tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בשנת 1954 הייתה דנדרידג' לשחקנית הראשונה ממוצא אפרו-אמריקאי אשר מועמדת לפרס אוסקר לשחקנית הטובה ביותר על הופעתה בתפקיד מקפלת המצנחים כרמן ג'ונס בדרמה המוזיקלית של אוטו פרמינגר "כרמן ג'ונס".
לאחר מכן שיחקה בדרמה של רוברט רוסן - "אי בשמש" בתור פקידת הקבלה מרגו סיטון.
דנדרידג' שיתפה פעולה עם פרמינגר גם לקראת בסוף שנות ה-50 בדרמה המוזיקלית הקלאסית "פורגי ובס" בתפקיד בס המכורה לסמים עליו הייתה מועמדת לפרס גלובוס זהב שני.
בסרט היא שיחקה לצידו של סידני פואטייה.
דנדרידג' הייתה נשואה במשך תשע שנים לרקדן הרולד ניקולס, ממנו הביאה לעולם את בנה היחיד שנולד עם פגיעה מוחית.
בעלה השני היה ג'ק דניסון, ממנו התגרשה אחרי 3 שנים.
לאחר גירושיה השניים התמכרה דנדרידג' לאלכוהול וסבלה מדיכאון קשה עקב מצבה הכלכלי שהלך והדרדר.
דנדרידג' נמצאה מתה ב-18 בפברואר 1965 על ידי המנהל שלה ארל מיילס.
בניתוח שלאחר המוות נמצא שדנדרידג' מתה ממנת יתר כתוצאה משימוש בתרופות נוגדות דיכאון.
גופתה של דנדרידג' נשרפה ואפרה הוטמן ב"פארק הזיכרון פורסט לאן" שבעיר גלנדייל, קליפורניה.
על פועלה כשחקנית זכתה לכוכב בשדרת הכוכבים של הוליווד.
בשנת 2002 זכתה השחקנית האלי ברי בפרס האוסקר על הסרט "מונסטר בול" והייתה לשחקנית האפרו-אמריקאית הראשונה שזוכה באוסקר כשחקנית ראשית.
ברי הנרגשת הקדישה את הפרס לדורותי דנדרידג'.
דורותי אלמה ג'ונסון הייתה אחות ותאורטיקנית.
במהלך עבודתה היא פיתחה את "תאוריית מודל ההתנהגות".
ג'ונסון נולדה בסוואנה, ג'ורג'יה, ארצות הברית.
את התואר הראשון שלה היא קיבלה ב-1938 מהמכללה הזוטרה "אמסטרונג" בג'ורג'יה.
היא עשתה שנה הפסקה בלימודיה ולאחר מכן החלה ללמוד באוניברסיטת ואנדרבילט, טנסי.
באוניברסיטה זו היא קיבלה ב-1942 את תואר ה-B.N.S.
בשנת 1948 היא קיבלה MPH מאוניברסיטת הרווארד.
ניסיונה המקצועה כלל בעיקר הוראה אך היא שמשה גם כאחות צוות במועצת הבריאותית בסוונה, בין השנים 1943–1944. בנוסף, היא שימשה גם במדריכה ועוזרת פרופסור בסיעוד ילדים באוניברסיטת ואנדרבילט.
מ-1949 ועד לפרישתה ב-1978 עבדה ג'ונסון באוניברסיטת קליפורניה בלוס אנג'לס כפרופסור משנה לסיעוד.
בהמשך התקדמה לדרגת פרופסור חבר ובהמשך מונתה לפרופסור מן המניין בחוג לסיעוד.
בין השנים 1965–1967 שימשה ג'ונסון כיועצת סיעוד ילדים בחוג לסיעוד בקולג' הרפואי הנוצרי בוולור שבדרום הודו.
בין השנים 1965–1967 שמשה כיו"ר הקהילה בעמותה לסיעוד בקליפורניה.
היא פרסמה 4 ספרים ולמעלה מ-30 מאמרים, דוח"ות ומונוגרפיות.
ג'ונסון קיבלה פרסים רבים, ביניהם פרס הפקולטה לתלמידי תואר שני ב-1975, פרס "lulu Hassenplug Ditinguished Acheivement" ב-1977, ופרס בית הספר לרפואה של אוניברסיטת ואנדרבילט עבור מצוינות בסיעוד ב-1981.
תיאורית מערכת ההתנהגות של ג'ונסון נותנת פרדיגמה משותפת לאדם, סביבה וסיעוד.
האדם מוגדר כמערכת התנהגות עם שבע תת-מערכות הקשורות זו בזו.
כל מערכת נוצרת מסדרה של תגובות התנהגותיות הנובעות מאופיו ונטייתו של האדם או מפעולות בעלות מטרה משותפת.
התגובות הללו מובחנות והן מעוצבות בעקבות לימוד והתבגרות.
התנהגותו של האדם נקבעת על ידי מכלול של גורמים פיזיים ביולוגיים ופסיכולוגיים המשפיעים זה על זה ולכל מערכת משנה יש ארבעה מבנים תפקודיים ושלושה צרכים תפקודיים.
מוטיבציה ומטרה - התוצאות הסופיות של ההתנהגות.
נטייה מוקדמת - הנטייה המוקדמת של האדם לפיה הוא פועל.
בחירה - האדם יכול לבחור כיצד לפעול בכל מצב נתון.
כדי שתת-המערכות יתפתחו וישמרו על יציבות, עליהן לקבל אספקה קבועה של הצרכים התפקודיים הנ"ל - אותם הם מקבלות בדרך כלל מהסביבה.
אולם, בעת מחלה או בעת סיכון למחלה, האחות יכולה להפוך למקור לצורכי תת-המערכות.
תגובות האדם שנוצרות על ידי כל תתי המערכות שהוזכרו לעיל הן תוצר של מוטיבציה, ניסיון ולמידה.
התגובות הללו מושפעות ממכלול של גורמים.
מערכת ההתנהגות מנסה להשיג איזון על ידי הסתגלות לגירויים פנימיים וסביבתיים.
היא מגדירה את כל ההתנהגויות של האדם שנוטות לחזור על עצמן, התנהגויות שמאפיינות את אופי האדם.
מערכת ההתנהגות של האדם קובעת את האופן והאופי בו יתקשר האדם והסביבה וכיצד יגיב לאירועים המתרחשים בסביבתו.
הערכת מצב החולה מתבססת על בדיקת תקינותם וקיומם של כל אחד מהמבנים והצרכים התפקודיים, ביחס לכל תת-מערכת.
באופן תקין האדם שומר על כך, אך במקרים של מחלה - האחות נותנת סיוע חיצוני.
לפיכך, על המטפל לראות את האדם כמכלול אלמנטים המרכיבים יחד מערכת התנהגות אחת.
עליו לפתח כלים שעל ידם יוכל להעריך את המטופל באופן זה, ובכך לקבוע האם קיים איום ממשי או מדומה על החולה וכן להעריך האם האדם מסוגל להסתגל למחלה מבלי לערער את איזון המערכת.
דורותי אירין הייט הייתה פעילת זכויות אדם, זכויות נשים, פעילת ציבור ומחנכת אפרו-אמריקנית, זוכת מדליית החירות הנשיאותית בשנת 1994 ומדליית הזהב של הקונגרס ב-2004. כיהנה כנשיאת המועצה הלאומית לנשים שחורות (National Council of Negro Women) במשך כארבעים שנה.
כאשר הייתה בת 5 עברה משפחתה לרנקין, פנסילבניה.
במהלך לימודיה בתיכון, הייתה אקטיביסטית בנושאים פוליטיים וחברתיים, והראתה כשרון רב כנושאת נאומים.
היא נרשמה לתחרות נאומים וזכתה, כאשר הפרס היה מלגה ללימודים אקדמיים.
ב-1929, היא נרשמה למכללת ברנרד, אך בקשתה סורבה על כך שמדיניות המכללה אישרה רק שני סטודנטים שחורים במחזור אחד.
היא נרשמה לאוניברסיטת ניו יורק וסיימה לימודי תואר ראשון ושני בפסיכולוגיה חינוכית.
לאחר מכן היא למדה באוניברסיטת קולומביה בחוג לעבודה סוציאלית.
ב-1932, היא החלה לעבוד במחלקת הרווחה של העיר ניו יורק.
תקופה קצרה לאחר מכן הפכה לפעילה למען זכויות נשים וזכויות האפרו-אמריקאים.
היא השתתפה באירועים בינלאומיים רבים: כנסים, משלחות ותוכניות מנהיגות.
ב-1955, החלה לעבוד עם ממשלת ליבריה.
ב-1957, מונתה לנשיאת "המועצה הלאומית של נשים שחורות" ושימשה בתפקיד זה עד 1997.
במהלך פעילותה של התנועה לזכויות האזרח של ארצות הברית בשנות ה-60 של המאה ה-20, ארגנה הייט את "רביעי במסיסיפי" - ארגון מפגשים בין נשים לבנות ושחורות מדרום וצפון ארצות-הברית לצורך דיאלוג והידברות.
ב-1977, הייט חברה לפעילי זכויות אזרח נוספים והם הקימו את "הפורום למנהיגים שחורים".
ב-1982, זכתה בפרס "הזדמנות שווה" מטעם הליגה העירונית.
הייט הייתה ידידה של נשיאים רבים, כולל דווייט אייזנהאואר ולינדון ג'ונסון (אותו שכנעה למנות נשים אפרו-אמריקאיות לתפקידים בממשל).
כמו כן הייתה ידידה קרובה של הגברת הראשונה של ארצות הברית אלינור רוזוולט.
הייט הייתה אורחת כבוד בעת ההשבעה לנשיאות של ברק אובמה, ב-20 בינואר 2009, וישבה על בימת האורחים.
ב-25 במרץ 2010, הובהלה הייט לבית החולים.
היא נפטרה לאחר כשישה שבועות.
עם ההודעה על מותה, ב-20 באפריל 2010, הורה נשיא ארצות הברית ברק אובמה להוריד את הדגל לחצי התורן.
הייט מעולם לא נישאה ולא הביאה ילדים לעולם.
גוגל הקדיש ב-24 במרץ 2014 דודל לכבוד יום הולדתה ה-102.
דורותיאה קתרין "דורותי" דאגלס למברט צ'יימברס הייתה טניסאית בריטית.
אתר היכל התהילה של הטניס מכנה אותה "הטניסאית הגדולה ביותר של העשור הראשון של המאה ה-20".
היא זכתה בשבע אליפויות בגמר אליפות וימבלדון והגיעה לגמר 11 פעם.
