tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
מחלוקת האתאיזם היה אירוע בתולדות התרבות הגרמנית שנמשך בין 1798 ל-1800 והשפיע על הפילוסופיה הגרמנית בסוף המאה ה-18 ותחילת המאה ה-19.
בשנת 1798, יוהאן גוטליב פיכטה הואשם באתאיזם לאחר שפרסם באותה שנה את חיבורו Ueber den Grund unsers Glaubens an eine göttliche Weltregierung ("על קווי היסוד של אמונתנו בממשל-עולם אלוהי"), שכתב בתגובה לחיבורו של פרידריך קרל פורברג "פיתוח מושג הדת" בכתב העת שלו.
פורברג טען שכופרים יכולים להיות מוסריים אם הם מתנהגים כאילו קיים אלוהים רואה כל ומעניש.
במאמרו הקצר ניסה פיכטה לשרטט כמה מרעיונותיו המקדימים על הפילוסופיה של הדת שנוסחו במסגרת חיבורו הגדול Wissenschaftslehre (תורת המדע) שבו אפיין את אלוהים כסדר המוסרי החי של העולם.
פיכטה טען כי בכל הנוגע לפילוסופיה, התחום האלוהי הוא של העולם הזה (האימננטי), ונתפס רק במונחים של דרישות הצו המוסרי, וכי אין הצדקה תאורטית או מעשית של הסקה נוספת ל"מחוקק מוסרי" טרנסצנדנטי.
באותו חיבור ביקש פיכטה גם לערוך הבחנה חדה בין דת לפילוסופיה ולהגן על זכותה של הפילוסופיה להניח אפריורית משהו כמו "סדר עולם מוסרי".
לפיכך, הפילוסופיה של הדת כוללת גזירה של ההנחה שהפעולות המוסריות שלנו באמת מייצרת הבדל כלשהו בעולם, ולא יותר מכך.
ביחס לקיומו של אלוהים, פיכטה מכחיש במפורש שניתן להצדיק מטעמים פילוסופיים כל עמדה בדבר קיומו של אלוהים שאינה תלויה בחוק המוסרי.
בעקבות חיבורו של פיכטה, התפרסם חיבור אנונימי שהאשים את פיכטה ואת פורברג באתאיזם, וקרא לפיטוריו של פיכטה מתפקידו באוניברסיטת ינה, בדוכסות הגדולה של סקסוניה-וייאמר-אייזנך.
בעקבות המחלוקת פורסמו מאמרים רבים התומכים ומתנגדים לפיכטה והגנתו של פיכטה עצמו במכתב "פנייה לציבור" שפרסם ב-1799.
בסופו של דבר פרסם פרידריך היינריך יעקבי מכתב פתוח לפיכטה, ובו השווה את הפילוסופיה בכלל ואת הפילוסופיה הטרנסצנדנטלית של פיכטה ל"ניהיליזם" (השימוש הביא לפופולריות של המונח "ניהיליזם").
פיכטה נאלץ להתפטר מתפקידו בינה ולברוח לברלין, באופן נומינלי כתוצאה מהצהרות שבהן איים להתפטר אם יקבל נזיפה ממשלתית רשמית.
אולם פיכטה כתב מאוחר יותר: "זה לא האתאיזם שלי שהם רודפים, זה הדמוקרטיות שלי.
הראשון רק סיפק את התירוץ".
המסמכים מאשרים כי שר ויימאר, כריסטיאן גוטלוב וויגט, כתב לעמיתו, שר התרבות יוהאן וולפגנג גתה, כי המכתב שבו איים פיכטה להתפטר אם ינזוף בו הדוכס קרל אוגוסט, היה רק "העמדת הפנים" כשהשרים ביקשו "להיפטר" מפיכטה.
סקסוניה ופרוסיה איימו לאסור על נתיניהן להירשם לאוניברסיטת ינה אם פיכטה ימשיך ללמד שם, ורוסיה ואוסטריה כבר הנהיגו חרם כזה.
מאוחר יותר החזיר גתה את מכתביו לוויגט בנוגע לפיטוריו של פיכטה והשמיד אותם.
אוניברסיטת ינה סבלה מאובדן של סטודנטים רבים וכמה אקדמאים לאחר פיטוריו של פיכטה.
את משרתו של פיכטה ירש פרידריך וילהלם שלינג.
מחלוקת הפסחא היא מחלוקת בנצרות סביב המועד המדויק לקיום חג הפסחא.
המחלוקת המוקדמת ביותר מזוהה בעיקר עם סוף המאה ה־2, והייתה בשאלה האם יש לחגוג את חג הפסחא תמיד ביום ראשון, או לחגוג אותו בהתאם לתאריך פסח מלוח השנה העברי (י"ד בניסן).
חגיגת פסחא בתאריך פסח הייתה מסורת שאומצה בפרובינקיה אסיה באימפריה הרומית.
מחלוקות מאוחרות יותר עסקו בשיטת החישוב הנכונה לגבי מועדי הירח והחג, ובמאה ה־6 ככל הנראה רוב המקומות שהיו תחת השפעת הכנסייה הסכימו על חישוביו של דיוניסיוס אקסיגואוס, לפיהם יש לקבוע את תאריך החג על פי מחזור של 19 שנים.
אולם מנגד הייתה עמדה שלא קיבלה את החישוב – עמדה המזוהה בעיקר עם הכנסייה הקלטית ואזורים מסוימים בגאליה – ואלו צידדו בחישוב חלופי המתבסס על מחזור של 84 שנים.
בשנת 664 המחלוקת בין הזרם המרכזי של הכנסייה לבין הקלטים הסלימה וכונסה ועידת סינוד ויטבי, שמטרתה להגיע לפסיקה סופית בעניין מועד הפסחא.
בוועידה טענה כל כנסייה כי הגישה שלה מתבססת על מסורת קדומה יותר, ולבסוף הכריעה הוועידה לטובת הזרם המרכזי ומחזור ה־19 השנים.
המחלוקת וההכרעה תועדו בספר "ההיסטוריה הכנסייתית של העם האנגלי" , שבימינו הוא אחד ממקורות המידע העיקריים לגבי מחלוקת הפסחא.
האופן בו תועדה המחלוקת הוא כזה, שנכתב אודותיה בעיקר בידי תומכי מחזור 19 השנים, כך שהמידע שיש לנו על המחלוקת מוצג מהזווית של תומכי עמדה זו.
יש חוקרים שמעלים את האפשרות שבפועל העמדה הייתה פחות מרכזית מכפי שמקובל לחשוב.
גם עשרות שנים לאחר הוועידה, עדיין היו מי שצידדו במחזור 84 השנים.
בכתביו של אדומנן מסוף המאה ה־7 נמצאים טקסטים תאולוגיים שמתארים כיצד אלוהים שלח בשנים אלו שתי מגפות גדולות של דבר הבלוטות שהכו באזורים מסוימים של אירופה כעונש על כך שדבקו בתארוך הפסחא לפי מחזור 19 השנים.
עם זאת, גל נוסף של המגפה שהכה במקומות נוספים החליש בהמשך את דבקותו של אדומנן בפרשנות המקורית שלו לשתי ההתפרצויות הקודמות.
לאחר פילוג הכנסייה הנוצרית, בכנסייה האורתודוקסית המזרחית, חג הפסחא התקיים לרוב ביום ראשון מאוחר יותר מאשר בכנסייה הקתולית במערב, בין השאר מכיוון שהאותודוקסים המזרחים דבקו בגרסה של לוח השנה היוליאני עם חגים ניידים.
בצד המערבי הנושא חדל להיות עניין של מחלוקת, ומועצת הוותיקן השנייה קבעה בשנת 1963 כי אין התנגדות עקרונית לקיים את חג הפסחא ביום ראשון קבוע (כנראה בתחילת אפריל).
מחלוקת צאנז–סדיגורה (מכונה גם מחלוקת צאנז–רוז'ין) הייתה מחלוקת פנים–חסידית גדולה שפרצה באופן פומבי באדר תרכ"ט (פברואר 1869).
רבי חיים הלברשטאם מצאנז עמד בראש המערכה נגד בניו של רבי ישראל פרידמן, האדמו"ר מרוז'ין, בטענה כי הם אינם נאמנים לדרך התורה.
ראשיתה קשורה בסיפורו הדרמטי של רבי דוב בער (ברני'ו) פרידמן שפרש ממעמדו כאדמו"ר והתחבר למשכילים.
יצחק רפאל, בספרו "על חסידים וחסידות", האריך לעסוק בפרשה זו, בין הדברים אף כתב שבאותה שנה התהלכה שמועה בין הנוצרים, לפיהן עומד ישו להתגלות שוב בשנה זו, והיו מהם שסברו שהתגלות זו תתבטא בהמרת דתו של פרידמן.
כשעלה חשד בלב אשתו כי הוא עומד להמיר דתו הזמינה את אחיה האדמ"ורים לבית צ'רנוביל והם לקחו אותו בכוח לסדיגורה לבית רבי אברהם יעקב מסדיגורה אחיו של ברני'ו.
כששמעו המשכילים בעיר צ'רנוביץ הסמוכה לסדיגורה על הפרשה, נסעו לסדיגורא ונטלו עמם את פרידמן, והושיבוהו בבית אחד מחשובי קהילת המשכילים בצ'רנוביץ.
מבית זה יצא "קול קורא" השכלתי מפרי עטו של פרידמן, בו הוא קורא לזנוח את מנהגי היהדות הנושנים שהעלו עמם היהודים מבבל.
פרידמן היה אדם משכיל ואמרותיו, שכונסו בספרי חסידות בית רוז'ין, מסמנות נטייה לעסוק במחקר.
פרשת חייו של פרידמן גרמה לפילוג ומחלוקות בקרב החסידים, ויצרה התעניינות רבה, שחרגה אף מחוץ לגבולות החסידות.
לפי חלק מהמקורות מחלוקת זו הייתה הגרועה ביותר בתולדות החסידות ואף עולה בחומרתה על המחלוקת בין חסידים למתנגדים.
חוקר החסידות יצחק אלפסי מתאר אותה כ"מחלוקת נוראה, מהקשות שבתולדות החסידות".
מאות רבנים (גם לא–חסידיים) ועשרות רבות של קהילות, בעיקר בגליציה, אך גם ברוסיה, פולין, הונגריה וארץ ישראל היו מעורבים במחלוקות.
המחקר המעודכן והמקיף ביותר על מחלוקת זו נכתב בידי דוד אסף ופורסם בשנת 2012 בספרו 'הציץ ונפגע: אנטומיה של מחלוקת חסידית' (ידיעות אחרונות וספרי חמד, תשע"ב).
