tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
חיים בן צבי, א' ברעם [ואחרים] (עורכים), עמק חפר: ארבעים שנה לעליה לוואדי חווראת עמק חפר: תר"ץ–תש"ל, כפר ויתקין: המועצה האזורית עמק חפר, תש"ל.
מואדי חווארת לעמק חפר: תר"ץ 1930 – תשל"ה 1975: פרקים מיומן, פעולות, ארועים וחוויות, [כפר ויתקין: חמו"ל], 1977. (ספר)
יומנו שמור בארכיון כפר ויתקין.
חיים בן אשר (פינקל; 10 ביולי 1904 – 14 ביולי 1998) היה איש ציבור ישראלי, ממייסדי קיבוץ גבעת ברנר וחבר הכנסת מטעם מפא"י.
בן אשר נולד בשם חיים פינקל בשנת 1904 באודסה שבדרום האימפריה הרוסית.
למד בחדר והחל בלימודים אקדמיים, שאותם המשיך באוניברסיטה העברית לאחר עלייתו לארץ ישראל בשנת 1924.
עם עלייתו היה בן אשר חבר בגדוד העבודה "עין חרוד" בירושלים, וממנה יצא והצטרף למייסדי קיבוץ גבעת ברנר.
בקיבוץ חי עד לפילוג בתנועת הקיבוץ המאוחד, בראשית שנות החמישים, ולאחר מכן היה חבר קיבוץ נצר סרני.
טרם קום המדינה היה בן אשר פעיל בתנועת "החלוץ", וקיים עבורה שליחויות בגרמניה ובפולין.
בשנות מלחמת העולם השנייה התגייס לשורות הבריגדה היהודית ושימש בה עורך עיתון "החייל" וסדרת החוברות "במאבק".
בשנים 1949–1955 כיהן כחבר הכנסת מטעם מפא"י בכנסת הראשונה ובכנסת השנייה.
והיה חבר ועדת החוץ והביטחון, ועדת החוקה, חוק ומשפט, וועדת השירותים הציבוריים.
בראשית שנות השישים ביקר את קהילת ביתא ישראל שבאתיופיה ולאחר מכאן פעל למען עלייתה לישראל.
שנים רבות היה פעיל בהסתדרות העובדים הכללית וכיהן בה כחבר הוועד הפועל ומנהל בית ברל.
המרד של פועלי אוסטריה: סכומים והערכות, תל אביב: הבחרות הסוציאליסטית העברית בארץ ישראל, 1935. (חוברת)
בימים אלה, תל אביב: הבחרות הסוציאליסטית העברית בארץ ישראל, תש"א.
(חוברת; על ההתנדבות במלחמת העולם השנייה)
עולם המחר של אתמול: דו-שיח על חירות האדם בזמננו, תל אביב: עם עובד, תשי"ט 1959.
וידויה של וירג'יניה (הבאה לדפוס: נעמי ויפתח בן אשר; עריכה: טובה אולשטיין, אראלה בן אשר), [אילת: חמו"ל], תשס"ז 2006. (סיפור פרי עזבונו של בן אשר, המתחיל במנזר נוצרי ברומא, עובר במזרח הרחוק ונמשך אל ישראל.
כולל פתח דבר על אודותיו מאת בנו יפתח בן אשר.)
חיים בִּיבָּס (נולד ב-1 בדצמבר 1969) הוא ראש עיריית מודיעין-מכבים-רעות מאז שנת 2008, מכהן כיו"ר מרכז השלטון המקומי בישראל מאז 2014 ויו"ר דירקטוריון החברה למשק וכלכלה של השלטון המקומי ודירקטור במפעל הפיס.
בעבר שימש חבר המועצה להשכלה גבוהה וחבר דירקטוריון ברשות העתיקות.
ביבס נולד וגדל בבית שאן, בנם של לילי (לבית לוי) וסלומון ביבס, ילידי מרוקו שעלו ארצה ב-1955. בשנת 1997 עבר להתגורר במודיעין.
הוא נשוי ליפית ואב לשלושה ילדים.
ביבס הוא אחיינו מצד אימו של סגן ראש הממשלה לשעבר דוד לוי (היה נשוי לדודתו רחל), ובן-דודתם של אורלי לוי-אבקסיס וז'קי לוי.
התחנך בתנועת הנוער הלאומי והצטרף לשורות תנועת הליכוד כנער בן 18. לאחר שחרורו מצה"ל, הקים את תנועת הנוער הלאומי בבית שאן, ובשנת 1998 שימש כחבר מליאת המועצה הציבורית לחילופי משלחות וצעירים לפיתוח קשרים בינלאומיים.
ביבס בוגר תואר ראשון באוניברסיטת חיפה בחוג למדעי המדינה, עם התמחות במנהל ציבורי, סוציולוגיה ויחסים בינלאומיים ובעל תואר שני במנהל ציבורי ושלטון מקומי מאוניברסיטת בר-אילן, בו ערך עבודת מחקר בנושא רפורמה בשלטון המקומי וניהול עיר מקצועי.
ביבס, סגן-אלוף במיל', שימש מפקד גדוד 'זמן יקר', אשר אמון על הכשרות לקורסי קצינים, מ"כים ואימוני מילואים.
את דרכו בשירות הציבורי החל כמנהל פרויקטים בתחום בינוי ופיתוח ארצי וכמנהל פרויקטים של תחום איכות הסביבה ותחבורה בשלטון המקומי, ולאחר מכן עסק בתחום בינוי מוסדות חינוך ומבני ציבור ברשויות רבות בישראל.
בשנת 2000 הקים את ועד הורי גני הילדים במודיעין, בשנת 2003 נבחר לראשונה כחבר מועצת העיר מודיעין-מכבים-רעות.
בחלקה השני של הקדנציה כיהן כסגן ומ"מ ראש העיר בהתנדבות.
לקראת הבחירות לראשות הליכוד (פריימריז) בשנים 2007, 2012, 2013 ו-2015 מונה לעמוד בראש המטה של בנימין נתניהו לכנסת ולראשות הממשלה.
בשנת 2003 התמודד לראשונה על ראשות העיר מודיעין-מכבים-רעות מטעם הליכוד.
ביבס זכה ל-7.83% מקולות הבוחרים ולא עלה לסיבוב השני.
רשימתו זכתה למנדט אחד והוא הצטרף לקואליציה של משה ספקטור וכיהן כסגן ומ"מ ראש העיר (ללא שכר) בחצי השני של הקדנציה.
ביבס נבחר לראשונה לראשות העיר מודיעין בשנת 2008. בבחירות 2013 נבחר לקדנציה שנייה ברוב גדול.
בבחירות 2018 ובבחירות 2024 התמודד כמועמד יחיד ונבחר לראשות העירייה בפעם השלישית והרביעית.
ביבס פעל לקידום תחום החינוך בעיר כאשר הגדיל את תקציב החינוך, שעומד כיום על יותר מ-50% מהתקציב השוטף של העירייה.
הוא קידם תוכניות חינוכיות לכלל שכבות הגילאים בתחומים שונים, תוך השקעה בסביבת לימוד חדשנית.
ההשקעה במערכת החינוך הביאה לדירוגה של העיר מודיעין-מכבים-רעות בצמרת הערים בישראל בכל הנוגע לאחוז הזכאים לבגרות.
בשנת הלימודים תשע"ז זכתה מודיעין-מכבים-רעות בפרס החינוך הארצי, המוענק לרשויות מקומיות.
בין היתר, זכתה העירייה בפרס זה בזכות פעילות העירייה בתחום קידום סובלנות, קבלת השונה וקידום המצוינות בתחומן.
ביבס הגדיל את ההשקעה בתוכניות ייחודיות ובהתאמת תשתיות פיזיות לאוכלוסיות ילדים בעלי צרכים מיוחדים בעיר.
בנוסף, בחמש השנים האחרונות (2013–2018) זכו שישה בתי ספר מהעיר בפרס בית ספר מצטיין ארצי.
בתקופת כהונתו כראש עיר ניצבת מודיעין-מכבים-רעות בראש טבלת אחוזי הגיוס לצה"ל משנת 2010 ועד 2018 הודות לפעילות רחבת ההיקפים בעידוד לגיוס והכנה לצה"ל.
עם כניסתו לתפקיד ראש העיר, החל בתנופת בינוי ופיתוח נרחבים וקידם שורה ארוכה של פרויקטים, בהם חתימה על הסכם גג לבניית 12 אלף יחידות דיור חדשות והקמתן של שכונות חדשות בעיר מודיעין-מכבים-רעות, פיתוח מרכז העיר ותכנון השדרה המרכזית הכוללת משרדים, מסחר ויחידות דיור, הקמת מוסדות חינוך ומבני ציבור בעיר.
ביבס הקים ופיתח את פארק הטבע העירוני ענבה, לצד פארקים נוספים בשכונות ושבילי אופניים ברחבי העיר.
ביבס גם השקיע בפיתוח תשתיות פיזיות בתחום התחבורה, לרבות הקמת מרכז תחבורה עירוני, וקידם את השיווק והפיתוח של אזורי התעסוקה, המלאכה והפארק הטכנולוגי בעיר, תוך הבאת חברות שונות לעיר.
בתקופת כהונתו כראש העיר, דורגה עיריית מודיעין-מכבים-רעות כעירייה קשובה לתושביה לאחר שדורגה בשלוש השנים האחרונות במקום הראשון במדרג העיריות של חברת "מידרג", שבחן את שביעות רצון התושבים משירות העיריות בערים בהן גרים.
יו"ר מרכז השלטון המקומי בישראל
בינואר 2014 נבחר חיים ביבס לראשונה לכהן כיו"ר מרכז השלטון המקומי ובשנת 2018 נבחר על ידי רוב ראשי הרשויות בישראל לקדנציה שנייה.
במרץ 2024, נבחר פה אחד לכהונה שלישית.
כראש הארגון המציג את הרשויות המקומיות בישראל, העמיד ביבס את תחום החינוך בראש סדר העדיפויות.
הוא נאבק על הוספת סייעת שנייה בגני הילדים והשיג מימון ממשלתי מלא לרשויות חלשות לטובת הרפורמה.
ביבס יזם את תוכנית הצהרונים החברתיים שנכנסה לתוקף בשנת הלימודים תשע"ח ומגבילה את מחירי הצהרונים, זאת לאחר שנים של עלויות בלתי נשלטות.
התוכנית מגדירה תקינה אחידה לכל הצהרונים המופעלים ברשויות המקומיות ברחבי הארץ, מסובסדת על פי האשכול הסוציו-אקונומי ונמצאת בפיקוח משרד החינוך.
בנוסף, ביבס פעל גם לצמצום הצפיפות בכיתות הלימוד בבתי הספר.
