tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
חלקו של הרובע המצוי מדרום לכיכר ד'איטלי עבר טרנספורמציה רבתי במחצית השנייה של המאה ה-20. אזור המגורים שבסביבת שדרות וינסן אוריו נבנה מחדש לאחר מלחמת העולם השנייה, כמו כן, בלוקים שסבלו מבעיות תברואה וסניטריה עברו שיפוצים: בלוק מספר 13 (בשדרות אוגוסט-בלנקי), בלוק מספר 4 (סביב כיכר נסיונל), ובלוק בייברה.
העבודות האורבניות הגדולות ביותר, בשנות השישים והשבעים של המאה ה-20, זכו לשם איטלי 13 (Italie XIII), משום שהתרכזו סביב שדרות ד'איטלי, והובילו לבנייתם של מגדלי מגורים גבוהים בחלקו הדרומי של הרובע.
בהשארת תאוריות התכנון האורבני של לה קורבוזייה, שונו פניו של האזור שנמשך מבוט-או-קיי עד לרחוב נסיונל, ומשדרות וינסן אוריו ועד לפורט-ד'איטלי.
למעלה משלושים מגדלים שגובהם חוצה את מאה המטרים נבנו באזור זה, בעיקר באזור אולימפיאד.
באמצע שנות השבעים הופסק מפעל השיפוצים, בעת שהגיעו לאזור הפליטים הראשונים מווייטנאם, ומילאו את מגדלי המגורים החדשים, שעדיין לא אוכלסו.
גלי פליטים ומהגרים נוספים הגיעו מאוחר יותר מאסיה, בעיקר מקמבודיה, לאוס וסין, והפכו בסופו של דבר את חלקו הדרומי של הרובע השלושה-עשר לרובע אסייתי אמיתי.
תוכניות שיפוץ גדולות נוספות החלו בחלקו המזרחי של הרובע מראשית שנות התשעים, עם בניית האתר החדש של הספרייה הלאומית של צרפת, והקמת אזור העסקים פארי ריב גוש.
גם כיום נחשב אזור זה לאחד מאזורי הבנייה הגדולים ביותר בצרפת.
הרובע השלושה-עשר כולל מספר גלריות אוונגרד ברחוב לואי-ויס, ונהנה מפעילות אומנות סביבן.
כמו כן, מצוי בו מתחם של מגורי אמנים ואטליה במבנה ה"פְרִיגוֹ" ("מקרר" בצרפתית) העצום, ששימש בעבר כמחסני קירור.
המחסנים הפכו לאזור מגורי אמנים בתחילת שנות השמונים של המאה ה-20.
בתחום האדריכלות, מעטים הרבעים בפריז בהם הייתה לאדריכלים מודרניים אפשרות לבנות ולשנות כברובע זה.
הרובע השלושה-עשר מתהדר בכמה מהשמות הגדולים באדריכלות המאה ה-20, שבניינים משלהם נבנו בשטחו, ובהם:
שניים מבין המבנים הנדירים שבנה לה קורבוזייה בפריז: בית פְּלאנֶה (maison Planeix) בשדרות מסנה מספר 26 (1924), וארמה די סלו, המצוי בין הרחובות קנטגרל (rue Cantagrel) ושבלרה (rue du Chevaleret, משנת 1934).
קומפלקס המגורים החשוב של כריסטיאן דה פורזאמפארק (Christian de Portzamparc, משנת 1975), שניסח את מושג "הבלוק הפתוח", בו נעשה שימוש בבניית אזור העסקים פארי ריב גוש.
המבנה הראשון של האדריכל נורמן פוסטר בפריז: בניין משרדים בפינת רחוב נב-דה-טולביאק ושדרות דה פראנס (משנת 2004).
ברובע קיים בית הספר היהודי יבנה, שבו כ-1500 תלמידים.
הרובע השישה-עשר של פריז , הממוקם בגדה הימנית, הוא אחד מעשרים הרבעים של פריז, בירת צרפת.
ברובע נמצאות שדרות פוש היוקרתיות, הרחבות ביותר בפריז, ואזור המגורים המרכזי של מחוז אוטיי ופאסי.
ברובע זה נמצא מספר השגרירויות הבינלאומיות הגדול ביותר בצרפת.
מספר מתקני ספורט חשובים ממוקמים ברובע: פארק דה פראנס, אצטדיון הבית של קבוצת הכדורגל פריז סן-ז'רמן; מגרשי הטניס המשמשים את הרולאן גרוס; ואצטדיון ז'אן-בואן, מגרש הבית של מועדון הרוגבי סטד פרנסה.
במערב הרובע שוכן יער בולון, הפארק הציבורי השני בגודלו בפריז.
שטח הקרקע של הרובע, כולל יער בולון, הוא 16.31 קמ"ר.
ללא יער בולון שטחו עומד על 7.846 קמ"ר.
אוכלוסיית הרובע השישה-עשר הגיעה לשיאה בשנת 1962, אז מנתה האוכלוסייה 227,418 איש.
במפקד האוכלוסין משנת 1999, ברובע נמנו 161,773 תושבים.
ברובע פעילות עסקית נרחבת, ועל פי המפקד של 1999, היו בו 106,971 משרות.
הרבעים הפנימיים של הרובע השישה-עשר הם:
חלק מכיכר שארל דה גול
הרובע השבעה-עשר של פריז הממוקם בגדה הימנית, הוא אחד מעשרים הרבעים של פריז, צרפת.
ברובע שני מוקדי פעילות מרכזיים: בחלקו הצפוני, מתחם מעמד הפועלים המרוכז סביב כיכר קלישי הוא שלוחה של אזור החלונות האדומים של רובע פיגאל; בחלקו הדרומי, מתחם המעמד הבינוני-גבוה שסביב שדרות דה טרן (Avenue des ternes) ושוק פונסלה (Marché Poncelet), מעוצב בסגנון אוסמן.
ברובע השבעה-עשר של העיר נמצא מרכז התערוכות הגדול פלה דה קונגרס (Palais des Congrès), ומעליו מתנשא גורד השחקים של מלון קונקורד-לפאייט.
שטח הקרקע של הרובע הוא 5.669 קמ"ר.
הרבעים הפנימיים של הרובע השבעה-עשר הם:
הרובע השמונה-עשר של פריז , הממוקם בגדה הימנית, הוא אחד מעשרים הרבעים של פריז, צרפת.
הרובע ידוע בעיקר הודות לאזור מונמארטר שבשטחו, הממוקם על גבעה שבראשה מזדקרת בזיליקת סקרה קר, וכן הודות לתיאטרון הקברט הידוע מולן רוז', ולטחנת הרוח הישנה, מולן דה לה גאלט.
ברובע השמונה-עשר נמצא גם רובע מעמד הפועלים גוט ד'אור (טיפת הזהב), בו מתגוררים בעיקר יוצאי אפריקה וצפון אפריקה, והוא ידוע בשוק שבו, שוק בַּרְבֶּס (marché Barbès), שם ניתן למצוא מוצרים שונים מאפריקה.
שטח הקרקע של הרובע הוא 6.005 קמ"ר.
אוכלוסיית הרובע השמונה-עשר של פריז הגיעה לשיאה בשנת 1931, עם 288,810 תושבים.
גם כיום, הרובע צפוף מאוד בתושבים ובפעילות עסקית, עם 184,586 תושבים ו-70,285 משרות, על פי מפקד האוכלוסין האחרון שנערך בשנת 1999.
הרבעים הפנימיים של הרובע השמונה-עשר הם:
טחנת הרוח מולן דה לה גאלט
תחנת המטרו אבס – התחנה העמוקה ביותר בפריז, שכניסתה עוצבה בידי הקטור גימאר
הרובע העשרים של פריז , הממוקם בגדה הימנית, הוא אחד מעשרים הרבעים של פריז, צרפת.
ברובע נמצאים האזורים הקוסמופוליטיים מנילמונטן ובלוויל, שקלטו גלים רבים של מהגרים מאז אמצע המאה ה-19. כיום, בבלוויל מצוי רובע הצ'יינהטאון השני בגודלו בפריז.
הרובע העשרים מוכר הודות לבית הקברות פר לשז שבתחומו, בו קבורים אישים מפורסמים, כגון המלחינים פרדריק שופן וג'ואקינו רוסיני, הסופרים אוסקר ויילד ומרסל פרוסט, הציירים קאמי פיסארו וז'אק-לואי דויד, זמר הרוק ג'ים מוריסון ועוד רבים אחרים.
שטח הקרקע של הרובע הוא 5.984 קמ"ר.
אוכלוסיית הרובע העשרים של פריז הגיעה לשיאה בשנת 1936, עם 208,115 תושבים.
גם כיום, הרובע צפוף מאוד בתושבים ובפעילות עסקית, עם 182,952 תושבים ו-54,786 משרות, על פי מפקד האוכלוסין האחרון שנערך בשנת 1999.
הרבעים הפנימיים של הרובע העשרים הם:
הרובע הפיננסי היא שכונה הנמצאת בקצה הדרומי של האי מנהטן בעיר ניו יורק, ארצות הברית.
השכונה מתוחמת על ידי כביש ווסט סייד ממערב, רחוב צ'יימברס ופארק סיטי הול מצפון, גשר ברוקלין מצפון-מזרח, האיסט ריבר מדרום-מזרח ופארק באטרי מדרום.
לבו של הרובע הפיננסי נחשב לרוב למפגש הרחובות וול סטריט וברוד (Broad Street).
במפגש הרחובות וול סטריט ונסאו נמצא בניין ההיכל הפדרלי , אשר נבנה באתר בו היה ממוקם בניין הקפיטול האמריקני הראשון שהיה בשימוש בין השנים 1789 עד 1790, בתקופה בה ג'ורג' וושינגטון היה נשיא ארצות הברית.
החל מסוף המאה ה-19 החלו להבנות ברובע הפיננסי גורדי שחקים; במהלך רוב המאה העשרים הרובע היה מרכז עסקים המעסיק עובדים רבים, אך נשאר שומם בלילות ובסופי השבוע.
רק לקראת סוף המאה מצב זה החל להשתנות עם הסבת משרדים למגורים ועלייה במספר התושבים ברובע.
ב-1966 החל להבנות מרכז הסחר העולמי, שבמרכזו מגדלי התאומים שהתנשאו לגובה של 417 מטר והיו המבנים הדומיננטיים בקו הרקיע של מנהטן תחתית כ-30 שנה, עד שנהרסו במתקפת הטרור ב-11 בספטמבר 2001. מרכז הסחר העולמי נבנה מחדש בעקבות הפיגועים, ובמרכזו מגדל החירות, בגובה 541.30 מטר, המבנה הגבוה בחצי הכדור המערבי.