עוד בחייו של רבי ישראל מרוז'ין החלה התנגדות מצד כמה מגדולי הרבנים בגליציה נגד דרכו להתנהג בגינוני מלכות, אחרי מותו התרחבה ההתנגדות והתפרצה במלוא עוזה עם התחברותו של דוב בער, בנו של רבי ישראל, עם עדת המשכילים.
היו מרבני גליציה שראו בזה תוצאה ישירה של "דרך המלכות" של בית רוזין.
הגעת רבי ישראל מרוזין לגליציה
אחרי שנמלט מהכלא לאחר קרוב לשנתיים של מאסר, הגיע רבי ישראל מרוזין לעיר סדיגורה שבגליציה.
הרבי נהג במנהגים שלא נראו עד אז בקרב החסידים, הוא התנהג בגינוני מלכות, השתמש בכלים העשויים כסף וזהב, מרכבתו הייתה רתומה לסוסים לבנים ויוקרתיים.
הוא נהג ללבוש בגדי צמר למרות מנהג החסידים לא ללבשם מחשש שעטנז.
בנותיו התלבשו בסגנון מעט מודרני בשונה לנהוג אצל בנות האדמו"רים והחסידים באותה תקופה.
למרות ההתנגדות למנהגיו אלו הוא נערץ על כל גדולי האדמו"רים בדורו.
התחלת כהונתם של בני רבי ישראל
לאחר פטירתו של רבי ישראל הקימו שלושה מבני משפחתו מרכזים חסידיים במולדובה: בנו רבי מנחם נחום, בעיירה שטפנשט, נכדו רבי יצחק (בנו של רבי שלום יוסף, בכור בניו של רבי ישראל שנפטר בצעירותו), בעיירה בוהוש ובנו דב בער ('ברני'ו'), בערים הושי, סקולני ו שבבסרביה.
בתקופה זו החלה התנגדות לחצר סדיגורה.
מהרבנים והמנהיגים נשמעו קולות נגד "הנהגת המלכות" של האדמו"רים ונגד התנהגות החסידים משום שלטענתם חסידי סדיגורה זלזלו באדמו"רי גלציה בכך שהקימו בתי כנסיות פרטיים לעצמם ובכמה מקרים אף השתלטו חסידי סדיגורה על בית הכנסת החסידי המשותף וחסידיהם של אדמו"רים אחרים נאלצו לעזוב.
ברני'ו הגיע להושי (חוש - Huşi, כיום – עיר קטנה ברומניה) בשנת תרי"א (1851).
בשנת תרי"ט התגוררו בעיר 2,395 יהודים.
בשל רדיפות מצד צעירים אנטישמים עבר לעיירה סקולני (Sculeni) שבה חיו באותה עת כ-850 יהודים ומשם עבר לעיר ליובה (Leova) שהייתה אז תחת שלטון רומני.
באסרו חג פסח ה'תרכ"ז (1867) עקב מגפת כולרה שפרצה בליובה חזר להושי.
ברני'ו נטה להתבודדות, ולא ראה עצמו ראוי ומוכשר לערוך "שולחנות" ולהיפגש עם חסידיו.
במשך שלוש שנים מתרכ"ו עד תרכ"ט היה שרוי בספקותיו לגבי תפקידו.
באותה תקופה רצה להתגרש מאשתו שיינדל מפני שלא נולדו להם בנים אבל היא התעקשה וסירבה לגירושין.
הוא סגר את דלתות ביתו, ולא הרשה לאיש להיכנס לחדרו.
גם כאשר התרחק מחסידיו וסגר את דלתות ביתו הם הוסיפו להאמין בו, כי נעשה בעיניהם 'קדוש' יותר.
אשתו דחקה בו להמשיך באדמו"רותו, לפיכך ברני'ו ברח מביתו והסתתר בביתו של פקיד הדואר המקומי שהיה נוצרי, איתו ניהל שיחות תאולוגיות.
נפשו סלדה מתפקידיו האדמו"ריים ששברו את רוחו והוא החל להתרועע עם מיסיונרים נוצריים.
המשבר הגיע לשיאו כאשר סירב ללכת לקלויז שלו בליל יום הכיפורים תרכ"ט לתפילת "כל נדרי", ולומר דברי-תורה למאות החסידים שחיכו לבואו.
אשתו משכה אותו בכוח לבית התפילה, ובשעת המאבק עִמו נקרעה טליתו.
הדבר גרם לאשתו שיינדל לחשוש שמא הולך בעלה להמיר את דתו.
היא שיגרה הזמנה דחופה לאחיה - אדמו"רי חסידות צ'רנוביל והם הזדרזו ובאו לליובה.
בשעת טיול במרכבתו בליווי הרופא המקומי נתן סימם הרופא את ברני'ו – בהשפעת רעייתו וגבאיו – והעבירהו לבית אחיו רבי אברהם יעקב מסדיגורה.
שם ביחד עם האח רבי דוד משה מצ'ורטקוב הם ניסו לגרום לו לחזור בו ממעשיו, ובתגובה ברני'ו רגז עליהם ואף רצה לזרוק מנורה על ראשיהם אף ששבת הייתה.
בהשתדלות המשכילים המקומיים התערב התובע הממשלתי האוסטרי וברני'ו שוחרר ממאסרו בבית אחיו ועבר לגור בצ'רנוביץ הסמוכה, בירת בוקובינה, בין חברי תנועת ההשכלה בביתו של סגן ראש הקהילה, עורך הדין יהודה לייב רייטמן, שם עזב סופית את הדת.
עזיבתו את הדת הייתה מכה קשה לחסידות רוז'ין הענפה.
במהלך תקופה זו בשנים 1866–1869 בילה ברני'ו במחיצת המשכילים ונחשף להשקפותיהם הרדיקליות ולא הקפיד על שמירת מצוות.
באדר ה'תרכ"ט נדפס "מכתב גלוי" בעיתון המגיד ואחר כך בעיתונים נוספים (וגם בדף נפרד), בו הסביר פרידמן כי בניגוד לשמועות לא התנצר, אך הוא נאמן "לחכמי ישראל ההולכים לפנים ולא לאחור", וכינה את החסידים "מורדי אור" ו"המון הפתאים השומרים הבלי שוא".
בתוך זמן קצר נעתק המכתב לעיתונים נוספים ובתרגום לשפות רבות.
אחיו של ברני'ו, רבי אברהם יעקב מסדיגורה, עמד והכריז בבית מדרשו שאל לראות במעשי אחיו דרך חדשה בעבודת הא-ל, והוא גינה את המעשה.
אירועים שערורייתיים אלה עוררו עניין עצום בציבור הרחב – תקוות גלויות בקרב משכילים ובושה ויגון עמוק בעולם החסידי.
לאחר כחודשיים, במהלכם התמודד עם לחצים בלתי פוסקים, פנימיים וחיצוניים, הצליחו להפגיש את ברני'ו עם אחיינו, רבי יצחק פרידמן, מייסד חסידות בוהוש, שחיבבו מאוד, ובהשפעתו החליט לחזור לסדיגורא לחצר אחיו רבי אברהם יעקב מסדיגורה.
הוא התקבל בשמחה רבה על ידי החסידים, שגדוליהם נהרו לשולחן שערך בשבת הראשונה לשובו.
ופרסם "קול קורא" שבו מכחיש שהוא זה שכתב ה"מכתב גלוי" ובו הכריז שכל מעשיו הרעים היו כאשר לא היה בדעה שלימה.
ה"מכתב הגלוי" וקבלת הפנים החמה שקיבל ברני'ו בחצר סדיגורה והמשכת החסידים לראות בברני'ו אדמו"ר הראוי להנהיג עוררו הדים רבים וגם זעם, רבי חיים מצאנז תקף בחריפות, במכתבים את חסידי רוז'ין כולם, בראותו במקרה זה פרט שבא ללמד על הכלל.
חסידי צאנז כינו את חסידי סדיגורה "כת הרשעה".
בעקבות סדרת מכתבים חריפים, שבהם קרא רבי חיים הלברשטאם מצאנז לקהילות שונות בגליציה להחרים ולרדוף את "חסידי הפס"ל" (- חסידיהם של אחיו של ברני'ו) ולראות בהם סוג של התחדשות האמונה השבתאית, התלקחה המחלוקת בעוז.
על פי רושמי הקורות, ביום שני פרשת תצווה תרכ"ט כתב רבי חיים מצאנז את מכתבו החריף ביותר נגד בית רוז'ין, עד כדי איסור לאכול משחיטתם ולהתחתן עמם.
בין היתר הוא מכנה את חסידי סדיגורה "מורדי אור", "כת עושי רשעה", "מגדפי התורה הקדושה" ו"אפיקורסים".
אדמו"רי בית רוז'ין לא הגיבו באופן פומבי, ועל רבי דוד משה מטשורטקוב סיפרו שאמר רק: "פלאי פלאים.
צדיק וגאון כרבי חיים מצאנז יקבל לשון הרע".
יש המוסרים כי רבי מרדכי פייבוש מהוסיאטין רצה שכל בני המשפחה הרוז'ינאית ישיבו מלחמה, אך האדמו"רים מסדיגורה ומטשורטקוב התנגדו ובחרו לשתוק רבי אהרן מטשרנוביל - מזקני האדמו"רים באותה התקופה, התייצב לצד סדיגורה ותקף בחריפות את הרבי מצאנז.
במשך תקופה של כשנה, החל מחג הפורים תרכ"ט ועד לסוף חורף תר"ל הודפסו כ-25 כתבי פולמוס אודות המחלוקת, בעוד שבין המחנות החלוקים התפתחה איבה ושנאה תהומית כשמחנה אחד מחרים את רעהו ולהפך, שוחטים של צד אחד נפסלה שחיטתם על ידי בני הצד השני.
בסניאטין שפכו חסידי צאנז דליי מים רותחים על השוחט, שהיה חסיד סדיגורה, בעת שהותו בבית מרחץ, הוא מת מפצעיו לאחר מכן וכ-20 מחסידי צאנז נאסרו לתקופות ממושכות.
אחר תקופה של רדיפות קשות מצד חסידי צאנז, החליטו חסידי סדיגורה בארץ ישראל - שם הייתה ידם על העליונה - להחרים את רבי חיים מצאנז, בלי להתייעץ לפני כן עם הרבי מסדיגורה.
ביום חמישי פרשת אמור תרכ"ט, התאספו כ-100 איש על יד הכותל המערבי, תקעו בשופרות וניסן בק הכריז את נוסח החרם.