בנוסף, זכתה במדליית זהב באולימפיאדת לונדון (1908).
בשנת 1900 הופיעה בווימבלדון ושלוש שנים לאחר מכן ניצחה במשחק הגמר את את'ל תומפסון.
היא הגנה על תארה גם שנה לאחר מכן, מול שרלוט קופר סטרי.
ב-1905 הפסידה במשחק הגמר למיי סטן בונדי וב-1906 שבה וזכתה בגמר וימבלדון.
ב-1907 נישאה לרוברט למברט צ'יימברס.
ב-1908 זכתה בגמר האולימפי בלונדון מול דורה בות'בי.
בשנת 1910 כתבה את ספרה Tennis for Ladies ("טניס לנשים") שהיה מדריך מצולם ללימוד טניס לנשים.
ב-1911 ניצחה את בות'בי בגמר וימבלדון 6–0, 6–0. היה זה משחק גמר הנשים היחיד בגראנד סלאם שנוצח בלי שהמפסידה תשיג ולו משחקון אחד, עד לגמר אליפות צרפת הפתוחה ב-1988 בו ניצחה שטפי גראף.
בשנת 1919 הגיעה לגמר וימבלדון מול סוזן לנגלן.
משחק הגמר היה הארוך ביותר עד אז, הוא ארך 44 משחקונים צמודים לפני שצ'יימברס נוצחה 8–10, 6–4, 9–7. באותה שנה הגיעה גם לגמר הזוגות וגם לגמר הזוגות המעורבים.
היא הופיעה בגמר הזוגות גם ב-1920 ואז פסקה כמעט ממשחקי בודד והמשיכה במשחקי זוגות בלבד.
עם זאת, הגיעה לרבע הגמר של אליפות ארצות הברית הפתוחה בטניס ב-1925. בשנים 1924–1926 הייתה קפטנית נבחרת בריטניה לגביע וייטמן (Wightman Cup).
ב-1928 פנתה לקריירה של מאמנת.
דורותי ארזנר הייתה במאית קולנוע אמריקאית שביימה סרטים החל מסוף שנות ה-20 ועד תחילת שנות ה-40. באותן שנים היא הייתה אחת הנשים היחידות בתחום.
דורותי נולדה בסן פרנסיסקו שבקליפורניה וגדלה בלוס אנג'לס, שם אביה ניהל מסעדה אותה פקדו סלבריטאים הוליוודיים רבים.
בשנת 1915, לאחר שסיימה את התיכון, נרשמה דורותי ללימודי רפואה באוניברסיטת דרום קליפורניה, אך פרשה מלימודיה בשנת 1917 כדי לשרת כנהגת אמבולנס במלחמת העולם הראשונה.
כשחזרה לארצות הברית החלה דורותי לעבוד במערכת עיתון, ובהמשך החליטה להתחיל בקריירה של במאית קולנוע לאחר שפגשה את הבמאי ויליאם דה-מיל (אחיו של ססיל ב.
בעזרתו של ויליאם, השיגה עבודה כקלדנית בחברת סרטי פרמאונט, ובמהירות החלה לעבוד כתסריטאית, ובתוך שישה חודשים בלבד קודמה להיות עורכת.
הסרט הראשון אותו ערכה היה דם ואפר משנת 1922 בכיכובו של רודולף ולנטינו.
היא קיבלה שבחים רבים על איכות עבודתה, והבמאי ג'יימס קרוז התרשם מהטכניקה שלה ושכר אותה כתסריטאית ועורכת של כמה מסרטיו.
אחרי שעבדה על יותר מ-50 סרטים בחברת פרמאונט איימה דורותי לעבור לחברת סרטי קולומביה אם לא תקבל עבודות בימוי.
בשנת 1927 נעתרה חברת פרמאונט לבקשתה והיא ביימה את הסרט Fashions for Women, שזכה להצלחה רבה.
בשנת 1929 ביימה את הסרט The Wild Party בכיכובה של קלרה בואו.
כדי לאפשר לקלרה לנוע בחופשיות על הסט, ארזנר חיברה מיקרופון לחכה ובכך יצרה את הבום הראשון.
סרטיה של דורותי בשלוש השנים הבאות מהווים דוגמה חשובה לקולנוע ההוליוודי שקדם לקוד הייז.
בסרטיה הוצגו דמויות רבות של נשים חזקות, אסרטיביות ועצמאיות.
בשנת 1932 עזבה דורותי את חברת פרמאונט והחלה לעבוד כבמאית עצמאית במספר אולפנים.
הסרטים שביימה בשנים אלה היו המפורסמים ביותר שבסרטיה, והיוו את תחילת הקריירה הקולנועית של שחקניות רבות, לרבות רוזלינד ראסל, סילביה סידני, קתרין הפבורן ולוסיל בול.
בשנת 1936 הייתה דורותי האישה הראשונה שהצטרפה לאיגוד הבמאים האמריקאי.
בשנת 1943 הפסיקה ביימה דורותי את סרטה האחרון, First Comes Courage.
בשנים שלאחר מכן, המשיכה לעבוד בבימוי פרסומות טלוויזיה ובהפקת הצגות.
בשנות ה-60 וה-70 עבדה כמרצה בבית הספר לקולנוע של אוניברסיטת קליפורניה בלוס אנג'לס, עד למותה בשנת 1979.
לדורותי, שהייתה לסבית, היו מספר מערכות יחסים עם שחקניות קולנוע, אך ב-40 שנות חייה האחרונות חיה עם בת זוגה הכוריאוגרפית מריון מורגן.
דורותי נפטרה בגיל 82 בלה קווינטה שבקליפורניה.
דורותי אליסון הייתה סופרת ומשוררת אמריקאית.
הסגנון והתמות בכתיבתה היו של דרום ארצות הברית, והיא התמקדה בנושאים של מאבקים מעמדיים, התעללות מינית, התעללות בילדים, פמיניזם ולסביות.
היא הזדהתה כלסבית פמית וכבדס"מית.
היא זכתה במספר פרסים עבור כתיבתה, כולל פרס למדא לספרות.
אליסון נולדה בגרינוויל, צפון קרולינה, לרות אליסון, נערה עניה בת 15 וחודש, שעבדה כמלצרית וכטבחית.
בגיל עשרים, כשאליסון הייתה בת חמש, רות נישאה, ותוך זמן קצר החל אביה החורג להתעלל בה מינית.
ההתעללות נמשכה עד שאליסון הייתה בת 13, והיא אף נדבקה ממנו בזיבה, שלא אובחנה עד שהייתה כבר בשנות העשרים לחייה, וכתוצאה מכך היא נהייתה עקרה.
האב החורג היה גם מכה את אליסון, ובגיל שמונה האם עזבה אותו לתקופה של שבועיים לאחר שהכה את דורותי באופן כל כך חמור שהמשפחה המורחבת לא יכלה להתעלם, אבל אחרי זה היא חזרה אליו, ולמעשה נשארה איתו עד מותה.
המשפחה הייתה ענייה מאוד, ונקלעה לחובות רבים.
כשאליסון הייתה בגיל העשרה, המשפחה עברה לפלורידה כדי לברוח מהנושים.
למרות שמצבה הכלכלי של המשפחה לא השתפר, ואמה חלתה ועברה ניתוחים שגרמו לחובות נוספים, והאלימות במשפחה לא פסקה - המעבר שפר עם אליסון.
היא כתבה על כך שבצפון קרולינה, גורלה היה ידוע מראש - היא הייתה "מהצד הלא נכון" של העיר, מהמעמד "המחוק", ואילו בבית הספר בפלורידה לא התייחסו אליה כאל מקרה אבוד, וכתוצאה מכך היא הייתה לראשונה ממשפחתה שסיימה לימודי תיכון.
בשנות השבעים המוקדמות, אליסון למדה אנתרופולוגיה בקולג' בעזרת מלגה.
בזמן הלימודים, היא הצטרפה לקולקטיב נשים והחלה את הפעילות הפמיניסטית שלה.
היא כתבה שהיו אלה "הפמיניסטיות המיליטנטיות" האלה שעודדו אותה לכתוב.
היא סיימה בהצלחה תואר ראשון, והחלה לימודים לתואר שני באוניברסיטת פלורידה סטייט.
כשלא היה לה מספיק כסף להמשיך את לימודיה, אליסון עבדה במגוון עבודות, כולל כמנקה, בבר סלטים, וכמורה מחליפה.
בתקופה זו, היא התחילה לצאת עם נשים ולפתח את הפוליטיקה הלסבית-פמיניסטית הרדיקלית שלה.
היא עברה מבית אמה לדירה משלה, ומכאן התפתחה לכיוונים חדשים, תוך כדי התרחקות ממשפחתה.
היא פתחה יחד עם נשים מהקולקטיב חנות ספרים פמיניסטית, ובלילות הייתה כותבת במחברות סיפורים על ילדותה, על התעללות פיזית ומינית, על עוני, ועל תשוקתה לנשים.
רשומות אלה הפכו לימים לבסיס לספריה.
ב-1979 עברה לניו יורק, שם המשיכה את לימודיה, וב-1981 סיימה בהצלחה תואר שני באנתרופולוגיה עירונית מניו סקול.
אליסון הייתה דמות מרכזית במחלוקות פנים-פמיניסטיות שנקראו "מלחמות הסקס הפמיניסטיות"
המחלוקות התנהלו בין פמיניסטיות המתנגדות לפורנוגרפיה לבין פמיניסטיות שלימים החלו להיקרא "סקס פוזיטיב".
אליסון השתתפה בפאנל בכנס מיניות בשם "Towards a Politics of Sexuality" במכללת ברנרד ב-1982, בזמן שהתא הניו-יורקי של נשים נגד פורנוגרפיה ניהל מחאה מחוץ לבניין, וקרא למשתתפות "טרוריסטיות אנטי-פמיניסטיות".
הוא אפילו האשים את אליסון שהיא מעודדת התעללות מינית בילדים בגלל תוכני כתביה.
בתגובה, אליסון הוציאה קובץ שירים בשם "הנשים ששונאות אותי: שירים מאת דורותי אליסון", שירים שהביאו לה הכרה רבה בקהילת הלהט"ב.
בתקופה זו, התפרנסה מהוראה במכללות, וגם כתבה בפרסומים כמו The Village Voice, New York Native ואחרים.
ב-1988 אליסון פרסמה אנתולוגיית סיפורים קצרים אוטוביוגרפיים בשם Trash: Short Stories, עליה זכתה בשני פרסי למדא.
