tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
היא אלופה אולימפית (בייג'ינג 2008) ואלופת עולם (ברלין 2009) בריצת 400 מטר משוכות.
ווקר זכתה במדליית הזהב האולימפית במשחקים בבייג'ינג תוך שהיא שוברת שיא אולימפי עם תוצאה של 52.64 שניות, לפני האמריקאית שינה טוסטה והבריטית טשה דנוורס.
באליפות העולם באתלטיקה שנערכה בברלין, גרמניה בשנת 2009 זכתה ווקר במדליית זהב כשקבעה שיא אישי, והתוצאה השנייה בטיבה בכל הזמנים בריצת 400 מטר משוכות עם 52.42 שניות.
היא הקדימה את לשינדה דמוס מארצות הברית ואת ג'וזאן לוקאס מטרינידד וטובגו.
באליפות העולם באתלטיקה שנערכה בטגו, קוריאה הדרומית בשנת 2011 זכתה ווקר במדליית כסף עם תוצאה של 52.73 שניות, והפסידה את מדליית הזהב לדמוס, שקבעה את שיאה האישי והתוצאה השלישית בטיבה בכל הזמנים עם 52.47 שניות.
מלינצ'ה (בספרדית: La Malinche, לה מלינצ'ה, ידועה גם בשם "דוניה מרינה" Doña Marina, "מלינלי" Malinalli או "מלינצין" Malintzin; 1496/1501–1529) הייתה אצילה מקסיקנית משבט באזור מפרץ מקסיקו.
היא שימשה כמתורגמנית, יועצת ומתווכת בין מפקד הקונקיסטאדורים הספרדיים לתושבים ולמנהיגים המקומיים.
מאוחר יותר הייתה גם בת זוגו של קורטס ואם בנו מרטין, שהיה אחד מראשוני המסטיסים, ילדים שנולדו להורים ממוצא מעורב אירופי ואינדיאני.
דמותה ההיסטורית של מלינצ'ה התמזגה בדמויות אגדתיות ומיתיות ששורשיהן באגדות עם אצטקיות, ודימויה לבש צורה ופשט צורה בהתאם לתקופה, לרוח הזמן ולאקלים פוליטי – בעיקר לאחר המהפכה המקסיקנית, עת הופיעה דמותה בדרמות, בנובלות ובאמנות כאישה בוגדנית.
גם במקסיקו המודרנית נותרה מלינצ'ה אייקון בעל כוח.
דמותה המורכבת מייצגת פנים שונות ומנוגדות, גם כהתגלמות הבגידה, גם כקורבן המוחלט, ולעיתים אף כאם הסמלית של העם המקסיקני.
בלשון הספרדית נוצרה על שמה המילה "מלינצ'יסטה" (malinchista), שפירושה: אדם המעדיף את הזר על פני עצמו ובשרו.
אוקטביו פס (בספרדית: Octavio Paz) משורר, מסאי ודיפלומט מקסיקני וחתן פרס נובל לספרות לשנת 1990, כתב על דמותה:
מנגד מתגבשת השקפה בקרב חוקרי מגדר, היסטוריונים וסוציולוגים המונחים על ידי נקודות מבט המוגדרות פמיניסטיות, הרואים במלינצ'ה דמות מורכבת:
כמו כל פיסת מידע הקשורה לדמותה של מלינצ'ה, גם שמה על גרסאותיו וגלגוליו השונים שרויים בחוסר ודאות.
ככל הנראה, בלידתה ניתן לה השם "מלינלי" (Malinalli) או "מלינל" (Malinal), שם של ישות אלילית הקשורה לעשב מאחר שנולדה ביום המקודש לישות זו.
מאוחר יותר הוסיפה משפחתה את השם "טנפל" (Tenepal) שפירושו המילולי "זו שמדברת הרבה ובחיוניות".
לאחר שנמסרה כשפחה לידי קורטס היא הוטבלה בשם הנוצרי-לטיני "מרינה" שמשמעותו "מן הים".
לא ברור מדוע נבחר שם זה, ייתכן שבזכות הדמיון הפונטי לשם המקורי, אך ייתכן שניתן בהקשר לנחיתת הספרדים מהים, או לחלופין כבחירה מקרית בשם שהיה נפוץ יחסית בעולם דובר הספרדית של התקופה.
שיבוש השם "מרינה" ל"מלין" בתוספת סיומת המעידה על כבוד "-צין" בשפת הנאוואטל של האצטקים, יצר את המילה "מלינצין" (Malintzin) שהילידים של מקסיקו השתמשו בה כדי לקרוא למלינצ'ה-מרינה ולקורטס, אותם ראו כישות אחת.
קריאה אחרת של השם "מלין-צין" (Mãlin-tzin) שמשמעותה "אסירה (או שבויה) אצילה".
את שם זה שיבשו הספרדים ל"מלינצ'ה" והוסיפו את תווית היידוע "לה".
המקורות ההיסטוריים הנוגעים לחיי מלינצ'ה נגועים באינטרסים של הכותבים, ספק אם הם מציעים מידה כלשהי של מחקר אמין, ולא ברורה מידת האובייקטיביות של הכותבים.
מקורות אלו נחלקים לשתי קבוצות עיקריות:
לאחר מותה של מלינצ'ה נערכו בספרד שלושה הליכים משפטיים, בהם דנו בהרחבה תוך הבאת עדים שהכירו את מלינצ'ה ונערכו חקירות מקיפות על ידי בית המשפט ושליחיו.
מסמכים מהליכים אלו שופכים אור חלקי על קורות חייה.
הליך משפטי נערך בטולדו שבספרד בשנת 1529 ונועד לבדוק את כשירותו של מרטין קורטס (בנם של מלינצ'ה והרנאן קורטס) להיכנס למסדר הצבאי הנוצרי, "המסדר הצבאי של סנטיאגו".
במשפט זה העיד דייגו דה אורדס (ספרדית: Diego de Ordás), ממשתתפי המשלחת של קורטס, ופירט את קורות חייה.
הליכים משפטיים שערך הרנאן קורטס במטרה להגן על הנכסים והתארים שצבר במקסיקו.
עורכי דינו הביאו לפני הדיינים עדים ומסמכים המעידים גם על מלינצ'ה, הדרך שבה הגיעה לשירותו של קורטס ועל שיתוף הפעולה ביניהם.
בתה של מלינצ'ה מנישואים שנערכו עם קצין ספרדי לאחר הקשר עם קורטס, ניהלה סדרת משפטים ארוכה במטרה לקבל חלק מהירושה של מלינצ'ה.
דיונים אלו, שנערכו לאורך כעשר שנים בערכאות שונות, מכילים עדויות רבות על מלינצ'ה ועל חייה.
קיימים מספר ספרי היסטוריה שנכתבו בסמוך לאירועים של כיבוש מקסיקו על ידי היסטוריונים ספרדיים, ולמרות מהימנותם המוגבלת הם מספקים מידע רב ערך.
מכתביו של הרנאן קורטס למלך ספרד.
במהלך כיבוש מקסיקו כתב קורטס חמישה מכתבים – Cartas de Relación, שהם כתביו היחידים ששרדו.
במכתבים אלו מתאר קורטס את גרסתו לאירועים במקסיקו תוך האדרת שמו ומעשיו, במכתבים אלו מוזכרת מלינצ'ה פעם אחת בשמה ומספר פעמים נוספות הוא מתייחס אליה כ"הלשון" (בספרדית: La lengua).
אל מסמכים אלו מצטרפים מסמכים משפטיים רבים, עדויות והצהרות שנאספו לאחר כיבוש מקסיקו במהלך משפטים שנערכו בספרד, במקסיקו ובקובה כנגד קורטס ובהם התייחסות למאורעות ולמלינצ'ה.
"ההיסטוריה הכללית של האינדיאנים" (Historia general de las Indias) שנכתב על ידי פרנסיסקו לופס דה גומרה (Francisco López de Gómara) ופורסם בשנת 1552. דה גומרה לא השתתף בכיבוש, אך התמנה כמזכירו של קורטס וזכה לקבל ממנו את גרסתו לאירועים.
גרסה זו, המאדירה את קורטס, מציגה אותו באופן חיובי ומביאה את גרסתו לאירועים ונחשבת לחד צדדית אך מלאה בפרטים על מלינצ'ה וחלקה במסע הכיבוש.
"ההיסטוריה האמיתית של כיבוש ספרד החדשה" מאת ברנל דיאס דל קסטייו (בספרדית: Bernal Díaz del Castillo).
הכותב היה מקציניו של קורטס ולאחר מכן מושל אנקומנדרו של גואטמלה, במהלך תפקיד זה והחל משנת 1550 – כ-30 שנה לאחר הכיבוש הוא כתב את זיכרונותיו כמשתתף בכיבוש מקסיקו – ספרד החדשה ומאוחר יותר הרחיב את היריעה להכיל את גרסתו מול ספרו של דה-גומרה.
ספר זה מכיל מידע רב על מלינצ'ה המופיעה בספר בשמה הספרדי "דונה מרינה" ומתאר באריכות ומתוך נקודת מבט אוהדת ומעריכה את חלקה בכיבוש ותרומתה להצלחה הספרדית.
"ההיסטוריה של הדברים בספרד החדשה" (Historia general de las cosas de Nueva España), ספרו ומחקרו ההיסטורי של ברנרדינו דה סהגון (Bernardino de Sahagún) – מיסיונר פרנציסקני שעבד בקרב בני הנאהוה במלכות המשנה של ספרד החדשה.
הספר מבוסס על אוסף של מסורות שנמסרו לו בידי תלמידיו (הנקראים לעיתים בשל כך "מודיעי סהגון") הכתובות בצורה אוהדת ומלאת כבוד בספרדית ובנאוואטל ומציג את ההיסטוריה של כיבוש מקסיקו מנקודת המבט של האינדיאנים על ידי איסוף של מסורות שעברו בעל פה, ניתוחן, והעתקתן בצורה דו לשונית (נאוואטל וספרדית).
אחד מעותקי הספר, והמפורסם שבהם, נמצא בספריה בפירנצה, הקרויה בספרדית פלורנסיה (Florencia), ומכאן שמו הקודקס הפלורנטיני.
מלינצ'ה נולדה, ככל הידוע, בין השנים 1496 ל-1501 במחוז גבול בין האימפריה האצטקית בעמק מקסיקו לארצות המאיה בחצי האי יוקטן.
אביה היה מושל או ראש שבט ומת בילדותה.
נסיבות לידתה ומידע על ילדותה מעורפלים מאוד.
מקורות המידע האמינים ביותר על לידתה נמצאים ברישומי ארכיון של שלושה הליכים משפטיים שנערכו במהלך העשור לאחר מותה.