חרם זה נחשב נועז במיוחד ועורר התנגדות קשה.
על פי מסורות חסידיות בנו של רבי חיים מצאנז, רבי יחזקאל שרגא הלברשטאם משינאווא, נסע במיוחד לארץ ישראל כדי לשכנע את חסידי סדיגורה להסיר את החרם.
החרם הודפס בחוברת בשם "קול מהיכל תוכחת מגולה", שם חתומים קרוב ל-200 מתושבי ארץ ישראל: מירושלים, צפת וטבריה.
הקונטרס נשלח לגליציה ועורר שם תסיסה עזה במיוחד.
גם הרבנים שלא היו שייכים לחוג החסידים ולא היו מעורבים במחלוקת עד עתה נזעקו והתייצבו לצידו של רבי חיים מצאנז.
בין הרבנים והאדמו"רים שכתבו מכתבים בעד רבי חיים מצאנז: רבי יוסף שאול נתנזון רבה של לבוב, רבי יצחק אהרן איטינגא נשיא כולל גליציה, רבי יצחק אייזיק אייכנשטיין מזידיטשויב ורבי ישראל יהושע מקוטנא.
בתגובה לחרם הארצישראלי התאספו למעלה מ-1,000 חסידי צאנז בחג השבועות בצל רבי חיים מצאנז, ובאסרו חג החרים "בית דין הגדול" שהיה מורכב מחסידי צאנז את חסידי סדיגורה.
בפסק הדין כתבו כי "אין להסדיגוראים חלק ונחלה בבית יעקב עוד".
לחרם נגדי זה התנגד רבי משולם ישכר הורוביץ ואף דרש שלא יפרסמו את מכתב התמיכה שלו, אך היה זה לאחר שכבר הודפס המכתב.
רבי מנחם מנדל הגר (ה'צמח צדיק') מוויז'ניץ, חתנו של הרבי מרוז'ין מחד וידידו של הרבי מצאנז מאידך, שלח מכתב לרבי חיים מצאנז בו הוא מציע שיתנצל בפני אדמו"רי רוז'ין ובכך תסתיים הפרשה.
רבי חיים מצאנז התנגד וטען כי על האחים לפרסם קודם הודעה שהם מאמינים בתורה ומתנהגים על פי השולחן ערוך, ואז יכתוב עליהם כי הם "צדיקים ושבים בכל לב".
גם רבי אלימלך מגרודז'יסק ניהל חליפת מכתבים עם רבי חיים מצאנז, ודרש ממנו לחזור בו.
היו גם רבנים שסירבו לתמוך באחד הצדדים, כמו רבי חיים סופר (ה"מחנה חיים").
או רבי מאיר אוירבך, הרב האשכנזי של ירושלים, התחמק מהתערבות במחלוקת למרות דרישת רבי יוסף שאול נתנזון שיתערב לטובת צאנז.
כאמור, מאחרי פורים תרכ"ט ועד לסוף חורף תר"ל הודפסו כ-25 כתבי פולמוס אודות המחלוקת, בהם:
אגרת שלומים, צד סדיגורה, למברג 1869 - חורף תר"ל
שבט לגיו כסילים, צד צאנז
ילקוט הרועים, צד צאנז, על ידי משה זליקוביץ, אודסה תר"ל
דברי שלום ואמת, צד סדיגורה, על ידי רבי משה תאומים רבה של הורודנקא
תוכחת מגולה, צד צאנז, תרל"ד.
מאיר וונדר משער שמחברו היה רבי אורי זאב וולף סלט, מדפיס מפורסם בלבוב וחבר בית הדין, חסיד זידיטשוב
שבר פושעים, צד צאנז, אודסה תר"ל.
חסידי סדיגורה טענו כי נכתב על ידי משכיל שהתחזה לחסיד צאנז, יוסף מרגושס זיהה אותו עם נפתלי הירץ גולדנשטרן שגם חיבר כנראה את "שבט לגו כסילים"
סמא דחייא, צד סדיגורה, למברג, חורף תר"ל
חלק מהקונטרסים אבדו ועדות לקיומם הם אזכורים שלהם בחוברות נגדיות.
לאחר פטירת רבי חיים מצאנז בשנת ה'תרל"ו שקעה לאיטה המחלוקת.
לבני רבי חיים לא הייתה השפעה גדולה כאביהם וחסידויות סדיגורה שבו לפרוח.
יצחק אבן מציין, כי כבר בשנת ה'תרנ"ז, כאשר השתדך רבי שמואל מסקאהל (בנו של יהושע רוקח מבעלז שהיה ממתנגדי סדיגורה), עם רבי ישראל הגר מוויז'ניץ (נינו של רבי ישראל מרוז'ין), השתתפו יחד בחתונה חסידי בעלז, צאנז וסדיגורה.
על מעמד חסידות סדיגורה בשנים שאחרי פטירת רבי חיים מצאנז כותב יצחק אבן:
מחלוקת ישו עם הפרושים או צער הפרושים או צרות הפרושים היא רשימה של ביקורות של ישו נגד הסופרים והפרושים המתועדים בבשורה על פי לוקאס י"א, 37–54, במתי כ"ג, 1–39, מרקוס י"ב, 35–40, ובלוקאס כ', 45–47 מתועדות גם ביקורות כלפי הסופרים.
שמונה ביקורות במתי, ומכאן שהגרסה של מתי ידועה כשמונה הצרות.
אלה נמצאים במתי כ"ג פסוקים 13–16, 23, 25, 27 ו-29. רק שישה ניתנים בלוקאס, שגרסתו ידועה כששת הצרות.
הצרות בעיקר מבקרות את הפרושים על צביעות ועל עדות שקר, וממחישות את ההבדלים בין מוסר פנימי וחיצוני.
הצרות מוזכרות פעמיים בנרטיבים בבשורות של מתי ולוקאס.
במתי הם מוזכרים לאחר כניסתו של ישו לירושלים, שם הוא מלמד בבית המקדש, ואילו בלוקאס הם מוזכרים לאחר מתן תפילת האדון והתלמידים נשלחים לראשונה על פני הארץ.
לפני שהציג את הצרות עצמן, מתי אומר שישו ביקר אותם על כך שהם תפסו את מקום הכבוד בסעודות, על לבישת בגדים ראוותניים, על כך שעודדו אנשים ברחוב לקרוא להם רב.
הצרות הן כולן צרות של צביעות וממחישות את ההבדלים בין מצבים מוסריים פנימיים וחיצוניים.
ישוע מציג את הפרושים כחסרי סבלנות, עם הקפדה יתרה על שמירה פולחנית של פריטים, שגרמו להם להיראות מקובלים ובעלי סגולה כלפי חוץ, אך הותירו את האדם הפנימי ללא מענה רוחני.
הפרושים לימדו על אלוהים, אבל לא אהבו את אלוהים – הם לא נכנסו בעצמם למלכות השמים, וגם לא נתנו לאחרים להיכנס.
הם הטיפו לאלוהים, אבל המירו אנשים לדת מתה.
הם לימדו ששבועה שנשבעת על ידי המקדש או המזבח אינה מחייבת, אבל אם השבועה נשבעת בעיטור הזהב של המקדש, או על ידי מתנת קורבן על המזבח, היא מחייבת.
אולם הזהב והמתנות לא היו קדושים כשלעצמם כפי שהיו המקדש והמזבח, אלא נגזרו מידה של קדושה פחותה בהיותם מחוברים למקדש או למזבח.
המורים והפרושים עבדו בבית המקדש והקריבו קורבנות על המזבח כי ידעו שהמקדש והמזבח קדושים.
נשאלת השאלה כיצד יכלו אם כן לשלול ערך מחייב שבועה למה שהיה קדוש באמת, ולהעניק לו אובייקטים של קדושה טריוויאלית ונגזרת.
הם לימדו את החוק, אבל לא נהגו בחלקים החשובים ביותר של החוק – צדק, רחמים, ונאמנות לאלוהים.
הם צייתו לפרטי החוק כגון מעשר בשמים, אך לא לעניינים היותר כבדים של החוק.
הם הציגו מראה 'נקי' (מאופקים בעצמם, לא מעורבים בעניינים גשמיים), אבל הם היו מלוכלכים מבפנים: הם זרחו בתשוקות עולמיות נסתרות, בגשמיות.
הפרושים היו מלאים בחמדנות ופינוק עצמי.
הם הציגו את עצמם כצדיקים בשל היותם שומרי חוק מדוקדקים, אך למעשה לא היו צדיקים: מסכת הצדק שלהם הסתירה עולם פנימי סודי של מחשבות ורגשות לא אלוהים.
הם היו כמו קברים מסוידים, יפים מבחוץ, אבל מלאים בעצמות מתים.
הם הצהירו על הערכה רבה לנביאים המתים של פעם וטענו שלעולם לא היו רודפים ורוצחים נביאים, כשלמעשה הם נגזרו מאותו בד של הרודפים והרוצחים: גם להם היה דם רצחני בעורקים.
מחלוקת הפסימיזם או מחלוקת הפסימיות הייתה מחלוקת אינטלקטואלית שהתרחשה ברובה בגרמניה, החל בשנות ה-60 של המאה ה-19 ועד לתחילת מלחמת העולם הראשונה.
בין הפילוסופים שהשתתפו בה היו: יוליוס פראונשטדט, אדוארד פון הרטמן, פיליפ מיינלנדר, יוליוס באהנסן, אויגן דירינג, אגנס טאוברט (), אולגה פלומאכר (), ופרידריך ניטשה.
וכן פילוסופים נאו-קאנטיאנים כמו קונו פישר , והרמן כהן.
המחלוקת נסבה סביב שאלת משמעות החיים וערך הקיום, והתעוררה לראשונה כתגובה להכרה הפומבית הגוברת בארתור שופנהאואר לאחר מותו.
האהדה לשופנהאואר, והצייטגייסט שהתאפיין ב"ולטשמרץ" ובפסימיות, הובילו לפרסום מגוון רחב של ביקורות בעד ונגד שופנהאואר, ולדיון ער בשאלת ערך החיים.
בשנת 1869 המחלוקת התעוררה מחדש לאחר שאדוארד פון הרטמן פרסם את ספרו הפילוסופיה של הלא מודע שהיה לרב-מכר, ובו פיתח מחדש רעיונות רבים מתורתו של שופנהאואר.
לאורך שנות השבעים והשמונים של המאה ה-19 הרטמן פרסם מספר רב של מאמרים וארבעה ספרים בתגובה למבקריו.
