tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
ב-410, כאשר כבש אלאריק הוויזיגותי את רומא, חדלה זו להוות כוח של ממש.
מטעמי נוחות, רבים נוהגים לתארך את מועד נפילתה הסופי של האימפריה במועד הדחת הקיסר המערבי האחרון, רומולוס אוגוסטולוס, ב-4 בספטמבר 476. עם זאת, חשוב לזכור כי האימפריה המערבית חדלה להיות אימפריה או גורם משמעותי כבר כמה עשרות שנים לפני כן.
את המונח "שקיעת האימפריה הרומית" טבע ההיסטוריון אדוארד גיבון בספרו הנודע "שקיעתה ונפילתה של הקיסרות הרומאית" (נכתב במאה השמונה עשרה).
גיבון טען כי הסיבה העיקרית לנפילת האימפריה הייתה הנצרות, ששחקה את רצונם של הרומים למלא את "חובתם האזרחית" בשירות צבאי, והפחיתה את עניינם של התושבים בחיי העולם הזה לטובת ההבטחה לעולם הבא.
אנרי פירן הציג את "תזת פירן" שלו בשנות העשרים של המאה ה-20, במסגרתה טען כי האימפריה לא שקעה ונעלמה בבת אחת אלא המשיכה באופנים כאלו ואחרים עד תחילת כיבושי האסלאם במאה השביעית.
תאוריה אחרת שהעלה ההיסטוריון פיטר בראון בשנים האחרונות דחתה את הרעיון שהאימפריה הרומית "נפלה" ובמקום תר אחר מאפיינים של "שינוי" שהתרחשו לאורך מאות שנים, כשהוא מבחין בשורשי תרבות ימי–הביניים כבר בתרבות הרומית, עם מעבר והשתנות הדרגתית משלב לשלב בלא שבירה חדה.
ב-230 לספירה בקירוב, ביטחון ושלום האימפריה הרומית החל להתערער: אויבי רומא, במזרח הפרסים ובצפון השבטים הגרמאניים, הלכו והתחזקו וביקשו לפלוש לגבולות האימפריה הרומית.
כדי להבטיח את המשך קיום האימפריה, הקיסרים גייסו חיילים שכירים, שדרשו שכר גבוה, אך לא תמיד הקיסר יכול לעמוד בדרישותיהם, כיוון שבזבז את כסף האימפריה המועט שנשאר, במשתאות ובמעשי הוללות.
כדי לשלם לחיילים השכירים, הקיסרים הטילו מיסים כבדים על נתיניהם.
הם טבעו מטבעות קטנים יותר, אך לא שינו את ערכם.
הם ערבבו מתכות זולות במטבעות הזהב והכסף.
הם סירבו לקבל מיסים במטבעות שהם טבעו, ודרשו שנתיניהם ישלמו את המס בתוצרת חקלאית או בעבודות שירות שונות.
שקיעה היא תופעת הטבע בה יורד גלגל השמש אל מתחת לאופק.
עם השקיעה מסתיים היום ומתחיל הלילה.
בזמן השקיעה נראה שהשמש נעה כלפי מטה, ובאופן כללי נראה שהיא נעה מערבה על פני השמיים; אך לאמיתו של דבר, תנועה מדומה זו נגרמת מסיבוב כדור הארץ אשר גורם לצופה לנוע מזרחה, בעוד השמש עצמה נייחת.
תופעת השקיעה קיימת גם בגרמי שמיים אחרים, כמו שקיעת הירח והכוכבים, או שקיעת השמש כפי שנראית לאסטרונאוט על הירח.
הזמן המוקדם ביותר שבה שוקעת השמש בישראל בעיר תל אביב-יפו, על פי שעון החורף, הוא בתחילת חודש דצמבר (ולא סמוך לנקודת ההיפוך החורפית), בשעה 16:37. הזמן המאוחר ביותר בו שוקעת השמש, על פי שעון הקיץ, חל סמוך לנקודת ההיפוך הקיצית בסוף חודש יוני, בשעה 19:52, שעה שמקבילה ל-18:52 בשעון החורף.
מסלול קרני השמש בזמן שקיעה
קרני השמש בזמן שקיעה אינן נעות לאורך קווים ישרים.
האטמוספירה, בדומה למנסרה, שוברת את הקרניים וכתוצאה מכך הן נעות במסלולים שבורים (בקווים ישירים בזוויות שונות) הנקבעים מעקרון פרמה.
הסטת מסלול קרני השמש היא בשיעור של 0.6°, זווית הקרובה למפתח הזוויתי של השמש עצמה.
לכן בזמן שרואים את השמש נוגעת בקו האופק, מיקומה האמיתי כבר מתחתיו.
תופעה נוספת הקשורה בשבירת הקרניים באטמוספירה היא הנפיצה אשר מובילה במקרים נדירים לתופעת ההבזק הירוק.
צבע השמים, אם בזמן שקיעה ואם בצהרי היום, הוא תוצאה של פיזור קרני השמש מחלקיקי החומר המרכיבים את האטמוספירה.
בזמן שקיעת השמש, הדרך שקרני האור צריכות לעבור בתוך אטמוספירה, כדי להגיע לצופה, מתארכת ככל שהשקיעה מתקדמת.
הקרניים בעלות הסיכוי הגדול ביותר להגיע לצופה ללא פיזור הן הקרניים בעלות אורך גל גדול ולכן צבע השקיעה נוטים לאדום.
ככל שיש יותר גזים ואבק על פני כדור הארץ, כך צבעי השקיעה יהיו בגוונים יותר חזקים של אדום, זו גם הסיבה שמעל פני הים צבעי השקיעה בגוונים חזקים יותר של אדום.
צבעה האמיתי של השמש לבן, אך בעקבות פיזור ריילי הצבע המתקבל בצפייה מתוך כדור הארץ יהיה צהוב.
בזמן השקיעה יש פיזור יותר גדול, ולכן השמש נוטה אל גוני הכתום והאדום.
בנוסף, גוני השקיעה יכולים להיות מושפעים גם מאירועים כגון אפר מהתפרצות געשית, או כתוצאה מתופעות אטמוספירות, כגון עננים, עשן וערפיח.
לאחר ההתפרצות של הר הגעש פינטובו בשנת 1991 או ההתפרצות של הר קרקטואה ב-1883, נצפו זריחות ושקיעות בגוונים מיוחדים, כמו ירוק זוהר, בכל רחבי העולם.
בדרך כלל, גוני הזריחה רכים וחלשים יותר מאשר גוני השקיעה.
דבר זה נובע מההבדלים בתנאים שדרכם עובר אור השמש בין שעות היום לשעות הלילה.
במשך היום, בדרך כלל מתרבות מהירות הרוחות, האבק, סופות החול וכיוצא בזה, דבר הגורם להעלאת כל האבק והחלקיקים שנצבר במשך הלילה על האדמה, למעלה.
כתוצאה מכך, האבק והחלקיקים משמש כמעין מסננת לקרני השמש, כך שבנוסף לאטמוספירה יש עוד שכבת סינון
בין הקרניים ועד כדור הארץ.
רק הקרניים הכהות יותר מצליחות לעבור דרך שכבת האבק, ולכן בכדור הארץ רואים את השקיעה בצבעים כהים יותר מאשר את הזריחה זריחת השמיים בצבע אדמדם.
באזור קו המשווה, השמש עולה בצד מזרח ושוקעת במערב, משום ששם זמני היום והלילה קבועים תמיד, 12 שעות יום ו-12 שעות לילה (ישנן סטיות מזעריות עקב סטייה במסלול כדור הארץ אל מול השמש).
בחצי הדרומי של כדור הארץ, נוטה השמש לכיוון צפון, ובחצי הכדור הצפוני נוטה השמש לכיוון דרום.
נטיית השמש לכיוון צפון או דרום מצטמצמת ככל שמתקרבים לקוטב הצפוני או הדרומי.
משך זמן השקיעה עצמה, החל מכניסת השמש מתחת לאופק ועד היעלמותה, וכן משך הזמן שבין סוף השקיעה עד צאת הכוכבים, הוא ארוך יותר ככל שמתרחקים מקו המשווה ומתקרבים לקטבים, הצפוני או הדרומי.
בנקודת הקוטב הצפוני ממש השמש לא שוקעת כלל בתקופת הקיץ, וכך גם בקוטב הדרומי, השמש אינה שוקעת כלל בתקופת החורף.
שכן השמש נעה סביבם במסלול שטוח, בתקופות אלה בקטבים הנגדיים השמש כלל אינה נראית שכן היא בצדו השני של כדור הארץ, ושורר חושך.
בהלכה היהודית זמן השקיעה קובע את מועד קיומן של מצוות שונות, כגון תפילת מנחה, זמן כניסת השבת, ועוד.
ביהדות זמן שקיעת החמה מוגדר, ככניסת כל גלגל החמה מתחת לקו הראיה.
מיד לאחר השקיעה מתחיל זמן הנקרא בין השמשות, שהוא נחשב בין יום ללילה.
זמן זה מסתיים עם צאת הכוכבים.
ב, מובא שהיה אפשר להסביר שצבעה האדום של השמש בשקיעה ובזריחה הוא מכיוון שהשמש חולפת בערב מעל הגיהנום ("דחלפא אפתחא דגיהנום") ובבוקר מעל הוורדים של גן עדן.
למסקנת הסוגיה זה לא כך, אלא הצבע האמיתי של השמש הוא אדום כמו שרואים בשקיעה ובזריחה, והסיבה שבשאר היום אנו לא רואים את הצבע האמיתי זה כי עקב האור החזק העיניים שלנו לא יכולים לראותו טוב ("נהורין הוא דלא בריין" = הראייה שלנו לא בריאה מספיק).
שקיעת החמה היא ציון זמן בהלכה המוגדרת ככניסת כל גלגל החמה מתחת לקו האופק.
מיד לאחר השקיעה מתחיל זמן ביניים הנקרא בין השמשות, שנחשב לזמן מעבר בין יום ללילה.
ישנם המחשיבים את שקיעת החמה ברגע שבו גלגל החמה שוקע מתחת לאופק, והשמש מתכסה לחלוטין.
דעה זו מקורה במהר"ם אלשקר בשם הגאונים, ונפסקה להלכה על ידי בעל התניא בסידורו והגר"א, וכיום היא הדעה המקובלת.
בחישוב זמנה המדויק של שקיעה זו, נחלקו הפוסקים האם השקיעה הנראית היא הקובעת (ולכך במקומות גבוהים השקיעה מתאחרת).
