tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
מערכות כאלה נרכשו על ידי צבא בריטניה ושימשו להגנת חופים בין השנים 1887 ל-1903. מהירותו של טורפדו כזה הייתה כ-25 קשר (46 קמ"ש) והטווח היה יותר מ-2,400 מטרים.
כאמור לעיל, בסוף המאה ה-19 הוכנס לשימוש צי ארצות הברית טורפדו שהומצא על ידי לוטננט קומנדר ג'ון האוול.
טורפדו זה הונע באמצעות גלגל תנופה כבד: לפני שיגור הטורפדו היה צריך לסובב את הגלגל במהירות רבה (10,000 עד 12,000 סיבובים לדקה), והאנרגיה שהייתה צבורה בו הניעה את המדחפים והביאה את הטורפדו לטווח של כ-370 מטרים, במהירות 25 קשר, כ-46 קמ"ש.
יתרונו של טורפדו זה היה בכך שלא הותיר אחריו שובל של בועות אוויר, כמו הטורפדו המונע באוויר דחוס.
היעדר השובל מנע מהאונייה המותקפת את האפשרות לזהות את הטורפדו המתקרב ולנקוט באמצעי חמיקה.
לגלגל התנופה היו תכונות של גירוסקופ, וכך נע בעומק קבוע מתחת לפני המים.
טורפדו זה היה רועש מאוד, והיה צורך בכננות גדולות כדי לסובב את גלגל התנופה; חסרונות אלה לא תוקנו, ולאחר שיוצרו 50 יחידות עבר הצי האמריקני להשתמש בטורפדות שהונעו באוויר דחוס.
ב-1873 בנה הממציא השוודי-אמריקאי ג'ון אריקסון טורפדו בעל הנעה חשמלית.
הטורפדו חובר לחוף בכבל ארוך, מכיוון שלא היו באותה תקופה מצברים בעלי יכולת מתאימה.
מספר טורפדות נוספות נבנו על פי אותו עיקרון, ביניהם הטורפדו של נורדפלט שהוזכר לעיל.
הנחיית טורפדו זה נשלטה מהחוף על ידי אותות חשמליים שהועברו בכבל.
גרמניה השיקה טורפדו חשמלי מונע במצברים לפני מלחמת העולם השנייה, שסימנו היה G7e.
הטורפדו החשמלי היה איטי יותר ממקבילו, G7a, שהיה מונע באוויר דחוס.
ואולם, הטורפדו החשמלי לא הותיר אחריו שובל, והיה זול בהרבה.
המצברים של דגם G7e היו מצברי אבץ-פחם נטענים, שהיו רגישים לזעזועים ודרשו תחזוקה רבה.
כדי להשיג תוצאות מיטביות היה צורך לחמם אותם לפני שיגור.
טורפדו ניסיוני שסימנו היה G7ep עשה שימוש במצברים ראשוניים (שאינם נטענים).
ארצות הברית ייצרה במהלך מלחמת העולם השנייה טורפדו שנועד ללוחמה בצוללות.
טורפדו זה נקרא סימן 24 או FIDO, ומערכת ההנעה שלו הייתה חשמלית.
הטורפדו היה בעל הנחיה אקוסטית, ונועד להטלה מן האוויר.
לאחר שהוטל למים סרק ראש הביות של הטורפדו אחרי אותות המגיעים מצוללות אויב, התביית עליהם ונע לעברם.
לאחר המלחמה יוצר בארצות הברית טורפדו חשמלי, סימן 18, שהיה למעשה העתק משופר של הטורפדו הגרמני, עם מצברים משופרים.
טורפדות מודרניים מצוידים במצברי כסף אבץ, שאינם דורשים תחזוקה וניתן לאחסנם במשך שנים רבות ללא טיפול.
טורפדות של הצי הסובייטי הונעו בהצלחה בעזרת רקטות, וכיום זהו אמצעי ההנעה לטורפדות גרמניים ורוסיים הנעים במהירות רבה במִיעוּר על, סופר קוויטציה.
טורפדות מודרניים מונעים במגוון אמצעי הנעה, ובהם טורבינת גז, מונופרופלנטים (צירוף של שני חומרים היוצרים תגובה כימית היוצרת הנעה; חומרים אלה מאוחסנים באותו מכל ללא התרחשות תהליך כימי, ומונעים רק ברגע מסוים), ועוד.
הטורפדו של וייטהד היה מצויד במדחף יחיד.
כדי לייצב את מסלול השיוט של הטורפדו הותקן בו סנפיר גדול.
הצורך בסנפיר כזה התייתר כאשר הוחל בהתקנת שני מדחפים המסתובבים בכיוונים הפוכים.
הטורפדות הראשונים הונעו במדחפים בעלי שלושה להבים, ומאוחר יותר הותקנו בהם מדחפים בעלי ארבעה להבים.
בטורפדות מודרניים נעשה לעיתים קרובות שימוש במשאבת סילון כדי לצמצם את הרעש שיוצר המדחף.
טורפדות חדשניים יוצרים מיעוּר על, סופר קוויטציה, על ידי שיגור הטורפדו בסיוע רקטה.
ראש הטורפדו מתוכנן כך שכאשר יחדור למים במהירות רבה, תנועת המים סביב הטורפדו תביא לכך שלחץ המים ירד עד כדי כך שיהיה נמוך מלחץ האדים שלהם.
כך נוצרת מעין בועת גז שבתוכה נע הטורפדו, והתנגדות המים נעלמת.
בדרך זו יכול הטורפדו להגיע למהירות גבוהה מאד: טורפדות מודרניים שאינם משתמשים בטכנולוגיה כזו מגיעים למהירות של כ-100 קשר, כ-190 קמ"ש; ואילו טורפדות המונעים במיעור על, סופר קוויטציה, עשויים להגיע למהירות העולה על 200 קשר, כ-370 קמ"ש.
ניתן לירות טורפדו ישירות לכיוון המטרה, כפי שיורים קליע, או להנחות את הטורפדו אל המטרה באמצעים שונים.
אמצעים אלה יכולים להיות אמצעי ביות שמנחים את הטורפדו אוטונומית אל המטרה, או דרך לשליטה מרחוק על מסלול השיוט על ידי מפעיל הטורפדו.
הטורפדו שהומצא על ידי האוסטרלי ברנאן, שהוזכר לעיל, הונע על ידי שחרור כבלים מסלילים שהיו על הטורפדו; שחרור הסלילים על ידי המפעיל שעל החוף איפשר שליטה על כיוון השיוט.
ואולם, התשתית שנדרשה לצורך הפעלה זו הייתה מורכבת ולא התאימה להתקנה על כלי שיט.
זו הייתה השיטה היחידה להנחיה שהייתה בשימוש בעשורים הראשונים להפעלת טורפדו; עד אמצע המאה ה-20 נורו טורפדות ללא הנחיה.
היבטי השיוט של הטורפדו שעליהן בכל זאת הייתה שליטה כלשהי היו עומק השיוט ושמירה על שיוט בקו ישר.
ספינות טורפדו, צוללות קטנות ומפציצי טורפדו נאלצו להתקרב למטרתם במסלול התנגשות, לשגר את הטורפדו מקרוב ואז לחמוק, תחת אש הגנתית כבדה.
צוללות וכלי שיט גדולים יותר נשאו אמצעי בקרת אש מתוחכמים יותר, שמטרתם לחשב את מסלול הירי ולהגיע לסיכוי פגיעה טוב.
שולחנות התוויה (Plotting Table), מעין מחשבים מכניים, יחד עם סרגלי חישוב ייעודיים, איפשרו לשקלל את הטווח למטרה, את מהירותה ונתיבה, יחד עם המהירות והנתיב של כלי השיט היורה, ומהירותו של הטורפדו ומאפיינים אחרים שלו.
כל אלה יחד סיפקו פתרון ירי, שעל פיו נורה הטורפדו.
במלחמת העולם השנייה כבר היו לרשות כל הצדדים מחשבי ירי אלקטרו-מכניים אוטומטיים.
למרות זאת, מפקדי הצוללות נדרשו להיות בעלי היכולת לחשב בעצמם, ללא עזרה מכנית, את פתרון הירי הדרוש, כגיבוי למצב שבו מחשב הירי ייצא מכלל פעולה (מצב שאירע מדי פעם).
מפקדים אלה וקציניהם הוותיקים היו יכולים, על סמך ניסיונם העשיר, לשקלל את כל הנתונים ולבצע את החישוב הטריגונומטרי בעצמם.
כאשר הצוללת נתקלה במטרה בעלת חשיבות רבה (אוניית משא חשובה כמו מכלית או אוניית מלחמה מרכזית, כמו אוניית מערכה או נושאת מטוסים), היה המפקד מורה לירות מטח של כמה טורפדות, פרושים במניפה, כדי להעלות את סיכויי הפגיעה.
גם מול שיירה נהגו מפקדי הצוללות לירות פרישה של טורפדות.
גם בהתקפה של ספינות טורפדו או מפציצי טורפדו היו הכלים מתפרשים בקשת, כדי ליצור מניפת ירי כזו.
אל מול ירי מרובה שכזה היו כלי השיט המותקפים פונים ב-90° מנתיבם המקורי, כדי להתרחק במהירות ככל האפשר מכלי השיט היורה ומן הטורפדות.
זאת, כדי לצמצם את גודל המטרה וכדי לנצל את הטווח המוגבל של הטורפדות, שמלאי הדלק שלהם היה אוזל במהירות.
אפשרות שנייה הייתה הפוכה: לפנות ב-90° לכיוון כלי השיט היורים, כדי לתקוף אותם.
בקרב יוטלנד, ב-31 במאי 1916, הורה מפקד ה"גרנד פליט" הבריטי, אדמירל ג'ון ג'ליקו לאוניותיו לפנות ב-90° ולהתרחק ממטח הטורפדות שנורה עליהן; מבקריו טענו לאחר הקרב שהיה עליו לפנות בכיוון ההפוך ולתקוף את צי הים הפתוח הגרמני; הפנייה לאחור עלתה לג'ליקו, לטענת המבקרים, באיבוד ההזדמנות להשמיד את הצי הגרמני.
ירי מטחי טורפדו מעלה את סיכויי הפגיעה, אבל מצד שני הוא בזבזני ומצמצם את משך הזמן בו יכולה הצוללת לשהות בסיור מבצעי.
מערכת הנחיה טובה מעלה מאוד את סיכויי הפגיעה של טורפדו יחיד ולפיכך מאפשרת לצוללת לפגוע במספר רב בהרבה של מטרות.
