tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
לצד עיטורים גאומטריים, מופיע באחד מחלקי הפסיפס מתוארים ציפורים, ענפים עמוסי פרי וחפצי מותרות כגון "קרן שפע", מראה, כדים וכדומה, הפזורים בחוסר סימטריות על רקע לבן.
בחלק אחר של הפסיפס מופיע דגם גאומטרי נוקשה ובתוכו משובצים מיני ציפורים וכבשים, פוטים, אשר חלקם מחזיקים צלחות או מגשי אוכל, וכן דמויות נשיות המתוארות כ-"טיכה" , האוחזות בסמלי שפע כגון קרן שפע, צמחים, מראה ועוד.
בחלקים אחרים מופיעים גם טווסים, דולפינים וכן קופידונים (פותים) הבוצרים ענבים.
הפסיפסים שעיטרו את הכיפה נהרסו בעת השיפוצים של שנת 1620, עם זאת, בעזרת תיעוד מוקדם שלהם אנו יודעים כי נושאם של פסיפסים אלו היו בעלי משמעות דתית נוצרית - נושאים תנ"כיים הממוסגרים על ידי עיטור צמחי.
ריצ'רד קרוטמייר (Krautheimer), מציין כי באזור הבלדקינו, אזור הקרוב לקפלה ובו הוצב הסרקופג של קונסטנטינה, תוארו נושאים מן המיתולוגיה הנוצרית המציינים את "ירושלים השמימית" - השליחים בדמות כבשים וכיפת שמיים מוזהבת.
שני חלקי עיטור מן הסוג הזה שרדו בשתי קפלות בכנסייה.
באחד מופיע ישו כשליט העולם היושב על כדור העולם ומוסר את "מפתחות מלכות השמים" לפטרוס.
בפסיפס זה מתואר ישו כגבר כהה שיער בעל זקן ואילו בפסיפס השני מופיע ישו כצעיר בלונדיני המוסר החוק לפאולוס.
ברקע שני התיאורים מופיעים ענפי דקל כסמל לגן העדן.
תיאורים אלו, אף כי ייתכן שנוצרו בתקופה המאוחרת מעט מבנייתה הראשונית של הכנסייה, מציגים את הפרשנות הנוצרית להעברת החוק האלוהי .
בדיון אודות משמעותם של שני פסיפסים אלו מעלה ג'נסין את שאלת הפער שבין הייצוג השונה של דמות ישו.
הצעה אחת שלה היא כי שני הפסיפסים הם עבודתם של שני אמנים שונים.
הסבר נוסף הוא התפיסה כי דימויים אלו מציגים עמדה תאולוגית שונה לדמותו של ישו - באחד אנושי ובאחר אלוהי.
אולם, הצבתן של שתי סצנות כמתארות את ישו לאחר מותו ותחייתו שוללות, לפי ג'נסין, פרשנות כזו.
פתרון נוסף שהיא מציעה הוא להבין פער זה כמושתת על קונבנציות תיאור רומיות-פגניות המבחינות בין "צעירות לעומת בגרות".
במאוזוליאום מוצב כיום העתק של ארון הקבורה של קונסטנטינה, עשוי אבן פורפיר סגולה.
הארון המקורי מוצג במוזיאון הוותיקן ברומא.
על הסרקופג מופיע תבליט ובו קופידונים בדמותם של ילדים (פוטי), העוסקים בפעילות של הכנת יין ומשולבים בין שריגי גפן לכלל דגם עיטורי.
לצד הפוטי מופיעים דימוי של טווסים וציפורים אחרות.
דימוי נוסף המופיע על הארון הוא כבשה.
על מכסה הארון מופיעים ראשים של פוטי או של מסכות (אחד בכל צד) המשולב בקישוט של גרלנדה.
עיצוב דגם כזה אינו אופייני לסרקופגים נוצריים מן המאה הרביעית, כיוון שהוא חסר את הסממנים הנוצריים הברורים.
עובדה זו, בשיתוף עם עדויות נוספות, העלתה ספקות בקשר לנכונות זיהוי הסרקופג כארון הקבורה של קונסטנטינה.
פרשנות נוצרית של נושא עיטור זה, הגם שסוג פרשנות זו אינה מקובלת על חוקרים רבים ביחס לסרקופג זה, תראה בשריגי הגפן ובדמויות הפוטי "דימוי של נשמות המאמינים בנצרות שתיגאלנה בדמו של ישו, אותו מסמל כמובן שריג הגפן, מקור היין".
בכך מתקבלת משמעות מטפורית של אמונה באל הנוצרי ובגאולה הנוצרית.
המאוזוליאום של גאלא פלקידיה (באיטלקית: Mausoleo di Galla Placidia) הנמצא ברוונה שבאיטליה הוא מבנה המאוזוליאום בו שוכן הקבר של גאלא פלקידיה, בתו של הקיסר הרומי תאודוסיוס הראשון מאשתו השנייה, גאלא.
המבנה נבנה בין השנים 425 - 430 לספירה.
האתר נחשב לאחד המבנים החשובים בראשית התקופה הביזנטית, בזכות חשיבות הפסיפסים שבו להבנת האמנות של ראשית ימי הביניים.
המבנה נכלל ברשימת אתרי המורשת העולמית של ארגון אונסק"ו החל משנת 1996.
המאוזוליאום נבנה בשוליה של כנסיית סנטה קרוצה (Santa Croce) והוקדש לכבוד הקדוש לורנס .
לצד גאלא פלקידיה נקברו במאוזוליאום הקיסר הונוריוס, אחיה של גאלא, הקיסר קונסטנטיוס השלישי, בעלה של גאלא והקיסר ולנטיניאנוס השלישי, בנה.
יש הסוברים כי אין זה מקום הקבורה של גאלא פלקידיה כיוון שידוע כי היא נפטרה ברומא.
צורת המבנה משלבת בין קפלת מרטירים לבין קבר אימפריאלי לכדי יצירת מבנה מרכזני.
צורתו של מבנה עשוי לבנים זה, היא כשל צלב, אשר שתיים מזרועותיו מעט ארוכות יותר בהתאמה.
בהצטלבות הזרועות הוקם מבנה גובה הנשען על קשתות ועל פנדינטיבים.
קירותיו הפנימיים של המבנה מצופים שיש ואילו הקשתות והלונטות (צורות של חצי-עיגול הצמודות לקיר) מחופות בפסיפסים.
פסיפסים אלו, אשר הקנו למבנה את פרסומו, עשויים ברמה טכנית גבוהה מאוד, ומתארים נושאים המשקפים את האיקונוגרפיה של האמנות הנוצרית המוקדמת.
בין הפסיפסים ובהם נושאים פיגורטיביים, מופיעים פסיפסים הנושאים דגמים גאומטריים, באופן דומה לפסיפסים במאוזוליאום של סנטה קונסטנצה.
בכיפת המבנה מופיע פסיפס המתאר שמיים כחולים ובמרכזם צלב מוקף במעגלים של כוכבים.
בכל אחד מארבעת שולי הכיפה מתוארים ארבעת האוונגליסטים, אשר חיברו את ספרי הבשורה השונים.
האוונגליסטים מתוארים בצורה סמלית כבעלי חיים מכונפים.
באחת הלונטות מופיע המרטיר לורנס מרומא (San Lorenzo).
הוא מתואר בימין הקומפוזיציה כקדוש בעל הילה.
הוא אוחז בצלב ובספר כסימן לאמנותו הנוצרית.
במרכז מתוארת סבכת ברזל ומתחתיה אש, שעליה הוא עונה.
הקומפוזיציה של תיאור זה מכילה חלון ממשי המופיע במרכז הלונטה.
יש שראו תיאור זה כעדות לכך שהמבנה שימש כמקום המרטיריום של הקדוש, אולם לפי סברה מהימנה יותר, הייתה לקדוש זה משמעות מיוחדת בעיני גאלא פלקידיה.
פסיפס נוסף המופיע בלונטה, מראה נושא בעל משמעות איקונוגרפית נוצרית ואשר מכונה הרועה הטוב (Buon Pastore).
בפסיפס מתואר גבר צעיר הלובש טוניקה מוזהבת ונועל סנדלים.
הוא אוחז צלב מוזהב וסביב ראשו הילה.
הרועה יושב בתוך תיאור נוף וסביבו חמש כבשים.
ג'נסין בספרה אודות האיקונוגרפיה הנוצרית מתארת משמעותיות שונות העולות מתיאור זה.
פרשנות אחת היא כי התיאור בעיני המתבונן בן התקופה היה, כנראה, סמל לביטחון הנוצרי כשהוא מופיע לצידו של הכוח החילוני.
משמעות אחרת, הנסמכת על ספרות מן התקופה, רואה ברועה סמל לישו אשר הקריב את חייו למען האנושות.
המאות השחורות הוא שם כללי לארגוני הימין הקיצוני הריאקציוני בתחילת המאה ה-20 ובעיקר אחרי 1905, שפעלו באימפריה הרוסית וזכו לתמיכת שלטון הצאר, התאפיינו בארגון קרבות רחוב נגד דמוקרטים וסוציאליסטים ופוגרומים ביהודים.
לתנועה השתייכו מספר ארגוני הימין הקיצוני: "המפלגה המונרכיסטית הרוסית", "ברית העם הרוסי", "ברית מלאך מיכאיל" ועוד.
באוקטובר 1906 נערכה במוסקבה ועידה שמטרתה הייתה איחוד התנועות השונות לארגון אחד.
הארגון אכן הוקם, אך תוך שנה התפרק.
ולדימיר פורישקביץ' - ממייסדי "ברית העם הרוסי" ו"ברית מלאך מיכאיל".
חבר דומה ובין מארגני רצח גריגורי רספוטין.
אלכסנדר דוברובין - ממייסדי "ברית העם הרוסי"
ניקולאי מרקוב - ממייסדי "ברית העם הרוסי"
אנטוני חרפוביצקי - מראשי הכנסייה האורתודוקסית הרוסית הגולה
בעקבות מהפכת 1905, שבה נאלץ הצאר להעניק זכויות אזרחיות ופוליטיות לעם (מניפסט הצאר), התנקמו אנשי הריאקציה ביהודים על המפלה שנחלו מידי אנשי המהפכה.
הכוחות הריאקציוניים ארגנו קבוצות המכונות "המאות השחורות" (או "המאה השחורה"; ברוסית: Чёрная сотня), אשר כללו כ-100 חברים כל אחת, ואלו ערכו בשנים 1905–1906 פוגרומים ביהודים.
עיירות וערים יהודיות רבות הותקפו ומאות יהודים נהרגו.
