסלים הוחזרו למקומותיהם.
1911 פלורה - במוזיאון לאמנות מערבית במוסקבה
1930 ונוס עם שרשרת - במוזיאון לאמנות "קונסטהאוס" בציריך
1938-1936 - שלוש נימפות בגלריית טייט בלונדון
אֵרִיסְתָווִי (בגאורגית: ერისთავი שפירושו המילולי ראש עם: ארי - עם, תאווי - ראש) הוא תואר אצולה גאורגי פיאודלי, התואם במעמדו לסטרטגוס או הדוכס הביזנטיים.
בעליו היה שליט פרובינציה גדולה ובהיררכיה המעמדות הגאורגיים הוא היה שלישי מלמעלה אחרי מלך ומתאווארי - נסיכים שליטים.
בעל התואר היה מופקד על דגל הקרב לפי תפקידו ולבש בגד, טבעת, חגורה וחנית מיוחדים וכמו כן היה לו סוס מגזע מיוחד.
חלק מאריסתוויים רמי דרג החזיקו בתואר אֵרִיסְתָוְות-אֵריִסְתָווִי (ერისთავთ-ერისთავი) שפירושו דוכס הדוכסים אך סיכוי לכך שלבעל התואר היו וסאלים עם תואר אריסתָווי הוא קלוש.
תואר אֵרִיסְמְתָווָארִי (ერისმთავარი שפירושו: ראש האנשים) שימש בעיקר שליטי גאורגיה טרם שושלת בגרטיוני ואחרי זה היה בשימוש מקביל לאריסתווי.
בעקבות העדר רציפות שלטונית חלק מן אריסתוויים העבירו את תארם לעובר בירושה ובכך הפכו בפועל לנסיכים השולטים על שטח מגוריהם וחלקם אף הפכו לשליטים עצמאיים בפועל (ביניהם היו אריסתווי של סמגרלו, אריסתווי של אבחזיה, אריסתווי של גוריה, אריסתווי של סוואנתי ואריסתווי של אחלציחה).
התואר נתן את שמם לחמישה בתי אצילים שהוסמכו כנסיכים לאחר השתלטות רוסיה על האזור במאה ה-19. ברוסיה הם מוכרים כ"נסיכי אריסטוב" אם כי מוצאם של כל אחד מהם שונה.
י' ג'ווחישווילי, "היסטוריה של גאורגיה", ספר 2, כרך ראשון, טיפליס (טביליסי), 1928
האנציקלופדיה הסובייטית גאורגית, כרך 4, טביליסי, 1979, עמ' 192
אריפיפרזול (בלועזית: Aripiprazole, בשמו המסחרי: Abilify ,Aripiprex, Ariply) היא תרופה אנטיפסיכוטית המשמשת לטיפול בסכיזופרניה, הפרעה דו-קוטבית וגם כתרופה המסייעת בדיכאון מז'ורי, הפרעות טיקים ובתופעות של איריטאביליות בתסמונות אוטיסטיות.
בגלל מנגנון הפעולה שלה היא נחשבת לתרופה אנטיפסיכוטית אטיפית, מן הדור השלישי, לפי סיווגים אחרים - מן הדור השני.
היא משמשת גם כמייצב מצב רוח (תימורגולטור).
מבחינה כימית הוא נגזרת קווינולינון ובנזוסיקסזול.
התרופה פועלת בעיקר כאגוניסט חלקי של הקולטנים לדופמין.
היא פותחה על ידי חוקרי החברה היפנית אוצוקה ביפן ובארצות הברית ושווקה על ידי חברה זו יחד עם חברת בריסטול-מאיירס סקוויב.
ב-15 בנובמבר 2002 אושרה אריפיפרזול על ידי מנהל המזון והתרופות האמריקאי וב-4 ביוני 2004 - על ידי הסוכנות האירופית לתרופות לטיפול בסכיזופרניה.
באוקטובר 2004 קיבלה אישור לטיפול בהתקפים מאניים ומעורבים בהפרעה דו-קוטבית ובנובמבר 2007 - לטיפול מסייע בהפרעה דיכאונית מז'ורית.
ב-20 בנובמבר 2009 אושרה לטיפול באיריטאביליות בילדים אוטיסטים.
ב-2013 הייתה אריפיפרזול התרופה הנמכרת ביותר בארצות הברית, עם מכירות של 6.3 מיליארד דולר.
מנגנון הפעולה של האריפיפרזול הוא שונה מתכשירים אנטיפסיכוטיים אחרים כגון קלוזאפין, אולנזפין, קווטיאפין, זיפרסידון, וריספרידון.
במקום חסימת הקולטן D2 (דופמינרגי 2) אריפיפרזול פועל כאגוניסט חלקי של הקולטנים דופמינרגיים D2.