הניסיון המבצעי העלה אם כן את הצורך ביצירת מערכות הנחיה כאלה.
התכנון המקורי של לופיס מסוף המאה ה-19 כלל מערכת הנחיה לטורפדו, באמצעות חבלים.
ואולם, רק בשנות ה-60 של המאה ה-20 החלו להיכנס מערכות הנחיה יעילות לטורפדות.
כיום מונחים טורפדות מודרניים באמצעות תיל דק המחבר אותם לספינת האם, ובדרך זו ניתן להזין להם את הנתונים ממערכות בקרת האש הממוחשבות.
במהלך מלחמת העולם השנייה הכניס הצי הגרמני לשירות את הטורפדו מטיפוס Zaunkönig T-5, או G7es.
היה זה הטורפדו הראשון שהייתה לו יכולת התבייתות אקוסטית: ראש הביות של הטורפדו עקב אחרי הקולות שהשמיעו מדחפי האוניות, והתביית עליהם לפגיעה.
ביות מסוג כזה נקרא ביות סביל, פסיבי, מכיוון שראש הביות אינו יוצר קולות משלו אלא "מקשיב" בלבד.
ראשי ביות פעילים, אקטיביים, מסוגלים גם לשגר צליל (פינג) לכיוון המטרה, ולהתביית עליה על פי ההחזר.
אפשרות אחרת היא שיגור פינג על ידי אוניית האם לכיוון המטרה, וביות הטורפדו עצמו על פי ההחזר.
חסרונו של הביות הפעיל הוא בכך שהצליל המשוגר חושף את הטורפדו או את ספינת האם.
ישנם מצבים שבהם ראש הביות הוא חצי פעיל: הטורפדו משוגר אל המיקום הידוע האחרון של המטרה או אל המיקום המשוער שלה, כפי שחושב על ידי מערכת בקרת האש של אוניית האם.
כאשר הטורפדו מגיע לטווח פגיעה משגר ראש הביות אותות כדי "להאיר" את המטרה ולקבע את מיקומה המדויק.
שיטת ביות נוספת היא על ידי התבייתות הטורפדו על השובל שמותירה אחריה האונייה.
ראש הביות של הטורפדו מצויד בחיישנים המזהים את המערבולות במים הנוצרות כאשר האונייה עוברת.
הטורפדו מתביית עליהן ונע מצד לצד עד הפגיעה באונייה עצמה.
הצי הסובייטי פיתח את הטורפדות מדגם 53–65, שנועדו במיוחד לזהות את השובל שמותירות אחריהן נושאות המטוסים של צי ארצות הברית.
החיסרון בביות מסוג זה הוא הקושי של ראש הביות לזהות את הכיוון שאליו נעה האונייה.
טורפדות מודרניים מצוידים במגוון חיישנים ובתוכניות ניהוג ובקרה.
מחשבי הירי בכלי השיט היורה מזינים לטורפדו את נתוני המטרה ותוכניות שיוט וירי שונות, והטורפדו פועל על פיהן.
מערכת הניהוג והבקרה בטורפדו מסוגלת להניע את הטורפדו במסלול חיפוש אחר המטרה, לדוגמה; במקרה של החטאה יכול הטורפדו לשוב ולתקוף שוב, באופן עצמאי.
מאז המצאתו היווה הטורפדו נשק מסוכן כנגד כלי שיט, וראשי הציים הגדולים החלו לחפש אמצעי נגד כבר בסוף שנות ה-70 של המאה ה-19. האתגר העיקרי שהציב הטורפדו היה פגיעתו מתחת לקו המים, בחלק של האונייה שבדרך כלל לא היה משוריין.
ניתן היה להוסיף שריון לאונייה גם בחלק זה, אך הדבר היה מגדיל את משקלה ומכביד על תנועתה.
בשל כך, היה צורך באמצעים אחרים.
האמצעי הפשוט ביותר כנגד הטורפדו הוא תמרון של כלי השיט המותקף.
אמצעי זה היה יעיל בעיקר כנגד טורפדות ללא הנחיה.
כאמור לעיל, הטורפדו היה נורה בדרך כלל כלפי המימד הרחב של כלי השיט, ולפיכך פנייה ב-90° מנתיב השיט הייתה מפנה אל הטורפדו את המימד הצר ומעלה מאוד את הסיכוי להחטאה.
התרחקות מכלי השיט היורה הייתה מועדפת, בדרך כלל, כיוון שכך גם הוגדל המרחק שעל הטורפדו היה לעבור, והסיכוי שמלאי הדלק המניע את אמצעי הלחימה ייגמר היה גדול.
מאידך, פנייה כזו הייתה מנתקת בדרך כלל את המגע עם כלי השיט היורה ומאפשרת לו לחמוק.
לפיכך, היו מי שהמליצו לפנות בכיוון כלי השיט היורה, עם כל הסיכון שבכך.
התמרון היה אפשרי רק אם הטורפדו זוהה מראש.
לפיכך היו בעת מלחמה צופים בכל אונייה שחיפשו ללא הרף את השובל של טורפדו מתקרב.
ללא זיהוי הטורפדו לא ניתן לנקוט אמצעי נגד זה, ולפיכך התקפות טורפדו בלילה היו יעילות בהרבה.
בנוסף, טורפדות משוכללים יותר שלא יצרו שובל בעת תנועתם היו (ועודם) מסוכנים בהרבה, ולא ניתן לחמוק מהם באמצעות תמרון.
אמצעי פיזי שננקט החל מסוף המאה ה-19 היו רשתות טורפדו .
היו אלה רשתות מתכת כבדות (כ-25 ק"ג למ"ר) שנתלו על מוטות עץ ארוכים.
המוטות, באורך כ-15 מטרים, נפרשו מצידי האונייה במאוזן, וכך יצרו סביב האונייה רשת מגן שהקיפה אותה מכל עבר.
כאשר נורה אל עבר האונייה טורפדו, הוא היה נתקע ברשת ולא מגיע לאונייה; גם אם התפוצץ, היה הפיצוץ מרוחק מדפנות האונייה והנזק שנגרם היה מצומצם.
במלחמת רוסיה–יפן הצליחו רשתות כאלה לבלום התקפת טורפדו של משחתות יפניות על אוניות הצי הרוסי הקיסרי.
הרשתות יעילות כאשר האונייה נמצאת בנמל או במצב נייח; כאשר האונייה בתנועה הרשתות מקופלות.
כדי להתגבר על הרשתות הותקנו בטורפדות מעין מגזריים או אמצעים אחרים לפריצת הרשתות, אך אלה לא עלו יפה.
ואולם, ככל שעלתה מהירותן של הטורפדות ירדה האפקטיביות של הרשתות; טורפדו מהיר היה בעל עוצמה מספיקה לקרוע את הרשת ולהגיע למטרתו.
במערכת הדרדנלים ב-1915 הצליחו צוללות גרמניות להטביע אוניות מלחמה של מדינות ההסכמה, אף על פי שאלה היו מוגנות ברשתות טורפדו.
אמצעי נוסף כנגד הרשתות היה ירי של מטח טורפדו, שמולו לא היו הרשתות יכולות לעמוד.
בשל כך, דעך השימוש ברשתות אלה.
ואולם, השימוש ברשתות אלה כדי להגן על אוניות בנמל מצוללות וטורפדות מאוישים נמשך עד היום.
כדי לצמצם ואף לנטרל את הפיצוץ שגורם הטורפדו הותקנו באוניות, החל מ-1914, "בליטות טורפדו" (Torpedo Bulge, או Anti Torpedo Bulge.
הבליטות, כפי ששמן מלמד, צמודות לגוף האונייה מתחת לקו המים, בחלקו החיצוני של גוף האונייה.
הבליטה מלאה באוויר ובמים, ומטרתה לנטרל את ההתפוצצות שגורם הטורפדו: הבליטה סופגת את רוב ההלם והנזק מן הפיצוץ, והצפתה אינה גורמת לנזק לגוף האונייה עצמו.
הבליטה מחולקת למדורים, כך שפגיעה בחלק אחד אינה מציפה את כולו.
בליטות טורפדו הוכיחו את יעילותן במהלך מלחמת העולם הראשונה.
חסרונן העיקרי הוא בהאטה שהן גורמות למהירות האונייה: הבליטות מגדילות את רוחבה של האונייה ולפיכך מאטות אותה, שכן המהירות היא תולדה של היחס בין רוחבה ואורכה של אונייה.
בין שתי המלחמות עברו מתכנני אוניות לבניית מדורים בתוך גוף האונייה, שישמשו לאותה מטרה.
מדורים אלה נקראו "רצועת (או אזור) טורפדו" (Torpedo Belt).
הייתה זו מערכת מורכבת של מדורים שנועדו לאותה מטרה: לספוג את הפיצוץ ואת הזעזוע ולמנוע נזק לגוף כלי השיט.
בליטות הטורפדו ואזור הטורפדו איבדו את יעילותם כאשר הטורפדות החלו להיות מצוידים במרעומים מגנטיים, כאמור לעיל.
המרעום המגנטי מופעל כאשר הטורפדו מגיע אל מתחת לגוף האונייה ואינו זקוק למגע ישיר.
בשל כך, בליטת הטורפדו אינה יכולה לסייע.
כדי להתגבר על טורפדות בעלי ראש ביות הומצאו אמצעים שונים שנועדו להטעות את ראש הביות.
כאשר החלו צוללות גרמניות להשתמש בטורפדות בעלי ראש ביות אקוסטי שהתביית על הרעש שיצרו מדחפי הספינות, החלו בעלות הברית להשתמש באמצעי הטעיה שייצר רעש רב יותר.
אמצעי זה (שנקרא "פוקסר", Foxer) הורכב מכמה צינורות חלולים ומחוררים במשקל 1,360 ק"ג, שנגררו מאחורי האונייה, במרחק כ-200 מטרים.
המים זרמו דרך הצינורות והחורים שבהם ויצרו רעשי קוויטציה, שהטעו את הטורפדות המתקרבים.
הרעש שיצר המתקן היה גדול, על פי ההערכה, פי 10 עד 100 מזה של מדחפי האונייה.
למרות זאת, היו מספר חסרונות במתקן.
המתקן נשחק במהירות, ובנוסף הרעש התת-מימי שיצר היה גדול עד כדי כך שלמעשה שיתק את פעולת הסונאר של האונייה, וחשף למרחק רב את התקדמותה של השיירה.
חיסרון נוסף היה שלא ניתן היה לגרור אותו במהירות העולה על 14 קשרים.
למרות חסרונות אלה היה המתקן יעיל למדי.