בעקבות צעדים שנקט מרכז השלטון המקומי, הקצתה ממשלת ישראל לראשונה תקציב ייעודי ויחד עם משרד החינוך, גובשה תוכנית רב שנתית להפחתת הצפיפות שיישומה החל ב-2015.
עוד הקים מרכז השלטון המקומי ועדה מיוחדת לבחינת סל שירותים לתלמיד, הבוחנת לראשונה מהם שירותי החינוך הבסיסיים אותם צריכה המדינה להעניק לכל תלמיד ללא קשר למקום מגוריו ומוסד החינוך שהוא לומד בו.
בנוסף עליהם, תעניק הממשלה מימון נוסף לרשויות בדירוג סוציו-אקונומי נמוך.
בשנת 2019 הצטרף מרכז השלטון המקומי כנציג בוועדה לגיל הרך שתקבע לראשונה מדיניות לטיפול בילדי הגיל הרך בגילאי לידה עד שלוש.
ביבס הצליח להגדיל את מענקי האיזון הניתנים לרשויות עם גירעון מובנה לכ־3.4 מיליארד ש"ח והגדיל את מענקי הפיתוח המוקצים לטובת פיתוח פרויקטים בפריפריה ובמגזר הערבי בכ־50 מיליון ש"ח.
כמו כן, ביבס לקח חלק בקידום תוכנית החומש לפיתוח המגזר הערבי בכלל תחומי החיים שהחל לישמה ומוערכת במיליארדי שקלים.
מרכז השלטון המקומי, בראשות ביבס, הוביל להתחייבות לגביית היטל השבחה עבור פרויקטים בהתחדשות עירונית וכתב שיפוי לעיריות כנגד תלונות בפרויקטים מסוג זה.
בשנת 2016 הוביל מרכז השלטון המקומי בראשות ביבס הסכמי שכר לשיפוי והטבת תנאי העסקת עובדי הרשויות המקומיות ועובדי הקבלן במסגרתם שופרו תנאי העסקתם של כלל עובדי השלטון המקומי בכל הדרגים.
עוד פתח מרכז השלטון המקומי קמפוס הכשרות מתקדם לעובדי הרשויות המקומיות בשם UniverCity שעורך קורסים, ימי עיון והשתלמויות בפריסה ארצית, לכלל בעלי התפקידים בשלטון המקומי ומציע תכנים רלוונטיים ומותאמים לעולם המוניציפלי.
ביבס אף היה חבר בוועדת זילבר, שמונתה על ידי היועץ המשפטי לממשלה, במטרה לבחון דרכים לחיזוק שלטון החוק וטוהר המידות בשלטון המקומי.
הצוות גיבש המלצות נרחבות להסדרת התנהלות הרשויות ושמירה על כללי האתיקה, הגברת השקיפות והסדרת ההליכים ברשויות ובימים אלו משרד הפנים ומרכז השלטון המקומי פועלים להטמעתן בנוהלי העבודה.
בשנת 2017 קיים לראשונה מרכז השלטון המקומי בראשות ביבס את כנס החדשנות האורבנית "MUNI EXPO" שהפך במרוצת השנים לכנס הגדול מסוגו במזרח התיכון.
מדי שנה, מתקיימת במסגרת ועידת החדשנות תערוכת ענק של חדשנות מוניציפלית עם מאות מציגים וטכנולוגיות פורצות דרך, כנסים העוסקים בסוגיות הרלוונטיות ביותר בניהול ערים חכם וכנס בינ"ל בהשתתפות עשרות ראשי רשויות מכל רחבי העולם.
חיים בן-דוד (חב"ד; 6 במאי 1919 – 22 בנובמבר 1967) היה אלוף בצה"ל, שירת במשך למעלה מחמש שנים כמזכיר הצבאי של ראש הממשלה דוד בן-גוריון ולאחר מכן כראש אגף כוח האדם.
לאחר שחרורו התמנה לשגריר ישראל באתיופיה, ושם נהרג בתאונת מטוס בעת מילוי תפקידו.
בן-דוד נולד בווינה בירת אוסטריה בשנת 1919, התחנך בגימנסיה העברית המקומית על שם צבי פרץ חיות.
הצטרף לתנועת הנוער "גורדוניה", ועלה לארץ ישראל ב-1938. הצטרף לארגון "ההגנה", סייע בייסוד מעלה החמישה ועבר הכשרה חקלאית בגניגר.
היה מראשוני הלוחמים בפלגות הלילה המיוחדות, במסגרת זו עסק בשמירה על צינור הנפט כירכוכ-חיפה ובשדות עמק יזרעאל.
עמד בראש גרעין "אבוקה" שהתיישב בעמק בית שאן, וכיהן כמפקד החי"ש הראשון באזור.
לאחר הקמת חטיבת כרמלי היה מפקד פלוגה בחטיבה ובמלחמת העצמאות לחם בקרב רמת יוחנן, בקרבות בגליל המערבי לשחרור יחיעם, במבצע דקל ובמבצע חירם.
בתקופה זו התקדם לקצין מבצעים ומפקד גדוד בחטיבה.
בתום המלחמה היה אחראי להקמת בסיס ההדרכה של פיקוד הצפון ושירת כקצין אג"ם של הפיקוד.
באוקטובר 1951 מונה לעוזר ראש אג"ם, מרדכי מקלף, וב-1953 מונה לארגון מחלקת אכ"א-פרט באגף כוח אדם, התמנה ב-1955 למפקד חטיבת גולני, תפקיד בו שימש עד 1956. בנובמבר 1955 פיקד על "מבצע ניצנה", כיבוש מוצבי הסבחה.
בהמשך שימש בתפקיד ראש מטה פיקוד הצפון וראש מינהל הסגל באגף כוח האדם.
התאבדותו של נחמיה ארגוב הביאה למינויו למזכיר הצבאי של ראש הממשלה ושר הביטחון דוד בן-גוריון.
בן-דוד ליווה את בן-גוריון במשך למעלה מחמש שנים, כשברקע מתעצמת פרשת לבון.
במקביל להתפטרותו של בן-גוריון מראשות הממשלה מונה בן-דוד ביולי 1963 לראש אגף כוח האדם, ובאפריל 1964 קודם לדרגת אלוף.
לאחר שחרורו ב-1966 מונה לשגריר ישראל באתיופיה, נהרג בנובמבר 1967 בתאונת מטוס, בעת שטס מאדיס אבבה לחווה חקלאית שנוהלה בידי ישראלים במסגרת ארגון המזון והחקלאות של האו"ם.
הוא נקבר בית הקברות הצבאי קריית שאול הותיר אחריו את רעייתו יעל ושלושה בנים.
על שמו נקרא רחוב ביד אליהו בתל אביב.
חיים בלוך (בכתיב יידי: בלאָך, לעיתים כינה עצמו משה חיים אפרים בלאָך; 27 ביוני 1881 – 23 בינואר 1973, ניו יורק) היה חוקר חסידות וקבלה וסופר שכתב בעברית, באנגלית, ביידיש ובגרמנית.
התפרסם כזייפן, ועל רבים מספריו יצאו עוררין.
בלוך נולד בנאג'בוצ'קו (Nagybocskó) שבהונגריה (כיום בוצ'יקויו מארה ברומניה).
גדל במשפחה דוברת יידיש בעיירה דלאטין שבגליציה.
למד והוסמך לרבנות אצל הרבנים משה גרינוולד מחוסט, שלום מרדכי שבדרון מבז'ז'ני ואריה לייבוש הורוביץ מסטניסלאב.
ב-1904 נשא לאישה את גולדה לבית לנדמן, ילידת 1884 מנרייב.
במלחמת העולם הראשונה שימש כרב צבאי בצבא האוסטרו-הונגרי, ולאחריה שב לווינה.
בשנים 1918–1920 שימש כראש הקהילה היהודית של ליזינג (Liesing, כיום חלק מוינה).
פרסם שם ספרים פרי עטו, בדגש על תרגום, עיבוד וההדרה של מעשיות יהודיות.
בין השאר חיבר מחדש בגרמנית את עלילת הגולם מפראג, וכך גם את עלילות הרשל'ה אוסטרופולר (בשנת 1921).
באותה רוח כינס חיים בלוך עבור הקורא הגרמני גם אוסף פולקלורי של הומור יהודי מזרח-אירופאי.
לאחר ה"אנשלוס" ב-1938 נכלא למשך כשלושה חודשים במחנה מעבר בווינה.
באוגוסט 1938 יצא עם אשתו להולנד ומשם הגיע ב-1939 לארצות הברית, בה נשאר עד לפטירתו.
הצליח לחלץ גם את שתי בנותיו מגרמניה הנאצית.
אחיו, מרכוס, נרצח במחנה ריכוז.
הוא הותיר אחריו ארכיון עשיר בהתכתבויות עם חוקרים בולטים, בעיקר מקרבה של היהדות דוברת הגרמנית.
לציבור האורתודוקסי קורא העברית נודע בלוך בההדרה של מאסף מדעי 'רציני' יותר באופיו וביומרתו, "קובץ מכתבים מקוריים מהבעש"ט ז"ל ותלמידיו" (1923), ולצידו פרסם בלוך שורה של קונטרסי פולמוס פנים-אורתודוקסיים.
בין אלה יש לציין במיוחד את הקונטרסים כנגד הציונות שכונסו בתוך חיבור עב כרס בשם "דובב שפתי ישנים" (שלשה כרכים, תשי"ט-תשכ"ה).
"ודע מה שתשיב" הוא חיבור אחר של בלוך המתעד את תשובותיו (בשנת 1934) לשאלות הותיקן בנושאים יהודיים.
יש הטוענים, כי לפחות שלושה מחיבוריו הנודעים ביותר של בלוך הם למעשה זיוף: סיפורו של הגולם מפראג, קובץ מכתבי הבעש"ט ו"דובב שפתי ישנים".
כנגד החיבור האחרון כתב הרב שמואל הכהן וינגרטן ספר בשם "מכתבים מזויפים נגד הציונות, ירושלים תשמ"א.
טענות דומות נשמעו גם על חלק מכתביו האחרים.
רבי מנחם מנדל שניאורסון שלח לבלוך מכתב שבו קבע כי מכתבי הרוגאצ'ובר בספר "דובב שפתי ישנים" לא נכתבו על ידו.
במכתבים אלה המיוחסים בידי בלוך לרוגאצ'ובר (מכתבים צג-צו), הוא תוקף בחריפות את רבני המזרחי.
משא פדררבוש, NEW YORK : מוציא לאור לא ידוע, תשי"ט
קובץ מכתבים מקוריים מהבעש"ט ז"ל ותלמידיו (1923)
ודע מה שתשיב, ניו יורק תש"ג
היכל לדברי חז"ל, ניו יורק תש"ח
ספר דובב שפתי ישנים, 3 כרכים, ניו יורק תשי"ט-תשכ"ה
חיים בּוּכְבִּינְדֶר (11 באוקטובר 1943 – 19 באפריל 2025) שכונה "איקסי", היה כדורסלן ישראלי ששיחק בעמדת הקלע וקומתו הייתה 192 ס"מ.