בהליכים אלו נגבו עדויות של עשרות עדים, ולפיהם היא נולדה באזור העיר קואצקואלקוס (Coatzacoalcos) במחוז וראקרוס.
המקורות חלוקים לגבי האלטפטל (קהילה פוליטית אוטונומית או עיר-מדינה בשפת האצטקים – altepetl) אליו השתייכה בלידתה.
מקורות ספרדיים מעלים שמות מקומות אחרים המערפלים את הידוע על ילדותה של מלינצ'ה.
על פי גרסתו של ברנל דיאס, משנישאה אימה בשנית לאציל אחר ונולד לה אח חורג, הייתה נוכחותה לא רצויה והיא נמכרה או נמסרה כשפחה לאדם לא ידוע משבט שכן.
בעליה החדשים העבירו אותה לאחר מכן לשבט מאזור טבסקו.
תוך כדי תלאות אלו למדה מלינצ'ה את שפת האצטקים וכך שלטה בשתי שפות – שפת המאיה ושפת האצטקים.
ההיסטוריון הספרדי בן זמנה של מלינצ'ה דייגו מוניוס קמארגו (בספרדית: Diego Muñoz Camargo) המתעכב על תולדות חיי מלינצ'ה בספרו, ציין כי היא שלטה ב"שפת מקסיקה" (נאוואטל), "שפת קוסומל" (שפת המאיה) ו"שפת אולאטלה" (שפה הידועה לאצטקים כ"פופלוקה" – ג'יבריש בשפת האצטקים) שהייתה נפוצה באזור הידוע כווראקרוס.
האפשרות של שבי בעת מלחמה או סכסוכים אלימים לא הועלתה על ידי מקורות ראשוניים, ובמקום זאת מציינים הספרדים כי מלינצ'ה נחטפה או נמסרה בשלב כלשהו לידי סוחרי עבדים.
ייתכן שנמסרה – כמנחת שלום אופיינית למקום ולזמן – על מנת למנוע התקפה מצד כוחות חיל מצב אצטקי שחנה בסמוך.
ברנל דיאס כתב כי מלינצ'ה נחטפה בזמן מלחמה וממשיך ומתאר התמרמרות של תושבי קואצקואלקוס שנבעו מהדרישות של האצטקים לנשים ולמנחות.
אפשרות אחרת היא שבצורת ומצוקה כלכלית הביאו את השליט או את בעל משק הבית שבו שהתה מלינצ'ה לסחור בה תמורת מצרכים.
בחודש מרץ 1519 נחת הרנאן קורטס עם 11 ספינות, 600 איש, ו-15 סוסים בחצי האי יוקטן, במקביל לאירועים אלו חברו לכוחותיו של קורטס שני ספרדים שספינתם נטרפה בחופי יוקטן בשנת 1510, ובהם כומר פרנציסקני בשם חרונימו דה אגילר, ששהה שנים בקרב הילידים ולמד את שפתם ומנהגיהם.
לאחר סדרת קרבות עם שבטים מקומיים הצליח קורטס לנצח את כוחותיו של שליטה של ממלכת טבסקו ולכבוש את העיר הראשית פוטונצ'אן (Potonchán), ובתום הקרב קיבל קורטס מנחות מהשליט המובס.
עם המנחות הועברו לרשותו 20 שפחות צעירות, ובהן גם מלינצ'ה שהייתה בשלב זה בתחילת שנת העשרים לחייה.
קורטס בחר בה עבור אחד מקציניו, אציל בשם ארננדס פוארטוקררו, אך לאחר זמן קצר התמנה הלה לשגריר מטעם המשלחת בחצר קרל החמישי, קיסר האימפריה הרומית הקדושה ומלינצ'ה עברה לידי קורטס.
בניתוח מודרני מציינת היסטוריונית אמריקאית כי חלוקת הנשים בין קציני המשלחת נערכה על מנת לספק להם שפחות-מין.
הספרדים ערכו להן טקס הטבלה נוצרי, אך השתמשו במומרות החדשות כזונות.
חוקר ההיסטוריה הדרום-אמריקאית מתיו רסטל (Matthew Restall) כותב, במחקר העוסק בהתפתחות ההיסטוריוגרפיה של הכיבוש של מקסיקו והדימויים החזקים הבאים לידי ביטוי בנרטיבים השונים, כי הסיפור על מסירת הנשים המקומיות לידי הספרדים מתעד הלכה למעשה את הפיכתן של הנשים לשפחות מין בכפייה.
הסיפור חורג מההקשר המצומצם ומרמז על תמה אפלה ובה תזכורת לגורלן האכזרי של אלפי נשים שנאלצו לשמש כשפחות מין לכובשים הספרדיים, ותזכורת לעשרות אלפי המשפחות הילידיות שנקרעו באלימות ובאכזריות.
הנרטיב האירופאי הבא לידי ביטוי בעבודות אומנות, בציורים ובספרים מציע מבט מיתמם עם רמזים לרומנטיקה מתוך גישה המתארת בין השורות את המפגש בין הציוויליזציות: הכובש הספרדי, הנוצרי הגברי והכופר הפאגאני הנשי הנכנע, מבט אידילי זה מתעלם ממציאות הכפייה, הסבל והעבדות שליוו את הכיבוש הספרדי.
קורטס ואנשיו הקימו התיישבות בשם "וייה ריקה דה לה ורה קרוס" (בספרדית: Villa Rica de la Vera Cruz), שמשמעו "העיירה העשירה של הצלב האמיתי".
השם מתייחס לזהב שנמצא באזור ולעובדה שהמשלחת של קורטס נחתה באזור ביום שישי הטוב ופגשו בו שליחים של הקיסר האצטקי מוקטסומה השני שהגיעו עם מתנות נוספות.
קורטס הצליח לתקשר איתם באמצעות שני מתורגמנים שעמדו לרשותו – דה אגילר שתרגם מספרדית לשפת המאיה, ומלינצ'ה שתרגמה משפת המאיה לשפת האצטקים.
מלינצ'ה הפכה משפחה שגורלה לא ברור לנכס אסטרטגי.
על פי דה-גומורה, לאחר תום הפגישה ניגש קורטס למלינצ'ה וחקר בפירוט מי היא ולאחר מכן הבטיח לה את חירותה "ואף יותר מכך" – הבטחה שבנסיבות אלו מתפרשת כגמול כספי.
בשלב הבא במסע הכיבוש יצר קורטס את הקשר הראשון שלו עם בני ברית מקומיים משבט הטוטונאק (Totonac), ובעזרת מלינצ'ה הצליח להיכנס למשא ומתן עם מנהיגיהם.
הוא הבין כי לשני הצדדים אינטרס משותף – פגיעה באצטקים וגיבוש הסכם על בסיס אינטרסים אלו.
הצורך של קורטס במתורגמן התרחב מאיסוף מידע על הארץ ויושביה ואיתור מקורות מזון ומים, לצורך ביסוס שלטונו ככובש.
לקורטס היה צורך מוגבל במתורגמן על מנת לזכות ביתרון בשדה הקרב וצורך מוגבל במתורגמן אם היה ברצונו לאסוף אוצרות.
עם זאת משגדלה שאיפתו והוא ראה בחזונו את הרחבת השליטה של ספרד על מרכז אמריקה גדלה חשיבות המתורגמן בהעברת הניצחון הצבאי משדה הקרב לביסוס השליטה.
העברת המידע על מערכות השלטון הכוח החדשות למנוצחים חייבה מתורגמן נוכח שמשמש כזרוע ישירה של קורטס, את התפקיד החשוב הזה מילאה מלינצ'ה.
היא רכשה את אמונם של הספרדים והיה ברור לשני הצדדים כי ההישרדות שלה תלויה לחלוטין בהצלחת הספרדים, היא למדה במהירות את אורחות חיי אדוניה החדשים ולמדה במהירות את השפה הספרדית.
בסופו של התהליך הפך המתורגמן חרונימו דה אגילר למיותר ועד לשנת 1524 קורטס הפסיק לקרוא לו ולא נזקק לשרותיו, מלינצ'ה ערכה את התרגום מספרדית לשפת המאיה והאצטקים בעצמה.
בעדות באחד ההליכים המשפטיים ציין אחד העדים כי קורטס סלד מדה אגילר ומשרכשה מלינצ'ה שליטה בספרדית היא החליפה את מקומו ודה אגילר נותר מאחור.
בפסקה הראשונה בספר מתוארת הפלגת המשלחת, בפסקה השנייה מתואר המפגש עם הכומר חרונימו דה אגילר בשלישית מתוארת הנחיתה על חוף מקסיקו וברביעית מתוארת דונה מרינה ותפקידה כמתרגמת.
דעה שונה מופיעה במחקר של פרופסור רוס הסיג (Ross Hassig) במאמרו "העלמה של המיתוס" ולפיה למלינצ'ה היה משקל נמוך בהצלחת המשלחת וחלק קטן במהלך הכיבוש.
הוא ממשיך וטוען כי למעשה מלינצ'ה לא הייתה מתורגמנית יעילה וכי דה אגילר היה למעשה יד ימינו של קורטס והמתורגמן הפעיל והיעיל במהלך הכיבוש.
כריתת ברית עם ממלכת טלקסקלה
בשלב הראשון של המשא ומתן העבירה מלינצ'ה את הבטחת קורטס לטלקסקלה כי הוא יפסיק את מעשי ההרס וההרג תמורת שיתוף פעולה שייקבע בשלבים המתקדמים של המשא ומתן, שנערך – בגלל המבנה החברתי – שלטוני המורכב של הטלקסקלה עם 4 מנהיגים בו זמנית.
הספרדים עברו למחנה זמני במבנים הצמודים לארמונות של 4 שליטי הטלקסקלה שייצרו מעין יישוב קבע, במהלך המשא ומתן תפסה מלינצ'ה מעמד מרכזי וחשוב – מעבר לתרגום, היה שימשה את הספרדים למוציאה לפועל של השיחות, יועצת וכלי מרכזי לקידום האינטרסים הספרדיים, והפכה עבור המקומיים לפנים ולקול של המשלחת הספרדית.
מעמד זה בקרב המקומיים בא לידי ביטוי בקודקסים שנוצרו על ידי תושבי אמריקה המרכזית בתקופה הקדם-קולומביאנית, או על ידי צאצאיהם תחת הקולוניאליזם הספרדי.
בקודקסים מהמאה ה-16 בהם מופיעה דמותה של מלינצ'ה היא מצוירת כדמות בעלת ייחוד ומשמעות, תמיד לבושה בבגדי פאר כאצילה.
