tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
באותה שנה נולד הבן ולאד (Vlad) וב-1928 נולדה הבת טטיאנה.
בשנת 1928 עברה פאוקר יחד עם בעלה למוסקבה, שם עברה את הקורסים של בית הספר הבינלאומי למרקסיזם-לניניזם.
בשנה זו נפרדו בני הזוג פאוקר.
לפי החלטת המפלגה הקומוניסטית הסובייטית, ולאד וטטיאנה הושארו בברית המועצות וגדלו שם בבתי ילדים של המפלגה.
בשנת 1930 מונתה אנה לתפקיד מדריכה של הקומינטרן ונשלחה לפריז בשם "מריה".
ב-1932 נולדה לפאוקר ולקומוניסט היהודי-סלובקי אויגן פריד (Eugen Fried), שהפעיל מאחורי הקלעים את המפלגה הקומוניסטית הצרפתית, הבת מריה.
עקב שליחויותיה של פאוקר גידלו את מריה בצרפת בבתיהן של קומוניסטיות אחרות, בעיקר אורור, אשתו הראשונה של מוריס תורז, מנהיג המפלגה הקומוניסטית הצרפתית.
פאוקר ראתה את בתה רק מקץ 13 שנה, ב-1945, כאשר מריה הובאה בניגוד לרצונה לבוקרשט ונאסר עליה לקיים כל קשר עם אורור שגידלה אותה.
אויגן פריד, אבי הילדה, נרצח בבריסל בשנת 1943.
בשנת 1934 נשלחה פאוקר לרומניה, להגברת הפעילות הקומוניסטית שם.
היא נעצרה בליל ה-12 ביולי 1935 על ידי שלטונות רומניה יחד עם פעילים קומוניסטים נוספים.
בעקבות ידיעה שקיבלה סיגורנצה, עקבו סוכניה אחר בית בבוקרשט, שנחשד כמקום מפגש והתייעצות של פעילים קומוניסטים.
ב-12 ביולי 1935, בסביבות השעה 23.00, סוכני סיגורנצה עצרו שלושה אנשים שיצאו מתוך הבית, אנה פאוקר, דימיטר גנב ושמיל מרקוביץ', שלושתם חברי מזכירות המפלגה הקומוניסטית הרומנית המחתרתית.
במהלך המעצר ירו הסוכנים ופצעו את פאוקר ואת גנב.
פאוקר, שנפצעה ברגליה מהירי, נשאה עליה תעודה מזויפת בשם "מריה גריגוראש" והסוכנים הופתעו מאוד בזיהויה, כי על פי שמועות, שהופצו בכוונה, פאוקר הורעלה ומתה.
הכדור עבר דרך אחת מרגליה של פאוקר ונשאר תקוע ברגלה השנייה לכל חייה.
פאוקר נשפטה במשפט קראיובה ונידונה לעשרים שנות מאסר וקנס גבוה.
בחודש יולי 1941, עקב לחצים ממוסקבה, שוחררה מבית הסוהר רמניקו סראט שבו הוחזקה לאחרונה יחד עם לובה קישינבסקי ועברה לגור במוסקבה (שחרורה היה בתמורה לשחרור הפעיל המולדובני הרומני יון קודריאנו, שנעצר על ידי הסובייטים עם סיפוח בסרביה לברית המועצות).
מרצ'ל פאוקר, בעלה, לא שרד את הטיהורים הסטליניסטים שנעשו בברית המועצות בסוף שנות ה-30, נשפט והוצא שם להורג כ"סוכן המערב".
עובדה זו לא ערערה באנה פאוקר את האמונה בצדקת הקומוניזם, ולא את נאמנותה לסטלין ולברית המועצות (למעשה, נודע לה באופן רשמי על הוצאת בעלה להורג רק בשנת 1959).
במהלך מלחמת העולם השנייה עסקה בארגון מתנדבים למלחמה בנאצים מבין השבויים הרומנים בברית המועצות והייתה לראש קבוצת הקומוניסטים הרומנים בברית המועצות, קבוצה שכונתה "קבוצת מוסקבה".
היא גם שידרה לאזרחי רומניה ברדיו הסובייטי בשפה הרומנית, שם שיתפה פעולה עם ואסילה לוקה.
גדוד אנה פאוקר ודיוויזיית טודור ולדימירסקו
אנה פאוקר התפרסמה בעולם, בעיקר בקרב אוהדי המפלגה הקומוניסטית, לכן במלחמת האזרחים בספרד נקרא על שמה גדוד רפובליקאי, שפעל במסגרת הבריגדות הבינלאומיות וכלל שתי סוללות תותחנים והיו בו לוחמים צרפתים, בלגים ורומנים.
במהלך מלחמת העולם השנייה, בתקופה בה שהתה אנה פאוקר בברית המועצות, היא עמדה בראשי המגייסים הקומוניסטים, שפעלו לגייס מתנדבים מבין השבויים הרומנים, ליצירת דיוויזיית מתנדבים 1, טודור ולדימירסקו, דיוויזיה רומנית שלחמה לצד ברית המועצות.
במחצית השנייה של 1944 שבה לרומניה בעקבות הצבא האדום, ולקחה חלק פעיל בארגון ממשלת הקואליציה בעלת רוב של קומוניסטים ומקורבים למפלגה הקומוניסטית, בהנהגת ד"ר פטרו גרוזה.
פאוקר לא כיהנה כשרה בממשלה, אולם נחשבה לבעלת כח רב ביותר וכבעלת קשרים במוסקבה יותר מכל השרים.
באפריל 1945 היא הוגדרה כ"עיניה ואזניה של מוסקבה בבוקרשט".
בנובמבר 1947 מונתה לשרת החוץ של רומניה.
הייתה לאישה הראשונה בעולם שמילאה תפקיד ממשלתי כזה.
במסגרת תפקידה כשרת החוץ של רומניה, שלחה, ב-11 ביוני 1948, מברק לשר החוץ של ישראל, משה שרת ובו הכרה רשמית של רומניה במדינת ישראל.
באותה שנה מונתה לתפקיד אחד מממלאי מקום ראש הממשלה.
ב-20 בספטמבר 1948 השבועון האמריקאי "טיים" יצא עם גיליון שעל עטיפתו דיוקנה של פאוקר והגדיר אותה כ"אישה החיה החזקה בעולם".
קשיחותה ואף אכזריותה בתפקידיה הרשמיים הקנו לה את הכינוי "סטלין בחצאית".
ב-15 באפריל 1949 התמנתה פאוקר לתפקיד סגן ראש ממשלת רומניה, בנוסף להיותה שרת החוץ של רומניה.
פאוקר הייתה שותפה פעילה בהפיכתה של רומניה לגרורה סובייטית, לצינון הקשרים עם מדינות המערב ולהשלטת הקומוניזם במדינה בדרכי אלימות וטרור כנגד גורמים שונים.
בין השאר חתמה על הסכם סודי בו העבירה רומניה את הריבונות באי הנחשים שבים השחור לידי ברית המועצות.
כמו כן, חזרה בה רומניה באופן חד-צדדי מן הקונקורדט שנחתם עם הותיקן ב-1927, שהבטיח לקתולים ברומניה חופש פולחן.
פאוקר המשיכה להחזיק בקשרים חזקים וחשובים עם המפלגה הקומוניסטית בברית המועצות שם כונתה "החברה אנה" ובין תומכיה נמנה גם מולוטוב.
כל זה לא מנע ממנה לצאת גם נגד הקו הסטליניסטי הרשמי.
היא הייתה בין המתנגדים להלאמת החקלאות ברומניה בנוסח הקולחוזים הסובייטיים.
היא מנעה את המבצע המתוכנן של מעצרם ואולי גם של הוצאתם להורג של ה"כיאבורים" (איכרים בעלי אדמות פרטיות), של "תומכי טיטו" ושל מתנגדי משטר שונים.
הפיוס בין הלגיונרים ובין הקומוניסטים
בסוף 1945, ביוזמתם של אנה פאוקר ותאוהרי ג'אורג'סקו, נוהלו מגעים בין המפלגה הקומוניסטית הרומנית ובין נציג של התנועה הלגיונרית, סיעתו של הוריה סימה וסוכמו שחרורם של לגיונרים ממחנות ריכוז והפסקת רדיפתם של אלה שירדו למחתרת בתמורה להסגרה מרצון ומסירת כלי נשק.
הסכם זה שימש מאוחר יותר להאשמות בסטייה ימינה של פאוקר וג'אורג'סקו והדחתם מתפקידיהם.
אנה פאוקר חלתה בסרטן השד ונותחה ב-1950. ב-1952, לאחר הדחתה מתפקידיה, דנו במפלגה הקומוניסטית הרומנית על אפשרות העמדתה לדין והדעות היו חלוקות.
בפגישת פסגה במוסקבה בין גאורגה גאורגיו-דז' ובין יוסיף סטלין ועוזריהם, לעג סטלין לגאורגיו דז', על כך שהוא מהסס לחסל את פאוקר וקבוצת תומכיה וכשגאורגיו-דז' נראה עדיין מהוסס, אמר מפורשות: "לתקוע לה כדור בראש".
מירון קונסטנטינסקו, שהיה במקום, העיר שגאורגיו-דז' היה סנטימנטלי.
גאורגה אפוסטול כתב בזכרונותיו, שגאורגיו-דז' כעס על קונסטנטינסקו ואמר לו לאחר מכן: "מירואנה (צורת דיבור פמיליארית למירון), כשנגיע לבוקרשט נכנס את הלשכה הפוליטית, נציג את מה שהתרחש ונחליט על חיסולה של אנה פאוקר.
נציע ללשכה הפוליטית שהאיש שיירה בה תהיה אתה, שמעת מירואנה?" אפוסטול הוסיף שכל הדרך ממוסקבה לבוקרשט מירר קונסטנטינסקו בבכי.
באחד הטיהורים, הודחה על ידי גאורגיו דז', המזכיר הראשי ומי שהיה ראש קבוצת בית הסוהר במפלגה, מכל תפקידיה, הואשמה בקוסמופוליטיות, ב"סטייה ימנית" וב"פעילות נגד המפלגה" והועמדה בפני חקירות במטרה להעמידה לדין.
סימיון בוגיץ' מונה כשר חוץ תחתיה.
בפברואר 1953 נעצרה, אך חודש וחצי לאחר מות סטלין, באפריל 1953, לאחר התערבותו של ויאצ'סלב מולוטוב, שוחררה ונשלחה למעצר בית.
גם מאוחר יותר הועלו שוב ושוב ביקורות נגד מה שכונה "הקבוצה האנטיפרטינית" ("שחתרה נגד המפלגה") "אנה פאוקר – וסילה לוקה", והיא נדרשה להכיר בטעויותיה, אך סירבה.
