tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
במהלך תקופת מאסרה נותרה מארי תרז בודדה בתאה, כששוב ושוב היא מבקשת מהשומרים שיספרו לה ידיעות על משפחתה או יאפשרו לה לראות את אחיה, אשר נכלא בקומה מעליה.
ב-11 במאי 1794 נכנס מקסימיליאן רובספייר לתאה של מארי תרז ועל פי דיווחים על ביקורו הוא צפה בה, אך לא שוחח עמה.
בדיוק ביום הולדתה ה-17 (19 בדצמבר 1795), כאשר שכך משטר הטרור, היא שוחררה בתמורה להשבתם של מספר שבויים צרפתיים שנשבו על ידי אוסטריה.
לקראת שחרורה היא הורשתה לקבל מלווה שתכנס לתאה, תשוחח עמה ותעביר לה בגדים וספרים, וכן הורשתה לצאת מתאה ולנשום אוויר בגן המבצר.
בגן היא זיהתה את הכלב של אחיה הקטן, העבירה אותו לרשותה ואף התעקשה לקחת אותו עימה כאשר עזבה את צרפת.
לאחר שחרורה גילתה מארי תרז כי אימה ודודתה הוצאו להורג והיא הורשתה להיכנס לתא בו שהה אחיה, קומה מעליה במבצר.
בזיכרונותיה היא מספרת שגילתה על קירות התא ציור של פרח שצייר עם הודעה לא גמורה לאמו, שבה ככל הנראה ביקש ממנה לסלוח לו.
היא קיבלה דיווח כי אחיה מת ממחלה בתאו, אולם לא השלימה עם כך ובמשך שנים רבות לאחר חזרתה לצרפת חיפשה אחריו והייתה נתונה לניסיונותיהם של מתחזים רבים לשכנע אותה כי הם אחיה האבוד.
מארי תרז הייתה שבורה לאחר שחרורה.
ילדותה נקטעה באופן טראומתי בגיל 11, עם לקיחתם בשבי והעברתם מוורסאי לארמון טויילרי, משם למבצר הטמפל שבו נקרעו ממנה אביה, אחיה, אמה ודודתה בזה אחר זה ללא שוב.
בגיל 17 היא נותרה לבדה וממשפחתה הקרובה לא נותר איש.
היא נלקחה לווינה, אל חצר המלוכה של בן דודה, פרנץ השני, קיסר האימפריה הרומית הקדושה.
עם עזיבתה לקחה עמה חפצים מועטים שנותרו לה מהוריה ואחיה, אותם שמרה עד יום מותה והורישה אותה בהמשך, בצוואתה.
באוסטריה מארי תרז התחברה למשפחת אביה, משפחת בורבון, שהייתה נחושה לשוב לצרפת ולהחזיר לעצמה את השלטון.
הצעות נישואים שנתנו לה איפשרו לה לבחור בין משפחת הבסבורג, משפחת אמה, ולחיות את חייה איתם באוסטריה ובין משפחת בורבון, משפחת אביה הגולה, אך היא העדיפה לחזור לצרפת עם משפחת בורבון ונישאה לבן דודה, לואי אנטואן, דוכס אנגולם.
יורש הכתר לאחר מותו של אחיה, לואי ה-17, היה אחיו של אביה, דודה, שהכריז על עצמו כמלך לואי השמונה עשר.
לואי ה-18 התגורר בשטחי האימפריה הרוסית כאורחו של הצאר פאבל הראשון, ולא היו לו ילדים משלו.
לואי ה-18 רצה שמארי תרז, אחייניתו, תנשא לבן אחיו, לואי אנטואן, דוכס אנגולם, שהיה השני בסדר הירושה לכתר הצרפתי באותה התקופה (אחרי אביו, לעתיד המלך שארל העשירי), וכך קרה.
מחליפת מכתבים עם דודה, לואי ה-18 וקרובי משפחה נוספים, עולה כי מאסרה בצרפת והטרור שחוותה בכלאה הביאו אותה להקדיש את חייה לזיכרון בני משפחתה.
על כן היא קיבלה את הצעתו של לואי ה-18 להתחבר למשפחת המלוכה באמצעות נישואים לדוכס אנגולם.
היא קשרה את חייה למשפחת המלוכה הצרפתית ולחיים בגלות וסירבה להצעות הנישואים למשפחת הבסבורג ולחיים שלווים במשפחת המלוכה האוסטרית.
החלטתה לסייע למשפחת בורבון לשוב לצרפת עלתה בקנה אחד עם רצונה לשוב לצרפת ולמצוא את גופותיהם של הוריה ודודתה, ולגלות מה עלה בגורלו של אחיה.
מארי תרז ודוכס אנגולם נישאו בשנת 1799, אך נישואיהם היו עקרים.
לאחר שהות קצרה באוסטריה עברה מארי תרז להתגורר בקורלנד (בלטביה של ימינו) יחד עם דודה ובעלה, משם עברה משפחת המלוכה הצרפתית להתגורר בבריטניה ב-1807. המלך ג'ורג' השלישי קיבל אותם בברכה והעניק למארי תרז מגורים והכנסת אורחים לחצר המלכות של המלך ג'ורג' הרביעי.
חייה בבריטניה תוארו על ידה כמקום מפלט והגנה, מקלט בטוח מהסערה הפוליטיות בצרפת.
היא התגוררה עם בעלה ועם בני משפחת בורבון הגולים בהארטוול האוס בבקינגהמשייר, והם נתמכו כלכלית על ידי הממשלה הבריטית.
מארי תרז נשארה בבריטניה עד לנפילתו של נפוליאון בשנת 1814.
ב-6 באפריל 1814, לאחר נפילתו של נפוליאון, הוכתר דודה של מארי תרז, לואי השמונה עשר כמלך צרפת.
המשפחה המלכותית חזרה לפריז ב-28 ביולי 1815. החזרה לצרפת הייתה קשה למארי תרז, שלא כמו שאר משפחת המלוכה שחזרה עימה שברחו מצרפת לפני מאסרם של לואי ה-16 ומארי אנטואנט שלא חוו את מאורעות המהפיכה מקרוב.
לואי ה-18 חזר לתפוס את מקומו כמלך צרפת, אך מארי תרז לא רצתה לקחת חלק בפוליטיקה הצרפתית, למרות שנוצרה אפשרות לחזרתם לשלטון וכן לא הייתה מוכנה לקבל את מתנגדי המלוכה שבתקופת המהפיכה רצחו את הוריה וכעת הפכו את עורם וקיבלו את משפחת בורבון בחזרה כדי לשמור על מקומם ומעמדם.
מארי תרז זיהתה מי היו האנשים שבגדו במשפחתה ולקחו חלק פעיל ברצח אביה ואימה, למרות שעם שובו של לואי ה-18 החליטו לעמוד לצידו על מנת לשמור על כוחם.
לואי ה-18 סבר שזהו המחיר שיש לשלם בעבור הכתר, אולם מארי תרז לא בטחה עוד בשום אדם ולא רצתה לקחת חלק בחצר המלוכה הצרפתית.
היא התגוררה בארמון וורסאי, אולם לא לקחה חלק באירועים, במסיבות או בחגיגות הארמון אליהם הוזמנו אנשי החצר ופוליטיקאים, שבעבר התנגדו ללואי ה-16, פעלו למאסרו וחתמו על הוצאתו להורג.
עדויות על שנות שהותה בארמון מתארים את מארי תרז כתזכורת אבלה יומיומית מהלכת בעבור בני המשפחה ואנשי החצר למאורעות האימים של המהפכה.
לואי ה-18 שהיה קרוב אל מארי תרז הבין ללבה ואיפשר לה לנהוג כרצונה, כמו גם שדמותה האבלה, כיתומה האומללה של מלך ומלכת צרפת, סיוע לדימוי הציבורי שרצה לבסס, לחיזוק מעמדו וזכותו לכתר הצרפתי.
לואי ה-18 השתמש ביכולותיו הפוליטיות של פושה כדי לכבוש שוב את כס המלוכה והצלחתו הובילה למינויו של פושה לתפקיד לשר בחצרו.
בני משפחת בורבון ידעו על מעורבותו של פושה, אולם זה היה המשחק הפוליטי בחצר המלוכה הצרפתי.
לא כך בעבור מארי תרז.
נוכחותו של פושה בחצר המלכות, לאחר ששיתף פעולה ברצח הוריה הייתה בלתי נסבלת בעבורה.
בני המשפחה שראו את כאבה של מארי תרז דרשו מלואי ה-18 לגרש את רוצחי לואי ה-16 מהארמון, וביניהם פושה.
לואי ה-18 נענה לבקשת משפחתו, שכן לאחר שכבש את השלטון לא נדרש עוד לעזרתו של פושה.
הוא ציווה לפטר את השר באמירה ש"יש למנוע מהדוכסית המסכנה את הדבר, שתהא צפויה תמיד לפגישה עם הפרצוף המתועב הזה".
בניגוד למשפחת בורבון שחזרו לצרפת במטרה לבסס את שלטונם מחדש, חייה של מארי תרז בצרפת לא הוקדשו לכך אלא לשימור זיכרון משפחתה.
היא חזרה לצרפת במטרה למצוא את אחיה, לואי שארל.
היא אמנם קיבלה דיווח על מותו, אולם שמעה גם את השמועות על בריחתו מהכלא והחלפתו בילד אחר שמת בכלא, והקדישה את זמנה לברר את האמת מאחורי השמועות, נפגשה עם כל מי שיכול לספק לה מידע בנושא וחיפשה אחר גופתו.
מארי תרז ביקרה באתרים של קברי האחים בהם הושלכו גופות המתים מהגליוטינה ומתקופת הטרור של המהפיכה וארגנה חיפושים אחר גופות הוריה, אחיה ודודתה.
רסיסי המידע על שעותיהם האחרונות ומקום קבורתם של הוריה התחברו יחדיו וגופותיהם נמצאו, אולם לא כך גופתו של לואי שארל.
מארי תרז קיבלה פניות רבות מצעירים בני גילו של אחיה שטענו כי הם לואי ה-17 האבוד וחוותה מפחי נפש רבים ממתחזים שסיפרו על חייהם כילד לואי שארל וזכרונותיהם ממנה, אחותם, בחצר המלוכה.
גופתו של אחיה הקטן לא נמצאה, אולם מארי תרז החליטה לאחר מפגשים רבים כי תקבל את הטענה שמת בכלאו ויודעי דבר הובילו אותה למקום בו הושלכה גופתו.
מאותו הרגע ואילך היא סירבה להפגש עם מתחזים נוספים, על אף שעדויות חותכות על מותו לא סופקו לה מעולם והיא לעולם לא הפסיקה לקוות.
