tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
מוטציה מתועדת השביתה את הגן באב קדמון של תת-המחלקה המודרנית של קופי אדם, והוא נשאר כעת בגנום שלהם, כולל הגנום האנושי, כרצף שריד הנקרא פסאודוגן.
השינוי בתזונה האנושית לכיוון מזון רך ומעובד לאורך זמן גרם להפחתה במספר השיניים הטוחנות החזקות, במיוחד הטוחנות השלישיות (הידועות גם כשיני בינה), שהיו מועדות מאוד לפגיעה.
לצמחים יש גם חלקים שרידיים, למשל מבני עלי חסרי תפקוד, או העלים השרידיים של השבטבט.
דוגמאות ידועות הן הפחתת התצוגה הפרחונית, מה שמוביל לפרחים קטנים יותר או חיוורים יותר, בצמחים המתרבים ללא הפריה חיצונית, למשל אך ורק באמצעות האבקה עצמית או אך ורק באמצעות שיבוט.
שריג אלקטריק היא חברה ישראלית פרטית העוסקת בייבוא ושיווק מוצרי חשמל ביתיים ומוצרי טיפוח אישי.
החברה נוסדה בשנת 1979 ומשרדיה ממוקמים באזור התעשייה נשר, רמלה.
החברה הוקמה בשנת 1979 כיבואנית למוצרי חשמל ביתיים.
מייסד החברה הוא יהושע שריג, ונכון לשנת 2013 מכהן אושיק שריג כמנכ"ל החברה
שריג אלקטריק משמשת כיבואנית בישראל של מספר מותגים בתחום מוצרי החשמל לבית:
Ninja – מותג אמריקאי המתמחה במוצרי מטבח, לרבות בלנדרים, מעבדי מזון וגרילים חשמליים.
Shark – מותג אמריקאי המתמחה בשואבי אבק ומוצרי ניקיון.
Remington – מותג אמריקאי המתמחה במוצרי טיפוח אישי לשיער.
Morphy Richards – מותג בריטי המתמחה במוצרי חשמל למטבח, בהם קומקומים וטוסטרים.
Russell Hobbs – מותג בריטי המתמחה במוצרי חשמל קטנים לבית.
Kitchen Chef – מותג המתמחה במוצרי חשמל קטנים למטבח.
בשנת 2019 זכתה החברה בפרס Effie על פעילות שיווקית למותג נינג'ה, ובשנת 2022 זכתה בפרס Effie Platinum.
החברה מפעילה רשת של 22 מרכזי שירות מורשים בפריסה ארצית.
החברה מפעילה פעילות שיווקית ברשתות החברתיות ובאמצעי התקשורת.
בשנת 2019 הפיקה קמפיין פרסומי לשואבי אבק של Shark המבוסס על השיר "Baby Shark".
בשנת 2023 הפיקה החברה בשיתוף רדיו תל אביב את תוכנית הרדיו "Food Feed", בהנחיית הילה אלפרט וגיא קמחי.
באותה שנה הפיקה יחד עם מתחם זאפה את אירוע "Ninja Fest".
ב-2025 השתתפה החברה בפסטיבל Tel Aviv EAT.
במהלך מלחמת חרבות ברזל בשנת 2023 יזמה החברה את פרויקט "יחד נכסח" – ניידת תספורות שהגיעה לבסיסי צה"ל.
החברה משתפת פעולה עם ארגונים חברתיים, ביניהם עמותת לקט ישראל.
שריון הוא מעטה הגנה, המספק מחסה מפני פגיעות שונות, לרוב על ידי ספיגתן במקום המטרה.
בדרך כלל מדובר בלבוש המורכב מחומר בדרגות קשיחות שונות, שנועד להגן על הגוף מפגיעה.
שריון הגוף היה חלק חשוב בציודו של הלוחם לאורך ההיסטוריה ואמצעי חשוב להישרדות בקרבות.
השריון תוכנן כך שיספק הגנה לגופו של הלוחם, מבלי שיעמיס עליו יותר מדי ויגביל באופן משמעותי את תנועתו.
השריון האישי לווה באמצעי מיגון אישיים נוספים, ביניהם הקסדה, כפפות השריון והמגן.
כמו כן, לשריונות בעת העתיקה נלוו גם מגיני שוקיים ומגיני זרועות.
התפתחות השריון הייתה תלויה בעיקר בטכנולוגית עיבוד המתכות של אותה תקופה.
בעקבות השימוש ההולך וגובר בנשק החם, שחדר בקלות אף את שריוני הלוחות החזקים ביותר, החלה מגמה של הפחתת כמות השריון ואמצעי המיגון שנושא הלוחם, ומגמה זו התגברה ככל שהשתכללו הרובים, עד שבסוף המאה ה-19 השריון נעלם כליל.
במלחמת העולם הראשונה עבר הדגש ממיגון אישי לחייל למיגון הנישא על גבי רכב קרבי משוריין וכך נולד הטנק ששלט בשדה הקרב במשך עשורים רבים.
במחצית השנייה של המאה ה-20 שב והופיע שריון גוף, בדמות אפוד מגן העשוי מקוולר ומחומרים קראמיים שונים.
בדרך כלל מגן אפוד המגן רק על הפלג העליון של הגוף: החזה והבטן.
המגן הוא החלק החשוב והעתיק ביותר בשריונו של הלוחם.
המגן משמש להגנה עיקרית מפני המכות היותר קשות של היריב וביכולתו לעצור כמעט כל מכה, פרט למכת רומחו של אביר מסתער במלוא מהירותו, שהייתה יכולה לנפץ אפילו את המגן עשוי הפלדה.
המגנים הראשונים היו בנויים מעץ או עור בהמשך נוספו להם פסי ארד לחיזוק.
כל החיילים הכבדים חומשו במגנים, בדרך כלל גדולים עד גודל של מטר על מנת שיוכלו לכסות בקלות על כל גופו של הלוחם.
החיילים היוונים הכבדים ההופליטים השתמשו במגן על מנת לייצב את מערך הפלנקס, בדומה לשומר.
המגן היה עשוי בדרך כלל מעץ עם חיזוקי ארד, אם כי אחוז המתכת עלה בהרבה יחסית לעת העתיקה יותר.
בצבא הספרטני החייל היה מקבל עונש חמור על איבוד המגן לעומת עונש קל או העדר עונש כלל על איבוד חלק אחר משריונו, כי המגן נועד לשמור על מערך הפלנקס, ואילו פרטי שריון אחרים היו אמורים לשמור על חייו האישיים של הלוחם.
גם בצבא הרומי למגנים היה תפקיד מפתח בשמירת המערך.
לאחר נפילת האימפריה הרומית הייתה ירידה כללית בטכנולוגיה ויחד עם ירידה זו ירדה גם איכות המגנים.
הייתה חזרה למגני עץ פשוטים עם טבעת מתכת מסביב.
בהמשך ימי הביניים המגן זכה לפריחה מחודשת והיה לאחד מכלי הנשק החשובים ביותר של האביר.
בסוף ימי הביניים עם המצאת שריון הלוחות המלא, המגנים החלו לאבד מחשיבותם, אם כי השתמשו בהם עד סוף ימי הביניים ובתחילת העת החדשה.
במאה ה-17 המגנים יצאו מכלל שימוש בצבאות האירופאים וחזרו רק במחצית המאה של המאה ה-20 בידי המשטרה.
הקסדה היא כובע משוריין שנועד להגן על הראש.
הקסדה היא הפריט השני בחשיבותו בשריונו של הלוחם אחרי המגן.
הקסדות הראשונות היו עשויות מארד והופיעו לצד המגן בשומר.
הקסדות היו מסוגלות לבלום כמעט כל מכה בתקופה העתיקה.
לפני מעצבי הקסדה ניצבה בעיה - מצד אחד היה על הקסדה לספק הגנה מקסימלית ומצד שני הקסדה אמורה לא לגרום לפגיעה משמעותית בשמיעה ובשדה הראיה של הלוחם.
הרומאים הלכו בכיוון שונה וקסדתם הבנויה על פי הדגם הקלטי הייתה מורכבת ממספר חלקים זזים שנתנו הגנה טובה בלי לפגוע ביכולת השמיעה ובשדה ראייתו של הלוחם.
על מנת להתגבר על הבעיה הזו האבירים התחילו לחבוש קסדות כבדות, הדומות לקסדה הקורינתית.
הקסדה הזאת הייתה עשויה מחתיכת פלדה אחת עם כיסוי מלא לפנים (סנוורת) שאפשר היה להרימ ולהורידו בעת הסכנה.
בעת הקרב האביר היה מוריד את הכיסוי שדה ראייתו היה מוגבל לשני חרכים בקדמת הקסדה.
עם ירידה בקרנו של השריון, ירדה גם קרנה של הקסדה והיא יצאה מכלל שימוש מציודו של החייל הרגלי במהלך המאה ה-18. חלק מחילות הפרשים שמרו על קסדת המתכת.
חלק מהצבאות השתמשו בקסדות עור שלא נתנו מענה מספיק לסכנות בקרב ולכן במהלך מלחמת העולם הראשונה הקסדה חזרה לשימוש עקב הסכנות הרבות שנשקפו לחיילים.
בנוסף ללוחמים גם השוטרים, הבנאים, הכבאים ואנשים אחרים שעוסקים בעבודות מסוכנות חובשים קסדות.
שריון הגוף הוא מעטה שריון או חליפת שריון הנלבשת על ידי הלוחם ומגינה על חלקי גופו.
העיקרון של השריון בנוי על מעטה מחומר קשיח שיוכל למנוע מחרב או חץ לחדור בעדו ומתחתיו שכבה של בולם זעזועים (בדרך כלל בד עבה) שנועדה לספוג מכות חזקות ולרככן.
מאחר שהלוחם היה צריך להילחם בזמן שהוא לבוש שריון, תוכנן השריון כך שיגביל כמה שפחות את חופש התנועה של הלוחם.
שריון הגוף הראשון הופיע בשומר יחד עם שאר חלקי השריון.
השריונות הראשונים היו עשויים מעור ועם הזמן נוספו להם יריעות ארד וכך התקבל שריון הקשקשים המוזכר במקרא.
השריון קיבל התפתחות נוספת ביוון וההופליטים עטו שריון כבד מברונזה שכיסה על כל גופם.
הרומאים פיתחו את שריון המקטעים הבנוי ממקטעי פלדה שהיו קלים יותר מהדגם היווני וסיפקו הגנה טובה יותר.
בימי הביניים השתמשו בהתחלה בשריון השרשראות ובהמשך בשריון לוחות.