ציים מודרניים מפעילים גם כיום מתקנים שונים להטעיית טורפדו מאיים, בהם AN/SLQ-25 Nixie בצי ארצות הברית, היוצר רעשים דומים לאלה של המנועים והמדחפים של האונייה, Maareech ATDS של הצי ההודי, SSTD של הצי הבריטי, מערכת ATDS של רפא"ל, ועוד.
מעבר לאמצעי ההטעייה, עושים מתכנני אוניות מאמצים רבים כדי לצמצם את החתימה האקוסטית של כלי השיט, וזאת על ידי צמצום רעש המנועים ככל הניתן, שימוש במנועים ומדחפים המייצרים מעט רעש ככל האפשר, מניעת רעשי קוויטציה מן המדחפים, שיפור תצורת גוף האונייה, ועוד.
ניתן לשגר טורפדות מאוניות, צוללות, מטוסים ומסוקים.
ישנם גם מתקני הגנת חופים מסוימים שלהם אפשרות לשגר טורפדו אל כלי שיט מתקרבים.
קיימים סוגים של מוקשים ימיים המתוכנתים לשגר טורפדו אל כלי שיט שזיהו בעזרת חיישנים שונים.
ישנן כמה דרכים בהן ניתן לשגר טורפדו:
הטלה - הטורפדו נמצא במתקן, מטול, ממנו מושלך הטיל למים.
המתקן יכול להיות ממוקם על גבי ספינה - בדרך כלל ספינה קטנה - או צוללת, וכן יכול להיות מתקן על מטוס או מסוק.
הטורפדו נופל למים בנפילה חופשית ומתחיל את שיוטו לקראת המטרה.
ירי מצינור טורפדו - צינורות הטורפדו (הקרויים גם "צמ"ט", צינור מטיל טורפדו) ממוקמים על סיפון אונייה; הצינור יכול להיות חלק מדוכן, צירוף של כמה צינורות, לעיתים קרובות בעל יכולת צידוד.
הטורפדו נורה מתוך הצינור באמצעות אוויר דחוס או מטען הודף.
ירי מצינור טורפדו תת-מימי - בדרך כלל בצוללת, אם כי היו גם אוניות עם צינורות טורפדו כאלה.
פתח הצינורות הללו נמצא מתחת למים; הטורפדו מוכנס לצינור השיגור מתוך כלי השיט, והצינור נסגר מתוך כלי השיט.
הצינור מוצף במים, הפתח החיצוני נפתח, והטורפדו משייט החוצה או נהדף על ידי סילון מים.
ירי באמצעות טיל - הטורפדו משוגר על גבי טיל המונע ברקטה או במנוע מגח סילון.
הטיל נורה מספינה, חודר למים ושם נפרד הטורפדו מן הטיל וממשיך למטרתו.
הטורפדות של וייטהד תוכננו לשיגור מתחת למים, אך הצי הבריטי התאים את השיגור למתקני שיגור על מימיים, דבר שהטריד מאוד את מהנדסי וייטהד - הם חששו שהטורפדות ייפגעו בשיגור בדרך זו, חשש שהתבדה.
צינורות השיגור מוקמו בחרטום האוניות, או לאורך דפנותיה.
הטורפדו שוגר בעזרת אוויר דחוס, ומאוחר יותר בעזרת מטען הודף.
בספינות טורפדו שוגר הטיל למים בעזרת מתקן שהטיל את הטורפדו לים.
בספינות טורפדו של הצי הבריטי במלחמת העולם הראשונה הוטלו הטורפדות למים בירכתי הספינה באמצעות מעין מסילה, ונדחפו עליה באמצעות מטען הודף.
הטורפדו שוגר הפוך, כדי שחרטומו יהיה לכיוון תנועת הסירה, ולפיכך היה על ספינת הטורפדו לחמוק במהירות כדי שהטורפדו לא יפגע בה.
בין שתי מלחמות העולם פותחו כַּנוֹת שעליהן הותקנו כמה צינורות טורפדו.
כנות אלה נקראות דוכני טורפדו, והן בעלות יכולת צידוד ונושאות כמה צינורות טורפדו - שניים, שלושה ואף חמישה, בקוטר 21 עד 24 אינץ' (533 - 610 מ"מ).
משחתות נשאו שניים או שלושה דוכנים מעין אלה, וכך היו חמושות במספר רב של צינורות טורפדו.
בצי היפני הקיסרי שוכללו דוכנים אלה עוד יותר: הורכב עליהן שריון להגנה מפני רסיסים ומנגנון לטעינה מחדש של טורפדות (באף צי אחר לא היה מנגנון כזה), וכך הפכו הכנות למעשה למעין צריחים.
ספינות טורפדו נשאו את צינורות הטורפדו על סיפון, כשהם מכוונים לקדמת האונייה או מוטים בזווית מעט הצידה.
שיטת ירי הטורפדו כיום היא בעיקרה אותה שיטה: ירי מכנה הנושאת כמה צינורות טורפדו, הממוקמת על הסיפון, אם כי ישנן מערכות לירי טורפדו הממוקמות בסיפונים נמוכים יותר.
כל מערכות השיגור כיום מחוברות למערכות בקרת האש של האונייה היורה, המזינות לטורפדו את נתוני הירי.
ירי טורפדות מצינורות הטורפדו בצוללת נעשה בעבר בעזרת אוויר דחוס או מגח הידראולי.
תהליכים אלה יוצרים רעש רב שעלול לחשוף את מיקומה של הצוללת.
בצוללות מודרניות משוגר הטורפדו בכוחות עצמו: הפתח החיצוני נפתח והטורפדו משייט למטרה בעזרת מנועיו.
אפשרות אחרת היא שיגור בעזרת סילון מים.
בצוללות הראשונות היו צינורות טורפדו שהיו מופנים לחרטום האונייה, וצינורות נוספים שהיו מופנים לירכתיה.
בצוללות מוקדמות, בעיקר בצי הצרפתי והרוסי, נישאו הטורפדות על מנשאים חיצוניים; אלו היו זולים יותר, אך אמינים פחות.
במלחמת העולם השנייה ניסו הבריטים והאמריקנים להתקין על צוללות צינורות טורפדו חיצוניים - דרך זולה ומהירה להוסיף צינורות טורפדו מבלי להיזדקק לתכנון מחדש ושיפוץ נרחב ויקר של הצוללות הקיימות.
רק עם הופעתן של הצוללות המתקדמות יותר במלחמה, כמו הצוללות מסדרת "גאטו" בצי ארצות הברית הוסר צורך זה.
כיום נמצא בחרטומן של צוללות מודרניות מערך הסונאר, ולפיכך ממוקמים צינורות הטורפדו באמצע מימד האורך של הצוללות, בזווית מכיוונה של הצוללת.
כיום לא מותקנים בצוללות צינורות המופנים לירכתיים.
כאמור לעיל, הרעיון להטיל טורפדו מכלי טיס עלה כבר ב-1910; ניסיונות ראשונים נעשו עוד בתחילת מלחמת העולם הראשונה, והושגו כמה הטבעות.
בין שתי המלחמות נעשתה התקדמות רבה בפיתוח כלי טיס מתאימים, טורפדות וטקטיקות מתאימות, ובמלחמת העולם השנייה השיגו מטוסים נושאי טורפדות הצלחות מרשימות, כפי שהוזכר לעיל.
במחצית השנייה של המאה ה-20 הפכו טילי ים-ים לנשק העיקרי של אוניות מלחמה; הטווח של טילים כאלה גדול, ומייתר את השימוש במטוסים.
בנוסף, השיפור הרב בהגנת הנ"מ של אוניות המלחמה הפכה ניסיון אווירי להטלת טורפדו למשימה מסוכנת מאוד.
בשל כך, השימוש העיקרי בכלי טיס להטלת טורפדו הוא על ידי מסוקים שנועדו למשימות נגד צוללות.
טורסהאבן (בפארואזית: Tórshavn, נהגה: [tʰɔuʂhäunˈ] (טואושהאון); בדנית: Thorshavn, נהגה: [tsʰoɐ̯ˀshäwˀnˈ] (צורסהאון)) היא עיר הבירה של איי פארו, טריטוריה של דנמרק.
העיר ממוקמת בחלקו הדרומי־מזרחי של האי סטריימוי.
העיר שוכנת בין שני הרים, מצפון־מערב שוכן הר הוסריין ומדרום־מערב לעיר שוכן הר קירקיובוריין.
העיר נוסדה במאה ה־10 ונחשבת לעיר הבירה העתיקה ביותר בצפון אירופה.
הוויקינגים שהגיעו לעיר ייסדו את הפרלמנט שלהם על חצי האי טינגאנס בשנת 825, מה שהפך את טורסהאבן לבירת איי פארו מאז.
מקורות רבים לא מתארים בנייה בעיר עד לתחילת הרפורמציה הפרוטסטנטית באזור בשנת 1539. בעבר העיר שימשה כמרכז המסחר של האי, מאחר שהעיר הייתה המקום היחיד בו תושבי האי יכלו לקנות ולמכור סחורות.
העיר נהנתה ממעמד זה עד לשנת 1856, אז הוחלט על חופש מסחר מלא באיי פארו.
העיר רשמה התפתחות גדולה במאה ה־20 והפכה לעיר המרכזית באיי פארו מבחינה מנהלית, כלכלית ותרבותית.
משמעות שם העיר היא "נמלו של ת'ור", על שמו של האל ת'ור, אל במיתולוגיה הנורדית.
גם סמל העיר מציג את המיולניר, המקבת של האל ת'ור, כדי להראות שסיפורה של העיר מתחיל בתקופות שקדמו לנצרות.
באיי פארו מכנים את העיר בדרך כלל בשם האבן, שפירושו נמל.
על פי מקורות באיי פארו, האי יושב לראשונה במאה ה־9 על ידי מהגרים מנורווגיה שברחו מעריצותו של המלך האראלד הראשון.
המתיישבים הקימו ברחבי האי את בתי המחוקקים שלהם, שנקראו טינג, כשבית המחוקקים המרכזי נקבע בשנת 825 בחצי האי טינגאנס שבטורסהאבן.
הטינג הוקם בעיר מאחר שהוויקינגים העדיפו להקים את בתי המחוקקים במקומות נייטרליים.
בשנת 1271 הוציא המלך הנורווגי צו שבו נקבע כי טורסהאבן הוא המקום היחידי בו ניתן לקיים מסחר באיי פארו.
בשל כך, כל קשרי המסחר בין איי פארו לנורווגיה עברו דרך טורסהאבן.
החל מאותו צו מלכותי, יצאו מנמל העיר על בסיס יומי ספינות שהעבירו מלח, עצים ודגנים לברגן שם רוכזה הסחורה מאיי פארו.
