tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בחודש יוני שפאן הציג במסיבת עיתונאים את התוצאות של שני דוחות מדעיים בנושא שהוקיעו את ביצועו של טיפול המרה וקראו לאסור את ביצועו בחוק.
בתחילת נובמבר 2019, הגיש שפאן טיוטת הצעת חוק שתאסור את השימוש בטיפול המרה בקטינים ותעניש את אלו שכופים, מרמים ומאיימים על מישהו בכל גיל להיכנס לתרגול הפרקטיקה.
ב-18 בדצמבר הממשלה נתנה את אישורה להעברה של טיוטת הצעת החוק.
בתוכן ההצעה, גם טיפול המרה במבוגרים ייאסר, בתנאי שיהיה מבוצע ב-"חוסר כוח רצון" כגון כפייה, איומים, הונאה או הבנה מוטעית.
האיסור יהיה תקף גם לשיחות פסיכותרפיות ופסטורליות בתנאי אם "המטפל מנסה בכוונה להשפיע על נטייתו המינית של המטופל".
העונש למי שיורשעו בביצוע האיסורים בהצעת החוק עלולים לשאת עד שנת מאסר.
הצעה וקידום של ביצוע טיפול המרה בקטינים תיחשב גם היא כעבירה פלילית ותישא בקנס של 30,000 אירו בעוד שבנוסף למי שיבצעו את הפרקטיקות גם האפוטרופוסים החוקיים של הקטינים עשויים להיות מואשמים גם כן.
הצעת החוק אושרה על ידי הבונדסטאג ב-7 במאי 2020 בתמיכת כלל המפלגות במפה הפוליטית מלבד אלטרנטיבה לגרמניה.
לפני חקיקת האיסור הפדרלי הייתה יוזמה משותפת של מספר מדינות גרמניה לחוקק איסור על ביצוע טיפול המרה בפריסה ארצית.
המדינות: הסן, ברלין, ברמן, חבל הסאר ושלזוויג-הולשטיין הגישו הצעה משותפת בנושא בבונדסראט שהוצגה במליאה ב-12 באפריל 2019. סקסוניה, סקסוניה-אנהלט ותורינגיה תמכו בהצעה, בעוד שבוואריה הביעה תמיכה בהצעה בתנאי של מספר שינויים בתוכן שלה.
ההצעה הייתה אמורה לעבור סבב הצבעה במליאת הבונדסראט בחודש מאי, אבל נדחתה מאוחר יותר.
הצעה נוספת לאיסור בחוק על טיפול המרה בקטינים והצעת חוק שכללה אמצעים לחינוך ותמיכה בקורבנות של הפרקטיקה הוצגו על ידי מפלגת הירוקים בבונדסטאג במרץ 2019.
בדומה למדינות רבות אחרות, גרמניה הטילה בעבר איסור ללא הגבלת זמן על תרומות דם מאת גברים המקיימים יחסי מין עם גברים (MSM).
בסיום הוועידה ה-89 של 16 שרי הבריאות של מדינות גרמניה ביוני 2016, השרים הצהירו פה אחד שהאיסור ללא הגבלת זמן על תרומות דם מאת "MSM" יבוטל, ויוחלף בתקופת דחייה של שנה במקום.
את ההצעה לבטל את האיסור הציעה שרת הבריאות של מדינת חבל הסאר, מוניקה בכמן.
בקיץ 2017 תקופת הדחייה החדשה נכנסה לתוקף.
ביוני 2021 סוכנות הידיעות רויטרס דיווחה שגרמניה מתכננת ליישם "הערכת סיכונים פרטנית" במתכונת דומה למדיניות תרומות הדם שקיימת בממלכה המאוחדת, איטליה וספרד כלפי תורמים הומוסקסואלים והטרוסקסואלים כאחד, שתחליף את מדיניות תקופת הדחייה הנוכחית של שנה מאז 2017. ב-1 באפריל 2023 המדיניות נכנסה לתוקף ברחבי גרמניה.
מאז דצמבר 2014 האיסור על תרומות מח עצם מאת "MSM" בוטל בגרמניה.
באותם עשורים, מאות מועדונים וברים הומוסקסואלים נפתחו בברלין.
עם עלייתה לשלטון של המפלגה הנאצית, פקידים ממשלתיים סגרו את מקומות הבילוי, צנזרו ואסרו פרסומים על הומוסקסואליות ואילצו את כל ארגוני התנועה למען זכויות הומוסקסואלים שנוסדו בעשורים האחרונים להתפרק.
בעידן הנאציזם, לסביות, הומוסקסואלים, ביסקסואלים וטרנסג'נדרים נרדפו על ידי הרשויות באופן פעיל ונכלאו במחנות ריכוז עד למותם.
מיד לאחר סיום מלחמת העולם השנייה ב-1945, פעילי זכויות להט"ב גרמניים ניסו להקים תנועה חדשה שהמשיכה להיאבק עבור ביטול סעיף 175 שהמשיך להפליל הומוסקסואליות גברית ונותר במקומו עם פיצול גרמניה.
ארגון הפעילות ההומוסקסואלית בברלין המערבית נוסד ב-15 באוגוסט 1971. הקבוצה הוקמה בעקבות ההוצאה לאור של הסרט "זה לא ההומוסקסואל הוא מי שסוטה, אלא החברה בה הוא חי" משנת 1971 של במאי הקולנוע רוזה פון פראונהיים .
ב-1975, מספר מהחברות הפעילות ב-"HAW" נפרדו מהקבוצה כדי להקים ארגון משלהן תחת השם מרכז הפעולה הלסבית במערב ברלין.
"HAW" החלה לאבד מההשפעה שלה בסוף שנות ה-70 לאחר שתוך כדי הקבוצה הקימה את מועדון ההומוסקסואלים "SchwuZ" ותמכה בו כלכלית עד שנאלץ להיסגר בסוף שנות ה-90. בשנת 1986 הוקמה האגודה הפדרלית להומוסקסואליות בקלן והתפרקה ב-1997. בשנת 1990 נוסדה בברלין הפדרציה הלסבית-הומוסקסואלית בגרמניה (LSVD).
כיום, ה-"LSVD" מוגדר כארגון הגדול ביותר למען זכויות להט"ב בגרמניה.
קבוצות נוספות למען זכויות להט"ב הוקמו לאורך השנים לאחר מכן בהן: לסבנרינג ב-1982, איגוד העיתונאים ההומוסקסואלים והלסביות בקלן ב-1997, קבוצת העבודה האקומנית להומוסקסואלים והכנסייה ב-1977, התאחדות השוטרים ההומוסקסואלים והלסביות והאגודה הפדרלית טרנס* בין רבות אחרות.
ציון יום רחוב כריסטופר הראשון בגרמניה (הפגנה אירופאית שנתית שנערכת לזכר מהומות סטונוול שהתרחשו ברחוב כריסטופר בניו יורק בשכונת הגריניץ' וילג' ב-28 ביוני 1969) התקיים בברלין בשנת 1979 עם 400 משתתפים לבושים במסכות.
מחקר שנערך במאי 2019 גילה כי 6.9% מהאוכלוסייה הגרמנית מזוהה כלהט"ב או כאינטרסקסואלים.
המחקר גם הראה כי 10.6% מאוכלוסיית קלן בין הגילאים 18–75 הזדהו כלסביות, הומוסקסואלים, טרנסג'נדרים, ביסקסואלים, אינטרסקסואלים או קווירים.
גרמניה המזרחית, מדינה במרכז אירופה שהתקיימה ב-1949–1990, נשלטה על ידי נורמות הטרוסקסואליות.
עם זאת, הומוסקסואלים בגרמניה המזרחית חוו דה-קרימינליזציה במהלך שנות ה-60 של המאה ה-20, שבעקבותה חוו יותר קבלה ונראות.
כאשר גרמניה המזרחית נוסדה בשנת 1949, היא ירשה את סעיף 175א של גרמניה הנאצית, יחד עם חוקים רבים אחרים שהיו קיימים מראש.
גם סעיף 175 היה חלק מהחוק בגרמניה המערבית.
ב-1968, חוקק סעיף 151, אשר קבע את גיל ההסכמה ליחסי מין הומוסקסואליים ל-18, כאשר באותה תקופה גיל ההסכמה ליחסי מין הטרוסקסואליים היה 14. סעיף זו בוטל על ידי בית המשפט העליון בגרמניה המזרחית ב-1987, בטענה שגיל ההסכמה לא שוויוני מדיר הומוסקסואלים מהחברה הסוציאליסטית ומזכויות האזרח המובטחות להם.
ביולי 1989 נקבע כי גיל ההסכמה ל-14.
בהקשר בין-לאומי, דה-קרימינליזציה להומוסקסואליות סייעה לתדמית הפרוגרסיבית של גרמניה המזרחית, וקירבה את המדינה ל-"מדינות סוציאליסטיות פרוגרסיביות יותר (בעניין זה) כגון צ'כוסלובקיה ופולין, והקדימה את הדה-קרימינליזציה של גרמניה המערבית בשנה אחת".
עם זאת, חייהם של הומוסקסואלים בגרמניה המזרחית השתנו מעט; לרוב, הם נשארו בארון בחברה הרחבה יותר.
גרמניה המזרחית אפשרה לגברים ולנשים מעל גיל 18 כאחד לקבל ניתוח להתאמה מגדרית בחסות הממשלה, מאחר שמערכת הבריאות שלה הייתה חופשית ולאומית לחלוטין.
טרנסג'נדרים הורשו גם להתחתן עם אנשים אחרים ולאמץ ילדים.
עם זאת, לגרמניה המזרחית לא הייתה חקיקה שהכירה במגדר החדש של אדם טרנס.
כתוצאה מכך, לאחר איחוד גרמניה מחדש ב-1990, פרשנויות החוקתיות על החוק הזה בחוקת גרמניה ביטלו את הוראות גרמניה המזרחית על זכויות טרנסים.
בחמש השנים שלאחר המרד המזרח-גרמני ב-1953, ממשלת גרמניה המזרחית הנהיגה תוכנית של "רפורמה מוסרית" כדי לבנות בסיס איתן לרפובליקה הסוציאליסטית החדשה שהגבריות והמשפחה המסורתית מהוות את הבסיס לרפובליקה, תוך שהפלות והומוסקסואליות הוגדרו כמפרים את "המנהגים הבריאים של האנשים העובדים".
פעילות חד-מינית נתפסה "כשריד חלופי של דקדנס בורגני, סימן לחולשה מוסרית ואיום על הבריאות החברתית והפוליטית של האומה".