ב-1873 פרסמה אגנס טאוברט, אשתו של פון הרטמן, את פסימיות ומתנגדיה (Der Pessimismus und seine Gegner), בתגובה לביקורת על בעלה, שהייתה לה השפעה חזקה על המחלוקת.
הפילוסופית הגרמנייה-אמריקאית אמלי ג'יי האת'ווי תרמה למחלוקת כמי שהפיצה את ההגות הפסימיסטית של שופנהאואר באמריקה.
פרדריך ניטשה, שבתחילת דרכו הפילוסופית הושפע רבות מהפילוסופיה של שופנהאואר והחזיק בעמדות פסימיסטיות, פיתח גם תגובת נגד למחלוקת הפסימיזם, והתנצח בכתביו השונים עם דמויותיה הבולטות שלה.
בהגותו המאוחרת ניטשה ניסח פילוסופיה אופטימית של חיוב החיים, שבאה לביטוי בתפיסת "אהבת הגורל".
מחלוקת טריטוריאלית או סכסוך גבול הוא אי הסכמה על שאלת החזקה או שליטה בקרקע, בין שתי ישויות פוליטיות או יותר.
מחלוקות טריטוריאליות כרוכות לעיתים קרובות בשאלת החזקה על משאבי טבע כגון נהרות, אדמות חקלאיות פוריות, משאבי מינרלים או נפט, אם כי המחלוקות יכולות להתרחש על רקע פערי תרבות, דת ולאומיות אתנית.
מחלוקות טריטוריאליות נובעות לרוב משפה עמומה ולא ברורה בהסכם שקבע את הגבול המקורי.
מחלוקות טריטוריאליות הן גורם עיקרי למלחמות וטרור, כיוון שמדינות מנסות לעיתים קרובות לתבוע את ריבונותן על טריטוריה באמצעות פלישה, וישויות שאינן מדינות מנסות להשפיע על פעולותיהם של פוליטיקאים באמצעות טרור.
המשפט הבינלאומי אינו תומך בשימוש בכוח על ידי מדינה אחת כדי לספח את שטחה של מדינה אחרת.
מגילת האו"ם קובעת: "כל החברים יימנעו ביחסיהם הבינלאומיים מאיום או שימוש בכוח נגד שלמותה הטריטוריאלית או העצמאות המדינית של כל מדינה, או בכל דרך אחרת שאינה עולה בקנה אחד עם מטרות האומות המאוחדות".
במקרים מסוימים בהם הגבול אינו מסומן, כגון מצר טאיוואן וקשמיר, הצדדים המעורבים מגדירים קו שליטה, המשמש כגבול בינלאומי דה פקטו.
המונח סכסוך גבול מתייחס למקרים שבהם שטח מוגבל שנוי במחלוקת על ידי שתי מדינות או יותר, כל מדינה מתמודדת תפרסם מפות משלה התוחם את האזור הצמוד לגבולות המוכרים של המדינות המתחרות, כמו אזור אביי הנתון במחלוקת בין דרום סודאן לסודאן.
במצב של סכסוך גבול, עצם קיומה העצמאי של המדינה היריבה אינו נתון במחלוקת, שלא כמו ביחסים בין הרפובליקה העממית של סין לטאיוואן, או היחסים בין קוריאה הצפונית לקוריאה הדרומית.
בסכסוך גבול כל מדינה מכירה בגבולותיה של המדינה היריבה זולת השטח הנמצא במחלוקת, למרות זהות מי ששולט בפועל בקרקע וכיצד השטח מוכר בקהילה הבינלאומית.
שטח כבוש, באופן כללי, הוא אזור נבדל משטחן המוכר של המדינות הריבוניות אבל המדינה הכובשת שולטת בו, בדרך כלל באמצעות כוחות צבא.
לפעמים, כיבוש ארוך טווח נמשך כאמצעי להוציא לפועל תביעה טריטוריאלית, אך כיבוש עשוי להיות גם אסטרטגי (כגון יצירת אזור חיץ או מניעת שליטה מכוח מתחרה) או אמצעי כפייה (כגון ענישה, נקיטת צעדים פנימיים או לצורך שימוש כקלף מיקוח).
המונח "אירדנטיזם" חל על סכסוכי גבול, אולם גם על תביעות טריטוריאליות רחבות יותר
אם אומה תופיע בעת הכרזת עצמאות ממדינה גדולה יותר, ייתכן שההכרה הסופית בה לא תמיד תעניק למדינה החדשה שליטה על השטח אותו בקשה כחלק מההכרזה.
אותם שטחים נותרים שטח שלא נגאל בעיני תנועות לאומניות מהמדינה, אך אינן גורמות לקושי ביחסים שבין הממשלות בכל צד של הגבול.
במקרים שהטריטוריה הושגה באמצעות כיבושים היסטוריים כמו אימפריה, שומרי מסורת עשויים לראות במושבות לשעבר טריטוריה שלא נגאלה.
למחלוקות טריטוריאליות יש משמעות רבה בתחום היחסים הבינלאומיים בין מדינות, הן בשל יחסן לזכויות היסוד של מדינות לריבונות, והן משום חשיבותן לשלום בינלאומי.
המשפט הבינלאומי עוסק במחלוקות טריטוריאליות מכיוון שמחלוקות אלה מעלות שאלות הנמצאות בבסיס המשפט הבינלאומי ועוסקות בריבונותה של מדינה על שטחה.
המשפט הבינלאומי בעניין זה מבוסס על ישויות מדיניות להן טריטוריה מוגדרת, כפי שהוזכר באמנת מונטווידאו משנת 1933 בדבר הזכויות והחובות של מדינות.
סעיף 1 לאמנת מונטווידאו מצהיר כי "ישות לצורך המשפט הבינלאומי צריך שתהא בעלת התכונות הבאות: (א) אוכלוסייה קבועה; (ב) טריטוריה מוגדרת; (ג) ממשלה; ו-(ד) יכולת לכרות יחסים עם מדינות אחרות.
סמנר: "בחוק וביחסים בינלאומיים, הבעלות על טריטוריה היא בעלת משמעות כיוון שריבונות על אדמה מגדירה מהי מדינה".
לפיכך, הפרת גבולותיה של מדינה או מחלוקות טריטוריאליות מהוות איום על עצם ריבונותה של המדינה וזכותה להיות מוכרת כישות בחוק הבינלאומי.
בנוסף, מחלוקות טריטוריאליות מובאות לעיתים לבית הדין הבין-לאומי לצדק (ICJ), כפי שקרה במחלוקת בין קוסטה ריקה וניקרגואה לא ניתן להפריד בין סכסוכים טריטוריאליים למשפט הבינלאומי המבוסס על דיני גבולות המדינה, הפוטנציאל ליישוב מחלוקות אלה נשען גם הוא על המשפט הבינלאומי ועל בית המשפט.
מחלות הקשורות בהזדקנות הן מחלות המתרחשות לרוב בתדירות הולכת וגוברת כאשר בני אדם מזדקנים.
מחלות הקשורות בהזדקנות הם בפועל סיבוכים שנוצרים בגוף באותן השנים, ונבדלים מתהליך ההזדקנות הביולוגי עצמו שכן למרות שכמעט כל בעלי החיים הבוגרים חווים את תהליך הזדקנות ביולוגי (למעט מקרים חריגים נדירים במיוחד), בכל בעלי החיים הבוגרים לא מתרחשים מגוון המחלות הקשורות בהזדקנות.
המונח אינו מתייחס למחלות ספציפיות הקיימות בטווחי גילאים מסוימים, כגון אבעבועות רוח או חצבת, אלא רק מחלות הקיימות אצל קשישים.
במקרים רבים ניתן להגדיר את אותן המחלות גם כהפרעות גנטיות.
מתוך כ-150,000 האנשים שמתים בכל יום ברחבי העולם, כשני שלישים מהם (בסביבות 100,000 אנשים) מתים מסיבות הקשורות לכך שהם בגיל מבוגר.
במדינות המתועשות, השיעור גבוה יותר וקרוב יותר לכ-90 אחוזים.
במחקר שנערך עלה שלפני גיל 3 כ-30% מהחולדות שנבדקו במחקר חלו במחלת הסרטן, בעוד שבממוצע בסביבות כ-30% מבני האדם בעולם חולים במחלת הסרטן לפני גיל 85. בני אדם, כלבים וארנבות חולים במחלת אלצהיימר, אבל מכרסמים לא חולים לעולם באלצהיימר.
מכרסמים המגיעים לגיל מתקדם מתים בדרך כלל ממחלת הסרטן או ממחלת כליות, אך לא ממחלות לב וכלי דם.
אצל בני אדם השכיחות של מחלת הסרטן עולה באופן אקספוננציאלי כאשר מגיעים לגיל מתקדם עבור רוב סוגי הסרטן, אך מצטמצמת או עשויה אף לרדת עד לטווח הגילאים 60 עד 75 (אם כי סרטן המעי הגס / פי הטבעת ממשיך לעלות).
אנשים עם הפרעות גנטיות נדירות פגיעים יותר לקבוצות שונות של מחלות כאשר הם מזדקנים.
כאשר אנשים עם תסמונת ורנר (Werner syndrome) מזדקנים הם נוטים לעיתים רבות לחוות דלדול עצם, קטרקט או לקבל מחלות לב וכלי דם, אך פחות נוטים לחוות ניוון עצבי או לקבל מחלת אלצהיימר.
כאשר אנשים הסובלים מתסמונת דאון מזדקנים הם נוטים לעיתים רבות לקבל סוכרת מסוג 2 או מחלת אלצהיימר, אך פחות נוטים לקבל לחץ דם גבוה, דלדול עצם או קטרקט.
כאשר אנשים עם תסמונת בלום מזדקנים הם נוטים לעיתים רבות למות ממחלת הסרטן.
תהליך ההזדקנות מגביר את הפגיעות של בני אדם למחלות הקשורות בהזדקנות, בעוד שהגנטיקה קובעת את מידת הפגיעות או העמידות של אנשים מסוימים לאותם המחלות.
מספר שינויים החלים בגוף האדם הקשורים לגיל מתקדם (כמו למשל שיער שיבה) אינם קשורים לעלייה בשיעור התמותה.
אף על פי כן, ישנם ביוגרונטולוגים שסבורים שאותם השינויים שגורמים לשיער להאפיר מגבירים גם את התמותה במערכות איברים אחרות ושהבנת השכיחות של מחלות הקשורות בהזדקנות תסייע להבין טוב יותר את התהליך הביולוגי שגורם להזדקנות בדיוק כפי שההבנה של מחלות ילדים סייע להבין טוב יותר את תהליך התפתחות גוף האדם.
