tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בשנת 2008 פינס ו D.I.T.C הוציא לאור אלבום חדש, The Movement, עם חומרים חדשים שהוקלטו שכלל גם מספר הפקות ממנו.
ב-2012 הוציא לאור פינס את אלבומו החמישי Funky Man: The Prequel.
אלה מריה לאני יליץ'-אוקונור , הידועה בשם הבמה לורד (Lorde), היא זמרת ופזמונאית ניו זילנדית.
בנובמבר 2012, פרסמה לורד מיני אלבום (EP) בשם "The Love Club", שהסינגל הראשון מתוכו, "Royals", הגיע למקום הראשון במצעד 40 הגדולים של ניו זילנד באותה שנה וכן למקום הראשון בבילבורד הוט 100, מה שהפך אותה ליוצרת הסולו הניו זילנדית הראשונה שהגיעה למקום הראשון במצעד האמריקאי.
בספטמבר 2013 יצא אלבום הבכורה שלה, "Pure Heroine".
האלבום זכה לשבחי ביקורות ולהצלחה בינלאומית.
עבודתה זכתה להערכה בכל העולם ואף הקנתה לה מספר מועמדויות וזכיות בפרסים חשובים בתעשיית המוזיקה.
באוקטובר 2013 זכתה לורד, יחד עם ג'ואל ליטל, בפרס "מגילת הכסף", המוענק על ידי תעשיית המוזיקה האוסטרלית עבור השיר הטוב של השנה.
בטקס פרסי גראמי ה-56 הייתה מועמדת לורד בארבע קטגוריות מתוכן היא זכתה ב"שיר השנה" וב"הופעת הפופ סול הטובה ביותר".
נולדה בשם אלה מריה לאני יליץ'-או'קונור באוקלנד, ניו זילנד.
אביה, ויק או'קונור, הוא ממוצא אירי ועובד כמהנדס אזרחי ואמה, סוניה יליץ', היא משוררת ניו זילנדית זוכת פרסים והיא ממוצא קרואטי.
היא גדלה בדבנפורט, החוף הצפוני, אוקלנד, ניו זילנד.
יש לה אחות מבוגרת ואח ואחות צעירים.
בגיל חמש, בעקבות חברה, השתתפה לורד בקבוצת דרמה בה גילתה את אהבתה לשירה ומשחק.
בהמשך תיארה את ההנאה מהחוויה כ"להדליק צד אחר של עצמי ולהפוך לאני אחרת".
אמהּ עודדה אותה לקרוא ספרים וצוטטה כאומרת שבגיל 12 לורד קראה ספרים של קורט וונגוט וריימונד קארבר, ובגיל 14 היא הגיהה עבורה את עבודת המאסטר שלה.
בשנת 2009 השתתפו לורד וחברה לואיס מקדונלד (בעשור השני של המאה ה-21, חבר להקת "Five Mile Town") בתחרות כישרונות בבית ספרם וזכו בה.
בעקבות התחרות שלח אביו של מקדונלד הקלטות של לורד למספר סוכנויות כישרונות.
כשהייתה בת 13 החתים הסוכן סקוט מקלאקלן את לורד בחברת יוניברסל, ובגיל 14 היא החלה לעבוד עם פזמונאי החברה.
את שם הבמה שלה אימצה בעקבות "הקסם", כהגדרתה, שחשה ביחס לבני המלוכה והאצולה, אך חשה שהשם "לורד" (Lord) הוא גברי מדי, וכדי להעניק לו מגע נשי יותר הוסיפה בסופו את האות "E", מה שיוצר את הכתיב השונה מהמקובל, "Lorde".
מיני אלבום הבכורה של לורד, "The Love Club", פורסם לראשונה בנובמבר 2012 דרך SoundCloud, מיזם אינטרנטי המאפשר לגולשים לשתף מוזיקה מקורית.
במרץ 2013 יצא המיני אלבום באופן רשמי בהפצה דיגיטלית ובמאי אותה שנה הוא יצא על גבי דיסק.
"The Love Club" מכיל חמישה שירים כולל הלהיט "Royals".
ב-15 במרץ 2013 הגיע "Royals" למקום הראשון במצעד 40 הגדולים של ניו זילנד ושהה בו במשך שלושה שבועות.
ב-8 במאי 2013 טיפס "The Love Club" למקום השני במצעד האלבומים.
באוגוסט אותה שנה הייתה לורד לאשה הראשונה זה 17 שנה, מאז טרייסי בונהם ב-1996, במקום הראשון במצעד הבילבורד האמריקאי האלטרנטיבי, היא עשתה זאת עם השיר "Royals".
ביוני 2013 יצא "Royals" בארצות הברית.
בעקבות זאת, בחודש יולי אותה שנה, נמכרו 85,000 עותקים שלו בשבוע אחד.
השיר הגיע למקום הראשון במצעד הבילבורד הוט 100 ושהה בו במשך תשעה שבועות כמו גם במצעד האלטרנטיבי ובמצעד שירי הרוק.
השיר הפך את לורד לאמנית הסולו הניו זילנדית הראשונה שהגיעה למקום הראשון במצעד אמריקאי, ולאמנית הצעירה ביותר שהחזיקה במקום הראשון האמריקאי יותר מ-25 שבועות.
ב-7 ביוני יצא השיר בבריטניה בהפצה דיגיטלית, וב-22 ביוני על גבי דיסק.
ב-8 ביוני 2013 יצא הסינגל "Tennis Court" בניו זילנד.
השיר הושמע במהלך השידור של גמר טורניר היחידות באליפות וימבלדון 2013 בערוץ BBC Sport.
ב-14 ביוני הגיע השיר למקום הראשון במצעד 40 הגדולים של ניו זילנד.
באותו שבוע נעשתה לורד לזמרת הראשונה שהחזיקה ב-4 שירים בעשרים הראשונים של המצעד.
הלהקה "טיטאניום" הייתה הקודמת להחזיק בשיא עם שלושה שירים.
ב-26 ביולי 2013 התבקשה לורד להחליף את פרנק אושן, שביטל את הופעתו עקב מחלה, ולהופיע בפסטיבל "Splendour in the Grass" שהיה עתיד להתקיים באותו סוף שבוע.
היא הופיעה מול 10,000 איש במפרץ ביירון הצפוני בו נערך הפסטיבל אותה שנה.
ב-12 באוגוסט 2013 הודיעה לורד דרך חשבון הטוויטר שלה שאלבום הבכורה שלה, "Pure Heroine", יצא בארצות הברית ב-30 בספטמבר.
יציאת האלבום לוותה בקמפיין פרסום מאסיבי בארץ הולדתה ניו זילנד.
בתחילת ספטמבר 2013 הוכרזו לורד ושותפה לכתיבה ג'ואל ליטל כמועמדים לפרס מגילת הכסף 2013, פרס המוענק כל שנה עבור הישגים בולטים בתחום הכתיבה המקורית של שירי פופ בניו זילנד, עבור השיר "Royals".
ב-15 באוקטובר הוכרזו כזוכים בו.
בריאיון לערוץ TV3 בספטמבר 2013 חשפה לורד כי היא דחתה הצעה מהזמרת קייטי פרי להופיע לצידה במהלך מסע ההופעות הבינלאומי של פרי.
גרסת הכיסוי שלה ללהיט "Everybody Wants to Rule the World" של "Tears for Fears" נכללת בפסקול הסרט "משחקי הרעב: התלקחות" ובקדימון של משחק הווידאו Assassin's Creed Unity של Ubisoft.
בנובמבר 2013, לאחר מלחמת הצעות שכללה את סוני ואת החברה המייצגת אותה, יוניברסל, חתמה לורד על הסכם הוצאה לאור עם חברת "Songs Music Publishing".
שוויו של החוזה הוערך ב-2.5 מיליון דולר והוא מאפשר לחברה לעשות שימוש בשיריה של הזמרת בסרטים ופרסומות.
הלהיט "Royals" זכה למספר גרסאות כיסוי בתוכניות טלוויזיה בעולם וביניהן גם בישראל כאשר ב-5 בינואר 2014, בעונה הראשונה של הגרסה הישראלית לתוכנית המציאות "אקס פקטור", ביצעה אותו המתמודדת תמר פרידמן, בהדרכת המנטור רמי פורטיס.
המגזין האינטרנטי "Faster Louder" העמיד את "Pure Heroine" כאלבום השנה ברשימת 50 האלבומים של 2013 שלו.
בטקס פרסי גראמי ה-56 הייתה מועמדת לורד בארבע קטגוריות כולל "שיר השנה", שעבורה ועבור הקטגוריה "הופעת הפופ סול הטובה ביותר" גם זכתה, ו"תקליט השנה" עבור "Royals" ו"אלבום הפופ הטוב של השנה" עבור "Pure Heroine".
ב-29 בספטמבר 2014 הוציאה שיר שנקרא Yellow Flicker Beat, ששימש כחלק בפסקול לסרט עורבני חקיין, של משחקי הרעב.
ב-2 במרץ 2017 הוציאה לורד את "Green Light", הסינגל הראשון מאלבום האולפן השני שלה.
האלבום "Melodrama", הגיע לחנויות ב-16 ביוני של אותה השנה.
באפריל 2014, נודע כי חברת "MAC Cosmetics" תשווק, תוך שיתוף פעולה עם לורד, סט איפור במהדורה מוגבלת.
הוא יהיה מורכב משפתון ששמו כשם אלבום הבכורה שלה, Pure Heroine, וכן אייליינר.
ביוני 2018 הייתה צפויה להתקיים הופעתה הראשונה בישראל, אולם ב-24 בדצמבר 2017 החליטה לורד להשתתף בחרם התרבותי על ישראל וביטלה את הופעתה.
בעקבות ביטולה, פורסמה ב"וושינגטון פוסט" מודעה ענקית הקוראת להחרים את לורד על בחירתה לקיים הופעות ברוסיה של פוטין למרות תמיכתו במשטר רצח העם של אסד.
מנגד פורסם ב"הגרדיאן" הבריטי מכתב תמיכה בה של יותר ממאה אמנים.
ב-11 ביוני 2021, הוציאה לורד את השיר "Solar Power", כסינגל הראשון מאלבום האולפן השלישי שלה.
באוגוסט 2021 הוציאה את אלבום האולפן השלישי שלה, Solar Power, שזכה לביקורות מעורבות והגיע למקום החמישי במצעד בילבורד 200. בספטמבר 2021 שחררה מיני-אלבום בשם Te Ao Mārama, בו עיבדה מחדש שבע רצועות מ-Solar Power לשפת המאורית, כשההכנסות נתרמו לארגוני צדקה בניו זילנד.