דמותה מצוירת גדולה יותר מדמויות אחרות – אפילו דמותו של קורטס, מפיה יוצאים סימנים המעידים על דיבור והיא מקבלת מנחות.
סימנים אלו הם בעלי חשיבות רבה: המילה שמשמעותה בשפת הנאוואטל היא שליט – "טלאטאני" (tlatoani) נגזרת מהתואר "הוא שמדבר".
במהלך השהות בטלקסקלה הופיעו בפני קורטס שליחים של השליט האצטקי עם מתנות יקרות ומנחות מתוך מטרה להניא את הספרדים מלהגיע אל גבולות ולב האימפריה האצטקית- מתוך תפיסה מוטעית שתאוות הבצע הספרדית תשבע או השכל הישר ימנעו אותם מלהגיע לעימות ישיר.
הטקטיקה כשלה והספרדים יצאו אל הבירה האצטקית מלווים בצבא מקומי מלוחמים מטלקסקלה, בניגוד לעצת בני בריתו קורטס נכנס אל ממלכת צ'ולולה (Cholula), בת ברית של האצטקים ויריבה ישירה של ממלכת טלקסקלה.
על פי הגרסה הספרדית כפי שבאה לידי ביטוי בספרים של דיאס וגומרה האינדיאנית אף הציע לה מחסה אם היא תעזוב את הספרדים, אך מלינצ'ה דחתה את ההצעה.
הביוגרפית המודרנית של מלינצ'ה פרופסור קמילה טאונסנד (Camilla Townsend) מאוניברסיטת ראטגרס קובעת כי למלינצ'ה לא הייתה כל סיבה לנטוש את הספרדים, כל צעד מחוץ לתחום הגנתם היה מציב אותה בסכנת חיים כקורבן פוטנציאלי ומבוקש לאלים המקומיים או במקרים אחרים (ובתסריטים אופטימיים יותר) כזונה המשמשת את אנשי החצר.
קורטס ובני בריתו ניצלו את המידע כעילה לתקוף בהפתעה ולערוך טבח בתושבי העיר שנאספו בכיכר העיר ולאחר מכן בזזו את העיר והעלו אותה באש.
תיאור מלינצ'ה בכתבי יד מטלקסקלה
בכתב יד טקסס קטוע (Texas fragment) שנכתב במהלך שנות החמישים של המאה ה-16 בהזמנת המועצה של העיר טלקסקלה על מנת להציג את עמדת פרנסי העיר בפני המלך הספרדי, והוא המסמך המוקדם ביותר של תושבי טלקסקלה המתייחס לכיבוש.
בדף הראשון של הקודקס רואים את הספרדים ובראשם קורטס רכובים על סוסים, מולם עומד אחד משליחי מלכי טלקסקלה הפונה אל מלינצ'ה – הדמות הבולטת ביותר בציור ומציע ציפורים לחם ותירס כמנחה.
בדף הבא מלינצ'ה עומדת בקדמת התמונה בראש מורם, קורטס מתואר לאחר שירד מסוסו, ניגש לאציל המקומי ולוחץ את ידו.
בדף השלישי מצוירת הקבוצה כולה כאשר הם באחד מהבתים- ארמונות.
שני מלכים יושבים ויד אחת מורמת ומלינצ'ה עומדת מולם ושתי ידיה מורמות בתיאור מקובל של דו-שיח.
הדף הרביעי הוא המרכזי והעיקרי בקודקס ובו מציעים מלכי טלקסקלה את בנותיהם כנשים לספרדים.
מלינצ'ה מצוירת פונה אל 5 הנסיכות המקשיבות לה בדממה וידיהן משולבות.
בכתב יד מאוחר, שוב בפנייה של מנהיגי טלקסקלה אל הספרדים, מושם דגש על מהלך המשא ומתן שנערך עם תום הקרבות ותקופת הברית והעזרה ההדדית בין הספרדים וטלקסקלנים.
מלינצ'ה מתוארת כאישה אצילה הלבושה בגדי פאר, ודמותה היא הגדולה ביותר בתמונה.
היא מתוארת כמי שמפקחת על איסוף המנחות עבור הספרדים ודמותה משמשת כסמל לברית בין הצדדים.
בקודקס נוסף שהוכן בטלקסקלה בסוף המאה ה-16, לאחר מות מלינצ'ה, מופיעה דמותה כדמות מינורית ולעיתים מופיע במקומה צלב – סמל לנצרות שאנשי טלקסקלה קיבלו על עצמם בהתלהבות.
ב-8 בנובמבר 1519 נפגשו קורטס מלווה במלינצ'ה עם השליט האצטקי מוקטסומה השני בשערי עיר הבירה האצטקית טנוצ'טיטלאן.
בקודקס הפלורנטיני מצוין כי טרם הפגישה פנה מוקטסומה לכוהנים וליועצים וביקש מהם לבדוק בכתבים על מנת לענות לשאלה מי הם הספרדים, אבל יועציו ואנשי הדת לא הגיעו למידע בעל ערך שיכול היה להכין את מוקטסומה לקראת הבאות.
מפגש זה בין שני הצדדים והבנת התהליכים שסבבו את מערכת קבלת ההחלטות האצטקית בכלל ושל מוקטסומה בפרט היו ומהווים בסיס למחקר והשערות.
אך אחת ההשערות היא כי הוא רצה להבין מול מי ומה הוא עומד.
על בסיס הכישלון של המערכת האצטקית לפרש את המידע שנאסף קיווה מוקטסומה לקבל תשובות באמצעות מפגש ישיר ובאמצעות המתורגמנית של הספרדים – מלינצ'ה.
במהלך החודשים של שהותם בטנוצ'טיטלאן, ערכו הספרדים סיורים להכרת השטח והכינו את הקרקע לתפיסת השלטון או לפחות תפיסת מקורות ההכנסה והעושר האצטקי תוך שהם נהנים מהכנסת אורחים נדיבה.
על פי גרסת קורטס הוא תפס את מוקטסומה כבן ערובה ושלט דרכו באימפריה האצטקית, אך עדויות שונות מצביעות על כך שהמאסר בוצע למעשה בשלב מאוחר יותר ובסמוך לגירוש הספרדים מהעיר.
במהלך שהותם בעיר מוקטסומה העביר לידי הספרדים 3 מבנותיו כצעדים לחיזוק ברית עתידית.
אחת מהן ששמה האצטקי היה טקואיצ'פוצין (Tecuichpotzin), שם שמשמעותו "בתו של המלך" כלומר דמות בעלת מעמד וחשיבות פוליטית גבוהה וזאת מאחר שעל פי המסורת האצטקית שרביט השלטון לא עבר מאב לבן אלא לחתן של בת המלך החשובה ביותר.
היא הייתה נשואה או מאורסת לאציל בשם אטליקסקצין (Atlixcatzin) שהיה מיועד להיות יורש עצר.
חשיבותה של הנסיכה האצטקית הובררה לספרדים – ככל הנראה על פי עצת מלינצ'ה והם הטבילו אותה לנצרות בשם דוניה איסבל מוקטסומה (Doña Isabel Moctezuma).
באפריל 1520 נודע לקורטס כי מושל קובה דייגו ולאסקס דה קואיאר שלח צי ועליו מספר גדול של חיילים במטרה לעצור את קורטס על חתירה תחת פיקודו, וככל הנראה לשים את ידו על כיבושיו.
קורטס הותיר את טנוצ'יטיטלן בידיו של סגנו פדרו דה אלווראדו עם כוח צבאי מצומצם ומוקטסומה כבן ערובה ומספר מתורגמנים מקומיים.
אף על פי שהעימות העתידי היה אמור להיות מול כוחות ספרדים, נוכחותה של מלינצ'ה הייתה קריטית עבור קורטס, על מנת לאסוף מידע ומודיעין ממקומיים בדרך ועל מנת להבטיח אספקה שוטפת לגייסות כך שקורטס יוכל להבטיח את מעמדו בקרב חייליו בטרם העימות.
קורטס צעד לחוף כשהוא מלווה במספר לא גדול של ספרדים, הצליח לאסור את מפקדי הכוח הקובני ולגייס לשורותיו את החיילים.
בעת שחזר לטנוצ'יטיטלן התברר כי הספרדים שנותרו בעיר הצליחו לעורר את חמת המקומיים לאחר שביצעו טבח במאות אצילים אצטקיים במהלך טקס דתי במקדש הראשי בניסיון להפסיק את הקרבת קורבנות האדם.
האצטקים הטילו מצור על ארמון הקיסר, שבו היה שבוי מוקטסומה.
קורטס הורה למוקטסומה לשאת דברים אל בני עמו ולבקש מהם לחדול מהמצור, אך כשיצא מוקטסומה אל מרפסת הארמון בניסיון נוסף להרגיע את המהומות, יידו בו תושבי העיר אבנים הוא נפצע קשה, ולאחר כמה ימים מת מפצעיו.
שיאו של פרק זה במסע הכיבוש החל בלילה שבין 30 ביוני ל-1 ביולי 1520 שכונה מאוחר יותר "הלילה העצוב" (La Noche Triste) הספרדים ניסו להימלט מטנוצ'טיטלאן אך במהלך הנסיגה המבוהלת והלחימה הקשה נהרגו כ־400 ספרדים וכ־2,000 בעלי ברית אינדיאנים.
קורטס, רבים מקציניו ומלינצ'ה הצליחו להימלט מהעיר ולמצוא מקלט בקרב בני בריתם מממלכת טלקסקלה.
הנשים האצטקיות ובראשן בנותיו של מוקטסומה ברחו וחזרו לזרועות בני עמן.
דוניה איסבל הושאה לקואיטלאוואק (cuitlāhuac) אחיו הצעיר של מוקטסומה שהומלך כמנהיג האצטקים.
האצטקים החלו לשקם את בירתם אלא שבמהלך המאמצים הללו פרצה בעיר מגפת אבעבועות שחורות, שהובאה על ידי הספרדים ושאותה לא הכירו תושבי יבשת אמריקה כלל.
המחלה התפשטה בקצב מהיר מאוד, ובמשך שלושת החודשים שבהם השתוללה מתו ממנה אלפי תושבים.
הוא מת מהמחלה ב-3 בדצמבר 1520, לאחר שכיהן בתפקידו 78 יום בלבד.
קורטס החל לתכנן את כיבושה של טנוצ'יטיטלן על ידי איסוף מחדש של לוחמים ויצירת טבעת חנק של בני ברית מקומיים על מנת לעלות על האצטקים, חלק מהממלכות המקומיות הצטרפו אליו מרצונן ורובן נאנסו לעשות כן בכוח ולאחר מכן במשא ומתן.
