tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
העורות והפרוות של החיה הניצודה סיפקו לאדם ביגוד ומחסה (אוהלים).
העצמות והקרניים שימשו לאדם חומרי גלם לייצור כלים שונים.
עם ראשית ביות בעלי החיים החל האדם להשתמש גם בבעלי חיים לעזרה בציד, למשל בכלבים, בציפורי ציד ובסמורים.
החל מהמאה ה-19 נהגו הציידים לשם ספורט להציג את שלל הציד כגביע ציד באמצעות פחלוץ של הניצוד, כולו או חלקו (בדרך כלל הראש).
הצגת עורו או פרוותו, לאחר שאלה עובדו, הפכה למנהג נוסף שהחל להתפתח במאה ה-19.
בימי הביניים באירופה נהגו משפחות האצולה להחזיק בבעלותן שטחי ציד, בהם הותר רק לבני אותה המשפחה לצוד.
בעולם המערבי, החקלאות התעשייתית מביאה לכך שמרבית בני האדם לא צדים או מגדלים את מזונם, ורוב החלבונים מן החי מגיעים מחיות משק המגודלות לשחיטה ומאכל.
ברבות ממדינות אפריקה, הציד עדיין מהווה מקור עיקרי לחלבונים עבור כ-80% מהכפריים.
ברחבי העולם ניתן עדיין למצוא חברות ילידיות אשר משמרות מנהגים עתיקים ומתקיימות מבשר ציד.
בין חברות אלה ניתן למנות את הפיגמים באפריקה, אינואיטים, שבטים ציידים-לקטים בסיביר, ושבטים באמזונאס.
לרוב שבטים אלה מקבלים היתרי ציד מיוחדים מהממשלה המקומית, במסגרת הכבוד לדרכי האבות, וכן ההבנה כי בחברות מבודדות הציד לא גורם להכחדת בעלי החיים הניצודים על ידן משום שהוא לא נעשה בכמות מסחרית ומשמש לקיום אנשי השבט בלבד.
ציד כאמצעי לשמירה על הטבע
הקרן העולמית לשימור חיות הבר (WWF) תומכת בציד כל עוד הוא נעשה בצורה בת קיימא, ובשיתוף השלטון האזורי והתושבים.
זאת היות שההכנסות הנובעות מציד מאפשרות לקיים את שמורות הטבע, והופכות את השמירה על חיות הבר לאינטרס של התושבים.
מצד אחד יש הטוענים שציד מבוקר של פרטים יכול לתרום לבריאות אוכלוסייתם של מיני חיות מסוימים.
כך למשל, באזורים בהם יש חשש מהשתלטות של מין אחד על הסביבה מותר לעיתים הציד.
כך מותר באוסטרליה ציד הארנבות.
בעונות מסוימות מותר ציד של איילים על מנת למנוע גידול יתר של האוכלוסייה.
מנגד, יש הטוענים שיעילותו בצמצום אוכלוסייה מוטלת בספק, בשל הפיצוי הטבעי ועליית ההתרבות הטבעית כתגובה לציד כזה.
טענה נוספת בהקשר זה נוגעת לקושי המוסרי בפעולות הללו, ולקיומן של חלופות הומניות יותר, כמו עיקור וסירוס, סניטציה, גידור ועוד.
גם בישראל מותר ציד מנימוק של שמירה על מגוון ביולוגי, וכן מנימוקים של מניעת נזקים לחקלאות ושל מניעת סכנה לאדם.
מנימוקים אלו ניתנים היתרי פגיעה נרחבים לציד של חזירי בר, עורבים, שפני סלע ועוד.
המתנגדים לציד מבוקר טוענים גם כי הסדרים עם האוכלוסייה המקומית הם מטבעם שבריריים, ושקשה מאוד לכפריים עניים לעמוד בפיתוי מול סכומי כסף שמציעים ציידים עשירים.
כך למשל, בשנת 2014 נרכשה הזכות לצוד קרנף שחור בנמיביה תמורת 350 אלף דולר.
ציד לתעשיית הרפואה המסורתית באסיה
הרפואה הסינית המסורתית עושה שימוש גם באיברי חיות, בעיקר חיות מרשימות כמו טיגריסים, אריות, פילים, וקרנפים, אך גם באברי חיות רבות נוספות.
בעולם קיים שוק שחור לסחר באברי חיות אלה, המושגים לרוב בציד בלתי חוקי.
הקרן העולמית לשימור חיות הבר (WWF), מתעדת הפרות רבות של היתרי ציד ומקרי ציד בלתי חוקי בכל רחבי העולם, ומעריכה כי המחזור הכספי של הציד הבלתי חוקי בעולם (כלומר כזה שאינו מעוגן בחוק) הוא כארבעה מיליארד דולר בשנה.
ציד ספורטיבי היה משויך מאז ומתמיד לאצולה וככזה מקושר לעושר ומעמד עד ימינו.
כך למשל באירופה, מלך ספרד הקודם, חואן קרלוס יצא למסעות ציד באפריקה, וכן ידוענים נוספים, כמו הכדורגלן זלאטן איברהימוביץ' משוודיה, ועומר אדם ואביב גפן בישראל.
באסיה ישנם מסעות צייד לצייד טגריסים וחיות נוספות, ובארצות ערב מקובל ציד באמצעות ציפורים דורסות מאולפות.
בארצות הברית סוגיית הציד, כמו סוגיית השימוש בנשק חם, הן מקור למחלוקת בין הרואים אותן בחיוב לבין המתנגדים להן.
הציידים רואים בציד פרקטיקה המאפשרת התחברות לטבע ולסביבה, כחלק משמירה עליהם, בעוד שהמתנגדים רואים בו שריד מימי קדם, שאינו נחוץ עוד להישרדות בימינו, וגורם לפגיעה בטבע והכחדה של מינים.
בבריטניה היה נפוץ מאוד עד לאחרונה, ציד השועלים.
מטרת ציד זה הייתה לשם הספורט בלבד – בשר השועל לא נאכל והשועל עצמו לא פוחלץ.
הציד התפתח לספורט שבו רכבו ציידים על סוסים בליווי ציידים רגליים וכלבי ציד.
בשנת 2002 העביר הפרלמנט הסקוטי חוק האוסר על ציד שועלים.
ב-15 בספטמבר 2004 העביר הפרלמנט של בריטניה חוק דומה האוסר על ציד באנגליה וויילס (חוק זה נכנס לתוקפו ב-18 בפברואר 2005).
בישראל מותר ציד ספורטיבי, בהסדרים הקבועים בתקנות להגנת חיית הבר, תשל"ו–1976, בעונת הציד החלה בין 1 בספטמבר ל-31 בינואר.
המינים המותרים בציד ספורטיבי הם מינים של ברווזי בר, מינים של יוני בר, זרזירים ותורים מצויים.
בשנת 2021 נורו בציד חוקי 86,077 בעלי חיים, לפי נתוני רשות הטבע והגנים – רובם יוני סלעים ויוני בית.
ציד ספורטיבי במדינות אפריקה הוא תופעה נפוצה הן בגלל היותה בית גידול לחיות גדולות ומרשימות (פילים, קרנפים, אריות, היפופוטמים, אנטילופות וקופים), והן בשל הרגולציה הרופפת באשר לציד.
בשנת 2015 נורה למוות האריה ססיל, אחד מסמליה של זימבבואה, על ידי רופא שיניים מארצות הברית.
האירוע גרם לתקרית דיפלומטית בין זימבבואה וארצות הברית, ומשך תשומת לב גלובלית לסוגיית ציד חיות בר באפריקה.
בדרום אפריקה ובמדינות נוספות התפתחה תופעה שזכתה לשם "Canned hunting" או "ציד במתחם מוגבל" (מילולית "ציד בקופסת שימורים").
חיות הציד (לרוב אריות, אך גם חיות אחרות) מגודלות בשבי, תמונותיהן מועלות לקטלוג שממנו יכולים ציידים להזמין את החיה שברצונם לצוד ולתאם תאריך לציד.
בהגיע הצייד לאפריקה, החיה שהזמין מוכנסת למתחם מגודר גודל משתנה והצייד צד אותה בקלות יחסית.
בשנת 2015 יצא לאקרנים הסרט התיעודי "אריות הדמים" (בדומה לתופעת "יהלומי הדמים") בבימויה של פיפה הנקינסון.
הסרט חשף כיצד שיטה זו של ציד מתנהלת תחת מסווה של "שמורות טבע פרטיות", שבה מורבעים אריות שוב ושוב למטרת ציד ומוחזקים בתנאים בלתי הולמים.
הסרט חשף גם כי לא אחת החוות מארחות מתנדבים מכל העולם המשוכנעים כי הם מגדלים גורי אריות יתומים כאשר בפועל אין כל כוונה להחזיר את האריות לטבע.
הסרט עורר את המודעות ברחבי העולם לנושא (הבמאית אף הוזמנה להקרנה בסינמטק תל אביב) ועורר את דעת הקהל העולמית נגד שיטת ציד זו.
ב-6 במאי 2021 הודיעה ממשלת דרום אפריקה כי לא תאפשר יותר את תעשיית גידול האריות בשבי לצורך ציד.
כיום עיקר הציד נעשה באמצעות ירי מרובה ציידים – רובה ציד חלק קדח (Shotgun) או רובה צלפים מחורק קנה (Rifle) – כאשר הציד יורה מן המארב ולעיתים תוך כדי שימוש בהסוואה.
שיטות ציד נוספות כוללות ציד באמצעות בעלי חיים אשר אומנו לציד, כגון כלב ציד ובז מאולף.
באזורים שונים בעולם נעשה הציד באמצעות מלכודות, ובירי בחצי קשתות.
בעבר, לפני המצאת הנשק החם, הציד נעשה בעיקר באמצעות חץ וקשת, כאשר בעלי חיים גדולים ניצודו באמצעות יידוי חניתות וכידונים מחודדים.
הציד נעשה הן ביחידים והן בקבוצות, כאשר בקבוצה נהוג להבריח את בעל החיים הניצוד לתוך מארב או מלכודת שהוטמנו מראש.
סרטים מצוירים נוהגים להציג את הציד מנקודת מבטו של הניצוד.
כך הסרטים המצוירים מאולפני וולט דיסני כמו במבי המתאר את ציד האיילים ושלגיה ושבעת הגמדים המציג את שלגיה שכמעט נצודה על ידי צייד.
כמו כן, הרשע בסרט היפה והחיה הוא צייד.
