tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
שומרי הצאר פורצים לחדר המיטות ולוקחים את איוואן למעצר בגין ניסיון חטיפה.
הצאר כבר מוכן לשחק בחתונה, אך הכלה מבקשת ממנו לפעול לפי המתכון של סבתו, לאחר שהתרחצה בקלחת עם מים רותחים, מי קרח וחלב רותח.
האיש הנרדם ממליץ לבדוק את הדודים על איוואן לפני ההוצאה להורג.
בלילה, הנערה אומרת לסוסון גבנונון כי יש להשליך את טבעת סבתה לקלחת הראשונה, את נוצת ציפור האש בשנייה ואת פרח החיים והמוות שצומח בסוף העולם, ואז איוואן יישאר בחיים.
בבוקר, הצאר מצהיר בצביעות שהוא נותן לאיוואן הזדמנות לגאולה ומורה לו לקפוץ אל תוך הקלחות.
העלמה זורקת את הטבעת שלה לקלחת הראשונה, ואיוואן יוציא משם ללא פגע, נוצה נופלת לשנייה, והוא גם נשאר ללא פגע.
בשלב זה, הסוסון מוצא פרח ולומד ממנו שמי שקוטף אותו ימות.
למרות אזהרה זו, הוא מרים את הפרח כדי להציל את איוואן ומצליח למסור אותו כשאיוואן נמצא בקלחת השלישית.
איוואן מוצא את עצמו מול הנערה והצאר קופץ לקלחת הראשונה.
בועה ענקית פורצת מתוך הקלחת, שמובילה את הצאר לקללה.
הסוסון ממתין בסבלנות למותו, אך עלמת הצאר אומרת לו שדברי הפרח הם מבחן, ואם הסוסון לא היה קוטף אותו, הוא באמת ימות, אך כעת הוא לעולם לא ימות.
העם דורש צאר חדש, ואיוואן הופך למלכם.
הוא ונערת הצאר עורכים חתונה.
שחקן דמות אנטון שאגין איוואן, טיפש איוואן השוטה מיכאיל יפרמוב מלך הצאר פאולינה אנדרייבה עלמת הצאר יאן צפניק ישנוני שינה אולג טקטארוב Voivode לוחם
שחקן תפקיד פאבל דרביאנקו הסוס סוסון גבנונון ליאסיאן אוטיאשבה ציפור ציפור האש אלכסנדר סמצ'ב יודונס, קיטדגיםצ'ודו-יודו, מפלץ הדגים
סוסי רות בייקון היא שחקנית יהודייה-אמריקאית, המוכרת בין היתר בשל תפקידה בתור חברת משפחת מנסון, פטרישיה קרנווינקל (אנ') בסרט "Charlie Says" (2018) ולאחר מכן בסרטים "הקיץ האחרון" (אנ') (2019) ו-"סמייל" (2022).
בטלוויזיה היא ידועה בתפקידה בתור סקיי מילר בסדרת הדרמה "13 סיבות" (2017–2018), בתור קריסטן בייר-בוטרייט בקומדיה השחורה של HBO, "כאן ועכשיו" (2018) ובתור מנדי בסדרה "מנקודת מבטנו" (אנ') (2022) של פריים וידאו.
סוסי בייקון נולדה בשכונת אפר וסט סייד במנהטן, ניו יורק 15 במרץ 1992 לשחקנים קווין בייקון וקירה סדג'וויק, שניסו לספק לה חינוך נורמטיבי ככל שניתן בנסיבות ולא רצו לדחוף אותה למשחק.
בייקון בוגרת לימודי תואר ראשון בדרמה מאוניברסיטת בראון, ולמדה בהמשך גם בקונסרבטוריון CAP21,בניו יורק שם התמקדה בעיקר בתיאטרון מוזיקלי.
בשנת 2005, בזמן שביים את "מאהב קטן" (אנ'), אביה, קווין בייקון ליהק את בתו לסרט.
כשנשאל על הבחירה ללהק את בתו, קווין אמר שהוא קיבל את ההחלטה כבמאי, לא כאבא, כי הוא מאמין שבתו מושלמת לתפקיד.
סוסי גילמה את הדמות הראשית אמילי, בעוד את אמילי הבוגרת גילמה אמה של סוסי קירה סדג'וויק.
אחיה, טראוויס בייקון, לוהק לתפקיד קטן יותר בסרט.
קווין שיבח את עבודתה של סוסי בסרט אך ציין שהוא לא יעודד אותה להתמקד במשחק.
ההופעה שלה ב- "Loverboy" היא מה שגרם לג'יימס דאף, המפיק של סדרת הטלוויזיה המפענחת להציע לבייקון תפקיד בסדרה.
דאף רצה לכתוב לה תפקיד בסדרה מאז שהייתה בת 12, כך טענה סדג'וויק, שמגלמת את התפקיד של הבלשית ברנדה לי ג'ונסון בתוכנית.
עם זאת, סדג'וויק התנגדה לרעיון, והתעקשה שסוסי לא תשחק.
בסופו של דבר, דאף, הצליח לגרום להוריה של סוסי להסכים שיהיה לה תפקיד קטן בסדרה, בתנאי שזה לא יפריע ללימודיה.
הוא תיאר את ההסכם כ"דומה יותר למשא ומתן על אמנה" מאשר הסדר.
הגרסה של סדג'וויק לאירועים הייתה שונה.
היא אמרה שהיא אמרה לדאף שהיא תדון בזה עם בעלה, אבל שדאף פנה ישירות לסוסי, שקיבלה את התפקיד, ובשלב זה, אמה אמרה, ש-"אין דרך חזרה".
בתוכנית, סוסי גילמה את צ'רלי, שנותרה בטיפולם של דודתה (ג'ונסון) ובעלה, הסוכן המיוחד פריץ הווארד.
התפקיד נמשך ארבעה פרקים והוביל למה שסדג'וויק אמרה שהיה אחת הסצנות הקשות ביותר עבורה בתוכנית, שבה ברנדה אומרת לצ'רלי שהיא חייבת ללכת הביתה, וצ'רלי הגיבה בשאלה, "את לא רוצה שאני אשאר?"
בעקבות תפקידה בסדרת הטלוויזיה "המפענחת", סוסי החלה ללמוד באוניברסיטת בראון ולמדה בחברת התיאטרון המוזיקלי CAP21 .
היא הצטרפה לצוות השחקנים של Fiction in Photographs ב-2012, מחזמר שהוצג באוף לברודוויי מאת דן מילס ורנדי רד.
ב-21 בנובמבר 2013 הוכתרה סוסי למיס גלובוס הזהב 2014. מיס גלובוס הזהב, נבחרת מדי שנה על ידי איגוד העיתונאים הזרים בהוליווד, מסייעת בטקס הגלובס והיא בדרך כלל בתם של סלבריטאים הוליוודים.
מיס גלובוס הזהב היוצאת הייתה פרנצ'סקה איסטווד, בתם של קלינט איסטווד ופרנסיס פישר.
סוסי לוהקה לתפקיד הנשי המוביל של הסרט העצמאי משנת 2014, "Off Season", מול צ'אנס קלי .
בעקבות תפקידה בסדרת הטלוויזיה 13 סיבות, בייקון לוהקה לתפקיד בסדרה כאן ועכשיו, סדרת דרמה משפחתית של HBO משנת 2018 של התסריטאי-מפיק עטור הפרסים אלן בול, בתור קריסטן, הבת הצעירה של בני הזוג בגילומם של טים רובינס והולי האנטר .
שנה סרטתפקיד הערות 2005מאהב קטן (אנ') אמילי סטול (בת 10) 2014Wishin' and Hopin'''
|Charlie Says| פטרישיה קרנווינקל (אנ')
סוסטרטוס מקנידוס היה אדריכל ומהנדס יווני.
מייחסים לו את תכנון המגדלור של אלכסנדריה, אחד משבעת פלאי תבל של העולם העתיק (בערך 280 לפנה"ס), באי פארוס מול אלכסנדריה, מצרים.
קיימת מחלוקת ביחס לטענה זו.
סטראבון כתב שהמגדלור הוקדש וככל הנראה מומן על ידי סוסטרטוס, ידידו של שליט מצרים, תלמי השני.
פליניוס טען שסוסטרטוס היה האדריכל ושתלמי אפשר לו באדיבותו "לחתום" על האנדרטה.
סוסומו קיטגאווה (ביפנית: 北川 進; נולד ב-4 ביולי 1951) הוא כימאי יפני המתמחה בכימיה קואורדינטיבית, עם דגש על תרכובות היברידיות אורגניות-אנאורגניות ועל התכונות הכימיות והפיזיקליות של , במיוחד .
הוא פרופסור במכון למדעי התא-חומר המשולבים (iCeMS) באוניברסיטת קיוטו, אותו ייסד ואותו הוא גם מנהל כיום.
בשנת 2025 הוענק לו פרס נובל לכימיה במשותף עם ריצ'רד רובסון ועומר יאגי.
קיטגאווה נולד ב-4 ביולי 1951 בקיוטו.
הוא קיבל את תואר הדוקטור שלו בכימיה של פחמימנים מאוניברסיטת קיוטו בשנת 1979, לאחר שסיים את לימודי התואר הראשון שלו באותו מוסד.
באותה שנה הוא מונה לפרופסור עוזר ב, שם קודם לכהן כמרצה ב-1983 וכפרופסור חבר ב-1988.
בשנת 1992 התמנה לפרופסור לכימיה אי-אורגנית ב.
הוא חזר לאוניברסיטת קיוטו בשנת 1998 כפרופסור לכימיה פונקציונלית אנאורגנית במחלקה לכימיה סינתטית וביוכימיה.
ב-2007 הוא ייסד את המכון למדעי התא-חומר המשולבים (iCeMS) ושימש כסגן המנהל שלו לפני שמונה למנהל ב-2013, תפקיד בו הוא מחזיק כיום.
הוא החזיק במספר משרות פרופסור אורח בין-לאומיות, כולל באוניברסיטת טקסס A&M בשנים 1986–1987 ובאוניברסיטת העיר ניו יורק (1996).
הוא קיבל תואר דוקטור לשם כבוד מהאוניברסיטה הטכנית של מינכן בשנת 2018.
קיטגאווה הפך לחבר ב בשנת 2011. בשנת 2021 הוא ייצג את יפן ואת אוניברסיטת קיוטו בסימפוזיון יפן-טאיוואן, ודן בשיתוף פעולה ביו-רפואי מקיף עם נשיאי ואוניברסיטת צ'ינג חווה הלאומית.
בשנת 2025, קיטגאווה, יחד עם ריצ'רד רובסון ועומר יאגי, זכו בפרס נובל לכימיה על עבודתם הבסיסית על מולקולריות למסגרות מתכתיות-אורגניות.