בוכבינדר שיחק לאורך כל הקריירה שלו במכבי חיפה והיה השחקן המוביל שלה בשנות ה-60 ותחילת שנות ה-70.
בוכבינדר החל לשחק במכבי חיפה בעונת 1961/62, בגיל 18. כבר בעונתו הראשונה במדי הקבוצה בליגת העל הישראלית הוא סיים במקום השביעי בדירוג הקולעים של הליגה עם 356 נקודות בסך הכול, ובעונה שלאחר מכן סיים במקום השלישי בדירוג הקולעים עם 435 נקודות.
הוא המשיך להצטיין גם בעונות הבאות, אך לא הצליח להגיע להישגיים קבוצתיים ולא זכה מעולם באליפות.
בעונת 1967/68 זכה בוכבינדר לראשונה בתואר מלך הסלים של ליגת העל, לאחר שקלע 792 נקודות בממוצע גבוה של 30.4 למשחק.
הוא שב וזכה בתואר גם בעונת 1968/69. ב-1971 הוא הגיע עם מכבי חיפה להישג הגדול ביותר שלו, כשהוביל אותה להעפלה הראשונה בתולדותיה לגמר גביע המדינה בכדורסל, שם היא הפסידה למכבי תל אביב, שהייתה הקבוצה הבכירה בכדורסל הישראלי.
בשנת 1972 עזב בוכבינדר את מכבי חיפה ופרש ממשחק כדורסל פעיל.
בוכבינדר הוא מלך הסלים של מכבי חיפה בכל הזמנים, ואף מדורג במקום השביעי בדירוג הקולעים של ליגת העל בכל הזמנים, עם 6,044 נקודות בסך הכול ב-11 עונות בהן שיחק.
הוא מחזיק בשיא ממוצע הנקודות לשחקן ישראלי בקריירה, עם 23.5 בממוצע.
במדי נבחרת ישראל בכדורסל שיחק בוכבינדר 46 פעמים והשתתף באליפות אירופה בכדורסל 1969, אך לא היה משחקניה המובילים.
לאחר פרישתו הפך בוכבינדר למאמן.
הוא החל לאמן בשנת 1981 את הפועל חיפה, וב-1983 את נבחרת הקדטים של ישראל, אך לא הצליח להצעיד אותה להשתתפות באליפות אירופה.
בעונת 1984/85 אימן את הפועל גליל עליון.
באמצע עונת 1987/88 מונה במקומו של יוסי הררי למאמנה של קבוצתו לשעבר מכבי חיפה, אך עזב בסיום העונה שבה היא סיימה במקום השביעי.
ב-1990 אימן את מכבי קריית מוצקין.
בוכבינדר גם שימש לאחר פרישתו כפרשן בתוכנית "צעד וחצי" בגלי צה"ל.
היה מורה להתעמלות בבית ספר תיכון עירוני ה' בחיפה, ואימן קבוצת כדורסל נכים בבית הלוחם חיפה.
שני ילדיו של בוכבינדר, ניצן ואלון, גם הם כדורסלנים המשחקים בליגות הכדורסל בישראל.
חיים בלתי צפויים היא סדרת דרמה ששודרה ברשת הטלוויזיה האמריקאית The CW במשך 2 עונות.
העונה הראשונה כללה 13 פרקים והחלה ב-18 בינואר 2010.
העונה הראשונה זכתה לביקורות חיוביות ורייטינג מפתיע (ממוצע של 2.02 מיליון איש) שהובילו להזמנת עונה שנייה לסדרה שהחלה ב-14 בספטמבר 2010. עם זאת, אחוזי הצפייה בעונה הזאת ירדו ל-1.5 מיליון, מה שגרם לביטול הסדרה בתום עונתה השנייה.
למרות שבוטלה, הכותבים קיבלו התראה על ביטולה מספיק זמן כדי שיוכלו לסגור את העלילה ולסיים את הסדרה כראוי.
פרק סיום כפול (פרקים 12 ו-13) שודר ביום שלישי 18 בינואר 2011, בדיוק שנה אחרי ש"חיים בלתי צפויים" שודרה בפעם הראשונה.
בישראל, עונתה הראשונה של הסדרה שודרה במאי 2010 והעונה השנייה שודרה החל במאי 2011 ב-HOT3.
לקס, היא נערה מתבגרת שגדלה במשפחות אומנות כל חייה.
אמה, קייט קסידי, מסרה אותה לאימוץ כשהייתה נערה מתוך אמונה שיוכלו למצוא לה בית טוב יותר.
לקס נולדה עם מום בלב ולבסוף לא אומצה מעולם.
ביום הולדתה ה-16 מחליטה לקס לבקש "אמנציפציה לקטין" ולמעשה לעזוב את המשפחות האומנות שהתייחסו אלייה באופן מגעיל.
כדי לקבל את הזכויות האלו, על לקס לקבל חתימה מהוריה הביולוגיים.
לקס מוצאת את אביה, נייט בייזל (בייז) שמנהל פאב למחייתו.
בייז גר עם שני שותפים ומבלה את רוב זמנו בשתייה ומרדף אחרי נשים.
ברגע שהוא פוגש את לקס, הוא מגלה לה מי היא אימה הביולוגית - קייט קסידי, שדרנית הרדיו המפורסמת בפורטלנד, שהיה לה סטוץ עם בייז בתקופת התיכון.
הסדרה עוקבת אחרי לקס, קייט ובייז והאנשים הסובבים אותם.
קייט עומדת להתחתן עם שותפה לרדיו, ראיין ובמקביל לקס עוברת לגור איתם בבית.
בייז מגלה שיש לו רגשות כלפי קייט למרות שלא נפגש עמה מאז שסיימו את התיכון.
לקס לומדת לקבל את הוריה שמסרו אותה לאימוץ ומתחילה לחיות במשפחה יציבה כמו שחלמה עליה.
שחקן דמות עונה פרקים בריט רוברטסון לקס קסידי 1-2 26 שירי אפלבי קתרין (קייט) קסידי-תומאס 1-2 26 קריסטופר פולאה נת'נאל (בייז) בייזל 1-2 26 אוסטין באסיס מ'תיו (מאט) רוג'רס 1-2 19 קֶר סמית ריאן תומאס 1-2 26
קסניה סולו - נטשה, חברתה הטובה של לקס.
רפי גברון - באג, החבר של לקס בעונה הראשונה.
ארין קארפלוק - אליס, חברתה הטובה של קייט ומנהלת תוכנית הרדיו.
קרוס אובר עם "מגרש ביתי"
בניסיון למשוך צופים ל"חיים בלתי צפויים", The CW ערכה פרק קרוס אובר שבו פרק של הסדרה "מגרש ביתי" יתחבר בעלילה ל"חיים בלתי צפויים".
הפרק שודר ב-12 באוקטובר 2010 שם 2 דמויות מ"מגרש ביתי" נוסעות לפסטיבל שירים שמתקיים בפורטלנד, שם מתרחשת "חיים בלתי צפויים".
בפרק הופיעו מספר זמרים אמיתיים כמו בן ליי (ששיריו הופיעו בסדרה) ו-Rain Perry ששירה "Beautiful Tree" משמש כשיר הפתיחה של "חיים בלתי צפויים".
ב-2009, כשהחלו לעבוד על הסדרה הוצע השם "שנות אור" (Light Years) כשם לסדרה אך היוצרת, ליז טיגלאר אמרה שהשם "מזכיר מדע-בדיוני" לכן שונה ל-LUX (שמה של הדמות הראשית, לקס) ובהמשך הורחב ל-Life UnXpected (עם הדגשת ה-LUX).
אך כשהציגה רשת הטלוויזיה The CW את הסדרה לראשונה, שמה היה "בהשגחת הורים" (Parental Discretion Advised).
ביוני באותה שנה, הרשת החזירה את השם המקורי.
לבסוף השם שנבחר הוא Life Unexpected (בלי הדגשת אותיות).
הסדרה אמנם מתרחשת בעיר פורטלנד שבמדינת אורגון, אך צולמה בכלל בעיר ונקובר שבקנדה.
אתרים שונים כמו "תיכון ווסטמונט" שנמצאים כביכול בפורטלנד צולמו בצפון ונקובר וריצ'מונד כמו גם הפאב של בייז ה-"Open Bar" נמצא בגראנוויל איילנד שבונקובר.
חיים בזרם הוא סרט הרפתקאות אמריקאי משנת 2006 של חברת דרימוורקס אנימציות וארדמן אנימציות.
הסרט הופק בהנפשה ממוחשבת, והוא הסרט הראשון שבו אולפני ארדמן עברו מהנפשה מסורתית (כגון דמויות פלסטלינה) להנפשת מחשב.
באותה שנה יצא גם משחק וידאו בעל אותו שם.
רודי הוא עכבר, חיית המחמד המפונקת של המשפחה שאצלה הוא מתגורר.
כאשר המשפחה נוסעת לחופשה ומשאירה את רודי בבית, הוא מנצל זאת כדי לעשות מסיבה בבית השומם עם בובות, משום שאין לו חברים אמיתיים.
בשלב מסוים חודר לבית סיד - עכבר שמן וגס רוח, שמשתלט על הבית.
רודי המפונק אינו מרוצה מכך ומנסה לסלק את סיד מהבית ולהדיח אותו באסלה.
המזימה שלו נכשלת - וסיד הוא זה שדוחף את רודי לאסלה ומוריד את המים.
רודי נשטף לביוב ונסחף לעיר תת-קרקעית המאוכלסת בעכברים.
בעיר העכברים רודי מברר איך יוכל לחזור למעלה, לבני האדם.
נאמר לו שרק ריטה, עכברית אמיצה שנרדפת על ידי עכברושים וקרפדים מרושעים, תוכל לעזור לו.
רודי מוצא את ריטה ומתברר שהיא נרדפת על ידי העכברים והקרפדים כי סירבה לתת לקרפד אבן אודם יקרה שקיבלה מאביה.
רודי רואה איפה ריטה מחביאה את האודם.
עוזריו של הקרפד חוטפים את רודי וריטה, ורודי מגלה להם איפה האודם.
הקרפד משנה את יחסו לרודי ומראה לו את אוסף האמנות שלו, שכולל מזכרות שונות של בית המלוכה הבריטי.
רודי שובר בטעות את האוסף, והקרפד מחליט להקפיא למוות את רודי וריטה כעונש.
רודי משתף פעולה עם ריטה כדי לברוח.
ריטה גונבת את הכבל הראשי של הקרפד.
