tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
ב-17 בספטמבר ערך את הופעתו הבכורה בקבוצה בתיקו 1-1 נגד הרטה ברלין.
ב-2 ביולי 2018 הושאל לנוריץ' סיטי לעונה אחת.
הוא שותף במשחק אחד עד לסיום העונה.
בהמשך הושאל לקבוצת פורטונה סיטארד מליגת העל ההולנדית.
סגנות אליפות אירופה בכדורגל עד גיל 17 (1): 2015
נבחרת הטורניר באליפות אירופה בכדורגל עד גיל 17 (1): 2015
אדוארד אלכסנדר פליקס קרסטן (Felix Kersten; 30 בספטמבר 1898 – 16 באפריל 1960) היה לפני ובמהלך מלחמת העולם השנייה הפיזיותרפיסט והרופא האלטרנטיבי האישי של היינריך הימלר.
לפי הקונגרס היהודי העולמי והיסטוריונים שונים, השתמש קרסטן ביחסיו עם הימלר כדי לעזור לאנשים שנרדפו על ידי גרמניה הנאצית.
קרסטן נולד למשפחה גרמנית-בלטית בדורפאט שברוסיה הקיסרית, כיום טרטו שבאסטוניה.
במהלך מלחמת העולם הראשונה לחם בצבא הגרמני והגיע לפינלנד באפריל 1918 עם הכוחות הגרמניים שהתערבו במלחמת האזרחים הפינית לצד הכוחות ה"לבנים" (Suojeluskunta) מול ה"אדומים" הקומוניסטים.
קרסטן קיבל אזרחות פינית בשנת 1920. בספטמבר 1921 קיבל דרגה זוטרה (vänrikki) בצבא הפיני.
לאחר שובו לחיים האזרחיים, נשאר קרסטן בהלסינקי, שם למד פיזיותרפיה ממומחה בשם ד"ר קולנדר במשך שנתיים.
לאחר קבלת התעודה עבר לברלין, שם המשיך את לימודיו והפך לתלמידו של מעסה טיפולי סיני בשם ד"ר קו.
בשנת 1925 קו אמר לקרסטן: "למדת כל מה שאני יכול ללמד אותך" ופרש לטיבט.
עד מהרה נודע קרסטן כמומחה לשיטות ריפוי בלתי קונבנציונליות והפך לאיש מקצוע מבוקש בקרב עשירי אירופה, בהם מיכאי הראשון מלך רומניה, הנסיך היינריך, בעלה של מלכת הולנד, ושר החוץ האיטלקי הרוזן צ'אנו, חתנו של מוסוליני.
המוניטין שלו כמרפא אלטרנטיבי שמתמחה בעיסוי רפואי הוביל לרווחה כלכלית שאפשרה לקרסטן לרכוש בית רחב מידות בפרבר יוקרתי של ברלין.
הוא אף נישא לגרמנייה מהמעמד הגבוה.
כך גם הגיע אליו הבכיר הנאצי היינריך הימלר, שהיה חולה בדלקת מפרקים.
סמוך לפרוץ המלחמה לקה הימלר גם במחושי קיבה עזים שכנראה הוחמרו עקב הלחצים שהיה שרוי בהם.
קרסטן טיפל בו בהצלחה והימלר נעשה תלוי בו לגמרי והציע לו לשמש כמטפל האישי שלו.
בתחילה סירב קרסטן להצעה, אך לבסוף הסכים לאחר שהבין שהימלר ישלח אותו למחנה ריכוז כעונש אם לא יחזור בו.
עם הזמן, קרסטן הצליח לתרגם את התלות של הימלר בו כדי להשיג חנינה ושחרור לאסירים.
הוא הפסיק לגבות כסף עבור הטיפולים ובמקום זה נהג להציג לאחרון פתק בזמן העיסוי עם בקשות שחרור של אסירי מחתרת, שבויים במחנות עבודה, הומוסקסואלים ועוד.
קרסטן כותב שהימלר הודה "בכל עיסוי שהוא עושה לי, גוזל ממני ד"ר קרסטן חיי אדם אחד".
עם הזמן קרסטן חש שהוא יכול לתבוע מהימלר יותר ויותר.
בזכרונותיו כותב קרסטן שהוא שכנע את הימלר לוותר על תוכניתו לגרש כ-800 אלף הולנדים למזרח אירופה הכבושה, ואף לנטוש את תוכניתו להרוג גם את יהודי פינלנד.
לאחר המלחמה ממשלת פינלנד אישרה כי השתמשה בשירותיו של קרסטן בתקווה להשפיע על הימלר, אם כי לא ברור לה האם אמנם קרסטן היה הגורם המכריע בהחלטה.
קרסטן העיד כי לאחר שהימלר הגיע למסקנה כי גרמניה עתידה להפסיד במלחמה, הוא החתים אותו ב-12 במרץ 1945 על מסמך המורה להפסיק את רצח היהודים ולהימנע מקיום פקודת הפיהרר להשמיד את המחנות.
המסמך אכן הגיע למפקדי מחנות דכאו, פלונסבורג ומאוטהאוזן, אך מפקדים אלו מצאו את עצמם מול פקודות סותרות קודמות והעדיפו לפעול לפי ראות עיניהם.
עוד סיפר קרסטן כי לאחר שהימלר הגיע למסקנה כי גרמניה עתידה להפסיד במלחמה, הוא וולטר שלנברג, יד ימינו של הימלר, שכנעו את הימלר לבגוד בהוראות היטלר ולהפגש עם יהודי שוודי בשם נורברט מזור, נציג הקונגרס היהודי העולמי.
כתוצאה ישירה מפגישה זו שהתרחשה בביתו של קרסטן מצפון לברלין לאחר שתיים בלילה, ה-21 באפריל 1945, מייד לאחר חגיגת יום הולדתו של היטלר, ניצלו אלפי בני אדם.
הימלר חתם על פקודת שחרור של כ-7,000 אסירות מחנה הריכוז לנשים ראוונסבריק, כמחציתן צעירות יהודיות, שהועברו לשוודיה דרך הצלב האדום בראשות פולקה ברנדוט.
בין נשים אלו הייתה גם טניה צבי, אשתו לעתיד של חתן פרס ישראל וחבר הכנסת לובה אליאב.
עוד שוחררו מאות אסירים שהוחזקו במחנה הריכוז גריני ליד אוסלו, וכמה מאות בני ערובה נורווגיים.
לפי עדותו המרתקת של מזור, הימלר הסביר ארוכות את דעתו על גרמניה ועל היהודים שאותם לדבריו תמיד שאף רק לגרש ולא להרוג.
פגישה זו הובאה לידיעת היטלר רק סמוך להתאבדותו לאחר שהוזכרה ברדיו, ובעקבות כך הכריז היטלר על פיטוריו המידיים של הימלר ושינה את צוואתו בהתאם.
לא ברור אם מזור וקרסטן שבקשו את עזרת ברנדוט ידעו שברנדוט שלח מכתב להימלר עוד ב-10 במרץ 1945 ובו דווקא ביקש מהימלר לסרב לשחרר יהודים כדי שלא יהגרו לשוודיה.
גם על פי ארכיון ממשלת שוודיה, קרסטן אכן תיווך בין הימלר לבין הרוזן פולקה ברנדוט במשא ומתן שהוביל למבצע ההצלה הידוע בשם "האוטובוסים הלבנים", שהציל מאות נורווגים ודנים ממוות בימים האחרונים של הרייך השלישי.
ב-1947 פרסם ב"סאנדיי אקספרס" ש"היטלר רצה להשמיד את יהדות העולם" - הסכם בינלאומי להשמדת כל היהודים היה הסעיף העיקרי בהסכם השלום שהיטלר התכוון להכתיב לבעלות הברית המובסות.
בציטוט הצהרה של הימלר שנשא לו בז'יטומיר, באוגוסט 1942, ד"ר קרסטן הצהיר כי "ועידת שלום תיערך בנירנברג בהשתתפות כל המדינות הנייטרליות.
'סדר חדש' באירופה יוכרז על ידי היטלר בוועידה, וכינוסה יתקיים במקביל להשמדת היהודי האחרון באירופה.
הסעיף הראשון בהסכם השלום בין גרמניה לארצות הברית המובסת יהיו היהודים הסורקאנים.
אותה דרישה תוגש לכל מדינות אמריקה הלטינית.
הערבים יופקדו על השמדת היהודים באגן הים התיכון."
במהלך המלחמה, קרסטן הצליח גם לספק מידע למשרד לשירותים אסטרטגיים האמריקאי (OSS, קודמו של ה-CIA).
בדצמבר 1945 הגיש הקונגרס היהודי העולמי לקרסטן מכתב ובו הודה לו על סיועו להציל את קורבנות מחנות הריכוז היהודים, להערכתם כ-60 אלף איש.
זיכרונותיו של קרסטן פורסמו בתרגום אנגלי בשנת 1947, המהדורה השנייה פורסמה ב-1956.
בינואר 1950 קיבל קרסטן את אות מסדר אורנג'-נסאו על פועלו לטובת הולנד.
עם זאת, בשנת 1972 טען ההיסטוריון ההולנדי לואי דה-ג'ונג שתוכנית הגירוש ההמונית מהולנד לא באמת הייתה קיימת.
לאחר המלחמה התגורר קרסטן במערב גרמניה ובשוודיה וקיבל אזרחות שוודית ב-1953.
הסופר היהודי-צרפתי ז'וזף קסל היה הראשון שכתב על קרסטן בשנת 1960, בספרו The man with the miraculous hands
בשנת 2009 עלה תסכית רדיו של BBC בשם "A Vital Flaw" על הימלר וקרסטן, ובו משחק מרטין ג'רוויס את דמותו של קרסטן.
בשנת 2013 יצא ספרו של פראנס-אוליביה ז'יסבר "הטבחית של הימלר" (תורגם לעברית בשנת 2015 בהוצאת כנרת, זמורה-ביתן, דביר) הספר הבדיוני מבוסס על תשתית היסטורית מוצקה ובו מתואר קרסטן והשפעתו על הימלר.
פליקס פליקס קאניץ היה גאוגרף, אתנוגרף, ארכאולוג, חוקר טבע וצייר ממוצא יהודי אשר נודע במסעותיו ברחבי הבלקנים לחקר הסלאבים הדרומיים תוך שהותיר ציורים ואיורים רבים אודות מחקריו.
פליקס פיליפ קאניץ נולד בבודפשט למשפחה יהודית אמידה.
ב-1846 למד אמנות באוניברסיטת וינה ובהמשך נסע לאזור גרמניה, בלגיה, איטליה וצרפת.
