tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
לאחר כמה חקירות יסודיות, התברר שיותר מ-100 אנשי צוות אוויר היו מעורבים במעשים מיניים בלתי ראויים.
אף אחד מהם לא הועמד למשפט בפני בית דין צבאי, אף על פי שיותר ממחציתם הועמדו פני דין משמעתי והקריירות של כמה קצינים בכירים הגיעו למעשה לסיומן.
מזכיר הצי הנרי גארט אולץ בסופו של דבר להתפטר וקלסו אולץ לפרוש חודשיים לפני זמנו בעיצומו של המשבר ואנשי צוותי האוויר הלינו על כך שהוא כשל בהבטחת תהליך ראוי לחברי הצוות שהואשמו.
עם זאת, על הצי ועל הנהגתו נמתחה ביקורת קשה על עונשים קלים מדי שהוטלו על כמה קצינים.
ב-23 באפריל 1994 הוחלף קלסו בתפקיד ראש המבצעים הימיים על ידי ג'רמי בורדה.
זמן קצר לפני פרישתו ניסתה הסנאטורית ברברה בוקסר להציע הטלת עונש על קלסו באמצעות הורדתו בדרגה מאדמירל לאדמירל משנה.
ניסיונה של בוקסר כשל כאשר יותר סנאטורים הסכימו שקלסו נקט בצעדים הנכונים בטיפול בפרשה והותר לו לפרוש בדרגתו המקורית.
תומכיו של קלסו שיבחו אותו על רפורמות שביצע במערך ההכשרה לקצינים ועל המדיניות הקשוחה שלו למניעת הטרדות מיניות.
ב-2003 פרש קלסו יחד עם רעייתו לנדס מק'קון קלסו (שנפטרה ב-2012) למקום הולדתו, פאייטוויל.
פרנק קלסו נפטר ב-23 ביוני 2013 בנורפוק, וירג'יניה מסיבוכים שנגרמו מנפילה שגרמה לחבלה בראשו ושאירעה כאשר הוא נכח שם בטקס הסיום של נכדו.
שבועיים בלבד לפני מותו הוא נשא לאישה את ג'ורג'יה רובינסון.
הוא הניח אחריו שני בנים, ששניהם שירתו גם הם בצי, ושתי בנות.
פרנק פייס הבן היה איש עסקים אמריקאי ומזכיר הצבא השלישי של ארצות הברית.
פרנק פייס נולד בליטל רוק, ארקנסו.
הוא למד בבית הספר דה היל שבפוטסטאון, פנסילבניה.
ב-1933 הוא סיים את לימודיו באוניברסיטת פרינסטון וב-1936 הוא סיים את לימודיו בבית הספר הרווארד למשפטים.
פייס נכנס לשירות הציבורי ב-1936 כעוזר פרקליט המחוז בארקנסו.
ב-1938 הוא החל לעבוד במחלקת ההכנסות של ארקנסו.
ב-1942 הוא התגייס לחילות האוויר של צבא ארצות הברית כקצין בדרגת לוטננט משנה ושירת עד 1945 בפיקוד התובלה האווירי והתקדם עד לדרגת מייג'ור.
לאחר שחרורו מהצבא שב פייס לשירות הציבורי כעוזר התובע הכללי של ארצות הברית ובהמשך היה לעוזר האחראי על הדואר (Postmaster General).
ב-1948 הוא עבר למשרד הניהול והתקציב, בתחילה כעוזר מנהל המשרד ובהמשך הוא מונה כמנהל.
ב-12 באפריל 1950 מונה פייס כמזכיר הצבא, תפקיד בו הוא כיהן עד 20 בינואר 1953. לאחר מכן ועד 1962 הוא המשיך לשמש בתפקיד ניהולי בכיר בג'נרל דיינמיקס.
הוא נבחר כמנהל המיועד לסוכנות החירום לתחבורה, חלק מקבוצה סודית שהוקמה ב-1958 על ידי הנשיא דווייט אייזנהאואר שאמורה הייתה לתפקד במצב חירום לאומי ושנודעה בשם "העשירייה של אייזנהאואר" (Eisenhower Ten).
ב-1964 הצטרף פייס לדייוויד רוקפלר כדי להקים את "סגל השירות הניהולי הבינלאומי" (International Executive Service Corps), שהוקם כדי לסייע להבאת שגשוג ויציבות למדינות מתפתחות באמצעות גידול ביזמות הפרטית.
בהמשך היה פייס לנשיא הארגון.
בין השנים 1968–1972 היה גריי יושב הראש הראשון של "תאגיד השידור הציבורי" (Corporation for Public Broadcasting).
פרנק פייס נפטר מהתקף לב בגריניץ', קונטיקט ב-8 בינואר 1988 בגיל 75.
פרנק צ'ארלס אוסמרס היה פוליטיקאי אמריקאי, חבר המפלגה הרפובליקנית שייצג את מחוז הקונגרס ה-9 של מדינת ניו ג'רזי בבית הנבחרים של ארצות הברית בשנים 1939–1943 ובשנים 1951–1965.
אוסמרס נולד בליאוניה, הוא למד בבית הספר הציבורי ובמכללת ויליאמס שבוויליאמסטאון במסצ'וסטס.
אוסמרס היה חבר במועצת העיר האוורת' בניו ג'רזי בשנים 1930–1934 וכיהן כראש עיריית האוורת' בשנים 1935–1936. לאחר מכן היה חבר בבית המחוקקים של ניו ג'רזי בין השנים 1935–1937, ונבחר מטעם המפלגה הרפובליקנית בקונגרס השבעים ושש והשבעים ושבע, כיהן בתפקידו מ־3 בינואר 1939 עד 3 בינואר 1943.
בעודו חבר בקונגרס השבעים ושבע, נאלץ אוסמרס להתגייס לצבא וסיים את לימודיו בבית הספר לחי"ר בפורט בנינג שבג'ורג'יה, הוא הועמד לרשימה הלא פעילה על פי הוראת הנשיאות וסיים את כהונתו בקונגרס, אך לא היה מועמד לבחירה מחודשת לקונגרס השבעים ושמונה.
אוסמרס נכנס לתפקיד סגן שני באוגדת החי"ר, ב־4 בינואר 1943, עבר לחיל העשרים וארבע ושירת ב, ושוחרר משירות צבאי ב־22 בפברואר 1946. הוא שימש כמג"ם בחיל המילואים של הקצינים.
לאחר שחזר משירותו הצבאי חזר אוסמרס לעיסוקיו העסקיים לשעבר והתעניין גם בעסקי נדל"ן, ביטוח ופרסום.
הוא נבחר לכהן בקונגרס השמונים ושניים, ב־6 בנובמבר 1951 וזאת כדי למלא את המשרה הפנויה שנגרמה עקב התפטרותו של חבר קונגרס אחר, ונבחר לכהן כחבר קונגרס בשישה הקונגרסים הבאים, וכיהן מ-6 בנובמבר 1951, עד 3 בינואר 1965 בשנת 1965 ניסה להיכנס לקונגרס השמונים ותשע, אך הדבר לא עלה בידו.
הוא היה מנהל מפעל במחוז ברגן, ניו ג'רזי בסוף שנות ה-60 ועסק בעסקי נדל"ן באנגלווד, ניו ג'רזי.
הוא התגורר בטנפלי, ניו ג'רזי, שם נפטר ב־21 במאי 1977, הוא נקבר בבית העלמין שבאנגלווד.
פרנק קומרפורד ווקר היה עורך דין ופוליטיקאי אמריקאי, שכיהן כמנהל הכללי של דואר ארצות הברית בשנים 1940–1945 וכיושב ראש הוועדה הדמוקרטית הלאומית בשנים 1943–1944.
פרנק קומרפורד ווקר נולד בפלימות', פנסילבניה.
הוא למד באוניברסיטת גונזגה שבספוקיין, וושינגטון.
ב-1909 הוא קיבל תואר במשפטים מאוניברסיטת נוטרדאם.
לאחר מכן הוא הצטרף לאחיו תומאס במשרד עורכי הדין שלו בביוט, מונטנה.
ב-1913 הוא נבחר לתקופת כהונה אחת בבית הנבחרים של מונטנה.
ב-מלחמת העולם הראשונה התנדב ווקר לצבא ארצות הברית.
הוא היה לקצין בדרגת לוטננט והשתתף בקרבות בחזית המערבית.
לאחר המלחמה הוא שב לעסוק בעריכת דין.
ב-1925 עבר ווקר לניו יורק, שם הוא היה למנהל וליועץ המשפטי של תיאטראות קומרפורד, רשת של בתי קולנוע בבעלות קרוב משפחתו, מייקל קומרפורד.
בניו יורק הרחיב ווקר את פעילותו הפוליטית והיה לאחד מראשוני תומכיו של פרנקלין דלאנו רוזוולט.
ב-1931 הוא היה שותף לייסוד האגודה למען נשיאותו של רוזוולט.
ב-1932 הוא היה לגזבר של הוועדה הדמוקרטית הלאומית.
עד למותו של רוזוולט היה ווקר אחד מיועציו הקרובים.
בשנת 1933, עם כניסתו של רוזוולט לתפקיד נשיא ארצות הברית, מינהו לתפקיד מזכיר מועצת החירום הלאומית.
סוכנות זו, שפעלה במסגרת הניו דיל, נטמעה מאוחר יותר במשרד הרשות המבצעת של הנשיא והייתה קשורה למנהל השיקום הלאומי .
ב-1940 מונה ווקר כמנהל הכללי של דואר ארצות הברית במקומו של ג'יימס פארלי, שהיה גם הוא יושב ראש הוועדה הדמוקרטית הלאומית ומנהל מסע הבחירות של רוזוולט.
במקביל לתפקידו כמנהל הכללי של הדואר, המשיך ווקר בתפקידו כיועץ פוליטי, והשתתף לעיתים קרובות בדיונים שלא היו קשורים לפעילות מחלקת הדואר.
לדוגמה, בדיונים שקדמו להמתקפה על פרל הארבור בדצמבר 1941, הוא היה בקשר קבוע עם שגריר יפן קיצ'יסבורו נומורה .
ב-1943 נבחר ווקר כיושב ראש הוועדה הדמוקרטית הלאומית וכיהן בתפקיד עד 1944, עת הוחלף על ידי רוברט האנגן.
במאי 1945 הודיע ווקר על פרישתו מתפקידו כמנהל הכללי של הדואר, כדי לאפשר לנשיא החדש הארי טרומן למנות לתפקיד אדם מטעמו.
טרומן בחר גם לתפקיד זה את האנגן, שהחליף את ווקר ב-1 ביולי.
