tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בית המשפט העליון (הנשיא ארל וורן) קבע כי לקונגרס לא הייתה סמכות לחקור עניינים אישיים של הפרט, וכי לווטקינס לא ניתנה הזדמנות להליך הוגן על-פי התיקון החמישי, מאחר שההשלכות הפליליות של סרובו לענות על השאלות לא היו ברורות לו בעת המעשה, ומשום שמטרת החקירה לא הייתה ברורה דיה בזמן עדותו.
לפיכך ווטקינס לא יכול היה להיות מודע לרלוונטיות השאלות, שהיא אשר הופכת את השתיקה לעוון לפי סעיף האישום בו הורשע, ועל כן זוכה מהעבירה שיוחסה לו.
התיקון החמישה עשר לחוקת ארצות הברית אוסר על אפליה במתן זכות בחירה על רקע גזעי.
התיקון אושר ב-3 בפברואר 1870.
פסקה 1: זכותם של אזרחי ארצות הברית להצביע לא תישלל מהם על ידי ארצות הברית או אחת מהמדינות בשל גזע, צבע או מצב קודם של עבדות.
פסקה 2: בסמכותו של הקונגרס לאכוף את האמור בסעיף זה בחקיקה נאותה.
התיקון ה-15 נמנה עם התיקונים שהועברו לאחר מלחמת האזרחים האמריקנית, כמו גם התיקון ה-13 והתיקון ה-14.
מעט לפני סיום מלחמת האזרחים, העלו הרפובליקנים את התיקון ה-13 שאסר על העבדות בארצות הברית.
התיקון ה-14 שנחקק לאחר תום המלחמה, דרש מהמדינות שלא להפר את זכויות האזרח.
עם זאת, חברי הקונגרס לא ששו להעניק זכות בחירה לשחורים ובדיון בקונגרס הוחלט שלא לכלול את זכות הבחירה בתיקון ה-14. כל שנכתב בתיקון ה-14 היה שמדינות ומחוזות יקבלו ייצוג לפי אחוז בעלי זכות הבחירה מתוך כלל האזרחים.
בתחילת 1867 הועבר בקונגרס, שנשלט על ידי הרפובליקנים, חוק שהעניק זכות בחירה לשחורים במחוז קולומביה ובטריטוריות.
כמו כן, נדרשו מדינות הדרום להבטיח זכות בחירה לשחורים כתנאי לחזרתן לאיחוד.
בתחילת 1869 העלה הקונגרס את התיקון ה-15 לאשרור על ידי המדינות.
בדיונים בקונגרס הסתמנו שלוש עמדות מרכזיות: האחת דרשה להבטיח זכות בחירה שוויונית, כולל מניעת אפליה על רקע תשלומי מס ומבחני ידע.
השנייה התנגדה לכל שינוי בחוקה.
השלישית, המפשרת בין השתיים, תמכה במניעת אפליה על רקע גזע בלבד – וזו העמדה שאושרה בסופו של דבר בקונגרס.
התיקון אושרר על ידי מספר מספק של מדינות ב-3 בפברואר 1870. על אף שלא ששו להעניק זכות בחירה לשחורים, העריכו הרפובליקנים שהשחורים יצביעו עבורם ועל כן היו מעוניינים שיורשו להצביע.
בתקופת השיקום, כאשר הצבא הפדרלי עדיין שהה במדינות הדרום, אכן נהנו השחורים מזכות בחירה והצליחו אף לקבל ייצוג בבתי המחוקקים של המדינות.
אולם לאחר שהצבא הפדרלי הוצא ממדינות הדרום על ידי רתרפורד הייז, החלו במדינות הדרום לנקוט פעולות שונות כדי למנוע מהשחורים להצביע.
נגד מצביעים שחורים הופעלו אלימות ואיומים, וכן נקבעו תנאי הצבעה סלקטיביים, שהלבנים עמדו בהם והשחורים לא עמדו בהם, כמו ידיעת קרוא וכתוב ותשלום מס גולגולת.
מספר המדינות שהגבילו את ההצבעה רק לאלו ששילמו מס גולגולת הגיע לאחת עשרה.
בחלק מהמדינות קבע החוק שכל אדם שאביו או סבו הצביע בבחירות בשנה מסוימת שבה שחורים עדיין לא הצביעו יוכל להצביע ללא תשלום המס.
חוקים אלה נקבעו כבלתי חוקתיים בפסק דין של בית המשפט העליון בשנת 1915, אך המשיכו להתקיים תוך אפליה באכיפתם: כלפי שחורים נבחנה העמידה בתנאים בקפדנות, בעוד כלפי לבנים לא נעשה כל מאמץ לבדוק האם אכן שילמו את המס או ידעו קרוא וכתוב.
דרך נוספת למנוע ייצוג השחורים בבחירות הייתה ארגון המחוזות בצורה המפלה את השחורים.
עד שנת 1915 היה בית המשפט פסיבי כלפי פעולות הלבנים במדינות הדרום, וגם כאשר גינה את המדינות על אפליה כלפי שחורים עשה זאת מאוחר מדי.
בשנת 1915 קבע בית המשפט העליון כי ההתניה של פטור ממס בהצבעת הסב נוגדת את התיקון ה-15, ובהמשך קבע כי גם קביעת מועדי רישום מצומצמים כדי לקבל זכות בחירה היא בלתי חוקתית מאחר שהיא באה למנוע מהשחורים להירשם כדי להצביע.
ביחס לבחירות מקדימות, קבע בית המשפט בתחילה כי אינן פעולה של המדינות ולכן אין בסמכותו למנוע הגבלת ההצבעה ללבנים בלבד.
אולם תשע שנים מאוחר יותר הוחלט כי מאחר שהבחירות המקדימות קובעות בפועל את תוצאות הבחירות ברמה המדינתית, גם הן בגדר פעולות של המדינות והגבלת ההצבעה ללבנים אינה חוקתית.
עם התגברות הפעילות של התנועה לזכויות האזרח הגביר הקונגרס את פעולתו למען הענקת שוויון אמיתי לשחורים.
על אף שעם השנים ירד מספר המדינות שהתנו את ההצבעה בתשלום מס לחמש בלבד, בחר הקונגרס להעביר את התיקון ה-24 לחוקה שיבטיח את האפשרות להצביע ללא קשר לתשלום מס.
בשנת 2000 קבע בית המשפט שהגבלת זכות הבחירה למשרה מקומית בהוואי רק למי שיכולים להוכיח כי הם צאצאי תושבי הוואי מלפני 1778 נוגדת את התיקון ה-15 לחוקה (Rice v.
התיקון השישה-עשר לחוקת ארצות הברית הוא הבסיס החוקי לפיו נגבה מס הכנסה בארצות הברית, מאז אשרורו ב-3 בפברואר 1913.
"לקונגרס תהא הסמכות להטיל ולגבות מיסים על הכנסות, שנבעו מכל מקור שהוא, מבלי לחלקו בין המדינות החברות בברית, ובלי להתחשב בכל מפקד או ספירת אוכלוסים."
קודם לקבלת התיקון, הסמיכה החוקה את הקונגרס לגבות מיסים ישירים, בתנאי שייגבו מכל מדינה ומדינה ביחס הזהה לחלקה באוכלוסיית ארצות הברית, על פי מפקד האוכלוסין הקבוע גם הוא בחוקה.
מיסים עקיפים (excises בלשון כותבי החוקה), לעומתם, לא היו נתונים למגבלה זו.
הדרישה היחידה לגביהם הייתה שייגבו בשיעורים אחידים בכל האיחוד.
מה שלא נאמר בחוקה, הוא מה בדיוק נחשב מס ישיר.
עד 1895 מקובל היה לחשוב ולפרש, שרק מס גולגולת ומס רכוש המחושב לפי שווי קרקע ונגבה מבעליה, נחשבים למיסים ישירים.
כל סוגי המיסים על הכנסה (תקופתית), מכל מקור שהוא, נחשבו לעקיפים וממילא נגבו על ידי הקונגרס בלי התחשבות בהתפלגות האוכלוסייה.
מצב עניינים זה נותר בעינו עד שבא בית המשפט העליון של ארצות הברית והפכו, בפסק דין פולוק נגד החברה להלוואות ונאמנות לחקלאים.
ב-1894 העביר הקונגרס חקיקה שהטילה, למשך חמש שנים, מס חדש של 2% על הכנסה, שנועד להחליף מכסים מסוימים.
פולוק עתר לבתי המשפט, על מנת למנוע מהחברה שבה היה בעל מניות, מלשלם את המס על רווחיה.
ב-1895 פסק בית המשפט העליון לטובתו, וקבע שמיסים על הכנסה שמקורה ברכוש דינם כמיסים ישירים על הרכוש עצמו, ואין לגבותם אלא בנאמנות להתפלגות האוכלוסייה, כפי שדורשת החוקה.
בכך יצר בית המשפט הבחנה בין הכנסה ממקורות שונים: מס על הכנסה מעבודה נותר מס עקיף, אך מס על הכנסה מריבית, דיבידנד או רנטה הוגדר כמס ישיר.
על כן לא נגבה מס הכנסה בארצות הברית בתקופת הביניים שבין מתן פסק הדין ב-1895 לאישורו של התיקון ב-1913.
נושא מס ההכנסה הפדרלי עלה שוב ב-1909 כאשר הקונגרס דן ברפורמה על המכסים, ונוצר צורך לגבות את הכסף שנגרע בשל הרפורמה ממקורות אחרים.
בקונגרס היה רוב בעד הטלת מס הכנסה, שהורכב מהדמוקרטים ומהפלג הפרוגרסיבי במפלגה הרפובליקנית.
אולם תומכי הנהגת מס ההכנסה התפלגו בשאלה האם לשם כך יש לתקן את החוקה או לא.
הצעת התיקון התקבלה ללא התנגדות בסנאט וברוב גדול בבית הנבחרים ביולי 1909, ועברה לאישור המדינות.
ב-3 בפברואר 1913 הייתה ניו מקסיקו למדינה ה-36 שאישרה את התיקון, ובכך הוא התקבל.
שש מדינות נוספות אישרו אותו לאחר מכן, אף שהרוב הדרוש של שלושה רבעים מבין המדינות כבר הושג.
על ידי תיקון החוקה, עקף הקונגרס את החלטת בית המשפט העליון והשיב לעצמו את היכולת הגורפת למסות הכנסה מכל מקור שהוא.