או שהשקיעה האסטרונומית שאינה מתחשבת בנתונים הטופוגרפיים של האזור היא הקובעת (ולפיה מחשיבים את כל כדור הארץ כאילו היה בגובה פני הים).
רוב הפוסקים סוברים שהשקיעה הנראית היא הקובעת, והרב איסר זלמן מלצר חשש לשקיעה האסטרונומית.
גם על פי השיטה של "השקיעה הנראית", אם ישנם הרים סמוכים שמסתירים את האופק – מנכים אותם.
ורק אם ישנם הרים רחוקים – מתחשבים בהם.
אם כי לא ברור לחלוטין מה נחשב קרוב לעניין זה.
ישנה עוד דעה של רבנו תם שאומרת שיש כמו שתי שקיעות, הביטוי 'שקיעת החמה' שמכוון לזמן שבו נעלם ומתכסה כל גלגל השמש מעינינו במערב, וזהו זמן תחילת השקיעה.
ולאחר מכן מתחיל תהליך של "שקיעת האור" התחשכות שנמשך 58.5 דקות (משך הילוך שלושה ורבע מילין) לאחר השקיעה של גלגל החמה.
סוף זמן זה נקרא סוף שקיעה ולאחריו מגיע זמן בין השמשות שהוא 13.5 דקות (משך הילוך שלושת רבעי מיל)שהוא ספק יום ספק לילה ואז מגיע זמן צאת הכוכבים שהוא לילה ודאי.
מקור שיטת רבנו תם הוא בגמרא במסכת שבת שמביאה שיטת רבי יהודה, כפי שמסביר אותה רבה, לגבי זמני המעבר מהיום ללילה.
וכך שיטתו – לפני שתשקע החמה, זה ודאי יום.
משתשקע החמה, למשך זמן הילוך שלושת רבעי מיל, זהו זמן המכונה 'בין השמשות', ויש ספק האם להגדירו כיום או כלילה.
לאחר זמן זה, מגיע זמן 'צאת הכוכבים' שהוא ודאי נחשב לילה.
רבנו תם מקשה על כך מדברי רבי יהודה עצמו, המובאים במסכת פסחים.
שם הוא אומר שמשקיעת החמה ועד לצאת הכוכבים יש זמן הילוך ארבעה מילין.
ולכן מחדש רבנו תם שיש לחלק בין הביטוי 'שקיעת החמה' שמכוון לזמן שבו נעלמת השמש מעינינו במערב, וזהו זמן תחילת השקיעה.(השקיעה הרגילה לדעת הגאונים) לבין הביטוי 'משתשקע החמה', שמשמעו סוף זמן היעלמות האור כשהשמש נכנסה ב'עובי הרקיע', וגם אורה התרחק ממנו.
בשיטה זו מיישב רבנו תם את הסתירה כביכול בדברי ר יהודה.
בדעה זו נקטו רוב הראשונים כהרמב"ן, הרשב"א והרא"ש, וכן פסק רבי יוסף קארו בשולחן ערוך.
מחלוקת זו, היא מחלוקת ארוכה בעלת השלכות רבות והיא נתונה בפולמוס.
כיום רק קבוצות מסוימות בעיקר בחוץ לארץ (כחסידות סאטמר ועוד) נוהגות כדעת ר"ת גם להקל, ואילו רוב הציבור הדתי והחרדי נוהג כשיטת הגאונים, חלקם גם לקולא וחלקם רק לחומרא.
זמן שקיעת החמה הוא הזמן בו מסתיימות קיום מצוות היום, כמו הנחת תפילין, נטילת ארבעת המינים ועוד, ואחריו מתחיל זמן בין השמשות, שהוא ספק יום ספק לילה.
כמו כן, זמן השקיעה קובע את סוף הזמן בו אפשר להתפלל תפילת מנחה, וגם למנהגים אחרים לא נופלים אפיים (תפילת תחנון) לאחר שקיעת החמה.
הרב בעל התניא בסידורו כתב שאין למנוע מלהתפלל תפילת מנחה עד זמן השקיעה לפי ר"ת.
זמן השקיעה קובע גם לכניסת השבת, חגים ויום כיפור (מלבד תוספת זמן הנהוגה בכל מקום לפני מנהגו, בין 20 ל-40 דקות) וכן זמנים נוספים.
שקיעה הוא סיפור מדע בדיוני קצר שנכתב על ידי הסופר אייזק אסימוב ופורסם בספטמבר 1941. כחמישים שנה לאחר פרסומו הורחב הסיפור לרומן בשיתוף פעולה של אסימוב ורוברט סילברברג.
בסיפור מתואר כוכב לכת המואר באורן של שש שמשות, כך שתושביו אינם יודעים חשיכה מהי.
הסיפור עוסק בהתרחשותו של ליקוי חמה שמסתיר את השמש היחידה שזורחת באותו הזמן וגורם לעלטה גמורה על פני הכוכב.
הסיפור הקצר מתאר את האירועים המתרחשים בשעות שקדמו לליקוי והספר מרחיב את הקורות בכוכב בטרם הליקוי ובימים שלאחר מכן.
בשנת 1968 נבחר הסיפור על ידי אגודת סופרי המדע הבדיוני בארצות הברית כסיפור המדע הבדיוני הטוב ביותר שנכתב עד לשנת 1965 (השנה בה נוסדו האגודה ופרס נבולה שאותו היא מעניקה).
"שקיעה" הוא גם שמו של קובץ סיפורים קצרים של אסימוב, שיצא בהוצאת מסדה בשנת 1980 (מתרגם: אדם שרתיאל).
הספר כולל את הסיפור "שקיעה" (בגרסתו הקצרה), כמו גם כמה סיפורים מפורסמים אחרים של אסימוב (ביניהם "מארחת" ו"למען מטרה טובה...").
הסיפור הקצר פורסם לראשונה בספטמבר 1941 והוא הסיפור ה-32 שכתב אסימוב.
הסיפור נכתב בזמן שאסימוב עבד בחנות הממתקים של אביו במקביל ללימודיו באוניברסיטת קולומביה.
לפי אסימוב, ג'ון קמפבל הזמין את הסיפור אחרי דיון ביניהם בנוגע לציטוט הבא, מאת ראלף וולדו אמרסון:
הסיפור הקצר מספר על כוכב לכת דמיוני בשם לאגאש (בגרסת הספר נקרא קלגש) השוכן במערכת מרובת כוכבים הכוללת שש שמשות, כך שתמיד נראית לפחות שמש אחת בשמיים, ועל כן תושבי כוכב הלכת אינם יודעים חשכה מהי.
אחת ב-2,049 שנים מתרחש ליקוי חמה: ירח של כוכב הלכת מסתיר את השמש היחידה בשמים באותה עת ונוצר מצב של חשכה על פני כל כוכב הלכת.
הסיפור הקצר מספר את סיפורם של מספר אסטרונומים, תרמון העיתונאי, ושירין הפסיכולוג המגלים שיש גרעין של אמת בטענותיה של קבוצה דתית בספר הנקרא "ספר הגילויים", לפיהן השמים יחשיכו ויופיעו בהם מיליון כוכבים.
האנשים יאבדו את שפיותם עקב כך ולאחר מכן אש גדולה תצא מהכוכבים ותשרוף את כוכב הלכת על אנשיו ותרבותו.
האסטרונומים מגלים שהתחזיות המבוססות על חוקי הכבידה לגבי מסלולו של כוכב הלכת אינן מדויקות ומסיקים את קיומם של גורמים שמימיים נוספים חוץ מלאגאש ומשש שמשותיו.
הם נעזרים בפסיכולוג בשם שירין, אשר הקדיש את חייו לחקירת השפעת החשכה על תושבי כוכב הלכת, ומגלים שההשפעה הצפויה של הליקוי היא הרת אסון.
בקטע זה מסתיים הסיפור הקצר.
אסימוב השאיר הרבה שאלות לא פתורות, לדוגמה:
איך ידעה הקבוצה הדתית לנבא את הליקוי ללא שום כלי עזר מדעי?
מה יקרה לתושבי כוכב הלכת בליקוי ואחריו?
בגלל שאלות אלה ונוספות, החליט אסימוב להרחיב את הסיפור הקצר.
בשנת 1990, שנתיים לפני מותו של אסימוב, הוא חבר לסופר המדע הבדיוני רוברט סילברברג כדי להרחיב את הסיפור הקצר לספר.
הספר מחולק לשני חלקים - הסיפור הקצר והמשכו.
ההמשך מספר על מה שקורה ביום הליקוי ומספר שבועות אחריו.
החלק השני של הסיפור מתרכז יותר בעיתונאי ולא בקבוצת המדענים.
בליל הליקוי התחבאו כל האנשים אשר האמינו לקבוצה הדתית במקלטים של הקבוצה הדתית והאנשים אשר האמינו לקבוצת המדענים התחבאו במקלטי האוניברסיטה, פרט למדענים אשר צפו דרך טלסקופים בליקוי ותיעדו אותו כדי שהדורות הבאים יוכלו להישמר מפניו.
בסופו של דבר, ברגע הליקוי, מתגלים השמיים במלוא תפארתם, והכוכבים, שעד אז היו סתם אמונה מטורפת של קבוצה דתית, מתגלים כאמיתיים.
התברר שאכן יש עוד גרמי שמיים חוץ מקלגש ושש שמשותיו.
אבל, הליקוי השפיע על רוב התושבים הלא מאמינים בצורה קשה, רובם יצאו מדעתם והתחילו לשרוף דברים במטרה להבריח את ה"עלטה" אשר הגיעה עליהם.
יחד עם קבוצת משוגעים מהליקוי, התקיפה הקבוצה הדתית את המצפה האסטרונומי של האוניברסיטה, הרסה את כל התצפיות ותקפה כמעט למוות את רוב המדענים.
בנקודה זו פונה הספר לתאר את מה שקרה לעיתונאי תרמון, לארכאולוגית טיפרה, לאסטרונום בינאי, לפסיכולוג שירין ואיך הם התמודדו עם העולם המטורף שבחוץ:
בינאי מגלה שקבוצת האנשים שהתחבאה במקלטי האוניברסיטה נדדה לאחת משמורות הטבע במטרה להקים ממשלה זמנית שפויה.
הוא נודד לשם יחד עם אשתו.
טיפרה השתגעה באופן קשה יחסית מהליקוי, אבל בסופו של דבר היא מצטרפת לקבוצת אנשים אשר מטרתה היא להחרים כל אמצעי ליצירת אש במטרה לעצור את השרפות שהתושבים המשוגעים (המהווים חלק גדול מאוד מהאוכלוסייה) מייצרים.
