tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בתום לימודיו התיכוניים למד בסמינר למורים על שם רא"מ ליפשיץ בירושלים (לימים מכללת ליפשיץ), וב-1962 השלים תואר ראשון בלשון עברית וספרות עברית ב.
לאחר מכן התגייס לצה"ל ושירת כקצין חינוך, והמשיך ללמוד לקראת התואר השני בלשון עברית ובחוגים נוספים (ספרות ובלשנות).
עם סיום התואר ב-1967 גויס בידי מורהו המובהק, זאב בן-חיים, לעבודה במילון ההיסטורי ללשון העברית שליד האקדמיה ללשון העברית.
שם פעל בין השאר לצדם של ישראל ייבין וגד בן-עמי צרפתי.
את עבודת הדוקטור כתב על "תחביר הפיוט הקדום כיסוד לסגנונו", שעסק בשאלות של תחביר השיר וארגונו כבסיס לבחינה הסגנונית.
העבודה נכתבה בהדרכתם של הפרופסורים חיים שירמן וזאב בן-חיים.
סיים דוקטורט ב-1973, וזכה בפרס ורבורג של המכון למדעי היהדות.
שימש מרצה באוניברסיטה העברית החל מ-1974. ב-1983 נבחר כחבר האקדמיה ללשון העברית וב-1985 מונה לפרופסור מן המניין בחוג לספרות עברית באוניברסיטה העברית בירושלים.
יהלום שימש כעמית מחקר בדמבארטון אוקס ללימודי ביזנטיון בוושינגטון, וכפרופסור במחלקה ללשונות המזרח הקרוב ותרבותו שבאוניברסיטת הרווארד (פעמיים) וכן במחלקה ללימודי דתות באוניברסיטת ייל ובבית הספר הגבוה ללימודי תרבות של אוניברסיטת קיוטו.
שימש עמית מחקר באוניברסיטת קיימברידג' (פעמיים), במכון ללימודים מתקדמים באוניברסיטה העברית (שלוש פעמים), בסמינר התאולוגי היהודי בניו יורק ובמכון ללימודים מתקדמים באוניברסיטת פנסילבניה בפילדלפיה.
יהלום כיהן כראש המחלקה לספרות עברית שבאוניברסיטה העברית, והיה מעורכי כתבי העת תרביץ ו'מחקרי ירושלים בספרות עברית'.
זכה בפרס יצחק בן צבי לשנת 2003 על מפעל חיים בחקר יהודי ארץ ישראל ויצירתם הפייטנית.
בשנת 2012 זכה יהלום יחד עם חננאל מאק בפרס ביאליק לחכמת ישראל.
רעייתו, ד"ר שלומית יהלום, היא היסטוריונית ועוסקת בחקר יהדות ארצות הברית, בתו של יהודה קיל, עורך פירוש "דעת מקרא".
בנו, פרופ' אשר יהלום, הוא פיזיקאי המרצה באוניברסיטת אריאל.
בנו, פרופ' שלם יהלום, הוא חוקר תלמוד ומתמחה בעולם ההלכה והמנהגים בימי הביניים, ומרצה באוניברסיטת אריאל.
מחקריו של יוסף יהלום עוסקים בשירת החול והקודש העברית בימי הביניים, והם משתרעים על פני תקופה של כאלף שנה, משלהי הזמן העתיק במאה ה-5 ועד לאחר גירוש ספרד במאה ה-16. הוא מרבה לעסוק במחקריו בנקודות המגע שבין הספרות העברית והספרויות המקבילות.
כך הוא עוסק בקשרים בין פיוט קדום והימנולוגיה ביזנטית, יוונית וסורית, בעדויות הקדומות ביותר לשירת הרומנס בספרד כפי שהן עולות מקטעי סיום, כ'רג'ות, של שירי אזור עבריים בספרד ואף במשמעותם של ציוני לחן טורקיים בשירי דבקות מיסטיים.
הוא נותן מחילו ליצירתו הדו לשונית, העברית והערבית, בשירה ובפרוזה, של יהודה אלחריזי.
שירת חייו של יהודה הלוי
ספר זה כתב יהלום על הביוגרפיה של יהודה הלוי.
בחיבור זה הוא מנסה לחבר בין המקורות הספרותיים, שירת חול וקודש, ובין המקורות הדוקומנטריים, מכתביו האוטוגרפיים של הלוי וכן מכתבים שכתבו אליו ועליו, כל זאת מלבד הגותו כפי שהיא עולה בספר הכוזרי.
בין השאר הוא גם בוחן את אוספי השירים, הדיוואנים, בגלגוליהם השונים ועוקב אחר ניסיונות העריכה שהם עברו ואחר השפעתה של העריכה על מבחר השירים ועל הכתובות הערביות שבראשם.
הספר כבר מבוסס על הנוסח הביקורתי של דיואן הלוי שהוא מכין לדפוס.
נעימות עות'מאניות, פיוטים עבריים: הרפתקה בין-תרבותית מן המאה ה-16
ספר זה (Ottoman Melodies, Hebrew Hymns: a 16th Century Cross-Cultural Adventure) כתב יוסף יהלום ביחד עם אנדריאס טיצה, הטורקולוג הנודע מווינה, והוא ראה אור בהוצאת האקדמיה ההונגרית למדעים, בודפשט 1995. שם הם זיהו כמה מאות שירים טורקיים שסומנו כלחנים בראש שירי ישראל נג'ארה וחבריו מן המאה השש-עשרה.
בשימושם כלחנים הם מהווים עדות קדומה ביותר לקיומם של שירים טורקיים אלה.
התופעה ידועה לאחר גירוש ספרד גם מלחנים המבוססים על שירי אהבה ספרדיים הפונים לסניורה, ומשמשים בגלגול דתי כשיר תפילה הפונה אל 'שם נורא'.
באופן דומה גם מתגלגלת 'לה בלה מרגריטה' אל תוך שיר דבקות דתי שפתיחתו 'לא באלהא מרגליתא'.
שירת בני מערבא: שירים ארמיים של יהודי ארץ ישראל בתקופה הביזנטית
יהלום כתב את ספרו ביחד עם פרופסור מיכאל סוקולוף, המילונאי.
ספר זה מציג לראשונה קורפוס של שירים ארמיים מארץ ישראל הביזנטית.
ייחודם של השירים בעממיותם ובשימושם בחיי יום יום בניגוד גמור לשירה הליטורגית הכבדה שנכתבה עברית אשר שימשה בעיקר בבית הכנסת.
הספר ראה אור בהוצאת האקדמיה הלאומית הישראלית למדעים בשנת 1999, וזכה להתעניינות גדולה ולביקורות חשובות בין השאר מכיוון שבשיר פרודי שהיה מיועד כנראה לסעודת פורים, המשורר מתאר בארמית אותנטית מארץ ישראל את סיפור סבלותיו של ישו על הצלב.
מסעי יהודה: חמישה פרקי מסע מחורזים לאלחריזי
ספר זה הוציא יהלום ביחד עם פרופסור יהושע בלאו, איש הערבית היהודית, והוא ראה אור בהוצאת יד יצחק בן-צבי בשנת 2003. בחיבור זה מתפרסמים טקסטים בהם יהודה אלחריזי מספר על מסעו בערי המזרח בראשית המאה השלוש-עשרה.
סיפור המסע זכה לכמה עיבודים, ביניהם עיבודים בלטריסטיים בעברית ועיבוד אוטוביוגרפי בערבית יהודית ועוד כמה עדויות נוספות, ביניהן מכתב אוטוביוגרפי המתפרסם בפעם הראשונה.
בספר הזה נעשה ניסיון ראשון לרכז את כל העדויות למסעו המרתק של המחבר ועל דרך ההשוואה ללמוד על עולמו של עולה רגל יהודי בימי הביניים.
עבודה: אנתולוגיה של שירה קדומה ליום כיפור
ספר זה (Avodah: an Anthology of Ancient Poetry for Yom Kippur) ערך יהלום ותירגם לאנגלית ביחד עם פרופסור מיכאל ד.
שוורץ, חוקר הדתות מאוניברסיטת אוהיו, הספר ראה אור בהוצאת אוניברסיטת פנסילבניה בשנת 2005. בספר תרגמו המחברים לאנגלית מספר פיוטי סדר העבודה קדומים משלהי העת העתיקה.
סדרי עבודה הם סוג ספרותי המתאר את תולדות העולם מבריאת העולם ועד בחירת אהרן הכהן ואחר כך את תיאור עבודת הכהן הגדול ביום הכיפורים בבית המקדש.
מחזור ארץ-ישראל – קודקס הגניזה
בספר זה משחזר יהלום על פי כמה עשרות קטעי גניזה שנתפזרו באוספי הגניזה בעולם כולו כמאה דפי קלף מפוארים השייכים למחזור בנוסח ארץ ישראל הקדום ששרידיו הושלכו לגניזה כנראה בעקבות הכיבוש הצלבני עם ירידתם של יהודי ארץ ישראל מצרימה.
המחזור הועתק כנראה במאה האחת עשרה, ומכיוון שלא היה בשימוש במשך זמן רב מידי, מצב השתמרותו טוב באופן יחסי.
מבחינת הרפרטואר שלו המחזור מיוחד בזה שהוא כולל גם יצירות גדולות מן התקופה שלאחר כיבושי האסלאם, ביניהן יצירותיו של שלמה סולימן אלסנג'ארי.
מחזורים מטיפוס קדום יותר שאינם כוללים יצירות שנכתבו לאחר כיבושי האסלאם, משתחזרים והולכים בעבודה משותפת עם בנימין לפלר ועומדים לראות אור בכרך מיוחד 'מחזורי קדמונים'.
כאן נבחנות גם העדויות הקודיקולוגיות למעבר של חומרי שיר ארץ ישראליים קדומים לאיטליה וגם לאשכנז בהמשך.
'מחזור ארץ-ישראל' היה ונשאר מכל מקום הקודקס הליטורגי הקדום ביותר בהיקף הזה שהגיע לידינו.
פרקים בתורת השיר לאלעזר בן יעקב הבבלי
חיבורים בתורת השיר, פואטיקה, שהיו מפותחים ביותר בעולם התרבות של שירת ערב, כמעט שלא הגיעו אלינו מפרי עטם של משוררים עבריים.
יוצרים עבריים דבקו בפואטיקה הזרה באופן הדוק בכתיבתם השירית, אבל לא נטו משום מה לנסח את כלליה בחיבורים מיוחדים.
בספר זה שחזר יהלום את אחד מחיבורי הפואטיקה העברית הבודדים ששרדו.
החיבור נכתב במזרח במאה השלוש-עשרה בערבית-יהודית בידי מחבר עברי שהשאיר את רישומו גם בשירה, והוא צירף לו אפרט גדול של מקבילות מעולמה של הפואטיקה הערבית בת הזמן.
