tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
מאז 1816 נסעו מספר ראשי שבטים מאוריים לאנגליה ולמושבות כדי לבחון אפשרויות להקמת ממשלה מאורית, ובשנת 1834 ניסח בוסי את הצהרת העצמאות של ניו זילנד, אשר אושררה על ידי מספר ראשי הצפון בשנת 1835. כחלק מתהליך זה, הכיר המלך ויליאם הרביעי במושבה, והסכים לפעול כמגן למדינה שהוקמה לאחרונה.
כינון הסכם ואיטנגי, שנחתם על ידי מספר ראשי שבטים מאורים ונציגי הכתר הבריטי ב-6 בפברואר 1840. הריבונות הבריטית הוכרזה מאוחר יותר במאי אותה שנה.
ניו זילנד הפכה למושבה בריטית נפרדת בשנת 1841, ואחת-עשרה שנים לאחר מכן, הפרלמנט הבריטי העביר את החוק למתן ממשל עצמי למושבה החדשה.
ההשפעה הבריטית הרשמית פחתה בהדרגה, ככל שכוחם של המושלים הכלליים דעך ביחס לזה של הפרלמנט הניו זילנדי המתהווה.
בשנת 1907 קיבלה המושבה מעמד של דומיניון, והוענקה לה עצמאות כמעט מוחלטת מממשלת בריטניה, והיא אף הצטרפה בנפרד לחבר הלאומים בשנת 1926. הכרזת בלפור מ-1926 הדגישה את מעמדם השווה של מדינות האימפריה הבריטית ואת ההתאגדות החופשית שלהם בחבר העמים הבריטי.
עם חקיקת חוק וסטמינסטר מ-1931, אושרה עצמאותם המלאה של הדומיניונים על ידי הפרלמנט הבריטי, אם כי זה לא אומץ בניו זילנד עד זמן מה אחר כך, באמצעות חוק אימוץ חוק אימוץ ווסטמינסטר 1947.
חלק ניכר מההגירה לניו זילנד התרחשה מהמדינות המרכיבות את האיים הבריטיים.
הדבר הוקל משנת 1839 על ידי החברה הניו זילנדית שנוסדה לצורך הקולוניזציה.
עבודתם של איגוד אוטאגו ואיגוד קנטרברי בהקמת ההתנחלות הסקוטית בעיקר בדנידין וההתנחלות האנגלית בעיקר בכרייסטצ'רץ', בהתאמה, עודד הגירה נוספת אל ניו זילנד מבריטניה.
בערך 80% מהניו זילנדים הם ממוצא בריטי לפחות חלקי, והערכה שכ-17% זכאים לדרכונים בריטים.
בשנים האחרונות גוברת התמיכה ברעיון חופש התנועה בין בריטניה, קנדה, אוסטרליה וניו זילנד, עם אזרחים המסוגלים לחיות ולעבוד בכל אחת מארבע המדינות - בדומה להסדר הנסיעות הטרנס-טסמני בין אוסטרליה לניו זילנד.
מאז נתינתו של הכינוי ההולנדי Nieuw Zeeland ואילך, קשרים היסטוריים עם בריטניה תרמו באופן משמעותי לטופונימיה של ניו זילנד.
המפה המוקדמת של ג'יימס קוק שילבה שמות מקומיים מאוריים מקומיים עם מספר שמות משלו.
מתיישבים לאחר מכן הוסיפו אזכורים למקומות בבריטניה, חסות אריסטוקרטית, חוקרים בריטים קדומים, המשפחה המלכותית, קרבות בהם הייתה מעורבת בריטניה ומוסדות בולטים כמו כרייסט צ'רץ' (אוקספורד).
רבות מהתרומות הללו נשמרו בשימוש נפוץ, לרוב לצד שמות המקומות הקיים של המאורים.
חוק הלאום הבריטי ואזרחות ניו זילנד 1948 קבע את התפיסה החוקית של אזרחות ניו זילנדית; לפני כן, כל האנשים שנולדו או התאזרחו בניו זילנד היו בעלי מעמד של "נתין בריטי", בדיוק כמו אלה שנולדו או התאזרחו בבריטניה, או כל אחד מהדומיניונים האחרים.
באותה תקופה הוגדר בדומיניונים מעמד חדש, שהוגדר בחוק הלאום הבריטי 1948, של "אזרח הממלכה המאוחדת והמושבות", אשר בישר את התפיסה המודרנית של אזרחות בריטית.
דרכוני ניו זילנד נשאו את הנוסח "נתין בריטי" עד לחוק האזרחות 1977.
בשנים האחרונות בריטניה קשרה את עצמה יותר ויותר לסחר האירופי, ואילצה את ניו זילנד ואוסטרליה לחפש שווקים חדשים ולסחור עם אזור אסיה-פסיפיק.
לניו זילנד השפעה רבה על מושבות בריטיות לשעבר באוקיינוס השקט ועל הנחלה הבריטית של פיטקרן.
בשנות ה-60 של המאה ה-20, הייתה ניו זילנד ביחסים כלכליים קרובים ביותר עם הממלכה המאוחדת, במיוחד בהתחשב במרחק בו התרחש הסחר.
על פי משרד החוץ והסחר של ניו זילנד, היצוא השנתי האחרון של ניו זילנד לבריטניה כלל מסחר בשווי של 1.76 מיליארד דולר לפחות, ומעל מיליארד דולר בכיוון ההפוך.
מוצרי בשר מהווים כמעט מחצית מהיצוא, והיבוא הגדול ביותר הוא מכונות וכלי רכב.
אגודה עסקית דו צדדית, האיגוד הבריטי לניו זילנד, הוקמה בשנת 1917, ומטרתה לקדם את הסחר ההדדי ואת האינטרסים של חברי האגודה העוסקים בסחר בין שתי המדינות.
לפי הנציבות העליונה של ניו זילנד בלונדון, בריטניה היא המקור השלישי בגודלו של תיירים לניו זילנד.
בלונדון הצפיפות של אנשים שנולדו בניו זילנד היא הגבוהה ביותר מכל האזורים הבריטיים, 47% מהם בחרו לגור בה לפי מפקד האוכלוסין בשנת 2001.
מעורבות משותפת בארגונים בינלאומיים ובאמנות רב-צדדיות
ניו זילנד ובריטניה שתיהן חברות במספר גופים בינלאומיים, ביניהם האו"ם, חבר העמים הבריטי וארגון ה-OECD.
הסדרי הגנה שכללו את בריטניה וגם את ניו זילנד כוללים את הסדר ההגנה של חמש המעצמות, ואת הסכם UKUSA לשיתוף מודיעיני.
מאז 2006, ניו זילנד הייתה צד להסדר ההפעלה הדדית של ABCA של כוחות ההגנה הלאומיים, שכלל תמיד את בריטניה.
ANZUK היה כוח משולש שהקימו אוסטרליה, ניו זילנד ובריטניה כדי להגן על אזור האוקיינוס השקט באסיה, לאחר שבריטניה משכה כוחות ממזרח לסואץ (כל כוח צבאי בריטי שממזרח לאירופה ומעבר לים) בראשית שנות השבעים.
כוח ANZUK הוקם בשנת 1971 והתפרק בשנת 1974. ארגון ההגנה האנטי-קומוניסטי של SEATO הרחיב גם את חברותו לשתי המדינות למשך קיומו בין השנים 1955 עד 1977.
בריטניה מחזיקה בניו זילנד נציבות עליונה בוולינגטון וקונסוליות כלליות באוקלנד ובכרייסטצ'רץ'.
מאידך, ניו זילנד מחזיקה בבריטניה נציבות עליונה בלונדון וקונסוליות כלליות באדינבורו ובבלפסט.
ביקורי שרים ואח"מים קבועים מניו זילנד לבריטניה, ולהפך, מתקיימים מדי שנה.
במהלך שנת 2009, לפחות 10 ביקורים רשמיים כאלה התקיימו מניו זילנד לבריטניה ולפחות 8 מבריטניה לניו זילנד.
יחסי הממלכה המאוחדת – ספרד, המכונים גם יחסי בריטניה–ספרד, הם היחסים הבין-צדדיים בין ממלכת ספרד והממלכה המאוחדת.
ההיסטוריה של היחסים בין ספרד לבריטניה מסובכת בגלל המורשת הפוליטית של שתי המדינות.
שתי המדינות אינן מהוות המשך לישויות עצמאיות קדומות, אלא לאיחוד של כמה מדינות; הממלכה המאוחדת נוצרה במקור על ידי איחוד של ממלכות אנגליה וסקוטלנד (ובהמשך הצטרפה גם אירלנד), ואילו ממלכת ספרד נוצרה בתחילה על ידי איחוד של ממלכות קסטיליה ואראגון.
היחסים הסתבכו גם מהעובדה שבריטניה וספרד היו שתיהן מעצמות אימפריאליות, ועד היום קיים סכסוך לגבי הבעלות השנויה במחלוקת על גיברלטר.
במשך מאות שנים, תפקידה של אנגליה, ובעקבות זאת הממלכה המאוחדת, בחצי האי האיברי, נקבע על ידי הברית האנגלו-פורטוגזית.
היחסים עם פורטוגל היו תמיד קרובים יותר מאשר אלה עם ספרד, וספרד ובריטניה יצאו למלחמה פעמיים בגלל עצמאות פורטוגל.
בשנת 1384, בעיצומה של מלחמת מאה השנים, סיפקה אנגליה תגבורת לז'ואאו הראשון, מלך פורטוגל כדי לסכל פלישה קסטיליאנית בתמיכת צרפת.
כוחות אלה נפגשו בקרב המכריע באלז'וברוטה, והוכיחו שהם חיוניים בהבטחת המשך העצמאות של פורטוגל משכנותיה הגדולות.
הברית שקעה במשבר כאשר פורטוגל תמכה בחואנה מקסטיליה במקום דודתה איזבלה הראשונה מקסטיליה במלחמת הירושה הקסטיליאנית בשנים 1474–1479, מכיוון שגם צרפת תמכה במועמדותה של חואנה.
בשנים שלאחר מכן, האנגלים שיתפו פעולה עם המלכים הקתוליים, ונערכו חתונות בין נסיכים אנגלים וספרדים, וקבוצה קטנה של חיילים אנגלים אף נלחמו בצד הקסטיליאני במהלך כיבוש גרנדה.
עם זאת, המאבק של אליזבת הראשונה, מלכת אנגליה נגד פליפה השני, מלך ספרד במאה ה-16 הביא לתמיכה מחודשת של האנגלים בתנועת העצמאות הפורטוגזית שהחלה בשנת 1640 עם הכתרת ז'ואאו הרביעי, מלך פורטוגל.
