tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בשנים 1958–1961 עבדה עם להקת פיקוד הצפון, עם להקת גייסות השריון ועם להקת הנח"ל.
פולני הייתה אחראית לבימוי, להעמדה ולעיבודים המוזיקליים, והתבססה על מתכונת תוכניותיה של להקת הצ'יזבטרון, שהורכבו משירים וממערכונים.
כמו כן הלחינה ללהקת גייסות השריון את השיר "על גדות הירקון" על פי מילים של חיים חפר.
בעבודתה עם הלהקות הצבאיות ביימה פולני את הזמרים כך שתנועות גופם יבטאו את משמעות מילות השירים בעזרת משחק ופנטומימה.
פולני תרמה גם לקידום העיבודים המוזיקליים של הלהקות שאיתן עבדה, ובין היתר טיפחה עיבודים קוליים בשישה קולות או יותר ויזמה את החידוש של ביצועי השירים בפי גברים בלבד או בפי נשים בלבד.
בשנת 1960 ביקשו מפולני כמה ממשוחררי להקות הנח"ל, בהם יהורם גאון, ישראל פוליאקוב, ליאור ייני וחנן גולדבלט להמשיך לעבוד יחד.
פולני קיבצה משוחררי להקות צבאיות נוספים איתם עבדה, והקימה את להקת "התרנגולים".
היא ביימה את הלהקה באותו סגנון העמדה של להקה צבאית, וגם הרפרטואר היה מורכב בחלקו מפזמוני להקות צה"ל ופזמונים מוכרים נוספים.
לצד זאת, חיפשה חומר חדש ומקורי אצל מיטב היוצרים של התקופה (כמו חיים חפר, ע.
הלל וסשה ארגוב) והייתה מעורבת בבחירת השירים, בהפנייתם למלחינים ובתהליך עיבודם.
היא חילקה את תוכניות הלהקה לנושאים שונים (שכונה, צבעים ועוד), ובחרה שירים על פי אותם נושאים.
להקת התרנגולים התפרקה ב-1963 לאחר שהעלתה שתי תוכניות.
לאחר פירוק "התרנגולים", הקימה פולני ב-1966 את תיאטרון הילדים "פשוש" שהעלה את הצגת "הטיירה", אך נסגר לאחר זמן קצר.
בסוף אותה שנה הקימה פולני את להקת "החמציצים" שהייתה מורכבת מארבעה מחברי "התרנגולים", אך הלהקה לא זכתה להצלחה רבה והתפרקה לאחר תקופה קצרה.
ב־1968 הוזמנה פולני לחזור לעבוד עם להקת הנח"ל ולהכין תוכנית בסגנון "התרנגולים" ו"החמציצים".
למרות השקעתה הרבה לא זכתה תוכנית זו להצלחה, והיא הורדה לאחר שתי הופעות בלבד.
לאחר מכן שימשה פולני כמעבדת מוזיקלית במספר תוכניות רדיו בקול ישראל (ביניהן התוכנית "משירי תנועות הנוער", שהפכה לאלבום שיצא ב-1974), ועסקה בהוראת מוזיקה ובבימוי אירועים שונים באזור מגוריה בעמק הירדן.
בשנת 1998 העלתה במסגרת פסטיבל ישראל את המופע "התרנגולים חוזרים", שהיה חידוש לשירי להקת התרנגולים בביצוע זמרים צעירים, בהם בנה יותם ייני וירון אלדמע.
בשנת 2006 שיחקה פולני בסרטו של עודד דוידוף, "מישהו לרוץ איתו", שפתח את פסטיבל הקולנוע ירושלים.
בשנת 2009 שיחקה בהצגה "איולף הקטן" מאת הנריק איבסן בתיאטרון הבימה.
ב-2015 הופיעה בסרטו של אלעד קידן, "היורד למעלה".
בשנת 2017 הקליטה את השיר "קח את ליבי" אותו הלחינה ושרה למילים של חיים חפר.
באותה שנה השתתפה בתפקיד אורח בסדרה "רון" ששודרה ב-yes.
בשנת 2020 כיכבה בסרט הקצר "לשחק חולשה" של הבמאי מעיין שוורץ שזכה במקום הראשון בפסטיבל קולנוע דרום, מנימוקי השופטים: "פורטרט יוצא דופן, שלם ומרגש מאד, המשלב בין כלים עלילתיים ודוקומנטריים, שמצליח לספר הרבה בזכות משחקה המפעים והחד-פעמי של הגיבורה נעמי פולני.
סיפור על זקנה ופגיעות ולצידן תאווה בלתי מתפשרת לחיים".
פולני נישאה ב-1963 לזמר ולשחקן ליאור ייני.
לזוג נולדו שני ילדים: השחקן והזמר יותם ייני (1964), שהופיע בהרכב האיחוד של התרנגולים והיה שחקן בתיאטרון חיפה, ואיה (1968) - אחות במקצועה.
פולני התגוררה החל משנת 1977 במושבה כנרת.
בשנותיה האחרונות חיה פולני בצניעות, ואף סיפרה בראיונות על מאבקה הכלכלי, כאשר בעזרתם של חברים ומכרים, הצליחה לקיים את עצמה.
פולני נפטרה בבית החולים פוריה ב-15 באפריל 2024, בגיל 96, מסיבוכי מחלת ה-COPD, שנגרמה עקב עישון סיגריות של עשורים רבים.
פרס משה הלוי לאמנות הבמה מטעם עיריית תל אביב בשנת 2001.
בשנת 2007 זכתה בפרס אקו"ם על מפעל חיים.
אות הוקרה מאוניברסיטת בר-אילן על תרומתה לזמר העברי.
בשנת 2017 נערך ערב הוקרה לכבודה לרגל יום הולדתה ה-90 בפסטיבל עין גב.
באפריל 2018 קיבלה אות הוקרה מיוחד מנשיא המדינה ראובן ריבלין, בטקס יום העצמאות ה-70 בבית הנשיא.
בשנת 2019 קיבלה נעמי פולני את פרס ישראל לשנת ה'תשע"ט בתחום התיאטרון והמחול.
על זכייתה כתב שר החינוך נפתלי בנט: "פועלה התרבותי העשיר העניק לנו עשרות יצירות מחול, תיאטרון ומוזיקה.
נעמי, שבמלחמת העצמאות הייתה מכוכבות להקת הפלמ"ח, היא לוחמת תרבות אמיתית".
נעמי לנואה היא דוגמנית ושחקנית צרפתייה.
נעמי לנואה נולדה בורסאי, צרפת.
אמה מראוניון ואביה יליד צרפת.
היא התגלתה בגיל 17 בידי דוגמנית לשעבר שלבסוף לקחה אותה לניו יורק לדגמן בשביל סוכנויות שונות.
גילויה הוביל אותה לעבוד עם צלמים מפורסמים כמו מריו טסטינו ופיטר לינדברג שחשפו את צילומיה במגזינים מפורסמים רבים, בהם, ווג, Elle, מארי קלייר, וספורטס אילוסטרייטד ופרסומות שונות עבור מותגים מובילים.
ב-2001, היא חתמה על חוזה עם חברת לוריאל.
היא שיחקה תפקידים חשובים בכמה סרטי קולנוע צרפתיים מצליחים.
ב-2004, היא שיחקה בסרט רישיון לגנוב.
בשנת 2007 שיחקה בסרט "שעת שיא 3" לצד ג'קי צ'אן וכריס טאקר.
לנואה מיוצגת בידי סוכנות "פורד מודלס".
ב-2004 הכירה את הכדורגלן הצרפתי-קונגולזי קלוד מקאללה, ובשנת 2005 נולד לזוג ילד.
במאי 2010 ניסתה לנואה לשים קץ לחייה כשנטלה משככי כאבים רבים יחד עם אלכוהול.
אדם שטייל עם כלבו הבחין בה בפארק בסמוך לביתה בפריז והיא הובהלה לבית חולים.
אחרי שהתאוששה אמרה לנואה: "זה היה מעשה טיפשי מאוד".
נעמי רוזנברג (9 בפברואר 1943, י"ד באדר א' התש"ג - 13 במרץ 2006, ג' באדר התשס"ו) הייתה מחנכת, מורה ומשוררת ישראלית.
בבית הוריה ספגה ערכי יהדות וערכי שירה ותרבות.
למדה בבית הספר היסודי "מעלה" ובתיכון "אפרתה" בירושלים.
מגיל צעיר הייתה חניכה ומדריכה בתנועת 'בני עקיבא'.
בשנת 1965 הוסמכה בסמינר אפרתה להוראה בבית הספר היסודי ולהוראת מבוגרים.
במשך תקופת הלימודים בסמינר הדריכה בפנימיית 'אפרתה'.
עם חבריה השתתפה במבצע ביעור הבערות בהנחייתו של חתן פרס ישראל יעקב מימון, ולימדה את העולים במעברות אורה-עמינדב ובמעברת תלפיות קריאה וכתיבה.
בשנת הלימודים 1964 החלה ללמד בבית הספר היסודי הממלכתי דתי "שמשון" בבית שמש, ובו לימדה במשך שנתיים.
בשנת 1967 עברה ללמד בבית הספר היסודי הממלכתי דתי "לדוגמה לבנים ע"ש הרב בן-ציון מאיר חי עוזיאל" בירושלים ולימדה בו במשך שלושים ושלוש שנים.
כמורה לעברית חיבבה על אלפי תלמידיה את הספרות, דאגה לפיתוח ההבעה בעל פה וההבעה בכתב והקפידה על לשון עברית נקייה תקנית ועשירה.
בתשע שנות עבודתה האחרונות (עד פרישתה לגמלאות בתום שנת הלימודים תשנ"ח), שימשה סגנית המנהל בבית הספר לדוגמה לבנים.
בבית הספר ובמסגרות אחרות הרבתה לכתוב מחזות, פיליטונים, מקאמות ושירים.
במשך השנים לימדה בקורסים למורות בהוראת הספרות, עסקה בהדרכת מורים ואימנה פרחי הוראה של מכללת ליפשיץ.
כמו כן הדריכה מורים בשנת הסטאז' שלהם.
במשך שנתיים לימדה במכללה ירושלים.
בשנת התשנ"ו (1996) נכללה בין שלושת המועמדים הסופיים לזכייה ב"אות מורה לחיים" בנושא יהדות וספרות עברית.
בשנת התשס"ו (2006) קיבלה בבית הנשיא את אות "מחנכת למופת".
עיקר יצירתה של נעמי רוזנברג הייתה השירה.
בצעירותה כתבה שירים רבים שנותרו במגירה.
בעידוד מורתה לספרות בסמינר אפרתה לאה חובב, ובעידודו של המשורר יצחק שלו, שנמנה עם מוריה בבית הסופר, הוציאה לאור שני ספרי שירה.
