tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
יש בעלי חיים שהתפרשו כמינים אקזוטיים מעידן הקרח שנכחדו כיום באירופה, אך פרשנות זו שנוייה במחלוקת.
נראה שחלק מבעלי חיים נצבעו יתר על המידה כדי לשנות את המין שלהם, ואולי משקפים בכך שינויים בפאונה.
עזים, בעל החיים המתואר בתדירות הגבוהה ביותר
בקר, לעיתים קרובות קשה לזהות; פרים בדרך כלל ניצודו, אך ייתכן שאחרים בויותו.
יש בסלבה פסקואלה פר שאולי הוא שור הבר.
כלבים, מופיעים לעיתים רחוקות, אך נראה שהם עוזרים בסצנת ציד בברנק דה לה פאיה (Barranc de la Palla).
בעלי חיים מופיעים כיחידים או בקבוצות.
מאפיין מוזר בייצוג בעלי החיים הוא שהם בדרך כלל מצוירים בפרופיל אך עם קרניים ופרסות בחזית.
ייתכן שלציורים יש משמעויות הקשורות לדת או לפחות "כישוף לשם ציד", אם כי ניתן לראות בהם גם חגיגות של אורח חיים, הכוללות תיאורים של טקסים דתיים.
אתר המורשת העולמית כולל אמנות סלע על פני שטח המשתרע מהרי הפירנאים למחוז גרנדה, השטח משתרע בתחומי הקהילות האוטונומיות של קטלוניה, אראגון, קסטיליה-לה מנצ'ה, מורסיה, ולנסיה ואנדלוסיה.
אתרים אלו הוגדרו ב-1985 כאתר מורשת תרבותית של ספרד (Bien de Interés Cultural).
האמנות נפוצה בדרך כלל ב (מוגנים על ידי מדף סלע טבעי) ובמערות רדודות בהן אור השמש יכול לחדור בקלות.
אין העדפה ברורה איזה חלק ממחסה הסלע משמש לאמנות, הציורים מצויים בנקודה גבוהה או באמצע הקירות.
האתרים לא שימשו למגורים, ואין בהם שאריות אורגניות של מדורות ומרבצים של אשפה שיעזרו לתיארוך.
אתרים רבים מעוטרים בשפע רב עם דמויות המצוירות זו על גבי זו, בעוד שבמיקומים אחרים קרובים מתאימים אין כלל ציורים.
האתרים נמצאים לעיתים קרובות בנקיקים בעמקים תלולים, מקומות שאינם מתאימים לחקלאות, אך אולי אידיאליים לציד על ידי מארב ודחיקת בעלי חיים למבוי סתום.
באופן כללי מצב השימור גרוע.
עם זאת, נעשו יוזמות שונות על מנת להגן על האתרים ברמה מקומית.
לדוגמה, עיריית הקצתה את השטח כפארק תרבותי.
אתר המורשת העולמית כולל אוסף של 758 מחסות סלעים, מערות או קירות נקיקים (כפי שרשום של אונסק"ו) המכילים ייצוג פיגורטיבי, או עיצוב גאומטרי.
האתרים מופצים כדלהלן בין 16 המחוזות ב-6 הקהילות האוטונומית שכבר הוזכרו:
קסטיליה-לה מנצ'ה – 93 אתרים:
אמנות הארץ היה פסטיבל אמנות שנמשך ערבים אחדים ונערך בעיר תל אביב-יפו, אחת לשנה, בחול המועד סוכות בין השנים 2002–2008. באירוע התקיימו מיצבים, מיצגים וסדנאות יצירה לילדים ובמקביל הוצעו למכירה עבודות אמנות בדוכנים מסחריים ששכרו אמנים וגלריות בפסטיבל.
האירוע שהתקיים בחסות עיתון הארץ, משך אליו עשרות אלפי מבקרים מדי יום.
בחמש שנותיו הראשונות התקיים הפסטיבל בתחנת הכוח רידינג, סמוך לנמל תל אביב המשופץ, כחלק ממהלך חשיפת הנמל על ידי עיריית תל אביב.
בשנתו השישית, 2007 הפסטיבל שינה מיקום והתקיים לראשונה בנמל יפו, שבאותם ימים היה בתהליך שיקום ושימור.
מטרת האירוע, אליו הכניסה הייתה חופשית, הייתה להוציא את האמנות מהמוזיאונים ומהגלריות למפגש בלתי אמצעי בין אמנות ישראלית עכשווית לבין הקהל הרחב.
מוזיאונים וגלריות, ביניהם מוזיאון ישראל, מוזיאון הרצליה, המשכן לאמנות עין חרוד, אמנות לעם והמרכז הישראלי לאמנות דיגיטלית בחולון הציגו עבודות בפסטיבל.
בין אוצרי האירוע היו רותי דירקטור, דורון רבינא, טל בן צבי ואורי דסאו.
בשנה הראשונה שלו עורר הפסטיבל ביקורת רבה מצד אנשים מעולם האמנות, שהתלוננו על חוסר בתיחום הברור בין היצירות ה"אמנות הגבוהה" שהוצגו בתוך המבנה.
בשנה השנייה היה בידול ברור בינם לבין העבודות שבתערוכה, עקב הביקורת.
באתר הוצבו דוכני שתייה ומזון, מה שעורר ביקורת על רמת המסחריות שגברה במובנים רבים על רמת התרבות שהתיימר לספק האירוע.
אמנות הלם היא אמנות עכשווית המציגה דימויים מטרידים הגורמים לתגובת הלם וזעזוע.
תומכיה של צורת אמנות זו טוענים שהיא מהווה סוג של מחאה חברתית, בעוד מבקריה טוענים שהיא חסרת ערך אמנותי.
לאמנות הלם יש ערך שיווקי רב, ויצירות מסוג זה זוכות לעיתים קרובות לחשיפה גבוהה בכלי התקשורת ונמכרות במחיר גבוה.
עם זאת, כתבי עת לאמנות מצאו שהסקירה התקשורתית היא בעלת אורך חיים קצר, ותערוכות אמנות מסורתיות משכו קהל רב יותר לאורך זמן.
בסקירה של תערוכה בשם "" משנת 1997 נכתב: "שם התערוכה מעיד על אופיה הנועז.
כשהוצגה התערוכה בלונדון ובניו יורק היא הייתה למקור נמרץ לחילוקי דעות ולמהומה, והצליחה לעורר כמה שאלות ועימותים רציניים בנוגע לתפקיד ולמקום האמנות בחברה בשנים האחרונות של המאה העשרים."
בתולדות האמנות ידועים מקרים רבים של אמנים שערערו על הצבת גבולות חברתיים, ולעיתים קרובות יצרו יצירות אמנות בנושאים שנחשבו בגדר טאבו יחסית לתקופתם.
יצירות האמנות הראשונות בתחום הציור ששברו את המסורת האסתטית המקובלת הן "מקורו של העולם" של גוסטב קורבה (1866), "הצעקה" של אדוורד מונק (1893) והעלמות מאביניון של פיקאסו (1907).
בתחום הפיסול, הפסל "מזרקה" של מרסל דושאן מ-1916 נחשב ליצירה הראשונה של אמנות הלם.
היצירה מורכבת ממשתנה עשויה חרסינה לבנה, עליה חתם דושאן את שמו של יצרן המשתנה.
מגמה מקבילה הייתה "רדוקציוניזם אמנותי": אמנות מופשטת המצמצמת באופן קיצוני את השימוש בצורות או צבעים.
אחת העבודות הראשונות בסוגה זו היא "לבן על לבן" של קזימיר מלביץ' (1918).
החל משנות ה-60 של המאה ה-20 שולבו באמנות הלם מוטיבים אירוניים או קיטשיים, למשל בעבודותיו של אנדי וורהול, וכן התרחב בהן העיסוק בפוליטיקה, דת, מיניות והפרשות גוף.
"מזרקה", מתקן משתנה שהוצג בשנת 1917 בתערוכה של מרסל דושאן, אחד היוצרים הראשונים של אמנות הלם.
בסקר שנערך בקרב 500 אמנים ומבקרים היצירה הוגדרה "אחת המשפיעות ביותר על האמנות המודרנית."
"צואת האמן", יצירת אמנות של פיירו מנזוני משנת 1961, מורכבת מ-90 קופסאות פח קטנות, שכל אחת מכילה 30 גרם צואה.
בשנת 2007 נמכרה בסותבי'ס פחית תמורת 124,000 אירו, ובשנת 2015 נמכרה פחית נוספת בכריסטי'ס תמורת 182,500 ליש"ט.
"תיאטרון אורגיות המסתורין", מיצג של הרמן ניטש (1966) המשלב מוזיקה וריקודים סביב חלקי גופות של בעלי חיים.
"Shoot", מופע משנת 1971 של כריס ברדן, בו חבר יורה לעבר זרועו באקדח ממרחק של 3.5 מטר.
"מסיבת ארוחת הערב", תערוכה משנת 1979 של ג'ודי שיקגו המציגה שולחן ערוך לארוחת ערב של נשים מפורסמות.
היצירה הייתה שנויה במחלוקת כי בכל צלחת הונח פרפר בצורת נרתיק נשי.
"Piss Christ", יצירה משנת 1987 של אנדרס סראנו, תצלום של ישו הצלוב שקוע בכלי זכוכית ובו שתן של האמן.
"חוסר היתכנותו הגשמית של המוות במוחו של אדם חי" (1992), יצירתו של דמיאן הירסט בה מוצג כריש טיגריסי מת משומר בפורמלדהיד במכל זכוכית ופלדה.
"פולחן האמגושים" (1996), יצירתו של גוטפריד הלנוויין בה מצויר אדולף היטלר כתינוק בדמות ישו.
"הקדושה הבתולה מרים", מאת כריס אופילי (1996) - דמות מרים, אם ישו, כאישה אפריקאית שמעליה שני גושי צואת פילים, ומסביבה גזירי נייר ממגזינים פורנוגרפיים.
"המיטה שלי", יצירה של טרייסי אמין משנת 1998 המציגה את מיטתה, מכוסה במצעים מלוכלכים ומוקפת בפסולת הכוללת תחתונים מוכתמים בדם וסת.
"הלנה: בלנדר דגי הזהב", יצירה של מרקו אווריסטי משנת 2000 בה מוצגים דגי זהב חיים בתוך בלנדר, וצופי התערוכה יכולים ללחוץ על כפתור ולהפעילו.
"מי רצח את אובמה?", סדרת חולצות אמנות מחאה של האמן הישראלי דורון בראונשטיין שעוררה זעם, אלימות והלם בניו יורק, בה היא הוצגה ב-2008, וברחבי העולם.
