tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
זמן קצר לפני שהחלה השרפה נולד בנם של גיבורי הספר קונסטנדינוס ואולגה קומנינוס, דימיטריס.
זמן קצר לאחר השרפה בסלוניקי פרצה בסמירנה (עיר טורקית - איזמיר, בשמה היווני) מלחמה יוונית-טורקית שהובילה לשרפה.
בעקבות שרפה זו איבדה ילדה יווניה בשם קטרינה את אימה בעת שניסו להימלט מן העיר.
כשקטרינה מגיעה לסלוניקי, היא ודימיטריס נפגשים בשכונת מגוריהם וגדלים במקביל כשכנים.
במהלך השנים דימיטריס וקטרינה מתאהבים זה בזה, מתחתנים ונולדים להם שני ילדים- תאודוריס ואולגה.
בסיפור מתוארת האהבה והמסירות של קטרינה ודימיטריס לשכניהם היהודים.
כשמגרשים את שכניהם היהודים של קטרינה ואביינייה אמה המאמצת, מיוון לפולין, בעקבות השואה, הם מבקשים מהן להחביא את החפצים הקשורים לדת היהודית.
קטרינה ואביינייה מחביאות את החפצים בתוך כריות ושמיכות ורוקמות עליהם סימנים שמרמזים מה יש בפנים.
בבגרותם, קטרינה ודימיטריס שומרים על החפצים.
הספר נקרא "חוטים מקשרים" מכיוון שהסימנים שקטירנה ואביינייה רוקמות הם המקשרים בין שתי הדתות: היהדות והנצרות.
קונסטנדינוס קומנינוס - בעל מפעל לייצור בדים, בעלה של אולגה.
מסופר שהוא התחתן עם אולגה רק בגלל יופיה.
יש לו ילד אחד, לאחיו קוראים לאונידס.
מהסיפור אנו מבינים שהוא אדם שלא מביע רגשות.
אולגה קומנינוס - אישה נאה מאוד, אשתו של קונסטנדינוס, מתוארת כבעלת שיער שחור, עור חיוור, רזה מאוד, וכמעט שאינה יוצאת מהבית.
מסופר שבצעירותה הייתה אחת הדוגמניות ששימשו ליצירת בובות אימום לחייטים הטובים בעיר.
היא הייתה חסרת כל רכוש (הוריה מתו לפני שהייתה בת עשר).
דימיטריס קומנינוס - בנם של אולגה וקונסטנדינוס, למד רפואה והצטרף למחתרת היוונית.
הוא בן אדם אמיץ, בעל ביטחון עצמי, ולא מפחד ממה שאנשים חושבים עליו.
פבלינה - סוכנת הבית של אולגה וקונסטנדינוס, מתוארת כאישה שמנמנה.
בגיל 22 כבר היו לה 4 ילדים.
אישה מסורה, חמה, אוהבת, דואגת לסביבתה.
קטרינה - איבדה את אימה כשברחה מאיזמיר (סמירנה בשמה היווני).
אביינייה "אימצה" אותה כאשר ברחה מסמירנה והצטרפה לאביינייה ולבנותיה התאומות.
אביינייה - אמם של מרייה וסופייה, "אימצה" את קטרינה כשברחה מסמירנה.
רקע היסטורי בזיקה לאירועים בספר
עלילת הספר מתרחשת לאורך מספר תקופות.
הספר פותח בתקופת מלחמת העולם הראשונה ביוון (1914–1918) בעיר סלוניקי וכן בטורקיה באיזמיר (סמירנה בשמה היווני), ממשיך לאורך מלחמת יוון טורקיה (1919-1922), ואחר כך לאורך מלחמת העולם השנייה (1939-1945.העלילה מסתיימת בשנת 2007
בשנת 1919, לאחר מלחמת העולם הראשונה, פרצה מלחמת יוון-טורקיה עקב שאיפותיו של השלטון היווני להשיג דריסת רגל בשטחים שנכבשו זה מכבר על ידי מדינות ההסכמה והובטחו ליוונים תמורת הצטרפותם למלחמה לצידם.
בעקבות מלחמת יוון טורקיה נוצרה אחת מהחלפות האוכלוסין הכי ידועות, הטרנספר (העברה בכפייה) ההדדי שניהלו ביניהן יוון וטורקיה בשנות ה-20 של המאה ה-20.
ב־1923 מנהיגי טורקיה ויוון הגיעו להסכמה ביניהם על חילופי אוכלוסין בין המדינות.
ערים טורקיות כמו איזמיר (המוזכרת בספר) ואדירנה (ביוונית סמירנה ואדריאנופול) בהן היה רוב יווני, התרוקנו מאוכלוסייתן היוונית.
לאחר מלחמת העולם השנייה אוכלוסיית היהודים ביוון התמעטה גם היא.
התרוקנות האוכלוסייה מוזכרת בספר כאירוע עצוב וקשה כאשר השכנים היוונים נפרדים מחבריהם המוסלמים-טורקים והיהודים.
הספר "חוטים מקשרים" זכה לביקורות רבות, חלקן טובות וחלקן רעות.
הן משבחות את תוכן העלילה, את סגנון הכתיבה ואת הסופרת.
הן שיבחו גם את המידע שקיבלו מהספר על העבר של סלוניקי - "למדתי מהספר הרבה על ההיסטוריה של העיר היוונית סלוניקי במאה ה-20, ועל היהודים שגרו בה".
ישנה גם ביקורת בה צוין שהספר מאכזב, והעלילה צפויה ועלובה - "העלילה הראשית די עלובה ודי צפויה.
מרוב מאמץ לדבוק באירועים היסטוריים, המחברת מעמיסה על הקורא האומלל פירוט משעמם של מבוכי הפוליטיקה היוונית הסבוכים, כאילו העתיקה אותם הישר מספר הכנה לבחינת בגרות של תלמידי תיכון ביוון."
קשירת חוט אדום סביב פרק היד היא סגולה עממית להרחקת עין הרע.
השימוש המרכזי בחוט האדום הוא כאמצעי הגנה קמעי.
כמעט בכל התרבויות שבהן מופיע המנהג, החוט נחשב כמגן על בני אדם מפני עין הרע, כישוף, מחלות והתקפות דמוניות.
הגנה זו אינה מוגבלת לבני אדם בלבד.
בפולקלור של אירלנד, איטליה וסקוטלנד, החוט האדום שימש באופן מסורתי להגנה על סוסים ובקר מפני עין הרע.
באופן דומה, להגנה על הסביבה והבית, נהגו בבריטניה, איטליה ובקרב גרמנים בפנסילבניה לקשור חוטים אדומים לפתחים כגון חלונות ודלתות, מתוך אמונה שהם מרחיקים רוחות רעות ומכשפות מהבית ויושביו.
לחוט האדום יוחסו סגולות רפואיות עממיות רבות, כאשר הוא נקשר לאזור ספציפי בגוף לצורך ריפוי.
בפולקלור האנגלי, הוולשי והאירי שתועד כבר משנת 1040 לספירה, נעשה שימוש בחוט אדום לריפוי כאבי ראש (כרוך סביב הראש), טירוף (סביב הצוואר) וכן לריפוי שעלת (אירלנד, 1887).
בשנת 1314 באנגליה אף שימשה פיסת ארגמן לריפוי אבעבועות שחורות.
במצרים של שנות ה-40 האמינו שחוט אדום הקשור לגרון יכול לרפא כאב גרון.
בקרב ילדים שימש החוט האדום להקלה על כאבי בקיעת שיניים (אנגליה, 1910) ולמניעת חזרת (דטרויט, ארצות הברית, המאה ה-19).
בארצות הברית נרשם המנהג גם כטיפול עממי לריפוי דימום מהאף (קנזס ואילינוי, סוף המאה ה־19).
בקרב שבט הלולו במערב סין , קשירת חוט אדום סביב זרוע החולה נועדה לשמור על נשמתו בגוף במקרה של מחלה כרונית.
החוט האדום משולב באופן נרחב בטקסים המציינים מעברי חיים.
לידה והריון: בהקשרים מזרח-אירופיים, סרבים ברומניה ומקדונים ענדו חוטים אדומים סביב הגוף בזמן ההריון.
במהלך הלידה, נהגו למקם חוט אדום בקרבת הדלת כדי לאבטח את האם והתינוק (בוקובינה ומולדובה).
ברומניה וביוון, האם והתינוק אף ענדו סרטים אדומים חודשים לאחר הלידה.
בהודו, החוט האדום הוא חלק ממסורת החתונה ההינדית והסינית .
בסין, אגדה עתיקה מתארת כיצד חוטים אדומים מקשרים את נשמתו של ילד שנולד עוור לאנשים שהוא נועד לפגוש.
במחוז דונגיאנג שבסין, נהוג לפזר חוטים אדומים בדרך לקבר, כדי לסמן לאבלים את דרכם חזרה הביתה.
ענידת החוט מופיעה גם בפסטיבלים בהודו ובבולגריה .
במיתולוגיה, החוט האדום קשור גם לאלים: האלה המצרית חתחור והאל היווני/רומי טרמינוס (אל הגבולות) תוארו כמעוטרים בחוטים אדומים.
ברוב המקרים החוט / ההגנה קשורים למעגל החיים, גוף האדם וקשירה.
בגמרא נאמר שנוהגים לקשור לילדים "קשרי פואה" - חוטים אדומים, אביי אומר בשם אימו שחמישה חוטים מועילים לרפואה ושבעה לכשפים.
כמו כן מובא בגמרא שהיו נוהגים לקשור חוט אדום על גבי סוסים.
כעין זה מובא במדרש, שיעקב הוסיף למלבושו של יוסף חוט אדום, ובדרשות חתם סופר כתב שמטרת הכתונת הפסים שנתן יעקב ליוסף היא נגד עין הרע.
הסגולה מוכרת כקבלית על אף שאין לה מקור בספרי הקבלה.
בפירוש רבי יהונתן מלוניל כתב שהסיבה לקשירת חוט אדום שמופיעה בתלמוד לגבי סוסים, היא על מנת להימנע מעין הרע.
לדעת אחרונים רבים דוגמת המנחת אלעזר, הבאר משה האדמו"ר מפאשוורסק, ואחרים, זהו גם סיבת קשירת חוט אדום על הידיים - נגד עין הרע.
רבי דוד פרדו בספרו חסדי דוד כתב שהמנהג להשים חוט אדום למקרים שבהם העור התנפח.
הרב אברהם מנחם מאלכסנדר כתב בשם דודו ה"ישמח ישראל" שהמנהג הוא לקחת חוט אדום שהועבר מעל קבר רחל והוא מועיל לנשים בהריון.
