tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
לאחר מכן, היה בבעלותו של אביו מפעל בשם "שרנוע" לציוד חקלאי, אשר נקלע לקשיים במיתון של שנת 1966. האב נפטר כשרוזנטל היה בן 11. כשהיה בן 13, אמו נישאה שנית, נטשה אותו ועברה עם בעלה השני לחיות מחוץ לישראל.
הוא גדל עם עוזרות בית.
בילדותו חלה במחלת הפוליו, דבר אשר גרם לצליעה.
לרוזנטל אח מבוגר ממנו בשנתיים.
רוזנטל למד היסטוריה ופילוסופיה באוניברסיטת תל אביב, אך לא סיים תואר.
רוזנטל נמנה עם צוות ההקמה של העיתון "חדשות" והיה רכז המערכת במקומון התל אביבי "העיר".
בשנים 1986–1999 שימש בתפקידים שונים בעיתון "ידיעות אחרונות", בהם ראש מערכת החדשות וסגן עורך העיתון.
בעקבות הדחת העורך אילון שליו והחלפתו במשה ורדי עזב רוזנטל את העיתון.
לאחר מכן שימש רוזנטל סמנכ"ל תוכן של חברת החדשות של ערוץ 2 והגיש תוכניות טלוויזיה, בהן "בולדוג" בערוץ 8 ו"בולדוזר" בערוץ 2, וכן את סדרת הדרמה-תיעוד "המפצחים" בערוץ 2.
רוזנטל היה שותף להפקת סרטים דוקומנטריים בכמה מהתוכניות שהגיש, וכן ב"10 הכי" עם גדי סוקניק, "מה קורה בבית הספר?" עם חיים הכט וב"גברים בשחור", שהנחה עם רונאל פישר.
באפריל 2010 החל רוזנטל להגיש את "השבוע עם מיקי רוזנטל", מגזין החדשות של ערוץ 10 בערבי שבת.
רוזנטל פרש מהנחיית המגזין בספטמבר 2010 והוחלף על ידי גיא זהר.
בשנים 2005–2008 ביים אילן עבודי את הסרט התיעודי "שיטת השקשוקה", בו התחקה רוזנטל אחר טיב קשריהם של אילי ההון ממשפחת עופר עם מערכות השלטון בישראל.
חברת yes, שהייתה שותפה להפקתו, נמנעה מלשדרו.
לטענת החברה עמדו ביסוד אי שידור התוכנית חילוקי דעות מקצועיים עם רוזנטל, אך לטענת רוזנטל נבע הסירוב מאיומים בתביעה מהאחים עופר.
ערוצים 2 ו-10 והערוץ הראשון סירבו אף הם לשדר את הסרט.
מנהל סינמטק תל אביב, אלון גרבוז, הודיע כי הסרט יוקרן בסוף אוגוסט 2008 והכריז כי הסינמטק מתנער מאחריות לתוכנו, וכי הקרנתו נובעת משיקולים קולנועיים, אמנותיים וציבוריים בלבד.
בעקבות הודעתו הודיעו האחים עופר שיגישו תביעת דיבה נגד גרבוז ואחרים אם יקרין את הסרט.
בתגובה פורסמה באינטרנט יוזמה תחת הכותרת "גם אני מיקי רוזנטל", בה הוחתמו אנשים על התחייבות לשאת בחלק קטן מתשלום הפיצויים שיושת על רוזנטל, אם אכן יושת.
כשנה לאחר הקרנת הבכורה של הסרט, ב-28 ביולי 2009, שודר הסרט בערוץ הראשון, ולאחריו הוצג סרט תגובה מטעם החברה לישראל של האחים עופר, ונערך עימות באולפן בין נציגם של האחים עופר מול רוזנטל.
בטקס פרסי הקולנוע הדוקומנטרי לשנת 2009, זכה "שיטת השקשוקה" בפרס "הסרט התיעודי הטוב ביותר" ובפרס על התחקיר.
רוזנטל זכה בכמה פרסים על פועלו בתחום התקשורת:
פרס פראט עבור תרומתו הייחודית לסיקור נושאי סביבה (2003).
פרס סוקולוב לשנת 2004 "על עבודתו הייחודית בתחום העיתונות הלוחמת למען עקרונות הצדק החברתי".
אביר איכות השלטון לשנת 2007 בקטגוריית תקשורת.
לקראת הבחירות לכנסת ה-19 הצטרף רוזנטל למפלגת העבודה והתמודד בבחירות המקדימות של המפלגה, והוצב במקום ה-12 ברשימת המפלגה ונבחר לכנסת ה-19, שבה שימש כחבר בוועדה לענייני ביקורת המדינה, בוועדת העבודה, הרווחה והבריאות ובוועדות משנה לתקנות חוק שוויון זכויות לאנשים עם מוגבלות ולפנסיה בקיבוץ המתחדש.
עם הקמת ועדת המשנה לעניין תוכנית "מעגלי תעסוקה" של משרד הכלכלה, מונה לעמוד בראש הוועדה.
בכנסת זו כיהן כיושב ראש השדולה למאבק בשחיתות במינהל הציבורי ויושב ראש השדולה לקידום השקיפות וחופש המידע.
שימש חבר במספר שדולות נוספות.
לקראת הבחירות לכנסת העשרים התמודד בשנית בבחירות המקדימות במפלגת העבודה והוצב במקום ה-13 ברשימת המחנה הציוני.
שימש כחבר בוועדת הכספים של הכנסת ועמד בראש השדולה לשקיפות והשדולה למאבק בשחיתות.
היה ראש צוות שמינתה ועדת הכספים לפיקוח על מכרז ים המלח.
ב-9 בינואר 2019 הודיע על החלטתו שלא להתמודד בבחירות המקדימות לרשימת מפלגת העבודה ל.
בפברואר 2021 החל רוזנטל לנהל את קמפיין מפלגת העבודה לקראת הבחירות לכנסת העשרים וארבע.
כחבר כנסת יזם רוזנטל הצעות חוק בעיקר בתחומי טוהר המידות והשקיפות, הצרכנות, העבודה והרווחה ובתחום התקשורת.
כמה מהן נכנסו לספר החוקים של מדינת ישראל, בהם:
חוק הגבלת שכר הטרחה בייצוג בפני המוסד לביטוח לאומי - החוק מגביל את שכר הטרחה המותר לגבייה בעבור תיווך עורך דין או חברה למימוש זכויות רפואיות בהגשת תביעה לקצבת נכות מן המוסד לביטוח לאומי וקובע שכר טרחה מקסימלי של 15.75% -10.25% עבור טיפול בתביעה.
עוד אוסר החוק על גביית שכר טרחה בטרם התקבלו בפועל כספי הקצבה וכן על המשך גביית שכר טרחה לאחר פטירת הנכה.
תיקון מס' 14 לחוק ההגבלים העסקיים - מטרת התיקון למנוע מבעלי רשתות שיווק לשמש כסיטונאי ירקות מסיבת ניגוד עניינים ולהוזיל את מחירי הפירות והירקות.
תיקון מס' 48 לחוק הסיוע המשפטי - מטרת התיקון להעניק סיוע משפטי על חשבון המדינה לחושפי שחיתויות.
תיקון לחוק מבקר המדינה - מטרת התיקון הרחבת המושג "שחיתות" כדי לאפשר הגנת המדינה על עובדי ציבור המתריעים על מנהל בלתי תקין.
תיקון מס' 6 לחוק הודעה לעובד (תנאי עבודה) - התיקון קובע כי מעסיק שבמקום עבודתו מעל 25 עובדים חייב להודיע למועמד לעבודה על קבלתו או דחייתו למשרה שלקראתה התראיין או נבחן.
תיקון מס' 10 לחוק חופש המידע - החלת חוק חופש המידע על מוסדות אוניברסיטאיים.
תיקון מס' 61 לחוק התקשורת (בזק ושידורים) (החלת האיסור על משלוח פרסומת לשם קבלת תרומות או לתעמולה) - החוק אסר על גופים ומוסדות ללא מטרות רווח לשלוח מסרונים ושיחות מוקלטות לטלפון האישי ללא אישור הנמען.
בנוסף מחייב החוק להוסיף אפשרות להסרה מיידית מרשימת התפוצה לכל דוא"ל שנשלח מגופים אלו.
חוק איסור הפליית עיוורים המלווים בכלבי נחייה (תיקון – כלבים בהכשרה) - החוק מתיר תנועה חופשית במקומות ציבוריים ובתחבורה ציבורית לכלבי נחייה במהלך תהליך הכשרתם ולגורי נחיה באומנה, גם אם אינם מלווים אדם עיוור, אלא חונך או מאמן.
מי שיגביל זאת חשוף לקנס בסך כ-14 אלף שקלים.
בנוסף קובע החוק כי מי שיגביל זכותו של עיוור לנוע במרחב הציבורי כשהוא מלווה בכלב נחייה, יהיה חשוף לקנס בסך 150 אלף שקלים.
כמו כן היה שותף בפעילות שהביאה בסופו של דבר להוזלת מחיר העמדת רכב למבחן נהיגה בשיעור של כחמישים אחוזים.
לאחר פרישתו מהכנסת הוביל רוזנטל מאבק ציבורי להצלת ים המלח מניצול משאביו בידי תאגדים פרטיים.
רוזנטל נשוי לעופרה, יועצת בית ספר, אב לשלושה בנים ומתגורר בגבעתיים.
בנו, טל רוזנטל, הוא תסריטאי "ארץ נהדרת", ונשוי לשחקנית מאי קשת, בתם של ששי קשת ויונה אליאן.
מיקי רוּני היה שחקן קולנוע אמריקאי שהופיע גם במופעי תיאטרון וטלוויזיה רבים, אחד השחקנים בעלי הקריירה הארוכה ביותר בהיסטוריה (מסד הנתונים IMDb מונה 324 סרטים עלילתיים והופעות טלוויזיה בהשתתפותו).
במהלכה זכה בפרס אוסקר לשחקן הצעיר הטוב ביותר ופרס אוסקר למפעל חיים, פרס גלובוס הזהב, פרס אמי ועוד.
זכור כמגלם הדמות "אנדי הארדי" וכחבר לצמד עם ג'ודי גרלנד.
רוני נולד בברוקלין כג'וזף יול, לזוג שחקני וודוויל בעת ששהו בברוקלין, ניו יורק, במהלך סיבוב הופעות.
הוא נדד עם הוריו והשתתף במופע עוד לפני שמלאו לו שנתיים.
לאחר מכן עבר עם אמו, נל, להתגורר בקליפורניה.
ב-1927 ענתה אמו למודעה שביקשה לבחון ילדים לתפקיד "מיקי מקגווייר", דמות בסדרת קומדיות קצרות.
ג'וזף הצעיר קיבל את התפקיד והפך למיקי.