"קקי במקום דם", יצירתה של נטלי כהן וקסברג (2014), סרטון שבו האמנית וחברתה עושות את צרכיהן על כ-40 דגלים של מדינות שונות בעולם, בהם גם דגל ישראל והדגל הפלסטיני, על רקע צלילי יצירה מוזיקלית של פרדריק שופן.
"קינג ביבי", יצירה של האמן איתי זלאיט מדצמבר 2016, פסל מוזהב בגובה 4.5 מטרים בדמותו של ראש הממשלה בנימין נתניהו שהוצב בכיכר רבין בתל אביב, על פי דימוי "עגל הזהב".
לאחר כמה שעות הופל הפסל, וזלאיט פינה אותו מהכיכר.
בדצמבר 2020 הציב זלאיט את הפסל "גיבור ישראל" בכיכר צרפת בירושלים, במקום בו נערכו באופן קבוע הפגנות המחאה נגד ממשלת ישראל השלושים וחמש.
"" (2018), עותק ממוסגר של האיור "ילדה עם בלון" של בנקסי, שחציו התחתון נגרס במהלך מכירה פומבית בסותבי'ס באמצעות מתקן מכני שבנקסי החדיר למסגרת, מספר דקות לאחר שנמכר ב-1.4 מיליון דולר.
באוקטובר 2021 נמכרה היצירה הגרוסה-למחצה לאספן פרטי במכירה פומבית של סותבי'ס במחיר של 18.5 מיליון ליש"ט.
"" (2019) מאת מאוריציו קטלאן, יצירה שהורכבה מבננה מודבקת לקיר בסרט דביק.
שתי גרסאות של היצירה נמכרו ב-120,000 דולר.
"דיווה" (2020), פסל סביבתי של האמנית הברזילאית ג'וליה נוטרי בדמות נרתיק נשי המוצב על צלע גבעה במדינת פרנמבוקו בברזיל.
הפסל, בגודל 108 מטר, עשוי בטון וצבוע באדום.
לדברי האמנית, היצירה מתארת נרתיק נשי, אך היא גם מדמה פצע פתוח במערכת היחסים בין הטבע והאמנות בחברה שהיא "פאלוצנטרית ואנתרופוצנטרית".
אמנות הרנסאנס באיטליה, כשמה נוצרה באיטליה, אשר בשלהי ימי הביניים הניעה שינויים לא רק בתחום האמנות, כי אם בכל תחומי התרבות.
אמנות זו התחילה להתפתח באמצע המאה ה-13, והגיעה לשיאה במאה ה-15.
המילה 'רנסאנס' פירושה 'לידה מחדש' (איטלקית Rinascimento) והשפעתו של ההומניזם – אשר ינק באותם הזמנים מהמסורות היוונית והרומית הקלסיות – משתקפת בעניין הגובר בנושאים חילוניים, על חשבון נושאים דתיים, ששלטו בכיפה בימי הביניים.
סגנון אמנות הרנסאנס באיטליה אינו עשוי מקשה אחת; והוא לבש פנים מרובות, על פי הזמן והמקום.
מגוון סגנונותיו נתן את אותותיו על הציור, הפיסול, האדריכלות, המוזיקה ועוד.
בניגוד לסגנון הגותי – המאפיין את ימי הביניים, ושניזון מהמסורות הרומנסקית והביזנטית – אמנות הרנסאנס מסמנת מפנה מן העולם הימיביניימי אל העולם המודרני, אשר היא אשר למעשה יצקה את יסודותיו.
ניתן לזהות את יסודותיו כבר בציוריו של ג'יוטו.
אבל הרצון להשיג דיוק מדעי ומידה גדולה של ריאליזם, איזון והרמוניה נפלאים – באים לידי ביטוי כבר ביצירותיהם של מזאצ'ו ופיירו דלה פרנצ'סקה.
מגמות אלו הגיעו לשיאן ביצירותיהם של לאונרדו דה וינצ'י, רפאל ומיכלאנג'לו.
סנוניות הרנסאנס ניכרות כבר בציוריו של ג'וטו – אשר הלך לעולמו ב-1337. לפני ג'וטו צוירו דמויות כסמלים שטוחים ודקורטיביים; ג'וטו הצליח לאמץ את שפתם הוויזואלית של הפָּסלים, והעניק לדמויות משקל ונפח.
כדוגמה, מהשוואה בין המדונה, כפי שצוירה בידי מורו ורבו, לבין המדונה ביצירתו, ניתן להבין בקלות מדוע נחשבו ציוריו לנס של נטורליזם.
עדין ניכרים בהם סממנים גותיים – ונושאיהם הרוחניים מתכתבים עם היצירה החזותית הימיביניימית, בכל זאת, ציוריו מציגים פרשנות של כתבי הקודש הנוצריים, המושפעת מהרוחות הנושבות של הרנסאנס – וזאת ניכר בנטורליזם וכן בטכניקות ובאמצעים האמנותיים, הנקוטים בהם.
יש להניח שקיים קשר בין שינוי מגמה זו לבין התהליכים התרבותיים שהתחוללו באותם הימים והשפיעו עמוקות על החברה.
בין המאה ה-14 למאה ה-16 שגשג ופרח הרנסאנס בערי איטליה.
אלו היו שרויות במאבקים פנימיים וחיצוניים, אך באופן מפתיע סכסוכים אלה לא מנעו ממנהיגי ערי-מדינה אלו לתת חסות נדיבה להומניזם, שעומד ביסוד תרבות הרנסאנס, ויונק מהתרבות הקלאסית של יוון ורומא.
בין הערים שבלטו בתמיכתן באמנות הייתה פירנצה, שגררה אחריה את שאר ערי איטליה למהפיכה תרבותית רחבת היקף.
מובילי הרנסאנס האיטלקי: ג'ובאני בוקאצ'ו, קולוצ'יו סלוטטי, לאונרדו ברוני, פוג'ו ברצ'וליני ואלברטי, כולם ילידי פירנצה, או פעלו בה.
מהפיכה זו נתנה אותותיה תחילה בפיסול, משם הועתקו ה'דגמים התלת־ממדיים' ל'שני ממדי' הציור.
לצד מוטיבים דתיים המאפיינים את האמנות הגותית, נוספו תיאורים מהמיתולוגיה, ציורי נוף וכן דיוקנאות.
הישג בולט נוסף התבטא בהתייחסות לגוף האדם, שנראה בעליל כמבוססת על לימוד מעמיק של אנטומיה ופסיכולוגיה.
נושא נוסף שניתנה לו תשומת לב מעמיקה הוא הפרספקטיבה, מה שניסה לשוות לדמויות מראה תלת-ממדי כמו של פסל.
בפיסול הרנסאנסי הטביעו את רישומם במיוחד פיליפו ברונלסקי, דונטלו וורוקיו.
חילופי הסגנון מהקדם-רנסאנס לרנסאנס המוקדם לא התחוללו בבת אחת.
כאחד ממייסדי הרנסאנס באמנות פיליפו ברונלסקי (Filippo Brunelleschi) (1446–1377) היה מנהיגה של קבוצת אמנים שפעלה בעיר פירנצה.
הוא התמחה בתחומי אומנות נוספים מלבד האדריכלות.
ברונלסקי קנה לעצמו מוניטין כאחד מגדולי האדריכלים באותה תקופה, אם לא הגדול שבהם.
המבנה המפורסם ביותר שלו הוא הכיפה העצומה של קתדרלת סנטה מריה דל פיורה.
כן מיוחסים לו חידושים טכניים רבים בתחום האדריכלות, כמו גם המצאת הפרספקטיבה בעלת נקודת מגוז אחת.
ציוריו אבדו אך התיאוריות האמנותיות שפיתח והחוקים המתמטיים שבבסיסן פורסמו בידי לאון בטיסטה אלברטי בספרו "על הציור".
סיפור מפורסם אודות ברונלסקי הוא זה של תחרות האמנים שבה השתתף על עיצוב דלתות בית הטבילה של פירנצה, שהוכרזה על ידי גילדת הסוחרים בעיר, פטרוניתו מאז המאה ה-12. הגילדה סיפקה הוראות מדויקות לביצוע מודלים, שיתארו תבליטים של סצנות מרכזיות מסיפורי התנ"ך והברית החדשה.
הגם שברונלסקי לא היה מי שניצח בתחרות, דווקא תבליטו של סצנת עקידת יצחק התפרסם ברבים בזכות חידושיו האמנותיים: בין היתר אלה באו לידי ביטוי בהיות היצירה הזו מלאת הבעה ורגש, ובעלת אופי דרמטי במיוחד.
גיברטי הוא זה שניצח בתחרות – ואצלו עבדו כשוליות דונטלו ופאולו אוצ'לו.
בעקבות ניצחונו הוזמנו אצל גיברטי גם דלתות הנחושת הגדולות המתארות את הסצנות מחיי ישו.
הדלתות נחשבו למעשה האמנות הנעלה ביותר שיצרו היוונים הקדמונים את יצירות האמנות שלהם.
מיכלאנג'לו ("האלוהי") אמר כי שערים אלה אמנם ראויים לשמש כשערי גן העדן.
ואולם אין הם משקפים את הרנסאנס במיטבו, שכן ביצירתו של גיברטי ניכרים סממני הסגנון הגותי הקלאסי, ופסיחה בין הסגנון הגותי לזה של הרנסאנס מצויה אצלו כמו גם אצל נני די בנקו וכן אצל יאקופו דלה קוורצ'ה.
דונטלו (Donatello) (1466–1386) הוא הכינוי שניתן ל-Donato di Niccolò di Betto Bardi, מי שהיה מתלמידי גיברטי.
הוא נטל מלימודי הפיסול הקלאסי את תנוחת הקונטרה פוסטו.
בניגוד לשאר אומני התקופה שעשו בה שימוש רב, דונטלו יישם טכניקה זו באופן חופשי ונועז במיוחד.
סגנון זה מאופיין בכך שהדמות הישובה נשענת לצד אחד - אך נוטה (או מביטה) לצד אחר, ואבריה יוצרים פוזיציה כללית א-סימטרית.
הפסל 'גאורג הקדוש' הוא אחד מהישגי אמנות הפיסול, כשהפסל של דוד נחשב לשיאה.
1000 שנים מאז יצירתם, פסליו של דונטלו נחשבים כמחיים את אמנות יוון העתיקה ואת תנוחת הקונטרה פוסטו.