מרכז הסחר העולמי, הכולל מספר גורדי שחקים ובראשם מגדל החירות
פיין סטריט 70 (לשעבר בניין אמריקן אינטרנשיונל)
בניין טראמפ (לשעבר וול סטריט 40)
רחוב ליברטי 28 (לשעבר צ'ייס מנהטן פלאזה 1)
בניין אמריקן שורטי, המוכר גם בשם בנק טוקיו, ברחוב ברודוויי 100
בניין אקוויטבל, ברחוב ברודוויי 120
פארק רו 41, המוכר גם בשם בניין הניו יורק טיימס
בניין פארק רו, ברחוב פארק רו 15
ברודוויי 26, המוכר גם בשם בניין סטנדרד אויל
בניין ברוד אקסצ'יינג', ברחוב ברוד 25
האנדרטה הלאומית והמוזיאון לפיגועי 11 בספטמבר
באולינג גרין (Bowling Green), הפארק הציבורי הראשון בניו יורק, ופסל השור המסתער שבקצהו הצפוני
בניין הבורסה לניירות ערך בניו יורק
במשך רוב המאה ה-20 אזור הרובע הצרפתי של שאנגחאי נותר אחד מאזורי המגורים והקמעונאות היוקרתיים ביותר עיר, ושימש גם כאחד ממרכזי הקהילה הקתולית של סין.
האזור מכיל כיום מבנים גבוהים רבים, בעיקר מגדלי מגורים ומבני משרדים גבוהים, בנוסף למספר בתי מלון ומרכזי קניות עצומים.
למרות שהאזור עבר פיתוח רב בעשורים האחרונים, הוא ממשיך לשמור על אופי ייחודי מובהק וממשיך להוות יעד תיירותי פופולרי.
הרובע היהודי בקורדובה (בספרדית: Judería de Córdoba) הוא הרובע בקורדובה שבספרד שבו חיו היהודים בין המאה ה-10 למאה ה-15. הרובע ממוקם במרכז ההיסטורי של קורדובה, צפונית-מזרחית לקתדרלה של קורדובה.
הרובע תחום על ידי הרחובות: דאנס, מנריקס, תומאס קונדה, חודיוס, אלמנזור ורומרו.
הרובע הוא חלק מהמרכז ההיסטורי של קורדובה שהוכרז כאתר מורשת עולמית על ידי אונסק"ו בשנת 1994.
קורדובה עברה תקופה שבה נוצרים, יהודים ומוסלמים חיו יחדיו, אם כי האוכלוסייה הלא-מוסלמית הייתה כפופה לתשלום מס ג'יזיה, וליהודים הייתה מערכת משפט משלהם.
ברחוב היהודים (Calle de los Judíos) שברובע היהודי, בכיכר טבריה, ניצב פסל ברונזה של הרמב"ם, רב ספרדי ופילוסוף, מגדולי הפוסקים בכל הדורות, מחשובי הפילוסופים בימי הביניים, איש אשכולות ורופא, יליד קורדובה.
בית הכנסת בקורדובה, שנבנה בשנת 1315 על ידי יצחק מוחב.
קפלת סן ברתולומה (Capilla de San Bartolomé), שנבנתה ב-1399 כדי לאכלס מחדש את השכונה בעקבות הפרעות ביהודים.
השוק העירוני של קורדובה (Zoco Municipal de Córdoba), שוק מלאכה הממוקם בבית מהמאה ה-15.
שער אלמודובר (Puerta de Almodóvar) היה חלק מהחומות והיווה את קצה הרובע היהודי.
בכיכר טבריה נמצא פסלו של הרמב"ם, הפילוסוף היהודי יליד קורדובה.
הבית האנדלוסי (Casa Andalusí) ומוזיאון האלכימיה.
בית ספרד (Casa de Sefarad), מוזיאון המוקדש לתרבות יהודי ספרד ולבית הכנסת.
בית הפאווס (Casa de las Pavas), שנבנה ב-1597 על ידי חואן סיגלר דה אספינוסה.
הרובע היהודי של סביליה היה השכונה בעיר סביליה בה התיישבה הקהילה היהודית מאז כיבוש סביליה על ידי פרדיננד השלישי מקסטיליה בשנת 1248 ועד לגירושם במסגרת צו גרנדה שהוציאו המלכים הקתולים.
אזור זה של העיר, הכולל את שכונות סנטה קרוז וסן ברטולומה, ידוע עד היום כרובע היהודי.
אף על פי שישנן עדויות לנוכחות יהודית בסביליה עוד מימי הרומאים, שנמשכה לאורך התקופות הוויזיגותית והמוסלמית, גירוש היהודים מאל-אנדלוס בשנת 1146 הביא לסיום נוכחותם בעיר עד לכיבושה על ידי קסטיליה.
לאחר כיבוש סביליה על ידי המלך הקסטיליאני פרדיננד השלישי בשנת 1248, החלו יהודים לאכלס את העיר במספרים גדולים.
כמו בערים נוצריות אחרות בחלוקת הקרקעות הקצה המלך שכונה לקהילה היהודית ליד מצודת סביליה.
הרובע היהודי השתרע על שטח של כ-16 דונם.
הוא הופרד משאר העיר על ידי חומה שהגדירה את גבולותיו.
חומה זו החלה במצודה, המשיכה לאורך רחוב מטאוס גאגו, רחוב פביולה, רחוב מאדרה דה דיוס, כנסיית סן ניקולס, רחוב קונדה דה איבארה, פלאזה דה לאס מרסדאריאס, רחוב וידיו אי טינטה, ליד שער קרמונה, והסתיימה בפוארטה דה לה קרנה הנוכחית (לשעבר באב צ'ואר או פוארטה דה לאס פרלס, לימים מינג'ואר).
זמן קצר לאחר הכיבוש, העניק המלך אלפונסו העשירי ליהודים ארבעה מסגדים להסבה לבתי כנסת, במקום שבו עומדים כיום כנסיות סנטה מריה לה בלנקה וסן ברטולומה, הכנסייה העתיקה של סנטה קרוז (הנמצאת בפלאזה דה סנטה קרוז של ימינו) ומנזר מאדרה דה דיוס.
בשנת 1391, תקפו הנוצרים את הרובע היהודי, אירוע שהתפשט לחלק ניכר מכתר קסטיליה.
באביב של אותה שנה, החל הארכידיאקון של אסיחה, פרנד מרטינס, להסית את הנוצרים של סביליה נגד היהודים.
במרץ של אותה שנה החל המרד, כאשר המונים נכנסו לרובע היהודי, הרסו חנויות ותקפו את התושבים.
הפרעות דוכאו עם הגעת הרשויות, אך האחראים נותרו ללא עונש.
עקב חסינות זו, ב-6 ביוני של אותה שנה, 1391, נכנס ההמון שוב לרובע היהודי ורצח כ-4,000 יהודים, חלק גדול מתושבי סביליה.
על כך, הטיל המלך קנס על סביליה, ששולם במשך 10 שנים.
בשנת 1492 הוכרז גירוש היהודים מספרד או חזרתם לנצרות.
בסביליה, לא הייתה לכך השפעה כה רבה, שכן לאחר הטבח של 1391 וחוסר הביטחון שבא בעקבותיו, מעט מאוד יהודים נותרו בעיר.
עם זאת, ניתן עדיין למצוא את השרידים של הקהילה היהודית בסביליה באתר קבורה עברי הממוקם ברחוב קאנו אי קואטו שנמצא בחפירות ארכאולוגיות לפני בניית חניון תת-קרקעי.
בית הקברות, הממוקם מחוץ לחומות העיר, השתרע מעבר לשטח המועצה המחוזית הנוכחית של סביליה, ליד פוארטה דה לה קרנה (שער הבשר).
שרידי השלדים וממצאים נוספים נשמרים במוזיאון הארכאולוגי של סביליה, למעט קבר אחד, המוגן על ידי פאנל זכוכית שניתן לצפות בו כיום בקומה התחתונה של החניון.
הרובע המנדטורי (מכונה גם: עכו המנדטורית, חופף לרובע ד') הוא רובע בעכו המשמש כמרכז העיר שלה, התחום על ידי דרך הארבעה, רחוב הרצל וחומות עכו, ומקיף מצפון את עכו העתיקה.
הרובע נבנה על ידי עולים חדשים בתקופת שלטון המנדט הבריטי על ארץ ישראל, ומכאן שמו, והיה להתפתחות ראשונה של העיר מחוץ לתחום החומות שלה.
הוא בנוי בסגנון הבנייה האקלקטי, ומשלב סגנון הבין-לאומי, בנייה ערבית מרובת בוסתנים ומעט בנייה בהאית.
הרובע גובל בים התיכון במערב ובמפרץ עכו בדרום, ושטחו כ-700 דונם.
הוא בנוי בצורת רחובות שתי וערב, כשבמרכזו הציר המרכזי רחוב ויצמן, המגיע עד לכניסה לעיר העתיקה.
נמצאים בו מבנה עיריית עכו, בית הכנסת המרכזי, אנדרטת מלחמת העצמאות, בית הכנסת אור תורה, בית הספר לקציני ים ומכינת אבנר עכו.
בשנת 2008 עמד שיעורם של היהודים מתוך אוכלוסיית הרובע על 54% בלבד, כששאר האוכלוסייה הייתה ערבית.
נרשמה בו מגמה משמעותית של עליית שיעור האוכלוסייה הערבית, שנגדה פועלים תנועת אור וגרעין תורני "אומץ".
הרובע הוקם על ידי עולים חדשים בתקופת המנדט הבריטי בשנות ה-20 של המאה ה-20, והיה להתפתחות ראשונה של העיר עכו מחוץ לחומות העיר העתיקה שלה.
מהנדס הרובע היה גוטליב שומאכר.
ברובע זה שכנו תחנת המשטרה המקומית ומבנה העירייה.
שני גופים אלו נשארו במקומותיהם המקוריים עד היום.
במלחמת העצמאות נכבש הרובע על ידי חטיבת כרמלי בכיבוש עכו ב-17 במאי 1948, ומאז נשאר בשליטת מדינת ישראל.
באותה עת, היו רובע זה והעיר העתיקה שני חלקיה היחידים של העיר.
בהמשך נבנו ברובע בנייני רכבת רבים והאזור נהיה למרכז העיר המתפתחת.
