tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
מנוע חום קוונטי הוא מכשיר, אשר מייצר כוח על ידי זרם חום שעובר בין מאגר חם למאגר קר.
ניתן לתאר את אופן הפעולה של המנוע באמצעות חוקי תורת הקוונטים.
הראשונים לנתח את מנוע החום הקוונטי ולהבינו היו המדענים סקוביל ושולץ-דובויס בשנת 1959. הם עשו זאת על-ידי מציאת הקשר בין יעילות מנוע קרנו ובין "מייזר" רמה-3 ("מייזר"- מכשיר המייצר גלים אלקטרומגנטיים קוהרנטיים באמצעות הגברה דרך פליטה מאולצת.
מקררים קוונטיים הם בעלי מבנה דומה לזה של מנועי חום קוונטיים, אולם הם מזרימים חום מאמבט קר לאמבט חם, וזאת תוך צריכת כוח.
הם תוארו לראשונה על ידי גאוסיק, שולץ-דובויס, דה-גרסה וסקוביל.
כאשר מקור הכוח של המקרר הוא לייזר, התהליך נקרא "שאיבה אופטית" או קירור לייזר.
באופן מפתיע, מנועי חום ומקררים מסוגלים לפעול עד לסקלת חלקיק יחיד, ומכאן הצורך בענף בתורת הקוונטים שנקרא תרמודינמיקה קוונטית.
כמו כן, מנועים קוונטיים מצייתים לחוקי התרמודינמיקה, כמו מנועים מאקרוסקופיים שאינם קוונטיים.
למנועי חום קוונטים ישנה תכונה משותפת - אם נמדוד אותם בזמן פעולתם, הם יפסיקו לעבוד.
זו דוגמה נוספת לכך שלא ניתן לבצע מדידה בעולם הקוונטי מבלי לצפות לתגובת נגד.
מכוניות, מקררים, מזגנים, תחנות כוח - כולם דוגמאות למנועי חום.
בשנים האחרונות נעשים ניסיונות רבים במטרה ליצור מנועי חום שגודלם מינימלי.
ישנם מכשירים כאלו המגיעים לסקלת "ננו", ואף לסקלה האטומית.
עם זאת, היעילות של מנועים אלו נחשבת נמוכה, ובוודאי שאינה קרובה ליעילות מנוע קרנו (אשר נחשבת כיעילות המקסימלית של מנוע חום).
תופעה אשר מגבילה את יכולות מנועי החום היא תופעת אי ההפיכות, ומקובל לסווג אותה כהפסדים לטובת חיכוך, והעברות חום.
אך האם ניתן לתאר את התופעה הזו באמצעות מכניקת הקוונטים?
לשם כך יש להכיר ולחקור, באופן תאורטי, מנועי חום ומקררים קוונטיים.
ההבנה של מודלים אלו חשובה: הם מהווים בסיס מוצק למכשירים אמיתיים.
הטכנולוגיה הקוונטית מבוססת על קירור המנגנון לטמפרטורות שהן בקרבת האפס המוחלט.
לכן יש צורך בביסוס תאורטי לפעולתם של מקררים קוונטיים כדי להבין את מנגנון הפעולה ליד האפס המוחלט.
סוגים של מנועי חום ומקררים קוונטיים
ישנם מכשירים קוונטים הפועלים באופן רציף, וישנם כאלו הפועלים כ"מעגל מחזורי".
קיימים מכשירים קוונטיים רציפים אשר הפלט שלהם הוא זרם.
אלו מורכבים מתאים סולאריים, אשר קולטים קרינה אלקטרומגנטית וממירים אותה לכוח חשמלי.
מכשירים קוונטיים רציפים אחרים מורכבים מלייזרים, ופולטים אור קוהרנטי.
דוגמה מוכרת למכשירים כאלו, ובפרט למקרר רציף, היא "שאיבה אופטית" או קירור לייזר.
בדומה למעגלים מחזוריים קלאסיים, גם למנוע חום קוונטי ישנה מחזוריות, כל מחזור מחולק למקטעים הנקראים "פעימות".
פעימה היא משך זמן מסוים שבו נעשית פעולה כלשהי במנוע (למשל תרמליזציה, או יצירת עבודה).
בין שתי פעימות סמוכות אין תלות, ואין להן השפעה אחת על השנייה.
המעגל המחזורי המוכר ביותר נקרא "מכונת ארבע-פעימות", ו"מכונת שתי-פעימות".
מנועים מחזוריים יכולים להיות מתוארים על ידי מעגל קרנו, או על ידי מעגל אוטו (Otto cycle).
באמצעות מכניקת הקוונטים ניתן לנתח באופן כמותי מכשירים קוונטיים ואת אופן ביצועם, ובפרט לחשב את החום הנכנס (מתוך מאגרי החום).
מגבר רמה-3 כמנוע חום קוונטי
מגבר רמה-3 משמש כמכשיר קוונטי.
אופן הפעולה של מכשיר זה הוא שימוש באמבט קר ובאמבט חם על מנת לבצע היפוך אוכלוסין בין שתי רמות אנרגיה, אשר משמשות להגברת אור על ידי פליטה מאולצת.
רמת היסוד והרמה המעוררת מצומדות לאמבט חום בטמפרטורה .
כאשר האכלוס ברמות מגיע לשיווי משקל:
כאשר הוא קבוע פלאנק המצומצם וכן הוא קבוע בולצמן.
הרמה האמצעית, , ורמת היסוד, מצומדות אל האמבט הקר (בטמפרטורה ), עם פער אנרגיה- ביניהן.
כאשר הן מגיעות לשיווי משקל מתקיים:
מכשיר זה פועל כמגבר כאשר הרמה האמצעית והרמה המעוררת מצומדות לשדה חיצוני בעל תדירות .
על מנת לקבל תהודה אופטימלית נדרוש .
יעילות המגבר - בהמרת חום לכוח - מוגדרת להיות היחס בין העבודה היוצאת לבין החום הנכנס:
חשוב לשים לב: ההגברה של השדה היא אפשרית רק כאשר ישנה "צבירה" (היפוך אוכלוסין), כלומר .
נציב את הביטויים שראינו לעיל ונקבל תנאי שקול-
לבסוף נציב את התנאי בביטוי ליעילות המגבר ונקבל חסם עליון ליעילות:
את הגודל מקובל לכנות "יעילות מנוע קרנו".
מתוך החוק השני של התרמודינמיקה ניתן לראות שזוהי היעילות המקסימלית של מנוע חום.
שוויון בביטוי הנ"ל מתקבל כאשר .
את הקשר בין מגבר קוונטי לבין יעילות מנוע קרנו תיארו לראשונה סקוביל ושולץ-דובויס.
כעת, נסתכל על הפעולה ההפוכה: הזרמת חום מאמבט קר לאמבט חם על ידי צריכת כוח.
יעילות המקרר, נסמנה באות , מוגדרת באופן הבא:
מנועי חום קוונטיים (ומקררים) מחזוריים
נדון במעגל אוטו (Otto cycle), המהווה דוגמה למנוע מחזורי.
: דחיסה אדיאבטית, נקרא גם "מגנטיזציה".
שינויים בשדה החיצוני מרחיבים את הפער בין רמות האנרגיה של ההמילטוניאן.
מתקיים שיווי משקל חלקי עם האמבט החם.
: תהליך אדיאבטי (דה-מגנטיציה) של התרחבות.
בתהליך זה פערי האנרגיה של ההמילטוניאן מצטמצמים.
: תהליך איזוכורי, נקרא גם "איזומגנטי".
מתקיים שיווי משקל חלקי עם האמבט הקר, ההמילטוניאן בתהליך זה קבוע.
במנועי חום קוונטיים מחזוריים "תווך העבודה" הוא מערכת קוונטית - למשל מערכת ספינים, או אוסילטור הרמוני.
על מנת לייצר כוח מקסימלי יש לדרוש שמשך הפעולה של המעגל יהיה אופטימלי.
ישנן שתי סקלות זמן במקררים מחזוריים: זמן המעגל - מסומן ב-, וסקלת זמן פנימית - .
באופן כללי, כאשר , נקבע שהמעגל פועל תחת תנאים קוואזי-אדיאבטיים.
בגבול טמפרטורות נמוכות מתקיימים אפקטים קוונטיים.
יחידת אנרגיה במכשיר תתואר על ידי (לעומת בגבול הקלאסי).
היעילות בגבול טמפרטורות זה מוגדרת להיות: , והיא תמיד קטנה יותר מיעילות מנוע קרנו .
בגבול טמפרטורות גבוהות - נסתכל במערכת האוסילטור ההרמוני הקוונטי, היעילות במצב המייצר כוח מקסימלי היא .
ניתן לקבל תוצאה זו מתוך ענף בתרמודינמיקה העוסק במערכות תרמודינמיות שאינן הפיכות.
עבור זמני מעגל קצרים יותר, נוצרת תופעה המזכירה חיכוך, ודרוש כוח נוסף על מנת להאיץ את פעולת המערכת.
דינמיקה כזו מתבטאת בהתפתחות של קוהרנטיות, הגורמת לתוספת בחיכוך.
ניתן "לקוונטט" דינמיקה זו, ולהסיק מכך שניתן למצוא פתרונות ללא חיכוך לדחיסה/ההתרחבות האדיאבטית בזמן סופי.
אם כן, נוכל לטעון שהמערכת היא אופטימלית רק ביחס לזמן המוקצב להעברת חום בה.
פעולת המעגל ללא חיכוך, באופן אופטימלי, תושג רק כאשר ניתן לבטל את הקוהרנטיות.
במקרה של זמני המעגל הקצרים ביותר, , קוהרנטיות תורמת לכוח שמייצר המעגל.
ניתן לתאר מכונת שתי-פעימות קוונטית באמצעות מעגל אוטו המבוסס של שני קיוביטים (סיביות קוונטיות).
לקיוביט אחד ישנה תדירות , ואילו לשני תדירות .
פעימה אחת של המעגל - מורכבת ממצב של שיווי משקל חלקי של שני הקיוביטים עם מאגר חם ומאגר קר, במקביל.
הפעימה השנייה של המעגל - מורכבת מהחלפה מלאה (או חלקית) של שתי הסיביות.
פעולת ההחלפה היא פעולה הנוצרת על ידי טרנספורמציה המשמרת את האנתרופיה.
מעגל אוטו קוונטי הוא מעגל הזהה לזה שמשתמשים בו בתהליך של קירור מגנטי.
מנועים קוונטים רציפים הם האנלוג הקוונטי של טורבינות.