בעקבות תגליותיהם של (1994) ועומר יאגי (1995), קיטגאווה הגדיר לראשונה את היתרונות של המסגרות האורגנו-מתכתיות ואת הפוטנציאל הגלום בגמישות שלהן.
הוא תיאר כיצד אפשר לתכנן חומרים כאלה שמתרחבים ומתכווצים בהתאם למולקולות שבתוכם – וכך סלל את הדרך לדור חדש של חומרים רכים ודינמיים, המסוגלים להתאים את עצמם לסביבתם.
דו"ח משנת 1997 על ספיחת מולקולות קטנות בחומרים דינמיים.
סקירה מוקדמת משנת 2004 של פולימרים נקבוביים פונקציונליים.
מחקר משנת 2005 על התכונות הדינמיות של פולימרים קואורדינטיביים נקבוביים המבוססים על קשרי מימן.
סקירה משנת 2009 של "גבישים נקבוביים רכים".
2003 – פרס האגודה היצירתית של יפן (CSJ)
2008 – פרס הומבולדט למחקר
2009 – פרס האגודה הכימית של יפן
2010 – זוכי פרס תומסון רויטרס
2011 – מדליית הכבוד היפנית עם סרט סגול
2016 – מדליית פרד בסולו, אוניברסיטת נורת'ווסטרן
2017 – פרס סולביי לכימיה
2023 – עמית החברה המלכותית
סּוּסִיִּים (שם מדעי: Equidae) היא משפחה של פרסתנים הכוללים את סוס הבית ובעלי חיים קרובים לו כמו חמור הבית והזברה, ומינים נוספים רבים הידועים רק ממאובנים.
משפחה זו כוללת כיום סוג אחד בלבד — סוס.
משפחת הסוסיים שייכת לסדרת מפריטי פרסה, הכוללת את הטפיר ואת הקרנף וסוגים נוספים הידועים רק ממאובנים.
כל מיני הסוסיים דומים זה לזה במבנה גופם.
בכל רגל יש להם אצבע אחת רחבה וקשיחה.
כמו כן, יש להם רעמת שיער צפופה על צווארם.
בישראל חיים פראים בבר, סוסים וחמורים מבויתים וערודים בחי בר יטבתה.
המאובנים הקדומים ביותר השייכים למשפחת הסוסיים שויכו בעבר לסוג איוהיפוס (Hyracotherium), אבל המין הראשון של סוג זה שנתגלה משויך כיום למשפחה אחרת (Palaeotheriidae) בסדרת מפריטי פרסה שנכחדה.
מאובנים השייכים לסוג זה, המתוארכים לאאוקן מלפני 54 מיליון שנים נתגלו לראשונה על ידי ריצ'רד אוון ב-1841. סוסיים ראשונים אלו היו בעלי חיים בגודל שועל בעלי שלוש אצבעות ברגליהם האחוריות וארבע ברגליהם הקדמיות.
לפי שיניהם הם הותאמו לרעייה של צמחים רכים, והיו מותאמים לריצה.
גודל המוח שלהם העיד שהם היו בעלי חיים נבונים יחסית.
מספר האצבעות הצטמצם במינים מאוחרים יותר והם פיתחו שיניים מותאמות יותר לטחינת עשבים וצמחים נוקשים יותר.
בתקופת המיוקן הפכה המשפחה להיות מגוונת יחסית, עם הופעת מינים חדשים רבים.
באותה תקופה היו בני המשפחה דומים יותר לסוסים, כשהם מפתחים את צורת הגוף האופיינית לחיות מודרניות.
רבים ממינים אלו נשאו את עיקר משקל גופם על האצבע המרכזית, כשהאצבעות האחרות מתנוונות וכמעט שאינן נוגעות בקרקע.
הסוג היחיד ששרד עד ימינו סוס, התפתח בפליסטוקן התחתון, והתפשט במהירות ברחבי העולם.
סוג איוהיפוס (Eohippus) - נכחד
סוג אירוהיפוס (Eurohippus) - נכחד
סוג פרופלאותריום (Propalaeotherium) - נכחד
סוג אורוהיפוס (Orohippus) - נכחד
סוג סיפרהיפוס (Sifrhippus) - נכחד
סוג הרינגטונהיפוס (Haringtonhippus) - נכחד
סוג היפודיון (Hippidion) - נכחד
סוג מריקהיפוס (Merychippus) - נכחד
סוג פליוהיפוס (Pliohippus) - נכחד
סוג סוס (Equus) - הסוג היחיד ששרד
סוסיתא היא להקת רוק מתקדם ישראלית, המשלבת מוזיקה עממית-עברית עם רוק מתקדם במסורת של להקות ישראליות משנות השבעים כששת וקצת אחרת.
היא נוסדה בשנת 2003 על ידי חברים מבית הספר למוזיקה רימון.
בראשית 2005 יצא אלבומם הראשון והיחיד עד עתה: סוסיתא ובסוף אותה שנה הם חדלו מלהופיע אחרי ארבע שנות הופעה.
בשלהי שנת 2009 חזרה הלהקה להופיע.
רון יונה – גיטרות, קולות
אורי דקל – קלידים, קולות
נעמה שלו – חלילים, קולות
אבירם קושניר – בס, קולות
גיל אידן (אגרול) – תופים, כלי הקשה
נדב ויקינסקי – קלידים, קולות
קובי ליליאן – קלידים, קולות
אודי ורזגר – חליל צד
דן קרפמן – בס, קולות
אלבומה היחיד של הלהקה נקרא "סוסיתא".
פתיחה (0:45; נדב ויקינסקי- רון יונה)
המדריך לריקודי עם (5:28; נדב ויקינסקי)
לוט (5:39; אברהם חלפי-נדב ויקינסקי)
עלי גבעה (5:03; אברהם ברוידס-נחום נרדי)
עדרים גרסת בונוס (19:19; סוסיתא)
סוסיתא היא מכונית שיוצרה על ידי יצרנית הרכב הישראלית "אוטוקרס", תחילה בחיפה, ובהמשך בטירת כרמל, בשנים 1960–1978. ה"סוסיתא" יוצרה בתצורות סטיישן, מסחרית וטנדר.
בשנת 1952 פנה לדיסלאב שנלר, יהודי יוצא סלובקיה, לחברת Reliant הבריטית.
רילאיינט יצרה באותה עת רכב תלת-גלגלי זול, בעיקר להובלה עירונית קלה, ושנלר קיבל את הזיכיון להרכבתו בחיפה.
כעת פנה לרילאיינט כדי שזו תפתח עבורו רכב מסחרי קל, ארבע-גלגלי, המבוסס על מרכב מיצור מקומי מפיברגלס, ורכיבים מכניים מיובאים מפורד אנגליה, בעיקר.
בספטמבר 1958 יוצרה המכונית הראשונה, שנמכרה תחילה בשם "Regent IV" (ריג'נט ארבע) בשוק המקומי, ובשם "Sabra" בשוקי היצוא.
גרסת הסטיישן של תחילת 1960 נמכרה בישראל כ"צברה".
אוטוקרס הכריזה על תחרות לבחירת שם למכונית הישראלית.
2,355 הצעות הוגשו, ומהן נבחר השם "סוסיתא", שהוגש על ידי שבעה משתתפים, בנפרד.
בפרס, בסך 500 לירות, זכה יוסף שוב, שהיה אז סטודנט צעיר לאגרונומיה מהפקולטה לחקלאות ברחובות.
המכונית עצמה, עד אז רק בגרסאות מסחרית סגורה וסטיישן, התבססה על חלקי פיברגלס שחוברו זה לזה באמצעות קרשים.
הרצפה הייתה עשויה מעץ לבוד.
המוצר היה פרימיטיבי, ורק 300 יחידות ממנו יוצרו בשנת הדגם 1960. ועדת הרכב הממשלתית חייבה יצוא של שליש מן הכמות הזו.
בקיץ 1961 עברה הסוסיתא, שהוצעה גם בגרסת טנדר מזה כשנה, תכנון מחדש.
המכונית החדשה, שפותחה ברילאיינט במסגרת פרויקט FW2, עם סיוע מסוים מצד מהנדסי אוטוקרס, התהדרה במרכב פיברגלס אחוד ואיכותי בהרבה.
חצי שנה מאוחר יותר הושלם התהליך עם רצפת פיברגלס והחלפת הדלתות האחוריות.
במקביל לפתיחתו של השוק הישראלי לרכישה חופשית של כלי-רכב, וביטול מכסות היצוא, עלה מאוד גם קצב היצור.
בסוף 1961 יצאה הסוסיתא לסוג של "נסיעת מבחן", כששלושה עיתונאים צעירים יצאו איתה למסע באפריקה.
במשך חמישה חודשים עשתה הסוסיתא 30,000 קילומטרים לאורך כל היבשת, עד לקייפטאון שבדרום אפריקה ובחזרה צפונה.
בשיאו של המסע הם העפילו עם הסוסיתא להר הגבוה ביותר באפריקה, הקילימנג'רו, עד לגובה של 3,000 מטרים, הנקודה הגבוהה ביותר אליה ניתן היה להגיע עם מכונית.
במסעם נאלצו להתמודד עם דרכים משובשות, ג'ונגלים, מדבריות וביצות, והסוסיתא עמדה בכל אלה בהצלחה, ושבה ארצה בפברואר 1962 כמעט ללא כל פגע.
המכונית החדשה, שעיצובה החיצוני דמה לזה של מכוניות בריטיות מן העשור הקודם, זכתה עד מהרה לכינוי העממי "קובייה".
יצורה של הקוביה הסתיים בקיץ 1966, עם ירידתו של הטנדר האחרון מקוי ההרכבה בטירת כרמל.
בסך הכל יוצרו 8,670 "קוביות", שהפכו אותה לדגם הסוסיתא הנמכר ביותר.
ב-1962 הרחיבה אוטוקרס את קשת דגמיה, והציגה (תחילה כאב-טיפוס מתוצרת בריטית) את ה"כרמל", סדאן קטנה בת שתי דלתות.
בשבע השנים הבאות התעצמה אוטוקרס, והציגה קשת רחבה של מכוניות זולות, בעיקר לעבודה, וכן מכונית משפחתית טריומף 1300 מתוצרת Triumph הבריטית.
הסוסיתא עצמה עברה עדכון מקיף ב-1965, ואחר כך ב-1968, כטנדר.
ב-1970 הושק דגם הסוסיתא 13/60, במרכב סטיישן, טנדר, וסדאן (כרמל דוכס).
בהמשך להסכם שחתם שובינסקי עם סטנדרט-טריומף הבריטית, הסוסיתא 13/60 נבנתה על שלדת טריומף הראלד, והשתמשה במנוע ובגיר של ההראלד 13/60 (מנוע 1,296 סמ"ק, הספק 61 כ"ס).