הוא גילם את הדמות מ-1927 ועד 1936. עד גיל 16 הספיק להשתתף ב-78 סרטים קצרים אילמים.
בשנת 1937 הוחתם רוני על ידי אולפני MGM לתפקיד בסרט A Family Affair הוא גילם את הדמות של בנו השובב של שופט מחמיר (אותו גילם ליונל ברימור) בשם "אנדי הארדי".
הוא היה כה מוצלח בתפקיד עד שהפך מזוהה עמו.
הוא גילם את אנדי הארדי ב-18 סרטים עד שנת 1946 ובסרט נוסף מ-1958.
באותה שנה פגש רוני את ג'ודי גרלנד, שהייתה צעירה ממנו בשנתיים והופיע עמה בסרט Thoroughbreds Don't Cry במשחק, ריקוד ושירה.
השניים הפכו לצמד מצליח והופיעו יחדיו בעשרות סרטים מוזיקליים, בתוכם שלושה סרטי אנדי הארדי, בהם גילמה גרלנד דמות בשם "בטסי בות'", צעירה המאוהבת באנדי.
בשנת 1936 שיחק בסרט "לורד פונטלרוי הקטן" לצדו של פרדי ברת'ולומיו אתו שיחק גם בסרט "ספנים אמיצים" (1937).
ב-1938 מעט לפני מלאת לו 18 גילם רוני את תפקיד ווייטי מארש בסרט עיר הנערים, היה זה תפקידו הדרמטי הראשון.
באותה שנה זכה בפרס אוסקר לשחקן הצעיר הטוב ביותר.
ב-1942 שיחק בתפקיד ראשי בסרט "יאנקי באיטון".
ב-1944 גילם את מייקל טיילור בסרט "נשיונל ולווט" לצדה של אליזבת טיילור הילדה.
תקופת מלחמת העולם השנייה ואחריה
בשנים 1939–1941 היה רוני הכוכב הרווחי ביותר בהוליווד והופיע עם גרלנד ובלעדיה הן בקולנוע והן על הבמה.
בשנת 1944 התגייס לצבא ארצות הברית לשירות שנמשך 21 חודשים ברדיו הצבאי.
לאחר שחזר מהשירות לא הצליחה הקריירה שלו להמריא מחדש.
הוא הופיע במספר סרטים, אך ללא ההצלחה שהורגל לה.
בשנת 1948 כיכב בסרט "מילים ולחן" ("Words and Music"), בו גילם את דמותו של הפזמונאי לורנץ הארט.
ב-1954 הפיק והופיע בתוכנית הטלוויזיה הראשונה שלו, The Mickey Rooney Show, שרצה ברשת NBC עד אמצע 1955 והופיע בסרט גשרי טוקו רי.
בהמשך הופיע בעיקר בתפקידי משנה קומיים ובתפקיד עצמו בסרטים על תקופת הזוהר שלו.
ב-1961 גילם את דמות השכן היפני של גיבורת ארוחת בוקר בטיפאני, באופן נלעג וסטריאוטיפי, שעורר זעם על הגזענות הגלומה בייצוג זה.
ב-1963 שיחק בקומדיה "מטורף, מטורף, מטורף העולם" של סטנלי קריימר.
בהמשך הופיע במספר רב של תוכניות טלוויזיה לחג המולד ותוכניות בידור אחרות.
בשנת 1981 גילם את דמותו של Bill Sackter בסרט הטלוויזיה Bill, על תפקיד זה זכה בפרס גלובוס הזהב ובפרס אמי.
בשנת 1998 דיבב בסרט "בייב בעיר הגדולה" את דמותו של פאגלי.
בשנת 2000 גילם את מייסון בסרט המקורי של ערוץ דיסני "Phantom of the Megaplex".
רוני למעשה מעולם לא הפסיק לעבוד והמשיך להופיע בתפקידים קומיים צדדיים בעשרות סרטים, האחרון שבהם היה ב-2006 בסרט לילה מוטרף במוזיאון.
כיוון שהיה שריד חי יחיד לדור גדולי הבידור של שנות ה-30 וה-40 הוא הרבה להתראיין ולהופיע בסרטים תיעודיים ותוכניות טלוויזיה בנושא.
רוני היה נשוי לשמונה נשים והתמודד עם התמכרות לאלכוהול ולסמים.
רוני הלך לעולמו ב-6 באפריל 2014.
מיקי קרצמן (נולד ב-1959) הוא צלם, אמן ופעיל זכויות אדם ישראלי.
לשעבר צלם עיתונות בעיתונים "הארץ", "חדשות" ו"העיר." פרופסור חבר במחלקה לצילום של האקדמיה לאמנות ועיצוב בצלאל וזוכה פרס א.מ.ת.
לשנת 2011. ב-2015 נבחר לרשימת 50 הצלמים המחויבים ביותר מבחינה חברתית בתולדות הצילום של מרכז הצילום הבינלאומי במנהטן, ניו יורק.
מיקי קרצמן נולד ב-1959 בארגנטינה והיגר לישראל עם משפחתו בשנת 1971. תחילה נשלחו למעון עולים בלוד, ולאחר חצי שנה עברו להתגורר בקריית אונו.
מפגשו הראשון עם צילום היה במגמה לצילום טכני בבית הספר התיכון ע"ש יצחק בן צבי, קריית אונו.
לאחר שירות קרבי בצה"ל עבד כצלם רפואי בבית החולים "איכילוב" למשך שנה.
ב-1983 התחיל לעבוד במעבדת הצילום של עיתון "חדשות" ובהמשך כצלם מערכת, עד לסגירת העיתון.
בין השנים 1993–2012 עבד עבור עיתון "הארץ", בו, בין היתר, צילם לטור השבועי "אזור הדמדומים" של גדעון לוי, שמתעד הפרות זכויות אדם בפרט ואת חיי האוכלוסייה הפלסטינית ככלל בשטחי יהודה ושומרון ועזה תחת שלטונה הצבאי של מדינת ישראל ותושבי ההתנחלויות בשטחים אלו.
קרצמן העיד שהעיסוק בצילום עיתונות נתפס עבורו כאקטיביסטי ופוליטי.
גם גדעון לוי, שותפו לטור, העיד כי בעיניו, הצילום בידי קרצמן הוא רעיוני ואידאולוגי.
באותן השנים צילם קרצמן גם לעיתון "העיר".
בשנת 1992 התקיימה תערוכת הצילום הראשונה של קרצמן בגלריה בוגרשוב בתל אביב.
את התערוכה אצרה אריאלה אזולאי.
קרצמן מוכר בפעילותו למען זכויות אדם.
ב-2004 הקים ביחד עם יהודה שאול ואבי מוגרבי את ארגון "שוברים שתיקה" האוסף עדויות של חיילים על שירותם בשטחים.
מאז שנת 2009 הוא מכהן כיו"ר הדירקטוריון של הארגון.
בנוסף, הוא חבר המועצה הציבורית של ארגון בצלם.
קרצמן העיד שכבר בנעוריו פיתח מודעות פוליטית שבשלה לכדי אקטיביזם בבגרותו.
את החינוך השמאלני שקיבל בגיל צעיר הוא מייחס, בין השאר, למציאות המשפחתית שלו בארגנטינה של שנות ה-70, כאשר חמישה מחברי משפחת אמו נעלמו בתקופת שלטון החונטה הצבאית.
מאז שנת 1989 עוסק בהוראת צילום במוסדות שונים.
בין השנים 2006 ל-2014 כיהן כראש המחלקה לצילום באקדמיה לאמנות ועיצוב בצלאל ונמנה עם סגל המרצים של האקדמיה עד היום.
בין השנים 1997 ל-1999 לימד בבית הספר קמרה אובסקורה ובהמשך בסדנת אמני הקיבוץ בחבצלת ובמדרשה לצילום גאוגרפי.
בין השנים 2002 ל-2006 לימד קרצמן בחוג לאמנות באוניברסיטת חיפה עד מינויו לראש המחלקה לצילום באקדמיה לאמנות ועיצוב בצלאל.
החל מ-2014 לימד בבית הספר "בסיס" והיה אחראי על לימודי הצילום בבית הספר עד סגירתו.
במרכז פעילותו האמנותית של קרצמן עומד הסכסוך הישראלי-פלסטיני ומושגים הקשורים בנושא זה, כגון מקום, חברה, מרחב וגבולות.
בעבודתו הוא עוסק בהתחקות אחר פעולות מחיקה והדחקה של העבר וההווה הפלסטיני במדינת ישראל ובשטחים, כמו גם בשאלות כיצד מושרשים מושגים, כיצד נבנה מיתוס או קונצנזוס ומה נמצא בשוליים של הסיפור.
בשנת 2021 יצא לאור, בהוצאת הקיבוץ המאוחד, ספרו "עובד ארכיון".
קרצמן הוא אב לשתי בנות, בת זוגו היא מעצבת האופנה דורין פרנקפורט.
2025 - פרס לצילום ע"ש ורנר וענת בראון .
פרס קרן מנדל ואווה פונדיק לאמנות ישראלית לשנת 2012
פרס א.מ.ת - פרס האמנות, המדע והתרבות לשנת 2011
פרס משרד החינוך והתרבות לשנת 2001
פרס אנריקה קבלין למפעל חיים בתחום הצילום לשנת 1997
1994 - עבודות, גלריה בוגרשוב, תל אביב.
1996 - חוצה ישראל, הגלריה בבצלאל, ירושלים
2003 - קונטרול, תערוכה משותפת עם דוד ריב, מוזיאון ישראל, ירושלים
2005 - מקום משותף, מרחב אוסקר נימאייר, פריז
2007 - מרחב מוגן, גלריה שלוש, תל אביב
2009 - עבודות, גלריה שלוש, תל אביב
2010 - Deleitosa, ארקו מדריד, ספרד
2011 - סיכול ממוקד, מדיה סיטי סיאול, קוריאה הדרומית
אוצר: אוקטביו זאיה** 2014 - Photobooth ביריד האמנות ArteBA, בואנוס איירס, ארגנטינה.
אוצר: אוקטביו זאיה (Octavio Zaya)
אוצר: כריסטיאן ויורס-פונה (Christian Viveros-Fauné)
2021 - אנטי מיפוי, תערוכה משותפת עם שבתאי פינצ'בסקי, מוזיאון תל אביב לאמנות.
קרצמן הציג בכחמישים תערוכות קבוצתיות.
מיקייל טורנס הוא כדורסלן אמריקאי המשחק בעמדות הרכז וקלע.
את דרכו בכדורסל החל טורנס בנבחרת בית הספר על שם מרי ג.
בעונתו השנייה בקבוצה, בשנים , הפך לשחקן המוביל שלה ועם ממוצעים של 18.5 נקודות, 4 ריבאונדים ו-8 אסיסטים למשחק נבחר לחמישיית העונה הראשונה בליגה המחוזית והארצית.