בשנת 1954 בוטלה חברותה במפלגה הקומוניסטית.
בשנותיה האחרונות עבדה כמתרגמת מצרפתית ומגרמנית, אך מבלי ששמה יצוין בספרים שתרגמה.
ב-3 ביוני 1960 נפטרה מסרטן השד בבוקרשט.
בטקס ההלוויה נכח אחד ממייסדיה הוותיקים של המפלגה הקומוניסטית ברומניה, גאורגה קריסטסקו-פלפומרו.
לפאוקר היה תפקיד אישי חשוב בטיפוחו וחינוכו של יון איליאסקו שהיה לימים נשיא רומניה.
אחרי משפט סלנסקי בצ'כיה ומשפט הרופאים בברית המועצות, מעצרה התלווה במערכה ומשפטים חדשים נגד הפעילים הציונים ברומניה.
בשנת 1945 נכתב עליה בהמשקיף: .
בעת מינויה לשרת החוץ, בנובמבר 1947 נכתב עליה בהצופה: .
לזכותה נטען שבשנות הנהגתה, חרף היותה אנטי ציונית, כשאר מנהיגי המפלגה, שיתפה פעולה עם המהלך שאפשר את העלייה ההמונית של כ-100,000 יהודים לישראל (ככל כנראה באישור מברית המועצות).
ב-1951 אימצה אנה פאוקר ילד בן חמש, אלכסנדרו (סנדו) פאוקר (Alexandru (Sandu) Pauker), שמצאה בבית יתומים בסיביו.
הילד לא הכיר הורים אחרים וקיבל את שם משפחתה של אמו המאמצת.
כשלאחר שנה נעצרה פאוקר, טיפלה בילד בתה, שהיו לה ילדים בגיל קרוב לגילו ולאחר שפאוקר שוחררה, שבה לטפל בבן המאומץ.
לאחר מות האם העדיף אלכסנדר ללמוד בבית ספר מקצועי והמשיך לעבוד בו עד יציאתו לגמלאות.
לאחר עלייתו לשלטון של ניקולאה צ'אושסקו, זכתה פאוקר בשנת 1968 לטיהור פוליטי ואפרה הופקד במאוזולאום הלאומי בפארק קרול הראשון.
בשנת 1991 פורק המאוזולאום ומשפחתה העבירה את אפרה לישראל.
במהלך חייה ובפרט לאחר שהגיעה לעמדות שלטוניות ברומניה זכתה אנה פאוקר לכינויים ששיקפו את יחסו של הציבור הרחב אליה:
הכינוי "סטלין בחצאית" הצביע על הקשר המיוחד שהיה לה עם יוסיף סטלין ועל עובדת היותה אישה.
הכינוי "מושלת רומניה" הצביע על עוצמת השפעתה בתקופה מסוימת.
אילאנה מרומניה תיארה אותה כנחש בריח שזה עתה אכל, ולכן אינו עומד לתקוף מיד.
"לה פסיונרייה של הבלקנים" (Pasioneria Balcanilor)
אנה סטפנובה פוליטקובסקיה הייתה עיתונאית ופעילת זכויות אדם רוסיה ממוצא אוקראיני, אשר נודעה עקב התנגדותה למלחמת צ'צ'ניה השנייה ולמדיניות של הנשיא הרוסי ולדימיר פוטין.
פוליטקובסקיה חיברה מספר ספרים בנושא, אשר זיכו אותה בפרסים, בין היתר את הספר "Putin's Russia" שתורגם לעברית.
פוליטקובסקיה נולדה ב-1958 בשם אנה מזפה בניו יורק, בזמן שהוריה היו בשליחות דיפלומטית.
בשנת 1983 סיימה את לימודיה באוניברסיטת מוסקבה והחלה לעבוד כעיתונאית.
משפחתה היא ממוצא אוקראיני: אביה סטפאן מאזפה נולד בכפר באזור צ'רניהיב ואמה ילידת חצי האי קרים.
פעילותה הביקורתית נגד השלטון ברוסיה בכלל ובצ'צ'ניה בפרט העמידה אותה בסיכון.
במהלך דיווחיה מצ'צ'ניה נעצרה על ידי כוחות צבא, אשר ביצעו עליה הוצאה להורג מבוימת, ובנוסף היא הורעלה בדרכה לבסלאן.
פוליטקובסקיה שרדה גם את העינויים וגם את ההרעלה.
ב-7 באוקטובר 2006 נרצחה מירי בראשה.
התאריך הוא יום הולדתו של ולדימיר פוטין והרצח נתפס כמתנת יום הולדת.
אלכסנדר ליטוויננקו, ממתנגדי פוטין (אשר זמן קצר לאחר מכן נרצח גם הוא), טען כי משטר פוטין ומשרד הפנים שלו היו מעורבים ברצח פוליטקובסקיה.
אנה פוליטקובסקיה הובאה לקבורה בבית העלמין טרוייקורובסקויה על יד מוסקבה.
ביום מותה, לפי הארגון Reporters Sans Frontières (עיתונאים ללא גבולות) היא הייתה העיתונאית ה-21 שנרצחה בברית המועצות לשעבר החל משנת 2000, בימי שלטונו של ולדימיר פוטין ברוסיה.
פוטין והתובע הראשי טענו מצידם כי ייתכן כי גורמים מחוץ לרוסיה היו מעורבים ברצח, ורמזו על בוריס ברזובסקי, אוליגרך רוסי, הגולה בלונדון.
באוקטובר 2008 נפתח משפטם של שלושה נאשמים בסיוע לרצח פוליטקובסקיה: סרגיי חג'יקורבנוב, קצין משטרה לשעבר ועיתונאי, ושני אחים צ'צ'נים – ג'בראיל מחמודוב, ואיברהים מחמודוב.
שניים אלה הם אחיו של רוסטם מחמודוב, אשר מבוקש על ביצוע ההתנקשות עצמה.
המשפט התנהל בבית הדין הצבאי במוסקבה ולבסוף הנאשמים זוכו.
בני משפחתה ועמיתיה של פוליטקובסקיה מחו על כך שבין הנאשמים לא נמצא היורה עצמו וגם לא מי שהזמין את הרצח.
ביוני 2009 ביטל בית המשפט העליון של רוסיה את פסק הדין המזכה, וקבע כי ייערך לנאשמים משפט חוזר.
בסופו של דבר אושר כי רוצחה היה רוסטם מחמודוב, אחיהם של איברהים, ג'בראיל וטמרלן מחמודוב.
ב-14 בדצמבר 2012 בבית דין במוסקבה, נידון דמיטרי פבליוצ'נקוב, לטננט-קולונל לשעבר בשירות הביטחון הפדרלי של רוסיה ל-11 שנות מאסר בתנאים חמורים באשמת ארגון רציחתה של אנה פוליטקובסקאיה.
ביוני 2014 שונה גזר הדין על ידי בית דין לערעורים במוסקבה למאסר עולם במחנה עונשין.
חודש לפני כן במאי 2014 הורשעו חמישה גברים ברצח פוליטקובסקאיה, כולל שלושת החשודים שזוכו בשנת 2008. המורשעים היו שלושת האחים מחמודוב הצ'צ'נים, שאחד מהם, רוסטם, הואשם שירה בעיתונאית בלובי של בניין מגוריה במוסקבה.
ביוני 2014 שניים מהמורשעים לום-עלי הייטוקאייב (גייטוקאייב) ואחיינו רוסטם מחמודוב, נידונו למאסר עולם.
אנה פוליטקובסקיה, רוסיה של פוטין, תרגום: אראלה לרר, אחרית דבר מאת ניצן הורוביץ, הוצאת מעריב וכתר, 2009
אנה קתרין פופלוול היא שחקנית אנגלייה, אשר מוכרת בעיקר מדמותה כסוזן פבנסי מסדרת "סיפרי נרניה", ובשל גילומה של לולה בסדרה "ממלכה".
פופלוול נולדה בלונדון, אנגליה, בתם הבכורה מתוך שלושה ילדים של אנדרו פופלוול, שופט בבית המשפט לערעורים ושל דברה לומאס, רופאת עור.
שני אחיה הצעירים, לולו פופלוול ופרדי פופלוול גם הם עוסקים באמנויות הבמה.
סבה מצד אביה, הוא השופט לשעבר אוליבר פופלוול ודודה הוא שחקן הקריקט נייג'ל פופלוול.
פופלוול החלה ללמוד משחק בגיל שש בבית הספר לדרמה Allstors.
היא התקבלה לאוניברסיטת אוקספורד בשנת 2007, שם למדה אנגלית וספרות במכללת מודלין, אותם סיימה בשנת 2010.
ב-1998, היא קיבלה את התפקיד הראשון והרציני שלה בסדרת הטלוויזיה "גבר צרפתי".
ב-1999, היא הופיעה לראשונה בקולנוע בסרט "מנספילד פארק".
לאחר מכן היא הופיעה בתפקידי משנה בסרטים: "ערפד קטן", "אני בלעדיך" ו"נערה עם עגיל פנינה".
בשנת 2003, קיבלה פופלוול לראשונה תפקיד ראשי בסרט "סיפורי נרניה: האריה, המכשפה וארון הבגדים".
הסרט יצא לאקרנים ב-2005 וזכה להצלחה גדולה.
ב-2008 יצא הסרט השני בסדרה, "הנסיך כספיאן", שזכה להצלחה פחותה משל הסרט הראשון.
ב-2010 השתתפה פופלוול בתפקיד אורח בסרט השלישי בסדרה "סיפורי נרניה: המסע בדורך השחר".
בשנת 2012 השתתפה בסדרת הטלוויזיה "היילו 4: עלייתו של שחר חדש", אשר מבוססת על סדרת המשחקים Halo.
מ-2013 ועד 2016 שיחקה בשלוש העונות הראשונות של בסדרת הטלוויזיה "ממלכה" בתפקיד לולה, חברתה של מרי, מלכת הסקוטים.
+שנהסרטתפקידהערות1999מנספילד פארקבטסי2000הערפד הקטןאנה סאקוויל-באג2001אני בלעדייךמרינה הצעירה2002מכנסי הרעםדניס סמאש2003נערה עם עגיל פנינהמארטיה2005סיפורי נרניה: האריה, המכשפה וארון הבגדיםסוזן פבנסי2008סיפורי נרניה: הנסיך כספיאן2010סיפורי נרניה: המסע בדורך השחר2012Payback Seasonאיזי2015Freak of Nurtureבת'אני ליין2019You are hereטניהTBAFairytaleפרנקיThe Gallery
+שנהסדרהתפקידהערות1998Frenchman's Creekהנריאטהסרט טלוויזיה2000Dirty Tricksרבקהסרט טלוויזיה2001Love in a Cold Climateויקטוריהמיני-סדרה2002דניאל דרונדהפאני דה-וילומיני-סדרה2012היילו 4: עלייתו של שחר חדשצ'ילאר סילבהתפקיד ראשי; 5 פרקים2016-2013ממלכהליידי לולה /תפקיד ראשי (עונות 3-1); 62 פרקים2020The Left Right Gameלאורהפודקאסט; פרק: "This Ain't Our World"
אנה קיי פריס היא שחקנית קולנוע ומדבבת אמריקאית.