עם התפתחות שכונות חדשות בעיר עברו אליהן תושבים רבים מבנייני הרכבת שברובע, והללו נשארו עם אוכלוסייה מוחלשת, ננטשו או נמכרו לתושבים אחרים, בעיקר למשפרי דיור ערביים מכפרים סמוכים, כגון ג'דיידה-מכר.
מגמה זו התחזקה במאה ה-21, כאשר תושבים רבים מכפרי האזור רצו להיטיב את רמת חייהם באמצעות מעבר לעיר המרכזית או להתגורר בסמוך לקרובי משפחתם בעכו העתיקה.
כך למשל, בשנת 1995 היו ברובע 67% יהודים ועד 2008 ירד שיעורם באוכלוסייה ל-54% בלבד, כששאר האוכלוסייה ערבית.
נגד מגמת הפיכת הרובע לערבי פועלים בו ארגונים המשויכים לציונות הדתית במטרה לייהד אותו, בין היתר באמצעות ג'נטריפיקציה והטמעת פרויקטים אידאולוגיים, יזמות נדל"ן והקמת מלונות בוטיק.
פועל בעיר גרעין תורני "אומץ" המושך אליו משפחות ומנסה לשנות את פניו של הרובע.
הוא נוסד ב-1997 ומאז גדל משנה לשנה באמצעות משפחות חדשות וסטודנטים המעתיקים את מגוריהם לעיר, ומשתלבים במוסדות החינוך בה ובמוסדות האקדמיים הרבים באזור.
תנועת אור פועלת ביחד עם הגרעין במטרה זו ויוזמת ברובע פרויקטים רבים.
בשנות ה-20 של המאה פועלת עיריית עכו לחידוש הרובע ומאשרת בו פרויקטים של חידוש התשתיות הציבוריות, קידום תוכניות לעידוד יזמות בתחום ההתחדשות העירונית ותכנון ופיתוח מתחמי מלונאות ופנאי.
היא מנסה להשיב את מרכז העסקים הראשי של העיר לרובע, לפתח בו את ענף התיירות ולהופכה למוקד מסחר ונופש שימשוך אליו תושבי פנים לצד תיירות חוץ.
במהלך המהומות בעכו שהתקיימו בעיר כחלק מהמהומות בישראל במבצע שומר החומות היה הרובע במרכז המהומות.
הֶרוֹדוֹטוֹס מהליקרנאסוס (היום בודרום בטורקיה) היה היסטוריון יווני המכונה "אבי ההיסטוריה", שתיאר בחיבורו "היסטוריוֹת" את הפלישה הפרסית ליוון בראשית המאה ה-5 לפנה"ס.
על חייו של הרודוטוס שרדו מספר ידיעות.
במלאת לו 20 שנה הוא הוגלה מעירו הליקרנאסוס, בעקבות סכסוך שהתגלע בינו לבין ליגדאמיס, הטיראן העירוני.
לאחר שגלה מעיר מולדתו, התיישב הרודוטוס באי סאמוס, ונראה כי מעולם לא חזר להליקרנאסוס.
אף על פי כן, בחיבורו נראה שהוא מתגאה בעיר מוצאו ובמלכתה, ארטמיסיה הראשונה.
באמצע המאה החמישית לפנה"ס ביקר הרודוטוס באתונה, שם נפגש עם הוגי דעות, אישי ציבור ומדינאים.
שהותו באתונה השפיעה רבות על כתיבתו.
בשנת 444 לפנה"ס לערך, כאשר ייסדה אתונה את הקולוניה ת'וריאוי (Θούριοι) באיטליה, עקר לשם הרודוטוס עם משלחת המתיישבים.
סביר להניח שבעת גלותו ערך הרודוטוס כמה מהמסעות שהוא מתאר ב"היסטוריות".
הרודוטוס נסע רק בארצות מיושבות יוונים או שישבו בהן גם יוונים, משום שנזקק למתורגמנים.
לפי עדותו שלו, פקד הרודוטוס תחילה את איי הים האגאי ואת הארצות היוניות שבאסיה הקטנה.
הוא היה בסרדיס ועבר בערים שבחופי הים השחור.
הוא ביקר במושבות היווניות שבסקיתיה (דרום רוסיה של ימינו), אולם לתוך ארץ הסקיתים עצמה לא נכנס.
הוא הגיע עד הנהר פאסיס ואז שב על עקבותיו בדרך שממנה בא, כך שאת החוף המזרחי של הים השחור הוא לא ראה.
ייתכן שאחרי נסיעה זו, ערך את נסיעתו הגדולה לארצות הדרום והמזרח, שהיו חלק מהממלכה הפרסית.
הוא שהה במצרים שלושה חודשים וחצי (אוגוסט–נובמבר), בזמן שהנילוס מציף את הארץ, ותיאר אותה באריכות רבה.
הוא עבר באניה ליד הפירמידות והגיע עד האי יב בדרומה.
ממצרים הגיע בדרך הים דרך עזה ואשקלון לצור.
ממנה פנה אל נהר פרת ועליו שט באניה עד בבל, שם ראה את מקדש בל ודיבר עם הכהנים.
ייתכן והגיע לשושן בירת פרס, אולם לא ראה את פנים הארץ.
לאחר נסיעה זו יצא לביקורים ברחבי יוון, בין היתר בתראקיה (צפון מזרח יוון) ומקדוניה.
לבסוף, הגיע גם לדרום איטליה וסיקיליה (סיציליה).
עם זאת, חוקרים מודרניים מפקפקים במהימנות דיווחיו של הרודוטוס לגבי היקף מסעותיו.
הרודוטוס החל את הקריירה שלו כלוֹגִיוֹס (מספר סיפורים או כרוניקאי).
הוא סבב בערי יוון והופיע תמורת תשלום כמספר סיפורים על קרבות, אירועים היסטוריים ופלאי ארצות הנכר.
רק בשלב מאוחר יותר החליט לאסוף את סיפוריו ולערכם לכדי רצף נרטיבי שמתמקד בהתפשטות האימפריה הפרסית, שנבלמה בכוחה של ברית בין אתונה לספרטה.
יש הטוענים שמלחמת הפלופונסוס, שפרצה בשנת 431 לפנה"ס בין אתונה לספרטה ופילגה את העולם היווני, היא שעודדה אותו לעשות זאת.
בשנת 425 לפנה"ס כבר מוזכר חיבורו של הרודוטוס במחזה "האכארנים" של הסאטיריקן האתונאי אריסטופאנס.
היצירה "היסטוריות" זכתה להכרה כסוגה חדשה בספרות עוד בסמוך למועד הופעתה.
לפני הרודוטוס היו בנמצא כרוניקות ואפוסים שגם בהם השתמר ידע על העבר.
אך הרודוטוס היה הראשון שלא רק תיעד את העבר, אלא השכיל להתייחס אליו כאל בעיה פילוסופית, או כאל פרויקט מחקר שניתן ללמוד ממנו על התנהגות האדם.
חידוש זה זיכה אותו בתואר "אבי ההיסטוריה".
הכותרת שקיבל חיבורו במרוצת הדורות, "היסטוריות", משמעותה ביוונית "חקירות", אך מאז קיבלה את המשמעות שאנו מכירים היום.
בשפות מודרניות רבות משמעות המילה היא גם "סיפור", בדומה ל-story האנגלי, ל-histoire הצרפתי ול-historia הספרדי.
הרודוטוס ספג ביקורת מצד היסטוריונים ופילוסופים מאוחרים יותר.
כבר בעת העתיקה הוא הואשם בהטיה, חוסר-דיוק וגנבה ספרותית, ואף זכה לכינוי "אבי השקרנים".
חוקרים מודרניים הפריכו אף הם את טענותיו של הרודוטוס לגבי היקף מסעותיו ואמינות מקורותיו.
אף על פי כן, במהלך המאה ה-20, בעקבות התפתחות הדיסציפלינה האנתרופולוגית וכתוצאה מ"המפנה הלשוני", עלתה קרנו של הרודוטוס.
היום נחשב הרודוטוס לא רק לאבי ההיסטוריה, אלא גם לאבי האתנוגרפיה והאנתרופולוגיה.
ה"היסטוריות" פורסמו בין השנים 430 ו-424 לפנה"ס, ולימים חולקו על ידי עורכים מאוחרים לתשעה חלקים, שקרויים על שם תשע המוזות.
ששת הספרים הראשונים עוסקים בצמיחת האימפריה הפרסית.
הם פותחים בתיאור קרויסוס מלידיה, השליט האסיאתי הראשון שכבש ערי-מדינה יווניות וגבה מסים.
קרויסוס איבד את ממלכתו לכורש, מייסד האימפריה הפרסית.
ששת הספרים הראשונים מסתיימים בתבוסת הפרסים בשנת 490 לפנה"ס בקרב מרתון, שמנע את התפשטות האימפריה.
שלושת הספרים האחרונים ב"היסטוריות" מתארים את ניסיונו של המלך הפרסי חשיארש הראשון, עשר שנים לאחר התבוסה במרתון, לנקום את נקמת הפרסים ולכבוש את יוון.
החיבור מסתיים בשנת 479 לפנה"ס, כשהפולשים הפרסים חוסלו בקרב פלטאיה, וגבול האימפריה הפרסית הוסג אל החוף האגאי של אסיה הקטנה.
הרודוטוס נחשב לאבי ההיסטוריה, או ליתר דיוק, לאבי ההיסטוריוגרפיה.
אף כי מסורות שונות אודות העבר השתמרו ביצירות האפיות ובכתבי הכרוניקנים, האופן בו טיפל הרודוטוס בחומרים ההיסטוריים מבחין אותו בבירור מהמחברים שקדמו לו.
בניגוד ליצירות האפיות, כמו ה"איליאדה" וה"אודיסאה", שכוללות מיתוסים רבים וסיפורים על התערבות האלים, הרודוטוס מתבונן באירועי העבר כתוצר של פעילות אנושית גרידא.
ובניגוד ל"לוגוגראפוי" , שכתבו כרוניקות ותיעדו אירועים מקומיים ונתונים גאוגרפיים עובדתיים, ביקש הרודוטוס להפוך את אירועי העבר לרצף נרטיבי בעל הגיון פנימי, תוך ניסיון להבין את התשתית הסיבתית לאירועים ולתוצאותיהם.
בפתח חיבורו מצהיר הרודוטוס כי מטרתו היא להנציח את מפעלות בני-האדם, יוונים ו"ברברים" כאחד, כמורשת לדורות הבאים.
הרודוטוס מרמז בכך כי בדק ובחן את הסיפורים, אך בחר שלא לסנן אותם, על מנת לאפשר לדורות הבאים לקבלם, לדחותם או לשנותם בהתאם לחקירותיהם הם.
