tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
שרלוט הייתה המוזה הצעירה שלו, בת זוגו הרוחנית, ואם שני ילדיו.
הייתה לה השפעה עמוקה עליו, וחיי המשפחה הפכו לנושא מרכזי באמנותו.
בין תלמידיו ניתן למנות את דורמריה פורשיאן, מקס טרייטל ולוסי אורטלפ.
הוא פרסם מאמרים רבים על תולדות האמנות, וב־1908 פרסם את Das Erlernen der Malerei ("על לימוד הציור").
בדצמבר 1911 לקה בשבץ מוחי, והיה משותק בחלקו בצד שמאל.
לאחר מכן הוא הלך בצליעה, וידיו רעדו כרונית.
בעזרת אשתו, תוך שנה הוא צייר שוב ביד ימין.
המוגבלות שלו עוררה אצל האמן עניין עז בדברים הפשוטים והאינטימיים של חיי היומיום.
בקיץ 1919, למשל, הוא ייצר קבוצה של תחריטים של משפחתו בביתם הכפרי.
באותה תקופה הנופים הפכו לחלק משמעותי מהיצירה שלו.
נופים אלה הוצבו בוולצ'נזי, אגם באלפים הבוואריים, שם היה לקורינת בית.
התמונות התוססות שלהם, בצבעים עזים, בעיני רבים סדרת וולצ'נזי היא יצירתו הטובה ביותר.
בשנים 1915–1925 כיהן כנשיא הזצסיון הברלינאי.
בשנת 1920 פורסמה בברלין אנתולוגיה של כתביו ההיסטוריים האמנותיים.
בשנת 1922 הוצגו עבודותיו בביאנלה בוונציה.
קורינת בחן כל טכניקת דפוס פרט לאקוורינט.
הוא העדיף "נקודה יבשה" וליטוגרפיה.
את תחריטו הראשון הוא יצר בשנת 1891 ואת הליטוגרפיה הראשונה שלו בשנת 1894. הוא התנסה ביצירת חיתוך העץ אך עשה רק 12 חיתוכי עץ, כולם בין השנים 1919–1924. הוא היה פורה למדי, וב-15 השנים האחרונות לחייו הפיק יותר מ-900 עבודות גרפיות, כולל 60 דיוקנאות עצמיים.
הנופים שיצר בין השנים 1919–1925 הם אולי הדימויים הנחשקים ביותר מכל היצירה הגרפית שלו.
הוא צייר דיוקנאות רבים, ונהג לצייר מדי שנה ביום הולדתו כאמצעי לבדיקה עצמית.
ברבים מדיוקנאותיו העצמיים הוא השתמש בתחפושות כמו אביר שריון (הוויקטור, 1910) או שמשון (שמשון העיוור, 1912).
ב־15 במרץ 1921 קיבל קורינת תואר דוקטור לשם כבוד מאוניברסיטת קניגסברג.
בשנת 1925 הוא נסע להולנד כדי לצפות ביצירותיהם של הציירים ההולנדים האהובים עליו.
הוא חלה בדלקת ריאות ומת בזנדפורט, 1925.
בשנת 1926 הוצגה תערוכת הנצחה של ציוריו וצבעי המים של קורינת בגלריה הלאומית הישנה בברלין, ותערוכה של הדפסיו ורישומיו נערכה באקדמיה בברלין.
ב־1930 רכשה הגלריה כמה ציורים מרכזיים של קורינת בנוסף לאלו שכבר היו באוסף.
במהלך הרייך השלישי, גינו את עבודתו של קורינת על ידי הנאצים כאמנות מנוונת.
בשנת 1937, הרשויות הנאציות הוציאו 295 מיצירותיו מאוספים ציבוריים והעבירו שבעה מהן למינכן שם הוצגו במרץ 1937 בתערוכת האמנות המנוונת.
בשנת 1910 תרם קורינת את הציור גולגאתא למזבח הכנסייה של מקום הולדתו, טאפיאו.
בסוף מלחמת העולם השנייה, כאשר פלש הצבא האדום לפרוסיה המזרחית, ציור זה נעלם ללא עקבות.
טפיאו היה בין המקומות המעטים במזרח פרוסיה שלא נהרסו בעקבות המלחמה, מה שמביא לכך שהציור נבזז ולא נהרס.
בשנת 2007 החזירה העיר הגרמנית הנובר ציור מאת קורינת ליורשי האספן היהודי קורט גאזר שמכר אותו בשנת 1933 כדי לממן את בריחתו מהנאצים.
הציור, Romische Campagna (נוף רומאי) (1914) הועבר ליורשי גלזר, המיוצגים על ידי אחייניתו האמריקאית ובתה.
הבית בו נולד קורינת נמצא עדיין בעיירה, גווארדיסק, מחוז קלינינגרד, רוסיה.
קורה "לובי" אוסטין הייתה מובילת הרכב בשיקגו, נגנית אולפן, מלחינה, זמרת ומעבדת בתקופת הבלוז הנשי הקלאסי של שנות ה-20.
היא וליל הארדין ארמסטרונג מדורגות כשתיים מנגני פסנתר הבלוז הג'אז הטובים ביותר בתקופה.
היא נולדה כקורה טיילור בצ'טנוגה, טנסי.
לובי גדלה עם שמונה אחים ואחיות.
קבלה את השם קורה קלהון בשנות העשרה שלה מנישואים מוקדמים; אוסטין הייתה נשואה לזמן קצר למפעיל בית קולנוע בדטרויט ולאחר מכן התחתנה עם שחקן וודוויל, פיליפ אוסטין.
היא למדה את תורת המוזיקה באוניברסיטת רוג'ר ויליאמס בנאשוויל, ובמכללת נוקסוויל בעיר נוקסוויל, טנסי, דבר שלא היה נפוץ בקרב נשים אפרו-אמריקאיות כמו גם בקרב נגני ג'אז באותה תקופה.
בשנת 1923 החליטה לובי אוסטין להפוך את שיקגו לביתה, והיא חיה ועבדה שם עד סוף חייה.
לעיתים קרובות היא נראתה נוסעת ברחבי העיר במכונית ה-Stutz Bearcat שלה עם ריפודי עור נמר.
הקריירה המוקדמת שלה הייתה בהופעות וואדוויל, שם ניגנה בפסנתר והופיעה בקטעים שונים.
ליווי זמרות בלוז הייתה המומחיות של לובי, ואפשר לשמוע אותה בהקלטות עם מא רייני ("Moonshine Blues), אידה קוקס ("Wild Wild Don't Have the Blues"), את'ל ווטרס ("Craving Blues") ואלברטה האנטר ("Sad 'n' Lonely Blues").
היא הובילה להקה משלה, "Blues Serenaders", שכללה בדרך כלל את נגני החצוצרה טומי לדנייר, בוב שופנר, נאטי דומיניק או שירלי קליי בקורנית, קיד אורי או אלברט ווין בטרומבון, וג'ימי אובריאנט או ג'וני דודס על קלרינט, יחד עם בנג'ו ותופים מדי פעם.
הלהקה פיתחה סאונד ייחודי משלהם בתוך ז'אנר הג'אז.
הם התרחקו מהפרדיגמה של להקת הג'אז הטיפוסית.
אוסטין עבדה עם נגני ג'אז מובילים רבים אחרים של שנות ה-20, כולל לואי ארמסטרונג, איתו עבדה על השיר "Heebie Jeebies".
את כישוריה של אוסטין ככותבת שירים אפשר לשמוע בקלאסיקה "Down Hearted Blues", מנגינה שכתבה יחד עם אלברטה האנטר.
השיר מתאר סיפורה של אישה עם לב שבור, ומספר כיצד הגבר שאהבה "הרס את חייה".
הזמרת בסי סמית הפכה את השיר ללהיט בשנת 1923. אוסטין הייתה גם נגנית האולפן של חברת Paramount Records.
אוסטין ולהקת Blues Serenaders" הקליטו ב-Paramount Records במהלך המעבר הזמני מניו יורק לשיקגו בשנת 1923.
כאשר שיגעון הבלוז הקלאסי החל לדעוך בתחילת שנות ה-30, אוסטין קבלה את תפקיד המנהל המוזיקלי של "תיאטרון המונוגרמה" בשיקגו, שם כל התרכזו ההזמנות לבעלי תיאטרון הוודביל האפרו-אמריקאים (T.O.B.A).
היא עבדה שם 20 שנה.
במהלך המלחמה, נגני ג'אז רבים נאלצו למצוא צורות עבודה אחרות כדי לפרנס את עצמם, ועל פי הדיווחים, אוסטין עבדה כמאבטחת במפעל ביטחוני.
לאחר מלחמת העולם השנייה היא הפכה לפסנתרנית בבית הספר לריקוד של ג'ימי פיין באולפני פנטהאוז, והופיעה והקליטה מדי פעם.
בשנת 1961 העניין בקריירה המוקדמת שלה הלך וגדל והיא הצליחה לעשות הקלטה משמעותית עם הזמרת אלברטה האנטר בשיקגו.
אוסטין נפטרה ב-8 ביולי 1972 בשיקגו.
מרי לו ויליאמס, פסנתרנית ילידת אטלנטה, ג'ורג'יה, טוענת, כי לובי אוסטין היא ההשפעה הגדולה ביותר שלה.
ויליאמס מתייחסת לאוסטין כאל "אישה נהדרת ומוזיקאית נפלאה.
אני לא מאמינה שיש אישה בסביבה שיכולה להתחרות בה.
היא הייתה כישרון גדול יותר מרבים מהגברים בתקופה זו."
עם הופעותיה והלחנותיה העשירה לובי את חייהן של אמניות שחורות בתקופת הרנסאנס של הארלם.
לובי המיליון היא עמותה הפועלת לקדם את הצרכים והזכויות של ישראלים דוברי רוסית בישראל ובני משפחותיהם.
הלובי פועל באמצעות קידום מדיניות, ניהול פרויקטים והסברה.
פעילות הלובי ממומנת על ידי תרומות של קרנות פילנתרופיות, הפדרציות היהודיות ושל הציבור הרחב.
העמותה הוקמה בנובמבר 2020 על ידי קבוצת צעירים בני "דור 1.5" לעלייה מברית המועצות לשעבר בשנות ה-90. מייסדי העמותה פעלו קודם במסגרת א-פורמלית בשם "הבריגדה התרבותית" במטרה להכניס לתודעה הציבורית הישראלית את תרבות יהדות ברית המועצות.
מבין הפרויקטים שיצאו לאור תחת "הבריגדה התרבותית" ניתן למנות את "נובי גוד ישראלי" אשר משך מיליון ישראלים לא דוברי רוסית לחגוג את נובי גוד.