רודי וריטה סוגרים עסקה - היא תעזור לו לחזור לעולם בני האדם שמעל הביוב, והוא יביא לה אבן אודם ששייכת לבעליו.
בן דודו של הקרפד מנסה להחזיר את הכבל.
ריטה ורודי מגלים שהקרפד צריך את הכבל הראשי כדי להגשים את המזימה שלו: להרוס את עיר העכברים.
רודי וריטה מנסים למנוע את המזימה - ומצליחים.
ז'אן רנו - לה פרוג
אלברט אילוז - לה פרוג
חיים בן-עטר (29 באוקטובר 1885 – 26 בנובמבר 1918) היה פעיל ציוני, עיתונאי, עורך ומתרגם בתקופת היישוב.
נולד באזימור שבמרוקו בכ' בחשוון ה'תרמ"ו לרב יעקב בן עטר שהיה צאצא של משפחת הרב חיים בן עטר.
בעודו תינוק עלה לישראל עם משפחתו.
בתחילת שנת ה'תרמ"ז יצא אביו לשליחות כשד"ר מטעם כוללות המערבים לערי חו"ל, ואמו גידלה אותו לבדה.
בהמשך הקים אביו ישיבה בירושלים ונמנה עם ראשי עדת "המערביים" (יוצאי המגרב, צפון אפריקה).
בגיל 5 נכנס ללמוד בבית הספר דורש ציון ולאחר כשנתיים עבר לתלמוד תורה של העדה הספרדית.
בגיל 13 למד באופן עצמאי את השפות לאדינו, ערבית, צרפתית וטורקית, וכנער הצטרף אל "אגודת צעירי ירושלים" שסייעה בהוצאתו לאור של כתב העת "השקפה" של אליעזר בן-יהודה.
בגיל 17 החל לעבוד בדפוס עזריאל שתפקד גם כהוצאה לאור, ולקח שם חלק מרכזי באיסוף מאמרים וידיעות, עריכה ותרגום של רומנים, ספרים ומבחר כתבי עת בלאדינו שראו אור בדפוס ויועדו בחלקם לקהילות הספרדים באירופה.
מתוקף עבודתו התקרב לתחום הספרות, והחל לכתוב שירים וסיפורים בעברית ובלאדינו.
במקביל החל לפעול בעיתונות העברית, ובחודש ינואר 1909 (טבת ה'תרס"ט) הצטרף כשותף לעיתון הלאדינו "איל ליביראל" שיזם והוציא לאור משה עזריאל, כשבתחילה שימשו שניהם כעורכי העיתון.
בחודש אוקטובר 1910 החל לשמש כעורך עיתון "החֵרות" (לשעבר איל ליביראל) שראה אור בירושלים בשנים 1917-1909. רוב העורכים והמשתתפים בעיתון היו "ספרדים"; אולם "לא היה זה עיתון עדתי - הוא אף מילא תפקיד כלל-יישובי בכמה תחומים".
העיתון הביע תמיכה רבה בתנועה הציונית וביעדיה.
והיה היומון העברי היחיד בפרקי זמן בשנים 1914-1913 ו-1917-1915. בתפקיד עורך "החרות" שימש עד לסגירת העיתון, בעקבות תלאות מלחמת העולם הראשונה.
'החרות' היה העיתון העברי היומי היחידי ביישוב היהודי שהמשיך לצאת לאור לאורך רוב שנות מלחמת העולם.
בתקופה שבה שימש כעורך העיתון התחוללה מלחמת השפות - הפולמוס העז על מהות השפה שבה ילמדו, לועזית או עברית, בבתי הספר ובטכניון.
שוחרי חברה "עזרה", שצדדו בהוראה בגרמנית, אף הציעו ממון לבן-עטר, על מנת שיחדל "החרות" מתמיכתו הנחרצת בשפה העברית.
בשנת 1912 נעצר לפרק זמן קצר על ידי השלטונות העות'מאניים שחשדו בפעילותו הציונית, בקהילות בארץ ישראל, אשר כללה הרצאות והטפה ללימוד עברית.
בן-עטר נפטר בשנת 1918 (כ"ב בכסלו) בגיל 33 בלבד, לאחר שחלה בדלקת ריאות.
חיים בוטבול (حاييم بوطبول, נולד בשנת 1937 בפאס) הוא זמר מרוקאי, מבין אחרוני הזמרים היהודים המרוקאים שמטפחים את הזֶמר המרוקאי העממי.
מאביו ירש בוטבול את אומנות המלחון, סגנון מוזיקלי מרוקאי שהתפתח מתוך המוזיקה האנדלוסית הקלאסית.
בשנות השישים יצר יחד עם סלים הללי, וגם הלחין בעצמו יותר מ-80 שירים.
מרבה להופיע בפסטיבלים ובהופעות במרוקו בפני יהודים ושאינם.
אחיו הגדול של המהר"ל מפראג.
עסק גם בקבלה, אגדה, מוסר, דקדוק ופילוסופיה.
נולד בערך בשנת ה'ר"פ בפוזנן שבפולין, לאחר שאביו רבי בצלאל מוורמייזא היגר מאשכנז (האימפריה הרומית הקדושה) למרכז היהודי החדש בפולין.
למד מפי יצחק הספרדי בנעוריו ובהמשך למד בלובלין בישיבותיהם של המהרש"ל ורבי שלום שכנא, והיה חברו ללימודים של הרמ"א.
לימים חיבר את הספר "ויכוח מים חיים", שבו הוא מתפלמס עם פסיקות הרמ"א בספרו תורת חטאת ואף מוכיח את מחברי ספרי ההוראה, כולל בעל הארבעה טורים, שמחמתם נזנח העיסוק בתלמוד כפי הצורך.
בהקדמתו לספר, הוא מבקר את הרמ"א על שכתב רק את מנהגי מדינתו, פולין, גם במקומות שבהם מנהג אשכנז שונה ממנהג פולין.
כתגובה לספר זה יצא להגנת הרמ"א רבי יוסף שאול נתנזון בספרו "תורת משה".
ב-1549 יצא לגרמניה והתיישב בוורמס, בה עמד בראשות ישיבה ועסק בתלמוד ובהלכה ואף הצטרף לחבורה של לומדי דקדוק.
יש טוענים כי מונה לתפקיד רב ואב"ד בה במקום דודו רבי יעקב בן חיים, אך הדברים הופרכו: הוא עזב אותה בשנת שכ"ד, בעוד רבי יעקב כיהן בתפקיד עד שנת ה'של"ג.
בשנת ה'שכ"ד עבר להתגורר בקהילת פרידברג בהסן העילית, ככל הנראה בעקבות רציחתו של רב הקהילה רבי אליעזר מזיא בכ"ט בתשרי ה'שכ"ג.
בפרידברג שהה כארבעים שנה, הוא שימש כנראה ראש ישיבה ועסק בהוראת הלכה, אך נמנע מלקבל על עצמו באופן רשמי משרה של אב"ד ומרא דאתרא, ואף לא של דיין, ובשל כך מונה רב אחר לקהילה, רבי מן טודרוס שפירא.
ייתכן שבשנותיו האחרונות, לאחר פטירת ר' מן טודרוס, כן קיבל על עצמו משרת אב"ד.
בשנת ה'של"ח פרצה בפרנקפורט ובפרידבורג מגפה עזה שאף הרגה את המשרתת בביתו.
במשך חודשיים התבטלה ישיבתו והוא שכן מסוגר בביתו ובאותם חודשים כתב את ספריו "אגרת הטיול" ו"ספר החיים" שבהסכמת האוהב ישראל מאפטא להדפסתו נכתב שדבריו נאמרו ברוח הקודש.
בנו משה היה פרנס בקהילת פרידברג, ונפטר שם בי"ח באייר ה'שפ"א.
חיבר מספר ספרים באגדה, מוסר, דקדוק ופילוסופיה.
ויכוח מים חיים, אמסטרדם, תע"ב
ספר עץ חיים על חכמת הדקדוק, ירושלים, תשל"ג
באר מים חיים, על פירוש רש"י לתורה
ספריו נדפסו פעמים רבות, בעיקר בעידוד מנהיגי החסידות.
חיים בזרם הוא משחק וידאו המבוסס על הסרט חיים בזרם של דרימוורקס אנימציות וארמדן אנימציות.
המשחק מאפשר לשלוט בשתי הדמויות הראשיות בסרט.
השחקן צריך להנחות את הדמויות בסביבה מלאה סכנות ואויבים מהסרט, למרות שישנם כל מיני אויבים שאינם מופיעים בסרט.
ישנם גם מיני-משחקים כגון ירי כדורי גולף על האויבים, ניווט סירה במהלך מרדף ועוד.
רוב הביקורות למשחק היו שליליות.
מבקרים טענו שהוא חוזר על עצמו, לא טוב ולא מהנה.
המשחק זכה בשנת 2006 בפרס אנני על משחק הווידאו באנימציה הטוב ביותר.
חיים ביידר (; 20 באפריל 1920 – 7 בדצמבר 2003) היה משורר ועיתונאי יהודי סובייטי, אשר כתב ביידיש ועסק בתולדות ספרות יידיש ותרבות יהודית.
נולד בכפר קופל שבברית המועצות (כיום שייך לאוקראינה).
ב-1933 סיים בית ספר, התחיל ללמוד בטכניקום פדגוגי יהודי בעיר אודסה, שנה אחרונה ללימודים למד בז'יטומיר.
לאחר סיום טכניקום התחיל ללמוד יידיש במכון פדגוגי, גם הוא באודסה.
השיר הראשון שלו התפרסם בעיתון הילדים זיי גרייט (חרקוב) ב-1933. חיבוריו התפרסמו בין היתר בדער עמעס ואייניקייט.
אחרי סיום לימודים עבד בתור מורה בסטלינדורף.
בזמן מלחמת העולם השנייה חי בטג'יקיסטן ועבד בתור עיתונאי בשביל עיתון רוסי מקומי.
חזר לאוקראינה ב-1946 והמשיך בעבודתו בתור עיתונאי.
ב-1971 עבר לגור בבירוביג'ן ועבד בביראבידזשאנער שטערן, ב-1973 הוזמן לעבוד בסאוועטיש היימלאנד ועבר למוסקבה, תחילה עבד בתור עורך ואחר כך בתור סגן-עורך ראשי.
רבים מחיבוריו התפרסמו בשנת 1991 בקובץ בשם די וועגן, וואס מיר אנטדעקן (דרכים שאנחנו גילינו).
ב-1992 חיבר ספר לימוד יידיש לרמת מתחילים.
ב-1991 יצא לגמלאות, ב-1998 השתקע בניו-יורק, היה עורך כתב העת הספרותי די צוקונפט.