העיר נעשתה מקושרת יותר עם העולם, בהשוואה לכפרים האחרים באי, והעובדה שבית המחוקקים שכן בעיר, הפכו את העיר למרכזית באיי פארו.
עד לרפורמה הפרוטסטנטית ב־1539 לא מתוארת בנייה והתפתחות משמעותית בעיר.
בתקופה זו הייתה העיר נתונה להתקפות חוזרות ונשנות של שודדי ים, מה שהפך את ביטחונה בעיר וכמרכז כלכלי לנושא בעל חשיבות.
ב־1580 הוקם בעיר מבצר קטן, סקאנסין, שנבנה בידי הגיבור הימי של איי פארו והסוחר מגנוס היינאסון, בחלקו הצפוני של נמל טורסהאבן.
לאחר מכן הוקמו ביצורים בחצי האי טינגאנס.
ב־1584 אוכלוסיית טורסהאבן מנתה 101 תושבים.
האוכלוסייה בעיר הייתה מורכבת משלוש קבוצות עיקריות: חקלאים, בני משפחותיהם ומשרתיהם, אנשי מסחר וממשל ותושבים שלא הייתה בבעלותם אדמה.
הקבוצה האחרונה כללה גם פועלים חסרי אדמה מהכפרים שסבבו את טורסהאבן, שהגיעו לעיר כדי למצוא עבודה.
הם שימשו כשומרים על ביטחון העיר בסקאנסין ללא תשלום, כשבגדים ומזון הם מקבלים בהתאם לנדיבות לבם של החקלאים.
תושבי העיר התייחסו לאותם איכרים בבוז בשל מצבם הכלכלי שהוביל אותם לפשיטת יד.
ב־1655, מלך דנמרק, פרדריק השלישי החליט להעניק את איי פארו למדינאי האהוב עליו, כריסטופר גאבל.
לדעת רבים תקופה זו הייתה התקופה השחורה ביותר בעברה של העיר.
שלטונו של גאבל דיכא את התושבים בדרכים רבות.
המונופול הכלכלי של העיר היה עכשיו בידי משפחתו של גאבל, מה שגרם לכך שהשוק לא עוצב על פי צורכיהם של התושבים.
בנוסף, יבוא מוצרים היה מוגבל במכסות והעלות הייתה יקרה.
רבים מהתושבים התלוננו על המצב הכלכלי הקשה שפקד אותם.
המחאות הללו לא כללו רק את פשוטי העם, אלא גם את אנשי המסחר ובעלי האחוזות.
באותה תקופה, בשנת 1673, נהרס בניין הטינגאנס בשרפה, כשמצבור של אבק שרפה שהוחזק במקום עלה באש.
בתים עתיקים רבים נהרסו כליל, כמו גם רישומים ישנים על המדינה, וביניהם רישומים מתקופת גאבל.
המצב החל להשתפר כאשר בשנת 1709 המונופול הכלכלי עבר לשליטת המלוכה.
במסגרת זו, הועברו סחורות מקופנהגן לאי שלוש פעמים בשנה.
למרות זאת, טורסהאבן הוכתה ב־1709 במגפה של אבעבועות שחורות, דבר שגרם למותה של כמעט כל אוכלוסיית העיר.
אוכלוסיית העיר מנתה 300 תושבים, כשמתוכם 250 מתו במגפה.
רק במחצית השנייה של המאה ה־18 החלה טורסהאבן להתפתח ולהפוך לעיירה קטנה.
באותם תקופה האחראי על המונופול הכלכלי היה נילס ריברג.
החל משנת 1768, במשך 20 שנה, ריברג עזר בהתפתחות הכלכלה בטורסהאבן באמצעות מחסני סחורה שמכרו סחורה רבה, שבעיקר הייתה סחורה מוברחת מאנגליה.
ריברג היה גם הראשון שחשב על הפיכת הדייג לעסק כלכלי, דבר שהפך בהמשך לגורם הכלכלי המרכזי באיי פארו.
ב־1856 בוטל המונופול הכלכלי בעיר טורסהאבן ובאיי פארו נוצר מצב של מסחר חופשי.
החלטה זו פתחה את איי פארו כולה למסחר כלל עולמי, מה שגרם לטורסהאבן לעבור תהליך של התחשלות.
שטחי החקלאות של העיר הושכרו לתושבים, כשבסיום תקופה ההשכרה יכלו התושבים לקנות אותם.
תוכנית זו הצליחה, מאחר שלתושבים הייתה אפשרות עכשיו להחזיק משק ביתי, דבר שגרם לאוכלוסיית טורסהאבן לגדול.
ב־1866 הוקמה בטורסהאבן עירייה, והעיר הוכרה כבירת איי פארו, אף על פי ששימשה ככזו מאז ומעולם.
ב־1909 העיר זכתה מצד דנמרק לקבל מעמד כלכלי שווה כמו לערי המסחר של דנמרק.
ב־1927 הוקם הנמל החדש של העיר, שאפשר לכמות גדולה יותר של ספינות לעגון באי, כמו גם לספינות גדולות יותר.
במהלך מלחמת העולם השנייה נכבשה איי פארו בידי בריטניה, והצבא הבריטי הקים בסקאנסין את המפקדה הראשית שלו.
כמו כן הצבא הבריטי אחסן שם כלי נשק ובנמל טורסהאבן עגנה ספינת הצי הבריטי.
החל מ־1974 החלה העיר טורסהאבן להתאחד עם הכפרים הקטנים שסבבו אותה.
ב־1974 היא התאחדה עם הויביק והביטאנס, ב־1978 עם קאלדבק, ב־1979 עם ארגיר, ב־2001 עם קולאפיורדור וב־2005 עם קירקיובור, הסטור ונולסוי.
קתדרלת טורסהאבן, שנבנתה לראשונה ב־1788 ושופצה ב־1865, הפכה ב־1990 למשכנו של הבישוף של איי פארו.
בשל העובדה כי טורסהאבן היא עיר הבירה והעיר המרכזית באיי פארו, נמצאים בעיר כל מוסדות השלטון של איי פארו.
הממשלה של איי פארו יושבת בחצי האי טינגאנס, ויש לה סמכות ביצועיות נרחבות בתחומי מדיניות הפנים של איי פארו.
בית המחוקקים, הלוגטינג, הועבר מטינגאנס אל מרכז העיר.
בעיר ישנה גם את נציבות דנמרק, בה נמצא הנציב העליון מטעם דנמרק הממונה על איי פארו.
הנציב ונציגות דנמרק נמצאת במבנה הריקיסומבודיד (Ríkisumboðið).
גם סניף הדואר הראשי של איי פארו, הטלוויזיה הממלכתית והרדיו הממלכתי של איי פארו שוכנים בטורסהאבן.
כמו כן, ישנן מספר מדינות שמנהלות קונסוליות בטורסהאבן, בהן צרפת, איטליה, רוסיה ובריטניה.
בנמל טורסהאבן פועל קו יומי של מעבורות המחברות את טורסהאבן עם דנמרק, נורווגיה, איסלנד וסקוטלנד.
כמו כן פועלים קו המחברים את טורסהאבן עם ערים שונות באיי פארו, כשהקו העיקרי מחבר בין טורסהאבן לטבורוירי.
בעיר פועל גם שירות אוטובוסים.
החל משנת 2007 הוחלט כי שירות האוטובוסים יעשה ללא תשלום, דבר שגרם לעידוד השימוש בתחבורה הציבורית ולפיחות בשימוש ברכבים פרטיים.
למרות היותה עיר הבירה של איי פארו, בטורסהאבן לא פועל שדה תעופה.
במקום, פועל בעיר על בסיס יומי מנחת מסוקים מקומי.
בעיר טורסהאבן ישנם מספר מוזיאונים, כשהמרכזי שבהם הוא מוזיאון ליסטסאוון פרויה (Listasavn Føroya), המוזיאון לאמנות פרואזית.
המוזיאון נוסד בשנת 1989 ורוב המוצגים בו הם קבועים.
בנוסף, בבניין המוזיאון נמצאים משרדי התאחדות האמנים של איי פארו.
מוזיאון נוסף בעיר הוא הבית הנורדי.
המוזיאון הוקם לאחר שארלנדור פאטרוסון, נציג איי פארו במועצה הנורדית הציע להקים מקום שבו תוצג התרבות הנורדית באיי פארו.
בשנת 1977 נערכה תחרות בין אדריכלים וארכיטקטים לבניית המוזיאון.
מלבד העובדה שהמוזיאון מציג את התרבות הנורדית, גם המדינות הנורדיות היו שותפות להקמת המבנה, באמצעות העברת חומרים או בסיוע בהקמת חלקים מהמוזיאון.
במוזיאון מתקיימים לא מעט אירועים מרכזיים בתרבות של איי פארו, כמו הקונצרט לציון השנה החדשה של התזמורת הלאומית של איי פארו ופסטיבל המוזיקה הצפון אטלנטי.
בעיר ממוקמים גם המוזיאון ההיסטורי של הויביק, בו נמצאים ממצאים היסטוריים רבים מאיי פארו, והמוזיאון הבוטני, שמהווה גן בוטני קטן המציג 150 זני צמחים הייחודיים לאיי פארו.
בטורסהאבן ישנן 12 ספריות שנמצאות תחת אחריות העירייה (רובן ספריות של בתי ספר), כשהעיקרית שבהן היא הספרייה הציבורית של טורסהאבן, ובנוסף שוכנת בעיר הספרייה הלאומית של איי פארו.
הספרייה הלאומית של איי פארו הוקמה ב־1828 וקיבלה הכרה רשמית כספריית הלאומית של האיים ב־2002. הספרייה אוספת ומשמרת את הספרות של איי פארו, כמו גם כתבים, מאמרים וספרים שנכתבו על איי פארו.
המטרה העיקרית שלה היא לקדם את הספרות הפרואזית בקרב התושבים.
לספרייה יש את הזכות להדפיס עותקים נוספים של ספרים פרוזים כדי להחליפם בכתבים ובספרים העוסקים באיי פארו מספריות אחרות בעולם.
הספרייה הציבורית של טורסהאבן כוללת בתוכה מאגר של ספרים וסרטים והם משמשים את תושבי העיר תמורת תשלום סמלי.
בטורסהאבן שוכנת האוניברסיטה הלאומית של איי פארו.
האוניברסיטה כוללת שלוש פקולטות בלבד: שפה ותרבות פרואזית, מדע וטכנולוגיה והיסטוריה ומדעי החברה.
