tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
פורז העדיף שלא להתמודד על מקום בהמשך הרשימה, והחליט לפרוש משינוי יחד עם עוד שישה מחברי הכנסת של שינוי, ולהקים מפלגה חדשה, מפלגת חץ.
בנוסף, פרשו גם חברי הכנסת אליעזר זנדברג ונחמיה דורון והקימו את סיעת "הבית הלאומי".
לפיד, אשר נבחר ברוב דחוק למקום הראשון ברשימה, זעם על התוצאות, וב-25 בינואר כינס מסיבת עיתונאים ובה הודיע על התפטרותו מתפקיד היו"ר ופרישתו ממפלגת שינוי.
איתו פרשה גם אראלה גולן, שנבחרה למקום החמישי ברשימה, ושניהם הצטרפו למפלגת חץ שהקים פורז.
מאוחר יותר פרשו גם יגאל יאסינוב, שעבר למפלגת ישראל ביתנו והפעיל המפלגתי המרכזי איקי אלנר, שהיה יד ימינו של לוינטל.
בעקבות זאת, נותרו בסיעת שינוי בכנסת שני חברים בלבד, חברי הכנסת אהוד רצאבי ואילן ליבוביץ'.
השניים, בהנהגתו של רון לוינטל החלו בהתארגנות לבחירות לכנסת ה־17, בסיסמה: "שינינו את שינוי - נשנה גם את המדינה".
הסקרים שלפני הבחירות ניבאו ששינוי לא תעבור את אחוז החסימה ואכן כך קרה.
בעקבות עזיבת חברי מפלגה רבים, העובדה שהמפלגה לא הצליחה לגייס אישיות מרשימה שתעמוד בראשה, מריבה על המקום הראשון ברשימה שהגיעה לבית המשפט וסירובם של ותיקי המפלגה לקבל את השינוי הפנימי שהכתיבה להם מועצת המפלגה, השיגה שינוי בבחירות רק 4,907 קולות (0.16%) ואיבדה את מקומה בכנסת.
היא המשיכה את פעילותה כתנועה חוץ-פרלמנטרית.
שינוי לא התמודדה מאז בבחירות לכנסת וגם לא ברשויות המקומיות.
אולם, כמה סניפים מקומיים שלה התארגנו מחדש להתמודדות בבחירות לרשויות מקומיות מסוימות, כמפלגות עצמאיות.
למרות תמורות משמעותיות במסגרות השונות בהן התמודדה המפלגה בבחירות לכנסת, מבחינה אידאולוגית היא שמרה על קו עקבי למדי, ובו ארבעה מרכיבים עיקריים:
כלכלה חופשית ליברלית־קפיטליסטית, המתאפיינת בצמצום מיסים וסובסידיות, בצמצום כוחו של מנגנון ההסתדרות, בייעול מנגנוני הממשלה, בצמצום הביורוקרטיה ובעידוד ההפרטה.
חילוניות, חופש דת וחופש מדת, ומלחמה הן בכפייה דתית ברשות הציבור והפרט והן בהתנהלות הפוליטית של המפלגות החרדיות, המנצלות את מעמדן כלשון מאזניים להשגת הסכמים קואליציוניים המיטיבים עם ציבוריהן על חשבון הציבור הכללי כביכול.
שלטון החוק, תקינות ושקיפות המנהל הציבורי, מחויבות למעמד מערכת המשפט וקידום חוקה לישראל.
גישה יונית־פרגמטית בתחום המדיני, המשלבת התנגדות לשלטון על עם אחר ונכונות לפשרה טריטוריאלית מרחיקת לכת, עם ספקנות כלפי נציגי העם הפלסטיני ובראשם אש"ף.
שינוי נתפשה בארץ ובעולם כשייכת לזרם הליברלי.
הייתה חברה באינטרנציונל הליברלי במשך שנים רבות, ומנהיגה אמנון רובינשטיין אף שימש כסגן נשיא הארגון.
(1977)7אמנון רובינשטיין, סטף ורטהיימר, שמואל טולידאנו, זיידאן עטשי, מרדכי וירשובסקי, מאיר עמית, דוד גולומב, יוסף תמיר, סטלה לוי הסיעה נוצרה ב-14 בספטמבר 1978 עם התפלגות ד"ש והקמת סיעת "התנועה לשינוי ויוזמה" וב-29 ביולי 1980 שינתה הסיעה את שמה ל"שינוי - מפלגת המרכז".
ב-31 בדצמבר 1979 הצטרף יוסף תמיר לסיעה לאחר שפרש מהליכוד.
ב-13 במאי 1980 פרשו מאיר עמית ודוד גולומב מהסיעה והצטרפו למערך.
ב-20 בפברואר 1981 פרש סטף ורטהיימר מהכנסת והוחלף על ידי סטלה לוי.
ב-11 במאי 1981 פרש יוסף תמיר מהסיעה והקים סיעת יחיד.הכנסת העשירית
(1981)2אמנון רובינשטיין, מרדכי וירשובסקיהכנסת ה-11
(1984)3אמנון רובינשטיין, מרדכי וירשובסקי, זיידאן עטשי, יצחק ארצי ב-5 באוגוסט 1987 פרש מרדכי וירשובסקי מהסיעה והצטרף לרצ.
ב-15 במרץ 1988 הצטרף יצחק ארצי לסיעה לאחר שפרש מהמערך.
ב-15 במרץ 1988 שינתה הסיעה את שמה ל"שינוי - תנועת המרכז".הכנסת ה-12
(1988)2אמנון רובינשטיין, אברהם פורז ב-17 בפברואר 1992 שינתה הסיעה את שמה ל"שינוי - מפלגת המרכז".
ב-9 במרץ 1992 התאחדה הסיעה עם רצ ומפ"ם ביצירת סיעת "מרצ - רצ, מפ"ם, שינוי - "ישראל הדמוקרטית" "(מרצ).הכנסת ה-13
לרשימה כולה)אמנון רובינשטיין, אברהם פורזהכנסת ה-14
לרשימה כולה)אמנון רובינשטיין, אברהם פורז ב-1997 התאחדה מפלגת שינוי עם חברותיה לסיעת מרצ (רצ ומפ"ם) בהקמת מפלגת מרצ.
ב-17 בינואר 1999 פרש אברהם פורז מהסיעה (מרצ) והקים מחדש את סיעת "שינוי - מפלגת המרכז" ההיסטורית.
ב-29 במרץ 1999 התאחדה הסיעה החדשה עם סיעת היחיד "הצעירים" שהקים אליעזר זנדברג (לאחר שפרש מסיעת "ישראל במרכז" ב-22 במרץ 1999) בהקמת סיעת "שינוי".הכנסת ה-15
(1999)6יוסף לפיד, אברהם פורז, יהודית נאות, יוסף פריצקי, אליעזר זנדברג, ויקטור בריילובסקי מועמדים בולטים ברשימה שלא נכנסו לכנסת: אילן שלגי, אהוד רצאבי, מלי פולישוק-בלוך (רשימת מועמדים מלאה ראו כאן)הכנסת ה-16
(2003)15יוסף לפיד, אברהם פורז, יהודית נאות, יוסף פריצקי, אליעזר זנדברג, ויקטור בריילובסקי, אילן שלגי, מלי פולישוק-בלוך, רשף חן, רוני בריזון, אהוד רצאבי, אתי לבני, אילן ליבוביץ, חמי דורון, יגאל יאסינוב, אראלה גולן רשימת מועמדים מלאה ראו כאן.
ב-16 בדצמבר 2004 נפטרה יהודית נאות.
ב-18 במאי 2005 שינתה הסיעה את שמה מ"שינוי התנועה החילונית" ל"שינוי מפלגת החילונים ומעמד הביניים".
ב-18 במאי 2005 פרש יוסף פריצקי מהסיעה והקים את סיעת היחיד "צל"ש - ציונות ליברליות שוויון".
ב-26 בינואר 2006 פרשו 11 חברי כנסת (אברהם פורז, יוסף לפיד, רוני בריזון, ויקטור בריילובסקי, אראלה גולן, רשף חן, אתי לבני, מלי פולישוק-בלוך, אילן שלגי, חמי דורון ואליעזר זנדברג) מהסיעה והקימו את "הסיעה החילונית"(מפלגת חץ).
ב-1 בפברואר 2006 פרש יגאל יאסינוב מהסיעה והקים את "סיעת העולים" שהתמזגה עם ישראל ביתנו.מועמדי המפלגה לכנסת ה-17
(2006)רון לוינטל, אהוד רצאבי, אילן ליבוביץרשימת מועמדים מלאה ראו כאן
בחירותמנהיגקולותאחוזמושבים+/-קואליציה/אופוזיציההבחירות לכנסת התשיעיתיגאל ידין202,26511.6 (#3)הבחירות לכנסת העשיריתאמנון רובינשטיין29,8371.5 (#9)5הבחירות לכנסת האחת עשרה54,7472.7 (#7)1הבחירות לכנסת השתים עשרה39,5381.7 (#12)1הבחירות לכנסת השלוש עשרה250,6679.6 (#3)הבחירות לכנסת הארבע עשרהאברהם פורז226,2757.4 (#5)הבחירות לכנסת החמש עשרהיוסף לפיד167,7485.0 (#6)1הבחירות לכנסת השש עשרה386,53512.28 (#3)9
על פי דעתם של כמה מחברי כנסת לשעבר של "שינוי", סדרת הטלוויזיה "פולישוק" מתארת את בת דמותה של המפלגה.
אחד מחברי המפלגה (יוסף פריצקי) אף היה יועץ הסדרה.
מפלגת שלד היא מפלגה שבסיס גיוסה צר ובראשה עומדת קבוצה קטנה של נכבדים ועסקנים.
האידאולוגיה במפלגות שלד משנית בחשיבותה, פעילותן עונתית ומצטמצמת בעיקר לתקופת הבחירות, והמנגנון שלהן הוא ביזורי ורופף למדי.
בדרך כלל מפלגות שלד אופייניות יותר לדמוקרטיות נשיאותיות מאשר לדמוקרטיות פרלמנטריות.
מפלי איגואסו (בספרדית: Cataratas del Iguazú, בפורטוגזית: Cataratas do Iguaçu) הם סדרה של מפלי מים על נהר איגואסו המחלקים את הנהר לקטע עליון ולקטע תחתון.
המפלים שוכנים על קו הגבול בין מדינת פרנה בברזיל (20%) ופרובינציית מיסיונס בארגנטינה (80%).
מקור שמם של המפלים בשפת גוארני או טופי עתיקה והוא מצרף של המילים "אי" (מים) ו"גואסו" (גדולים).
הפארק בצד הארגנטינאי של המפלים הוכרז על ידי אונסק"ו כאתר מורשת עולמית בשנת 1984, ובשנת 1986 הוכרז גם הפארק בצד הברזילאי ככזה.