את הספר התחילה לכתוב כתגובה לביקורת על סיפור שאהבה של המבקרת הספרותית מאב סגרסט, שהשתמשה בביטויים כמו "זבל לבן" שהכעיסו את אליסון, שהייתה נחושה למגר את הסטריאוטיפ, על פיו אנשים מדרום ארצות הברית הם אנאלפביתים, טיפשים, נחותים מוסרית ועוד.
את ספרה המפורסם ביותר, הממזרה מקרולינה, היא הצליחה לפרסם ב-1992, לאחר עשר שנות עבודה.
גם הספר הוא סמי-אוטוביוגרפי, ונוגע בנושאים שהיו המרכזיים לכתיבתה: החיים בדרום, התעללות מינית ועוני.
ב-1996 הספר עובד לסרט טלוויזיה בבימויה של אנג'ליקה יוסטון, אך בגלל תוכנו הגרפי שודר לבסוף בערוץ הכבלים Showtime במקום בערוץ TNT כמתוכנן.
הסרט זכה בפרס אמי ובפרסים אחרים, ואף הוקרן בפסטיבל הקולנוע בקאן.
בקנדה הסרט נאסר לשידור, עד שההחלטה בוטלה בערעור משפטי ב-1997. במדינת מיין בארצות הברית, חל איסור על שימוש הספר בבתי ספר.
ב-1998 פרסמה את הספר Cavedweller, שזכה במספר פרסים.
בשנה זו היא גם יסדה את הפרס Independent Spirit.
תמיכתה במיזמים עצמאיים בעולם הספרות וההוצאה לאור היה עקרון שליווה אותה לאורך כל הקריירה שלה.
הפרס מיועד לסייע לסופרים ולמשוררים חדשים להתפרסם, ולהציג לקהל הקוראים עבודות שאלמלא ההוצאות הקטנות לא היה נחשף אליהן.
ב-2002 יצאה מהדורה מחודשת של Trash, עם תוספת סיפור חדש בשם "חמלה", שנבחר לרשימת הסיפורים הטובים ביותר מהדרום בשנת 2003, ולרשימת הסיפורים הקצרים האמריקאים הטובים ביותר באותה השנה.
ב-2007 אליסון הודיעה שהיא עובדת על רומן חדש בשם She Who.
תמות מרכזיות בכתיבה של אליסון כללו מאבק מעמדי, התעללות מינית, נשים, לסביות, פמיניזם ויחסים משפחתיים.
היא הייתה חברה פעילה באחוות הסופרים הדרומיים.
אליסון מנתה בין השפעותיה את טוני מוריסון, אודרי לורד, אדריאן ריץ', פלאנרי אוקונר, ג'יימס בולדווין וג'ול גומז.
אליסון החלה את האקטיביזם הפמיניסטי שלה בזמן הלימודים, ומעולם לא הפסיקה.
היא פרסמה מאמרים, השתתפה בפאנלים ובכנסים, הייתה פעילה בתחום safer sex וקידמה נראות פמית.
היא הייתה אחת המייסדות של מאפיית המין הלסבית (Lesbian Sex Mafia), ארגון שמציע תמיכה ומידע לנשים מכל אוריינטציה מינית וזהות מגדרית.
אליסון התגוררה במונטה ריו, קליפורניה, יחד עם בת זוגה אליקס ליימן ובנה, וולף.
דורותי גייל היא דמות בדיונית שנוצרה על ידי הסופר האמריקני ליימן פרנק באום כגיבורה הראשית של חלק ניכר מסדרת ספרי הילדים הפופולריים שלו של הקוסם מארץ עוץ.
דורותי היא גם הדמות הראשית בעיבודים שונים של הקוסם מארץ עוץ, והדמות זכתה לפרסום רב במיוחד בעקבות הסרט ההוליוודי הקלאסי משנת 1939, "הקוסם מארץ עוץ", בו גילמה אותה ג'ודי גרלנד.
דורותי נולדה במדינת וושינגטון שבארצות הברית למשפחת איכרים.
דורותי הפכה יתומה ובעקבות כך עברה לגור בקנזס יחד עם דודתה אם, דודה הנרי, וכלבם טוטו.
בספר הראשון דורותי נקלעת לסופת טורנדו אשר לוקחת אותה יחד עם ביתה לארץ עוץ.
בסדרת ספרי הקוסם מארץ עוץ דורותי מבקרת בארץ עוץ ארבע פעמים בנסיבות שונות, ובפעם החמישית היא בוחרת להישאר שם לנצח.
ואף מוכתרת שמה לנסיכה ומתגוררת בעיר הברקת לצד משפחתה.
דורותי ידועה במיוחד במראה האייקוני שלה הכולל שמלה משובצת בצבעים כחול ולבן בעוד ששערה מסודר בצמות.
כשניל החליף את דנסלו בתור המאייר, אז הוא אייר את דורותי גבוהה יותר,
בעלת שמלה לבנה ותסרוקת קארה.
בסדרת הספרים יש לדורותי שיער בלונדיני, ואילו במספר מדיות צבע שיערה ברונטי.
להלן רשימה חלקית של הופעות של דורותי ביצירות שונות בתרבות הפופולרית (קולנוע, טלוויזיה, תיאטרון ועוד):
דורותי הופיעה לראשונה בקולנוע בסרט אילם משנת 1910 בשם "The Fairylogue and Radio-Plays" .
בסרט זה גילמה את דמותה של דורותי רומולה ראמוס .
ראמוס לוהקה לתפקיד על ידי ל.
ההופעה הקולנועית השנייה של דורותי היא בסרט אילם משנת 1910 בשם "הקוסם מארץ עוץ".
בסרט זה גילמה את דמותה של דורותי ביבי דניאלס.
ההופעה הקולנועית השלישית של דורותי היא בסרט האילם משנת 1914 בשם "His Majesty, the Scarecrow of Oz", בסרט זה גילמה אותה Violet MacMillan.
בסרט "הקוסם מארץ עוץ", עיבוד קולנועי משנת 1939 של הספר "הקוסם מארץ עוץ", בו ג'ודי גרלנד מגלמת את דמותה של דורותי.
"הקוסם" (1978) – מחזמר וסרט קולנוע, מוצגת בו דורותי, בגילומה של דיאנה רוס.
בסרט האנימה "הקוסם מארץ עוץ" משנת 1982, בדיבובה של Aileen Quinn.
בסרט הפנטזיה "בחזרה לארץ עוץ" משנת (1985) בגילומה של פאירוזה באלק.
בסדרת האנימציה "הקוסם מארץ עוץ" משנת 1986. את דמותה של דורותי דיבבה Sumi Shimamoto בשפת המקור.
בגרסה המקורית באנגלית, דובבה דורותי על ידי Charlie Adler.
בסרט הטלוויזיה "החבובות בארץ עוץ" משנת 2005. את דמותה של דורותי מגלמת אשנטי.
במיני סדרה "איש הפח" של ערוץ SyFy משנת 2007. את דמותה של דורותי מגלמת זואי דשנל.
בסרט האנימציה "בחזרה לארץ עוץ" משנת 2013. בדיבוב המקורי גילמה אותה Lea Michele.
בסדרה "הפיג'מות" שודר פרק ב-2013 בהשראת הקוסם מארץ עוץ ואת דמותה של דורותי גילמה דנה פרידר.
בסדרה "שקשוקה" שודר פרק ב-2022 בהשראת הקוסם מארץ עוץ ואת דמותה של דורותי גילמה דני דרימר.
בסרט הקולנוע "מרשעת: חלק 2" משנת 2025 המתרחש במקביל לעלילת הספר "הקוסם מארץ עוץ" מגלמת Bethany Weaver את דורותי.
דורותי רות קהן (מאוחר יותר: דורותי בר אדון; 2 באוגוסט 1907 – 7 באוגוסט 1950) הייתה עיתונאית ארץ ישראלית ממוצא אמריקני וחלוצה ציונית נלהבת אשר תמכה בהקמת מדינה יהודית עצמאית בארץ ישראל.
לאחר עלייתה לארץ, הייתה כתבת בעיתון פלשתיין פוסט.
היא סיקרה נושאים מקומיים ובינלאומיים ובין היתר כתבה על התפתחות העיר תל אביב, עסקה בחיי החלוצים במושבים ובקיבוצים וכן נגעה במאמצי ההעפלה לארץ ישראל ובמאבק בנאצים.
היא נודעה בכתיבתה המיוחדת אשר שילבה סיפורים אישיים ותיאורים מרגשים של חוויות החיים בארץ.
נולדה כדורותי רות קהאן בשנת 1907 למשפחה יהודית אמידה ומתבוללת.
משפחתה היגרה לארצות הברית במהלך המאה ה-19 מאזור פרנקפורט שבגרמניה.
אביה, ג'ורג', היה סוכן וסוחר בעסקי הבגדים, ואמה, שרה, הייתה עקרת בית.
בנוסף, הייתה לבר אדון אחות אחת בשם ביאטריס ("בי").
לאחר חתונת הוריה של בר אדון, השתקעה המשפחה בעיר פילדלפיה.
לאחר מספר שנים בעיר, עברה המשפחה להתגורר בעיר ההימורים והנופש אטלנטיק סיטי.
אבי המשפחה, אשר המשיך לנהל את עסקיו מהעיר, נעדר במשך זמן רב מהבית והיה בנסיעות תכופות.
בזכות עסקיו המשגשגים של האב, המשפחה התגוררה בשכונה אמידה במרכז העיר, ויכלה להרשות לעצמה להעסיק משרתת.
בני המשפחה ניהלו אורח חיים מתבולל: הם חגגו חגים נוצריים ולא התייחסו להיותם יהודים.
בשנת 1924, נפטר אבי המשפחה ג'ורג' ממחלה פתאומית.
היה זה זעזוע משמעותי שכן אבי המשפחה, היה גם מפרנסה העיקרי.
במהלך שנות נעוריה, בר אדון הייתה פעלתנית ונמרצת, והייתה מקובלת מאוד מבחינה חברתית.
עושרה הכלכלי היחסי של משפחתה וכן יחסי האנוש והקשרים שאותם יצרה, אפשרו לה להיטמע בתוך הקהילה בה חייה.
עוד במהלך ימי בית הספר הצליחה בר אדון להתקבל לאחוות נחשבות והייתה הולכת לעיתים קרובות לנשפי ריקודים ולמפגשים יוקרתיים.
בזכות יכולותיה החברתיות, חוותה בר אדון מעט מאוד מקרים של אפליה או אנטישמיות.