בשל העדפתם של תושבי האיים ללמוד בדנמרק, מספר הסטודנטים באוניברסיטה הוא קטן ועומד על כ־150 סטודנטים.
שפת הלימוד באוניברסיטה היא פרואזית, מה שהופך אותה לאוניברסיטה היחידה בעולם בה מתקיימים הלימודים בשפה זו.
האוניברסיטה הוקמה בשנת 1965 על ידי חברי האגודה המדעית של איי פארו, במטרה לקדם את לימודי המדעים בשפה הפרואזית.
בנוסף, בעיר נמצא המכון לשפה הפרואזית, שנחשב למוסד העליון בפיקוח וקידום השפה הפרואזית.
המכון הוקם בשנת 1985 על ידי משרד התרבות של איי פארו, כשניתנה לו הזכות להיות האחראי על השפה.
הוועדה העליונה של המכון מתמנה פעם בארבע שנים בבחירות, כשהחברים בוועדה מייצגים גופים שונים באיי פארו כמו האוניברסיטה הלאומית, משרד החינוך של איי פארו, איגוד מורי השפה הפרואזית ועוד.
המכון עובד בשיתוף פעולה מלא עם האוניברסיטה הלאומית ועם ועידת השפה הנורדית.
בעיר טורסהאבן משחקות 5 קבוצות כדורגל ו־3 קבוצות כדוריד, שנחשבות לחזקות בתחומן באיי פארו.
הבכירות שבהן הן קבוצות הבנר בולטפלאג ,B36 טורסהאבן וארגיה בולטפלאג.
כמו כן בעיר נמצאים שני אצטדיונים מהגדולים באי, טורסוולור, מגרשה הביתי של נבחרת איי פארו בכדורגל, ואצטדיון גונדאדאלור, מגרשן הביתי של הבנר בולטפלאג ו־B36 טורסהאבן.
הערים התאומות של טורסהאבן הן:
טורפדו כותאיסי (בגאורגית: ტორპედო ქუთაისი, מילולית: טוֹרפֶּדוֹ כּוּתאיסי) הוא מועדון כדורגל מהעיר כותאיסי, העיר השנייה בגודלה בגאורגיה.
הקבוצה זכתה באליפות 4 פעמים, בגביע פעמיים והגיעה לגמר הגביע 4 פעמים נוספות.
החל מעונה 1999/2000 הקבוצה משחקת בגביע אופ"א.
ברוב התארים זכתה הקבוצה בתקופת 1999-2002, כאשר בשנת 2001 היא זכתה באליפות ובגביע.
1946 - הקמת הקבוצה בשם טורפדו כותאיסי
1949 - קריאת הקבוצה בשם לוקומוטיב כותאיסי
1960 - החזרת השם טורפדו כותאיסי
כותאיסי (הקיצור של מועדון הכדורגל כותאיסי)
1992 - החזרת השם טורפדו כותאיסי
2008 - קריאת הקבוצה בשם טורפדו-2008 כותאיסי
2010 - החזרת השם טורפדו כותאיסי
טורפדו מאויש הוא כלי שיט תת-ימי צבאי שהופעל לראשונה במלחמת העולם השנייה על ידי הקומנדו הימי של איטליה ומטרתו השמדת כלי שיט של האויב באמצעות חומרי נפץ.
היתרון של הטורפדו המאויש על פני התקפה רגילה של צוללים, הוא שהטורפדו מגדיל את הטווח והמהירות של הצוללים, וגם את "כוח האש" שלהם, הודות לראש הנפץ הגדול מאוד של הטורפדו לעומת המוקשים שצוללים יכולים לשאת על גופם, ויכול להטביע אוניות גדולות מאוד, ואף אוניית מערכה.
הטורפדו המאויש נקרא כך משום שהוא נבנה על בסיס טורפדו רגיל שהוסב לשמש ככלי שיט מאויש המצויד במושבים לאנשי הצוות, אמצעי היגוי, ארגז כלי עבודה, מוקשים, ועוד.
במשימה אופיינית, מספר טורפדות מאוישים מובאים למרחק מספר קילומטרים מהיעד על ידי צוללת שהותאמה במיוחד לנשיאתם.
הם מפליגים בצלילה אל היעד, כל צוות מגיע אל מתחת לספינת המטרה "שלו", ראש הנפץ הנתיק הגדול של הטורפדו המאויש מוצמד אל תחתית הספינה, הצוות מפליג משם בצלילה, וכעבור זמן מרעום ההשהיה של ראש הנפץ מתפוצץ ומטביע את הספינה.
גרסאות נוספות של טורפדו מאויש שפותחו בהמשך מלחמת העולם השנייה היו כאלו שנשאו טורפדו רגיל מתחת הטורפדו המאויש (פותח בגרמניה), או הגרסה היפנית שהייתה טורפדו קמיקאזה שהמפעיל שלו מתאבד על ידי התנגשות עם ספינת המטרה שמפוצצת אותה ואותו.
הדגם המוצלח ביותר במלחמת העולם השנייה היה הדגם המקורי, האיטלקי, שכונה "חזיר", ובין השאר הטביע בדצמבר 1941 שתי ספינות מערכה גדולות של הצי הבריטי בנמל אלכסנדריה.
כלי שיט תת-ימיים המבוססים על הטורפדו המאויש, אם כי ללא ראש הנפץ הגדול הדרוש להשמדת ספינות גדולות, קיימים ביחידות קומנדו ימי בעולם גם כיום (בהם "חזיר" בחיל הים הישראלי).
במהלך מלחמת העצמאות, ב-22 באוקטובר 1948, טובעה אוניית הדגל של הצי המצרי, "האמיר פארוק", על ידי יחידת קומנדו ימי של חיל הים הישראלי, בפיקוד יוחאי בן-נון, שכללה שלוש סירות נפץ וסירת איסוף אחת.
בתחילת שנות ה-70 החל בשייטת 13 פיתוח דגם חדש של סירת נפץ שכונה "פצחן", והתבסס על סירת "סנונית" שנשאה 270 ק"ג חומר נפץ.
במבצע מגבית 15, שנערך על ידי שייטת 13 במהלך מלחמת יום הכיפורים, בלילה שבין 19 ל-20 באוקטובר, נעשה שימוש בשני "פצחנים" זאת על אף שהניסויים בכלי טרם הושלמו, והכלי עדיין לא הוכרז מבצעי, לתקיפת סטי"לים במעגן ע'רדקה.
לוחם שייטת השיט את סירת הנפץ הראשונה אך לאחר שנפלט ממנה לקראת פיצוצה החלה זו לשוט ללא שליטה בתוך המעגן כשהיא חולפת פעמיים ליד הכוח ומסכנת אותו.
לבסוף התפוצצה הסירה פיצוץ עצמי וחשפה בכך את הכוח.
המצרים פתחו באש על הכוח ובתוך כך שוחררה סירת הנפץ השנייה, שפגעה במזח וגרמה לו לנזק רב.
טורסטן פרינס הוא כדורגלן עבר גרמני ששיחק בעמדת הקשר, ומאמן כדורגל בהווה.
טורסטן פרינגס החל את הקריירה המקצועית שלו באלמאניה אאכן בליגה השלישית בגרמניה לפני המעבר לורדר ברמן בעונת 1996–1997. עד למעבר שלו מברמן לבורוסיה דורטמונד פרינגס שיחק 197 פעמים וכבש 19 שערים.
ב-2002, לאחר הופעה מרשימה של פרינגס במונדיאל 2002 מספר קבוצות אירופאיות מובילות עקבו אחריו, פרינגס חתם ל-4 שנים בבורוסיה דורטמונד בעלות של 10 מיליון אירו.
במדי דורטמונד פרינגס שיחק 61 משחקים מתוכם 12 בליגת האלופות בהם כבש שני שערים נגד לוקומוטיב מוסקבה במשחק הבית ובמשחק החוץ מול הקבוצה הרוסית.
את עונת 2003–2004 התחיל פרינגס רק בסוף חודש ינואר בגלל פציעה בברך שנגרמה לו במהלך משחק מול בוכום בחודש יולי.
בסוף עונת 2003–2004 הוחתם פרינגס ל-3 עונות בבאיירן מינכן.
במדי באיירן זכה פרינגס בדאבל בעונה היחידה שבה שיחק בבאיירן מינכן פרינגס הופיע ב-43 משחקים מתוכם כבש ב-4 שערים בלבד.
פרינגס חזר למדי ורדר ברמן בתחילת עונת 2006/2005 שבה הוא שיחק עד שנת 2011 ושימש כקפטן הקבוצה.
בעונת הגיעו פרינגס וברמן לגמר גביע אופ"א, שם נוצחה הקבוצה 1–2 על ידי שחטאר דונצק.
ביוני 2011 עבר פרינגס לקבוצת טורונטו מליגת ה-MLS.
בפברואר 2013 הודיע פרינגס על פרישתו ממשחק פעיל.
פרינגס כבש את שערה הרביעי של נבחרת גרמניה מול קוסטה ריקה במשחק הפתיחה של מונדיאל 2006 בו ניצחה גרמניה 2:4.
פרינגס אימן לאחר פרישתו בנוער של ורדר ברמן, וקודם לעמדת עוזר המאמן כאשר מונה ויקטור סקריפניק כמאמן הקבוצה באוקטובר 2014. עם פיטוריו של סקריפניק בתחילת עונת 2016/17, פוטר גם פרינגס מתפקידו.
בדצמבר 2016 מונה פרינגס כמאמנה של דרמשטאדט 98, שבעת סיום הסיבוב הראשון של עונת 2016/17 מוקמה במקום האחרון בבונדסליגה עם שמונה נקודות בלבד.
פרינגס לא הצליח להציל את הקבוצה מירידה לבונדסליגה השנייה, על אף שהשיג מספר ניצחונות במחזורי הסיום.
את עונת 2017/18 פתח פרינגס בצורה טובה, אך קבוצתו נקלעה לרצף משחקים ללא ניצחון והוא פוטר מהמועדון בדצמבר 2017.
טורפדו ז'ודינו היא קבוצת כדורגל שמשחקת בליגת העל הבלארוסית ושמגרשה הביתי הוא אצטדיון טורפדו שנמצה בעיר ז'ודזינה (ז'ודינו ברוסית) שבבלארוס.
עד שנת 1993 שמה היה "BelAZ ז'ודינו" ואז שונה לטורפדו ז'ודינו.
הקבוצה הגיעה לגמר הגביע הבלארוסי בשנת 2010 והעפילה לליגה האירופית בעונת 2010/2011. בסיבוב המוקדמות הראשון הקבוצה ניצחה את פיילקיר.