החיבור חשוב הן להכרת עולמו התרבותי הכללי של המשורר והן להכרת עולמו התרבותי היהודי הניכר בבתי השיר הרבים, הערביים והעבריים, שהוא מכיר ומצטט.
אז באין כול: סדר העבודה הארץ-ישראלי הקדום ליום הכיפורים
בספר זה משחזר יהלום את אחד מסדרי העבודה המונומנטליים הקדומים ביותר והיפים ביותר.
הטקסט זוכה לפרסום ראשון, והוא מלווה בפירוש מפורט הכולל מקבילות רבות מעולמה של הספרות החיצונית ומעולמם של מדרשי ארץ-ישראל הקדומים.
לחיבור מצורף מבוא מקיף הדן במהלך התפתחותו של הסוג הספרותי הליטורגי גם בזמנים מאוחרים, לאחר שלהי הזמן העתיק ובימי הביניים.
עניין מיוחד יש בחיבור האנונימי הזה שלא שרד בכתבי יד מחוץ לגניזה, אבל נזכר בכתביהם של מחברים אשכנזיים שבוודאי עוד הכירוהו.
שאלת היעלמותו של חיבור כזה מעוררת כמה וכמה שאלות הנידונות במבוא.
שפת השיר של הפיוט הארץ-ישראלי הקדום
בספר זה בוחן יהלום את הלשון המיוחדת לפיוט שאין מאחוריה לשון דיבור חיה ותוססת, והיא בכל זאת יצירתית באופן בלתי רגיל ובעלת סימני היכר מובהקים של עשייה לשונית המאפיינת התפתחות חיה.
ההתרוצצות הסגנונית אופיינית ביותר לשימוש בבנייני הפועל.
כך במקום שפעלים עומדים דורשים, על פי הארמית ולשון חכמים המאוחרת, צורות רפלקסיביות ('יתמעט') ואילו לשון המקרא מסתפקת בצורות הקל ('יִמעט') עומד הפייטן המבקש לא רק לציין את הטרנסיטיביות של הפועל, אלא גם להביע זאת בצורה מסוגננת.
על פי המהלך המשולב הזה מתאר יהלום את היווצרותן של צורות הפאסיב שאינן מציינות בפיוט רפלקסיביות כי אם את המשמעות העומדת בלבד ('יומעט').
בפיוט עשתה העברית לראשונה וכבר על אדמת ארץ ישראל צעד המאפיין את דרכה גם בהמשך תולדותיה, היא הייתה ללשון הביטוי הרגשי, לשון השיר האקספרסיבית והאקסטאטית במעבר מהשימוש הטבעי בה אל השימוש בה כלשון כתובה במרכזי היצירה בגולה.
בספר זה כינס יהלום לראשונה על פי קטעי גניזה את שרידי יצירותיו של אחד מפייטני ארץ ישראל הקדומים אשר פעל לפני כיבושי האסלאם, רבי שמעון הכהן בר מגס.
מהדורה זו כינסה, בצירוף מבוא על הפייטן ואופי יצירתו, את שרידי המחזור הגדול הזה שנתגלו בגניזה.
כתאב אלדרר (ספר פניני המוּסרים ושבחי הקהלים) אשר ראה אור בירושלים בשנת תשס"ט על ידי מכון בן-צבי לחקר קהילות ישראל במזרח, יד יצחק בן-צבי והאוניברסיטה העברית בירושלים, הוא הספר האחרון שהספיק המשורר והמתרגם העברי הפורה, יהודה אלחריזי (1165–1225), לכתוב ולערוך באחרית ימיו בעיר חלב, שם נפטר.
בספרו זה הוא מכנס את היבול הספרותי שנבע ממפגשיו עם מנהיגיהן היהודיים של למעלה מארבעים קהילות המזרח בהן ביקר, מאלכסנדריה שבמצרים ועד בצרה שבעיראק.
אלחריזי אשר נודע בקסטיליה כמשורר עברי, עבר לפרובאנס ופעל שם בעיקר כמתרגם מן הערבית בשירות המשכילים העבריים המקומיים.
כיוצר ערבי מקורי הוא נתגלה פתאום בעשור האחרון של חייו, במזרח.
במקום שפטרוניו היהודים לא נזקקו לשירותיו כמתרגם מן הערבית, הוא מצא את עצמו מגיש להם ולפטרוניו המוסלמים כאחד שירי שבח ערביים.
בספר הזה מכונסים מתוך השרידים של קטעים המפוזרים כיום בין פטרבורג במזרח וניו-יורק במערב סיפורי מסעותיו של אלחריזי בפרוזה מחורזת וכמאה שירים שפיזר בדרך.
בראש ספרו בחר אלחריזי להציב, מלבד את דברי הפתיחה לחיבור כולו, את אחת עשרה הקצידות האלוהיות, שירי אמונה מופלאים הנותנים לחיבור כולו צביון רוחני מיוחד.
את כל זה מגיש יהלום יחד עם שותפיו (הפרופסורים י' בלאו וי' ינון-פנטון) מלבד בלשון המקור הערבית-יהודית גם בתרגום עברי ואנגלי.
ספר תחכמוני או מחברות הימן האזרחי מורכב מחמישים פרקים, ממיטב הסיפור העברי בימי הביניים, פרי יצירתו הבשלה של המספר והנוסע הגדול יהודה אלחריזי.
את הספר ההדיר בצירוף מבוא, פירושים ומפתחות יוסף יהלום יחד עם תלמידו פרופסור נאויה קצומטה.
הספר ראה אור בירושלים בשנת תש"ע בהוצאת מכון בן-צבי לחקר קהילות ישראל במזרח של יד בן-צבי והאוניברסיטה העברית בירושלים.
הוא מקיף 687 עמודים ועוד 55 עמודים באנגלית בפורמט גדול.
עוד מצורפים לספר שמונה לוחות של תמונות צבעוניות המתארות סצנות מתוך סיפורים מקבילים של גדול בעלי המקאמה הערביים, אלחרירי, שאלחריזי הלך בעקבותיו.
המהדורה מתייחסת באופן מפורט למקבילות בין שני המספרים, הערבי והעברי.
היא מבוססת על כתב יד המחזיק נוסח קדום יחסית של הספר שעזב את המזרח לפני שחזר אלחריזי לחלב ממסעו לבגדאד ולואסט והשתקע בה.
המהדורה עוקבת אחרי השינויים שהכניס המחבר בספרו בעקבות מערכת יחסיו המתפתחת עם יהודי המזרח ומתעדת אותם.
בכל אחד מחמישים פרקיו של הספר המספר פוגש את הגיבור ומתוודע אל מעשי הקונדס המבדחים שלו שהם לפעמים גם רציניים באופן תהומי.
את כל זה מספר לנו אלחריזי בפרוזה מחורזת מקסימה ובפסוקים המוצאים לעיתים קרובות מהקשרם המקורי תוך שהם משרתים באופן מופלא את ההקשר החדש ואת הנרטיב הרענן תמיד.
המפגש הקבוע בין שתי הדמויות מסתיים בכל פרק מפרקי הספר בפרידה שרק היא מאפשרת בעצם את המפגש המחודש המתרחש בפרק שאחר כך.
מה שמשתנה בין פרק לפרק, מלבד עצם הסיפור, הוא הנוף הגאוגרפי, מקום המפגש.
עצם ההצגה של הסיפור התרחשה כנראה במקום קבוע שעל שמו נקרא הז'אנר כולו בערבית, כור מחצבתו, מקאמה.
מחקר מקיף של יהלום, יחד עם תלמידו נאויה קצומטה מאוניברסיטת קיוטו, עסק בפיוטיו של רבי שמואל בן הושענא, המכונה רבי שמואל השלישי.
רבי שמואל בן הושענא היה בעל תפקיד בהנהגת ישיבת ארץ ישראל במפנה המאה ה-11, וככזה הייתה לו השפעה גם על יהודי מצרים והארצות הסמוכות.
רבי שמואל בן הושענא חיבר מחזור יוצרות לכל פרשיות השבוע, מערכת יוצר אחת לכל פרשה.
מחזור יוצרותיו זכה לתפוצה עצומה במזרח בתקופתו, והתגלה כמעט בשלמותו בגניזת קהיר.
יהלום וקצומטה ההדירו את פיוטיו של רבי שמואל מכתבי היד מן הגניזה, והוסיפו להם ביאור.
הספר יצא לאור בשנת תשע"ד בהוצאת מכון בן-צבי, וכולל גם מבוא ליצירתו של רבי שמואל השלישי.
בנוסף לכך, פרסם יהלום מספר מאמרים בכתבי עת מדעיים החוקרים היבטים שונים ביצירתו של השלישי.
עבודתו הגדולה של יהלום אמורה לכלול הוצאה מדעית של דיוואן יהודה הלוי, כחמש מאות שירים, על פי המהדורה הימי-ביניימית של חייא הקהירי.
ספרו שירת חייו של ר' יהודה הלוי כבר מבוסס על המהדורה המדעית שבהכנה.
קטעי הגניזה של פיוטי יניי, מהדורת פקסימיליה, ערוכה עם מפתחות ומבוא: המסירה העתיקה של הפיוטים בגלגוליה, ירושלים תשל"ח, 200 + 40 עמ' מבוא
פיוטי שמעון בר מגס, מלוקטים מתוך כתבי הגניזה ויוצאים לאור בצירוף חילופי נוסח וביאורים עם מבוא, האקדמיה הלאומית הישראלית למדעים, ירושלים תשמ"ד, 312 + VI עמ'.
מחזור ארץ-ישראל: קודקס הגניזה, הוצאת הספרים ע"ש י"ל מאגנס, ירושלים תשמ"ז, 96 + מב עמ'.
שפת השיר של הפיוט הארץ-ישראלי הקדום, הוצאת הספרים ע"ש י"ל מאגנס, ירושלים תשמ"ח, 218 עמ'.
אוצר המוושח העברי בימי הביניים, אקדמון, ירושלים תשנ"א, 551 עמ'.
אז באין כול: סדר העבודה הארץ-ישראלי הקדום ליום הכיפורים, הוצאת הספרים ע"ש י"ל מאגנס, ירושלים תשנ"ז, 220 עמ'.
שירת בני מערבא: שירים ארמיים של יהודי ארץ-ישראל בתקופה הביזנטית, האקדמיה הלאומית הישראלית למדעים, ירושלים תשנ"ט, 384 עמ' + vi pp..
פיוט ומציאות בשלהי הזמן העתיק, הוצאת הקיבוץ המאוחד ויד יצחק בן-צבי, תל אביב תש"ס, 301 עמ'.
פרקים בתורת השיר לאלעזר בן יעקב הבבלי, מכון בן-צבי, ירושלים תשס"א, 185 + X עמ'.