מוכרת בעיקר מתפקידיה הראשיים כסינדי קמפבל בסרטי "מת לצעוק" וקריסטי פלנקט בקומדיית המצבים "ממי".
פריס נולדה בבולטימור, מרילנד שבארצות הברית למשפחה נוצרית.
הוריה הם קארן וג'ק פריס, כשאביה הוא פרופסור לסוציולוגיה שעבד באוניברסיטת וושינגטון.
אמה היא מורה לחינוך מיוחד.
כשהייתה בת 6, עברה משפחתה לאדמונדס שבוושינגטון.
אחיה הבוגר, רוברט, מומחה לסוציולוגיה אף הוא שעובד כפרופסור באוניברסיטת קליפורניה בדייוויס.
הוריה עודדו אותה לשחק כשהייתה צעירה והופעתה הראשונה הייתה בגיל 9, בתיאטרון סיאטל, רפרטואר.
לאחר שסיימה את לימודיה בתיכון, למדה ספרות אנגלית באוניברסיטת וושינגטון, אותם סיימה בשנת 1999.
פריס החלה לשחק ב-1991, בסרט הטלוויזיה "הונאה: סוד של אם", לצדה של קתרין הלמונד.
תפקידה המשמעותי הראשון של פריס, היה בשנת 1999, כשהשתתפה בסרט האימה "סמטת נאהבים".
בשנת 2000 קיבלה את פרסומה המרבי כאשר גילמה את סינדי קפמבל בסרט האימה הפרודי - "מת לצעוק".
בשנת 2001 שבה לגלם את סינדי בסרט ההמשך "מת לצעוק 2".
בשנת 2003 השתתפה בסרט העצמאי זוכה פרס האוסקר "אבודים בטוקיו" של הבמאית סופיה קופולה בתפקיד משנה קטן, ושבה לשחק בסרט "מת לצעוק 3".
בשנת 2004 השתתפה ב-5 פרקים בעונה העשירית של הסדרה "חברים", בדמותה של אריקה.
בשנת 2005 שיחקה בסרט הקומדיה "רק ידידים" לצד ראיין ריינולדס.
בשנת 2006 שיחקה בסרט הקומדיה "הסופר אקסית שלי" לצד אומה תורמן ולוק וילסון, ובסרט הרביעי "מת לצעוק 4" בדמותה של סינדי קפמבל.
בשנת 2007, היא התארחה בתפקיד עצמה בסדרת הטלוויזיה "הפמליה".
בשנת 2008 כיכבה בסרט הקומי "בית השפנפנות" המספר על שחקנית פלייבוי.
בשנת 2011, הופיעה בסרטים "מה המספר שלך?
ו"קח אותי הביתה הלילה", שם פגשה את בעלה לימים כריס פראט.
בשנת 2012 גילמה את זואי בסרט "הדיקטטור", לצד סשה ברון כהן.
החל משנת 2013, היא מככבת בתפקיד הראשי בסדרת הסיטקום "ממי" ברשת CBS, בספטמבר 2020 נודע כי לא תמשיך לעונה השמינית של הסיטקום.
ב-2014, היא השתתפה בתפקיד עצמה בסרט "רחוב ג'אמפ 22".
ב-2017, היא דיבבה את דמותה של פריצה בסרט ההנפשה "אמוג'י: הסרט".
בשנת 2018 שיחקה בסרט "נשוי בהפתעה", קומדיה רומנטית לצדו של השחקן המקסיקני יוג'יניו דרבז.
בין 2004–2007 הייתה נשואה לשחקן בן איינדרה.
ב-2007, הכירה את השחקן כריס פראט בצילומי הסרט "קחי אותי הביתה".
באותה שנה היא החלה לצאת עם צלם הקולנוע מייקל ברט.
בפברואר 2020 הם התארסו וביולי 2021 נישאו.
שנהסדרהתפקידהערות1991Deception: A Mother's Secretליזסרט טלוויזיה2002, 2004המלך הילליסה / היפית יפהדיבוב; 2 פרקים2004חבריםאריקה5 פרקיםמד טי.ויעצמה2 פרקים2007הפמליהעצמה3 פרקים2013–2020ממיקריסטי פלנקטתפקיד ראשי; (7 עונות); 152 פרקים2018התוכנית של ג'ואל מקהייל עם ג'ואל מקהיילסנדיפרק: "Bitterness and Disappointment"2021HouseBrokenשארטרזדיבוב; 2 פרקים2024זאת פלורידה, אחי (אנ')ויטניפרק: "Mermaids"
אנה הלן פקווין היא שחקנית ניו זילנדית-קנדית, זוכת פרס אוסקר לשחקנית המשנה הטובה ביותר בעקבות משחקה בסרט "הפסנתר", וזוכת פרס גלובוס הזהב על תפקידה כסוקי סטקהאוס בסדרה "דם אמיתי".
פקווין נולדה בוויניפג שבקנדה למרי, מורה לאנגלית ילידת ניו זילנד, ובריאן, מורה לספורט מקנדה.
יש לה אח ואחות שמבוגרים ממנה בכמה שנים.
בגיל ארבע, היא עברה מקנדה לניו זילנד.
בצעירותה היא התעניינה במוזיקה, אך לא במשחק.
לקראת בגרותה, משפחתה היגרה ללוס אנג'לס ושם הוריה התגרשו.
היא למדה באוניברסיטת קולומביה במשך שנה אחת, ואז היא החליטה שברצונה לפתח את קריירת המשחק שלה.
ב-1993, כאשר במאית הסרט "הפסנתר" חיפשה ילדה קטנה שתשחק בסרטה, נרשמו פקווין ואחותה למבחן בד.
פקווין נבחרה מבין 5,000 מועמדות.
על תפקידה זכתה בפרס אוסקר לשחקנית המשנה הטובה ביותר,בעת זכייתה הייתה בת 11 וכך הייתה לשחקנית השנייה הצעירה ביותר שקיבלה פרס כזה (אחרי טייטום אוניל שהייתה בת 10).
לאחר מכן השתתפה בסרטים "הליכה על הירח", "אמיסטאד" ו"יש לה את זה".
חשיפתה העולמית של פקווין כבוגרת באה בעקבות גילום רוג בסדרת סרטי אקס-מן, ב-2000, ב-2003, ב-2006 וב-2014. פקווין גם הפיקה מספר סרטים עצמאיים עם אחיה: "Blue State" ו"Margaret".
ב-2007 הייתה מועמדת לפרס אמי על תפקידה בסרט הטלוויזיה "Bury My Heart at Wounded Knee" שמבוסס על רב המכר של די בראון.
היא שיחקה גם במספר מחזות בתיאטרון.
בשנה זו גם שיחקה בסרט האימה "תעלולים נבזיים".
ב-2008 החלה לשחק בתפקיד ראשי כסוקי סטקהאוס בסדרה המצליחה של רשת HBO, "דם אמיתי".
על השתתפותה בסדרה זכתה בפרס גלובוס הזהב לשחקנית הטובה ביותר ובפרס סטלייט.
ב-2009 כיכבה בסרט הביוגרפי "ליבה האמיץ של אירנה סנדלר", בתפקיד אירנה סנדלר, חסידת אומות העולם פולנייה-קתולית שהצילה 2,500 ילדים יהודים מגטו ורשה בתקופת השואה.
על תפקידה זה הייתה מועמדת לפרס גלובוס הזהב לשחקנית הטובה ביותר לסרט טלוויזיה.
בשנת 2010 כיכבה בתפקיד ראשי בסרט "הרומנטיקנים" ובסרט נוסף "open house" יחד עם סטיבן מוייר ואחיה.
בשנת 2011 כיכבה בתפקיד ראשי בסרטו של קנת' לונרגן "מרגרט" בתפקיד ליסה כהן.
בשנת 2013 שיחקה בתפקיד ראשי בדרמת הפשע "סיבוב חופשי" את דמותה של כריסטינה, אם חד-הורית שנקלעת לסחר בסמים במהלך שנות ה-70 על מנת לשפר את חייהן של שתי בנותיה.
בשנת 2016 השתתפה במיני-סדרה ההיסטורית "שורשים" המבוסס על ספרו של אלכס היילי "שורשים".
בשנת 2017 גילמה את ננסי מונטוגומרי במיני-סדרה "לטענת גרייס", אשר מבוסס על הרומן באותו השם מאת מרגרט אטווד משנת 1996.
בשנת 2018 כיכבה בסרט הדרמה "חופשה ללא תשלום" לצד טסה תומפסון.
בשנת 2019 היא החלה להופיע בתפקיד ראשי בסדרת הטלוויזיה "משבריסטית".
באותה שנה שיחקה בסרט "הפרידה לצפייה", בסרט דרמה הבריטי "תגידי את זה לדבורים" ושיחקה גם בסרטו של מרטין סקורסזה "האירי".
באפריל 2010 הכריזה פקווין כי היא ביסקסואלית בהודעה שפורסמה מטעם קבוצת האינטרס "True Colors Fund" הפועלת למען זכויות להט"ב.
באוגוסט 2010 נישאה פקווין לשחקן האנגלי, סטיבן מוייר, עמיתה לסדרה "דם אמיתי", איתו הייתה בזוגיות מאז צילומי העונה הראשונה של הסדרה.
ב-2014 נולד להם זוג תאומים, ולה גם בן ובת חורגים מנישואיו הראשונים של מוייר.