כמו כן פרסמה שירים בעיתון הצופה ובכתב העת מבוע.
בשנת תשנ"ה זכתה רוזנברג בפרס עמינח ליצירה ספרותית על ספר שיריה השני 'כמטוטלת אורלוגין'.
במשך שנתיים (1999–2000) ערכה את כתב העת 'מבוע', כתב עת ליצירה יהודית.
עקב מחלת ריאות שבה לקתה נאלצה להפסיק את העריכה.
שם מתחילות המילים, תל אביב: סער, 1988
כמטוטלת אורלוגין, תל אביב: סער, 1993
באמצע החיים פתאום, ירושלים: המשפחה, 2007
רוזנברג הייתה נשואה ד"ר יהושע רוזנברג ולהם ארבעה ילדים.
נעמי לויצקי (5 במרץ 1947 – 29 במאי 2024) הייתה עיתונאית ומחברת ספרי עיון ישראלית.
נולדה ב-1947 בטרנסילבניה כאליזבת שפיץ למרי ויאני.
אביה נרצח בידי השלטון הקומוניסטי, ובשנת 1951 עלתה עם אמה לישראל, שבה נישאה אמה לעורך הדין אשר לויצקי.
בצעירותה, בתום תקופת נישואים קצרה, שימשה שליחת המגבית היהודית המאוחדת בארצות הברית.
בשנת 1985 החלה לעבוד כעיתונאית ב"כותרת ראשית", ב-1988 עברה ל"חדשות" וב-1991 עברה ל"ידיעות אחרונות", ובו עבדה עד 1998.
בשנת 2001 יצא לאור ספרה "כבודו - אהרן ברק, ביוגרפיה", ביוגרפיה על אהרן ברק, בתום שלוש שנות כתיבה.
לאחר מכן, החלה לויצקי להעביר הרצאות במסלול האקדמי המכללה למינהל על השפעות קורות החיים של השופטים על פסיקותיהם.
תוכני הלימוד של הקורס היוו את הבסיס לכתיבת ספרה "העליונים: בתוככי בית המשפט העליון", שיצא לאור ב-2006.
במהלך תקופת כהונתה של ממשלת ישראל העשרים וחמש העבירה מסרים מראש ממשלת ישראל יצחק רבין ושר החוץ שמעון פרס לנשיא סוריה חאפז אל-אסד, באמצעות העיתונאית הסורית ראנה קבני.
בשנת 2019 הופיע ספרה "ילדה רעה", המהווה אוטוביוגרפיה אותה מספרות שתיים שהן אחת: הילדה הקטנה, הנטושה בשכונה נידחת בירושלים, והאישה הבוגרת, שהייתה לעיתונאית וסופרת מצליחה.
נפטרה ב-29 במאי 2024 לאחר מאבק ממושך במחלת הסרטן.
במאי 2009 הגישה לויצקי תביעה על-סך כ-800 אלף ש"ח לבית הדין האזורי לעבודה בירושלים נגד רשות השידור ויו"ר הרשות משה גביש, בטענה כי תוכנית חדשות ואקטואליה שהגישה בערוץ הראשון הופסקה, והיא פוטרה מעבודתה מספר חודשים טרם סיום תקופת ההעסקה עליה סוכם בעל פה.
בתביעה טענה לויצקי כי הייתה לה מערכת יחסים אישית ואינטימית עם משה גביש, שבזכותה קיבלה מלכתחילה את התוכנית.
משה גביש הכחיש את ההאשמות נגדו.
התביעה הסתיימה בהסכם גישור שקיבל תוקף של פסק דין, ובו נקבע ללויצקי פיצוי בסך 225 אלף ש"ח, בנוסף ל-80,000 ש"ח ששולמו ללויצקי כמה חודשים קודם לכן.
כבודו: אהרון ברק, ביוגרפיה, כתר הוצאה לאור, 2001
העליונים: בתוככי בית-המשפט העליון, הוצאת הקיבוץ המאוחד, 2006, ומהדורה חדשה מורחבת ב-2017
להציל את שימבה, סיפור אמיתי, הוצאת כנרת, 2008 - ספר ילדים
ילדה רעה, ספר אוטוביגורפיה בהוצאת הקיבוץ המאוחד, 2019.
נעמי איליין קמפבל היא דוגמנית על ושחקנית בריטית.
נחשבת לאחת הדוגמניות המצליחות והידועות ביותר של שנות ה-90 ופעילה בתחום האופנה גם היום.
קמפבל נולדה בלונדון שבאנגליה למשפחה ממוצא אפרו-ג'מייקני וסיני-ג'מייקני.
אימה הייתה רקדנית מקצועית ילידת ג'מייקה.
חודשיים לאחר לידתה עזב אביה את המשפחה.
רוב ילדותה, גדלה קמפבל לצד האומנת שלה בזמן שאמה יצאה לסיבוב הופעות באירופה עם להקת הריקוד שלה.
בגיל 10, התקבלה קמפבל לבית ספר לאומנויות הבמה, שם למדה בלט.
קמפבל החלה את קריירת הדוגמנות בגיל 15 וכעבור שנה כבר הופיעה על שער מגזין האופנה היוקרתי "Elle".
ב-1988 כיכבה במגזין ווג הפריזאי והייתה הדוגמנית השחורה הראשונה שהגיעה למעמד זה.
ב-1992, הופיעה גם בפלייבוי ובספר "Sex" שפרסמה מדונה בו גם צולמו השתיים בעירום.
יחד עם הופעה בקליפ השיר "Erotica" של הזמרת והשיר "Freedom!
'90" של ג'ורג' מייקל פיתחה תדמית של דוגמנית סקסית במיוחד וכיכבה במגזינים רבים, על מסלולי תצוגות האופנה, ובקליפים נוספים בטלוויזיה.
בשנות ה-90 הוכתרה כאחת מדוגמניות העל הגדולות ביותר במסגרת הקבוצה שכונתה "שש הגדולות" לצד קלאודיה שיפר, סינדי קרופורד, לינדה אוונג'ליסטה, קייט מוס וכריסטי טרלינגטון.
היא לקחה חלק בתצוגת האופנה של ויקטוריה'ס סיקרט מספר פעמים.
רבים מחשיבים את קמפבל לדוגמנית השחורה המצליחה ביותר בהיסטוריה ובשנים האחרונות רבים משווים אליה את טיירה בנקס שפרחה בסוף שנות ה-90 ותחילת שנות ה-2000.
מאז 1997 מעורבת קמפבל במעשי צדקה רבים אשר מתמקדים בעיקר בילדי אפריקה שמדרום לסהרה.
היא עבדה עם נלסון מנדלה וסיפרה שהיא מאוד שמחה להכיר אותו ושהוא בן אדם טוב לב ואינטליגנט.
ב-2005 גייסה קמפבל למעלה ממיליון דולר למען נפגעי הוריקן קתרינה.
ב-7 ביולי 2007 היא הנחתה את לייב ארת' בדרום אפריקה.
בשנת 2010 יזמה קמפבל אירוע צדקה לטובת נפגעי רעידת האדמה בהאיטי.
לצד הצלחתה, ידועה נעמי קמפבל כבעלת אופי בעייתי, המתנכלת לאנשים רבים סביבה ומסתבכת בשערוריות שונות לרבות תקריות אלימות.
בנובמבר 2012 נפגעה ברגלה כשאלמונים ניסו לשדוד את ארנקה בעת שהותה בפריז וכתוצאה מכך נאלצה להתנייד בכיסא גלגלים.
ביוני 2015 פורסם כי עובד מטעמה של חברת יחסי הציבור של קמפבל הסיר מידע מהערך אודות הדוגמנית באנציקלופדיית הרשת ויקיפדיה במטרה להסתיר פרטים לא מחמיאים אודותיה.
באוגוסט 2015 הורשעה בבית משפט באיטליה בתקיפת צלם פפראצי ונידונה לחצי שנת מאסר.
קמפבל ביצעה את תפקיד המשחק הראשון שלה בסדרת הילדים הבריטית "The Chiffy Kids" בשנת 1978.
בשנת 1991 שיחקה בסרט הקומי-מוזיקלי "קר כקרח" בתפקיד משמעותי ראשון לצדו של ונילה אייס.
בשנת 1994 הוציאה אלבום בסגנון האר אנד בי בשם "Baby Woman".
האלבום לא הצליח מבחינה מסחרית בבריטניה, אך זכה להצלחה ביפן ומכר כמיליון עותקים ברחבי העולם.
בשנת 1995 שיחקה בתפקיד קטן בקומדיה הרומנטית "נישואין נוסח מיאמי" בכיכובה של שרה ג'סיקה פרקר.
באותה שנה גילמה את סימון בסדרת המשטרה "רחובות ניו יורק" (אנ') ב-FOX.
בשנת 2015 שיחקה בתפקיד משנה בסדרת הדרמה "אימפריה" ברשת פוקס, בתפקיד קמילה מרקס-וייטמן לצד טרנס הווארד וטראג'י פ.
שבה למספר פרקים בעונה השנייה ב-2016. בשנת 2018 שיחקה בסרט הקומי "מרגישה פצצה", לצד איימי שומר.
נעמי פרלוב נולדה בשנת 1959 בקיבוץ ברור חיל, בת למירה ווינפלד, מורה לאנגלית (1933 קרקוב, פולין) ודוד פרלוב, במאי קולנוע ישראלי וחתן פרס ישראל לקולנוע.
לנעמי אחות תאומה, יעל פרלוב.
נעמי נשואה לתולי חן - איש סאונד בקולנוע, ולהם שתי בנות.
בתה ליה חן פרלוב היא הצ'לנית הראשונה של התזמורת הפילהרמונית הישראלית.
פרלוב החלה את דרכה האמנותית בעולם המוזיקה כנגנית חצוצרה וקלרינט.
בגיל 14 החליטה לעזוב את הנגינה לטובת עולם המחול, והחלה ללמוד ב"אולפן בת-דור" תל אביב, בית הספר המוביל למחול בניהולה של ז'נט אורדמן ובתמיכתה של הברונית בת שבע דה רוטשילד.
באולפן "בת דור" זכתה בהכשרה מקצועית בבלט הקלאסי, והתמקצעה בארבע טכניקות בולטות של המחול המודרני: טכניקות גרהאם, קנינגהם, הורטון ולימון, שנלמדו על ידי מורים מהארץ ומחו"ל, ביניהם: רודה מנס, דורינה לאור, שילה לוי, מילטון מיירס, שרה סוגיארה וויולה פארבר.
פרלוב התגייסה לצה"ל בשנת 1979, ושירתה לצד עובדות סוציאליות במשרד הביטחון במחלקה לשיקום נכי צה"ל.