שריון הלוחות היה יקר מאוד ורק האבירים העשירים יכלו להרשות לעצמם לקנות שריון כזה.
עם התפתחותן של אוניות המלחמה במהלך המאה ה-19 וכניסתן לעידן הקיטור, החלו להופיע גם האוניות המשוריינות הראשונות.
אלו היו כלי הרכב הראשונים בעידן המודרני שזכו למיגון שהגיע לשיאו באוניות המערכה.
טנקים הופיעו בשדה הקרב במלחמת העולם הראשונה, ועם הופעתם של כלי טיס באותה מלחמה הוחל לצייד גם אותם במיגון.
במאה ה-20, בעקבות עליה חדה בכוח האש, החל פיתוח מהיר של מעטה שריון ואמצעי מיגון לכלי רכב ממונעים.
בניגוד לאדם הפשוט ואפילו ללוחם המיומן, כלי הרכב יכול היה לשאת עליו כמויות גדולות בהרבה של שריון מבלי שהדבר יפגע באופן משמעותי בביצועיו.
במלחמת העולם הראשונה הופיע לראשונה הטנק שהיה למעשה טרקטור זחלי שצויד בתותחים ומקלעים, וכוסה במעטפת לוחות פלדה שהגנו על הצוות ועל המנוע.
במלחמת העולם השנייה השתכללו הטנקים ונהפכו לכלי רכב גדולים יותר ומהירים יותר, המצוידים בתותח גדול המסוגל לחדור שריון של טנקים אחרים.
הטנק סיפק מיגון טוב לצוות (למעט נגד ארטילריה כבדה ונשק נ"ט) ונהפך לאחד הכלים המרכזיים בשדה הקרב.
בעקבות הצלחתם של הטנקים, החלו צבאות למגן בלוחות שריון גם כלי רכב צבאיים אחרים דוגמת נושאי גייסות (כך נולד הנגמ"ש), תותחים מתנייעים, משאיות תובלה וכלי צמ"ה.
השימוש בטנקים ורכבים משוריינים העניק לחיל המפעיל אותם את שמו: חיל שריון.
המיגון הבסיסי של רכב קרבי משוריין הוא מעטפת לוחות שריון עבים (העשויים מפלדה, סגסוגת מתכות שונות, חומרים קראמיים או חומרים מרוכבים ורב-שכבתיים) המכסה את הרכב ומונעת חדירה של תחמושת וקליעים על ידי הדיפתם או ספיגתם בלוח השריון (במקום שיפגעו במערכות הפנימיות של הרכב).
בנוסף לכך, סוגי המיגון של כלי רכב משוריינים (רק"מ) הם מגוונים ורב-שכבתיים ובהחלט לא מוגבלים ללוחות שריון בלבד.
מאחר שהמפתחים הבינו שלא משנה כמה השריון חזק, תמיד יומצא הנשק שיהיה מספיק חזק לחדור אותו, ניסו מהנדסים ומדענים צבאיים בשנות ה-80, ה-90 של המאה ה-20 והמאה ה-21 לנקוט בגישות חדשות כדי להגן על הרכבים, ביניהן מיגון ריאקטיבי ואף מיגון אקטיבי שנועד למנוע מהאיום לפגוע במטרה.
למרות זאת, השיטה הבסיסית של לוחות שריון עדיין הוכיחה את עצמה כהכרחית, לפחות כגיבוי.
סוגי מיגון נוספים כוללים זכוכית משוריינת, מעטה "כלוב" כנגד רש"ק חלול, בלטנים, רשתות ועוד.
שריון הגוף הוא מעטה שריון או חליפת שריון הנלבשת על ידי הלוחם ומגנה על גופו.
השריון בנוי על מעטה מחומר קשיח שיוכל למנוע מחרב או חץ (כלי נשק חדים) לחדור בעדו.
פעמים רבות נלבשה מתחת לשריון שכבה של בולם זעזועים (בדרך כלל בד עבה) שנועדה לספוג מכות חזקות ולרככן.
השריונות היו נפוצים במלחמה במשך אלפי שנים והתפתחו עם גילוי טכנולוגיות חדשות של הנדסת חומרים כגון תפירת עורות, עיבוד מתכת וחומרים מרוכבים.
העדויות הראשונות להופעת השריון מקוטעות, ולא ברור מי התחיל להשתמש בו לראשונה ומתי.
עם זאת, קיימות עדויות מוצקות להופעת שריון במהלך האלף הרביעי לפנה"ס בממלכת שומר, בה היה חיל רגלים כבד שעטה שריון רב.
הוא כלל מגן (בדרך כלל עשוי עץ עם חיזוקי מתכת) וקסדה.
במהלך התפתחות השריון ובעקבות התפתחות המתכות שגרמו לכניסתם לזירה של כלי נשק בעלי חוד מתכת, נוספו לשריון העור יריעות ארד על מנת להגביר את חוזקו, והוא הגן בעיקר על פלג הגוף העליון – חזה ובטן ואגן הירכיים.
עד תחילת ימי הביניים השריון לא כיסה את הגפיים מאחר שבאמצעים הטכנולוגיים של אותה תקופה, כיסוי כזה היה פוגע ביכולתו של הלוחם לתפעל כלי נשק.
בשביל להגן על הגפיים, הלוחמים לבשו מגיני זרועות ומגיני שוקיים (מדובר בגלילי או חצאי גלילי מתכת שנקשרו לזרוע ולשוק באמצעות רצועות עור).
חילות המצב הכבדים – שכבר בתקופה אשור ובבל נאלצו להתמודד עם חרבות, חצים וחניתות – נזדקקו לשריון כבד.
התוצאה שפותחה לקראת האלף ה-1 לפנה"ס הייתה שריון הקשקשים – המורכב ממאות קשקשי מתכת, החופפים זה על זה, כמו הקשקשים של דג.
שריון זה היה השריון הכבד העיקרי של העת העתיקה ותפוצתו הייתה מוגבלת לרוב רק לאימפריות העתיקות (אשור, בבל ומצרים) בגלל הכסף הרב, המתכת הרבה והמיומנות הגבוהה שנדרשו על מנת להכינו.
בדרך כלל רק גדודי העילית היו מוגנים בשריון קשקשים (חוץ מבתקופת המלכים האחרונים של אשור כגון אשורבניפל בה שריון הקשקשים זכה לשימוש נרחב לא רק בגדודי העלית) ואילו רוב החיילים לא היו מוגנים בשריון גוף, פרט למעטה בד או עור עם פיסות מתכת או קרן תפורות עליו.
בתנ"ך נזכר שריון הקשקשים בתיאור חימושו המיוחד של גוליית הפלישתי.
השריונות הכבדים ביותר בעת העתיקה היו:
שריון הלוחות המיקני שהורכב ממספר לוחות ארד שכיסו את גופו של הלוחם, צווארו, כתפיו ומותניו.
שריון הברונזה של ההופליטים היוונים בתקופה הארכאית – שריון זה היה משוכלל יחסית והגן היטב מפני פגיעות שונות.
הוא כיסה את כל הגוף כולל הגב.
בנוסף אליו היו להופליט מגני רגליים שהגנו על השוקיים ומגני ידיים.
אף על פי שהשריון היה יעיל מאוד בהגנה נגד הפגיעות השונות, הוא היה כבד מאוד ולכן הגביל מאוד את ניידותו של החייל ועייף אותו מאוד.
משקלו, כולל המגן והקסדה, היה כ-30 קילוגרם.
שריון המקטעים הרומי היה שריון משוכלל ויעיל שהורכב מרצועות מתכת החופפות בחלקן והיה שריונו הכבד של הלגיונר.
שריונות מסוג זה סיפקו הגנה טובה מאוד, ושקלו פחות משריון ארד, אך עקב הידע הרב הנדרש להכינם ומחירם הגבוה הם נעלמו עם ירידת האימפריה הרומית וקריסתה.
הרומאים לא התביישו להעתיק עיצובים טובים של יריביהם וכך העתיקו את הקסדה הגאלית ואת החרב הספרדית וצרפו אותן לחימוש הרומי.
שריונם של הפרשים הפרתים הכבדים, שכונו קטפרקט, כיסה את כל גופם מכף רגל ועד ראש, ואפילו הסוס היה מוגן לרוב בשריון כבד.
שריונם כלל קשקשים ושרשראות בהם שובצו גם לוחיות מתכת.
תפקידם היה למוטט את מערך האויב בהסתערות רבתי מתוך תיאום עם קשתים רכובים שהיו קלים מהם.
כאשר האירופים התחילו לעבור לפרשים כבדים כחיל הדומיננטי, היו הפרשים מוגנים בשריון טבעות, וצוידו להגנתם במגן גדול בצורת טיפת מים.
בתקופה זו בערך (תחילת המאה ה-9 עד המאה ה-12) האבירים היו החיילים המוגנים בשריון.
מתחת לחליפת השריון לבש האביר חולצת פטר עבה, על מנת לספוג את המהלומות.
המשקל הכולל של השריון לא עלה על 15–20 קילוגרם.
השיפור העיקרי בטכנולוגיות השריון של ימי הביניים היה בזכות התפתחותו של שריון השרשראות.
בעקבות התפתחות זו הוכנסו לשימוש מעילי שריון שכיסו את כל הגוף מבלי לפגוע באופן משמעותי בגמישות וביכולת התמרון של הלוחם.
שריון השרשראות היה יכול לבלום בקלות מהלומות מכלי נשק חלשים ואף לעצור מכות שיסוף של חרבות קצרות או לוחמים חלשים וסיפק הגנה לא רעה נגד דקירות.
בעקבות תהליך הצמיחה שחל באירופה בימי הביניים והגידול המסיבי במסחר, וכן בידע שהגיע מהמזרח בעקבות מסעי הצלב, הייתה אירופה בשלה לשלב הבא בטכנולוגיית ההגנה.
כנגד השיפור בחישול הפלדה ששימשה לייצור חרבות ארוכות, קליעים לרובה קשת ומגוון נשקי מוט חודרי שריון, פותח במאה ה-14 שריון הלוחות שהורכב מלוחות מתכת המכסים שריון קל יותר (כגון שריון שרשראות) ולמעשה יוצרים מעין קופסת מתכת סביב הלוחם.
שריונות הלוחות, אף על פי שנראו מסורבלים וכבדים, סיפקו הגנה מקיפה וטובה לאביר בכל חלקי הגוף (כולל גפיים), מבלי לפגוע בניידותו.