חיים רוברט בֶּלמָקֶר הוא פסיכיאטר ישראלי, יליד ארצות הברית, פרופסור אמריטוס לפסיכיאטריה בפקולטה למדעי הבריאות באוניברסיטת בן-גוריון בנגב וסגן מנהל המרכז לבריאות הנפש באר שבע במשך כ-18 שנים (1994–2012).
חיים רוברט בלמקר נולד בשנת 1947 כאחד משני ילדיהם של זוג יהודי בלוס אנג'לס, במחנה של חיילים משוחררים.
אביו עבד כטכנאי אלקטרוניקה (מאוחר יותר במחלקת רכש לציוד אלקטרוני של משרד ההגנה של ארצות הברית) ואמו כעקרת בית.
רוב בני משפחת האב נספו בשואה במחנה ההשמדה טרבלינקה.
בילדותו עברה המשפחה לגור בברוקלין, בעיר ניו יורק.
כשהאב פרש לגמלאות, עברה המשפחה לגור בפלורידה, שם סיים בלמקר את לימודי התיכון בבית הספר "נורת' מיאמי".
בשתי הזדמנויות בימי הקיץ הוא נשלח כתלמיד תיכון להשתלמות במכון הווארד יוז לאימונולוגיה, שבו התוודע לעבודת המחקר במעבדה.
בלמקר נמשך מאותה תקופה למדעי החיים ולפילוסופיה ושאף לעסוק בתחום המשלב בין השניים.
בשנים 1967-1963 למד לתואר ראשון בפילוסופיה וכלכלה וכן ביולוגיה וכימיה במכללת הרוורד.
המשיך לאחר מכן, יחד עם אשתו לעתיד, ללימודי רפואה באוניברסיטת דיוק, בכוונה להיות פסיכיאטר.
כבר בשנת 1967 הוא השתתף בסמינר לפסיכיאטריה שקיים ג'ון מאייר, שהיה עורכו של American Journal of Psychiatry.
בשנה השלישית ללימודי רפואה היה מעורב בעבודת מחקר ראשונה בנושא הפיזיולוגיה של מערכת העצבים האוטונומית.
בהמשך התמחה בפסיכיאטריה ואחר כך נוירולוגיה באוניברסיטת דיוק.
לאחר מכן התקבל לעבודה במכון הלאומי לבריאות הנפש של ארצות הברית (NIMH).
בלמקר עבד כחוקר במעבדת המחקר של ביל פולין, הוא ביצע מחקר בתאומים זהים בתחום חיפוש מרקרים ביולוגיים לסכיזופרניה.
בשנים 1974–1985 הקים בלמקר מחלקת מחקר ושירות קליני בבית חולים הרצוג מסונף למרכז רפואי הדסה בירושלים והגיע עד דרגת פרופ' חבר.
משנת 1986 הוא חבר בסגל הפקולטה למדעי הבריאות באוניברסיטת בן-גוריון בנגב.
היה ראש החטיבה הפסיכיאטרית בבאר שבע במשך שלוש קדנציות שבמהלכן סבב ההוראה של החטיבה זכה בפרס הסטודנטים ל"סבב מצטיין".
כיהן במשך שתי קדנציות בוועדת המינויים העליונה של האוניברסיטה.
כיהן כחבר הוועדה לתלמידי מחקר בפקולטה במשך שתי קדנציות והיה חבר פעיל בוועדת קבלה בין 1989 עד 1991. שימש כממלא מקום נציג אוניברסיטת בן-גוריון במועצה להשכלה גבוהה ב-1988.
בין השנים 2002-2004 כיהן כיושב ראש האיגוד הישראלי לפסיכיאטריה ביולוגית.
שימש כיו"ר הוועדה המארגנת של כינוסים בינלאומיים רבים עם אלפי משתתפים כגון הכנס הבינלאומי לפסיכופרמקולוגיה (ירושלים 1982) הכנס הבינלאומי לקטכולאמינים (ירושלים 1987) והכנס הבינלאומי לפסיכיאטריה ביולוגית, (ירושלים 1989) ובמשך עשור כיהן כחבר הוועדה המייעצת (Council) של הארגון הבינלאומי לפסיכופרמקולוגיה.
בשנים 2008–2010 כיהן בתפקיד נשיא ארגון בינלאומי לפסיכופרמקולוגיה (CINP).
בשנים 2013-2018 שימש כנשיא של הארגון הבינלאומי לנוירופסיכיאטריה (INAׂ) ובשנים 2015-2018 כיו"ר איגוד הפסיכיאטריה בישראל.
שימש כחבר בוועדת מחקר של המדען הראשי של משרד הבריאות במשך שנים רבות וגם כיו"ר ועדת המשנה לפסיכיאטריה.
היה חבר הוועדה המדעית המייעצת של המכון הלאומי לפסיכוביולוגיה בישראל במשך כמעט 20 שנה ונכון לשנת 2013 מכהן בחבר הנאמנים של המכון.
המחקר שלו הוכר בינלאומית בפרסים יוקרתיים רבים, ופרסם סקירות מוזמנות ב-New England Journal of Medicine.
עבודותיו המחקריות כוללות עבודה מעבדתית ביוכימית ומולקולרית בנוסף למחקרים מבוקרים קליניים.
במשך יותר מעשור לימד בנוסף לסבב פסיכיאטריה קורס לתלמידי תואר שני ושלישי בפקולטה עם יותר ממאה סטודנטים לשנה.
בין השנים 1994–2012 כיהן בלמקר כסגן מנהל של המרכז לבריאות הנפש בבאר שבע.
כיהן בין השנים 1987-2012 כחבר פעיל בוועדת הלסינקי במרכז הרפואי האוניברסיטאי סורוקה כנציג בית חולים הפסיכיאטרי.
בין השנים 2004-2013 היה חבר בוועדה לניסויים קליניים של משרד הבריאות.
בשנים 2012-2017 שימש כרופא בכיר במרפאה למטופלים ביפולריים במרפאה פסיכיאטרית הדסה עין כרם עד לפרישתו ביוני 2017. בשנת 2021 זכה בפרס מפעל חיים של איגוד הפסיכיאטריה בישראל.
חיים בלמקר נשוי לאילנה בלמקר, רופאה מחוזית של מחוז באר שבע, רופאת ילדים ומומחית ברפואה מונעת, ואבא לחמישה ילדים וילדה אחת.
2010-2008 - יו"ר הארגון הבינלאומי לפסיכופרמקולוגיה CINP
2018-2013 - יו"ר הארגון הבינלאומי לנוירופסיכיאטריה INA
2018-2015 - יו"R איגוד הפסיכיאטריה בישראל
2021 - פרס למפעל חיים של איגוד הפסיכיאטריה בישראל
חיים בן-שימול היה עיתונאי, איש עסקים ופילנתרופ, מראשי הקהילה היהודית בטנג'יר, מרוקו.
כמו אחרים מבני משפחתו עבד תחילה כמתורגמן ומתווך של המשלחת הדיפלומטית הצרפתית בטנג'יר, וכתוצאה ממעמד זה נהנה מקפיטולציות והגנה.
בהמשך חייו הוא היה למנהל המקומי בטנג'יר של "הבנק הטרנס-אטלנטי" (Banque Transatlantique) וכן שימש בתור נציג מקומי של חברות מסחר בינלאומי כגון Paquet.
בזכות תפקידיו אלה הוא צבר הון רב במהלך חייו.
עבור שירותו למשלחת הדיפלומטית הצרפתית בטנג'יר הוא קיבל את אות לגיון הכבוד.
בן שימול היה ידוע גם בתור אחד ממייסדי אגודת הבונים החופשיים במרוקו.
בשנת 1886 הסופר הצרפתי אדוארד דרימון בספרו האנטישמי כנגד יהדות צרפת (La France juive) האשים את חיים בן-שימול בתור מי שהיה בעל השפעה בזויה על המשלחת הדיפלומטית הצרפתית בטנג'יר.
בן-שימול מצדו ניהל קמפיין כנגד דרימון והתעמולה האנטי-יהודית שלו.
בשנת 1888 רכש בן-שימול את העיתון Le Réveil du Maroc, העיתון הראשון במרוקו בשפה הצרפתית, לאחר פטירתו של עורכו הקודם עו"ד אברהם לוי-כהן.
העיתון בניהולו לא היה עיתון יהודי באופן מוצהר, אך פעל למען מטרות יהודיות.
כמו כן העיתון המשיך את המגמה הפרו-צרפתית הברורה שהונהגה בו מראשיתו.
בנוסף לעיתון זה בן-שימול שימש בתור עיתונאי מקומי עבור סוכנות הידיעות הצרפתית והעיתון La France.
בשנת 1890 נבחר לעמוד בראש ועד הקהילה היהודית בטנג'יר ("הח'ונטה"), וכמו כן היה ליושב ראש הוועד האזורי של כל ישראל חברים.
הוא היה מהמנהיגים הבולטים של קהילות יהודי מרוקו כולן באותן שנים.
בנוסף עסק רבות בפילנתרופיה ונהג לתרום למוסדות הקהילה היהודית, וכיושב ראש הקהילה הנהיג בהן רפורמות שונות.
נפטר בטנג'יר בשנת 1915 ונזכר כאחד מהמנהיגים הבולטים של קהילת יהודי טנג'יר.
אחד ממפעליו הגדולים ביותר של חיים בן שימול היה הקמת בית חולים יהודי מודרני בטנג'יר.
הוא הקדיש את המוסד לזכר אשתו, בת למשפחת טולידנו, שנפטרה כמה שנים לפני כן.
בית החולים הוקם בשנת 1905 בתוך מבנה גדול, והתפרס על פני שטח של כשני קילומטרים רבועים.
משימתו העיקרית הייתה להעניק טיפול רפואי חינם ליהודים נזקקים שאין ביכולתם לשלם עבור טיפול רפואי לעצמם, אך הוא העניק לעיתים טיפול רפואי גם למוסלמים עניים.
חיים בן שימול עבד רבות כדי לשכלל את בית החולים והביא ציוד וכוח אדם מתקדם.
אחד מהרופאים הבולטים בבית החולים היה ד"ר משה מני, יליד חברון בן למשפחת מני הידועה, שחי עוד קודם לכן במרוקו ועבד במוגדור בתור רופא של שליט מרוקו מולאי חפיז.
לאחר הדחתו של המלך חפיז עבר ד"ר מני לטנג'יר, ניהל קליניקה פרטית, ולאחר הקמת בית החולים החל לעבוד בו.
בית החולים בן שימול (Hospital Benchimol) המשיך לפעול עשרות שנים לאחר פטירתו של חיים בן שימול בשנת 1915, וטיפל באלפי חולים מדי שנה.
חיים בן שימול הוריש לבית החולים חלק ניכר מנכסיו, ששוויים נאמד במיליוני פרנקים, והם שימשו למימון פעילותו לאורך שנים ארוכות.