זמן רב לאחר מותה של מארי תרז נמצאו שרידי לואי ה-17: לבו של הילד הוצא מגופו על ידי הרופא שקבע את מותו ונשמר ברשותו.
באמצעות שריד זה נערכו בדיקות ונקבע כי אכן לואי ה-17 מת בכלאו.
כיום נמצא שריד זה בבזיליקת סן-דני, בה קבורים הוריו.
לואי ה-18, תמך כלכלית ואישית בפעולותיה של מארי תרז לימור זכר משפחתה, מתוך הבנת אהדת הצרפתים אליה.
הוא עשה שימוש בדמותה האבלה לשימור וחיזוק שלטונו, וניסיונות לערער את שלטונו נענו על ידו ביחסי ציבור ענפים ל"יתומה המלכותית" וזיכרון העוול שנעשה לאחיו לואי ה-16 ואשתו מארי אנטואנט.
תמיכתו ועזרתו של לואי ה-18 סייעו רבות למארי תרז במטרתה לשמור את זכרם של הוריה ואחיה והיא קיבלה בהבנה את השימוש הציבורי שעשה בדמותה על מנת שתוכל לקבל את תמיכתו לפעול ולהביא את משפחתה לקבורה.
חילוקי דעות בנושא זה התגלו בין מארי תרז ולואי ה-18, שעל מנת לשמר את כוחה של המונרכיה החליט להעביר את גופותיהם של לואי ה-16 ומארי אנטואנט לבזיליקת סן-דני.
בינואר 1815 נערך טקס זיכרון מפואר בו הועברו גופותיהם מקבר האחים בו הושלכו לאחר הוצאתם להורג, למרתפי הבזיליקה לקבורה ופסל הוצב בקומת הכניסה המתאר אותם בתנוחת תפילה.
הדבר הוחלט על ידי לואי ה-18, בניגוד לרצונה של מארי תרז שביקשה לאפשר לשרידי הוריה לנוח במקום בו הושלכו, סירבה להעביר את גופותיהם ואף לא השתתפה בטקס עצמו.
על אף העברת גופות הוריה מקבר האחים בחצר כנסיית מדלן לבזיליקת סן דני, מארי תרז החליטה כי המקום משמר שרידים של הוריה ויש להקים בו קפלה לזכרם.
היא תכננה את הקמת קפלת אקספיואטורי במקום שבו הושלכו גופותיהם, כשהיא מציינת שם לא רק את זכרם של הוריה אלא גם נרצחים רבים אחרים, כולל חיילי המשמר אשר הגנו על המשפחה המלכותית בארמון טווילרי ושילמו בחייהם.
היא הקדישה את הקפלה לכל המתים האלמונים שנקברו באותו המקום בתקופת הטרור, וחצר הקפלה מעוצבת במצבות זיכרון ללא שמות המתים המקיפים שיחי ורדים המוקדשים לאימה, מארי אנטואנט.
במרתף הקפלה ניצב מזבח שיש במקום בו נמצאה גופתו של לואי ה-16 ובקומת הכניסה ניצבים שני פסלים מפוארים המתארים מצד אחד את מארי אנטואנט ומהצד השני את לואי ה-16 מלווים במלאכים שעולים איתה השמיימה.
הפסלים ניצבים על בסיס אבן שעליו חקוקים מילותיהם האחרונות: צוואתו של לואי ה-18 מצד אחד, ומכתבה של מארי אנטואנט לדודתה של מארי תרז
מארי תרז הוציאה לפועל את הקמתה של קפלת זיכרון נוספת, שהוצבה בתא בו הוחזקה אימה, מארי אנטואנט בכלא הקונסיירז'רי.
הכלא מהווה כיום אתר תיירות ואחד מחדריו מציג את דמותה של מארי אנטואנט לצד שני שומרים על מנת להציג למבקרים את האסירה המפורסמת ביותר ששהתה בו, אולם התא המקורי בו סבלה המלכה בימיה האחרונים נשמר על ידי מארי תרז בקפדנות כקפלת זיכרון ותפילה.
מארי תרז אחראית גם לקביעה כי אחיה, לואי ה-17, נקבר בקבר האחים בסנט מרגוט.
בהתבסס על עדויותיהם של תומכי המלוכה שאיתם שוחחה מארי תרז, כי גופתו הועברה ממצודת הטמפל לקבורה שם, יחד עם כ-300 בני אדם אשר הוצאו להורג בגליוטינה.
חפירות חוזרות ונשנות שנערכו במקום לא הובילו למציאת שרידי גופתו של המלך בן ה-10, גילו של לואי שארל במותו.
מארי תרז לא ידעה בוודאות עד יום מותה האם והיכן נקבר אחיה, אך היא הקדישה מקום זה לזכרו.
מצבת קבר קטנה ולוחית שנקבעה בקיר בסנט מרגוט מציינים כי זהו המקום בו הושלכה גופתו של לואי ה-17.
שהותה של מארי תרז בצרפת הסתיימה עם שובו של נפוליאון במרץ 1815, אשר הקים צבא שנועד להחזיר לו את השלטון.
כתוצאה מחזרתו של נפוליאון לואי ה-18 נמלט מהמדינה, אך מארי תרז ובעלה, ששהו בבורדו באותה התקופה, החליטו להישאר ולארגן את הכוחות המקומיים להגן על העיר מפני תומכי נפוליאון.
עד מהרה גלתה מארי תרז כי דווקא נוכחותה מסכנת את העיר, שכן נפוליאון הורה על מעצרה וחיסול תומכיה.
מתוך חשש כי בגין שהותה במקום יגיע צבא נפוליאון אליה ויגרום שפיכות דמים ולהרס של בורדו, היא החליטה לעזוב את מולדתה בשנית להימלט לבריטניה.
עם זאת גלותה השנייה בבריטניה לא נמשכה זמן רב, שכן המשפחה המלכותית שבה לצרפת לאחר תבוסתו של נפוליאון בקרב ווטרלו.
לואי ה-18 נפטר ב-16 בספטמבר 1824 ואת כתרו ירש אחיו הצעיר, שארל העשירי, שהיה דודה של מארי תרז ואבי בעלה.
לואי אנטואן, בעלה של מארי תרז, היה כעת יורש העצר למלוכה הצרפתית ומארי תרז קיבלה את התואר מאדאם לה דופין, השמור לרעייתו של יורש העצר הצרפתי.
תקופת שלטונו של שארל העשירי הייתה סוערת בשל דעותיו השמרניות ורצונו להחזיר את המלוכה השמרנית למקומה, ולבטל את הרפורמות שהתבססו בתקופת לואי ה-18. נטיותיו השמרניות התסיסו את צרפת הסוערת מאליה, ובשל כך הוא נאלץ לוותר על הכתר ב-30 ביולי 1830.
עם ויתורו של שארל העשירי על הכתר הפכו בנו וכלתו, לואי אנטואן ומארי תרז, למלך ומלכת צרפת באופן אוטומטי ומארי תרז הפכה למלכת צרפת.
עם זאת הן לואי אנטואן והן מארי תרז הבינו את הקושי הפוליטי הצפוי לצרפת עם עלייתם לכס השלטון, והחליטו לוותר על הכתר.
מרגע ויתורו של שארל העשירי על כס המלכות ועד לויתורם של לואי אנטואן ומארי תרז על המלוכה חלפו עשרים דקות, ויש המגדירים את מארי תרז כמלכת צרפת בשל עשרים הדקות הללו, בהן בעלה היה רשמית המלך.
כס המלוכה עבר לבן דודה של מארי תרז, לואי פיליפ, בנו של הדוכס מאורליאן.
באופן מכאיב ביותר למארי תרז, הדוכס מאורליאן, אביו של המלך החדש, היה בן דודו של לואי ה-16 שהיה ראש הבוגדים במלך, אחד מקושרי הקשר המרכזיים, חבר למתנגדי המלוכה ומימן בכסף רב את הבגידה בהוריה.
הדוכס מאורליאן גם תמך בהוצאתו להורג של לואי ה-16 וחתם בעצמו על גזר דין המוות של המלך ב-1793. ידיעה זו שברה את לואי ה-16 וכן את בתו, מארי תרז, גם שנים לאחר מכן.
על אף הכאב הרב שאביו של לואי פיליפ הסב למארי תרז ולמשפחתה, היא ובעלה ויתרו ביודעין על הכתר והעבירו אותו לבנו לטובת המשכיות השלטון בצרפת.
לאור כל זאת, על אף שמשפחת בורבון נשארה לשלוט בצרפת, מארי תרז, בעלה ושארל העשירי, אבי בעלה, החליטו לעזוב את צרפת ולא לשוב אליה.
המשפחה המלכותית לשעבר חזרה לבריטניה לשהות קצרה והתגוררה בארמון הולירוד באדינבורו עד לשנת 1833. אז החליט שארל העשירי לעבור לפראג כאורחו של בן דודה של מארי תרז, פרנץ השני, קיסר האימפריה הרומית הקדושה.
מארי תרז עברה עימם ולאחר מכן עברה המשפחה להתגורר באחוזה ליד גוריציה שבצפון-מזרח איטליה.
מארי תרז סעדה את דודה החולה, אבי בעלה, שנפטר בשנת 1836 ממחלת הכולרה.
בעלה, לואי אנטואן, נפטר בשנת 1844 ונקבר בגוריציה לצד אביו.
לאחר מותו של בעלה עברה מארי תרז להתגורר בארמון פרוסדורף שמחוץ לווינה יחד עם אחיינה, אנרי, רוזן שמבור.
הזיכרונות מתקופת המהפכה וחייה בצל הטרור העיקו על מארי תרז כל חייה.
היא סבלה מטראומה עמוקה כל חייה בעקבות חוויותיה בתקופת המהפיכה שבאה לידי ביטוי בבעיות שינה, התקפי חרדה, חשדנות, ריחוק רגשי וקושי ביצירת קשרים חברתיים והימנעות לשוחח על עברה.
סממנים פיזיים כגון הזדקנות מוקדמת ושערה שהלבין בגיל צעיר מאוד (עוד בזמן כליאתה בטמפל) מיוחסים אף הם לטראומה של איבוד כל עולמה בגיל צעיר מאוד ושנות ילדותה בבידוד כמעט מוחלט בכלא.
היא סירבה לאמץ או לגדל ילדים ובעצמה לא יכלה ללדת, התבודדה במגוריה, לא הצליחה לסלוח לעם הצרפתי ולא שינתה את עמדותיה הפוליטיות השמרניות, תומכות המלוכה, לאור העובדה שהייתה עדה להשפלות ולאלימות כלפיה וכלפי משפחתה מגיל צעיר של 11, שנים, עם גירושם מוורסאי לארמון טווילרי.