כמו כן, הוביל את מונטגומרי ל"סוויט 16" (שמינית הגמר) של טורניר מחוז מוביל ואף נכלל בנבחרת הטורניר.
בעונה הבאה, השלישית והאחרונה שלו במונטגומרי, הגיע טורנס לשיאו ועם ממוצעים של 22 נקודות, 7 ריבאונדים ו-8 אסיסטים למשחק שוב נבחר לחמישיות העונה בליגה המחוזית והארצית ושוב הוביל את קבוצתו ל"סוויט 16" ונבחר לנבחרת הטורניר, אולם הפעם נבחר גם לשחקן העונה של מחוז מוביל.
לאחר סיום לימודיו התיכוניים התקבל טורנס לאוניברסיטת אלבמה ובעונת החל לשחק בקבוצת הכדורסל של האוניברסיטה המכונה "אלבמה קרימסון טייד".
בשתי עונותיו הראשונות בליגת המכללות, קיבל דקות משחק מועטות, כ-12 בממוצע, וקבע ממוצעים נמוכים של 3 נקודות, ריבאונדים אחד ו-1.3 אסיסטים למשחק בעונתו הראשונה ו-3.3 נקודות ו-2.4 אסיסטים למשחק בעונתו השנייה.
למרות זאת, בעונתו השלישית באלבמה, , זינק מעמדו של טורנס ודקותיו הוכפלו ל-21.5 בממוצע למשחק.
אף על פי שפתח את העונה בצורה זהה לעונות הקודמות, באמצע העונה הפך לאחד השחקנים הבולטים בקבוצתו ואף שבר פעמיים את שיא הקריירה שלו בקליעת נקודות, כאשר קלע 20 נקודות במשחק נגד מיסיסיפי סטייט ומיד לאחר מכן, קלע 24 נקודות נגד אובורן.
עם זאת, עם שיפורו של טורנס, כך ירדה יכולתה הקבוצתית של אלבמה שעד סיום העונה ניצחה בשבעה משחקים בלבד וממאזן 4-11 במחצית הראשונה של העונה ירדה למאזן 14-18 בסיומה.
בעונת , הרביעית והאחרונה שלו באלבמה, הפגין טורנס יכולת שיא והפך לשחקן המוביל של הקבוצה יחד עם ג'מייקל גרין.
הוא קבע ממוצעי שיא של 15.6 נקודות, 3.7 ריבאונדים ו-5.1 אסיסטים והיה ל ומלך האסיסטים של קבוצתו.
כמו כן, קבע שיאי קריירה של 26 נקודות נגד אוניברסיטת פרובידנס, 11 אסיסטים נגד לואיזיאנה סטייט ו-12 ריבאונדים נגד אובורן.
עם זאת, אלבמה לא הצליחה להעפיל לטורניר אליפות המכללות, לאחר שהפסידה 73-67 לאוניברסיטת קנטקי ברבע גמר טורניר המחוז הדרום-מזרחי, במשחק שהיה האחרון של טורנס באלבמה ובו קלע 20 נקודות, הוריד 3 ריבאונדים ומסר 3 אסיסטים.
במהלך עונתו האחרונה באלבמה, התלונן טורנס על בעיות לב ואובחן כבעל לב גדול מלב ממוצע, אך לבסוף הוגדרו הבעיות כפסיכולוגיות בלבד וכי הן לא מהוות סכנה ממשית על תפקודו ככדורסלן.
למרות זאת, על פי טענותיו של טורנס, בעיות הלב הן הסיבה שלא נבחר בדראפט ה-NBA 2010, אליו נרשם עם סיום לימודיו באוניברסיטה.
עם זאת, טורנס המשיך בניסיונו להשיג חוזה באחת מקבוצות ה-NBA ואף שיחק בליגת הקיץ במדי ניו יורק ניקס ומיאמי היט, אך לא הוחתם באף אחת מהן ולכן יצא לאירופה.
ב-25 ביולי 2010 חתם על חוזה לשנתיים בקבוצת היורוליג הישראלית, מכבי תל אביב.
ב-21 באוגוסט 2010 התמוטט טורנס במהלך אימון קליעה בפלורידה וחבט את ראשו ברצפת האולם.
הוא פונה לבית חולים ומצבו הוגדר אנוש.
אף על פי כן, טורנס, שהיה שרוי בתרדמת מספר שבועות, הצליח להתאושש מהאירוע מהר מהצפוי וב-27 בספטמבר אישרו לו רופאיו לחזור לשחק כדורסל.
מעט לאחר שנודע על ההתמוטטות של טורנס, החליטה מכבי תל אביב להחתים במקומו את ג'רמי פארגו, ומכיוון שטורנס לא הגיע לישראל ולא עבר בדיקות רפואיות, חוזהו בקבוצה לא נכנס לתוקף.
מיקיו אודה (ביפנית: 織田 幹雄; באנגלית: Mikio Oda; 30 במרץ 1905 – 2 בדצמבר 1998) היה אתלט יפני, אלוף אולימפי ושיאן עולם שהתמחה בקפיצה משולשת.
אודה היה ליפני הראשון שזוכה במדליית זהב אולימפית, ולאסייתי הראשון אשר זוכה במדליית זהב אולימפית בספורט יחידים.
באולימפיאדת פריז (1924) סיים אודה במקום שישי בקפיצה משולשת בתוצאה של 14.35 מטר, במקום עשירי בקפיצה לרוחק בתוצאה של 6.83 מטר ובמקום עשירי בקפיצה לגובה בתוצאה של 1.80 מטר.
באולימפיאדת אמסטרדם (1928) זכה אודה במדליית זהב בקפיצה משולשת בתוצאה של 15.21 מטר, לפני לוי קייסי מארצות הברית (15.17 מטר) ווילהו טולוס מפינלנד (15.11 מטר).
נוסף לכך, הוא סיים במקום שביעי בקפיצה לגובה בתוצאה של 1.88 מטר ובמקום 11 בקפיצה לרוחק בתוצאה של 7.11 מטר.
בעת חלוקת המדליות בסיום המשחקים האולימפיים כבר טייל אודה בפריז ואת מדליית הזהב האולימפית שלו לקח עבורו בן ארצו השחיין האלוף האולימפי יושיוקי צורוטה.
בעת לימודיו באוניברסיטת ווסדה שבטוקיו, קבע אודה בתחרות שנערכה בטוקיו ב-27 באוקטובר 1931 בקפיצה משושלת שיא עולם חדש כשקפץ למרחק של 15.58 מטר.
באולימפיאדת לוס אנג'לס (1932) סיים אודה במקום 12 בקפיצה משולשת בתוצאה של 13.97 מטר ולא הצליח להגן על תוארו.
לאחר פרישתו הפך אודה לחבר הוועד האולימפי היפני ולקח חלק בפעילותה של התאחדות האתלטיקה הבין-לאומית.
ניצחונו הונצח באולימפיאדת טוקיו (1964) כשהדגל האולימפי נישא לגובה 15.21 מטר, המרחק שקפץ והוביל אותו למדליית הזהב.
אודה ייסד בשנת 1967 בעיר הולדתו, הירושימה תחרות אתלטיקה הקרויה על שמו.
במשחקי המזרח הרחוק, זכה אודה 4 פעמים במדליית זהב בקפיצה משולשת (1923, 1925, 1927 ו-1930), פעמיים במדליית זהב בקפיצה לרוחק (1923 ו-1927), במדליית כסף בקפיצה לרוחק (1930), במדליית כסף בקפיצה במוט (1930) ובמדליית ארד בקפיצה לגובה (1923).
מיקי שמו (נולד ב-9 בדצמבר 1969) הוא שף קונדיטור ישראלי ומבעלי רשת "SHEMO הקונדיטוריה".
מיקי שמו נולד לרותי ואיציק ולמד בבית הספר הריאלי שבחיפה.
עם גיוסו לצה"ל בשנת 1987 שובץ שמו בחטיבת גולני ועבר מסלול הכשרה: לוחם, קורס מ"כים חי"ר וקורס קציני חי"ר.
עם סיום הקורס שב לחטיבה ושימש כמפקד מחלקה, קצין מבצעים גדודי ומפקד פלוגה בגדוד 13, והוביל אותה בלחימה בדרום לבנון.
ביוני 1993 התחיל לעבוד בקונדיטוריה שפתחו הוריו שנה קודם לכן בקריית חיים, הנושאת את שם המשפחה ובהמשך למד שוקולטייר וקונדיטוריה אצל שפים בצרפת, גרמניה, איטליה, בלגיה ובארצות הברית, במוסדות המתמחים בנושא, בהם 2d.s בזולינגן, גרמניה; הלנוטר בפריז, צרפת; ו"ויזל" בבולוניה, איטליה.
ראשית פעילותו הטלוויזיונית של שמו החלה בפינה קבועה בתוכניתה של אודטה שוורץ, ולאחר מכן התארח בכמה תוכניות.
שמו הוא אחד מחמשת השפים שהשתתפו בתוכנית ובספר "מתכון בטוח".
בשנת 2010 קיבל תוכנית יחיד בערוץ האוכל שמאוחר יותר שודרה בערוץ 10 בשם "מיקי שמו אופה מהלב".
שמו מגיש גם את התוכנית "מועדון המאפים הטובים" בערוץ ניקלודיאון.
שמו הוא בוגר הקורס הראשון בישראל לתואר "מאסטר שף" מהאוניברסיטה העברית בירושלים.
הוא אחד הכותבים הקבועים בכתב העת השולחן.
שמו משתתף, אחת לשנה, בתערוכות המתקיימות באירופה בתחום הקונדיטוריה.
בעבר השתתף בתערוכות בפריז, ורונה וגרמניה.
מיוני 2021 הוא אחד משופטי תוכנית התחרות "הקינוח המושלם".
בספטמבר 2024 מכרו מיקי שמו ואחיו 60% מהבעלות ברשת "SHEMO הקונדיטוריה" לקרן "גרין לנטרן" של ריצ'י האנטר, לפי שווי חברה של כ־70 מיליון ש"ח.
שמו התחתן לראשונה ב-1997 ונולד לו בן, והוא התגרש כעבור שנתיים.
ב-2005 שמו התחתן בשנית ונולדו לו שתי בנות.
מיקי שמו - המיטב, (2009), הוצאת השולחן
שבתות וחגים עם מיקי שמו, (2011), הוצאת על השולחן
אוצר העוגיות של מיקי שמו, (2013), הוצאת על השולחן
אפייה טובה, (2018), הוצאת על השולחן
מיקי פלג רוטשטיין (נולדה ב-17 בספטמבר 1969) היא שחקנית וזמרת ישראלית.
מגיל צעיר הופיעה בהרכבים שונים, כרקדנית סטפס בלהקה של אמן הסטפס יענק'לה קלוסקי (1979–1983) ובצמד "ט'פרים" לצידו של אבי מילר.
