tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
סבלה הארץ, הנהנית כיום מחסדה של תורת האמת שלנו, סבל בל ישוער בעטיין של הבורות והאכזריות.
אין בעבר הזה דבר שראוי להעלותו על נס."
בעקבות מאמצי החילון של רזא ח'אן החל מ-1928, תמך ח'ומייני בפעולה נמרצת כנגד המשטר, בעוד מורו, האירי-יזדי, דגל בגישה סבלנית יותר, בתקווה שיעבור זעם.
הרפורמות החלו להגיע גם לעיר השמרנית קום, ומספר טלבות גויסו בכוח לצבא.
כמעט את כל השנה העביר ח'ומייני בקרבת מקדש מעצומה, כך שבמקרה שיגיע הצבא יוכלו הוא והטלבות האחרים עמו לברוח למקדש, אליו לא נכנסו הכוחות (על פי המסורת שבה כל אדם המבקש מקלט במקדש יש להתיר לו להישאר שם).
עם היחלשות מאבקו של ח'אן במולות, ביקר ח'ומייני עם מספר טלבות בטהראן, בקיץ 1930. במהלך ביקורו בעיר נשא לאישה את בתול ח'אנום סאקאפי, בת ה-16 (ח'ומייני היה אז בן 28, גיל מבוגר יחסית לנישואים ראשונים) ממשפחה עשירה ומכובדת (אביה היה אייתוללה), אף היא של סיידים.
ח'ומייני לימד אותה תקופה במדרסה בקום, עירב שירים דתיים בשיעוריו ועסק בתורת המסתורין השיעית; מצבו הכלכלי השתפר, הודות למספר השקעות נבונות וסיוע כספי מתומכיו.
ב־1932 פורסם חוק חדש, שחייב את כל האיראנים להחזיק בתעודת זהות ולבחור לעצמם שמות משפחה.
רוחאללה בחר בשם ח'ומייני על שם עיירת לידתו ח'ומיין.
בשנת 1937, לאחר שערך חג' במכה, חזר ח'ומייני (שכונה כעת כבר "חוג'ת אל-אסלאם" – "סמכות באסלאם", דרגה אחת מתחת ל"אייתוללה") לאיראן דרך העיר הקדושה לשיעים, נג'ף (עיראק), ושהה בה כמה חודשים, במהלכם שיפר את ידיעותיו בערבית.
עם פלישת הבריטים והסובייטים לאיראן ב-1941, נאלץ רזא ח'אן פהלווי לעזוב את כיסאו ולצאת לגלות, ובנו מוחמד רזא פהלווי הושבע כשאה; ח'ומייני התנגד למהלך זה והיה מעוניין בהעזבת המונרכיה.
מצבו הכלכלי המשתפר, אפשר לח'ומייני להרחיב את סיעת תלמידיו (במדרסות נהוג שהמורה (המולה) משלם "מלגות" לתלמידיו (טלבות)), וכך להרחיב את השפעתו בבית המדרש של פאוזיה.
בשלהי 1942 פרסם ח'ומייני את המהדורה הראשונה של חוברת פולמוסית בשם "כַשף אל-אסראר" (מפתח לסודות).
בחוברת ניסה להפריך את הביקורת שהוטחה נגד האסלאם על ידי מספר גדל והולך של אינטלקטואלים חילוניים באיראן.
החוברת כוונה ספציפית כלפי האינטלקטואל אחמד כסראוי, שתמך במאמצי החילון של השאה, ח'ומייני הכריז על כסראוי כ"מופסֶד פי אל-אַרד" – משחית עלי אדמות, וכך למעשה חרץ את דינו למוות.
ב-1945, התנקש הטרוריסט חוסיין אמאמי באינטלקטואל כסראוי, נתפס ונידון למוות.
ח'ומייני נסע לטהראן, נפגש לראשונה עם אויבו המר לעתיד – השאה וביקש לחון את הטרוריסט אמאמי והשאה נעתר לכך.
אותה תקופה שימש ח'ומייני כיועצו המיוחד של האייתוללה הגדול מוחמד חוסיין ברוג'רדי, עם מעברו של האחרון לקום.
באמצע שנות החמישים של המאה ה-20 כבר היה לח'ומייני חוג של תלמידים משלו, והוא נחשב למורה בכיר בבית הספר היוקרתי פאוזיה, שהתרחב בחסותו של ברוג'רדי.
כמו כן השלים את פרסומו הראשון והיחיד בערבית "תחריר אל-וַסילֶה" (שחרור האמצעים).
לשונו של הספר הייתה משובשת מבחינה דקדוקית, ורצופה מילים פרסיות רבות, כך שלא ניתן היה להבנה לערבים.
הספר שוכתב כמעט במלואו ב-1984, על ידי קבוצת מתואלים (שגם הם שיעים, אך דוברי ערבית).
ספר זה ופרסומים נוספים ביססו את מעמדו הלמדני של ח'ומייני, ויותר ויותר אנשים פנו אליו לפסיקה דתית.
בסביבות 1958 פרסם את חיבורו "תאוזיח אל מסאיל" (ליבון הבעיות) והוכר כ"אייתוללה"; ב-1962 הכתיר עצמו ל"אייתוללה גדול" ("אייתוללה עֻזמה").
ח'ומייני התנגד לצעדי הרפורמה של השאה ב-1963 וטען כי הם "קנוניה להריסת האסלאם".
לנוכח התמיכה לה זכתה הרפורמה במרבית האוכלוסייה, החל ח'ומייני לטעון כי צעדי הפתיחות הם "קנוניה של יהודים וזרים המעוניינים לראות בחורבן האסלאם".
טון אנטישמי וקסנופובי זה זכה לקהל רב יותר.
ח'ומייני עודד הפגנות והמשיך להסית כנגד השאה.
ביום העאשוּראא', 5 ביוני 1963 (יום אבל קדוש לשיעים, בו נרצח האימאם חוסין) נערכו הפגנות ענק.
במהלך ההפגנה בטהראן, פתחו כוחות הצבא בירי על ההמונים והרגו כ-100 איש (המספר נופח ל-15,000 על ידי האסלאמיסטים, כנראה משום שההפגנה נערכה ב-15 בחודש הפרסי ח'ורדאד, שנת 1342).
לאחר מכן, הוטל עוצר צבאי על הבירה.
בעקבות מאסרו, נערכו הפגנות המוניות במספר ערים באיראן.
באוגוסט 1963 שוחרר ח'ומייני למעצר בית בטהראן, בה שהה עוד 8 חודשים, עד לחזרתו לקום.
משם חזר לתקוף את השאה ומשטרו, ואף הוסיף את ארצות הברית לרשימת נאשמיו.
התקפותיו החריפות הגדישו את הסאה, והוחלט לגרש את ח'ומייני מאיראן.
ב-4 בנובמבר 1964 גורשו ח'ומייני ובנו מוסטפא לטורקיה.
ח'ומייני לא חש בנוח במדינה החילונית, שבה נאסר עליו ללבוש בגדי כהונה מחוץ לביתו, והקהילה השיעית הייתה קטנה.
בקשתו לעבור לעיראק אושרה, ובינואר 1965 התאחדה המשפחה בעיר הקדושה נג'ף.
מעמדו הכלכלי של ח'ומייני בעיראק לא היה טוב כבאיראן, ועל כן לא היה ביכולתו לשמר קבוצת טלבות גדולה סביבו.
באותה תקופה גיבש ח'ומייני במספר שיעורים את העקרונות שלאחר מכן יפורסמו בחוברת המפורסמת "וַלַאיַתֶ פֶקִיה" (שלטון כוהן הדת).
התיזה המרכזית של ח'ומייני הייתה כי מקורו של כל שלטון הוא החוק האלוהי, על כן מושגים כגון ריבונות לאומית שגויים ואף מנוגדים לדת.
הוא גרס כי אללה מעביר את סמכותו לנביאים ומטיל עליהם למשול בבני האדם בהתאם לחוק האלוהי הנצחי.
ח'ומייני דן במעמדם הנוכחי של המולות, שיכלו להמליץ על חוקים ועונשים, אך חסרו את היכולת להחילם, וקרא בעקיפין לשלטון המולות.
הוא קבע כי האסלאם אינו רק המלצה אלא דת חברתית, בעלת חוקים מחמירים הנוגעים לכל היבטי החיים (השריעה).
הספר כלל גם התקפות על שלטון השאה, על ישראל ועל היהודים.
בשנת 1972 השתפר מעמדו הכלכלי של ח'ומייני, הוא קיבל תרומות מחסידיו באיראן, בעיראק ובלבנון; לפיכך, יכול להציע מלגות ליותר ממאה תלמידים.
בדצמבר 1977 הוציא ח'ומייני פתווה פומבית (וחתם בתואר "אימאם"), שבה הכריז על "הדחת" השאה, ביטול הפרלמנט, השעיית כל החוקים האזרחיים, וחרם כללי על "ממשלת השטן".
ח'ומייני הנחה את תומכיו, בראשות מורתזא מוטהרי "לפקח על הגנת האמונה" ולקדם את יישום ההוראות.
המולות הנאמנים לח'ומייני החלו לתקוף בחריפות את השאה מעל דוכני המסגדים, ובמקומות פומביים אחרים.
אירוע נוסף היה פרסומו של מכתב שטנה, כביכול של אזרח איראני (בהוראת המשטר) בשני עיתונים איראניים (כייהאן ואטלאעת), ב-7 בינואר 1978, שכינה את המולות "גזע של טפילים", ורמז לנטיות ההומוסקסואליות של חלקם.
בתגובה, הפגנות בנות אלפי אנשים נערכו בקום, בקריאות "יחי ח'ומייני" ו"מוות לשאה" ו"מוות לאמריקה".
ממקום מושבו בעיראק, המשיך ח'ומייני בהסתת ההמונים, הוא כינה את השאה "ממזר", "כלב", "מתרפס", מוצץ דם", "בוגד" וכו'.
לטענת מקורות מסוימים, הוא אף הכריז על השאה כמי שדמו מותר.
בשנת 1978 החל ח'ומייני לשאת את דרשותיו באופן סדיר במסגד האימאם עלי בנג'ף.
מאות, ולאחר מכן אלפי אנשים זכו מדי יום לקבל את ברכתו של האייתוללה, ולאחר מכן לשמוע את דברי השטנה נגד השאה, הבריטים, האמריקנים הצלבנים והציונים.
אחדים מקרב הקהל הקליטו את הדרשות ועשרות אלפים מההקלטות אלו הופצו ברחבי איראן במהלך שנתיים.