הקיטים (שלדה, מנוע, גיר, וחלקים נוספים) שסיפקה טריומף, שימשו גם בכל דגמי ההמשך, כולל דגמי הרום כרמל, עד להפסקת הייצור ב-1978.
החברה שהוקמה ב-1974, "רום כרמל", המשיכה בייצור מערך הדגמים של אוטוקרס.
מפעל אוטוקרס, בגלגולו כ-"רום כרמל", סגר את שעריו באופן סופי בשנת 1981. כיום נחשבת הסוסיתא לרכב אספנות.
בפולקלור הישראלי הייתה הסוסיתא מושאה של אגדה אורבנית לפיה גמלים היו נוהגים ללעוס את חלקי הפיברגלס של המכונית.
באוקטובר 2024 נפתחה במוזיאון העיר חיפה התערוכה "סוסיתא", שמציגה את תולדותיה של המכונית הישראלית האהובה, ובין השאר מופיע בה גם תיעוד ממסעה של הסוסיתא באפריקה.
ביולי 2025 הודיעה חברת MAGNIVICATS כי בכוונתה לעשות שימוש מסחרי במותג "סוסיתא".
סוסיתא הוא אתר ארכאולוגי הנמצא על גבעה במורדות רמת הגולן, כשני קילומטרים מזרחית לכנרת.
במקום שכנה העיר סוסיתא, אשר הוקמה על כל שטח רמת ההר, ונוסדה כעיר מדינה (פוליס) במחצית הראשונה של המאה ה-2 לפנה"ס בידי הממלכה הסלאוקית.
ההר מוקף מצוקים מכל עבריו ומחובר באוכף במזרחו למורדות המערביים של רמת הגולן.
רומו המרבי 144 מטר מעל פני הים.
לעיר היו שני מעגנים בכנרת.
הקדום והראשי מבין המעגנים נבנה בין קיבוץ עין גב וכפר הנופש עין־גב של ימינו.
שרידי שוברי הגלים של המעגן נחשפים מעת לעת כאשר מפלס הכנרת נמוך במיוחד.
העיר השתייכה לדקאפוליס (עשר הערים) שהיו קשורות יותר בתרבותן ליוון ולרומי מאשר לאוכלוסייה השמית בסביבתן.
מקור השם הארמי סוסיתא (שמשמעו סוסה) הוא תרגום שמה היווני של העיר – היפוס (Ἵππος).
סברה אחת היא כי מקור שם העיר שאוב מצורת ההר, שיש שמשווים לו חלקי צוואר וראש של סוס.
שמה הערבי של העיר הוא קלעת אל־חצן (قلعة الحصن; בטורקית: al-Hösn) – מצודת הסוס.
סברה נוספת לגבי מקור השם היא שקבוצת חיילים ממעמד הפרשים ייסדו את העיר ומכאן שמה.
במהלך החפירות נתגלו שרידים בכל שטח רמת ההר כמעט השייכים לתקופה הכלקוליתית התיכונה ואולי אף מעט קודם לכן.
השרידים כולם נתגלו בשכבה האדמה המכסה ישירות את סלע הבזלת של ההר.
העיר נוסדה ככל הנראה במחצית הראשונה של המאה ה־2 לפני הספירה בידי הממלכה הסלאוקית.
לא מן הנמנע כי במקום היה מוצב צבאי מצרי־תלמי עד שנת 200 לפנה"ס, ולאחר קרב פניון, כאשר כל המרחב הארץ־ישראלי עבר לשליטת הממלכה הסלאוקית שבסיסה בסוריה, הוחזק על ההר מוצב סלאוקי עד הפיכתו לעיר כ-50 שנה לאחר מכן.
זאת ניתן ללמוד משמה היווני הרשמי של העיר – אנטיוכיה של היפוס .
השם "אנטיוכיה" מופיע על המטבעות המאוחרים של העיר, והיא ככל הנראה קיבלה אותו בימיו של אנטיוכוס אפיפנס.
כעיר מדינה (פוליס), שלטה סוסיתא לא רק על העיר בין החומות אלא גם על שטחים נרחבים במזרח הכנרת ובעיקר ברמת הגולן.
כבכל פוליס היו בעיר מקדשים, שווקים פתוחים וסגורים, תיאטרון, רחוב עמודים, בתי מרחץ, ביצורים ומבנים ציבוריים נוספים.
גודל אוכלוסיית העיר הוגבל באספקת המים אליה, שהתבססה על איסוף מי גשמים בבורות מים במהלך החורף ואמות מים קטנות מחרס מעין פיק ועין חרוב.
בתקופת החשמונאים, בשנים 80–83 לפנה"ס, ויש הטוענים כי כבר בשנת 101 לפנה"ס, נכבשה העיר בידי אלכסנדר ינאי, ועל פי ההיסטוריון יוספוס פלביוס אולצו אנשי העיר להתגייר ועברו ברית מילה.
בשנת 63 לפנה"ס כבש המצביא הרומי פומפיוס את אזור סוריה ויהודה ובכך סיים את שלטון בית חשמונאי.
סוסיתא נודעה בתקופה זו כאחת מהדקאפוליס (עשר הערים), עשר ערים יווניות באזור סוריה, ישראל ובעיקר ירדן של היום, שהתאפיינו בתרבותן ההלניסטית־רומית.
בתקופה זו נהנתה סוסיתא מאוטונומיה יחסית, ואף הטביעה מטבעות מקומיים עם הטבעה של סוס לכבוד שם העיר.
סוסיתא הועברה על ידי הרומאים להורדוס בשנת 37 לפנה"ס, ולאחר מותו בשנת 4 לפנה"ס הועברה לפרובינקיה של סוריה.
על פי יוספוס פלביוס הייתה סוסיתא עיר פגנית ונחשבה ליריבתה המושבעת של העיר היהודית טבריה שהוקמה בערך באותה תקופה (שנות ה־20 של המאה ה-1 לספירה).
בעיר התגורר מיעוט יהודי ויוספוס פלביוס מספר שבתקופת המרד הגדול, רצחו תושבי העיר את תושביה היהודים וכן ידוע שיהודים מהעיר השתתפו בתקיפת העיר מגדל.
לאחר הכנעת היהודים במרד בר כוכבא בשנת 135 והפיכת יהודה לפרובינקיה פלשתינה, המשיכה פריחתה של העיר.
סוסיתא תוכננה כעיר רומית אופיינית; רחובה הראשי, הדקומנוס מקסימוס, חוצה אותה מלוא אורכה ממזרח למערב ועמו מצטלבים רחובות קטנים בזווית ישרה - קרדינס.
הרחוב הראשי היה רחוב עמודים, בדומה למרבית ערי המזרח הרומי.
עמודי בזלת הכתירו משני צדיו, כאשר הכיכר העירונית (הפורום) במרכז העיר, עוטרה בעמודי גרניט שיובאו ממצרים.
העיר הוקפה בחומות ובדרומה נבנה בסטיון (מערך הגנה מעובה עבור מכונות השיגור של המגינים), אך הביצורים חדלו לתפקד כבר במאה ה-2 לספירה כחלק מ"השלום הרומאי" ולאחר דיכוי המרד בגליל.
מפעל הבנייה המרכזי במאה ה-1 לספירה היה בניית שתי אמות מים מקבילות שהובילו מים לעיר באורך כולל של כ-24 ק"מ, מאזור המפל השחור שבנחל אל על ברמת הגולן עד העיר.
מחוץ לחומותיה של העיר נבנה במאה ה-2 לספירה מתחם פולחני בחלקו הצפוני-מערבי של האוכף.
המתחם כלל שער מבוא מפואר שהתנשא לגובה של כשישה וחצי מטרים, בית מרחץ ציבורי באורך של כ-70 מטרים ותיאטרון רומי, שרק מקצתו נחשף עד כה.
עם החלוקה מחדש של הקיסר דיוקלטיאנוס בתקופה הביזנטית, הפכה העיר לחלק מפרובינקיה פלשתינה סקונדה שכללה את הגליל ואת רמת הגולן.
עם הפיכת הנצרות לדת הרשמית של הקיסרות, הפכה הפרובינקיה למוקד בניית כנסיות ומנזרים, ועולי רגל החלו להגיע לאזור.
אין עדויות על נוצרים בעיר לפני שנת 300 לספירה.
מצבה פגאנית שהתגלתה ליד חומות העיר (לאדם בשם הרמס), מעידה על הופעה מאוחרת של הנצרות בעיר.
בשנת 359 לספירה הפכה העיר למקום מושבו של הבישוף (יש עדות על בישוף בשם 'שמעון מסוסיתא' בכתבים הנוצריים) ויש עדות לפחות ל־7 כנסיות שהתקיימו בעיר בתקופה הביזנטית.
ברעידת האדמה ב־363 לספירה חרבה העיר, וחלפו כעשרים שנה עד שנבנתה מחדש.
עם שקיעתה הכללית של האימפריה הביזנטית במאה ה־6, התחילה גם שקיעתה של סוסיתא.
בית אומיה פלשו לארץ ישראל במאה ה־7, והשלימו את כיבושה בשנת 641. השליטים הערביים התירו לתושבי סוסיתא הנוצריים להמשיך ולדבוק בנצרות, אך העיר המשיכה להידרדר.
בחודש ינואר של שנת 749, בעקבות רעידת אדמה שהרסה את העיר, היא ניטשה ולא יושבה מחדש.
במלחמת העצמאות פלש הצבא הסורי למדינת ישראל ובין היתר השתלט על פסגת הסוסיתא ממנו חלש בתצפית ואש על עין גב המנותקת, למעט קשר ימי, למרגלותיו ודרום מזרח הכנרת.
בלילה שבין ה־17 וה־18 ביולי 1948, במהלך קרבות עשרת הימים, נכבש המקום על ידי מחלקת לוחמים, חברי קיבוץ עין גב ותושבי עמק הירדן, אשר יצאו מעין גב.
במקום הוקמה עמדה קדמית של צה"ל שניצלה את המבנה הטופוגרפי השולט של סוסיתא.
עמדה קדמית זו שימשה את צה"ל עד מלחמת ששת הימים.
במלחמה עצמה אייש את הפסגה גדוד מרגמות כבדות 120 מ"מ 336 שב-10 ביוני סייע באש ארטילרית לחטיבה 80 המוסקת בכיבוש דרום מזרח רמת הגולן.
בתחילת שנות ה־50 נסללה למקום דרך ג'יפים והוקם במקום רכבל, לצורך העברת אספקה לחיילים.
