tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בזכות חוש ריח מצוין ורגליים חזקות, יש להם קצב ריצה כמו של כלבי ציד.
בשל כך הג'ק ראסל טרייר משמש לעיתים קרובות ככלב משטרתי.
ג'ק ראסל הוא נועז וחסר פחד, כלב חכם ואינטליגנטי, נמרץ ואוהב.
טוב עם ילדים אך חשוב שהילד לא יתגרה בו שכן אם הג'ק מרגיש מאוים הוא עלול להתגונן ולהתפרע.
מגיע לגובה של כ-25 עד 30 ס"מ ולמשקל ממוצע של כ-7 ק"ג.
לכלב אוזניים נפולות, רגליים שלא מסתובבות פנימה או החוצה, עיניים שקדיות.
הג'ק ראסל טרייר ידוע בתור כלב שאם תתנו לו אצבע, הוא ירצה את כל היד, לכן חשוב ביותר שבעלי הכלב יתבעו מנהיגות וילמדו אותו גבולות.
לג'קים מוסר עבודה גבוה מאוד והם עובדים על מנת לעבוד.
הם גזע כלבים קל, נוח ומתאים לאילוף, צייתן, כל עוד האימונים נוקשים ועקביים.
הג'ק ראסל ידוע בכישוריו לבצע פעלולים ולכן מככב בתוכניות טלוויזיה וסרטים.
חשוב להתפס על ידי הכלב כמנהיג ולתת לו חוקים ברורים לגבי מה מותר ומה אסור, אחרת הוא עלול להיות לא מחונך ולפתח בעיות התנהגות כמו התפרעויות, נזק, נביחות בלתי פוסקות ואף עלול לתקוף כלבים אחרים.
כלבים אלה חופרים, מטפסים וקופצים ולא רצוי לשחרר אותם מן הרצועה אלא אם כן הם מאולפים מאד.
גזע זה מועד לבעיית רגליים בה פיקות הברכיים יוצאות ממקומן.
כמו כן, נפוצות בקרב הראסלים מחלות גנטיות בעיניים, חירשות ובעיית ירכיים הנפוצה אצל כלבים קטנים בשם לג-פרתס.
תוחלת החיים הממוצעת של גזע זה עומדת על 15 שנים ולעיתים יותר.
ניתן לגדל את הג'ק ראסל טרייר בדירה או בית, כל עוד הוא מקבל הרבה שעות ריצה והתעמלות.
יש להוציאו לטיולים ארוכים ואם יש לו מרחב לרוץ, הוא יהיה מאושר.
ג'קים אוהבים לחפור ולטפס, לכן אם משחררים אותם רצוי שזה יהיה במקום מתוחם ומגודר.
ללא ספורט וריצה, כלבים אלו יכולים להפוך רעשניים ולבצע ניסיונות רבים להשגת תשומת לב ומשחקי מלחמה עם בעליהם כשהם מגיעים הביתה.
ג'ק קרואק היה סופר, משורר, ואמן רב-תחומי אמריקאי, מהקולות הבולטים של "דור הביט".
בימי חייו נהנה מפופולריות, אך לא משבחי הביקורת.
כיום הוא נחשב לאחד מהכותבים החשובים בארצות הברית במאה ה-20. סגנון כתיבתו הספונטני והווידויי שימש כהשראה לכותבים רבים כטום רובינס, האנטר ס.
תומפסון, קן קיזי, טום וייטס ובוב דילן.
יצירתו הידועה ביותר של קרואק היא "בדרכים", יומן מסע ברחבי אמריקה, שיצא בשנת 1957, ושימש השראה לדור שלם.
את חייו הקצרים בילה קרואק בנדודים ברחבי ארצות הברית, ובמגורים עם אמו.
קרואק נאבק למצוא את מקומו, תוך שהוא נאבק בערכים השמרניים של שנות ה-50, ומביע קול שונה, מרדן וחופשי.
כתיבתו משקפת את הרצון להשתחרר מאחיזתה של החברה הממוסדת, ולמצוא את המשמעות בחייו.
חיפוש זה אחר המשמעות הביא אותו להתנסות בסמים ובאלכוהול, להתעמק בבודהיזם ולצאת למסעות בעולם.
ספריו נחשבים לספרי יסוד ב"תרבות הנגד" של שנות ה-60.
קרואק מת בגיל 47 בסט.
פיטרסבורג שבפלורידה, מדימום פנימי המיוחס להתמכרותו לאלכוהול.
סיפור מסעו של קרואק בחציית אמריקה בטרמפים, מוזכר בספרו של פול ת'רו, "האקספרס הפטגוני הישן".
קרואק נולד בשם "ז'אן-לואי לברי דה קרואק" בעיר לוול במסצ'וסטס, למשפחה ממוצא צרפתי שהיגרה מקוויבק בגל הגירה שאירע באותה תקופה, של צרפתים מקוויבק לניו אינגלנד, בתקווה למצוא עבודה.
שפת אמו של קרואק הייתה הצרפתית, והוא החל בלימוד אנגלית כשפה שנייה בגיל שש.
בגיל צעיר הושפע עמוקות ממותו של אחיו הבכור ז'ראר.
יצירתו עסקה רבות במוות זה, ובין היתר כתב ספר שלם בשם "חזיונות של ז'ראר".
בצעירותו ניחן קרואק בכישרון אתלטי, ואף הצליח להשיג מלגת פוטבול לאוניברסיטת קולומביה בניו יורק.
אך פציעה בעת משחק מנעה ממנו את פיתוח כשרונותיו בתחום זה.
בעת שהותו בניו יורק גר עם חברתו, אדי פרקר, ופגש את חוג האנשים, יוצרי "דור הביט" שילווה אותו במהלך חייו והקריירה הספרותית שלו, לרבות אלן גינסברג, ניל קאסאדי, ויליאם ס.
ב-1942 הצטרף כמלח לצי הסוחר, וב-1943 התגייס לצי ארצות הברית.
במהלך מלחמת העולם השנייה שוחרר על רקע פסיכיאטרי.
לטענת מפקדיו היה "אדיש למתרחש סביבו".
עוד בילדותו ביקש קרואק להיות לסופר.
אביו היה בעל בית דפוס והוציא לאור עיתון מקומי.
מגיל צעיר כתב קרואק את יצירותיו, ונשא עמו לכל מקום מחברת שבה היה כותב את רשמיו מהמתרחש סביבו.
בצעירותו ניסה קרואק מגוון של תחומים בטרם פנה לעיסוק בכתיבה.
הוא היה כתב ספורט עבור ה"לוול סאן", עבד בבנייה ובמלצרות, ושימש מספר פעמים כמלח.
עיסוקים אלו הובילו אותו לאורח חיים נוודי.
לרוב לא היה לו בית משלו.
הוא גר לעיתים עם אמו, עם חברים, או נדד בדרכים.
בעת לימודיו בקולומביה היו קרואק, וידידו בורוז, מעורבים בפרשייה משונה שעיקרה הסתבכות עם החוק עקב מחדל לדווח על רצח.
על בסיס זה כתבו קרואק ובורוז ספר מסתורין בשם "וההיפופוטמים בושלו במכליהם" (And the Hippos Were Boiled in Their Tanks), בשנת 1945. הספר מעולם לא פורסם, אך הופיע באנתולוגיה מאוחרת של יצירות בורוז.
לאחר התנסות זו כתב קרואק את ספרו הראשון "The Town and the City".
הספר פורסם בשנת 1950. שמו של קרואק מופיע על עטיפת הספר כ"ג'ון קרואק".
בספר זה עדיין לא פיתח קרואק את סגנונו הייחודי, ונראה כי הוא מושפע מאוד מתומאס וולף.
הספר זכה להצלחה מסוימת, והקנה לקרואק מוניטין ספרותיים.
קרואק המשיך לכתוב באופן רצוף, אך במשך שש שנים לא פרסם דבר.
באפריל 1951 כתב, על בסיס טיוטות קיימות שכונו "דור הביט" ו"יצא לדרך", את ספרו "בדרכים".
הספר נכתב במשך שלושה שבועות דחוסים, שבהם חי קרואק על תערובת של קפה ובנזדרין.
המוציאים לאור דחו את הספר בשל האופי הניסיוני של כתיבתו והנימה האוהדת העולה ממנו כלפי מיעוטים וקבוצות שוליים חברתיות, בארצות הברית של שנות ה-50. בשנת 1957 הסכימה ההוצאה המכובדת וייקינג פרס להוציא את הספר לאור, אך דרשה כי ייעשו בו שינויים מהותיים.
הספר הוא אוטוביוגרפי ברובו, וכתוב בגוף ראשון מנקודת ראותו של הגיבור, סאל פרדייס, ומתאר את מסעותיו של קרואק בארצות הברית ובמקסיקו עם ידידו ניל קאסאדי, המכונה בספר "דין מוריארטי".
ניתן לראות בספר מחווה לספרו של מארק טוויין, "הרפתקאותיו של האקלברי פין", למרות שגיבור הספר מבוגר כפליים מהקלברי פין, וספרו של קרואק נכתב כמאה שנים אחרי ספרו של טוויין.
הספר נראה כיום כיצירה המעצבת של "דור הביט" שלאחר מלחמת העולם השנייה, והקנה לקרואק את הכינוי "מלך דור הביט".
קרואק היה מיודד עם אנשים כמו אלן גינסברג, ויליאם בורוז וגרגורי קורסו, והיצירה שלהם, בחלקה משותפת ובחלקה נובעת מחוויות משותפות, יצרה והגדירה את "דור הביט".
קרואק כתב תסריט לסרט "ביט" שכונה "משוך את המרגנית שלי" (Pull My Daisy) בשנת 1958. בשנת 1954 גילה קרואק את "התנ"ך הבודהיסטי" שכתב דווייט גודארד, והחל להתעניין בבודהיזם.
הוא תיעד את מסעו הרוחני וכמה ממסעותיו הגשמיים עם ידידו גארי סניידר ומשוררים אחרים מאזור סן פרנסיסקו ביצירתו "בטלני הדהרמה" שפורסמה ב-1958, ושיש הרואים בה ספר המשך ל"בדרכים".
הספר נכתב באורלנדו שבפלורידה בסוף שנת 1957 ותחילת שנת 1958.
ביולי 1957 עבר קרואק לבית קטן באורלנדו.
כמה שבועות לאחר מכן התפרסמה בניו יורק טיימס ביקורת ספרותית שהכריזה על קרואק כ"קולו של הדור החדש".
הוא זכה לשבחים כסופר אמריקני גדול, אך נראה כי התהילה שזכה בה לא הביאה לו אושר, וכי מבחינת מצבו הנפשי לא היה ערוך להתמודד עם ההצלחה.
קרואק מת ב-21 באוקטובר 1969 בבית החולים סט.