על אף שמיעטה לספר לקרובי משפחתה הצעירים על חוויותיה, הפרטים שסיפרה והמסמכים שהשאירו אחריה מעידים כי לא הפסיקה להתאבל על אביה, אמה, אחיה ודודתה עד ליום מותה.
תיעודים מעידים כי היא תוארה כאישה חזקה ואצילית, בעלת זיכרון חד ונאמנות רבה למשפחתה.
היא הותירה ספר על זיכרונותיה, ובו ניכרת כתיבה מאופקת ומרוחקת רגשית לטובת תיאור עובדתי של אירועים על פני תיאורים של תחושותיה וחוויותיה.
ציטוט מעניין המיוחס לה: "אין לי אושר בחיים האלה, וכל מה שאני יכולה לעשות הוא לשאת את גורלי בכבוד." הטראומה שחוותה מארי תרז שרלוט מדגימה את ההשפעות ארוכות הטווח של חוויות קשות בילדות ובנעורים, במיוחד כשמדובר באובדן משפחה ומעמד בנסיבות אלימות.
מארי תרז בגיל 73 עדיין נהגה לערוך הליכה יומית, כאשר במהלך חודש אוקטובר 1851, באחת מהליכותיה, היא התקררה.
למחרת היא ביקרה בכנסייה לטקס המיסה ולאחריו מצבה החמיר.
היא חלתה בדלקת ריאות והייתה רתוקה למיטתה, אולם התעקשה לקום ולציין את יום השנה ה-58 למות אימה, מארי אנטואנט, כמדי שנה, ב-16 באוקטובר.
כאשר קרוביה וחבריה התרו בה כי היא חולה מדי מכדי ללכת לכנסייה, ענתה להם: "דבר לא יעצור בעדי מללכת לכנסייה ביום הזיכרון למות אימי.
מעולם לא הזנחתי את חובתי זו".
באותו בוקר היא עשתה כל מאמץ לקום ממיטתה וללכת לכנסייה, אולם היא הייתה כה חולה שלא הצליחה להגיע אליה.
כדי להקל על עוגמת הנפש של מארי תרז, הגיע הכומר אל מיטתה כדי לכבד את זכר אימה ולערוך את הטקס בנוכחות בתה.
כאשר הבינה מארי תרז כי מותה קרב, היא ארגנה את חפציה ושרפה מסמכים אשר לא רצתה שיגיעו לידי זרים.
בצוואתה העבירה חפצים היקרים לה לאנשים עליהם היא סומכת, כאשר בין החפצים שנרשמו בצוואתה: הטבעות של הוריה, חולצה מוכתמת בדם של אביה, ושרפרף התפילה של אחיה.
עד יום מותה היא הקפידה לשמור חפצים אלה קרובים אליה והקפידה לציין אותם בצוואתה.
ב-19 באוקטובר 1851 היא נפטרה ונקברה לצד בעלה ודודה בגוריציה.
על מצבתה היא קרויה "המלכה האלמנה של צרפת", בהתייחס לשלטון בעלה למשך עשרים דקות.
ראס מאריה (נפטר ב-14 בפברואר 1831) היה הראס של באגמדיר ורגנט/סגן הקיסר של האימפריה האתיופית.
הוא היה בנו של ראס גוגסה ואחיו של אימם.
המיסיונר סמואל גובאט היה בעל דעה שלילית לגביו והוא כתב ביומנו:
הסקת המסקנות של גובאט התרחשה כנראה בגלל הפשיטה שביצעו חיילי הראס לגונדר ב-14 במאי 1830. ראס מאריה יישב בעיר בירתו דברה תבור מ-1828–1831.
אחת מהמערכות הצבאיות שיזם הראס הייתה נגד ראס סבגדיס מעגמה שיירש את וולדה סלאסי כשליט תיגראי.
כשהוא נתמך על ידי המצביאים וובה היילה מריאם מסאמיאן וגושו זאוודה מגוג'אם מאריה הוליך את צבאו צפונה לנהר הטקזה שם הוא הביס את צבאו של סבגדיס בקרב דברה אבאי ב-14 בפברואר 1831.
למרות ניצחנו בקרב ראס מאריה נהרג וראס סבגדיס נכנע לחברו הדאג'זמץ וובה.
וובה העביר את סבגדיס לצבא האורומו של מאריה לאחר שהם הפנימו את מותו של הראס חיילי מאריה נכנסו לטיגראי והרסו אותה בנקמה למותו של מאריה.
מחוז מאריבּ הוא מחוז דרום-מערבה של תימן שהוקם בשנת 1984 לאחר גילוי נפט בו.
בירת המחוז היא העיר מאריב.
המחוז הוא ה-20 בגודלו בתימן מבחינת גודל האוכלוסייה (238,522 איש) והמחוז ה-6 בגודלו מבחינת שטח (19,529 קמ"ר).
המחוז גובל בצפון עם אל-ג'וף, במערב הוא גובל עם צנעא, בדרום עם אל-ביידא, בדרום מזרח עם שבוה ובמזרח עם חצרמוות.
איאן מארי רוז היה שחיין אוסטרלי, אלוף אולימפי בשתי אולימפיאדות, בעל 6 מדליות, מהן 4 זהב ושיאן עולם למרחקים ארוכים בסגנון החתירה.
במשך 9 שנים קבע 15 שיאי עולם.
היה לשחיין הצעיר ביותר (17) בהיסטוריה האולימפית שזכה ב-3 מדליות זהב באולימפיאדה אחת והראשון שזכה בשתי אולימפיאדות במדליית זהב במשחה ל-400 מטר חופשי.
מארי רוז נולד בניירן, סקוטלנד, אך היגר לאוסטרליה עם משפחתו בגיל שנה בזמן מלחמת העולם השנייה.
הוא התגורר בדאבל ביי, סידני ובגיל 5 החל ללמוד לשחות.
בצעירותו התאמן בהדרכתו של סם הרפורד.
רוז קבע שיא עולם חדש במשחה ל-1500 מטר חופשי בתוצאה של 17:59.5 דקות באוקטובר 1956 ובכך היה לשחיין הראשון בהיסטוריה שמנפץ את גבול 18 הדקות.
באולימפיאדת מלבורן (1956) זכה רוז לעיני הקהל הביתי ב-3 מדליות זהב והפך מיד לגיבור לאומי.
ברין שיפר במוקדמות את שיא העולם של רוז בתוצאה של 17:52.9 דקות, שיפור של 13 שניות לשיאו האישי שהיה קודם לכן שיא עולם, אך לא הצליח לנצח בגמר.
במשחה שליחים 4x200 מטר, ביחד עם קווין או'הלורן, ג'ון דוויט וג'ון הנריקס חופשי בשיא עולם חדש 8:23.6 דקות, לפני ארצות הברית (8:31.5 דקות) וברית המועצות (8:34.7 דקות).
לאחר המשחקים האולימפיים נסע רוז לארצות הברית על מנת ללמוד באוניברסיטת דרום קליפורניה.
את לימודיו, דרמה וטלוויזיה סיים בשנת 1962. בשל יופיו והפופולריות העצומה שלה זכה, הוא השתתף במספר תוכניות טלוויזיה ושיחק בשני סרטי קולנוע.
בתחרות הכנה לאולימפיאדת רומא (1960) שנערכה בטאונסוויל שבקווינסלנד באוגוסט 1960 קבע רוז במשחה שליחים 4x200 מטר חופשי ביחד עם חבריו, דייוויד דיקסון, ג'ון קונרדס וג'ון הנריקס שיא עולם חדש של 8:16.6 דקות.
במשחקים עצמם הוא זכה שוב ב-3 מדליות, אך הפעם רק אחת מזהב במשחה ל-400 מטר חופשי בשיא אולימפי חדש של 4:18.3 דקות, לפני המתחרה הגדול שלו, יאמאנאקה (4:21.4 דקות) וקונראדס (4:21.8 דקות).
במשחה ל-1500 מטר הוא זכה במדליית כסף בתוצאה של 17:21.7 דקות, אחרי קונראדס שקבע שיא אולימפי חדש 17:19.2 דקות, שלישי סיים ברין (17:30.6 דקות) ורביעי יאמאנאקה (17:34.7 דקות).
במשחה שליחים 4x200 מטר חופשי הוא זכה במדליית ארד בתוצאה של 8:13.8 דקות אחרי ארצות הברית שקבעה שיא עולם חדש 8:10.2 דקות ויפן (8:13.2 דקות).
במשחקי האימפריה הבריטית וחבר העמים שנערכו בפרת', אוסטרליה בשנת 1962 זכה רוז ב-4 מדליות זהב, במשחה ל-440 יארד חופשי (4:20.0 דקות), במשחה ל-1650 יארד חופשי (17:18.1 דקות) ובשני משחי השליחים 4×110 יארד ו-4×220 יארד.
בתחילת שנת 1964 קבע רוז שיאי עולם ב-880 יארד ו-1500 מטר חופשי והיה המועמד המוביל לזכות שוב במדליות באולימפיאדת טוקיו (1964), אך הוא לא נכלל בנבחרת הלאומית של אוסטרליה למשחקים מאחר שלא היה יכול להגיע למבחנים של מדינתו מקליפורניה, שם התגורר.
באליפות ארצות הברית באוגוסט 1964 הוא קבע שיא עולם של 17:01.8 דקות, תוצאה טובה יותר מזו של המנצח באולימפיאדה כחודשיים מאוחר יותר, בן ארצו בוב וינדל.
בהיותו שחיין היה רוז ידוע בשל אדיקותו באוכל טבעוני, אך בהמשך הוא הוסיף בשר לתזונה שלו.
רוז המשיך לשחות להנאתו במסגרת המאסטרס וזכה במדליות זהב עולמיות לגילו.
רוז זכה להיות אחד משמונת הספורטאים האוסטרלים שהובילו את הדגל האולימפי באצטדיון באולימפיאדת סידני (2000).
ב-15 באפריל 2012 נפטר רוז בסידני כתוצאה מלוקמיה.
בסך הכל שבר רוז את השיאים העולמיים 15 פעמים במשחים הארוכים.
בשנת 1965 זכה רוז להכלל בהיכל התהילה הבינלאומי של השחייה.
בשנים שרוז שחה, הוא נחשב על ידי גדולי המאמנים בארצות הברית כמו גאס סטג'ר ובוב קיפות' לשחיין הגדול ביותר בכל הזמנים.