עד היום עדיין ניתן לראות בחלקה הצפוני-מערבי של העיר את הרכבל שנבנה על ידי סא"ל דוד לסקוב.
כמו כן יש על ההר גם שרידים רבים של תעלות קשר ועמדות ירי שהיו חלק מהמוצב של צה"ל במקום.
ביום העצמאות ה־19 של מדינת ישראל, ה' אייר תשכ"ז, נהרג מפקד המוצב סגן .
האנדרטה לזכרו נמצאת בקצה המערבי של ההר ולידה נטועים שני עצי זית.
בשנת 1956 סללה מע"צ כביש גישה להר עבור תיירים.
בתלמוד הירושלמי נזכרת סוסיתא כעיר הפטורה מתרומות ומעשרות בשל היותה עיר נוכרית, והמשויכת לחבל ארץ המוזכר ב בשם "ארץ טוב" (המחוז אליו ברח יפתח הגלעדי מפני אחיו).
בנוסף, נזכרת סוסיתא כעיר של גויים ושל עבודה זרה:
סוסיתא גם מוזכרת במסכת ראש השנה בתלמוד הירושלמי – .
הדברים הוסברו על ידי הרב שמואל אריאל בכך שבטבריה השמש כבר לא נראית זמן רב לפני השקיעה בגלל ישיבתה בצל ההר שבמערבהּ, ועל כן את הקביעה שילד נולד ביום ולא בלילה נעשתה על פי עדות של נשים שהיו בלידה וראו את אור השמש על סוסיתא.
בספרות נזכרת סוסיתא כעיר נוכרית המובלעת בארץ ישראל ותושביה היו פטורים מן המעשר ומן השביעית.
הן בתוספתא, הן בתלמוד הירושלמי והן בפסיפס כתובת רחוב נזכרות "העיירות האסורות" ב"תחום סוסיתה".
הכוונה לעיירות, שבשל ריבוי תושביהן היהודים באותה עת, חויבו בקיום המצוות התלויות בארץ, למרות היותה של סוסיתה עיר נכרית.
בספרות חז"ל גם חוזר התיאור שכתב פלוויוס, היותה של סוסיתא עיר יריבה לטבריה היהודית.
בסוסיתא נבנו ככל הנראה שמונה כנסיות, מתוכן נחפרו עד שנת 2025 ארבע כנסיות.
העיר מוזכרת בתלמוד הירושלמי כעיר שאינה יהודית ולכן פטורה מתרומות ומעשרות.
שמה ההלניסטי של העיר היה הִיפּוֹס (סוס ביוונית), ובערבית כונתה קלעת אל-חצן ("מצודת הסוס").
בעברית ניתן לה השם סוסיתא, בהשראת צורת ההר שעליו היא שוכנת, המזכיר צוואר וראש של סוס.
מבני העיר נבנו מאבני בזלת מקומיות.
בין המבנים הבולטים בעיר לצד הכנסיות הם: השער המזרחי, חומת ההגנה, הפורום העירוני, בית המרחץ, מקדשים רומיים והלניסטיים, מערכת ביצורים, אודאון, ומתחם מגורים דרום־ מערבי.
את העיר זיהה לראשונה גוטליב שומאכר בשנת 1885. חפירות רשמיות ראשונות נערכו בשנות ה־ 50 בעקבות גילויים של חיילי צה"ל, ובוצעו על ידי רות עמירן, מיכאל אבי־ יונה ואחרים.
החפירות חודשו בשנת 2000 על ידי צוות מאוניברסיטת חיפה בראשות ארתור סגל ומיכאל אייזנברג.
הכנסיות בסוסיתא מייצגות סגנונות אדריכליים שונים, ומשקפות את המורכבות הסגנונית של התקופה.
רוב הכנסיות שנמצאו בארץ ישראל ומתוארכות למאות הרביעית עד השביעית לספירה מתאפיינות בתכנון אדריכלי דומה.
המבנה בנוי על ציר מזרח-מערב כאשר הכניסה ממערב והאפסיס במזרח.
המבנה מחולק לשלוש ספינות על ידי שורות עמודים.
בחלק מהכנסיות מצוי לעיתים גם אטריום בחזית הכנסייה.
המבנים רוצפו בפסיפסים ולעיתים שולבו בהם עמודי שיש, בזלת או גרניט.
הכנסיות בסוסיתא תואמות מאפיין זה, אך לכל אחת מהן ייחוד אדריכלי משלה.
קיומן של מספר כנסיות בעיר אחת מעיד על ריבוי קהילות או שלבים שונים בבניית המתחמים הדתיים.
הכנסיות שנחשפו בסוסיתא מהוות עדות להיסטוריה הרב- דתית והרב- תרבותית של אזור זה בארץ ישראל.
הן מדגימות כיצד מתקיימות זו לצד זו מסורות אדריכליות שונות, וממחישות את המרכזיות של המרחב המקומי בהיסטוריה של הדת הנוצרית.
הכנסייה הצפון מערבית של סוסיתא נחפרה בין השנים 2000– 2006 על ידי משלחת פולנית מטעם אוניברסיטת ורשה והמכון לארכאולוגיה של האקדמיה הפולנית למדעים.
הכנסייה נבנתה ככל הנראה במאה החמישית לספירה, תקופה שבה הפכה סוסיתא למרכז דתי חשוב בפרובינקיית פלשתינה סקונדה.
המבנה מלבני, ונבנה על ציר מזרח-מערב.
האפסיס נבנה במזרח ולצידו הצפוני חדר נוסף, שבשלב מאוחר יותר שולב בו אפסיס קטן נוסף.
כניסת מאמינים התאפשרה דרך שלוש דלתות בקיר המערבי בדגם של שער ניצחון רומי.
דלת מרכזית רחבה ומשני צדדיה שתי דלתות קטנות יותר.
אולם התפילה חולק לשלוש ספינות באמצעות שתי שורות עמודי בזלת בעלי כותרות פסאודו-יווניות (חיקוי לסגנון היווני).
הרצפה כוסתה כולה בפסיפסים צבעוניים בעלי דגמים גאומטריים וצמחיים.
באזור האפסיס נמצאה בימה מלבנית, ומולה מחיצת שיש שהפרידה בין הקהל לבין המרחב המקודש.
כ- 50 מטרים ממזרח לכנסייה הצפון מערבית נמצאת הכנסייה הצפון מזרחית, אשר בנייתה מתוארכת לאמצע המאה החמישית או תחילת המאה השישית.
ייחודה של כנסייה זו הוא התכנון האדריכלי הפשוט יחסית ושימוש בחומרי בנייה איכותיים פחות, דבר שהוביל למצב השתמרות ירוד.
המבנה מלבני ונבנה על ציר מזרח-מערב.
אולם התפילה חולק לשלוש ספינות באמצעות שתי שורות של חמישה עמודים.
בקיר המזרחי נבנה אפסיס שבולט החוצה מקו הקיר, מאפיין נוסף של הכנסיות בסוסיתא.
ממערב לאולם התפילה צורף אטריום צר, ומצפון לו חדרים ששימשו כחדרי שירות.
באגף הדרומי התגלה דיאקוניקון (חדר אחסון לכלי קודש וחפצי פולחן) ובו פיר מים.
הרצפה רוצפה בפסיפסים, מהם השתמרו חלקים בלבד, אך זוהו שתי שכבות ריצוף: אחת מוקדמת ואיכותית שכללה צלבים והשנייה שכללה מוטיבים צמחיים.
בתוך חלל הכנסייה התגלו שני סרקופגים עם שלדים, אחד מהם של אישה, והשני של אישה ושני גברים.
דבר המעיד על חשיבות יוצאת דופן של הנקברים או של המקום עצמו.
הכנסייה הדרום-מערבית, שכונתה בעבר בטעות "כנסיית בית הכנסת", התגלתה בתחומי רובע מגורים מערבי.
בשנת 2005 נערכה בה חפירה ארכאולוגית, לאחר שנמצאו עיטורים המזכירים בתי כנסת שהתבררו כשייכים לכנסייה ביזנטית.
המבנה מלבני ונבנה גם הוא על ציר מזרח-מערב.
אולם התפילה חולק לשלוש ספינות באמצעות שתי שורות של חמישה עמודים כל אחת.
בקיר המזרחי נבנה אפסיס ומולו בימה מלבנית מוגבהת ששמשה כמזבח.
הרצפה רוצפה בפסיפסים: דגמים גאומטריים בצדדים ודגמים צמחיים במרכז, כולל תיאור דגים ודמויי קשקשים.
בין הבימה לקהל הפרידו מחיצות שיש, שאחת מהן נשאה תבליט של שני איילים.
מתחת לאפסיס נמצא כלי גיר אדום לאחסון שרידי קדושים זהה כמעט לכלי שנמצא בכנסייה הצפון-מערבית.
הכנסייה כנראה נחרבה בשריפה עוד לפני הרעידת אדמה ושרידי שריפה ניכרים ברחבי המבנה.
הכנסייה הדרום-מזרחית, המכונה גם "הקתדרלה של סוסיתא", היא הגדולה והמפוארת ביותר מבין כנסיות העיר.
היא נחפרה לראשונה בין 1951–1955 על ידי קלייר אפשטיין במסגרת עבודות צה"ל.
כנסייה זו תוארכה לשנת 591 לספירה בשל גודלה, פארה והכתובת שהתגלתה בה.
המבנה מלבני, נבנה על ציר מזרח-מערב, וחולק לשלוש ספינות באמצעות שתי שורות של שמונה עמודים כל אחת.
בקיר המזרחי ניצב אפסיס ובקיר המערבי נמצאות שלוש כניסות מאורגנות בסימטריה המובילות מהאטריום אל תוך המבנה.
צפונית לאולם התפילה התגלה בית טבילה (בפטיסטריום), גם הוא תלת-ספינתי, עם שלוש אפסידות ובריכת טבילה עגולה.
הכנסייה נבנתה ברמת גימור גבוהה במיוחד: שימוש בשיש, גרניט אדום ואפור מאסואן שבמצרים, ושילוב כותרות קורינתיות משיש לבן.
שרידים של צינור עופרת מעידים על מערכת מים פעילה.
ממצאים אלו מעידים על תכנון מפואר ומעמד פולחני חשוב במיוחד.
המחקר הארכאולוגי בסוסיתא נערך במסגרת סקריו של החוקר־מהנדס הרכבות הגרמני גוטליב שומאכר בשנת 1885. בתקופה זו ולאחריה זוהה האתר בטעות עם גמלא העתיקה.
מנדל נון, חבר קיבוץ עין־גב, היה בין הראשונים לסקור את סביבת הר סוסיתא ובעיקר חקר את המעגנים הקדומים שלשפת הכנרת.