בהמשך השנה מינה טרומן את ווקר כחבר במשלחת ארצות הברית לאומות המאוחדות.
פרנק קומרפורד ווקר נפטר בניו יורק ב-13 בספטמבר 1959, בגיל 73.
פרנק אדווין צ'רצ'יל היה מלחין ופזמונאי אמריקאי.
הוא ידוע ככותב של רוב המוזיקה של הסרטים "שלגיה ושבעת הגמדים", "דמבו הפיל המעופף", "במבי", "הרפתקאות איכבוד ומר טוד" ו"פיטר פן" של חברת וולט דיסני, עליהם קיבל מועמדויות וזכייה בפרס אוסקר, כמו כן את תואר "אגדות דיסני" בשנת 2001.
צ'רצ'יל נולד ברומפורד, עיר שבמיין בארצות הברית, בשנת 1901. הוא החל את הקריירה שלו בנגינה בפסנתר בבתי קולנוע בגיל 15 בונטורה.
לאחר שעזב את לימודי הרפואה באוניברסיטת קליפורניה בלוס אנג'לס כדי להמשיך בקריירה המוזיקלית, הפך למלווה בתחנת הרדיו KNX (AM) בשנת 1924.
בשנת 1930 הצטרף צ'רצ'יל לאולפני ההנפשה של וולט דיסני, והלחין סרטים קצרים מונפשים רבים, כשהראשון ביניהם היה "הניצול" בכיכובו של מיקי מאוס.
בשנת 1933 הוא כתב יחד עם אן רונל את השיר "מי מפחד מהזאב הרע?" שהופיע בסרט "שלושה חזירים קטנים" וזכה להצלחה מסחרית אדירה.
בשנת 1937 נבחר צ'רצ'יל, יחד עם פול סמית' ולייגי הרליין, להלחין את המוזיקה לסרט באורך מלא "שלגיה ושבעת הגמדים" שמבוסס על מעשייה בעלת אותו שם.
בין היתר הוא הלחין את השיר "Someday My Prince Will Come" שזכה להצלחה רבה, והופיע עם השירים הנוספים שהלחין בפסקול הסרט, "Snow White and the Seven Dwarfs".
בשנת 1939 הלחין את השיר "Never Smile at a Crocodile" שכתב ג'ק לורנס, אשר היה אמור לקחת חלק בסרט "פיטר פן".
בשנת 1942 זכה צ'רצ'יל יחד עם אוליבר וואלאס בפרס אוסקר לפסקול המקורי הטוב ביותר, עבור הפסקול של הסרט "דמבו הפיל המעופף".
כמו כן הוא היה מועמד לפרס אוסקר לשיר המקורי הטוב ביותר יחד עם נד וושינגטון, עבור השיר "Baby Mine" שלקח חלק בפסקול הסרט.
שנה לאחר מכן צ'רצ'יל היה מועמד לשני פרסי אוסקר - הראשון לפסקול המקורי הטוב ביותר, עבור פסקול הסרט "במבי" יחד עם אדוארד פלאמב; והשני לשיר המקורי הטוב ביותר, עבור השיר "Love is a Song" שלקח חלק בפסקול ונכתב על ידי לארי מורי.
בשנת 2001 זכה צ'רצ'יל בתואר "אגדות דיסני", עבור תרומתו לחברת וולט דיסני.
צ'רצ'יל התאבד ב-14 במאי 1942, בגיל 40, בחווה שלו הממוקמת בצפון לוס אנג'לס בקסטאיק.
הוא כביכול מת "ליד הפסנתר" מפצע ירייה עצמית.
אף על פי שישנן השערות שהתאבדותו הייתה תוצאה של שיח שלילי עם וולט דיסני בנוגע ללחנים שלו לסרט "במבי", זה היה ככל הנראה בשל הדיכאון העמוק שלו והתקף השתייה הכבד ממנו סבל לאחר מותם של שניים מחבריו הקרובים.
הוא הותיר אחריו אישה ובת.
הוא נקבר בפורסט לאון ממוריאל פארק.
פרנק קנדל השלישי הוא מהנדס, עורך דין ומנהל אמריקאי אשר כיהן כמזכיר חיל האוויר של ארצות הברית ה-26 החל מ-28 ביולי 2021 ועד 20 בינואר 2025. קודם לכן הוא שימש במספר תפקידים בכירים במחלקת ההגנה של ארצות הברית.
הוא בוגר האקדמיה הצבאית של ארצות הברית, וקצין בדימוס בדרגת לוטננט קולונל ששירת בכוחות המילואים של צבא ארצות הברית.
בשנים 2012–2017 הוא שימש כתת-מזכיר ההגנה של ארצות הברית לרכש, טכנולוגיה ולוגיסטיקה בממשל ברק אובמה.
הוא החל את הקריירה שלו כקצין בצבא ארצות הברית.
לאחר כמה הצבות, כולל בגרמניה, והוראת הנדסה באקדמיה הצבאית של ארצות הברית, הוא הצטרף לשירות האזרחי כמהנדס מערכות במערך ההגנה מפני טילים.
ב-1986 הוא היה לעוזר תת-המזכיר למערכות ההגנה האסטרטגיות.
בשנים 1989–1994 הוא שימש כסגן מנהל למחקר והנדסת הגנה עם אחריות לכל תוכניות הפיתוח של מערכות הנשק הקונבנציונליות של ארצות הברית.
לאחר שסיים את עבודתו בממשל ב-1994, שימש קנדל כסגן הנשיא להנדסה בתאגיד ריית'יאון טכנולוגיות, ולאחר מכן כיועץ בתאגיד.
במהלך תקופה זו הוא סיים לימודי משפטים במרכז המשפטים של אוניברסיטת ג'ורג'טאון ועבד על בסיס פרו בונו כעורך דין לזכויות אדם.
ב-2010 שב קנדל לשירות הממשלתי, בתחילה כתת-מזכיר ההגנה הראשי ולאחר מכן כתת-מזכיר ההגנה לרכש, טכנולוגיה ולוגיסטיקה.
במהלך כהונתו בתפקיד זה יישם קנדל מדיניות שהובילה לשיפורים ניכרים בעלות ובלוחות הזמנים של תוכניות רכש הנשק של מחלקת ההגנה.
ב-2016 הוא הוכר כאיש השנה של כתב העת Aviation Week & Space Technology על מאמציו להפחתת העלויות.
בנוסף לשינוי מדיניות הוא יזם והוציא לפועל את מיזמי "כוח קניה טוב יותר" (Better Buying Power), שבמסגרתם הוא פיקח ישירות על יותר מ-50 תוכניות לייצור מערכות ההגנה הגדולות ביותר.
דוגמאות למיזמים אלו כללו את מיזם מטוס התקיפה F35 שייצורו הוקפא למשך שנתיים לעודד את המאמצים לייצוב הדגם, מערכת הקרקע GPS Block IIIA ומערכת OCX שבהם הוא הוביל את המאמצים לבנות מחדש ולהשלים את התוכנית הבעייתית.
הוא פיקח על הפיתוח של המפציץ החמקן B-21 שכעת נמצא בתכנון.
קנדל הגה והוביל את המאמצים לרכישת מערכת ניהול שאומצה על ידי המחלקה לענייני חיילים משוחררים ועל ידי מחלקת ההגנה.
קנדל גם הוביל את המאמץ לתמוך בפעילות בעיראק ובאפגניסטן עם תוכניות רכישה מהירות.
הוא גם הוביל את המאמצים להרחקת כלי הנשק הכימי הסורים והשמדתם בים.
קנדל היה היוזם הראשי של היוזמה להשקת סוכנות DARPA.
הוא היה אחד הראשונים שהזהירו נוגע לתהליכי המודרניזציה של הכוחות המזוינים של סין ובנוגע לאיום שהם הציבו לעליונות הצבאית הקונבנציונלית של ארצות הברית.
בעת כהונתו בתפקיד הוא כתב מאמרים בנושאי רכש צבאי שאותם הוא קיבץ בספר בשם "רכש צבאי נכון".
פרנק ג'וזף פלון הבן הוא פוליטיקאי אמריקאי, המכהן כחבר בית הנבחרים של ארצות הברית מטעם מחוז הקונגרס השישי של מדינת ניו ג'רזי, ברציפות מאז 1988. מחוז קונגרס זה, שנספר בשנים 1988–1993 כמחוז החמישי, שוכן במרכז הצפוני של ניו ג'רזי.
טרם היבחרו של פלון – חבר המפלגה הדמוקרטית – לקונגרס, היה חבר בסנאט המדינתי של ניו ג'רזי בשנים 1984–1988. בשנים 2023-2019 היה יושב ראש ועדת האנרגיה והמסחר של בית הנבחרים של ארצות הברית.
פלון נולד בעיירת החוף לונג בראנץ' שבמזרח ניו ג'רזי.
הוא בוגר מידלברי קולג', ולאחר מכן למד בבית הספר למשפטים ודיפלומטיה של אוניברסיטת טאפטס, ובבית הספר למשפט שבקמפוס קמדן של אוניברסיטת ראטגרס.
בטרם היבחרו לקונגרס האמריקאי היה פלון חבר מועצת העירייה של לונג בראנץ' מ-1982 עד 1988. בשנים 1984–1988 ייצג את מחוז הבחירה ה-11 בסנאט המדינתי של ניו ג'רזי.
ב-1983 נבחר לתפקיד זה כאשר גבר על בריאן ט.
קנדי, הסנאטור המכהן מטעם המפלגה הרפובליקנית, ביחס של 49%–50%.
בשנת 1987 הוא נבחר מחדש עם 60% מהקולות, וניצח את חבר המועצה גרי פופקין מהעיר נפטון.
במרץ 1988 הלך לעולמו ג'יימס הווארד , נציג מחוז הקונגרס החמישי של ניו ג'רזי בבית הנבחרים של ארצות הברית.
בנובמבר אותה שנה התקיימו בחירות מיוחדות (לצד בחירות רגילות) למילוי מקומו ושארית כהונתו של הווארד המנוח.
פלון ניצח בשתי מערכות הבחירות כאשר גבר על ג'ו אזולינה, מועמד המפלגה הרפובליקנית, ועל לורה סטיוארט מהמפלגה הליבטריאנית.
בשנת 1990 נבחר פלון מחדש עם 49% מהקולות, והושבע לתקופת כהונתו השנייה.
לאחר חלוקה מחדש של מחוזות הקונגרס בניו ג'רזי, החל פלון לייצג את מחוז הקונגרס השישי.
פלון הוא חבר בשדולה הפרוגרסיבית של הקונגרס.