בשנת 2011, המפלים נבחרו לאחד משבעת פלאי עולם הטבע.
המפלים נמצאים לאורך קטע של 2.7 ק"מ בנהר איגואסו, כ-20 ק"מ ממקום שפכו אל נהר פרנה, בגבול שבין ארגנטינה, ברזיל ופרגוואי.
מערכת המפלים כוללת כ-275 מפלים, גובהם המקסימלי 82 מטרים, ומימיהם נופלים בשתי מדרגות.
הספיקה הכללית של המפלים עולה על 6.25 מיליון קוב לשעה.
ב-9 ביוני 2014 נרשמה ספיקת שיא של 45,700 מטר מעוקב לשנייה בעקבות שיטפונות.
במהלך בצורת ב-1978, המפלים כמעט התייבשו.
ליד המפלים יש שלוש ערים: פוז דו איגואסו בברזיל, פוארטו איגואסו בארגנטינה, וסיודד דל אסטה בפרגוואי.
כ-80% מהמפלים נמצאים בארגנטינה, שם ניתן לצפות בהם מקרוב, אך התצפית הפנורמית אפשרית רק מברזיל.
המפל המפורסם ביותר הוא "גרון השטן" , הממוקם על קו הגבול בין המדינות, עם צורת פרסה ברוחב 150 מטר ובאורך 700 מטר.
הפארק הלאומי איגואסו בארגנטינה כולל את הפארק עצמו המשתרע על פני שטח של 492 קמ"ר, ושמורת טבע בשטח של 63 קמ"ר.
תחילתו בשנת 1909 אך הוא הוכרז באופן רשמי רק בשנת 1934. הפארק הלאומי איגואסו בברזיל הוקם בשנת 1939 והוא מקיף שטח של 1,700.86 קמ"ר, מהם 11.36 קמ"ר בתחומי האיים שבנהר.
כמות המשקעים השנתית הממוצעת היא כ-2,000 מ"מ המתחלקים באופן שווה למדי משך כל השנה.
הלחות גבוהה ומגיעה לעיתים ל-90%.
הטמפרטורות הממוצעות נעות בין 33°C בקיץ ל-9°C בחורף.
בפארקים זוהו למעלה מ-2,000 מינים של צמחים וסקולריים.
החי כולל למעלה מ-400 מיני עופות (ביניהם סיס שחור גדול המקנן בתוך המפלים) ויונקים אופייניים כמו טפיר ברזילאי, חוטמן, דביבון סרטנים, אוצלוט, יגואר, דובי נמלים, קופי קפוצ'ין ועוד.
המפלים הופיעו במספר סרטים, בהם מונרייקר מסדרת ג'יימס בונד (1979), המיסיון (1986), אינדיאנה ג'ונס וממלכת גולגולת הבדולח (2008) ועוד.
תנועת ש"ס (ובשמה המלא: "התאחדות הספרדים העולמית שומרי תורה", ולאחר פטירתו של הרב עובדיה יוסף "התאחדות הספרדים שומרי תורה תנועתו של מרן הרב עובדיה יוסף זצ"ל") היא מפלגה חרדית-ספרדית בישראל שהוקמה ב-1982, ועומדת לבחירה ברמה הארצית החל מהבחירות לכנסת האחת עשרה ב-1984.
המפלגה הוקמה כמפלגה מוניציפלית (עם רצון להתמודד בעתיד כרשימה עצמאית) ב-1982, לקראת הבחירות לעיריית ירושלים שנערכו באוקטובר 1983. מקימי ש"ס המוניציפלית היו ירושלמים חרדים-ספרדים בשנות ה-30 לחייהם, ובראשם יעקב כהן, נסים זאב ושלמה דיין (שני האחרונים לימים חברי כנסת).
לאחר שהתייאשו מהאגף המזרחי בתוך "אגודת ישראל" הוחלט להקים מפלגה שתפנה לא רק אל האוכלוסייה החרדית-ספרדית, אלא לכלל המזרחים בישראל, כולל אלה שאינם שומרים מצוות.
שם המפלגה שנבחר היה "התאחדות הספרדים שומרי תורה", והאותיות שנבחרו היו ש"ס, ומאז מוכרת בשם זה, כשמה של המפלגה.
לקראת הבחירות הוקמה מועצת חכמי התורה בהנהגתו של הרב עובדיה יוסף, כאשר הרב שך, מנהיג הזרם החרדי-ליטאי, תמך בהקמתה.
הרב שך היה מתומכיה המובהקים של ש"ס עד 1990 (אז החליט לפרוש בשל פרשיית "התרגיל המסריח").
המפלגה הצליחה בבחירות המוניציפליות של 1983 וזכתה בשלושה מנדטים.
לאחר ההצלחה בבחירות לעיריית ירושלים הפכה ש"ס לתנועה ארצית, שפניה אל הבחירות לכנסת האחת עשרה שנערכו ב-1984. בראש הרשימה הוצב הרב יצחק חיים פרץ.
התנועה זכתה בבחירות אלו ל-4 מנדטים והייתה הפתעת הבחירות.
הצלחת המפלגה גרמה לקרע בתוך אגודת ישראל בין הליטאים לחסידים אשר כתוצאה ממנו הורה הרב שך לתומכיו להצביע לש"ס - וכך עברו שני מנדטים מאגודת ישראל לש"ס.
כשנה לאחר הבחירות, ב-1985, בעקבות קרע בין ש"ס הירושלמית לש"ס הארצית, שונה שמה של המפלגה הארצית לש"ס - התאחדות הספרדים העולמית שומרי תורה.
אחד מהישגיה הראשוניים בזירה הפוליטית ב"מלחמה על השבת" נרשם כבר ב-1986 כשראש הממשלה שמעון פרס נכנע ללחץ ראשיה והורה על סגירת שוק השבת הראשון במדינה, "הפישפשוק", בקיבוץ ניר אליהו.
יו"ר תנועת ש"ס, הרב יצחק חיים פרץ, כיהן כשר הפנים בממשלת האחדות של יצחק שמיר ושמעון פרס, וכשר הקליטה בממשלתו של יצחק שמיר.
על רקע חילוקי דעות עם אריה דרעי, עקב "התרגיל המסריח" שנעשה בניגוד להוראתו של הרב שך - מורו הרוחני של הרב פרץ, הוא פרש מהסיעה וב-25 בדצמבר 1990 הקים סיעת יחיד.
במקומו מונה שר הפנים ומקורבו של הרב יוסף, אריה דרעי, ליו"ר.
לאחר בחירות 1992 חברה ש"ס לשמאל והצטרפה לממשלת ישראל העשרים וחמש בראשות יצחק רבין.
בעקבות החלטת בג"ץ כי אריה דרעי אינו יכול להמשיך בכהונתו כשר הפנים עקב כתב האישום נגדו ובעקבות חתימת הסכמי אוסלו פרשו אנשי ש"ס מהממשלה בספטמבר 1993. בהצבעה בכנסת על ההסכם כל חברי הסיעה נמנעו או נעדרו מהמליאה.
כמות הקולות של המפלגה עלתה בהתמדה.
בבחירות 1996 קיבלה 10 מנדטים ובבחירות 1999, זכתה להצלחה סוחפת לאחר שקיבלה 17 מנדטים, רבים מהם על חשבון הליכוד.
ברם, דרעי מצא עצמו אז מחוץ לפוליטיקה בגלל הרשעתו במשפט פלילי וכניסתו לכלא לשנתיים עקב כך, וחבר הכנסת אלי ישי מונה ליו"ר במקומו.
לצד דרעי, הורשעו לאורך השנים עוד שישה חברי כנסת של ש"ס בפלילים: יאיר לוי, רפאל פנחסי, יאיר פרץ, עופר חוגי, שלמה דיין ושלמה בניזרי.
במסע הבחירות לכנסת השש עשרה ב-2003 קיבלה ש"ס 11 מנדטים ונותרה לראשונה בתולדותיה מחוץ לקואליציה.
בבחירות 2006 קיבלה ש"ס 12 מנדטים והצטרפה לממשלת אולמרט.
ב-2010 הצטרפה ש"ס כחברה אל ההסתדרות הציונית העולמית, ארגון הגג של התנועה הציונית.
כחלק מהמהלך הודיעה המפלגה כי תשנה את תקנונה ותאמץ את אמנת ירושלים שגובשה ב-2004 על ידי המפלגות הציוניות.
לצורך ההצטרפות חברה ש"ס אל הליכוד וביחד פעלו כסיעה משותפת במנגנוני ההסתדרות.
הצעד עורר תגובות קשות מצד דגל התורה.
באוקטובר 2012 החליטה מועצת חכמי התורה כי תפקיד היו"ר יבוטל עד לאחר הבחירות לכנסת התשע עשרה, ואריה דרעי ישוב לתנועה וישתלב בהנהגתה יחד עם אלי ישי ואריאל אטיאס.
ברשימה לכנסת התשע עשרה הוצב אלי ישי במקום הראשון ואחריו אריה דרעי ואריאל אטיאס.
קמפיין ש"ס היה "חוזרים הביתה", וסיסמת הבחירות "את אחיי אנוכי מבקש".
ב-2 במאי 2013, שלשה חודשים לאחר הבחירות לכנסת התשע עשרה, מונה אריה דרעי ליו"ר תנועת ש"ס.
ב-7 באוקטובר 2013 נפטר המרן, מנהיגה הרוחני של המפלגה, הרב עובדיה יוסף.
את מקומו כמנהיג הרוחני של ש"ס תפס הרב שלום כהן.
ב-15 בדצמבר 2014 עזב אלי ישי את המפלגה עקב חילוקי דעות עם אריה דרעי, והקים את מפלגת יחד, בתמיכתו של הרב מאיר מזוז.
ב-28 בדצמבר 2014 פורסמה בחדשות ערוץ 2 קלטת וידאו מ-2008, בה נראה הרב עובדיה יוסף מביע את חששו מדרעי ומכנה אותו "רשע".
אחרי הסערה שהתחוללה עם פרסום הקלטת, שלח דרעי ב-29 בדצמבר מכתב למועצת החכמים בו הציע להתפטר מהנהגת המפלגה, אך מועצת חכמי ש"ס דחתה את התפטרותו.
על פי עיתון הארץ, טיוטת התמיכה של מועצת החכמים הוכנה עוד בטרם הגיע מכתב התפטרותו לידיה.
קמפיין המפלגה בבחירות 2015 כלל את "קמפיין השקופים" ואת הסיסמה: "המהפכה חוזרת".
בעקבות הבחירות לכנסת העשרים כוחה של ש"ס הצטמצם מאוד והיא השיגה 7 מנדטים בלבד בכנסת - השפל מאז 1992, זאת לאור התמודדתו של אלי ישי ומפלגתו "יחד" שגרעה ממצביעי המפלגה.
