tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
שיעורם של היהודים בין המובילים בחיי הכלכלה, המסחר, המשפטים והתרבות עלה במהירות לקראת סוף המאה ה-19. בעוד ששיעורם בכלל האוכלוסייה עמד על כארבעה אחוז, היו כמחצית מן הסוחרים, הרופאים ועורכי הדין יהודים.
מעמדם של היהודים התחזק לאחר מתן האמנציפציה, והקיסר פרנץ יוזף (אשר כונה על ידי היהודים "הקיר"ה" - הקיסר ירום הודו) נטה להם חסד.
בנסיבות אלו הופיעה האנטישמיות המודרנית בהונגריה בשנות השמונים של המאה התשע עשרה.
תנועה פוליטית אנטישמית הוקמה על ידי חבר פרלמנט בשם ויקטור אישטוצי.
בשנת 1882 אירעה עלילת דם, במהלכה נטען כי ילדה בכפר בשם טיסה אסלר נחטפה על ידי יהודים, ונרצחה לצורכי פולחנם הדתי.
15 יהודים הובאו למשפט בקשר לרצח, וזוכו מן ההאשמות.
לטובת היהודים התערבו מנהיגים פוליטיים הונגרים רבים, ביניהם לאיוש קושוט וקלמן טיסה.
המשפט גרם למהומות אנטישמיות ואף לפוגרומים בפרסבורג (כיום ברטיסלאבה) ובערים אחרות והממשלה נאלצה להכריז על משטר צבאי ולשלוח פלוגות צבא לאזורים שבהם התגוררה אוכלוסייה יהודית.
ראש הממשלה, טיסה, הכריז שכל עוד הוא מכהן בתפקידו לא ירשה פגיעה ביהודים חפים מפשע.
הציונות לא נקלטה כמעט בהונגריה.
בנימין זאב הרצל ומקס נורדאו נולדו אמנם בארץ, אך למעט שכבה צרה של אינטלקטואלים מתבוללים מחד ומיעוט זעיר בקרב האורתודוקסים מאידך, דחו בני כל ההשקפות את רעיונותיהם עד עליית האנטישמיות אחרי מלחמת העולם הראשונה.
ההיסטוריון אמיל לנגייל ציין כי "יהודי הונגריה היו האנטי-ציוניים ביותר על פני תבל".
האורתודוקסים והנאולוגים גם יחד שללו לחלוטין את האידאולוגיה מטעמים דתיים ואזרחיים בה במידה; רובם, בלי הבדלי זרם, ראו עצמם כ"הונגרים בני דת משה" (Mózes-hitű magyarok) והרעיון של לאומיות יהודית נתפש כתמהוני.
המלחמה בציונים הייתה הנושא היחיד כמעט שיכלו להסכים עליו.
כשעלה החשש שהציונים עלולים לשכנע את הממשלה הליברלית להכיר בהם, מנע שיתוף-פעולה הדוק בין שני הזרמים את הצעד והם הצליחו לשכנע את הרשויות להערים על הציונים הגבלות שונות.
במלחמת העולם הראשונה גילו היהודים נאמנות כמו יתר ההונגרים, ורבים נלחמו ואף נהרגו בשורות הצבא.
האימפריה נחלה במלחמה תבוסה, והממלכה הדואלית פורקה.
בשנת 1919 אירעה תקופה קצרה של שלטון קומוניסטי בהונגריה, שבראשו עמד עיתונאי ממוצא יהודי בשם בלה קון.
שלטון זה ארך אך 133 ימים בטרם הובס על ידי הרומנים אשר פלשו לבודפשט על מנת להכריתו, ועל ידי "הצבא הלבן" שהוקם על ידי לאומנים הונגרים בדרומה של המדינה.
כיבושה של בודפשט על ידי הרומנים, ומצעדו של הצבא הלבן צפונה אל בודפשט, לוו ב"טרור לבן" שכוון אל הקומוניסטים, אך בראש ובראשונה אל היהודים.
כשלושת אלפים יהודים נהרגו בפרעות אלו.
בשנים שקדמו למלחמת העולם השנייה חלה התקרבות בין הממשל ההונגרי, בראשותו של מיקלוש הורטי ובין גרמניה הנאצית, הן מבחינת השאיפות המדיניות, והן מבחינה אידאולוגית.