ניתן להפיק עבודה על ידי צימוד לשדה חיצוני ומחזורי.
בדרך כלל השדה הוא שדה אלקטרומגנטי.
מכאן, ניתן להסיק שמנוע החום הוא מודל ללייזר.
ישנם מודלים שונים, המאפיינים סוגים שונים של חומרים ומקורות חום.
נחקרו מספר סוגי מנועים אשר בהם הצימוד הוא לאוסילטור הרמוני.
הפעולה המחזורית למעשה מפצלת את מבנה רמות האנרגיה של החומר עימו עובדים.
הפיצול מאפשר למנוע הנקרא "מנוע רמה 2" לבצע צימוד, באופן סלקטיבי, לאמבט חום ולאמבט קור וזאת על מנת לייצר כוח.
התעלמות מן הפיצול, בתהליך של גזירת משוואות התנועה, יהווה הפרה של החוק השני של התרמודינמיקה.
על מנת לתדלק מנועי חום קוונטיים נשקל השימוש בדלקים שאינם תרמיים.
הרעיון: להגדיל את האנרגיה של האמבט החם, תוך שמירה על האנתרופיה שלו קבועה.
מכשירים אלו, לעומת זה שתואר בפסקה הקודמת, אינם מפירים את החוק השני של התרמודינמיקה.
מנוע חום קוונטי המורכב מאטום בודד
מדענים מגרמניה הצליחו לצייר את אחד ממנועי החום הקטנים ביותר שהאנושות הצליחה לייצר (נכון ל-2015).
מנוע חום זה מכיל חלקיק אחד בלבד: יון סידן.
המכשיר החדשני מספק כוח זעום, בוודאי קטן מכדי לספק אנרגיה למכשירים בהם אנו משתמשים ביום-יום.
עם זאת, מדענים טוענים כי הצלחת ניסוי זה מהווה נדבך חשוב בפיתוחה של פיזיקה סטטיסטית: חקירת האופן שבו חום זורם בין מערכות מיקרוסקופיות.
כל מנוע חום, מעצם הגדרתו, ממיר אנרגיה תרמית (חום) לאנרגיה מכנית (תנועה).
חום מגיע דרך תווך כלשהו, בדרך כלל גז, מגוף חם (או אמבט חום) כדי לבצע עבודה מכנית - למשל, הזזת בוכנה.
החום בו לא נעשה שימוש ממשיך לזרום, לתוך אמבט קר.
במנוע החום הזעיר: יון הסידן מהווה גם את התווך וגם את הבוכנה.
האמבט החם מסופק באמצעות רעש חשמלי, ואילו את האמבט הקר מספקת אלומת לייזר.
כדי ליצור את המנוע, המדענים כלאו את היון (מדובר ביון חיובי של סידן, ממנו הוציאו אלקטרון אחד) בתוך מלכודת חשמלית דמוית משפך, המרוכבת מ-4 אלקטרודות.
גודל המלכודת הוא כ-8 מילימטרים.
הם חיממו את המלכודת באמצעות רעש - שדה חשמלי אקראי שכיוונו משתנה - שאותו מייצר סט אלקטרודות נוסף.
הרעש מעביר אנרגיה ליון, גורם לו לרטוט בתוך המלכודות, ולהתקדם לכיוון קצהו הרחב של המשפך.
כתוצאה מכך המנוע יוצר כוח.
הרעש מכובה, ויון הסידן מאט.
הוא מתקרר כתוצאה מהתנגשות עם חלקיקי אור שמספקת אלומת הלייזר, אשר עוברת דרך המלכודת באופן מתמשך.
הקירור מאלץ את היון לחזור לצד הצר של המשפך, שם השדה החשמלי הוא החזק ביותר.
מכשיר זה קולט כ-1000 פוטונים בכל מחזור מהרעש - כמות זעירה של אנרגיה.
אולם עדיין, האנרגיה הזו גבוהה "בפקטור של בערך 1000" (!) מכדי שניתן יהיה לצפות בתופעות קוונטיות אותנטיות.
מנוע חום קוונטי נוסף, מורכב מפרוסת יהלום מרובעת שאורך צלעה 3 מילימטר.
על הפרוסה מאירה קרן לייזר ירוקה ונקודתית.
אחת הסיבות לחקור את מנוע זה היא ההשערה כי בתנאים מסוימים ניתן להשתמש בתכונת הקוהרנטיות של מערכת קוונטית על מנת שהמנוע יפיק הספק גבוה יותר מזה של מנוע חום קלאסי.
גבוה ככל שיהיה, הספק זה לא יעלה על ההספק של מנוע קרנו.
יהלום הוא גוש של אטומי פחמן שנדחס בלחץ גבוה ובטמפרטורה גבוהה.
כתוצאה מכך אטומי היהלום מתקבעים במבנה מסודר.
לעיתים היהלום מזוהם, כלומר חלק מאטומי הפחמן מוחלפים באטומים אחרים.
הדבר משנה את תכונות היהלום.
דוגמה לזיהום, אשר בה נתעסק, היא כאשר שני אטומי פחמן ביהלום מוחלפים באטום חנקן אחד בלבד, ונותר מקום ריק.
נקרא לסידור זה סידור NV (קיצור של Nitrogen-Vacancy Center).
דרך מרכזי NV אלו ניתן לצפות בהתנהגויות קוונטיות שונות.
כאשר מאירים על מרכז NV בלייזר ירוק הוא זוהר באור אדום.
הבזק הלייזר מספק אנרגיה רבה למרכז ה-NV, חלק קטן ממנה דועך דרך גלים אקוסטיים העוברים בתווך.
מרבית האנרגיה הנותרת נפלטת בתור אור אדום (האנרגיה של אור אדום קטנה מזה של אור ירוק).
האנרגיה שנותרה - נפלטת בתור קרינת מיקרוגל (לה אנרגיה נמוכה אף יותר).
אם כן, ספק האנרגיה של המנוע (בהשוואה למאגר החם במנוע חום קלאסי) הוא הלייזר הירוק.
העבודה היוצאת ממנוע זה קשורה דווקא בקרינת המיקרוגל.
מקרינים על היהלום קרינת מיקרוגל ממקור חיצוני, ומדדו את עוצמת קרינת המיקרוגל הנפלטת ממנו.
העוצמה הנפלטת שנמדדה גבוהה יותר מזו שהוקרנה, משמע היהלום הגביר את עוצמת הקרינה.
לכן תתבצע עבודה על קרינת המיקרוגל, ובמובן זה מדובר במנוע חום.
המדענים שביצעו את הניסוי הצליחו לחלץ מן המנוע הקוונטי הזה ביצועים טובים יותר מזה של מנוע חום קלאסי דומה, ומכאן שהשערתם אוששה.
מנוף מים לקטרי קיטור היה מתקן ששימש למילוי כמות גדולה של מים לדוד של קטר קיטור.
קטרי קיטור צרכו כמויות גדולות של מים, לכן ברזי מים היו חלק חיוני בכל תחנת רכבת.
מנופי מים היו ממוקמים בדרך כלל בקצה הרציף, כך שניתן היה למלא מים במהלך עצירה או המתנה בתחנה.
בדרך כלל, מנופי מים מורכבים מצינור פלדה זקוף בגודל של כ- בקוטר עם צינור אופקי מסתובב המחובר לקצהו העליון כדי ליצור זרוע מסתובבת.
הזרוע המסתובבת מתוכננת בדרך כלל להיות במצב המקביל למסילות כאשר אינו בשימוש.
מנופי מים תוכננו לספק עד של מים לדקה.
באזורים הררים, ניתן היה לסכור נחלים ונהרות ולהזרים מים על ידי כוח הכבידה אל מנוף המים.
באזורים שטוחים מים היו נאגרים במכל ליד המנוף ומוזרמים אליו.
מכלי מים יכולים להיות בנפח מ- עד ליותר מ-.
במקרים מסוימים השתמשו בבאר על מנת לספק את המים למכל.
לפעמים, כאשר מים היו קשים, היה צורך לטפל בהם.
כיוון שמים קשים גרמו להצטברות אבנית בחלק הפנימי של דוד הקטר.
האבנית המצטברת על משטחי העברת חום יוצרת שכבת בידוד בין המתכת של תא שריפה ומי הדוד.
זה גרם למתכת להתחממות יתר או לחלודה מוגברת, בלאי מוגבר ולבסוף לכשל.
מנופי מים היו בשימוש רחב בארץ ישראל בתקופת קטרי קיטור.
עם השלמת המעבר של רכבת ישראל לקטרי דיזל בשנת 1959 הופסק השימוש במנופי מים, והם, כמעט כולם, פורקו.
היום בישראל נשארו מנופי מים בודדים והם נשמרים במסגרת שימור מורשת הרכבת.
רשימת מנופי מים שהשתמרו בישראל:
מנוף מים של תחנת הרכבת יפו
מנוף מים של תחנת הרכבת בתיר
מנוף מים של תחנת הרכבת לוד (בסוף הרציף 1/2)
שני מנופי מים של תחנת הרכבת חיפה מזרח (האחד בפינה הצפונית של מתחם מוזיאון הרכבת והשני מאחרי בניין אולם ב' בצד הדרום-מערבי של המתחם)
מנוע תעופתי הוא סוג של מנוע המיועד לשימוש בכלי טיס.
מנועים אלו יכולים להיות רקטיים, בוכנתיים, סילוניים או אף חשמליים, אבל הם נדרשים לרמת ביצועים ואמינות גבוהים במיוחד.
1848 – ג'ורג' סטרינפלו ייצר מנוע קיטור קטן שבעזרתו הטיס טיסן עם מוטת כנפיים של 3 מטר וכך ביצע טיסה ראשונה בכוח מנוע.
1903 – צ'רלי טיילור הרכיב מנוע טורי שהפיק 12 כוחות סוס בשביל הרייט פלייר, כלי הטיס שביצע את הטיסה הראשונה.
1903 – יוצר מנוע מאנלי-באלזר שהיה למנוע הכוכבי המעשי הראשון והפיק 52 כוחות סוס.
1906 – לאון לבוואסר ייצר את מנוע V-8 מוצלח לשימוש בכלי טיס.
1908 – רנה לורין רושם פטנט על מנוע מגח סילון.
1908 – לואי סגווין עיצב את מנוע גנום אומגה, המנוע הסיבובי הראשון שיוצר במספרים משמעותיים.
בשנת 1909 מטוס פארמן III שהונע על ידי הגנום אומגה שבר שיא טיסה למרחק ללא עצירה של 180 קילומטר.