אף ש'גאורג הקדוש' ניצב ללא נוע, תודות לתווי פניו המעוצבים הוא נראה כאילו הוא שש אלי קרב.
הנטורליזם של דונטלו בא לידי ביטוי גם ב'בשורה' שבכנסיית סנטה קרוצ'ה: ביצירה זו הדמויות מגולפות לעומק בחיוניות ובחדות יוצאות דופן.
דונטלו יצר פסלים בגודל טבעי, ביניהם חמישה פסלי נביאים: הנביא חסר הזקן, הנביא המהורהר, ירמיהו וחבקוק.
מצד אחד, חומרת הבעתם של הנביאים מובעת בתווי פניהם ובאמצעות כובד משקל גלימותיהם; מצד שני, כף רגל אחת חורגת מהגומחה שבה הפסלים מוצבים – כאילו הם עומדים לקום וללכת.
בנוסף, הם מיישירים מבטם למטה, כמתבוננים בצופה.
על פני הדמות שב-'סוס ורוכבו' נסוכה הבעה חמורה שמהולה גם בהרהור, עצבות ויגון.
דונטלו התייחס בפסליו גם לפרספקטיבה, המחושבת בחישוב רציונלי.
כך, בתבליט קטן שעל פסלו של גיאורג הקדוש, שעומקו קטן מאוד, הוא יוצר האשליה של חלל רחב ממדים, הנסוג לעומק.
הפרספקטיבה מורכבת עוד יותר בתבליט 'משתה הורדוס': דונטלו פיתח את טכניקת ה"סטיאצ'טו", המאפשרת לפסל ליצור תבליט תוך גילוף בעומק מילימטרים ספורים בלבד.
כדי ליצור אשליה של עומק, עובי התבליט יורד בהדרגה מהחזית לרקע.
במובנים מסוימים, תבליט הנוצר בטכניקה זו דומה יותר לתמונה דו־ממדית מאשר לפסל תלת־ממדי, וכך נוצרת בתבליט תחושת פרספקטיבה.
בהיותו מעל גיל שישים יצר דונטלו את מרים המגדלית בעלת התשובה.
שקיעתו הפיזית לעת זקנה השפיעו על בחירת הנושא, הקשור למוות.
היצירה התקבלה בתדהמה משום הריאליזם חסר התקדים שלה.
מרים המגדלית מוצגת כנזירה זקנה, אכזרית ומקומטת, עומדת בתנוחת 'קונטרה-פוסטו' כשידיה שלובות בתפילה.
גם בחירתו בעץ כחומר ליצירת הפסל - חומר אורגני, פגיע, שיכול להתרכך, נראית מתאימה כאן.
אנדראה די מיקלה די פרנצ'סקו דה צ'יוני, מכונה על שם מורו ורוקיו (Andrea del Verrocchio 1488–1435) שעבד בחצרו של לורנצו דה מדיצ'י בפירנצה.
בנוסף להיותו פסל ואדריכל, הוא היה גם צייר, צורף ועסקן אמנויות.
הוא לימד והכשיר בסדנתו את גדולי האמנים כלאונרדו דה וינצ'י, פייטרו פרוג'ינו, דומניקו גירלנדיו, סנדרו בוטיצ'לי, ומיכלאנג'לו.
יצירתו המוקדמת עוצבה בסגנון הרך של גיברטי ודזידריו.
יצירתו הדרמטית 'קוצר אמונתו של תומאס הקדוש' עוצבה בגודל טבעי.
התיאטרליות רבה עוד יותר בפסל המצביא הוונציאני ברטולומיאו קוליאוני.
פסל ריאליסטי זה הוא עז ואכזרי בהבעתו, ועומד בניגוד גמור לקלסיציזם המפוכח של דונטלו.
ורוקיו השכיל ליצור גם פסלים המביעים נועם וקלילות, כמו ה'ילד בעירום עם דג' שנועד לעיטור מזרקה, והצופה מוזמן להתבונן בו סביב-סביב.
במקביל הוא יצר בסגנון קלסיציסטי:
רק כמאה שנה אחרי ג'וטו בא מזאצ'ו (1401–1428), שנחשב למייסד הרנסאנס בציור.
אמנם ציורו 'הבתולה והילד' נעשה בהשראת ג'יוטו, אבל הוא מתאפיין בנטורליזם.
הנטורליזם בא לידי ביטוי למשל, באופן תיאורו את ישו-התינוק לא כמלאך - אלא כתינוק אמיתי, המוצץ אצבע ובוהה באוויר.
בתיאור מריה ניתן להתרשם מפיסוליות הדמות, כפי שבא לידי ביטוי בולט עוד יותר בציור רב-ההבעה 'אדם וחווה מגורשים מגן העדן'.
אגב, בציור זה הדמויות מוצגות במערומיהן ונועזות זו היא מחידושי הרנסאנס.
אך אין ספק כי גדולתו של מזאצ'ו באה לידי ביטוי ביצירת דמויות של עצמים בעלות מוצקות משכנעת.
בניגוד לתיאור הדו-ממדי שהיה נהוג בעבר, אלו ניצבות בחלל הנראה הגיוני ומצויר בפרספקטיבה אופטית.
מזאצ'ו השכיל להעביר בציור תפיסה תלת-ממדית של החלל עם פרספקטיבה.
זה ממשיך את הישגיהם הטכניים והמדעיים של הפסל דונטלו (1386–1466) (הפסל 'דוד'), ושל האדריכל פיליפו ברונלסקי (1377–1446) ('כיפת הקתדרלה של פירנצה').
בנוסף, מזאצ'ו חקר את נפילת האור על עצמים, ולשם כך עשה שימוש בקיארוסקורו (שפירושו המילולי הוא "כהה-בהיר", ולעיתים מתורגם "אוֹר-צֵל").
עיקרה של טכניקה זו הוא ביצירת ניגודיות (קונטרסט) חדה בין אזורים כהים לאזורים בהירים בציור.
למרות יצירותיו המאלפות, נראה שמזאצ'ו הקדים את זמנו, אך לא חולל מהפיכה בנוסח האמנותי.
קמו לו מתחרים, בין השאר בדמותם של מזולינו דה פניקלה (1383–1447), פיליפו ליפי (1406–1469), דומניקו ונציאנו (-1461) ופאולו אוצ'לו (1396–1475), אשר עם כל הכבוד לכישוריהם הסיגו לאחור את השיגיו של מזאצ'ו – וברוח התקופה דבקו בסגנון הגוטי הקלאסי.
חרף זאת מעניין לציין את אוצ'לו, אשר יישם בקפדנות תיאוריות גאומטריות על הציור של מזאצ'ו.
כמו כן, בפרסקו שלו 'המבול' קיים ניגוד מעורר תמיהה בין הדמות המרכזית שבקדמת הציור, לפרספקטיבה ברקע הציור.
הוא הדין לגבי ציורו 'הציד הלילי', שבו הפרספקטיבה מעודנת יותר.
התעניינותו העמוקה של דלה פרנצ'סקה בלימודים התאורטיים של הפרספקטיבה וגישתו ההגותית כלפי ציורים ניכרת בכל עבודותיו, כולל בלוחות המזבח של סנט אוגוסטינו.
סדרת עבודותיו המציגות את אגדת "הצלב האמיתי" נחשבת בדרך כלל בין יצירות המופת שלו; ובין יצירות המופת של תקופת הרנסאנס בכלל.
הפרסקאות מתארים אגדה מימי הביניים המתחקה אחר מקורו של הצלב שעליו נצלב ישו.
סיפורים אלו נאספו בספר שנקרא "מקראת הזהב" של ז'קופו דה וראצה באמצע המאה ה-13. הגיגיו של דלה פרנצ'סקה על הנדסת המרחב מוצגים במסתו של פאצ'ולי, "De Divina Proportione", הדנה בעיקר ביחס הזהב אשר מוצג בשיא פארו בעבודותיו של לאונרדו דה וינצ'י.
תקופת שיא הרנסאנס הוגדרה כתור הזהב בידי ג'ורג'ו וזארי, ב"חיי הציירים, הפסלים והאדריכלים הדגולים ביותר".
עיצוב הציור הקנה לאמני התקופה את המוניטין שלהם; תודות להתבססותם על הרישום היוצר את הקומפוזיציה בתמונה.
כבר בציוריו של ליפי ניכר שאף הוא הקפיד על קווי המתאר של דמויותיו.
בוטיצ'לי, שהיה תלמידו של ליפי הלך בעקבותיו – והיה לאמן הקו הגלי המתפתל.
בין יצירותיו המפורסמות הולדת ונוס והפרימוורה.
ב'הולדת ונוס' קיים הרמז למזמורו לוונוס של הומרוס, ולשירה של אובידיוס.
במרכז הציור מוצבת ונוס, בתוך צדפה גדולה, ולידה אישה נוספת – הדמויות הפיזיות.
מצד שני – העולם המטאפיזי – שתי דמויות: גבר ואישה בדמות מלאכים מרחפים מעל המים.
ב'פרימוורה' קיים שילוב בין יסוד חומרי וגופני – נשים חושניות – לבין הרוחני, המיסטי: מלאך משמיים.
ציור זה הוא מרובה דמויות: (מימין לשמאל) אל הרוח אוחז בנימפה, שהופכת לאחר מכן לאלת האביב, פלורה (מצוירת לידה).
היצירה היא מעין סיפור בהמשכים.
במרכז היצירה ניתן להבחין בוונוס – אפרודיטה, לבושה בצבעים הסימבוליים כחול ואדום.
מסביבה הילה שנוצרת על ידי ענפי העצים, מושכת את עין הצופה ומדמה את ונוס למריה הקדושה.
ונוס מסמלת גם את האביב ומעליה מופיע קופידון, במראה של תינוק שמזכיר את ישו.
שלוש הגראציות הרוקדות הן שלוש החאריטות, וניכרת התנועה המיוחדת של גופן והדרך בה צייר אותן בוטיצ'לי.
משמאל – הרמס, שליח האלים.
ג'ובאני דה פיאסולה, המכונה פרה אנג'ליקו (1395–1455) היה נזיר דומיניקני, ונושאי כל תמונותיו דתיים.
ואולי אף על פי כן, ניכרת בהם בחוזקה רוח הרנסאנס.
שלא כדמויות הנוקשות שצוירו בימי הביניים, דומות המדונות של פרה אנג'ליקו, וכן המלאכים, הקדושים והמעונים לאנשים חיים.
הוא צייר דמויות הנראות כנעות בהלבישו אותן בבגדים תפוחים מכדי מידתן ובציירו אותן בתנועות טבעיות יותר.