באפריל 2022 יצאה לסיבוב ההופעות Solar Power Tour, שכלל 79 הופעות ביבשות שונות, והסתיים באוגוסט 2023 במסגרת פסטיבלים באירופה.
במהלך סוף 2023 עברה להתגורר בלונדון, שם עבדה על חומרים חדשים ואמרה שהיא מתבודדת ומקדישה זמן ליצירה.
באפריל 2024 השתתפה בפרויקט מחווה ל-Talking Heads, והקליטה קאבר לשיר "Take Me to the River".
בשנת 2024 שיתפה פעולה עם צ'ארלי XCX בגרסת רמיקס לשירה "Girl, So Confusing", וביצעה אותו בהופעות בפסטיבל ולונדון וקואצ'לה.
באפריל 2025 הוציאה את הסינגל "What Was That" עם וידאו המתאר את ניו יורק, סימן חזרתה למוזיקה, ועוסק בלבטים, בדידות, סמים והתהוות רגשית.
בסוף מאי 2025 שחררה את הסינגל "Man of the Year".
ב-20 ביוני 2025 פרסמה את הסינגל "Hammer", כסינגל האחרון לפני צאת אלבומה הרביעי Virgin, שצפוי לצאת רשמית ב-27 ביוני 2025 דרך חברת ריפבליק רקורדס.
האלבום צפוי לעסוק גם בהתמודדות של לורד עם הפרעות אכילה, הפסקת שימוש בגלולות למניעת היריון, וסיום מערכת יחסים ארוכה.
קולה של לורד תואר כקול "ייחודי ומסקרן בעצמתו" ו"הרבה מעבר לגילה" במגזין המוזיקה האינטרנטי "PopMatters".
באתר AllMusic תואר סגנונה המוזיקלי של לורד כ"תערובת מסוגננת של אמנותי, פופ וידויי חדר שינה ואלקטרו- רוק מועדונים".
עבודתה הושוותה לזו של מספר אמנים כגון גריימס, לנה דל ריי וסקיי פריירה.
מבחינה מוזיקלית המשיך "Pure Heroine" בקו של "The Love Club EP" ושילב סגנונות כמו אמביינט, ארט פופ, דארק ווייב, אלקטרוניקה, אינדיטרוניקה, מינימליזם וסינת'פופ.
מבחינת הכתיבה הושפע האלבום רבות מגילה הצעיר של לורד, כמו כן, הוא מרבה לבקר את תרבות המיינסטרים.
המוזיקה של לורד שואבת ברובה מאלקטרו-פופ אך היא גדלה בהאזנה למוזיקאי נשמה כאטה ג'יימס ואוטיס רדינג ולמוזיקאים האהובים על הוריה קט סטיבנס, ניל יאנג ופליטווד מק.
היא מחשיבה את הקולות של גריימס, של הלהקה סליי בלס ושל המפיק SBTRKT כהשפעות משמעותיות.
לורד צוטטה כאומרת על המוזיקאית ניקי מינאז' שהיא "אישה חשובה בפופ".
לורד מתארת את כותבי הסיפורים הקצרים ריימונד קארבר, וולס טאוור, טוביאס וולף וקלייר ואי ווייטקינס כהשראות לכתיבה שלה ומדגישה את מבני המשפטים שלהם.
היא מתארת גם את סילביה פלאת', וולט ויטמן ולאונרד כהן כמשפיעים על כתיבתה.
במהלך הכתיבה של "The Love Club" הושפעה לורד במיוחד מקניה וסט ואף ביצעה גרסה של שירו "Hold My Liquor" במהלך מופע באוקלנד ב-7 בספטמבר 2013. לורד מחשיבה גם את היוצר והמולטי אינסטרומנטליסט פרינס כהשפעה.
בשנת 2014 הופיעה דמות מצוירת של לורד בסדרה סאות'פארק בעונה ה-18 בפרקים 2 ו-3.
"לורד מלצ'ט" הוא פסל שנוצר על ידי בתיה לישנסקי ומציג את דמותו של אלפרד מונד.
הוא הוקם בשנת 1934 כאנדרטה לזכרו של מונד ביישוב תל מונד.
לישנסקי יצרה את הפסל בתל מונד, כשהיא לנה בקרוון של חברת "מטעי א"י".
הוא נחנך ב-18 במאי 1934 ברחוב הדקל, בקרבת ביתו של מונד.
סגנון הפסל מציג את השפעת האמנות המודרנית על יצירתה של לישנסקי.
גופו של מונד מתואר בצורה סכמטית, כשידו האחת מונפת למעלה לכיוון מערב מקדמת בברכה את העולים הבאים לא"י.
הפסל מעוצב בקווים גאומטריים, המעניקים לפסל דינמיות.
אף בסיסו של הפסל מעוצב בצורה זוויתית.
לורד פרקווד הוא הנבל הראשי בסרט "שרק" של אולפני דרימוורקס משנת 2001, ובמחזמר המבוסס על הסרט.
לורד פרקווד, השולט בשטחה של ממלכת דולוק, הוא הנבל הראשון הנפגש עם שרק.
הלורד גירש את כל היצורים אל הביצה בה מתגורר שרק, בטענה כי הם מחריבים את עולמו המושלם.
במטרה להשיב את חייו למסלולם הרגיל והשלו, מחליט שרק לצאת אל בירת דולוק ולהפגש עם לורד פרקווד כדי שיסלק את היצורים שהגיעו לביתו.
החמור הדריך את שרק אל עבר טירת הלורד, שם עמדה להתקיים תחרות בין אבירי הממלכה השונים.
המנצח בתחרות יזכה לבצע משימה המעסיקה את הלורד פרקווד בימים אלו, מציאת הנסיכה פיונה.
הלורד, רודן חסר-לב, אכזר ונמוך למדי, חפץ בכל לבו להפוך למלכה של דולוק.
על פי ההוראות שקיבל מראי הקסמים של שלגייה, על מנת להפוך אותו למלך עליו להינשא לנסיכה.
כפרודיה על תוכניות שידוכים טלוויזיוניות, מציג בפניו הראי את האפשרות לבחור בין סינדרלה, שלגייה והנסיכה פיונה, והלורד פרקוואד בוחר לבסוף באופציה השלישית.
בהגיעו אל טירתו של הלורד, מתפרץ שרק במהירות לאולם החתונה בדיוק לפני שפיונה הספיקה לנשק את לורד פרקווד (במטרה להישאר יפהפייה) ואמר לה כי לורד פרקווד חפץ להתחתן איתה לא בשל אהבתו אליה אלא רק בשל רצונו למלוך.
פיונה הפגועה נוזפת בו "מה אתה כבר מבין באהבה", אולם בסתר לבה היא מבינה משתיקתו כי הוא באמת אוהב אותה.
פיונה מחליטה לחשוף בפניו ובפני הקהל כולו את סודה.
לורד פרקווד נגעל ממראה אשתו, ומצווה להלשליך את זוג העוגים לכלא.
בשומעו את שריקת העזרה של שרק, דונקי פרץ אל תוך האולם בעזרת הדרקונית אשר אכלה את הלורד ופלטה רק את כתרו.
בסרטון שרק 4-D, הדרקונית הוציאה אותו מבטנה וקברה אותו בבית קברות והוא מוצג כרוח רפאים.
למרות זאת, הוא רצה שפיונה תתחתן איתו.
כדי לעשות את זה, היא צריכה למות ולהפוך לרוח, ולורד פרקווד יהיה המלך של עולם המתים.
בסופו של דבר הדרקונית פוצצה את רוחו באמצעות אש.
לורד פוֹנְטְלְרוֹי הקטן הוא ספר לילדים ונוער מאת פרנסס הודג'סון ברנט.
הספר החל כסדרה של פרסומים במגזין סנט ניקולאס בין השנים 1885–1886, ופורסם כספר בשנת 1886. הספר מספר את קורותיו הרצופות תהפוכות של סדריק הנלבב, שחי עם אמו בחדר דל בניו יורק ומפליג לאנגליה, לרשת את תוארו ונחלתו של סבו, הרוזן הגלמוד וקשה-הלב.
הספר כבש בסערה את אנגליה ואמריקה, נדפס בעשרות מהדורות, הומחז והוסרט פעמים אחדות, ותמונת "הלורד הקטן" (הוא בן הסופרת ששימש דוגמן לצייר), המסורק בתלתלים ארוכים ולבוש חולצת-מלחים רחבת-צווארון, יצרה את "אופנת פונטלרוי" בלבוש ובתסרוקת.
הסיפור מתחיל בניו יורק של סוף המאה ה-19, ומתאר את חייו של סדריק, ילד בן 7 יפה תואר וטוב לב, בן לעקרת בית ולקפטן בצבא ארצות הברית.
אביו של סדריק, שנפטר ממחלה קשה, הוא בנו הצעיר של הרוזן מדורינקורט, אנגליה.
לאחר ששני בניו הבוגרים יותר של הרוזן מתו חשוכי ילדים, הופך סדריק להיות יורשו של הרוזן ומקבל את התואר "לורד פונטלרוי".
סדריק מפליג לאנגליה עם אמו כדי להתחיל בחייו החדשים בטירה שבה מתגורר הרוזן, סבו.
סדריק מגיע לאנגליה ופוגש את הרוזן.
סדריק מתגורר בטירה יחד עם סבו הרוזן, אבל אמו נשארת לגור במעון בקרבת הטירה, משום שהרוזן שונא אמריקאים ולא מוכן להכניסה לטירה.
יום אחד מופיעה אישה שטוענת שהייתה נשואה לבנו הבכור של הרוזן מדורינקורט ובנה הוא נכדו של הרוזן ולכן בנה הוא הלורד פונטלרוי האמיתי.
סדריק שולח מכתב לחבריו בארצות הברית, שבו הוא מודיע להם כי הוא עומד לשוב למולדתו משום שהוא כבר אינו הלורד פונטלרוי.
חבריו של סדריק מניו יורק, דיק ומר הובס, מגלים שאותה אישה הטוענת שבנה הוא לורד פונטלרוי האמיתי מוכרת להם.
המדובר במינה, שהייתה אמנם בעבר נשואה לבנו של הרוזן מדורינקורט, אך הייתה נשואה עוד קודם לכן לבנג'מין אחיו של דיק חברו של סדריק, והילד שלה הוא בעצם בנו של בנג'מין.
מינה מנסה לרמות ואומרת שבנה מבנג'מין הוא בנה מבנו של הרוזן, ובכך מנסה להפוך אותו ליורש העצר המיועד של רוזנות דורינקורט.