1910 – הממציא אנרי קואנדה הציג לראשונה את הקואנדה 1910, שהיה מטוס שהשתמש במניפה בתוך תעלה ליצירת דחף.
המניפה הונעה על ידי מנוע בוכנה רגיל.
למרות שהמטוס התרסק ונשרף בטיסתו הראשונה, הוא נחשב לאבן פינה בפיתוח מנועי סילון.
1914 – המהנדס אוגוסט ראטו מציע שימוש של מדחס טורבינה המונע על ידי פליטה של מנוע בוכנה, למעשה מגדש טורבו בשביל לשפר ביצועי מנוע בגובה רב.
1917-1918 – מפציץ ארבעה מנועי צפלין-סטאקן R.VI המריא לראשונה.
המטוס היה לראשון שהשתמש במנועים עם מדגש על.
1918 – סנפורד אלכסנדר מוס אימץ את הרעיון של ראטו ויצר את המדגש טורבו המוצלח הראשון למנועים תעופתיים.
1926 – יוצר מנוע הארמסטרונג סידלי יגואר שהיה למנוע הראשון שכלל מגדש על צינטריפוגלי המונע על ידי גיר.
1930 – פרנק ויטל הגיש פטנט על מנוע הסילון הראשון.
יוני 1939 – מטוס הנקל He 176 הפך למטוס הראשון שהמריא בכוח מנוע רקטי.
אוגוסט 1939 – מטוס הנקל He 178 הפך למטוס הסילוני הראשון שעלה לאוויר.
המטוס הונע על ידי מנוע סילון מוקדם מדגם הנקל HeS 3.
1940 – ינדרשיק Cs-1 היה למנוע הטורבו-פרופ הראשון שהורץ.
המנוע לא הותקן על כלי טיס.
1943 – מנוע דיימלר-בנץ DB 670 הורץ לראשונה.
המנוע לבסוף התפתח לדיימלר-בנץ 007 וכלל מניפה שיצרה אוויר עוקף.
למעשה זה היווה את מנוע הטורבו-מניפה הראשון.
1944 – מטוס הקרב הרקטי הראשון המסרשמיט Me 163 נכנס לשירות.
1945 – ממריא המטוס הראשון המונע על ידי מנועי טורבו-פרופ.
מטוס גלוסטר מטאור עם שני מנוע רולס-רויס טרנט.
1947 – מטוס ניסוי רקטי – הבל X-1 שובר לראשונה את מהירות הקול.
1948 – מתחיל פיתוח של מנוע טורבו-ציר ראשון לשימוש בכלי טיס.
המנוע מתפתח לבסוף לטורבומקה ארטוסט שהיה למנוע מסוקים מוצלח.
1949 – ממריא מטוס המונע על ידי מגח סילון – הלדוק 010.
1950 – מנוע הטורבו-מניפה הסדרתי הראשון – הרולס-רויס קונווי נכנס לשירות.
1968 – מנוע הג'נרל אלקטריק TF39 נכנס לשירות.
זה מנוע הטורבו מניפה הראשון שכולל יחס מעקף גבוה ומתחיל מהפכה במנועי סילון שכן הוא מציע דחף גבוה עם יעילות גבוהה משמעותית ממנועי טורבו-סילון.
2002 – מנוע על-מגח סילוני הראשון – HyShot טס לראשונה בצלילה.
2004 – ה-X-43 השגא-סילוני מבצע את טיסת הניסוי הראשונה ושומר על גובה בהצלחה.
2020 – הפיפיסטרל E-811 הופך למנוע התעופתי החשמלי הראשון שעובר הסמכה של הסוכנות האירופית לבטיחות תעופה ומניע את הפיפיסטרל וליס אלקטרו, המטוס החשמלי הראשון עם הסמכה של EASA.
מנוע בערה פנימית הוא הוותיק ביותר בשימוש בתעופה והיה לסטנדרט בהנעת כלי טיס למשך כ-40 שנה.
בגלל שמנועי בוכנה לבסוף מסובבים ציר השימוש המעשי העיקרי בציר זה זה סיבוב של פרופלור – למעשה בורג אווירי שדוחף אוויר תוך סיבוב הלהבים.
אם מתקינים מנועים אלו במבנה המטוס ולא בכנפיו, מתקינים אותם לרוב באף המטוס בתצורת פרופלור מסחב, או בזנב המטוס בתצורת פרופלור מדחף.
בהתקנה על גבי כנפי המטוס מנועים אלו לרוב מותקנים בתצורת מסחב על גבי בתי מנועים בשפת ההתקפה של הכנפיים.
לעיתים רחוקות ולרוב אופייני לתעופה מוקדמת ניתן היה להתקין שני מנועים באותו בית מנוע, אחד בתצורת מדחף ואחד בתצורת מסחב.
מנועי בוכנה תעופתיים רבים כוללים עדיין רכיבים כמו קרבורטור ודורשים בקרה על תערובת הדלק במהלך טיסה בשביל לאפשר בערה יעילה, כאשר תערובת עשירה אופיינית לטיסה בגובה נמוך ובעוצמה מרבית, ותערובת דלה אופיינית לטיסה בגובה גבוה יותר ובתנאי שיוט בהם רוצים נצילות דלק מיטבית ככל הניתן.
נקודת השיא של יעילות הבערה היא מפיקה גם את טמפרטורת ראש הבוכנה המרבית שהיא גבוהה מהמותר במנוע ולכן לרוב טסים עם תערובת דלק שהיא עשירה או דלה מהשיא.
טיסה בתערובת שהיא דלה מהשיא נחשבת ליותר יעילה, אבל בשביל לטוס בתנאים אלו בבטחה נדרשת בקרת טמפרטורות בכל בית בערה של בוכנה שכן טעות בבקרה על אלו יכולה לגרום לכיבוי המנוע או לסכן את שלמותו.
במנועים הכוללים רק גשש טמפרטורה בפליטה מהמנוע (מה שמכונה EGT – Engine Gas Temperature) או טמפרטורת השמן בלבד יעדיפו לטוס בתערובת שהיא עשירה מהשיא.
רוב סוגי מנועי בוכנה כמו כן מאוד רגישים לנזק חום ולכן דורשים תפעול ובקרה מחמירים.
חימום המנוע לפני המראה, עבודה עם תערובת עשירה בשיא הכוח וכדומה שומרים על שלמותו של המנוע.
בתנאי שיוט בגובה רב תפעול המנוע הוא מורכב אף יותר שכן אם מורידים את כוח המנוע בצורה מהירה מדי במהלך הנמכה המנוע עלול לחוות הלם תרמי שיגרום לכשל המנוע.
בגבהי טיסה גבוהים המנוע גם דורש אמצעים להגדלת לחץ האוויר בכניסה לבוכנה שכן הלחץ החיצוני הוא נמוך מדי.
ולכן יש צורך בשימוש באמצעים כגון מדגשי טורבו או סופר.
במהלך עבודה בסל"ד נמוך במנועים המשתמשים בקרבורטור ישנה סכנה ליצירת קפאון בפרפר המצערת, ולכן ישנו מכלול המכניס אוויר חם מהמפלט לכיוון פרפר המצערת הנשלט על ידי הטייס.
מנועי בוכנה גם מתאפיינים בשימוש במערכות לשינוי זווית הפסיעה של להבי הפרופלור לשיפור ביצועים דוגמת מדחף מהירות קבועה וכדומה.
בשימוש במדחף מהירות קבועה סל"ד המנוע נקבע על ידי ידית נפרדת המקושרת ליחידת מקבע המהירות במכלול הפרופלור ולכן נתון הסל"ד לא משקף את כוח המנוע הנקבע על ידי ידית המצערת של הטייס.
במקום זה הטייס מבקר על כוח המנוע על ידי מחוון לחץ סעפת היניקה (Manifold Pressure).
מנועים אלו מתאפיינים ביצירת פיתול הדוחף את המטוס בציר הגלגול והסבסוב ודורשים פיצוי וקיזוז מהטייס, מורגש בעיקר בשינוי כוח המנוע.
במטוסים רב מנועיים לעיתים יעדיפו להתקין מנועים עם כיווני סיבוב הפוכים אחד לשני בשביל לבטל את הפיתול האופייני.
אם כי זה לא חובה ויש מטוסים דו מנועיים הכוללים מנועים הסובבים באותו כיוון.
במהלך תקלה באחד מהמנועים הללו ישנה חשיבות לאיזה מנוע כשל שכן הפיתול, שיגדל בגלל הגדלת דרישות הכוח מהמנוע יוסיף לגרר של המנוע המכובה ויקשה על המשך טיסה בטוחה.
כל אלה מביאים מורכבות על בקרה של כל מנוע שכן לכל מנוע כזה יש בין שלוש לארבע ידיות בקרה על כל מנוע – מצערת, תערובת, סל"ד, וחימום משנק ומספר רב של מחוונים – טמפרטורת שמן, סל"ד, לחץ סעפת, טמפרטורת מפלט או טמפרטורות של כל בית בוכנה במנוע.
במטוס רב מנועי זה יכול להביא למורכבות גבוהה מאוד לטייסים ומכאן נובע הצורך הראשוני למהנדסי טיסה שבעמדתם יכלו לבקר ואף לשלוט על מנועי המטוס יחד עם צוות הטייסים.
במנועי בוכנה חדישים יותר לרוב מותקנות מערכות הזרקת דלק המחליפה את הקרבורטור ולעיתים מותקנות מערכות בקרה מתקדמות המבצעות את מרבית הבקרה על המנוע באופן אוטומטי אבל זה לא הסטנדרט בתעופה.
מנועי בוכנה שלא פועלים על דלק סילוני יכללו מצתים לרוב שניים שונים לכל בוכנה העובדים במעגלים (מגנטו) נפרדים לטובת יתירות.
מנועי בוכנה משמשים גם למערכות עזר.
לרוב המנוע מניע אלטרנטור המייצר חשמל, משאבות שמן או משאבות הידראוליות למיניהן.
במטוסים יותר ישנים המנוע גם יפעיל משאבת וואקום להפעלה של חלק ממכשירי הטיסה.
מנוע טורי – מנוע בוכנה בו כל הבוכנות מסודרות בטור מעל לארכובה ארוכה.
מנועים תעופתיים מסוג זה נוטים להיות צרים וארוכים וכך לרוב מאפשרים עיצוב מבנה בית מנוע אווירודינמי.
מנוע V – מנוע טורי בו הבוכנות מסודרות בזווית אחד לשני בצורה של V.
תצורה זאת מאפשרת יותר בוכנות באותו אורך מנוע יחסית למנוע טורי רגיל, אם כי המנוע הוא מעט רחב יותר.