למעמדו של ח'ומייני תרמו גם השידורים בתחנה הפרסית של ה-BBC.
מספר רב של תנועות וארגונים, בעלי אמונות שונות (החל ממרקסיסטים וכלה בליברלים) תיעבו את שלטון השאה, ועל כן רצו במנהיגותו של ח'ומייני (שהקפיד לשמר עמימות בנוגע לצורת השלטון לאחר גירוש השאה).
לאחר עימות נוסף של אלפים מתומכי ח'ומייני עם כוחות הצבא בטהראן, ביקש השאה מסדאם חוסיין לגרש את האייתוללה משטחו, מתוך הנחת שווא כי קדושת העיר נג'ף מסייעת למעמדו הדתי של ח'ומייני; וכך, בספטמבר 1978, גורש ח'ומייני לצרפת.
במהלך 4 חודשי שהותו בפריז, עבד ח'ומייני במשך 12 - 14 שעות ביום, התראיין 132 פעמים לתקשורת, פרסם כ-50 הצהרות ונשא דברים לפני כ-100,000 איראנים שהגיעו לביתו בממוצע של יותר מ-1,000 אנשים ליום.
באותה עת באיראן, הממשלה הייתה במצב התפוררות, התנגשויות בין מפגינים ובין כוחות הצבא גבו עוד ועוד קורבנות, הרוסים החלו אף הם לתמוך באופוזיציה לשלטון השאה, עובדי מתקני הנפט שבתו וכלכלת איראן שותקה.
הסתת ח'ומייני ותומכיו נגד השאה, השביתה הכללית במדינה, וההתנגשויות האלימות בין מפגינים לצבאו של השאה (שהחל לערוק בחלקו לצד האנטי משטרי), גרמו לעזיבתו של השאה את איראן ב-16 בינואר.
להשלמת המהפכה האסלאמית, נותרה איפוא רק חזרתו של ה"אימאם", וכך, ב-1 בפברואר נחת מטוסו של ח'ומייני באיראן, ונתקבל בגילויי שמחה של מיליוני אנשים (המספר המוערך של מקבלי פני ה"אימאם" נע בין מיליון אחד לשבעה).
מאז, מדי שנה, כל בתי הספר, הרכבות והספינות מפעילים את הצופרים והפעמונים בשעה 9:33 בבוקר ב-1 בפברואר, לציון הרגע המדויק בו נחת מטוס "אייר פראנס" שהחזיר את ח'ומייני לאיראן, לאחר 15 שנות גלות.
ח'ומייני ביקר בבית העלמין בטהראן, "בֵהשת זַהרא", כסימן כבוד לקורבנות "השהידים" של המהפכה.
בנאומו, מלבד תקיפת הממשלה שמינה השאה, הוא הבטיח לאזרחים אפשרות להצביע לממשלה שתייצג אותם, וקבע כי המולות לא יתערבו בענייניה של הממשלה.
הבטחה זו לא כובדה, וח'ומייני מינה את עצמו למעשה לדיקטטור, ובממשלות העתידיות נתן רק למולות להיבחר.
בנוסף הוא הבטיח מספר הקלות פופוליסטיות לאוכלוסייה, ובכלל זה שירותי חשמל, טלפון ותחבורה ציבורית בחינם, ואספקת נפט, ללא תשלום, עד פתח הבית.
אף אחת מהבטחות אלו לא קויימה.
ב-11 בפברואר הכריז ח'ומייני על ממשלה זמנית.
החלפת השלטון לוותה באלימות רבה שכללה את טיהור הצבא – הדחתם של אלפי קצינים, והוצאות להורג של מתנגדים למשטר, תומכי השאה ו"חוטאים" (נואפים, הומוסקסואלים).
ב-30 וב-31 במרץ נערך משאל עם, ובו 98% מהמצביעים בחרו להחליף את המונרכיה ברפובליקה אסלאמית, שבה שולטים אנשי הדת; בחירות נוספות נערכו כדי לאשר את החוקה החדשה.
מלבד מעמד המנהיג העליון, החוקה מגדירה את תפקידו של הנשיא, שצריך להיבחר כל 4 שנים, אולם המועמדים לנשיאות מאושרים ב"מועצת שומרי החוקה".
ח'ומייני מונה למנהיג העליון לשארית חייו, וכונה באופן רשמי "מנהיג המהפכה".
משבר בני הערובה בשגרירות ארצות הברית
ב-1 בנובמבר 1979 קרא ח'ומייני לאזרחים להפגין כנגד אינטרסים של ארצות הברית וישראל, הוא תקף את ארצות הברית, וכינה אותה "השטן הגדול" ו"אויבי האסלאם".
ב-4 בנובמבר פלשה קבוצת סטודנטים איראנים לשגרירות ארצות הברית בטהראן ולקחה את השוהים בה כבני ערובה.
החוטפים דרשו את הסגרתו של השאה, ששהה בארצות הברית בטיפול רפואי (למחלת הסרטן, ממנה גסס), למשפט באיראן על "פשעיו נגד איראן".
ב-23 בפברואר 1980 הכריז ח'ומייני כי הפרלמנט (המג'לס) האיראני יהיה זה שיקבע את גורלם של השבויים, ודרש את הסגרת השאה לאיראן.
נשיאה של ארצות הברית, ג'ימי קרטר, סירב לדרישה, והורה על ביצועו של מבצע צבאי לשחרור השבויים, אולם המבצע כשל.
תחת שלטונו של ח'ומייני הוחל חוק השריעה (ההלכה האסלאמית), הגברים והנשים האיראניים הוכרחו להתלבש בהתאם לקוד הלבוש האסלאמי, נאסרה השמעת מוזיקה מערבית, ואפילו קלאסית.
דמותו של ח'ומייני הייתה מוקד לפולחן אישיות, עיתונים וכלי תקשורת אחרים נסגרו, מתנגדי המשטר נכלאו (לעיתים עונו), הצליחו לברוח מחוץ לאיראן או הוצאו להורג (בשנת 1979 נרצחו בידי המשטר יותר מ-6,000 איש).
במהלך השנתיים הראשונות של שלטונו, ח'ומייני הורה על הוצאתם להורג של מרבית מתנגדיו החילוניים והדתיים.
בין היתר הגביל ח'ומייני את יכולתן של נשים להחזיק בהון או להתפרנס בכוחות עצמן, ביטל את הגבלת גיל הנישואין, ופיטר את כל הנשים שעברו במערכת המשפט האיראנית, וכן את כל אנשי החוק שהביעו עמדה שונה באופן מהותי מזו שלו.
בנוסף, ח'ומייני פעל כנגד מוג'אהדין ח'לק, ובעקבות זאת מייחסים לארגון פעולות אלימות כנגד השלטון שכללו את הפיגוע בשביעי בתיר בו נרצחו 72 פעילי מפלגת הרפובליקה האסלאמית ובראשם מוחמד בהשתי (שני לח'ומייני) והתנקשות בראש הממשלה.
בשנת 1983, לאחר ניצני התמרדות ראשונים של המולות, במהלך מלחמת איראן–עיראק, ח'ומייני החל להפגין אמביוולנטיות בנוגע לשלטון המולות.
הוא טען כי התנגדותם החריפה, ואף האלימה לעיתים, של המולות מאיימת על אחדותה של איראן; במספר מקרים קרא ח'ומייני למולות לחזור "למקצוע הראוי להם", ולהפסיק להתערב בפוליטיקה וענייני הממשל.
עם קבלת החלטת הפסקת האש ביולי 1988, שסיימה את מלחמת איראן–עיראק, ביצע ארגון המוג'אהדין ח'לק תקיפה במערב איראן.
בעקבותיה הורה ח'ומייני להרוג את כל האסירים הפוליטיים אם לא יביעו חרטה על פעולותיהם נגד המשטר.
כמו כן, איראנים רבים נתלו במרכזי הערים, לאור חשד לתמיכה במוג'אהדין ח'לק, בהם סטודנטים רבים ו-11 אייתוללות מקורבים ליורשו המיועד של ח'ומייני, האייתוללה הפרו-דמוקרטי חוסיין עלי מונתזרי.
מספר הנרצחים אינו ידוע בבירור, אולם הוא נאמד במספר אלפים.
זמן קצר לאחר המהפכה באיראן, ח'ומייני החל לקרוא למהפכות אסלאמיות ברחבי העולם המוסלמי.
סדאם חוסיין, מנהיגה הבעת'יסטי החילוני של עיראק, היה מעוניין לכבוש את האזורים העשירים בנפט של שכנתו איראן (בייחוד מחוז ח'וזסתאן המאוכלס בעיקר בערבים).
חוסיין גם העריך, כי איראן נחלשה עקב המהפכה והטרור הנמשך במדינה, ורצה להסיר את האיום שהציבו השיעים הקיצוניים באיראן ליציבות שלטונו, שכן האיראנים הסיתו את הרוב השיעי בעיראק נגד המשטר הסוני והחילוני של סדאם חוסיין.
בעידודה של סעודיה (ובמידה מסוימת גם של ארצות הברית, שחששה מהמשטר הקיצוני והאנטי-אמריקני החדש באיראן), פלש צבא עיראק לשטחה של איראן, ובכך התחיל את המלחמה שנמשכה 8 שנים.
הפלישה, שנועדה להחליש את השפעת האסלאם השיעי הקיצוני של ח'ומייני, באופן אירוני דווקא חיזקה את מעמדו של ח'ומייני ואפשרה לו לבסס ולייצב את הנהגתו.
למרות האסון הנורא שהמיטה המלחמה על איראן, הטילים שנחתו בטהראן והעובדה שהאיראנים נאלצו לנהל קרב בלימה על גבולות ארצם, לא נפגעה הפופולריות של ח'ומייני.
במהלך המלחמה, העם האיראני התאחד סביב הנהגתו, הפופולריות של ח'ומייני וכוחו גדלו.
ח'ומייני קרא לכל האיראנים להגן על ארצם ועל דתם כנגד המשטר העיראקי החילוני, ואלפי נערים התנדבו להילחם בעיראק, בנכונות למות "מוות קדושים", ונשלחו לחזית.
ח'ומייני סירב לסיים את המלחמה גם כשכוחותיו הדפו את העיראקים ופלשו לעיראק.
שנתיים לאחר תחילת המלחמה (1982) הסכימה עיראק להפסקת אש, והחל משא ומתן מייגע בנוגע למתווה הגבול המדויק.