החפירות הראשונות באתר נערכו במסגרת חפירות הצלה של אגף העתיקות בין השנים 1950–1954 עת הוקם על ההר מוצב קדמי של צה"ל אל מול הגבול הסורי, שחייליו חפרו לשם ביצורים ואיסוף עתיקות.
החפירות נערכו בידי הארכאולוגים הישראלים: רות עמירן, מיכאל אבי־יונה, עמנואל דמתי וקלר אפשטין.
עיקר הממצא מחפירות אלה כלל כנסייה ביזנטית, שכונתה הקתדרלה של סוסיתא, שכן הייתה ככל הנראה מקום מושבו של האפיסקופוס.
כן נחשפו אזור שער העיר המזרחי וחלקים מהדקומנוס מקסימוס.
החפירות בסוסיתא חודשו בשנת 2000 בראשות הארכאולוגים ארתור סג"ל ומיכאל איזנברג מטעם המכון לארכאולוגיה ע"ש זינמן, אוניברסיטת חיפה והן כללו גם משלחות חפירה מחוץ לישראל.
האחת, מטעם האקדמיה הפולנית למדעים, ורשה שפעלה בין השנים 2000–2009 ומשלחת נוספת מטעם אוניברסיטת קונקורדיה מסיינט פול מינסוטה, ארצות הברית.
ב-2012 נפתחה העונה השלוש־עשרה והחלה סדרה חדשה של עונות חפירה בראשותו של ד"ר מיכאל איזנברג, אליו לניהול המשלחת הצטרפה ד"ר ארלטה קובלבסקה בשנת 2016.
במקביל לסקרים הנערכים באזור סוסיתא נערכת חפירה מצומצמת במצודת טל, הממוקמת כ־350 מטרים דרום־מערבית לאוכף סוסיתא.
בשנים האחרונות מתמקדת משלחת חפירות סוסיתא בחשיפת רחובות העיר, 'הכנסייה השרופה' במערב העיר, במתחם הפולחני באוכף הכולל שער מבוא מפואר, בית מרחץ ציבורי ותיאטרון רומי, ובבית קברות האוכף.
בזה האחרון נחשפו שני מבני קבר מפוארים: מאוזוליאום האריה ומאוזוליאום הפרחים וכן סרקופגים וסדרת מסדי קבורה ייחודית לעולם הרומי.
בינואר 2017 פורסם כי באתר התגלה תיאטרון רומי מהמאה השנייה לספירה.
חפירת שרידי התיאטרון היא בתחילתה.
ביולי 2025 התגלה מטמון עם מטבעות זהב ואבנים יקרות.
על אחד המטבעות היה דיוקנו של הקיסר הרקליוס, דבר שאישר כי המטבעות הן מהתקופה הביזנטית.
לדעת החוקרים זמן מה לאחר הטבעת המטבע בשנת 6ו3 לספירה נכבשה הארץ על ידי הפרסים, שושלת סאסאני.
סוּסְנֶיוֹס (1572 – 7 בספטמבר 1632, בגעז ሱስንዮስ, ביוונית כונה סיסיניוס Σισίννιος) היה נגוס נגסת של אתיופיה (1607-1632) תחת שם ההכתרה מלאכ סגד השלישי.
אביו היה הנסיך פאסילידס נכדו של דווית השני.
כתוצאה מכך יש המשייכים אותו לשושלת הסולומונית.
אחרים מחשיבים אותו, במקום את בנו פַסיל, כמייסד הענף הגונדרי של השושלת הסולומונית.
בילדותו נתפסו סוסניוס ואביו על ידי שודדי אורומו והוחזקו בשבי במשך שנה, עד שחולצו על ידי דג'אזמאץ' אסבו.
לאחר חילוצו מהשבי התגורר סוסוניוס אצל המלכה אדמס מוגסה, אמו של סרצה דנגל ואלמנת הקיסר מינאס.
סוסניוס היה הצעיר מחמשת בניה של אמו השפחה.
הבן הבכור, אפא כרסטוס, נהיה נזיר.
הבן השני, סאלה כרסטוס, היה מצביא ששירת את סוסניוס בנאמנות.
האח השלישי, ימנה כרסטוס, מרד בסוסניוס ונפטר במאסר.
גם הבן הרביעי, מלכא כרסטוס, מרד בסוסניוס.
משנת 1590 ואילך נתפס סוסניוס כיורש פוטנציאלי של הכתר, כיוון שבניו של הקיסר סרצה דנגל היו עדיין צעירים.
המיסיונר הישועי מנואל דה אלמיידה תיאר אותו כך: "גבוה, עם מאפיינים של איש איכותי, עיניים גדולות נאות, אף מחודד ומרווח וזקן מטופח...".
ב-10 במרץ 1607 הרג סוסניוס את יעקב הקיסר בקרב צאצהובר ותפס את מקומו כקיסר.
טקס ההכתרה המפואר ב-18 במרץ 1608, אך השנתיים הראשונות לכהונתו הוקדשו לדיכוי מרידות ברחבי אתיופיה, בסיוע ארבעת אחיו.
בשנת 1612 קיבל על עצמו סוסניוס את האמונה הקתולית בסתר בהשפעת פדרו פאיש.
צניעותו ולמדנותו של פאיש מצאה חן בעיני סוסניוס, שסלד מהחמדנות ומעשי הניאוף של האבונא (הגמון) שמעון.
בשנת 1622 הצהיר על אמונתו הקתולית בגלוי, לאחר שראה בניצחונותיו הצבאיים המכריעים אות שמיימי כי כוונתו רצויה.
הקיסר מלאק סגד קבע את בירתו בעיר גורגה שבחבל דאמבייה צפונית לאגם טאנה, אזור שהיה מיושב ביהודים רבים.
בירתו שימשה אחד ממקומות מושבם של המיסיונרים, ביניהם ישועים פורטוגזים.
בנו מרד כנגדו בשנת 1624 ונמלט לאחר כישלון המרד לאזורי היהודים, שהעניקו לו מקלט.
מלאק סגד כעס על היהודים שנתנו מקלט לבנו ויצא לנקום בהם, נקמה שנכשלה.
בעקבות כישלונותיו הוא ארגן צבא חמוש היטב, כולל תותחים רובים וחיילים פורטוגזים שנשארו באתיופיה לאחר מלחמת אתיופיה-אדאל.
הקיסר הורה להוציא להורג ולהילחם ביהודים באזור שבין אגם טאנה להרי סאמיאן ובייחוד בחבל דאמבייה שהיה קל לכיבוש מכיוון שהיה מישורי.
בלחימה ביהודים טבחו חיילי הקיסר רבים מהם ושיעבדו נשים וילדים, הגלו את מנהיג העדה גדעון השביעי והטבילו רבים מהיהודים בכפייה לכנסייה הנוצרית.
יהודים רבים שחיו באזורי הטבח החלו לברוח לאזורים אחרים כגון קווארה, ארמצחו ודמאטו שבהם היו קהילות יהודיות קטנות אך רבים עדיין נשארו בדאמבייה, ווגארה ווואלקיט.
בכך גרם למעשה ליישום אינקוויזיציה אתיופית בארצו בהשפעת היישועים והלוחמים שנשלחו מפורטוגל.
"סוסעץ" הוא סרטו השני של יקי יושע, שיצא לאקרנים בשנת 1978. הסרט היה לסרט הישראלי הראשון ב"שבועיים הבמאים" של פסטיבל קאן.
כמו כן השתתף הסרט בלוקארנו, בסן פרנסיסקו, בשיקגו ובפסטיבלים בינלאומיים רבים נוספים.
זכה בפרס המיוחד של השופטים ובפרס השחקן הטוב ביותר (גדליה בסר) בפסטיבל הסרטים באוקספורד, אנגליה.
הסרט הוא עיבוד לספר של יורם קניוק באותו שם, משנת 1973, ובו שחזור שנות ילדותו של הסופר.
את שיר הנושא ששר אריק איינשטיין כתב יענקל'ה רוטבליט ללחן של שמוליק קראוס.
השיר מופיע באלבום האוסף "שבעים שמונים" ובביצוע חי באלבום ההופעה של איינשטיין: אריק איינשטיין ושלום חנוך בהופעה משותפת.
באותה שנה הקליט גם גידי גוב ביצוע לאותו שיר, אך ההקלטה נגנזה עד להוצאה המחודשת של אלבומו הראשון בשנת 2012.
המועצה לביקורת סרטים ומחזות התירה את הצגת הסרט למבוגרים מעל גיל 16.
סרט זה שיצא לאקרנים בשנת 1978 צולם ב"שחור-לבן", כנראה מרצונם של מפיקי הסרט, אף על פי שסרטים ישראלים צולמו והופקו בצבע עשור קודם לכן.
עמינדב סוסעץ (שמוליק קראוס), צייר ישראלי, משאיר את אשתו ובתו בניו יורק, וחוזר לישראל לאחר שנים של היעדרות.
סוסעץ מבקש לפענח את פשר תחושת כישלונו כאדם, כאיש משפחה וכאמן.
חבריו הטובים מתו במלחמה, ציוריו נשרפו רגע לפני שהיו אמורים להתפרסם בתערוכה, ואת משפחתו נטש.
סוסעץ פוגש את אביו גוסס בבית חולים ואת אמו שמנסה להבין, ללא הצלחה, את הבן שלה.
הוא פוגש באנסברג (גדליה בסר), חבר ילדות שהפך לתמהוני חסר בית.
אנסברג מנסה בדרכים בלתי-שגרתיות להחזיר את האהבה לתל אביב, ומצפה מסוסעץ ה"מצפונאי", כלומר, כינוי לאחרון הישראלים המחזיק עדיין במצפון, שיסייע לו בכך.
סוסעץ מסרב להיות "מצפונאי", או כל דבר אחר, לפני שיפענח את החידה הפרטית שלו: מיהו, מדוע נולד, מדוע הוא חי.
סוסעץ מחליט לביים סרט, על הנסיבות להיוולדו בעיר תל אביב לפני קום המדינה.
הסרט שלו אינו מצליח לפענח את החידה, אבל זוכה לשבחים.
בסופו של דבר, מעלה סוסעץ את הסרט באש.
סוסייטה ז'נרל היא חברה צרפתית לשירותים פיננסיים, לרבות בנקאות, מהגדולות ביותר בצרפת ובאירופה.
מניות החברה נסחרות בבורסת Euronext, ונכללות במדד המניות הצרפתי CAC 40. הבנק נוסד ב-4 במאי 1864, ומשרדיו הראשיים בפריז, בקרבת לה דפאנס.
נכון לשנת 2025, סוסייטה ז'נרל הוא הבנק הרביעי בגודלו בצרפת לפי סך הנכסים אחרי BNP פריבה, קרדיט אגריקול וקבוצת BPCE.