מארי ניוטון רות'בארד היה כלכלן יהודי-אמריקאי ונודע כפילוסוף ומהדמויות הבולטות בתנועה הליברטריאנית.
רות'בארד היה כלכלן הטרודוקס מהאסכולה האוסטרית, היסטוריון ותאורטיקן פוליטי שכתביו והשפעתו האישית מילאו תפקיד מרכזי בהתפתחות התנועה הליברטריאנית, והוא אחד ההוגים החשובים במסורתה.
רות'בארד היה המייסד והתאורטיקן המוביל של האנרכו-קפיטליזם, תומך נלהב ברוויזיוניזם היסטורי, ודמות מרכזית בתנועה הליברלית של המאה העשרים.
כתב מעל 20 ספרים בנושאי כלכלה, פילוסופיה והיסטוריה כלכלית, בהם המגנום אופוס שלו "'אדם כלכלה ומדינה".
רות'בארד טען כי כל השירותים הניתנים על ידי המערכת המונופולית של המדינה המאורגנת יכולים להיות מסופקים בצורה יעילה בהרבה על ידי המגזר הפרטי, וציין כי המדינה היא "ארגון של שוד שיטתי אחד גדול".
הוא הגדיר את שיטת הבנקאות ברזרבה חלקית כהונאה והתנגד לבנקאות מרכזית.
הוא התנגד בתוקף לכל התערבות צבאית, פוליטית וכלכלית בענייני אומות אחרות.
לדברי חברו, הנס הרמן הופה, "לא הייתה שום תנועה אנרכו-קפיטליסטית ללא רות'בארד".
רות'בארד היה בלתי מתפשר בתמיכתו בזכות הקניין של כל אדם לגופו ורכושו וקידם זרם של אנרכיזם שוק חופשי אותו כינה אנרכו-קפיטליזם.
בין פעילויותיו הפוליטיות רות'בארד היה ממייסדי המפלגה הליבטריאנית בארצות הברית, מכון מיזס ומכון קאטו, מכון חשיבה ליברטריאני בולט.
רות'בארד נולד בניו יורק, בן למהגרים יהודים מרוסיה ומפולין, בה בילה את רוב חייו.
הוא גדל והתחנך כאיש ימין, בסביבה שבה רוב חבריו ועמיתיו היו קומוניסטים.
רות'בארד הגדיר את אביו המהגר כאינדיבידואליסט שאימץ את הערכים האמריקניים של ממשל קטן ומוגבל, יזמות חופשית, רכוש פרטי, ושל "נחישות להתעלות מעל עצמנו".
בעיניו, הסוציאליזם נראה "ככפייני ומעורר אימה."
התחתן בשנת 1953 בניו יורק עם ג'ואן שומאכר, שבעתיד תהיה העורכת של כתביו ויועצת קרובה עבורו.
למד כלכלה ומתמטיקה באוניברסיטת קולומביה, ולאחר 11 שנים קיבל דוקטורט בכלכלה, בשנת 1956.
רות'בארד נפטר מהתקף לב ב-7 בינואר 1995, בגיל 68.
כאמור, רות'בארד היה תומך מובהק של האסכולה האוסטרית בכלכלה, תחת הוראתו של הכלכלן לודוויג פון מיזס.
בדומה למיזס, דחה רות'בארד את יישום השיטה המדעית לתחומי הכלכלה, ודחה מספר כלים מתמטיים כגון האקונומטריה, הניתוח האמפירי-סטטיסטי וכן כלים אחרים של מדעי החברה, והגדירם כחסרי תועלת ללימודי הכלכלה.
במקום זאת, הוא אימץ את הפרקסאולוגיה, מתודולוגיה א-פריורית שמיזס פיתח.
הפרקסאולוגיה רואה את החוקים כלכליים כמין אקסיומות גאומטריות או מתמטיות: קבועות, בלתי משתנות, אובייקטיביות וניתנות להבנה באמצעות חשיבה לוגית, ללא שימוש בראיות (אמפיריות) כלשהן.
על חשבון הכלכלן מיזסיאן הנס-הרמן הופה, שנמנע מהשיטה המדעית ומהעדויות האמפיריות מבדיל את הגישה המיזיאנית "מכל שאר בתי הספר הכלכליים הנוכחיים".
הכלכלן האמריקאי מארק סקוסן מאוניברסיטת גרנתאם והקרן לחינוך כלכלי, שאף הוא מבקר את כלכלת המיינסטרים, משבח את רות'בארד ומתארו כמבריק ובעל סגנון כתיבה משכנע, טיעוניו הכלכליים מתוחכמים וקפדניים מבחינה לוגית, והמתודולוגיה המיזסיאנית שלו יציבה.
עם זאת, בהסתמך על העדר הפרסומים האקדמיים של רות'בארד, מודה סקוזן כי הוא היה למעשה "מחוץ לדיסציפלינה" של כלכלת המיינסטרים (או כלכלה אורתודוקסית) וכי עבודתו "נפלה על אוזניים ערלות" כשהרצה מחוץ לחוגים האידאולוגיים שלו.
בהקשר זה קונן חברו הנס הרמן הופה על כך שכלכלנים לא-מיזסיאניים מתעלמים ומפטירים את הגישה המיזסיאנית כ"דוגמטית ולא מדעית", גישה שאומצה בחום על ידי הופה ורות'בארד.
רות'בארד כתב בהרחבה על תאוריית מחזור העסקים האוסטרי (ABCT) וכחלק מגישה זו, התנגד בתקיפות לבנקאות מרכזית, כסף פיאט ובנקאות ברזרבה חלקית, והמליץ על חזרה לתקן זהב ועל דרישת רזרבה של 100% לבנקים.
רות'בארד חיבר שורה של פולמוסים חריפים נגד הכלכלה המודרנית, ומתח ביקורת על שורת אנשי מפתח.
הוא כינה את אדם סמית "פלגיאריסט חסר בושה" שהסיט את הכלכלה למסלול לא נכון, שבסופו של דבר הביא לעליית המרקסיזם.
במקום זאת, שיבח רות'בארד את עבודותיהם של בני זמנו של סמית', כמו רישאר קנטיון, על פיתוח תאוריית הערך הסובייקטיבי.
בתגובה להאשמתו של רות'בארד ש"עושר העמים" של סמית היה גנבה ספרותית, דייוויד פרידמן ביקר בחריפות את אישיותו של רות'בארד וטען כי הוא "לא היה לגמרי כן בניתוחו או שהוא לא ממש קרא את הספר שאותו הוא מבקר".
רות'בארד ביקר באותה חריפות את ג'ון מיינרד קיינס, ותיארו כחלש בתאוריה כלכלית ואופורטוניסט פוליטי רדוד.
הוא הוסיף כי רגולציה ממשלתית בסגנון קיינסיאני, המתמקדת בכסף ואשראי הובילה למצב מוניטרי ובנקאי עגום.
הוא השפיל את ג'ון סטיוארט מיל והחשיבו ל"רגשני", והעריך כי אישיותו ה"רכה" של מיל הסיטה את מחשבתו הכלכלית.
רות'בארד העביר ביקורת גם על הכלכלן המונטריסטי מילטון פרידמן.
בחיבור שכותרתו "חשיפתו של מילטון פרידמן" ("Milton Friedman Unraveled"), הוא השפיל את פרידמן ותיארו כסטטיסט (תומך בהתערבות ממשלתית), מועדף של הממסד, ידיד ואפולוגט של ריצ'רד ניקסון, ו"בעל השפעה מזיקה על המדיניות הציבורית".
רות'בארד אמר שליברטריאנים צריכים לבוז ולא לחגוג את יוקרתו האקדמית של פרידמן ואת השפעתו הפוליטית.
בהתייחסו לכך שרות'בארד היה "מגעיל אליי ולעבודתי", הגיב פרידמן לביקורתו של רות'בארד וכינה אותו כ"דוגמט יוצר כתות".
בספר הוקרה שפורסם על ידי מכון מיזס, כתב בן חסותו של רות'בארד, הנס-הרמן הופה, כי ספרו "אדם, כלכלה ומדינה" הציג הפרכה מעולה של כל הווריאציות לכלכלה מתמטית, וכלל אותו מבין הישגיו הבולטים של רות'בארד.
הופה קונן על כך שכמו מורו של רות'בארד, לודוויג פון מיזס, גם רות'בארד נפטר מבלי לזכות בפרס נובל, על אף שלדעת הופה הוא ראוי לו כפליים.
אף על פי שהופה סבר שעבודתו של רות'בארד לא זכתה לתשומת לב הראויה מהאקדמיה, הוא כינה את רות'בארד "ענק אינטלקטואלי", ובר השוואה לאריסטו, לוק וקאנט.
אף על פי שהזדהה ככלכלן אוסטרי, המתודולוגיה של רות'בארד עמדה בניגוד לעבודתם של אוסטרים רבים אחרים.
ב-1956 ביטל רות'בארד את השקפותיו של הכלכלן האוסטרי פריץ מאכלופ, וציין כי הוא אינו פרקסאולוג אלא פוזיטיביסט שכשל בייצוג דעותיו של מיזס, והוא למעשה שותף לאותה השקפה פוזיטיביסטית של מילטון פרידמן.
לדברי הכלכלנים הליברטריאניים טיילר קוון וריצ'רד פינק, רות'בארד כתב כי המונח "כלכלה המסתובבת בצורה שווה" ("evenly rotating economy, "ERE) משמש על מנת לנתח את המורכבות בעולם של שינוי.
המונח ERE הוצג על ידי מיזס כמינוח חלופי לשיטה הכלכלית המרכזית של שיווי משקל סטטי וניתוח שיווי משקל כללי.
קוון ופינק מצאו "חוסר עקביות רציני הן באופי של ה-ERE והן בשימושיו האפשריים".
למעט רות'בארד, שום כלכלן אחר לא אימץ את המונח של מיזס, והמושג המשיך להיקרא "ניתוח שיווי המשקל".
במאמר שפורסם בשנת 2011 על "ההתנגדות הרפלקסיבית" של רות'בארד לאינפלציה, ציין האקונומיסט כי השקפותיו גוברות יותר ויותר בקרב פוליטיקאים ואנשי מקצוע בימין הפוליטי.
ב-1988 ציין הכלכלן פיטר בוטקה כי רות'בארד "תקף בחריפות את כל הספרים של האוסטרים המוקדמים", ולדעתו רות'בארד יתואר טוב יותר ככלכלן זכויות קניין מאשר ככלכלן אוסטרי.
תאורטיקנים שונים תמכו בפילוסופיות דומות לאנרכו-קפיטליזם.