ח'ומייני כנראה ראה בנסיגה הדיפלומטית של עיראק סימן לחולשה ודחה את רעיון הפסקת האש, בדרישה לתשלומי פיצויים גדולים, וסיום שלטונו של סדאם חוסיין, לפני הפסקת הלחימה.
התנאים הללו לא איפשרו את סיום הסכסוך בעת ההיא, ובסופו של דבר נמשכה המלחמה 6 שנים נוספות, וגרמה למותם של יותר מחצי מיליון איראנים, ולשימוש בנשק כימי על ידי הצבא העיראקי (על תושביו שלו).
מחירה של המלחמה המשיך לעלות, וח'ומייני הסכים להפסקת אש ("שתיתי את כוס התרעלה", לדבריו), בתיווך האו"ם.
משהסתיימה הלחימה, הורעה בריאותו של ח'ומייני, ומאבקי הכוחות בין המולות התחדשו בנוגע לירושה.
לאחר שהות של 11 ימים בבית חולים, בהם עבר ניתוחים בניסיון להפסיק את הדימומים הפנימיים מהם סבל, נפטר ח'ומייני ב-3 ביוני 1989 מסרטן הערמונית.
מיליוני איראנים ביכו את מותו, ויצאו לתהלוכות אבל שמעולם לא נראו כמותן באיראן.
במהלך ההלוויה בטהראן, מיליוני האנשים שניסו להתקרב לארון העץ בו נח ה"אימאם" גרמו לכאוס כללי.
בשלב מסוים גופתו של ח'ומייני כמעט ונפלה לאדמה, כ-10,000 איש נפצעו וההלוויה בוטלה.
ההלוויה השנייה נערכה תחת אבטחה קפדנית, ארונו של ח'ומייני צופה בברזל והוא הוקף על ידי אנשי אבטחה חמושים היטב.
דווח כי יותר מ-9 מיליון אנשים השתתפו בטקס ההלוויה, בבית העלמין בטהראן.
מיליונים רבים אחרים קיימו תהלוכות המוניות בערים ברחבי איראן ומחוצה לה.
ב-1985 האייתוללה הגדול ("אייתוללה עוזמה") חוסיין עלי מונתזרי, מראשי המהפכה, מונה למחליפו של חו'מייני.
אולם עמדותיו הפרו-דמוקרטיות, התנגדותו לאופן יישום עקרון ה"ולאית פקיה", וביקורתו על התנהלות המשטר בתחום זכויות האדם גרמו לח'ומייני לגנות אותו במכתב ב-1988. כתוצאה מכך מינתה מועצת המומחים את האייתוללה (חוג'ת אל-אסלאם דאז) עלי ח'אמנאי לתפקיד המנהיג העליון.
האידאולוגיה הפוליטית ומורשתו של ח'ומייני
בכתביו ובנאומיו הרבים, קידם ח'ומייני את חזון החברה האיראנית התאוקרטית המונחית על ידי עקרונות המוסר של אנשי הדת.
בולט בהקשר זה נאומו בעת החג' ב-1963, 16 שנים לפני המהפכה האסלאמית, שבו קבע כי שליט אסלאמי חייב להיות כוהן דת, המתמחה ומבין בדת האסלאם.
לפי הגותו, על השיעים להחל בפעולות שיכינו את העולם לקראת בואו של המהדי, בכלל זה השתלטות שיעית על אזורים בשליטה סונית.
כמו כן עליהם לנקוט בפעולות הכנה לקראת השמדת מדינת ישראל וחיסול היהודים, כאשר פעולות אלה יושלמו על ידי המהדי בעצמו.
כממלא מקומו של המהדי בעולם הזה, ח'ומייני טען שחכם הדת השליט הוא יורשו של מוחמד, נציגו של האל עלי אדמות, ולפיכך מונחה ישירות על ידי אלוהים ואינו יכול לטעות.
צוואתו של ח'ומייני שפורסמה לאחר מותו, עודדה את הציבור האיראני בכלל, ובייחוד את המעמדות הנמוכים, להמשיך ולדבוק במימוש האידיאלים של המהפכה האסלאמית.
הוא האמין בכלכלה סוציאליסטית, אך עם זכות האזרח לקניין פרטי מסוים.
ח'ומייני טען כי העסקים והתאגידים צריכים להיות מחויבים לתרום לארגונים דתיים, שיקדמו את האסלאם השיעי.
הוא יעץ שלא להרשות לאנשים עשירים לקחת חלק בממשלה, וטען כי הפוליטיקאים צריכים לנהוג כמוהו ולחיות באופן צנוע וחסכני.
רעיונותיו של ח'ומייני, מלכתחילה לא מצאו חן בעיני כוהני הדת באיראן בשל מהפכנותם, והתנגדותם לאיחוד הגס בין דת למדינה.
הראייה המקובלת על חכמי הדת השיעיים הייתה כי הם צריכים להיות במעמד של יועצים לממשל, ולא הממשל עצמו.
בדרך כלל מולות אלו היו שמרנים מבחינה תאולוגית וחששו מחידושים, ואילו ח'ומייני האמין כי פירושי האסלאם צריכים להתפתח, גם אם פירושים אלו סוטים מהמסורת.
בניגוד למנהג כוהני הדת האחרים באותם הימים, ח'ומייני ניהל אורח חיים צנוע וסגפני, התעניין באירפאן (תורת המסתורין השיעית), והתנגד לאחזקת אדמה ועושר רב בידי המולות.
ח'ומייני ספג ביקורת על כך שרפורמות דמוקרטיות וחברתיות רבות שהבטיח לא בוצעו במהלך חייו.
בתשובה הוא טען כי המהפכה האסלאמית לא הושלמה, ורק כאשר תהפוך איראן לאסלאמית בכל מובן, דמוקרטיה וחופש ינבעו "כתוצאה טבעית לטרנספורמציה כזאת".
בראיית ח'ומייני, הדמוקרטיה באיראן צריכה להיות מוגבלת בהתאם לחוקי האסלאם (למשל, לנשים אסור להצביע בבחירות), מאחר שמרבית הציבור הוא מוסלמי, כל דבר שסותר את האסלאם יפגע ברוב, וכך יפגע בדמוקרטיה.
פוליטיקאים כדוגמת אכבר האשמי רפסנג'ני ומוחמד ח'אתמי, קידמו מדיניות מתונה ורפורמיסטית יותר, ובכך הביאו לעימות בינם לבין המנהיג העליון באיראן עלי ח'אמנאי, הרשות השופטת ומשמרות המהפכה.
האיראנים השמרנים טוענים כי המדיניות הזו, עומדת בסתירה לעקרונותיו של ח'ומייני, אולם הרפורמיסטים טוענים, בייחוד מוחמד ח'אתמי, כי המדיניות תואמת את עקרונותיו של ח'ומייני.
ח'אתמי מזכיר את אזהרותיו התמידיות של ח'ומייני נגד קיצוניות, ועמדותיו בנוגע לחופש הדיבור.
רבים באיראן ראו את המדיניות הרפורמיסטית כמאפשרת לאליטות העשירות לשלוט במדינה, וכך גורמת לניכור המעמד הנמוך באיראן; ההתקרבות למערב, ותחושת ניתוק ממורשתו של ח'ומייני היו גורמים מרכזיים לבחירתו של נשיא איראן, מחמוד אחמדינז'אד השמרן, בבחירות ב-2005.
ב-1989, פרסם ח'ומייני פתווה, שקראה להריגתו של הסופר סלמאן רושדי, תוך קביעה כי רציחתו של הסופר היא חובה דתית עבור כל מוסלמי, בשל "חילול" שמו של הנביא מוחמד, בספרו "פסוקי השטן".
ספרו של רושדי מכיל חלקים שחלק מהמוסלמים, ובהם ח'ומייני, רואים כמעליבים את האסלאם ונביאו.
פרסום הפתווה גרם לאנשים רבים במערב, בייחוד אנשי השמאל, שלפני כן תמכו במהפכה כנגד השאה, לשקול מחדש את תמיכתם בח'ומייני.
מאות אלפים של נערים צעירים, נשים וזקנים התנדבו לארגון הבאסיג' שהקים המשטר.
המתנדבים הנלהבים, שמרביתם היו בני פחות מ-18, הביאו תכריכים מביתם, בנכונות למות.
המשטר הזמין 500,000 מפתחות מפלסטיק מטאיוואן, והם ניתנו למתנדבים – מתאבדים, כדי שיפתחו בפניהם את שערי גן עדן.
בצעידה של "גלים אנושיים" לפני הצבא האיראני, הנערים הלא חמושים "ניקו" את שדות המוקשים שנמצאו בגבולה הצפוני של עיראק.
ח'ומייני ומשטרו עודדו ושיבחו את מעשה ההתאבדות של הצעירים האיראניים
עידוד פיגועי ההתאבדות סותרים את הקוראן, מאחר שבמספר מקומות בספר נאסרת התאבדות, ואף נאמר כי הממית עצמו יישרף בגיהנום, אולם ח'ומייני אימץ את הראייה הפונדמנטליסטית, בה התאבדות למטרת פגיעה ב"אויבי האסלאם", אינה רק מותרת, אלא גם טובה ומבטיחה את מקומו של המתאבד בגן עדן.
המתאבד המפגע הראשון בהיסטוריה המודרנית, היה מתנדב הבאסיג' חוסיין פהמידה, בן ה-13 שקשר לגופו חומר נפץ ונשכב תחת טנק עיראקי ב-1980, כיום פהמידה מונצח בבולים, שטרות איראניים, תיקי בית ספר, תוכניות טלוויזיה לילדים וסרטים איראניים.
הגותו של ח'ומייני הייתה גם אחראית לפיגוע מכונית התופת הראשון, שבוצע בידי אחמד כוסייר, בן ה-15 מארגון חזבאללה, וגרם למותם של 74 חיילים ישראליים באסון צור הראשון ב-11 בנובמבר 1982. ח'ומייני קידש את פעולתו של כוסייר בפתווה, ולאחר מכן הוקמה מצבת זיכרון לכבודו בטהראן.
המשטר סייע להקמתם, ולמימונם של ארגוני טרור רבים, המפורסמים שבהם ארגון החזבאללה והג'יהאד האסלאמי הפלסטיני, שעד היום זוכים לסיוע כלכלי והדרכות לפעילים מאיראן.
האידאולוגיה של חזבאללה מבוססת בין היתר על ההשפעה האידאולוגית של ח'ומייני ועל התמיכה בפיגועי התאבדות כדרך למאבק באויבי האסלאם.