שירין מנסה גם הוא לשרוד.
הוא נפגש עם תרמון, אך מחליט לנדוד לבד לשמורה.
הוא נרצח בדרכו על ידי קבוצה אנטי-אינטלקטואלית.
תרמון הוא הדמות הראשית בחלק הזה.
הוא מתחיל לחיות ביער כלשהו, עד שהוא נפגש עם טיפרה, הם נודדים ביחד לשמורה ולבסוף חוברים לקבוצה הדתית כדי להשתלט מבפנים על ממשלתם.
ההבדל הספרותי בין הסיפור הקצר לספר
למרות שאסימוב ניסה להישאר נאמן למקור, קיימים מספר הבדלים ספרותיים בין הספר לסיפור הקצר.
הספר מאגד שלושה סיפורים שאט-אט מתקשרים ביניהם: סיפורו של האסטרונום בינאי שמגלה הפרעה במסלול כוכב הלכת, הארכאולוגית טיפרה שחושפת תגלית מדהימה בתל ארכאולוגי חדש וסיפורו של הפסיכולוג שירין שרואה את ההשפעה הנוראה של העלטה על תושבי קלגש.
בסוף הספר, שלושת הסיפורים הופכים לסיפור אחד, במטרה למנוע את קץ הציוויליזציה על כוכב הלכת.
הסיפור הקצר מתאר רק את השעות האחרונות שלפני ליקוי החמה.
בנוסף לכך, בחלק השני של הספר, מתרחש גם סיפור אהבה בין שתי דמויות מרכזיות שאחת מהן כלל לא קיימת בסיפור הקצר.
זהו אחד מסיפורי האהבה המעטים שכתב אסימוב.
הספר והסיפור הקצר מבוססים על אחד הפחדים הבסיסיים של רוב בני האדם, הפחד מחוסר אור.
מאז הפרהיסטוריה, בני האדם פחדו מחוסר אור.
ליקוי חמה היה אירוע מזעזע בפני עצמו.
כשרוב התרבויות היו תרבויות דתיות, היעלמות השמש הייתה קשורה לניצחון הרוע ותבוסה לאלים.
דוגמה לכך ניתן לראות במיתולוגיה המצרית: האל הראשי, רע, היה אל השמש.
האגדה מספרת שכל לילה היה עליו להיאבק בנחש שסימל את הרוע כדי שהשמש תוכל להאיר את העולם ביום המחרת.
בשנת 2001 פרצו מהומות קשות בעקבות ליקוי חמה מלא בניגריה.
המהומות פרצו במחוז בורנו הצפוני ונגרמו בגלל הפחד של התושבים מהיעלמות השמש.
ההסברים הדתיים היו שהשמש נעלמת בגלל כשפים רעים ועונש של האלים על הכפירה של בני האדם.
כתוצאה מכך, שר ההסברה הניגרי הוציא הודעה מטעם הממשלה שקראה לאזרחים להירגע ולא להיכנס לפאניקה, לקראת ליקוי החמה המלא ב-29 במרץ 2006.
אסימוב מותח בסיפור ביקורת קשה מאוד על הדת.
הביקורת מופיעה בעיקר בספר ולא בסיפור הקצר, מכיוון שבסיפור הקצר המדענים הם מרכז העלילה ובספר העלילה מתרחבת למספר רב של כיוונים שכוללים גם את הדת ומעשיה לאחר ליקוי החמה.
בספר מציג אסימוב את הדת בצורה קשה מאוד.
הדת בסיפור זה, "ביאת השלהבת", עושה כל שביכולתה כדי לחבל בפעולת המדענים שמנסים לשפוך אור על תופעת הליקוי.
הקבוצה הדתית עושה שימוש במוטיבים פסולים במטרה לזכות באהדה ואמון מן הציבור, ובסופו של דבר הם אף רוצחים את האנשים שמתנגדים להם.
לאחר הליקוי, הקבוצה הדתית מנסה להקים ממשלה מטעמה שתקים ממשל תיאוקרטי שישלוט על כל תושבי כוכב הלכת למען קידום האינטרסים שלה.
המדע והמדענים מוצגים בספר זה בצורה אוהדת.
הם מתוארים כאנשים רגילים שמטרתם היא חשיפת האמת למען הציבור.
לפני הליקוי, הם מנסים להציל את תושבי כוכב הלכת באמצעות חבירה לעיתונאי פופולרי ולאחר מכן חבירה לקבוצה הדתית כדי להציג חלק מדבריה באור מדעי.
בסופו של דבר, הקבוצה הדתית מנסה להרוס מבפנים את האוניברסיטה ואת קבוצת המדענים, שכן הם מכחישים את קיומם של האלים וטוענים שהעלטה שעומדת לבוא היא דבר טבעי ורגיל.
בספר מוזכר מספר רב של פעמים המושג "החרב של תרגולה".
זהו מושג הקלגשי שפירושו: "שכאשר ישנם שני הסברים שווי ערך לאותה תופעה, יש להעדיף את ההסבר הפשוט או החסכוני יותר".
המושג הזה דומה מאוד למושג תערו של אוקאם.
אסימוב ככל הנראה העביר את המושג לסיפרו ושינה את שמו ל"חרבו של תרגולה" על מנת שישמע שונה מהמושג הארצי המוכר.
סרטים שהתבססו על עלילת הספר
בשנת 1988 יצא לאקרנים סרט בשם "שקיעה".
הסרט מבוסס על הסיפור אך הופק בתקציב נמוך במיוחד.
הסרט נקטל על ידי הביקורת, מעריצי המדע הבדיוני ועל ידי אסימוב בעצמו.
בשנת 2000 יצא סרט בעל אותו שם שנקטל אף הוא על ידי המבקרים.
בשנת 2000 יצא הסרט פיץ' בלאק (Pitch Black) שמבוסס אף הוא בצורה חלקית על הספר "שקיעה".
הסיפור הקצר יצא לראשונה בעברית בינואר 1980, כחלק מחוברת השנה של מגזין פנטסיה 2000 (גיליון 12).
ב-1981 יצא הסיפור בתרגומו של עמנואל לוטם, בספר "מבחר הסיפורת הבדיונית (א')" (קיבץ: סילברברג רוברט), בהוצאת עם עובד.
הספר "שקיעה" שיצא בשנת 1980 בהוצאת מסדה ובתרגומו של אדם שרתיאל (תמונת כריכת הספר מופיעה למעלה בצד שמאל) כולל את הסיפור הקצר ומספר סיפורים קצרים נוספים של אסימוב.
הספר המלא בעברית יצא בשנת 1992 בהוצאת כתר, גם בתרגומו של עמנואל לוטם.
העמותה שקיפות בינלאומית ישראל - שבי"ל הוקמה בשנת 1999, במטרה לקדם נורמות של שקיפות, טוהר מידות, יושרה ואתיקה בחברה הישראלית.
העמותה נוסדה על ידי פרופ' דוב יזרעאלי, שהיה מרצה לשיווק ואתיקה בפקולטה לניהול ע"ש קולר באוניברסיטת תל אביב.
החל מיולי 2025, יושבת ראש העמותה היא השופטת (בדימוס), ד"ר דפנה אבניאלי, שכיהנה כשופטת בבית המשפט המחוזי בתל אביב אשר החליפה את נשיאת בית הדין לעבודה השופטת בדימוס נילי ארד.
מנכ"ל הארגון הוא עו"ד (סא"ל במיל.) מיכאל יוחאי, שכיהן כראש ענף הסרטה בדובר צה"ל.
משרדי העמותה ממוקמים בפקולטה לניהול באוניברסיטת תל אביב.
הארגון העולמי Transparency International - TI שקיפות בינלאומית הוא ארגון חברתי גלובאלי הפועל באמצעות כ-115 סניפים ברחבי העולם.
מקום מושבה של מזכירות הארגון בברלין.
הארגון העולמי מפרסם מדדים שונים הבוחנים את מצב השחיתות במדינות העולם.
המדד המוביל של הארגון הוא מדד תפיסת השחיתות העולמי (Corruption Perceptions Index – CPI), המדרג את רמת תפיסת השחיתות ב־180 מדינות, ובהן ישראל.
בנוסף, הארגון מפרסם את דו"ח ייצוא השחיתות העולמי (Exporting Corruption Report), הבוחן את רמת האכיפה נגד מתן שוחד בעסקאות בינלאומיות ב־47 מדינות, האחראיות לכ־84% מהיצוא העולמי, בהתאם להנחיות אמנת ה־OECD.
כמו כן, הארגון מפיק את מדד השקיפות בתעשיות הביטחוניות ובמשרדי הביטחון (Defence Companies Anti-Corruption Index – DCI), המעריך את רמת השקיפות ואמצעי המניעה לשחיתות בקרב תאגידים ביטחוניים גדולים וגופים ממשלתיים בתחום הביטחון.
עמותת שקיפות בינלאומית ישראל - שבי"ל
העמותה בישראל מהווה את הסניף הישראלי של הארגון העולמי והיא עוסקת בהגברת המודעות לשקיפות ולהתמודדות עם תופעות שחיתות במישורים מרכזיים שונים, בהם:
עידוד נורמות של יושרה, שקיפות ואחריותיות - קידום אימוץ סטנדרטים של שקיפות, יושרה ואחריותיות בקרב גופי ממשל, רשויות מקומיות ומגזר עסקי, באמצעות פיתוח והטמעת תוכניות יישומיות בתחומים אלה.
העמקת המודעות ומיומנויות לשקיפות – פיתוח והטמעה של כלים יישומיים בתחומי שקיפות, אתיקה וממשל תקין במסגרת פורום היושרה העסקי בישראל, האזרחי והביטחוני, והמשמש גם כפלטפורמה לשיתוף פעולה בין חברות עסקיות.
פרסום מדדי שקיפות מקומיים – עריכה והפצה של מדד השקיפות השנתי של אתרי הרשויות המקומיות ושל מדד השקיפות בדיווחי תאגידים במגזר העסקי.
עריכת הדו"ח הישראלי של ייצוא השחיתות העולמי - עריכה ופרסום של הדו"ח הישראלי במסגרת דו"ח ייצוא השחיתות העולמי (Exporting Corruption Report) הבוחן את רמת האכיפה והיישום של אמנת ה-OECD למאבק בשוחד בעסקאות בינלאומיות.