האדם הראשון שהשתמש במונח, לעומת זאת, היה רות'בארד, שבאמצע המאה העשרים סינתז אלמנטים מהאסכולה האוסטרית בכלכלה, הליברליזם הקלאסי ואנרכיזם אינדיבידואליסטי-אמריקאי מן המאה ה-19 לתורה אחת גדולה ושיטתית.
לדברי לו רוקוול, רות'בארד הוא "המצפון" של כל הזנים השונים של אנרכיזם ליברטריאני, שתומכיו בני זמננו הם "עמיתים" לשעבר של רות'בארד ששאבו השראה אישית מדוגמאותיו.
במהלך שנות לימודיו לתואר שני בסוף שנות ה-40 של המאה ה-20, רות'בארד שקל האם מדיניות לסה-פר קפדנית ומוחלטת של סוכנויות פרטיות תוכל להחליף בהצלחה את שירותי ההגנה של הממשלה.
הוא נפגש עם באלדי הארפר, מייסד "הקרן לחינוך כלכלי" (FEE), שגם הוא הטיל ספק בצורך בממשלה כלשהי.
בתקופה זו הושפע רות'בארד מהאנרכיסטים האינדיבידואליסטיים האמריקאיים של המאה התשע-עשרה כמו ליסנדר ספונר, בנימין טאקר והכלכלן הבלגי גוסטב דה מולינארי (שכתב בין היתר על אופן הפעולה של שיטה אנרכיסטית כזאת).
כך הוא הצליח לשלב את כלכלת הלסה-פר של מיזס עם ההשקפות האבסולוטיסטיות על זכויות האדם ודחיית המדינה.
במזכר שלא פורסם, שנכתב בשנת 1949, מסכם רות'בארד כי על מנת להאמין בלסה-פר יש לאמץ אנרכיזם.
רות'בארד החל לראות את עצמו כ"אנרכיסט רכוש פרטי" בשנת 1950, ומאוחר יותר החל להשתמש בכינוי אנרכו-קפיטליסט כדי לתאר את האידאולוגיה הפוליטית שלו.
במודל האנרכו-קפיטליסטי שלו, מערכת של סוכנויות הגנה תתחרה בשוק חופשי ותיתמך באופן וולונטרי על ידי צרכנים שבוחרים להשתמש בשירותי ההגנה והשיפוט שלהן.
אנרכו-קפיטליזם פירושו סוף המונופול של המדינה על כוח.
בספרו "אדם, כלכלה ומדינה" מחלק רות'בארד את התערבות המדינה לשלוש קטגוריות: "התערבות אוטיסטית", שהיא התערבות בפעילויות לא-כלכליות פרטיות; "התערבות בינארית", המחייבת חילופי דברים בין הפרטים והמדינה; ו"התערבות משולשת", שהיא סחר חליפין בין יחידים המפוקח בידי המדינה.
לדברי הכלכלן סנפורד איקדה, הטיפולוגיה של רות'בארד "מבטלת את הפערים ואת חוסר העקביות המופיעים בניסוחו המקורי של מיזס".
רות'בארד כותב בספרו "כוח ושווקים" שתפקיד הכלכלן בשוק חופשי מוגבל, אך עדיין גדול בהרבה מאשר תפקידו אצל ממשלה המבקשת המלצות למדיניות כלכלית.
רות'בארד טוען כי אינטרס עצמי שמוליד דעות קדומות מוביל כלכלנים רבים לטובת התערבות ממשלתית מוגברת.
אף על פי שרות'בארד יישם את המתודולוגיה הדדוקטיבית של מיזס על התאוריה החברתית והכלכלית שלו, הוא חלק על מיזס בשאלת האתיקה.
באופן ספציפי, הוא דחה את ההכרה של מיזס שערכים אתיים הם סובייקטיביים, והתנגד לתועלתנות מוסרית לטובת חשיבת "חוק טבעי" מבוססת עקרונות.
לצורך הגנה על השקפותיו, מיזס השתמש בטיעונים תועלתניים-כלכליים שמטרתם להוכיח שמדיניות ההתערבות הממשלתית הביאה את כל החברה למצב גרוע יותר.
רות'בארד, לעומת זאת, הגיע למסקנה שמדיניות ההתערבות מיטיבה למעשה עם חלק מהאנשים, כגון עובדי ממשלה והמרוויחים מתוכניות רווחה חברתיות.
לכן, בניגוד למורו מיזס, ניסה רות'בארד לקבוע בסיס משפטי אובייקטיבי של "חוק טבעי" לפילוסופיה שוק החופשי.
הוא כינה את העיקרון הזה כ"בעלות עצמית", והוא מבוסס על כתביו של ג'ון לוק וכן ממושגים מהליברליזם הקלאסי ומהאנטי-אימפריאליזם של הימין הישן.
רות'בארד הסכים עם תאוריית העבודה של לוק, אך דחה את קונספט ה"הומסטדינג" (homestead) וטען כי אם אדם מערבב את עבודתו ביחד עם אדמות חסרות בעלים, הוא הופך לבעלי השטח או הרכוש, והוא עשוי להחליף בעלים רק על ידי מסחר או מתנה.
רות'בארד היה מבקר חזק של שוויונאות (egalitarianism).
בעבודתו משנת 1974, "שוויונאות כמרד נגד הטבע ומאמרים אחרים", קבע כי:"השוויון אינו נמצא במצב הטבעי של העולם, ומסע הצלב המנוהל כדי להפוך את כולם לשווים בכל דבר (למעט שוויון בפני החוק) בוודאי שיהיו לו השלכות אסוניות...
בלב השמאל השוויוני עומדת האמונה הפתולוגית שאין שום מבנה למציאות; שכל העולם שלפנינו הוא בעצם 'טבולה ראסה' שניתן לשינוי ולתמרון לכל כיוון בכל רגע נתון על פי הרצון האנושי בלבד".
רות'בארד אימץ את "הרוויזיוניזם ההיסטורי" שישמש כאנטיתזה למה שנתפס בעיניו כהשפעה הדומיננטית של "אינטלקטואלי בית המשפט" המושחתים בנרטיבים ההיסטוריים המרכזיים.
הוא סבר שאותם אינטלקטואלים מעוותים את התיעוד ההיסטורי לטובת "המדינה" בתמורה לעושר, כוח ויוקרה, והגדיר את המשימה הרוויזיוניסטית כ"חדירה לערפל השקרים וההונאה של המדינה ושל אינטלקטואלי בית המשפט, על מנת להציג לציבור את ההיסטוריה האמיתית".
רות'בארד תמך ברוויזיוניזם של ההיסטוריון מכחיש השואה הארי בארנס, שלטענתו במלחמת העולם השנייה "רצח הגרמנים והיפנים היה המטרה העיקרית של המלחמה".
תמיכתו של רות'בארד ברוויזיוניזם של מלחמת העולם השנייה והקשר שלו עם בארנס ועם עוד מספר מכחישי שואה אחרים עוררו ביקורת מצד הימין הפוליטי.
הכתב קווין וויליאמסון ניסח מאמר דעה שפורסם ב"National Review", אשר גינה את רות'בארד על "יצירת עניין משותף עם ההיסטוריונים הרוויזיוניסטיים של הרייך השלישי", מונח שבאמצעותו נהג לתאר את מכחישי השואה האמריקנים הקשורים לרות'בארד, כגון ג'יימס ג'יי מרטין מהמכון למחקר היסטורי (Institute for Historical Review).
במאמר לרגל יום הולדתו ה-40 של רות'בארד, הצהיר חברו, ההיסטוריון ראלף רייקו, כי רות'בארד הוא הסיבה העיקרית לכך שהרוויזיוניזם ההיסטורי הפך לחלק מכריע בעמדה הליברטריאנית".
מארי שנטל קלייר, נסיכת יוון, נסיכת דנמרק (Marie-Chantal Claire, Crown Princess of Greece, Princess of Denmark) (נולדה ב-17 בספטמבר 1968 בשם מארי שנטל מילר; Marie-Chantal Miller), היא רעייתו של פבלוס, נסיך יוון יורש העצר לשעבר של יוון.
מארי שנטל נולדה בלונדון, האמצעית מבין שלוש בנותיו של היזם והמיליונר רוברט וורן מילר ואשתו מארי שנטל פזנט, אמה אקוואדורית ואביה אמריקאי ממוצא בריטי וצרפתי וצאצא להנרי הראשון, מלך אנגליה, לואי הרביעי, מלך צרפת וויליאם הראשון, מלך סקוטלנד.
היא גדלה בהונג קונג בשל עסקיו של אביה ובגיל 9 עברה לשווייץ על מנת ללמוד בפנימיית לה רוזי היוקרתית, בה נוהגים להתחנך רבים מבני משפחות המלוכה בעולם.
ב-1982 העתיקה את לימודיה לשנה לבית ספר פרטי לבנות בפריז, ואת התיכון סיימה בפנימייה בניו יורק, לאחר סיום לימודיה בבית ספר החלה ללמוד לתואר בתולדות האמנות באוניברסיטת ניו יורק אך אחרי שנה עזבה את הלימודים, לאחר שיורש העצר היווני הציע לה נישואים במהלך חופשת סקי בגשטאט, שווייץ.
פיה גטי (1966)- יוצרת סרטים ואמנית, נישאה לכריסטופר גטי, נכדו של טייקון הנפט ג'ון פול גטי שהוערך תקופה מסוימת כאדם העשיר בעולם, ולה בת ושלושה בנים.
אלכסנדרה נטשה (1972)- אשת אופנה, נישאה לאלכסנדר פון פירסטנברג, בנם של הנסיך הגרמני אגון פון פירסטנברג ומעצבת האופנה דיאן פון פירסטנברג ולה בת ובן.
שלוש האחיות מילר ידועות בכך שנישאו לבני מלוכה ומשפחות עשירות מן המעמד הגבוה.
ב-2000 ייסדה שנטל חברה לבגדים ואביזרי יוקרה לילדים בעיצובה.
היא כתבה ואיירה גרסה מחודשת של סיפור הילדים "הנסיכה והצפרדע" שהיווה חלק מסדרת ספרים של מעשיות לילדים שתכננה להוציא, משמשת כחברת הנהלה בבית ספר האמריקאי הלאומי לבלט, במרכז לבריאות בעלי חיים וכן נמנית מבין המייסדות של המרכז האמריקאי למורשת ונטית.
ב-2011 החליטה מארי שנטל לוותר על אזרחותה האמריקאית.
בתחילת 1995 התארסה שנטל לפבלוס, יורש העצר היווני.