תמיכתה של אנגליה בפורטוגל במהלך מלחמת השחזור שלה גרמה לחיזוק היחסים האנגלו-ספרדים.
אנגליה בכל זאת הביאה לחתימת אמנת ליסבון משנת 1668 בין פורטוגל לספרד, אשר הביאה לעצמאותה של הראשונה וההכרה בפדרו השני כמלך פורטוגל.
במאות שלאחר מכן פורטוגל ובריטניה היו בעלות ברית הדוקה בפוליטיקה ובמלחמות שלהם נגד ספרד, ששיתפה פעולה באורח צמוד עם צרפת לאחר מלחמת הירושה הספרדית (1700–1714) שכוננה את בית בורבון על כס המלוכה הספרדי.
הברית התחדשה לנוכח ספרד שתמכה בצרפת כבעלת ברית במלחמת שבע השנים.
ספרד הסכימה לתקוף את פורטוגל ובעקבות כך פלשה אליה בשנת 1762 עם צבא גדול.
צבא בריטי גדול שמנה קרוב ל-10,000 הגיע לסייע לפורטוגלים.
למרות שלושה ניסיונות, הספרדים יחד עם בעלי בריתם הצרפתים הובסו ואיבדו בסך הכל למעלה מ-25,000 איש.
לאחר מכן פורטוגל וספרד זו הפכו לבעלות ברית במהלך מלחמת חצי האי.
לא התרחשה פעולה נוספת בין המעצמות עד 1797 עם פרוץ מלחמות המהפכה הצרפתית.
שוב ספרד וצרפת היו בעלות ברית נגד פורטוגל ובריטניה.
עם זאת, מלחמות נפוליאון הביאו לכך שספרד ופורטוגל יחד עם בריטניה היו בעלות ברית במאבקן נגד נפוליאון.
במהלך המאה ה-16 היו קשרים פוליטיים, מסחריים ותרבותיים מורכבים, שקישרו בין האימפריה הספרדית הגדולה והחזקה תחת בית הבסבורג לבין אנגליה קטנה אך שאפתנית.
ההבסבורגים חיפשו בעלות ברית נגד צרפת.
שתי המדינות היו נתונות כל הזמן בסערות והיה ביניהן יחסי שנאה-אהבה.
נישואי הריבונים – פליפה השני ומרי הראשונה – בשנת 1554 היו נקודת השיא במאה של משא ומתן, מלחמות וחוזים.
פליפה ומרי הסתדרו באופן אישי, אך לא היו להם ילדים ושומריהם הפגינו חוסר אמון והנישואים היו חסרים טקסים ובידור.
מותה של המלכה מרי העלה את המלכה אליזבת לכס המלכות, ושתי המדינות הידידותיות הפכו לאויבות.
מותה המוקדם של מרי ללא יורשים מנע איחוד אישי הדוק יותר של המדינות.
אליזבת ירשה את הכתר בעקבות מותה של מרי בשנת 1558. בשנת 1569 מיגר צבא אליזבתני בן 12,000 את מרד הצפון והוציא להורג 450 מהמורדים הקתולים.
המלחמה הקרה שהתחוללה בין אנגליה לספרד התגברה כאשר אליזבת סיפקה סיוע למורדים ההולנדים הפרוטסטנטיים שנלחמו במלך פיליפ השני מספרד ויזמה פשיטות שודדים על המסחר והמושבות הספרדיות באיי הודו המערבית.
"משבר האוצר" משנת 1568 היה תפיסת הזהב של אליזבת מספינות ספרדיות בנמלים אנגלים בנובמבר 1568. חמש ספינות ספרדיות קטנות, שנשאו זהב וכסף בשווי 400,000 פלורינים (85,000 ליש"ט), נרדפו אחרי פיראטים בתעלה האנגלית, חיפשו מקלט בנמלים באנגלית בפלימות' ובסאות'המפטון.
הממשלה האנגלית בראשותו של ויליאם ססיל נתנה רשות.
הכסף נועד להולנד כתשלום עבור חיילים ספרדים שנלחמו שם במורדים.
המלכה אליזבת גילתה כי הזהב אינו בבעלות ספרד, אך עדיין היה בבעלות בנקאים איטלקים.
היא החליטה לתפוס את זה, והתייחסה כאל הלוואה מהבנקאים האיטלקיים לאנגליה.
הבנקאים הסכימו לתנאיה, ולכן לאליזבת היה הכסף והיא בסופו של דבר החזירה את הבנקאים.
ספרד הגיבה בזעם, ותפסה רכוש אנגלי בהולנד ובספרד.
אנגליה הגיבה בכך שתפסה אוניות ונכסים ספרדיים באנגליה.
ספרד הגיבה בהטלת אמברגו שמנע את כל היבוא האנגלי להולנד.
ההתנגדות הדיפלומטית המרה נמשכה ארבע שנים.
עם זאת אף אחד מהצדדים לא רצה מלחמה.
בשנת 1573, ועידת ניימכן הייתה אמנה בה הבטיחה אנגליה לסיים את התמיכה בפשיטות על משלוחים ספרדים על ידי פרטיים אנגלים כמו פרנסיס דרייק וג'ון הוקינז.
זה הושלם בוועידת בריסטול באוגוסט 1574 בה שילמו שני הצדדים עבור מה שתפסו.
המסחר התחדש בין אנגליה לספרד והיחסים השתפרו.
בשנת 1585, כשהחמיר מצב היחסים בין אנגליה לספרד, אישרה המלכה אליזבת שוב לפרנסיס דרייק לשבש את המשלוח הספרדי.
הוא פשט על סנטו דומינגו וקרטחנה, פשיטות שהפכו למהלך הפתיחה של המלחמה האנגלו-ספרדית (1585–1604).
פליפה השני, מלך ספרד הורה על פלישה לאנגליה והתחיל לבנות צי ענק במספנות הימיות של קדיס.
שיבוש נוסף התרחש שם בשנת 1587 – דרייק חרך את זקנו של מלך ספרד ולמעלה ממאה אוניות ספרדיות נהרסו ועיכבו את שיגור הארמדה בשנה.
האנגלים תפסו גם 2,900 חביות שרי (vino de Jerez) שהיו גם הם ברציפים.
החדשות על הגעתו של היין המחוזק שהתפשט ברחבי הארץ, חיזק את התשוקה אליו והביא לפופולריותו.
אחרי כמעט שנתיים של הכנה, הארמדה הספרדית הייתה מוכנה להפליג.
154 אוניותיה נשאו 19,000 חיילים (17,000 ספרדים, 2,000 פורטוגזים) וכ־8,000 מלחים, וכן 180 אנשי דת שהיו אמורים לסייע בהקמת הקתוליזם באנגליה.
התוכנית הייתה שהארמדה הספרדית תפליג במעלה התעלה האנגלית במערך סהר כדי לפנות דרך לכניסת כוחות צבא המוצבים בהולנד.
הניסיון הראשון להפליג במאי 1588 הסתיים כאשר הארמדה הספרדית נתקפה בסערה והצי איבד חמש אוניות.
הסערות אילצו את הצי להישאר בנמל לה קורוניה עד יולי.
לבסוף הם הגיעו לליזארד פוינט ב-19 ביולי.
הצי האנגלי היה בפלימות' והלך בעקבות הארמדה במעלה התעלה.
המפגש הראשון היה מחוץ לפלימות', 21 ביולי, השני מחוץ לפורטלנד ביל, 23 ביולי, השלישי מחוץ לאי וייט, 24 ביולי.
הארמדה לא נפגעה קשה והיא שמרה על כוחה.
ב-27 ביולי הגיעה הארמדה למצר דובר ועגנה בקאלה.
למחרת הציתו האנגלים כמה מספינותיהם ושלחו אותם לתעלה האנגלית בתקווה שהם יהרסו את אוניות הצי הספרדי.
ספינות הארמדה חתכו את כבלן ובכך איבדו את העוגן שלהן והתפזרו ברחבי התעלה, וכך שברו את תצורת הסהר שהצי היה צריך לשמור עליו עד שיגיעו כוחות מהולנד.
האנגלים תקפו את הספינות הספרדיות הפגיעות בעימות זה, המכונה "קרב הגבעות" ב-29 ביולי.
המוגבלה העיקרית עבור הספרדים הייתה נחישותם לעלות על ספינות האויב ולהשיג ניצחון בלחימה יד ביד.
זה התגלה כיעיל בקרב לפנטו בשנת 1571, אך האנגלים היו מודעים לעוצמתם הספרדית ונמנעו ממנו.
לארמדה לא היה די תחמושת להמשיך בלחימה עם ספינות האנגלים (הספרדים ירו 125,000 כדורי תותח נגד האנגלים).
כתוצאה מכך, החליט המפקד הספרדי לחזור לביתו בדרך הים הצפוני וסביב האיים הבריטיים, אולם, מחלות, רעב וסערה רדפו אחר הספרדים לאורך כל חופי סקוטלנד ואירלנד דרך אוגוסט וספטמבר.
לפחות 19 אוניות נהרסו על החופים הסוערים האלה.
עד 1,000 גברים מאותן ספינות טובעות נאבקו להגיע לחוף רק כדי להירצח על ידי תושבים מקומיים.
35 ספינות נוספות נעלמו בנסיבות שלא היו ידועות.
בסך הכל 63 ספינות של הארמדה הספרדית לא הצליחו לחזור וסך המוות הכולל היה 18,000 (1,500 הרוגים בקרב).
הארמדה האנגלית, המכונה גם "הארמדה הנגדית" או משלחת דרייק-נוריס, הייתה צי של אוניות מלחמה שנשלחה לספרד על ידי אליזבת הראשונה, מלכת אנגליה בשנת 1589, במהלך המלחמה האנגלו-ספרדית הבלתי מוצהרת (1585–1604) ובמלחמת שמונים השנים.
היא הובלה על ידי סר פרנסיס דרייק כאדמירל וסר ג'ון נוריס כגנרל, ולא הצליח להחזיר את יתרון הבית בו זכתה אנגליה עם חורבן הארמדה הספרדית בשנה הקודמת.
הניצחון הספרדי סימן את תחיית הכוח הימי של פליפה השני, מלך ספרד במהלך העשור הבא.
חזית חדשה נפתחה במלחמה בין ספרד לאנגליה, חופי צפון צרפת.
בשנת 1590, הספרדים כבשו את בריטני משם היה להם בסיס לתקוף את קורנוול.
באחת הפשיטות מסוג זה בשנת 1595, Mousehole, Newlyn ו-Penzance הותקפו ונשרפו.