הצגת מדדי שחיתות בינלאומיים – פרסום מדד תפיסת השחיתות העולמי (Corruption Perceptions Index – CPI) המתקיים מדי שנה מטעם TI; פרסום מדד השחיתות בתאגידים ביטחוניים (Defence Companies Anti-Corruption Index – DCI) המתפרסם אחת לכמה שנים.
פעילות חינוכית וחברתית – העמותה מקיימת שיתופי פעולה עם מגוון ארגוני חברה אזרחית במטרה להטמיע ערכי שקיפות, יושרה ודמוקרטיה בקרב הדור הצעיר.
הפעילות כוללת הרצאות ומפגשים חינוכיים בבתי ספר ותיכונים, קיום סדנאות והרצאות בנושאי אתיקה, אחריות ציבורית וממשל תקין.
שיתופי פעולה בינלאומיים - יישום וביצוע פרויקטים משותפים עם הארגון העולמי Transparency International(TI) לקידום השקיפות ככלי מרכזי במאבק בשחיתות.
פרסום מאמרים בנושאי שקיפות ושחיתות שלטונית ובשנת 2021 פרסום ספר המאמרים "שקיפות שחיתות ומה שביניהם" הכולל 35 מאמרים בתחום.
פרסום מדד שקיפות של אתרי האינטרנט של הרשויות המקומיות בישראל – מתפרסם מזה 15 שנים ברציפות.
המדד כולל בחינה של 18 קטגוריות שונות באמצעות 115 קריטריונים ובוחן 123 רשויות בישראל, להן מעל 18,000 תושבים ברשות.
המדד בחן את נגישות ושקיפות המידע לציבור של הרשויות, לרבות בענייני מכרזים, התקשרויות, ניגודי עניינים, תכנון ובנייה, סביבה וחירום.
מגן השקיפות – לזכרו של פרופ' דוב יזרעאלי, מייסד העמותה, מוענק מאז שנת 2000 ומדי שנה ליחידים או לארגונים שהצטיינו בפעילותם לקידום השקיפות וערכי הדמוקרטיה בחיים הציבוריים.
פרסום מדד שקיפות בדיווחי התאגידים – מדד ה-TRAC - המדד את בוחן את 30 החברות הגדולות בישראל ומתפרסם מדי כמה שנים.
פרסום מדד תפישת השחיתות העולמי CPI – Corruption Perceptions Report מטעם TI - הפרסום באמצעות שבי"ל.
הפקת דו"ח השחיתות בעסקאות בינלאומיות – Exporting Corruption Report בשיתוף עם גורמי האכיפה בישראל ועם ארגון TI העולמי - הדו"ח נערך ומתפרסם דו-שנתי ובמסגרתו נמדדת אכיפת האמנה של ה-OECD נגד שוחד בעסקאות בינלאומיות במדינות זרות.
פרסום בישראל של הדו"ח העולמי של מדד השחיתות בחברות הביטחוניות – Defence Companies Anti-Corruption Index, המתקיים אחת למספר שנים מטעם ארגון TI העולמי
קיום הרצאות בנושאי שקיפות ומאבק בשחיתות לגורמים שונים במגזר הציבורי, הפרטי והחברתי.
מגן השקיפות מוענק מדי שנה, מאז שנת 2000, לכבודו ולזכרו של מייסד העמותה פרופ' דוב יזרעאלי ז"ל.
מטרת הפרס להוקיר את פועלם של יחידים או ארגונים אשר יזמו או פעלו בעקביות לקידום והנחלתם של ערכי הדמוקרטיה ובכללם נורמות של שקיפות, טוהר מידות, יושרה, אתיקה ואחריותיות.
החל משנת 2024, יו"ר ועדת השיפוט של הפרס היא עו"ד דינה זילבר, שכיהנה כמשנה ליועץ המשפטי לממשלה.
2000 - אחמד מסארווה - חבר מועצת ערערה בנגב, משה בן פורת - מנכ"ל מהו"ת.
2001 - עודד שחר - פרשן כלכלי הערוץ הראשון, וד"ר ארנה ברי - המדען הראשי לשעבר.
2002 - אמנון אברמוביץ', ד"ר מאיר תמרי- כלכלן ואתיקן, וחברת מוטורולה ישראל
2003 - מגזר ההתנדבות והמלכ"רים
2004 - אגף הטכנולוגיה והלוגיסטיקה
2007 - יצחק זמיר ופרויקט אחריות סביבתית בתעשייה במסגרת עמותת "נגב בר קימא"
2008 - 7 רשויות מקומיות: בית אריה-עופרים, חיפה, מגדל העמק, מעלות-תרשיחא, משגב,נס ציונה ושוהם.
2009 - קבוצת שטראוס גרופ ויצחק רוזנר
2011 - חושפי פרשת קו 300: ראובן חזק, רפי מלכא ופלג רדאי
2012 - רביב דרוקר ומרטין וייל
2016 - אילנה דיין וארגון כל זכות
2019 - עו"ד דינה זילבר ועו"ד אינסאף אבו שארב
2021 - יגאל גואטה, רחלי גוטליב רושגולד
2022 - קרן נויבך ועו"ד דן יקיר
2024 - רונן ברגמן, אמל אסעד ותוכנית הטלוויזיה ארץ נהדרת
2013 - 2016: השופט ומבקר המדינה (בדימוס) מיכאל לינדנשטראוס
2017 - 2025: השופטת ונשיאת נשיאת בית הדין הארצי לעבודה (בדימוס) נילי ארד
2025 - כיום: השופטת בית המשפט המחוזי (בדימוס) ד"ר דפנה אבניאלי
שקיעת האלילים: כיצד מתפלספים בפַּטִּישׁ הוא ספר אשר נכתב על ידי הפילוסוף הגרמני פרידריך ניטשה בשנת 1888 ופורסם לראשונה ב-1889. הספר מהווה סיכום של הפילוסופיה המאוחרת של ניטשה.
בספר זה מופיעה אחת מאמירותיו הידועות ביותר של ניטשה: "מה שלא הורג אותי מחשל אותי".
במקור נקרא הספר "בטלנות של פסיכולוג" אך השם שונה לשם הנוכחי אשר מתחלק לכותר וכותר משנה.
הכותר "שקיעת האלילים" הוא משחק מילים על שם האופרה של ריכרד וגנר "דמדומי האלים" (Götterdämmerung).
כותרת המשנה "איך מתפלספים בפטיש" באה לרמוז לעמדתו של ניטשה, איקונוקלסט התומך בניפוץ (מטאפורי ופיזי) של דמות האל הריקה מתוכן.
התזה המונחת ביסודה של כל הפילוסופיה של ניטשה, של כל המטריאליזם שלו המתבטא בדחייה של כל האידיאלים, היא שאין בנמצא כל השקפת עולם שמקורה מחוץ לחיים או מעליהם.
אין בנמצא כל השקפת עולם שבכוחה להתנתק ממערכת הכוחות המהווים את המציאות.
כתוצאה, כל ניסיון לחרוץ משפט על המציאות לטוב או לרע מהווה סימן היכר של מצבו המיוחד של מי שמנסה לעשות כן.
הנה מה שניטשה מבטא באופן ברור ביותר בקטע חשוב מתוך ספרו זה:
שקיפות היא תכונה אופטית של תווך המבטאת את יכולתו להעביר קרינה אלקטרומגנטית ובפרט אור מבלי לפזרה או לבלוע אותה.
ככל שהחומר שקוף יותר אחוז הקרינה המועבר בתווך גדול יותר.
חומר שקוף למחצה, כלומר המאפשר מעבר של אור אך מפזר אותו, מכונה "חומר זָכוּךְ" (transluscent), חומר שאינו שקוף מכונה "חומר אָטוּם".
שקיפות נובעת מחוסר היכולת של הקרינה לבצע אינטראקציה עם האלקטרונים או המולקולות שבתווך.
מידת השקיפות של חומרים שונה באורכי גל שונים, תחומים שונים בספקטרום מבצעים אינטראקציות שונות עם חומרים שונים.
חומר שהוא שקוף בתכונותיו האלקטרוניות יכול להיות זכוך, כתוצאה מפיזורים פנימיים.
תרחיף (לדוגמה ערפל, חלב) אינו שקוף כי החלקיקים הרבים בתוכו מפזרים את האור לכיוונים שונים, על אף שהחומרים כשלעצמם (מים, אוויר, שומן) שקופים.
מוצק רב גבישי (לדוגמה מלח בישול, אלומינה) יכול להיות שקוף בתכונותיו הבסיסיות אך לא בנפח גדול, כי הגבישונים הרבים מפזרים את האור בכיוונים שונים, אף שכל גבישון כשלעצמו שקוף.
כאשר קרינה עוברת מתווך אחד לתווך אחר, בדרך כלל המעבר אינו חלק וישר, ומתרחשת שבירה.
בתהליך השבירה חלק מהקרינה מוחזרת וחלק מהקרינה חודרת פנימה, אולם לא בקו ישר אלא בזווית מסוימת, מידת השבירה נקבעת על פי הזווית ביחס לניצב למשיק לתווך החדש בנקודת הכניסה, ועל פי מקדם השבירה.
הנוסחה שמודדת את רמת השבירה בהתחשב בנתונים אלו, היא המשוואה הנתונה בחוק סנל.
במקרים מסוימים במעבר מתווך שקוף לאחר בזווית מסוימת, תיתכן החזרה מלאה של הקרינה בלא כל מעבר.
על ידי שימוש בידע זה, יוצרים זכוכיות שמצד אחד עובר דרכן אור ומצד שני לא.
שקיפות נמדדת בכמה אופנים שקולים.
שקיפות של עצם נמדדת על פי עומק אופטי (optical depth), שהוא גודל חסר יחידות המבטא את החלק מהקרינה הנבלעת במעבר דרך העצם כולו.
עומק אופטי בחומרים רגילים הוא גודל חיובי או אפס, חסר יחידות, בסולם לוגריתמי טבעי.
כאשר עובי אופטי אפס, כלומר , הוא חומר שקוף לחלוטין, עובי אופטי של אחד מעביר , כ-37%, מהקרינה, וכך הלאה.
שקיפות כתכונה של חומר נמדדת בעומק חדירה (Penetration depth), שהוא עובי החומר שבו עוצמת הקרינה החודרת שווה לאחד חלקי e מעוצמת הקרינה ההתחלתית.
עומק החדירה הוא גודל בעל יחידות של אורך, והחומר שקוף יותר ככל שעומק החדירה גדול יותר.
באטמוספירה עומק החדירה נמדד כראות אטמוספירית.