זהו גם הבנק השישי בגודלו באירופה והעשרים ושניים בעולם.
מ-1966 עד 2003 הוא היה ידוע כאחד משלושת הבנקים המסחריים הצרפתיים הגדולים "Trois Vieilles" ("שלושת הישנים"), יחד עם הבנק הלאומי של פריז (משנת 2000 BNP פריבה) ובנק קרדי ליונה.
ב-24 בינואר 2008 הבנק הודיע שחשף הונאה שביצע אחד מסוחריו בחוזים עתידיים, ג'רום קרווייה (Jerome Kerviel), שגרמה לבנק הפסד בסך 4.9 מיליארד אירו.
סוסוניוס השני היה קיסר אתיופיה שכיהן ביוני – 23 בדצמבר 1770. סוסניוס הוכרז כקיסר על ידי שלושה מהגנרלים של ראס מיכאל סהול: גושו, וונד באווסאן ואידר.
ארבעתם צעדו לתוך עיר הבירה גונדר והדיחו את הקיסר המכהן תקלה היימנות השני.
סוסניוס נתמך על ידי פסיל, מלך דמות שהיה יד ימינו.
לאחר מכן כוחו של סוסניוס נחלש והגנרלים שמינו אותו והוא עצמו נמלטו מגונדר, מספר ימים לאחר מכן ב-23 בדצמבר 1770 ראס סהול נכנס עם צבאו לגונדר והחזיר את השלטון לקיסר המודח תקלה היימנות השני בנוסף לטבח שביצע במתנגדי היימנות.
סוסניציה (אוקראינית: Сосниця, רוסית: Сосница פולנית: Sosnycia) היא עיירה באוקראינה, המרכז המינהלי של אזור סוסניציה שבפלך (אובלסט) צ'רניהיב.
נמצאת כ-85 ק"מ מזרחית לצ'רניהיב וכ-185 ק"מ צפונית מזרחית לקייב.
הייתה שייכת בעבר לאיחוד הפולני-ליטאי ולאחר מכן לאימפריה הרוסית ולברית המועצות.
העיירה משתרעת על כתשעה קמ"ר ומנתה (בשנת 2004) כ-8,000 תושבים.
בשנת 1900 הגיע מספר התושבים היהודים בעיר ל-1,842.
סוסלנד היא תוכנית אנימציה אמריקנית שהופקה על ידי DIC Entertainment ובוימה לעברית על ידי טליה ברקאי ועמי מנדלמן באולפני נ.ל.ס.
התוכנית עוקבת אחרי קבוצת ילדים המבקרים בסוסלנד, חוות הסוסים, ועל הרפתקאותיהם ברכיבה על סוסים, התחרות בתחרויות רכיבה מסוימות וכן על חיי היום יום שלהם.
הסדרה משודרת בארצות הברית מ-16 בספטמבר 2006 ועד היום.
בישראל משודרת הסדרה בערוץ "לוגי".
במקביל לשידור הסדרה בארצות הברית הופק גם משחק מקוון המתבסס על הסדרה.
מאפיין מרכזי בדמויות החיות הוא שהן מדברות ביניהן, אך בני האדם לא מבינים אותן.
שרה ויטני - הדמות הראשית בסדרה.
בהתחלה זה גורם לכולם להניח שהיא סנובית עוד לפני שפגשו אותה ולהתייחס אליה בהתאם, אבל הם מגלים שטעו ומתקנים את יחסם כלפיה.
הסוסה של שרה היא סקרלט.
שרה היא בלונדינית וטובת לב.
אלמה רודריגז - אחת החברות הטובות ביותר של שרה.
הסוסה של אלמה היא באטן.
אלמה היא הטובה ביותר בסוסלנד בקפיצות.
אוהבת לקרוא ספרים, במיוחד על סוסים.
מולי וושינגטון - אחת החברות הטובות ביותר של שרה.
הסוסה של מולי היא קליפסו.
מולי היא אפרו-אמריקאית, החברות שלה מהעיר הן אמבר ויסמין, שבאות גם לבקר בסוסלנד.
קלואי סטילטון - אחותה הגדולה של זואי; אחת הדמויות שלא התחברו עם שרה.
הסוס של קלואי הוא צ'ילי.
קלואי זעפנית ולא תמיד מסתדרת בחברה, גם לא עם אחותה זואי.
זואי סטילטון - אחותה הקטנה של קלואי; אחת הדמויות שלא התחברו עם שרה ווויל.
הסוסה של זואי היא פפר.
זואי וקלואי מגיעות ממשפחה עשירה ואוהבות לעשות רושם בבגדיהן.
ביילי האנדלר - הבן של המנהלים של סוסלנד ואחד מחבריה הטובים של שרה.
ויל טאגרט - הבוגר בחבורה של סוסלנד ודודו של ביילי.
נאני קלאוד - ילדה אמריקאית-ילידית המבקרת בסוסלנד בעונה השנייה.
היא לא אוהבת שלועגים לאומה שלה - אומת הצ'רוקי ולכן ברחה עם הסוס שלה.
טיני החזירה - חברתו הטובה ביותר של שפ הכלב.
כל פרק מתחיל בזה שהוא נזכר במשהו מהעבר.
אנגורה החתולה - חצופה ואוהבת לישון.
שרה והיא התחברו בכך שבתחרות רכיבה בפריז שתיהן נפלו לתוך בור והצליחו לצאת יחדיו.
ג'סי גולדן - ילד אפריקני שבא לבקר בסוסלנד.
ביילי הוא חבר שלו ובפעם הראשונה שהגיע שרה לא אהבה את חברותו עם ביילי משום שהדבר גרם לכך שביילי לא שם לב אליה.
אלכסנדר באגליק - חבר שמתכתב עם אלמה.
נפל לתהום ואלמה הצילה אותו.
מרי ויטני - דודתה העיוורת של שרה שבאה לביקור בחווה.
הילדים הצליחו לצאת בזכותה מהיער החשוך.
טליה בנטלי - ילדה סנובית מחווה אחרת.
סוסלנד עשתה תחרות עם החווה שהיא רוכבת בה ואלמה שינתה את סגנון הרכיבה שלה, כי חשבה שסגנון הרכיבה הטבעי שלה לא יוכל לנצח את הסגנון של טליה.
צ'ייס ויטני - בן דוד של שרה שבא לביקור בחווה.
יש לו דיסלקסיה, לכן כולם (פרט לשרה) לעגו לו, בעיקר קלואי וזואי.
אמבר ויסמין - שתי חברות של מולי מהעיר.
הלכו לאיבוד וכל החבורה החמיצה תחרות כשהלכו לחפש אותן.
ספייק מק'שמייק - מעצב אופנה שבא לצלם בסוסלנד כיוון שהבגדים שעיצב לא התאימו כלל לקפיצה, סיכן את הילדים.
ריבר - סוס מפורסם שבא לביקור בסוסלנד.
צ'ילי קינא בו, ברח ונקלע לסכנה בזמן סערה לבסוף ריבר סיכן את חייו והציל אותו.
קרים ושוגר - שני סייחים תאומים שבאו לחווה מכיוון שאמם חולה.
הסוסים קינאו בהם כי קיבלו את כל תשומת הלב.
הסייחים ברחו אך לבסוף נמצאו.
ליסה וושינגטון - אחותה הקטנה של מולי וושינגטון.
מולי אמרה שליסה לא יכולה ללטף את הסוסים הגדולים אלא רק סייחים.
לבסוף קליפסו, סוסתה של מולי קפצה לעבר הסייחים והתנהגה כמוהם, כיוון שרצתה להיות כמו סייחה.
מוזי - החתול השחור של שרה, מבוגר מאוד וחיי הרבה מחייו בסוסלנד.
לאחר שנפגע בתאונת דרכים הוא עזב את החווה ולא חזר, שרה התגעגעה אליו מאוד מכיוון שהיה איתה מאז שהייתה קטנה והיא קיבלה אותו במתנה מההורים שלה אך עם הזמן השלימה עם היעלמותו (וכנראה פטירתו) עם תמיכה מוויל וביילי.
וויל בניסיון לעודד את שרה נתן לה לטפל בגור חזירים קטן והיא קראה לו מוזי.
בפיזיקה, הסוספטיביליות החשמלית (לעיתים "היענות" או "מניחוּת"; באנגלית: electric susceptibility), המסומנת , היא מדד לקלות בה ניתן לקטב חומר דיאלקטרי באמצעות שדה חשמלי.
מדד זה קובע את המקדם הדיאלקטרי של החומר ולכן משפיע על תכונות רבות אחרות של החומר, כגון קיבולו ומהירות האור בו.
הסוספטיביליות החשמלית מוגדרת כקבוע יחס (אשר עשוי להיות טנזור) הקובע יחס בין השדה החשמלי לבין וקטור צפיפות הקיטוב כך שמתקיים:
כאשר הוא המקדם הדיאלקטרי של הריק.
הסוספטיביליות של חומר קשורה למקדם הדיאלקטרי היחסי שלו על ידי הנוסחה:
שדה ההעתק החשמלי קשור לצפיפות הקיטוב על ידי הנוסחה:
סוסילו באמבאנג יודהויונו (באינדונזית: Susilo Bambang Yudhoyono; נולד ב-9 בספטמבר 1949) מקור כתיב שמו בשפת האי ג'אווה.
הוא נשיאה השישי של אינדונזיה וגנרל בדימוס בצבא אינדונזיה.
יודהויונו נבחר לתקופת כהונה שנייה בבחירות לנשיאות שנערכו ב-8 ביולי 2009. בבחירות לנשיאות שנערכו בשנת 2004 גבר על הנשיאה היוצאת, מגוואטי סוקרנופוטרי.
יודהויונו, הידוע בכינוי SBY (ראשי תיבות שמו), הושבע לנשיאות לראשונה ב-20 באוקטובר 2004, לצד סגנו יוסוף קאלה.
בבחירות שנערכו בשנת 2009 זכה ביותר מ-60% מקולות המצביעים.
יודהויונו נולד בכפר טרמס שבמזרח האי ג'אווה, למשפחה מן המעמד הבינוני-נמוך.
הוא התבלט בכישרונו כתלמיד והצטיין בכתיבת שירה, סיפורים קצרים ומשחק, כמו גם ספורט ומוזיקה.
לאחר סיום לימודיו במכון טכנולוגי, הוא התגייס בשנת 1970 לצבא.
יודהויונו התחנך שלוש שנים באקדמיה הצבאית האינדונזית וסיים הכשרתו בשנת 1973 בהצטיינות, כראשון מבין בני מחזורו.
לאחר תום הכשרתו הפך למפקד פלוגת מילואים בחטיבה המוטסת מספר 330 של צבא אינדונזיה.