מבנה בית החולים עמד על תילו עד אפריל 2010, אז הוא נהרס על ידי הרשויות המרוקאיות, 105 שנה לאחר הקמתו.
צעד זה עורר ביקורת רבה בקרב חוגים יהודיים במרוקו ומחוצה לה.
חיים בַּלצָן (8 במאי 1910 – 14 באוגוסט 2002) היה עיתונאי ב"הבוקר" וב"הארץ", ממייסדי סוכנות הידיעות עתי"ם, עורכה הראשי ומנהלה הכללי, בלשן, מילונאי ופעיל למען רפורמה בכתיב העברי.
חיים בלצן נולד בקישינב שבבסרביה ב (כיום במולדובה).
בנם של אסתר בת גור אריה קרימנשטיין ובן ציון בלצן (1885–1941), שהיה פרשן תנ"ך, סוחר ופעיל ציוני.
חיים בלצן היה ממסיימי המחזור הראשון של הגימנסיה העברית "מגן דוד" בקישינב (המשורר נתן אלתרמן היה בן כיתתו בגימנסיה זו).
את עיסוקו בעיתונות החל בלצן עוד בסוף שנות ה-20, בתקופת לימודיו בגימנסיה, כשיסד וערך ירחון בשם "אחדות".
בהמשך, בסוף שנת 1927, כשהיה כבן 17, היה לכתב היומון העברי "הצפירה" בקישינב.
בשנת 1935 סיים את לימודיו בפקולטה למשפטים באוניברסיטת בוקרשט.
הוא החל לעבוד ככתב בירושלים בעיתון "הבוקר" וסיקר בו בין היתר את אירועי מאורעות תרצ"ו-תרצ"ט.
בהמשך מונה לתפקיד הסופר הפוליטי של העיתון וראש הסניף שלו בירושלים.
בשנת 1941 עבר לתל אביב לשמש עורך החדשות בסניף מערכת "הבוקר" בתל אביב.
באותה שנה עמד בבחינות החוק הארצישראלי לעורכי דין זרים והתקבל כחבר באגודת עורכי הדין.
בשנת 1942, במלחמת העולם השנייה, התנדב לצבא הבריטי ונשלח לטורקיה.
במהלך שהותו שם שימש סופרו של עיתון הארץ בטורקיה ובארצות אירופה שונות ופרסם בעיתון זה סדרת מאמרים וידיעות תחת הכותרת "מאחורי הפרגוד של ארצות הכיבוש", שבהם חשף בצורה מפורטת את ממדי השואה באירופה.
בהמשך עסק בלצן בסיוע לעליית יהודים מאירופה, והיה מנהל ב"היאס" (חברת הסיוע היהודית-אמריקנית למהגרים) ושימש מנהל כללי של סניפי החברה בצ'כוסלובקיה.
עם שובו ארצה ב-1948 גויס לצה"ל ומונה למזכיר האגף להסברה במשרד הביטחון.
בשנת 1950 ייסד ביחד עם שורה של עורכי עיתונים את סוכנות הידיעות עתי"ם ("עיתונות ישראלית מאוגדת") והיה מנהלה ועורכה הראשי במשך כ-26 שנה.
בתקופת כהונתו קשרה עתי"ם קשרי גומלין עם סוכנויות ידיעות ברחבי העולם, בהן רויטרס, סוכנות הידיעות הצרפתית (סי"ץ), יונייטד פרס אינטרנשיונל, Associated Press (AP) וסוכנות הידיעות היהודית (סט"א), ושימשה המפיצה הבלעדית בישראל של שירותי סוכנויות אלה.
בזמן עבודתו בעתי"ם חידש בלצן מילים בעברית שאומצו בידי התקשורת : כך הגה את המילה "מבזק" כתרגום למילה האנגלית Flash, כהתראה ראשונה לעיתונות על ידיעה חדשה ומורכבת.
כמו כן הנהיג שימוש במושג "דו קיום" כתרגום למילה האנגלית Coexistence.
בשנת 1976 פרש בלצן מעתי"ם והוחלף על ידי אלתר ולנר.
לאחר פרישתו הקדיש את זמנו ומרצו למטרה שפעל למענה עוד שנים קודם לכן: רפורמה בכתיב העברי, שתקל על הקריאה בכתיב חסר הניקוד.
הוא ביקש להנהיג שיטת כתיב עברי מחודש – לא מלוטן, אלא כתיב עברי פונטי וחד-משמעי, שסבר שעשויה להקל על מאות אלפים.
הוא חיבר ב-1974 הצעה לרפורמה בכתיב ("הצעה לכתיב עברי מחודש פוניטי וחד-משמעי"), ואף נפגש בעניין זה ב-18 ביולי 1976 בפגישה מיוחדת עם נשיא מדינת ישראל דאז אפרים קציר והגיש לו חוברת שהוציא ובה פירוט הצעתו.
בעיתונות שדיווחה על פגישה זו נכתב: "הנשיא הבטיח לעיין בנושא תוך יחס חיובי".
מיזם חברתי נוסף שבו עסק הוא הקמת איגוד המשתמשים בתחבורה הציבורית (1978), שמטרתו המוצהרת להביא לשיפורים בתחבורה הציבורית, והוא נמנה עם חברי הנהלתו.
בנוסף, כיהן כסגן יו"ר האיגוד העולמי של יהודי בסרביה.
בין השנים 1990–2000 ערך בלצן והוציא לאור סדרת מילונים בארבע שפות: אנגלית, צרפתית, ספרדית ורוסית.
המילונים נועדו לשרת קהל המתקשה בקריאת עברית ללא ניקוד, "לכל המבקש לטעום מהעברית החיה של ימינו ללא לימודים שיטתיים בה".
כל מילה מופיעה גם באיות הנכון שלה, וגם בכתיב פונטי באופן שניתן למצוא אותה על פי "הצלצול" בלבד (בתעתיק לטיני מקורי).
אחיו ד"ר פנחס בלצן היה רופא ועסקן ציבור, עלה לארץ ישראל והיה היחידי מבין האחים ששרד.
חיים בלצן היה בנו הבכור של בן-ציון.
בשנת 1949 נשא בלצן לאישה את רות (רוזליה) גַרטי (1925–1999), סטודנטית לרפואה ילידת בולגריה, לימים רופאת ילדים ומתבגרים, בוגרת האוניברסיטה העברית בירושלים, והחל מ-1983 מנהלת השירות הרפואי הציבורי בעיריית תל אביב.
הרומן בין השניים החל עוד בשנת 1946 בבולגריה רות עלתה לארץ ב-14 באפריל 1949 והשניים התחתנו שבועיים אחר כך.
נקבר בבית העלמין קריית שאול לצד אשתו.
הותיר אחריו שתי בנות ובן: ד"ר רויטל בלצן שסקין (רופאת שיניים), ד"ר אסתרית בלצן (פסנתרנית ומרצה למוזיקולוגיה) ואביקם בלצן, מהנדס ומנהל חברת היי-טק (אחיה התאום של אסתרית).
חיים בן-עמרם (לִיפּוֹבֶצְקי; 29 באוגוסט 1924, ליטא – 26 בפברואר 1990, רמת גן, ישראל) היה עורך ומתרגם ישראלי.
תרגם ממספר שפות ובהן אנגלית, צרפתית ורוסית.
חתן פרס טשרניחובסקי לתרגומי מופת לשנת 1955.
נולד לפסח בן-עמרם (אז ליפובצקי; המשפחה החליפה את שמה לבן-עמרם ב-1948) ואשתו רחל במהלך שהותו של פסח בליטא מטעם ארגון "החלוץ".
ב-1925 שבה המשפחה לארץ ישראל.
בשל עבודתו של אביו כמורה בבתי ספר שונים, התגוררה המשפחה במקומות שונים בארץ.
בנעוריו, למד בבית הספר הריאלי העברי בחיפה והיה חבר בתנועת הנוער המחנות העולים.
ב-1943, לאחר סיום לימודיו, הצטרף להכשרה של "המחנות העולים" בקיבוץ דפנה.
בשנת 1950 סיים את לימודיו בפקולטה לחקלאות של האוניברסיטה העברית.
בשנת 1952 הצטרף לקיבוץ בית קשת (אשר בהקמתו השתתף, עם חבריו להכשרה, ב-1944).
בהיותו חבר קיבוץ, התחיל לעסוק בתרגום ובעריכה בהוצאת הקיבוץ המאוחד (היה חבר המערכת בשנים 1956 - 1961), ותרגום מאמרים ל"השדה לנוער".
ב-1955 זכה בפרס טשרניחובסקי על תרגום הספר תורת הקרקע (לייאון, באקמן ובריידי).
בשנים 1957 עד 1959 עשה את עבודת הדוקטורט שלו באוניברסיטת רן בצרפת, בתחום תולדות הרפואה.
בשנת 1962 עזב את הקיבוץ ועבד בעריכה ובתרגום, בין השאר במחלקת הפרסומים של משרד החקלאות, במערכות כתבי העת "השדה" ו"טבע וארץ" ובהוצאת דביר.
משנת 1968 עבד באוניברסיטת תל אביב.
תחילה שימש כמלבה"ד, עורך ומתרגם מאמרים בכתב העת "הספרות", ולאחר מכן עבר לכתב העת "הציונות" (כרך תשל"א) וכתב העת "מיכאל" (כרכי השנים תשל"ג עד תשמ"ט).
כן ערך פרסומים שונים של המכון לחקר התפוצות, בהם ספריהם של יעקב טורי, משה גיל ועוד.
משנת 1950 לערך ועד יום מותו עסק, במקביל לפעילויותיו האחרות, בתרגום ספרים, כתיבת סיקורות (רצנזיות) בכתבי עת (בעיקר "מעריב" ו"הארץ") וכתיבה מקורית, במיוחד בתחומי מדעי החיים, הטבע וידיעת הארץ, תולדות ארץ ישראל ותולדות עם ישראל.
כמו כן, כתב ערכים לאנציקלופדיות "בריטניקה לנוער", "עולם התרבות" ו"תרבות"; שירים וחידות על צפורים לעיתוני הילדים "סלעית" ו"פשוש".
על תרגומו לז'אן-אנרי פאבר כתב נתן אלתרמן מילים אלו:
אלברט הווארד, המעטה הירוק של האדמה - לקט מכתביו של סר אלברט הווארד ; לקטה לואיז א.
הווארד, הוצאת ארגון העובדים בזבל האורגני, תשי"ב.
לייאון, באקמן ובריידי, תורת הקרקע (קורס באדפולוגיה) (מאנגלית), מרחביה, הוצאת ספרית פועלים, 1955.
פאבר, זכרונות אנטומולוגיים, פרקים נבחרים (מצרפתית), תל אביב, הוצאת עם עובד, 1955.