מסעי יהודה: חמישה פרקי מסע מחורזים לאלחריזי, מהדורת יוסף יהלום ויהושע בלאו, מכון בן-צבי, ירושלים תשס"ג, 291 + XIII עמ'.
לאות זיכרון: מחקרים בשירה העברית ובמורשת ישראל, ספר זיכרון לאהרון מירסקי, ביחד עם אפרים חזן, הוצאת אוניברסיטת בר-אילן, 2006.
שירת חייו של ר' יהודה הלוי, הוצאת הספרים ע"ש י"ל מאגנס, ירושלים תשס"ח, 187 עמ'.
ליבבתיני: מחברות אוהבים מימי הביניים, הוצאת כרמל, ירושלים תשס"ח, 268 עמ'.
כתאב אלדארר – והוא ספר פניני המוסרים ושבחי הקהלים מאת יהודה אלחריזי, ההדירו יהושע בלאו, יוסף יהלום ויוסף ינון-פנטון, הוצאת יד יצחק בן-צבי, 2009.
ההדירו יוסף יהלום ונאויה קצומטה, יד יצחק בן-צבי, 687 עמ'+iv 2010.
יוצרות רבי שמואל השלישי, ההדירו יוסף יהלום ונאויה קצומטה, מכון בן צבי, ירושלים תשע"ד.
שורשי שירת הקודש / יוסף יהלום ; עריכת לשון: יהושע גרינברג.
ירושלים : הוצאת ספרים ע"ש י"ל מאגנס – האוניברסיטה העברית, תשע"ט 2019.
הרב יוסף יהודה לייב בלוך (לפעמים: בלאך; כ"א בשבט תר"ך, 1860 – ז' בחשוון תר"ץ, 10 בנובמבר 1929) היה רב העיר טלז וראש ישיבת טלז, מאנשי תנועת המוסר.
בצעירותו למד בישיבת קלם ובישיבת וולוז'ין.
נשא את בתו של הרב אליעזר גורדון, ראש ישיבת טלז.
החל משנת תרמ"ב (1882) החל לעסוק בניהול ובהשגחה בישיבה.
בשנת תרמ"ד (1884) החל למסור שיעור יומי קבוע.
עיסוקו העיקרי לאורך כל חייו היה בלימוד תלמידי ישיבתו, ותוך כדי כך גם פיתח את גישתו הפילוסופית-מוסרית הייחודית.
השפעתו על הישיבה ועל העיר הייתה רבה.
כך מתאר בוגר הישיבה ולימים נושא נכדתו, הרב מרדכי גיפטר:
הרב בלוך דגל בתנועת המוסר, ובגינו הוכנס לימוד המוסר לישיבת טלז.
בלחצו, למרות התנגדותו של חותנו ראש הישיבה, הובא לישיבה בשנת תרנ"ד (1894) הרב יהודה ליב חסמן לשמש כמשגיח, פעולה שעוררה התנגדויות ומאבקים שלא פסקו בישיבה שנים רבות.
בהמשך עזב הרב בלוך את הישיבה לתקופה מסוימת, ושימש ברבנות בוורנה (במחוז טלז) ושאדובה (במחוז פוניבז').
בשנת תר"ע (1910), עם פטירת רבי אליעזר גורדון, נענה להזמנה לשוב לישיבה ולעמוד בראשה וברבנות העיר.
בתפקיד זה שימש כ-20 שנה עד פטירתו בתחילת שנת תר"ץ (סוף שנת 1929).
קובץ שיעוריו – "שיעורי דעת" כולל מאמרים בנושאים כמו: היחס בין טבע לנסים, יחסי האדם והאלוהים, תשוקה ועוד.
השקפתו של הרב בלוך הייתה נגד הציונות ופורסם מכתב שלו נגד הספר אורות.
אך עם זאת שיגר מכתב לרב צבי יהודה הכהן קוק ובו משבח את התוכנית להקמת ישיבת מרכז הרב בירושלים.
במהלך תקופת כהונתו כראש ישיבה וכרבה של העיר, דחף בלוך להקים רשת של מוסדות חינוך מטעם רשת "יבנה" בעיר ובכל האזור:
"מכינה לישיבה" – נוסדה בשנת 1920, והיו בה ארבע כיתות ברמת קושי עולה.
ראש המכינה היה חתנו הרב חיים מרדכי קאטץ.
במכינה לימדו גם שני מורים לימודי חול.
"בתי חינוך" נפרדים לבנים ולבנות – נוסדו בשנת תר"ף (1920).
"כולל לרבנים" – הוקם בשנת 1929 ונועד להכשרת 12 אברכים לרבנות.
גם בראשותו עמד הרב קאטץ.
"יבנה" – בית מדרש למורים ו"פדגוגיון עברי" בית מדרש למורות.
בית המדרש למורים נוסד בשנת תרפ"ו (1926) וכלל 30 תלמידים ובית המדרש למורות נוסד בשנת תר"ץ (1930) וכלל 25 תלמידות.
לשני המוסדות הייתה הכרה רשמית מהשלטונות.
בראש בית המדרש למורים עמד בתחילה גיסו הרב יצחק אייזיק הירשוביץ ולאחר מכן הרב אברהם מרדכי וסלר ובית המדרש למורות היה כפוף ישירות להנהלת בית המדרש למורים.
"גימנסיה עברית לבנות" – נוסדה בשנת תרפ"ז (1927) וכללה בשיאה 150 תלמידות.
מנהלת המוסד הראשונה הייתה ד"ר הניה שרשבסקי.
הרב בלוך היה נשוי לבתו של רבי אליעזר גורדון, ולאחר פטירתה נשא את טויבע פרידא (דודתו של הרב פתחיה מנקין).
בנו הרב אברהם יצחק בלוך – שימש אף הוא כראש ישיבת טלז.
בין חתניו בן דודו הרב ברוך סורוצקין והרב אייזיק אוזבנד
בנו הרב זלמן שמואל בלוך – דיין בטלז והמנהל הרוחני בישיבת טלז.
בין חתניו: הרב פסח שטיין, הרב מרדכי גיפטר והרב עקיבא הכרמי
בנו הרב אליהו מאיר בלוך – ר"מ בישיבת טלז, ולאחר השואה ראש ישיבת טלז-קליבלנד
בתו, שרה מרים, נישאה לרב אבנר אוקולינסקי – ראש ישיבה ומנהל המכינה בישיבת טלז
בתו, פרל לאה, נישאה לרב חיים מרדכי קאטץ – ראש ישיבת טלז בקליבלנד
בתו, פרומה רייזל, נישאה לרב אברהם מרדכי וסלר – מנהל בית המדרש לרבנים 'יבנה'.
שיעורי דעת – שני כרכים המכילים ארבעה חלקים).
מהדורה ראשונה יצאה לאור בשלושה כרכים כשהראשון בהוצאת נצח ופ' פלהיים תל אביב וניו יורק תש"ט והאחרים יצאו לאור בתשי"ג ותשט"ז, כשהוצאה זו הוציאה גם מהדורה בתשל"ח שבסיסה הוא דפוס צילום של המהדורה הראשונה עם הוספות.
ישיבת טלז בקליבלנד הוציאה את הספר בתשכ"ד בשני כרכים.
הוצאת פלדהיים בירושלים הוציאה מהדורה בתשל"ו (1975) שבסיסה הוא דפוס צילום של הראשונה בשני כרכים במקום שלושה עם תיקונים קלים, שינויי שמות של כמה שיעורים והוספת מפתחות.
בתשמ"ט הדפיסה הוצאת פלדהיים מהדורה מתוקנת הכוללת ארבעה חלקים בשני כרכים, ובתשס"א, תשס"ד ותש"ע הדפיסה שוב את החיבור.
שעורי הלכה – יצא לאור בהוצאת "נצח", תל אביב תשי"ח כשהוצאה זו הדפיסה דפוס צילום בתוספת מפתחות בבני ברק תשנ"ה.
סדרת משעורי רבנו כוללות את סדרות המשנה שעור הלכה על מונחים הלכתיים ושעור דעת במוסר והשקפה:
שעור הלכה – שיעורי בענייני נזיקין, ועוד.
שעור דעת – שיעורי מוסר בענייני תורה ואמונה
סדרת משעורי רבותינו על מסכתות הש"ס שבה שיעורים של הרב בלוך ושל הרב חיים רבינוביץ' שכיהן לצדו כראש ישיבת טלז:
שעורי רבותינו על מסכת בבא בתרא, קליבלנד תשט"ו
שעורי רבותינו על מסכת בבא קמא, קליבלנד תש"ח
שעורי רבותינו על מסכת יבמות, קליבלנד תשי"ב
שעורי רבותינו על מסכת קידושין, קליבלנד תש"ז
כן נמצאים שיעורים ודברי תורה של הרב בלוך בספרים וקבצים תורניים שונים כגון: ספר 'כצאן יוסף, ספר חמדת צבי, ועוד.
יוסף (פֶרֶנץ) יַמבּוֹר (בהונגרית: Ferenc-Iosef Jámbor 16 באפריל 1899 – 14 במאי 1964) היה עיתונאי הונגרי-ישראלי ופעיל ציוני סוציאליסטי, חבר אספת הנבחרים הרביעית מטעם "חזית השמאל" וחבר מועצת העיר תל אביב-יפו מטעם מפ"ם (1955–1959).
חתן פרס סוקולוב לעיתונות לשנת 1956.
ימבור נולד בשנת 1899 בביסטריצה, ושם גדל.
אביו אברהם היה מהנדס עובד מדינה, אינטלקטואל מתבולל.
בשנת 1924 מונה לעורך לילה בעיתון "אוי קלט" (Új Kelet) בקלוז', שבו עבד עד 1940. לצד עבודתו העיתונאית היה פעיל בקהילה היהודית ובתנועה הציונית.
היה חבר תנועת הנוער "השומר" ולאחר מכן ממייסדי "השומר הצעיר".
בשנת 1941 עלה לארץ ישראל.
החל לכתוב בעיתון "על המשמר", פרסם בו טור קבוע, ובמקביל המשיך לפרסם מאמרים ב"אוי קלט".
בשנת 1945 פתח את הספרייה בשפה ההונגרית ברחוב אלנבי בתל אביב, שאותה ניהלה אשתו אלישבע (בוג'וקה) עד פטירתה ב-1952..
עבור פעילותו העיתונאית היה ימבור בין ראשוני הזוכים בפרס סוקולוב, בשנת 1956.
פעילותו הפוליטית נמשכה בארץ במפלגת "השומר הצעיר" ולאחר מכן במסגרת מפ"ם.
היה חבר אספת הנבחרים הרביעית מטעם רשימת "חזית השמאל".
מטעם מפ"ם כיהן בין השנים 1955–1959 כחבר מועצת העיר תל אביב-יפו.