פסקי דין מאוחרים יותר תמכו בפרשנות מרחיבה, אשר לפיה יכול הקונגרס כיום למסות כל הכנסה שהיא, פרט להכנסות שהוא עצמו מצא לנכון להעניק להן פטור מיוחד, כגון תשלומי ביטוח חיים לשאירים ומלגות מסוימות.
סרבני מס חזרו וניסו לתקוף סמכות זו בטיעונים מטיעונים שונים.
בעיקר נסובו התקפותיהם על הליך אישורו של התיקון בבתי המחוקקים של המדינות השונות: יש שטענו שהנוסח שהעבירו חלק מהמדינות אינו זהה בדיוק למה שהעבירו אחרות (עד כדי סימני פיסוק ואותיות גדולות או קטנות); אחרים תקפו את הליכי האישור בבתי המחוקקים של מדינות מסוימות, שכביכול הפרו נהלים בדרך להחלטת האישור.
כל הטענות הללו ושכמותן נדחו באופן עקבי על ידי בתי המשפט.
התיקון ה-20 לחוקת ארצות הברית, הנקרא גם תיקון הברווז הצולע, הוא תיקון לחוקת ארצות הברית אשר קבע מחדש את תאריכי תחילת כהונותיהם של קונגרס ארצות הברית ושל נשיא ארצות הברית וסגנו.
התיקון אושרר ב-23 בינואר 1933.
כהונות הנשיא וסגנו תסתיימנה בחצות היום ב-20 בינואר, וכהונות חברי בית הנבחרים והסנאט - ב-3 בו, באותן השנים שבהן הן היו מסתיימות בלעדי תיקון זה; ובאותו הזמן תחלנה כהונות מחליפיהם בתפקיד.
הקונגרס יתכנס לפחות אחת לשנה, וכנס זה ייפתח בצהרי יום 3 בינואר, אלא אם כן ייקבע בחוק יום אחר לכך.
אם הנשיא הנבחר ימות טרם ראשית כהונתו, סגן הנשיא הנבחר יהיה לנשיא.
הקונגרס רשאי לקבוע בחוק כללים למקרה של מוות של אחד האנשים שמביניהם על בית הנבחרים לבחור את הנשיא כל אימת שסמכות זו עוברת אליו, ולמקרה של מוות של אחד האנשים שמביניהם על הסנאט לבחור את סגן הנשיא כל אימת שסמכות זו עוברת אליו.
סעיפים 1 ו-2 ייכנסו לתוקפם בתאריך 15 באוקטובר שלאחרי אישור התיקון.
תיקון זה ייחשב בטל אלא אם כן הוא יאושר כתיקון לחוקה על ידי שלושה-רבעים מבתי-המחוקקים של המדינות בתוך שבע שנים מיום אישורו בקונגרס.
בסעיף הראשון, התיקון קובע מחדש את תאריכי ראשית כהונתם של הקונגרס, הנשיא וסגנו.
בסעיף הבא הוא מתקן את החוקה המקורית, אשר קבעה כי הקונגרס יתכנס בדצמבר, וקובע תחת זאת כי הקונגרס יתכנס מיד עם היבחרו, בינואר.
עיכוב כזה היה מחויב המציאות בשלהי המאה ה-18, ממספר סיבות:
לאחר שהתקבלה הכרעה - ולעיתים, כאמור, נדרשו כמה סבבי הצבעה כדי לבחור - היה צורך להודיע לנשיא הנבחר על בחירתו.
ההודעה לנשיא נמסרה בחודשי החורף ולכן היה לעיתים צורך לחכות עד מרס והפשרת השלגים כדי שהנשיא הנבחר יוכל להגיע לוושינגטון ולהחליף את הנשיא היוצא.
עם התפתחות הטכנולוגיה היה עיכוב זה לרועץ.
כך, למשל, בתחילת שנת 1861 פרשו מדינות הדרום מהאיחוד במחאה על בחירתו של אברהם לינקולן לנשיאות, והוא מצדו לא יכול היה לעשות דבר בנדון שכן כהונתו התחילה רק כחודשיים מאוחר יותר.
דוגמה אחרת היא העיכוב שבכניסה לתפקיד של פרנקלין דלאנו רוזוולט, אשר נבחר בשלהי 1932 ונכנס לתפקיד רק שלושה חודשים וחצי מאוחר יותר, שבמהלכם הנשיא היוצא הרברט הובר, חסיד השוק החופשי, לא עשה כמעט דבר כדי להילחם בשפל הכלכלי הגדול.
גם ביחס לקונגרס היה העיכוב בכניסה לתפקיד גורם שלילי, שכן על פי החוקה המקורית הקונגרס התכנס בדצמבר.
באופן כזה, אחרי כל בחירות (אשר נערכות בנובמבר) היה מושב זה של הקונגרס מושב של ברווזים צולעים, שכן חלק מהצירים הפסידו בבחירות, וכן מושב זה היה קצר מהרגיל, שכן הוא הסתיים כבר במרץ, עם ראשית כהונתו של הקונגרס החדש, ולכן במהלכו נעשתה עבודה מועטה.
תיקון זה ביטל את הצורך לחכות עד מרץ, קיצר תקופה זו שבין הבחירות לבין השבעת הנשיא הנבחר, מארבעה חודשים לחודשיים, וקבע את מועד השבעת הנשיא הנבחר ל-20 בינואר של השנה שלאחר הבחירות.
התיקון אושר ב-23 בינואר 1933. עם זאת, בגלל סעיף 5, הוא לא השפיע על תאריך כניסתו לתפקיד הנשיא של פרנקלין רוזוולט, אשר נאלץ להמתין עד 4 במרץ.
התיקון השביעי לחוקת ארצות הברית הוא תיקון לחוקת ארצות הברית במסגרת מגילת הזכויות, המקנה לנאשם את הזכות למשפט אזרחי בפני חבר מושבעים במקרים הנוגעים למשפט המקובל.
בעת כתיבת מגילת הזכויות (ארצות הברית) היו קיימים באנגליה שני סוגים של בתי משפט: בית משפט הדן לפי המשפט המקובל, ובית משפט לדיני יושר.
הראשון היה מבוסס על החוק הכתוב ודן בנושאים המוגדרים בחוק, כלל חבר מושבעים וסיפק פיצוי כספי, בעוד שהשני שפט לפי עקרונות ההגינות, לא כלל חבר מושבעים וסיפק פיצוי לא-כספי, כגון צווים.
התיקון השביעי לחוקת ארצות הברית קבע כי הפרדה זו תישאר גם במדינה החדשה ומערכת המשפט תמשיך להתקיים כשני סוגים של בתי משפט נפרדים.
ב-1938 התקבלה החלטה למזג את בתי המשפט השונים אולם שחבר מושבעים ימשיך לשפוט רק במקרים בהם לולא התקיים המיזוג הייתה נופלת ההחלטה תחת בתי המשפט הדנים לפי המשפט המקובל.
קשיים מסוימים עלו מהחלטה זו במקרים בהם היו תביעות שנהגו לשני בתי הדין יחד, שכן עד כה מקרים אלו פשוט חולקו לשניים.
אולם כעת משום שהם נשפטו יחדיו הייתה בעיה לקבוע האם הם ישפטו על ידי שופט או חבר מושבעים.
בהחלטת בית המשפט העליון נקבע שבמקרים אלו קודם יקבע חבר המושבעים בנושאי המשפט המקובל ואז יחליט השופט בענייני היושר וזאת בשביל שהחלטת השופט לא תגביל את התנהלות חבר המושבעים.
עם זאת, מותר היה עדיין לנאשם שדרש זאת להישפט בנפרד מול חבר מושבעים רק על העניינים שנוגעים לחוק הכתוב באופן דומה לזה בו היה נשפט אדם שהואשם לפני 1938.
בפועל, למרות ההפרדה, אפילו כשמדובר בנושא של המשפט המקובל, לשופט עדיין תפקיד גדול בקביעת גזר הדין.
בית המשפט העליון קבע שלשופטים מותר להביע את דעתם בנוגע לראיות אם הן שנויות במחלוקת, בתנאי שיהיה זה חבר המושבעים שיפתור בסופו של דבר את המחלוקת.
יתר על כן, השופט יכול גם לכוון את תשומת לבם של חבר המושבעים לראיות מסוימות, או לבקש מחבר המושבעים לתת תשובה לשאלות מסוימות בנוסף לגזר הדין.
אם השופט מרגיש שהוכחות התובע אינן מספיקות להרשעה, הוא עלול להטות את דעת המושבעים לטובת ההגנה, אם כי לחבר המושבעים תמיד ניתנת האפשרות להחליט על גזר דין שונה מדעת השופט.
לפי החוק הכתוב, לשופט יש את הכוח לבטל את החלטת חבר המושבעים אם הוא רואה ניגוד בינה לבין החוק, אולם רק במקרים קיצונים מותר לו להחליף החלטה זו בהחלטתו שלו.
ברוב המקרים, אם בוחר השופט לבטל את החלטת חבר המושבעים יערך משפט חוזר עם חבר מושבעים חדש.
התיקון השמיני לחוקת ארצות הברית , משנת 1787 הוא חלק ממגילת הזכויות הנספחת לחוקת ארצות הברית.
התיקון אוסר על הממשלה הפדרלית להשית "עונש אכזרי ובלתי רגיל" וכן לדרוש ערבות או להטיל קנס מופרזים.
על אף שהוויכוח על פרשנות התיקון ניטש עד היום בהקשר של מוסריות עונש המוות ובמקרים אחרים (כגון פרשת מורטון ברגר), הביטוי "ענישה אכזרית ובלתי רגילה", נעשה מוכר ומקובל בעולם המערבי.
בפסק דין רובינסון נ' קליפורניה נפסק כי האיסור על ענישה אכזרית ובלתי רגילה חל על מדינות ארצות הברית מכוח התיקון ה-14 לחוקת ארצות הברית.
פסק הדין התייחס להטלת עונש מאסר על עבירה פחותה בגין שימוש או היות הנאשם תחת השפעת חומרים אסורים, וקבע כי זו מהווה ענישה אכזרית ובלתי רגילה.
פסק הדין אינו מתייחס מפורשות להחלת האיסורים על קביעת ערבות וקנס מופרזים על המדינות.
נוסח התיקון לקוח ממגילת הזכויות האנגלית משנת 1689, אשר נחקק לאחר המהפכה המהוללת ונועד לעגן את זכויות היסוד של נתיני אנגליה ולקבוע את סדר הירושה של הכתר האנגלי.