במספר מקורות שמקורן בקצינים ספרדים מתוארת הדרך בה פנתה מלינצ'ה למנהיגי השבטים והממלכות המקומיות ושכנעה אותם כי התנגדות לספרדים היא חסרת טעם.
היא תיארה את מכונת המלחמה הספרדית ועליונותם בשדה הקרב "בחוכמתה הרבה והדרך בה פנתה לאינדיאנים היא הביאה אותם להכרה כי הספרדים היו אכן גדולים כך שגם אם הם יתאחדו כנגדם הם לא יוכלו לנצח.
היא נהגה לדבר איתם ללא נוכחות קורטס והייתה משכנעת אותם לרצות בשלום עם הספרדים".
לאחר מות קואיטלאואק במגפה נבחר האציל האצטקי קואוטמוק (Cuauhtémoc) כיורשו.
הוא החל להתכונן לפלישה מחודשת של קורטס ושל בעלי בריתו, שיקם את צבאו שנפגע במגפת האבעבועות, הכין את הביצורים, חיזק את החומות, תיקן את הגשרים הניידים והעמיד מחסומי קרקע מול התקפה מהאגם, משום שחשש מהסירות המצוידות בתותחים שהביאו עימם הספרדים.
לאחר שלא עלה בידו למנוע את נחיתת הספרדים על איי הבירה, הורה ללוחמיו לאפשר להם להיכנס לסמטאות הצרות של העיר ולתקוף אותם בחצים מגגות הבתים.
ספרדים ובני טלקסקאלה שנפלו בשבי האצטקים הוקרבו לאלים.
בתגובה החלו הספרדים בשריפה ובהחרבה שיטתית של בתי העיר ולאחר מכן הטילו מצור ומנעו אספקת מזון ומצרכים נוספים לתושבים, הרעב הביא למותם של עשרות אלפי תושבים.
מפעם לפעם נעשו ניסיונות הדברות על מנת לסיים את הקרבות.
פעמים מספר פנה קורטס מלווה במלינצ'ה וחרונימו דה אגוילר על מנת לשכנע את הלוחמים האצטקים להיכנע, במקרים אלו היא פנתה לבני שיחה בשאלות נוקבות כשהיא מכוונת אל קואוטמוק: "האם הוא ילד קטן?
האם אין לו רחמים על הילדים הקטנים והנשים, הרי הגברים הזקנים מתו זה מכבר".
לאחר כחודש של קרבות בלתי פוסקים האצטקים קראו לספרדים ודרשו לדבר "עם האישה שהייתה אחת מבנות המקום" במהלך השיחה הציעו האצטקים הפסקת הלוחמה וברית שלום בתנאי שהספרדים יעזבו את מקסיקו ויחזרו לספרד.
המשא ומתן ארך מספר שעות כשבחלקו ניהלה מלינצ'ה שיחה ארוכה עם נציגי האצטקים מבלי לתרגם את מהלכה.
כל השיחות הגיעו למבוי סתום, הספרדים דרשו כניעה ללא תנאי והלוחמים האצטקים העדיפו להמשיך להילחם ולא להיכנע.
ב-13 באוגוסט נתפס השליט האצטקי על ידי הספרדים ומעט הלוחמים נכנעו.
מלכות המשנה של ספרד החדשה ולידת מרטין
עם הכנעת האימפריה האצטקית ובטרם הושלם הכיבוש של מרכז אמריקה, החלו הספרדים בביתור שטחי האימפריה לנחלות שנודעו בשם אנקומיינדה.
נחלות אלו נמסרו לידי נאמניו של קורטס שבהמשך נקראו "אנקומנדרוס" (encomenderos) כפרס על תרומתם לכיבוש.
עם זאת, המטרה העליונה של הענקת האנקומיינדה הייתה לחזק את הקולוניזציה של השטחים החדשים, באמצעות שעבוד פיזי, נפשי ודתי של האוכלוסיות הילידיות הפרה-קולומביאניות.
מאמץ מיוחד הוקדש לבנייה מחדש של טנוצ'טיטלאן שעתידה הייתה להיקרא מקסיקו סיטי (בספרדית: Ciudad de México).
במהלך תקופה זו היה מרכז השלטון הספרדי בעיר קויואקאן (Coyoacán).
בעיר זו התגוררה מלינצ'ה ביחד עם קורטס בארמון, ככל הנראה ארמונו לשעבר של השליט המקומי.
גם בתקופה זו היא הייתה יד ימינו של קורטס הן בתקשורת הדרושה לניהול המשא ומתן בין קורטס למנהיגים המקומיים על מנת ליצור את המערכת השלטונית החדשה וגם ניהלה את איסוף המיסים והמתנות.
חרונימו דה אגולר ציין בעדות שמסר במהלך משפט שנערך בשנת 1529 כנגד קורטס, כי דלת סודית בארמון שימשה את מלינצ'ה על מנת שהיא תוכל לקבל שליחים מקומיים שמסרו לידיה תשלומים שונים, כלומר שוחד שמטרתם הסופית הייתה לאפשר לקורטס לשלם לכתר הספרדי את חלקו.
על פי גרסת קורטס בעדותו הנגדית, מלינצ'ה אכן אספה מנחות, אך לדבריו אלו ניתנו למלינצ'ה כתשלום על חלקה במערכת הפוליטית המקומית ונשמרו על ידה עבור עצמה.
על פי גרסה זו המנחות כללו מזון וטבק.
עדים אחרים הרחיבו וסיפרו כי מנחות אלו הגיעו משני שבטים בשכנות למקסיקו סיטי.
הביוגרפית המודרנית של מלינצ'ה מוסיפה כי ייתכן ומלינצ'ה ניהלה עסק צדדי להבטחת עתידה הכלכלי לעיתות מצוק.
עדויות אחרות שנאספו במשפט מקביל מעידות כי מלינצ'ה ניהלה משק בית נפרד ובו התגורר נער מקומי ממוצא אריסטוקרטי אותו "אימצה" מלינצ'ה לאחר הכיבוש.
ההפרדה בין מגורי מלינצ'ה וקורטס נראית הגיונית לאור העובדה כי בשנת 1522 אשתו הספרדית של קורטס דונה קטלינה סוארס (doña Catalina Suárez) הגיע מקובה למקסיקו על מנת לחיות לצד בעלה.
לאחר מספר חודשים של מתח ומריבות בין בני הזוג נפטרה דונה קטלינה במהלך הלילה של יום כל הקדושים – על פי אחת הסברות נרצחה על ידי קורטס.
במקביל לאירועים אלו התברר כי מלינצ'ה בהריון נושאת את בנו בכורו של קורטס שקיבל עם לידתו את השם מרטין על שם אביו של קורטס.
ההיסטוריון המודרני פרופסור מתיו רסטל (Matthew Restall) מעלה את ההשערה כי קורטס נמנע במכוון מיחסי מין עם מלינצ'ה עד לאחר כיבוש טנוצ'טיטלאן על מנת שלא תיחשף לסכנות ההיריון והלידה ובכך יישלל ממנו כלי בעל חשיבות אסטרטגית – יכולת התרגום והייעוץ שלה.
המסע להונדורס, נישואים ולידת מריה
באוקטובר 1524 יצא קורטס ממקסיקו סיטי על מנת לתפוס את מושכות השלטון בהונדורס מידי אחד מקציניו קריסטובל דה אוליד (Cristóbal de Olid).
רוב הגייסות תחת פיקודו של קורטס מתו בדרך מתלאות רעב ומחלות ועם הגיעם למטרת המסע הוברר כי הקצין הסורר הוכנע על ידי חייליו שלא ראו בעין יפה את צעדיו העצמאיים.
העדרו של קורטס ממקסיקו סיטי יצר תוהו שלטוני ומעמדו נחלש מאוד הוא חזר למקסיקו מהמסע בשנת 1525, אך נאלץ לצאת לספרד בשנת 1528 להגן על עצמו מול שלל תביעות ומול אויבים וידידים לשעבר שהפכו ליריבים.
בחלק הראשון של המסע, משהגיעו הספרדים לעיר אוריסבה (Orizaba) השוכנת סמוך למחוז הולדתה של מלינצ'ה נערך טקס נישואים בין מלינצ'ה לקצין ספרדי מנאמניו של קורטס ומחברי המשלחת המקורית חואן חרמייו (Juan Jaramillo).
נישואים אלו לא נערכו בלהט הרגע אלא מתוך מחשבה מוקדמת ובאופן ששירת את האינטרסים של 3 הצדדים – קורטס, מלינצ'ה ובעלה.
הכותבים הספרדים מציירים תמונה חד-צדדית לפיה מלינצ'ה הייתה כלי משחק בידי קורטס שמאס בה כבת-זוג או שחדלה מלשמש ככלי חיוני.
דה גומרה מציין כי "חואן חרמייו היה שיכור כשנשא לאישה את מרינה (מלינצ'ה) אחרים מתחו ביקורת על קורטס שהתיר זאת מאחר שהיו להם ילדים משותפים".
ברנל דיאס לעומת זאת כתב כי גרסה זו של גומרה איננה נכונה וכי דונה מרינה הייתה בעלת מעמד עצמאי מכובד ורומז כי הנישואים נערכו בהסכמתה.
קורטס אכן היה קשור למלינצ'ה אם בנו הבכור והיחיד, הוא תכנן לנקוט בהליכים להפוך את מרטין לבן בכור "חוקי" בעיני הכנסייה, אך מאידך לא הייתה לו כל כוונה לשאת לאישה את מלינצ'ה.
מעשיו העידו כי הוא התכוון לדאוג לעתידה ולעתיד בנם המשותף.
מלינצ'ה לעומת זאת פעלה במקביל להבטיח את עתידה ונישואים לקצין ספרדי רצוי במעמד אידלגו.
בעלה הנבחר של מלינצ'ה היה אחד מנאמני קורטס וסגנו במסע להונדורס בעל חלקה במקסיקו סיטי ובעל אנקומיינדה בעמק המרכזי של מקסיקו.
אביו שהגיע למקסיקו לאחר הכיבוש קיבל מינוי למוסדות שלטון ספרדיים.
כתוצאה ממהלך זה זכתה מלינצ'ה לעבור ממעמד של שפחה ופילגש לאישה מהוגנת וחלק מהמעמד והאליטה הספרדית השולטת ובעלת זכויות יתר המעוגנות בחוק.
עדויות שתועדו במשפט ירושה שניהלה בתה מריה מעידות כי היא הביאה לנישואים נדוניה מכובדת ביותר – נחלה משלה – אנקומיינדה שניתנה לה על ידי קורטס לפני טקס הנישואים.
