tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
הגורים עוסקים במגוון מלאכות ועיסוקים: ציור, תפירה ושתייה, וזלילת ממתקים.
בנוסף, יש להם תזמורת הכוללת על פי המלל של ספורטה והציורים של איזה הרשקוביץ: פסנתר עם מחברת תווים, חליל גדול, חצוצרה, כינור, צ'לו, משולש ותוף ושני מקשים, ולנגינתם הם יוצאים במחול.
באמצע היום לאחר פעילותם העשירה, אוספת הגננת את הגורים יישובים סביבה בשלווה ומשליטה בהם שקט על מנת להקריא להם סיפור מספר גדול שכריכתו ירוקה: "הס!
פיות סגורים / יד לפה!
הגננת לגורים / מספרת ספורים.
/ הגורים - גור וגור - / מקשיבים בפה פעור...".
לאחר מכן, כבר שעת צהריים ותושבי הגן נחים וישנים, מלבד הקוף, בסלים ובערסלים כאשר מעליהם, על פי ציורה של איזה הרשקוביץ, מרחפות יונים לבנות ו"הדֻבה עבת הכרס / משגיחה על גור וגור", אך לבסוף גם היא נרדמת לשעה קלה, ישובה על כיסא עץ גדול מרופד בכרית.
בסוף היום בא אבא-פיל לקחת את הגורים בחזרה אל בתי הוריהם - בעלי החיים הבוגרים - הממתינים להם בשערי ביתם.
ב-2014 נחנך בחולון גן סיפור "גן גורים" בהשראת ספרו של ספורטה.
גן הדובדבנים הוא מחזהו האחרון של המחזאי הרוסי אנטון צ'כוב.
הצגת הבכורה של "גן הדובדבנים" נערכה בתיאטרון האמנותי של מוסקבה ב-17 בינואר 1904, בבימויו של קונסטנטין סטניסלבסקי.
צ'כוב ראה במחזה קומדיה, ואכן הוא מכיל מרכיבים של פארסה, אך סטניסלבסקי ביים אותו כטרגדיה.
כך, מאז ההפקה המקורית, טיבו הדואלי של המחזה הפך לסוגיה שעמה מתמודדים במאי המחזה.
המחזה עוסק במשפחת גאייב, משפחה אריסטוקרטית שהתרוששה.
המשפחה מתאספת באחוזה המשפחתית (שכוללת גן דובדבנים גדול ובעל שם), בצל הידיעה כי האחוזה מוצעת למכירה פומבית.
המשפחה אינה מקבלת את רוע הגזרה, ודוחה על הסף את הצעתו העסקית של לופאחין, איכר שהתעשר, אשר נולד וגדל באחוזה ואביו היה צמית בה.
ההצעה תאפשר למשפחה להישאר באחוזה ולחיות ברווחה, אך לשם כך עליה לשנות את אורח חייה.
גן הדובדבנים צריך לפנות את מקומו לבתי קייט (נופש).
בני המשפחה מנסים לגייס כסף בדרכים משלהם, כדי למנוע את מכירת האחוזה, אך נכשלים.
האחוזה נמכרת במכירה פומבית, ולופאחין הוא הקונה, למרות שלא תכנן זאת מראש.
בסיום המחזה עוזבת משפחת גאייב את האחוזה לקול הלמות גרזנים, הכורתים את גן הדובדבנים.
המחזה סובב סביב נושאים של עקרות תרבותית – הן חוסר הצלחתה של האריסטוקרטיה לשמור על מעמדה והן חוסר הצלחתה של הבורגנות למצוא משמעות בחומרנות שנהפכה למנת חלקה בתקופה שעליה מסופר במחזה.
בכך, המחזה משקף את יחסי הכוחות הסוציו-אקונומיים שפעלו ברוסיה במפנה המאה העשרים, בכללם עלייתו של המעמד הבינוני לאחר ביטול הצמיתות באמצע המאה ה-19 ושקיעתה של האריסטוקרטיה.
אך לא רק את יחסי הכוחות ברוסיה עצמה הוא משקף, אלא את יחסי הכוחות שפעלו ברחבי העולם באותה עת.
מאז ההפקה הראשונה בתיאטרון האמנותי, תורגם ועובד המחזה לשפות רבות, הוצג ברחבי תבל והפך לקלאסיקה בדרמה העולמית.
מספר במאים בעלי שם בעולם ביימו את המחזה, הגם שכל אחד מהם פירש אותו בצורה שונה, בהם צ'ארלס לוטון, פיטר ברוק, אנדריי סרבן, אווה לה גליאן, ז'אן-לואי בארו, טירון גות'רי וג'ורג'יו סטרלר.
השפעתו של גן הדובדבנים ניכרת ביצירותיהם של מחזאים רבים, בכללם יוג'ין או'ניל, ג'ורג' ברנרד שו וארתור מילר.
רנייבסקיה, ליובוב אנדרייבנה (לובה) – בעלת האחוזה.
רנייבסקייה היא הציר המרכזי המניע את המחזה.
דמות סמכותית ופופולרית, המייצגת את גאוותה של האצולה הישנה, שנפלה ממרום מעמדה ועומדת מול זמנים קשים.
היא מפגינה רגשות אהבה מעורבים בנוגע לביתה הישן, וצער על מות בנה, אלמנטים הטוענים אותה ברגשות עמוקים, שמונעים ממנה מלהתפתח לגרוטסקה אריסטוקרטית.
טרופימוב, פטר סרגייץ' (פטיה) – סטודנט ומושא אהבתה של אניה.
טרופימוב מתואר כסטודנט ה"נצחי" (או בחלק מהתרגומים, כסטודנט "נודד").
כפרשן נלהב של האגף השמאלי בפוליטיקה, הוא מייצג את הגל הגואה של ההשקפה הפוליטית הרפורמית ברוסיה, שנאבקת כדי למצוא את מקומה בתוך האוטוקרטיה באימפריה הרוסית.
סימיונוב-פישצ'יק, בוריס בוריסוביץ' – שכן בעל אחוזה.
עוד אחד מבני האריסטוקרטיה הישנה, שאחוזתו נתונה בקשיים.
הוא מרבה לדבר על יוזמות עסקיות חדשות שעשויות להציל אותו, או מפציר ברנייבסקייה שתלווה לו כסף.
דמותו מייצגת את האירוניה במצבה של האריסטוקרטיה: חרף מצוקתו הכלכלית, הוא מתואר במחזה כמי שנהנה מבטלה בחברתם של הגאייבים.
אניה – בתה של ליובוב, בת 17. היא יוצאת למסע לפריז בניסיון להציל את אמה מהמצוקה אליה נקלעה.
היא אישה צעירה, חזקה ובעלת תושייה.
היא מאוהבת בטרופימוב, ומאזינה לרעיונותיו המהפכניים, בין אם היא מבינה אותם לאשורם ובין אם לאו.
וריה – בתה המאומצת של ליובוב, בת 24. וריה היא אחת הדמויות האניגמטיות במחזה ומעלה שאלות רבות: מדוע רנייבסקייה אימצה אותה?
האם היא הבת הבלתי-חוקית של בעלה המנוח?
האם היא בתו הממזרה של גאייב, אחיה?
וריה אדוקה בדתה, חמורת סבר ואף שתלטנית כלפי הסובבים אותה.
היא מנהלת מערכת יחסים מסובכת עם לופכין, אליו היא קשורה רומנטית, הגם שאינה נענית לו.
גאייב, לאוניד אנדרייץ' (לוניה) – אחיה של רנייבסקייה.
אחת הדמויות הקומיות במחזה ופטפטן בלתי נלאה.
מכור למשחק הביליארד (אליו הוא פונה בעיתות של מבוכה).
הוא סמל לחייה המנוונים של האריסטוקרטיה, השקועה בתרבות הפנאי, מה שהופך אותה לחסרת אונים אל מול פני השינוי.
גאייב עושה מאמצים להציל את משפחתו ואחוזתו, אולם, לבסוף, כאופייני לאריסטוקרט, חסר את הדחף המניע לממש זאת.
לופכין, יירמוליי אלכסייץ' – איכר שהתעשר.
לופכין הוא הדמות העשירה ביותר במחזה, אך מגיע ממעמד חברתי נמוך.
ניגוד זה מאפיין את דמותו: הוא נהנה לחיות ברמת חיים גבוהה, אולם באותה עת הוא חדור רגשות אשמה בשל המעמד החברתי הנמוך ממנו הגיע והוא משקיע את מיטב זמנו וכוחותיו בעסקים.
תכופות נהוג לאפיין אותו כדמות שאינה נוחה לבריות, בשל נטיותיו החמדניות.
לבסוף הוא בוגד במשפחת גאייב, אולם אין דבר במחזה המעיד על כך: הוא מנסה בכל כוחותיו לסייע למשפחת גאייב, אך לשווא.
לופכין מייצג את המעמד הבינוני העולה ברוסיה, אחד האיומים העיקריים על האריסטוקרטיה.
שרלוטה היא האומנת היחידה שמשפחת גאייב מוכנה שתלווה את אניה.
היא דמות מלנכולית, שגדלה אצל אישה גרמניה, בלי להכיר את הוריה האמיתיים, שהיו אנשי קרקס.
היא מבצעת פעלולי קלפים במסיבה במערכה השלישית ומשלימה עם הירידה במעמדה, כשהמשפחה מתפרקת, בפרגמטיות.
יפיחודוב, סימיון פאנטלייץ' – מנהל חשבונות.
מנהל החשבונות של אחוזתה של משפחת גאייב.
הוא ביש מזל ומגושם מאוד.
הוא מחזר אחרי דונישה, ומבקש את ידה.
בדומה ללופכין, היא מהווה דוגמה לניעות חברתית ברוסיה של התקופה.
בת איכרים שמועסקת כחדרנית של משפחת גאייב.
דונישה אוהבת תשומת לב, בעלת נטייה למלודרמטיות ומתלבשת כליידי, כדי להתרברב.
במובן מסוים היא משקפת את אזלת ידה של האריסטוקרטיה, כיוון שלחדרנית ממעמד נמוך לא היה בעבר החופש להתלבש כמו ליידי ולפלרטט עם המשרתים.
פירס – משרת ותיק, קשיש בן 87. פירס המזדקן והתימהוני סבור שהאמנציפציה של הצמיתים הרוסים היא אסון ומדבר בנוסטלגיה על ימים עברו, שבהם כל אחד העריץ את האדונים, כמו ההורים והסבים של משפחת גאייב.
היותו מטורלל בלתי מזיק הוא מקור להרבה מהעוקץ הטמון במחזה, ומביא לכלל ביטוי הרבה מהניוון השורה בסדר החדש במלמוליו המוזרים.