+שנהסרטתפקידהערות1993הפסנתרפלורה מקגרת'פרס אוסקר לשחקנית המשנה הטובה ביותר (1994)
+שנהסדרהתפקידהערות1997חברות בחתונהפרנקי אדמססרט טלוויזיה של USA Network2007ליבי קבור בברך פצועהאיליין גודל איסטמןסרט טלוויזיה של HBO
מועמדת פרס אמי לבידור בפריים טיים לשחקנית משנה במיני-סדרה או בסרט טלוויזיה (אנ') (2007)
מועמדת פרס גלובוס הזהב לשחקנית המשנה הטובה ביותר בסדרת טלוויזיה, מיני-סדרה או סרט טלוויזיה (2008)
מועמדת פרס גילדת שחקני המסך לשחקנית ראשית במיני-סדרה או סרט טלוויזיה (2008)2014-2008דם אמיתיסוקי סטקהאוסתפקיד ראשי (7 עונות); 80 פרקים
פרס גלובוס הזהב לשחקנית הטובה ביותר בסדרת דרמה (2009)
מועמדת פרס גלובוס הזהב לשחקנית הטובה ביותר בסדרת דרמה (2010)2009ליבה האמיץ של אירנה סנדלראירנה סנדלרסרט טלוויזיה של CBS
מועמדת פרס גלובוס הזהב לשחקנית הטובה ביותר במיני-סדרה או סרט טלוויזיה (2010)2011פיניאס ופרבקריסטןדיבוב; פרק: "The Curse of Candace"2013Susannaקייטיסדרת רשת; 6 פרקים2016שורשיםננסי הולטפרק: "Part 4"2017Bellevueאנני ריידרתפקיד ראשי; 8 פרקים
גם מפיקה בפועללטענת גרייסננסי מונטוגומרימיני-סדרה; 5 פרקיםחלומות חשמלייםשרהפרק: "Real Life"2019הרומןג'ואני לוקהארטתפקיד ראשי; (עונה 5); 8 פרקים2019 - 2020משבריסטיתרוביןתפקיד ראשי; (2 עונות); 12 פרקים
גם מפיקה בפועל2021אהבה מודרניתאיזבלפרק: "In the Waiting Room of Estranged Spouses"2022A Friend of the Familyמרי אן ברוברגתפקיד ראשי; 9 פרקים
אנה פרנק הוא מחזה מאת מאיר לוין, שנכתב על פי יומנה של אנה פרנק, שנספתה בשואה.
באמצע שנות ה-50 קרא לוין את יומנה של אנה פרנק בצרפתית, ומיד הבין את חשיבותו.
הוא הביא לתרגום הספר ולרכישתו על ידי בית הוצאה אמריקני גדול, דאג לביקורות משבחות, ועיבד את הספר למחזה.
מלכתחילה הבין לוין כי הספר יכול להוות בסיס למחזה ולסרט קולנוע שיצליחו מבחינה מסחרית, אך חשוב מכך, יביאו את קולה של אנה פרנק, וקולו של הילד היהודי שנספה בשואה, אל ההמונים בארצות הברית ובעולם.
לאחר שעמד במשא ומתן מתקדם עם מפיקים ובעלי הזכויות, הופקה לבסוף גרסה אחרת למחזה ולסרט, שכתבו פרנסס גודריץ' ואלברט האקט.
בשני ספרים שכתב "הקנאי" (1964) ו""האובססיה" (1972) הוא טוען כי נפגע עקב התנגדותו הנחרצת לקומוניזם, שלא מצאה חן בעיני מפיקי הסרט והמחזה, כמו גם בשל היות המחזה "יהודי מדי".
בשנת 1957 הועלה המחזה בתיאטרון היהודי בבוקרשט ואת אנה פרנק גילמה ליא קניג.
המחזה עלה גם בנורווגיה באותה עת, שאת אנה פרנק גילמה השחקנית ליב אולמן.
באותה שנה הועלה המחזה בהבימה בתרגומו של נסים אלוני ובבימויו של ישראל בקר.
בשנת 1966 הועלה המחזה בישראל, בתיאטרון הדרמטי של צה"ל, בתרגומן של שולמית גבעולי ועדנה שביט ובבימויו של פיטר פריי.
ההצגה חנכה את תיאטרון צה"ל (בשם "תיאטרון חיילים"), והשתתפו בה שחקנים מקצועיים בראשית דרכם (ביניהם יצחק חזקיה, זמירה עילם, זיוית אברמסון, אברהם עוז ודוד זינדר), חלקם תלמידיו של פיטר פריי מן החוג לתיאטרון באוניברסיטת תל אביב, לצד שחקנים חיילים (ביניהם גד קינר, שושנה רוזן-וולמן, דורי בן זאב, אירית אבני-אלטר ועוד)..
אנה פיציו הייתה זמרת סופרן אמריקאית, שניהלה קריירת אופרה בינלאומית פורייה במהלך חלקה הראשון של המאה ה-20. תפקידיה העיקריים כללו את פיורה ב"אהבת שלושת המלכים" מאת איטלו מונטמצי, מימי בלה בוהם של פוצ'יני נדה בליצנים של לאונקוואלו והתפקידים הראשיים ב"איזאבו" של מסקאני, מאדאם באטרפליי וטוסקה.
לאחר סיום קריירת השירה שלה, החלה בקריירה שנייה כמורה לפיתוח קול ושירה.
בין תלמידיה הנודעים הייתה זמרת האופרה שירלי ורט.
לאחר לימודים בפריז פתחה את הקריירה שלה בהופעת אופרה ראשונה ב-1910 בתיאטרו דאל ורמה במילאנו, בתפקיד אלזה בלוהנגרין של ריכרד וגנר.
בחמש השנים הבאות הופיעה בבתי אופרה שונים באיטליה וכן במקסיקו סיטי ובבואנוס איירס.
ב-1915 הוצע לה חוזה קצר-מועד במטרופוליטן אופרה בניו יורק.
הופעתה הראשונה שם הייתה בתפקיד רוסאריו ב"גוייסקאס" של אנריקה גרנדוס, ב-28 בינואר 1916. היה זה התפקיד היחיד שביצעה במטרופוליטן, אם כי שרה בכמה קונצרטים של ערבי יום א' באולם.
ב-1916 חתמה על חוזה עם האופרה של ניו אורלינס.
בשנים 1919-1917 הייתה פיציו סופרן ראשי באגודת האופרה של שיקגו, שם הופיעה בביצוע הבכורה של "אזורה, בת מונטזומה" מאת הנרי קימבל האדלי ובביצוע הבכורה האמריקאי של "לורליי" מאת אלפרדו קאטאלאני.
מ-1922 עד 1926 הופיעה באופרה העירונית של שיקגו.
בשנים 1921 ו-1926 סיירה בארצות הברית עם להקת האופרה סן קארלו.
כמו כן הופיעה באופרות בפסטיבל רוויניה בראשית שנות ה-20' של המאה ה-20 וב-1924 הופיעה באופרה של הוואנה כדזדמונה באותלו של ורדי, עם ג'ובאני מרטינלי בתפקיד הראשי.
עבודתה כמורה לפיתוח קול ושלהי חייה
ב-1927 פרשה פיציו מן הבימה לאחר התמוטטות עצבים.
זמן מה עסקה בכתיבה ופרסמה כמה סיפורים קצרים.
ב-1929 החלה ללמד שירה בשיעורים פרטיים בניו יורק והמשיכה בכך עד מותה, תחילה בשיקגו ואחר בלוס אנג'לס.
אנה פיציו מתה ב-22 באפריל 1967 בהוליווד, בת 80, לאחר נפילה במדרגות.
אנה פסטרנק (נולדה ב-18 בפברואר 1943) היא ציירת ישראלית.
נולדה בשם חנה בקי לאלנה ואוגוסטו בקי, ציירת וסופר-מהנדס, שעלו מאיטליה ב-1939. גדלה בשרון והחלה לצייר בשמן בגיל שמונה.
זכתה בתחרות ארצית לציור תווי-ספר והציגה לצד אמנים ידועי-שם בגלריה צ'מרינסקי בתל אביב (1956).
ב-1958 נסעה לאיטליה, שם התוודעה אל האמנות הקלאסית ואל אמנות הרנסאנס והבארוק האיטלקי.
לאחר שירותה בצה"ל למדה במכון אבני בהדרכת ציירי אופקים חדשים: יחזקאל שטרייכמן, אביגדור סטימצקי ואהרון כהנא.
בשנים 1969–1964 למדה באוניברסיטה העברית פילוסופיה וספרות.
במקביל, למדה בבצלאל קרמיקה ורישום בלימודי ערב.
זכתה בפרס ראשון בתערוכת אמני השרון שהתקיימה בהוד השרון.
בשנת 1975 הציגה תערוכת יחיד ראשונה "אקוורלים וציורי שמן" במרכז האמנויות של העיר בריסטול באנגליה.
בשנת 1991 הציגה את תערוכת היחיד הראשונה שלה בישראל, "ציורים – שמן על בד", בגלריה טובה אוסמן בתל אביב.
ב-1998 הציגה ביוגרפיה מצוירת על פי מראה מקומות שהם מראי-מקומות בספר הזמן: "מראה מקום" בגלריה ד.ש.
ב-1999 זכתה בפרס ע"ש הרמן שטרוק לציור מטעם עיריית חיפה.
סדרות ציורי שמן שלה ובהן אנשים בתנועה על רקע הים הוצגו בתערוכות היחיד "ימים יגידו" (המשכן לאמנות על שם חיים אתר, עין חרוד 2006, וכן בית האמנים, ירושלים, 2009), "שברי מרחבים" (בית האמנים ע"ש שאגאל, חיפה, 2010) ו"בין חוף לים" (בית האמנים בתל אביב, 2010).
כמה ציורים מסדרות אלה הוצגו בתערוכות קבוצתיות בארץ ובעולם, ובכלל זה בתערוכה "דרך הגב" (גלריה ד.ש.
דנון, תל אביב, 2007), "דברים שבלב, מבחר מאוסף דוד עזריאלי" (מוזיאון תל אביב לאמנות, 2009-2010) ואחרות, בין היתר בגלריה 133 שבטורונטו, קנדה (2010).
בתקופה זו גדלה באופן משמעותי תפוצת עבודותיה באוספים פרטיים ומוזיאליים בארץ ובעולם.
בשנת 2011 נבחרה להציג בביתן האיטלקי בביאנלה של ונציה.
אנה פאולה משאדו ולדאו בסה (בפורטוגזית: Ana Paula Machado Valadão Bessa; נולדה ב-16 במאי 1976) היא זמרת-יוצרת ברזילאית, סולנית להקת הפופ רוק הנוצרי דיאנטה דו טרונו.
ולדאו היא בתו של הכומר מרסיו ולדאו, מכנסיית הענק הבפטיסטית לגואיניה בבלו הוריזונטה שבברזיל.
בצעירותה השתתפה במספר הרכבים מוזיקליים.
היא החלה ללמוד משפטים באוניברסיטה המקומית בעירה, אך עזבה ב-1996 ועברה ללמוד במכון "כרייסט למען האומות" בדאלאס, טקסס שבארצות הברית.
עם שובה התגייסה ליוזמת אביה, להקים להקה שתאסוף כסף לצדקה למען ילדי הודו, והוציאה אלבום בכורה עם הלהקה שהוקמה, "דיאנטה דו טרונו", ב-1998. לאור הצלחת האלבום, היא המשיכה להוציא אלבומים רבים נוספים עם הלהקה, חלקם בהופעות חיות שזכו לקהל רב.