דיק ומר הובס מפליגים לארצות הברית כדי לעזור לסדריק ולהוכיח שהלורד החדש המיועד (בנה של מינה) אינו צאצאו של בנו הבכור של הרוזן.
לאחר שהוכח שסדריק הוא היורש האמיתי של הרוזן, הרוזן מסכים שאמו של סדריק תחיה איתו ועם בנה בטירה.
מר הובס ודיק נשארים באנגליה, כדי להיות קרובים לסדריק, וממשיכים לעסוק במה שבו עסקו בארצות הברית, ובנג'מין (אחיו של דיק) לוקח את בנו כדי שיחיה איתו בחווה בארצות הברית במקום שיחיה עם אמו, מינה.
סדריק - לורד פונטלרוי הקטן, הרוזן המיועד של דורינקורט.
גברת ארול - אמו של סדריק, ידועה גם בשם "יקירונת".
קפטן ארול - בן הזקונים של הרוזן מדורינקורט, אביו המנוח של סדריק.
הרוזן מדורינקורט - סבו של סדריק מצד אביו.
מר האבישם - עורך הדין של הרוזן מדורינקורט.
מר הובס - בעל חנות מכולת בניו יורק.
דיק - נער, מצחצח נעליים שחי בניו יורק.
בנג'מין - אחיו של דיק, בעלה לשעבר של מינה.
מינה - אלמנתו של בנו של הרוזן, וגם אשתו לשעבר של בנג'מין.
חליפת פונטלרוי (הידועה גם בשם ), שתוארה היטב בספר, השפיעה על אופנת הלבוש הרשמי של ילדי המעמד הבינוני בארצות הברית:
חליפות פונטלרוי הופיעו גם באירופה, אך לא היו פופולרית כמו באמריקה.
חליפת פונטלרוי הקלאסית הייתה מעיל קטיפה חתוך ומכנסי ברך תואמים עם חולצה מהודרת, שלה צווארון תחרה גדול.
חליפות אלה הופיעו מיד לאחר פרסום ספרה של ברנט, והיו אופנתיות מאוד עד תחילת המאה ה-20. ילדים רבים שלא לבשו חליפת פונטלרוי מלאות לבשו חליפות עם אלמנטים של חליפת פונטלרוי כמו למשל חולצה מהודרת, או קשת רכה.
הלבוש הזה היה לבוש נפוץ בקרב ילדים בני 3–8, אולם היו גם ילדים בוגרים יותר שלבשו לבוש זה.
פולי הובארת' כתבה כי הספר לורד פונטלרוי הקטן היה הארי פוטר של זמנו, וכי הסופרת פרנסס הודג'סון ברנט הייתה מפורסמת כשם שג'יי קיי רולינג מפורסמת בזכות סדרת ספרי הארי פוטר.
הסיפור פורסם בהמשכים במגזין סנט ניקולס, והקוראים ציפו בקוצר רוח לפרקים חדשים.
חליפות פונטלרוי, ומוצרים אחרים שנקשרו לסיפור, כגון צווארוני קטיפה, משחקי קלפים ושוקולדים נמכרו היטב.
בתקופה שבה הסוגה של ספרות יפה מרגשת הייתה הנורמה, ובארצות הברית היו פופולריים סיפורים שבהם הגיבור הפך מעני לעשיר, היה הספר לורד פונטלרוי הקטן רב מכר.
אדית נסביט כללה בספר הילדים שלה התייחסות לא מחמיאה במיוחד לדמותו של לורד פונטלרוי:
ב-1921 הופק סרט אילם עם מרי פיקפורד בתפקיד כפול של לורד פנטלרוי הקטן ואמו.
ב-1936 הופק הסרט "לורד פונטלרוי הקטן" עם פרדי ברת'ולומיו בתפקיד הראשי.
ב-1980 הופקה גרסה עם אלק גינס, קוני בות' וריקי שרודר בתפקידים הראשיים.
תרגם אברהם אריה עקביא, הוצאת תרבות ורשה, 1922. לספר במאגר ספרים הסרוקים של הספרייה הלאומית של פולין.
תרגם אברהם אריה עקביא, הוצאת שלמה שרברק, תל אביב, 134 עמודים, 1960
תרגם אוריאל אופק, הוצאת מ.
תרגמה יעל רון-לרר, הוצאת עופרים, 88 עמודים, 1995
תרגם יחיעם פדן, הוצאת מחברות לספרות, 184 עמודים, 2000
תרגם עמיחי הדרי, הוצאת קוראים, 96 עמודים, 2005
תרגמה רנה ורבין, הרפתקה: סופרים מתרגמים קלאסיקה, הוצאות מודן ואוקיינוס, 233 עמודים, 2015
לורד חמשת הנמלים הוא שמה של משרה טקסית בממלכה המאוחדת.
שמה באנגלית הוא The Lord Warden of the Cinque Ports; המילה Cinque פירושה "חמש" בצרפתית בניב הנורמני.
המשרה קיימת מן המאה ה-12 לפחות, וייתכן שהייתה קיימת עוד לפני כן.
לורד חמשת הנמלים היה אחראי, במקור, על חמש ערי נמל בחוף הדרום-מזרחי של אנגליה.
חמש הערים הן, מצפון לדרום: סאנדוויץ', דובר, היית' (Hythe), ניו רומני והייסטינגס, כולן בקנט.
כיום, כאמור, התואר הוא תואר כבוד ללא תוכן מעשי, המתייחס לארבע עשרה ערים השייכות לפדרציה של חמשת הנמלים.
התואר הוא אחד התארים הגבוהים המוענקים על ידי הריבון, וניתן לעיתים קרובות לבני משפחת המלוכה הבריטית או לראשי ממשלה של בריטניה, במיוחד אלה שהיה להם תפקיד חשוב בהגנת המדינה בעת מלחמה.
הלורד של חמשת הנמלים היה אחראי על ביצוע הצווים המלכותיים, גביית מיסים ומעצר פושעים.
חצרו הייתה בכנסיית סנט ג'יימס, ליד מבצר דובר.
סמכותו השיפוטית הייתה נרחבת, והייתה מבוססת על דיני היושר, בניגוד לבתי משפט רגילים ששפטו על פי המשפט המקובל.
הייתה לו סמכות גם להחזיק חיל מצב וצוות מינהלי.
שלט האצולה הידוע הראשון של לורד חמשת הנמלים הוא מ-1305, והוא משלטי האצולה האנגליים המוקדמים ביותר הידועים כיום (רק שלט אחד מוקדם יותר).
שלט האצולה של הלורד קודם אף לשלט האצולה של הסיטי של לונדון.
על שלט האצולה מופיעים שלושה גופי אוניות ושלושה אריות מהלכים המפנים את ראשם לחזית, כולם בזהב.
עד אמצע המאה ה-13 הייתה לאנשי חמשת ערי הנמל עצמאות למעשה, והם לא היו כפופים לשריפים של המלך.
לאחר שתמכו בסימון החמישי דה מונפור, הרוזן מלייצ'סטר, במלחמתו נגד הנרי השלישי, מלך אנגליה, במלחמת הברונים השנייה (1263–1264), ולאחר ניצחונו של המלך במלחמה, מונה הלורד של חמשת הנמלים, שתפקידו היה להוות מעין סמכות שלטונית מרכזית מטעם המלך לערים אלה.
תחילה אוחד התפקיד עם תפקיד הקונסטבל של דובר, בעל תפקיד שמונה כדי לשמור על הסדר והביטחון.
ב-1708 עבר משכנו של הלורד לטירת וואלמר בדיל, בין סאנדוויץ' לדובר.
בנוסף לתפקידו של הלורד כמייצג את הסמכות השלטונית, נתונה בידיו גם הסמכות המשפטית על הים שלחופי חמש הערים.
סמכותו היא עד אמצע מימי תעלת למאנש, ולאורך חופי קנט.
בית המשפט של הלורד החליף את בתי המשפט שהקימו אנשי הערים לעצמם לפני מינויו.
ב-1580 סירב ראש עיריית דובר לקבל צו מלכותי, מכיוון שלצו לא נלווה מכתב של הלורד, אות לעצמתו של התפקיד.
עד למאה ה-19 מינה הלורד את נציגי הערים לפרלמנט הבריטי, סימן נוסף לכוחו.
עד היום (2015) היו 158 איש שמילאו את התפקיד, ורק שלושה מתוכם היו פשוטי עם, כלומר ללא תואר אצולה או קרבה למשפחת המלוכה.
ב-2015 התמנה לתפקיד אדמירל הצי מייקל בויס, הברון בויס, וב-2024 התמנה במקומו אדמירל ג'ורג' זמבלאס.
לורד היא עיר שוק הממוקמת למרגלותיו הצפוניים של רכס הרי הפירנאים בדרום-מערב צרפת.
את פרסומה העיקרי קיבלה העיר החל משנת 1858 כאשר על פי האמונה הנוצרית-קתולית התגלתה בה, במערה, מריה אם ישו, לילדה ענייה, בת איכרים פשוטה ושמה ברנדט (Bernadette Soubirous).
זמן קצר לאחר ההתגלות הפכה העיר למוקד משיכה עולמי חשוב לצליינות, ובעיקר לכזו הקשורה בריפוי ממחלות ונכויות קשות.
היקף הצליינות בלורד עומד כיום על כ-6 מיליון מבקרים בשנה, ומבחינה זו היא שנייה בצרפת לעיר פריז בלבד, כמו גם במספר בתי המלון המוצעים בתחומה לעולי הרגל.
העיר נחשבת גם למרכז הצליינות השלישי בחשיבותו בעולם הנוצרי-קתולי לאחר רומא ואתרי ארץ הקודש.
אזור לורד היה מאוכלס כבר מן התקופה הפרהיסטורית.
במאה הראשונה תחת השלטון הרומי הוקמה בה גבעת מבצר (במקום שבו ניצבת כיום הטירה) ונמצאו שרידי מבנים מצבות ופסלים.
למרגלות הגבעה הוקם מקדש פגני המוקדש לאל המים.
במאה החמישית הוקמה על יסודות המקדש כנסייה נוצרית שנהרסה מאוחר יותר בשריפה.
על חורבותיה הוקמה נקרופוליס שלגודלה והיקפה לא נמצא מידע.
חשיבותה הכלכלית של העיר הושגה כפועל יצא ממיקומה על הדרך העיקרית שקישרה דרך רכס הפירנאים בין אזורי מסחר בצרפת וספרד של ימינו .