הומואים ולסביות בגרמניה המזרחית חוו תחושות עזות של בידוד בנוף החברתי הזה, כאשר המצב באזורים הכפריים היה יותר גרוע יותר.
אחת ממייסדות כתב העת הלסבי כתבה כי:
עבור אנשים קווירים רבים, הבידוד האינטנסיבי הזה התערב לכדי אי-נראות שבה לא היה ייצוג להט"בי כלל.
בתגובה לשאלת ריאיון על תפיסתה לגבי הקבלה החברתית של יציאה מהארון, הסבירה ברברה, אישה ממזרח ברלין:
בשנותיה הראשונות של גרמניה המזרחית, חללים קוויריים התקיימו בדרך כלל בסתר.
הנוער הגרמני החופשי לא קיבל חברים הומוסקסואלים, ומועצות העיר הקשו על הקמת חללי מפגש ואירועים קווירים.
בשנות ה-70 של המאה ה-20, הנראות השתפרה במעט, כאשר מוסדות קווירים שונים הוקמו בברלין ובסביבתה.
ה-HIB (Homosexuelle Interessengemeinschaft Berlin) הוקם ב-1973 מתוך אמונה ש-'שחרור הומוסקסואלי הוא חלק מהצלחת הסוציאליזם' במטרה לחנך את החברה ברוח זו.
בהקשר לא רשמי יותר, פגישות בבית הגדול של הטרנסית שרלוט פון מהלסדורף מחוץ לברלין התפתחו לקבוצת תמיכה שהתקיימו מדי שבועיים שדנו ביציאה מהארון, מחלות מין וסוגיות קוויריות אחרות בשילוב שתייה וריקודים.
פון מהלסדורף הייתה מעורבת בשטאזי, הן כנושא למעקב והן כמודיעה בעצמה.
באפריל 1978, האירוע המאורגן הראשון ללסביות בגרמניה המזרחית התקיים שם, ותוכנן על ידי אורסולה סילגה , שמאוחר יותר פוזר על ידי המשטרה.
לאחר מכן, נאסר על קבוצת התמיכה להיפגש אצל פון מהלסדורף.
ה-HIB נקלע לגורל דומה בו-זמנית, הן בשל מעקבי השטאזי והן בעקבות ההתערבות והקשיים הארגוניים המשמעותיים של הקבוצה.
באותה שנה, נחתם הסכם בין הכנסייה למדינה שאפשר לקבוצות זכויות להט"ב להתכנס בכנסיות פרוטסטנטיות.
אף על פי שהיה מתח בין מוסדות הדת לבין קבוצות להט"ב אלו, עדיין התקיימו דיוני 'יציאה', ערבי הורים ואירועים חברתיים להומוסקסואלים ולסביות.
כמו כן, ב-1983, קבוצות להט"ב קיימו אירוע זיכרון בבוכנוואלד לזכר ההומואים והלסביות שנהרגו בשואה, ולאחר מכן אירועים דומים באנדרטאות לשואה אחרות.
מפלגת השלטון של גרמניה המזרחית, מפלגת האיחוד הסוציאליסטי של גרמניה ביקרה את האירועים בטענה כי הומוסקסואליות לא יכולה להיחשב כ'בעיה נפרדת' בתולדות השואה, והוסיפה כי "הרבה אסירים הומוסקסואלים במחנות הריכוז היו פושעים, ומספר ההומוסקסואלים שנרצחו במחנות הריכוז היה חלק קטן מאוד מאלו שנהרגו על ידי הפשיסטים".
לאחר שינוי במדיניות בגרמניה המזרחית ב-1985, קבוצות להט"ב נהיו יותר רשמיים.
קונגרס מפלגת האיחוד הסוציאליסטי של גרמניה ה-11 בחן מחדש את גישת המפלגה להומוסקסואלים תוך מיקוד באינטגרציה חברתית , כחלק מניסיון רדיקלי להסתגל לנורמות החברתיות המשתנות בחברה.
בעוד שהמפלגה עצמה נותרה אמביוולנטית למדי כלפי להט"בים, הדחת מוסדות של קבוצות מיעוט מחוץ למבני המדינה הייתה יכולה להתפרש כדה-לגיטימציה, ולכן פקידים רבים במפלגה ביקשו לפתח מדיניות אינטגרטיבית יותר כלפי הומוסקסואלים.
גם בשלב זה חזרה המפלגה על עמדתה בנוגע לקורבנות הומוסקסואלים של השואה במסגרת מורשת האנטיפשיזם.
בביקורת על הסרט הגרמני מ-1989, Coming Out , הסרט העלילתי היחיד שנעשה בגרמניה המזרחית שהיה עם נושא להט"בי, הסביר שר התרבות דיטמר קלר את המשמעות הפוליטית של הסרט להכרה בהומוסקסואלים ובקומוניסטים כקורבנות שנלחמו יחד נגד הפשיסטים.
יתר על כן, ה-Kulturbund אפשר לקבוצת הלימוד של מגנוס הירשפלד להתארגן במסווה של קידום מאמצים מדעיים במיניות.
גם ארגונים ממלכתיים כמו שירותי תכנון המשפחה החלו להכשיר צוותים בנושאי זהות מינית.
הנוער הגרמני החופשי החל מסוף שנות ה-80 לדון על הומוסקסואליות וביסקסואליות ולייצר אירועים לקהילה.
לדוגמה, בפסטיבל הנוער של הנוער הגרמני החופשי לשנת 1989, המועצה המרכזית של הנוער הגרמני החופשי הורתה לקבל את הלהט"בים, תוך כדי יצירת חללים ומועדונים חדשים.
עם זאת, מפלגת האיחוד הסוציאליסטי של גרמניה עצמה הייתה אמביוולנטית למדי בנוגע לנושאים להט"בים, זהויות והכרה, בין היתר בשל האמונה שאי-התקשרות עם הנושא 'יפתור' אותו.
לכן, רפורמת המדיניות של 1985 הושארה בעיקר לפרשנותם של פקידי המפלגה המקומית כאשר ההומופוביה הייתה שכיחה יחסית בקרב פקידי המפלגה.
עם זאת, גישתה של המדינה להומוסקסואליות הייתה עדיין מהמתקדמות ביותר לתקופתה.
לדוגמה, המזכיר הראשון לשעבר של המועצה המרכזית של הנוער הגרמני החופשי, אברהרד אוריך טען לחשיבות של שילוב הקהילה הגאה בפומבי:
בשנת 1988, צולם הסרט הראשון בגרמניה המזרחית שעסק בהומוסקסואליות, Die andere Liebe .
הסרט בוצע בשיתוף פעולה עם פעילים הומואים ולסביות בגרמניה המזרחית, אולפן הסרטים הממלכתי DEFA ומוזיאון ההיגיינה הגרמני .
משבר האיידס, כפי שחוו קהילות להט"ב במערב, לא חדר לגרמניה המזרחית באותה מידה.
עד שנת 1989 רק 84 אנשים אובחנו עם איידס בגרמניה המזרחית, לעומת 37,052 בגרמניה המערבית.
בעוד שנתון זה נמצא על ידי ארגון איידס גרמני רק 10 שנים לאחר מכן, תמיד קיימת האפשרות שהאבחנות לא בהכרח מציינות את מספר המקרים בפועל.
עם זאת, חוסר המגע עם המערב והבידוד הכללי של האוכלוסייה גרמו לכך שמגפת האיידס לא הייתה נפוצה באותה מידה בקרב הקהילה.
לפיכך, מפלגת האיחוד הסוציאליסטי של גרמניה התייחסה למשבר כבעיה של המערב הקפיטליסטי.
עם זאת, בשנותיה האחרונות של גרמניה המזרחית, האיידס היה עניין פריפריאלי לדאגה של גברים הומוסקסואלים במזרח ברלין, אשר היו מודעים לכך שהיו גברים ממערב ברלין שהיה להם מגע עם הנגיף שנסעו למזרח ברלין, אם כי חשש זה מעולם לא היה קיים באותה מידה במערב ברלין.
הסרט התיעודי היחיד למניעת HIV/איידס שהופק בגרמניה המזרחית היה הסרט Liebe ohne Angst שבוצע בשיתוף פעולה בין הקבוצה Aidsgesprächskreises, מוזיאון ההיגיינה הגרמני ו-DEFA ב-1989.
למדינה הייתה שליטה מרוכזת במדיה, ולעיתים קרובות צינזרה נושאים להט"בים.
האזכורים הנפוצים ביותר של נושאים הקשורים ללהט"בים היו השימוש המזלזל ב- (הומו) (לסבית) בבדיחות.
בשנותיה הראשונות של גרמניה המזרחית, כותבי עצות בתקשורת הממלכתית ראו לעיתים קרובות בהומוסקסואליות כסטייה מינית, פתולוגיה או סטייה חברתית, אם כי מפלגת האיחוד הסוציאליסטי של גרמניה נמנעה בכלל מלדבר על הומוסקסואליות.
רק ב-1965 הוועדה המרכזית של המפלגה הכריזה כי היא בעד תיאור יחסי מין הטרוסקסואליים בספרות ובתרבות לאחר שהמפלגה תמכה רק בנרטיב הסוציאליסטי המושלם של רומנטיקה הטרוסקסואלית בלבד.
כתוצאה מכך, פעילים רבים פנו לבית הדפוס של הכנסייה כדי ליצור יצירות שלא יצונזרו על ידי המדינה, על אף שחלקם סירבו לעבוד עם הכנסייה מסיבות אידאולוגיות.
למרות ההפרדה הפיזית של ברלין לאחר 1961, המערב נותר בעל השפעה תרבותית על החומר הלהט"בי.
סרטה של רוזה פון פראונהיים משנת 1971, Nicht der Homosexuelle ist pervers, sondern die Situation, in der er lebt , הוצג בטלוויזיה המערבית ב-1973 וייצג רגע מפתח בתנועת השחרור ההומואים בגרמניה המערבית.
בגרמניה המזרחית, לעומת זאת, לא הייתה קיימת תנועה כזו, אם כי הסרט התגלה כעוצמתי ביותר עבור להט"בים רבים מגרמניה המזרחית, שזוכרים את הסרט כייצוג הראשון של יחסים לא-הטרונורמטיים בתקשורת.
לאחר עמדת המפלגה ב-1985 לשילוב הומוסקסואלים בקהילה, הייתה עלייה בתכנים הלהט"בים בגרמניה המזרחית.
