tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
לאחר עזיבת הקיבוץ יזם, הקים ועמד בראש עמותת "אוֹמן בעירו", והוא מפעיליה האוֹמנותיים בכפר סבא, שבה הוא מתגורר משנת 2007. במהלך השנים יצר במגוון רחב של גישות וסגנונות, והשתתף בתערוכות קבוצתיות: תערוכת אוֹמני הקיבוץ בשווייץ, בלגיה, פנמה ועוד (1960); תערוכת אוֹמני ישראל בגני התערוכה, אוֹמני הנגב בתערוכת האביב (1979); ועוד.
אוֹרי בית־אור הוגדר על ידי אוֹצרים ומבקרי אוֹמנות כאוֹמן־חוקר רב־תחומי, המגיב לסביבתו ולאירועים פוליטיים וחברתיים, ונאמן לרעיונות הייחודיים שלו.
נוסף על הצבע והמכחול הקלאסיים הוא משלב בעבודותיו גם חומרים ממוחזרים, צילומים, טקסטים, בדים, וחומרי הדבקה, ומביאם לכלל יצירות שאינן נופלות תחת כל הגדרה מקובלת בתחום האוֹמנות הפלסטית, או המילולית.
אוֹרי בית־אור הוא חבר מן המניין באגודת הסופרים העבריים, ובאיגוד האוֹמנים הפלסטיים.
אוֹרי בית־אור נשוי לחניק, יועצת גנטית, אב לזֹהר, זיו, יהלי ואוֹרוֹן, וסב ל־10 נכדים ונכדות.
בשנים 1950–1953 למד במכללה לחינוך על־שם אליעזר שיין בגבעת־השלושה במגמות סוציאל־פדגוגית, ספרותית וחינוך גופני; בשנים 1958–1959 למד אוֹמנות במכון אבני; בשנים 1966–1968 למד פילוסופיה, לימודי עבודה וסוציולוגיה באוניברסיטת תל אביב; בשנים 1979–1981 למד לתואר דוקטור בלימודי קהילה ותקשורת באוניברסיטת המדינה של פנסילבניה (PSU), בארצות הברית.
נושא עבודת הדוקטור היה תקשורת לא פורמלית בקהילה קטנה ("רכילות בקיבוץ"), והוא בעל תואר דוקטור לתכנון ולפיתוח קהילתי ותקשורת.
"פרחי גזית", פרחיו של צבי גינזבורג־גזית, בהוצאת מפעלי תרבות וחינוך, תל אביב, 1967
"אצבעות ירוקות בערפיח: הקיבוץ בתהליכי העיור: קובץ מאמרים ודברים", אלי אברהמי (עורך), הוצאת יד טבנקין, 1995
"רכילות וקרוביה: עיון סוציו־לשוני", מכללת הנגב ע"ש פנחס ספיר, 1993
"רכילות, עלון וקהילה", מכללת הנגב ע"ש פנחס ספיר, החטיבה האקדמאית, 1994
"רכילות, עלון וקהילה", שורשים, קבצים לחקר הקיבוץ ותנועת העבודה, כרך ט' (1995), 174-152, יד וטבנקין
"מדעי החיים המשוגעים", עיצוב והוצאה לאור: רותי בית־אור, איורים: דני קרמן, תשנ"ד, 1994
"כותבים קיבוץ: סיפורים מראשית ועד מאה", סיפור בספר צרעה, הוצאת אלון ספר, יד יערי ויד טבנקין, 2010
"קיבוץ בע"מ", קובץ סיפורים, הוצאה פרטית, יוני 2016
"סיפורי בדים", הוצאה עצמית, אוקטובר 2020
"אמצעים משוגעים", הוצאה עצמית, חשוון התשפ"ג, דצמבר 2022
אלוני נולד בתל אביב לאליעזר-ליפא ורחל אינלגר, שעלו לארץ ישראל מפולין ב-1933. את דרכו העיתונאית החל ככתב נוער כשהיה בן 16 והוא החזיק בתעודת כתב נוער מס' 1 של מעריב לנוער.
לאחר שהשתחרר מצה"ל, התקבל ככתב בשבועון "העולם הזה" שם סיקר במשך חמש שנים את תחום המשטרה ובתי המשפט, לאחר מכן עבר לסקר את התחומים הללו עבור סוכנות החדשות עתי"ם ("עיתונות ישראלית מאוגדת"), שפעלה כסוכנות חדשות לאומית.
את חותמו הברור על עולם העיתונות בישראל, השאיר עם הקמת שבועון הפופ "להיטון", בסוף שנות ה-60. עד אותה תקופה כמעט לא זכו זמרים ישראלים לסיקור בעיתונות הכתובה, משום ההנחה שרווחה אז כי מדובר ב"שטויות", שאין להקדיש להן מקום.
את הקהל ההולך וגדל בישראל של מתעניינים במוזיקה ישראלית ובמוזיקת פופ עולמית - זיהה אלוני באמצע שנות השישים, כאשר כתב מדור פופ בשבועון "לאשה" תחת הכותרת "עושי הלהיטים" (משחק מילים על סרטו הפופולרי של קירק דאגלס באותה עת - שהיה הסרט הזר הראשון שצולם בישראל - "עושה הלהטים").
המדור זכה לפופולריות רבה, וגם כאשר אלוני נסע לתקופה של כשנה לאנגליה, הוא המשיך לשלוח משם כל שבוע חומרים למדור.
בתקופה ששהה בלונדון צורף אלוני לצוות "השעה העברית של הבי בי סי." - תוכנית בת שעה שבה שודרו, בגלים קצרים, ידיעות שונות על הממלכה הבריטית בעברית.
חברי הצוות בשידור אז היו גם יעקב אחימאיר, מיכאל אלמז, נסים קיוויתי, רות כהן ושמעון טסלר.
כששב לישראל החל לחפש, יחד עם עמיתו העיתונאי דוד פז - מימון לשבועון בנושאי מוזיקת פופ.
לבסוף נמצא האיש: אברהם אלון, בן למשפחה בעלת אולם אירועים ברמלה, העיר שהתפתחה אז כמרכז מוזיקת פופ, דיסקוטקים ולהקות זמר (שנקראו אז להקות קצב) ששרו גרסות כיסוי של להקות מפורסמות מחוץ לישראל.
מטעמי זהירות הוחלט ש"להיטון" יתחיל לצאת לאור כדו-שבועון.
במסגרת החיפוש אחר שם מתאים למגזין, פנה אלוני לכמה מהדמויות הבולטות בתחום אז, אהוד מנור ורבקה מיכאלי.
באופן מפתיע, מבלי לדעת אחד מהשנייה - הציעו שניהם את השם "להיטון", על בסיס המילה העברית החדשה להיט של רבקה מיכאלי, לשיר מצליח שכונה עד אז בסלנג הגרמני "שלאגר".
הגיליון הראשון של להיטון הופיע כדו-שבועון בספטמבר 1969, אולם תוך חודשים ספורים, עקב הצלחתו המסחררת, הפך לשבועון.
ב-1976 רכש להיטון את השבועון לענייני קולנוע "עולם הקולנוע", ושמו שונה ל"להיטון עולם הקולנוע".
במהלך שנות ה-70 חולל "להיטון" מהפכה אמיתית בעיתונות הבידור והמוזיקה הפופולרית בישראל.
היו אלה ימים של לפני האינטרנט, כאשר לחובבי פופ לא הייתה שום דרך למצוא מידע בתחום.
להיטון היה המקור היחיד, שפרסם מדי שבוע גם "מילים ללהיטים", מהמצעדים הלועזיים והעבריים.
להיטון זכור גם מ"הפוסטרים בגודל טבעי" של זמרים מפורסמים, שצורפו לגליונות.
כל אלה היו רעיונות חדשניים שלא נודעו עד אז.
להיטון גם יזם אירועים חסרי תקדים עד אז, בין השאר: הענקת תקליט זהב לכל להיט עברי שהגיע לראש מצעדי הפזמונים.
הבאת כוכבי טלוויזיה פופולריים זרים ארצה (כוכבי הוואי חמש-אפס, ארנולד שוורצנגר, פיטר שטראוס ריימונד באר (מסדרת "איירונסייד"), רוג'ר מור שכיכב בסדרה "המלאך" ושיחק גם בסרטי ג'יימס בונד" ועוד).
להיטון היה אחראי ישירות להצלחתו הפנומנלית בישראל של מייק בראנט, שהיה עד אז זמר ברים לא ידוע, עם הצלחה מסוימת במועדונים באיראן ואחר כך בצרפת (תחת חסותה של הזמרת סילבי ורטאן).
להיטון תיעד את כל מהלכיו ומסעותיו, כאשר שאר העיתונים התעלמו ממנו לחלוטין.
להופעה שלו בישראל לא נמכרו בתחילה כרטיסים.
אורית ירקוני שעבדה בלהיטון, נסעה לפריז וקיבלה מאמה יפה ירקוני - שהייתה בקשרי חברות אמיצים עם בראנט וסיפקה קלטת עם הופעה שלו באולימפיה בצרפת.
הקלטת שודרה בטלוויזיה הישראלית, ובתוך ימים אחדים נמכרו כל הכרטיסים להופעה.
העיתון תמך וקדם קריירות של זמרים רבים: בעז שרעבי, צביקה פיק, אבי טולדנו, יגאל בשן, גבי שושן, עוזי פוקס, אילנית, עפרה חזה, אריק סיני, אדם ועוד.
אורי אלוני התפרסם ונודע בציבור באותה תקופה גם בזכות הופעתו בצוות של שעשועוני טלוויזיה בישראל, ובהם "זה הסוד שלי", "תשע בריבוע", "שחק אותה" ועוד שהוקרנו בערוץ הטלוויזיה הישראלית בשנות ה-70 בהנחייתם של אורי זוהר ולאחר מכן טוביה צפיר ודודו טופז.
לבונטין קיבל את ההצעה ובכך נפתחה הדרך של ישראל לאירוויזיון.
לאחר מלחמת יום הכיפורים (1973) הצטרף אלוני כאזרח עובד צה"ל לגלי צה"ל, שם כיהן כשדר, מפיק ועורך.
בין השאר הגה, ערך ושידר את התוכנית "גלגלי צה"ל" אשר דיווחה מצב התנועה בגוש דן תוך כדי שהשדר אלי ישראלי שריחף במסוק משטרה דיווח על פקקים.
"גלגלי צה"ל" הייתה תוכנית-האם שהולידה אחר כך את "גלגלי צה"ל (גלגלצ)" כתוכנית נפרדת.
לאחר חמש שנים בגלי צה"ל, חזר אלוני לשתף פעולה כרכז מערכת עם דוד פז, שהיה עורך "עולם האשה".
בסוף שנות השבעים מונה כיועץ אמנים ורפרטואר בחברת התקליטים סי בי אס ישראל.