בסדרת הסרטונים המצוירים "לוני טונס" של "האחים וורנר" סרטונים רבים של באגס באני מתארים את ניסיונות הציד של אותו ארנב על ידי הצייד אלמר פאד וכיצד באגס באני מסכל אותם שוב ושוב באופן קומי באמצעות תחבולות ומזל.
ארץ ישראל, בשל מיקומה הגאוגרפי המגוון, הייתה בית למגוון חיות בר, מה שהפך אותה לאזור ציד חשוב לאורך הדורות.
בתקופה הפרהיסטורית, הציד היה מרכיב מרכזי בקיום האדם, ועדויות לכך נמצאו באתרים ארכאולוגיים כמו גשר בנות יעקב ומערת תנור.
בתקופות מאוחרות יותר, כמו בתקופה הרומית, הציד היה לא רק צורך קיומי אלא גם פעילות פנאי ובידור.
בתקופה העות'מאנית הציד נותר נפוץ, אך חוסר רגולציה הוביל לירידה באוכלוסיות של מינים רבים.
בתקופת המנדט הבריטי נעשה ניסיון להסדיר את הציד באמצעות חוקים, אך השפעתם הייתה מוגבלת.
עם קום מדינת ישראל, נחקקו חוקים נוקשים יותר כמו חוק הגנת חיית הבר משנת 1955, שמטרתו לפקח על הציד ולהגביל אותו למקרים מסוימים כמו ציד ספורטיבי וציד לפיקוח על אוכלוסיות מזיקות.
הציד הוא אחת מל"ט אבות מלאכה האסורות בשבת על פי ההלכה.
אם הציד כרוך בפציעה של החיה חייב גם משום נטילת נשמה שהיא תולדה של מלאכת שוחט.
כיוון שעל פי ההלכה היהודית נדרשת שחיטה כדי להתיר בשר חיה לאכילה, יש צורך לתפוס את בעל החיים הניצוד כשהוא בחיים.
כמו כן, גם בעל חיים שנפצע באופן רציני אינו כשר לאכילה, כיוון שהוא בגדר טרפה.
דרישה זו מגבילה מאוד את אפשרויות הציד שכן לא ניתן לירות חצים או כדורים על חיה שרוצים לצוד כדי לאוכלה.
ציד שנעשה לשם שעשוע וספורט נחשב מעשה שלילי.
בתנ"ך, מוזכרים נמרוד ועשו כציידים, וחז"ל במדרשים ייחסו להם תכונות שליליות הנקשרות למלאכת הציד.
כך למשל על הפסוק שנאמר לגבי עשו "כי ציד בפיו", דרשו שעשו היה מרמה בני אדם.
גם בהלכה קיימת הסתייגות מציד לשם ספורט.
הרמ"א פוסק: "ויש אומרים אף בחול אסור לצוד בעזרת כלבים משום מושב לצים".
דברים חריפים בעניין כתב הרב יחזקאל לנדא, רבה של פראג ומגדולי הפוסקים בחציה השני של המאה ה-18 בשו"ת "נודע ביהודה".
הוא אמנם מתיר ציד מעיקר הדין, וכותב שאין בדבר משום צער בעלי חיים, מכיוון שציד הוא בכלל צורכו של בן אדם, אך הוא מסתייג מאוד מציד ספורטיבי: .
ציד המכשפות הוא מחזה של ארתור מילר שנכתב בשנת 1953 ומתאר את ציד המכשפות בסיילם בשנת 1692.
המחזה זכה לביקורות גרועות כאשר עלה לראשונה בברודוויי ב־22 בינואר 1953. אולם הגרסה שעלתה לבמות שנה לאחר מכן נחשבת לקלאסיקה והיא נלמדת בבתי ספר למשחק ברחבי העולם.
מאות אחרים, שלא הורשעו, שהו לעיתים זמן ממושך בכלא, לאחר שנחשדו כעוסקים בכישוף.
המחזה נכתב בעקבות המקרתיזם שבגינה אמריקאים שנחשדו בקומוניזם - ביניהם ארתור מילר עצמו, שנחקר מאוחר יותר ב־1956 באשמת תמיכה בקומוניזם.
ניסיונות של מילר לצאת לאירופה על מנת להציג מחזה זה הוכשלו בתחילה, בשנות החמישים, על ידי ממשלת ארצות הברית בשל "אי תאימות לאינטרסים".
למרות ניסיונות הממשל זכה המחזה בגרסתו השנייה להצלחה בינלאומית.
המחזה הוסרט פעמיים, בפעם הראשונה ב־1957 ובפעם השנייה על ידי מילר ב־1996. כמו כן עובד המחזה לאופרה בשנת 1961.
המערכה הראשונה מתרחשת בעליית הגג של המטיף של עיירת סיילם, הכומר סמואל פאריס.
בתו בת העשר, בטי, שוכבת ללא ניע.
ערב קודם, פאריס גילה את בטי, כמה בנות אחרות, ואת שפחתו הברבדית, טיטובה, רוקדות עירומות ביער ועוסקות לכאורה במעשי כשפים.
המון מתאסף מחוץ לביתו של הכומר פאריס, הם בטוחים כי השטן נמצא בקרבם.
פאריס מודאג מכך שהאירוע יגרום להדחתו מתפקידו כמטיף העיירה.
הוא שואל את אחייניתו אביגיל וויליאמס, שפריס נאלץ לאמץ לאחר שהוריה נהרגו, מה קרה באותו הלילה.
אביגיל שהובילה את חבורת הבנות, מכחישה שהן עסקו בכישוף וטוענת שהן רקדו.
לאחר מכן מגיעים תומאס פוטנם העשיר והמשפיע ואשתו אן שגם בתם נפגעה בתקרית.
על מנת לסייע בחקירה, מציין פאריס שהוא הזמין את הכומר ג'ון הייל, מומחה לכישוף ודמוניולוגיה.
שאר הבנות המעורבות בתקרית מגיעות לבית ונשארות לבד ליד מיטתה של בטי.
בטי חוזרת לרגע להכרה ומנסה לקפוץ מהחלון.
אביגיל תופסת אותה ומאיימת על האחרות להיצמד לסיפור שלהן שמדובר רק בריקוד שובב של נערות.
הבנות האחרות פוחדות שהאמת תתגלה (למעשה, הן אכן ניסו להטיל קללה נגד אליזבת פרוקטור) אך הן מקבלות בהכנעה את הוראתה של אביגיל.
לאחר מכן בטי מאבדת בחזרה את הכרתה.
ג'ון פרוקטור, חקלאי מקומי ובעלה של אליזבת, נכנס.
הוא שולח את הבנות האחרות החוצה (כולל מרי וורן, המשרתת של משפחתו) ומתעמת עם אביגיל, שמספרת לו שהיא והבנות לא ביצעו כישוף.
הקהל מגלה שאביגיל עבדה פעם כמשרתת עבור הפרוקטורים, ושהיא וג'ון ניהלו רומן, שבגללו היא פוטרה.
לאביגיל עדיין יש רגשות כלפי ג'ון ומאמינה שהם הדדיים, אבל ג'ון שולל זאת.
בטי קמה לפתע ומתחילה לצרוח.
פאריס רץ בחזרה לחדר השינה ואנשי העיירה נכנסים לצפות בנס: הזוג פוטנם, שכנתם הנכבדת רבקה נרס, החקלאי ג'יילס קורי.
תושבי העיירה מניחים ששירת המזמור של תושבי העיירה בחדר למטה גרמה לצרחות של בטי.
פאריס מעלה לנושאי השיחה את מורת רוחו משכרו ומתנאי המחיה שלו כמטיף העירייה, ומאשים את פרוקטור שהוא עומד בראש קונספירציה להדיחו מהכנסייה.
אביגיל, עומדת בשקט בפינה, עדה לכל זה.
הכומר הייל מגיע ומתחיל בחקירתו.
לפני שיוצא, ג'יילס מעיר שהוא הבחין באשתו קוראת ספרים לא ידועים ומבקש מהייל לבדוק את זה.
הייל שואל את פאריס, אביגיל וטיטובה על פעילותן של הבנות ביער.
כשהעובדות מתגלות, אביגיל טוענת שטיטובה הכריחה אותה לשתות דם.
טיטובה טוענת מנגד שאביגיל התחננה בפניה שתעלה קללה קטלנית.
פאריס מאיים להצליף למוות בטיטובה אם לא תתוודה בביצוע כישוף.
טיטובה נשברת ונאלצת להודות בשקר שהשטן מכשף אותה ואחרים בעיר.
בלחץ הייל ופוטנם, טיטובה מאשימה את אשת אוסבורן ושרה גוד בכישוף.
אביגיל מחליטה לשתף פעולה עם השקר של טיטובה על מנת למנוע מאחרים לגלות את הרומן שלה עם פרוקטור, שאת אשתו היא ניסתה לקלל מתוך קנאה.
היא מזנקת, מתחילה לנוע בפראות, וזורקת, בנוסף לאוסבורן וגוד, שמות של אנשים נוספים בעיירה ש"רוקדים עם השטן".
בטי קמה לפתע ומתחילה לחקות את תנועותיה ומילותיה של אביגיל.
כשהמסך נסגר, השלוש ממשיכות בהאשמותיהן כשהייל מורה על מעצרם של האנשים הנקובים ושולח שופטים לשפוט אותם.
המערכה השנייה מתרחשת בבית הפרוקטורים.
ג'ון ואליזבת ההרה לא מאמינים בכך שכמעט ארבעים אנשים נעצרו בגין כישוף על סמך הצהרותיהן של אביגיל והבנות האחרות.
ג'ון יודע שהחזקתם והאשמתם בכישוף אינן נכונות, כפי שאביגיל אמרה לו כשהם היו לבד יחד, אך אינו בטוח כיצד לספר לאשתו על שיחתם בארבע עיניים.
כשהוא בכל זאת מספר לה על כך, אליזבת מוטרדת כיוון שהיא מאמינה שג'ון עדיין חושק באביגיל.
היא אומרת לו שכל עוד הוא עושה זאת, הוא לעולם לא יצליח להשלים עם הסיפור הזה.
מרי וורן נכנסת ונותנת לאליזבת בובה שהיא תפרה בבית המשפט באותו יום בזמן שישבה כעדה.
מרי מספרת ששלושים ותשע נעצרו עד כה שהואשמו בכישוף, והן עלולות להיתלות.
מרי גם מספרת שאשת אוסבורן תיתלה, אבל חייה של שרה גוד בטוחים כי היא התוודתה שהיא כרתה ברית עם השטן.
ג'ון מאיים להכות אותה על כך שהיא מזניחה את חובותיה כמשרתת.