כמו כן את "מבצע וטרן" שנועד לספר את סיפורי הגבורה של וטרנים יהודים שלחמו בצבא האדום במלחמת העולם השנייה.
בשיתוף פעולה של הלובי עם השרה לשוויון חברתי מירב כהן וחבר הכנסת ולדימיר בליאק הוחלט על תקצוב תרגום אתר כל זכות לרוסית.
ביחד עם שר האוצר בצלאל סמוטריץ ושר העלייה והקליטה אופיר סופר ושר החינוך יואב קיש נעשה שינוי בהעסקת מורי האולפנים, כך שיכללו במסגרת רפורמת אופק חדש.
ביחד עם השר לענייני מורשת עמיחי אליהו עברה החלטת ממשלה להקמת מרכז מורשת ליהדות ברית המועצות.
ביחד עם שר הבריאות אריאל מנחם בוסו, ושר הקליטה אופיר סופר לאשר הקלות בקליטה של רופאים-עולים.
לובי סימון אופונג (נולדה ב-29 בנובמבר 1998) היא שחקנית אמריקאית, הידועה בעיקר בזכות תפקידים ראשיים בסדרות הדרמה גרינליף שם שיחקה בתפקיד זורה גרינליף, ושלך לנצח שם שיחקה בתפקיד קישה קלארק.
סימון נולדה ברובע הברונקס בעיר ניו יורק וגדלה במחוז אורנג' בניו יורק.
היא למדה בבית הספר התיכון מונרו-וודברי.
אמה אפרו-אמריקאית ואביה ממוצא גאנאי.
יש לה אחות תאומה בשם יורי שהיא מוזיקאית, שם הבמה שלה הוא Reiyo The Giant ואח ואחות צעירים יותר.
סימון למדה בבית ספר למשחק בניו יורק ולאחר מכן הופיעה בפרסומת של הרשת האמריקאית JCPenney.
בשנת 2016 עלתה לאוויר סדרת הדרמה של הרשת OWN מבית אופרה ווינפרי, "גרינליף".
סימון שיחקה בסדרה בתפקיד ראשי כזורה גרינליף, בתם המורדת של קריסה (קים הות'ורן) וג'ייקוב גרינליף (למן ראקר).
סימון לוהקה במקור כשחקנית משנה קבועה אך כבר בעונה השנייה של הסדרה היא קודמה לתפקיד ראשי.
בשנת 2018 יצא לאקרנים סרט הדרמה " Monster" שם שיחקה בתפקיד הבכורה הקולנועי שלה לצד ג'ניפר הדסון וקלווין הריסון ג'וניור.
הקרנת הבכורה של הסרט הייתה בפסטיבל הסרטים סאנדנס 2018. בשנה שלאחר מכן סימון שיחקה בתפקידים ראשיים בשני סרטי דרמה שהוקרנו גם הם בהקרנת בכורה בפסטיבל סאנדנס 2019: "Share" ו"Selah and the Spades".
שני הסרטים זכו לשבחי הביקורות.
בשנת 2020, סימון שיחקה באחד מהתפקידים הראשיים בסרט האימה של התסריטאית-במאית זואי ליסטר-ג'ונס, הכישוף: הדור הבא, סרט המשך לסרט הכישוף משנת 1996.
בשנת 2021, סימון שיחקה בתפקיד ראשי בעונה הראשונה של דרמת הפשע Power Book III: Raising Kanan בשנת 2022, היא לוהקה לצד טוביאס מנזיס לסדרה של אפל TV פלוס "מצוד".
היא גם שיחקה בסרט "The Walk" שיצא לאקרנים בשנת 2022 ובשנת 2023, כיכבה במותחן המדע הבדיוני "57 Seconds" בשנת 2025 עלתה לשידור בנטפליקס סדרת הדרמה שלך לנצח שם היא משחקת בתפקיד ראשי כקישה קלארק.
שנהשםתפקיד 2018Monster רנה פיקפורד 2019Share ג'נה 2019Selah and the Spades סלה סאמרס 2020 הכישוף: הדור הבא טאבי 2022The Walk ונדי רובינס 202357 Seconds ג'אלה
לובי פוליטי של חברות הטבק הוא מונח המתאר את פעילות שדלנות וההשפעה של תעשיית הטבק על חקיקה, רגולציה ומדיניות ציבורית בתחום הטבק.
תחומים אלה נוגעים לבריאות הציבור ונושאים כמו פרסום, שיווק, והגבלת צריכה של מוצרי טבק (כמו סיגריות, מקטרות, נרגילות, סיגריות אלקטרוניות ועוד), הן ברמות לאומיות והן בזירות בינלאומיות.
לובי הטבק פועל מול זירות שונות - מול פוליטיקאים ומקבלי החלטות בממשל, מול מדענים ורופאים שעלולים להפיץ מידע מביך על סכנות העישון, מול עיתונאים וגופי תקשורת, ומול ארגוני בריאות והגבלת עישון.
בארצות הברית, תעשיית הטבק נחשבת לאחת מקבוצות הלובי המשפיעות ביותר בתחום המדיניות הבריאותית והכלכלית.
השפעה זו התבססה על שילוב של לובי ישיר, מימון מחקרים, פעילות תקשורתית מתוחכמת, מבצעי יח"ץ, ושימוש בגורמי ביניים אקדמיים וציבוריים.
חברות הטבק השמשו לעיתים קרובות בגורמי תיווך: מכוני מחקר, ארגוני סחר, לוביסטים שהם עובדי ציבור לשעבר, ולעיתים גם ארגונים אזרחיים שנשאו מסרים תואמים לאינטרסים שלה.
אסטרטגיה זו אפשרה לחברות הטבק להשפיע על השיח הציבורי והפוליטי מבלי להופיע תמיד כגורם הישיר שמאחורי העמדות המוצגות.
כבר בראשית המאה ה־20 הפעילו חברות הטבק אסטרטגיות השפעה ציבורית מתוחכמות.
בשנות ה־20 הושק קמפיין "לפידי החירות", שקידם עישון בקרב נשים כסמל לשחרור ושוויון מגדרי, תוך שימוש מכוון בשיח פמיניסטי לצרכים מסחריים.
בשנת 1954, עם הצטברות מחקרים שקשרו בין עישון לנזקי בריאות ופרסום שלהם בעיתונות הכללית פרסמו החברות את "הודעה כנה למעשנים" – מודעה מתואמת בעיתונות הארצית שנועדה להטיל ספק בממצאים המדעיים ולהציג את הסוגיה כנתונה במחלוקת.
בין השאר, קידם המכון נרטיבים של "חוסר ודאות מדעית", התנגד לאזהרות בריאות על חפיסות סיגריות, ופעל נגד חקיקה לאיסור פרסום ומגבלות עישון במקומות ציבוריים.
לצד הלובי הישיר, תעשיית הטבק הקימה ותמכה בגופים שנועדו להעניק לגיטימציה מדעית לעמדותיה.
דוגמה בולטת היא Council for Tobacco Research, גוף שמימן מחקרים אקדמיים לכאורה, אך בפועל שימש כלי ליצירת ספק באשר לקשר בין עישון למחלות.
מאוחר יותר נעשה שימוש גם בגופים כגון Advancement of Sound Science Center (TASSC), שפעלו לקידום ביקורת על רגולציה סביבתית ובריאותית בשם "מדע מאוזן", אך מומנו בחלקם על ידי חברות טבק.
השפעת הלובי באה לידי ביטוי בעיכוב ממושך של רגולציה פדרלית על תחומי הטבק.
אף שהקשר בין עישון לסרטן ריאות הוכר רשמית כבר בשנות ה־60, עברו עשרות שנים עד שהוטלו מגבלות משמעותיות על פרסום, עישון במקומות ציבוריים וסמכויות פיקוח פדרליות על מוצרי טבק.
לדוגמה עד שנת 2009, לא הייתה לרשות המזון והתרופות האמריקאית (FDA) סמכות רחבה להסדרת מוצרי טבק — מצב שמבקרי התעשייה ייחסו בין היתר ללחצי לובי מתמשכים.
בסוף שנות ה־90, בעקבות תביעות רחבות היקף התקבל בארצות הברית הסכם הפשרה המרכזי עם תעשיית הטבק.
אחת ההשפעות של ההסכם היה חשיפת מיליוני מסמכים פנימיים של חברות הטבק וחשיפת שקרים ומניפולציות מצדן.
בעקבות היבטים אלה נחלש מעמדו הציבורי של הלובי המסורתי, ומכון הטבק וארגונים דומים נוספים פורקו.
עם זאת, חברות הטבק המשיכו בפעילות לובי באמצעים אחרים, לרבות דרך חברות־אם, לוביסטים פרטיים ומאבקים רגולטוריים סביב מוצרים חדשים כגון סיגריות אלקטרוניות ומוצרי ניקוטין מחוממים.
ארגון Action on Smoking and Health , ביצע ניתוח של פעילות הלובי של תעשיית הטבק בארצות הברית.
המחקר, המבוסס על מאגרי רישום פומביים ברמה הפדרלית והמדינתית, מצא כי בארבעת החודשים הראשונים של שנת 2023 השקיעה תעשיית הטבק כמעט 7 מיליון דולר בלובי פוליטי ברמה הפדרלית.
213 לוביסטים פעלו מטעם חברות טבק וקיימו כ-900 פגישות עם נציגי ממשל.
חלק ניכר מהם היו עובדי ציבור לשעבר, דבר שעשוי להקל עליהם להשיג גישה לנבחרי ציבור ולמקבלי החלטות.
בנוסף, בשנת 2023 נרשמו מאות פעילויות לובי פוליטי של חברות טבק במדינות שונות בארצות הברית, בהן פעילות נרחבת של תאגידים מרכזיים כגון אלטריה וריינולדס, שפעלו מול ממשלות מדינתיות רבות.
אל מול פעילות הלובי של חברות הטבק, מתקיימות גם קמפיינים וארגוני אזרחים שמקדמים מודעות ורגולציות מחמירות נגד האינטרסים של תעשיית הטבק, כגון יוזמות לצמצום עישון בקרב בני נוער ומניעת השפעת חברות הטבק על חקיקה.
דוגמה לכך היא ה-Truth Initiative ארגון ללא מטרות רווח שמוביל קמפיינים ציבוריים לצמצום צריכת טבק ומודעות תקשורתית נגד פעילות חברות הטבק.