עם שחרורה, רקדה שנה בלהקת "בת שבע 2" בניהולו האמנותי של הכוריאוגרף פול סנסרדו.
בשנת 1980 החליטה להיחשף לטכניקות נוספות, וטסה לארצות הברית ולאירופה.
לאחר חצי שנה בארצות הברית, טסה לפריז,פּ שם השתקעה 8 שנים.
בשנתיים הראשונות למדה ולימדה בבית הספר Schola Cantorum Paris, שבין בוגריו נמנה גם הכוריאוגרף אנז'לאן פרלז'וקאז'.
בשנת 1983 עברה ללונדון לטובת לימודי כתב התנועה של רודולף בנש, אליו התוודעה לראשונה באולפן "בת דור".
פרלוב הוכשרה ב-Benesh Institute of Choreology במשך כשנתיים וסיימה לימודיה בהצטיינות Honors.
כדי לקבל תעודת כוריאולוגית, היה על פרלוב לבצע סטאז' עם סיום לימודי כתב התנועה.
בעקבות היכרותה המוקדמת עם פריז והשפה הצרפתית צוותה לעבוד עם הקבוצה המודרנית של האופרה בפריז Groupe de recherche chorégraphique de l'Opéra de Paris.
בעקבות הצלחתה בסטאז', הוזמנה בתומו להצטרף ללהקתה של רז'ין שופינו כאסיסטנטית וככוריאולוגית.
שופינו הייתה הכוריאוגרפית הבולטת בצרפת באותם ימים ועבדה רבות בשיתוף פעולה עם מעצב האופנה העולה ז'אן פול גוטייה.
פרלוב עבדה לצד שופינו כ-4 שנים, עד שנת 1988, וזכתה לסייר עם הלהקה בסיבוב הופעות בינלאומי.
בשנת 1988 הוזמנה פרלוב לשמש ככוריאולוגית, אסיסטנטית ומנהלת חזרות של הכוריאוגרף האלבני-צרפתי Angelin Preljocaj.
היא עבדה עם פרלז'וקאז' באופן רציף בצרפת כשנה עד 1989. באותה התקופה יצר הכוריאוגרף את יצירתו הקאנונית על המוזיקה של איגור סטרווינסקי, "כלולות" (Noces) שעסקה בטקס החתונה במסורות הבלקניות.
במהלך כתיבת הפרטיטורה, החליטה לחזור לארץ להינשא ולהקים משפחה.
הקשר האמנותי ההדוק שנרקם עם פרלז'וקאז' נמשך עד היום ומחזיר אותה לעבוד לסירוגין בצרפת ובישראל.
מאז חזרתה לארץ, עבדה פרלוב כמנהלת חזרות עם מספר להקות ויוצרים ישראלים.
ביניהם: להקת מיומנה, עמנואל גת, מיכאל גטמן, שלומי ביטון, רועי אסף ונועה שדור.
בשנת 1993 הוזמנה פרלוב להיות מנהלת החזרות של "אנסמבל בת שבע" ובין השנים 1994–1998 שימשה כמנהלת אמנותית שותפה של האנסמבל לצדו של אוהד נהרין.
פרלוב סיירה יחד עם האנסמבל בסיבוב הופעות באוסטריה, גרמניה, הולנד ובלגיה.
בתקופת הניהול האמנותי יזמה ואצרה פרויקט "וידאו-דאנס" שהיה לראשון מסוגו בישראל, במסגרתו נוצרו אחת לשנה סרטי "וידאו-דאנס" של רקדני האנסמבל בשיתוף פעולה עם בתי הספר לקולנוע המובילים בארץ.
בעקבות פרויקט זה, הוזמנה ב-1998 להוביל אמנותית פרויקט דומה במחלקה המודרנית של הקונסרבטוריון בפריז, שם החליטה כי הסרטים יהיו בהשראת משוררים צרפתיים מהמאה העשרים.
בין 1997–1999 ניהלה אמנותית פרויקט "וידאו-דאנס" לבני נוער בקורס מתא"ן, גבעת חביבה.
בין השנים 1999–2006 ניהלה אמנותית במרכז סוזן דלל את התחרות הדו-שנתית "גוונים במחול", ליוצרים ישראלים צעירים.
בשנת 2008 קיבלה את הניהול של "המסלול להכשרת רקדנים" בתל אביב-יפו מידי שלי גונן סגל, יחד עם אופיר דגן.
ה"מסלול" פועל במרכז ביכורי העיתים של עיריית תל אביב-יפו ונתמך על ידי משרד התרבות.
מטרת ה"מסלול" לשלב רקדנים מצטיינים בצבא בעולם המחול המקצועי בישראל ומחוצה לה.
במסגרת הלימודים הדו-שנתי זוכים הרקדנים לעבוד עם מיטב המורים והכוריאוגרפים ולהופיע בכ-40 מופעים בשנה.
בשנת 2019 החליף אותה ניב מרינברג.
בשנת 2014 מונתה פרלוב למנהלת האמנותית של פרויקט "בעקבות" ביוזמת מועצת הפיס לתרבות ואמנות, המזמין כוריאוגרפים ליצור יצירות מחול בהשראת יצירות קאנוניות מהמחול הישראלי שנוצרו משנות ה-50 עד 1990 והיוו אבני יסוד משמעותיות למחול העכשווי בארץ.
משנת 2004 -2018 נעמי לימדה בסמינר הקיבוצים סטודנטים להוראה לתואר ראשון B.E.D מחול מודרני.
בשנת 2015 הקימה, לצד שרון רובינוב בידרמן את "פירוק והרכבה" - קורס מתודי למורים למחול", המעניק כלים מתודיים לבניית מערך שיעור ומערך שנתי מבסס הבנה במתן וביישום תיקונים, מעודד העמקה בתכנים מוזיקליים, מרחיב ידע על מנגנוני תנועה (משקל הגוף, כוח המשיכה) ומדגיש אפיונים אמנותיים של ניהול חזרות.
בשנת 2019 מונתה פרלוב על ידי ועדת האיתור של מרכז סוזן דלל לכהן כמנהלת האמנותית של המרכז.
היא תחלוק את המשרה עם ענת פישר לבנטון, פרסומאית, לשעבר סמנכ"ל לקוחות באדלר חומסקי, שתמונה למנכ"לית שותפה ותטפל בצדדים הניהוליים־כלכליים של המרכז.
נעמי פרלוב מכהנת בתפקידה כמנהלת האמנותית של מרכז סוזן דלל באופן רשמי ובמשרה מלאה החל מספטמבר 2020.
בכתבה בעיתון לאשה מה-24.7.23 הזכירה מופע חדש "בגוף חופשי" (a corpo libero) של רקדנית איטלקייה עם עודף משקל קלאודיה מרציאנו, כאשר הכוראוגרפית של המופע האיטלקייה סילביה גריבאודי (Gribaudi), גם עם משקל עודף.
נעמי צורי (דצמבר 1917 – 14 בנובמבר 1995) הייתה זמרת ישראלית ממוצא יהודי-תימני, בעלת קול מֶצוֹ-סופרן.
נעמי צורי נולדה בצנעא בירת תימן.
בשנת 1923, בילדותה, עלתה לארץ ישראל, וגרה בנחלת אחים בירושלים.
בצעירותה הייתה חברה בתנועת הנוער "בחרות סוציאליסטית עברית" בקבוצה שהדריך אפרים קצ'לסקי (לימים קציר, נשיא מדינת ישראל).
ב-1937 נישאה למשה אלבוחר, ונולדו להם בן ובת.
צורי למדה זמרה בסטודיו של פרופ' רוקה בירושלים והמשיכה את לימודיה באירופה, בהזמנת זמרת הסופרן אנה אֵל-טוּר (יהודייה מהאימפריה הרוסית שעברה לפריז ואחר-כך לאמסטרדם, והייתה שם זמרת ומורה נודעת לפיתוח קול; אחת מתלמידותיה הידועות היא הזמרת ג'ני טורל), ששמעה את צורי בארץ ישראל.
במשך שנתיים למדה צורי מאל-טור את אמנות ה"בל קאנטו".
בשלב מאוחר יותר בקריירה שלה לימדה נעמי צורי פיתוח קול בסטודיו שפתחה בביתה בתל אביב.
צורי הייתה בעלת קול מֶצוֹ-סופרן ששילבה בקריירה שלה את התרבות הקלאסית לצד התרבות העממית.
בתחום זה היא הייתה חלוצת הזמרות התימניות.
חובבי מוזיקה קלאסית הכירו אותה מביצועיה על הבמה לשירים האמנותיים של מלחיני ישראל ואירופה, ומאזינים אחרים הכירו את קולה הערב כששרה משירי טובי המשוררים והמלחינים בישראל או משירי ריקודי העם, כמו למשל השיר: "אם בארזים נפלה שלהבת מה יגידו אזובי הקיר" שהלחין יזהר ירון.
צורי שרה בתוכנית "פינת הילד", שהגישה אסתר סופר בקול ישראל במשך שבע שנים, שם היא לימדה שירי ילדים בליווי הפסנתרנית אלישבע יונוביץ'.
הופעתה הראשונה על הבמה הייתה באפריל 1941 באולם ההסתדרות של מועצת פועלי ירושלים.
תוכנית ההופעה כללה אריות איטלקיות, מספר שירים של שוברט ושירים מאת מלחינים עבריים כגון פאול בן-חיים ומשה רפפורט.
ב-1942 הופיעה צורי ברסיטל במוזיאון תל אביב בתוכנית שכללה שירים אמנותיים של בטהובן, שוברט ומאהלר.
מבקר המוזיקה הדקדקן דוד רוזוליו, שהתרשם מהופעתה של הזמרת הצעירה, ציין לאחר הקונצרט בביקורתו בעיתון "הארץ" (2 במרץ 1942) ש"איש לא ציפה מזמרת תימנייה לחדור בהצלחה לרוח תרבות המערב".
ב-1948 הופיעה בביצוע הבכורה של "שלושה שירים לסופרן ופסנתר" שחיבר המלחין יצחק אדל.
ב-1954 הופיעה בבכורה העולמית בעברית באופרה "דוד" של דאריוס מיו, שהועלתה בבנייני האומה בירושלים בצורת אורטוריה בתרגומו של אהרן אשמן, אשר הוזמנה על ידי "קרן קוסביצקי" במלאת 3,000 שנה לירושלים.
צורי ביצעה את תפקיד אשת ישי בליווי תזמורת קול ישראל, תזמורת משטרת ישראל ומקהלות בניצוח גאורג זינגר.
כמו כן הופיעה עם שני סולנים, מקהלה ותזמורת קול ישראל בחיזיון "קול האדמה" של משה שמיר ומרק לברי.
כזמרת רפרטואר קלאסי הופיעה נעמי צורי ברסיטלים ובקונצרטים בליווי תזמורות בישראל וכן בהולנד, בצרפת ובבלגיה.