בשנת 1987, תוכנית הטלוויזיה דיבר באופן גלוי על הומוסקסואליות כחלק טבעי מהמיניות האנושית.
בשנת 1988, אולפן הסרטים הממלכתי DEFA בהזמנת מוזיאון ההיגיינה הגרמני, הפיק את הסרט Die andere Liebe , הסרט התיעודי הראשון של גרמניה המזרחית על הומוסקסואליות, ובשנת 1989, הוציא את הסרט העלילתי היחיד של גרמניה המזרחית בנושא, Coming Out .
זכויותיהם של לסביות, הומואים, טרנסג'נדרים וביסקסואלים (להט"ב) בישראל הן בין המתקדמות ביותר ביבשת אסיה, והמתקדמת ביותר במזרח התיכון.
עם זאת, להט"בים ישראלים אינם נהנים משוויון זכויות מלא, והם חווים גילויי הומופוביה ואפליה במרחב הציבורי.
החוק בישראל עדיין אינו מכיר בנישואים חד-מיניים או באיחוד אזרחי, אף שבשנת 2006 הורה בג"ץ למדינה להכיר בנישואים חד מיניים שנערכו במדינה אחרת.
מעמדם הזוגי של זוגות חד-מיניים מקביל לזה של ידועים בציבור.
בעקבות ההכרה במעמד ה"ידועים בציבור", זכאים זוגות חד-מיניים לכל הזכויות הפיננסיות שמוענקות לזוגות הטרוסקסואלים.
החל משנת 2021, זוגות חד-מיניים בישראל רשאים אף לעבור תהליך של פונדקאות מסחרית או וולונטרית, זאת בעקבות פסיקת בית המשפט העליון ("בג"ץ הפונדקאות").
פסקי דין נוספים של בג"ץ שניתנו במהלך השנים ביטאו הכרה בזכויות שונות של זוגות חד מיניים.
פסקי דין אלה, שזכו לדיווח תקשורתי נרחב, מכסים מגוון תחומים, ועל פי רוב מנוסחים בלשון שאינה משתמעת לשתי פנים.
ועדיין, להט"בים בישראל אינם נהנים משוויון זכויות חוקי מלא, והם נאבקים על מקומם בחברה ועל השוואת זכויותיהם האזרחיות, במיוחד בזוגיות ובהורות, לאלה של הטרוסקסואלים.
זוגות חד-מיניים בישראל עדיין חווים אפליה בתחום הנישואים ובאימוץ ילדים, ונמנעות מהם זכויות שונות שמוענקות לזוגות שנישאו על פי החוק, המגדיר נישואים כבין גבר ואישה בלבד.
כמו כן, המסורתיות המאפיינת חלקים גדולים בחברה הישראלית והיחס הסטיגמטי גורמים לפרטים ולזוגות חד-מיניים להסתיר את זהותם המינית ואת זוגיותם ואף מאלצים אותם לעיתים לנהל חיים כפולים.
החל מסוף שנות ה-80 חתירתם של הומואים ולסביות לשוויון זכויות בכל העולם המערבי, כולל בישראל, זוכה למודעות הולכת וגדלה, וגם הביטויים לשוויון זכויות זה במרחב הציבורי גוברים.
הם אינם נתונים לאיום מצד החוק ואין עליהם איסור לחיות את חייהם, לקשור קשרים רומנטיים, לקיים יחסי-מין או להביע חיבה בפומבי.
החוק בישראל מספק הגנות מפני אפליה על רקע נטייה מינית.
הם מגויסים לצה"ל ופתוחים בפניהם כל התפקידים ובכלל זה משרות פיקוד.
הם אינם זוכים לשוויון זכויות בחיי המשפחה, זוגיות, אימוץ והבאת ילדים, אך גם בתחומים אלה מצבם הולך ומשתפר עם השנים.
פסיקת בתי המשפט בישראל מכירה דה-פקטו בזוגות הומוסקסואלים, בעיקר במסגרת ההגדרה "ידועים בציבור", שהסדיר בעבר רק את ענייניהם של זוגות הטרוסקסואלים שלא נישאו באופן רשמי.
הגדרה זו מעניקה לזוגות להט"בים מעמד טוב יותר מהמקובל במדינות רבות, לרבות בעולם המערבי.
אף על פי כן, בנושאים כגון דיני ירושה, אימוץ, אזרחות, ביטוח לאומי, משכנתאות, מיסוי מקרקעין ועוד, לא קיימת בחקיקה התייחסות לזוגיות להט"בית, ועקב כך נדרשת פנייה לבתי משפט במקרים רבים.
בבתי המשפט ובבג"ץ תלויים ועומדים מספר הליכים בנוגע לנושאים אלו.
במאי 2006 הפיץ משרד המשפטים תזכיר חוק (טיוטה לפני הגשתה של הצעת חוק) שנוסח על-פי המלצות ועדה לבחינת דיני הירושה בראשות השופט בדימוס יעקב טירקל.
על פי התזכיר זוגות הומוסקסואלים יוכרו לצורך זכויות ירושה.
התזכיר כולל גם שינויים בנוגע לדיני הירושה של זוגות הטרוסקסואלים נשואים או ידועים בציבור.
בערכאת הערעור הביע היועץ המשפטי לממשלה עמדה כי ניתן לאשר את הסכם הממון שערכו ידועים בציבור בני אותו מין לפי חוק בית המשפט לענייני משפחה, וכי הסמכות המתאימה לכך היא בית המשפט לענייני משפחה.
סקר שערך עיתון הארץ בשנת 2009 ובדק את היחס למיעוטים בחברה הישראלית בסולם של 1 עד 5, מצא כי הציון הממוצע הכללי של יחס הציבור הישראלי להומואים ולסביות הוא 3.2 - גבוה במעט מיחס נייטרלי וציון ממוצע די מקובל בעולם.
כ-60% מהנשאלים חושבים שישנה הסתה נגד הומוסקסואלים ולסביות בישראל.
החרדים בולטים ביחס שלילי בולט להומואים ולסביות (ממוצע של 1.5), ונמצא כי נשים מתייחסות להומוסקסואלים ולסביות (ולמיעוטים אחרים) טוב יותר מגברים.
על פי "מדד הדמוקרטיה הישראלית 2010", ל-25% בציבור היהודי היה מפריע להתגורר בשכנות לזוג הומוסקסואלים (לעומת 23% המסתייגים ממגורים לצד חרדים).
בציבור הערבי 70% היו מוטרדים ממגורים בשכנות לזוג הומוסקסואלים (בקרב חרדים הנתון הוא 74% ובקרב יהודים דתיים 55%).
ב-2007 ערך מכון PEW סקר עולמי שבו נשאלה השאלה: "האם ההומוסקסואליות צריכה להיות מקובלת בחברה?".
שיעור משיבי ה-"כן" בישראל היה 38%, שיעור נמוך במידה ניכרת ממדינות מערב אירופה ואמריקה אך גבוה יותר מאפריקה, רוב מדינות אסיה וחלק ממדינות מזרח אירופה.
מצד שני, סקרים אחרים מצביעים על פתיחות רבה, יחסית, כלפי המשפחה החד-מינית.
על-פי סקר שהתפרסם בעיתון הארץ בחודש אוגוסט 2009, 61% מהציבור בישראל תומכים בנישואין חד-מיניים, ו-60% תומכים במתן הזכות לאימוץ ילדים על ידי זוגות חד-מיניים.
מספרים אלה גבוהים מהמספרים המקבילים להם באיחוד האירופי.
לפי נתוני עמותת חדו"ש המסתמכים על סקר מכון סמית, סקר שנערך בשנת 2011 מצא כי 53% מן הציבור היהודי ו-69% מן הציבור היהודי-חילוני תומכים בנישואים חד-מיניים.
סקר של העמותה בשנת 2016 מצא כי 76% מהישראלים תומכים בכך שיש לאפשר לזוגות בני אותו מין נישואין או רישום זוגיות בישראל.
סקר שערכה ביוני 2017 מצא כי 79% מהישראלים תמכו בכך שיש להרשות לזוגות חד-מיניים להינשא או לערוך איחודים אזרחיים בישראל (עלייה של כ-18% משנת 2009).
על פי האגודה למען הלהט"ב, ב-2023 נרשמה עלייה של 93% במקרי האלימות נגד הקהילה הגאה, של 127% בדיווחים על פגיעות פיזיות ועלייה של 76% פגיעה ברכוש של להט"בים או מבנים המשויכים לקהילה הגאה.
על פי דו"ח הלהט"בופוביה בשנת 2024 המשיכה מגמת העלייה באלימות פיזית נגד להט"בים במרחב הציבורי.
בדו"ח גם דווח על תופעה חדשה של ניסיונות רצח דרך אפליקציות היכרויות.
מגמת עלייה נוספת נרשמה בשיח השלילי והפוגעני ברשתות החברתיות ובתגובות פוגעניות לתכנים שנוגעים לקהילה הגאה.
הדו"ח מזהיר מפני "שיטת פעולה מתקדמת" מצד קבוצות אנטי להט"ביות המתבססות על דיסאינפורמציה, הפחדות והסתה פומבית, לעיתים גם על ידי נבחרי ציבור.
עם הקמתה ירשה מדינת ישראל, באמצעות פקודת סדרי השלטון והמשפט, את חוקי המנדט הבריטי, שבהם נקבע קיום יחסי מין "שלא כדרך הטבע" (מין אנלי באיש או באישה) לפשע שדינו עשר שנות מאסר.
היועץ המשפטי השני לממשלה, חיים כהן, נכשל בניסיונו להעביר בממשלה החלטה המעבירה את ההכרעה בנושא להנחיית היועץ המשפטי, אך בשלהי שנות ה-50 הנחה את המשטרה והפרקליטות להימנע מאכיפת האיסור במקרים שמדובר בבגירים שקיימו יחסי מין בהסכמה.
(חיים כהן הפעיל כאן את סמכותו לשיקול דעת בעניין אכיפת חוקים, סמכות שמסורה ליועץ המשפטי גם כיום, כל עוד לא הורו לו הכנסת או בג"ץ אחרת).
בעת שכיהן כשופט בבית המשפט העליון פסק חיים כהן כי: "משכב אישה שלא כדרכה, וכן משכב זכר, כשהמעשה נעשה בצנעה ועל ידי בני אדם בגירים מרצונם הטוב אינם מעשים שיש בהם קלון, ואין הם מעידים על עושיהם שהם פושעים הראויים לעונש".