הוא פועל גם כאגוניסט חלקי של הקולטנים הסרוטונרגים 5HT1A ובדומה לתרופות אנטיפסיכוטיות אטיפיות אחרות יש לו פרופיל אנטגוניסטי בנוגע לקולטנים הסרוטונרגים 5HT2A.
הוא גם אנטגוניסט של הקולטנים 5HT7 ואגוניסט חלקי של הקולטנים 5HT2C, בשני המקרים תוך זיקה גבוהה כלפיהם.
משערים כי האגוניזם החלקי כלפי הקולטנים 5HT2C יכול להיות אחראי לסיכון הנמוך לעלייה במשקל במהלך הטיפול.
כמו כן לפעולה של התכשיר על הקולטנים 5HT7 מייחסים השפעה נוגדת דיכאון, כמו במקרה האמיסולפריד.
לאריפיפירזול יש זיקה מתונה לקולטנים ההיסטמינרגים, α - אדרנרגים, ודופמינרגים D4, וכלפי הטרנספורטר של סרוטונין, וזיקה קטנה לקולטנים הכולינרגים המוסקרינים.
תפוסת הקולטנים D2,D3 היא גבוהה.
רוב התרופות האנטיפסיכוטיות מתקשרים בעדיפות לקולטנים הדופמינרגים מחוץ לסטריאטום, בעוד שלאריפיפרזול העדיפות הזאת פחות בולטת.
שיעורי הקישור שלו גבוהים בכל אזורי המוח.
אריפיפרזול הוא אגוניסט חלקי של הקולטנים הדופמינרגים D2. תאורטית - הוא מפחית את הפעילות הדופמינרגית כשריכוז הדופמין גבוה.
פעולה זו מפחיתה תסמינים חיוביים פסיכוטיים.
כשריכוזי הדופמין הם נמוכים הוא מגביר תאורטית את הפעילות הדופמינרגית, מה שמסביר הטבה בתסמינים קוגניטיביים, שליליים ואפקטיביים (תימיים).
מבחינה תאורטית יש לאריפיפרזול גם השפעה מסוימת על הקולטנים הדופמינרגים D3.
אריפיפרזול הוא גם אגוניסט חלקי כלפי הקולטנים הסרוטונרגים 5HT1A.
חסימת הקולטנים 5HT2A עשויה לסייע לשחרור הדופמין מאזורים מסוימים במוח ועל ידי כך להפחית אפקטים אקסטרה-פירמידליים ואולי לשפר תסמינים קוגניטיביים ואפקטיביים.
במתן יומ-יומי הריכוזים המוחיים של אריפיפרזול עולים במשך 10–14 יום עד להשגת הרמות היציבות.
תוך 14 יום מושגות רמות יציבות בפלסמה.
אחרי מנה פומית מושג הריכוז המרבי בפלסמה תוך 3–5 שעות.
הזמינות הביולוגית של הטבליות היא 90%.
התרופה מתפזרת בצורה רחבה בגוף, אחוז גדול ממנה מגיע מחוץ לכלי הדם והלימפה.
הקישור לחלבונים שבפלסמה (בעיקר לאלבומין) מגיע למעל 99%.
התרופה עוברת מטבוליזציה ניכרת בכבד - על ידי דהידרוגנציה, הידרוקסילציה ו-N - דה-אלקילציה.
דהירוגנציה והיסרוקסילציה מתרחשת בעיקר בהשפעת האנזימים CYP2D6 ו-CYP3A4. ה-N - דה-אלקילציה מופעל על ידי האנזים CYP3A4. המטבוליט הפעיל היחיד של אריפיפרזול הוא ה-דהידרו-אריפיפרזול, המצטבר בפלסמה עד ל-40% מריכוז האריפיפרזול.
לאריפיפרזול קינטיקה ליניארית וזמן מחצית החיים שלו בגוף הוא בערך 75 שעות.
למטבוליט הפעיל העיקרי שלו, דה-הידרואריפיפרזול, זמן מחצית החיים של 94 שעות.
עיקר הטיהור מהתכשיר מתרחש בכבד.
חומר התרופה הניתנת בזריקות מופיע בצואה ובשתן בכמויות זעירות בלבד, בעוד המטבוליטים שלו, פעילים או לא, מופרשים דרך הצואה והשתן.
בתחום הנפשי - בעיקר בהתחלה- אקטיבציה נפשית (באמצעות האגוניזם החלקי כלפי קולטני D2) - אי שקט (בדרך כלל חולף, במיוחד אחרי מנות בינוניות או גבוהות), חוסר שינה - ניתן לטפל במתן לזמן קצר של תרופות נוגדות חרדה כמו בנזודיאזפינים.