הוא משמש כסגן יו"ר השדולה האינדיאנית, שם עמל על יצירת בסיס דו-מפלגתי להגנת הריבונות של ממשלות שבטיות ולקדם את צורכי החברה האינדיאנית.
בעבר היה יושב ראש משותף של שדולת הקונגרס לענייני ארמניה.
בשנת 2002 הוענקה לו "מדליית מקיטאר גוש" (Mkhitar Gosh) בידי נשיא ארמניה.
באותה השנה עוטר בעיטור האזרחי השלישי ביוקרתו של הודו, "פאדמה בושאן", על תרומתו כחבר בשדולה ההודית בקונגרס.
במהלך 2002 דחה פלון את הצעת מנהיגי הדמוקרטים להחליף את הסנאטור רוברט טוריצ'לי כמועמד המפלגה הדמוקרטית לייצוג ניו ג'רזי בסנאט של ארצות הברית.
בסופו של דבר המועמד הדמוקרטי לסנאט היה פרנק לוטנברג, שהוסיף לנצח ביום הבחירות הכלליות.
בשנים 2004–2005 שקל פלון להתמודד לתפקיד מושל ניו ג'רזי נגד המושל הלא-פופולרי ג'ים מקגריווי, אך בסופו של דבר תמך במועמד הדמוקרטי הנבחר ג'ון קורזיין .
ב-2004 נמנה בין 31 חברי בית הנבחרים שהצביעו נגד ספירת קולות חבר האלקטורים מאוהיו בבחירות לנשיאות באותה השנה
ב-3 בינואר 2013 נחשף כי פלון שקל בכובד ראש להתמודד לסנאט האמריקאי לו יחליט לוטנברג לפרוש במהלך בחירות 2014. ב-9 ביוני 2013 הכריז פלון באורח רשמי על התמודדותו לסנאט בעקבות מותו של לוטנברג, והתקדם אל הבחירות המקדימות מול ראש עיריית ניוארק קורי בוקר.
משפחתו של לוטנברג הביעה את תמכתה בפלון ב-8 ביולי.
עם זאת, בפריימריז שהתקיים ב-13 באוגוסט הפסיד פלון לבוקר ולא נבחר למועמד מפלגתו.
לאחר בחירות 2014, לאחר מרוץ מר שהביא לידי ביטוי אי שביעות-רצון מהנהגת הסיעה הדמוקרטית בבית הנבחרים, שנחשב כמאבק שליטה בין המצליף סטני הוייר למנהיגה ננסי פלוסי, נבחר פלון ל"החבר הבכיר" בוועדת האנרגיה והמסחר כאשר גבר על עמיתתו אנה אשו מקליפורניה, שזכתה ב-90 קולות לעומתו של פלון שגרף 100 קולות.
הוא היה השלישי בהיררכיה הדמוקרטית בוועדה זו, ולאחר בחירות אמצע הכהונה ב-2014, בהן פרשו הנרי וקסמן וג'ון דינגל, נעשה פלון הבכיר מבין הדמוקרטים בוועדה.
פלון נתמך על ידי הוייר והשדולה השחורה בקונגרס, בעוד מנהיגת הדמוקרטים ננסי פלוסי ניהלה קמפיין מסיבי למען עמיתתה מקליפורניה אנה אשו.
משנטלו הדמוקרטים את הרוב בבית הנבחרים במהלך בחירות 2018, נבחר פלון ליו"ר ועדת האנרגיה והמסחר מיד עם התכנסות הקונגרס ה-116 של ארצות הברית.
פרנסיס אנתוני קיטינג השני הוא עורך דין ופוליטיקאי אמריקאי, איש המפלגה הרפובליקנית, שכיהן כמושל אוקלהומה ה-25 בשנים 1995–2003.
נכון ל-2021, קיטינג הוא אחד מארבעת מושלי אוקלהומה היחידים שכיהנו בשתי תקופות כהונה רצופות, והרפובליקני הראשון מביניהם.
כמושל, הנהיג קיטינג את המדינה בעת הפיגוע באוקלהומה סיטי.
תקופת כהונתו גם עמדה בסימנם של יישום רפורמה במערכת הרווחה וקיצוצים במיסים.
פרנק קיטינג נולד בסנט לואיס, מיזורי, כבנם של מרי אן (לבית מרטין) ואנתוני פרנסיס קיטינג.
בעת לידתו הוא נקרא דייוויד רולנד קיטינג (David Rowland Keating), אך כאשר היה בן שנתיים, שונה שמו לפרנסיס אנתוני קיטינג השני.
עוד טרם מלאו לו שישה חודשים, עברה משפחתו לאוקלהומה והתיישבה בעיר טולסה.
כנוצרי קתולי, למד קיטינג בבית הספר המכין קאסקיה הול בטולסה וסיים את לימודיו בו ב-1962. הוא למד באוניברסיטת ג'ורג'טאון בוושינגטון הבירה, שם הוא היה נשיא אגודת הסטודנטים ועורך עיתון הסטודנטים The Hoya, וב-1966 סיים לימודי תואר בוגר אוניברסיטה בהיסטוריה.
ב-1969 הוא סיים לימודי תואר במשפטים בקולג' למשפטים של אוניברסיטת אוקלהומה, וגם שם הוא היה נשיא אגודת הסטודנטים.
עם סיום לימודי המשפטים, החל קיטינג את הקריירה שלו בכוחות אכיפת החוק.
הוא מונה כסוכן מיוחד ב-FBI, עבר אל החוף המערבי, והיה אחראי על חקירת פעולות טרור באזור ועסק במשימות נוספות.
לאחר שנים בחוף המערבי, שב קיטינג לטולסה, והיה לעוזר התובע המחוזי שם.
ב-1973 נבחר קיטינג לבית הנבחרים של אוקלהומה.
הוא כיהן תקופת כהונה אחת, עד 1975, עת נבחר לסנאט של אוקלהומה.
בסנאט הוא כיהן עד 1981, ובעת כהונתו בו הוא היה מנהיג המיעוט.
הקריירה של קיטינג ב-FBI והתבלטותו במפלגה רפובליקנית באוקלהומה הניעו את הנשיא הנבחר רונלד רייגן למנות אותו כתובע הפדרלי של המחוז הצפוני של אוקלהומה.
בתפקיד זה שימש קיטינג בשנים 1981–1983, ובחלק מזמן זה כיושב הראש של כל התובעים הפדרליים.
זמן קצר לאחר השבעתו של רייגן לתקופת נשיאותו השנייה, הוא מינה את קיטינג כעוזר מזכיר האוצר ובהמשך קידם אותו לתפקיד עוזר התובע הכללי, התפקיד השלישי בחשיבותו במחלקת המשפטים של ארצות הברית.
מינויים אלו הפכו את קיטינג לאיש אוקלהומה הבכיר ביותר בממשל רייגן.
בתפקידים אלו כעוזר מזכיר האוצר וכעוזר התובע הכללי, פיקח קיטינג על סוכנויות אכיפת החוק הן במחלקת המשפטים והן במחלקת האוצר.
אלו כללו את , הרשות לאכיפת נושאי האלכוהול, הטבק, הנשק וחומרי הנפץ, השירות החשאי, מכרזי ההכשרה הפדרליים לאכיפת החוק, לשכת בתי הכלא הפדרלית, שירות המרשלים של ארצות הברית, , כל 94 התובעים הפדרליים ויחסיה של ארצות הברית עם האינטרפול.
בשלב מאוחר יותר בתקופת נשיאותו של רייגן, המשיך קיטינג לשמש בתפקידו במחלקת המשפטים כעוזר התובע הכללי.
ב-1990 קידם הנשיא ג'ורג' הרברט ווקר בוש את קיטינג כיועץ המשפטי הראשי וכסגן מזכיר השיכון והפיתוח העירוני בפועל, התפקיד השני בחשיבותו במחלקת השיכון והפיתוח העירוני תחת המזכיר ג'ק קמפ.
הוא המשיך לשמש כסגן המזכיר עד 1993. כפי שהיה בתקופת נשיאותו של רייגן, היה קיטינג איש אוקלהומה הבכיר ביותר בממשל הפדרלי גם תחת הנשיא בוש.
ב-14 בנובמבר 1991 מינה בוש את קיטינג לכהן בבית המשפט הפדרלי העשירי לערעורים, אך עם השליטה הדמוקרטית בוועדת המשפט של הסנאט, מועמדותו של קיטינג התמסמסה ולא נערכו שימועים בנוגע אליה עד לתום נשיאותו של בוש.
הנשיא הבא, ביל קלינטון, בחר שלא להגיש את מועמדותו של קיטינג לתפקיד, ותחת זאת מינה את התובע הכללי לשעבר של אוקלהומה, רוברט הרלאן הנרי, שבסופו של דבר אושרה מועמדותו.
ב-1994, לאחר שנתיים כאזרח פרטי, זכה קיטינג במועמדות המפלגה הרפובליקנית למשרת מושל אוקלהומה.
בבחירות הכלליות הוא התמודד מול מועמד המפלגה הדמוקרטית ג'ק מילדרן, ונגד המועמד העצמאי וס ווטקינס, ובהם הוא זכה בכמעט 47 אחוזים מהקולות.
התמודדותו של ווטקינס, חבר בית הנבחרים לשעבר מטעם הדמוקרטים, סייעה ללא ספק לקיטינג להיבחר.
ווטקינס זכה בקולות שככל הנראה היו ניתנים למילדרן, אם הבחירות היו אך ורק בין מילדרן לבין קיטינג.
233,300 הבוחרים שהצביעו לווטקינס, עלו במספרם על 171,000 הקולות שהיוו את ההפרש שבזכותו ניצח קיטינג.
ב-9 בינואר 1995 הושבע קיטינג כמושל אוקלהומה ה-25. הוא היה הרפובליקני השלישי שאי פעם כיהן במשרת המושל.
ב-19 באפריל 1995, שלושה חודשים לאחר השבעתו של קיטינג כמושל, נחרב הבניין הפדרלי על שם אלפרד פ.
מורה באוקלהומה סיטי בפיגוע באוקלהומה סיטי, שבו איבדו את חייהם 168 איש, ויותר מ-800 איש נפצעו.
הפיצוץ גרם להרס או לנזק של יותר מ-300 בניינים בסביבה הקרובה, הותיר כמה מאות אנשים חסרי בית וגרם לסגירתם של בתי עסק רבים.
המושל קיטינג גייס את צוותי החילוץ וההצלה כדי לנהל את המשבר.
יותר מ-12,000 איש לקחו חלק בפעולות החילוץ וההצלה בימים שלאחר הפיצוץ.
התגובה ההומניטרית הלאומית והעולמית הייתה מידית ומדהימה.