פיטרסבורג שבפלורידה, יום לאחר שהובהל לבית החולים בשל כאבים באגן שנבעו מבעיית כבד קשה, המיוחסת להתמכרותו לאלכוהול.
בעת מותו חי עם אשתו השלישית, סטלה, ואמו גבריאל.
הוא נקבר בעיר הולדתו, לוול.
יש המחשיבים את קרואק ל"מלך הביטניקים" ו"מלך ההיפים".
סגנון כתיבתו של קרואק נקרא על ידו "פרוזה ספונטנית", טכניקת כתיבה המזכירה את "זרם התודעה".
המוטו שלו היה "המחשבה הראשונה היא המחשבה הטובה ביותר" (first-thought = best thought).
כתיבתו נקראת במקצב של "נשימה" (השאול ממוזיקת הג'אז ומטכניקות למדיטציה בודהיסטית), ונראית כמבוססת על אלתור ועל הקפדה שלא לערוך ולו מילה אחת.
עם זאת, חלק מיצירתו נערך על ידי דונלד מריאם אלן, עורך ספרותי ידוע בדורו, שערך גם כמה מיצירות גינסברג.
קשורה ברעיון ה"נשימה" הייתה סלידתו של קרואק מן ה"נקודה" שבסוף המשפט, והעדפתו את המקף המחבר תחתיה.
הדבר הביא לכך שיצירתו, כשהיא מוקראת, תקבל מקצב, ותשמע כסוג של מוזיקה.
קרואק אהב להסביר את שיטת יצירתו, לרוב בשיחות ארוכות שניהל, כשהוא שיכור, עם ידידיו.
לבקשתו של גינסברג כתב רשימה של "שלושים עיקרי אמונה וטכניקה לפרוזה מודרנית".
ביניהם: "כתוב מחברות סודיות, והדפס דפים פראיים להנאתך - היה קשוב לכל ופתוח - אל תשתכר מחוץ לביתך - היה מאוהב בחייך." ועצות נוספות מסוג זה.
היו שסברו כי כתיבתו הספונטנית של קרואק לא יצרה פרוזה גדולה.
טרומן קפוטה התייחס לטכניקה זו במילים "זו אינה כתיבה אלא הקלדה".
על אף ביקורת זו יש לזכור שמה שאמר קרואק על הכתיבה, והדרך שכתב בה בפועל, הם שני דברים שונים.
על פי חלק ממכריו ערך וכתב מחדש חלק גדול מיצירתו, והיה רחוק מהספונטניות שהטיף לה.
עם כל זאת יש לזכור כי לאורך כל שנות החמישים היה קרואק במאבק מתמיד על עצם פרסום ספריו, וביקש לעניין בהם מוציאים לאור.
השפעת אורח הנוודי, והתנסויותיו בסמים ובאלכוהול (התמכרות שהלכה והחריפה בשנותיו האחרונות) ניכרת היטב בכתיבתו.
סגנון שירתו של קרואק הושפע מאוד מההייקו היפני שאליו נחשף בעת שהתעניין בבודהיזם.
סגנון כתיבתו בפרוזה ובשירה שימש ומשמש עד היום מקור השראה לכותבים רבים.
בדרכים, תרגם עודד פלד, זמורה ביתן, 1988.
החתרנים, תרגם עודד פלד, גוונים, 1997.
בטלני הדהרמה, תרגם יובל אידו טל, הוצאת רימון חיים אחרים וכתר, 2006.
מגי קסידי, תרגם עודד פלד, גוונים, 2009.
וההיפופוטמים התבשלו בתוך הבריכות שלהם, עם ויליאם ס.
בורוז, תרגם אמיר צוקרמן, אחוזת בית, 2011.
ג'ק מלקולם פלמינג צ'רצ'יל היה גיבור מלחמה בריטי במלחמת העולם השנייה.
בעת מלחמת העצמאות שירת בארץ ישראל, היה נוכח בעת הקרב סביב שיירת הדסה וניסה להציל את אנשיה.
ג'ק צ'רצ'יל נולד בשנת 1906 בקולומבו להורים אנגלים מחבל אוקספורדשייר.
אף שמוצא משפחתו מאנגליה, גילה כל ימיו חיבה ואהדה למסורת ולמנהגים הסקוטיים.
צ'רצ'יל סיים את המכללה הצבאית המלכותית בסנדהרסט.
בשנת 1926 הוסמך לקצונה והוצב לשרת ברגימנט של מנצ'סטר.
בשנת 1932 השתחרר מן השירות.
כאזרח התמחה בנגינה בחמת חלילים, תחביב שלא היה אופייני לאנגלי ואשר יבוא לידי ביטוי בהמשך מהלך חייו.
בחייו האזרחיים עסק צ'רצ'יל בעיסוקים שונים: בתחילה כחבר מערכת עיתון בניירובי, בירת קניה, ולאחר מכן כדוגמן במודעות פרסומת.
הוא הופיע כניצב במספר סרטי קולנוע ובהם הסרט המפורסם "הגנב מבגדד".
תוך כדי כך המשיך להתאמן בנגינה בחמת חלילים ואף זכה במקום השלישי בתחרות נגני חמת חלילים, שבה היה האנגלי היחידי בין כל המנגנים הסקוטים.
ענף נוסף שהחל לעסוק בו היה קליעה למטרה בחץ וקשת, ובמסגרתו הוא ייצג את בריטניה באליפות העולם שנערכה באוסלו בשנת 1939.
עם תחילתה של מלחמת העולם השנייה ב-1 בספטמבר 1939, התגייס צ'רצ'יל וחזר לשרת כקצין ברגימנט של מנצ'סטר והפליג עם יחידתו לצרפת.
דבר שאפיין את שירותו הקרבי היה מנהגו לשאת עמו בצאתו לקרב קשת, חצים וחרב עתיקה.
בשל כך ובשל תעוזתו הרבה בקרבות זכה לכינויים "ג'ק הלוחם" (Fighting Jack) ו"ג'ק המשוגע" (Mad Jack).
שירותו בצרפת החל בתפקידי סיור בסוף שנת 1939 ובראשית שנת 1940, בתקופה שקיבלה את הכינוי "המלחמה המדומה".
בתפקיד זה לא בא לידי סיפוק יצר הלחימה של צ'רצ'יל והוא התנדב למשימה מיוחדת, להצטרף לכוח משלוח בריטי שהורכב לשם יציאה לפינלנד על מנת לעזור לצבא הפיני נגד ההתקפה של ברית המועצות במלחמת החורף, אך המשימה בוטלה והכוח לא יצא למדינה.
בעת פלישת הנאצים לצרפת ולארצות השפלה ב-10 במאי 1940 היה צ'רצ'יל סגן מפקד פלוגה בגדוד רגלים.
מפלת צרפת ונסיגת כוחות המשלוח הבריטים לא ריפתה את רוחו, והוא נשאר תוקפני וסירב לסגת ולו שעל אחד מבלי לגרום למרב אבדות לאויב.
הוא בלט במיוחד בפשיטות ובהתקפות-נגד מול הכוח הגרמני המתקדם.
מלבד כלי הנשק התקניים נשא עמו תמיד את קשתו וחרבו.
במענה לגנרל ששאל אותו, בטקס ציון לשבח, מדוע הוא נושא עמו חרב, השיב: "לדעתי, המפקד, קצין היוצא לקרב ללא חרב, אינו חמוש כיאות".
אפיזודה מאותה מערכה מספרת על התימהון שהוכה בו קצין גרמני בעת היתקלות עם כוח קטן של חמישה חיילים בריטים שנותקו מהכוח הבריטי העיקרי, כאשר אחד מחייליו התמוטט לפתע כשחץ תקוע בחזהו.
הקצין הגרמני לא יכול היה לדעת כי קבוצת חיילים קטנה זו הונהגה על ידי צ'רצ'יל.
יומן המלחמה של החטיבה שגדודו של צ'רצ'יל השתייך אליה, בעת הפינוי מדנקירק, בסוף חודש מאי ותחילת חודש יוני 1940, אומר: "אחד מן המראות המעודדים ביותר בעת הפינוי היה מראהו של סרן צ'רצ'יל חולף בחוף עם קשתו וחציו".
בעת הפינוי נתמנה צ'רצ'יל למפקד פלוגתו, שמפקדה נפצע.
צ'רצ'יל זכה בעת הפינוי לאות ההצטיינות הראשון שלו על כך שיצא בראש כוח של שש משאיות לחלץ צוות טנק בריטי שנפגע, ואף על פי שהחילוץ לא הצליח, הוא הציל חיי קצין בריטי פצוע.
בשובו עם הכוח לאנגליה שמע צ'רצ'יל על הקמתה של יחידת קומנדו לתפקידים מיוחדים.
הוא התנדב לקומנדו הבריטי, ועבר אימונים מפרכים בסקוטלנד.
אימוני היחידה הסתיימו ב-27 בדצמבר 1941 בפשיטה על כוח משמר גרמני בצפון נורווגיה במטרה להשמיד סוללות תותחים גרמניות, במבצע שנקרא "מבצע קלעי הקשת" (Operation Archery).
צ'רצ'יל נחת בחוף בראש חייליו כשהוא מנגן מנגינת לכת בחמת חלילים.
סוללות התותחים נפגעו ולכוח התוקף נגרמו אבדות קלות בלבד.
בשובם הביאו עמם אנשי הכוח מאה שבויים גרמנים ושבעים מתנדבים נורווגים שבאו להצטרף לכוח הנורווגי החופשי באנגליה.
כן הטביעו אנשי הכוח ספינות גרמניות ופגעו ברציפים ובמחסנים.
צ'רצ'יל עצמו נפצע קלות כשמטען נפץ שנשאו חייליו התפוצץ לידו.
בשנת 1943, בעת נחיתת בעלות הברית בחוף סאלרנו באיטליה, פיקד צ'רצ'יל על יחידת קומנדו והצליח לחדור לעיר ולקחת בשבי 42 שבויים.
בשנת 1944 לחם צ'רצ'יל עם יחידת הקומנדו שלו ביוגוסלביה בעזרה לפרטיזנים של טיטו.
בקרב קשה איבד את הכרתו כתוצאה מהתפוצצות רימון יד גרמני, נתפס על ידי הנאצים והוטס לברלין לחקירה ולאחר מכן נכלא במחנה הריכוז זקסנהאוזן.
בספטמבר 1944 הצליחו צ'רצ'יל וחברו לשבי, קצין חיל האוויר המלכותי, לזחול מתחת לגדר התיל של המחנה ולהימלט לכיוון הים הבלטי.
בהגיעם לקרבת העיר רוסטוק נתפסו ונכלאו במחנה הריכוז נידרדורף באוסטריה.