החתם סופר כתב שלקשור חוט אדום על הזרת השמאלית הוא סגולה לעצירת דימום מהאף.
אמונה נוספת שרווחה בעבר היא שהשדה לילית מפחדת מצבע אדום ועל כן עונדים חוט אדום כדי לגרשה.
בשו"ת באר משה במענה לשאלה האם יש טעם במנהג לקשור חוט אדום על עגלת תינוק או על מיטתו, כותב שאף שהטעם אינו ידוע לנו, אך אין לזלזל במנהג, כי בוודאי יש טעם בדבר.
בניגוד למקורות הרואים בחוט האדום סגולה, ממקורות אחרים עולה כי הדבר רק מהווה סמל וסימן:
בדברי הפילוסוף רבי שמואל בן חפני גאון, בפירושו לתורה, מפרש שהמיילדת קשרה 'חוט שני' (=חוט אדום) לידו של זרח מפני ש"הוא סימן הצלה וישועה ומשום שמחילת עוונות נמשלה לזה".
רבי אברהם סבע בספרו צרור המור המליץ לאנוסי ספרד אשר נמנעו מלבישת תפילין לקשור על היד חוט אדום אשר הוא גם זכר לברית מילה, יש ראו בדבריו מקור לעניין זה.
בתוספתא הובאה מחלוקת האם מותר לקשור חוט אדום או שאסור מדין דרכי האמורי, בעקבות כך יש שפסקו לאסור קשירת חוט אדום, פוסקים אחרים הצביעו על דברי הבית יוסף שכתב שלא נאסרו מדרכי האמורי אלא מה שנכתב בגמרא.
מקובל לראות נשים מבוגרות קושרות לתיירים חוט אדום סביב פרק היד לסגולה.
חוטים מעין אלה נמכרים בעיקר בסביבת המקומות הקדושים דוגמת הכותל המערבי קבר רחל וקבר רשב"י.
נימוקים רבים נאמרו לסיבת קשירת החוט, הנימוק הרווח הוא נגד "עין הרע", או מנימוק קבלי דומה, מפורסמים רבים דוגמת בריטני ספירס, מדונה, לאונרדו דיקפריו, אריאנה גרנדה, רוזי אודונל, אשטון קוצ'ר, דייוויד בקהאם, זאק אפרון, דמי מור רישי סונאק ואחרים נוהגים או נהגו לענוד על ידם חוט אדום.
שרגא ברג תרם לפופולריות הרבה של ענידת החוט.
הוא נימק את הענידה בנימוק פסיכולוגי ולא קבלי.
בעקבות פרסומיים שליליים על ברג תפוצת החוט התמעטה.
בסוף שנות התשעים ותחילת שנות ה-2000 תופעת ענידת החוט גברה במיוחד.
פרופסור אלי תימן מהמרכז האקדמי רופין חקרה את התופעה ובמאמר מקיף סיכמה את משמעות הענידה והקשריה הפסיכולוגיים.
לדבריה בענידה יש שלושה אלמנטים סימבוליים מרכזיים: האודם (כסמל לדם ולחיים), פעולת הקשירה (כסגירה סימבולית והגנה), והמעגל (כמחסום בין פרטי לציבורי).
בתנ"ך הוא קשור למצבים של בכורה, שפיכת דמים, קורבן, כפרה, גאולה והגנה; הוא מופיע במצבים שבהם יש צורך לאשר גבולות בין קודש לחול, נידונים למוות לנושעים, ובין השייכים לעם ישראל לאלה שאינם.
הפופולריות של החוט האדום בישראל של שנות ה-90 קשורה להקשר הפוליטי-חברתי של התקופה שלאחר האינתיפאדה הראשונה.
זו הייתה תקופה שבה גבולות הגוף האישי והלאומי היו מאוימים ברציפות על ידי פיגועי טרור.
הסימבוליקה של החוט - דם וסגירה סימבולית - קיבלה משמעויות פוליטיות ספציפיות.
הדם נקשר לשפיכת דמים של קורבנות פיגועים ולסולידריות לאומית דרך קריאות לתרום דם בעקבות פיגועים.
השימוש בחוט בטקסי מעגל החיים הישראלי מתפרש כניסיון להשיג תחושת שליטה על גורל אישי ולאומי בתקופה של אי-ודאות ואיום.
תמן גם הציעה שהפופולריות של החוט האדום בישראל נובעת לא רק מהסימבוליקה האוניברסלית שלו, אלא גם מהמשמעויות התרבותיות-היסטוריות הספציפיות שלו במסורת היהודית.
החוט משמש כ"פולקלור בתנאי לחץ" המספק סגירה סימבולית וקונקרטית למצב של תקופה מאיימת, תוך ש"הגוף האישי והגוף הפוליטי משקפים זה את זה באופן סימבולי".
חוטמית תרבותית (שם מדעי: Alcea rosea) היא צמח עשבוני מתורבת קצר חיים ממשפחת החלמיתיים.
מין זה נפוץ בארצות רבות בעולם.
מין הבר שלה אינו בנמצא, גם לא בסין ארץ מוצאו.
הוא הובא לאירופה מסין ואוקלם שם לפחות במאה ה-15. מאידך, יש החושבים שהוא טופח בטורקיה ומשם הופץ למדינות רבות בעולם.
מדובר בצמח דו-שנתי או רב-שנתי, שגדל בעיקר באזורים ממוזגים.
הנוסחה ההיברידית היא אולי A.
לחוטמית התרבותית תת-מין בשם Alcea rosea subsp.
החוטמית התרבותית אינה תוצאה של תירבות של הצמח חוטמית זיפנית (Alcea setosa) שהוא צמח עשבוני רב-שנתי, הנפוץ מאוד בארץ ישראל כצמח בר ופרחיו בצבע ורוד, לילך או סגול.
לפי המיון העכשווי החוטמית התרבותית איננה שייכת למין זה.
גבן של פרודות הפרי הבשלות של חוטמית תרבותית מכונפות ומחורצות לאורכן, ולעיתים רחוקות פלומתיות, ואילו אלה של החוטמית הזיפנית נטולות חריצים, אינן מכונפות ואינן מכוסות זיפים צפופים.
הפרחים והעלים של החוטמית התרבותית גדולים יותר, והיא מתאפיינת במגוון של צבעי ורוד, ארגמן, כתום ולבן.
גם צורת הפרח יכולה להשתנות.
יש זנים בעלי דוּר אחד של עלי כותרת וזנים אחרים בעלי פרח מלא בהרבה עלי כותרת מסולסלים.
חוטמית תרבותית, שמוצאה מסין, היא צמח-נוי שדורש אור מלא, ועמיד בקרה ובשרב.
הפריחה מתחילה בסוף החורף ועיקרה באביב.
החוטמית התרבותית היא צמח זקוף, שגובהו מגיע על פי רוב עד 2 מ' ויכול להגיע גם עד 3 מטר.
העלים מסורגים, פשוטים, גדולים, וקוטרם בין 20 עד 25 ס"מ.
הלוואים קטנים (8 מ"מ) וסגלגלים וקודקודם מחולק ל-3 אונות.
הפטוטרת עם שערות כוכביות, אורכה 5 עד 15 ס"מ והיא ארוכה מאורך הטרף או שווה לו.
הטרף גדול, קוטרו 6 עד 16 ס"מ, וצורותיו נעות בין מעוגל או דמוי לב למחולק ככף יד ל-5 עד 7 אונות.
האונות מעוגלות או משולשות ושפתם חרוקה וגלונית.
האונה האמצעית אורכה כ-3 ס"מ ורוחבה 4 עד 6 ס"מ.
צידו התחתון של הטרף מכוסה שערות כוכביות גסות או שערות כוכביות צמריות.
צדו העליון הרבה יותר דליל.
הפרחים דו-מיניים, גדולים ובצבעים שונים.
הם חיקיים, בודדים או באגודות של שלושה, יושבים כמעט (עוקץ הפרח קצר) על הגבעול וערוכים במעין אשכול או שבולת בקצה הגבעול.
העוקץ, שאורכו 5 מ"מ מכוסה בשערות כוכביות גסות וגדל ומתארך בפרי.
הגביעון, קצר מאורך הגביע, אורכו 8 עד 10 מ"מ, מאוחה בבסיסו עד לפני האמצע, והוא בעל 6 או 7 אונות, שצורתם סגלגלה עד אזמלית, והוא מכוסה בשערות כוכבים צפופות וגסות (זיפניות).
הגביע דמוי פעמון, קוטרו 2 עד 3 ס"מ, ארוך פי 1.5 מהגביעון, והאונות שלו ביציות עד משולשות ואורכן 1.2 עד 1.5 ס"מ.
הוא מכוסה בשערות כוכבים צפופות וגסות (זיפניות).
הכותרת, שקוטרה 6 עד 10 ס"מ צבעיה מגוונים: אדום, סגול, לבן, ורוד, צהוב או שחור-סגול, לעיתים הכותרת כפולה.
עלי הכותרת, שאורכם כ-4 ס"מ, צורתם דמוית ביצה, שמחודדת בבסיס, ועד משולשים.
מצוי מעין טופר בקצה עם שערות דקות ארוכות.
צינור האבקנים, חלק ואורכו כ-2 ס"מ, ואורך הזירים כ-2 מ"מ.
עמוד העלי מסתיים בזרועות פלומתיות מרובות.
הפרי הוא מפרדת בצורת דיסק, עטופה בגביע פלומתי, וקוטרה כ-2 ס"מ.
הפרודות מרובות (20 עד 40), מכונפות בגבן ומחורצות לאורך גבן, ולעיתים רחוקות פלומתיות.
חוטים הוא סרט טלוויזיה פוסט־אפוקליפטי בריטי־אוסטרלי מ-1984. הסרט עוקב אחר שתי משפחות בשפילד לפני, במהלך, ואחרי מלחמה גרעינית, ואת קריסת הציוויליזציה בעקבות המלחמה.
סגנון הסרט מדמה במידה רבה סרט תיעודי, עם קריינות וכתוביות הסבר תוך כדי הסרט עצמו.
באביב 1983, ניסיון הפיכה באיראן בגיבוי אמריקאי מצית מלחמת אזרחים המעוררת את ברית המועצות להתערב ולפלוש לצפון המדינה.
על רקע זאת, הזוג הצעיר רות וג'ימי משפילד נאלצים להתחתן בשל הריון לא צפוי.
בעקבות הפלישה, ארצות הברית שולחת כוחות צבאיים לדרום איראן ולמפרץ הפרסי, ובתגובה ברית המועצות מציבה נשק גרעיני בבסיסה במשהד הכבושה.