ולדאו ולהקתה זכו בכ-32 פרסים שונים לאורך שנות פעילותם.
נישאה בשנת 2000 לכומר גוסטב בסה, ונולדו להם שני בנים.
עם קריאנסס דיאנטה דו טרונו
אנה פטרסן (בדנית: Anna Petersen; 20 בפברואר 1845 – 6 באוקטובר 1910) הייתה ציירת דנית שפעלה בעיקר במאה ה-19 ועבודתה נשכחה במידה רבה עד סוף המאה ה-20.
פטרסן נולדה בקופנהגן, ולמרות הקשיים שעמדו בפני נשים בדנמרק בתקופתה לפתח קריירה בתחומי האמנות היפה החלה בלימודי ציור.
בתחילה התמקדה בציורי דיוקנאות עד שגיבשה את סגנונה הריאליסטי וציירה בעיקר תמונות פשוטות מחיי היומיום.
למרות שנראתה כאמנית מבטיחה, ואף הציגה מעבודותיה במספר תערוכות נחשבות כמו גם בתערוכה העולמית של פריז ב-1889, היא התקשתה למצוא את מקומה בעולם האמנות הדני הגברי של המאה ה-19 ושל ראשית המאה ה-20. עבודותיה יצאו מהאופנה, ואף לא מוזיאון אחד רכש מעבודותיה בשנות חייה האחרונות.
במידה רבה נשכחה יצירתה עד סוף המאה ה-20.
היא נפטרה ב-6 באוקטובר 1910 ונקברה בבית הקברות אסיסטנס בקופנהגן.
עבודותיה זכו לעדנה לקראת סוף המאה ה-20, כאשר אוסף הירשפרונג והמוזיאון הלאומי של דנמרק (ה-Statens Museum for Kunst; SMK) רכשו כמה מעבודותיה החשובות ועוררו מחדש את העניין ביצירתה.
אנה לואיז פריל היא שחקנית אנגלייה.
מוכרת בשל תפקידה בתור בת' ג'ורדש באופרת הסבון "ברוקסייד" של ערוץ 4. הופעת הבכורה שלה בווסט אנד בלונדון הייתה ב-2001 ובעקבותיה הופיעה פריל בהפקות תיאטרון שונות בין השאר בעיבוד ל"ארוחת בוקר בטיפאני" ובתפקיד ילנה בהפקה משנת 2012 למחזה "הדוד וניה" מאת אנטון צ'כוב.
הופעת הבכורה של פריל בקולנוע הייתה ב-1998 בסרט "Land Girls" בבימויו של דייוויד לילנד.
בארצות הברית היא כנראה ידועה בעיקר מתפקידה כשרלוט "צ'אק" צ'ארלס בסדרה הקומית "החיים על פי נד" של רשת ABC עליו הייתה מועמדת ב-2008 לפרס גלובוס הזהב.
פריל זכתה בפרסים אחדים בהם פרס הטלוויזיה הלאומית (1995), "Drama Desk Award" (ב-1999) ובפרס "Royal Television Society" (ב-2009).
כמו כן הופיעה פריד בווידאו קליפים ובפרסומת טלוויזיה.
פריל נולדה ברוצ'דייל שבמנצ'סטר רבתי למשפחה נוצרית-קתולית.
אמה ג'ולי (שם נעורים במפורד) הייתה מורה לחינוך מיוחד, ואביה דזמונד "דז" פריל היה מורה לאנגלית ובעל חברה לעיצוב אתרים.
אביה הוא נולד בבלפסט שבצפון אירלנד וגדל במחוז דניגול.
אחיה, מייקל, הוא רופא ובילדותו הופיע בפרסומת טלוויזיה של חברת Hovis.
פריל למדה בבית הספר "קרומפטון האוס" Crompton House Church of England High School בהיי קרומפטון, ובבית הספר הולי קרוס קולג' שבבורי (Bury).
היא למדה משחק ב"אולדהם תיאטר וורקשופ"
התפקיד המקצועי הראשון שלה כשחקנית היה כשהייתה בת 13 בסדרת הדרמה של ערוץ 4 בו גילמה את בתו של הדמות שגילם מייקל פיילין.
בעקבות הופעה זאת קיבלה תפקידים בתוכניות טלוויזיה נוספות בהן באופרת הסבון "אמרדייל".
ב-1992 הצטרפה לצוות השחקנים של אופרת הסבון "ברוקסייד", וזכתה לחשיפה גדולה יותר בתפקיד בת' ג'ורדש.
היא הופיעה בסדרה במשך שנתיים.
הנשיקה הלסבית שלה עם השחקנית ניקולה סטיבנסון הייתה הראשונה באופרת סבון בריטית.
ב-1995 זכתה פריל בפרס הטלוויזיה הלאומית לשחקנית הפופולרית ביותר על תפקיד בסדרה "ברוקסייד".
ב-1996 זכתה לחשיפה גדולה אף יותר כשהופיעה בסרט הטלוויזיה "השבט" מאת סטיבן פוליאקוף, שכלל עירום ומערכת יחסים מנאז' א-טרואה בין הדמויות ששיחקו פריל, ג'ונתן ריס מאיירס וג'רמי נורת'ם.
הופעת הבכורה של פריל בתיאטרון הווסט אנד בלונדון הייתה ב-2001 בהפקת פרינג' של האופרה "לולו" שהועלתה גם בברודוויי.
בקולנוע הופיעה פריל בסרט "ההונאה הגדולה" בתפקיד ליזה, אשתו של ניק ליסון, לצדו של יואן מקגרגור.
היא שיחקה בסרטו של דייוויד לילנד "The Land Girls" בכיכובן של רייצ'ל וייס וקתרין מק'קורמק.
בסרטו של אדם קוליס "סאנסט סטריפ" שיחקה בתפקיד טמי פרנקלין לצדם של ג'ארד לטו, סיימון בייקר וניק סטאל.
היא כיכבה בסרט "All for Love" יחד עם ריצ'רד אי.
בסרט "חלום ליל קיץ" גילמה את הרמיה ושיחקה לצדם של כריסטיאן בייל, דומיניק וסט וקליסטה פלוקהארט.
היא הופיעה בסרט "טיים ליין" בתפקיד מושא אהבתו של ג'רארד באטלר.
עוד השתתפה בסרט "אני בלעדיך" יחד עם מישל ויליאמס, בסרט "גול!" ובסרט ההמשך "גול!
תפקידיה בטלוויזיה כללו הופעה בסדרה קצרת הימים "The Jury" של רשת פוקס ובסרט הטלוויזיה "אבטיח" בערוץ ITV1 שהיה מבוסס על רומן מאת מריאן קיז.
ב-2007 החלה לשחק בסדרה "החיים על פי נד" בתפקיד שארלוט "צ'אק" צ'ארלס ברשת ABC האמריקאית.
הסדרה רצה במשך שתי עונות והייתה פופולרית בקרב המבקרים, אבל בנובמבר 2008 הודיע יוצר הסדרה, בריאן פולר, על ביטולה בגלל רייטינג נמוך.
אחרי ביטול הסדרה הוצעו לפריל תפקידים בשישה פיילוטים, אבל היא סרבה לכולם כי רצתה להתמקד בקריירה הקולנועית שלה.
בנובמבר 2006 הוענק לפריל דוקטור לשם כבוד מאוניברסיטת בולטון על תרומתה לאמנות הבמה.
ב-2009 כיכבה פריל בסרט הקולנוע ארץ האבודים שנכשל גם בקרב המבקרים וגם בקופות.
בספטמבר 2009 שיחקה פריל בעיבוד של הווסט אנד לנובלה "ארוחת בוקר בטיפאני" והופיעה בתיאטרון היימרקט.
ההצגה זכתה לתשומת לב מיוחדת עקב סצנות העירום שלא היו בהפקה המקורית.
ב-2010 לוהקה פריל למותחן הפסיכולוגי "The Dark Fields" שיצא לאקרנים במרץ 2011 בשם "ללא גבולות".
ב-2010 כיכבה פריל בסרט "לונדון בולווארד" לצדם של ריי וינסטון, קולין פארל, קירה נייטלי ובן זוגה דייוויד ת'יוליס.
פריל הופיעה בווידאו קליפ של הסינגל "(It's Not War) Just the End of Love" של להקת הרוק מאניק סטריט פריצ'רז יחד עם השחקן מייקל שין לצדו כיכבה בסרט "טיים ליין" ב-2003.
בינואר 2011 הופיעה פריל בפרק בסדרה הקומית של ה-BBC "בוא לטוס איתי" בגרסה בדיונית של עצמה.
בתוכנית היא נראית קרחת שאיבדה את הפאה הנוכרית שלה.
בדצמבר אותה שנה שיחקה בתפקיד הראשי בסדרת הדרמה "Without You" של ITV.
עוד ב-2011 כיכבה בתפקיד קפטן אליזבת בוני בהפקה של רשת SyFy במיני-סדרה "Neverland", פריקוול לספרו הקלאסי של ג'יימס מתיו ברי "פיטר פן".
במרץ 2012 החלו צילומי הסרט "The King of Soho" ששמו שונה ל-"The Look of Love".
הסרט מבוסס על הביוגרפיה של פול ריימונד שכונה "ברון הפורנו".
בסרט גילמה פריל את דמות ג'ין, אשתו של ריימונד, לצדו של סטיב קוגן בתפקיד ריימונד.
עוד כיכבה פריל ב"אויבי הציבור", דרמה בת שלושה חלקים של ה-BBC ששודרה ב-2012, לצדו של דניאל מייס.
השניים עבדו יחד לפני כן בסדרה "The Street".
ב-2013 קיבלה פריל תפקיד בדרמה "The Vatican" של שואוטיים לצדו של קייל צ'אנדלר.
ב-2012 שיחקה בסרט הטלוויזיה "Having You" לצדו של אנדרו באקן והוא שודר במאי 2013 ב-Sky TV.
פריל לוהקה לתפקיד ראשי, סמל אודיל באלארד, בסדרת הטלוויזיה "American Odyssey" של ערוץ NBC, ששידורה החל באפריל 2015.
בשנת 2022 החלה לגלם את אחת הדמויות הראשיות, ניקולט רומן בסדרת הדרמה "Monarch" ברשת הטלוויזיה FOX.
מערכת היחסים בין פריל לשחקן דייוויד ת'יוליס התחילה ב-2001, אחרי שנפגשו בטיסה לקאן.
באותה שנה התמוטטה פריל והובהלה לבית חולים.
היא עברה ניתוח חירום והייתה זקוקה לשני עירויי דם.
מאוחר יותר התברר שהיא סובלת מאנדומטריוזיס ותתקשה להרות.