ימבור הועמד בראש רשימת המועמדים למועצה ונתבקש לשוב ולהתמודד פעם נוספת, אך דחה את ההצעה מטעמי בריאות.
נפטר במאי 1964, בגיל 65. נקבר בבית העלמין קריית שאול.
עזבונו הספרותי הועבר לקיבוץ עֶבְרוֹן, שם הוקם לזכרו בשנת 1967 "בית ימבור".
על שמו נקרא "רחוב ימבור" בנהריה.
ספר ימבור - מבחר כתבים, בעריכת יעקב רבי, תל אביב: על המשמר, תשכ"ו.
("ספר זה מכיל מאמרים שנכתבו בעיקר בשביל "על המשמר", בעשרים ואחת שנות עבודתו של ימבור בעיתון")
יוסף יהושע וייס היה כימאי יהודי-אוסטרי ופרופסור באוניברסיטת ניוקאסל באנגליה.
הוא סיים תואר בבית הספר הטכני בווינה ובשנת 1928 החל לשמש כראש מחלקת הכימיה במכון הטקסטיל בסוראו.
שנתיים לאחר מכן עזב את עבודתו והפך לעוזרו של פרופסור פריץ הבר.
בשנת 1933 נמלט עמו מגרמניה הנאצית לקיימברידג' שבאנגליה.
משנת 1972 מעניקה אגודת כימית הקרינה את "מדליית וייס" לכבודו.
הוא היה מנחה הדוקטורט של פרופסור גבריאל שטיין.
יוסף יחזקאל ראג'פורקר (במראטהית: जोसेफ यहेज्केल राजपूरकर, באנגלית: Joseph Ezekiel Rajpurkar; 1834–1905) היה מורה, מנהל, שופט, סופר, מתרגם, איש דת ומלומד, בן לקהילת "בני ישראל" שבהודו.
יוסף נולד בשנת 1834 בהודו תחת השלטון הבריטי, אביו יחזקאל יוסף ראג'פורקר היה מפקח בתי הספר המיסיונריים שהוקמו על ידי ארגון הכנסייה החופשית במחוז בומביי (מומבאי) ומחוז קולבה אשר בהודו.
יוסף חונך על ידי מורים מיסיונרים נוצרים בריטיים, שעל אף היותם מיסיונריים נוצרים לא ניסו להמיר את דתו אלא להפך עודדו את עניינו בדת היהודית.
יוסף למד עברית מאביו יחזקאל וחינך את עצמו בנוסף ברזי השפה העברית ודקדוקה.
בשנת 1856 התקבל כמורה בבית הספר על שם דוד ששון בבומביי וחמש שנים לאחר מכן קודם באופן מפתיע לתפקיד מנהל בית הספר בשנת 1861, תפקיד אותו מילא מעל ל-40 שנים.
יוסף עסק בתחום החינוך והרחבת הידע בקרב הקהילות היהודיות בהודו ועידוד התחום האקדמאי, בין תלמידיו נמנים אף מספר אישים יהודים מפורסמים כגון סר אדוארד ששון חבר בפרלמנט הבריטי, סר דויד ששון ותלמידיו נפוצו לכל קצוות האימפריה הבריטית, סין, אפריקה ואף לארצות הברית.
בשנת 1871 נבחר לבוחן הראשי בשפה העברית באוניברסיטת בומביי ובשנת 1879 נבחר כחבר כבוד באוניברסיטה.
הוא נודע בהיותו אחד מהחוקרים המובילים בהשוואת התנ"ך היהודי והברית החדשה של הנוצרים.
אף קיבל תארים אקדמאים בתחום השפה העברית והשפה המראטהית.
היה זה המוסד האקדמי הראשון בעולם המודרני בנושא שפה העברית, עוד טרם תחיית השפה בשאר העולם היהודי.
בשנת 1890 קיבל אחר כבוד את תפקיד שופט השלום מהממשל הבריטי, הראשון מקרב חברי קהילת בני ישראל ואף מילא תפקיד בחבר המושבעים בבית המשפט העליון בבומביי.
יוסף הגה ופרסם תפילות מיוחדות לרגל חגיגות מאה השנים לבית הכנסת "שערי רחמים" בשנת 1896. בנוסף הגה תפילות מיוחדות לקהילת יהודי רוסיה שעקב פוגרומים מצאו דרכם להודו, ואף הגה תפילות להשגחה משמיים ורחמנות כאשר פרצה מגפה קשה בבומביי בשנת 1900.
יוסף היה דמות מוערכת מאוד בקרב קהילת בני ישראל, קהילת יהודי בגדאד אשר היו בהודו ואפילו בקרב מלומדים בריטיים רבים.
הוא פרסם מעל ל-20 ספרים ותרגומים לספרים מהשפה האנגלית והעברית לשפה המראטהית.
לאחרונה היו מספר ניסיונות להוציא את ספריו במהדורות חדשות אך זכויות היוצרים אינם בידי צאצאיו ולכן נתקלו בקשיים משפטיים.
יוסף נפטר בשנת 1905 ונקבר בבית העלמין היהודי, מזגאו שבמומבאי.
ליוסף נולדו 3 בנים: רחמים, משה ומנשה ובת: יעקובת.
בנו של בן דודו היה ראש העיר של בומביי אליהו מוסס ראג'פורקר, קרובת משפחה נוספת היא העיתונאית הישראלית, יפעת ראובן (ראג'פורקר).
חלק מצאצאיו הישירים שינו את שם משפחתם ל-איזיקיאל (יחזקאל), על שם אביו של יוסף וגרעין גדול מהם התיישב באנגליה.
רבי יוסף יואל קאהן (נולד בי"ז באדר ב' תשי"ט, 27 במרץ 1959) הוא משפיע חסידי ואדמו"ר.
רבי יוסף יואל הוא בנו הצעיר של רבי אברהם יצחק קאהן, האדמו"ר הקודם מתולדות אהרן, ויענטא, בת רבי אהרן ראטה משומרי אמונים.
אשתו חיה, היא בת הרב מנחם מנדל מונדרר, האדמו"ר מקוסוב-ירושלים.
בי"ב באדר ב' תשע"א (2011), לאחר 33 שנות נישואים שבהן היה חשוך ילדים, נולדו לו תאומות.
בין השאר תלה את היוושעו בזכות אמירת ספר תהלים בקבר רחל במשך שנתיים מדי יום ביומו.
הרב קאהן נוהג לנסוע לשבתות ביישובים בישראל כדי לערוך טישים ולמסור שיחות מוסר.
נוהג זה מקורו מחמיו של חמיו, הרב אלעזר בריזל.
הוא אחד מראשי חבורת "אש קודש" בבני ברק, חבורה חסידית המיועדת לבחורים שאין להם חצר חסידית אחרת.
כמו כן עומד בראשות כולל אברכים בבית הכנסת ישועות יעקב.
בדבריו במסעות שעורך ברחבי הארץ נוהג לתת דגש על שמירת העיניים ושמירת הברית, הינזרות משימוש באינטרנט שאינו כשר, ומאיץ להינשא בהקדם ולא לדחות את גיל הנישואין.
יוסף (יוּפּ) טריידל (23 בפברואר 1876 – 29 בנובמבר 1927) היה מהנדס ומודד קרקעות ציוני.
טריידל נולד בעיר מאיין (Mayen), מערבית לקובלנץ, בדרום-מערב גרמניה (כיום במדינת ריינלנד-פפאלץ), בנם של פאולינה בת שמעון זולצבכר (Sulzbacher) ושמואל טריידל (וקרוב משפחה של הרב יהוסף שוורץ, חוקר ארץ ישראל).
יוסף היה הבן הבכור במשפחה בת שלושה בנים.
למד בגימנסיה הממשלתית בקובלנץ ולאחר מכן בבית הספר הטכני הגבוה בשרלוטנבורג, בברלין.
את בית הספר הטכני סיים בהצטיינות והוסמך כמודד קרקעות וכמהנדס מפעלי השקיה.
בנוסף למקצועות אלו למד גם גאוגרפיה של אסיה והמזרח הקרוב ולקח קורסים על האסלאם וערבית ספרותית.
בשנת 1898 נפגש עם הברון אדמונד ג'יימס דה רוטשילד ('הנדיב הידוע') וביקש לעבוד כמהנדס בפקידות יק"א בארץ ישראל, משרה שאכן הוצעה לו והוא הגיע לארץ ישראל בסתיו אותה שנה, והחל לעבוד במסגרת יק"א בחיפה.
עבודה כמודד, ממפה וקבלן בנייה
בשנת 1899 היה מעורב ברכישת אדמות סג'רה, שאותם מדד ומיפה.
מיפה גם את אדמות חדרה והכין תוכנית לניקוי הביצות הגדולות אשר בסביבתה.
בשנת 1901 ייסד יחד עם אהרון אהרונסון ועם זליג סוסקין את 'המשרד הטכני לחקלאות ולפיתוח ארץ ישראל'.
המשרד פעל מזכרון יעקב ומטרתו הייתה מחקר שיטתי של ארץ ישראל לטובת פיתוח ההתיישבות בה ולהדרכה של חקלאי ארץ ישראל.
בשנת 1905 ייסד יחד עם אהרון אהרונסון את 'משרד הקרקעות' מטעם ההסתדרות הציונית.
טריידל שימש המודד הראשי של המשרד ובמסגרת תפקידו מדד ומיפה את שטחי רוב המושבות, את האדמות שנרכשו על ידי חברת 'גאולה' ועל ידי ההסתדרות הציונית.
לאחר שנה פורק 'משרד הקרקעות' ובשנת 1908 הוא הוקם מחדש על ידי ארתור רופין בתור המשרד הארצישראלי.
טריידל המשיך בשנים הבאות למפות את כל שטחה של ארץ ישראל והכין 'מפת נחלות' הכוללת את כל האדמות החקלאיות בארץ ישראל, נתוני הבעלות עליהן ומצבן המשפטי.
הוא הכין סקרים הידרולוגים והכין תוכניות למפעלי השקיה לאורך הירדן.
בשנת 1906 סקר את עמק החולה.
בשנת 1908 השתתף כחבר במשלחת החקר הגאולוגית של פרופ' מקס בלנקנהורן מטעם הסולטאן העות'מאני לעבר הירדן המזרחי, שבה היו חברים גם אהרון אהרונסון וישראל אהרוני.
בשנת 1909 יזם את רכישת אדמת מגדל, בעקבות פגישה מקרית בחיפה עם הטמפלרים, בעלי האדמה, שחפצו למכור אותה.
בנוסף על עבודתו כמודד וממפה, עבד טריידל גם כמתכנן וקבלן ביצוע.
עם העבודות שתכנן וביצע ניתן למנות את חוות כנרת, בנייני הקואופרציה במרחביה, חצר דגניה, בנייני המושבה במרחביה, חוות מגדל ופוריה עבור חברת פיק"א.