מרוץ החימוש המקומי בין המדינות מביא למלחמה ישירה בין המעצמות, ובמקביל כוחות ברית ורשה מתרכזים בגרמניה המזרחית, מה שמביא לשליחת כוחות נאט"ו לגרמניה המערבית.
התחממות המלחמה – וכן שליחת כוחות הצבא הבריטיים לאירופה – מעוררים פאניקה בשפילד ולמחסורים בחנויות.
הממלכה המאוחדת נכנסת למצב חירום ומתחילה להגביל את חופש התנועה, חופש הביטוי וחופש ההפגנה תוך מעצר פעילים פוליטיים, ומוקמת מועצת חירום סודית בעיריית שפילד.
במקביל, רות וג'ימי נערכים לחתונתם והקמת בית ביחד ומכירים בין משפחותיהם.
הקרבות הקרקעיים, האוויריים והימיים באיראן בין ברית המועצות לארצות הברית מחריפים והאמריקאים משתמשים בנשק גרעיני טקטי נגד בסיס הסובייטים במשהד.
לבסוף, שלושה שבועות לאחר הפלישה, ברית המועצות משגרת טילים גרעיניים על מדינות נאט"ו, ביניהם 210 מגהטון על בריטניה, ופורצת מלחמה גרעינית בעוצמה כוללת של 3,000 מגהטון.
שפילד נפגעת גם היא מטילים גרעיניים בשל אזורי התעשייה בה וקרבתה לבסיס חיל האוויר המלכותי.
כ-40 מיליון איש בבריטניה מתים מהפצצות באופן ישיר ומיידי.
רות ומשפחתה שורדים במרתף ביתם, בעוד שג'ימי נהרג בהפצצה.
ככל שהימים עוברים, התשתיות השונות קורסות: מועצת החירום של שפילד לא מצליחה לנהל את המצב הקטסטרופלי בעיר וחבריה מתים מחנק במקלטם, בית החולים קורס מהעומס, אין מספיק מזון לכולם, ואזרחים רבים, ביניהם הוריו של ג'ימי, מתים מתסמונת קרינה חריפה.
בעקבות המצב, הפשע גואה, הוריה של רות נרצחים בידי בוזזים, מחלות שונות מופצות, ההמונים נודדים בין ערים במטרה לשרוד, והממשל הצבאי מוציא להורג פושעים בהליכים מזורזים.
כסף איבד ממשמעותו והמטבע היחיד הוא מזון, אותו מקבלים רק מי שמסוגלים לעבוד.
בגלל החורף הגרעיני שנוצר, וכן בשל היעדר דלקים ודשנים, שורדי המלחמה לא מצליחים להפיק יבול מספק.
רות יולדת את ביתה ג'יין בחג המולד.
שנה לאחר המלחמה, הידללות שכבת האוזון בעקבות הטילים הגרעיניים גורמת לעלייה בתחלואה בסרטן וקטרקט.
הציוויליזציה בבריטניה קרסה, ורות נאלצת למכור את גופה בעבור עכברושים למאכל.
שלוש שנים לאחר תום המלחמה, גודל האוכלוסייה בבריטניה יורד לרמה שהייתה בימי הביניים (כ-4 מיליון).
עשר שנים לאחר המלחמה, רות – הנראית מבוגרת בהרבה מגילה – מתה כשביתה ג'יין לצידה.
13 שנים לאחר המלחמה הגרעינית, בריטניה מתחילה להתאושש במעט: כורים פחם, ישנה תשתית חשמל ונעשה שימוש ברכבי מנוע קיטור.
עם זאת, הציוויליזציה עדיין גוועת, ולא קיימת מערכת חינוך: ג'יין בת ה-13 ובני גילה מתקשרים באנגלית קלוקלת, בעודם שורדים בקושי בבריטניה ההרוסה וחיים מבזיזות.
ג'יין נאנסת, נכנסת להריון, ויולדת עובר מת ומעוות.
בהקרנת הבכורה ב-BBC 1, צפו בסרט כ-6.9 מיליון צופים.
הסרט זכה לביקורות טובות, והיה מועמד לשבעה פרסי באפט"א, מתוכם זכה בארבעה.
חוטולון (במונגולית: Хотол Цагаан гүнж; בערך 1260 – בערך 1307), הייתה אשת אצולה מונגולית, לוחמת, בתו המפורסמת ביותר של קאידו (נינו של ג'ינגיס חאן) ששלט מנהר האוקסוס (הגבול המערבי של אוזבקיסטן) עד אזור אלטאי ושינג'יאנג שבצפון מערב סין.
על פי רשיד א-דין, חוטולון הייתה הבת האהובה על קאידו, שסמך עליה ונעזר בה.
הוא אף נתן לה לבחור עם מי להתחתן, דבר שהיה חריג בזמנו.
מרקו פולו תיאר אותה כאישה יפה ולוחמת חזקה מכל גבר.
הוא מספר שחוטולון התעקשה שכל גבר שרוצה להתחתן איתה יהיה חייב להביס אותה בהיאבקות, או לתת לה מאה סוסים אם יפסיד.
עקב כך נאמר שבשלב מסוים היה לה עדר של עשרת אלפים סוסים.
אפילו כשהגיע נסיך נאה ומוכשר ב-1280, והוריה ביקשו ממנה לתת לו לנצח כדי שתתחתן איתו, היא סרבה ואמרה שלעולם לא תתן לעצמה להפסיד אם היא יכולה לנצח, והיא אכן ניצחה אותו.
מרקו פולו ורשיד א-דין כתבו שמכיוון שלא נישאה, ומכיוון שבילתה זמן רב עם אביה במסעות מלחמה, החלו שמועות זדוניות על יחסים ביניהם, ומציינים כי ייתכן שעקב כך בסופו של דבר היא ניאותה להתחתן.
העובדה שחוטולון ידעה להילחם, לירות בחץ וקשת ולרכב על סוסים לא הייתה חריגה לנשים מונגוליות באותה התקופה.
אבל העובדה שחוטולון נלחמה בפועל בקרב, הייתה חריגה מאוד ומלמדת על הייחודיות שלה.
חוטולון נחשבת כבסיס לדמותה של טורנדוט, שנמצאת במרכז מספר יצירות מערביות.
בעוד שבתרבות המונגולית היא זכורה כספורטאית ולוחמת מפורסמת, בעיבודים מערביים היא מתוארת כאישה גאה שנכנעת סוף סוף לאהבה.
בספר האגדות האסייתי של François Pétis de la Croix (אנ') מתחילת המאה ה-18, מופיעה דמות בשם טורנדוט, שיבוש של הביטוי הפרסי (Tūrān-i dukht) שמשמעותו בת טוראן (מרכז אסיה, אנ'), ומוצגת כביתו של אלטון חאן הסיני.
אולם בסיפורו של פטיס דה לה קרואה היא אינה נאבקת במחזריה, והם אינם מהמרים על סוסים; אלא, היא מבקשת מהם לענות על שלוש חידות, והם מוצאים להורג אם הם לא יכולים לפתור אותן.
חוט הזהבה הוא ספר ילדים עברי מאת שירה גפן.
הספר מלווה באיוריה של מאיה שלייפר, ונערך על ידי יעל מולצ'דסקי.
"חוט הזהבה" ראה אור באפריל 2019 בהוצאת כנרת זמורה.
הספר עוסק באובדן, פרידה ומוות של אדם קרוב.
הסיפור מתחיל עם מיה, שבכל יום אחרי הגן מגיעה לבדה לביתה של סבתא זהבה.
סבתה יושבת בכורסה ורוקמת, שקועה במלאכת החוט והמחט בעוד שמיה לוגמת מהמרק החם שהוגש לה.
ערב אחד התעייפה סבתה, ומיה לקחה על עצמה לרקום במקומה, מבלי לדעת מה.
בסיפור מדובר על דעיכתה של סבתא זהבה ומראה כיצד מיה, נכדתה הצעירה, משלימה עם אובדן של אדם הקרוב אליה.
הסיפור משלב בין התמודדות עם אובדן לעולם פנטזיה, כנאמר בעיתון הארץ.
הספר עצמו מוקדש לשלוש סבתות שהיו לסופרת שירה גפן בילדותה והיו מרכזיות בחייה.
סבתא זהבה מבוססת על סבתא רבתא של הסופרת מצד אביה.
לדבריה של גפן, היא הייתה בעלת חשיבות בילדותה, והיה להן קשר מיוחד.
את מותה היא לא זוכרת מפאת שנפטרה כשהייתה צעירה, ולכן הפרידה ממנה נותרה עמומה אך היא מספרת שסבתה נשארה אתה גם כשהלכה.
במהלך הסיפור מיה מתעסקת במלאכת הרקמה ובאומנות, בהשראת סבתה, אך איננה יודעת מה היא מתכננת ליצור ("מיה לא מבינה איך אפשר להתחיל משהו מבלי לדעת מהו", חוט הזהבה).
סבתא זהבה מלמדת אותה להתיידד עם חוסר הידיעה מה לסרוג, וללכת בעקבות תחושת בטנה בעת היצירה, כפי שהיא עצמה עושה בסריגתה.
מוטיב הסריגה, אומרת גפן בעיתון הארץ, מבוסס על כך שסבתה לימדה אותה לסרוג בגיל צעיר שנשאר עמה עד היום.
היא מספרת שהרעיון לכתיבת הספר הגיע מהמקום של קישור בין יצירה, שהיא אינסופית, לבין מוות והפרידה מסבתותיה.
ליצירתה של שירה גפן ישנן מספר ביקורות, הן חיוביות והן שליליות.
לטענת עטרה אופק, באתרה "המתלהבת" ספרי הילדים של שירה גפן בעלי סוף פתוח ומקום לדמיון שעוסקים בנושאים שנויים במחלוקות עבור הגיל הרך.
היא אף מוסיפה שלקח לה זמן להתחבר ליצירה, אך בכל זאת סבורה כי הילדים שיקראו את הספר יתחברו אליו, על אף שהוריהם לא יאהבו אותו תחילה.
עופרה רודנר מעיתון הארץ מסכימה ומוסיפה כי הקטע שבו העלילה סוטה הרחק אל הבדיה, הוא החלש והפחות אותנטי בספר.
היא טוענת שכוחו של הסיפור נמצא בין המתח של המציאות ביום-יום לבין התת-מודע.