מידע מועט קיים אודות העיר מתקופת הכיבוש הברברי ועד לתקופה הקרולינגית.
עד לשנת 778 ובמשך 46 שנים נשלטה לורד על ידי המוסלמים האנדלוסים.
בתקופה זו שימשו העיר והמבצר זירת התנגשויות בינם לבין קרל הגדול מלך הפרנקים.
לאחר תבוסת המורים עברה העיר לשליטת הדוכסים הביגורים (Bigorre).
בתקופה זו נבנה המבצר בראש הגבעה אשר שימש את דוכס ביגור ולאחר מכן עבר לשליטת דוכסות שמפיין.
במאה ה-14 נכבשה העיר לראשונה על ידי פיליפ הרביעי, מלך צרפת.
בשנים 1360–1407 במהלך מלחמת מאה השנים נשלטה העיר על ידי האנגלים באמצעות אצילים מקומיים נאמנים במסגרת הסכם השלום של בריטני (Brétigny Treaty).
האנגלים ניצלו את המיקום האסטרטגי של העיר והשגשוג הכלכלי שזכתה לו כעיר שוק אזורית בין אזורי המסחר של טולוז וספרד.
בסוף המאה ה-16 וכחלק ממלחמת הדת בצרפת בין הקתולים להוגנוטים עברה השליטה בעיר בין דוכסויות שונות ובשנת 1607 עברה סופית לשליטת ממלכת צרפת.
בתקופת לואי ה-15 שימשה הטירה שבעיר כבית כלא.
אך בשנת 1789 הורתה האספה הלאומית על שחרור אסירים.
לאחר עלייתו של נפוליאון בשנת 1803 שוב חזרה הטירה לייעודה הקודם כבית כלא.
בשנת 1814 נכבשה העיר על ידי כוחות בריטיים ובעלי בריתם בפיקוד הדוכס מוולינגטון.
מאז ועד לשנת 1858 לא התרחשו בעיר הקטנה בת 4,000 התושבים כל אירועים חריגים.
בטירה הוצב משמר, והעיר שימשה בעיקר כנקודת מעבר על ציר המסחר האזורי ומעבר לפירנאים בספרד.
ב-11 בפברואר 1858 יצאה ילדה מקומית בשם ברנדט סובירו ביחד עם אחותה ומלווה נוסף, לקושש עצים.
לטענתה, אישה יפה התגלתה בפניה במערה מרוחקת.
האישה לא הזדהתה, אך בהתגלות נוספת התוודתה כי היא העיבור ללא חטא, ניסוח המרמז להיותה מרים הבתולה, והורתה לילדה לשתות ממי המעיין הנובע במערה כסגולה לריפוי.
ברנדט, חסרת הידע התאולוגי המתאים לפירוש המושג המורכב והחדשני לתקופה, הביאה אותו כלשונו בפני הכומר המקומי, שגילה ספקנות באשר לנכונות האירוע, אך שוכנע כי הילדה אינה מסוגלת להמציא מושג כזה בעצמה.
הסיפור התפשט במהירות, והאמונה כי המדובר במריה הבתולה אם ישו בכבודה ובעצמה החלה לרווח.
על פי הסיפור, הופיעה האישה בפני הילדה 18 פעמים נוספות, והחל משנת 1859 החלו אלפי עולי רגל להגיע לעיר.
פסל הבתולה הוצב במערת ההתגלות בשנת 1864.
העיר הייתה למוקד צליינות נוצרי ענק, בעיקר למטרות ריפוי בהשפעת מי המעיין הנובע בתוך מערת ההתגלות.
האפיפיור יוחנן פאולוס השני ביקר בעיר פעמיים.
ההערכה היא כי מאז 1860 ביקרו בעיר למעלה מ-200 מיליון בני אדם.
במהלך השנים התפרסמו טענות על ריפוי ממחלות שונות, כולל שיתוק, עיוורון ומחלות נפש, כתוצאה מרחצה או שתיית מי המעיין הנובע במערה.
הכנסייה הקתולית עצמה הכירה באופן רשמי ב-69 מקרי ריפוי בדרך הנס שהתרחשו בעקבות ביקורים במקום ללא כל סיוע רפואי, פיזי, או פסיכולוגי נוסף.
רבים מן התיירים מגיעים ללורד דרך שדה התעופה טארב – לורד – פירנה, הנמצא כ-10 קילומטרים מדרום לה.
בעיר קיימת גם תחנת רכבת בקו הרכבת טולוז – באיון.
בלורד שני בתי ספר, פרטי וציבורי.
בית הספר הציבורי נקרא על שם כומר מקומי בשם דומיניק פראמאל ובית הספר הפרטי על שם Lycée Peyramale St Joseph.
לורד ג'ים הוא סרט הרפתקאות משנת 1965 בבימויו והפקתו של ריצ'רד ברוקס עם פיטר או'טול, אלי וולך, ג'יימס מייסון, קורט יורגנס וכן השחקנית הישראלית דליה לביא.
התסריט מבוסס על הספר "לורד ג'ים" של ג'וזף קונרד משנת 1900. הספר עובד לראשונה לקולנוע בשנת 1925 כסרט אילם בבימויו של ויקטור פלמינג.
הסרט היה מועמד לפרס באפט"א לקולנוע על הצילום והעיצוב האמנותי.
הצילומים נערכו באולפני שפרטון באנגליה ואתרי צילום באנגקור ואט, קמבודיה, הונג קונג ומלזיה.
ג'ים (פיטר או'טול) משמש כקצין ראשון בספינתו של רב החובל מארלו (ג'ק הוקינס).
הוא נפגע בעת עבודתו על הספינה ומורד לשם טיפול באחד הנמלים באי יאווה.
לאחר החלמה הוא מחפש ספינה לעבוד בה ומוצא ספינת משא רעועה בשם פאטנה (S.S.
Patna) שמפקד עליה רב חובל שתיין (וולטר גוטל) ועליה 800 עולי רגל מוסלמים שיעדם הוא מכה.
האנייה נקלעת לסערה קשה ועומדת לשקוע.
הקפטן וצוותו מורידים סירה אחת כדי לברוח.
הם מאיצים בג'ים להצטרף אליהם.
הוא נלחם במצפונו אך ברגע האחרון קופץ לסירה ונוטש את הספינה עם עולי הרגל המוסלמים.
כשהם מגיעים לנמל הם רואים שם להפתעתם את הספינה פאטנה.
מסתבר שספינה צבאית צרפתית הגיעה לפאטנה במקרה וגררה אותה אל הנמל.
שאר הצוות מסתלק ורק ג'ים מועמד למשפט פומבי ומסולק בבושת פנים ובחרפה מהצי קבל עם ועדה.
ג'ים, אכול רגשות אשמה וצורך לכפר על חטאו, מתחיל לעבוד בעבודות קשות עם דלת העם שקודם הסתכל עליהם בעליונות גזענית.
באחת הפעמים הוא מציל סירה עמוסת חומר נפץ משריפה ופיצוץ לאחר הצתה מכוונת.
צופה סטיין (פול לוקאס), בעל מכרה בדיל במקום מרוחק המספר לו כי על המכרה הנמצא במחוז פצואן (שם פיקטיבי) השתלט גנגסטר המכתיר עצמו כ"גנרל" (אלי וולך) ובעזרת עוזרו קורנליוס (קורט יורגנס) משעבד את אנשי השבט המקומי.
סטיין מבקש מג'ים להעביר בסירה חומר נפץ ורובים לאנשי השבט כדי שינצחו את הגנרל וחבר מרעיו.
בעל הספינות בנמל (אקים טמירוף) מסרב לתת לג'ים סירת מנוע והוא מחליט להגיע למקום בסירת מפרש.
כשהוא מגיע לפצואן עוזב אותו אחד מאנשי הצוות כדי להודיע לגנרל כי הגיע למקום זר עם חומר נפץ ונשק.
ג'ים מסליק במהירות את אמצעי הלחימה אבל נתפס על ידי אנשי הגנרל.
הגנרל מתחיל לענות אותו כדי שיגלה את מקום הנשק אבל ג'ים עומד בסרובו.
הגנרל נותן לו מנוחה כדי שיחשוב בהגיון ובאותו זמן מספק לו בחורה מהשבט (דליה לביא) כדי שתספק את צרכיו.
הבחורה משחררת את ג'ים והם נמלטים מהמקום ומגייסים את כל בני השבט למלחמה עם צבא הגנרל.
בקרב בו הם מפעילים אמצעים מאולתרים כמו לפידים, חיצים בוערים ותותח ישן הם מצליחים לכבוש את הבסיס של הגנרל שנהרג בהתקפה.
ג'ים מתקבל בשבט כגיבור ומוצמד לו הכינוי "טואן" (לורד).
הוא מתאהב בבחורה וחושב להישאר במקום.
קורנליוס שניצל מההתקפה מגיע לנמל ומשכנע פושע מבוקש בשם בראון (ג'יימס מייסון) לחזור לפצואן כי במקום נשאר אוצר יקר של הגנרל.
הם מגיעים לפצואן אך נתפסים.
ראש השבט מבקש להרגם אבל ג'ים מתחייב בנפשו לשחררם.
הם בוגדים בג'ים, הורגים את וואריס, בנו של ראש השבט אבל לבסוף ג'ים מחסל אותם.
ראש השבט מודיע לג'ים כי עליו לעזוב את המקום אחרת ייהרג.
בסוף מתרחש טקס שריפת גופתו של וואריס.
ג'ים מגיע למקום, ראש השבט יורה בו וגופתו נשרפת לצד גופת וואריס.
לורד אוף דה לוסט היא להקת מטאל גותי גרמנית מהמבורג, שהוקמה על ידי הזמר והסולן כריס הארמס.
הלהקה ייצגה את גרמניה באירוויזיון 2023 שהתקיים בליברפול שבממלכה המאוחדת עם השיר "Blood & Glitter".
Lord of the Lost הוקמה באמצע 2007 על ידי כריס הארמס כפרויקט סולו.
בזמן העבודה על השירים הראשוניים ופרסומם ב-MySpace, הארמס זכה לביקורות חיוביות.
הוא גייס מוזיקאים נוספים מחבריו בסצנת המוזיקה של המבורג על מנת להקים את הלהקה ולהתחיל לעבוד על האלבום הראשון.
הארמס כינה במקור את הפרויקט "Lord", אך שינה את שם הלהקה ל-Lord of the Lost.