יאשה – משרת של רנייבסקייה.
הדמות היחידה במחזה שאינה מסבירת פנים.
יאשה מייצג את הדור הרוסי החדש והמנוכר, שמתעב את דרכי העולם הישנות והשקולות וסולל את הדרך למהפכה האלימה.
הוא איש צעיר, גס רוח וחסר התחשבות שמשתמש בבושם זול.
יאשה, כמו דונישה ושרלוטה, הוא הטוב ביותר שמשפחת גאייב יכולה להרשות לעצמה להעסיק.
הוא מתחרה עם יפיחודוב על ליבה של דונישה, ומשתעשע בה.
עובר אורח – אדם שמפר את שלוות משפחת גאייב, בעודם מתבטלים באחוזתם במהלך המערכה השלישית.
הוא מסמל את חדירתן של אידאולוגיות ותנועות חברתיות חדשות שמערערות את יציבות הסדר האריסטוקרטי ברוסיה במפנה המאה העשרים.
מנהל התחנה ופקיד הדואר – שניהם עובדי ציבור הנוכחים במסיבה של משפחת גאייב במערכה השלישית.
לשניהם יש תפקידים קטנים במערכה (פקיד הדואר מנסה לדקלם שיר, ומנהל התחנה מפלרטט עם דונישה), וגם דמויותיהם משקפות את ירידתו של מעמד האריסטוקרטיה במאה ה-19 – פירס מעיר, שבעבר רקדו בנשפי האחוזה גנרלים, ברונים, אדמירלים, ואילו בהווה האורחים החשובים הם פקיד הדואר ומנהל התחנה, ואפילו הם לא באו בחשק רב.
ידוע על כמה אירועים בחייו של צ'כוב שהיוו השראה לכתיבתו של גן הדובדבנים.
כשצ'כוב היה בן שש עשרה, אמו נקלעה לחובות לבנאים אותם שכרה לבנות בית קטן.
דייר לשעבר, בשם גבריאל סליבאנוב, הציע לסייע לה כלכלית, אולם בתמורה הוא רכש את הבית לעצמו מאחורי גבה.
בערך באותו זמן, בית ילדותו ב-Taganrog נמכר על מנת לשלם את המשכנתה.
תהפוכות כספיות ומשפחתיות אלו הותירו את חותמן, ומוצאות ביטוי בולט בעלילת המחזה.
אחרי שעבר ליאלטה בשל בריאותו הרעועה, הזדעזע לשמע הידיעה, כי האיש שרכש את אחוזתו כרת את רוב עצי הגן; בהמשך, כאשר הגיע באחד מביקוריו ל־Taganrog, היה מבועת מההשפעה ההרסנית של בירוא היערות התעשייתי.
ביערות אלו וביערות שבהם נפש באוקראינה, צמחה לראשונה המודעות העמוקה שלו לאקולוגיה.
זו התבטאה, למשל, בדמותו של ד"ר אסטרוב, הרופא במחזה מוקדם יותר, "הדוד וניה", שמוצא מזור לנפשו המרירה רק ביערות האהובים עליו; לבסוף, גנו של צ'כוב ביאלטה שרד לצד גן הדובדבנים כגלעד לאדם, שרגשותיו כלפי עצים השתוו לרגשותיו כלפי בני אדם.
אכן, עצים הם תכופות גיבורים אילמים וסמליים, המשמשים כקורבנות בסיפוריו ובמחזותיו.
עד כדי כך, שיש הרואים בצ'כוב את הסופר האקולוגי הראשון בתולדות אירופה.
צ'כוב כתב את גן הדובדבנים במשך מספר שנים, שנעו בין תקופות של שמחה חסרת דאגה לתסכול מייאש, אותו הוא החשיב כגובל בעצלנות (הוא כתב במכתב, "כל משפט שאני כותב מכה בי כברכה לבטלה.") במשך הזמן הזה תקפה אותו גם שחפת כרונית.
צ'כוב שהיה דיסקרטי מטבעו, היה חשאי מאוד בנוגע להיבטים שונים של עבודתו, בכללם אפילו כותרת המחזה.
בשלהי קיץ 1902 עדיין לא חלק דבר אודות המחזה עם איש מבני משפחתו הקרובה או מעולם התיאטרון.
רק על מנת לעודד את אשתו, אולגה קניפר, שהתאוששה מהפלה, הוא גילה לה לבסוף את שם המחזה, לחש לה אותו, אף על פי שהשניים היו לבדם.
באוקטובר 1903 היה סוף סוף המחזה גמור והוא שלח אותו לתיאטרון האמנותי.
כעבור שלושה שבועות הגיע צ'כוב לחזרות במה שנדמה כניסיון (שלא צלח) לסלק את "הבכיינות" שסטניסלבסקי הכניס למחזה, לדבריו.
הסופר גם גיחך, ככל הנראה, כשהחליפו את המילה "גן", במילה הפרקטית יותר "מטע".
הוא חש שבכך הוא תפש בצורה מושלמת וסמלית את חוסר התכליתיות של החיים.
אף על פי שמבקרים באותה עת היו חלוקים בדעתם לגבי גן הדובדבנים, הצגת הבכורה של המחזה בתיאטרון האמנותי, ב-17 בינואר 1904 (יום הולדתו של צ'כוב), נחלה הצלחה מיידית והוא הועלה כעבור זמן קצר ברבות מהערים הראשיות בפרובינציות.
הצלחה זו לא הוגבלה לרוסיה לבדה.
המחזה הוצג בארצות אחרות וגם בהן זכה לתשבחות רבות.
מעט לאחר הצגת הבכורה של המחזה, נסע צ'כוב לגרמניה בשל בריאותו הרעועה, וביולי 1904 נפטר שם.
המחזה נפתח בשעת בקר מוקדמת של חודש מאי, בחדר הילדים שבאחוזת אבותיה של ליובוב אנדרייבנה רנייבסקייה, השוכנת באחת הפרובינציות של רוסיה בשנותיה הראשונות של המאה העשרים.
רנייבסקייה שבה למקום לאחר חמש שנות היעדרות, מאז פטירתו של בנה הצעיר והתגוררה בצרפת עם מאהבה שאין נוקבים בשמו.
אחרי שנודע להן שהיא ביצעה ניסיון התאבדות - אניה, בתה בת השבע עשרה של רנייבסקייה ו שרלוטה איוואנובנה, האומנת של אניה, נוסעות על-מנת להחזיר את רנייבסקייה לביתה ברוסיה.
משרתה של רנייבסקייה, ששהה איתה בצרפת.
עם שובם, הקבוצה נפגשת ואליהם מצטרפים לופכין, דונישה, וואריה – בתה המאומצת של רנייבסקייה ומנהלת משק הבית, שהשגיחה על האחוזה בהיעדרה; לאוניד אנדרייץ' גאייב, אחיה של רנייבסקייה, בוריס בוריסוביץ' סימיונוב-פישצ'יק, שכן שמבקש כל הזמן הלוואות; סימיון פאנטלייץ' יפיחודוב, מנהל חשבונות מגושם באחוזתה של רנייבסקייה, ופירס, המשרת הזקן, שעובד באחוזת המשפחה.
מאז רפורמת 1861, ומלין על כך שרפורמה זו שיבשה את הסדר החברתי.
לופכין מזכיר לרנייבסקייה ולגאייב שהאחוזה שלהם, ובכלל זה גם גן הדובדבנים, עומדת בפני מכירה פומבית שעתידה להיערך באוגוסט, על מנת לפרוע את חובותיה של המשפחה.
לופכין מציע להם את תוכניתו להציל את האחוזה: לבנות על חלק מאדמותיה "קייטנות" (בתי נופש להשכרה), אשר ההכנסה מהן תכסה את החובות ובהמשך תפרנס את בעלי האחוזה.
אולם, ביצוע התוכנית מחייב את עקירת גן הדובדבנים הנהדר שלהם, ששמו יצא ברחבי המדינה.
הגאייבים - ליובוב, ליאוניד ווריה - מזדעזעים מהרעיון, דוחים אותו על הסף וממשיכים לדבר על עניינים אחרים הקשורים לגן.
לופאחין ממהר ללכת, ובצאתו הוא מבקש מהם לשקול שוב את הצעתו.
הוא מבטיח כי אם יקבלו אותה ישיג להם הלוואה גדולה לבניית הקייטנות.
באחד הימים, כשרנייבסקייה נהנית מנופו של הגן בהנץ החמה, היא מופתעת מהופעתו של פטר טרופימוב, סטודנט צעיר ומורהו לשעבר של בנה גרישה, שבשל מותו, עזבה רנייבסקייה את רוסיה חמש שנים קודם לכן.
רנייבסקייה מוכת יגון מזכר הטרגדיה.
ואריה שחרדה מכך, מבקשת מטרופימוב להיעלם, כדי לא לצער את אמה, אולם הלה רוצה לקבל את פניה.
אחרי שרנייבסקייה פורשת עם רדת הערב, מתוודה אניה בפני וריה שאמם שקועה בחובות כבדים.
כולם פורשים למיטתם כשבליבם התקווה המחודשת שהאחוזה תינצל וגן הדובדבנים יישמר.
המערכה השנייה מתרחשת מחוץ לאחוזת המשפחה, בסמוך לגן הדובדבנים, בעיצומו של הקיץ.
היא נפתחת כשיפיחודוב ויאשה מתחרים על תשומת לבה של דונישה, בעוד שרלוטה פותחת במונולוג על חייה, בעודה מנקה את הרובה.
במערכה השנייה מתגלה שיפיחודוב הציע לדונישה נישואים בזמן חג הפסחא, אבל מאז היא הוקסמה מיאשה "התרבותי" יותר.
שרלוטה עוזבת על מנת שדונישה ויאשה יוכלו להתייחד, אולם גם זה לא מתממש.
יאשה מגרש את דונישה כדי שלא יתפסו אותם ורנייבסקייה, גאייב, ולופכין מופיעים, הם שוב דנים בגורלו המעורפל של גן הדובדבנים.
מעט אחרי כן מצטרפים אליהם אניה, וריה וטרופימוב.
לופכין מלגלג על טרופימוב על כך שהוא סטודנט נצחי וטרופימוב שוטח את הפילוסופיה שלו המדברת על עבודה ותכלית מעשית, מה שמשעשע את הסובבים אותו.
במהלך שיחתם, מגיע למקום עובר אורח שיכור ומבקש כסף; רנייבסקייה נותנת לו בלא משים את כל כספה, חרף מחאתה של וריה.
המשפחה עוזבת את ארוחת הערב, כשלופכין מפציר בהם שיש למכור את גן הדובדבנים כדי לשלם את החובות, אולם ללא הועיל.