על מנת להינשא לו המירה את דתה מנצרות קתולית לנצרות יוונית-אורתודוקסית.
הם נישאו ביולי באותה שנה בכנסייה היוונית של לונדון.
בין אורחי החתונה היו בני משפחות מלוכה ארופאיות ופוליטיקאים יוונים, והחתונה שודרה בשידור ישיר לטלוויזיה היוונית, דבר שתרם לפופולריות של משפחת המלוכה היוונית שגלתה מהמדינה והוביל לתמיכה ציבורית בחידוש מוסד המלוכה ביוון.
לזוג יורשי העצר נולדו חמישה ילדים:
הנסיכה מריה אולימפיה (נולדה בניו יורק ב-25 ביולי 1996)
הנסיך קונסנטין אלקסיוס (נולד בניו יורק ב-29 באוקטובר 1998)
הנסיך אכילס אנדראס (נולד בניו יורק ב-12 באוגוסט 2000)
הנסיך אודיסאוס קימון (נולד בלונדון ב-17 בספטמבר 2004)
הנסיך אריסטידיס סטאוורוס (נולד בלוס אנג'לס ב-29 ביוני 2008).
מארי תרז פריאל היא דוגמנית ואשת עסקים אמריקאית.
מיס ארצות הברית לשנת 1979.
פריאל נולדה וגדלה בניו יורק, ב-1979 נבחרה למיס ניו יורק ולאחר מכן למיס ארצות הברית כשדורגה במקום הראשון בתחרות בגדי הים ובראיונות ובאותה שנה עלתה לשלב 12 המועמדות הסופיות בתחרות מיס תבל.
כמלכת יופי היא הובילה קמפיינים שונים למטרות צדקה וביניהם לספיישל אולימפיקס ולתסמונת דאון ושימשה כשגרירה של האגודה האמריקנית לריאות וכמיס ארצות הברית הוזמנה להיות אורחת בקונצרט של הרולינג סטונז ו-The Beach Boys וטיילה ביחד עם חוליו איגלסיאס במהלך מסע ההופעות שלו ונפגשה בין היתר עם קריס קריסטופרסון.
לאחר שנת כהונתה הלה ללמוד באוניברסיטת פורדהם בניו יורק וחתמה על חוזה דוגמנות עם סוכנות פורד ודגמנה במקומות רבים בארצות הברית ובאירופה והופיעה על שער מגזין האופנה "גלאמור" ומגזין הנשים "משק בית טוב".
היא לקחה חלק בכתיבת הספר "את יכולה להיות הדוגמנית שאת".
ב-1987 היא הקימה סוכנות דוגמנות משלה העוסקת גם בהדרכה אישית לנערות העובדות כדוגמניות והיא משמשת גם כמאמנת ויועצת אישית לתחרויות יופי.
מארי ת'ארפ (באנגלית, Marie Tharp; 30 ביולי 1920 – 23 באוגוסט 2006) הייתה גאולוגית אמריקאית ואוקיינוגרפית, שבשותפות עם ברוס היזן יצרה את המפה המדעית הראשונה של קרקעית האוקיינוס כולו.
עבודתה של ת'ארפ חשפה את הרכס המרכז-אטלנטי, ותרמה להתקבלות תאוריות טקטוניקת הלוחות ונדידת היבשות.
אמה הייתה מורה לגרמנית ולטינית ואביה שרטט מפות סקר קרקע עבור מחלקת החקלאות של ארצות הברית.
ת'ארפ קיבלה תואר ראשון באנגלית ומוזיקה מאוניברסיטת אוהיו בשנת 1943. לאחר מכן פנתה ללימודי תואר שני בגאולוגיה באוניברסיטת מישיגן, וכן קיבלה תואר במתמטיקה מאוניברסיטת טולסה, בזמן שכבר עבדה כגאולוגית בחברת Stanolind Oil.
בשנת 1948 עברה ת'ארפ לניו יורק, והועסקה על ידי מוריס יואינג במעבדה הגאולוגית לאמונט באוניברסיטת קולומביה.
בהתחלה עבדה בשרטוט טכני, לאחר מכן פגשה את ברוס היזן והם החלו לעבוד יחד.
כיון שלא נהוג היה באותה תקופה שנשים יצטרפו לצוותי ספינות, במשך 18 השנים הראשונות של עבודתם המשותפת, היה היזן אחראי על איסוף הנתונים מסיפון ספינת המצפה, ואילו ת'ארפ, מן המעבדה, עיבדה את הנתונים ושירטטה את מפות קרקעית האוקיינוס.
ולמרות זאת, בשנת 1965 הצטרפה תארפ לראשונה למסע איסוף נתונים.
בהמשך הקריירה ת'ארפ עסקה באיסוף נתונים באופן עצמאי מספינת החקר של המכון האוקיינוגרפי בוודס הול, וכן נתונים סייסמוגרפיים של רעידות אדמה מתחת לים.
בעזרת נתוני התצפיות ונתוני סונאר תת-ימי, שרטטה תארפ את קרקעית האוקיינוסים.
אחת התגליות החשובות שלה ושל היזן היה הרכס המרכז-אטלנטי, המשתרע מדרום לצפון האוקיינוס.
רכס זה התברר כחלק מתוך מערכת עולמית של רכסים תת-ימיים שנוצרו מתוך התרחקות הלוחות הטקטוניים.
ת'ארפ והיזן פרסמו את המפה הפיזית הראשונה של האוקיינוס האטלנטי בשנת 1957. עבודתם הושלמה בשנת 1977, כאשר פרסמו את המפה של קרקעית האוקיינוס כולו, בשיתוף פעולה עם צייר הנוף האוסטרי היינריך ברנן.
ת'ארפ המשיכה להורות ולחקור באוניברסיטת קולומביה עד פרישתה בשנת 1983. לאחר מכן הפעילה עסק להוצאה לאור והפצת מפות.
היא תרמה את אוסף המפות והארכיון שלה למחלקה למפות וגאוגרפיה בספריית הקונגרס בשנת 1995.
מארי ת'ארפ נפטרה ממחלת הסרטן ב-23 באוגוסט 2006.
בשנת 2001 ת'ארפ קיבלה את הפרס השנתי הראשון של Lamont-Doherty Heritage על מפעל חייה ועבודתה החלוצית בתחום האוקיינוגרפיה.
בשנת 2009 הוכנסה המפה ההיסטורית של האוקיינוס האטלנטי ששרטטה ת'ארפ לשירות המפות של גוגל, כדי שניתן יהיה לראות אותה בעת השימוש בממשק Google Earth.
מארי ריצ'רדסון (בשוודית: Marie Richardson; נולדה ב-6 ביוני 1959) היא שחקנית שוודית.
מ-1982 ועד 1985 למדה באקדמיה הלאומית למשחק של שוודיה (Teaterhögskolan i Stockholm) ולאחר מכן עבדה בתיאטרון המלכותי של סטוקהולם.
ב-1993 שיחקה בסרט הנורווגי "Telegrafisten" המבוסס על רומן מאת קנוט האמסון.
ב-1997 הייתה בתפקיד הראשי ב-Larmar och gör sig till, סרט טלוויזיה של אינגמר ברגמן שהוצג בפסטיבל קאן.
ב-1999 הופיעה בסרט עיניים עצומות לרווחה.
ב-1992 שיחקה בסרט של בילה אוגוסט "כוונות טובות" המבוסס על האוטוביוגרפיה של אינגמר ברגמן וב-2000 שיחקה בסרט "Trolösa" המתבסס על אירועים מחייו האישיים של ברגן ובוים על ידי ליב אולמן.
ב-2003 שיחקה את אימו של הדמות הראשית בסרט רוע.
ב-2009 שיחקה במיני סדרת המתח "Morden" של תאגיד השידור השוודי.
בשנת 2019 שיחקה בסרט המוזיקלי "לשיר מהלב" של הבמאי אדוארד אף סילן, לצדה של מאלין אקרמן.
יש לה שני ילדים מזוגיות עם השחקן ג'ייקוב אקלונד.
מאריה בנת שמעון אלקבטיה, הידועה כמאריה אל-קבטיה הייתה אחת מנשותיו של מוחמד, ילדה לו את אבראהים.
משמעות שמה הוא "מאריה הקופטית".
מאריה אל-קבטיה נולדה במשפחה מבוססת ואמידה.
אביה היה מצרי, ואמה הייתה אישה ממוצא יווני אשר התגוררה במצרים.
בשנת 628, מוחמד שלח מכתב לשליט מצרים הביזנטי, והזמין אותו לקבל את האסלאם.
השליט לא הסכים לקבל את האסלאם, אך הוא שלח למוחמד מתנות, שביניהם כללו את מאריה ואת אחותה סירין בנת שמעון.
בדרך לאל-מדינה, החליטו מאריה ואחותה להתאסלם.
לאחר שהגיע לאל-מדינה והכירה את מוחמד, היא התחתנה איתו.
לפי המסורת האיסלאמית, מאריה התגוררה אצל אשתו של מוחמד, חפסה.
מוחמד אמר לחפסה שאביה רוצה להיפגש איתה, וכשזו הלכה לבקר את אביה, מוחמד שכב עם מאריה.
חפסה חזרה לביתה, נתגלה לה מה שאירע, והיא כעסה על מוחמד.
מוחמד ביקש מחפסה שלא לספר ברבים את שאירע, אולם היא סיפרה את המעשה לעאישה.
מוחמד נשבע לשתי נשותיו שלא ישכב יותר עם מאריה.
אולם לאחר מכן, ג'בריל נתגלה למוחמד ואמר לו את הפסוק הקוראני 66.1 שאומר "מדוע אתה הנביא מונע מעצמך את אשר האל ייעד לך?".
פסוק זה אישר למוחמד להפר את שבועתו לנשותיו, והוא המשיך את הקשר עם מאריה.
בשנת 629, מאריה הביאה לעולם את אבראהים.
18 חודשים לאחר מכן, בשנת 631, אבראהים נפטר.
על פי המסורת האסלאמית, מוחמד שקע בעצבות עמוקה בעקבות המקרה, ואף אמר "הצער הזה גורם לדמעות לזלוג מעיני וגורם ללבי להתעצב".
מאריה נפטרה בינואר 637, כ-5 שנים לאחר פטירתו של מוחמד.
מרינה ואדימובנה ז'אדאן , הידועה בשם הבמה מארי קראימבררי (Мари Краймбрери), היא זמרת-יוצרת ורקדנית אוקראינית.
קראימבררי נולדה ב-21 באוגוסט 1992, בעיר קריבי ריה.
החלה להופיע בגיל 4 כסולנית של להקת ריקודים לילדים.