בשנת 1972 ההנחיה קיבלה תוקף רשמי כשנוספה לקובץ הנחיות היועץ המשפטי לממשלה, מאיר שמגר.
המקרה היחיד בו הועמדו לדין בישראל הומוסקסואלים באשמת הפרת האיסור בין בגירים, בהסכמה ובצנעה, היה מקרה שבו הועמדו שני חיילים לדין צבאי, והורשעו על פי הודאתם.
נאשמים בישראל הורשעו בסעיפי האיסור על משכב "שלא כדרך הטבע"; על פי רוב דובר בנאשמים שהואשמו בעבירות מין נוספות, אך הורשעו בקיום יחסים שלא כדרך הטבע.
פסק-דין כזה ניתן ב-1953 ב"פרשת והבה" על ידי שופט בית המשפט העליון שניאור זלמן חשין.
והבה הואשם בהחדרת איבר מינו לפיו של ילד בן חמש, מעשה שאינו מוגדר כבעילה ואינו מאפשר האשמה באונס.
בפסק דינו הרחיב חשין את האיסור הפלילי על יחסים כאלה, והחיל אותו גם על יחסים לסביים.
בפסק דין אחר ("פרשת כראדי", 1956) כתב חשין בפסק דינו:
פסקי דין כאלו ניתנו עד שנות השמונים של המאה ה-20; התייחסויות למין הומוסקסואלי כאל דבר משפיל ומבזה נפוצות בפסקי דין כאלה.
החוק האוסר על יחסים "שלא כדרך הטבע" (המדובר בסעיף 152(2) לפקודת החוק הפלילי, אשר הפך לאחר מכן לסעיף 351(1) ו-351(3) לחוק העונשין, תשל"ז-1977) נותר שנים רבות בספר החוקים, על כל המשמעות הסמלית העולה מכך.
זו גם הסיבה לכך שבשנת 1975, כשקמה העמותה הישראלית לזכויות הומוסקסואלים, היא נקראה בראשיתה "האגודה לשמירה על זכויות הפרט" (כיום: אגודת הלהט"ב), כדי שלא תואשם בעידוד עבירה על החוק.
ב-1976 נפגשו אנשיה עם אהרן ברק, היועץ המשפטי לממשלה, וב-1983 שלחה לכל חברי הכנסת חוברת שבה קראה להפסיק להפלות הומוסקסואלים ולסביות.
בינואר 1976 הגישו שולמית אלוני, יוסי שריד ועקיבא נוף הצעת חוק לביטול האיסור על משכב זכר, אך הצעתם לא נתקבלה.
ב-14 ביוני 1978 הוגשו המלצות של ועדה מיוחדת שבראשה עמדה שולמית אלוני.
הייתה זו ועדה משותפת לוועדת הפנים של הכנסת ולוועדת חוקה, חוק ומשפט, שעסקה ברפורמה בחוק העונשין בהתייחס לפשעי מין בכלל ולאונס בפרט.
ההמלצות הביאו את הממשלה להגיש לכנסת את הצעת חוק העונשין (תיקון מס' 14), ב-29 ביולי 1980. על אף שוועדת החקיקה של הכנסת אישרה קודם נוסח של החוק שבו נמחק סעיף 351 לחלוטין, בהצעה לא נמחק סעיף 351, לאור הסתייגותו של יוסף בורג.
עם זאת, הוצע לשנותו: תימחק העבירה על יחסים "שלא כדרך הטבע" בין אישה לגבר, והעונש על משכב זכר יופחת מעשר שנים לשנת מאסר אחת.
בסופו של דבר נגנזה ההצעה ולא הגיעה לשלבי חקיקה מתקדמים.
בדצמבר 1985 חזרו והגישו שולמית אלוני ויוסי שריד הצעה לביטול האיסור הפלילי על משכב זכר.
ב-11 בספטמבר 1986 אושרה בקריאה ראשונה הצעת חוק של הממשלה, שכללה רבים מהשינויים שכללה ההצעה מ-1980, אך סעיף 351 לא נזכר בה כלל.
לאחר האישור בקריאה ראשונה, עברה הצעת החוק לוועדת חוקה, חוק ומשפט.
אלוני, שעמדה בראש ועדה משותפת לוועדת הפנים וועדת החוקה, ניסתה לבטל בוועדה את הסעיף, אבל חבריה התנגדו לכך והסכימו רק על הפחתת העונש עליו לשנת מאסר.
למרות זאת, ב-22 במרץ 1988 הגישה אלוני את החוק לקריאה שנייה ושלישית, ללא הסעיף, מבלי שחברי הכנסת הדתיים שמו לב לכך.
כך נמחק סעיף 351 במסגרת תיקון מס' 22 לחוק העונשין.
זוגות חד-מיניים אינם יכולים להינשא בישראל, ונושא זה הוא סוגיית ליבה במאבק לשוויון זכויות עבור הומוסקסואלים, לסביות, טרנסג'נדרים והביסקסואלים בישראל.
זוגות חד-מיניים נהנים מאותן זכויות המוקנות לידועים בציבור הטרוסקסואלים.
בית המשפט מאשר הסכמי ממון בין בני זוג מאותו המין ומעניק להם תוקף של פסק דין.בדומה למדינות אחרות, גם בישראל נושא הנישואים החד-מיניים נמצא במחלוקת ציבורית, אולם סקרים מראים שרוב הציבור בישראל תומך בנישואים כאלה (בדומה למצב במדינות רבות אחרות, בעיקר באירופה).
מספרים אלה גבוהים מהמספרים המקביליים להם באיחוד האירופי.
לאחר שבשנת 1988 בוטל האיסור על יחסי מין אנאליים ("מעשה סדום"), קבע החוק בישראל את גיל ההסכמה ליחסים כאלה על 18 שנה, בשונה מגיל ההסכמה ליחסי מין וגינליים – 16 שנה.
בשנת 2000, בעקבות פעילות בנושא של האגודה לזכויות האזרח, שונה גיל ההסכמה ליחסי מין אנאליים לגיל 16, כמו הנהוג ביחסי מין וגינליים.
שינוי משפטי זה נתפס כ-"השוואת גיל ההסכמה הנדרש ליחסי מין הומוסקסואליים לזה הנדרש ביחסי מין הטרוסקסואליים".
תפיסה זו אינה מדויקת: ראשית, המונח "מעשה סדום" כהגדרתו בחוק כולל גם יחסי מין אוראליים (שגיל ההסכמה להם היה גבוה יותר גם להטרוסקסואלים).
שנית, גם הטרוסקסואלים רבים מקיימים מין אנאלי, כך שההבדל בגיל ההסכמה לפעילות זו הגביל גם אותם.
שלישית, הומוסקסואלים רבים אינם מקיימים מין אנאלי והחוק לא אסר במפורש יחסי מין הומוסקסואליים בגילאי 16–18, אלא רק קיום "מעשי סדום" בגילים אלה.
עם זאת, מקובל כי מין אנאלי נפוץ יותר בקרב הומוסקסואלים מאשר בקרב הטרוסקסואלים, כך שבפועל, ההבדל בגיל ההסכמה ליחסים כאלה אכן קבע אי-שוויון של הומוסקסואלים.
זאת משום שהחוק הגביל את החופש המיני שלהם בגיל צעיר, בצורה משמעותית יותר מאשר אצל הטרוסקסואלים.
כך למשל מותר היה לגבר בגיר לקיים בעילה (מונח משפטי שמתייחס ליחסי מין בין גבר לאישה, כשהגבר חודר לנרתיק של האישה) עם קטינה שגילה מעל ל-16 שנה, בעוד שאסור היה לבגיר לקיים מין אנאלי עם קטין שגילו מעל 16 (ומין וגינלי אינו אפשרי בקרב בני זוג אלה, בניגוד למקרה ההטרוסקסואלי).
הכרה בהסכמי חיים משותפים וגירושין
באוגוסט 2001 החליטה שופטת בית משפט לענייני משפחה בבאר שבע, אסנת אלון-לאופר, לאשר הסכם זוגיות בין בנות זוג לסביות, תוך שהיא קובעת כי "הגדרת המשפחה היא הגדרה רחבה, ושתי בנות הזוג עונות על הגדרת 'בן משפחה' שבחוק בתי המשפט לענייני משפחה.
לא מצאתי", הוסיפה השופטת, "שההגדרה בחוק מכוונת דווקא לבני זוג ממין שונה".
בית המשפט נתן באופן תקדימי תוקף של פסק דין להסכם לחיים משותפים של בנות זוג, תוך שקבע כי זוג לסביות עונות להגדרת "בן משפחה" לפי החוק.
משנת 2020 מספר ערים בישראל, בהן תל אביב, גבעתיים, רמת גן, הרצליה, ראשון לציון וחיפה, הודיעו שעבור מתן זכויות והטבות עירוניות ירשמו זוגות שאינם נשואים כידועים בציבור על בסיס תצהיר.
הכרה בנישואים חד-מיניים שנערכו במדינה זרה
חמישה זוגות גברים ישראלים ערכו מחוץ לישראל, בטורונטו שבקנדה, טקס נישואין אזרחי המוכר באותה מדינה.
בעתירתם לבג"ץ ביקשו הזוגות לרשום את הנישואין הללו בישראל, על-פי הכלל שלפיו רושם מינהל האוכלוסין נישואים שנערכו בין בגירים בחוץ לארץ לפי חוקי המדינה הזרה.
עמדת המדינה הייתה כי בעוד שיש לתת לזוגות הומו-לסביים שוויון זכויות מלא בכל הנוגע לזכויות כלכליות, בית המשפט אינו רשאי להכיר בתבנית משפטית חדשה למיסוד הזוגיות, אלא עליו להשאיר עניין זה להסדרה בידי הכנסת.
לטענת המדינה, אם בית המשפט יחייב אותה לרשום נישואין חד-מיניים במרשם האוכלוסין, תהיה בכך הכרה בפועל מצדו בתבנית המשפטית החדשה.
ב-21 בנובמבר 2006, חייב בית המשפט העליון את המדינה לרשום כנשואים את הזוגות שנישאו בקנדה, בין השאר בהסתמך על הלכת פונק שלזינגר, שבה חויבה המדינה לרשום נישואים אזרחיים שנעשו מחוץ לישראל.
בפסק דינו של נשיא בית המשפט העליון (בדימוס) אהרן ברק נקבע כי חובה על מנהל האוכלוסין של משרד הפנים לרשום כנשואים זוג גברים הומוסקסואליים שנישאו כדין במדינה זרה.