לאורך החיבור כולו מרבה הרודוטוס להשתמש במונחים כגון "יש אומרים", "על פי הנאמר", "כפי ששמעתי" וכדומה.
התבטאויות אלה מצביעות על זהירות מדעית ועל מאמץ מכוון לנקוט בגישה אובייקטיבית, והן מבחינות אותו בבירור ממרבית המחברים העתיקים, כמו גם מאי-אלו היסטוריונים מודרניים.
הרודוטוס מציג את העימות בין הפרסים ליוונים כאירוע בלתי נמנע וכעימות אדיר בין שתי תרבויות שונות, אך גם דומות זו לזו: הצבא היווני, המפולג בשל הפיצול הגאו-פוליטי, אך מאוחד בדתו ובתרבותו ובמוטיבציה להילחם למען מימוש מטרותיו.
הצבא הפרסי, אשר מפולג בשל הרכבו האתני, אך מאוחד תחת הנהגתו של מלך מקודש וסמכותי.
הרודוטוס מביא לקוראיו את הרקע, הנסיבות והסיבות למלחמה שאסרו הפרסים על היוונים.
בתוך כך הוא מספק תיאורים אתנוגרפיים מפורטים של המצרים, הפרסים, הסקיתים ועמים אחרים המופיעים בחיבורו.
התשתית ההסברית שמספק הרודוטוס לאירועים שהוא מתאר כוללת גורמים מדיניים, כלכליים, חברתיים, תרבותיים ואף אישיים.
ההיקף הגאוגרפי העצום של החיבור מבחין אותו בבירור מהכרוניקנים של ימיו, שהתמקדו באירועים מקומיים.
יצירתו של הרודוטוס היא, למעשה, הניסיון הראשון לכתוב היסטוריה עולמית.
אף כי הרודוטוס מציין גורמים שונים להתפתחויות ההיסטוריות שהוא מתאר, הוא מצביע על שני מקדמים עיקריים להתפתחותו של אירוע היסטורי: האחד – המניע האישי של השליט, והאחר – רצון האלים.
התנסחויות שונות של המחבר מציעות שההיסטוריה האנושית כפופה לעקרון החטא ועונשו, כשהעונש בא מידי האלים.
החטא שבגינו פרצה המלחמה בין הפרסים ליוונים הוא חטא היוהרה, ה"היבריס" ביוונית: התנשאותו של המלך הפרסי, שחשפה אותו לעונש האלים בעזרת שליחיהם עלי אדמות, הגיבורים.
תאולוגיזציה זו של המאורעות פוסלת אותו, לכאורה, מלהחשב לראשון הכתיבה ההיסטורית המדעית.
עם זאת, חוקרים שונים, שהבולט ביניהם הוא ג'ון גולד, ראו באמירות בדבר התערבותם לכאורה של האלים קונבנציה ספרותית, שאינה משקפת את עמדתו של הרודוטוס לגבי מהלך ההיסטוריה.
ראיה אפשרית לכך היא העובדה שגם כאשר פונה הרודוטוס לכוחות על-טבעיים בבואו להסביר את המאורעות שהוא מתאר, הוא נוהג לספק לצדם גם הסברים אנושיים גרידא.
המתודה של הרודוטוס זכתה להערכה רבה בקרב חוקרים מודרניים, מכיוון שהיא מבוססת על איסוף חומרים, מיונם, תיאורם והסקת מסקנות לאורם.
יתר על כן, בנוסף למידע שחילץ ממידענים וממקורות כתובים, מרבה הרודוטוס לעשות שימוש גם בממצאים מן התרבות החומרית לצורך ביסוס טענותיו.
הרודוטוס מציין לא אחת את השאיפות להציג תיאור מהימן ואובייקטיבי של האירועים.
אמנם כהלני, הוא מרבה לשבח את היוונים, שעולים לשיטתו על הברברים, בייחוד בכל הנוגע להתארגנותם הפוליטית ולמשטריהם הדמוקרטיים.
עם זאת, ניתן למצוא בחיבורו הערכה רבה למידות הפרסיות, בהן תבונה מדינית, נאמנות, נחישות, התמדה, אומץ לב ואמירת אמת, כמו גם מחמאות לחכמה ולדת המצרית.
ייצוגים חיוביים אלה של העולם ה"ברברי" קנו לו את כינוי הגנאי "פילו-ברברוס" בקרב כמה מעמיתיו היוונים.
הרודוטוס ביקר בעיר צור ונראה גם כי ראה את עזה.
ברור אם כן שההיסטוריון ביקר בארץ ישראל, אולם ככל הנראה ביקורו היה מוגבל לקו החוף.
הספר השני בהיסטוריות מתרכז במצרים ונקודת ההשקפה המצרית בולטת בו, ולכן סביר לקשר את הביקור הזה למסעו של הרודוטוס למצרים, שבדרך כלל מתוארך לשנות ה-40 של המאה ה-5 לפנה"ס.
בהתחשב בכך ששהותו במצרים הייתה די קצרה, הרודוטוס כנראה לא נשאר הרבה זמן גם בארץ ישראל.
בשני מקומות שונים בהיסטוריות שלו, מציין הרודוטוס את גבולה של "פלשתינה":
השם היווני Παλαιστίνη (תעתיק: Palaistinē, פּלַייסטינֵה) נגזר משמו של החלק הדרומי של החוף, שהיה מיושב על ידי הפלשתים ועל כן נקרא "פלשת" לא מאוחר מהמאה ה-8 לפנה"ס, כפי שמעידים ישעיהו ותעודות אשוריות המתייחסות לאותה התקופה.
משום כך מניחים כי הרודוטוס מציין בשם הזה גם את רצועת החוף בדרומה של פיניקיה.
עם זאת, אין להוציא מכלל אפשרות, שכבר בימיו כמה אזורים בפנים הארץ היו כלולים באופן כלשהו במושג הזה.
בקטע מתוך הספר השביעי נזכרים גם "הסורים אשר בפלשתינא", שיחד עם הפיניקים משפצים אניות עבור הצי הפרסי.
אזכורים נוספים אצל הרודוטוס של שמה היווני של הארץ: "סוריה פלשתינה", "פלשתינה־סוריה", "סוריה הנקראת פַּלַיסטִינַאִית" ו"פלשתינא".
בקטע מתוך הספר השלישי נרמז כי העיר "קדיטיס" ממוקמת בקרבת החוף.
יש לזהות אותה כאן עם עזה, שאת גודלה השווה הרודוטוס לגודלה של סרדיס, אולם "קדיטיס" נזכרת על ידו גם במקום אחר.
שם היא מזוהה עם קדש על האורונטס, בקטע בו ניתן להניח שהרודוטוס רומז לאחד האירועים בהיסטוריה הפוליטית של יהודה:
"עם הסורים נפגש נכה ביבשה ונחל ניצחון עליהם על יד מגדול ואחרי הקרב לכד את העיר קדיטיס עיר גדולה בסוריה".
רוב החוקרים מזהים את "מגדול" עם מגידו ומניחים שהרודוטוס רומז לניצחון פרעה נכו על יאשיהו מלך יהודה בקרב מגידו (609 לפנה"ס).
התייחסות אפשרית ליהודים בארץ ישראל ניתן למצוא בקטע בו דן הרודוטוס במקורו של מנהג המילה:
הרודוטוס אינו מתייחס באופן מפורש ליהודים או לארץ יהודה, אולם נראה כי בהתבטאותו לגבי הסורים בפלשתינה שמבצעים מילה, יש רמז שמדובר ביהודים.
משום כך גם יוסף בן מתתיהו הבין את חשיבותו של הקטע הזה ואין לו ספק שאותם "סורים היושבים בפלשתינה" המלים את בשרם יכולים להיות יהודים בלבד, מאחר שמכל תושבי פלשתינה "היהודים לבדם עושים זאת".
אולם ישנן ידיעות על אנשים אחרים באזורים אלה, מלבד היהודים, שהיו נימולים.
קיימות עדויות רבות שמילה הייתה נהוגה בקרב לפחות חלק מהערבים.
בהתחשב בחדירה הערבית החזקה לחלקה הדרומי של ארץ ישראל בתקופה הפרסית, ניתן לחשוב שהרודוטוס התכוון לערבים.
אולם בהתחשב בעובדה כי הרודוטוס ידע על הערבים כאוכלוסייה מובחנת מהסורים, וגם הפיניקים נזכרים על ידו בנפרד, יש יסוד מוצק לפרושו של יוספוס.
מלבד זאת, ניתן גם לקבל את ההשקפה שהרודוטוס קיבל את גרסתו על מקור המילה במצרים עצמה.
פפירוס, בית ההוצאה – אוניברסיטת תל אביב, 1998. הדפסה מחודשת, הוצאת כרמל, 2014.
הרודיאס או הרודיה הייתה נסיכה יהודיה משושלת בית הורדוס, אחותו של אגריפס הראשון.
הרודיאס נולדה בממלכת יהודה, אביה היה אריסטובולוס בנם של הורדוס ומרים החשמונאית, אמה הייתה ברניקי, בתה של שלומית אחות הורדוס ושל קוסטובר מושל אדום.
הרודיאס הייתה אחותם של אגריפס הראשון, הורדוס (מלך כלקיס), אריסטובולוס הצעיר ומרים.
נראה שהרודיאס נולדה לפני אגריפס, וסביר שאריסטובולוס היה צעיר מהם.
בשנת 1 או 2 לספירה, נישאה הרודיאס לדודה הורדוס, בנו של המלך הורדוס ממרים בת שמעון הכהן הגדול.
אחרי שבעלה הסתכסך עם אביו, הוא עבר עם הרודיאס להתגורר באחת מערי החוף של ארץ ישראל.
בשנת 14 לספירה לערך ילדה לו הרודיאס את שלומית.
כשהיה הורדוס אנטיפס, גיסה של הרודיאס, בדרכו לרומא, התארח לפני נסיעתו בביתם של הורדוס והרודיאס.
אנטיפס, שהיה נשוי לבת המלך הנבטי חרתת מלך פטרה, חשק בהרודיאס והעז להציע לה נישואין.
הרודיאס הסכימה, בתנאי שיגרש את אשתו, והם סיכמו שתעבור לגור בביתו מיד כשיחזור מרומא.
כשחזר מרומא גילתה אשתו את דבר ההסכם עם הרודיאס ומבלי לספר לו שהיא יודעת, ביקשה שישלח אותה למכוור, על גבול ארצו של חרתת.