בהונגריה נוסדו מפלגות פשיסטיות ואנטישמיות, שהתאחדו בשנת 1938 לתנועה בשם צלב החץ בראשות קצין הצבא בדימוס פרנץ סלשי.
התקרבות זו הביאה להונגרים רווחים טריטוריאליים: בשנים 1938 ו-1940 נמסרו להונגריה שטחים נרחבים מצ'כוסלובקיה המקוצצת והמבותרת שלאחר הסכם מינכן ומרומניה.
במאי 1938 בהשפעת ההתקרבות לגרמנים, נחקק "החוק היהודי הראשון" שקבע מכסות המגבילות את מספר היהודים ל-20% במקצועות שונים, ואסר על השחיטה הכשרה.
בשנת 1939 נחקק "החוק היהודי השני" שהגדיר יהודי כאדם שאחד מהוריו, או שניים מהורי הוריו הם יהודים.
לאחר שהצטרפותה של הונגריה למלחמה לצדה של גרמניה הייתה לעובדה מוגמרת, וחיילים הונגרים לחמו לצד הגרמנים בברית המועצות באוגוסט 1941 נחקק "החוק היהודי השלישי", שנועד למנוע נישואי תערובת בין יהודים ונוצרים.
שוויון הזכויות שקיבלה הקהילה היהודית בשנת 1895 בוטל, ותהליך סימונם של היהודים כגזע נחות שדמו מותר הושלם.
כן הופקעו אחוזות חקלאיות של היהודים, בנימוק כי היהודים הם גזע זר, שאינו קשור לאדמה ההונגרית.
בשנים הראשונות של מלחמת העולם השנייה, היה מצבם של יהודי הונגריה טוב ממצבם של היהודים בשטחי הכיבוש הגרמני.
אמנם זכויותיהם נשללו, אך חייהם לא היו בסכנה, והם יכלו לחיות באשליה של יציבות.
הגזרה הגרועה ביותר שהושתה עליהם הייתה "שירות עבודה".
לאחר שנשללו זכויותיהם בחוק, נאסר עליהם לשרת בצבא, והיהודים שבגיל הגיוס גויסו ל"פלוגות העבודה" שלמעשה היו יחידות לעבודות כפייה בתנאים קשים ביותר, בחזיתות השונות בהן נלחם הצבא ההונגרי.
כארבעים ושניים אלף יהודים מצאו את מותם ביחידות אלו עד לסוף מלחמת העולם.
עם התקדמות הצבא האדום במלחמתו כנגד הנאצים, ולאחר התבוסות הגרמניות בקרב סטלינגרד ובקרב קורסק, אשר הביאו אף למותם של מאות אלפי הונגרים שלחמו בחזיתות אלו, הגיע העוצר ההונגרי, האדמירל הורטי, למסקנה כי האינטרס ההונגרי מחייב את עזיבת בריתו עם היטלר, והחל במגעים ליציאתה של הונגריה מן המלחמה.
צעדים אלו הביאו לכיבושה של הונגריה על ידי הגרמנים ב-19 במרץ 1944, ולתחילתה של התקופה הנוראה ביותר בתולדות יהדות הונגריה.
דיווחים על השואה הגיעו להונגריה על ידי פליטים רבים שברחו להונגריה, מוועדות ההצלחה מחוץ למדינה, מיהודים ששירותי בגדודי העבודה בצבא ההונגרי, ומידיעות תקשורתיות מהעולם החופשי.
מיד לאחר הכיבוש הגרמני סומנו היהודים בטלאי צהוב, רכושם הוחרם, וננקטו צעדים להפרדתם מן האוכלוסייה הכללית לשם השמדתם.
היהודים נצטוו לעבור לגטאות שהוקמו בכל עריה של הונגריה.
עד לאמצע חודש מאי 1944 רוכזו כחצי מיליון יהודים מערי השדה בהונגריה בגטאות.
ריכוזם של יהודי בודפשט נדחה לשלב האחרון.
פעולות אלו נוהלו על ידי אדולף אייכמן.
לפי יהודה באואר במאי 1944 עם התחלת הגירוש לאושוויץ, תנועות הנוער הציוניות בהונגריה ארגנו הברחת יהודים אל מעבר הגבול הרומני.