העדות לכך נתנו במהלך משפט שניהלה בתה של מלינצ'ה כנגד אמה החורגת (אשתו השנייה של חואן חרמייו) על הירושה, במשפט זה הובאו עדויות כי מלינצ'ה קיבלה עם נישואיה אנקומיינדה כנדוניה.
מתנה מסוג זה היא דבר נדיר ביותר, נחלות ניתנו רק לספרדים ובמקרים יוצאי דופן – כבוד יקר זה ניתן רק ל-2 מבנותיו של מוקטסומה (אחת מהן ילדה אף היא צאצא לקורטס) ולאציל מקומי שאימץ את דרכי החיים הספרדיים.
עדות עקיפה נוספת לחשיבותה של מלינצ'ה בעיני קורטס.
במהלך החזרה מהונדורס אל מקסיקו סיטי נולדה למלינצ'ה ולבעלה בת שקבלה את השם מריה.
מצבו הקשה של קורטס הקרין על מעמד מקורביו.
בשנת 1529 החל המלך הספרדי בחקירה כנגד קורטס, מהלך שהביא להגשת מספר רב של תלונות ותביעות משפטיות כנגדו.
אחת הנפגעות הייתה מלינצ'ה, הנחלה שקיבלה כנדוניה לנישואים התגלתה כבלתי ניתנת למימוש מאחר שהילידים גילו התנגדות עזה לכיבוש ולניצול הספרדי.
באותה שנה החל האציל הספרדי פרנסיסקו דה מונטחו (Francisco de Montejo y Álvarez), תחת מינוי של הכתר במהלכים צבאיים לכבוש ולהכניע את חצי האי יוקטן ולמעשה קיבל מינוי כמושל של האזור כך איבדה מלינצ'ה את זכויותיה באנקומיינדה.
בתאריך לא ידוע במדויק, ככל הנראה במחצית האחרונה של 1528 או בתחילת 1529, נפטרה מלינצ'ה מסיבה לא ידועה.
הביוגרפית שלה הפרופסורית טאונסנד מציינת כי זמן מותה נקבע לאור עדויות המתייחסות למותה בעקיפין כגון עדויות במשפט כנגד קורטס שנתנו ב-29 בינואר 1529 ובהן נכתב כי היא "מתה זה מקרוב" (ya difunta).
ההיסטוריונית קובעת כי אין עדויות על מותה ממחלה ממארת או לחלופין מסיבוכים שלאחר לידת הבת מריה – עדויות שהיו עולות מאוחר יותר במשפט הירושה שניהלה הבת כנגד אמה החורגת ומניחה כי מלינצ'ה מתה באחת מהמגפות שהביאו הספרדים לעולם החדש.
תאוריה נוספת לגבי מותה קבעה את שנת מותה מאוחר יותר 1550 או 51, אך ככל הנראה מדובר במקרה של זהות מוטעית ובדמות אחרת שנשאה את השם דונה מרינה והייתה אשתו של בנקאי ספרדי.
בשנת 1817 הועלתה האופרה בשנית עם שינויים מתבקשים על מנת למשוך את הקהל, שינוי אחד היה הכנסת דמות נשית לכאורה אחיינית של מוקטסומה הזוכה לברכת הקיסר המקסיקני בהרפתקאה רומנטית עם קורטס.
גרסה זו זכתה להצלחה מסחררת בין היתר בזכות סיפור האהבה שנשזר בסיפור הכיבוש.
הדמות הנשית בשלב זה בשם בדוי תפסה מקום מרכזי בנרטיב של הדרמה לאחר מכן בתיאור ההיסטורי של הכיבוש ולאחר מכן כדמות מרכזית בספרות.
כאשר מוחל הרעיון הרומנטי על אומה שלמה, הוא מתבטא ברצון לתת ביטוי לייחודי ולאותנטי שברוח העם.
הכותבים והוגי הרוח הרומנטיים מצאו בסיפור כיבוש מקסיקו ובעיקר בדמותה של מלינצ'ה כר הרחב למימוש פואטי של השקפתם.
מלינצ'ה הפכה למעיין גרסה נשית של מוקטסומה – דמות מייצגת של הילידים המקסיקניים ועולמם, דמות שמתמסרת – נכנעת לתרבות המערב מתוך משיכה שיש בה מהמשיכה הרומנטית והמשיכה המינית.
הדמות של מלינצ'ה שנוצרה במסגרת אירופאית-רומנטית זו נוצרה מדימויים שונים: הקסם של דמותו של קורטס כדמות מיתית הראויה לכתיבה בשירי תהילה.
דמותה של מלינצ'ה בתרבות המקסיקנית
סיפור דמותה של מלינצ'ה, דמות המשלבת סיפורי-עם, מיתולוגיות קדומות וזרמים פוליטיים, מנותק כמעט לחלוטין מדמותה ההיסטורית של מלינצ'ה.
למעשה, לאחר מותה וביתר שאת לאחר מות המקורבים לה, שמה חדל להופיע בספרות או בכתבים היסטוריים אקדמיים או משפטיים לתקופה ארוכה של כ-200 שנה.
החל מתחילת המאה-19 כאשר מקסיקו החלה במאבק לעצמאות מספרד החלה בחינה מחודשת של ההיסטוריה המקסיקנית והקולוניאליזם הספרדי, שמה חזר להופיע בעיקר בספרות בדיונית וברומאנים היסטוריים, שבהם היא תוארה כדמות בוגדנית.
בשנות ה-70 של המאה ה-20, עם התאוצה בפעילות התנועה הפמיניסטית בארצות הברית, החלה בחינה מחדש של דמותה של מלינצ'ה.
פמיניסטיות מקסיקניות-אמריקאיות החלו לבחון את סיפור חייה של מלינצ'ה מתוך נקודת ההשקפה כי גם היא הייתה קורבן של הנסיבות – נמכרה לעבדות כשפחה לספרדים על ידי בני עמה – כך שתיאורה כבוגדת אינו נכון, וייחוס התנהלות מקיאווליסטית מסתיר את העובדה שהיא נאנסה יותר מפעם אחת.
תפיסה זו זכתה לרביזיה במהלך שנות ה-80 של המאה ה-20, אז הורחבה היריעה של המחקר לכלול את הפסיפס הרב-תרבותי והפוליטי של מרכז אמריקה.
על רקע זה תוארה מלינצ'ה לא רק כקורבן אלא גם כשורדת בעלת שליטה – חלקית לפחות – על מהלך חייה, וכמי שעשתה עבור עצמה ולמען הישרדותה בתנאים מורכבים ומשתנים של תהליכי שינוי גאופוליטיים.
בתוך תהליכים מחקריים, פמיניסטיים פוסטמודרניסטים בעיקר, באקדמיה בצפון אמריקה החלה בחינה מחודשת של דמותה של מלינצ'ה.
היא מתוארת כגשר – אישה שהצליחה לנוע בהצלחה בין שלוש תרבויות.
תיאור זה קוסם לקהילה הצ'יקנית (Chicano people), שהם מקסיקנים ויוצאי מקסיקו החיים בארצות הברית.
החוקרת ג'ין פרנקו כותבת על כך:
לעומת זאת במקסיקו ובמרכז אמריקה בכלל, תפיסות אלו היו פופולריות פחות, ומלינצ'ה נתפסה גם בסוף המאה העשרים ולאחר מכן כדמות שלילית המעוררת רגשות דחייה ואף גועל.
רגשות אלו "צפים" אל פני השטח באירועים מיוחדים.
כך למשל הקימו השלטונות המקסיקניים פסל של מלינצ'ה, קורטס ובנם מרטין בפרברי העיר קויואקאן, שם התגוררו לאחר נפילת מקסיקו סיטי לידי הספרדים.
הפסל אמור היה לשקף את הגישה החדשה והמכילה כלפי מלינצ'ה, ובעיקר להדגיש את מקומו המרכזי של מעמד בני התערובת המסטיסים כבסיס לאומה.
הפסל הוסר לאחר זמן קצר יחסית לאחר שהתושבים, ובראשם סטודנטים, יצאו בהפגנות סוערות כנגד הפסל וכנגד מלינצ'ה, שלפי טענתם מסמלת כניעה לזרים.
במאמר ארוך שפורסם כספר, "הלבירינת של הבדידות" (ספרדית: El laberinto de la soledad), כותב אוקטביו פס מסה המנתחת את האופי המקסיקני על רקע ההיסטוריה של העם.
המאמר מתאר את המקסיקנים כאנשים המתחבאים מאחורי מסיכת בדידות מאחר שהם אבודים בין ההיסטוריה הפרה-קולומביאנית לבין התרבות הספרדית.
בתיאור זה שמור מקום מיוחד למלינצ'ה, אותה הוא מכנה בכינוי הסלנג הבוטה "הדפוקה" או "הזונה" (ספרדית La Chingada).
פס מעמיד את מלינצ'ה בתפקיד האמא של התרבות המקסיקנית ואת יחסיה עם קורטס כסמל לתרבות המקסיקנית ששורשיה, לפי השקפתו, הם של אונס וחילול.
דמותה של מלינצ'ה מזוהה עם דמות פולקלור הידועה גם כ"האישה הבוכה" (ספרדית: la Llorona).
דמות זו היא הקצנה של דמותה המיתית של מלינצ'ה – הבוגדנות האולטימטיבית – מאחר שעל פי המיתוס היא רוצחת את ילדיה (או נוטשת אותם בגרסאות אחרות) לאחר שבן-זוגה נטש אותה.
לעיתים הדמות מתוארת כאישה אחוזת שיגעון המקוננת עם הרוח.
מיתוס זה משלב אגדות אצטקיות על אלה המבכה את מות בניה ועל נפילת האימפריה האצטקית.
בגרסה אחרת של הסיפור מלינצ'ה בוגדת בבני עמה ויולדת שני ממזרים מיחסיה עם קורטס, אך הוא נוטש אותה ונושא לאישה גבירה ספרדית.
על פי סיפור זה מלינצ'ה מנודה וחייה הקצרים מלאים בקינה על גורל בני עמה.
פרופסור טאונסנד מעלה השערה כי דמות זו היא שנתנה את השם להר הגעש לה מלינצ'ה.
שמו המקורי של ההר כפי שניתן לו על ידי הילידים של ממלכת טלקסקלה היה "הגברת בעלת השמלה הירוקה", אלת הגשם המקסיקנית.
מדמות זו נגזר שמו החדש של ההר, זכר לדמעות של מלינצ'ה/יורונה.
