tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בהקשר זה, שפת־הפרוטו להודו־חתית תקרא פרוטו־הודו־חתית, ושפת־הפרוטו של יתר השפות לפני הפילוג העוקב (כפי הנראה, פילוג השפות הטוכריות) תקרא פרוטו־הודו־אירופית.
התאוריה לא נוגדת את הקשר הגנטי בין דוברי השפות האנטוליות לדוברי השפות ההודו־אירופיות.
הוֹדִיָּה הוא מושב בישראל הנמצא במישור החוף הדרומי, ליד העיר אשקלון, המשתייך למועצה אזורית חוף אשקלון.
היישוב הוקם בשנת 1949 בשם ג'וליס א' על ידי עולים מהודו, על אדמות הכפר הערבי ג'וליס שפונה מתושביו לאחר כיבושו במלחמת העצמאות על ידי חטיבת גבעתי.
העולים מהודו שהגיעו ברובם מתרבות עירונית ובורגנית לא הצליחו להשתקע במושב ובסופו המתיישבים ביישוב היו עולים מאיראן, תימן ומרוקו.
היישוב נקרא על שם הודו – ארץ מוצאם של מתיישביו הראשונים.
הניקוד הוא על פי השם המקראי הוֹדִיָּה – צאצא של כלב בן יפונה.
הודא עזרא איברהים נונו היא אשת עסקים, פוליטיקאית, ודיפלומטית יהודייה-בחריינית.
כיהנה כשגרירת בחריין בארצות הברית בין יולי 2008 לסוף 2013 ובמקביל כשגרירת בחריין בקנדה מיוני 2009.
נונו היא בת למשפחה יהודית שהיגרה מעיראק לבחריין בתחילת המאה ה-20 (בבחריין גרים עשרות יהודים שהיגרו מעיראק ומעוד מקומות).
אביה וסבה עסקו בבנקאות ובחלפנות כספים.
נונו היא בעלת תואר ראשון בחשבונאות מאוניברסיטת העיר לונדון ותואר שני במנהל עסקים.
היא עבדה בחברת מחשבים גדולה, וכיהנה כמנכ"לית ארגון פיקוח על זכויות האדם בבחריין.
בסוף 2006 מונתה על ידי מלך בחריין חמד בן עיסא אאל ח'ליפה כחברה במועצת השורה (הפרלמנט הבחרייני), כאשר חברת הפרלמנט אליס סמעאן מונתה לתפקיד סגנית יושב ראש הפרלמנט.
בפרלמנט הבחרייני מכהנים 80 חברים, מחציתם ממונים על ידי המלך ומחציתם על ידי האזרחים.
ביולי 2008 התמנתה נונו לשגרירת ארצה בארצות הברית, השגרירה היהודייה הראשונה ממדינה ערבית, והאישה הבחריינית הראשונה שמונתה לתפקיד שגריר בארצות הברית.
נונו נשואה לסלמן אידאפאר, יהודי בריטי שהכירה במהלך לימודיה, ואם לשני בנים.
בנוסף לכך היא קרובת משפחתו של איברהים דאוד נונו, אשר כיהן, החל משנת 2000, ובמשך שתי קדנציות, כחבר הפרלמנט הבחרייני.
הודו - יומן דרכים הוא ספר מסע והתרשמות שחיבר עזריאל קרליבך, פובליציסט והעורך הראשי של "מעריב".
בשנת 1955 ערך קרליבך סיור בן שלושה שבועות בהודו, ואת רשמיו ממנו העלה בספרו "הודו - יומן דרכים" שהופיע בשנת 1956 בהוצאת עיינות.
הספר מתאר את הודו מנקודת מבט אישית ובראייה ייחודית והפך לרב מכר מיד עם הופעתו, ובמשך עשרים שנה הופיע במספר מהדורות.
ב-1986 יצא לאור פעם נוספת, בספריית מעריב, וב-2014 יצא לאור בהוצאת כתר.
במסעו, קרליבך מתרשם רבות מדרך החיים ההודית, כאשר במשך פסקאות רבות הוא מקדיש תיאורים נרחבים לנושאים רבים בחייהם, מהלבוש, דרך צורת הרחוב, ועד הפוליטיקה הפנימית והיחס המיוחד לחי בכלל ולחיות בפרט.
קרליבך שם לב לקווים הבסיסיים המבדילים את מנהגי תרבות הודו ובין תרבות המערב, והדת היהודית, שעל ברכיה גדל.
תיאוריו, התרשמויותיו, והכבוד הגדול שחולק קרליבך לתרבות הזרה והלא מוכרת, מצליחים להעלות שאלות רבות בנוגע לערכי הציוויליזציה המערבית, והדת היהודית הבסיסיים ביותר, ובפירוט, לצורה שבה מתייחסים לחיות, לקצב החיים, למשמעותם, ולבסוף גם למוות.
קרליבך אף משווה את התרבות ההודית לתרבות המוסלמית ולתרבויות נוספות ומנסה להראות כיצד התרבות ההודית שונה אף מהן בתחומי חיים רבים ובסיסיים כגון אמונה באל, יחסי גוף נפש, זוגיות, נקמה ועוד.
הספר לא מסודר לפי רצף כרונולוגי של ביקורו של קרליבך אלא לפי נושאים, ביניהם: גודל האוכלוסייה, היחס לרכוש, היחס לבהמות, החלוקה לקאסטות, מוות וגלגול נשמות, עבודת אלילים, נישואין וזוגיות, היחס לכוח, יצירה תרבותית, בודהיזם בהודו, אסלאם בהודו, יהודי הודו (במיוחד יהדות קוצ'ין) ופוליטיקה עכשווית.
הוצאת עיינות תל אביב, 279 עמודים, 1956
הוצאת כתר ירושלים, 302 עמודים, 2014
הודאה היא הצהרה שבה אדם מודה בביצוע עבירה פלילית.
הודאה שניתנה מרצונו החופשי של המודה נחשבת במערכות משפט רבות (ובכלל זה במערכת המשפט הישראלית) לראיה חזקה מאוד נגד המודה ומכונה בשל כך "מלכת הראיות".
גם כאשר נאשם חוזר בו מהודאה שנתן קודם לכן, מוענק להודאה המקורית משקל רב יחסית בעת הכרעת דינו, אם כי בדרך כלל נדרשות ראיות נוספות מלבד ההודאה כדי להרשיע את הנאשם.
כיום במערכות המשפט השונות בעולם, וגם בישראל, קיימת מחלוקת ביחס לחשיבות הניתנת להודאה, ויש המבקרים אותה, בטענה שבמקרים של תלונת שווא, הסתמכות על הודאה עלולה להוביל להרשעת חפים מפשע.
בלשון חז"ל הודיה והודאה היו שתי הגיות למילה שיש לה שתי משמעויות: אמירת תודה, והכרה בחטא.
הודיה הייתה ההגייה הארצישראלית, ואילו הודאה הייתה ההגיה הבבלית למילה זו.
בעברית העדכנית נהוג לבדל בין הודיה - אמירת תודה ושמחה על פי לשון חז"ל, מלשון להודות ולהלל, לבין הודאה - עדות אדם עצמו על פשעים שעשה.
כך גם השם לנשים הודיה משמעותו כמובן במשמעות הטובה, ושם המושב הודיה הוא משחק מילים משולש (על שם יהודי הודו שהקימוהו, על שם הבן המקראי של כלב נשיא יהודה, ועל שם ההלל והשמחה), אך בוודאי לא על פשע.
על פי החוק, כאשר נאשם מודה בעובדה כלשהי, יראו בה כמוכחת, מלבד מקרים חריגים ונדירים במיוחד שבהם בית המשפט מוצא שלא לקבל את ההודאה כראיה.
הודאה של הנאשם ניתנת בשתי צורות עיקריות:
בכתב, במהלך חקירה משטרתית – ההודאה נרשמת על ידי החוקר, ונחתמת על ידי הנאשם.
בעל פה – כאשר נאשם נמצא בחברת מדובב משטרתי או מוקלט באמצעי חקירה מתוחכמים אחרים.
תוקפה של הודאה זו מעוגן בחוק, הקובע גם תנאים מסוימים לקבילותה: עדות של החוקר או המדובב שהיו נוכחים בעת מתן ההודאה ומאמתים את תוכנה, וכן אימות הנסיבות החוקיות למתן הודאה – שהייתה מרצון חופשי וללא כפייה.
הודאה באשמה מוגשת על ידי התביעה כראיה מרכזית בחומר הראיות המצורף לכתב אישום.
עוד לפני הצגתה בפני השופט, יכול להתקיים הליך ביניים הדן בקבילות ההודאה בלא קשר לתוכנה, זהו משפט זוטא, בו נטען כי ניתנה שלא מרצונו החופשי של הנאשם ובאמצעים פסולים כאמור בפקודת הראיות.
עם זאת, מעולם לא קרה בישראל שנאשם זכה במשפט זוטא ולפיכך מעולם לא זוכה נאשם לאחר שהוברר שהודאתו לא נמסרה מרצונו החופשי.
עם זאת, קרו בישראל מקרים שבהם שוחררו אנשים שהודו ואף שחזרו את הפשע שביצעו לכאורה וזאת לאחר שנמצאו הנאשמים האמיתיים או לאחר שהתברר שלא אירע פשע כלל.
כזה היה המקרה של פאבל סמירנוף שהודה ושחזר את רצח חברו ושרפת גופתו ורק לאחר זמן נמצא החבר חי, בריא ושלם וכזה היה גם המקרה של טארק נוג'ידאת שהודה ושחזר את רצח החייל אולג שייחט ורק לאחר מכן נמצאו האשמים האמיתיים.
פסיקה יוצאת דופן אירעה בבית המשפט המחוזי בתל אביב עת זוכה אלכסנדר וולקוב מרצח גרושתו וזאת לאחר שהשופטים מצאו חוסר התאמה בין השחזור שלו לבין מה שאירע בפועל.
כתוצאה מהזיכוי ספגו שלושת השופטים בראשות אב בית הדין שלי טימן, ביקורת נוקבת הן מהתקשורת והן מחבריהם השופטים.
ולו רק משום שהודאה נחשבת בישראל כמלכת הראיות ואין בילתה כאשר נלווה אליה דבר מה נוסף פעוט ככל שיהיה.
החוק אינו קובע מה יהיה משקלה של ההודאה בתוך מכלול הראיות במשפט.
נטיית בתי המשפט בישראל היא לראות בהודאה ראיה כבדת משקל, במיוחד כאשר אין ראיות ישירות אחרות.