לפני הקמתה, היה הארמס הזמר והגיטריסט של להקת הרוק "Philiae" (1999–2004), גיטריסט וזמר שני עם להקת הגלאם מטאל "The Pleasures" (2004–2007) כמו גם מוזיקאי בפרויקטים שונים, כמו "Big Boy" ו-"Unterart".
סינגל הבכורה של הלהקה, "Dry the Rain", יצא לאור ב-2009 ואלבום הבכורה "Fears" יצא לאור ב-2010. במהלך הקלטת האלבום השני, "Antagony Lord of the Lost", יצאה הלהקה לסיבוב הופעות מורחב עד 2010 שכלל מופעים ופסטיבלים בינלאומיים כמו "Wave-Gotik-Treffen", פסטיבל ואקן ופסטיבל מרה לונה.
באביב 2011 הוציאה הלהקה את "Sex on Legs" כסינגל הראשון מאלבומה השני, "Antagony".
האלבום, שנחשב לאלבום הקונספט הראשון שלה, יצא לאור זמן קצר לאחר מכן.
בקיץ 2012 יצא אלבומה השלישי של הלהקה, "Die Tomorrow".
עוד בטרם יצא, החלה העבודה על אלבום רביעי, "From the Flame into the Fire".
בפברואר 2014 עזב המתופף כריסטיאן שלהורן את הלהקה והוחלף על ידי טוביאס מרטנס.
במרץ 2015 יצא לאור האלבום האקוסטי "Swan Songs", שהגיע למקום ה-34 במצעדי ה-GfK אנטרטיינמנט.
הסינגל הראשון "The Love of God" מהאלבום "Empyrean" יצא לאור במאי 2016.
בדצמבר 2016 הודיע הגיטריסט בו סיקס כי יעזוב את הלהקה מסיבות מקצועיות ופרטיות.
בתחילת ינואר 2017 הכריזה הלהקה על הגיטריסט החדש שלה π (Pi).
ביולי 2017 הודיע טוביאס מרטנס שמסיבות פרטיות ומקצועיות, הוא לוקח פסק זמן.
ניקלס קאהל החליפו כמתופף להופעות חיות.
בדצמבר 2022 הפתיעה הלהקה כשהוציאה לאור את אלבום האולפן החדש שלהם "Blood & Glitter" חודשים לפני שהיה אמור לצאת במקור.
האלבום הגיע למקום הראשון במצעדי ה-GfK אנטרטיינמנט.
בתחרות הקדם הגרמנית לאירוויזיון 2023, זכתה הלהקה עם השיר "Blood and Glitter" וייצגה עמו את גרמניה בתחרות שהתקיימה בחודש מאי של אותה שנה בליברפול שבממלכה המאוחדת.
בגמר האירוויזיון הלהקה הגיעה למקום ה-26 (המקום האחרון) עם 18 נקודות.
לורד פונטלרוי הקטן הוא סרט קולנוע אמריקאי בשחור-לבן משנת 1936 בהפקתו של דייוויד או סלזניק ובבימויו של ג'ון קרומוול, עם פרדי ברת'ולומיו, דולורס קוסטלו וצ'ארלס אוברי סמית' בתפקידים הראשיים.
התסריט מסבוסס על ספר הילדים רב המכר "לורד פונטלרוי הקטן" של פרנסס הודג'סון ברנט משנת 1886. הסרט נמצא כיום ברשות הציבור.
ברוקלין, שנות ה-80 של המאה ה-19, סרדריק "סדי" ארול (פרדי ברת'ולומיו) הוא ילד בן 9 הגר עם אמו האלמנה המכונה "יקירונת" (Dearest).
אביו של סדריק, שנפטר ממחלה קשה, היה בנו הצעיר של הרוזן מדורינקורט, אנגליה (צ'ארלס אוברי סמית').
שני בניו הבוגרים יותר של הרוזן מתו חשוכי ילדים, ולפיכך עתיד סדריק להיות יורשו של הרוזן ולקבל את התואר "לורד פונטלרוי".
בינתיים נהנה סדי מחברותם של החנווני מר סילס הובס (גאי קיבי) ומצחצח הנעלים דיק טיפטון (מיקי רוני) שהוא בן גילו.
הרוזן שולח את עורך הדין שלו, מר הבישאם (רוברט סטיפנסון), לניו יורק כדי להביא את סדי ואמו לאחוזתו באנגליה.
הרוזן שונא אמריקאים ולכן התרחק מבנו שהעז לשאת אמריקאית.
בעל המכולת מר הובס, מאמין שכל האצולה היא יומרנית ולא נחמדה.
הבישאם נותן לסדי כסף בו הוא קונה מתנות לדיק והובס ועוזר לאלמנה שעומדת לפני פינוי דירתה.
רק כשהם מגיעים לאנגליה מתברר לצערו כי אמו תתגורר בנפרד מאמו היות שהרוזן שונא אמריקאים ואותה בפרט על שהתחתנה עם בנו האנגלי.
הרוזן הוא אדם זקן, חמור סבר, מתייחס בתוקפנות לאנשיו ובעיקר סובל מכבי פרקים קשים המגבילים את הליכתו בגלל מחלת שיגדון.
סדריק כובש עד מהרה את ליבו של סבו ושל כל השאר.
הרוזן מארח מסיבה מפוארת כדי להציג בגאווה את נכדו לחברה הבריטית, בעיקר אחותו ליידי קונסטנטיה לורידייל (קונסטנס קולי).
הכל משתבש כשמופיעה אישה אמריקאית בשם מינה טיפטון (הלן פלינט) שטוענת שהיא הייתה אשתו של בנו הבכור המנוח של הרוזן וכי מנישואיה נולד בן בשם טום (ג'קי סירל) שהוא בעצם היורש וזכאי לתור "לורד פונטלרוי".
לחיזוק טענתה היא מציגה תעודת לידה (שהתבררה לבסוף כמזויפת).
הרוזן מחליט שמעשיה של מינה הם גמול על אכזריותו כלפי אמו של סדי ומתנצל.
השערורייה הזאת מתפרסמת בכל העולם.
בברוקלין רואה דיק את תמונתה של מינה בעיתון ומזהה בה את אשתו הראשונה של אחיו בן (אריק אלדן).
טום למעשה הוא אחיינו של דיק ולא נכדו של הרוזן.
הובס, דיק ובן מגיעים לאנגליה ומגלים לכולם את התרמית.
לבסוף חוגגים את יום הולדתו העשירי של סדי ומר הובס משנה את דעתו על האנגלים ומחליט להישאר באנגליה.
שם השחקן/יתשם הדמותהערותפרדי ברת'ולומיוסרדריק "סדי" ארוללורד פונטלרוידולורס קוסטלו"יקירונת" ארולצ'ארלס אוברי סמית'הרוזן מדורינקורטגאי קיביסילס הובסחנוונימיקי רונידיק טיפטוןמצחצח נעלייםהלן פלינטמינה טיפטוןאריק אלדןבן טיפטוןג'קי סירלטום טיפטוןקונסטנס קוליירליידי קונסטנטינה לורידיילאחותו של הרוזן מדוריקורטהנרי סטיפנסוןמר הבישאםעורך דין
לורד לוטננט של אירלנד המושל הכללי והמשנה למלך באירלנד מ-1690 (המלחמה הוויליאמית באירלנד) ועד הקמת מדינת אירלנד החופשית ב-1922.
המושל הבריטי (chief governor), או המשנה למלך (Viceroy) באי היה המפקד העליון של הצבא האנגלי באירלנד מאז כיבוש האי על ידי הנרי השני, מלך אנגליה.
עד 1690 כלל התפקיד בעיקר את הפיקוד העליון על כוחות הצבא באירלנד, בעיקר כאשר האי היה תחת ממשל צבאי, עם הגדרות משתנות ביחס למנהל האזרחי ולקשרים עם הפרלמנט של אירלנד.
לאחר סיום המלחמה הוויליאמית באירלנד והידוק השליטה הבריטית על ממלכת אירלנד הוגדר תפקיד המושל כתפקיד שלטוני ממשלי קבוע ונקבע שהוא
נציג הכתר הבריטי בתחומי אירלנד
המפקד העליון של הכוחות המזוינים באירלנד
ראש הרשות המבצעת של אירלנד
לעיתים, חבר קבינט ממשלת בריטניה
לפני חוק האיחוד של 1800, שפיזר את הפרלמנט של אירלנד, שלט המושל למעשה בפרלמנט האירי, התווה את מדיניות הפרלמנט, בהתאם לכוונת הכתר ונשא את הנאום מן הכס.
הכלי העיקרי באמצעותו שלט המושל היה שליטתו בהענקת תוארי אבירות.
התואר נשא בחובו כוח פוליטי וחברתי כמו גם הכנסה ממיסים וקרקעות.
כך יכול היה המושל לתגמל אישים שסיפקו שירותים לכתר ולנקוט בשיטות הפרד ומשול למניעת איחוד כוחות חזקים מדי ומניעת התקוממויות ומרידות.
מינוי המושל לא היה לפרק זמן באורך קבוע, אלא היה נתון לרצון המלך, ובהמשך הפך למינוי ממשלתי.
למשרה התמנו אצילים אנגלים, שנאמנותם לכתר (ולממשלה) לא הייתה מוטלת בספק.
ב-1756 נקבע שעל המושל להתגורר באופן קבוע באירלנד ברוב ימות השנה לכל אורך כהונתו.
לצד המושל כיהנה מועצה (the Irish Privy Council, מקבילה למועצה המלכותית האנגלית) בה כיהנו אצילים מקומיים שמונו על ידי השלטון הבריטי.
המזכיר העליון של אירלנד (Chief Secretary for Ireland) המנהלן הראשי של הממשל.
במהלך המאה ה-19 הפך המזכיר העליון לראש הממשלה בפועל, כאשר המושל מגלם את הריבון במודל של מונרכיה חוקתית.
תת-מזכיר של אירלנד (Under-Secretary for Ireland), ראש המנהל האזרחי באירלנד.
שלושה אישים בתואר Lord Justices, ממלאי מקום המושל בהיעדרו:
השופט העליון של אירלנד (Lord Chancellor of Ireland), ראש מערכת המשפט
הארכיבישוף של ארמה (Archbishop of Armagh), ראש הכנסייה של אירלנד, שהיא פלג עצמאי של הכנסייה האנגליקנית באירלנד (Primate of All Ireland).
בין השנים 1782 ו-1922 היה מעונו הרשמי של המושל בפיניקס פארק בדבלין (כיום, מעונו הרשמי של נשיא אירלנד).