מנוע בוקסר – מנוע בוקסר הוא סוג של מנוע טורי בו בוכנות המנוע מותקנות בצידי הארכובה.
סוג מנוע זה מתאפיין בראות טובה ממעל ומתחת לבית המנוע ואופייני למטוסים חד ודו-מנועיים קלים יחסית.
מנוע הפוך – מנוע הפוך הוא מנוע טורי רגיל או מנוע V אשר כולל בוכנות המותקנות מתחת לארכובה.
מנועים אלו מאפשרים ראות טובה יותר ממעל לבית המנוע יחסית למנועים רגילים, כמו כן מאפשר מרחק פרופלור גדול יותר מהקרקע ווקטור דחף גבוה יותר.
ובמקרה של מנועים המותקנים בגובה מאפשרים אחזקה פשוטה יותר.
אם כי המנוע דורש מערכת שימון מורכבת יותר.
מנוע H – למעשה שני מנועים טוריים הבנויים כיחידה אחת והמותקנים צד בצד וכוללים שתי ארכובות המניעות תמסורת המניעה בתורה ציר מוצא בודד.
מנוע רדיאלי – מנוע בו הבוכנות מסודרות מסביב לציר המנוע ומחוברות לטלטל ראשי אחד.
מנוע זה אופייני לכלי טיס ומאפשר בניית מנוע קצר יחסית לכמות הבוכנות המותקנות במנוע.
בדגמים עוצמתיים יותר המנוע כולל מספר "טבעות" של בוכנות עם ארכובה אחת העוברת ביניהם.
מנועים אלו נוטים להיות אמינים ונוחים לאחזקה, אם כי בדגמים מתקדמים יותר גם נוטים להיות גדולים וכבדים וגם נוטים לכלול מומנט גדול יחסית למנועים אחרים.
בגלל המרחק בין הבוכנות מנועים אלו לרוב מקבלים קירור מהאוויר החיצוני ולכן מאוד תלויים במבנה הכיסויים ובית המנוע לשמירה על טמפרטורת עבודה.
לרוב מנועים אלו דורשים דשים נפתחים בכיסויי מנוע.
מנוע סיבובי – מנוע הדומה למנוע רדיאלי מבחינת סידור הבוכנות אבל במקום שהבוכנות יהיו קבועות ומסובבות את הארכובה המחוברת לציר המניע את הפרופלור, במנוע סיבובי הארכובה היא קבועה, והבוכנות מסתובבות סביבה ועליהם מותקן ציר המנוע.
סיבוב הבוכנות מאפשר קירור פשוט שכן המנוע מעולם לא נמצא באוויר דומם.
אם כי המנוע גם מתאפיין בפיתול גבוה מאוד ודוחף את המטוס להסתובב בניגוד אליו.
מנוע זה היה בשימוש בעשורים הראשונים אחרי הטיסה של האחים רייט, אבל מבנהו היה מסורבל ולא אפשר הגדלה של ממדי המנוע, כמות הטבעות, וכוחו.
מנוע ונקל – סוג מנוע סיבובי בו סובב רוטור בצורה של משולש רולו, תוך כדי סיבוב הרוטור בין נקודות המגע של המשולש לדפנות הפנימיות של המנוע נוצרים רווחים המהווים את בוכנות המנוע, שבמהלך סיבוב הרוטור עוברות את כל השלבים של מנוע בעירה פנימית – יניקה, דחיסה, עבודה, ופליטה.
מנוע זה מתאפיין בגודל קומפקטי, משקל נמוך, רטט נמוך מאוד יחסית למנועי בוכנה אחרים, יחס דחף-משקל גבוה יחסית.
כמו כן המנוע לא רגיש להלם טרמי, לעבודה בסל"ד גבוה מהמגבלות, לא דורש קירור ומעקב אחר טמפרטורות עבודה של כל בוכנה וכדומה.
למרות כל אלה המנוע משמש בעיקר לכלי טיס קלים ולא מאוד נפוץ בתעופה.
מנוע סילון כולל את כל שלבי הפעולה של מנוע בוכנה – יניקה, דחיסה, בערה, עבודה ופליטה אבל בשונה ממנוע בוכנה משתמש בטורבינות המאפשרות בערה ועבודה מתמדת של המנוע.
ישנם ארבע מרכיבים עיקריים במנועי סילון: מדחס, היונק ודוחס אוויר על ידי אימפלר או מדחס צירי רב שלבים; תא בערה המזריק ומצית דלק לתוך האוויר הדחוס; שלב הטורבינה המונע מהאוויר החם המאיץ מתא הבערה; ושלב המפלט המאפשר לאוויר החם לצאת מהמנוע.
מנוע סילון מתאפיין בבערה מתמדת בתא הבערה, במקום בבערה מחזורית במנוע בוכנה.
מנועים אלו מצטיינים בפשטות יחסית למנועי בוכנה באותו גודל ומפיקים כוח רב הרבה יותר ונחשבים ליעילים מאוד.
כמו כן מנועי טורבו-סילון וטורבו-מניפה מסוגלים לעבוד בתנאים בהם מנועי בוכנה לא יכולים להם כלל ומאפשרים טיסה במהירויות תת-קוליות גבוהות ואף על-קוליות, אם כי האוויר בכניסה למנוע חייב להיות תת-קולי עדיין וזה מושג על ידי כונסי אוויר ועיצוב בתי מנוע מתאימים.
מנועי סילון גם לא רגישים לאותם תנאים סביבתיים ואף מצטיינים בעבודה בתנאי טמפרטורה נמוכה ובגובה רב.
לטובת בקרה על המנוע נדרשים פחות ממשקים לטייס ובדרך כלל זה נכלל בידית מצערת בלבד (פרט למנועי טורבו-פרופ, אבל גם כאן מסתכם בשתי ידיות לכל מנוע לכל היותר).
מנועי סילון גם מייצרים פחות רטט ועל ידי כך מאפשרים אורך חיי מבנה מטוס ארוכים יותר ומשך זמן ארוך יותר בין ביקורות למטוסים מסחריים.
כמו כן, מנועי טורבו-סילון וטורבו-מניפה לא מייצרים את הפיתול האופייני למנועים אחרים השואפים למשוך את כלי הטיס.
מנוע טורבו־סילון – מנוע סילון בסיסי המשתמש בהאצת האוויר הנוצרת בתא הבערה ליצור דחף.
זה היה המנוע סילון הראשון והיה אופייני לעשורים הראשונים של עידן הסילון, כאשר נכון להיום, מנועי טורבו-מניפה החליפו מנועי טורבו-סילון במרבית המקרים וטורבו-סילון משמשים למנועי סילון קטנים וקלים במיוחד לשימוש של טילי שיוט וחימוש משוטט.
מנועי טורבו סילון מתאפיינים ברעש גבוה ונצילות דלק נמוכה יחסית וביצועים מרביים במהירות וגבהים רמים, בעוד ירידת ביצועיהם ניכרת במיוחד בגבהים ומהירויות נמוכות.
מנוע טורבו־מניפה – מנוע טורבו-מניפה הוא בעצם מנוע טורבו-סילון הכולל גם שלב מניפה לפני מדחס המנוע.
המניפה מניעה אוויר סביב לליבת המנוע שמייצרת דחף נוסף.
במנועי טורבו-מניפה בעלי מעקף נמוך הליבה עדיין מייצרת את מרבית הדחף, בעוד במנועים בעלי יחס מעקף גבוה, מרבית הדחף נוצר על ידי המניפה.
מנועי טורבו-מניפה הוכיחו יעילות גבוהה יותר בכל מעטפת הביצועים יחסית למנועי טורבו-סילון ולכן החליפו את מנועי טורבו-סילון במרבית השימושים בתעופה.
מנוע טורבו־ציר – מנוע טורבו-ציר במקום לייצר דחף על ידי סילון, משתמש בסילון בשביל לייצר פיתול המסובב ציר.
המנוע בעצם מסוגל להניע רכיב חיצוני.
בתעופה מנועי טורבו-ציר מניעים מסוקים.
מנוע טורבו־פרופ – בדומה למנוע טורבו-ציר מנוע זה מתרכז בייצור פיתול, אבל משתמש בו לטובת הנעת פרופלור.
מנועי טורבו-פרופ נחשבים למאוד יעילים ומאוד עוצמתיים יחסית למנועי בוכנה ומסוגלים לייצר הרבה יותר כוח לכל מנת משקל בהשוואה.
בדומה למנועי בוכנה הפרופלור של מנוע טורבו-פרופ כולל לרוב מערכת מדחף מהירות קבועה ולכן כולל ידית נפרדת וכן דורש בקרה על ידי מחוון פיתול בניגוד למחוון הסל"ד של המנוע.
אם כי בהרבה מקרים במנועי טורבו-פרופ מערכת בקרה אוטומטית על המדחף היא הרבה יותר נפוצה.
מנועים חשמליים תעופתיים באים בשני סוגים עיקריים – מנוע שטף רדיאלי ומנוע שטף צירי.
בעוד מנוע שטף רדיאלי כיוון השטף האלקטרו מגנטי הוא בניצב לציר המנוע, במנוע שטף צירי השטף הוא במקביל לציר המנוע.
הראשון הוא הנפוץ נכון להיום ברחפנים, טיסנים או כלי טיס בלתי מאוישים אחרים, אבל הוא לא משמש בכלי טיס מאוישים.
בעוד מנוע שטף צירי הוא החדש יותר, ונכון לעכשיו קיים במספר כלי טיס מאוישים מצומצם.
כאמור, הפיפיסטרל וליס אלקטרו הוא המטוס החשמלי הראשון שקיבל הסמכה מראשות תעופה כל שהיא והמנוע שלו הוא מסוג שטף צירי.
מנועי שטף צירי נוספים נמצאים בפיתוח ונראה כי זה יהיה סוג המנוע החשמלי המועדף בתעופה.
מנועי שטף צירי מתאפיין בשני רוטרים הבנויים ממגנטים קבועים וביניהם מותקן סטטור ממעגלי סלילים.
הרוטורים מאורגנים כך שזוגות של מגנטים העומדים אחד מול השני בשני הרוטורים הם בעלי קוטביות הפוכה, וכך כאשר סליל בסטטור מייצר שטף הוא מתערב בשטף ויוצר מומנט המושך או דוחף את הצמד.
מנועים אלו בנויים בצורה של דיסק ועל כן מתאפיינים בגודל קומפקטי.
כמו כן הם מייצרים הרבה מאוד פיתול יחסית למנועי שטף רדיאלי.