באותו זמן התחזקה התעמולה האנטי יהודית, ואווירת הטרור שלטה בערים רבות בתחום המושב ומעבר לו.
הממשלה נתנה לעיתונות הריאקציונית יד חופשית לעסוק בהסתה אנטי-יהודית, בניסיון להסיט את זעם ההמונים לעבר היהודים ולצייר את התנועה המהפכנית כתוצאה של "מזימות יהודיות".
פוגרומים פרצו ב-660 ערים באזורים הדרומיים ודרום מזרחיים של תחום המושב (מרבית שטחי אוקראינה של ימינו).
לעומת זאת, לא היו פוגרומים בשטחי פולין או ליטא של ימינו.
היו גם מעט מקרים בבלארוס או ברוסיה עצמה.
24 פוגרומים התקיימו מחוץ לתחום המושב, אך אלו היו מופנים למהפכנים ולא יהודים.
המספר הגדול ביותר של פוגרומים נרשם במחוז צ'רניגוב בצפון אוקראינה.
הפוגרומים שם באוקטובר 1905 גבו את חייהם של 800 יהודים, עם נזקים לרכוש המוערכים ב-70,000,000 רובל.
פוגרום אודסה היה הקשה ביותר, במסגרתו נרצחו 400 יהודים.
מעל 150 יהודים נרצחו ברוסטוב על הדון, 67 ביקטרינוסלב, 54 במינסק, 30 בסימפרופול ומעל 30 באורשה.
הפוגרומים המשיכו בשנת 1906, בינואר – בהומל, ביוני – פוגרום גדול בביאליסטוק (מעל ל-80 הרוגים), ובאוגוסט – בשדלץ (כ-30 הרוגים), כשאנשי המשטרה ואנשי הצבא היו בין המבצעים.
המאוזוליאום של תאודוריקוס (באיטלקית Mausoleo di Teodorico) הוא מבנה אבן, אשר נבנה מחוץ לעיר רוונה.
המבנה הוקם בשנת 520 לספירה כקברו העתידי של המלך האריאני תיאודריך הגדול (Theoderic the Great).
בשנת 526 מת תיאודריך ונקבר שם.
שנים לאחר מכן הוצאו עצמותיו מהמאוזוליאום ופוזרו.
מבנה המאוזוליאום נבנה כשני מבנים דמויי גליל, המונחים האחד בתוך השני.
המבנה הנמוך יותר מעוטר בסדרה של קשתות הנשענות על זוויות המבנה המתומן.
גג המבנה, אשר קוטרו הוא כ-10 מטרים, עשוי מאבן יחידה השוקלת כ-300 טון.
מדרגות מובילות אל הקומה העליונה של המבנה, אשר במרכזה מוקמה מעין "אמבטיה" גדולה עשויה אבן פורפיר, אשר שימש כסרקופג של תאודוריק.
שרידיו של המלך הוצאו מן המבנה במהלך התקופה הביזנטית, לאחר הפיכתה של העיר מעיר אריאנית לנצרות הקתולית.
המבנה הוכר כאתר מורשת עולמית של ארגון אונסק"ו.
המאוזוליאום של קוז'ה אחמט יסאווי (בקזחית: Қожа Ахмет Яссауи сағанасы) הוא מאוזוליאום לא גמור בעיר טורקיסטן בדרום קזחסטן, המשמש כקברו של המיסטיקן הסופי בן המאה ה-12 קוז'ה אחמט יסאווי.
המאוזוליאום נחשב לאחד המבנים הגדולים והשמורים ביותר מתקופת האימפריה הטימורית.
המאוזוליאום הניצב על שטח של כ-5 וחצי דונמים בצפון-מזרחו של הרובע העתיק של טורקיסטן, החליף מבנה קודם וקטן יותר.
המבנה הנוכחי נבנה בתקופתו של טימור לנג בין השנים 1389 ו-1405, במטרה לזכות באהדת הסופיסטים, והוא לקח חלק פעיל בתכנונו.
טימור לנג העסיק אנשי מקצוע פרסיים משיראז ומאספהאן, והמאוזוליאום אף השפיע מאוחר יותר על אדריכלות העיר סמרקנד.
המבנה נותר בלתי גמור עם מותו של טימור לנג ב-1405, ועל כן הוא חסר את שני הצריחים שתוכננו לו והכניסה הראשית נותרה בלתי גמורה.
במאה ה-16 נערכו מספר עבודות שיפוץ במבנה, ובמאה ה-19 הוא הפך למצודה מוקפת חומת אבן ובוץ.
ב-1872 החליטו הרוסים שהשתלטו קודם לכן על העיר לשמר את המבנה, והוא שופץ מדי פעם, ובתקופה הסובייטית שימש כמוזיאון.
מאז עצמאות קזחסטן ב-1991 נודעת משמעות רוחנית למאוזוליאום והוא נחשב לסמל לאומי.
למאוזוליאום צורת מלבן שאורכו 62.7 מטר ורוחבו 45.8 מטר.
גובהו 38.7 מטר והוא עשוי אבנים שרופות, מלט וחרס.
הכניסה לאתר מכיוון דרום-מזרח מובילה לאולם המרכזי (ג'מייטהאנה) הרבוע שכל אחת מצלעותיו באורך של 18.2 מטר, ומעליו קבועה הכיפה הגדולה שקוטרה 18 מטר.
במרכזו של חדר זה כד גדול השוקל שתי טונות והנחשב סמל לקבלת אורחים ולאחדות (טורקית Kazan, ומכאן שם נוסף לחדר Kaznnlık).
שרידיו של יסאווי מונחים מתחת למצבה באולם הסמוך ומעליו כיפה פנימית בגובה של 17 מטר שמעליה כיפה חיצונית שגובהה 28 מטר (הכיפה הקטנה בצילום המבנה).
כיפה זו מצופה באריחים מזוגגים בצורת משושה בצבעי ירוק וזהב.
במאוזוליאום חללים המיועדים לשמש בין היתר כחדרי מפגש, כספרייה (כיתבהאנה) וכמסגד, ועל כן קיימת מחלוקת באשר לייעודו העיקרי והכינוי המתאים לו.
לאחרונה מעדיפים חוקרים את הכינוי "חנאקה" המדגיש את שימושו החברתי לקבלות פנים.
החדרים השונים ערוכים סביב חצר מרכזית בגודל של 60 מטר על 50 מטר.
קירותיו החיצוניים של המבנה מכוסים באריחים מזוגגים שעליהם צורות גאומטריות ועיטורים אפיגרפיים האופייניים לתקופה.
המאונן הגדול (בספרדית El gran masturbador) הוא ציור שמן מאת סלבדור דאלי משנת 1929. היצירה, מהסגנון הסוריאליסטי, מוצגת כיום במוזיאון ריינה סופיה שבמדריד, המוזיאון הלאומי של ספרד לאמנות מהמאה ה-20.
במרכז התמונה נראה פרצוף מעוות של אדם בפרופיל המסתכל מטה, בהתבסס על צורת חוף ים באזור קטלוניה – תמה אהובה על דאלי, שנעשה בה שימוש גם ביצירתו "התמדתו של הזיכרון" משנת 1931. דמות האישה העירומה העולה מאחורי הפרצוף היא של גאלה.
לדאלי היה רומן עם גאלה (אשת חברו הטוב אלואר מזרם הסופרים הסוריאליסטים), והתיאור מציג את רגשות האשמה שלו.
פיה קרוב לאיבר מינו שאינו נמצא במצב של זקפה, היות שדאלי מפחד כי כנקמה על הבגידה בחברו, איבר מינו ייטרף.
לגבר חתכים טריים ומדממים על ברכיו.
מתחת לפרצוף הראשי נראה ארבה במהופך, כרמז למנטיס - נקבת גמל השלמה הטורפת את הזכר בזמן ההזדווגות.
"המאוים - הבעתה" (מתורגם גם: האלביתי ; בגרמנית: Das Unheimliche, באנגלית: The Uncanny) הוא מושג פרוידיאני עבור משהו שיכול להיות מוכר, אך בו-זמנית גם זר, והתוצאה של כך היא תחושה של זרות לא-נוחה.
משום שהמאוים הוא מוכר, אך זר, התופעה יוצרת לעיתים קרובות דיסוננס קוגניטיבי אצל הסובייקט החווה בשל אופיו הפרדוקסלי של להיות נמשך ובו-זמנית גם נדחה על ידי האובייקט.
דיסוננס קוגניטיבי זה מוביל פעמים רבות לדחייה על הסף של האובייקט, משום שהסובייקט מעדיף שלא להתמודד עם התופעה.
המושג זוהה לראשונה על ידי ארנסט ינטש (Ernst Anton Jentsch) במאמר משנת 1906, על הפסיכולוגיה של המאוים.
ינטש מגדיר את המאוים כהיות תוצר של "אי הוודאות האינטלקטואלית; כך שהמאוים ימשיך להיות תמיד, כפי שהיה בעבר, דבר שהסוביקט אינו מודע לו.
ככל שהאדם יתמצא טוב יותר בסביבתו, כך תפחת הנכונות שלו להתרשם מן המאוים לגבי האובייקטים והאירועים הסובבים אותו, ומרחיב על השימוש בו בעולם הבדיוני.
ינטש מזהה את הסופר הגרמני א.ת.א.
הופמן כסופר אשר משתמש בתופעת המאוים בעבודתו, במיוחד בסיפור "איש-החול", שבו מופיעה דמות של בובה בעלת תכונות אנושיות בשם אולימפיה.
הקונספט של המאוים הורחב בהמשך על ידי זיגמונד פרויד במאמרו משנת 1919, "Unheimlich", שנשען, בין השאר, על עבודתו של הופמן (שפרויד מתייחס אליו כאל אמן "תחרות של המאוים בספרות").
עם זאת, הוא מותח ביקורת על טענתו של ינטש כי אולימפיה היא מרכיב מאוים מרכזי בסיפור.
במקום זאת, פרויד מצביע על אלמנט שונה לחלוטין בסיפור – "הרעיון ששודדים למישהו את העיניים", וטוען שזהו ה"מופע היותר מרשים של מאוימות" בסיפור.
המאמן קרטר הוא סרט אמריקאי משנת 2005 בבימויו של תומאס קרטר.
הוא מבוסס על סיפור אמיתי, שבו נבחרת הכדורסל של תיכון ריצ'מונד שאומנה על ידי המאמן קן קרטר הגיעה לכותרות בשנת 1999 כיוון שהייתה צוות בלתי מנוצח שעשה זאת בזכות תוצאות גבוהות בלימודים.
אחד מכותבי התסריט היה מארק סשואן, שיצר את סדרת הטלוויזיה "מגרש ביתי".