בגיל 16 הייתה בין מקימי צוותי הווי ובידור של אילת והמשיכה להופיע במסגרתם במהלך שירותה הצבאי בחיל הים.
בוגרת בית הספר הגבוה לאמנויות הבמה "בית צבי", 1993. במהלך לימודיה, זכתה במלגת הצטיינות על-שם עדה בן נחום.
על השתתפותה בהצגה "אילוף הסוררת" (קתרינה), זכתה במלגת שייקספיר מטעם תיאטרון הבימה.
בשנות האלפיים, נמנית בין שחקני תיאטרון הבימה.
נשואה לאיש העסקים ולשחקן רפי רוטשטיין, ואם לשלושה.
גיסה הוא במאי הקולנוע והתסריטאי אריק רוטשטיין.
תפקידה הראשון עם סיום לימודיה היה הלן קלר בהצגה "עושה הנפלאות", בבימויה של אורנה פורת (תיאטרון לילדים ולנוער).
בהמשך, הופיעה בתיאטרון בית ליסין, תיאטרון חיפה ובתיאטרון באר שבע.
בשנים אלו השתתפה בין היתר בהצגות "ירח שחור" (עלימה) לצידו של עמוס לביא, "הנשים הפיניקיות" (ת.
בשנת 1998 הצטרפה אל להקת שחקני תיאטרון הבימה.
פלג-רוטשטיין השתלבה ברפרטואר הצגות "הבימה" והופיעה במגוון רחב של מחזות קלאסיים, מודרניים, מקוריים, הצגות מוזיקליות וסאטירה, ביניהם: "קרוב יותר" (אליס), "המכשפה" (חנהל'ה), "בית ברנרדה אלבה" (מרטיריו), "משוגעת" (ויויאן, על משחקה בהצגה זכתה בפרס שחקנית המשנה הטובה ביותר לשנת 2008 בפרס התיאטרון הישראלי).
גילמה את "אנטיגונה" בהפקה המשותפת של הבימה והקאמרי ובבימויו של חנן שניר.
בתפקיד זה הופיעה בתיאטרון הלאומי של טאיוואן בעיר טאיפיי ובפסטיבל הבינלאומי לתיאטרון מודרני ביפן (שיזואוקה).
בשנת 2007 זכתה מיקי במקום הראשון בפסטיבל "תיאטרונטו" 2007 עם הצגת היחיד, פרי עטה, "פשוטה" בבימויו של נורמן עיסא.
לאחר הזכייה, אומצה ההצגה על ידי תיאטרון הבימה, ונכללה בין הצגות הרפרטואר (2007–2012).
ההצגה יצאה לסיור בעולם ושתתפה בפסטיבל היוקרתי להצגות יחיד – בקיל ' THESPIS- FESTIVAL, גרמניה, (שם זכתה בפרס היצירה הטובה ביותר מבין 25 מונודרמות מכל העולם), בתיאטרון העירוני DUO באיטליה, פרמה, בתיאטרון BVOLANDRA ברומניה, בוקרשט, בפסטיבל איגוד התיאטרון האירופי, בפסטיבל "MARIA" באוקראינה, קייב ובפסטיבל מחזאות מקורית בינלאומי במוסקבה.
כמו כן, הוזמנה ההצגה על ידי האוניברסיטה הגבוהה לאומנויות של טייפה "TUNA", טאיוואן בה הופיעה בפסטיבל הצגות יחיד "SOLO".
בד בבד הופיעה עם ההצגה בארץ ביום האישה הבינלאומי, בבתי חולים, במרכזי תמיכה שונים ובערבי התרמה.
ההצגה זכתה בביקורות נלהבות בעיתונות ובמדיה ונבחרה על פי המבקרים והעיתונות כהצגת המקור הטובה ביותר לשנת 2007. באותה שנה, עבור יצירתה זו הייתה פלג-רוטשטיין מועמדת לפרס "אשת השנה בתיאטרון".
ב-2008 נבחרה "פשוטה" להצגת השנה ב"Time Out תל אביב" והוכתרה על ידי ה-"BRITISH GUYID" הלונדוני כאחת ההצגות המיוחדות והמשפיעות ביותר.
בשנת 1998 השתתפה מיקי בסרטו של שמי זרחין "מסוכנת".
כמו כן, שיחקה בסרטי הסטודנטים שהוקרנו בפסטיבלים שונים וזכו בפרסים: "חיים של ריטה" (פסטיבל קולנוע דרום), "צלקת" (פרס פסטיבל הסטודנטים באוניברסיטת תל אביב לסרט הקצר), בסרט הקצר "71 מטר מרובע" בבית הספר לקולנוע במעלה (זוכה פרס ראשון).
ב-2024 שיחקה בסרטו של שמי זרחין "חמדה".
בטלוויזיה הופיעה, בין היתר, ב"ילדות רעות" (ערוץ 24), "גירושים נפלאים" (ערוץ 10), "איצ'ה" (ערוץ 2), "רון" (yes), "צעדים ראשונים"(ערוץ "טבע הדברים").
פלג-רוטשטיין השתלמה בסדנת BROADWAY MUSICAL PROJECT באוניברסיטת תל אביב, בשיתוף עם בית הספר ג'וליארד בניו יורק (1996-1997).
במהלך השנים, שיתפה פעולה עם המוזיקאים רבים, בהם: אורי וידסלבסקי, יוסי בן נון, אלדד לידור, להקת אסתא, גלית פלורנץ, שי אלון.
שרה בערבי משוררים בצוותא, ערב לורקה במוזיאון תל אביב.
בשנת 2003 העלתה את המופע האקוסטי, "סימנים" עם הגיטריסט אוהד גולדבארט, שכלל שירים מקוריים.
2016 - פרס "הבימה" ע"ש השחקן שמואל סגל לשחקנית המשנה הטובה ביותר עבור תפקידיה בהצגות "הכיתה שלנו", בתפקיד זוכה, ו"חשמלית ושמה תשוקה", בתפקיד יוניס.
2009 - זוכת פרס התיאטרון הישראלי לשחקנית המשנה הטובה ביותר על משחקה בהצגה "משוגעת" בתיאטרון הבימה מאת ובבימוייה של יעל רונן.
2008 – ההצגה "פשוטה" זוכה ב"תספיס" פסטיבל - פסטיבל המונודרמה הבינלאומי בגרמניה (קיל) בפרס היצירה הטובה ביותר ובפרס התחרות במקום השלישי.
2007 – ההצגה "פשוטה" נבחרה להצגת השנה של Time Out תל אביב.
2007 – ההצגה "פשוטה" נבחרה על ידי ידיעות אחרונות לאחת מעשר ההצגות שאסור לפספס.
2007 – ההצגה "פשוטה" זכתה במקום הראשון בפרס התיאטרונטו.
הצגה מחזאי במאי תפקיד שנים כחול בוער דוד מ.
גריר אוהד אשכנזי תמי בלקווד 1999-1997 הרולד ומוד קולין היגינס איציק ויינגרטן ננסי 1995 פילומנה אדוארדו דה פיליפו איציק ויינגרטן המאהבת 1995-1994 המלך שמואל הספרי שמואל הספרי רחלי 1993
הצגה מחזאי במאי תפקיד שנים הנשים הפיניקיות אוריפידס כריסטוף אנטיגונה 1998 ירח שחור מוטי אברבוך רזי אמיתי עלימה 1998-1997
הצגה מחזאי במאי תפקיד ביירות אלן בואן ארתור קוגן בלו ג'יג'י קולט מיטקו בוזקוב סידוני
הצגה מחזאי במאי תפקיד שנה פרסונה מחווה לאינגמר ברגמן ליזי דורון 2009 אלוורה עידו בורנשטיין ושלמה פלסנר שלמה פלסנר אהובה 2004
תוכנית/סדרה סוגה ערוץ במאי תפקיד שנה גירושים נפלאים סדרת טלוויזיה yes stars Drama עופר ויצמן 2010 ילדות רעות סדרת דרמה מוזיקלית יומית ערוץ 24 עדי בנימינוב 2006 צעדים ראשונים ערוץ טבע הדברים הגשה וכתיבה 2005 איצ'ה קומדיית מצבים ערוץ 2, רשתשירילי דשא שמש 1996
מיקי צ'יק צ'אק ועוד היא סדרת טלוויזיה מונפשת אמריקאית לילדים.
הסדרה היא גרסה מונפשת לסדרת הלייב אקשן "פאנקי השובבה".
הסדרה הופקה באמצע שנות ה-80 בשלהי הצלחתה של סדרת המקור.
בישראל הסדרה שודרה בדיבוב לעברית בטלוויזיה החינוכית בשנת 1998.
השחקנים מהסדרה המקורית תרמו את קולם לדמויותיהן המונפשת.
מלבד הדמויות מסדרת המקור, נוספה לסדרה זו עוד דמות בצורת שדון שנקראה באנגלית "Glomer".
בדיבוב העברי קיבלו הדמויות שמות עבריים, פאנקי נקראה "מיקי" והשדון Glomer נקרא בעברית "צ'יק צ'אק".
מיקיילה פולין שיפרין היא גולשת אלפינית אמריקאית, אלופה אולימפית ו-4 פעמים ברציפות אלופת עולם (2013, 2015, 2017 ו-2019) בסלאלום.
היא הגולשת הצעירה ביותר בהיסטוריה של המשחקים האולימפיים שזכתה במדליית זהב בגלישה אלפינית בסלאלום (18 שנים ו-345 ימים).
היא זכתה ב-15 מדליות באליפויות העולם, מהן 8 זהב.
שיפרין זכתה ב-108 ניצחונות במסגרת גביע העולם (ראשונה בכל הזמנים), מהם 71 בסלאלום (ראשונה בכל הזמנים) 22 בסלאלום ענק (ראשונה בכל הזמנים מבין הנשים) וב-16 תארים בגביע העולם (גביע כדור בדולח), מהם 8 פעמים בגביע העולמי בסלאלום (2013–2015, 2017–2019, 2023 ו-2024) ו-5 פעמים בגביע העולמי הכללי (2017–2019, 2022 ו-2023).
שיפרין היא הגולשת המצליחה ביותר בכל הזמנים.
שיפרין נולדה בווייל קולורדו, בת שנייה להורים גולשים מצטיינים בעברם.
בשנת 2003 עברה עם משפחתה בעקבות עבודתו של אביה, ג'ף, רופא מרדים, בן לאב יהודי, שגדל בניו ג'רזי, לליים, ניו המפשייר.
בשנת 2008 היא עברה שוב, הפעם לדנוור.
באליפות העולם בסקי אלפיני שנערכה בשלדמינג אוסטריה בשנת 2013 זכתה שיפרין במדליית זהב בסלאלום וסיימה במקום שישי בסלאלום ענק.