בדומה לעופרה, פליסיה שרון טוענת בעמודה "פרוזאין" שהיא פחות אהבה את סגנון הכתיבה ומסבירה כי צורת הכתיבה של היצירה נעשתה ללא הכנה רבה, המשפטים לאורך הספר בעלי אורכים משתנים, חלקם ארוכים וחלקם לא, ולכן התקשתה בלראות את היצירה כאומנות.
על אף הביקורת על סגנון הכתיבה, שרון מוסיפה כי היא התחברה לרעיון שלא ידוע מה מיה רקמה בלילה ואף מוסיפה שלדעתה המסר הוא שזמן היצירה וההנאה ממנו הוא מה שחשוב ולא מה התוצר הסופי.
חוטאים הוא סרט אימה על-טבעי תקופתי אמריקאי שנכתב, הופק ובוים על ידי ראיין קוגלר.
עלילת הסרט מתרחשת בשנות ה-30 בדרום ארצות הברית, ומככב בו מייקל בי.
ג'ורדן בתפקיד כפול כאחים תאומים ששבים לעיר הולדתם, אך מגלים שעליהם להתעמת מול רוע גדול יותר.
בסרט מככבים גם היילי סטיינפלד, מיילס קאטון, ג'ק אוקונל, וונמי מוסקו, ג'יימי לוסון, עומאר בנסון מילר, לי ג'ון לי ודלרוי לינדו.
הסרט עלה לאקרנים בארצות הברית ב-18 באפריל 2025.
הסרט זכה להצלחה ביקורתית נרחבת ובמספר רב של פרסים.
בטקס פרסי אוסקר ה-98 קיבל הסרט 16 מועמדויות, המספר הגבוה ביותר של מועמדויות פרסי אוסקר לסרט אי פעם.
בניסיון להשאיר את עברם הבעייתי מאחור, האחים התאומים סמוק וסטאק שבים לעיר הולדתם על מנת להתחיל מחדש, אך מגלים שבזמן שנעדרו השתלטו על העיירה ערפדים.
ג'ורדן – סמוק וסטאק, אחים תאומים.
מיילס קאטון – סמי מור
עומאר בנסון מילר – קורנברד
לי ג'ון לי – גרייס צ'או
דלרוי לינדו – דלתא סלים
הלנה הו – ליסה צ'או
בינואר 2024, דווח על פיתוחו של סרט אימה תקופתי, שעל פי השמועות התעתד להתרחש בדרום ארצות הברית בתקופת חוקי ג'ים קרואו ועלילתו עירבה יצורים על-טבעיים על ידי התסריטאי, הבמאי והמפיק ראיין קוגלר, כשלתפקיד הראשי לוהק מייקל בי.
"סרטי סוני", "האחים וורנר" ו"סרטי יוניברסל" היו במכרז הצעות על רכישת זכויות הפצת הסרט, שנשא תקציב של כ-90 מיליון דולר.
בפברואר 2024, דווח כי "האחים וורנר" זכו במכרז על זכויות ההפצה.
באפריל ומאי 2024, נמסר על ליהוקו של צוות השחקנים המלא.
צילומי הסרט החלו בניו אורלינס ב-13 באפריל 2024, והסתיימו ב-17 ביולי 2024. על צילומי הסרט הופקדה צלמת הקולנוע אוטום דוראלד, שעבדה עם קוגלר על צילומי הסרט "הפנתר השחור: ואקאנדה לנצח".
הסרט צולם במצלמות 65 מ"מ תוך שימוש בשילוב של מצלמות IMAX 15-perf 70 מ"מ ו-Ultra Panavision 70 מ"מ, כך שהסצנות מתחלפות בין יחסי רוחב-גובה של 1.43:1 ל-2.56:1. ההפקה הוציאה 67.6 מיליון דולר על מנת לצלם בלואיזיאנה.
הסרט עלה לאקרנים בארצות הברית ב-18 באפריל 2025. במקור, התעתד הסרט לעלות לאקרנים ב-7 במרץ 2025, אך בהמשך נדחה לאפריל על מנת לאפשר לצוות ההפקה לסיים את תהליך גמר-ההפקה.
בנוסף להפצתו על מסכים רגילים, הסרט יוקרן גם על מסכי IMAX 70 מ"מ.
הסרט דורג במקום הראשון ברשימת סרטי האימה הטובים ביותר לשנת 2025 של מגזין "וראייטי".
בשבוע הראשון הסרט גרף 48 מיליון דולר, ובסך הכול הכנסותיו עומדות על 368 מיליון דולר (עד סוף נובמבר 2025).
הכנסות אלו גבוהות מהסף הנדרש של כ-185 מיליון דולר, הסכום הנדרש כדי להחזיר הוצאותיו, בהתחשב בתקציבו העומד על 90 מיליון דולר.
פרסתאריךקטגוריהעבורתוצאהמקורפרס המוזיקה במדיה של הוליווד19 בנובמבר 2025הפרטיטורה המקורית הטובה ביותר – סרט עלילתילודוויג גורנסוןהשיר הטוב ביותר – ביצוע על המסך (סרט)"I Lied to You"השיר הטוב ביותר – סרט עלילתי"Last Time (I Seen the Sun)"אלבום פסקולSinnersפרס גות'הם1 בדצמבר 2025הופעת המשנה הטובה ביותרוונמי מוסקומחווה לאנסמבלמייקל בי.
ג'ורדן, היילי סטיינפלד, מיילס קאטון, ג'ק אוקונל, וונמי מוסקו, ג'יימי לוסון, עומאר בנסון מילר, באדי גאי, לי ג'ון לי ודלרוי לינדופרס איגוד מבקרי הקולנוע האמריקאי4 בינואר 2026הסרט הטוב ביותר"חוטאים"הבמאי הטוב ביותרראיין קוגלרהתסריט המקורי הטוב ביותרהשחקן הטוב ביותרמייקל בי.
ג'ורדןשחקנית המשנה הטובה ביותרוונמי מוסקוהשחקן/ית הצעיר/ה הטוב/ה ביותרמיילס קאטוןהליהוק והאנסמבל הטובים ביותרפרנסין מייזלרהצילום הטוב ביותרסתיו דורלד ארקאפאוהעריכה הטובה ביותרמייקל פי.
שוורעיצוב התלבושות הטוב ביותררות אי.
קרטרעיצוב ההפקה הטוב ביותרהאנה ביצ'לר ומוניק שמפייןהפסקול הטוב ביותרלודוויג גורנסוןהשיר הטוב ביותר"I Lied to You" (רפאל סעדיק ולודוויג גורנסון)השיער והאיפור הטובים ביותרסיאן ריצ'רדס, קן דיאז, מייק פונטיין ושוניקה טריהסאונד הטוב ביותרכריס וולקר, בני ברט, ברנדון פרוקטור, סטיב בודקר, פליפה פאצ'קו ודיוויד וי.
באטלרהאפקטים הוויזואליים הטובים ביותרמייקל רלה, אספן נורדאל, גווידו וולטר ודוני דיןעיצוב הפעלולים הטוב ביותראנדי גיל
חול המועד (בראשי תיבות: חוה"מ) הוא כינוי ביהדות למועדים מהתורה שבהם לא ציוותה התורה על איסור מלאכה.
לפיכך, ימים אלה נחשבים מבחינה הלכתית במעמד שבין יום טוב ליום חול.
ימים כאלה קיימים בשני חגים בלבד, הנמשכים שבוע בסך הכל: חמישה ימים בין היום הראשון של פסח לשביעי של פסח ושישה ימים אחרי היום הראשון של סוכות.
בחול המועד ישנן הגבלות הלכתיות שונות על מלאכה, אך הן מעטות ביחס למלאכות האסורות ביום טוב ולמלאכות האסורות בשבת.
בנוסף ישנן הגבלות על נוהגי אבלות שונים.
את ימי חול המועד מכבדים באכילה ושתייה ובלבישת בגדים חגיגיים.
כך למשל אצל החרדים נהוג ללכת בבגדי שבת במהלך חול המועד.
רבים מנצלים ימים אלו כדי לנפוש ולבלות, ובישראל מקומות עבודה רבים מוציאים את העובדים לחופשה מרוכזת בימים אלו.
בשל יום טוב שני של גלויות, בחו"ל נגרע יום אחד מחול המועד (שהוא היום הראשון של חול המועד בארץ ישראל).
במרבית השנים חלה שבת באחד מימי חול המועד, והיא מכונה 'שבת חול המועד'.
המצוות המיוחדות לחג כולו נוהגות בימי חול המועד.
בחול המועד סוכות חלות מצוות הישיבה בסוכה, נטילת לולב ואמירת הלל, ובחול המועד פסח חל איסור חמץ.
בפרשת המועדות המופיעה בספר ויקרא (פרשת אמור) נאמר כי חג הסוכות וחג הפסח חלים שמונה ושבעה ימים (בהתאמה), כאשר היום הראשון והאחרון בהם הם 'מקרא קודש' או 'שבתון', אך אין התייחסות לתוכן הימים שביניהם, מלבד ציווי להקרבת קורבנות מיוחדים בימים אלו.
בתורה שבעל פה, ישנה מסכת מיוחדת במשנה ובגמרא העוסקת בחלקה הגדול בדיני חול המועד – מסכת מועד קטן.
בספרא ובגמרא מסכת חגיגה הובאו מדרשי הלכה על פיהם חול המועד אסור במלאכה.
חלק מהראשונים הבינו ממדרשי ההלכה כי חלק מאיסורי המלאכה בחול המועד הם איסורים מהתורה, אך הדעה המקובלת בין הפוסקים היא כי דרשות אלו הן אסמכתאות, ולעיקר איסור המלאכה בחול המועד תוקף של דרבנן, ולא מהתורה.
שיטת הרמב"ן היא להבחין בין מלאכה שאינה לצורך המועד או לצורך דבר האבד, שהיא אסורה מהתורה, ואילו מלאכת אומן לצורך המועד או מלאכת דבר האבד הכרוכה בטירחה אסורה רק מדרבנן.
לפי ההלכה, ישנן מלאכות שאסור לעשותן בחול המועד.
בתלמוד, איסור זה נדרש מהמקרא, אולם ישנה מחלוקת בין הראשונים אם האיסור הוא מדאורייתא, כלומר נובע מפרשנות של המקרא, או מדרבנן, כלומר חידוש של חז"ל שרק הסמיכו אותו על המקרא.
קיימת מחלוקת בפוסקים, האם ל"ט המלאכות האסורות בשבת ויום טוב משום יצירה, אסורות באופן כללי גם בחול המועד מלבד אותן מלאכות שהותרו, או שבחול המועד אסורות רק מלאכות שיש בהן טרחה.
על כל פנים, מסחר ודברים שיש בהם טרחה מרובה אסורים.