מדד נוסף לשקיפות של חומר הוא מקדם הנחתה (Attenuation coefficient), שהוא אחד חלקי עומק החדירה.
מקדם ההנחתה הוא גודל בעל יחידות של אחד חלקי אורך, וככל שמקדם ההנחתה גדול יותר, החומר אטום יותר ושקוף פחות.
עבור עצם שהוא משטח אחיד, העומק האופטי שווה לעובי החומר כפול מקדם ההנחתה, וגם לעובי החומר חלקי עומק החדירה.
שקיפות בים נמדדת בעומק סקי באמצעות דסקת סקי.
עומק סקי הוא העומק המרבי שבו נראית דסקת סקי הצבועה בשחור ולבן.
האטמוספירה שקופה לאור נראה, עם עומק חדירה ממוצע של כמה עשרות קילומטרים, המשתנה על פי ראות אטמוספירית בכל מזג אוויר.
האטמוספירה שקופה גם לחלקים של הקרינה התת-אדומה, אך חלקים מסוימים בתת-אדום נחסמים באטמוספירה מכוון שהם משרים סיבובים וויברציות מולקולריות (בעיקר על מולקולות מים ופחמן דו-חמצני).
שכבת האוזון אינה שקופה לקרינה על-סגולה.
בזכות שכבת האוזון, פיזור ריילי גורם לכך שהאטמוספירה יותר זכוכה לכחול מאשר לשאר הצבעים ומסיבה זו השמיים כחולים.
קרינת הרקע הקוסמית היא שריד מתקופה בה היקום הצעיר שינה את מצבו מאטום לשקוף.
עד כ-200,000 שנים לאחר המפץ הגדול היקום הורכב בעיקרו מפלזמת מימן אטומה מאוד, אולם כשהיקום התרחב והתקרר יוני המימן עברו ריקומבינציה והפכו לאטומים שהם במידה רבה שקופים לקרינה.
זכוכית שקופה מכיוון שמבנה פסי האנרגיה בה לא מאפשר אינטראקציה של התחום הנראה של הספקטרום עם האלקטרונים בחומר, אולם קרינת על-סגול מסוגלת לבצע עירורים אלו ולכן הזכוכית אטומה לקרינה זו.
אילוח של זכוכית בחומרים שונים מסוגל לגרום לכך שצבעים מסוימים ייבלעו בחומר ועל ידי כך הזכוכית תהפוך לצבעונית.
בכלכלה, שקילות פער הריביות המכוסות הוא מושג הקושר בין הריבית הנומינלית במשק המקומי לבין הריבית הנומינלית במשק זר באמצעות פרמיית הפורוורד השוררת בין שני המשקים.
המונח העברי מקביל לאנגלי - Covered Interest Parity.
שקילות פער הריביות המכוסות בניסוחה המתמטי היא קשר בין הריבית הנומינלית המקומית () לבין הריבית הנומינלית הזרה () לבין פרמיית הפורוורד ():
שקילות זו משמשת בפועל בשוקי ההון לשם תמחור עסקאות במטבע חוץ כמו עסקאות עתידיות, עסקאות סוואפ, אופציות על שער החליפין, אסטרטגיות מטבעיות ועוד.
השימוש בשקילות זו נעשה, למשל, בעת תמחור עסקאות פורוורד כלהלן:
שקיעת דם (erythrocyte sedimentation rate או בקיצור ESR) היא בדיקת דם המשמשת לאיתור דלקת ובמקרים מסוימים לניטור מהלך מחלה ויעילות הטיפול בה.
במהלך הבדיקה מכניסים דם שטופל בנוגדי קרישה למבחנה צרה סטנדרטית המסומנת בשנתות.
הכבידה גורמת לשקיעת תאי הדם האדומים לתחתית המבחנה וקצב השקיעה נמדד ונרשם בערכים של מילימטרים לשעה (mm/h).
בזמן תהליך דלקתי, גדל ריכוזו בדם של חלבון בשם פיברינוגן.
הפיברינוגן גורם לתאי הדם האדומים לדבוק זה בזה עד ליצירת גופים הנוטים לשקוע מהר יחסית.
ככל שכמות הפיברינוגן גדולה יותר, כך מואצת שקיעת הדם.
ערכי הנורמה לשקיעת דם הם עד 20 מילימטרים לשעה.
ערכים הגבוהים מ-100 מילימטרים לשעה מצביעים בדרך כלל על קיומה של מחלה.
מעבר לתהליכים דלקתיים, גם מצבים שונים כמו אנמיה והיריון יגרמו לשקיעת דם מואצת במקצת.
שקיעת תרבות המערב הוא סרט דוקומנטרי משנת 1981, בבימויה של פנלופה ספיריס.
הסרט מתעד את סצנת הפאנק בלוס אנג'לס בשנים 1979–1980, וצבר לעצמו עם השנים מעמד של סרט פולחן.
הסרט מורכב מצילומים מהופעות חיות של להקות פאנק מובילות בלוס אנג'לס, ומראיונות עם חברי הלהקה ועם הצעירים הפוקדים את הופעותיהם.
הוא מציע מבט ייחודי לתת-תרבות הפאנק, ממנה הממסד התקשורתי נהג להתעלם לחלוטין עד אז, ומכיל כמה סצנות מזעזעות בכנותן.
כך, למשל, הריאיון עם להקת Black Flag מתקיים בבית אליו פלשו, ובו חברי הלהקה ישנים בחללים דמויי-ארונות.
בסצנה אחרת מספרים חברי להקת X כי צרכו תרופות שהיו מיועדות לחולה סרטן.
הפסקול של הסרט יצא ב-1981 על גבי תקליטים ותקליטורים.
כיום כבר לא מדפיסים את הפסקול.
על עטיפת הפסקול מופיעה תמונה מטרידה של דרבי קראש, סולן ה-Germs, כשהוא שוכב על הבמה בעיניים עצומות ונראה כמת.
התמונה מטרידה בעיקר לאור העובדה שקראש התאבד באמצעות הזרקת הרואין זמן קצר לפני יציאת הסרט לאקרנים.
(יש לציין כי עטיפת האלבום עוצבה לפני מותו של קראש).
שקיעתה ונפילתה של הקיסרות הרומאית הוא ספר היסטוריה מקיף ביותר העוסק באימפריה הרומית.
את הספר כתב ההיסטוריון אדוארד גיבון בשנים 1765–1788, באנגליה.
למעשה זאת ההיסטוריה של תולדות המערב (והמזרח הנוגע במערב) בימי הביניים.
לעברית תורגם, בהשמטות מסוימות וקיצורים (על ידי אריה ענבי עבור הוצאת ס"ז (ספרי זהב) בשנת 1955) הכרך הראשון בלבד, העוסק בקיסרות הרומית בין הקיסרים האנטונינים ועד הכחדתה במערב.
לתרגום צורף נספח ובו קטעים בעלי עניין משאר הכרכים.
על פי ביוגרפיה של גיבון שערך ד' מ' לואו (D.M.
Low) עולה כי גיבון התחיל להתעניין בתולדות רומא עוד בנעוריו וכבר כבן שלוש עשרה התלהב מהנושא.
בעקבות תשוקתו נסע בגיל 27 לאירופה והגיע לרומא.
בתחילה חשב לכתוב רק את תולדות העיר רומא, כפי שהוא עצמו מעיד, במכתב שכתב לאביו מרומא:
לאחר מכן החליט להרחיב את יריעת הספר ולכלול בו את תולדות הקיסרות כולה.
הכרך הראשון יצא לאור בפברואר 1776. הכרך השני והשלישי יצאו לאור בשנת 1781, שלושת האחרונים בשנת 1788.
גיבון מבסס בספרו את הטענה שנפילת האימפריה הרומית לא הייתה אירוע יחיד וחד אלא תהליך מתמשך של שקיעה והתפוררות.
גיבון הוא מוביל הדעה, שמאז ימיו נחשבת למרכזית, ששקיעתה של רומא נגרמה כתוצאה מכך שהרומאים מסרו את הגנתם בידי עבדים ברבריים, ואלו תפסו אף את כס הקיסר.
עבור גיבון המושג "רומא" הוא מושג רחב הכולל את מורשת רומא.
המשפט הרומי, ארגון השלטון המדיני, ארגון הצבא, הלשון הלטינית והדת הנוצרית המעידים על המשכיות זו אל תוך ימי הביניים.
גיבון הוא מראשוני ההיסטוריונים המדעיים המודרניים .
כתיבתו משתדלת להיות מדויקת, הוא מקפיד להשתמש במקורות ראשוניים — פריטים או תיאורים בני התקופה — ככל שהשיגה ידו ותיעד בפירוט ובדיוק רב את מקורותיו, וכאשר ציטט מקור שניוני הוא תמיד נזהר לציין מאין לקח אותו ועל מי הוא מסתמך.
הוא מרבה בפרטים וכאשר הוא בא לתאר מגמות הוא מגבה את תיאוריו בדוגמאות.
כתיבתו שנונה וקולחת ואינה חפה מהומור וקריצות לפוליטיקה של זמנו.
גיבון היה שייך לחוג הליברלי החילוני, חוג זה קיבל את ספרו בהתפעלות ומתוך שמחה על כך שהוא מוציא את ההיסטוריה של ימי הביניים מידי הכנסייה.
ב-10 בדצמבר 1788 כתב הכלכלן הליברלי אדם סמית לגיבון:
גיבון זכה גם ליחס פחות אוהד.
כשהגיש את הכרך השני לדוכס מגלוסטר קרא הדוכס:
גיבון טען שההיסטוריה שכתב היא "ניצחון הברבריות והדת".
כתיבתו, הנמנעת מנקיטת עמדה ושופטת בכלים רציונליים הן את הנוצרים והן את ה"ברברים", ובמיוחד תיאורו האוהד את יוליאנוס הכופר, עוררה עליו את חמתם של מי שהוא קרא להם "האדוקים, היראים והזהירים".
הפרק החמישה עשר, המתעד את הסיבות והגורמים לקליטה המהירה של הנצרות ברחבי האימפריה הרומית, והפרק השישה-עשר, הדן במרטירים הנוצרים ודן אותם כמיתוס, הם שהפריעו במיוחד להוגי דעות ומנהיגים דתיים, וגרמו לאיסורו של הספר עד לזמן האחרון (באירלנד, לדוגמה, הותר למוכרו רק בתחילת שנות השבעים של המאה העשרים).
שקיעת המערב הוא חיבור פילוסופי-היסטורי מאת אוסוואלד שפנגלר בשני כרכים אשר הראשון מביניהם פורסם ב-1918 והשני ב-1922.