בשביל להגדיל את כוח המנוע ניתן פשוט להתקין מספר דיסקות של מנוע שטף צירי על אותו ציר, מה שמאפשר גמישות בתכנון ושיפור מנועים אלו.
בכללי מנועים חשמליים מתאפיינים בדרישות אחזקה נמוכות הרבה יותר ממנועי בוכנה וסילון, ומתאפיינים במומנט גבוה יחסית לגודל המנוע עצמו.
אבל אחד הדברים המגבילים מטוסים חשמליים הם הסוללות.
נכון לעכשיו, אין סוללות המתקרבות ביכולת אגירת האנרגיה שלהן למתקף הסגולי של דלקים תעופתיים כל שהם.
מטוס חשמלי לא יכול להתחרות במטוסים רגילים באותו המשקל בטווח ואורך טיסה.
כמו כן סוללות נוטות להתחממות יתר במהלך עבודה בשיא העוצמה של המנוע לאורך זמן, מה שנדרש בתנאי המראה וטיפוס.
מסוקים משולבים מסוימים המשתמשים במדחף להוספת דחף משתמשים במנועים חשמליים להנעת מדחפים אלו, דוגמת הסיקורסקי S-97 והסיקורסקי–בואינג SB-1 Defiant.
אבל אלה הם רכיבי הנעה משניים למנועי הטורבו-ציר המניעים את הרוטור או רוטורים הראשיים ומייצרים את החשמל.
בשביל להניע מנועים תעופתיים פותחו שורה של דלקים מיוחדים הכוללים רמת זיקוק גבוהה וגם תוספים שונים המקטינים סכנה להידלקות ספונטנית וכן מגדילים את יכולת האחסנה של הדלק בתנאים קיצוניים ולאורך זמן.
מרבית הדלק התעופתי בשימוש נכון להיום הוא דלק סילוני והוא נחשב לזול ושימושי יותר ומשמש גם לרכבי דיזל צבאיים.
בכלי טיס בעלי מנועים מרובים לרוב ממספרים את המנועים בשביל להבדילם אחד מהשני.
במטוסים בהם כל המנועים מותקנים על גבי הכנפיים בשורה אחת ובנפרד אחד מהשני, לרוב המנועים ימוספרו משמאל לימין.
כלומר המנוע השמאלי ביותר יהיה מנוע מספר 1, המנוע הבא אחריו מספר 2 וכן הלאה.
בתצורות התקנה אחרות מספור המנועים יכול להיות שונה.
לדוגמה, בספינות אוויר שכללו מספר בתי מנועים לאורך גוף הספינה, מנועים לרוב מוספרו במספרים אי זוגיים בצד שמאל ומספרים זוגיים בצד ימין.
כלומר, מנוע שמאלי קדמי היה מספר 1, מנוע ימני קדמי היה מספר 2, שמאלי אחורי היה מספר 3 וכן הלאה.
מנור היא סדרת טלוויזיה מונפשת צרפתית - קנדית - סינגפורית - הונג קונגית לילדים שנוצרה על ידי כמה חברות אנימציה, הסדרה מבוססת על הדמות מהמגזין הצרפתי "Toupie", בצרפת הסדרה שודרה ב - Ici Radio-Canada Télé, בישראל הסדרה שודרה בערוץ הופ!
ואז בערוץ לולי ומאוחר יותר בערוץ WIZ!, הסדרה בת עונה אחת ו - 52 פרקים באורך 15 דקות.
שיר הפתיחה בוצע על ידי טליה ברקאי והשירים על ידי אורנה כץ.
מנור הילדה גרה בחווה, בכל פרק היא וחבריה החיות חווים הרתפקאות ולומדים מה משמעותה של חברות, בסוף כל פרק ישנו שיר בנושא עליו דיבר הפרק.
מנור (Manon): ילדה לבושה בחולצה שחורה, הדמות הראשית בתוכנית.
בינגו (Bingo): כלבתה של מנור, חביב ביותר למלבה.
מלבה (Melba): חתולתה של מנור, השקולה ביותר.
תלמה (Alma): פרה חומה - לבנה, לפי הפרק השלישי (הסיוט של תלמה) נראה כי היא מפחדת שתפוחים יתקפו אותה.
באז (Baz): חמור אפור, מרגיש די מגושם בדברים שהוא עושה.
טאליו (Pedro): ברווז כחול, אובססיבי לשמור על בריכתו נקייה בחורף.
דנדי (Dandy): אווזה בעלת תשעה אפרוחים אשר בוקעים בפרק השני (ביצים למלבה).
הדיבוב העברי הופק על ידי יונית עוזרי מנחם ובוים על ידי עמי מנדלמן.
שם הדמותמדבב\ת בשפת המקורמדבב\ת בעבריתמנורשרה קמאצ'ולורה שופובבינגותור בישופיותעמית יוסוביץ'מלבהקלאודיה בסואיילת גלתלמה???אורנה כץבאז???עמי מנדלמןפדרו???עמי מנדלמןדנדי???טליה ברקאי
מנורה חזני (נולדה ב-1976) היא במאית קולנוע ישראלית, בוגרת מעלה בית הספר לטלוויזיה לקולנוע ולאומנויות.
מנורה קצובר נולדה בקדומים ב-1976 לבני קצובר, מראשי המתנחלים ביש"ע.
את שירותה הלאומי עשתה כקומונרית בסניף בני עקיבא בקריית ארבע.
היא נישאה לאריאל חזני (בנו של הרב יהודה חזני).
אחרי הנישואים עברה עם בעלה להתגורר בהתנחלות חומש שבצפון השומרון, ממנו פונתה ב-2005 במסגרת תוכנית ההתנתקות.
לימדה משחק בבית הספר לקולנוע יהודי.
חזני תיעדה את חייה מיום נישואיה ועד לידת בתה הבכורה בסרט "בחומש קרוב לשמים".
בערב ט' באב התשס"ט שודר בערוץ 10 סרטה התיעודי "התנערי" העוסק בפינוי חומש.
ב-2017 פרסמה את סרטה "רוח אחרת" המביא את סיפורו של אביה וחבריו בחידוש ההתיישבות בחברון ובשומרון.
מה שקרה אחרי האביב - סרט גמר תיעודי, 53 דקות (2001)
מנוריאליזם או סניורליזם הוא שמו של ארגון הכלכלה והחברה האיכרית בתקופת ימי הביניים במערב ובחלקים ממרכז אירופה.
השיטה המנוריאלית אופיינה בהאצלת הכוח הכלכלי והמשפטי לאדון, שחי על האדמות שבבעלותו ועל מיסוי שגבה מאוכלוסיית האיכרים והצמיתים שתחתיו.
התחייבויות מיסוי אלו שלהם ניתן היה לשלם באמצעות עבודה (קורווה), באמצעות מוצרים ("ברטר") או לעיתים נדירות כסף.
המילה "מנור" או "סניור" מבוססת על חלוקת שטחי אירופה לשטחים ששמם היה "סניוריה" (seigneurie) (אחוזה), שכל אחד מהם היה כפוף בדרך כלל לסניור, אדון האחוזה.
הסניור החזיק בחצר מנוריאלית שבה היו נהגים וחוקים מקומיים.
חלק מהסניורים היו בישופים ואבות מנזרים, שסמכותם הייתה דומה לזו של סניור.
בפועל, כל הצורות נטו להפוך עם הזמן לאדמת אלודיום, ויכולתו של המלך שהעניקם לשלול את האדמות מן הוסאלים הייתה לרוב מוגבלת.
בכל סניוריה היו שלושה סוגים של אדמה:
החלקות הכלולות בדומנה ( demesne; terra indominicata) נשלטו במישרין על-ידי האדון, עובדו בעזרת חובות העבודה של האריסים ותוצריהן עברו לשימושו הישיר של משק הבית של האדון.
אדמה תלויה (מנסוס) - שהייתה אדמת הצמית או הווילן, שבה היה חייב האיכר לספק לאדון שירותי עבודה או חלק מן היבול (או כסף במקומם) בהתאם למנהג המקומי.
אדמת עיבוד חופשית שהייתה אדמה ללא מחויבות כזו, אך כפופה לנוהג המנוריאלי במובנים אחרים, ושולמו עליה דמי חכירה.
האדון נהנה, נוסף להכנסות אלו, מהכנסות על כל פעולה שבוצעה באחוזה, כולל שימוש בטחנת הקמח, במאפייה או בבית היין, או עבור הזכות לצוד או לתת לחזירים לרעות בשטח המיוער של האחוזה, כמו גם הכנסות בכל פעם שבה השתנה החוכר של חלקת אדמה.
בגלל ההוצאות הגבוהות שהיו כרוכות בניהול האחוזה, נטו בעלי אחוזות קטנות להסתמך פחות על חכירת הווילנים.
מבחינה נומינלית היו הווילנים חוכרי אדמה מן האדון, אך בפועל הפכה החכירה כמעט בכל המקרים מוּרשת, עם תשלום לאדון עם העברת האדמה לחבר אחר במשפחה.
נטישת האדמה הייתה אסורה על הווילן הצמית וגם העברת האדמה לאדם שלישי הייתה כרוכה בתשלום לאדון.
בהדרגה, התפתח מנהג נפוץ של החכרת משנה של אדמה על-ידי וילנים לווילנים אחרים, וגם העבודה בדומנה הומרה במקרים רבים בתשלום נוסף לאדון, במיוחד החל מהמאה השלוש-עשרה.
בין המערכות המנוריאליות השונות היו הבדלים ניכרים ממקום למקום ומתקופה לתקופה.
לא כל האחוזות כללו את כל שלושת סוגי האדמה.
בדרך כלל, הדומנה היוותה בערך שליש מהאדמה וחלקות הווילנים היוו מעט יותר, אך חלק מהאחוזות כללו רק אדמת דומנה ואילו אחרות אדמות איכרים בלבד.
היחס שבין חלקות חכירה חופשית ולא חופשית השתנה אף הוא במידה ניכרת, ודרש הסתמכות גדולה או קטנה יותר על עבודה שכירה לביצוע העבודה החקלאית בדומנה.
היחס שבין האדמה המעובדת לדומנה נטה לטובת הדומנה באחוזות הקטנות יותר, ולהפך באחוזות הגדולות יותר, בהן עמד לרשות האדון מספר רב יותר של וילנים לעיבוד אדמותיו.
אחוז החכירה החופשית השתנה פחות, אך נטה להיות גדול יותר באחוזות קטנות.
האחוזות היו שונות גם בארגון הגאוגרפי שלהן.