מרי משיבה שהיא כעת פקידה בבית המשפט, היא חייבת ללכת לשם על בסיס יומי ובזכות כך, היא הצילה את חייה של אליזבת באותו יום, שכן אליזבת הואשמה בכישוף והייתה אמורה להיעצר עד שמרי דיברה להגנתה.
מרי מסרבת לזהות את המאשימה של אליזבת, אבל אליזבת משערת במדויק שזו הייתה כנראה אביגיל.
אליזבת מפצירת בג'ון ללכת לבית המשפט ולספר לשופטים שאביגיל ושאר הבנות מעמידות פנים.
ג'ון נרתע, מחשש שכך ידרוש ממנו לחשוף בפומבי את ניאופו בעבר.
הייל מגיע, ומצהיר שהוא מראיין את כל האנשים המוזכרים בהליך, כולל אליזבת.
הוא מציין שגם רבקה נרס נקראה בשמה, אבל מודה שהוא מטיל ספק בהיותה מכשפה בשל אדיקותה המופלגת בנצרות, אם כי הוא מדגיש שהכל אפשרי.
הייל סקפטי לגבי מסירותם של הפרוקטורים לנצרות, ומזכיר שהם אינם מגיעים לכנסייה באופן קבוע ושאחד משלושת בניהם טרם הוטבל, ג'ון עונה שזה בגלל שאין לו כבוד לפאריס.
הייל מאתגר את ג'ון לציין את עשרת הדיברות.
מכולם, ג'ון שוכח את הדיבר "לא תנאף".
כשהייל חוקר את אליזבת, היא כועסת על כך שהוא לא חוקר את אביגיל קודם.
לדרישתה של אליזבת, ג'ון אומר להייל שהוא יודע שהטירוף של הבנות מזויף.
כאשר הייל מגיב שרבים מהנאשמים הודו בקשירת קשר עם השטן, ג'ון מציין שהם היו חייבים על מנת להציל את עצמם מתלייה.
הייל מודה בנקודה זו באי רצון.
לפתע, ג'יילס קורי ופרנסיס נרס נכנסים לבית ומודיעים לג'ון והייל ששתי נשותיהם נעצרו באשמת כישוף - מרתה קורי על קריאת ספרים חשודים ורבקה נרס נחשדה בהקרבה של ילדים.
משלחת בראשות הפקיד איזיקייל צ'יבר והמזכיר העירוני ג'ורג' הריק מגיעים זמן קצר לאחר מכן ומציגים צו מעצר נגד אליזבת, להפתעתו הרבה של הייל.
צ'יבר מרים את הבובה על שולחנה של אליזבת ומוצא בפנים מחט.
הוא מודיע לג'ון שאביגיל עברה התקף כאב מוקדם יותר באותו ערב ומחט נמצאה תקועה בבטנה.
אביגיל טענה שאליזבת דקרה אותה במחט בכישוף באמצעות בובה.
ג'ון מביא את מרי לחדר כדי לומר את האמת.
מרי טוענת שהיא יצרה את הבובה ותקעה בה את המחט כדי לא לאבדה, ושאביגיל ראתה אותה עושה זאת.
צ'יבר לא משתכנע ומתכונן לעצור את אליזבת.
ג'ון כועס מאוד, קורע את צו המעצר לגזרים ומאיים על הריק וצ'יבר עד שאליזבת מרגיעה אותו ומוסרת את עצמה.
הוא קורא להייל פחדן ושואל אותו מדוע כל מה שהמאשימים אומרים בלתי ניתן לערעור.
הייל חצוי, מציע שאולי האסון הזה פקד את סיילם בגלל פשע גדול יותר ומסתורי ולוקח את זה לתשומת ליבו.
ג'ון מצווה על מרי ללכת איתו לבית המשפט ולחשוף את השקרים של הבנות האחרות, והיא מוחה בתוקף.
היא מספרת לו שהיא מודעת לניאוף שלו, ומזהירה אותו שאביגיל מוכנה לחשוף אותו גם לציבור במידת הצורך.
ג'ון מזועזע אבל קובע שהאמת חייבת לנצח, יהיה המחיר האישי אשר יהיה.
המערכה השלישית מתרחשת שלושים ושבעה ימים לאחר מכן בבית המשפט הכללי של סיילם, במהלך משפטה של מרתה קורי.
פרנסיס וג'יילס דורשים להשמיע את קולם אך בית המשפט זורק אותם מהחדר הראשי.
בחדר הסמוך מצטרף אליהם ג'ון פרוקטור שמגיע עם מרי וורן.
ג'ון מודיע לסגן המושל דאנפורת והשופט הותורן על השקרים של הבנות.
לאחר מכן דאנפורת מודיע לג'ון שלא היה מודע לכך שאליזבת בהיריון, ומבטיח לעכב את הוצאתה להורג עד שהילד ייוולד, בתקווה לשכנע את ג'ון לחזור בו מהטענה שלו.
ג'ון מסרב לוותר ומגיש תצהיר חתום על ידי תשעים ואחד מתושבי העיירה המעידים על האופי הטוב של אליזבת, רבקה נרס ומרתה קורי.
המזכיר הריק מעיד גם הוא על אמיתותו של ג'ון.
פאריס וצ'יבר מתנגדים לתצהיר של ג'ון.
לאחר מכן דאנפורת מורה לעצור לחקירה את כל תשעים ואחד האנשים הנזכרים בתצהיר.
ג'יילס מגיש תצהיר משלו, מאשים את תומאס פוטנם בכך שהכריח את בתו להאשים את ג'ורג' ג'ייקובס כדי לקנות את אדמתו (מכיוון שמכשפות מורשעות צריכות לוותר על כל רכושן).
דאנפורת מעמת בין ג'יילס ופוטנם.
כשהם מבקשים לחשוף את מקור המידע שלו, ג'יילס מסרב, מחשש שגם הוא או היא ייעצרו.
דאנפורת מכריז על ישיבה רשמית של בית המשפט ועוצר את ג'יילס באשמת ביזוי בית המשפט.
דאנפורת מבקש להביא את הבנות ומתחיל לקרוא את התצהיר של מרי, המצהיר שהיא נאלצה להאשים אנשים על ידי אביגיל.
אביגיל נכנסת ומכחישה את הצהרותיה של מרי שהן מעמידות פנים, ועומדת על הסיפור שלה על הבובה.
פאריס ודאנפורת לוחצים את מרי וטוענים לסתירת גרסאות בעקבות התעלפותה של מרי בבית המשפט בגלל "רוח רעה", מרי מצידה מפחדת לענות.
כשדאנפורת מתחיל לחקור את אביגיל, היא והבנות נתקפות טירוף וטוענות שמרי תוקפת אותן בכישוף.
ג'ון מאבד את העשתונות, וקורא לאביגיל זונה.
הוא מתוודה על הרומן שלהם, אומר שאביגיל פוטרה מביתו בגלל זה ושאביגיל מנסה לרצוח את אליזבת כדי שהיא "תרקוד איתו על קברה של אשתו".
דאנפורת מביא את אליזבת כדי לאשר את הסיפור הזה, אוסר מראש על אף אחד לספר לה על עדותו של ג'ון.
אליזבת נכנסת, לא מודעת להודאה הפומבית של ג'ון, היא חוששת שאביגיל חשפה את הפרשה על מנת להכפיש את ג'ון ברבים.
היא אומרת שלא היה שום רומן ביניהם, ושהיא פיטרה את אביגיל רק מתוך חשדות שמא ייווצר איזשהו קשר ביניהם.
הייל, כעת מאמין שאביגיל משקרת, מתחנן בפני דאנפורת לשקול מחדש את שיקול דעתו, אך ללא הועיל.
דאנפורת מבטל את טענתו של ג'ון על סמך קביעתו הקודמת שאשתו לעולם לא תשקר.
בלבול והיסטריה מתחילים להשתלט על החדר.
אביגיל והבנות מתרוצצות בצרחות, בטענה שהרוח של מרי תפסה צורה של ציפור צהובה, שאף אחד אחר לא מסוגל לראות ותוקפת אותן.
כשדאנפורת אומר למרי המבולבלת יותר ויותר שהוא ידון אותה לתלייה, היא מצטרפת לשאר הבנות וחוזרת בה מכל הטענות שלה נגדן, בטענה שג'ון פרוקטור אילץ אותה להפנות אותה נגד האחרים ושהוא משתף פעולה עם השטן.
ג'ון, מיואש ואחרי שוויתר על כל תקווה, מכריז ש"אלוהים מת", ונעצר.
כועס, הכומר הייל מגנה את ההליכים ועוזב את בית המשפט.
המערכה הרביעית מתרחשת שלושה חודשים לאחר מכן בכלא העיירה, מוקדם בבוקר.
שומעים את טיטובה, איבדה את שפיותה, שומעת קולות וקוראת לשטן לקחת אותה.
המזכיר הריק, מדוכא על מעצר כל כך הרבה משכניו, פנה לאלכוהוליזם.
תושבים רבים הואשמו בכישוף, רובם הודו וקיבלו תקופות מאסר ממושכות ורכושם נתפס על ידי הממשלה, שנים עשר הוצאו להורג, שבעה נוספים אמורים להיתלות עם הזריחה בגלל סירובם להתוודות, כולל ג'ון פרוקטור, רבקה נרס ומרתה קורי.
ג'יילס קורי עונה למוות ברמיסה כשבית המשפט ניסה לשווא לחלץ את וידויו, אם כי בכך ששמר על שתיקתו, ג'יילס הבטיח במותו שבניו יקבלו את אדמתו ורכושו.
העיירה הפכה לבלתי מתפקדת עם כל כך הרבה אנשים בכלא או מתים, ועם הגעתן של חדשות על מרד נגד בתי המשפט באנדובר הסמוכה, יש הרבה שמועות על מרד בסיילם.
אביגיל, חוששת מההשלכות, גונבת את חסכונותיו של פאריס ובורחת על ספינה לאנגליה עם מרסי לואיס.
דאנפורת וצ'יבר חזרו לסיילם כדי להיפגש עם פאריס, ומופתעים לגלות שהייל חזר ונפגש עם הנידונים.
פאריס, שאיבד את כל רכושו, מדווח כי קיבל איומי מוות.
הוא מתחנן בפני דאנפורת לדחות את ההוצאות להורג כדי להצליח להוציא עוד הודאות, בתקווה להימנע מלהוציא להורג כמה מהאזרחים המוערכים ביותר של סיילם.
הייל, מתחרט עמוקות ומאשים את עצמו באירועים האחרונים, חוזר לייעץ לנידונים להודות שקר ולהימנע מהוצאה להורג.