עם סיום לימודי התיכון התקבלה בר אדון לעבודה בעיתון 'אטלנטיק סיטי' פרס – 'Atlantic City Press' שם הפכה לכתבת מן המניין.
במסגרת עבודתה בעיתון כתבה על נושאים מגוונים ובין היתר עסקה גם בסוגיות פוליטיות וחברתיות.היה זה עיסוק חריג וייחודי באותה התקופה שכן נשים בדרך כלל נמנעו מעיסוק בפוליטיקה ועסקו בכתיבה על חיי היום יום וכן בתרבות הצריכה ומשק הבית.
חיבור ליהדות לאור משברים אישיים ועלייה לארץ ישראל
לקראת סיום לימודיה בבית הספר החלה בר אדון לנהל קשר רומנטי משמעותי.
כעבור שנתיים, כאשר שוחחה עם בן זוגה על האפשרות להתחתן, הוא נפרד ממנה בגלל יהדותה.
הייתה זאת התקרית האנטישמית המשמעותית הראשונה שחוותה בר אדון והיא יצרה אצלה זעזוע ובלבול רב.
לאחר הפרידה מבן הזוג, החלה בר אדון להתחבר לשורשיה היהודיים ופיתחה קשרים אישיים עם מספר אישים ומשפחות יהודיות.
בשנת 1933, החליטה לעלות לארץ ישראל.
לפני צאתה למסע, קיבלה בר אדון המלצות חמות מדמויות בולטות בציבוריות היהודית אמריקנית, ובין היתר קיבלה הפנייה מהרב סטיבן שמואל וייס (Stephen Samuel Wise)
העלייה לארץ והמגע עם העיר העברית הראשונה
על פי התכנון המקורי, התכוונה בר אדון להתיישב בירושלים, שם הייתה אמורה להתקבל לעבודה, אך במקום זאת היא בחרה להישאר בשבועות הראשונים לעלייתה לארץ בתל אביב.
אחד הכינויים שבהם תיארה בר אדון את תל אביב היה ה-"שער לציון" (The Gate to Zion) תחושת הבית ומקום המפלט התחזקו אצלה לנוכח המאורעות באירופה.
ניכר כי מעשיו של היטלר ושלטון הנאצים העצימו את תחושותיה כלפי הארץ בכלל וכלפי העיר העברית הראשונה בפרט.
תיאור אחד חזר על עצמו פעם אחר פעם בכל כתביה שהתפרסמו: עובדת היותה מוקפת בבני עמה.
עם עלייתה לארץ, הצליחה בר אדון להתקבל לעבודה בעיתון 'הפלסטיין פוסט', שהחל לצאת לאור חודשים ספורים לפני כן.
במסגרת עבודתה העיתונאית, בה שימשה במשך תקופה ככתבת היחידה בעיתון היחיד בשפה האנגלית בארץ ישראל, סיקרה בר אדון מגוון רחב של אירועים חברתיים, פוליטיים ותרבותיים, לצד כתבות הומוריסטיות וקלילות על חיי היום-יום.
בין יתר הדברים, ובנוסף לעיסוק בעיר תל אביב, דווחה ותיעדה את מאמצי העלייה וההעפלה לארץ, עסקה במאבק בצורר הנאצי, בחיי החלוצים בקיבוצים ובמושבים, במאבק המתפתח בין הערבים והיהודים וכן באירועים פוליטיים וחברתיים במרחב המזרח התיכון ובארצות הברית.
בספרה האוטוביוגרפי וכן בשלל מכתביה וכתביה שיצאו לאור, התגלתה בר אדון כאישה בעלת רגשות עזים, ואמונה בדרך שבה בחרה.
המפגש שלה עם המתיישבים והחלוצים בארץ, ואנשי הקיבוץ בפרט, יצר אצלה כמיהה להיות חלק מהמעשה החלוצי.
כחלק מהזדהותה עם המתיישבים, הצטרפה בר אדון לקיבוץ גבעת ברנר, שבו עבדה חלק מהיום בעבודת האדמה ובחלק אחר המשיכה בעבודתה העיתונאית.
בר אדון תיארה בכתביה את היישובים החלוציים השיתופים כגון בית אלפא ועין חרוד "כשיא ההגשמה הציונית" ואף ציינה בצורה ברורה כי ההגשמה במקומות האלה היא משמעותית יותר מ"תל אביב, חיפה ואפילו יותר מהאוניברסיטה בהר הצופים".
באחד התיאורים הציוריים ביותר שלה, השוותה בר אדון את החלוץ לדמות המושלמת, לשיא הציונות: "ראיתי את החלוץ, משמע ראיתי את הים!"
בר אדון ומעמד האישה העברית
באוסף המאמרים שלה, 'זיפ זיפ' – 'Ziff Ziff', אשר לא יצא לאור, התייחסה בר אדון לתרומה האדירה שיש לחיים השיתופיים של החלוצים על מעמד האישה.
בר אדון ציינה כי הנשים בקבוצות עזרו להקים "סדר חברתי חדש" וכי "אין דבר בקבוצה שהאישה לא שותפה לו!"
בר אדון וההבדל בין הקיבוץ למושב
בספרה: 'הכפרים התאומים של מרחביה' - 'The Twin Villages of Merhavia', התייחסה בר אדון בהרחבה להבדלים בין חיי הקיבוץ והמושב.
לאחר תקופה שבה גרה בקיבוץ גבעת ברנר, עברה בר אדון להתגורר במושב מרחביה (אשר היה צמוד לקיבוץ בעל אותו השם).
ברגע של כנות ובמבט לאחור, הדגישה בר אדון את הייחודיות של כל צורות ההתיישבות ולא ראתה עוד יתרון בקיבוץ על פני המושב או להפך.
בשלהי שנת 1939, הכירה דורותי את פסח בר אדון, שהיה חוקר של החברה הבדואית וארכאולוג ידוע.
בשנת 1940 התחתנו בני הזוג ובאותה השנה הביאו לעולם את בנם היחיד דורון בר אדון, שהיה לימים לפסל וצייר.
בשנת 1950 נפטרה דורותי בר אדון ממחלה קשה והיא בת 43 שנים בלבד.
בשנות חייה הקצרים יחסית, הספיקה דורותי בר אדון לפרסם מספר ספרים וספרונים וכן לכתוב מאות מאמרים ואלפי דפי הגות ומכתבים.
חלק מהמאמרים מעולם לא יצאו לאור ונותרו בארכיון המשפחתי.
הספרים אותם פרסמה בר אדון:
דורותי ג'ונסון ווהן הייתה מתמטיקאית ומחשבת אפרו-אמריקאית שעבדה במכון הוועדה הלאומית המייעצת לאווירונאוטיקה (NACA), קודמה של סוכנות נאס"א ובנאס"א לאורך 28 שנים.
ב-1949, היא הייתה האפריקנית-אמריקאית הראשונה שקודמה לתפקיד של ראש-סגל בנאס"א.
ווהן לימדה את עצמה ואת הצוות שלה את שפת התכנות Fortran ובהמשך היא הפכה לראש-צוות התכנות של מחלקת החישוב והניתוח במרכז המחקר לנגלי.
ווהן נולדה בקנזס סיטי, מיזורי, בתה של אנני לאונרד ג'ונסון.
משפחתה עברה לגור במורגנטאון, וירג'יניה המערבית.
היא סיימה תיכון בשנת 1925. בשנת 1929, בגיל 19, סיימה את לימודיה עם תואר במתמטיקה מאוניברסיטת וילברפורס בקסניה, אוהיו.
היא עבדה בתור מורה כדי לסייע למשפחתה בשנות השפל הגדול.
היא נישאה להווארד ווהן ב-1932, ולזוג נולדו ארבעה ילדים.
בשנת 1943 החלה קריירה בת 28 שנה במרכז המחקר לנגלי, המתמחה בין היתר בנתיבי טיסה ובתוכנת Fortran לתכנות מחשבים.
אחד מילדיה הועסק לימים בנאס"א.
לפני שהגיעה ל-NACA ב-1943, עבדה ווהן בתור מורה למתמטיקה בבית ספר תיכון בפארמוויל שבווירג'יניה.
עם חקיקת צווים נשיאותיים שאפשרו העסקת שחורים במוסדות ציבור ומשרדי ממשל פדרלי, הצליחה ווהן להתקבל לעבודה כשכירה ב-1943, במהלך מלחמת העולם השנייה, ולעבוד בוועדה הלאומית המייעצת לאווירונאוטיקה (NACA), אשר הייתה פעילה בגיוס מתמטיקאיות בעלות תארים.
ווהן הוקצתה לעבודה באזור בו התקיימה הפרדה גזעית ועבדה בקבוצה נפרדת של נשים אפרו-אמריקאית.
הקבוצה עבדה על חישובים מתמטיים ידניים לשם שיפור דיוק בטיסות חלל.
ההפרדה התקיימה עקב חוקי ג'ים קרואו שהיו תקפים בווירג'יניה.
ווהן תכנתה מחשבים והתמחתה בשפות תכנות וקידוד, כגון פורטרן, וגם תרמה לתוכנית החלל בעבודתה על תוכנית רכב השיגור.
ב-1949 הפכה ווהן למנהלת האזור, במקום לבנה שמתה, בתקופה בה עדיין שלטה גזענות ברוב המדינה.
בקידום זה הפכה למפקח השחור הראשון ב-NACA.
היא הובילה קבוצה שהורכבה רק ממתמטיקאיות אפרו-אמריקאיות.
עם זאת, שנים עברו עד שקיבלה תואר רשמי של מפקחת.
קידום זה אפשר לווהן לסייע בקידומן של נשים בארגונה, כמו גם נשים במחלקות אחרות.
כמנהיגת הקבוצה, הצליחה ווהן ללמד קונספציות חדשות לעובדים.
המתמטיקאית קתרין ג'ונסון הוקצתה לקבוצה של ווהן לפני שהועברה לחטיבת טכנאי התעופה של לנגלי.
בריאיון ב-1994 נזכרה כי בעבודתה בלנגלי במהלך המירוץ לחלל חשה כ"חוד החנית של משהו מאוד מרגש".
לגבי היותה אישה אפרו-אמריקאית בתקופה זו, טענה: "שיניתי את מה שאני יכולה, ומה שלא יכולתי לשנות, עמדתי בו." בשנות השישים עבדה ווהן במחלקת הטכניקות המספריות (Numerical Techniques division).
ווהן המשיכה בלנגלי אחרי ש-NACA הפכה לנאס"א בשנת 1958. בתקופה זו בוטלה ההפרדה הגזעית בנאס"א.