קיטינג הכריז על מצב חירום, בכך התאפשר לסוכנות הפדרלית לניהול מצבי חירום להפעיל 11 מצוותי החילוץ וההצלה האורבניים שלה לסיוע בפעולות באתר האסון.
תשומת הלב הלאומית הגיעה לשיאה ב-23 באפריל כאשר הנשיא ביל קלינטון, יחד עם המושל קיטינג והכומר בילי גרהאם נאמו באוקלהומה סיטי.
בשבועות שלאחר הפיצוץ פסקו פעולות ההצלה והבניין פוצץ במלואו.
בזכות פעולותיו שלו ושל רעייתו קאתי קיטינג, משך קיטינג הן את תשומת הלב הלאומית והן את תשומת הלב העולמית על רקע מאמציו לסייע לקורבנות הפיגוע ובני משפחותיהם.
קיטינג דאג גם להקמת קרן סיוע לקורבנות בסכום של 6 מיליון דולר, שתספק מלגות ללימודים בקולג' לילדים שאיבדו את הוריהם באסון.
קיטינג התווה את סדר היום של ממשלו, כאשר רבות מיוזמותיו צלחו, על אף עוינותו התכופה של בית המחוקקים המדינתי שנשלט על ידי הדמוקרטים.
רבות מהצעותיו של קיטינג היו צעדי מדיניות שנועדו לצמיחה ולרפורמה באוקלהומה.
אלה כללו רפורמות במערכת החינוך, הגנת הסביבה, הקלה במיסים, סלילת כבישים, פיתוח כלכלי, ביטחון הציבור, ואכיפת חוק קשוחה יותר.
קיטינג יצר שותפות פרטית-ציבורית כדי להבטיח טיפול בשכבות החלשות לצד תוכנית חזקה לחינוך בריאותי.
הצלחתו המשמעותית הראשונה של קיטינג הייתה העברת החוק הראשון לרפורמה חברתית, הראשון בארצות הברית, ב-1995. הצלחת החוק שימשה דוגמה לחוק הרפורמה החברתית של הנשיא ביל קלינטון ב-1996. קיטינג הצליח לשפר את מצב הכבישים בכל רחבי אוקלהומה מבלי להעלות מיסים.
קיטינג יישם מדיניות חנינות קשוחה יותר וחקיקה שיצרה פסקי דין מבוססים על אמיתות.
הוא גם לא חנן נידונים למוות.
קיטינג העלה את משכורותיהם של המשרתים בכוחות המזוינים של אוקלהומה, שלפני כן היו הנמוכות ביותר בארצות הברית, ולאחר מכן ניצבו במקום ה-24 בגובהן.
הוא מינה כוח מיוחד שפיקח באופן הדוק יותר על תעשיית הבשר המדינתית.
ב-1998 היה קיטינג המושל הראשון בחמישים שנה שהצליח לבצע קיצוץ במס ההכנסה המדינתי.
צעד זה, בשילוב עם הפחתת מס המכירות, מס הרכוש, ומס האבטלה, היו לקיצוץ הרחב ביותר במיסים בהיסטוריה של אוקלהומה עד לאותה נקודת זמן.
בבחירות של 1998 התמודד קיטינג מול מועמדת הדמוקרטים, לאורה בויד, האישה הראשונה שזכתה במועמדות של אחת משתי המפלגות הגדולות למשרת מושל אוקלהומה.
בבחירות אלו הוא זכה בניצחון סוחף, והיה לשני מבין ארבע מושלים בתולדות אוקלהומה שכיהנו בשתי תקופות רצופות, והרפובליקני היחידי שעשה זאת עד לבחירתה של מרי פאלין לכהונה שנייה ב-2014.
ב-11 בינואר 1999 הושבע קיטינג לכהונתו השנייה כמושל, שבה הוא החל בסדר יום פרוגרסיבי, שהתמקד בעיקר בסוגיות החינוך.
בנאום ההשבעה שלו הציב קיטינג לאוקלהומה ארבעה יעדים:
העלאת ציוני מבחני ה-ACT לממוצע הארצי עד 2005.
הפחתת שיעור הגירושין באוקלהומה ל-50 אחוזים עד 2010.
הבטחת קבלת תואר בקולג' לאחד מכל שלושה תושבי אוקלהומה עד 2010.
העלאת ההכנסה לנפש באוקלהומה כך שתגיע לממוצע הלאומי עד 2025.
קיטינג התמקד בעיקר בנושא החינוך.
הוא הגדיל את ההוצאה על בתי ספר, חינוך טכנולוגי מקצועי, וחינוך גבוה בכל רחבי המדינה ולראשונה נפתחו בתי ספר עצמאיים במימון המדינה.
צעדי המדיניות וההמלצות שלו בתחום החינוך שהוגשו על ידו לבית המחוקקים, הובילו להשקעות נרחבות, מעל 100 מיליון דולר, בחינוך גבוה.
ב-2000 העלה קיטינג את שכר המורים ביותר מ-3,000 דולר לשנה, העלאת השכר הגבוהה ביותר למורים באוקלהומה אי פעם.
קיטינג גם הצליח להוביל לפתיחתם בפעם הראשונה של מוסדות חינוך גבוה בטולסה.
בסדר היום החקיקתי שלו נקבע שכל תלמידי אוקלהומה ילמדו מתמטיקה במשך שלוש שנים, ואנגלית, היסטוריה ומדעים במשך ארבע שנים לפני שיסיימו את לימודיהם.
לצד היעדים שהוצבו בנאום ההשבעה שלו, התייחס קיטינג ללידות מחוץ לנישואים, לנגע הסמים, ולהתעללות בילדים.
באמצעות רתימת ממשלת המדינה, קבוצות קהילתיות, וארגונים דתיים, הוא ארגן יוזמה בכל רחבי המדינה לחיזוק מוסד הנישואים.
קיטינג נאבק למען ביצוע רפורמה במערך הפיצויים לעובדים, ולחקיקת חוקים להבטחת הזכות לעבוד על בסיס ההרכב הפוליטי של בית המחוקקים של אוקלהומה.
הוא התאים את צעדי המדיניות שלו, מינה שופטים חדשים לבית המשפט לפיצויי עובדים, ונקט בצעדים נוספים לשלוט בהעלאת פיצויי העובדים.
היה עליו להמתין שנתיים כדי לראות את חזונו מתגשם.
ב-2001 קיבל בית המחוקקים החלטה על תיקון לחוקת המדינה שעל פיו ננקטו צעדים נגד ארגוני העובדים למען זכות העובדים לעבוד.
מאבקו בן שש השנים של קיטינג הגיע לסופו כאשר ב-21 בספטמבר אותה שנה אושר התיקון.
כפי שעשה בתקופת כהונתו הראשונה, שאף קיטינג לבצע קיצוצים נרחבים במיסים.
כדי להפחית מיסים נוספים, עלה בידו להעביר הפחתה במס ההכנסה וליצור מערכת של מענקי הכנסה כדי להטיב עם העניים.
בנוסף לכך, בחסותו של קיטינג, ביצעו מנהיגי שתי המפלגות בבית המחוקקים חקירה של מערכת המיסוי המדינתית, מתוך מטרה לערוך בדק בית במערכת כולה.
במסגרת חקירה זו הוצע ביטול מוחלט של מס ההכנסה באוקלהומה.
קיטינג חתם על חוק שיפוט פלילי שבמרכזו עמדה רפורמה בחוק "האמת במתן גזר דין" (Truth in sentencing).
במסגרת יוזמות חקיקתיות נוספות, חתם קיטינג על ביטול התוכנית השנתית לבדיקת כלי רכב.
הוא גם העלה את שכרם של הסוהרים ושל שוטרי התנועה.
בין שאר הישגיו של קיטינג נמנה מיזם סלילת הכבישים הגדול ביותר בהיסטוריה של אוקלהומה והנהגת המדינה במהלך סופות הטורנדו הקשות של 1999. גולת הכותרת של הישגיו היה גיוס של יותר מ-20 מיליון דולר בתרומות פרטיות להשלמת בנייתה של הכיפה על גבי בניין הקפיטול המדינתי.
מלכתחילה כשהוקם הבניין, הוא תוכנן להיבנות עם כיפה, אך התקציב לכך אזל בשל מלחמת העולם הראשונה.
בבחירות לנשיאות של 2000 נחשב קיטינג למועמד אפשרי לזכות במועמדות המפלגה הרפובליקנית כסגן הנשיא תחת הנשיא ג'ורג' ווקר בוש.
בשל הגבלת הכהונה בחוקת אוקלהומה, נמנע מקיטינג להתמודד על כהונה שלישית, ובמקומו נבחר כמושל בראד הנרי.
ב-2002 הוציא קיטינג ספר ילדים על ההומוריסטן מאוקלהומה ויל רוג'רס.
ב-2006 הוא הוציא ספר ילדים נוסף על תאודור רוזוולט.
ב-2008 הוא פרסם את ספר הילדים השלישי שלו על משפטו של הצ'יף האינדיאני "דוב עומד" .
ספר הילדים האחרון שלו יצא לאור ב-2012 אודות ג'ורג' וושינגטון.
קיטינג גם שימש במועצות המנהלים של הארכיון הלאומי של ארצות הברית, של קרן ג'יימסטאון, של מועצת העיר הפדרלית ושל מאונט ורנון.
במועצת העיר הפדרלית הוא היה נשיא המועצה ובמאונט ורנון הוא היה יושב ראש המועצה המייעצת.
כיום הוא מתגורר במקלין שבווירג'יניה.
קיטינג ורעייתו קאתי קיטינג הם הוריהם של שלושה ילדים.
ב-2001 התמודדה קאתי קיטינג ללא הצלחה בבחירות על מועמדות המפלגה הרפובליקנית על המושב של אוקלהומה בבית הנבחרים של ארצות הברית שהתפנה על ידי סטיב לרגנט.
ב-2006 התמודד בנם צ'יפ קיטינג ללא הצלחה כמועמד המפלגה הרפובליקנית על מושב בבית הנבחרים של אוקלהומה.
ב-2 בדצמבר 2006 העלה בעל הטור רוברט נובאק את האפשרות שקיטינג עשוי להיות מועמד המפלגה הרפובלקנית בבחירות לנשיאות של 2008. ב-20 בדצמבר אותה שנה ביקר קיטינג בקולומביה, קרוליינה הדרומית, שם הוא דיבר בפני קבוצה של תומכי המפלגה הרפובליקנית על אפשרות זו.
ב-17 בינואר 2007 הוא צוטט בעיתון Tulsa World כמי שדחה את האפשרות להתמודד בבחירות לנשיאות ב-2008. סיבותיו להחלטה זו היו הכנותיהם למרוץ לנשיאות של הסנאטור ג'ון מקיין ושל מושל מסצ'וסטס לשעבר, מיט רומני.