חברות הטבק פעולות בישראל מזה זמן רב בניסיון לבצע הכחשת נזקי העישון והכחשת היבטים אחרים הנוגעים לעישון כמו התמכרות לעישון כולל פעולות מול רופאים, עיתונאים ומקבלי החלטות בממשלה ובכנסת.
כך לדוגמה מכתב פנימי משנת 1973 מעודד את נציגי חברת הטבק פיליפ מוריס להציג בפני חברי כנסת וגורמי בריאות את הסרט "עישון ובריאות" המציג (בצורה סלקטיבית) רופאים שמערערים על הקשר בין עישון לבין תחלואה.
בשנת 2008 חשף העיתונאי שאול אמסטרדמסקי ב"כלכליסט" כי ח"כ יצחק וקנין מש"ס נמנע מלדווח לוועדת הכלכלה שדנה בפרסום לסיגריות, שהעמותה שבראשה עמד, קיבלה בשנת 2006 תרומה מיצרנית הסיגריות פיליפ מוריס בסך 67 אלף ש"ח.
בדיונים על חוקים להגבלת הפרסום על עישון שהתקיימו בכנסת באותה שנה, תמך וקנין בעמדות שסייעו לחברות הטבק וקרא להגיע להסכמות עם נציגי חברות הסיגריות.
בשנת 2017, חברות הלובי הפוליטי שמייצגות חברות טבק בכנסת ישראל כללו את:
חברת 'פוליסי' - מייצגת את 'פיליפ מוריס'
חברת 'גורן עמיר' - מייצגת את חברות ג'יימס ריצ'רדסון, דובק, איגוד לשכות המסחר – רשתות השיווק
חברת 'כהן-רימון-כהן' - מייצגת את גלוברנדס
חברת 'גלעד יחסי ממשל ולובינג' - מייצגת את 'חטיבת יצרני הסיגריות באיגוד לשכות המסחר'
חברת 'קלינר אסטרטגיה ולובינג' - מייצגת את פורום יבואני הסיגרים.
חברת פיליפ מוריס שהיא חברת הטבק הגדולה בישראל, מעסיקה את חברת הלובי הגדולה בישראל, פוליסי, בבעלות בוריס קרסני.
פוליסי החלה את דרכה בלובי בישראל עבור פיליפ מוריס ומשם התרחבה לחברות רבות נוספות.
במקביל לייצוג חברת הטבק הגדולה, מייצגת פוליסי גם גופי חברות ישראליות חשובות אחרות, והערכה היא שרבע מכלל העסקים הגדולים במשק הם לקוחות של החברה.
בין היתר החברה מייצגת חברות מזון גדולות, בנקים, וגורמי בריאות.
הקישור הרחב של החברה יכול לאפשר לה שיתופי פעולה עם חברות, פעילי מפלגות, אנשי עסקים, פקידים ופוליטיקאים שחייבים לה טובות שונות.
שלוש החברות הגדולות ביותר ללובי פוליטי בישראל - פוליסי, גלעד יחסי ממשל וגורן עמיר מייצגות כולן חברות טבק.
במקביל, החברות הללו מייצגות חברות וארגוני בריאות.
דבר זה מעלה חשש לניגוד אינטרסים של חברות הלובי.
אם חברת הלובי תצטרך לעסוק בחוק שנוגע לעישון ובריאות חלק אחד מהעובדים שלה יעבוד לקידום החוק בעוד חלק אחר שלה יפעלו נגדו.
חברת פוליסי, מייצגת את חברת פיליפ מוריס ובמקביל היא מייצגת גורמי בריאות שונים כגון מכבי שירותי בריאות, אסותא, איגוד חברות התרופות בהתאחדות התעשיינים (המייצג בין השאר את טבע, אוניפארם ופריגו).
מפעילה לובי עבור "חטיבת יצרני הסיגריות באיגוד לשכות המסחר", ובמקביל גם לובי עבור הסתדרות הרפואית בישראל, אילקס מדיקל, רוש פרמצבטיקה, סופר פארם, כצ"ט, מגן דוד אדום, קופ"ח מאוחדת, העמותה הישראלית לסרטן הריאה, וארגון "בטרם" לבטיחות ילדים.
חברת 'גורן עמיר' - שמייצגת את חברות ג'יימס ריצ'רדסון, דובק מייצגת במקביל גם את פייזר ישראל (חברת תרופות), שחל שירותי רפואה, ושירותי בריאות כללית.
גם חברת 'כהן-רימון-כהן' - מייצגת שמייצגת את חברת הטבק גלוברנדס מייצגת במקביל את גורמי הבריאות הבאים - Boehringer Ingelheim (בריאות), Abbvie (בריאות), חץ - ארגון ישראלי לבריאות הכבד, עמותת חולי HS, קואליציית המחלות האוטואימוניות "משלבים ידיים", עמותת חולי HS.
בינואר 2017 חשף תחקיר של חיים ריבלין מערוץ 2, קשרים בין חברות הטבק לבין שר הבריאות יעקב ליצמן.
התחקיר חשף כי דרך תשלום של כמה אלפי שקלים בודדים, לעיתונאי בעיתון חרדי "המודיע", הצליחו התחקירנים שהתחזו לנציגים של חברת סיגריות אלקטרוניות מיפן לארגן פגישות עם צמרת משרד הבריאות ועם ליצמן בתוך מספר שבועות.
ליצמן צולם במצלמה נסתרת שהוא "לא מתעסק בעישון".
דבר זה ספג ביקורת בגלל התרומה המשמעותית של עישון לתחלואה ותמותה בישראל.
בניגוד להצהרה זו, ליצמן פעיל בקידום אינטרסים של חברות הטבק.
בניגוד לעמדות של הדרג המקצועי במשרד הבריאות ליצמן נפגש עם חברות הטבק, מקדם הקלות לחברות ומתנגד לחקיקה שמגבילה עישון.
בקדנציה שלו כשר הבריאות, לא קידם ליצמן שום חוק או תקנה לצמצום נזקי העישון.
על פי ערוץ 2, הצעות שהועלו על ידי הדרג המקצועי בסוגיות הנוגעות להגבלת עישון – או שנדחו על הסף או שהתמסמסו בטיעונים שונים.
המתווך מטעם עיתון המודיע שיזם את הפגישה טען כי השר לא יפעל נגד סיגריות אלקטרוניות, בעקבות פרסום התחקיר טען ליצמן כי משרד הבריאות נמצא בלב תהליך לעדכון חקיקה בנושא.
ההתנהלות הזו לצד הפגישות עם נציגים של חברות טבק, הן חלק מדפוס פעולה של ליצמן בכל הנוגע לנושא העישון.
אמנת המסגרת לפיקוח על טבק שהיא אמנה בינלאומית שישראל חתומה אליה, מחייבת שקיפות בעניין פגישות של שרים ופקידים עם נציגי חברות טבק.
אך לפי דו"ח מבקר המדינה משנת 2018, עולה כי ליצמן נפגש פעמיים, כסגן שר הבריאות וכשר הבריאות, עם נציגי חברות טבק.
בניגוד להוראות שנקבעו באמנה לא הביא עובדה זו לידיעת הציבור.
מבקר המדינה מעיר כי "חשיפה לציבור של פגישות כאלו יש בכוחה למנוע מחברות הטבק להפעיל לחץ על מקבלי ההחלטות לקבל החלטות שאינן עולות בקנה אחד עם הצורך בשמירה על בריאות הציבור.
כמו כן, הסתרת הפגישות עם חברות הטבק נוגדת את הצורך החיוני בשקיפות".
בינואר 2026 פרסם שבי גטניו תחקיר עיתונאי בגוף התקשורת שקוף על פעילותה של חברת JUUL בישראל על סמך מסמכים פנימיים של החברה.
התחקיר חושף כי במהלך פעילותה בישראל ב-2018–2019 ניהלה החברה מערך לובי שהגיע למפגשים רבים עם שרים וחברי כנסת, ובחלק מהמקרים עם נציגי לשכת ראש הממשלה, במטרה להשפיע על רגולציה של מוצרי אידוי וטבק.
בין הדמויות המעורבות על פי המסמכים היו מספר חברי כנסת ממפלגת הליכוד.
חבר הכנסת מיקי זוהר שהיה יו"ר ועדת הכנסת, נפגש עם לוביסטים של החברה מספר פעמים בניסיון לטרפד חקיקה להגבלת טעמים במוצרי אידוי; כמו כן דווח על פגישות עם ח"כ אוסנת מארק, שנערכו במסגרות שונות ובהן ניסו לקדם עמדות שמיטיבות עם החברה.
בנוסף התקיימו פגישות של נציגי החברה עם שר המדע והטכנולוגיה אופיר אקוניס ונציגים בלשכת ראש הממשלה לשעבר, לרבות יועצים במערכת התקשורת של ראש הממשלה, במסגרת דיונים על רגולציה ושיווק המוצר.
נציגי החברה התקשרו גם עם חברי כנסת נוספים, בהם אמיר אוחנה, נורית קורן, לאה פדידה, דוד ביטן, דודי אמסלם, עבד אל-חכים חאג' יחיא ועיסאווי פריג', כחלק ממאמצי הלובי להשפיע על החלטות הכנסת בנוגע לשוק מוצרי האידוי והטבק.
תעשיית הטבק פועלת גם בזירה הבינלאומית כדי להשפיע על מדיניות ממשלות וחוקים במדינות מתפתחות ומפותחות.
גופים רב־לאומיים משתמשים בשיטות שונות להשפעה – כולל לובי ישיר מול נציגי מדינות, מימון קבוצות אינטרס לשם יצירת תמיכה למטרותיהן, והשתתפות בדיונים בינלאומיים הקשורים לרגולציה, מסחר וחקיקה.
פעילות זו ספגה ביקורת מצד ארגוני בריאות בינלאומיים, שמדגישים את הסכנה שבאין הפרדה בין אינטרסים מסחריים למדיניות בריאות הציבור.
במשך שנים הותקפו חברות הטבק הרב־לאומיות בידי פוליטיקאים ועורכי דין במדינות דמוקטיות מערביות, כולל ארצות הברית, אוסטרליה וצרפת.
המוניטין הציבורי של בכירי תעשיית הטבק מדורג בעקביות בתחתית סקרי דעת קהל.
צמיחת שיעורי העישון בשווקים המפותחים נבלמה או אף נמצאת בירידה.
בארצות הברית ירד שיעור הגברים המעשנים מ־52 אחוזים בשנת 1965 לכמחצית מכך עד שנת 2012. מצבה של התעשייה נראה כה קשה, עד שקבוצת ייעוץ אחת קבעה כי מכירת טבק מהווה "סביבת הפעילות הגרועה ביותר בעולם".