ביולי 2023 הודיעה רשות האוכלוסין כי תכיר בנישואי יוטה לצורך קבלת מעמד עולה מכוח חוק השבות, בעקבות עתירה שהגיש המרכז הרפורמי לדת ומדינה בשם זוג נשים, יהודייה ולא-יהודייה, שנישאו בנישואי יוטה ברוסיה.
תחילה סירבה הרשות להכיר בזוגיות ולעכב את מעמד בת הזוג הלא-יהודייה, אך לאחר הליכים משפטיים הודיעה על שינוי מדיניותה.
ההחלטה אפשרה לראשונה לזוגות חד-מיניים שנישאו בנישואי יוטה לקבל מעמד עולה, והיוותה תקדים משמעותי להכרה בזכויות להט"ב בהקשר של עלייה לישראל.
זכאות לאזרחות ישראלית עבור בני זוג חד מיניים של יהודים
ב-12 באוגוסט 2014, שר הפנים, גדעון סער, קבע כי תוענק אזרחות ישראלית גם לבני זוג חד־מיניים של יהודים שיעלו לארץ.
ההחלטה מהווה פרשנות חדשה לחוק השבות ומתייחסת למי שאינם אזרחי ישראל היום ונישאו בחו"ל באופן חוקי ורשמי.
התיקון לחוק השבות מ–1970 קובע כי בן זוג של יהודי זכאי לאזרחות ישראלית.
"הזכויות של יהודי לפי חוק זה והזכות של עולה לפי חוק האזרחות...
מוקנות גם לילד ולנכד של יהודי, לבן זוג של יהודי ולבן זוג של ילד ושל נכד של יהודי; להוציא אדם שהיה יהודי והמיר דתו מרצון", נכתב בסעיף 4א לחוק.
ההחלטה התקבלה בעקבות פניות שקיבל סער מהסוכנות היהודית ומזוגות חד מיניים, שלוו משפטית על ידי המרכז הרפורמי לדת ומדינה.
בסוף אוגוסט 2017, הודיע משרד הרווחה על שינוי עמדתו בנושא, תוך אימוץ העמדה הסוברת שיש לבטל את תנאי הסף הדורש זוגיות של "איש ואשתו" דווקא, תוך עמידה על כך שנדרש קשר זוגי יציב וממושך.
בשנת 1996 הגישה האגודה לזכויות האזרח בישראל עתירה לבג"ץ בשם טל ירוס-חקק, שחייתה עם בת זוג מאז 1989, נגד משרד הבריאות בנוגע לטיפולי פוריות.
בעתירה דרשה ירוס-חקק שמשרד הבריאות יחיל עליה את הכללים המיועדים לאשה נשואה המבקשת לקבל תרומת זרע או הפריה חוץ-גופית ולא את הכללים הנוגעים לרווקה אשר דרשו חוות דעת פסיכיאטרית ודו"ח של עובדת סוציאלית.
למרות הנחיות משרד הבריאות, חלק מבתי החולים הציבוריים בישראל מסרבים להעניק טיפולי פוריות לנשים לסביות או רווקות.
פורסמו מקרים כאלה לגבי המרכז הרפואי שערי צדק ולניאדו - מרכז רפואי צאנז.
בעקבות תובענה ייצוגית שהוגשה נגד בית החולים לניאדו שונתה ב-2018 מדיניות בית החולים, והוא מאפשר טיפולי פוריות לנשים רווקות הנמצאות בזוגיות עם גבר.
מדיניות זו לא נותנת מענה ליחידניות או ללסביות.
בפברואר 2010 עתרו לבג"ץ בני הזוג יואב ארד-פנקס ואיתי פנקס בבקשה לשנות את "חוק הפונדקאות" הישראלי שחל רק על זוגות של גבר ואישה.
בתיקון לחוק הפונדקאות שאושר ביולי 2018, נקבע כי "הורים מיועדים" הם לא רק בני זוג שהם גבר ואישה, אלא גם אם מיועדת יחידה, ונדחתה הסתייגות של חבר הכנסת אמיר אוחנה שלפיה החוק יחול גם על הורים יחידנים שהם גברים.
לאחר מחאה בקרב פעילים ופעילות בקהילה, התווספה גם דרישה לקידום חקיקה לנישואים בין בני או בנות אותו המין.במהלך השביתה, שחפפה לצום תשעה באב שחל באותו היום, האגודה למען הלהט"ב בישראל הכריזה על שביתה כללית וקראה לחברי הקהילה הלהט"בית להיעדר ממקום עבודתם ולקחת חלק בפעילויות המחאה.
רשת בתי קולנוע לב הודיעה כי ביום השביתה תציג ללא תשלום את הסרטים "גאווה", "קרול" ו-"אישה פנטסטית", העוסקים בשוויון בקהילה הגאה.
המחאה נערכה בערים רבות בהן תל אביב, ירושלים, עפולה, חיפה, באר שבע ורעננה.
ב־31 באוקטובר 2018 ראש הממשלה בנימין נתניהו הצהיר כי הוא תומך בזכותם של זוגות להט"בים לפונדקאות, אך אמר כי אין את הרוב הדרוש לכך בקואליציה
במאי 2021, השיק שר העבודה והרווחה איציק שמולי עם המוסד לביטוח לאומי והאגודה למען הלהט"ב, תוכנית סיוע מיוחדת להנגשת מידע לחברי הקהילה הלהט"בית, בנושא הקמת משפחה, הסיוע שתעניק המדינה בהליכים המשפטיים, והסיוע הכספי שיינתן בהתאם למעמד הסוציו-אקונומי של הפונים, ולקריטריונים שיקבעו.
ב-11 ביולי 2021, בג"ץ פסק כי תיקון חוק הפונדקאות שנחקק ב-2018, שמפלה זוגות חד-מיניים וגברים יחדניים המעוניינים בהליך פונדקאות, יתוקן כך שיוסרו ההוראות המפלות בו.
אף שלא מתאפשרים בישראל נישואים חד-מיניים או איחוד אזרחי, זוגות מאותו המין זכאים למרבית הזכויות הכלכליות והסוציאליות שמוענקות לזוגות הטרוסקסואלים נשואים.
הדבר מתאפשר עקב שורה של פסיקות משפטיות לטובת עותרים, ועקב שורת החלטות של היועץ המשפטי לממשלה, מני מזוז, לפיהן יש להעניק לזוגות חד-מיניים שוויון זכויות בעניינים כלכליים.
צעד חשוב לקראת הכרה בהומוסקסואלים כאנשים שווי זכויות עשתה הכנסת בשנת 1992, בעת שהתקבל תיקון לחוק שוויון ההזדמנויות בעבודה, התשמ"ח-1988, לפיו חל איסור להפלות עובד או דורש עבודה בשל נטייתו המינית.
הייתה זו פריצת דרך משמעותית בהכרה בהומוסקסואלים כאנשים שווי זכויות, ולא כ-"בגירים העושים מעשיהם בצנעה".
לעו"ד דן יקיר שפעל מטעם האגודה לזכויות האזרח היה תפקיד חשוב בהתפתחות זו ובהתפתחויות שבאו אחריה (אין קשר ארגוני בין אגודה זו למה שכונתה "האגודה לזכויות הפרט").
בשנת 1995 התקבל תיקון נוסף לחוק לפיו דיון בעניין הפליה מחמת נטייה מינית בבית הדין לעבודה יתנהל בדלתיים סגורות.
על אף חוק שוויון הזדמנויות בעבודה, להט"בים רבים מדווחים על אפליה במקומות עבודתם.
בית המשפט העליון הוסיף נדבך חשוב לבניין זה כאשר קבע, בשנת 1994, בבג"ץ 721/94 אל על נגד יונתן דנילוביץ' כי דייל שביקש לנצל סעיף בהסכם הקיבוצי המעניק לבן זוג כרטיס טיסה בהנחה, רשאי לקבל הטבה זו אף אם בן זוגו הוא מאותו המין.
בשנת 1994 הגישה האגודה לזכויות האזרח תביעה לבית הדין לעבודה בשם פרופסור עוזי אבן נגד אוניברסיטת תל אביב, בדרישה להעניק לבן זוגו את אותן הזכויות המוענקות לבן זוג ידוע בציבור של איש סגל.
בעקבות פסק הדין בבג"ץ דנילוביץ הסכימה האוניברסיטה לשנות את מדיניותה בנושא והתחייבותה קבלה תוקף של פסק דין.
בשנת 2004 פסק בית המשפט כי גבר זכאי לרשת את נכסיו של בן זוגו המנוח.
בית המשפט המחוזי בנצרת קיבל את ערעורו של אדם אשר ביקש לקבל צו ירושה לגבי נכסי בן זוגו שנפטר, אשר עמו חי כ-40 שנה.
בית המשפט פרש את המילים "איש ואישה" שבחוק הירושה ככוללות גם "איש ואיש" ו"אישה ואישה".
בכך שינה בית המשפט המחוזי את פסיקתו של בית משפט לענייני משפחה בעפולה שקבע כי נכסי המנוח יועברו לאפוטרופוס הכללי ולא לבן זוגו של הנפטר וזאת בטענה כי בני זוג מאותו המין אינם רשאים לרשת זה את זה לפי חוק הירושה.
בדצמבר 2004 הודיע היועץ המשפטי לממשלה, מני מזוז, כי מדינת ישראל תכיר בזכויות הדדיות של זוגות הומוסקסואלים הקשורות בכסף וברכוש, ולא תערער על הפסיקה של בית המשפט המחוזי.
בשנת 2001 קיבל בית הדין לעבודה בתל אביב את עתירתו של פטריק לוי בתביעה נגד קרן הפנסיה "מבטחים" וקבע כי זוג הומוסקסואלים נחשבים הן כ"בני-זוג", והן כ-"ידועים בציבור", כך שלאחר מותו של אחד מהם, זכאי בן הזוג הנותר לפנסיה של המנוח ולקצבת שאירים.
בשנת 2009 התפרסם סיפורה של אלה בר-אילן, לסבית בת 64 אשר חיה במשך 22 שנה עם זוגתה רוברטה סלטוניק, שנפטרה שנה קודם לכן.
בר-אילן פנתה למוסד לביטוח לאומי בבקשה שיכיר בה כאלמנה, על-אף שהשתיים לא באו בברית הזוגיות, ולאחר הליך בירוקרטי זכתה מהמדינה לקצבת שאירים.
בעקבות המקרה קראה מנכ"ל המוסד לביטוח לאומי לאנשים במעמד דומה להגיש תביעות למוסד.