עמדותיו של ח'ומייני לגבי לא מוסלמים
ח'ומייני אימץ את הראייה השיעית השמרנית, כי הלא מאמינים טמאים (נאג'ים).
בפירוש השיעי לאסלאם, הלא מאמינים הם אלו שאינם נמנים עם "עמי הספר" – מוסלמים, נוצרים, יהודים, וזורואסטרים.
בספרו, "תאוזיח אל-מסאיל" (ליבון הבעיות), ח'ומייני טען כי ישנם 11 דברים שהופכים מוסלמי לטמא: שתן, צואה, זרע, פגר, כלב, חזיר, לא מאמין, יין, בירה, וזיעת גמל שאוכל דברים לא נקיים.
ח'ומייני מסביר כי "ברגע שגבר או אישה לא מוסלמיים, ממירים את דתם לאסלאם, גופם, רוקם, הפרשות האף, והזיעה הופכים לטהורים".
בתקופת שלטונו של השאה, תקף בחריפות את הבהאים, כינה אותם (מוּרתֵד) "כופרים" וקרא לעידוד אקטיבי להמרתם לדת האסלאם.
בעקבות קריאותיו, וקריאת מולות קיצוניים נוספים, השתלט אספסוף שכיר על מקדש הבהאים בטהראן, הרס אותו באופן חלקי וקרא למאמינים להיכנס ולחגוג את ניצחון האסלאם.
ח'ומייני התנגד בחריפות ליחסים טובים עם המערב, ומדינות הגוש המזרחי, והאמין כי איראן צריכה להסתמך על עצמה.
הוא ראה בחלקים מהתרבות המערבית כמנוונים ומשחיתים את הנוער.
לפיכך תמך בהחרמת האופנה, המוזיקה, הקולנוע והספרות המערבית.
חזונו היה לראות בהתאחדותן של כל המדינות המוסלמיות לכוח אחד, וכך להימנע מלתמוך במערב או בגוש הסובייטי, והוא האמין כי חזון זה יתממש בעתיד הקרוב.
לאחר חזרתו לאיראן, פרסם ח'ומייני פתווה שהכריזה כי אין לפגוע בקהילות היהודיות והנוצריות באיראן, לאור הדעות האנטי-ישראליות שפשו בחברה לאחר המהפכה.
הממשלה בתקופת ח'ומייני איפשרה למיעוטים מסוימים (נוצרים ארמנים, יהודים וזורואסטרים) להיבחר ולבחור נציגים לפרלמנט האיראני (המג'לס).
במרבית דרשותיו החל משנות ה-60, האשים ח'ומייני את ארצות הברית בניסיון לפגוע באסלאם, בכך שהשאה, הממשלה והכוחות המזוינים האיראניים הם סוכנים אמריקניים.
כך למשל ב-1964 הוא קבע בנאום: "מקור כל צרותינו הוא אמריקה.
מקור כל צרותינו הוא ישראל.
גם חברי הפרלמנט שלנו שייכים לאמריקה.
הוא טבע את המונח "השטן הגדול" בהפגנה לפני השגרירות האמריקנית בטהראן (ימים ספורים לפני שביית הנמצאים בה).
בהזדמנות אחרת טען: "אמריקה, הפושעת המקורית שהבעירה את העולם, ועוזריה, הציונות העולמית, כדי להגיע למטרתם, מבצעים פשעים שעטים ולשונות נבוכים מלתאר".
במקום אחר קבע: "אמריקה יכולה לנצח אותנו, אך לא את המהפכה שלנו.
הממשל האמריקני לא מבין את מושג ה'אסתשהאד' (מוות קדושים)".
החל משנת 1963 החל ח'ומייני להאשים את היהודים ואת ישראל בניסיונות להרוס את האסלאם והכריז על ישראל כ"אויבת האסלאם".
באחד מנאומיו טען כי מדינת ישראל הדפיסה מיליוני עותקים של "קוראן מזויף" בניסיון "להרוס את דתנו המהוללת".
הוא טען כי ישראל מעוניינת לראות בהרס כלכלתה של איראן וכינה את חיילי השאה "סוכנים ישראלים", ולאחר מכן גם את השאה עצמו.
בפני בנו מוסטפא טען, כי קיימת מזימה יהודית מתוחכמת וחשאית "לשלוט בכול" וכי "ברצונם להשתלט על העולם בעזרת אוצרות הטבע של המדינות המוסלמיות".
להאשמותיו שלושה צירים מרכזיים: האשמות הקשורות למדיניותן האנטי-אסלאמית של ישראל ושל הציונות, האשמות הקשורות בשאיפתן להתפשט ואופיין האימפריאליסטי והאשמות הקשורות לעושק כלכלי של איראן ושותפות לארצות הברית ביישום מדיניות שנועדה להנציח תלות של איראן בהן.
בתקופת גלותו התהדקו קשריו עם חוגים לאומיים ערביים, ואיבתו לישראל גברה.
חומייני טען כי ישראל היא התגלמות הרע, ומעצם מהותה פועלת נגד האסלאם, ולכן חובתו הדתית של כל מוסלמי היא לעמוד נגדה.
ראייתו של ח'ומייני תואמת את הראייה השיעית הקיצונית האסלאמית (בדומה לזו של ארגון חזבאללה), על איסור בקיום יחסים ישירים עם ישראל "השטן הקטן", והצורך בהשמדתה והחלפתה במדינה פלסטינית (כך למשל, קבע כי יש להסיר את "הגידול הסרטני" מהמזרח התיכון).
עם זאת, ח'ומייני לא התנגד לקבלת נשק דרך ישראל בפרשת איראן-קונטראס.
ממשיכיו של ח'ומייני בהנהגת איראן ממשיכים בקו של התנגדות לישראל וקוראים להשמדתה.
ב-1929 נישא לח'דיגה סאקאפי בת ה-16 (נפטרה ב-2009), לזוג נולדו 7 ילדים, שניים מהם נפטרו בילדותם.
הבן הבכור מוסטפא, נולד בסביבות 1932, אחיו אחמד נולד ב-1936. הבנות פארידה וצדיקה נולדו בהפרש של שנה זו מזו לאחר לידתו של אחמד, ובת נוספת, זהרא, נולדה לזוג מאוחר יותר.
בנותיו של ח'ומייני נישאו למשפחות של חכמי דת או סוחרים.
בנו הבכור של ח'ומייני, מוסטפא, שימש כעוזרו של אביו, והיה קרוב אליו מאוד (ח'ומייני כינה אותו "מאור עיני"); הוא נישא ונולדו לו שלושה ילדים.
מוסטפא מת ב-21 באוקטובר ב-1977, בנסיבות לא ברורות לחלוטין, כנראה מהתקף לב או בתאונת דרכים, אולם באיראן הופצו שמועות שטענו כי מוסטפא נרצח בידי המשטרה החשאית של משטר השאה, הסאוואכ.
לאחר מותו של מוסטפא, החל אחמד לשמש כעוזרו של ח'ומייני.
הוא נפטר ב-1995 בנסיבות חשודות.
בנו של אחמד ח'ומייני, סייד ח'וגת אל-אסלאם חסן ח'ומייני, הוא חכם דת איראני, מזוהה עם המחנה הרפורמיסטי במדינה.
בנו של מוסטפא ח'ומייני, סייד חוסיין ח'ומייני, ריצה עוד במהלך שלטונו של סבו 6 חודשים בכלא, על נאום בו הזהיר את האיראנים מפני "כינון פאשיזם דתי, שהוא הסוג הרע יותר של פשיזם".
כיום, חוסיין ח'ומייני הוא חכם דת ואחד מתומכי הדמוקרטיה הבולטים באיראן.
בעקבות סכסוכיו עם השלטונות, הוא עזב לעיר כרבאלא בעיראק, לאחר פלישת האמריקנים ב-2003. בתקופת שהותו בעיראק, הוא קרא לפלישה אמריקנית לאיראן, וגירוש המשטר.
הוא שב לאיראן זמן קצר לאחר עזיבתו, עם קבלת מסר מסבתו (בתול ח'ומייני), שלא יאונה לו רע.
רוח רפאים היא הופעתו העל-טבעית של אדם מת.
רוח רפאים נקראת גם בשם פנטום.
רוח הרפאים מזוהה לרוב עם נשמה ונפש האדם, שנשארה על הארץ, במקום לעלות השמיימה לגן עדן או לרדת לשאול תחתיות.
לתרבויות רבות יש סיפורים על רוחות רפאים, אך אמונתן משתנה רבות בכל הקשור למהותן ולעצם קיומן של הרוחות.
לרוב מתוארות רוחות רפאים כבעלות גודל וצורת אדם, כמעט שקופות, אווריריות, מעורפלות ונטולות ממשות.
לפעמים הן לא מתגלות באופן ממשי, אלא רק על ידי הזזה של חפצים, או הקמת רעש כלשהו, לכאורה נטול הסבר מדעי.
ישנן התייחסויות רבות לרוחות רפאים בפולקלור, בספרות ובקולנוע, אולם מבחינה מדעית כל הניסיונות להוכיח את קיומן במציאות עלו בתוהו.
מוטיב חוזר בסיפורי רוחות הרפאים הוא קיום מטרה מסוימת שלא השיג המת ועליו להגשימה כדי שיוכל לעבור ל"עולם המתים" – ממד בו נמצאות הרוחות שהגשימו את ייעודן, או שלא "נכנסו" לגן עדן או לגיהנום.
לרוחות אין צורה ולפעמים לובשות צורה של בני אדם, ביניהן יש רוחות טובות שעוזרות לבני האדם ויש שרוצות להתנקם בהם.
כמעט בכל הפולקלורים אין לרוחות אפשרות לגעת בעצמים הקיימים במציאות הגשמית.
בסיפורים אחרים הרוח מסוגלת לעבור דרך עצמים או לחלופין משתמשת בהם כדי להעביר מסר, לרוב על ידי הזזתם.
הרוחות אינן חשות רעב, צמא או עייפות ונגזר עליהן לשהות זמן על פני הארץ, זמן זה משתנה בין תרבות לתרבות ויכול לנוע בין ימים בודדים ועד למספר רב של שנים.
בתרבויות מסוימות רוחות הרפאים נותרות לנצח על פני האדמה ומסופר על סבלן שכן אינן יכולות לנוח לעולם.
על פי התרבות העתיקה, בין הסיבות הנפוצות ביותר להישארותה של רוח על פני האדמה ניתן למצוא סיבות משפחתיות כמו למשל עזרה לבן משפחה חי או סיבות חברתיות, בעיקר כמשלים שתפקידם ללמד את החיים כיצד לנהוג כדי שיוכלו לזכות בחיי נצח.