הוא לוחץ על דאנפורת לוותר לשבעה הנותרים ולשים את כל הפרשה מאחוריהם.
דאנפורת מסרב, וקובע כי חנינה או דחייה יעוררו ספק באמיתות ההודאות וההוצאות להורג הקודמות.
דאנפורת והייל מזמנים את אליזבת ומבקשים ממנה לשכנע את ג'ון להתוודות.
היא מרירה כלפי הייל, הן על כך שפקפק בה מוקדם יותר והן על כך שהיא רוצה שג'ון ייכנע ויהרוס את שמו הטוב, אך מסכימה לדבר עם בעלה, ולו רק כדי להיפרד.
היא וג'ון מנהלים דיון ארוך, במהלכו היא משבחת אותו על שהחזיק מעמד ולא התוודה.
ג'ון אומר שהוא מסרב להודות לא מתוך חשש דתי אלא מזלזול בבית המשפט ובמאשימיו.
לבסוף, אליזבת סולחת לג'ון, מודה שמרוב ייסורים עצמיים לא נתנה לו לאהוב אותה ומאשימה את עצמה כסיבה לניאוף.
כשהוא יודע בלבו שזה הדבר הלא נכון עבורו לעשות, ג'ון מסכים להתוודות בשקר על עיסוק בכישוף, תוך שהוא מחליט שאין לו רצון או זכות להיות קדוש מעונה.
דאנפורת, צ'יבר ופאריס מבקשים מג'ון להעיד על אשמתם של שאר הנידונים.
ג'ון מסרב ואומר שהוא יכול להעיד רק על חטאיו שלו.
דאנפורת מאוכזב מהסירוב, אך לעצת שותפיו, מאפשר לג'ון לחתום על וידוי כתוב, שייתלה על דלת הכנסייה.
ג'ון נכנע וחותם בסופו של דבר, אך מסרב למסור את המסמך, וקובע שהודאתו בפני חברי בית המשפט מספיקה.
הגברים מתווכחים עד שפרוקטור מוותר לחלוטין על הודאתו וקורע את המסמך החתום.
דאנפורת קורא להביא אותו לתלייה.
הייל, חש אשמה במותו של ג'ון, מתחנן בפני אליזבת שתדבר איתו שינסה לשנות את גורלו אך היא מסרבת, בטענה שג'ון עשה את המעשה הישר והנכון ואסור לה לקחת את זה ממנו.
המחזה הועלה בישראל מספר פעמים:
ב-1954 בתיאטרון הבימה בתרגומו של אהרן אמיר ובבימויו של אברהם אסיאו.
ב-1968 בתיאטרון חיפה בתרגומו של אהרן אמיר ובבימויו של היי קיילוס.
ב-1991 בתיאטרון הבימה יחד עם תיאטרון חיפה בתרגומו ובבימויו של שמואל הספרי.
ב-2006 בחוג לאומנות התיאטרון באוניברסיטת תל אביב בתרגומו של אהוד מנור ובבימויו של ארתור קוגן.
ב-2009 בבית הספר למשחק ואומנויות הבמה בבאר שבע בתרגומו של שמואל הספרי ובבימויו של כפיר אזולאי.
ב-2017 בתיאטרון הקאמרי בתרגומם של גור קורן וגלעד קמחי ובבימויו של גלעד קמחי.
ב-2020 בסל"ה - הסטודיו לאמנויות התיאטרון מיסודו של יורם לוינשטיין בבימויה של אילנה ללצ'וק.
ציד הסנרק (מסכת ייסורים בשמונה צירים) היא בלדה מאת לואיס קרול, הארוכה ביותר מבין הבלדות שלו, בה מסופר על קבוצת הרפתקנים שיוצאים לצוד סנרק - יצור אגדי שטבעו לא ברור.
זוהי אחת מיצירות האיגיון החשובות ביותר.
ב"ציד הסנרק" רמיזות לשיר הקצר ג'ברווקי מתוך מבעד למראה ומה אליס מצאה שם (במיוחד היצורים והלחמי המילים המופיעים בספר), אבל היצירה, שפורסמה ב-1876 בהוצאת מקמילן, עומדת בפני עצמה.
את הפואמה מלווים תחריטים של הנרי הולידי, שצייר תוך קשר צמוד עם קרול שפסק כיצד לצייר - כך לדוגמה הוא פסל ציור בו הופיע הסנרק, משום שאין לפגוע ביכולת הקורא לעצב את הברייה הבדוייה כמיטב דמיונו.
קבוצת הציידים מגיעה לארץ לא-נודעת.
לאחר שחצו את הים, מודרכים על ידי מפת האוקיינוס של הכרוז – מפה שהיא דף חלק.
האופה נזכר שדודו סיפר לו שאמנם לתפוס סנרק זה בסדר, אך יש להיזהר, כי אם הסנרק הוא מסוג בג'ום, "תיעלם בחשאי ולפתע פתאום".
הם יוצאים לציד, שבמהלכו הקצב והבונה הופכים מאויבים לידידי-נפש, הבורר נרדם, והבנקאי יוצא מדעתו לאחר שה"פגעוברח" מתנפל עליו.
בסיום צועק האופה שהוא מצא סנרק, אך כשמגיעים לשם השאר הם מגלים שהאופה נעלם באופן מסתורי, מבלי להותיר סימן.
מנהיג החבורה שהתארגנה למטרת ציד סנרק הוא הכרוז.
מלבדו נמצאים בלן, כובען, בורר, יצרן ביליארד, בנקאי, קצב (שבקיא רק בהרג בונים), אופה (היודע לאפות רק עוגת חתונה), שמאי ובונה.
במקור האנגלי שמות כל הדמויות מתחילים באות B, שהייתה חביבה על קרול.
חלק מהתרגומים שימרו מאפיין זה בשל תאוריות שנקשרו בכך, אך אחרים ויתרו כדי להימנע מתרגום מאולץ.
חבר הצוות המסתורי ביותר הוא הבלן, שהוא הדמות היחידה שאינה מופיעה בשום איור.
הכרוז הבלן הכובען הבורר השמאי יצרן הביליארד הבנקאי הבונה האופה הקצב
בג'ום הוא סוג מסוכן של סנרק.
יש ויכוח פתוח האם הבג'ום מסוכן לכלל הציבור או רק לאנשים מסוימים .
במקור, הסנרק המסוכן הזה נקרא בוג'ם – Boojum בציד הסנרק.
המילה "בג'ום" היא תרגום של ניצה בן-ארי שנועד לשמור על פרשנות מסוימת של הספר.
הספר הוא בלדה בעלת כמה מאפיינים טיפוסיים לשירתו של קרול: הוא משתמש בכישרון רב בחריזה ובמשקל, צירופים נכונים תחבירית של מילים מומצאות, רצפי אירועים לוגיים – ותוכן איגיוני ברובו.
זו בלדה ארוכה בהרבה מכל האחרות של קרול – בניגוד לאליס שהיא פרוזה שזורה בשירים מדי פעם, ציד הסנרק כולו חרוזים, מתחילתו ועד סופו.
הבלדה מחולקת לשמונה פרקים ("צירים", במשמעות עווית של כאב.
במקור fits - התקפים): אל החוף, נאום הכרוז, סיפורו של האופה, הציד, שיעורו של הבונה, חלום הבורר, גורלו של הבנקאי וההיעלמות.
קיימת מחלוקת לגבי השאלה האם קרול התכוון לקהל צעיר כשכתב את הספר.
אין בו אף דמות צעירה, הוא קודר למדי וסופו רע ומר: נוסף לכך שהאופה נעלם, דעתו של הבנקאי נטרפת עליו - אירוע שמתואר בפרוטרוט.
בדומה לכך, האיורים של הנרי הולידיי למהדורה המקורית הם קריקטורות עם ראשים לא פרופורציוניים ותווי פנים לא נעימים – בשונה מאוד מהאיורים של טניאל לאליס.
למרות זאת, קרול בהחלט חשב שהספר מתאים לפחות לילדים מסוימים.
גרטרוד צ'טווי (1866–1951) הייתה הילדה החשובה ביותר בחיי המחבר, אחרי אליס לידל.
גרטרוד היא שנתנה את ההשראה לציד הסנרק, והספר הוקדש לה.
קרול התחבר עם גרטרוד ב-1875, כשהייתה בת תשע, בחופשה בחוף הים.
ציד הסנרק ראה אור שנה לאחר מכן.
כשהודפס הספר שלח קרול שמונים עותקים חתומים לילדות החביבות עליו.
באופן טיפוסי, הוא חתם עליהם בשירים קצרים, שרבים מהם היו אקרוסטיכון של שם הילדה.
קרול התחיל לחבר את הבלדה מהשורה האחרונה שלה.
ב-1887 הוא הסביר זאת כך: "הלכתי לי לבד על גבעה ביום קיץ בהיר אחד, כשפתאום צצה לי בראש שורה אחת משיר – 'כי הסנרק היה בג'ום, ניחשתם'.
באותו רגע לא ידעתי מה זה אומר (גם עכשיו אני לא יודע) אבל כתבתי את השורה וזמן מה אחר כך חשבתי על הבית השלם, שזו השורה האחרונה שלו.
וכך, בהדרגה, בכל מיני רגעים משונים במהלך השנתיים שאחרי כן, הצטרפה לה הפואמה יחדיו, וזה היה הבית האחרון שלה".
כי באמצע דבריו שלא באו עד תום,
כי הסנרק היה בג'ום, ניחשתם.
במבוא לציד הסנרק מעיר קרול כי "...פואמה זו קשורה במידת מה לשיר ג'ברווקי..." וממשיך ומסביר איך יש להגות מילים שכלל לא מופיעות בטקסט של הסנרק – סמרלחים ו-זחלצים קליחים (כך בתרגומה של רנה ליטוין לאליס).
שמונה מילות איגיון אחרות מציד הסנרק הופיעו לראשונה בשיר ג'ברווקי.
במכתב לחבר, קרול תיאר את ציד הסנרק כמתרחש ב"אי שבו מבקרים עוף הגבגב והבנדרצבט (שני יצורים נוספים המופיעים בג'ברווקי) – קרוב לוודאי הוא האי שבו הוכרע הג'ברווקי".
אין שום רישום או ציור של הסנרק שנוצר בתמיכת קרול.
אנשים שניסו לדמיין את מראהו התייחסו בדרך כלל למילים שמהן כנראה הולחמה המילה.
Snark באנגלית עשוי להיות חיבור של Shark ו-Snake, כלומר כריש ונחש (ומכאן שמות חלק מהתרגומים לעברית, שבהם נקרא הסנרק כרחש או כרנש).