בשנת 2010 קיבל בית הדין האזורי לעבודה בתל אביב באופן תקדימי תביעה שהגישה עו"ד עירא הדר בשמו של הומו בן 45 להכיר בו כידוע בציבור של מנוח וכמי שזכאי לגמלת השאירים של המנוח מקרן מקפת.
סגנית נשיא בית הדין, השופטת לאה גליקסמן, קבעה בפסק דינה שבני זוג הומואים שחיים בארון יכולים להיחשב כידועים בציבור, וכי במקרים כאלה, יש להקל לגבי מידת הראיות שתידרש לשם הוכחת הזוגיות.
בפסק דין מפורט ועקרוני קבעה השופטת כי "יש לקבל את התביעה ולהצהיר כי התובע היה בן זוגו של המנוח וזכאי לפנסיית שאירים מהקרן, בהתאם לתקנון".
כל אלה עלולים להיות להם לרועץ כאשר יהיה צורך להוכיח את קיום הזוגיות כדי ליהנות מההטבות והזכויות הנובעות מהחיים המשותפים.
בית הדין מצא שבנסיבות כאלה אסור שהחיים בארון יהוו גורם לשלילת זכויות מבני הזוג, ועל כן יש להקל עימם בנטל ההוכחה.
בשנת 2004 החליטה עיריית תל אביב-יפו להעניק לזוגות חד-מיניים ולילדיהם שהם תושבי העיר הנחות בשימוש במתקנים עירוניים, בדומה להנחות הניתנות לבני זוג נשואים ולילדיהם.
החלטה זו הייתה פועל יוצא של פעילותה של חברת מועצת העיר ת"א מיכל עדן.
באותה שנה החליט היועץ המשפטי לממשלה, מני מזוז, לפטור העברת דירה לבן זוג מאותו המין ממס שבח מקרקעין ומס רכישה, כפי שנהוג בהעברה בין בני זוג ובין ידועים בציבור המתגוררים יחד יותר משנה.
ההחלטה ניתנה כתשובת המדינה לבית המשפט העליון לאחר שאדיר שטיינר ביקש להעביר לבן זוגו צח גרניט מחצית מזכויותיו בדירתם בתל אביב, וערער לבית המשפט העליון על החלטותיהם של המפקחת על שומת המקרקעין, מנהל מס שבח מקרקעין וועדת הערר למיסוי מקרקעין לא אישרו פטור ממס שבח ומס רכישה על ההעברה.
ביולי 2009 פרסם המוסד לביטוח לאומי חוזר לגבי זכויות לגמלאות, המוקנות גם לבני זוג בני אותו המין.
העיקרון המנחה חוזר זה הוא שהיחס לבני זוג בני אותו המין שהם ידועים בציבור הוא כאל זוג הטרוסקסואלי של ידועים בציבור, תוך שמירת ההבחנה בין זכויות גבר לזכויות אישה הקיימת בחוק הביטוח הלאומי.
בפברואר 2010 השווה שר התמ"ת, בנימין בן אליעזר, את מעמדן של משפחות הומו-לסביות במעונות יום, והעניק להן סבסוד על בסיס אותם הקריטריונים החלים על משפחות הטרוסקסואליות.
עם זאת, נכון ליולי 2021 הכנסת טרם העבירה תיקון לחוק הפרשנות הקובע כי בכל מקום בספר החוקים בו מופיעה התייחסות לאפליה – יוחל החוק גם על אפליה הנוגעת לזהות מינית או מגדרית, כך שהחוק אינו מכסה את מרבית החוקים הנוגעים לאפליה בספר החוקים של מדינת ישראל.
במהלך הכנסת ה-20, העבירו חברי הכנסת אילן גילאון, מיכל רוזין ותמר זנדברג בקריאה טרומית תיקון לחוק הפרשנות אשר יכליל נטייה מינית וזהות מגדרית בחלקו.
במספר פסקי דין אישר בית המשפט בישראל כי יש משום לשון הרע בכך שאומרים או רומזים על מישהו שהוא הומוסקסואל, כאשר איננו כזה.
אמסלם, שאינו הומוסקסואל, הגיש תביעת לשון הרע נגד העיתון.
בית המשפט החליט שהיה בכותרת משום רמיזה שקרית על נטייתו המינית של אמסלם, ופסק לו פיצויים בסך 150,000 שקלים.
פסקי דין נוספים שעל פיהם ייחוס הומוסקסואליות ולסביות למי שאינו כזה הוא דבר הנתפס כמביש ושלילי בישראל, ועשוי להיות בגדר לשון הרע, הושפעו מהלכת אמסלם ומסתמכים עליה.
ב-28 בפברואר 1997 התקבל בכנסת תיקון לחוק איסור לשון הרע, תשכ"ה-1965, במסגרתו הוסף כי לשון הרע היא דבר שפרסומו עלול "לבזות אדם בשל גזעו, מוצאו, דתו, מקום מגוריו, מינו או נטייתו המינית".
בשנת 1992 חוקק החוק הראשון שאסר על אפליה מחמת נטייה מינית.
היה זה חוק שוויון הזדמנויות בעבודה, אשר אוסר על אפלייתם של הומואים ולסביות במקומות העבודה, לרבות בקבלה לעבודה, בקידום בפיטורין, ובמתן זכויות במסגרת העבודה.
בשנת 2000 חוקקה הכנסת את חוק איסור הפליה במוצרים, בשירותים ובכניסה למקומות בידור ולמקומות ציבוריים.
בחוק זה נאסרה אפליה מחמת מין ונטייה מינית באספקת מוצרים ושירותים ציבוריים, בכניסה למקומות ציבוריים ובמתן שירות במקום ציבורי.
הכנסת אישרה בשנת 2004 תיקון לחוק זכויות החולה, שנועד לאסור על כל מטפל ועל כל מוסד רפואי להפלות מטופלים מחמת נטייתם המינית.
בנוסף, אישרה הכנסת תיקון לחוק העונשין אשר מכפיל את הענישה לגבי פשעי שנאה המבוצעים כנגד להט"בים.ב-14 בספטמבר 2010 קיבל בג"ץ את ערעורו של הבית הפתוח בירושלים, וקבע כי על העירייה לתקצב את הארגון, וכן לשלם לו הפרשים עבור תמיכה שלא התקבלה בחמש השנים שקדמו לפסק הדין.
מצבם החוקי של הטרנסג'נדרים בארץ מוכר יותר ביחס למדינות אחרות, ומדינת ישראל אף מסייעת לטרנסג'נדרים בתהליך ההתאמה המגדרית שלהם, סיוע זה מתבטא במימון חלקי של ניתוח להתאמה מגדרית ושל טיפולים אחרים על ידי קופות החולים.
מבחינת חקיקה, החוק נגד הסתה אוסר אמנם על כזו הנעשית על רקע נטייה מינית, אך אינו אוסר על אפליה על רקע זהות מגדרית.
בשנת 2016, חבר הכנסת אמיר אוחנה הגיש הצעת חוק המבקשת להכניס לסעיף הענישה המחמירה בחוק העונשין גם תקיפות נגד טרנסג'נדרים.
נוהל שינוי מין בישראל הקיים משנת 1986 וניתוחים לשינוי מין יכולים להתבצע בית החולים תל-השומר בלבד, מעל גיל 21 ורק לאחר תקופת המתנה של שנתיים.
על הנוהל נמתחה ביקורת חריפה מצד הארגון רופאים לזכויות אדם, ובשנת 2008 הוקמה ועדה לבחינה מחודשת שלו.
טרנסים ישראלים המעוניינים לעבור תהליך התאמה מגדרית הכולל ניתוח לשינוי איבר המין במימון ציבורי, נדרשים להיות בגירים ולקבל את אישורה של 'הוועדה לשינוי מין' בתל השומר.
לפי נוהל מספר 2.6.0001 של משרד הפנים, שינוי סעיף רישום המין בתעודת הזהות ייעשה על סמך תעודה רפואית אשר אושרה בידי משרד הבריאות הישראלי.
משרד הפנים אפשר בעבר שינוי הרישום בסעיף המין בתעודת הזהות רק לטרנסים אשר עברו ניתוח להתאמה מגדרית, אך בעקבות עתירה של שתי טרנסיות לבג"ץ, הוקמה ב-2015, ועדה לשינוי סעיף המין ללא ניתוח.
בינואר 2021, משרד הבריאות הצהיר כי טרנסג'נדריות איננה הפרעה נפשית, וקבע כי אין הצדקה לבצע טיפולי המרה לזהות מגדרית או לנטייה מינית.
באומרו כי: "הנוהל מחייב פנייה למטופלים בלשון המגדר שבחרו - ללא קשר למסמכי הזיהוי או למראה הפיזי שלהם".
ב-5 במאי 2021, בית המשפט העליון קיבל את עתירתם של שני אבות טרנסג'נדרים, וקבע כי לילד להורה טרנסג'נדר שעבר את ההיריון והלידה תונפק תעודת לידה עם השדות "הורה" ו-"הורה".
משמעות פסק הדין היא שגברים טרנסים שיולדים, יוכלו להישאר רשומים במרשם האוכלוסין כזכר, אך לשם כך עליהם לפנות לוועדה להתאמה מגדרית על מנת שתאשר כי אכן אין באירוע הלידה כדי לשנות את סעיף המין של היולד.
ב-2001 הוציאה עמותת "המועצה הפוליטית לזכויות הגייז בישראל" דו"ח הסוקר את נושא המאבק ההומו-לסבי בישראל בתחומים שונים.
הוראות הקבע של שנת 1983 קבעו עוד כי כל מפקד יחידה שנודע לו כי חייל ביחידתו הוא הומוסקסואל – נקרא להפנותו למרכז בריאות הנפש ובמקביל לדווח לגורמי ביטחון השדה הנוגעים בדבר.
אלו יכלו להחליט אחת משלוש החלטות: לשחרר את החייל, לקבוע הגבלות על שיבוצו או לערוך תחקיר ביטחוני מקיף בהתאם לתפקיד שאליו הוא מיועד.
הפקודה קבעה עוד כי חייל הומוסקסואל לא ישרת בתפקידי "סוד מועדף", בקהיליית המודיעין ובתפקידי הצפנה והסתרה, וכי חייל שהועלה "חשד סביר" כי הוא בעל נטייה הומוסקסואלית יימצא בפיקוח ביטחוני כל תקופת שירותו הסדיר בצה"ל.