לעיתים הרוחות מקבילות לאלים בתרבויות שונות והן מבצעות מעשי קונדס באנשים החיים כדי להשתעשע בהם.
רוח מפורסמת במיוחד בתרבות המערבית היא אביו של המלט שהורעל ובנו יצא למסע נקם.
בפונדקים ומסבאות ברחבי אירלנד, סקוטלנד ואנגליה, הבנויים בדרך כלל בבניינים בני מאות שנים, מסופרות אגדות על רוחות של לקוחות קבועים שלאחר מותם המשיכו להגיע יום יום לבר, להזמין את השתייה המועדפת עליהם ולהתל בבעלי המקום או בשאר הלקוחות.
ישנן שמועות ואגדות אורבניות על רוחות הנוהגות לפקוד את הבר, להרעיש ולהפחיד את הלקוחות כדי לגרשם מהמקום.
כמעט למחצית מכלל הברים באזורים אלו סיפורים העוסקים בהיסטוריה של המקום ובהם משולבת רוח רפאים אחת או יותר.
המקבילה הרוחנית יותר של רוח הרפאים שקיימת בדתות המונותאיסטיות היא גלגול נשמות, כפי שמתואר בקבלה למשל או אצל הדרוזים, שמאמינים כי נשמתו של המת מתגלגלת לאדם חי.
באופן דומה מסופר בפולקולרים עממיים רבים (נפוץ יותר בכתות פגניות) על נשמות שנותרו כרוחות רפאים על הארץ ולאחר שתיקנו מעשיהן או סיימו משימה כלשהי שהיה על האדם החי להשלימה, מתגלגלות הלאה לגופו של אדם אחר.
ביהדות רוח הרפאים היא דיבוק הנכנס באדם ויש לגרשו.
בתרבות ההודית, רוחות הרפאים הן למעשה הטלות אסטרליות (Astral Projection), מעין דמויות מראה של נפש האדם או "קליפות" העוטפות את התודעה האנושית, היוצאות מגוף האדם החי כאשר הוא ישן ומרחפות ברחבי הזמן והמרחב האינסופיים וביקומים מקבילים בחיפוש אחר מידע כלשהו או דרך להגשמת תשוקה בלתי ממומשת.
בתנ"ך מוזכרים רוחות הרפאים באיסור שואל האוב, הידעוני והדורש אל המתים:
בספר שמואל מסופר על שאול המשוחח עם רוחו של שמואל הנביא בעזרת בעלת האוב מעין דור הנותרת לאחר הריגת שאר בעלות האוב בארץ.
בספר דברי הימים העלאת אוב זו מוצגת כחטאו העיקרי של שאול, בגללה הומת בקרב.
בספרות הגאונים היו מי שפירשו את פרשת בעלת האוב כרמאות פשוטה:
וראינו מחלוקת בין הגאונים בדבר הזה, וכלם נשתוו כי מעשה האוב - הבל ותוהו ודברי כזב והיתול.
יש מהם אומרים כי לא דיבר שמואל עם שאול חס ושלום, לא עלה שמואל מקברו ולא דיבר,
אבל (כלומר: אלא) האשה עשתה הכל ברמאות, כי מיד הכירה כי הוא שאול.
אך להראות לו כי מצד החכמה הכירה ומצאה דבר זה, אמרה: "למה רמיתני ואתה שאול".
ודרך בעלת אוב להביא בן אדם שמדבר מתוך מחבואו בלשון נמוך.
וכאשר בא שאול לדרוש מאתה וראתה אותו - נבהל וידעה כי למחר יהיה יוצא למלחמה, וכל ישראל היו בפחד גדול,
וידעה מה שעשה שאול שהרג כהני ה'...
שמה בפי המגיד הדברים הנאמרים בפרשה.
- וזהו פירוש רב שמואל בן חפני הגאון ז"ל.
אף על פי שמשמעות דברי החכמים ז"ל בגמרא, כי אמת היה שהחייתה האשה את שמואל -
לא יקובלו הדברים במקום שיש מכחישים להם מן השכל.
אבל רב סעדיה ורב האיי הגאונים ז"ל אמרו: אמת הוא (דברו של רב שמואל בן חפני גאון), כי (אכן) רחוק הוא שתדע האשה העתידות, וכן שֶתְּחייה היא את המת בחכמת האוב,
אך הבורא יתברך החיה (באופן חד פעמי) את שמואל, כדי לספר לשאול את כל הקורות העתידות לבא עליו,
והיא האשה אשר לא ידעה בכל אלה נבהלה, כמו שנאמר "ותזעק בקול גדול".
מימי הביניים ועד התקופה המודרנית היה עיסוק של רבנים בנושא הדיבוק, כולל תשובה מפורסמת של הרב יהודה פתיה, על הסרת דיבוק מחסיד של שבתאי צבי.
בימינו ישנם רבנים המתייחסים ברצינות מלאה לרוחות רפאים ואף טוענים שהם מסוגלים לרפא ולהסיר רוחות רפאים באמצעים שונים.
הרב יהודה הלוי עמיחי לעומתו פסק שאין רוחות רפאים בארץ ישראל.
לעומתו, במאמר ארוך וממצה, מביא אתר הידברות את סיכום התפיסה הרציונלית ביהדות
בתרבות המודרנית, בערך מהמאה ה-19 והלאה, הסיבות העיקריות להישארותה של רוח רפאים על פני הארץ הן פליליות כגון אדם שנרצח ויוצא לחפש נקמה או אדם שהתאבד בשל סיבה מסוימת והוא יוצא במסע כדי לתקן את העוול שנגרם לו ולחשוף את האשמים האמיתיים במותו.
בסיפורי ילדים עממיים מתוארות רוחות הרפאים כסדינים אמורפיים בעלי מתאר של ראש עגול וידיים הקשורות בשלשלאות ברזל.
רוחות הרפאים בספרות הילדים העממית יכולות להיות ידידותיות ולבוא לעזרת האדם או לחלופין להיות דמויות רעות המזיקות לאדם ונהנות להפחיד אותו.
דוגמאות לרוחות רפאים בתרבות המודרנית, בתקשורת ההמונית ניתן למצוא בשפע.
הבולטות שמביניהן הן קספר, רוח הרפאים הידידותית שעוזרת לבני האדם, הרוחות מסדרת ספרי הארי פוטר, רוחות רפאים שונות מסדרות מצוירות כגון: סקובי דו, אחי, זאת הרוח שלי!, דני פנטום וסדרות יומיות כגון על טבעי, באפי ציידת הערפדים ואנג'ל שבהן מסופר על יצורים אגדיים נוספים.
הקולנוע עושה שימוש רב במוטיב רוח הרפאים כדי לקדם עלילה מסוימת.
הרוחות בסרט עשויות לקדם על העלילה על ידי עזרה משמעותית לגיבור או לחלופין מקשות עליו.
לעיתים הרוחות משמשות כדמויות המרכזיות בעלילה.
בקולנוע המודרני, רוח הרפאים יכולה להיות בלתי נראית וה"הוכחות" לקיומה הן תופעות על טבעיות בעליל הסותרות את חוקי הפיזיקה הפשוטים ביותר, כגון כוח המשיכה.
בדרך כלל, החיות הן הראשונות שמרגישות ברוחות.
בסרטים רבים הכלבים מתנהגים מוזר, מסרבים להיכנס לבית הרדוף, ולעיתים הם הראשונים שנרצחים.
הרוח יכולה ללבוש צורה כשל אחד האדם אך היא תיראה רק לאחת הדמויות.
בסרטים רבים, הגיבור מגלה את זהותה של רוח הרפאים כאשר דמותה האנושית אינה משתקפת במראה (בדומה לאגדות על ערפדים), או במקרה ההפוך-שאי אפשר לראות את הרוח אלא רק דרך מראה.
לרוב, דמות הרוח בסרטי קומדיה תהיה דמות חצופה ושנונה, ובסרטי מתח או דרמה הרוח תהיה דמות רעה שתפקידה לסכל את ניסיונות הגיבור הטוב מלהגיע אל מטרתו.
בדרך כלל-הרוח אינה מדברת עם בני האדם.
רוח הרפאים כמוטיב מרכזי בסרט
דוגמה לסרט שבו הרוחות מופיעות כאחד המוטיבים המרכזיים הוא שודדי הקאריביים: קללת הפנינה השחורה שעלילתו מתרחשת בתחילת העת המודרנית וסובבת סביב דמותו של קפטן שצוותו בגד בו במטרה למצוא אוצר אבוד ומקולל, וכעת הם במסע נקם כדי להתיר את הקללה.
בסרט זה בא לידי ביטוי אלמנט אחר ברוחות הרפאים הקולנועיות ובספרות הילדים המוקדמת – רוחות רפאים הקשורות בפיראט ובספינות רפאים נטושות המפליגות בשבעת הימים, אוצרות אבודים והקללות המגנות עליהם.
באופן ספציפי, הסרט עוסק במאפיין חשוב מהפולקלור – רוח הרפאים אינה רעבה, צמאה או עייפה לעולם ועל כן נגזר עליה לשוטט בעולם לנצח, או עד להשלמת משימתה, ללא יכולת ליהנות או לשקוע בעצבות.
רוח הרפאים עצמה רדופה על ידי כוח גדול ממנה, שאינו בשליטתה.
הדמויות בסרטים אלו מעוצבות על ידי שימוש בכלים ספרותיים וקולנועיים המקנים להן תכונות אנושיות למרות חוסר יכולתן להיות אנושיות ועל כן הן "תקועות" במצב ביניים בין המתים לחיים ומחפשות ייעוד.
חיפוש הייעוד הוא המניע את עלילת הסרט ומאפיין את הדמויות.
רוח הרפאים כדמות מרכזית בסרט
דוגמאות לסרטים שבהם רוח הרפאים משמשת כדמות מרכזית בסרט:
רוח רפאים, המספר על בחור ובחורה מאוהבים, ולאחר הרצחו של הבחור הוא מסרב להרפות ומחפש דרכים ליצור עימה קשר.
ביטלג'וס, המספר על זוג נשוי אשר מתו בתאונה, ונאבקים לגרש משפחה אשר עברה לגור בביתם.
החוש השישי, העוסק ביחסים שבין פסיכיאטר לילד הטוען ליכולת לראות רוחות רפאים.
עלילת הסרט מתמקדת בתקשורת עם הרוחות ובמאפיינים שונים שלהן, אשר חלקם שאובים מתוך הפולקלור.