באפריל 1945, זמן קצר לפני כניעת גרמניה, הצליח צ'רצ'יל להימלט בשנית וצעד רגלית תשעים ושלושה מייל (כ-150 ק"מ) עד העיר ורונה באיטליה, מקום שבו פגש את הכוחות האמריקאיים.
לאחר כניעת גרמניה נמשכה עדיין המלחמה נגד היפנים.
צ'רציל נשלח לחזית בורמה, אך בהגיעו להודו הוטלו פצצות האטום על הירושימה ועל נגסאקי ומלחמת העולם הסתיימה.
בשנת 1946, השנה שלאחר תום המלחמה, הוצב ג'ק צ'רצ'יל ברגימנט חיל הרגלים שכינויו "Seaforth Highlanders" - "הסיפורת' היילנדרס" (היילנדרס - אנשי שבטי ההרים בסקוטלנד.
סיפורת' - אזור מגורים בצפון מערב אנגליה).
הגם שהיה אז כבר בן ארבעים, נשלח צ'רצ'יל לקורס צניחה.
באותה תקופה קיבל חופשה מן הצבא והשתתף כניצב בהסרטת קטעי ירי בחץ וקשת, בסרט הקולנוע "אייבנהו", על פי הרומן ההיסטורי של וולטר סקוט.
רגימנט ההיילנדרס נחת בארץ ישראל באביב 1948, זמן קצר לפני הכרזת העצמאות, כשצ'רצ'יל משמש בו סגן מפקד גדוד של חיל הרגלים הקל (Light Infantry) בדרגת רב-סרן.
היה זה בעת שלביה הראשונים של מלחמת העצמאות, תקופת התמודדותו של היישוב בערביי ארץ ישראל והמאבק על הדרך לירושלים הנצורה, ששיאו היה מבצע נחשון.
שלטונות המנדט, שעמד להסתיים, והצבא הבריטי שסר למרותם, הפעילו מדיניות של נייטרליות-לכאורה, שהייתה למעשה עמדה חד-צדדית לטובת הצד הערבי ועמידה מנגד בעת שהתחבורה והיישובים העבריים הותקפו.
מאז ראשית מלחמת העצמאות, לאחר החלטת החלוקה, הייתה התחבורה בין ירושלים העברית לבין הר הצופים, שעברה דרך שכונת שיח' ג'ראח, נתונה להתקפות בלתי פוסקות של הערבים.
בלחץ ארצות הברית הבטיח הצבא הבריטי להגן על השיירות שנסעו לאוניברסיטה העברית ולבית החולים הדסה הר הצופים ששכנו בהר הצופים, זאת מפאת חשיבותם התרבותית וההומניטארית של שני המוסדות.
ב-13 באפריל 1948 יצאה מירושלים להר הצופים שיירה של 105 נוסעים ומלווים, מורי האוניברסיטה, רופאי בית החולים, אחיות ומגינים מאנשי "ההגנה".
השיירה כללה שני אמבולנסים, שני אוטובוסים משוריינים, שתי משאיות עמוסות מזון ואספקה רפואית ומשוריין ליווי.
השיירה יצאה לדרכה במועד מסוכן, חמישה ימים לאחר הריגתו של עבד אל-קאדר אל-חוסייני וארבעה ימים לאחר פרשת דיר יאסין.
בהגיע השיירה לשכונת שיח' ג'ראח היא נעצרה במחסום והותקפה במטח יריות.
משוריין הליווי לא הצליח לפרוץ את המחסום.
ההתקפה ארכה שבע שעות כשמגיני השיירה משיבים אש נגד התוקפים, אולם כוחם ומצבם הטופוגרפי היו נחותים מול הכוח התוקף.
בעוד החיילים הבריטים שחנו בסמוך לשיירה עמדו מנגד ולא נענו לקריאות העזרה של אנשי השיירה המותקפים, היה צ'רצ'יל הקצין הבריטי היחיד שניגש לשיירה הנצורה להציע את עזרתו בחילוץ חלק מאנשיה.
יחידתו של צ'רצ'יל הייתה מופקדת על הכביש להר הצופים.
בהגיע לאוזניו הידיעה על תקיפת השיירה הוא קפץ למשוריין שלו וחש להגיע למקום האירוע.
בהגיעו למקום ראה את השיירה הלכודה שהערבים עטים עליה מכל עבר והיהודים משיבים בירי מחרכי כלי הרכב ומונעים מן הפורעים מלהתקרב.
צ'רצ'יל קירב את כפות ידיו קעורות לשני צדי פיו ובצעקות קרא להפסיק את האש.
הוא עמד על חומרת המצב ועל חוסר הסיכוי של היהודים להינצל.
צ'רצ'יל שיגר למפקדתו דרישה לשיגור משוריינים לעזרה וביקש רשות להפעיל מרגמות שהיו ברשותו.
שתי בקשותיו נדחו והדבר העלה את חמתו.
בהחלטה נחושה להציל את הנצורים בעצמו מיהר צ'רצ'יל למוצב בריטי קרוב כדי להביא משאיות וזחל"מים, לשם ארגון מבצע חילוץ משלו.
הוא שב אל השיירה עם משאית וזחל"ם אחד.
לגודל דאבונו, נודע לו כי ד"ר חיים יסקי, מנהל בית החולים הדסה, ורעייתו, שבביתם סעד פחות משבוע לפני כן, הם בין הלכודים.
הוא הורה לתותחן הזחל"ם לגונן עליו ובמקל הקצינים שלו הקיש על דופן האוטובוס האחרון.
בראיון שנתן בסביבות שנת 1980 לסדרת טלוויזיה של הערוץ הראשון "עמוד האש" תיאר צ'רצ'יל את חלקו באירוע:
צ'רציל הסב את רכבו לאחור לכיוון מוקד רפואי בריטי לאחר שהתותחן שלו נפגע בצווארו.
בטבח השיירה נהרגו 77 איש ואישה ובהם הנודעים שברופאי ירושלים.
זמן לא רב לאחר מכן ניהל ג'ק צ'רצ'יל את מבצע פינויים של כ-700 יהודים מבית החולים האוניברסיטאי בהר הצופים הנצור.
עם עזיבת הבריטים את ארץ ישראל בתום המנדט הבריטי, הגיע צ'רצ'יל לאוסטרליה, שם שימש כמדריך בבסיס הדרכה ללוחמת נ"מ.
באוסטרליה הפך צ'רצ'יל לגולש גלים נלהב.
בשובו לאנגליה זכה באליפות ב"שיט שבעת הנהרות" (תחרות שיט בסירות על גבי שבעה נהרות בבריטניה המקושרים ביניהם ויוצרים את הנהר הארוך ביותר בבריטניה).
בשנת 1959 השתחרר צ'רצ'יל מן הצבא בדרגת לויטננט קולונל (סגן-אלוף), כשהוא מעוטר בשני אותות הצטיינות: אות השירות המצוין (DSO - Distinguished Service Order) ו-"הצלב הצבאי" (MC - Military Cross).
לאחר שחרורו המשיך לעסוק בענייני צבא כשנתמנה לאחראי מטעם משרד ההגנה הבריטי על ארגון ה- ACF - Army Cadet Force, ארגון המאמן מתנדבים ומתנדבות צעירים בגילאי 12 עד 18 במטרה לאמנם להגיע להישגים אישיים ולתרום לממלכה ולקהילה.
צ'רצ'יל נפטר בשנת 1996 בביתו במחוז סארי, והוא בן תשעים שנה.
שנה לאחר פטירתו של ג'ק צ'רצ'יל, בשנת 1997, ראה אור באנגלית ספר המתאר את עלילותיו ומעשי הגבורה שלו.
הספר נקרא "ג'ק צ'רצ'יל - אומץ ללא גבול" (Jack Churchill-Unlimited Boldness) פרי עטו של הסופר הבריטי רקס קינג-קלרק (Rex King-Clark) שהיה טייס קרב במלחמת העולם השנייה ופרסם מספר ספרי מלחמה תיעודיים.
עמוד האש, בסדרת תקליטורי D.V.D בהוצאת רשות השידור.
פרק 19: "אנו מכריזים בזאת על הקמת מדינת ישראל"
ג'ק רובינסון הוא שם דמיוני שמשמש בביטוי: "(הדבר יקרה) לפני שתספיקו להגיד ג'ק רובינסון".
הכוונה היא שהדבר יקרה תוך פרק זמן קצר.
בגרסה העברית בעבר נהוג היה לומר בטוי זה "עוד בטרם הספקת לומר יעקב בן זמיר".
האזכור המוקדם ביותר שלו בספרות מופיע בספר "אוולינה" מאת פרנסס ברני, שיצא לאור בשנת 1778. נראה שהביטוי היה כבר בשימוש בשפה האנגלית בתקופה זו משום שהוא מופיע גם במילון הסלנג של גרוס (Grose) משנת 1785. הביטוי מוזכר גם במהדורת 1811 של אותו מילון.
במילון נטען כי מקור הביטוי בשמו של ג'נטלמן אנגלי אמיתי שנהג לעזוב זמן קצר לאחר שהגיע לביקור, אך לטענה זו אין ביסוס נוסף.
יש הטוענים שמקור הביטוי במילה הצרפתית "רובינסון" (Robinson) שמשמעותה "מטרייה".
לפי גרסה זו, הקריאה "ז'אק, רובינסון" היא קריאת זירוז טיפוסית של אדון צרפתי המבקש מטרייה ממשרתו כאשר מתחיל לרדת גשם.
ז'אק הוא שם צרפתי טיפוסי.
ג'ק הוא כינוי נפוץ לאנשים ששמם הפרטי ג'קסון, ויש הקושרים את הביטוי למספר אנשים באנגליה ששמם הוא ג'קסון רובינסון.
לפעמים מייחסים לכך שהמקור לביטוי זה, הוא שחקן הבייסבול ג'קי רובינסון (אף שביטוי זה נוצר יותר מ-120 שנים לפני שנולד ב-1919).
מעניין לגלות כבר אצל רבי יהודה הלוי, במאה ה-15, ביטוי דומה בסגנונו: "וְהִיא טֶרֶם קְרֹאת בּוּקָה מְבוּקָה" (בשיר "ויש בת שיר כבת עין חקוקה"), דהיינו: עוד לפני שהספיקה לומר בוקה מבוקה.
הביטוי הארוך כאן מאזכר את הביטוי מספר נחום, "בוקה ומבוקה ומבולקה".
ג'ון מקדונלד קולמן , הידוע בכינויו ג'ק קולמן הוא שחקן אמריקאי.
הוא למד בתיכון "סולברי" ובאוניברסיטת דיוק.
אחרי שקולמן סיים את לימודיו הוא הצטרף למכון התיאטרון הלאומי.
הופעתו הראשונה בטלוויזיה הייתה באופרת הסבון "ימי חיינו".