במסע הבחירות לכנסת העשרים ואחת קמפיין ש"ס התבסס על הסיסמה "ביבי צריך אריה חזק", וגם: "כותל המזרח של עולם התורה".
בבחירות השיגה ש"ס 8 מנדטים.
במסגרת הבחירות לכנסת העשרים ושתיים ש"ס קיבלה 9 מנדטים, ובכך הגדילה את כוחה.
במסע הבחירות לכנסת העשרים ושלוש ש"ס שמרה על כוחה, והצטרפה לממשלת האחדות.
ב-22 באוקטובר 2021 חתם יושב ראש המפלגה אריה דרעי על הסדר טיעון בתשובה לכתב אישום על עבירות מס שהוגש נגדו, ובמסגרתו סוכם על התפטרות מהכנסת ועל תשלום קנס כספי.
ב-25 בינואר 2022 נכנסה התפטרותו לתוקף וחבר הכנסת מיכאל מלכיאלי מונה ליו"ר הסיעה.
חבר הכנסת יוסף טייב נכנס לכנסת במקום דרעי.
באוגוסט 2022 נפטר מנהיגה הרוחני של המפלגה הרב שלום כהן.
ב-17 באפריל 2023 נוספו להנהגת ש"ס כחברי מועצת חכמי התורה הרבנים אברהם סלים, שלמה מחפוד, שלמה בן שמעון ושמואל בצלאל.
ב-16 ביולי 2025, החליטה מועצת חכמי התורה של ש"ס על פרישת המפלגה מהממשלה.
אחת ממטרותיה של המפלגה, הייתה לדאוג לתקצוב הוגן למוסדות החינוך הדתיים הספרדיים, על רקע טענות לקיפוח מתמשך מצד אגודת ישראל האשכנזית.
לאור הצלחתה בבחירות בשנת 1984 החלה בהקמת מוסדות נלווים לתנועה, בהם תנועת אל המעיין ורשת בתי הספר של מעיין החינוך התורני.
ש"ס פעלה להעברת תקציבים למוסדות דתיים ברחבי הארץ ולתקצוב רשת החינוך שלה, וכן להגדלת הקצבאות לשכבות החלשות, ובעיקר קצבאות הילדים.
לצורך כך הייתה שותפה בכל קואליציה מיום הקמתה ועד שנת 2003. התגברות כוחה, שהפכה אותה במספר כנסות ללשון מאזניים קואליציונית, הביאה לטענות מתנגדיה כי היא נוקטת ב"סחטנות פוליטית" של הקופה הציבורית.
בהתנגדות לדרישות המפלגות החרדיות בכלל, וש"ס בפרט, בלטה מפלגת שינוי בראשות טומי לפיד, אשר התנתה את כניסתה לממשלה בכך שש"ס לא תהיה שותפה בקואליציה.
בכנסת ה-16 זכתה שינוי ב-15 מנדטים, ונכנסה לקואליציה בראשות אריאל שרון במקום ש"ס.
בממשלה זו פעלה הממשלה ושר האוצר בנימין נתניהו להורדה דרסטית של הקצבאות.
לאחר התפטרות אהוד אולמרט בשלהי הכנסת השבע עשרה, שבה ש"ס לדרוש את העלאת קצבאות הילדים וציפי לבני סרבה לדרישתה והעדיפה ללכת לבחירות.
בבחירות לכנסת ה-18 זכתה ש"ס ב-11 מנדטים.
ב-23 במרץ 2009 חתמה מפלגת ש"ס על הסכם קואליציוני עם מפלגת הליכוד, שמקנה לש"ס את תיק הפנים לאלי ישי, ואת תיק הבינוי והשיכון (אריאל אטיאס), את תיק הדתות ושר בלי תיק.
כמו כן, מונה מטעם ש"ס סגן שר במשרד האוצר, ויו"ר ועדת הפנים והגנת הסביבה של הכנסת.
כמו כן, ש"ס והליכוד הגיעו להסכמות בנושא קצבאות הילדים.
ש"ס נוטה לבקש לעצמה את משרד הפנים במשא ומתן הקואליציוני, על-מנת שתוכל לקבוע את הטון בסוגיות של דת ומדינה.
בנוסף למשרד הפנים, מעדיפה ש"ס לרוב משרדים בעלי אופי סוציאלי כמו הרווחה, הבריאות, השיכון, העלייה והקליטה והדתות.
על-פי המצע שלה, מטרותיה של ש"ס הן להביא לכך שלא תהיה אפליה בין ספרדים לאשכנזים, וכן לקרב את הספרדים המסורתיים אל היהדות ובכך "להחזיר עטרה ליושנה".
יחד עם שמרנות חברתית ודתית, המפלגה תומכת במדינת הלכה.
כמו כן ש"ס מתמידה להציג עצמה כמפלגה סוציאל-דמוקרטית, המעמידה את האינטרסים של המעמדות הסוציו-אקונומיים הנמוכים בראש מעייניה.
גישת המפלגה בשאלת מסירת שטחים הייתה נתונה לתנודתיות מסוימת.
בעוד שבהצבעה בכנסת על הסכם אוסלו א' נמנעו חבריה, המפלגה התנגדה לחתימה על הסכם אוסלו ב', למשא ומתן הישראלי-פלסטיני בקמפ דייוויד 2000 ולתוכנית ההתנתקות.
גם בעמדותיו של המנהיג הרוחני של התנועה, הרב עובדיה יוסף, ניתן לראות קו דומה.
בעוד הרב יוסף הביע בפסק הלכה מ־1980 תמיכה בהשבת שטחים בהסכם השלום בין ישראל למצרים בנימוק של פיקוח נפש, אך בימי הסכמי אוסלו הביע התנגדות רפה שהפכה תקיפה יותר עם הזמן.
בשנת 2010 ש"ס אימצה את אמנת ירושלים, אמנה שגובשה ב־2004 על ידי כלל המפלגות הציוניות בישראל, והצטרפה להסתדרות הציונית העולמית.
על פי המכון הישראלי לדמוקרטיה: "התנועה דוגלת בקיומה של מדינת ישראל כמדינת העם היהודי, ושואפת לקבץ בה את יהודי העולם.
מבחינה ביטחונית-מדינית המפלגה תומכת בהסדרי שלום עם מדינות ערב תוך שמירה על ביטחונם של תושבי ישראל, אך עם זאת מתנגדת לחלוקת ירושלים.
בשורה של הצבעות מפתח בסוגיות מדיניות היא הפגינה קו ניצי ימני."
כמקובל במפלגות החרדיות, המפלגה אינה מציבה נשים ברשימתה לכנסת.
עם זאת, לקראת הבחירות לכנסת העשרים יזם אריה דרעי הקמת מועצת נשים מייעצת, בראשות עדינה בר שלום, בתו של הרב יוסף, ויפה דרעי, אשתו של היו"ר דרעי.
ב־1993 הקימה התנועה ביטאון בשם "יום ליום", שנועד להביע השקפה התואמת גם את דעתו של הרב עובדיה יוסף.
העיתון נמכר ב־2017 לידי נעמה עידן, והמפלגה הקימה ביטאון חדש - "הדרך".
נציגי המפלגה, בכל הכנסות, היו רק גברים.
כנסת חברי כנסת הערות הכנסת ה-11 (1984) 4 מנדטים: יצחק חיים פרץ, רפאל פנחסי, יעקב יוסף, שמעון בן-שלמה שמעון בן-שלמה פרש מהסיעה ב-27 בספטמבר 1988 והקים סיעת יחיד.
הכנסת ה-12 (1988) 6 מנדטים: יצחק חיים פרץ, רפאל פנחסי, יוסף עזרן, אריה גמליאל, יאיר לוי, שלמה דיין יצחק חיים פרץ פרש מהסיעה ב-25 בדצמבר 1990 והקים את סיעת "מוריה - עם ישראל על-פי תורת ישראל".
הכנסת ה-13 (1992) 6 מנדטים: אריה דרעי, משה מאיה, יוסף עזרן, אריה גמליאל, רפאל פנחסי, שלמה בניזרי יוסף עזרן פרש מהסיעה ב-28 בפברואר 1996 והקים סיעת יחיד.
הכנסת ה-16 (2003) 11 מנדטים: אלי ישי, שלמה בניזרי, נסים דהן, אמנון כהן, יצחק כהן, דוד אזולאי, משולם נהרי, יצחק וקנין, יאיר פרץ, נסים זאב, יעקב מרגי, עופר חוגי מועמד בולט ברשימה שלא נכנס לכנסת: פנחס צברי.
ב-25 במרץ 2006 פרש יאיר פרץ מהכנסת עקב הרשעתו בקבלת דבר במרמה.
הכנסת ה-17 (2006) 12 מנדטים: אלי ישי, יצחק כהן, אמנון כהן, משולם נהרי, אריאל אטיאס, שלמה בניזרי, דוד אזולאי, יצחק וקנין, נסים זאב, יעקב מרגי, חיים אמסלם, אברהם מיכאלי, מזור בהיינה מועמד בולט ברשימה שלא נכנס לכנסת: יאיר פרץ.
ב-27 באפריל 2008 הורשע שלמה בניזרי בעבירה שיש עימה קלון, החליף אותו מזור בהיינה הכנסת ה-18 (2009) 11 מנדטים: אלי ישי, אריאל אטיאס, יצחק כהן, אמנון כהן, משולם נהרי, יעקב מרגי, דוד אזולאי, יצחק וקנין, נסים זאב, חיים אמסלם, אברהם מיכאלי מועמד בולט ברשימה שלא נכנס לכנסת: מזור בהיינה.
הכנסת ה-19 (2013) 11 מנדטים: אלי ישי, אריה דרעי, אריאל אטיאס, יצחק כהן, משולם נהרי, אמנון כהן, יעקב מרגי, דוד אזולאי, יצחק וקנין, נסים זאב, אברהם מיכאלי, יואב בן צור, ליאור אדריביוני 2014 אריאל אטיאס פרש מהכנסת, ותחתיו התמנה יואב בן צור לחבר כנסת
במקומו נכנס לכנסת יגאל גואטה.
ב-31 באוקטובר 2016 התפטר אריה דרעי מהכנסת.
ב-19 בספטמבר 2017 התפטר יגאל גואטה מהכנסת.
ב-20 בספטמבר 2017 חזר משולם נהרי לכנסת בעקבות התפטרותו מתפקידו כסגן שר ובכך פסקה חברותו של דני סיידה.
ב-22 בפברואר 2018 הפסיק יצחק כהן את חברותו בכנסת במסגרת "החוק הנורווגי הקטן", במקומו חזר לכנסת דני סיידה.
ב-12 במרץ 2018 התפטר דוד אזולאי מחברותו בכנסת, במקומו כיהן בנו, ינון אזולאי.