מותר מעשה אומן, מותר לתכנן מראש מלאכה זו במועד, ויש אומרים שמותר לעשותה בשכר לאחרים.
מותר גם לעשותה בפומבי, אם ניכר שעושה לצורך המועד.
שימוש בציוד להכנת מזון וטיפול בצרכי הגוף, וכן לשם רפואה והיגיינה, גם תיקון הציוד מותר, ומותר לעשות בשכר לאחרים.
לדוגמה שטיפת רצפה או תיקון רכב – מותר מעשה הדיוט בלבד, ובתנאי שלא תכנן מלאכתו למועד.
מלאכה שאם לא תיעשה, ייגרם לאדם נזק או הפסד.
מותר גם מעשה אומן, ולאחרים בשכר.
מעשה אומן מותר אם עלול להפסיד את ההזדמנות לקיום המצווה, ואפילו אם תכנן מראש את המלאכה למועד.
לעשות בשכר לאחרים, מותר רק אם זמן המצווה במועד, וישתמש ברווח לשמחת המועד.
מעשה הדיוט מותר גם לצורך אחרי החג, אם לא יהיה לו זמן.
לדוגמה לתקן דרכים או מקווה.
מותר גם מעשה אומן לצורך המועד, לתכנן מראש מלאכתו למועד, ולעשות לאחרים בשכר.
פועל שאין לו מה לאכול
מותר לו לעשות כל מלאכה בשכר עבור אחרים.
ומותר לשכור אותו גם למלאכות האסורות בחול המועד.
ישנה מחלוקת בין האחרונים האם מדובר על פועל שאין לו מה לאכול כלל, אפילו לחם ומים, או שמדובר על פועל שאין לו את הצרכים הדרושים לו לחג, כגון בשר ויין.
אין מתאבלים ואין מספידים נפטרים בחול המועד.
דין הנחת תפילין בחול המועד אינו מפורש בחז"ל, יש שכתבו לדייק מדבריהם שיש להניח, ואכן רוב הראשונים נהגו להניח, אך ראשונים רבים אחרים סברו שאין להניח תפילין בחולו של מועד.
רבי יוסף קארו בספרו 'בית יוסף' כתב שמאחר ובתלמוד לא נתפרש דין זה, יש לעשות על פי פסק רבי שמעון בר יוחאי בזוהר ולא להניח..
כיום, המנהג הנפוץ בארץ ישראל שאין מניחים תפילין בחול המועד, כפי שאין מניחים בשבת ויום טוב, אמנם יש שמניחים בצנעה, ובשנים האחרונות יש שהקימו מניינים נפרדים להניח תפילין, בהסכמת פוסקים מסוימים.
בחוץ לארץ רבים מהאשכנזים מניחים תפילין, חלקם בברכה, וחלקם בלי ברכה, ויש, בעיקר מבין החסידים, שאין מניחים.
חכמים אסרו לכבס, לגלח ולהסתפר בחול המועד.
סיבת האיסור היא מפני כבוד הרגל (חג), כדי שאנשים לא ידחו את הכביסה, התספורת והגילוח לחג, ויכנסו לחג כשהם מנוולים בשיער מגודל.
מי שלא התגלח או הסתפר מסיבות מובנות, כגון שהיה שבוי או בבית כלא, התירו לו חכמים לגלח במועד.
בימינו, כשרבים נוהגים להתגלח בכל יום, יש מתירים להתגלח כיוון שגם מי שהתגלח בערב החג צריך להתגלח שוב בתוך המועד, על מנת שלא יראה מנוול במועד, אך פוסקים רבים אוסרים זאת.
נחלקו התנאים האם מותרת קציצת ציפורניים בחול המועד.
לדעת רבי יהודה אסור הדבר, ואילו לדעת רבי יוסי היא מותרת.
ההלכה נפסקה כדעת רבי יוסי.
בתלמוד מובא שיש איסור לקצוץ בקוצץ ציפורניים, אך לדעת הרי"ף והרא"ש איסור זה נאמר לגבי דיני אבלות ולא לגבי חול המועד.
בשולחן ערוך נאמר שקציצת ציפורניים מותרת, ואילו הרמ"א כתב שקציצת ציפורניים אסורה.
הנוהגים כרמ"א מקלים בכמה מקרים: בקציצת ציפורניים בפה, בקציצתם לילד קטן, בקציצתם כאשר קצץ אותם בערב החג, בקציצתם לצורך טבילת אישה, ויש מתירים לקצצם גם בערב שבת למי שרגיל בכך.
הכהן אינו מטמא את הנגע במועד, משום שמביאו לידי צער, ונחלקו התנאים אם יכול לראות כדי לטהר ואם יהיה טמא ישתוק, או שברגע שראה אסור לו מצד הלכות נגעים לשתוק.
בתפילות שחרית, מנחה וערבית מתפללים תפילת שמונה עשרה רגילה ומוסיפים בה את תפילת יעלה ויבוא.
אחרי חזרת הש"ץ של תפילת שחרית, קוראים את ההלל (בפסח הלל בדילוג ובסוכות הלל שלם, ונוספת נטילת לולב לפני ההלל והושענות אחרי), ולאחר מכן קוראים בתורה ומחלקים את הקריאה לארבעה קוראים.
אחרי קריאת התורה מתפללים תפילת מוסף של חג.
גם בברכת המזון מוסיפים יעלה ויבוא.
בימות החול הרגילים נוהגים להניח תפילין בזמן תפילת שחרית.
בחול המועד נחלקו המנהגים, יש נוהגים להניח את התפילין כרגיל אבל לחלוץ אותם לפני ההלל ויש הנוהגים שלא להניח תפילין כלל וכך המנהג הרווח בארץ ישראל.
בשבת חול המועד חלים איסורי המלאכה של שבת, וכן דיני הקידוש וההבדלה ויתר הדינים, ככל שבת.
גם בשבת מתפללים תפילת עמידה בשחרית, מנחה וערבית בלא שינויים, למעט יעלה ויבוא.
בקהילות אשכנז ואיטליה אומרים פיוטים בברכות קריאת שמע.
אומרים הלל, ובסוכות ברוב הקהילות אומרים הושענות, אלא שנוהגים שלא להקיף את הבימה כבשאר ימים.
בקהילות האשכנזים, קוראים מגילת שיר השירים בשבת חול המועד פסח, ומגילת קהלת בשבת חול המועד סוכות.
בקריאת התורה בשחרית קוראים פרשה מיוחדת לשבת חול המועד ( עד ), ולמפטיר קוראים בקרבנות החג כמו בשאר הימים.
בחול המועד סוכות, מפטירים ברוב הקהילות עד ; אצל התימנים והאיטלקים מפטירים .
בחול המועד פסח, מפטירים (והתימנים מתחילים ).
תפילת מוסף היא בנוסח של יום טוב (כמו ביתר ימי חול המועד), ומזכירים בו גם את השבת, וחותמים "מקדש השבת ישראל והזמנים".
במנחה קוראים את תחילת הפרשה של הפרשה הבאה – בסוכות פרשת וזאת הברכה, ובפסח – בשנה פשוטה פרשת שמיני, ובשנה מעוברת פרשת אחרי מות או פרשת קדושים.
בזמן בית המקדש, מי שאיחר מלהקריב עולת ראייה ביום טוב הראשון, היה יכול להשלים ולהקריב בימי חול המועד.
כיום, רבבות נוהרים אל רחבת הכותל המערבי בימי חול המועד כדי לקיים זכר למצוות העלייה לרגל.
פעם בשבע שנים מגיעים במוצאי שנת השמיטה, בחול המועד סוכות, לקיום זכר למצוות הקהל.
כמו כן, רבבות מגיעים בחול המועד למעמד ברכת הכהנים לכותל המערבי המסורתי, בו מאות כוהנים מברכים את העם.
עם זאת לדעת חלק מהפוסקים קיום זכר לעליה לרגל הוא רק בראיית רצפת הר הבית כך כתוב גם בשו"ת תשובות והנהגות שכתב הרב משה שטרנבוך וכן הורה רב העיר העתיקה הרב אביגדור נבנצל.
חול הוא חומר גרגרי המורכב מתוצרי בליה של סלעים ושאריות מינרליות של בעלי חיים.
לפי אחד המקורות, חלקיק חול נמצא בטווח גודל שבין 0.06 מילימטר ל־2.1 מילימטר, אך קביעה זו אינה מוחלטת.
חלקיק גדול יותר נקרא חצץ והוא יכול להגיע עד לגודל של 64 מ"מ.
לעומת זאת, חלקיקים דקים יותר נקראים טין.
קרום כדור הארץ עשוי סלעים ומרבצי מינרלים.
תהליכי בליה, הנגרמים על ידי גשם, רוח, קיפאון והפשרה, פועלים על חלקים חשופים של הקרום, וגורמים להתפוררותם.
תוצרי ההתפוררות ממשיכים לעבור תהליכי בליה, וגם הסעה על ידי זרמי מים, בדרך כלל אל הים או מקווי מים אחרים.
הפעולה המצטברת של בליה והסעה יוצרים את גרגרי החול.
ככל שהגרגרים הללו מוסעים רחוק יותר ממקום היווצרותם, כך הם נשחקים יותר, קטֵנים ומתעגלים.
גרגרים כבדים יותר, של מתכות, שוקעים בנחלים בעלי זרימה איטית ויוצרים משקעים יקרי ערך.
כך נוצרו מרבצי הזהב באלסקה, פלטינה באורל, בדיל במלזיה, תאילנד ואינדונזיה ויהלומים בקונגו ואנגולה.
החלקיקים הרכים מתפוררים ומפסיקים להוות חלק מהחול.
גרגרי החול המוסעים נשחקים גם עקב ההתחככות בסלעים ובגרגרי החול שסביבם.
כאשר החול מגיע לים או לאוקיינוס, תהליך השחיקה נמשך.
בסופו של דבר, החול נסחף על ידי הגלים, ושוקע בחוף.בחופים בעלי שיפוע מתון או מבנה שטוח, גרגרי החול יהיו קטנים, משום שהגלים מרבים לגלגל אותם ויש שחיקה מתמדת.
לפעמים המסע של החול נמשך במחזור עונתי.
בחופי דרום קליפורניה, גלים חורפיים, בעלי אנרגיה גבוהה, סוחפים את החול מהחוף אל האוקיינוס ואילו הגלים המתונים של הקיץ מחזירים חול מהמים אל החוף.
יש גם חולות שמוסעים על ידי הרוח, כמו חולות מדבר נמיב, אשר מקורם בנהר אורנג', בדרום אפריקה.