הוא שיחק בסדרה מ-1981 עד 1982 ולאחר מכן שיחק בסדרה "שושלת" בין 1982 ל-1988. ב-1991 שיחק בסרט "חזרתו של אליוט נס" וב-1997 שיחק בסרט "זמן תחת אש" לצד בריאן קראנסטון.
קולמן הופיע בתפקידי אורח בסדרות "הרשת" (1999), "CSI: Miami", ניפ/טאק", "ללא עקבות", "החיים על פי ג'ים" ו-"הפמליה".
ב-2006 החל לשחק בתפקיד ראשי בסדרה "גיבורים" בתור נוח בנט, אביה של קלייר (היידן פנטייר) למשך כל 4 עונות הסדרה, שהאחרונה הסתיימה ב-2010. בשנת 2015 שב עם תפקידו בתור נוח בנט במיני-סדרה "גיבורים: התחייה".
בשנת 2016 שיחק בסרט "The Submarine Kid", בכיכובו של פין ויטרוק.
בשנת 2021 גילם את ד"ר דאגלס בנקס בסדרת הדרמה "פשוט ג'ו" מבית NBC.
אלפרד ג'ון "ג'ק" קלסי היה כדורגלן ולשי בינלאומי ששיחק בעמדת השוער בנבחרת ויילס ובארסנל.
קלסי נחשב לאחד השוערים הטובים ביותר ששיחקו בנבחרת ויילס.
קלסי נולד באזור לנסמלט שבסוונסי, ובצעירותו עבד בתעשיית הפלדה.
ב-1949 הוא אותר על ידי לן מוריס שהיה שחקן ארסנל בעברו, בזמן ששיחק במועדון המקומי וינץ' ון בליגת סוונסי אנד דיסטריקט.
מוריס המליץ לארסנל להחתים את קלסי, ולאחר שבמועדון צפו בו במספר משחקים הוחלט לעשות זאת.
באותה תקופה ג'ורג' סווינדין היה השוער הראשון של ארסנל, כך שקלסי נאלץ להמתין להזדמנות שלו לשחק בהרכב.
קלסי חזר להרכב במהלך עונת 1952/1953 לאחר עונה שלמה בקבוצת המילואים, וחלק את העמדה עם סווינדין; הוא השתתף ב-29 משחקים וזכה עם ארסנל באליפות.
בתקופתו של קלסי בארסנל המועדון סבל מ"בצורת תארים" (המקום השלישי ב-1958/1959 היה הטוב ביותר), והוא לא הצליח לזכות עמו בתארים נוספים.
למרות זאת הוא נחשב לאחד מהשוערים הטובים ביותר בתולדות המועדון.
קלסי היה בסגל של קבוצת לונדון XI שהובסה על ידי ברצלונה בסיכום שני המשחקים של גמר גביע ערי הירידים של 1958.
קלסי היה גם השוער הראשון של נבחרת ויילס, וערך את הופעתו הראשונה מתוך 41 ב-1954. קלסי שיחק במשחק של נבחרת הממלכה המאוחדת נגד שאר אירופה ב-1955. הוא היה שוער הנבחרת במונדיאל 1958, היחיד עד כה שבו היא השתתפה.
הנבחרת הוולשית הצליחה להעפיל עד רבע הגמר, בו הודחה על ידי נבחרת ברזיל לאחר הפסד בתוצאה 0 - 1. קלסי היה אחד מהשחקנים העיקריים בנבחרת שהצליחו למנוע מהברזילאים להבקיע לאורך רוב המשחק, אך בדקה ה-70 בעט פלה כדור שפגע בסטיוארט ויליאמס והצליח להטעות את קלסי ולהיכנס לשער.
הקריירה של קלסי נקטעה כתוצאה מפציעת גב שספג לאחר שניסה לעצור בעיטה של ואוה במשחק ידידות נגד נבחרת ברזיל שנערך במאי 1962; למרות הניסיונות המאומצים לחזור לשחק הוא נאלץ לפרוש בשנה שלאחר מכן.
סכום הביטוח שקיבל על כך היה 5,000£.
במדי ארסנל הוא השתתף ב-352 משחקים, כאשר דייוויד סימן הוא השוער היחיד בתולדות המועדון ששיחק יותר ממנו.
לאחר פרישתו הוא עבד בארסנל בתפקיד המנהל השיווקי, ולבסוף פרש ב-1989.
ויליאם ג'ון "ג'ק" קרייסטון היה שחקן ומאמן כדורגל אנגלי.
קרייסטון שיחק עבור נבחרת בתי ספר מקומיים ועבור אולברסטון טאון לפני שעבר לנורת' בארו מהליגה השלישית ב-1928. הוא שיחק בבארו במשך שתי עונות לפני שעבר לברדפורד פארק אווניו מהליגה השנייה.
בברדפורד הוא פיתח את יכולותיו והפך לקשר ימני חזק.
למרות ששבר את שורש כף היד ואת רגלו בעונת 1933/1934 הוא הוחתם על ידי מועדון הכדורגל ארסנל שזכה באליפות הליגה הראשונה, כאשר מטרת ההחתמה היא להביא מחליף לצ'ארלי ג'ונס.
הוא הבקיע שער במשחק הבכורה שלו נגד ליברפול ב-1 בספטמבר 1934, שהסתיים בניצחון 8 - 1 לטובת ארסנל.
קרייסטון הפך לשחקן הרכב קבוע בארסנל, ובהדרגה הדיח את פרנק היל מעמדת הקשר הימני.
בתקופה זו החל קרייסטון לשחק במדי נבחרת אנגליה.
משחקו הראשון היה בניצחון 3 - 1 על נבחרת גרמניה ב-4 בדצמבר 1935, ובסך הכל הוא השתתף בשמונה משחקים עבור מדינתו בין 1935 ל-1937. הוא הבקיע שער אחד בלבד.
משחקו האחרון היה בניצחון 5 - 4 נגד נבחרת צ'כוסלוביה ב-1 בדצמבר 1937.
מלחמת העולם השנייה מנעה את מה שהיה אמור להיות שיא הקריירה של קרייסטון; הוא הצטרף לחיל האוויר המלכותי במקביל להשתתפות במשחקי הכדורגל הלא רשמיים של תקופת המלחמה.
אולם, בזמן המלחמה הוא נפצע באופן חמור בברכו במשחק נגד וסטהאם יונייטד שנערך ב-1943, וכתוצאה מכך הוא נאלץ לפרוש מכדורגל.
הוא השתתף במדי ארסנל ב-207 משחקים בסך הכל, והבקיע בהם 17 שערים.
לאחר פרישתו המוקדמת ושחרורו מחיל האוויר הוא החליט לעסוק באימון.
ביוני 1947 הוא התמנה לתפקיד עוזר המאמן של טום ויטאקר מארסנל.
לאחר מותו של ויטאקר ב-1956 קרייסטון התמנה לממלא מקומו ב-24 באוקטובר, וב-21 בדצמבר הוא התמנה לתפקיד המאמן הקבוע.
אולם, הוא עבד בארסנל במשך תקופה קצרה שלא הייתה מוצלחת; הוא לא הצליח להחתים שחקנים, ורמת המשחק של ארסנל ירדה.
בעונת 1957/1958 המועדון סיים רק במקום ה-12 (הגרוע ביותר מזה 38 שנים) והפסיד באופן משפיל בגביע ה-FA לנורת'המפטון טאון מהליגה השלישית הדרומית.
קרייסטון התפטר מתפקידו במאי 1958, וחודשיים לאחר מכן החל לאמן את דונקסטר רוברס.
הוא החזיק במשרה זו עד לפרישתו ב-1961.
ג'ק פרנץ' קמפ היה פוליטיקאי ושחקן פוטבול אמריקאי.
קודם לכך, התמודד קמפ המועמדות הרפובליקנית לנשיאות במהלך הבחירות המקדימות שנערכו במפלגה לקראת הבחירות לנשיאות ארצות הברית 1988.
קמפ נולד ב-13 ביולי 1935. הוא גדל והתחנך בלוס אנג'לס, והיה השלישי מבין ארבעת בניהם של פרנסס אליזבת (לבית פופ) ופול רוברט קמפ.
פול הסב את עבודתו כשליח דואר על אופנוע לעבודה בחברת הובלות.
פרנסס הייתה עובדת סוציאלית משכילה ומורה לספרדית.
קמפ גדל באזור וילשייר היהודי שבמערב לוס אנג'לס, אך משפחתו מהמעמד הבינוני והמצומצם התפללה בכנסייה באורח קבע.
קמפ הצעיר בחר להתעסק בספורט, אף שאמו ניסתה להרחיב אופקיו בשיעורי פסנתר ובטיולים להוליווד בול.
קמפ למד בתיכון פיירפקס, שהיה ידוע אז בריכוזו הגבוה של תלמידים יהודים וילדי ידוענים.
למעלה מ-95% מחבריו של קמפ היו יהודים, ולאחר מכן הפך לתומך של עניינים יהודיים.
חבריו לכיתה כללו את המוזיקאי הרב אלפרט ואחרים.
בשנותיו בתיכון עבד קמפ עם אחיו בחברת המשאיות של אביו במרכז העיר לוס אנג'לס.
בזמנו הפנוי הוא היה נוהג לקרוא, והתמקד בספרי היסטוריה ופילוסופיה.
לפני כניסתו לפוליטיקה האמריקאית, קמפ קוורטרבק מקצועי במשך 13 שנים.
הוא שיחק ב-AFL במשך עשור קיומה, הופיע במשחק האולסטאר שלה שבע פעמים, שיחק במשחק האליפות חמש פעמים, והחזיק בשיאי פוטבול רבים.
נוסף על כך, קמפ ייסד את אגודת שחקני ליגת הפוטבול האמריקאית, שם כיהן כנשיאה במשך חמש כהונות.
במהלך החלק הראשון של קריירת הפוטבול שלו, שירת בכוחות המילואים של צבא ארצות הברית.
כשמרן כלכלי, קמפ דגל בכלכלת צד-היצע ובשמירה על מיסים נמוכים במהלך הקריירה הפוליטית שלו.
עמדותיו נפרשו לאורך הספקטרום החברתי, החל מהתנגדותו להפלה מלאכותית לתפיסותיו הליברטריאניות יותר, שצידדו ברפורמות בתחום ההגירה לארצות הברית.
כחסיד אסכולת שיקגו וכלכלת צד-היצע, בלט קמפ בהשפעתו על סדר היום של ממשל רונלד רייגן ונחשב לאדריכל חוק ההתאוששות הכלכלית שהועבר בקונגרס של ארצות הברית ב-1981.
לאחר חייו הפוליטיים נשאר קמפ פעיל ציבורי, והיה חבר בדירקטוריונים של תאגידים ומוסדות ללא כוונת רווח.
הוא גם חיבר בשיתופי פעולה עם מחברים אחדים וערך מספר ספרים.