הסרט ממחזר גם קומץ קווי עלילה של סדרת טלוויזיה אחרת, "הצל הלבן", שבמאי הסרט, תומאס קרטר, קיבל בה קרדיט קטן.
קן קרטר לוקח את העבודה כמאמן של קבוצת הכדורסל ריצ'מונד אוילרס בבית הספר הישן שלו בתיכון בריצ'מונד, לאחר שהיה בנבחרת בעצמו וזכה בגביע שהשיג ללא שום הפסד.
המאמן הקודם שלהם, שעוזב, מזהיר את קרטר שהם חצופים ואינם נותנים שום כבוד.
קרטר מכריח את כל מי שרוצה להישאר בקבוצה לחתום על חוזה שבו החותם מתחייב להשתתף בכל השיעורים שלו ולשמור על ציון ממוצע של 57.5 (אף על פי שלתלמידים האחרים בתיכון מספיק ציון ממוצע של 50).
קרטר גם מבקש מצוות בית הספר דוחות על התקדמות השחקנים בלימודים.
עם זאת, שלושה שחקנים כולל טימו קרוז מסרבים לחתום על החוזה ועוזבים את הקבוצה.
למרות העזיבה, קרטר מאמן את הצוות הנשאר היטב והם זוכים בניצחון הראשון שלהם.
בנו של קרטר, דמיאן קרטר, מצטרף לצוות, לאחר שהוא עוזב את בית הספר הפרטי "סנט פרנסיס" כדי לשחק עבור אביו.
שחקן הקבוצה קניון סטון מתקשה להשלים עם הכניסה להריון של חברתו קירה (אשנטי), ובסופו של דבר הוא נפרד ממנה, מכיוון שהוא לא בטוח אם הוא יכול גם לשחק כדורסל, גם ללמוד וגם להיות הורה.
הקשר ביניהם במהלך הסרט הוא אחד מקווי העלילה המרכזיים שבו.
קרוז מנסה להצטרף בחזרה לנבחרת הכדורסל לאחר שצפה במשחק האחרון שלהם, אבל קרטר מסרב לתת לו לחזור לפני שקרוז יעשה 1,000 "ריצות התאבדות" (ריצת קוים- ריצה של כל המגרש הלוך ושוב לפי הקוים שעל המגרש ולגעת בקוים כל פעם) ו־2,500 שכיבות סמיכה.
בעזרת חבריו לקבוצה, הוא בסופו של דבר מצליח ורשאי לחזור לקבוצה.
קרטר ממשיך לחנך את חברי הצוות, ומלמד אותם לכבד שחקנים אחרים.
הקבוצה בסופו של דבר זוכה בטורניר הכדורסל בעונת החגים, ומוזמנים לאחוזה בפרברי העיר על ידי מעריצה שלהם למסיבה.
קרטר מגלה זאת, והמסיבה מסתיימת כאשר הבעלים של האחוזה חוזר לביתו.
קרטר חוזר זועם למשרדו ומוצא שדוחות התקדמות חושפים ששחקני הקבוצה לא לומדים.
קרטר נועל את אולם הכדורסל ואוסר על הקבוצה לשחק עד שהם ישפרו את ציוניהם לרמה שהם חתמו עליה, דבר שמכעיס את התושבים המקומיים וגורם לאחד מהם לשבור את חלון הראווה בחנותו של קרטר.
קרוז עוזב את הקבוצה שוב, ומסתובב עם בן דודו, רוני, סוחר הסמים, עד שהוא רואה את בן דודו נורה למוות.
קרוז הולך לקרטר בדמעות ומתחנן שירשה לו לחזור לקבוצה.
מועצת בית הספר מתעמתת עם קרטר, אשר מצדיק את מעשיו, ומסביר שהוא רוצה להעניק לקבוצה שלו את ההזדמנות ואת האפשרות לחינוך נוסף כדי שהם לא יפנו לפשע.
בסופו של דבר המועצה מצביעה בעד סיום השביתה, הדבר מעציב מאוד את קרטר והוא מתפטר.
קרטר מתכונן לעזוב את עבודתו, אבל מוצא את שחקני הקבוצה לומדים באולם הכדורסל, ולא מוכנים לשחק כדורסל עד שיקיימו את מה שחתמו עליו.
קרוז מגלה לקרטר שהפחד העמוק ביותר שלו, שקרטר שאל עליו אותו שוב ושוב במהלך הסרט, הוא לא להיות מסוגל לממש את הפוטנציאל האמיתי שלו.
בסופו של דבר שחקני הקבוצה משפרים את הציונים שלהם ומותר להם לשחק כדורסל שוב.
קניון חוזר להיות עם קירה, והיא מספרת לו שהיא עשתה הפלה.
הקבוצה משחקת בפלייאוף בתיכונים, ומגלים שהיריבה הראשונה שלהם היא הנבחרת של תיכון סנט פרנסיס.
הקבוצה בסופו של דבר מפסידה, אבל השחקנים גאים במה שהם השיגו.
בסוף הסרט נחשף ששישה שחקנים, כולל דמיאן, קרוז וקניון הלכו לקולג'.
ג'קסון – המאמן קן ריי קרטר
רוברט ריצ'רד – דמיאן קרטר, בנו של המאמן קרטר
רוב בראון – קניון סטון
ריק גונזלס – טימו קרוז
ננה גבווניו – ג'וניור באטל
אוקטביה ספנסר – וילה באטל
אנטואן טאנר – ג'רון 'תולעת (וורם)' וויליס
צ'נינג טייטום – ג'ייסון לייל
שון מק גרוארטי – פוליש סנייק נחש טאמר
טאדג דיווי – העוזר של פוליש סנייק טאמר
דניס דוואס – המנהל גאריסון
דבי מורגן – טוניה קרטר
מל וינקלר – המאמן הקודם של הקבוצה
סידני פאיסון – טאי קריין
שורטי מאק – בחור הפינולה
ריי בייקר – המאמן סנט פרנסיס
הביקורות על הסרט היו לרוב חיוביות, ונכון ל־1 במאי 2011 לסרט דירוג של 65% טריות באתר Rotten Tomatoes.
ג'קסון זכה לשבחים רבים ממבקרי קולנוע עבור הופעתו בסרט, הופעה שלטענתם אחת הטובות של ג'קסון במשך זמן רב.
הסרט היה בהתחלה במקום הראשון בקופות בארצות הברית וגרף מעל 67 מיליון דולרים.
עם זאת, הסרט לא היה גדול כלהיט עולמי, וגרף רק תשעה מיליון דולרים.
בסך הכול הסרט גרף סכום כולל של 76 מיליון דולרים.
הסרט כולל את השיר "Hope" על ידי טוויסטה ופיית' אוונס כשיר הראשי של פסקול הסרט.
שםאורךכותביםמפיק (ים)מבצע (ים)1"All Night Long"3:33ג'רמיין דניקוומה הולנדקוומהקפה אדום2"No Need for Conversation"3:38ג'ון ג'קסוןשון גארטקארי קייןNeedlzפבולוסמייק שורי3"Professional"3:36האוורד ביילישמר דוהרטיאלונזו ליקארל באוורסקאי סימסThe Trak StarzChingyG.I.B.4"Southside"4:12ג'ייקון טיילורדריל ריצ'רדסון השלישיאנתוני לי טורסAnthologyליל סקארפידה גיים5"Roll Wit' You"3:23סיארה האריסדמטריוס ספנסרלקישה מיילסקורנר בויזCiara6"Wouldn't You Like to Ride"3:51מאליק ג'ונסלוני ליןקניה וסטס.
צארלסקניה וסטקומוןקניה וסטמאליק יוסוף7"Hope"4:12קארל טרל מיטצ'לפרדריק טיילורתומאס קולוואימייק קרןטוקסיקפיית' אוונסטוויסטה8."Your Love (Is the Greatest Drug I've Ever Known)"3:33ואן הנטמיליסנט הנטברנדון קרטרואן הנטואן הנט9"This One"3:06קריסטל קנטרס ג'ונסוןרונלד מ.
טאקרDa HoodMack 1012"Time"4:52עלי ג'ונסרוברט קליבלנדטורי הרפרר.
לונתקיס, אייברי סטורם13"What Love Can Do"4:04קרי הילסוןפ.
המאורעות בוואחאקה שבמקסיקו החלו במאי 2006 והתעצמו ונמשכו עד דצמבר של אותה שנה.
מנהיגיה דרשו את התפטרותו של המושל אוליסס רואיס אורטיס בטענה שזייף את הבחירות.
ואחאקה היא אחת מ-32 מדינות מקסיקו, שטחה כ-94,000 קמ"ר ומספר התושבים בה בשנת 2006 היה כשלושה וחצי מיליון איש.
היא נמצאת בדרומה של מקסיקו וגובלת לאוקיינוס השקט.
אוכלוסייתה דומה למדינה השכנה צ'יאפס, וגם התפתחות השביתה הושפעה מהמרד בצ'יאפס.
כבשנים רבות, דרשו המורים באמצעות האיגוד המקצועי שלהם ב-1 במאי העלאה של המשכורות, שיפור התנאים הפיזיים בבתי הספר ותוספות נוספות כמו ארוחת בוקר לילדים, שמגיעים רעבים לבית הספר.
המושל רואיס הסית ותקף את המורים.
ב-22 במאי פרצה שביתת המורים הגדולה.
המורים התבצרו בכיכר המרכזית של ואחאקה, עיר הבירה של המדינה.
ב-14 ביוני, בשעה שלוש וחצי לפנות בוקר ניסו 3,000 שוטרים בעזרת מסוקים ואנשי כיבוי אש לכבוש את הכיכר, כשמולם עומדים 30,000 מפגינים.
בעקבות הקרבות הוקם "ארגון הגג של העמים של ואחאקה" (APPO) שהרחיב את הביצורים ברחבי העיר.
אחת הססמאות הבולטות הייתה: "איננו זקוקים למנהיגים בשביל לפתור את הבעיות שלנו."
ב-1 באוגוסט כבשו השובתים את תחנות הרדיו והטלוויזיה.
באוגוסט הגיע העימות להסלמה עם הרוגים.
ב-20 בספטמבר יצאה שיירה לכיוון מקסיקו סיטי כדי לדון עם הממשלה המרכזית.
אחרי שבועיים של דיונים הגיעו הצדדים להסכמות שהיו יכולות להפסיק את השביתה.
אך באוקטובר הסלים העימות ביוזמת המשטרה המקומית, דבר שהוביל להתערבות של המשטרה הפדרלית של מקסיקו.