מוצרי תעשייה הטבק הם הגורם הבודד הגדול ביותר בעולם למוות הניתן למניעה.
על פי ארגון הבריאות העולמי, בין השנים 2005 ל־2030 ייגרמו מחלות הקשורות בטבק למותם של עד 176 מיליון בני אדם ברחבי העולם.
סעיף 5.3 של האמנה קורא למדינות לנקוט צעדים להגנת המדיניות הציבורית שלהם מפני מניפולציות והשפעות שאינן לטובת בריאות הציבור.
נוכח כל הלחצים הללו, אנשים רבים חושבים כי "חברות הטבק הגדולות" (Big Tobacco) מצויה בדעיכה אולם תמונה זו אינה מדויקת.בחמישה עשורים של מאבק מול פעילי בריאות הציבור סביב סכנות העישון (מאז שנות ה-60), תעשייה הטבק פעלה בנחישות להגן על פעילותה, והיא מגבירה את מכירות מוצרי הטבק במדינות מתפתחות.
בשנת 2008 הגיעו הכנסות חברות הטבק לסכום של כ־300 מיליארד דולר בקרב חמש החברות הגדולות.
סכום הגבוה מהתוצר המקומי הגולמי של כל המדינות למעט 40 המדינות העשירות בעולם.
בעשור הראשון של המאה ה-21 הפנו חברות הטבק הרב־לאומיות יותר ויותר משאבי לובי פוליטי שלהן מול ממשלות חלשות במדינות בעלות צמיחה מהירה.
מומחים לבריאות הציבור מעריכים כי מטרת לובי חברות הטבק הוא סיכול חקיקה נגד עישון ואיסורי פרסום במדינות עתירות פוטנציאל למעשנים חדשים, במיוחד בקרב נשים ובני נוער.
עבור תעשיית הטבק מדובר בהזדמנות לשמר ואף להגדיל את הכנסותיה.
מדד התערבות תעשיית הטבק בפעילות הממשל
הסביבה הבינלאומית כולל גם יוזמות מדידה של רמת השפעת התעשייה על ממשלות.
אחת מהן היא מדד התערבות תעשיית הטבק והניקוטין בפעילות הממשל, Global Tobacco Industry Interference Index.
זהו אינדקס שפותח בשנת 2019 ומודד את רמת התערבות תעשיית הטבק במדיניות ציבורית במדינות שונות לפי קריטריונים מבוססי סעיף 5.3 של ה-WHO FCTC.
דירוגים אלו מבוססים על מידע זמין לציבור בנוגע לאופן שבו ממשלות מגיבות לניסיונות השפעה של תעשיית הטבק, והם מספקים תמונת מצב של רמת ההתערבות והתגובות במדינות שונות ברחבי העולם.
מדדים אלה מדווחים כי מספר מדינות, כולל ארצות הברית, מתמודדות עם רמות גבוהות של התערבות מצד חברות הטבק במאמצי רגולציה בתחום בריאות הציבור.
לוברו פון מאטאצ'יץ' (Lovro von Matačić; 14 בפברואר 1899 – 4 בינואר 1985) היה מנצח קרואטי, יליד העיר סושאק.
הוא היה חבר במקהלת הנערים של וינה וגם למד מוזיקה בעיר וינה עצמה.
לאחר תום לימודיו, כיהן כמנצח ראשי של התזמורת הסקסונית הממלכתית של דרזדן, גרמניה, וביוגוסלביה.
שמו נקשר בעיקר למוזיקה של אנטון ברוקנר.
בשנים 1961–1966 כיהן מאטאצ'יץ' כמנצח ראשי של תזמורת המוזיאון של פרנקפורט, שהיא תזמורת בית האופרה של פרנקפורט.
מועדון הכדורגל לובץ' (בבולגרית: ФК Ловеч) היא קבוצת כדורגל בולגרית מהעיר לובץ', שמשחקת בליגה הבולגרית השנייה.
הקבוצה מארחת את משחקיה באצטדיון לובץ', בעל קיבולת של 8,100 מקומות.
מועדון הכדורגל של העיר לובץ' נוסד בשנת 1921, תחת השם "היסאריה".
משחקה הרשמי הראשון של הקבוצה התקיים בשנת 1923.
בשנת 1994 סיימה הקבוצה, שנקראה אז "לקס", במקום הראשון בליגת המשנה, ועלתה לראשונה בתולדותיה לליגת העל הבולגרית, אך נקודת המפנה הייתה דווקא בשנת 1996, לאחר שירדה לליגת המשנה.
עם הירידה קנה את הקבוצה איש העסקים גרישה גנצ'ב ושינה את שמה ל"ליטקס".
רוב השחקנים שוחררו, ובמקומם הוחתמו שחקנים ברמה גבוהה.
הקבוצה סיימה ללא קושי את העונה במקום הראשון והעפילה שנית לליגת העל הבולגרית.
מיד לאחר חזרתה לליגת העל, בעונת , זכתה ליטקס באליפות בולגריה.
חלוץ הקבוצה, דימצ'ו בליאקוב, היה מלך השערים של הליגה עם 21 שערים, והקשר סטויצ'קו סטוילוב זכה בתואר השחקן המצטיין של העונה.
בעונת זכתה ליטקס שנית באליפות.
לאחר שסיימה במקום השלישי בעונת , זכתה הקבוצה להשתתף בשלב הראשון של מוקדמות גביע אופ"א.
בשלב זה ניצחה את קופר הסלובנית, ובשלב המוקדמות השני ניצחה את אומוניה ניקוסיה והעפילה לשלב הראשון של גביע אופ"א, בו הוגרלה לשחק נגד מכבי חיפה, אלופת ליגת העל הישראלית.
לאחר שוויון 1-1 במשחק הראשון בין הקבוצות, שהתקיים בהולנד משום שבזמן מלחמת לבנון השנייה שללה אופ"א מהקבוצות הישראליות את הזכות לארח משחקים במדינתן, ניצחה חיפה 3-1 בגומלין והדיחה את ליטקס מהמשך הטורניר.
בעונת סיימה הקבוצה את הליגה במקום הרביעי והעפילה לגביע אופ"א בעונת .
בסיבוב המוקדמות הראשון ניצחה את קבוצת סלימה וונדררס ממלטה.
בסיבוב המוקדמות השני ניצחה את קבוצת בסה קביה מאלבניה.
בסיבוב הראשון הפסידה לקבוצת המבורג מגרמניה והודחה מהטורניר.
עונה לאחר מכן שוב השתתפה בגביע אופ"א, והודחה בסיבוב הראשון על ידי אסטון וילה.
בעונת 2009/10 זכתה הקבוצה באליפות השלישית בתולדותיה וזכתה בפעם היחידה בסופרקאפ הבולגרי כשניצחה את קבוצת ברואה סטארה זאגורה.
בעונת 2010/11 זכתה הקבוצה באליפות הרביעית.
לובנויה מייסטו (רוסית Лобное место) היא בימה עגולה בקוטר של 13 מטר הניצבת בפינה הדרום-מזרחית של הכיכר האדומה במוסקבה, סמוך מצפון לכנסיית ואסילי הקדוש.
שמה של הכיכר בא מהמילה הרוסית "לוב" (Лоб) שמשמעותה מצח, ושברוסית עתיקה נשאה גם משמעות של גדת נהר תלולה, יחד עם המילה "מייסטו" (место - "מקום").
המקום מכונה גם בכינוי "כיכר הגולגולות", ומקורו של זה בתרגום שמה העברי של גבעת הגולגולתא בירושלים.
זה הגיע ישירות מעברית או דרך יוונית (Κρανίου Τοπος - "קראניו טופוס").
הרקע לכינוי הוא בדמיון שבין מצח לגולגולת ובין גבעה לגדה תלולה.
במהלך השבוע הקדוש נהוג היה להציב במקום דגם של גולגולתא, ותהלוכות יום ראשון של הדקלים נהגו להסתיים בה.
המסורת מקשרת את המקום לשחרורה של מוסקבה מהפולשים הטטרים ב-1521. הבימה נזכרה לראשונה בכתובים ב-1547, כאשר הצאר איוואן הרביעי נשא מעליה נאום שקרא לפיוס לאחר שרפות ומרד שאירעו במוסקבה.
ייתכן כי בתקופת הצאר בוריס גודונוב נבנתה מחדש מאבן והותקנו בה שערי ברזל.
בתרשים מתקופה זו נראית במקום במה מלבנים, ולפי עדויות מהמאה ה-17 ניצבו בו גם גדר עץ ואוהל.
אנדרטת מינין ופוז'ארסקי הסמוכה מנציחה את הצהרתם של מינין ופוז'ארסקי מעל לובנויה מייסטו, על שחרור מוסקבה מידי הפולנים בשנת 1612 במהלך תקופת הצרות.
אדם אולאריוס, הנוסע הגרמני בן המאה ה-17 כינה את המקום בשם הלטיני "תיאטרום פרוקלמאטיונום" (Theatrum proclamationum - "בימת ההכרזות").
עד למועד העברתה של הבירה לסנקט פטרבורג, שימשה לובנויה מייסטו כמרכז החיים הפוליטיים והציבוריים במוסקבה.
מהבימה הוקראו אוקאזים ושרידיהם של קדושים הוצגו בה לראווה.
בניגוד לאמונה עממית לא שימשה כמקום הוצאה להורג, שכן נחשבה למקום קדוש.
בשנת 1786 הוזז המבנה מעט מזרחה ונבנה מחדש מאבן לבנה לפי תוכנית של מאטביי קזקוב.
לובסטר או מחושתן הוא שם הניתן למיני המשפחה נפרופידיים (שם מדעי: Nephropidae; בעבר כונו: Homaridae), סרטנאים גדולים וארוכי בטן מהסדרה מעשירי רגל.
הלובסטרים הם הגדולים שבין פרוקי-הרגליים והגדול מביניהם הוא לובסטר אמריקאי.
השם לובסטר ניתן גם לסרטנים אחרים ביניהם: לובסטרי סקוואט , לובסטרי שונית , לובסטרים קוצניים והכפניים המכונים "לובסטרים ישנוניים".
הלובסטר משתייך לחסרי חוליות ובעלי שלד חיצוני קשה המשמש להגנה.
כמו רוב פרוקי הרגליים, הלובסטר חייב להשיל את המעטפת שלו כדי לגדול והוא פגיע מאוד במהלך ההשלה.
מקום מחייתו המקובל בדרך כלל הוא בחול סלעי, שם הוא חי, לרוב לחוד, בנקיקים או במאורות מתחת לסלעים.
והשתלבותו בסביבה עוזרת לו להסתתר מפני טורפים פוטנציאליים.