ווהן הצטרפה ליחידת הניתוח והמחשוב (ACD).
הקריירה של ווהן בלנגלי התפרשה על פני 28 שנים.
במהלך כהונתה בלנגלי, גידלה ווהן את ארבעת ילדיה.
היא גרה בניופורט ניוז, וירג'יניה ונסעה לעבודה באמצעות תחבורה ציבורית.
ווהן פרשה מנאס"א ב-1971, בגיל 60, ומתה ב-10 בנובמבר 2008 בגיל 98. היא הייתה חברה פעילה בכנסייה המתודיסטית האפיסקופלית האפריקנית והשתתפה בפעילות מוזיקלית ומיסיונרית.
ב-2019 הוענקה לה מדליית הזהב של הקונגרס, העיטור האזרחי הגבוה ביותר בארצות הברית.
דמותה של ווהן היא אחת הדמויות הראשיות בסרט "מאחורי המספרים" על שלוש נשים אפריקאיות-אמריקאיות בנאס"א שחישבו מסלולי טיסה עבור פרויקט מרקורי ו"אפולו 11" ב-1960. הסרט מבוסס על ספר באותו שם מאת מרגוט לי שטרלי בו מתועדות הקריירות של ווהן ועמיתותיה קתרין ג'ונסון ומרי ג'קסון בנאס"א.
את דמותה של ווהן שיחקה אוקטביה ספנסר.
דורותי היידן-טרסקוט הייתה שחקנית ברידג' אמריקאית שזכתה חמש פעמים באליפות עולם ודורגה במשך מספר שנים במקום הראשון בעולם מבין הנשים.
היא כתבה ארבעה ספרי ברידג'.
אחד מהם ביחד עם בעלה אלן טרסקוט.
נולדה בשם דורותי ג'ונסון בניו יורק.
סיימה את לימודיה במכללת סמית' ועבדה כמורה למתמטיקה במישיגן.
ברידג' תפס מקום חשוב בחייה כבר מגיל צעיר.
הוריה, דורותי ורג'ינלד ג'ונסון, היו שחקני ברידג' נלהבים.
בגיל 7 לימוד אותה לשחק.
כשהוריה אירחו שחקני ברידג' אחרים ואחד מהם הלך למטבח היא הייתה מכריזה במקומו.
פעם אחת איחר אחד האורחים בשעה והיא החליפה אותו ומאז הייתה שחקנית ברידג'.
בשנת 1956 חזרה לניו-יורק ועבדה כאקטוארית בחברת ביטוח.
במקביל היא התקדמה בברידג' והייתה שחקנית בנבחרת ארצות הברית.
בשנת 1965 השתתפה כשחקנית בנבחרת ארצות הברית ב-Bermuda Bowl.
ג'יי בקר היה תפקיד חשוב בחשיפת התרמית של השחקנים הבריטים טרנס ריס ובוריס שפירו.
שתי מערכות הנישואים הראשונות הסתיימו בגירושים.
נולדו לה שני בנים ושתי בנות.
סבלה ממחלת פרקינסון ונפטרה ב-4 ביולי 2006.
זכייה במקום הראשון בתחרות לקבוצות נשים באולימפיאדה בשנת 1980
אליפויות ארצות הברית וצפון אמריקה
26 פעמים זכתה באליפות צפון אמריקה וארצות הברית פעמים זכתה במקום השני על פי הפירוט הבא:
זכייה באליפות לקבוצות פתוחות בשיטה השווייצרית בשנת 1987
זכייה באליפות לקבוצות נשים בשיטה השווייצרית בשנת 1992. בשנת 1995 זכתה במקום השני.
שתי זכיות באליפות צפון-אמריקה לקבוצות נשים בשיטה השווייצרית בשנים 1982 ו-1984
זכייה אחת בתחרות הזוגות Blue Ribbon Pairs בשנת 1963
זכייה אחת בתחרות הזוגות Life Master Pairs בשנת 1964
זכייה אחת בתחרות הזוגות הפתוחה Fall National Open Pairs בשנת 1962
שתי זכיות באליפות לזוגות מעורבים בשנים 1959 ו-1989
שלוש זכיות בתחרות Life Master Women's Pairs בשנים 1961, 1966 ו-1978. בשנת 1972 זכתה במקום השני.
מקום שני בתחרות Vanderbilt בשנת 1964
פעמיים מקום שני בתחרות Spingold בשנת 1965 ו-1968
מקום שני באליפות צפון-אמריקה לקבוצות בשיטה השווייצרית בשנת 1994
היידן-טרסקוט כתבה את ספרי הברידג' הבאים:
נכתב ביחד עם בעלה אלן טרסקוט.
דורותי היידן היא אחת משני אנשים שהגו ופיתחו את קונבנציית ספלינטר.
דורותי סטיוארט האמיל היא מחליקה לשעבר ופרשנית טלוויזיה אמריקאית להחלקה אמנותית, אלופה אולימפית (אינסברוק 1976) ואליפות עולם (גטבורג 1976) ו-3 פעמים ברציפות אלופת ארצות הברית (1974–1976) בהחלקה אמנותית ליחידות.
האמיל נולדה בשיקגו, אילינוי, לזוג צ'אלמרס וקרול האמיל.
זמן קצר לאחר שנולדה, משפחתה עברה לגור הנהר בשכונת גריניץ', קונטיקט, בו האמיל בילתה את שארית ילדותה.
יש לה שני אחים בוגרים: אח בשם סנדי ואחות בשם מרשה.
בתחילת 1965, בגיל 8, החלה האמיל להחליק במסגרת שיעורים קבוצתיים מדי שבוע.
בעונת החורף הבאה, היא החליקה באופן רציני יותר, קיבלה שיעורים פרטיים בקביעות, והספיקה לעבור את המבחן של הענף טרם סגירת עונת ההחלקה במרץ.
מדי בוקר נהגה להתעורר ב-04:30 בבוקר כדי להתאמן בהחלקה על הקרח.
מאמניה הראשונים היו אוטו זהב וגוסטב לוסי.
כיוון שהקרח באזור מגוריה היה מוגבל לעונת חורף קצרה, היא בסופו של דבר החלה להתאמן בהיכל ההחלקה על הקרח הסגור Sky Rink בעיר ניו יורק, ולנה בעיר עם חברים כאשר התאפשר.
בעונות הקיץ האמיל התאמנה בלייק פלסיד, ניו יורק, ומאוחר יותר בטורונטו עם המאמן שלה באותו זמן, סוניה דאנפילד.
ראיה על ההשקעה הכרוכה באימונים אלו היא העובדה שאביה השקיע כ-20,000 דולר במהלך שנות הקריירה שלה על ספורט זה, בין היתר על שיעורי החלקה, נסיעות הוצאות מחיה, תלבושות ועוד.
עד אביב 1970, למדה האמיל בבתי ספר ציבוריים בריברסייד, אך בשלב זה היא עברה לבית ספר קטן בעל לוח זמנים גמיש על מדי לעמוד במסגרת אימוני ההחלקה.
היא למדה ולא סיימה באקדמיית קולורדו.
הישגה המשמעותי הראשון של האמיל היה ב-1969, כשזכתה בתואר novice ladies באליפות ארצות הברית, בגיל 12. זמן קצר לאחר מכן, באותו אביב, האמיל הוזמנה להופיע במדיסון סקוור גארדן במופע שבחלוף הזמן היה מוכר בשם "אלופים על הקרח".
באליפות 1970 היא זכתה במקום השני בקטגוריית הצעירות, ושנה מאוחר יותר, באליפות ארצות הברית לשנת 1971 התחרתה לראשונה בקטגוריית הבוגרים.
התאחדות ההחלקה האומנותית על הקרח של ארצות הברית ארגה עבורה להיות תלמידתו של המאמן קרלו פאסי כשהחלה להתחרות בזירה הבינלאומית.
האמיל הייתה אלופת ארצות הברית מ-1974 ל-1976. היא זכתה במדליית כסף באליפות העולם לשנת 1974 שנערכה במינכן שבגרמניה, לאחר אלופת העולם כריסטין אראט שייצגה את גרמניה המזרחית.
כשעלתה על הקרח והתכוננה להופעתה בתחרות, נשמעו קריאות בוז מהקהל כתגובה על הקראת ניקוד השופטים על הופעתו של המחליק הגרמני גרטי שנדרל, שהופיע לפניה.
האמיל נעלבה והוטרדה מהקריאות ועזבה את הקרח בבכי.
לאחר רגיעת הקהל כשהשתרר שקט בהיכל, היא שבה לבמה והחליקה והופעתה זיכתה אותה במדליית כסף.
האמיל התחרתה באליפות ארצות הברית של 1975 אף על פי שסבלה מפציעה ברגל ימין.
היא זכתה כסף בעולמות קולורדו ספרינגס, בה זוכת הזהב הייתה דיאן דה ליואו מהולנד, ואראט' זוכת הארד.
לדברי האמיל, ביצועיה באליפות ארצות הברית לשנת 1976 היו מאכזבים, כיוון שעל פי הודאתה לא התאמנה מספיק טוב טרם התחרות, והיא הופתעה מביצועיה של לינדה פרטיאנה.
מיד אחרי האליפויות הלאומיות, המאמן קרלו פאסי עזב את ארצות הברית על מנת לאמן את המחליק כוכב אליפות אירופה, ג'ון קארי, וכך נותרה האמיל ללא מאמן שבועות ספורים בלבד לפני האולימפיאדה.
היא החלה להתאמן עם פיטר בורוז והייתה מרוצה מעבודתם המשותפת, וביקשה שהוא ילווה אותה בתור מאמנה האישי באולימפיאדה.
עם זאת, ה-USFSA סירבו, והיא שילבה כוחות זמנית עם פאסי במשך תקופה קצרה במהלך אימונים בגרמניה טרם האולימפיאדה.
באולימפיאדת החורף לשנת 1976 באינסברוק, אוסטריה, האמיל זכתה במדליית כסף בסגנון חופשי, ולאחר מכן זכתה במדליית זהב בתוכנית הארוכה והקצרה.
היא הייתה המחליקה האחרונה בתחרות היחידים שניצחה את האולימפיאדה מבלי ששילבה קפיצה משולשת בתוכניתה.
האמיל גם זכתה באליפות העולם לשנת 1976, ולאחר מכן החלה להופיע באופן מקצועי וחדלה להתחרות.
האמיל ראויה לקרדיט על שפיתחה תרגיל החלקה חדש: camel spin שהופך ל-sit spin.