ב-1 ביולי 2020 הפסיק את חברותו בכנסת יואב בן צור במסגרת "החוק הנורווגי".
במקומו נכנס יוסי טייב.הכנסת ה-24 (2021)9 מנדטים: אריה דרעי, יעקב מרגי, יואב בן צור, מיכאל מלכיאלי, חיים ביטון, משה ארבל, ינון אזולאי, משה אבוטבול, אוריאל בוסו, יוסי טייב ב-8 באפריל 2021 הפסיק את חברותו בכנסת אריה דרעי במסגרת "החוק הנורווגי", במקומו נכנס יוסי טייב.
ב-13 ביוני 2021, פסקה כהונתו בממשלה של אריה דרעי והוא חזר לכהן בכנסת במקומו של יוסי טייב.
ב-2 בפברואר 2023, הפסיקו את חברותם בכנסת יעקב מרגי וחיים ביטון במסגרת "החוק הנורווגי", במקומם נכנסו ארז מלול וסימיון מושיאשוילי.
ב-20 ביולי 2025 התרחשו החילופים הבאים:
פסקה כהונתם בממשלה של יעקב מרגי וחיים ביטון, הם חזרו לכהן בכנסת במקומם של ארז מלול וסימיון מושיאשוילי.
אברהם בצלאל התפטר מהכנסת, במקומו נכנס ארז מלול.
פסקה כהונתו בממשלה של יואב בן צור, הוא חזר לכהן בכנסת במקומו של ארז מלול שכהונתו הופסקה והתחדשה לפני כן באותו היום.
בשנת 2018 יצא לאקרנים הסרט "הבלתי רשמיים" בבימויו של אלירן מלכה המבוסס על סיפור ההקמה של המפלגה.
ניסים זאב, ממייסדי התנועה, יצא נגד הסרט וטען שנעשה עוול היסטורי משום שלא הוזכר בסרט.
גרסתו לסיפור הובאה בספר "הרב עובדיה שלי" בהוצאת הרב מרדכי כהן.
צלב החץ (בהונגרית: Nyilaskeresztes Part Hungarista Mozgalom - תנועת צלב החץ ההונגריסטית) הייתה מפלגה פרו-נאצית, גזענית ואנטישמית שפעלה בהונגריה בתקופת מלחמת העולם השנייה.
מנהיג המפלגה היה פרנץ סלשי, קצין צבא בדימוס, אשר לפני מפלגה זו - כבר הקים מפלגות דומות: את "מפלגת רצון העם", ואת "המפלגה הנציונל-סוציאליסטית ההונגרית", עוד במהלך שנות השלושים של המאה ה-20. הצלחת מפלגותיו של סלשי הייתה מוגבלת, כי לרוב נאסרה פעילותן על ידי השלטונות.
משטרו של העוצר מיקלוש הורטי, אשר שלט בשנים אלו בהונגריה, אסר על פעילות פוליטית קיצונית הן מימין והן משמאל.
האידאולוגיה של סלשי הושפעה מתורות הגזע של הפשיזם ובעיקר הנאציזם: היא הטיפה להתפשטות טריטוריאלית של הונגריה (אשר שני שלישים משטחה נקרעו ממנה בחוזה טריאנון ב-1920) ושאפה להבליט את התרבות ההונגרית ואת העוצמה ההונגרית בכל רחבי אירופה.
סמלי התנועה היו דומים לאלו של הנאצים: לטענת אנשי התנועה היה צלב החץ סמל מדיארי קדום, והם ביקשו להדגיש את טוהר גזעם באמצעות השימוש בו, בדומה לצלב הקרס הנאצי.
לדעת סלשי הסדר העולמי היה צריך להיות מורכב מ"כוחם של החזקים", במיוחד אנשי הגזעים העליונים: ההונגרים, הגרמנים והיפנים.
ברעיונותיה לא הייתה המפלגה שונה ממפלגות פשיסטיות ולאומניות קיצוניות אחרות באירופה.
מצע זה דיבר במיוחד אל אנשי המעמדות הנמוכים, פועלים בחוות החקלאיות, וכן לציבור אנשי הצבא והסטודנטים.
המפלגה מעולם לא זכתה לרוב בהונגריה בתקופת משטרו השמרני-האריסטוקרטי של מיקלוש הורטי.
המפלגה נוסדה ב-1938 מרסיסי מפלגות ימין קיצוני, בעוד סלשי אסור בכלא.
סלשי הנהיג מן הכלא את המפלגה להישג מרשים בבחירות של 1939. המפלגה מנתה בשנה זו כחצי מיליון חברים, וזכתה ל-30 מושבים בפרלמנט.
עם חבריה נמנו ינו סולושים, בלה אימרדי, יושף גרה ופרנץ קסאי-שלמאייר.
פעילותה של המפלגה נאסרה ב-1940 על ידי ראש הממשלה פאל טלקי שלא ראה בעין יפה את התקרבותה של הונגריה לגרמניה הנאצית, ואת גרירתה למלחמה כנגד שכנתה מדרום, יוגוסלביה.
הגרמנים, מצידם, לא חיבבו את רעיונות התנועה בנוגע להתפשטות ההונגרית לה הטיפה התנועה - מה שהתנגש עם השאיפות הטריטוריאליות שלהם עצמם.
עם זאת, כשהוצאה התנועה אל מחוץ לחוק וסלשי פתח במגעים איתם, הם קירבו אותו אליהם וסייעו לו ככל יכולתם.
פעילות המפלגה חודשה לאחר שדמה סטויאי הקים ממשלה בחודש מרץ 1944, שהייתה בעיקרה ממשלת בובות שהפעילו הגרמנים, אשר רצו לסייע לנאמנם סלשי.
ממשלתו של סטויאי נפלה בסוף אוגוסט 1944, כשהעוצר מיקלוש הורטי החל במגעים עם ברית המועצות (שכוחותיה התקרבו לגבולות הונגריה) במטרה להוציא את הונגריה מן המלחמה.
ב-15 באוקטובר 1944 הודח הורטי על ידי הגרמנים, ופרנץ סלשי הוכרז כראש ממשלת הונגריה וראש המדינה.
מעמדה זו הורה סלשי לאנשיו לבצע פרעות ביהודי הונגריה הנותרים: רבים מהם נרצחו ברחובות, ועשרות אלפים הוצעדו בצעדות מוות ורוכזו בגטאות.
כן טבחו אנשי צלב החץ גם בצוענים - ההערכה היא כי נטבחו כ-28,000 צוענים בתקופת שלטון המפלגה.
מפלגה זו הייתה פעילה עד כיבושה המלא של הונגריה באפריל 1945. לאחר נפילת בודפשט לידי הצבא האדום במהלך ינואר 1945, המשיכו חברי התנועה בפעילות עקובה מדם, כשהם נוקטים בשיטת "אדמה חרוכה" - שוד וביזה של כל העומד בדרכם, והעברת השלל לתוככי המדינה ובהמשך לגרמניה.
לאחר המלחמה נתפסו רבים ממנהיגי המפלגה, ובהם סלשי, אשר נשפט על ידי המשטר הקומוניסטי שקם, והוצא להורג ב-1946, ביחד עם כמה מחבריו להנהגת המפלגה.
בשנים האחרונות, לאור הדמוקרטיזציה בהונגריה, שבו ועלו כמה מן הרעיונות הישנים של אנשי צלב החץ, ובחסות הדמוקרטיה ההונגרית החדשה קמה המפלגה הנאו פשיסטית יוביק, המקדמת את רעיונות ה"הונגריזציה".
מפלגה זו הייתה תופעה שולית בפוליטיקה ההונגרית החדשה עד 2010, או-אז הצביעו עבורה 16.7 אחוזים - למעלה מ־855 אלף הונגרים.
צומת היא מפלגה ימנית חילונית שהוקמה בשנת 1983 על ידי הרמטכ"ל הפורש, רפאל איתן.
המפלגה הגיעה לשיא כוחה בכנסת השלוש עשרה, אז מנתה שמונה ח"כים.
בבחירות לכנסת החמש עשרה שהתקיימו ב-1999 לא עברה המפלגה את אחוז החסימה.
בבחירות לכנסת ה-24 התמודדה המפלגה כמייצגת המרחב הכפרי, התיישבות וחקלאות.
רפאל איתן פרש מצה"ל ב-19 באפריל 1983 ובאוגוסט 1983 לאחר שפשט את מדיו החליט איתן להקים תנועה "על מפלגתית" יחד עם פעילים מחוג עין ורד וחוג בן-גוריון של מפלגת העבודה ואנשי ההתיישבות העובדת.
ב-30 באוקטובר 1983 התקיים כנס היסוד של התנועה שנקרא צומ"ת - ציונות מתחדשת.
בין תומכי התנועה נמנו אבא גפן, צבי שילוח, יאיר שפרינצק ואליעזר כהן.
בתחילה טען איתן שהתחיה אינה יכולה להגיע לציבורים רחבים בגלל תדמיתה, והותיר את שאלת ההשתתפות בבחירות עמומה.
באפריל 1984 החליטה מזכירות צומת להשתתף בבחירות ולפתוח במגעים לריצה משותפת עם התחייה וב-25 במאי 1984 הכריזו המפלגות רשמית על הקמת מערך משותף בבחירות לכנסת האחת עשרה.
בהסכם נקבע כי בני המיעוטים יחויבו בשירות לאומי או בשירות צבאי ובמקביל לוותר על זכות הצבעתם לכנסת, לא לעבור לסיעה אחרת, לפרוש מהכנסת אם אחד מן החברים יקבל תפקיד ציבורי, לוותר על זכויות היתר המגיעות לחבר כנסת ולא לנצל את החסינות של חבר הכנסת.
ביוני 1986 התאחדו התנועות למפלגה אחת - התחיה.
בתחילת דצמבר 1987 פרש איתן מהסיעה המאוחדת על רקע ויכוחים אידאולוגיים וטקטיים עם ח"כ גאולה כהן, מבכירי מפלגת התחייה.
ראש המערך המשותף לשתי המפלגות, יובל נאמן, ניסה לתווך בין השניים, אך הקרע בין מחנה איתן למחנה כהן היה בלתי ניתן לאיחוי.
איתן הכריז על הקמתה המחודשת של צומת במושב עין-חרוד והחלה להכין את מפלגתו, שהייתה סיעת יחיד לבחירות לכנסת ה-12. תהליך הפרישה של איתן מן המערך המשותף עם התחיה, לווה בטונים צורמים.
התחיה דרשה מאיתן לפנות לה את מקומו בוועדת החוץ והביטחון וסירבה להתחלק עם צומת במימון המפלגות.