לורד פרדריק מייקל ג'ורג' דייוויד לואיס וינדזור הוא בן משפחת המלוכה הבריטית, בנם של הנסיך והנסיכה מייקל מקנט, וממוקם במקום ה-54 בסדר הירושה לכתר הבריטי.
הוא אנליסט פיננסי, ונשוי לשחקנית הבריטית סופי וינקלמן.
הלורד פרדריק הוא הוא בן דוד מדרגה שנייה של המלך צ'ארלס השלישי, ונינם של המלך ג'ורג' החמישי והמלכה מרי.
לורד פרדריק וינדזור נולד ב-1979 בבית החולים סנט מרי בלונדון, והוטבל לנצרות ב-11 ביולי 1979 בארמון סנט ג'יימס, בוסטמינסטר.
הוא דודן גם של אליזבת השנייה, וגם של הנסיך פיליפ.
הוא ואחותו, ליידי גבריאלה, קיבלו חינוך אנגליקני.
הוא למד בבית הספר וות'רבי, בסאנינגדייל, באיטון קולג' ולאחר מכן למד לימודים קלאסיים במודלין קולג' באוקספורד.
לאחר סיום לימודיו, לורד פרדריק עבד כדוגמן עבור ברברי ועבור המעצב תומאש סטארז'בסקי, וכן כעיתונאי מוזיקה עבור המגזין "טאטלר".
ב-2006 עבד כאנליסט בחברת ג'יי.פי.
מורגן צ'ייס בלונדון, וכיום הוא בנקאי ומנהל בכיר בחברה.
בשנת 2013 קיבל תעודת אנליסט פיננסי.
ב-14 בפברואר 2009 לורד פרדריק התארס לשחקנית סופי וינקלמן.
בהתאם לחוק הנישואים המלכותיים 1772, המלכה נתנה את הסכמתה לנישואיהם, וחתונתם נערכה בארמון המפטון קורט ב-12 בספטמבר 2009.
בתם הראשונה של הזוג, מוד אליזבת דפני מרינה, נולדה ב-15 באוגוסט 2013 בלוס אנג'לס.
היא הוטבלה לנצרות בארמון סנט ג'יימס בדצמבר 2013, והנסיכה יוג'יני היא אחת הסנדקיות שלה.
מוד שימשה כשושבינה בחתונתם של הנסיכה יוג'יני וג'ק ברוקסבנק בשנת 2018.
ב-16 בינואר 2016 נולדה ביתם השנייה, איזבלה אלכסנדרה מיי, שהוטבלה בארמון קנזינגטון ביוני 2016. ג'יימי אוליבר, חבר קרוב של אמה, שימש כאחד הסנדקים.
בשנים 2016–2023 שימש לורד פרדריק נשיא ארגון הצדקה Soldier On!, שתמך באנשים מוחלשים או מבודדים חברתית באמצעות שיתופת בפרויקטים של ארכאולוגיה ומורשת ובסדנאות לפיתוח אישי.
לורה ליין וולש בוש היא רעייתו של ג'ורג' ווקר בוש, הנשיא ה-43 של ארצות הברית.
היא הייתה הגברת הראשונה של ארצות הברית בשנים 2001–2009. בוש מורה וספרנית במקצועה.
לורה ליין וולש נולדה ב-4 בנובמבר 1946 במידלנד שבמדינת טקסס, בתם היחידה של הרולד וולש (1912–1995) וג'נה לואיז הוקינס וולץ' (1919–2019).
בוש היא ממוצא אנגלי, צרפתי ושווייצרי.
אביה היה בנאי בתי מגורים ומאוחר יותר איש נדל"ן מצליח, ואילו אמה עבדה כמנהלת החשבונות של העסק של אביה.
בשלב מוקדם בחייה, הוריה עודדו אותה לקרוא, מה שפיתח אצלה את האהבה לקריאה.
היא סיפרה, "למדתי מאמא שלי, וכשהייתי ילדה קטנה, אמא הייתה קוראת לי סיפורים, אהבתי ספרים והלכתי לספרייה מאז, בקיץ אהבתי לבלות את שעות אחר הצהריים בקריאה בספרייה, נהניתי מהספרים בית קטן בערבה ונשים קטנות, ועוד רבים [...] הקריאה מעניקה לך הנאה לכל אורך חייך".
בוש גם זקפה לזכותה של מורתה בכיתה ב', שרלין גנאגי, את השראתה בעניין החינוך.
בליל 6 בנובמבר 1963, יומיים אחרי יום הולדתה ה-17, בעת שנכנסה עם מכוניתה לצומת דרכים בטקסס, לא עצרה את הרכב לפני תמרור עצור, ונהג הרכב שבו התנגשה נהרג.
ההרוג היה ידיד שלה ובן גילה מבית הספר, בשם מייקל דאגלס.
בוש ומי שנסע איתה, גם כן בן גילה, טופלו בפציעות קלות.
על פי דו"ח התאונה שפרסמה העיר מידלנד בשנת 2000, בתגובה לבקשה לרישומים פתוחים, היא לא הואשמה בתקרית.
דוברה של בוש אמר: "זו היה תאונה טרגית מאוד שהשפיעה עמוקות על המשפחות והכאיבה מאוד לכל המעורבים, כולל הקהילה כולה".
בספרה "מדברת מהלב" היא אומרת שהתאונה גרמה לה לאבד את אמונתה "במשך שנים רבות".
היא למדה בחטיבת הביניים עם ג'ורג' ווקר בוש (לימים בעלה), ובבית הספר התיכון עם טומי פרנקס (לימים גנרל ומפקד באפגניסטן ובעיראק).
בשנת 1968 סיימה לימודי תואר ראשון במדעים באוניברסיטת SMU בטקסס, והחלה לעבוד כמורה בבית ספר יסודי בעיר דאלאס.
בשנים 1969–1972 עבדה כמורה בעיר יוסטון.
בשנת 1973 סיימה לימודי תואר שני במדעים ובספרנות באוניברסיטת טקסס, ועבדה בספרייה הציבורית של יוסטון.
בשנים 1974–1977 עבדה כספרנית בבית ספר בעיר אוסטין.
ב-5 בנובמבר 1977 התחתנה עם ג'ורג' ווקר בוש, לאחר שלושה חודשי היכרות.
ב-25 בנובמבר 1981 נולדו לזוג בנות תאומות, ברברה וג'נה.
בעלה כיהן כמושל מדינת טקסס בשנים 1995–2000. בשנת 2000 נבחר לנשיאות ארצות הברית, ובינואר 2001 הושבע לתפקיד הנשיא.
כאשת הנשיא והגברת הראשונה של ארצות הברית, עסקה בוש לרוב בנושאים חברתיים - כגון חינוך, בריאות, זכויות נשים וילדים ועידוד קריאת ספרים; ומיעטה לעסוק בנושאים מדיניים.
בעקבות פיגועי 11 בספטמבר 2001 ביקשה למנוע מילדים לצפות בשידורים חוזרים של האירועים, כדי למנוע מהם פגיעה נפשית.
בנובמבר 2001 הגישה בעצמה את נאום הרדיו השבועי של הנשיא, והתמקדה במצב הנשים באפגניסטן.
במאי 2002 הגישה נאום רדיו לעם האפגני, שהועבר דרך תחנת רדיו בפראג.
במאי 2005 ערכה ביקור רשמי באזור המזרח התיכון, לרבות ישראל, מצרים וירדן, והביעה ביקורת על מצב זכויות הנשים בחלק ממדינות האזור.
ביולי 2005, הציעה למנות שופטת חדשה לבית המשפט העליון של ארצות הברית במקום השופטת סנדרה אוקונור שפרשה.
ואכן הנשיא בוש הציע את התפקיד להארייט מאיירס אך לאחר ביקורת ציבורית נוקבת החליטה מאיירס לוותר על התפקיד ובוש בחר למנות את השופט סמואל אליטו.
בדצמבר 2006 דיווחה מזכירת העיתונות של לורה בוש, כי לורה חלתה בסרטן העור וכי חודש קודם לכן הוסר מרגלה הימנית גידול סרטני.
ב-20 בינואר 2009, עם השבעתו של הנשיא החדש ברק אובמה, סיימה את תפקידה כגברת הראשונה של ארצות הברית.
לורדי (Lordi) היא להקת הארד רוק פינית, שחבריה נוהגים להסתיר את פניהם וגופם באיפור כבד ובתחפושות בהשראת סרטי אימה במהלך הופעותיה.
לורדי הוקמה ברובניימי, פינלנד, ב-1992 על ידי Mr.
Lordi, כאשר הוא הביא עוד שני חברי להקה: AMEN ו-G-Stealer (בתקופה זו הם עדיין לא היו להקה רשמית), כשרק בשנת 1996 הצטרפה חברת הלהקה: ENARY.
בשנת 1999 G-Stealer עזב ובמקומו הצטרף חבר הלהקה MAGNUM, בשנת 2000 הצטרף KITA.
ב-2002 MAGNUM עזב את הלהקה, ובמקומו הצטרף חבר הלהקה KALMA.
ENARY עזבה בשנת 2005 לטובת AWA, וביקשה לנתק קשר עם הלהקה.
סיבות לעזיבתה הפתאומית לא ניתנו, אך מיסטר לורדי רמז לכך שהוא פיטר אותה מכיוון שהיא התנהגה בגסות רוח כלפי חברי הלהקה.
במהלך שנת 2005 עזב גם KALMA, לטובת להקה אחרת, אך הוא נשאר חבר של כל חברי הלהקה.
במקום KALMA הצטרף OX המחופש לאדם-שור.
הלהקה זכתה באירוויזיון 2006 עם השיר "Hard Rock Hallelujah" עם 292 נקודות ומעניקה לפינלנד את הזכייה הראשונה בתולדותיה בתחרות.
פינלנד זכתה גם בתואר נוסף: כמות הנקודות הכי גבוהה עד כה ששיר קיבל בתחרות, אך ב-2009 השיא הזה נשבר כאשר אלכסנדר ריבאק זכה עם 387 נקודות.
בעקבות הזכייה שינו פרנסי העיר רובניימי את שמה של כיכר סמפו במרכז העיר לכיכר לורדי.
לורדי ידועה בשירים הקליטים שלה אף על פי שלפני הזכייה באירוויזיון לא בלטה במיוחד מבין שאר להקות המטאל הפיניות.
לאחר הזכייה באירוויזיון חשף מגזין פיני לציבור תמונות של מיסטר לורדי בלי התחפושת ונתבע בידי הלהקה.
בקיץ 2006 פרסמו לורדי את הסינגל "Whos Your Daddy" שהגיע עד למקום הראשון במצעד הפיני.