בתחילת שנות השמונים חזר לארבע שנים ללהיטון.
ואחר כך כתב עבור, צומת השרון (מרשת מקומוני "העיר") ו"על השרון" (מרשת מקומוני ידיעות אחרונות).
בתחילת שנות התשעים הצטרף לבית ההוצאה לאור "אנשים ומחשבים", שם ערך במשך כחמש שנים את הירחונים פיסי מדיה, מולטימדיה ואינטרנט, שבמהלך אותן שנים אוחדו לירחון אחד.
לקראת סוף שנות התשעים ערך מקצועית ולשונית את המגזין "אלקטרוניקה".
בתחילת שנות התשעים כתב את כל החומר המערכתי למגזין של חברת הפניקס .
ב-1993 כתב וערך את ירחון קופת חולים כללית "איתנים".
באמצע שנת 2000 הצטרף אלוני לרשת המקומונים "גל גפן", ערך וכתב כשנתיים את מקומוני יבנה ואשדוד.
במקביל ערך מקצועית ולשונית, את המגזין לענייני אודיו-וידאו "AVדיגיטל" והמגזין לביטחון ואבטחה "מוגן".
באמצע שנות התשעים תרגם ספרי ביוגרפיה של כוכבים מפורסמים (לאונרדו דיקפריו, מייקל ג'קסון) עבור מטר - הוצאה לאור.
בשנת 2017 התמנה כעורך וככתב ראשי של מגזין איגוד מהנדסי החשמל והאלקטרוניקה.
בשנת 2018 החל לערוך ולכתוב את מגזין איגוד המהנדסים "הנדסת בנייה ותשתיות".
אלוני היה נשוי פעמיים: לג'ין (קושניר), שממנה יש לו שלושה ילדים – גיל, טל ויעל; ולאורה שיינרמן-אלוני, שממנה יש לו בן אחד, בן.
היה בזוגיות כ-20 שנה עם רחל שיש.
אוֹרי אִיזַק (נולד ב-8 בדצמבר 1987, י"ז בכסלו ה'תשמ"ח) הוא איש תקשורת ששימש כמבזקן וכתב צבאי בחברת החדשות.
איזק נולד בירושלים, למשפחה ציונית-דתית והוא בנם של ד"ר דורית איזק (לבית רייך) ושל גבריאל איזק, ולו שלושה אחים.
הוא נכדו של ההיסטוריון מרדכי אליאב.
בשנים 2006–2008 למד בישיבה הגבוהה "איילת השחר" באילת.
התגייס לצה"ל באוגוסט 2008, עבר קורס חובשים ומסלול הכשרת לוחם ביחידת הקומנדו של חיל האוויר, שלדג, והשתחרר משירות קבע בשנת 2012.
בשנת 2016 התמחה בלשכת ראש עיריית ירושלים, אצל דוד קורן, יועץ ראש העיר ניר ברקת לענייני מזרח ירושלים.
בנוסף, איזק עבד כמורה לעברית במכינה הקדם-אקדמית אל-ח'וואריזמי לסטודנטים ערבים במזרח ירושלים, ומעת לעת ערך והגיש את תוכנית הרדיו "בראש צעיר" של רשת א' בקול ישראל.
בשנת 2018 הצטרף לחברת החדשות כעורך בדסק האונליין.
בשנת 2019 מונה למבזקן, וב-2023 מונה לכתב צבאי והכתב בשטחים המסקר את יהודה ושומרון.
עד ראשית שנת 2020 נמנה עם צוות העורכים של "יומן הבוקר" ברדיו ירושלים.
במקביל, ערך את כתב העת האינטרנטי לספרות "נקודה פסיק".
בנובמבר 2024 הודיע על עזיבת חדשות 12.
הוא בוגר המרכז האקדמי שלם שבירושלים, בלימודי המזרח התיכון והאסלאם ובתוכנית ללימודים הומניסטיים.
בשנת 2014, יחד עם שני חברים לספסל הלימודים, הקים וערך את כתב העת הסטודנטיאלי "קאנון" של המרכז האקדמי שלם.
בין השנים 2017–2018 שימש כמתרגל בקורס "מבוא לספרות עברית והגות ציונית" שהעביר ד"ר אסף ענברי.
ב-2024 החל ללמוד פילוסופיה יהודית ב במסלול לתואר שני, ובמסגרתו הוא חוקר את הגותו של משה מנדלסון (רמבמ"ן) ופועלו על רקע ההוגים והמשכילים היהודים בני זמנו.
נשוי לנוי בר איזק, לשעבר דוברת תנועת הימין "אם תרצו" והשר עמיחי שיקלי, וכעת מנחה בערוץ 14. בעבר הייתה בת זוגו של אבנר נתניהו.
אורי ונוי הורים לבן ומתגוררים בירושלים.
אורי אשר (נולד ב-11 בדצמבר 1946) הוא מדען מחשב ומתמטיקאי יישומי ישראלי-קנדי, חבר החברה המלכותית של קנדה.
אשר נולד לזוג הורים מהגרים מפולין אשר הגיעו לפלשתינה בשנות ה-30 המוקדמות, למד בתיכון חדש בתל אביב ובשנת 1964 התגייס לצנחנים.
לאחר שחרורו השלים תואר ראשון ושני במתמטיקה שימושית באוניברסיטת תל אביב ומיד אחר כך המשיך לדוקטורט במדעי המחשב באוניברסיטת מינסוטה במינאפוליס, ארצות הברית.
בשנת 1976 הצטרף כחבר סגל לאוניברסיטת קולומביה הבריטית שבקנדה ובשנת 1986 הועלה לדרגת פרופסור מן המניין.
אשר הרבה לקיים מחקרים משותפים עם חוקרים בולטים במדעי המחשב ומתמטיקה יישומית מאוניברסיטת תל אביב ומכון ויצמן, לשם הגיע במסגרת שנת שבתון.
לאשר תרומה רבה למחקר המדעי באלגוריתמים שונים לפתרון בעיות בנושאי גרפיקה ממוחשבת, גאופיזיקה, עיבוד תמונה, רובוטיקה זרימה חישובית וכלכלה.
הישגיו המדעיים אפשרו אופטימיזציה של משוואות דיפרנציאליות חלקיות תחת אילוצים שונים, הפרעות המילטוניאניות, הסקת בעיות הפיכות ופיתוחים רבים נוספים.
ברבות השנים פרסם אשר עשרות מאמרים, 4 ספרים ויישומי מחשב רבים המממשים את פיתוחי התאוריה.
כיום מתגורר אשר עם אשתו בוונקובר, קנדה.
במהלך השנים זכה אשר במספר פרסים:
חבר החברה המלכותית של קנדה (2018)
עמית האגודה למתמטיקה שימושית (2010)
פרס CAIMS, האגודה הקנדית למתמטיקה שימושית (2010)
אורי אלחנני (נולד ב-1934) הוא אלוף-משנה (במילואים) בצה"ל שפיקד על סיירת אגוז ועל חטיבה.
אלחנני נולד וגדל בקיבוץ שפיים.
באוגוסט 1953 התגייס לצה"ל לחטיבת גולני.
עם סיום הקורס שב לחטיבה ושימש כמפקד מחלקה במבצע קדש.
לאחר מכן השתחרר מצה"ל, אולם שב לשירות קבע בשנת 1959 ושימש כמדריך בבית הספר לקצינים.
בשנת 1961 מונה לומפקד פלוגה בחטיבת גולני.
בשנים 1964–1966 שימש כמדריך בבית הספר לקצינים וכמדריך בקורס מפקדי פלוגות.
בשנת 1967 למד במכללה לפיקוד ומטה, מונה לסגן מפקד גדוד בגולני ולחם במלחמת ששת הימים.
באוגוסט 1968 מונה למפקד גדוד הסיור של פיקוד הצפון, סיירת אגוז, והוביל אותה למבצעים רבים בגבולות ירדן, סוריה ולבנון.
באוגוסט 1970 סיים את תפקידו ויצא מטעם צה"ל לשליחות באתיופיה ולאחר מכן מונה לסגן מפקד חטיבה.
במלחמת יום הכיפורים לחם בחזית הצפון במלחמת יום הכיפורים ולאחר מכן, בשנת 1974, מונה לסגן מפקד מרחב שלמה.
בשנת 1976 מונה למדריך במכללה לפיקוד ומטה ובשנת 1978 מונה למפקד חטיבה בפיקוד הצפון.
אלחנני הוא בעל תואר ראשון בהיסטוריה וסוציולוגיה מאוניברסיטת תל אביב.
אורי סטיין אוסקרסון (באיסלנדית: Orri Steinn Óskarsson; נולד ב-29 באוגוסט 2004 באיסלנד) הוא כדורגלן איסלנדי המשחק בעמדת החלוץ בריאל סוסיאדד מהלה ליגה ובנבחרת איסלנד.
אוסקרסון גדל במחלקת הנוער של גרוטה.
הוא ערך 15 הופעות בקבוצה הבוגרת של המועדון במסגרת ליגת המשנה האיסלנדית, בהן הבקיע ארבעה שערים.
ב-3 בספטמבר 2020 חתם אוסקרסון בפ.צ.
קופנהגן מליגת העל הדנית, והחל לשחק במחלקת הנוער של המועדון.
ב-22 במאי 2022 ערך אוסקרסון את הופעת הבכורה שלו בקבוצה הבוגרת של המועדון, בניצחון 3-0 על אולבורג בולדספילקלוב במסגרת ליגת העל הדנית לעונת .
זו הייתה הופעתו היחידה בעונה זו, בה זכתה פ.צ.
ב-25 באוקטובר 2022 ערך אוסקרסון את הופעת הבכורה שלו בליגת האלופות, בהפסד 3-0 לסביליה במסגרת שלב הבתים לעונת 2022/2023.
ב-31 בינואר 2023 הושאל אל סונאוסקה פובולד.
ב-2 באוגוסט 2023 כבש שלושער במדי קופנהגן במסגרת מוקדמות ליגת האלופות נגד פרייד'פליק האיסלנדית, אותה אימן אבא שלו, אוסקר תורוואלדסון.
ב-30 באוגוסט 2024 חתם בריאל סוסיאדד.
אורי בלופרב (נולד ב-14 באוקטובר 1995) הוא שחקן טלוויזיה, קולנוע ותיאטרון ישראלי.
נולד בתל אביב לדורין וגיורא בלופרב.
למד בבית הספר לאמנויות תל אביב ובבית ספר תלמה ילין.
בן זוגה של השחקנית נעמי הררי
החל את הקריירה שלו בשנת 2014, כשהשתתף בעונה הרביעית והחמישית של סדרת הנוער "גאליס".
שיחק בסדרת הנוער "מועדון החנונים" כתפקיד ראשי בתפקיד צחי, עד סיום הסדרה בשנת 2016.
בשנת 2016 שיחק בתפקיד ראשי בתור דולב, בעונה השנייה של סדרת הנוער "נעלמים".