ב-1858 יצא למסע בדלמטיה, והחל לחקור את נושא הסלאבים הדרומיים.
בהמשך, ביקר בבוסניה, הרצגובינה, סרביה, ובאזורי בולגריה העות'מאנית ומונטנגרו.
הוא סייר לסירוגין בבלקנים עד 1889.
קאניץ צייר, אייר וכתב אודות מהלך מסעותיו, היישובים בהם ביקר ובני הלאומים השונים שחיו בהם.
המיר את דתו לנצרות קתולית.
קאניץ נחשב לאחד מהחוקרים הראשונים של הסלאבים הדרומיים, וזכה להוקרה רבה בבולגריה ובסרביה.
היה חבר האקדמיה הסרבית למדעים ולאמנויות.
פליקס אנטואן צ'יסקדי צ'ילומבו הוא פוליטיקאי קונגולזי ונשיא הרפובליקה הדמוקרטית של קונגו מאז 25 בינואר 2019. הוא כיהן כיושב ראש מפלגת "איגוד למען דמוקרטיה ותהליך סוציאלי" (UDPS), מפלגת האופוזיציה הגדולה והוותיקה ביותר ברפובליקה הדמוקרטית של קונגו.
פליקס הוא בנו של אטיין צ'יסקדי, שכיהן בעבר שלוש פעמים כראש ממשלת זאיר (שמה הקודם של הרפובליקה הדמוקרטית של קונגו) ושמילא במהלך תקופה את התפקיד של יושב ראש האופוזיציה.
צ'יסקדי נולד בליאופולדוויל ב-1 ביוני 1963 למרתה ואטיין – לימים ראש ממשלת זאיר.
אביו הוא ממוצא לובה, קבוצה אתנית מעמי הבנטו.
בנעוריו חי חיי תענוגות בעיר הבירה.
כשאביו הקים את מפלגת האופוזיציה UPDS בראשית שנות השמונים בהתנגדותו למובוטו ססה סקו, נאלץ צ'יסקדי להתלוות לאביו למעצר בית בעיר הולדתו במרכז קאסאי.
מהלך זה גם אילץ את פליקס לסיים את לימודיו.
בשנת 1985 אישר מובוטי לו, לאימו ולאחיו לעזוב את קאסאי.
לאחר מכן הלך פליקס להשתקע בבריסל, בלגיה, שם עבד בעבודות מזדמנות, נהנה מחיי הלילה התוססים והפך לפעיל מטעם UDPS.
בצעירותו גר בישראל בקיבוץ להב שבנגב, במסגרת תוכנית של המרכז לשיתוף פעולה בינלאומי במשרד החוץ הישראלי.
בשלהי 2008 מונה צ'יסקדי למזכ"ל מפלגת UDPS לענייני חוץ.
בנובמבר 2011 קיבל מושב באספה הלאומית של קונגו, כשהוא מייצג את העיר מבוי-מאי במחוז קאסאי מזרח.
במאי 2013 סירב לקבלת תפקיד של יועץ בוועדת הבחירות המרכזית באומרו שאינו רוצה להשהות את מהלך פעילותו הפוליטית, שכן ועדת הבחירות אינה ממנה חברים אשר חברים במרחב הפוליטי.
בנובמבר 2016 מונה צ'יסקדי לסגן מזכ"ל UDPS.
ב-31 במרץ 2018 נבחר להנהגת המפלגה לאחר מות אביו ב-1 בפברואר 2017. עוד באותו היום, נבחר על ידי מפלגתו להיות מועמד לנשיאות הרפובליקה הדמוקרטית של קונגו בבחירות שהתקיימו ב-30 בדצמבר 2018.
ב-10 בינואר 2019 הוכרז כי צ'יסקדי נבחר לנשיא הרפובליקה הדמוקרטית של קונגו.
הוא הביס את מנהיגי האופוזיציה האחרים, מרטין פיולו ועמנואל רמזאני שדארי, אשר נתמכו על ידי הנשיא הקודם ז'וזף קבילה שכיהן כנשיא במשך 18 שנה.
אולם יריבו של צ'יסקדי בבחירות - פיולו, וכמו כן הכנסייה הקתולית, דחו את התוצאות בטענם כי חלק מהקולות זויפו, וכי לפי תוצאות ספירת הקולות מטעם הכנסייה הקתולית, יריבו של צ'יסקדי הוא המנצח בבחירות.
פליקס צוואייר הוא שופט כדורגל גרמני.
צוואייר שופט משחקים בגרמניה, וכן במסגרות משחקים של פיפ"א.
בנוסף, הוא שופט בכיר מטעם אופ"א.
צוואייר החל את קריירת השיפוט שלו בשנת 2004, כששימש בתור שופט מטעם פדרציית הכדורגל הגרמנית.
שלוש שנים לאחר מכן, הוא קודם להיות שופט של הבונדסליגה השנייה, ולעיתים שימש כעוזר שופט בבונדסליגה.
בשנת 2009, הוא קודם להיות שופט בונדסליגה.
ב-21 בפברואר 2016, צוואייר הרחיק את מאמן באייר לברקוזן, רוג'ר שמידט, במשחקה נגד בורוסיה דורטמונד, לאחר שהוא העניק לדורטמונד כדור חופשי שהוביל לשער של דורטמונד, השער היחיד במשחק.
בתחילה, שמידט סירב לעזוב את הקווים, מה שגרם לצוואייר להשעות את המשחק ולהוריד את השחקנים מכר הדשא.
המשחק אותחל לאחר שמונה דקות, ללא שמידט.
ב-30 באפריל 2018, פיפ"א הודיעה שהוא ישמש כאחד משופטי הווידאו במונדיאל 2018 ברוסיה, המונדיאל הראשון שבו היה שימוש בטכנולוגיית ה-VAR.
ביוני 2023 שפט את משחק הגמר של ליגת האומות בין ספרד וקרואטיה.
פליקס סבר היה פיזיקאי ומתמטיקאי צרפתי הידוע בעיקר בשל חוק ביו-סבר של האלקטרומגנטיות, אותו הוא גילה יחד עם שותפו ז'אן-בטיסט ביו.
תחום העניין העיקרי שלו היה אקוסטיקה וחקר תורת התנודות.
עניין מיוחד בכינור הוביל אותו ליצור מודל טרפז ניסויי.
על שמו נקראת יחידת המדידה סבר לרווח מוזיקלי, ועל שמו נקרא גלגל-סבר - התקן בו הוא השתמש בעת חקירת טווח השמיעה האנושית.
פליקס קולמר (3 במאי 1922 – 5 באוגוסט 2022) היה פיזיקאי יהודי-צ'כי, ניצול השואה, שהתמחה בתחום האקוסטיקה.
במהלך מלחמת העולם השנייה והשואה הוא היה פעיל במחתרת הצ'כית והיה בין הבודדים שהצליחו להימלט מאושוויץ.
קולמר נולד בפראג בשנת 1922 למשפחה יהודית מתבוללת.
אביו נפטר בשנת 1932. הוא בילה חופשות באוסטריה אצל דודו.
כתוצאה מכך הוא היה באוסטריה במהלך הפלישה הנאצית לצ'כוסלובקיה.
קולמר נבחר להיות חלק מעובדי הכפייה שבנו את גטו טרזיינשטט, ונשלח בטרנספורט הראשון לטרזין.
הטרספורט כלל גברים יהודים צעירים בעלי כושר עבודה, מתוך כוונה שהגברים יסייעו בבניית הגטו.
בטרזין הוא נאלץ במיוחד לבנות מיטות קומתיים, מכיוון שהיה לו ניסיון בנגרות.
בשלב מסוים הוא נכלא במבצר הקטן, והיחס לאסירים על ידי האס אס, הביא אותו להצטרף לתנועת ההתנגדות.
הוא מצא מסלול מילוט מחוץ לטרזין, אך מעולם לא השתמש בו בעצמו; המסלול שימש כמה אסירים מאוחר יותר.
הוא הצליח להשתמש במעמדו כדי להגן באופן זמני על כמה מבני משפחתו, כולל סבתו, אמו וארוסתו.
אמו נפטרה בטרזיינשטט בשנת 1941.
באוקטובר 1944 נשלח קולמר לאושוויץ-בירקנאו.
על פי זיכרונותיו המאוחרים הוא הגיע לטרנספורט עם 1,500 איש, מהם 1,250 נשלחו מיד לתאי הגזים על ידי יוזף מנגלה.
קולמר שרד רק את הבחירה הראשונית הזו מכיוון שאסיר שלא הכיר אמר לנאצים שהוא עובד מתכת.
ביחד עם חבר הוא הצליח להימלט מאושוויץ בקפיצה לרכבת, שפניה היו למחנה גרוס-רוזן, והגיע למחנה המשנה פרידלנד.
לאחר המלחמה עבד קולמר כמהנדס חשמל והפך למומחה לאקוסטיקה.
קולמר החל להרצות לא רק בתחום התמחותו, אלא גם על מלחמת העולם השנייה.
הוא קיבל כמה פרסים על פעילותו בתנועת ההתנגדות, מחקרו המדעי וגבורתו.
הוא גם סייע לקורבנות הנאצים שביקשו פיצויים.
היה סגן נשיא הוועד הבין לאומי של אושוויץ.
פליקס סיפנייבסקי (בפולנית: Feliks Sypniewski; 1830 – 1903) היה צייר ואמן פולני, שצייר סצנות קרב היסטוריות בעיקר מהגבולות של פולין וגרמניה.
לא ברור באילו נסיבות עזב פליקס סיפנייבסקי את אחוזת הוריו לאחר מרד נובמבר 1830 אך הוא נולד בחג המולד או אחריו באחוזת המשפחה המורחבת בסקורשביצה ליד פמפובו.
מאחר שהמרד הסתיים בשנת 1831 ולוחות שנה שונים ששימשו בפולין הקונגרסאית תחת הכיבוש הרוסי, ובדוכסות הגדולה של פוזנן תחת הכיבוש הגרמני.
האחוזה המשפחתית העצומה היא המקום בו פיתח כישורי רכיבה ואת אהבתו לסוסים כל חייו.
הוא למד בבית על ידי מורים פרטיים, והמורה המוקדם שלו לציור היה אדולף פיברסקי (בנו של יאן פיברסקי, צייר פולני נוסף ופרופסור לאמנות), באותה תקופה היה בעצמו סטודנט צעיר בחסות משפחת סיפנייבסקי.
הוא היה בעיקר אוטודידקטי, ועד גיל 20 כבר שלט בציור וברישום, בצבעי מים ושלט בציורי רכיבה על סוסים.