כמו כן, ציוריו הססגוניים ומלאי הצבע הם מרהיבי עיניים.
'מסעם של חכמי קדם' הוא פרסקו עתיר דמויות מלאות חיים, הלבושות במלבושים אקזוטיים.
בין יצירותיו החשובות ביותר נמנים קישוט בפרסקות של המנזר הדומיניקני סאן מרקו בפירנצה וכן הקפלה של האפיפיור ניקולאוס החמישי.
ניכר הקו המרסן בציוריו שטופי האור והצבע – והמשיך בדרכו, גם תלמידו בנוצו גוצולי.
בין הציירים הדגולים ביותר ברנסאנס בשיאו נמנים לאונרדו דה וינצ'י, ומיכלאנג'לו מפירנצה, רפאל מאומבריה, וכן טיציאן, ורונז, וטינטורטו מוונציה.
לֶאוֹנָרדוֹ דִי סֶר פִּייֶרוֹ דָה וִינצִ'י (1452–1519) הוא מגדולי אמני הרנסאנס, ואחד הציירים הדגולים בכל הזמנים.
הוא קנה לו מקום ייחודי בתולדות האנושות, כאדם הבקיא במרבית תחומי הידע האנושי בזמנו; והיה מדען, מתמטיקאי, מהנדס, ממציא, אנטומיסט, צייר, פסל ואדריכל.
לא אחת מתואר לאונרדו כארכיטיפ של איש הרנסאנס או הגאון האוניברסלי, אדם שסקרנותו האין־סופית משתווה רק לכוח ההמצאה שלו.
יצירותיו של מיכלאנג'לו, כגון הפסל דוד, הפרסקאות בקפלה הסיסטינית ויצירות נוספות, נחשבות לחלק מפסגת האמנות המערבית.
בגיל 21, הוא הגיע לרומא ושם הוא יצר את פסליו הראשונים.
אחד המפורסמים שבהם נקרא "פייטה" (רחמים), פסל המדונה המחזיקה בזרועותיה את גופתו של ישו לאחר שהורד מהצלב.
ייחודו של הפסל הוא באנטומיה המדויקת המופגנת בפיסולו של ישו ובמבטה המהורהר של המדונה.
הוא פיסל את "דוד", שהפך לאחד מסמליה של העיר פירנצה.
תוך כדי פיסול "דוד", הוא גם צייר את טונדו דוני, אשר היה הצעד הראשון שלו בתחום הציור ופתח לו את הדלת לציור ותכנון פרסקאות – כגון אלו המוצגות בתקרת הקפלה הסיסטינית, שבותיקן.
בשנת 1505 הזמין אותו האפיפיור יוליוס השני לרומא, ושם יצר בין היתר את הפסל "משה", הפסל מוצב בימינו בכנסיית סן פייטרו אין וינקולי.
יצירתו הגדולה והמרשימה ביותר היא ציור הפרסקו של הבריאה בקפלה הסיסטינית בוותיקן שברומא.
הוא החל ביצירתו בשנת 1508 והקדיש לו ארבע שנים וחצי.
מיכלאנג'לו המשיך לצייר ולפסל גם בימי זקנתו, ובגיל 72 היה לאדריכל הראשי של בזיליקת פטרוס הקדוש ברומא.
יצירותיו של רַפָאֵלוֹ סַאנְצְיוֹ דָה אוּרְבִּינוֹ (1483–1520) מציגות מההישגים הטכניים הגדולים של אמנות הרנסאנס בשיאה וכן משקפות את רוח ההומניזם.
תמונותיו הרמוניות, ובהן קיימות דמויות ארציות וטבעיות, אשר הבעתן אנושית ופשוטה.
קדושי הכנסייה מוצגים בציורים כנעימי סבר ואצילים וסמלי קדושתם מרומזים.
רפאל השתמש בפרספקטיבה בחללים גדולים; וזאת יוצרת אשליה שהתמונה ממשיכה את חלל החדר– ובטכניקה הזו הוא הקדים את הבארוק.
למרות הדימוי הריאליסטי שבציוריו, אלו כפופים לכללים הנוקשים והקפדניים של העיצוב והמבנה.
מיכלאנג'לו מריזי דה קאראווג'ו (1571–1610), הקרוי לרוב בקיצור קאראווג'ו על שם עיירה במחוז ברגמו שבאיטליה, היה צייר איטלקי בתקופת הרנסאנס שהרבה לצייר ציורים ריאליסטיים של סצנות תנ"כיות וסיפורי קדושים נוצרים שצוירו בדמות אנשים יומיומיים (למורת רוחה של הכנסייה).
ציוריו נודעו בשל המבט המפוכח והאפל שלהם על טבע האדם, תוך שימוש דרמטי בהצללה.
הוא נחשב לחלוץ סגנון הבארוק, שהתפתח באירופה בתקופה שלאחר מותו, וזכה עוד במהלך חייו להכרה כאחד מגדולי הציירים האיטלקים.
יצירתו של קאראווג'ו מאופיינת בריאליזם מפורט וחריף, בבחירת מודלים לא-שגרתיים, במשחקי אור וצל (קיארוסקורו) ובחוש מדויק לצבע והעמדה.
קאראווג'ו בחר בקפידה אילו פרטים להדגיש באור, על מנת ליצור דרמטיות רבה בסצנה המצוירת.
דוגמאות בולטות לכך ניתן לראות בציוריו "הקריאה למתי" ו"צליבת פטרוס הקדוש".
המנייריסטים המוקדמים התנגדו למוסכמות של שיא הרנסאנס.
המיידיות והאיזון שהושגה על-ידו באסכולת אתונה של רפאל לא נראתה יותר רלוונטית או מתאימה.
המנייריזם התפתח אצל התלמידים של שני מורים מהגישה הקלאסית: התלמיד של רפאל ג'וליו רומנו והתלמידים של אנדריאה דל סרטו – פונטורמו ורוסו פיורנטינו.
מיכלאנג'לו הראה נטייה למנייריזם, בייחוד במסדרון לספרייה הפלורנטינית ובעיטורים על מצבת בית מדיצ'י.
בסוף המאה ה-15, המנייריזם פרח בחצרות האירופאיים, שם הוא משך קהל ידען בשל השימוש שלו בסמלים פרטיים והדגשת ייחודיות האמן.
המנייריזם משקף נטייה גוברת של האמנות להשרות סמכות ויראת כבוד.
הסגנון המנייריסטי מתאפיין בהגזמה, בעיוות ובמלאכותיות ומושפע מפיסול רומי.
האידיאל האסתטי של המנייריסטים היה יצירות וירטואוזיות שנראות קשות לביצוע, אך עם זאת נראה כאילו האמן לא השקיע בהן מאמץ.
השם נגזר מהגדרתו של ג'ורג'ו וזארי את סגנונם של הציירים בדור שאחרי לאונרדו דה וינצ'י כ"מניירה מודרנה".
להגדרה זו לא נלווה בתחילה טון ביקורתי.
מאוחר יותר, מתוך רצון לגנות את אמני המחצית השנייה של המאה ה-16, נלווה להגדרתם כ"מנייריסטים", טון ביקורתי.
הסגנון המנייריסטי לא פעלה בהתאם לאסתטיקה של שיא הרנסאנס (דהיינו רציונליות והרמוניה).
מאוחר ברנסאנס, החלו להשתמש במונח כדי לתאר מגוון רחב של אמנים וסגנונות מתקופות שונות (מנייריזם כמאפיין סגנוני מול מנייריזם כסגנון).
עם זאת, ההגדרה למונח מנייריזם במובן הרחב היא לא חד-משמעית, ותלויה בתקופה אליה מתייחסים.
המונח מנייריזם מופיע לראשונה בספרו של ג'ורג'ו וזארי – "חייהם של האמנים" – מהמאה ה-16. כשוזארי משתמש במילה 'מניירה' הוא מתכוון ל'סגנון'.
כשהוא כותב שלאמן כלשהו יש מניירה, הוא מתכוון שיש לו סגנון מושלם.
טיציאנו וֶצֶ'לי או וֶצֶ'ליו (1477–1576) הוא אמן, אשר בין עבודותיו הבשלות הראשונות נמנות פרסקות שנעשו בפדובה.
לאחר מכן הוא הוזמן לסיים את הציורים בחדר המועצה של ארמון הדוכסות בוונציה– שבהם החל מורו לשעבר, בליני.
לאחר מותו של סבסטיאנו דה פיומבו ואחריו מותו של ג'ורג'ונה נותר טיציאן הגדול והבכיר – ושלט ללא עוררין על עולם האמנות הוונציאני במשך כ-60 שנה.
הוא התפרסם בכל אירופה, ואצילים ומלכים הזמינו אצלו ציורי דיוקנאות.
לפי הזמנתו של אלפונזו הראשון ד'אסטה, דוכס פרארה הוא צייר סדרת תמונות צבעוניות ורבות הבעה.
יצירתו "בכחוס ואריאדנה" מציגה את פסגה ההבחנה המדויקת בכל קשת ומרקם הצבעים בטבע – וזאת מציגה תיאור חושני, פראי ומסתורי.
בציוריו הוא מפליא לחדור להלכי הנפש של המצוירים וחושף אותם ללא כחל ושרק.
בולט ציורו "קארל החמישי במילברג" שבו מודגם היטב כושר ההבחנה המדהים שלו לפרטי הלבוש ולאביזרים של הרוכב וסוסו.
בשנת 1550 לערך, קיבל טיציאן הזמנה מפליפה השני, מלך ספרד, עבור סדרה בת שישה ציורים על בסיס השיר האפי מטמורפוזות מאת המשורר הרומי אובידיוס.
הסדרה כונתה על ידי טיציאן "poesie" ("פיוטים").
הציורים סופקו בין השנים 1553 ל-1562. הראשון שסופק היה דנאה, ולאחר מכן סופקו ונוס ואדוניס, דיאנה ואקטיון, דיאנה וקליסטו, פרסאוס ואנדרומדה, וחטיפת אירופה.
בין יצירותיו הידועות הנוספות ניתן למנות את "מדונת פזארו", "מותו של אקטאון" ואת "ונוס מאורבינו".
בין המוזיקאים האיטלקיים הבולטים של הרנסאנס נמנים ג'ובאני פלסטרינה, ג'ובאני גבריאלי, אנדראה גבריאלי, יאקופו פרי, קרלו ג'זואלדו, ג'ירולאמו פרסקובלדי, לוקה מרנציו, צ'יפריאנו דה רורה, קלאודיו מונטוורדי.