בהזמנת רשות השידור של מרוקו הופיעה בתחנות שידור בצפון אפריקה.
הופעותיה על גלי האתר בליווי תזמורות בארצות אלה הוציאו לה מוניטין אצל מאזיני הרדיו חובבי המוזיקה הקלאסית.
מבקרי המוזיקה שיבחו את יכולתה האומנותית של נעמי צורי.
מבקר עיתון "דבר" כתב על סגנון קאמרי שנדיר לשמעו בעידון כזה בביצועה ל"שירים סקוטיים" של בטהובן במוזיאון תל אביב.
ה"ג'רוזלם פוסט" דיווח בפסח 1951 מפסטיבל המוזיקה בעין גב שצורי הייתה יוצאת מן הכלל בביצוע היצירה "בראשית" מאת אהרן קופלנד ובניצוחו.
גם מבקר "הארץ" שיבח את ביצועיה לשירים של מלחינים מישראל ומאירופה.
בהופעותיה שרה צורי ואף הקליטה שפע של שירים ידועים של משוררים כביאליק ("יש לי גן", "הכניסיני תחת כנפך"), ברוידס ("אין כירושלים"), אלכסנדר פן ("אדמה אדמתי"), של משוררי שירי ילדים כלוין קיפניס ("שיר הרעשן"), מרים ילן-שטקליס ("דני גיבור"), אנדה עמיר ("הגמל", "אונית זהב") ושירים רבים של יוצרים אחרים.
ברסיטלים שהגישה החל משנות הארבעים כללה יצירות של מלחינים ישראלים כבן-חיים ("שיר לכת למעפיל"), רפפורט ("אדם כי ימות בעמק יזרעאל"), גרוסמן ("שושנה"), דאוס ("חג" - של המשוררת רחל) ועמירן ("גחלילית").
שיתוף פעולה אמנותי ממושך עם יצחק לוי העשיר את הרפרטואר שלה ברומנסות ספרדיות.
בין המלחינים הישראלים הרבים שאת שיריהם שרה – ידידיה אדמון, נחום נרדי, שרה לוי-תנאי, משה וילנסקי, מרדכי זעירא, נירה חן, יוסף ספיבק ואמיתי נאמן.
בהקלטותיה בליווי פסנתר ליוו אותה לרוב הפסנתרנים אריה זקס ויוחנן בם.
הופעותיה האחרונות נערכו באמצע שנות ה-60 וה-70 בפני קהל מצומצם יותר של ארגונים או יישובים קטנים, ובתוכניותיה לפניהם כללה מגוון יצירות, מ"שירים סקוטיים" של בטהובן ועד רומנסות ספרדיות וספיריטואלז.
מתקליטיה: ריקודי עם ושירים מ"שיר השירים" עם תזמורת הד ארצי בניצוחו של המלחין והמנצח מרק לברי ושירים מפסוקי תנ"ך עם תזמורת קול ישראל בניצוחו של שבתי פטרושקה.
ההקלטות נעשו על ידי חברות ההקלטה "הד ארצי" ו"ארצי".
נעמי פיינברון-דותן (16 באפריל 1900 – 8 במרץ 1995) הייתה פרופסור לבוטניקה ב, מחשובות חוקרי הצומח בישראל וכלת פרס ישראל לשנת ה'תשנ"א (1991).
במשך יותר משישים שנה חקרה את צמחיית הארץ, פרסמה עשרות מאמרים וכמה מגדירי צמחים, ונטלה חלק מרכזי בכתיבת הכרכים השלישי והרביעי של Flora Palaestina.
נעמי פיינברון נולדה למשפחה ציונית במוסקבה ולמדה באוניברסיטת מוסקבה ובעקבות מהפכת 1917 עזבה את ברית המועצות והיגרה לרומניה.
שם קיבלה תואר ראשון בוטניקה באוניברסיטת קלוז', ובתום לימודיה, בשנת 1924, עלתה עם הוריה ואחיה לארץ ישראל ולימדה בתל עדשים.
בשנת 1926 הייתה פיינברון בין ראשוני המחלקה לבוטניקה באוניברסיטה העברית בירושלים, לצד אוטו ורבורג, מיכאל זהרי אלכסנדר איג שנותר עמית קרוב שלה עד מותו בשנת 1938. באותם ימים, המחלקה הייתה מצורפת לתחנת המחקר החקלאית של ההסתדרות הציונית ושכנה בתל אביב, בחצר הגימנסיה העברית "הרצליה".
ב-1928 עברה המחלקה להר הצופים ופיינברון העתיקה את מגוריה לירושלים.
נעמי לא נישאה מעולם ואת השם "דותן צירפה לשם פיינברון כאשר אחיה עברתו את שם המשפחה לדותן.
היא כתבה את עבודת הדוקטורט שלה על הסוג זמזומית בהנחיית וסיימה אותה בשנת 1938.
משלחות המחקר בהן השתתפה היו הראשונות לחקור את הצמחייה ברחבי המזרח התיכון (ארץ ישראל, ירדן, סוריה, לבנון, מצרים ועיראק).
משלחות אלו הניחו את היסוד למחקר הפיטוגאוגרפי של ארץ ישראל ושל המזרח התיכון.
יחד עם איג וזהרי הייתה שותפה לפרסום מגדיר הצמחים הראשון בישראל ולקביעת שמם העברי של רבים מצמחי ארץ ישראל.
החיבור המדעי הראשון שלה עסק בסוג זמזומית (אז הסוג שויך למשפחת השושניים, כיום לאספרגיים).
אחר כך המשיכה לחקור את בני משפחת השושניים הגדלים במזרח התיכון.
למאמריה הרבים תרומה למחקר הציטולוגי של צמחי ארץ ישראל.
בשנת 1959 פרסמה את צמחיית ארץ ישראל בציורים (הוצאת דעת) במשותף עם מיכאל זהרי והאיורים פרי עבודתה של רות קופל.
נעמי פיינברון-דותן לימדה במשך 40 שנה בוטניקה וציטולוגיה באוניברסיטה העברית והעמידה אחריה דורות של חוקרים.
בשנת 1960 מונתה לפרופסור חבר באוניברסיטה העברית.
פיינבורן הייתה אחת מארבע נשים היחידות שקיבלו את התואר פרופסור חבר, יחד עם טשרנה רייס, אלישבע גולדשמידט ואנה רוזין.
באותן ימים לא הייתה אישה שהוענק לה תואר פרופסור מן המניין.
היא פרשה ממחקר בשנת 1968 והמשיכה לפרסם את ממצאיה ולעדכן מהדורות קודמות.
לאחר פרישתה עסקה, בין השאר, בכתיבת הכרך השלישי והכרך הרביעי של "Flora Palaestina" (פורסמו בשנים 1978, 1986).
יחד עם אבינעם דנין חיברה נעמי פיינברון-דותן ב-1991 את "המגדיר לצמחי בר בארץ-ישראל" שמשמש בוטנאים וחובבי טבע רבים גם כיום.
בשנת 1991 הוענק לפיינברון-דותן פרס ישראל בתחום ידע ארץ ישראל.
כמו כן, נקראים על שמה מספר צמחים: קדד פיינברון (בעבר Astragalus feinbruniae, כיום Astragalus aleppicus) (1950), זמזומית פיינברון (Bellevalia feinbruniae) (1970) הגדלה באפגניסטן וסתוונית הפסיפס (Colchicum feinbruniae) (1992).
בשנת 1995 פיינברון-דותן הלכה לעולמה.
את שם המשפחה דותן הוסיפה לאחר שאחיה עברתו את שם משפחתם.
נעמי צור (נולדה ב-8 בספטמבר 1948) היא פעילה ציבורית בתחום איכות הסביבה בישראל, פוליטיקאית וסגנית ראש עיריית ירושלים לשעבר.
במסגרת תפקידה הייתה אחראית לתכנון אסטרטגי, איכות הסביבה, קיימות ושימור היסטורי של העיר.
2022 זוכת פרס מפעל חיים בוני ציון.
נעמי צור נולדה ב-1948 בבריסטול לבית יהודי ובשנת 1966 עלתה לישראל.
אביה של צור, פרופ' יוסף יפה, היה פרופסור לרפואה באוניברסיטה העברית בירושלים והיה אחד ממתכנני בית הספר לרפואה בעין כרם.
בשנת 1973 סיימה לימודי תואר ראשון בלימודים קלאסיים ובארכאולוגיה באוניברסיטה העברית בירושלים ובשנת 1975 המשיכה את לימודיה לתואר שני בבלשנות השוואתית.
צור התחילה במקצוע הבלשנות וב-1997 פרסמה מילון עברי-אנגלי-עברי מקיף בשיתוף עם אריה קומיי אשר יצא בהוצאת אחיאסף.
בנוסף, בין השנים 1982 ו-1995 צור עבדה כעמיתת מחקר באוניברסיטה העברית.
ב-1987–1995 צור כיהנה כיו"ר המגזר הדתי הלאומי של ועד ההורים המחוזי של ירושלים ומונתה בתואר כבוד כחברת הנהלה של המועצה הירושלמית לילדים ולנוער.
ב-1995–1996 עבדה כעוזרת אוצרת מטבעות במוזיאון רוקפלר בירושלים.
בשנת 1996 צור החלה את 12 שנות תפקידה כמנהלת החברה להגנת הטבע בירושלים, במסגרתן הקימה וריכזה במשך עשור את "ירושלים בת קיימא"- קואליציה בת 60 ארגונים וועדי פעולה ברחבי הבירה.
במסגרת תפקידיה אלו יזמה את הבדיקה המקיפה לגילוי עתודות הקרקע האמיתיות בירושלים, אשר תוצאותיה היו בין הגורמים שהובילו לביטול תוכנית ספדיה לבנייה במערב העיר ירושלים.
בנוסף, הובילה צור מאבקים ציבוריים נוספים, כדוגמת הצלת עמק הצבאים בירושלים, הפיכת מזבלה בשכונת נווה יעקב בעיר לשמורת פרחי בר, והקמת פארק המסילה.
תהליך תכנון הפארק נעשה בשיתוף עם השכונות הסובבות אותו.
(עמק הצבאים עובר כעת את השלב הראשון של עצם פיתוח הפארק עם גידור להגנת הצבאים והכנת תעלת ניקוז ליצירת סדרת אגמים מצפון לדרום הפארק).
שטח עמק הצבאים הוא כ-250 דונם והוא מהווה פארק טבע עירוני ראשון מסוגו בישראל שבזכותו משתדרגות כל השכונות מסביב לפארק כמו: גוננים, גבעת מרדכי, מורדות בית וגן ורמת בית הכרם.