באופן כללי, באזורים בהם שורר יובש קיצוני, החול מוסע על ידי הרוח ויוצר דיונות.
למרות הרושם שבמדבר החול הוא הרכיב הדומיננטי של הקרקע, המצב איננו כזה.
במדבר סהרה רק 15% מהשטח מכוסה בחולות, ואילו 70% מהשטח - סלעים חשופים.
חול נוצר גם בים ובאוקיינוס, מבליה של אבן גיר.
אלה סלעי משקע ממקור אורגני, ונוצרו מהרבדה של יצורים מתים, רובם מיקרוסקופיים, במשך 500 מיליוני השנים האחרונות.
הרכב החול משתנה בהתאם למקורו.
החול הנפוץ ביותר נוצר בבליה של סלעי גרניט יבשתיים והמרכיב העיקרי בחול כזה הוא צורן דו-חמצני, הנמצא לרוב בצורת קוורץ.
בנוסף, יש בו גם פצלת שדה וגם נציץ (מיקה).
גרגרי הקוורץ הם חסרי צבע, אך מעט תחמוצת ברזל מסתפחת אל הקוורץ והצבע השולט בחול זה יהיה צבע בז'.
בין גרגרי הקוורץ יש גם גרגרים חומים של פצלת שדה וגם גרגרים כהים של מתכות כבדות.
פצלת שדה ונציץ רכים מקוורץ וככל שהחול מוסע רחוק יותר ממקום היווצרו, כך מרכיבים אלה נשחקים לאבק דק ואינם תורמים עוד לצבע.
לכן, החול המוסע למרחק הופך לבהיר יותר.
חולות שמקורם בשחיקה של סלעים וולקניים ימיים הם עשירים בבזלת ואינם מכילים קוורץ.
צבעם של אלה נע בין אפור לשחור, ונוצרים בעיקר באיים געשיים.
לדוגמה, ניתן למצוא אותם בחופי הוואי וסנטוריני.
סוג חול נוסף הקשור לפעילות וולקנית הוא תוצר בליה של הזכוכית הגעשית אובסידיאן והוא בעל צבע שחור.
חולות אדומים נוצרים מבליה של סלעים ממקור וולקני, עשירים בברזל.
בחופים ירוקים, מקור צבע החול הוא במינרל אוליבין.
חול המורכב מסידן פחמתי הוא השני מבחינת התפוצה בכדור הארץ.
מקורו בבליה של סלעי משקע, בעיקר אבן גיר, וצבעו לבן.
בקרבת חופים נוצר חול לבן גם מבליה של קונכיות וחלקים קשים אחרים של יצורים ימיים.
חלקים אלה נשטפים לחוף והגלים המתנפצים שוברים ושוחקים אותם עד הגיעם לגודל של גרגרי חול.
גם חול זה עשוי סידן פחמתי.
בחופים הצמודים לשוניות האלמוגים, פעילות דגי התוכינון תורמת להיווצרות חול לבן.
הדגים הללו מגרדים את האלמוגים וניזונים מהאצות שעל פניהם, אך גם נוגסים באלמוג עצמו.
אחרי ששרידי האלמוגים עוברים את מערכת העיכול של הדג, החומר הטחון נפלט כחול.
יש גם חול הנוצר משאריות של יצורים חד תאיים, הנקראים פורמיניפרה.
באזור ברמודה חיים פורמיניפרה בעלי מעטה ורוד, ולכן צבע החול בחופי אלה הוא ורוד.
במקומות מסוימים יש חול שמכיל גבס, אך הוא נדיר יחסית.
חול הוא אחד המרכיבים העיקריים בבטון, טיח וטיט.
חול קוורץ טהור מהווה מרכיב עיקרי בתעשיית הזכוכית ואף בגלזורות, המשמשות בקדרות.
בתעשיית הצבעים מוסיפים חול כדי ליצור צבעים עם טקסטורה וצבעים עם אפקט נוגד החלקה.
יצור סיליקון עבור שבבים לתעשיית האלקטרוניקה צורך גם הוא חול קוורץ.
חול הוא מרכיב חשוב בהפקת נפט וגז בשיטת סידוק הידראולי ממרבצים שניצולם לא היה מוצדק כלכלית עד פיתוח שיטה זו.
חול משמש להכנת תבניות ליציקת מתכות.
חול עם חימר ותוספות אחרות משמש להכנת לבנים.
חול בכמויות ענק, שימש לבנית איים מלאכותיים במפרץ הפרסי.
שקי חול משמשים להגנה מפני שיטפונות ומפני כדורי רובים.
השקים ניתנים להעברה בקלות ממקום למקום ואפשר למלא אותם בחול מקומי.
קרקע חולית היא בית גידול אידיאלי ליבולים כמו אבטיחים ובוטנים.
קרקע חולית אף מועדפת לפיתוח משקי חלב, הודות ליכולות הניקוז המצוינות שלה.התזת חול (SandBlasting) משמשת לניקוי והברקה.
חול נחוץ גם למערכות שונות של סינון מים.
משטחי חול משמשים להפגה, בכדורגל חופים ובבנית ארמונות חול.
פועלים החשופים לחול נדרשים להשתמש באמצעי הגנה למניעת נשימה של החול.
בשנים האחרונות היו מספר מקרי תביעה משפטית מצד פועלים שחלו ב צורנת ובמחלות ריאה אינטרסטיציאליות שנגרמו משאיפה של חלקיקי צורן דו-חמצני.
אנשים נפצעו קשות ואף מתו, לאחר שחפרו מערות בדיונות גדולות או בגבעות חול והמערה התמוטטה עליהם.
המים הם המשאב המנוצל ביותר והחול שני להם.
חול המדבריות איננו מבוקש לצורכי בנייה, בגלל מבנהו העגול, אשר מונע אחיזה ברכיבים אחרים בתערובת הבטון או הטיט.
החול המועדף בבנייה נכרה מנחלים ונהרות.
חול נכרה גם בימים ובאוקיינוסים, וכן בחופים של כל גופי המים.
עקב הבנייה המסיבית בתקופתנו, הצורכת כמויות עצומות של בטון וזכוכית, יש דילדול מהיר של מרבצי החול בכל העולם.
דו"ח של האו"ם מציין צריכה של 50 מיליון טונות חול בשנה.
דובאי נאלצה לייבא חול מאוסטרליה לבנית בורג' חליפה, אחרי שנגמרו הרזרבות שלה, בבנית באי מלאכותי זה היה שימוש בכמות של 186.5 מיליון מטרים מעוקבים של חול.
צריכת החול, העולה בהתמדה, יוצרת בעיות אקולוגיות, חברתיות וכלכליות בו זמנית.
כריית החול מאפיק הנחלים גורמת לסכנת קריסה של הגשרים ולשינויים באדמה החקלאית סביב הנחלים הללו.
כריית החול בחופים חושפת אותם לנזקי הגלים, כריית החול בים פוגעת בכל מארג היצורים הימיים ומכאן גם בדגה.
מקרה קיצוני הוא שקיעת הדלתה של הנהר מקונג והמלחת חופיה בעקבות כריית החול.
גידול האורז באזור זה סיפק מזון למחצית מאוכלוסיית וייטנאם.
ההערכות הן ש-500,000 איש יצטרכו לעזוב את האזור.
ה"מאפיה" של החול, המלווה בתופעות אלימות קשות, מהווה בעיה חברתית שנוצרה עקב הדרישה המתמדת לחול והאפשרות לצבירת רווחים גבוהים מכרייה ומסחר לא חוקיים במשאב זה, ההולך ופוחת.
המצב המדאיג של מלאי חול הבנייה בעולם גרם לחיפוש פתרונות חליפיים.
אחד מהם הוא שימוש בחול מדברי, עם תוספות שונות.
בשלב הנוכחי, החומר מתאים למבנים ארעיים.
לאחר פרק זמן מסוים יש למחזר את חומר הגלם של המבנה או לתת לו להתפרק באופן טבעי נבדקות גם אפשרויות של טחינת סלעים או טחינת חימר שרוף.
זה האחרון מקובל מאד, אך אין להשתמש בו לעבודות חוץ, משום שהוא מתפרק בהשפעת אוויר ולחות.סלעים טחונים נותנים פתרון טוב יותר, כאשר תכונות המוצר בתערובות בטון עולות אפילו על אלו של החול עצמו.
חומרים אחרים המועמדים להחליף את החול בשימוש בבנייה הם: שאריות מייצור ברזל ופלדה, אפר של תחנות כוח מופעלות בפחם ואבקת שאריות זכוכית שטוחה.
כל החומרים הללו ניתנים לשימוש כתחליף רק לחלק מהחול.
התחליף הנראה כמבטיח ביותר מבחינה אקולוגית הוא טחינה דקה של שאריות מבנים שעברו הריסה, על כל מרכיביהם.
פתרון כזה גם מקטין את נפח הפסולת ממבנים כאלה וגם ניתן להשתשמש בו לחסכון של עד 50% מנפח החול הנחוץ.
חוֹימיר או חוֹימר (בהולנדית: Gooimeer) הוא אגם בהולנד בין דרום-מזרח פרובינציית צפון הולנד ובין פרובינציית פלבולנד.
מעל החלק הצר של האגם במערב עובר גשר מסילת רכבת בין וויספ ואלמיירה, וגשר למכוניות מעל הצד המזרחי – ה-Hollandse Brug.
ב-4 באוקטובר 1992 אירע אסון ביילמר, שבו מנועים 3 ו-4 נפלו מכנף מטוס בואינג 747-258F בשירות חברת אל על אל תוך מימי האגם.
האגם קרוי על שם האזור שמדרומו - אזור "חוֹי"
חול טובעני הוא חול רווי במים שמגיב בקלות ללחץ ומשקל.
התופעה מתרחשת כשמים שעולים ממאגר תת-קרקעי גורמים לגרגירי החול לצוף.
חול טובעני לא מסוכן כל כך כפי שהוא מתואר בסרטי קולנוע רבים.
החול הטובעני צפוף יותר מגוף האדם ולכן האדם בדרך כלל יצוף בו.
הסכנה הגדולה ביותר בחול טובעני היא תזוזה רבה של האדם שתקוע בו, מפני שכך הוא מתחפר עמוק לתוכו ולבסוף טובע.
חול טובעני ניתן למצוא ליד נהרות ובחופי ימים.
מפרץ מורקאם (Morecambe Bay) באנגליה ידוע במיוחד בחול הטובעני שבו מפני שהחוף צר ורדוד כך שאדם שנתקע בחול טובעני עלול לטבוע בגאות המהירה.
חול מזמר הוא מצב שבו החול מפיק צלילים תחת לחץ מכני.