טריידל הכין את התוכנית הראשונה של שכונת 'אחוזת בית' (לימים תל אביב) ונחשב למתכנן השכונה.
טריידל גם שימש הקבלן של עבודות הניקוז, רשת המים ורחובות השכונה.
בחיפה היה המתכנן של שכונת הדר הכרמל ושימש הקבלן המבצע של הטכניון ובית הספר הריאלי בחיפה.
בשנת 1910 נסע יחד עם זליג סוסקין למשך שנה למזרח אפריקה לשם חקירת אופן ניצול המים לחקלאות וגידול צמחים בתנאים דומים לתנאי ארץ ישראל.
עם שובו בשנת 1911 יצרו הוא וחברו אהרונסון
מפה של ארץ ישראל, שכיסתה את סוגי הקרקעות ומקורות המים וההתיישבות היהודית בארץ.
יחד עם המהנדס אפרים קראוזה (אחיו של האגרונום אליהו קראוזה, אשר הקים את מקוה ישראל ובעלה של אסתר קראוזה) פתח משרד מדידות פרטי בחיפה.
בדצמבר 1911 עלה אלפרד עם רעייתו, יאן, בנו, מתי, ואמו, פאולינה לארץ ישראל.
עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה, התגייס טריידל, כאזרח גרמני, לצבא הגרמני וצורף ליחידת הנדסה שפעלה בחזית סיני וארץ ישראל.
הועסק בפיקוח על בניית מאגרי מים וסלילת כבישים.
בשנת 1917 נישא ללידיה, בת פיליפ אמזל, פסנתרנית ומנצחת מגרמניה, שניצחה על תזמורות פילהרמוניות.
לאחר הנישואין הצטרפה לבעלה בכנרת.
לזוג טריידל נולדו שתי בנות, יהודית ועליזה.
בשנת 1920 נהרג מנהל העבודה של משק טריידל, יוסף שרמן, בתאונת עבודה.
בפברואר 1921 נפטר אלפרד טריידל, ככל הנראה מדלקת ריאות קשה ויופ, נטול כל ניסיון בניהול משק חקלאי, החל לנהל גם את משק אחיו במקביל לעבודתו במשרד המהנדסים בחיפה.
אלמנתו של אלפרד, יאן, שבה עם בנה, מאטיס, למשפחתה בלוקסמבורג לאחר מותו.
בשנת 1924 נפטר אפרים קראוזה, שותפו של יופ במשרד ההנדסי בחיפה.
הרווחים מהפעילות ההנדסית ירדו משמעותית לאחר פטירתו של קראוזה.
הכנסות המשרד לא כיסו את ההפסדים שנגרמו למשק בכנרת בשל הניהול הכושל.
טריידל סירב לשלם את הוצאות ועד המושבה וגם את הפיצויים לאלמנתו של שרמן, שנפסקו לה בבית משפט השלום בטבריה.
בנוסף, העסיק טריידל במשקו רק פועלים ערבים, והסתכסך עקב זאת עם כל אנשי כנרת, שהחרימו אותו.
בנובמבר 1926, לקח יופּ מחברו, הַיְינְץ נַגְלֶר, הלוואה של 350 לירות, כיוון שהגיע למצב כספי קשה ביותר.
לאחר שלא יכול היה להחזיר את חובו וחברו סירב לדחות את התשלום שם
על פי עיתוני התקופה, סיבת התאבדותו הייתה הסתבכות כלכלית, חרף רכושו הרב.
כשכר על עבודתו עבור פיק"א קיבל טריידל אדמות בסמוך למושבה כנרת, עליהן הקים יוסף עבור אחיו, אלפרד, בית בעל שלוש קומות, 'בית טריידל', ענק ומפואר אותה תקופה
הקמת הבית הסתיימה בשנת 1912. בסוף 1911 עלו אלפרד ומשפחתו והתיישבו בבית.
הבית שימש בחלקו כבית מלון.
בין היתר התארח בבית טריידל הברון אדמונד ג'יימס דה רוטשילד בביקורו בישראל בשנת 1914. הבית המודרני והמפואר היה השראה לשירו של יעקב פיכמן 'אגדה' אשר נפתח במילים:
רבי יוסף יונגרלייב (נפטר בכ"ד בטבת ה'תקע"ב) היה אדמו"ר חסידי, אבי שושלת חסידות יאמפולה.
רבי יוסף נולד באוקראינה לרבי יחיאל מיכל מזלוטשוב (המגיד מזלוטשוב) ולשרה רעכיל ונישא לבתו של רבי מנחם מאהן מויטקוב.
עם פטירת אביו בכ"ה באלול ה'תקמ"ו החל רבי יוסף לכהן כאדמו"ר ביאמפולה ובה ייסד את חצרו.
רבי יוסף נפטר בכ"ד בטבת ה'תקע"ב ונטמן באוהל אדמו"רי יאמפולה שבעירו.
רבי ישראל יונגרלייב, אדמו"ר מטושהן היה חתנו של רבי אהרן מקיפין (תלמידו של רבי פנחס מקוריץ).
רבי חיים יונגרלייב, אדמו"ר מסאטינוב
רבי יצחק יונגרלייב, אדמו"ר מקאליס שהיה נשוי לחנה בת רבי ברוך ממז'יבוז' ומילא את מקומו.
נינו של רבי ליבר הגדול מברדיצ'ב ואביו של רבי לייבוש מפרוסקורוב.
בתו לאה נישאה לדוד אויערבך בנו של אברהם דב אויערבך מחמלניק שהוא בנו של ר' יעקב יוסף כ"ץ.
יוסף יהודאי (1 בינואר 1946 – 23 ביוני 1989) היה קצין משטרה ישראלי אשר פיקד על משטרת מרחב ירושלים.
נולד בשם יוסף יודוביץ ברומניה הקומוניסטית.
בשנים 1979–1981 פיקד יהודאי על יחידות משמר הגבול במרחב יהודה ושומרון.
ב-1984 מונה לסגן מפקד מרחב ירושלים במחוז הדרומי של המשטרה, וב-1986 למפקד המרחב.
בתפקיד זה הוביל את משטרת העיר בהתמודדות עם כמה מהאירועים האלימים שהתחוללו בה במהלך האינתיפאדה הראשונה.
יהודאי נחשב לשוטר מבריק והיה נערץ על פקודיו.
הוא נפטר באופן פתאומי מהתקף לב במהלך כהונתו כמפקד מרחב ירושלים, בגיל 43. הותיר אישה - אילנה, קצינת משטרה אף היא, ושלוש בנות - אפרת, חן ויעל.
נקבר בחלקת המשטרה בבית הקברות הצבאי בהר הרצל.
לאחר מותו הועלה לדרגת ניצב.
על שמו של יהודאי נקראו בסיס משמר הגבול בשכונת שיח' ג'ראח בירושלים ותצפית נוף בהר הצופים.
הרב יוסף ידיד הלוי (ה'תרכ"ז - ח' באדר ה'תר"ץ, 1867 – 8 במרץ 1930) היה אב בית הדין של יוצאי חלב בירושלים, מגדולי רבני העיר.
נולד בחלב (ארם צובא) שבסוריה, אז חלק מהאימפריה העות'מאנית, לרב מרדכי שהיה מלמד ילדים.
כנער סייע לאביו בהוראה לילדים, וגם היה לומד עמו.
משפחתו הייתה דלת אמצעים, והוא נתמך כלכלית על ידי הרב שאול קצין ונדיבי העיר.
נישא ללאה זיאת-שרבתי, ולמד אצל הרב אברהם חיים עדס.
בשנת ה'תר"ן (1889) עלה עם הוריו ובני משפחתו לישראל, והתיישב בצפת, שם למד בבית הכנסת של הרב יוסף קארו.
בתקופה זו היה מקורב לרידב"ז, ועסק איתו בלימוד תורה.
בצפת חיבר חלק מספריו, ושימש כדיין לצד הרב ישמעאל בן פנחס הכהן והרב שלמה רפאל חכים.
בשנת ה'תר"ע (1910) לערך עלה להדפיס את ספרו "תורת חכם" בירושלים.
בעצת דודו, הרב יום טוב ידיד הלוי, עבר כשנה לאחר מכן להתגורר בירושלים עם משפחתו.
בתקופה זו נענה לבקשת העדה הבוכרית, והחל לשמש כדיין ומורה הוראה בבית הדין של העדה, לצד הרב אברהם אמינוף והרב יוחנן שמחיוף.
לרשותו הועמדה דירה בשכונת הבוכרים, וספריה גדולה שקנה הגביר פנחס אברהמוף.
בהמשך מונה לשמש כאב בית הדין של קהילת יוצאי חלב (יחד עם רבו, הרב אברהם חיים עדס, ועם תלמידו, הרב רפאל שלמה לניאדו).
בסוף ימיו עסק מעט בתורת הקבלה, ועם זאת התנגד ללומדי הקבלה שלא למדו לפני כן ש"ס ופוסקים.
שיכל את ארבעת ילדיו שמתו בילדותם בתקופת מגוריו בצפת, ובשנת ה'תרס"ב נולד לו בן נוסף, שלמה, שהאריך ימים.
היה מקורב לרב שלמה אליעזר אלפנדרי.
חתם עם רבנים נוספים בעד היציאה מהוועד הלאומי, והתנגד להוראה בשפה העברית בתלמודי תורה, בטענה כי "הכשרת" השפה בקרב תלמודי התורה תביא להפצת חומרי קריאה בשפה זו כנגד הדת.
כמו כן, פרסם בספרו דברי ביקורת חריפים על הראי"ה קוק, ודעותיו בספר"אורות";
הלך לעולמו ב-8 במרץ 1930 (ח' באדר ה'תר"ץ) לאחר מחלה, ונטמן בהר הזיתים בירושלים.
אשתו, לאה, נפטרה בי"ח באלול ה'תרצ"ז.
בנו הרב שלמה ידיד, הדפיס חלק מספרי אביו לאחר מותו.
בתו שרה נישאה לרב נעים פינטו והתגוררו בארגנטינה.
הרב עזרא עטייה (ראש ישיבת פורת יוסף)
הרב דוד סתהון דבאח (הרב הראשי של החלבים בבואנוס איירס)
ברכת יוסף - דיני ברכות ועוד, חלק א', ירושלים ה'תרפ"ה
ברכת יוסף - דיני ברכות ועוד, חלק ב', ירושלים ה'תרפ"ז
ברכת יוסף - הלכות חנוכה ותוכן עניינים לכל החלקים, חלק ג', ראשון לציון ה'תשל"א
ויחי יוסף - הלכות גיטין ועוד, ירושלים ה'תרפ"ט
ימי יוסף - שו"ת על ארבעת חלקי השולחן ערוך, ירושלים ה'תרע"ג (באתר היברובוקס)
ימי יוסף בתרא - שו"ת ד' חלקי שו"ע
ספר פסק מהגר"י ידיד הלוי בעניין הסרת רב ראשי ממשרתו, ירושלים ה'תשנ"ג
יוסף יחיאל הלוי במברגר (נולד ב-3 בספטמבר 1944) הוא רב הקהילה החרדית בחיפה, ראש כולל בשכונת נווה שאנן בחיפה, אב"ד בבית דין פרטי בחיפה, וחבר בד"ץ שארית ישראל.