עיצוב שיערה שיצר המעצב יוסוקה שוגה זכה לתהודה תקשורתית ותשומת לב רבה במהלך ביצועיה באולימפיאדה, והופעתה יצרה טרנד תסרוקות חדש המכונה "קצרה וחוצפנית", כמו גם משקפיים עם מסגרות עבות אותן חבשה שיצרו מגמה אופנתית בשנת 1970. בתקשורת היא כונתה "האהובה של אמריקה".
האמיל עמדה בראש הופעות הבידור Ice Capades בשנים 1977–1984. היא התבקשה לעשות זאת על ידי דונה אטווד, שהייתה הכוכבת הראשית של המופעים במשך שנים, ולבסוף השיגה שליטה פיננסית עליהם.
לאחר שהביקוש למופעים ירד והחברה נחלה כישלון עקב תחרות ושינוי טעם הקהל, האמיל ובעלה רכשו את המותג ונכסי החברה ב-1993 במאמץ להחיות אותו ולהביא להצלחה מהשנים המוקדמות של המותג.
למרות ניסיונם, הם נאלצו להכריז על פשיטת רגל שנה לאחר מכן, ב-1994, ומכרו את החברה לחברת הבידור המשפחתית הבינלאומית פט רוברטסון ב-1995.
ב-1993, פרסמה סוכנות הידיעות AP את תוצאות מחקר ספורט לאומי שהכריז כי האמיל זכתה למקום הראשון מבחינת הערצה ופופולריות על פי סטטיסטיקת נתוני תגובת הקהל, שבחר בה יחד עם האלופה האולימפית מרי לו רוטון להיות הפופולריות ביותר באמריקה.
יתר כוכבי הספורט כמו מייקל ג'ורדן, מג'יק ג'ונסון, טרוי אייקמן, דן מרינו, ויין גרצקי, ג'ו מונטנה, נולאן ראיין ו-800 ספורטאים אחרים דורגו בפער רב אחריהם.
האמיל המשיכה להחליק ולהופיע, כולל באופן קבוע בתפקיד ראשי במופע ברודוויי על קרח.
היא הייתה אורחת מיוחדת במופע המוזיקלי על הקרח של בריאן בויטנו ובארי מנילו ב-AT&T Park בסן פרנסיסקו ב-2007.
ב-2013 השתתפה האמיל בעונה השישית של "רוקדים עם כוכבים", כבת זוגו של טריסטן מאקמנוס.
לאחר שתי הופעות בלבד, היא נאלצה לפרוש ב-26 במרץ, עקב פציעה בעמוד השדרה התחתון שקרתה במהלך אימונים למופע.
האמיל כתבה אוטוביוגרפיה בשם On and Off the Ice.
היא נישאה והתגרשה פעמיים: בעלה הראשון היה זמר/שחקן דין פול מרטין (1982–1984), ולאחר מכן קנת פורסיית (1987–1995), עמו נולדה לה בת בשם אלכסנדרה.
האמיל נישאה לבעלה השלישי, ג'ון מאקול, בשנת 2009. האוטוביוגרפיה השנייה שלה "החלקה על החיים: הסיפור שלי", יצא לאור בשנת 2007.
במשך מרבית חייה הבוגרים, האמיל חוותה דיכאון כרוני, עליו פיקחה באמצעות תרופות וטיפול, וגם בתה סובלת מהמחלה.
בשנת 2008, האמיל הודיעה כי היא טופלה בסרטן השד.
האמיל שימשה כמנטורית של אלוף ארצות הברית לשנת 2010, רייץ' פלאט באליפות ארצות הבנית ב-2010. רייץ', כמו האמיל, עבר את הכשרתו בקולורדו ספרינגס, קולורדו.
שלוש פעמים אלופה לאומית של ארצות הברית (1974–1976)
המציאה את סגנון ההחלקה "האמיל גמל", "גמל ספין" וכן "ספין בישיבה"
הוענק לאומי אמריקאי צעיר פרס על ידי הצופים של אמריקה
ניצח את פרס אמי, פרס – יוצא מן הכלל בודדים הישג אמנויות הבמה – המארח/המארחת רומיאו ויוליה על קרח (1983)
גויס לתוך ארצות הברית החלקה אמנותית על הקרח היכל התהילה (1991)
האקדמיה של הישג לוחית הזהב פרס (1996)
גויס לתוך העולם החלקה אמנותית על הקרח היכל התהילה של (2000)
את דורותי האמיל החלקה בעיר הולדתה של גריניץ', קונטיקט קרוי שלה.
דורותי וסט (2 ביוני 1907 – 16 באוגוסט 1998) הייתה סופרת מתנועת הארלם רנסאנס.
היא מוכרת בשל הספרים The Living Is Easy ו-The Wedding, וכן סיפוריה הקצרים והמאסות שכתבה אודות החיים של שחורים מהמעמד הגבוה.
וסט נולדה בבוסטון, מסצ'וסטס, ב-2 ביוני 1907, לאייזק כריסטופר וסט, שהיה עבד משוחרר אשר הפך לאיש עסקים מצליח, ורייצ'ל פיז בנסון, בת למשפחה מרובת ילדים.
אמה של וסט הייתה מזמינה את קרובי המשפחה לחיות איתם בביתם הגדול, ותמיד היו הרבה ילדים בסביבה.
וסט סיפרה שמכיוון שהילדים היו צאצאי כל כך הרבה משפחות, הם גם היו מאוד מגוונים בצבע עורם, משחור כהה ועד עובר כלבן, דבר שהיה מעורר תגובות קשות אצל הלבנים שהיו נקרים בדרכם.
וסט כתבה את סיפורה הראשון בגיל שבע, ופרסמה סיפור קצר ראשון בגיל 14 בבוסטון פוסט, וכן זכתה בתקופת לימודיה במספר תחרויות כתיבה מקומיות.
היא סיימה את לימודיה בבית הספר בגיל 16, ואז המשיכה בלימודיה באוניברסיטת בוסטון ואחר כך בבית הספר לעיתונות של אוניברסיטת קולומביה.
ב-1926, בהיותה בת 19, היא הגיעה למקום שני בתחרות מטעם ה-National Urban League, עבור סיפורה "The Typewriter".
חילקה איתה את המקום השני הסופרת לעתיד זורה ניל הרסטון.
בין 1928–1930, כתבים אחרים שלה פורסמו בכתב העת הספרותי Saturday Evening Quill, שווסט הייתה בין מקימיו.
ב-1926, עברה וסט להארלם, יחד עם בת דודתה, המשוררת הלין ג'ונסון.
שם פגשה וסט משוררים וסופרים מתנועת הארלם רנסאנס, כולל את לנגסטון יוז, קאונטי קאלן ווואלאס תורמן.
מאוחר יותר בחייה, וסט אמרה, "לא ידענו שזה הרנסאנס של הארלם, כי כולנו היינו צעירים וכולנו היינו עניים".
יוז כינה את וסט "The Kid", ובכינוי זה נודעה כל התקופה שלה בהארלם.
ב-1932 היא ליותה את יוז בהפלגה לרוסיה, יחד עם קבוצה של אפרו-אמריקאים, כדי לצלם סרט על יחסי גזע בארצות הברית.
הסרט לא יצא לפועל, אך וסט ויוז נשארו ברוסיה למשך שנה.
המאסה שלה משנת 1985, "הרפתקה במוסקבה", מתארת מפגש מאותה תקופה עם הבמאי סרגיי אייזנשטיין.
בתקופת השפל הגדול תרומתה של וסט לרנסאנס של הארלם הייתה הוצאת כתב העת Challenge, אותו יסדה ב-1934 עם $40 בלבד, וכן את New Challenge שבא אחריו.
בהם, פורסמו בין היתר המאסה פורצת הדרך של ריצ'רד רייט, "Blueprint for Negro Writing", וכתבים של מרגרט ווקר ורלף אליסון.
הייתה זו תקופה סוערת עבור וסט.
כפי שתיארה זאת, "חשבנו שנהיה הסופרים הגדולים בעולם.
היינו צעירים והיינו מתאהבים אחת בשני.
לכולנו הייתה אותה אמביציה: הסופרים, המשוררים, הציירים וכן הלאה.
הייתה לנו תמימות שאינה אפשרית כיום".
כשנסעה לרוסיה עם יוז, בקשה ממנו להינשא לה (למרות שלא ברור אם היו ביניהם יחסים רומנטיים).
מאוחר יותר, קאונטי קאלן הציע לה הצעה דומה - והיא סירבה לו.
וסט סיפרה בראיון מאוחר יותר בחייה שהיא מעולם לא באמת רצתה להינשא, אך כן רצתה ילדים, וחוותה זעזוע קשה כשנודע לה שאין ביכולתה להרות.
הרופא שבישר לה זאת אמר לה "זה לא נורא, ממילא יש יותר מידי שחורים בעולם".
היא חלקה דירה עם זורה ניל הרסטון, והשתיים היו מארחות תכופות את חבריהם האמנים והסופרים מהתנועה.
ובמילותיה של וסט: "היינו קבוצה יפה וצעירה.
כשנסגרה הוצאת כתבי העת של וסט, היא התחילה לעבוד בפרויקט הסופרים הפדרלי של מנהל העבודות הציבוריות (חלק מהניו דיל של פרנקלין דלאנו רוזוולט), ונשארה שם עד אמצע שנות הארבעים.
באותה תקופה וסט פרסמה מספר סיפורים קצרים בניו יורק דיילי ניוז, האישה השחורה להתפרסם מעל דפי העיתון.
אחר כך עברה למרתה'ס ויניארד שבמסצ'וסטס, כדי לכתוב את הרומן הראשון שלה, The Living Is Easy.
הספר יצא ב-1948 לתשבחות ממבקרים, אך לא נמכר במספרים גדולים.
באותה תקופה, היה כמעט בלתי אפשר עבור אישה שחורה להתפרנס מכתיבה.
וסט הייתה, למעשה, אחת הסופרות השחורות הראשונות לזכות להוציא את ספרה לאור.
הספר, סאטירה על הבוסטונים השחורים מהמעמד הגבוה, היה סמי-אוטוביוגרפי, והתבסס על סיפור חייה של אמה של וסט.
הוא נכתב בחוש הומור אירוני, סגנון שנהיה לסימן ההיכר של וסט, וסיפר את סיפורה של קליאו ג'דסון, אישה שחורה בהירת עור, שמנסה להמציא מחדש את בתה כהת העור ולעזור לה לטפס בסולם החברתי ולזכות להיות חלק מהמעמד העליון - ובמהלך זאת, מפרקת את נישואיה לעבד לשעבר, המכונה "מלך הבננות השחור".