השיר לא הגיע לערוצי המוזיקה והרדיו באירופה בגלל היותו עמוס בקללות.
לאף חבר להקה אין דיאלוג בסרט, ובמקום דיבור מתקשרים חברי הלהקה עם הילדה ומלוויה בשאגות ובנהימות.
בסוף הסרט, בחלק הקרדיטים, נוגן השיר Beast Loose In Paradise של הלהקה.
בשנת 2010, הוציאה הלהקה את האלבום Babez For Breakfast.
לאחרונה, עזב KITA את הלהקה ומתופף חדש בשם OTUS ("יצור" בפינית) צורף במקומו.
בשנת 2012, AWA עזבה את הלהקה, ואילו OTUS נפטר ממחלה כשנתיים בלבד מאז שהצטרף אליה.
במקומם הצטרפו HELLA בתפקיד הקלידנית (במקום AWA) ו-MANA בתפקיד המתופף (במקום OTUS).
בשנת 2019, OX עזב את הלהקה ובמקומו הצטרף HEIISI בתפקיד נגן הבס בלהקה.
בשנת 2022, AMEN עזב את הלהקה לאחר שדווח על מתחים גוברים בינו לבין שאר חברי הלהקה, במקומו הצטרף KONE בתפקיד נגן הגיטרה אשר מחופש לרובוט.
מיסטר לורדי (Mr Lordi) - שירה
היסי (Hiisi) - גיטרה בס
לורה אליזבת אינגלס ויילדר הייתה סופרת ילדים אמריקאית.
בסדרת ספרים מצליחה שכתבה מתארת אינגלס-ויילדר בחיוניות ובעושר את חייה כילדה ונערה במשפחת חלוצים במערב התיכון בארצות הברית.
סדרת הספרים מתארת בנאמנות רבה למדי את קורות חייה של ויילדר, אך היא אינה נאמנה לגמרי לאמת ההיסטורית, וכמה מאורעות הושמטו, אוחדו עם מאורעות אחרים, או שונו במקצת.
הספר הידוע ביותר בסדרה הוא "בית קטן בערבה".
לורה אליזבת נולדה בעיירה פפין, שבוויסקונסין, לצ'ארלס פיליפ אינגלס (Ingalls) ולקרוליין לייק (קווינר).
לפי כמה מקורות הייתה נצר לשושלת יוחסין המשתרעת עד ויליאם הכובש, מלך אנגליה.
משפחתה של ויילדר הייתה חלק מגל ההתפשטות מערבה בארצות הברית במחצית השנייה של המאה ה-19, וספריה של ויילדר מתארים את המקומות השונים בהם חייתה המשפחה.
הספר הראשון מבחינה כרונולוגית, "בית קטן ביער הגדול" (Little house in the big woods, 1932) מתאר תקופה זו.
כאשר הייתה ויילדר בת כשנתיים, ב-1869, נדדה משפחת אינגלס דרומה ומערבה, ובנתה בית בדרום מזרח קנזס, ליד העיר אינדפנדנס.
הבית נבנה באזור שנשמר אז לאינדיאנים, ולאחר כשנתיים נדרשו המתיישבים הלבנים לפנות את האזור.
תקופה זו מתוארת בספרה השני והידוע ביותר של ויילדר, "בית קטן בערבה" (Little House on the Prairie, 1935).
המשפחה חזרה לוויסקונסין בשנת 1871. 3 שנים לאחר מכן, ב-1874, נדדה שוב המשפחה, והפעם מערבה, ובנתה את ביתה לחופי ערוץ השזיף (Plum Creek), ליד העיר Walnut Grove (חורשת האגוז, בתרגום חופשי) במינסוטה.
תקופה זו מתוארת בספר "בית קטן על גדות נחל השזיף" (On the Banks of plum Creek, 1937).
המגורים ליד העיר איפשרו למרי וללורה להתחיל לימודים מסודרים בבית הספר בעיר.
שתיהן התבלטו, לעדותה של לורה, כתלמידות מצטיינות, ולורה החלה להפגין את כושר המנהיגות שהיה טבוע בה.
לאחר כשנתיים, ב-1876, נדדה שוב המשפחה דרומה, ועברה לגור באיווה, ב-Burr Oak.
תקופה זו אינה מתועדת בספריה של ויילדר.
לאחר כשנה שבה המשפחה למינסוטה.
במינסוטה חיה המשפחה בבית שבנה צ'ארלס.
בתקופה זו חלתה האחות הגדולה, מרי, ואיבדה את מאור עיניה.
ויילדר מספרת שמרי חלתה בשנית, אך מזכרונותיה של ויילדר ומדיווחים עיתונאים, נראה שמרי איבדה את מאור עיניה כתוצאה מדלקת קרום המוח ויראלית.
ספריה של ויילדר מציגים אווירה של אופטימיות, בדרך כלל, אך מסתבר שהמשפחה עברה תקופה קשה למדי באותה עת.
אולי בשל כך נענה צ'ארלס להצעתה של אחותו, דוסיה, לקבל עבודה עם מניחי מסילת הברזל מערבה, שעבדו באותה עת בדקוטה הצפונית, שהייתה עדיין טריטוריה וטרם הוכרזה כמדינה.
תקופה זו מתוארת בספר "בית קטן על גדות אגם הכסף" (By the Shores of Silver Lake, 1939).
הבית שבו התגוררו היה הבית הראשון בעיירה דה סמט (De Smet, על שם האב פייר דה סמט, כומר קתולי שפעל בין האינדיאנים במחצית השנייה של המאה ה-19).
זו הייתה למעשה התחנה האחרונה בנדודיה של המשפחה.
צ'ארלס הגיש תביעה לחלקת אדמה ליד העיר, והחל בהקמת חווה, במרחק של כמה קילומטרים מהעיר.
ספריה הבאים של ויילדר מספרים על חייה בעיירה דה-סמט.
הספר "החורף הארוך" (The Long Winter, 1940) מתאר את החורף הקשה שעברה משפחת אינגלס בחורף 1880–1881, שבו נותקה מסילת הברזל לעיירה והמשפחה – כמו כל תושבי העיר – נותרו ללא מזון ואספקה.
בספר זה פוגשת ויילדר לראשונה את בעלה לעתיד, אלמנזו ויילדר.
אלמנזו יחד עם חברו הצליחו להביא לעיירה, דרך הסופה והשלג, מטען חיוני של חיטה, שהרחיק את הרעב עד להפשרת השלג והגעת הרכבות.
הספר "עיר קטנה בערבה" (Little Town in the Prairie, 1941) מתאר את התיישבותה של המשפחה בעיר.
ויילדר חוזרת לבית הספר יחד עם קרי ושוב מוכיחה את יכולתה כתלמידה מצטיינת וכמנהיגה (מרי יוצאת ללימודים בקולג' מיוחד לעיוורים, באיווה).
הספר מסתיים בהיות ויילדר בת 15, כאשר היא מוסמכת כמורה ויוצאת ללמד ביישוב במרחק כ-15 ק"מ מדה-סמט.
הספר "עיר קטנה בערבה" מתאר את היכרותה של לורה עם אלמנזו ויילדר.
אלמנזו סייע לה לעבור את התקופה הקשה כמורה ביישוב מנותק ומבודד (בעלת הבית שבו חייתה לורה עברה כנראה התמוטטות עצבים עקב הניתוק והתנאים הפיזיים הקשים), ולאחר כשלוש שנים נענתה לורה לחיזוריו ונישאה לו.
על תקופה זו מספרת לורה בספר "These Happy Golden Years" (יצא לאור ב-1943, לא תורגם לעברית).
אלמנזו (13 בפברואר 1857 – 23 באוקטובר 1949) נולד למשפחת חקלאים משגשגת במדינת ניו יורק.
יחד עם אחיו, רויאל, ואחותו, אליזה ג'יין, הצטרפו גם הם להתפשטות מערבה, עד שמצאו את מקומם בעיירה דה סמט.
ויילדר תיארה את ילדותו של אלמנזו בספרה "בן איכרים" (Farmer Boy, יצא לאור ב-1933).
ב-25 באוגוסט 1885 נישאו לורה ואלמנזו.
אלמנזו היה מבוגר מלורה בעשר שנים, פער גילאים שלא היה נדיר באותה תקופה.
כאישה נשואה, לא הייתה לורה יכולה להמשיך בעבודת ההוראה שלה, כמקובל לגבי נשים נשואות באותה תקופה.
הזוג הצעיר חי על אדמתו של אלמנזו בדה סמט, וכשנה לאחר נישואיהם נולדה בתם, רוז (5 בדצמבר 1886 – 30 באוקטובר 1968).
השנים הראשונות לא עלו יפה.
בצורת וברד הרסו את היבול והותירו את הזוג בחובות; ילד שני שנולד נפטר לאחר לידתו (אוגוסט 1889); עומס כבד של עבודה והתקף קשה של דיפתריה הותירו את אלמנזו נכה; תאונה במטבח גרמה לשריפת הבית והמתבן.
המצב הקשה הביא את הזוג לשוב ולנדוד.
ב-1890 הם עברו לביתם של הוריו של אלמנזו, שגרו כעת במינסוטה, אך האקלים שם לא הועיל לאלמנזו.
הם נדדו דרומה לפלורידה, אל בן דודה של לורה, פיטר, אך לורה לא הייתה יכולה לעמוד בחום, ובין נשות המקום היא נתפסה כ"ינקית", בת מדינות הצפון, ולא הצליחה להתערות חברתית.
ב-1892 שב הזוג לדה סמט; שניהם התפרנסו מעבודות בעיירה.
ב-1894 עברו לורה ואלמנזו לתחנתם האחרונה, חווה במנספילד, מיזורי, שנקראה "חוות הרכס הסלעי" (Rocky Ridge Farm).
בתחילה, הייתה החווה שטח סלעי ומיוער, שאפשר קיום בדוחק וכפה על בני הזוג לעסוק בעבודות רבות, מעבר לחווה, כדי לקיים את עצמם; הם נאלצו לחיות בבקתת עץ דלה ונטולת חלונות.
לאחר 16 שנים של עבודה קשה, בשנת 1910, הייתה חוותם של הזוג ויילדר מבוססת דיה, כדי שתוכל לאפשר מחיה ממנה בלבד.
בני הזוג הפכו את השטח הקשה לחווה משגשגת; למודי ניסיון מר הם לא התבססו רק על החקלאות, אלא פיתחו משק חלב ועוף מצליחים, ומטעי תפוחים.