אניה נשארת במקום ומשוחחת עם טרופימוב, שאינו שבע נחת מכך שוריה נועצת בו עיניים, ומבטיח לאניה שהם "מעל לאהבה".
כדי להרשים את טרופימוב ולזכות בחיבתו, אניה מבטיחה להשאיר מאחוריה את העבר ולהתחיל חיים חדשים.
השניים נפרדים בהגיעם לנהר כשוריה צועקת ברקע."אניה !
שלהי אוגוסט, הגיע ערב הנשף של רנייבסקייה.
התזמורת מנגנת בעוד המשפחה ואורחיה שותים, משתכרים ומבדרים עצמם.
זהו גם יום המכירה הפומבית של האחוזה וגן הדובדבנים; גאייב קיבל סכום כסף חסר ערך מהדודה הקמצנית שלו ושל רנייבסקייה המתגוררת ביארוסלאבי.
המשפחה ואורחיה, למרות עליצותם הכללית, גם חרדים בעודם ממתינים לגורלם.
וריה דואגת בנוגע לתשלום למוזיקאים וגוערת בשכן שלהם פישצ'יק משום שהוא שותה, בדונישה משום שהיא רוקדת וביפיחודוב כיוון שהוא משחק ביליארד.
שרלוטה מבדרת את הקבוצה בתעלולי קסמים.
רנייבסקייה גוערת בטרופימוב כיוון שהוא נוהג לעקוץ את וריה, אותה הוא מכנה "גברת לופכין".
היא מאיצה בוריה להתחתן עם לופכין, אולם וריה מסרבת, מזכירה לה שזהו תפקידו של לופכין לבקש את ידה.
היא אומרת שלו היה לה כסף היא הייתה מתרחקת ממנו ככל האפשר.
הוא נשאר לבדו עם רנייבסקייה, טרופימוב מתעקש שהיא צריכה להודות באמת שהבית והאחוזה עומדים להימכר במכירה הפומבית.
רנייבסקייה מראה לו מברק שהיא קיבלה מפריז שמגלה שמאהבה לשעבר שוב חולה ושהוא מתחנן בפניה לשוב ולסעוד אותו.
היא גם מגלה שהיא שוקלת ברצינות להצטרף אליו, חרף התנהגותו האכזרית כלפיה בעבר.
טרופימוב המום לשמע החדשות הללו והשניים מתווכחים לגבי טבעה של האהבה וניסיונותיהם האישיים.
טרופימוב עוזב בתרעומת, אבל הוא מועד ומתגלגל במדרגות והאחרים נושאים אותו משם.
רנייבסקייה מגחכת וסולחת לו על טיפשותו והשניים מתפייסים.
אניה נכנסת ומספרת על כך שהיא שמעה שגן הדובדבנים נמכר.
לופכין מגיע עם גאייב, שניהם תשושים ממסעם ומאירועי היום.
גאייב מרוחק, מנותק ופורש למיטתו בלי לאמר מילה על תוצאות המכירה הפומבית.
כשרנייבסקייה שואלת מי קנה את האחוזה, מגלה לופכין שהוא בעצמו רכש אותה ושהוא מתכוון לעקור את הגן.
רנייבסקייה מוטרדת ואניה מנחמת אותה שכעת, אחרי שגן הדובדבנים נמכר, העתיד יהיה טוב יותר.
שבועות אחדים לאחר מכן, שוב בחדר הילדים (כמו במערכה הראשונה), אלא שהפעם החדר דחוס בכלי בית שונים שנארזו, בעוד המשפחה מתכוננת לעזוב את האחוזה לעד.
טרופימוב נכנס, מחפש את הערדלים שלו, והוא ולופכין מחליפים ביניהם השקפות עולם מנוגדות.
אניה נכנסת ונוזפת בלופכין על כך שציווה על הפועלים לגדוע את גן הדובדבנים בעוד המשפחה עדיין בבית.
לופכין מתנצל ונחפז החוצה כדי לעצור אותם לעת עתה בתקווה שהוא יפייס אותם במקצת.
שרלוטה נכנסת, אבודה והמומה, ומפצירה במשפחה למצוא לה משרה חדשה.
רנייבסקייה נפרדת לשלום בדמעות מחייה הישנים כשהבית ננעל לעד.
פירס נכנס באפלה לתוך החדר ונוכח לדעת שהם עזבו בלעדיו ונעלו אותו בתוך הבית הנטוש לגסוס.
הוא שוכב על הספה ומשלים עם מר גורלו (ככל הנראה מת על המקום), כשמבחוץ אנחנו שומעים את הגרזן המכה בעצי הגן.
אחד מהנושאים העיקריים בהם עוסק המחזה הוא ההשפעה שיש להתפתחות חברתית על אנשים.
רפורמת 1861, לפיה התיר אלכסנדר השני, קיסר רוסיה לצמיתים לשעבר לצבור רכוש ומעמד בזמן שכמה מהאריסטוקרטים התרוששו, מכיוון שלא יכלו להחזיק את אחוזותיהם בלי כוח עבודה זול של צמיתים.
ההשפעה של רפורמות אלה עדיין הורגשה כשצ'כוב כתב כמה ממחזותיו כעבור ארבעים שנה מהתרחשותה של האמנציפציה במדינה.
במקור ראה צ'כוב במחזה קומדיה (כפי שנכתב בדף הפותח של המחזה), וציין זאת במכתביו, בכמה מקומות כמעט כפארסה.
כשהוא צפה בהפקה המקורית של התיאטרון האמנותי, בבימויו קונסטנטין סטניסלבסקי, של הוא נחרד לגלות שהבמאי הפך את ההצגה לטרגדיה.
מאז אותה עת, ההפקות צריכות להתמודד עם אופיו הכפול של המחזה (ושל עבודותיו של צ'כוב באופן כללי).
כישלונה של רנייבסקייה להתמודד עם הבעיות בפניהן ניצבה אחוזתה ומשפחתה הובילו לבסוף לאובדן כללי וניתן לראות בגורלה כביקורת על אותם האנשים שלא היו מוכנים להסתגל לרוסיה החדשה.
סירובה קצר הרוח להודות באמת על העבר, הן בחייה והן באהבתה, מהווים את נפילתה לאורך המחזה.
בסיום היא נעה בין חייה בפריז לאלו שברוסיה (היא מגיעה לפריז בתחילת המחזה ושבה אליה בסיומו).
היא אישה שנתונה באשליה לגבי עברה (לעיתים חווה שוב זכרונות אודות מות בנה וכולי).
ניתן לראות בנאומיו של הסטודנט טרופימוב, שתוקפים את האינטלקטואלים, כמבשרים את רעיונות הבולשביזם וחלק מדבריו במחזה צונזרו בידי רשויות הצאר.
פעמים רבות רואים בעצי דובדבנים כסמלים לעצבות או חרטה לתמורות במצבים או בעולם בכלל.
אחד מהנושאים בגן הדובדבנים הוא נושא הזהות, והשאיפה והציפיות אליה.
ניתן לחלק את הדמויות לשלושה סוגים: משפחת גאייב (רנייבסקייה, גאייב, אניה וואריה), חברי משפחה (לופכין, פישצ'יק וטרופימוב), ו"מעמד המשרתים" (פירס, יאשה, דונישה, שרלוטה ויפיחודוב).
האירוניה היא שנדמה שכמה מהם נמצאים שלא במקומם הטבעי- למשל ואריה, בתה המאומצת של אריסטוקרטית, היא למעשה מנהלת משק בית; טרופימוב, הסטודנט החושב, נזרק מהאוניברסיטה; יאשה מחשיב עצמו כחלק מהאליטה התרבותית הפריזאית; והן רנייבסקייה והן פישצ'יק מתרוששים, בעוד לופכין, שנולד כאיכר, הוא למעשה מיליונר.
בעוד ההשקפה המרקסיסטית נוכחת יותר במחזה, ההשקפה האלטרנטיבית היא שגן הדובדבנים היה מחווה של צ'כוב לעצמו.
רבות מהדמויות במחזה מתכתבות עם עבודותיו המוקדמות והן מבוססות על אנשים שהוא הכיר בחייו האישיים.
בית ילדותו של צ'כוב נרכש ונהרס בידי איש עשיר שאמו החשיבה אותו לחבר משפחה.
בצליל פקיעת מיתר הגיטרה במערכות שנייה ורביעית מהדהדות עבודותיו הקודמות.
לבסוף "הרובה הטעון" הקלאסי שמופיע בהרבה ממחזותיו של צ'כוב, מופיע גם כאן, אולם זהו המחזה היחיד שלו בו הרובה מופיע, אבל אינו יורה.
המחזה עלה לראשונה ב-17 בינואר 1904, יום הולדתו של צ'כוב בתיאטרון האמנותי, בבימויו של השחקן-במאי קונסטנטין סטניסלבסקי.
במהלך החזרות, שונה לחלוטין המבנה של המערכה השנייה והיא שוכתבה (כדי להכליל עובר אורח ואת קול פריטת המיתר הגווע מרחוק, על מנת לגרום לקהל לחוש אמפתיה כלפי האסון הממשמש ובא).
בניגוד לרצונו של צ'כוב, גרסתו של סטניסלבסקי הייתה, ככלל, טרגדיה.
צ'כוב היה מאוכזב מאוד מגרסתו של סטניסלבסקי וסבר שסטניסלבסקי "הרס" את המחזה, וקיים תקופת חזרות קצרה מדי (התיאטרון האמנותי ערך לקראתו חזרות במשך חצי שנה, בניגוד לתקופה המקובלת של 18 חודשים, או אפילו יותר).
באחד ממכתביו הרבים בנושא זה, צ'כוב התלונן: "אניה, אני חושש, לא צריכה לדבר בנימה בכיינית כלל...
אניה שלי אף פעם אינה בוכה, אף פעם לא שמתי בפיה טון בכייני.
במערכה השנייה נקוות דמעות בעיניה, אולם היא מדברת בעליצות, ובחיוניות.
למה סיפרת במברקך על כל כך הרבה דמעות שמופיעות במחזה ?
לפעמים אתה יכול למצוא מילים "באמצעות דמעות", אבל אני מתאר רק את ההבעות על פני השחקנים, ולא דמעות.
ובמערכה השנייה אין שום בית קברות."
הקהל העירוני המועט שנכח בהופעות שקדמו למהפכה באולם התיאטרון S.
Panin's People's House בסנקט פטרבורג הריע כשגן הדובדבנים נכרת.
אשתו של צ'כוב אולגה קנייפר, גילמה את דמותה של מאדאם רנייבסקייה בהפקת התיאטרון האמנותי, וגם בהצגה ה-300 במספר של הפקת התיאטרון, ב-1943.