הוא חי ועבד בעיקר בפוזנן ובוורשה (שתי הערים הפולניות הללו שכנו בשתי מדינות נפרדות בתקופת חלוקת פולין), בגיל 30 הוא נחשב לאחד הציירים הפולנים הנודעים ביותר בתקופתו.
פליקס היה חברותי מאוד ופופולרי מאוד לא רק בחוגי החברה הגבוהה, ונחשק בקרב נשים.
כתוצאה מפרשיות האהבה שלו, נולד בנו הראשון קז'ימייז' לאישה בוורשה (שהייתה תחת כיבוש רוסי) בעוד פליקס נישא לאישה אחרת שהייתה בהריון ממנו בפוזנן (שהייתה תחת שלטון פרוסי).
לא ידוע מתי (אם בכלל) הם התגרשו, אך סביב השנים 1875–1880 נראה כי פליקס היה שוב רווק.
בשנת 1890 נולדו לו כמה ילדים, ורק אחד מהם היה בן לגיטימי.
באופן אירוני, הוא נפטר בביתו בפריז בבדידות, ונקבר בבית העלמין המפורסם בפר לאשז בשם בדוי (כנראה בגלל ביטוי מוטעה של שם משפחתו הפולני).
כאשר התפרץ מרד ינואר בפולין הקונגרסאית בשנת 1863, מיהרו פליקס סיפנייבסקי יחד עם בן דודו היינריך סיפנייבסקי להצטרף לכוחות הפולניים.
ללא שום הכשרה צבאית כלשהי, פליקס כמעט נהרג במארב רוסי ליד הכפר קלץ'.
הוא בקושי שרד וברח לבדו בזכות כישורי הרכיבה הטובים שלו.
בעקבות הניסיון המר הזה, הבין כי הוא חסר תועלת צבאית, הוא לא עשה יותר ניסיונות נוספים להצטרף למרד כל עוד הוא נמשך.
לא ידוע אם היה מעורב בדרכים אחרות במהלך ההתקוממות, ואין מסמכים ידועים על פעילותו הפוליטית באותה תקופה.
פליקס סיפנייבסקי היה אמן רב כישרונות ופורה, אך רק חלק קטן מיצירותיו – בעיקר ציורי שמן וצבעי מים – שרדו עד היום.
עם זאת, בשל היעדר מידע שנשמר, רבים מאיוריו נותרו עלומים או מיוחסים לציירים אחרים.
צייר ידוע ובאותה עת מבקר אמנות מוביל באותן שנים – וויצ'ך גרסון – העריך מאוד את עבודתו של סינפיינסקי, בהתחשב בציורים כמו "קרב פלובקוב" או "ואצלב על גופתה של מריה".
הציור המפורסם והמוערך ביותר של פליקס סיפנייבסקי היה ציור שמן על בד שכותרתו "אחרי קרב גרונוואלד" או "שיבת האבירים הטבטונים מגרונוואלד" זה היה חלק מהטריפטיכון של סיפנייבסקי "גרונוואלד".
הציור נשדד על ידי הגרמנים מהמוזיאון בלובלין בתחילת מלחמת העולם השנייה, ולאחר מכן נגנב בסוף המלחמה על ידי קציני הוורמאכט הנסוגים.
עד היום הוא לא נמצא ונחשב לאבוד.
ציור ידוע נוסף שאבד הוא "הנסיך", המתאר את הנסיך יוזף פוניאטובסקי וקצינים לא ידועים בתלבושות הצבא הקיסרי הצרפתי מהתקופה 1804–1814. הציור נלקח על ידי הגרמנים הנסוגים בשנת 1918, ממש בסוף מלחמת העולם הראשונה, ולא נמצא עד היום.
עם זאת, עותק ממנו נקנה על ידי מתיאס ברסולם מחברת ידידי האמנות.
חברה זו הפיצה אמנות פולנית ותמכה באמנים פולנים, ובזכות הנוהג לצלם יצירות אמנות נפוצות בקרב חבריה, שרד עד היום תצלום שחור-לבן של עותק שנרכש על ידי ברסולם.
ציור מפורסם נוסף של סינפינסקי שאבד בסערת המלחמה היה "אבות קדומים", או "סלצ'יץ 'עם בתו" ("אציל ובת").
הציור מציג את סבו וסבתו של הצייר באחוזה המשפחתית לשעבר בגומל (כיום בלארוס).
ציור זה אבד בשנת 1918 ונחשב לאבד עד 1972, אז הופיע במכירה פומבית בבית מכירות גרמני.
פליקס סאנצ'ס בס (בספרדית: Félix Sánchez Bas; נולד ב-13 בדצמבר 1975 בברצלונה שבספרד) הוא מאמן א-סד.
בתחילת דרכו שימש סאנצ'ס כמאמן במחלקת הנוער של ברצלונה הספרדית, ובשנת 2006 עבר לקטר והחל לשמש כמאמן באקדמיית אספייר.
בשנת 2013 מונה כמאמן נבחרת קטר עד גיל 19, אותה הוביל לזכייה באליפות אסיה עד גיל 19.
ב-3 ביולי 2017, לאחר שאימן את נבחרות קטר עד גיל 19 ועד גיל 23, מונה סאנצ'ס כמאמן נבחרת קטר הבוגרת.
הוא הוביל את הנבחרת לזכייה היסטורית ראשונה בגביע אסיה בשנת 2019.
סאנצ'ס אימן את נבחרת קטר גם בקופה אמריקה 2019, בגביע הזהב 2021 ובמונדיאל 2022.
ב-11 במרץ 2023 מונה למאמן נבחרת אקוודור.
ב-23 ביולי 2024 מונה למאמנה של א-סד מליגת העל הקטרית.
בעונתו הראשונה בקבוצה, זכה עמה באליפות הליגה הקטרית.
פליקס מָריטוֹ הוא שחקן קולנוע צרפתי, הבולט בתפקידיו בקולנוע הקווירי הצרפתי.
פליקס נולד בעיר ההיסטורית נוור (אנ'), בירת מחוז נייוור (אנ') שבבורגון-פראנש-קונטה, צרפת ב-12 בדצמבר 1992.
הוא בוגר בית הספר הלאומי הגבוה לאמנויות היפות בפריז.
בשנת 2017 שיחק את מקס בסרט הדרמה "120 פעימות בדקה" העוסק בזכויות להט"ב בצרפת ובמגפת האיידס בשנות ה-90. מגזין הלהט"ב הצרפתי "Têtu" כינה אותו "הגיבור החדש של הקולנוע הקווירי הצרפתי".
בשנת 2018 שיחק בסרט העצמאי "Sauvage", בו גילם עובד מין, חסר בית.
פיטר בראדשו מההגרדיאן כתב כי "לביצועים של מריטו יש עוצמה".
מריטו זכה בפרס לומייר לשחקן המבטיח ביותר בטקס פרסי לומייר ה-24, על הופעתו בסרט.
בשנת 2019 שיחק מריטו בסרט "Lux Æterna" של הבמאי גספר נואה.
הסרט הוקרן מחוץ לתחרות בפסטיבל קאן 2019.
בשנת 2020, כיכב מריטו בסרט קצר צרפתי "דסטין", שנבחר בבחירה הרשמית בפסטיבל קאן 2020, הסרט לא הוקרן בשל ביטול הפסטיבל לאור התפרצות מגפת הקורונה בצרפת.
לאחר מכן הוא הוקרן הסרט בפסטיבל הסרטים הבינלאומי בטורונטו בשנת 2020, שם זכה בפרס "IMDbPro Short Cuts", הסרט הקצר הבינלאומי הטוב ביותר.
הוא הוקרן בין היתר גם בפסטיבל הקולנוע ירושלים.
בשנת 2022 שיחק מריטו בסרט האימה "לא תהיי לבד" של הבמאי הצפון מקדוני גורן סטולבסקי.
בספטמבר 2025, הוא חתם על מכתב גלוי עם ארגון Film Workers for Palestine, לפיה הוא מתחייב לא לעבוד עם מוסדות קולנוע ישראליים "המעורבים ברצח עם ואפרטהייד נגד העם הפלסטיני".
פליקס פרידמן (בפולנית: Feliks Frydman או Friedman; 1897 – 1942) היה צייר, גרפיקאי ומבקר אמנות יהודי.
פרידמן נולד בשנת 1897 בוורשה, פולין.
בשנת 1916 סיים את לימודיו בגימנסיה.
הוא למד בבתי הספר לאמנויות יפות בוורשה ובפריז.
לאחר מכן שירת בצבא הפולני.
פרידמן ייסד את החברה היהודית לקידום אמנויות יפות ואת איגוד האמנים היהודים בפולין, ושימש כנשיא האיגוד בשנות השלושים של המאה העשרים.
כמו כן היה חבר באגודה לעידוד אמנויות ובאיגוד הסופרים והעיתונאים היהודים.
משנת 1918 הציג תערוכות רבות, כולל ב-TZSP, מכון התעמולה לאמנות והחברה היהודית לקידום אמנויות יפות בוורשה, בפריז הציג את עבודותיו בשנת 1926, ופרנקפורט.
הוא התגורר בוורשה, ומשנת 1939 התגורר בקז'ימייז' דולני.
הוא צייר דיוקנאות, טבע דומם, סידורי פרחים, הוא גם היה גרפיקאי.
הוא פרסם אלבום של דיוקנאות מצוירים של סופרים ושחקנים יהודים.
הוא גורש לגטו ורשה, שם היה חבר בוועדת התרבות ביודנראט.
יחד עם צייר אחר ועצור אחר, שמחה טרכטר, הוא עיטר את קירות אולם הקבלה הראשי במשרדי היודנראט.
הוא נעצר בגטו ורשה, ב-25 באוגוסט 1942 בבית המלאכה KH Müller, שם שהה עם אמנים יהודים, בהם אברהם אוסטשגה ורומן רוזנטל.
אוסטשגה הסב יחד עם האמן ולדיסלב וויינטרוב את הסדנה שלו למפעל לייצור אבני השחזה, להשחזת סכינים, ואמנים רבים הועסקו בו.
בזמן גירוש היהודים מהגטו בינואר 1943 פרידמן אושפז בבית החולים היהודי ברחוב גנשה מס' 6. אחות הזריקה לו מנת מורפיום כפולה כדי למנוע את גירושו למחנה טרבלינקה, והוא נפטר.
עבודותיו נמצאות באוספים של המוזיאון הלאומי בוורשה והמכון ההיסטורי היהודי בוורשה.
פליקס מזרחי (28 בפברואר 1928, קהיר, מצרים – 23 בנובמבר 2021, ישראל) היה כנר ישראלי.