צומת התמודדה באופן עצמאי בבחירות לכנסת השתים עשרה ב-1988. במצע צומת לכנסת ה-12, נושא ארץ ישראל השלמה לא היה מרכזי, אלא הוצב כאחד מתוך שורה של נושאים חברתיים, שלטוניים וכלכליים.
עם התקרב הבחירות הלך ותפס המסר הביטחוני את קדמת הבמה, כמו אצל מפלגת התחיה.
המסר הניצי של צומת התבלט מעל לכל השאר.
המילה "טרנספר" לא הופיעה במצע, אך רוח הדברים העביר מסר: עידוד ילודה במגזר היהודי ובמקביל מתן הקלות על ערבים שירצו לעזוב את הארץ.
ההבדל המרכזי בין צומת לתחיה, היה בנושא דת ומדינה, צומת כמפלגה חילונית תמכה בהפרדת הדת מן המדינה, בשעה שהתחיה ראתה בדבר אסון לאומי.
בבחירות אלו זכתה לשני מנדטים והיוותה הפתעת הבחירות, כיוון שעל פי הסקרים הרשימה לא הייתה צפויה לעבור את אחוז החסימה.
צומת היוותה חלק מגוש הימין, אך לא הצטרפה לממשלת האחדות בראשות שמיר .
ב-1990, לאחר "התרגיל המסריח" והקמת ממשלת ימין צרה בראשות שמיר, הצטרפה צומת לממשלה זו ובה מונה יו"ר המפלגה, רפאל איתן ("רפול"), לשר החקלאות.
הסיעה החליטה לפרוש מהממשלה לאחר שהליכוד החליט להתנגד להצעת החוק לבחירה ישירה לראשות הממשלה שבו תמכה צומת.
ב-1992 התמודדה צומת בפעם השנייה (והאחרונה שבה נכנסה לכנסת) כמפלגה עצמאית.
בבחירות לכנסת ה-13 הנהיגה מפלגת צומת תעמולת בחירות שמוקדה בדמותו של רפאל איתן, על פי סקרים שעשתה המפלגה בחודשים שלפני הבחירות.
בסקרים אלו נמצא שעיקר התמיכה במפלגה נובעת מהערכה אישית לאיתן.
תומכים מהמעמד הנמוך הדגישו במיוחד את היותו רמטכ"ל, את התוכניות החינוכיות שקידם בצבא ואת תמיכתו ברפורמה בחינוך.
תומכים ממעמד הביניים הדגישו יותר את יושרתו, התנגדותו לכפייה דתית, תמיכתו בגיוס בחורי ישיבות ואת תמיכתו בשינוי שיטת המשטר.
בנוסף נמצאו בסקרים קבוצה גדולה של מצביעים ששקלה להצביע עבור צומת בגלל עמדותיו הביטחוניות שכללו התנגדות לנסיגות ברמת הגולן ויהודה ושומרון ותגובה נוקשה נגד הטרור.
בתשדירי הבחירות של המפלגה, יצר איתן סיסמה שהפכה לעקרון של הימין כולו בישראל דאז- "שלום תמורת שלום", דהיינו, שלום שאינו תמורת שטחים.
בבחירות לכנסת ה-13 זכתה המפלגה בהישג מרשים של 6.4% מקולות הבוחרים, 8 מנדטים.
הסיעה החדשה בכנסת כונתה על ידי התקשורת והציבור "רפול ושבעת הגמדים".
בתחילה ניהל רפול משא ומתן להצטרפות לממשלת יצחק רבין והיה ניסיון להקים מערך משותף בין צומת, המפד"ל והמפלגות הדתיות אל מול מרצ והמפלגות הערביות.
רבין אף ניסה להקים קואליציה עם המפלגות החילוניות, מרצ וצומת אך, לבסוף צומת נותרה לצד מפלגות הימין ויהדות התורה באופוזיציה.
הישגה של הסיעה הוסבר על ידי פרשנים פוליטיים באכזבת מצביעי הליכוד מהמפלגה ומיצחק שמיר, ומאי הרצון להצביע ליריבתה מפלגת עבודה.
כמו כן רבים הושפעו ממסריה הניציים והאנטי דתיים, וכן מהתדמית הנקייה של המפלגה אשר לא לקחה חלק בסחר-מכר הפוליטי בשנת 1990, בעת התרגיל המסריח.
רבים מן המצביעים היו אנשים צעירים שהתלבטו בין צומת למרצ.
סקר שהזמינה מרצ בשנת 1994, הראה כי לו היו נערכות בחירות היום, צומת הייתה מגדילה את כוחה בחמישים אחוז, בין השאר על חשבון מרצ.
דווקא ההצלחה של צומת בבחירות לכנסת ה-13, שהפכה אותה למפלגה הרביעית בגודלה, סימנה גם את ראשית הקץ שלה.
רוב חברי הסיעה היו אנשים שרפאל איתן הכיר באופן מזדמן והדבר הוביל להתפוררות מפלגתו.
במחצית הראשונה של הכנסת ה-13, היו עימותים בין איתן, לראש האופוזיציה והליכוד, בנימין נתניהו בשאלה מי יוביל את גוש הימין, אך היריבות ביניהם דעכה עם הזמן.
החל משנת 1994, נרשם שיתוף פעולה בין איתן לנתניהו בכל הנוגע לרמת הגולן.
ב-1995 פרשו חברי הכנסת גונן שגב, אסתר סלמוביץ ואלכס גולדפרב מהסיעה והקימו את סיעת יעוד.
יעוד הצטרפה לממשלת רבין ותמכה בהסכמי אוסלו ב', פעולה שהובילה לביקורת, שכן אותם אנשים נבחרו על מצע הפוך לחלוטין ממצע הממשלה אליה הצטרפו.
לאחר רצח רבין, ניסה שמעון פרס לצרף את סיעת צומת המקוצצת לקואליציה, אך המגעים לכך כשלו.
ב-1996 חברה צומת לליכוד ויצרה את רשימת הליכוד-גשר-צומת, אשר התמודדה במהלך הבחירות לכנסת הארבע עשרה ולראשות הממשלה.
הדבר הצליח לעכב את דעיכתה של צומת.
לאחר שזכה מועמד הרשימה לראשות הממשלה, בנימין נתניהו, מונה איתן, בהתאם להוראות היועץ המשפטי לממשלה (נגד איתן נוהלה חקירה) ולהסכמי המפלגות, לתפקיד שר החקלאות ופיתוח הכפר והשר לאיכות הסביבה.
בכנסת ה-14 מעמדו של איתן החל לצנוח וכך גם כוחה של המפלגה.
צומת פרשה מהרשימה המאוחדת במהלך הכנסת ה-14 ולקראת הבחירות לכנסת החמש עשרה, היו מגיעים לריצה משותפת עם מפלגות חרות, מולדת ותקומה, במסגרת המערך של האיחוד הלאומי, אך המגעים כשלו.
רפול ניסה להשתלב מחדש ברשימת הליכוד, אך גם זה ירד לטמיון.
לבסוף צומת התמודדה לכנסת ה-15, עם מצע מאוד מתון ברוח הסכמי אוסלו אך קיבלה רק 4,128 קולות, ולא עברה את אחוז החסימה.
בבחירות לכנסת השש עשרה רצה המפלגה לראשונה ללא רפאל איתן ובראשות משה גרין.
רשימה זו זכתה רק ב-2,023 קולות ולא נכנסה לכנסת.
בבחירות לכנסת השבע עשרה ב-2006 התמודדה המפלגה פעם נוספת בראשות גרין, קיבלה 1,342 קולות, ושוב לא עברה את אחוז החסימה.
ב-30 ביוני 2008 אישרה ועדת הכנסת את הסכם האיחוד שנחתם בין המפלגה לבין סיעת "צדק לזקן", שחבריה פרשו מסיעת גיל.
בעקבות האיחוד, זכתה הסיעה למימון מפלגות על פי חוק כיוון שייצגה את צומת.
ב-27 באוקטובר אותה שנה אישרה הוועדה את איחוד הסיעה מחדש עם סיעת גיל.
אלחנן גלזר, שלא הצטרף לאיחוד המחודש, הקים את סיעת היחיד הדרך הטובה והודיע שהיא מייצגת את צומת.
מאוחר יותר באותו יום, עם הודעת נשיא מדינת ישראל שמעון פרס על כישלון המגעים להקמת ממשלה חדשה במקום ממשלתו של אהוד אולמרט שהתפטר, החלה רשמית מערכת הבחירות לכנסת השמונה עשרה.
ב-26 בדצמבר 2008 חתמה צומת על הסכם איחוד עם הליכוד, אך ההסכם לא מומש וצומת התמודדה שוב לכנסת ברשימה עצמאית בראשות גרין, בה מוקם גלזר במקום השני.
במקום הרביעי הוצב גיא רייף, שהיה רב פקד במשטרת ישראל באירועי אוקטובר 2000 וממוזהרי ועדת אור.
בבחירות אלו קיבלה המפלגה 1,520 קולות, ושוב לא עברה את אחוז החסימה.
המפלגה לא התמודדה בשתי מערכות הבחירות הבאות.
ב-18 בפברואר 2019, לקראת הבחירות לכנסת העשרים ואחת, התמנה ח"כ אורן חזן לראשות המפלגה לאחר שלא הגיע למקום ריאלי בבחירות המקדימות לרשימת הליכוד.
בבחירות אלו הוצב משה גרין במקום השני והעיתונאית איילת שליסל, עורכת עלון השבת גילוי דעת שפרשה אף היא מהליכוד.
גם בבחירות אלו המפלגה, שקיבלה 2,417 קולות (0.06%) לא עברה את אחוז החסימה.
לאחר הכישלון הודיע חזן שהמפלגה תתמודד גם במערכת הבחירות לכנסת ה-22.
בקיץ 2019 נוצרה תנועת מחאה במגזר החקלאי בישראל נוכח הכבדת האכיפה נגד בעלי נחלות במושבים במסגרת תיקון 116 לחוק התכנון והבנייה, בנוסף למדיניות נוקשה של רשות מקרקעי ישראל נגד החקלאים, פשיעה חקלאית ומדיניות ממשלתית המביאה לצמצום החקלאות העברית במדינה.
תנועת המחאה הביאה להקמה בחופזה של תנועה פוליטית שהמודדת לכנסת ה-22 במפלגת צומת תחת הכינוי "צומת התיישבות וחקלאות" כשבראשה משה גרין.
כחלק מכך, הצטרפה למפלגה עו"ד רחל פרץ גלם, ממובילות מאבק החקלאים, נוטריונית ומגשרת.
פרץ גלם הוצבה במקום השני של הרשימה.
מלבד גיא רייף שהוצב בשנית במקום השישי, אך ורק מועמדים חדשים.
המפלגה קיבלה 14,805 קולות (0.33%), יותר מפי 6 מבבחירות הקודמות, אך לא הייתה קרובה לאחוז החסימה.