מה-14 בנובמבר עד ה-17 בנובמבר ערכה ה-APPO הפגנה במטרה לייסד חוקה חדשה לוואחאקה.
החל מה-27 בנובמבר פתחה המשטרה הפדרלית של מקסיקו במתקפה מאסיבית, שדיכאה את ההתקוממות לבסוף.
בעימות נהרגו יותר מ-100 בני-אדם עם אלפי פצועים ואלפי עצורים.
אחרי רצח העיתונאי האמריקאי בראד ויל ב-27 באוקטובר התעורר עניין בינלאומי במהומות, ואישים רבים חתמו על עצומה התומכת ב-APPO, ביניהם נועם חומסקי, אדוארדו גלאנו, מייקל הרט, נעמי קליין, מייקל מור, אנטוניו נגרי, ארונדהטי רוי, הווארד זין ואחרים.
המאור הוא כתב עת תורני שיוצא לאור בברוקלין, ניו יורק, מראשית שנות ה-50 של המאה ה-20.
העורך המייסד של כתב העת היה הרב מאיר אמסל שערך את גליונותיו עד פטירתו ב-2007. כתב העת היה מזוהה באופן לא-רשמי עם חסידות חב"ד בשל קשריו של העורך עם הרבי מנחם מנדל שניאורסון שהיה מפרסם אחדות משיחותיו, מוגהות אישית על ידו ב"המאור".
נכון לראשית שנת 2014 ראו אור למעלה מ-450 גליונות של כתב העת.
המאור הודפס לראשונה כירחון ולפי דברי עורכיו הוא .
במצעו של כתב העת בגליונו הראשון, נאמר כי ישמש במה משותפת לכל "גדולי דורנו, חכמיו וסופריו" לפרסום מאמרים תורניים והלכתיים, כמו גם מסות וקטעי פובליציסטיקה על האקטואליה של יהדות ארצות הברית ויהדות העולם בכלל.
בנוסף, הדגיש כתב העת את העיסוק במצבם הכלכלי של רבנים פליטי השואה שהגיעו במהלך מלחמת העולם השנייה ולאחר המלחמה לחופי ארצות הברית והתקשו להתערות בחברה ולהתפרנס.
כתב העת פרסם לאורך השנים, קטעים מכתבי יד רבניים מכל התקופות, וחידושי תורה מפרי עטם של רבני התקופה, בעיקר מקרב יהדות ארצות הברית.
פסקי הלכה רבים התפרסמו לראשונה על דפי גליונותיו של "המאור", כמו גם סקירות ביוגרפיות של רבנים, מדורים מיוחדים בהמאור מוקדשים גם לענייני מחשבה וחסידות.
בהיותו כתב עת שיצא במשך כל מחציתה השנייה של המאה ה-20 שזורים בו פרטים רבים על ההיסטוריה של יהדות ארצות הברית בתקופה זו, פרטים על אישים רבים מקרב יהדות זו, וסיקורים שנעשו בזמן אמת של פולמוסים הלכתיים, כמו פולמוס כשרות הג'לטין.
בין כותבי "המאור" במשך שנות קיומו נמנו רבנים ידועי שם רבים כמו: הרב יעקב מסקין, הרב יונתן שטייף והרב אייזיק אוזבנד, ופוסקי הלכה כמו: הרב משה פיינשטיין, הרב שלמה זלמן ברוין, רבי מאיר איזקסון, הרב שריה דבליצקי והרב אפרים גרינבלט.
חיים בלוך והרב יקותיאל יהודה גרינוולד פרסמו בו מאמרים היסטוריים.
ספר היובל "המאור" וזיכרון בספר
לרגל חגיגות יובל ה-25 להדפסת כתב העת, הדפיס העורך שני כרכים עבי כרס כ"ספר יובל", האחד בעל דגש תורני, והשני ספרותי; הכולל בתוכו מאמרים ומידע רב על אישים בולטים ביהדות האורתודוקסית בארצות הברית.
הכנת הכרכים נמשכה זמן רב, והם נדפסו בפער שנים ניכר:
המאור היה כתב עת תורני שיצא לאור כירחון בברלין ובהמשך בסדרה חדשה בתל אביב בשנות ה-30 של המאה ה-20.
עורך כתב העת היה הסופר מרדכי ליסמן, שעלה לארץ ישראל עם עליית הנאצים לשלטון ב-1933, וחידש את הדפסת כתב העת בתל אביב.
במשך שנות פעילותו פרסם כתב העת כתבי יד רבים של רבי יעקב לורברבוים (ה"נתיבות") ושל רבי עזריאל הילדסהיימר, וכתבי יד של רבנים מפורסמים אחרים.
ד"ר אברהם חיים פריימן פרסם בו מתשובותיהם של מהר"ם מרוטנבורג, הרא"ה, חסדאי קרשקש וראשונים נוספים.
המאוזוליאום למאו דזה-דונג (סינית מפושטת: 毛主席纪念堂, סינית מסורתית: 毛主席紀念堂, פין-יין: Máo Zhǔxí Jìniàn Táng) - הוא מאוזוליאום לאחד המייסדים והמנהיגים של המפלגה הקומוניסטית של סין והרפובליקה העממית של סין מאו דזה-דונג.
נבנה בין השנים 1976–1977, ממוקם במרכז כיכר טיין-אן-מן בבירת סין בייג'ינג.
חוץ מהמאוזוליאום של מאו דזה-דונג קיימים שלושה מאוזוליאומים נוספים של מנהיגי מדינות סוציאליסטיות (המאוזוליאום של לנין, ארמון השמש קומסוסאן ומאוזוליאום הו צ'י מין).
בנייתו של המאוזוליאום החלה זמן קצר לאחר מותו של מאו ב-9 בספטמבר 1976. אבן הפינה של המבנה הונחתה ב-24 בנובמבר 1976, הבניה הושלמה ב-24 במאי 1977. בבנייתו של המאוזוליאום השתתפו כ-700,000 איש, חלקם באופן התנדבותי.
המאורעות בספרטה הוא הכינוי המקובל לסכסוך עקוב מדם שפילג את החברה בספרטה בשנת 221 לפנה"ס.
הרקע למהומות היה בעיקר המרמור שחשו רבים מהתושבים עקב השפלתה של ספרטה עם תום המלחמה הקלאומנית.
הצדדים היריבים בסכסוך זה נחלקו בין אלו שחפצו להמשיך את ברית השלום של ספרטה עם מוקדון, לבין אלו שחפצו בהתנתקות ממנה.
העיר ספרטה הייתה במשך תקופה ארוכה מעצמה מובילה ביוון העתיקה, והתפרסמה בעיקר בשל הצבא המעולה שלה.
עם זאת, מצבה של ספרטה התחיל להתדרדר עוד בשלהי התקופה הקלאסית, והגיע לשיאו השלילי בתקופה ההלניסטית.
החברה השוויונית שאפיינה את ספרטה בתקופתו של ליקורגוס (המאה ה-8 לפנה"ס) פינתה מקומה לקיטוב הולך וגובר בין עניים ועשירים ואזרחים ספרטנים רבים איבדו את נחלתם.
המלך אגיס הרביעי מהשושלת האאוריפונטידית (שלט בין 244 לפנה"ס ל-241 לפנה"ס) עשה ניסיון לתקן את המצב בדרכי שלום, אולם נכשל בכך והוצא להורג, אירוע חריג בתולדות ספרטה.
עם זאת, לא עברה תקופה ארוכה ומלך חדש, קלאומנס השלישי מהשושלת האגידית, עשה גם הוא ניסיון לתקן את המצב ולהחזיר לספרטה את תפארתה.
קלאומנס למד היטב את הלקחים מסופו הטרגי של אגיס, ובמקום לבצע את הרפורמות המתבקשות בדרכי שלום, כפי שאגיס עשה, הוא השתלט על העיר בעזרת שכירי חרב וביצע רפורמות תוך שהוא מכפיף לצורך כך מספר חוקים ספרטניים עתיקים.
קלאומנס לא הסתפק בכך, וביקש להרחיב את עוצמתו ביוון כולה.
מאמציו נתקלו בהתנגדות הליגה האכאית, ועד מהרה פרצה "המלחמה הקלאומנית".
בסיועה של מוקדון, הצליחו הליגה האכאית ובעלות בריתה להביס את ספרטה.
קלאומנס נמלט למצרים, והעיר נכבשה בידי הצבא המוקדוני.
אנטיגונוס השלישי דוסון, מלך מוקדון, גילה רחמים מפתיעים כלפי התושבים ולא התיר קטל וביזה.
הוא ביטל את כל הרפורמות הקלאומניות תוך שימוש בססמאות נבובות על להחזיר "על כנה את חוקת האבות".
בשנת 221 לפנה"ס מת אנטיגונוס השלישי, ואחיינו הצעיר פיליפוס החמישי עלה לשלטון.
פיליפוס היה בסך הכל בן 17, ונחשב לצעיר וחסר ניסיון.
בנוסף על כך, הליגה האיטולית, שבזמנו הייתה נייטרלית במהלך המלחמה הקלאומנית, הסתכסכה קשה עם הליגה האכאית.
הן בספרטה והן בליגה האיטולית, סברו שכעת, כאשר במוקדון מולך מלך צעיר חסר ניסיון, זה הזמן המתאים להשתחרר מעולה של מעצמה זרה ושנואה.
עובדה זו מוכיחה עד כמה שברירית ולא יציבה הייתה הפוליטיקה היוונית באותה תקופה.
בהיעדר מלכים, נוהלה ספרטה בידי מועצה שהורכבה מחמישה אנשים שנבחרו לתפקיד האפורים.
שלושה מבין האפורים תמכו בליגה האיטולית והתנגדו לשלטון המוקדוני.
השניים האחרים לא הביעו את דעותיהם בקול לעת עתה, אולם הם תמכו במוקדון.
הסכסוך הגיע עד מהרה ל"מהומות פנימיות ומעשי טבח".
עם זאת, מלחמת האזרחים הספרטנית לא ארכה זמן רב.
תדמיתו של פיליפוס כמלך חלש נסדקה עד מהרה, כאשר הוא הופיע בקורינתוס בראש צבא גדול עוד באותה שנה.
המצב בספרטה לא נעלם מנגד עיניו, והוא נע עם צבאו אל טיגאה הסמוכה כדי לפקח על המתרחש מקרוב.
הופעתו של פיליפוס שינתה את המצב מן הקצה אל הקצה, והאפורים שתמכו במוקדון הרימו ראש.
אחד מהם, אדימאנטוס שמו, היווה איום רציני על שלושת האפורים שהתנגדו למוקדון, כיוון ש"ידע את כל תככיהם".