באיטליה חובר המדריגל, שנכתב ל-2 או 3 קולות ללא ליווי, או בלוויית כלים, שהכפילו את הקווים הווקאליים.
חוברו גם האופרות הראשונות, המבוססות על ג'נר במוזיקת החולין הנקרא 'פרוטולה'.
בצורתה הטיפוסית ביותר, הפרוטולה היא חיבור לשלושה או ארבעה קולות (יותר לקראת סוף התקופה), כשהמלודיה בקול העליון.
ייתכן שהיו גם תפקידי ליווי אינסטרומנטליים.
השיר בנוי בדרך כלל בחריזה של א-ב-ב-א לרפריזה ובית של ג-ד-ג-ד-ד-א או ג-ד-ג-ד-ד-ה-ה-א, אף כי שוני רב בין תת-סוגים של פרוטולה.
'מוזיקה רזרבטה' היא יצירה המבוססת על מוזיקה ווקאלית א קפלה, המלווה לעיתים בכלים, ומבטאה אצילות, עדינות ורגש עמוק.
אמנות הבישול או ספר הבישול הוא אחד מספרי הבישול העתיקים ביותר מימי הביניים.
שני קודסים המכילים את היצירה ששרדו מתחילת המאה ה-14. שניהם נשמרים בספרייה הלאומית של צרפת.
הטקסט מורכב משני חלקים עצמאיים, המצוטט בעיקר בתור "מסה" או "מסכת" (Tractatus) (חלק 1) ו"אמנות הבישול" (Liber de Coquina) (חלק 2).
הכותרות לקוחות מהערות שוליים של העורך מימי הביניים.
בעוד שזהות שני המחברים אינה ידועה, מאמינים כי ה"מסה" נכתב במקור על ידי סופר צרפתי ו"אמנות הבישול" על ידי סופר איטלקי מאזור נאפולי.
אמנות הבישול - Liber de Coquina (חלק 2)
שני החלקים זמינים באתר של תומאס גלונינג:
תרגום לאיטלקית של ה"מסה" - "טרקטטוס":
אמנות עכשווית היא זרם תרבותי הרווח באמנות, באדריכלות, בעיצוב, בצילום ובמוזיקה.
הזרם החל להתגבש ב-1945 - לאחר מלחמת העולם השנייה והתפתח בשנים המאוחרות של המאה ה-20 כתגובת נגד לאמנות המודרנית.
האמנות העכשווית מעניקה מקום מרכזי לסוגיות כמו אקולוגיה, זהות אישית, פוליטית ותרבותית, משפחה, קהילה וחברה.
בשנת 2009 פרסם אנדראה בנטי את "המניפסט של אמנות המערות החדשה", שמקשר בין האמנות המודרנית לבין מקורות האמנות בתקופה הפרהיסטורית.
אמנים עכשוויים פועלים בעולם חסר גבולות, המתאפיין בכך שהוא רב תרבותי, טכנולוגי וחוצה עמים, יבשות ומגדרים.
עכשווי הוא מושג היסטוריוגרפי, העומד כאן בניגוד למושג המודרניות.
הוא מציין את התקופה מ-1945 עד ימינו.
מקובל לכנות 'עכשווי' רק מה שנוצר בשנות האלפיים.
עם זאת, ניתן לראות בזרם הרדי מייד משנת 1910 של מרסל דושאן את מבשר האמנות העכשווית.
באותה שנה קמה בלונדון 'החברה לאמנות עכשווית'; ולאחריה קמו חברות ומכונים דומים ברחבי העולם.
חלקם שינו את הגדרתם בהמשך מעכשווי למודרני, כי הם לא הדביקו את קצב השינויים שעוברת האמנות העכשווית.
הביקורת שמוטחת כלפי האמנות העכשווית מזכירה את הביקורת שעלתה בשעתה כלפי האמנות המודרנית.
לאור זאת, מוזיאונים נוהגים להגדיר את עצמם כ"מוזיאון לאמנות מודרנית ועכשווית".
המושג עכשוויות גם טומן בחובו משמעות של 'בו-זמניות' (סימולטניות).
הוא מעורר פולמוס, כי מטבע הדברים לכאורה לא קיים מרחק הזמן הנדרש בכדי לשפוט יצירה.
חשוב גם לציין שלא כל מה שנוצר היום שייך לאמנות עכשווית, ישנם אמנים שבוחרים ליצור בסגנונות אמנות אחרים.
האמנות העכשווית יצאה כנגד האמנות המודרנית, בטענה כי היא מייצגת ניתוק חברתי, פורמליות אופטית, אליטיזם ורצינות.
המבקרים טענו שאמנים שניסו ליצור בדרך אחרת נחשבו "אאוטסיידרים" ונדחו על ידי הזרם המרכזי.
יחד עם זאת, האמנות העכשווית הושפעה רבות מהאמנות המודרנית וניתן לזהות בה נגיעות רבות מזרמים כמו פופ ארט, אמנות מושגית, מינימליזם, פרפורמנס, וידאו ארט, פלוקסוס, הפנינגס וכו'.
אמנות עכשווית מבטאת התנגדות כוללת לאחידות ולמוחלטות ומעודדת פלורליזם, עירוב, רב תרבותיות, התעדכנות טכנולוגית וסימולטניות.
החשיבה הפוסטמודרנית כוללת בתוכה ביטויים שונים המתקיימים זה לצד זה, וההבנה שאין דרך מחשבה או יצירה אחת וכל הדרכים מקובלות.
כתוצאה מחשיבה זו, זרם אמנות זה מאופיין בתנועות יצירה שונות אשר פועלות במקביל.
אחד התוצרים של הביטול הכמעט אוניברסלי של האמנות המודרנית על ידי אמנים עכשוויים הוא פיתוח של היסטוריציזם חדש, אירוני ומנותק, על ידי הביטול שאמנות זו עושה לתהליך הדיאלקטי של ההיסטוריה, ובדרך זו פונה לכל התקופות ולכל הסגנונות באותה מידה של עניין.
אמנים עכשוויים דוחים את הרעיון של האמן כגיבור, ומעדיפים אפשרות של שכפול והפצת עבודות לכל העולם באופן מכני.
כמו כן, אמנים רבים עסקו בציטוט של עבודות קודמות של אמנים ידועים, לדוגמה שימוש בציורים של פבלו פיקאסו בשינוי קל ושינויים אירוניים בתמונת המונה ליזה.
האמנות העכשווית לא מתעניינת בסוגיות אמנותיות גרידא (צורות, נושאים וחומרים), אלא מדגישה סוגיות פילוסופיות, פוליטיות וחברתיות.
כאמנות המבקשת להשפיע, היא מעלה לסדר היום נושאים שנויים במחלקת, כגון מיעוטים, הומוסקסואליות, איידס, מלחמות, כיבוש, סביבתיות, הגירה, כלכלה גלובאלית, פמיניזם ועוד.
אמנות עכשווית מותירה בפני צופיה בלבול מסוים, כיוון שלא מצורפות "הוראות הפעלה" למופעיה השונים.
אמנות זו מורכבת מאוד, ומאופיינת בהיעדר תקשורת ישירה עם נמעניה.
אי ההבנה נועדה לעורר טלטלה, לחדש ולהעשיר תבניות מחשבה ואופני ראייה שונים.
האמנות העכשווית היא למעשה שפה, וכמו כל שפה צריך ללמוד אותה בכדי להבין את מה שהיא מנסה לשדר.
אפיון נוסף של האמנות בת זמננו הוא שבמקביל לאירועים מרכזיים בבירות העולם המערבי, היא פועלת בפיזור גאוגרפי גלובלי.
בנוסף לכלים וחומרים הנהוגים באמנות המודרנית, האמנות העכשווית עושה שימוש בחומרים חדשים בהם מראות (Mirror' 'Piece), נוזלי גוף (דם ושתן), הפרשות (Piero Manzoni: Merde d'artiste), פלסטיק (פוליסטירן, פוליאוריתן, סיליקון - ב-Expansions de Cesar); וכן בטכנולוגיות עכשוויות, bio-art (גנים מהחי), מערכות מכניות (Stelarc).
האמנות העכשווית משתדלת לשקף גם היבטים תפיסתיים כמו 'הכאן ועכשיו', 'מיזמים בעבודה' (Roman Oplaka), 'land art' (James Turrell)', ניסויים עיתונאיים (Space Media Fred Forest).
אמנות הלם, וכן נוקטת לעיתים בצעדים שנתפסים כלא-מוסריים או כטאבו.
אמנים עכשוויים משתמשים גם בכלים שמעניקה הטכנולוגיה המודרנית, בהם יצירת אמנות מדיה חדשה, אמנות דיגיטלית ואמנות אינטרנט.
במוזיקה, מלחינים ומוזיקאים משתמשים במוזיקה אלקטרונית ובמוזיקת מחשב.
אמנים רבים עדיין יוצרים בטכניקות המסורתיות של ציור ופיסול, ובמקביל מספר הולך וגדל של אמנים מעדיפים יצירות אמנות שכוללות מיצב, מיצג, מיצב וידאו, וידאו ארט, אמנות מבוססות מדיה ופרויקטים מחקריים.
אמנות עכשווית פעמים רבות ממוקדת במופשט.
עקב כך מבקרים אותה על היותה "חסרת משמעות" או שהיא "אינה אמנות".
בין הטרנדים של האלף הנוכחי נמנים הזרמים הבאים, אשר שמם מצביע על רעיונם המרכזי:
האמנות העכשווית היא רבת השפעה היום, והיא משפיעה ומושפעת מהעולם הסובב אותה.
משום שהיא לא תמיד מובנת, האמנות העכשווית מעוררת ביקורת וחשדנות.
נטען כלפיה שהיא ריקה מתוכן, ושהיא גורמת להתבהמות ההמונים ולניוונם.
בעקבות כוחה הכלכלי של התרבות העכשווית, גם מרבים לטעון כלפיה כי משלם המיסים משתתף במימונה, באשמת פקידים חסרי אחריות.
לפיכך, לעיתים אף עולות תביעות משפטיות כנגד מוסדות המדינה.
אמנות לחימה היא מיומנות גופנית נרכשת, שעיקרה שיפור יכולת הלחימה בשעת קרב פנים-אל-פנים, אך מקיימת ערכים נוספים, כגון ערך אמנותי, יכולת שליטה בגוף, שיפור היכולות התודעתיות וכדומה.
מקורן של מרבית האומנויות במזרח הרחוק.
האמנויות יונקות משורשים עתיקים, אולם ההתגבשות של רובן לצורה בה הן נלמדות כיום, נוצרה במאה השנים האחרונות.