במשך העשורים הבאים וסט עבדה כעיתונאית, בעיקר עבור עיתון מקומי במסצ'וסטס.
היא כתבה טור שבועי על קורות עיירתה, אוקס בלאף.
ב-1982, The Feminist Press הוציאה מהדורה מחודשת של ספרה הראשון, דבר שהחזיר את וסט לעין הציבור, כעת עם פרספקטיבה היסטורית לתרומתה למהפכה התרבותית בהארלם שנים קודם לכן.
ב-1992 נכל סיפור שלה באנתולוגיה Daughters of Africa (ed.
Margaret Busby), וב-1995—בגיל 88—סיימה וסט את ספרה השני, The Wedding, אותו החלה לכתוב עוד בשנות הארבעים.
הספר זכה לביקורות נלהבות, והפך לרב מכר.
בעקבות הצלחה זו, אופרה וינפרי הפיקה על בסיס הספר מיני-סדרה לטלוויזיה, ויצא גם אוסף סיפורים ומאסות של וסט, The Richer, the Poorer.
ב-1992 ג'קלין קנדי אונסיס הייתה עורכת ספרים בחברת דאבלדיי, והיא עבדה עם וסט על הספר The Wedding.
אונסיס נפטרה זמן קצר לפני שהספר יצא לאור, ווסט הקדישה לה את הספר.
הספר, המתרחש בשנות החמישים במרתה'ס ויניארס, מספר את סיפורה של אישה שחורה בהירת עור ובלונדינית, שלבי קולס, החיה חיים פריבילגיים למדי, ומתכננת את חתונתה עם נגן ג'אז לבן.
באמצעות פלשבקים מיום החתונה ואחורה בזמן למשך דורות משפחתה של קולס, הספר בוחן נושאים כמו גזענות נגד שחורים וכן דעות קדומות בין לבין שחורים על בסיס מעמד וצבע עור.
וסט נפטרה ב-16 באוגוסט 1998, בגיל 91, מסיבות שלא פורסמו אך כנראה בנסיבות טבעיות.
שנתיים לפני מותה, זכתה וסט בפרס אניספילד-וולף למפעל חיים.
דורותי לורנס הייתה כתבת אנגלייה, שהתחזתה לגבר על מנת לשרת בצבא בימי מלחמת העולם הראשונה.
ישנן גרסאות סותרות לגבי שנותיה הראשונות של לורנס.
על פי ההיסטוריון סיימון ג'ונס, היא נולדה מחוץ לנישואים בהנדון, שבצפון לונדון.
כשאמה נפטרה, לורנס בת ה-12 או 13 נמסרה לאפוטרופוס מטעם הכנסייה האנגליקנית.
על פי מילון אוקספורד לביוגרפיות לאומיות, אשר בו ערך קצר אשר לא מספר את כל סיפורה, היא רשומה כבתם של תומאס הרטשורן ומרי ג'יין בדל מווריקשייר.
היא רצתה להיות כתבת, ואף הגיעה לכמה הצלחות לאחר שמספר מאמרים שלה פורסמו בטיימס.
עם פרוץ המלחמה היא כתבה למספר עיתונים של רחוב פליט בתקווה שייתנו לה לדווח אודות המלחמה.
בזמן שהותה בצרפת בשנת 1915,היא רצתה להתנדב בארגון ההתנדבותי אייד דטאצמאנט היא התנדבה בתור אזרח עובד בהתנדבות סיוע ניתוק אך נדחתה.
לאחר זמן מה, כאשר היא מחליטה שהיא רוצה להיכנס לאזור המלחמה בעזרת הצרפתים על מנת לכתב ולסקר את מהלך המלחמה, היא נעצרה על ידי המשטרה הצרפתית בסנליס, כ־3.2 קילומטר מקו החזית והצטוותה לעזוב, היא נאלצה לבלות את הלילה בשינה ביער.
לאחר מכן חזרה לפריז, שם היא הגיעה למסקנה שרק בעזרת תחפושת היא תקבל את הסיפור שהיא כמהה לספר.
היא התחברה לשני חיילים בריטיים בבית קפה צרפתי ולחצה עליהם להבריח לה מדים, כל פעם להבריח לה חלק אחר, בתוך שקיות כביסה.
לבסוף, כעשרה אנשים השתתפו במבצע ההברחה הזה.
לאחר שהכל הגיע לידיה, היא החלה להתאמן.
בכל זמן אימוניה גם החלה להסוות את דמות נשיותה.
היא השתמשה במחוך על מנת להשטיח את שדייה, בעזרת צמר גפן היא ניפחה את כתפייה, ושכנעה שני סקוטים שיקצצו את שערה החום הארוך שיתאים לשיערם של המשרתים בצבא.
בנוסף לכך, היא שמה על עצמות לחייה חומרי חיטוי עשוי אשלגן; בתקווה לתת לעצמה את הפריחה שיש לגברים לאחר הגילוח, לבסוף, שאלה את חבריה החיילים כיצד לקדוח.
בספרה, היא כינתה את החיילים שעזרו לה במלאכת איסוף המדים כ-"משלימי החאקי".
כשהיא לובשת מעיל, ללא הלבשה תחתונה, מפחד שמא יגלו החיילים את נשיותה באמצעות תחתוניה, היא השיגה תעודת זהות מזויפת של האיש דניס סמית', וכך הגיעה אל החזית.
כשמיקדו את הבריטים על אזור הסום, היא יצאה על אופניים בדרך אל אלברט, הסום; בדרכה פגשה בטום דאן, כורה פחם מלנקשייר שגויס כפלס בחיל המשלוח הבריטי, והוא הציע לסייע לה.
מחשש לביטחונה של אישה בודדה בקרב חברת נשים שעוזרת לחיילים מורעבים, דאן מצא לדורותי מחסה בבית נטוש ביער סנליס, שם ישנה.
בזמן שהותה בחזית, היא חזרה לשם כל לילה, ישנה על מזרן מלוכלך, אכלה מכל מה שדאן וחבריו הצליחו לספק לה.
באחד הספרים היותר מאוחרים שלה, היא מספרת על דאן שמצא לה עבודה בתור חייל ביחד עם פלוגות המנהרות 179, מחלקה 51, חיל ההנדסה המלכותי, מומחים בהנחת מטעני נפץ וחבלה שפעלו ב-400 מטר של הקו הקדמי.
לורנס כותבת על כך שהיא הייתה מעורבת בחפירת המנהרות, אבל מאוחר יותר, מצאו עדויות ומכתבים מהרשויות שאימתו את כך שלא היו ללורנס את המיומנות הגבוהה לעבוד בחפירת מנהרות, אך כן הייתה לה את הרשאיות לעבוד בתוך התעלות.
המחיר על עבודתה, על הסתרת הזהות האמיתית שלה, גרמה לכך שהיא נאלצה להתמודד עם צמרמורות חוזרות, עם ראומטיזם, ועם התעלפויות חוזרות.
מתוך חשש שמא תצטרך לקבל סיוע רפואי שיחשוף את זהותה האמיתית, דבר שיעמיד בסכנה את החבר עימו התיידדה, לאחר עשרה ימים של שירות היא הציגה את עצמה, כאישה שהיא, אל מול מפקד הכוחות, הוא מיד שם אותה במעצר צבאי.
היא נלקחה אל כוחות המשטרה הבריטית ונחקרה כמרגלת על ידי אלוף-משנה והוכרזה כשבוית מלחמה.
משם היא נלקחה אל העבר השני של הארץ כשהיא רכובה על סוס וקשורה אל שלושה אנשי צבא.
בקאלה, היא נחקרה בידי שישה גנרלים לאחר מכן נחקרה בידי עוד עשרים קצינים אחרים.
היא הייתה בורה אל המושג מחנה חסיד (זונה), ונזכרה לאחר מכן על שיחות שערכו איתם: "דיברנו בהתמדה על מטרות מנוגדות.
אני מצידי לא הייתי מודעת למשמעות המונח, ומצד שני הם המשיכו עם המודעות לכך שאני בורה במושג.
אז לעיתים קרובות נאלצתי לספר שקרים."
מקאלה היא נלקחה לסאינט עומר כדי לעבור חקירת נוספות.
הצבא היה נבוך מעצם העובדה אישה הצליחה לפרוץ את חומות האבטחה הקשים, והיה מלא בפחד שמא בנות אחרת נוספות ייקחו על עצמן תפקידים של גברים במהלך המלחמה במקרה שהסיפור של לרנס יתפרסם.
בעקבות חשדנות השופט, שפחד מהאפשרות שהיא תוכל לשחרר מידע מודיעיני רגיש מאוד, הוא הורה שהיא תישאר בצרפת עד לסיום הקרב על לוס.
הוא הוחזקה בתוך מנזר דה בון פסטר, בנוסף לכל היא הוכרחה להישבע לא לכתוב כלום על החוויה שלה ואף חתמה על תצהיר ברוח זאת, אחרת תישלח לכלא.
כשהיא נשלחה חזרה ללונדון, היא טיילה לאורך התעלה האנגלית על אותה מעבורת כמו אמלין פנקהרסט, מי שגם ביקשה ממנה לספר ולדבר על הפגישה הסוספרג'יסית.
בשנת 1919, עברה דורותי לגור בקאנונבורי, איזלינגטון, והחלה לכתוב בחשבון בו כתבה על חוויותיה וסיפורה האישי: "החבלנית דורותי לורנס: החיילת האנגלייה היחידה".
זה אמנם התקבל בעין יפה באנגליה, אמריקה ואוסטרליה, אך זה הדאיג מאוד את משרד המלחמה, ואף על פי שקהל המבקשים רצו שהסיפורים שלה יתקדמו, זה לא צלח ולא הפך להצלחה מסחרית שהיא רצתה שזה יהיה.
ללא הכנסה וללא אמינות ככתבת, עד לשנת 1925 היא הייתה בעלת התנהגות כה לא יציבה עד שזה הגיע לידי תשומת לב מרובה מצד הרשויות.
לאחר שהצליחה לשכנע את הרופא באמיתות סיפורה אודות האונס שעברה בשנות העשרה של על ידי האפוטרופוס שלה, וכשלא היה לה איש ממשפחתה אשר ידאג לה, היא נלקחה לטיפול שלאחר מכן יצאה שפויה.
היא אושפזה בבית החולים הנפשי הראשון בלונדון, בשנת 1925, לאחר מכן עברה למוסד מקל יותר, בצפון לונדון.