ההנחה היא כי האינטרס המובהק של אדם הוא לפעול באופן שלא יזיק לו, וההודאה, בהיותה נוגדת אינטרס זה, מצביעה על האפשרות שהיא האמת העובדתית.
ביטוי לכך נתן השופט מישאל חשין באומרו: "ברגיל, אין אדם משים עצמו רשע...
אין אדם מודה כי עבר עבירה פלונית אלא אם עבר אותה עבירה.
חוכמת-הלב לימדה אותנו, שאין אדם עושה עצמו רשע במקום שהוא צדיק.
בייחוד אמורים הדברים בחמורות שבעבירות, באותן עבירות השולחות אדם לשנים ארוכות אל בית האסורים.
אין זו חזקה חלוטה, הנחה של שכל ישר היא, הנחה המייסדת עצמה על טבע האדם".
ההודאה כשלעצמה אינה יכולה לשמש ראיה בלבדית להרשעה, ונדרש "דְבַר מה נוסף" לחיזוקה.
בהיעדר אמירה מפורשת בחוק, נקבעו בפסיקה קווים מנחים לבחון את משקל ההודאה ביחס למכלול הראיות:
המשקל הפנימי – בו נבחנת ההודאה עצמה, אם יש בה סתירות, אם היא סדורה ועקבית, אם אין היא סותרת הודאות אחרות.
בכך לסלק את החשש מפני מניעים נסתרים המביאים את הנאשם להודאה במעשה שלא עשה.
המשקל החיצוני – בו נבחנת ההודאה מול המציאות האובייקטיבית.
בחינה זו מצריכה סיוע הקרוי "דבר מה נוסף" המביא סימני אמת חיצוניים להודאה, ואשר יכולים על פי השכל הישר להעיד על אמיתותה.
ככל שמשקלה הפנימי של ההודאה גדול יותר, כך יקטן הצורך למבחן החיצוני של ה"דבר מה הנוסף".
אין קביעה מפורשת מהו בדיוק, ולמעשה נתון הדבר לשיקול דעתו של השופט.
טווח שיקול הדעת נרחב למדי, ובאין הנחיות מפורשות זה יכול להיות גם ראיה נסיבתית.
כך למשל, הימנעות הנאשם מלהעיד במשפט, יכולה לשמש בתנאים מסוימים דבר מה ראייתי נוסף.
בכך שונה ההודאה – מראיות אחרות.
בהן נדרש על פי חוק תוספת ראייתית ממשית יותר, מסוג "חיזוק" או "סיוע".
כך מקבלת היא את המעמד הבכיר על פניהן, והופכת למלכת הראיות.
הביקורת על מעמדה המיוחד של ההודאה באשמה, נשמעת בין כותלי בית המשפט, בשיח האקדמי ובשיח הציבורי.
היא נשמעה בעיקר לאחר שפורסמו כמה מקרים של הודאות שווא, או הרשעות שבוטלו בהליכים משפטיים שונים מחמת הספק.
ברובם הורשעו נאשמים בעקבות הודאתם.
כמו למשל: פרשת עיזאת נאפסו, כנופיית מע"צ, פרשת עמוס ברנס, ההרשעה ברצח חנית קיקוס וההרשעה ברצח ישראל נולמן.
אי אפשר להתייחס להודאה באשמה כאמת עובדתית בכל מקרה.
היא יכולה לנבוע מסיבות שונות שהוכחו בעבר כגורמים להודאות שווא, כמו: מבנה נפשי מעורער של הנאשם, התרברבות, רצון לחפות על מישהו, לחץ חברתי, הבטחה של חוקרים לשחרר את הנאשם ממעצר אם יודה, ועוד.
בהקשר זה גם נשמעת הטענה כי הסתמכות על ההודאה לבדה פוגעת באנשים המעורערים בנפשם, שכן הם עלולים להודות בפשעים שלא ביצעו, ודווקא הם זקוקים במיוחד להגנת בית המשפט.
ה"דבר מה הנוסף" יכול להיות גם בְּדל ראיה, או ראיה קלה כנוצה, וכאשר מדובר בחריצת גורלו של אדם אין די בכך.
מעמד כה בכיר להודאה, יקל על חוקרי המשטרה לקצר את החקירה, "לעגל פינות", ולהיצמד לקונספציה שגויה.
זאת מתוך מחשבה שהתיק סגור וממילא כבר השיגו את שלהם.
בין הקולות הבולטים שהחלו בביקורת, הייתה ועדת גולדברג מ-1994, שעסקה בהודאות שווא, וכתבה: "את התפישה כי הודיית נאשם בחקירתו היא 'מלכת הראיות', יש לקבל עם קב חומטין, וההנחה כי אין אדם משים עצמו רשע, במשמעות כי אין אדם מפליל עצמו ללא עוול בכפו, איננה יכולה להתקבל כהנחה משפטית...
הודאה בחקירה כמוה ככל ראיה אחרת הן לעניין בדיקת קבילותה והן לעניין קביעת משקלה".
אולם רוב חברי הוועדה סברו שאין לשנות את מעמדה של ההודאה.
גם קולה של השופטת בדימוס דליה דורנר, נשמע הן בפסקי דין והן במאמר שפרסמה ובו היא קוראת להתייחס מלכתחילה אל ההודאה בחשדנות.
על פי השקפתה של דורנר אין לדבוק עוד בתפיסה כי בדרך כלל הודאת נאשם משקפת את האמת.
ההודאה היא חשודה ויש לבדוק את הנסיבות שלה: מי הנאשם, מה הרקע שלו, למה הוא הודה.
אולם עמדתה של דורנר הייתה עמדת מיעוט בבית המשפט העליון, שהמשיך לראות בהודאה "מלכת הראיות".
פרופ' קנת מן מצביע על בעייתיות במקרה של הודאה בחקירה ללא עורך דין.
החקירה היא עניין מלחיץ המונע מהנחקר למסור גרסה מדויקת תוך הפעלת שיקול דעת.
כסנגור, הוא נתקל במקרים סבוכים מבחינה עובדתית, בהם הודאה כתובה על פני עמוד וחצי בלבד, ואינה משקפת את האמת של הנאשם.
"קשה להמעיט בחשיבותן של המלים הנכתבות בשם הנחקר, מוגשות אחר כך לבית המשפט וכל סטייה מהן בעדות עלולה להיחשב גילוי של חוסר יושר או רצון לעוות את האמת...
כשהנאשם מגיע לבית המשפט ומנסה להסביר את הדברים הוא נתפש לעיתים כדובר שקר ואמירתו הראשונה והלא מדויקת הופכת להודאה מחייבת, על אף שמדובר בהודאת שווא".
רבים מהמבקרים מציינים את האסוציאציה הנקשרת בין הרשעה על סמך הודאה בימינו, לבין שיטות המשפט הקדומות או האינקויזיציה שלא הכירו בעדויות נסיבתיות, והודאה הייתה במקרים רבים הראיה הקבילה היחידה לאשמתו של אדם.
ועדה ציבורית למניעת הרשעות שווא שהוקמה בשנת 2018, בראשות שופט בית המשפט העליון בדימוס יורם דנציגר, פרסמה בינואר 2024 דו"ח ביניים שלישי שבו היא מתריעה כי מודל החקירה הנהוג בישראל מגדיל את הסיכון להודאות שווא של חשודים בפני חוקרי משטרה, ופירטה שורה של המלצות לשינויו.
שר המשפטים יריב לוין מסר כי ינסה לקדמן.
הוועדה המליצה כי לא ניתן יהיה להרשיע על סמך הודאה במשטרה בלבד נחקר שהוא קטין, אדם עם מוגבלות שכלית או נפשית או אדם המצוי בהשפעה ניכרת של חומרים משני תודעה.
על מנת להרשיעו חייבת תהיה להיות ראיה חיצונית הקושרת אותו לביצוע העבירה.
בנוסף, הומלץ לברר מהו מצבו הבריאותי של הנחקר ואם אינו נוטל תרופות העלולות לשבש את שיקול דעתו.
הומלץ לאפשר לחשודים קטינים ולחשודים עם מוגבלות שכלית או נפשית להיות מלווים בידי סנגור במהלך חקירתם.
הוועדה ציינה כי מבין 12 מדינות מערביות שנבדקו, רק ישראל וקנדה מתירות לחוקרים לשקר בחקירה.
כמו כן הומלץ לאסור הבטחות להקלה בעונשם של נחקרים אם יודו.
ד"ר מאיר גלבוע (אשר שימש כחוקר משטרה), טוען כי מספר המקרים של הרשעות מוטעות עקב הודאות שווא הוא אפסי לעומת גורמים נוספים להרשעות מוטעות.
כמו: זיהוי מוטעה, עדויות שקר של עדים, התנהגות פסולה של עובדי מערכת אכיפת החוק, דעות קדומות ואפליה גזעית וכיוצא בזה.
לדבריו, מחקרים מוכיחים כי שיעור ההודאות בחקירות הוא כ-40 אחוז, ודפוס התנהגות החוזר בשכיחות גבוהה כל כך אינו יכול להיות חשוד, אלא חלק מרפרטואר ההתנהגויות הנורמלי של האדם.
עוד הוא אומר כי הפרדוקס לכאורה הנראה בהודאה הנמסרת בניגוד לאינטרס של הנחקר ומוכיחה כאילו הושגה באמצעים פסולים, נכונה רק בנקודת מבט רציונלית.
אלא שהאדם אינו דווקא יצור הפועל על פי הנחות רציונליות בלבד, ודווקא בתשאול וחקירה - הרגשות משפיעות על התנהגותו יותר מאשר ההגיון.
כבודה של ההודאה במקומה מונח
הדיון על מעמדה של ההודאה עוד לא תם, למרות הכרסום במעמדה עדיין בתי המשפט נוהגים לראות בה ראיה חשובה ביותר.
יש לשלול את הגישה לפיה, כנקודת המוצא, בכל הודאה קיים במובנה 'פגם מולד' בדבר היותה של ההודיה הודית שווא וראיה חשודה על פניה, כאשר מלכתחילה טבוע בה חותם של אי רציונליות."
בפרשת רצח תאיר ראדה קבע השופט יצחק עמית, בהתייחסו להודאה של רומן זדורוב, שהיה חשוד ברצח:
"ההודאה, שנחשבה בעבר למלכת הראיות הולכת ויורדת במעמדה, אך שׂוּמה עלינו להישמר מלהגיע לצד השני של תנועת המטוטלת, ולהפוך את ההודאה לשפחת הראיות.