אביר בשריון מלא יכול היה להילחם, לסייף, לעלות על סוס, ליפול, להתגלגל ולקום ללא בעיות מיוחדות (בניגוד למיתוס הרווח של אבירים שלא יכלו לעלות על סוס או אבירים בשריון שנפלו ולא יכלו לקום).
חליפת שריון מלאה, בנוסף לשריון הגוף (שהוא בעצמו כלל לוח חזה, ירכית, שריונות גליליים לגפיים, הגנה על המפרקים והגנה על הכתפיים), כללה גם כפפות שריון (גאונטלטות, Gauntlets), מגן צוואר (נקרא Bevor או Gorget) וקסדה.
למרות משקלו הרב של השריון (בין 10 ל-20 ק"ג, ובימי הביניים אף עד 25–30 ק"ג), חסרונותיו העיקריים של השריון היו הקשיים שהוא גרם כאשר לבשו אותו לאורך זמן.
לצורכי טורנירים הומצא שריון לוחות מיוחד, עבה פי 3 מהשריון הרגיל ומתוכנן להגן במיוחד על פלג הגוף העליון, החזה והכתפיים (האזורים שנפגעים מרומח היריב).
השריון האישי הגיע לשיא התפתחותו במאות ה-15 וה-16, וסיפק הגנה טובה מרוב כלי הנשק של תקופתו.
בתקופה זו החלו ימי הביניים לפנות את מקומם בהדרגה לרנסאנס ורוב הנסיכויות באירופה המערבית התאחדו למספר ממלכות גדולות וריכוזיות שנשלטו בידי בתי מלוכה גדולים.
בתי המלוכה החזיקו נשקייה וחרשי שריון שייצרו שריונות איכותיים עבור המלך, משפחתו וצבאו.
לצד בתי מלאכה מלכותיים התקיימו גם בתי מלאכה פרטיים איכותיים.
בתי מלאכה אלה הפיקו שריונות מרהיבים ופיתחו סגנון ייחודי המאפיין אותם.
בתי המלאכה הידועים היו באיטליה (מילאנו), גרמניה ואנגליה (גריניץ').
החל מהמאה ה-12 המגן קטן יותר ויותר ובמאה ה-13 הוא כבר היה בצורת מעין משולש או קשת מחודדת הפוכה, שכיסה רק את הגוף ללא הגפיים.
במאה ה-15 רוב האבירים ויתרו עליו לחלוטין בגלל ההגנה הטובה שסיפק שריון הלוחות והרצון להשתמש בכלי נשק דו-ידניים (כגון חרב דו-ידנית, גרזן-חנית או נשק מוט) על מנת לחדור את שריון היריב.
מקסדה בעלת כיפה מחודדת היא הפכה למשהו שניתן לתאר כסיר הפוך.
בקסדה היו חריצים לעיניים, על מנת לאפשר לאביר לראות את שדה הקרב, אך בכל זאת הגבילו את שדה הראייה.
הפתרון לכך הייתה קסדה בעלת מגן עיניים (visor) שאפשר להרימו ולהורידו בעת הצורך.
בשלהי הרנסאנס יצא השריון משימוש באירופה באופן הדרגתי במאות ה-16 וה-17 עם התפתחות הרובה.
אמנם גם קשתות ורובי-קשת היו יכולות, בתנאים מסוימים, לחדור את השריון, אך אימונם של הקשתים ארך זמן רב, ובגלל קשיי האימון התשלום שדרשו הקשתים היה גבוה יחסית.
בגלל הסיבות האלה, מספר הקשתים היה נמוך בדרך כלל.
בנוסף לכך, יכולת חדירת השריון של המוסקט מהמאה ה-17 הייתה גבוהה יותר מזו של הקשת הארוכה או האופקית.
כתוצאה מכך, נדחקה הקשת החוצה ואת מקומה תפס הנשק החם.
ההשפעה על השריון הייתה קריטית – הוא הלך ונעלם עד שלא הופיע כלל בסוף המאה ה-19.
במאה ה-18 כבר לא היו אבירים בשדות הקרב.
בתקופה זו חיל הרגלים לא לבש שריון כלשהו, ורק מקצת מחילות הפרשים היו מוגן בשריון כלשהו, אלו הם הפרשים הכבדים.
השריון כלל רק קסדה וקיראס.
קיראס היה לוח מתכת שנלבש כמו סינר, ונועד להגן על החזה והבטן.
הקירסרים המשיכו למלא תפקיד חשוב עד מלחמות נפוליאון (תחילת המאה ה-19), ואפילו קצת לאחר מכן, אך התפתחות נוספת שחלה ברובים גרמה לכך שבמחצית השנייה של המאה ה-19 לא היה שריון אפילו לפרשים.
מחוץ לאירופה המשיכו להשתמש בשריון במזרח הרחוק ובאמריקה.
הקונקיסטדורים שנתקלו בתושביה המקוריים של אמריקה פגשו גם את שריונם.
השריון של האינקה והאצטקים היה פשוט יחסית – הוא כלל מעיל מרופד שיכול היה לספוג מכות יבשות של אלה או חץ שנורה מקשת פרימיטיבית שהייתה בידי האינדיאנים, אך כלל לא מכות חרב או ירי.
למרות עליונותו של השריון האירופאי, קונקיסטדורים רבים העדיפו להעתיק את הדגם האינדיאני ולחזק אותו בפיסות מתכת.
הסיבה לכך היא האקלים שלא היטיב עם השריון האירופאי – השריון נטה להחליד במהירות באקלים הלח של אמריקה המרכזית.
בנוסף לכך, לא היה צורך ממשי בשריון פלדה כבד כי כלי הנשק של האינדיאנים עוצבו על מנת להתמודד עם השריון הדל שהיה מצוי ברשותם, כך ששריון מרופד עם פיסות מתכת עמד בהצלחה נגד כלי הנשק שלהם.
במלחמת העולם הראשונה ומלחמת העולם השנייה החיילים לא היו מוגנים בשריון, למעט הקסדות.
לפעמים החיילים חבשו קסדות עם מיגון לפנים, אבל העיצוב הזה לא היה פופולרי.
במהלך שתי המלחמות נעשו מספר ניסיונות להרכיב אפודי מגן, אך אלו לא זכו לתפוצה רחבה מאחר שהיו כבדים מדי.
רק בחצי השני של המאה ה-20 חזר שריון הגוף לשימוש נרחב בדמות אפוד המגן.
כאשר ניתן היה לשלב חומרים פלסטיים וקרמיים קלים, הוכנסו אפודי המגן (המכונים בעברית גם "שכפ"ץ") לשימוש.
אפוד המגן עשוי מחומרים פלסטיים וקרמיים מתקדמים, שמלבד עצירת הכדור גם בנויים לספוג את האנרגיה הרבה שהוא משחרר.
אף על פי שהם לא מהווים הגנה מושלמת וניתנים לחדירה על ידי ירי למקום חשוף או שימוש בכלי ירי חזק יותר מהממוצע (מקלע או קליע חודר שריון), אפודי המגן הוכיחו את יעילותם בעצירת כדורי רובה והצלת חייהם של חיילים-לוחמים.
בצבאות המערב המודרניים אפודי המגן הם חלק חשוב בציודו של החייל והם תרמו מאוד להגברת שרידותו של החייל בקרב ולמוראל החיילים.
בצה"ל נעשה שימוש באפוד-מגן קרמי.
זהו אפוד מגן כבד, העמיד יותר מהקוולאר שמשמש את צבא וכוחות המשטרה בארצות הברית.
בנוסף, פיתחו בצה"ל אפודי מגן המשלבים הגנה בליסטית (של אפוד קרמי) עם כיסים לנשיאת ציוד ותחמושת (חגור קרבי) כגון השכפו"ד.
השכפ"ץ משמש גם להגנה על אח"מים (ראשי ממשלות, שרים וכו') מפני התנקשות.
במאה-ה20 או המאה ה-21 נוצר שריון פינוי פגזים (נקרא גם Bomb suit) שדומה להכלאה בין שריון לוחות מקסימיליאן לאפוד מגן.
טבלה זאת מסכמת את סוגי השריונות העיקריים בהיסטוריה.
התקופה האשורית, התקופה הרומית, ימי הבינייםשריון לוחיותLamellar armourשריון המורכב מלוחיות מתכת או עור התפורות זו לזו.ימי הביניים, בעיקר במזרח התיכון
ובמזרח הרחוקשריון מקטעיםLorica segmentata שריון המורכב מרצועות/לוחיות מתכת החופפות בחלקן הצבא הרומי בתקופת הקיסרות המוקדמת שריון שרשראות Chainmail שריון המורכב מאלפי שרשראות מתכת של טבעות קטנות.
סוף התקופה הרומית, ימי הביניים (בערך החל ממסעי הצלב) שריון לוחות Plate armor שריון המורכב מלוחות מתכת המתאימות לגוף ומגינות על האיברים החשובים הופעות נדירות בעת העתיקה,
הגן על הבטן התחתונה ואזור האגן המאות ה-14–17 קיראס Cuirass צמד לוחות מתכת המגן על החזה, הגב והבטן (בהמשך רק על החזה והבטן) המאה ה-14 עד סוף המאה ה-19 שכפ"ץ / אפוד קרמי Flack jacket \ Body armor \ Kevlar אפוד מגן שעשוי מחומרים קרמיים ופלסטים מתקדמים.
החצי השני של המאה ה-20. שריון פינוי פגזים Bomb suit דומה להכלאה בין שריון לוחות מקסימיליאן לאפוד מגן.
ביצירות פנטזיה, בהן הגיבורים הם לוחמים ואבירים, הם מצוידים לרוב בשריון גוף מרשים.
שריון הגוף הוא בדרך כלל או שריון עור מחוזק או שריון שרשראות שעליו טוניקה (כאשר הגיבור במסעות), או שריון לוחות מלא (כאשר הגיבור בקרב מלא).
באמנות הפנטזיה, נוטים האמנים לצייר את השריונות לא באופן מציאותי אלא בסגנון אקזוטי יותר ומלאי עיטורים.
השריונות של הנבלים נוטים להיות בצבע שחור ומצופים בדוקרנים ולהבים למיניהם, הן כדי להגביר את הפחד מהם והן ככלי נשק.
ביצירות מדע בדיוני החיילים לבושים לרוב בשריון גוף מודרני מלא וחובשים קסדה המסתירה את פניהם.
ציוד החיילים בקסדה ושריון מסייעת לבצע להם דה-הומניזציה ולהשתמש בהם כבשר תותחים עבור הגיבורים (למשל במלחמת הכוכבים).