"ערבות מופרזת לא תידרש, קנסות מופרזים לא יוטלו ועונש אכזרי ובלתי רגיל לא יושת."
מאמצע המאה ה-20 ועד היום נעשה שימוש רב של המתנגדים לעונש מוות בתוכנו של התיקון.
לטענת משפטנים רבים, כשהראשון בהם הוא שופט בית המשפט העליון לשעבר ארתור גולדברג, עונש מוות עונה על ההגדרה של "ענישה אכזרית ובלתי רגילה".
התיקון התשיעי לחוקת ארצות הברית הוא התיקון שלפני האחרון במגילת הזכויות בחוקת ארצות הברית.
התיקון קובע כי אין לפרש את החוקה (כולל מגילת הזכויות), שבה פורטו זכויות אדם שיש לשמור עליהן, כאילו היא מונה רשימה סגורה של זכויות.
כלומר, פירוט הזכויות בחוקה לא יפגע בהגנה על זכויות אחרות, שאינן מנויות בה במפורש.
תיקון זה נועד למנוע אפשרות של פגיעה בזכויות השמורות בידי העם, גם אם אינן מצוינות במפורש בחוקה.
למשל, השתמשו בתיקון זה כדי להגן על הזכות לפרטיות, שאינה מנויה במפורש בחוקה.
"פירוטן בחוקה של זכויות מסוימות לא יפורש כאילו הוא שולל או גורע זכויות אחרות הנשמרות בידי העם"
התיקון לשוויון זכויות ) הוא הצעה לתיקון לחוקת ארצות הברית שנועדה להבטיח את שוויון הזכויות עבור כל האזרחים, ללא קשר למין ומגדר; התיקון מבקש לסיים את ההבדלים הקבועים בחוק בין גברים לנשים בתחומי הגירושין, רכוש, תעסוקה ותחומים נוספים.
הצעת התיקון נוסחה במקור על ידי אליס פול וקריסטל איסטמן, הוצגה, לראשונה לקונגרס ב-1923, ועוררה דיון על משמעות שוויון בין נשים לגברים.
בשנות העשרים של המאה העשרים, נשים ממעמד הביניים תמכו בתיקון, בעוד נציגות ודוברים של מעמד הפועלים התנגדו לתיקון בטענה כי צריך לתת הגנה מיוחדת בתנאים ובשעות עבודה לנשים עובדות.
בשנות השישים, בתקופת הגל השני של הפמיניזם, התעורר מחדש העניין בתיקון וחברת בית הנבחרים ממישגן מרתה גריפית'ס הובילה ב-1971 את הניסיון להעביר אותו.
התיקון קובל על ידי שני בתי הקונגרס של ארצות הברית, וב-1972 הוגש לאשרור בתי המחוקקים של מדינות.
תאריך היעד לאשרור התיקון היה 22 במרץ 1979. עד 1977, התיקון אושרר על ידי 35 מדינות מתוך 38 הנדרשות לרוב של שלושת רבעים.
עם תמיכה רחבה מצד הן המפלגה הדמוקרטית והן המפלגה הרפובליקנית ושל הנשיאים פורד וקרטר, היה נראה שהתיקון בדרך לאישור.
אולם, פיליס שלאפלי, פעילה שמרנית אנטי פמיניסטית גייסה קואליציה שמרנית רחבה של ארגונים ופעילים בטענה שהתיקון יפגע בעקרות בית ויוביל לגיוס חובה של נשים לצבא.
ארבעה מדינות (קנטקי, טנסי, איידהו ונברסקה) ביטלו אשרור התיקון לפני 22 במרץ 1979. עם זאת, מאחר שלא היה תקדים בחוקת ארצות הברית לביטול תוקף של אשרור תיקון חוקה, הסוגיה הפכה לשאלה משפטית.
ב-1978, הקונגרס האריך את אשרור המועד עד ל-30 ביוני 1982, אך מדינות נוספות לא אשררו את התיקון עד מועד זה.
בית המחוקקים של דקוטה הדרומית קבע תוקף אישור התיקון שקובל על ידו יפקע ביום המיועד אם התיקון לא יכנס לתוקף, תוך דחית זכות הקונגרס להאריך את המועד האחרון לאישור התיקון.
לאחר הכישלון אשרור התיקון לשוויון זכויות, מספר ארגונים ניסו להביא לדיון מחודש את התיקון.
ב-2013 הפעילות תפסה תאוצה כשהמהלך שהיה מתואם עם חברי סנאט ובית הנבחרים, על-מנת להביא לדחייה של תאריך האחרון לאשרור התיקון.
מחלקת המחקר של הקונגרס הוציאה דו"ח בנושא והצהירה שמעשית ניתן לדחות את אשרור התיקון.
דבר שנתן תקווה לנסות שוב להעביר את התיקון.
ב-2014, הסנאט של וירג'יניה והסנאט של אילינוי הצביעו מחדש לאשרר את התיקון, עם זאת, בקונגרס של שתי המדינות התנגדו לאשרור.
במקביל הלובי למען התיקון לשוויון זכויות פעל לאשרור מחדש של התיקון בעוד 10 מדינות.
בעקבות מצעד הנשים בוושינגטון ב-21 בינואר 2017, התיקון קבל תשומת לב ציבורית מחודשת.
וב-22 במרץ 2017, נבדה הייתה המדינה הראשונה מזה 40 שנה שאשררה את התיקון לשוויון זכויות ובאילינוי חזרו לדון בנושא.
במרץ 2021 קיבל בית המחוקקים של דקוטה הצפונית החלטה הקובעת כי האישור של התיקון שהתקבל על ידי בית המחוקקים ב־1975 היה בתוקף עד 22 במרץ 1979 בלבד ופקע מתוקף אי־אישורו המלא.
סעיף 1: שוויון הזכויות לפי החוק לא יישלל או יפגע על ידי ארצות הברית או על ידי כל אחת מהמדינות על בסיס מין.
סעיף 2: לקונגרס תהיה הסמכות לאכוף, על בסיס חקיקה מתאימה, את האכיפה של התיקון.
סעיף 3: התיקון ייכנס לתוקף תוך שנתיים מתאריך האשרור.
ביום השנה ה-75 לוועידת סנקה פולס (1 ביולי 1923), אליס פול, פמיניסטית ופעילה למען זכויות נשים, הכריזה שהיא מתכוננת לקדם תיקון לחוקה שיוביל לשוויון זכויות בין גברים לנשים.
לדעתה, התיקון ה-19 לחוקת ארצות הברית לא מבטיח שלגברים ונשים יהיה יחס שווה.
פול כתבה טיוטה לכבודה של לוקרישה מוט, פעילה מרכזית לביטול העבדות ולמען זכויות נשים שהייתה אחת מהמארגנות של ועידת סנקה פולס.
ב-1943 תיקנה אליס פול את הנוסח מ-1923 והנוסח המתוקן הוא זה שאושרר על ידי הקונגרס ב-1972. ניסוח זה היה מבוסס על התיקונים ה-15 וה-19 לחוקה.
בשנות הארבעים המתנגדים לתיקון הציעו ניסוח אלטרנטיבי: לא יהיה בידול על בסיס מיני אלא אם כן הוא מוצדק באופן סביר על ידי הבדלים במבנה הפיזי, הבדלים ביולוגיים או תפקוד חברתי.
ניסוח זה נדחה הן על התומכים בתיקון והן על ידי המתנגדים לו.
מאז שנות העשרים, ההצעה לתיקון החוקה יצרה לחילוקי דעות בין פמיניסטיות על המשמעות של שוויון לנשים.
אליס פול שעמדה בראש מפלגת הנשים הלאומית הייתה תומכת נלהבת בהצעה.
היא טענה כי נשים צריכות להיות שוות לגברים בכל המובנים, גם אם משמעות הדבר היא להקריב הטבות מסוימות שניתנות לנשים באמצעות חקיקת מגן, כגון מספר שעות העבודה ביום, עבודה בלילה או הרמת משאות כבדים.
מתנגדות לתיקון, למשל מהוועדה המשותפת של הקונגרס לנשים , טענו כי תנאי העבודה ייחודים לנשים מגנים עליהן ואובדן הגנה לא יהיה שווה את הרווח שלכאורה יהיה בשוויון.
החלוקה בין מתנגדות לתומכות בקידום התיקון היה על בסיס מעמדי.
עיקר התומכות בתיקון לחוקה היו ממעמד הביניים והמתנגדות היו ממעמד הפועלים ותנועת העובדים.
ב-1923 מרי אנדרסון הובילה את הקמפיין נגד התיקון כנציגת הנשים ממעמד הפועלים וה-United States Women's Bureau (גוף של משרד העבודה האמריקאי לקידום מחקר בנושא נשים עובדות).
היא טענה כי חקיקת מגן בנושאים כמו שכר מינימום, תקנות בטיחות, הגבלת שעות עבודה (יומיות ושבועיות), הפסקות הצהריים וחופשת הלידה, יביאו תועלת רבה לרוב הנשים שנאלצות לעבוד מתוך צורך כלכלי, ולא מתוך הגשמה אישית.
הדיון על התיקון בחוקה חידד את ההבדלים בין פועלות לנשות מקצוע.
אליס המילטון, רופאה ומובילת המחקר בתחום בטיחות וגיהות בתעסוקה, טענה שהתיקון לחוקה יפגע בהישגים המעטים שהושגו למען נשים עובדות וישאיר אותן ללא כל הגנה בהווה ואפשרות לשפר את התנאים שלהן בעתיד.
מפלגת הנשים הלאומית הצליחה להביא לחקיקת חוק שוויון זכויות בוויסקונסין ב-1921. בדצמבר 1923 הסנאטורים צ'ארלס קרטיס, לימים סגן נשיא ארצות הברית ודניאל ריד אנתוני הבן, רפובליקנים מקנזס, קידמו את התיקון ברמה הפרדלית.
הם הציגו החלטה משותפת לסנאט ב-10 בדצמבר 1923, ולבית הנבחרים ב-13 בדצמבר 1923.
בין השנים 1923 ו-1970, בכל פעם שנערך דיון התיקון לנושא שוויון זכויות, הוא נתקע בוועדות ולא הגיע להצבעה בסנאט או בבית הנבחרים; בשנת 1946 ההצעה נפלה בסנאט בהצבעה של 38 ל-35 ולא קיבלה הרוב הנדרש של שני שלישים.