בפברואר 2007 הופיע קיטינג בספרטנבורג שבקרוליינה הדרומית והביע את תמיכתו במועמדותו של מקיין.
לאחר כהונתו כמושל קיבל קיטינג על עצמו את משרות הנשיא והמנהל הכללי של המועצה האמריקאית למבטחי חיים, האיגוד המקצועי של ענף ביטוחי החיים וקרנות הגמלאות.
מזכיר המדינה של אוקלהומה בממשלו של קיטינג, מייקל האנטר, שימש לצד קיטינג בגוף זה כסגן הנשיא וכמנהלן הראשי.
ב-1 בינואר 2011 היה קיטינג לנשיא למנהל הכללי של איגוד הבנקאים האמריקאים.
קיטינג שימש כחבר בכוח המשימה להורדת החוב הלאומי ובנציבות הדיור של מרכז המדיניות הדו-מפלגתי.
ב-4 בפברואר 2006 הצטרף קיטינג כשותף במשרד עורכי הדין "הולנד ונייט".
ב-14 במרץ 2017 מונה קיטינג על ידי מושלת אוקלהומה מרי פאלין כחבר במועצת המנהלים של אוניברסיטת אוקלהומה.
באפריל אותה שנה יצר קיטינג סרטון של דקה בו הוא הביע את חרטתו על תמיכתו באנרגיית רוח בעת כהונתו כמשול.
הייתה זו פורענות עבור משלמי המיסים".
פרנק קלברטסון הוא טייס קרב ואסטרונאוט בתוכנית מעבורות החלל ובתחנת החלל הבינלאומית לשעבר של נאס"א.
פרנק קלברטסון נולד בקרולינה הדרומית.
לאחר לימודי בית הספר הוא סיים לימודי תואר ראשון באקדמיה הימית של ארצות הברית בשנת 1971. הוא קיבל הפניה לצוות נושאת מטוסים USS Fox שפעלה באזור וייטנאם.
בשנת 1974 הוא הוחזר לארצות הברית ועבר קורס טיס.
לאחר מספר תפקידים הוא נשלח לנושאת מטוסים USS John F.
Kennedy בה שירת עד למאי 1981. בשנת 1982 קלברטסון סיים קורס טייסי ניסוי.
בשנת 1984 קלברטסון נבחר ליחידת האסטרונאוטים של נאס"א.
במשימת STS-38 בנובמבר 1990 הוא היה טייס של מעבורת החלל אטלנטיס (ריצ'רד קובי היה מפקד צוות).
בספטמבר 1993 הוא היה מפקד צוות של משימה STS-51 של מעבורת החלל דיסקברי.
המטרה הייתה להציב חלליות על המסלול ולבדוק שיטות תחזוקה של טלסקופ החלל האבל.
בשנת 2001 הוא היה בצוות של STS-105 (סקוט הורוביץ היה מפקד צוות) שהביאה על מעבורת החלל דיסקברי לתחנת החלל הבינלאומית משלחת מס' 3 לתחנת החלל הבין-לאומית.
קלברטסון שהה בתחנת החלל 129 ימים, מהם 117 ימים היה מפקד צוות של התחנה שכללה ולדימיר דז'ורוב ומיכאיל טיורין מרוסיה.
במהלך השהייה הם ביצעו מחקרים רבים ומספר פעילויות חוץ רכביות.
ב-7 בדצמבר 2001 לתחנת החלל עגנה מעבורת החלל אנדוור במסגרת משימה STS-108 (דומיניק גורי היה מפקד צוות).
ב-15 בדצמבר מעבורת החלל התנתקה מתחנת החלל כאשר על סיפונה קלברטסון וצוותו.
לאחר פרישה מנאס"א בשנת 2002 קלברטסון עבד בתפקיד ניהולי בנורת'רופ גראמן.
פרנק פיטרסון הוא מפיק מוזיקלי גרמני הידוע בעבודתו עם אניגמה ואמנים כמו שרה ברייטמן, עפרה חזה, גרגוריאן, פרינססה ואנדראה בוצ'לי באלבומו הבין-לאומי הראשון, Romanza.
כילד, הוא לימד את עצמו לנגן על פסנתר וכלי מקלדת, והמשיך לעבוד בחנות מוזיקה.
כאן הוא פגש את מיכאל קרצו והפך לקלידן הראשי של סנדרה, והופיע באופן בולט בלהיט שלה "".
הוא היה חבר בלהקה של סנדרה במשך מספר שנים נוספות, ואז עבר לאיביזה.
בעודו שם, הוא הפך להיות מעורב בפרויקט החדש של קרטו, אניגמה, בשם הבדוי פ.
פיטרסון תרם רבות להפקת ויצירת אלבום האולפן הראשון של הפרויקט, , וכתב מספר רצועות.
הוא עזב את הפרויקט ב-1991 והמשיך לעבוד עם גרגוריאן, פרויקט מוזיקלי שייסדו במשותף תומאס שוורץ ומתיאס מייסנר.
השירה הנשית לאלבום זה סופקה על ידי האחיות מארץ עוץ – צמד שהורכב מבריז'יט פרויד וסוזנה אספלטה, שהייתה נשואה לפיטרסון באותה תקופה.
זמן קצר לאחר מכן, הוא פגש את הסופרן האנגלייה שרה ברייטמן ושיתף איתה פעולה באלבומי הסולו שלה מ-Dive ועד Symphony.
פיטרסון הפיק לברייטמן שירים רבים כדוגמת "", "Pasión" ו-"Fly to Paradise".
פיטרסון שיתף פעולה עם גרגוריאן בשנית בהמשך הקריירה שלו, בעיקר ביצירת מזמורים גרגוריאניים.
ההשראה של פיטרסון, כפי שהצהיר בריאיון, הייתה "המילניום החדש המתקרב וההיבט הרוחני שלו".
בשנת 1997 שיתף פיטרסון פעולה עם הזמרת הישראלית עפרה חזה, בהפקת אלבומה האחרון, Ofra Haza.
אמנים אחרים שפיטרסון עבד איתם כוללים את פרינססה, קרולין פורטנבכר, ויולט וסינסואל.
פרנק קפריו היה משפטן ופוליטיקאי אמריקאי.
כיהן כשופט הראשי של בית המשפט העירוני בפרובידנס שברוד איילנד.
עבודתו בבית המשפט שודרה במסגרת תוכנית טלוויזיה, "Caught in Providence", והובילה לפרסומו.
ב-2017 הפכו סרטונים המציגים את אולם בית המשפט שלו לוויראליים עם יותר מ-15 מיליון צפיות.
בשנת 2022, הצפיות בסדרת טלוויזיה תיעודית בכיכובו התקרבו ל-500 מיליון, וסרטון אחד ששותף ב-Pulptastic זכה ל-43.6 מיליון צפיות ביוטיוב.
שאר תכניו זכו למאות מיליוני צפיות ברשתות החברתיות.
קפריו נודע באמפתיה ובהומור הקליל שלו באולמות בית המשפט.
קפריו נולד בשכונה האיטלקית-אמריקאית פדרל היל בפרובידנס, רוד איילנד, השני מבין שלושת הבנים של אנטוניו ופילומנה קפריו.
אביו היגר מנפת קזרטה שבאיטליה, ומשפחתה של אימו היגרה מנאפולי.
לדברי קפריו, אביו השפיע רבות על חייו, לימד את ילדיו ללמוד ולגלות חמלה כלפי העניים, והמשיך להיות "נוכחות רבת עוצמה" במהלך עבודתו כשופט.
קפריו למד בבתי הספר הציבוריים של פרובידנס בזמן שעבד כשוטף כלים ומצחצח נעליים.
ב-1953 זכה באליפות המדינה בהיאבקות.
לאחר שסיים תיכון, למד לימודי תואר ראשון במכללת פרובידנס, ולאחר מכן לימד אזרחות וממשל בתיכון מקומי, תוך שהוא ממשיך ללמוד בבית הספר למשפטים של אוניברסיטת סאפוק בבוסטון.
בתום לימודיו החל לשמש כעורך דין.
בשנים 1954–1962 שירת בגדוד הנדסה קרבית של המשמר הלאומי של רוד איילנד .
במהלך שירותו במשמר הלאומי של הצבא, הוצב קפריו במחנה ורנום בנאראגאנסט שברוד איילנד, ובפורט אינדיאנטאון גאפ בפנסילבניה.
קפריו נבחר למועצת עיריית פרובידנס ב-1962 וכיהן עד 1968. הוא התמודד לתפקיד התובע הכללי של רוד איילנד ב-1970, אך הפסיד בבחירות הכלליות לריצ'רד ג'יי ישראל (כאשר ריצ'רד קיבל 56.7% מהקולות וקפריו 43.3%).
הוא נבחר לציר בוועדת החוקה של רוד איילנד בשנת 1975, נבחר כציר בחמש ועידות לאומיות דמוקרטיות ועמד בראש מועצת הנגידים של רוד איילנד להשכלה גבוהה, השולטת בהחלטות חשובות עבור אוניברסיטת רוד איילנד, מכללת רוד איילנד והמכללה הקהילתית של רוד איילנד.
בין השנים 1985 ל-2023 כיהן כשופט בית המשפט העירוני של פרובידנס.
קפריו היה גם שותף במסעדת בית משמר החופים בנראגנסט, רוד איילנד.
הוא הוציא את ספרו "Compassion in the courtroom" ("חמלה בבית המשפט") ב-4 בפברואר 2025.
חלקים מההליכים שבהם שפט שודרו במשך יותר משני עשורים בטלוויזיה המקומית, בתחילה שודרה בשעת המאוחרות של לילות מוצאי שבת.
סדרת הטלוויזיה של קפריו, "Caught in Providence", שודרה לראשונה בשנת 2000, בהמשך הופסקה וחזרה ב-2015 ושודרה לאחר מהדורות החדשות של השעה 11 בימי שבת עד ספטמבר 2017. ב-24 בספטמבר 2018 התכנית נכנסה לסינדיקציה הארצית האמריקאית.
התוכנית חודשה לעונה שנייה של סינדיקציה בינואר 2019. עונה נוספת הופקה ושודרה לפרקים עד לפברואר 2020.
הסדרה הופקה על ידי אחיו של קפריו, ג'ו קפריו.
קפריו הכריז על פרישתו מתפקיד השופט ב-2023, והסדרה הסתיימה.
חמישים פרקים מהסדרה מאוחדים לעונה אחת וזמינים בפריים וידאו.