הוא קידם פוטבול אמריקאי וסיפק מקור תמיכה בשחקני פוטבול שפרשו לגמלאות.
לאחר מותו עוטר קמפ במדליית החירות הנשיאותית בידי הנשיא דאז ברק אובמה.
ג'ק קבורקיאן היה רופא, צייר ומלחין אמריקאי, שנודע בעיקר בשל סיועו לכ-130 חולים סופניים להתאבד.
משנת 1999 ועד יוני 2007 ריצה קבורקיאן תקופת מאסר של 8 שנים בפועל מתוך גזר דין של 10–25 שנות מאסר על רצח מדרגה שנייה.
קבורקיאן קיבל חנינה בשל התנהגותו הטובה ובתנאי שלא יעזור עוד לחולים סופניים לבצע התאבדות.
ג'ק קבורקיאן נולד למהגרים ארמנים בפונטיאק, מישיגן.
ב-1952 סיים לימודי רפואה באוניברסיטת מישיגן, בהתמחות בפתולוגיה.
ב-1956 פרסם מאמר על צילומים של גלגל העין של חולים בשעת מותם, בניסיון לקבוע את זמן המוות המדויק.
זאת, על מנת שניתן יהיה להשתמש באיבריהם להשתלה כל עוד ניתן.
על עבודה זו ניתן לו הכינוי "ד"ר מוות".
בדצמבר 1958 פרסם מאמר בכינוס בוושינגטון די.
הדן בניסויים רפואיים בהסכמה בנידונים למוות בזמן הוצאתם להורג.
כתוצאה מכך, הוא התבקש על ידי אוניברסיטת מישיגן לעזוב את משרתו.
ב-1970 מונה לפתולוג ראשי בבית החולים סרטוגה בשיקגו.
במהלך שנות השמונים פרסם מספר מאמרים בכתב עת גרמני קטן, בהם פירט את דעותיו בעניין המתת חסד ואתיקה.
באחרון שבהם, שפורסם ב-1988, פרסם הצעה למערכת למוות מתוכנן בקליניקות התאבדות, כולל ניסויים רפואיים על חולים.
שנה מאוחר יותר בנה מכונת התאבדות מחלקים שקנה במכירות חצר וחנות לחומרי בניין.
במהלך חייו סייע קבורקיאן לכ-130 חולים סופניים להתאבד, חלקם בהזרקת חומרים רעילים וחלקם בנשימת פחמן חד-חמצני.
החולה הראשונה הייתה ג'נט אדקינס, חולה במחלת אלצהיימר, לה סייע להתאבד ב-4 ביוני 1990, בתוך מכונית הפולקסווגן המסחרית שלו, בעזרת מכונת ההתאבדות שהמציא.
כתוצאה מכך, נפתחו נגדו הליכים משפטיים, אך הוא זוכה מאשמת רצח בסוף אותה שנה.
ב-23 באוקטובר 1991 היה נוכח בעת מותן של שתי חולות נוספות: מרג'ורי ונץ, בת 58, שסבלה מכאבים באגן הירכיים, ושרי מילר, חולת טרשת נפוצה בת 43. ונץ מתה מהזרקת חומרים רעילים ממכונת ההתאבדות, ומילר מתה מנשימת פחמן חד-חמצני.
כעבור חודש, בוטל רישיון הרפואה של קבורקיאן על ידי מועצת הרפואה של מדינת מישיגן.
ב-15 במאי 1992 סייע לסוזן ויליאמס, חולת טרשת נפוצה בת 52, להתאבד בשאיפת פחמן חד-חמצני בביתה שבמישיגן.
ביוני זיכה אותו בית המשפט המחוזי מאשמת מותן של מרג'ורי וונץ ושרי מילר.
ב-26 בספטמבר מתה מהרעלת פחמן חד-חמצני לואיס הווס, חולת סרטן הריאה וסרטן המוח בת 52 בביתו של ניל ניקול, עוזרו של קבורקיאן.
ב-23 בנובמבר מתה באותו אופן קתרין אנדרייב, גם היא חולת סרטן, בת 45. זהו המקרה הראשון מתוך עשרה בשלושת החודשים הבאים, בהם קבורקיאן נוכח בזמן המוות.
ב-3 בדצמבר העביר בית המחוקקים של מישיגן חוק האוסר על סיוע להתאבדות, שנכנס לתוקף ב-30 במרץ 1993.
ב-15 בפברואר 1993 מת בביתו היו גייל, חולה נפחת וחולה לב בן 70. רשויות התביעה פתחו בחקירה לאחר שפעילי "זכות לחיים" מצאו שקבורקיאן ביצע שינויים בדו"ח על המקרה, בהם מחק התייחסות לבקשתו של גייל להפסיק את ההליך.
ב-25 בפברואר חתם מושל מישיגן על החוק האוסר על סיוע להתאבדות.
ב-29 בנובמבר פתח בשביתת רעב בבית הכלא המחוזי, וסירב לשלם דמי ערבות בסך 50,000 דולר, בעקבות מותה באוקטובר של מריאן פרדריק, בת 72. שביתת הרעב הסתיימה ב-17 בדצמבר, לאחר ששופט הסכים להוריד את דמי הערבות למאה דולר, בתמורה להתחייבות של קבורקיאן שלא לסייע להתאבדויות נוספות עד שחוקיות המעשה תתברר.
ב-27 בינואר 1994 ביטל שופט את ההאשמות נגד קבורקיאן בעניין עוד שני מקרי מוות, והפך לשופט החמישי הקובע שהתאבדות נתמכת היא זכות חוקתית.
ב-2 במאי זיכה חבר מושבעים את קבורקיאן מאשמה שהפר את החוק בעניין מותו של הייד.
ב-10 במאי ביטל בית המשפט לערעורים של מישיגן את החוק האוסר על סיוע להתאבדות, משום שנחקק בדרך לא חוקית.
ב-26 בנובמבר, שעות לאחר פקיעת תוקף החוק האוסר על סיוע להתאבדות, נמצאה מתה בביתה מרגרט גאריש, בת 72, חולת דלקת פרקים ודלדול עצם.
ב-13 בדצמבר הפך בית המשפט העליון של מישיגן את החלטת בית המשפט לערעורים, וקבע שהאיסור על סיוע להתאבדות חוקתי, וכן שסיוע להתאבדות אסור על פי המשפט המקובל.
ב-26 ביוני 1995 פתח קבורקיאן קליניקה להתאבדות בספרינגפילד, מישיגן.
המטופלת הראשונה היא אריקה גרסלנו, חולת ALS בת 60. מספר ימים לאחר מכן בעל הבניין דרש ממנו לסגור את המקום.
ב-14 בספטמבר הוא הופיע למשפט בעניין מותן של ונץ ומילר, כאשר הוא כבול בשרשרת לכדור פלדה.
באוקטובר, קבוצה של רופאים ומומחי רפואה אחרים חתמה על עצומה התומכת בקבורקיאן, ואמרה שהיא תקבע כללים "לסיום מכובד של חיים".
ב-6 במרץ 1996 פסק בית המשפט הפדרלי התשיעי לערעורים בסן פרנסיסקו כי לאנשים בוגרים ובריאים נפשית, בעלי מחלה סופנית, יש זכות חוקתית לסיוע רפואי להתאבדות.
יומיים מאוחר יותר חבר מושבעים זיכה את קבורקיאן מעוד שני מקרי מוות.
ב-20 במרץ העלה חבר קונגרס הצעת חוק לפיה לא יינתן מימון פדרלי לסיוע להתאבדות.
ב-1 באפריל התחיל משפטו של קבורקיאן בעניין מותן של וונץ ומילר, בעיר הולדתו פונטיאק.
לאות מחאה על כך שהוא נשפט על פי חוקי המשפט המקובל העתיקים, הוא הופיע למשפט בתלבושת בסגנון קולוניאלי.
ב-14 במאי חבר המושבעים זיכה אותו מאשמה.
ב-12 ביוני 1997 ביטל שופט הליכים במשפט רביעי נגד קבורקיאן.
בשלב זה קבורקיאן סייע לפחות ל-46 התאבדויות מאז 1990. ב-26 ביוני קבע בית המשפט העליון של ארצות הברית פה אחד שלמדינות יש זכות לאסור על סיוע להתאבדות, בעתירות בעניין חוקים כאלה בניו יורק ווושינגטון.
ב-14 במרץ 1998 נרשם החולה המאה לו סייע קבורקיאן, תושב דטרויט בן 66. ב-1 בספטמבר נכנס לתוקפו החוק השני של מדינת מישיגן האוסר על סיוע להתאבדות.
ב-3 בנובמבר דחו תושבי מישיגן הצעה לאפשר סיוע רפואי להתאבדות של חולים סופניים.
ב-22 בנובמבר 1998 הוקרן במסגרת התוכנית 60 דקות של רשת CBS וידאו בו נראה קבורקיאן מזריק חומר רעיל לגופו של חולה ALS, תומאס יוק, בן 52. זו הייתה הפעם הראשונה בה קבורקיאן השתתף באופן פעיל בגרימת מוות.
יומיים מאוחר יותר הואשם קבורקיאן ברצח בכוונה תחילה, עבירה על חוק האיסור על סיוע להתאבדות, ומתן חומר מבוקר ללא רישיון.
התביעה ביטלה את האשמת ההתאבדות מאוחר יותר, כדי להימנע מהעלאה לדוכן של עדים שיספרו על סבלו של החולה.
במהלך המשפט התעקש קבורקיאן להגן על עצמו, וכתוצאה מכך עורך דינו בכל המשפטים הקודמים החליט להתפטר מתפקידו.
ב-13 באפריל 1999 הורשע קבורקיאן ברצח מדרגה שנייה ומתן חומר מבוקר, ונשפט ל-10 עד 25 שנות מאסר.
הוא שוחרר כעבור 8 שנים, ב-2007, לאחר שעונשו קוצר בשל התנהגות טובה, בתנאי שלא יסייע להתאבדות נוספת בשנתיים שנותרו, ולא יטפל באנשים מוגבלים או בני יותר מ-62.
ב-2008 ניסה ג'ק קבורקיאן, בן 80 באותה עת, להיבחר לקונגרס כעצמאי מטעם מדינת מישיגן.
ב-3 ביוני 2011 נפטר קבורקיאן בבית חולים בעיר רויאל אוק, מישיגן.
עורך דינו של קבורקיאן, אמר כי הוא מת מקריש דם, שגרם לו לדום לב.
ערוץ HBO הפיק את סרט הטלוויזיה "ד"ר מוות ומיסטר ג'ק" ("You Don't Know Jack") המבוסס על פעילותו של ג'ק קבורקיאן, בהשתתפות אל פצ'ינו בתפקיד קבורקיאן, וג'ון גודמן בתפקיד עוזרו ניל ניקול.