בכוריאוגרפיות של ריקודי עם מקסיקנים המתארים את ההיסטוריה של הכיבוש או מתייחסים לתקופת הכיבוש כרקע לריקוד ולעלילה, מופיעות הדמויות המרכזיות של כיבוש מקסיקו – על פי תפיסת האינדיאנים – קורטס, מוקטסומה ולה מלינצ'ה.
דמויות אלו עברו עיבוד בתהליך יצירת הכוריאוגרפיה והפכו לארכיטיפים שתפקידם בריקוד אינו מנותק מההקשר ההיסטורי אך מורכב יותר ובעל הקשרים לאגדות מיתוסים וסיפורי עם ממקורות שונים.
דמותה של לה מלינצ'ה התגלגלה למספר ריקודים ותפקידים, לעיתים כדמות מרכזית בריקוד הקרוי על שמה (danza de la malinche) או כחלק מריקוד המקושר לדמויות קורטס ומוקטסומה, המפורסם שבהם הוא "ריקוד הכיבוש" (La Conquista) שמבוצע במחוז חליסקו.
בריקוד זה, המציג את גרסת האינדיאנים לכיבוש, מופיעים שלושת הגיבורים ולצידם דמויות כגון חיילים ספרדים ולוחמים אצטקים, הריקוד, שהוא סדרת קרבות מסוגננים, מסתיים במותו של מוקטסומה או בהטבלת המקומיים לנצרות.
דמויות שלושת הגיבורים מופיעות גם בריקודים אחרים, כגון "ריקוד הנוצה" (Danza de la Plum), גרסה מיוחדת של ריקוד הכיבוש שאופייני לאזור אואחאקה, אבל גם ריקודים בעלי רקע וסגנון אפריקאי, כגון "ריקוד השחורים" (danza de los negritos) בו דמותה מגלמת אישה מופקרת שתאבונה המיני הביא להרס הממלכות האינדיאניות.
לעיתים דמותה של מלינצ'ה מופיעה בריקוד הידוע בשם "סנטיאגו" (danza de los santiagos) המתאר את הקרבות בין הספרדים למורים ולריקוד אצטקי הידוע כ"ריקוד המעופפים" (danza de los voladores).
דמותה של לה מלינצ'ה מופיעה גם בריקודים "מקסיקניים" המבוצעים מחוץ לגבולות מקסיקו ובהם בניו מקסיקו ובגואטמלה.
בריקודים הדמות מגולמת בדרך כלל על ידי רקדן הלבוש בבגדי נשים.
בכל גרסאות אלו, נפרדת דמותה ההיסטורית של מלינצ'ה מהדמות המיתית המתוארת בריקוד.
התנועה הפמיניסטית המקסיקנית (Chicana feminism) רואה את מלינצ'ה כארכיטיפ מרכזי להבנת מקומה של האישה המקסיקנית בחברה המסורתית.
על פי התנועה, נשים מקסיקניות תוארו או בתפקיד הקדושה (האם) שאותה מייצגת גבירתנו מגואדלופה (Nuestra Señora de Guadalupe) או מלינצ'ה/יורונה בתפקיד הקדושה (הזונה חסרת המוסר), שילוש שלעיתים קרוי בפי סופרות פמיניסטיות "האימהות שלנו".
הוגות פמיניסטיות מקסיקניות, ובראשן סנדרה סיסנרוס (Sandra Cisneros), קבעו במאמרים שנכתבו בסוף המאה העשרים כי הזהות המגדרית של נשים מקסיקניות מורכבת מתוך התייחסות לשלוש הדמויות המיתיות הנזכרות לעיל.
הכותבת הפמיניסטית ג'ין ואייט (Jean Wyatt) כתבה כי "מלינצ'ה הפכה לדמות מייצגת של המיניות הנשית שהיא בו בזמן פאסיבית וראויה לאונס ותמיד אשמה בבגידה".
בפיתול של הגורל התקבעה דמותה הארכיטיפית של מלינצ'ה בלב פמיניסטיות מקסיקניות מחמת החשש שהן בעצמן יחשבו לבוגדות בעמן או בנשים מקסיקניות בשל עצם הניסיון להגדיר ולפרש את מעמד האישה בכלים ובמונחים "אנגליים" או "אמריקאים".
במאמרים שפרסמה סיסנרוס היא מתארת ומבקרת את מערכת הלחצים המופעלת על נשים מקסיקניות-אמריקאיות להדחיק ולדכא את המיניות שלהן או לתעל את הדחף אל אפיקים מקובלים מבחינה חברתית על מנת לא לסבול מהסטיגמה של "מלינציטה" – כלומר נשים ש"הושחתו" במגע עם התרבות האמריקאית.
בספר "נקיק הנשים המקוננות" (Woman Hollering Creek), אסופת סיפורים קצרים מאת סנדרה סיסנרוס, מתמודדות גיבורות הסיפורים עם האייקונים הנשיים "האימהות" שמסמלות מיניות ואימהות ובכך מסמנות את הגבול והמגבלות של הזהות הנשית שלהן.
הגיבורה בסיפור הקצר "לעולם אל תינשאי למקסיקני" רדופה על ידי המיתוס של מלינצ'ה, ולמרות החשש ממוניטין של זונה בוגדנית היא מחליטה לשבור את מגבלות המיניות הפאסיבית של מלינצ'ה בהתנהגות מינית אגרסיבית.
בסיפור הקצר הנושא את שם הספר "נקיק הנשים המקוננות" הגיבורה ממציאה מחדש את הנרטיב של האישה המקוננת ומחליטה לקחת את עתידה ועתיד ילדיה בידיה ומגלה כי המילה הספרדית המתארת את היבבה של יורונה יכולה להתפרש גם כיללת אושר.
מבקרת הספרות ג'ין ואייט קובעת כי הסיפורים יוצרים מעין אזור דמדומים שהוא שביל הזהב הסימבולי בין שתי תרבויות, אזור המציע "חלל שבו משא-ומתן בין תפקידי מגדר קבועים הוא אפשרות".
מֵליטוֹן בַּלַנצ'יווַדזֵה (בגאורגית: მელიტონ ბალანჩივაძე; 5 בינואר 1863 – 21 בדצמבר 1937) היה זמר ומלחין גאורגי.
מליטון בלנצ'יוודזה נולד בכפר בנוג'ה שבחבל אימרתי, כאשר גאורגיה הייתה חלק מהאימפריה הרוסית; אביו היה כומר נוצרי אורתודוקסי.
בנעוריו, בלנצ'יוודזה התחנך בסמינר הרוחני של כותאיסי ושר במקהלת בית הספר; הוא הצטיין בזִמרה וזכה בתשומת לב מיוחדת מצד המורה המפורסם ולַדימֵר אר'ניאשווילי.
תוך זמן קצר, בלנצ'יוודזה הקים מקהלת תלמידים משלו, שבה לימד זמרה ופיוט.
בשנת 1879 עבר לסמינר הרוחני של טביליסי והתקבל כזמר במקהלת האֵגזַרך (הראש הממונה של הכנסייה הגאורגית מטעם הכנסייה הרוסית); מדריך הלהקה, ו' אַאוּשייֵב, לימד את בלנצ'יוודזה תאוריה מוזיקלית ומינה אותו לעוזרו.
בשנת 1880 הוזמן בלנצ'יוודזה למקהלת בית האופרה של טביליסי על ידי הסולן פּילימוֹן כּוֹרידזֵה; תוך זמן קצר, בלנצ'יוודזה החל לבצע קטעי סולו בהצגות האופרה "יבגני אונייגין" (בתפקיד זַרֵצקי - המשנה של לֵנסקי בדו-קרב) ו"פאוסט" (בתפקיד וַלֵנטין - אחיה של אהובת פאוסט, גרֵטכֵן).
בשנת 1882 הקים להקת פולקלור לזִמרה, שבשנת 1883 ערכה את הקונצרט הראשון אי-פעם של שירי עם גאורגיים; בשנים 1886-1883 הלהקה ערכה מסע הופעות כלל-ארצי.
ללהקתו של בלנצ'יוודזה נלווה הסולן לשעבר, פּילימוֹן כּוֹרידזֵה, שוויתר על הקריירה שלו כדי לאסוף ברחבי גאורגיה פיוטים כנסייתיים (שהשתמרו מימי הביניים); על סמך השירים ששמע מפי התושבים במקומות השונים במהלך המסע, כּוֹרידזה גם החל להעלות על תוים את הזִמרה הפוליפונית העממית הגאורגית (המוזיקאי הגאורגי הראשון שעשה זאת).
בשנת 1886 הצטרף בלנצ'יוודזה למקהלתו של מורו לשעבר - ולַדימֵר אר'ניאשווילי, ובמשך תקופה קצרה גם הנהיג אותה; למקהלה הייתה תזמורת ליווי, שניגנה מחרוזת מנגינות של שירי עם גאורגיים.
בשנת 1889 מליטון בלנצ'יוודזה הציג לקהל את יצירותיו כמלחין; היו אלה שלוש רומנסות: "נַנַה", "אוהב אותך לנצח" ו"בעת שאני צופה בך".
בשנים 1895-1889 למד בלנצ'יוודזה בקונסרבטוריון של סנקט פטרבורג.
תחילה למד בפקולטה הווקלית; בהמשך, על פי עצת המנהל אנטון רובינשטיין, עבר לפקולטה להלחנה והפך לתלמידו של ניקולאי רימסקי-קורסקוב.
אחרי סיום הלימודים, מליטון בלנצ'יוודזה נשאר לגור בסנקט פטרבורג (1917-1895); תחילה הוא התפרנס מהופעות כזמר והלחין שירי מקהלה עבור הכנסיות של בירת רוסיה.
בלנצ'יוודזה המשיך לעסוק בזִמרה הגאורגית גם ברוסיה; הוא הקים מקהלות גאורגיות בערי רוסיה, ארגן קונצרטים של שירי עם גאורגיים ופרסם מאמרים על המוזיקה הגאורגית.
בשנת 1906 מליטון בלנצ'יוודזה השתתף בהפקה של האופרה "שד" מאת אנטון רובינשטיין בשפה הגאורגית (בסנקט פטרבורג).
באותה תקופה, מליטון בלנצ'יוודזה זכה בסכום כסף גדול בהגרלה כלל-רוסית; בעקבות הזכייה, הוא הציע למוזיקולוג ניקולאי פינדייזן לאסוף את מכתביו של המלחין הרוסי הנודע מיכאיל גלינקה ומימן את הוצאתם לאור; האוסף של 250 מכתבים, שראה אור בשנת 1908 בסנקט פטרבורג, היה הפרסום הראשון של מכתבי גלינקה.