בשנת 2007 נעמי צור מונתה למנהלת הקהילות העירוניות של החברה להגנת הטבע.
ב-2009 הגתה צור את הרעיון להקמת רשת עולמית שמאגדת ערי עלייה לרגל וקהילות דתיות שקשורות איתן בניסיון להפוך הן את המסע של עולי הרגל והן התנהלות הערים המארחות לחוויה ירוקה ומקיימת.
הרשת העולמית לעלייה לרגל ירוקה הושקה בעיר אסיזי באיטליה בסוף 2011 ובמעמד הזה צור מונתה להיות שגרירת הרשת.
כמו כן, צור עומדת כיום בראש צוות עלייה לרגל ירוקה של ירושלים.
לפני כהונתה כסגנית ראש העירייה, בתפקיד מנהלת החברה להגנת הטבע בירושלים ומרכזת הקואליציה של "ירושלים בת-קיימא", הובילה צור מאבקים ציבוריים רבים בנושא סביבה וחברה.
ביניהם מאבק נגד התפשטות עירונית להרי ירושלים הכרוכה בתוספת כ-20,000 יחידות דיור בכביש טבעת מערבי בתוך הרי ירושלים הירוקים.
מאז כניסתה לעירייה, היא הובילה את מהפכת המיחזור בירושלים ופעלה להטמעת הטבע העירוני במערכת התכנון העירוני לצד טיפוח שטחים פתוחים משמעותיים כדוגמת עמק הצבאים ופארק המסילה.
כיום נעמי מכהנת כיו"ר "שדולת ירושלים בת קיימא", קואליציה של מעל 100 ארגונים המקדמים נושאי סביבה וקיימות בהסכמה רחבה בירושלים, וכיו"ר הפורום הישראלי לעירוניות.
נעמי צור מרצה לעיתים קרובות בכנסים בינלאומיים המתמקדים בנושאי איכות הסביבה והחברה האזרחית בישראל.
היא ייצגה את "ירושלים בת-קיימא" בכנס העולמי לפיתוח בר קיימא ביוהנסבורג, דרום אפריקה ב-2002, בכנס "ערים בריאות" בבלפסט ב-2003 ובכנס ICLEI בקייפטאון באביב 2006. ביולי 2008 הצטרפה צור לרשימתו של ראש עיריית ירושלים ניר ברקת ("ירושלים תצליח"), שובצה במקום השלישי, וקיבלה את תיקי התכנון והסביבה בירושלים במועצה הנבחרת.
מאז שנכנסה לתפקידה כסגנית ראש העירייה דרשה שקיפות והכלת הציבור בקביעת מדיניות התכנון של ירושלים.
כסגנית ראש העירייה הצליחה להביא לשיקום רחוב הנביאים.
בנוסף יזמה פיתוח פארק המסילה והובילה תכנון נתיבי אופניים בירושלים.
צור גם הובילה להגברת אחוזי המיחזור שעלו בתקופת כהונתה מ-2% ל-14%, וקיימה דיאלוג ועבודה משותפת עם הפלסטינים בנושא ביוב.
היא יזמה תקנות לדיור בר השגה ודחפה להוצאת כלי רכב מזהמים מהעיר העתיקה.
תחת הנהגתה נשתלו 10,000 עצים בתוך העיר בחגי ט"ו בשבט.
צור עמדה בראשות סיעת אומץ לב המתמודדת למועצת העיר בבחירות המקומיות בירושלים באוקטובר 2013, עם זאת, הסיעה קיבלה 2,111 קולות בלבד ולא עברה את אחוז החסימה.
בשנת 2022 קיבלה את פרס בוני ציון בקטגוריית מפעל חיים.
צור היא אלמנתו של חיים צור והיא אם לארבעה ילדים.
אחת מילדיה, מיכל צור שלו, מייסדת משותפת בחברות קלטורה וסאיוטה, שנבחרה לאחת מעשר הנשים המבטיחות ביותר בענף ההייטק לשנת 2013. נכדה, בנה של מיכל צור שלו, הוא הפעיל החברתי-פוליטי יונתן שלו.
נעמי קולודני (נולדה ב-5 במרץ 1982) היא כדורסלנית עבר ישראלית, ששיחקה בעמדת הרכזת במספר קבוצות מליגת העל ובנבחרת ישראל.
שימשה כמאמנת קבוצת הגברים של מכבי אשדוד מהליגה הלאומית.
קולודני היא מאמנת מכבי חיפה.
קולודני נולדה בסאו פאולו, ברזיל ואומצה בגיל שבועיים על ידי משפחה חשוכת ילדים מרמת השרון בה גדלה.
לאחר שנתיים, אומץ בברזיל אחיה רון.
היא החלה לשחק כדורסל בא.ס.
בעונת 1999/2000 צורפה לראשונה לסגל הקבוצה הבוגרת.
בעונות הבאות נדדה בין מספר קבוצות: הפועל גליל עליון, מכבי רעננה (שתי עונות), מכבי רמת חן, הפועל חיפה/מוצקין, הפועל תל אביב (עמה זכתה באליפות המדינה) ובני יהודה.
בעונה בה שיחקה בבני יהודה הייתה קלעית השלשות השנייה בטיבה בליגה, עם ממוצע של 46.8 אחוזי קליעה.
לקראת עונת 2007/08 חתמה בקבוצת ריבניק מהליגה הפולנית, אך בסופו של דבר שבה לרמת השרון.
בעונת הבכורה המחודשת שלה ברמת השרון נבחרה לשחקנית השישית הטובה בליגה, וגם החזיקה ביחס האסיסטים לאיבודי כדור הטוב בליגה (1.9 אסיסטים לאיבוד), בעונת 2008/9 נבחרה לחמישיית העונה וזכתה עם א.ס.
בתחילת עונת 2009/10 חתמה בקבוצת אליצור מכבי נתניה.
לאחר עונה אחת באליצור מכבי נתניה חתמה קולודני בסוף שנת 2010 בקבוצת מכבי אשדוד.
במדי קבוצה זו זכתה בדאבל בעונת .
קולודני חברה גם בסגל נבחרת ישראל.
בחודש יולי 2015 עזבה במפתיע את מכבי בנות אשדוד וחתמה ברמת השרון.
בעונת 2020/2021 מונתה לתפקיד עוזרת המאמן בקבוצת הגברים של מכבי אשדוד מהליגה הלאומית, בדצמבר 2021 מונתה למאמנת הקבוצה לאחר שעופר רחימי פוטר מתפקידו.
בעונת 2022/23 התמנתה לעוזרת מאמן מכבי עירוני רמת גן ועזרה להעלות את הקבוצה לליגת העל.
בעונת 2025/26 מונתה למאמנת מכבי חיפה.
נעמי לבארי (נולדה ב-10 באוקטובר 1978) היא מפיקה, עורכת תסריט ומרצה גרמניה, אמריקאית, ישראלית, זוכה פרס האקדמיה הישראלית לטלוויזיה בשנת 2021 ובשנת 2022 ופרס המפיקים של פסטיבל המבורג.
נעמי לבארי נולדה בארצות הברית ב-1978. בשנת 1983 עברה להתגורר עם משפחתה בירושלים.
בשנים 1992–1996 למדה בתיכון לאמנויות ע"ש סמית' במגמת קולנוע.
בשנים אלה הייתה פעילה פוליטית וחברתית דומיננטית בירושלים והדריכה קבוצות נוער.
בשנת 1996 סירבה להתגייס לצה"ל מטעמי מצפון.
בשנת 2004 סיימה את לימודיה בבית הספר לקולנוע וטלוויזיה ע"ש סם שפיגל בהצטיינות יתרה.
במהלך לימודיה הייתה שותפה להפקתם של שני הסרטים המצליחים עונג שבת (בימוי: מיכל ברזיס ועודד בן - נון) וצווארון כחול לבן (בימוי: נעם קפלן).
ליל גיוס, סרט הגמר אותו כתבה וביימה הוקרן בלמעלה מ-40 פסטיבלים בינ"ל, זכה בארבעה פרסים ושני צל"שים, נמכר לתחנות שידור בעולם, עמד בלב מערכי שיעור בבתי ספר בעולם ונבחר לאחד מ-20 הסרטים הטובים בכל הזמנים של בית הספר סם שפיגל על ידי ועדת מומחים בינ"ל.
במהלך לימודיה זכתה לבארי לשלל מלגות ופרסים בהם מלגת קרן התרבות אמריקה-ישראל, פרס החברה הכלכלית ירושלים, פרס ראש העיר, פרס תרומה לרוח הכיתה ומענקי הפקה מטעם הרשות השנייה לטלוויזיה ולרדיו וקרן יהושע רבינוביץ'.
לאחר סיום לימודיה, השתלבה לבארי בתעשיית הקולנוע הישראלית ובשנת 2010 הקימה יחד עם סער יוגב את חברת ההפקות בלאק שיפ הפקות סרטים בע"מ שתוך שנים מעטות זכתה להכרה בינ"ל.
בשנת 2013 התמודדה על מקום בכנסת ישראל מטעם מפלגת דעם בראשות אסמא אגבארייה זחאלקה.
בשנת 2014 במהלך מלחמת צוק איתן ובתגובה להפצצות הישראליות ברצועת עזה, שלחה מסר מצולם לתושבי עזה A Message to Gaza שהפך ויראלי וסוקר בתקשורת הבינ"ל אך למרות פניות מעשרות עיתונים, סירבה להתראיין בנושא למעט לשני בלוגים מחתרתיים באיראן ובטורקיה.
בשנת 2017 עברה להתגורר בגרמניה.
לבארי נשואה למפיק סער יוגב ולזוג שני בנים.
בתום לימודי הקולנוע, עבדה במקצועות סט הן כעוזרת במאי והן כעוזרת צלם ולאחר מכן פנתה לבימוי קליפים והופעות מולטימדיה ועריכת תוכן בתוכניות פריים טיים.
בשנת 2005 התחיל שיתוף הפעולה המקצועי בינה לבין המפיק סער יוגב במהלך פסטיבל הקולנוע ירושלים ובשנת 2008 השניים התחילו להפיק יחד.
בשנת 2010 הקימה יחד עם סער יוגב את חברת ההפקות בלאק שיפ הפקות סרטים בע"מ.
לבלאק שיפ יצאו מוניטין ישראלי ובינ"ל של חברת איכות סלקטיבית שאחראית להפקות שאפתניות שהוקרנו בפסטיבלים הטובים בעולם ובהם פסטיבל קאן, פסטיבל ברלין, פסטיבל ונציה, סיריס מאניה, טורונטו ועוד, נמכרו לעשרות טריטוריות וזכו לאהדת הביקורת והצופים.ות כאחד.