בשנת 2018 שיחק את אוריאל בתור המלאך השומר של יניב, בסדרה "המלאך השומר שלי".
בשנת 2021 השתתף בסדרה "פלמ"ח" בתור מאיר.
שיחק בעונה הראשונה והשנייה של הסדרה "הבאר" בתור רועי סורקין, ושיחק בסדרת הנוער "בלוגה בלוז" בתור גב גבר.
בשנת 2022 שיחק בסדרת הטלוויזיה "ריקוד האש" בתור שלום.
בשנת 2023 שיחק בסרט ובסדרת הדרמה "המזח" בתור סג"ם רמי דורון.
בשנת 2017 שיחק בסרט הקומדיה "מועדון החנונים: הסרט", המבוסס על הסדרה המקורית, מועדון החנונים.
בשנת 2019 שיחק בסרט הקולנוע "הרפתקה בשחקים" בתור צביקה טוכסמן.
בשנת 2022 שיחק בסרט הקומדי רומנטי "מתחתנת".
בשנת 2024 שיחק בסרט "פינק ליידי" בתפקיד לייזר.
שיחק בהצגות דרמות שונות כמו "מינוטאור", "צומת וולקן", "אחד משלנו", "לא מכניסה את זה הביתה", "מכניס, אבל עד כאן!", "בכורה" ועוד.
משחק בתפקיד מרכזי במחזה שורה: מלאכת זיהוי חיים מאת רועי יוסף.
שיחק בתפקיד ראשי בהצגה "כולם היו בניי" בתיאטרון באר שבע.
בשנת 2025 משחק בהצגה האמת בתיאטרון באר שבע ובבימויו של מולי שולמן.
בשנת 2025 משחק בתיאטרון "הבימה" בהצגה "חתונה מאוחרת" על פי סרטו של דובר קוסאשווילי בתפקיד זאזא.
+ סדרות שנה שם הסדרה דמות הערות 2014 גאליס דניאל עונות 4–5מועדון החנוניםצחי 2016 נעלמים דולב עונה 2, תפקיד ראשי 2018 המלאך השומר שלי אוריאל rowspan="7" 2021 פלמ"ח מאיר הבאר רועי סולקין בלוגה בלוז גב גבר 2022 ריקוד האש שלום 2023 המזח רמי דורון 2026 טהרן
+ קולנוע שנה סרט דמות 2017 מועדון החנונים: הסרט צחי 2019 הרפתקה בשחקים צביקה טוכסמן 2024 פינק ליידי לייזר 2022 מתחתנת
+ שנה פרס קטגוריה סדרה/סרט מועמדות 2022 פרסי האקדמיה לטלוויזיה שחקן משנה בסדרת דרמה ריקוד האש
אורי אלגום (29 ביולי 1933 – 25 באוגוסט 2018) היה קצין צה"ל בדרגת אלוף-משנה אשר שימש ראש המחלקה להיסטוריה וכמפקד הפנימייה הצבאית לפיקוד בחיפה.
לאחר שחרורו מצה"ל שימש ראש היחידה להיסטוריה במשרד הביטחון, מנהל ארכיון צה"ל ומערכת הביטחון וכיושב ראש האיגוד הישראלי לארכיונאות ולמידע.
אלגום נולד ב-29 ביולי 1933 בתל אביב.
התגייס לנח"ל ועבר לחטיבת גולני, ושימש בתפקידים פיקודיים שונים, בהם מפקד פלוגה וקצין החינוך של בה"ד 1. בשנת 1966 סיים קורס להיסטוריה צבאית באוניברסיטת תל אביב במסגרת שירותו הצבאי.
במלחמת ששת הימים שימש כסמג"ד בחזית הירדנית.
בשנת 1970 סיים תואר ראשון בפקולטה למדעי הרוח ע"ש לסטר וסאלי אנטין.
באותה שנה מונה למפקד הפנימייה הצבאית לפיקוד בחיפה.
שימש בתפקיד זה עד יולי 1973. במלחמת יום הכיפורים שימש מפקד גדוד מילואים בחטיבת הנגב.
בשנת 1975 מונה למפקד המחלקה להיסטוריה.
במסגרת תפקיד זה עסק בניהול חקר מלחמת יום הכיפורים, וכן בתיעוד מבצע ליטני ופעולות אחרות.
בשנת 1981 מונה נסים סלומון להחליפו בתפקיד, אולם המינוי בוטל לאחר שסלומון נכנס לתפקיד ואלגום שב לשמש כראש המחלקה עד שנת 1983. לאחר שלא מונה לתפקיד קצין חינוך ראשי סיים את שירותו הצבאי.
עם שחרורו מצה"ל החל לשמש כראש היחידה להיסטוריה במשרד הביטחון, ולאחר שנתיים וחצי מונה למנהל ארכיון צה"ל ומערכת הביטחון.
בתחילת ינואר 1999 החל לשמש כיושב ראש האיגוד הישראלי לארכיונאות ולמידע, וביולי אותה שנה פרישה לגמלאות.
אלגום שימש כיושב ראש האיגוד הישראלי לארכיונאות ולמידע עד שנת 2006.
אלגום היה נשוי לנעמי, ולשניים בן ושתי בנות.
אלגום נפטר ב-28 באוגוסט 2018, ותרם את גופתו למדע.
אורי אוריין (נולד ב-22 בינואר 1984) הוא שחקן ותסריטאי ישראלי.
בשנים 1999–2002 למד משחק בתיכון בתלמה ילין.
בשנים 2006–2009 למד משחק בסטודיו למשחק ניסן נתיב בתל אביב.
בשנים 2009–2011 למד בבית הספר לכתיבת דרמה.
בשנת 2005 גילם את דמותו של ערן בסרט "ילדים טובים".
בשנת 2009 גילם את אליהו בסרט "הזמן שנותר".
בשנת 2010 הופיע בסדרת הטלוויזיה "השועלים" ב-yes.
באותה השנה כיכב בסדרת הילדים הקומית "מה בכריש?" ששודרה בערוץ הילדים שיחק את דוד הקלידן של צוות הבידור של ספינת הנופש "מה בכריש?", נכה, חנון בסתר, אף על פי שעל פני השטח מנסה להראות מגניב.
בשנת 2012 השתתף בתפקיד קטן מאוד גילם עובד של שומרי הסוד בסדרת הטלוויזיה "גאליס" ששודרה בערוץ הילדים.
בשנת 2013 הופיע בסדרת הילדים של ערוץ הופ!
"מר עגבנייה" בתפקיד גל בלי מזל.
בשנת 2017 שיחק בסדרת הילדים "שי ורועי בצוללת" בתפקיד כוכב ים.
באותה השנה גם השתתף בסרט "אנתרקס" בתור ד"ר דותן.
בשנת 2018 התארח בעונה הראשונה של הסדרה הקומית של הטלוויזיה החינוכית "קופה ראשית" בתור לקוח.
בשנת 2020 שיחק בסדרת הטלוויזיה "ילדי בית העץ" ששודרה בכאן חינוכית שיחק בתפקיד פאקיטו מנדולינה.
בשנת 2022 התארח בעונה הרביעית של הסדרה הקומית של קשת 12 "צומת מילר" גילם את בן אל, בחור דתי, בן זוגה של רותם (עדי חבשוש) בהמשך הם נפרדים.
בשנת 2024 גילם את עודד בסרט "מזל חתולה".
באותה השנה גם שיחק בסדרת הילדים של כאן חינוכית "שקשוקה" גילם את מיצי.
בין היתר השתתף גם בסדרות והסרטים: "כדברא", "כראמל", "רון", "נוקאאוט", "אינשאללה", ו"הזמן שנותר".
אוריין השתתף גם בפרסומות של: "קפה קפה", "דיינרס", "מפעל הפיס", "בנק לאומי", "כלל ביטוח".
בתיאטרון חיפה: "מסע הדוד מקס".
בתיאטרון אורנה פורת: "שקשוקה ושוד הלימונים", "אדיסון", "הקסם של אורנה", "הרפתקה בחולות".
בתיאטרון הקיבוץ: "ילדת הקשת בענן", "אחד מהחבר'ה", "מקובלים", "ההבטחה", "תמונה משפחתית".
בתיאטרון ארצי לילדים ולנוער: "המצחיקה עם העגילים", "ליפול ברשת".
בתיאטרון השעה: "החטיפה מן המנזר", "ביקור מולדת", "מול כולם", "אחרי החגים".
בעבר אוריין שימש כעורך תוכן של תוכנית הילדים "האולימפיאדה של הופ!", וגם כתב את השיר של תוכנית הילדים "הילי".
זכה בפרס שחקן המשנה (2017), פרס השחקן הראשי (2021) ופרס הצגת השנה על המחזה "מול כולם" בטקס פרס הבמה לילדים ולנוער (2019), פרס תסריט וסדרת נוער על "ילדי בית העץ" (שותף לכתיבה בשנים 2020–2021), פרס סדרת התעודה לילדים "להציל את חיות הבר" (2023).
כיום משמש כבוחן בבחינות לתיאטרון צה"ל, לקטור בתיאטרונים הבימה והקאמרי וחבר במדור הפרינג' של משרד התרבות.
פרדיננד-אורי אפשטיין Eppstein; 3 בפברואר 1925, – 11 בפברואר 2025) היה מוזיקולוג, מבקר מוזיקה ופרופסור למוזיקה ולתרבות יפן, חבר מסדר השמש העולה.
אפשטיין נולד לאירווין אפשטיין ולהרטה קאהן ב זארבריקן, גרמניה.
הוא עלה לארץ ישראל בשנת 1935 וגר עם הוריו בחיפה ולאחר מכן בתל אביב.
הוא סיים את לימודיו בבית הספר התיכון בשנת 1943 ושירת כנוטר במשטרת היישובים העבריים.
ב-1945 התחיל את לימודיו ב.
במלחמת העצמאות גויס אפשטיין ל והתמחה בתפקיד קשר.
הוא לחם בחזית ירושלים והשתתף בניסיון פריצה לעיר העתיקה במאי 1948. אחיו הצעיר נפל במלחמת העצמאות.
ב-1949 עבד אפשטיין כעורך תסכיתים ברדיו וכעורך פרסומים בסוכנות היהודית.
הוא קיבל מלגה ללימודי תרבות יפן מטעם ממשלת יפן, הגיע ליפן ב-1958 ולמד מוזיקה יפנית באוניברסיטת טוקיו לאומנויות.
הוא הרצה בחוג להוראת עברית שהקים אחיו של קיסר יפן, מיקסה (Takahito, Prince Mikasa) , שגם השתתף בשיעורים כתלמיד.
בשנת 1963 חזר אפשטיין לישראל ועבד באוניברסיטה העברית בעריכת פרסומים ובמחלקת המוזיקה.