רובן חפפו לשטח שני כפרים או יותר, ולעיתים קרובות היו כפרים שהיו בו-זמנית בשליטה של שתי אחוזות, דבר שהוביל לעיתים להחלפת עבודות הדומנה בתשלום אצל האיכרים המרוחקים מאחוזת האדון.
הדומנה כמו גם חלקות האיכרים לא היה יחידה אחת אלא בית מרכזי שסביבו אדמה ובנייני אחוזה, וכן רצועות שונות שפוזרו ברחבי האחוזה לצד חלקות הווילנים.
בעלי האחוזות לא היו תמיד וסאלים לוחמים שהעניקו שירותי לחימה או כסף לווסאל שמעליהם.
חלק לא מבוטל מהאדונים (17 אחוז באנגליה בשנת 1086) חבו נאמנות ישירות למלך, וחלק גדול עוד יותר (כרבע) היו בבעלות בישופויות ומנזרים.
האחוזות מן הסוג האחרון היו בדרך כלל גדולות יותר והיה בהן חלק ניכר הרבה יותר של אדמת וילנים בהשוואה לאחוזות האחרות.
מנורת הכנסת היא אנדרטת ברונזה בגובה כחמישה מטרים, הניצבת בקצה גן הוורדים, מול משכן הכנסת בירושלים.
את המנורה העניקו אנשים שונים ובהם חברי הפרלמנט הבריטי כמחווה למדינת ישראל הצעירה בשנת 1956, והיא מעשה ידיו של בֶּנוֹ אֶלְקָן, אמן יהודי-בריטי ממוצא גרמני, שעמל עליה במשך שש שנים.
המנורה מציגה כעשרים ותשעה אירועים, ביטויים, דמויות ומושגים מכוננים בתולדות עם ישראל, ונחשבת ל"ספר לימוד" ויזואלי של ההיסטוריה היהודית לדורותיה.
בשנת 1950, כשנה וחצי לאחר הכרזת העצמאות של מדינת ישראל, פנה הלורד אדווין סמואל, בנו של הרברט סמואל, שהיה הנציב העליון הבריטי הראשון של ארץ ישראל, לבֶּנוֹ אֶלְקָן, וביקש ממנו ליצור פסל ברונזה בצורת מנורה, כדי להעניקה כשי למדינת ישראל הצעירה.
מטרת השי הייתה "לבטא את הערצת הפרלמנט הבריטי ואת המשך ידידותו החמה למדינת ישראל החדשה, לממשלתה, לעמה, ומעל לכל - לכנסת שלה." אלקן התגורר בלונדון משנת 1933, לאחר שעזב את גרמניה עם עלות הנאצים לשלטון.
הוא היה אמן ידוע באנגליה, ובעל ניסיון עשיר בעבודה בברונזה, לאחר שיצר כמה מנורות, ובמיוחד זו של כנסיית ווסטמינסטר שבלונדון.
הבחירה בסמל המנורה כשי למדינת ישראל התבססה על סמל המדינה, שנקבע על ידי הכנסת הראשונה כמנורת שבעת הקנים.
תבנית מנורת הכנסת דומה למנורה המופיעה בסמל המדינה, שהיא עצמה העתק של המנורה המופיעה כתבליט בשער טיטוס שברומא.
התבליט שבשער מציג שבויים מממלכת יהודה הנושאים לרומא את אוצרות בית המקדש, לאחר חורבנו בשנת 70 לספירה, ובהם המנורה.
הקושי שעמד בתחילה בפני הלורד סמואל היה בהשגת מימון לבניית מנורה, אך בהחלטה משותפת החל אלקן בעבודה, מתוך תקווה שהמימון יושג.
במקביל, הקימו הלורד סמואל וכמה ידידים את "ועדת הקרן למען המנורה" (The Menorah Fund Committee), שפעלה בכמה אופנים לגיוס תרומות: ארוחת ערב חגיגית ("דינֶר") בבית הלורדים הבריטי לקהל תורמים פוטנציאלי, הפצת חוברות, פרסום מודעות, הקדשת תרומה לתבליט מסוים ועוד.
על בסיס המנורה משמאל ישנו פירוט באנגלית, המציין את התורמים העיקריים, ומהו התבליט שבחרו לתרום לו את כספם, בהתאם להקשר.
בצדו השני של הבסיס נכתב באנגלית:
נראה שהתרומות היו אכן רבות, שכן ב-1955 גויס הסכום כולו, 20 אלף לירות שטרלינג, ובדצמבר באותה שנה הועברה המנורה לסדנת היציקה של מוריס סינגר בלונדון.
כבר בתחילת 1951 צצה בעיה מכיוון אחר: הממסד בארץ הביע חשש כי הדתיים יתנגדו לקבלת מנורה הדומה לזו שעמדה בבית המקדש, מפני שעל פי ההלכה אין ליצור העתקים של כלי בית המקדש עד שייבנה, כמופיע בתלמוד הבבלי:
בעיה הלכתית נוספת הייתה הימצאותם של פסלי בני אדם וחיות על המנורה, דבר שנתפס כנוגד את הציווי: "לֹא תַעֲשֶׂה לְךָ פֶסֶל וְכָל תְּמוּנָה" () המופיע בעשרת הדיברות.
כן היה חשש שמא ירגיזו הדמויות העירומות את הציבור הדתי.
המצדדים בקבלת השי טענו כי מנורת הכנסת המיועדת אינה חפץ פולחני, ולפיכך אין לראות בדמיונה למנורת המקדש כל בעיה תאולוגית.
לגבי הפסלים נטען, כי מאחר שמדובר בתבליטים, שאינם בעלי שלושה ממדים מלאים, הרי שהאיסור ההלכתי אינו מופר כאן.
מה שהחל כמחווה סמלית של רצון טוב מצד בית הנבחרים הבריטי, הלך ותפח לממדים לא נעימים סביב השאלה האם מדינת ישראל מעוניינת בכלל במנורה, ואם כן, כיצד ניתן להכריח את הנותנים להתאימה לאילוצים ההלכתיים הנדרשים.
סוגיות אלו הצריכו את התערבותם של גורמים חיצוניים שיתווכו בין הצדדים, ירגיעו את הרוחות, וינסו לתת מענה לשאלות אלה.
בין הנושאים והנותנים היו אליהו אילת, שגריר ישראל בבריטניה; יוסף שפרינצק, יושב ראש הכנסת; מרדכי איש שלום, סגן ראש עיריית ירושלים, ורבים אחרים.
לבסוף הוחלט כי הרב הראשי לישראל דאז, יצחק אייזיק הלוי הרצוג, יכריע בשאלות ההלכתיות, ועל פיו ייפול דבר.
הרב הרצוג השתהה מאוד בתשובתו, אך בסופו של דבר פסק כי המנורה ותבליטיה כשרים.
בעקבות הפסיקה, ולמרות החששות, הגעת המנורה והצבתה בירושלים לא עוררו כל מחאה דתית.
באוקטובר 2022 העבירה נכדתו של יוצר המנורה, מסמכים הקשורים לתהליך יצירת המנורה ואת המסמך של הרב הרצוג, שפתר את המחלוקות בעיצובה.
בחודש מרץ 1956 הגיעה המנורה, שמשקלה למעלה מארבעה טון, באונייה לנמל חיפה, ומשם הועברה לירושלים.
את ההובלה ביצעה חינם חברת הספנות הישראלית, צים.
ב-15 באפריל 1956, במלאת שמונה שנים לעצמאות ישראל, נערך לכבוד המנורה טקס בלב ירושלים בהשתתפות אלפי צופים, כשדגלי ישראל ובריטניה מתנופפים ברחובות.
באותו יום הוצבה המנורה על במה בבור שיבֶּר - גן שקוע, ששכן בסמוך לבית פרומין במרכז ירושלים, ששימש אז כמשכן הכנסת.
את הטקס כיבד בנוכחותו קלמנט דייוויס, מנהיג המפלגה הליברלית הבריטית, ששימש כיו"ר "ועדת הקרן למען המנורה".
יוסף שפרינצק, יושב ראש הכנסת, נשא נאום ארוך באותו טקס, ובין הדברים, אמר:
במשך עשר שנים שכנה המנורה בבור שיבֶּר, ששמו שוּנָה ל'גן המנורה', וב-1966 נדדה עם הכנסת למשכנה החדש בקריית הממשלה שבגבעת רם.
בשני המקומות היא הועמדה תחת כיפת השמים, כאשר רק חזיתה מופנית לקהל (בצדה האחורי ממילא לא נראה דבר).
מיקום זה עמד בניגוד לדרישת אלקן להציב את המנורה בחלל סגור, ולטענתן של ח' אוסטפלד וש' בץ בספרן על המנורה (עמ' 9), הסיבה לכך הייתה רצון הממסד להימנע למרות הכל מחיכוכים עם הממסד הדתי, ולכן הוחלט שהמנורה לא תוכנס למשכן הכנסת.
מעניין כי אלקן לא הציב תנאים לגבי גודלו או צורתו של החלל, רק דרש כי מקור האור יהיה יחיד ויבוא מלמעלה, "כדי שהמנורה תוצג במלוא הדרה".
הוא אף צירף סקיצה לתדפיס שמסר עם המנורה: חדר אפל, שבמרכזו המנורה, המוארת באור חזק מן התקרה.
תמונות התקריב המופיעות בערך זה (להלן) צולמו בצהרי יום שמש, במטרה להציג את המנורה בתנאי התאורה הקרובים ביותר לאלה שדרש האמן.
התמונות מלמדות כי פני הדמויות בתבליטים מתייחסים לאור עילי.
כך לדוגמה איוב, הגוי אצל הלל, ירמיהו, אהרן, החסיד, שלמה המלך, השלדים בחזון העצמות היבשות ואחרות.
הדבר בולט במיוחד בחלק מהדמויות, שראשן מוטה למעלה בזווית לא טבעית, כמו הדמות המרכזית בסצנת מרד גטו ורשה, הדמויות בסצנת המשיחיות או רבן יוחנן בן זכאי.
בחלק מהתבליטים החפצים מוארים במיוחד מזווית כזו של תאורה, כמו לוחות הברית, הפמוטות שבידי רות, המילה 'שמע' ב'שמע ישראל', הלהבות סביב רבי חנינא בן תרדיון, דמותו של המקובל, ועוד.
ד"ר אליק מישורי, בספרו 'שורו הביטו וראו' על איקונות וסמלים חזותיים ציוניים בתרבות הישראלית, מנתח את נאומו של שפרינצק (לעיל) כהתעלמות מכוונת מן העובדה שהמנורה ניתנה במתנה מהפרלמנט הבריטי.