כשלעצמי, איני סבור כי יש לקשור כתרים להודאה ואין לראותה כמלכה שכל הראיות האחרות משתחוות לה ומסתופפות בצלה.
אך גם אין להפוך את היוצרות וליצור חזקה לפיה כל הודאה שנמסרה "נופלת" מיניה וביה לאחת המשבצות של הודאות השווא..."
בכך קיבל השופט עמית את עמדתם של מנשה ואוצרי כי אין משהו אינהרנטי פגום בהודאה כשלעצמה במנותק מבחינת התוכן והנסיבות של כל הודאה והודאה.
למרות זאת, ב-30 במרץ 2023 זוכה זדורוב.
הערכת משקלה של הודאה בראי אסטרטגיית ההכרעה הפלילית
מנשה וגרונר הציעו לבחון את משקל ההודאה על פי גישתם התאורטית המכונה "אסטרטגיית ההכרעה הפלילית".
הודאת בעל דין כמאה עדים דמי הוא כלל בדיני ממונות בהלכה, לפיו דברי אדם הנאמרים לחובת עצמו נאמנים יותר מכל דבר אחר, ומתחייב ממון על פי דבריו.
מקורו של כלל זה והדיונים המרכזיים סביבו מופיעים במסכת קידושין ובמסכת סנהדרין.
כמקור לדין הודאת בעל דין מביא רש"י את הפסוק , שממנו למדין את דין מודה במקצת – מכך שיש דין מודה במקצת ניתן להבין שיש משמעות להודאת בעל דין.
ישנן ארבע שיטות מרכזיות לטעם הדין של מודה במקצת:
נאמנות במיגו – היות שלאדם יש את האפשרות לשלם ולחייב את עצמו הוא נאמן לטעון טענות חיוב לעצמו.
התחייבות – הודאת בעל דין הוא חוב חדש, והמודה באמת לא נאמן,אומנם זו שיטת המהר"י בן לב לבדו והרבה מן האחרונים חולקים עליו.
נאמנות מגזרת הכתוב שנלמדת מהפסוק "אשר יאמר כי הוא זה".
שוויה אנפשיה – אדם נאמן על עצמו בעניין איסורים, ובית דין מפרישים אותו מאיסור גזל.
הרב נחום פרצוביץ' כתב עוד, שמלבד עצם ההודאה יש חיוב לנתבע מצד זה שיש נגדו תביעה שאין כנגדה טענה.
טענות פטור מהודאת בעל דין
אם הודאת בעל דין לא הייתה בפני התובע הנתבע יכול לטעון שלא התכוון להודות אלא לגרום לאנשים לחשוב שהוא פחות עשיר, ויש שאומרים שגם אם התובע היה בזמן ההודאה אלא שהתובע לא תבע אותו אלא הוא הודה מעצמו יכול לטעון שרצה לגרום לאנשים לחשוב שהוא פחות עשיר.
אם הנתבע לא ידע שהוא מודה בפני עדים, יכול לטעון שהודאתו לא הייתה ברצינות, ואם לא טען אין טוענים לו, אבל ליורשים טוענים, ואם טען לא היו דברים מעולם נחלקו אמוראים ולהלכה מניחים ששיטה בו ודברים לא חשובים אנשים שוכחים.
טענת חזרה מהודאת בעל דין
רוב הראשונים סבורים שאדם אינו יכול לחזור בו מהודאת בעל דין, וטעמם, שכל מה שנאמן אדם הוא לחייב עצמו, אבל לפטור עצמו אין סיבה שיהיה נאמן
אך אומנם שיטת הרמב"ם, שנאמן לחזור בו במקרה של שכחה מזה שפרע.
טענו חיטין והודה לו בשעורין – אם התובע תבע משהו אחד והתובע הודה לו במשהו אחר, פטור מלשלם על מה שהודה.
חב לאחריני – במקרה בו כתוצאה מההודאה נוצר גם חוב לאחרים, אפילו שהמודה מחייב גם את עצמו - עדיין אינו נאמן לגבי אחרים.
מצב זה מוגדר בתלמוד "חב לאחריני".
אין אדם משים עצמו רשע – אדם נאמן לחייב את עצמו בבית דין רק ממון ולא עונשים אחרים (מיתה, מלקות, גלות ועוד), גם חיובי ממון שהם מדין קנס אדם אינו יכול לחייב בהודאתו (אלא להפך, הוא נפטר מהם גם אם יבואו עדים, מדין מודה בקנס פטור).
"אתם עדי" - המודה שהוא חייב לחברו, יכול לחזור בו ולטעון "משטה הייתי בך", אלא אם כן הודה בפני בית דין או בפני שני עדים שאמר להם "אתם עדי".
הודו השתתפה לראשונה במשחקים האולימפיים באופן רשמי באולימפיאדת אנטוורפן (1920), בה יוצגה על ידי חמישה ספורטאים.
מאז משתתפת המשלחת ההודית באופן קבוע במשחקי הקיץ.
אולם, קודם לכן השתתף ספורטאי הודי בודד באולימפיאדת פריז (1900), האתלט נורמן פריטצ'רד, שהתחרה תחת דגל המשלחת הבריטית.
פריטצ'רד יליד כלכותה, בן להורים ממוצא אנגלי, השתתף בתחרויות הריצה הקצרות וזכה בשתי מדליות כסף, בריצה ל-200 מטר משוכות ובריצת 200 מטר.
ההתאחדות האולימפית ההודית זוקפת את המדליות של פריטצ'רד לזכותה של הודו וכיום גם הוועד האולימפי הבינלאומי רושם אותן לזכותה של הודו.
לאורך השנים צברו הספורטאים ההודים 41 מדליות, בהן 10 מדליות זהב.
גאוות המשלחת ההודית לאורך השנים היא נבחרת ההוקי שדה, הספורט הלאומי בהודו.
הנבחרת זכתה שש פעמים ברציפות במדליית הזהב בתחרויות האולימפיות בין 1928 ל-1956. באולימפיאדת רומא (1960) נקטע הרצף עם הפסד בגמר ליריבה המושבעת פקיסטן.
הנבחרת זכתה בעוד שתי מדליות זהב, בטוקיו ובמוסקבה, אך הדומיננטיות שלה נעלמה בעשורים האחרונים, ומאז 1980 ועד אולימפיאדת טוקיו בה זכתה במדליית ארד, לא זכתה באף מדליה.
בסך הכל, עומדים הישגי נבחרת ההוקי שדה ההודית על 13 מדליות, מהן 8 מדליות זהב, יותר מכל מדינה אחרת.
במשחקי החורף השתתפה הודו לראשונה באינסברוק (1964).
היא מעולם לא שלחה יותר מארבעה ספורטאים ולא הגיעה להישגים משמעותיים.
השתתפותה באולימפיאדת סוצ'י (2014) הוטלה בספק, לאחר שהוועד האולימפי הבינלאומי השעה אותה בשל מעורבות פוליטית בוועד האולימפי שלה.
בתחילה, נקבע כי שלושת הספורטאים ההודים שנסעו לסוצ'י יתחרו כמשתתפים עצמאיים, אך יומיים לאחר תחילת המשחקים בחר הוועד האולימפי ההודי יושב ראש חדש, דבר שאפשר את המשך השתתפותם של הספורטאים ההודי במשחקים תחת הדגל ההודי.
הופעת הבכורה של המשלחת ההודית הייתה באולימפיאדת אנטוורפן (1920), עוד בהיותה מושבה בריטית.
המשלחת כללה חמישה ספורטאים, והמצליח בהם היה המתאבק ראנדיר שינדס, שסיים במקום הרביעי.
באולימפיאדת אמסטרדם (1928) זכתה נבחרת ההוקי שדה במדליה האולימפית הראשונה של הודו.
הנבחרת גברה 0-3 על הולנד במשחק הגמר, וזכתה במדליית הזהב.
באולימפיאדת לוס אנג'לס (1932) השתתפו רק שלוש נבחרות הוקי שדה.
הנבחרת ההודית הביסה את נבחרת יפן 1-11 ואת נבחרת ארצות הברית 1-24, ושמרה על תוארה.
באולימפיאדת ברלין (1936) זכתה הודו בתואר האולימפי בפעם השלישית ברציפות, לאחר שהביסה את נבחרת גרמניה במשחק הגמר בתוצאה 1-8. דיאן צ'אנד זכה במדליה שלישית.
באולימפיאדת לונדון (1948) השתתפה הודו בפעם הראשונה כמדינה עצמאית.
בפעם הרביעית ברציפות הוכתרה נבחרת ההוקי שדה כאלופה האולימפית, לאחר שגברה על המארחת, בריטניה, 0-4 במשחק הגמר.
באולימפיאדת הלסינקי (1952) זכתה הודו בפעם החמישית ברציפות, לאחר ניצחון 1-6 על הולנד.
באותם משחקים זכה לראשונה ספורטאי הודי במדליה אולימפית בענף שאינו הוקי שדה.
המתאבק חשאבה דאדאסאהיב ג'דהאב זכה במדליית ארד.
באולימפיאדת מלבורן (1956) המשיך רצף הזכיות ההודי, לאחר שבמשחק הגמר גברה 0-1 על פקיסטן.
נבחרת הכדורגל סיימה במקום הרביעי, לאחר שהפסידה בחצי הגמר 4-1 ליוגוסלביה, ובמשחק על מדליית הארד הפסידה 3-0 לבולגריה.
באולימפיאדת רומא (1960) נקטע לראשונה רצף הזכיות של נבחרת ההוקי שדה ההודית, לאחר שהפסידה במשחק הגמר 1-0 לנבחרת פקיסטן.
האתלט מילחה סינג סיים במקום הרביעי בריצת 400 מטר, מאית השנייה אחרי הדרום אפריקאי מלקולם ספנס שזכה במדליית הארד.
באולימפיאדת טוקיו (1964) שבה הודו וזכתה בתואר האולימפי בהוקי שדה.
בדומה לשני משחקי הגמר הקודמים, גם הפעם התמודדה מול נבחרת פקיסטן, וגברה עליה 0-1. באולימפיאדת מקסיקו סיטי (1968) נעצרה הנבחרת בשלב חצי הגמר, בו הפסידה 2-1 לאוסטרליה.
היא זכתה במדליית הארד, לאחר שגברה 1-2 על גרמניה המערבית.
באולימפיאדת מינכן (1972) שוב זכתה במדליית ארד, לאחר שהפסידה בחצי הגמר 2-0 לפקיסטן, וגברה על הולנד 1-2 במשחק על המקום השלישי.