רמת ההגנה שמקנה השריון משתנה בהתאם ליצירה, כאשר שריונות מסוימים מקנים הגנה טובה מאוד עד לחסינות מוחלטת ואילו אחרים הם כמעט חסרי תועלת לחלוטין.
בקומיקס גיבורי-על ונבלי-על עוטים על עצמם לעיתים חליפת שריון מסוגננת שמספקת להם הגנה מנשק קל, מטחי אנרגיה ואיומים אחרים בדרגות שונות.
איירון-מן: השריון שלו הוא חליפת היי-טק מתקדמת שמלבד חסינות לנשק קל ומכות חזקות, מקנה לו גם יכולת תעופה וירי מטחי אנרגיה.
באטמן: בחלק מהגרסאות, בעיקר בקולנוע, חליפת העטלף היא גם שריון גוף העמיד לירי מנשק קל, בעיקר אקדחים אך גם מנשק אוטומטי.
רובוקופ: השלדה הרובוטית שלו היא שריון גוף שעשוי מטיטניום ומצופה בקוולר ומקנה הגנה טובה מאוד מפני ירי נשק קל כגון אקדחים, תת-מקלע, רובה שוטגאן ורובי סער.
שריון קשקשים הוא שריון גוף המורכב מקשקשים (דמויי קשקשי בעלי חיים) - פיסות מתכת מוארכות, בדרך כלל בצורת מלבנים, עלים או טיפות מים, התפורות על מעיל מרופד.
תפקידו של שריון הקשקשים היה להדוף פגיעות נשק קר.
הקשקשים סודרו כך שכל אחד מהם כיסה את הבא אחריו, וכך החץ היה צריך לחדור מספר שכבות של קשקשים על מנת לפצוע את הלוחם.
עם פיתוח שריונות מתקדמים יותר כגון שריון השרשראות ושריון הלוחות נזנח שריון זה בהדרגה וננטש לחלוטין עם המצאת הנשק החם.
שריון הקשקשים ידוע עוד מהעת העתיקה והוא השריון הראשון שנעשה בו שימוש במתכת להגנת הלוחם.
לפני המצאתו השתמשו בדרך כלל במעיל מרופד מעור או מבד עבה.
בגלל מחירה הגבוה של המתכת בעת העתיקה והידע הטכני הרב שנדרש לייצור שריונות מסוג זה, השתמשו בו בתחילה רק באזורים מפותחים דוגמת אשור או מצרים.
עם הזמן פותחו טכנולוגיות יעילות יותר לעיבוד מתכות והשריון נפוץ בכל רחבי העולם העתיק.
הסקיתים השתמשו בטכניקה זו להרכבת פיסות מתכת אף על הקסדות והמגנים.
שריון זה היה מסורבל למדי ולא גמיש במיוחד ולכן נזנח בתקופה מאוחרת יותר לטובות שריונות אחרים, דוגמת שריון השרשראות.
הפעם הראשונה ששריון קשקשים מוזכר במקרא היא בסיפור על גוליית, ענק פלשתי שיצא ללחום בדוד המלך ().
שריון שרשראות (נקרא גם מעיל שרשראות, באנגלית: Chainmail ולעיתים בקיצור פשוט mail) הוא סוג של שריון גוף המורכב מטבעות מתכת קטנות המחוברות זו לזו.
שריון השרשראות היה כבד למדי ושקל בין 5 ל-10 קילוגרם.
איכות השריון נקבעת על ידי סוג סגירת הטבעת (סמרור או הידוק), גודל הטבעת ופרמטרים נוספים.
ככל שהטבעות קטנות יותר כך השריון יהיה כבד יותר וחזק יותר.
שריון השרשראות הומצא באמצע האלף הראשון לפנה"ס, אך לא ידוע איפה השתמשו בו לראשונה.
ייתכן שהוא הומצא ביפן ובאירופה באופן עצמאי.
הממצאים הארכאולוגיים הראשונים הם מ"קורגאנים" - תלי קבורה של הסקיתים מהמאה ה-5 לפנה"ס.
שריון כזה היה מצוי בגאליה, בקרב אצילים שיכלו לממנו, וכן באימפריה הפרתית, שפרשיה הכבדים שכונו קטפרקט עטו שריון מלא מכף רגל ועד ראש.
שריון השרשראות הרומאי (לוריקה המטה - lorica hamata) היה חזק מאוד והיה מיוצר מטבעות ברזל המחוברות זו לזו.
לא ידוע מתי בדיוק הופיע השריון הזה בצבא הרומי או מה מקורו.
כך או כך סביר שכבר במאה ה-3 לפנה"ס צוידו לגיונרים רומאים בשריון שרשראות שכיסה את כל פלג גופו העליון של הלוחם, כולל הירך.
השריון הרומאי הורכב מטבעת מרכזית סגורה שאליה התחברו 4 טבעות נוספות שהודקו עליה.
הטבעות האלה חוזקו באזור החיבור במסמרה.
השריון חוזק לעיתים באזור הכתפיים בשתי רצועות רחבות נוספות, עשויות אף הן מטבעות מתכת.
השריון היה כבד למדי ושקל כ-10 ק"ג.
בתקופת הרפובליקה התיכונה, החיילים נדרשו לשלם עבור ציודם מהונם האישי ולכן רק חלק מהחיילים הרומאים היו יכולים להרשות לעצמם לרכוש שריון יקר כל כך.
רבים אחרים השתמשו בלוח ארד שהודק לחולצתם בעזרת רצועות שהתחברו מאחורי הגב.
בתקופת הרפובליקה המאוחרת, לאחר סדרת רפורמות שהכניס המצביא גאיוס מאריוס בצבא הרומי, החלה המדינה לממן שריון שרשראות אחיד לכלל החיילים.
שריון השרשראות נותר פופולרי גם כשהופיע שריון מתקדם יותר בתחילת המאה ה-1 לספירה - לוריקה סגמנטטה, שהורכב מרצועות ברזל הנעות זו על גבי זו.
שריון השרשראות הפך פופולרי מאוד במהלך ימי הביניים, ובתקופה זו הוכנסו לשימוש מעילי שריון שכיסו את כל גופו של הלוחם, כולל גפיו וצווארו, וזאת מבלי לפגוע באופן משמעותי בגמישות וביכולת התמרון שלו.
היה זה השריון העיקרי של האבירים במסעי הצלב, במאות ה-12 וה-13. החל מהמאה ה-14 הוא נזנח בהדרגה באירופה לטובת שריון הלוחות הטוב ממנו בהרבה, ולרוב נלבש תחתיו.
במזרח אירופה ובארצות המזרח התיכון נמשך השימוש בשריון השרשראות גם במאות ה-15 וה-16, ושולבו בו לוחות מתכת.
היו מספר שיטות לחיבור הטבעות יחד.
השיטה הנפוצה ביותר הייתה 1–4 כלומר, חיבור של טבעת אחת לארבע שכנותיה.
ככל שמספר הטבעות המחוברות יחדיו גדול יותר, כך השריון חזק יותר, אך זה מעלה את משקלו ואת מחירו.
חיבור 1–6 (טבעת אחת המחוברת לשש טבעות אחרות) היה נדיר למדי.
שריון השרשראות היה נפוץ גם במזרח הרחוק, במיוחד ביפן.
במזרח התיכון שריון השרשראות שובץ בלוחות מתכת גדולים בין הטבעות, במיוחד באזור החזה.
שריון לוחות הוא שריון גוף העשוי מלוחות פלדה המחוברים זה לזה באמצעות מסמרות, צירים ורצועות עור.
שריון הלוחות הומצא באירופה בימי הביניים והעניק ללוחם הלובש אותו הגנה טובה מאוד, מבלי לפגוע בניידות באופן משמעותי.
בנוסף להגנה המשופרת שסיפק, שריון זה נחשב למרשים בהופעתו: אצילים רבים, בהם מלכים, נהגו להצטייר בדיוקנאות כאשר הם לבושים בשריון לוחות מלא ומקושט; בנוסף, שריונות מקושטים מעוטרים במתכות יקרות הוכנו לטקסים, מצעדים ואירועי ראווה.
בשל כך הפך שריון הלוחות לאחד הסמלים המזוהים ביותר עם ימי הביניים האירופאים (לצד החרבות והטירות המבוצרות), והופיע ביצירות אמנות וסרטי קולנוע רבים.
כבר בעת העתיקה נעשה שימוש בלוחות מתכת על מנת להגן על הגוף מפגיעה.
ברם, חוסר הידע והמגבלות בחישולה, הגבילו את השימוש בלוחות לחבקים שהגנו על השוקיים והאמות וללוח מתכת שהגן על החזה.
ההופעה המוקדמת ביותר לשריון הלוחות הייתה ביוון המיקנית - שריון לוחות ייחודי מארד שנחשף ביוון תוארך למאה ה-14 לפנה"ס, וכונה חליפת השריון מדנרה .
במאה הראשונה לפנה"ס אימץ הצבא הרומי שריון לוחות מתקדם שנקרא לוריקה סגמנטטה.
עם קריסת האימפריה הרומית נפסק השימוש בשריון הלוחות והוא הוחלף בשריון קשקשים ומעילי שרשראות.
במאות אלה השימוש באבק שרפה עדיין הוגבל בעיקר לתותחים.
רובים היו נדירים ולא יעילים (אם כי קטלניים, כאשר פגעו במטרתם).
שלושה אזורים באירופה נודעו באומנות הכנת השריון שלהם ואף פיתחו סגנון ייחודי ורמת איכות שנחשבה ליצירת מופת.
צפון איטליה, שהוליד את הסגנון המילני מלשון מילאנו, העיר שבה התרכז יצור השריון מהסוג הזה.
דרום גרמניה, שהוליד את הסגנון הגותי.
סגנון זה היה מאופיין בקימורים ורכסים (Fluting) על השריון שהגבירו את חוזק המבנה של לוחות הפלדה.
דרום אנגליה, שהוליד את סגנון גריניץ'.
הנשקייה בגריניץ' יצרה שריון עבור בית המלוכה הבריטי.
שריונות אלה אופיינו במבנה רחב ולוחות חלקים המכסים כל חלק בגוף.
לקראת המאה ה-15 נעלמו רוב ההבדלים בין האסכולות בגלל החלפת דעות והסיווג נשאר מטעמי נוחות בלבד.
שריונות אלה היו כה טובים באיכותם, עד כדי כך שהביאו לזניחת המגן - אמצעי ההגנה העיקרי של הלוחם בקרב במשך אלפי שנים.
הם סיפקו הגנה מעולה כנגד רוב סוגי הנשק, לרבות חרבות.