הלובסטר אוכל בדרך כלל מזון חי המורכב משלל דגים, רכיכות, סרטנים אחרים, תולעים וגם צמחים.
Homarus - בו המין לובסטר אמריקני
הלובסטר גדל במשך כל חייו ובניגוד לרוב החיות הוא מזדקן לאט מאוד.
תכונות שונות שלו אף עשויות להשתפר עם הגיל.
לדוגמה, ככל שלובסטר מתבגר יותר הוא גם נעשה פורה יותר.
לובסטר גם מסוגל לייצר מחדש גפיים שלמות, בתהליך רגנרציה, אפילו בגיל מבוגר.
בשל כך, ישנם מדענים הטוענים שבאופן תאורטי, הלובסטר מסוגל לחיות לנצח, אם לא יחלה, ייפצע או ייטרף.
על פי חלק מהחוקרים, חיי הנצח האפשריים הללו של הלובסטר נובעים מהעובדה שכל תאיו מסוגלים לייצר טלומראז, בעוד שבכל ממלכת החי כמעט, רק תאי גזע, תאי מין ותאי סרטן עושים זאת (וראו גם יסעורון אטלנטי והמדוזה בת האלמוות).
על פי אותם חוקרים, כתוצאה מקיומו של הטלומראז בתאי הלובסטר, הטלומרים שבקצה כל כרומוזום בתאים שלו, אינם מתקצרים, והתאים אינם מזדקנים ואינם מגיעים לגבול הייפליק, וכתוצאה מכך, הלובסטר יכול לחיות לכאורה עד אינסוף.
למרות זאת, לא נמצאה הוכחה ליכולתם לחיות לנצח, והם עדיין מזדקנים, גם אם בקצב איטי ביחס ליצורים אחרים.
כמו כן, נראה כי למרות יכולות השחזור המרשימות שלהם, חלק מהלובסטרים מתים מנסיבות טבעיות הקשורות בזקנה - תשישות.
לאורך חייו הלובסטר גדל, תחילה במהירות ובהמשך באיטיות, אך הוא ממשיך לגדול.
בהתאם לכך, כמו פרוקי רגליים נוספים, עליו להשיל את המעטפת הקשיחה שלו וליצור אחת חדשה, מתאימה למידותיו.
בצעירותו מדובר בתהליך שחוזר על עצמו מספר פעמים בשנה, אבל ככל שהלובסטר מתבגר וקצב גדילתו קטן, כך הוא מחליף את השלד החיצוני לעיתים רחוקות יותר.
למרות זאת, עם כל החלפת שלד חיצוני מוצלחת נדרשת ממנו יותר אנרגיה על מנת ליצור את המעטפת הבאה, עד שלבסוף הדרישה גדולה מדי, והלובסטר עלול למות מתשישות.
הלובסטר הוא בעל חשיבות מבחינה כלכלית, משום שהוא אחד ממאכלי הים.
מנות לובסטר מפורסמות הן לובסטר ניוברג ולובסטר תרמידור.
יש מסעדות בהן מכניסים לובסטר בעודו חי, לסיר של מים רותחים.
טענות הנוגעות לסבל הכרוך בשיטת המתה זו גרמו להוצאתה מהחוק במספר מדינות.
לובסטר מיוחד בצבעו, הנקרא על ידי החוקרים "צמר גפן מתוק" ונחשב תגלית נדירה של 1 ל-100 מיליון, נתפס בפורטלנד שבמדינת מיין בארצות הברית והועבר לאקווריום מיוחד, לשימור.
לובנה אַזַאבַּל היא שחקנית קולנוע בלגית, זוכת פרס ג'יני ושלושה פרסי מגריט (האוסקר הבלגי).
אזאבל נולדה בבריסל שבבלגיה לאב מרוקאי ולאם ספרדייה.
בתום לימודיה ב-Conservatoire royal of Brussels החלה את דרכה כשחקנית תיאטרון.
ב-1998 החלה לשחק בסרטים קצרים, ביניהם הסרט "J'adore le cinéma".
בשנת 1999 שיחקה בתפקיד הקולנועי הראשון שלה, בקופרודוקציה תוניסאית-צרפתית בשם "Les Siestes Grenadine", מאת הבמאי מחמוד בן מחמוד.
ב-2001 שיחקה אזאבל בסרטו של הבמאי הצרפתי המוערך אנדרי טשינה, בסרט "Loin" (שפירושו: רחוק), שהיה מועמד לפרס אריה הזהב בפסטיבל ונציה.
כן שיחקה בסרטו של מיכאל דביל "Almost Peaceful", שהיה גם הוא מועמד לפרס "אריה הזהב".
בשנת 2002 שיחקה בסרט "אראם" של הבמאי רוברט קשישיאן, סרט זה זכה בפסטיבל מינכן והכניס את אזאבל לרשימת השחקניות הצעירות המבטיחות באירופה.
בשנת 2003 שיחקה בסרטו של נביל אייאש, "A Minute of Sun Less", ובשנת 2004 בסרט "ויוה אלג'ריה", שהיה מועמד לפרס בפסטיבל סלוניקי.
ב-2004 שיחקה בסרטו של הבמאי טוני גטליף, "הגולים", שזכה בפסטיבל קאן בפרס הבמאי הטוב ביותר.
אזאבל נודעה בעיקר עבור משחקה בסרט "גן עדן עכשיו" של הבמאי הפלסטיני האני אבו אסעד ב-2005, סרט שהיה מועמד לפרס האוסקר בקטגוריית הסרט הזר, וזכה בפרס גלובוס הזהב.
ב-2007 שיחקה בסרט הישראלי "זרים" של ארז תדמור וגיא נתיב, שהשתתף בפסטיבל סאנדנס ובפסטיבל טרייבקה.
על תפקידה בסרט "זרים" זכתה אזאבל בפרס השחקנית המבטיחה בפסטיבל ירושלים לשנת 2007. באותה שנה גם שיחקה בסרט "24 בארים", של הבמאי ג'ליל לספרט, ובתפקיד אורח בסרט האקשן של הבמאי רידלי סקוט, "גוף השקרים".
בשנת 2011 כיכבה בתפקיד הראשי בסרט הדרמה הקנדי "האישה ששרה", עליו זכתה אזאבל בפרס ג'יני לשחקנית הראשית טובה ביותר.
בהמשך השנה כיכבה לצד בן פוסטר הסרט הדרמה האמריקאי "Here".
אזאבל הופיעה בתפקיד מרכזי בסדרת הטלוויזיה "The Honourable Woman", המתרחשת בלונדון, ירושלים ועזה.
בשנת 2016 גילמה את דמותה של ליזבת' בסדרת הטלוויזיה הצרפתית "טרפליום" של ערוץ Arte.
בשנת 2018 שיחקה בסרט הקולנוע הישראלי "תל אביב על האש" בבימוי סאמח זועבי.
שיחקה גם בתפקיד הראשי בסרט "סופיה", של הבמאית מריאם באנמ'ברק-אלויסי והתארחה בסדרת הטלוויזיה הצרפתית-בלגית-גרמנית "נהרות הארגמן".
בשנת 2021 גילמה את אניסה בסדרת הפשע והפעולה "שודדים: הסדרה" בהפקת נטפליקס לצד השחקן הצרפתי סלים קשיוש.
בשנת 2022 כיכבה לצדו של סאלח בכרי בסרט הדרמה המרוקאי "הקפטן הכחול", בבימויה של מרים טוזאני (אנ'), על פי תסריט מאת נביל עיוש.
באותה שנה כיכבה בסרט הדרמה "Rebel" של צמד הבמאים הבלגיים-מרוקאיים עאדיל אל ערבי ובילאל פלאח (אנ').
בשנת 2024 שיחקה במותחן הפשע "Maldoror" את מיס סנטוס לצדו של פליקס מריטו.
לוֹבֶץ' (בבולגרית: Ловеч) היא עיר בצפון-מרכז בולגריה, בירת מחוז לובץ', השוכנת כ-150 קילומטרים מהבירה סופיה.
לובץ' ממוקמת במורדות הרי הבלקן, על שתי גדותיו של הנהר אוסאם והיא נודעת ברחבי בולגריה בפרחי הלילך הפורחים בפארקים והגנים הרבים המצויים בעיר.
במהלך המאה ה-1 לפנה"ס נכבש המקום על ידי צבא הרפובליקה הרומית והוקמה מצודה בשם פֶּרֶזְידְיוּם שהגנה על דרכי הגישה לחבל.
במהלך המאה ה-4 עבר השטח לחזקת האימפריה הרומית המזרחית שהפכה בהמשך לאימפריה הביזנטית.
במהלך המאה ה-7 הגרו למקום שבטים סלאבים ובשלהי המאה ה-8 נכבש היישוב על ידי צבא האימפריה הבולגרית הראשונה.
בראשית המאה ה-11 נכבש האזור על ידי הקיסר הביזנטי בסיליוס השני, שהביא בהמשך לקריסת האימפריה הבולגרית הראשונה.
בשלהי המאה ה-12 לאחר יסוד האימפריה הבולגרית השנייה, הפך היישוב למרכז מסחרי חשוב ובאמצע המאה ה-14 נכבש על ידי האימפריה העות'מאנית ושמו שונה לאטלאן לובץ'.
ב-1784 פרצה דליקה גדולה אשר החריבה את העיר ופגעה קשות באוכלוסייתה.
ב-3 בספטמבר 1877 במהלך המלחמה העות'מאנית-רוסית כבש צבא האימפריה הרוסית בפיקודו של מיכאיל סקובלב את העיר, אשר הפכה בהמשך חלק מנסיכות בולגריה.
לאחר המלחמה בוצע טרנספר של כל האוכלוסייה ממוצא טורקי.
בימינו ממצבת עצמה לובץ' כיעד תיירותי, תרבותי ואמנותי.
העיר לובץ' היא מרכז תעשיית טקסטיל ועור.
כמו כן קיימים מפעלים לעיבוד מזון ותעשיית טבק ושימורים.
אוכלוסיית העיר נמצאת במגמת קיטון והגירה שלילית מתונות.
מבחינת מוצא אתני, 91.3% מהאוכלוסייה הם בולגרים, 6.6% ממוצא טורקי ו-1.5% צוענים.
91.8% מהאוכלוסייה הם נוצרים אורתודוקסים ו-7% הם מוסלמים סונים.
בעיר פועלות 8 חברות המפעילות קווי תחבורה ציבורית באמצעות צי בן 85 אוטובוסים, 18 חברות המפעילות 150 מוניות ותחנת רכבת המקשרת את לובץ' ללבסקי וטרויאן.