מליטון בלנצ'יוודזה העניק מכספי הזכייה הלוואות לחבריו הרבים, שלא החזירו את החובות; הוא מימן פתיחת מסעדות גאורגיות ברחבי סנקט פטרבורג, אך נאלץ לסגור אותן עקב הפסדים.
בלנצ'יוודזה החליט להשקיע את הממון שנותר לו ביוזמה להקמת מפעל ייצור תנורי התכה; הוא אף ייבא מכונות יקרות ממערב אירופה עבור המפעל, אך ההשקעה הכזיבה; בלנצ'יוודזה פשט את הרגל וחזר להתפרנס מהופעות כזמר.
בשנת 1926, בבית האופרה של טביליסי הועלתה האופרה "תמר הערמומית" מאת מליטון בלנצ'יוודזה; הלבריתן בשפה הגאורגית היה הזמר והמלחין קוֹנסטַנטינֵה פּוֹצחווֵרַשווילי.
בשנת 1937, האופרה "תמר הערמומית" מאת מליטון בלנצ'יוודזה הועלתה במוסקבה במסגרת אירועי "עשור [עשרת ימי] התרבות הגאורגית" בבירת ברית המועצות; האופרה הוצגה במוסקבה בשם "דַרֵגַ'ן הערמומית".
מליטון בלנצ'יוודזה היה נשוי פעמיים.
מאשתו הראשונה, גאיאנֵה אֵריסתַווי, נולדו לו שני ילדים; אחד מהם, אפולון בלנצ'יוודזה, היה אלוף-משנה בצבא הלבן.
מליטון בלנצ'יוודזה מת בשנת 1937 בכותאיסי ונקבר בחצר קתדרלת בגרטי שבעיר.
מליטופול (אוקראינית: Мелітополь; מיוונית: Μελιτόπολη "עיר הדבש") היא עיר במחוז זפוריז'יה באוקראינה.
ב-1783 השטח עליה ממוקמת מליטופול עבר לידיה של האימפריה הרוסית, שנה מאוחר יותר הוקמה מליטופול.
בסוף המאה ה-19 החלה להתפתח בעיר תעשייה בקצב מהיר, בעיר פעלו 14 מפעלים ותחנת כוח.
עם תחילתה של מלחמת האזרחים ברוסיה ב-1917 עברה השליטה על העיר מיד ליד עד שב-1920 השתלטו הסובייטים עליה סופית.
ב-6 באוקטובר 1941 נכבשה העיר על ידי הגרמנים.
הצבא האדום פתח במתקפה נגד הוורמאכט ושחרר את העיר ב-23 באוקטובר 1943.
במהלך הפלישה הרוסית לאוקראינה בסוף פברואר 2022 נפלה העיר לידי רוסיה בעקבות קרב מליטופול.
בשבועות הראשונים לכיבוש הרוסי התקיימו הפגנות אנטי-רוסיות המוניות במליטופול.
ב-11 במרץ נחטף ראש העיר, איוון פדורוב, על ידי הצבא הרוסי ולאחר מכן השלטונות האוקראינים החליפו אותו בשבויי מלחמה רוסים.
וב-12 במרץ מינו השלטונות הכובשים את גלינה דנילצ'נקו, סגנית מועצת העיר, ל"ממלאת מקום ראש העיר".
בתקופת הכיבוש הושבתו המפעלים של מליטופול, חנויות רבות נסגרו, האבטלה גדלה מאוד, המחירים עלו פי כמה.
שלטונות הכיבוש חטפו באופן מסיבי פעילים פרו-אוקראינים ומשתתפים בעצרות אנטי-רוסיות והודיעו בקביעות על הכנת משאל עם, שמטרתו הייתה סיפוח מחוז זפוריז'יה לרוסיה.
כרזות עם ציטוטים של פוטין ואנדרטה לזכר יליד מליטופול, גנרל הנ.ק.ו.ד.
חלק ניכר מהאוכלוסייה הצליח לעזוב את העיר דרך מחסומים ולעבור לחלק הלא כבוש של אוקראינה.
פרטיזנים אוקראינים פתחו בפעילות חבלה ותעמולה אקטיבית במליטופול.
שינוי אוכלוסייה של מליטופול לאורך השנים:
בסביבות העיר עוברים שני כבישים בינעירוניים חשובים.
האחד מחבר את חרקוב עם חצי האי קרים, ואילו השני מחבר את אודסה עם נובואזובסק.
בעיר ממוקמת תחנת רכבת ודרכה עוברות רכבות הנעות ממוסקבה וחרקוב לכיוון חצי האי קרים ולהפך.
כמו כן בעיר ממוקמת תחנת אוטובוס המחברת את מליטופול עם רוב אזוריה של אוקראינה וגם עם מולדובה ורוסטוב-על-הדון.
יהודים התחילו להתיישב במליטופול מיד לאחר יסוד העיר.
היו אלה יהודים ממזרח פולין, מלטביה ומליטא.
כבר בשנת 1838 מנתה הקהילה היהודית בעיר 128 איש (כ-3% מאוכלוסייה).
פיתוח מואץ של האזורים בדרום רוסיה לאחר מלחמת קרים ובניית קו רכבת שהגיע עד העיר הביא מתיישבים חדשים לעיר (שרבים מהם היו יהודים).
בשנת 1881 התגוררו במליטופול כ-1400 יהודים (כ-14% מהאוכלוסייה).
הגידול המשמעותי באוכלוסייה היהודית במליטופול התרחש לאחר גל הפרעות בדרום רוסיה ובנוסף כתוצאה מגירוש היהודים מהאזורים הכפריים.
היהודים המגורשים (או הנמלטים מהפרעות) התיישבו בהמוניהם בעיר.
לפי מרשם האוכלוסין של האימפריה הרוסית שנערך ב-1897 התגוררו במליטופול 6503 יהודים (כ-42% מהאוכלוסייה).
יהודים רבים בעיר עסקו בסחר בדגני חיטה וקמח.
במליטופול הוקמו מחסני אחסון תבואה ענקיים לצורך אחסונם לפני המשלוח לחו"ל בספינות מחצי האי קרים.
גידול נוסף באוכלוסייה היהודית של העיר התרחש בתחילתה של מלחמת העולם הראשונה, כאשר ממשלת רוסיה גירשה יהודים מאזורי הגבול וחלק מהמגורשים התיישבו במליטופול.
לקראת סוף המלחמה התגוררו בעיר כ-13,200 יהודים (56% מהאוכלוסייה).
במהלך מלחמת האזרחים ברוסיה סבלו יהודי מליטופול מפרעות הצבא הלבן.
בסיום מלחמת האזרחים וייצוב השלטון הסובייטי בעיר מנתה הקהילה היהודית בעיר כ-7300 איש.
רוב הפליטים היהודים חזרו למקומות מגוריהם, בעוד חלק מהתושבים היגרו לפולין או עזבו את רוסיה לארצות הברית.
מלינגו בע"מ היא חברת בת ישראלית של חברת אנציקלופדיה בריטניקה, העוסקת בפיתוח מילונים מקוונים וכלי חיפוש חכמים לרשת האינטרנט, וכן בבלשנות חישובית בשפות שמיות.
הטכנולוגיה שפיתחה החברה היא היחידה בעולם שמצליחה לפרק את הטקסט לרכיביו השונים בשפות השמיות – עברית וערבית – שנחשבות לשפות הקשות ביותר לניתוח מבחינה מחשובית.
מוצרי החברה מתבססים על טכנולוגיית עיבוד שפה טבעית בשילוב טכנולוגיות למידת מכונה ייחודיות לשפות שמיות.
המילון החינמי מורפיקס – מילון עברי-אנגלי, אנגלי-עברי.
מורפיקסקול – אתר ללימוד אנגלית אונליין באופן עצמאי ובחמש רמות שונות.
נקדן מורפיקס – מנתח ומנקד אוטומטית כל מילה וכל צורה בשפה העברית על פי כללי הדקדוק העברי.
רמת הדיוק היא הגבוהה ביותר הקיימת בעברית (97%), כמו גם מילונים דו לשוניים בשפות אחרות.
בספטמבר 2020 נכללה החברה באיגוד חברות לטכנולוגיות NLP שהקימו רשות החדשנות ומשרד הדיגיטל הלאומי.
מליניב (באוקראינית: Млинів; בפולנית: Młynów, מלינוב) היא עיירה במחוז רובנו שבמערב אוקראינה, על גדות נהר איקבה (Ikva), בה התקיימה עד השואה קהילה יהודית גדולה.
העיירה נזכרת מתחילת המאה ה-16, ובחלוקת פולין נכללה בשטחי האימפריה הרוסית.
בשנת 1921, בעקבות הסכם ריגה, נכללה העיירה בתחום הרפובליקה הפולנית השנייה.
מלינוב מהווה מרכז של "ראיון מלניוב" שבשנים 1962-1995 כלל גם דמידיבקה וסביבתה וכיום מהווים ראיון עצמאי.
בעיר היו קהילות של חסידות טריסק, חסידות קרלין וחסידות אליק.
רבי אהרן פרלוב, ה"בית אהרן" מקרלין, נקבר בעיירה.
בעשור הראשון המאה ה-20 נמצא קברו והאוהל והמצבה חודשו.
כמו כן נקנה ונבנה בית הכנסת של חסידות קרלין בעיר.
בין מלחמות העולם נמנו בעיירה כ-600 יהודים, כמחצית תושביה, והתקיימו בה פעילות ציונית ובית ספר עברי.
ב-24 ביוני 1941, זמן קצר לאחר תחילת מבצע ברברוסה, נכבשה העיירה בידי הגרמנים, ואלו הטילו על יהודיה גזירות שונות, ובהן חובת ענידת סרט זרוע, החרמת רכוש ודברי ערך וחובת ביצוע עבודות כפייה.
במהלך חודש יולי נרצחו בעיירה עשרות יהודים, ובהם רב הקהילה.
בסתיו 1941 שולחו כחמישים יהודים מהעיירה לעבודה ברובנו, ונרצחו בה.
ב-22 במאי 1942 רוכזו יהודי העיירה בגטו מוקף גדר תיל, אליו הובאו מאות יהודים נוספים מיישובי הסביבה.
בזמן פעילות הגטו התארגנה בו קבוצת מחתרת, בראשות אברהם בן ציון הולצקר, אשר אספה נשק וצידה, אך לא הספיקה לפעול.
ב-9 באוקטובר 1942 בוצעה בגטו שבעיירה אקציית חיסול, בה נרצחו כל יושביו בבורות ירי.
לאחר מכן, ערכו הגרמנים והאוקראינים מצוד אחר יהודים שהסתתרו בעיירה ובסביבתה, ו-66 יהודים שאותרו נרצחו אף הם.