מזרחי נולד בקהיר שמצרים למשפחה של מוזיקאים.
אביו, איברהים פרג', נולד בעיראק אך עבר למצרים, ומשנת 1925 ניגן ככנר וליווה את הזמרים המוכרים בתקופתו.
אחיו הבכור של פליקס מזרחי, פרג' איברהים, היה גם הוא כנר מפורסם עד שנהרג בקהיר בהתמוטטות בניין.
בעקבות מות האח, שלח איברהים פרג' את בנו פליקס, שהיה אז בן 12, ללמוד נגינה בכינור בקונסרבטוריון בקהיר.
לאחר ארבע שנות לימוד החל מזרחי לעבוד כנגן כינור.
מזרחי ניגן עם הזמר פלפל אל-מסרי בקהילות היהודיות בקהיר.
בגיל 17, החליט לנסות להגיע לקהלים רחבים יותר ולכן הפסיק את שיתוף הפעולה עם אל-מסרי לטובת שיתוף פעולה עם השחקן אליאס מואדב.
שיתוף פעולה זה התגלה כמוצלח ולאחריו, מזרחי הופיע בסרטו של הזמר המפורסם פריד אל-אטרש.
מזרחי לקח חלק בהרכב מוזיקלי שהופיע בווילות ובארמונות בפני קהל מוסלמי עשיר בקהיר ובאלכסנדריה, והופיע אף מול מלך מצרים פארוק.
במקביל להשתתפותו בהרכב שהופיע בפני עשירי האזור, מזרחי ניגן גם במועדוני לילה לצידם של זמרים שונים כגון עבד אל מוטאלב וכארם מחמוד.
בתקופה זו, ניגן עם הכנר אלברט שטרית ועם המתופף יוסף לוי שעלו מאוחר יותר לישראל.
בשנת 1950, בגיל 22, עלה לישראל בעקבות מכריו שטרית ולוי.
בישראל, מזרחי נקלט בשער העלייה שבחיפה.
לאחר שבוע, עבר לכפר סלמה (לימים, שכונת התקווה בתל אביב) והתגורר בדירתו של שטרית.
השניים ניגנו יחדיו בקפה אריאנה שביפו וליוו את הזמרים מסא חללה ואת אחיו של פליקס, הזמר, משה מזרחי.
מזרחי קיבל במהרה הצעה לנגן בתזמורת של רשות השידור אולם הוא סירב משום שלא חשב שעיסוקו העיקרי יהיה נגינה וכן משום שהנגנים בתזמורת זו לא קיבלו משכורת קבועה על עבודתם אלא קיבלו תשלום על כל הקלטה בנפרד.
בשנת 1952 מזרחי התגייס לצה"ל.
הוא המשיך לנגן בקפה אריאנה וניגן גם בגן תמר ובקפה נוח.
לימים, התחרט על סירובו לנגן בתזמורת של רשות השידור וביקש להצטרף אליה.
בשנת 1957 עלה ממצרים לישראל הכנר זוזו מוסא והקים את "התזמורת הערבית של בית השידור הישראלי" (תזמורת קול ישראל בערבית), אליה מזרחי הצטרף.
מזרחי ניגן בתזמורת קול ישראל בערבית משנת 1960 ועד להתפרקותה בשנת 1993 - אז יצא לפנסיה.
בשנות השבעים הוא היה המנהל המוזיקלי של תוכנית הטלוויזיה "מן ליאלינא".
בשנות האלפיים ניגן בהקלטות אלבום הבכורה של מירי מסיקה, באלבומו של ליאור פרחי "גבר משתגע" וכן ניגן בהקלטות בשירים של מיכה שטרית, שלמה ארצי, יזהר אשדות ודיקלה.
בשנת 1996 ניגן מזרחי בסרט "נשים".
בשנת 2001 ניגן בסרט "ג'ירפות".
בשנת 1999, כיכב מזרחי בסרט הדוקומנטרי "טקאסים" (בבימויו של דוקי דרור) העוקב אחר שורשיהם של מזרחי ואחיו הכנר פרג' איברהים.
בשנת 2002 הוציא את האלבום .
מזרחי היה נשוי לאסתר מזרחי אותה הכיר בישראל, ולשניים היו שלושה ילדים.
מזרחי נפטר ב-23 בנובמבר 2021 ונקבר בבית העלמין ירקון.
פליקס פארה בספרדית: Félix Parra; (1845 – 1919) היה אמן מקסיקני שחי בסוף המאה ה-19 ותחילת המאה ה-20. במהלך חייו עבד פארה כמדריך לציור דקורטיבי באקדמיה של סן קרלוס, במקסיקו סיטי.
באמצעות יצירותיו, פארה העביר נושאים ונרטיבים שהדגימו את השינויים בתרבות המקסיקנית שהוא חווה או צפה בתקופתו באקדמיה וסיפקו הצצה להיסטוריה ושינוי החברה מנקודת מבטו.
בנוסף, יצירותיו, במיוחד תמונותיו המתארות ילידים, שימשו השראה עבור ציירי קיר מאוחרים יותר כמו דייגו ריברה וחוסה קלמנטה אורוזקו.
פארה נולד ב-17 בנובמבר 1845, ליד מורליה, מישואקאן, מקסיקו.
פליקס נדד ברחבי מקסיקו, ולמד במוסדות אמנותיים שונים עד 1877. בלימודיו פארה גילה כישרון רב, ובסופו של דבר זכה במלגה על יכולתו האמנותית המוכחת.
ב-1878, פארה נסע לאירופה כדי להמשיך בעיסוקו בלימודים אמנותיים.
במשך ארבע השנים הבאות, למד בצרפת ובאיטליה לפני שחזר למקסיקו ב-1882, אז קיבל תפקיד כפרופסור לציור דקורטיבי בבית הספר הלאומי לאמנויות יפות.
הוא עבד בבית הספר עד 1909, אז קיבל תפקיד משני במוזיאון הלאומי.
הוא פיתח את כישוריו במדיה של רישום וצבעי מים.
ב-1915 הוא עזב את תפקידו כפרופסור בבית הספר.
ארבע שנים מאוחר יותר, ב-9 בפברואר 1919, פארה נפטר בטקוביה, פרבר של מקסיקו סיטי.
בשנת 1861, בגיל 16 בלבד, נכנס פליקס פארה לבית הספר לרישום וציור באקדמיה של סן ניקולס, הממוקם במורליה, מקסיקו.
הוא היה תלמיד בתחום הציור האקדמי, במשך שלוש שנים לפני שעבר לאקדמיה של סן קרלוס, הממוקמת במקסיקו סיטי.
באקדמיה נחשף פארה למגוון של סגנונות מקומיים וזרים שהוצגו על ידי גל חדש של פרופסורים, שרובם היו אמנים מקסיקנים עם רקע השכלה אמנותית ספרדית.
חשיפתו הובילה לכך שפארה קלט אלמנטים מרכזיים מהסגנון האמנותי המקסיקני והאירופאי, שרבים מהם ניתן לראות משולבים ביצירותיו.
בעת שהותו באקדמיה, הציג פליקס מספר מיצירותיו בתערוכות אמנות פנימיות קטנות המורכבות מיצירות שיצרו תלמידי האקדמיה.
בשנת 1871, הוא הציג לראווה עירום שצויר בסגנון אירופי.
שנתיים לאחר מכן, ב-1873, הוצגה אחת היצירות הבולטות שלו, "גלילאו המדגים את התיאוריות האסטרונומיות החדשות באוניברסיטת פדובה", ציור שמן שנעשה על קנבס.
בשנת 1877, הציג פארה את "פרקי הכיבוש: הטבח של צ'ולולה", יצירה שתשפיע באופן משמעותי על חייו בשנים הבאות.
הציור האקדמי ההיסטורי שלו המתאר את קורטז וכיבושו ברחבי מקסיקו, והרס את התרבות המקומית תוך כדי כך.
הציור זיכה את פארה במלגה מהאוניברסיטה כדי לנסוע ולהמשיך את השכלתו האמנותית באירופה.
החל משנת 1878, פארה למד ארבע שנים בצרפת ואיטליה, אצל ציירים מאסטרים אחרים.
בסיום לימודיו ב-1882, החליט פארה לחזור למולדתו מקסיקו וקיבל בבית הספר הלאומי לאמנויות יפות.
עם שובו למקסיקו ב-1882, קיבל פארה תפקיד בבית הספר הלאומי לאמנויות יפות כפרופסור לקישוט, פרקטיקה אמנותית המבוססת על רישום.
פארה המשיך להשתמש בצבעי שמן לאחר כניסתו לתפקיד, ויצר יצירות כמו "בדידות", ב-1898 ו"טבע דומם עם סיר" ב-1917. עם זאת, בגלל עמדת ההוראה החדשה שלו, הקצב שבו ייצר או חשף בפומבי יצירות בצבעי שמן הצטמצם באופן משמעותי.
תפקידו במוסד האמנותי היה העיסוק העיקרי שלו מ-1882 עד 1909, אז החל לעבוד במוזיאון הלאומי בנוסף לתפקידו כפרופסור.[4] בתקופתו במוזיאון החל פארה להתנסות במדיה חדשה אחרת: צבעי מים.
דוגמאות מעטות של יצירות שהופקו באמצעות מדיומים אלה אומתו כשלו, ואלה לא מתוארכות במדויק.
פארה פרש באופן רשמי מתפקידו בבית הספר בשנת 1915, לאחר כהונה במקצוע במשך 33 שנים.
אף על פי שהרחיק את עצמו מהחינוך לאמנות, הוא המשיך לעסוק ביצירה האמנותית, והפיק את ציור טבע דומם ב-1917, יצירת האמנות הידועה האחרונה שלו לפני מותו ב-1919.
פליקס קאמרר הוא שחקן קולנוע ותיאטרון אוסטרי.
ידוע כמי שגילם את פאול בומר בסרט עטור השבחים "במערב אין כל חדש", המבוסס על הספר באותו שם מאת אריך מריה רמרק.
פליקס קאמרר הוא בנם של זמרת האופרה אנג'ליקה קירשלאגר והנס פיטר קאמרר.
מ-2013 עד 2015 הוא היה חבר באנסמבל הצעיר "הירביגר" של מרזה הורביגר.
ב-2015 החל ללמוד באקדמיה לאמנויות הדרמה של ארנסט בוש בברלין, גרמניה, שאותם סיים ב־2019. במהלך לימודיו עבד בתיאטרון הפועלים הברלינאי (Berliner Arbeiter-Theater).
בשנת 2017 הופיע בכמה הפקות של התיאטרון הגרמני הברלינאי (Deutsches Theatre Berlin).