בסיבוב המוקדמות השני הקבוצה הפסידה ל-OFK בלגרד והודחה מהטורניר.
בשנת 2016 השיגה את התואר הראשון בתולדותיה, כשזכתה בגביע הבלארוסי.
היא שבה וזכתה בגביע גם בעונת 2023.
בעונת 2024 זכתה לראשונה בטורניר הסופר קאפ הבלארוסי אחרי שגברה על אלופת 2023, דינמו מינסק.
טורסטן נילס ויזל הוא ביולוג אמריקני ממוצא שוודי, חתן פרס נובל לפיזיולוגיה ולרפואה לשנת 1981, ביחד עם דייוויד הובל, על מחקריהם בתחום מערכת הראייה.
ויזל נולד בעיר אופסלה שבשוודיה, ב-3 ביוני 1924. ב-1954 החל לעבוד במעבדות "קארל גוסטף ברנהרד" שבמכון קארולינסקה, אוניברסיטה לרפואה הממוקמת מעט מחוץ לסטוקהולם.
ב-1955 עבר ויזל לארצות הברית כדי לעבוד באוניברסיטת ג'ונס הופקינס תחת הנוירופיזיולוג סטיבן קפלר.
ב-1958 פגש ויזל לראשונה את דייוויד הובל, והם החלו בשיתוף הפעולה המדעי ביניהם, שהתפרש על יותר מ-20 שנים.
ב-1959 עבר ויזל לאוניברסיטת הרווארד, וב-1983 עבר לאוניברסיטת רוקפלר.
מ-1991 ועד פרישתו ב-1998 כיהן ויזל כנשיא אוניברסיטת רוקפלר.
ניסויהם של ויזל והובל הרחיבו מאוד את הידע המדעי על אופן עיבוד המידע החושי.
על ידי מניעת השימוש בעין אחת אצל חתלתולים, הם הראו כי העמודות בקליפת הראייה העיקרית המקבלות קלט מן העין השנייה, השתלטו גם על האזורים שבאופן רגיל היו מקבלים קלט מן העין העשוקה והלא משומשת.
טורסד דה פואנט (מצרפתית: Torsades de pointes או בתרגום "פיתול השנתות") הוא מונח המתאר סוג של טכיקרדיה חדרית המציג אפיונים ייחודיים באק"ג.
תופעה זו תוארה לראשונה על ידי פרנסואה דסרטן ב-1966.
טורסד דה פואנט מאופיין גם בירידה בלחץ דם עורקי, שיכול לגרום להתעלפות.
אף על פי שזוהי הפרעת קצב נדירה, היא יכולה להגרר לפרפור חדרים, שללא התערבות רפואית יגרור מוות מיידי.
הסיבות להפרעה כוללות סיבות גנטיות (מקושרות ל-17 גנים לפחות) וסיבות נרכשות הנגרמות לרוב מתרופות או הפרעות אלקטרוליטים הגורמות להארכת מקטע QT.
הגורמים השכיחים להפרעה כוללים התארכות מקטע QT הנגרמת על ידי תרופות, התייבשות, היפומגנזמיה, היפוקלצמיה או תסמונת QT מוארך.
אנשים עם תת-תזונה ואלכוהליסטים הם בסיכון גבוה להפרעה זה עקב מחסור באשלגן/מגנזיום.
תרופות ושילובי תרופות מסוימים הם הגורמים הנפוצים ביותר להפרעה, תרופות המאריכות את מקטע QT כמו קלריטרומיצין, לבופלוקסצין, והלופרידול כאשר הם נלקחות במקביל למעכבי ציטוכרום P450 כמו פלואוקסטין, סימטידין או מזונות מסוימים כגון אשכוליות, עלולים לגרום להארכה חריגה של מקטע QT ובכך להגדיל את הסיכון לפתח טורסד דה פואנט.
הרשימה הבאה מכילה חלק מן הגורמים המקושרים לנטייה מוגברת לפיתוח טורסד דה פואנט:
תרופות מסוימות, בעיקר תרופות המאריכות מקטע QT
סיבוב הציר החשמלי של הלב בלפחות 180 מעלות.
לפניו יש מרווחי RR ארוכים וקצרים.
רוב המקרים יחזרו באופן עצמאי לקצב סינוס אך ייתכן ויהיה צורך בהתערבות רפואית.
הטיפול יכלול עירוי מגנזיום סולפט וטיפול חשמלי כגון קוצב לב ודפיברילציה.
בגלל האופי הפולימורפי של התסמונת, ייתכן ולא ניתן יהיה לבצע היפוך מסונכרן ויהיה צורך לבצע היפוך לא מסונכרן.
טורפדו בנגלור הוא מתקן לפריצת מעבר בשדה מוקשים ובסבך גדרות תיל.
המתקן בנוי מצינור הניתן להארכה ומכיל מטעני נפץ.
הוא מיועד לשמש אמצעי לטיהור ופינוי שדות מוקשים, גדרות תיל ומכשולי קרקע נוספים.
השימוש בו מאפשר למפעיל לפרוץ מכשול תוך מניעה מחשיפה לאש האויב.
הטורפדו הומצא בשנת 1912 על ידי סרן בריטי בשם מקלינטוק (McClintock), ששירת במחוז בנגלורו שבהודו במסגרת חיל ההנדסה הבריטי.
הרקע לפיתוח היו מלחמת הבורים בדרום אפריקה ומלחמת רוסיה–יפן.
הרעיון שלו היה לאפשר פריצת מעבר בשדה מוקשים ללא הסתכנות של איש ההנדסה ולגרום לפיצוץ ממרחק של לפחות שלושה מטרים.
הבנגלור בנוי ממספר יחידות של צינור מתכת בקוטר של 2.5 אינצ'ים (כ־65 מ"מ) ובאורך של 1.5 מטר כל אחת.
חומר הנפץ נמצא בקצהו של כל מקטע.
בקצה הקדמי של כל צינור נמצא מטען חומר הנפץ.
כל צינור מסתיים בשרוול עם הברגה שהתחבר לחלק הבא.
פיצוץ הבנגלור מטהר מעבר בשדה מוקשים, בסבך גדרות תיל, או שילוב של השניים.
הפיצוץ יוצר מעבר ברוחב של מטר אחד לערך, ובאורך מרבי של 15 מטר.
מלחמת העולם הראשונה התאפיינה בלחימה סטטית.
על המחפורות הקדמיות הגנו גדרות תייל דוקרני, ברוחב מטרים רבים.
גדרות אלה היוו מכשול בלתי עביר לחיילי הרגלים וקשה ביותר לטנקים הראשונים ולכל רכב כלשהו.
הבנגלור היה אמצעי פשוט ויעיל לפריצת מעברים דרך אותן גדרות תייל עמוקות ולמעברים בשדות המוקשים.
דוגמה להפעלת אמצעי זה ניתן לראות בסרט האילם "כנפיים" מ־1927.
ב־1917, בקרב קמברה נעשה שימוש ידוע בבנגלור להטעייה: החלת עבודות בקטע מסוים גרמו להעברת כוחות לקטע זה.
הבנגלור אומץ על ידי הצבא האמריקני ובעלות הברית במלחמת העולם השנייה.
בצבא האמריקני הוא כונה M1A1 Bangalore Torpedo.
הוא זכה לפרסום וחשיפה מיוחדים עם הפלישה לנורמנדי ב־1944. במספר רב של סרטים ניתן לראות שימוש בהתקן, ובהם "להציל את טוראי ריאן", "היום הארוך ביותר", "ההתקפה על חופי ג'ונו", "האדומה הגדולה ה־1", "מדליה של כבוד", התקפת בנות הברית, החזית ועוד.
בסרט "האדומה הגדולה ה־1" מתאר המפיק והבמאי סמואל פולר, שבעצמו היה מוותיקי הפלישה לנורמנדי, את השימוש בבנגלור:
שימוש לאחר מלחמת העולם השנייה
הבנגלור שימש את כוחות ההגנה במלחמת העצמאות בצורה נרחבת.
כך למשל כאשר יצאו מחלקה וחצי מגדוד מוריה ב־18.5 לכיבוש מנזר נוטר דאם ששימש כבסיס לאויב, נפרץ שער המנזר בעזרת טורפדו בנגלור.
גם הצבאות הסדירים שתקפו את המדינה הצעירה מכל עבר, השתמשו בבנגלור.
כך השתמשו הכוחות המצריים בהתקפתם על קיבוץ יד מרדכי וכן על יישובים אחרים כמו נגבה, ניצנים ועוד.
הבנגלור עדיין נמצא בשירות מבצעי בצבאות שונים, אם כי במידת האפשר ניתנת עדיפות לשימוש באמצעים חדישים יותר, כגון צפע שריון ואחרים.
טורף-על הוא מונח לבעלי חיים אוכלי בשר, אשר נמצאים בראש שרשרת המזון במערכת אקולוגית והם חסרי טורף טבעי בבגרותם, כשזואולוגים מגדירים טריפה כהריגה ואכילה של בעל חיים אחר.
המושג משמש למונחים בביולוגיה, כמו התנהלות חיית בר בטבע, סביבתנות, שימור הסביבה ולתיירות אקולוגית.
מספר מחקרים גם מתייחסים לאדם ולחיות בית טורפות כמו כלבים, חתולים ועוד כטורפי-על.
טורפי-על הם ברוב המקרים בעלי חיים גדולים אשר גודלם מסייע להם להכריע את טרפם ועוזר להם להתברג בראש השרשרת, לעומת טורפים קטנים מהם, אם כי גם להקות של בעלי חיים כמו נמלים ופיראניות יכולות להתברג בראש שרשרת המזון.
באזורים מרוחקים ישנם טורפי-על קטנים יחסית המנצלים את היעדרם של טורפים גדולים מהם כדי למלא את מקומם.
טורפי-על למרות שמם אינם בהכרח היפרקרניבורים (כלומר טורפים שתזונתם מכילה מעל 70% בשר), אם כי לרוב הם כאלה.
לדוגמה: דוב חום ובני אדם, הם למעשה אוכלי-כל מסוקרניבורים או אף היפוקרניבורים.
גם אוכלי נבלות, אוכלי רקבובית ואף אוכלי פלנקטון כדרך עיקרית יכולים להיחשב כטורפי-על, בתנאי שהם יכולים גם לצוד בעלי חיים אחרים מפעם לפעם.
טורפים אגרסיבים לא רק יצודו טרף אלא גם יחמסו אותו לטורפים אחרים, תוך שימוש בחוזקם.