רק כמה מבנים מימי הביניים וטיודור שרדו את התקיפה.
הספרדים נסוגו רק לאחר שהוחזק כוח גדול ביבשה, ויותר מכך, דרייק הפליג מפלימות' בכוח ימי כדי ליירט את הפושטים הספרדים.
אירוע זה סימן את הפעם האחרונה בה פלשה לאנגליה אי פעם על ידי כוחות עוינים.
כנקמה בשנה שלאחר מכן פתחו האנגלים בפשיטה גדולה על קדיס.
לורד האוורד מאפינגהם ורוזן קווינס הובילו את ההתקפה בה לכדו את העיר, שדדו אותה וכבשו אותה למשך שבועיים.
ההפסדים הכלכליים שנגרמו במהלך הכיבוש היו רבים: העיר נשרפה, כמו גם הצי שהיה בה, במה שהיה אחד הניצחונות העיקריים באנגליה במהלך המלחמה.
הפשיטה תרמה להכרזת פשיטת הרגל של ספרד בשנה שלאחר מכן.
הספרדים כנקמה ניסו שורה של פלישות לאיים הבריטיים והכל תוך חמש שנים.
הראשונה בשנת 1596, כאשר הארמדה הספרדית השנייה הפליגה באוקטובר.
עם זאת, אסון התרחש כאשר הצי פגע בסערה מכף פיניסטררה והפליג חזרה לנמל שנפגע קשה.
האנגלים בהובלתו של רוזן אסקס שנה לאחר מכן יצאו מהאיים האזוריים ליירט צי אוצר ספרדי אך נתקלו במעט מאוד מלבד לכידתו של קראק פורטוגזי.
במקביל התרחש הפעם ניסיון ספרדי נוסף בתקווה ליירט את הצי האנגלי החוזר ולפלוש למערב האיים הבריטיים.
גם זה היה אסון, לא זו בלבד שהם החמיצו את הצי, אלא שפרצו שוב סערות למבצע במוצא ליזארד, שבמהלכו טבעו רבים, ואילו מעטים נפלו בשבי על ידי האנגלים.
הארמדה הספרדית האחרונה התקיימה בשנת 1601 אך שוב התפזרה בסערות.
הספרדים בכל זאת הצליחו לנחות בדרום אירלנד.
מטרתם הייתה לסייע לרוזני המורדים האירים בהנהגת יו אוניל, יו רוזן אודונל במאבקם נגד הכתר האנגלי.
האנגלים הצליחו להטיל מצור על 4,000 הספרדים בקינסייל.
מנותק על ידי הצי המלכותי נכנע הכוח הספרדי בשנה שלאחר מכן שהסתיים במבצעים נוספים.
השלום בין אנגליה לספרד לא הושג עד 1603, כאשר ג'יימס הראשון, בנה של מרי, מלכת הסקוטים, ירש את אליזבת חסרת הילדים בכס המלוכה.
גם אנגליה וגם ספרד נקלעו לחובות קשים בגלל המלחמה.
ספרד שנלחמה במלחמות רבות תכריז שוב על פשיטת רגל חמש שנים לאחר השלום.
אף על פי כן, מכיוון שהספנות המסחרית האנגלית הפסיקה להתמודד על ציי האוקיינוס האטלנטי, הדבר נתן לספרד אפשרות לאחד ולחזק את האימפריה הספרדית שלה בעולם החדש, שנמשך כ-200 שנה נוספות.
האנגלים החלו להתיישב בצפון אמריקה לאחר שהמלחמה עיכבה את ההתיישבות הקבועה, ואילו החברה החדשה, חברת הודו המזרחית הבריטית, שהוקמה בשנת 1601 החלה לפרוח לאחר שהפרה את המונופול הספרדי והפורטוגלי.
בשנת 1634 ממשלתו של פליפה הרביעי, מלך ספרד הצליחה להגיע להסכם עם האנגלים, שהבטיחו להישאר נייטרליים אם תהיה מלחמה כלשהי נגד ההולנדים.
ההסכם איפשר לספרדים בשש השנים הבאות להשתמש באנגליה כדרך להובלת חיילים וכסף לפלנדריה.
המלחמה הבאה שנלחמה בין שתי המדינות הפעם הייתה הפרוטקטורט האנגלי תחת אוליבר קרומוול וספרד תחת פליפה הרביעי, מלך ספרד.
בהשראת 'התוכנית המערבית' לשלוט באיים הקריביים היאבקות עם הספרדי לשלוט בכל אותם ימים', שיגר הלורד פרוטקטור של אנגליה, אוליבר קרומוול, בסוף שנת 1654 צי אל הודו המערבית עם המטרה לתפוס את היספניולה.
נחתו באפריל 1655 בסנטו דומינגו, כוחותיו האנגלים של קרומוול הובסו תבוסה הרסנית המשלחת בכל זאת הצליחה לבצע פלישה מוצלחת לג'מייקה בחודש שלאחר מכן.
הספרדים ניסו לכבוש מחדש את האי אך בשתי הפעמים (1657 ו-1658) הם הובסו.
האי הפך למושבה אנגלית אך עדיין היה איום מצד הספרדים.
בשנת 1657 כוננה אנגליה ברית עם צרפת, ובכך איחדה את המלחמה האנגלו-ספרדית עם המלחמה הפרנקו-ספרדית הגדולה יותר, ואף הצליחה מעט בכיבוש דנקירק.
אף על פי שהמלחמה האנגלו-ספרדית הופסקה לאחר חזרת המלך צ'ארלס השני לשלטון בשנת 1660, לא נחתם שום חוזה בין המדינות.
אנגליה נתנה בשנת 1662 תמיכה מלאה לפורטוגלים שנלחמו על עצמאותם.
בנוסף, המתחים בקריביים התרכזו באחיזתה של אנגליה בג'מייקה – פיראטים, ובמיוחד הנרי מורגן, הובילו פשיטות הרסניות על המרכז הספרדי.
הסכסוך הסתיים רשמית בשני הסכמי שלום שנחתמו במדריד בשנת 1667 ובשנת 1670, שניהם היו לטובת אנגליה – ואחד מהם גרם לספרד לבסוף לוותר על ג'מייקה.
מלחמת הירושה הספרדית (1701–1714) הביאה לפלישה לספרד על ידי האימפריה הרומית הקדושה (בעיקר אוסטריה וממלכת פרוסיה, כמו גם מדינות קטנות אחרות בגרמניה), בריטניה הגדולה, הרפובליקה ההולנדית, דוכסות סבויה וממלכת פורטוגל בניסיון לכפות את המועמד של בית הבסבורג על כס המלוכה הספרדי במקום דוכס אנז'ו, חבר בית בורבון.
דוכס אנז'ו הושאר כיורש הכתר בצוואה של שארל השני, שנפטר ללא יורשים.
בעקבות המלחמה הזו, שכללה ממד בינלאומי וגם סכסוך פנים אזרחי, החזיקו הבורבונים בכתר ואילו ספרד איבדה את מנורקה וגיברלטר לבריטים.
אחרי הסכם אוטרכט שסיים את מלחמת הירושה הספרדית, מת כעבור שנתיים לואי הארבעה עשר, מלך צרפת.
דבר זה שינה את היסוד במערכת האירופית.
לואי החמישה עשר, מלך צרפת היה קטין כשעלה לכס המלוכה הצרפתי, ובתגובה ניסה פליפה החמישי להפוך את ספרד למעצמה היבשתית הדומיננטית.
בעקבות כך פרצה מלחמת הברית המרובעת (1718–1720), שבה בריטניה וצרפת היו בעלות ברית נגד ספרד, בעת שספרד ניסתה להשיב שטחים באיטליה.
בשנת 1719 ניסו הספרדים לגרור את הסכסוך לאיים הבריטיים.
משלחת של 29 אוניות שהובילו 6,000 חיילים הפליגה לסקוטלנד, אך מרביתה התפזרה בסערות ורק 327 חיילים סדירים ספרדים הצליחו לנחות בסקוטלנד, שם הצטרפו אליהם 1,000 יעקובינים סקוטים.
הבריטים הדפו את הפולשים בגלן שיאל ב-10 ביוני.
במקום בו אירופה היבשתית עמדה במוקד הסכסוך בין בריטניה הגדולה לצרפת במלחמת הירושה הספרדית, עימותים בין בריטניה לספרד התרכזו ברובם באיים הקריביים ובצפון אמריקה.
הבריטים איחרו יחסית להתיישב ביבשת, אך בנו כמה מושבות מצליחות עם אוכלוסיות שהתרחבו במהירות.
הם החלו לאתגר את המונופול הספרדי על המסחר באמריקה הדרומית, אותו ניסו הספרדים למנוע באמצעות חוקים נגד סוחרים שאינם ספרדים.
מדיניות ארוכת שנים זו היוותה מקור לסכסוך באמצע המאה ה-17, ושוב הפכה למקור של סכסוך לאחר שהסכם אוטרכט כלל סעיף שאיפשר לחברת הים הדרומי לסחור עם מושבות דרום אמריקה של ספרד.
במלחמת אנגלו-ספרד (1727–1729) חיל הים המלכותי פתח במבצעים לא מוצלחים נגד פורטובלו.
ספרד ניסתה בתורה לכבוש מחדש את גיברלטר בתקווה שהאימפריה הרומית הקדושה תצטרף לצידה.
אולם המצור היה כישלון יקר, והדיפלומטיה הבריטית אפשרה אי תוקפנות אוסטרית.
עם יציאת אוסטריה נאלצה ספרד לחתום על הסכם סביליה.
ספרד ובריטניה במשך 15 השנים הבאות חיו בשלום; ובריטניה אף תמכה בספרד במלחמת הירושה הפולנית.
אף על פי כן היה עדיין מתיחות בין המדינות.
המתיחות גברה כאשר אוזנו של סוחר לא חוקי, סרן רוברט ג'נקינס, נחתכה כעונש בשנת 1731, מה שגרם אחר כך לזעם בבריטניה, כאשר העיד בשימוע בבית המפקח שבע שנים לאחר מכן.
זה, בסופו של דבר, הוביל למלחמת אוזנו של ג'נקינס, אשר הייתה חלק ממלחמת הירושה האוסטרית הרחבה.
הבריטים פתחו במלחמה על ידי כיבושה של פורטובלו, בסיס מסחר של חיל הים הספרדי.
הניצחון הבריטי נחגג ברחבי כל האימפריה, ומספר רחובות נקראים עדיין פורטובלו.