הצליל מופק בדרך כלל כאשר הרוח הנושבת על גבי דיונות גורמת למפולת חול, או בעת הדריכה על החול.
לשם היווצרות חול מזמר נדרשים התנאים הבאים:
על גרגירי החול להיות עגולים ואחידים בגודלם
צלילי החול המזמר תוארו כדומים לצלילי כלי נגינה, נהימה, תיפוף, חריקה או שריקה.
צלילים אלה לא נוצרים כאשר החול לח מדי או בעל זיהומים ואבק.
לאורך השנים הוצעו הסברים שונים לתופעת החול המזמר.
חלק מההסברים מתמקדים במאפייני גרגרי החול, כמו גודל אחיד, צורה מעוגלת וליטוש, המשפיעים על אופן החיכוך ביניהם, או התכונות האלסטיות שלהם.
הסברים אחרים מתמקדים בתנודות של פני השטח של החול, שיוצרות גלי קול.
לעת עתה אין הסבר אחד מוסכם לתופעה, וייתכן שהיא נגרמת משילוב של מספר גורמים הפועלים יחד.
חוליות מזמרות הן דיונות אשר פולטות צליל בתדר נמוך (75-105 הרץ), שלעיתים מלווה בצלילים הרמוניים גבוהים יותר.
הצליל יכול להמשך דקות רצופות, להגיע לעוצמה של עד 110 דציבל, ולעיתים נשמע למרחק של עד 10 קילומטר.
התופעה תועדה בחוליות מסוגים שונים ועל הרים עם משטחי חול נרחבים.
הצליל מופק באופן טבעי כאשר הרוח נושבת על גבי החוליות, אך הוא אינו נגרם ישירות על ידי הרוח.
הרוח סוחפת את גרגרי החול לראש החולית, וכאשר השיפוע גדול מדי, מתרחשת מפולת ספונטנית על משטח ההחלקה בחזית.
תנועת גרגרי החול במהלך מפולת זו היא שגורמת לצליל.
ניסויים הראו כי ניתן ליצור מפולות מלאכותיות במעבדה שמפיקות את אותו פלט אקוסטי.
חולות בחופים מסוימים פולטים צליל בתדר גבוה (250-1000 הרץ) כאשר דורכים עליהם.
צלילים אלה מתוארים כחריקה או שריקה, ונמשכים זמן קצר.
תופעה זו נדירה יחסית לדיונות.
חופים מזמרים מורכבים מחול יבש נקי מזיהומים ואבק, שגרגריו עגולים ומלוטשים בגודל אחיד.
תיאוריות שונות הוצעו בנוגע למנגנון היווצרות צלילים אלה, ביניהן חיכוך בין הגרגרים או ויברציות של האוויר שבין הגרגרים.
חול צהוב, הוא קרקע בעלת כושר חלחול גבוה.
גרגרי החול הצהוב עפים בקלות עם הרוח ולכן נקראים "נודדים", את החול הצהוב ניתן למצוא לאורך חוף הים.
בישראל, בדרום הם יוצרים רצועה רחבה שהולכת ונעשית צרה ככל שמצפינים.
החול נוצר מבליה של סלעי גרניט מהרי אתיופיה אשר מוסע על ידי הנילוס עד הים התיכון ועל ידי זרמים לחופי הארץ.
החול הצהוב השתקע בחופי ישראל, מה שיצר רצועות חוף חוליות ונעימות לרחצה.
אפרים סידון מתייחס לכך בספרו "התנ"ך בחרוזים: מלכים" על סיפור שלמה המלך ומלכת שבא, הוא כותב "כאשר סיימה היא לחוד לו חידות והוא אותה ריצה, נתנה לו המלכה חול נעים לרחצה".
רכס הכרמל מהווה מחסום פיזי עבור החול הצהוב, ועל כן רצועת החוף מצפון לו היא רצועת כורכר סלעית, נטולת חול צהוב.
הרוח מעיפה אותו לפנים הארץ.
נקודות מפתח על חול צהוב:
הרכב: חול צהוב מורכב בעיקר מגרגרי קוורץ דקים עד בינוניים בגודלם.
צבעו הצהבהב נובע מנוכחות תחמוצות ברזל (כמו למשל ליימוניט) המצפות את גרגרי החול.
כושר חלחול גבוה: בשל גודל הגרגרים והמרווחים הגדולים יחסית ביניהם, לחול צהוב יש כושר חלחול גבוה מאוד.
מים יכולים לחלחל במהירות דרך שכבות החול, מה שמקטין את הסיכון להצפות ולשלוליות על פני השטח.
ניקוז מצוין: הודות לכושר החלחול הגבוה, החול הצהוב מספק ניקוז מצוין.
זה הופך אותו לאידיאלי לשימושים כמו מצעים לגינון, משטחי ספורט ומגרשי גולף, שם ניקוז מהיר של מים חיוני.
קיבולת מים נמוכה: למרות שהוא מחלחל מים במהירות, החול הצהוב מאופיין בקיבולת מים נמוכה.
הוא אינו מסוגל לאגור כמויות גדולות של מים לאורך זמן, מה שיכול להוות אתגר לגידול צמחים באזורים שבהם זה החומר העיקרי בקרקע.
דלות בחומרים מזינים: באופן כללי, לחול צהוב יש תכולה נמוכה של חומרים מזינים לצמחים.
הוא נוטה להיות חומצי ודל במינרלים חיוניים, מה שמקשה על גידול צמחים ללא תוספי קרקע.
שימושים: בגלל תכונותיו, חול צהוב משמש לעיתים קרובות בבנייה (למשל, כבסיס לריצוף), בסינון מים, בתעשיית הזכוכית, ובספורט (כמו בחופי ים ומגרשי כדורעף).
אתגרים סביבתיים: באזורים שבהם חול צהוב הוא חומר הקרקע העיקרי, כמו באזורים מדבריים מסוימים, ייתכנו אתגרים כמו בריחת נוטריינטים, סחיפה על ידי רוח ומים, והתייבשות מהירה של הקרקע.
הבנת תכונותיו של החול הצהוב, במיוחד כושר החלחול הגבוה שלו, חיונית לתכנון נכון של מערכות ניקוז, בניין ויישומים חקלאיים באזורים שבהם סוג קרקע זה נפוץ.
חוכמת הבייגלה הוא סרט קולנוע ישראלי משנת 2002 בהפקתו ובבימויו של אילן הייטנר, אותו ביסס על ספרו רב המכר "חוכמת הבייגלה", אולם עם שינויים מהספר המקורי.
אחרי הצלחת הספר "חוכמת הבייגלה" (שמכר עד אז 100,000 עותקים) אילן הייטנר החליט ללמוד קולנוע בניו יורק.
במהלך הלימודים רכש מצלמת Sony PD150, מצלמת DV קטנה וזולה, הפשוטה מבין המצלמות המקצועיות ואיתה צילם את התרגילים של לימודי הקולנוע.
בסיום הלימודים החליט לכתוב תסריט שמבוסס על רב המכר שבינתיים תפס תאוצה.
הייטנר היה בטוח שכשיחזור לארץ יוכל למצוא משקיעים ולהפיק את הסרט שיעשה שינוי בקולנוע המקומי, אך אף משקיע לא היה מעוניין בשל חוסר הניסיון שלו בבימוי.
בלית ברירה, גייס אילן הייטנר מהונו הפרטי 50,000 דולר שאיתם התכוון להפיק בעצמו את הסרט, כשהשחקנים מסכימים לקבל את שכרם בדיפר (לעבוד למעשה ללא תשלום עד שהסרט יניב רווחים).
בשל המחסור בתקציב, הוחלט שהסרט יצולם במצלמה שרכש הייטנר בניו יורק, החלטה לא שגרתית באותה תקופה של מעבר בין עולם הפילם לעידן הדיגיטלי, הסרט צולם בפורמט DVCAM ובסופו של דבר עבר Blowup – המרה מדיגיטל לסרט צילום.
גם במהלך ההפקה נתקל הייטנר בקשיים בשל חוסר הניסיון שלו בבימוי, מה שהוביל להתפטרותו של הצלם הראשי שהשאירה אותו לצלם בעצמו את שארית הסצנות.
הייטנר מספר שבמהלך הצילומים שביצע בעצמו, רוב הסצנות נמחקו בשוגג או לא צולמו בכלל.
לאחר 18 ימי צילום, טס ליוון לערוך את הסרט אצל ג'ואל אלכסיס ("גט", "רביעיית רן", "חולה אהבה בשיכון ג'") ועם הראף קאט ניסה למכור את הסרט לגופי שידור בארץ.
בסופו של תהליך ארוך הסרט נקנה על ידי חברת "הוט" בעבור 250,000 דולר.
מהרווחים אילן הייטנר הצליח לשלם לצוות את שכרם.
את "סוף הקיץ", שיר הנושא של הסרט, כתב מיכה שטרית, הלחינו וביצעו מיכה שטרית וברי סחרוף.
I Try - מייסי גריי
בוסה נובה קטן - רמי פורטיס ושלומי ברכה
הולכת לאיבוד - דני שפרלינג
חוכמה היא תכונה המתבטאת בהבנה מהירה יחסית לאחרים, והיכולת לנתח דברים מסובכים ולהגיע למסקנות הנכונות.
אדם יוגדר חכם, בדרך כלל, אם הוא מבין ומנתח במהירות רבה יחסית לקבוצת הייחוס שלו, בתחום מוגדר.
הגדרות נוספות של חוכמה מדגישות את חשיבות היישום הנכון בפעולה של ניסיון וידע צבורים; את היכולת להתחשב בגורמים שונים ובמסלולי פעולה אפשריים שונים ולברור מתוכם את המסלול המיטבי.
הקשר בין חוכמה לניסיון הוביל לקישור מסורתי של החוכמה כתכונה מאפיינת של גיל מבוגר.
תכונה הנחשבת לעיתים תכופות לקרובה או מקושרת לחוכמה היא הגאונות – היכולת האנושית לבצע משימות מסוימות במיומנות רבה מאוד.
אף שחלק מן הגאונים הם גם חכמים, אין קשר הכרחי בין התכונות.
כך, לדוגמה, אדם הנחשב גאון בתחום מקצועי מסוים כמו ציור, שירה או מוזיקה, לא ייחשב בהכרח לחכם בתחומים שאינם קשורים בתחום מיומנותו החריגה כמו ניהול ענייני משק ביתו, יחסיו עם בני אדם אחרים, הבנת מצבו ומגבלותיו, וכן הלאה.