אסטרטגיות הנדסיות להפיכת קצב ההזדקנות לזניח (SENS) היא אסטרטגיית מחקר מתהווה שמטרתה לתקן את הגורמים המרכזיים שגורמים למחלות ולניוון הקשור בגיל מתקדם, וכמו גם לפתח הליכים רפואיים לתיקון של כל הנזקים הללו מעת לעת בגוף האדם, ובכך להצליח להאט או אולי אף לעצור את הנזקים הכרוכים בתהליך ההזדקנות.
במסגרת המחקרים הללו זוהו שבעה סוגים שונים של נזקים הקשורים בהזדקנות, ולכל אחד מהם הותוו פתרונות אפשריים.
חלק מהביקורות שהועלו לאורך השנים לגבי מחקרי SENS ממוקדות בכך שהמחקרים הללו הם אופטימיים מדיי במקרה הטוב, ושתהליך ההזדקנות מורכב במיוחד ובהווה רק מעט מאוד מובן על מנת שהמחקרים הללו יהיו מדעיים או יספקו פתרונות ברי יישום בעתיד הנראה לעין.
מחקר מקיף העלה שנזק ל-DNA הוא גורם מרכזי להתפתחות מחלת הסרטן ומחלות רבות אחרות הקשורות לתהליך ההזדקנות.
הנזקים ל-DNA עלול לגרום להתפתחות מחלת הסרטן או מחלות אחרות הקשורות בהזדקנות בהתאם למספר גורמים.
הגורמים הללו כוללים את הסוג, הכמות והמיקום של נזקי ה-DNA בגוף האדם, סוג התאים בהם נגרמו הנזקים והשלב שלו במחזור התאים, ותהליכי תיקון ה-DNA הספציפיים הזמינים בגוף בכדי לנסות לתקן או למזער את הנזק.
מחלוקת הסקרמנט (באיטלקית: Disputa del sacramento) או דיספוטה הוא ציור פרסקו שצייר רפאל, בין השנים 1509–1510 בלשכת החותם שבחדרי רפאל בוותיקן.
הציור מציג אספה של תאולוגים, אבות כנסייה, אפיפיורים אמנים והוגים נוצריים מתקופות שונות דנים במסתורין של האוכריסטיה, טקס במהלכו, לפי האמונה הנוצרית, ישו מתגלם בלחם וביין.
מעליהם מוצג גן עדן בו יושבים אוסף של שליחים, דמויות תנ"כיות, ומרטירים ובמרכז יושב ישו, מעליו האל האב ומשני צידיו מרים הבתולה ויוחנן המטביל.
שמו של הציור, "מחלוקת הסקרמנט", ניתן לו באופן אנכרוניסטי על ידי ג'ורג'ו וזארי, כנראה תוך פירוש הציור כמבטא את המאבק התאולוגי של הכנסייה הקתולית ברפורמציה הפרוטסטנטית, לאחר ועידת טרנטו.
שמו המקורי היה כנראה "ניצחון הכנסייה", או "הערצת האוכריסטיה", כציור שמאדיר את דרכה הדתית של הכנסייה לאמת.
לאחר כניסתו לתפקיד, האפיפיור יוליוס השני הביע במהירות את רצונו שלא להשתמש בדירות קודמו, יריבו, אלכסנדר השישי מבית בורג'ה, ולכן בחר להתגורר בחדרים אחרים בקומה העליונה.
הוא קרא לקבוצה מגוונת של אמנים לקשט אותם, ביניהם רפאל.
המום מניסיונותיו הראשונים של הצייר, החליט האפיפיור להפקיד בידיו את עיטור כל הדירות, והרס את כל מה שנעשה קודם לכן.
לשכת החותם, היא הראשונה שעוטרה, בנושא התרבות ההומניסטית, המחולקת לתאולוגיה, פילוסופיה, שירה ותורת המשפט, לכל תחום מוקדש קיר.
לאחר השלמת עיטורה של הלשכה, הוקם שם בית המשפט העליון של הכס הקדוש, בית הדין העליון של החתימה השליחית, שעל שמו היא נקראת.
"מחלוקת הסקרמנט" הוא הראשון מבין ארבעת הציורים שמעטרים את הלשכה, אחריו צויר הפרנסוס שמוקדש לשירה, לאחריו אסכולת אתונה שמוקדש לפילוסופיה ולבסוף סגולה וחוק שמוקדש לתורת המשפט.
הוא צויר על הקיר המזרחי של הלשכה על ידי רפאל ועוזריו שעבדו שם ב-1509, והחלו בעבודה אולי כבר בסוף 1508.
איננו יודעים מה בציור הוא פרי דמיונו ותרבותו של האמן ומה הוכתב לו על ידי האפיפיור והתאולוגים שלו.
על פי כמה חוקרים, ייתכן שההשראה לעבודה זו הגיעה מנאום של הבישוף האוגוסטיני אג'ידיו דה ויטרבו, הומניסט נאו-אפלטוני.
הצלחת הציור הייתה מיידית, הוא עורר התלהבות רבה בקרב הקורייה האפיפיורית וההומניסטים הרומאים.
במהלך ביזת רומא בשנת 1527, הלאנדסקנכטים נכנסו לארמון האפיפיור, וכאות לבוז כלפי האפיפיור השחיתו את הציור והותירו כיתובים רבים.
את חלקם עדיין ניתן לראות בחלק התחתון של הציור.
רפאל ניצל בתבונה את הקומפוזיציה של הציור הממוסגר בקשת, וקבע את המוטיב העגול כמוטיב המרכזי בציור.
המוטיב העגול מתגבש תחילה במונסטרנס (שמכיל את לחם הקודש), הנמצא על המזבח ומהווה את מרכז המעגל שמתווה הקשת במסגרת, מה שמאשר את מעמדו של המונסטרנס כמרכז היצירה.
לאחר מכן המוטיב העגול מופיע בהילה מסביב ליונה, שהיא סמל מסורתי לרוח הקודש, בהילה הגדולה המקיפה את ישו, בהילה הקטנה עם הצלב היווני המקיפה את ראשו (כמקובל), בצורת כדור ביד האל האב, וכן בהילה המקיפה את ראשם של רוב הקדושים.
לבסוף, הקדושים והדמויות התנ"כיות בחלק העליון של הציור ממוקמים בקשת סביב השילוש, בעוד שהשמים מעליהם מורכבים מקשת עננים המהדהדת בהיפוך את קשת הקדושים.
נוכחות זו של הצורה המעגלית מוסברת בכך שהשלמות של המעגל מתאימה לא רק למסורת עתיקה, אלא גם למסורת נוצרית ובמיוחד מתקופת הרנסאנס הרואה במעגל את הצורה הגאומטרית המושלמת ביותר.
הקומפוזיציה גם מבטאת את הבידול התאולוגי בין שמים וארץ.
הצורה המעגלית המבטאת שלמות נמצאת בכל מקום בחלק השמיימי של הציור, אך חלקו הארצי של הציור מסודר אופקית, והדמויות בו מוצגות באופן פחות הרמוני.
בחלקו השמיימי של הציור יושבים בחצי מעגל מסביבו של ישו, אחד לצד השני, דמויות של שליחים נוצריים, נביאים, דמויות מקראיות ומרטירים.
בחלק השמיימי מופיעות דמויות מלאכיות בכל מקום, בעננים, מסביב לישו, בקרניים העולות, לצידו של האל האב וכן ארבע דמויות מלאכיות מציגות את ארבעת ספרי הבשורה הנוצריים.
השילוש מוצג בסדר קוהרנטי, אנכית ביחס למונסטרנס.
רוח הקודש בייצוגה המסורתי כיונה, ישו הפצוע והאל האב מחזיק בכדור שמייצג את כדור הארץ.
בחלקו הארצי של הציור, בצמוד למזבח מוצג יוסטינוס מרטיר מצביע לשמיים ואיגנטיוס מאנטיוכיה מצביע למונסטרנס, שניהם מהמייסדים של מושג הטרנסובסטנציאציה.
לידם במרכז יושבים ארבעת אבות הכנסייה הראשיים.
מימין למזבח אוגוסטינוס ואמברוזיוס ומשמאל למזבח הירונימוס וגרגוריוס הגדול בדמותו של האפיפיור יוליוס השני.
כל אב כנסייה עוסק בפעילות רוחנית אחרת, הכתבה, התבוננות, קריאה והרהור.
הם מוצגים בתנוחת ישיבה, בניגוד לשאר הדמויות הארציות, מה שמקרב אותם לדמויות השמיימיות.
מימין למזבח מוצגות דמויות דתיות שונות, התאולוגים ג'ון דנס סקוטוס, תומאס אקווינס ובונווטורה, האפיפיורים לובשי הזהב אינוקנטיוס השלישי וסיקסטוס הרביעי (דודו של יוליוס השני), וכן דנטה, אריסטו, והמטיף הקיצוני סבונרולה (שנודה על ידי אלכסנדר השישי ונוקה מאשמה על ידי יוליוס השני).
משמאל למזבח זוהו כמה אנשי אמנות, בהם פטרון האמנות פרנצ'סקו מריה דלה רוברה (מצביע למרכז, אחיינו של יוליוס השני), דונטו ברמנטה (אדריכל בזיליקת פטרוס הקדוש) ופרה אנג'ליקו.
מאחורי הדמויות משמאל מופיע מבנה בתהליכי בנייה, שמרמז אולי לפרויקט השיקום של בזיליקת פטרוס הקדוש שהתחיל באותן שנים על ידי האפיפיור, ולאחר מכן בין השנים 1514–1520 אף נוהל על ידי רפאל, כאדריכל הראשי.
מול הציור מוצגת יצירתו המפורסמת ביותר של רפאל, אסכולת אתונה.
העמדתם של שני הציורים אחד מול השני מגלמת את יישוב הניגודים וההשלמה בין הנצרות לתרבויות יוון ורומא הקלאסיות.
מן העבר האחד נראית כאן האוכריסטיה, התגלמותו של ישו בלחם הקודש והיין, שהוא טקס המסתורין הראשי בנצרות.
כמו ב"אסכולת אתונה" כך גם ב"מחלוקת הסקרמנט" רפאל בחר להציג יחד אישים חשובים מתקופות שונות, כמו גם מתקופתו שלו.
כך יוליוס השני, פטרונו של רפאל, מייצג בדמותו את אב הכנסייה גרגוריוס הגדול, ומוצב בתנוחה דומה לזו של פטרוס שנחשב לאפיפיור הראשון.