באולימפיאדת מונטריאול (1976) רשמה הנבחרת את ההישג החלש בתולדותיה עד אז וסיימה במקום השביעי.
לראשונה מזה 52 שנה, לא זכה אף ספורטאי הודי במדליה אולימפית.
באולימפיאדת מוסקבה (1980) השיבה לעצמה נבחרת הודו את התואר האולימפי, אחרי 16 שנה.
זכייתה זו, השמינית במספר, הגיעה אחרי ניצחון 3-4 על נבחרת ספרד, והיה אקורד הסיום של הנבחרת בצמרת האולימפית.
נבחרת הנשים השתתפה אף היא במשחקים אלה, ודורגה במקום הרביעי.
באולימפיאדת לוס אנג'לס (1984) סיימה הנבחרת במקום החמישי, באולימפיאדת סיאול (1988) במקום השישי, ובאולימפיאדת ברצלונה (1992) במקום השביעי.
לאחר שלוש אולימפיאדות רצופות ללא מדליה, זכה הטניסאי לאנדר פאס במדליית הארד באולימפיאדת אטלנטה (1996).
פאס הפסיד בחצי הגמר לאמריקני אנדרה אגאסי, וגבר על הברזילאי פרננדו מליגני במשחק על המקום השלישי.
נבחרת ההוקי שדה דורגה באותם משחקים במקום השמיני, הנמוך אי פעם.
באולימפיאדת סידני (2000) זכתה מרימת המשקולות קרנאם מאלסוורי במדליית ארד, והייתה לאישה ההודית הראשונה שזוכה במדליה אולימפית.
נבחרת ההוקי שדה סיימה במשחקים אלה במקום השביעי.
באולימפיאדת אתונה (2004) זכה הקלע ראג'יאוורדאן סינג ראתורה במדליית כסף בדאבל טראפ.
נבחרת ההוקי שדה סיימה במקום השביעי, ומספר ספורטאים אחרים רשמו הישגים נאים: הטניסאים לאנדר פאס ומאהש בופאטי סיימו במקום הרביעי, לאחר שהפסידו בחצי הגמר לגרמנים ניקולאס קיפר וריינר שיטלר, ובמשחק על מדליית הארד הפסידו לקרואטים מריו אנצ'יץ' ואיוואן ליוביצ'יץ'; מרימת המשקולות קונג'ראני דווי דורגה רביעית;
האתלטית אנג'ו בובי ג'ורג' דורגה חמישית בקפיצה לרוחק; נבחרת השליחות בריצת 400X4 מטר סיימה במקום השביעי; הקלע אבהינאב בינדרה דורג שביעי בירי ברובה אוויר, וסומה שירור דורגה שמינית במקצה הנשים; נבחרת הקשתיות הודחה ברבע הגמר.
באולימפיאדת בייג'ינג (2008) זכה הקלע אבהינאב בינדרה במדליית הזהב הראשונה לזכותה של הודו מזה 28 שנים, והראשונה שהושגה בידי ספורטאי יחיד, בירי ברובה אוויר.
שני ספורטאים הודים נוספים זכו במדליות ארד במשחקים אלה, המתאגרף ויג'נדר סינג והמתאבק סושיל קומאר.
ספורטאים בולטים נוספים כללו את
שחקנית הבדמינטון סאינה נהוואל והמתאגרפים ג'יטנדר קומאר ואיחל קומאר, שהודחו כולם ברבע הגמר.
צמד הטניסאים פאס ובופאטי נעצר אף הוא ברבע הגמר, על ידי הצמד שווייצרי רוג'ר פדרר וסטאן ואוורינקה.
נבחרת ההוקי שדה, לראשונה בתולדותיה, כלל לא השתתפה במשחקים.
באולימפיאדת לונדון (2012) זכתה הודו במספר שיא של 6 מדליות, אך אף אחת מהן לא הייתה מדליית זהב.
המתאבק סושיל קומאר שיפר את הישגו מבייג'ינג וזכה במדליית כסף.
מתאבק נוסף, יוגשוואר דוט, זכה במדליית ארד.
הקלע ויג'אי קומאר זכה במדליית כסף, בירי באקדח אש מהירה, וגגאן נראנג זכה במדליית ארד בירי ברובה אוויר.
סאינה נהוואל זכתה במדליית ארד בבדמינטון, הראשונה בענף זה, והמתאגרפת מארי קום זכתה אף היא במדליית ארד.
ספורטאים בולטים נוספים כללו את הקלע ג'וידיפ קמקאר שסיים במקום הרביעי בירי בשכיבה, מרימת המשקולות נגאנגבאם סוניה צ'אנו שסיימה במקום השביעי, זורקת הדיסקוס קרישנה פוניה ועמיתה ויקאס גוודה, שסיימו במקומות השביעי והשמיני, והמתאגרפים ויג'נדר סינג ודוונדרו סינג שהודחו ברבע הגמר.
נבחרת ההוקי שדה שבה להשתתף במשחקים, אך הפסידה בכל משחקיה, וסיימה במקום ה-12 והאחרון.
אולימפיאדת ריו דה ז'ניירו (2016) הייתה מאכזבת מבחינת המשלחת ההודית שהייתה הגדולה בתולדותיה וכללה 118 ספורטאים ומספר שיא של 54 נשים.
המשלחת השיגה שתי מדליות בלבד, מדליית כסף בה זכתה שחקנית הבדמינטון פי.וי.
סינדו, ומדליית ארד בה זכתה סקסי מאליק בהיאבקות חופשית.
לעומתם נבחרת ההוקי שדה גברים הודחה ברבע הגמר ונבחרת הנשים לא עברה את השלב המוקדם.
סאקשי מאליק זכתה במדליית ארד בהאבקות, לראשונה בהיסטוריה של מתאבקות הודיות.
באולימפיאדת טוקיו (2020) זכה ניראז' צ'ופרה במדליית זהב בהטלת כידון בתוצאה של 87.58 מטר והיה בכך לאלוף האולימפי הראשון באתלטיקה עבור הודו כמו גם זוכה מדליה אולימפית בכלל באתלטיקה עבור המדינה.
במדליות כסף זכו המרימת המשקולות סאיקום מיראבאי צ'אנו והמתאבק ראבי קומאר דהייה.
במדליות ארד זכו נבחרת ההוקי שדה, שחקנית הבדמינטון פי.וי.
סינדו, המתאגרפת לובלינה בורגוהאין והמתאבק בג'ראנג פוניה.
נבחרת הנשים בהוקי שדה סיימה רביעית.
באולימפיאדת פריז (2024) זכו ספורטאי הודו בשש מדליות, מדליית כסף של ניראז' צ'ופרה, וחמש מדליות ארד: לנבחרת ההוקי שדה, המתאבק אמן סירוואט, והקלעים סוואפניל קוסאלה, מאנו באקר (מדליה אישית ומדליה בתחרות זוגות משולבים עם סראבג'וט סינג).
הודו הבריטית הוא מונח המתייחס לשליטה הבריטית בתת-היבשת ההודית החל מתחילת המאה ה־19 ועד 1947. במובנו הרחב כולל מונח זה גם תקופות מוקדמות יותר, החל משנת 1612, בהן תפעלו הבריטים מושבות בהיקף קטן יחסית בתת היבשת.
את התקופה הבריטית בהודו ניתן לחלק לשלושה פרקי שלטון; קולוניות של חברת הודו המזרחית הבריטית (1612–1757), שלטון חברת הודו המזרחית הבריטית בהודו (1757–1858) והראג' הבריטי (1858–1947).
הבריטים הגיעו להודו דרך תחנות המסחר שהקימה חברת הודו המזרחית, אשר הוגבלו תחילה לערים וסביבתם המיידית.
דריסת-רגל מסחרית זאת, הפכה לאחר קרב פלסי של שנת 1757 לתחילתו של שלטון החוק ישיר של החברה על חלקים הולכים וגדלים של תת-היבשת.
בשנת 1857 פרץ המרד ההודי הגדול, אשר הוביל לביטול שלטון החברה בהודו ותחילתו של הראג' הבריטי, כלומר השלטון הישיר של בריטניה בקולוניות ההודיות.
סיומה של המעורבות הבריטית בהודו הגיע עם קבלת העצמאות ההודית ובכך הסתיים השלטון הבריטי בתת-היבשת.
דרום אסיה נחשב לאזור מסחר חשוב מאוד בעולם האירופאי, בעיקר משום הסחר בתבלינים.
בהודו היו אלו אזורי דרום הודו וסרי לנקה אשר שימשו בתי גידול לתבלינים שבאירופה היה להם ביקוש גבוה, בהם פלפל וציפורן.
התבלינים שימשו באירופה מעבר למותרות שבהם, שכן היו חלק חשוב בתהליך שימור הבשר אחרי שחיטתו ושימור טעמו במהלך החורף.
במהלך המאה ה-15 החלו לצוץ איומים על נתיבי המסחר שבין הודו לאירופה, בעיקר על ידי האימפריות המוסלמיות השונות באזור.
כתגובה לכך, שלחו הפורטוגלים והספרדים חלוצים למצוא נתיבי מסחר חדשים עם הודו, ביניהם היה קולומבוס בשנת 1492 (שגילה במקום את אמריקה), ווואסקו דה גאמה שבשנת 1498 הגיע להודו.
הפורטוגלים החלו להתעשר מהמונופול החדש שיצרו וכתגובה לכך, ההולנדים והבריטים אף הם שאפו לדריסת רגל משלהם בתת-היבשת, זאת באמצעות הקמת חברות מסחר שכללו כוחות צבא, ספינות מסחר וספינות קרב כדי להגן על המאמץ.
בשנים הראשונות שלטו ההולנדים במסחר באזור, תוך שהם מתיישבים במקומות המוצלחים יותר מבחינת גידול התבלינים.
הבריטים, תחת תנאים אלו, נאלצו להסתפק בהתיישבות באזורים פחות מוצלחים.
בשנת 1612 הוקם היישוב הבריטי הראשון בהודו; סוראט (Surat), עיר מסחר בחוף הצפון-מערבי אשר כללה גם בתי עיבוד ומפעלים וסחרה בין האימפריה המוגולית, שהייתה אז בשיא כוחה, לבין אירופה.
בין השנים 1612–1757 התאפיינה הנוכחות הבריטית בהודו באופן של ערי מסחר המוגנות על ידי מצודות עם חילות מצב מצומצמים.
ערים אלו התרכזו תחילה לאורך החוף המערבי ובהמשך גם בחוף המזרחי, עד למפרץ בנגל.