השימוש שעשה בנאומו במונח הערטילאי "בריטניה הציונית" מהווה לדעתו של מישורי ביטוי לתפיסה סמלית שרווחה באותה עת, שראתה בעניין כולו את "שיבתה של מנורת המקדש הביתה".
הוא טוען כי שפרינצק ראה במעשה של הבריטים מעין "תיקון" לעוול שגרמה האימפריה הרומית בימי קדם, "לפיכך אין למקבל כל צורך להביע תודה על משהו שהוחזר לו." ביטוי לכך מביא מישורי בשיר של המשורר שלמה סקולסקי, שבחרה המזכירות הפדגוגית במשרד החינוך לשלב באחד מפרסומיה:
אלקן עצמו ראה במנורה יצירת מופת, הממשיכה שורה של יצירות גאוניות מהעולם כולו.
במכתב ששלח למזכיר הכנסת, משה רוזטי, תיאר בלא מעט גאווה עצמית כיצד תשתלב יצירתו בעולם האמנות האוניברסלי:
מנורת הכנסת מציגה תבליטים של כ-30 אירועים, ביטויים, דמויות ומושגים, אותם ראה אלקן כחשובים והמשמעותיים ביותר בתולדות עם ישראל.
עקב צורתה הסימטרית של המנורה – קנה מרכזי, ושלושה קנים מכל צד – החליט אלקן להציב את התבליטים שלא בסדר כרונולוגי דווקא, אלא זה כנגד זה לפי סדר הקנים.
באופן זה כל תבליט קשור בקשר ענייני של ניגודיות או השלמה עם התבליט בקנה הנגדי לו.
בקנה המרכזי הציב אלקן את האירועים, הדמויות והמושגים שאותם ראה כחשובים והעיקריים ביותר בתולדות עם ישראל.
בסיס צמד הקנים הפנימיים מכוסה בעיטור גאומטרי מסולסל; בסיס הקנים האמצעיים מעוטר בפרחים ובסמלי שבטי ישראל; ולרוחב הקנים החיצוניים משני צדי המנורה מופיע הפסוק: "לֹא בְחַיִל וְלֹא בְכֹחַ כִּי אִם בְּרוּחִי, אָמַר ה' צְבָאוֹת" ().
מילים אלו לקוחות מנבואת זכריה, בה מופיעה מנורת זהב וענפי זית, ששימשו השראה לבחירת סמל מדינת ישראל:
אלקן בחר לצטט פסוק זה מתוך ההקשר הברור לסמל המנורה, אך ייתכן שהיה זה בשל המסר שבו, המציין כי כוחו של עם ישראל ושל אלוהיו אינו בחוזק הפיזי, אלא דווקא בחוסן הרוחני.
זוהי אמירה רבת משמעות, במנורה המציגה סצנות מלחמה וקרבות עקובים מדם מחד, ומאידך דמויות, אירועים או מושגים המבטאים תרבות ורוחניות.
הפסוק מלמד אולי כי לדידו של אלקן, גוברים האחרונים על הראשונים, וצביונו של העם היהודי הוא דווקא ברוחו.
הקנה המרכזי, המסמל את "לב המנורה", מציג שבעה אירועים, ביטויים, דמויות ומושגים שאותם ראה אלקן כחשובים והמשמעותיים ביותר בתולדות עם ישראל.
בראש קנה זה מוצג תבליט המתאר את קורות מלחמת עמלק ברפידים ():
התבליט מציג את משה רבנו עומד, כששתי ידיו מונפות אל על (ללא המטה), והן נתמכות על ידי אהרן וחור.
ייחודו של קרב זה הוא באופן התנהלותו המוזר: לא כוחו הפיזי של צבא זה או אחר הוא שהכריע, אלא יכולתו של משה להחזיק את ידיו באוויר.
כן נראה כאן כי עמלק נתפס כאויב מר במיוחד, עד כי האל מבטיח למחותו באופן סופי.
מלחמת עמלק נחשבת לאירוע מכונן בתולדות עם ישראל, בשל תפיסת עמלק כאויב האולטימטיבי: הוא צץ בדמות חדשה בכל דור ודור, והבטחת האל למחות את זכרו נתפסת כרלוונטית לכל האויבים בכל הדורות.
כן יש כאן מסר תאולוגי, שהתקבל במסורת היהודית במשך הדורות, ואשר מופיע כבר ב: "וכי ידיו של משה עושות מלחמה או שוברות מלחמה?
אלא לומר לך - כל זמן שהיו ישראל מסתכלים כלפי מעלה ומשעבדין את לבם לאביהם שבשמים, היו מתגברים, ואם לאו - היו נופלין."
לוחות הברית מוצגים במנורת הכנסת בדמות שני לוחות זהים בעלי קצה עליון מעוגל.
הלוחות, שעליהם נכתבו עשרת הדיברות שניתנו במתן תורה מייצגים את עיקרי האמונה והמוסר היהודיים, שאותם הנחילו לעולם.
הכיתוב על הלוחות הוא שתי תיבות ראשונות בלבד מתוך הדיבר כולו.
ברקע לוחות הברית נראות להבות אש, המסמלות את הסנה הבוער, ייצוג של ראשית התגלות האל לדור שיצא לבסוף ממצרים.
רות המואביה מוצגת בתבליט כשהיא מחזיקה ערימת שיבולים, והיא מסמלת את האשה הזרה שנטמעה בעם ישראל, ואף הפכה למייסדת השושלת שממנה יצאו מלכי יהודה.
בתבליט נראית רות אוחזת פמוט ובו שלושה נרות שבת, המסמלים את הכוח הנשי ביהדות.
מספר הנרות מסמל את שלושת הדורות שיעברו ממנה ועד להולדתו של דוד המלך, ראש שושלת המלוכה.
בשל כך מופיע כתר גדול מעל הפמוט.
רות ורחל מייצגות כאן את העצמאות והמלוכה מחד, ואת הגלות והשעבוד מאידך.
החיבור בין השתיים מבטא את עברו של העם היהודי, שבו שלובים גם אלה וגם אלה.
את חזון העצמות היבשות עיצב אלקן בדמות מלאך גדול עוטה גלימה מתנפנפת, הנוצר מארבע רוחות (ברקע) שמתאחדות לאחת.
המלאך עובר מעל שלדים וחלקי עצמות, הנראים כמתרוממים מן הקרקע, בהתאם לחזון ():
הבחירה בחזון העצמות היבשות של יחזקאל כ"אירוע מפתח" בתולדות עם ישראל מובנת: החזון מתאר את אחרית הימים, את תחיית המתים, ואת חזרתו של העם כולו לארץ ישראל.
על הקנה המרכזי מופיעים שני אירועים מהעת המודרנית: הקמת מדינת ישראל ומרד גטו ורשה.
תבליט המרד מתאר דמויות רבות, המייצגות את היהודים השונים בגטו: הלוחמים נראים עם רובים בידיהם, או חמושים בגרזנים, מקלות וסכינים.
לצדם נראות דמויות אחרות, כמו יהודי זקן, הנושא ספר תורה; אשה מתה, שמזרועותיה נשמט תינוק; איש זועק החוסם את פיו בכף ידו; קשישה המבכה את מותו של ילד מת שבזרועותיה ועוד.
מעל כל אלה נראית דמות אדם גדול, זרועותיו פרוסות לצדדים, ועל חזהו שרשרת ועליה תליון מגן דוד.
פניו של האיש מופנות בחוזקה כלפי מעלה, בתנוחה הנראית כתפילה.
בפינה השמאלית העליונה נראה לוחם מניף קת רובה.
זהו דיוקן עצמי של אלקן, שאמנם ניצל מן התופת, אך איבד רבים ממשפחתו בשואה.
הבחירה במרד גטו ורשה כביטוי לשואה כולה הייתה אופיינית מאוד בישראל בשנות החמישים ותחילת שנות השישים.
היום שנבחר להנצחת הנספים נקרא "יום הזיכרון לשואה ולגבורה", והוא נערך מדי שנה בכ"ז בניסן, שהוא התאריך הקרוב ביותר ליום פרוץ המרד, שיכול היה לשמש כיום זיכרון.
אלקן המשיך בקו זה, שביקש לפאר את הגבורה ואת גילויי ההתנגדות היהודית בשואה, שהיא לדבריו: "ההצדקה המוסרית לתחייה".
תפילת שמע ישראל נחשבת לתפילה הידועה ביותר בספר התפילה היהודי, והיא מבטאת את האמונה באל אחד ובבחירתו בעם ישראל: "שְׁמַע יִשְׂרָאֵל ה' אֱלֹהֵינוּ ה' אֶחָד".
התפילה מופיעה על הקנה המרכזי במנורת הכנסת, כביטוי לבשורה המונותאיסטית של היהדות לעולם, בבחינת "אור לגויים".
אלקן הציב את 'שמע ישראל' במרכז המנורה, כאלמנט שכל אברי המנורה והרעיונות הטמונים בה מתנקזים אליו.
בבסיס המנורה הציב אלקן את מלחמת העצמאות והקמת מדינת ישראל, כביטוי לדבר המשמעותי האחרון שאירע לעם ישראל.
בתבליט זה נראים חלוצים עמלים על אדמת טרשים, מסתתים אבנים, חורשים את האדמה, בונים גשרים, קודחים בארות מים, זורעים וקוצרים, נוטעים ובוצרים, ומניחים את יסודות המדינה.
"משאות נפש מתחשלות בעמל למעשים."
המיקום בבסיס המנורה סותר לכאורה את ההיגיון האומר כי על האירוע האחרון להופיע בראש המנורה ולא בתחתיתה, אך אלקן ביקש לבטא כאן רעיון ציוני, הרואה בהקמת מדינת ישראל את מקור האור הקורן על המנורה כולה.
אלקן הציב כאמור את התבליטים על המנורה שלא בסדר כרונולוגי, אלא זה כנגד זה לפי סדר הקנים.
ירמיהו, שנקרא גם "נביא החורבן" חי בירושלים בימי נפילתה בידי נבוכדנצאר מלך בבל.
בתבליט שבמנורת הכנסת הוא מוצג כשהוא צועק ומתאבל על העיר החרבה, ועל רשעת בני עמו.
ידיו מושטות אל על, אחת מהן קפוצה לאגרוף, וברקע נראים מגדליה המנותצים של ירושלים.
הנביא ישעיהו, המקביל לו במנורה, חי זמן קצר לפניו, אך נבואותיו מרובות בפסוקי נחמה, ובתיאורי אחרית הימים.