ב-1993 הופיע עוזי אבן, קצין בכיר בצה"ל ופרופסור לכימיה, בפני הכנסת וסיפר על קשייו בצבא; בין השאר, בוטל הסיווג הביטחוני שלו והוא סולק מתפקידו משנתגלה כי הוא הומוסקסואל.
בעקבות דבריו, פעלו ראש הממשלה, יצחק רבין, והרמטכ"ל, אהוד ברק, לביטול כל המגבלות שהיו הקיימות על שירות הומוסקסואלים בצבא.
ב-1996, אחרי מאבק ציבורי ארוך, הוכר אדיר שטיינר באופן רשמי כאלמן צה"ל, על כל הזכויות וההטבות המשתמעות מכך.
שטיינר היה בן זוגו של אלוף-משנה דורון מייזל, שנפטר מסרטן בעת שירותו.
בשנת 1998 בוטלה כליל הוראת הקבע מ-1983 ומאז אין בצה"ל כלל פקודות הנוגעות במישרין להומוסקסואלים ואין אפליה רשמית על רקע נטייה מינית.
עם זאת, עדיין קיימים מקרים של הומופוביה בצה"ל בדרגות שונות, ברמה הפרטנית וברמת האקלים החברתי.
המדיניות שקבענו בנושא היא 'אפס סובלנות' ונפעל בחומרה נוכח כל חריגה.
צה"ל הוא צבא העם, המקבל בשעריו אנשים מכל חלקי העם ומכבד כל אדם ללא קשר או תלות בדת, עדה, רקע, מין או נטייה מינית".
ישראל מוגדרת נכון לשנת 2021, כאחת מ-22 המדינות היחידות בעולם אשר מגייסות טרנסג'נדרים לשירותן הצבאי וכמדינה היחידה שעושה זאת ביבשת אסיה.
אפרת טילמה היא פעילה זכויות להט"ב טרנסג'נדרית, אשר מוגדרת מראשונות הנשים הטרנסיות בישראל, חברת ועד בעמותת מעברים והאישה הטרנסית המוצהרת הראשונה המתנדבת כשוטרת במשטרת ישראל אשר בתפקידה החלה בשנת 2011 כאשר התנדבה במחוז תל אביב.
כבת דור הוותיקות סבלה לא אחת מאפליה על רקע היותה טרנסית ועל כן הסתירה עובדה זו מחבריה ומפקדיה במשטרה.בשנים 2010–2012 קרו מספר תקריות טרנספוביות בהן שוטרים התייחסו לנשים טרנסיות העובדות בזנות באופן משפיל ופנו אליהן בלשון זכר.
כיום, היא מרצה בפני שוטרים על הקהילה הטרנסית ואף זכתה על פעילותה במדליית המחוז, אשר העניק לה מפקד המחוז ניצב משה (צ'יקו) אדרי במאי 2017. טילמה אף נפגשה עם נשיא המדינה, ראובן ריבלין, במסגרת ערב הוקרה לחברי הקהילה הלהט"בית המשרתים בכוחות הביטחון.
במרץ 2019 טילמה נבחרה ליקירת העיר תל אביב-יפו לשנת 2019 והיא האישה הטרנסית הראשונה הזוכה לקבל את תואר הכבוד.
אמיר אוחנה אשר הפך לימים לחבר הכנסת מטעם הליכוד וכיהן כשר ההומוסקסואל המוצהר הראשון בתולדות ישראל בתפקידו כשר לביטחון הפנים והמשפטים, את שירותו הצבאי עשה בחיל המשטרה הצבאית.
לקראת סיום שירות הקבע שירת כקצין חקירות בכיר במצ"ח ב"ש ומצ"ח דן, והוא רב-סרן במילואים.
לאחר שחרורו מצה"ל שירת בשנים 2000–2006 בשירות הביטחון הכללי.
בין השנים 2011 ל-2023 התקיים נוהל הקובע כי זהותו של שוטר או מאבטח המבצע חיפוש גופני של טרנסג'נדרים תהיה לפי העדפתו של הנבדק.
ב-2023 שונה הנוהל כך שעבור טרנסג'נדרים אשר "טרם השלימו תהליך לשינוי מין" יבוצע החיפוש "בחלקים הזכריים על ידי מאבטח ובחלקים הנקביים על ידי מאבטחת".
הנוהל זכה לביקורת מארגוני להט"ב.
ב-2006 התראיין מפקד מחוז מרכז בשב"ס תת-גונדר אלי גביזון, שהודיע שזכות ההתייחדות ניתנת גם לאסירים הומוסקסואליים, אך מדובר בסוגיה היפותטית כיוון שלדבריו מעולם לא הוגשה בקשה שכזו בכלא איילון.
ב-2012 עלתה לסדר היום הציבורי פרשיית ההתייחדות של האסיר ההומוסקסואל זוהר חנקישייב.
שירות בתי הסוהר סירב לבקשתו להתייחד עם בן זוגו, בנימוק שעל פי פקודות שב"ס הזכאות להתייחדות מותנית בין היתר באחד מן השלושה: נישואי הזוג, הוכחה להיותם ידועים בציבור או קיום ביקורים לתקופה של שנתיים בין כותלי הכלא; ובמקרה זה האסיר ובן זוגו אינם עומדים בקריטריונים להתייחדות, בלי קשר לזהותם המינית.
בשנת 2017 נחשף נוהל של שב"ס שקבע כי אסירים טרנסג'נדרים שלא "עברו שינוי זהות" יוחזקו בכלא התואם למין בו סומנו בלידה (ולא בהתאם לזהותם המגדרית) ובבידוד.
ב-2018, עקב עתירה של טרנסג'נדרית שנאסרה בתנאים מחמירים אלו, שונה הנוהל.
עם זאת, הנוהל החדש עדיין קובע כי קליטת האסיר לא תבוצע באופן אוטומטי לפי זהותו אלא לאחר בחינה "באופן פרטני" הכוללת בידוק הכונה "פולשני", וכן כי ניתן לכלוא אסיר טרנסג'נדר בבידוד למשך חמישה ימים.
ב-1995 שר החינוך אמנון רובינשטיין הורה להפיק חוברת הדרכה של משרד החינוך על נטייה הומוסקסואלית, ליועצים חינוכיים ומחנכים.
בשנת 1997 נקבע בבג"ץ קלפים פתוחים כי ניתן לעסוק בזהות מינית ובנטייה מינית בשידור הציבורי.
בפסק הדין נקבע שהחלטת רשות השידור הציבורי למנוע שידור של תוכנית העוסקת בהומוסקסואליות אינה חוקית.
ב-18 במרץ 2014, הכנסת התשע עשרה אישרה חוק האוסר את אפלייתה של הקהילה הגאה במערכת החינוך.
לטיפול המרה יש השפעה שלילית על חייהם של אנשי להט"ב, והם עלולים להוביל לדימוי עצמי נמוך, לדיכאון ולמחשבות אובדניות.
בטיפולים אלה נכללים בדרך כלל טיפולים בנזעי חשמל, סירוס כימי מאולץ, גירוש שדים, מתן תרופות המניעות בחילה, ובמיוחד טיפול בשיחות אישיות.
באוקטובר 2014 פרסם משרד הבריאות הודעה בה הודיע כי הוא רואה בטיפול המרה "יצירת רשמים כוזבים מהכרה מדעית אף על פי שאין הוכחות מדעיות לכך שהוא בכלל מצליח.
הוא עלול לגרום נזק לאדם".
המשרד הקים ועדת תלונות שתחקור טענות בנושא טיפול המרה על ידי אנשי מקצוע בתחום בריאות הנפש.
על פי דיווחי חודש פברואר 2017, אף אחת מ-20 התלונות שהוגשו לא טופלה על ידי הוועדה.
הוועדה אמורה להתכנס מדי חודש.
מספר חברי כנסת, יעל גרמן ואיל בן ראובן, כינו את הוועדה כ"לא מתפקדת".
בפברואר 2016 דחתה הכנסת הצעת חוק שהגישה שרת הבריאות לשעבר יעל גרמן, אשר הייתה אוסרת על טיפול המרה בישראל עבור קטינים.
בינואר 2019, ההסתדרות הרפואית בישראל, המייצגת מעל ל-90% מכלל הרופאים בישראל, אסרה במפורש על כל חבריה לבצע טיפול המרה במטופליהם.
ביולי 2019, שר החינוך, רפי פרץ, עורר ביקורת שלילית נרחבת כשנשאל האם ניתן להמיר נטייה הומוסקסואלית, והשיב שמניסיונו האישי הדבר אפשרי.
ראש הממשלה בנימין נתניהו דחה את דבריו של פרץ כבלתי מקובלים באומרו כי הם "אינם מייצגים את עמדת ממשלתו" וכי "הוא הבהיר לו כי מערכת החינוך בישראל תמשיך לקבל את כל הילדים היהודים באשר הם בלי שום הבדל על בסיס נטייה מינית".
אלפי מורים ישראלים חתמו על עצומה בדרישה שיתפטר בנוכחות ראש הממשלה ה-10 לשעבר אהוד ברק, ומאות אנשים מחו על הערותיו בתל אביב ובעיר הולדתו של פרץ וקראו לפיטוריו.
במהלך ראיון ל-"7 ימים", כינה פרץ טיפולי המרה כ-"לא הולמים", אך הוסיף כי "לאנשים בעלי נטייה הומוסקסואלית יש את הזכות לקבל עזרה מקצועית".
בעקבות הערותיו אלפי ישראלים סיפרו על חוויותיהם "הכואבות וההרסניות" כתוצאה מטיפולי המרה.
מספר תומכי טיפול בהמרה ואנשי מקצוע מורשים עברו לישראל מארצות הברית, בגלל המספר ההולך וגדל של איסורים על הפטכניקה המדעית שם.
האיגוד הפסיכולוגי בישראל מתנגד נחרצות לטיפולי המרה.
ביולי 2019, חוות דעת שפורסמה בעיתון הארץ קראה להחלת איסור חוקי מוחלט על טכניקת הטיפול.
ביולי 2020 העבירו חברי הכנסת בישראל הצעת חוק להחלת הוצאת טיפול המרה אל מחוץ לחוק, בהיותה המדינה הראשונה במזרח התיכון שעושה זאת.
הצעת החוק הועברה בקריאה טרומית על ידי יושב ראש מפלגת מרצ ניצן הורוביץ כאשר שתיים ממפלגות הקואליציה העיקריות הצטרפו לאופוזיציה בתמיכה בה, למרות התנגדות של המפלגות הדתיות, חלקים מהימין ומהרשימה המשותפת.