אמנויות לחימה רבות התפתחו לענפי ספורט לחימה, ולעיתים מושגים אלו משמשים באותה המשמעות.
סין, אשר נחשבת למדינה בעלת תורות ואמונות רוחניות מפותחות (בודהיזם, דאואיזם וקונפוציאניזם) ובעלת אחת ההיסטוריות העתיקות והמפורטות ביותר בעולם, הייתה אחת הראשונות אשר פותחו בה אמנויות הלחימה.
היסוד לרובן החל להתפתח עם ביסוסן של ממלכות ראשוניות בסין בתקופת הקיסר הצהוב, לפני כ-4,600 שנה.
יסוד זה כלל לחימה בסיסית כגון היאבקות, אגרוף, סייף חרבות ולחימה בכלי נשק נוספים.
עד למאה ה-18, הדגש באמנויות הלחימה הסיניות היה לרוב על לחימה באמצעות כלי נשק, כאשר אמנויות שונות התפתחו בשני סוגים של הקשרים היסטוריים - במסגרות צבאיות לצורך לחימה צבאית (דוגמת לחימה עם חניתות ארוכות, שלימים היוותה בסיס ליצירת שינג אי צ'ואן), וביישובים מקומיים (כפרים, ערים ומנזרים) לצורכי הגנה עצמית.
אמנויות לחימה שמקורן בסין נקראות במערב לרוב "קונג פו", אך זהו שיבוש של המושג המנדריני גונג-פו (סינית:功夫, פין-יין: gōngfu) שמשמעו היא מומחיות במלאכה או אמנות, למשל טקס התה הסיני מכונה גונג-פו צ'ה (מילולית: מומחיות התה).
המושג המועדף בסינית לאמנויות לחימה שמקורן בסין הוא "וו-שו" (סינית: 武术, פין-יין: wǔshù) אך אין זאת בכדי לומר שיש קשר היסטורי או תאורטי בין הסגנונות השונים של וו-שו, חלקם התפתחו באופן עצמאי ואינם קשורים אחד לשני.
הסגנון העתיק ביותר המתועד היסטורית בסין הוא שוואי ג'יאו (סגנון היאבקות והטלות), אשר התפתח עוד לפני המצאת הכתב, לפני יותר מ-4,000 שנה.
עם זאת, בעת המודרנית, אמנויות הלחימה הסיניות בכללותן עברו התפתחות אינטנסיבית, ואינן דומות במראן החיצוני למצב שהתקיים בסין באלפי השנים האחרונות.
החל מן המאה ה-18, כאשר החל מעבר הדרגתי בדגש שהושם במרבית אמנויות הלחימה הסיניות מעבודה באמצעות כלי נשק לעבודה ביד ריקה, השתנה גם אופיין ומראן החיצוני של אלה.
מרבית אמנויות הלחימה הסיניות המוכרות כיום, אם כך, מקורן בשלוש מאות השנים האחרונות.
במהלך התפתחותן הושפעו אמנויות הלחימה הסיניות גם מאמנויות לחימה שמקורן בהודו.
האגדה מספרת שהנזיר הבודהיסטי המפורסם בודהידהרמה, המכונה דא-מו בסינית, הגיע מהודו למנזר שאולין בסין.
בתהליך כלשהו אשר טיבו משתנה מאגדה אחת לשנייה, לימד דא-מו את הנזירים בשאולין אמנויות לחימה, או לכל הפחות תרגולים בריאותיים, ששימשו אותם ברבות הימים כבסיס לפיתוח אמנויות לחימה לצורכי הגנה עצמית.
אמנויות לחימה רבות התפתחו בנפרד במסגרת צבאות שונים בסין וביישובים שונים, ושאולין לא היה המנזר היחיד ששימר ופיתח אמנויות לחימה.
רוב אמנויות הלחימה הנלמדות בשאולין כיום הן וריאציות מודרניות של וו-שו שיצר המשטר הקומוניסטי.
האדם המוכר והמפורסם ביותר במערב בהקשר של אמנויות לחימה סיניות הוא השחקן ברוס לי, אשר ידוע בשל סרטי אמנויות הלחימה בהם כיכב, אמנות הלחימה בה החל את דרכו בהונג-קונג היא "ווינג צ'ון קונג פו", ומאוחר יותר בחייו פיתח את אמנות הלחימה "ג'יט קון דו" (בקנטונזית: דרך האגרוף המיירט).
שני שחקנים ואמני לחימה סיניים נוספים המפורסמים במערב הם הפעלולן, שחקן האופרה הסינית המסורתית, ובמאי קולנוע - ג'קי צ'אן, ו-ג'ט לי, ספורטאי מקצועי של וו-שו מודרני תחרותי שהיה אלוף סין משך מספר שנים בתחרויות שונות של וו-שו מודרני.
נהוג לקטלג את אמנויות הלחימה הסיניות לסגנונות "חיצוניים" (מסינית:外家 פין-יין: Wài jiā), סגנונות "פנימיים" (מסינית: 内家, פין-יין: Nèi jiā), וסגנונות מעורבים.
אמנויות לחימה חיצוניות הן אמנויות לחימה המתמקדות בכוח פיזי ובאימוני לחימה חיים, בעוד אמנויות הלחימה הפנימיות עוסקות במושגים פילוסופיים, רוחניים או מיסטים כמו צ'י, וו-ויי ועוד.
רשימת זרמים באמנויות לחימה סיניות:
שיטות "חיצוניות": הונג צ'ואן, פי גואה ג'אנג, צ'ואו ג'יאו (הרגל המנקבת), טאן טוי (הרגל הקפיצית), צ'אנג צ'ואן (אגרוף ארוך), נאן צ'ואן (אגרוף דרומי), דזה ראן מן (אגרוף טבעי), ווינג צ'ון, פאן דזה צ'ואן, צ'וי לי פוט, מיזונג צ'ואן, סאן דה, טונג ביי צ'ואן, ג'ין גאנג בה שי.
שיטות המשלבות אלמנטים "פנימיים" ו-"חיצוניים": בה ג'י צ'ואן, טאנג לאנג צ'ואן (גמל שלמה), פוג'יאן באי חה צ'ואן (עגור לבן ממחוז פוג'יאן), וו-זו צ'ואן (אגרוף חמשת האבות הקדמונים), פאק מיי (גבה לבנה), הונג גאר.
שיטות "פנימיות": טאי ג'י צ'ואן, בה גואה ג'אנג (וכן יין-יאנג בה פאן ג'אנג), שינג אי צ'ואן, אי צ'ואן, ליו חה שין אי צ'ואן, ליו חה בה פה, אי ליק צ'ואן, ותת-שושלות ווריאציות של אמנויות אלה.
כיום קיים בסין גם ספורט הלחימה הלאומי סאנדה המבוסס על אמנויות הלחימה העתיקות ולכן נכלל גם הוא תחת המטריה וו-שו.
ביפן קיים עושר רב של שיטות לחימה.
עושר זה נובע מהחשיבות הרבה שהייתה למעמד הלוחמים ומהעובדה שהחברה היפנית הייתה נגועה באלימות קשה ובסכסוכים פנימיים עד לתקופת מייג'י (המאה ה-19).
חלק גדול של שיטות הלחימה היפניות עסק בשימוש בכלי נשק.
זרמים מחשבתיים ותאורטיים רוכזו תחת הכותר ריו (Ryu) (למשל קשימה שין-ריו).
היו מאות זרמי ריו שהקיום והגנאלוגיה של רובם מתועדים עד היום.
אמנויות לחימה אלו, שמקורן לפני תקופת מייג'י, נקראות היום ביפנית קוריו, או "השיטות העתיקות", בהם נמנים הג'ו ג'יטסו, הנין ג'וטסו ועוד.
בעקבות רסטורציית מייג'י ירד קרנם של אמנויות הלחימה, ואלו נזנחו או שנאלצו לעבור התאמה לעידן המודרני.
חלק מאמני הלחימה בחרו להדגיש את הצד הספורטיבי של אמנותם כדי להתאים לעידן המודרני, ומספר ענפי ספורט לחימה צמחו מגישה זו (למשל ג'ודו, קנדו והאסכולות הספורטיביות של קראטה), בעוד בשיטות אחרות הוחלט להדגיש את הצדדים הפילוסופיים והפציפיסטיים של האמנות (למשל באייקידו).
כל השיטות האלו נקראות בשם המטריה גנדאי בודו.
הקאטות (רצף תרגילים) בשיטות הלחימה העתיקות מכילות תמיד תפקידים לשני יריבים או יותר.
חלק מהקאטות המודרניות, או לחלופין אלו שמוצאן מסין, מכילות רק תפקיד אחד כשהישום מול יריב אמיתי נלמד בשלבים מתקדמים יותר.
בג'ודו השתמרו מספר קאטות משיטות ג'ו ג'יטסו עתיקות אשר למד מייסד הג'ודו.
בנין ג'וטסו, כפי שהוא נלמד בשיטות שייצאו מטקמטסו, מתרגלים קאטות ממספר זרמי לחימה (ריו) באופן העתיק.
קרב-אימון חופשי רנדורי, כלומר קרב שבו כל צד יכול להשתמש בכל אחת מהטכניקות שלמד, מהווה חלק אינטגרלי של האימונים.
קאטות השליפה של הקנדו נערכו באמצע המאה ה-20 כדי ליצור סינתזה בין ידע עתיק וצרכים מודרניים של המתרגלים.
שלבי התקדמות התלמיד בלימוד תורת הלחימה מוגדרים על ידי מושג שו הא רי.
אמנויות הלחימה הפיליפיניות ידועות בשמותיהן: ארניס, קאלי או אסקרימה - שמות אשר בעצם כוונתם היא אמנות לחימה פיליפינית.
אמנויות הלחימה הפיליפיניות הן בעיקרן אמנויות של נשק והן מורכבות מטכניקות לחימה הכוללות שימוש בכלי נשק רבים כגון: חרבות, סכינים, מקלות ואף יד ריקה.
אמנויות הלחימה הפיליפיניות התפתחו בעבר כאשר הפיליפינים הקדומים נאבקו בכוחות הטבע, חיות פראיות ואויבים משבטים שונים.
הארכיפלג הפיליפיני מורכב מ-7107 איים, במיקום אסטרטגי ועשיר במשאבים בדרום מזרח אסיה - בשל כך, רבים חשקו באדמה זו.
לכן, ובשל המגע עם תרבויות שונות (מטעמי מלחמה או מסחר) אמנויות הלחימה הפיליפיניות הן עשירות ומגוונות.