במקביל לעבודה כמפיקה, נעמי היא מרצה ועורכת תסריט מבוקשת ועובדת עם מסגרות לימודיות, גופי שידור וקרנות קולנוע שם היא משמשת מנטורית לתסריטאים שנמצאים בשלב פיתוח הפרויקט שלהם.
בין הגופים עימם עבדה ניתן למצוא את קאנאל פלוס פולין, Berlinale Taelnts Scrip Station, נטפליקס טורקיה, נטפליקס איטליה, נטפליקס הולנד, Full Circle Lab בפיליפינים, TFL,FCL, בית הספר לקולנוע בלודג', פורום הקו-פרודוקציות של פסטיבל ברלין, בית הספר לקולנוע ע"ש סם שפיגל, החוג לקולנוע באוניברסיטת ארהאוס דנמרק ועוד
בשנת 2018 הקימה את חברת ההפקה הגרמנית Electric Sheep GmbH יחד עם סער יוגב ומיכאל רויטר בשנה זו נקראה נעמי להצטרף לצוות המנטוריות של תוכנית EWA שמטרתה לתת ליווי למפיקות עולות מכל העולם.
כמו כן הוזמנה כלקטורית ויועצת בפלטפורמות המקצועיות של פסטיבל ברלין.
עוד בשנה זו, חברת ההפקה בלאק שיפ הפקות סרטים בע"מ זכתה בפרס מיוחד מטעם פסטיבל חיפה שהוענקה לחברת ההפקות הטובה ביותר בתחרות.
לבארי מכהנת כחברה בוועדה האמנותית של פסטיבל ברלין היהודי משנת 2021 .
בנוסף, לקחה חלק בחבר השיפוט של פסטיבל ירושלים, פסטיבל הסטודנטים הבינ"ל ת"א, פסטיבל אוטופיה ופסטיבל טורונטו היהודי.
המורה אירנה 2010, סרט תיעודי, פתח את פסטיבל דוקאביב 2010, והוקרן בבתי ספר, חוגים אקדמיים ועמותות.
הסרט היה מועמד לפרס אופיר 2011 בקטגוריית הסרט התיעודי הטוב ביותר.
החיים זה לא הכל (עונה 9) 2011, יוצר: דניאל לפין.
סדרת טלוויזיה בת 22 פרקים.
הסדרה נרכשה להפצה על ידי חברת הטלוויזיה SONY.
משפחה לא בוחרים 2012, סדרה בת 13 פרקים, עיבוד לפורמט של SONY "כולם אוהבים את ריימונד".
פיל רוזנטל, יוצר סדרת המקור הכריז כי העיבוד הישראלי היה הטוב ביותר מבין עשרות העיבודים שנעשו לסדרה.
היה שלום פטר שווארץ 2013, סרט דוקומנטרי בבימוי יעל ראובני.
קו-פרודוקציה ישראלית-גרמנית הסרט זכה ב-10 פרסים בינ"ל כולל פרס הסרט הטוב ביותר בפסטיבל חיפה והפרס השני בפסטיבל - DokLeipzig היוקרתי, והופץ בבתי קולנוע בישראל, גרמניה, ארצות הברית, שווייץ ובסניפי מכון גתה בכל רחבי העולם.
המסע של האנה 2014, קו-פרודוקציה ישראלית-גרמנית בבימויה של יוליה פון היינץ בכיכובם של קרולין שוך דורון עמית, ליה קניג, רות גלר, סיגלית פוקס ועוד.
הסרט הוקרן בפסטיבל ברלין 2014 במסגרת מועמדותו לפרס האקדמיה הגרמנית לקולנוע.
תערובת מרה 2015, סרט טלוויזיה בבימויו של דרור זהבי שהוזמן על ידי הטלוויזיה האזורית של באווריה.
בסרט שיחקו בין השאר דב גליקמן, סנדרה שדה, רון שחר, עדנה בליליוס ועוד.
פרודים 2015, סדרת טלוויזיה בת 13 פרקים ששודרה בערוץ 2 אצל הזכיינית רשת.
מלאך של אמא 2016, סדרת טלוויזיה בת 10 פרקים, ששודרה ב"יס" בבימויו של אייל סלע.
הסדרה הוקרנה בתחרות הבינ"ל של פסטיבל Series Mania והייתה מועמדת לארבע פרסי האקדמיה לטלוויזיה לשנת 2017 כולל מועמדת לפרס סדרת הדרמה הטובה ביותר.
חברת המכירות הבינ"ל Wild Bunch מפיצה את הסדרה בעולם כולל בארצות הברית, בריטניה וצרפת.
שבוע ויום 2016, סרט עלילתי באורך מלא שכתב וביים אסף פולונסקי ושערך את בכורתו העולמית בפסטיבל קאן במסגרת שבוע המבקרים, שם אף זכה בפרס יוקרתי להפצה בצרפת.
שבוע ויום נרכש להפצה ב-12 טריטוריות כולל ארצות הברית, צרפת וגרמניה, זכה ב-16 פרסים בפסטיבלים בינ"ל והיה מועמד לשבעה פרסי אופיר.
בסרט השתתפו שי אביבי, יבגניה דודינה, תומר קאפון ואורי גבריאל.
בתהליך הפיתוח של הסרט, נבחר הפרויקט להשתתף בתוכנית EAVE, בחממת הקולנוע הבינ"ל ירושלים, ובפלטפורמת Sofia Meetinngs.הסרט נתמך על ידי קרן יהושוע רבינוביץ', הזכיינית רשת ומפעל הפיס.
הסרט זכה במענק השלמה בפסטיבל חיפה במהלך עריכתו.
עם הפנים לקיר 2016, סרט קצר שכתבה וביימה עלמוורק דוידיאן המבוסס על זיכרון מהגירתה לישראל מאתיופיה.
הסרט זכה בפרס הסרט העצמאי הטוב ביותר בפסטיבל הסטודנטים בת"א 2016, בפרס הסרט הקצר הטוב ביותר בפסטיבל הקולנוע ירושלים 2016, היה מועמד לפרס אופיר לסרט העלילתי הקצר הטוב ביותר בשנת 2016 וערך את הבכורה האירופית שלו בפסטיבל היוקרתי קלרמונט פראנד הידוע כ"קאן של הסרטים הקצרים"
חדל להיות תושב 2017, סרט תיעודי בבימויה של עידית בן שימול העוסק בהיעלמותם של ילדי תימן והבלקן.
הסרט הוזמן על ידי כאן 11 ועורר הדים ציבוריים
מעבר לקו 2017, סרט קצר בבימויו של נדב שלמה גלעדי - זוכה 5 פרסים בינ"ל
עץ תאנה 2018, סרטה של עלמוורק דוידיאן.
הסרט - קו פרודוקציה בין ישראל, גרמניה, צרפת ואתיופיה - הוקרן בבכורה עולמית בפסטיבל הסרטים הבינלאומי בטורונטו, החשוב מבין הפסטיבלים לקולנוע בצפון ארצות הברית.
דוידיאן זכתה בפסטיבל זה בפרס Audentia היוקרתי מבית EuroImage לסרט הטוב ביותר שביימה אישה.
עירום 2018, קו-פרודוקציה ישראלית גרמנית.
חלק ראשון בטרילוגיה על אהבה של הבמאי ירון שני, הידוע מעבודתו כתסריטאי ובמאי בסרט עג'מי (לצד סכנדר קובטי).
את הדמויות גילמו שחקנים-לא-מקצועיים (Non-Actors) שעברו סדנאות הכנה אינטנסיביות.
הסרט יצא בתמיכת קרן הקולנוע הישראלי ו-ZDF/ARTE והוקרן בבכורה עולמית בפסטיבל ונציה 2018. זכה בפרס העריכה ובפרס השחקנית הטובה ביותר בפסטיבל חיפה 2018 והיה מועמד לארבעה פרסי אופיר.
גבול הכאב 2019, סרט תיעודי בבימויה של רות ולק ערך את בכורתו העולמות בפסטיבל סלוניקי וזכה בצל"ש בפסטיבל ירושלים
עיניים שלי 2019, קו-פרודוקציה ישראלית גרמנית.
חלק שני בטרילוגיה על אהבה של הבמאי ירון שני.
הסרט ערך את בכורתו בפסטיבל ברלין.
זוכה פרס הסרט הטוב ביותר, חביב הקהל והשחקן הטוב ביותר בפסטיבל ירושלים.
זוכה פרס אופיר לבמאי הטוב ביותר ולשחקן הראשי הטוב ביותר.
לידה 2019, קו-פרודוקציה ישראלית גרמנית.
החלק השלישי בטרילוגיה על אהבה של הבמאי ירון שני, הוקרן בבכורה עולמית בפסטיבל בוסאן וזכה בשלושה פרסים בפסטיבל חיפה כולל פרס הסרט הטוב ביותר.
הנביא כהנא 2019, סרט תיעודי בבימוי של אילן רובין פילדס.
אגדה על שני אחרים וסוסה 2020, סרט קצר בבימויו של רותם קפלינסקי.
יוצרים: עטרה פריש וניר ברגר.
שודרה בכאן11 וזכתה ב-10 פרסי האקדמיה הישראלית לקולנוע כולל בפרס הסדרה הטובה ביותר בעונתה הראשונה וב-8 פרסי האקדמיה הישראלית לקולנוע כולל פרס הסדרה הטובה ביותר בעונתה השנייה.
פתח תקווה 2021, סרט תיעודי מאת יעל ראובני.
קו פרודוקציה ישראלית - גרמנית.
זוכה פרס הסרט התיעודי הטוב ביותר בבכורתו העולמית בפסטיבל היהודי בברלין.
VICTIM 2023 סרט עלילתי מאת בוגר פסטיבל קאן מיכאל בלסקו, קו-פרודוקציה גרמנית-צ'כית-סלובקית.
הסרט ערך את בכורתו העולמית בפסטיבל ונציה 2022, זכה בפרס האקדמיה הסלובקית לקולנוע והיה נציג סלובקיה לאוסקר.
הסרט זיכה את מפיקיו בפרס המפיקים היוקרתי של פסטיבל המבורג שניתן לקו-פרודוקציה הטובה ביותר.
לא רחוק מכאן 2023 מיני סדרה בת 6 פרקים שיצר ירון שני.
הסדרה ערכה את בכורתה העולמית בפסטיבל Series Mania היוקרתי והשחקן ערן נעים זכה בפרס השחקן הטוב ביותר.
השיבה מהפלנטה האחרת 2023, סרט תיעודי משולב אנימציה בבימויו של אסף לפיד על קורותיו של הסופר ק.צטניק.
הסרט ערך את בכורתו בפסטיבל מינכן וזכה בפרס בפסטיבל ירושלים.
קו המים 2024, סרט תיעודי הסוקר את מחאת פעילי "משחררים את האסי".
הסרט ערך את בכורתו בתחרות בפסטיבל דוקאביב.