נוסף לכך, היא השתתפה בתחרות הקבוצתית והגיעה עם נבחרתה לשלב רבע הגמר שבו הפסידה לנבחרת השוודית.
באולימפיאדת סוצ'י (2014) זכתה שיפרין במדליית זהב בסלאלום וסיימה במקום חמישי בסלאלום ענק.
באליפות העולם בסקי אלפיני שנערכה בביוור קריק קולורדו בשנת 2015 בעיירה הסמוכה לעיירה שבה נולדה וגדלה זכתה שיפרין במדליית זהב בסלאלום והגנה על תוארה.
נוסף לכך, היא סיימה במקום שמיני בתחרות סלאלום ענק ובתחרות הקבוצתית הגיעה עם נבחרתה לשלב רבע הגמר שבו הפסידה שוב לנבחרת השוודית.
באולימפיאדת פיונגצ'אנג (2018) זכתה בשתי מדליות, זהב וכסף.
מדליית זהב בסלאלום ענק ומדליית כסף במקצה המשולב.
נוסף לכך, היא סיימה במקום רביעי בסלאלום.
באולימפיאדת בייג'ינג (2022) נחלה אכזבה גדולה כשלא זכתה בשום מדליה.
ב-3 התחרויות החזקות שלה, היא כלל לא הצליחה לסיים את המסלול (סלאלום, סלאלום ענק ומשולב).
היא סיימה במקום רביעי בתחרות הקבוצתית, במקום תשיעי בסופר G ובמקום 18 בגלישה במורד.
בשנת 2019 היא זכתה ב-886,386 דולר, שיא לעונה הן לגברים והן לנשים
זכתה ב-108 ניצחונות, שיא הן לגברים והן לנשים
עלתה על דוכן המנצחים 166 פעמים, ראשונה בכל הזמנים מבין הנשים והגברים
זכתה ב-71 ניצחונות בסלאלום, שיא הן לגברים והן לנשים
זכתה ב-22 ניצחונות בסלאלום ענק, ראשונה בכל הזמנים מבין הנשים
בשנת 2019 זכתה ב-17 ניצחונות, שיא הן לגברים והן לנשים
הגולשת היחידה בהיסטוריה שניצחה בשישה ענפים שונים.
מלבד חמשת הענפים הקלאסיים, היא ניצחה גם בסלאלום מקבילים.
מיקיפסה או מכוסן (בנומידית : MKWSN, בפיניקית: 𐤌𐤊𐤅𐤎𐤍 – מכוסן) היה מלך נומידיה בין 149–118 לפנה"ס.
בנו של מסיניסה, אחיהם של מסטנבל וגולוסה, ואביהם של היימפסל הראשון ואדהרבעל.
לאחר מותו פרצה מלחמת יוגורתה.
הוא נזכר לראשונה במאורעות משנת 151 לפנה"ס, עת יצא לשליחות דיפלומטית יחד עם אחיו גולוסה לקרתגו.
השליחות נכשלה ופרצה המלחמה הפונית השלישית, שמיקיפסה נטל בה חלק ככל הנראה.
בשנת 148 לפנה"ס מת מסיניסה ובעודו על ערש דווי ביקש מהמצביא הרומאי פובליוס קורנליוס סקיפיו אמיליאנוס לחלק את ממלכתו בין בניו.
סקיפיו קיים צוואה זו בנאמנות, והממלכה חולקה.
אולם גולוסה ומסטנבל מתו, ככל הנראה ממגפה, ומיקיפסה הפך למלך היחיד של נומידיה.
הוא אף אימץ את יוגורתה, בנו של מסטנבל.
שנות מלכותו של מיקיפסה היו שלוות ורגועות, נומידיה הייתה אז בשיא כוחה.
אולם מיקיפסה היה מודאג מבנו המאומץ יוגורתה, שהיה מוכשר ופיקח יותר משני בניו של מיקיפסה, אדהרבעל, והיימפסל.
מיקיפסה שלח אותו לסייע לרומאים במלחמת נומאנטיה, בתקווה שימות שם.
אולם הוא חזר משם עטור תהילה, ובידו מכתב מהמפקד הרומאי שמשבח את אומץ ליבו ופיקחותו של יוגורתה, כולל רמיזה מהמפקד הרומאי לכך שיוגורתה הוא המתאים לשלטון מבין בניו של מיקיפסה.
מיקיפסה התייחס אל יוגורתה בחשש ובכבוד, ולפני מותו ציווה ששני בניו ויוגורתה ישלטו יחד.
הוא הפציר ביוגורתה שיזכור את הטובות שהוא גמל לו, וישמור על השלום עם שותפיו לשלטון יוגורתה הסכים.
ההסדר שקבע מיקיפסה לא החזיק מעמד, וזמן קצר לאחר מותו פרצה מלחמת יוגורתה.
משה (מיקי) שחר (סווט) הוא קצין צה"ל במילואים בדרגת אלוף-משנה, שכיהן כמפקד חטיבה 399, חטיבת שריון במילואים.
אביו של מיקי, צבי סווט, לחם במסגרת הקומנדו הבריטי, ובפטרול באיטליה עלה על מוקש ואיבד את שתי רגליו.
בהמשך לחם בשורות הלח"י נגד הבריטים על אף נכותו, ובמלחמת העצמאות היה קמב"צ בחטיבה 8.
שחר הוא בוגר בית הספר הריאלי והפנימייה הצבאית לפיקוד.
עם גיוסו לצה"ל שובץ בחיל השריון, בהמשך עבר קורס קצינים ושימש בשורת תפקידי פיקוד בחיל השריון.
במלחמת יום הכיפורים, היה שחר מ"פ בגדוד 599 בחטיבה 421. ב-9 באוקטובר 1973 במהלך הקרבות על רכס חמוטל, נפגע כמה פעמים, אך הוא המשיך להילחם, ולמרות היותו פצוע קשה הצליח לרכז אליו את שרידי הגדוד ולהובילם לנקודת הפינוי - ואז התרחק עם הטנק הבוער וכיבה אותו.
לאחר-מכן נע ברגל לנקודת-הפינוי, ושם איבד את הכרתו.
על מעשה זה קיבל שחר את עיטור המופת.
בשנים לאחר המלחמה מונה שחר למג"ד טנקים בחטיבה 656. במלחמת לבנון הראשונה פיקד שחר על חטיבה 399, חטיבת שריון במילואים, בין היתר בקרב סולטאן יעקוב.
לאחר המלחמה, עקב הביקורת הרבה על חלקו בקרב סולטאן יעקוב, עזב את הארץ, ועבר להתגורר בלוס אנג'לס.
שני אחיו של מיקי, יאיר ורמי, היו גם הם קציני שריון.
במלחמת יום הכיפורים, , שהיה מפקד פלוגה בגדוד 77. לאחר מותו, הוענק לו על פועלו בקרב עיטור המופת.
רמי, האח השני, נפצע קשה במהלך הקרבות.
מיקי קאופמן (11 בינואר 1950 – 3 במרץ 2021) היה יועץ שיווק ותקשורת, כותב ומספר סיפורים ישראלי.
מיקי קאופמן נולד והתגורר בתל אביב.
אביו, רודולף קאופמן, היה כלכלן יליד ברלין.
אמו, אוֹלִי (פורדס) קאופמן, ילידת וינה, ייסדה בווינה בשנת 1935 משרד פרסום ועלתה לארץ ישראל בשנת 1938.
בשנת 1971, לאחר שחרורו מהצבא, הצטרף לעסק המשפחתי שנוהל על ידי אמו ואחותו דורית כהן, ובמרוצת הזמן הפך לשותף.
במקביל לעבודתו, למד כלכלה ופסיכולוגיה באוניברסיטת תל אביב.
בפרוץ מלחמת יום הכיפורים גויס כחייל מילואים והפסיק את לימודיו.
משנת 1974 שימש מנכ"ל משרד הפרסום מייסודה של אמו, "O.K", ומנהלו הקריאטיבי במשך 25 השנים הבאות.
במהלך שנות עבודתו, יצר וניהל מסעות פרסום שהטביעו חותם בתקשורת הישראלית.
ביניהם בולטים מסעות הפרסום לקבוצת עיתוני "הארץ", למפלגות ד"ש והעבודה.
כן יצר את דמותו של אלברט פירות, שהיה לגיבור תרבות ולאורח קבוע בסלון הישראלי.
בין השנים 1985–1988 היה בעל טור קבוע שנשא את שמו בעיתון "העיר", ובו כתב סיפורים תל אביביים אמיתיים ובדויים.
במשך 11 שנים התארח וסיפר בתוכניתו השבועית של אבי אתגר 'אתגר לשבת', ששודרה ברשת ב' בימי שבת בצהריים.
רבים מסיפורים אלה עובדו ואוגדו בספרו 'מדרגות לשעת חירום', שיצא לאור בשנת 2014. יהודה אטלס כתב בביקורת על הספר שפורסמה בעיתון "הארץ" כי "טכניקת הכתיבה של קאופמן משלבת פיוט עם אירוניה דקה, קרירות מנוכרת עם רגישות...
נדמה לך שאתה יודע לאן הולך הסיפור, ובא המסַפר וכותב משהו הפוך, ולפעמים הפוך על הפוך על הפוך.
זו לא רק טכניקה, אלא גם השקפת עולם".
במשך 25 שנה ניהל מיקי קאופמן במסגרת פרסום או.קי מסעות פרסום למותגים מובילים בארץ, בהם מועצת הפירות, רשת שוקן, עיתון הארץ, גלובס, עיתון חדשות, נקה 7 ועוד.
כמו כן פרסם חברות שהיו בלתי מוכרות בארץ בראשית דרכן, כגון סופר-פארם ובורגראנץ'.
בשנת 1977 ניהל את מסע פרסום הבחירות של ד"ש בראשות יגאל ידין, שזכתה להישג אלקטורלי של 15 מושבים בכנסת.
בשנת 1991 ניהל את מסע פרסום הבחירות של מפלגת שינוי בראשות אמנון רובינשטיין, לאחר שפרש מהחברה, המשיך לעסוק בפרסום כיועץ לחברות פרסום וללקוחות פרטיים.
פרסום או.קי זכה פעמיים בפרס הפרסום הישראלי, בשנת 1984 עבור קמפיין השנה "אלברט פירות", ובשנת 1987 עבור הקמפיין "הארץ מדבר בשפה שלי".
כמו כן זכה בפרס 'אותות' על הקמפיין "האלטרנטיבה של המדינה" שיצר עבור רשת שוקן כתגובת נגד לסיסמה של ידיעות אחרונות "העיתון של המדינה".
בין הסיסמאות הבולטות שהגה קאופמן הייתה הסיסמה "יש לנו חדשות בשבילך", שליוותה את עיתון "חדשות" החל מיום השקתו, ושודרה באותה עת ברדיו על ידי חיים יבין.