סחרחורת (מנגנון משוער: חסימה של קולטנים אלפא-1 אדרנרגים).
אקתיזיה - צורך בלתי נשלט בתנועה -(דרך האפקט האגוניסטי החלקי על הקולטנים הדופמינרגים 2D בסטריאטום) - מטפלים בתרופות אנטיכולינרגיות (בנזטרופין, טריהקסיפנידיל) בנזודיאזפינים, הפחתת מינון.
במערכת העיכול: בחילות והקאות (על ידי אגוניזם חלקי על הקולטנים D2).
במערכת העצבים:כאבי ראש, אסתניה, סדציה (הרגעת יתר) - נדיר, סיכון תאורטי של דיסקינזיה מאוחרת.
במערכת כלי הדם: לחץ דם נמוך אורתוסטטי - פחות שכיח (על ידי חסימת קולטנים בטא -אדרנרגים).
עלול להיות מסוכן כשהעלייה קיצונית.
עלייה במשקל - נדיר, הרבה פחות שכיחה מאשר בטיפול ברוב תרופות אנטיפסיכוטיות
עלייה בגלוקוז או שומנים בדם - נדיר
תופעות לוואי מסוכנות: נדירות - תסמונת נוירולפטית ממארת, פרכוסים.
תרופות המעכבות את האנזים CYP3A4 כמו קטאקונזול, פלואוקסטין, פלובוקסמין, יכולות להעלות את הריכוז בפלסמה של האריפיפרזול.
תרופות המשרות (Inducers) את פעילות ה CYP3A4 כמו קארבאמזפין יכולים להפחית את הריכוז של אריפיפרזול בפלסמה.
סכיזופרניה, לרבות במניעת התלקחויות פסיכוטיות חוזרות של המחלה.
הפרעה אפקטיבית דו-קוטבית, כולל במצב מאני חריף, מניעת התלקחויות חוזרות של הפרעה הדו-קוטבית.
מצב דיכאוני כחלק מהפרעה דו-קוטבית.
הפרעות התנהגותיות קשות אצל ילדים ומתבגרים, אצל אוטיסטים.
הפרעות התנהגותיות מסוכנות אצל חולי דמנציה.
יכול להופיע שיפור התסמינים הפסיכוטיים עוד בשבוע הראשון, אבל אפקט מלא על ההתנהגות, הקוגניציה וייצוב מצב הרוח דורש יותר שבועות.
בדרך כלל מחכים 4–6 שבועות לפני שמעריכים את יעילות הטיפול.
בפרקטיקה יש מטופלים המפיקים תועלת נוספת, בעיקר קוגניטיבית, גם אחרי שעברו 16–20 שבועות.
הטיפול שואף בעיקר להפחתת התסמינים ה"חיוביים" של סכיזופרניה, לשיפור לפעמים של תסמינים "שליליים", וגם של תסמינים קוגניטיביים, תוקפניים ואפקטיביים (מצב רוח).
אצל מרבית חולי סכיזופרניה מצפים להפחתה של התסמינים לפחות בשליש.
קיימת קבוצה של 5-15% מחולי סכיזופרניה שמגיעים לשיפור כלל של מעל 50-60%, במיוחד אם הטיפול ניתן באופן סדיר למשך יותר משנה.
אצלם השיפור נתפס כמעין "התעוררות", מפני שמאפשר להם לנהל חיים עצמאיים ולנהל קשרים זוגיים יציבים.
אצל חולים דו-קוטביים ניתן להשיג הפחתה של התסמינים של 50% ויותר.
בטיפול מפחית את תסמיני המאניה ואחר כך עשוי למנוע התלקחויות מאניות חוזרות.
בהפרעות הפסיכוטיות, כולל בסכיזופרניה והפרעה דו-קוטבית עם התלקחויות פסיכוטיות מאניות או דיכאוניות אחרי שמשיגים הטבה יציבה צריכים להמשיך בטיפול לפחות שנה אחרי מצב פסיכוטי יחיד.
אם המטופל לקה יותר מפעם אחת במצב פסיכוטי מומלץ להמשיך טיפול מונע-אחזקתי ללא הגבלה בזמן.
כמו בכל מקרה של טיפול במצב פסיכוטי, בסכיזופרניה, מאניה או במצב דיכאוני נעשה ניטור של המצב הנפשי של המטופלים, במיוחד בבעלי סיכון גבוה להתנהגויות מסוכנות.
בישראל זמין בטבליות "אביליפיי" ו"אריפליי".
קיימות טבליות של 10 מ"ג עם פירוז פומי הכוללות פנילאלנין, ותוסף טעם של וניל.
תמיסה לטיפול פומי 150 מיליליטר, כוללת פרופילן גליקול, סוכרוז, פרוקטוז ותוסף טעם של תפוזים.