בניגוד לדעה המקובלת בזמנו, ולפיה כל תרבות מקיימת תהליך רציף של התפתחות במגמה של שיפור, בכל תחומי החיים האישיים והחברתיים, מעלה שפנגלר את הרעיון ולפיו כל תרבות מקיימת תהליך מחזורי של צמיחה והתפתחות ולאחריו נסיגה ושקיעה.
המחבר, בן החברה המערבית, מאבחן את מצבה כנתונה בשלב האחרון, הנסוג, של תהליך זה.
רעיון "גלגל החיים" של ציוויליזציה לידה, בגרות, ושקיעה משולבים ברעיונות של אחרים ובעיקר של ניטשה, בדבר הכוחות המניעים את בני האדם ובעיקר הרצון להשגת עוצמה, שליטה, וכסף, תוך ויתור על שיקולי מוסר.
השפעת המשבר המרוקאי השני בשנת 1911 היא שגרמה לשפנגלר להתעמק במקורות ההיסטוריים ובעתידה של התרבות המערבית.
מטרתו הייתה לתאר את תהליך השקיעה של התרבות המערבית המתמשך מזה מאות שנים לאור תהליך השקיעה שעבר על התרבויות הקלאסיות של יוון ורומא.
תפיסת העולם הבסיסית שלו מושפעת בעיקר מזו של הפילוסוף ניטשה והמשורר גתה.
הספר שנכתב בהשפעת מלחמת העולם הראשונה מציג השקפת עולם צינית ואכזרית בדבר העתיד המר הצפוי לתרבות המערבית.
בין היתר טוען שפנגלר כי צורת השלטון הדמוקרטית, המאפיינת את התרבות המערבית, חשופה למעשי שחיתות ולכן משמשת כזרז לתהליך השקיעה.
רעיונותיו של שפנגלר, בעיקר ביקורתו על השיטה הדמוקרטית, נקלטו היטב על הקרקע הפוליטית הבלתי יציבה בגרמניה בתקופת רפובליקת ויימר, ושימשו כחיזוק לרעיונות הנאציים בדבר הצורך בשינוי דרמטי של הפוליטיקה הגרמנית.
שפנגלר הביע תמיכה בתפיסת השלטון בידי מנהיג יחיד חזק בשלב הראשוני שלאחר ביטול הדמוקרטיה.
לשיטתו, כל תרבות צומחת על רקע האזור הגאוגרפי שבו התפתחה ומתאפיינת באמונה דתית, התייחסות פסיכולוגית, וסגנון אמנותי ייחודיים.
שפנגלר מונה בספרו שמונה תרבויות-על שהתקיימו לאורך ההיסטוריה:
הבבלית, המצרית, הסינית, ההודית, המקסיקנית (הכוונה לתרבות האצטקית ותרבות המאיה), הקלאסית (תרבות יוון ורומא), הערבית והמערבית (התרבות האירופית–אמריקנית).
לצורך החיבור יצר שפנגלר מונחים חדשים, ועשה שימוש באחרים באופן אשר אינו מקובל בדרך כלל, לצורך המחשת רעיונותיו:
שפנגלר ממיין את התרבויות לשלוש קבוצות בעלות מאפיינים "רוחניים", אשר על פיהם היא פועלת:
התרבות ה"מאגית" המבוססת על הגורל, הכישוף, והנסתר המכוונים את מעשי האדם- כוללת את שלוש הדתות העתיקות, יהדות נצרות ואסלאם וכן את התרבות הפרסית והשמית העתיקה.
התרבות ה"אפולונית- דיוניסית" המבוססת על מאפייני האלים אפולו ודיוניסוס מן המיתולוגיה היוונית-כוללת את התרבויות הקלאסיות של יוון ורומא.
תרבות זו מדגישה את יפי הגוף האנושי, ומעדיפה את חיי הרגע והשעה על העתיד.
התרבות ה"פאוסטית" המבוססת על מאפיינים המשויכים לדמותו של פאוסט מן הפולקלור הגרמני, הכוללת את התרבות המערבית המודרנית.
מתאפיינת בעיקר בשאיפה לחיי נצח.
פסאודו-מורפיזם – מונח המתאר תרבות בשלבי התפתחות מוקדמים.
בשלב זה עדיין אין בכוחה לנצח במאבק מול תרבות עתיקה ומושרשת ממנה ולכן במקום לטפח את היצירתיות והחיוניות שבה, מפנה את האנרגיות האצורות בה לטיפוח רגשות שנאה כלפי התרבות העתיקה יותר.
להיות או להפוך ל - בלשונו של שפנגלר זה הוא המושג הבסיסי של מהלך החיים.
השאיפה קדימה לחיים ולשינוי העומדים בניגוד למוות ולנסיגה.
תרבות לעומת ציוויליזציה - עבור שפנגלר, ציוויליזציה היא השלב שבו תרבות מאבדת את החיוניות והיצירתיות שלה.
בעוד התרבות מייצגת עומק רוחני ונפשי שאפתני, בדומה למעיין נעורים המתפרץ לעבר העתיד הזוהר, הרי שהציוויליזציה הופכת את אותו כח טבעי וחיוניות לרציונליים.
דם - לגישתו של שפנגלר זהו הכח היחיד היכול להתגבר על כח הכסף השולט בתרבות המודרנית.
בהקשר זה, אין המדובר במונח גזעי אלא ביצירת השקפת עולם משותפת, ללא כל קשר למוצא האתני של המחזיקים באותה השקפת עולם.
למעשה, קורא שפנגלר למאבק הסופי בין כח החיים לכח הכסף.
מודל הצמיחה והשקיעה של תרבויות משתקף בחיבורו של שפנגלר בהתאם למאפייני עונות השנה.
כל עונה מייצגת שלב בתהליך ההתפתחות של תרבות בהתאם למאפיינים הפיזיים שלה.
בשלב זה מתפתחות דתות חדשות בעלות תפיסה חדשנית של האל.
מתקיים חיבור עוצמתי עם הטבע, ומתפתחים כיווני מחשבה עמוקים.
מבחינה פוליטית זוהי תקופת שלטון פיאודלי של אצילים לוחמים.
המעמדות המשפיעים הם אצולת בעלי הקרקעות המעבירים את נכסיהם ושלטונם בירושה, ומולם מעמד הכמורה חסר הנכסים החומריים, המתאפיין בסגפנות ולמדנות.
קיץ: שלב הבגרות של התרבות.
תחילתה של חברה עירונית ומחשבה ביקורתית.
בשלב זה מתקיים תהליך של רפורמציה דתית.
סימני מרדנות מול הדתות הישנות.
מתחילה התפתחות של תאוריות פילוסופיות חדשות, ומתגלות פריצות דרך מדעיות.
מתגלים עימותים בין בני מעמד המלוכה למעמד האריסטוקרטי.
מרכז הכובד וההשפעה הפוליטית עובר מטירות המלכים אל אנשי העיר.
החיים מתנהלים תחת חוקים ומשמעת נוקשה.
חוקי הטבע נתפסים כמוחלטים ללא עוררין.
המאבק על השלטון מתנהל בין המעמד הבורגני והאריסטוקרטיה, אשר גורר לעיתים למהפיכות חברתיות ולאי יציבות שלטונית.
חורף: פילוג במבנה החברתי העירוני.
חולשה מחשבתית ורעיונית אשר גוררת להחלשות מעמד הדתות המסורתיות.
ההתנהגות של הפרטים בחברה מתאפיינת בחומרנות ורכושנות.
התועלתנות עומדת ביסוד השיקולים האנושיים.
המחשבה המופשטת הטהורה מוחלפת במקצוענות מדעית מוכוונת מטרה והישגיות.
המשטר הפוליטי הוא דמוקרטיה הנתונה להשפעת בעלי הממון והמנגנון הבירוקרטי הממשלתי.
שפנגלר כורך את רעיון הגזע והתרבות זה בזה בהתבסס על רעיונות פילוסופים קודמים.
רעיונות אלה היו מקובלים ונפוצים בגרמניה בתקופתו, וחלקם שימשו בסיס לרעיונות הנאצים בדבר התחייה התרבותית של העם הגרמני.
לטענתו, לגזע יש שורשים כמו לעץ הנטוע באדמת אבותיו.
המינוח שלו לגזע מתבטא במובן השבטי-תרבותי ולא בהיבט הביולוגי שלו.
גזע הוא מונח תלוי-תרבות ולא תלוי-מיקום, כלומר אפשר שאדם ייוולד רחוק ממולדת אבותיו אולם בהיותו שייך לאותו גזע, יהיה בעלי אותם מאפיינים תרבותיים כשל אבותיו.
כלומר השתייכות גזעית נובעת מתוך תהליך חברתי.
ראשיתו של התהליך הוא ביצירת החברות הקדומות בראשית היוצרות התרבות.
שפנגלר שולל את התאוריות האנתרופולוגיות מבוססות הגזע שהיו מקובלות בתקופתו.
הוא מבטל את ההבדלים הגופניים כמאפייני גזע, כדוגמת גולגולת שונה של בן הגזע הארי לעומת בן הגזע השמי.
אפילו שפה לא מקובלת עליו כמאפיין גזעי.
שפנגלר מעניק ממד רוחני מופשט במיוחד למושג בן אדם.
לשיטתו, אדם הוא ביטוי גשמי של פעילות רוחנית-נפשית.
שפנגלר רואה התרחשויות היסטוריות לא ככאלה שבוצעו על ידי בני אדם אלא נהפוך הוא: התרבות עצמה היא שיוצרת ומגדירה את המושג בן אדם
מושג הגזענות של שפנגלר הוא בעל מאפיינים חברתיים רוחניים העומד בניגוד מוחלט לתפיסה המקובלת של מאפיינים פיזיולוגיים.
בעוד אנו נוטים להתייחס למונח גזע בהקשרים של ברירה טבעית דרוויניסטית, הרי ששפנגלר רואה בו מונח מטאפיזי הנובע מההרמוניה טבעית של הנצח.
ההיסטוריה של העולם על פי שפנגלר, היא ההיסטוריה של התרבויות השונות המתקיימות בו, ובני האדם אינם אלא הביטוי החיצוני וכלי השרת של התרבויות הללו בדרכן להגשמת היעוד שלהן.
שפנגלר אינו מתנגד לאמונה דתית וגם אינו תומך בה.
לעומת זאת הוא מאבחן את הביטויים החיצוניים שלה בתהליך ההתפתחות התרבותי.