בין 1950 ל-1953, הועבר בקונגרס נוסח מרוכך של התיקון שביקש מצד אחד קדם את התיקון לשוויון ובמקביל להשאיר את ההגנות הקיימות לנשים בחוק.
שינוי זה לא היה מקובל על חלק מתומכי השינוי.
ב-1958 הביע הנשיא דווייט אייזנהאואר תמיכה בתיקון במושב משותף של שני בתי הקונגרס.
אייזנהאואר היה הנשיא הראשון שהביע תמיכה גלויה בתיקון.
עם זאת, מפלגת הנשים הלאומית התנגדה לנוסח התיקון כפי שהוצע, בגלל התוספות שהוציאו מהתיקון את משמעותו המקורית.
המצע של המפלגה הרפובליקנית כלל סעיף התומך בתיקון החוקה מאז 1940, והוא חודש בכל מערכת בחירות עד 1980. פדרציית העבודה האמריקאית וארגוני עובדים אחרים התנגדו בחריפות לתיקון משום שחששו כי התיקון יבטל את החקיקה המגנה על נשים.
אלינור רוזוולט וכלכלני הניו דיל גם התנגדו לתיקון משום שחששו שההשלכות שלו עשויות לפגוע בשליטה הגברית בארגוני העובדים שהיו מרכיב מרכזי בניו דיל.
הם טענו שאף על פי שהתיקון מקדם נשים מהמעמד הבינוני, הוא יפגע נשים ממעמד הפועלים.
הדמוקרטים מצפון ארצות הברית שהתנגדו לתיקון היו אנשי איגודי העובדים.
התיקון לשוויון זכויות נתמך על ידי דמוקרטים דרומיים ועל ידי מרבית הרפובליקנים.
בוועידה הדמוקרטית הלאומית ב-1944, הדמוקרטים כללו את תיקון החוקה לשוויון זכויות במצע שלהם אבל לא הייתה הסכמה בנושא עד שתיקון עבר בקונגרס בשנת 1972. בסיס התמיכה בתיקון עד סוף שנות השישים היה של נשים רפובליקניות מהמעמד הבינוני.
בוועידה הלאומית הדמוקרטית ב-1960 עלתה לדיון הצעה לאימוץ התיקון לשוויון זכויות אולם היא נדחתה על ידי אופוזיציה חזקה שכללה את האיגוד האמריקאי לחירויות אזרחיות וארגוני המורים, האחיות וקבוצות עובדים נוספות וכן על ידי אגף הנשים של הכנסייה המתודיסטית, והמועצות הלאומיות של הנשים היהודיות, הקתוליות והאפרו-אמריקאיות.
התומכים הדמוקרטים בתיקון דרשו מהמועמד לנשיאות ג'ון פ.
קנדי להכריז על תמיכה בתיקון אף על פי שלא היה להם רוב בוועידה.
ב-21 באוקטובר 1960 כתב קנדי ליושבת ראש מפלגת הנשים הלאומית מכתב בו הביע תמיכה בתיקון.
עם בחירתו הוא מינה את אסתר פיטרסון לאישה בכירה ביותר בממשל.
פיטרסון התנגדה בפומבי לתיקון לשוויון זכויות משום שהאמינה כי הוא יחליש את חוקי המגן.
בסופו של דבר, קשריו של קנדי עם איגודי העובדים הובילו לכך שבפועל הממשל לא תמך התיקון.
כמחווה לתומכות בשינוי החוקה, מינה קנדי את הוועדה הנשיאותית למעמד האישה (Presidential Commission on the Status of Women) על מנת לחקור את אפליה על בסיס מגדרי בארצות הברית.
בראש הוועדה עמדה אלינור רוזוולט שהתנגדה לתיקון לחוקה אך לא יצאה בפומבי נגדו ובשנות השישים המוקדמות.
רוזוולט הודיעה כי בשל מעמדם החזק של ארגוני העובדים, היא מאמינה שההתיקון כבר אינו מהווה איום לנשים כמו בעבר ועל כן היא לא מתנגדת לקדם את התיקון בחוקה.
עם זאת, בדיווח של הוועדה הנשיאותית למעמד האישה (שהתפרסם לאחר מותה) נכתב כי התיקון אינו נדרש.
הוועדה קידמה את חוק שכר שווה שנחקק ב-1963 וצו נשיאותי לביטול אפליה על בסיס מגדרי בשירות הציבורי.
כמו כן, הוועדה הנשיאותית למעמד האישה ייסדה רשת של ועדות מקומיות וכנסים אזוריים שעודדו-שיח בנושא מעמד האישה.
פעילות הוועדה העלאתה את המודעות הציבורית לכך שהחוק שכר שווה לא נאכף ונשים עדיין מופלות לרעה במקומות העבודה.
באותה התקופה, החל מאמצע שנות השישים הייתה התעוררות פמיניסטית מחודשת הקשורה גם לספרה של בטי פרידן "המסתורין הנשי" שהפך לרב מכר וב-1966 הוקם ארגון נשים לאומי (NOW) שדגל בעיקרון השוויון ובמסמך עקרונות היסוד שפרסם ב-1968, מופיע התיקון לחוקה.
NOW הפך לארגון משמעותי בסוף שנות השישים אחרי מספר הישגים משפטיים החל לפעול בבית הנבחרים לקידום התיקון.
ב-21 במאי 1969 קראה חברת הקונגרס שירלי צ'יזהולם לקונגרס לאשר את התיקון לחוקה והעלתה את הנושא שוב לדיון ציבורי.
כשנה לאחר מכן נשאה צ'יזהולם נאום בשם "למען התיקון בחוקה לשוויון זכויות" בו היא דיברה על כך שאפליה על בסיס מיני נפוצה מאוד והסבירה כיצד התיקון יטפל בכך.
בפברואר 1970, השבית NOW את הדיון בוועדת המשנה של הסנאט של שעסקה בהצעה לתיקון החוקה בנושא שינוי גיל ההצבעה ל-18 (לימים התיקון ה-26 לחוקת ארצות הברית).
פעילות NOW שיבשו את הדיונים ודרשו דיון בנושא התיקון לשוויון זכויות וזכו לפגישה עם חברי הוועדה בה דנו בתיקון.
באוגוסט באותה השנה, יותר מ-20,000 נשים אמריקאיות השתתפו בשביתת הנשים למען השוויון (Women's Strike for Equality) בדרישה לשוויון חברתי, כלכלי, ופוליטי מלא.
ב-10 באוגוסט 1970 הביאה חברת הקונגרס הדמוקרטית ממישיגן מרתה גריפית'ס לדיון במליאה את ההצעה לתיקון חוקת ארצות הברית, אחרי חמש-עשרה שנה בה ההצעה נעצרה בוועדת המשפט של בית הנבחרים.
היא הועברה לסנאט, אשר הצביע בעד התיקון בתוספת סעיף לפיו נשים יהיו פטורות משירות צבאי.
גריפית'ס הציגה מחדש את הצעת התיקון לשוויון זכויות.
ב-12 באוקטובר 1971 התקיימה הצבעה בבית הנבחרים, בה תמכו 354 חברים בתיקון, 24 התנגדו ו-51 נמנעו.
הנשיא ריצ'רד ניקסון תמך בהצעה מיד לאחר ההצבעה בשני הבתים.
אשרור התיקון על ידי המדינות
ב-1972 הועברה ההצעה לתיקון חוקת ארצות הברית למדינות הברית.
על מנת שהתיקון יכנס לתוקף נדרשו שלושה רבעים ממדינות הברית (38 מדינות) לאשרר את תיקון תוך שבע שנים.
תומכי התיקון חששו שהתיקון לא יזכה בתמיכה הנדרשת עד המועד נקבע, 22 במרץ 1979. בתי מחוקקים של ארבע מדינות שאישרו את התיקון אימצו חקיקה לביטול האשרור, אשר תקפותה שנויה במחלוקת.
המדינות הבאות הכריזו על בטלות התיקון: נברסקה, טנסי, איידהו, קנטקי, דקוטה הדרומית ודקוטה הצפונית.
בשמונה מדינות התיקון לא אושרר במלואו: פלורידה, אילינוי, לואיזיאנה, וירג'יניה, קרולינה הצפונית, קרוליינה הדרומית, אוקלהומה ומיזורי.
במהלך עשרים השנים האחרונות, התיקון לחוקה לא עבר באריזונה, ארקנסו ומיסיסיפי.
הארכת מועד האשרור על ידי הקונגרס
ב-1978 הציעה חברת בית הנבחרים מניו יורק אליזבת הולצמן להאריך את תאריך האשרור עד ל-30 ביוני 1982. ההצעה עברה הן בסנאט והן בבית הנבחרים אך נתמכה על ידי פחות משני שלישים מהקולות; מסיבה זו, תומכי התיקון סברו כי הכרחי שההצעה להארכת מועד האשרור תאושר על ידי הנשיא ג'ימי קרטר.
קרטר חתם על ההחלטה המשותפת, אם כי הוא הטיל ספק - מטעמים פרוצדורליים - בתקינות המעשה.
הארכת מועד האשרור על ידי הקונגרס לא הביא לכך שמדינות נוספות אשררו את התיקון לחוקה.
בתקופה זו, בפלורידה ואילינוי נעשו ניסיונות להעביר את התיקון ללא הצלחה.
מעבר לניסיונות לאשרור התיקון בבתי הנבחרים של המדינות, נערך גם דיון בבית המשפט של מחוז איידהו שפסק שהשינויים שאירעו לפני מועד הארכה תקפים והארכת מועד האשרור אינה חוקתית.
ארגון נשים לאומי (NOW) ערערו על החלטה זו פעמיים, בבית המשפט באיידהו ובבית המשפט העליון.
ב-2013 הציגו הסנאטורים בן קרדין ממרילנד מארק קירק מאילינוי, יחד עם חברת הקונגרס ג'קי ספיר מקליפורניה, הצעות זהות בשני הבתים במטרה להאריך שוב את תאריך היעד לאישור התיקון.
התומכים בתיקון לשוויון זכויות לנשים היו מכל הקשת הפוליטית האמריקאית.
החל משנות הארבעים התמיכה בתיקון הופיע במצע של המפלגות הרפובליקנית והדמוקרטית.
חברת הקונגרס הדמוקרטית שירלי צ'יזהולם שימשה כ"גשר" בתנועת הנשים בין נשים צבעוניות ונשים לבנות בעלות הכנסה נמוכה לבין הנשים לבנות מהמעמד הבינוני שהובילו את המאבק לתיקון.