המפלגה התמודדה באותו מתווה לקראת הבחירות לכנסת ה-23 שנקבעו למרץ 2020, שוב בראשות משה גרין (רייף לא התמודד בבחירות אלו) אך בסוף פברואר 2020 הודיעה על פרישה מהתמודדות ותמיכה בליכוד .
לקראת הבחירות לכנסת העשרים וארבע, הודיעה המפלגה כי תתמודד פעם נוספת לכנסת והפעם אף הרחיבה את קהל היעד שלה והכריזה כי היא פונה גם לעצמאים בתל אביב-יפו, למתנחלים ביהודה ושומרון ומבקשת למנות את גרין לשר החקלאות.
המפלגה קיבלה בבחירות אלו 663 קולות, לא עברה את אחוז החסימה ולא נכנסה לכנסת.
צומת משתתפת בבחירות לרשויות המקומיות בישראל, אך בהיקף מצומצם.
בבחירות 1993 זכתה המפלגה בשני מנדטים בבחירות למועצת עיריית ירושלים ויוצגה על ידי פרופ' אריאל כהן, שמונה לממלא מקום ראש העיר אהוד אולמרט לענייני טקסים ומחזיק תיק איכות וסביבה, ועל ידי אלי כהן.
בנצרת עילית נבחר זאב הרטמן כנציג יחיד מטעם "צומת נצרת עילית" למועצת העיר בבחירות 1993. בחולון נבחרו 2 נציגים בהם רן כרמי בוזגלו.
לקראת בחירות 1998 חבר הרטמן לרשימה משותפת עם מולדת וגשר בשם "מולדת-גשר-צומת" שסימנה ץ, שבראשה הרטמן, שאף התמודד לראשות העיר מטעמה.
לאחר אישור הרשימה על ידי פקיד הבחירות ערער היועץ המשפטי לממשלה בפני יו"ר ועדת הבחירות המרכזית, השופט אליהו מצא, בטענה שבמטרותיה או מעשיה של הרשימה כוללים הסתה לגזענות ויש לפסול את הרשימה לפי חוק הרשויות המקומיות (בחירות).
מצא לא קיבל את הערעור מחמת הספק, אך בית המשפט העליון קבע שיש תשתית ראייתית מספקת לכך שהרשימה מסיתה לגזענות, קיבל את הערעור ופסל את הרשימה מלהתמודד בבחירות.
לקראת הבחירות לרשויות המקומיות בישראל ב-11 בנובמבר 2008, בטרם התפצלה סיעת צדק לזקן, החליטה הסיעה להתמודד בערים שונות בשם "צומת-צדק לגמלאים", בין השאר בחיפה (רשימה שלבסוף לא התמודדה).
בסופו של דבר התמודדה רשימת "צומת-צדק לזקן" רק בשדרות (ראש הרשימה בשדרות, ששון שרה, אף התמודד לראשות העיר) ובגבעתיים, אך רשימות אלו לא עברו את אחוז החסימה.
החל עם הצלחת המפלגה בבחירות לכנסת ה-12, החל רפול לפתח את הדור הצעיר.
בשנת 1993, קמה תנועת הנוער של צומת בשם "נצח", שפעלה כעמותה על פי משרד החינוך.
מפלגת צומת דגלה בהפרדת דת ומדינה, בשיטת ממשל של רפובליקה נשיאותית, בכלכלה חופשית ובגיוס חובה לכול, כולל החרדים.
כן התנגדה צומת לסיסמה "שטחים תמורת שלום" והציבה כאלטרנטיבה את הסיסמה "שלום תמורת שלום".
צומת התנגדה בחריפות לוויתורים טריטוריאליים כלשהם במסגרת פתרון הסכסוך הישראלי-ערבי.
כנסת חברי כנסת/מועמדים הערות הכנסת ה-11 (1984) במסגרת התחיה-צומת מנדט אחד (מתוך 5 לרשימה כולה): רפאל איתן ב-2 ביוני 1986 שונה שם הסיעה ל"התחיה".
ב-16 בנובמבר 1987 פרש ממנה רפאל איתן.
ב-30 בנובמבר 1987 הקים את סיעת היחיד צומת.
הכנסת ה-12 (1988) 2 מנדטים: רפאל איתן, יואש צידון הכנסת ה-13 (1992)8 מנדטים: רפאל איתן, גונן שגב, פיני בדש, אליעזר זנדברג, משה פלד, חיים דיין, אסתר סלמוביץ, אלכס גולדפרב גולדפרב, שגב וסלמוביץ פרשו מהסיעה ב-7 בפברואר 1994 והקימו את סיעת יעוד.
הכנסת ה-14 (1996) במסגרת הליכוד-גשר-צומת 5 מנדטים (מתוך 32 לרשימה כולה): רפאל איתן, אליעזר זנדברג, חיים דיין, משה פלד, פיני בדשב-30 בנובמבר 1998 בעקבות קבלת חוק איסור כפל תפקידים פרש מהכנסת פיני בדש, ששימש במקביל כראש מועצת עומר.
החליף אותו דורון שמואלי מהליכוד.
ב-23 בפברואר 1999 פרש מהסיעה אליעזר זנדברג על מנת להקים, יחדיו עם חברי כנסת מהליכוד גשר והעבודה, את סיעת ישראל במרכז (מפלגת המרכז).
במקביל פרשה גשר מהסיעה המשותפת, ועקב כך שונה שם הסיעה ל"הליכוד-צומת".
ב-4 במרץ 1999 פרשו חברי צומת הנותרים מהסיעה המשותפת והקימו את סיעת צומת.
מפלגת ריספקט (בתרגום מאנגלית: כבוד) הייתה מפלגת שמאל שהקים חבר בית הנבחרים הבריטי ג'ורג' גאלאוויי בשנת 2004, לאחר שסולק ממפלגת הלייבור בעקבות התנגדותו לראש המפלגה וראש הממשלה טוני בלייר ולמעורבות בריטניה במלחמת עיראק.
היא הורכבה מאנשי שמאל קיצונים, פעילי אכות סביבה ופעילים מוסלמים.
כמו כן היא נהנתה מתמיכה של אנשי איגוד מקצועי.
הם התאחדו כאמור סביב ההתנגדות למלחמת עיראק ולמעורבות הכוחות המזוינים של בריטניה במלחמה.
מייסד המפלגה ביקש "לאחד בין אדומים (קומוניסטים), ירוקים (פעילי איכות הסביבה), מתנגדים למלחמות ומוסלמים הנפגעים מהמדיניות של בלייר".
ב- 2007 נערכו במחוז Bradford West בחירות משנה וגאלאוויי זכה שוב במושב בפרלמנט עם 56% מהקולות.
באותה תקופה היו למפלגה הצלחות גם במישורים אחרים: היא זכתה בכרבע מליון קולות בבחירות לפרלמנט האירופי, והציגה 26 מועמדים בבחירות מקומיות - מחציתם זכו במושבים במועצות המקומיות.
בהמשך החלו חילוקי הדעות לקרוע את המפלגה: אחת המיסדות פרשה בגלל הערות של גאלאווי על מקרה אונס שלא נראו לה.
התעוררו גם ויכוחים בין הפעילים הירוקים, שהדגישו את נושאי אכות הסביבה, לאדומים שהדגישו התנגדות להפרטה וקריאה להחזיר מפעלים שונים לידי הציבור.
נושא מלחמת עיראק, סביבו התלכדה המפלגה, ירד מסדר היום הציבורי והמפלגה אבדה את מושבה בפרלמנט.
נראה שגלאווי עצמו הביע רצון לחזור ללייבור אבל הדבר נמנע ממנו.
כאשר איש השמאל בלייבור ג'רמי קורבין הנהיג את המפלגה נראה היה שיחזור, אולם קורבין נאלץ לפרוש מההנהגה וכך נמנע המהלך גם אז.
לאחר שבבחירות 2015 המפלגה לא זכתה אף במושב אחד בפרלמנט ואיבדה את כל המושבים המקומיים שזכתה בהם, פורסם כי אחת ממייסדות המפלגה, סלמה יעקוב, פנתה להתקבל למפלגת הלייבור, אך נדחתה בשל המתקפות הציבוריות שלה על חברי המפלגה בשנים בהן הייתה פעילה במפלגת ריספקט.
באוגוסט 2016 המפלגה התפרקה מרצון.
גאלאוויי אינו מכיר בזכותה של ישראל להתקיים ואמר כי "איני מדבר עם נציגים ישראלים אלא עם הכתובת הנכונה - הרשות הפלסטינית".
עוד טען כי "לא הכרה, לא נרמול יחסים.
יש להחרים, למנוע השקעות ולהטיל סנקציות עד שמדינת האפרטהייד תובס".
בנובמבר 2012 הודיעה המפלגה על מינויה של איבון רידלי (Yvonne Ridley) לעמוד בראש מערך הבחירות ברות'רהאם.
רידלי תיארה את ישראל כ"מדינה קטנה ורשעה" ואמרה כי "במפלגת הכבוד ציונים יהיו ניצודים וייבעטו החוצה, לנו אין מקום לציונים".
באוגוסט 2014 עבר חבר בכיר במפלגת UKIP, איסמעיל פאטל, למפלגת ריספקט בטענה ש-UKIP אינה פועלת די נגד ישראל.
מפלגת פועלים השומר הצעיר בארץ ישראל הייתה מפלגת פועלים ציונית מרקסיסטית ביישוב שהוקמה בפברואר 1946 כאיחוד בין מפלגת השומר הצעיר לבין מפלגת הלוויין שלה הליגה הסוציאליסטית.
המפלגה ייצגה את דעותיהם של תנועת השומר הצעיר ושל הקיבוץ הארצי.
מנהיגי התנועה היו מאיר יערי ויעקב חזן.
מקורה של המפלגה היה בתנועת הנוער "השומר הצעיר", שממנה צמחה גם תנועת הקיבוץ הארצי השומר הצעיר.
לפני הקמת המפלגה, הייתה התנועה הפוליטית של השומר הצעיר מפלגה שחבריה היו על טהרת חברי הקיבוץ הארצי.
אוהדים ותומכים עירוניים של התנועה, לא נמצאו במסגרת אחת עם חברי הקיבוץ הארצי, אלא, במסגרת מפלגת לוויין בשם הליגה הסוציאליסטית שהוקמה בשנת 1936.
המפלגה הוקמה בפברואר 1946 כאיחוד בין מפלגת השומר הצעיר לבין מפלגת הלוויין שלה הליגה הסוציאליסטית.
למרות שעוד לפני הקמת "מפלגת פועלים השומר הצעיר" קיימה תנועת השומר הצעיר פעילות פוליטית והשתתפה בבחירות ביישוב ובהסתדרות, נמתחה ביקורת על הקמת המפלגה, בטענה שתנועת נוער אינה צריכה מפלגה פוליטית ושאין לערב נערים בנושאים פוליטיים.
