tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
הפשטות, הלאקוניות, האנרגטיות המרובה בכל נקודה, אלה גם המאפיינים בעבודות המצוינות של אילנה רביב.
מבחינה זו, לדעתי, אילנה היא ממשיכת דרכם האמיתית של האמנים הבולטים במאה העשרים" (ד"ר אנדריי טולסטוי - ראש מחלקת המחקר של המוזיאון לאמנות מודרנית במוסקבה, חבר האקדמיה הרוסית לאמנויות).
2008 - אות אשת העיר תל אביב-יפו ", כמייצגת את האמנויות.
האיגוד המקצועי של האמנים הפלסטיים בישראל
העמותה לחקר אמנות נשים ומגדר בישראל
אילנה שפיר (21 במרץ 1924 – 12 באפריל 2014) הייתה אמנית פסיפס ישראלית בעלת הכרה בינלאומית.
שפיר נולדה בסרייבו שביוגוסלביה (כיום בבוסניה והרצגובינה).
בשנות מלחמת העולם השנייה ברחה משפחתה לכפר יוגוסלבי קטן, שם זכתה להגנת התושבים המקומיים.
שפיר ציירה את אנשי הכפר, ציורים המהווים לתושבים עד היום מזכרת לתקופה ולקרוביהם שנפטרו.
מאוחר יותר ניצלה שפיר את כישוריה כדי לצייר מפות לפרטיזנים, שאל שורותיהם הצטרפה.
את תקופת המלחמה הנציחה בחלון פסיפס בבית כנסת באשקלון, בו נרשמו שמות בני המשפחה שנספו בשואה.
לאחר המלחמה למדה שפיר באקדמיה לאמנות בזגרב שביוגוסלביה המשוחררת.
היא עלתה לישראל בשנת 1949. תחילה ציירה במעברות עולים והתנסתה בטכניקות נוספות, ולבסוף התמקדה באמנות הפסיפס.
בתחום זה פיתחה סגנון ייחודי שזכה בקהילת האמנים העולמית לכינוי "המוזאיקה הספונטנית" - כלומר, בניגוד לעבודת המוזאיקה המסורתית, שפיר עבדה ללא ללא ציור מוקדם ויצירתה התהוותה תוך כדי עבודה.
שפיר הייתה אמנית מוערכת מאוד בתחום אמנות הפסיפס.
היא הרצתה והנחתה סדנאות בכנסי אמנות שונים בעולם ובכלל זה בברזיל, בארצות הברית ובסקוטלנד.
תערוכות שלה הוצגו במקומות שונים בעולם.
שפיר זכתה בתואר "יקירת העיר אשקלון" בשנת 1986. יצירתה "עולמות", פרי עבודת חודשים רבים, עומדת במבואת היכל התרבות באשקלון, שאותו תכנן ובנה האדריכל גיורא שפיר.
נפטרה ב-12 באפריל 2014. מאז מותה מטפח בנה גיורא את ביתה ומכבד את בקשתה לא למכור אותו.
בבית ובגינה נמצאות עבודותיה של שפיר בציור, קרמיקה ופסיפס ומוקרן סרט על חייה ועבודותיה.
המקום מקבל קבוצות קטנות בהזמנה מראש אך עדיין לא קבל הכרה כמוזיאון.
אילנה שושן (דיאמנט) (נולדה ב-14 באפריל 1961) היא מפיקת סרטים, דוגמנית, שחקנית, ופעילה למען העצמת נשים.
נבחרה כמלכת היופי של ישראל לשנת 1980, וכמלכת המלכות של כל הזמנים ב-2010. בעלת תואר שני במשפטים ועורכת דין מאז 2018.
שושן נולדה בשכונת מצקין ב בכפר סבא במשפחה בת שבעה ילדים, אמה נורית ילידת עיראק ואביה שלמה יליד מרוקו.
בגיל 13 עברה ללמוד בתיכון בכפר הנוער בן שמן, במסגרת תוכנית לתלמידים מצטיינים.
בגיל 17 בשנת 1978 זכתה בתואר "נערת ישראל", בתחרות שהפיק השבועון להיטון.
אחר כך זכתה בתואר של סגנית ראשונה בתחרות נערת היופי הבינלאומית, שנערכה באי ארובה ב.
בתחרות השתתפו נציגות מ-50- מדינות בעולם.
בעת שירותה בצה"ל, החל במקביל בקריירת דוגמנות והשתתפה בשבוע האופנה בתל אביב.
בגיל 19, זכתה בתחרות מלכת היופי לשנת 1980, וייצגה את ישראל בתחרות מיס תבל 1980 שנערכה בסיאול, דרום קוריאה.
בתום השרות הצבאי יצאה שושן לעבוד כדוגמנית במילאנו, בפריז ובניו יורק.
בניו יורק למדה משחק במכון לי סטרסברג לתיאטרון ולקולנוע.
בשנות ה-80 שימשה כפרזנטורית של מוצרי הטיפוח של קבוצת "קרליין-נקה".
שלטי הפרסום עם תמונתה, בתחנות אטובוס בירושלים ובני ברק, נשרפו לעיתים קרובות על ידי חרדים.
ב-1988 כתבה והפיקה עם הצלם יקי הלפרין קלטת הדרכה לטיפוח ודוגמנות לנערות בשם "היופי שלך תלוי רק בך".
בשנת 1989 השתתפה בסרטו של דובי גל "ד.צ.
חוף אילת", בו גילמה את הפילגש של גרשון, שיורדת עמו בחשאי לאילת.
בשנת 1990 עברה ללוס אנג'לס והשתתפה בסרט האמריקני "Fire Birds", בכיכובם של ניקולס קייג' וטומי לי ג'ונס.
ב-1992 הפיקה את הסרט "עץ יהושע" בתקציב של 10 מיליון דולר.
הקימה יחד עם בעלה את חברת ההפקות "סיגנצ'ר".
ב-1993 שיחקה בסרט הפעולה האמריקאי "No Place to Hide" לצדם של קריס קריסטופרסון ודרו ברימור.
ב-2004 הפיקה את הסרט "גיבורים דמיוניים" בכיכובם של סיגורני ויבר אמיל הירש וג'ף דניאל.
בשנים 2008-2010 שימשה כפרזנטורית של חברת האופנה "קרייזי ליין".
ב-2011 הובילה קמפיין יופי עבור חברת הקוסמטיקה מעבדות ג'יג'י.
ב-2017 התארחה בעונה הרביעית של הסדרה הקומית "החברים של נאור" ששודרה בערוץ 10 גילמה את רבקה גלר אשתו של אורי גלר.
ב-2019 השתתפה בסדרת הדרמה "פאנץ'" ששודרה בחברת הכבלים של Yes גילמה את רחלי.
שושן ייסדה את "נשים מעצימות נשים", ארגון העוסק בהעצמת נשים בלוס אנג'לס ובישראל.
היא פועלת לקידום יזמות עסקית בקרב נשים, מעודדת נשים לרוץ לפוליטיקה ומרצה בתחום זכויות נשים, דימוי עצמי והעצמה אישית.
בשנת 1985 התחתנה עם מאיר עפרון, איש עסקים מבעלי חברת "ישאסבסט".
הם התגרשו לאחר 4 חודשים.
שנה אחר כך עברה לפריז והייתה במערכת יחסים עם רופא שיניים מקומי, אך זמן קצר אחר כך עברה לניו יורק.
בינואר 1989 הודיעה על נישואיה לאלון תבור, בנה של עיתונאית "העולם הזה" שולה תבור־יריב, בעלת טור הרכילות "רחל המרחלת", אולם חודשים ספורים אחר כך הודיעה על ביטול החתונה ועברה לגור בלוס אנג'לס.
שם פגשה במפיק הסרטים משה דיאמנט ונכנסה להריון בעת שהוא היה נשוי לאישה אחרת.
אחר כך דיאמנט התגרש, הם נישאו, ונולדה להם בת נוספת.
השניים התגרשו ב-2011 ושושן חזרה לגור בישראל.
בסוף 2015 התארסה שושן לעורך הדין נמרוד קוזלובסקי, אך הם נפרדו ב-2019.
אילנה כרמל (נולדה ב-1935) היא מלכת היופי של ישראל לשנת 1955.
אילנה כרמל נולדה בסין, לאחר שהוריה עברו לשם מאירופה.
בגיל 16 עלתה לישראל וגרה בבת ים, בגיל 20 השתתפה בתחרות מלכת היופי וזכתה בתואר מלכת היופי של ישראל.
שמה קודם התחרות היה לילי פרז'אנסקי, במהלך התחרות הסופר יגאל מוסינזון, משופטי התחרות, הציע לה את שמה העברי.
כרמל השתתפה בתחרות מיס תבל שנערכה ב-2 ביולי 1955 בלונג ביץ', קליפורניה, ארצות הברית.
אילנה כרמל לא עסקה בדוגמנות בזמן כהונתה כמלכת יופי, ולא אחריה.
אילנה זינגר בליין (נולדה ב-1961) היא האוצרת הראשית של מוזיאון טיקוטין לאמנות יפנית בחיפה ומרצה לאמנות ולאסתטיקה יפנית.
אילנה זינגר בליין נולדה וגרה בחיפה.
את התיזה ללימודי תואר שני (1989) כתבה בנושא "יישומה של תיאורית הריק באסתטיקת הזֶן" באוניברסיטת חיפה.
המחקר זכה בפרס פולבר הקנדי.
את הדוקטורט (2000) כתבה בנושא: "מַא - ההעדר הטעון - וביטויו באסתטיקה היפנית".
התיזה עוסקת בהגדרת המושג "מַא" (ההעדר הטעון) לא רק כערך אסתטי יפני, אלא גם ככלי מתודולוגי בחשיבה היפנית.
זינגר היא מבין החוקרים הבודדים העוסקים בתחום זה.
זינגר בליין החלה לעבוד במוזיאון טיקוטין לאמנות יפנית בשנת 1988. משנת 1996 ועד שנת 2021 אצרה כמאה וחמישים תערוכות בנושא אמנות יפנית מסורתית, מודרנית ועכשווית.
בשנת 2000 זכה המוזיאון בפרס המיוחד של "קרן יפן" בזכות המגוון הרב של התערוכות שאצרה, פעילות ענפה וקידום ההבנה ההדדית והיחסים בין ישראל ליפן.
זינגר בליין נסעה ליפן לטקס שהתקיים בארמון הקיסרי בטוקיו בו פגשה את הקיסר אקיהיטו ואת הקיסרית מיצ'יקו.
בשנת 2009 זכה מוזיאון טיקוטין לאמנות יפנית בציון לשבח מטעם שר החוץ היפני.