ארגון נשים לאומי (NOW) ו-ERAmerica, קואליציה של יותר מ-80 ארגונים שתמכה בתיקון, הובילו את המאמץ לאשרור התיקון.
הקואליציה כללה ארגוני נשים (שהיו הגרעין של הקואליציה), ארגוני עובדים, ארגונים מקצועיים ואחרים.
גם ארגוני נשים שחורות היו חלק מהקואליציה בין 1972 ל-1982, תומכות ה-ERA ערכו עצרות ומשמרות, החתימו עצומות, הפעילו שדולות במדינות וברמה הלאומית, רתמו ידועניות למאבק ועוד ועוד.
ב-9 ביולי 1978 ארגנו NOW וארגונים נוספים צעדה בוושינגטון, בהשתתפות יותר 100,000 תומכים ולמחרת נערכה פעילות שתדלנות לקידום התיקון.
בסמוך למועד האחרון לאשרור, ב-6 ביוני 1982, ארגון נשים לאומי ארגן תהלוכות לתמיכה בתיקון בפלורידה, אילינוי, צפון קרוליינה ואוקלהומה שלא אישרו את התיקון.
המתנגדים לתיקון החוקה טענו כי אם הוא יאושר, נשים יחויבו בגיוס חובה, נשים נשואות יאבדו את הזכאות למזונות ואמהות לא יקבלו משמורת על ילדיהן בהסדרי גירושין.
בנוסף טענו המתנגדים, כי יבוטלו השירותים הנפרדים לגברים ונשים ושהתיקון יוביל לנישואים חד-מיניים.
פיליס שלאפלי, פעילה שמרנית, אנטי-פמיניסטית שהגנה על תפקידי מגדר וערכי המשפחה מסורתיים, הובילה את המאבק נגד התיקון לחוקה בתקופה בו המדינות היו צריכות לאשרר אותו.
היא טענה שגברים ונשים שווים בצורה משביעת רצון בזכות חוק שכר שווה (1963) וחוק זכויות האזרח (1964).
היא גייסה למאבק הציבורי עקרות בית, פונדמנטליסטים, אוונגליסטים, קתולים, מורמונים ויהודים אורתודוקסים.
ניסיונה של שלאפלי בארגון פעילות פוליטית סייע לה לארגן, בזמן קצר, את האופוזיציה תחת הסיסמה: "עצרו את השינוי בחוקה" (Stop ERA).
בוועידה המפלגה הרפובליקנית ב-1980 לא נכללה תמיכה בתיקון לשוויון זכויות.
שלאפלי החלה את הקמפיין שלה נגד תיקון בנובמבר 1972. סקרים הציגו תמיכה בתיקון וההנחה הייתה שהוא יאושרר.
30 מדינות אשררו את התיקון עד 1973. אחרי 1973, מספר המדינות המאשררות הואט, והתמיכה בתיקון במדינות שלא אשררו אותו ירדה מתחת ל-50%.
פרופ' ג'יין מנסברידג' טוענת כי התיקון היה מאושרר בשנת 1975 או 1976 אלמלא מאמציה המוקדמים והיעילים של שלאפלי לארגן את המתנגדים.
עד 6 ביוני 1982, התיקון לחוקה למען שוויון זכויות לא קיבל אשרור ממספיק מדינות ועל כן לא התווסף לחוקה האמריקאית.
בפיזיקה, התכה או היתוך (לעיתים נקרא באופן שגוי המסה) היא תהליך חימומו של חומר מוצק עד לנקודה בה הוא הופך לנוזל.
נקודה זו נקראת נקודת התכה.
עצם שעבר התכה נקרא יצוק.
הקפאה או התמצקות הם תהליכים הפוכים להתכה, בהם הופך נוזל למוצק.
לנקודת הקיפאון ולנקודת ההתכה טמפרטורה זהה.
לא רק החימום לנקודת ההתכה, אלא גם ההתכה עצמה דורשת חום, הקרוי חום כמוס.
כיום יום נהוג לקרוא לתהליך ההתכה "המסה", על אף שיש למילה משמעות שונה מבחינה מדעית.
התכוונות הוא אלבום הסולו הראשון של המוזיקאי והזמר הישראלי יוני רכטר, אשר יצא ב-20 בדצמבר 1979. האלבום הופק על ידי דודו אלהרר והוקלט באולפני טריטון.
יוני רכטר הלחין ועיבד את כל השירים וניגן בפסנתר ובכלי מקלדת נוספים.
בשנת 1992 יצא האלבום על גבי תקליטור בסדרת "קלאסיקה ישראלית במחיר נוסטלגי" של הד ארצי.
עד שנת 1979 הייתה מאחורי רכטר עשייה מוזיקלית מכובדת כמלחין, פסנתרן, מעבד ומפיק מוזיקלי: קלידן בלהקת "כוורת", הלחנה, עיבוד והפקת אלבומים לזמרים אריק איינשטיין וגידי גוב ואלבום הילדים המצליח הכבש השישה עשר.
כזמר הופיע מעט מאוד, אך לא כסולן: בהרכב ארבע-עשרה אוקטבות עם אבנר קנר ובמופע המשותף באופן קבוע וחד פעמי עם יהודית רביץ (שניהם יצאו באלבומים).
ב-1979, בגיל 27, התפנה רכטר לאלבום סולו ראשון לעצמו.
שמו של האלבום, "התכוונות", הביע הצהרת כוונות על הרצון לעמוד מאחורי כל אמירה מוזיקלית וטקסטואלית שעולה בו.
יוני רכטר אמר כי עשה את האלבום בראש ובראשונה עבור עצמו, להראות את ה"אני מאמין" שלו, ומתוך ידיעה שהשירים מורכבים ואינם בעלי פוטנציאל מסחרי, בפרט ששלושה מתוך עשרת השירים הם קטעים אינסטרומנטליים.
האלבום אכן לא נמכר בהתחלה, אולם השיר "שוב היא כאן" זכה להצלחה גדולה עם השנים ורכטר מבצע אותו בכל הופעותיו עד היום.
שיתוף הפעולה עם חברו לכיתה דן מינסטר, שהחל ב"דמעות של מלאכים", ממשיך גם כאן, והוא כתב מילים לשיר אחד.
ב-1977 פנה עלי מוהר לרכטר כדי שילחין עבורו שירים למחזמר שכתב עם אורי קליין.
המחזמר לא יצא לפועל אך שני שירים מתוכו – "שוב היא כאן" ו"זה כל מה שיש" נכנסו לאלבום.
תווים (כולל אקורדים ועיבוד מלא לפסנתר) לשלושת השירים הראשונים ול"שוב היא כאן" כלולים בספר התווים הראשון של יוני רכטר "מנגינות".
פסנתר אקוסטי, פנדר, אורגן ופנדר סטרינגס: יוני רכטר
גיטרה אקוסטית וגיטרה חשמלית: שלמה יידוב (חוץ מ שיר 3 - גיטרות: שמוליק בודגוב)
מיתרים, אבוב וקרן: נגני התזמורת הפילהרמונית הישראלית
צילום צד אחורי: יעקב אגור
טכנאי הקלטה: יעקב מורנו, טומי פרידמן, פרנקי גליקסמן
עוזרי טכנאים: "פרחי טריטון" יושי שדה, ואיתמר גפני
"התכופף והתכסה'" היא שיטה להגנה אישית מפני האפקט של פיצוץ גרעיני שהממשל האמריקני לימד במשך שנים רבות את ילדי בתי הספר בארצות הברית החל משנות הארבעים המאוחרות ועד לשנות השמונים.
שיטה זו נועדה להגן עליהם במקרה של תקיפה גרעינית פתאומית שנאמר להם שיכולה לקרות בכל רגע ללא התראה מוקדמת.
מיד לאחר שראו הבזק, הם היו צריכים להפסיק את עיסוקיהם ולהשתטח על הקרקע תחת מכסה כלשהו - כגון שולחן, או לפחות קרוב לקיר - בתנוחה עוברית, כשפניהם פונים מטה וידיהם מכסות את ראשם.
מבקרי השיטה טענו כי תרגול זה יכול היה לעזור מעט, אם בכלל, במקרה של מלחמה תרמו-גרעינית, והוא לא תרם הרבה מלבד יצירת מצב של אי-נחת ופרנויה.
כיום, באזורים המועדים לרעידות אדמה בארצות הברית מלמדים את שיטת "פול, התכסה והמתן" ("Drop, Cover and Hold On").
בתורת ההסתברות יש כמה משמעויות שונות למושג ההתכנסות של סדרת משתנים מקריים, שכולן מכלילות את המושג המתמטי הפשוט יותר, גבול של סדרה.
כמו בענפים אחרים באנליזה, ההתכנסות של סדרה לגבול היא רעיון מרכזי בתורת ההסתברות, ויש לו השלכות חשובות בסטטיסטיקה ובתהליכים סטוכסטיים.
לדוגמה, נניח ש- סדרה של משתנים מקריים בלתי תלויים בעלי תוחלת ושונות , ותהי סדרת הממוצעים.
לפי החוק החלש של המספרים הגדולים, הסדרה מתכנסת בהסתברות אל התוחלת; לפי החוק החזק של המספרים הגדולים, אותה סדרה מתכנסת כמעט בוודאות; ואילו לפי משפט הגבול המרכזי, הסדרה המתוקננת מתכנסת בהתפלגות אל ההתפלגות הנורמלית הסטנדרטית.
להלן, הוא משתנה מקרי ו- היא סדרה של משתנים מקריים, המוגדרים כולם על אותו מרחב הסתברות (למעט התכנסות בהתפלגות המוגדרת גם ללא הדרישה למרחב משותף).
נניח ש- הן פונקציות ההסתברות המצטברת של המשתנים המקריים , וש- היא פונקציית ההסתברות המצטברת של .
הסדרה מתכנסת בהתפלגות ל- X, אם לכל x שבו F רציפה, , כלומר, סדרת הפונקציות מתכנסת נקודתית לפונקציה F לכל נקודת רציפות של F.
מכיוון ש- , משמעותה של התכנסות כזו היא שהסיכוי של ליפול בקטע מסוים, כאשר n גדול מספיק, קרוב לסיכוי של X ליפול באותו קטע.
מקובל לסמן התכנסות בהתפלגות ב- .
התכנסות בהתפלגות היא הצורה החלשה ביותר של התכנסות, והיא נקראת לפעמים התכנסות חלשה, בדומה להתכנסות חלשה של מידות.