בשנת 2003, ריצ'רד בנט, נכדו של ריצ'ד שמשון בנט, מי שהיה אחד מהחיילים שעזרו ללורנס אז בצרפת, הוא מצא הערה שלה באחד מתיקי מוזיאון ההנדסה המלכותי, בחאטהאם, קנט.
בחקירה עתידית נוספת, במזרח סאסקס, מצא ההיסטוריון רפאל סטיפיק מכתב שנכתב על ידי סר וולטר, אודות לרנס.
היסטוריון בנושא צבא, סימון ג'ונאס, שמצא עותק מספרה של לורנס, התחיל לאסוף מידע והחל לכתוב את הביוגרפיה שלה.
מאוחר יותר, הסיפור שלה הפך לחלק מתערוכה ב"מוזיאון המלחמה האימפריאלי" על נשים במלחמה.
מאוחר יותר, מצא ג'ונאס טענות חזקות מפיק על האונס שעברה, מספיק כדי להיכלל בתיק הרפואי שלה, שהוחזק בארכיון המטרופולין, לונדון, אך הוא לא זמין לגישה.
דורותי מורו גילפורד הייתה סטטיסטיקאית אמריקנית.
לאחר שסיימה את לימודיה בבית הספר התיכון בגיל 15, למדה באוניברסיטת וושינגטון בסיאטל, שם למדה לימודי תואר ראשון ושני במתמטיקה.
היא אמנם החלה בלימודי מתמטיקה טהורה, אך במשך הלימודים גברה התעניינותה בתחום היישומי, ולכן למדה אקטואריה וסטטיסטיקה.
ב-1940 התחילה בלימודי דוקטורט, תחילה במכללת ברין מאר, שם עסקה במחקר בגנטיקה בהדרכת הילדה גריינג'ר.
ב-1942 הרולד הוטלינג הזמין אותה לעבור לאוניברסיטת קולומביה ולבצע עבודת דוקטורט בהדרכתו.
האווירה במחלקה לסטטיסטיקה שם לא הייתה טובה, וכעבור שנה היא חזרה לברין מאר, אך המשיכה במחקר בהדרכת הוטלינג.
כשהיא עדיין עובדת על הדוקטורט שלה, קיבלה משרת מרצה לסטטיסטיקה באוניברסיטת ג'ורג' וושינגטון.
בסופו של סיימה את עבודת הדוקטורט שלה שעסקה בהתפלגות T2 שהוטלינג פיתח, אולם בינתיים הוטלינג עזב את אוניברסיטת קולומביה ועבר לצפון קרוליינה.
לאור זאת שהיחסים בין חברי הסגל באוניברסיטת קולומביה לבין הוטלינג היו בעייתיים, הפקולטה סירבה לאשר את הדוקטורט, והיא לא קיבלה את תואר הדוקטור.
לאחר סיום דרכה האקדמית פנתה גילפורד למגזר הציבורי, ומילאה שורת תפקידים במספר רשויות ממשלתיות, ובהם מכון המחקר הרפואי של הצי, רשות התעופה האזרחית, ורשות הפיקוח על המסחר.
ב-1955 עברה לעבוד במכון המחקר של הצי.
היא ניהלה שם את המחלקה לסטטיסטיקה, ובהמשך קודמה וניהלה את האגף למדעי המתמטיקה של המכון.
במהלך תקופה זו ניסתה שוב לכתוב עבודת דוקטורט במסגרת אוניברסיטת קארנגי מלון, אך שוב לא הצליחה לסיים את הלימודים.
ב-1968 עברה לעבוד במשרד הבריאות, החינוך והרווחה, שם עמדה בראש מכון המחקר הלאומי לסטטיסטיקת חינוך.
היא פרשה מהשירות הציבורי ב-1974, ועברה לעבוד באקדמיה הלאומית למדעים.
לאחר 19 שנות עבודה שם פרשה לגמלאות.
בזכות הישגיה המקצועיים גילפורד נבחרה לעמיתה של האיגוד האמריקני לסטטיסטיקה, ושל המכון הלאומי למתמטיקה.
כמו כן נבחרה לחברה במכון הסטטיסטיקה הבינלאומי.
ב-1965 העניק לה הנשיא ג'ונסון את פרס המצוינות לנשים בשירות הציבורי (היא הייתה הסטטיסטיקאית השנייה לאחר ארינס ג'וי ויקנס שקיבלה פרס זה בשנת 1960).
דורותי קרוליין אטקינסון היא שחקנית וזמרת אנגלייה.
היא הופיעה במחזות מאת אלן אייקבורן, ובסרטי קולנוע של מייק לי בהם "טופסי טרווי", "הכל או לא כלום", ו"מר טרנר".
הקרנת הבכורה של הסרט "מר טרנר" הייתה בפסטיבל קאן ב-2014, ואטקינסון הייתה מועמדת על תפקידה לפרס הקולנוע הבריטי העצמאי לשחקנית המשנה הטובה ביותר.
אביה היה גזבר בבית ספר בנוטינגהאמשייר.
שם החיבה שלה הוא "דוט".
הופעת הבכורה של אטקינסון בטלוויזיה הבריטית הייתה בסדרה "London's Burning" בתפקיד זואי, חברתו של הכבאי קולין פאריש, אותה גילמה בין 1991 ל-1993. בקולנוע שיחקה אטקינסון לראשונה ב-1997 בסרט "מלחמה מאושרת" בכיכובה של הלנה בונהם קרטר.
ב-1999 גילמה אטקינסון את ג'סי בונד בסרט "טופסי טרווי", וביצעה את השיר "Three Little Maids From School Are We" יחד עם שירלי הנדרסון וקאתי שרה.
הסרט "טופסי טרווי" היה מועמד לארבעה פרסי אוסקר וזכה בשניים.
ב-2006 שיחקה בתפקיד גברת מקגרגור בסרט הטלוויזיה "עקרת בית 49" שזכה בפרס באפט"א לטלוויזיה לדרמה הטובה ביותר.
ב-2010 גילמה אטקינסון את אמה של האנה מארי בסרט "Chatroom", וב-2013 החלה להופיע בתפקיד ג'יין סאטון בסדרת הדרמה הבריטית "מיילדת".
ב-2010 שיחקה אטקינסון בהופעת בכורה בברודוויי בהפקה של המחזה "פגישה מקרית" וגילמה שלוש דמויות (דולי / הרמיוני /בריל).
ההפקה עלתה בתחילה עם להקת תיאטרון ניהיי (בה הייתה חברה), והיא המשיכה לשחק בהצגה כשהועברה לניו יורק.
ב-2009 גילמה אטקינסון את ורה במחזה "Just Between Our Selves" מאת אלן אייקבורן בתיאטרון Royal & Derngate בנורת'המפטון.
ב-2006 שיחקה בתפקיד נורה במחזה "כתובת על קברו של ג'ורג' דילון" בתיאטרון הקומדיה.
ב-2007 השתתפה במחזה "עניין של חיים ומוות" בתיאטרון הלאומי.
ב-2003 הופיעה בתפקיד מארי בהפקה של הלהקה השייקספירית המלכותית במחזה "היפה והחיה" מאת לורנס בוזוול.
אטקינסון הופיעה בהצגות רבות בתיאטרון סטיבן ג'וזף עם אלן אייקבורן בהן במחזה "The Boy Who Fell Into a Book", שבו שיחקה בתפקיד המלכה בשנת 1998.
ב-2002 הייתה אטקינסון מועמדת לפרס תיאטרון ברקליס לשחקנית המשנה הטובה ביותר על הופעתה בתפקיד ליליאן במחזה "Eden End".
אטקינסון נשואה לשחקן מרטין סאבאג' ולבני הזוג יש בן.
דורותי גטובה היא יוצרת קולנוע ויזמית טלוויזיה קנייתית.
היא מייסדת שותפה ב-Spielworks Media המבוססת בניירובי, חברת הפקות אפריקאית אשר הוקמה ב-2009. ב-2016, היא נמנתה ברשימת המגזין C.
Hub של "100 האישיויות היצירתיות המשפיעות ביותר".
היא גם מונתה כעמיתת הארכיבישוף טוטו לשנת 2016 במכון המנהיגות האפריקאית..
ב-2019 מונתה למנהלת תוכן מקורי בינלאומי בחברת נטפליקס.
גטובה נולדה וגדלה בקניה, ובבגרותה למדה תקשורת ומדעי המדינה באוניברסיטת אנדרוז שבמישיגן, בארצות הברית.
לאחר סיום הלימודים, היא חייתה מספר שנים בקנדה, שם היא עבדה תקופה עבור קרן הון סיכון.
היא חזרה לקניה זמן קצר לאחר יום הולדתה השלושים.
לדבריה של גטובה, התשוקה המקורית שלה הייתה משחק, ובנוסף למשחק היא גם שרה, וכותבת תסריטים.
אך כשהיא לא נבחרה לתפקידים, היא פנתה לצד ההפקה של עשיית סרטים.
גטובה ייסדה את Spielworks Media בשנת 2009, ומשמשת כמנכ"לית החברה.
מטרתה היא להפוך את החברה לגרסה האפריקאית של אולפני הקולנוע האמריקאים הגדולים, כמו סרטי יוניברסל.
כשחזרה גטובה לקניה, עבדה בתור מפיקה בסדרת טלוויזיה מקומית על מנת ללמוד את מלאכת ההפקה.
לאחר שישה חודשים בתפקיד, הציגה למנהל ברשת הטלוויזיה רעיון לתוכנית.
המנהל אהב את הרעיון, אך אמר שאין באפשרותו להזמין תוכנית ללא פיילוט.
לגטובה לה היה כסף למימון ההפקה בעצמה, אך בעזרת ידע במימון והלוואות והשקעות ממשפחה וחברים, הקימה חברה הפקות בשם Spielworks Media.
החברה הפכה לאחת מחברות ההפקות המובילות בקניה, ולזכותה מספר גדול של תוכניות וסדרות טלוויזיה, בהם "Block D", "Lies that Bind", "Higher Learning", "Saints", "Ladies 1st" והסדרה הלימודית "Know Your Constitution", אשר שודרה, כמו תכנים אחרים של החברה, גם מחוץ לקניה.
דורותי דל הייתה שחקנית אמריקאית שנהרגה בתאונת דרכים, בגיל 19.
דל נולדה במדינת מיסיסיפי ובגיל שלוש עשרה עברה עם הוריה לניו אורלינס, היא רצתה בתחילה להיות זמרת והתגלתה על ידי המלחין וסלי לורד, מיד לאחר מכן היא חתמה חוזה בהפקת רדיו.