כדי לפתור את הבעיה, הצהירו האפורים שהמוקדונים מתקיפים את העיר, ובתואנה זו הזעיקו את כל החייבים גיוס אל מקדש אתנה.
אדימאנטוס התנגד למעשה, ונשא נאום בו קרא לחיילים לשוב לבתיהם:
תומכי האפורים האנטי-מוקדוניים שהסתתרו בקהל המתינו רק לזה, והגיוס הפך לטבח שבמהלכו נרצח אדימאנטוס יחד עם מרבית סיעתו.
המעטים ששרדו נמלטו אל פיליפוס.
בעקבות הטבח, שינו האפורים שיזמו אותו את דעתם מן הקצה אל הקצה, ושלחו שליחים אל פיליפוס שהאשימו את אדימאנטוס בקשירת קשר ובהצתת מהומות.
הם ביקשו מפיליפוס לדחות את ביקורו בעיר עד שירגעו המהומות, והבטיחו שהם מעוניינים בחידוש הברית בין מוקדון לספרטה.
למרות זאת, במועצת המלחמה של פיליפוס היו שדרשו להחריב לחלוטין את ספרטה כפי שעשה אלכסנדר הגדול בשעתו לתבאי.
אולם פיליפוס החליט להניח לספרטנים לנפשם כל עוד יתחייבו לשמור נאמנות למלך ולברית.
לטענת ההיסטוריון פוליביוס, פיליפוס עשה זאת בעצתו של אראטוס מסיקיון.
החוקר פרנק ויליאם וולבנק, שכתב ביוגרפיה על חייו של פיליפוס, נוטה לקבל את טענתו זו.
מאוחר יותר חזרה ספרטה להיות מונרכיה, כאשר ליקורגוס מזרע המלוכה תפס את השלטון.
עם זאת, שלטונו לא האריך ימים והוא נהרג באחד הקרבות נגד פיליפוס.
הוא הותיר אחריו פעוט בשם פלופס, שנרצח מאוחר יותר בידי נאביס.
המאמן הוא סרט דרמת ספורט רוסי של דנילה קוזלובסקי, שזהו סרטו הראשון כבמאי, תסריטאי ומפיק.
בכורת הסרט נערכה ב-19 באפריל 2018, לקראת אירועי גביע העולם בכדורגל.
הסרט הפך לשובר קופות, משהרוויח 13,236,939 מיליון דולרים לעומת תקציב הפקה של 6.4 מיליון דולר בלבד.
קפטן נבחרת רוסיה בכדורגל יורי סטולשניקוב מפספס בעיטת עונשין בדקות המכריעות של משחק גביע העולם בכדורגל נגד נבחרת רומניה בכדורגל.
לאחר מכן הוא מתקל שחקן יריב, צועק על השופט, חוטף כרטיס אדום ומתקוטט עם האוהדים בדרכו לרדת מהמגרש.
רוסיה מפסידה 1:0 וסטולשניקוב מושהה מהנבחרת.
לבסוף הוא מחליט לעזוב את ספרטק מוסקבה בשורותיה שיחק ופורש ממשחק פעיל.
סטולשניקוב מתקשה למצוא עבודה והוא מקבל הצעה לאמן את קבוצת "מטאור" נובורוסיסק, המתמודדת בליגת הכדורגל הלאומית.
סטולשניקוב מסכים ועם הגעתו לנובורוסיסק הוא מתוודא לנשיאת הקבוצה, לריסה וולסקאיה, בתו של ראש העיר.
היא מספרת לו שהקבוצה מכרה שניים משחקניה הטובים ביותר.
בשיחתו עם ראש העיר יורי מבין שהם לא מצפים ממנו יותר מדי.
הקבוצה מהווה נטל לעירייה שנאלצת לתקצב את הקבוצה ב-200 מיליון רובל מדי שנה ואם הקבוצה תרד ליגה, יקטן גם התקציב.
נשיאת הקבוצה גם אומרת לו שייתכן שאצטדיון מטאור בעיר ייהרס לטובת מרכז מסחרי.
יורי פוגש בקבוצה באותו הלך רוח: השחקנים אינם בכושר ויורי מחליט להיאבק בזה.
הוא מגביר את קצב האימונים אבל סופג ביקורת מתוך הקבוצה: הרופא מאשים אותו בפציעות השחקנים, מאמן קבוצת הילדים ברגר מסרב לעזור לו וצוות הקבוצה אינו משתף עמו פעולה.
הקבוצה מפסידה את המשחק הראשון בהדרכתו של סטולשניקוב.
יורי מדוכא ומשתכר ומכיר את רופאת הקבוצה, ואריה ומתקרב אליה.
הוא חוזר למגרש ומציב בפני שחקניו את התנאים הבאים: הוא לא יפריע להם אך עליהם להימנע משתיית אלכוהול ולשחק כדורגל ולא לשחק בכדור, אם ישחקו ייאלצו לשלם קנס של 1,000 רובלים.
יורי מציע לברגר להיות עוזרו בקבוצה.
יורי מגייס את האוהדים לעזור לקבוצה ואלה מגיעים לאימון הקבוצה.
כשהם רואים כשהשחקנים אינם משחקים בכדור הם צועקים שמשעמם לצפות בהם והשחקנים מתחילים לשחק בכדור, מתעלמים מהקנס המאיים שיורי הטיל עליהם.
יורי מסביר לשחקניו שמצבם בליגה אינו מזהיר ולכן עליהם להתמקד בגביע ולנסות לנצח שם.
הקבוצה מנצחת את המשחק הבא שלה בשלב 32 האחרונות של הגביע הרוסי.
יורי מגלה שלא אושרה לו העברת שחקן בחלון ההעברות וראש העיר מתעקש בפניו שהוא לא יאפשר בזבוז כספים עבור המועדון, כי אף אחד בעיר לא צריך את הקבוצה.
יורי נוסע לאביו במוסקבה ומבקש ממנו להתלוות אליו לנובורוסיסק.
האב מציע לו לצאת למגרש בעצמו אך יורי משיב שהוא מאמן כדורגל ולא שחקן.
בשלב רבע גמר הגביע מטאור פוגשת בקבוצה שנחשבת לחביבת שופטי הכדורגל.
במשחק מתברר שהשופטים קיבלו הוראה לא לאפשר למטאור להעפיל לשלב הבא, אך על המגרש שחקני מטאור נלחמים ומנצחים את היריבה.
יורי מקבל לפתע טלפון ממוסקבה בו מדווחים לו על פטירתו של אביו.
בשלב חצי גמר הגביע "מטאור" מצליחה לנצח בדקות האחרונות.
קהל האוהדים במגרש פורס שלט "יורה, אנחנו איתך!" עם דיוקן אביו.
בהמשך הוא מקבל הזמנה לאמן את ספרטק מוסקבה.
במטאור נובורוסיסק הלך הרוח ירוד מאוד אך הם מבינים את בחירתו של יורי.
סטולשניקוב מגיע למוסקבה ורואה בדירת אביו חולצה של "מטאור" ומחליט לבסוף שלא לחתום בספרטק.
הוא חוזר לנובורוסיסק כשחקן, כשהוא מבין שזה מה שאביו היה רוצה.
גמר הגביע הרוסי בכדורגל, מטאור פוגשת את ספרטק מוסקבה.
המחצית הראשונה מסתיימת כשספרטק מובילה 2:0, אבל המחצית השנייה מתהפכת כשמטאור משווה ל-2:2 ולקראת סיום המשחק מובילה 3:2 וזוכה לבסוף בגביע.
צ'לסי מארחת את "מטאור" במסגרת משחק הליגה האירופית.
דנילה קוזלובסקי — יורי סטולשניקוב
אירינה גורבצ'ובה — לארה, מנכ"לית קבוצת "מטאור"
אנדריי סמוליאקוב — אביו של סטולשניקוב
ויקטור ורז'ביצקי — ראש העיר
יבגני סאבין — הופעת קמע כקפטן ספרטק מוסקבה
לדברי דנילה, זמן רב הוא חלם לגלם תפקיד מאמן כדורגל.
בשלב הראשוני של העבודה על הסרט הוא החל להשתתף בפרויקט כשחקן ומפיק, אך בשלב מסוים הוא הבין שהוא רוצה "לספר את הסיפור בעצמו" בתור במאי.
בתחילת הקריירה שלו, ב-2005, קוזלובסקי גילם דמות של כדורגלן בשם ניקולאי בסרט "גרפסטום" של אלכסיי גרמן הבן ולכן העניין לא היה זר לו.
עלילת אותו הסרט גוללה את תולדות הכדורגל באימפריה הרוסית.
אולגה זוייבה, שעבדה עם קוזלובסקי על הסרט "על האזור", בתחילה ביקשה את התפקיד של ואריה.
אך דנילה הרגיש כי היא אינה מתאימה לדמות והמשיך לחפש שחקניות אחרות.
בינתיים, אולגה עיבדה את התסריט, העניקה לדמותה של ואריה יותר כוח, אומץ ומעט אקסצנטריות ולבסוף דנילה אישר את ליהוקה לתפקיד.
כל צוות הצלמים וההפקה עטו ביגוד ומעילים של קבוצת הכדורגל הבדיונית "מטאור", כך שאם המצלמה תפסה בטעות חלק מהצלמים, הם היו נראים כחלק מצוות המועדון.
הפרויקט נוצר בתמיכת משרד הספורט של רוסיה, התאחדות הכדורגל הרוסית ובסיועו של ויטאלי מוטקו.
הסרט גם קיבל את תמיכתו הכספית של קרן הקולנוע הרוסי.
הצילומים נמשכו מ-24 באפריל ועד 6 ביולי 2017. לצורך צילום בסיס האימונים של קבוצת "מטאור" בוצע שימוש באצטדיון המרכזי בנובורוסיסק, המשמש כמגרש הבית של קבוצת צ'רנומורץ.
בנוסף בוצעו הצילומים בשישה אצטדיוני כדורגל שונים, כולל "אוטקריטיה ארנה", "ארנה חימקי" ואצטדיון "קרסנודאר".
בסרט נטלו חלק 200 שחקני כדורגל מקצועניים, ביניהם אלן גטאגוב ודמיטרי סיצ'ב
לצורך צילום קהל האוהדים השתמשו ב-450 ניצבים.
על פי הערכות של המגזין "StarHit", עלות משכורתם הסתכמה בכ-5 מיליון רובל.
בדצמבר 2017 פורסמה כרזת הסרט הרשמית וב-2 בינואר 2018 פורסם הקדימון הרשמי הראשון.