בחירה זו מבטאת את רוחו של הרנסאנס, כתקופה שמחייה מחדש תרבות עתיקה.
בניגוד ל"אסכולת אתונה", ב"מחלוקת הסקרמנט" הדמויות לא ניצבות במבנה אלא במרחב פתוח.
מה שמבטא את הדוגמה הנוצרית לפיה הכנסייה אינה מורכבת מאבן, אלא מאנשים.
בניגוד לברית הישנה בה החוקים כתובים בלוחות הברית העשויים אבן, ואלוהים מתגלה במקדש האבן, בברית החדשה הכנסייה מורכבת מאנשים המאמינים באל בליבם.
הציור מבקש לייצג את התאולוגיה, חקר האלוהות, ביחס לחקר האמת הפילוסופית ש"אסכולת אתונה" מגלם מולו.
בדוקטרינה הנוצרית, האמת התאולוגית מתגלמת בסופו של דבר בטקס המיסה שבמרכזו מנהג האוכריסטיה, בו בוצע הכומר למתפללים לחם וחוזר על דבריו של ישו בסעודה האחרונה: "קחו, אכלו, זהו בשרי".
בכך מדמה הכומר את שבירת גופו של ישו על הצלב.
כמו כן, הוא מוזג יין וקורא "זהו גביע דמי, דם הברית החדשה, הנשפך למחילת חטאים".
במהלך הטקס המאמינים מדמים שהלחם והיין הופכים לדמו ולגופו של ישו, ועל ידי אכילתם עובר חסדו של ישו למאמינים.
אמונה זו באה לידי ביטוי בציור בקו האנכי שעובר מהאל האב, דרך ישו, רוח הקודש בדימויה המסורתי כיונה, ובסוף מגיע למוקד הציור, המונסטרנס שבתוכו נמצא לחם הקודש.
עליו מצביעות כמה דמויות, ובו מתרחש המסתורין של הפיכת הלחם לבשרו של ישו, הפלא שמקשר בין שמים וארץ ובין המאמינים לישו.
בציור רפאל הופך את הצגת התאולוגים מגלריה פשוטה של דיוקנאות, כפי שעשו פרוג'ינו ופינטוריקיו לפניו, לאספה חיה שבה הדמויות מוצגות בפעולה כללית.
עיון ברישומי ההכנה הרבים מלמד על הדגש שהוא שם על מחוות חיות וחום רגשי של הדמויות.
הדמויות בציור, בחלקו הארצי, מצויות בעיצומה של מחלוקת, כפי שמביעות המחוות שלהם, הצבעות, קריאה בספרים, הרהור והבעת התעניינות.
אך מחלוקת זו, אין פירושה בהכרח אי הסכמה.
זה יכול להיות דיון רשמי בניסיון להבין איך ישו מתגלם בלחם הקדוש.
פלא אליו מתייחסים הקתולים כמסתורין שלא ניתן להבין לחלוטין באופן רציונלי, אלא רק דרך הרהור אמוני, וזו היא מהות האמונה הנוצרית כפי שמוצג בציור.
בשנת 1721, וויליאם הוגארת פרסם פרודיה על "מחלוקת הסקרמנט" בהדפס שלו "הגרלה".
מחלות המועברות על ידי יתושים הן מחלות המועברות על באמצעות עקיצת יתושים השייכים למשפחות שונות.
גורמי המחלות המעוברים הם: נגיפים, חיידקים, וטפילים (חד-תאיים ותולעים).
כמעט 700 מיליון בני אדם נדבקים במחלות המועברות על ידי יתושים מדי שנה, הגורמים לתמותה של כמעט מיליון בני אדם.
נגיפים הנישאים על ידי פרוקי-רגליים כמו יתושים או קרציות ידועים יחד בשם ארבוטירוסים .
אלו הנישאים אך ורק על ידי יתושים נקראים לעיתים מובו-וירוסים/ נגיף הנילוס המערבי חדר בטעות לארצות הברית בשנת 1999 ובשנת 2003 התפשט כמעט לכל מדינה, עם למעלה מ-3,000 מקרים בשנת 2006.ארבעה סוגי קדחת מועברים על ידי נקבת יתוש האדס המצרי.
הנקבה מעבירה שלושה מינים של נגיפי RNA השייכים למשפחת הפלאוויווירידה, הגורמים לארבעה סוגי דלקת נגיפית הנפוצה בארצות טרופיות וסובטרופיות:
קדחת נגיף הדנגי קדחת דנגי מפתחת תסמינים דומים למלריה וטיפוס.
בדיקות מעבדה יכולות לזהות עדויות לנגיפי דנגי, אולם התוצאות חוזרות לעיתים קרובות מאוחר מדי כדי לסייע בהכוונת הטיפול.
קדחת נגיף הצ'יקונגוניה המועבר על ידי נקבות המינים יתוש הטיגריס האסייתי ו-.
אנשים שנדבקו בנגיף זה עלולים לפתח חום פתאומי יחד עם כאבי מפרקים ושרירים מתישים, פריחה, כאב ראש, בחילות ועייפות.
התסמינים יכולים להימשך מספר ימים עד שבועות וחודשים.
אף על פי שחולים יכולים להחלים לחלוטין, היו מקרים בהם כאבי מפרקים נמשכו מספר חודשים ועלולים להימשך במשך שנים.
אנשים אחרים עלולים לפתח סיבוכים בלב, בעיות עיניים ואפילו סיבוכים נוירולוגיים.
קדחת נגיף הזיקה המועבר על ידי עקיצת נקבת יתוש האדס, וגם באמצעות יחסי מין, והעברה בתקופת הריון מאם לעובר דרך השלייה.
התסמינים משתנים בחומרתם, החל מתסמינים קלים ובלתי מורגשים ועד לתסמינים שכיחים כגון, חום, פריחה, כאב ראש, כאבי שרירים ומפרקים ודלקת הלחמית.
התסמינים יכולים להימשך מספר ימים עד שבועות.
מוות כתוצאה מהידבקות בנגף הזיקה הוא נדיר.
רוב האנשים הנדבקים בנגיף הנילוס המערבי בדרך כלל אינם מפתחים תסמינים.
בחלקם עלולים לפתח עייפות קשה, חולשה, כאבי ראש, כאבי גוף, כאבי מפרקים ושרירים, הקאות, שלשולים ופריחה, שיכולים להימשך שבועות או חודשים.
תסמינים חמורים יותר נמצאים בסיכון גבוה להופיע אצל אנשים מעל גיל 60, או אלו הסובלים מסרטן, סוכרת, יתר לחץ דם ומחלת כליות.
בשל שיעור התמותה הגבוה, EEE ו-WEE נחשבות לשתיים מהמחלות החמורות ביותר הנישאות על ידי יתושים בארצות הברית.
התסמינים נעים בין מחלה קלה דמוית שפעת ועדאנצפליטיס, תרדמת ומוות.
מיקובקטריום אולצרנס מועבר על ידי היתוש אאדס נוטוסקריפטוס , ועל ידי חרקי מים שונים.
המחלה אנדמית באזורים גאוגרפיים שונים: אוסטרליה, ניו זילנד והאיים באוקיינוס השקט ודרום קליפורניה, וגם במערב אפריקה, במרכז ודרום אמריקה, בדרום-מזרח אסיה וגינאה החדשה.
החיידק גורם לכיב בורולי בעור של הגפים העליונות והתחתונות אך לא בכפות הידיים והרגליים.
אצל ילדים הכיבים עלולים להתפתח בעור של כל חלקי הגוף
יתושים משך מרבית חייהם ניזונים מצוף פרחים כמקור לסוכרים.
נקבות של כמה מיני יתושים זקוקות למנת דם אחת מאדם או מיונק אחר להבשלת הביצים כהכנה להטלה.
קדחת המלריה מועברת על ידי שני מינים של נקבת יתוש האנופלס:
ו- הזקוקה למנת דם להבשלת הביצים ועל ידי כך משמשת כוקטור להעברת הטפיל החד-תאי פלסמודיום פלציפרום מאדם נגוע לאדם בריא.
לאחר חדירת הטפיל לנוזל הדם, הוא נודד לתאי הכבד המשמשים כמארחים לצורך התבגרות, שם הוא ימשיך להתרבות ולגדול, וינוע לאזורים אחרים בגוף דרך זרם הדם.
התפשטות מחזור ההדבקה הזה נמשכת לאחר מכן כאשר יתושים אחרים נושכים את אותו אדם.
התוצאה תגרום ליתוש זה לבלוע את הטפיל ולאפשר לו להעביר את מחלת המלריה לאדם אחר באמצעות אותה דרך הזרקת עקיצות.
תסמינים מוקדמים של מלריה יכולים להופיע בין 10 ל-15 ימים לאחר החשיפה לטפיל ויכולים להתבטא בחום, כאב ראש וצמרמורות.
חומרת התסמינים תלויה מאוד בגיל ובחשיפות קודמות, אולם ילדים מתחת לגיל חמש, נשים בהריון וחסרי מערכת חיסונית יהיו בסיכון גבוה יותר לתסמינים חמורים יותר.
התסמינים החמורים נעים בין עייפות קיצונית, אובדן הכרה, עוויתות, קשיי נשימה, שתן דמי, צהבת, דימום לא סדיר ומוות.
חמישה מינים של פלסמודיום גורמים למלריה בבני אדם:
מרבית מקרי המלריה בעולם נגרמים על ידו.
פלסמודיום אובלה נפוץ בייחוד באפריקה המערבית, שייכים לו שני זנים:
פלסמודיום נואלסי גורם לקדחת באסיה הדרומית אצל בני אדם וקופי אדם.
פלסמודיום ויווקס גורם למלריה בדרום מזרח אסיה ודרום אמריקה.
מתאפין בחזרתיות של המלריה לאחר טיפול.
ברחבי העולם מלריה היא גורם מוביל לתמותה מוקדמת בקרב ילדים מתחת לגיל חמש.
דווח על כ-207 מיליון מקרי הדבקה ויותר מחצי מיליון מקרי מוות בשנת 2012, על פי דוח המלריה העולמי לשנת 2013 שפורסם על ידי ארגון הבריאות העולמי (WHO).
נכון לשנת 2018 מספר המתים עלה למיליון, על פי האגודה האמריקאית לבקרת יתושים.
בשנת 2022 דווח על 249 מיליון חולים, ועל 608,000 מקרי מוות, כאשר 94% ממקרי התחלואה מתרכזת באזור גאוגרפי מצומצם יחסית: ניגריה, קונגו, אוגנדה ומוזמביק.