בשנת 2021 קיבלה את "העיטור הקיסרי של מסדר השמש העולה": קרני זהב עם שושנת צוואר מאת קיסר יפן עבור הפצת ידע על יפן, ועל קירוב לבבות והידידות בין יפן וישראל.
בשנת 2014 הוענק לד"ר זינגר בליין פרס שר החוץ היפני.
הפרס הוענק כאות הוקרה על פועלה למען קירוב לבבות בין ישראל ויפן ועל הפצת האמנות והתרבות היפנית בישראל.
הטקס התקיים במעונו של שגריר יפן בישראל, מר מאטסוטומי שיגאו.
בשנת 2007 זכתה ד"ר זינגר בליין בפרס האוצר היוקרתי מטעם משרד המדע, התרבות והספורט.
בין השנים 2002 – 2008 זינגר בליין כיהנה כחברה במועצת המנהלים של איקו"ם (איגוד המוזיאונים) ישראל.
בשנת 1997 הקימה את החטיבה ללימודי יפן באוניברסיטת חיפה ועמדה בראשה.
בין הקורסים שלימדה באוניברסיטת חיפה ובאוניברסיטת תל אביב: "מבוא לאמנות יפן", "העולם הצף – טעם אמנותי חדש והתפתחות רובעי השעשועים בתקופת אֶדוֹ", "זֶן – פילוסופיה ואסתטיקה", "האסתטיקה היפנית וביטויה המסורתי והמודרני", "'מַא' - ההעדר הטעון וביטויו באמנות ובאסתטיקה היפנית המסורתית והעכשווית".
1999. זינגר א., "זהב שחור- קופסאות לכה יפניות", מכירה פומבית, 12, ספטמבר-אוקטובר, 1999.
2008. זינגר א., "שגעון העפיפונים- עפיפוניו של מיקיו טוקי", מכירה פומבית, אוקטובר 2008.
אילנה קראוזמן בן-עמוס (נולדה ב- 1949) היא פרופסור אמריטה במחלקה להיסטוריה כללית באוניברסיטת בן-גוריון בנגב.
עוסקת בהיסטוריה חברתית ותרבותית של אנגליה בעת החדשה המוקדמת.
את התואר הראשון והשני עשתה באוניברסיטה העברית בירושלים בחוג להיסטוריה.
את עבודת הדוקטורט שלה כתבה באוניברסיטת סטנפורד.
תחומי התעניינותה כוללים משפחה וחברה, קהילה ורשתות חברתיות, עוני ורווחה, חילופי מתנות, יחסים בינאישיים והיסטוריה של הרגשות.
אילנה גורן-קָרָשיק (נולדה ב-1 ביולי 1938) היא אתלטית עבר, אלופה ושיאנית ישראל בריצת 200 מטר ובקפיצה לרוחק.
קרשיק (Karaszyk) נולדה בברית המועצות ואחרי השואה עברה משפחתה לפולין.
היא נולדה בשנת 1938, ועלתה לארץ ישראל ב-1956. היא התאמנה בקבוצת מכבי תל אביב.
במאי 1957 קבעה בריצת 200 מטר שיא ישראלי חדש של 26.6 שניות.
באליפות צה"ל באתלטיקה קלה לבשנת 1958 התחרתה קרשיק במסגרת נבחרת פיקוד המרכז וקבעה בריצת 100 מטר תוצאה של 13.0 שניות.
בתחרות מטעם מכבי שנערכה באצטדיון המכביה בתל אביב באפריל 1959 קבעה בריצת 100 מטר תוצאה של 12.6 שניות.
בתחרות בין נבחרות ישראל וקפריסין שנערכה באצטדיון המכביה בתל אביב, בנובמבר אותה שנה היא זכתה בגביע מיוחד, בזכות 3 ניצחונות בריצת 100 מטר בתוצאה של 13.0 שניות, בריצת 200 מטר בתוצאה של 26.9 שניות ובקפיצה לרוחק בתוצאה של 5.05 מטר.
באליפות מכבי באתלטיקה שנערכה באצטדיון המכביה, בחודש יוני 1960 קבעה קרשיק בקפיצה לרוחק 5.25 מטר.
שבוע לאחר מכן, באליפות ישראל שנערכה ביולי היא זכתה ב-4 מדליות, 3 זהב ו-1 כסף.
מדליית כסף, בריצת 100 מטר בתוצאה של 12.6 שניות, אחרי חברתה לאגודה אילנה אדיר (12.4 מטר) ולפני מרים סידרנסקי (12.7 שניות).
כעבור שבועיים, במבחן שנועד לקבוע מי יהיו שני האתלטים האחרונים מתוך השבעה שייצגו את ישראל באולימפיאדה, קבעה שיא ארצי חדש בקפיצה לרוחק – 5.39 מטר – והצטרפה למשלחת האולימפית.
שיא זה נשבר כעבור שנתיים על ידי גאולה גדישביץ (5.48 מטר).
בתחרות אימון של הסגל האולימפי של נבחרת ישראל שנערכה באצטדיון המכביה כעבור כמה ימים, קבעה קרשיק בריצת 100 מטר תוצאה של 12.8 שניות.
באולימפיאדת רומא (1960) סיימה קרשיק במקום 28 בקפיצה לרוחק בתוצאה של 5.08 מטר ובמקום 29 והאחרון בריצת 200 מטר בתוצאה של 26.5 שניות (זמן אלקטרוני - 26.69 שניות).
אילנה זֶפרֶן (נולדה ב-1 באוקטובר 1972) היא קומיקסאית וקריקטוריסטית ישראלית.
זפרן נולדה למשפחה קונסרבטיבית ברחובות, וגדלה באשקלון.
למדה עיצוב במכללת הגליל המערבי.
זפרן היא לסבית, ועובדה זו מופיעה בהרחבה ביצירתה.
בשנים 2004–2005 פרסמה טור קומיקס בשם "לסביקס" בכתב העת "הזמן החדש".
בשנים 2005–2006 פרסמה רצועת קומיקס בשם "פּוּסיקאט" בכתב העת "עלמה".
בשנת 2005 יצא לאור בהוצאת מפה רומן גרפי פרי עטה, "סיפור ורוד", המספר את סיפורה של קהילת הלהט"ב בישראל, שבו משולב סיפורה האישי של זפרן.
בשנים 2006–2013 הופיע במקומוני "עכבר העיר" עמוד קומיקס פרי עטה בשם "רישומון".
גיבוריו הן זוג הנשים "אמא 1" (שהיא זפרן עצמה) ו"אמא 2" (זוגתה של זפרן), והחתולים רפי וספגטי.
זפרן סיפרה על טור זה:
דרך הקומיקס אני מציגה את הלסביות שלי כמשהו נורמטיבי ומובן מאליו.
ברור שיש בזה משהו חתרני, כי זוגיות לסבית אינה נורמטיבית עדיין.
מצד שני, זה מעניק לטור איזשהו נופך מיינסטרימי ולא מיליטנטי, וזה אולי גם מסביר למה הטור הפך להיות אהוב גם על מבוגרים וגם על ילדים.
האוסף "רישומון" ראה אור בבריטניה תחת השם Urban Tails.
בתחילת 2013 פורסם באתר "הארץ" עיבוד שלה לרומן גרפי של הסיפור "יגון", מאת אנטון צ'כוב (בתרגומם של מ.ז.
בשנת 2013, עם סגירתו של "עכבר העיר", עברו החתולים רפי וספגטי למדור "פינת ליטוף" במוסף "הארץ", המתפרסם עד היום בעיתון, אחת לשבוע, בימי שישי, וכן לבלוג של רפי וספגטי באתר "הארץ".
בשנת 2014 יצא לאור הספר "רישומון", שהוא אוסף הטורים בשם זה שהופיעו ב"עכבר העיר".
בין השנים 2015 ל-2020 יצאו לאור שלושה ספרי אוסף של "פינת ליטוף" וחוברות הקומיקס "ספגטי!
החתולה היפה בתבל", "הכול אודות רפי" ו"מלעיל ומלרע" בהוצאה עצמית של זפרן.
לדברי זפרן, הבחירה להביע את עמדותיה באמצעות ציור קורותיהם ומחשבותיהם של חתוליה הייתה מקרית, אבל הגיונית:
"לא קמתי בוקר אחד ואמרתי "הקטע שלי יהיה קומיקס חתולים", זה פשוט קרה.
אבל כשחושבים על זה זה הגיוני כי כן הייתה לי מהתחלה נטייה לקומיקס אוטוביוגרפי ובגלל שתמיד יש לי חתול אחד זה הגיוני שחתול ייצג אותי."
בשנת 2022 ראה אור בהוצאת טל-מאי ספרה של זפרן "נמוכונת" - שאותו כתבה ואיירה.
מאז 2021 מפרסמת זפרן סטריפים שבועיים קצרצרים של קומיקס במדיות החברתיות של האתר האמריקאי icanhascheezburger, וב-2022 החלה לפרסם מדי חודש כפולת קומיקס בשם "אילני והחבר'ה" - העוקב אחר חבורת צפרדעים וחיות אחרות - בעיתון "נשיונל ג'אוגרפיק קידס ישראל".
כמו כן, פרסמה זפרן סיפורים קצרים בקומיקס בכתבי עת ובאנתולוגיות בישראל ומחוצה לה.
סיפור פרי עטה התפרסם באנתולוגיה Drawing Power שזכתה בפרס אייזנר בקטגוריית אנתולוגיית הקומיקס הטובה ביותר - הפרס החשוב ביותר בתעשיית הקומיקס הבינלאומית.
זפרן איירה את ספרי הילדים "ג'ורג'י" מאת דקלה קידר, "אלימיאו" מאת יהונתן גפן ו"אני מחליט מה יהיה" מאת שמואל חיימוביץ.
תערוכת קומיקס ואיורים "חתולים וחיות אחרות", המוקדשת ליצירתה של זפרן נפתחה ב"בית מיכל" ברחובות ביולי 2023.
זפרן לקחה חלק בתערוכה "ההיסטוריה המטורפת של האיור הישראלי" שיצרו האמנים זאב אנגלמאיר, קרן כץ, לילך רז (אוצר: יובל סער), תערוכה שבה צולמו אמני קומיקס ישראלים בשחזור של יצירות אמנות קלאסיות.
זפרן צולמה בדמותה של "מוזגת החלב" על פי ציור של ורמיר.
בשנת 2024 יצא לאור הוצאת אסיה ספרה "גלויות לב", רומן גרפי שהוא התכתבות בגלויות בין ארמדילה למרמיטה.
ביולי 2025 יצא לאור ספרה "רע בלי מלרע – יומן אבל", רומן גרפי על רקע מותה של החתולה מלרע.