בעיר פועלת שלוחה של אוניברסיטת גברובו ושל המכללה הכלכלית בסבישטוב.
בנוסף ישנם 4 בתי ספר תיכון, 5 בתי ספר מקצועיים ו-7 בתי ספר יסודיים.
בעיר פועלות מספר גלריות, 2 תיאטראות ו-7 מוזיאונים בתחומי ההיסטוריה, האמנות והאתנוגרפיה.
בלובץ' מספר מועדוני ספורט, כאשר בתחום הכדורגל הנודע מכולם הוא מועדון ליטקס לובץ'.
עוד פועלים מועדוני טניס, כדוריד וקראטה.
בשלהי 1877, במהלך המלחמה העות'מאנית-רוסית הגיעו ללובץ' מפלבן כמה עשרות פליטים יהודים שנמלטו מחמת הקרבות וגילויי האנטישמיות שליוו אותם.
בראשית המאה ה-20 לא נכללה קהילת לובץ' ברשימת 34 הקהילות המאורגנות בבולגריה, אך נכללה ברשימת 47 היישובים בהם התגוררו יהודים בממלכה.
במהלך מלחמת העולם השנייה עם פרסומו של החוק להגנת האומה יצאו ראשי הכנסייה הנוצרית אורתודוקסית בראשות המטרופוליט סטפן בקול קורא כנגדו ובו נכתב שאין להשלים עם אלימות ואי צדק כלפי המיעוט היהודי.
אחד מהחותמים על ההצהרה היה המטרופוליט של לובץ'.
ב-9 במרץ 1943 יועדו יהודי "בולגריה הישנה" לגירוש אל מחנות ההשמדה, לאחר ש-5 ימים קודם לכן הוחל במעצרם וגירושם של יהודי תראקיה ומקדוניה.
ב-9 במרץ בשעות אחר הצהרים הוטל עוצר בלובץ' ונערכו הכנות לגירוש בני הקהילה הקטנה, אשר נכבדיה פנו בבקשת עזרה לבני קהילת סופיה.
ב-10 במרץ לפנות בוקר נערכה אקציה, במהלכה נעצרו יהודי העיר ושוחררו בבוקר עם הגיע פקודת ביטול הגירוש מהבירה.
ב-25 במאי 1943 גורשו יהודי סופיה לערי השדה ולמעלה מ-2,000 מהם הגיעו לאזור פלבן.
מנהל הקומיסריון לענייני יהודים אלכסנדר בלב, הורה למושל פלבן הגנרל יונוב לגרש את היהודים מפלבן לעיירות וכפרים סמוכים וכך הגיעו עשרות רבות של יהודים ללובץ'.
פרנסי העיר התנגדו בתוקף להגעת היהודים לעיר בעיקר בשל מספרם הגדול ומחו בפני בלב על העניין.
מחאתם הצטרפה למחאות רבות שהגיעו מראשי יישובים נוספים, סוגיה שהובילה להפסקת הגירוש מפלבן.
מעט היהודים שנותרו ביישוב לאחר המלחמה עלו לישראל בין 1947–1949. בראשית המאה ה-21 התגוררו בלובץ' 8 יהודים.
מחוז (אובלסט) לובץ' (בבולגרית Област Ловеч) הוא אחד מ-28 מחוזות בולגריה השוכן בצפון מרכז בולגריה, שטחו מהווה 3.7% משטח המדינה ועיר בירתו היא לובץ'.
המחוז משופע בנופים קרסטים ולאורכו זורמים הנהרות ויט ואוסאם.
ראשית התיישבות אנושית מאורגנת במחוז מתוארכת למאה ה-3 לפנה"ס, עידן הממלכה התראקית.
מהמאה ה-1 לפנה"ס ועד המאה ה-4 שלטה באזור האימפריה הרומית ולאחריה האימפריה הביזנטית.
בראשית המאה ה-9 נכבש האזור על ידי האימפריה הבולגרית הראשונה.
בראשית המאה ה-11 פלש צבא האימפריה הביזנטית בפיקודו של בסיליוס השני, כבש את האזור וגרם לקריסת האימפריה הבולגרית.
בשלהי המאה ה-12 נשלט החבל על ידי האימפריה הבולגרית השנייה והפך לצומת דרכים מסחרית.
באמצע המאה ה-14 עבר המחוז לחזקת האימפריה העות'מאנית והיה חלק מפלך רומליה העות'מאני.
לאחר כ-500 שנות שלטון עות'מאני, בשלהי 1877 שוחרר החבל על ידי צבא האימפריה הרוסית במהלך המלחמה העות'מאנית-רוסית (1877–1878) ובהמשך הפך חלק מנסיכות בולגריה.
אוכלוסיית המחוז מצויה במגמת קיטון מתונה (תמותה לעומת ילודה) ובמגמת הגירה שלילית.
86.4% הם נוצרים אורתודוקסים, ו-6.2% הם מוסלמים סונים.
במחוז 8 ערים ועיירות ו-142 כפרים.
במחוז שורר אקלים ממוזג מתון.
הטמפרטורה השנתית הממוצעת היא 12.5oc כאשר ערכי הקיצון הממוצעים נעים מ-3oc בינואר ועד 24oc ביולי.
כמות המשקעים השנתית הממוצעת עומדת על 733 מילימטרים והחודשים הגשומים בשנה הם מאי וספטמבר.
בין נובמבר לאפריל ישנם 24 ימי שלג בממוצע והחודש המושלג ביותר הוא דצמבר עם 6 ימי שלג בממוצע.
לוּבְּצָ'ה (ביידיש: לובטש; בבלארוסית: Любча, Lubča, לוּבְּצָ'ה; ברוסית: Любча; בפולנית: Lubcz) היא עיירה ליד הנהר ניימן, 23 ק"מ מנבהרדק, במחוז גרודנו שבבלארוס.
העיירה מוזכרת לראשונה בכתובים מ-1401 ומניחים שנוסדה בשלהי המאה ה-12 או בראשית המאה ה-13 עת נשלט האזור על ידי הדוכסות הגדולה של ליטא.
עד לסוף המאה ה-15 עדיין השתייכו אדמות העיירה לדוכס הגדול.
בשנת 1499 הוענקה העיירה על ידי הדוכס הגדול דאז, אלכסנדר יגיילו (לימים מלך פולין), למזכירו האישי פדק קרפטוביץ.
בראשית המאה ה-16 הותקף היישוב על ידי כוחות טטרים, האזור הסובב אותו נכבש אך היישוב עצמו עמד במצור.
ב-1528 נמכרה העיירה לאלברכט גסטולד, מושל וילנה.
ובשנת 1547 עברה לרשותו של יאן קישקה "האביר הגדול של ליטא", ותומך הזרם האריאני בנצרות.
ב-1581 הוחל בבניית מצודה במקום.
ב-1590 לאחר הקמת האיחוד הפולני-ליטאי הוענקו ללובצ'ה זכויות מגדבורג, לבקשת קישקה.
ב-1606 ניתנה העיירה במתנה לבית משפחת רדזיוויל.
ואולם בעקבות מלחמות ננטשה העיירה ונחרבה במחצית הראשונה של המאה ה-17, בתקופת שלטונו של יאן השני קז'ימייז', מלך פולין.
ב-1592 נוסד בלובצ'ה, תחת חסותו של יאן קישקה, בית דפוס ראשון מסוגו בליטא שעסק בהוצאת ספרי דת שאינם קתוליים.
המדפיס הראשון היה פיוטר בלסטוס קמיטה; אחריו, בנו יאן קמיטה; ואחריהם, יאן לאנגה.
מיום הקמתו נשא בית הדפוס אופי מחתרתי כללי, אך במהלך שנות פעילותו פעל בעיקר כדפוס אריאני.
ב-1655 הופסקה פעילותו, ודברי דפוס בלטינית ובפולנית שנדפסו בו, נדירים ומהווים פריטי אספנות.
בראשית המאה ה-18, במהלך המלחמה הצפונית הגדולה, נכבשה לובצ'ה על ידי צבאו של קרל השנים עשר, מלך שוודיה והועלתה באש.
בהמשך שוקם היישוב אך ב-1812 וב-1835 פרצו בו דליקות אשר גרמו לנזקים.
ב-1842 נכללה העיירה בשטחי מחוז (גוברניה) מינסק של האימפריה הרוסית.
במהלך מלחמת העולם הראשונה התחוללו באזור לובצ'ה קרבות ותושביה פונו לעומק שטחי האימפריה הרוסית.
ליישוב ולמצודה נגרמו נזקים כבדים במהלך המלחמה.
ב-1939, לאחר חתימת הסכם ריבנטרופ–מולוטוב כבש הצבא האדום את לובצ'ה והיא סופחה בהמשך לרפובליקה הסובייטית הסוציאליסטית הבלארוסית.
ב-26 ביוני 1941, במהלך מבצע ברברוסה נכבשה לובצ'ה על ידי הוורמאכט וב-7 באוגוסט 1944 שוחררה על ידי הצבא האדום.
לובצ'ה נכללה בשטחי ברית המועצות עד 1991 עת הוכרה רשמית בלארוס.
עדויות על קיומה של קהילה יהודית בלובצ'ה ישנן מן המאה ה-17, ב-30 בינואר 1690 קיבלו יהודי העיירה כתב זכויות.
אף על פי שלובצ'ה שוכנת בסביבה חקלאית לא עסקו יהודי העיירה בחקלאות ורובם התפרנסו ממסחר ותיווך.
רוב תושבי לובצ'ה היו יהודים.
ב-1897 מנתה הקהילה 2,463 נפשות מתוך כלל האוכלוסייה שמנתה 3,239 נפשות.
כאמור, במהלך מלחמת העולם הראשונה פונתה אוכלוסיית העיירה ולאחריה, רבים לא שבו להתגורר בה.
ערב השואה חיו בלובצ'ה כ-500 יהודים.
לאחר הפלישה הגרמנית הגיעו לכפר עוד כאלף פליטים יהודים.
הכפר נכלל באזור שהוקצה לברית המועצות בהסכם ריבנטרופ–מולוטוב.
עם פלישת הגרמנים לברית המועצות שדדו תושבים מקומיים את היהודים והגרמנים ירו בעשרות יהודים מחוץ לעיירה.
בסוף 1941 או בתחילת 1942 הוקם גטו בכפר, ואליו הובאו יהודים מעיירות סמוכות.
עקב הצפיפות פשטו בגטו מגפות ורבים נספו בהן.
באביב 1942 שולחו רוב יהודי הגטו לגטאות אחרים ולמחנות עבודה ועד סוף 1942 נרצחו במקומות אלה.