התכנסות בהתפלגות שקולה להתכנסות נקודתית של סדרת הפונקציות המציינות אל הפונקציה המציינת של המשתנה בגבול.
סוג זה של התכנסות נובע מכל אחד מן הסוגים האחרים שיוצגו להלן, ומכאן שהוא השכיח ביותר.
אם המשתנה המקרי X הוא קבוע, אז התכנסות בהתפלגות שקולה להתכנסות בהסתברות, החזקה ממנה בדרך כלל.
התכנסות בהתפלגות נשמרת תחת פונקציות רציפות: אם אז לכל פונקציה רציפה .
התכונה " לכל x" (ללא המגבלה על הרציפות של F) חזקה ממש מהתכנסות בהתפלגות.
הסדרה מתכנסת בהסתברות אל המשתנה המקרי X, אם לכל , סדרת ההסתברויות מתכנסת ל-1. במילים אחרות, הסיכוי לכך שאברי הסדרה יהיו רחוקים מ- X, שואף לאפס.
מקובל לסמן התכנסות בהסתברות ב- .
כל סדרה המתכנסת בהסתברות, מתכנסת גם בהתפלגות.
הסדרה מתכנסת כמעט בוודאות (Almost surely) אל המשתנה המקרי X, אם הסיכוי לכך ש- שווה ל-1. במקרה כזה מסמנים .
התכנסות כמעט בוודאות נקראת לפעמים התכנסות בהסתברות 1, התכנסות כמעט בכל מקום, או התכנסות במובן החזק.
מונח זה הוא מקרה פרטי של התכנסות כמעט בכל מקום של סדרת פונקציות מדידות.
במקרה ההוא המידה לא בהכרח סופית, ולכן ההגדרה הכללית היא שקבוצת הנקודות עליהן אין התכנסות היא ממידה אפס.
כל סדרה המתכנסת כמעט בוודאות מתכנסת גם בהסתברות, ולכן גם בהתפלגות.
מאידך, התכנסות כמעט בוודאות אינה שכיחה במיוחד.
למשל, אם המשתנים בלתי תלויים, אז הסדרה אינה יכולה להתכנס כמעט בוודאות, אלא אם המשתנה X שאליו היא מתכנסת הוא קבוע.
אם למשתנים תוחלת אפס והטור מתכנס, אז הסדרה מתכנסת לאפס כמעט בוודאות.
הסדרה מתכנסת כמעט תמיד אל X, אם לכל , סדרת ההסתברויות שואפת ל-1. תופעה זו שקולה להתכנסות כמעט בוודאות.
אם הגבול קיים ושווה ל- X בוודאות (ולא רק בהסתברות 1), אז הסדרה מתכנסת בוודאות ל-X.
זוהי התכנסות חזקה יותר מהתכנסות כמעט בוודאות, אך מבחינת תורת ההסתברות ההבדל בין השתיים זניח, ולכן ההתכנסות בוודאות אינה שימושית במיוחד.
הסדרה מתכנסת בתוחלת אל , אם לכל המשתנים המקריים יש תוחלת סופית, והסדרה שואפת לאפס.
באופן כללי יותר, הסדרה מתכנסת במומנט ה-p-י () אם לכל המשתנים כנ"ל יש מומנט p-י סופי, והסדרה הסדרה שואפת לאפס.
זוהי למעשה התכנסות במרחב Lp.
התכנסות בתוחלת היא מקרה פרטי של התכנסות במומנט – היא התכנסות במומנט הראשון.
אם מתכנסת במומנט השני ל־ (), אומרים ש־ מתכנסת בממוצע ריבועי (mean square) ל־ ().
התכנסות במומנט ה-p-י חזקה יותר ככל ש- גדול יותר (בתנאי ש־), ותמיד (לכל ) נובעת ממנה התכנסות בהסתברות (לפי אי-שוויון צ'ביצ'ב).
מאידך, אם המשתנים חסומים, אז התכנסות בהסתברות גוררת גם התכנסות במומנט ה-p-י לכל .
סוג נוסף של התכנסות הוא התכנסות חלשה - נאמר כי (מהמילה weakly) אם לכל פונקציה רציפה וחסומה מתקיים .
התכנסות חלשה למעשה שקולה להתכנסות בהתפלגות.
למעשה, אפשר להחליף בשקילות את התנאי על הפונקציה שתהיה פונקציה חסומה וגזירה כל מספר סופי של פעמים.
הגדרות פורמליות של טיפוסי ההתכנסות
הסדרה מתכנסת בהסתברות ל- אם
הֲתָךְ הוא אחד מהסריסים אשר המלך אחשוורוש העמיד לרשות אסתר המלכה.
במגילת אסתר מסופר כי הוא היה השליח ששלחה אסתר למרדכי היהודי שהיה לבוש שק ואפר לאחר גזירת המן ולהסיר שקו מעליו.
מרדכי שלח אותו חזרה לאסתר עם כתב הגזירה שכתב המן ודרש ממנה ללכת אל המלך ולפעול להסרת הגזירה.
במדרש כתוב כי התך נהרג על ידי המן כשהיה בדרכו מאסתר למרדכי, ולכן נאמר אחר כך "ויגידו למרדכי את דברי אסתר" ולא נאמר שהתך הוא זה שסיפר.
בגמרא אמרו בשם רב כי התך הוא דניאל היועץ הידוע של המלך נבוכדנצר ובלשאצר, ונקרא שמו התך על שם שחתכוהו מגדולתו, או מחמת שכל דברי מלכות נחתכין על פיו.
[המהר"ל מבאר שלפי שיטה זאת שדברי מלכות נחתכין על פיו הוא לא דניאל].
התכוונות, כוונתיות, רצוניות או אינטנציונאליות - מושג פילוסופי הבא להבחין בין החומרי לבין הרעיוני או רוחני כתופעות רגשיות או שכלתניות של המוח.
לחומר ולמושגים פיזיים במציאות, אין צורך ב'התכוונות', והם קיימים "כשלעצמם".
בעוד שלמושגים אחרים - רעיוניים או שכליים, יש בהכרח ייחוס והתכוונות למשהו שמחוץ להם.
בפסיכולוגיה ההתכוונות מובדלת מתהליכים אחרים בכך שנדרשת פעולה כלשהי של רצון מודע ליצירתם.
לכוונה יכולה להיות גם משמעות ערכית.
לדוגמה, בניגוד לשוגג, זדון הוא תיאור המתייחס לכוונה רעה בביצוע מעשה.
המושג הפילוסופי התכוונות או אינטנציונאליות, מופיע בפילוסופיה האריסטוטלית והימי-ביניימית, אך את משמעותו המודרנית העניק לו ההוגה פרנץ ברנטנו:
לשיטתו של ברנטנו, בעוד שהתופעות החומריות אינן זקוקות ליבוא מושא החיצוני להן, על מנת להיפעל, והן קיימות כשלעצמן (דוגמת ה"רעד"), הרי שהיפעלותן של התופעות הנפשיות מתאפשרת רק באשר לתחוּלָתָן התודעתית על מושא אובייקטיבי, החיצוני להן (דוגמת התבניות "מחשבה", "תקווה").
התכונה ההתכוונותית (Intentional Property), היא סגולה טכנית מהותית בטבע התודעה, בעטיה מוּשׂאת התודעה להיפעלות אך ורק באמצעות זיקה לאובייקט-מה.
ה"התכוונות"-היִיחוּס למושא, כמחוללו ותשתיתו של האקט המנטלי, מאפיינת ומייחדת את "התופעות הנפשיות", ובאמצעותה, הן נבדלות מ"התופעות החומריות-פיזיות".
המושא, הוא עצם קיומן ומהות הווייתן של התופעות בעלות התכונה ההתכוונותית, וקיומו/אי-קיומו, אף הוא התכוונותי, בלתי תלוי בקיומו הממשי-חומרי של המושא ואינו מתחייב ממנו.
כך לדוגמה, ה"תנועה" המיוחסת למהות החוויה האסתטית המוזיקלית, אינה תכונה של הַתָּקָה-ממשית, כי אם "תכונה התכוונותית", המתארעת עם התמזגותה של מערכת צלילים נבדלים, בתודעה התופסת אותם כמחרוזת-צלילים, הניעה בין הצלילים השונים נחווית כ"מוזיקה".
ככל מושא בעל קיום התכוונותי, גם קיומם של הצלילים כתנועה מוזיקלית, תלוי בהיותם בתודעה.
דניאל דנט מסכם ומסווג את שיטות השונות בתחום זה, רובם ככולם מקבלים את הטענה שזוהי ההגדרה המתומצתת ביותר, ואי אפשר לצמצמה יותר.
העמדות הבאות מתקבלות על פי סיכום זה:
אכן, המדע אינו יכול להסביר את נושא הרגשות והתחושות האישיות.
חמרנות סילוקית (אלימיניטיביות) הגורסת שאין בעצם רגשות ותחושות, או שאלו לא מוגדרים נכונה, כתוצאה משגיאות סובייקטיביות בתיאורן.
ריאליזם אפיסטמולוגי (מציאות ההכרה) - דעה בתורת ההכרה, הסוברת שכל ידיעה או תחושה קיימת במציאות, בנפרד מהמוח ההוגה אותו.
הצמדות ל'עקרון הנורמטיבי' - תוך הנחת הראציונליות של הנאמר על ידי כל הצדדים.
הצמדות ל'עקרון הנורמטיבי' - תוך "עקרון החסד", הקובע שיש לנסות ולהבין כל דבר שנאמר כמציאותי ואמיתי, ככל שניתן.
הצמדות ל'עקרון ההיטל' - שיטה פוסט מודרנית, הגורסת שהגדרות, והגדרות להגדרות, צריכות לבוא ממקורות חדשים ובכיווני חשיבה חדשים.
ביהדות, כוונה היא מחשבה פנימית של האדם, המניעה אותו לבצע פעולות או מעשים מסוימים.
ביהדות מיוחסת חשיבות רבה לכוונתו של אדם לפני ובמהלכן של תפילות, במהלך קיום מצוות, ואף לפני ביצוע מעשים שליליים.
הִתְכַּדְּדוּת היא תהליך של בליה מכנית המתבטא בהיפרדות לוחות לאורך סדקים המקבילים לפניו החשופים של הסלע בפני השטח בעקבות היסדקות והתפוררות של סלעים.
התכדדות היא הגורם להיווצרות כיפות גרניטיות דוגמת Half Dome ("חצי כיפה") בפארק הלאומי יוסמיטי בארצות הברית.