אפשרות אחרת היא שהמילה נוצרה משילוב של Snail ו-Shark, כלומר כריש וחילזון.
קרול לא אישר או הכחיש אף השערה.
תאוריות רבות ומגוונות ניסו לשפוך אור על הטקסט או חלקים ממנו, החל בטענה שהסיפור הוא אלגוריה לחיפושו של האדם אחר האושר, וכלה בפרשנויות אנכרוניסטיות על הסיפור כמשל לחיים בצל פצצת האטום.
להלן פירוט של כמה מהתאוריות.
התאוריה הנחשבת לרצינית מכולן גורסת כי האופה הוא בעצם המחבר.
בטקסט יש מספר רמזים לפירוש זה.
העובדה ששמו של האופה לא ידוע לחברי הצוות האחרים (כי הוא שכח אותו – רמז לקרול שכתב בשם עט) מעידה על חידה מסוימת.
תיאור האופה בציר הראשון תואם תיאורים אחרים של קרול את עצמו (למשל, האביר הלבן ב-מבעד למראה ומה אליס מצאה שם, שנחשב בעיני חוקרים רבים לדיוקן עצמי של קרול).
לואיס קרול היה בן 42 כשכתב את הבלדה.
במבוא לספר מזכיר קרול את "חוק מס' 42 בספר החוקים".
האופה הוא בגיל דומה (במקור האנגלי), כמוזכר בציר שלישי: סיפורו של האופה.
לבסוף, לאופה היו "מ"ם-בי"ת ארגזים ארוזים בקפידה, על כולם כתוב שמו בשחור" (ציר ראשון), שהוא השאיר על החוף - חייו הקודמים, ככל הנראה.
כאמור, ציד הסנרק הוא ייחודי בין עבודותיו של קרול באורכו ובטבעו האפל, מה שמהווה בסיס רחב לניסיונות למצוא מסר אישי חבוי בספר.
רבים מאמינים שמסר סמוי זה נמצא בבית החוזר:
הם חיפשו בזהירות ובעזרת אצבעון,
הם איימו על חייו במלווה-ביטחון,
אבל אין תאוריה משכנעת שמסבירה אותו.
קרול כתב פעם: "לעיתים תכופות אני מקבל מכתבים מנומסים מזרים גמורים שמבקשים לדעת אם ציד הסנרק הוא אלגוריה, או שהוא מכיל מוסר השכל חבוי, או שהוא סאטירה פוליטית, ולכל השאלות האלה יש לי רק תשובה אחת: 'אינני יודע!'".
לכאורה, כפי שכתוב בספר, הסנרק היה בג'ום.
אבל מילותיו האחרונות של האופה הצוהל משאירות מקום לספק:
"זהו סנרק!" לאוזנם אז הגיע הצליל,
אחריו עוד שמעו צהלת צחוק וגיל,
ולבסוף, "זהו ב–" ולא עוד.
דעות האחרים חלוקות אם אכן שמעו את ההברה "ג'ום" לאחר זאת.
לכן, אסכולה אחרת של פירוש הבלדה טוענת שלמעשה לא היה בג'ום, אלא הבלן בגד בכולם ורצח את האופה, וזה מה שהוא ניסה לספר להם בנשימת אפו האחרונה.
הבלן הוא הדמות המסתורית ביותר בצוות; הוא מוזכר בקצרה בציר הראשון ובציר הרביעי, והוא חבר הצוות היחיד שאינו מופיע באף אחד מהאיורים המקוריים.
גם סביר שלבלן תהיה טינה מסוימת לאופה, שנעל כמה זוגות נעליים זה על זה (ציר ראשון), אותם ניתן לראות באיורים.
הבג'ום היה מסוכן רק לאופה
יש לאורך הטקסט כמה רמזים שתומכים בתאוריה כי רק לאופה נשקפה סכנה מהבג'ום.
בשום מקום לא נאמר שבג'ום עלול להיות מסוכן לשאר חברי הצוות.
כשדודו של האופה מזהיר אותו מבג'ום, הוא אומר:
"אך אבוי, אחייני, הישמר מן היום,
אם הסנרק ממין בג'ום, שאז –
לעולם לא נבין את הרז".
כשהכרוז שומע זאת הוא מופתע, ומתלונן שהאופה היה צריך לספר על זה קודם.
מן הסתם היה על הכרוז להיות מודע לסכנות הסנרק, ולכן סביר שסכנה זו ייחודית רק לאופה.
לבסוף, תשובתו של הכרוז לאופה:
"לא תוכל לשער, עד כמה נצטער,
מה שמצביע על כך שהאופה נמצא בסכנה גדולה יותר מהאחרים.
לעומת זאת, נאום הכרוז מסתיים ב:
"שכן אם סנרק רגיל לא יזיק לאדם,
כך שהכרוז מודע לכך שבג'ומים מהווים סכנה כלשהי.
ייתכן שהסכנה לאנשים כמו האופה פשוט גדולה יותר מאשר לאחרים.
ביקורת נפוצה לתאוריה הזו היא שהיא איננה עקבית עם כמה עובדות שנרמזות בספר ובג'ברווקי.
ישנו ויכוח נוסף לגבי המשמעות שיש לייחס לאיורים של הולידיי בניתוח הבלדה.
המתנגדים טוענים שהאיורים סותרים את הטקסט בכמה מקומות (כך למשל, לבונה אמורים להיות שיער ושפמות, אך באיורים הוא קירח) ולכן אין להסיק מהם הרבה.
אחרים מזכירים שהאיורים הוכנו בשיתוף פעולה הדוק עם קרול, וחליפת המכתבים בינו למאייר יכולה ללמד על דעתו בנוגע לכל איור.
למשל, מסתבר שלואיס לא התכוון ש"זהירות" ו"תקווה" מהבית החוזר הן שתי נשים, אבל פרשנות זו מצאה חן בעיניו בדיעבד.
אף על פי כן, קרול השמיט איור של הבג'ום עצמו, כי רצה שהמפלצת תישאר ללא כל סימנים מזהים.
מאז פרסום הספר השתמשו במילה "סנרק" (וגם ב"בג'ום") בתורת הגרפים ), והיא גם הפכה לשמו של טיל שיוט גרעיני, SM-62 .
במונח "בג'ום" השתמשו גם בפיזיקה לתיאור תופעה שהתגלתה בנוזל-על של הליום ובגבישים נוזליים, והוא גם השאיל את שמו לעץ שהתגלה בקליפורניה (שמו המדעי Fouquieria columnaris).
גיבורי "הסנרק" הופיעו ביצירות אחרות.
למשל, הכרוז וציד הסנרק מוזכרים בספרו של ג'ספר פורד, "באר העלילות האבודות".
דאגלס אדמס חילק את תסכיתי הרדיו של מדריך הטרמפיסט לגלקסיה ל"צירים", בהשראת "הסנרק".
סירתו של ג'ק לונדון נקראה "סנרק", והוא תיאר את מסעו באוקיינוס השקט בספרו הפלגת הסנרק (1913).
פרק בסדרת האנימה "עליסה בארץ הפלאות" המבוסס ברובו על שניים מספריו האחרים של קרול, היה פרק שבו כמה מתושבי ארץ הפלאות חיפשו את הסנרק, כשהוא נמצא תמיד אשם בדברים שלא תמיד עשה אותם.
לואיס קרול, ציד הנחשוף, בתרגום דידי מנוסי, הופיע בחלקו בידיעות אחרונות, 24 בנובמבר 1961, עמ' 16.
לואיס קרול, ציד הסנרק, בתרגום ניצה בן-ארי (איורים: דני קרמן), הוצאת שבא - ספריית מעריב (1989)
לואיס קרול, מחפשים ת'סנרק, בתרגום יוני להב (איורים: אמי רובינגר) (2000)
לואיס קרול, ציד הכרחש, בתרגום רבקה קנוהל (2003)
לואיס קרול, ציד הכרנש, בתרגום אבנר שץ
לואיס קרול, ג'ברווקי וצדים את הסנרק בתרגום ראובן וימר, ועוד, בספרו "משלי איגיון" (הוצאת דורון ספרים, תל אביב 2008)
ציד המכשפות בסיילם, הקרוי גם משפטי המכשפות בסיילם , היה רצף אירועים שהתרחשו בעיירה האמריקאית סיילם שבקולוניית מסצ'וסטס בשנת 1692. במהלך חצי שנה נידונו 14 נשים ו-5 גברים למוות בתלייה על ידי בית המשפט המקומי, לאחר שהורשעו במעשי מאגיה שחורה וכישוף.
עצם הדיון וההרשעה בבית משפט אזרחי על עבירות הכישוף וההוצאות להורג בעוון כישוף, בהיקף כה גדול בתקופה של מספר חודשים, היה תופעה יוצאת דופן, ייחודית לעיירה סיילם ולשנת 1692, והיא תופעה לא פשוטה להסבר בהיסטוריה של ארצות הברית.
בשנת 1692 היה הכפר סיילם נתון במצב של חילוקי דעות ומתח פנימי בין תושבי הכפר.
בבסיס חילוקי הדעות עמדה בחירתו של סמואל פאריס לכהונה הראשונה ככומר העיירה.
בנוסף, באותה תקופה היו יישובי הספר של אמריקה החדשה נתונים במלחמת התשה קשה עם הילידים המקומיים שהתגוררו בסמוך.
בחודש ינואר 1692 הותקפו תושביה הלבנים של העיירה האמריקאית יורק במחוז מיין על ידי ילידים משבט הוואבאנאקי, רבים מהם נהרגו, וחלקם אף נלקחו בשבי.
הילודה המרובה וגדילתן הטבעית של המשפחות בעיירות האמריקאיות הגבירו את חילוקי הדעות ביחס לחלוקת שטחי האדמה בין שכנים ובין משפחות, במיוחד ביישובי הספר, שקיומם התבסס על מרעה.
שינויים במזג האוויר, סופות ולחלופין תקופות בצורת, יכלו להרוס כהרף עין יבול שלקח זמן רב לגדלו.
משק חקלאי שגודלו אפשר לתמוך כלכלית בדור המייסדים, כבר לא תמיד הספיק לתמיכה בדורות הבאים, דבר שדחף את החוואים להפוך שטחי בר מחוץ לתחום היישוב לשטחי מרעה, תוך דחיקת מקומם של האינדיאנים שכבר ישבו בשטחים אלה.
התנהלות זאת הביאה למתקפות רבות של האינדיאנים כלפי המתיישבים, דבר שהגביר את המתח התמידי בו חיו יישובי הספר האמריקאים.