במהלך השנים, סרטונים המציגים את אולם בית המשפט שלו הפכו לוויראליים בשנות ה-2010, החל מסרטון ויראלי המציג את תגובתו של קפריו לדוח חניה שהונפק 2 שניות לפני המותר.
הסרטונים זכו למאות מיליוני צפיות ברשתות החברתיות.
התוכנית זכתה לסיקור גם מארגוני תקשורת ברחבי העולם, כגון NBC News.
לערוץ הרשמי של התוכנית ביוטיוב יש כ-2.5 מיליון עוקבים, ובו הועלו למעלה מ-1,500 סרטונים, שזכו ליותר מ-600 מיליון צפיות.
קפריו היה ידוע בגישתו החביבה כלפי אוכלוסיות ממעמד הפועלים, מבוגרים וילדים קטנים שהגיעו עם הוריהם לבית המשפט.
הוא נהג לחפש כיצד להוציא את הנאשמים זכאים ולראות כל אדם בעין חיובית.
בעקבות כך זכה לתואר "השופט הנחמד בעולם".
לדבריו, הוא אימץ את סגנון השיפוט שלו בעקבות תקרית שקרתה ביומו הראשון כשופט, אז גזר על אם לארבעה במצב כלכלי קשה לשלם קנס על שלא שילמה דוחות חניה.
אביו, שנכח באולם בית המשפט הביע את אכזבתו לאחר מכן:
השופט קפריו הקים מספר קרנות מלגה על שם אביו, אנטוניו "טופ" קפריו, שהשכלתו הסתכמה בכיתה ה'.
אחת מהמלגות הללו, בבית הספר למשפטים של אוניברסיטת סאפוק, מיועדת לסטודנטים מרוד איילנד הפועלים לשיפור הנגישות לשירותים משפטיים באזורים העירוניים של המדינה.
בנוסף לכך, הוא ייסד מלגות גם ב"פרובידנס קולג'" ובבית הספר התיכון המרכזי בפרובידנס, שנקרא גם הוא על שם אביו.
בנוסף, השופט קפריו היה מעורב בארגונים חברתיים שונים, וביניהם "בויז טאון איטליה", "ניקרסון האוס בית המשפט לנוער" ו"בנק המזון של רוד איילנד".
בשנת 1983 הוא שימש כיושב ראש משותף ב"קרן פסל החירות של רוד איילנד", שגייסה כספים לשיקום פסל החירות והאי אליס.
כמו כן, קפריו היה חבר במועצת הפיקוח על החינוך היסודי והתיכוני וחבר ב"מועצת הנגיד לחינוך קדם-חובה עד כיתה י"ב".
הוא אף כיהן כחבר במועצת הנשיא של פרובידנס קולג'.
קפריו קיבל תואר דוקטור לשם כבוד במשפטים מבית הספר למשפטים של אוניברסיטת סאפוק ב-1991 וממכללת פרובידנס ב-2008, וקיבל גם תואר דוקטור לשם כבוד בשירות הציבורי מאוניברסיטת רוד איילנד ב-2016. באוגוסט 2018 קיבל את פרס "מעגל המפיקים" בפסטיבל הסרטים הבינלאומי של רוד איילנד .
לאחר פרישתו של קפריו, מועצת העיר פרובידנס העבירה חקיקה לשינוי שם אולם בית המשפט העירוני הישן שלו ל"אולם בית המשפט של השופט הראשי פרנק קפריו".
טקס החניכה התקיים ב-20 באוקטובר 2023. מוקדם יותר באותו חודש הוא הושבע כשופט ראשי בדימוס של בית המשפט העירוני של פרובידנס, אם כי התואר היה טקסי בעיקרו וקפריו הצהיר כי אין לו כוונה לחזור לספסל השופטים.
קפריו היה נשוי לג'ויס א.
נולדו להם חמישה ילדים: פרנק ט.
קפריו, דייוויד קפריו, מריסה קפריו פסה, ג'ון קפריו ופול קפריו.
לזוג שבעה נכדים ושני נינים.
כאוהד נלהב של בוסטון רד סוקס, קפריו זרק את ההגשה הראשונה הטקסית ב-25 ביולי 2019, בפנוויי פארק, כאשר הרד סוקס שיחקו נגד ניו יורק יאנקיז.
קפריו, קתולי אדוק, הצהיר: "יש לי אמונה עמוקה ונצחית בכנסייה הקתולית, בישוע, בכוחה של התפילה".
ב-6 בדצמבר 2023 הודיע קפריו כי אובחן כחולה בסרטן הלבלב.
הוא השלים את סבב ההקרנות האחרון שלו במאי 2024.
ב-19 באוגוסט 2025, הוא פרסם על מצבו ברשתות החברתיות ממיטתו בבית החולים, ואמר שהוא אושפז בעקבות נסיגה בריאותית.
קפריו נפטר למחרת בגיל 88.
פרנק קנט פוס היה אתלט אמריקני.
אלוף אולימפי (אנטוורפן 1920) בקפיצה במוט.
פוס נולד בשיקגו, אילינוי וגדל באוק פארק, אילינוי.
בשנת 1917 סיים את לימודיו באוניברסיטת קורנל.
בשנים 1919 ו-1920 זכה באליפות ארצות הברית בקפיצה במוט.
באולימפיאדת אנטוורפן זכה במדליית זהב בקפיצה במוט בשיא עולם חדש של 4.09 מטר, לפני הנרי פטרסון מדנמרק (3.70 מטר) ובן ארצו אדווין מאיירס (3.60 מטר), שיפור לשיא העולם בן 8 השנים של בן ארצו מארק רייט (4.02 מטר).
שיא עולם זה החזיק מעמד שנתיים ונשבר על ידי צ'ארלס הוף מנורווגיה (4.12 מטר).
לאחר המשחקים האולימפיים עבד בתעשיית אריזת הבשר, כולל תקופה בארגנטינה.
לאחר שחזר לארצות הברית, התגורר בהינסדייל, אילינוי.
פרנק ג'ן קנון היה חבר הסנאט של ארצות הברית הראשון מטעם יוטה, שכיהן מ-1896 עד 1899.
קנון, שנולד ב-25 בינואר 1859 בסולט לייק סיטי שבטריטוריית יוטה, היה ילדם הבכור של שרה ג'ן קאנון וג'ורג' קיו קנון.
אביו היה שליח בכנסיית ישוע המשיח של קדושי אחרון הימים ולאחר מכן היה חבר בנשיאות הכנסייה הראשונה.
לאחר שלמד בבית הספר בסולט לייק סיטי, למד קנון באוניברסיטת דזרט, והשלים את לימודיו בגיל 19. הוא התחתן עם מרתה בראון מאוגדן בשנת 1878.
בשורה של אירועים שקדמו להכרזה של וילפורד וודרוף בספטמבר 1890 כי כנסיית ישוע המשיח של קדושי אחרון הימים לא תאשר נישואים פוליגמיים נוספים, מילא קנון תפקיד בהעברת המסרים בין הקונגרס האמריקאי להנהגת הכנסייה.
ב-1891 עזר בארגון המפלגה הרפובליקנית של יוטה.
לאחר ניסיון כושל להיבחר כציר מטריטוריית יוטה, הצליח להיבחר וכיהן מ-4 במרץ 1895 עד 4 בינואר 1896. בשנת 1896 נבחר קנון על ידי בית המחוקקים של יוטה לכהן כחבר הסנאט של ארצות הברית, למרות שהנהגת הכנסייה של LDS העדיפה את אביו לתפקיד.
הוא כיהן בתפקיד, בתחילה, כחבר המפלגה הרפובליקנית; עם זאת, מאוחר יותר הפך לחבר במפלגת הכסף הרפובליקנית, שנוסדה על ידי מחליפו (והמעסיק העתידי ב"סולט לייק טריביון") תומאס קירנס.
קנון הפסיד בניסיונו להיבחר מחדש ב-1899. המחוקקים במדינת יוטה ציינו כי לא יתמכו בקנון להיבחר מחדש זמן קצר לאחר הבחירות בנובמבר 1898. קנון הצביע נגד חוק דינגלי, שהיה מעלה את המכסים על סוכר ומסייע לתעשיית הסוכר ביוטה.
החוק נתמך מאוד על ידי ההיררכיה של כנסיית ה-LDS, שהתנגדה כעת לבחירתו מחדש.
גורמים נוספים היו תמיכתו בכסף חופשי, שמועות על מעשים לא מוסריים שייתכן שביצע בזמן שחי בוושינגטון הבירה, והעובדה שבית המחוקקים ביוטה נשלט על ידי הדמוקרטים.
מק'קון, אחד מאנשי העסקים הבולטים בסולט לייק סיטי, חיפש וזכה לגיבוי של כנסיית ה-LDS בהתמודדותו על המושב.
אבל בית המחוקקים נתקע במהירות על הבחירות.
התקיימו מאה ועשרים ואחת הצבעות, ולא התקבל בהן אף זוכה.
ב-18 בפברואר, האשים נציג המדינה את מק'קון בניסיון לקנות את קולו.
חבר מחוקקים של תשעה חברים הצביע 7 מול 2 כדי לפטור את מק'קון מהאשמה, ולמרות שההצבעה התחדשה ב-8 במרץ עדיין חסרו למק'קון מספיק קולות כדי לזכות בתפקיד (היו לו רק 25 קולות).
בית המחוקקים התפזר מבלי שבחר סנאטור.
מושב הסנאט מטעם יוטה נותר פנוי עד ינואר 1901. הרפובליקנים השיבו את הרוב שלהם בבית המחוקקים של המדינה בבחירות 1900 ובחרו בבעל מכרות עשיר, תומאס קירנס שימלא את המושב.
הבחירות עדיין היו נתונות במחלוקת חריפה.
קירנס קיבל רק 8 קולות בהצבעה הראשונה, וההצבעה נמשכה ארבעה ימים נוספים.
ב-22 בינואר ניצח קירנס בבחירות בהצבעה של 37 מול 25 (עם הצבעה פה אחד של הקולות הרפובליקנים).
קנון הזדהה עם המפלגה הדמוקרטית בשנת 1900 וכיהן כיו"ר המפלגה במדינה בשנים 1902–1904.
מאוחר יותר דחה קנון את המורמוניזם וכתב ספר, עם הארווי ג'.
או'היגינס, בשם Under the Prophet in Utah, שחשף את האופי ההיררכי הנוקשה של הארגון המורמוני.
הספר גינה את מה שהמחברים תיארו כ"אבסולוטיזם" ו"התערבות" של הנהגת "הכנסייה" בפוליטיקה: "[המורמונים] חיים תחת אבסולוטיזם.