המאחז הוא סרט מדע בדיוני פוסט-אפוקליפטי רוסי בכיכובם של אלכסיי צ'אדוב, פיוטר פיודורוב, לוקריה איליאשנקו, ילנה ליאדובה, קונסטנטין לברוננקו, על פי תסריט מאת איליה קוליקוב ובבימויו של יגור בראנוב (במאי טרילוגיית גוגול).
על עבודת האפקטים הוויזואליים עמלה חברת AMG-VFX.
הסרט זכה בפרסים במסגרת פסטיבל Accolade Global Film Competition בארצות הברית שבו צ'אדוב זכה בפרס המצוינות (Award of Excellence) על תפקידו.
הסרט הופק בהפקת ערוץ הטלוויזיה TV3 ותחילה תוכנן כסרט בן שני חלקים.
אך לבסוף יצא כסרט קולנוע בן חלק אחד, שיצא לאקרנים ב-21 בנובמבר 2019. גרסה מורחבת כסדרת טלוויזיה תועלה לשידור בשירות Premier בשנת 2020.
אירועי הסרט מתרחשים ברוסיה של שנת 2030, בעולם פוסט אפוקליפטי שבו התשתיות והתקשורת בין המדינות נהרסו.
הקוסמונאוטים מדווחים כי הם רואים מהחלל ענן ערפל מכסה את מזרח אירופה וישנו רק מעגל אחד של אנרגיה, אך כשחיילי צבא רוסיה מגיעים למקום הם מגלים כי בכלי הרכב, בדרכים, בחנויות, בבנייני המגורים, בתחנות הרכבת ובבתי החולים רק גופות.
המדענים חושדים שכולם מתו מהרעלה.
אך מה הורס את החיים ועד כמה יצליח להחזיק מעמד המאחז האנושי האחרון?
הסרט זכה לביקורות שליליות ממבקרי הקולנוע ברוסיה, בעוד הצופים העניקו ביקורות מעורבות, ששיבחו מחד את השימוש בגרפיקה מממוחשבת והרכב השחקנים אך ביקרו את התסריט.
הסרט שהופק בתקציב של 300 מיליון רובלים הכניס 146 מיליון רובל בלבד.
שיר הנושא "Life" נכתב ובוצע על ידי מייק שינודה.
אזעקה מופעלת בבסיס הצבאי "המאחז", חיילים נכנסים לעמדות ומתכוננים לקרב.
דווח כי אויב לא מזוהה מתקרב אליהם, יצורים גדולים יותר מבני אדם שנעים במהירות של עשרים קמ"ש.
24 יום לפני כן, אולג הוא חייל המתחיל מערכת יחסים עם ילנה במסעדה, לאחר מכן הם חוזרים לביתו של אולג.
לפתע, העולם כולו, למעט השטח סביב מוסקבה, חלק מבלארוס, אוקראינה, פינלנד (שלימים ייקרא "מעגל החיים") צולל לחשכה.
גורלם של מיליוני אנשים אינו ידוע.
התקשורת הושבתה ברוב כדור הארץ ורק מספר קטן של אנשים ב"מעגל החיים" שורדים.
האנשים משכו גבול חדש שתחום בחומה, הקימו מאחז ושלחו קבוצות סיור לחקור מה עלה בגורל שאר העולם.
הם מבינים שהייתה התקפה על כדור הארץ, כתוצאה ממנה כמעט כל היצורים החיים מתו.
כדי להדוף את האויב המסתורי, הוקם צבא והוקמו מאחזים מחוץ לחומה.
כשחייל יוצא מהסביבה לצורך ביצוע פעולות סיור באחד הבתים, הלוחם נתקל ביצור מסתורי שגובר עליו בקלות, פוצע אותו ובורח.
שאר החיילים מנסים לירות בו, אך הוא מצליח להימלט.
בשלב זה, יורה נפגש במוסקבה עם אליונה וז'ניה, שעוזרים לו ביישוב קונפליקט במועדון לילה.
כשהחיילים מתקרבים לאויב המסתורי החשמל נכבה והמאחז צולל לחושך.
בסיוק, מסתבר שהיה זה רק עדר דובים שתקף את המאחז מהיער.
למחרת בבוקר לאחר שההתקפה של הדוב נהדפה, מתברר שלא כל החיילים שרדו, ביניהם אולג, שרגלו נפצעה.
הרופא של אליונה מקבע את רגלו בגבס, מוסר לו חבילה כלשהי ומבקש ממנו למסור אותו לאדם מסוים במוסקבה.
אולג חוזר למוסקבה ולמחרת בבוקר ז'ניה בא אליו לאסוף את אותה חבילה.
עם זאת, אולג מסרב למסור את החבילה עד שהוא יגלה מה יש בה.
ז'ניה מתחיל לאיים באקדח, אך אולג לוקח את האקדח.
ברגע זה מגיע זר בשם איד במסווה של אביו של אולג ומנסה לאלץ אותו למסור את החבילה לז'ניה, אך אולג מסרב ואיד גורם לכאבי ראש זמניים לאולג כדי שיוכלו לברוח עם החבילה.
אולג זועם חוזר למאחז ומתחיל לחנוק את אליונה עד שהיא אומרת מה היה תוכן החבילה.
היא מסבירה שהיא עצמה לא ידעה כלום ופשוט הכריחו אותה.
בשלב זה ז'ניה ואיד מגיעים למעבדה חשאית ושולפים מתוך החבילה זרוע כרותה הנגועה בנגיף והם מבינים שהם מאחרים.
ברגע זה איד מגיע לחולה סשה, שהחיילים הביאו עמם ומבקש את עזרתו, מכיוון שהוא יודע היכן נמצא אחיו רה, שעומד מאחורי כל הסיפור.
ארבעה חיילים, בפיקודה של מרינה, מפנים את נשקם לעבר איד, אך האחרון, בעזרת יכולותיו, מטעה את החיילים שמפנים את נשקם לעבר מרינה והוא מבטיח להסביר להם הכל אם יצילו את חייו.
בתשאול מסביר איד כי הוא חייזר ממערכת כוכבים מרוחקת שמתה זה מכבר.
בני עמו רוצים לעבור לכדור הארץ, מכיוון שבקבוצת הכוכבים שלהם השמש עדיין צעירה ותחיה מספיק זמן, רה עומד מאחורי כל זה, אם כי לפני כן איד חשב שהוא היחיד בכדור הארץ.
הוא הגיע לכדור הארץ לפני מאות אלפי שנים, מה שאומר שעל פי חישוביו הספינה עם הצבא מכוכב הלכת הביתי שלו יגיע לכדור הארץ ביום המחרת.
הבעיה היא שהוא לא יודע היכן מסתתר רה, השולט במוחם של אנשים רגילים מחוץ ל"מעגל החיים" (זה קרה משום שהירח באותה תקופה כיסה את מוסקבה ושטחים קטנים אחרים סביבה בצל שלה), אבל היחיד שיודע איפה למצוא את רה הוא סשה.
איד חודר למוחו של סשה ומגלה שרה נמצא על גג גורד שחקים סמוך.
באותו רגע רה עצמו מביט בסשה ומבין שהוא נמצא.
איד מחליט להשאיר את סשה במאחז בעוד רה מורה לאנשיו לשגר טילים גרעיניים על המאחז.
עם זאת, איד, ז'ניה ושאר החיילים, בראשות מרינה, נחלצים מהמאחז ומצליחים להימלט.
בשלב זה יורה מצטרף ליחידת "ספוטניק-9" של המאחז ובאמצע הלילה מוצא נער חסר הגנה באחת הדירות.
עם זאת, משתבר שהלה רק העמיד פנים שהוא ביישן והוציא סכין מאחד החיילים והרג אותו.
קהל גדול של אנשים מתחיל לתקוף את היחידה בהנהגתו של רה ורק יורה ואליונה נותרים בחיים.
הם חוטפים את אחת המכוניות הנטושות ונוסעים חזרה למאחז.
בדרך הם פוגשים את חיילי המאחז ששרדו בראשות מרינה ורס"ן דובלאטוב, מהם נודע כי המאחז הושמד במתקפת טילים אדירה.
איד מסביר שאם ז'ניה היה הולך איתם, רה היה הורג אותם והמאחז היה ננטש.
כשהם מתאספים יחד הם נוסעים לקירוב ונתקלים בהמון אנשים תחת שליטתו של רה, המנסים לפרוץ לגורד שחקים, מטפסים על הגג ומוצאים את רה.
עיד ורה נאבקים זה בזה, כלשבסוף איד מצמיד את רה לרצפה.
ברגע האחרון יורה מצמיד רימון יד לחזהו של רה ומפוצץ אותו.
כל האנשים שהיו בשליטת רה מתים ונופלים ארצה.
רק יורה, אולג, מרינה, אוליה, אליונה, איד ומקצת מהחיילים נשארים בחיים.
איד מסביר שמספר האנשים הזה מספיק כדי להיוולד מחדש, מכיוון שאנשים יוכלו להתרבות וללדת ילדים חדשים רבים.
אולג זועם ומנסה להרוג את איד, אבל יורה מגן על החייזר, מפיל את אולג לרצפה ומכה אותו בזמן שאוליה יורה בו.
הניצולים אינם מאמינים באיד ומנסים להרוג אותו, אך בעזרת יכולותיו הוא מרמה אותם וגורם להם להרוג זה את זה.
ברגע האחרון, אחד החיילים תופס את איד וקופץ איתו מגג גורד השחקים למטה.
ספינה חייזרית יורדת מהשמיים, ליד גורד השחקים, ונפתח פתח.
עם זאת, החייזרים מסיבה כלשהי לא יוצאים החוצה.
אליונה, אוליה ואולג מחליטים להיכנס לספינה הזרה בזמן שיורה הפצוע צועק לעברם "אנחנו נמות בכל מקרה!" בכניסה לספינה, הם מגלים שכל החייזרים עדיין ישנים בתאיהם ולא התעוררו.
סמוך לתאיהם נדלקים שעונים עם ספירה לאחור ואליונה, אולג ואוליה מחליטים לשבור את הצינורות לאספקת החמצן ובכך להרוג את החייזרים בתוך התאים ולהשאיר אותם למות ללא חמצן.
כשנשאר להשמיד את הצינור האחרון, מתברר שהוא מעביר חמצן לתאים ובהם ילדי החייזרים והם מחליטים לא לשבור אותו.
השעונים מתאפסים והתאים נפתחים, כאשר ילדי החייזרים זוחלים החוצה.
כשהם מבחינים בשלושת נציגי כדור הארץ לפניהם.
האחרונים זורקים מרצונם את נשקם על הרצפה מול עיני החייזרים, כדי להראות להם שלא יפגעו בהם.