יתר היהודים שנותרו בגטו, בעיקר קשישים וחולים, נרצחו באזור הכפר באוגוסט 1942.
לובצ'ן צטיניה (במונטנגרית: КК Ловћен Цетиње), היא קבוצת כדורסל מונטנגרית מהעיר צטיניה שלמרגלות "הר לובצ'ן", המתמודדת בליגה המונטנגרית.
הקבוצה הוקמה בשנת 1947 והשתתפה בליגה היוגוסלבית/סרבית.
ובליגה המונטנגרית שהוקמה בשנת 2006. לאחר פירוקה של המדינה המשותפת של סרביה ומונטנגרו.
היריבה העיקרית שלה במירוץ לאליפות היא קבוצת בודוצ'נוסט פודגוריצה החזקה.
הקבוצה השתתפה במפעלים אירופאים כגון: גביע קוראץ' בעונת 1998/99. בליגה האדריאטית בעונת 2003/04. ובליגה הבלקנית בעונת 2009/10 (הפסד בגמר ללבסקי סופיה 77-65).
לובן העין , היא השכבה החיצונית המגנה, הסיבית והאטומה של העין, המורכבת מקולגן וסיבים אלסטיים.
בבני אדם, כל לובן העין מאופיין בצבע לבן ואינו מתמזג עם הקשתית הצבעונית, ואילו ביונקים אחרים, החלק הנראה של לובן העין מתאים לצבע הקשתית, ולרוב לא ניתן לראות את החלק הלבן עצמו.
בעת התפתחות העובר, לובן העין נוצר בהפרדה מהרכס העצבי.
בילדים, לובן העין דק יותר, ולכן ניתן לראות דרכו חלק מהפיגמנטציה אשר מתחת לעין, הגורמת לחלק זה להראות כחול מעט.
באוכלוסייה מבוגרת יותר, משקעי שומן נוצרים באזור לובן העין, וגורמים לו להראות צהוב יותר.
העין האנושית נחשבת לנדירה בכך שהקשתית שלה קטנה דיה במיקומה על-מנת שתווצר הפרדה נראית בינה לבין לובן העין.
עובדה זו מקלה על פרט אחד להסיק להיכן מופנה מבטו של פרט אחר, וייתכן שהתפתחה כשיטה של תקשורת בלתי-מילולית.
לובן העין מרכיב כחמש שישיות מתוך רקמת חיבור האחורית של גלגל העין.
הוא מחובר לקרום הקשה (dura mater) ולקרנית, ושומר על מבנה גלגל העין, מתנגד לכוחות פנימיים וחיצוניים, ומספק נקודת חיבור לשרירים האחראיים על תזוזת העין.
לובן העין מוקף בעצבים וכלי דם רבים העוברים דרך חור לובן העין האחורי, חור הנוצר על ידי עצב הראייה.
בקצה הדיסק האופטי, שני שלישים מהשכבה החיצונית של לובן העין מתחבר לקרום הדורה (השכבה החיצונית של המוח), דרך נדן הדורה של העצב האופטי.
השליש הפנימי מתחבר עם מספר רקמות של שכבה דמית, ויחד נוצר משטח לאורך עצב הראייה עם מספר נקבים, דרכם הסיבים האופטיים (fasciculi) יכולים לעבור.
עובי לובן העין משתנה בין 1 מילימטר בקצה האחורי, לבין 0.3 מילימטר באזורים בהם מתחברים שרירי העין.
כלי הדם של לובן העין הם בעיקר על-פני המשטח.
יחד עם כלי הדם של הלחמית, שהיא שכבה דקה המכסה את לובן העין, הם אלו המעניקים לעיניים צבע אדום האופייני למצב דלקתי.
אצל חלק בבעלי החיים המשתייכים לבעלי חוליות, לובן העין מחוזק על ידי סחוס ועצם, המרכיבים יחד מבנה עיגולי הנקרא טבעת לובן העין (scleral ring).
בדגים קדומים, טבעת זו מורכבת מארבעה משטחים, אך מספר זה נמוך בהרבה עבור מקריני סנפיר, ואילו גדול בהרבה אצל בעלי סנפירים בשרניים, מספר זוחלים, וציפורים.
הטבעת נעלמה בקבוצות רבות, לרבות דו-חיים, חלק מהזוחלים ומהדגים, וכל היונקים.
עיניהם של כל הפרימטים שאינם בני אדם הן כהות ובעלות לובן עין קטן שכמעט ואינו נראה.
הסבר אבולוציוני לתופעה זו נקרא היפותזת העין השיתופית (cooperative eye hypothesis), לפיו לובן העין הברור שהתפתח אצל בני האדם, נוצר במטרה להקל על בני האדם לעקוב אחרי מבטו של בני אדם אחרים, בעת תקשורת או עבודה משותפת.
הקולגן בלובן העין מתחבר ישירות לקרנית.
מהשכבה החיצונית ביותר לפנימית ביותר, אלו הן ארבע השכבות של לובן העין:
לובן העין אטום בשל אי האחידות של סוג I של סיבי הקולגן, בניגוד לעובי האחיד-כמעט והסידור המקביל של הקולגן בקרנית.
בנוסף, לקרנית יש גליקוזאמינוגליקן רב יותר, פחמימה שבה היחידות החוזרות מורכבות מסוכר חנקני, הקסוסמין, שמקבע את הסיבים.
הקרנית, בניגוד ללובן העין, היא בעלת חמש שכבות.
השכבה האמצעית והעבה ביותר, נקראת גם היא סטרומה.
לובן העין, בדומה לקרנית, היא בעלת בסיס של אנדותילאום, ומעליו הלמינה פוסקה המכילה כמות גדולה של תאי פיגמנטים.
לעיתים, נקודות אפורות-כחולות קטנות עלולת להופיע על לובן העין.
לובסטר תרמידור הוא תבשיל מהמטבח הצרפתי המורכב מתערובת קרמית של בשר לובסטר מבושל, חלמון וברנדי (כגון קוניאק), ממולאים בתוך קליפת הלובסטר; ניתן להגישם עם גבינה שקליפתה הושחמה בתנור, על פי רוב גרוייר.
לובסטר תרמידור נוצר ב-1894 ב"מארי'ס" (Marie's), מסעדה צרפתית הסמוכה לתיאטרון קומדי פראנסז, לכבוד הצגת הבכורה של המחזה "תרמידור" פרי עטו של ויקטוריין סארדו.
המחזה קיבל את שמו מהחודש האחד־עשר בלוח השנה המהפכני בצרפת, שבמהלכו התרחשה הפיכת תשעה בתרמידור, שהדיחה מהשלטון את מקסימיליאן רובספייר ושמה קץ לשלטון הטרור.
היות שהכנת המנה כרוכה בהכנות ארוכות ויקרות, לובסטר תרמידור נחשב בדרך כלל למתכון המוכן באירועים מיוחדים.
לובסטר תרמידור דומה ל"לובסטר ניוברג" (Lobster Newberg), שנוצר עשרים שנה קודם לכן בארצות הברית.
לובסטר ניוברג הוא תבשיל פירות ים אמריקאי.
לובסטר ניוברג מותקן מלובסטר, חמאה, שמנת, קוניאק, שרי, ביצים ופלפל קאיין.
ממציא התבשיל הוא בן ונברג, שהיה רב-חובל ועסק בסחר פירות ים.
הוא הדגים את המנה במסעדת דלמוניקו'ס בעיר ניו יורק למנהל, צ'ארלס דלמוניקו, ב-1876. לאחר שהשף, צ'ארלס רנהופר, שכלל אותו, נוספה המנה לתפריט המסעדה תחת השם "לובסטר בנוסח ונברג" (Lobster à la Wenberg) ובמהרה הפכה פופולרית.
ריב שהתגלע בין ונברג לדלמוניקו הוביל לכך שהמנה הוצאה מתפריט המסעדה.
על-מנת להשביע את רצון הלקוחות שביקשו את המאכל, שונה שמו לאנגרמה של השם הקודם ונקרא מאותה עת "לובסטר בנוסח ניוברג" (Lobster à la Newburg) או לובסטר ניוברג (Lobster Newburg).
המאכל עדיין פופולרי למדי, וניתן למוצאו בספרי בישול צרפתי, שם הוא מכונה לעיתים "הומאר (סוג של לובסטר כחול עב צבתות) מוקפץ בשמנת" (Homard sauté à la crème).
כאשר הדפיס רנהופר את המתכון לראשונה ב-1894, הלובסטרים הורתחו לפיו למשך עשרים וחמש דקות, אחר-כך טוגנו בחמאה זכה, אז רתחו זמן ממושך בשמנת שצומצמה למחצה, ולבסוף הורתחו שוב עם תוספת של יין מדיירה.
יש המבלבלים בין לובסטר ניוברג לבין לובסטר תרמידור - מאכל דומה שהומצא ב-1890, בו מבשלים את בשר הלובסטר עם ביצים, קוניאק ושרי.
לובנגו (בפורטוגזית: Lubango; עד שנת 1975 נקראה סא דה בנדרה (Sá da Bandeira)) היא עיר בדרום-מערב אנגולה ובירת מחוז חוילה.
העיר שוכנת בגובה 1,760 מטרים מעל פני הים כ-680 ק"מ מדרום לבירה לואנדה ולפי מפקד האוכלוסין האחרון של אנגולה משנת 2024, אוכלוסייתה מנתה 890,384 תושבים, מה שהופך אותה לעיר השנייה בגודלה באנגולה, אחרי לואנדה.
בשנת 1882 הגיעו לאזור שבו נמצאת היום לובנגו כאלף מתיישבים פורטוגזים מהאי מדיירה.
חקלאים אלה פיתחו בהצלחה את האזור והקימו את היישוב.
העיר, שנוסדה בשנת 1885 כדי להיות מרכז אזורי למתיישבים אלה, שוכנת בגובה של 1760 מטרים מעל פני הים בתוך עמק ברמת חוילה ומוקפת בנוף הררי מכל עבריה.
בשנת 1910 חיו כבר מעל 1700 פורטוגזים בלובנגו.
ב-1923 חובר היישוב למסילת הברזל שבין מוסמדס (Moçâmedes, כיום נמיב) שעל חוף הים לבין מנונגה.
ממשלת פורטוגל העניקה ליישוב מעמד של עיר וקראה לה סא דה בנדרה, על שמו של המרקיז דה בנדרה שהיה ראש ממשלת פורטוגל בשנים 1836-1837. עקב סירובם של השבטים המקומיים הנוודים-למחצה להתיישב בעיר, היא הייתה העיר היחידה במושבה עם רוב לבן.