אילנה פרדס (נולדה ב-3 בינואר 1956) היא פרופסור בקתדרה לספרות כללית והשוואתית ע"ש קתרין קורנל באוניברסיטה העברית בירושלים.
אילנה פרדס היא בתו של הכלכלן פרופ' דן פטינקין ושל דבורה פטינקין.
לאילנה שתי אחיות, נעמה ותמירה, ואח ארן.
פרדס קיבלה את תואר הדוקטור באוניברסיטת ברקלי בקליפורניה בשנת 1990. בשנים 1990-1992 היא לימדה באוניברסיטת פרינסטון והייתה מרצה אורחת באוניברסיטת ברקלי בקליפורניה ב-1996 וב-2006, ובהרווארד ב-2012. במהלך סתיו 2009 היא הייתה עמיתה במרכז כץ ללימודי יהדות מתקדמים באוניברסיטת פנסילבניה, ובסתיו 2017 הייתה עמיתה ב-Humanities Council באוניברסיטת פרינסטון.
כמו כן, בשנים 2008–2011 היא הייתה עמיתה בכירה בסכוליון, מרכז אינטרדיסציפלינרי למדעי היהדות באוניברסיטה העברית.
תחומי מחקרה העיקריים: תנ"ך, ספרות ותרבות, אסתטיקה והרמנויטיקה, מגדר.
הבריאה על פי חוה: גישה ספרותית-פמיניסטית למקרא
הספר מתחקה במעין מסע ארכאולוגי אחר שרידים של מסורות מקראיות הקוראות תיגר על התפיסה הפטריארכלית השלטת, וחושף פנים אחרות בייצוג הנשיות בתנ"ך.
אילנה פרדס מגלה בקריאתה המאלפת והעשירה את עוצמתן של דמויות נשים שוליות כמו צפורה ואשת איוב, ומאירה היבטים לא מוכרים בדמויות ידועות יותר: חוה כנותנת שמות, מחאתה של מרים וחלומותיה הסמויים של השולמית.
טענת המחברת היא, שדאגתם של עורכי המקרא לאחדות הטקסט נתקלת מדי פעם במשיכה סותרת, לא בהכרח מודעות, לייצוג מסורות חריגות.
הדיון מראה כמו כן כיצד שלובים הקולות הנשיים החתרניים בקולות אחרים, שהודחקו אף הם על ידי התרבות המונותיאסטית: הדים של מסורות פאגאניות, תפיסות סקפטיות וגעגועים ארוטיים.
הביוגרפיה של עם ישראל: ספרות ולאומיות במקרא
בספרה הביוגרפיה של עם ישראל: ספרות ולאומיות במקרא (ירושלים: הקיבוץ המאוחד, 2001), סוקרת פרדס את סיפורי התנ"ך כמייצרים ביוגרפיה לאומית המשפיעים על לידתו של הנרטיב הלאומי.
העם במקרא מדומיין בעיקר כאדם.
ספר זה בוחן את המרקם המטפורי העשיר שבאמצעותו מתעוררת לחיים דמות קולקטיבית זו ומתחקה אחר ייצוגם של שלבים שונים בחיי העם – מלידה במצרים, דרך יניקה במדבר וכלה בחניכה שאין לה סוף מוגדר.
בטקסט המקראי, לטענת המחברת, שזורות ההיסטוריה והספרות בצורה גלויה יותר מאשר בהיסטוריוגרפיה המודרנית, ומשום כך זהו טקסט מאלף לבחינת הבסיס הנרטיבי של העמים.
"עורפו הקשה" של העם זוכה כאן לקריאה חתרנית המדגישה את ערכן של התלונות נגד הקו הלאומי הרשמי.
המקרא מתגלה לא רק כמקור למיתוסים לאומיים אלא גם כטקסט המציע ביקורת מופתית על הנחות היסוד של חלומות קולקטיביים.
היחסים הסבוכים בין העם המרדן לאל – הנעים בין קרבה ייחודית לבין זעם ואכזבה – מוגדרים כביטוי חודר של אמביוולנטיות לאומית.
כמו כן עוסק הספר במורכבות המגדרית המאפיינת את יחסי העם והאל.
סופרים רבים בארצות הברית של טרום מלחמת האזרחים שאפו להמציא מחדש את התנ"ך אולם בעשותם כן אף אחד מהם, כך טוענת אילנה פרדס, לא דמה להרמן מלוויל וניסיונו העיקש להגדיר מחדש פרשנות המקרא.
במובי דיק הוא לא רק מנסה לעצב תנ"ך חדש - עצום ומהופך, שבו המוקצים והמורדים של הטקסט המקראי זוכים להימצא במרכז הבמה, אלא גם לבקר כל אמצעי פרשני אפשרי למקרא, ותוך כך לקרוא למחשבה מחודשת על הפוליטיקה הטמונה בהתקבלותו של הטקסט המקראי.
בספרה Melville's Bibles, פרדס מתחקה אחר תגובתו של מלוויל לקשת שלמה טקסטים: כתבים פרשניים מן המאה התשע-עשרה לכתבי הקודש, מחקר המקרא, סיפורי מסע לארץ הקודש, דרשות פוליטיות ותנ"כים נשיים.
היא מראה כיצד, בחיות שאין דומה לה, בוחן מלוויל את השאלה מה נחשב עבורנו כתנ"ך ומה כפרשנות.
אוהבים מוכי ירח: עגנון ושיר השירים בתרבות הישראלית
הדמיון הפרשני של עגנון חובק עולם ומזמין לחשוב מחדש על הגדרות נורמטיביות של ספרות, מקרא ופרשנות.
בשילוב נדיר של קריאה ספרותית והיסטורית, מבקשת אילנה פרדס להאיר פן לא מוכר בפרויקט הפרשני של עגנון.
עגנון מתגלה כאן לא רק כמי שמצוי בכל רובדי הפרשנות המסורתית, אלא גם כמי שמתבונן בחדות שאין דומה לה בעיסוק האובססיבי במקרא בהקשרים מודרניים.
"אוהבים מוכי ירח" מתחקה אחר תגובתו של עגנון למעמד המיוחד ששיר השירים זכה לו בתרבות הישראלית.
באמצה את שיר השירים כטקסט מכונן ביקשה הציונות לשוב אל הסצנות הארוטיות והפסטורליות של "ניצנים נראו בארץ" ו"אל גינת אגוז", למצוא בארץ-ישראל מעין פומפיי שבה נשמר הטקסט המקראי הקדום בצורתו המקורית.
עם זאת, בחיפוש זה אחר פשט ישן-חדש לא הצליחה הפרשנות הציונית להתנער מרוחות הרפאים של האלגוריות המסורתיות על שיר השירים.
באירוניה ייחודית, עגנון מציב את התנ"ך הישראלי כפרק מרתק, גם אם מוזר, בהיסטוריה הפרשנית המפתיעה תמיד של הטקסט המקראי.
הספר מתמקד בשני סיפורי אהבה – "שבועת אמונים" ו"עידו ועינם" – המאופיינים ברצפים חלומיים בלילות לבנה במילואה.
האוהבים ביצירות אלו מוצגים כאוהבים מוכי ירח, או מוכי לבנה, הנושאים את שיר השירים על גבם בלי כל יכולת לפענח את הטקסט העתיק.
בדומה לשולמית הישנה שלבה ער, הם מחפשים אהבה אך אינם יכולים למוצאה; הם אינם מסוגלים ללכת בעקבות האהבות המטריפות אותם, אך גם אין בכוחם לנטוש אותן.
בין שלל האהבות המעסיקות את עגנון ביצירות אלו מבצבצת גם אהבה ספרותית: המרוץ הסהרורי אחר שיר השירים עצמו.
אילנה קְרָטיש (נולדה ב-6 ביולי 1990) היא מתאבקת ישראלית שזכתה ארבע פעמים ברציפות בתואר סגנית אלופת אירופה (2016-2013) ואלופת ישראל בהיאבקות משנת 2004. היא השתתפה באולימפיאדת ריו דה ז'ניירו (2016) והייתה למתאבקת הישראלית הראשונה המשתתפת במשחקים האולימפיים.
2025 מונתה כחברת דירקטוריון ברשת המתנס בעיר נשר.
כיום יור של עמותה יוניפייט חיפה מובילה ומקדמת ענפי אמנויות לחימה בצפון ומאמנת ג'ודו בכירה בישראל.
קרטיש נולדה בבית החולים רמב"ם שבחיפה ביום שבו עלתה משפחתה לישראל מסנקט פטרבורג בברית המועצות (כיום ברוסיה), כשעה לאחר שהמטוס נחת.
היא גדלה בחיפה בקריית אליעזר, למדה בתיכון עירוני א' בחיפה והתאמנה בג'ודו בהדרכת אביה אלכסנדר קרטיש שהיה סגן-אלוף ברית המועצות בג'ודו.
בשלב מסוים עזבה את הג'ודו ועברה להתאמן בהיאבקות במועדון קריית אליעזר.
היא משתתפת במחנות אימונים באוקראינה ובבלארוס משום שאין בישראל מתאבקות ברמה שלה.
בשנת 2011 השתתפה בתוכנית המציאות "וייפאאוט ישראל" ששודרה בערוץ 10, במסגרת ספיישל נשים והגיעה למקום הראשון בגמר.
בשנת 2012, לאחר אליפות העולם, החלה להתאמן במונטריאול (YM-YWHA Wrestling Club National training centre) שבקנדה בהדרכת ויקטור זילברמן.
באותה שנה השתתפה שנית ב"וייפאאוט ישראל", הפעם במסגרת ספיישל הזדמנות שנייה, והפעם הגיעה למקום השלישי בגמר.
קרטיש שובצה במקום השני ברשימת חיפה ביתנו מטעם מפלגת ישראל ביתנו למועצת עיריית חיפה בבחירות 2018.
אילנה עברה בהצלחה את הבחירות המוניציפליות 2018 ונכנסה למועצת עיריית חיפה.
ב-6 בדצמבר 2018 פרשה קרטיש מהמועצה.
לקראת הבחירות לכנסת העשרים ואחת והבחירות לכנסת העשרים ושתיים שהתקיימו שתיהן ב-2019 הוצבה קרטיש במקום ה-15 ברשימת ישראל ביתנו לכנסת.
היא לא שולבה ברשימה לקראת הבחירות לכנסת העשרים ושלוש במרץ 2020.
באליפות אירופה בהיאבקות שנערכה בטביליסי שבגאורגיה באפריל 2013 זכתה קרטיש במדליית כסף.
חודשיים לאחר מכן, בתחרות הגולדן גראנד פרי שנערכה באיטליה זכתה במדליית זהב, והייתה למתאבקת הישראלית הראשונה שזוכה במדליית זהב בתחרות ברמה שכזו.