בעלה הסכים בלי לדעת על כוונתה ומיד כשהגיעה למכוור, שהייתה נתונה אז לשלטון חרתת, ליוו אותה שרי צבאו של חרתת אל אביה בערב.
כשסיפרה לאביה על כוונת בעלה לגרש אותה, נוסף עניין זה לסכסוך על הגבולות בארץ גמלא ופרצה מלחמה בה הושמד כל צבא אנטיפס.
בשנת 20 (או 27) לערך, עזבה הרודיאס את הורדוס בעלה ונישאה לאחיו למחצה (ממלתקי השומרונית), הורדוס אנטיפס.
יוסף בן מתתיהו מדגיש כי הייתה זו הפרה של "חוקי האבות", קביעה המתבססת על כך שאשה אינה יכולה לתת גט לבעלה ויכולה להתגרש ממנו רק בהסכמתו.
מאחר שהרודיאס עזבה את הורדוס בעודו בחיים וללא הסכמתו, הרי שעל-פי המשפט היהודי (עניין המודגש אצל יוסף גם במקום אחר) חל איסור עריות לאנטיפס להינשא לאשת אחיו.
גם בברית החדשה יש התייחסות להפרת החוק שבנישואי הרודיאס ואנטיפס, שם מסופר כי יוחנן המטביל אמר לאנטיפס כי הרודיאס אינה מותרת לו לנישואין ובעקבות מחאתו נכלא בבית הסוהר.
הרודיאס שנאה אותו על כך וביום הולדתו של אנטיפס נפלה לידה הזדמנות לנקום ביוחנן.
לאחר שבתה, שלומית, רקדה לפני אביה החורג ואורחיו רמי המעלה ומצאה חן בעיניהם, נשבע לה אנטיפס שייתן לה כל שתבקש.
שלומית מיהרה לשאול את אמה מה עליה לבקש והרודיאס השיבה לה מיד: "את ראש יוחנן המטביל".
אנטיפס נאלץ לדבוק בשבועתו וציווה על אחד השומרים להביא את ראשו.
השומר הלך וכרת את ראשו של יוחנן בכלא, חזר עם הראש בקערה ונתן לשלומית, שהעבירה אותו לאמה.
הסתבכותו בחובות של אגריפס, אחיה של הרודיאס, הביאה אותו למחשבות אובדניות.
אשתו, קיפרוס, שהרגישה בכוונתו להתאבד, שלחה מכתבים אל הרודיאס, בהם סיפרה לה על מצבו של אחיה וביקשה את עזרתה הכספית.
הייתה זאת נפילה במעמדו של אגריפס שהיה רגיל להתהלך כבן בית אצל שועי העולם ברומא ומהר מאוד פרץ סכסוך בינו לבין גיסו ואגריפס הפך שוב למובטל כעבור זמן קצר.
בשנת 37, לאחר שהפך לקיסר, שחרר קליגולה את אגריפס מהכלא, אליו הוכנס על ידי קודמו טיבריוס, והמליך אותו על הטטרארכיה של פיליפוס שנפטר.
כשראתה הרודיאס שאחיה הגיע למעלה גדולה הרבה משל בעלה אנטיפס, קנאה בו והפצירה בבעלה להפליג לרומא ולבקש גם לעצמו מלוכה, שהרי להבדיל מאגריפס, הוא כבר נסיך.
לאחר לחץ כבד מצד הרודיאס, שהוכיחה את בעלה על חולשתו, נסע אנטיפס לרומא עם אשתו.
אגריפס, שהבין שכל מה שאנטיפס יקבל יבוא על חשבונו, הקדים אותו ושלח שליח עם מכתב קטגוריה על אנטיפס, בו האשים את אנטיפס בקשירת קשר עם האימפריה הפרתית כנגד הקיסר והוכחה לכך הם מחסני הנשק המלאים שלו.
בזמן שאנטיפס הציג את טיעוניו בפני הקיסר, קרא קליגולה את המכתב של אגריפס והזדעזע מדבריו.
כשאנטיפס נאלץ להודות בקיומו של הנשק, האמין הקיסר להאשמות אגריפס ושפט את אנטיפס "על תאות יצרו".
הוא העביר למלכותו של אגריפס את הטטרארכיה של אנטיפס (הגליל ועבר הירדן) ואת אנטיפס עצמו שלח לגלות בלוגדונום שבגאליה.
קליגולה אמר להרודיאס, שבזכות היותה אחותו של אגריפס, הוא חוסך ממנה את עונשו של בעלה - היא יכולה להישאר במולדתה ולשמור על רכושה.
על כך ענתה הרודיאס לקיסר:
מתוך כעס על גאוותה, גירש אותה הקיסר יחד עם בעלה, וכאשה נאמנה יצאה איתו לגלות (בשנת 40).
על גורלם של הרודיאס ובעלה מעיר יוסף בן מתתיהו:
ז'יל מאסנה הלחין את האופרה "הרודיאס" ( ללברית צרפתית מאת פול מיליט והנרי גרמונט, המבוססת על הנובלה Hérodias (1877) מאת גוסטב פלובר.
הוצגה לראשונה בתיאטרון לה מונה בבריסל ב-19 בדצמבר 1881.
הרוג מלכות הוא מונח במסורת היהודית המתייחס לכל יהודי שנהרג על ידי שלטון זר, לרוב בשל יהדותו.
המונח התייחס לראשונה להרוגים בגזירות השמד ברומא העתיקה.
הביטוי הרוג מלכות מופיע לראשונה בתלמוד הבבלי ובשעתו יוחס לאותם יהודים שהוצאו להורג על ידי השלטון הרומאי בתקופת השמד.
מספרם של ההרוגים רב ועל פי המחקר המודרני עולה על 100,000. בין "הרוגי המלכות" היו עשרה חכמים ומנהיגי ציבור מדור התנאים שהוצאו גם הם להורג, במקורות היהודיים השונים הם מכונים עשרת הרוגי מלכות.
עקב מעמדם הרם והכבוד הרב שרחש להם העם באותה התקופה הקפידו הרומאים שההוצאות להורג תהיינה גם מייסרות וגם מבזות ומטרתן לא הייתה הרג גרידא.
שיטות ההוצאה להורג מתוארות בתלמוד הבבלי ובירושלמי ובמקורות יהודיים נוספים.
המפורסם שבעשרת הרוגי מלכות היה רבי עקיבא שע"פ המקורות בשרו סורק במסרקות ברזל.
בחוק הישראלי בתיקון ל"חוק תגמולים לאסירי ציון ולבני משפחותיהם", הורחב המושג של הרוג מלכות גם לאנשים שהומתו על רקע פעולותיהם הציוניות בידי משטר של מדינה זרה.
משפחתו של הרוג מלכות זכאית להטבות שונות שניתנות לה על ידי המדינה.
על פי הביטוח הלאומי, משפחתו של הרוג מלכות זכאית לשיעורי התגמול לפי חוק משפחות החיילים שנספו במערכה.
הרובע השני של פריז הוא אחד מעשרים הרבעים של פריז, בירת צרפת.
ממוקם בגדה הימנית של נהר הסן, הרובע השני, יחד עם הרבעים השמיני והתשיעי, מאכלס אזור עסקים חשוב, בו מרוכזת פעילות כלכלית רבה.
ברובע נמצאת הבורסה הישנה של פריז והמטות של כמה בנקים גדולים.
כמו כן, זהו מרכז טקסטיל ומקום משכנה של האופרה קומיק.
הרובע השני הוא גם מקום משכנם של כמה משרידי הפסאז'ים המקורים המסחריים בני המאה ה-19. בראשית המאה ה-19 מרבית רחובות פריז היו חשוכים, בוציים וללא מדרכות.
מספר יזמים העתיקו את הצלחתו של פסאז' דה פנורמה (Passage des Panoramas), שהיה מעבר (passage) מקורה זכוכית, מרוצף, מואר היטב ויבש.
באמצע המאה ה-19 היו כשני תריסרי מעברים כאלו, שלאורכם נפרסו חנויות מסחריות.
ב"מדריך המצויר של פריז" נכתב עליהם:
מרבית הפסאז'ים נעלמו בזמן ששלטונות העיר סללו את השדרות המרכזיות, והוסיפו מדרכות ותאורת רחוב.
הפסאז'ים ששרדו, בנוסף לפסאז' דה פנורמה, הם גלרי ויויאן, "פסאז' שואזל" (Passage Choiseul), "גלרי קולבר" ׁ(Galerie Colbert), "פסאז' דה פּרנס" (Passage des Princes), "פסאז' די גרן סר" (Passage du Grand Cerf), "פסאז' למואן" (Passage Lemoine), "פסאז' ז'ופרואה" (Passage Jouffroy), "פסאז' בורג-ל'אבה" (Passage du Bourg-l'Abbé),"פסאז' די פונסו" (Passage du Ponceau) ואחרים.
הרובע השני הוא הרובע הקטן ביותר של פריז, עם שטח קרקע בגודל 0.992 קמ"ר.
הרובע אוחד עם הרבעים הראשון, השלישי והרביעי, וביחד הם מהווים את עיריית "מרכז פריז" (Paris Centre).
הרבעים הפנימיים של הרובע השני הם:
הרובע השני הגיע לשיא ההתיישבות בו בשנת 1861, אף על פי שהתקיים בצורתו הנוכחית רק מאז תוכנית השיפוצים הגדולה של פריז בשנות השישים של המאה.
במפקד האוכלוסין האחרון (משנת 1999), מנתה האוכלוסייה 19,585 נפש, בעוד שמספר המשרות המוצאות באזור עמד על 61,672 – וזאת למרות הגודל הגאוגרפי המצומצם של הרובע, פחות מקילומטר רבוע אחד, עובדה שהופכת את רובע זה לדחוס ביותר בפעילות מסחרית בבירה הפריזאית.
הספרייה הלאומית של צרפת, אתר רישלייה (הספרייה הישנה)
המטה הראשי של סוכנות הידיעות הצרפתית (AFP)
הרובע השמיני של פריז הוא רובע בפריז, אחד מעשרים הרבעים של פריז, ונמצא בגדה הימנית.
יחד עם הרובע השני והרובע התשיעי, הוא מאכלס את אחד ממרכזיה העסקיים של העיר, שמקובצים סביב האופרה גרנייה ובתי מלון יוקרתיים.
על פי מפקד האוכלוסין משנת 1999, ברובע זה הוצעו יותר משרות מאשר בכל רובע אחר.
ציר המונומנטים האקס היסטוריק חוצה אותו ממזרח למערב.