עם זאת, באביב 1741 ניצחו הספרדים את הבריטים בקרטחנה, והרגו כ-10,000 מהם, תוך שהם סובלים רק 800 הרוגים.
כל אותו זמן ספגו ספינות ספרדיות משלוח מסחרי בפתח נהר הכף פיים, ותפסו כמה ספינות כשנכנסו לנהר או פינו אותו.
ספינות ספרדיות אלה היו בעיקר מאוישות על ידי כושים ומולטים.
במשך שמונה שנים, אנשים אלה פרשו את מי צפון צפון קרוליינה, כבשו ספינות סוחר, הרסו את החוף, שדדו ערים והטילו מחוות על התושבים כמעט כרצונם.
בקיץ 1742, הפלישה הספרדית לג'ורג'יה יצרה פחד כזה ברחבי המושבה, עד שרבים התפנו לדרום קרוליינה או במקומות אחרים.
הפעילות הצבאית באי סנט סימונס הגיעה לשיאה עם קרב הביצה הארורה והנסיגה של הספרדים.
מלחמת שבע השנים נמשכה בין השנים 1756–1763, והייתה את פרוסיה, בריטניה הגדולה והנובר (עם המלך הבריטי כנסיך-בוחר) נגד אוסטריה, צרפת, רוסיה, שוודיה, ומדינות גרמניה הקטנות יותר.
ספרד נגררה לסכסוך מאוחר יותר בשנת 1761, לצד צרפת.
ספרד הסכימה לתקוף את פורטוגל – בעלת הברית של בריטניה ובעקבות כך פלשה אליה בשנת 1762, פלישה שהסתיימה באסון.
גרוע מכך – הבירות של הודו המזרחית והמערבית הספרדיות – מנילה והוואנה בהתאמה נתפסו על ידי הבריטים.
לאחר הסכם פריז בשנת 1763 הוחזרו גם הוואנה וגם מנילה לספרד, בתמורה למסירת פלורידה לבריטניה.
בתקווה לנקום בבריטים על תבוסתם במלחמת שבע השנים, הציעה צרפת תמיכה למורדים האמריקנים המבקשים עצמאות מבריטניה במלחמת העצמאות של ארצות הברית ובשנת 1778 נכנסה למלחמה לצדם.
לאחר מכן הם דחקו בספרד לעשות זאת, בתקווה שהכוח המשולב יהיה חזק מספיק כדי להתגבר על הצי המלכותי הבריטי ויוכל לפלוש לאנגליה.
בשנת 1779 הצטרפה ספרד למלחמה, בתקווה לנצל את בריטניה המוחלשת באופן משמעותי.
ברנרדו דה גלבז, מושל לואיזיאנה הספרדית, פיקד על כוח קוטטני שהורכב מפוארטו ריקנים, ונצואלים, דומיניקנים, סלבדורים, ניקרגואנים ומקסיקנים במהלך המלחמה המהפכנית.
הם ניצלו את הסחת דעתם של הבריטים בשל המהפכה, וכבשו את הערים מוביל, פנסקולה וסנט לואיס.
באירופה נותרו בעלות בריתה המסורתית של בריטניה אוסטריה ופורטוגל נייטרליות והותירו אותן מבודדות.
בגלל זה כמעט ולא הייתה פעילות צבאית ביבשת אירופה מלבד המצור הגדול על גיברלטר.
למרות מצוקה ממושכת, חיל המצב הבריטי שם הצליח להחזיק מעמד עד שהוקל עליו והסלע נשאר בידי בריטים בעקבות חוזה פריז.
המצור נמשך שלוש שנים ושבעה חודשים והיה הארוך ביותר בתולדות הצבא הבריטי.
באותן שנים הסלע נפגע על ידי 244,104 פגזי ארטילריה מהים לחוף ו-14,283 פגזים שנורו מצפון.
663 תותחי המגנים השיבו בתגובה 200,600 סיבובים וספינות בריטיות השליכו עוד 5,000 פגזים.
המגנים איבדו 333 הרוגים בקרב, 1,010 פצועים ו-1,034 הרוגים ממחלות.
האנשים ששירתו בתותחי חיל המצב איבדו 196 הרוגים או פצועים.
בנוסף, 196 עובדים אזרחיים נהרגו ו-800 מתו ממחלות.
המערערים הפסידו יותר מ־6,000 הרוגים או פצועים.
בניגוד לבני בריתם הצרפתים (שעבורם המלחמה התבררה כאסון, כלכלית וצבאית), הרוויחו הספרדים מספר רווחים טריטוריאליים, ותפסו בחזרה את פלורידה ומנורקה.
למרות זאת היו סימנים מבשרי רעות עבור הספרדים, מכיוון שהצי הצרפתי והספרדי המשולב לא הצליחו להשיג שליטה בים ונכשלו גם בשניים מיעדי המפתח שלהם, החזרת גיברלטר ופלישה לבריטניה.
משבר Nootka היה משבר עם בריטניה שהחל בשנת 1789 ב-Nootka Sound, אזור לא מיושב באותה תקופה שהוא כיום חלק מקולומביה הבריטית, קנדה.
ספרד תפסה אוניות מסחר בריטיות קטנות העוסקות בסחר בפרוות באזור באוקיינוס השקט באזור בחוף האוקיינוס השקט.
ספרד טענה לבעלות על בסיס צו אפיפיורי משנת 1493 שלדברי ספרד נתן לה שליטה על האוקיינוס השקט כולו.
בריטניה דחתה את הטענות הספרדיות והשתמשה בכוח הימי העילאי בהרבה כדי לאיים על מלחמה ולנצח את המחלוקת.
ספרד, מעצמה צבאית דעכה במהירות, לא הצליחה להיות תלויה בבעלת בריתה הוותיקה בצרפת, שנקעה על ידי המהפכה הפנימית.
המחלוקת הוסדרה במשא ומתן בין השנים 1792–1794, שהפכה ידידותית כשספרד החליפה צד ב-1792 והפכה לבעלת ברית של בריטניה נגד צרפת.
ספרד נכנעה לבריטניה ברבות מטענותיה המסחריות והטריטוריאליות באוקיינוס השקט, וסיימה מונופול של מאתיים שנים על הסחר באסיה-פסיפיק.
התוצאה הייתה ניצחון לאינטרסים המרקנטיליים של בריטניה ופתח את הדרך להתפשטות בריטית באוקיינוס השקט.
בעקבות המהפכה הצרפתית בשנת 1789, היו בריטניה וספרד באופן יוצא דופן בעלות ברית לראשונה מזה למעלה ממאה שנים.
לאחר שהמלך לואי ה-16 מצרפת הוצא להורג בשנת 1793 הצטרפה בריטניה לספרד בקואליציה הולכת וגדלה של מדינות אירופאיות שניסו לפלוש לצרפת ולהביס את המהפכה.
הקואליציה ספגה מספר תבוסות בידי הצרפתים ועד מהרה התפרקה.
ספרד, שהושפעה על ידי מנואל דה גודוי הפרו-צרפתי, עשתה שלום בשנת 1795 בזמן שבריטניה המשיכה להילחם הלאה.
בשנת 1796 ספרד חתמה על חוזה סן אילדפונסו והתיישרה עם הצרפתים נגד הבריטים.
עם תחילת מלחמות נפוליאון, ספרד שוב מצאה את עצמה קשורה בצרפת, ושוב מצאה את עצמה מגובשת בים, בעיקר בקרב טרפלגר.
ניסיונות בריטים לכבוש חלקים מהאימפריה הקולוניאלית הספרדית לא צלחו וכללו כישלונות בבואנוס איירס, מונטווידאו, פוארטו ריקו והאיים הקנריים.
נפוליאון פלש לספרד בשנת 1807, בתקווה שהשליטה הצרפתית באיבריה תקל על המלחמה עם בריטניה.
הוא ניסה להכריח את פורטוגל לקבל את מערכת היבשת, ולהציב את אחיו על הכס הספרדי.
כתוצאה מכך, בסופו של דבר הגיעו הבריטים ו (רוב) הספרדים לאותו צד, והתאחדו נגד הפלישה הצרפתית.
צבא בריטי-ספרדי-פורטוגלי מאוחד, בפיקודו של הדוכס מוולינגטון, אילץ בסופו של דבר את הצרפתים לסגת מספרד, במלחמת חצי האי, שהספרדים מכנים מלחמת העצמאות שלהם.
במאה ה-19 האימפריה הבריטית הייתה בשיא כוחה, ובריטניה ביקשה לסיים את סחר העבדים האטלנטי, התהליך שבאמצעותו חידשו והוגדלו אוכלוסיית העבדים ביבשת אמריקה ובמיוחד בארצות הברית.
בריטניה הוציאה אל מחוץ לחוק בשנת 1807.
בוועידת לונדון ב-1817 לחצו הבריטים על המעצמות הקולוניאליות האירופיות הגדולות, כולל ספרד, להסכים לבטל את סחר העבדים.
במסגרת ההסכם, ספרד הסכימה לסיים את סחר העבדים מצפון לקו המשווה מייד, ודרומית לקו המשווה עד שנת 1820. ספינות חיל הים הבריטיות קיבלו את הזכות לחפש עבדים חשודים.
למרות העליונות הימית הבריטית המדהימה, הסחר נמשך.
בשנת 1835 התחדש ההסכם האנגלו-ספרדי על סחר העבדים, והורחבו זכויותיהם של רב החובלים הבריטיים לעלות ולחפש בספינות ספרדיות.
ועדות בריטיות-ספרדיות מעורבות הוקמו בפריטאון והוואנה.
כלי רכב הנושאים 'פריטי ציוד' מוגדרים (כולל ציוד בלגן נוסף, עצים, מזון) הוכרזו לכאורה כעבדים.
עם זאת, לאחר המלחמה הקרליסטית הראשונה, המינוף שהעניקה התמיכה הפוליטית הבריטית בממשלת ספרד פחת, ותנועת הביטול הבריטית התמקדה בארצות הברית ובברזיל.
העבדות בוטלה במושבה הקריבית העיקרית של ספרד, קובה, בשנת 1888, למעלה מחמישים שנה לאחר שהמנהג הוצא מחוץ לחוק ברחבי האימפריה הבריטית.
במהלך מלחמות הקרליסטים הייתה ספרד עסוקה במלחמת אזרחים, כתוצאה ממאבק כוח בין היורשת המלכותית, איזבלה והקרליסטים, בהובלת דודה דון קרלוס.