קאופמן יצר את הדמות "אלברט פירות", שגולמה על ידי חיים בנאי, וכתב את התסריטים ל-60 תשדירי השירות של הסדרה, ששודרו בטלוויזיה בשנים 1983–1985. כן הגה את הסיסמה "עזוב שטויות, אכול יותר פירות" שהושמה בפיו של "אלברט פירות" כדי להרבות באכילת פירות.
"רבע מאה, המון זמן, חלפה מאז שהחלה סדרת התשדירים, ועדיין כולם, גם מי שהיה אז זאטוט, גם מי שבכלל לא נולד, יודעים בדיוק מיהו אלברט פירות, מה היו מכמני הלשון שלו, איך נראה השפם שנמתח לו מעל שפתיו, באיזו שמחת חיים מכר לנו את מרכולתו, אגסים וגויאבות ותפוחים".
ענת ביין לובוביץ', כתבת פרסום, שיווק ומדיה בעיתון "גלובס", כתבה כי אלברט פירות הפך ל"גיבור תרבות" ו"לפסגת היצירה הפרסומית", וכי העיתונאית הדה בושס שביקרה אותו קשות בתחילת דרכו, הפכה מאוחר יותר ל"חובבת שלו".
כמו כן כתבה כי חיים חפר כתב מקאמה עליו בטורו השבועי בידיעות אחרונות.
עוד כתבה כי שנתיים לאחר תום שידור התשדירים, מצא מכון גאלופ כי דמותו של אלברט פירות נמצאה עדיין בתודעתם של 80% מהציבור.
בשנת 1983 השתתפו מוני מושונוב ומשה איבגי בסדרה של מערכונים קצרים, שנכתבו כפארודיה על תשדירי השירות המוכרים משנות השמונים, בהם אלברט פירות שזכה "לטיפול מלא בהומור, תזכורת נוסטלגית מהימים בהם הפרסומות היו תמימות ומוני ואיבגי היו צעירים".
לקראת יום השנה הראשון לרצח יצחק רבין, יזם מיקי קאופמן מחווה לכבודו ולזכרו של ראש הממשלה.
הוא הפיק נר זיכרון מיוחד, הנושא את דיוקנו של יצחק רבין וביקש מהציבור "הדליקו נר ליצחק רבין".
הנרות נמכרו בעלות הייצור בכל רשתות המזון לרבות רשת "מקדונלד'ס", וגובו במסע פרסום מקיף בעיתונות, בטלוויזיה, ברדיו ובשילוט חוצות.
כל הנרות שיוצרו – בסך הכול 350,000 – נמכרו עד האחרון שבהם.
מיקי קאופמן ציין כי בנוסף לעצרות ההמונים ובשונה מן הצפייה הסבילה בטלוויזיה, ביקש לאפשר לכל החפץ בכך את האפשרות "להתאבל באופן פעיל.
לקיים טקס אינטימי בקרב המשפחה, ולהסביר אף לילדים מדוע מדליקים נר ליצחק רבין." כל הגופים שתמכו בקמפיין עשו זאת בהתנדבות מלאה.
לקראת יום השנה החמישי לרצח יצחק רבין, החליט שר החינוך יוסי שריד לממן הפקת 500,000 נרות ולהפיצם בבתי הספר.
במקביל אימץ בית הנשיא את "טקס הדלקת נר ליצחק", כאירוע הפותח את יום הזיכרון.
מסורת זו נשמרת עד היום.
לקראת יום השנה השישי החליטה שרת החינוך, לימור לבנת, לדחות את הבקשה להמשיך ולחלק נרות זיכרון לבתי הספר.
במשך שני עשורים עסק מיקי קאופמן בכתיבת מאמרי ביקורת על מודעות ותשדירי פרסום.
היה נשוי לאילי קאופמן, ולהם בת, רוני, צלמת במקצועה.
משנת 1988 חי בזוגיות עם תמר הררי, ולהם שני בנים.
ב-3 במרץ 2021 נפטר לאחר שהיה חולה זמן רב במחלת פרקינסון.
מיקיטה רוסלאנוביץ' שבצ'נקו (באוקראינית: Мики́та Русла́нович Шевче́нко ; נולד ב-26 בינואר 1993 בהורליבקה) הוא כדורגלן אוקראיני המשחק בעמדות השוער בקבוצת אולקסנדריה מליגת העל האוקראינית ובנבחרת אוקראינה.
שבצ'נקו החל את קריירת הכדורגל שלו במועדון הכדורגל בשחטאר דונצק.
הוא גדל במחלקת הנוער שלה ובשנת 2009 עלה לקבוצה הבוגרת ומאז, באופן רשמי הוא שחקן הקבוצה מאז.
אך בפועל שיחק משחקים בודדים שורות שחטאר.
בעונת 2011/2012 הושאל לקבוצת איליצ'בץ מריאופול, אבל גם שם לא זכה להשתתף במשחקי ליגה.
לאחר מכן שיחק שתי עונות בשורות זוריה לוהנסק בהשאלה משחטאר.
שבצ'נקו שיחק בכל שכבות הגיל של הנבחרות הלאומיות של אוקראינה.
ב-2011 שיחק את משחקו הראשון בשורות נבחרת הנוער של אוקראינה.
הוא שיחק בנבחרת הנוער במשך שנה וחצי.
שבצ'נקו זומן לראשונה לנבחרת הלאומית של אוקראינה ב-2014. היה בסגל נבחרת אוקראינה ליורו 2016. עדיין לא שותף באף אחד ממשחקיה הרשמיים של הנבחרת.
מיקיטלה (בבורמזית: မိတ္ထီလာမြို့) היא עיר שנמצאת במחוז מנדליי שבמיאנמר.
מיקטילה היא מרכז סחר משמעותי ורואים בה מספר גדול של אנשי צבא, עם מספר בסיסים גדולים בקרבת מקום.
העיר נמצאת כ-108 ק"מ ממנדליי, בירת המחוז וכ-120 ק"מ מנייפידאו, בירת מיאנמר.
בנוסף, העיר נמצאת ליד אגם מיקיטלה .
בדומה לאגם קנדווגי ביאנגון, גם אגם מיקטילה הוא מאגר מלאכותי עם פסל של קראוויק (ציפור מוזהבת מיתית) על דוברה קבועה על האגם.
כמות המשקעים הממוצעת היא 1,020 מילימטרים בשנה.
חודש ספטמבר הוא החודש שיש בו הכי הרבה גשם (301 מ"מ גשם), וחודש פברואר הוא החודש שיש בו הכי פחות גשם (1 מ"מ גשם).
העיר נמצאת ליד כביש 1.
מִיקֵל אוֹיַארְסָבַּאל אוּגָרְטֶה (בספרדית: Mikel Oyarzabal Ugarte; נולד ב-21 באפריל 1997) הוא כדורגלן ספרדי המשחק בעמדות הקיצוני והחלוץ בריאל סוסיאדד מהלה ליגה, בה הוא גם משמש כקפטן, ובנבחרת ספרד.
הוא בילה את כל הקריירה שלו עם ריאל סוסיאדד, רשם למעלה מ-300 הופעות וכבש למעלה מ-90 שערים.
הוא זכה בגביע המלך ב-2020 עם המועדון, והבקיע בגמר.
אויארסאבל ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת ספרד ב-2016, ומאז ייצג אותה ביורו 2020, וביורו 2024, בו כבש את שער הניצחון של ספרד בגמר.
מיקל נולד באייבר שבספרד, וכבר בילדותו שיחק במועדוני הילדים של אייבר.
בשנת 2011, כאשר היה בן 14, חתם אויאסבאל במועדון הנוער של ריאל סוסיאדד.
כאשר היה עוד בן עשרה, ערך את הופעתו הראשונה בריאל סוסיאדד ב', כאשר עלה כמחליף ב-15 בנובמבר 2014, במהלך משחק הליגה השנייה בספרד.
ב-20 בספטמבר 2015, כבש אויאסבאל את שערו הרשמי הראשון, כאשר כבש בניצחונה של ריאל סוסיאדד ב', במסגרת הליגה השנייה של ספרד.
ב-25 באוקטובר אותה שנה, ערך את הופעת הלה ליגה הראשונה שלו כאשר עלה כמחליף בניצחונה של ריאל סוסיאדד, 4-0 את לבאנטה.
אויאסבאל כבש את שערו הראשון לזכות ריאל סוסיאדד ב--8 בפברואר 2016, בניצחון החוץ 0–5, של ריאל סוסיאדד על אספניול.
שישה ימים לאחר מכן חתם על הארכת חוזה במועדון עד לשנת 2021. מיקל כבש צמד שערים נוסף כמה ימים מאוחר יותר בניצחונה של סוסיאדד על חטאפה 3-0.
ב-19 באוגוסט 2016, האריך פעם נוספת אויארסבאל את חוזהו, עד לשנת 2022. במהלך עונת המשחקים של 2016/2017, שיחק בכל המשחקים של ריאל סוסיאדד בלה ליגה ושיחק 38 משחקים בסך הכל ובכך עזר לקבוצתו לשוב לליגה האירופית לאחר שנתיים בהם לא שיחקה שם.
ב-19 באוקטובר 2017, ערך אויאסבאל את הופעת הבכורה שלו באירופה ובה גם כבש, במסגרת ניצחונה האדיר של סוסיאדד את ורדאר 0–6 במסגרת שלב הבתים של הליגה האירופית.
קבוצתו הצליחה להעפיל לשלב 32 הגדולות, אך הודחה לבסוף על ידי רד בול זלצבורג כשאויארסבאל עצמו כבש שער עצמי אשר הוביל להפסדה של סוסיאדד 3–4 בסיכום שני המשחקים.
בסוף אותה עונה כבש 12 שערי ליגה מה שהיווה את עונת השיא שלו בלה ליגה.
ב-5 באוקטובר 2018, כבש אויארסבאל לאחר בצורת ארוכה הנמשכה כ-5 חודשים.
אויאסבאל עזר לקבוצתו לנצח 1–3 את אתלטיק בילבאו, בדרבי הבסקי.
באותו חלון העברות ניסתה אתלטיק בילבאו להחתים את מיקל אך הוא סירב ואף חידש את החוזה במועדון עד לשנת 2024.
ב-4 במרץ 2020, כבש אויארסבאל שער בפנדל במהלך ניצחונה של סוסיאדד במשחק חצי גמר גביע המלך הספרדי 1-0 (3-1 בסיכום שני המשחקים) ובכך עזר לסוסיאדד להעפיל לגמר הגביע לאחר כ-32 שנה.
במהלך תקופת הנעורים שלו, שיחק אויאסבל בנבחרות הנוער של נבחרת ספרד.
ב-17 במאי 2015, בגיל 19 בלבד, נקרא אויאסבל, לראשונה לנבחרת הבוגרת למשחק הידידות מול נבחרת בוסניה והרצגובינה בכדורגל.