אתרים מרכזיים רבים ממוקמים באזור, בהם השאנז אליזה, שער הניצחון, הארמון הקטן והארמון הגדול, כיכר הקונקורד עם האובליסק, כנסיית מדלן, פארק מונסו וגשר אלכסנדר השלישי .
ברובע נמצא גם ארמון האליזה שהוא מעונו הרשמי ומשרדו של נשיא צרפת.
בשדרה ז'ורז' החמישי (Avenue Georges V), הקרובה לשאנז אליזה מצויים בתי אופנה עלית ובתי מלון, הידוע מביניהם הוא ז'ורז' החמישי, בסגנון אר דקו.
שטחו של הרובע השמיני הוא 3.881 קמ"ר.
שיא צפיפות האוכלוסין ברובע היה בשנת 1891, אז הגיע מספר התושבים ל-107,485 איש (שהם 27,695 תושבים לקמ"ר).
מאז משך הרובע בעיקר פעילות עסקית ושימש פחות כאזור מגורים.
הרבעים הפנימיים של הרובע השמיני הם:
כיכר שארל דה גול (במשותף עם הרובע השישה עשר והרובע השבעה עשר)
מטה המינהל המרכזי של המשטרה המשפטית
הרובע התשיעי של פריז , הממוקם בגדה הימנית, הוא אחד מעשרים הרבעים של פריז, צרפת.
יש בו מקומות מרכזיים רבים, בינם שדרות אוסמן על בתי הכולבו הגדולים של גאלרי לפאייט ושל פרנטן שבהם.
הרובע התשיעי, יחד עם הרובע השני והרובע השמיני, מאכלס את אחד ממרכזי העסקים של פריז, סביב אזור האופרה גרנייה.
שטח הקרקע של הרובע התשיעי הוא 2.179 קמ"ר.
ברובע צולם אחד מהסרטים הראשונים אי פעם, "איש הולך מעבר לפינה".
שיא צפיפות האוכלוסין ברובע התשיעי היה בשנת 1901, אז הגיע מספר התושבים ל-124,011 (56,912 תושבים לקמ"ר).
הרבעים הפנימיים של הרובע התשיעי הם:
אולם המופעים אולימפיה, בשדרות דה קפוצ'ין מס.
בשנת 1840 נבנה בית הכנסת עדת יראים.
הרובע השנים-עשר הוא אחד מעשרים הרבעים של פריז, בירת צרפת.
הרובע נמצא במזרח העיר, והוא הרובע הראשון בגדה הימנית שעל נתיב נהר הסן.
הרובע עבר שינויים משמעותיים בעשור האחרון, בעיקר בסביבות קור-סנט-אמיליון וברסי, שכעת שוכנים שם משרד האוצר הצרפתי, פארק ברסי ואקור הוטל ארנה (הארנה של ברסי).
הרובע השנים-עשר מכיל את האופרה בסטיליה, בית האופרה השני בגודלו בפריז.
בית האופרה נחנך בשנת 1989, בשנת המאתיים לנפילת הבסטיליה.
הרובע גובל בצפון ברובע האחד-עשר וברובע העשרים, במערב ברובע השלישי והרביעי, בדרום בנהר הסן, ובמזרח ביישובים הקהילתיים סן-מנדה ושרנטון-פון.
גם שטחו של יער ונסן נכלל בתחומי הרובע.
ללא יער ונסן (9.95 קמ"ר), שטחו של הרובע עומד על 6.37 קמ"ר - החמישי בגודלו מבין עשרים הרבעים של פריז.
יחד עם יער ונסן שטחו הוא 16.324 קמ"ר, שהם כ-15% משטחה של העיר, והוא השני בגודלו בין רובעי העיר (לאחר הרובע השישה-עשר, ששטחו כולל את יער בולון).
הרבעים הפנימיים של הרובע השנים-עשר הם:
כיכר הבסטיליה (בשיתוף עם הרובע האחד עשר של פריז)
תחנת הרכבת גאר דה ליון
שורת הגלריות וגשר הולכי הרגל ויאדוקט האמנויות
פרומנד פלנטה-הטיילת הירוקה של רנה דומון
הרובע התשעה-עשר של פריז , הממוקם בגדה הימנית, הוא אחד מעשרים הרבעים של פריז, בירת צרפת.
ברובע עוברות שתי תעלות, תעלת סאן-דני ותעלת אורק (Canal de l'Ourcq), המתחברות בפארק לה וילט.
ברובע התשעה-עשר נמצאים בית הקברות של יהודי פורטוגל בפריז, פארק בוט שומון ופארק דה לה וילט המקיף את מוזיאון המדעים והתעשייה (צרפתית: Cité des Sciences et de l'Industrie) ואת מוזיאון המוזיקה (צרפתית: Cité de la Musique), בו נמצא הקונסרבטוריון של פריז, אחד מבתי הספר למוזיקה המפורסמים באירופה.
שטחו של הרובע התשעה-עשר הוא 6.786 קילומטרים רבועים.
האוכלוסייה ברובע התשעה-עשר נמצאת עדיין במגמת צמיחה.
במפקד האוכלוסין האחרון, שנערך בשנת 1999, נמנו ברובע 172,730 תושבים.
באותו מפקד אוכלוסין נמנו 68,101 מקומות עבודה.
הרבעים הפנימיים של הרובע התשעה-עשר הם:
בית הקברות של יהודי פורטוגל בפריז
הרוגי המלכות בברית המועצות היו שלושה-עשר יהודים בולטים ביהדות ברית המועצות, שהוצאו להורג בחשאי בכלא לוביאנקה שבמוסקבה, בכ"ב באב ה'תשי"ב, בלילה שבין 12 ו-13 באוגוסט 1952, בפקודתו של יוסיף סטלין, מנהיג ברית המועצות.
ברוסית מכונה ליל הרצח ליל המשוררים שהוצאו להורג (Ночь казнённых поэтов).
המוצאים להורג כללו אנשי רוח מובילים – סופרים ומשוררים שכתבו ביידיש, אמנים, מוזיקאים ושחקנים.
יתר הקורבנות לא היו מנהיגי תרבות, אך כולם נקשרו בדרך זו או אחרת עם "הוועד היהודי האנטי-פשיסטי" – הארגון היהודי-סובייטי שהוקם באמצע מלחמת העולם השנייה במטרה לסייע לברית המועצות במלחמה נגד גרמניה הנאצית; חלק מן הנרצחים נמנו בזמנו עם בכירי הארגון.
הוועד המשיך לפעול לאחר המלחמה, אך בשנת 1948, עם תחילת הרדיפות נגד אנשי התרבות היהודית, פוזר הוועד בטענה שהפך למרכז "תעמולה אנטי-סובייטית".
שלמה מיכאלס, יושב ראש הוועד, נרצח על ידי אנשי המשטרה החשאית הסובייטית בתאונת דרכים מבוימת בשנת 1948, ארבע שנים לפני ההוצאה-להורג ההמונית.
בשנת 1949 נעצרו חלק מחברי הוועד והואשמו באי נאמנות לשלטון, בניהול תעמולה אנטי-קומוניסטית ובקשירת קשר ליצירת רפובליקה יהודית בחצי האי קרים, בניסיון "לקרוע" את האזור הזה מברית המועצות (דבר שלא קרה).
לאחר מות סטלין בשנת 1953, שוחררו חברי הוועד שנותרו בחיים והיו אסורים בבתי כלא.
שמם של חברי הוועד שנשפטו בשנים 1949–1952 טוהר במרץ 1956, לאחר שהשלטונות הזמינו את קרובי פרץ מרקיש ודוד הופשטיין והודיעו כי הסופרים נאסרו והומתו בשל "טעות משפטית".
תהליך זה היה הדרגתי, כאשר בספטמבר 1955 התקבלו דיווחים כי מחזה של דוד ברגלסון הוצג בתיאטרון היהודי בוורשה, ללא הסבר על מה שעלה בגורל הסופר, ובאוקטובר של אותה השנה הודיעו עיתונאים סובייטים שביקרו בארצות הברית על מותם של דוד ברגלסון ופרץ מרקיש.
באותו לילה הוצאו להורג בנוסף גם עשרה "חבלני הנדסה" מקומפלקס תעשיית המתכת בסטאלינוֹ, יהודים כולם.
מבין חמישה-עשר הנאשמים הוצאו להורג בליל ההרג ארבעה-עשר, שנים-עשר גברים ושתי נשים:
דוד ברגלסון (דוד בערגעלסאָן), סופר יידי
דוד הופשטיין (דוד האָפֿשטיין), משורר יידי
איליה וטנברג (איליאַ וואַטענבערג), עורך דין
צ'ייקה וטנברג-אוסטרובסקיה (טשייקא וואטענבערג-אסטראווסקאיא), מתורגמנית (אשתו של איליה וטנברג)
יוסף יוזפוביץ' (יוסף יוזעפאָוויטש), היסטוריון
שלמה לוזובסקי (שלמה לאָזאָווסקי), ראש רשות שידורי רדיו בברית המועצות
פרץ מרקיש (פּרץ מאַרקיש), משורר יידי ומנהיג תרבותי
איציק פפר (איציק פֿעפֿער), משורר יידי, חבר לשעבר בארגון "הבונד"
לייב קויטקו (לייב קוויטקאָ), משורר ילדים יידי
בוריס שימליוביץ' (באָריס שימעלאָוויטש), רופא מנתח
אמיליה תאומים (עמיליאַ טיאָמים), עורכת ברדיו
לאון תלמי (לעאָן טאַלמי), עורך ומתרגם.
שני הנאשמים האחרים היו שלמה ברגמן, שנכנס לתרדמת במהלך משפטו ומת בכלאו בינואר 1953, וכן הניצולה היחידה מן הלילה ההוא – הביולוגית חברת האקדמיה הסובייטית למדעים לינה שטרן, שנידונה לגלות.
אחת לשנה, ב-12 באוגוסט, מתקבץ קומץ אנשים ב"גן תשי"ב" בירושלים, לחלוק כבוד לזכרם של "הרוגי המלכות".
התקבצות דומה נערכת מדי שנה בברלין, בשם דומה (Night of the Murdered Poets), ובה מוקראים משיריהם של משוררי היידיש שנרצחו.
הרוג את יקיריך הוא סרט קולנוע אמריקאי משנת 2013, אשר בוים על ידי ג'ון קרוקידש.
אלן גינסברג, מי שעתיד להפוך לאחד המשוררים החשובים במאה ה-20, לומד באוניברסיטת קולומביה.
לוסיאן קאר (דין דיהן), סטודנט ממשפחה עשירה בעל מזג מרדני וחתרני מתאהב בסגנון הכתיבה שלו.