ב-1972 החל להרצות באוניברסיטת תל אביב (שם הרצה עד 1977) וב.
את הדוקטורט השלים באוניברסיטת תל אביב ב-1984 בנושא "תחילתה של מוזיקה מערבית ביפן בתקופת מייג'י." הדוקטורט שלו ראה אור בהוצאת אוניברסיטת תל אביב.
אפשטיין היה מרצה אורח באוניברסיטת קופנהגן (1981), אוניברסיטת לונד בשוודיה (1986) ואוניברסיטת טוקיו (1998).
אפשטיין היה מבקר המוזיקה של הג'רוזלם פוסט משנות השמונים עד 2022.
יו"ר החברה לידידות ישראל-יפן, ירושלים, 2001.
חבר האגודה האירופית ללימודי יפן.
פרס הוועדה הבין-דתית הישראלית, 1980.
חבר מסדר השמש העולה, תואר שהעניק לו קיסר יפן, 1989.
ב-1965 נישא לקיקוא איגוצ'י (Kikue Iguchi, נפטרה ב-2019), אותה הכיר בעת לימודיו ביפן, ונולדו להם שני בנים, יצחק ובנימין נתן, כיום (2025) מנכ"ל רדקום.
מחקרו עסק בהכנסת המוזיקה המערבית למערכת החינוך של יפן.
המחקר חשף את קיומן של נטיות סותרות בתקופת מייג'י המוקדמת והמאוחרת.
התקבלות ערכי תרבות מערביים אחרים ביפן, כגון פילוסופיה, אמנויות, מדעי הטבע ואחרים, נחקרה בהרחבה, ומחקרו של אפשטיין תרם בנושא שלא נחקר עד אז.
הערך על מוזיקה יפנית, האנציקלופדיה הישראלית הכללית, ירושלים, כתר, 1987.
"שירת מענה בפולחנים דתיים יפנים", תצליל י"ג, חיפה, הוצאת המוזיאון והספרייה למוזיקה, 1973, ע' 129–132.
"לאומנות למתחילים: שירי בתי-ספר יפנים והמלחמה", בתוך רותם קובנר (עורך), המערכה הנשכחת: מלחמת רוסיה-יפן ומורשתה, תל אביב, מערכות, 2005. ע' 459–475.
"חינוך מוזיקלי ביפן", בתוך החינוך המוזיקלי ט', ירושלים, משרד החינוך והתרבות, המזכירות הפדגוגית, 1966, ע' 26–30.
סיכום ועידת קיוטו ללימודי יפן, 1996 (מחבר שותף).
טורי ביקורת מוזיקה קלאסית בג'רוזלם פוסט משנת 1995 ועד שנת 2022.
עורך עיתון יומי בשפה העברית בשם "זמנים" בהוצאת ארגון יוצאי מרכז אירופה, עיתון שיצא באופן סדיר עד 1955 ואחרי תקופה בה הופיע באופן לא סדיר - נסגר.
עורך מוזיקלי ברשת א' בשנות השישים.
מחזה הקבוקי "קנג'ינצ'ו" - תרגום מיפנית לעברית.
המחזה ראה אור בכתב העת במה בשנת 1993.
ביקורת על התרנגולים (עם מיכאל אייזנשטדט) ב"ג'רוזלם פוסט".
אורי אפשטיין (נולד ב-13 בדצמבר 1970) הוא ראש המועצה האזורית שער הנגב.
נולד לעמוס ובלהה וגדל בכפר עזה.
בכיתה א' למד בכפר עזה.
ביסודי, חטיבת ביניים ותיכון בבית חינוך שער הנגב.
עם סיום לימודיו התיכוניים יצא לשנת שירות בתנועת הנוער העובד והלומד בכפר סבא.
בשנת 1990 התגייס לצה"ל ושירת בחטיבת גולני, שם מילא מגוון תפקידים, בהם מד"כ בקורס קצינים וסמ"פ.
לאחר מכן עבר למערך המ"מ באגף המודיעין (אמ"ן), שם שירת כמפקד פלוגה (מ"פ), קצין קשר ביחידה מבצעית, מפקד פלגת (מפל"ג) ביחידה, מפקד יחידה (2002–2005), וראש ענף מבצעים בחטיבת ההפעלה (2007–2010).
בין השנים 2010–2012 שימש עוזר אישי לראש אגף המבצעים במטה הכללי, וכן כראש מטה האגף.
בשנת 2015 שוחרר מצה"ל לאחר 25 שנות שירות.
לאחר שחרורו מהצבא התמודד על תפקיד מזכיר קיבוץ כפר עזה ונבחר.
הוא כיהן בתפקיד עד לשנת 2018.
בנוסף הקים את חברת Epsteins LTD המספקת שירותי ניהול וייעוץ, של תחומי התקשורת וה-security במסגרתה סיפק שירותים וניהל פרויקטים עבור משרד הביטחון.
בשנים 2018–2020 שימש כיו"ר ועד אגודת מתיישבי כפר עזה.
משנת 2021 ועד סוף שנת 2024 כיהן כמנהל העסקי של הקיבוץ.
אפשטיין משמש כיו"ר דירקטוריון חברת סינקופה בע"מ ויו"ר דירקטוריון שכ"ם שותפות גידולי שדה ומטעים של קיבוצים כפר עזה ומפלסים.
כדירקטור בחברת כפרית תעשיות וכחבר מועצת המנהלים רפת ר"ן 2000. כן שימש כדירקטור חיצוני בחברת עלוטק.
באוגוסט 2024 לקראת הבחירות לרשויות המקומיות בעוטף עזה שנדחו בשנה עקב המלחמה, הודיע שיתמודד לראשות המועצה האזורית שער הנגב.
ב-19 בנובמבר 2024 התמודד בבחירות לראשות המועצה מול מ"מ ראש המועצה יוסי קרן ונירה שפק.
בסיבוב הראשון זכה ב-39.86% מקולות הבוחרים כשחסרו לו 6 קולות כדי לעבור את ה-40% ולנצח בסיבוב ראשון.
העפיל לסיבוב שני מול יוסי קרן שזכה ב-33.26% מהקולות.
בסיבוב השני, שהתקיים ב-3 בדצמבר 2024, זכה ב-53.12% מהקולות, גבר על יוסי קרן שזכה ב-46.88%, ונבחר לראשות המועצה.
הוא בעל תואר ראשון במדעי המדינה מאוניברסיטת בן-גוריון ותואר שני במנהל עסקים מאוניברסיטת בר-אילן.
אפשטיין נשוי לאיילת ואב לשלושה.
בנו נטע, נהרג ב-7 באוקטובר 2023 בעת שקפץ על רימון במגורי הצעירים כדי להציל את ארוסתו אירן שביט.
אימו בלהה, גיסו אופיר ליבשטיין שכיהן כראש המועצה, אחיינו ניצן ליבשטיין וגיסו אורי רוסו נרצחו בטבח שבעה באוקטובר.
אורי אלון (נולד ב-24 בנובמבר 1970) הוא מנהל ואיש עסקים ישראלי, יושב ראש פעיל של דירקטוריון בנק לאומי.
טרם מינויו כיו"ר בנק לאומי, שימש כמשנה למנכ"ל קבוצת ישראכרט, מנכ"ל ושותף - קבוצת גוליבר תיירות, סמנכ"ל חטיבת לקוחות ביטוח ישיר וסמנכ"ל שיווק מכירות וקשרי לקוחות ערוצי זהב (HOT).
כיהן כדירקטור של חברות בענפים שונים (בנק לאומי, עדיקה מקבוצת גולף ומהדרין).
אורי אלון נולד לגד אלון (1938–1987), שכיהן כנשיא מכללת שנקר ולליאורה אלון, שהייתה סגנית מנהלת לשכת הדרכה במשרד החינוך.
בשנים 1988–1991 שירת בצה"ל כלוחם וחובש מחלקתי בגדוד 946. במילואים שירת כחובש מוטס ביחידת הפינוי והחילוץ 669. קיבל אות חייל מצטיין של מערך הרפואה של חיל האוויר.
בשנים 1993–1996 למד וקיבל תואר ראשון במדע המדינה באוניברסיטת תל אביב.
בשנים 1997–1999 קיבל תואר שני במנהל עסקים, בהצטיינות, התמחות במימון ושיווק, באוניברסיטת בן-גוריון בנגב.
בשנת 2018 סיים קורס דירקטורים במרכז הבינתחומי הרצליה.
בשנת 1999 מונה לסמנכ"ל מכירות וקשרי לקוחות בערוצי זהב וב-2001 כסמנכ"ל שיווק מכירות וקשרי לקוחות ערוצי זהב.
בשנת 2004 מונה לסמנכ"ל חטיבת לקוחות ביטוח ישיר.
בשנת 2008 מונה למנכ"ל גוליבר תיירות וב-2013 למנכ"ל ושותף - קבוצת גוליבר.
בשנת 2016 מונה אלון ל-4 שנים לדירקטור בלתי תלוי בחברת מהדרין, ושימש בוועדת הביקורת ובוועדת מאזן ותגמול של החברה.
בשנת 2019 מונה לחבר הנהלה בחברת ישראכרט וכמשנה למנכ"ל ישראכרט.
הוא פרש בשנת 2022, ומונה כדירקטור חיצוני בחברת עדיקה מקבוצת גולף, וכיהן בה כיו"ר ועדת מאזן ותגמול וכחבר ועדת ביקורת.
מדצמבר 2022 ועד סוף 2024 שימש גם כמנכ"ל הסטרטאפ בתחום הביטוח של אייל לפידות.
החל משנת 2022 אלון הוא חבר בנבחרת הדירקטורים של רשות החברות הממשלתיות, בעל מומחיות ניהולית ופיננסית.
בשנת 2023 מונה אלון כדירקטור בבנק לאומי ושימש בוועדות שונות (ועדת אשראי, טכנולוגיה, נוהל ומשאבים).
הוא נבחר כיו"ר דירקטוריון בנק לאומי בסוף נובמבר 2024.
אלון נשוי לליאת, אדריכלית פנים וציירת.
הם מתגוררים בתל אביב, ולהם שלושה ילדים.
אלון משמש כמנטור בעמותת הבוגרים של יחידת יהל"ם.
אורי ארנון (נולד ב-8 ביוני 2001) הוא אתלט ישראלי, אלוף ישראל (2022) בקפיצה משולשת.
ארנון מתאמן באגודת אתלטי הנגב.
גדל ומתגורר עד היום במדרשת בן-גוריון.
באליפות ישראל שנערכה ביולי זכה במדליית ארד בקפיצה משולשת בתוצאה של 14.19 מטר, אחרי תום יעקובוב (16.14 מטר) ועלאי פורמן (14.77 מטר).
בנוסף, סיים במקום שישי בקפיצה לרוחק בתוצאה של 6.72 מטר.