שבועיים לאחר מכן ערך את הופעתו הראשונה בנבחרת כשעלה כמחליף בניצחונה של נבחרת ספרד 1–3, על נבחרת שווייץ.
אויאסבל כבש את שערו הראשון ב-10 ביוני 2019, במסגרת מוקדמות יורו 2020, במהלך ניצחונה של נבחרת ספרד על נבחרת שוודיה 3-0. במאי 2020 זומן לסגל הנבחרת למשחקי יורו 2020.
אויאסבל משחק לעיתים גם בנבחרת הבסקים, בה כבש את שערו הראשון ב-30 בדצמבר 2016.
ב-14 ביולי 2024 הבקיע את שער הניצחון בגמר יורו 2024 לזכות נבחרת ספרד שניצחה את אנגליה 2-1 וזכתה ביורו.
שחקן החודש בלה ליגה: אוקטובר 2020
מהלך החודש בלה ליגה: מרץ 2024 (עם מיקל מרינו)
מיקיאל אנטון ווסאלי (במלטית: Mikiel Anton Vassalli; 5 במרץ 1764 – 12 בינואר 1829) היה סופר ובלשן מלטזי.
מיקיאל אנטון ווסאלי נולד בעיר זבוג' (Żebbuġ) שבמלטה למשפחת איכרים.
בשנת 1785 הוא התחיל לימודי שפות בספיאנצה – אוניברסיטת רומא.
אף על פי שספרי דקדוק ומילונים לשפה המלטית היו כתובים כבר קודם, במהלך שנות ה-90 של המאה ה-18 ווסאלי החל להוציא מהשפה מילים שמקורם באיטלקית במטרה להפוך אותה לשפה לאומית.
בתקופה זו הוא פרסם מספר ספרי יסוד בתחום הדקדוק ומילון איטלקי-מלטי.
ההקדמה למילון כללה מסרים לאומיים חזקים.
בהמשך הוא התחיל ללמד באוניברסיטת מלטה ופרסם ספרים נוספים לרבות תרגום הברית החדשה.
ווסאלי היה הראשון שניתח את השפה בהתאם לשורשים השמיים שלה.
בעקבות הפעילות הפוליטית ווסאלי גורש מהאי מספר פעמים.
בתקופתו השלטון במלטה עבר מהוספיטלרים לאימפריה הצרפתית והחל משנת 1800 לבריטניה.
בעקבות פעילותו נגד שלטון המסדר, הוא נעצר ובהמשך גורש מהאי.
ווסאלי קיבל אישור לחזור רק בשנת 1826.
וסאלי נפטר בשנת 1829, הכנסייה הקתולית סירבה לאשר קבורתו ולכן הוא נטמן בבית הקברות שהיה בשימוש של הבריטים.
פראנס סאמוט פרסם ספר על חייו Il-Ħolma Maltija (The Maltese Dream) שנחשב ליצירת מופת של הספרות בשפה המלטית.
מיקייל גרגורי אנטוניו הוא כדורגלן אנגלי-ג'מייקני המשחק בעמדת הקיצוני בקבוצת וסטהאם יונייטד מהפרמייר ליג ובנבחרת ג'מייקה.
אנטוניו נולד בוונדסוורת', לונדון רבתי.
הוא החל את הקריירה שלו ב-Tooting & Mitcham United Juniors בגיל 12 ושיחק שם במשך שש עונות.
אנטוניו הושאל לאחר מכן לצ'לטנהאם טאון כשמרבית הזמן סבל מחוסר מזל מפציעות.
סאות'המפטון החתימה את אנטוניו בהשאלה לחודש אחד ב-5 באוקטובר 2009, הוא הבקיע את שערו הראשון בסאות'המפטון בניצחון בגביע האנגלי על בריסטול רוברס ב-6 בנובמבר.
ההלוואה הוארכה לאחר מכן עד סוף העונה.
קולצ'סטר יונייטד היה היעד הבא עבור אנטוניו, שם חתם על הלוואה לחודש ב-15 באוגוסט 2011. הוא ערך את הופעת הבכורה שלו במועדון למחרת בהפסד 2:0 לצ'רלטון אתלטיק.
הוא הבקיע את שערו הראשון עבור המועדון בהפסד 3:2 להאדרספילד טאון ב-20 באוגוסט.
ההלוואה הוארכה עד לסוף נובמבר.
בסך הכל כבש ארבעה שערים ב-15 מחזורי ליגה עבור קולצ'סטר.
ב-21 בפברואר 2012, חתם אנטוניו בשפילד ונסדיי בהשאלה עד סיום העונה.
הופעת הבכורה שלו הגיעה בניצחון 0–1 על שפילד יונייטד ב-26 בפברואר.
בהופעתו הבאה, בניצחון 1–4 נגד מידלסברו, כבש אנטונין שני שערים ובישל אחד.
אנטוניו חתם על בשפילד ונסדיי על בסיס קבוע ב-6 באוגוסט 2012 בעסקה לארבע שנים.
בעונתו הראשונה במועדון, אנטוניו הוביל את טבלת הכובשים בקבוצה עם תשעה שערים, אך פציעה שספג בחודש מרץ, גרמה לו לסיים את העונה מוקדם.
ב-6 באוגוסט 2014 חתם אנטוניו על חוזה לשלוש שנים בנוטינגהאם פורסט תמורת דמי העברה באזור של 1.5 מיליון ליש"ט.
הפתיחה החזקה שלו, עם שלושה שערים ושלושה בישולים בחמישה משחקים העמידה אותו למועמד לשחקן חודש אוגוסט אך הוא לא זכה לבסוף.
אנטוניו פתח בהרכב הקבוצה בכל משחקי הליגה במהלך עונתו הראשונה במועדון, כבש 14 שערים, ונבחר לשחקן העונה של הקבוצה.
ב-1 בספטמבר 2015 חתם אנטוניו בווסטהאם יונייטד מהפרמייר ליג בסכום שנע סביב ה-7 מיליון ליש"ט בחוזה לארבע שנים עם אופציה לשנתיים נוספות.
את הופעת הבכורה שלו ערך ב-19 בספטמבר, כשעלה כמחליף במקומו של ויקטור מוזס בדקה ה-60 של הניצחון 2:1 על מנצ'סטר סיטי.
ב-28 בדצמבר 2015 כבש את שער הבכורה במועדון בהפסד 1–2 לסאות'המפטון.
ביולי 2016 חתם אנטוניו בווסטהאם על חוזה חדש לארבע שנים.
ב-11 במאי 2017, ווסטהאם הודיעה כי אנטוניו חתם על חוזה חדש לארבע שנים.
אנטוניו הבקיע את השער הראשון על ידי שחקן אורח באצטדיון החדש של טוטנהאם, ב-27 בספטמבר 2019, כאשר ווסטהאם ניצחה 0–1, והפכה לקבוצת החוץ הראשונה שניצחה באצטדיון.
תוצאה שגם הבטיחה את מקומה של וסטהאם בפרמייר ליג גם בעונה שלאחר מכן.
בסיום אותו החודש, נבחר לשחקן החודש של חודש יולי בפרמייר ליג.
ב-10 בספטמבר 2021, זכה שוב בתואר שחקן החודש בפרמייר ליג עבור חודש אוגוסט.
אנטוניו כבש את השער הראשון של ווסטהאם בניצחון 0–2 על דינמו זאגרב במשחק הפתיחה בעונת 2021/2022 בליגה האירופית.
,זהו השער הראשון של ווסטהאם בתחרות אירופית גדולה מאז 1999.
במרץ 2016 חשף אנטוניו כי דחה את ההזדמנות לשחק עבור נבחרת ג'מייקה מכיוון שיש לו שאיפה לשחק עבור אנגליה.
ב-28 באוגוסט 2016, זומן אנטוניו בפעם הראשונה לסגל הנבחרת על ידי המאמן סם אלרדייס, הוא לא שותף במשחק נגד סלובקיה.
ב-16 במרץ 2017, אנטוניו זומן שוב לסגל על ידי המאמן החדש גארת' סאות'גייט למשחק הידידות נגד גרמניה ב-22 במרץ ומוקדמות מונדיאל 2018 נגד ליטא ב-26 במרץ, אולם ב-20 במרץ, אנטוניו נופה מהסגל עקב פציעה.
בשנת 2021 החל לשחק בנבחרת ג'מייקה, ונכלל בסגל הנבחרת לטורניר גביע הזהב 2023.
אנתוניו גרוש ויש לו שישה ילדים.
ב-7 בדצמבר 2024, היה אנטוניו מעורב בתאונת דרכים.
הוא שוחרר מבית החולים בסוף דצמבר כאשר פציעותיו צפויות למנוע ממנו לשחק כדורגל במשך שנה לפחות.
אליפות הפוטבול ליג הראשונה: 2011/12
שחקן העונה של נוטינגהאם פורסט: 2014/15
שחקן העונה של וסטהאם יונייטד: 2016/17
שחקן החודש בפרמייר ליג: יולי 2020, אוגוסט 2021
מיקיטה ולריוביץ' בורדה (באוקראינית: Микита Валерійович Бурда; נולד ב-24 במרץ 1995) הוא כדורגלן אוקראיני המשחק בעמדת הבלם בקולוס ובנבחרת אוקראינה.
בורדה נולד בינקייבו, מחוז דונצק והחל לשחק בקבוצה מקומית במחוז קייב.
בגיל 16, הוא עבר למועדון הכדורגל דינמו קייב, שבו שיחק בקבוצות הנוער והמילואים של המועדון.
ב-23 באוגוסט 2014, בורדה ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה הבוגרת של המועדון ואף זכה לפתוח בהרכב ושיחק 90 דקות בניצחון 1–3 על זירקה קרופיבניצקי במסגרת הגביע האוקראיני.
החל מעונת 19–2018, הוא הפך לשחקן הרכב קבוע, כשבאותה העונה הוא שותף ב-43 משחקים בכל המסגרות.
בתחילת שנת 2023 הושאל לקבוצת זוריה לוהנסק
ב-31 במאי 2018, בורדה ערך את הופעת הבכורה שלו במדים הלאומיים של נבחרת אוקראינה במסגרת משחק ידידות מול נבחרת מרוקו, שהתקיים בסטאד דה ז'נב בשווייץ והסתיים בתוצאת תיקו אפס.
מיקייל קייזר הוא כדורסלן אמריקאי המשחק בעמדות הפאוור פורוורד והסנטר בהפועל חולון.
קייזר החל את דרכו כששיחק כדורסל בתיכון לנקסטר שבלנקסטר, טקסס.
לאחר מכן הוא עבר לאקדמיית כריסטיאן לייף סנטר בהמבל, טקסס.
בשנת 2011 התחייב קייזר לאוניברסיטת לואיזיאנה טק.
בעונתו האחרונה הוא הוביל את המכללה לרבע גמר טורניר ההזמנה הלאומי, שם הפסידו לאוניברסיטת טמפל.