כן עבד בתיאטרון מקסים גורקי בברלין.
בשנת 2019, החל להופיע בהפקות של הבורגתיאטר בווינה וכן גילם את בהמות בהצגה "האמן ומרגריטה" על פי ספרו של מיכאיל בולגאקוב.
באוקטובר 2020, הוא הופיע בהצגה "בגדי המלך החדשים" על פי הסיפור מאת הנס כריסטיאן אנדרסן.
בינואר 2023 חזר לבורגתיאטר בווינה.
ב־2021 הופיע בתפקיד קטן בסרט הטלוויזיה התיעודי "דירר" (Dürer) על חייו של אלברכט דירר.
באביב 2021 ביים אותו אדוארד ברגר לצילומי הגרסה המחודשת של נטפליקס, "במערב אין כל חדש", המבוססת על רומן באותו שם, בו לקח על עצמו את התפקיד הראשי של החייל פאול באומר.
בשנת 2022 הוא הצטלם בעונה השלישית של סדרה "מעבר הרים".
בשנת 2023 קאמרר הופיע בסדרה כל האור שאיננו רואים בפרק הראשון בתפקיד חייל באס אס.
בשנת 2024 החל להצטלם לסרטו של גיירמו דל טורו "פרנקנשטיין".
בשנת 2025 שיחק בסרט המותחן של רון הווארד, "עדן" (אנ') לצד שחקנים כמו ג'וד לאו, דניאל בריהל ואנה דה ארמס.
הוא זכה בפרס נסטרוי בקטגוריית הזכר הצעיר הטוב ביותר בטקס פרסי התיאטרון של נסטרוי ב-2022.
בינואר 2023, הוכרז קאמרר כמי שנכלל ברשימה הארוכה בקטגוריית השחקן הטוב ביותר בפרסי האקדמיה הבריטית לאמנויות הקולנוע והטלוויזיה ה-76.
פליקס קאלו מצ'ה הוא כדורגלן גרמני המשחק בעמדת הקשר ההתקפי בקבוצת בורוסיה דורטמונד מהבונדסליגה ובנבחרת גרמניה.
מצ'ה גדל במחלקת הנוער של מנצ'סטר סיטי.
ב-23 בינואר 2019 ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה הבוגרת של המועדון, בניצחון 1-0 על בורטון אלביון במסגרת גביע הפוטבול ליג.
ב-3 בנובמבר 2020 ערך את הופעת הבכורה שלו בליגת האלופות, בניצחון 0–3 על אולימפיאקוס במסגרת שלב הבתים לעונת 2020/21. הוא לא ערך הופעות פרמייר ליג במדי המועדון.
ב-21 ביולי 2021, זמן קצר לאחר מעברו של אחיו לוקאס לוולפסבורג מהבונדסליגה, עבר גם מצ'ה לוולפסבורג.
ב-17 במרץ 2023 זומן מצ'ה לראשונה לסגל נבחרת גרמניה, לקראת משחקי הידידות נגד נבחרות נבחרת פרו ונבחרת בלגיה.
מצ'ה הוא אחיו הצעיר של כדורגלן נבחרת גרמניה ולידס יונייטד, לוקאס מצ'ה.
אמו של מצ'ה היא ממוצא גרמני ואביו הוא ממוצא ניגרי (חלק מקבוצת האיגבו), והוא עצמו מצהיר שהוא נוצרי אדוק.
פליקס סאנס רולדאן (בספרדית: Félix Sanz Roldán; נולד ב-20 בינואר 1945) הוא גנרל ספרדי בדימוס, אשר כיהן כראש מטה ההגנה (מקביל לרמטכ"ל) בין השנים 2004–2008. לאחר מכן שימש כראש מרכז המודיעין הלאומי עד 2019.
סאנס רולדאן נולד ב-20 בינואר 1945 בעיירה אוקלס.
ב-1962 הוא התגייס לצבא ספרד והחל ללמוד באקדמיה הצבאית הספרדית.
ב-1966 הוא סיים את לימודיו בדרגת לוטננט.
לאורך שנות שירותו, הוא מילא בעיקר תפקידי מטה בכירים.
ב-25 ביוני 2004 הוא מונה לראש מטה ההגנה (מקביל לרמטכ"ל).
הוא כיהן בתפקיד עד 18 ביולי 2008, ואז הועבר לשמש כראש מרכז המודיעין הלאומי - סוכנות המודיעין הרשמית של ספרד.
בשנים הראשונות לתפקידו, הוא פעל כנגד ארגון הטרור הבסקי אט"א.
באוקטובר 2011, הודיע הארגון כי הוא מפסיק את פעילות הטרור שלו כנגד ספרד.
מרכז המודיעין הלאומי, ספג ביקורת רבה על כך שלא הצליח למנוע את משאל העם בקטלוניה באוקטובר 2017, שהוכרז כלא-חוקי בידי ממשלת ספרד.
מרכז המודיעין הלאומי כשל גם בניסיונותיו ללכוד את הסוקרים ומנהיגי המשאל.
בתחילת 2019, חוסה מנואל ויארחיו, קצין בכיר במשטרת ספרד, שלח מכתב פתוח לראש הממשלה ובו טען כי סאנס רולדאן משתמש במידע של מרכז המודיעין הלאומי כדי לסחוט פוליטיקאים בכירים, שופטים, ואף את בני משפחת המלוכה.
ההאשמות נדחו בידי סאנס רולדאן ומרכז המודיעין הלאומי.
ב-6 ביולי 2019 סיים סאנס רולדאן את הקדנציה השנייה שלו בתפקיד ראש מרכז המודיעין הלאומי, ופרש מהחיים הציבוריים.
זַ'אן גַסְפַּר פֵלִיקְס רַבֵסוֹן-מוֹלְיַן היה פילוסוף צרפתי, "אולי הפילוסוף המשפיע ביותר של צרפת במחצית השנייה של המאה התשע-עשרה".
הוא היה במקור ונשאר ידוע יותר בשם פליקס רבסון.
העבודה המכוננת שלו הייתה De l'habitude ("על ההרגל"; 1838).
הפילוסופיה של רבסון היא במסורת , אותה יזם (1766–1824) עם המסה "השפעת ההרגל על היכולת לחשיבה" (1802).
עם זאת, רבסון פיתח את משנתו בתור מה שהוא כינה 'ריאליזם רוחני' ו'פוזיטיביזם רוחני', ולפי מארק סינקלייר שחקר את התאוריות של רבסון - אפשר לחשוב עליו כמייסד 'בית הספר למקרה אפשרי'.
יורשו הידוע והמשפיע ביותר היה אנרי ברגסון, שאיתו ניתן לראות שהמסורת מסתיימת במהלך שנות ה-30 של המאה ה-20, אם כי ניתן לראות ש'שושלת' של "פילוסופיית החיים" הזו חוזרת בסוף המאה העשרים עם ז'יל דלז.
רבסון מעולם לא עבד במערכת האוניברסיטה הממלכתית בצרפת, בסוף שנות ה-20 לחייו סירב לתפקיד ב.
בשנת 1838 הוא הועסק כמזכיר הפרטי העיקרי של שר ההוראה הציבורית, והמשיך להשיג תפקידים רמי דרג כמו המפקח הכללי של הספריות, ולאחר מכן אוצר העתיקות הקלאסיות במוזיאון הלובר.
מאוחר יותר בחייו מונה לנשיא חבר המושבעים של אוסף הפילוסופיה בצרפת, "תפקיד בעל השפעה ניכרת".
רבסון, היה לא רק פילוסוף, קלאסיקאי, ארכיונאי ומנהל חינוכי, אלא גם צייר שהציג תחת השם לאשה (Laché).
לאחר לימודים בהצטיינות ב, הוא נסע למינכן בסתיו 1839, שם השתתף בהרצאות של שלינג, וקיבל את התואר שלו בפילוסופיה ב-1836. בשנה שלאחר מכן פרסם את הכרך הראשון של יצירתו המפורסמת Essai sur la métaphysique d'Aristote ("מסה על מטאפיסיקה של אריסטו"), שאליו הוסיף ב-1846 כרך משלים.
עבודה זו לא רק מבקרת ומעירה על התאוריות של אריסטו והפריפטטים, אלא גם מפתחת מהן מערכת פילוסופית מודרנית.
ב-1838 קיבל את הדוקטורט שלו, עבודת הגמר שלו בשם "De l'habitude" ("על ההרגל"), שעתידה הייתה להפוך לטקסט קלאסי ('שיר' מטפיזי על הטבע באופן כללי שנתפס באמצעות ניתוח אינטואיטיבי של הרגל נרכש כאל ביטוי מסוים של הווייתו המהותית, נערץ מאוד על ידי ברגסון והיידגר), והפך לפרופסור לפילוסופיה ברן.
משנת 1840 היה המפקח הכללי של הספריות הציבוריות, ובשנת 1860 הפך למפקח הכללי במחלקה להשכלה גבוהה.
הוא גם היה חבר ב, ואוצר המחלקה לעתיקות במוזיאון הלובר (מ-1870).
הוא מת בפריז בשנת 1900.
בפילוסופיה, הוא היה השתייך לאסכולה של ויקטור קוזן, שעמו הוא היה חלוק בנקודות חשובות רבות.
פעולת התודעה, לדבריו, היא הבסיס לכל ידע.
פעולות תודעה הן גילויי רצון, שהוא המניע והכוח היצירתי של החיים האינטלקטואליים.
רעיון האל הוא אינטואיציה מצטברת שניתנת על ידי כל היכולות השונות של הדעת, בהתבוננותה בהרמוניה בטבע ובאדם.
לתאוריה זו הייתה השפעה ניכרת על הפילוסופיה הספקולטיבית בצרפת במהלך השנים האחרונות של המאה ה-19.
עם מותו הוא גם "הותיר קטעים בלתי גמורים של יצירה מרכזית, אשר פורסמו לאחר מותו", תחילה בתור "Testament philosophique" ב-Revue de métaphysique et de morale ("הברית הפילוסופית", 1901), ולאחר מכן בצורה מורחבת בתור "Testament philosophique" ("ברית פילוסופית", 1933).
פליקס ג'ורג' רוהטין , היה בנקאי השקעות ודיפלומט אמריקאי.
את רוב הקריירה שלו בילה בבית ההשקעות לזארד, שם תיווך בעסקאות מיזוגים ורכישות תאגידיות רבות משנות ה־60 ועד שנות ה־90 של המאה ה־20.