בקתת העץ הוחלפה בבניין אבן גדול ומרשים, בעל עשרה חדרי שינה.
ויילדר הפכה עם השנים לסמכות בנושאים חקלאיים.
כמי שתמיד הפגינה כושר מנהיגות ומעורבות חברתית, הייתה ויילדר מעורבת יותר ויותר בהרצאות לחקלאים באזור.
בתה, רוז, שהקריירה שלה כעיתונאית הלכה ופרחה, עודדה את אמה לכתוב, ויילדר החלה בפרסום טור בעיתון מקומי, וזכתה להצלחה רבה; הטור עסק גם בנושאים חקלאיים אך גם בפרשנות לנושאים בחדשות ולהצגת תפיסות העולם של ויילדר מנקודת מבט של אישה.
בשנת 1928 החלו לורה ואלמנזו לחשוב על פרישה; הם לא היו אנשים עשירים, אך הצלחתם הכלכלית אפשרה להם תנאים נוחים.
ואולם, נפילת המניות בשפל הגדול בשנת 1929 מחקה חלק גדול מהונם, והם מצאו עצמם נתמכים על ידי בתם, רוז.
ויילדר כתבה בתחילת שנות ה-30 ספר בשם "בת חלוצים" (Pioneer Girl).
הספר היה סיכום של כל נדודי המשפחה, ויילדר כתבה אותו כנראה בעקבות מותן של אמה (ב-1924) ואחותה, מרי (ב-1928), וכנראה גם בשל השפל הגדול.
הספר נדחה על ידי כל המוציאים לאור.
בשלב זה החל ככל הנראה שיתוף פעולה בין רוז לבין אמה, ויילדר; יש להניח שרוז ערכה וסגננה את זיכרונותיה של אמה.
רוז הפכה חלק מהספר "בת חלוצים" לספר בשם "כשסבתא הייתה ילדה קטנה" (When Grandma was a Little Girl), שהתמקד בעיקר בסיפורים שסיפר אביה של ויילדר לה ולמרי.
ספר זה הפך לספר הראשון, "בית קטן ביער הגדול".
סדרת הספרים זכתה להצלחה הולכת וגדלה, והביאה להכנסה בטוחה וצומחת, בפעם הראשונה בחייהם של הזוג ויילדר; הספרים הביאו פרסום, מכתבים, ומעריצים שגם הגיעו בהמוניהם לחוותה של ויילדר.
לאחר נישואיה של ויילדר חשו הוריה כי לא יוכלו יותר לעמוד באחזקת החווה שבה גרו, ועברו לעיירה דה סמט, שם שימש צ'ארלס כשופט שלום, סגן שריף, ונגר.
אחותה הגדולה של ויילדר, מרי, למדה בקולג' מיוחד לעיוורים באיווה.
לאחר לימודיה שבה לדה סמט וחיה עם הוריה.
לאחר מותם עברה לגור עם אחותה הקטנה, גרייס, ולאחר מכן אצל האחות קרי.
שתי אחיותיה הקטנות של ויילדר, קרי וגרייס, נישאו וחיו בדה סמט ובעיירות אחרות במערב התיכון.
קרי עבדה כסדרית דפוס, וגרייס כמורה, עד נישואיה.
לורה נפטרה בשנת 1957, שמונה שנים אחרי אלמנזו, והאחרונה מכל אחיותיה.
בתה של ויילדר, רוז, הייתה כאמור עיתונאית, סופרת, מסאית והוגת דעות, שזכתה להצלחה רבה בזמנה.
היא טיילה רבות בעולם וסיפורי המסעות שלה היו פופולריים מאוד.
היא הייתה אחת מהוגי הדעות החשובים של המפלגה הליברטריאנית בארצות הברית.
גם היא נפטרה ללא ילדים.
היא אושפזה על ידי ליין, שהגיעה לחג ההודיה.
היא הצליחה לחזור הביתה למחרת חג המולד.
למרות זאת, בריאותה החלה להידרדר לאחר שחרורה מבית החולים והיא מתה בביתה בשנתה ב-10 בפברואר 1957: שלושה ימים לאחר שמלאו לה 90. היא נקברה לצד אלמנזו בבית הקברות מנספילד במנספילד.
ליין נקברה לידם עם מותה בשנת 1968.
חשיבותם של הספרים באתוס האמריקאי
סדרת הספרים שכתבה ויילדר זכתה להצלחה רבה מאוד בארצות הברית.
כל הבתים שבהם גרו ויילדר ומשפחתה, כולל הבית שבו גדל אלמנזו בניו-יורק, שומרו ומשמשים ברובם כמוזיאונים.
פריטים רבים מאוד של המשפחה נשמרים, ואתרי אינטרנט רבים מוקדשים לתיאורים נרחבים של ויילדר ומשפחתה.
ספריה של ויילדר מייצגים ערכים מרכזיים באתוס של ארצות הברית: חשיבותה של המשפחה, הכבוד ההדדי, תפקידי ההורים, הערך של היוזמה העצמית, הערך של החקלאות ועבודת הכפיים ועוד.
כל סיפוריה של ויילדר הם חלק מאתוס מכונן בתודעה של האומה בארצות הברית: הערך של ההתפשטות מערבה, כמייצגת את הייעוד הגלוי של ארצות הברית.
בשנים 1929–1930 החלה ויילדר לכתוב את האוטוביוגרפיה שלה, ילדת חלוצים , כאשר הייתה בשנות השישים המוקדמות לחייה.
אך בתי הוצאה לאור לא התעניינו והספר לא פורסם.
את מרבית הסיפורים ויילדר כללה בסיפורי הילדים שכתבה לאחר מכן, אך האוטוביוגרפיה כללה מקרים שהיא הרגישה שאינם מתאימים לילדים, כמו מקרה בו איש נשרף למוות כאשר ניסה להדליק סיגר בעודו ספוג אדי אלכוהול, ומקרה אחר של אלימות קיצונית של חנווני כלפי אשתו, כאשר גרר אותה בשערה לחדר והצית את הבית.
באוקטובר 2014 יצא לאור בפעם הראשונה ספר האוטוביוגרפיה של הסופרת הנערצת.
הספר מפורסם על ידי האגודה ההיסטורית של דרום דקוטה, וכולל מחקר היסטורי, צילומים, מפות, מידע ממרשם האוכלוסין, ועוד.
המהדורה המבוארת היא תוצאה של פרויקט מתמשך הקרוי The Pioneer Girl Project על שם הספר Pioneer Girl.
עיבודים מרובים לסדרת הספרים "בית קטן בערבה" נעשו למסך ולבמה.
השחקניות הבאות גילמו את ויילדר:
מליסה גילברט בסדרת הטלוויזיה "בית קטן בערבה" וסרטי ההמשך שלה (1974–1984)
קזוקו סוגיאמה (קול) בסדרת האנימה היפנית Laura, The Prairie Girl (1975–1976)
מרדית' מונרו, טס הרפר (גרסה מבוגרת), אלנדרה בינגהאם (גרסה צעירה, חלק 1), מישל בבן (גרסה צעירה, חלק 2) בחלק 1 וחלק 2 של סרטי הטלוויזיה Beyond the Prairie: The True Story of Laura Ingalls Wilder (2000 ו-2002)
קייל צ'וואריה במיני סדרת הטלוויזיה "בית קטן בערבה" (2005)
קארה לינדזי במחזמר בית הקטן בערבה (2008–2010)
ויילדר זכתה חמש פעמים באות הערכה של מדליית ניוברי השנתית, פרס הספרים המוביל של איגוד הספריות האמריקאי (ALA) לספרות ילדים.
בשנת 1954 חנך האיגוד פרס על מפעל חיים לסופרים ומאיירים לילדים, על שם ויילדר, שבו היא זכתה הראשונה.
מדליית לורה אינגלס ויילדר מכירה בסופר או מאייר חי שספריו, שיצאו לאור בארצות הברית, תרמו "תרומה משמעותית ומתמשכת לספרות לילדים".
נכון לשנת 2013, הוא הוענק תשע-עשרה פעמים, אחת לשנה החל משנת 2001. בשנת 2018, שונה שם הפרס לפרס מורשת ספרות ילדים, בעקבות לחץ ציבורי אשר גרס כי השפה ביצירותיה של ויילדר מוטה נגד אינדיאנים ואפרו -אמריקאים.
בדרך הביתה (1962) - יומן המתאר את נדודיה של לורה עם בעלה אלמנזו ובתם רוז מדה סמט, דקוטה הדרומית, למנספילד, מיזורי.
בעריכת רוז ויילדר ליין שגם כתבה מבוא והמשך.
ארבע השנים הראשונות (1971) – מתאר את חייהם של אלמנזו ולורה לאחר נישואיהם בחווה לא רחוק מדה סמט.
הספר מבוסס על כתב יד שנמצא בעזבונה אותו לא סיימה עקב מותו של בעלה.
מערבה מהבית (1974) - מכתבים שכתבה לורה לאלמנזו ב-1915 כאשר ביקרה את בתה בסן פרנסיסקו.
הלורדים הרוחניים או הלורדים של הכנסייה הם 26 אנשי דת של הכנסייה האנגליקנית המכהנים כחברי בית הלורדים - הבית העליון של הפרלמנט הבריטי.
כנסיית סקוטלנד אינה מיוצגת בבית הלורדים כמו גם כנסיית ויילס והכנסייה האנגליקנית של צפון אירלנד שאינן כנסיות רשמיות של אזורים אלה.
כנסיית אנגליה כוללת 44 דיוקסיות (מחוזות כנסייתיים) שבראשם עומדים בישופים.
בראשות דיוקסיות קנטרברי ויורק עומדים ארכיבישופים.
שתי דיוקסיות - דיוקסיית סודור ומאן (האי מאן) ודיוקסיית גיברלטר מצויים מחוץ לשטחה של הממלכה המאוחדת.
הארכיבישוף מקנטרברי, הארכיבישוף מיורק, הבישוף של לונדון, הבישוף של דרהאם והבישוף של וינצ'סטר מכהנים תמיד כלורדים בבית הלורדים.
הבישופים של סודור ומאן ושל גיברלטר אינם רשאים לכהן בבית הלורדים, כיוון ששטחים אלה אינם חלק מהממלכה המאוחדת.
מבין יתר 37 הבישופים, 21 הבישופים בעלי הוותק הרב ביותר במשרה מכהנים כלורדים בבית הלורדים.
הוותק הוא ותק מצטבר, והמעבר של בישוף מכהונה בדיוקסיה אחת לכהונה בדיוקסיה אחרת אינו פוגע בוותק של אותו בישוף.