המצאתם חייבה פיתוח כלי נשק דו-ידניים שהומצאו במיוחד לפגיעה ביריב משוריין (כגון מגוון נשקי מוט, הלברד, גרזן-חנית, גרזן קרב כבד, פטיש קרב וחרב דו-ידנית), אך למרות זאת שלטו שריוני הלוחות בשדה הקרב עד להופעת רובה אבק השרפה.
במקביל לשריונות אלה שפותחו ללחימה, שריונות רבים נועדו בעיקר לטקסים ומצעדים ועוטרו בחריטות, עיטורים, יציקות זהב וקישוטי נוצות למיניהן.
קרנו של השריון החלה לרדת עם התפתחות אבק השרפה והמצאת המוסקט - רובה אישי שהיה אמין יחסית ובעל יכולת חדירת שריון קטלנית, שלוחות פלדה התקשו לעצור.
חוסר היכולת של השריון לעצור את קליעי הרובה החזקים הובילו בהדרגה להסרתו: בהתחלה נותר רק הקיראס (לוח החזה, הירכית ולוח הגב) אך בהדרגה ירדו גם אלה, ולקראת סוף המאה ה-19 כבר לא נותרו כוחות משוריינים באירופה.
אף על פי ששריונות הלוחות נראים מסורבלים וכבדים, הם סיפקו הגנה מקיפה וטובה לאביר בכל חלקי הגוף (כולל גפיים), מבלי לפגוע בניידותו.
מתחת לשריון הלוחות לבש האביר חליפת עור מרופדת שחוזקה בשריון שרשראות באזורים אסטרטגיים כגון הכתפיים, המפרקים והמפשעה.
חליפת שריון מלאה, בנוסף לשריון הגוף (שהוא בעצמו כלל לוח חזה, לוח גב, ירכית, שוקית, חבקים - שריונות גליליים לגפיים, הגנה על המפרקים והגנה על הכתפיים), כללה גם כפפות שריון (גאונטלטות), מגן צוואר (נקרא Bevor או Gorget), ברדס משריון שרשראות שנחבש מתחת לקסדה ומכסה את הראש והכתפיים (נקרא Coif) וקסדה.
משקלה של חליפת שריון מלאה, כולל ריפוד תחתי, כפפות וקסדה, נע בין 25 ק"ג ל-35 ק"ג, שחולקו באופן שווה למדי על כל הגוף.
יוצאת דופן הייתה הקסדה הגדולה (Great Helm) ששקלה לבדה כ-9 ק"ג.
השריונות הגותיים, ובפרט אלה שיוצרו תחת הנהגתו של הקיסר מקסימיליאן הראשון דוגמו בקימורים ורכסים (Fluting) בצורת מניפה שהגבירו את חוזק המבנה של השריון והסיטו חצים מפגיעה בנקודות חשובות.
שריונות אלה יוצרו במאה ה-15 והגיעו לשיאם ב-1480 בערך, אז נחשבו לטובים באירופה.
המבנה של השריון הגותי היה חד ו"קוצני".
מבנה זה שירת הן מטרות מעשיות (הגנה) והן מטרות עיצוביות וסגנוניות.
הקסדה הגותית אופיינה במגן פנים מחודד ומגן צוואר מוארך, שהקנה לקסדה מראה "גותי" (בדומה לקתדרלות הגותיות).
השריונות הגותים היו נפוצים בעיקר בגרמניה, אך מאוחר יותר מאפיינים גותיים התפשטו גם לצפון איטליה ולדרום אנגליה.
במאה ה-16, בעקבות השפעה של האסכולה האיטלקית, התפתח השריון הגותי לשריון מסגנון Maximilian שבו הקימורים והרכסים היו צרים ובקווים מקבילים זה לזה.
השריון הושפע מאסכולת מילאן ומבנה השריון עצמו היה יותר מעוגל מאשר השריון הגותי.
שריונות אלה (הן הגותיים והן מקסימליאן) היו שריונות לוחות מלאים שכיסו כל פיסת בשר בגוף הלוחם וכללו מעילי שרשראות שסיפקו הגנה נוספת באזור הכתפיים, המפרקים והמפשעה.
שריון הלוחות חולל מהפך באמנות הלחימה של תקופתו מאחר שסיפק הגנה חסרת תקדים ללוחם העוטה אותו.
בעוד שריון שרשראות היה חדיר כמעט לכל נשק דקירה שהוא (לרבות חצים מטווח קצר) ואף פגיע למכות גרזן קרב ודקירות חרב, שריון הלוחות היה עמיד מול כלי נשק אלה.
מכות חרב רגילות לרוב לא חדרו אותו והוא היה חדיר לחצים רק בטווח קצר ורק מול קשתות חזקות במיוחד (כגון קשת ארוכה או רובה קשת כבד).
הגנתו של אביר בשריון לוחות גותי הייתה כה טובה עד שיכול היה להילחם בו-זמנית במספר יריבים משוריינים ולא משוריינים כאחד.
כתוצאה מכך החלו לפתח כלי נשק דו-ידניים שמטרתם הייתה לחדור את שריון הלוחות, כלי נשק אלה כללו:
נשקי מוט - מדובר במוטות ארוכים (2–4 מטר בממוצע) שצוידו בראש חנית מאיים ומגוון "פותחני קופסאות" לצידו (כגון האלברד, וקופיצים למיניהם).
פטיש קרב - נשק זה כלל שלושה כלי נשק בכלי אחד: ראש חנית לדקירה ונעיצה, ראש פטיש להנחתת מהלומות כבדות שמרסקות עצמות (ללא צורך לחדור שריון) ו"מקור" מהצד השני שביכולתו היה לחדור שריון במכה דמוית הנפת פטיש.
גרזן-חנית (Pollaxe) - נשק זה כלל שלושה כלי נשק בכלי אחד: ראש חנית לדקירה ונעיצה, ראש גרזן לחיתוך יריבים לא משוריינים או בעלי שריון קל ו"מקור" מהצד השני שביכולתו היה לחדור שריון במכה דמוית הנפת פטיש.
גרזן קרב - הגרזנים הפשוטים של ימי הביניים צוידו בראשי גרזן כבדים יותר שהורכבו בצורה הדומה לזאת של פטיש קרב וכללו מקור או ראש דו-להבי.
חרב דו-ידנית - חרב כבדה וארוכה שדרשה כוח עצום להפעילה.
גבר השימוש באלות, פטישים, כוכב השחר, מורג וכלי נשק מרסקים.
בכלי נשק אלה השתמשו לא רק חיל הרגלים הפשוט ומיליציות עממיות מאולתרות, אלא גם חיל הרגלים הכבד ואבירים העטויים בשריונות אלה עצמם.
השריון סיפק הגנה היקפית טובה לכל חלקי הגוף, ובפרט כנגד מהלומות חרב, ולכן הצורך במגן גדול ומוצק התייתר.
בהתחלה, מגן העץ המחוזק והעבה הוחלף במגן קטן ודק יותר ולבסוף נזנח כליל על מנת לאפשר לאביר עוטה השריון להשתמש בכלי נשק דו-ידניים כגון נשקי מוט, גרזן-חנית (Pollaxe) והחרב הדו-ידנית האימתנית.
למרות שהשריון תוכנן בעיקר לקרב חמוש (כגון קרב חרבות) הוא סיפק יתרון עצום ללובש אותו בקרב לא-חמוש (היאבקות או תגרה).
ראשית, שריון מתכת סיפק הגנה מצוינת ללוחם המשוריין (האביר) מפני אגרופים ובעיטות למיניהם.
מי שטיפש דיו להכות אדם בשריון היה פוצע את ידו מבלי להכאיב לאביר כלל.
האביר, לעומת זאת, היה יכול להמם את יריבו בקלות - אם לבש כפפות שריון - שמלבד הגנה על האצבעות שימשו גם כאגרופן בפועל.
גם מכות מרפק או בעיטות עם מגפי שריון היו כואבות ביותר ליריב.
לצורכי טורנירים הומצא שריון לוחות מיוחד, עבה פי שלושה מהשריון הרגיל ומתוכנן להגן במיוחד על פלג הגוף העליון, החזה והכתפיים (האזורים שנפגעים מרומח היריב).
על אף משקלו הרב של השריון (25–30 ק"ג), חסרונותיו העיקריים של השריון היו הקשיים שהוא גרם כאשר לבשו אותו לאורך זמן.
השריון היה מחניק ומחמם ביותר, ודרש כושר גופני וסיבולת גבוהה כדי לתפקד בו כראוי.
כמו כן, ככל שהשריון היה מתוחכם וכבד יותר, כך לקח זמן רב יותר ללבוש ולפשוט אותו.
טיפול בשריון ואחזקתו כנגד חלודה הייתה עסק יקר ובימי הביניים רק אצילים ואבירים יכלו להרשות לעצמם שריון מתכת מתקדם.
לוחמים ממעמדות נמוכים יותר רכשו שריונות ישנים וזולים יותר כגון שריוני שרשראות, שריוני קשקשים ואף שריונות עור.
למרות שסיפק הגנה מצוינת כנגד רוב כלי הנשק הקרים, לא יכל שריון הלוחות לעצור קליעים שנורו מנשק חם מתקדם.
עובדה זו, בשילוב השתכללות והגברת תפוצת הרובים, הביאה לירידתו משדה הקרב והפיכתו לאלמנט טקסי בלבד.
שריון לוחות גותי הוא שריון לוחות מלא מפלדה שיוצר בנסיכויות גרמניה ובקיסרות הרומית הקדושה בימי הביניים הגותיים במאה ה-15. השריון סיפק הגנה הקפית טובה מאוד לאביר וכיסה את כל חלקי גופו, והיה אחד השריונות הטובים ביותר בתקופתו.
השריונות הגותים היו נפוצים בעיקר באזור גרמניה, אך מאוחר יותר מאפיינים גותיים התפשטו גם לצפון איטליה ולדרום אנגליה.
השריונות הגותיים יוצרו במאה ה-15 והגיעו לשיאם ב-1480 בערך, אז נחשבו לטובים באירופה.
השריונות הגותיים, ובפרט אלה שיוצרו תחת הנהגתו של הקיסר מקסימיליאן הראשון דוגמו בקימורים ורכסים (fluting) בצורת מניפה שהגבירו את חוזק המבנה של השריון והסיטו חצים מפגיעה בנקודות חשובות.
לוחות השריון חפפו זה על זה ואפשרו לאביר הלובש את השריון תנועה וניידות מלאה, כולל טיפוס על סוס וריצה עם השריון.