סרט אחר שבו מוטיב רוחות בא לידי ביטוי כרעיון מרכזי בסרט הוא הסרט האחרים, המתמקד בשלושה קווי עלילה שונים המצטלבים זה בזה בנקודה המשותפת לשלושתם, והיא נוכחות רוחות הרפאים בבית ורדיפתו על ידיהן.
הסרט הצלצול עוסק ברוח רפאים מרושעת במיוחד, של ילדה המחפש נקמה בעולם החיים.
רוחה של הילדה רוצחת בני האדם באמצעות צפייה בקלטת המלאה מסרים מעולם המתים, מרגעיה האחרונים של הילדה וממקום מגוריה.
ובדומה לאחיו התאום הטינה שעוסק ברוחה של אישה הנוקמת בכל אדם הנכנס אל הבית שבו היא נרצחה.
הסרט "מכסחי השדים" (1984, במאי איוון רייטמן) הוא קומדיה בדיוניות על שדים התוקפים את ניו-יורק וחבורת אנשים המתארגנת לתפוס אותם, השדים בסרט הם דמויות מצוירות הדומות למפלצות, וכן עוד רוח בדמות אישה השולטת על כולם.
לזמן את הרוע (2013), בניגוד לכל הסרטים – הוא מבוסס על סיפור אמיתי, של הזוג אד ולוריין וורן שפעלו בשנות ה-60, והיו ידועים כמגרשי שדים ורוחות.
בסרט, מסופר על האירוע הכי גרוע שהם התמודדו איתו בכל עבודתם.
הסרט זכה להצלחה קופתית מסחררת, וגרף לא פחות מ-318 מיליון דולר (תקציב ההפקה שלו עמד על 20 מיליון).
בעקבות ההצלחה – האחים וורנר שהפיקו את הסרט, הודיעו שהם יוציאו סרט המשך (בנוסף ל"אנאבל") ב-2016.
אנאבל – הוא סרט המשך לסרט "לזמן את הרוע", שמבחינה עלילתית קדם לו, ויצא לאקרנים ב-2014. הסרט "לזמן את הרוע" נפתח במקרה קצר שבו הזוג לוריין טיפלו בבובה רדופה, שאפילו אחרי טקס הגירוש של השדים, היא המשיכה לרדוף, ושמה "אנאבל".
בסרט הזה – המקרה מתואר בפירוט, ואנאבל היא הדמות הראשית.
הסרט מלווה בשידורי טלוויזיה מקוריים של סיקור רצח זוג אנשים בסן פרנסיסקו שבוצע בידי בתם ובן זוגה, חברי "כת האייל" שפעלו בהשראת צ'ארלס מנסון.
גם הסרט הזה זכה להצלחה קופתית, ובאוגוסט 2017 יצא לו סרט המשך.
אנאבל 2 – סרט המשך לאנאבל הראשון, שכמו קודמו שקדם עלילתית ללזמן את הרוע, גם הוא קדם לו עלילתית.
בסרט זה מסופר שהבובה אשר מהווה מוטיב מרכזי בשלושת הסרטים הייתה שייכת לילדה בשם אנאבל אשר נהרגה בתאונת דרכים.
הוריה התחילו לקבל מסרים ממנה ונתנו את הסכמתם לכניסתה הקבועה לבובה על מנת לקבל אותה חזרה, אך במהרה התחוור להם שמדובר בדמות שטנית בתחפושת של בתם.
בסרט היא רודפת את בני הזוג ולבסוף רוצחת אותם, והיא גם רודפת קבוצה של יתומות שהתארחו בבית הזוג.
אחת מהבנות מקבלת בדיבוק את אנאבל, או הדמות השטנית שהתחפשה אליה, ומנסה לרצוח את קבוצתה אך נכשלת ובורחת מהם.
בסוף הסרט היא מתגלת בבית יתומים, אשר לא ידע על עברה, והבית מציע אותה לאימוץ לזוג תמים.
הזוג מגדל את הילדה שקוראת לעצמה אנאבל, ואחרי 12 שנה היא רוצחת אותם יחד עם בן זוגה, חבר ב"כת האייל" ובנקודה זאת, כשעלילות הסרט הראשון והשני מתאחדות, הסרט נגמר.
"שוטרים מעולם אחר" (2013) הוא סרט רוחות יוצא דופן.
בעלילתו, ישנה "משטרה" ("מז"ל"=מחלקת זכרונם לברכה) מטעם אלוהים, שכל "שוטריה" הם שוטרים שמתו בעבר, ועכשיו הם רוחות הלובשות דמויות של אנשים אחרים (לשם הסוואה).
מטרתם היא לתפוס את כל המתים שמתעקשים להישאר בעולם הזה אחרי מותם (שזה פשע).
רוח הרפאים וגברת מיור (1947, במאי: ג'וזף ל.
מנקייביץ') – בבריטניה בתחילת המאה העשרים, גברת לוסי מיור, שהתאלמנה לא מזמן, עוברת לכפר וייטקליף שעל חוף הים למרות אי-הסכמתם של חמיה.
היא שוכרת שם בית בשם Gull Cottage, למרות שהוא רדוף ידי רוח הרפאים של הבעלים לשעבר, שהתאבד.
המשותף לסרטים הללו הם המוטיבים החוזרים על עצמם בייצוג הרוחות כדמויות אדם המתעלות מעל המציאות הגשמית.
בספרות, במיוחד בספרות הפנטזיה נעשה שימוש ברפאים.
בשר הטבעות מסופר על הנאזגול, שהם מעין רוחות רפאים הרכובים על סוסים שחורים.
בטרילוגיית חומריו האפלים קיימים הרפאים שהם רוחות שקופות שנצמדים לבני אדם ומוצצים מהם את הנשמות שלהם והופכים אותם לזומביים.
בין הסיפורים הבולטים של רוחות רפאים מהמאה ה-20 הוא הסיפור שהגיע בעקבות הטבח שהתרחש באנשיו של איש המאפיה באגס מורן.
הטבח התרחש בשנת 1929 עת ניסה יריבו של באגס מורן, המאפיונר אל קפונה, לחסלו.
טבח זה כונה "טבח יום ולנטיין", ובמהלכו התפרצו אנשיו של קפונה לבניין בו התגודדו אנשיו של מורן וירו בהם עם תת-מקלעים, בעוד חלקם מנסים להימלט וחלקם הוצאו להורג ופניהם מופנות לאחד הקירות בבניין.
במשך שנים לאחר הטבח סופר שבמקום שבו התרחש, זועקות רוחותיהם של אנשיו של מורן לעזרה ונשמעים קולות הירי של הרוצחים.
אחד הסיפורים המפורסמים בארצות הברית הוא ממלחמת האזרחים האמריקנית, בו מסופר על חייל שגויס לשורות הדרום ומתוקף תפקידו פיטרל במבצר שבו הוצב, יום יום במשך שעות.
בהמשך נפצע החייל אנושות מפגיעת כדור תותח ומת.
על פי האגדה, רוחו של החייל ממשיכה לשמור על המבצר גם לאחר מותו.
ישנם גם מקרים של אנשים שניסו "להילחם ברוחות" או לפחות להתגונן מהם.
הסיפור המפורסם ביותר הוא הסיפור של שרה וינצ'סטר.
היא הייתה נשואה לוויליאם וירט וינצ'סטר, ממציא רובה צלפים וינצ'סטר.
תוך שנים ספורות היא איבדה את בתה, אנה, את חותנה (אביו של ויליאם) ואת ויליאם.
היא קראה ל"מומחה" לשדים ורוחות שקבע חד-משמעית שרוחות של אנשים שנרצחו בידי הנשק שבעלה המציא – רודפות אותה והיא תהיה הבאה בתור.
לכן, הוא המליץ לה "להתגונן" מהרוחות על ידי בניית בית ש"יבלבל" אותן.
שרה לקחה את העניין ברצינות, והיא בנתה בית גדול שמאופיין בחוסר תכנון מוחלט (או, ליתר דיוק, "בעיות" בבניה שהיו מתוכננות היטב) שנועד "לבלבל" את רוחות הרפאים.
דוגמאות: מדרגות שמובילות לתקרה, ודלת ארון שמובילות לקיר, המספר 13 שמופיע כמוטיב חוזר בכל הבית.
שרה הקפידה לישון כל לילה בחדר אחר.
היא תמיד אכלה לבד על שולחן גדול עם 13 מקומות ישיבה ו־13 צלחות וסכו"ם.
אחרי כיובל שנים, בגיל 83, היא הלכה לישון ומתה בשנתה.
גם את הצוואה שלה היא כתבה ב-13 עותקים וחתמה בכל אחד מהעותקים 13 פעמים.
ניסיונות להוכיח את קיומן של רוחות הרפאים
במחצית השנייה של המאה ה-20, מתחילת שנות ה-70 המוקדמות, נעשו ניסיונות פסאודו-מדעים להסברת תופעות מוזרות כגון תזוזת חפצים או קולות אנושיים בבתי קברות, בבנינים מימי הביניים וכן במקומות המקושרים לסיפורי רציחות מזוויעות.
במסגרת ניסיונות אלו הועלתה ההשערה כי הרוחות הן למעשה ישויות עשויות פלזמה קרה הרוטטות בתדרים של "עולם המתים", תדרים השונים מהתדרים של מציאות עולם החיים הגשמית וכאשר ישנה התנגשות בין שני העולמות או כאשר נפער קרע במרחב הזמן והחלל, הישויות הללו מסוגלות לעבור בין העולמות.
הבדיקות המדעיות כביכול כללו בדיקות של קרינה אלקטרומגנטית וריכוזי גזים וחומרים שונים במקומות שבהם נטען כי רוחות הרפאים נוהגות להופיע.
לעיתים נמצאה התאמה בין פעילות אלקטרומגנטית מוגברת לבין מקומות כאלו אך נתגלה כי הדבר נגרם בשל שדות חשמליים מוגברים המגיעים מקווי מתח קרובים, מכשירי חשמל בלתי תקינים או חשמל סטטי רב שהצטבר באזור מסיבות שונות.
בדיקות פסיכיאטריות ונוירולוגיות שונות הראו שישנם אנשים בעלי "נטייה לראות רוחות רפאים".
אנשים אלה מושפעים בקלות משדות חשמליים או אלקטרומגנטיים שונים.
כך, נרשמת עלייה בפעילות החשמלית במוחם והם הוזים תופעות על טבעיות.
מבחינה פסיכיאטרית לאנשים אלה קיימת באופן כללי נטייה לחלום בהקיץ.