בשלב חצי הגמר היא התמודדה מול אינאס מוסטפא ממצרים, אלופת אפריקה בהיאבקות, שגילתה עוינות ואלימות רבה לאחר שלא לחצה את ידה לפני הקרב ואחריו, ובמהלכו אף שברה את אצבעותיה של קרטיש ונשכה את גבה.
האירוע האלים זכה לפרסום רב בכלי התקשורת בעולם.
בינואר 2014 הצטרפה למועדון מכבי עמי באר שבע.
באליפות אירופה בהיאבקות שנערכה בונטה שבפינלנד באפריל 2014 זכתה שוב במדליית כסף לאחר שלושה ניצחונות והפסד בקרב הגמר לאלופת העולם בשנת 2013 אלינה סטנדיק מאוקראינה.
במשחקים האירופיים (2015) שהתקיימו בבאקו שבאזרבייג'ן זכתה קרטיש במדליית כסף.
במרץ 2016 זכתה במדליית הכסף בפעם הרביעית ברציפות באליפות אירופה שנערכה בלטביה.
באפריל 2016 זכתה במדליית זהב בתחרות המיון העולמית שנערכה במונגוליה ובכך הבטיחה את השתתפותה באולימפיאדת ריו דה ז'ניירו (2016).
בכך הייתה למתאבקת אישה הישראלית הראשונה המשתתפת במשחקים האולימפיים.
באולימפיאדת ריו דה ז'ניירו הפסידה בסיבוב הראשון לגילדה מריה דה אוליברה מברזיל, והודחה מהתחרות מאחר שדה אוליברה לא העפילה לגמר.
תחרויות בינלאומיות חשובות בהן השתתפה
השתתפות במשחקים האולימפיים ריו, קיץ 2016
תחרות בינלאומית קריטריון אולימפי עולמי - מונגוליה 2016:
אליפות אירופה בוגרות - לטביה 2016:
אליפות אירופה והמשחקים האירופיים (2015) - אזרבייג'ן 2015 :
תחרות בינלאומית (גראנד פרי) - איטליה 2014 :
אליפות אירופה - פינלנד 2014:
תחרות בינלאומית (הגולדן גראנד פרי) - צרפת 2014:
תחרות בינלאומית (הגולדן גראנד פרי) - איטליה 2013:
תחרות בינלאומית רשמית דרג A - אוקראינה 2013:
תחרות בינלאומית (Flatz Open) - אוסטריה 2013 :
אליפות אירופה - גאורגיה 2013:
תחרות בינלאומית (גראנד פרי) - בלארוס 2012:
אליפות אירופה - גרמניה 2011
אליפות העולם לנוער - הונגריה 2010
אליפות אירופה לנוער - בולגריה 2010: מקום 5
תחרות בינלאומית - לטביה 2010:
אליפות עולם UNIFHIGHT (סגנון חופשי) שנת 2009:
אליפות עולם UNIFHIGHT (סגנון קרבי) שנת 2009:
אילנה צמחוני (נולדה ב-29 בינואר 1936) היא ציירת, משוררת וסופרת ישראלית.
אילנה צמחוני נולדה וגדלה בשכונת הדר הכרמל והתגוררה כל חייה בחיפה.
למדה ציור אצל סימה סלונים באוניברסיטת חיפה, רישום אצל יחזקאל שטרייכמן במכון אבני, תל אביב ואצל משה שטרנשוס באוניברסיטת חיפה, כמו כן למדה אצל אברהם נסטי וגם אצל המשורר פרופסור טוביה ריבנר.
עוסקת בציור באופן פעיל משנת 1962.
היא בוגרת תואר ראשון באמנות וספרות ובוגרת תואר שני באמנות-יצירה וספרות כללית (1974), שניהם מאוניברסיטת חיפה.
עבדה מספר שנים כגננת, אחר-כך עבדה כמורה לציור במרכזים קהילתיים וכמורה ללשון עברית לעולים חדשים במסגרת משרד החינוך ובמכינה של אוניברסיטת חיפה.
צמחוני ערכה כשלושים תערוכות יחיד והשתתפה בתערוכות קבוצתיות רבות בארץ ובעולם.
בשנת 1974 הקימה סטודיו בקריית האמנים בצפת ומקיימת תערוכה קבועה מאז.
חברה באגודת הציירים והפסלים בישראל, חיפה והצפון.
מזה כשני עשורים עוסקת בכתיבה: שירה ופרוזה פרסמה מספר ספרים, חברה באגודת הסופרים העברים במדינת ישראל.
שיריה משובצים באנתולוגיות לשירה "קורות" – אנתולוגיה לשירי משפחה ובאנתולוגיה העוסקת בשירים על חיפה.
בשנת 1999 זכתה בפרס פיין ארט בתערוכה בינלאומית בקיוטו.
כלת פרס שטרוק לאמנות תש"ע 2009 מטעם אגודת הציירים והפסלים בחיפה ועיריית חיפה.
בדברי ועדת הפרס נכתב: "מוענק ליצירתה "רבדים" המייצגת סדרה של עבודות המתאפיינות בהבלטת בוהק האור, ראשוניות ורב שכבתיות מסממני הנוף המדברי המשפיע לרוב על עבודותיה."
ציוריה של אילנה צמחוני מתחילת דרכה עוסקים בעיקר בטבע, על חליפות המקצב והאור, הבריאתי והכאוטי והקיום האנושי שבתוכו.
היא מציירת בטכניקות שונות: צבעי שמן, אקוורל, פסטל, תחריט ובשלב מאוחר של יצירתה – בתבליטי נייר ובד ובשימוש בחומרים מעורבים.
ציוריה מפגינים זיקה לנופיה של ארץ ישראל ולמקורות תרבות ומסורת יהודית – התנ"ך, הקבלה וספר הזוהר וסיפורי רבי נחמן מברסלב.
הציורי מדיטטיביים, כוחם בדקויות, בניואנסים ובצלילים הנקיים והמזוככים של השקט המרחף מעליהם.
ב-1977 בתערוכתה בגלריה ערמון בירושלים הוצגה גם סדרת ציוריה בעקבות ספורי עגנון.
אירוע פתיחת התערוכה היה בשילוב עם בית הסופר שבו הציגה בעזרת שקופיות את דרכה האמנותית בעקבות ספורי עגנון.
במשך כשלושה עשורים ספר תהלים משמש מקור השראה לרבות מעבודותיה.
בעיקר בציורי שמן תאורי הטבע העשירים שבו המשמשים לרוב כמטפורות למצב האנושי על כל גווניו משמשים כמוקד משיכה לעבודתה האמנותית.
רבדים של שכבות גאולוגיות מרבים לאכלס את ציוריה לעיתים בסדרות בתרגומה האישי השואף לאמירה תמציתית בבחינת מועט המחזיק את המרובה.
ב-2011 התקיימה במוזיאון ההעפלה בחיפה תערוכתה "לשיר ים לשיר ציור" בשילוב עם השקת ספר שיריה הראשון "לשיר ציור." שלוש תערוכות אחרות שנתקיימו בליווי השקת ספריה התקיימו בבית יד לבנים בחיפה ובמבואת אולם רפופורט וסינמטק חיפה במסגרת שחרית שבת.
בתקופת ציוריה המוקדמים האור היה מופיע בהבלחות קצביות מתוך כהות, בדומה לאור הבוקע בזכוכית ויטראז', במשך הזמן הלך והתפשט ובלע את הקויות והצבעוניות והפך לעיתים להיות אור מסנוור וקשה, אור מלובן.
לשיר ציור, שירים וציורים (הוצאת בת צבי, 2000)
המוזיקה בציורה, סיפורים קצרים (הוצאת חלונות/גוונים, 2006)
צפור על גג, שירים (הוצאת אוניקס, 2011) מכיל למעלה ממאה שירים.
כל שער מלווה בציור של צמחוני.
אגדת שלוש הציפורים, מעשייה בחרוזים בלוויית תריסר ציורי אקוורל.
עשר ציורי אקוורל (הוצאת אוניקס, 2011)
לא אבק כוכבים (שירה) בהוצאת פרדס הוצאה לאור 2015.
1977 - גלריה ערמון בירושלים בשיתוף בית הסופר, תל אביב.
1987 – גלריית קיבוץ אילון.
1988– בית האמנים תל אביב.
1990 – בית האמנים בירושלים.
2001 - "בעקבות תהלים" - המרכז ליהדות מתקדמת, תל אביב.
2001 - "לשיר ים" מוזיאון ההעפלה חיפה.
2006 - תערוכת תבליטי בד בית יד לבנים – חיפה.
2011 - עבודות מאוחרות - מבואת היכל התרבות ע"ש רפופורט - חיפה.
אילנה מיטב-רודריג (נולדה ב-4 באפריל 1939) היא שחיינית עבר ישראלית, אלופת ישראל בשחייה במשחה ל-100 מטר חזה (1954) ובמשחה ל-200 מטר חזה (1952 ו-1954).
אילנה היא בתם של חנה ומנדל רייזנר, שהיה ממקימי קיבוץ בית אלפא.
גדלה בקיבוץ רמת יוחנן והתאמנה בקבוצה של הקיבוץ ובהמשך בקבוצת הפועל גוש זבולון בהדרכתו של יוסף טלקי.
באליפות ישראל בשחייה שנערכה בשנת 1952 זכתה רייזנר במדליית זהב במשחה ל-200 מטר חזה בתוצאה של 3:34.1 דקות.
בתחרות שנערכה בכפר המכבי בסוף אוקטובר אותה שנה היא קבעה במשחה ל-200 מטר חזה שיא ישראלי חדש של 3:33.2 דקות.
באליפות ישראל בשחייה שנערכה באוקטובר אותה שנה זכתה רייזנר ב-3 מדליות, 2 זהב ו-1 כסף.
מדליית כסף, במשחה ל-100 מטר פרפר בתוצאה של 1:49.0 דקות, אחרי דורית שרצר מברית מכבים עתיד (1:41.7 דקות) ולפני חברתה לקבוצה נורית צור (1:50.7 דקות).
לאילנה 5 ילדים ו- 15 נכדים.
ביתה היא סופרת הילדים מיה מיטב.
היא אלמנה מנישואיה השניים, ומתגוררת במושב בצפון הארץ.
אילנה טננבאום (נולדה בחיפה ב-1955) היא אוצרת עצמאית, כלת פרס האוצר מטעם משרד התרבות לשנת 2007.
לטננבאום תואר ראשון באמנות חזותית מהקולג' לאמנות של סידני, אוניברסיטת סידני, אוסטרליה; ותואר שני בתולדות האמנות מהאוניברסיטה העברית בירושלים.