בהיותה המרכז הראשי של העורף החקלאי של דרום אנגולה, היא נבנתה בסגנון בניה פורטוגזי, עם קתדרלה, מרכז מסחרי, מרכז תעשייתי, בית ספר תיכון, בניין עירייה, בית חולים, בניין דואר, בנקים, חברות ביטוח ושירותים אחרים.
העיר התפתחה כמרכז חקלאי ותחבורתי, עם תחנת רכבת ושדה תעופה משלה, שאליהם צמודים סדנאות תיקונים למטוסים ולרכבות.
לאחר קבלת עצמאותה של אנגולה מפורטוגל בשנת 1975 שונה בחזרה שמה של העיר ללובנגו.
במהלך מלחמת האזרחים באנגולה בשנים 1975-2002, שימשה העיר כבסיס מרכזי לכוחות הקובנים, לכוחות הממשלה ולארגון SWAPO.
הכלכלה המשגשגת שלה מתקופת השלטון הפורטוגזי צנחה.
לאחר סיום המלחמה בשנת 2002, כמו בכל אנגולה, חזרה העיר לתהליך של התפתחות וגידול בכלכלתה והשקט והיציבות חזרו אליה.
כלכלת לובנגו מבוססת על חקלאות, במיוחד על תעשיית בשר, דגנים, אגבה, טבק, פירות וירקות.
המגזר התעשייתי מבוסס על ייצור מזון, עיבוד עורות ומוצרי צריכה שונים.
כמה בנקים ארציים מפעילים סניפים בעיר.
מרכז קניות חדיש מציע מגוון של חנויות בתחומים שונים.
שדה התעופה של העיר פעיל לטיסות אזרחיות ליעדים שונים כמו לואנדה הבירה ולוינדהוק בירת נמיביה.
כמו כן משמש השדה בסיס לחיל האוויר האנגולי.
מסילת הברזל מעיר הנמל נמיב משרתת את לובנגו והיא מהווה צומת רכבות לשלוחה שמובילה לעיר צ'יאנגה (Chiange).
בתוך העיר קיים שירות מוניות.
ושירות אוטובוסים מקשר את לובנגו עם העיר לוביטו.
לובנגו היא אחת הערים הגבוהות באנגולה עם גובה של 1,760 מטרים מעל פני הים.
האקלים בעיר הוא אקלים ממוזג יבשתי.
במהלך היום מזג האוויר הוא חם ולח וקריר או קר במהלך הלילה.
הטמפרטורה הממוצעת השנתית היא 18 מעלות צלזיוס והטמפרטורות הקיצוניות מגיעות למעלה אחת עד 34 מעלות.
יוני הוא החודש הקר ביותר.
שיא עונת הגשמים הוא בחודשים ינואר-מרץ והחודשים החמים ביותר הם ספטמבר-אוקטובר.
לובצ'ה (בפולנית: Lubcza) היא כפר למרגלות צדם הצפוני של הרי הקרפטים, במחוז טרנוב בפרובינציית פולין קטן שבדרום פולין.
הצמחייה באזור כוללת עצי אשור, אלנוס ואשוחית.
בכפר מספר אתרים שזכו להכרה בחשיבותם ההיסטורית עקב עתיקותם.
בין אתרים אלה - כנסייה בסגנון גותי ועוד מספר כנסיות ובהן פסלים המוקדשים לקדושים נוצריים רבים, בהם סופיה הקדושה ויוחנן הקדוש, מנזר, בית קברות, חלק מבתי הכפר ואף אסמים וממגורות.
לאחר חלוקת פולין השתייך הכפר לאימפריה האוסטרית.
עם הקמת פולין העצמאית בין מלחמות העולם נכלל הכפר בשטח פולין והשתייך לפרובינציית קרקוב.
קיים תעוד לנוכחות יהודים בלובצ'ה במהלך המאה ה-19. ב-1830 נמנו בו 81 יהודים.
לובני (באוקראינית: Лубни; ביידיש: לובען) היא עיר במחוז פולטבה, אוקראינה.
ליד העיר זורם נהר הסולה.
לובני הוקמה על ידי ולדימיר הראשון בשנת ניצורה של רוס, בתחילה שימשה כמבצר שתפקידו היה להגן על גבולות המדינה מפני פלישות של שבטים נוודים.
בראשית המאה ה-12 ליד לובני הובסו צבאותיהם של הקומנים על ידי צבאו של ולדימיר השני.
ב-1239 לובני נהרסה בזמן הפלישה המונגולית לנסיכויות הרוסיות.
ב-1591 לובני קיבלה זכויות מגדבורג.
פרק זמן חשוב בתולדות העיר שיחקה משפחת וישניובייצקי.
בבעלות משפחה זו היה שטח גדול והם שלטו ב-53 יישובים, לובני הייתה עיר הבירה שלהם ובה הם התגוררו.
החל מסוף המאה ה-16 ועד אמצע המאה ה-17 פרצו בעיר מספר מרידות של הקוזאקים.
החל מ-1709 בלובני פעל בית מרקחת שדה וגן בוטני שבו גידלו צמחים לצרכים רפואיים.
ב-1901 בעיר העבירו מסילת רכבת.
העיר נכבשה על ידי הגרמנים ב-13 בספטמבר 1941 ושוחררה על ידי הצבא האדום ב-18 בספטמבר 1943.
יהודים התיישבו בלובני בחצי הראשון של המאה ה-17, לשם הוזמנו על ידי משפחת וישניובייצקי, אך בזמן מרד חמלניצקי הקהילה נפגעה קשות ופסקה להתקיים.
הקהילה חודשה בסוף המאה ה-18. האוכלוסייה היהודית גדלה ומ-361 ב-1847 מספר היהודים הגיע ל-3,006 ב-1897.
בין 1880 ל-1883 החזיק שלום עליכם במשרת רב מטעם בעיר (כפי שמובא בספרו האוטוביוגרפי "חיי אדם").
הקהילה נפגעה קשות בתקופת הפוגרומים בזמן מלחמת האזרחים ברוסיה.
ב-1939 בלובני התגוררו 2,833 יהודים שהיוו 10,5 אחוזים מכלל האוכלוסייה.
כחודש לאחר הכיבוש הגרמני 1,865 יהודי לובני והסביבה רוכזו בכיכר קירוב של לובני והובלו מחוץ לעיר ושם נרצחו.
את היהודים שרוכזו לפני רציחתם תיעד בצילומיו הצלם הצבאי הגרמני יוהנס הלה.
לאחר המלחמה שבו יהודים מעטים ללובני.
לתקופה קצרה (עד 1947) חודשו חיי הקהילה ובית הכנסת של העיר שב לפעול.
בשנת 1947 סגרו השלטונות את בית הכנסת.
לפי מרשם האוכלוסין שנערך בשנת 1959, התגוררו בעיר כ-600 יהודים (2% מכלל האוכלוסייה).
לאחר התפרקות ברית המועצות ב-1991 עזבו כמעט כל היהודים את לובני.
לוברטוב (בפולנית: Lubartów) היא עיירה בפרובינציית לובלין שבפולין, בה התקיימה עד השואה קהילה יהודית גדולה.
ללוברטוב הוענקו זכויות עיר בשנת 1543, ובמאה ה-16 הייתה העיירה למוקד קלוויניזם.
במהלך המאה ה-19 התפתחה העיירה, ונבנו בה מספר בתי חרושת.
יהודים ישבו בלוברטוב מהמאה ה-16. בין מלחמות העולם נמנו בעיירה כ-3,300 יהודים, רוב תושביה, והתקיימה בה פעילות ציונית ופעילות של אגודת ישראל.
בנובמבר 1939 גורשו כ-2,500 מיהודי העיירה לאוסטרוב לובלסקי וליישובי הסביבה, ובדצמבר 1940 הובאו לעיירה כ-1,000 פליטים יהודים מאזור מלאווה.
במרץ 1941 גורשו דרך העיירה כ-14,000 יהודים מלובלין לאזור מייחוב.
ב-9 באפריל 1942 נערכה בעיירה אקציה, בה שולחו כ-800 יהודים למחנה ההשמדה בלז'ץ, ורבים נורו במקום.
בהמשך החודש הועברו לעיירה כ-1,500 יהודים שגורשו מסלובקיה, וביוני 1942 נמנו בעיירה 3,134 יהודים, ואלו רוכזו בגטו שהוקם בה.
בהמשך הובאו לגטו שבעיירה יהודים נוספים מיישובי הסביבה.
ב-9 באוקטובר 1942 שולחו מהגטו שבעיירה כ-3,000 יהודים למחנות בלז'ץ וסוביבור, וכ-500 יהודים נרצחו בשטח בית העלמין היהודי בעיירה.
עד פברואר 1943 חוסל גטו לוברטוב, ויהודיו שולחו למחנות ההשמדה או נרצחו במקום.
יהודים בודדים ששבו לעיירה לאחר השואה עזבו אותה במהרה, בשל איום מצד אנטישמים מקומיים.
לאחר המלחמה נבנו על שטח בתי העלמין היהודיים בעיירה גן משחקים ושכונת מגורים.
בשנת 2022 בבית הקברות היהודי הישן בלוברטוב בוצעו פעולות הנצחה.
לובראנייץ (בפולנית: Lubraniec; ביידיש: ליבראָנץ) היא עיירה במחוז ולוצלאווק שבפרובינציית קויאוויה-פומרניה בפולין, בה התקיימה עד השואה קהילה יהודית גדולה.
העיירה נזכרת מהמאה ה-12, עת הייתה בבעלות כנסייתית.
מיקומה של העיירה על פרשת דרכים, הביאה להתפתחותה הכלכלית, ובשנת 1509 הוענקו לה זכויות מגדבורג ונקבעו בה ימי שוק.
בחלוקת פולין בסוף המאה ה-18 נכללה העיירה בתחום פרוסיה, ובשנת 1815 נכללה בתחום פולין הקונגרסאית.
התיעוד הראשון לישיבת יהודים בעיירה הוא משנת 1691, ובשנת 1750 הותר ליהודי היישוב להקים במקום בית כנסת ולקדש בו בית עלמין.
עד שנת 1826 חויבו יהודי העיירה במיסים מיוחדים למנזר המקומי.
מתחילת המאה ה-20 התקיימה בעיירה פעילות ציונית ערה, ובין מלחמות העולם נמנו בה 1,050 יהודים, כמחצית מתושביה.
עם פרוץ מלחמת העולם השנייה הגיעו לעיירה פליטים יהודים מיישובים במערב פולין.