אחת מהן היא הנבואה ():
בתבליט מתואר ישעיהו עומד פרוס ידיים, מאחוריו פורצות קרני אור, המסמלות את החזון הנבואי, ולמרגלותיו התגשמות חזונו: זאב מחבק כבש, ואריה – עגל קטן.
מימין נראה תינוק משתעשע עם נחש, והתבליט כולו מציג אידיליה.
המשותף לשני הנביאים הוא עיסוקם ותקופת חייהם, והניגוד הוא בתוכן נבואתם.
המכבים מול רבן יוחנן בן זכאי
המכבים בני משפחת חשמונאי מסמלים את היהודי החזק העומד בכוח הזרוע מול אויביו, ובחג החנוכה נחגג ניצחונם מול גזירות אנטיוכוס.
בתבליט שעל המנורה מתוארים המכבים כגיבורי חיל בלהט הקרב, כשהם מניפים כלי מלחמה.
משמאל נראה אחד מהם מניף פטיש הוא ה"מקבת" שעל פי אחת ההשערות הוא המקור לשם "מקבים".
למרגלות ארבעת האחים שוכב האח החמישי, אלעזר, שנהרג בקרב בית זכריה.
מאחורי ראשו של אלעזר המת מוטל מגנו האישי, ועליו סמל מגן דוד, בהתאם למסורת הגורסת כי סמל זה הופיע על המגן של דוד המלך ושל לוחמים יהודים אחריו.
רבן יוחנן בן זכאי, לעומת המכבים, מסמל ניצחון לא כוחני.
הלה נפגש עם שר הצבא הרומי אספסיאנוס במהלך המרד הגדול ושכנעו לאפשר לו להציל את ההנהגה היהודית כאשר תיפול ירושלים.
ריב"ז מתואר עומד וידיו פרוסות כלפי ירושלים החרבה, שעמודי השיש הרומיים שלה שבורים ומנותצים.
הוא עצמו מוגן בידי קשת אבן איתנה, ועמו כמה מחכמי ישראל שניצלו מההריגה, והם בדרכם ליבנה.
המשותף בין המכבים וריב"ז הוא הניצחון, והניגוד הוא בדרך: מלחמה לעומת הידברות.
החסידות מול תור הזהב בספרד
תנועת החסידות היא זרם ביהדות שנולד באמצע המאה ה-18, על ידי רבי ישראל הבעל שם טוב בפולין.
התנועה מצדדת בעבודת ה' בשמחה, ושמה דגש על הקשר הישיר של כל יהודי, ואף הפשוט ביותר, כלפי האל, בצורת 'דבקות' והיעזרות ב'צדיק'.
מעשהו של כל יהודי בעולם נתפס על פי החסידות באופן קבלי, כחלק מקירוב הגאולה או ריחוקה.
החסידות מוצגת במנורה בדמות חסיד השקוע ב"דבקות".
הוא יושב בתוך גן פורח, ראשו עטור פאות, וסביבו עצים וציפורים.
למרגלותיו קנקן "משקה" (במלעיל), אותו משקה אלכוהולי, אותו נוהגים החסידים ללגום בעת "התוועדות" (כינוס חסידים).
לצד החסיד מונחים כלי מיתר, וברקע לשמאלו נראים שני חסידים אוחזים זה בזה בריקוד חסידי.
תור הזהב בספרד הוא כינוי לפריחה הרוחנית והתרבותית של יהודי ספרד, החל מהמאה התשיעית ועד המאה ה-13, כאשר ספרד שימשה מוקד הגירה ליהודים.
הקהילה היהודית זכתה שם לפריחה כלכלית ותרבותית, והצמיחה פילוסופים, משוררים ואנשי רוח יהודיים חשובים.
תור הזהב בספרד מוצג בדמותו של הרמב"ם האוחז תחת זרועו את ספר 'היד החזקה' שכתב, וספר פילוסופיה של אריסטו.
לצד ספרו של אריסטו נראה ינשוף, המסמל את "האמת שבשכל", בעוד שליד ספר 'היד החזקה' ניצבת יונה המסמלת את "האמת שבאמונה".
שתי אמיתות אלו עומדות בבסיס הגותו של הרמב"ם.
ייצוגו החזותי של הרמב"ם מושרה מדיוקנו המפורסם של הרמב"ם, אף על פי שככל הנראה לא כך הוא נראה.
לצד הרמב"ם ניצב רבי יהודה הלוי, מגדולי המשוררים היהודים בספרד, כשהוא שר ומנגן בנבל.
תנועת החסידות ותור הזהב בספרד מייצגים דרכים שונות בעבודת ה', כל אחת במיקום גאוגרפי שונה של מרכזי התרבות היהודיים בתקופתם.
גולי בבל מול שבי ציון
גולי בבל מתוארים במנורת הכנסת משמאל, כשהם יושבים ובוכים על נהרות בבל, ככתוב בתהלים: "עַל נַהֲרוֹת בָּבֶל שָׁם יָשַׁבְנוּ גַּם בָּכִינוּ בְּזָכְרֵנוּ אֶת צִיּוֹן" ().
על הארץ לרגליהם מוטלים כלי נגינה, בהתאם לפסוק המופיע בהמשך: "עַל עֲרָבִים בְּתוֹכָהּ (עצי ערבה בבבל) תָּלִינוּ כִּנֹּרוֹתֵינוּ".
ברקע נראים בנייני הפאר של בבל.
מנגד נראים שבי ציון, ובראשם נחמיה, החובש כובע של שר פרסי או בבלי ועוטה גלימה.
נחמיה ניצב בגאון מעל משקמי ירושלים ומנצח על העבודה, כשהוא אוחז בידו את מגילת ההרשאה שקיבל מארתחשסתא, המתירה לו לקומם את הריסות ירושלים.
זוהי הסצנה האנכרוניסטית היחידה במנורת הכנסת, שכן בין שבי ציון הבונים את ירושלים נראה חלוץ בן העלייה השנייה, אוחז בידו תת מקלע ומגן על ירושלים.
מטרת ערבוב תקופות זה היא לקשור את שבי ציון של אז עם שבי ציון של היום.
המשותף לגולי בבל ולשבי ציון הוא גלות בבל, אך זאת בקשר של היפוך – היציאה לגלות כנגד השיבה ממנה לארץ ישראל.
הלל הזקן נחשב לאחד החכמים הצנועים, הסבלניים והמקלים שהיו בין חז"ל.
בתבליט שעל המנורה מתואר סיפור מן התלמוד הבבלי, המופיע בתוך סדרת סיפורים המתארים את סבלנותו של הלל ():
בסיפור זה מוצג גוי המבקש ללמוד את כל תורת ישראל במהירות, ולא פלא ששמאי (דמות קפדנית, ובן דמותו ההפוכה של הלל) זרק אותו החוצה.
הלל בחר להבין את בקשת הגוי כדרישה אחר האמירה המשמעותית ביותר של תורת ישראל, ותשובתו המפתיעה אינה תאולוגית דווקא, אלא מוסרית-חברתית.
התבליט מציג את האירוע כפשוטו: הלל תומך בנוכרי ומדבר אליו, כשהאחרון עומד על רגל אחת.
נ' ארבל ומ' בן חנן, מחברי הספר "המנורה הגדולה" (להלן ברשימה הביבליוגרפית), טוענים כי הבקשה "למדני...
על רגל אחת" מקורו ביוונית, בה המילה היא 'רגולה', כלומר – כלל.
הגוי רצה, אם כן, לשמוע את הכלל החשוב ביותר בתורה, וזה בדיוק מה שקיבל מהלל.
כנגד הלל מוצגת דמותו של עזרא הסופר, מנהיג יהודי שעמד בראש שבי ציון, ונודע בתקנותיו הדתיות שכללו בין היתר את גירוש הנשים הנוכריות, חובת קריאת התורה מדי שני וחמישי ועוד.
בתבליט נראה עזרא עומד גבוה מאוד מעל העם, ומקריא מתוך מגילה גדולה את חוקי התורה, כמו שמירת השבת וההימנעות מהתבוללות.
אחד מן הקהל שסביב עזרא מגיב לדברים במועל יד, בהתאם למתואר בתנ"ך ():
המשותף להלל הזקן ולעזרא הסופר הוא היותם מנהיגים דתיים שהותירו את חותמם לדורות, אך בעוד הלל מייצג את התורה כספר מוסר חברתי, ונחשב למופת של טוב לב וסובלנות, עזרא מייצג את התורה כספר חוקים ותקנות, ונתפס כדמות קשה ולא מתפשרת.
רבי חנינא בן תרדיון מול איוב
רבי חנינא בן תרדיון הוא תנא בן המאה השנייה לספירה, אחד מעשרת הרוגי מלכות ודמות טראגית באופן מיוחד: בנו יצא לתרבות רעה, אשתו נהרגה בידי הרומאים, בתו נלקחה לזנות והוא עצמו הועלה על המוקד בידי הרומאים באשמת לימוד תורה בניגוד לגזירות.
בתבליט שעל המנורה מתואר רבי חנינא על ברכיו כשהוא קשור למוקד, וגווילי תורה קשורים לחזהו ומגובבים ברקע.
סביב המוקד נראות להבות, ולפני רבי חנינא "פורחות" האותיות אל"ף ושי"ן, המרכיבות את המילה "אש", כמתואר בתלמוד הבבלי ():
כנגד רבי חנינא מוצג איוב, הדמות הטראגית האולטימטיבית, אדם שכל אושרו נשלל ממנו, וזאת רק בשל "התערבות" בין האל והשטן בשאלה – האם ימשיך להאמין באל ולאהבו מתוך חורבן אישי.
בתבליט מתואר איוב כאיש שבור, השוכב על הקרקע ותומך את ראשו השמוט בידו.
הוא מוקף באשתו ובשלושת רעיו, אך למעשה בודד מאד.
הבדל נוסף בין השניים הוא תגובתם לקורה להם: רבי חנינא קיבל עליו את הדין ללא עוררין, ואף לא ניסה להקדים את מותו כדי להקל על סבלו (מסכת עבודה זרה, שם), "קידוש השם שאין עמו ערעור", בעוד שאיוב ורעיו עסוקים יומם וליל בסוגיות של גמול ושכר, בעיות הנצח, אמונה וספק.
הקבלה מייצגת את עולם המיסטיקה היהודית, ועוסקת בסמליות וברוחניות התורה.
היא מיוצגת במנורת הכנסת בדמות מקובל יהודי שקוע בהרהורים, ועטוף מכף רגל ועד ראש.