בשנת 1647 היו לחברה 23 תחנות מסחר או 'מפעלים' שכאלה, כאשר הערים המרכזיות היו קולקטה, בומביי ומדראס, אלו הפכו לימים למרכזי השלטון של שלושת מחוזות השלטון בהודו.
שלטון חברת הודו המזרחית הבריטית בהודו (1757–1858)
בשנת 1757, ניצחו הבריטים בפיקודו של רוברט קלייב כוח מוגולי-צרפתי בפיקודו של הנואב המוגולי במחוז בנגל.
לאחר ניצחון זה, אף על פי שהמשיך להתקיים שלטון מוגולי במחוז בנגל, באופן הולך וגובר היו הבריטים השליטים דה-פקטו של המחוז.
לקח מספר שנים לאחר תחילת שלטון החברה בקולוניות ההודיות עד שהתעצב שלטון יציב, בשנים הראשונות הייתה שחיתות רבה כשהפקידים המסחריים ניסו לנהל קולוניה.
בשנת 1770 מתו כעשרה מיליוני בני אדם ברעב המוני ב.
רעב זה נגרם בעקבות המעבר לגידול אופיום בשטחים חקלאיים (אשר נכפה על חקלאים מקומיים בידי חברת הודו המזרחית הבריטית כחלק מן האסטרטגיה לייצאו לסין), אשר הוביל למחסור קטלני במזון עבור האוכלוסייה המקומית.
רעב המוני נוסף יכה בחבל זה בשנת 1943 ויגרום למותם של כשלושה מיליון בני אדם כתוצאה מליקויים בחלוקת המזון.
במהלך המאה ה-18 ותחילת המאה ה-19, הפך השלטון הבריטי בהודו לכוח החזק והדומיננטי בתת-היבשת.
הכוחות האירופאים בהודו הלכו ודעכו לכדי מספר בודד של ערים הולנדיות, צרפתיות ופורטוגליות.
האימפריה המוגולית הלכה ודעכה החל משנות ה-30 של המאה ה-18 ובתחילת המאה ה-19 התקיימה רק באופן פורמלי, האימפריה המראטהית שניסתה לתפוס את מקום המוגולים, הייתה אף היא בדעיכה כנגד ההתרחבות הבריטית.
מספר מערכות ומלחמות כנגד ממלכות הודיות שונות הביאו את חברת הודו המזרחית לשלוט בחלקים הולכים וגדלים של תת-היבשת, בין היתר ארבע מלחמות כנגד ממלכת מייסור (1767–1799) ושלוש מלחמות כנגד האימפריה המראטהית (1775–1818).
לאחר 1818 עם הניצחון הבריטי כנגד האימפריה המראטהית וביטולה למעשה, שלטו הבריטים באופן ישיר או דרך ממלכות חסות, ברוב הגדול של הודו.
בסוף המאה ה-18 ובמהלך המאה ה-19 התפתח בהודו מעמד חברתי-תרבותי שקיבל את הכינוי בהדרהלוק.
במאי 1857 התפרץ המרד ההודי ברחבי צפון ומרכז הודו.
כתוצאה מהטראומה שבהתפרצות הדרמטית של המרד וניהולו הבעייתי, למרות הדיכוי שלו לבסוף, בוטל שלטון החברה המזרחית ההודית וזה הוחלף בשלטון ישיר של הממלכה המאוחדת.
החל מאוגוסט 1858 כוחות צבא הודו הבריטית וגופי הניהול והאדמיניסטרציה עברו לידי השלטון הבריטי, בנוסף הוקם המשרד לענייני הודו בממשלה הבריטית שהיה אחראי לניהול הודו בפיקוח הפרלמנט.
השלטון הישיר על הודו (שכללה בתוכה גם את שטחי בנגלדש, פקיסטן ומיאנמר של ימינו) נמשך 90 שנים, עד שניתנה להודים עצמאותם מידי הבריטים.
במהלך תקופה זאת פותחה המדינה באופן נרחב, הוקמו בין השאר מערכות חינוך, משפט ותחבורה, בנוסף הפכה הודו לחלק חשוב באימפריה הבריטית, כאשר חיילים הודים משרתים בכל המערכות הבריטיות הגדולות במשך השנים.
ב־1937 פוצלו בורמה ומושבת עדן מהודו הבריטית, במסגרת חוק ממשלת הודו, 1935.
הודו השתתפה לראשונה ב בתל אביב (1968).
לאחר שתי השתתפויות, נעדרה הודו משתי אולימפיאדות, והחל מהמשחקים הפאראלימפיים ניו יורק וסטוק מנדוויל (1984) משתתפת במשחקים דרך קבע.
במשחקי החורף לא נטלה הודו חלק מעולם.
במדליה הפאראלימפית הראשונה זכתה הודו ב כאשר השחיין פטקאר זכה במדליית הזהב במקצה ל-50 מטרים בסגנון חופשי (קטגוריה 3) כשקבע שיא עולם של 37.331 שניות.
לאחר שנעדרו משני משחקים הפאראלימפיים, חזרה הודו והשתתפה ב.
במשלחת בלט האתלט ג'וגינדר סין בדי שזכה במדליית הכסף בהדיפת כדור ברזל (קטגוריה L6) עם תוצאה של 10.08 מטרים, במדליית ארד בהטלת כידון עם 34.18 מטרים, ובמדליית ארד נוספת בזריקת דיסקוס עם תוצאה של 28.16 מטרים.
המשלחת ההודית נאלצה לחכות עד המשחקים הפאראלימפיים אתונה (2004) בטרם זכתה במדליה פאראלימפית נוספת.
באתונה זכתה הודו במדליית זהב בהטלת כידון ומדליית ארד בהרמת כוח.
הודו המזרחית הוא מונח ששימש את האירופאים מהמאה ה-16 ואילך להגדרת מה שכיום נקרא תת-היבשת ההודית או דרום אסיה, דרום-מזרח אסיה, ואיי אוקיאניה והעולם המלאי.
מסורתית המונח לא כלל את סין, יפן, ומדינות נוספות מצפון להודו ולהימלאיה.
זאת בניגוד ל"הודו המערבית", כינוי של האיים הקריביים בקרבת יבשת אמריקה שנחשבו בטעות בעת גילויים הראשוני כחלק מתת-היבשת ההודית.
השם "הודו" נגזר משמו של נהר האינדוס אשר בתת-היבשת ההודית.
בתקופת יוון העתיקה המונח "הודו" שימש לתיאור רוב אסיה בחלקיה המזרחיים לממלכת פרס.
מינוח זה שימש לפחות מימיו של הרודוטוס, במאה ה-5 לפנה"ס.
הודא שעראווי הייתה מנהיגה פמיניסטית מצרית.
מעמדה כחלוצה ופורצת דרך במאבק למען מעמד הנשים במצרים ובמדינות ערב הביא לכך שהוענק לה התואר "אם הפמיניזם" והיא נחשבת לאחת מהנשים הבולטות במהפכה הפוליטית והפמיניסטית של המאה ה-19 במצרים.
שעראווי החילונית עמדה בראש תנועת הנשים המוסלמיות שקראו להסרת הרעלה, נלחמה למען שחרור לאומי ונאבקה בקולוניאליזם הבריטי במצרים.
שמה המקורי של הודא שעראווי הוא נור אלהודא מוחמד סולטאן .
היא נולדה בשנת 1879 בעיר אל-מיניה שבמצרים למשפחה אמידה.
אביה היה מוחמד סולטאן באשא, יו"ר הפרלמנט המצרי הראשון.
הוא נפטר בעת ששעראווי הייתה בת 5. בצעירותה למדה את הקוראן בעל פה.
כאשר שעראווי הייתה בת 13, היא נישאה לבן דודתה, עלי שעראווי, שהיה מבוגר ממנה ב-40 שנה ונשוי לאישה אחרת.
שעראווי התנתה את הסכמתה לנישואין בכך שהוא יתגרש מאשתו הראשונה ושהזוג יתגורר בקהיר.
עלי שעראווי היה מבין מנהיגי המהפכה של המאה ה-19 במצרים, ופעילותו הפוליטית השפיעה רבות על הודא שעראווי ומילאה תפקיד מרכזי בעיצוב אישיותה הציבורית.
בשנת 1895 החלה שעראווי את פעילותה החברתית כאשר השתתפה בוועדה לגיוס כספים והקמת אגודת צדקה.
בשנת 1907 קראה שעראווי לנשים לתרום להקמת עמותה לטיפול בילדים אך הממשלה הפסיקה פרויקט זה.
בשנת 1908 ביקשה הסופרת הצרפתית מרגרט קליימן משעראווי להרצות בעניין הנשים המצריות באוניברסיטה המצרית.
באותה שנה שעראווי הקימה את הארגון הנשי הראשון בתולדות מצרים.
ארגון זה התמקד בהקניית ידע ומיומנויות מעשיים לנשים במצרים.
בשנת 1910 הקימה שעראווי בית ספר לבנות שהתמקד בהוראת נושאים אקדמיים, פרויקט זה בוצע כחלק מפרויקט של שעראווי, שהוקם ביוזמת הנסיכה עין אלחיאא לטיפול בילדים חולים במחלת הכולרה.
בשנת 1914 סייעה שעראווי לייסד את "איחוד הנשים המצריות המשכילות" ועמותת "האישה החדשה" בתמיכת הנסיכה עין אלחיאא והנסיכה אמינה חלים.
פעילותה החברתית של שעראווי, שהוקפאה בשל מלחמת העולם הראשונה, חודשה והפכה לפעילות פוליטית בשנת 1919 כאשר שעראווי עמדה בראש הפגנת נשים אנטי-בריטית.
הפגנה זו נחשבת להפגנת הנשים הראשונה בתולדות מצרים ואף בתולדות העולם הערבי, אשר נערכה לאות הבעת תמיכה אקטיבית במאבק הלאומי המצרי נגד הכיבוש הבריטי.
בשנת 1920 החלה שעראווי לכהן כיו"ר המועצה המרכזית לנשים של מפלגת הוופד.
במסגרת זו הגישה בהמשך לפרלמנט המצרי רשימה של דרישות לקידום מעמד הנשים במצרים.
בשנת 1923, שנה לאחר מות בעלה, סייעה שעראווי בהקמת "האיחוד הפמיניסטי המצרי" והייתה לנשיאה הראשונה של הארגון.
שעראווי סייעה להביא את הארגון לידי הכרה בינלאומית, והתייצבה בשנת 1923 בכנס הבינלאומי של איחוד הנשים ברומא.