אין להם יותר זכות שיפוט מאשר גופה מתה.
אולם פיזור הסמכות הוא כל כך חכם עד שכמעט כל אדם נראה שותף להפעלתו...
ומרגיש את עצמו במידה מסוימת אדון מבלי לשים לב שהוא גם עבד".
הספר מפרט את המשא ומתן בו השתתף קנון מטעמה של יוטה שהוביל להקמת מדינה בתמורה לדחייה רשמית של פוליגמיה ושליטתה של הנהגת ה-LDS בפוליטיקה האזרחית במהלך שנות ה-90 של המאה ה-19, וההסתערות שלאחר מכן הוא הבחין בשנים שלאחר הקמת המדינה.
במהלך שני העשורים האחרונים לחייו, הרצה נגד המורמוניזם ובתמיכה במדיניות "כסף חופשי" (בניגוד לתקן הזהב).
פרנק פרקר , היה טניסאי אמריקאי.
אחד הטניסאים הבולטים בעולם בסוף שנות ה-40, כשלזכותו 7 זכיות בטורנירי גראנד סלאם בתחרויות הגברים וזוגות, השתתפות בגמרים של גביע דייוויס במדי נבחרת ארצות הברית.
פרנצ'ישק פייקובסקי נולד במילווקי למשפחה של מהגרים מפולין.
אמו הייתה אלמנה שגידלה 5 ילדים.
בגיל 10 פרנצ'ישק החל לעזור בפרנסת המשפחה ועבד במועדון טניס מקומי כמגיש כדורים.
מאמן מקומי מרסר בייסלי שם לב לכישרונו של הילד והחל לאמן אותו.
בגיל 10 הוא ניצח בתחרות שנערכה בניו יורק.
בגיל 15 הוא ניצח באליפות ארצות הברית לגילו.
באותה תקופה הוא שינה את שמו לפרנק פרקר.
בשנת 1937 פרקר נכלל בנבחרת ארצות הברית וזכה איתה בתואר.
באותה שנה פרקר הגיע לחצי הגמר באליפות וימבלדון.
בשנת 1938 פרקר התחתן עם אשתו לשעבר של מאמנו שהייתה מבוגרת ממנו ב-20 שנים.
לאחר תחילת מלחמת העולם השנייה פרקר גויס לשורות צבא ארצות הברית אך היה מקבל חופשות להשתתפות באליפות ארצות הברית הפתוחה.
לתחרות 1945 הוא הגיע במטוס צבאי ישר מחזית הלחימה וניצח בתחרות הגברים בפעם השנייה ברציפות.
בשנים 1948 ו-1949 פרקר ניצח בתחרות הגברים באליפות צרפת הפתוחה כאשר בשנת 1949 הוא ניצח גם באליפות זוגות גברים.
בשנת 1949 פרקר ניצח באליפות וימבלדון.
באוקטובר 1949 פרקר חתם על חוזה עם בובי ריגס וג'ק קרמר והם ערכו מספר סבבי הופעות משחקי טניס.
פרקר סיים להשתתף בתחרויות בשנת 1960. למרות זאת, משנת 1968 כאשר מקצוענים קיבלו רשות להשתתף בתחרויות הוא הופיע באליפות וימבלדון בגיל 52.
לאחר סיום קריירת הטניס פרקר עבד כאיש מכירות והחל משנת 1979 היה מאמן טניס.
ב-1964 פרקר התקבל להיכל התהילה של הטניס.
פרקר נפטר בשנת 1997 בסן דייגו.
פרנק פְּרֶס היה גאופיזיקאי אמריקאי.
הוא היה יועץ לארבעה נשיאי ארצות הברית, ולאחר מכן כיהן שתי קדנציות רצופות כנשיא האקדמיה הלאומית של ארצות הברית למדעים (1981–1993).
הוא היה מחברם של 160 מאמרים מדעיים ומחבר שותף של ספרי הלימוד "ארץ" ו"להבין את 'ארץ'".
פרס כיהן בוועדה המייעצת למדע של הנשיא במהלך ממשלי קנדי וג'ונסון, ומונה על ידי הנשיא ריצ'רד ניקסון למועצה הלאומית למדע .
ב-1977 מונה ליועץ המדע של הנשיא ג'ימי קרטר ומנהל משרד המדע ומדיניות הטכנולוגיה, וכיהן בו עד 1981.
פרס נולד בברוקלין, ניו יורק, בוגר תואר B.S.
מהסיטי קולג' של ניו יורק (1944) והשלים תואר M.A.
(1946) ודוקטורט (1949) באוניברסיטת קולומביה בהדרכת מוריס "דוק" יואינג .
כאחד משני "עוזרי הפרופסור" של יואינג, (עם ג'יי לאמאר "ג'ו" וורזל בתור השני) פרס היה מייסד שותף של המצפה הגאולוגי של למונט (כיום למונט-דוהרטי ) בפאליסיידס, ניו יורק.
במקור הוכשר כאוקיינוגרף, והשתתף בהפלגות מחקר על ספינות המפרש RV Atlantis ו-RV Vema .
בתחילת שנות ה-50 פנה פרס לסיסמולוגיה, וכתב יחד עם יואינג וג'רדצקי מונוגרפיה חשובה על גלים אלסטיים במדיה מרובדת.
בשנת 1957 גויס פרס על ידי קאלטק "לרשת" את בנו גוטנברג, כמנהל המעבדה הסייסמולוגית, תפקיד בו נשאר עד 1965.
ההישגים של פרס בתקופה זו כוללים תכנון של סייסמוגרפיה ארוכת מחזור, וזיהוי ראשון של אופני התנודה הטבעיים של כדור הארץ (התדירות העצמית שלו), מרעידת האדמה הגדולה בצ'ילה ב-1960 - יישום חלוצי של עיבוד דיגיטלי להקלטות סיסמיות.
הרעידה הזו בצ'ילה, הגדולה ביותר שנקלטה אי פעם, אפשרה לפרס להוגו בניוף ולסטיוארט סמית' "להתבונן" ולמדוד לראשונה, באופן חד משמעי את ה"צלצול" של כדור הארץ, מה שנקרא תנודה חופשית.
התיאוריה שרעידות אדמה גדולות עלולות לגרום לכוכב לכת לצלצל כמו פעמון, הייתה קיימת מאז המאה ה-19, אבל הרעידה בצ'ילה סיפקה את ההוכחה החד-משמעית לכך.
פרס גם היה מעורב באופן הדוק בבניית סיסמוגרף ירחי, שנפרס לראשונה שם על ידי האסטרונאוטים של אפולו 11.
בשנת 1965, פרס עבר למכון האכנולוגי מסצ'וסטס - MIT כראש המחלקה למדעי כדור הארץ ומדעים פלנטריים.
שם, עם תמיכה משמעותית מהפילנתרופ ססיל ה.
גרין, הוא הֵחְיָה מחדש את מה שהיה מחלקה לגאולוגיה מסורתית מדי, על ידי שכירת חברי סגל חדשים.
הוא נשאר ב-MIT עד 1976, ובמהלך תקופה זו עבודתו כללה שיתופי פעולה עם ולדימיר קייליס-בורוק וליאון קנופוף על טכניקות התאמת דפוסי מחשב, שניתן ליישם בחיזוי רעידות אדמה.
בשנת 1976 התמנה פרס ליועץ המדעי לנשיא ג'ימי קרטר ולמנהל משרד המדע ומדיניות הטכנולוגיה.
בתפקידו, הוא כתב כבר אז במזכר לנשיא על דלקים מאובנים ושינויי אקלים.
הוא מילא תפקיד מפתח בהקמת הוועדה הלאומית לתקשורת מדעית עם הרפובליקה העממית של סין.
ב-1981 הוא נבחר לנשיא האקדמיה הלאומית למדעים של ארצות הברית, ונבחר מחדש ב-1987, וכיהן בסך הכל 12 שנים.
בשנת 1996 הקים פרס את WAG (קבוצת הייעוץ של וושינגטון, שלימים נודעה כקבוצת הייעוץ של Huron ), חברת ייעוץ גלובלית עם לקוחות שכללו כ-50 אוניברסיטאות מובילות.
ל-WAG היה תפקיד בולט בכל שלבי הקמתה של אוניברסיטת המלך עבדאללה למדע וטכנולוגיה (KAUST) בת'ול, ערב הסעודית.
פרס עמד בראש הוועדה המייעצת הבינלאומית של האוניברסיטה עד 2010.
פרס זכה ב-30 תוארי כבוד.
כמו כן קרויים על שמו הר פרס שבהרי אלזוורת', אנטארקטיקה, ו-Osedax frankpressi , מין טקסונומי של תולעי מים עמוקים הניזונות מעצמות לווייתנים.
פרס הלך לעולמו ב-29 בינואר 2020, בגיל 95. הוא היה אביו של הפיזיקאי ויליאם ה.
נשיא האקדמיה הלאומית למדעים 1981 – 1993
יו"ר המועצה הלאומית למדעים הנדסה ורפואה 1981 – 1993
היועץ המדעי לנשיא ארצות הברית ומנהל משרד המדע ומדיניות הטכנולוגיה 1977 – 1981
יו"ר המחלקה לגאופיזיקה ומדעים פלנטריים במכון הטכנולוגי של מסצ'וסטס – MIT
מנהל המעבדה הסייסמולוגית במכון הטכנולוגי של קליפורניה – Caltech
חבר דירקטוריון באוניברסיטת רוקפלר, במכון האוקיינוגרפי בוודס הול, במעבדה הביולוגית הימית , ובמכון המחקר של האקוואריום של מפרץ מונטריי
חבר המועצה המייעצת של CRDF Global
נבחר 3 פעמים כמדען המשפיע של השנה במשאל ה-U.S.
חבר האקדמיה הלאומית למדעים; חבר האקדמיה האמריקאית לאומנויות ומדעים; וחבר החברה הפילוסופית האמריקאית
פרס לוח הזהב של האקדמיה האמריקאית להישגים לשנת 1962
מדליית הזהב של החברה המלכותית לאסטרונומיה לשנת 1971
מדליית פופין מטעם אוניברסיטת קולומביה
מדליית מוריס יואינג לשנת 1982 מטעם החברה לחקר הגאופיזיקה
פרס יפן מטעם קיסר יפן לשנת 1993
מדליית הזהב על שם לומוסוב מטעם האקדמיה הרוסית למדעים לשנת 1997
פרס מסדר לגיון הכבוד הלאומי של צרפת
פרס Pick and Gavel מטעם איגוד הגאולוגים האמריקאי לשנת 2007
נאום המפתח שלו דמוי הדרשה שנשא בוועידה הארצית של הדמוקרטים ב-1956 תואר הן כאחד הטובים והן כגרוע ביותר בעידן של הוועידות הטלוויזיוניות.