מחשש לספרד תאוקרטית מחודשת, ומחשש ממונרך ספרדי חדש שעשוי לסרב לקבל את עצמאותן של מושבות אמריקה הלטינית שאיבדה ספרד, וממהומות פנים (במיוחד בקרב הקתולים והאירים), בריטניה תמכה בהתמדה באיזבלה שהייתה ליברלית והתנגדה לתומכי הקרליסטים שהיו ריאקציונרים.
בשנת 1835, הממלכה המאוחדת הקימה את הברית המרובעת, בין בריטניה, ספרד, צרפת ופורטוגל, שתמכה באיזבלה השנייה, מלכת ספרד.
במהלך מלחמת הקרליסטים הראשונה, בריטניה סבסדה את הכוחות המזוינים הספרדים, ממש כפי שעשתה במלחמת חצי האי.
זה היה חיוני לכלכלת המלחמה הספרדית, שכן מאז מלחמות נפוליאון הכוחות הצבאיים הספרדים מומנו בצורה גרועה, והיה להם את המורשת של אובדן רוב האימפריה הקולוניאלית של ספרד.
יתר על כן, בריטניה תרמה תרומה צבאית ישירה גדולה; הלגיון הבריטי בן 10,000 חיילים, בראשות ג'ורג' דה לייסי אוונס, ראה פעולה בנווארה ותרם רבות לדיכוי המרד.
לאחר האסון הספרדי של 1898 במלחמת ארצות הברית–ספרד, היחסים התדרדרו: העיתונות הבריטית כללה את ספרד בתוך קבוצת העמים הרקובים שעליהם רמז הלורד סליסבורי בנאום במאי 1898. לעומת זאת, העיתונות הספרדית ניצלה כל סיכוי לבקר את הזוועות הבריטיות שביצעו במהלך מלחמת הבורים השנייה, ולשמוח על כל נפילה בריטית בסכסוך.
ספרד נותרה נייטרלית במלחמת העולם הראשונה.
היא לא הייתה מוכנה להילחם ונקרעה בין סיעות שהעדיפו את צרפת לאלה שהעדיפו את גרמניה.
במהלך מלחמת האזרחים בספרד, 1936–1939, הממשלה הקונסרבטיבית בלונדון הייתה נייטרלית, והובילה את האמברגו נשק הן נגד הממשלה הרפובליקנית והן נגד הלאומנים של פרנקו.
עם זאת, גרמניה, איטליה וברית המועצות התריסו נגד האמברגו וקומוניסטים בריטים ארגנו מתנדבים לבריגדות הבינלאומיות שנלחמו בצד הרפובליקני.
מנהיגים רבים של השמרנים האמינו כי הממשלה הרפובליקנית במדריד היא בובה של סוציאליסטים וקומוניסטים של השמאל הקיצוני.
בהתאם, הממשלה הבריטית נקטה מדיניות של נייטרליות מיטיבה כלפי המתקוממים הצבאיים, במטרה סמויה להימנע מכל עזרה ישירה או עקיפה לממשלת החזית העממית.
לפרנקו הייתה תמיכה משמעותית מברלין ואיטליה ואחרי 1940 נלחץ להצטרף למלחמה.
תנאיו היו גבוהים מכדי שהיטלר יקבל; בינתיים בריטניה עשתה מאמץ חזק ומוצלח לשמור על ספרד נייטרלית.
מפלגת העבודה התנגדה לפרנקו ואחרי שעלתה לשלטון בשנת 1945 היו היחסים צוננים.
לאחר פרנקו נפטר בשנת 1975 ותנועת הדמוקרטיזציה קיבלה את השלטון, היחסים התפתחו וידידותיים, והסחר והתיירות צמחו במהירות.
אלינור מאנגליה ואלפונסו השמיני, מלך קסטיליה
ריצ'רד הראשון, מלך אנגליה וברנגריה מנווארה
אדוארד הראשון, מלך אנגליה ולאונור מקסטיליה
ג'ון מגונט, דוכס לנקסטר וקונסטנס מקסטיליה
קתרין מלנקסטר ואנריקה השלישי, מלך קסטיליה
הנרי הרביעי, מלך אנגליה וחואנה מנווארה
ארתור, נסיך ויילס וקתרין מאראגון
הנרי השמיני, מלך אנגליה וקתרין מאראגון
מרי הראשונה, מלכת אנגליה ופליפה השני, מלך ספרד
ויקטוריה אאוחניה, נסיכת בטנברג ואלפונסו השלושה עשר, מלך ספרד
המלחמות בין הבריטים לספרדים כוללות:
המלחמה האנגלו-ספרדית בשנים 1761–1763 הייתה חלק ממלחמת שבע השנים
המלחמה האנגלו-ספרדית בשנים 1779–1783 הייתה חלק ממלחמת העצמאות של ארצות הברית
המלחמה האנגלו-ספרדית בשנים 1796–1807 הייתה חלק מלחמות המהפכה הצרפתית והמלחמות הנפוליאוניות
בימינו, ספרד ובריטניה מקיימות יחסים טובים מאוד, שתיהן חברות בנאט"ו, OECD, יש להם חוקים נפוצים רבים בגלל חברות באיחוד.
עם זאת, יש כמה בעיות שמאמצות מעט את היחסים, ומשא ומתן על הנסיגה עשוי להגדיל את המתח בנושאים מסוימים.
מעמדה של גיברלטר היא נקודת מחלוקת מרכזית ביחסים בין שתי המדינות, מימי העימותים בראשית המאה ה-18. מעמדו הרשמי של גיברלטר הוא זה של הטריטוריות הבריטיות שמעבר לים.
האי נכבש על ידי כוחות הולנדים ובריטים בשנת 1704, המלך הספרדי העביר את השטח לבריטניה בשנת 1713 בתנאי סעיף X להסכם אוטרכט.
בשני משאלי עם, שהתקיימו בספטמבר 1967 ובנובמבר 2002, דחו אנשי גיברלטר כל הצעה להעברת הריבונות לספרד.
משאל העם בשנת 2002 נערך על פי הצעה לריבונות משותפת, שבשלב מסוים נתמכה על ידי ממשלת בריטניה.
בשים לב לנושאי דה-קולוניזציה של גיברלטר, ספרד טוענת שמדובר בסוגיה דו צדדית בין מדינות ריבוניות בטענה לסעיף "שלמות טריטוריאלית" החלטות האו"ם, שלדברי ספרד גוברת על הזכות להגדרה עצמית לקולוניסטים עצמם.
מצד שני, הרשויות של גיברלטר רואות בגיברלטרים את התושבים הלגיטימיים של השטח, ולכן זכאים לזכות ההגדרה העצמית בהתאם לאותן החלטות של האו"ם.
צו החוקה של גיברלטר משנת 2006 שאושר ואושר על ידי ממשלת הוד מלכותה קובע:
ממשלת הוד מלכותה לעולם לא תסדר הסדרים לפיהם תושבי גיברלטר יעברו תחת ריבונותה של מדינה אחרת כנגד רצונם החופשי והביטוי באופן דמוקרטי.
בשנת 2008 דחתה הוועדה הרביעית של האו"ם את הטענה כי סכסוך על הריבונות משפיע על ההגדרה העצמית, שהיא זכות אנושית בסיסית.
ממאי 2000 עד מאי 2001 HMS Tireless עגנה בגיברלטר לצורך תיקונים במערכת הקירור של הכור הגרעיני שלה.
נוכחותו של הכלי הגרעיני בגיברלטר גרמה לזעם בקרב אנשי איכות הסביבה וליחסים מתוחים בין ספרד לבריטניה.
בפברואר 2002, בריטניה התנצלה רשמית כשיחידה של חיל הנחתים המלכותי פלשה בטעות לחוף הים של לה לינאה דה לה קונצ'יסון במקום לחוף גיברלטר בו אמור היה להתבצע האימונים הצבאיים המתוכננים.
בשנת 2004 הקימו ספרד ובריטניה את הפורום המשולש לדיאלוג בגיברלטר, עם ייצוג שווה של שתי המדינות והטריטוריה הבריטית מעבר לים.
המים סביב גיברלטר, שהוכרזו על ידי הממלכה המאוחדת כמים טריטוריאליים על פי אמנת האו"ם לחוק הים (עד גבול של שלושה מייל), ונטען על ידי ספרד, הם מקור אחר בהתנגשות, כשממשלת גיברלטר תומכת באופן פעיל בעמדה הבריטית ומנה את המים השנויים במחלוקת כ"מים טריטוריאליים בריטיים בגיברלטר".
בדצמבר 2008 אישרה הנציבות האירופית בקשה ספרדית המציינת את מרבית המים סביב גיברלטר כאחד מאתרי הטבע המוגנים בספרד במסגרת חוק האיחוד האירופי.
החלטה זו מאותגרת בימים אלה בבית הדין האירופי לצדק על ידי ממשלת גיברלטר, המגובה על ידי הממשלה הבריטית.
הנציבות תגן על עמדתה ובכך תעבוד על ידי ספרד במאי 2009 התלוננו רשויות גיברלטר על נוכחותה של ספינת שירות אזרחי של הגווארדיה למי השלושה קילומטרים סביב גיברלטר, הסלימה להתערבות של שייטת הצי המלכותי בגיברלטר ומחאה דיפלומטית של ממשלת בריטניה.
אירועים נוספים אירעו בנובמבר 2009, ובפברואר 2019.
בדצמבר 2009, סירה של Guardia Civil נכנסה לנמל גיברלטר.
שלושה קצינים חמושים נחתו בגיברלטר באופן לא חוקי, ויחד עם קצין רביעי הם נעצרו על ידי משטרת גיברלטר המלכותית.
אירועים רבים כאלה מתרחשים, כאשר האירוע האחרון הוא מעצרו של דייג גיברלטרי בתוך מימי גיברלטר, החרמת ציוד והעברת האנשים לספרד.
דבר זה הוקע בחריפות על ידי ממשלת בריטניה, ושיטת בריטניה לדיפלומטיה שקטה עם ספרד ספגה ביקורת על ידי עיתון מקומי, שקרא לדיפלומטיה 'פתוחה' יותר.
בין ינואר לנובמבר 2012 נרשמו כ-200 פלישות של ספינות ספרדיות למי גיברלטר, לעומת 23 ב-2011 ו-67 ב-2010. בדצמבר 2012, יום לאחר פלישת ספינת מלחמה ספרדית, פריגטה של הצי המלכותי הבריטי מסוג 23, הגיעה HMS id="mwAo8" סאתרלנד לביקור מתוכנן.
במקום לשאת חנויות ודלק ולהמשיך כמתוכנן, הפריגטה ומסוק מרלין שלה ניהלו סיור של מי גיברלטר כהודעה.