בהפקה משנת 1925 ב־Oxford Playhouse, בבימויו של ג'יימס ברנרד פייגן
ובהפקה משנת 1934 בתיאטרון Sadler's Wells Theatre בלונדון, בבימויו של טיירון גות'רי, בתרגומו של יוברט בטלר, היו בין ההפקות הראשונות בשפה האנגלית.
המחזה עובד לטלוויזיה כשהלן הייז גילמה את דמותה של רנייבסקייה וסוזן שטרסברג גילמה את דמותה של אניה.
הבמאי היה דניאל פטרי, והוא שודר כחלק סדרת Play of the Week television ב-1959.
הלהקה השייקספירית המלכותית הציגה את המחזה בהפקת שחור-לבן של רשת הטלוויזיה BBC.
הליהוק היה: פגי אשקרופט שיחקה את רנייבסקייה, איאן הולם שיחק את טרופימוב, ג'ון גילגוד שיחק את גאייב, ג'ודי דנץ' שיחקה את אניה, דורותי טוטין שיחקה את ואריה.
המפיק היה מישל סן-דניז, והיא הייתה בבימויו של מייקל אליוט, בשנת 1962, היא יצאה ב-DVD בידי BBC ב-2009.
הפקה בכיכובם של אירן וורת' כרנייבסקייה, ראול ג'וליה כלופחין, מארי בת הארט כאניה ומריל סטריפ כדונישה, בבימויו של אנדריי סרבאן.
מעצב התפאורה התלבושות היה זוכה פרס הטוני סנטו לוקאסטו, והצגת הבכורה שלה התקיימה במרכז לינקולן ב-1977.
הפקה בבימויו של פיטר הול, בתרגומו של מייקל פריין ובכיכובם של דורותי טוטין כרנייבסקייה, אלברט פיני כלופכין, בן קינגסלי כטרופימוב ורלף ריצ'רדסון כפירס, הועלתה בתיאטרון המלכותי הלאומי בלונדון ב-1978
הפקה מינימליסטית בבימויו של פיטר גיל פתחה את אולפני ריברסייד בלונדון ב-1978,
ב-1981, פיטר ברוק העלה הפקה בצרפתית (La Cérisaie) עם צוות שחקנים בינלאומי, בכללם אשתו של ברוק נטשה פארי כרנייבסקייה, נילס ארסטרופ כלופכין ומישל פיקולי כגאייב.
ההפקה חודשה ב-Brooklyn Academy of Music ב-1988, אחרי סבבי הופעות באפריקה ובמזרח התיכון.
ב-1981, הפיקה BBC עיבוד של המחזה לטלוויזיה הבריטית בעיבודו של טרבר גריפית'ס, לפי תרגומה של הלן רפופורט, בבימויו של ריצ'רד אייר.
ג'ודי דנץ', שבהפקת ה־BBC משנת 1962 גילמה את אניה, הייתה פה בתפקיד אמה רנייבסקייה ואילו ביל פטרסון גילם את דמותו של לופכין.
אנטון לסר כטרופימוב, פרדריק טרבס כגאייב, אנה מאסי כשרלוטה וטימותי ספול בן ה-24 כיפיחודוב.
בסרט "גן הדובדבנים" כיכבה שרלוט רמפלינג בתפקיד רנייבסקייה, אלן בייטס כגאייב, אוון טיל כלופכין, מלאני לינסקיי כדונישה, ג'רארד באטלר כיאשה.
הבמאי היה מייקל קקויאניס, והוא יצא לבתי הקולנוע בשנת 1999.
Theatre הקליט גרסה של המחזה שהופקה ב-2002 בכיכובם של מרשה מייסון, צ'ארלס דרנינג, הקטור אליזונדו וג'ניפר טילי.
שחקנים נוספים היו ג'ורדן בייקר, ג'ון שרדייה, מייקל כריסטופר, טים דקיי, ג'פרי ג'ונס, כריסטי קיף, איימי פייץ וג'ואי סלוטניק.
תיאטרון Steppenwolf Theatre Company (שיקגו, אילינוי) ביצע עיבוד פרי תרגומו של המנהל האמנותי השותף קורט קולומבוס, בבימויה של חברת האנסמבל טינה לנדאו.
הצגת הבכורה נערכה ב-4 בנובמבר 2005 ורצה עד 5 במרץ 2005 באולם העליון של התיאטרון.
המשתתפים בהצגה היו רוברט ברולר, פרנסיס גינן, איימי מרטון, יאסן פיאנקוב, רונדי ריד, אן אדמס, גיא אדקינס, שאון קרוס, לאונרד קרפט, ג'וליאן מרטינז, נד נוייס, אליזבט ריץ', בן ויצ'ליו וכריס יונאן.
תיאטרון Atlantic Theater Company 0 (ניו יורק, ניו יורק) ב-2005 הופיעה בתרגום חדש של "גן הדובדבנים", פרי עטו של תום דונגי, ששמה דגש על הקומי עפי שהמחזאי התכוון בהתחלה.
הפקה חדשה של המחזה בכיכובם של אנט בנינג כרנייבסקייה, אלפרד מולינה כלופכין, בתרגומו של מרטין שרמן ובבימויו של שון מתיאס.
הצגת הבכורה הייתה באולם Mark Taper Forum בלוס אנג'לס בפברואר 2006.
באוניברסיטת בוסטון העלה את ההצגה בינואר 2007, בהשתמשו בתרגומו של ריצ'רד נלסון, בבימויו של ניקולס מרטין, עם קייט ברטון בתפקיד מאדאם רנייבסקייה, ג'ויס ואן פאטן בתפקיד שרלוטה איבנובה, ודיק לטסה כפירס.
ג'ונתן מילר ביים את המחזה במרץ-אפריל 2007, ב־Crucible Theatre בשפילד, אנגליה.
ההצגה ציינה את שובו של מילר לבמה הבריטית אחרי היעדרות של קרוב לעשור וכיכבה בה ג'ואנה לאמלי בתפקיד רנייבסקייה.
ליבי אפל עיבדה וביימה את המחזה ב-2007 בעונתה האחרונה כמנהלת אומנותית של פסטיבל שייקספיר באורגון (אשלנד, אורגון).
התרגום החדש מבוסס על התרגום המילולי המקורי של אליסון הורסליי, נחשב ל"אמריקני מאוד".
גרסת המחזה שבוצעה בהפקה הפותחת של פסטיבל התיאטרון צ'יצסטר הוצג בחודשים מאי-יוני 2008, עם שחקנים שכללו את דיים דיאנה ריג, פרנק פינלי, נטלי קסידי, ג'מה רדגרייב ומורין ליפמן.
ב-2009 העלה טום סטופארד גרסה חדשה של המחזה, הייתה זו ההפקה הראשונה של The Bridge Project, קופרודוקציה בין תיאטראות בצפון אמריקה ובבריטניה.
הבמאי היה סם מנדס והשחקנים כללו את סיימון ראסל ביל, שינייד קיוזאק, ריצ'רד איסטון, רבקה הול ואית'ן הוק.
תרגום חדש לגמרי של המחזה הופק בתיאטרון Blackeyed Theatre באביב 2009 בסבב הופעות בבריטניה, עם ארבעה שחקנים.
בספטמבר 2009, הועלה תרגום חדש של סטיוארט פטרסון, שהופק בתיאטרון Dundee Repertory Theatre, עם הבמאי האורח ולדימיר באצ'לר.
תרגום חדש של המחזה בפנג'אבי הועלה בספטמבר 2009 בידי סטודנטים מהמחלקה לתיאטרון באוניברסיטת פנג'אבי ב־Patiala, פנג'אב, הודו.
המחזה עלה בשפת אפריקאנס בשלהי 2009 בידי סטודנטים במחלקה לדרמה באוניברסיטת קייפטאון, דרום אפריקה.
תרגום חדש הועלה בפסטיבל ברייטון ובוצע בידי קבוצת dreamthinkspeak group.
הם שיפצו חנות כלי בית ישנה ב־London Road והשתמשו בחנות כולה כבמה.
הם קראו לה בשם Before I Sleep ואמרו שקיבלו השראה מהמחזה המקורי.
ההצגה זכתה לביקורות חיוביות הן מהגארדיאן
היא זכתה למימון ממועצת האמנויות של אנגליה, הלוטו ורשימה ארוכה של עסקים מברייטון ומהוב.
באפריל 2010, באצטדיון Royal Lyceum Theatre באדינבורו המחזאי הסקוטי ג'ון בירן העלה גרסה של המחזה כ"קומדיה חברתית" סקוטית שמתרחשת בסקוטלנד בשנת 1979.
התיאטרון המלכותי הלאומי, לונדון, העלה הפקה חדשה של המחזה בכיכובם של זואי ואנאמייקר, ממאי ועד לאוגוסט 2011. הבמאי הווארד דייוויס והמחזאי אנדרו אפטון חברו שוב,
ניתן לראות את ההפקה גם בבתי קולנוע ברחבי תבל בשידור של National Theatre Live.
התיאטרון הבוהמי המזרחי ב־Pardubice, צ'כיה העלה הפקה של המחזה בין 16 באוקטובר 2011 ל-14 בינואר 2012.
הצגת הבכורה הייתה ב-5 בפברואר 2008.
תיאטרון Chamber Theatre Aréna באוסטרבה, צ'כיה העלה את המחזה בבכורה ב-21 במרץ 2009.
1. הועלה לראשונה בתיאטרון הבימה, ב-28 במרץ 1939.
יוצרים: במאי – צבי פרידלנד, תרגום – גרשון שופמן, תפאורה – מנחם שמי, מוזיקה – פורדהאוס בן ציסי.
2. הועלה בשנית בתיאטרון הקאמרי ב-20 ביולי 1966.
יוצרים: במאי – אלן שניידר, תרגום – אברהם שלונסקי, תפאורה – דני קרוון, תלבושות - מולי גורדין.
3. הועלה ב-1 בפברואר 1975 בתיאטרון חיפה.
יוצרים: במאי – מייקל אלפרדס, תרגום – רבקה משולח, תפאורה ותלבושות – רות דר,
שחקנים: רנייבסקייה – רות סגל, אניה – ג'יטה מונטה, וריה – רחל דובסון, לופכין – אמנון מסקין, פישצ'יק – מרדכי בן זאב, פירס – נתן מייזלר, יפיחודוב – אלכס מונטה, גאייב- שמואל וולף, דונישה – רינה רוזנבאום, טרופימוב – גדליה בסר, שרלוטה – סנדרה שדה, ישה - אילן תורן.