באליפות ישראל שנערכה ביולי סיים במקום רביעי בקפיצה משולשת בתוצאה של 14.31 מטר, ובמקום שביעי בקפיצה לרוחק בתוצאה של 6.81 מטר.
באליפות ישראל שנערכה ביוני זכה במדליית כסף בקפיצה משולשת בתוצאה של 14.85 מטר, אחרי טל וייזבורד (14.97 מטר) ולפני גיא מרגלית (14.76 מטר).
באליפות ישראל שנערכה ביוני זכה במדליית זהב בקפיצה משולשת בתוצאה של 15.09 מטר, לפני טל וייזבורד (15.02 מטר) וגיא מרגלית (14.74 מטר).
בנוסף, סיים במקום שמיני בקפיצה לרוחק בתוצאה של 6.76 מטר.
באליפות ישראל שנערכה ביולי סיים במקום שישי בקפיצה משולשת בתוצאה של 14.28 מטר.
באליפות ישראל שנערכה ביוני סיים במקום רביעי בקפיצה משולשת בתוצאה של 14.38 מטר.
אורי ארבל (אלג'ם) (10 במאי 1938 – 24 באוקטובר 1973) היה קצין בדרגת רב-סרן אשר נפל במלחמת יום הכיפורים, על לחימתו הוענק לו צל"ש הרמטכ"ל.
ארבל נולד לפרלה-וידה ועזרא בסופיה בולגריה, ברוב תקופת מלחמת העולם השנייה הוא ומשפחתו התגוררו בכפר בבולגריה.
לאחר המלחמה, בשנת 1949 עלו לישראל.
עם עלייתם ארצה שוכנו במחנה עולים בפרדס חנה.
אביו נפטר בילדותו והוא למד בבית ספר יסודי במשמר הירדן, את לימודי התיכון עשה במשמר העמק.
ב-1956 התגייס ארבל לצנחנים ולקח חלק במבצע קדש.
לאחר סיום קורס קצינים שירת כמפקד מחלקה בגדוד צנחנים, עם סיום שירותו הסדיר שוחרר בדרגת סגן.
לאחר השירות יצא לשנת עזרה בכרמיה.
לאחר מכן חזר לשירות קבע ושובץ לתפקיד מפקד היאחזות כרם שלום ומפקד פלוגת נח"ל.
בשנת 1963 התחתן עם לאה וטס עמה למשלחת צבאית לבוליביה, שם שימש כמדריך חקלאי במשך שנתיים.
עם חזרתו ארצה סיים ארבל את שירות הקבע ושובץ כמפקד פלוגת צנחנים במילואים.
בשנת 1969 מונה למזכיר קיבוץ משמר העמק.
עם פרוץ מלחמת יום הכיפורים גויס ארבל ונלחם בגזרה הדרומית של תעלת סואץ.
ב-24 באוקטובר 1973 השתתף ארבל בלחימה על העיר סואץ וניסה לחלץ צוות טנק שנפגע, במסגרת ניסיון החילוץ נפצע ארבל ונהרג.
על מעשה זה הוענק לו בספטמבר 1975 צל"ש הרמטכ"ל:
ארבל הובא למנוחות בבית העלמין של קיבוץ משמר העמק.
אורי אלבי הוא שחקן ישראלי המתגורר בלונדון.
אלבי הוא בוגר מגמת תיאטרון בתיכון "תלמה ילין" לאומנויות, ותואר ראשון במשחק מבית הספר גילדהול למוזיקה ודרמה בלונדון (2019).
ב-2023 שיחק את תפקידו של יאיר שטרן בסרט הבינלאומי "שושנה" של הבמאי .
הסרט הוקרן בפסטיבל הסרטים בטורונטו.
ב-2024 גילם את אשי בעונה השנייה של הסדרה "הטבח".
ב-2025 שיחק את תפקידו של בורעך (ברוך) סלונים בחור ישיבה וחבר של יוייליש העובד כעורך בעיתון החרדי המקומי בסדרה "קוגל", סדרת הבת של הסדרה "שטיסל"..
עוד באותה שנה גילם את יואב בן צרויה בסדרת הטלוויזיה של פריים וידאו "בית דוד", את תשרי (טיש) ביטון בעונה השנייה של הסדרה "מותק בול באמצע" וכן שיחק בתפקיד ראשי יחד עם משי קליינשטיין כשמואל בן דוד, בחור חרדי בסרט של אסתי שושן "חשבונות שמיים".
שנהסרטתפקידהערות2023שושנהאברהם שטרן2025חשבונות שמייםשמואל בן דוד
+שנהסרטתפקידהערות2023כוונות טובותגיא2024הטבחאשיעונה 22025מותק בול באמצעתשרי (טיש) ביטוןעונה 2קוגלבורעך (ברוך) סלונים8 פרקיםבית דודיואב בן צרויה15 פרקים
אוּרי גבריאל (נולד ב-3 באפריל 1955) הוא שחקן ומדבב ישראלי, מהדמויות הבולטות בקולנוע הישראלי.
זוכה פרס אופיר לשחקן הראשי הטוב ביותר לשנת 2005.
אורי גבריאל נולד במעברת מגדיאל (כיום שכונה בהוד השרון) לברטה (לשעבר פהימה) וגבריאל שעלו מעיראק.
אביו עלה ב-1951 ואילו אמו מעט לפני כן, בעלייה הבלתי לגאלית.
כשהיה גבריאל בן חמש, עברה המשפחה ליפו, ובגיל 12 עקרה מיפו לשכונת תל גיבורים בחולון וממנה לשכונת פרדס כץ שבבני ברק.
מגיל 17 שיחק גבריאל בתיאטרון שכונתי שהקים יוסי אלפי.
גבריאל עדיין מתגורר בשכונה זו.
המעברים התכופים מעיר לעיר לא היו קלים לגבריאל והוא נשאר כיתה ולבסוף שובץ בכיתת טעוני טיפוח בבית הספר היסודי ומשם לבית ספר תיכון מקצועי, בו למד חַרַטוּת.
מבית ספר זה נפלט גבריאל לאחר שנה וחצי ועבד בעבודות מזדמנות.
לאחר שרות צבאי קצר, ממנו שוחרר בשל חוסר התאמה, המשיך גבריאל לעבוד כשחקן.
בהמשך למד משחק ותיאטרון בסטודיו למשחק ניסן נתיב בין השנים 1977–1979.
פרסומו של גבריאל בא משני תפקידים: התפקיד הראשי הראשון שלו בטלוויזיה, בפרק אחד מהסדרה "גם אנו שופטים" (1975), והתפקיד הראשי הראשון שלו בקולנוע, בסרט "מתחת לאף" (1982).
על משחקו בסרט "מתחת לאף" זכה בפרס שחקן השנה בפסטיבל הסרטים הבינלאומי חיפה.
על תפקידו ב"גם אנו שופטים" אמר:
בבחירות לכנסת התשע עשרה, בשנת 2013, קריין את תעמולת הבחירות של מפלגת קדימה, שהתמקדה בראש המפלגה שאול מופז, תוך שימוש בסלוגן "מי אתם שתדרכו על שאול מופז".
ההצגה "החצי השני" בתיאטרון השכונתי של פרדס כץ שרצה במשך שנתיים הייתה ניסיונו הראשון במשחק.
השתתף במספר הצגות, בהן: בתיאטרון בית ליסין שיחק בהצגות: "המלך", "מים קדושים"; בתיאטרון הרצליה בהצגה "כוונות טובות"; ב בהצגה "הרב קמע"; בתיאטרון חיפה בהצגה "חצוצרה בואדי", ובהפקות לילדים ולנוער: "בן המלך והעני", "גוליבר", ו"עלי בבא וארבעים השודדים".
בשנת 1981 הופיע עם משה איבגי בהצגה לשניים בשם "ביער ביער", בפסטיבל עכו לתיאטרון אחר.
בהצגה זו מגלמים השניים עצירים החשודים ברצח המקיימים דיאלוג ביניהם, וחושפים את עברם בשכונת מצוקה ואת חוסר יכולתם להשתלב בחברה.
בשנת 1987 שיחק שוב לצד משה איבגי בהצגה "עלילות מכס, מוריס ובלה, מורדוך הערבי וזבשיק הסוס".
בשנת 2005 שיחק בהצגה "נתניה" מאת שמואל הספרי.
ב-1974 שיחק בתפקיד אורח באחד מפרקי הסדרה "הילדים משכונת חיים", שם גילם טכנאי טלוויזיה שבטעות נחשד כגנב.
ב-1975 הופיע בתפקיד ראשי בפרק בשם "טרנזיסטור" בסדרה "גם אנו שופטים".
הפרק שודר בשידורים חוזרים רבים.
בפרק גבריאל גילם נער משכונת מצוקה המנסה להתנתק מהסביבה העבריינית שמסביבו וללמוד חשמלאות בבית ספר תיכון מקצועי.
לפרויקט הגמר שלו הוא בונה מקלט טרנזיסטור.
הצלחתו בלימודים מעוררת את קנאת חבריו העבריינים והם שוברים את מקלט הרדיו.
לאחר שחבריו הכשילו אותו בלימודיו הוא אורב להם עם מוט ברזל, פוצע אותם קשות ונעצר על ידי המשטרה.
באותה השנה גם שיחק בסדרת הטלוויזיה "כל השכונה במה".
ב-1984 שיחק תפקיד אורח בסיטקום הטלוויזיה "קרובים קרובים", שם גילם שוטר.
ב-1989 שיחק תפקיד אורח בסדרת הטלוויזיה לילדים "הצצקנים".
ב-1990 שיחק תפקיד אורח בתוכנית הבידור העולם הערב ובה גילם חוקר משטרה
ב-1997 השתתף בסרט הטלוויזיה של דורון צברי "הבחור של שולי" לצד אריה אליאס ודני שטג, וגילם את דמותו של סלומון "הגדול" בסדרה "תמונות יפואיות" לצד אורנה בנאי.
ב-1998 שיחק דמות משנית בסדרה "אנס הבושם".
ב-1999 גילם את הרב ברוך לוי, אביו של קובי (סמי הורי) בשני פרקים בסדרת הטלוויזיה "פלורנטין".
בשנים 1999–2002 גילם את אביו של דודי (גיא אריאלי) בסדרת הטלוויזיה "החבר'ה הטובים".
ב-2001 גילם את איציק בסרט הישראלי בר מצווה, אשר שודר בערוץ 2.
ב-2003 התארח בסדרת הדרמה של ערוץ 2 "טיפול נמרץ" גילם את מאיר אטיאס.
ב-2005 גילם את אליאס יפרח בסרט הטלוויזיה של דוד דרעי "חתה יסבח סבח" שזכה ב"פרס הדרמה המקורית הטובה ביותר" בפרס האקדמיה לטלוויזיה.
כמו כן על משחקו בסרט זה היה מועמד גבריאל לפרס "השחקן הטוב ביותר בדרמה מקורית".