נולד בט"ו באלול תש"ד (ספטמבר 1944) בצרפת ליונה ורות במברגר.
בבחרותו עבר ללמוד בארץ ישראל בישיבת באר יעקב ובישיבת פוניבז'.
נישא לשושנה בתו של הרב שלמה וולבה.
לאחר נישואיו התגורר בירושלים, ולמד להוראה מפי הרב יעקב בלוי והרב מאיר ברנדסדורפר.
בסוף שנות השמונים נקרא לכהן כרבה של הקהילה החרדית בחיפה בשכונות הדר ונווה שאנן, וכראש כולל האברכים בשכונת נווה שאנן.
הקים מערכת כשרות פרטית עבור החרדים בעיר חיפה, הקים בה בית דין צדק (שלוחה של בית דין צדק בני ברק בראשות הרב נסים קרליץ), והקים כולל אברכים בשכונת הדר.
בשנת 2014 צורף כחבר בד"ץ שארית ישראל.
בנו הגדול הרב משה יונה במברגר משמש כמשיב בישיבת גבעת שאול בירושלים.
חתנו הרב משה זלושינסקי משמש כר"מ בישיבת משכן יעקב בחיפה.
חתנו הרב דוד הלל בריקס משמש כראש כולל הדר התורה בשכונת הדר בחיפה.
חתנו הרב אריה פרידמן, ר"מ בישיבת "ברית יעקב", ובישיבת "באר התורה", ומחבר ספרי "עולת איש" על הש"ס
יוסף (יוסל'ה) יודוביץ' (21 באוקטובר 1941 – 22 בספטמבר 2018) היה קצין צה"ל בדרגת אלוף-משנה.
פיקד על יחידה 88 - דב לבן במלחמת יום הכיפורים ועל חטיבה 8 במלחמת לבנון הראשונה.
יוסף יודוביץ נולד וגדל בקיבוץ כפר מנחם.
ב-1961 התגייס לצה"ל, שירת בחיל השריון ושימש נהג טנק בגדוד 82. ב-1962 סיים בהצטיינות קורס מפקדי טנקים ולאחר מכן קורס קצינים.
באפריל 1964 השתחרר מהשירות הסדיר.
בשירות המילואים שימש מפקד צוות סיור בחטיבה 14.
בקרב אום-כתף, במלחמת ששת הימים, לחם הצוות בפיקודו תחת גדוד 63 בחטיבה.
במהלך הקרבות נפצע מפקד הגדוד, נתן ניר, באורח קשה ויודוביץ' היה אמון על חילוצו.
הוא זכה על פועלו במלחמה בעיטור המופת.
ב-1971 מונה למפקד יחידה 88 - דב לבן, יחידת סיור אמפיבי המבוסס על כלי רכב וכלי רק"ם שנלקחו שלל מהצבא המצרי, ולהקימה כיחידת מילואים מובחרת.
היחידה בפיקודו לחמה במלחמת יום הכיפורים בחזית המצרית.
במהלך הקרבות נהרגו 18 לוחמים ונפצעו 32 אחרים מתוך 126 אנשי היחידה.
חלק גדול מהנפגעים היה בקרב מתחם אורחה.
לאחר המלחמה מונה למפקד גדוד 25 בחטיבה 274, שימש במשך כחצי שנה כסגן מפקד החטיבה ובשנים 1976-1975 שימש כסגן מפקד חטיבה 500. הוא חזר לשירות הקבע, מונה למפקדה הראשון של חטיבה 889 ולאחר מכן לסגן מפקד אוגדה 440. ב-1979 מונה למפקד חטיבה 8 ולחם עימה במלחמת לבנון הראשונה.
במקביל לשירותו הצבאי במילואים שימש יודוביץ' מזכיר קיבוץ ומרכז משק בקיבוצו כפר מנחם, ובמשך שנים רבות היה מנהל אגף החלב בחברת תנובה (כולל במהלך פרשת הסיליקון בחלב) ומנהל סניפים בחברת סופרגז.
נפטר ב-22 בספטמבר 2018 ונקבר בבית העלמין של קיבוצו כפר מנחם.
הוריו של יואנוביצ'י נהרגו ככל הנראה בפרעות שבוצעו ביהודי קישינב, מספר שנים לאחר פרעות קישינב.
בשנת 1925 היגר יואנוביצ'י לצרפת (שבה מעולם לא התאזרח).
אף שהיה חסר השכלה ואנאלפבית רכש מעמד כלכלי, בזכות אישיותו ויכולתו ליצור קשרים, והפך לסוחר מתכות.
בתקופה בה הייתה צרפת כבושה על ידי גרמניה הנאצית מכר יואנוביצ'י מתכות לגרמניה הנאצית.
עקב פעילותו בתחום הפך למיליארדר.
יואנוביצ'י נחשד בתור משתף פעולה עם הגרמנים .
כמו כן נחשד בתור סוכן של הקומינטרן אך החשדות לא אומתו.
הוא יצר קשרים טובים עם קצינים ופקידים גרמנים שקנו ממנו סחורה וכך נחשד על ידי רבים בתור מי שזכה להגנתם של הגרמנים, אך במקביל יצר קשרים טובים עם אנשי תנועת ההתנגדות הצרפתית, שלהם סייע בכספים.
בעזרת הכספים שהרוויח דאג לשמור על יחסים טובים עם בעלי עמדות מפתח בשני הצדדים.
על פי המידע שהיה בידי מודיעין הפנים הצרפתי, היה בידי יואנוביצ'י אישור שזיהה אותו בתור סוכן של הגסטפו.
הוא קיבל את התואר "ארי של כבוד" .
במקביל, באמצעות אחיינו מימן את בריחתם של מתנגדי המשטר הנאצי לבריטניה וסייע לה.
אחיינו נדון לחמש שנות מאסר על ידי בית דין גרמני בעוון סיוע לבריחתם של אלה, אך מעורבותו של יואנוביצ'י לא נחשפה.
כמו כן סייע יואנוביצ'י לשחרורה של פרנסואז ז'ירו מכלא פרן .
לאחר שחרור פריז באוגוסט 1944 הביא יואנוביצ'י למעצרם של מספר סוכני גסטפו צרפתיים.
לאחר המלחמה נעצר יואנוביצ'י ונחקר מספר פעמים.
בשנת 1949 הוא נשפט בצרפת, נמצא אשם בשיתוף פעולה עם הנאצים ונדון לחמש שנות מאסר.
בינואר 1958 נמלט מצרפת לישראל.
עם זאת, אישור השהייה שלו לא חודש, וכמו במקריהם של רוברט סובלן ומאיר לנסקי, שלא הורשו להישאר בישראל למרות חוק השבות, גם יואנוביצ'י הוכרח לחזור לצרפת.
עתירתו לבג"ץ (בג"ץ 48/58 יואנוביצ'י נ' שר הפנים) נדחתה.
בצרפת הוא זוכה מרוב ההאשמות נגדו, אך נדון לשנת מאסר אחת.
בשנת 1962 שוחרר מהכלא מסיבות בריאות, ובשנת 1965 מת חסר כול.
בשנת 2007 החלה להופיע בהוצאת גלֶנָא (Glénat) בצרפת סדרת קומיקס על קורותיו של יואנוביצ'י בשם "היֹה היה בצרפת" (Il était une fois en France; ), מאת הקומיקסאים הצרפתים פביאן נורי (Fabien Nury) (כתיבה) וסילבן ואלֶה (Sylvain Vallée) (ציור).
במסגרת הסדרה הופיעו עד 2012 6 חוברות.
הסרט הישראלי "מלך הגרוטאות" (2013)
בשנת 2013 ביים והפיק דורון ערן סרט תיעודי על סיפור חייו של יואנוביצ'י, "מלך הגרוטאות" (במסגרת "רצועה מהחיים").
אלברט אילוז הופיע בתפקיד יאנוביצ'י.
להפקת הסרט סייע נכדו של יואנוביצ'י, מיקי דותן (מייסד "האוזן השלישית").
רבי יוֹסֵף יְדִידְיָה קַרְמִי (~ה'ש"מ, 1580 בערך - המחצית הראשונה של המאה ה-17) היה רב מקובל ופייטן בן יהדות איטליה.
נודע בעיקר בשל סידור התפילה שלו "כנף רננים".
נולד במודנה שבאיטליה לר' בנימין יקותיאל קרמי שהיה נציגם של מגורשי דוכסות מילאנו מול השלטונות.
הוא פעל כמורה ומחנך לתלמידים כבר מראשית העשור השני של המאה ה-17, ובמקביל החל ב-1623 לשמש כחזן ומנהל התפילה בבית כנסת פרטי של משפחת אוסיליו במודנה.
ספרו "כנף רננים" הכולל תפילות, קינות, זמירות ובקשות, שחיבר קרמי לבקשת אנשים שונים ולקראת מועדים שונים, מבוסס על מדרשי חז"ל ועל ספר הזהר וספר "פרדס רימונים" של הרמ"ק.
הספר התקבל יפה לאחר שמיד עם הדפסתו התחולל סביבו פולמוס גדול.
גיסו של המחבר, רבי אהרן ברכיה ממודנה, שהיה אף הוא מקובל וחיבר תפילות ותחינות משל עצמו, חשד שהוכנסו בתפילות שבספר כוונות קבליות התואמות לקבלת הרמ"ק ואינן תואמות לקבלת האר"י, ואולי בשל כך יש לאסור את הדפסת הספר.
הוא עורר את חברי בית הדין של מודנה ובראשם רבי דניאל טרבוט לחקור את הנושא, ולאחר זמן מה התיר בית הדין את הדפסת הספר ועיטר אותו בהסכמה נלהבת.
בהמשך הצטרפו להסכמה זו רבנים רבים אחרים מרבני איטליה.
גם הגיס המתנגד הסכים לחלקים בספר שעוררו מאוחר יותר התנגדות כמו וידוי מיוחד שנדפס בו, המחבר כותב על כך: .
הרב יוסף יגודה (נולד בשנת 1959) הוא אב בית דין בבית הדין הרבני בחיפה.
למד "במדרשית נעם" בפרדס חנה.
בשנת תשל"ח - 1978 החל ללמוד בישיבת הסדר "כרם ביבנה" ובכולל של הישיבה במסגרת ההסדר שירת בשריון והשתתף בקרב סולטן יעקוב.