4. הועלה בתיאטרון הבימה ב-10 בדצמבר 1988.
יוצרים: במאי – עמרי ניצן, תרגום – נילי מירסקי, תפאורה ותלבושות – רוני תורן, ניהול מוזיקלי – פולדי שצמן, תנועה – אנה טאוב, תאורה – נתן פנטורין.
יוצרים: במאי – יבגני אריה, מתרגם – רועי חן, תפאורות – מיכאל קרמנקו, תלבושות – ילנה קרליך, מוזיקה – אבי בנימין, תאורה – אבי יונה בואנו (במבי).
6. הועלה בתיאטרון החאן ב-30 בספטמבר 2010.
היוצרים: במאי – מיקי גורביץ', תרגום – רבקה משולח, תפאורה – סבטלנה ברגר, תלבושות – יהודית אהרון, מוזיקה – רועי ירקוני, תאורה – רוני כהן, תנועה – מרינה בלטוב.
7. הועלה בתיאטרון באר-שבע ב-6 במאי 2017.
היוצרים: במאי – עידו ריקלין, תרגום – רועי חן, תפאורה – איתן לוי, תלבושות – סבטלנה ברגר, מוזיקה – דורי פרנס, תאורה – פליס רוס, תנועה – טולה דמארי.
שחקנים: רנייבסקייה – שירי גולן, אניה – אביגיל הררי, ואריה – מעיין תורג'מן, גאייב – ירון ברובינסקי, לופכין – רועי אסף, טרופימוב – תום אבני, פישצ'יק – אורי זגורי, פירס – אורה מאירסון, נווד – דני שפירא.
אנטון צ'חוב, גן הדֻּבדבנים: קומדיה בארבע מערכות, תרגם ג' שופמן, ורשה: א"י שטיבל, תרפ"א.
אנטון פבלוביץ' צ'כוב, ארבעה מחזות: בת השחף; הדוד וניה; שלוש אחיות; גן-הדובדבנים, מתורגמים מרוסית בידי אברהם שלונסקי, תל אביב: עם עובד, תשכ"ט, עמ' 323–243, 364–355
גן הדובדבנים, בת השחף מאת אנטון צ'כוב / ג'ין וקספורד, מאנגלית: אביבה אגמון, תל אביב: אור עם, תשל"ו 1976. (הערות והנחיות ללמוד ולקריאה)
אנטון צ'כוב, גן הדובדבנים, תרגום: רבקה משולח, תל אביב: אור עם, תשמ"ב 1982.
צ'כוב, גן הדובדבנים: קומדיה בארבע מערכות, מרוסית: נילי מירסקי, אחרית-דבר: הרי גולומב, תל אביב: הקיבוץ המאוחד, תשמ"ט 1988.
גן דודזון הוא גן וגלריה של פסלי פסיפס של האמן מאיר דודזון.
הגן שוכן בקיבוץ אילון שבגליל המערבי.
בגלריה ובגן כ-300 יצירות של פסלי פסיפס בגדלים שונים המשתרעים על פני שטח של שלושה דונם.
דודזון, שהיה מפקד בהגנה ובפלמ"ח, השתחרר משירות צבאי בשנת 1950. הוא החל לעבוד בבניין, ובמקביל הקים יחד עם אשתו גן קקטוסים ליד ביתו.
עיסוקו בבניין ובאבן הביא אותו לעסוק גם בניסיונות בפסול.
בתחילה השתמש בכלים שונים ובגרוטאות שמצא בחצר, אותם כיסה בבטון ולתוכם שילב שברי אבנים מאבן מקומית.
בהמשך עבר ליצירת פסלים שצופו באבני פסיפס.
הקקטוסים שתנאי הגידול לא התאימו להם לא שרדו, הצמחייה במקום הוחלפה, בצמחייה המתאימה יותר לתנאי המקום הכוללת עצי אלון מצוי, קטלב מצוי ועצים נוספים.
בגן שולבו פסלים רבים פרי יצירתו הכוללים דמויות אדם דמוי טוטם המייצגים את משפחת האדם.
פסלים גדולים של חיות שונות כגון: קוף, טווס, צב ועוד.
דמויות אדם וחוה, גוליית ועוד.
במקביל לפיתוח הגן, יצר דודזון יצירות המתאימות לתלייה על קירות הבית, כגון מסכות שונות, דמויות אנושיות, חיות, ופסלים קטנים.
במקביל לפיתוח הגן, עבד דודזון במפעל המוזאיקה של הקיבוץ, והפך לאמן המוביל של המפעל.
בין יצירותיו: רצפת הפסיפס בבית הנשיא ועיטור קירותיו של בית הכנסת התוניסאי בעכו.
לאחר פטירתם של דודזון ואשתו, הפך הבית שבו הם גרו לגלריה שבו ניתן לראות את הבית הקיבוצי של פעם, ואת יצירותיו הרבות של דודזון.
את הגלריה והגן, מנהלת כלתו של דודזון, דליה, המדריכה במקום ומספרת את סיפורו של האמן, הבית והגן.
גן הגתות הוא גן ארכאולוגי בראשון לציון שבו מרוכזות גתות מתקופות שונות שנמצאו בסביבתה של העיר.
הגן ממוקם בפינת רחוב שפרינצק ושדרות ההסתדרות, במקום שבו נחשפה ב-1991 גת תעשייתית עם רצפת פסיפס מהתקופה הביזנטית.
ב-2003 התגלו בסביבתה של ראשון לציון מספר גתות מהתקופה ההלניסטית ומתקופת הברזל.
שתיים מהן הועתקו לגן בשנים 2004 ו-2006. בגן נבנתה גם גת מודרנית על בסיס מודל של גת ביזנטית.
גת זו שימשה את תלמידי בית הספר הסמוך ללימוד על תהליך ייצור היין ולהתנסות בהפקתו.
הגן נקרא על שמו של שמעון פ' רוזנטל, שהיה יינן ראשי ביקב ועסקן מקומי.
הגן תחום בגדר והגישה אליו נעשית בתיאום עם עיריית ראשון לציון.
גת לייצור יין שמתוארכת למאות ה-5–6 לספירה.
זוהי אחת משתי גתות שנחשפו במהלך עבודות פיתוח בשנת 1991 במקום שבו שוכן הגן.
ב-2009 נחשפה גת ביזנטית נוספת כ-400 מטר מדרום-מערב לאתר.
על פי גודלה ומורכבותה היחסית, מסתבר כי הייתה זו גת ציבורית ששימשה את האוכלוסייה הכפרית באזור.
בתקופה המוסלמית פסק השימוש בגת והיא ננטשה.
הגת מורכבת ממשטח דריכה (5.35x5.4 מ'), בור לשיקוע וסינון פסולת (1.1x1.2 מ') ובור איגום לאיסוף התירוש (קוטרו 2.75 מ'), שמחוברים ביניהם במרזב ובצינורות חרס.
בצמוד לאגנים משטח לאחסון ענבים ותאים שבהם אוחסנו כנראה חומרי לוואי שהוּספו לתירוש.
שטחי הגת מטויחים ומרוצפים בפסיפס לבן.
במרכזו של משטח הדריכה ניצב בסיס אבן עגול בעל נקב רבוע, שבו הותקן מכבש בורג לסחיטת זגים.
בתחתית הנקב צינור חרס שדרכו נוקז התירוש מתחת למשטח ואל בור השיקוע והסינון.
בעבר ניצב בגן שחזור של המכבש.
בתחתית בור האיגום שֶקע לאיסוף הזגים, שבו מותקן פסיפס בצורת צלב.
הגת מוקפת בחומת אבן נמוכה שהשתמרה חלקית.
אחת משתי הגתות שוחזרה על ידי רשות העתיקות ועיריית ראשון לציון, ואילו השנייה כוסתה בחזרה.
מעל הגת הותקן גג רעפים ונוסף כבשׁ גישה מוגבה שמקיף חלקית את הגת.
גת שמתוארכת למאות ה-8–6 לפנה"ס, ששימשה כנראה לעיבוד מספר זני ענבים.
הגת נחשפה בחפירות הצלה שנערכו בספטמבר-אוקטובר 2003 ממערב לשכונת "חתני פרס נובל".
הגת בנויה משלושה אגנים בעומק של כ-70 ס"מ, ערוכים בשורה, ללא חיבור ביניהם, שהאמצעי שבהם קטן יותר מרעיו.
האגנים מצופים שכבת טיח לבן מסיד וצדפים למניעת חלחול.
בתחתית כל אגן, לצד אחת מדופנותיו, נמצאת גומת שקיעה לאיסוף נוזלים.
אין לגת משטח דריכה חיצוני, ודריכת הענבים נעשתה ככל הנראה באגנים עצמם.
בתוך האגנים נמצאו חרסים מתקופת הברזל II.
כ-30 מטר מהגת נתגלו שרידי יישוב, ולא הרחק מאתר החפירה שוכנת גם המצודה האשורית.
גתות דומות לה מצויות בתל קסילה, תל גזר, תל מיכל ולוד.
עם העתקתה של הגת נחנך הגן.
אחת ממספר גתות שנחשפו בשנת 2003 במסגרת חפירות הצלה שנערכו באזור מעוין שורק, מתוארכת למאות ה-3–2 לפנה"ס.
גודל המתחם שבו התגלתה מעיד על ייצור תעשייתי, שייתכן שאף נועד לייצוא.
הגת מורכבת ממשטח דריכה, בור סינון ובור איגום לאיסוף תירוש, מטויחים למניעת חלחול.
התירוש זרם ממשטח הדריכה דרך מרזב לבור הסינון, שבו שקעה הפסולת, ומשם לבור האיגום.
במרכז בור האיגום גומת שיקוע לריכוז הזגים.
בשנת 2006 הועתקה הגת לגן.
גת מודרנית שנבנתה בשטח הגן על פי מודל של גת מהתקופה הביזנטית, במסגרת פרויקט משותף לעירייה, לבית הספר "ידלין" הסמוך וליקבי כרמל.
תלמידי המוסד תחזקו את המתחם, למדו על תהליך הפקת היין והתנסו בו בעצמם.
בתקופת הבציר הובאו אל הגת ענבים, התלמידים דרכו עליהם והתירוש שמופק מועבר לתסיסה בחביות שאוחסנו בבית הספר.
בסוף התהליך היין בוקבק ונמכר.
נכון ל-2013 הפרויקט אינו פעיל.
גן האומות בהר הרצל הוא פארק בהר הרצל שניטע על ידי ראשי מדינות ופמליות זרות שהגיעו לביקורים ממלכתיים בישראל.
הגן משתרע מסביב לרחבת הכניסה הראשית של הר הרצל, בפינה הדרום-מזרחית של בית הקברות האזרחי.