בשנת 1975 מילא תפקיד מרכזי במניעת פשיטת רגל של העיר ניו יורק, כיו"ר תאגיד הסיוע המוניציפלי (Municipal Assistance Corporation) וכמתווך ראשי בין העיר, איגודי העובדים והנושים שלה.
בשנים המאוחרות לחייו, היה רוהטין תומך בולט בשיקום תשתיותיה של ארצות הברית.
הוא שיתף פעולה עם פוליטיקאים ומנהיגים עסקיים בגיבוש עקרונות מנחים לחיזוק התשתיות, במסגרת תפקידו כיו"ר שותף של הוועדה לתשתיות ציבוריות (Commission on Public Infrastructure).
רוהטין היה מעורב גם ביוזמות להקמת בנק תשתיות לאומי, ונטל חלק פעיל בשיקום העיר ניו יורק לאחר הוריקן סנדי, כיו"ר שותף של ועדת ניו יורק 2100 (New York State 2100 Commission).
בשנים 1997 עד 2000 שימש פליקס רוהטין כשגריר ארצות הברית בצרפת.
פליקס רוהטין נולד בווינה בשנת 1928, בנם היחיד של אלכסנדר רוהטין, יהודי פולני, ועדית (קנול) רוהטין, ילידת אוסטריה, שהתגרשה מאביו.
סבא רב־רב־רבא שלו, שרגא פייבל רוהטין, כיהן כרבה הראשי של זלוצ'וב, השוכנת כ־50 קילומטר מהעיר האוקראינית רוהטין.
פירוש השם רוהטין באוקראינית (סלאבית) הוא "ערימת קרניים" .
באותה תקופה הייתה זלוצ'וב חלק מגליציה האוסטרית, ובהמשך הייתה באוקראינה.
אביו של רוהטין ניהל מבשלות בירה שהיו בבעלות משפחתית בווינה, רומניה ויוגוסלביה.
המשפחה עזבה את אוסטריה בשנת 1935 ועברה לצרפת.
תחילה התגוררו בעיר אורליאן, שם עבד אביו כמנהל מבשלה, ולאחר מכן, בעקבות גירושי ההורים בשנת 1937, עברו להתגורר בפריז.
רוהטין למד בליסאה ז'נסון דה סאיי (Lycée Janson-de-Sailly), ובשנת 1938 זכה בפרס על הצטיינות בלימודים.
לאחר הפלישה הגרמנית לצרפת ב־1940, נמלטה המשפחה לקזבלנקה, ליסבון וב־1941 לריו דה ז'ניירו, ולבסוף הגיעה לארצות הברית בשנת 1942.
לואיס מרטינס דה סוזה דנטס, שגריר ברזיל בצרפת, העניק להם אשרות שהצילו אותם מהשואה ואפשרו להם להפליג ממרסיי לקזבלנקה.
רוהטין התחנך בבתי ספר בצרפת.
עם הגעתו לארצות הברית בשנת 1942 למד בבית הספר מקברני (McBurney School) בניו יורק, ולאחר מכן למד במידלברי קולג' (Middlebury College) בוורמונט, שם סיים תואר ראשון במדעים (B.S.) בשנת 1949, במגמת פיזיקה.
לאחר לימודיו במידלבֶרי קולג' (Middlebury College), הצטרף רוהטין למשרד הניו-יורקי של בנק ההשקעות לזארד פרר (האחים לזארד Lazard Frères), בהנחיית הבנקאי אנדרה מאייר.
בשנת 1950 גויס רוהטין לצבא ארצות הברית ושירת במשך שנתיים, כשאת שירותו סיים בדרגת סמל במהלך מלחמת קוריאה.
לאחר שחרורו, שב לעבוד בלזארד בשנת 1952, ובשנת 1961 מונה לשותף בחברה ובהמשך כיהן כמנהל כללי.
במהלך עבודתו בלזארד, תיווך רוהטין במספר רב של עסקאות מיזוגים ורכישות גדולות, ובמיוחד עבור תאגיד International Telephone and Telegraph (ITT), שבו מונה לחבר דירקטוריון בשנת 1966.
המשבר הפיננסי של ניו יורק
כאשר אזל הכסף לעיריית ניו יורק באמצע אפריל 1975, מושל מדינת ניו יורק דאז, יו קארי, העמיד לרשות העיר מימון זמני מכספי המדינה, בתנאי שהעיר תעביר את ניהול ענייניה הפיננסיים לידי מדינת ניו יורק.
קארי מינה את פליקס רוהטין לעמוד בראש ועדה מייעצת רמת-דרג (blue-ribbon committee) שתפקידה היה לגבש פתרון ארוך טווח למשבר התקציבי של העיר.
הוועדה המליצה על הקמת תאגיד הסיוע המוניציפלי (Municipal Assistance Corporation – MAC), תאגיד עצמאי שקיבל סמכות להנפיק איגרות חוב במטרה לגייס מימון לצורכי העיר.
על אף שהגרעון התקציבי הגיע ל־750 מיליון דולר, הוקם ה־MAC ב־10 ביוני 1975, כאשר רוהטין מונה ליושב ראש, ואליו הצטרפו שמונה אזרחים בולטים נוספים בהרכב ההנהלה.
תחת הנהגתו של רוהטין, תאגיד הסיוע המוניציפלי (MAC) דרש מהעיר ניו יורק לבצע רפורמות מקיפות, שכללו הקפאת שכר, פיטורים נרחבים, העלאת תעריף הנסיעה ברכבת התחתית, והטלת שכר לימוד באוניברסיטת העיר ניו יורק (CUNY).
חוק מדינתי חדש הסב את מס המכירה העירוני ואת מס העברת המניות למס מדינתי, וההכנסות מהם שימשו כערובה לאיגרות החוב שהנפיק MAC.
מאחר ש־MAC לא הניב רווחים בקצב מספק, הקימה העיר מועצת חירום לפיקוח תקציבי (Emergency Financial Control Board) לצורך בקרה שוטפת על ענייניה הפיננסיים.
למרות הצעדים הללו, ירד ערכן של איגרות החוב של MAC, והעיר התקשתה לשלם משכורות לעובדים ולהמשיך לפעול.
בנובמבר 1975 התערבה הממשלה הפדרלית של ארצות הברית, והקונגרס אישר הלוואות קצרות טווח בסך 2.3 מיליארד דולר בתמורה להחמרת הצעדים הכלכליים.
רוהטין וחברי הדירקטוריון של MAC הצליחו לשכנע את הבנקים לדחות את מועד פירעון איגרות החוב שברשותם, לקבל ריבית נמוכה יותר, ואף לרכוש איגרות חוב חדשות של MAC לצורך כיסוי חובות העיר.
כתוצאה מכך הושבה האמון באיגרות החוב של MAC, ובתקופת כהונתו של רוהטין נמכרו בהצלחה איגרות חוב בהיקף של 10 מיליארד דולר.
בשנים 1977–1978 סיימה העיר ניו יורק לפרוע את חובותיה הקצרים, ובשנת 1985 חדלה מלהזדקק לסיועו של תאגיד הסיוע המוניציפלי, אשר פורק בהחלטת העיר עצמה.
רוהטין, ששימש כיושב ראש תאגיד הסיוע המוניציפלי (MAC) וכמתווך הראשי בין עיריית ניו יורק, איגודי העובדים והבנקים, זכה להכרה רחבה על תרומתו להצלחת MAC ולהצלת העיר מפשיטת רגל – חרף המחירים החברתיים הגבוהים שנלוו לכך.
עם זאת, הוא ספג ביקורת מצד מתנגדיו, שטענו כי הציל את הבנקים על חשבון העובדים, תוך פגיעה בשכרם ובזכויותיהם והפחתת כוחם של האיגודים העירוניים.
בתורו, כתב רוהטין בדו"ח השנתי של MAC:
"האלטרנטיבה לקיצוצים כאלה הייתה פשיטת רגל של העיר, שהייתה גורמת לעלויות חברתיות גבוהות לאין ערוך".
לאחר המשבר הפיננסי של ניו יורק
עד למועד בחירתו של ביל קלינטון לנשיא ארצות הברית, שאף רוהטין להתמנות לשר האוצר של ארצות הברית, שאיפה שגיבש כבר בשנות ה־70. עם זאת, מאחר שתמך במועמדותו של לקוחו הוותיק רוס פרו, מינה קלינטון לתפקיד את לויד בנטסן.
בשנת 1996, הציעה ממשל קלינטון את מועמדותו של רוהטין לתפקיד סגן יושב ראש הפדרל ריזרב, אך מינוי רשמי לא הוגש בשל התנגדות אידאולוגית מצד המפלגה הרפובליקנית.
על פי דיווח הניו יורק טיימס, תיאר רוהטין בשנות ה־90 את מכשירי הנגזרים הפיננסיים כ"פצצות מימן פיננסיות, שנבנו על מחשבים אישיים על ידי צעירים בני 26 עם תואר מוסמך במנהל עסקים (Master of Business Administration - MBA)".
בשנת 2006 הצטרף רוהטין לבית ההשקעות ליהמן ברדרס כיועץ בכיר ליו"ר החברה דיק פולד.
ב־27 בינואר 2010 הודיע רוהטין על חזרתו ללזארד, שם מונה ליועץ מיוחד ליו"ר ולמנכ"ל החברה, לאחר תקופה קצרה שבה שימש בתפקיד דומה בבית ההשקעות רוטשילד.
רוהטין כיהן כשגריר ארצות הברית בצרפת בין השנים 1997–2000, במהלך כהונתו השנייה של ממשל קלינטון.
על פועלו הוענק לו תואר מפקד בלגיון הכבוד הצרפתי (Commandeur de la Légion d'honneur).
הוא היה חבר במועצה ליחסי חוץ (Council on Foreign Relations), בהאקדמיה האמריקאית לאמנויות ולמדעים, וכיהן כחבר נאמנים במרכז ללימודים אסטרטגיים ובינלאומיים (Center for Strategic and International Studies).
בשנת 1999 נשא רוהטין נאום בפני ותיקי יום הפלישה לנורמנדי (D-Day) בחוף אומהה, לציון 55 שנה לשחרור נורמנדי.
בדבריו אמר כי "אירופה דמוקרטית ומשגשגת היא האנדרטה הטובה ביותר למעשיהם של הווטרנים", ופנה לילדים שנכחו בטקס באומרו:
"אני מבקש מכם להביט סביב — אתם נמצאים בחברתם של גיבורים אמיתיים".
בתפקידו כשגריר ארצות הברית בצרפת, יזם פליקס רוהטין את הקמת המועצה העסקית הצרפתית־אמריקאית (French-American Business Council) – מועצה בת 40 חברים שכללה מנכ"לים של תאגידים אמריקאיים וצרפתים, שהתכנסה מדי שנה, לסירוגין בארצות הברית ובצרפת.