הסרט הוקרן באפריל 2010, וזכה בפרסי אמי וגלובוס הזהב.
ג'ק קלוגמן היה שחקן טלוויזיה, קולנוע ותיאטרון יהודי-אמריקאי, זוכה שלושה פרסי אמי ופרס גלובוס הזהב, עם קריירה שהשתרעה על פני שבעה עשורים.
נודע בעיקר בזכות גילום דמותו של אוסקר מדיסון בקומדיית המצבים "הזוג המוזר" , התפקיד הראשי בסדרת הטלוויזיה "קווינסי" וגילום דמותו של מושבע מספר 5 בסרט "12 המושבעים".
קלוגמן נולד בפילדלפיה, בנם של רוז, יצרנית כובעים, ומקס קלוגמן, צבע בתים.
הוא למד במכון הטכנולוגי ע"ש קרנגי, כיום אוניברסיטת קרנגי מלון, שם סיים את לימודיו לתואר ראשון ב-1948.
במלחמת העולם השנייה שירת בצבא ארצות הברית.
לאחר המלחמה, עבר להתגורר בניו יורק והחל בקריירת משחק.
שותפו לדירה בשנותיו הראשונות בניו יורק היה עמיתו השחקן צ'ארלס ברונסון.
בשנות החמישים והשישים השתתף קלוגמן במספר הפקות תיאטרון, טלוויזיה וקולנוע.
ב-1950 הופיע במחזה בתיאטרון מקומי בבוסטון.
בהמשך אותה שנה הופיע לראשונה בטלוויזיה, בסדרה "אולפן השחקנים".
במרץ 1952 ערך את הופעת הבכורה שלו על בימות ברודוויי, כשגילם את דמותו של פרנק בונפרטה במחזה "נער הזהב".
ב-1957 השתתף בסרטו של סידני לומט שהפך לקלאסיקה, "12 המושבעים", בתפקיד מושבע מספר 5. ב-1959 חזר לברודוויי, והופיע בהפקה המקורית של המחזמר "ג'יפסי".
על תפקידו במחזמר היה מועמד ב-1960 לפרס טוני בקטגוריית השחקן הראשי הטוב ביותר במחזמר, אך הפסיד לטום בוסלי.
הוא המשיך להופיע במחזמר עד שזה ירד מהבמות במרץ 1961.
בשנים 1963-1960 הופיע בארבעה פרקים של הסדרה "אזור הדמדומים".
ב-1964 זכה לראשונה בפרס אמי, על תפקיד אורח שגילם בסדרת הדרמה המשפטית "הסנגורים".
באותה שנה קיבל את התפקיד הראשי בקומדיית המצבים "האריס נגד העולם" של רשת NBC.
הסדרה לא זכתה למדרוג גבוה, ובוטלה לאחר עונה אחת.
בשנים שלאחר מכן הופיע בתפקידי אורח במספר סדרות טלוויזיה, וכן הופיע בברודוויי במחזה "צ'ין-צ'ין".
ב-1965 החליף קלוגמן את וולטר מתאו בתפקיד הראשי של אוסקר מדיסון בהפקה המקורית של המחזה "הזוג המוזר" בברודוויי.
הוא המשיך לגלם את התפקיד גם בסדרת הטלוויזיה שהתבססה על המחזה, ששידורה החל ברשת ABC ב-1970. במהלך שידורה של הסדרה, שנמשכה חמש עונות ו-114 פרקים, קלוגמן זכה פעמיים בפרס אמי על תפקידו בה.
הסדרה הסתיימה ב-1975. ב-1973, במהלך שידורה של הסדרה, קלוגמן ושותפו לסדרה טוני רנדל הקליטו אלבום בשם "The Odd Couple Sings" ("הזוג המוזר שר") שיצא בחברת התקליטים לונדון רקורדס.
ב-1976 שב קלוגמן לגלם תפקיד ראשי בסדרת טלוויזיה, "קווינסי" של רשת NBC.
הוא גילם את דמותו של ד"ר קווינסי, פתולוג שעובד במכון לרפואה משפטית של לוס אנג'לס ומפענח פשעים.
הוא היה מועמד ארבע פעמים לפרס אמי על תפקידו בסדרה, וכתב בעצמו את התסריט לארבעה מפרקי הסדרה.
בסך הכל שודרו 148 פרקים במשך שבע עונות, ושידור הסדרה הסתיים ב-1983.
ב-1986 כיכב בקומדיית המצבים "שוב אתה?", כשלצידו ג'ון סטיימוס בתפקיד בנו.
במקביל להופעתו בסדרה הופיע בברודוויי במחזה "אני לא רפפורט".
ב-1989 השתתף במיני סדרה של NBC "מסביב לעולם בשמונים יום".
באותה שנה, סרטן הגרון ממנו סבל חזר, ואילץ אותו להפסיק לשחק במשך כ-4 שנים.
הוא חזר לשחק בברודוויי ב-1993, בגרסה מחודשת למחזה הקומי "שלושה גברים על סוס".
באותה שנה, הוא חזר לשתף פעולה עם טוני רנדל בסרט הטלוויזיה "הזוג המוזר: שוב ביחד".
בשנים שלאחר מכן הופיע במספר תפקידי משנה בקולנוע ובתפקידי אורח בסדרות טלוויזיה.
ב-1997 הופיע בפעם האחרונה על במות ברודוויי, בהפקה מחודשת של מחזהו של ניל סיימון "נערי השמש".
ב-2005 השתתף בסרט הקולנוע "מתי אוכלים?".
באותה שנה פרסם את הספר "טוני ואני: סיפורה של חברות", שעסק בחברותו רבת השנים עם מי ששיחק לצידו בסדרה "הזוג המוזר", טוני רנדל.
קלוגמן היה זה שנשא את ההספד בהלווייתו של רנדל ב-2004. ב-2008 הגיש קלוגמן תביעה בבית המשפט העליון של קליפורניה נגד רשת NBC, בטענה שחברת ההפקות שלו הייתה אמורה לקבל 25% מההכנסות מהסדרה "קווינסי".
באוגוסט 2010 הגיעו הצדדים לפשרה בתביעה, שפרטיה לא פורסמו.
תפקידו האחרון על המסך היה בסרט האימה "קָמֶרָה אוֹבְּסְקוּרָה" ב-2010.
קלוגמן היה נשוי פעמיים: ב-1953 נשא לאישה את השחקנית ברט סאמרס (Brett Somers; 1924-2007), ששיחקה לצידו בסדרה "הזוג המוזר".
הם נפרדו ב-1974, אך מעולם לא התגרשו רשמית.
סאמרס נפטרה ב-2007, ושנה לאחר מכן נשא קלוגמן לאישה את פגי קרוסבי, שהייתה בת זוגו כבר מ-1988.
ב-1974 אובחן כחולה בסרטן הגרון, והמחלה חזרה שוב ב-1989. במהלך הטיפול נפגעו מיתרי הקול שלו.
קלוגמן היה חובב מושבע של מרוצי סוסים.
בבעלותו הייתה סוסת מרוצים מגזע ת'ורוברד שנקראה ג'קלין קלוגמן, וב-1980 היא הגיעה למקום השלישי בדרבי של קנטקי.
נפטר בגיל 90, ב-24 בדצמבר 2012, בוודלנד הילס, קליפורניה.
מסביב לעולם בשמונים יום (מיני סדרה, 1989)
אלפרד היצ'קוק מגיש (פרק אחד, 1957)
הבלתי משוחדים (פרק אחד, 1963)
ימים של יין ושושנים (1962)
ג'ק ג'וזף קרושן היה שחקן קולנוע וטלוויזיה יהודי-קנדי שהיה מועמד פרס אוסקר לשחקן המשנה הטוב ביותר לשנת 1960 על תפקידו בסרט "הדירה".
קרושון נולד בעיר ויניפג שבפרובינציית מניטובה, קנדה להורים ממוצא יהודי-רוסי.
החל את הקריירה שלו ברדיו עוד כאשר היה תלמיד תיכון, שידר ברדיו עבור כוחות צבא לוחמים בשנות ה-40 וה-50.
קיבל הכרה רבה בזכות תפקידיו הקבועים בסדרות הרדיו " Broadway Is My Beat", "Escape ו"Pete Kelly's Blues".
החל את דרכו בקולנוע בשנת 1949 כשחקן משנה בסרטו של ג'ון פארו "אדום, חם וכחול".
החל לעצב את הקריירה שלו בשנות ה-50 בזכות תפקידיו בסרטים "מלחמת העולמות" בתפקיד סלבטורה, "הכוכב העצבני האדום" בתור סם ג'ייקובס מצוות החללית, "אבוט וקוסטלו נוסעים למאדים" ו"כסף מהבית".
צבר תאוצה כשחקן אופי בשנת 1960 בזכות הופעתו בדרמה הקומית של בילי ויילדר "הדירה" בתפקיד ד"ר דרייפוס, עלייה הועמד קרושן לפרס אוסקר לשחקן המשנה הטוב ביותר.
השתתף בשנותיו המאוחרות בסדרות טלוויזיה רבות ובקומדיות מצליחות משנות ה-70 כמו "ברווז השווה מיליון" ו"המשטרה משתוללת" בתפקיד רד מאיירס העבריין אותו חוקר הבלש בין (אלן ארקין).
לקרושן היו שני ילדים מאשתו הראשונה מריג'ו אולמן, נישא במהלך חייו לשתי נשים נוספות: ויולט מורניג עד למותה ולמרי פנטר עד לפטירתו של קרושן ב-2 באפריל 2002.
ג'ק צייד הענקים הוא סרט פנטזיה והרפתקאות אמריקאי, המבוסס על האגדות "ג'ק צייד הענקים" ו"ג'ק והאפונים".
הסרט בוים על ידי בריאן סינגר ומככבים בו ניקולס הולט, אלינור טומלינסון, סטנלי טוצ'י, איאן מקשיין, ביל ניי ויואן מקגרגור.
הסרט מתאר את קורותיו של ג'ק, איש חווה צעיר שמוכרח לחלץ נסיכה מידי גזע ענקים, לאחר שפתח בטעות שער לעולמם.
הפקת הסרט יצאה לדרך בינואר 2009, באוגוסט אותה הצטרף כבמאי בריאן סינגר ("החשוד המיידי", "X-מן", "סופרמן חוזר", "ואלקירי"), כששלב הליהוק יצא לדרך רק בפברואר ומרץ 2011 והצילומים העיקריים החלו באפריל אותה שנה, באנגליה.
תאריך יציאת הסרט לאקרנים הוזז כמה פעמים ולבסוף הסרט יצא להקרנת בכורה ב-1 במרץ 2013.