באותה שנה גילם את סמי שאקי בסדרת הטלוויזיה של חיים בוזגלו "כתב פלילי" לצד ליאור מילר, וגילם את יוסי לוי בטלנובלה של HOT שביים שי קפון "טלנובלה בע"מ".
ב-2006 השתתף בסדרת הטלוויזיה שיצרו רני בלייר וענת אסולין "פרשת השבוע", ושיחק תפקיד אורח בפרק הראשון של העונה הראשונה של הסדרה הקומית שיצר נאור ציון שנקראת "החברים של נאור" גילם את דמותו של מעלים הידידים המכונה "הינשוף" בפרק שנקרא "מעלים הידידים".
בשנים 2006־2007 גילם את מאיר ("מריומה") בסדרת הטלוויזיה "אגדת דשא" לצד דניאלה וירצר.
בשנים 2007–2014 גילם את דמותו של יגאל "הנאצי" מזרחי, האנטגוניסט הראשי בסדרת הפשע הטלוויזיונית המצליחה "הבורר", לצד חברו השחקן משה איבגי.
על הופעתו קיבל שבחים ביקורתיים רבים.
ב-2009 גילם את אליהו בסדרת הטלוויזיה שנוצרה על ידי שמוליק קלדרון ובוימה על ידי רני בלייר "תיבת נח", והשתתף בתפקיד אורח בסדרת הטלוויזיה של ערן ריקליס ואיתן ענר "שירות חדרים".
ב-2010 גילם בתפקיד משנה את ראובן אמויאל, אביו של מוטי (שלום מיכאלשווילי), מגיבורי הסדרה, ב"עספור" שנוצרה על ידי חנן סביון וגיא עמיר.
ב-2011 שב לגלם את דמותו של מעלים הידידים "הינשוף" בתפקיד אורח בעונה השלישית של הסדרה הקומית "החברים של נאור" בפרק שנקרא "המחזה מהפייסבוק".
ב-2013 גילם בתפקיד משנה את אבי דהרי, אביו של עמוס (בגילומו של אביב אלוש), בסדרת הדרמה קומית המצליחה "להיות איתה", שיצר וכתב אסי עזר.
ב-2015 גילם את גדעון אביטל, שר הביטחון, בסדרת המתח שזכתה להצלחה רבה הן בארץ והן בזירה הבין-לאומית – "פאודה".
בשנים 2017–2019 גילם את אייזיק בעונה השנייה והשלישית של הסדרה הקומית "השוטר הטוב".
ב-2018 השתתף בקומדיית המצבים "צומת מילר" בתפקיד עצמו.
ב-2019 גילם את אבא של יניב בסדרת הדרמה ההמשכית מונא המשודרת בערוץ כאן 11, שביים אורי סיון, כתבה מאיה הפנר ויצרה מירה עווד.
הסדרת החלה להיות משודרת ב-7 בינואר 2019. באותה השנה גם שיחק בעונה הראשונה של הסדרה הקומית של כאן 11 "שב"ס" גילם את מורדי, אסיר מבוגר שנתפס כקשוח ומשמש בורר בכלא, אך מדבר בסלנג של בן נוער ומתגלה כבעל גינונים הומוסקסואליים.
בשנים 2019–2021 שיחק בסדרה "מצולמים", פרודיה לתוכנית הדוקו-ריאליטי "מחוברים"
ב-2020 גילם את אביו של מוריס כהן בסדרה "תיק נעדר", אשר משודרת בכאן 11.
בשנים 2021–2023 את אביו של אלון, שוטר בגמלאות בסדרת הדרמת פשע "השוטרים" שביים רותם שמיר, וכתב יובל יפת, אשר גם יצרו את הסדרה.
הסדרה שודרה בערוץ קשת 12 במשך 2 עונות הסדרת החלה להיות משודרת מ-25 בינואר 2021 והסתיימה ב-7 באוגוסט 2023.
ב-2022 שב לגלם את אביו של עמוס דהרי (אביב אלוש) בעונה השלישית של "להיות איתה" אשר שודרה קשת 12.
באותה שנה באוקטובר שיחק גבריאל בסדרת הילדים "שלי הכובשת" המשודרת בכאן חינוכית לצד חנן סביון, טל פרידמן, גבי עמרני, שיפי אלוני ועוד.
גבריאל שיחק את שמואל צ'צ'ה רומנו.
ב-2023 תרם את קולו לסדרה "מדורות השבטים" ששודרה בכאן 11. שימש כקריין בכל חמשת הפרקים.
ב-2024 התארח בעונה החמישית של הסדרה הקומית של כאן 11 "קופה ראשית" גילם את אבא של כוכבה (קרן מור).
ב-2025 התחיל לקריין בסדרה "שודדי האוצר האבוד".
ב-1982 השתתף בסרטם של אורי ברבש וערן פרייס "גבי בן יקר" בתפקיד משני.
באותה שנה גילם את הפושע סמי בן טובים בסרטו של ינקול גולדווסר "מתחת לאף" לצד משה איבגי ומכרם ח'ורי.
על משחקו בסרט זכה בפרס שחקן השנה בפסטיבל הסרטים הבינלאומי חיפה.
באותה שנה השתתף בסרטו של יקי יושע "כביש ללא מוצא" לצד גילה אלמגור, חנה מרון ותיקי דיין.
ב-1983 השתתף בסרטו של יואל זילברג "קוני למל בקהיר".
ב-1984 כיכב בסרט "עדות מאונס".
ב-1985 השתתף בסרטו של ניסים דיין "גשר צר מאד".
ב-1990 גילם את ניסים לוי בסרטו של רוני ניניו "המחצבה" לצד חנה אזולאי-הספרי.
ב-1992 גילם את רושקו בסרטם של איילת מנחמי ונירית ירון "סיפורי תל אביב".
ב-1994 גילם את מוריס לצד משה איבגי בסרטו של ינקול גולדווסר "מקס ומוריס" המהווה מעין המשך ל"מתחת לאף".
ב-1995 גילם את אליהו בסרטו של שבי גביזון "חולה אהבה משיכון ג'".
ב-1996 שיחק לצד סער בדישי בסרטו של מיקי בהגן "צעירים לנצח" המספר על ארבעה צעירים שנהרגו בתאונה בכביש הערבה.
ב-2000 השתתף בסרט הסטודנטים "קרב תרנגולים" שהשתתף בפסטיבלים לקולנוע באוסטרליה ובארצות הברית.
באותה השנה שיחק בסרט "בר מצווה".
ב-2001 גילם את אהרון גברדין בסרטו של בני תורתי זוכה 5 פרסי אופיר "כיכר החלומות" לצד איילת זורר.
ב-2004 גילם את מאיר אהרון בסרטו של רפאל נג'ארי "אבנים" לצד אסי לוי, דני שטג ושרה אדלר; גילם את מוסא בסרטו של אריק לובצקי "בלאק ג'ק"; וגילם את שמעון בסרטו של ערן ריקליס "הכלה הסורית".
ב-2005 גילם את פרנקו בסרט זוכה חמישה פרסי אופיר של איל חלפון "איזה מקום נפלא" לצד אוולין קפלון ויוסי גרבר.
על משחקו בסרט זה זכה גבריאל בפרס אופיר לשחקן הטוב ביותר.
לאחר מכן השתתף סרט זה בפסטיבלים בירושלים, באירופה, ובארצות הברית וגבריאל זכה בפרסים נוספים על משחקו בפסטיבל קרלובי וארי בצ'כיה ובפסטיבל בוקרשט.
ב-2007 גילם את אברום בסרטו של ערן קולירין "ביקור התזמורת".
ב-2011 גילם את ג'קי בסרטו של אריק לובצקי "הפנטזיה הגדולה של סימיקו הקטן".
ב-2012 שיחק בתפקיד הראשי בסרטו של בני תורתי "הבלדה לאביב הבוכה".
הוא גילם את דמותו של יוסף טאווילה והיה מועמד על תפקידו זה לפרס אופיר לשחקן הטוב ביותר לשנת 2012.
ב-2013 גילם את מגדל היונים אבו אדואר בסרטו של נסים דיין "מפריח היונים", על פי ספרו של אלי עמיר.
בשנת 2014 שיחק בסרטו של עמוס גיתאי אנא ערביה.
בשנת 2016 שיחק בסרט שבוע ויום שזכה בפרס של פסטיבל קאן.
בשנת 2018 שיחק בסרט הקומי "הורדוס איילנד".
בשנת 2019 שיחק בסרט "הסוסיתא של הרצל".
בשנת 2021 שיחק בסרט "אל תחכי לי" את יוסי סאלם.
בשנת 2025 שיחק בסרטו של רועי אסף "מופע טוטאל".
באותה השנה שב לגלם את דמותו של סלומון הגדול בסרט "תמונות יפואיות" סרט המשך המבוסס על הסדרה.
ב-1983 השתתף בסרט בשם "חנה ק." שהיה הפקה צרפתית-ישראלית בבימויו של קוסטה גברס.
סרט זה היה מועמד לזכייה בפרסי סזאר (פרס האקדמיה הצרפתית לקולנוע, המקבילה הצרפתית לפרס האוסקר האמריקאי).
השתתף במותחן "השגריר" משנת 1984 שהופק על ידי חברת קנון גרופ וצולם בישראל.
ב-1986 עבר לארצות הברית והשתתף במספר סרטים אמריקאיים-ישראליים: בסרטו של סידני ג'יי פיורי "נשר הברזל"; בסרטו של מנחם גולן "מחץ הדלתא" לצד צ'אק נוריס; ובסרט הקולנוע האמריקאי "לגנוב את השמיים" לצד ששון גבאי, אתי אנקרי, גבי עמרני וחיים בנאי.
בשנים 1991–1993 שיחק בשבעה סרטים אמריקאיים נוספים: "השעה הנוחה ביותר" ו"הטיוח" (שניהם ב-1991), "המגן האנושי" לצד אלברט אילוז ו"מצמוץ העין" (שניהם ב-1992), "אמריקן סיבורג", "חום כלא" ו"טרור לילי" לצד יעקב בנאי (שלושתם ב-1993).
ב-1997 שיחק בסרט אמריקאי בשם "הבריחה" ובסרט ההמשך של "מחץ הדלתא" לצד זאב רווח.
ב-1998 השתתף בסרט הטלוויזיה האמריקאי "הבריחה מערב הסעודית" שהפיקה רשת הטלוויזיה האמריקאית "showtime".
ב-2007 שיחק בסרט אמריקאי בשם "הממלכה".
קופרודוקציה של תאגיד השידור BBC הבריטי ורשת HBO האמריקאית.
ב-2012 שיחק בסרט האמריקאי "עלייתו של האביר האפל".
באותה שנה גילם גם את דמות הנבל הראשי, סאבלה, בסרט "ביזנטיום".
ב-2012 השתתף בסרט "הפיגוע" בתפקיד חוקר השב"כ משה, של הבמאי הלבנוני זיאד דואיירי.