בכינוסים השתתפו גם נשיא ארצות הברית ביל קלינטון, נשיא צרפת ז'אק שיראק, ראש הממשלה ליונל ז'וספן, שרים בממשלת ארצות הברית ומקביליהם בצרפת.
כינוסים אלה נמשכו גם בתקופת כהונתם של ג'ורג' ו' בוש וניקולא סרקוזי.
בנוסף, פעל רוהטין עם הוועידה האמריקאית של ראשי הערים (United States Conference of Mayors) להקמת הוועידה הטרנס-אטלנטית של ראשי ערים (TransAtlantic Conference of Mayors), אשר קיבצה ראשי ערים מארצות הברית ומאירופה לדיונים בנושאים עירוניים וכלכליים ולבניית קשרים בין הערים השונות.
רעייתו, אליזבת רוהטין, הקימה את FRAME – ראשי תיבות של French Regional and American Museum Exchange – קונסורציום של 26 מוזיאונים מצרפת וצפון אמריקה הפועל לקידום תערוכות דו־לאומיות ותוכניות חינוך משותפות בתחום האמנות.
לאחר סיום כהונת השגרירות של בני הזוג רוהטין בפריז, הפכה FRAME לארגון עצמאי ללא כוונת רווח, כאשר אליזבת רוהטין המשיכה לשמש כיו"ר־משותפת.
הארגון מוסיף להיות פעיל ותוסס גם בשנת 2020.
הפובליציסט של הניו יורק טיימס, ויליאם ספר, כינה את פליקס רוהטין "האינפרסטרוקטורליסט" (The Infrastructuralist)/התשתיתיסט, בשל תמיכתו ארוכת השנים בשיקום התשתיות הציבוריות של ארצות הברית כחלק מהמאמץ לחיזוק הכלכלה האמריקאית והתחרותיות הגלובלית שלה.
בשנת 2007 כיהן רוהטין כיו"ר משותף, יחד עם הסנאטור המנוח וורן רודמן, בוועדה לתשתיות ציבוריות – מועצה דו־מפלגתית שכללה מושלים, חברי קונגרס ומנהיגים עסקיים אמריקאים, בחסות המרכז ללימודים אסטרטגיים ובינלאומיים (CSIS).
הוועדה גיבשה עקרונות מנחים לחיזוק התשתיות בארצות הברית.
חבריה כללו, בין היתר, את הסנאטורים דאז כריסטופר דוד וצ'אק הייגל; בעקבות המלצות הוועדה, השניים יזמו הצעת חוק להקמת בנק לאומי להשקעה בתשתיות.
לאחר פרישתם מהסנאט, עבר חסות החוק לסנאטורים ג'ון קרי וקיי ביילי האצ'יסון.
רוהטין שיתף פעולה גם עם חברת הקונגרס רוזה דלורו, אשר ניסחה הצעת חוק מקבילה בבית הנבחרים להקמת בנק תשתיות.
רוהטין אף העיד בפני ועדות של הסנאט ובית הנבחרים לתמיכה באישור החוק.
לאחר סופת ההוריקן "סנדי", מינה מושל מדינת ניו יורק אנדרו קואומו את רוהטין ליו"ר־משותף של ועדת ניו יורק 2100, אשר גיבשה אסטרטגיות לשיקום ושדרוג התשתיות לאחר הסופה.
רוהטין כיהן גם כיו"ר־משותף של צוות המשימה לתשתיות של תוכנית New York Works – יוזמה לפיתוח ושיקום תשתיות במדינת ניו יורק.
בשנת 1956 נישא לז'אנט סטרייט (Jeanette Streit; 1924–2012), בתו של העיתונאי ותומך האינטגרציה האטלנטית קלרנס סטרייט.
לזוג נולדו שלושה ילדים: פייר רוהטין, ניקולא רוהטין ומייקל רוהטין.
בשנת 1979 נישא רוהטין לאליזבת פליי ואגליאנו (Elizabeth Fly Vagliano).
אליזבת הלכה לעולמה ב־10 באוקטובר 2016, בגיל 86.
רוהטין עצמו נפטר ב־14 בדצמבר 2019, במנהטן, כשהיה בן 91.
בנו של רוהטין, ניקולא רוהטין, נשוי לג'ין גרינברג רוהטין (Jeanne Greenberg Rohatyn), אוצרת ובעלת גלריה לאמנות.
בתה החורגת של רעייתו, נינה גריסקום (Nina Griscom), הייתה דוגמנית.
היא הלכה לעולמה ב־25 בינואר 2020.
פליקס פוזן (24 באוקטובר 1928 – 3 בספטמבר 2025) היה איש עסקים, פילנתרופ ויזם תרבות יהודי-אמריקאי.
פוזן היה מזוהה עם קידום רעיון "יהדות כתרבות", והקדיש את חייו להנגשת ההיסטוריה, המחשבה והיצירה היהודית לציבור הרחב, ובייחוד ליהודים חילוניים.
בשנת 1980 ייסד את קרן פוזן, שהפכה לאחד הגופים המרכזיים בעולם בקידום חינוך ומחקר יהודי-תרבותי, ותמכה ביוזמות חינוכיות ואקדמיות רבות בישראל ובעולם.
בנוסף יזם את The Posen Library of Jewish Culture and Civilization, אנתולוגיה רחבת היקף המתעדת את התרבות והציוויליזציה היהודית לאורך הדורות.
פוזן נולד ב-1928 בברלין למשפחה יהודית.
לאחר ליל הבדולח נמלטה משפחתו מגרמניה לבריטניה ובהמשך היגרה לארצות הברית.
הוא התחנך בסביבה יהודית דתית בילדותו, למד בבית הספר התיכון סטיווסנט בניו יורק, ולאחר מכן השלים לימודים באוניברסיטת ג'ונס הופקינס.
בשנות ה-50 של המאה ה-20 שירת בצבא האמריקאי והשתתף במלחמת קוריאה.
לאחר שחרורו התמחה במסחר בין-לאומי במתכות, נפט ופחם.
במהלך חייו התגורר לסירוגין בלונדון ובניו יורק.
בשנת 1992 פרש מעולם העסקים והקדיש את זמנו לפעילות פילנתרופית ותרבותית.
בשנת 1980 ייסד את קרן פוזן (The Posen Foundation), שמטרתה קידום חינוך יהודי-תרבותי ולימודי יהדות מנקודת מבט חילונית ופלורליסטית.
הקרן פועלת בישראל, בצפון אמריקה ובאירופה, ותומכת בהכשרת מורים, בהוצאת ספרי לימוד ובהקמת תוכניות אקדמיות בנושאי תרבות יהודית.
פוזן היה גם היוזם והמממן של "The Posen Library of Jewish Culture and Civilization", אנתולוגיה בת עשרה כרכים הכוללת מקורות מרכזיים מההיסטוריה והתרבות היהודית לדורותיה, בעריכת חוקרים בין-לאומיים.
הכרכים הראשונים יצאו לאור בהוצאת אוניברסיטת ייל.
בנוסף, הקרן תמכה בהקמת מרכזים לחקר האנטישמיות ב ובמרכז ללימודי יהדות באוניברסיטת אוקספורד.
פוזן נפטר בניו יורק ב-3 בספטמבר 2025, בגיל 96.
| מלחמה = מלחמת העולם השנייה
| סוג העימות = מבצע צבאי
| תוצאה = ניצחון גרמני וסובייטי מכריע
| צד ראשון = פולין
| מפקד ראשון = אדוארד רידז שמיגלי
| צד שני = ברית המועצות סלובקיה
| מפקד שני = פדור פון בוק (קבוצת ארמיות צפון) גרד פון רונדשטט (קבוצת ארמיות דרום) מיכאיל קובליוב (החזית הבלארוסית) סמיון טימושנקו (החזית האוקראינית) פרדיננד צ'טלוש (מחנה ברנולאק)
| שם = המערכה בפולין
סלובקיה: 37 הרוגים 11 נעדרים 114 פצועים
ברית המועצות:1475 מתים ונעדרים 2383 פצועים
המערכה בפולין (בפולנית: Wojna obronna 1939 roku, ובתרגום לעברית: "מלחמת ההגנה של 1939"; בגרמנית: Polenfeldzug, ובתרגום לעברית: "המערכה בפולין") כללה את פלישתן של גרמניה הנאצית וברית המועצות לפולין בתחילת מלחמת העולם השנייה.
המתקפה החלה ב-1 בספטמבר 1939, שבוע בלבד לאחר החתימה על הסכם ריבנטרופ–מולוטוב, והסתיימה ב-6 באוקטובר 1939 לאחר שגרמניה וברית המועצות כבשו למעשה את כל פולין.
מערכה זו הייתה יריית הפתיחה של מלחמת העולם השנייה באירופה, לאחר שבריטניה וצרפת מימשו את התחייבותן בברית ההגנה שלהם עם פולין והכריזו מלחמה על גרמניה ב-3 בספטמבר 1939. לאחר המערכה בפולין השתררה תקופה של שקט יחסי באירופה - תקופת המלחמה המדומה.
בעקבות תרמית ההתקפה על תחנת הרדיו בגלייביץ פלשו כוחות גרמניים לפולין מצפון מדרום וממערב.
מאחר שהצבא הפולני לא יכול היה להגן על גבולותיה הארוכים של פולין הוא נסוג מזרחה.
הפולנים ניהלו מלחמת השהייה נואשת בתקווה לעכב את הגרמנים עד בוא העזרה מבעלות הברית אך זו לא באה.
בעקבות התבוסה הפולנית בקרב על בזורה (Battle of Bzura) נסוג הצבא הפולני מדרום מזרח פולין.
ב-17 בספטמבר 1939 פלש הצבא האדום לחלקה המזרחי של פולין.
הסובייטים פעלו בשיתוף פעולה עם הנאצים, תוך מילוי חלקם בחלק הסודי של הסכם ריבנטרופ–מולוטוב (חלוקת אירופה לאזורים בשליטה סובייטית ובשליטה גרמנית).
דבר זה הבטיח להיטלר את החזית המזרחית ואיפשר לו להפנות את כוחותיו לעבר המערב ללא חשש ממתקפה רוסית במזרח.
הממשלה והפיקוד הפולני העליון הבינו שההגנה על פולין נכשלה והורו לחיילים להתפנות לרומניה הנייטרלית.
בתחילת אוקטובר השתלטו גרמניה וברית המועצות למעשה על כל פולין.
הממשלה הפולנית (שמעולם לא נכנעה) יחד עם שאריות הצבא וחיל האוויר שלה התפנו לרומניה והונגריה השכנות.