טורפי-העל ממוקמים ברמת ההזנה הגבוהה ביותר (ומכאן שמם), ובעלי תפקיד מכריע בתחזוקת בריאותה של המערכת האקולוגית בה הם חיים.
מחקר אודות מארג מזון ימי הגדיר את טורפי-העל במיקום גבוה מרמת הזנה 4. מהיבט זה ניתן להגדיר טורף-על כאוכל בשר שאינו נמצא בתפריט העיקרי של אף טורף בסביבתו.
ובכל זאת לעיתים טורפי-על יכולים להיהרג בידי מספר טורפי-על אחרים, למשל: אריות הורגים נמרים, ברדלסים וצבועים נקודים וכך גם תניני יאור וקטלנים יטרפו לעיתים עמלצים לבנים, כלבי ים נמרים ואף דובי קוטב, אך אלה עדיין אינם נמצאים בתפריט העיקרי של אותם טורפים ודוגמאות אלה נדירות.
במספר מקרים הטריפה היא טריפה תחרותית ולא רק מחמת רעב.
כמה בעלי חיים עשויים להיות טורפי-על בסביבה ספציפיות בעוד באחרות הם מאבדים אותה.
כך למשל מינים אנדמיים כמו שד טסמני, פוסה או שועל איים אפור הפכו לטורפי-על באיים שלהם אך בעוד האדם הביא להם תחרות עם טורפים אחרים כמו נמיות, כלבים וחתולים הם איבדו תכונה זאת.
דוגמאות לטורפי-על חשובים הם התנינאים השונים, אנקונדה ופיתונים, חתולים גדולים, דוביים, זאבים וצבוע נקוד ביבשה ומיני לווייתנים כמו הקטלן, כמה טורפים ימיים, כרישים ודגי גרם כמו טונה כחולה, דקר ענקי, מפרשניים ודיונונים גדולים באוקיינוסים.
גם מספר עופות דורסים ואחרים יכולים להיחשב כטורפי-על.
טורפי-על בעלי תפקיד סביבתי חשוב, בין היתר בדינמיקה בין אוכלוסיות מיני הנטרפים, כאשר רבים מהם הם מיני מפתח בסביבתם והיעלמותם גוררת שינויים קיצוניים בסביבה, לטווח ארוך או קרוב.
כך למשל כששני מינים שונים מאותה סביבה נמצאים ביחסי תחרות קשה, טורף-העל יאזן אותה אם יטרוף אחד משניהם, מה שיכריע את אותה תחרות לצד המין השני.
אפילו היחסים בין הטורפים עצמם מושפעים מטורפי-העל.
העלמות טורפים מרמות הזנה הגבוהות ביותר, לעיתים קרובות, בין אם לטווח הקצר או לאורך זמן גורמים למפל הזנתי (נפילה או שיבוש של שאר הדרגות האקולוגיות כתוצאה מהיעלמות הדרגה העליונה), אשר עלול אפילו להסתיים בחורבן המערכת האקולוגית.
לדוגמה לאחר שהוסר מאגם המין הפולש בס קטן-לוע (Micropterus dolomieu), המין המקומי טרוטת האגמים חזר למעמדו כטורף-העל ולגוון בסוגי טרף גדולים יותר, מה שהעלה את רמת ההזנה שלה.
אפילו הצמחייה מושפעת מקיומם של טורפי-על כפי שהתברר.
למשל הופעתו של שועל שלג באיים הסוב-ארקטיים הפכה את אדמותיהם ממוריקות עשב לטונדרה לאחר שהשועל טרף עופות ימיים ששכנו באיים אלו, מה שגרם לעופות לנדוד ולהותיר את האדמה חסרת משאבים מהלשלשת שלהם.
קיים מקרה ידוע המדגים כיצד טורפי-על משפיעים על מערכת אקולוגית, בפארק הלאומי ילוסטון.
לאחר השבתו מחדש של הזאב מצוי ב-1995, חוקרים הבחינו בשינוי דרמטי שהתרחש ברחבי המערכת האקולוגית בילוסטון.
אוכלוסיית האייל הקנדי, הטרף העיקרי של הזאב המצוי, החלה להידלדל והתנהגותם השתנתה - הם חדלו מרעיית עשב מתמדת בגדות הנהרות.
הפוגה זו אפשרה צמיחה של הערבה וסוגי צפצפה שיצרו בית גידול לבונה, אייל קורא ומינים רבים אחרים.
נוכחותו המחודשת של הזאב השפיעה גם על דובי גריזלי.
הדובים, המגיחים מתרדמת חורף, בחרו לאכול לאחר צום של חודשים מנבלות הציד שהותירו אחריהם הזאבים.
הם עשויים לאכול את טרפם של הזאבים בסתיו כהכנה לתרדמת החורף.
כשדובי הגריזלי ממליטים במהלך החורף, אספקת מזון גדולה יותר לאמהות עשויה לשפר את התזונה ולהעלות את מספר הגורים.
עשרות מינים אחרים, לרבות העיט, העורב, עקעק, זאב ערבות ודב שחור תועדו כשהם ניזונים מהנבלות שהשאירו אחריהם הזאבים.
טורסטן פינק הוא כדורגלן עבר גרמני ששיחק בעמדת הקשר ומאמן גנק בהווה.
פינק גדל בבורוסיה דורטמונד, ועלה מקבוצת הנוער לקבוצת המילואים, אך לא הצליח להשתלב בקבוצה הבכירה, ובשנת 1989 עבר לוטנשייד 09 ששיחקה אז בליגת הבונדסליגה השנייה.
כבר בעונה הראשונה שלו בקבוצה, סייע פינק לווטנשייד להעפיל אל הבונדסליגה, בה נשארה הקבוצה במשך ארבע עונות רצופות.
בתום עונת 1994 ירדה ווטנשייד בחזרה לליגת המשנה, ופינק בחר לעזוב לקרלסרוהה.
בווטנשייד פינק צבר בחמש עונות 162 הופעות וכבש 26 שערים.
בקרלסרוהה שיחק פינק שלוש עונות והפך לבורג חשוב בקישור של הקבוצה.
פינק כבש בקרלסרוהה 11 שערים ב-92 משחקים, ובקיץ 1997 עבר לבאיירן מינכן, לאחר שקיבל הצעות רבות.
פינק שיחק שש עונות בקבוצה הבכירה של באיירן מינכן, אך ירד לקבוצת המילואים בשנת 2003, ומדי פעם חזר לקבוצה הבכירה.
פינק צבר 150 הופעות בקבוצה הבכירה של באיירן מינכן והבקיע ארבעה שערים.
עם באיירן מינכן זכה פינק בארבע אליפויות הבונדסליגה ושלושה גביעים מקומיים.
בזירה הבינלאומית, פינק זכה עם באיירן מינכן בליגת האלופות בשנת 2001, אך לא שיחק במשחק הגמר נגד ולנסיה.
פינק זכה באותה שנה בטורניר הגביע הביניבשתי, לאחר ניצחון בגמר על בוקה ג'וניורס, כשהוא פותח בהרכב באותו משחק.
בגמר ליגת האלופות 1999, בו הפסידה באיירן מינכן למנצ'סטר יונייטד משני שערים בתוספת הזמן, פינק נכנס כמחליף בדקה ה-80, והיה אשם באופן ישיר בשער הראשון כאשר לא הצליח להרחיק את הכדור מראיין גיגס שבישל את השער לטדי שרינגהאם.
בשנת 2006 פרש פינק ממשחק פעיל, כאשר לא הצליח להתגבר על פציעה בברך.
פינק לא שיחק מעולם בנבחרת גרמניה, ולזכותו הופעה אחת בנבחרת גרמניה בכדורגל עד גיל 21 בשנת 1989.
פינק הוסמך לאימון באוניברסיטת קלן לספורט עוד כשהיה כדורגלן פעיל, ובשנת 2006 החל לאמן קבוצת נוער של רד בול זלצבורג, ובהמשך הפך לעוזרו של ג'ובאני טרפטוני שהיה מאמן הקבוצה.
בינואר 2008 מונה פינק למאמן אינגולשטאדט 04, ששיחקה אז בליגת הבונדסליגה השנייה.
באפריל 2009 פוטר עקב חוסר הצלחה.
עם בזל זכה פינק בשתי אליפויות בליגת העל השווייצרית ובגביע אחד.
לפינק הייתה שערורייה בבזל, שם הואשם בגזענות על ידי השחקן הזמבי פוואיו טמבו, שאף עזב את הקבוצה, לאחר שלטענתו פינק אמר לאחד מעוזריו שיורידו את הקוף מהעץ, בהתייחס לטמבו.
באוקטובר 2011 עזב פינק את פ.צ.
המבורג פתחה את עונת 2011/12 עם שישה הפסדים משמונה משחקים, ופינק הוזעק מפ.צ.
בזל להציל את המצב, וחתם לשלוש שנים.
בתשעת המשחקים הבאים המבורג לא הפסידה, אך בכל זאת ניצלה בקושי רב מירידה אל הבונדסליגה השנייה לראשונה בתולדותיה.
בעונה העוקבת המבורג סיימה שביעית, אך פינק היה רשום כמאמן על התבוסה 2–9 לבאיירן מינכן באליאנץ ארנה.
בתחילת עונת 2013/14 פוטר פינק מהקבוצה עקב פתיחת עונה חלשה.
בינואר 2015 חתם פינק באפואל ניקוסיה מליגת העל הקפריסאית.
פינק שמר על הקבוצה בצמרת, אך פוטר בחודש מאי באותה שנה בעקבות הפסד במשחק צמרת לאפולון לימסול, אף על פי שהקבוצה הייתה רק שתי נקודות מהמקום הראשון כאשר נשארו עוד שני משחקים לתום העונה.
במאי 2015, באותו חודש בו פוטר פינק מאפואל ניקוסיה, חתם באוסטריה וינה מהבונדסליגה האוסטרית לשנתיים, עם אופציה להארכה בשנה נוספת.
בעונת הבכורה שלו באוסטריה וינה, 2015/16, סיים פינק עם הקבוצה במקום השלישי בליגה.
בעונת 2016/17 פינק השיג הישג נאה עם אוסטריה וינה, כשסיים עמה במקום השני בבונדסליגה האוסטרית.
בעונת 2017/18 רשם פינק רצף תוצאות חלשות ופוטר מהקבוצה בפברואר 2018.
באפריל 2018 מונה פינק כמאמן גראסהופרס ציריך מליגת העל השווייצרית, שהייתה שקועה בתחתית הליגה.