מאחר שרוב המתיישבים היו פוריטנים המחויבים לשלטון הדת בכל תחומי חייהם, התגלו חילוקי דעות רבים הנוגעים לדת.
לפי אמונתם, במקביל לעולם הנראה, התקיים עולם הבלתי נראה, המנוהל על ידי האלוהים ושליחיו - המלאכים והשטן.
בשנת 1688 ג'ון פוטנאם, אחד מראשי שתי המשפחות החשובות בסיילם, הזמין את סמואל פאריס, שהיה איש אמיד, סוחר ובעל קרקעות מברבדוס, לשאת דרשות בכנסיית הכפר.
שנה לאחר מכן, קיבל על עצמו פאריס את משרת כומר הכפר.
הוא עבר לכפר סיילם עם משפחתו, ושפחתו האינדיאנית טיטובה.
בשנת 1692, חלתה בטי פאריס בתו הצעירה בת התשע, ולקתה בתסמינים מוזרים שכללו עוויתות כאב, הזיות וחום.
ברקע התקופה עמד ספר פופולרי שיצא לאור בשם, "השגחות אלוהיות חקוקות בזיכרון", מאת קוטון מאת'ר, אשר תיאר מקרה של עיסוק בכישוף מאותה התקופה וכלל תיאור תסמינים דומים, דבר שתמך באמונה שהלכה ונפוצה כי ייתכן והילדה נפלה קרבן למעשה כישוף.
החשדות הלכו וגברו כאשר בתו בת ה-11 של ג'ון פוטנאם, אן, וחברותיה מרסי לואיס בת ה-17, ונערה נוספת בשם מארי וולקוט, גילו תסמינים דומים.
רופא שניסה ללא הצלחה לטפל בנערות החולות סבר כי ייתכן והגורם לבעיה הוא על טבעי.
מקרים נוספים של נערות חולות נתגלו, והחשדות בנוגע למקור מחלתן העל טבעי של הנערות והילדות הלכו והתגברו.
בחודש פברואר נעצרו שלוש הנשים הראשונות בחשד למעשה כישוף.
הדבר קרה לאחר ששתיים מהנערות בטי פאריס ואביגייל וויליאמס הצביעו על הנשים הללו כאחראיות למחלתן וציד המכשפות החל.
בהמשך גם אן פוטנאם ומרסי לואיס סיפרו על כך שראו מכשפות עפות בשמיים, וכפועל יוצא של האשמות אלו החלו החשדות לקבל תמיכה רבה יותר.
הן גם האשימו את אן פודאטור שנעצרה.
על רקע אירועים אלה הגיע לחלל האוויר בעיירה סיילם, סיפורה של שפחה אינדיאנית, שייתכן שהייתה מעורערת בנפשה, על כישופים שבהם היא עוסקת, תוך "הפללה" של מספר בנות צעירות נוספות העוסקות לכאורה בכישופים ביחד עמה.
המשפט התקיים כמשפט פלילי לפי החוק, ובהשתתפות חבר מושבעים.
הראיות שהובאו בפני בית המשפט כללו, מלבד עדויות ראיה, גם ראיות נסיבתיות, שבהן הראתה התביעה לבית המשפט כי לאחר מעשי הכישוף לכאורה היה שינוי של ממש בתחומים שונים, כדוגמת שינויים במצב בריאותם של אנשים אחרים או של בעלי חיים בעיירה.
פרט לשלושת המקרים האחרונים, כל המקרים שנשמעו בפני בית המשפט וחבר המושבעים, ושהואשמו בכישוף, הוכרו כאשמים ונגזר עליהם דין מוות.
איש לא נמצא חף מפשע.
לא הייתה אפשרות להתחמק מהסטיגמה של "מכשף" או "מכשפה".
בית המשפט חס רק על חייהם של אלה שהודו כי אכן עסקו בכשפים, הביעו חרטה, ומסרו שמות של מכשפים ומכשפות אחרים.
בשני מקרים התחשב בית המשפט בכך שהנאשמות היו בהיריון.
לכן עוכב גזר הדין עד לאחר שילדו.
סדרת ההוצאות להורג החלה ב-10 ביוני 1692 והסתיימה ב-22 בספטמבר 1692. נתלו 19 אנשים, כולל כומר: ארבע עשרה נשים וחמישה גברים.
רוב הנשים היו צעירות, מעט לאחר גיל ההתבגרות.
רק הוצאה להורג אחת לא הייתה בתלייה.
במקרה של גילס קורי , חוואי בן 80, שסירב להשיב כאשר נשאל על ידי בית המשפט האם הוא מודה באשמה, מאחר שלדבריו לא הסכים כלל לעצם קיום המשפט.
ללא התייחסות לעצם ההודאה, לא יכול היה בית המשפט, מבחינה חוקית, להמשיך בדיון בעניינו.
הוחלט שהוא יימחץ על ידי אבנים גדולות עד שיסכים להשיב לשאלת בית המשפט בעניין ההודאה באשמה.
לאחר יומיים של שהיה מתחת לאבנים נפח קורי את נשמתו, מבלי שמסר הודאה.
סירובו להתייחס בבית המשפט לשאלת האשמה מוסבר לעיתים קרובות כרצון מצידו לדאוג ליורשיו ולמנוע העברת חוותו ושאר רכושו לידי המדינה, כמורשע בהליך פלילי.
אשתו מרתה קורי הוצאה להורג בתלייה.
שלוש הנידונות הראשונות שהורשעו היו טיטובה, שהייתה שפחתו של סמואל פאריס וממוצא אינדיאני, שרה גוד , שהייתה קבצנית ללא משפחה, ושרה אוסבורן, שהייתה קשישה רגזנית ולא אהובה בעיירה.
בתחילת המשפטים לא היה מובן מאליו כי ייגזר על הנאשמות עונש מוות, ולפי מאמרו של דוגלס לינדר בקישור למטה, ייתכן כי העניין היה מסתיים בנזיפה, אילולא הודתה באשמה הנאשמת הראשונה, טיטובה, לאחר עינויים כבדים, תוך פירוט האופן שבו הגיע אליה השטן בעצמו כשהוא מופיע לעיתים ככלב או כחזיר.
היא הודתה והצהירה כי היא וארבע מכשפות אחרות ביצעו מעשי כישוף, ובכך קשרה את הנאשמות האחרות לעדותה.
וידויה תרם גם להשתקת רוב הספקנים, ואפשר את תחילתו של ציד המכשפות הקנאי.
בנוסף לנדונים למוות שהיו, היו בין 100 ל-200 חשודים בכישוף שהוחזקו במאסר, במשך חודשים רבים (עד שנה), ועניינם לא הובא עדיין לערכאות משפטיות.
ספקות הועלו גם באשר לאפשרות כי אנשים מכובדים רבים כל כך עשויים להיות אשמים.
באחת מהעבודות שפורסמה, במה שכונה "העלון הראשון של אמריקה בנושא הראיות", בשם "מקרים של מצפון" נטען ש"עדיף כי עשר מכשפות חשודות יימלטו על פני הרשעתו של אדם אחד חף מפשע".
בחודש נובמבר 1692, לאחר כחצי שנה של דיונים בבתי המשפט, ו-19 הוצאות להורג בתליה (ובנוסף ג'יילס קורי שמת בעינויים), פיזר המושל את בית הדין.
המורשעים בדין שנגזר עליהם עונש מוות נותרו במאסר והמתינו לגזר דינם עוד שלושה חודשים.
בחודש ינואר 1693 חנן המושל את כל העצירים הנידונים למוות.
למרות סיום משפטי המכשפות, נותרו במאסר עוד "חשודים" שהואשמו במעשי כישוף, חלקם עד חודש מאי 1693.
בחודש אוגוסט 1706 הקריא הכומר גרין, שהחליף את הכומר פאריס לאחר תום האירועים, את התנצלותה של אן פוטנאם בכנסייה:
פוטנאם הייתה בת 11 בעת ציד המכשפות ונמנתה על הילדות החולות.
רבים מהאנשים שהאשימה בכישוף נחשבו לאויבים של בני משפחתה.
בין היתר, הייתה הראשונה להאשים את הכומר לשעבר של הקהילה, בורוז.
טיטובה, שפחתו של סמואל פאריס, הואשמה בעיסוק בכישוף ובמאגיה שחורה.
השפחה נשפטה ובמשפטה ככל הנראה, טענותיהם של המאשימים אותה בכישוף נשמעו אמינות מאוד מפני שהשפחה הייתה ממוצא אינדיאני, ואינדיאנים נתפשו בעיני הקהילה הנוצרית כבעלי אמונות המבוססות על כישוף ומאגיה שחורה.
בלית ברירה לאחר שחויבה להודות בהאשמות כלפיה, נאלצה השפחה האינדיאנית לחשוף את שותפיה למעשי הכישוף, כביכול.
השפחה האשימה שתיים משכנותיה, נשים שאנשי סיילם לא אהבו בשל היותה של אחת מהנשים קבצנית חסרת משפחה ובשל אופייה של השנייה שהייתה אישה מבוגרת וכעוסה, בעלת מזג חם.
במשפט השפחה הודתה במעשיה כאמור לעיל אך למרבה הפלא החלה בפירוט מעשיה, דבר שגרם לה ולמכשפות שפעלו איתה כביכול שיגזרו עליהן מוות בתליה בעוון כישוף, על לא עוול בכפן.
ככל הנראה האנשים האחרים שהואשמו במעשי כישוף ומאגיה שחורה (שלושה עשר אנשים במספר) הואשמו כתוצאה ממתח וכעס ששררו בעיירה כתוצאה מאסונות רבים שפקדו אותה.
אנשי העיירה תלו את האסונות שפקדו אותם (כגון פשיטות אינדיאנים, הרס יבול כתוצאה ממזג אוויר, מחלות וכו') בזעמו של האל שהתעורר בו על ידי עיסוק בכישוף, דבר שהיה אסור בנצרות.
אנשי העיירה חיפשו שעיר לעזאזל שיוכלו להאשים אותו באסונות הללו ומצאו את האנשים הללו כאשמים.
חלקם אף היו במעמד חברתי גבוה בעיירה, ביניהם אף כומר הכפר לשעבר, ג'ורג' ברוז.
תאוריות רפואיות הנוגעות למאפייני המחלות
הגורמים לסימפטומים ולייסורים שדיווחו עליהם הילדות החולות ממשיכים להוות עניין למחקר.