הוא עזר למכללה לזכות באליפות בשנים 2013, 2014 ו-2015. בעונת , הוא הפך לחוסם המצטיין בכל הזמנים של לואיזיאנה טק.
בשנת 2015, לאחר שלא נבחר בדראפט ה-NBA, החל לשחק בטורונטו ראפטורס במהלך ליגת הקיץ של ה-NBA.
הוא שותף בארבעה משחקים, בהם העמיד 3.5 נקודות ו-4.0 ריבאונדים ב-14.6 דקות בממוצע למשחק.
ב-23 ביולי 2015, הוא חתם בראפטורס, אך ב-24 באוקטובר הוא שוחרר מהקבוצה לאחר ששותף במשחק קדם עונה אחד.
ב-31 באוקטובר הוא חתם בקבוצת הבת של הראפטורס מליגת הפיתוח של ה-NBA, ראפטורס 905.
ב-30 באוגוסט 2016 חתם בתדמון זוק מהליגה הלבנונית, אך הוא עזב את הקבוצה לפני שרשם בה הופעה.
ב-25 בנובמבר הוא חתם בסולט לייק סיטי סטארס.
למחרת הוא ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה במהלך ההפסד 84–117 לטקסס לג'נדס, כשהוא רושם 8 נקודות, 2 ריבאונדים ואסיסט ב-15 דקות.
ב-3 במרץ 2017, שוחרר קייזר מהקבוצה.
ב-23 בספטמבר 2017 חתם בפאראלימני מהליגה הקפריסאית, שם העמיד בממוצע 15 נקודות, 14 ריבאונדים ו-3 חסימות למשחק.
ב-29 בנובמבר 2017 הוא עזב את פאראלימני על מנת להצטרף לקימיס מהליגה היוונית.
במהלך העונה הוא הוביל את הליגה בחסימות עם 1.9 חסימות למשחק.
ב-26 באוקטובר 2019 חתם בלייקלנד מג'יק.
בקבוצה העמיד קייזר ממוצעים של 9.0 נקודות ו-5.8 ריבאונדים ב-26.2 דקות למשחק, לפני שב-10 במרץ 2020 הוא שוחרר מהקבוצה.
ב-31 ביולי הוא חתם בואף ריגה מהליגה הלטבית.
הוא העמיד בקבוצה ממוצעים של 10.5 נקודות ו-7.9 ריבאונדים למשחק.
ב-15 ביולי 2021 חתם בהפועל חולון מהליגה הישראלית.
מיקל אנקה (דנית:Michael Ancher; 9 ביוני 1849 – 19 בספטמבר 1927) היה אמן ריאליסטי דני, וידוע בציוריו של דייגים, אגמים וסצנות אחרות מקהילת הדייגים הדנית והיה בין מייסדי ציירי סקיין.
היה בעלה של הציירת אנה אנקה.
מיקל פיטר אנקר נולד ברוצקר שבאי בורנהולם.
בנו של סוחר מקומי, למד בבית הספר אך לא הצליח להשלים את לימודיו התיכוניים מאחר שאביו נקלע לקשיים כלכליים, מה שאילץ אותו להסתדר בעצמו.
בשנת 1865 מצא עבודה כפקיד חניך באחוזה ליד רונדה שבמזרח יוטלנד.
בשנה שלאחר מכן הוא פגש את הציירים תיאודור פיליפסן ווילהלם גרוט שהגיעו לאזור לצייר.
הם התרשמו מעבודתו המוקדמת, ועודדו אותו לעסוק בציור כמקצוע.
בשנת 1871, הוא שהה תקופה קצרה בבית הספר לאמנות של נילסן על מנת להצטרף לאקדמיה המלכותית הדנית לאמנות בקופנהגן בהמשך השנה.
למרות שבילה זמן מה באקדמיה, הוא עזב בשנת 1875 מבלי שסיים את לימודיו.
אחד מחבריו ללימודים היה קרל מאסן שהזמין אותו לנסוע לסקיין, כפר דייגים קטן בצפון הרחוק של יוטלנד, שם נפגשים הים הבלטי והים הצפוני.
מאמצע שנות ה -70 של המאה ה -19, הוא ומדסן הפכו לחברי מפתח בקבוצת אמנים שהתכנסו שם מדי קיץ, המכונים ציירי סקיין.
לאחר שאנקר ביקר לראשונה בסקגן בשנת 1874, הוא התיישב שם והצטרף לחברת האמנים ההולכת וגדלה.
מושבת הציירים נפגשה באופן קבוע במלון Brøndums בסקיין כדי להחליף רעיונות.
בשנת 1880 התחתן אנקר עם ציירת אחרת ילידת סקיין, אנה ברונדום, שלאביה היה שייך מלון ברונדמס.
בשנים הראשונות לנישואיהם היה לבני הזוג בית וסטודיו שהפך למוזיאון סקיין.
לאחר לידת בתם הלגה בשנת 1883, עברה המשפחה למרקווג שבסקיין.
את פריצת הדרך האמנותית שלו השיג בשנת 1879. עבודותיו של מיקל אנקה מתארות את הדייגים של סקגן ואת חוויותיהם הדרמטיות בים, המשלבות ריאליזם עם קומפוזיציה קלאסית.
עבודות מפתח כוללות את הם יעקוף את הנקודה?, סירת ההצלה המובלת בדיונות (1883), הצוות ניצל (1894) והאיש הטבוע (1896).
מיקל אנקה הושפע מהכשרתו המסורתית באקדמיה המלכותית הדנית לאמנויות בשנות ה -70 שהטילה כללים נוקשים על הקומפוזיציה.
עם זאת, נישואיו לאנה אנקה הציגו בפניו את הרעיון הנטורליסטי של מציאות לא מעוותת וצבעיה.
על ידי שילוב ההרכב הציורי של נעוריו עם תורת הנטורליזם, מייקל אנקה יצר מה שכונה אמנות פיגורטיבית מונומנטלית מודרנית, כגון בציור הטבילה.
בין היתר ניתן לראות את עבודותיהם של אנה ומיקל אנקה במוזיאון סקגן, מוזיאון סטטנס לאמנות, מוזיאון פרדריקסבורג, אוסף הירשפרונג ומוזיאון לאמנות ריבה.
מיקל קיבל את מדליית אקרסברג בשנת 1889 ובשנת 1894 את אות מסדר הדנברוג.
הבית של מיקל ואנה אנקה
המעון של אנה ומיקל אנקה נרכש בשנת 1884. בשנת 1913 נוסף לנכס סטודיו גדול ומהווה חלק מהמוזיאון הנוכחי.
עם מותה בשנת 1964, בתם, הלגה אנקה, הורישה את הבית ואת כל תוכנו לקרן הלגה אנקה.
בשנת 1967 הפך הבית למוזיאון, בית אנקה.
הריהוט והציורים המקוריים שיצרו בנוסף לעבודות ואמנים אחרים של סקיין מוצגים בבית ובסטודיו המשוחזרים.
מיכאל (מיקי) שרביט (נולד ב-24 באוקטובר 1983) הוא קצין בצה"ל בדרגת אלוף-משנה המשמש כמפקד חטיבה 188. קודם לכן שימש כמפקד המרכז לאימונים באש בצאלים ומפקד חטיבת קרייתי.
שרביט התגייס לצה"ל ועבר מסלול הכשרה כלוחם, קורס מפקדי טנקים וקורס קציני שריון.
בהמשך מונה לסגן מפקד פלוגה בזמן מלחמת לבנון השנייה.
לאחר מכן מונה למפקד פלוגה והוביל אותה במבצע עופרת יצוקה.
לאחר מכן מונה לקצין אג"ם של גדוד 71.
בשנת 2017 הועלה לדרגת סא"ל ומונה למפקד גדוד 198 לאחר מכן מונה למפקד גדוד 71 בין השנים 2018–2020. בין השנים 2020–2022 שימש כראש ענף היבשה באגף התכנון.
ב־2022 הועלה לדרגת אל"ם ומונה למפקד חטיבת קרייתי.
במקביל כיהן כשנה כראש המטה של אוגדה 146.
במלחמת חרבות ברזל פיקד על צק"ח קרייתי שלחמה בגזרת ח'אן יונס תחת עוצבת האש, וב-8 באוגוסט 2024 סיים את תפקידו.
בספטמבר באותה שנה החל לפקד על המרכז לאימונים באש.
שרביט נשוי, בעל תואר ראשון בהנדסת תעשייה וניהול ותואר שני במנהל עסקים.
מיקי שיינוביץ (נולד ב-30 בנובמבר 1957) הוא פיזיולוג ישראלי ופרופסור מן המניין באוניברסיטת תל אביב.
לשעבר ראש בית הספר להנדסה ביו-רפואית בפקולטה להנדסה ע"ש איבי ואלדר פליישמן ומנהלו המייסד של מכון סילבן אדמס לספורט.
מומחה לפיזיולוגיה של המאמץ ולפיזיולוגיה קרדיווסקולרית.
שיינוביץ נולד בפתח תקווה לדבורה ולנחמן שיינוביץ, ניצולי השואה, אח ליעקב.
את שירותו בצה"ל עשה כמדריך אימון גופני.
לאחר שחרורו החל את לימודיו לתואר ראשון בביולוגיה ומיד לאחר מכן לתואר שני בפיזיולוגיה של הלב, שניהם מאוניברסיטת בר-אילן.
בשנת 1991 השלים את לימודי הדוקטורט בפיזיולוגיה קרדיווסקולרית בבית הספר לרפואה אוניברסיטת תל אביב, בהנחיית הפרופסורים אלכסנדר בטלר וסולאנג' אקסלרוד.
עם סיום הדוקטורט יצא להשתלמות בתר-דוקטורט במכונים הלאומיים לבריאות (NIH).
ב-1995 הצטרף לבית הספר להנדסה ביו-רפואית (דאז מחלקה) באוניברסיטת תל אביב, שם הוא מכהן כפרופסור מן המניין.
כמו כן הוא בוגר קורס דירקטורים מטעם הפקולטה לניהול ע"ש קולר.
בשנים 2007–2009 שהה שיינוביץ במסגרת שבתון מאוניברסיטת תל אביב ב-Washington Hospital Center, בקיץ 2023 ב-GIH (בית הספר השוודי למדעי הספורט והרפואה) וב-2024 שהה סמסטר ב-The Institute des Sciences du Sport-Santé de Paris.
נוסף על תפקידיו האקדמיים והציבוריים, שיינוביץ הוא מדריך בהתעמלות מכשירים ומאמן כושר גופני מטעם בית הספר למאמנים במכון וינגייט, ומומחה במדעי הספורט ותורת האימון מהמכללה האקדמית לוינסקי-וינגייט.
שיינוביץ אב לשלוש בנות – עדי, נועה ורוני.