בתחילת דרכה הייתה אמנית מיצגים.
היא הגיעה לעסוק באוצרות בעקבות עבודה כאסיסטנטית בסטודיו בורוכוב ובמוזיאון ישראל..
בין התערוכות הראשונות שהיא אצרה הייתה תערוכת צילומי תמרה מסל.
בין השנים 1995–2014 עבדה כאוצרת במוזיאון חיפה לאמנות: ב-1995–2004 הייתה אוצרת אמנות עכשווית ואוצרת המחלקה לווידאו, צילום ומדיה חדשה במוזיאון זה, ובשנים 2004–2011 הייתה אוצרת ומנהלת המרכז למדיה חדשה.
ב-2013–2014 הייתה אוצרת מוזיאון טיקוטין לאמנות יפנית, וב-2014–2015 כיהנה כאוצרת הגלריה העירונית כפר סבא.
ב-2007 קיבלה את פרס האוצר של משרד התרבות, בעקבות סדרת התערוכות "וידאוסטוריה" שעוסקת בתולדות הדימוי המוקרן באמנות הישראלית ובהקשרו הבינלאומי.
מנימוקי השופטים לזכייה: "התערוכה חשובה במיוחד לאור העובדה שדווקא חקר ההיסטוריה הקרובה של שנות ה-60 וה-70 הוא חוליה חלשה יחסית בהיסטוריוגרפיה של התרבות הישראלית".
טננבאום אצרה תערוכות יחיד ותערוכות קבוצתיות, השתתפה בוועדות שיפוט חשובות, הרצתה באוניברסיטאות, ופרסומים רבים שלה הופיעו בעיתונות, בכתבי עת לאמנות, בקטלוגים, בספרים ובדפי תערוכה רבים.
עסקה גם בהוראה: בשנים 2005–2006 לימדה בבצלאל, אקדמיה לאמנות ולעיצוב, ביחידה להיסטוריה ותאוריה.
ב-2008–2009 לימדה במסלול אוצרות לתואר שני באוניברסיטת בן-גוריון, ובשנים 2011-2014 לימדה במסלול אוצרות לתואר שני באוניברסיטת חיפה.
לימדה גם באוניברסיטה הפתוחה ובקמרה אובסקורה.
זימון מחדש: דגנית ברסט, תמר גטר, נורית דוד ומיכל נאמן, 2014, הגלריה העירונית, כפר סבא
גלריה חיה או מתה, תערוכה קבוצתית, 2013, הגלריה העירונית, הגלריה העירונית
Double Vision: אמנות עכשווית, 2012, מוזיאון טיקוטין ומוזיאון חיפה לאמנות, חיפה
שירה וציבור, תערוכה קבוצתית, 2011, המרכז למדיה חדשה, מוזיאון חיפה לאמנות, חיפה
יאיר גרבוז: הסרטים, תערוכת יחיד, 2010, המרכז למדיה חדשה, מוזיאון חיפה לאמנות, חיפה
לקלקל את הכלכלה, תערוכה קבוצתית, 2010, המרכז למדיה חדשה, מוזיאון חיפה לאמנות, חיפה
מול ארון הספרים, תמיר להב-רדלמסר, 1993, גלריה בורוכוב, תל אביב
שירה וציבור: בין האני הפוליטי לגוף החברתי, ינואר, 2011, מוזיאון חיפה לאמנות
לקלקל את הכלכלה: איסוף כפרקטיקה מושגית, פברואר 2010, מוזיאון חיפה לאמנות
צ'ק-פוסט: שנות השמונים באמנות ישראל, יולי 2008, מוזיאון חיפה לאמנות
מלאכת מחשב, עבודות נט-ארט מאוסף דורון גולן, דצמבר 2007, מוזיאון חיפה לאמנות
מרוץ שליחות, ארבעה דורות של אמנות פמיניסטית בישראל, 2007 (בשיתוף עם עינת עמיר), מוזיאון חיפה לאמנות
להמשיך את מחוותיו של המת: על עבודותיו של ארז ישראלי, 2007, מוזיאון חיפה לאמנות
כתוב בגוף – פעולה בשידור חי, יולי 2006, מוזיאון חיפה לאמנות
איסורים ומיתות משונות: על מיצב הווידאו של עפרי כנעני, 2006, מוזיאון חיפה לאמנות
וידאו ZERO – בדרך לקולנוע, דצמבר 2004, מוזיאון חיפה לאמנות
רגעים אחרונים, יוני 2004, מוזיאון חיפה לאמנות
דרוקסלנד, יוני 2004, מוזיאון חיפה לאמנות
גניאולוגיה אפשרית מס' 1, פברואר 2004, מוזיאון חיפה לאמנות
וידאו ZERO – הפרעות בתקשורת, מרץ 2003, מוזיאון חיפה לאמנות
וידאו ONE – גוף, מסך, דיגיטליה, פברואר 2001, מוזיאון חיפה לאמנות
יכול למבטם של מיליונים, רסקול, עשרים חוליגנים חדשים, סיפור רצח ומשחקים: על עבודותיה של 1999, תמר גטר, מוזיאון חיפה לאמנות
אילנה צור (2 באפריל 1924 - 11 בפברואר 2019) הייתה סופרת, מרצה, מחנכת, הוגת דעות ומפתחת שיטת הוראה הוליסטית ללימוד האדם.
חיברה שבעה ספרים בנושאי בריאות, חינוך לבריאות וגוף האדם.
צור נולדה כמגדה שרה שפירא ב-2 באפריל 1924 בכפר סטרסקה (Strajske) בסלובקיה, כבת בכורה להוריה אטל ויצחק שפירא.
בילדותה עברה עם הוריה לעיר פרשוב (Prešov), שם נולדו אחיה אוטו (לימים עו"ד גיורא עמיר) ופאבל (לימים היזם פול עמיר).
עלתה לארץ ישראל באפריל 1940 במסגרת עליית הנוער עם תנועת השומר הצעיר.
בישראל התחנכה בחוות הלימוד תלפיות, ירושלים, בהנהלתה של רחל ינאית בן-צבי.
עם סיום לימודיה בחוות הלימוד עברה להכשרה בקיבוצים עין החורש וגן שמואל.
מטעם ההכשרה נשלחה צור להדריך בתנועת השומר הצעיר בקן רמתיים ובקן חיפה.
בשנת 1946 הצטרפה לקיבוץ "אילת" (לימים קיבוץ שובל) שנוסד באותה עת בנתניה.
קיבוץ אילת עלה על הקרקע בביר זבאללה במסגרת 11 הנקודות בנגב, וקיבל את השם "שובל".
צור הצטרפה לקבוצה שישבה בשובל בשנת 1947. בשנת 1948 התגייסה לפלמ"ח ושירתה במסגרת חטיבת הנגב במשלט תל אל חאסי, אל מול צבא מצרים הנצור בכיס פאלוג'ה.
באותה השנה נישאה למי שהיה מפקדה, יוסי צור (1925-2011), יליד 1925 בדורטמונד שבגרמניה, אף הוא מראשוני קיבוץ שובל.
בקיבוץ שובל הקימה צור את ענף המשתלה, שהייתה המשתלה הראשונה בנגב, והפעילה אותו עם צוות שתלניות עד שנת 1959. במסגרת עבודתן במשתלה ביצעו צור והצוות אינטרודוקציה של זני עצי פרי שלא גודלו עד אז בארץ באופן מסחרי, ביניהם שזיף אירופי ("שגיב") ומשמש מזן "פאר רעננה", ועוד.
בשנת 1959, על רקע רצונה ללמוד, סיימה צור את חברותה בקיבוץ שובל אך הוסיפה להתגורר בו כאשת חבר וכאם לילדיה בקיבוץ.
צור הייתה בוגרת סמינר ערב למורי חקלאות וטבע ע"ש שיין בפתח תקווה, בוגרת ומוסמכת הפקולטה לחקלאות ברחובות, בוגרת מכון אדלר בייעוץ חינוכי ודוקטורט להוראת מדעים של האוניברסיטה העברית בירושלים (1980).
את תאריה האקדמיים עשתה צור במקביל לעבודתה.
בין השנים 1960–1962, במקביל ללימודיה בסמינר שיין עבדה צור כמורה לחקלאות בבתי הספר "ניצנים" ברמת גן ו"הגליל" בשכונת התקווה.
לאחר מכן חזרה צור לנגב ולימדה חקלאות בחווה לחינוך חקלאי בבאר שבע ובמרכזייה הפדגוגית ב"בית יציב".
בהמשך שימשה צור כיועצת חינוכית בבית הספר "בארי" ולימדה במכינה לסמינר למורים בבאר שבע.
בהמשך לימדה צור במדרשה למורים וגננות ובמדרשה לחינוך גופני בבאר שבע (לימים מכללת קיי).
במהלך שנות לימודיה בסמינרים פיתחה צור את גישתה ושיטתה החינוכית, ששימשה בסיס לעבודת הדוקטורט שלה.
את עבודת הדוקטורט שלה, "גוף האדם והבנתו בגישה הוליסטית" פרסמה צור גם כספר "הכרת האדם והבנתו בגישה ההוליסטית" בהוצאת המרכז הישראלי להוראת המדעים של האוניברסיטה העברית, הראשון מבין שבעת ספריה.
למדה נטורופתיה כתלמידה אקסטרנית, נבחנה בקולג' אנגלו-אמריקאי לנטורופתיה בלונדון וזכתה שם לתואר דוקטור בנטורופתיה.
הגישה והשיטה ההוליסטית (הגישה - הפילוסופיה, המהות; השיטה - הטכניקה)
עם השנים, פיתחה צור שיטה ייחודית להוראת גוף האדם והבנתו בגישה הוליסטית.
השיטה והגישה שמאחוריה השפיעו על השקפת עולמה והושפעו ממנה, הן בנושאי בריאות והן בנושאים מדיניים-אקטואליים.
לנושאים אלו נתנה צור ביטוי בהרצאותיה בפני קהל, בשידוריה ברדיו ובבלוגים שלה באינטרנט.
גישתה הדידקטית של צור התמקדה בתופעות מחיי היום-יום הרלוונטיות לתלמידים, כציר שסביבו נסוב הלימוד וממנו נבנה הרקע המדעי.
לצורך כך פותחו 12 כלי החשיבה המרכיבים את השיטה ההוליסטית.
שיטה זאת באה ליצור עניין ורלוונטיות בחומר הנלמד.
זאת כנגד השיטות המקובלות, הליניאריות, שבהן עוברים בצורה מסודרת מתא לרקמה לאיבר, ומערכת אחרי מערכת.