פיוטר פיודורוב - יורה, לוחם ביחידת הסיור של המינהל הראשי של המטה הכללי הרוסי
אלכסיי צ'אדוב - אולג, לוחם בהמינהל הראשי של המטה הכללי הרוסי
קונסטנטין לברוננקו - דולמאטוב, מפקדם של יורה ואולג
לוקריה איליאשנקו - אליונה, רופאה במשרד למצבי חירום
קסניה קוטפובה - מרינה, קצינת המינהל הראשי של המטה הכללי הרוסי
סבטלנה איוואנובה - אוליה, עיתונאית
יורי איוואנוב - לוחם ביחידת המודיעין
צילומי הסרט נערכו במוסקבה ובעיר זלנוגראד, בה הככר והרחוב המרכזי פונו מכלי רכב לצורך הצילומים, בהם השתתפו כלי רכב צבאיים וטכנולוגיה אמיתית שבשימוש צבא רוסיה.
כבר בנובמבר 2019 שירות הסטרימינג "Premier" הודיע כי בסתיו-קיץ 2020 תשודר מיני-סדרת טלוויזיה בשם "המאחז", שמהווה גרסה מורחבת של הסרט ובה מככבים גם שחקני הסרט פיוטר פיודורוב ואלכסיי צ'אדוב.
המאונד הוא מדרון מלאכותי במרכז אדינבורו, סקוטלנד, אשר מחבר את השכונות "העיר החדשה" ו"העיר העתיקה".
הוא נוצר על ידי השלכת כ־1,501,000 עגלות אדמה שנחפרו מיסודות העיר החדשה אל נור לוך, שרוקן בשנת 1765, ויוצר את גני רחוב פרינסס של ימינו.
בנייתו של תל האדמה, כפי שכונה במקור, החלה בשנת 1781 והוארכה לאורך השנים עד שבשנת 1830 הוא הוקם ועוצב כך שנראה שלם פחות או יותר.
כאשר הורחבה רכבת אדינבורו וגלאזגו לתחנת וויברלי בשנת 1846, נחפרו מנהרות מתחת לתל כדי לאפשר גישה למערב.
חלק משטחי הבניינים והמוסדות הבולטים ביותר באדינבורו נמצאים על המאונד, כולל הגלריה הלאומית של סקוטלנד, האקדמיה הסקוטית המלכותית, הצריחים של ניו קולג', אולם העצרת הכללית של כנסיית סקוטלנד, מטה הכיפה המהודר של בנק סקוטלנד שבבעלות מסחרית, והמוזיאון שלו, המוזיאון על המאונד.
המאונד הוא דרך תוססת, אם כי תלולה למדי, המשמשת לתנועה לרחוב פרינסס ולמייל המלכותי בעיר העתיקה.
הקצה התחתון, או 'הרגל' של התל, נמצא כמה מטרים הליכה מתחנת הרכבת חשמלית של רחוב הנסיכים (שהיא חלק ממסלול הרכבת הקלה של אדינבורו).
בשל גובהו המוגבה, התל משקיף על נופים נרחבים ברחוב פרינסס ובעיר החדשה של אדינבורו ולכיוון גבעת קלטון.
מתחת לפני השטח של כביש התל הותקנה "שמיכה חשמלית" כדי להרחיק את הקרח והשלג בשנת 1959. היא הייתה מהראשונות מסוגה.
השמיכה כבר אינה פעילה כיום.
המאורות הוא רומן משנת 2013 מאת אלינור קטון.
זהו הרומן השני של קטון.
עלילתו מתרחשת באי הדרומי של ניו זילנד בשנת 1866 ומגולל את סיפורו של וולטר מודי, שנוסע ליישוב הוקיטיקה, שבחוף המערבי, כדי לנסות ולהרוויח הון בשדות הזהב הסמוכים.
במקום זאת, הוא נתקל במפגש מתוח בין שנים-עשר גברים מקומיים ונמשך לתעלומה מורכבת שמכסה שורה של פשעים לא פתורים.
הרומן פורסם על ידי הוצאת אוניברסיטת ויקטוריה ועל ידי גרנטה ספרים בשנת 2013. הרומן זכה בפרסים רבים, כולל פרס Man Booker לשנת 2013. הרומן עובד לסדרת טלוויזיה בהפקה משותפת של BBC Two ו-TVNZ שפרק הבכורה שודר במאי 2020.
הסיפור מתחיל בכך שאחד מגיבורי הספר, וולטר מודי, מגיע לחדר העישון של מלון קראון לאחר שנתקל במראה מחריד בנסיעתו להוקיטיקה.
שם הוא פוגש את שנים-עשר הגברים שהופכים לגיבורי הספר: טה ראאו טאווארה, צ'רלי פרוסט, אדגר קליץ', בנג'מין לאונטל, קאוול דוולין, אוברט גאסקוין, ג'וזף פריצ'רד, תומאס בלפור (סוכן משלוחים), הרלד נילסן, קאי לונג ודיק מאנרינג.
שנים-עשר הגברים מודיעים לוולטר מודי על האירועים שהתרחשו לקראת הלילה הנוכחי.
קרוסבי וולס, אדם מסתורי, נמצא ללא רוח חיים בבקתה שלו, ממוות שלו ככל הנראה.
עם זאת, בבדיקה היה בבקתה נמצא זהב בשווי כמה אלפי פאונד.
קאוול דוולין מצא מכתב בו נאמר כי אמרי סטיינס, גבר עשיר ומאוהב בהוקיטיקה שלאחרונה נעלם, אמור לשלם 2,000 פאונד לאנה וותרל, זונה ידועה באזורי צ'יינה טאון בהוקיטיקה.
האיש שנראה במרכז כל ההתרחשויות הללו נקרא פרנסיס קארבר, אדם אלים שבמקרה היה בספינה בה הגיע מודי להוקיטיקה.
לעיר מגיע גם פוליטיקאי בשם אליסטר לודרבק, בעצמו איש ספנות, שנראה גם הוא עטוף בתעלומה.
הפגישה נקטעת על ידי אחד ממשרתיו של דיק מאנרינג שמספר שגודספיד, הספינה של קארבר וזו שהיה בה מודי, נשטפה אל החוף.
שלושה שבועות לאחר מכן, הריסות גודספיד נשטפים אל החוף.
עם זאת, מודי מקבל בטעות את תא המטען של אליסטר לאודרבק, בו הוא מוצא מכתבים המגלים כי קרוסבי מתואר כאחיו למחצה של לאודרבק.
לידיה וולס, אלמנתו של קרוסבי וולס ופילגשו של קארבר, מגיעה גם היא לעיר כדי לאסוף את הכסף שנמצא בבקתה של קרוסבי וולס, מכיוון שהוא בעלה.
בזמן שהמתינה לתביעות שיטופלו, היא מתכננת לערוך סיאנס ליצירת קשר עם רוח הרפאים של אמרי סטנס.
לשם כך היא שוכרת את אנה, שוויתרה לאחרונה על זנות.
לידיה טוענת שהיא מכירה אותה מרגע שהגיעה לראשונה לניו זילנד.
אה סואוק, סוחר האופיום הקודם של אנה, הולך לבקר אותה.
עם זאת, הוא מזהה גם את לידיה וגם את קארבר, שבמקרה היה שם.
אה סואוק נשבע לנקום בקארבר שנים קודם לכן ברצח אביו והוא לא ינוח עד שקארבר ימות.
לאחר הסיאנס, סואוק הולך למלון שקארבר שוהה כדי לנסות לרצוח אותו.
עם זאת, לפני שהוא מבצע את נקמתו, הוא נורה על ידי ג'ורג' שפרד, כנקמה על אחיו שלו, שלדעתו נהרג על ידי אה סואוק.
באותו לילה ממש מופיע אמרי סטאנס בתא של קרוסבי וולס פצוע קשה.
טה ראו טאווארה מחזיר אותו לעיר כדי לקבל טיפול רפואי והוא חי.
הוא מתאחד מחדש עם אנה, שספגה גם היא סוג כלשהו של פציעה, כפי שנראה ששניהם התאהבו.
לאחר שסטיינס התאושש, כל הדמויות החיות נקראות למשפט בהוקיטיקה.
המשפט חושף את האמיתות העומדות מאחורי הפשעים.
נחשף כי קארבר הרג את קרוסבי וולס לאחר שסחט אותו בלודאנום, אמרי סטיינס רימה את קארבר מכספו.
לאחר סיום המשפט, סטיינס נידון לתשעה חודשי עבודות פרך, קארבר לשנת מאסר, ואנה מזוכה.
עם זאת, בדרך לכלא, ראשו של קארבר מורכב על ידי טה ראו טאווארה, תוך שימוש באבן, כנקמה על רצח ידידו הוותיק קרוסבי וולס.
כל הדמויות החיות מרצות את גזר הדין שלהן כאשר וולטר מודי עוזב לבסוף את הוקיטיקה כדי לחפש זהב.
כל אחד משנים-עשר הגברים המרכיבים את המועצה בפרק הראשון של הספר קשור לאחד משנים-עשר סימני גלגל המזלות.
שם כל פרק בו אחד מאותם גברים ממלא תפקיד מרכזי תמיד נושא את שמו של אותו אדם:
טה ראו טאווארה (צייד אוצרות): טלה
צ'רלי פרוסט (בנקאי): מזל שור
אדגר קלינץ' (בעל בית מלון): סרטן
דיק מנרינג (איל זהב): אריה
תומאס בלפור (איש ספנות): קשת
אוברט גאסקוין (פקיד בית משפט): גדי
סואוק יונגשנג (חובש מגבעת): דלי
קאוול דבלין (איש דת): דגים
המאפיינים המשויכים לכל מזל משמשים כשלד שעליו בונה קאטון את יצירת דמויות.
טה ראו טאווארה הוא השם היחיד ברשימה שמבוסס על אדם אמיתי; כל האחרים הם בדיוניים.
דמויות נוספות קשורות לגופים שמימיים במערכת השמש.
אנה ווטרל: השמש / הירח
אמרי סטיינס: הירח / השמש
בת 14, קטון ואביה יצאו לטיול מביתם בכריסטצ'רץ' מעל מעבר ארתור לחוף המערבי.
הטיול סיפק השראה להתעניינותה בגילויי הזהב של החוף המערבי בשנת 1860 והיא החלה לחשוב על סיפור.
היא בילתה זמן רב בעיר הוקיטיקה בזמן שכתבה את הספר שנים רבות אחר כך.
קטון חזרה להוקיטיקה במרץ 2014. היא ערכה מסיבת עיתונאים בתיאטרון ריג'נט עם המו"ל הבריטי שלה, מקס פורטר, מול קהל קוראים.