משרד החוץ הבריטי מחה בפני ממשלת ספרד על המקרה, שתואר ככניסה לספרדית החמורה ביותר מאז שנות השישים.
התקרית באה בעקבות פלישות קודמות בהן היו מעורבים סירות מנוע של המשטרה הספרדית שנכנסו למימיו של גיברלטר, והפריעו לכלי השיט והגנו על הדייגים המשתמשים בפרקטיקות לא חוקיות.
עוצמת המחלוקת לגבי גיברלטר נתפסה בדרכים שונות על ידי שתי המדינות.
לדברי ראש ממשלת ספרד לשעבר פליפה גונזלס, "עבור הבריטים גיברלטר הוא ביקור אצל רופא השיניים פעם בשנה כשאנחנו נפגשים לדבר על זה.
עבורנו זו אבן בנעל כל היום".
בבריטניה ובספרד היו כמה מחלוקות האחרונות בנוגע לזכויות דיג, במיוחד ביחס למדיניות הדיג המשותפת של האיחוד האירופי.
כאשר ספרד הפכה למדינה חברה בשנת 1986, היה לה צי הדייג השישי בגודלו בעולם, וחלק גדול מכלכלות גליסיה, אסטוריאס וקנטבריה היו תלויות בתפוסות של סירות ספרדיות מחוץ לאזור הכלכלי הבלעדי של ספרד, בדיוק כמו שהן עושות היום.
כדי למנוע שצי של חברות אחרות באיחוד האירופי (ובמיוחד ספרד) יתפסו את מכסת מדיניות הדייג המשותפת של בריטניה, בריטניה ביקשה ליצור מסגרת שמפלה בין סירות בבריטניה ובספרד, ללא קשר לדגל שהונף, ובכך למנוע דיג יתר על ידי מדינות זרות.
בגלל חשיבות הדיג לכמה מהכלכלות האזוריות של ספרד, ממשלת ספרד מחתה בתוקף, אך לא הייתה לה שום אפשרות למנוע מבריטניה לקבוע את מדיניותה הפנימית שלה.
עם זאת, עם יישום החוק האירופי הבודד, בשנת 1987, הדבר נעשה בלתי חוקי על פי משפט האיחוד האירופי, וחברה ספרדית אתגרה בהצלחה את זכותה של ממשלת בריטניה למנוע את הדייגים הספרדים לתפוס את המכסה הבריטית במה שכונה כיום מקרה "פורטורטיים".
בסך הכל שילמה ממשלת בריטניה 55 מיליון ליש"ט לחברות ספרדיות (הן ציבוריות והן פרטיות) בגין אובדן הכנסות.
עד היום צי הדייג הספרדי הגדול עושה את מרבית הדייג שלו מחוץ ל-EEZ של ספרד, עד קנדה ונמיביה.
עם זאת, חלק גדול מעסקיה נובע מדייג במימי צפון אירופה, ובמיוחד אלה של בריטניה ואירלנד.
בזמנים של דיון במלאי הדגים היורדים של הממלכה המאוחדת, הדבר גרם ליחסים מתוחים בין ספרד לבריטניה, ובמיוחד בין ספרד לחברות במוסדות הסקוטיים הנטושים, מכיוון שסקוטלנד תלויה יותר בדיג מאשר שאר בריטניה.
סקוטלנד קיימה משאל עם בנושא העצמאות מבריטניה ב-18 בספטמבר 2014. בנובמבר 2013 הצהיר ראש ממשלת ספרד, מריאנו רחוי, כי סקוטלנד העצמאית תצטרך להגיש בקשה מחודשת לחברות באיחוד האירופי, מה שגרם לזעם רב בממשלת סקוטלנד.
היחסים בין הממשל הספרדי לסקוטי התדרדרו עוד יותר כאשר הממשלה הסקוטית טענה כי בכיר באוצר בבריטניה ביקר לכאורה בספרד כדי לתאם את האופוזיציה הבריטית והספרדית לתנועות העצמאות בסקוטלנד ובקטלוניה.
ראג'וי היה אחד מראשי הממשל האירופים הבודדים שהביעו במפורש התנגדות לעצמאות סקוטית, בעיקר בגלל חששותיו כי זה יעודד את הדחף הבדלני בקטלוניה.
בנושא העצמאות הקטלונית אמר ראש הממשלה דייוויד קמרון כי "אני לא מאמין שבסופו של דבר [נכון] לנסות ולהתעלם משאלות אלה של לאום, עצמאות, זהות"...
אני חושב שנכון לטעון את הוויכוחים שלך, לקחת אותם ואז אתה נותן לאנשים להחליט" אם כי הוא גם הוסיף כי "לעולם לא הייתי מעז לומר לאנשים בספרד כיצד לעמוד בעצמם באתגרים האלה; זה עניין לממשלת ספרד וראש ממשלת ספרד.
מפקד בריטניה ב-2001 רשם 54,482 ילידי ספרד המתגוררים בבריטניה.
לשם השוואה, מעריכים כי בספרד 990,000 גרים ילידי בריטניה.
מתוכם, על פי ה-BBC ובניגוד לאמונה הרווחת, רק כ־21.5% הם מעל גיל 65.
בשנת 2011 ההגירה הספרדית לבריטניה עלתה ב-85%.
באשר לשנת 2012, נרשם כי 69,097 ילידי ספרד גרים בבריטניה.
לעומת זאת, באותה התקופה 397,535 ילידי בריטניה התגוררו בספרד
ספרד מחזיקה בבריטניה שגרירות בלונדון ו-8 קונסוליות באברדין, בלפסט, ברמינגהאם, אדינבורו, גלאזגו, ג'רזי, ליברפול ומנצ'סטר.
מאידך, בריטניה מחזיקה בספרד שגרירות במדריד ו-7 קונסוליות באליקנטה, ברצלונה, איביזה, לאס פאלמאס דה גראן קנריה, מאלגה, פלמה דה מיורקה וסנטה קרוס דה טנריפה.
יחסי הממלכה המאוחדת–פורטוגל הם יחסי החוץ בין פורטוגל לבריטניה.
מערכת היחסים, מונעת ברובה על ידי האינטרסים המשותפים של המדינות כמדינות ימיות בשולי אירופה וקרובות לשכנות יבשתיות גדולות יותר, מתוארכת לתקופת ימי הביניים בשנת 1373 עם הברית האנגלו-פורטוגזית.
שתי המדינות נהנות כיום ממערכת יחסים ידידותית וקרובה.
תולדות היחסים בין פורטוגל לבריטניה מתוארכות לימי הביניים.
צלבנים אנגלים סייעו לפורטוגל ברקונקוויסטה, ואחרי שלקחו את ליסבון בשנת 1147, מלך פורטוגל הראשון אפונסו הראשון הפך את האנגלי גילברט מהאסטינגס לבישוף ליסבון.
בשנת 1373 חתמה ממלכת אנגליה על הברית האנגלו-פורטוגזית, הברית העתיקה ביותר בעולם שעדיין קיימת.
הברית אושרה פורמלית על ידי הסכם וינדזור בשנת 1386, ובשנת 1387 פיליפה מלנקסטר, בתו של ג'ון מגונט, הדוכס הראשון מלנקסטר, התחתנה עם ז'ואאו הראשון, מלך פורטוגל.
במהלך סוף המאה ה-16 אנגליה מצאה את עצמה נלחמת נגד ספרד, שבזמן זה הייתה אוניה פרסונלית עם פורטוגל.
הארמדה האנגלית הושקה כחלק מסכסוך זה בניסיון להחזיר את העצמאות הפורטוגזית ולהתנגד לספינות צבא ספרדיות ופורטוגזיות שהקימו את הארמדה הספרדית.
נישואים נוספים בין משפחות המלוכה הפורטוגזית לאנגלית התרחשו עם חוזה הנישואין בשנת 1662 כאשר צ'ארלס השני, מלך אנגליה התחתן עם קתרינה, נסיכת פורטוגל, בתו של ז'ואאו הרביעי, מלך פורטוגל.
הנדוניה העניקה לבריטניה את טנג'יר ובומביי, בתוספת סחר חופשי למושבות פורטוגזיות בברזיל ובאסיה.
בתמורה שלח צ'ארלס חטיבת חיילים לשרת במלחמת השיקום בפורטוגל נגד ספרד.
קתרינה הפכה את המנהג של שתיית תה לפופולרי, דבר שנראה כיום כחלק מרכזי בתרבות הבריטית.
בשנת 1703 הצטרפה פורטוגל לברית של אנגליה והולנד במלחמת הירושה הספרדית נגד צרפת וספרד.
באותה שנה חתמו פורטוגל ואנגליה על אמנת מתואן.
במאה ה-18 שתי המדינות היו בעלות ברית במלחמת שבע השנים.
במאה ה-19 נכנסה הברית בין פורטוגל לבריטניה לתוקף פעם נוספת בעת שנפוליאון בונפרטה הקים את המערכת היבשתית, אליה סירבה פורטוגל להצטרף, מה שהוביל את נפוליאון לפלוש אליה.
בשנת 1807 תקף צבאו של נפוליאון את ליסבון, ואילץ את משפחת המלוכה הפורטוגלית לברוח לברזיל בחסות הצי המלכותי הבריטי.
במחצית המאוחרת של המאה, עם ירידת כוחה של האימפריה של פורטוגל בעקבות עצמאותה של ברזיל, היו מחלוקות בינה לבין בריטניה בדרום אפריקה (האולטימטום הבריטי בשנת 1890) שהיווה מבוכה גדולה למונרכיה וליוקרה הקולוניאלית.
פורטוגל הייתה אחת ממדינות ההסכמה במלחמת העולם הראשונה יחד עם בריטניה.
אף על פי שנותרה נייטרלית רשמית במלחמת העולם השנייה, פורטוגל נותרה ידידותית לבריטים, מקבילה לשיתוף פעולה של ספרד עם מדינות הציר.
פורטוגל הייתה חלק ממדינות ההסכמה במהלך מלחמת העולם הראשונה; חיילים פורטוגלים היו הראשונים שהורעלו בגז על ידי חיילים גרמנים, ובכל זאת הם לא קיבלו דבר לאחר הסכם ורסאי.
במלחמת העולם השנייה התחייב ראש הממשלה אנטוניו דה אוליביירה סאלאזר לחוזה בן שש המאות (שחודש בשנת 1899).
פורטוגל סיפקה סיוע לא בהכרזת מלחמה אלא בסיוע לספרד להישאר נייטרלית ועל ידי קבלת מעמד לוחמני משותף נגד גרמניה, על ידי חכירה של בסיסי אוויר באיים האזוריים לבעלות הברית בשנת 1943. היא ביטלה משלוחים חיוניים של טונגסטן לגרמניה בשנת 1944, לאחר לחץ כבד של בעלות הברית.