בממלכת קלוייסטר, ג'ק, בן איכרים צעיר שהתייתם, מוקסם מהאגדה של אריק, מלך עתיק שהביס צבא של ענקים מממלכה בשמים שפלשו לשטחי קלוייסטר.
במקביל, הנסיכה איזבל מוקסמת מאותה האגדה.
10 שנים מאוחר יותר, ג'ק הולך העירה כדי למכור את הסוס שלו על מנת לתמוך בחווה של דודו.
ג'ק מתאהב באיזבל לאחר שהגן על כבודה מקבוצת בריונים.
בינתיים, הלורד רודריק חוזר לחדר העבודה שלו, רק כדי לגלות כי נזיר מסוים שדד אותו.
הנזיר מציע לג'ק שעועית קסם שגנב מרודריק כתשלום על סוסו של ג'ק.
בטירה, איזבל רבה עם אביה, המלך ברהמוול, שרוצה להשאיר אותה בטירה להתחתן עם רודריק בעוד היא נחושה לחקור את הממלכה.
במקביל, דודו של ג'ק נוזף בו על כך שמכר את סוסו בתמורה לשעשועית.
הדוד זורק את הזרעים לאדמה ועוזב את הבקתה.
נחושה בדעתה להיות חופשייה, איזבל מתגנבת מהטירה ומבקשת מחסה מהגשם בבקתתו של ג'ק.
כשיורד גשם, זרעי השעועית משתרשים באדמה וגדלים לגזע ענקי של אפונת פלא שנושאת את ביתו של ג'ק ואת איזבל לשמיים ואילו ג'ק נופל לאדמה.
ג'ק, רודריק ונושא כליו, ויק, מתנדבים להצטרף לאבירי המלך בראשות אלמונט ונושא כליו, קראוו, ומטפסים על אפונת הפלא בחיפוש אחר איזבל.
בטיפוס, רודריק וויק חותכים את חבל הבטיחות בכוונה להרוג כמה מהאבירים שבחלק העליון, הם מגלים את עולמם של הענקים ומחליטים להתפצל לשתי קבוצות: קבוצה ראשונה עם ג'ק, אלמונט, וקראוו, והשנייה עם רודריק וויק, אך לא לפני שרודריק לוקח בכוח את זרעי השעועית שנותרו לג'ק.
קבוצתו של ג'ק נלכדת על ידי ענקים, שלוקחים את כולם כאסירים מלבד ג'ק שבורח.
בינתיים, קבוצתו של רודריק פוגשת שני ענקים אחרים; אחד אוכל את ויק, אבל לפני שהם יכולים לעשות את אותו הדבר לרודריק, רודריק עוטה את כתר הקסם ששולט בענקים.
ג'ק עוקב אחרי הענקים למבצרם, שבו המנהיג בעל שני הראשים הענקי, פאלון, הורג את קראוו.
ג'ק מוצא את איזבל ואת אלמונט.
כשהענקים מכינים את אסירים שנותרו להם, רודריק נכנס ומשעבד את הענקים בכתר.
הוא אומר לענקים הם יתקפו את קלוייסטר עם שחר ומאפשר להם לאכול את איזבל ואלמונט.
ג'ק מציל את איזבל ואלמונט כשאחד הענקים מכין אלמונט לבישול.
השלישייה מגיעה למעבר אפונת הפלא, שם ג'ק גורם לענק ששומר על אפונת הפלא לנפול מקצה הממלכה.
כשברהמוול רואה את הענק, הוא מזמין את הנתינים שיכרתו את המעבר.
ג'ק ואיזבל יורדים מממלכת הענקים, בעוד אלמונט נשאר להתעמת עם רודריק.
אלמונט מצליח להרוג את רודריק, אבל פאלון לוקח את הכתר לפני שאלמונט יכול לחבוש אותו, ואלמונט נאלץ לברוח במורד גבעול האפונה.
ג'ק, איזבל ואלמונט שרדו את הנפילה אחרי שקצצו את אפונת הפלא.
כשכולם חוזרים הביתה, ג'ק מזהיר כי הענקים ישתמשו בזרעי השעועית של רודריק ליצור גשר אל האדמה ושקלוייסטר תותקף.
הענקים רודפים אחרי ג'ק, איזבל וברהמוול לטירה, שם אלמונט ממלא חפיר בשמן ומדליק אותו באש.
פאלון נופל בחפיר ופורץ את הטירה מלמטה.
כשהמצור נמשך, פאלון לוכד ג'ק ואיזבל, אבל ג'ק זורק את זרע השעועית האחרון במורד גרונו של פאלון, וגורם לאפונת הפלא לקרוע את גופו.
ג'ק לוקח את הכתר ושולח בחזרה את הענקים לממלכתם.
ג'ק ואיזבל מתחתנים ומספרים את סיפורם של הענקים לילדיהם.
ככל שעובר זמן, כתר הקסם מאובטח במגדל לונדון.
שחקנ/ית דמות תיאור ניקולס הולט ג'ק בן איכרים שהתייתם מהוריו, אחראי לפתיחה מחודשת של המלחמה בין גזע הענקים לבני אדם.
אחראי למשלחת החיפושים אחר איזבל אלינור טומלינסון הנסיכה איזבל מאורסת בעל כורחה לרודריק התככן.
לאחר שנחטפה על ידי הענקים, ניצלת בידי ג'ק ומתאהבת בו סטנלי טוצ'י הלורד רודריק היועץ התככן של המלך.
מנסה לחמוס את כוח המלך על ידי נישואים לאיזבל; לבסוף נהפך ליריבו של ג'ק יחד עם פאלון איאן מקשיין המלך ברהמוול מלך הממלכה; אינו מרוצה מכך שאיזבל רוצה להיות עם ג'ק ביל ניי גנרל פאלון גנרל הענקים בעל שני ראשים; היריב הראשי של ג'ק.
ניי משחק את הראש הגדול ג'ון קסיר גנרל הענקים בעל שני ראשים; היריב הראשי של ג'ק.
ג'ק קירבי היה כותב, אמן וקומיקסאי יהודי-אמריקני, אשר נחשב בעיני היסטוריוני קומיקס ומעריצים רבים לאחד מהיוצרים החלוציים והמשפיעים ביותר במדיום הקומיקס.
מתואר בידי הכותב גרנט מוריסון כ"ויליאם בלייק של הקומיקס".
נולד בשם ג'ייקוב קורצברג (Jacob Kurtzberg) בלואר איסט סייד של מנהטן, ניו יורק, שם גדל והתחנך.
הוריו, רוז ובנג'מין קורצברג, היו מהגרים ממוצא אוסטרי-יהודי, ואביו הרוויח כסף למחיה מממכר בדים.
עוד בנעוריו, קירבי שאף לברוח מהשכונה בה גדל.
הוא אהב לצייר, וחיפש מקומות בהם יוכל ללמוד יותר על אמנות.
בהיותו אוטודידקט, קירבי ציין שהשראתו הייתה אמני רצועות קומיקס כמילטון קאניף, האל פוסטר, אלכס ריימונד ודינג דרלינג.
נודע גם בכינוי "המלך" ("The King") בקרב מעריצי קומיקס רבים.
במהלך חייו השתמש גם בשמות העט ג'ק קרטיס, קרט דייוויס, לאנס קירבי, טד גריי, צ'ארלס ניקולס, פרד סנדי וטדי.
כניסתו של קירבי לתעשיית הקומיקס החלה בסינדיקט העיתונות לינקולן בשנת 1936, שם עבד על רצועות קומיקס וקריקטורות עד לשנת 1939 תחת שם העט ג'ק קרטיס.
בהמשך עבד עבור אולפני ההנפשה פליישר סטודיוס בסרטוני פופאי המלח.
בתקופה זו, תעשיית הקומיקס פרחה, וקירבי החל לכתוב ולאייר עבור חברת קומיקס בבעלותו של ויל אייזנר תחת שמות העט קורט דייוויס, פרד סאנד וטד גריי.
הוא החל להשתמש בשם המשפחה "קירבי" כלאנס קירבי בסיפורי מערבונים (אוקטובר-נובמבר 1939), לפני שהחליט על שם העט ג'ק קירבי, משום ששם זה הזכיר לו את השחקן ג'יימס קאגני.
אולם, הוא נעלב מאלה אשר רמזו שהוא בחר בשמות אחרים כדי להסתיר את מוצאו היהודי.
עם מעברו של קירבי לברוקלין בקיץ של שנת 1940, הוא הכיר את אשתו לעתיד רוזלינד גולדשטיין והחל לעבוד עבור פוקס הוצאה לאור.
חקר סיפר גיבורי-העל הוביל אותו להיכרות עם הכותב ג'ו סיימון, שגם עבד כעצמאי.
בהמשך, קירבי החל לעבוד בטיימלי קומיקס (לימים מארוול קומיקס), הוצאה לאור של עורך הספרות הזולה מרטין גודמן.
סיימון וקירבי יצרו את דמותו הפטריוטית של קפטן אמריקה, והצלחת המכירות הביאה ליצירתה של שותפות משפיעה ורבת שנים.
בתאריך 7 ביוני 1943 התגייס קירבי לצבא ארצות הברית, כחלק מהגיוסים הנרחבים למלחמת העולם השנייה.
במהלך שירותו הוצב קירבי באירופה, והיות שמפקדיו זיהו אותו והכירו את כישרונו כצייר הוא הוצב ביחידת סיור קדמית על מנת שיסייר לאזורים שטרם שוחררו על ידי בעלות הברית, יצייר מפות ויאסוף מודיעין חזותי.
באחת ממשימותיו נתקל קירבי במחנה ריכוז שננטש על ידי הגרמנים, וסייע להביא תגבורת ולשחרר את האסירים היהודים שהגרמנים השאירו נעולים בצריפים.
המראות הקשים בהם נתקל במהלך שירותו הצבאי השפיעו על המשך חייו, ועל יצירותיו לאחר מכן.
ביחד עם היוצר היהודי סטן לי פיתח קירבי את זיכיון ה"אקס-מן" שעוסק בעולם מקביל לשלנו בו לצד האנשים הרגילים חיים מוטאנטים בעלי כוחות-על שמעניקים להם יכולות מיוחדות.
סיפורי האקס-מן עוסקים בגזענות ודעות קדומות דרך סיפורם של צ'ארלס אקסבייר - מוטאנט שדוגל בדו-קיום והקים את צוות האקס-מן להגן על כולם - ומגנטו - מוטאנט ניצול שואה שלא מאמין בדו-קיום עם האנושות ומוכן לנקוט באלימות כדי להגן על המוטאנטים.
הונצח בהיכל התהילה ע"ש ויל אייזנר בשנת 1987.
נפטר ב-1994, ונטמן בחלקה היהודית של בית הקברות של וסטלייק וילג' (), קליפורניה.