היא חשפה כי השתמשה באתר Papers Past של הספרייה הלאומית של ניו זילנד כדי למצוא שמות מתאימים לדמויותיה.
כיוון שבלפור שם יוצא דופן בתקופת הבהלה לזהב, ההנחה היא שקטון אימצה את שם משפחתו של המהנדס הימי ג'יימס בלפור שנערך לאפשרות להגיע לנמל הוקיטיקה במהלך הבהלה לזהב.
המפיק הבריטי אנדרו וודהד ביקש לעבד את הרומן לטלוויזיה, כשקטון התעקשה שהסדרה תצולם בחוף המערבי, שכן החי והצומח שם הם ייחודיים למקום.
הרומן עובד למיני סדרה טלוויזיונית בת שישה פרקים על ידי Working Title ואולפני Southern Lights Films בשיתוף TVNZ, Fremantle ו-Silver Reel.
את הסדרה ביימה קלייר מק'ארתי כאשר גם מחברת הרומן אלינור קטון הייתה מעורבת בתהליך ההפקה.
ההפקה מומנה על ידי נציבות הקולנוע של ניו זילנד.
הסדרה עלתה לראשונה ברשת TVNZ 1 ב-17 במאי 2020 והיא זמינה גם בשירות הסטרימינג של TVNZ, TVNZ On Demand .
בבריטניה מופצת הסדרה על ידי BBC Two.
המאורות היא מיני-סדרה טלוויזיניות בריטית-ניו זילנדית ששודרה בשנת 2020, המבוססת על הרומן באותו שם משנת 2013 מאת אלינור קטון.
הסדרה מגוללת את סיפורה של הרפתקנית צעירה בשם אנה ותרול, שנסעה מבריטניה כדי להתחיל חיים חדשים בחוף המערבי של האי הדרומי.
הסדרה עלתה לראשונה ברשת TVNZ 1 ב-17 במאי 2020 והיא זמינה גם בשירות הסטרימינג של TVNZ, TVNZ On Demand וברשת BBC Two בבריטניה.
סדרת הדרמה מספרת את סיפור האהבה, הרצח והנקמה מהמאה ה-19 כשגברים ונשים מרחבי העולם מגיעים כדי להרוויח את הונם בחוף המערבי הפרוע של האי הדרומי של ניו זילנד, בתקופת הבהלה לזהב.
בשנת 2019 דווח כי BBC Two עובדת על עיבוד טלוויזיוני, בבימויה של קלייר מקארתי.
הסדרה הופקה על ידי Working Title Television עבור BBC Two בשיתוף TVNZ, Fremantle ו-Silver Reel, במימון של נציבות הקולנוע של ניו זילנד.
פרק הבכורה שודר ברשת TVNZ 1 ב-17 במאי 2020 והסדרה זמינה גם בשירות הסטרימינג של TVNZ, TVNZ On Demand.
|שם בשפת המקור=La maja vestida|תמונה=
}}המאחה הלבושה (בספרדית: La maja vestida''') הוא ציור שמן מעשה ידי הצייר פרנסיסקו דה גויה שצויר בין השנים 1800–1807. היצירה מוצגת במוזיאון הפראדו במדריד.
היצירה הוזמנה ככל הנראה על ידי מנואל גודוי, ראש ממשלת ספרד, אשר תלה אותה בחדר פרטי, לצד "המאחה העירומה", גם היא של גויה, ו"ונוס מול המראה" של דייגו ולאסקס.
הציור מוזכר לראשונה בשנת 1808 יחד עם "המאחה העירומה", במלאי רכושו של מנואל גודוי, בידי סוכן של ז'וזף בונפרטה שהוכתר כמלך ספרד בידי אחיו נפוליאון בונפרטה.
בשנת 1813 מתוארים שני הציורים במלאי נכסי גודוי שהוחרם על ידי פרננדו השביעי, מלך ספרד.
הם עברו למוזיאון פראדו בשנת 1901 מן , שם שכנו משנת 1808 עד 1813, ושוב משנת 1836 עד 1901. בהפסקה בין שתי התקופות הם הוחרמו על ידי האינקוויזיציה הספרדית.
בשנת 1815, בעקבות החרמת היצירה, האינקוויזיציה העמידה את גויה למשפט.
גויה תיעב את האינקוויזיציה ותיאר אותה בצורה בוטה מספר פעמים, כגון בציור "בית הדין של האינקוויזיציה" שצויר בין השנים 1812–1819.
הציור מתאר אישה שרועה על ספה קטיפתית ירוקה אשר מכוסה בחלקה על ידי כיסוי מיטה וכריות לבנות.
רגליה כפופות מעט וזרועותיה מקופלות מאחורי ראשה.
היא לובשת בגדים שקופים ועדינים, אבנט משי ורוד קשור סביב מותניה.
על כתפיה היא לובשת מקטורן כתום-זהוב קצר וחפתים המסתיימים בתחרה שחורה.
היא נועלת זוג נעלי זהב מחודדות.
מתחת למותנה אפשר לראות גוף אדמדם, אשר חלק מן החוקרים טענו שהוא ניצב של פגיון, אף כי חוקרים אחרים סבורים שהוא מניפה סגורה.
גויה צייר יצירה זו במשיכות מכחול רופפות, צבעוניות וחופשיות מאוד, בשונה מן המאחה העירומה, שבה הצייר נזהר יותר בטיפול בגוף העירום של האישה.
עם זאת, לרישום תווי הפנים והשיער המתולתל הוקדש זמן רב יותר.
ישנן מספר קווי דמיון בין המאחה הלבושה לבין האישה המתוארת בציור "", גם הוא של גויה.
שתיהן לובשות בגדים שייתכן ומאפיינים את אישיותן, ומוצגות בתנוחה מפתה המתריסה כנגד הצניעות הנשית המסורתית.
בשתיהן המבט האינטליגנטי והממוקד חושף את אישיותן הנחושה והפעילה.
גויה מראה בשני ציורים אלה כי האינטליגנציה והגישה של האישה יכולים להיות מפתים לא פחות מגופה העירום.
ההערכה היא שהאישה המתוארת הייתה , פילגשו הצעירה של גודוי.
אפשרות אחרת שהוצעה היא שמדובר בדוכסית מאלבה, , שהיו לה לפי השמועות יחסים רומנטיים עם גויה, והוא צייר פעמיים את דיוקנה (בשנים 1795 ו-1797).
עם זאת, חוקרים רבים דחו אפשרות זו, כולל מבקר האמנות האוסטרלי רוברט יוז, שכתב ביוגרפיה על גויה בשנת 2003.
"מאחה" היא הצורה הנקבית של "" וברבים "מאחוס", כינוי לאנשים מהמעמדות הנמוכים של החברה הספרדית, במיוחד במדריד, שהבדילו עצמם בסגנון הלבוש וההתנהגות.
הם שגשגו בין סוף המאה ה-18 ותחילת המאה ה-19 ובמידה מסוימת גם אחר כך.
לבושם היה ספרדי מסורתי, בניגוד לסגנון הצרפתי שאומץ על ידי רבים מהאליטה הספרדית בהשפעת עידן הנאורות.
ידוע שהם ניהלו מאבקים עם כאלה שנחשבו בעיניהם ("מצורפתים").
לבושם של המאחוס הונצח במספר ציורים של גויה.
בני מעמד האצולה חיקו את צורת הלבוש הזו ועל כן גויה צייר גם אותם לבושים כך.
"מאחיסמו" (majismo), ביטוי נגזר, משמש לתיאור תרבות ספרדית אותנטית ומאפייניה בתחומים שונים, כגון מוזיקה, ריקודים (כגון פלמנקו) ותרבות פופולרית (כגון מלחמת שוורים).
המאחה העירומה (בספרדית: La maja desnuda) הוא ציור שמן מעשה ידי הצייר פרנסיסקו דה גויה שצויר בין השנים 1797–1800. היצירה מוצגת במוזיאון הפראדו במדריד.
היצירה הוזמנה ככל הנראה על ידי מנואל גודוי, ראש ממשלת ספרד, שתלה אותה בחדר פרטי, לצד "המאחה הלבושה", גם היא של גויה, ו"ונוס מול המראה" של דייגו ולאסקס.
הציור מוזכר לראשונה בשנת 1800 כתלוי מעל דלת אחוזתו של גודוי, ללא אזכור "המאחה הלבושה".
הוא מוזכר שוב בשנת 1808, יחד עם "המאחה הלבושה", בחלק מרכושו של מנואל גודוי, בידי סוכן של ז'וזף בונפרטה שהוכתר כמלך ספרד בידי אחיו נפוליאון בונפרטה.
הם עברו למוזיאון הפראדו בשנת 1901 מן , שם שכנו משנת 1808 עד 1813, ושוב משנת 1836 עד 1901. בהפסקה בין שתי התקופות הם הוחרמו על ידי האינקוויזיציה הספרדית.
בשנת 1815, בעקבות החרמת היצירה, העמידה האינקוויזיציה את גויה למשפט.
גויה תיעב את האינקוויזיציה ותיאר אותה בצורה בוטה מספר פעמים, כגון בציור "בית הדין של האינקוויזיציה" שצויר בין השנים בין השנים 1812–1819.
בשנת 1930 הנפיק הדואר הספרדי בול בדמותה של "המאחה העירומה".
זו הייתה הפעם הראשונה בה הופיע עירום נשי על בול בספרד.
דמותה של המאחה העירומה קצרה וזוויתית והיא מציגה עירום חזיתי ישיר, לעומת ונוס הארוכה והמתפתלת של ולאסקס, הנראית מאחור.
במשך מאות שנים בתרבות המערבית, עד גויה, ציורי עירום כמעט תמיד יוחדו לדמויות מיתולוגיות.
ציור "המאחה העירומה" מציג אישה אמיתית, בשר-ודם, המתבוננת ישירות בצופה ונראה שהעירום לא מפריע לה.
היא נראית מחוייכת ומרוצה, עובדה המודגשת על ידי הנחת שתי הזרועות מאחורי העורף ומיקומו של שיער הערווה במרכז התמונה.
זוהי יצירת האמנות הראשונה (הידועה) בה נראה שער ערווה נשי גלוי, ללא הקשרים שליליים ברורים (למשל בתמונות של זונות).
עם היצירה הזו גויה לא רק הרגיז את שלטונות הכנסייה, אלא גם השפיע על הציבור והרחיב את האופק האמנותי של זמנו.
המאחה נשענת על ספת קטיפה ירוקה אשר מכוסה סדין וכרית תחרה.