להערכתו כ-4000 יהודים הוברחו לרומניה, כולל הברחה מאורגנת זו ושל אלה ששילמו ישירות למבריחים.
השלטונות הרומנים הסכימו להרשות כניסת יהודים אלה, למרות לחץ כבד של הגרמנים.
ב-15 במאי החל שילוחם של יהודי הונגריה לאושוויץ.
התקדמותו של הצבא האדום אל עבר גבולות הונגריה הביאה את הגרמנים להאיץ את השמדת היהודים בכל השטחים שעוד נותרו בידם.
בתוך שבועות ספורים בלבד גורשו לאושוויץ כ־450,000 יהודים.
ג'ורג'ה מנדל-מנטלו, יהודי ודיפלומט של סאן סלבדור בשווייץ, יזם נסיעה של בלדר לבודפשט לבירור המצב.
משה קראוס מסר לו דו"חות כולל תמצית של דו"ח ורבה-וצלר וב 21.6.1944 הדוח"ת הגיעו לג'ורג' מנטלו, שמיד הפיץ עותקים ליעדים רבים, בשווייץ ובעולם, וההשמדה באושוויץ עלתה לכותרות העיתונים השווייצרים ואחר כך העולמיים.
נשיא ארצות הברית פרנקלין רוזוולט שלח מכתב מאיים (על ידי שר החוץ קורדל הול) ב-26 ביוני 1944 לשליט הונגריה מיקלוש הורטי ובו נכתב: "אני סומך לא רק על שיקולים הומניטריים אלא גם על כוח הנשק ...
גורל הונגריה לא יהיה כמו אף אחת מהארצות התרבותיות .
מספר ימים אחר כך, ב-2 ביולי 1944, בודפשט הופצצה קשות על ידי 600 מפציצים אמריקאים.
ואכן הורטי עצר את המשלוחים ב-9 ביולי למעט יוצאים מהכלל.
בתקופה זו שבין יולי לספטמבר 1944, חדלה ההשמדה לשבועות מספר.
גירוש יהודי בודפשט לאושוויץ תוכנן ל-25 אוגוסט 1944 אולם ברגע האחרון בוטל על ידי הימלר.
באואר סובר כי הביטול נבע מההבטחות חסרות הכיסוי שסאלי מאייר נתן להימלר.
כאשר עמד הורטי על סף הודעה כי הונגריה פורשת מן המלחמה לצד גרמניה, ותומכת בצידן של בעלות הברית, הוא הודח על ידי הנאצים ב-15 באוקטובר 1944, ובמקומו מונה לראש הממשלה, הפשיסט האנטישמי פרנץ סלשי, ראש מפלגת צלב החץ, ולמעשה לשליט הבלעדי של המדינה.
עם עלייתו של סלשי לשלטון תמה הגנת השלטונות על יהודי בודפשט.
כנופיות "צלב החץ" השתוללו ברחובות בודפשט.
אלפי יהודים נרצחו ברחוב והושלכו אל נהר הדנובה אשר האדים מדם.
אדולף אייכמן לא הצליח להשיג רכבות למשלוח לאושוויץ ושלח עשרות אלפים למסעות מוות ולעבודת כפייה.
כמאה אלף מן היהודים שנותרו, רוכזו בגטו בחודש דצמבר 1944 בתנאים קשים.
אף שאת עיקרה של שואת יהודי הונגריה ביצעו הגרמנים ועושי דברם בהונגריה בתקופה שקדמה לשלטונו, אחראי סלשי לרציחתם של אלפי יהודים במקום המצאם, באכזריות שאינה פחותה מאכזריות הנאצים.
קצב הרציחות הואט באמצעות פעולות הרואיות של דיפלומטים ממדינות נייטרליות, ובמיוחד של ראול ולנברג הנציג השוודי, ושל קרל לוץ הנציג השווייצרי.
במשך תקופה של שלושה חודשים הנפיק ולנברג אלפי דרכונים, התחקה אחר שיירות של אסירים והתעמת עם השומרים הגרמנים וההונגרים (בהם גם אדולף אייכמן).