לאחר מכן רבים מהם הצטרפו לצבא הפולני בצרפת, בסוריה ובבריטניה.
במהלך מבצע ברברוסה כבשו הגרמנים את השטחים הפולניים שהיו בשליטת הרוסים, והרוסים כבשו אותם בחזרה בשנת 1944. במהלך המלחמה נהרגה יותר מ-15% מאוכלוסיית פולין.
המערכה בפולין סימנה את קיצה של הרפובליקה השנייה של פולין ותחילת מלחמת העולם השנייה.
האידאולוגיה הנאצית ראתה לעצמה מטרה לכבוש שטחים באירופה ולהחיל בהם את "הסדר החדש".
על פי החזון הנאצי, המדינה הגרמנית עצמה תתרחב מזרחה לכיוון פולין וברית המועצות כדי לאפשר מרחב מחיה (Lebensraum) לעם הגרמני.
לאחר עליית אדולף היטלר לשלטון בגרמניה הוא התמקד בביסוס שלטונו והציג את גרמניה כמדינה שוחרת שלום.
ב-26 בינואר 1934 חתמה גרמניה עם פולין על הסכם אי התקפה לתקופה של עשר שנים.
למרות ההסכם פעלה גרמניה להשיג את מטרות ההתפשטות שלה.
ב-1933 פרשה מוועדת פירוק החימוש ומחבר הלאומים.
ב-1935 הכריז היטלר כי מבחינתו חוזה ורסאי מבוטל וגרמניה תחזור להתחמש ולהגדיל את צבאה.
במרץ 1938 אוחדה אוסטריה עם גרמניה באנשלוס.
בעקבות ועידת מינכן סופח חבל הסודטים בצ'כיה לגרמניה ובמרץ 1939 סופחה שאר צ'כיה לגרמניה.
בשלב זה פנתה גרמניה לכיוון פולין.
באוקטובר 1938 החלו הגרמנים להעלות דרישות תוקפניות חוזרות ונשנות לקבל לידיהם את "המסדרון הפולני" ואת דנציג.
ביקורו של יואכים פון ריבנטרופ, שר החוץ הגרמני, בוורשה בינואר 1939 לא הביא לפתרון המשבר.
ב-31 במרץ הכריזה בריטניה על ערבותה לגבולות פולין, ויוזף בק ביקר בלונדון.
בעקבות הביקור ביטל היטלר ב-28 באפריל 1939 את חוזה אי ההתקפה הגרמני פולני, שנחתם ב-1934.
באוגוסט 1939 נחתם חוזה אי-התקפה בין רוסיה לגרמניה, שכונה "הסכם ריבנטרופ–מולוטוב".
ההסכם קבע בסעיף סודי כי עם פרוץ המלחמה יחולקו שטחים בין תחום השפעתה של ברית המועצות לתחום השפעתה של גרמניה: בתחום השפעתה של ברית המועצות יהיו פינלנד, אסטוניה, לטביה, מזרח פולין וחלק מרומניה ובתחום השפעתה של גרמניה יהיו ליטא ומערב פולין.
לגרמניה היה יתרון מספרי משמעותי על פני פולין.
בנוסף הצבא הגרמני התחזק מאוד לפני תחילת המערכה.
לצבא היבשה של הוורמאכט היו כ-2,400 טנקים מאורגנים ב-6 דיוויזיות פאנצר, אשר עשו שימוש בדוקטרינת לחימה חדשה.
לפי הדוקטרינה דיוויזיות אלו יפעלו בשיתוף עם יחידות אחרות בצבא במטרה להבקיע את קו ההגנה של האויב, לבודד יחידות אויב ולהשמידן.
לאחר מכן כוחות רגלים, חלקם משוריינים, יחזרו על אותו דפוס פעולה.
הלופטוואפה (חיל האוויר) יספק הגנה טקטית ואסטרטגית במיוחד באמצעות מפציצי צלילה שיתקיפו את קווי ההגנה והתקשורת של האויב.
הדוקטרינה החדשה כונתה מלחמת בזק (בליצקריג), אולם היסטוריונים נוטים לגרוס שהפעולות הגרמניות במהלך המערכה היו יותר שמרניות ועשו שימוש בשיטות ידועות.
האסטרטגיה של הוורמאכט תאמה יותר את תפיסת החיסול (בגרמנית Vernichtungsgedanken).
לפי תפיסה זו ההתמקדות היא בכיתור על מנת ליצור כיסים מבודדים בשורות האויב.
מטוסים מלאו תפקיד מרכזי במערכה.
מפציצים תקפו ערים והביאו לאבדות כבדות בנפש בקרב האוכלוסייה האזרחית.
מטרתם הייתה לשבור את המורל של האוכלוסייה האזרחית.
כוחות הלופטוואפה הורכבו מ-1,180 מטוסי קרב, 290 מפציצי צלילה "שטוקה", 290 מפציצים רגילים (בעיקר מדגם היינקל He 111), ו-240 מטוסי צי.
בסך הכול לגרמניה היו קרוב ל-3,000 מטוסים, שני שלישים מהם היו מודרניים.
חצי מהכוח האווירי נפרס בחזית הפולנית.
הלופטוואפה השתתף במלחמת האזרחים בספרד וכתוצאה מכך היה בין חילות האוויר המנוסים, המאומנים והמצוידים ביותר נכון לשנת 1939.
כמו כן, לגרמנים הייתה רשת סוכני מודיעין טובה אשר דיווחה על מרבית תנועות הצבא הפולני.
גרמניה נהנתה מסיועם של גרמנים רבים אשר התגוררו בפולין (ושל מיעוטים אחרים) והיא הכירה היטב את רשת הרכבות הפולנית כיוון שמהנדסים גרמנים בנו אותה.
בין השנים 1936 ו-1939, השקיעה פולין רבות בתיעוש.
הכנות למלחמת מגננה מול גרמניה נמשכו שנים רבות, אולם רוב התוכניות הניחו שהמלחמה לא תחל לפני 1942. כדי לגייס כספים לפיתוח תעשייתי, פולין מכרה את רוב הציוד המודרני שייצרה.
השריון של צבא פולין היה מועט ונחות לעומת השריון הגרמני, ובנוסף יחידות השריון פוזרו בחיל הרגלים ולא היו מסוגלות לנהל לוחמה אפקטיבית.
מבחינת ניידות אופרטיבית ואסטרטגית לקה הצבא הפולני (כמו מרבית צבאות העולם בעת ההיא) במיכון ומינוע, כמות המכוניות הייתה קטנה ומרבית הניוד בוצע ברגל.
בעקבות כך, ואף על פי שלצבא הפולני היו בערך מיליון חיילים, היו פחות ממחציתם ממונעים עד 1 בספטמבר.
נסיבות אלו היו מכבידות במיוחד כאשר היה צורך להגן על 3,000 ק"מ של גבול אל מול עוצבות משוריינות וממונעות.
הצבא הפולני הסדיר מנה ערב המלחמה 282,877 חיילים.
התקן המלא של הצבא הפולני, כולל אנשי מילואים, כלל כ-1,350,000 לוחמים.
ממשלת פולין אשר חשדה בכוונות הגרמנים, החלה כבר ב-1 באוגוסט בגיוס עוד 465,000 אנשי מילואים, תהליך אשר הואץ במהלך החודש עם הסירוב לאפשר העברת כוחות רוסים דרך פולין במקרה של עימות עם גרמניה ב-14 באוגוסט, ולאחר חתימת הסכם ריבנטרופ–מולוטוב ב-23 באוגוסט.
עם פרוץ המלחמה ב-1 בספטמבר הוכרז על גיוס כללי, אולם עקב תוכנית ההונאה הגרמנית וההפתעה, השלים הצבא הפולני רק את גיוסם של כמיליון חיילים.
מספר רב של מגויסים לא הצליח להגיע ליחידותיהם עקב התקדמותו המהירה של הצבא הגרמני, ובנוסף, חייבי גיוס רבים מבין המיעוטים הגרמנים והאוקראינים השתמטו מהגיוס.
הכוח הגרמני הפולש מנה שתי קבוצות ארמיות שכללו 5 ארמיות ועתודה כללית (בעוצמה של 14 דיוויזיות חי"ר, דיוויזיית שריון ו-2 דיוויזיות הרריות).
צבא היבשה הגרמני בכללו היה בפיקוד גנרל ולטר פון בראוכיטש.
המתקפה הונחתה משלושה כיוונים במקביל, שלזיה/מוראביה מדרום, פומרניה ממערב ופרוסיה המזרחית מצפון.
הכוחות הגרמנים רוכזו ב-2 קבוצות ארמיות:
קבוצת ארמיות צפון בפיקוד פדור פון בוק
הארמייה הרביעית (גינטר פון קלוגה)
הארמייה השלישית (גאורג פון קיכלר)
צי האוויר הראשון (אלברט קסלרינג)
קבוצת הארמיות צפון כללה 19 דיוויזיות חי"ר, 2 דיוויזיות ממונעות ו-2 דיוויזיות שריון.
עוצמתו המשוריינת של כוח זה מנתה כ-600 טנקים ו-200 שריוניות.
קבוצת ארמיות דרום בפיקוד גרד פון רונדשטט
הארמייה העשירית (ולטר פון רייכנאו)
צי האוויר הרביעי (אלכסנדר להר)
קבוצת הארמיות דרום כללה 18 דיוויזיות חי"ר, 4 דיוויזיות חי"ר סלובקיות, דיוויזיה הררית אחת, 2 דיוויזיות ממונעות, 4 דיוויזיות ממונעות קלות ו-4 דיוויזיות שריון.
כמו כן, בקבוצת ארמיות דרום רוכזה עוצמת השריון הגרמנית הגדולה ביותר, שמנתה כ-2,000 טנקים וכ-800 שריוניות.
בסך הכל כלל הצבא הגרמני 1.8 מיליון חיילים, 2,800 טנקים, 10,000 קני ארטילריה ו-2,085 מטוסי-קרב (מאורגנים בשני "ציי אוויר" - אחד עבור כל קבוצת ארמיות).
סדר הכוחות של הצבא הפולני כלל 6 ארמיות מרחביות, ומספר איגודי כוחות של קורפוסים עצמאיים, ובנוסף, במהלך המערכה הוקמו עוצבות נוספות.
עוצמתו הכוללת של הצבא הפולני כללה 30 דיוויזיות חי"ר סדירות, 9 דיוויזיות חי"ר מילואים, 2 חטיבות ממונעות, 11 חטיבות פרשים ו-3 חטיבות הרריות.