תפיסת העולם ההוליסטית של צור הדגישה 4 פנים לשלמות המשתקפים בכל תופעה אנושית: שלמות גוף-נפש-רוח, שלמות של שילוב כל המערכות בגופנו בכל תופעה מתופעות החיים, שלמות הפרט, התנהגותו ותגובותיו עם סביבתו המשמעותית (עדה, עם, משפחה, שכבת גיל, מגדר), ושלמות של ניסיון העבר עם ההווה ועם ציפיותינו מעצמנו בעתיד.
צור גרסה שהאדם הוא האחראי האולטימטיבי לבריאותו.
כדי להבטיח ולשפר את בריאותו על כל אדם להכיר וללמוד את עצמו ואת 4 הפנים לשלמותו, ולאמץ כללי התנהגות פשוטים יומיומיים הקשורים בהרגלים ב-5 תחומים: הרגלי אכילה ושתייה, הרגלי נשימה, הרגלי שמירה על טמפרטורת גוף, הרגלי יציבה ותנועה.
צור נפטרה בפברואר 2019. הותירה אחריה שלושה בנים ונכדים.
הכרת האדם והבנתו בגישה ההוליסטית, הוצאת האוניברסיטה העברית, המרכז להוראת המדעים, 1983
חינוך מיני וחינוך לחיי משפחה, הוצאת עמנואל גיל, 1984. וכן הוצאת מכון וינגייט לחינוך גופני ולספורט והוצאת שלגי, 1988
בריאות בכיף בכל, הוצאת הוצאה ביתית, שרה בץ
שיר לשריר - הוצאת הוצאה ביתית, שרה בץ.
מיני פתולוגיה במיני פתוס הוליסטי - הוצאת המחברת.
כמו, אבל קצת אחרת - הוצאת המחברת
הרהורי כפירה - הוצאת המחברת, 2012
אילנה יהב (נולדה ב-1951) היא אמנית הנפשת חול ובובנאית ישראלית.
יהב התפרסמה כיוצרת הבובות לתוכנית "החרצופים" ונחשבת לאחת המובילות בעולם בתחום הנפשת החול.
יהב גדלה והתחנכה בחיפה בבית דתי־לאומי ליברלי, כאמצעית בין שני אחים.
סיימה תיכון מגמה ביולוגית, ולאחר השירות הצבאי למדה בסמינר למורות למלאכה.
היא נישאה בגיל 20 ל, נווט בחיל האוויר.
במהלך חודשי הריונה הראשונים פרצה מלחמת יום כיפור.
ביומה השני של המלחמה נמסר לה כי בעלה נהרג ובהנחיה של הרב הראשי של חיפה, ישבה עליו שבעה.
בהמשך התברר לה כי בעלה בין החיים והוא בשבי הסורי: אשת הטייס חיים רם, שטס עמו במטוס, סיפרה לה שדודתה באוסטרליה צפתה בכתבת טלוויזיה על מטוס ישראלי שהופל ברמת הגולן ושאנשי צוותו הצליחו לנטוש.
באחד הימים ראתה בעיתון צרפתי את תמונת בעלה, לבוש במדי הצבא הסורי.
כשבוע לאחר מכן, נולד בנם הבכור, דרור.
כעבור 8 חודשים ב-1 ביולי 1974 חזר בעלה לארץ משביו.
יהב למדה הנפשת חול בהוליווד, ניו יורק ולונדון.
מאוחר יותר היא ניהלה סטודיו שמכין בובות קצף קריקטוריות ואפקטים מיוחדים לסרטים ולפרסומות.
במשך הזמן היא יצרה מאה בובות לתוכנית הסאטירה הפוליטית "החרצופים", המבוססת על תוכנית הסאטירה הבריטית "Spitting Image" ואת הבובה הראשונה שהופיעה בערוץ 2, "גולו" בתוכנית "דודו מספר לגולו" שעוצבה על ידי קלאודיו סטריק.
בשנת 2000, כשהסתיימה תוכנית "החרצופים", יצרה יהב עם בעלה הופעה בשם 'הסודות מאחורי החרצופים' שהופיעה בכל הארץ כ-1,200 פעמים.
בשנת 2008 החלה יהב לצייר בחול והופיעה בטקסים, באירועים גדולים ובכנסים של חברות גדולות, ברחבי העולם.
בין היתר היא הופיעה בקרמלין, בפני מלך ספרד, בפני האפיפיור בוותיקן ולפני מלך בלגיה.
בעלה צילם את הכנת היצירות, והסרטונים הפכו ויראליים והגיעו ל-70 מיליון צפיות ביוטיוב.
בשנת 2018 השתתפה בתוכנית הריאליטי גוט טאלנט ישראל.
במאי 2018 יצרה את הקליפ בשירו של עידן רייכל "בראשית".
בשנת 2019 יצרה את הקליפ לשירו של טל סונדק "ארץ מולדת ארץ בוערת".
מזה שנים רבות עורכת הופעות מול קהל חי, בסרטי וידאו ובפרסומות.
יהב היא אם לארבעה וסבתא לתשעה נכדים.
התאלמנה בשנת 2013. מתגוררת בכפר סבא.
בספטמבר 2023, יצאה סדרת הטלוויזיה "האחת", על טייסת הפנטומים 201 בזמן מלחמת יום הכיפורים, ובה תוארה גם גיחת הטיסה של בעלה לפני שוביו.
אילנה שזור (נולדה ב-25 ביולי 1955) היא יזמת חברתית, עורכת ספרותית וציירת ישראלית.
נולדה למנחם אברהם סוגבקר ולאביגיל מוזס פנקר, בני קהילת בני ישראל מהודו, אשר עלו לישראל בראשית שנת 1953. היא צאצאית של החזן שמואל (באלאג'י) שלום סוגאוקר (1856–1937) מהכפר היהודי בורליי שבהודו.
שזור נולדה בקיבוץ יגור וגדלה במושב מצליח.
בתקופת לימודיה בתיכון התנדבה לסיוע לילדים נזקקים ולחיילים המאושפזים בבתי חולים.
את שירותה הצבאי עשתה כמדריכת חיילים בעיינות ובמדרשת שדה בוקר.
בהמשך שירתה כפקידת קבע בחטיבת הצנחנים, ובמקביל השלימה באופן עצמאי את בחינות הבגרות.
למדה שלוש שנים במסלול דו-חוגי באוניברסיטת חיפה, שם למדה ספרות כללית וכתיבת תוכניות לימודים.
במהלך לימודיה החלה להיות מעורבת ביוזמות פמיניסטיות ובפעילויות לקידום השלום.
בתחילת שנות ה-80 עברה להתגורר בתל אביב והחלה לעבוד בבית הספר לשלום בנווה שלום - וואחת אל סלאם.
בשנת 1988 יזמה שזור את הקמת קבוצת הנשים המזרחיות הפמיניסטיות, שייסדה בהמשך את הפמיניזם המזרחי בישראל.
יחד עם תקוה לוי, יזמה התארגנות אליה הצטרפה בהמשך ד"ר ויקי שירן, וממנה צמחה תנועת אחותי - למען נשים בישראל.
שזור הייתה פעילה ביוזמות למען השלום ובקבוצות לקידום צדק חברתי.
פעלה בחברת תקוה לוי, השחקן יוסף שילוח, הסוציולוג פרופ' מאיר עמור ופעילים נוספים במסגרת הארגון "החזית המזרחית".
במסגרת זו השתתפה, בין היתר, במפגש עם אש"ף כחלק ממשלחת של ארבעים פעילי שמאל מזרחי, שנפגשה עם אבו מאזן ומחמוד דרוויש.
בנוסף, הייתה חברה בנציגות שהשתתפה בוועידת האו"ם בז'נבה בנושא יישוב הסכסוך הישראלי פלסטיני.
במהלך השנים יזמה פרויקטים חברתיים בנושאי של רב-תרבויות, מגדר וזהויות בישראל.
בשנות ה-80 עסקו ציוריה בנושאי זהות.
שזור מפרסמת מאמרי דעה וביקורת באתר "העוקץ" ועוסקת בכתיבה העוסקת בקולן של נשות קהילת "בני ישראל" מהודו בישראל.
כמו כן, יזמה את הקמת קבוצת הנשים של קהילת "בני ישראל" באזור רמלה-לוד, בשיתוף פעולה עם ארגון הנשים יוצאות הודו "שטרי מנדל" ו"מהילה מנדל", וכן עם קבוצת הנשים יוצאות אתיופיה "יסיטוצ' אנדנט".
בהמשך החלה בתיעוד עדויות בווידאו יחד עם דניאל ראובן (אירולקר) והסופר אליעז ראובן-דנדקר.
בשנת 2017 הקימה, יחד עם קבוצת פעילים, את הקבוצה העצמאית "הדור החדש ליוצאי הודו בישראל", בהובלת ד"ר אושרית בירוודקר והסופר אליעז ראובן-דנדקר.
כיום עומדת בראשות הקבוצה ארי-אל לביא.
בשנים האחרונות קיימה אירועים ציבוריים לחשיפת תרבות יוצאי הודו בארץ:
"איצ'יקדנה שוברת שתיקה"- בסינמטק ירושלים (2013)
"נשים שוברות שתיקה"- בענבל תל אביב (2013)
"שוברות קופסאות בטון"- בתיאטרון הערבי עברי יפו (2014)
"שפה ובלבה שירה"- בבית יד לבנים ראשון לציון (2016)
"שירים וסיפורים של בני ישראל"- בענבל תל אביב (2017)
"כרמלידה"- בבית הקהילה שערי רחמים חיפה (2018)
בט"ו בשבט, 10 בפברואר 2020, הובילה את טקס המלידה בירושלים יחד עם חברי "הדור החדש ליוצאי הודו בישראל".
סיפור באסופה באנגלית שערך פרופ' עמיאל אלקלעי: "מפתח לגן-העדן"
קטע מסיפור באסופה "עזות מצח-פמיניזם מזרחי"
עריכת הספר "איצ'יקדנה שוברת שתיקה"
עריכת הספר "אמא הודו, אבא ישראל" בעברית וגם באנגלית עם הסופר אליעז ראובן-דנדקר.
פרסום כתבות דעה ב"עיתון פעמון השכונות"
טור אישי שנקרא "מצד שלישי" במגזין "מצד שני"
"כרם התקווה"-דרמת טלוויזיה ששודרה בקשת
"העצב בזמר המזרחי בישראל"- תסריטאית ובמאית שותפה לסרט תיעודי על אהובה עוזרי (1999)
"כינור שני"-סרט דוקומנטרי (בשיתוף הצלם והעורך דניאל ראובן)
"בית הכנסת של פן"-תסריטאית ובמאית, בשיתוף עם הצלם והעורך דניאל ראובן
"דיינה פינגלה-מורה ומשמרת פיוטי הבני ישראל מהודו"
בט"ו בשבט, 10 בפברואר 2020 הובילה את טקס המלידה בירושלים עם חברי הדור החדש ליוצאי הודו בישראל.