בתחילה, מופיעה זהות דתית כלשהי, אשר הופכת במהלך הזמן לבעלת מאפיינים רציונליים של ההכרה.
בשלב האחרון שלה המתאפיין בדעיכה היא מושפעת בעיקר מרעיונות מדעיים המנסים לפרש ולהסביר את אותה רציונליות כאמת מוחלטת.
הניסיון להסביר אמונה דתית באמצעים מדעיים, שולל ממנה את העוצמה הרוחנית והיצירתית של המחשבה.
שפנגלר משווה את התפתחות הדת למאפייני תהליך העיור.
צמיחה ראשונית על הרקע של חיי הכפר הטבעיים, מעבר למגורים בערים הקטנות, ועד לשלב החומרני של חיי העיר הגדולה, שם אובד לנצח שאר הרוח ועוצמת היצירתיות הבראשתיים.
הדמוקרטיה נתפסת אצל שפנגלר כנשק פוליטי בידי בעלי ההון.
אלה בתורם, משתמשים באמצעי התקשורת במטרה להשפיע על המערכת הפוליטית.
לדעתו של שפנגלר, הדמוקרטיה היא בעצם שלטון בעלי הממון, אשר עושים שימוש בכספם לצורך צבירת עוצמה פוליטית, אולם מציגים תהליך זה כחלק מחופש הבחירה לשיפור איכות החיים של כלל האזרחים בחברה.
שפנגלר טוען כי עקרונות הבסיס של השיטה הדמוקרטית כגון: שוויון אזרחי, זכויות טבעיות, זכות הצבעה לכל, ותקשורת חופשית כולם משמשים כמסווה למלחמת מעמדות בין המעמד הבורגני לאריסטוקרטיה.
המונח חופש מקבל משמעות שלילית בהיותו מחסום לקיומה של מסורת.
בהתאם, חופש עיתונות דורש אמצעים כספיים ובעזרתם ניתן להשפיע על התכנים התקשורתיים.
חופש הבחירה גורר לתעמולה אשר עוצמתה רבה יותר כאשר היא נתונה בידיהם של העשירים.
חופש העיתונות מקבל גם הוא משמעות שלילית בטענה שבאמצעות הכסף של בעלי אמצעי התקשורת לא ישמש להפצת דעות אלא ליצירתן של דעות מוכוונות.
שפנגלר רואה את השלב האחרון של תרבות דמוקרטית כמאבק על העוצמה השלטונית בין קבוצה מצומצמת של אילי הון.
מצב זה לא נתפס בעיניו כשחיתות או ניוון מערכתי אלא כשלב הכרחי בדרך לסופה של תרבות.
חזונו של שפנגלר למדינה אופייני לשמרנות הגרמנית בתקופה שקדמה למלחמת העולם הראשונה.
הוא מתנגד לליברליזם, לדמוקרטיה, ותומך בשלטון יחיד אוטוריטארי (בלשונו של שפנגלר - קיסריזם).
השלטון מתבסס על שכבה חברתית צרה אשר בעלי השררה נמנים עם חבריה בלבד.
כמובן שלא קיים פרלמנט יצוגי לשאר האזרחים במדינה.
את האשמה בנוגע לתהליך הפיכתה של התרבות לציוויליזציה, תולה שפנגלר במעמד הבורגני המגלה עוינות כלפי הסדר החברתי הישן והאליטות המשויכות אליו, דורש את חלקו בשלטון, ולעיתים עושה זאת גם בדרכים אלימות.
לעיתים מתקיים שלב ביניים במעבר בין הסדר הישן לסדר הדמוקרטי החדש (המכונה על ידו - נפוליאוניזם), אשר בו מתקיים שילוב של שניהם, משטר אוטוריטארי אשר יחד עם זאת שובר את המסגרות החברתיות המסורתיות של חלוקת הכוח.
בתהליך נסיגתה של ציוויליזציה רואה שפנגלר שינוי משמעותי של הכח הצבאי.
הצבאות המסורתיים המבוססים על גיוס עממי מקרב האוכלוסייה, יוחלפו בצבאות קטנים ומקצועיים.
צבאות אלה לא ישמשו להגנה ולהרתעה בלבד אלא יזמו עימותים צבאיים.
מדינות קטנות יכבשו על ידי המעצמות העולמיות ויכונן סדר עולמי חדש שבו המעצמות ילחמו ביניהן על ההגמוניה.
במדינה הנמצאת במעבר לשלטון היחיד, מפסיק להתקיים תהליך פוליטי.
הפרטים בחברה דואגים כל אחד לעצמו לצרכיו ולשאיפותיו ללא התחשבות בכלל החברה.
פאסיביות אזרחית מעקרת מתוכנו את התהליך הפוליטי וההסכמה החברתי שהוא מייצר.
כמו במקרים אחרים גם כאן לקחו הנאצים רעיונות פילוסופיים עמוקים ועשו בהם שימוש מעוות לצורכי בניית ה"תרבות" על פי תפיסת עולמם.
הנאצים ראו ברעיונות הפילוסופיים של ניטשה ושפנגלר כיסוד הרוחני שלהם שעל פיהם תכונן החברה החדשה.
הרעיון של המאבק בין כוחם של בעלי הממון לכוח המסורתי העממי על השלטון, הושווה על ידם למאבק בין הכסף היהודי לדם ולכבוד הגרמני.
שפנגלר עצמו התנגד פומבית לקיומה של רפובליקת ויימר והטיף להחלפתה בשלטון אריסטוקרטיה צבאית־תעשייתית.
שפנגלר ראה את קשיי שנות השלושים בעולם ובעיקר בגרמניה כמשקפים בדיוק את התאוריות שלו בדבר קריסת המערכת ואת היציאה מהמצב הנוכחי רק באמצעות פעילות מהפכנית אלימה.
זו אכן הגיעה כ- 3 שנים לאחר מותו עם פרוץ מלחמת העולם השנייה.
רעיונותיו של שפנגלר לא מציירים אותו כפסימיסט דווקא.
לדעתו על בני האדם לקבל את גורלם ולפעול כמיטב יכולתם בהתאם לנסיבות .
שפנגלר היטיב לחזות ולתאר את אורח חייו של האדם המודרני ותחושותיו הפנימיות.
האדם המערבי המודרני מגיע להבנה ולהכרה כי הוא מתקשה לקיים את מהותה של התרבות המערבית ההיסטורית הטהורה והטבעית, וכי מה שהיה בעבר לא יחזור עוד, ולכן עליו לפעול בהתאם למצב הקיים לטובת עצמו.
שפנגלר צדק בתחזיותיו כבר בשנות ה-20 של המאה ה-20 לגבי פריצתה של מלחמה עולמית נוספת, עליית כוחה של רוסיה כמעצמה גלובלית, התחזקותן של מעצמות מזרח אסיה, והפוליטיזציה של האסלאם.
לעומת זאת לא צפה את מפלתה של גרמניה כתוצאה מאירועי מלחמת העולם השנייה ואת אובדן המעמד של האימפריה הגרמנית כמעצמה בעלת השפעה עולמית.
הניגוד בין הקפיטליזם האנגלו-סקסי לסוציאליזם הפרוסי כפי שראה אותם שפנגלר, קיבל ביטוי מחודש בגרמניה המזרחית שקמה לאחר המלחמה.
זו שילבה בתוכה את הגרסה הקיצונית של הסוציאליזם ביחד עם השמרנות הפרוסית המאופיינת בגינוני כבוד, נאמנות, צדק, וסדר.
שילוב זה התברר בסופו של דבר ככישלון מוחלט העומד בניגוד לתחזיותיו של שפנגלר.
אחת התחזיות בעבודתו של שפנגלר היא זו הנוגעת לעתידה של שיטת הממשל הדמוקרטית, אשר לטענתו מהווה שלב מוקדם בדרכה להפוך לקיסרית.
בפועל משטר דמוקרטי, שהיה נדיר למדי בזמן כתיבת הספר, הפך לשיטת משטר יציבה ורווחת בעולם.
הפילוסוף לודוויג ויטגנשטיין ציין את שפנגלר כאחת מהשפעותיו העיקריות.
השימוש הראשון של ויטגנשטיין במונח 'דמיון משפחתי', מופיע בדיון בעבודתו של שפנגלר משנת 1931, הנכלל באסופת ההערות "תרבות וערך".
הכלכלן והוגה הדעות השמרני דייוויד פ.
גולדמן משתמש בשם העט "שפנגלר" לחתימת מאמריו העוסקים בביקורת תרבות המערב.
שקילות ריקארדו היא עיקרון כלכלי שאומר שכל צורת גיוס כסף של הממשלה מהציבור, אם על ידי מיסים ואם על ידי איגרות חוב, תהיה בעלת השפעה זהה על המשק.
בזמן המלחמות הנפוליאוניות בתחילת המאה ה-19 התלבטה הממשלה הבריטית אם לממן את הגידול בהוצאותיה הצבאיות על ידי הטלת מיסים או על ידי הנפקת אג"ח לציבור.
היא הייתה זקוקה לעשרים מיליון לירות שטרלינג.
הכלכלן הבריטי דייוויד ריקארדו הראה כי מבחינה מקרו-כלכלית שתי האפשרויות זהות, משום שאם מהוונים את תקציב הממשלה ואת בעיית הפרט, מקבלים כי הערך הנוכחי של זרם התצרוכת איננו תלוי בעיתוי המס, אלא רק בנטל המס.
העיקרון עבור אופק של שלוש תקופות:
הסיבה לשקילות ריקרדו היא שאם הממשלה תבחר באפשרות האג"ח היא תצטרך מתישהו לפרוע את חובותיה לציבור.
הדרך היחידה שלה לצורך פרעון החובות תהיה העלאת המיסים.
הציבור יודע היטב את העובדה הזאת – הגרעון הממשלתי שלה היום הוא העלאת המיסים של המחר.
הציבור מכין את עצמו לקראת העלאת המיסים על ידי קניית אג"ח מהממשלה במחיר זול.
כך יוכל הציבור להשתמש בכסף שיחסוך לצורך תשלום המיסים.
למעשה, שקילות ריקארדו קובעת כי כל גידול בחיסכון הממשלה יחייב קיטון בחסכון הפרטי, כלומר כל נטל של הממשלה על הציבור לא מגדיל את סך התוצר.
תוצאה זו שונה מאוד ממודל קיינס שקבע כי גידול בהוצאות הממשלה יביא לגידול בתוצר.
שוק הון משוכלל – אין מגבלת נזילות.