מדענים הצליחו לייצר שדות דומים על אותם נבדקים בתנאי מעבדה והנבדקים טענו שחוו חוויות על טבעיות כגון ריחוף וכן הרגשת נוכחות נוספות הצופה בהם ונוגעת בהם.
תוצאות דומות העלו מחקרים שנעשו על אנשים שטענו כי ראו חייזרים או נחטפו על ידם.
סוציולוגית נטען כי הנטייה לראות רוחות רפאים או חייזרים היא תלוית תרבות.
במקרה של ציד המכשפות בסיילם (עיירה של כת דתית, שנקראה על שם שלם – היא ירושלים הקדומה), ההתנהגות ההזייתית של המואשמים בכישוף והקרובים אליהם תורגמה בידי שופטי העיירה כהשלטת רוחות על הנפגעים.
בעקבות מחקר עדכני התברר שמדובר בתופעה חוזרת בכמה מקומות בעולם, שמקורה בהרעלת לחם, העשוי מקמח שזוהם בפטריית הארגוט הגדלה על חיטה הנרקבת בשדה, ואשר פוגעת במערכת העצבים, וגורמת לעיוותי גוף קשים והזיות.
הסבר אחר, פחות נפוץ, לקיומן של רוחות רפאים הוא הטענה שרוחות הרפאים הן למעשה חייזרים שבאים לבקר מעולמות רחוקים ולובשים צורה כשל בני אדם.
בספרות התלמודית ובעקבותיה בספרות הגאונים יש דיון אם אכן העלאה באוב היא אמיתית, או שמא זו רק פעולה פסיכולוגית נפשית, או רמאות.
כל הניסיונות להוכיח את קיומן של הרוחות עלו בתוהו (ישנן תמונות רבות של רוחות, אך רובן המוחלט התגלו כזיוף).
רוחב סרט (bandwidth) הוא רוחב תחום התדרים, כלומר ההפרש בין התדר הרלוונטי הגבוה ביותר לתדר הרלוונטי הנמוך ביותר.
לדוגמה, לכל תחנת רדיו מוקצה רוחב סרט מסוים סביב התדר המרכזי ועליה לדאוג כי שידוריה לא יחרגו ממנו.
הגדרה זו הייתה הגדרת ברירת מחדל מקובלת בעבר.
כיום מקובל להגדיר גם את ירידת העוצמה המתייחסת לרוחב הסרט הנדרש.
(כלומר, ערכים אחרים של ירידה עוצמה בקצות רוחב הסרט, ולא דווקא 3db).
רוח רפאים (הופץ בשנת 1991 גם תחת השם לגעת בך בפעם האחרונה) הוא סרט פנטזיה רומנטי משנת 1990 המגולל סיפור של זוג צעיר, סאם (פטריק סווייזי) ומולי (דמי מור), לאחר הירצחו של סאם.
אודה מיי בראון (וופי גולדברג) היא מדיום שמתוודעת לכוחותיה העל-טבעיים בעקבות ביקור רוח הרפאים של סאם, המאלץ אותה לעזור לו לגלות את תעלומת מותו ולנקום באשמים.
הסרט זיכה את וופי גולדברג בפרס אוסקר לשחקנית המשנה הטובה ביותר ואת ברוס ג'ואל רובין בפרס אוסקר לתסריט המקורי הטוב ביותר.
הסרט היה מועמד לשלושה פרסי אוסקר נוספים.
סם וויט (פטריק סווייזי), בנקאי, ומולי ג'נסן (דמי מור), כדרית, הם זוג צעיר העובר לגור בדירה בניו יורק.
בעבודתו בבנק מתוודע סם למספר חשבונות שנכנסו אליהם סכומי כסף חריגים.
הוא משתף בתגליתו את חברו לעבודה וידידו הטוב, קרל (טוני גולדווין).
קרל מציע לחקור את הנושא, אך סם מחליט לחקור בעצמו.
באותו ערב מותקפים סם ומולי ברחוב על ידי שודד אלים.
סם מתעמת איתו, ותוך כדי מאבק יורה השודד בסם והורג אותו.
רוחו של סם עולה מגופתו, המוחזקת בזרועותיה של מולי המזועזעת.
סם מבין שהפך לרוח רפאים, ושאיש אינו מבחין בו.
סם נשאר בקרבתה של מולי, שאינה מצליחה להתגבר על האבל מאובדנו.
קרל מגיע לדירה לנחם אותה ומציע להוציא אותה לנשום אוויר צח.
סם נשאר בדירה הריקה כאשר וילי, השודד שרצח אותו, פורץ לתוכה ומחפש דבר מה.
כאשר מולי חוזרת לדירה מסתתר בה וילי וזומם לתקוף אותה, בעוד סם, במצבו כרוח רפאים העובר דרך חומר ואינו יכול להזיז אותו, אינו יכול לעשות דבר על מנת להיאבק בו ולהגן על מולי.
לבסוף מבהיל סם את החתול של מולי, ששורט את וילי בפניו ומבריח אותו מהדירה.
סם עוקב אחרי וילי לדירתו בברוקלין, ושומע שכוונתו לחזור לדירה ולסכן שוב את מולי.
בדרכו בחזרה למנהטן נכנס סם למכון של אודה מיי בראון (וופי גולדברג), מדיום שרלטנית המרמה בעזרת שתי אחיותיה אנשים נואשים המקווים לתקשר עם רוחות קרוביהם שמתו.
לתדהמתם של השניים, כשסם מוחה על הרמאות של אודה מיי, היא שומעת אותו ומגלה שיש לה כוחות על טבעיים.
סם מצליח לשכנע את אודה מיי, כנגד רצונה ההתחלתי, להזהיר את מולי על וילי והסכנה שאורבת לה.
למרות שבתחילה מולי משתכנעת, כיוון שאודה מיי מספרת לה פרטים על חייהם שרק סם יכול היה לדעת, היא חוזרת בה מאמונתה לאחר שהיא מנסה להעביר את אזהרותיה של אודה מיי למשטרה, ומגלה שלאודה מיי עבר עשיר בעבירות רמאות וזייפנות.
מולי מתוודה על קורותיה לקרל, שמבטיח לבדוק את וילי, כביכול על מנת להרגיעה.
סם מתלווה אליו לדירתו של וילי, ומתברר לו שקרל הלבין כספים עבור סוחרי סמים, והוא זה ששלח את וילי לשדוד אותו ואת מולי, כדי להשיג מסם קודים שיאפשרו לו להעביר כספים שצבר עבורם בחשבונות פיקטיביים לחשבונות אחרים - אם כי הריגתו של סם לא הייתה חלק מהתוכנית.
כעת, כשברורה לו הסכנה שבה נתונה מולי במלוא חומרתה, נעזר סם בפולטרגייסט שפגש מוקדם יותר ברכבת התחתית (וינסנט שיאבלי), על מנת ללמוד ממנו כיצד להזיז, בעזרת כוח רצון, חפצים חומריים.
הוא משכנע את אודה מיי לסכל את מזימתו של קרל.
כאשר סם לוחש על אוזנה, מתחזה אודה מיי בראון לבעלת החשבון הפיקטיבי שפתח קרל, ומושכת ממנו 4 מיליון דולר.
היא סוגרת את החשבון, ולמרות מחשבות לשמור את הכסף לעצמה, משכנע אותה סם לתרום את הכסף למוסד לחסרי בית.
כשקרל מתעתד להעביר את הכסף מחשבונו הפיקטיבי, הוא מגלה אותו ריק.
סם מתגרה בו כשהוא מזיז חפצים במשרד, שלעיני קרל נראה כאילו הם זזים מעצמם, ומקיש על המחשב את המילים "רוצח" ו"סם".
קרל מבין שסם רודף אותו כרוח רפאים ומאיים להרוג את מולי אם לא יקבל בחזרה את הכסף באותו ערב.
לאחר מכן יוצאים וילי וקרל אל המכון של אודה מיי, שקרל גילה שהיא אחראית להוצאת הכסף מחשבונו, כדי לנקום בה ולמצוא את הכסף.
אודה מיי ואחיותיה נמלטות לפני הגעתם לאחר שהוזהרו על ידי סם.
בעוד וילי וקרל הופכים את דירתה של אודה מיי בחיפושיהם, מצליח סם להפריד ביניהם ולהפחיד את וילי על ידי השלכת חפצים עליו, חפצים שכביכול מושלכים לעברו מעצמם.
וילי המפוחד נמלט מהדירה ונדרס למוות על ידי מכונית.
רוחו של וילי עולה מגופתו והוא רואה לראשונה את סם.
סם מבשר לו שהוא מת, ולאחר מכן רוחו של וילי נלקחת על ידי דמויות הנראות כצלליות שדים, ונעלמת.
סם ואודה מיי חוזרים לדירתה של מולי כדי להזהיר אותה מפני קרל, אך מולי מסרבת לדבר עם אודה מיי.
סם משכנע אותה שהוא אמיתי כשהוא נכנס לדירה דרך הדלת ומרים מטבע מול עיניה.
מולי מכניסה את אודה מיי לדירה, וכשהם מחכים למשטרה מאפשרת אודה מיי לסם להשתלט על גופה כדי לרקוד ריקוד אחרון עם מולי.
כאשר פורץ קרל לדירה נאלץ סם להפסיק את הריקוד ולצאת מגופה של אודה מיי בפתאומיות.
קרל רודף אחרי מולי ואודה מיי לדירה נטושה, בעוד סם, המוחלש מההשתלטות על גופה של אודה מיי, חסר אונים ואינו יכול להגן עליהן.
קרל דורש את הכסף מאודה מיי, ומולי, שמצילה אותה, נתפסת על ידי קרל המאיים עליה באקדחו.
סם, שהתאושש, פורק את קרל מנשקו.
קרל מנסה לפגוע בסם בעזרת וו כבד הנמצא בדירה הנטושה, אך הוא אינו יכול לראות את סם ומשליך את הוו בצורה עיוורת.
כאשר הוו, התלוי על שרשרת מהתקרה, מחטיא את סם, הוא חוזר למקום ממנו הושלך ופוגע בשמשת חלון דרכו מנסה קרל להימלט.
חלקו השבור של החלון נופל במסילתו ומשפד את קרל, שנהרג.
רוחו, שעולה מגופתו, נלקחת על ידי אותן דמויות שדים שלקחו את רוחו של וילי.
כשסם מברר את מצבן של אודה מיי ומולי, מצליחה מולי לשמוע אותו.
אור ממלא את החדר והופך את סם, בפעם הראשונה והאחרונה, לנראה למולי ואודה מיי.