באוגוסט 2023 יצרה את המופע "סמסארה-סיפור עברי פוגש מחול קלאסי מהודו", במסגרתו מספרת סיפורים בליווי שלוש רקדניות ומוזיקה הודית חיה.
שזור היא אם לשני ילדים.
ורדית דמרי מדר, עזות מצח-פמיניזם מזרחי, האוניברסיטה העברית בירושלים בשיתוף הקרן החדשה לישראל ובית ספר קהילתי לנשים, 2002
שולה קשת, נשים משנות, תערוכת נשים משנות, 2009
אילנה שזור, מזרחיות, בימת קדם, 2012
אילנה שזור, איצ'יקדנה שוברת שתיקה, בימת קדם, 2012
אילנה שזור (בשיתוף עם אליעז ראובן-דנדקר), אמא הודו, אבא ישראל, הוצאת קמודן מוכאדם, 2017
אילנה שזור ואופיר שמאי, המלידה-של בני ישראל מהודו, המרכז למורשת יהדות הודו ומרכז מורשת יהדות קוצ'ין בשיתוף הלו"ז העברי, 2020
אילנה שריל קלוס היא טניסאית עבר דרום אפריקאית-יהודיה, מאמנת טניס, ונציבת ליגת הטניס המקצועית World TeamTennis מאז שנת 2001. היא זכתה בשתי אליפויות גראנד סלאם בזוגות נשים ובזוגות מעורבים, והייתה מדורגת במקום הראשון בעולם בטניס זוגות בשנת 1976, ובמקום 19 בעולם בטניס נשים בשנת 1979.
קלוס היא בת הזוג של שחקנית הטניס האמריקאית בילי ג'ין קינג מאז שנות ה-80. השתיים שיחקו יחד טניס זוגות.
קלוס נולדה ביוהנסבורג שבדרום אפריקה למשפחה יהודית.
לפני שהפכה לשחקנית מקצועית, קלוס זכתה בשנת 1972 באליפות הנוער בוימבלדון.
זכתה באליפות דרום אפריקה בטניס זוגות ב-1973, 1975, ו-1977, יחד עם לינקי בושוף, ששיחקה כשותפתה ברוב הפעמים בטניס זוגות.
במכביה התשיעית שנערכה בשנת 1973, היא זכתה ב-3 מדליות זהב, ביחידות, זוגות נשים וזוגות מעורבים, ובמכביה העשירית שנערכה בשנת 1977 היא זכתה ב-3 מדליות, אחת מכל סוג.
מדליית זהב בזוגות נשים, מדליית כסף בזוגות מעורבים ומדליית ארד ביחידות.
ב-1974 זכתה בתואר האליפות לנוער באליפות ארצות הברית הפתוחה.
הייתה השחקנית מספר 1 הצעירה ביותר בהיסטוריה של דרום אפריקה.
ב-1973 זכתה גם בתואר בסינסינטי מאסטרס, יחד עם פאט ווקדן .
דורגה במקום הראשון בעולם במשחק זוגות ב-1976. בשנה זו, זכתה באליפות זוגות באליפות ארצות הברית הפתוחה, בפתוחה האיטלקית, בטורניר ארצות הברית על משטח חימר, בפתוחה הגרמנית ובטורניר הילטון הד; וכן בתואר זוגות מעורבים בפתוחה הצרפתית.
ב-1977 זכתה באליפות קנדה, אליפות גרמניה ואליפות בריטניה על מגרש חימר.
ב-1979 דורגה במקום ה-19 בעולם בטניס נשים.
ב-1999 זכתה באליפות ארצות הברית הפתוחה לזוגות ובאליפות זוגות מעורבים, בסיבוב גילאי 35 ומעלה.
בשנות ה-70 היא הייתה 12-5 במשחקי גביע הפדרציה.
קלוס הצטרפה לקבוצת הטניס "San Francisco Golden Gaters" בליגת "טניס קבוצות העולמי", World Team Tennis (WTT) בשנת 1974, והגיע לגמר ה-WTT עם הקבוצה ב-1975. היא עזבה את הקבוצה לפני עונת 1976 כדי להתמקד בטורניר אירופה על משטחי חימר.
היא חזרה לקבוצה בעונת 1978. ב-1983 היא החלה לאמן את קבוצת "שיקגו פייר" והביאה אותה לניצחון באליפות WTT, וזכתה בתואר מאמנת השנה.
ב-1985, קלוס שיחקה בקבוצת "מיאמי ביץ' ברייקרס" ואף אימנה את הקבוצה.
היא הפכה לסמנכ"לית WTT ב-1987, ולמנכ"לית הארגון ב-1991. מאז 2001, היא CEO ונציבת הליגה.
ב-18 באוקטובר 2018 נישאה לבת הזוג שלה מזה כ-40 שנה, הטניסאית בילי ג'ין קינג.
את הטקס ערך ראש עיריית ניו יורק בעבר דייוויד דינקינס.
קלוס הוכנסה ליד לאיש הספורט היהודי שבמכון וינגייט ב-2006, המכיר בהישגים יוצאי דופן של ספורטאים יהודים.
היא הוכנסה להיכל התהילה היהודי בשנת 2010.
תוצאהשנהאליפותמשטחבת זוגנגדנקודות זכייה 1976 אליפות ארצות הברית הפתוחה חימר לינקי בושוף אולגה מורוזובה וירג'יניה וייד 6–1, 6–4
תוצאהשנהאליפותמשטחבת זוגנגדנקודות זכייה 1976 אליפות צרפת הפתוחה חימר קים ווריק לינקי בושוף קולין דאודסוול 5–7, 7–6, 6–2
אילנה רוזן (נולדה ב-28 בפברואר 1962) היא חוקרת ספרות תיעודית של יהודים וישראלים במאה ה-20, פרופסור מן המניין באוניברסיטת בן-גוריון בנגב.
השלימה תואר ראשון בספרות אנגלית ובתולדות התיאטרון באוניברסיטה העברית (1985) והמשיכה לתואר שני (1988) ותואר שלישי (1994) בספרות עברית באותה אוניברסיטה.
ב-1997 הצטרפה כמרצה במחלקה לספרות עברית באוניברסיטת בן-גוריון בנגב, ב-2002 קודמה לדרגת מרצה בכירה, ב-2010 הועלתה לדרגת פרופסור חבר וב-2017 קודמה לדרגת פרופסור מן המניין.
מחקריה עוסקים בזיכרון השואה של יהודים מהונגריה, בתרבות יהודית מרכז אירופית בין שתי מלחמות העולם, בעלייה והתיישבות בדרום הארץ ובסיפורת של יוצאי מצרים בישראל.
במחקריה בוחנת רוזן סוגות תיעודיות, כגון סיפורי חיים, ספרי זיכרונות וסוגות עממיות כדוגמת סיפורת אישית ופתגם.
– הסיפורת העממית של יהודי קרפטורוס, תל אביב: המכון לחקר התפוצות באונ' תל אביב, 1999.
אחות לצרה – מסע אל סיפורי חייהן של ניצולות שואה מהונגריה, באר שבע: הוצאת הספרים של אונ' בן-גוריון בנגב, 2003.
באושוויץ תקענו בשופר – יהודי קרפטורוס מספרים על השואה, ירושלים: יד ושם והאוניברסיטה העברית, 2004.
חלוצים בפועל – קריאות בספרות תיעודית של ותיקי הדרום בישראל, שדה בוקר: מכון בן-גוריון לחקר ישראל והציונות, 2016.
משפחת שַׁאדֶלִי-בַּאבֶּלִי – זכרונות גדילה ירושלמית-הונגרית.
אילנור אזאטוביץ' זאקארין הוא רוכב אופני כביש רוסי לשעבר.
זאקארין הוא מנצח טור דה רומאנדי ב-2015. בתחום הגרנד טורס, סיים זאקארין במקום השלישי בוואלטה אספנייה 2017, ניצח שני קטעים בג'ירו ד'איטליה (2015, 2019) וקטע אחד בטור דה פראנס (2016).
זאקארין נולד ב-נברז'ניה צ'לני, שנמצאת בטטרסטן.
בתור חובבן, הוא סיים במקום השביעי באליפות העולם בנגד השעון עד גיל 19 ב-2006. שנה לאחר מכן, כבר זכה במדליית זהב באליפות אירופה עד גיל 19 בנגד השעון.
ב-2013, עבר לקבוצת "רוס ולו" הרוסית מדרג הפרו קונטיננטל.
באותה עונה ניצח באליפות רוסיה בנגד השעון.
ב-2014, ניצח את שני מרוצי הקטעים ברוסיה, "גרנד פרי סוצ'י" ו"גרנד פרי אדיגייה".
במאי, הוא ניצח את הטור של אזרבייג'ן.
ביוני, סיים שני בטור של סלובניה, 23 שניות אחרי טיאגו מאצ'אדו.
הוא איבד את תוארו כאלוף רוסיה בנגד השעון לאחר שסיים במקום ה-13. באוקטובר, סיים שלישי בגראן פרמיו ברונו בגלי.
ב-2015, עבר לקבוצת קטושה הרוסית מדרג הUCI World Tour.
בתחילת העונה סיים במקום העשירי בטור דה סן לואיס בארגנטינה.
באפריל, סיים תשיעי בוואלטה אל פאייס ואסקו, 1:25 מז'ואקים רודריגז המנצח.
במאי רשם את אחד מההישגים הגדולים שלו כשניצח את הטור דה רומאנדי, מקדים את סימון שפילאק ואת המנצח במרוץ של המהדורה ב-2013 ו-2014, כריס פרום.
עם ניצחונו הפך זאקארין לרוסי הראשון מזה 18 שנים שמנצח במרוץ (פאוול טונקוב ב-1996).
לאחר המרוץ ערך את הופעת הבכורה שלו בגרנד טור כשנבחר לג'ירו ד'איטליה, הוא ניצח את הקטע ה-11 לאחר בריחת יחיד.
באוגוסט, סיים רביעי ב ולאחר מכן שלישי ב.
את 2016 פתח זאקארין בספרד, כשסיים שלישי בוואלטה מורסיה (מרוץ חד יומי).
בפברואר הוא סיים שביעי בוולטה או אלגארבה, 1:03 דקות מגראנט תומאס המנצח.
לאחר מכן התחרה בפריז - ניס וניצח את הקטע השישי, לאחר שגבר על אלברטו קונטדור ועל גראנט תומאס בספרינט.