הבחנה מורכבת יותר נדרשת כאשר מבקשים להבחין בין חוכמה לבין "פיקחות" או "עורמה".
אמרה מוכרת גורסת כי "פיקח הוא מי שנחלץ מצרה שחכם נמנע ממנה מלכתחילה".
הפעולה הפיקחית היא סוג של 'חוכמה לטווח קצר': בעוד שהאדם החכם בוחן מראש את המידע הרלוונטי בהקשרו הרחב, ויודע לחזות את מה שעשוי להתרחש בעתיד, הפיקח אינו עושה זאת, אך כשהוא נקלע לצרה, הוא מסוגל לבחון את המידע הרלוונטי הנוגע למצבו ולנקוט פעולה מהירה כדי לשפרו.
אמרות אחרות הן ו"אין חכם כְּבַעל ניסיון".
הוגים לאורך כל הדורות ניסו לעמוד על המקורות החשובים ביותר לחוכמה.
על פי אלו הדוגלים באמפיריציזם, מקובל כי אחד המקורות העיקריים, הקיים כמעט אצל כל אדם חכם, הוא הניסיון – הצבירה ההדרגתית של מידע רלוונטי על תחומי פעולה רבים.
הניתוח של הניסיון נעשה בעזרת הסקת היקשים או מסקנות רטרודוקטיביות נכונות מהמידע הרלוונטי שלוקט או שנצבר בניסיון.
דמויות בולטות שדוגלות בגישה זו הן אפיקורוס, ג'ון לוק ודייוויד יום.
על פי הגישה הרציונליסטית המקור לחכמה הוא התבונה.
ישנו ידע שניתן להסיק באופן אפריורי מן התבונה עצמה, ומכיוון שכך ניתן לגזור אמיתות שנכונות לגבי העולם מבלי לפנות לניסיון הקונקרטי.
אמיתות אלו יהיו עובדות מטאפיזיות או תאולוגיות, בניגוד לעובדות היומיומיות שנרכשות באופן אפוסטריורי מן הניסיון.
דמויות רציונליסטיות בולטות הן אפלטון, רנה דקארט, ברוך שפינוזה וגוטפריד וילהלם לייבניץ.
תפישות אחרות של חוכמה מדגישות את חשיבותן של תכונות אחרות, שקיומן יביא לכך שהחוכמה תיקנה בלי צורך בניסיון או ביכולת היסקית והיקשית.
בחלק מן הדתות, ישנה אמונה כי חוכמה היא מתת אל, המוענקת לאנשים מסוימים בזכות תכונות אחרות בהן הם מחזיקים.
לפי ספר בן סירא, למשל, החוכמה מוענקת על-ידי האל בהתאם למידת ה"צדיקות" של אדם.
לפי אמונות נוצריות ויהודיות שונות, מוענקת החוכמה לבני אדם מסוימים מראש או על בסיס התנהגות מסוימת בחייהם.
תפישה רווחת רואה בחוכמה דבר שניתן לקנותו באמצעים מיסטיים.
כך, לדוגמה, גורס קונפוציוס כי החוכמה האצילה ביותר נקנית באמצעות "השתקפות".
נתון נוסף בו נעשה שימוש תכוף כדי לשפוט אם פעולה מסוימת הייתה חוכמה ובמיוחד אם אדם מסוים צריך להחשב חכם היא מידת ההצלחה בפעולות הננקטות.
אדם הנוקט פעולות מסוימות המוכחות, כעבור זמן, כמוצלחות, ייחשב במקרים רבים לחכם.
אדם אחר, שפעולותיו אינן מוכחות ככאלו בעקביות, לא ייחשב חכם, גם אם פעולותיו היו מבוססות על ניתוח רחב ומעמיק של הנתונים הרלוונטיים: הכישלון בחלק גדול מן הפעולות מעיד על כך שהניתוח היה שגוי או שלא כל הנתונים הרלוונטיים הובאו בחשבון.
עם זאת, תפיסות אחרות, גורסות שאין בהכרח קשר בין התוצאה למידת החוכמה מכמה סיבות.
ראשית, אי אפשר תמיד להבין את חכמת המעשה, ולעיתים לוקח שנים רבות להבין את החוכמה הטמונה בהגות או תפיסה מסוימת.
שנית, במציאות ישנם פרמטרים רבים, שאינם תמיד יכולים להיות חזויים.
שלישית, מידת החוכמה של תפיסה מסוימת מוגדרת במקרים רבים על ידי היכולת לסתור את התפיסה הזאת ולהציג תפיסה הפוכה.
התייחסות לתוצאות היא דרך לרכישת חוכמה אבל אין להתייחס אליה במקרים רבים כמדד לחוכמה.
הקביעה אם פעולה מסוימת הייתה חוכמה, או אם אדם מסוים יכול להחשב חכם מתבססת בעיקר על מידע תצפיתי.
בקשר לכל פעולה נבחן המידע הרלוונטי שהיה יכול לעמוד לרשות האדם הפועל, האם המידע לוקט ושימש בפועל בסיס לפעולה, והאם פעולות מסוג זה מבוצעות בעקביות.
לדוגמה, כאשר אדם חולף במכוניתו ליד עץ, שניות ספורות לפני שהכה בו ברק, פעולתו לא תוגדר תוצאה של חוכמה אלא של מזל, שכן מידע רלוונטי לא היה זמין לבעל המכונית וממילא לא שימש בסיס לפעולתו.
שני האירועים הרלוונטיים, מכת הברק והנסיעה במכונית, לא היו קשורים זה לזה סיבתית.
ביהדות ובספר משלי החכמה מתחלקת לשלושה חלקים: פיקחות (עורמה) ידע רחב (נבון) ואינטליגנציה (בינה).
קיימת אפשרות של שימוש בחכמה לטוב או לרע.
ח֫וּלַא הוא כפר שיעי בדרום לבנון, בנפת מרג' עיון שבמחוז א-נבטיה.
הכפר שוכן על רכס רמים בגובה 750 מטר מעל פני הים, כ-1.5 ק"מ ממערב לגבול ישראל מול מושב מרגליות.
ב-24 באוקטובר 1948, במהלך מלחמת העצמאות, נכבש הכפר על ידי חטיבת כרמלי כחלק ממבצע חירם.
כשבוע לאחר מכן טבחו שני קצינים ישראלים בכשלושים עד חמישים מתושבי הכפר באירוע שכונה טבח חולא.
ישראל נסוגה מהכפר במסגרת הסכמי שביתת הנשק בתום מלחמת העצמאות.
ב-27 באוקטובר 1965 ערכה חטיבת גולני בכפר פעולת הרתעה ("מבצע מאזניים"), לאחר שמחבלי פת"ח חדרו לישראל דרך כפר זה.
בפעולה פוצץ ביתו של מוכתר הכפר, וכתוצאה מכך קרס בית סמוך ונהרגה אישה שלנה בו.
במהלך מלחמת לבנון השנייה פעל גדוד 931 של חטיבת הנח"ל בפיקודו של אבי דהן וכוחות שריון בכפר ובסביבתו, ב-7 באוגוסט 2006 הודיע ראש ממשלת לבנון, פואד סניורה, כי 40 מתושבי הכפר נהרגו בעקבות הפצצת חיל האוויר הישראלי בכפר.
מספר שעות לאחר מכן חזר בו סניורה מהדברים והתברר שבהפצצה נהרג אדם אחד.
בשנת 2023 במלחמת חרבות ברזל ביצע צה"ל תקיפת מזל"ט שהשמידה חוליית טילים מונחים נגד טנקים של חזבאללה בחולא, לאחר ששיגרו טיל נגד היישוב הישראלי מרגליות.
ב-10 באוקטובר 2024 הרג צה"ל בתקיפה אווירית את מפקד הפלוגה של הכפר בחזבאללה, אחמד מוסטפא אל-חאג' עלי.
באותו יום החל בכפר קרב חולא, כחלק מהתמרון הקרקעי בדרום לבנון.
במהלך המלחמה נהרסו לחלוטין כ-25% מהמבנים בכפר (262 מבנים מתוך 1,039), וכ-3% נהרסו חלקית (30 מבנים), לפי ניתוח תצלומי לוויין שנערך בדצמבר 2024.
נכון ל-2014, 98.74% מבעלי זכות הבחירה בכפר היו מוסלמים שיעים.
חויה דה סרן (בספרדית: Joya de Cerén, מילולית "התכשיט של סרן") הוא אתר ארכאולוגי באל סלוודור, השוכן בצפונו של מחוז לה ליברטד, 20 קילומטרים צפונית-מערבית לבירה סן סלוודור.
האתר הוא כפר חקלאי מתקופת המאיה שנותר כמעט ללא פגע מתחת לכמה שכבות של אפר געשי.
בשנת 1993 העניק אונסק"ו לחויה דה סרן מעמד של אתר מורשת עולמית.
האתר מכונה גם "פומפיי של אמריקה" בהקבלה לאתר הארכאולוגי המפורסם באיטליה.
קהילה חקלאית קטנה אכלסה את החלק המרכזי והחלק המערבי של אל סלוודור החל משנת 900 לפנה"ס, וחויה דה סרן שכנה בקצה הדרום-מזרחי של אזור המאיה.
חויה דה סרן פונתה בשנת 200 לאחר התפרצותו של הר הגעש שליד העיר אילופאנגו, אך אוכלסה מחדש בשנת 400 לכל המוקדם.
בזמן הפינוי הסופי שלה, חויה דה סרן שילמה מס לסאן אנדרס השכנה.
בשנת 590 בקירוב התפרץ הר הגעש לומה קלדרה הסמוך, וקבר את כל הכפר מתחת ל-5 עד 7 מטרים של אפר געשי (רדיוס ההרס היה רק 5 קילומטרים).
ככל הנראה תושבי הכפר הצליחו להימלט בזמן (לא נמצאו גופות), אף על פי שהם השאירו מאחוריהם כלי חרס, רהיטים ואפילו מזון שנאכל בחלקו.
האתר התגלה מחדש ב-1976 במהלך בנייה של מחסנים ממשלתיים, כאשר מבנה חימר נחשף על ידי בולדוזר.
החפירות שהחלו לאחר מכן בוצעו בפיקוחו של דוקטור פייסון שיטס מאוניברסיטת קולורדו בבולדר ב-1978 ו-1980, אך נפסקו בגלל מלחמת אזרחים.
החפירות התחדשו ב-1989, ומאז התגלו במקום כ-70 בניינים.
הגודל המלא של חויה דה סרן טרם התגלה במלואו.
עד כה זוהו 70 מבנים המתחלקים לבתי מגורים ומבנים בעלי מטרה מוגדרת.