בין המבקרים היה נתן אלתרמן, שבעקבות הקמת המפלגה כתב את שירו אילוף ילדים.
בינואר 1948 התאחדה מפלגת השומר הצעיר עם התנועה לאחדות העבודה פועלי ציון ושם התנועה המאוחדת נקבע למפלגת הפועלים המאוחדת (מפ"ם).
בשנת 1954 התפלגה מפ"ם כאשר אנשי "התנועה לאחדות העבודה פועלי ציון" יסדו את מפלגת אחדות העבודה - פועלי ציון ואילו אנשי "השומר הצעיר" נשארו במפ"ם ושמרו על שמה.
אולם, עם הקמת המפלגה המאוחדת עם הליגה הסוציאליסטית, הסכימה לקבל לאותו ארגון מפלגתי גם חברים שאינם חברי קיבוץ.
המפלגה התנגדה להקמת מדינה יהודית ושאפה להקמת מדינה דו-לאומית, יהודית-ערבית, בכל ארץ ישראל על פי הגדרתו המקורית של המנדט בוועידת סן רמו (1920) טרם הפריד הספר הלבן של 1922 את עבר הירדן, "חלק אינטגרלי של המאנדאט הארצישראלי", "מתחום הפעלתן של ההוראות הציוניות הכלולות במאנדאט".
בוועידת בילטמור שהתקיימה בשנת 1942 הצביעו נציגי תנועת השומר הצעיר נגד תוכנית החלוקה שהוצעה על ידי דוד בן-גוריון.
בהתנגדותה לחלוקת ארץ ישראל הייתה המפלגה שותפה באופן פרדוקסלי למפלגות אחרות שהתנגדו לחלוקת הארץ כמו התנועה לאחדות העבודה פועלי ציון בהנהגת יצחק טבנקין, הרוויזיוניסטים ואף התנועה הדתית המזרחי.
המפלגה שבה והצהירה על עמדתה זו בתזכיר שנמסר לוועדת החקירה האנגלו-אמריקאית ב-1946.
מפלגת פועלים סוציאליסטית עברית (בר"ת: מפס"ע, לעיתים מפ"ס) הייתה מפלגת פועלים קומוניסטית ארץ ישראלית שפעלה בין השנים 1919–1921.
ב-1919 התאחד האגף הימני של פועלי ציון עם הבלתי מפלגתיים לשם יצירת אחדות העבודה.
האגף השמאלי של פועלי ציון התפלג למרכסיסטים מתונים יחסית שיצרו את פועלי ציון שמאל, ואילו החלק שנטה לקומוניזם הקים את מפלגת הפועלים הסוציאליסטית (מפ"ס) ששינתה את שמה כצעד של התקרבות לציונות למפלגת פועלים סוציאליסטית עברית.
המפלגה, בראשה עמדו יעקב מאירסון ("בן מאיר"), זאב אברבוך ("דניאל") ואברהם ריבוצקי, פעלה בעיקר בערים יפו, תל אביב וחיפה.
רבים מ-400 חברי "ועד פועלי הרכבת" היהודים עם הקמת ההסתדרות הכללית היו חברי המפלגה.
כמו כן ארגנה המפלגה איגודים מקצועיים כגון "אגודת הנגרים" ו"אגודת החייטים" ביפו.
המפלגה הייתה בראשיתה ציונית ואף שלחה צירים לקונגרס הציוני במסגרת "הברית העולמית של פועלי ציון" והשתתפה בוועידת הייסוד של ההסתדרות הכללית ב-1920, בה זכתה ל-7% מהצירים.
חרף הסתייגותה של המפלגה מפעילות ציונית במסגרת התאחדויות הפועלים שלה, הרי שדווקא צעדת אחד במאי של פעיליה ב-1921 ביפו נתפשה כקריאת תגר ציונית והייתה אחד האירועים שהצית פרעות ביהודים על ידי ערבים - פרעות תרפ"א.
תקרית זו גרמה לראשי המפלגה להסתייגות גלויה מהציונות.
המפלגה התפרקה וחבריה התפצלו בין המפלגה הקומוניסטית הפלסטינית (קפ"פ) והמפלגה הקומוניסטית של פלשתינה (פק"פ) ששתיהן נאבקו זו בזו על חברות בקומינטרן, האיגוד הבינלאומי של המפלגות הקומוניסטיות.
ב-1923 התאחדו המפלגות תחת השם פק"פ, ובשנת 1924 הצטרפה מפלגה זו לקומינטרן והחלה לפעול לפי הנחיות ממוסקבה.
מפלגת קומייטו החדשה (ביפנית: 公明党), או בשמה המקוצר NKP, היא מפלגת מרכז ביפן שהקימו חברי הארגון הבודהיסטי סוקה גקאי.
אף על פי שקיימת הפרדה בין הנהגת המפלגה להנהגת הארגון, תומכים רבים מחברי סוקה גאקאי במפלגה.
משמעות שלוש סימניות הקאנג'י המרכיבות את שם המפלגה הן "ציבור\ממשלה" (公, קוֹ), "קל\בהיר" (明, מֶיי) ו"מפלגה פוליטית" (党, טוֹ).
פירוש הצירוף קומיי (公明) הוא לרוב צדק או הגינות.
המילה "חדשה" אינה מופיעה בשם היפני, והיא באה על מנת להבחין בין מפלגה זו למפלגת עבר בעלת שם זהה.
מפלגת קומייטו החדשה נוצרה ממיזוג של מפלגת קומייטו ומפלגת השלום החדש ב-7 בנובמבר 1998.
מפלגת קומייטו החדשה הכריזה שמטרתה היא להוביל פוליטיקה המכוונת כלפי האנשים, המבוססת על הומניטריות המתייחסת לחיי אדם בכבוד ובדאגה הרבים ביותר.
מראייה פנימית, דוגלת המפלגה בצמצום סמכותה של הממשלה, בהקטנת הבירוקרטיה, בהגברת השקיפות בנושאים ציבוריים וחיזוק אוטונומיית המחוזות, בהן המגזר הפרטי ממלא תפקיד מרכזי.
בנושאי מדיניות החוץ, דוגלת המפלגה בפירוק נשק גרעיני ומתנגדת לעימותים באופן גורף.
אף על פי שרבים מחברי המפלגה משתייכים לארגון הבודהיסטי סוקה גקאי, לא מעלה המפלגה נושאים דתיים.
קודמתה של מפלגת קומייטו החדשה הייתה בעלת אידאולוגיות דומות, אך המפלגה הנוכחית, השמרנית יותר, נוסדה ב-1998, עם מיזוגן של מפלגת קומייטו ומפלגת השלום החדש.
היא תמכה במפלגה הליברלית-דמוקרטית (יפן) השולטת אז, וכן בבחירות הכלליות של 2000.
בבחירות הכלליות של 2003 הצליחה מפלגת קומייטו החדשה באופן יחסי, הודות לתמיכה הנרחבת בקרב ארגון סוקה גקאי.
המפלגה חולקת את התמיכה הציבורית בה עם המפלגה הליברלית-דמוקרטית, ובסיס המצביעים שלה מכיל ברובו ביורוקרטים צווארון לבן וחקלאים, אך גם מנהיגים דתיים נוטים להביע תמיכה במפלגה.
לאחר שהפסידה הקואליציה בראשות המפלגה הליברלית-דמוקרטית בבחירות הכלליות של 2009, איבדה מפלגת קומייטו החדשה את מעמדה בקואליציה השולטת.
לאחר מכן, היא נהגה להיות שותפה זוטרה בקואליציות בראשות המפלגה הליברלית-דמוקרטית.
מפלגת תומכי הבנייה (בפרסית: حزب کارگزاران سازندگی) באיראן הוקמה בשנת 1996. היא בעלת השקפות רפורמיסטיות ודוגלת בשוק כלכלי ליברלי ובתוכניות לפיתוח כלכלי מואץ במדינה.
המפלגה הייתה המפלגה הראשונה שהוקמה במדינה לאחר פירוקה של מפלגת הרפובליקה האסלאמית בשנת 1987. באותו זמן לא פעלו באיראן מפלגות פוליטיות מאורגנות והמועמדים לפרלמנט מג'לס התמודדו כעצמאיים.
המפלגה התמודדה בבחירות הפרלמנטריות באותה שנה.
מרבית מועמדי המפלגה היו בעלי השקפות רפורמיסטיות והיו תומכיו של הנשיא דאז, אכבר האשמי רפסנג'אני ושירתו בממשלה שהקים.
המפלגה החדשה הצליחה להפוך לאחת מהמפלגות החשובות בפרלמנט החמישי (2000-1996).
היא נהנתה מתמיכה רחבה בקרב בני המעמד הבינוני עירוני בחברה.
המפלגה האמינה בחשיבות הרחבת החירויות לאזרח.
העיתון ששיקף יותר מאחרים את השקפותיה של המפלגה היה העיתון "האמשאהרי" (Hamshahri), שנוסד על ידי גולאם חוסיין, ראש עיריית טהראן דאז, שהיה ממקימי המפלגה.
מפלט נ' הוא סיפור מדע בדיוני קצר מאת אייזק אסימוב.
הסיפור פורסם לראשונה בגיליון אוקטובר 1951 של Galaxy Magazine.
הסיפור תורגם לעברית בשנת 1969 בספר "שקיעה" תחת השם "מפלט-ק", ושוב בשנת 2010 בספר "כתבי אייזק אסימוב כרך 2".
הדגש של הסיפור הוא על הפסיכולוגיה בין קבוצת האסירים, אשר מגיעים מרקעים שונים ובעלי מניעים שונים.
במהלך המלחמה הבין-כוכבית הראשונה של כדור הארץ, נלכדת חללית אזרחית הטסה לכדור הארץ על ידי קלורוס, גזע תבוני הנושם כלור.
לאחר ההשתלטות על הספינה משאירים הקלורוס רק שניים מבני מינם לשמור על שישה בני אדם הנלקחים כשבויי מלחמה.
בני האדם מתווכחים ביניהם, ואף מגיעים לחילופי מהלומות, בנוגע לשאלה מה צריך להיעשות.
הדעות נעות בין מתקפה אלימה עד קבלה סבילה של מצבם.
רק מולן, מנהל חשבונות ביישן, נעים הליכות ונמוך, מוכן לנקוט בפעולה, כדי להחזיר לבני האנוש את השליטה על הספינה.
הוא עושה זאת על ידי יציאה דרך מפלט נ' (קיצור של מפלט נפטרים, המשמש לפליטת גופות של מתים לקבורה בחלל.
במקור: "C-Chute" קיצור של "Casualty Chute"), וכניסה לחדר הבקרה דרך צינורות קיטור המשמשים לניווט.