ליסבון הייתה הבסיס לפעולות הצלב האדום הבינלאומי שסייעו לשבויים של בעלות הברית, ונקודת מעבר עיקרית בין בריטניה לארצות הברית.
המדינות חברות באיחוד האירופי, נאט"ו, והארגון לביטחון ולשיתוף פעולה באירופה.
בין המדינות היו כמה ביקורים רשמיים.
נשיא פורטוגל פרנסיסקו קרייווירו לופס ערך ביקור ממלכתי בבריטניה באוקטובר 1955.
נשיא פורטוגל אנטוניו רמליו איאנש ערך ביקור ממלכתי בבריטניה בנובמבר 1978.
נשיא פורטוגל מריו סוארש ערך ביקור ממלכתי בבריטניה באפריל 1993.
נשיא פורטוגל ז'ורז'ה סמפאיו ערך ביקור ממלכתי בבריטניה בפברואר 2002.
נשיא פורטוגל מרסלו רבלו דה סוזה ערך ביקור ממלכתי בבריטניה בנובמבר 2016.
אליזבת השנייה, מלכת הממלכה המאוחדת ערכה ביקורי מדינה בפורטוגל בפברואר 1957 ובמרץ 1985.
ז'ואאו הראשון, מלך פורטוגל ופיליפה מלנקסטר, בתו של ג'ון מגונט (1387).
קתרינה, נסיכת פורטוגל וצ'ארלס השני, מלך אנגליה (1662).
פורטוגל מחזיקה בבריטניה שגרירות בלונדון ו-4 קונסוליות בבלפסט, אדינבורו, ג'רזי ומנצ'סטר.
מאידך, בריטניה מחזיקה בפורטוגל שגרירות בליסבון וקונסוליה כללית בפורטימאו.
יחסי הממלכה המאוחדת–קוסובו הם יחסי החוץ בין קוסובו לבין הממלכה המאוחדת.
כאשר קוסובו הכריזה על עצמאותה מסרביה ב-17 בפברואר 2008, הממלכה המאוחדת הייתה אחת המדינות הראשונות שהכריזו על הכרה רשמית בריבונות קוסובו ב-18 בפברואר 2008. לבריטניה יש שגרירות בפרישטינה מאז ה-5 במרץ 2008. לקוסובו יש שגרירות בלונדון החל מה-1 באוקטובר 2008. שתי המדינות נהנות מיחסים ידידותיים טובים מאוד.
בריטניה השתתפה במבצע כוח מאוחד בשנת 1999 בקוסובו, אשר הביא להקמת כוח שמירת שלום של האו"ם.
לבריטניה יש כיום 84 חיילים המשרתים בקוסובו כשומרי שלום של נאט"ו כחלק מכוח קוסובו.
במקור היו כ-19,000 חיילים בריטיים בכוח של נאט"ו.
מייק ג'קסון היה קודם מפקד נאט"ו בין 12 ביוני 1999 עד 8 באוקטובר 1999.
ב-25 באפריל 2008, הממשלה הבריטית הודיעה כי תשלח קבוצת קרב המבוססת על 2 גדודי רובאים, וגדוד חי"ר קל של כ-600 חיילים, כדי לשמור על הסדר הציבורי והשלום כחלק ממשימת שלטון החוק בקוסובו של האיחוד האירופי.
בלייר הורה ל-50,000 חיילים - רובם אנשי קבע בצבא הבריטי - להיות מוכנים לפעולה.
בלייר ביקר בקוסובו בכמה הזדמנויות מאז; שרים בריטיים אחרים, אשר היו אחראים על המדיניות כלפי קוסובו, כגון דניס מקשיין , שמרו גם הם על קשרים.
יחסי הממלכה המאוחדת–סלובניה הם יחסי החוץ בין הממלכה המאוחדת לסלובניה.
בריטניה הכירה בסלובניה לאחר הכרזת עצמאותה בשנת 1991, ועד מהרה כוננה עמה יחסים דיפלומטיים.
ב-29 באפריל 1992 פתחה סלובניה שגרירות בלונדון, וב-25 באוגוסט באותה שנה, פתחה בריטניה שגרירות בליובליאנה.
כיום, שתי המדינות הן חברות מלאות בנאט"ו, והן משתפות פעולה במגוון תחומים.
סלובניה מחזיקה בבריטניה שגרירות בלונדון וקונסוליות באדינבורו ובבלפסט.
מאידך, בריטניה מחזיקה בסלובניה שגרירות בליובליאנה בלבד.
יחסי הממלכה המאוחדת–סינגפור הם קשרי החוץ הבילטרליים בין סינגפור לבריטניה המיוצגים על ידי הנציבות הגבוהה של בריטניה בסינגפור, והנציבות הגבוהה של סינגפור בלונדון.
שתי המדינות חברות מלאות במדינת העמים.
בריטניה הקימה לראשונה יישוב באי סינגפור בשנת 1819 תחת סר תומאס סטמפורד ראפלס, והשתלטה על האי כולו בשנת 1823. היא הפכה רשמית למושבה בריטית בשנת 1824, ונשארה בידי בריטניה (מלבד הכיבוש היפני בשנים 45–1941) עד 1963, אז הוענק לאי עצמאותו.
בין 1963 ל-1965 הייתה סינגפור חלק ממלזיה.
כוחות הצבא הבריטי שמרו על נוכחות בסינגפור לבקשת ראש הממשלה המייסד לי קואן יו מטעמי יציבות, ועל מנת לאפשר מעבר הדרגתי לעצמאות והסתמכות עצמית.
לאחר סיום מצב החירום במלאיה ועימות אינדונזיה-מלזיה, הצבא הבריטי נסוג בהדרגה במהלך שנות ה-60 וה-70, כאשר התשתית הועברה לידי הכוחות המזוינים של סינגפור.
כתוצאה מהקשר ההיסטורי הארוך, אנגלית היא אחת מארבע השפות הרשמיות של סינגפור.
בריטניה משתפת פעולה עם סינגפור במגוון רחב של סוגיות בינלאומיות.
החברות הלא קבועה של סינגפור במועצת הביטחון של האו"ם (2001/02) חיזקה עוד יותר את המגעים הדו-צדדיים בנושאים מרכזיים המשפיעים על שלום וביטחון בינלאומיים.
בריטניה וסינגפור אף משתפות פעולה הדוק בתחום הלוחמה בטרור, הן מבחינה פוליטית והן מבחינה מבצעית.
מאז 1971 שתי המדינות שיתפו פעולה צבאית באמצעות הסכם ההגנה חמשת הכוחות, הכוללות תרגילים משותפים שנתיים עם שותפים אחרים, כולל מלזיה, אוסטרליה וניו זילנד.
לבריטניה נספח הגנה בסינגפור ומחסן אספקה לוגיסטי.
לעומת זאת, בסינגפור אין נספח צבאי בנציבות הגבוהה שלהם בלונדון.
דו"ח של מרכז האיחוד האירופי סינגפור מציע כי נספח ההגנה של סינגפור לבריטניה נמצא בשגרירות בפריז.
דו"ח חדשות שפורסם לאחרונה קבע כי בריטניה מבקשת להגדיל את שיתוף הפעולה ההגנתי עם סינגפור.
סינגפור היא שותפת הסחר הגדולה ביותר של בריטניה בדרום-מזרח אסיה, כאשר שני שלישים מייצוא בריטניה לאזור זה זורם לסינגפור.
החל משנת 2009 הייתה סינגפור השוק ה-11 בגודלה בבריטניה לשירותי יצוא.
ישנם מעט תעריפי יבוא מסינגפור התומכים באופן מלא בתהליך ארגון הסחר העולמי.
סינגפור הייתה המדינה הראשונה באיגוד מדינות דרום-מזרח אסיה שפתחה במשא ומתן עם האיחוד האירופי להסכם סחר חופשי דו צדדי (FTA).
בריטניה היא המשקיעה הזרה הרביעית בגודלה בסינגפור עם מלאי מצטבר של 23.5 מיליארד ליש"ט בסוף 2009. זה מהווה כ-20% מכלל ההשקעות של האיחוד האירופי בסינגפור.
בסינגפור יש מעל 31,000 אזרחים בריטים וכ-700 חברות בריטיות.
רבים מהמשקיעים הבריטים הגדולים לטווח הרחוק הגדילו את השקעותיהם בסינגפור לאחרונה, ביניהם ברקליס, דייסון, HSBC, רולס-רויס, Shell ו-Standard Chartered.
נרשמה עלייה משמעותית במספר החברות הקטנות והבינוניות הבריטיות שנכנסו לשוק והאוניברסיטאות הבריטיות מקיימות שיתופי פעולה עם מוסדות החינוך של סינגפור.
בריטניה מושכת למעלה משני שלישים מכלל ההשקעות הסינגפוריות לאיחוד האירופי, סבכום מצטבר של 20.6 מיליארד ליש"ט, כאשר שירותי הכספים והביטוח, נדל"ן ותקשורת הם המגזרים המשמעותיים ביותר.
בשנת 2011 ביקרו בסינגפור 6 נכבדים מבריטניה ובהם פיטר ריקטס, היועץ לביטחון לאומי בינואר, מרטין דונלי, מזכיר הקבע של BIS בפברואר, ג'ון אסטון, הנציג המיוחד של ה-FCO לשינויים באקלים בחודש מרץ, ג'רמי בראון, שר המדינה במשרד החוץ והקהיליה הבריטית באפריל, ליאם פוקס, מזכיר המדינה להגנה ביוני והדוכס מיורק בספטמבר.
שני הנכבדים הסינגפוריים שביקרו בבריטניה בשנת 2011 הם או פונג פנג, המזכיר הקבוע בסינגפור במשרד המסחר והתעשייה בספטמבר וטוני טאן, נשיא סינגפור בדצמבר.
באוקטובר 2014, טוני טאן ערך את ביקורו הרשמי הראשון של נשיא סינגפור בבריטניה והתארח אצל המלכה אליזבת והדוכס והדוכסית מקיימברידג'.
קשרי החינוך בין סינגפור לבריטניה הם חזקים.
נכון לשנת 2011, יותר מ-3,000 סינגפורים למדו בבריטניה והמועצה הבריטית מעריכה כי מדי שנה כ-80,000 סטודנטים מקבלים תואר בסינגפור באמצעות תוכניות "חילופי סטודנטים".