בנוסף ללוחות הפלדה שחפפו בחלקם כלל השריון מעילי שרשראות שסיפקו הגנה נוספת באזור הכתפיים, המפרקים והמפשעה.
הקסדה הגותית, שנקראת Gothic Sallet או פשוט Sallet, אופיינה במגן פנים מחודד ותיתורה מוארכת ומחודדת שהגנה על העורף (תמונה של קסדה גותית פשוטה).
עיצוב זה הקנה לקסדה מראה "גותי" (בדומה לקתדרלות הגותיות).
כדי להגן על הסנטר והצוואר נועד לוח שריון מעוצב בשם Bevor שנלבש מעל ללוח החזה ומעליו נלבשה הקסדה.
מבנה זה שירת הן מטרות מעשיות (הגנה) והן מטרות עיצוביות וסגנוניות בהשראת האמנות הגותית ואופנת הלבוש של שלהי ימי הביניים.
לדוגמה: מגפי השריון, ה-sabaton, כללו קצוות מוארכים ומחודדים, בחיקוי אופנת המגפיים של אותה תקופה.
שריונות ששימשו למצעדים וטקסים קושטו גם בדוגמאות חריטה ופיתוחי מתכת העשויים ממתכות יקרות כגון זהב.
במאה ה-16, בעקבות השפעה של האסכולה האיטלקית, התפתח השריון הגותי לשריון מסגנון Maximilian שבו הקימורים והרכסים היו צרים ובקווים מקבילים זה לזה (תמונה 1, תמונה 2).
מבחינה צבאית, שריון הלוחות הגותי סיפק הגנה טובה מאוד ללוחם העוטה אותו.
מכות וחיתוכי חרב רגילים לא חדרו אותו והוא היה חדיר לחצים רק בטווח קצר ורק מול קשתות חזקות במיוחד (כגון קשת ארוכה או רובה קשת כבד).
נגד שריון הלוחות פותחו כלי נשק דו-ידניים ייעודיים בהם נשקי מוט כגון גרזן-חנית (Pollaxe), האלברד, בק דה קורבין ואלשפיס, וכן פטיש קרב, גרזן קרב דו-ידני כבד וחרב דו-ידנית.
בנוסף נשאו הלוחמים פגיונות דקירה על מנת לדקור אביר משוריין שהופל על הקרקע בנקודות התורפה של השריון (כגון חריצי העיניים בקסדה, בית השחי והמפשעה).
ספריו עוסקים בתחומים מגוונים: הלכה, קבלה, דקדוק, דרשנות, ביוגרפיות, היסטוריה, נוסחאות תפילה ופיוטים.
נולד בריגה שבלטביה לדבורה ולבצלאל יעקב, שהיה מקורב לרב אברהם יצחק הכהן קוק בעת שהתגורר בבויסק.
בשנת ה'תרצ"ד (1934) עלתה משפחתו לארץ והתיישבה בתל אביב, שם ייסד אביו מפעל לייצור ממתקים בשם "צ.ד" (ראשי תיבות של צלאל דבליצקי).
בהיותו כבן 13 במקביל ללימודו בגימנסיה הרצליה החל ללמוד אצל הרב יחיאל ישראלוב בבית הכנסת הגר"א שברחוב הירקון, והתקרב אף לרב יוסף צבי הלוי, אב"ד תל אביב.
בהיותו כבן 15 עלתה משפחתו לירושלים, שם החל ללמוד בישיבת קמניץ ובישיבת חברון.
התקרב לרב דוד בהר"ן ולרב יעקב משה חרל"פ.
הוא התפתח כתלמיד רוחני של הגר"א מווילנה, כמקובל וכמדקדק.
בנוסף, למד הרב דבליצקי גם אצל מקובלים בני עדות המזרח בירושלים: הרב מרדכי שרעבי, הרב עובדיה הדאיה והרב מרדכי עטיה.
בשנת ה'תש"ה נישא לחיה (נפטרה ה'תשנ"ד), בתו של הרב חיים עוזר ינובסקי, רב אגודת הכורמים.
התגורר בתל אביב ובהמשך עבר לרמת גן, שם למד ב"ישיבת סלונים" שהקים וניהל הרב שבתי יגל.
החל להתקרב לרב אברהם ישעיהו קרליץ (בעל החזון אי"ש) ונהג להתפלל מדי יום תפילת ותיקין במניין שבביתו.
בהיותו כבן 27 עבר להתגורר בבני ברק.
בשנת ה'תשי"ז יסד בביתו מניין קבוע לתפילת שחרית כותיקין בזמן הנץ החמה הנראה.
מאז ועד לפטירתו הוציא לאור יותר משמונים חיבורים, חלקם ספרים וחלקם קונטרסים במגוון רחב של נושאים.
ספריו נפוצו בציבור הדתי והחרדי, והוא נחשב לאותוריטה בתחומי תורת הקבלה, המנהגים, הדקדוק העברי המסורתי, הלכות אבלות ותורת הגר"א.
הסכמותיו מתנוססות על ספרים תורניים רבים בני זמננו.
לרב דבליצקי בן ושתי בנות.
בנו, הרב דוד, הוא מהדיר ספרות ראשוני אשכנז, בהם הראבי"ה, הראב"ן, שערי דורא, ספר הישר.
בשנה האחרונה לחייו חלה במחלה קשה.
נפטר בליל שבת ב' באב ה'תשע"ח, בגיל 92. נטמן בבית העלמין קריית שאול, בסמוך לרעייתו.
הרב דבליצקי נהג בהנהגות ייחודיות רבות, כי בניגוד למקובל לעיתים קרובות לפסוק הלכה מתוך ספרים מאוחרים יחסית כדוגמת השולחן ערוך, נהג הרב דבליצקי לברר את ההלכה ממקורותיה הראשוניים - מקרא, משנה ותלמוד.
דוגמה לכך היא הימנעותו מאכילת מאכלי "פת הבאה בכיסנין", משום שהכמות שעליה יש לברך לדעת חלק מן הפוסקים ברכה מעין שלוש, זהה לכמות שלדעות אחרות מחייבת כבר בברכת המזון.
מנהג ייחודי נוסף שלו היה להתפלל שחרית בדיוק בזמן הנץ החמה הנראה בפועל.
בעקבותיו החלו רבים לנהוג כך .
הרב דבליצקי נהג להטיל פתיל תכלת (ארגמון קהה קוצים) בציציותיו בבגד הטלית הקטן, אך לא בטלית גדול.
נהג להניח תפילין לאורך כל היום, ואף פרסם ספרים הקוראים לאחרים לעשות כך.
הרב דבליצקי הקפיד על כך שבנוסח התפילה לא יהיה דבר שקר.
למשל, בשיר הייחוד ליום ראשון היה אומר "ואנחנו על אדמה טהורה" תחת "אדמה טמאה", משום שהוא נמצא בארץ ישראל, וביקום פורקן החליף את המילים "די בבבל" ב"די בכל אתר ואתר", כי כיום אין תלמידי חכמים בבבל.
לאחר מלחמת ששת הימים ביקש לקבוע יום הודיה, שיתבטא באמירת הלל ובקביעת סעודת מצווה אולם לבסוף חזר בו וציין שהדברים היו נכונים לשעתם.
לאחר האישור בכנסת, במרץ 2014, של התיקון לחוק שירות ביטחון שעסק בגיוס בני ישיבות לצה"ל, בירך בשם ומלכות ברכת "ברוך דיין האמת".
קונטרס אחר כתלנו, דיני קריעה על העיר והמקדש ועניינים השייכים לכותל המערבי, בני ברק ה'תשכ"ז.
פאר יעקב: במעלות קיום מצוות תפילין כהלכתה, בני ברק ה'תשכ"ז.
קונטרס אם למקרא, על כל התורה, ההפטרות והמגילות, בני ברק ה'תשל"ב.
סדר תקון חצות כסדר האריז"ל, עם הדינים השייכים ולוח תמידי של זמן חצות לילה ומיום זמן תיקון חצות.
ונוסף בסופו הלכות קריעה על המקדש, בני ברק ה'תשל"ב.
קונטרס מתי מלחמה: מכיל תשובות ובירורים בענייני אבלות על נעדרי מלחמה לסוגיהם, ובירור בענייני אבלות בשעת ליקוט עצמות והעברת ארונות, לקראת העברת הרוגי המלחמה, בני ברק ה'תשל"ד.
חוקת עולם: והוא ביאור עבודת יוהכ"פ על סדר אשכנז, בהתחלתו באו בירורים בעניין קריאה ביוהכ"פ לאור הנר, והזכרת אנא ה' בווידוי אשמנו, ובעניין תפלת מוסף לאחר שבע שעות ביוהכ"פ, בני ברק ה'תשל"ה
שובע שמחות: כל דיני שבע ברכות, בני ברק ה'תשל"ה.
קונטרס ארי במסתרים: תולדות לשיטת רבי שלמה אלישיב, יצא לקראת יום הזיכרון החמישים, כ"ז באדר ה'תרפ"ו - כ"ז באדר ה'תשל"ו, בני ברק ה'תשל"ו
י"ג מאמרות, בני ברק ה'תשל"ז.
זיכרון בצלאל: ביאור מקיף בהלכות קריעה יורה דעה סימן ש"מ והוא חלק א' מספר הזיכרון לזכר רבי בצלאל יעקב דבליצקי, בני ברק ה'תשל"ז.
דרשות לימים נוראים וחגים דשנת ה'תשל"ח, ב.
בענייני הגבהה וגלילה וכו', ג.
פסקים ובירורים בהלכות חנוכה חלק שני ..., ד.
פתח עיניים החדש חלק שני: ביאור וציון מקורות של הכוונות בברכות נר חנוכה בסידור הרש"ש, בני ברק ה'תשל"ח.
מחזור כל בו השלם: מפורש על ידי חכמי אשכנז, כגון הראב"ן.
סודר כולו מחדש לפי דפוס וילנא עם לקט הלכות, בתוספת תפילות, ליקוטים שונים ודברי התעוררות, ירושלים ה'תשמ"ג.
לעלות לרגל גם בזמן הזה לכותל המערבי וסדר...
ומכאן אזהרה...על האיסור...שלא להיכנס לכל שטח הר הבית, בני ברק ה'תשמ"ג.
זה השלחן: בענייני ארח חיים ויורה דעה: ובסופו הגהות והערות לספר חפץ חיים, בני ברק ה'תשמ"ו.
ובכן צדיקים: ליקוטי הנהגות של יותר ממאה צדיקים בימים נוראים, ונלווה אליו קונטרס התשובה: בענייני מצות התשובה, בני ברק ה'תשמ"ו.