מלינדה מקגרו היא שחקנית אמריקאית.
מקגרו נולדה בניקוסיה, קפריסין כצעירה מבין שלוש בנות של זוג הורים אמריקאים.
היא גדלה בעיר קיימברידג' ובעיירה דובר במסצ'וסטס.
אביה היה דיפלומט בסוכנות האמריקנית לפיתוח בינלאומי.
היא למדה בבנינגטון קולג' ולאחר מכן למדה ב.
ב-1992 שיחקה בפרק של הסדרה "סיינפלד" כבחורה שג'רי מתאהב בה, ושיחקה בסדרה "הגורם האנושי" ברשת ABC.
היא שיחקה במספר פרקים של "תיקים באפלה" כאחותה של דיינה סקאלי.
ב-2006 שיחקה יועצת פוליטית למתמודד לנשיאות ארצות הברית בסדרת הטלוויזיה "הבית הלבן", היא הופיעה בתפקידי אורח בסדרות "הפרקליטים" ו-"משתגעים מאהבה, ב-2008 היא שיחקה בסרטו של כריסטופר נולאן "האביר האפל".
בשנת 2010 השתתפה בסרט הנעורים "סקייטלנד" בכיכובה של אשלי גרין.
באותה שנה שיחקה בעונה השנייה של הסיטקום "גברים בגיל הזה" בכיכובו של ריי רומנו.
בשנת 2013 השתתפה בסיטקום "בן וקייט" ברשת FOX בתפקיד ורה.
בשנת 2016 החלה לגלם את פטרישיה בסדרת הדרמה "מגורש", ושבה גם לעונתה השנייה.
בשנת 2023 שיחקה במיני-סדרת הפשע אמיתי "פול טי.
גולדמן" (אנ') של רשת Peacock.
ב-2000 נישאה למלחין סטיב פירסון.
הקדוש מֶלִיטוֹן מסרדיס היה תאולוג ואפולוגטיקן נוצרי מוקדם, בישוף העיר סרדיס שבאסיה הקטנה.
מעט ידוע על מליטון והמדווח אודותיו מגיע בעיקר מכתבי אוסביוס, המצטט איגרת של פוליקרטס מאפסוס אל בישוף רומא ויקטור הראשון.
מניתוח המדווח אודותיו הגיע ההיסטוריון אליסטר סטיוארט-סייקס למסקנה כי מליטון היה יהודי (אם כי אין לכך הוכחה חד-משמעית).
פוליקרטס מכנהו "הסריס", מונח המציין בהקשר זה פרישות מחיי משפחה ונשים.
כמו כן, אין ספק כי השתייך למסורת היוחננית בכנסייה באנטליה; ככזה, דגל בכך שישו היה נשגב ונעלה, שווה לאל האב ובעל טבע אלוהי קדמון שהתקיים מטרם הבריאה.
היפוליטוס הרומי מזכירו קצרות בספרו "הלבירינת" כאחד ממאורות הכנסייה שהורו על שניות הטבעים בישו, אך לא ידוע יותר.
אוסביוס ייחס למליטון כתיבת שש-עשרה עבודות שונות וציטט קטעים מחלקן, אך לא ברור כמה מהן אכן נכתבו על ידי הבישוף.
גם אנסטסיוס סינאיטה ציטט שניים מכתביו.
מליטון נסע בשנת 170 לערך לארץ הקודש כדי לבדוק את ספרי התנ"ך במקום חיבורם ולהכין סיכום של הנבואות המתייחסות לביאת ישו.
לכן הוא נחשב כעולה הרגל הנוצרי המתועד הראשון לארץ ישראל.
הוא הכין את אספת ספרי התנ"ך הראשונה הידועה בתולדות הנצרות – הקאנון הראשון של "הברית הישנה", מונח שהוא הראשון להשתמש בו, במובן של החלק הראשון של התוכנית האלוהית שהיה חיוני בשעתו אך עתה הושעה לטובת "הברית החדשה".
הקאנון של מליטון לא כלל את מגילת אסתר ומנה את ספר במדבר לפני ספר ויקרא, בין היתר.
חוקרים שונים שיערו כי אסתר הושמטה בשל התוכן האנטי-גויי הבוטה של הספר או לחלופין דווקא בשל כך שהיה שנוי במחלוקת גם בקרב היהודים ומועמד להכללה בספרים החיצוניים.
קאנון מליטון המשיך להיות מוזכר בכתובים עד המאה התשיעית, אם כי מעולם לא קיבל מעמד מוביל והרשימה לפי הירונימוס זכתה בבכורה.
כמו כן, חיבר הבישוף מסרדיס איגרת אפולוגטית אל הקיסר מרקוס אורליוס בה קרא לו לחדול מרדיפת הנצרות ואף לקבלה כדת הרשמית של האימפריה.
כיוחנני, השתייך מליטון למסורת הקוואטרודקימנית של חגיגת הפסחא בי"ד בניסן, ממש כמו חג הפסח, ללא קשר ליום בשבוע בו הוא מצוין – ולא דווקא ביום ראשון, כפי שהתקבל לבסוף.
הוא היה מעורב במחלוקת הקשה בעניין שהסעירה את הכנסייה כל המאה השנייה, אם כי מלבד אזכורו הקצר אצל פוליקרטס (שהשתמש במליטון כדוגמה לסמכות שדגלה בקוואטרודקימניזם כדי לשכנע את האפיפיור לבטל את הנידוי על האסכולה) לא ידוע עוד דבר על כך.
כמו כן, היה שרוי במתיחות עם הקהילה היהודית של סרדיס, שהייתה גדולה וחזקה בהרבה מהקהילה הנוצרית הקטנה והנרדפת.
עבודה חשובה של מליטון ששרדה היא "אודות הפסחא" (Περὶ πάσχα), דרשה ארוכה ומסוגננת אודות מסתרי החג ותחיית ישו כמביאת הגאולה לאנושות.
היא התגלתה מחדש בפפירוס שנמצא בחפירה ארכאולוגית ב-1940. "אודות הפסחא" הוא טקסט חשוב מבחינות רבות.
ראשית, התאולוגיה של שניות הטבעים מוזכרת בו בבירור בשלב מוקדם מאוד בהיסטוריה: שנית, הוא גם דוגמה קדומה לפרה-פיגורציה, כשעקידת יצחק ומאורעות מקראיים אחרים מובאים כרמז מטרים של צליבת ישו ונכתב במפורש שהתורה הטרימה את הבשורה ועם ישראל הישן את הכנסייה.
בנוסף, "אודות הפסחא" הוא שלב חשוב בהתפתחות שנאת ישראל בנצרות, שכן מליטון מעלה בו אולי לראשונה את האשמת היהודים ברצח האל ופונה אליהם בתוכחה קשה:
מליטון מוכר כקדוש בכל הכנסיות שהמעמד קיים בהן ויום חגו הוא ה-1 באפריל.
מליסה ) היא זמרת-יוצרת לבנונית.
בשנת 2006, הוציאה את אלבום הבכורה שלה Baddi Mennak, על ידי חברת התקליטים של סמירה סעיד והייפא והבי, דבר אשר עורר תשומת לב רבה כלפיה.
בשנת 2008, הוציאה מליסה את אלבום הבכורה שלה, Baddi Mennak.
בהמשך, יצאו הסינגלים "Halafnalak" ו-"Yalli Naseeni" שזכו להצלחה נאה.
בשנת 2011, יצא הסינגל "Garahtak".
בין שיריה הידועים ניתן למנות את "Kam Sana".
בסמוך לכך, יצא אלבום האולפן השני שלה, Mfaker Halak Min.
את אלבום האולפן השני שלה Min Meen Khayef, הוציאה בשנת 2013. בשנת 2018, הוציאה ביחד עם הזמרת נאייר שידועה בזכות להיטיה "" ו-"Give Me Everything" את להיטן "Leily Leily".
2018: "Leily Leily" (ביחד עם נאייר)
מלינה נאווה פרז היא מתאבקת ודוגמנית אמריקאית.
היא מוכרת בעיקר בשל תקופתה בארגון ההיאבקות WWE, שבו הופיעה תחת שם הבמה מלינה.
בשנת 2000, פרז החלה בתהליך להפוך למתאבקת מקצועית, כשנרשמה לבית הספר הארד נוקס, כששנה לאחר מכן היא ערכה את הבכורה שלה בזירה.
בשלהי שנת 2002, פרז לקחה חלק באודישן לעונה השלישית של תוכנית המציאות, Tough Enough, אך היא הודחה עוד בשלב הראשון.
במרץ 2004, פרז חתמה על חוזה ב-WWE ונשלחה למתחם הפיתוח באותה התקופה, Ohio Valley Wrestling (OVW), שם היא תיפקדה כמנג'רית של ג'וני נייטרו וג'ואי מרקורי אשר נודעו בשם MNM.
במהלך התקופה שלהם ביחד, השניים זכו שלוש פעמים באליפות הזוגות של ה-WWE, בנוסף לשתי זכיות של נייטרו באליפות הבין יבשתית.
פרז החזיקה באליפות הנשים של ה-WWE שלוש פעמים ופעמיים באליפות הדיוות.
מלינה פרז נולד ב-9 במרץ 1979 בקליפורניה.
פרז היא אמריקאית מקסיקנית והיא דוברת אנגלית וספרדית ברמת שפת אם.
פרז החלה את הקריירה שלה בדוגמנות במסגרת תחרויות יופי, כשזכתה בתחרות הוואין טרופיק של אנהיים.
גופה של מלינה נצבע על ידי האמן מארק גרינוולט במהלך צילומי דוגמנות בשנת 2007, שבמסגרתם היא הצטלמה ביחד עם אליפות הנשים של ה-WWE, שבה החזיקה באותה התקופה.
היכל התהילה של EWF (2016)
הישגים בארגון ההיאבקות Face 2 Face Wrestling - F2F
אליפות הנשים של F2F (פעם אחת)
PWI דירג אותה במקום ה-3 מתוך 50 המתאבקות הטובות ביותר לשנת 2009
אליפות הנשים של ה-WWE (3 פעמים)
אליפות הנשים של WOW (פעם אחת)
מליכה בלביי היא שחקנית אלג'יראית ששיחקה בסרטים ובסדרות טלוויזיה.
בלביי נולדה בתיארת במערב אלג'יריה.
היא למדה בבית ספר האלג'יראי לאומנויות הבמה והתחילה את הקריירה שלה בתיאטרון בהפקה של "נג'מה" שהותאם מהספר של כאתב יאסין ובבימויו של זיאני עיאד.
היא שיחקה לראשונה בסדרת טלוויזיה בשנת 2004 בסדרה השחקן.