תופעה דומה שגורמיה שונים נקראת בליה בצלית, והיא מתבטאת בסדקים מעגליים קונצנטריים.
הבליה הבצלית אופיינית לסלעי יסוד ונגרמת מהתקררות הדרגתית של המאגמה היוצרת סלעים אלה.
התכדדות מתרחשת באמצעות סדקים דקים המחלקים את המסה הסלעית ליריעות סמוך לפני השטח.
התהליך מתרחש בסלעים בגדלים שונים: מגרוֹרוֹת שגודלן סנטימטרים אחדים ועד לסלעים שגודלם מטרים רבים.
תופעה זו נפוצה בסלעים דוגמת גרניט וגנייס, אך נצפתה גם במחדרים מאפיים ובסלעים אחרים דוגמת אבן חול, שיש וטוף.
דוגמה להתכדדות היא ההתקלפות בכיפת Half Dome ביוסמיטי, המורכבת מסלע גרניט שנוצר בעומק רב מתחת לפני השטח בתנאי לחץ וטמפרטורה גבוהים.
בפני השטח הסדוקים מופיעים תווים מאפיינים המצביעים על הנקודה ממנה התפתחו הסדקים.
אלה עשויים להיווצר בקווים ישרים, בגלים ובקווי וולנר – תבנית של קווים מעודנים המצביעים למקור הסדק, האופיינית לסידוק של משטחים שטוחים.
ארגון הסדקים עשוי לדמות למניפה היוצאת ממוקד משותף לכיוונים שונים, ומניפות כאלה עשויות לחצות זו את דרכה של זו וליצור רשת מורכבת של סדקים המשתרעים על פני מאות מטרים.
התכדדות אינה אופיינית לאזורי אקלים או פני שטח מסוימים אלא נפוצה במידה שווה ברחבי העולם.
תפוצתו הנרחבת של התהליך וחשיבותו בתחומים כלכליים רבים הפכו אותו לנושא עניין ומחקר בקרב גאולוגים, בהם המדען השווייצרי הוראס-בנדיקט דה סאסור (Horace-Bénédict de Saussure, 1740–1799) והגאולוג הגרמני כריסטיאן לאופולד פון בוך (Christian Leopold Freiherr von Buch; 1853-1774).
כבר בשלהי המאה ה-18 החלו להתפרסם תיאורים של התופעה ונעשו ניסיונות ראשונים להסביר אותה.
בשנת 1904 פרסם הגאולוג האמריקאי גרוב קרל גילברט (Grove Karl Gilbert, 1843–1918) מאמר בשם "Domes and dome structures of the high Sierra" בביטאון האגודה האמריקאית לגאולוגיה (Geological Society of America – GSA), ובו תאוריה הקושרת את היווצרות הסדקים להפחתת לחץ באמצעות התפשטות של גוף הסלע כתוצאה מסחיפה.
עם פרסום המאמר החל דיון נרחב הנוגע למקור ההתכדדות בסלעים ולגורמים האחראים לו.
התהוות היריעות יוחסה מאז לגורמים שונים, בהם: מאמץ לחיצה מקומי או אזורי המופעל על המסלע לאחר התגבשותו, מאמץ לחיצה בקנה מידה נרחב הפועל במקביל לפני הסלע החשופים, שינויים דיפרנציאליים גדולים בלחץ המופעל על המסלע ובטמפרטורת פני השטח, בליה ביולוגית ועוד.
כיום רווחת הסברה כי היחשפות הסלע לתנאים של לחץ וטמפרטורה נמוכים יותר מאלה ששררו במקום בו נוצר היא הגורם להתפשטות קלה בחלקו החשוף של הסלע, להיווצרות סדקים המקבילים לפני השטח ולהתבקעותו.
התהליך עשוי להיות מושפע מתהליכים גאולוגיים דוגמת תנועתם של לוחות טקטוניים ומהתפשטות המסלע כתוצאה מהתחממות או מהמרה כימית שלו.
עם זאת, המנגנון השלם העומד מאחורי ההתכדדות נותר לא ברור.
להתכדדות חשיבות רבה לא רק במחקר הגאומורפולוגי אלא גם בהערכת סיכונים מבניים.
התכדדות משקפת את נטייתו של הסלע להיסדק במקביל למיקום הטופוגרפי שלו, ולכן יש לזיהוי נוכחותם, כיוונם וגודלם של סדקי התכדדות משמעות והשלכות בתחום הגאולוגיה ההנדסית.
בולטת במיוחד היא השפעתם של הסדקים על יציבותם של מדרונות.
סדקי התכדדות מקבילים לטופוגרפיה בדפנות עמקים, במדרונות הרים וגבעות ובצוקים, והם עשויים לגרום לחוסר יציבות ולהתמוטטות.
סכנה זו מתגברת כאשר חל כרסום בתחתית המדרון כתוצאה מתהליכים טבעיים דוגמת רעידות אדמה או כתוצאה מפעילות אנושית דוגמת כרייה, חציבה ובנייה.
מדובר בתהליך שיש לו השפעה הנדסית רבה והוא מיושם למשל בשיקולים לחפירת מנהרות, סלילת כבישים או בניית סכרים היוצרים לחץ על מסלע מקומי.
התכלות היא התפרקות כימית של חומר בידי חיידקים או יצורים חד תאיים אחרים.
כיום תופס תאוצה השימוש בחומרים שמתכלים במהרה במקום בחומרים שקצב ההתכלות שלהם איטי, כגון במקום שקיות פלסטיק.
האדם פולט לסביבה אשפה רבה, שגורמת לזיהום הסביבה.
שימוש בחומרים מתכלים מפחית את כמות הפסולת המצטברת והנזקים שנגרמים ממנה, ובכך תורם לאיכות הסביבה.
דוגמה ידועה לנזק סביבתי שנגרם בשל פסולת שמושלכת בידי האדם היא מוות של צבי ים כתוצאה מאכילת שקיות פלסטיק.
צבי ים בסביבתם הטבעית ניזונים ממדוזות, ואילו שקית פלסטיק שמצויה בתוך מי הים נראית לצב ים כמו מדוזה.
לכן, צבי ים רבים מתפתים לאכול שקיות פלסטיק, ומתים כתוצאה מחסימת מערכת העיכול.
בניגוד לשקית פלסטיק, שקית שמתכלה במהרה סביר שתעוכל במערכת העיכול של צב הים, ובכך הצב יפלוט אותה ממערכת העיכול שלו ויישאר בחיים.
זאת אם השקית לא תתכלה (חלקית או לחלוטין) בטרם נאכלה בידי צב הים.
מוצרים העשויים מחומר המתכלה מהר מתקלקלים או יוצאים מכלל שימוש תוך זמן קצר יחסית, ומחייבים הפקה של כמות גדולה יותר של מוצרים חלופיים וניצול רב יותר של משאבים.
כך למשל, בעוד שבשקית ניילון ניתן לעשות שימוש חוזר, בשקית נייר זה לא תמיד ניתן וייצור הנייר הנדרש מגביר את כריתת היערות.
בנוסף, מוצרים העשויים מחומרים המתכלים מהר נזרקים בתכיפות גדולה יותר לאשפה ובכך מגדילים את כמות הפסולת.
לדוגמה, שימוש בכוס זכוכית, שאינה מתכלה, יכול להימשך לאורך שנים רבות, בעוד ששימוש בכוסות נייר מחייב החלפה תדירה של הכוסות.
זמני התכלות של חומרים שונים
זמן ההתכלות תלוי בתנאי הסביבה - לחות, טמפרטורה, קרינת שמש, זמינות חמצן ועוד.
בתנאים שנבדקו, זמני ההתכלות המוערכים לחומרים שונים הם:
האדם מנצל את תופעת ההתכלות לשם ייצור קומפוסט.
בהינתן תנאים מסוימים, חומרים אורגניים מתכלים והופכים לקומפוסט, שהוא סוג של דשן.
השימוש בקומפוסט נפוץ מאוד בחקלאות ובגינות פרטיות.
עם זאת, לא כל חומר מתכלה הוא חומר שיכול להפוך לקומפוסט - ישנם חומרים המתכלים ואינם הופכים לקומפוסט.
התכבדו מכובדים, הוא שמה של תפילה, שחיברו חז"ל, כדי לאומרה, לפני כניסתו של אדם לבית הכסא.
על פי המסורת היהודית, אדם הנוהג בקדושה, ישנם מלאכים המלווים אותו בכל דרכיו.
מכיוון שבזמן שהאדם נכנס לבית הכיסא, אין המלאכים יכולים ללוותו, שכן אין הם נכנסים למקום שאינו נקי, מן הראוי שהוא יתנצל בפניהם, ולשם כך תקנו חכמים את התפילה.
לפי שיטת הרמב"ם, המלאכים הם המצוות המזכירות לאדם להינצל מן החטא.
כך גם כאן, הפנייה בברכה היא אל מחשבותיו של האדם.
נוסח התפילה הידוע, הוא הנוסח המופיע אצל הרמב"ם, ().
התלמוד מביא עוד שני נוסחים
נוסחו של אביי - (אביי חושש שמא לאחר התבטאות שכזאת, ינטשו המלאכים את האדם המתפנה, בעודו בבית הכיסא, ועל כן הציע את הנוסח הבא:
רבי יוסף קארו בספרו "שולחן ערוך", בחלק אורח חיים אומר: "כשיכנס לבית הכיסא יאמר: "התכבדו מכובדים" וכו', ועכשיו לא נהגו לאומרו".
הנימוק לכך הוא שבימינו, האנשים אינם מוחזקים לצדיקים כאלו שמלאכים מלווים אותם, וכן אינם בקדושה כל הזמן.
רבי יעקב חיים סופר בספרו "כף החיים", מביא בשם אחד האחרונים, כי המגיד הורה לרבי יוסף קארו, לומר "התכבדו מכובדים", אך מיישב את הסתירה בכך שהייתה זאת הוראה פרטית, ולא הוראה לרבים.
האר"י ממליץ על אמירת התפילה כסגולה, לבל יהרהר בדברי תורה בהיותו בבית הכיסא.
המקובל רבי נתן שפירא הירושלמי, בספרו "מצת שמורים", קושר את נושא תפילת "התכבדו מכובדים" למצוות ציצית, ולמלאכים הנוצרים מהארתה של מצווה זו.
רבי נתן שפירא מדגיש כי יש לנהוג כדבריו, שהם ההפך ממה שכתב האבודרהם בשם הריב"ש.