למד דיינות בכולל פסגות מכון גבוה להוראה ודיינות במשך 9 שנים.
בשנים תשנ"ד - תשס"ז שימש ר"מ בישיבת ההסדר במעלות.
בשנת תשנ"ג - 1993 קיבל כושר לשמש רב עיר מהרבנות הראשית.
הקים בית דין לממונות בצפת ובמעלות-תרשיחא.
מכהן כרב בית כנסת "רמב"ם" בקהילה הדתית במעלות.
ב- 29 באוקטובר 2007 התמנה לכהן כדיין בבית הדין הרבני בחיפה.
כמו כן שימש כדיין גם בבתי הדין הרבניים צפת וטבריה.
ב- 25 באוקטובר 2015 התמנה לכהן כאב בית הדין הרבני בחיפה.
הרב יוסף יגודה הוא אחד מכותבי פסק הדין התקדימי בשנת 2014 שהתיר עגונה שבעלה שכב שבע שנים ללא הכרה וללא שינוי במצבו במצב 'צמח', באמצעות "זיכוי גט", שעוקף את התנאי ההכרחי בכל גט והוא ששני בני הזוג ירצו בפירוק הנישואים ביניהם מתוך מודעות ומרצונם.
אב בית הדין באותו פסק היה הרב אוריאל לביא.
יוסף יהב (1935 – 6 באוגוסט 2016) היה סטטיסטיקאי ישראלי, ממקימי החוג לסטטיסטיקה באוניברסיטת תל אביב, פרופסור בחוגים לסטטיסטיקה באוניברסיטת תל אביב ובאוניברסיטה העברית בירושלים, נשיא האיגוד הישראלי לסטטיסטיקה (1981-1979) וסגן נשיא ומנכ"ל האוניברסיטה העברית (1991–1993).
למד לתואר ראשון בסטטיסטיקה באוניברסיטה העברית בירושלים ולאחר מכן באוניברסיטת סטנפורד.
בשנת 1963 קיבל דוקטורט מאוניברסיטת קליפורניה בברקלי.
בנוסף לתרומותיו החשובות בתחום המחקר העיקרי שלו, ניתוח סדרתי, הוא השאיר חותם יישומי משמעותי בתור הסטטיסטיקן הממשלתי השלישי (1994–2001).
הוא היה בין יוזמי המהלך לצירופה של מדינת ישראל לארגון ה-OECD, מהלך שהושלם ב-2010.
יוסף יוספי הוא פוליטיקאי אלג'יראי, שכיהן כשר האנרגיה והמכרות בממשלת אלג'יריה בין השנים 2015-2010. יוספי שימש כממלא מקום ראש ממשלת אלג'יריה בחודשים מרץ-אפריל ב-2014. כמו כן, הוא שימש גם כנציג אלג'יריה באו"ם בין השנים 2008-2006.
יוספי נולד ב-2 באוקטובר 1941 בעיר באתנה שבאלג'יריה, שם גדל והתחנך.
הוא למד לימודים הגבוהים בהנדסה ובכלכלה במוסד הלאומי הפוליטכני של לורן השייך לאוניברסיטת נאנסי בצרפת.
הוא היה מרצה בכיר באוניברסיטה, כשהרצה היה פרופסור להנדסת כימיה.
בשנת 1997 מונה על ידי נשיא אלג'יריה ליאמין זרואל לשר לענייני נפט ואנרגיה, ובנוסף נבחר לראשונה לחבר האספה הלאומית של העם.
בתחילת 1999 נבחר לנשיא אופ"ק.
ב-23 בדצמבר 1999 מונה לשר החוץ, ולאחר מכן, בשנת 2000, הוחלף על ידי עבד אל-עזיז בלח'אדם, ואילו יוספי עבר להיות שר-ציר הכפוף לראש הממשלה, עלי בן פליס.
בחודש אפריל 2001 היה יוספי מועמד לתפקיד שגריר אלג'יריה בקנדה.
משמינויו כשל, הוא מונה לשגריר אלג'יריה באו"ם בשנת 2006 וכיהן עד 2008 ולאחר מכן היה שגריר אלג'יריה בתוניסיה למשך שנתיים.
בשנת 2014, כאשר ראש ממשלת אלג'יריה עבד אל-מאלכ סלאל עזב את תפקידו כדי לעמוד בראש תעמולת בחירות למען הנשיא בותפליקה (שהיה חולה באותו הזמן), מונה יוספי לממלא מקומו.
לאחר שבותפליקה זכה בבחירות ונבחר מחדש לנשיאות, סלאל מונה בשנית לתפקיד, ויוספי סיים את תפקידו כממלא מקום ראש ממשלת אלג'יריה.
יוסף יהודה מרטון (כ' בסיוון ה'תרצ"ג, 14 ביוני 1933 – כ"ט בכסלו ה'תשע"ד, 2 בדצמבר 2013) היה מוזיקאי, מנצח, מתזמר, מעבד ומנהל מוזיקלי, מלחין, חזן, כותב תווים, עורך, היסטוריון, מאייר, מעצב גרפי, מחנך ומנהל ישראלי.
עסק במחקר, בהוראת, בהנחלת ובביצוע טעמי המקרא, נוסחאות התפילה, מוזיקה יהודית וניגוני חב"ד.
מייסד, מנצח, מעבד, מפיקה ומנהלה המוזיקלי של מקהלת ניח"ח של חסידות חב"ד ומחלוצי הזמר החב"די בישראל.
נולד בסיגישוארה שברומניה ליעקב וביילא מלכה, משפחה דתית ואמידה שניהלה עסקי משק שונים.
לאחר פרוץ מלחמת העולם השנייה והצטרפותה של ממלכת רומניה למדינות הציר, נושלה המשפחה מכל רכושה, בדומה לשאר יהודי האזור.
לאחר כניסת הצבא הרוסי לעיר בראשית 1945, החלו לפעול ברחבי טרנסילבניה תנועת נוער ציוניות, ויוסף הצטרף לתנועת בני עקיבא.
בשנת 1947, העפיל עם 7,600 מעפילים באניית המעפילים פאן יורק.
חיל הים הבריטי כלא את יושבי האנייה בקפריסין ולאחר 3 חודשים נכנסו לישראל.
בשנת 1948 החל ללמוד בישיבת בני עקיבא כפר הרא"ה אצל הרב משה צבי נריה והרב אברהם צוקרמן, ולאחר מכן סיים לימודיו בבית הספר התיכוני "מעלה" לצורך קבלת תעודה.
ביולי 1952 התגייס לצה"ל ושירת בחיל ההנדסה.
לאחר שחרורו מצה"ל למד בפקולטה לארכיטקטורה בטכניון חיפה ולאחר מכן בקונסרבטוריון בחיפה.
בשנת 1957 התקרב לחסידות חב"ד, ביקר בישיבת תומכי תמימים ויצר קשר עם הרבי מלובביץ'.
היה מורה בתיכון בית חנה בירושלים משנת הקמתו.
בה'תשי"ט התמנה למנהל בית הספר רשת אהלי יוסף יצחק הראשון בלוד.
בהמשך ניהל את בית הספר בעיר גנים בירושלים.
נשא את חנה גולדברג, והיה ממייסדי קהילת חב"ד בשיכון פאג"י בירושלים.
לאחר פטירת אשתו נשא את שיינדל והתגורר בשכונת בית וגן שם היה ממייסדי קהילת חב"ד.
בבתי כנסת אלו ובבית הכנסת "חסידים" בבית וגן היה בעל-הקורא ובעל-התפילה.
בתחילת דרכו השתתף בפעילות המקהלה הקאמרית של עיריית חיפה ומקהלת הפועלים של ההסתדרות, שימש מורה למוזיקה בבית הספר הריאלי, וניצח על מקהלת בית הספר ומקהלת בני עקיבא בחיפה.
כן היה ממארגני המופעים המוזיקליים של חגיגות העשור למדינת ישראל.
מרטון אחראי לעיבודים המוזיקליים של "אירוע העשור" הגדול שהתקיים באצטדיון ייעודי שהוכשר לכך, בסמוך למערת אליהו בחיפה.
בהשתתפות המקהלה הקאמרית של חיפה, מקהלת קול ישראל ותזמורת חיפה, בניצוח איתן לוסטיג.
עסק בהוראה, ניהל שני בתי ספר והיה מנהל בית הספר הראשון ברשת חינוך חב"ד.
לעיתים עסק בחזנות ושירת סולו, בין היתר בקונצרט להוצאת האנתולוגיה למוזיקה חסידית של אליהו שלייפר, במופע כנס חנוכה למוזיקה דתית ב-1968, ובהקלטות שונות מטעם צעירי אגודת חב"ד ועוד.
היה בעל קורא, חזן ובעל תפילה מבוקש, בין היתר באופן קבוע בשבתון ועידת רבני ישראל השנתית של מכון אריאל.
בה'תשכ"ג בבקשת משה צבי סגל והרבי מלובביץ' הקים את מקהלת ניח"ח - המקהלה הראשונה שביצעה ניגוני חב"ד, אותה ניהל.
וכן היה מנצח ומעבד המקהלה.
היה מראשי מנחילי הניגונים בחב"ד במסגרת חברת ניח"ח.
ב-1967 כתב את הספר "אנעים זמירות" שהיה אנתולוגיה ראשונה מסוגה לחלק מניגוני חב"ד, עם ביאורים מאת הרב טוביה בלוי וזכה לתפוצה בחסידות חב"ד אודות לכמה ניגונים שהופיעו בו לראשונה.
בהמשך סייע בכתיבת התווים ל-3 כרכי ספר הניגונים החב"די בהוצאת ניח"ח.
ב-1958 חיבר את מילות הפסוק "ופרצת ימה וקדמה וצפונה ונגבה" עם ניגון עתיק ובלתי-מוכר, שהפך לניגון ופרצת והושר רבות בחסידות חב"ד ומחוצה לה.
ב-1988 הלחין את הניגון "הקהל" שהתפרסם ב-2015 לרגל שנת הקהל ובוצע על ידי שמחה פרידמן ועמי כהן.
במסגרת חברת ניח"ח הפיק אירועים ו"ערבי חב"ד" בקיבוצים בשנות ה-60 וה-70, בהם מופעים גדולים בהשתתפות שרים ואישי ציבור באמפיתיאטרון קיסריה, היכל התרבות בתל אביב ובנייני האומה, ועוד.
ממופעים גדולים שהפיק, עיבד וניצח ב-1971 יצאו שתי קלטות שמע.
במשך שנים כתב מדור מוזיקלי בבטאון חב"ד.
עסק בחקר טעמי המקרא וחידש שיטת לימוד שמטרתה לפרש את המקרא באמצעות הטעמים.
השיטה מתועדת בספרי "מקראי קודש" של הד"ר שניאור זלמן צייטלין ובספרו "קרא בטעם" ששירת אותו בסדנאות שהעביר אך טרם יצא בהוצאה מסחרית.