מינים מסוימים של יתושים יכולים לשאת את תולעת הפילריה .
הדבקת היתוש על ידי עקיצה של אדם חולה והעברתה לאדם בריא.
התולעת מטילה ביצים בדמו של האדם שנעקץ, הביצים מבשילות כתוצאה מחום הגוף של האדם שנעקץ והופכות לזחלים ותולעים.
הטפיל גורם למצב של עיוות גופני המכונה אלפנטיזיס, המאופיין בנפיחות רבה של מספר חלקים בגוף.
ברחבי העולם, חיים כ-120 מיליון איש עם נכות של פילריאזיס.
מחלות מידבקות במגע מיני הן מחלות מידבקות המועברות באמצעות מגע מיני (כגון: זיבה, עגבת, פפילומה, כלמידיה, קונדילומה, טריכומוניאזיס, איידס, הרפס ועוד).
מחלות מין הן חיידקים, טפילים או נגיפים אשר מופצים בדרך כלל בפעילות מינית, כמו בחדירה ואגינאלית, אנאלית, מין אוראלי, נשיקה וחיכוך אברי מין.
הדבקה במחלות מין לא תמיד מלווה בתסמינים, דבר הגורם לכך שאדם הנדבק במחלה לא יכול לדעת זאת.
פעמים רבות אדם אשר נדבק במחלת מין מסוימת אינו מודע לכך שנדבק כי בתחילה המחלה אינה גורמות לסימפטומים, עובדה זו גורמת לסיכון גבוה יותר להדבקה של אנשים נוספים.
תסמינים עשויים לכלול הפרשות מהנרתיק, הפין ופי הטבעת, צריבה במתן שתן, גרד, אדמומיות, כיבים על או מסביב לאיברי המין וכאבים באגן, אשכים ובטן תחתונה.
מחלות מין מסוימות יכולות לעבור לתינוק בזמן ההריון או במהלך הלידה ולגרום לנזקים קשים ליילוד.
מחלות מין אשר לא מטופלות עשויות להסתבך.
הסיבוכים יכולים להיות דלקות אגן, דלקות ברחם, בשפכה ועוד, וחלקם יכולים אף לגרום לבעיות בהבאת ילדים וכניסה להריון.
יותר מ-30 זני נגיפים (ואלפי תתי זנים), חיידקים וטפילים אשר יכולים לעבור בפעילות ומגע מיני.
מחלות חיידקיות: כוללות כלמידיה, זיבה ועגבת.
מחלות נגיפיות (ויראליות): כוללות הרפס גניטאלי, ו-HIV/איידס, צהבת, פפילומה וקונדילומה.
מחלות הנגרמות על ידי טפיל כוללות טריכומוניאזיס.
אף על פי שדרך ההעברה העיקרי של מחלות המין היא בקיום יחסי מין, מחלות מסוימות יכולות לעבור גם במגע עם רקמות הגוף (עור בעור), מאם לתינוקה בחלב אם, או במעבר של דם ישירות אל תוך הוריד – כמו במקרים של עירוי דם או שימוש משותף במחטים להזרקת סמים.
בחלק ממחלות המין ניתן לצמצם את סיכויי ההדבקה וההידבקות באמצעות שימוש בקונדום.
הדבר נכון במקרים של מחלות אשר עוברות במעבר של נוזלי גוף – כמו נגיף ה-HIV, זיבה, כלמידיה, מיקופלזמה ועוד.
במחלות אחרות, הקונדום מספק הגנה מוגבלת בלבד, כיוון שהחיידק או הנגיף יכול לעבור גם במגע בין עור לעור, פה לפה או בין נוזלי-גוף לעור, כמו במקרים של הרפס, עגבת, פפילומה וקונדילומה.
הדרך היחידה למניעה מוחלטת של הידבקות והדבקה במחלות מין היא להימנע מכל סוג של מגע מיני, או להיבדק לפני קיום יחסי מין.
בדיקות לגילוי מחלות מין נעשות על ידי דגימות דם ושתן, ולעיתים על ידי משטח, ואמינותן גבוהה.
בדיקות כאלה זמינות כיום במדינות מפותחות ואף מסובסדות, אולם במדינות מתפתחות זמינותן נמוכה מאוד.
דרך יעילה נוספת להפחתת סיכוי ההדבקה בחלק ממחלות המין היא על ידי מילה זכרית (ברית מילה).
הכלל הסטטיסטי במחלות מין הוא שככל שמקיימים יחסים עם יותר שותפים, רמת הסיכון להידבקות עולה.
נשים רגישות יותר להידבקות מאשר גברים, הואיל וזרע הגבר נשאר בנרתיק האישה, כאשר לא נעשה שימוש בקונדום.
דלקת השופכה (לא ספציפית, NSU)
שנקרואיד (Haemophilus ducreyi= המופילוס דוקריי, בצילוס דוקריי)
הפטיטיס A – דרך מגע אוראלי
הפטיטיס E – דרך מגע אוראלי
מחלות של מערכת הדם הן מגוון מחלות של מערכת הדם.
למערכת הדם שלושה מרכיבים: הדם, כלי הדם ובהם נימים, ורידים ועורקים, והלב.
המחלות התוקפות כל אחד מהמרכיבים הן נפרדות בדרך-כלל, ואינן משפיעות על שני המרכיבים האחרים.
למרות זאת, ישנם יוצאי דופן; מחלת כלי דם המקשה על זרימת הדם, למשל, עלולה לגרום ללב לשאוב ביתר חוזקה ולהחלישו במשך הזמן.
בנוסף למחלות התוקפות את שלושת מרכיבי המערכת, קיימים כמה מצבים רפואיים כלליים הקשורים ישירות למערכת הדם.
מחלות של תאי הדם האדומים
אנמיה: מצב שבו הדם לא מסוגל לשאת את כמות החמצן הנדרשת לגוף.
אנמיה היא בעצם תסמין (סימפטום), ולא מחלה בפני עצמה.
הגורמים לה מגוונים ונחלקים לשלוש קבוצות: מספר נמוך מדי של תאי דם אדומים, כמות נמוכה מדי של המוגלובין בתאי הדם האדומים ופגמים בהמוגלובין.
אנמיה גורמת לעייפות, חיוורון, צמרמורות ורגישות לקור וכן קוצר נשימה.
פוליציטמיה: כמות רבה מדי של תאי דם אדומים.
גורמת לדם להיות צמיגי ולזרום באיטיות.
אריתרובלסטוזה עוברית: מצב בו קיים הבדל מסוים בין סוג הדם של אישה בהריון ובין סוג הדם של העובר אותו היא נושאת.
ההבדל גורם למעבר של נוגדנים מדם האם אל דם העובר, אשר תוקפים את תאי הדם האדומים שלו והורסים אותם (דבר דומה מתרחש כשחולה או פצוע מקבלים עירוי דם השונה מסוג הדם שלהם).
התינוק הנולד סובל מאנמיה וחוסר חמצן; נזק חמור למוח ואף מוות עלולים להיגרם.
הטיפול המקובל הוא עירוי דם לעובר ואף החלפת כל הדם שלו בדם מסוג אחר.
מחלות של תאי הדם הלבנים
סרטן הדם או לוקמיה: התרבות בלתי-נשלטת של תאי הדם הלבנים.
התאים הסרטניים, אשר לא התמיינו ונותרו חסרי תפקוד, חודרים באופן תמידי ממח העצם לזרם הדם; עם זאת, הבעיה העיקרית היא שמח העצם מתמלא עד אפס מקום בתאי הדם הלבנים הסרטניים, ותפקודו נפגע קשות.
החולה סובל מאנמיה קשה ודימום, בנוסף מעליה בחום הגוף, אובדן משקל וכאבים בעצמות.
מיאלומה נפוצה: סרטן דם שבו חל שיבוש בתאי הפלזמה הנוצרים במח העצם.
מונונוקלאוזה מדבקת או מחלת הנשיקה: זיהום הנגרם על ידי וירוס אפשטיין בר, התוקף לימפוציטים.
כמו במחלות נגיפיות רבות, גם כאן ניתן להבחין בירידה במספר הנויטרופילים (תופעה המכונה נויטרופניה).
המחלה מתבטאת בכאב גרון, חום גבוה ובלוטות לימפה (ובראשן הטחול) מוגדלות.
בנוסף עלולה להתפתח פגיעה בתפקוד הכבד ודלקת כבד.
לויקופניה: מספר נמוך מדי של תאי דם לבנים.
נגרמת לעיתים קרובות על ידי תרופות מסוימות, או מחשיפה לקרינה ונשורת גרעינית.
פאנציטופניה: מספר נמוך מדי של כל תאי הדם (טסיות, לויקוציטים ואריתרוציטים).
למעשה, מדובר בכשל של מח העצם.
היא נגרמת לעיתים קרובות על ידי תרופות מסוימות או מחלות מסוימות.
מחלות תרומבואמבוליטיות: תסמין הנגרם כתוצאה ממספר מחלות ומצבים, ובו נקרש הדם בצורה מוגברת, דבר העלול לגרום לקרישים תועים לחסום כלי דם.
הקרישה המוגברת עלולה להיגרם כתוצאה מפגיעה בדופן כלי הדם, עקב טרשת עורקים או כוויות, למשל, דבר הגורם לשפעול טסיות הדם באזור הפגוע וליצירת קריש.
גורמים נוספים לקרישה בלתי-רצויה הם שכיבה ממושכת, ניתוח כירורגי, עישון, שהצירוף שלו עם גלולות נגד היריון מגדיל עוד יותר את הסיכון להיווצרות קרישי דם, ותרופות.
הקריש שנוצר עלול להתנתק עם הזמן מהמקום או להתפורר ולזרום בדם; כשהוא מגיע לכלי דם צר מדי הוא עלול לחסום את מעבר הדם ולגרום למוות מהיר של רקמות ולהפסקת תפקודם של איברים.
כשזה קורה במוח, למשל, עלול להתרחש שבץ.
קיימים מצבים מולדים או נרכשים בהם יש נטייה לקרישיות מוגברת של הדם (תרומבופיליה), ובהם הקרישים עלולים להופיע עקב חוסר או פגם בגורמי קרישה שונים.
גורם תרומבואמבוליטי נוסף הוא פוליציתמיה, שהוזכרה לעיל; הדם הזורם באיטיות מועד יותר ליצירת קרישים.
תרומבוציטופניה: מספר נמוך מדי של טסיות דם.
הדבר גורם לדימומים פנימיים חמורים בכל הגוף, אשר נגרמים אפילו עקב חבלה קלה.