ב-2018 שיחק בסרט המקראי "מריה מגדלנה" את דמותו של פיליפוס הקדוש.
ב-2019 שיחק במיני-סדרה "אלי", בתפקיד דמותו של השייח' מאג'יד אל-ארד.
ב-2007 דיבב את ג'נגו בסרט זוכה פרס אוסקר לסרט המונפש הטוב ביותר "רטטוי".
ב-2008 דיבב את קרנצ'ר בלוק בסרט "ספיד רייסר".
ב-2021 דיבב את טוביה אושרי, אחד מראשי הפשע המאורגן בישראל וחלק מכנופיית הכרם, בסדרת האודיו "הכוורת" לתאגיד השידור "כאן 11".
ב-2007 שר, במסגרת המופע "טעם של פעם" שעלה בפסטיבל תרבות של שלום, שירים של המוזיקאי המצרי עבד אל חלים חאפז יחד עם תזמורת נצרת.
השתתף בשיר של עידן עמדי "לדפוק ת'ראש"
גבריאל גרוש ואב לשני ילדים.
גבריאל ידוע באהדתו הרבה לקבוצת הכדורגל הפועל פתח תקווה.
אורי בן-ארי (1 בפברואר 1925 – 15 בינואר 2009) היה תת-אלוף בצה"ל, מפקד גייסות השריון, דיפלומט וסופר ישראלי.
אורי בן-ארי נולד בשם היינץ בנר ברובע שנברג בברלין, גרמניה, במשפחה יהודית.
בהיותו בן שש התגרשו הוריו, וכעבור שנתיים נפטרה אמו.
בבחירות ב-12 בנובמבר 1933 החליט אביו להצביע נגד היטלר.
הבחירות לא היו חשאיות וכל מצביע שהכניס לקלפי פתק "כן" לאדולף היטלר, קיבל במקום סיכה עם המילה "כן".
כשיצא אביו ללא הסיכה הותקף על ידי אנשי פלוגות הסער.
כשניסה היינץ לעזור לאביו הוכה אף הוא מכות נמרצות.
בליל הבדולח התבונן ביחד עם אביו וראה כיצד בית הכנסת בו עלה לתורה, בית הכנסת בפאזאנן שטראסה, עולה באש וכיצד הנאצים שורפים את ספרי התורה.
זמן קצר לאחר מכן גורש מבית הספר בטקס פומבי משפיל.
בטקס עמדו כל התלמידים במסדר והמנהל ציווה עליו להתקדם ואז הכריז באוזני כל התלמידים: "היינץ בנר!
אתה בן הגזע היהודי אשר ביצע פשעים מחרידים כלפי האנושות וכלפי העם הגרמני!
בית הספר מקיא אותך משורותיו ואתה מגורש בזה מבית הספר!
צא משערנו והעלם מעינינו לעד.
במרס 1939 עלה לארץ ישראל בגפו במסגרת עליית הנוער והתחנך בקיבוץ עין גב.
אביו, יחד עם מרבית בני משפחתו, נספה בשואה.
אורי בן-ארי התגייס לפלמ"ח בשנת 1946. במהלך המערכה על ירושלים במלחמת העצמאות היה מפקד פלוגה א' בגדוד הרביעי של חטיבת הראל, הוא גדוד הפורצים.
בשיירת חולדה, בקרב נבי סמואל, בכיבוש קאלוניה, בקרב מנזר סן סימון, בכיבוש "המסרק" ובית מחסיר במבצע מכבי ובכיבוש הר ציון.
על לחימתו בקרבות על ירושלים זכה לכינוי "מלך המסתערים".
לאחר מכן מונה לסגן מפקד הגדוד השביעי של הפלמ"ח בחטיבת הנגב.
במסגרת זו השתתף בהתקפה הכושלת של הגדוד בתחילת מבצע יואב על עיראק אל-מנשייה.
בהתקפה השתתפו גם טנקים מסוג הוצ'קיס וקרומוול, בפיקודו של יצחק שדה.
זו הייתה הפעם הראשונה בה ראה טנקים בשדה הקרב, והוא התרשם מעוצמת האש ומן המהירות של כוח השריון, בהשוואה לחיל הרגלים.
בן-ארי השתתף גם במבצע חורב
ובמבצע עובדה ואף מונה למפקד הגדוד השביעי.
לאחר המלחמה היה מדריך בקורס מג"דים ומח"טים.
בשנת 1951 מונה לסגן מפקד חטיבה 7 וגילה חטיבה במצב ירוד מבחינת הצטיידות ורמת החיילים.
למרות הצלחתו בתמרונים בשנים 1951 ו-1952 לא הצליח לשכנע את המטכ"ל ואת ראש הממשלה דוד בן-גוריון בחשיבות השריון.
באוקטובר 1955 התמנה למפקד חטיבה 7. הוא המשיך בפיתוח תורת הלוחמה המשוריינת, אך עדיין לא הצליח לשכנע את הדרגים הגבוהים, ובעיקר את הרמטכ"ל משה דיין, כי השריון נועד להיות כוח מסתער ולא כוח שמטרתו סיוע לחי"ר.
אחת הסיבות לכך שדעתו לא נתקבלה הייתה שבניית כוח שריון דורשת משאבים כספיים גדולים שמדינת ישראל הענייה לא יכולה להרשות לעצמה.
ביולי 1956 הייתה התפתחות דרמטית.
צרפת, שהסתכסכה עם גמאל עבד אל נאצר בגלל תמיכתו במורדים
באלג'יריה, החליטה לספק לישראל עשרות טנקים מטיפוס סופר שרמן ו-AMX-13. בן-ארי התמנה למפקד מבצע פריקת הטנקים והתחמושת בנמל הקישון.
המבצע, שכונה "מבצע יונה", התנהל בסודיות ועבר בהצלחה.
כעת הייתה החטיבה מצוידת כהלכה.
באותו זמן התמנה חיים לסקוב כמפקד גייסות השריון.
לסקוב צידד בדעתו של בן-ארי בקשר להפעלת השריון, אך למרות זאת הרמטכ"ל עדיין התנגד לכך.
ההזדמנות להוכיח את תפיסתו הגיעה במבצע קדש בקרב סכר הרואיפה.
למרות התנגדות הרמטכ"ל, אישר אלוף פיקוד הדרום, אסף שמחוני, להכניס את חטיבה 7 לקרב כבר בתחילת המערכה.
החטיבה כבשה את מתחמי הצבא המצרי באום כתף ובאבו עגילה, תוך ביצוע מעקף דרך סכר הרואיפה ומעבר הדייקה, אל עורף האויב.
מבצע קדש הוכיח את תורת השריון כי הטנק הוא חוד החנית של ההתקפה בגלל מהירותו וכוח האש שלו, וכי יש לרכז את כוח השריון להתקפה ולא לפצל אותו ככוח סיוע לחי"ר.
ההצלחה במבצע קדש הביאה את בן-ארי למרומי התהילה.
זמן קצר לאחר המלחמה, ב-23 בדצמבר 1956, התמנה בן-ארי למפקד גייסות השריון ונראה היה שדרכו תוביל אותו לתפקיד הרמטכ"ל.
ואולם, תוך זמן קצר נאלץ בן-ארי לפרוש מצה"ל.
אחד מפקודיו שנשפט על גנבת שני שקי סוכר, טען שבן-ארי ידע על כך והעלים עין.
ראש הממשלה ושר הביטחון, דוד בן-גוריון, העמיד בפני בן-ארי את הברירה: לעמוד לדין או לפרוש מצה"ל.
לאחר פרישתו מצה"ל נמנה עם כוחות המילואים.
הוא שימש מנכ"ל בקונצרן כור ומנכ"ל הוצאת א.
מלחמת ששת הימים ויום הכיפורים
בתקופת ההמתנה לפני מלחמת ששת הימים ב-1967, מונה למפקד חטיבת הראל, שהייתה באותה עת חטיבה ממוכנת במילואים.
בן-ארי הוביל את החטיבה במהלך הקרב על ירושלים במלחמת ששת הימים; החטיבה הבקיעה ממבשרת ציון צפונה, ולאחר לילה של לחימה הצליחה לנתק את ירושלים המזרחית מצפון, ובכך להכריע את הקרב.
מאוחר יותר במלחמה כבשה החטיבה את רמאללה ואת יריחו.
ביומיים האחרונים של המלחמה עלתה החטיבה לרמת הגולן.
כל מהלך הלחימה של החטיבה התאפיין בתנופה רבה, ברוחו של בן-ארי.
במלחמת יום הכיפורים שרת כסגנו של אלוף פיקוד הדרום, שמואל גונן (גורודיש).
במהלך המלחמה הוענקה לו דרגת תת-אלוף.
דברים שאמר על תפקודו, המחזאי מוטי לרנר בריאיון עיתונאי: "לא ראיתי בימי חיי חיית מלחמה קרת רוח כזאת, שמתפקדת בלי להניד עפעף במצב קריטי.
לולא הוא, הפיקוד לא היה מתפקד".
לאחר המלחמה כיהן כמנהל חטיבת הכבישים ועבודות עפר
בסולל בונה, כקונסול ישראל בניו יורק, כמנכ"ל חברה בתחום אנרגיה חלופית ויחד עם אשתו היה בעלים של חברה להוצאה לאור בשם מילכה הוצאה לאור.
היה נשוי למִלְכָּה ואב לשבעה ילדים.
נפטר ממחלה בתל אביב ב־15 בינואר 2009. נקבר בבית הקברות בקיבוץ שפיים.
נכדו, סמ"ר , ששרת בחטיבה 401, נהרג ב-24 בנובמבר 2016 בתאונת טנק מרכבה עליו פיקד.
ביוני 2015 נחנך רחוב על שמו בשכונת פסגת זאב בירושלים, אזור בו לחמו כוחות החטיבה בפיקודו במלחמת ששת הימים.
"אחרי!", הוצאת "ספריית מעריב", 1994. ספר אוטוביוגרפי על תקופת מלחמת העצמאות.
הספר זיכה אותו בפרס יצחק שדה לספרות צבאית לשנת 1995. הספר מתחיל בתיאור ילדותו בברלין של אורי בן ארי והתקדמותו למלחמת העצמאות ולאחר מכן למלחמת ששת הימים שמוזכרת בו בקצרה.
המידע בספר עוזר להבנה של המצב החברתי והמדיני של מדינת ישראל לאחר מלחמת העצמאות ובמהלכה.
"נוע, נוע, סוף!", ספר אוטוביוגרפי על תקופת מבצע קדש ועל גיבוש תורת השריון בצה"ל, הוצאת מערכות, 1998
"בטבעת החנק", הופיע בהוצאת הקיבוץ המאוחד, ספר על ילדים יהודים בברלין של שנות השלושים.