התנדב ומסר הרצאות בנושא במוסדות חינוך ובקהילות שונות.
כתב תווים לטעמי המקרא באנציקלופדיה התלמודית.
ברשות הספרייה הלאומית ישנם עשרות הקלטות של טעמי המקרא ונוסחאות חזנות התפילה בביצועו.
פעל בחקר השירה האידית, וסייע לד"ר אהרן וינקובייצקי וסיני לייכטר מהאוניברסיטה העברית בירושלים במחקרם, במסגרתו יצאו 7 כרכי האנתולוגיה לשירי עם ביידיש ועוד שורת פרסומים.
כן היה מעורב בפרויקט המונומנטלי של האנתולוגיה לשירת יהדות ספרד יחד עם חברו הד"ר יצחק לוי; ובפרויקט להנחלת שירת יהדות תימן עם יעקב מזור.
היה ממפיקי ומייסדי חידון התנ"ך העולמי (במסגרת שירות מילואים פעיל) מהשנה הראשונה במשך 38 שנים ברציפות ותרם רבות לעיצוב האירוע כפי שהוא מתנהל כיום, בין היתר מהבחינה הלשונית.
עבודותיו המוזיקליות משרתות את המחלקה למוזיקולוגיה באוניברסיטה העברית, חלק מעיבודיו המוזיקליים משמשים עד היום את תזמורת משטרת ישראל ועוד.
אנעים זמירות - יוסף מרטון.
עם ביאורים מאת הרב טוביה בלוי, בהוצאת צעירי אגודת חב"ד
מגלת אסתר וקריאתה, עורך: שניאור זלמן צייטלין, תווים: יוסף מרטון
שרטוט תווים בערך ובנספח "טעמי המקרא" באנציקלופדיה תלמודית
צמאה לך נפשי - כ"ג לחנים, פנחס קהתי, עריכה גרפית: יוסף מרטון.
מקראי קודש, סדרת ספרים, ד"ר שניאור זלמן צייטלין.
טעמי המקרא בסיוע יוסף מרטון.
יצא במהדורה מצומצמת, טרם ראה אור
ספר הניגונים - חב"ד, 3 כרכים.
שרטוט תווים יוסף מרטון ויעקב מזור.
שנים עשר פסוקים ומאמרי חז"ל - לנוער ולעם, ביאור: ר' נפתלי רוט.
איור: ר' יוסף מרטון, בהגהת הרבי מלובביץ'
שירים עממיים למקהלה, בשניים ובשלושה קולות שווים.
כתיבת תווים ועיבוד מוזיקלי, יוסף מרטון
שירי ט"ו בשבט, הוצאת בית הספר הריאלי העברי, מאת יוסף מרטון
לגן לגנון לילד הגדול והקטן, צביה שוויג.
שירים ותווים, בעריכת יוסף מרטון
12 ריקודי ילדים לגני הילדים ולכיתות א-ד, צביה שוויג.
שירי משחק ומחול לגני הילדים ולכיתות א-ד, צביה שוויג, מלחין אוריאל אופק, עריכת תווים יוסף מרטון.
שירי משחק ומחול, 143 עמ'.
שירים של פנינה לנדנר בן ארצי וצביה שוויג, שירים ופזמונים לפי קטגוריות.
מחזות ושירים לילדים, צביה שוויג ויוסף מרטון, 1972
ארבע עונות השנה לגני הילדים ולכיתות א-ד.
145 עמ', צביה שוויג, תווים -יוסף מרטון.
משירת הארץ במלה ובצליל, לבית הספר הממלכתי והממלכתי-דתי.
תווים: אדווין סרוסי ויוסף מרטון.
מאוצר נעימות יהודי תימן אוסף יחיאל עדאקי, תווים, 1981
סלסול ישראלי, 50 שנות זמר יהודי ים-תיכוני, 311 עמ', איורים, פורטרטים, תווים.
ניגוני חסידי חב"ד ליובאוויטש, ניח"ח, 16 קלטות, 170 ניגונים
ערב חב"ד ליובאוויטש, אלבומי הופעה, מקהלת ניח"ח, 2 חלקים
שיעורים מצולמים והקלטות סולו בודדות שונות.
טעמים, חזנות, ניגונים, קונצרטים ועוד
הרב יוסף יהושעקאריו (1807–1883) היה איש ציבור ירושלמי, נשיא ועד העדה הספרדית בירושלים ואב בית הדין של העדה בעיר.
נולד בירושלים בשנת 1807 (ה'תקס"ז) לרב דוד אברהם קאריו.
במשך תקופה התגורר בחברון, ולאחר מכן עבר להתגורר בירושלים.
בפעילותו הציבורית נמנה עם עסקני וראשי ועד העדה הספרדית בירושלים, ושימש כנשיא הוועד.
כן שימש כאב בית הדין של העדה, כשלצידו כיהנו הרבנים יוסף רפאל עוזיאל וחיים נסים ברוך.
בחודש אב ה'תר"ם נבחר לעמוד בראש הוועד הגשמי של העדה הספרדית, ולצידו הועמד הרב יעקב שאול אלישר בראש הוועד הרוחני.
חתום על הסכמה למינוי של הרב יונה משה נבון למשרת הראשון לציון.
למעט בת אחת, שיכל את בניו ובנותיו בחייו.
נכדתו בת שבע נישאה לרב אברהם עזריאל.
נינו היה משה עזריאל, ובן נינו יוסף עזריאל.
בני יוסף - יצא לאור על ידי הרב אברהם עזריאל בירושלים, ה'תר"ן, והודפס גם בסוף חלק ב' של הספר "כפי אהרון", ירושלים ה'תרמ"ו וה'תר"ץ
הרב יוסף יהודה (יאודה) חכים (ה'תק"ף, 1820 - י"ח בכסלו ה'תרנ"ז, 23 בנובמבר 1896) היה רב ומקובל, שכיהן במשרת החכם באשי של איזמיר לתקופה קצרה ולאחר מכן היה חכם באשי בצפת ורבה הראשי של העדה הספרדית בעיר.
הרב חיים פלאג'י מינה אותו ליורשו במשרת החכם באשי של איזמיר, ואכן בשנת ה'תרכ"ח (1868), לאחר פטירת הרב פלאג'י הוא התמנה לתפקיד, מינוי שהוכר על ידי הסולטאן אבדילאזיז.
אולם, הרב חכים פרש מתפקידו זמן קצר לאחר מכן, משום שהתנגד לשורת רפורמות בהנהגת הקהילה שביקש לבצע מושל המחוז ביד אחת עם ראשי הקהילה, בהם הכנסת לימודי שפות לבתי הספר היהודיים.
הוא עלה עם משפחתו לארץ ישראל, והתיישב בצפת.
על פי המסופר, בתחילה התבודד במרתף בית הכנסת בנאה ועסק בתורה, ובהמשך התמנה לרב ראשי של העדה הספרדית וחכם באשי, עד לפטירתו בי"ח בכסלו ה'תרנ"ז, 23 בנובמבר 1896. נקבר בבית הקברות היהודי העתיק בצפת, במערת רבי משה אלשיך.
בסמיכות לקברו בצפת נתגלתה מצבה של אישה בשם גרסיא, אשר תוארה כ"רבנית" ו"מסתופפת בצל הרב".
משפחת חכים זיהתה אותה עם גרסיא חכים, ואף ציינה זאת במצבה חדשה שהקימה לצד המצבה הקדומה.
אמנם, ניתוח פלאוגרפי של הכיתוב שעל גבי המצבה וכן מיקומו של הקבר בבית העלמין מלמדים כי המצבה קדומה יותר, ככל הנראה מהמאה ה-16. לאור זאת, מספר חוקרים הציעו שזו מצבתה של אשת הרב יוסף מטראני, שנטמן בסמוך.
בנו רבי שלמה, שכיהן בחייו כדיין בבית הדין בצפת, התמנה לממלא מקומו.
נהרג בתאונת רכבת במצרים בשנת 1907.
יוסף ולדימירוביץ' (אינז') יאשונסקי Яшонский); 1943-1881) נולד בעיר הורדנה (אז בשלטון רוסיה).
היה סגנו של ראש היודנראט בגטו ורשה, אדם צ'רניאקוב.
היה יהודי משכיל, מבין היחידים שתרגם את תורת היחסות של אלברט איינשטיין.
בין היתר, ניהל את אורט, ארגון שהוקם ברוסיה בסוף המאה התשע-עשרה כדי להעניק הכשרה מקצועית ליהודים.
יאשונסקי נולד למשפחה ממעמד בינוני-גבוה בעיר הורדנה בבלארוס, על גדות נהר ניימן, קרוב לפולין וליטא.
אביו העניק לו חינוך שכלל את מיטב המורים.
בין מוריו היה הסופר העברי המפורסם יוסף אליהו (הטריאווש), שהחדיר בו את האהבה לשפה העברית וכל מה שקשור ביהדות בחיי היהודים במובן הרחב ביותר.
יאשונסקי היה תלמיד מצטיין בלימודיו בגימנסיה.
דיבר רוסית, עברית, יידיש וגרמנית.
למד פיזיקה ומתמטיקה באוניברסיטת סנט פטרסבורג ברוסיה ובאוניברסיטה הטכנית החדשה בשרלוטנבורג.
למד בנוסף ללימודי הפיזיקה, פילוסופיה ומשפטים.
אמנם יאשונסקי מעולם לא למד בישיבה אבל נחשב ל"עילוי", בעל ידע נרחב בכל הקשור ללימודי היהדות ולימודים כלליים.
בהיותו סטודנט, החל יאשונסקי לכתוב מאמרים בכתבי עת רוסיים.
היה בין מי שיזמו את הקמתו של העיתון היומי הראשון ביידיש בסנט פטרסבורג ובין הכותבים הראשונים בעיתון זה.
תחת שם העט: "בן חיים" כתב יאשונסקי מאמרים בשלל נושאים חברתיים ופוליטיים.
היה עורך בכיר בכתב העת Di bikher velt, ובעצמו כתב סקירות ספרותיות רבות, ערך 18 כרכים בסדרה שעסקה בידיעת הטבע וכתב טורים שבועיים בשם: "מדברים על מדעי הטבע והטכנולוגיה" ב-Folks Tsaytung, שהיו מפורסמים לא רק בשל דיוקם המדעי אלא גם בשל בהירותם.
יאשונסקי תרגם גם ספרי מדע.
המחקר שלו על העיתונות בשפה היידיש מהווה תרומה ראויה לציון להיסטוריה של העיתונות ביידיש.
במשך כמה שנים היה הדירקטור של הגימנסיה הראלית היהודית בוילנה.
הוא מונה לתפקיד זה מאחר שלא היה אדם מתאים ממנו למוסד האקדמי המפורסם.