המעשה מסוכן שכן אם הצינורות יופעלו, מולן ייצלה.
מולן מצליח להגיע לחדר הבקרה, ולהרוג את שני הקלורוס על ידי ריסוסם בחמצן.
לאחר מכן מסביר מולן שהמניע שלו לא היה אומץ, כעס או פחד, אלא געגועים לכדור הארץ, אליו לא חזר כבר 17 שנה, וכי הוא לא היה מסוגל להתמודד עם ההמתנה בשבי זמן לא ידוע עד לחזרה לכדור הארץ.
מפלט נ' עובד לתסכית רדיו בסדרה האנתולוגית "X מינוס אחד" ("X Minus One"), ששודרה לראשונה ב-8 בפברואר 1956.
מפלט פישרי או ברירת נתיב מפלט היא תאוריה של מנגנון ברירה זוויגית, שהוצעה על ידי הביולוג המתמטי רונלד פישר בתחילת המאה ה-20, כדי להסביר את האבולוציה של עיטורי זכר מוגזמים על ידי ברירה נקבית מתמשכת ומכוונת.
דוגמה לכך היא נוצות הטווס הצבעוניות והמטופחות בהרבה יחסית לנוצות הצנועות של נקבת הטווס או של הפסיון.
הקישוטים, שעלות החזקתם וטיפוחם גבוהה, נראים כבלתי מתיישבים עם הברירה הטבעית.
מפלט פישרי עשוי לכלול תכונות פנוטיפיות של דו-צורתיות זוויגית כגון התנהגות שונה של כל אחד משני הזוויגים.
דו-צורתיות זוויגית קיצונית (בין אם בהופעה, בתכונות גוף או בהתנהגות) הפוגעת לכאורה בסיכויי ההישרדות וההזדווגות הייתה פרדוקס עבור ביולוגים אבולוציוניים מדרווין ועד הוגי הסינתזה האבולוציונית המודרנית.
דרווין ניסה לפתור את הפרדוקס על ידי כך שהניח שיש בסיס גנטי הן להעדפה והן לקישוט, והניח שיש "חוש אסתטי" בבעלי חיים "מפותחים" יותר (פרימטים ובכלל זה האדם), המוביל לברירה חזקה של שתי התכונות (ההעדפה והקישוט) בדורות הבאים.
פישר פיתח תאוריה זו על ידי כך שהניח שקיים מִתאם גנטי בין ההעדפה והקישוט: בתחילה הקישוט סימן פוטנציאל כְּשִׁירוּת גדול יותר (הסבירות שאורגניזם מסוים יותיר אחריו יותר צאצאים), כך שלהעדפת הקישוט היה יתרון ברירני (או ברירתי).
לאחר מכן, אם ההעדפה של הנקבות לקישוטים מוגזמים של בן הזוג הייתה מספיק חזקה, היא יכלה לגבור על הברירה הטבעית גם כאשר הקישוט הפך לבלתי-סתגלני מבחינה אבולוציונית.
בדורות הבאים הדבר היה יכול להוביל ל"ברירת נתיב מפלט" על ידי משוב חיובי, והמהירות שבה התכונה וההעדפה הופכות נפוצות יותר יכלה לגדול באופן מעריכי, עד להופעתה של ברירה נגדית.
דרווין פרסם ספר על ברירה זוויגית בשנת 1871 ושמו מוצא האדם וברירה ביחס למין.
הספר עורר עניין בתחום הדו-צורתיות הזוויגית, אך בתקופה זו היו רעיונות אלה שנויים במחלוקת ולא זכו לפיתוח מחקרי והגותי.
אלפרד ראסל וולאס חלק על דרווין וטען נגד קיומה של תופעה זו, של ברירה זוויגית.
כשוולאס טען שבעלי חיים אינם מראים העדפה זוויגית, רונלד פישר חלק עליו בפומבי במאמרו משנת 1915, "האבולוציה של ההעדפה הזוויגית":
בספרו משנת 1930, "התאוריה הגנטית של הברירה הטבעית" , התווה פישר לראשונה מודל שלפיו ברירת מפלט בין-זוויגית יכולה להוביל לקישוטיות של הזכר, בהתבסס על בחירת הנקבה ועל העדפתה לתכונות "מושכות" (אטרקטיביות), שמלבד זאת הן אינן סתגלניות (אדפטיביות), בבן זוגה הזכר.
פישר טען שברירת תכונות המגדילות את הכשירות היא כנראה נפוצה למדי, ושמדובר בתהליך הדדי ומעגלי – כל פעולה של כל אחד מבני שני הזוויגים מחזקת את הנטייה לפעולה של בן הזוויג הנגדי:
העדפה חזקה של הנקבה למראה, להבדיל מהתפקוד, של הקישוט של הזכר, עשויה לפעול נגד כוחות הברירה הטבעית ולגבור עליהם, ולחולל ברירת נתיב מפלט זוויגית שמובילה להעצמה נוספת של הקישוט (ושל ההעדפה לקישוט), עד שהמחיר שהברירה הטבעית גובה הופך גבוה מהתועלת (שמעניקה הברירה הזוויגית).
למשל, אם זנבות הטווסים יכבידו עליהם ויקשו עליהם להתחמק מטורפים, ושיעור הטריפה של הזכרים יהיה גדול כל כך עד שהנקבות יתקשו למצוא זכרים – הזכרים המעטים השורדים יהיו (סטטיסטית) בעלי זנב קטן מהרגיל, והנקבות ייאלצו "להסתפק במה שיש"; וכך, הברירה הטבעית לטובת זנב קטן תגבר על העדפת הנקבות.
פישר התווה שני תנאי יסוד שחייבים להתקיים כדי שעקרון המפלט הפישרי יוביל לאבולוציה של קישוט מוקצן:
1. העדפה זוויגית בקרב לפחות אחד מהזוויגים.
2. יתרון רבייתי להעדפה זו.
בשנת 1915 טען פישר בספרו "האבולוציה של ההעדפה הזוויגית" ("The evolution of sexual preference"), שסוג ההעדפה הנקבית הנחוץ לשם קיומו של המפלט הפישרי יכול להיווצר ללא כל הבנה או הערכה של יופי.
פישר הציע שכל תכונה נראית לעין שמרמזת על כשירות, שבפני עצמה אינה הסתגלותית, שמושכת תשומת לב, ושנראית אחרת בזכרים שונים באוכלוסייה כך שהנקבות יכולות להשוות ביניהם בקלות, מספיקה כדי לחולל מפלט פישרי.
הצעה זו תואמת את התאוריה שלו, ומצביעה על כך שבחירת התכונה היא למעשה שרירותית, ויכולה להיות שונה באוכלוסיות שונות, גם בקרב בני אותו מין.
שרירותיות כזו נתמכת במודלים מתמטיים, ובתצפיות על אוכלוסיות מבודדות של קטיים, שבהן הזכרים עשויים להיות שונים באופן בולט מזכרים באוכלוסיות אחרות.
מפלגת שוויון לנשים היא מפלגה פמיניסטית בממלכה המאוחדת אשר נוסדה במרץ 2015. הוועידה הראשונה של מפלגת השוויון התקיימה ב-28 במרץ.
באוקטובר של אותה השנה הוצג הקו הרעיוני של המפלגה.
המצע הרעיוני התחיל במשפט כי "שוויון לנשים אינו נושא של נשים.
כאשר נשים מממשות את הפוטנציאל שלהן, כולם נהנים.
שוויון משמעו פוליטיקה טובה יותר, כלכלה תוססת יותר, כוח עבודה המושתת על כישרונות האוכלוסייה כולה.
המפלגה הדגישה מספר נקודות ספציפיות במצע: ייצוג שווה בפוליטיקה בעסקים ובחינוך, שכר שווה, שוויון בכל הקשור להורות והתנגדות לאלימות נגד נשים.
בבחירות הכלליות בשנת 2015 המפלגה לא העמידה מועמדים כתוצאה מחוסר זמן להערכות.
בשנת 2016 מפלגת השוויון העמידה מועמדת לראשות עיריית לונדון.
בנוסף על כך, היו מועמדות נוספות בבחירות מחוזיות שהתקיימו בדרום ויילס ולפרלמנט הסקוטי אשר לא הצליחו להיבחר לשום עמדת כוח.
בבחירות אלו המפלגה זכתה לתמיכה ציבורית מנשים ידועות כגון אמה תומפסון, לילי אלן, ג'ו ברנד, קייטלין מורן וג'ק מונרו.
בשנת 2017 המפלגה העמידה מועמדת לראשות עיריית ליברפול אשר קיבלה בסופו של דבר כ-1.5% מהקולות ולא נבחרה לתפקיד.
בבחירות הכלליות שנערכו באותה השנה, המפלגה העמידה שבע מועמדות.
מועמדות אלו קיבלו בין 0.3% ל-1.9% מהקולות ואף אחת מכן לא נבחרה לתפקיד.
מפלגת שיתוף הפעולה (דנית: Samarbejdspartiet, גרינלנדית: Suleqatigiissitsisut) היא מפלגה ליברלית חברתית גרינלנדית שנוסדה במרץ 2018 על ידי חבר הפרלמנט של גרינלנד מיכאל רוסינג וטילי מרטינוסן.
המפלגה תומכת בליברליזציה כלכלית ובהפרטה של החברות הציבוריות הגדולות השולטות בכלכלת גרינלנד.
מפלגת שיתוף הפעולה תומכת בשיתוף פעולה מוגבר בתוך ממלכת דנמרק, הגברת ההגירה לגרינלנד, ושילוב טוב יותר והכללה של מהגרים ומיעוטים.
עדיפות מרכזית נוספת למפלגה היא תמיכה רבה יותר באנשים פגיעים מבחינה חברתית, במיוחד ילדים ובני נוער שעוברים התעללות מינית.
שני מייסדי המפלגה הם חברים לשעבר במפלגת הדמוקרטים.
המפלגה השתתפה בבחירות לפרלמנט של גרינלנד, שנערכו ב-24 באפריל 2018 וקיבלה מושב אחד בפרלמנט.
בשנת 2021, המפלגה לא נכנסה לפרלמנט.
מפלגת השלטון או מפלגה שלטת במערכת פרלמנטרית דמוקרטית היא המפלגה או הקואליציה הפוליטית הנוכחית של הרוב בפרלמנט, המנהלת את ענייני המדינה.
במערכת פרלמנטרית, הרוב ברשות המחוקקת זהה עם מרכיבי הרשות המבצעת, הממשלה.
ברפובליקה דמוקרטית מפלגת השלטון היא מפלגתו של הנשיא הנבחר הממונה על הרשות המבצעת של הממשלה.
במערכת רפובליקנית ייתכן שמפלגת הנשיא תהיה במיעוט ברשות המחוקקת.