בשטח הגן בסמוך אל הרחבה ניצב "פסל המנורה".
בסמוך לכל עץ בגן מופיע שלט קטן ובו ציון שם הנוטע, תאריך הנטיעה וסוג העץ שניטע.
בסמוך אל חלקת ראשי ההסתדרות הציונית העולמית ומשפחת הרצל וגם בסמוך אל חלקת גדולי האומה הוקמו שתי מרפסות תצפית אל ירושלים והסביבה.
בשטח הגן ברזי מים וכיסאות ישיבה רבים.
בפינה הדרום-מערבית של הגן הוכשר שטח למחנאות ונופש.
בשנת 2003 עבר שטח הנטיעות אל יער ירושלים הסמוך, ביער האומות שניטע על ידי הקרן הקיימת לישראל, משרד החוץ, וארגון אונסק"ו של האומות המאוחדות, כחלק משביל "דרך עץ הזית" העובר ביער ונמצא בסמוך אל דרך יוסף וייץ המחברת את הר הרצל עם קריית משה.
גן הזיכרון הוא גן עירוני בפאתי שכונת בית הכרם בירושלים, שבו ניצבת אנדרטה לזכר 75 בני שכונות בית הכרם ויפה נוף, שנפלו במערכות ישראל.
הגן נבנה על גבי מדרון ההר המשתרע בין רחוב הארזים לדרך איש-שלום.
אורכו כמאתיים מטרים והוא מעוצב כשביל המתמשך בין עצים, צמחייה, קירות אבן וסלעיות.
בפינות אחדות לאורך השביל הוקמו רחבות ובהן מתקני משחקים לילדים.
במרכז הגן ניצבת האנדרטה - קיר אבן לבנה קשתי, נמוך ומאורך, שלפניו כיכר דשא מעוגלת קטנה.
על גבי הקיר נחרתו שמות החללים בסדר אלפביתי, כל אחד בציון שנת לידתו ושנת מותו.
בראש הקיר משמאל נקבעה הכתובת: לזכרם של בני השכונות בית הכרם ויפה נוף שנפלו למען ביטחון ישראל.
מהגן מתמשך שביל אל מנהרה שנבנתה מתחת לדרך איש שלום ומובילה על היער הנטוע במדרון שתחתיה.
הגן נבנה ביוזמת עיריית ירושלים וארגון יד לבנים.
הוא תוכנן על ידי האדריכל ירמי אפשטיין.
גן הזיכרון וחלקת מגורשי יפו, הידוע בקיצור כגן הזיכרון, הוא בית קברות, אתר הנצחה וגן ציבורי בכפר סבא.
באתר עצים ותיקים רבים וביניהם עץ אקליפטוס שנמצא בתצלום אוויר משנת 1946 ועדיין עומד עד היום בסמוך לקברי מגורשי יפו.
הגן נמצא בדרום מזרח כפר סבא בין הרחובות ויצמן מצפון, רבקה גובר ממזרח, חטיבת הראל מדרום והעמק ממערב.
גן הזיכרון תוכנן על ידי ליפא יהלום ודן צור חתני פרס ישראל לאדריכלות (1998).
יהלום וצור תכננו את גן הזיכרון כך שיהיה גן ציבורי, אתר הנצחה ובית קברות כאחד.
גל-עד להנצחת בני היישוב הוקם עוד קודם להקמת הגן.
הגל-עד אותו תכננו האדריכלים אנדריי לייטרסדורף ואיליה בלזיצמן עוצב בצורה מגילה פתוחה בה משולבת רחבת טקסים ואזור התייחדות.
הגן משלב בית קברות ובו חלקת מגורשי יפו אשר נפטרו במהלך הגלייתם, חלקה ובה קבורים ותיקי היישוב, ובית קברות צבאי ובו קבורים מתקופת היישוב ועד היום הזה.
באתר אנדרטת זיכרון לחללי מערכות ישראל, וגן ציבורי.
בשנת 1917 הוצא צו עות'מאני על ידי ג'מאל פחה הקובע כי כל יהודי ללא הבדל נתינות חייב לעזוב את יפו תל אביב בגלל כוונות האנגלים לכבוש את ארץ ישראל.
כפר סבא ופתח תקווה היו חלק מנפת צפון בהם לא חלה הפקודה, ולכן היו יעד ההגירה של תושבי תל אביב ויפו שגורשו.
אל כפר סבא הגיעו כאלף פליטים והיישוב לא היה יכול לתת קורת גג למספר כל כך גדול.
הפליטים מצאו מקלט בחורשות ובמבנים מאולתרים כגון בתי חמר וסוכות מענפי אקליפטוסים.
התנאים הקשים שבהם חיו המגורשים הובילו למגפות כינים ולמגפת טיפוס שמהן נפטרו רבים מהמהגרים.
לאחר שמונה חודשים בהם המהגרים שהו בכפר סבא ובפתח תקווה, בוטל הצו ומי מבין המגורשים ששרד את המגפות חזר לביתו.
המגורשים שמתו בגלל המגפות נקברו בגן הזיכרון.
גן האמנות ע"ש בילי רוז הוא גן פסלים במתחם מוזיאון ישראל בירושלים.
הגן עוצב על ידי הפסל היפני-אמריקאי איסמו נוגוצ'י ונקרא על שם האמרגן, התמלילן והאספן היהודי-אמריקאי בילי רוז, שמימונו ותרומת אוסף הפסלים הפרטי שלו אִפשרו את הקמת הגן.
נוגוצ'י החל לתכנן את גן הפסלים בתחילת שנות ה-60 על המורדות המערביים של הגבעה עליה הוקם המוזיאון.
הגן הושלם בשנת 1965, לאחר פתיחת המוזיאון.
שטח הגן מחולק למרחבים שונים באמצעות קירות וטראסות עשויים אבני שדה לא מעובדות.
אוסף הליבה של הגן כולל 39 יצירות בעיקר מסוף המאה ה-19 והמחצית הראשונה של המאה ה-20, לצד פיסול עכשווי.
תחילתו של גן החי בפתח תקווה הייתה בפינת חי קטנה שכללה קופים, כלוב תוכים וכלוב איילים בגן הנשיא.
בשנת 1954 הועברו החיות לפינת החי ליד בית יד לבנים, בחורשת האורנים שברחוב שרת פינת הפלמ"ח.
שטח הגן היה אז 4 דונם.
בשנים הראשונות הכניסה לגן החיות הייתה בחינם, ולא התקיים מזנון בשטח הגן כדי להימנע מחילול שבת.
בשנת 1956 הובאו לגן החיות דובים מירושלים.
בשנת 1961 עבדו בגן שומר שהתגורר במקום ועוד שלושה עובדים.
הגן השתרע אז על 11 דונם.
בתחילת 1963 היו בגן החיות כ-250 בעלי חיים שונים.
אלו כללו10 פלמינגו, זוג עגורי כתר, וברבורים נדירים שהגיעו מהולנד.
בשנת 1964 הגיע שטח הגן ל-15 דונם והיו בו עשרות סוגי קופים, חזירי בר, זאבים, ותנים.
עם הזמן נוספו בעלי חיים חדשים ומגוונים.
גן החיות התפתח עם השנים לממדים כאלו שלא היה יכול להמשיך להתקיים יחד עם האוכלוסייה העירונית שצמחה סביבו.
בגן שכנו חיות גדולות כמו ג'ירפות, פילים, נמרים, אריות, צבועים, היפופוטם וגמלים.
הרעשים והריחות הפריעו לתושבי הסביבה, ולאחר התלבטויות רבות הוחלט לסגור את גן החיות הקיים ולהקים במקומו גן חי מודרני המתאים יותר לסביבה העירונית.
גן החי החדש הוקם על ידי עיריית פתח תקווה לטובת התושבים בשנת 1996. גן החי החדש הוא מודרני ומספק תנאי מחיה טובים והוגנים לבעלי החיים השוכנים בו.
בגן החי ניתן לרכוש קופסאות אוכל לבעלי חיים ולהאכיל (לא ידנית) חלק מבעלי החיים על ידי זריקת האוכל לצינור גדול שבקצהו ארגז עץ פתוח בתוך הכלוב.
בנוסף ישנה פינת ליטוף ובה ארנבונים ושרקנים הניתנים לליטוף בזמנים קבועים של גן החי.
בנוסף לבעלי החיים בכלובים ברחבי הגן מסתובבים חופשי טווסים, תרנגולות ויונים.
תצוגת הסלעייה היא התצוגה שבה יש את בעלי החיים הגדולים ביותר בגן.
כלוב היענים – בגן החי נמצאים זוג יענים.
כלוב האמואים – בגן החי נמצאים זוג אמואים.
כלוב היעלים נובים והאיילים הנקודים – בגן החי יש עדר יעלים נובים ועדר איילים נקודים (ניתן למגע ולהאכלה).
כלוב עופות בר ממינים שונים כמו: (ניתן להאכיל)
שקנאי מצוי – ישנם שלושה פרטים שנפצעו ולא יכלו לחזור לטבע.
גן החי משתתף בפרויקט ביחד עם בית החולים לחיות הבר למען שקנאים פצועים.
כלוב הצאן – בגן החי נמצאים חמש עזים וחמישה כבשים מבויתים (הניתנים למגע ולהאכלה).
כלוב כבש הקמרון – בגן החי נמצאים שישה כבשי קמרון (הניתנים למגע ולהאכלה).
כלוב החוטמנים – בגן ישנו כלוב סגור ובו שלושה חוטמנים אדומים.
בעבר הכלוב שימש לחוטמנים, אך עבר שיפוץ ובאופן זמני היו בכלוב עופות מסוגים כמו יונים ופסיונים.
לאחר מכן החזירו את החוטמנים לכלוב.
מסביב לכלוב וליד הכניסה לאוויאר נמצאים:
פינת ליטוף – בגן החי ישנה פינת ליטוף ובה שני כלובים של שרקנים וארנבונים, שניתן ללטף אותם בזמנים קבועים של גן החי.
כלוב החמוסים – בכלוב נמצאים שישה חמוסים, המשמשים גם להדרכה בגן.
כלוב העטלפים – בו נמצאים עטלפים מסוג עטלף פירות מצוי.
כלוב היונים – בכלוב נמצאים מספר יונים ופסיון הכסף אחד.
כלוב האיגואנות – בכלוב נמצאות שתי איגואנות ירוקות אשר היו שכנו בעבר בחדר הזוחלים ועברו לכלוב החדש.
במרכז הגן משתרע האגם ובו ניתן לראות דגי נוי, במרכז האגם נמצא האי הגדול והמרכזי שחיים בו מיני עופות המים:
ברבור שחור-צוואר – נקבה אחת שהגיעה מפינת חי בדרום הארץ.