אוּרי גוֹטליבּ (נולד ב-11 במרץ 1969) הוא קומיקאי, שחקן, שדרן רדיו, מנחה טלוויזיה ומסעדן ישראלי.
זוכה 2 פרסי האקדמיה לטלוויזיה עבור שחקן קומי בסדרה "שוטטות" לשנת 2003 ובסדרה "אחד העם 1" לשנת 2004.
גוטליב גדל בשכונת גני-צהלה בצפון תל אביב.
היה חבר בלהקת צופי תל אביב.
גוטליב שירת בצה"ל בלהקת פיקוד המרכז, בה אף היה מפקד הלהקה.
לאחר שעישן חשיש והעביר את החומר לשאר חברי הלהקה, נידון בבית דין צבאי למאסר של כחצי שנה והורדה לדרגת טוראי.
הפרשה הביאה בסופו של דבר לפירוק הלהקה.
הוא שיחק בסרטים "ללקק ת'תות", "צדק מוחלט" ו"איה".
כמו כן, השתתף בתוכניות הטלוויזיה "מה הרעש", "להיט בראש", "זהו זה!" ("על הברזלים"), "מוצ"ש", "8 דקות ביום", "עניין של זמן" (עונות 1 ו-2), "לזכור", "אחד העם 1", "שוטטות" יחד עם ארז בן הרוש ואסף הראל, "צה"ל 1", "צפדינה מארחת", ובסרט הטלוויזיה "הללויה".
הנחה את תוכנית האירוח "הכל טוב" בערוץ 2. במשך מספר שנים שיחק בתיאטרון חיפה בהצגה "משחקים בחצר האחורית".
בשנת 2006 הנחה את התוכנית "הרצועה" בערוץ ביפ, בתפקיד המנחה הפיקטיבי, סוכן השחקנים עופר נבאחו.
באותה שנה החל להשתתף בתוכנית "מועדון לילה" בערוץ 2.
בשנת 2007, גוטליב הנחה את התוכנית "חדשות מפתיעות" בערוץ 2 והופיע בתפקיד אב המואשם בפדופיליה בסדרת הדרמה "מסכים".
בחודשים אוקטובר–דצמבר 2007 שידר גוטליב את "ציפורי אלף לילה ולילה", כמחליפו הזמני של ארז טל.
בנובמבר 2007 החל גוטליב להגיש את התוכנית "עד כאן" בערוץ yes stars ישראלי, הגרסה הישראלית לתוכנית "הדיילי שואו" עם ג'ון סטיוארט, וכן השתתף כשופט בתוכנית הריאליטי "פרויקט ביפ" בערוץ ביפ.
בשנת 2008 החל להשתתף בתוכנית "שבוע סוף" בערוץ 2 כמגיש ושחקן (עונות 1–2).
בחודש מאי 2010 החל להנחות את התוכנית "קצר משפחתי" בערוץ 2. בנוסף, שיחק בסדרה "אחד העם 101", סדרת ההמשך של "אחד העם 1", אשר עלתה בחודש יולי של אותה שנה.
בפברואר 2011 החל להנחות לצד מעיין בלום את תוכנית הסאטירה היומית "קאמבק", אשר שודרה בערוץ הוט קומדי סנטרל.
מאוחר יותר באותה שנה השתתף בסדרה הקומית "השנים הכי יפות" בערוץ 2, בשידורי "רשת" לצד קרן מור, אורנה בנאי, גידי גוב ועוד.
בסתיו של אותה שנה הגיש בערוץ 10 את סדרת הספיישלים "אז מה היה לנו" לרגל ראש השנה, המסכמת את השנה העברית החולפת.
בשנת 2012 החל להוביל את קמפיין הפרסום של מי "נביעות".
בשנת 2013 הגיש את הפינה הקומית "חדר מצב" בתוכנית האירוח "מחר שבת" בערוץ 1 בהנחיית שמואל וילוז'ני ויעקב כהן.
בנוסף, השתתף במספר תוכניות ספיישל של "צחוק מעבודה" בערוץ 2 של רשת.
בשנת 2014 הגיש את תוכנית הרשת "הידעת?" של הטלוויזיה החינוכית, הכוללת מערכונים קומיים בכיכובו של השחקן יניב ביטון, והגיש את שעשועון השידוכים "בייב מגנט" בערוץ הוט קומדי סנטרל לצד ירון ברובינסקי.
בתקופה זו החל להגיש ברדיו ללא הפסקה שתי תוכניות בימי חמישי: האחת "מועדון ארוחת הבוקר", מעין מהדורה מורחבת של התוכנית "שי ודרור" לצד שי גולדשטיין, דרור רפאל, גיל קופטש והדר לוי, והשנייה "חסרי תרבות" יחד עם שי גולדשטיין, המשודרת בשעות הערב.
בשנת 2015 השתתף בעונה השנייה של תוכנית הדוקו-ריאליטי "גולשי ספות", לצד חברו, ירון ברובינסקי.
באותה שנה השתתף בסרט הקולנוע "רבין, היום האחרון" בבימויו של עמוס גיתאי.
בסרט מגלם גוטליב את דמותו של מיכאל בן יאיר.
באותה השנה השתתף בתשדיר הבחירות לכנסת העשרים מטעם מפלגת מרצ.
בנוסף באותה שנה, השתתף גוטליב ביחד עם הזמר דורון מירן בקמפיין של הארגון הלהט"בי "בלה דואגת" להגברת המודעות למחלות מין.
בשנת 2016 החל להשתתף בתוכנית הלייט-נייט "לילה טוב עם אסף הראל" בערוץ 10. כמו כן, ב-15 באוגוסט 2016 החל להגיש את תוכנית הבוקר ברדיו ללא הפסקה לצד שי גולדשטיין ולאה לב, במקום התוכנית של שי ודרור שירדה משידור.
בתאריך 1 ביוני 2017 שידר את תוכניתו האחרונה.
באותה שנה שיחק בסרט "לב שקט מאוד" בבימויו של איתן ענר.
בשנת 2017 שיחק בסדרה הקומית "צפוף" בערוץ זום אצל HOT בתפקיד אבישי.
בשנים 2021 -2017 הגיש תוכניות ברדיו מהות החיים, והיה בצוות מגישי תוכנית בוקר ברדיו 103fm.
בשנת 2021 דיבב את דמותו של מפיק העל פרדי דיז'ון במשחק המחשב הישראלי "פיפוש".
בשנת 2023 שיחק בתוכנית "סיירת פאנץ'" של כאן 11 אשר עוקבת אחרי סטנדאפיסטים שמופיעים בפני חיילי צה"ל בעקבות טבח שבעה באוקטובר .
בנוסף החל לשחק בהצגה "דור בא" מאת מעין אבן בתיאטרון הבית.
משנת 2023 משתתף כחבר פאנל קבוע בתוכנית הבידור ערב עם שי שטרן, המשודרת מדי יום שישי בכאן 11.
בפברואר 2024 החל להשתתף בתוכנית הסטנדאפ והמערכונים "מועדון הסטנד-אפ" שמשודרת בכאן 11.
מחודש דצמבר 2024 ועד ינואר 2026 הגיש בכאן תרבות את תוכנית המדע והידע "שלושה שיודעים".
בשנת 2017 נטען במאמר ב"ידיעות אחרונות" כי גוטליב ביקר בכת מייסודה של חוה גואז.
נכון ל-2017 גוטליב שותף בשתי מסעדות בתל אביב.
גוטליב רווק, ומתגורר בפרדס חנה.
אורי ברבש (נולד ב-24 בדצמבר 1946) הוא במאי קולנוע וטלוויזיה ישראלי עטור פרסים, חבר האקדמיה האמריקאית לקולנוע והאקדמיה הישראלית לקולנוע וטלוויזיה.
הוא זוכה שני פרסי בימוי מטעם "המכון הישראלי לקולנוע" (פרסים שקדמו ל"פרסי אופיר" - ב-1984, על "מאחורי הסורגים" וב-1989, על "אחד משלנו") וכן בפרס אופיר על מפעל חיים המוענק על ידי האקדמיה הישראלית לקולנוע וטלוויזיה (ב-2025).
בנוסף הוא זוכה פרס לנדאו לשנת 2018 ובפרס אמנות הקולנוע של משרד התרבות לשנת 2012..
סרטו "מאחורי הסורגים" היה מועמד לפרס האוסקר לסרט הזר הטוב ביותר.
ברבש, נצר למשפחת שניאורסון, הוא בנם הבכור של רות (לבית הבר) ומנחם ברבש.
הוא נולד בתל אביב, אך בגיל שנתיים עברה המשפחה לבאר שבע, שם גדל.
אביו, מנחם, היה איש הש"י ולאחר מכן, איש השירות הציבורי, ובין היתר, השתתף בהכנות ללכידת אדולף אייכמן.
אמו הייתה מורה, מנהלת בית ספר ומדריכת מורים.
כשהיה בן 12, עבר עם משפחתו להתגורר בארגנטינה, בעקבות שליחות של אביו.
בגיל 16 חזר לבדו לישראל ועבר לגור בתל אביב.
בצה"ל שירת ברבש בתחילה בנח"ל, ולאחר מכן התנדב לסיירת שקד.
בסיירת עבר ברבש מסלול הכשרה כלוחם וכן עבר קורס מ"כים חי"ר וקורס סיור.
עם תום המסלול השתתף באימונים ופעילות מבצעית במסגרת הסיירת בפיקוד הדרום.
כאיש מילואים לחם במלחמת יום הכיפורים ובמלחמת לבנון הראשונה.
לברבש אח, בני, סופר ותסריטאי איתו הוא משתף פעולה ביצירתו, ואחות.
ברבש הוא בוגר בית הספר לקולנוע בלונדון "London Film School".
לאחר שחזר לישראל מלימודיו, ביים, בין השנים 1975 ל-1982, עשרות סרטים תיעודיים ודרמות טלוויזיוניות.
מתקופה זו ידועים הסרטים התיעודיים:
"יום של חול" (1975) – סדרה של עשרה סרטי תעודה ששודרו בין השנים 1975 ו-1978. אחד הסרטים - "רפ"ק לושי" - עוקב למשך 24 שעות אחר עבודתו של מפקד תחנת משטרת חולון בת ים..
סרט נוסף בסדרה הציג לראשונה בטלוויזיה את הזמרת אהובה עוזרי ובאחר - "הילדים של שושנה" - מתוארת משפחת אומנה המטפלת ב-17 ילדים.
עוד סרט מהסדרה - "החיילים של תמי" - עוקב אחר מש"קית ת"ש בחיל ההנדסה.
"כאן לא גן עדן ואנחנו לא מלאכים" (1976) – סיפורו של קיבוץ המתמודד עם מציאות משתנה.
מבין הדרמות ניתן לציין כבולטת את "חתום לכל החיים" (1979) מאת ערן פרייס ואורי ברבש שזכתה בפרס כינור דוד.