פינק וגראסהופרס נשארו בליגה בתום עונת 2017/18. עונת 2018/19 הייתה עונה חלשה במיוחד עבור גראסהופרס ופינק, שפוטר במרץ 2019 לאחר שרשם רצף של שמונה משחקים בהם השיג נקודת ליגה אחת בלבד.
טורסטן גוטשואו הוא כדורגלן עבר גרמני ששיחק לאורך רוב שלבי הקריירה בדינמו דרזדן.
גוטשואו הוכתר שלוש פעמים כמלך השערים של ליגת העל המזרח גרמנית, והיה האחרון לזכות בתואר זה ובתואר כדורגלן השנה בגרמניה המזרחית, לפני פירוק הליגה ואיחוד גרמניה.
גוטשואו, יליד גרליץ שבגרמניה המזרחית, החל לשחק בנוער של דינמו דרזדן בשנת 1976, ובשנת 1980, כאשר היה בן 18, החל לשחק בקבוצה הבוגרת.
גוטשואו הפך לשחקן הרכב קבוע החל מעונת 1981/82, בה זכה בגביע המזרח גרמני בפעם הראשונה.
בעונת 1983/84 זכה גוטשואו שוב בגביע המזרח גרמני, והגן על התואר בעונת 1984/85, בה הבקיע 17 שערי ליגה, והפך לאחד החלוצים הפוריים ביותר בליגת העל המזרח גרמנית.
בשתי העונות הבאות סבל מפציעות ארוכות ומיעט מאוד לשחק.
בעונת 1987/88 חזר גוטשואו לכושרו, ושיתף פעולה בחוד של דינמו דרזדן עם אולף קירסטן.
בעונת 1988/89 זכה גוטשואו באליפות הראשונה שלו עם דינמו דרזדן, שקטעה רצף של עשר אליפויות רצופות של דינמו ברלין.
באותה עונה, הוכתר בפעם הראשונה מתוך שלוש ברצף כמלך השערים של ליגת העל המזרח גרמנית, עם 17 הבקעות, וזכה בתואר זה גם בגביע אופ"א, שם הבקיע שש פעמים.
בעונת 1989/90 זכה גוטשואו עם דינמו דרזדן בדאבל, והוכתר שוב כמלך השערים, עם 18 הבקעות.
בעונת 1990/91, סיים גוטשואו עם דינמו דרזדן במקום השני, לאחר האלופה הנזה רוסטוק, הוכתר שוב כמלך השערים עם 20 הבקעות, ונבחר ככדורגלן השנה בגרמניה המזרחית.
זו הייתה הפעם האחרונה שהוענק תואר זה, שכן בעונת 1991/92, לאחר איחוד גרמניה (המאה ה-20), החלה דינמו דרזדן לשחק בליגת הבונדסליגה.
בעונה זו, גוטשואו הבקיע עשרה שערי ליגה, והקבוצה סיימה במקום ה-14 בבונדסליגה.
את עונת 1992/93 החל גוטשואו בדינמו דרזדן והבקיע שני שערים בשמונה הופעות, אך בפגרת החורף של עונה זו, עזב את הקבוצה לאחר 12 עונות וחצי בבוגרים, בהן הבקיע 116 שערי ליגה ב-247 הופעות, וחתם בגלאטסראיי הטורקית, שם חבר למאמן הגרמני קרל היינץ פלדקאמפ ולכדורגלנים הגרמנים פאלקו גץ וריינהארד שטומפף.
גוטשואו שיחק חצי עונה בלבד בגלאטסראיי, וזכה עמה בדאבל, כשהוא מבקיע עשרה שערי ליגה.
בתום עונה זו, חזר גוטשואו לגרמניה, וחתם בקרל צייס ינה, ששיחקה אז בליגת הבונדסליגה השנייה.
גוטשואו ערך באותה עונה תשע הופעות בלבד, ולא הבקיע, ואף נשר עם הקבוצה לליגות האזוריות.
בעונת 1994/95 שיחק גוטשואו בהנובר 96, אף היא מהבונדסליגה השנייה, והבקיע בעונה זו 16 שערי ליגה.
הנובר סיימה את העונה במקום ה-12. בעונת 1995/96 שיחק גוטשואו בקמניצר, והבקיע 15 שערי ליגה, אך הקבוצה ירדה ליגה בתום העונה, וגוטשואו חזר בתום עונה זו לדינמו דרזדן.
גוטשואו שיחק שלוש עונות נוספות בדינמו דרזדן, ששיחקה אז בליגה האזורית, שהייתה השלישית בהיררכיית הליגות בגרמניה.
גוטשואו לא הצליח לחזור עם דינמו דרזדן לליגות הבכירות, אך הבקיע 33 שערים ב-82 הופעות.
בתום עונת 1998/99 פרש ממשחק פעיל.
על אף הצלחתו בדינמו דרזדן, גוטשואו ערך שלוש הופעות בלבד במדי נבחרת גרמניה המזרחית.
שתי ההופעות הראשונות היו במשחקי ידידות מול נבחרת יוון בשנת 1984. בשתיהן הבקיע שער אחד.
הופעתו הבאה והאחרונה של גוטשואו במדי נבחרת גרמניה המזרחית הייתה בשנת 1989, בתיקו 1-1 במשחק ידידות מול נבחרת פינלנד.
עם זאת, גוטשואו צבר הופעות רבות במדי נבחרות גרמניה המזרחית הצעירות, וערך שלוש הופעות עם הנבחרת האולימפית של גרמניה המזרחית.
לאחר פרישתו, גוטשואו עבד בקבוצת המילואים של בוכום, ובעונת 2003/04 אימן את פ.צ.
בשנת 2006 החל לאמן את TUS היסלינגן, עמה העפיל לליגה השלישית, ונשאר במועדון עד לשנת 2013, כאשר הקבוצה הושעתה מהליגה בגין חובות כספיים.
בשנת 2014 אימן את TSG נויסטרליץ מהליגה השלישית אף היא.
על גוטשואו נכפה לעבוד כמלשין בשכר עבור השטאזי, המשטרה החשאית של גרמניה המזרחית.
גוטשואו נתפס בעוון נהיגה בשכרות, והוצע לו על ידי השטאזי להיות משוחרר על תנאי, בתמורה לאספקת מידע על חשודים בחוסר נאמנות למשטר בגרמניה המזרחית.
גוטשואו התוודה על כך מיד בפני חבריו בדינמו דרזדן, והבטיח כי לא ימסור אודותיהם כל מידע שלילי.
אליפות ליגת העל הטורקית: 1992/93
כדורגלן השנה בגרמניה המזרחית (1): 1991
אגודת הספורט המתנדבת "טורפדו" היא התאחדות הספורט של עובדי תעשיית הרכב ברוסיה שהוקמה לראשונה בשנת 1936. האגודה שמה לה למטרה לקדם את הספורט לסוגיו בקרב עובדי תעשיית הרכב ברוסיה.
היא מאגדת את כל מועדוני הספורט של טורפדו ברוסיה וכוללת מועדון רוגבי, מועדון הוקי קרח, כדורסל, קטרגל, כדורעף, פולו מים, בנדי, כדורגל חופים ועוד.
המועדון המפורסם והמצליח ביותר הוא מועדון הכדורגל טורפדו מוסקבה, שהיווה חלק מהאגודה משנת הקמתה ועד 1997, עת הופרט המועדון וכבר אינו מהווה חלק מאגודת הספורט.
טורפדו מוסקבה (רוגבי), נוסדה בשנת 2013. מתמודדת בליגת המשנה הרוסית ברוגבי.
טורפדו מוסקבה (הוקי קרח), אלופת מוסקבה 2020
טורפדו מוסקבה (כדורגל נשים), נוסדה בשנת 2013. השתתפה באליפות רוסיה בשנים 2013–2015 והתמודדה בגביע רוסיה בשנים 2013–2016.
טורפדו מוסקבה (כדורגל אולמות) נוסדה בשנת 2004. אלופת רוסיה 2017, 2018, 2019. פיינליסטית גביע UEFS, אלופת ליגת האלופות (UEFS) 2018.
טורפדו ניז'ני נובגורוד (הוקי קרח)
טורנס היא עיר במחוז לוס אנג'לס, קליפורניה, ארצות הברית.
לעיר 2.4 ק"מ של חוף לאורך האוקיינוס השקט.
אוכלוסיית העיר בשנת 2016 נאמדה ב-147,195 תושבים, מה שהופך אותה לעיר ה-39 בגודלה בקליפורניה וה-171 בארצות הברית.
טורנס ידועה בשל שיעורי הפשע הנמוכים שבה.
סביבת טורנס הייתה מיושבת על ידי אינדיאנים במשך אלפי שנים.
בסוף המאה ה-18 התבססה שליטתה של האימפריה הספרדית תחת שלטונו של קרלוס השלישי.
העיר עצמה נבנתה לראשונה בשנת 1921.
7.4% מתושבי העיר חיים מתחת לקו העוני.
בטורנס יש כ-8.9% יפנים, האחוז השני בגובהו של אוכלוסייה זו מבין ערי ארצות הברית.
ב-2016 ההרכב הגזעי של העיר היה:
טורפדו ולדימיר הוא מועדון כדורגל מקצועני מהעיר ולדימיר.
הישג השיא של טורפדו הוא המקום הששי בליגה הרוסית הראשונה בעונת 1993. במרבית התקופה הסובייטית הקבוצה התמודדה בליגה הסובייטית השנייה, כשהיא התמודדה בליגת המשנה הסובייטית בשנים 1960–1963.
בעונת 2025/2026 קבוצה משחקת בתחרות של הליגה הרוסית השנייה בכדורגל.
הקבוצה הוקמה בשנת 1959 ביוזמת הוועדה המחוזית של המפלגה במחוז ולדימיר ומנהיגות מפעל הטרקטורים בעיר ולדימיר.
בשנת 1966 הקבוצה השתתפה בליגה הסובייטית השנייה.
בשנים 1982 ו-1983 הקבוצה לא השתתפה בליגות המקצועניות.
ב-1984 הקבוצה החזרה לליגה השנייה והישג השיא שלה היה מקום 4 בעונת 1989 ומקום 3 בעונת 1991.
בעונת 1993 הקבוצה התמודדה בליגה הרוסית הראשונה וסיימה במקום הששי.
ב-1994 טורפדו ירדה לליגה השנייה, בה התמודדה עד עונת 1999, כשאיבדה את מעמדה המקצועני.
בעונת 2001 חזרה לליגה השנייה.
טורפדו התמודדה בהצלחה בגביע הרוסי בכדורגל בעונת 2005, כשהעפילה עד לשלב 16 האחרונות, כשפגשה את צסק"א מוסקבה, באותה עת סגנית האלופה.