חסידה לבנה – ישנן ארבע חסידות שלא יכלו לשוב אל הטבע.
גן החי לוקח פרויקט ביחד עם בית החולים לחיות הבר למען חסידות פצועות.
בנוסף ישנו עוד אי קטן באגם, האי הוא סגור ובעל סורגים והוא מתחבר לכלוב של קופי קפוצ'ין מצויץ.
האי כלוב נועד לתת השערה מעניינת לקופי ה הקפוצ'ין מצויץ וזווית מבט אחרת על הקופים האלו.
אוויאר הציפורים עצמו הוא כלוב גדול וסגור ובתוכו מסלול הליכה, האוויאר הוא התצוגה בגן עם מספר בעלי החיים הגדול ביותר.
כמו כן, מסלול ההליכה באוויאר עובר במבוכי צמחייה טרופית סבוכה, וישנו באוויאר אגם גדול שמתחבר לאגם המרכזי בגן החי ומפלים קטנים.
באוויאר הציפורים ניתן למצוא עופות מים וביצה מהמינים:
מנדרין סיני, ביניהם גם פרטים לבנים
מגלן קדוש - 5 פרטים שהגיעו מגן החיות הלימודי בחיפה.
מסלול התוכיים וציפורי הנוי - בחלק מן המסלול ישנו קטע עם כלובי זכוכית של תוכיים ועוד עופות מהמינים:
ארה ירוקת-כנף - ישנם שני כלובים.
באחד מספר תוכים, ובשני נקבה אחת.
כלוב הפלמינגו - בעוד קטע מהמסלול יש צפייה בכלוב פלמינגו המאפשר צפייה בחמישה פלמינגואיים צ'יליאנים
כלוב המארות - בגן החי נמצאות ארבע מארות אשר עברו אל תצוגה חדשה מהכלוב הישן עם האמואים, ושהחליפה את כלובי הסורגים של התרנגולות.
לצד הכלוב ישנם כלובים עם עופות כמו פרושים, אורגים, שלווים ועוד.
כלוב הננדואים - בכלוב הננדואים חיים כמה פרטים של ננדואים ושל צבי יבשה דרבניים.
כמו כן בצמוד לכלוב ישנו כלוב של צבי יבשה מצויים.
ליד הכלוב ישנה טריבונת ישיבה המשמשת לקהל.
מתחם הקופים הוא מסלול הליכה מיוחד שבו המבקרים נמצאים בתוך כלוב עם מנהרה שבה עוברים המבקרים.
מיני הקופים בכלוב הם קפוצ'ין מצויץ ולמור זנב-טבעת וישנה הפרדה בין הכלובים של שני המינים.
בנוסף במסלול יש גג המספק צל למבקרים ואפשרות למגע ידיים בקפוצ'ינים ובלמורים דרך הסורגים.
בחדר הזוחלים נמצאים זוחלים וחרקים.
לצד גן החיות הוחל בשנות ה-60 בהקמת מוזיאון פוחלצים.
המוזיאון הוא מהגדולים מסוגו בישראל.
רוב הפוחלצים נמצאים באקווריומים המונעים מגע וכוללים רקע המדמה את הסביבה הטבעית, ושאר הפוחלצים פתוחים אך לא ניתנים למגע.
במוזיאון יש פוחלצים גדולים כמו דוב קוטב, ביזון ואריה ופוחלצים קטנים יותר של מגוון יונקים, זוחלים, עופות, דגים ואוסף פרפרים.
גן החיות אבילון הוא גן חיות בגודל של 75 דונם הממוקם בבריו סן איסידרו, רודריגז ריזל, פיליפינים.
הוא מופעל על ידי הקרן לשימור חיות הבר של אבילון, המפעילה גם את גן החיות של ארק אבילון.
כיום גן החיות אבילון הוא המרכז הזואולוגי הגדול ביותר בפיליפינים ביחס של שטח לאוסף בעלי החיים.
בגן החיות נמצאים יותר מ-3000 פרטים מ-600 מינים שונים של בעלי חיים כמו: עופות, יונקים, זוחלים, דו-חיים, דגי מים מתוקים וחסרי חוליות.
בגן החיות יש אוסף מגוון של בעלי חיים מקומיים בפיליפינים, שרובם גודלו בהצלחה בשבי באמצעות תוכניות השימור של גן החיות.
גן החיות הוא גם ביתם של אוסף גדול של צמחים אשר יותר ממחציתם אנדמיים לפיליפינים.
גן החיות אבילון שואף להיות אחד מגני החיות בעולם שמציגים בעלי חיים רבים מדרום מזרח אסיה.
גן החיות מציע סיורים מודרכים וטיולים חינוכיים שמציעים לאורחים את ההזדמנות ללמוד על חיות בר.
מאמצי שימור נעשים כדי לשמר מינים מאוימים ולהגן על הסביבה.
מלבד בעלי החיים והתערוכות, ישנם עמדות אשר בהן ניתן לקנות מזון לבעלי החיים המותרים, ביניהם: ארפאימה ענק, עופות מים, דגי קוי, צבי ענק, סוסים, אייליים וגם עמדות בהם ישנם מדריכים ובעלי חיים המותרים לליטוף כמו: אורנגאוטן, נחשים ועופות.
גן החיות של אבילון הצליחה לגדל בהצלחה פרטים של כוח גריי.
הכוח הראשון ממין זה שנולד בגן החיות הייתה נקבה בשם "גרייסה".
הבקיעה של הכוח "גרייסה" הוצגה בפני קהל גדול בגן החיות.
בין האטרקציות המיוחדות של גן החיות, ישנם פינות רבות שמאפשרות תצלומים ומגע עם בעלי חיים שונים, ביניהם: "ברוטוס" הסוס המיניאטורי, "ווקי" הבינטורונג, "ארת'ור" הכלב צאן אנגלי עתיק, "קיוט" אוח פיליפיני, שני קקדואים מולוקים (Cacatua moluccensis), "קולו" הפיתון המלכותי, ובעלי חיים אחרים שניתנים למגע.
בארק אבילון נמצאת פינת ליטוף שבה ניתן ללטף ולהאכיל: ארנבות, שרקנים, כבשים, עזים ובעלי חיים אחרים.
בנוסף המבקרים יכולים ללמוד אמנויות טבע ומלאכות, ולשחק במיני-משחקים.
המבקרים יכולים לחגוג מסיבה או להיפגש על אזור פעילות בסיפון העליון של תיבת נוח.
בין בעלי החיים המותרים לליטוף המיוחדים של גן החיות נמצאת "ונוס" האורנגאוטנית הבורנאית, הנמצאת בפינה בגן החיות.
כיום היא בת שנתיים ותמיד נמצאת ליד מטפלה.
ניתן להתקרב וללטף אותה חופשי, ולהצטלם איתה בעלות.
ונוס יודעת לעשות פוזות שונות למצלמה ביניהם: פוזת "דוגמנית", חיוך, כיף (אגרוף, שתי ידיים, וכו'), נשיקה ועוד.
הקרן לשימור חיות הבר של אבילון היא ארגון ללא כוונת רווח המחויבת לתרום באופן משמעותי למאמצי שימור חיות הבר בפיליפינים באמצעות חינוך לשמירת הסביבה, ותוכניות לשימור מינים.
הקרן פועלת כיום בגן החיות של אבילון ברודריגז, גן החיות של אבילון בריזאל וגן חיות נוסף בפסיג סיטי.
קרן השימור אבילון הוא חבר באגודה של גני החיות בדרום מזרח אסיה (SEAZA).
למרות שגן החיות אבילון הוא מרכז חשוב ביותר בפיליפינים ומשתתף במאות תוכניות למינים בסכנת הכחדה, הוא עדיין אינו מספק את הצרכים המלאים של בעלי החיים, כשהכלובים הם הבעיה הראשית: שטח הכלובים קטן מאוד יחסית לגודל בעלי החיים ואין מספיק פעילויות או התאמות לסביבה לבעלי החיים.
מבחינה בטיחותית גן החיות אינו ממלא את התפקיד הראוי; ישנם כלובים העשויים מזכוכית רגילה שניתנת לשבירה קלה יחסית (מה שמסוכן בנוגע לטורפים או חיות גדולות), כלובים בהם ישנם סורגים ישנה מגבלה קטנה המונעת מגע בחיות אך גם ילדים קטנים יכולים להכניס את ידיהם לכלובים.
גן החיות בלוארטה (בספרדית: Baluarte, מבצר) הוא גן חיות הנמצא בוויגאן, אילוקוס סור, הפיליפינים.
ומנוהל על ידי צ'אוויט סינגסון.
גן החיות בלוארטה הוקם על ידי הפוליטיקאי ואיש העסקים, צ'אוויט סינגסון.
סינגסון, הביא את תחביב הציד שלו כמניע להקמת גן החיות, ופתח את גן החיות בגלל שאוסף הפוחלצים שלו גדל.
הוא חשב שגן החיות ישמש כדי להבהיר למבקרים על קידום השימור וההגנה על מינים בסכנת הכחדה.
גן החיות מתואר כהיכל חינוכי לחיות בר אינטראקטיבי, שתוכנן ופותח על ידי סינגסון בעצמו.
גלריית הספארי היא מוזיאון פוחלצים ובו שרידים משומרים של בעלי חיים שסינגסון צד במקומות שונים בעולם.
סינגסון התכוון לגלריה שבה אנשים יוכלו לראות בעלי חיים אקזוטיים מבלי לנסוע למנילה או מחוץ למדינה.
גן גורו הוא גן חיות בישראל בתמה אוסטרלית.
הגן נמצא בסמוך לקיבוץ ניר דוד.
הגן מאופיין בהצגת מינים מהפאונה האוסטרלית ובעיקר מיני כיסאים, עופות אוסטרליים וזוחלים.
לגן רישיון תפעול מרשות שמורות הטבע האוסטרלית והוא חבר בארגון גני החיות הישראלי, האיגוד העולמי של גני החיות והאקווריומים והאיגוד האירופאי של גני החיות והאקווריומים.
הגן הוא בין גני החיות הבודדים שעמדו בתקנות אוסטרליה לגבי העברת בעלי חיים אנדמיים מהיבשת.
בראשית שנות ה-90 הוחלט בקיבוץ ניר דוד להקים אטרקציה תיירותית בקרבת גן השלושה.
רעיונות רבים עלו ונפלו עד שהוחלט להקים גן חיות ייחודי.
לאחר התלבטויות רבות הוחלט להקים גן בעל מאפיינים אוסטרליים.