ליל גיוס 2004, סרט קצר המתאר 24 שעות בחייו של אב המנסה למנוע מבנו להתגייס לצבא.
הבכורה האירופאית של הסרט התקיימה בתחרות היוקרתית של פסטיבל קלרמונט פראנד.
הסרט זכה בארבעה פרסים ובשני צל"שים הכוללים זכייה בפסטיבל טרייבקה בניהולו של רוברט דה נירו.
הסרט זכה להופיע במרכזו של מגזין הקולנוע Short Film Studies בגיליון אוקטובר 2016 שהושק בפסטיבל מינימאלן בנורווגיה, 12 שנים אחרי הקרנת הסרט לראשונה.
ליל גיוס נכלל במארז 20 הסרטים הטובים של בית הספר לקולנוע ע"ש סם שפיגל אשר נבחרו על ידי מנהלי תוכניות של פסטיבלי קולנוע מובילים.
בסרט שיחקו אבי פניני הוותיק וידידיה ויטל שפרץ לתודעה והפך ברבות הימים לכוכב ילדים ושחקן תיאטרון מוערך.
הסרט זכה לתמיכת קרן יהושוע רבינוביץ' לאמנויות וקרן סנונית.
מופע מולטימדיה שכלל 5 נגנים ו-60 זמרים וכוריאוגרפיה של אור ותמונה אשר פתח את פסטיבל הקולנוע ירושלים בשנת 2007 בפני קהל של 6000 צופים בבריכת הסולטן.
על העיבוד המוזיקלי של הערב שהתבסס על השיר כתונת פסים של מאיר אריאל הופקד המלחין יונתן בר גיורא.
בני דודים לנשק 2011, סרט תיעודי העוקב אחרי גיוסו לצבא של אמיר אבו ריא, נער מסח'נין שבחר להתנדב לשירות מתוך אמונה שיוביל לשוויון אזרחי.
הסרט ערך את בכורתו הבינ"ל בפטסיבל FIPA בביאריץ, שם זכה במקום הראשון.
הסרט זכה בפסטיבלים נוספים בארצות הברית ובאירופה ועומד בליבם של קורסים אקדמיים העוסקים במזרח התיכון ובישראל.
הסרט היה מועמד לפרס אופיר בשנת 2012. הבמאית אף צילמה חלקים מהסרט, בעיקר במחנות צבאיים ובסיורי לילה בשטחים הכבושים, לשם לא יכולה הייתה להיכנס עם צוותי צילום.
את עיקר הסרט צילמו יורם מילוא ויואב קוש, ערכה טלי הלטר שנקר ואת הפסקול הלחין אופיר לייבוביץ'.
הסרט השתתף בגרינהאוס בשלב פיתוחו ובהפקה השקיעו קרן מקור, קרן גשר לקולנוע רב תרבותי, הזכיינית רשת וקרן המלגות של Other Israel.
השיבה מהפלנטה האחרת, דוקומנטרי 2023
The King, סדרת טלוויזיה של Canal+ פולין
עץ תאנה, סרט עלילתי באורך מלא 2018
שבוע ויום, סרט עלילתי באורך מלא 2016
מלאך של אמא, סדרת דרמה 2016
נעמי רביע (ליאון) (נולדה ב-1 באוגוסט 1976) היא שדרנית רדיו, עיתונאית וקריינית ישראלית.
מרצה לעריכה מוזיקלית ולקריינות בחוג לתקשורת באוניברסיטת אריאל.
נולדה וגדלה ברחובות להוריה חיים ופרינסס.
היא האחות הקטנה מבין שלושה.
את לימודי היסודי למדה בבית ספר שז"ר ברחובות.
בסוף בית הספר היסודי עברה עם משפחתה לארצות הברית.
אך כעבור חצי שנה חזרו לישראל לרחובות.
למדה בבית הספר התיכון ע"ש עמוס דה-שליט.
רביע עשתה את שירותה הצבאי במחלקת הקריינים של גלי צה"ל, והמשיכה לעבוד בתחנה גם לאחר שחרורה.
בין השאר שימשה כקריינית חדשות והגישה תוכניות שונות, בהן התוכנית "אשת חיל" עם רותי רוזן ורצועה ב"סופשבוע רגוע", וכן את התוכנית "אוטונומי" בגלגלצ.
בשנת 2005, במסגרת שיתוף פעולה בין גל"צ לעמותת 'גדולים מהחיים', ליוותה טיול של ילדים חולי סרטן ללונדון וליורו דיסני.
בסוף שנת 2006 מונתה רביע לתפקיד ראש מחלקת קריינים בגלי צה"ל, תפקיד אותו מילאה עד צאתה לחופשת לידה בשנת 2008. כמו כן הייתה חברה בוועדת הקבלה לקורס העיתונאים של התחנה.
ב-2013 החלה רביע להגיש את "קולה של אמא", אחת מתוכניות הדגל של התחנה.
כ-3 שנים לאחר מכן, ב-2016, החלה להגיש לצד אביב לביא את התוכנית "יהיה בסדר".
בין השנים 2018-2021 שידרה רביע בגלגלצ תוכנית קבועה שלה המשודרת בימי שישי בין השעות 06:00-09:00. כיום התכנית משודרת בנוכחותה של רביע לצד אביב לביא בימי ראשון עד שלישי בין השעות 15:00-16:00.
רביע כתבה טור שבועי בידיעות אחרונות, ושימשה כקריינית במסגרת שידורי הטלוויזיה החינוכית.
כמו כן, קולה משמש גם את מערכות זימון התורים של ארבע קופות החולים.
מאז שנת 2015 קולה של רביע, לצד יגאל רביד, מלווה את טקס הדלקת המשואות המתקיים מדי שנה בהר הרצל.
רביע בעלת תואר ראשון בבלשנות אנגלית ולימודים ספרדיים ולטינו-אמריקאיים באוניברסיטה העברית.
רביע נשואה לאנתוני ליאון, מתכנת מחשבים, ולהם ארבעה ילדים.
בספטמבר 2022 חשפה רביע כי היא סובלת מפגיעה עצבית שגרמה לה לעיוורון חלקי.
על פי האבחנה שקיבלה הפגיעה בשדה הראייה נגרמה מקברנומה, גוש מולד של כלי דם במוח שהסתבכו בתוך עצמם.
נעמי שדמי (1 במאי 1931 - 29 באפריל 2019) הייתה מייסדת שירות הנשים במשטרת ישראל.
שדמי נולדה בהונגריה בשם מרתה שפיץ, למשפחה יהודית זעיר בורגנית, בת אמצעית, אחות לשני בנים.
במלחמת העולם השנייה גויסו בכפייה אביה ואחיה הגדול לצבא ההונגרי ונספו.
היא נשארה בבודפשט עם אמה ואחיה הקטן.
הם פונו מדירתם ונאלצו להתגורר בחדר קטן בדירה בה גרו מספר משפחות.
בנובמבר 1944, פרצו לחדרם שני קלגסים לבושים במדי תנועת צלב החץ הפשיסטית וחייל אס אס גרמני.
הם הפרידו בכוח את האם מהילדים.
האם נשלחה לברגן-בלזן ושם נספתה.
מרתה בת ה-13 ואחיה יושקה בן ה-6, נשארו לבד.
מדי פעם ריחם עליהם מישהו ונתן להם מעט מרק, תפוח אדמה או פרוסת לחם.
כעבור מספר ימים הם עברו לגטו בודפשט שבשטחו הצטופפו עשרות אלפי יהודים שחיו ברעב ובתנאים סניטרים איומים.
גופות היו מפוזרות בכל המקומות.
היא הסתתרה עם אחיה במרתפים בגלל הפצצות הצבא האדום ובין ההפצצות הייתה יוצאת לרחוב ומחפשת אוכל לה ולאחיה.
לאחר כיבוש בודפשט, באמצע ינואר 1945 הגיעו מרתה ואחיה בשארית כוחותיהם לביתם, אולם הבית היה תפוס על ידי הונגרים, שגירשו אותם באיומים.
מרתה ואחיה נדדו בין כפרים בבקשה למצוא עבודה תמורת אוכל תוך כדי שהם מסתירים את יהדותם על ידי שינוי שם משפחתם משפיץ לפרנצי.
לאחר זמן מה הצליחו קרובי משפחתם ששרדו את השואה לאתר אותם באחד הכפרים.
הם הועברו לבית דודם שנהג בהם ביד קשה ורצה להחדיר בהם את הרעיונות הקומוניסטים.
תנאים אלה והעובדה שהתבררה לה שאמה לא תחזור הביאו אותה לייאוש והיא החליטה להתאבד.
היא עלתה על גשר מעל הדנובה והתכוננה לקפוץ לנהר אל מותה.
ברגע האחרון הופיעה אשה זרה והניאה אותה מכך.
לבסוף הגיעו מרתה ואחיה למחנה של תנועת "נצח - הבונים" ביחד עם ילדים יהודים פליטי שואה.
שמה שונה לנעמי וכעבור זמן נשלחו היא ואחיה לארץ ישראל בספינת המעפילים "כנסת ישראל".
בקרב עם הבריטים נעמי נפגעה ברגלה מכדור בריטי ונשלחה לטיפול בבית החולים בצריפין כשאחיה צמוד אליה כל הזמן.
כשהחלימה, הם נשלחו למחנות המעצר בקפריסין, שם שהו עד שהורשו לעלות לארץ ישראל.
הם הגיעו לחיפה ב-20 בספטמבר 1947.
ב-1949 התגייסה לצה"ל ושירתה בנח"ל.
היא עברה קורס קצינות ושירתה בתפקידים שונים.
היא הייתה קצינת ח"ן של חיל האוויר.
תפקידה האחרון היה סגנית קצינת ח"ן ראשית.
בשנת 1961, בעקבות החלטה לשלב נשים בפעילות המשטרתית, המליץ מנהל הסגל בצה"ל על נעמי שדמי כמתאימה לפקד על יחידת השוטרות המוקמת, והיא הסכימה לקבל את התפקיד.
היא קבלה דרגת מפקח ויצאה עם המתגייסות לקורס בבסיס האימונים בשפרעם.
24 שוטרות סיימו בהצלחה את הקורס והיוו את הבסיס ליחידת השוטרות של המשטרה.
שדמי דאגה לצייד אותן במדים מתאימים כמו כובע הולם ונעליים נשיות נוחות ותיקים נוחים לצורך מילוי תפקידן.
במשך הזמן הן הורשו לנוע בקטנועים וניידות.
שדמי ניהלה מאבק ממושך כדי להכשיר שוטרות לתפקידים נוספים כמו: בילוש, מפלג נוער, מוקדי אלחוט ומז"פ.
שדמי שירתה עשרים שנה במשטרה וביססה את שירות השוטרות במשטרת ישראל.