עם זאת, היא הרתה, וב-9 ביולי 2005 ילדה את בתה גרייסי אלן מרי ת'יוליס בבית חולים בלונדון.
הילדה קרויה על שם גרייסי פילדס, ועל שם הסבתות של אמה, אלן ומרי.
גרייסי הופיעה לצד אמה בסרט "Bathory".
בדצמבר 2010 נפרדו פריל ות'יוליס, אחרי כמעט עשר שנים ביחד.
משנת 2011 היא במערכת יחסים עם השחקן ריס איוואנס.
2009 - פרס Royal Television Society North West - ההופעה הטובה ביותר בסרט דרמה או בסדרת דרמה על תפקידה בסדרה "The Street"
2008 - מועמדות לפרס גלובוס הזהב - ההופעה הטובה ביותר של שחקנית בסדרת טלוויזיה, קומדיה או מוזיקלי על תפקידה ב"החיים על פי נד"
1999 - פרס Drama Desk - שחקנית מצטיינת במחזה על תפקידה ב"קרוב יותר"
1995 - פרס TV Times לשחקנית הטובה ביותר
1995 - פרס הטלוויזיה הלאומית לשחקנית הפופולרית ביותר על תפקידה באופרת הסבון "ברוקסייד"
1994 - TV Quick Magazine - השחקנית החדשה הטובה ביותר
תואר דוקטור לשם כבוד מאוניברסיטת בולטון
שנה שם שם באנגלית תפקיד הערות 1991 G.B.H.
רוז הרמיסון 2006 אייריש ג'אם Irish Jam מורין Niagara Motel דניס 2007 גול!
רוז רייגן ניקוי רעלים The Cleanse מגי ג'יימסון2018-2016מרצ'לה Marcella מרצ'לה בקלנד סדרת טלוויזיה; 16 פרקים
אנה פבלובנה, הנסיכה הגדולה של רוסיה הייתה בתו של הצאר הרוסי פאבל הראשון ורעייתו של וילם השני, מלך הולנד.
אנה פבלובנה נולדה ב-18 בינואר 1795 בסנט פטרבורג בירת אימפריה הרוסית, לפאבל הראשון, קיסר רוסיה ולסופיה דורותיאה, נסיכת וירטמברג.
אנה בילתה את ילדותה בארמונותיהם המפוארים של הוריה באזור סנט פטרבורג יחד עם תשעת אחיה ואחיותיה, ביניהם הקיסרים לעתיד אלכסנדר הראשון וניקולאי הראשון.
בשנת 1809 לאחר שנכשל ניסיונו של נפוליאון להתחתן עם אחותה יקטרינה, הוא ביקש להתחתן עם אנה, אולם אמה עיכבה את תשובתה עד שנפוליאון התחתן עם מארי לואיז, דוכסית פארמה מבית הבסבורג.
ב-21 בפברואר 1816 התחתנה אנה בסנט פטרסבורג לוילם, נסיך אורנז', כסמל של הברית שנוצרה בקונגרס וינה.
לפני נישואיהם הוזמן וילם לרוסיה על מנת שאנה תחליט אם היא רוצה להתחתן עמו, ואכן היא אישרה את הנישואים.
לאחר נישואיהם התגורר הזוג בסנט פטרסבורג כשנה, ולאחר מכן עברו להתגורר בהולנד.
אנה הזדעזעה לראות את ההבדלים בין רוסיה להולנד, ובעיקר את ההפרדה בין המעמדות, שהייתה הרבה פחות קפדנית בהולנד.
בני הזוג חיו בבריסל עד המהפכה הבלגית בשנת 1830.
אנה אף התנשאה על פני בעלה וילם, מפני שהרגישה שהוא ממעמד פחות ממנה.
בשנת 1829 נגנבו מקצת תכשיטיה של אנה, והיא חשדה בוילם שנטל זאת לצורך כיסוי חובותיו.
בנוסף, עקב חשדותיה שוילם בוגד בה, חיו השניים תקופה ממושכת בנפרד.
ב-7 באוקטובר 1840 התפטר חמיה וילם הראשון, מלך הולנד מתפקידו, ובעלה וילם השני, מלך הולנד עלה לשלטון במקומו.
אנה הייתה יהירה ומרוחקת כלפי הציבור, ועל אף שלמדה לדבר הולנדית, העדיפה לדבר לעיתים קרובות בצרפתית.
אנה התכתבה הרבה עם אמה ואחותה ברוסית, והשתדלה לזכור את מדינת הולדתה: היא קיימה מקהלה של בנים רוסים, שבה היו חבריה אמורים ללבוש תלבושת רוסית מסורתית, ונאמר עליה כי היא נשארה יותר דוכסית גדולה רוסיה מאשר מלכת הולנד.
ב-17 במרץ 1849 מת בעלה וילם השני, ובנה וילם השלישי, מלך הולנד עלה לשלטון במקומו.
כתוצאה ממות בעלה, עזבה אנה את הארמון המלכותי, והתגוררה לבדה בצורה שקטה.
אנה לא הסתדרה עם כלתה, ולאחר סכסוך עם בנה בשנת 1855 חשבה לחזור לרוסיה, אך לבסוף לא עשתה זאת.
ב-21 בפברואר 1816 התחתנה אנה פבלובנה עם וילם השני, מלך הולנד, ממנו היו לה 5 ילדים:
אנה פבלנה פילוסופובה הייתה פילנתרופית ופמיניסטית רוסיה.
פילוסופובה הייתה אחת ממייסדות ומנהיגות תנועת הנשים ברוסיה.
היא פעלה למען עניים ביחד עם מריה טרובינקובה (1835–1897 Maria Trubnikova) ונדייז'דה סטאסובה (Nadezhda Stasova 1895–1835).
פילוסופובה נולדה למשפחת אצולה בסנט פטרסבורג.
אביה, פאבל דיאגילב, היה פקיד במשרד האוצר שפרש ב-1850 ופתח מזקקה.
כעבור מספר שנים, ב-1855, הפך לדתי אדוק וניהול העסק המשפחתי הועבר לאמה של אנה.
פילוסופובה הייתה הצעירה מבין תשעת ילדי המשפחה.
היא למדה בבית כפי שהיה מקובל אז במשפחות אצולה.
בשנת 1855 נישאה לוולדימיר דימיטריך פילוסופובה, פקיד בעל השפעה במשרד המלחמה וההגנה.
לזוג נולדו שישה ילדים, ביניהם הסופר דימטרי פילוסופוב.
למשפחתו של לוולדימיר דימיטריך פילוסופובה היו מקרקעין רבים, ואחרי הנישואין, אנה פילוסופובה ביקרה תכופות בנכסים של המשפחה בעיירה Bezhanitsy במחוז פסקוב, שם למשפחה הייתה אחוזה.
אביו של ולדימיר דימיטריך היה ידוע כרודן ובאחוזה היה אורח חיים סגפני שהשפיע על פילוסופובה.
באחוזה היא החלה להתעמק בבעיות חברתיות, ובמיוחד במצוקתם של העניים, איכרים וצמיתים.
תרומת מזון ותרופות לעניים הייתה מעשה הצדקה הראשון שלה.
באותה התקופה, פגשה את מריה טרובינקובה שהתעניינה בשינוי חברתי ונתנה לפילוסופובה ספרים שדנו בסוגיות בחיי נשים והן דנו בהן.
פילוסופובה תארה את טרובינקובה כ"מלאך עדין וסבלני.
היא הרחיבה את אופקיי, קראה איתי.
זה היה קשה, כי לא ידעתי דבר."
ב-1860, פילוסופובה, טרובינקובה וחברתן ונדייז'דה סטאסובה ייסדו את "האגודה להלנה זולה וסיוע נוסף לתושבי סנט פטרסבורג".
האגודה התבססה של תפיסה פילנתרופית חדשה.
פילוסופובה האמינה כי במקום לחלק קצבאות לעניים, אפשר להעניק להם השכלה וכך יוכלו להתפרנס בכוחות עצמם.
הן סיפקו דיור בעלות נמוכה לנשים עניות ולעובדי מתפרות מקומיות.
האגודה רכשה את הבניין וחתמה חוזה עבודה גדול עם הצבא לתפירה.
פילוסופובה וחברותיה ייסדו מספר אגודות, ביניהן הוצאה לאור של נשים וארגון לנשים עובדות .
לאחר מלחמת קרים, החלה רפורמה במערכת החינוך ברוסיה; לאוניברסיטאות התקבלו עתה לא רק גברים אצילים.
נוסדו 131 בתי ספר עבור בנות, ומתוכם 37 הציעו השכלה גבוהה.
פילוסופובה ייסדה חוג ספרותי, יחד עם סטאסובה וטרובינקובה, שהיה מאוד מקובל באותו הזמן והשתתפו בו אנשי רוח וחברה וביניהם גם הסופר דוסדויבסקי.
טרובינקובה הייתה בתו של אחד המשתתפים במרד הדקבריסטים, שהיה מכר של הסופרת הבריטית הפמיניסטית ג'וזפין באטלר והכיר ספרות פמיניסטית מערבית.
באירועים אלו הן גם אספו כספים עברו פעילותן למען חינוך נשים.
המשימה המשמעותית ביותר של פילוסופובה והשותפות שלה הייתה קידום החינוך עבור נשים.
בשנת 1867 הן שלחו עצומה עם כ-400 חתימות לצאר אלכסנדר השני המבקשת לפתוח קורסים לנשים באוניברסיטת סנקט פטסבורג.
כוחות שמרנים, התנגדו מאוד לכניסה של נשים לאוניברסיטה, אך הם לא קיבלו תמיכה משר החינוך, דמיטרי טולסטוי.
טולסטוי אפשר לנשים להגיע להרצאות באוניברסיטה, ואף, לעיתים קרובות, ללא תשלום.
בשנת 1871 הקורסים הלא פורמליים לנשים קיבלו את השם "ולדימירסקי" ("Vladimirsky"), על שם הקולג', בו הם התקיימו.
הקורסים נסגרו ב-1875. ב-1876 פילוסופובה הצליחה לקבל אישור רשמי לפתוח את אוניברסיטת הנשים הרוסית הראשונה הידועה בשם Bestuzhev Courses על שמו של המייסד, ההיסטוריון קונסטנטין ניקולאייביץ בסטוצ'ב-ריומין (Konstantin Nikolayevich Bestuzhev-Ryumin).
פילוסופובה הייתה ידועה בנדיבותה, ומשפחות של מהפכנים שהוגלו או הורשעו פנו אליה לקבלת סיוע.
תמיכתה במהפכנים לא התקבלה בחיוב אצל פקידים רוסים ובשנת 1879 היא הוגלתה לחו"ל משום שסייעה למהפכנים וארגונים מהפכניים.