בנוסף לתפקידו הפיקודי הופקד יודהויונו על הוראת אנגלית וידע כללי לחיילי החטיבה.
בזכות שליטתו בשפה האנגלית, נשלח בשנת 1975 להשתלמות בצבא ארצות הברית, בבית הספר לחיל רגלים בפורט בנינג.
בשנת 1976 שב יודהויונו לאינדונזיה ומונה למפקד פלוגה בחטיבה 305 שהוצבה במזרח טימור, אשר הייתה אותה עת בשליטת אינדונזיה.
במהלך שירותו הצבאי הוצב יודהויונו מספר פעמים במזרח טימור, ובדומה למפקדים אחרים בצבא אינדונזיה, הואשם בביצוע פשעי מלחמה בעת שירותו במקום.
יודהויונו לא הועמד לדין בגין האשמות אלה.
בשנת 1977, לאחר סיום תפקידו במזרח טימור מונה יודהויונו למפקד פלוגת רגמים.
עוד בשנת 1977 קודם לתפקיד קצין מבצעים של חטיבה מוטסת ובין השנים 1979–1981 שימש כמפקד גדוד.
בין השנים 1981–1982 שירת בתפקיד מטה בצבא אינדונזיה.
בעת שירותו כקצין מטה נשלח פעם נוספת לפורט בנינג בארצות הברית, שם סיים קורס מתקדם כקצין רגלים, והתאמן עם הדיוויזיה המוטסת ה-82 של צבא ארצות הברית.
יודהויונו אף הוכשר בבית הספר ללוחמת ג'ונגל בפנמה.
בשנת 1983 שב לאינדונזיה ומונה למפקד בית הספר לחיל הרגלים של צבא אינדונזיה.
עם סיום תפקידו זה נשלח להכשרה צבאית בבלגיה ובגרמניה המערבית להכשרה בלוחמה נגד טנקים.
בשנת 1985 נשלח להכשרה בלוחמת קומנדו במלזיה.
בין השנים 1986–1988 שירת בפיקוד אודיאנה של צבא אינדונזיה האחראי לאזור באלי וחלק מאיי סונדה, בתפקיד מפקד חטיבה.
בשנת 1989 מונה למרצה בבית הספר לפיקוד ומטה של הצבא.
בעת תקופת עבודתו כמרצה צבאי, נסע להכשרה נוספת בארצות הברית במכללת צבא ארצות הברית לפיקוד ומטה, בפורט לוונוורת' בקנזס ואף השלים, בשנת 1991, לימודי תואר שני במינהל עסקים באוניברסיטת ובסטר.
בשנת 1992 הועבר יודהויונו למחלקת המידע של צבא אינדונזיה ועבד ככותב הנאומים של גנרל אדי סודראג'אט, מפקד צבא היבשה.
בשנת 1993 הפך אדי לרמטכ"ל צבא אינדונזיה ויודהויונו צורף למטהו.
אדי לא החזיק זמן רב בתפקידו, ומיד עם פרישתו הועבר יודהויונו לתפקיד מפקד חטיבה.
תפקידו הבא היה עוזר לענייני מבצעים של מפקד אזור ג'קרטה ולאחר תפקיד זה מונה למפקד פיקוד דיפונגורו במרכז ג'אווה.
בין השנים 1995–1996 נשלח יודהויונו כמפקד כוח משקיפי או"ם במלחמת בוסניה.
לאחר שובו לאינדונזיה מונה למפקד פיקוד בצבא אינדונזיה שתחום אחריותו הוא דרום סומטרה, תפקיד בו שימש עד לשנת 1997. הוא מונה לתפקיד אחראי לעניינים מדיניים-חברתיים והשתתף במסע הבחירות של סוהארטו לתקופת כהונה שביעית.
לאחר התפטרותו של סוהארטו מן הנשיאות, ב-21 במאי 1998, וכדי להפחית ממעורבות הצבא בניהולה המדיני של אינדונזיה, שונה בשנת 1999 תוארו של יודהויונו לקצין חינוך ראשי בצבא אינדונזיה.
החל מאותה עת החלה עלייה באהדה ליודהויונו, בזכות רעיונותיו לשינוי הצבא, והוא נודע בכינוי "הגנרל החושב".
בשנת 1999 מונה יודהויונו לשר המכרות והאנרגיה בממשלת הנשיא עבד א-רחמן וחיד ובכך סיים יודהויונו את דרכו הצבאית בדרגת תת-אלוף, אף על פי שבשנת 2000 הוענקה לו דרגת אלוף לשם כבוד.
בחודש אוגוסט 2000, לאחר שינוי תפקידים בממשלה, הפך יודהויונו לשר המתאם לענייני מדיניות וביטחון.
אחד מתפקידיו היה לדאוג לאי מעורבות של הצבא בענייני מדיניות, דבר שעלה בקנה אחד עם רעיונותיו, עוד בעת שירותו הצבאי.
יודהויונו אף מונה לתווך בין הנשיא וחיד לבין משפחת סוהארטו בניסיון לשכנע את המשפחה להשיב למדינה כספים שהגיעו אליה בעת שלטונה, ניסיון שלא עלה יפה.
בחודש יולי 2001, בניסיון לשמור על שלטונו, דרש וחיד מיודהויונו להכריז על משטר חירום במדינה, ומשזה סירב, הוא פוטר ממשרתו בממשלת וחיד.
ב-23 ביולי 2001 הודח וחיד ממשרתו כנשיא, והוחלף בנשיאה מגוואטי סוקרנופוטרי.
זמן קצר לאחר היבחרה, הציע יודהויונו את מועמדותו לתפקיד סגן הנשיאה, אולם לא נבחר לתפקיד זה.
יודהויונו שב למלא את תפקידו בממשלת מגוואטי כשר המתאם לענייני מדיניות וביטחון.
לאחר הפיגועים בבאלי בשנת 2002, הוא מונה לאחראי לחקירת האירועים ולמציאת המפגעים, וקנה לעצמו אהדה נרחבת בציבור האינדונזי כמי שמחויב למלחמה בטרור.
על אף יוזמות אלה, יודהויונו המשיך בתפקידו כשר בממשלת מגוואטי.
התפנית ביחסיו עם מגוואטי באה ב-1 במרץ 2004, עת מזכירתו הכריזה כי בששת החודשים הקודמים מודר יודהויונו ממוקדי קבלת ההחלטות בעניינים מדיניים וביטחוניים.
למחרת הגיבה מגוואטי כי מעולם לא מידרה את יודהויונו, ובעלה כינה את האשמותיו של יודהויונו "ילדותיות".
לאחר שמגוואטי סירבה לבקשתו של יודהויונו, הוא הכריז עוד בחודש מרץ על התפטרותו מן הממשלה ועל הגשת מועמדותו לנשיאות.
מאותה עת נסקה האהדה אליו בציבור, אולם אהדה זו לא קיבלה ביטויה בבחירות לבית המחוקקים.
המפלגה הדמוקרטית זכתה רק ב-7.5% מקולות המצביעים, אולם שיעור זה מקולות המצביעים העניק לה את הזכות להציע את יודהויונו כמועמד לנשיאות.
יודהויונו מינה את יוסוף קאלה כמועמד לתפקיד סגנו ושלוש מפלגות אינדונזיות הצטרפו אל המפלגה הדמוקרטית בתמיכה במועמדותו.
את מצעו פרסם יודהויונו בספר בשם "חזון לשינוי", אשר הופץ בחינם בעת מסע הבחירות.
בספר מנה ארבעה יסודות: שגשוג, שלום, צדק ודמוקרטיה, עליהם הבטיח לבסס את מדיניותו.
הוא הציע תוכנית להגברת השגשוג הכלכלי אשר שמה לה למטרה קצב גידול שנתי בשיעור 7% לפחות, תוך דגש על יוזמות בקנה מידה קטן ובינוני.
הוא אף הציע לפתור את מצוקת האשראי, לקצץ בביורוקרטיה הממשלתית, לשפר את חוקי העבודה ולהפחית את השחיתות השלטונית.
בזכות כישוריו התקשורתיים הפך יודהויונו למועמד המוביל בסקרים בעת מערכת הבחירות.
בסיבוב הבחירות הראשון, ב-5 ביולי 2004, הוביל יודהויונו עם 33% מקולות המצביעים.
בעת סיבוב הבחירות השני, אשר נערך בין שני המועמדים המובילים, זכה יודהויונו ב-60.87% מן הקולות ונבחר לנשיאות.
הוא הושבע לתפקידו ב-20 באוקטובר 2004.
ביום השבעתו לנשיאות בשנת 2004 הכריז יודהויונו כי ממשלתו החדשה תהיה ממשלת אינדונזיה המאוחדת (באינדונזית: Kabinet Indonesia Bersatu).
לממשלה מונו 36 שרים והיא כללה חברים מן המפלגה הדמוקרטית, גולקר והמפלגות PPP, PBB, PKB, PAN, PKP ו-PKS.
לממשלה מונו אף אנשי מקצוע, רובם בתיקים כלכליים.
לממשלה מונו גם חמישה אנשי צבא לשעבר וארבע נשים.
באוקטובר 2009 מונתה ממשלת אינדונזיה המאוחדת השנייה, לאחר שיודהויונו נבחר לתקופת כהונה נוספת באותה השנה.
בין השגי ממשלתו הראשונה של יודהויונו היה כריתת הסכם סחר חופשי עם יפן בשנת 2007. ממשלתו הראשונה של יודהויונו אף פתחה בשנת 2005 בתוכנית סיוע תפעולי לבתי ספר, במסגרתה ניתן סיוע כלכלי למנהלי בתי ספר לצורך תפעולו של בית הספר והפחתת שכר הלימוד.
בשנת 2006 הכריז יודהויונו על תוכנית למימון ספרי לימוד לתלמידי בתי הספר.
בשנת 2005 החלה אף תוכנית לביטוח בריאות לאוכלוסייה העניה.
השימוש בסוסים במלחמת העולם הראשונה שיקף תקופת מעבר בהתפתחות העימותים המזוינים.
עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה נחשבו יחידות פרשים למרכיב הכרחי בצבא, אך בחלוף הזמן, עם התקדמות הלחימה, השתנתה התפיסה לגבי השימוש בסוסים במלחמה בצורה ניכרת.
יחד עם זאת, סוסים מילאו תפקידים משמעותיים לאורך המלחמה, במיוחד בתחום התמיכה הלוגיסטית.
כל המדינות שנטלו חלק מרכזי בלחימה במלחמת העולם הראשונה החלו את המלחמה עם יחידות פרשים.