לכנס נסעו עם שעראווי נבאויה מוסא סיזא נבראוי, רוג'ינה כיאט ומאדאם ויסא ואסף.
לאחר ששעראווי חזרה מהכנס ברומא למצרים, היא החליטה באקט הפגנתי להסיר מפניה את הרעלה שלה בציבור בפעם הראשונה בחייה, בתחנת הרכבת רעמסס שבקהיר.
בכך יזמה יחד עם חברותיה את מהפכת כיסוי הפנים, כאשר הסירו וקרעו את כיסוי הפנים, ה"ניקאב", מעל פניהן ויחד יצאו לרחובות בפנים חשופות.
בשנת 1924 פרשה שעראווי ממפלגת הוופד והחלה להקדיש את מלוא זמנה לפעילות בארגון האיחוד הפמיניסטי המצרי.
האיחוד פעל לאורך השנים למען קידום רפורמות שונות לשיפור חייהן של נשות מצרים.
שעראווי השתתפה בין השנים 1924–1936 בכנסים בינלאומיים שונים, בין היתר באוסטריה, פריז, אמסטרדם, ברלין, קופנהגן, מרסיי, איסטנבול, בריסל ובודפשט.
בשנת 1925 הוציאה לאור מטעם הארגון עיתון בשפה הצרפתית "L'Egyptienne" בעריכת סיזא נבראוי.
העיתון שימש במה בינלאומית להצגת הישגים של הנשים המצריות והערביות.
עיתון זה נשלח ליותר משמונה מאות קוראים באירופה, אפריקה, אוסטרליה ויפן.
העיתון "לה פיגארו" תיאר את העיתון הזה כמעגל המקשר בין המזרח לבין המערב.
"האיחוד הפמיניסטי המצרי" הוציא לאור בשנת 1937 את המגזין הפמיניסטי המצרי "אל-מאסרייה", אשר היה הראשון מסוגו במצרים והציג עמדות של סופרים שקראו לשחרור האישה דוגמת פכרי אבאזה ותאופיק אלחכים.
בשנת 1938 ערך הארגון אירוע שנתי בבית האופרה, בו השתתפה המלכה ובירכה את שעראווי על פעילותה בארגון.
בשנת 1938 ערכה כנס בקהיר לטיפול בסוגיה הפלסטינית, אליו הגיעה מנהיגת הנשים הפלסטינית טרב עבד אלהאדי עם משלחתה ועאדלה בייהם עם המשלחת מסוריה, ובשנת 1944 הצליחה להקים את "פדרציית הנשים הערבית" הראשונה בתולדות העולם הערבי, פדרציה אשר הוקמה כמה חודשים לפני הקמת הליגה הערבית.
שעראווי המשיכה לכהן בתפקיד הנשיאה של "האיחוד הפמיניסטי המצרי", עד שמתה ב-12 בדצמבר 1947, בת 68.
נכדתה של שעראווי, סנייה שעראווי, הוציאה לאור בשנת 2012 ספר ביוגרפיה על חייה ופועלה של הודא שעראווי, (Casting Off the Veil: The Life of Huda Saharawi, Egypt's First Feminist (1879-1947.
עסר אלחרים (ערבית:عصر الحریم), הספר מהווה זכרונות של האישה המצרית בין השנים (1880–1924) והוא תורגם לשפה האנגלית על ידי העיתונאית מרגוט בדראן .
הודו הפורטוגזית (בפורטוגזית: Índia Portuguesa, או Estado da Índia – מדינת הודו, או Estado Português da Índia – המדינה הפורטוגזית של הודו) הייתה אחת ממדינות האימפריה הפורטוגזית שנוסדה שש שנים לאחר גילוי הנתיב הימי בין פורטוגל לבין תת-היבשת ההודית כדי למשול כגוף שלטוני על שרשרת של מצודות ומושבות פורטוגזיות בתת-היבשת.
המשנה למלך הראשון של הודו הפורטוגזית, פרנסישקו דה אלמידה, קבע את מושבו בקוצ'י.
המושלים הפורטוגזים הבאים לא נשאו תמיד דרגת משנה למלך.
לאחר 1510 הועברה בירת ממלכת המשנה לגואה.
עד המאה ה-18 הייתה למושל הפורטוגזי בגואה סמכות על כל נחלותיה של פורטוגל באוקיינוס ההודי בין אפריקה הדרומית לבין דרום-מזרח אסיה.
ב-1752 הופרד הממשל של מוזמביק וב-1844 הופרד גם הממשל של מקאו, סולור וטימור ותחום שלטונו של מושל הודו הפורטוגזית הוגבל לנכסים הקולוניאליים של פורטוגל בחוף מלבר שבהודו של ימינו.
עם פירוקו של הראג' הבריטי ב-1947 חולק שטחה של הודו הפורטוגזית לשלושה מחוזות על חופה המערבי של הודו, שלעיתים כונו באופן קולקטיבי "גואה".
שלושת המחוזות הללו היו גואה, דאמאן ודיו.
ב-1954 איבדה פורטוגל את השליטה על המובלעות של דאדרה ונאגר הבלי ובדצמבר 1961 את השליטה על שארית נחלותיה בהודו בעקבות פעולה צבאית של הודו.
למרות זאת, הכירה פורטוגל בריבונותה של הודו על נחלותיה לשעבר רק ב-1975, לאחר מהפכת הציפורנים.
הגעתו של ואסקו דה גאמה
הפורטוגזי הראשון שהגיע לתת-היבשת ההודית היה ואסקו דה גאמה שהגיע לקליקוט ב-20 במאי 1498. כשהם עוגנים ליד חופי קליקוט, הזמינו הפורטוגזים לספינתם כמה דייגים מקומיים ומיד החלו בסחר בפריטים שונים.
אחד מחברי המשלחת התלווה עם הדייגים לנמל ושם פגש במוסלמי תוניסאי.
בעצתו של איש זה שלח ואסקו דה גאמה שניים מאנשיו לפונאני, כדי לפגוש שם את שליט קליקוט, הזמורין.
למרות התנגדותם של סוחרים ערבים, הצליח ואסקו דה גאמה להשיג מכתב הרשאה מהזמורין על זכויות סחר, אך הפורטוגזים לא היו מסוגלים לשלם את חיובי המכס ואת מחירי הסחורות בזהב.
בהמשך החזיקו שליטי קליקוט את אנשיו של דה גאמה באופן זמני כערבון לתשלום.
מהלך זה הרגיז את דה גאמה שלכד בכוח כמה מקומיים ו-16 דייגים.
על כל פנים, מסעו של ואסקו דה גאמה היה מוצלח מעבר לכל הציפיות, כאשר שווי הסחורה שהוא הביא איתו עמד על פי שישים מהוצאות הנסיעה.
פדרו קברל הפליג להודו, ציין בדרכו את הגעתם של האירופאים לברזיל, ייסד את סחר התבלינים וניהל משא ומתן על הקמתה של פייטוריה (תחנת סחר) בקליקוט, לשם הוא הגיע ב-13 בספטמבר 1500. המצב החמיר כאשר תחנת הסחר הותקפה בהפתעה על ידי המקומיים, וכתוצאה מכך נהרגו יותר מחמישים פורטוגזים.
קברל זעם על ההתקפה ולכד עשר ספינות סוחר ערביות שעגנו בנמל, הרג כ-600 איש מצוותי הספינות והחרים את מטענן לפני שהעלה אותן באש.
קברל גם הורה לספינותיו להפציץ את קליקוט במשך כל היום כנקמה על הפרת ההסכם.
בקוצ'ין ובקננור עלה בידו של קברל לחתום על הסכמים יעילים עם השליטים המקומיים.
קברל יצא למסע חזרה הבייתה ב-16 בינואר 1501 וב-23 ביוני הוא הגיע לפורטוגל עם 4 מתוך 13 ספינותיו.
ב-30 באוקטובר 1502 הגיע לקליקוט ואסקו דה גאמה במסעו השני עם צי של 15 ספינות ו-800 אנשים והשליט המקומי הסכים לחתום איתו על חוזה.
הפעם העלה דה גאמה דרישה לגרש את כל המוסלמים מקליקוט, אך דרישתו זו סורבה בתוקף.
הוא הפגיז את העיר ולכד כמה ספינות שנשאו מטען של אורז.
בספטמבר 1503 הוא שב לפורטוגל.
ב-25 במרץ 1505 מונה פרנסישקו דה אלמידה להיות המשנה למלך הודו, וזאת בתנאי שיעלה בידיו להקים ארבעה מבצרים על החוף הדרום מערבי של הודו: על האי אנדג'יבה, בקננור בקוצ'ין ובקווילון.
דה אלמידה יצא מפורטוגל בראש צי של 22 ספינות ו-1,500 איש.
ב-13 בספטמבר הוא הגיע לאי אנג'דיבה, שם הוא החל מיד בתהליך הבנייה של מבצר אנדג'יבה.
ב-23 באוקטובר, בהסכמתו של השליט הידידותי של קננור, הוא החל בבנייתו של מבצר סנט אנג'לו בקננרו והשאיר את לורנסו דה בריטו כאחראי במקום עם 150 איש ושתי ספינות.
ב-31 באוקטובר 1505 הגיע דה אלמידה לקוצ'ין עם 8 ספינות.
שם נודע לו שהסוחרים הפורטוגזים ובקווילון נרצחו.
הוא החליט לשלוח לשם את בנו, לורנסו דה אלמידה, עם 6 ספינות.
הם השמידו 27 כלי שיט של קליקוט בנמל קווילון.
דה אלמידה קבע את מושבו בקוצ'ין וחיזק את הביצורים של מבצר מנואל.
הזמורין הכין צי גדול של 200 ספינות כהתנגדות לפורטוגזים, אך במרץ 1506 ניצח לורנסו דה אלמידה בקרב קננורה בכניסה לנמל קננורה שהיה תבוסה לציר של הזמורין.
באותה עת חקר לורנסו דה אלמידה את מימי החופים דרומה עד לקולומבו (כיום בירת סרי לנקה).
בכל אופן, בקננור, השליט החדש, שהיה עוין את הפורטוגזים ומיודד עם הזמורין, תקף את חיל המצב הפורטוגזים והטיל עליו מצור.
ב-1507 תוגברה משלחתו של דה אלמידה עם הגעת הכוח בפיקודו של טרישטאו דה קוניה.
עוד קודם לכן התפצל כוח זה וחלקו, בפיקודו של אפונסו דה אלבוקרקי יצא באופן עצמאי לכבוש טריטוריות במפרץ הפרסי.