ממשלת אוסטרליה חוקקה חוקים מוסדרים מאוד לגבי העברת בעלי חיים אנדמיים לאוסטרליה מחוץ ליבשת.
יהודה גת, מייסד הגן, יצר קשרים עם רשות שמורות הטבע האוסטרלית, עם שגריר אוסטרליה בישראל ועם גני חיות באוסטרליה.
הגן נחנך ב-29 ביולי 1996 במעמד שגריר אוסטרליה בישראל.
ב-20 במאי 2020 אירעה באתר שרפה, שהעלתה באש את מבנה העץ שהיה חנות המזכרות של הגן.
החל מראש השנה 2017, נפתחה לקהל הרחב אטרקציה חדשה בגן במבוך הצמחייה, "גן גו-יורה" ובה דינוזאורים מכניים.
במתחם זה חיים שני מיני קנגורו: אפור מזרחי ואדום.
המתחם פתוח לכניסת מבקרים בו ניתן ללטף ולהאכיל את הקנגורו במזון שקונים במקום.
נכון לשנת 2025, בגן גורו אין קואלות.
בין החוקים שממשלת אוסטרליה חוקקה לגבי העברת בעלי החיים האנדמיים ליבשת, היא החמירה מאוד את התנאים לקבלת קואלות.
ובעקבות זאת, ישנם רק כמה גני חיות בודדים בעולם המחזיקים קואלות וביניהם גם גן גורו.
לבסוף, לאחר מספר שנים של ניסיונות הובאו לגן ארבע קואלות, המתחם הוקם בשנת 2002, לזכרם של ארבעת הרוגי המשלחת האוסטרלית באסון גשר המכבייה.
בפברואר 2018- נפטר בשיבה טובה הקואלה האחרון בגן גורו, והוא הקואלה השני הכי מבוגר בעולם שתועד.
בצפריית הלורים חיים מספר מיני לורים ובה ניתן לראות את הלורים, להאכיל אותם וליהנות מהחיבור המיוחד של התוכים לבני האדם.
גן הזיכרון שדות פלנדריה הוא אנדרטה למשתתפי מלחמת העולם הראשונה ולנופליה בלונדון, בירת בריטניה.
הגן ממוקם בסמוך לקפלת הגארדס, המשמשת כבית התפילה של אוגדת משק הבית (Household Division), היא אוגדת משמר המלכה.
הקפלה והגן שוכנים בתחומי קסרקטיני ולינגטון, בצמוד לפארק סנט ג'יימס ובקרבת ארמון בקינגהאם.
הגן צמוד לכותלה של אכסדרה בקפלה המוקדשת לזכר חיילי האוגדה שנפלו במלחמת העולם השנייה.
במרכז הגן מצויה ערוגה עגולה המוקפת בטבעת אבן.
צורתה רומזת לפתח העגול הממוקם בתקרת אנדרטת איפר בבלגיה.
הערוגה מולאה בעפר שהובא מפלנדריה שבבלגיה, שם נפלו במהלך המלחמה מאות אלפי חיילים של האימפריה הבריטית, וביניהם גם חיילים מאוגדת משק הבית.
בגן ניטעו מיני עצים האופייניים לפלנדריה.
על גבי טבעת האבן של הערוגה נחרתו מילות השיר בשדות פלנדריה, שיר הזיכרון הידוע ביותר של המלחמה, שנכתב על ידי הרופא הצבאי הקנדי ג'ון מק'קרי.
במקום הוצב גם ספסל שנבנה מאבן שנחצבה בפלאנדריה.
על גבי גדר אבן מול הגן נקבעו סמלי שבעת הרגימנטים המרכיבים את אוגדת משק הבית.
העפר הממלא את הערוגה נאסף על ידי תלמידי בתי ספר בריטים ובלגים מאדמת 70 בתי קברות צבאיים של האימפריה הבריטית בפלאנדריה.
שקים ובהם העפר הובאו לאנדרטת איפר ביום שביתת הנשק, 11 בנובמבר 2013, בטקס במעמד הנסיך פיליפ, דוכס אדינבורו ולורן, נסיך בלגיה.
משם הועברו השקים בדרך הים לבריטניה והובאו ללונדון.
הבאת העפר סימלה את שיבת הנופלים לארצם.
הגן תוכנן על ידי האדריכל הבלגי פיט בלנקרט (Piet Blanckaert) כמתנה מבלגיה לבריטניה.
הוא נחנך בטקס ב-6 בנובמבר 2014, לקראת יום הזיכרון של בריטניה באותה שנה, שנת המאה לפרוץ מלחמת העולם הראשונה.
הגן נחנך על ידי אליזבת השנייה, מלכת הממלכה המאוחדת ופיליפ, מלך הבלגים.
בשנת 2017 נחנכה אנדרטה בעלת אותו שם באנדרטת המלחמה של אוסטרליה בעיר קנברה.
גן האו האו היא סדרת טלוויזיה מנופשת ברזיליאת-קנדית לילדים, שנוצרה על ידי קתי מוס.
הסדרה שודרה לראשונה בערוץ ניקלודיאון החל מ-12 באוקטובר 2009 עד 17 באפריל 2011. בישראל החלה הסדרה להיות משודרת בדיבוב לעברית בערוץ הופ!
ב-9 באוקטובר 2011. הסדרה היא בת 2 עונות ו-52 פרקים באורך 11 דקות.
הסדרה עוקבת אחר חמישה כלבים: לוקאס, לילי, קודה, סוקי ופדרו, העוברים בכל פרק חוויות שונות ומשעשעות.
לוקאס (Lucas) - כלב דלמטי.
הוא נרגש וסקרן בקלות, אפילו גם במצבים קשים ביותר.
לילי (Lili) - כלבת פודל מקסימה ועדינה.
לפעמים היא מתחלפת, והיא אוהבת לרכל.
היא גם מלאה ברעיונות מהנים.
קודה (Koda) - האסקי סיבירי, אשר אוהב לצאת להרפתקאות.
יש לו דמיון גדול ורצון להפוך לגיבור-על.
סוקי (Suki) - כלבת ניופאונדלנד.
היא תמיד מוכנה לעזור לגורים האחרים.
פדרו (Pedro) - כלב ביגל.
הוא הכלב האינטליגנטי של הקבוצה, והוא אוהב לאכול ביסקוויטים.
רוזי (Rosie) - הגננת של גן הכלבים.
במאי הדיבוב בעברית היה עפרון אטקין, ומפיקת הדיבוב הייתה יונית עוזרי מנחם.
שם הדמותמדבב/ת באנגליתמדבב/ת בעבריתלוקאססונג'ה בולשי אוטולנגיסוקינעה קשפיצקיליליאנג'לה גלופונעמה אוזןקודהמארק האוזרקובי ליקורמןפדרועפרון אטקיןרוזיקניהטיו הורןאלעד סמוכה דמויות שונותאורנה כץ קריין שם הפרקיואב יפת
גן הגיר הוא סרט קולנוע אמריקאי-בריטי משנת 1964, בבימויו של רונלד נים, עם דבורה קר, היילי מילס, ג'ון מילס ואדית אוונס בתפקידים הראשיים.
התסריט מבוסס על מחזה בשם זה מאת אניד בגנולד (1955).
לורל (היילי מילס) היא נערה בת 16 המתגוררת עם סבתה מיסיס סנט מוהם (אדית אוונס) והמשרת מייטלנד (ג'ון מילס).
הוריה התגרשו והיא מאשימה את אימה אוליביה (אליזבת סלארס) שבגדה באביה וגרמה למותו.
לורל מלאת טינה על כל העולם והיא חוקרת בעברם של כל האומנות, מגלה פרטים מביכים וגורמת להן להסתלק משם.
היא אוהבת להדליק מדורות ומאיימת שפעם אחת תצית את הבית.
מיס מדריגל (דבורה קר) מגיעה למקום לאחר ששוחררה מבית סוהר על רצח אחותה החורגת.
אין לה המלצות אבל הסבתא מחליטה בכל זאת לקבלה לאחר שהיא מתרשמת מניסיונה בגננות.
בבית הכלא עסקה מדריגל בגננות והיא מבטיחה לסבתא להפריח את הגן שפרחים אינם פורחים בו בגלל אדמת הגיר (קרטון) המצויה בו.
לורל מתחילה לבלוש אחרי מדריגל.
היא חושדת שיש לה "עבר אפל" - כל הבגדים שלה חדשים, אין לה שוב צילום של משפחה והיא פוסעת כל הלילה בחדרה.
אוליביה מגיעה לקבל בחזרה את לורל ומודיעה לסבתא כי היא בהריון.
לורל בורחת ולא רוצה לראות אותה והסבתא מודיעה לאוליביה כי היא תישאר אצלה בהוראת בית המשפט.
מיס מדריגל מנסה להתחבב על לורל אבל ללא הצלחה.
לורל מתגנבת לחדרה ומחפשת ממצאים "מרשיעים".
מייטלד מגלה למדריגל כי אשתו ובתו נהרגו בתאונת דרכים וכי לורל ממציאה שקרים ואומרת שאביה התאבד אך למעשה הוא מת משתיית אלכוהול.
הסבתא מזמינה את השופט מקוויני (פליקס אילמר) כדי שיעזור לה במתן משמורת על לורל.
מדריגל נדהמת לראות את השופט שדן אותה למוות אך בגלל גילה הצעיר העונש הומתק למאסר.
כולם יושבים לאכול ולורל חוקרת את השופט על משפטי רצח.
במהלך השיחה מתערבת מדריגל ונגלה שהיא ישבה בבית סוהר על רצח.
מדריגל חוזרת לחדרה ובוכה ומייטלנד מנחם אותה.
היא נפגשת עם הסבתא ואומרת כי היא רואה בלורל את עצמה כנערה.
גם היא סבלה מחוסר אהבה ושנאה את כל העולם וכי הפתרון יהיה כאשר לורל תחזור לאימה האוהבת אותה ולא תישאר אצל הסבתא שמסיתה אותה כל הזמן נגד אימה.
לורל שומעת את השיחה מחדר סמוך ופורצת בבכי.
היא מבינה כי עליה לחזור לאימה.
אוליביה מגיעה ולורל אורזת את חפציה ונפרדת ממדריגל בחיבוק.
הסבתא מבקשת ממדריגל שתישאר ותטפל בגן למרות עברה שהיא לא בטוחה שהיה כך.
שם השחקן/יתשם הדמותהערותדבורה קרמיס מדריגלהיילי מילסלורלג'ון מילסמייטלנדמשרתאדית אוונסמיסיס סנט מוהםסבתא של לורלאליזבת סלארסאוליביהאמא של לורלפליקס אילמרהשופט מקוויני