בעל "ערוך השולחן" סבור כי אף בימינו "האיש הקדוש היושב על התורה, בקדושה ובטהרה צריך לומר את נוסח התכבדו מכובדים...".
אמנם, יש מי שיאמר שאמירת "התכבדו", אפילו על ידי אנשים שכל עיסוקם בתורה, יש בכך משום יוהרה, אך כבר פסק רבי אברהם צבי הירש אייזנשטט בספרו פתחי תשובה, כי מאחר שאין התפילה נאמרת בפני רבים, אלא בפרטיות ובשקט, אין בכך משום יוהרה.
ב"ילקוט יוסף" מעיד הרב יצחק יוסף כי אביו הרב עובדיה יוסף, לא נהג לומר תפילה זאת.
התכנסות היא קשת סיפור קרוסאובר בקומיקס אשר פורסמה בין אפריל למאי 2015 על ידי חברת DC קומיקס.
המיני-סדרה העיקרית נכתבה על ידי ג'ף קינג ואוירה על ידי אית'ן ואן סקייבר, ג'ייסון פאז וקרלו פגוליאן.
סדרה זו ממשיכה את האירועים אשר הסתיימו בסדרה "ארץ-2: קץ העולמות" ו"ה-52 החדשים: קץ העתיד".
לפי עלילת הסיפור, ברייניאק אסף ערים מתקופות זמן שונות אשר חדלו מלהתקיים.
הוא כלא את המתיישבים בהן בכיפות בכוכב לכת מחוץ לגבולות הזמן והמרחב וכעת פותח אותן כדי לראות מה יקרה.
אירוע זה מציין את חזרתן של דמויות יקום DC ותקופות זמן מלפני אירועי אנתולוגיית "המשבר" "פלאשפוינט", כדוגמת "המשבר בעולמות האינסופיים" ו"שעת אפס: משבר בזמן", שהובילו ליצירתו של יקום "ה-52 החדשים".
למשך מספר עשורים במאה ה-20, חברת DC קומיקס שכתבה מחדש את הדמויות הראשיות שלה וכן רכשה זיכיונות קומיקס מחברות פרסום אחרות.
דמויות קלאסיות אשר הוחלפו בעבר הוחזרו מחדש והתיישבו ביקומים מקבילים.
דוגמה נפוצה לכך היא דמויות מתור הזהב של הקומיקס, אשר מקום מושבן הועתק לארץ-2. כלי עלילתי זה המדבר על קיומו של "מולטי-יקום" מלא בגיבורים ונבלים סיפק חומר לכתיבה לרבים מהסיפורים.
אולם, בשנת 1985 חברת DC בחרה לפשט את ההמשכיות שלה עם סיפור קרוס-אובר בשם "המשבר בעולמות האינסופיים", לפיו כל המולטי-יקום אוחד לכדי יקום אחד בעל היסטוריה אחת משולבת.
סיפורי משבר מאוחרים יותר תיארו איומים נוספים על המציאות ושכתובים מחודשים, לרוב כדי ליצור איזון בהיסטוריה הבדיונית שבסיפורי החברה.
סיפורים כדוגמת אלו כוללים את "שעת אפס: משבר בזמן" (1994); "המשבר האינסופי" (2006) - שהחזיר את רעיון המולטי-יקום, הכולל 52 עולמות; "המשבר האחרון" - שבו נמנעה השמדתו של המולטי-יקום; ו"פלאשפוינט", שבו שוכתב מחדש הרעיון של מולטי-יקום הכולל 52 עולמות והסיפורים שבו עודכנו לימים מודרניים יותר תחת החותם "ה-52 החדשים".
ספרו של כותב הקומיקס גראנט מוריסון "מולטיברסיטי" (Multiversity - רב-יקומיות, על-משקל Diversity - רבגוניות) חקר בהרחבה את המטא-בדיון המלא של המולטי-יקום ומיפה את מרבית 52 העולמות המרכיבים את המולטי-יקום מאז "פלאשפוינט".
כהקדמה לאירוע "התכנסות", חברת DC פרסמה שתי סדרות שבועיות בשם "ארץ-2: קץ העולמות" ו"ה-52 החדשים: קץ העתיד", אשר הובילו ישירות לסיפור הקרוס-אובר.
מרגע זה, ברייניאק מתחיל לאסוף מגוון ערים מעולמות שונים לפני השמדתם לצורך יצירת עתיד אפשרי בהמשכיות "ה-52 החדשים", אך הוא מובס בידי הגיבורים של אותם עולמות ונכלא.
בעקבות אירועי "ארץ-2: קץ העולמות", גיבורי ארץ-2 באטמן (תומאס ויין), סופרמן (ואל-זוד), גרין לנטרן (אלן סקוט) ופלאש (ג'יי גאריק) מוצאים את עצמם בכוכב הלכת המדברי טלוס יחד עם יולנדה מונטז והעיתונאי דיק גרייסון.
הם נתקלים בנבל שצורתו משתנה מרגע לרגע כדי להידמות להתגלמויות שונות של ברייניאק.
מתברר כי הדמות היא טלוס, שליחו של ברייניאק והתגלמותו הגשמית של כוכב הלכת, הממתינה לשובו של אדונה.
בדיוק כשהעולם שלהם עומד בפני השמדה בידי דארקסייד, גיבורי ארץ-2 השתגרו למקום.
הם מגלים שברייניאק הטמיע לתוכו גרסאות יקום מקביל של עצמו, ולכד ערים רבות מרחבי ההיסטוריה של המולטי-יקום ומתקופות זמן שונות בהיסטוריה הפרסומית של חברת DC קומיקס, כולל סדרת הרומנים הגרפיים "עולמות אחרים" (Elseworlds).
אחרי קרב קצר עם הגיבורים, טלוס מטקס תוכנית לפיה הגיבורים והנבלים של העולמות הרבים יילחמו ביניהם להוכחת עליונותם.
בינתיים, גיבורי ארץ-2 חוקרים את העולם אליו הגיעו, ויולנדה מונטז מתחילה להפגין כישורים חייתיים.
תומאס ויין - שהפך לבאטמן אחרי מות בנו - נכנס לגרסה חלופית של גות'אם סיטי יחד עם דיק גרייסון וחושב שיכיר את דרכו חזרה למערת העטלף.
הוא מגיע לגות'אם שלפני "פלאשפוינט" בכדור הארץ הקודם לאירועי "ה-52 החדשים" וחולק יחד עם בנו ברוס ויין מאותה המשכיות מפגש מרגש.
ברוס מלווה לו את הבאטמוביל אך הם נרדפים מחוץ לעיר בידי נבלי גות'אם.
תומאס ויין הורג את הנבלים בפיצוץ חומר נפץ, אך במחיר חייו.
דיק גרייסון לומד בכוכב הלכת טלוס שהוא קשור לבאטמן בכל גרסת מציאות שהיא, ואף בשלב מסוים נטל את זהות הדמות.
הוא לוקח את אחד הבאטראנגים של תומאס ויין ומחליט להמשיך בדרכו.
אלן סקוט משתמש בכוחותיו כאווטאר הארץ ולומד שעמוק בקרקעית כוכב טלוס נמצא כדור הארץ החלול סקארטקיז.
הם נתקלים בשר המלחמה דיימוס, שמבטיח לגיבורים שיוכל להביס את טלוס.
מתגלה כי דיימוס רדף באופן שיטתי אחר אדוני הזמן ולכד אותם.
הוא ספג את כוחותיהם המשולבים ומשתמש בהם כדי לזמן את ברייניאק.
לאחר מכן, דיימוס מגרש את ברייניאק ומגלה לטלוס שהוא אינו ההתגלמות הגשמית של הכוכב אלא בן תמותה ששינה את צורתו ליצור דמוי-ברייניאק כשזה האחרון פשט על עולמו והשתמש בעולם כמקום אחסון לערים הכלואות.
טלוס נדהם מהגילוי ונעלם, ודיימוס מכריז על עצמו כשליט העולם.
הוא מודיע לגיבורים שיגן עליהם בעזרת כוחותיו האומניפוטנטים, אם כי יהיה זה תמורת מחיר.
באותו רגע, כוכב הלכת טלוס מופיע בצורתו הגשמית בכדור הארץ המודרני שלפני "ה-52 החדשים", וסופרמן, סופרגירל, גאי גרדנר, חיל הפקחים האדומים וליגת הצדק מביטים בהופעתו הפתאומית בתדהמה.
אפילו שומר המולטי-יקום ניקס אואטן, האל המרושע דארקסייד והישות הקוסמית אורקל לא באמת מבינים את מה שנגלה לפניהם.
בינתיים בטלוס, גיבורי ארץ-2 נפגשים עם מספר גיבורים מלפני "פלאשפוינט" (סופרמן, החץ האדום, באטגירל (סטפני בראון), דונה טרוי והפלאש וולי וסט) וחוברים יחדיו.
סופרמן מביע אמון בדיק גרייסון שיוכל לגייס את טלוס לצידם כנגד דיימוס.
שני הפלאשים ג'יי ווולי מתחילים לחפש פלאשים נוספים ברחבי טלוס ומצרפים את הפלאש מתור הכסף של הקומיקס (בארי אלן) לצוות.
בהמשך מתווספים לחבורה גיבורים רבים אחרים מתקופות זמן שונות במטרה להפיל את דיימוס משלטונו.
דיימוס מגייס מספר נבלי-על כדי להגן עליו, תוך הבטחה שיגשים את משאלותיהם הכמוסות ביותר.
יולנדה מגלה להם שדיימוס משתמש בהם ורוצה שהם ימותו כדי שבכך יעניקו לו את "קסם המוות" שיאפשר לו ליצור את המולטי-יקום מחדש בדמותו.
דבר זה משכנעם להצטרף לקבוצת הגיבורים במלחמתם נגד דיימוס.
טלוס משתכנע להילחם לצד הגיבורים, נלחם נגד דיימוס ומחליש אותו.
בסופו של דבר, דיימוס מושמד בידי האל ג'ורדן מתקופת שעת אפס: משבר בזמן, עליו השתלטה ישות הפחד הצהובה פאראלקס.
באופן בלתי צפוי, מעשה זה משחרר את כל האנרגיות של אדוני הזמן לעולם, ויוצר קשת ברקים לתוך החלל ופוגע באורקל האלוהי.
לפני מותו, אורקל מודיע שהמציאות מתפוררת, כשם שקרה במשברים הקודמים.