במרץ 1508 הותקף כוח בפיקודו של דה אלמידה בדבול ובצ'אול על ידי צי משולב של הסולטנות הממלוכית ושל סולטנות גוג'אראט.
לאחר לחימה עזה נהרג בקרב לורנסו דה אלמידה.
בכל אופן, ההתנגדות הממלוכית-הודית הוכנעה באופן סופי בקרב דיו ב-1509.
אפונסו דה אלבוקרקי ומושלים נוספים
ב-1509 מונה אפונסו דה אלבוקרקי להיות המושל השני של הנחלות הפורטוגזיות במזרח.
צי חדש בפיקוד המרשל פרנאו קוטיניו הגיע עם הוראות מפורשות להפיל את שלטונו של הזמורין של קליקוט.
ארמונו של הזמורין נכבש ונהרס והעיר הועלתה באש.
כוחותיו של הזמורין התאוששו והצליחו להרוג את קוטיניו ולפצוע את אלבוקרקי.
אלבוקרקי התרכך וב-1513 כרת ברית עם הזמורין להגנת האינטרסים הפורטוגזים במלבר.
מעשי האיבה חודשו כאשר ניסו הפורטוגזים להתנקש בחיי הזמורין בזמן כל שהוא בין השנים 1515 – 1518. ב-1510 הביס אלבוקרקי את הסולטנים של בג'פור בסיועו של טימוג'י, שהיה פריבטיר בשירות אימפריית ויג'איאנגר.
כך הוקמה ההתיישבות הקבועה שנודעה בשם גואה העתיקה (Velha Goa), שהיה למרכז השלטון הפורטוגזי בהודו ומקום מושבו של המשנה למלך פורטוגל שמשל על כל הנחלות הפורטוגזיות באסיה.
יישובים פורטוגזים נוספים התקיימו במילפור (כיום חלק ממדרס) וסביבה.
כנסיית לוץ במילפור הייתה הכנסייה הראשונה שבנו הפורטוגזים במקום ב-1516. ב-1522 נבנתה כנסיית סאו טומה.
הם גם הרסו את מקדש קפלישוורר המקורי.
הפורטוגזים השיגו גם את השליטה על כמה טריטוריות מידי הסולטנים של גוג'אראט.
נחלות אלו הפכו למחוז הצפוני של הודו הפורטוגזית שהשתרע לאורך כמעט 100 ק"מ לאורך החוף מדמן ועד צ'אול ולעומק של 30–50 ק"מ לתוך היבשה.
מרכז השלטון של המחוז היה בעיר המבצר של בסאין.
ב-1526, תחת שלטונו של המשנה למלך לופו ואז דה סמפאיו, כבשו הפורטוגזים את מנגלור, ששמה שונה לאיי אל פדרון דה סנטה מריה ומאוחר יותר ונודעה בשם איי סנט מרי.
ב-1640 הביסה ממלכת קלדי נייקה את הפורטוגזים.
שליט הממלכה, שיבפה נייקה, מוטט את כוחם הפוליטי של הפורטוגזים באזור קנרה כאשר לכד את כל המבצרים הפורטוגזים באזור החוף.
גואה, שהייתה כבר ידועה באירופה בכינוי "רומא של המזרח", קיבלה את אותן זכויות אזרחיות כפי שהיו לליסבון.
לסנאט העירוני שלה היו קשרים ישירים עם מלך פורטוגל והם החזיקו נציג מיוחד שידאג לאינטרס שלהם בחצר המלכות.
ב-1563 הציע המושל להפוך את גואה למקום מושב הפרלמנט שבו ייוצגו כל הנחלות הפורטוגזיות במזרח, אך הצעה זו נדחתה על ידי המלך.
החל מהמאה ה-16 החלו הפורטוגזים להתערב בענייני הכנסייה האשורית במלבר.
הסינוד של דיאמפר, שהתקיים ב-1599, היה הניסיון העיקרי של הארכיבישוף הפורטוגזי, מננדז, להעביר את חסידי הכנסייה האשורית לחיק הנצרות הקתולית.
מהלך זה גרם לנוצרים המקומיים להישבע ב-1653 כנגד הפורטוגזים ומאוחר יותר היה זה הרקע לפילוג בכנסייה המקומית.
ב-1661 הוענקה בומבי (כיום מומבאי) כנדוניה של קתרינה, נסיכת פורטוגל, שנישאה לצ'ארלס השני, מלך אנגליה והועברה לידיה של אנגליה.
רוב שטחו של המחוז הצפוני אבד ב-1739 לאימפריה המרתית כאשר זו הביסה את הפורטוגזים.
מאוחר יותר, ב-1779, רכשה פורטוגל את דאדרה ונאגר הבלי.
ב-1843 הועברה בירת הודו הפורטוגזית לפנג'י, ששמה שונה ל"גואה החדשה" (Nova Goa).
המשנה למלך החל לשבת שם כבר ב-1759. לפני שהעיר הפכה למקום מושב המשנה למלך בוצעו שיפוצים במבצר אדיל חאן שהפך להיות ארמון.
הפורטוגזים שלחו נערות רבות שכונו "יתומות המלך" (Órfãs d'El-Rei), במיוחד לגואה.
אלה נישאו למתיישבים פורטוגזים או לנכבדים מקומיים.
עקבותיו של השלטון הפורטוגזי על חופיה המערביים והמזרחיים של הודו ניכרים עד היום וגואה המשיכה להיות בירתה של הודו הפורטוגזית מ-1530 ועד להעברה הסופית של השטחים הפורטוגזים לידי הודו ב-1961.
לאחר קבלת העצמאות ההודית מידי בריטניה ב-1947, סירבה פורטוגל להיענות לדרישת הודו להעביר לידיה את השליטה על הודו הפורטוגזית.
ב-24 ביולי 1954 השתלט "החזית המאוחדת של גואה" על מובלעת דאדרה.
החלק השני של הטריטוריה, נאגר האוולי, נתפס ב-2 באוגוסט אותה שנה על ידי הארגון "אזד גומנטק דאל" (Azad Gomantak Dal).
החלטה שהתקבלה בבית הדין הבינלאומי לצדק בהאג, בנוגע לזכות מעבר חופשית בטריטוריה, לא יושמה.
החל מ-1954 ניסיונות להתנגדות בלתי אלימה (סאטיאגרהא) לאלץ את הפורטוגזים לצאת מגואה, דוכאו באלימות קשה.
מרידות רבות דוכאו ומנהיגיהן סולקו או נכלאו.
כתוצאה מכך ניתקה הודו את יחסיה הדיפלומטיים עם פורטוגל, סגרה את הקונסוליה שלה בפאנאג'י בירת גואה ודרשה מפורטוגל לסגור את שגרירותה בניו דלהי.
הודו גם הטילה אמברגו כלכלי על הטריטריות של גואה הפורטוגזית.
בין השנים 1955 – 1961 אימצה ממשלת הודו גישה שנקראה "המתן וצפה" תוך שליחת נציגים רבי לממשלת פורטוגל וניסיונות להפנות את תשומת לב הקהילה הבינלאומית לנושא.
כדי לאפשר את העברתם של נוסעים וסחורות אל המובלעות ומתוכן, הקימו הפורטוגזים חברת תעופה שנקראה Transportes Aéreos da Índia Portuguesa ובנתה נמלי תעופה בגואה, בדאמאן ובדיו.
לבסוף, בדצמבר 1961 פלשה הודו לגואה, לדאמאן ולדיו בכוח צבאי, שם ניהלו הפורטוגזים קרב חסר סיכוי.
הכוחות המזוינים הפורטוגזים קיבלו הוראה להילחם נגד הפולשים עד מוות.
הצבא ההודי נתקל למעשה בהתנגדות מועטה עקב ממדיו הקטנים וכוח האש המצומצם של הכוח הפורטוגזי שכלל רק 3,300 איש ומולו ניצב כוח הודי מחומש באופן מלא שמנה יותר מ-30,000 איש וזכה לסיוע אווירי וימי.
ב-19 בדצמבר 1961 חתם מושל הודו הפורטוגזית על כתב הכניעה וכך הגיעו לקיצם 450 שנות שלטון פורטוגזי בהודו.
דאדרה ונאגר הבלי התקיימה כישות עצמאית דה פקטו מ-1954 ועד למיזוגה עם הודו ב-1961.
בעקבות סיפוחן של גואה, דאמאן ודיו, הפכו הטריטוריות החדשות לטריטוריות איחוד שנקראו דאדרה ונאגר האוולי, וגואה, דאמאן ודיו.
ב-1963 נערכו בהן הבחירות הכלליות הראשונות.
במשאל עם שנערך ב-1967, דחו תושבי גואה הצעה להסתפח למדינת מהאראשטרה השכנה.
עם זאת, חלף זמן עד שגואה זכתה במעמד של מדינה ורק ב-30 במאי 1987 הפכה גואה להיות המדינה ה-25 של האיחוד ההודי.
השינויים המהותיים ביותר בטריטוריות הפורטוגזיות לשעבר לאחר 1961 היו הנהגתם של בחירות דמוקרטיות והחלפת השפה הפורטוגזית בשפה האנגלית כשפת המנהל והחינוך הראשית.
יחד עם זאת, התירו ההודים לכמה מוסדות פורטוגזים להמשיך לפעול ללא שינוי.
מנגד נותרה מערכת הבעלות על הקרקע שקרויה comunidade, על פיה הקרקע היא בבעלות הקהילה ומוחכרת לאנשים פרטיים.
ממשלת הודו הותירה את החוק האזרחי הפורטוגזי על כנו בגואה וכתוצאה מכך כיום גואה היא המדינה היחידה בהודו בה לחוק האזרחי אין כל קשר לדת.
חוק האזרחות ההודי משנת 1955 העניק לממשלת הודו את הסמכות להגדיר את אזרחותם של תושבי האיחוד ההודי.
כדי ליישם את סמכותה זו העביר הממשלה ב-1962 חוק אזרחות מיוחד הנוגע לטריטוריות הפורטוגזיות לשעבר והמעניק לכל מי שנולד בהן לפני הסיפוח.
משטרו של אנטוניו דה אוליביירה סלזר בפורטוגל סירב להכיר בריבונותה של הודו על השטחים שסופחו ושהמשיכו להיות מיוצגים באספה הלאומית של פורטוגל.
בנוסף, הוקמה בליסבון ממשלה גולה של הודו הפורטוגזית.