אולם, פציעה בברך שספגה בגיל 15 גרמה למרינה לזנוח את תוכניותיה להפוך לרקדנית.
לאחר שעברה מקריבי ריה להתגורר בעיר מוסקבה שברוסיה היא הפכה למורה לריקודים.
בשלב זה היא החלה לכתוב שירים.
דיים מארי ראמבֶּר, גב' דיוּקְס הייתה רקדנית ומורה יהודייה-אנגליה ממוצא פולני, שהשפיעה רבות על הבלט הבריטי, הן כרקדנית והן כמורה.
ראמבר נולדה למשפחה יהודית ליברלית בוורשה, פולין.
שמה המקורי היה צִיבְיָה (צֶסְיָה) רמבם.
אביה ושניים מאחיה שינו בהמשך את שמות המשפחה, כדי שייחשבו לבנים יחידים ויזכו לפטור משירות צבאי בצבא הצאר, וכך, בעוד שאחד מאחיה שמר על השם רמבם, אביה שינה את שמו ל"רמברג", אח אחר היה ל"רמברט" והשלישי שינה את שמו ל"ורשבסקי".
היא שינתה את שמה ל"מרים ראמברג" ולבסוף קיבעה אותו בצורה הצרפתית "מארי ראמבר".
בשנים הבאות הכירו אותה ידידים ורקדנים כ"מִים".
אביה, יעקב ראמברג, יליד וישטיטיס, עיר קטנה הנמצאת כיום בליטא, היה סוחר משכיל, מו"ל ומילונאי עברי וציוני.
אמה, אייגה ראמברג, הייתה עובדת קהילה.
ראמבר הייתה הרביעית בשבעה ילדים.
הבת הבכורה, רחל, נישאה לסופר העברי מיכה יוסף ברדיצ'בסקי.
השנייה, אווה ראמברג-פיגולה, הייתה אשתו של חוקר החיתים הגרמני הוגו היינריך פִיגוּלָה ואמו של הפיזיקאי יוהאנס פיגולה.
ראמבר פגשה את בעלה, אשלי דיוקס, חייל בחופשה, בסעודה חגיגית ב-1917. באוטוביוגרפיה שלה מספרת ראמבר: "אחרי ארבעה ימים של פגישות אישיות, ושבעה חודשים של התכתבות, נישאנו ב-3 במרץ 1918." נישואיהם נועדו, במידה מסוימת, לאפשר לדיוקס לקבל ארבעה שבועות של חופשה ממושכת, במקום יומיים.
הם נמשכו 41 שנים, עד מותו של דיוקס בשנת 1959; נולדו להם שתי בנות.
ראמבר החלה את הכשרתה לבלט בשלב מוקדם בלימודיה.
היא לא התרשמה מן המבנה והביצוע של הבלט, והריקוד לא קסם לה עד שהלכה שבי אחר ריקודה של איזדורה דאנקן כשראתה אחת מהופעותיה, ו"התרגשה עמוקות מיפי ריקודה של דאנקן".
בשנת 1905, לאחר מעורבות בהפגנות פוליטיות, דחקו בה הוריה לעבור לפריז וללמוד רפואה, כאשר תתגורר לבטח עם דודה ודודתה, גם הם רופאים.
במסיבה שהשתתפה בה רקדה מזורקה, וריקודה מלא החיים זיכה אותה בתשואות.
הייתה זו הופעתה הראשונה, בין אם ראתה אותה ככזאת או לאו.
באותה מסיבה פגשה את ריימונד דאנקן, אחיה של איזדורה, הוא שיבח אותה על ביצוע מעולה, ותשוקתה לריקוד ניעורה מחדש.
היא למדה אצל מאדאם ראט מבלט האופרה של פריז והמשיכה בקולג' דאלקרוז אצל אמיל ז'אק-דאלקרוז שהציג לפניה את היוריתמיקה.
באחד הימים בא סרגיי דיאגילב לצפות בשיעור בקולג' דאלקרוז, ואחריו הציע לה לבוא לברלין וללמוד אצלו בבלט רוס.
לאחר היסוס, נענתה להצעה ועבדה בשיתוף פעולה עם בלט רוס בהנהלת דיאגילב בעונת 1912–1913. וצלב ניז'ינסקי התקשה בעבודה עם המקצבים המוזרים והמתחלפים של סטרווינסקי בפולחן האביב, ודיאגילב שכר את שירותיה של ראמבר לסייע לו בעזרת היוריתמיקה, שלמדה אצל דאלקרוז.
היא רקדה בלהקת בלט רוס, שבה הופיעה באגם הברבורים, ז'יזל ו"שחרזדה".
לאחר סיור הופעות עם ניז'ינסקי ובלט רוס, לא חודש החוזה שלה והיא החליטה שהגיעה העת לפתוח בפרק חדש.
ב-1914 עברה לאנגליה ולמדה אצל אנריקו צ'יקטי.
לאחר הלימודים עם צ'יקטי, חזרה ראמבר ללמוד אצל מאדאם ראט באופרה של פריז והשקיעה את עצמה בלימודים.
בשנת 1919 החלה ללמד עוד שיעורי בלט ובהמשך ייסדה בית ספר לבלט משלה בבדפורד גרדנס, לונדון.
ב-1926 הקימה להקה משלה, שנקראה במקור "מועדון בלט".
הלהקה עברה שינויי שמות רבים, בדומה לראמבר עצמה.
היא החלה להופיע בהצגות רביו ליליות בלונדון.
ההצגה הלא-רשמית הראשונה התקיימה ב"לילות על חוף הנהר" בתיאטרון הלירי (האמרסמית), והמשיכה עוד זמן מה בהצגות רביו.
ראמבר החלה לאתר רקדנים וכוריאוגרפים חדשים ומבטיחים, בהם פרדריק אשטון, שילבה אותם בלהקתה ונתנה להם הזדמנות לצמוח ולגדול.
מ"רקדני מארי ראמבר", השתנתה הלהקה לבלט ראמבר, אחר להקת המחול ראמבר, ומ-2014 היא קרויה פשוט "ראמבר", להקת מחול מודרני, היוצאת לסיורי הופעות ברחבי העולם.
מועד הולדתה של הלהקה נקבע כהצגה הראשונה של "טרגדיית אופנה" של פרדריק אשטון (1926), מועד המציב אותה כלהקת הבלט הראשונה בבריטניה.
אשלי דיוקס, בעלה של מארי, שיפץ וחידש בניין והפך אותו לתיאטרון מרקורי, שם התקיימו רוב ההופעות של בלט ראמבר.
נאמר, כי "נוטינג היל גייט, שם ניצב תיאטרון מרקורי, היה על מדרונות האולימפוס".
בלט ראמבר מבצע בלטים כגון "קופליה", לצד "צל לילה" של בלנשין.
ראמבר הייתה נחושה בדעתה למצוא כוריאוגרפים חדשים ומחדשים.
בין הסטודנטים שלה, ובהמשך עמיתיה, היו אשטון, אנטוני טיודור, אגנס דה מיל ואחרים.
בשנת 1965 חוללה ראמבר, בעזרת התגלית האחרונה שלה, נורמן מוריס, מהפכה בלהקתה, ששמה מעתה דגש על מחול מודרני.
ברפרטואר הלהקה נכללו עם הזמן בלטים עכשוויים יותר, אבל הוא כולל עדיין רשימה עצומה של היצירות, שהלקה ביצעה במשך השנים.
ראמבר שיתפה פעולה עם מיליסנט הודסון, בשנת 1979 להחייאת הכוריאוגרפיה של ניז'ינסקי לפולחן האביב.
שחזור הכוריאוגרפיה הושלם ב-1987. ראמבר ידועה כמי שעזרה, לצד נינט דה ולואה, ליצור את קהילת הבלט בבריטניה ולשמר את כוחה.
"יצירתו של בלט בבריטניה הוא אחד ההישגים המפוארים ביותר ברשומות האמנות של המאה שלנו.
הדבר נזקף כל-כולו לזכות האידיאליזם ששילהב את ראמבר ואת דה ולואה", מייסדת הבלט המלכותי.
"פרס ההכתרה של המלכה אליזבת השנייה", מטעם האקדמיה המלכותית למחול, 1957
מדליית זהב של מסדר המצוינות של פולין
מארי שניר הייתה ציירת, מאיירת ויוצרת צלליות גרמנית.
בין השנים 1907–1908 היא נישאה לצייר פרנץ מארק.
היא הייתה אחת מחמש בנות שנולדו למשפחה אמידה מקובורג, באחוזה גדולה שבית הגן שלה עדיין שמור כאתר היסטורי.
היא למדה בבית הספר לאמנות שהופעל על ידי איגוד האומניות בברלין, והמדריך העיקרי שלה היה הפסל קונרד פהר.
היא למדה גם במינכן אצל לודוויג שמיד-רוטה ווילהלם דורר.
לאחר מכן, היא הפכה למאיירת, עבדה על ספרים ובמגזין "יוגנד", שם עבודותיה הופיעו לעיתים קרובות בעמוד הראשון.
הקריירה שלה התקדמה דרך ידידותה עם האמנית גרטרוד רוסטוסקי והשתתפותה בקבוצת אמנות המכונה "Die Scholle".
היא הייתה גם חלק מחוג האמנים סביב הרוזנת מריון קאוליץ (1865-?), יצרנית בובות אמנותיות שהן פריטי אספנות נדירים.
שניר הכינה כמה משלה שהוצגו בחנות כלבו מפורסמת בברלין.
היא גם הייתה מדריכה באקדמיה לנשים, שם לימדה ציור טבע דומם.
שם פגשה את פרנץ מארק וברטה מארי פרנק, סטודנטית שתהפוך לאשתו השנייה של מארק.
הם בילו את קיץ 1906 יחד, בביתו של מארק בקוכל.
מוקדם יותר באותה שנה, נולד לשניר בסתר בן (קלאוס) בפריז; ככל הנראה ממערכת יחסים עם האמן אנג'לו יאנק, אם כי מקורות מסוימים מצביעים על אוגוסט גלינגר, סטודנט לרפואה שלימים נודע בחשיפת הפשעים שביצעו נגד שבויי מלחמה גרמנים במהלך מלחמת העולם הראשונה.
בתחילה נאלצה להשאיר את בנה קלאוס עם הוריה בסווינמונדה, אך קיבלה הצעה ממארק להיכנס לנישואי נוחות כדי שתוכל להשיג משמורת על בנה.
לאחר שנה בלבד היא התגרשה ממארק, האשימה אותו בניאוף ובכך מנעה ממנו להתחתן עם ברטה פרנק עד שנת 1911.