זאקארין סיים את המרוץ במקום הרביעי, 20 שניות מתומאס המנצח.
לאחר מכן התחרה במונומנט לייז'–בסטון–לייז' וסיים חמישי, תשע שניות מווט פולס המנצח.
לאחר מכן התחרה בטור דה רומאנדי במטרה לשחזר את ההישג שלו משנה שעברה, אך הפעם סיים במקום הרביעי, 26 שניות אחרי נאירו קינטנה המנצח.
זאקארין נבחר בפעם השנייה ברצף לג'ירו ד'איטליה, הוא הספיק לסיים שלישי בקטע ה-6 וה-16 אך פרש במהלך הקטע ה-19, לפני פרישתו, היה מדורג במקום החמישי הכללי.
לאחר מכן התחרה לראשונה בטור דה פראנס, בקטע ה-17 היה בקבוצת בריחה ביחד עם יארלינסון פאנטאנו ורפא מייקה, 6.5 קילומטרים לסיום התקיף זאקארין בטיפוס האחרון של הקטע וניצח את הקטע.
ב-2017, סיים שני בטור של אבו דאבי, אחרי רוי קושטה המנצח.
לאחר מכן סיים שישי בפריז - רובה.
זאקארין התחרה בפעם השלישית בג'ירו ד'איטליה, הוא סיים שני בקטע ה-4, אחרי יאן פולאנץ, שני בקטע ה-14, אחרי טום דימולן ושני בקטע ה-20, אחרי טיבו פינו.
זאקארין סיים את המרוץ במקום החמישי, 1:56 דקות אחרי דימולן המנצח.
לאחר מכן ניצח את אליפות רוסיה בנגד השעון.
לאחר הג'ירו, בוואלטה אספנייה, זאקארין המשיך לבלוט וביסס את מעמדו כ"גרנד טוריסט" לאחר שסיים במקום השלישי, שהוא הטוב ביותר שלו עד כה בגרנד טורים, 2:51 דקות מכריס פרום המנצח ו-36 שניות מוינצ'נצו ניבאלי שסיים שני.
התוצאה הטובה ביותר של זאקארין במרוץ הייתה בקטע ה-15, 36 שניות אחרי מיגל אנחל לופס.
ב-2018, זאקארין החליט להתמקד בטור דה פראנס בעונה זו ולוותר על הג'ירו ד'איטליה.
הוא סיים עשירי בדופינה ליברה, מרוץ ההכנה לטור דה פראנס.
בטור דה פראנס עצמו, הוא לא הצליח להיות דומיננטי במאבקי הדירוג הכללי, כשהתוצאה הטובה ביותר שלו בקטע היא מקום שביעי בקטע ה-20 שהיה נגד השעון.
בדירוג הכללי, סיים במקום התשיעי, 12:37 דקות מגריינט תומאס.
לאחר מכן התחרה גם בוואלטה אספנייה אבל גם שם לא נטל חלק במאבקי הדירוג הכללי, כשהתוצאה הטובה ביותר שלו במרוץ הייתה מקום 5 בקטע ה-17. זאקארין סיים את הוואלטה במקום ה-20, 51:36 דקות מסיימון ייטס המנצח.
ב-2019 החליט זאקארין להתחרות גם בג'ירו ד'איטליה וגם בטור דה פראנס, תחילה סיים עשירי בפריז - ניס ואז שמיני בטור דה רומאנדי.
בקטע ה-13 בג'ירו, ניצח את הקטע לאחר שהיה חלק מקבוצת הבריחה באותו המרוץ.
הוא סיים את הג'ירו במקום ה-10, 12:14 דקות מריצ'רד קאראפאס המנצח.
בטור דה פראנס, ניכרה עייפותו של זאקארין מהג'ירו והוא לא בלט במרוץ, כשהתוצאה הטובה ביותר שלו הייתה מקום 17 בקטע ה-20 וסיים את המרוץ במקום ה-51 הכללי.
יותר משעה וחמישים דקות אחרי איגן ברנל המנצח.
עם סגירתה של קבוצת קטושה, עבר זאקארין לCCC ב-2020. ההישג הראשון שלו בעונה היה מקום 7 ב.
אילנה ירושלמי (נולדה ב-2 בנובמבר 1967) היא עורכת דין ישראלית.
החל משנת 2019 מכהנת כפרקליטת מחוז צפון (פלילי) בפרקליטות המדינה.
נולדה בארצות הברית לנינה וצ'ארלס כהן.
בעלת תואר ראשון במשפטים מהאוניברסיטה העברית בירושלים ותואר שני במנהל ומדיניות ציבורית מאוניברסיטת חיפה, אותו סיימה בהצטיינות.
בוגרת מחזור 2020 של חברי רשת המנהיגות הבכירה של קרן וקסנר.
בשנת 1992 החלה להתמחות במחלקות הפלילית והפיסקאלית בפרקליטות המדינה, וב-1994 הצטרפה החלה לשמש כפרקליטה מן המניין בפרקליטות מחוז צפון בתחום הפלילי, ומאז כיהנה בשורת תפקידים.
החל מ-2012 שימשה מנהלת מחלקה פלילית בפרקליטות מחוז צפון.
במסגרת תפקידיה ניהלה ירושלמי תיקים רבים, ביניהם רצח, סמים, מין, ועוד.
תיק מתוקשר שניהלה לאורך שנים הוא רצח הנערה שלי דדון וכן הייתה מעורבת גם בתיק רצח תהילה נגר.
באפריל 2019 נבחרה לכהן כפרקליטת מחוז צפון (פלילי).
מובילה את עמדת המדינה בעניין משפטו החוזר של רומן זדורוב.
בדצמבר 2021, על דעת פרקליט המדינה עמית איסמן, הורתה על חידוש החקירה הפלילית בפרשת הסרסור בסוהרות בכלא גלבוע.
מובילה את עמדתה של פרקליטות המדינה בעניינו של עבריין המין אלון קסטיאל, ואף התראיינה בנושא זה.
נשואה לעופר ירושלמי, מנהל בית הספר התיכון בכפר הנוער הודיות, ואם לחמישה.
אילנה סלמה אורתר (נולדה ב-21 בדצמבר 1949) היא אוצרת ואמנית חזותית ישראלית, שמתגוררת בתל אביב, פרנקפורט ומרסיי.
עבודתה עוסקת בהגירה, עקירה וגלות.
אילנה סלמה אורתר נולדה באלכסנדריה שבמצרים.
עלתה לישראל עם הוריה בשנות ה-50. בעלת תארים ראשון ושני בתולדות האמנות מהאוניברסיטה העברית בירושלים, והשלימה דוקטורט באוניברסיטת רוהמפטון סריי באנגליה בנושא 'אמנות אזרחית ואדריכלות חירום'.
אילנה סלמה אורתר עוסקת בעבודותיה בזיכרון פרטי וקולקטיבי שמושפע מהביוגרפיה שלה כילדה ב'מחנה היהודים' במרסיי בדרך לארץ.
לימדה בין השנים 1996–2011 בבית הספר לתקשורת במכללה האקדמית ספיר, בבית הספר לקולנוע במכללה האקדמית תל חי ובמכון הטכנולוגי בחולון.
בין השנים 2008–2011 הייתה ראש המחלקה לאמנות חזותית, ספרות ומוזיקה במכללה האקדמית צפת.
אילנה סלמה אורתר היא ציירת אוטודידקטית, היא התחילה כאוצרת, מה שתרם למימד הביקורתי שבעבודותיה.
עבודותיה עוסקות במקומות נעדרים, אבדן זהות, הדרה ושכחה, וחושפות את נקודות העיוורון.
בסדרת העבודות עקבות אורבניים יצרה אילנה סלמה אורתר עבודות על נייר ופוטוגרמות (תמונה הנוצרת על ידי חשיפת נייר או סרט לאור) של רישומי עיר מחוקים.
הרישומים, המחיקה שלהם והשאריות שנשארו על הנייר הלבן יוצרים תחושה של תנועה וזמן, העבודות משקפות את תהליך ההריסה והבניה מחדש של עיר.
על ידי הרישום והמחיקה נוצרת עיר שאינה תחומה במקום או בזמן אלא כמעין עיר אידיאלית ומופשטת.
עבודות אלו הוצגו לאורך השנים בגלריות בעולם כשהן מתפתחות ומשתכללות.
ב-1991 החלה האמנית להשתמש גם בחומצות ובחשיפות ארוכות לאור, דבר שיוצר צבע שונה והכנסתם של דימויים תעשייתיים.
העבודות הוצגו בין השאר בישראל (חיפה וירושלים) ניו יורק ופריז.
רצף מייצבים שהוצגו במוזיאון לאמנות מודרנית במרסיי (MAC)
באוקטובר 1998 הוזמנה אילנה סלמה אורתר ליצור פרויקט אורבני במרסיי במסגרת "ישראל בראי האמנים" לציון 50 שנה למדינת ישראל.
במייצבים אלו הציגה האמנית תוצאות של מחקר בזיכרון הביוגרפי הפרטי שלה וכן של מהגרים נוספים ששהו במחנה המעבר ארנס במרסיי.
המחנה הוקם ב-1945 על ידי האדריכל פרננד פויילן במטרה להסדיר את תנועת האוכלוסייה לאחר המלחמה.
בשנות ה-50 שימש כמחנה מעבר ליהודים מארצות ערב ולניצולי שואה, לאחר מכן שוכנו שם עובדים מהגרים וקבוצות שוליים.
המחנה נהרס ב-2005. יחידת המגורים במחנה, הבאראק נבנה על ידי בקבוקים קטומי תחתית שהושחלו אחד בתוך השני ועל ידי זה נוצר מבנה עגול כמעין מנהרה.
עוד מופיע קמרון האנגר שבנה אז'ן פרסינה בשדה התעופה 'אורלי' ותחריט של הנרי מור שמתאר לונדונים מגינים על עצמם מההפצצות ברכבת התחתית בימי הבליץ על לונדון.
תצלום רביעי של הקמרון הוא צילום מבפנים של קמרון שמשמש לאחסון שמיכות בו נראים שני גברים עובדים, אחד בראש ערמת השמיכות והשני מושיט את ידו לקבל את החפצים.
בנוסף במיצב זה מציבה האמנית גם תצלום חידתי של הבקבוקים שמהם נבנו המבנים ונימצא במקום המחנה על ידי הילדים המהגרים המקומיים שגרים בסמוך לאתר, וגם שרטוט של מפת האתר.
במיצב נוסף משחזרת האמנית את המבנה במטרה להעביר את ההתנסות הפיזית במבנה, בשחזור יוצרת אילנה סלמה אורתר חלונות נמוכים המאפשרים הצצה וחוויה גופית של התכופפות.