בשל החברות של סינגפור בחבר העמים הבריטי, סטודנטים סינגפוריים זכאים למלגות כמו מלגת חבר העמים ותוכנית מלגות ידידות להמשך לימודיהם בבריטניה.
הקשרים בתחום האמנויות גם הם חזקים, עם אמנים וארגונים בריטים רבים המופיעים בסינגפור, ונוכחות מבוססת של לוחות בחינות מוזיקה בריטיות כמו ABRSM.
למועצה הבריטית נוכחות גדולה המלמדת אנגלית לכ-20,000 סינגפורים ותושבים זרים.
פרויקטים עכשוויים של המועצה הבריטית מתמקדים בפרויקטים בינלאומיים של חינוך, בטיפוח מנהיגים צעירים לנקוט בפעולות נגד שינויי האקלים, וחילופי ידע ומומחיות בענפי האמנות והתעשייה היצירתית.
בריטניה מחזיקה בסינגפור נציבות עליונה בלבד, מאידך, סינגפור מחזיקה בבריטניה נציבות עליונה בלונדון בלבד.
יחסי הממלכה המאוחדת – סוריה הם יחסי החוץ בין הממלכה המאוחדת וסוריה.
בסתיו 1918 כבשו כוחות האימפריה הבריטית את שטחי סוריה, כחלק מהמערכה על סיני וארץ ישראל במלחמת העולם הראשונה, בקרבות שכללו את כיבוש דמשק וחלב.
לאחר המלחמה העבירו הבריטים את שטחי סוריה לצרפת, כחלק מהסכם סייקס–פיקו.
במהלך מלחמת העולם השנייה הייתה סוריה תחת שלטון צרפת של וישי, אשר שיתף פעולה עם גרמניה הנאצית, ובעקבות כך פלשו כוחות חבר העמים הבריטי לסוריה ולבנון בקיץ 1941, ולאחר כיבושן מסרו אותן לכוחות צרפת החופשית.
ב־1967 ניתקה סוריה את יחסיה עם הממלכה המאוחדת בעקבות מלחמת ששת הימים.
מאז פרוץ מלחמת האזרחים בסוריה בשנת 2011, היחסים התדרדרו, ובריטניה הייתה אחת המדינות הראשונות שהכירו באופוזיציה הסורית כנציגה הלגיטימית היחידה של העם הסורי.
שגרירות סוריה בלונדון נסגרה בשנת 2013.
באמצע נובמבר 2015, ניסחה צרפת החלטה של מועצת הביטחון הקוראת לחברי האו"ם "לנקוט בכל האמצעים הדרושים" במאבק נגד המדינה האסלאמית וחזית אל-נוסרה.
למחרת הממלכה המאוחדת קיבלה חסות משותפת להחלטה שנוסחה על ידי צרפת.
ב-20 בנובמבר 2015, מועצת הביטחון של האו"ם קיבלה פה אחד את ההחלטה הצרפתית-בריטית שנערכה בחסות.
באפריל 2018 ביצעו צרפת, ארצות הברית ובריטניה סדרה של תקיפות צבאיות שבהן היו מעורבים מטוסים וטילים ששוגרו מספינות נגד אתרי ממשל מרובים בסוריה.
התקיפות נעשו בתגובה לתקיפה הכימית של דומא נגד אזרחים ב-7 באפריל, שאותה ייחסו לממשלת סוריה.
ממשלת סוריה הכחישה את המעורבות בתקיפות בדומא וכינתה את התקפות האוויר הפרה של החוק הבינלאומי.
ראש ממשלת בריטניה קיר סטארמר ושר החוץ דייוויד לאמי בירכו על נפילת משטר אסד ב-8 בדצמבר 2024. שבוע לאחר מכן, הכריזה בריטניה על חבילת סיוע בסך 50 מיליון ליש"ט לתמיכה במזון, מחסה, שירותי בריאות ושיקום שירותים חיוניים בסוריה.
ב-24 באפריל 2025, בריטניה הסירה סנקציות על מספר סוכנויות ממשלתיות סוריות, ביניהם משרד הפנים, משרד ההגנה ושירות הביון הכללי, כמו גם על המשטרה, חיל האוויר, הצבא וכלי התקשורת הממלכתיים.
ב-5 ביולי 2025 ביקר שר החוץ הבריטי לאמי בדמשק, והכריז על חידוש היחסים הדיפלומטיים בין בריטניה לסוריה.
בריטניה מחזיקה בסוריה שגרירות בדמשק וקונסוליות בחלב ולטקיה, אולם השגרירות הסורית בלונדון נסגרה בעקבות מלחמת האזרחים.
יחסי בריטניה–עיראק הם יחסי החוץ בין עיראק לבריטניה.
ההיסטוריה של יחסי בריטניה-עיראק מתוארכת להקמת עיראק בשנת 1920, כאשר נשלטה על ידי בריטניה הגדולה; על ידי צירוף המחוזות הנפרדים ממוסול לבצרה.
במאה ה-19 האירופאים (בעיקר הבריטים) החלו להתעניין בחקירות, בסקר, בריגול ובסחר במסופוטמיה, כמו גם בניווט בנהרותיה.
עד שנת 1914 גברה החרדה מפני ביטחון שדות הנפט הפרסיים בצד השני של המפרץ הפרסי, אלה היו השדות שסיפקו את הצי המלכותי.
האימפריה העות'מאנית, שכללה את מחוזות בגדאד, בצרה ומוסול, נכנסה למלחמת העולם הראשונה בצד מעצמות המרכז (גרמניה ואוסטריה-הונגריה), והפכה מיד ליעד לשאיפות הבריטיות.
זמן קצר לאחר שגויס צבא אנגלו-הודי משמעותי, הוא נחת בבצרה בנובמבר 1914. כוחות ההגנה המקומיים ברחו במהרה, והבריטים החליטו לדחוף לעבר בגדאד.
עם זאת, הכוחות העות'מאניים התגלו כחזקים יותר מהצפוי, והכוח האנגלו-הודי נכנע באפריל 1916. כוחות בריטיים חדשים הגיעו בסופו של דבר לבצרה במספרים גדולים יותר, ועד מרץ 1917 הצליחו לתפוס את בגדאד.
בסוף מלחמת העולם הראשונה שלטו כוחות בריטיים על שלוש הפרובינציות (בגדאד, בצרה ומוסול) והממשל הבריטי בבגדאד נאלץ להחליט על עתידם.
האימפריה העות'מאנית קרסה והשאירה את המחוזות הערביים לשעבר ללא שלטון, והמעצמות הקולוניאליות של בריטניה וצרפת כיוונו לקלוט אותם לאימפריותיהם; עם זאת, הערבים והתושבים האחרים רצו בעצמאות.
עיראק הפכה אז למנדט בריטי, שהורכב משלושת המחוזות העות'מאנים לשעבר.
השתלטות בריטניה על המחוזות הביאה לתרעומת מיידית בקרב תושבי עיראק, ובשנת 1920 התפשט מרד ברחבי המדינה, המצב היה כה גרוע, עד כי המפקד הבריטי, הגנרל סר איילר האלדאן, הזמין באותה עת אספקת גז רעיל.
המנדט איחד את שלושת המחוזות למדינה אחת תחת המלך ההאשמי פייסל.
מלבד ההבדלים הגאוגרפיים הטבעיים שלה, עיראק היא שילוב מורכב של קבוצות אתניות ודתיות.
במיוחד הכורדים המורדים בצפון לא רצו להיות תחת שליטת בגדאד, בעוד שבדרום חשו אנשי השבטים השיעים תיעוב דומה כלפי שליטה מרכזית.
ביישום המנדט שלהם, זרעו הבריטים את זרעי התסיסה העתידית.
היו נושאים מעוררי מחלוקת אחרים.
העיראקים התמרמרו עמוקות על הגבולות שהוטלו עליהם וניתקו אותם מכווית, שטח שלדעתם היה חלק ממדינתם.
גבולות אלו גרמו גם שלעיראק הייתה גישה מוגבלת ל.
הבריטים הטילו עליהם מונרכיה וצורה של דמוקרטיה, אך גם לאחר מתן העצמאות הפורמלית בשנת 1930, מרבית העיראקים האמינו כי הבריטים באמת שלטו במדינה.
עיראק נותרה מדינת לוויין של בריטניה במשך שלושת העשורים הבאים, בתנאי אמנה שנחתמה בשנת 1930, וכללה שמירה על בסיסים צבאיים בריטים והסכם להכשרת הצבא העיראקי.
צבא זה הפך לקרקע פורייה של טינה נגד הנוכחות הבריטית, במיוחד בקרב קצינים לאומנים חדשים.
לאחר מותו של המלך פייסל בשנת 1933 נשלטה המדינה כמעט לחלוטין על ידי קבוצת קצינים שראו את עצמם כמשחררים לעתיד של עיראק המדוכאת.
במהלך מלחמת העולם השנייה הגבירו הבריטים את נוכחותם בעיראק, כדי להגן על שדות הנפט בצפון וכדי למגר הפיכה פרו-נאצית בקרב קציני הצבא.
כ-3,000 חיילים עיראקיים נהרגו, וכ-3,000 קצינים לאומניים טוהרו.
הבריטים נשארו לתמוך במלוכה, ומונה ראש ממשלה פרו-בריטי, נורי א-סעיד.
בשנת 1955 הייתה בריטניה חלק מברית בגדאד.
פייסל השני, מלך עיראק הגיע לביקור ממלכתי בבריטניה ביולי 1956. בשנת 1958, המלך והפוליטיקאים חוסלו בהפיכה צבאית.
בשנת 1961, לאחר שכווית קיבלה עצמאות מבריטניה, טען המנהיג העיראקי, הגנרל קאסם, שכווית היא חלק אינטגרלי מעיראק, וריכז את כוחותיו בגבול, מתוך כוונה לקחת אותה בכוח.
בריטניה הייתה מוכנה ושלחה כוחות שהוצבו באזור המפרץ הפרסי כדי להניא את העיראקים מהסכסוך המזוין.
בשנת 1979, תפס סדאם חוסיין את השלטון בעיראק בשם מפלגת הבעת' הלאומנית הערבית, ארגון חילוני המוקדש להשגת אחדותם של כל הערבים.
בספטמבר 1980 כאשר כוחות עיראקיים חצו לאיראן, בהוראת סדאם הייתה בריטניה אחת המדינות שחימשו את עיראק.
סדאם הוגדר כאוהד של צ'רצ'יל וכאנגלופיל, אולם כעבור כעשור, הורעו היחסים האנגלו-עיראקיים כאשר בריטניה תמכה בקואליציה שאילצה את עיראק לסגת מכווית.