זמן לא רב לאחר הגירושין נסעה שניר לסווינמונדה לגור עם משפחתה.
בהמשך לא ידוע עליה דבר נוסף, אם כי המגזין יוגנד פרסם יצירות אמנות חדשות שנעשו על ידה בשנת 1916 וב־1918.
מארי-פראנס היריגוין היא פסיכיאטרית, פסיכואנליטיקאית ופסיכותרפיסטית, המתמחה בבריונות במקום העבודה.
העניין שלה בדחק הוביל אותה באמצע שנות ה-80 לוויקטימולוגיה, ענף בשדה המחקר של קרימינולוגיה.
מאוחר יותר היא הפנתה את תשומת לבה ללחץ במקום העבודה שנוצר כתוצאה מהתנהגות ביריונית.
מארי-פראנס היריגוין למדה בבית הספר לרפואה, באוניברסיטה של פריז, בבית החולים סנט-אנטון , הגנה על עבודת הגמר שלה בשנת 1978, הפכה לרופאה והתמחתה בפסיכיאטריה.
מאוחר יותר, עברה הכשרה נוספת באמריקן יוניברסיטי בוושינגטון די.
סי., ובשנת 1994 קיבלה דיפלומה בוויקטימולוגיה, ופיתחה את עיקרון "ההטרדה הנפשית" בצרפת.
בשנת 1995 קיבלה דיפלומה נוספת מאוניברסיטת רנה דקארט בפריז על עבודתה "הרס נפשי, קורבנות של פרוורטים נרקיסיסטיים" .
הפרסומים שלה כוללים את הספר "הטרדה נפשית: אלימות נפשית בחיי היומיום, בעבודה ובמשפחה" (2002), שנמכר בכחצי-מיליון עותקים במולדתה, צרפת, כמו גם תורגם ונמכר ב-24 מדינות נוספות.
נאמר כי ספר זה הוא שהוביל והתחיל את הדיון בצרפת בנושא התעללות נפשית, שהוביל לבסוף לחוק בנושא הטרדות פסיכולוגיות במקום העבודה בשנת 2001. כך, צרפת הפכה לאחת המדינות היחידות בעולם שבהם התעללות פסיכולוגית מוגדרת כעבירה פלילית.
מארי-פראנס היריגוין הופיעה בתוכניות טלוויזיה בצרפת, ובשנת 2006 הוזמנה לתוכנית הטלוויזיה הספרדית "Carta blanca" על ידי המגישה-אורחת לוסיה אצ'בריה, סופרת ומשוררת ספרדית.
"אחד הפרקים המעניינים ביותר בספר מתאר את התפתחותם הפסיכולוגית של תוקף (הפרוורט הנרקיסי המשחזר את טראומת הילדות שלו בכך שהוא הופך את הקורבן לחסר אונים ולאובייקט של התעללותו) ושל קורבן.
הקורבן הוא קורבן כי לשם כך בחר בו הפרוורט הנרקיסי.
הוא אינו אשם ובכל זאת כולם (כולל אנשי מקצוע שאליהם הוא פונה בבקשת עזרה) חושדים בו, גם מי שהיו עדים להתקפות עליו.
הכל נוהגים כאילו לא ייתכן שיהיה קורבן חף מפשע, וסבורים כי הקורבן הסכים בשתיקה להתקפות או שהיה שותף להן במודע או שלא במודע (עמ' 143)".
"אל לנו לשכוח כי מדובר כאן בהתקפות פרוורטיות, שמחוללות תהליך לא מודע של הרס נפשי באמצעות פעולות עוינות, סמויות או גלויות.
אדם אחד עושה אותן, או כמה בני אדם, כלפי מי שנבחר להיות למרמס, פשוטו כמשמעו.
באמצעות מלים בלתי מזיקות לכאורה, חצאי אמירות, רמזים, הטיות דעת, בכוחם לערער את יציבותו של אדם ולהורסו כליל, בלי שהסביבה תתערב בנעשה.
כך יכולים התוקף או התוקפים לרומם את עצמם משהשפילו את האחר, והם אף יפטרו את עצמם מכל התלבטות או נקיפות מצפון משיטילו את האחריות למצב על האחר: "זה לא אני, זה הוא שאחראי לבעיה!" ללא תחושות אשם, ללא ייסורי נפש.
זוהי פרוורטיות מוסרית ונפשית." (עמ' 9, פרופ' יולנדה גמפל, הקדמה למהדורה העברית).
מאריאפוץ' (בהונגרית: Máriapócs) היא עיר במחוז סבולץ'-סטמאר-ברג שבצפון מזרח הונגריה.
העיר משמשת כמוקד עלייה לרגל של נוצרים קתולים.
בכנסייה הקתולית-ביזנטית בעיר קיימת "המדונה הבוכייה" פסל מקושט עצום של מריה הנמצא מעל המזבח.
פסל זה אינו המקור אלא עותק שנוצר במאה ה-18. העותק המקורי נשמר בקתדרלת סנט סטפן בווינה.
בדומה ליישובים רבים באירופה, גם אוכלוסיית מאריאפוץ' קטנה בעשרות השנים האחרונות, מ-2,224 תושבים בשנת 1990 עד 2,025 תושבים בשנת 2020.
מאריאפוץ' ואזורה מיושבים לסירוגין מאז המאה ה-13, בתחילה היה זה כפר בשם פוץ' Pócs (ככל הנראה, מגיע מהשם פול או פאולוס).
במאה ה-18 התווסף לו גם "מאריא" בעקבות סיפור על הפסל הבוכה של מריה שהיה במקום.
ובשנת 1993 הפך מכפר לעיר רשמית.
יהודים ראשונים החלו להתיישב במאריאפוץ' במחצית השנייה של המאה ה-18 והם נזכרים במפקד משנת 1770.
היהודים התפרנסו בעיקר ממכירת תשמישי קדושה לעולי רגל קתולים שהיו מגיעים לכפר בעקבות סיפור על התגלות של מריה בעיר.
החל משנת 1885 הייתה הקהילה כפופה לרבנות נירבאטור.
למרות זאת, לקהילה היו חברה קדישא ובית כנסת ובית קברות יהודי משל עצמם.
בדף הקהילה ממפקד קהילות הונגריה כתבו ראשי הקהל כי יש בקהילה היהודית 94 חברים ואין רב למקום.
במרץ 1944 נכנס הצבא הגרמני להונגריה ובאחד מלילות אפריל, אחרי חג הפסח הוצאו יהודי העיר מבתיהם וכעבור כמה ימים שולחו למחנה ההשמדה אושוויץ.
היהודים המעטים ששרדו וחזרו לכפר אחרי המלחמה עזבו במהרה בגלל איבת האוכלוסייה הנוצרית.
מארי קרוייה אלפוון (בדנית: Marie Krøyer; 11 ביוני 1867 – 25 במאי 1940) הייתה ציירת דנית.
היא זכורה בעיקר כאשתו של פ.ס.
קרוייה, אחד החברים המצליחים במושבת האמנים סקיין, שפרחה בסוף המאה ה-19 בצפון יוטלנד.
מארי, ילידת פרדריקסברג, הייתה בתם של מקס טריאפק, מנהל טכני ואשתו מינה אוגוסטה קינדלר, שהיגרה לדנמרק מגרמניה בשנת 1866. היא נהנתה מחיים נוחים ממעמד הביניים יחד עם שני אחיה וילהלם וולדמר.
חברת ילדותה, אידה הירשפרונג, יצרה למארי קשר חברתי עם היינריך ופאולין הירשפרונג, דודתה ודודה של אידה.
היינריך הירשפרונג, איש עסקים בולט שניהל עסק מצליח לייצור טבק, היה פטרון האמנות וגילה התעניינות מוקדמת בפ.ס.קרויה.
מגיל צעיר גילתה מארי עניין רב באמנות, ושאיפה להפוך לציירת.
היה קשה מאוד באותם ימים לנשים להתאמן כאומניות, אך היא הייתה מוכשרת ונהנתה מתמיכת הוריה.
היא למדה באופן פרטי אצל קרל תומסן בשנות ה-80 של המאה ה-19.
מכיוון שלא היו בתי ספר ציבוריים לאמניות, למארי היה הרעיון לחסוך בהוצאות הלימוד הפרטי על ידי איסוף קבוצה של נשים צעירות נוספות, להשכיר סטודיו ולבקש ממיטב המורות לאמנות לבוא ולתת להן שעורים מדי פעם.
בין האמנים שהגיעו הייתה לוריט טוקס ובעלה לעתיד של מארי, פ.ס קרויה.
ביוני 1888 התארסה מארי עם רוברט הירשפרונג, בנם של היינריך ופאולין, אך הוא היה נתון להתקפי דיכאון עמוק ונראה כי ניתק את הקשר זמן קצר לאחר מכן.
בדצמבר 1888 נסעה מארי לפריז, שם, באביב 1889, למדה עם אנה אנקה.
אנה אנקה, הייתה ציירת דנית, מסקגן בצפון יוטלנד, הפכה לחברתה לכל החיים.
מארי קרויה גילתה את האימפרסיוניזם והנטורליזם, שהשפיעו מאוד על סגנון הציור שלה.
תמיד הייתה להוטה לתמוך בתנאים טובים יותר לאמניות, היא הייתה בין הראשונות שהציגו בתערוכה החופשית בשנת 1891, תערוכה חלופית לתצוגות בשרלוטנבורג של האקדמיה.
בזמן שהותה עם קרויה ציירה מארי מעט, היא ראתה שכישרונה נחות והרגישה מתוסכלת מכך שאינה יכולה להתחייב באופן מלא לאמנות כיוון שנישאה והייתה אם.
רק מספר קטן מציוריה של מארי שרדו, רובם על בדים קטנים; ליסה סוונהולם מאמינה שהעדר יצירות גדולות מהווה עדות נוספת לחוסר הביטחון של מארי בכישרונה.
מעניין במיוחד הדיוקן העצמי האימפרסיוניסטי שלה (1889), שבו היא מציגה מבט עגום למדי על עצמה, מודגש על ידי משיחות המכחול העבות והצל שהוטל על רוב פניה.
הציור האחרון הידוע שלה, השוק בעיר צרפתית משנת 1898, יצירה אימפרסיוניסטית קטנה המציגה את כישרונה במלואו.
אף שמארי קרויה זכתה להכרה ביופייה האישי במהלך חייה, רק לאחר מותה של בתה ויבקה בשנת 1986 נחשפו כישרונותיה כאמנית.
הציורים שהותירה מארי הראו כי הייתה ציירת בעלת פוטנציאל בלתי ממומש.