סם מביט לאחוריו ומגלה שער מוקף במאות דמויות, הממתין לו, כעת, כשמשימתו על פני האדמה הושלמה.
הוא נפרד ממולי, מודה לאודה מיי על עזרתה, ועולה השמיימה.
פטריק סווייזי - סם וויט
דמי מור - מולי ג'נסן
וופי גולדברג - אודה מיי בראון
טוני גולדווין - קרל ברונר
ריק אווילס - וילי לופז
וינסנט שיאבלי - פולטרגייסט ברכבת התחתית
גייל בוגס - לואיז בראון, אחותה של אודה מיי
ארמליה מקווין - קלרה בראון, אחותה של אודה מיי
את הפסקול לסרט כתב המוזיקאי הוותיק מוריס ז'אר.
הפסקול היה מועמד לפרס אוסקר, אך לבסוף לא זכה.
את סצנת הריקוד האחרון של סם ומולי, שנחשבת לאחת הסצנות המרכזיות בסרט, מלווה השיר "Unchained Melody" בביצוע הצמד "The Righteous Brothers".
השיר, שנכתב ב-1955, הפך ב-1965 ללהיט ענק בביצועו של הצמד.
עם הופעתו בסרט התגלה השיר לדור חדש של מאזינים, והפך בשנית ללהיט ענק לאחר 25 שנה.
הסרט היה הצלחה קופתית אדירה והכניס למפיקיו, כבר בשנה הראשונה להפצתו, למעלה מ-505 מיליון דולר לעומת תקציב של כ-22 מיליון.
הוא היה הסרט בעל ההכנסות הגבוהות ביותר ב-1990.
הסרט הצליח גם בביקורות, עם ציון של 74% באתר הביקורות "Rotten Tomatoes".
במיוחד גמרו המבקרים את ההלל על משחקה של וופי גולדברג, ששילב בין יכולותיה הקומיות והדרמטיות.
הסרט היה מועמד לחמישה פרסי אוסקר וזכה בשניים מהם.
הסרט הטוב ביותר - מועמדות.
שחקנית המשנה הטובה ביותר (וופי גולדברג) - זכייה.
התסריט המקורי הטוב ביותר (ברוס ג'ואל רובין) - זכייה.
הפסקול המקורי הטוב ביותר (מוריס ז'אר) - מועמדות
העריכה הטובה ביותר - מועמדות.
הסרט היה מועמד לארבעה פרסי גלובוס הזהב וזכה באחד.
שחקנית המשנה הטובה ביותר - סרט קולנוע (וופי גולדברג) - זכייה.
הסרט הטוב ביותר - קומדיה או מוזיקלי - מועמדות.
השחקן הטוב ביותר - סרט קומדיה או מוזיקלי (פטריק סווייזי) - מועמדות.
השחקנית הטובה ביותר בקומדיה או מחזמר (דמי מור) - מועמדות.
וופי גולדברג זכתה גם בפרס באפט"א לשחקנית המשנה הטובה ביותר, וברוס ג'ואל רובין היה מועמד לפרס באפט"א לתסריט המקורי הטוב ביותר, אך לא זכה.
רוחות הסחר (מאנגלית: Trade wind) הן רוחות הנושבות בחלק התחתון של הטרופוספירה, בקרבת אזור קו המשווה.
רוחות אלה הן הרוחות העיקריות הנושבות באזורים הטרופיים, ומקורן במשב אוויר מאזור הלחץ הגבוה שבאזור חוג הסרטן וחוג הגדי לכיוון אזורי לחץ האוויר הנמוך שבקרבת קו המשווה.
רוחות אלה נושבות בחצי כדור הארץ הצפוני מכיוון צפון מזרח לדרום מערב, ובחצי כדור הארץ הדרומי מכיוון דרום מזרח לצפון מערב.
רוחות אלו הן הרוחות המניעות סופות טרופיות מעל האוקיינוסים האטלנטי, השקט וההודי ומגיעות ליבשה באמריקה הצפונית, דרום מזרח אסיה ומדגסקר שבמזרח אפריקה, בהתאמה.
בין קו רוחב 30° צפון לקו רוחב 30° דרום, נושבות הרוחות לעבר קו המשווה תוך יצירת אזור לחץ נמוך שבו הרוחות קלות ביותר וכמעט לא מורגשות.
בקרבת קו הרוחב 30° עצמו (משני עברי קו המשווה) יורדות הרוחות מגובה רב לפני השטח.
רוחות אלה יבשות בשל העובדה שמרבית הלחות באוויר זה כבר הפכה למשקעים באזור קו המשווה.
מקור השם של הרוחות הוא תרגום לעברית מהשם האנגלי, שמקורו באנגלית תיכונה בה "'trade'" משמעה "מסלול" או "דרך".
בשפות רבות (כמו גרמנית) הן קרויות "רוחות פאסאט" (Passat).
הפורטוגזים זיהו את חשיבותן של רוחות הסחר לניווט באוקיינוס האטלנטי כבר במאה ה-15. הם למדו, שכדי להגיע לדרום אפריקה, הם צריכים להיכנס עמוק לתוך האוקיינוס, לכיוון ברזיל ובאזור קו הרוחב 30° דרום לפנות שוב מזרחה.
השיט לאורך חופי אפריקה דרומה משמעותו במעלה הרוח בחצי הכדור הדרומי.
באוקיינוס השקט, הייתה הסירקולציה המלאה, שכוללת רוחות סחר מזרחיות ורוחות מערביות צפוניות יותר בלתי ידועה לאירופאים, עד למסעו של הספרדי אנדרס דה אורדאנטה ב-1565.
רב חובל של ספינה יתור אחר מסלול שבו הרוחות צפויות לנשוב בכיוון השיוט.
בזמן עידן המפרש, גרמו דפוסי רוח יציבים לנגישות לנקודות מסוימות להיות בעייתית או נוחה, ועל כן דפוסי הרוח היו גורם מרכזי בעיצוב האימפריות האירופאיות, ובעיצוב הפוליטיקה הגאוגרפית המודרנית.
לדוגמה, ספינות הגליאון של מנילה כלל לא יכלו לשוט ישירות נגד הרוח.
במאה ה-18, חשיבותן של רוחות הסחר "Trade" לצי הסחר האנגלי לחציית האוקיינוס האטלנטי, הובילו אטימולוגים ואת הציבור לזהות את המושג סחר עם השימוש שעושים בו כיום "סחר חוץ".
בין השנים 1847 ל-1849, אסף מת'יו פונטיין מורי מספיק נתונים כדי להפיק מפות זרמים ורוחות של אוקיינוסי העולם.
המילה הצרפתית, המשמשת כשם נקבי, "אַלִיזֶה" (Alizé או Alizée) משמעה רוחות סחר, לדוגמה: אליזה קורנה ואָליזה ז'קוטֶה.
בעיבוד אותות, רוחב חצי מקסימום (FWHM קיצור של Full width at half maximum) של פונקציה (או של בליטה מקומית שלה) הוא ההפרש בין ערכי המקור (ציר x) של שתי הנקודות שבהן ערך הפונקציה הוא חצי מערך המקסימום שלה.
רוחב חצי מקסימום משמש בתורת הגלים, באופטיקה, בתקשורת אופטית ובאלקטרומגנטיות להגדרת רוחב הסרט של חבילת גלים, כלומר תחום התדרים הכלולים בה או כפרמטר אופייני לשם השוואות רוחב.
פונקציה בעלת התפלגות נורמלית, עם סטיית תקן סביב הנקודה :
בפונקציה כזו רוחב חצי המקסימום כתלות בסטיית התקן הוא
עבור גלים סוליטוניים עם התפלגות סקאנט היפרבולי עם קבוע
כאשר הפונקציה arcsech היא ההופכית לפונקציה סקאנט היפרבולי.
ועבור לורנציאן סביב המוגדר ע"י
הרוחב בחצי גובה הוא .
ערך זה הוא ההופכי של קבוע הזמן האופייני עבור דעיכה אקספוננציאלית במישור הזמן במידה והלורנציין הוא הצגתה במישור התדר.
רוחו של ורמיר מדלפט היכולה לשמש כשולחן הוא ציור משנת 1934 של הצייר הסוריאליסטי הספרדי סלבדור דאלי.
היצירה מתייחסת לצייר ההולנדי יוהנס ורמיר וליצירתו הידועה "אמנות הציור", בה מוצג האמן מגבו.
בדומה לכך, מוצגת במרכז היצירה דאלי דמות אדם בתנוחת כריעה עם גבו לצופה.
השיער הארוך, הכובע והלבוש המפוספס בשחור ולבן מרמזים כי זו דמותו של ורמיר כפי שהיא מופיעה בציורו הוא.
אולם דמותו של ורמיר ביצירה זו היא דו-ממדית, מוצלת ושחורה וחסרת עומק, ובכך מרמז דאלי שמדובר ברוח ולא באדם חי.
רגל ימין של הדמות הכורעת ניצבת בזווית ישרה וירכהּ מוארכת באופן לא פרופורציונלי לשאר מידות הגוף, ויוצרת מעין שולחן שעליו מונחים בקבוק יין וכוס.
ידהּ הימנית של הדמות נתמכת בקב.
היצירה מוצגת במוזיאון סלבדור דאלי בסיינט פיטרסברג שבמדינת פלורידה בארצות הברית, בהשאלה מאוסף E.
דאלי צייר את היצירה בשמן על לוח בגודל 24 על 18 ס"מ.
ארבע רוחות השמיים הן הכיוונים צפון, דרום, מזרח ומערב.
הן משמשות לרוב להתמצאות גאוגרפית על פני כדור הארץ, אך ניתן להשתמש בהן על פני כל גרם שמיים מסתובב.
הצפון והדרום מצביעים על הקטבים המוגדרים על ידי ציר הסיבוב, כך שממבט מעל הקוטב הצפוני נראה כי הגוף מסתובב כנגד כיוון השעון.
המזרח והמערב הם בזווית ישרה לצפון ולדרום כך שהמזרח הוא בכיוון הסיבוב, ואילו המערב נגדי לו.
בקרטוגרפיה לרוב מציירים מפות כאשר הצפון למעלה והמזרח בימין.
ביטויים דומים יש בספרים אחרים בחטיבת הנביאים האחרונים – "ארבע קצות השמיים" () ו"ארבע כנפות הארץ" (; ).
ביטוי מקביל בעברית המודרנית הוא "ארבעה כיווני אוויר".
רוחות השמיים הן חלק משושנת הרוחות.