דרוש דרש, בני ברק ה'תשמ"ו.
תקון תפלה: יפורטו בו כל נוסחאות ניגוני התפילות והקריאות לכל ימי השנה, בני ברק ה'תשמ"ו.
קונטרס התשובה: הגיגים הערות והארות בעיני מצות התשובה, בני ברק ה'תשמ"ו.
דיני תשעה באב שחל ביום א' ודיני שבת שלפניו, בני ברק ה'תשמ"ח.
ירושלים הרים סביב לה: בעניין קביעת יום הפורים בשכונת רמות והר נוף הסמוכות לירושלים ...
לנהוג שמה כערי הספיקות, בני ברק ה'תשמ"ט.
קונטרס מצבת אבן: יבואר בו אזהרת האריז"ל שאין להקים מצבה בתוך ז' לקבורה, בני ברק ה'תשמ"ט.
מחשבת בצלאל והוא פירוש ...
על הקדמת רחובות הנהר לרבנו שלום שרעבי, ירושלים ה'תשנ"ב.
ביאורים לכתבי הרש"ש זיע"א, בני ברק ה'תשנ"ב.
האגרת הזאת, בני ברק, ה'תשנ"ז.
פלגי מים: על הלכות תעניות הגשמים וברכות הגשמים ...
שנפסקו בטוש"ע אור"ח סי' רכא וסי' תקע"ה ותקע"ט כפי שצריך לנהוג בהם בזמן הזה, בני ברק ה'תש"ס.
פורים משולש: דיני ומנהגי פורים שחל בער"ש ובשבת בירושלים בערי פרזות ובערי הספקות, בני ברק ה'תשס"ה.
בינו שנות דור ודור: תולדות, צוואות והנהגות מגדולי ישראל, ותקנות ומנהגים שנהגו בבית הכנסת הגר"א בת"א, בני ברק ה'תשס"ו.
פתח עיניים החדש: ביאור בלשון קלה על כוונות האריז"ל שבסידור הרש"ש, ובראשו לקט על חשיבותן של הכוונות, וכללי סידור הרש"ש, שמונה חלקים בשלושה כרכים, בני ברק ה'תשס"ח-ה'תש"ע
קיצור הלכות מועדים, בני ברק תשס"ו.
תנאים טובים: תנאים בכוונת השמות הק' ועוד ודברי התעוררות, בני ברק ה'תשס"ו.
לנפש תדרשנו, דרשות על ימים נוראים, חנוכה, שובבי"ם, על התורה, והספדים, שני חלקים.
וזרח השמש מנהגי מנין ותיקין בביהכנ"ס תפארת ציון בני ברק.
אני לדודי, שיחות מוסר וחיזוק לחודש אלול וימים נוראים.
והוא באחד, ביאור כוונות בקריאת שמע
מלבד ספריו פרסם הרב דבליצקי מאמרים רבים במגוון נושאים בכתבי עת העוסקים במקצועות היהדות.
דרך ישרה, לאחר פטירתו הוציא תלמידו הרב אשר פורת ספר המלוקט מהנהגותיו ומאמריו
שריון ריאקטיבי הוא סוג שריון המותקן ברכב קרבי משוריין המגיב לפגיעת תחמושת באופן שמקטין את הנזק לרכב.
מיגון כזה יעיל בעיקר נגד חימוש המבוסס על מטען חלול (כגון רקטות נ"ט וטילי נ"ט).
קיימים סוגים שונים של מיגון ריאקטיבי, אולם מרביתם עושים שימוש ביחידות של חומר נפץ הודף המותקנות על הדופן החיצונית של הרכב.
יחידות אלה מתפוצצות עם פגיעת החימוש, וכך מפחיתות משמעותית את יעילותו.
שימוש חלוצי בטכנולוגיה של הלד נעשה על ידי ישראל במיגון הידוע בשם "בלייזר" על טנקי שוט ומגח במלחמת לבנון הראשונה, אז הוכיח את יעילותו.
כדי להתגבר על המיגון הריאקטיבי פותחו טילי נ"ט ופגזי טנקים בעלי ראש קרב כפול (טַנְדֵּם).
בתצורה זו מכיל טיל הנ"ט או הפגז שני מטעני נפץ, במקום אחד, המוצבים אחד מאחורי השני (מכאן השם "טנדם").
המטען הקדמי, אשר בדרך כלל קטן משמעותית ביחס למטען האחורי, בא במגע ראשון עם המטרה.
הוא מתפוצץ ראשון בזמן הפגיעה במטרה, על מנת ליזום את חומר הנפץ שבקופסת המיגון הריאקטיבי ובכך לנטרל את ההגנה שמספקת קופסת המיגון.
המטען האחורי, לאחר שהמטען הראשון יזם, מפעיל מטען חלול החודר דרך הפתח בנקודת הפגיעה שפרץ המטען הראשון בשריון הריאקטיבי וחודר דרך השריון הפסיבי של גוף הרכב הקרבי המשוריין.
שריונית האמבר היא רכב קרבי משוריין אשר פותח ויוצר בתקופת מלחמת העולם השנייה על מנת לספק את דרישות הצבא הבריטי למתן יכולת תנועה מהירה למטרות שיטור, יחידות סיור, איסוף מודיעין וכדומה.
שריונית זאת הייתה אחד מכלי הרכב הקרבי המשוריינים הנפוצים ביותר בצבא הבריטי בתקופת המלחמה.
היא יוצרה בייצור המוני על ידי התעשיות הבריטיות בזמן המלחמה ונותרה בשימוש עד סופה.
השריוניות הראשונות שנעשה בהן שימוש צבאי והוכח הפוטנציאל שלהן והיתרונות בשדה הקרב, היו במלחמת העולם הראשונה על ידי הצבא הבריטי.
בשנת 1914 הוצבו לראשונה מכוניות מתוצרת חברת רולס-רויס לשמירה על שדות תעופה בריטים בבלגיה.
הן נשאו צריח מסתובב עם מכונת ירייה מסוג לואיס.
עקב התנאים הבוציים והמלחמה הנייחת בחזית האירופאית, לא הייתה אפשרות להוכיח את היכולות שלהן.
בשנת 1915 נשלחו רובן לחזית המזרח תיכונית בה הן הופעלו תחת פיקוד יחידות הפרשים.
תוך זמן קצר הן הוכיחו בתנאי השטח הפתוחים של חזית זו את הפוטנציאל הטמון בהן.
בשנת 1939 היו בשרות כ-150 כלי רכב מסוג זה כאשר מחציתם שרתו בהודו ובמזרח התיכון.
בשלב מוקדם התברר שנדרש תכנון חדש לרכב קרבי ונייד.
ייצור שריוניות "האמבר" באנגליה החל בהזמנה ראשונית של 500 יחידות בשנת 1940.
בשנת 1941 החלה חברת ROOTES GROUP לייצר באנגליה שריונית מדגם MK I.
רכב זה היה מבוסס על מרכב של רכב לגרירת תותחים מסוג KT 4. חברת GM מקנדה החלה בייצור רכב דומה.
תוך זמן קצר ביותר הוכיח הרכב את יכולתו כרכב סיור, מודיעין, שמירה על מתקנים, הובלת שיירות ועוד.
הדגם הראשון (MK I) היה חמוש בשני מקלעים קלים ברן או במקלע בינוני ויקרס.
הרכב היה פתוח ללא צריח.
בדגם השני מסוג MK-II הורכבו לוחות שריון עבים יותר להגנה על הרדיאטור ועל תא הנהג.
בדגם השלישי מסוג MK-III נבנה צריחון קטן והוא חומש במקלע בזה כבד 15 מ"מ ומקלע בזה קל 7.92 מ"מ.
בשלושת הדגמים הראשונים הצוות מנה שלושה לוחמים.
דגם MK IV הופעל על ידי ארבעה לוחמים.
בדגם זה נבנה צריח גדול יותר שאפשר התקנת תותח 2 ליטראות (37 מ"מ).
דגם נוסף ייוצר להגנה כנגד מטוסים.
הרכב חומש בארבע מקלעי ברן מקבילים זה לזה.
התעשייה הכבדה הקנדית ייצרה רכב זה תחת השם FOX.
שריונית זו הייתה חמושה במקלע בזה 15 מ"מ.
דגם יחידות שיוצרופרטים Mk-I יח.
300 הותקן על מרכב של משאית מסוג GUY.
3 אנשי צוות:נהג, מקלען מפקד.
שינוי צריח להתקנת ארבעה מקלעי בזה 7.92 מ"מ לירי נ"מ.
התקנת שריון עבה יותר סביב תא הנהג וסביב המצנן.
הצריח הוגדל להכלת 3 אנשי צוות.
הוספת איש צוות רביעי שחררה את המפקד מתפקיד הקשר.
לחלק מדגמים אלה נוסף גנרטור במטרה לשמש קשר עם הפיקוד המרחבי.
לכל גדוד שריון היו שני רכבים כאלה.Mk-IV יח.
תותח זה התבסס על כלי נשק חדש בעל מהירות לוע גבוהה במקום מקלע כבד.
הוספת התותח לצריח גררה שינויים פנימיים בו והורדת מספר אנשי הצוות מארבעה לשלושה.סך כל היחידות שיוצרו: 5400
בסך הכל יוצרו עד 1945 כ- 3652 יחידות כאשר למעלה ממחציתן היו מסוג Mk-IV נושאי תותח 2 ליטראות בקוטר 37 מ"מ.
הרכבים האלה היו בשימוש נרחב ביותר במערכות צפון אפריקה על ידי יחידת ההוסארים ה-11 ואחרות.
שריונית כזו (מספר רשום F118775) עם צוות מיחידת ההוסארים הבריטית, היה הרכב הבריטי הראשון שנכנס לטוברוק ולגזאלה בצפון אפריקה לאחר כיבושן.
ניסיון הבריטים בהפעלת שריוניות בתחילת מלחמת העולם השנייה במדבריות צפון אפריקה היה מוצלח.
בשטחים הפתוחים הנרחבים הן שימשו בתפקידי סיור, אבטחה וכדומה.
מספר קטן של שריוניות עשו שימוש נרחב ביותר בתפקידי סיור וליווי לאורך קווי האספקה בצפו אירן.
כמו כן היו בשימוש רב בחזית בבורמה.
בזירה האירופית שימשו בעיקר לסיור ומודיעין על ידי היחידות הבריטיות והקנדיות.