השניים מבלים שעות יחד, משוחחים על שירה ופרוזה, מה שמוביל את העניין המשותף באומנות גם להתאהבות.
הם חוברים לשני סופרים צעירים נוספים, ויליאם ס.
בורוז וג'ק קרואק, שביחד השתייכו ל"דור הביט" שהתעניינו בפילוסופיה ובספרות.
חברי הקבוצה נהגו להשתמש בסמים, לנהל חיי מין חופשיים ואף לעסוק בפשע.
השייכות לקבוצה בעלת האופי המיני המתירני הקלה על גינסברג לקבל את נטייתו ההומוסקסואלית ולנהל כמה רומנים מזדמנים.
דייוויד קראמר (מייקל סי הול), מורה לאנגלית, מאהבו לשעבר של קאר, צץ בחייהם כדי להחזיר את הצעיר המרדן לזרועותיו.
כאשר גופתו נמצאת, קרואק, בורוז וקאר חשודים ברצח ומאותו רגע חייהם משתנים.
הסרט בוחן מחדש את מקרה הרצח והקשר שלו למשוררים והסופרים האמריקאיים הגדולים של התקופה - אלן גינסברג, ויליאם ס.
שם הדמות שחקן/יתאלן גינסברג דניאל רדקליףאידי פרקר אליזבת אולסןלוסיאן קאר דיין דיהןדייוויד קמרר מייקל סי הולויליאם ס.
בורוז בן פוסטרנעמי גינסברג ג'ניפר ג'ייסון לילואי גינסברג דייוויד קרוסג'ק קרואק ג'ק יוסטוןגוונדלין ארין דארקמריאן קאר קירה סדג'וויקהדקאן דייוויד ראסשהפרופסור סטיב ג'ון קולום
בשנת 2008, בעוד דניאל רדקליף הופיע על הבמה במחזה "אקווס", הוא נבחן לדמותו של אלן גינסברג והתקבל.
ג'ון קרוקידש נתן לדניאל שהות זמן על מנת לסיים לצלם את שני סרטי הארי פוטר האחרונים.
באותו פרק זמן, ג'ון קרוקידש עשה אודישנים נוספים לתפקידו של אלן גינסברג, אך ללא הצלחה.
בין אלו שנבחנו ניתן למצוא את כריס אוונס ובן אייזנברג.
זמן קצר לאחר שקיבל מימון לעשיית הסרט.
קרוקידש הציע שוב לרדקליף את תפקידו בחזרה, וקיבל תשובה חיובית מצד רדקליף.
הרוגם הארוך של מערב קנט הוא קבר או רוגם נאוליתי, השוכן על רכס קירטון בולט, בסמוך לגבעת סילברי, כ-2 קילומטרים דרומית לאייווברי במחוז וילטשייר באנגליה.
האתר שייך לקרן המורשת האנגלית ומנוהל על ידי קרן הנאמנות הלאומית למקומות בעלי עניין היסטורי או יופי טבעי.
הרוגם הוא חלק מאתר המורשת העולמית סטונהנג', אייווברי ואתרים נלווים של ארגון אונסק"ו.
האתר תואר במאה ה-17 על ידי האנטיקוואר והארכאולוג החובב ג'ון אוברי (John Aubrey; 1697-1626), ובמאה ה-18 על ידי הכומר והאנטיקוואר ויליאם סטקלי (William Stukeley; 1765-1687).
הארכאולוגים מסווגים אתר זה כרוגם ארוך המחולק לתאים ואחד מקברי סוורן-קוטסוולד.
ברוגם יש מעבר שלאורכו שני זוגות של תאים מנוגדים והוא מסתיים בתא אחרון שכולם שימשו לקבורה.
תאי הקבורה העשויים מאבן שוכנים בקצה המזרחי של רוגם.
צורתו טרפזית ואורכו 100 מטרים, אחד הרגמים הארוכים ביותר בבריטניה.
החומר לבניית הרוגם נלקח מהחפיר הרדוד המקיף את התלולית שבינתיים התמלא בקרקע.
הכניסה בנויה מחצר קדמית חצי מעגלית עם חזית בנויה מלוחות אבני סארסן גדולות שהוצבו על מנת להסתיר את הכניסה.
סקר גאופיזי שנערך ב-1992 גילה כי הרוגם נבנה בלפחות שני שלבים, דבר המסביר את צורתו.
מעריכים כי נדרשו 15,700 שעות אדם על מנת לבנות את הרוגם.
בניית הרוגם הארוך של מערב קנט התבצעה סביב שנת 3,600 לפני הספירה, כ-400 שנים לפני השלב הראשון בהקמת סטונהנג', והוא היה בשימוש עד סביב שנת 2,500 לפני הספירה.
התל ניזוק מחפירות חסרות הבחנה, אבל חפירות ארכאולוגיות שנערכו בשנת 1859 ובשנים 1955–56 גילו לפחות 46 שלדים, שגילם נע מתינוקות ועד זקנים.
העצמות הופרדו במפרקים כשחלק מהגולגולות והעצמות הארוכות חסרים.
ההשערה היא שהעצמות נלקחו מהקברים מדי פעם לצורך תצוגה או שהועברו למקום אחר כאשר כל פעם הוזזו אבני החזית שחסמו את הכניסה והוחזרו אחר כך למקומם.
תיארוך מחודש של העדויות העלה שכל 46 האנשים ברוגם מתו בתוך 20–30 שנים האחד מהשני, וכי הקבר היה פתוח במשך כ-1,000 שנים.
החפירות הראשונות באתר נערכו על ידי ג'ון תורנם (John Thurnam) ב-1859. הוא חשף את הפרוזדור וחלק מהתא המערבי.
התאים האחרים נחשפו ב-1955 על ידי הארכאולוגים סטיוארט פיגוט (Stuart Ernest Piggott; 1910–1996) וריצ'רד אטקינסון (Richard John Copland Atkinson; 1994-1920).
הכניסה שוחזרה לאחר חפירות אלו.
החפירות האחרונות ביותר חשפו גם שהתאים הצדדים שוכנים על צלעות של משולש שווה-שוקיים מדויק, שגובהו כפול מבסיסו.
ממצאים ארכאולוגיים הקשורים לקברים כוללים כלים מחורצים דומים לאלו שנתגלו בגבעת וינדמיל הסמוכה.
משערים שהקבר היה בשימוש במשך כ-1,000 שנים ובסיומה של תקופה זו מילאו בני תרבות ביקר את המעבר והתאים עד לתקרה באדמה ואבנים, שבהם נתגלו שברים של כלים מחורצים, של כלי פיטרבורו ושל חרסים של תרבות ביקר, פחם עץ, כלי עצם וחרוזים.
הארכאולוג סטיוארט פיגוט, שחפר תערובת של חומר משני זה, משער שהוא נאסף ממתחם קבורה מגודר מה שמוכיח שאתר זה שימש לפעילות פולחנית זמן רב אחרי שהוא שימש לקבורה.
הממצאים מאתר זה מוצגים במוזיאון וילטשייר בדוויזס (Devizes), כולל כמה מגביעי הפעמון (ביקר) המרשימים ביותר שנתגלו בבריטניה.
הסופר, האמן וחוקר הפרהיסטוריה מייקל דיימס (Michael Dames) העלה תאוריה מורכבת של טקסים עונתיים, בניסיון להסביר את המטרה של הרוגם הארוך של מערב קנט והאתרים הנלווים אליו (גבעת סילברי, מעגל האבנים של אייווברי, המשכן וגבעת וינדמיל).
הרוגייט היא עיירה במחוז צפון יורקשייר, אנגליה, הממלכה המאוחדת.
בעיירה, נמצאים אצטדיון וורת'בי רואד , תיאטרון הרוגייט , והאולם המלכותי .
ב-24 באפריל 1982, התקיימה בעיירה תחרות האירוויזיון.
העיר אירחה את אליפות העולם באופני כביש ב-2019.
העיירה ממוקמת כ-292 ק"מ מבירת הממלכה המאוחדת, לונדון.
הרודיאנוס , המכונה לעיתים "הרודיאנוס מאנטיוכיה", כתב היסטוריה ביוונית בשמונה ספרים בשם "היסטוריה של האימפריה ממות מרקוס", המכסה את השנים 180–238, משנת מותו של הקיסר מרקוס אורליוס ועד שנת עלייתו לשלטון של הקיסר גורדיאנוס השלישי.
לדברי ישראל שצמן, "רטוריקה מופרזת פוגמת בערכו של החיבור ובאמינות המידע".
הרודיאנוס שירת במינהל המדינה הרומאי בדרג נמוך.
הוא היה אולי מסוריה, אולי מאנטיוכיה, ונראה כי חי תקופה משמעותית ברומא, אך ייתכן שמבלי להחזיק בתפקיד ציבורי כלשהו.
הוא כותב כי האירועים המתוארים בהיסטוריה שלו התרחשו במהלך חייו.
מתוך חיבורו ניתן ללמוד שהוא עדיין חי בגיל מתקדם בתקופת שלטונו של גורדיאנוס השלישי.
מעבר לכך, לא ידוע דבר על חייו.
תאריכי לידתו ומותו של הרודיאנוס אינם ידועים.
כל המידע הזמין הנוגע לחייו נובע ממה שהוא עצמו כתב, כך שהעדויות מועטות.
אפשר להניח שהוא כבר הגיע לגיל 10 עד שנת 180 וזאת בשל הפירוט בתיאוריו את אירועי אותה תקופה.
ישנה דעה שהרודיאנוס בוודאי סיים לכתוב בסביבות שנת 240, כלומר כשהיה בסביבות גיל 70. הוא מציין: "המטרה שלי היא לכתוב תיאור שיטתי של האירועים בתקופה של 70 שנה, המכסה את תקופת שלטונם של כמה קיסרים, שיש לי ניסיון אישי מהם".
זה מאשר את הדעה שהרודיאנוס היה כבן 70 כשזה נכתב וכי הפעולות אכן התרחשו במהלך חייו.
עם זאת, ייתכן כי ההיסטוריה שלו חוברה במועד מאוחר יותר.
תיאוריו של הרודיאנוס את גורדיאנוס השלישי אינם מחמיאים, וספק אם הוא פרסם סקירה שלילית כל כך על קיסר בזמן כהונתו.
בהתאם להיגיון זה, כתיבת ההיסטוריה שלו הסתיימה לכל הפחות בשנת 244, כאשר גורדיאנוס השלישי מת.