בודנהיימר, הנרי בייקר טריסטראם: אבי הזואולוגיה של ארץ-ישראל (תרגום מכתב היד, מאנגלית), תל אביב, הוצאת הקיבוץ המאוחד, 1957.
לאק, חיי אדום החזה (מאנגלית), תל אביב, הוצאת הקיבוץ המאוחד, 1961.
רוסטאן, תורשת האדם (מצרפתית), תל אביב, הוצאת מ.
לורנץ, טבעת המלך שלמה (מאנגלית), תל אביב, הוצאת הקיבוץ המאוחד, 1958, 1964.
שרם, נעורים לאורך ימים (מצרפתית), תל אביב, הוצאת דביר, תשכ"ז (מהדורה שנייה: תש"ן).
בויס, בועות סבון והכוחות המעצבים אותן (מאנגלית), תל אביב, ספרית מדע לעם, הוצאת דביר ועם עובד, תשכ"ז.
אמיל גיינו, מוצא המינים, תל אביב: הוצאת מ.
קסטלר, יוהנס קפלר, האיש ופעלו (מאנגלית), תל אביב, הוצאת דביר, 1970.
טריסטראם, מסע בארץ ישראל (לחקר חיי הארץ וטבעה), יומן 1863 - 1864 (מאנגלית), ירושלים, מוסד ביאליק, 1975 (כולל מבוא והערות מאת בן-עמרם).
באטלר, הביולוגיה החדשה ומשמעותה לאדם (מאנגלית), תל אביב, הוצאת דביר, תשל"ט.
טולקובסקי, יומן ציוני מדיני, לונדון 1915 - 1919 (מצרפתית), ירושלים, הספרייה הציונית, תשמ"א.
כרוניקה של הפראנציסקנים, מתוך ספר VI, שנת 1625. נספח לספר חרבות ירושלם במהדורה מדעית מאת מינה רוזן, אוניברסיטת תל אביב, תשמ"א.
גרן, תיאור גאוגרפי היסטורי וארכאולוגי של ארץ ישראל (מצרפתית), ירושלים, הוצאת יד יצחק בן-צבי, תשמ"ב 1982 - תשמ"ה 1985. (7 כרכים: א–ג – יהודה; ד–ה – השומרון; ו–ז – הגליל.
חיסין, מסע בארץ המובטחת (מרוסית), תל אביב, אוניברסיטת תל אביב והוצאת הקיבוץ המאוחד, תשמ"ב.
צ'רנוב (עורך של המהדורה העברית), עולם החי - מינים, תחומי מחיה ואבולוציה (מאנגלית), בסדרת האנציקלופדיה המדעית לנוער בהוצאת כתר, ירושלים 1990.
חיים בן-עמרם (בחתימת חיים ליפובצקי), "לילה אחד בנגב" (סיפור), עתים, גיליון מס' 9, 5.12.1946.
חיים בן-עמרם, "בהפסקה הגדולה (מחברת חיבורים של התלמיד יצחק יעקבי)", דבר, 5.12.1947.
חיים בן-עמרם, "זמירות כנף" (שירים על צפורים), סלעית, גיליון ב/1 (ספטמבר 1973); גיליון ב/2 (אוקטובר 1973).
חיים בן-עמרם, "Astronomical Investigation in the History of the Jewish People", בתוך החוברת The Florence and George Wise Observatory, חוברת שהוצאה לכבוד מצפה הכוכבים ע"ש פלורנס וג'ורג' וייז על ידי אוניברסיטת תל אביב בשנת 1973.
ז'אן-אנרי פאבר, "שבתאי השקד" (מצרפתית), השדה לנער, יוני 1950.
ז'אן-אנרי פאבר, "הכומר" (מצרפתית), השדה לנער, ינואר 1953.
ז'אן רוסטאן, "המדע צריך להביאנו לידי תיקון חוקינו ומנהגינו" (מצרפתית), מבפנים, כרך כג, מרץ 1961.
מרסל פרוסט, "שני סיפורים (פגישה על שפת האגם, ביקורת התקווה לאור האהבה)", משא, 8.12.1961.
דברים לזכרו בכתב העת "האוניברסיטה", אוניברסיטת תל אביב, יולי 1991.
ד"ר חיים בן-עמרם: ביבליוגרפיה של כל פרסומיו.
אילנה קדמי, אוניברסיטת בר-אילן, ניסן תשמ"ד.
הביבליוגרפיה מכילה כ-160 פריטים, ובהם ספרים ופרסומים אחרים שערך, ספרים ומאמרים שכתב או תרגם, ועוד; וכן תקציר תולדות חייו.
חיים בן-עמי (25 בפברואר 1947 – 5 בדצמבר 2012) היה ראש אגף החקירות בשירות הביטחון הכללי וראש האגף הביטחוני-חברתי במשרד הביטחון.
בן-עמי שירת בצה"ל בחטיבת הצנחנים.
לאחר שחרורו הצטרף לשירות הביטחון הכללי, שימש רכז שטח ובמהלך שירותו ברצועת עזה, נפצע באורח קשה כשרימון יד הושלך לרכב בו נסע בשכונת שג'אעייה, בן-עמי איבד את רגלו ונפגע ברגלו השנייה.
בן-עמי המשיך בשירותו בשב"כ כחוקר והתקדם עד לתפקיד ראש אגף החקירות בארגון.
הוא עמד בראש צוות החקירה של המרגל מרדכי ואנונו, של שבתאי קלמנוביץ' ופיצח את פרשת מרקוס קלינגברג, לאחר שגרם לו להודות בריגול במהלך חקירתו למרות בדיקת פוליגרף לזכותו.
כמו כן היה מופקד על חקירתו של המועמד לכהן כרמטכ"ל דן שומרון.
פרש מהשב"כ לאחר 28 שנות שירות.
לאחר פרישתו כיהן כמנכ"ל רשת אורט ישראל בשנים 1996 עד 2002. בשנים 2010 עד 2012 כיהן כראש האגף הביטחוני-חברתי במשרד הביטחון.
בן עמי היה בעל תואר ראשון במשפטים מאוניברסיטת תל אביב, מוסמך כעורך דין, בוגר המכללה לביטחון לאומי ותואר שני במדיניות ציבורית מאוניברסיטת חיפה.
נפטר ב-5 בדצמבר 2012 בגיל 75, והובא למנוחות בבית העלמין קריית שאול בתל אביב .
היה נשוי ואב לשני ילדים, ואחיו הצעיר הוא עודד בן-עמי שכיהן כדובר צה"ל.
הרב חיים בזק (נולד בז' בכסלו ה'תשי"ד, 14 בנובמבר 1953) הוא אב בית דין בבית הדין הרבני בצפת.
נולד בירושלים לשופט יעקב בזק ולשרה לבית מנדלוביץ.
למד בבית הספר "לדוגמה", בישיבת נתיב מאיר ובישיבת כרם ביבנה, במסגרתה שירת בצבא במסלול ישיבות ההסדר והשתתף במלחמת יום הכיפורים בה נפצע.
את לימודי הדיינות עשה בכולל פסגות.
נסמך לרבנות בידי הרב נסים דוד עזראן, הרב שלום משאש, הרב עובדיה יוסף והרב שלמה גורן.
בשנת תש"ן (1990) הוסמך לדיינות.
שימש כר"מ בישיבת ברכת יוסף באלון מורה.
ב-29 ביוני 1992 התמנה לדיין בבית הדין הרבני בצפת ושימש כדיין בבתי הדין הרבניים בטבריה ובצפת.
ב-25 באוקטובר 2015 התמנה לכהן כאב בית דין בבית הדין הרבני בצפת.
הרב חיים בזק הוא אחד מכותבי פסק הדין התקדימי בשנת 2014 שהתיר עגונה שבעלה שכב שבע שנים ללא הכרה וללא שינוי במצבו במצב 'צמח', באמצעות "זיכוי גט", שעוקף את התנאי ההכרחי בכל גט והוא שהבעל ירצה בפירוק הנישואים מתוך מודעות ומרצון.
נשוי לרבנית טובה בזק, ראש מדרשה בצפת ומרצה במדרשות, והם מתגוררים בצפת.
אחיו הם הרב מאיר בזק, ר"מ בישיבת מעלות; הרב אלי בזק, ר"מ בישיבת הר המור ובישיבת מדברה כעדן ואחותו היא תמר בזק-רפפורט - שופטת בבית המשפט המחוזי בירושלים.
בתו צופית נשואה לרב אסף שמשון אנגלמן, ראש כולל "עיון ההלכה" שעל יד מוסדות תורת אמת בירושלים ורב קהילת חב"ד בבית שמש.
בתו נעמה, נשואה לרב אלחנן הכסטר, רב הגרעין התורני אורות יהודה במגדל העמק.
בנו הרב בצלאל בזק, רב קהילת חוזרים בתשובה בנתניה, נשוי לרחל, בתו של הרב שמואל אליהו.
חיים ביטון (נולד בט' בשבט תשל"ח, 17 בינואר 1978) הוא חבר הכנסת מטעם מפלגת ש"ס ומשמש גם מנכ"ל המפלגה.
בתפקידיו הקודמים כיהן כשר במשרד החינוך, מנכ"ל מוסדות "מגדל אור", חבר מועצת העיר מגדל העמק ומנכ"ל רשת מעיין החינוך התורני "בני יוסף".
נולד בישראל לרב ישועה ורחל, למד בישיבת עטרת ישראל, בעל תואר ראשון במשפטים.
ביטון החל את דרכו בגיל 20 כעוזר סמנכ"ל אל המעיין, ב-2001 מונה לסמנכ"ל רשת מגדל אור של הרב יצחק דוד גרוסמן, ובשנים 2003–2014 שימש מנכ"ל העמותה.
היה חבר מועצת העיר במגדל העמק, ביטון התמנה למנהל לשכתו של אריה דרעי עם חזרתו לפוליטיקה, ולאחר מכן למנכ"ל תנועת ש"ס בבחירות לכנסת התשע עשרה.
הוא שימש בתפקיד ראש מטה בבחירות לרשויות המקומיות.
ולאחר מכן היה יו"ר מטה הבחירות לכנסת העשרים.
הוא הוצב במקום התשיעי ברשימת ש"ס בבחירות אלו, אך לאחר הבחירות התפטר מן הרשימה ויגאל גואטה נכנס במקומו לכנסת עם התפטרותו של משולם נהרי.
כיהן כמנכ"ל רשת "בני יוסף" במשך 6 שנים בין השנים 2015–2021 בתקופה זו ביצע ביטון בגיבויו המלא של אריה דרעי רביזיות ניהוליות רבות ובתקופתו צמחה והכפילה הרשת את כמות התלמידים והמוסדות שבה.