כמושל, ניהל קלמנט את המעבר של כלכלת טנסי ממדינה שהייתה בעיקר חקלאית, למדינה תעשייתית.
הוא הגדיל את המימון לחינוך ולבריאות הנפש, והיה המושל הדרומי הראשון שהטיל וטו על חוק להפרדה גזעית.
ב-1956 הוא שיגר את המשמר הלאומי כדי לפזר את ההמון שניסה למנוע את השילוב הגזעי בבית הספר התיכון קלינטון.
הוא ניסה להיכנס לפוליטיקה הארצית, ואף על פי שנאומו התוקפני בוועידת הדמוקרטים של 1956 הרשים חלק מחברי מפלגתו, הוא גרם לסלידה מצד פוליטיקאים רבים אחרים והוביל ככל הנראה לקץ הקריירה הפוליטית הפדרלית שלו.
שנותיו האחרונות, כולל תקופת כהונתו האחרונה כמושל, עמדו בסימן של התמכרות חמורה לאלכוהול שהשפיעה עמוקות על חייו האישיים והמקצועיים.
רעייתו, שעייפה מהאלכוהוליזם שלו, הגישה ב-1969 תביעת גירושים.
הוא נהרג בתאונת דרכים זמן קצר לאחר שהכריז על כוונתו להתמודד על תקופת כהונה נוספת כמושל.
פרנק קלמנט נולד במלון הולברוק שבדיקסון, טנסי, כבנם של רוברט סמואל קלמנט, עורך דין ופוליטיקאי מקומי, ושל מייבל (לבית גווד) קלמנט, שהפעילו את המלון.
המשפחה נדדה ממקום למקום במשך כמה שנים, חיה לזמן קצר בוורמונט ובקנטקי, ושבה בשנות ה-30 לדיקסון.
ב-1937 סיים קלמנט את לימודיו בבית הספר התיכון של דיקסון בצעירותו הוא קיבל שיעורים בדיבור מדודתו.
בשנים 1937–1939 למד קלמנט באוניברסיטת קמברלנד, שם הוא היה חבר באחוות סיגמא-אלפא-אפסילון.
לאחר מכן הוא למד בבית הספר למשפטים באוניברסיטת ואנדרבילט, שם הוא סיים ב-1942 לימודי תואר.
במשך שנה הוא היה סוכן של ה-FBI, ובעיקר חקר מקרים של ביטחון פנים וריגול.
בנובמבר 1943, בשיאה של מלחמת העולם השנייה, הוא התגייס לצבא ארצות הברית, ובסופו של דבר הגיע לדרגת לוטננט ראשון ולתפקיד מפקד פלוגה C של גדוד משטרה צבאית בקמפ בוליס שבטקסס.
לאחר שחרורו מהצבא, עבד קלמנט בשנים 1946–1950 כיועץ לנציבות הרכבות והתשתיות הציבוריות של טנסי.
הוא היה נציג מחליף לוועידה הארצית של המפלגה הדמוקרטית של 1948. באותה תקופה הוא נבחר כמפקד של הלגיון האמריקאי של טנסי, תפקיד שבמסגרתו הוא יצר קשרים עם חיילים משוחררים בכל מחוזות טנסי.
בראשית שנות ה-50 הוא עסק בעריכת דין יחד עם אביו בדיקסון.
בבחירות למשרת מושל טנסי של 1952 התמודד קלמנט מול המושל המכהן גורדון בראונינג על מועמדות המפלגה הדמוקרטית לתפקיד.
בראונינג, שהיה אז כמעט כפול בגילו בהשוואה לקלמנט, לעג לקלמנט כ"דמגוג" וכ"צוציק" (pipsqueak).
קלמנט קיבל את תמיכת הבוס הפוליטי אדוארד האל קרמפ ושל המוציא לאור של העיתון נאשוויל באנר, ג'יימס סטלמן.
הוא נסע בכל 95 מחוזות המדינה, ונשא נאומים שבהם הוא תקף את בראונינג כ"לא ישר, לא הגון ולא מוסרי".
בבחירות המקדימות הוא הביס את בראונינג ביחס קולות של 302,491 מול 245,166, וניצח את מועמד המפלגה הרפובליקנית ביצ'ר ויט בבחירות הכלליות.
בעת בחירתו לתפקיד היה קלמנט בן 32, ועם השבעתו הוא היה המושל הצעיר ביותר בכל מדינות ארצות הברית.
במהלך תקופת כהונתו הראשונה כמושל, אישר קלמנט הנפקת איגרות חוב לצורך הספקת ספרי לימוד בחינם לתלמידי בתי הספר היסודיים והתיכוניים.
קודם לכן סופקו ספרי הלימוד ללא תשלום רק עד כיתה ג'.
הוא גם הפעיל מיזם לסלילת הכביש המהיר הארוך הראשון של טנסי, והקים את מחלקת בריאות הנפש (כיום המחלקה לבריאות הנפש ולטיפול בנגע הסמים).
לצורך כך הוא העלה את מס המכירות המדינתי מ-2 אחוזים ל-3 אחוזים, צעד בלתי פופולרי שרדף אותו במערכות הבחירות הבאות.
ב-1953 הגישה ועידת החוקה של טנסי שמונה תיקונים לחוקת המדינה, שכולם אושרו בסופו של דבר על ידי ציבור הבוחרים.
התיקונים כללו את הארכת תקופת הכהונה של המושל משנתיים לארבע שנים, את ביטול מס הגולגולת, ואת יצירת גופי הממשל המאוחדים לעיר ולמחוז (או "מטרופוליטניים").
בעוד שהתיקונים החדשים לחוקת המדינה מנעו מהמושלים מלהתמודד על תקופת כהונה שנייה רצופה, הותר לקלמנט להתמודד על תקופת כהונה מלאה נוספת ב-1954. בבחירות המקדימות שוב התמודד מולו בראונינג, שהאשמים אותו ואת אביו ב"מכירת" המדינה.
כמה מידידיו הקרובים של קלמנט, ביניהם מזכיר המדינה בממשלו אדי פרייר, ומבקרת המדינה ג'ין בודפיש, פנו נגדו.
עם זאת, בראונינג לא הצליח להתחרות במיומנויות הנאום וביכולות גיוס התרומות של קלמנט, ונוצח בבחירות המקדימות ביחס קולות של 481,808 מול 195,156. קלמנט הביס בקלות את המועמד העצמאי ג'ון ר.
ניל ומועמדים נוספים בבחירות הכלליות.
באותה שנה הכריז בית המשפט העליון של ארצות הברית על חוקי ההפרדה הגזעית של המדינות כנוגדים את החוק בפסק דין בראון נגד מועצת החינוך.
קלמנט הורה שבתי הספר של טנסי יצייתו לפסק הדין.
ב-1955 הוא הטיל וטו על הצעת חוק שהוגשה על ידי חבר הסנאט של טנסי, צ'ארלס סטיינבק בן ה-85, שהייתה אמורה להשאיר על כנה את ההפרדה הגזעית בבתי הספר במחוזות פאייט והייווד.
הוא גם איים להטיל וטו על כל ניסיון לשנות את חוק המדינה בנוגע לנוכחות חובה בבתי הספר, ודחה בקשה של ועד ההורים של בתי הספר לעשות שימוש במשמר הלאומי למניעת השילוב הגזעי, כפי שעשה מושל ארקנסו אורוול פובוס.
בספטמבר 1956 הוא הציב כוחות של המשמר הלאומי בעיר קלינטון כדי להגן על התלמידים השחורים שהחלו ללמוד בבית הספר התיכון המקומי מפני מפגינים שהתנגדו לשילוב הגזעי.
ב-1958 היה קלמנט מנוע מלהתמודד על תקופת כהונה שלישית כמושל, ובבחירות של אותה שנה הוא תמך במנהל מסע הבחירות שלו ונציב החקלאות, ביופורד אלינגטון, שניצח בבחירות, וקלמנט שב לעיסוקו בעריכת דין.
באמצע שנות ה-50 כבר היו לקלמנט שאיפות ברמה הלאומית.
במהלך הבחירות לנשיאות של 1956 הוא היה בין המועמדים האפשריים להתמנות כמועמד המפלגה לתפקיד סגן הנשיא.
הוא גם נבחר לשאת את נאום המפתח בוועידת המפלגה הארצית שהתקיימה באותה שנה בשיקגו, שכן מנהיגי המפלגה קיוו שיכולות הנאום שלו יהוו משקל נגד לפופולריות של הנשיא הרפובליקני המכהן, דווייט אייזנהאואר.
נאומו של קלמנט דמה לנאום בחירות סטנדרטי בטנסי, עם טון חזק של דרשה אוונגלית.
הוא לעג למפלגה הרפובליקנית כ"מפלגה של פריבילגיות וביזה" (party of privilege and pillage), התייחס לסגן הנשיא ריצ'רד ניקסון כ"סגן איש הגרזן" (vice hatchet man), והאשים את הנשיא אייזנהאואר ב"בהייה כלפי מטה על מסלולים ירוקים של אדישות" (בהתייחסו לאהבתו של אייזנהאואר לגולף).
הוא הצהיר שהדמוקרטים לא "יצלבו את החוואי האמריקאי על צלב הזהב הרפובליקני", אמירה שהייתה פרפרזה ל של ויליאם ג'נינגס ברייאן בוועידת הדמוקרטים של 1896. נאומו של קלמנט זכור לעיתים קרובות בשל השימוש החוזר והנשנה שלו במשפט, "עד מתי אמריקה, הו עד מתי?" ().
נאומו של קלמנט זכה למחיאות כפיים סוערות של צירי הוועידה, ובאופן כללי התקבל בחיוב בקרב הדמוקרטים.
בעל הטור בוושינגטון פוסט קולברט קינג נזכר כאשר הוא ראה את שידור הנאום כנער וחשב לאחר מכן שלאייזנהאואר ולניקסון לא יהיה שום סיכוי לנצח בבחירות.
ביל קלינטון, שהיה אז בן תשע, צפה בנאום עם הוריו בחדר המגורים, ומאוחר יותר תיאר אותו כנאום "מלהיב" בספר הזיכרונות שלו "חיי".
מי שלימים כיהן כמושל ג'ורג'יה, זל מילר, ושלימים נשא נאומים בוועידת הדמוקרטים של 1992 ובוועידת הרפובליקנים של 2004, החמיץ את לידת בנו כדי לצפות בנאום של קלמנט.
רבים מאנשי התקשורת הלאומית ביקרו בחריפות את נאומו של קלמנט.