בספריו הראשון והשלישי מזכיר הרודיאנוס את משחקי קומודוס בשנת 192 ואת משחקי המאה של ספטימיוס סוורוס בשנת 204. אם הורדיאנוס השתתף במשחקי קומודוס, הוא היה אז לפחות בן 14, כלומר הוא נולד לכל המאוחר בשנת 178.
גם הלאום של הרודיאנוס אינו ברור.
הוא לא היה מאיטליה, כי הוא אומר שהרי האלפים גדולים יותר מכל דבר "באזור שלנו בעולם".
הוצע שהרודיאנוס היה מאלכסנדריה מאחר שהוא שם דגש כה גדול על הטבח של קרקלה בעיר זו ותושביה.
ייתכן גם שהוא יכול היה להיות עד ראייה להתקפות הללו.
הרודיאנוס אכן מתייחס לאלכסנדריה כעיר השנייה של האימפריה הרומית; עם זאת, הוא משתמש בתואר הזה גם לגבי הערים אנטיוכיה וקרתגו.
הוצע שהרודיאנוס היה בנו של איליוס הרודיאנוס , מדקדק אלכסנדרוני.
למרות שזה אכן תואם כרונולוגית, אין ראיות אחרות שיתמכו בכך.
עם זאת, ההשערה הפופולרית היא שהרודיאנוס היה מאנטיוכיה.
הוא מתאר את אופיים של הסורים כמהירי-תפיסה ומזכיר אותם פעמיים נוספות.
עם זאת, קיימים גם פערים בידע של הרודיאנוס בענייני סוריה אשר גורמים להאמין שאולי כלל לא היה מהאזור.
לדוגמה, הוא מבלבל בין שני מלכים פרתיים, והכרונולוגיה והגאוגרפיה שלו של המערכה הפרתית בשנים 197–198 לקויות מאוד.
ניתן להסביר את הלקויות הללו בחוסר ידע לגבי חלק קטן מהאימפריה; עם זאת, אפשר להניח שלתושב סוריה צריכה הייתה להיות גישה לידע זה.
עיסוקו ומעמדו החברתי של הרודיאנוס אינם ידועים.
הרודיאנוס מציין: "כתבתי היסטוריה של האירועים בעקבות מותו של מרקוס שראיתי ושמעתי בימי חיי.
היה לי חלק אישי בחלק מהאירועים האלה במהלך השירות הקיסרי והציבורי שלי".
הוצע כי הרודיאנוס היה סנאטור בשל ידיעותיו על הסנאטוס קונסולטום טאקיטום (senatus consultum tacitum), שהייתה הכרזה סודית של הסנאט כאשר הסנאטורים בחרו בקיסרים פופיאנוס ובלבינוס.
עם זאת, נאמר גם כי החדשות על כך הודלפו על ידי כמה סנאטורים, ובוודאי שזה לא היה נשאר סוד במשך כל ימי חייו של הרודיאנוס.
ייתכן, עם זאת, שהרודיאנוס היה עבד משוחרר.
זה תואם את הפרופיל שלו, שכן בסטטוס זה הוא לא היה דואג לנושאים הפוליטיים הגדולים יותר, ובמקום זאת היה מתרכז באישיויות ובמורכבויות.
ובכל זאת, הרודיאנוס יכול היה להיות אפאריטור (משרה במנהל המדינה), סופר או עובד בשירות הקיסר.
זה יכול להתאים, שכן בעמדה כזו יכולה הייתה להיות לו גישה למסמכים סנאטורים, הוא היה נוסע רבות והיה בעל ידע בתחום העניינים הפיסקאליים, שהרודיאנוס הדגיש אותם שוב ושוב בהיסטוריה שלו.
חיבורו של הרודיאנוס נקרא "היסטוריה של האימפריה ממות מרקוס" (τῆς μετὰ Μάρκον βασιλείας ἱστορία).
זו "היסטוריה רומית" המספקת תיאור מגוף ראשון של אחת התקופות המגוונות ביותר מבחינה פוליטית של האימפריה הרומית.
הספר הראשון מתאר את שלטונו של קומודוס בין השנים 180–192, והשני דן בשנת חמשת הקיסרים (193).
סביר להניח שהרודיאנוס כתב עבור קהל מזרחי, שכן הוא מסביר לעיתים קרובות מנהגים ואמונות רומיות שונות שהיו נראות זרות לתושבי המזרח.
נראה שהרודיאנוס השתמש בתוקידידס כמודל במידה מסוימת, הן עבור סגנון והן עבור הקומפוזיציה הכללית של יצירתו, לעיתים קרובות בהצגת נאומים שבשלמותם או בחלקם הם דמיוניים.
למרות אי דיוקים מדי פעם בכרונולוגיה ובגאוגרפיה, התיאור שלו בעיקרו אמין ולא מוטה.
עם זאת, יש המאשימים אותו בהפגנת חיבה רבה מדי כלפי פרטינקס.
הרודיאנוס זכה לשבחים אך גם לביקורת מצד מלומדים.
האדם הראשון שידוע שכתב ביקורת על הרודיאנוס הוא פוטיוס, הפטריארך של קונסטנטינופוליס במאה ה-9. הוא מספק תיאור כללי של תוכן החיבור של הרודיאנוס ומהלל את הסגנון שלו, אותו הוא מתאר כבהיר, נמרץ ונעים.
פוטיוס כתב על הרודיאנוס: "הוא לא מגזים בהפרזה אך גם לא משמיט שום דבר מהותי; בקיצור, בכל סגולות ההיסטוריוגרפיה יש מעט אנשים העולים עליו".
זוסימוס השתמש בו כמקור וכך גם יוחנן מאנטיוכיה כשכתב במאה ה-7 את "הכרוניקה העולמית" שלו.
עם זאת, בעוד שמחבר ההיסטוריה אוגוסטה נסמך על הרודיאנוס, הוא גם גינה אותו בגין הטיה, והרודיאנוס גם לא היה בחירתו הראשונה של זוסימוס.
באופן דומה, יואנס זונאראס השתמש בהרודיאנוס רק במקום בו ההיסטוריה של קסיוס דיו מסתיימת.
הרודיאנוס זכה מזה זמן רב לביקורת על היעדר דיוק היסטורי, אך מחקרים שנעשו לאחרונה נטו לצדד בו ומעניקים תוקף לעובדותיו ההיסטוריות.
בספר השני, הרודיאנוס קובע כי כוונתו היא לכתוב תיאור כרונולוגי ולתעד רק את הפעולות החשובות ביותר.
בגלל זה, הרודיאנוס לפעמים מצרף מספר רב של אירועים לכדי אזכור אחד או שניים.
לדוגמה, כל מסע המלחמה של קרקלה בצפון במהלך השנים 213–214 מתמצה לשני אזכורים קצרים.
באופן דומה, התייחסות אחת לחורף בסירמיום מסכמת את הקרבות של מקסימינוס על הריין והדנובה בשנים 236–238. הורדיאנוס גם שוגה מדי פעם בתיאורי הגאוגרפיה שלו.
הוא טוען, למשל, כי איסוס הוא המקום בו התרחש הקרב האחרון ותפיסתו של דריווש השלישי.
הרוגי מלכות אין כל בריה יכולה (או: אין כל אדם יכול) לעמוד במחיצתן היא מימרה תלמודית, לפיה מי שהריגתו מוגדרת כ"הרוגי מלכות" (מיתה על קידוש השם או להצלת ישראל) דרגתו בעולם הבא היא הגבוהה ביותר.
בתלמוד מסופר על רב יוסף בריה דרבי יהושע בן לוי שחווה חוויית סף מוות, ולאחר שחזר לחיים סיפר על דברים שראה ושמע בעולם הבא.
אחד מהדברים ששמע היה .
התלמוד מבאר שהכוונה היא להרוגי לוד, לוליאנוס ופפוס, משום שרבי עקיבא וחבריו (עשרה הרוגי מלכות) בלאו הכי עומדים במדרגה זו מחמת מעלות אחרות שזכו בהן (בתורה ובמצוות שעסקו בהם בחייהם), וזאת גם ללא הזכות של הריגתם בידי המלכות.
דבר דומה מסופר במדרש כי רבי אלכסנדרי נגלה בחלום אל רבי אחא שהשתוקק מאוד לראות אותו, וגילה לו מהנשמע בעולם הבא.
אחד מהדברים היה כי .
כפי המשתמע מדברי המדרש האלו, "הרוגי לוד" הכוונה לאותם פפוס ולוליאנוס.
כך גם דעתם של פרשני התלמוד.
אמנם יש הסוברים כי "הרוגי לוד" הם שמעיה ואחיה מהעיר לוד, ואינם אותם שניים.
רש"י, בפירושו לתלמוד מביא שיש אומרים כי בתו של "המלך" (טראיאנוס) נמצאה הרוגה כשהחשודים בביצוע המעשה היו היהודים ובגין כך נגזר עליהם עונש מוות קולקטיבי.
פפוס ולוליאנוס, שלדברי רש"י היו "צדיקים גמורים", התנדבו ליטול על עצמם את מעשה הרצח כביכול, ואכן הוצאו להורג כשבזכותם ניצלו שאר היהודים.
באגרת השמד מייחס הרמב"ם את המעלה של "הרוגי מלכות" למי שנהרג על קידוש השם בכך שקיים את הדין של ייהרג ואל יעבור:
ספר הפרנס מביא בשם ספר המקצועות שמי שמסר עצמו על קידוש השם ונהרג
הרמ"ה כתב שמי שנלחם מלחמת חובה השתדל בהצלת ישראל והצטער בצער ישראל, אינו נידון בגיהנם.
בתלמוד אמר רבא שכאשר אדם נהרג על ידי מלכות גוים, כיון שלא מת כדרכו אלא במיתה משונה, מיתתו נחשבת לו ככפרה, והוא מכונה "עבד ה'".
לאור זאת מביא הרמ"א להלכה, שאפילו מומר שנהרג בידי עובדי כוכבים מתאבלים עליו.
יש מי שכתב שהטעם הוא משום שהרהר בתשובה, אך הש"ך מביא שהטעם הוא שמיתתו נחשבת ככפרה.
פוסקים דנו במספר שאלות הנוגעות לנהרגים על קידוש השם, בשונה מנפטרים אחרים:
ישיבת שבעה ואמירת קדיש - יש מהראשונים שעסקו בשאלה האם אומרים קדיש על מי שנהרג על קידוש השם.
מצאנו בתשובות מהרי"ל שנשאל האם נכון שמהר"ם מרוטנבורג הורה שבן לא יאמר קדיש על אביו שנהרג על קידוש השם.