מאז מינויו כמנכ"ל ש"ס נחשב ביטון לאיש אמונו של יו"ר ש"ס, אריה דרעי, ביטון אחראי לארגון כנסי התנועה, בין היתר על כינוסי העלייה לרגל בחגים שמארגנת תנועת אל המעיין.
קיים כינוסי ועידות נבחרי המפלגה, וראשי מועצות.
כמו כן ארגן כינוס מורי הרשת, וכינוס תלמידי רשת בני יוסף באצטדיון ארנה בירושלים.
ב-2016 כמנכ"ל הרשת ערך ביקור במוסדות רשת בני יוסף לשר חינוך נפתלי בנט על אף התנגדות חברי הכנסת מטעם יהדות התורה.
כמו כך ערך ביקור עם הנהלת ידידות טורונטו המשתפים פעולה עם רשת בני יוסף ומעודדים חרדים לאקדמיה, דבר שלא היה מקובל בשנים הקודמות ברשת.
בתקופתו הוסרה מחד ההוראה לחייב את עובדי הרשת להיות מנויים לעיתון יום ליום לאחר שהוראה כזו הייתה במשך 20 שנה אך מאידך הועלתה הדרישה מפעילי התנועה לתמוך כלכלית בעיתון "הדרך" שופרה החדש של תנועת ש"ס.
ב-2024 התפרסם כי נפתחה חקירה פלילית כנגד ביטון, לאחר שנחשף חשד שביטון השתמש בכספי משרד החינוך כדי לממן את פעילות עיתון הדרך של תנועת ש"ס.
בתפקידו כמנכ"ל ש"ס קידם את התחום המחשוב של המפלגה בבחירות לכנסת העשרים.
והיה אחראי על ארגון העצרת במלאת השבעה לרב עובדיה יוסף.
ב-2017 ייסד ועידות למנהלי תלמודי תורה והמוסדות.
ביוני 2020 קבע המשנה ליועץ המשפטי לממשלה רז נזרי כי ביטון לא יוכל עוד לשאת בשני תפקידים במקביל, גם מנכ"ל תנועת ש"ס וגם מנכ"ל רשת בני יוסף.
לאור קביעתו של נזרי הודיע ביטון כי ימשיך לכהן כמנכ"ל רשת בני יוסף.
בפברואר 2021 הוצב ביטון כמועמד מספר 5 בתנועת ש"ס לקראת הבחירות לכנסת העשרים וארבע.
לאחר שש"ס קיבלה בבחירות 9 מנדטים נכנס ביטון לכנסת.
בבחירות לכנסת העשרים וחמש הוצב במקום ה-5 ברשימת ש"ס לכנסת.
עם הקמת הממשלה ה-37, מונה לשר במשרד החינוך, לצד שר החינוך יואב קיש, והתפטר מהכנסת במסגרת החוק הנורווגי.
במסגרת זו, הוא ממונה על החינוך החרדי והחברה למתנ"סים.
ב-20 ביולי 2025, התפטר מתפקידו כשר במשרד החינוך, עקב משבר חוק הגיוס.
הוא אב לחמישה וסב לנכדים.
חיים בן יאיר (1911 – ינואר 1998) היה סוחר, מנהל חשבונות, פעיל ועד העדה הספרדית בתל אביב וחלוץ גואלי הקרקעות של חבל אשכול בנגב.
נולד בח'אן יונס שבעזה בערב סוכות 1911 (ה'תרע"א) לג'נטיל ולאברהם בן יאיר.
אמו הייתה בתו של הרב נחמן בטיטו, ואביו היה סוחר אמיד שעסק בייבוא ויצוא תוצרת חקלאית למדינות רבות, ובעל בתים ושטחים רבים בח'אן יונס, בן למשפחה שמוצאה במצרים, לשם הגיעה מאזור הבלקן שהיה בשליטת האימפריה העות'מאנית.
בשנת 1930 סיים לימודי הנהלת חשבונות בבית הספר "שיעורים למסחר" בירושלים.
לאחר שהתייתם מאביו בשנת 1932, עברה משפחתו לירושלים, וכדי לסייע לאמו בפרנסת המשפחה, המשיך לעסוק בעסקי המסחר של אביו, בעיקר בייבוא ויצוא סחורה חקלאית.
למרות המעבר לירושלים, משפחתו ביקרה מדי תקופה בח'אן יונס כדי לפקח על הנכסים שברשותה, וכך החל חיים להכיר שייח'ים בדואים מאזורי הנגב, צפון סיני ועבר הירדן.
בתקופה שלאחר מעבר המשפחה לירושלים, הציעו לו בדואים מאזור הנגב לרכוש מהם קרקעות.
הוא נענה להצעות בחיוב, ורכש אדמות רבות באזורים הסמוכים לעזה, וחלקות אדמה גדולות באזור הנגב ובאר שבע.
בהמשך גייס משקיעים ורכש חלקות אדמה בשרון ובהר סמוך לבית לחם, שכיום שוכן עליו בית הספר הר גילה.
בשנת 1934 הושיב קבוצת פועלים יהודים על קרקע שרכש בסמוך לביר-שנק (באר צאלים), וכינה את היישוב "אבן יאיר".
הפועלים התגוררו באוהלים, זרעו בשטח שעורה ופיתחו את האדמה לפעילות חקלאית.
בתקופה זו קרן קיימת לישראל עדיין לא התעניינה בנגב, וחיים הציע לה להקים על השטחים שקנה שורה של מושבות עבריות בין עזה לברר שבע, שיהיו מיועדות לחקלאים, אולם היא התעלמה מהצעתו, ולבסוף היישוב שהקים לא שרד.
כדי לבצע את רכישת האדמות מידי הבדואים, היה צורך בחתימה על הסכמים וחוזים עם בעלי הקרקע, וגם בניהול מאבקים משפטיים מול הפקידות הבריטית.
לשם כך חתם חיים על שותפות עם עורך דין, כדי שזה האחרון יקל על תהליכי הרכישה.
עם פרוץ המרד הערבי בשנת 1936, נותקו קשריו העסקיים של חיים עם בעלי הקרקעות, ושטחי האדמה שהיו בבעלות יהודים בנגב נותקו בשל סכנת המרד.
כשהתאפשר לחיים להגיע לנגב בבטחה, התברר לו כי עורך הדין מעל (ככל הנראה) בשותפות והעביר לקרן קיימת את כל הקרקעות שרכש בנגב.
במשך מספר פעמים ניסו הוא ומשפחתו לתבוע פיצויים על רכושו ממינהל מקרקעי ישראל, אך התביעות נדחו.
לאחר הקמת מדינת ישראל, פנה בשנת 1949 אל פקידים בכירים ושרים בממשלה, והציע להעמיד לרשות המדינה הצעירה את קשריו עם ערביי ארץ ישראל והמדינות הקרובות, אולם הצעתו נדחתה ולא נענתה.
מלבד גאולת קרקעות, עסק במשך חייו בתיווך נדל"ן וכפעיל בוועד העדה הספרדית בתל אביב, ושלט בשפות עברית, צרפתית, איטלקית, אנגלית, לאדינו, ספרדית, גרמנית, ערבית ספרותית ומספר ניבים של ערבית מדוברת.
עם סיום מלחמת ששת הימים בשנת 1967, נסע לבקר במקום לידתו, ח'אן יונס, והתקבל שם בכבוד רב.
הלך לעולמו בשנת 1998, ונקבר לצד אחיו הצעיר נחמן בבית העלמין קריית שאול.
ארכיונו היווה בסיס ל"מוזיאון בן יאיר לתולדות גאולת אדמות הנגב", שהוקם לזכרו בקיבוץ גבולות.
חיים בלומנפלד (נולד בשנת 1961) הוא קצין משטרה ישראלי בדימוס בדרגת תת-ניצב.
שירת כסגן מפקד מחוז תל אביב וכמפקד המכללה הלאומית לשוטרים.
בלומנפלד גדל בכפר הנוער ניצנים שם שימש אביו רפאל בלומנפלד כמנהל הכפר.
למד בתיכון עירוני ע"ש תגר באשקלון.
הוא התחנך בקיבוץ ניצנים ובאשקלון (תיכון עירוני ע"ש א.
בצה"ל שירת כקצין מודיעין והשתחרר בדרגת סרן.
ב-1994 מונה לקצין אגף קהילה ומשמר אזרחי בתחנת רמלה.
הוא שימש בתפקידים שונים באגף המבצעים ובאגף התנועה.
בלומנפלד שירת כראש לשכת ראש אגף התנועה, ראש מדור תאום ובקרה בלשכת המפכ"ל, בשנים 2008–2010 פיקד על תחנת אשקלון.
בתפקידו הבא שימש סגן מפקד מרחב ציון.
ב-2012 מונה למפקד מרחב מוריה.
ב-2014 מונה לעוזרו של המפכ"ל יוחנן דנינו.
ב-2016 קודם לדרגת תת-ניצב ומונה למפקד המכללה הלאומית לשוטרים.
הוא שימש בתפקיד עד מרץ 2019. בתפקידו הבא מונה לסגן מפקד מחוז תל אביב.
הוא בעל תואר ראשון כללי מהאוניברסיטה העברית בירושלים ותואר שני במנהל עסקים.
חיים ביחד היא סדרת דרמה בריטית של ה-BBC מאת מייקל ברטלט.
הסדרה שודרה לראשונה ב-29 בספטמבר 2020. הסדרה עוקבת אחר ארבעה דיירים בבית ויקטוריאני במנצ'סטר, שהוסב לבית דירות.
את אנסמבל השחקנים בסדרה מובילים אליסון סטדמן ופיטר דייוויסון.
עוד מככבים בסדרה מליסה ג'ונס ואדריאן לסטר, יחד עם ויקטוריה המילטון, שמגלמת את אנה בייקר, הדמות שגילמה בסדרה קודמת של ברטלט "דוקטור פוסטר".
הפעם היא משתמשת בשם בל סטון.
הגרוש שלה ניל בייקר (בגילומו של אדם ג'יימס) מופיע בשלושה פרקים בסדרה.
אליסון סטדמן – גייל ריינולדס, אשתו בת השבעים של הנרי, שמגלה שאינה מרוצה מנישואיה
פיטר דייוויסון – הנרי ריינולדס, בעלה של גייל
אדריאן לסטר – דייוויד אסטון, מרצה לספרות אנגלית שהתאלמן לפני זמן קצר
רייצ'ל סטרלינג – קלי אסטון, אשתו המתה של דייוויד, מופיעה לפניו כרוח רפאים
סאירה קאודרי – סאירה מאליק, תלמידה של דייוויד
ויקטוריה המילטון – בל סטון, גרושה.
שמה הקודם היה אנה בייקר
ארין קלימן – מאיה סטון, אחייניתה של בל סטון, שעוברת לגור בביתה