בשל הצלחה מוגבלת וכישלונות באספקת ציוד, הפסיקו הקיסרות הגרמנית והאימפריה האוסטרו-הונגרית להשתמש בהן בחזית המערבית מיד לאחר תחילת המלחמה, אם כי בחזית המזרחית נעשה בהן שימוש מצומצם גם בשלבים מאוחרים יותר.
בצד של מדינות ההסכמה, האימפריה הבריטית השתמשה ברגלים רכובים ובפרשים לאורך המלחמה, ואילו ארצות הברית, לכשנכנסה למלחמה, השתמשה בפרשים לפרק זמן מוגבל.
אף על פי שבחזית המערבית לא הצליחו במיוחד מדינות ההסכמה להשתמש בפרשים, הן נחלו הצלחה מסוימת בזירה המזרח-תיכונית, שכן הן התמודדו מול אויב חלש ובעל נחיתות טכנולוגית לעומתן.
האימפריה הרוסית השתמשה בפרשים בחזית המזרחית, אך גם כן בהצלחה מוגבלת.
בסופו של דבר, המחסור בסוסים תרם להפסדה של גרמניה במלחמה, מכיוון שמדינות ההסכמה מנעו את הייבוא של סוסים למעצמות המרכז.
השימוש הנרחב ביותר של סוסים במלחמה היה לצורך תמיכה לוגיסטית.
סוסים יכלו לנוע בבוץ ועל פני שטח בעל עבירות נמוכה לרכב ממוכן.
הסוסים לקחו חלק במשימות סיור, נשאו שליחים וכן משכו כלי נשק ארטילריים, אמבולנסים ועגלות אספקה.
הסוסים גם ביצעו משימות נוספות שהיו חיוניות למאמץ המלחמתי ונוכחותם העלתה לעיתים קרובות את המורל של החיילים בחזית.
ערכם הרב של הסוסים במשימות אלו והקושי הגובר להחליפם היו כאלה שב-1917, אובדן של סוס עורר לעיתים דאגה רבה יותר מבחינה טקטית מאשר אובדן של חייל.
התנאים עבור הסוסים בחזית היו קשים.
סוסים מתו מאש ארטילרית, סבלו מפגיעות בעורם ונפגעו מנשק כימי.
מאות אלפי סוסים מתו במלחמה, ומספר גדול יותר טופל בבתי חולים וטרינריים ונשלח חזרה לחזית.
השגת מזון לסוסים הייתה בעיה גדולה במלחמה, וסוסים גרמניים רבים רעבו למוות כתוצאה ממחסור במספוא.
בשל תפקידם המשמעותי במלחמה, הוקמו מספר אנדרטאות להנצחת סוסים שמתו בקרב.
בנוסף, אמנים, בהם אלפרד מנינגס, תיעדו בצורה נרחבת את עבודת הסוסים במלחמה.
סוסים גם הופיעו בשירה שנכתבה במלחמה, והסופר מייקל מורפורגו כתב ספר על סוס בחיל הפרשים במלחמה, ספר שאף הועלה כמחזה.
עוד לפני פרוץ המלחמה, הבינו טקטיקנים בריטים רבים כי הפיתוחים הטכנולוגיים של זמנם משנים את אופי הלחימה בצמצום השימוש בפרשים ובסיום עידן הלוחמה הרכובה.
אולם, פרשים רבים לא הסכימו עמם, וגדודי פרשים נשארו בהיכון לאורך המלחמה, למרות תועלתם המוגבלת.
אמונה זו בתועלתם של הפרשים הביאה להפניית משאבים לאימון ותחזוקה של גדודי פרשים, אשר נעשה בהם שימוש לעיתים נדירות, וכן לאיבוד חיילים וסוסים רבים במתקפות חסרות תוחלת אל מול מקלעי האויב.
בשלבים המוקדמים של המלחמה, לא היה נדיר לראות קרבות פרשים, והיה שימוש נרחב בחיילים רכובים למטרות סיור.
כמו כן, בעוד שהפרשים הבריטים אומנו להילחם הן בצורה רכובה והן על הקרקע, רוב חילות הפרשים באירופה עדיין נסמכו על פעולות הסתערות.
אמנם היו מקרים בודדים של לוחמת סער מוצלחת בחזית המערבית, בהם דיוויזיות פרשים גם סיפקו מקור ירי נייד וחשוב, אך הזירות בהן פרשים היו בעלי חשיבות מכרעת היו החזית המזרחית והמזרח התיכון.
השימוש בפרשים נמשך גם בשלבים מאוחרים יותר של המלחמה.
למשל, פרשים תקפו כוחות גרמניים נסוגים במהלך מתקפת מאה הימים בשנת 1918, לעיתים בהפעלת טנקים ופרשים באותו הקרב.
שינויים גדולים בהפעלה הטקטית של פרשים אפיינו את מלחמת העולם הראשונה.
אף שבפרשים נעשה שימוש בעל תועלת בארץ ישראל, למשל בקרב עזה השלישי ובקרב מגידו, אופייה הכללי של המלחמה השתנה.
טנקים החלו לתפוס את מקומה של לוחמת הסער, וההתבצרות במלחמת חפירות, יחד עם השימוש בגדרות תיל ובמקלעים, הפכו את חילות הפרשים המסורתיים לכמעט מיושנים.
בשנים שלאחר המלחמה הפכו רוב הצבאות לממוכנים, דבר שגרם להמרתם של גדודי פרשים בחטיבות המשוריינות, וטנקים קלים פותחו למילוי תפקידים רבים שהיו במקור של פרשים.
ההיסטוריון מאייר כותב כי "המלחמה הגדולה הביאה את הפרשים לקצם".
מאז מימי הביניים ועד למאה ה-19 שלטו הפרשים בשדות הקרב, אך החל ממלחמת האזרחים האמריקנית ניכר כי ערכם במלחמה פוחת, עת הארטילריה התעצמה והפכה את ההסתערויות ליעילות פחות.
החזית המערבית במלחמת העולם הראשונה הבהירה כי פרשים הם כמעט חסרי תועלת אל מול הארטילריה המודרנית וקשים לניוד ואספקה.
ברם, קציני פרשים בריטים, יותר מאשר במדינות אחרות באירופה, היו נחושים להשתמש בפרשים ולתחזק אותם, בהאמינם לאורך כל המלחמה כי חיילים רכובים יהיו בעלי תועלת בניצול פריצות דרך של חיל רגלים, ובנסיבות המתאימות, יוכלו לעמוד בפני מקלעים.
זאת, חרף העובדה שאף אחת מהשיטות לא הוכחה כמוצלחת.
בשנת 1916 מנה חיל הפרשים האמריקאי 15,424 חיילים, אשר היו מאורגנים ב-15 רגימנטים, לרבות מפקדה, לוגיסטיקה וחיילים מפעילי מקלעים ותותחים.
מעט לפני הצטרפות ארצות הברית למלחמה, צברו האמריקאים ניסיון משמעותי בשנים 1916–1917 במשלחת כנגד פנצ'ו וייה, שתרמה להכנת האמריקאים למלחמה.
במאי 1917, כחודש לאחר הכרזת המלחמה של ארצות הברית, נכנס לתוקפו חוק ההגנה הלאומית, שהוביל ליצירת 28 רגימנטים חדשים של פרשים.
אולם, הניסיון של הבריטים במהלך השנים הראשונות למלחמה הראה כי מלחמת החפירות וכלי הנשק, שכללו מקלעים וארטילריה, הפכו את הלוחמה באמצעות פרשים ללא-מעשית.
כך, ב-1 באוקטובר הוסבו שמונה מהרגימנטים החדשים לרגימנטים ארטילריים, ועד לחודש אוגוסט 1918 הוסבו עוד 20 יחידות פרשים של הצבא הלאומי לסוללות ארטילריה ומרגמות.
מספר יחידות פרשים ליוו את הכוחות האמריקאיים באירופה, שם החיילים פעלו כמטפחים וכמטפלים של הסוסים.
רק בשלהי אוגוסט 1918 נכנסו הפרשים האמריקאים לקרב.
גדוד זמני, שכלל 418 קצינים וחיילים מרגימנט הפרשים השני, רכובים על סוסים שהחלימו מפציעה, מילא תפקידי סיור ושליחויות במהלך קרב סן-מייל.
ב-11 בספטמבר 1918 רכבו חיילים אלה דרך שטח ההפקר וחדרו לעומק של 8 ק"מ מאחורי קווי הגרמנים, אך בעודם שם הם נאלצו לחזור לשטח מדינות ההסכמה.
אף שהשתתף במתקפת מז-ארגון, הועבר הגדוד מהחזית באמצע אוקטובר.
בנוסף לתפקידם ביחידות הפרשים, במהלך מלחמת העולם הראשונה נעשה שימוש בסוסים לגרירת ארטילריה, ואילו בפרדים נעשה שימוש לגרירת עגלות תחמושת.
בסוסים גם נעשה שימוש למשיכת אמבולנסים ולנשיאת אספקה ואמצעי לחימה.
הסוסים היו הכרחיים ליעילות הארטילריה, כשבמקביל, השתמש חיל הקשר המלכותי בסוסים למשיכת עגלות קשר.
הבוץ העמוק, שנגרם כתוצאה מהצפות של מערכות ניקוז הרוסות והיה שכיח בחלקים מסוימים בחזית, הפך את הסוסים לחיוניים, שכן הם היו האמצעי היחיד להעברת אספקה לחזית ולניוד תותחים ממקום למקום.
6 עד 12 סוסים נדרשו למשיכת תותח שדה אחד, ואלפי סוסים הועסקו במשימה זו במלחמה.
במקרים מסוימים נשלחו סוסי דמה במטרה להטעות את האויב באשר למיקומם של החיילים.
בתחילת המלחמה, היה הצבא הגרמני תלוי בסוסיו שימשכו את מטבחי השדה, כמו גם את עגלות התחמושת לחטיבות התותחנים.
סוסים סייעו בניוד תחמושת ומוצרי אספקה אחרים באמצעות עגלות למרות התנאים הקשים.
אחרי קרב רכס וימי סיפר חייל קנדי כי "הסוסים היו בבוץ עד לגובה הבטן שלהם.
היינו קושרים אותם בלילה לקו היתדות בין גלגלי העגלות, והם היו שוקעים עד מעל לאזורי הכפיתה ביום למחרת.
היינו צריכים לירות במספר לא קטן".
ערכם של הסוסים היה ידוע לכל.
בקרב פשנדל, חיילים בחזית הבינו ש"בשלב זה אובדן סוס היה גרוע יותר מאשר אובדן אדם, כי אחרי הכול, בני אדם היו ניתנים להחלפה וסוסים לא".
כרזות גיוס מתקופת המלחמה הציגו את השותפות בין הסוס לאדם בניסיונן להשיג מתגייסים נוספים.