עליה לעבור שני קריאות נוספות כדי להפוך לחוקית.
מאידך גיסא, ישנן עדויות מאנשים רבים הטוענים שבטיפולים שונים ובעקבות שיחות עם פסיכולוגים, הם שינו את נטייתם המינית והקימו משפחה.
בפברואר 2022, פורסם חוזר מנכ"ל של משרד הבריאות בראשות ניצן הורוביץ, שמאפשר להטיל סנקציות על פרסום או מתן טיפולי המרה בישראל.
במהלך שנת 2003 קיימה תנועת הצבעים שלנו את פרויקט הדגל שלה, מאבק במדיניות בנק הדם של מגן דוד אדום האוסרת באופן גורף על מי שקיים יחסי מין הומוסקסואלים לתרום דם.
כתוצאה מהמאבק שונה הסעיף מ-"יחסי מין הומוסקסואלים" ל-"יחסי מין בין גברים משנת 77".
שינוי זה בוצע לאחר דיון בין נציגי מד"א לנציגי אגודת הלהט"ב, ללא דיון עם חברי התנועה.
למרות זאת, עם סיום "עונת תרומות הדם" של מד"א בבתי הספר (אפריל עד סוף שנת הלימודים) דעך המאבק ולא חודש באפריל 2004. במרץ 2013 הודיעה שרת הבריאות, יעל גרמן, שתבחן מחדש את האיסור על מערכת הבריאות להשתמש בתרומות דם של הומוסקסואלים, לאחר שבשנת 1977 הדבר נאסר מחשש להדבקה במחלת האיידס.
מאז 1 ביוני 2017, גברים הומוסקסואליים וביסקסואליים בישראל הורשו לתרום דם באופן חוקי לאחר תקופת דחייה של שנה אחת.
עם זאת, לא הייתה דחייה עבור לסביות או נשים ביסקסואליות מעולם.
באוגוסט אותה שנה, ביטל הורוביץ את האיסור אשר נכנס לתוקפו ב-1 אוקטובר 2021.
בית המשפט העליון קבע ב-30 בנובמבר 1994 כי בן זוגו של עובד הומוסקסואל בחברת אל על, חברת התעופה הלאומית בישראל, זכאי לכרטיסי טיסה בחינם בדיוק כפי שבן זוגו של כל עובד הטרוסקסואלי זכאי.
בית המשפט העליון הכיר במאי 2000 בלסבית כאם המאמצת של בנה הביולוגי בן הארבע של בת זוגה מאותו המין, והורה למשרד הפנים לרשום את האימוץ בחוק.
בית משפט לענייני משפחה בישראל, ב-17 במרץ 2002, דחה את בקשתם של זוג לסביות להכריז על איחוד השותפות שלהן כחוקי.
בנות הזוג נישאו בטקס אזרחי בגרמניה.
הנשים רצו שבית המשפט יכיר בשותפותן כנישואים אזרחיים על פי החוק הישראלי.
בית המשפט אמר כי מכיוון שהנשים אינן מוכרות כמשפחה על פי החוק בישראל, בית המשפט אינו מוסמך לפסוק בעניינן.
עורך דין ממשלתי שהתבקש על ידי בית המשפט לתת חוות דעת משפטית בתיק מטעם ממשלת ישראל אמר כי המדינה מתנגדת להיעתר לבקשה.
ב-14 בנובמבר 2004 קבע בית המשפט המחוזי בנצרת כי לזוגות חד מיניים יש זכויות ירושה כמו לזוגות נשואים.
פסיקה זו ביטלה את פסק הדין של בית המשפט לענייני משפחה לפיו קשיש מקרית שמונה אינו זכאי לזכויות זוגיות.
האיש ביקש לרשת את אחוזתו של בן זוגו המנוח, שאיתו התגורר במשך כמה עשורים.
שופטי נצרת קבעו כי המונח "גבר ואישה" כפי שמפורש בחוק הירושה בישראל יכלול גם זוגות חד מיניים.
השופטים ניסים ממן וגבריאל הלוי, שפרסמו את דעת הרוב, ביססו את החלטתם על המונח "שותף" כהגדרתו בפסיקות אחרות של בתי משפט, כמו אלה העוסקים בסוגיות הקשורות להטבות עובדים, וכך החילו את הפרשנות על חוק הירושה.
ממלא מקום נשיא בית המשפט המחוזי בנצרת, מנחם בן-דוד, פרסם את דעת המיעוט בה טען כי אין לפרש את הטקסט המשפטי "בניגוד למשמעות הלשונית".
דובר הממשלה אמר כי על פסק הדין יוגש ערעור.
בדצמבר 2004 קבע בית המשפט המחוזי בתל אביב כי המדינה אינה יכולה לגרש את בן זוגו הקולומביאני של גבר ישראלי הומוסקסואל.
הקולומביאני בן ה-32 נכנס לישראל באשרת מבקרים שפקדה זמן רב ומשרד הפנים הורה עליו לצאת מהמדינה בן זוגו הוא אזרח ישראלי וחייל בצבא ההגנה לישראל.
שופט בית המשפט העליון עוזי פוגלמן קבע כי המדינה פעלה שלא כדין בניסיון לגרש את האיש.
בשנת 1999 נקבע בפסק הדין של בית המשפט העליון כי המשרד אינו יכול לגרש אזרחים זרים הנשואים לאזרחי ישראל.
החלטתו של פוגלמן הרחיבה את ההחלטה הזו גם על נישואים משותפים, לרבות זוגות חד מיניים.
בשנת 2006 פסק נשיא בית המשפט העליון (בדימוס) אהרן ברק בבג"ץ בן-ארי כי חובה על המדינה לרשום כנשואים זוגות חד-מיניים שנישאו מחוץ לישראל.
במרץ 2008, משרד הפנים של ישראל העניק לפלסטיני הומוסקסואל מג'נין אישור שהייה נדיר לחיות עם בן זוגו מזה 8 שנים בתל אביב לאחר שלדבריו מיניותו החלה לסכן את חייו בגדה המערבית כשנתגלתה.
בשנת 2012, זוג ישראלי מאותו המין קיבל גט ראשון על ידי בית משפט לענייני משפחה בישראל.
הגירושין של פרופסור עוזי אבן מאוניברסיטת תל אביב, וחבר הכנסת ההומוסקסואל הראשון יחד עם ד"ר עמית קמה הוענקו על ידי בית המשפט לענייני משפחה ברמת גן, על פי עיתון הארץ שהורה לשר הפנים לרשום את מעמדם כגרושים.
בדצמבר 2016 הוציא היועץ המשפטי לממשלה אביחי מנדלבליט הוראה למשרד הפנים לדון בבקשות לקבלת אזרחות של זוגות חד מיניים ומין אחר, באותה מידה.
באפריל 2020, בית המשפט המחוזי בבאר שבע דחה את הערעור שהגיש בית הדפוס "צבעי הקשת" שסירב לתת שירות לנציגת האחווה הסטודנטיאלית הלהט"בית בבאר שבע על רקע נטייה מינית בטענה כי "איננו עוסקים בחומרי תועבה.
בית המשפט פסק בתגובה כי, "בית עסק שמספק שירות ציבורי לא יכול להפלות אנשים בשל נטייה מינית.
הפליה זו מהווה עוולה אזרחית, ומזכה את המופלה בפיצוי".
ובכך, חייב את בית הדפוס לשלם לארגון העותר האגודה למען הלהט"ב בישראל, פיצוי על סך 50 אלף שקלים.
באוגוסט 2020 פסק בית המשפט המחוזי בירושלים כי עיריית ירושלים לא תוכל להפעיל את מיזם "מתחתנים בירושלים" המקצה שטחים ציבוריים לחתונות במרחב הפתוח אך ורק לזוגות המוכרים על ידי הרבנות באמירה כי, "עמדתנו היא שעל העירייה כל רשות מנהלית צריכה לנהוג בשוויון כלפי כל תושביה כאשר היא מקצה משאבים.
משעה שהיא מקצה משאבים, עליה לעשות זאת באופן שוויוני ללא הבחנה בגין אופי הטקס הפרטי שבחור".
בית המשפט הקציב לעירייה כ-7 ימים להפוך את המיזם לשוויוני או לבטלו.
בפברואר 2020, בית המשפט העליון קבע פה-אחד כי יש לאפשר לזוגות בני אותו המין ולגברים יחידים בעלי זיקה גנטית ליילוד, גישה להסדרת הליך פונדקאות בישראל.
בישראל (נכון לשנת 2021), מפלגות העבודה, מרצ, יש עתיד, תקווה חדשה, כחול לבן, החזית הדמוקרטית לשלום ולשוויון וישראל ביתנו מוגדרות כמפלגות אשר תומכות בשוויון מלא עבור קהילת הלהט"ב, וכך גם מפלגות שינוי, גשר, כולנו, תל"ם והתנועה בעבר.
בכירים ממספר מפלגות, ביניהן יעל גרמן מיש עתיד, לימור לבנת מהליכוד-ביתנו, וההומוסקסואל המוצהר ניצן הורוביץ ממרצ, תומכים בנישואים חד מיניים והתחייבו לתמוך במטרות הלהט"ב.
נציגים ממפלגות אחרות, כולל התנועה, חד"ש ומפלגת העבודה, התחייבו גם הן לתמיכה בזכויות הקהילה.
השרה וחברת הכנסת לימור לבנת, עם זאת, הודיעה כי החלת נישואיים חד מיניים בחקיקה במפלגתה תהיה קשה בגלל דעות שונות בנושא בתוך חברי המפלגה, אך הבטיחה לעשות כמיטב יכולתה להביא את מפלגתה כתומכת בנושא.
לקראת הבחירות לכנסת באפריל 2019, ישראל ביתנו הודיעה כי "דלתותיה פתוחות לכולם ללא קשר לנטייתם המינית".
חברת הכנסת מרשה פרידמן, יצאה מהארון כלסבית רק לאחר סיום כהונתה בכנסת, היא נבחרה לכנסת השמינית שהושבעה ב-1974. במסגרת פרויקט של מפגשי ראשי הקהילה עם נבחרי ציבור בכירים, נפגשו נציגי הקהילה ב-2001 עם משה קצב נשיא המדינה בבית הנשיא.
זו הייתה הפגישה הרשמית הראשונה של נשיא המדינה עם הנציגות המאורגנת של קהילת הלהט"ב בישראל (לפני פגישה זו, נערכה פגישה לא רשמית של הנשיא ויצמן עם נציגי הקהילה בשנת 1996).