היא הורשתה לחזור רק בשנת 1881, לאחר ההתנקשות בחייו של הצאר.
כשחזרה לרוסיה התקשתה למצוא תמיכה לפרויקטים חברתיים שלה משום הקשרים שהיו לה עם מהפכנים.
גם מעמדו של בעלה נחלש בשל אותה סיבה והמשפחה נאלצה לחיות יותר בצניעות.
פילוסופובה חזרה לפעילות ציבורית למען רעבים באוזר הוולגה, בסוף שנות השמונים של המאה ה-18. ב-1892 היא הצטרפה "לוועדה לקידום אוריינות בסנט פטרסבורג".
בשנת 1895, היא ייסדה ועמדה בראש "אגודת הצדקה של נשים רוסיות", שהייתה למעשה ארגון פמיניסטי שנרשם כארגון צדקה משום שכל פעילות פוליטית נאסרה ברוסיה.
באותה שנה, נוסדה אוניברסיטת נשים לרפואה ברוסיה וב-1904 הותר שוב לקיים קורסים עבור נשים באוניברסיטאות, גם מחוץ לבירה והצאר הכיר בעבודתה הפילנתרופית של פילוסופובה למען חינוך לנשים.
בשנת 1905, האוניברסיטאות ברוסיה נפתחו לנשים והקורסים הייעודיים לנשים לא היו נחוצים יותר.
באותה שנה, ניתנה לגברים זכות בחירה והשתתפות פוליטית, בעקבות זאת קבוצות של נשים דרשו לקבל גם הן זכות בחירה.
אחרי הקונגרס, פילוסופובה והשותפות שלה קיבלו מכתבים מכפישים מולדימיר פורישקביץ' חבר דומה שמרני.
פילוסופובה פרסמה את המכתבים ותבעה את פורישקביץ' בבית המשפט, והוא נידון לחודש מאסר בכלא.
אנה פילוסופובה נפטרה בסנט פטרסבורג, אלפים השתתפו בלוויה שלה.
אנה פטרובנה רומנובה , הייתה בתו של פיוטר הראשון, קיסר רוסיה ואמו של פיוטר השלישי, קיסר רוסיה.
אנה נולדה ב-27 בינואר 1708 במוסקבה, לפיוטר הראשון, קיסר רוסיה ופילגשו מארטה סקאורונסקה (לימים יקטרינה הראשונה, קיסרית רוסיה), כבת מחוץ לנישואים, ורק בשנת 1712 התחתנו הוריה.
אנה גדלה אצל דודתה נטליה אלקסייבנה מרוסיה, ולאחר מכן אצל אלכסנדר מנשיקוב.
אף על פי שנולדה מחוץ לנישואים קיבלה אנה יחד עם אחותה הצעירה יליזבטה את התואר "צארבנה" ב-6 במרץ 1711, ואת התואר צסארבנה ב-23 בדצמבר 1721.
אביה תכנן להשיא את בנותיו לנסיכים זרים, על מנת לזכות בבעלי ברית אירופיים לאימפריה הרוסית.
שתי הבנות התחנכו עם מטרה זו, ולמדו ספרות, כתיבה, רקמה, ריקודים ונימוס.
אנה התפתחה לבחורה אינטליגנטית ומשכילה, ודיברה ארבע שפות זרות - צרפתית, גרמנית, איטלקית ושוודית.
צניעותה וביישנותה של אנה ניכרו כבר בגיל צעיר, ומסופר עליה שפעם אחת הדוכס מהולשטיין-גוטורפ ניסה לנשק אותה בהיותה בת ארבע-עשרה, אולם היא נבוכה והסמיקה, בעוד אחותה הצעירה "מיד הוציאה את פיה הוורוד הקטן לנשיקה".
אנה הייתה נערה יפהפייה, וקיבלה הרבה מתכונותיו של אביה.
ב-22 בנובמבר 1724 התארסה אנה עם קרל פרידריך, דוכס הולשטיין-גוטורפ, ובינואר 1725 מת אביה, ואמה יקטרינה הראשונה, קיסרית רוסיה עלתה לשלטון במקומו.
ב-21 במאי 1725 התחתנו קרל פרידריך ואנה, בטקס מרשים ומפואר, ולאחר מכן התגוררו הזוג בסנקט פטרבורג, וקרל פרידריך מונה למפקד משמר הארמון.
בשנת 1727 מתה אמה, אולם אנה לא הצליחה לתפוס את השלטון בעזרת בעלה, ולשלטון עלה פיוטר השני, קיסר רוסיה - אחיינה של אנה.
ב-25 ביולי 1727 עזבו אנה וקרל פרידריך את רוסיה, ועברו להתגורר בקיל.
בהגיעם לקיל הפך קרל פרידריך לאיש גס ושיכור, והוא בגד בה עם נשים אחרות ללא הרף.
ב-21 בפברואר 1728 ילדה אנה את בנה היחיד קרל פטר אולריך, דוכס הולשטיין-גוטורפ, וכעבור כמה שבועות ב-4 במרץ מתה אנה מקדחת.
ב-12 בנובמבר 1728 נקברה אנה במבצר פטר ופול, סנקט פטרבורג, ובשנת 1762 עלה בנה לשלטון ברוסיה כפיוטר השלישי, קיסר רוסיה.
אנה פרומצ'נקו (נולדה ב-11 בינואר 1954) היא אמנית ישראלית, העוסקת בציור, בפיסול, באומנות מיצב ובצילום.
אנה פרומצ'נקו נולדה ברומניה בשם אנה פיש.
אימה, רחל-אלה, הייתה רופאה, ואביה, יהודה, היה מהנדס.
בגיל 7 עלתה המשפחה לישראל והתיישבה בגבעתיים.
בגיל 16 החלה ללמוד אומנות בבית הספר לאמנות קלישר בתל אביב.
בצה"ל שירתה כספרנית בספריית המטכ"ל.
בתום שירותה הצבאי פנתה ללימודי תואר ראשון בתולדות אמנות וקולנוע וטלוויזיה באוניברסיטת תל אביב והחלה לעסוק באמנות.
בשנים 1985–1991 הצטרפה למיזם של קורינה הסופרת - מפעל הילא"י - מושבות אומנים בין לאומיות במעלות תרשיחא ובמצפה רמון, שאירחו מאות יוצרים מהארץ ומהעולם במטרה לעודד דו-קיום לאומי באמצעות אומנות.
בשנים 1991–2010 כיהנה כחברת הוועד המנהל בעמותת "בימת קדם", שהפעילה תיאטרון והוצאת הספרים בשם זהה.
בשנים 2005–2017 כיהנה כחברת הוועד המנהל בעמותת "הכיוון מזרח" - כתב עת לספרות, לתרבות ולאומנות.
בשנים 1994–2007 כיהנה פרומצ'נקו בתפקיד מנכ"לית מגזין הרכב "אוטו" וניהלה את ההוצאה לאור של המגזין ואת אתר האינטרנט שלו.
בנוסף, הפיקה את תוכנית הטלוויזיה "אוטו בראש" אשר שודרה בערוץ הספורט בשנים 2001–2002. החל משנת 2007 מכהנת בתפקיד נשיאת קבוצת "אוטו".
בשנת 1979 נישאה לדני פרומצ'נקו ולהם שני ילדים.
האוצר ניר הרמט כתב על עבודותיה של פרומצ'נקו, שהן בוחנות את הקשרים בין החזות של דימויים ודמויות למטא-פיזיקה שלהם ובין מסמן למסומן.
לדבריו הן מערערות על תבניות הידע המוכרות, מרחיבות את הבנת המציאות של הצופה, ומציעות מבט אחר על דימויים שבמבט ראשון נראים בנאליים.
לב", "מקום לאמנות", תל אביב.
אנה פאנדר היא סופרת אוסטרלית.
ספרה הראשון, "שטאזילנד" זכה בפרס על שם סמואל ג'ונסון לכתיבה על ידי רשת השידור הבריטית BBC4 בשנת 2004, שנחשב הפרס היוקרתי ביותר בכתיבה לא בדיונית וזיכה את פאנדר בהצלחה ופופולריות.
בשנת 2011, הוכרזה כאחת ממאת האנשים המשפיעים ביותר על ידי עיתון "הראלד הבוקר של סידני".
בנוסף, היא תורמת לסביבה ולחברה, בעבר הייתה חלק משירות החילופין האקדמי הגרמני (DAAD) .
אנה פאנדר נולדה במלבורן, כשהייתה ילדה קטנה חיה בסן פרנסיסקו ואז בפריז.
בראיון סיפרה שהיה עליה ללמוד את השפה הצרפתית כשהייתה בת שש.
אנה דוברת גרמנית וצרפתית שוטפת, מלבד אנגלית.
ההשראות הגדולות לכתיבה של פאנדר, לפיה, הם "אנה קארנינה" של ליאו טולסטוי, פסליו של אלברטו ג'קומטי וסיפוריו הקצרים של דונלד ברתלמי.
לפאנדר יש מגוון תארים לימודיים: תואר שני באמנויות (BA), תואר שני במשפטים (LLB) ודוקטורט באמנות יצירתית.
כמו כן, המגוון כולל תואר שני בכתיבה יוצרת (MA) מהאוניברסיטה של מלבורן, שם גם השלימה את התארים שלה באומנויות ובמשפטים.
בנוסף, השלימה תואר במדעי המחשב (DCA) באוניברסיטת הטכנולוגיה של סידני (UTS).
לפני שפנתה לכתיבה, עבדה כעורכת דין בינלאומית ובעבודה התמקדה במשא ומתן על חוזים, זכויות אדם ומשפט חוקתי ופרשה בשנות התשעים כדי לעבוד בתור סופרת במשרה מלאה.
בתחילת המאה ה-21, אחרי ההוצאה לאור של ספרה "שטאזילנד", היא עבדה כמפיקת סרטים דוקומנטריים ברשת הטלוויזיה ABC וגם הפיקה תוכניות רדיו.
פאנדר כתבה מאמרים לעיתונים ומגזינים רבים וביניהם העיתון האוסטרלי, "החודשי", "טיימס של יום ראשון"- העיתון הנמכר ביותר באנגליה, "הסידני מורנינג הרלד" (The Sydney Morning Herald) , "החיבורים האוסטרלים הטובים ביותר" "כתיבה מדעית אוסטרלית", המגזין האוסטרלי, "ניי-טיד" (Ny-Tid) והעיתון הבריטי- "הגרדיאן" (The Guardian).
בעבודתה בעיתון "החודשי" (The Monthly) שיתפה פעולה עם הסופרת הרוסיה, אנה פוליטקובסקייה וכותבים נוספים.