תרומבוציטופניה יכולה להיגרם מסיבות רבות, ביניהן: נוגדנים עצמיים (ITP), תגובה לתרופות, חוסר בוויטמין B12, או מחלות הפוגעות במח העצם (לויקמיה או גרורות לעצמות וכיוצא בזה).
בעיות בתפקוד הכבד: באיבר זה מיוצרים גורמי קרישה (פקטורי קרישה) המסייעים בתהליך המורכב של קרישת הדם.
כשהכבד אינו מתפקד, מכל סיבה שהיא, עלולים להיווצר דימומים חמורים עקב מחסור באותם גורמים.
לצד מחלות כבד מוכרות העלולות לגרום למצב זה, כגון שחמת ודלקת כבד, עלול גם חוסר בוויטמין K לגרום לכך.
המופיליה: קבוצה של מחלות תורשתיות בהן אחד האנזימים המסייעים בקרישת הדם אינו מיוצר.
הדבר גורם לדימומים חמורים לאחר פציעות, אשר עלולים לגרום למוות אם אינם מטופלים מיד; בנוסף נגרמים דימומים ספונטניים בפרקים, דבר הגורם לכאבי פרקים ובמהלך הזמן מביא לפגיעה קשה בהם ולחוסר תפקוד שלהם.
הפרעות בתפקוד הטסיות: מחלות תורשתיות בהן פגם במנגנון ההיצמדות הראשוני של טסיות הדם אל דופן כלי הדם הפגוע (אדהזיה) או ההיצמדות של הטסיות זו לזו (אגרגציה) פוגע ביכולתן לעצור דימומים.
למשל תסמונת ברנאר-סוליה, תרומבאסתניה על-שם גלנצמן ומחלת פון וילברנד.
לתחום העוסק במחלות כלי הדם ובגורמי הסיכון השונים ללקות בהן, קוראים רפואת כלי דם או אנגיולוגיה.
ניתן לחלק את מחלות כלי הדם למחלות של עורקים ולמחלות של ורידים.
המחלות העיקריות מהן סובלים אנשים כוללות:
מחלת העורקים הפריפריאליים נגרמת בשל חסימות של עורקים המובילים דם לגפיים ובמיוחד לגפיים התחתונות (הרגליים).
מחלה זו היא אחד מגורמי התחלואה והתמותה ממחלות הלב.
חסימת העורקים יכולה להתרחש בכל מקום במסלול העורקים במערכת זרימת הדם, החל בעורק האאורטה (אב העורקים) וכלה בכלי הדם הקטנים בכפות הרגליים.
כחמישית מהאוכלוסייה שמעל גיל 70 סובלים ממחלת עורקים פריפריאליים במידה זו או אחרת.
מחלת לב כלילית: מחלת לב כלילית היא גורם המוות המוביל בעולם, שבעקבותיה מתרחשים כ-15% ממקרי המוות בכל שנה בעולם.
5%-10% מחולים במחלת לב כלילית ייפגעו מאירועי לב חוזרים כל שנה וזאת למרות טיפולים למניעה שניונית.מבין החולים שעברו אירוע לבבי וקיבלו טיפול מניעתי, 15% נפגעו בתוך שלוש שנים מאירוע חוזר או מוות למרות הטיפול התרופתי.
טרשת העורקים או הסתיידות העורקים או אתרוסקלרוזה: היצרות של העורקים עקב שקיעת מוצקים שומניים על-גבי הדפנות ודלקת משנית.
כל עורקי הגוף עשויים להיות מושפעים מהתהליך הזה.
העורקים המושפעים ביותר הם אבי העורקים, עורקי הרגליים, עורקי המוח ועורקי שריר הלב.
טרשת העורקים גורמת בהדרגה להיצרות וסתימה של כלי הדם עד כדי חסימה מלאה.
כאשר היא מתרחשת במוח זהו שבץ ואילו בעורקי הלב זהו אוטם בשריר הלב (המוכר בכינוי התקף לב).
דליות: ורידים מורחבים מדי, כתוצאה מבעיה בשסתומים הפנימיים שבהם.
ברוב המקרים מדובר בדליות ברגליים; זאת נגרמת בגיל מתקדם בדרך-כלל, כתוצאה מעמידה ממושכת או השמנה.
לעיתים קיים גורם תורשתי; בנוסף, גם היריון עלול לגרום לדליות בנשים.
טחורים: דליות באזור פי הטבעת.
לחץ דם גבוה: בעיה שכיחה הפוגעת בכשליש מאוכלוסיית המבוגרים, ולעיתים קרובות אינה מאובחנת.
מופיעה בשכיחות עולה והולכת עם הגיל, כאשר רוב מוחלט של האנשים מעל גיל 50 יפתחו יתר לחץ דם במהלך חייהם.
לחץ דם הוא תופעה פיזיקלית של לחץ נוזלים גבוה בתוך כלי הדם, וניתן לאבחנו בקלות על ידי בדיקות חוזרות במד לחץ דם, בזמן ישיבה במנוחה.
יתר לחץ דם נגרם משילוב של גורמים, למשל שינויים הורמונליים, שינויים עצביים ושינויים בכלי דם.
עד היום הרפואה לא מצאה הסבר פשוט ושימושי להבנת הופעת יתר לחץ הדם.
במיעוט מהמקרים ניתן למצוא סיבות ברורות ליתר לחץ דם ואלו ניתנות לטיפול ספציפי- יתר הורמון מסוים, הצרות בכלי דם לכליה, שימוש בתרופות, ועוד.
במרבית המקרים סיבה כזו לא נמצאת, אך גם ללא אבחון הסיבה ניתן לטפל ביתר לחץ דם ביעילות על ידי שינוי אורח חיים ותרופות.
יתר לחץ הדם למעט מקרים יוצאי דופן אינו גורם לתסמינים (תופעות גופניות), אך סיבוכיו קשים, ולאחר שנים של יתר לחץ דם לא מטופל ישנה שכיחות גבוהה של התקף לב, שבץ מוחי, אי-ספיקת כליות או מחלות של כלי הדם.
לחץ דם נמוך: תופעה זה מתרחשת לעיתים קרובות אצל קשישים.
לרוב אין סיבה לדאגה, ולמעשה לחץ דם נמוך יכול להעיד על אריכות ימים ועל גיל מתקדם נטול מחלות.
לחץ דם נמוך אורתוסטטי נגרם באופן זמני כשקשישים נעים בפתאומיות (כשהם קמים במהירות ממצב של ישיבה, למשל).
לחץ דם נמוך כרוני (אצל אנשים בכל הגילאים) מעיד לעיתים על תזונה לקויה ועל אנמיה, אך עלול גם להיגרם כתוצאה ממחלות שונות (מחלת אדיסון, למשל).
לחץ דם נמוך אקוטי (חריף) עלול להיגרם כתוצאה מהלם, וניתן לפגשו רבות במחלקות לטיפול נמרץ בבית החולים.
שטף דם: דליפת דם מכלי הדם אל פנים חלל הגוף.
מצב זה יכול להיות מסוכן, שכן הוא גורם לאיבוד מהיר של דם אך לעיתים הוא אינו מורגש.
שטף דם שאינו מטופל עלול לגרום להלם.
הרעלת דם, רעלת דם, בקטרמיה, ספטיסמיה, מיגול דם: שמות שונים למצב בו חיידקים פתוגניים (מעוררי מחלות) רבים חודרים לזרם הדם.
הדבר גורם ליצירת תגובה דלקתית בכל הגוף, הכרוכה בדליפת דם מכלי הדם.
הרעלת דם חמורה עלולה להתפתח להלם זיהומי.
הלם או שוק: מצב בו כלי הדם אינם מזרימים כמות מספקת של דם אל הרקמות והאיברים.
הלם עשוי להיות קטלני ורפואת החירום שוקדת על דרכים להתמודדות עמו.
הלם עלול להיגרם כתוצאה מטראומה גופנית (אובדן דם אל הסביבה או שטפי דם פנימיים), זיהום (הלם זיהומי) וגורמים אחרים.
הלם מהווה את אחת הסיבות העיקריות למוות בחדרי טיפול נמרץ בבתי חולים.
מֶחְלָף הוא מבנה הנדסי המאפשר הפרדה מִפלסית של מסילות רכבת, כבישים או שבילים באמצעות גשר אחד או יותר, ובכך מפריד את התנועה המגיעה מכיוונים מנוגדים למפלסים שונים זה מעל זה ומונע מפגש ביניהם, מה שמאפשר את זרימת התנועה ללא צורך בעצירה.
המחלפים מאפשרים נסיעה ללא הפרעה - בניגוד לצומת במפלס יחיד, בו חל מפגש בין גורמים המגיעים מכיוונים מנוגדים - ומאפשרים גם מעבר מדרך אחת לשנייה.
פתרון מחלפי מייתר את הצורך בעצירה של כלי הרכב החולפים - לפחות באחד מהמפלסים במחלף; בכך הוא מייתר את הצורך ברמזור עבור אותו מפלס.
החלפתו של צומת מרומזר במחלף מאפשרת לפיכך הגדלה משמעותית של נפח התנועה הזורמת בצומת.
בנייתם של מחלפים, אפוא, מייחדת כבישים מהירים.
הפרדה בסיסית של צומת לשני מפלסים נעשית באמצעות גשר - המאפשר לאחד מהכבישים לעבור מעל לכביש האחר.
הפרדה כזו מביאה לכך שהתנועה בכל כביש זורמת ללא הפרעה של התנועה בכביש האחר, אך היא אינה מאפשרת מעבר מכביש אחד למשנהו.
כדי לאפשר מעבר מכביש אחד למשנהו (כלומר מעבר בין המפלסים) נדרשת הוספה של נתיבים המחברים בין הכבישים, תוך הסבת הצומת למחלף.
נתיבי-משנה אלה מכונים מֶחְבָּרִים (בלועזית: "רָמפּות").
"מחלף חלקי" הוא מחלף הכולל צמתים או רמזורים בחלק מנתיבי ההשתלבות.
"מחלף מלא" הוא מחלף המורכב אך רק ממעברים ישירים בין שני הכבישים המצטלבים, ללא צמתים או רמזורים, אך לא בהכרח אפשריים בו כל כיווני התנועה.
"מחלף מושלם" הוא מחלף מלא שכל כיווני התנועה בו אפשריים (ישר, ימינה ושמאלה).
מחלף עלה תלתן , הוא מחלף בעל שני מפלסים שבו הפניות שמאלה (בארצות בהן נוהגים בצד ימין) מנוהלות על ידי רמפות בצורת לולאה.