כדי להתגונן משבטים עוינים, פולשים וכובשים, התושבים המקומיים פיתחו שיטות לחימה על פי צורכיהם.
שיטות אלו הן המקור להרבה סגנונות באמנויות הלחימה הפיליפיניות, המיוחדות לכל אזור.
כיום ישנן מאות שיטות וסגנונות לחימה פיליפיניות שונות.
אפשר לחלק את הסגנונות לסגנונות דרומיים וסגנונות צפוניים.
כמה מאמנויות הלחימה העתיקות באו מצפון הודו למשל: קבדי, טאנג-טה וגאטקה.
מדרום הודו באות אמנויות לחימה כמו, קוטו ואריסאי ווארמה קאלאי שפותחו במדינת טאמיל וגם קאלאריפאיאטו ואדיטהאדה שפותחו במדינת קארלה.
חלק מהשיטות העתיקות יותר היו בשימוש במערכת הקאסטות של ההינדואיזם בקאסטה של הקשאטריה (המעמד הלוחם).
אמנות הלחימה העיקרית בברזיל היא קפוארה שנוצרה במאה ה-16 על ידי עבדים אפריקאים בברזיל.
יש הרואים בקפוארה ריקוד או משחק, ואחרים רואים אותה כאמנות לחימה.
אמנות לחימה נוספת אשר מקורה מברזיל היא ג'ו ג'יטסו ברזילאי, גרסה מודרנית של הג'ו ג'וטסו היפני.
אמנות הלחימה התאילנדית היא אגרוף תאילנדי, הנקרא מוּאי תאי או מוּאי סיאם (על שם ממלכת סיאם) בשפת המקור.
לא ידוע בוודאות מתי האגרוף התאילנדי החל להתבסס כספורט לחימה להגנה עצמית, אך סבורים על פי רישומים וציורים שהדבר החל בשנת 1238 בסיאם.
אגרוף תאילנדי נחשב לספורט של מלכים, אשר הם ובניהם למדו והתאמנו בתחום במטרה לחזק את הגוף והנפש ועל ידי כך להיות מלכים יותר טובים.
האמנות זכתה לפרסומה בתאילנד כאשר בשנת 1767 המלך התאי הרג את הנסיך הבורמזי בקרב בעזרת אמנות לחימה זו.
האמנות אף מתפשטת בדרום מזרח תאילנד לבורמה, סורינאם ולאוס.
בעשורים הנוכחים האגרוף התאילנדי זוכה לפופולריות רבה במערב בעקבות יעילותו בטורנירי קיקבוקסינג ואמנויות לחימה משולבות.
במהלך ההיסטוריה מופיעות עדויות בפסוקים בתנ"ך, בחז"ל, ראשונים ואחרונים המתפרשים אצל חלק מהמפרשים בתור לוחמה עוד מתקופת אברהם אבינו והאבות.
על פי ההלכה, אין באמנות לחימה בעיה הלכתית כלל, אך אין להשתמש במנטרות וקידות.
ישנם בקרב הציבור הדתי והחרדי אשר בכל זאת חוששים משורשי העבודה זרה שבאמנויות המזרחיות, אך בו-בעת ישנם אחרים מקרב ציבורים אלה אשר מתרגלים אמנויות לחימה מסגנונות שונים ומגוונים שמקורם במזרח הרחוק.
מורים אלו מלמדים אמנויות לחימה מזרחיות ואינם רואים בתרגול עצמו עבודה זרה.
ישנם רבנים שנתנו הסבר מדוע אין לחשוש מאמנויות המזרחיות על סמך שזו היא חכמה ויש לקחת ממנה את הדברים המועילים.
אבי"ר הוא שמה של אמנות לחימה עברית-תימנית המבוססת על אותיות האלפבית העברי, תורת הקבלה, ריקודים, סיפורים וכלי נשק ייחודיים.
יהושע סופר טוען שהשיטה עברה במשפחתו מדור לדור מימי 12 השבטים.
השם "אבי"ר" מיוסד על ראשי תיבות: אדוננו, בוראנו, יוצרנו, רופאנו - ייצוג למידות הבורא וגם אמונה, ביטחון, יראה ורחמנות - ייצוג למידות הלוחם.
אמנות מודרנית, או מודרניזם, הוא כינוי לאמנות שנוצרה משלהי המאה ה-19 ועד לשנות השבעים של המאה ה-20. אמנות מודרנית מתאפיינת בגישה לפיה יצירות אמנות בתחומים אלה אינן חייבות להדמות לאובייקט המופיע בהן, משום שהמצאת הצילום הפכה יעד זה למיושן.
במקום זאת החלו אמנים לעסוק בניסיונות חדשניים להצגת העולם, וברעיונות חדשניים על הטבע, החומרים ומטרות האמנות, מתוך גישות אסתטיות שונות.
לא הכול התרגלו למהפכה זו בדרכה של האמנות, שמצריכה הסתגלות של הצופה.
יצירה קוביסטית, לדוגמה, עלולה להיות בלתי מובנת לצופה בה, אם הוא לא מכיר את הז'אנר של היצירה, ואת הסיבות להיווצרותו.
כך הדבר גם ביצירה דאדאיסטית או סוריאליסטית.
הכרת הז'אנר של היצירה, והבנת הסיבות לקונוונציות שלו, יכולים לשמש כעוגן פרשני.
אחד התאורטיקנים המרכזיים של האמנות המודרניסטית היה האמריקאי קלמנט גרינברג שראה את האמנות המופשטת כדרך לחדד את הנושא העיקרי של האמנות – תהליך יצירתה כדיאלוג בין האמן-היצירה-והצופה.
יצירות של אמנות מודרנית מהוות לעיתים נושא ללעג, ואפילו לשנאה, מכיוונם של אנשים שלא רואים באמנות שאינה ריאלסטית (לפחות ברמה כלשהי) אמנות בעלת ערך.
בשנת 1937 הציגו הנאצים במינכן (ולאחר מכן בערים נוספות בגרמניה ובאוסטריה) תערוכה בשם "אמנות מנוונת" (Entartete Kunst).
התערוכה נועדה להציג את כל מה שמושחת, מנוון וסוטה באמנות המודרנית, והוצגו בה יצירות של טובי האמנים המודרניים של המחצית הראשונה של המאה ה-20, ובהם אנרי מאטיס, פבלו פיקאסו, מקס ארנסט, פיט מונדריאן, אדוורד מונק, מארק שאגאל, וסילי קנדינסקי ועוד.
התצוגה נחשבה לבלתי מוסרית, ולכן נאסר על ילדים לצפות בה.
בשנת 1994 עלה להצגת בכורה המחזה "אמנות" מאת המחזאית הצרפתייה יסמינה רזה, שהנושא המרכזי בו הוא אדם שקונה "חתיכת בד צבועה לבן" בהון עתק.
המחזה תורגם לכ-35 שפות, כולל עברית.
בתחילת 2004 יצא לאור בעברית ספרו של הסאטיריקן אפרים קישון, "נקמתו המתוקה של פיקאסו", המהווה סאטירה ביקורתית על האמנות המודרנית.
"אני לא סתם חושב שהאמנות המודרנית היא רמאות, אני פשוט יודע זאת", אמר קישון בריאיון בגלי צה"ל.
הספר ספג ביקורת ממספר אמנים ישראלים, בהם הצייר יאיר גרבוז, שכינה אותו "טקסט ילדותי ואלים".
"אמנות מנוונת" (גרמנית: Entartete Kunst) היה מונח שאומץ בשנות העשרים על ידי המפלגה הנאצית בגרמניה לתיאור אמנות מודרנית.
הזרמים באמנות שנחשבו כמנוונים הם: באוהאוס, קוביזם, דאדא, אקספרסיוניזם, פוביזם, אימפרסיוניזם, אובייקטיביות חדשה וסוריאליזם.
במהלך שנות שלטונו של אדולף היטלר, יצירות רבות של אמנים בעלי שם בינלאומי, הוסרו ממוזיאונים בבעלות המדינה ונאסרה הצגתם בגרמניה הנאצית בטענה שאמנות כזו היא "עלבון לרגשות הגרמניים".
אמנות מנוונת הוגדרה כאמנות לא גרמנית, יהודית, או קומוניסטית באופיה.
על אלה שזוהו כאמנים מנוונים הוטלו סנקציות שכללו פיטורין מתפקידי הוראה, נאסר עליהם להציג או למכור את אמנותם, ובמקרים מסוימים נאסר עליהם ליצור אמנות.
הגבלות דומות הושמו גם על המוזיקה, שנדרשה להיות טונאלית וחפה מכל השפעות ג'אז; מוזיקה שלא אושרה נקראה מוזיקה מנוונת.
הנאצים ראו באמנות דרך נוספת לקדם את ערכי ה"דם ואדמה" - טוהר הגזע, מיליטריזם וצייתנות.
"אמנות מנוונת" היה גם שמה של תערוכה, שהוצגה על ידי הנאצים במשכן לאמנות במינכן, בשנת 1937, והורכבה מ־650 יצירות אמנות מודרניות שנתלו באופן כאוטי, בצפיפות והיו מלוות בתוויות טקסט המגחיכות את האמנות.
התערוכה, שנועדה להסית את דעת הקהל נגד המודרניזם, נדדה לאחר מכן למספר ערים אחרות בגרמניה ובאוסטריה.
התערוכה נועדה להציג את כל מה שבעיני הנאצים נתפס כמושחת, מנוון וסוטה באמנות המודרנית.
הוצגו בה יצירות של טובי האמנים המודרניים של המחצית הראשונה של המאה ה-20, ובהם אנרי מאטיס, פבלו פיקאסו, מקס ארנסט, פיט מונדריאן, אדוורד מונק, מארק שאגאל, וסילי קנדינסקי ועוד.
אף שהתערוכה נועדה ללעוג לאמנות המוצגת בה, נעשתה בה עבודת אוצרות רצינית ומושקעת, עם תוויות ובהן טקסטים המסבירים את היצירות על פי התפיסה הנאצית.
התכנים שבתצוגה נחשבו כולם לבלתי מוסריים, ונאסר על ילדים לצפות בה.
בתקופת רפובליקת ויימאר, הייתה גרמניה, מרכז מוביל בתנועת האוונגרד.
היא הייתה מקום הולדתו של האקספרסיוניזם בציור ובפיסול.
המלחין ותאורטיקן המוזיקה ארנולד שנברג, פאול הינדמית וקורט וייל פעלו שם.
הנאצים התנגדו ובזו לעולם התרבותי העשיר שהתפתח בתקופת רפובליקת וייאמר.