לפרטים יש יכולת חיזוי מושלמת – הם יודעים מתי תטיל הממשלה מיסים ולפיכך יודע כמה אג"ח לקנות ומתי.
כולם במשק משתמשים באותו גורם היוון (אותה ריבית) – הציבור והממשלה.
ב-1974 פרסם הכלכלן רוברט בארו מאמר פורץ דרך במגזין לכלכלה פוליטית בהוצאת אוניברסיטת שיקגו (Journal of Political Economy), תחת הכותרת "Are Government Bonds Net Wealth?".
בארו הציג הוכחה מתמטית לשקילות ריקרדו, במודל בין-דורי.
המאמר נהיה לאחד המפורסמים והמצוטטים ביותר בעולם הכלכלה, בכך שערער על גישת הכלכלה הקיינסיאנית.
שקיפות מנהלתית מתארת התנהלות של ארגון בצורה כזו המאפשרת גישה למאגרי מידע של הארגון, כגון: התנהלות פיננסית, פרוטוקולים, סטטיסטיקות, תקנות וחוקים, מזכרים, ישיבות פתוחות ודרכי פעולה.
שקיפות משחררת ארגון מחשדות בהתנהלות לא כשרה.
שקיפות לא בהכרח מתאימה לארגונים עסקיים אשר מתנהלים בסביבה תחרותית בה שחרור של ידע עסקי עלול לפגום בפוטנציאל הרווח של הארגון.
היא גם לא מתאימה ליישום מלא במנגנוני ביטחון של מדינה שבהם יש צורך לשמור על סודיות המודיעין והפעולות.
המונח שקיפות מושאל מתוך התחום הפיזי, המתאר חומר אשר מאפשר דרכו מעבר קרני אור.
שקיפות בנקאית וחשיפה של פעילויות בנקאיות מוצעת על מנת למנוע משברים בנקאיים עתידיים, תופעות של שוק שחור, הלבנת כספים, העלמת מס והונאות אחרות.
יש המציעים לאלץ בנקים לחשוף מידע בנוגע למדיניות ההלוואות וההשקעות שלהם באזורים מקופחים, כחלק מהמאבק נגד הדרה כלכלית.
שקיפות בשכר יכולה להתבטא בחשיפת אחוז הוצאות הארגון על משכורות מתוך סך ההוצאות, חשיפה מפורטת של שכר העובדים, או חשיפת השכר של מקבלי המשכורות הגבוהות ביותר בארגון.
מטרתה של שקיפות שכר היא לעודד חלוקה צודקת של משאבי הארגון.
מרבית ממשלות העולם מנהיגות שקיפות בשכר בעבודות ממשלתיות, מתוך העיקרון שלמשלמי המיסים יש זכות לדעת באיזה צורה מנוצל כספם.
בישראל, מוסדות ללא כוונת רווח מחויבים לחשוף את חמשת מקבלי השכר הגבוה ביותר בארגון.
בנורווגיה, הרשויות מפרסמות מדי שנה "רשימת מס", שהיא פרסום רשמי שחושף את ההכנסה השנתית והעושר הכללי של כל משלם מיסים.
שקיפות רדיקלית היא שיטה ניהולית, בה כל תהליכי קבלת ההחלטות נעשים בצורה ציבורית, כך שכל מי שחפץ, יכול לראות כיצד התקבלו ההחלטות.
משמעות הדבר היא שכל מסמכי הטיוטה, כל הטיעונים בעד ונגד ההצעה, ההחלטות בנוגע לתהליך קבלת ההחלטות עצמו, כל ההחלטות הכלכליות, מפורסמות לציבור ומאורכבים כך שהציבור יכול לראותם.
שיטה זו מונהגת בכל מיזמי ויקימדיה, לרבות ויקיפדיה.
בפוליטיקה, שקיפות היא אמצעי למאבק בשחיתות שלטונית, ולשמירה על אמינותם של נבחרי הציבור.
כאשר ישיבות הממשלה פתוחות לתקשורת, כאשר התקציב זמין לקריאה על ידי הציבור, כאשר חוקים, תקנות והחלטות פתוחים לדיון ציבורי, הממשל נתפס כשקוף, וקטנים הסיכויים לניצול לרעה של סמכויות הממשלה.
בישראל, פועלים מספר ארגונים לקידום שקיפות שלטונית וביניהם התנועה לחופש המידע, הסדנא לידע ציבורי, המשמר החברתי, המכון הישראלי לדמוקרטיה, המיזם "100 ימים של שקיפות" ועמותת שקיפות בינלאומית ישראל - שבי"ל.
ברמת השלטון המקומי, אחד מבין הפרויקטים השונים של עמותת שבי"ל הוא מדד שקיפות הרשויות המקומיות בו נבחנת מידת הנגשת המידע בפועל לתושבים ואתו הן מחויבות על פי חוק חופש המידע לספק.
בנוסף, פיתחה סיעת האופוזיציה בעיריית תל אביב, עיר לכולנו, את ה"תקציבולטור", תוכנה שמאפשרת לתושבים לבחון ולחפש נתונים בתקציב העירייה, וכך הגדילה את השקיפות של עיריית תל אביב.
בשנת 2011 הוקמה היחידה הממשלתית לחופש המידע בהחלטת ממשלה 2950 מיום 6.3.21 בעניין יישום חוק חופש המידע-1998: הגברת השקיפות ברשויות הציבוריות.
היחידה פועלת במספר מישורים ליישום החוק וביניהם קביעת נהלים, בירור תלונות, הכשרת ממונים על חופש המידע, ייעוץ משפטי והעלאת מודעות הציבור לזכויותיו.
היחידה מפרסמת מדי שנה דוחות על יישום החוק במשרדי הממשלה וברשויות המקומיות.
בכנסת ה-20 הוקמה ועדת שקיפות מיוחדת, או בשמה המלא "הוועדה המיוחדת ליישום הנגשת המידע הממשלתי ועקרונות שקיפותו לציבור" בראשותה של חברת הכנסת סתיו שפיר מהמחנה הציוני.
עד לחודש אוקטובר 2016 קיימה ועדה זו כ-60 דיונים.
במהלך דיוני הוועדה נחשפו כשלים בהתקשרויות ובעריכת מכרזים של הממשלה מול חברות פרטיות לרבות חברות ייעוץ, הועלו סוגיות הקשורות למנהלת תנופה אשר הייתה אמונה על מפוני גוש קטיף ויישובי צפון השומרון וכן נדונו סוגיות הקשורות להיעדר שקיפות בנתוני הדיור הציבורי.
בארצות הברית, ביומו הראשון בתפקיד, הנשיא ברק אובמה, הוציא מזכר, בו הצהיר על מחויבות חסרת תקדים של ממשלו לפתיחות ושקיפות הממשל.
דוגמה ליישום מדיניות זו הוא אתר data.gov שמספק נגישות ציבורית למסמכים ומידע ממשלתי.
אחת מההתבטאויות המפורסמות בהקשר זה נאמרה על ידי שופט בית המשפט העליון של ארצות הברית, לואי ברנדייס באומרו: "אור השמש הוא המטהר הטוב ביותר, ואור המנורה הוא השוטר היעיל ביותר" (1914), באומרו כך התווה את עקרון השקיפות במערכות הציבוריות כתרופה לשחיתות.
שקיעת העולם הוא הספר השני בטרילוגיית המאה של קן פולט על המאה העשרים.
הספר ממשיך את עלילת הספר הראשון בטרילוגיה, "נפילת ענקים".
העלילה מתחילה ב-1933, עם עליית הנאצים לשלטון, ממשיך במלחמת העולם השנייה ומסתיים ב-1949, עם תחילת המלחמה הקרה.
הספק סוקר באופן מקיף את ראשיתה ושקיעתה של מלחמת העולם השנייה מכל ההיבטים, הגרמני, הרוסי, האנגלי והאמריקאי.
בגרמניה משפחת אורליך משמשת כמתנגדת למשטר הנאצי.
ולטר כחבר ברייכסטאג מנסה למנוע את עליית הנאצים בכוחם בפרלמנט ומוד כעורכת בעיתון מתנגד שנסגר בתחילת שנות השלושים.
בנם אריך מצטרף בתחילת המלחמה לנאצים ובהמשך לאחר שראה את מעלליהם ניסה להתנגד.
בתם קרלה עוזרת לרופא יהודי ומפרסמת בגרמניה מידע על רציחתם של בעלי מוגבלויות.
בתקופת המלחמה משמשת כמרגלת ומעבירה מידע לרוסיה.
אתל לקווית נמצאת בתחילת המלחמה ביחד עם בנה לויד המשמש כעוזרו של ולטר ונעצר בהסתבכות עם המשטר וחוזר לאנגליה עם אמו ומארגנים באנגליה הפגנות נגד הפשיסטים המקומיים, ובעת המלחמה יוצא ביחד עם שניים מחבריו לספרד להילחם בניסיון ההפיכה חבריו נהרגו כשנאשמו בעריקה.
בכל אותה העת לא שכח לרגע את דייזי שראה אותה פעם אחת והתאהב בה.
באמריקה לב פשקוב (מיליונר המחזיק ברשותו בתי קולנוע, קזינו ועוד חברות) שחזר לאולגה אחרי שהרג את אביה יוצא עם שחקניות ונולד לו ממזר בשם גרג .לב מתנהג באלימות בנוגע לעסקיו וקונה בכפייה אולמות קולנוע מדייב רוזנרוך לאחר שגרם לו הפסדים רבים ובעזרת בנו ויצאנית העלילו עליו שאנסה.
לאחר שש שנים פוגש גרג את היצאנית ג'קי ומתברר לו שאחרי ששכב עמה באותה תקופה נולד לו ילד והוא כבן שש.
עובדיו הקומוניסטים מארגנים נגדו הפגנות בדרישה לעליה בשכרם ושומריו מתנהגים כלפיהם באלימות לאחר שגאס עוזר הנשיא ביקש ממנו בשם הנשיא לשתק אותם ובתמורה ישמש גרג כעוזרו בבית הלבן.
דייזי בתו יוצאת עם צ'ארלי בן למשפחת אצולה שירדה מנכסיה.
אמו מתנגדת לדייזי ולאחר שאביה הפליל את דייב אוסרת על בנה להמשיך בקשר עם דייזי.
דייזי הולכת לחופשה באחוזתו של בינק וטהמפון חברו של הרוזן פיץ ועד מהרה מתחברת עם בנו של הרוזן פיץ, בוי, ובסופו של דבר מתחתנים.