דיוויזיית הפנצרים הגרמנית התשיעית שהשתייכה ל-SS תפסה שלל מספר שריוניות מדגם Mk-IV והשתמשה בהן באזור ארנהם בשנת 1944.
השאיפה לשריוניות בעלות שריון כבד יותר הובילה לפיתוח מספר סוגי שריוניות: שריונית דיימלר שיוצרה באנגליה ושריונית הסטגהואנד האמריקנית, שנועדה בעיקר לבריטים שהמשיכו להפעיל שריוניות בקנה מידה גדול בעוד שהאמריקנים הסתמכו יותר על טנקים וכלי רכב זחליליים ואופניים אחרים.
תחילת הייצור של שריוניות הסטגהאונד הייתה ב-1942 והאמריקנים הכניסו בהן שיפורים כמו הגה כוח ותיבת הילוכים אוטומטיים.
אלא שהספקת השריוניות לצבא הבריטי החלה ב-1943 כאשר הבריטים נלחמו באיטליה ההררית ובסימטאות הצרות של עיירותיה.
שריוניות הסטגהאונד הרחבות התקשו לתפקד בתנאים אלה והם הוכנסו למפקדות וכוחות עזר ולא ליחידות סיור.
כך היה גם בהמשך המלחמה באירופה.
לפיכך שריוניות הסטגהאונד לא החליפו את שריוניות ההאמבר הבריטיות.
לאחר סיום מלחמת העולם השנייה נמכרו למצרים (49 יחידות), בורמה, ציילון, מקסיקו, קפריסין, דנמרק, הולנד ופורטוגל.
שריוניות אלה שמשו את המשטרה הבריטית בארץ ישראל בצורה נרחבת ביותר .
לפי מקור אחר (אל"ם מיל.
בני מיכלסון) היו לצבא המצרי בתש"ח 70 שריוניות מסוג Mk-4 ו- Mk-3.
בצבא המצרי היו השריוניות מאורגנות במסגרת גדוד.
המצרים היו מפרישים פלוגת שריוניות תחת פיקוד וכסיוע ליחידות חיל הרגלים.
כך הם נהגו בהתקפותיהם על יישובים כמו יד מרדכי, נגבה ובארות יצחק ומשלטים כמו עיבדיס, תל קוניטרה, חירבת מאחז ועוד.
המסגרת העצמאית הקטנה ביותר נקראה בצבא המצרי "טרופ" (מחלקה).
יחידה כזו מנתה 3-4 שריוניות.
הן שמשו לתפקידים שונים כמו סיור, חסימות (קרב נגבה), הטרדה, פיצוח עמדות מטווח קצר (קרב יד מרדכי, קרב עיבדיס, התקפת נגד על תל קוניטרה, חירבת מאחז) ועוד.
ב-11 במאי 1948 במסגרת תקיפת כפר דרום, פעלו כסיוע לחיל הרגלים שבע שריוניות מהן שתיים נושאות תותח, כנראה מסוג האמבר סימן 4. שאר חמש השריוניות היו בחלקן מהסוג הראשון ללא צריח, חלקן עם צריחון קטן ללא תותח וחלקן מסוג מרמון הרינגטון ללא צריח.
ב-4.10.48 בקרב על חרבת מחאז לקחו שריוניות מצריות אלה חלק בכיבוש המשלט ועלו עליו רק כאשר נוכחו שלמגינים אין תחמושת לנשק נגד טנקים.
ב-6 באוקטובר 1948 תקפו המצרים את חרבת מאחז בסיוע פלוגה בת 12 שריוניות.
ההתקפה נשברה לאחר שתותח 20 מ"מ ופיאט שהופעל מזחל"מ פגעו בשלוש שריוניות.
שריונית סיור ללא צריח, שהותקן בה צריח צהלי עם מקלע מ.ג.
34 כפי שהותקנו בשריוניות וייט מסוג M3A1, הפכה לרכב הפיקוד של חיים לסקוב בקרב על לטרון ב-24 וב- 30 במאי 1948. רכב זה זכה לשם: "הדינגי של לסקוב".
שריונית סיור עם צריחון הושארה על ידי הצבא המצרי בבית חאנון ונתפסה על ידי הגדוד השלישי של חטיבת יפתח שתקף את האזור ב-19 באוקטובר 1948 וייצר את "טריז בית חנון" במסגרת מבצע יואב.
שריונית עם תותח 2 ליטראות נתפסה במבצע חורב והופעלה על ידי חטיבת הנגב עד שספגה פגיעת פגז נ"ט והוצאה מכלל שימוש.
לצבא העיראקי היה גדוד שריוניות שמנה כ- 40 יחידות.
הדגמים המתקדמים היו מסוג סימן 4 והיו חמושים בתותח 2 ליטראות בקוטר 37 מ"מ.
מספר שריוניות שחלקן במצב נסיעה וחלקן בתצוגה נייחת נמצאות בצפון אמריקה ובאירופה.
במוזיאון הטנקים הבריטי בבווינגטון נמצאת שריונית אחת מדגם Mk-I .
אין אף שריונית מאחד הדגמים במוזיאון השריון בלטרון.
שריונית וייט הנקראת גם שריונית סקאוט היא רכב קרבי משוריין שנבנה על ידי המחלקה הטכנית של ארגון ההגנה במטרה להוות את עמוד השדרה של השריון ולאפשר לו לפעול ככוח התקפי כנגד הכוחות הערביים בתש"ח.
בצה"ל היא כונתה בשם: "וייט" (בהתאם לשם החברה שייצרה את המנוע).
השריונית נבנתה על בסיס שריונית אמריקאית קלה מסוג שריונית סיור M3. זו הייתה שריונית סיור ופיקוד שנבנתה עבור הצבא האמריקני ושמשה למספר מטרות כגון סיור, רכב פיקוד, קישור, אמבולנס וכדומה.
כך למשל כאשר פלשו הכוחות האמריקנים לצפון אפריקה בפקודו של גנרל פאטון, שמשה שריונית כזאת כרכב הפיקוד שלו.
בתחילתה של מלחמת העצמאות נקט ארגון "ההגנה" באסטרטגיה מגננתית כאשר עיקר דאגתו התמקדה בקיום הקשר היבשתי בין יישובי הפריפריה למרכז.
שיטת הפעולה הייתה תנועה בשיירות כאשר האמצעי העיקרי להגנתן היו משורייני ה"סנדוויץ'".
משוריינים אלה נבנו על בסיס משאיות עליהן נבנו תאי לחימה שמוגנו בשריון משתי שכבות פח ברזל כשביניהן שכבה עבה (2.5 ס"מ) של עץ קשה.
מגרעותיהם היו: תוספת משקל רב שפגע בביצועים כגון: תנועה איטית, קשיים בעלייה והתחממות המנוע, עבירות נמוכה, כושר ייצור אש מוגבל לאשנבי הירי ועייפות הלוחמים לאחר מספר שעות פעולה בתוך קופסאות פלדה חמות אלה.
משוריינים אלה היוו פתרון סביר עד מרץ 1948 כאשר הערבים שכללו את שיטות ההתקפה על השיירות והכוחות היהודיים נאלצו להבטיח את התנועה על ידי תפיסת שטחים שולטים לאורך צירי התנועה והחזקתם בצורה זמנית או קבועה.
יצחק שדה שהיה ידוע במחשבתו המקורית גילה עניין בשריון עוד לפני מלחמת העצמאות.
הוא סבר שמשורייני הסנדוויץ' עקב מוגבלותם אינם מתאימים לאתגרים שיעמדו בפני כוחות ההגנה ולכן חשוב להקים שריון מסוג אחר- שריון התקפי.
בעקבות העימותים הראשונים התגבשה אצל שדה ההערכה שהתבססה על מרכיב של יחסי הכוחות שבין היישוב היהודי לערבים (1:2).
הכרעת הערבים תושג באמצעות טקטיקה התקפית.
היכולת הטכנולוגית של היהודים תאפשר שימוש בשריון תוך ניצול היכולת האיכותית לעומת נחיתותם המספרית.
בעיני רוחו ראה שדה שימוש בשריוניות בעלות צריח חמושות במקלעים עם יכולת תנועה ועבירות טובה.
ביטוי ראשון לכך ניתן למצוא בדבריו בפגישתו עם בן-גוריון ב-8 בינואר 1948. ב-22 בפברואר 1948 מונה שדה לראש יחידת שירות המשוריינים - שמ"ש.
תכנון השריוניות החל עוד לפני סוף המנדט הבריטי על ארץ ישראל בתמיכתו הפעילה של יצחק שדה.
יצחק שדה שדאג לתשתית עוד מקודם לכן, הכין מפקדה שכללה שתי מחלקות:
מחלקת תכנון שבראשה עמד פליקס ביאטוס - לשעבר מג"ד טנקים בצבא הפולני שעסקה בתחומי התורה, תפעול היחידות והכשרתן.
מחלקה טכנית שבראשה עמד ארקאדי ספרות - מהנדס שופע רעיונות ומרץ ששרת בצבא הרוסי (שלאחר המלחמה התפרסם, תחת שם העט ס.
ארקדי, כסופר הראשון שכתב סיפורי ריגול על רקע ישראלי בשנות המדינה הראשונות).
מחלקה זו עסקה בתכנון הנדסי, פיתוח ובניית השריוניות.
חיפוש אחר מרכב מתאים לבניית שריוניות צריח החל בחודש מרץ 1948. באותו חודש החלה בניית השריונית הראשונה כשהיא עדיין ללא צריח.
באפריל 1948 נרכשו באירופה שריוניות מסוג M3 מעודפי ציוד של הצבא האמריקאי.
הבריטים שניסו למנוע מכוחות ההגנה את השמשת חלקי השריוניות שלהם, דרדרו אותן לנחל אורן.
הם גם מיקשו מסביבן להקשות על ניסיונות ההשמשה.
יצחק שדה הבין את חשיבות טבעות המתכת עם השיניים הפנימיות עליהן סבבו הצריחים.
הוא יזם פעולה לחילוץ ופרוק הטבעות מאותן שריוניות שבנחל אורן שהיו הראשונות לשימוש.
הטבעות היו החלק החשוב ביותר והקשה ביותר להשגה עבור שריוניות הצריח.
בחודש אפריל החל להסתמן הכיוון העיקרי: בניית שריונית צריח על בסיס המרכב של שריונית הסיור האמריקאית הסקאוט-קאר (Scout Car M3) שכונתה שריונית "וייט" (ע"ש היצרן).
לשריונית שבמקור הייתה ללא גג, תוכנן להוסיף כיסוי עליון וצריח שיסתובב 360 מעלות.