בשנת 1983 זכתה בפרס דוקס (Dux) של המכללה הקתולית "הכוכבת של הים" שבמלבורן, אוסטרליה, כאות לציין שהייתה התלמידה המצטיינת באותה שנה.
בשנה2013 הוצהרה כאשת השנה בתחום האמנויות על ידי מגזין האופנה "אין-סטייל" (InStyle) וזכתה במלגת פליקס מייאר.
פאנדר נישאה לקרייג אלצ'ין, מעצב ערים, ולשניהם שלושה ילדים: מקס, פולי ואימוגן.
פאנדר היא חלק מהמועצה האוסטרלית לאומנויות ובשנת 2011 מונתה להיות אחת מהראשים בנושא הספרות.
בנוסף היא חברה במוסד גתה, באגודה האוסטרלית-גרמנית ובתוכנית "אומנויות-ויקטוריה".
"כל מה שאני" (All That I Am), זוכה פרס ברברה ג'פריז לשנת 2012, מבוסס על סיפור אמיתי שהתרחש בשנים 1933–1935 ומגולל את סיפורם של ארבעה אנשים שבורחים מגרמניה הנאצית בעת עלייתו של היטלר לשלטון אל לונדון ופועלים נגדו.
פרס הספרות מיילס פרנקלין לשנת 2012.
פרס ספר הבכורה הבדיוני הטוב ביותר על ידי סופרים עצמאים.
פרס ספר האינדי של שנת 2012.
פרס עבודת הספרות הבדיונית של תעשיית הספרים האוסטרלית (ABIA).
פרס ספר השנה 2012 של תעשיית הספרים האוסטרלית (ABIA).
פרס נבחר על ידי מוכרי הספרים של נילסן בוק-דאטה (BookData) לשנת 2012.
וכן, הוא היה מועמד לפרסים גדולים כמו פרס ראש הממשלה האוסטרלי (PMLA) של 2012, פרס הפרימיירה של אוסטרליה המערבית (W.A PBA) לשנת 2012. בנוסף, הוכרז ברשת BBC האנגלית כספר השבוע מאחר שזכה לפופולריות רבה באנגליה ואוסטרליה וצוין ברשימת רבי המכר וכיכב כפעמיים במקום הראשון.
"שטאזילנד" (Stasiland) עוסק בחיים של דמויות שונות בברלין תחת משטר טוטליטרי ודיקטטורי.
ניתן להשוות אותו לספר "1984" של ג'ורג' אורוול.
הספר פורסם ב-25 מדינות, נחשב כיצירת אמנות וקלאסיקה עכשווית ונלמד בבתי ספר ואוניברסיטאות ברחבי העולם.
הספר זכה בפרס על שם סמואל ג'ונסון לכתיבה על ידי הרשת הבריטית BBC4 בשנת 2004, שנחשב הפרס היוקרתי ביותר בכתיבה לא בדיונית והיה מועמד לפרסים שונים וביניהם פרס הספרות של פרמיירת קווינסלנד ופרס החדשנות בכתיבה בפסטיבל אדלייד.
"אומץ, הישרדות, חמדנות" (Courage, Survival, Greed) עם מליסה לסקשנקו וכריסטופר קרמר, 2009.
אנה פרנק: היומן הגרפי הוא רומן גרפי עברי מאת דוד פולונסקי וארי פולמן, המבוסס על יומנה של אנה פרנק בתרגומה של קרלה פרלשטיין.
הספר ראה אור ב-19 באוקטובר 2017 על ידי הוצאת כנרת זמורה-ביתן דביר בישראל.
הספר מנסה לתת מענה אמנותי באמצעות אמצעים חזותיים למאות הגרסאות שיצאו ליומנה של פרנק.
הספר מכיל כ-152 עמודים בצבע המתארים בעזרת טקסט חזותי את עולמה הנפשי של אנה פרנק.
בשנת 1946 פורסם לראשונה יומנה של אנה פרנק על ידי אביה, אוטו פרנק.
מאז הספר התפרסם והפך למוקד ספרותי ועדות חשובה מתקופת השואה.
הספר, שתורגם לשפות רבות, היה לרב מכר ומאות גרסאות ועיבודים יצאו לו במשך השנים - עיבודים בתחום הקולנוע, הספרות, התיאטרון, הציור ועוד - אך מעולם לא יצא עיבוד בצורת רומן גרפי.
לטענתם של כותבי הספר, דוד פולונסקי וארי פולמן, הסיבה היא שרבים חושבים שמדיום הקומיקס הוא "בזוי" ומתאים לילדים בלבד ולכן מעולם לא יצא ספר קומיקס העוסק בסיפור זה.
הרומן הגרפי הראשון שעסק בשואת העם היהודי היה מאוס: סיפורו של ניצול, שהיה ספר פורץ דרך מכיוון שמעולם לא היה ספר קומיקס שעסק שנושא כאוב כל כך.
ארי פולמן ודוד פולונסקי, שניהם בנים להורים ניצולי שואה, התבקשו במקור ליצור בכלל סרט על חייה של אנה פרנק, אך "קרן אנה פרנק" שהוקמה בשנת 1957 על ידי אוטו פרנק ויוהנס קליימן ביקשה מהם ליצור דווקא ספר קומיקס אודות סיפורה של פרנק.
פולמן ופולונסקי רצו להראות כי מדיום הקומיקס ראוי לנושאים מורכבים כמו השואה, ולכן מיד החלו במלאכה.
הפרויקט החל בשנת 2015 כאשר פולמן החל לאסוף ציטוטים מתוך היומן המקורי כדי לבנות עלילה רציפה ונאמנה למקור.
עם שיווקו של הפרויקט בשנת 2016 הוא קיבל חיזוק מקרן אנה פרנק העולמית על מנת שיוכל לצאת בכמה מדינות.
העבודה על הקומיקס הייתה קשה מהמצופה - היה מסובך "לנקות" חלקים מסוימים מהיומן ולהוסיף חלקים אחרים בתוך ריבועי קומיקס על מנת ליצור עלילה רציפה ונאמנה למקור.
לאחר שהוכן תסריט הספר החל פולונסקי לעבוד על ציוריו לספר.
את הציורים צייר ביד וצבע במגוון דרכים, ביניהם צביעה במחשב, צבעי מים, צבעי שמן, copic markers ועוד.
לנה גוברמן שימשה כמעצבת האומנותית של היומן.לבסוף, בשנת 2017 יצא לראשונה הספר לחנויות הספרים בישראל על ידי חברת כנרת זמורה-ביתן דביר.
הספר היה להצלחה מסחרית,למרות שהרעיון לא היה ליצור הצלחה מסחרית כי אם יצירת אמנות.
הביקורות לספר היו מאוד טובות בישראל, אם כי היו כמה קולות ברשתות החברתיות שקראו לספר בשמות כמו "זילות זיכרון השואה" וכדומה.
הרוב המכריע של מבקרי הספרות בישראל קיבלו את הספר בהתלהבות:
תרבות כתב על הספר כי "ידי האמן הווירטואוזיות של פולמן ופולונסקי משכילות להעניק חיים מוחשיים לטקסט המקורי, שגם כך היה כל כך מפורט, עתיר דקויות וגרפי, עד שרק התבקש כי מישהו יתקין לו עיבוד כזה".
עדן יואל מאתר מאקו כתב כי "העולם לא זקוק לגרסה נוספת ליומן של אנה פרנק אבל הוא בהחלט זקוק לספרים שאומרים משהו חכם, ובמקרה הזה "אנה פרנק - היומן הגרפי" מבקש להגיד משהו על טראומה ועל הדרך המורכבת שבה היא מתקיימת בעולם של אנה.
החלק המרשים באמת בגרסה הגרפית לסיפור הידוע, הוא ההרחבה וחוסר הדיוק שנוצרים במפגש בין המילים לאיורים".
עינת עינהר מאתר ynet כתבה כי "היומן הגרפי של ארי פולמן ודוד פולונסקי הוא יצירה וירטואוזית, עוצרת נשימה, שמתעלה על כל קומיקס שפורסם עד היום בעברית ומעבירה את הספר הקאנוני למאה ה-21, בצורה שאנה הייתה כנראה מחבבת".
עפרה רודנר מאתר הארץ; ספרים כתבה על הספר כי "בעיבוד הגרפי ליומן המפורסם של אנה פרנק, ארי פולמן ודוד פולונסקי מציעים מבט אחר על דמותה ומעוררים את התהייה כיצד היא הגיעה בגילה הצעיר לתובנות מתקדמות כל כך על אנושיות, נשיות, מין, אהבה ומשפחה".
מנגד, הופיעו גם ביקורות שליליות על הספר, הטוענות כי הוא רק ניסיון לסחוט כסף באופן לא-מוסרי מה"מותג" של אנה פרנק.
אנה פידליה קירוט מורה (בספרדית: Ana Fidelia Quirot Moré; נולדה ב-23 במרץ 1963) היא אתלטית קובנית בעברה.
נוסף לכך, היא פעמיים ברציפות אלופת אמריקה (אינדיאנפוליס 1987 והוואנה 1991), אלופת האוניברסיאדה (דיסבורג 1989) ודורגה במקום הראשון בעולם (1989) בריצת 400 מטר.
בשנת 1989 זכתה קירוט בתואר אתלטית השנה בעולם.
קירוט נולדה וגדלה בפלמה סוריאנו.
ב שנערכו בסן חואן, פוארטו ריקו בשנת 1979 היא זכתה במדליית כסף בריצת שליחות 4x400 מטר.
באליפות מרכז אמריקה והקריביים שנערכה בהוואנה בסוף יולי 1983 היא זכתה במדליית זהב בריצת 400 מטר בתוצאה של 52.89 שניות.
חודש לאחר מכן, במשחקים הפאן-אמריקאים שנערכו בקראקאס, ונצואלה בסוף אוגוסט היא זכתה בשתי מדליות, כסף וארד.
מדליית כסף בריצת 400 מטר בתוצאה של 51.83 שניות ומדליית ארד בריצת שליחות 4x400 מטר.
באליפות העולם שנערכה ברומא ב-31 באוגוסט 1987 סיימה קירוט במקום רביעי בריצת 800 מטר בשיא אמריקה חדש של 1:55.84 דקות.
בתחרות שנערכה במקסיקו סיטי ב-22 במאי 1988 קבעה קירוט בריצת 400 מטר שיא לאומי חדש של 49.62 שניות.
במשחקים הפאן-אמריקאיים שנערכו באינדיאנפוליס, אינדיאנה באמצע אוגוסט 1989 היא זכתה בשתי מדליות זהב, בריצת 400 מטר בתוצאה של 50.27 שניות ובריצת 800 מטר בתוצאה של 1:59.06 דקות.