תגובתם נבעה משילוב של טעם אסתטי שמרני ומטרתם להשתמש בתרבות ככלי תעמולה.
היטלר ראה באמנות יוונית ורומית קלאסית, כאמנות שצורתה החיצונית מגלמת את האידיאל הגזעי שלו.
תקופות אלו בתולדות האמנות, על פי היטלר, לא "זוהמו" מהשפעה יהודית.
לעומת זאת, הוא ראה ובאמנות המודרנית כמעשה אלימות אסתטית מצד היהודים נגד הרוח הגרמנית.
בשנת 1930, מונה וילהלם פריק, לשר הפנים והחינוך של מדינת תורינגיה, והכריז על קמפיין "נגד התרבות הכושית - למען המסורות הלאומיות הגרמניות".
בהוראתו, 70 ציורים, אקספרסיוניסטיים ברובם, הוצאו מתערוכת הקבע של מוזיאון וויימאר שלוס ומנהל מוזיאון המלך אלברט (König-Albert-Museum), הילדברנד גורליט, פוטר בשל הצגת אמנות מודרנית.
המונח ניוון צבר תומכים בגרמניה בשלהי המאה ה-19 ומופיע בכתביהם ויצירותיהם של מקס נורדאו, ריכרד וגנר, פול שולצה-נאומבורג ואחרים.
המבקר והסופר היהודי, מקס נורדאו חיבר תאוריה בנושא הניוון שהוצגה בספרו "התנוונות" משנת 1892. בספר הוא מזהיר מפני המודרנה והקריסה המוסרית הקשורה בה.
מתוך הביקורת הכללית על המודרנה, יצא נורדאו בביקורת על האמנות המודרנית, שהייתה לדעתו יצירתם של המושחתים ואלו שהוחלשו מהחיים המודרניים, עד שאיבדו את השליטה העצמית הדרושה והציגו יצירות חסרות קוהרנטיות.
הוא תקף גם את האסתטיקה בספרות האנגלית ותיאר את המיסטיקה של התנועה הסימבוליסטית בספרות הצרפתית כתוצר של פתולוגיה נפשית.
כן הסביר נורדאו את צביעותו של האימפרסיוניזם כסימן להתנוונות המוח.
הוא זלזל באמנות המודרנית תוך שהוא משבח את התרבות הגרמנית המסורתית.
למרות העובדה כי נורדאו היה יהודי ודמות מפתח בתנועה הציונית, רעיונותיו אלה שהיו בלתי מקובלים בקרב רוב החוגים, יושמו באופן מפתיע דווקא על ידי היטלר ואנשיו.
המלחין ריכרד וגנר, תיאר את הרוח הגרמנית כמיסטית, כפרית, מוסרית, נושאת חוכמה עתיקה, ואצילה אל מול גורל טרגי ושילב ביצירות מטיבים מתפיסתו.
הכתבים של האדריכל והצייר הגרמני פול שולצה-נאומבורג, חיזקו תאוריות גזעיות המגנות אמנות ואדריכלות מודרנית.
וסיפקו חלק ניכר מהבסיס לאמונתו של היטלר כי יוון הקלאסית וימי הביניים היו המקורות האמיתיים לאמנות הארית.
שולצה-נאומבורג כתב את הספרים Die Kunst der Deutschen.
טבעה ויצירותיה) ו-Kunst und Rasse (אמנות וגזע).
האחרון, שפורסם בשנת 1928, בו טען שרק אמנים טהורי גזע יכולים ליצור אמנות בריאה שמציגה אידיאלים נצחיים של יופי קלאסי, בעוד שאמנים מודרניים, שאינם גזעיים, יוצרים אמנות לא מסודרת ותיאורים מפלצתיים של המין האנושי.
עם עלייתו של היטלר לשלטון ב-31 בינואר 1933, החלו פעולות שנועדו לטהר את גרמניה מתרבות הניוון: אורגנו שריפות ספרים, אמנים ומוזיקאים הודחו מתפקידי הוראה, ואוצרים שהפגינו עניין, אף חלקי, באמנות מודרנית הוחלפו על ידי חברי מפלגה.
בספטמבר 1933 מונה גבלס לראש משרד הרייך לתעמולה ולהשכלת העם.
במשרד התעמולה פעלה לשכת התרבות שכללה יחידות למוזיקה, קולנוע, ספרות, ארכיטקטורה, ואמנות חזותית.
ביחידות היו חברים אמנים "טהורים גזעית" שתמכו במפלגה.
עד 1935 היו חברים בלשכת התרבות של הרייך 100,000 חברים.
ב-1935 הורה גבלס לסוחרי אמנות שלא ממוצא ארי לסגור את עסקיהם.
הם לא הורשו למכור אמנות בגרמניה ומחוצה לה, נשללו מהם הרישיונות וחשבונות הבנק שלהם עוקלו.
כ-20,000 יצירות אמנות מנוונת שנמצאו במוזיאונים הציבוריים בגרמניה נמכרו או הושמדו.
על אף האיסור לסחור באמנות מנוונת, סוחרים שהצליחו לשים את ידם על יצירות מכרו אותם לאספנים בגרמניה ומחוצה לה.
ככל שהתרחב הכיבוש, הנאצים בזזו מאות אלפי יצירות אמנות, ספרים נדירים, חפצי תרבות ודת ואיכסנו אותם ברחבי אירופה.
חלק מהיצירות ושכיות החמדה הגיעו לאוספיהם הפרטיים של בכירים במפלגה הנאצית וביניהם הרמן גרינג ושר החוץ יואכים פון ריבנטרופ, שאסף יצירות של מאנה.
משרד הרייך לתעמולה ולהשכלת העם ערך רישום מפורט של היצירות שהוחרמו ממוסדות הציבור של גרמניה בשנים 38–1937. האינוונטר הכיל 482 עמודים מודפסים במכונת כתיבה בשני ספרים.
הנרי פישר, אספן אמנות וספרים יהודי שחי בלונדון, היה הבעלים של העותק היחיד של התעתיק המלא של רשימת היצירות.
לא ברור איך האינוונטר הגיע אליו.
בשנת 1996 אשתו, אלפרידה פישר, תרמה את אוסף פישר למוזיאון ויקטוריה ואלברט.
האוסף מכיל 69 ספרים, כתבי-עת וקטלוגי תערוכות שפורסמו בעיקר בגרמניה בין 1900 ל-1939 וכן את האינוונטר.
שתי גרסאות של הכרך הראשון (A-G) מוחזקות על ידי הארכיון הפדרלי בברלין, ואחת מהן כוללת מידע חלקי על גורלן של יצירות אמנות בודדות.
עד שנתרם אוסף פישר למוזיאון ויקטוריה ואלברט.
העתקים הועמדו לרשותם של ספריות וארגוני מחקר אחרים באותה עת, וחלק גדול מהמידע שולב לאחר מכן במאגר נתונים שהוחזק על ידי האוניברסיטה החופשית של ברלין.
ב-2014 האינוונטר כולו נסרק והועלה לרשת.
עד 1937 מושג הניוון התקבע היטב במדיניות הנאצית.
ב-30 ביוני באותה שנה, מינה גבלס את אדולף ציגלר, ראש לשכת הרייך לאמנות חזותית, כאחראי על ועדה שהוסמכה להחרים ממוזיאונים ואוספי אמנות ברחבי הרייך, אמנות שנתפסה מודרנית, מנוונת או חתרנית.
חלק מהיצירות הוצגו לציבור בתערוכה שנועדה להסית כנגד "הרוח היהודית הסוטה" החודרת לתרבות הגרמנית.
התערוכה נועדה לקדם את הרעיון כי המודרניזם היה קונספירציה של אנשים ששנאו את האדיבות הגרמנית, שזוהו לעיתים קרובות כיהודים-בולשביקים, אף על פי שרק שישה מתוך 112 האמנים שנכללו בתערוכה היו יהודים.
שבועות ספורים לאחר פתיחת התערוכה, הורה גבלס לערוך בדיקה שנייה ויסודיות יותר של אוספי האמנות הגרמניים; מרשימות המלאי עולה כי סך כל עבודות האמנות שהוחרמו בשני הסבבים עמד על 16,558 יצירות.
בתערוכה אמנות מנוונת הוצגו יותר מ-650 ציורים, פסלים, הדפסים וספרים מ-32 מוזיאונים ברחבי גרמניה.
הפתיחה נערכה ב-19 ביולי 1937 במינכן והוצגה עד 30 בנובמבר באותה השנה, ומשם נדדה ב-11 ערים נוספות בגרמניה ואוסטריה.
במינכן, התערוכה נערכה בקומה השנייה בבניין ששימש את המכון לארכאולוגיה.
חדרי התערוכה נבנו ממחיצות זמניות, ובכוונה היו עמוסים יתר על המידה.
תמונות נתלו בצפיפות ולפעמים ללא מסגור.
שלושת החדרים הראשונים בתערוכה נאצרו בצורה נושאית.
החדר הראשון כלל יצירות שנחשבו משפילות את הדת הנוצרית; בשני הוצגו יצירות של אמנים יהודים והחדר השלישי הכיל יצירות שנחשבו כעלבון לנשים, חיילים ואיכרים גרמנים.
לשאר חללי התערוכה לא היה נושא מיוחד.
לצד ציורים רבים הוצבו תוויות המציינות את הסכום (המומצא) שהמוזיאון שילם לרכישת יצירות האמנות, בייחוד עבודות שנרכשו במהלך תקופת ההיפר-אינפלציה ברפובליקת וויימר לאחר מלחמת העולם הראשונה.
יום לפני פתיחת התערוכה אמנות מנוונת, נפתחה התערוכה האמנות הגרמנית הנעלה (Grosse Deutsche Kunstausstellung), שתוכננה כתמונת מראה של התערוכה אמנות מנוונת.
התערוכה חנכה את בית האמנות הגרמני שהיה בניין מונומנטלי עם עמודים בסגנון נאו-קלאסי.
זה היה הבניין הראשון שנבנה על ידי השלטון הנאצי.
התערוכה הייתה הראשונה בסדרה של תערוכות שנתיות שהציגו אמנות גרמנית במיטבה, על פי התפיסה הנאצית.
התערוכה אמנות מנוונת משכה אליה במינכן כמיליון מבקרים, פי שלושה ממספר המבקרים שהגיע לתערוכת האמנות הגרמנית הנעלה.
גורל האמנים והיצירות שהשתתפו בתערוכה
אמנים גרמנים אוונגרדיים סווגו עתה כאויבי המדינה ואיום על התרבות הגרמנית.