לאחר מהפכת הציפורנים ב-1974, חידשה הממשלה החדשה את היחסים הדיפלומטיים עם הודו והכירה בריבונותה של זו על השטחים שסופחו.
פורטוגל המשיכה להעניק לתושבי הודו הפורטוגזית לשעבר אזרחות פורטוגזית אוטומטית.
ב-1994 נפתחה בגואה קונסוליה פורטוגזית.
"הוּדִי חֲמוּדִי" (נכתב בשם "לָמָּה?") הוא שיר ילדים עברי שכתב משה דפנא והלחין נחום נרדי.
השיר בוצע במקור על ידי הזמרת אסתר גמליאלית, ובהמשך הוקלט ובוצע על ידי אמנים רבים ובהם שושנה דמארי, יפה ירקוני, אסתר עופרים ושולה חן.
השיר פורסם ב"דבר לילדים" ב-27 בנובמבר 1941 על ידי המחנך והמשורר משה דפנא, בהשראת נכדו, אהוד (הודי) דפנא, שהיה בן 3 בעת כתיבת השיר.
הודי גדל בקיבוץ מעוז חיים שבעמק בית שאן, העמק המוזכר בשורה בשיר: "גר הוא הרחק שם בעמק בית שאן".
בדומה לשיר ולשורה: "עיניים לו תכלת וראש לבנבן" להודי היו עיניים בצבע תכלת ושיער בלונדיני-לבן.
המלחין נחום נרדי מסר את השיר "למה?" לבת טיפוחיו, הזמרת המתחילה אסתר גמליאלית ובביצוע השיר ברדיו ובהקלטות התקבע שמו בפרסומים כ"הודי חמודי".
השיר נעשה במהרה אחד משיריה המוכרים של גמליאלית.
בהקלטה המקורית של השיר מלווה את גמליאלית פסנתר בלבד, בעיבוד וירטואוזי אותו הכין המלחין נרדי, ויש הטוענים שהוא גם המנגן בהקלטה.
השירה של הזמרת מתאפיינת בעליזות רבה, ויש כמה משפטי שאלה אותם היא אף מדקלמת במקביל למוזיקה.
בתחילת שנות החמישים הקליטה הזמרת אהובה צדוק את השיר בחברת "מקולית".
מספרו הסידורי של השיר הוא תקליטון 615. הליווי בפסנתר הוא פחות וירטואוזי מאשר בעיבוד נחום ורדי, ושם הפסנתרן אינו ידוע.
שרה יערי הקליטה את השיר בעיבוד ובליווי פסנתר של נחום נרדי בתקליט "צליל" מספר 254.
יפה ירקוני הקליטה את השיר בשנת 1965, לתקליטה "אמא יקרה" שיצא בחברת CBS.
העיבוד המוזיקלי של ד"ר חנן וינטרניץ מסתמך על צליל עמוק של אקורדיון ככלי המוביל את השיר, בלוויית כלי הקשה ותוף מרים, כשצלילי פסנתר גבוהים נותנים הפעם את הקישוטים העליזים במעבר בין שאלה לשאלה.
אסתר עופרים הקליטה את השיר בשנת 1961, לאלבום "אסתר רייכשטט בשירי ילדים".
העיבוד הופקד בידיו של שמעון כהן, והוא כולל תזמורת מיתרים, נבל ופסנתר, המשמש בעיקר למעברים מבית לבית.
השיר מושר בקצב מהיר מהביצועים לפניו, והחזרה על הפזמון בוטלה.
לכן, ההקלטה של עופרים קצרה בכשלושים שניות מביצועים קודמים.
שושנה דמארי הופיעה עם השיר בתוכנית טלוויזיה שהוקדשה ליצירתו של נרדי בשנת 1971, והוא גם מלווה את דמארי ליד הפסנתר.
העיבוד חזר לצורתו הווירטואוזית המקורית, אם כי בקצב מהיר יותר.
בשנת 1971 הקליטה הזמרת שולה חן, יוצאת להקת הנח"ל, את השיר לאלבומה "שולה חן – כפתור ופרח, שירי ילדים" העיבוד צירף לפסנתר המוביל חליל צד וכלי הקשה.
כשקסילופון, הנשמע ככלי משחק בחדרי ילדים, מלווה בשובבות את השאלות אותן שואל הודי את אביו.
ב-2013, ערוץ ילדות ישראלית העלו לשיר זה סרטון מונפש ליוטיוב, בו אירחו את איתי ג'רופי הצעיר כמבצע.
נכון לדצמבר 2023, הקליפ קיבל יותר מעשרה מיליון צפיות, מה שהפך את ביצוע זה לבין הביצועים המפורסמים ביותר, יחד עם הביצוע של שולה חן.
ביצועים נוספים הוקלטו לשיר על ידי אופירה גלוסקא, נתן דטנר, רוחמה רז, חבורת שהם ועליזה גבאי.
השיר 'הודי חמודי' נכתב כפזמון לילדים, אומץ על ידי גננות ומטפלות, והושר על ידי פעוטות בכל רחבי הארץ.
אהוד נולד וגדל בקיבוץ מעוז חיים, שירת כמפקד פלוגת טנקים וקצין אגם בחטיבה 188. הוא השתחרר משירות קבע זמן קצר לפני שפרצה מלחמת יום הכיפורים ב-1973. עם פרוץ המלחמה, היה קצין מילואים בדרגת רב-סרן, שטרם שובץ ליחידה.
אהוד התנדב ועלה עצמאית לרמת הגולן, והצטרף לכוחות שנותרו מחטיבה 188. פיקד על פלוגת טנקים בקרבות הבלימה הקשים, ונפל בקרבות הפריצה לשטח הסורי.
על לחימתו הוענק לו עיטור העוז.
כאשר קבע הרופא הצבאי את מותו של דפנא, שאלו חיילים את הרופא האם הוא יודע מי מוטל כעת לפניו.
"זה 'הודי חמודי', מהשיר שכולנו גדלנו עליו", אמרו.
ואז כולם שרו יחד את השיר לזכרו.
מאז מותו במלחמת יום הכיפורים, הפך השיר שנכתב על הודי הנכד האהוב לשיר לזכרו של אהוד דפנא ז"ל, והוא מושמע בטקסים ובעצרות זיכרון.
בשיר, ילד קטן שואל כל הזמן שאלות, למשל:
זה הודי חמודי הוא ילד קטן.
גר הוא הרחק שם בעמק בית שאן.
עיניים לו תכלת וראש לבנבן.
פה לו מתוק מחייך ומקשן.
שואל בלי הרף הוא: למה זה כך?
"למה ולמה" מעביר הוא בסך.
הודי חמודי, הוא בן אביטל,
שאלה ראשונה את אביהו שאל:
למה טלה עת יפתח את הפה
יודע לומר לי אך מֶה ורק מֶה?
יודעת לומר לי גם מוּ וגם מָה?
שאלה שנייה את אביהו שאל:
שולחת זנב דק אל תוך אדמה?
שאלה שלישית את אביהו שאל:
למה השמש תמיד הוא ראשון
ולמה ירח הוא דווקא בליל
"למה ולמה" רבות עוד שאל
הודי חמודי, הוא בן אביטל;
למה אוהב כה הצל את העץ?
מבוקר עד ערב אצלו הוא רובץ.
למה בורח הצל מהאור -
השמש מציץ בו, נסוג הוא אחור.
ולמה בוכים כה יונים ויונות?
למה כנפיים ניתנו רק עוף?
ועוד הוא שואל בלי קץ ובלי סוף.
אך תענהו אם כך ואם כך -
ו"למה" חדש אז מפיהו יצמח.
הודי חמודי; לשדות המוריקים; אניה קטנה: שירים ומנגינות לילדים; צירה: ל[אה] גרונדיג, תל אביב: מסדה, תש"ד.
הודי חמודי (כתבו: משה דפנא, אביטל דפנא; ציירה: מיכל אפרת), הקיבוץ המאוחד, 1981. הוצאה מחודשת 2009
הודו משתתפת במשחקים האולימפיים לנוער מאז היווסדם באולימפיאדת הנוער סינגפור (2010).
לאורך השנים צברו ספורטאי הנוער מהודו 23 מדליות, מתוכן שלוש מדליות זהב.
הודו משתתפת גם במשחקי החורף האולימפיים לנוער.
אולם, עד כה לא זכה ספורטאי נוער אולימפי מהודו במדליה במשחקי החורף.
המשלחת הראשונה של הודו למשחקים האולימפיים לנוער הייתה לאולימפיאדת הנוער סינגפור.
המשלחת כללה 32 ספורטאים שהתחרו ב-13 ענפי ספורט.
המשלחת הגיעה להישגים נאים בענף האתלטיקה עם זכייה בשתי מדליות כסף בריצת 400 מטר משוכות לנערים וזריקת דיסקוס לנערים, ודירוג במקום ה-11 בריצת 3000 מטר נערים ובמקום ה-13 בהליכה תחרותית למרחק של 5 קילומטר לנערות.
ספורטאי המשלחת הגיעו להישגים נאים גם בענפים אגרוף עם זכייה במדליית כסף בקטגוריית משקל תרנגול נערים ומדליית ארד בקטגוריית משקל קל נערים, והיאבקות עם זכייה במדליית כסף בקטגוריית משקל עד 60 ק"ג לנערות בסגנון היאבקות חופשי ומדליית ארד בקטגוריית משקל עד 100 ק"ג לנערים בסגנון היאבקות חופשי.
המשלחת זכתה גם במדליות כסף בענפים בדמינטון בטורניר הנערים ובטניס בטורניר היחידים לנערים.
ספורטאי המשלחת לא הגיעו להישגים בענפים חתירה, טניס שולחן, כדורסל, קשתות ושחייה.
המשלחת לאולימפיאדת הנוער נאנג'ינג מנתה 32 ספורטאים שהתחרו ב-15 ענפי ספורט.
המשלחת הגיעה להישגים נאים בענפים קשתות עם זכייה במדליית ארד בטורניר הנערים והרמת משקולות עם זכייה במדליית כסף בקטגוריית משקל עד 77 ק"ג נערים ודירוג במקום השישי בקטגוריית משקל עד 58 ק"ג נערות.
ספורטאי המשלחת הגיעו להישגים נאים גם בענפים בדמינטון שדורגו במקום הרביעי הטורניר היחידים נערים, גולף עם דירוג במקום החמישי בטורניר הנערים, קליעה עם דירוג במקום השישי בטורניר הנערות בירי באקדח אוויר למרחק של 10 מטר וטניס שולחן עם העפלה לרבע גמר בטורניר הזוגות מעורב.