הוצעה גם האפשרות שמדובר בתסמינים של דלקת המוח, או בתופעה בשם שיתוק שינה כהסבר להתקפות הליליות שנטען שהתרחשו על ידי חלק מהמאשימות.
חלק מההיסטוריונים המודרניים נוטים להתמקד פחות בהסברים ביולוגיים, ומעדיפים לחקור מניעים כמו קינאה, מצג שווא ומירמה של הילדות המתלוננות, ורצון בקבלת תשומת לב כהסברים להתנהגות.
המחזה המוכר מאת ארתור מילר "ציד המכשפות" הנכתב ב-1953 ועוסק במשפט המכשפות בסיילם.
בסרט חיות הפלא והיכן למצוא אותן מופיעה "אגודת סיילם החדשה" המתריעה מפני קוסמים.
הסרט לזמן את הרוע מסקר את פעילותם של בני הזוג אד ולוריין וורן שהיו ידועים בשנות השישים והשבעים של המאה העשרים, כמגרשי שדים ורוחות וחוקרי תופעות על-טבעיות.
הסרט מתמקד במקרה הכי גרוע שהם עסקו בו, והסרט מלווה בתמונות מקוריות של בני הזוג מהמקרה.
במקרה זה הם התמודדו עם רוחה של אישה בשם בת-שבע שהייתה תלמידה של מארי טאון אסתי - אישה שהואשמה במשפטי סיילם בעיסוק בכישוף והוצאה להורג.
הספר "אני טיטובה, מכשפה שחורה" מאת מאריז קונדה, מתמקד בשפחה, שהייתה המואשמת הראשונה במעשי הכישוף בסיילם.
הסרט הוקוס פוקוס מגולל את סיפורן של שלוש אחיות מכשפות מהעיירה סיילם, שהוצאו להורג בשנת 1693 במהלך ציד מכשפות וחוזרות לחיים בשנת 1993.
בסדרת הטלוויזה "וונדה ויז'ן" של אולפני מארוול, בפרק 8 עונה 1, הוזכרה השנה 1693 בעיר סיילם, בה רואים את המכשפה "אגת'ה הרקנס" מואשמת בביצוע לקוי של תפקידה כמכשפה ע"י קבוצת מכשפות אחרות, ביניהן אמה.
בפרק 9 של הסדרה מתגלה ששמה של אחת מדמויות המשנה, דוטי ג'ונס (Dottie Jones) הוא למעשה שרה פרוקטור (Sarah Proctor) - הומאז' לאישה אמיתית באותו שם אשר הואשמה כמכשפה בסיילם והוצאה להורג באותה תקופה.
בסדרה "הרפתקאותיה המצמררות של סברינה" של נטפליקס, בחלק 1 פרק 10, גברת וורדוול מקריבה קרבן אדם כדי לשחרר את 13 מכשפות גרינדייל שנתלו.
לאחר מכן, דודותיה של סברינה מספרות לה בקצרה על משפטי סיילם ועל איך מסדר כנסיית הלילה עמדו מנגד והעדיפו לשלוח אותן כשעיר לעזאזל בכדי לשכך את הסערה סביב עניין המכשפות.
אירועי משחק מחשב "Murdered: Soul Suspect" מתרחשים בסיילם ונותנים גרסה חלופית של אירועי המשפט לצד אירועים שמתרחשים בזמנינו.
בשנים האחרונות פועל בעיירה סיילם מוזיאון המוקדש כולו לאירועי ציד המכשפות שתוארו כאן.
המוזיאון מתאר בדרך של מצגת הנמשכת כשלושים דקות את האירועים שהתרחשו בכפר.
לצד המצגת על האירועים יש תצוגה קטנה המוקדשת להתייחסות התרבותית למכשפות.
מפעילי המוזיאון מנסים להעביר מסר בדבר הצורך להיזהר מפני אמונות טפלות, המביאות לציד של שעיר לעזאזל, המשלם מחיר לא מוצדק על אמונות תפלות.
בסטטיסטיקה, צידוד הוא מדד מקובל לחוסר הסימטריה של פונקציית צפיפות או התפלגות של משתנה מקרי ממשי.
למשתנה בעל צידוד חיובי יש נטייה לקבל ערכים גבוהים ורחוקים מן הממוצע, יותר מאשר ערכים נמוכים הרחוקים ממנו, ובגרף של פונקציית הצפיפות ניכר שהזנב הימני ארוך ועבה יותר מן השמאלי.
כאשר הצידוד שלילי, הצדדים מתהפכים.
בפונקציה סימטרית ביחס לתוחלת, הצידוד הוא אפס.
הצידוד של משתנה , מסומן ב-, ומוגדר מתוך המומנט השלישי לפי הנוסחה:
כאשר הוא המומנט השלישי הממורכז סביב התוחלת , ו־ היא סטיית התקן של .
אחרי הפרמטרים החשובים ביותר של פונקציית התפלגות, התוחלת והשונות, המבוססים על המומנט הראשון והשני, ולצד הצידוד, נמצאת בשימוש הגבנוניות, המבוססת על המומנט הרביעי.
צידוד מוגדר לא רק עבור התפלגות תאורטית, אלא גם עבור מדגם סופי.
הצידוד של מדגם מחושב לפי הנוסחה , כאשר הוא הממוצע, הוא המומנט השלישי הממורכז של המדגם, ו- היא שונות המדגם.
כאשר מבקשים לאמוד את הצידוד של ההתפלגות מתוך הצידוד של מדגם, הוא מהווה אומד מוטה.
מקובל לתקן אותו לפי הנוסחה , שבה הוא אומד חסר הטיה למומנט המרכזי השלישי ו- אומד חסר הטיה למומנט המרכזי השני, אלא שאפילו תיקון זה אינו מספק אומד חסר הטיה, ובמקרים מסוימים התוחלת שלו הפוכה בסימנה מן הצידוד האמיתי.
הצידוד אינו מושפע מהזזה: .
הצידוד אדיש לכפל בקבוע ותלוי רק בסימן.
הצידוד של סכום משתנים מקריים בלתי תלויים עם אותם מומנטים שני ושלישי הוא:
; בפרט, הצידוד של ממוצע משתנים בלתי תלויים הולך וקטן כאשר המדגם גדל.
ביישומים סטטיסטיים מקובל להניח במקרים רבים שההתפלגות בה עוסקים היא התפלגות נורמלית, שהיא התפלגות סימטרית.
המציאות אינה תמיד סימטרית, וזוהי סטייה שחשוב לכמת כדי להעריך עד כמה הנחת הנורמליות פגומה.
הצידוד מאפשר להסיק לאיזה כיוון יהיו רוב הסטיות הגדולות מן הממוצע.
צידוד חיובי: המשכורות במשק מתאפיינות בכך שהסטייה מהמשכורת השכיחה כלפי מטה מוגבלת, מכיוון שלא ניתן לקבל משכורת שלילית ובנוסף קיים חוק שכר מינימום, ומנגד - משכורות של קבוצה קטנה חורגות בצורה קיצונית כלפי מעלה.
כתוצאה מכך, השכר החציוני נמוך מהשכר הממוצע.
כך גם לגבי מדידת זמנים, למשל בביצוע מטלות: לא ניתן לחרוג מתחת לזמן השכיח בהרבה, כי זמן הביצוע אינו יכול להיות 0. לעומת זאת, תפקוד לקוי או חוסר מיומנות יובילו לזמנים ארוכים בהרבה מהשכיח.
צידוד שלילי: החציון בציונים במבחן צפוי להיות בסביבות 70–80. לא ניתן לחרוג הרבה מעבר לכך כי הציון המקסימלי הוא 100, אך ניתן לחרוג כלפי מטה במידה רבה ולקבל 0. כתוצאה מכך נצפה שהממוצע בבחינה יהיה נמוך מהשכיח ומהחציון.
הסטטיסטיקאי הנודע קרל פירסון הציע שני מדדים אחרים למדידת חוסר הסימטריה של התפלגות או מדגם:
מדדים אלו שימושיים בעיקר במדגמים גדולים, ולא כאשר עוסקים בהתפלגויות תאורטיות.
בנוסף, אין ערובה לכך שהם יהיו בעלי אותו סימן כמו הצידוד.
ציד לווייתנים הוא פעילות לתפיסה והריגת לווייתנים בעיקר בשביל השמן והבשר שלהם .
זהו נוהג עתיק אשר בוצע לאורך ההיסטוריה על ידי תרבויות שונות ברחבי העולם.
ציד הלווייתנים היה נפוץ במיוחד לאורך ההיסטוריה באזורים כמו ניו אינגלנד, האיים האזוריים, ארכיפלג מדיירה, איי פארו, איסלנד ואיי סבאלברד.
לציד הלווייתנים היו השפעות שליליות ניכרות על אוכלוסיות הלווייתנים בעולם, והיא הובילה מספר מיני לווייתנים לסף הכחדה.
בעקבות כך מדינות רבות בחרו לאסור את הנוהג במאמץ לשמר את מיני הלווייתנים.
ישנם עדויות ארכאולוגיות לכך שהאינואיטים ועמים אחרים בצפון האוקיינוס האטלנטי עסקו בציד לווייתנים עוד בסביבות שנת 3000 לפני הספירה.
בימי קדם ציד הלווייתנים בוצע באמצעות כלים פשוטים וסירות קטנות.
הבאסקים במפרץ ביסקאיה היו בין הראשונים שעסקו בציד מסחרי בקנה מידה גדול של לווייתנים במהלך תקופת ימי הביניים.
עד המאה ה-17, ציד הלווייתנים התפתח לתעשייה רווחית, עם ציים מאורגנים של אוניות ציד לווייתנים, כאשר האנגלים וההולנדים הלכו והתבלטו בענף בשלושה מרכזים עיקריים - גרינלנד, שפיצברגן ואיסלנד.
המהפכה התעשייתית הפכה את תעשיית ציד הלווייתנים לרווחית ביותר.
הפיתוח של ספינות ציד הלווייתנים המודרניות ותותחי הצלצל (הרפון) אפשרו ציד של מיני לווייתנים גדולים יותר באזורים מרוחקים של האוקיינוס, והדבר הוביל לעלייה דרמטית בהיקף וביעילות של פעולות ציד הלווייתנים.
במהלך המאה ה-19 ותחילת המאה ה-20 הפך ציד הלווייתנים לענף מרכזי במדינות כמו נורווגיה, ארצות הברית, בריטניה ויפן, כאשר באותה העת שמן הלווייתנים היה בשימוש נרחב במנורות, בסבונים ובמוצרים אחרים.