היא השתחררה ב-1 במאי 1981 בדרגת ניצב משנה.
בשנת 1971 נבחרה שדמי לסגנית נשיא הסניף הישראלי של ארגון השוטרים הבינלאומי.
בשנת 1972 הייתה האשה הראשונה להשתתף בכנס בינלאומי של הארגון.
לאחר שחרורה מהמשטרה נבחרה שדמי ליו"ר נעמת בתל אביב.
כעבור שנתיים התפטרה בגלל אי הסכמה לאופן בה התנהלו הדברים בנעמת.
היא נבחרה ליו"ר עמותת "עם יפה עם אחד", שהיא עמותה א-פוליטית של מתנדבים המתקיימת מתרומות ופועלת להגשת עזרה לניזקקים.
בשנת 2008 נתכבדה להדליק משואה ביד ושם ביום הזיכרון לשואה ולגבורה.
נעמי שדמי נפטרה ב-29 באפריל 2019 באחוזת פולג שבקיבוץ תל יצחק, והובאה למנוחות בבית העלמין שבקיבוץ.
הותירה אחריה בעל - אשר שדמי, בן, בת וארבע נכדות.
נעמי פרומוביץ'-פנקס (נולדה ב-12 באפריל 1971) היא שחקנית ישראלית, זוכת פרס התיאטרון הישראלי.
נולדה וגדלה בבאר שבע, להורים שעלו מארגנטינה ומרומניה.
בצה"ל שירתה בלהקת פיקוד מרכז, שם עבדה עם יאיר רוזנבלום ואיקה זהר.
בין השנים 1993–1995 למדה משחק בבית הספר למשחק "בית צבי".
ב-1995, במסגרת לימודיה בבית צבי, שיחקה בהצגה "בית ברנרדה אלבה" מאת פדריקו גארסיה לורקה שביימה אופירה הניג.
הצגה זו הועלתה גם בפסטיבל הבינלאומי בשטרסבורג.
ב-1996 שיחקה בהצגה "הנס של אנטוניו הקדוש" מאת מוריס מטרלינק שביים מיטקו בוזקוב בתיאטרון הספרייה.
בתום לימודיה שיחקה במשך שמונה שנים בתיאטרון החאן.
ב-1995 גילמה את אחות הכלה בהצגה "החתונה" מאת ברטולט ברכט שביימה אופירה הניג, ושיחקה בהצגה "יש מלחמה בחוץ" שכתב וביים אילן חזן.
ב-1996 שיחקה בהצגה "הא הא" שכתב ריצ'רד אייר (על פי ספרה של ג'ניפר דאוסון) וביימה אופירה הניג, וגילמה את הנער בהצגה "אנה גלקתיה" מאת הווארד בארקר שביימה אופירה הניג.
ב-1997 גילמה את רות בהצגה "הבתולה מלודמיר" מאת יוספה אבן-שושן שביימה אופירה הניג; גילמה את דוטי בהצגה "קילר ג'ו" מאת טרייסי לטס שביים בן לוין, וגילמה את אנטיגונה בהצגה "אנטיגונה" מאת ז'אן אנוי שביים גדליה בסר.
על משחקה בהצגה אנטיגונה זכתה בפרס התיאטרון הישראלי לשחקנית המבטיחה.
ב-1998 גילמה ילדה ונערה בהצגה "האישה מן הים" מאת הנריק איבסן שביים יוסי יזרעאלי; גילמה את ז'ולייט בהצגה "מידה כנגד מידה" מאת שייקספיר שביים גדי רול, וגילמה את אנג'לה בהצגה "נוף ילדות" מאת דניס פוטר שביים בן לוין.
ב-1999 גילמה את הילד בהצגה "שמיים" מאת גלעד עברון שביימה אופירה הניג, וגילמה ילדה ונערה בהצגה "צל חולף" שכתב וביים מיכאל גורביץ.
על תפקידה בהצגה "צל חולף" הייתה מועמדת לפרס התיאטרון הישראלי לשחקנית הטובה ביותר.
בשנת 2000 גילמה את נינה בהצגה "השחף" מאת צ'כוב שביימה אופירה הניג.
ב-2001 גילמה את פטרה בהצגה "קריפס" מאת לוץ היבנר שביים גדי ענבר.
ב-2002 גילמה את נעמי בהצגה "מילה של אהבה" שכתב וביים מיכאל גורביץ'.
ב-2002 שיחקה בהצגה "מכתב לנועה" מאת גורן אגמון שביים איציק ויינגרטן.
לאחר משחקה בהצגה זו טסה לטייל בהודו.
כששבה לישראל, חזרה לשחק בבית ליסין וב-2005 גילמה את ג'וזי בהצגה "פלדה" מאת רונה מונרו שביים מיכה לבינסון; וגילמה את סופי, בחורה החולה בנרקולפסיה וכתוצאה ממנה היא מרבה להירדם במהלך היום בצורה המשבשת את שגרת חייה, בהצגה "ריגוש" שכתב וביים הלל מיטלפונקט.
על תפקידה בהצגה זו זכתה בפרס התיאטרון הישראלי לשחקנית המשנה הטובה ביותר לשנת 2005.
ב-2003 שיחקה בהצגה "ים, יבשה, ים" שכתב וביים אייל דורון והייתה הפקה משותפת לתיאטרון צוותא ולאנסמבל הרצליה.
ב-2007 גילמה צעירה יפנית בהצגה "גשם שחור" שכתב וערך שמעון בוזגלו ועיבדה, ערכה מוזיקלית וביימה אופירה הניג - הצגה זו הייתה קופרודוקציה עם תיאטרון חיפה.
ב-2009 שיחקה בהצגה "עירם של האנשים הקטנים" - עיבוד של אייל דורון ואופירה הניג - שגם ביימה - לקובץ סיפורים קצרים מאת שלום עליכם בעל אותו השם שתרגם וערך בני מר.
הצגה זו הייתה גרסה מחודשת עם שחקני אנסמבל הרצליה להצגה שהועלתה ב-2006 בתיאטרון החאן, והועלתה בתיאטרון העירוני בהיידלברג-גרמניה, ובמרכז האמנויות ברביקן, לונדון.
באותה שנה גילמה את איפיגניה בהצגה "איפיגניה באוליס" מאת אוריפידס שביים יוסי יזרעאלי.
ב-2010 גילמה את מַרְגָרִיטָה אִיבָנוֹבְנָה בהצגה "המתאבד" מאת ניקולאי ארדמן שביים אורי פסטר, ואת נטשה בהצגה "שלוש אחיות" מאת צ'כוב שביימה אופירה הניג.
ב-2011 גילמה את פאולה בהצגה "דצמבר" מאת גווילרמו קלדרון שביים בן לוין.
באותה שנה שיחקה בהצגה "איש ואישה אחת" שכתבו יוספה אבן-שושן, שמעון בוזגלו, ח'ליפה נאטור וטאהר נג'יב וביימה אופירה הניג.
הצגה זו הועלתה בשיתוף תיאטרון חיפה והועלתה בפסטיבלים בינלאומיים בציריך, בזל ובליכטנשטיין.
ב-2012 גילמה את יעל הזונה בהצגה "אברם" מאת דוד לוין שביים עודד קוטלר.
בתיאטרון תמונע שיחקה בהצגות: ב-2006 גילמה טכנאית בתחנת רדיו בהצגה "שיחות לילה" שכתב (יחד עם צוות השחקנים) וביים עמיר קליגר.
ב-2009 ב"סנטוריום" - תיאטרון פיזי ללא מילים המגוללת את אורחותיו של בית מרפא על רופאיו, אחיותיו, ואלו אשר באו להבריא בו - שכתב וביים עופר עמרם.
בתיאטרון הקיבוץ: ב-2006 גילמה את רינה בהצגה "שמונה בעקבות אחד" שעיבדה דפנה אנגל וביים רפי ניב.
הצגה זו עלתה בשיתוף תיאטרון אורנה פורת לילדים ונוער.
ב-2008 שיחקה בהצגה "בן יהודה" שכתבה דפנה אנגל וביים ישראל גוריון.
הצגה זו הועלתה שיתוף תיאטרון המדיטק.
בתיאטרון חיפה: ב-2011 גילמה את אשת הפרקליט בהצגה "יוליסס על בקבוקים" מאת גלעד עברון שביימה אופירה הניג.
בתיאטרון הבימה: ב-2014 גילמה את דניאלה בהצגה "זרעים של שתיקה" מאת רובי פורת שובל שביים משה קפטן.
ב-1998 גילמה את שלומית בסרט "דשאים סגולים" שכתבה שירלי רם עמית (ע"פ סיפור מאת סביון ליברכט וביימה דינה צבי ריקליס).
באותה שנה גילמה את דמותה של רונה - חברתו הנכה של עידו המ"פ (אקי אבני) - בסדרת הטלוויזיה "טירונות" שכתב בני ברבש וביים אורי ברבש.
ב-2001 שיחקה בסדרת הטלוויזיה "המכון" שכתב מוטי לרנר וביים אורי ברבש, ושיחקה במיני סדרה "רצח מצלמים" שביים רם לוי וכתבו בתיה גור, אסף צפור ורם לוי.
ב-2005 גילמה תפקיד אורח בסדרה "מילואים" של האחים ברבש.
ב-2008 גילמה את נועה - מפיקת טלוויזיה המתאוששת מטיפולים נגד סרטן ויוצרת בצוותא עם בעלה (נתי רביץ) תוכנית בישול שתקרב בין העמים ובה יבשלו שפית פלסטינית (קלרה ח'ורי) ויהודית (אורנה פיטוסי) - בסדרת הטלוויזיה "כוונות טובות" שכתבו רונית ויס ברקוביץ, ארז קו-אל ודקלה קידר וביים אורי ברבש.
ב-2013 גילמה את ליהי וקסלר בסדרת הטלוויזיה "אבודים באסיה" שביים יובל שפרמן.
ב-2014 גילמה את חווה בסדרה "מי נתן לך רישיון?" שביימו ירון שילון ומיכל ויניק בערוץ הראשון, ושיחקה בסרט "ערבים רוקדים" שכתב סייד קשוע וביים ערן ריקליס.
ב-2019 גילמה את מנדי, אשתו של היועמ"ש, בעונה השלישית של הסדרה "השוטר הטוב".
ב-2024 שיחקה בסדרה "האיש שרצה לדעת הכל".
ב-1998 דיבבה את ויטני הבוגרת בסרט "מלך האריות 2: מלכות סימבה".
ב-2004 דיבבה את אהרון בסרט "הרפתקאות שלומיאל" שביים אלברט חנן קמינסקי, ודיבבה את רנה בסדרה "קובי קובי" ששודרה בערוץ הילדים.