ג'ק ראיין: גיוס הצללים הוא סרט פעולה משנת 2014 בכיכובם של כריס פיין, קנת בראנה (שגם ביים), קווין קוסטנר וקירה נייטלי, המבוסס על דמויות שיצר הסופר טום קלנסי ועוקב אחר גיבורו הראשי ג'ק ראיין, איש חיל הנחתים והיסטוריון בעברו, המשמש כמנתח מודיעין של ה-CIA.
בניגוד לסרטים אחרים המבוססים על ספריו של טום קלנסי, סרט זה התבסס אך ורק על דמויות שיצר.
בארצות הברית יצא הסרט לאקרנים ב-16 בינואר 2014 בהקרנת IMAX כאשר גם הסרט יצא בגרסת IMAX.
הסרט עוקב אחר ג'ון פטריק ראיין (כריס פיין), המכונה "ג'ק", צעיר אמריקני אשר למד בבית הספר לכלכלה של לונדון, בעת שאירע אסון התאומים.
בעקבות מתקפת הטרור ב-11 בספטמבר 2001 קטע ראיין את לימודי הדוקטורט שלו והתגייס לחיל הנחתים.
ראיין שירת כמפקד מחלקה מספר חודשים באפגניסטן עד שבהתרסקות מסוק נפצע פציעה חמורה בגבו.
למרות הפציעה הקשה הצליח ראיין להציל את חיי שני חייליו ולחלצם מהריסות המסוק.
בעת שהחלים במרכז הרפואי הצבאי הלאומי וולטר ריד פגש ראיין ברופאה קרוליין (קאתי) מולר (קירה נייטלי) והתאהב בה.
במקביל גויס ראיין בידי קומנדר תומאס הארפר (קווין קוסטנר), איש ה-CIA, המבקש ממנו להצטרף לסוכנות הביון, להשלים את עבודת הדוקטורט שלו ולעבוד תחת פיקודו.
תפקידו של ראיין הוא לעבוד בוול סטריט במסווה של בנקאי וברוקר, ולאתר העברות כספים חשודות המשמשות ממשלות וארגוני טרור כדי לממן פעולות כנגד ארצות הברית.
במסגרת תפקידו מזהה ראיין סימנים כי גורמים בכירים בצמרת הרוסית יזמו תוכנית, שמטרתה הרס הכלכלה האמריקנית באמצעות מתקפת טרור ומשיכת כספים מאסיבית מהבורסה לאחר מכן, דבר שיגרום לאפקט דומינו ולשפל כלכלי בארצות הברית.
אף שהוא אינו סוכן מבצעי של סוכנות הביון המרכזית נשלח ראיין למוסקבה, שם הוא נדרש להתמודד עם ויקטור צ'רווין (קנת בראנה), אוליגרך רוסי אשר בעברו לחם באפגניסטן ושירת בקג"ב ואשר משמש ידה הארוכה של מוסקבה.
לאחר שהוא מצליח באופן מתוחכם בסיוע הסוכנות לחדור למשרדו של צ'רווין ולגנוב את המידע הדרוש, הם חוזרים לארהב, שם מתברר שסוכן רוסי רדום מנסה לפוצץ את וול סטריט.
ג'ון "ג'ק" רמזי היה מאמן כדורסל אמריקאי, שאימן כעשור בליגת המכללות, ולאחר מכן כ-20 שנה בליגת ה-NBA.
רמזי החל את הקריירה בשנת 1949, כשאימן שתי קבוצות כדורסל בתי ספר תיכוניים בפילדלפיה, עיר הולדתו.
בשנת 1955 מונה למאמן קבוצת הכדורסל של אוניברסיטת סנט ג'וזף, אותה הוביל ל-7 הופעות בטורניר אליפות המכללות ואף להופעה היחידה בתולדותיה בפיינל פור הטורניר.
בשנת 1968 מונה רמזי למאמנה של קבוצת פילדלפיה 76'.
הוא אימן בפילדלפיה במשך ארבע עונות, בהן הוביל את הקבוצה שלוש פעמים למשחקי הפלייאוף בטרם עבר לאמן את באפלו ברייבס, שאף אותה הוליך לשלוש הופעות בפלייאוף בארבע עונות.
ב-1976 מונה למאמנה של פורטלנד טרייל בלייזרס.
כבר בעונת הבכורה שלו בקבוצה, הוביל רמזי את פורטלנד לאליפות היחידה בתולדות המועדון לאחר שניצח בגמר-המערב ב של 0-4 על לוס אנג'לס לייקרס וגבר בסדרת הגמר של הליגה בשישה משחקים על פילדלפיה, קבוצתו לשעבר.
רמזי אימן בפורטלנד במשך עשר עונות, שבהם זכה באליפות אחת ב-1977 שלאחריהן כיהן שנתיים כמאמנה של אינדיאנה פייסרס בטרם פרש מאימון.
רמזי פרש כשבאמתחתו 864 ניצחונות - המאזן השני בטיבו בהיסטוריה בעת פרישתו.
הוא נבחר בשנת 1992 להיכל התהילה של הכדורסל ובשנת 1996 כאחד מעשרת המאמנים הגדולים בתולדות ה-NBA.
ג'ק רמזי נפטר ב-28 באפריל 2014 לאחר מאבק במחלת הסרטן.
ב-9 בפברואר 2022 הוכרז כאחד מחמישה עשר המאמנים הגדולים בתולדות ה־NBA.
ג'ק ריינור הוא שחקן קולנוע אירי יליד ארצות הברית.
התפרסם בזכות תפקידו הראשי בסרט "מה עשה ריצ'רד" עליו זכה בפרס האקדמיה האירית ולאחר מכן שיחק בשובר הקופות "רובוטריקים 4: עידן ההכחדה".
ריינור נולד בלונגמונט שבקולורדו, ארצות הברית, בנה של טרה א'וגריידי, פעילת זכויות אדם אירית.
כאשר היה בן שנתיים עבר עם אימו להתגורר בכפר וולימונט שבמחוז וויקלוו, אירלנד.
התעניינותו במשחק החלה כאשר הוא גילם נער מזבח בסרט "Country", בבימויו של קווין לידי, שיצא בשנת 1999. הוא עבר לדבלין בשנת 2004 כדי ללמוד ב"מכללת בלוודיר", שם הופיע על הבמה בהפקות תיאטרון רבות.
ריינור פרץ לתודעה באירלנד בשנת 2012 בדרמה "מה עשה ריצ'רד" בתפקיד האתלט הצעיר ריצ'רד קרלסן עליו זכה בפרס האקדמיה האירית.
בשנת 2014 התגלה ריינור לראשונה לעולם ולהוליווד בסרט הפעולה של מייקל ביי "רובוטריקים 4: עידן ההכחדה", בסרט שיחק בתפקיד נהג המרוצים הצעיר שיין דייסון.
לשנת 2026 מתוכננת הקרנת סרט "המומיה בהשתתפותו.
בשנת 2014 התארס לדוגמנית האירית מדליין מולקווין בטקס שנערך בהונג קונג.
ריינור ואשתו מתגוררים לסירוגין בדטרויט (מישיגן) ובאירלנד.
+שנהסרטתפקידהערות2000Countryילד על המזבח2012Dollhouseרובימה שריצ'רד עשהריצ'רד קרלסן2013Coldרוריהטעות הגדולהג'וש2014רובוטריקים 4: עידן ההכחדהשיין ג'ייסוןארץ הזכוכיתג'ון2015יציאה מלכותיתג'ק הודג'סמקבת'מלקולם2016מועדון שנות ה-80 (אנ')ברנדן לואלוראש חופשיתהאריהכתובים הסודייםמייקל מק'נאלטי2017האיש עם לב הברזליאן קובישדטרויטדימנס2018קשר קטלניג'יימס "ג'ימי" סולינסקיהמין החזקג'יימס ה' בוזארטמוגלי: אגדת הג'ונגלאח זאבדיבוב2019מידסומרכריסטיאן היוזBainneסרט קצר; במאי ותסריטאי2021צ'ריפיליס & קוק2023עיתונאית חוקרתטוביפלורה ובנהאיאן
+שנהסדרהתפקידהערות2010Three Wise Womenקוליןסרט טלוויזיה של הולמרק2012Chasing Leprechaunsתומאס "טומי" ריילי2017חלומות חשמלייםבריאן נורטוןפרק: "Impossible Planet"2018–2019Strange Angelג'ק פרסונסתפקיד ראשי (2 עונות); 17 פרקים2021אהבה מודרניתדיסלןפרק: "Strangers on a (Dublin) Train"2022הפריפריאלברטון פישרתפקיד ראשי; 8 פרקיםTBAהזוג המושלםתומאס ווינבוריסדרת טלוויזיה של נטפליקס
סדרת סרטי ג'ק ראיין היא סדרת סרטי מותחן ריגול ופעולה אמריקאים המבוססים על דמות שיצר המחבר טום קלנסי בסדרת ספרי מותחן.
בסדרה של חמישה סרטים ארבעה שחקנים שונים גילמו את הדמות: אלק בולדווין, האריסון פורד, בן אפלק וכריס פיין.
חרף תחלופת שחקנים גבוהה, כל סרטי ג'ק ראיין הופצו על ידי סרטי פרמאונט למן ההתחלה.
מייס ניופלד מפרמאונט היה שותף להפקה בכל אחד מהסרטים.
יחד עמו עבדו על הסרטים גם המפיקים רוברט רהם ("משחקים פטריוטיים" ו"סכנה ברורה ומיידית") ולורנצו די בונאוונטורה ("ג'ק ראיין: גיוס הצללים").
הסרטים הרוויחו יחד 922,650,731 מיליון דולר והיו מועמדים לפרס אוסקר 8 פעמים וזכו רק בקטגוריית עריכת הסאונד על "המרדף אחר אוקטובר האדום".
המשכיות הסרטים שונה מאשר בסדרת הספרים.
אם בספרים עלילת "משחקים פטריוטיים" מתרחשת לפני "המרדף אחר אוקטובר האדום", בסרטים הסדר הפוך.
בנוסף, "כל הפחדים כולם" מהווה אתחול לזיכיון ועלילתו שונה לגמרי מאשר בספר, כשהעלילה מתרחשת בשנת 2002 בעוד בספר העלילה מתרחשת בשנים 1991-1992. בשנת 2014 שוב נעשה ניסיון לאתחל את הזיכיון עם יציאת הסרט "גיוס צללים", שאינו מבוסס על אף ספר אלא מהווה אתחול נפרד עם תסריט מקורי.
המרדף אחר אוקטובר האדום (1990)
מבוסס על ספר באותו שם.
עלילת הסרט מתרחשת בשנת 1984 ומגוללת את קורותיו של מנתח המודיעין ג'ק ראיין (אלק בולדווין), שמגויס למשימה למניעת הגעת הצוללת "אוקטובר האדום" מלהגיע לחופי ארצות הברית.