הביקוש הגובר לשמן הלווייתנים הוביל לכך שמינים שונים של לווייתנים כמעט ונכחדו במהלך המאה ה-20. ההערכה היא שמעל ל-50,000 לווייתנים נהרגו על ידי תעשיית ציד הלווייתנים מדי שנה במהלך שנות ה-30 של המאה ה-20.
בעקבות כך בשנת 1946 נוסדה הוועדה הבינלאומית לציד הלווייתנים (IWC) במטרה להסדיר את תעשיית ציד הלווייתנים ולהבטיח את השימור של מיני הלווייתנים השונים.
בשנת 1982, אימץ ה-IWC מורטוריום לציד לווייתנים מסחרי, אשר נכנס לתוקף בשנת 1986 והוביל לצמצום ניכר בפעילות ציד הלווייתנים ברחבי העולם.
המורטוריום נשאר בתוקף עד היום, למרות שמדינות מסוימות, כמו קנדה, איסלנד, יפן, נורווגיה, רוסיה, קוריאה הדרומית, ארצות הברית, איי פארו וגרינלנד ממשיכות לצוד לווייתנים גם במאה ה-21. מדינות התומכות בציד לווייתנים מסחרי - בעיקר איסלנד, יפן ונורווגיה - מעוניינות להסיר את האיסור של ה-IWC על ציד לווייתנים ממינים מסוימים.
מדינות שמתנגדות לציד לווייתנים ופעילים סביבתיים מתנגדים להסרת האיסור.
על פי ה-IWC ציד לווייתנים של עמים ילידים המוכרים על ידי ה-IWC מותר כל עוד שהדבר נעשה בקנה מידה קטן לצריכה מקומית של אותן האוכלוסיות.
במהלך העשורים האחרונים, צפייה בלווייתנים, הפכה אלטרנטיבה פופולרית ורווחית לציד לווייתנים באזורים רבים בעולם.
ציד החד-קרן הוא שמה של סדרה של שבעה שטיחי קיר שנארגו בין השנים 1495–1505. שטיחים אלה, שנעשו בסגנון מילפלר, מציגים תיאור של ציד חד-קרן.
השטיחים מוצגים בקלוסטירס - אגף ממוזיאון המטרופוליטן לאמנות שנמצא בפארק פורט טריון, בצפון האי מנהטן בעיר ניו יורק.
פרטים רבים אינם ידועים על נסיבות יצירת שטחי הקיר ומשמעותם.
לא ברור האם שטחי הקיר נועדו להיות מוצגים יחד, באותו חדר, או בנפרד.
ככל הנראה שטיחי הקיר נארגו בהזמנת אן מברטאן על מנת לחגוג את נישואיה לשארל השמיני, מלך צרפת.
השטחים היו בבעלות משפחת לה רושפוקו במשך כמה מאות שנים עד שנרכשו על ידי ג'ון ד.
רוקפלר, הבן בשנת 1922. רוקפלר תרם את השטיחים למוזיאון המטרופוליטן בשנת 1937.
בשנת 1998 עברו שטיחי הקיר ניקוי ושיקום נרחב.
השטיח הראשון מתאר את הציידים היוצאים לצוד את החד-קרן, ומשחררים את כלבי הציד.
הציידים מגלים את החד-קרן בסמוך למעיין מורעל, והחד-קרן משתמש בכוח קרנו על מנת לטהר את המים הרעילים.
בעלי החיים שבטבע (טווסים, אריות) ממתינים לטיהור המים.
החד-קרן מנסה להימלט מהציידים ואלה זורקים עליו את חניתותיהם, אולם החד-קרן מדלג מעל פלג מים ונמלט מהציידים.
בשטיח נוסף רואים את החד-קרן נלחם בציידים ותוקע קרנו באחד הכלבים.
באמצעות העלמה, נתפס החד-קרן ומוצא להורג.
גופתו מובלת לטירה על ידי הציידים.
בשטיח האחרון החד-קרן קם לתחיה, אולם הוא כלוא.
ישנן פרשנויות רבות למשמעות המתוארת בשטיחים.
ניתן להבין את השטיחים כאלגוריה לאהבה - החד-קרן מסמל את האהבה המושלמת, ורק בקשיים רבים ניתן לתפוס את האהבה או למצוא את האהוב.
הפרשנות המקובלת היא שבמקביל לאלגוריה הבסיסית ישנה גם אלגוריה נוצרית דתית, החד-קרן הוא אלגוריה לפסיון של ישו ולקומו לתחייה, והעלמה (היחידה היכולה להגיע אל החד-קרן) היא מרים, אם ישו.
על פי האמונה המקובלת בימי הביניים, ניתן ללכוד חד-קרן רק באמצעות עלמה בתולה - אלגוריה לכך שהטבע האלוהי של ישו יכול להפוך לאנושי, על פי האמונה הנוצרית, רק באמצעות מרים הבתולה.
הציד מקביל לייסורים של ישו בהולכו בוויה דולורוזה.
בעלי החיים השונים אף הם מהווים משלים.
האריה, המתואר כישן בעיניים פקוחות מסמל את השלטון, הצבי, שהאמינו כי הוא הורג את הנחשים, מסמל את הדת המצילה מרוע.
ציד לווייתנאים מתקיים באיי פארו כבר כאלף שנים, מאז המאה העשירית.
האירוע מוסדר על ידי רשויות השלטון באיי פארו, אך לא על ידי הוועדה הבינלאומית לציד לווייתנים, בשל חילוקי דעות בנוגע לסמכותה.
כ-800 לווייתנים מסוג נתב גדול-סנפיר ניצודים במצטבר מדי שנה, במספר חופים ובמועדים שונים.
הצייד מתקיים בעיקר במהלך הקיץ.
האירוע, הנקרא בפארואזית "Grindadráp", אינו נושא אופי מסחרי.
הוא מאורגן באופן קהילתי, המאפשר לכל אחד ליטול בו חלק.
הציידים מקיפים תחילה את הלווייתנים עם סירותיהם בחצי גורן.
הם מכוונים את הלווייתן המוביל אל החוף, לעיתים תוך שמכים בסירות על מנת לשבש את סונאר הלווייתנים, והלהקה כולה מגיעה לבסוף אל אזור החוף.
עם השנים שינו הציידים את חלק משיטות הצייד במטרה להפחית כמה שניתן את סבל הלווייתנים.
על פי רשויות איי פארו, פעילות ציד הלווייתנאים בחוף קיימת מזה מאות שנים.
התיעוד הראשון של הציד היה בשנת 1584 והרישום נמשך באופן מסודר עד היום.
הציד מתרחש בין יולי לספטמבר, ועונת השיא היא לרוב באוגוסט.
לדברי הרשויות, הציד נועד לספק אוכל לתושבי האי.
על אף שרוב הבשר והשומן מתחלק כבר בין המשתתפים באירוע, ניתן למצוא בשר לווייתן בחנויות האי במהלך השנה.
תושבי איי פארו רואים בציד חלק חשוב מהתרבות ומההיסטוריה שלהם, ואף צורך כלכלי.
פעילים למען זכויות בעלי חיים מבקרים את הציד בטענה שהוא אכזרי ומיותר.
למרות הביקורת הקשה המופנית כנגד התושבים הציד נמשך והתושבים טוענים שציד הלווייתנים הוא הרבה יותר הומני מכל שחיטה של בעל חיים אחר, אשר בילה את חייו, במרבית המקרים מאחורי גדר ואף נוצל לתעשיית החלב או הביצים בטרם נשחט.
לעומת זאת, לתפיסתם, הלוויתן הספיק לחיות במשך כל שנותיו באוקיינוס הפתוח ורק בדקות חייו האחרונות הובהל בכיוון החוף במטרה להישחט.
סקיננ הוא מדד דני עתיק השווה ל-38 ק"ג
בשר לוויתן ועוד 34 ק"ג שומן לוויתן (סך הכל
בשנה זאת ניצודו גם 1,428 דולפינים.
בתורת המשחקים, "ציד האייל" (או "צייד איילים"), הוא משחק שמתאר עימות בין אמון וביטחון בשיתוף פעולה.
המצב המתואר על ידי ז'אן-ז'אק רוסו הוא מצב בו שני שחקנים יוצאים לציד.
כל אחד מהם בנפרד יכול לבחור לצוד אייל או ארנבת כאשר הם אינם מודעים לבחירה אחד של השני.
אם שחקן בחר לצוד אייל, הוא חייב שהשחקן השני יבחר באייל על מנת להצליח בציד.
לעומת זאת, שחקן מסוגל לצוד ארנבת לבדו, אך שוויה נמוך משל האייל.
משחק זה מדמה היטב את המושג "שיתוף פעולה".
"ציד האייל" שונה מ"דילמת האסיר" בכך שישנן שתי נקודות שיווי משקל נאש, כששני השחקנים משתפים פעולה וכאשר שני השחקנים אינם משתפים פעולה.
בדילמת האסיר ישנה נקודת שיווי משקל נאש יחידה והיא כאשר שני השחקנים אינם משתפים פעולה.
דוגמה לכך מובאת באיור 2.
"ציד האייל" הוא משחק בעל שתי נקודות שווי משקל נאש – אחת בעלת סיכון והשנייה בעלת רווח מובטח.
מטריצת הרווח באיור 1 מדגימה משחק "ציד האייל" כאשר
בנוסף לשתי נקודות שיווי משקל נאש של אסטרטגיות טהורות, ישנה נקודה נוספת בעלת אסטרטגיה מעורבת.
שיווי משקל זה תלוי בתועלות, אך הסיכון הדומיננטי מציב חסם על נקודה זו.
שום רווח לא יכול להתקבל מנקודות כאלו כאשר "בחירת אייל" הוא בהסתברות קטנה מחצי.
ההתאמות שמובילות לתגובה טובה ביותר מובאות בתמונה.
ציד האייל ושיתוף פעולה חברתי
אף על פי שרוב הסופרים מתמקדים בדילמת האסיר כמשחק שמייצג בצורה הטובה ביותר את בעיית שיתוף הפעולה, כמה סופרים מאמינים שציד האייל מציג נקודת מבט יותר מעניינת לנושא שיתוף הפעולה ובעיותיו.
הקשר בין ציד האייל לבין דילמת האסיר הוא ניכר.
בביולוגיה נסיבות רבות שתוארו כדילמת האסיר יכולות להתפרש גם כציד האייל, תלוי כיצד הכושר הגופני נמדד.
זהו גם המקרה בו אינטראקציות בין בני אדם שנראות כדילמת האסיר אך ייתכן שהן קרובות יותר למקרי ציד האייל.
לדוגמה מקרה של דילמת האסיר כמוצג באיור 3.