בטענה כי היהודים הללו היו תחת הפיקוח של שוודיה, הבטיח את שחרורם.
הוא אף דאג להחביא כחמישה-עשר אלף יהודים בשלושים ואחד בתי מחסה.
מציל הרואי פחות מפורסם, היה האיטלקי חסיד אומות העולם, ג'ורג'יו פרלסקה שהתחזה למיופה הכוח של ספרד בהונגריה בחורף 1944 והציל את חייהם של אלפי יהודים הונגרים.
הוא העניק להם דרכונים ואישורי מעבר חתומים בחותמת שגרירות ספרד ופעל לשם החבאתם, הגנתם, והאכלתם של אלפי יהודים בבודפשט.
בתום המלחמה, פרלסקה חזר אלמוני לאיטליה ונצר את סודו בליבו.
הוא חי בצניעות, לאחר שהשקיע כמעט את כל רכושו בתשלומי שוחד לבכירים גרמנים והונגרים בבודפשט.
בפגישה אקראית עם שתיים מנצולותיו ניתן פרסום לגבורתו והוענק לו אות חסיד אומות העולם.
פעלו ההרואי הונצח בספר ובסרט איטלקי, "פרלסקה, גיבור איטלקי".
בשואה נרצחו 564,500 מיהודי הונגריה.
1945-1946-תקופת הפוגרומים, עלילות דם ומעשי אלימות בפליטי השואה
בתום מלחמת עולם השנייה נאסרו כליל פעילויותיהן של המפלגות הפשיסטיות, ונמחקו כל החוקים שהיו מופלים כלפי היהודים בלבד.
למרות זאת, התחדשו עלילות הדם והשנאה היוקדת נגד היהודים ששרדו ממחנות המוות ומחנות עבודות הכפייה וניסו לחזור ולהשתלב במולדתם, לקבל חזרה את רכושם, ולנסות לבנות מחדש את חייהם שנקטעו באכזריות.
הונגריה, שעמדה במלחמה לצד גרמניה הנאצית, הוכרעה יחד איתה והייתה בצד המפסיד.
נוצר מחסור גדול במוצרי מזון יסודיים, בעיקר באזורי הפריפריה של המדינה, ונגרם רעב וסבל רב לתושבים.
המצב הכלכלי במדינה התדרדר, האינפלציה התחזקה והמטבע ההונגרי איבד את ערכו לחלוטין.
בנוסף, בעקבות המצב הפוליטי המעורער, כאשר המפלגה הקומוניסטית שנתמכה על ידי דיקטטורה קומוניסטית סטליניסטית מנהלת מאבק על השליטה במדינה, ניהלה המפלגה מדיניות מוסתרת של אנטישמיות.
גם בקרב הפשיסטים התחזקה האנטישמיות, כשלטענתם הם מכוונים במלחמתם נגד ארגוני הפועלים, וברצונם לערער את המצדדים בהקמת שלטון דמוקרטי בהונגריה.
אך הם תקפו יהודים כי הם ראו בהם את מנהיגי המפלגות הקומוניסטית והסוציאליסטית, הרוצים להשתלט על המדינה.
בהונגריה נותרו אז כ-145,000 יהודים, ורבים מהם ניסו לעזוב את המדינה.
התנועה הציונית גברה מאוד, ורבים החלו עולים למדינת ישראל.
בין העולים אישים שהיו לאחר מכן למרכזיים בחיי הרוח, התרבות והפוליטיקה ישראליים כאפרים קישון, יוסף לפיד, משה זנבר, המלחינים אנדרה היידו ויוחנן זראי, המשורר איתמר יעוז קסט, החזן משה שטרן והקריקטוריסטים זאב ודוש; וכן אישים ידועים אשר עלו ברכבת ההצלה השנויה במחלוקת שארגן ישראל קסטנר.
במאי 1949 חסמו השלטונות ההונגרים את הגבול אך יהודים המשיכו לנסות לברוח מהמדינה.
השלטון הקומוניסטי שעלה בהונגריה בסוף שנות הארבעים הקשה מאוד על חיי הקהילה היהודית.
החינוך היהודי נאסר כמעט כליל.
אבל בית המדרש לרבנים המשיך לפעול בבודפשט והיה לבית המדרש הרבני היחיד בכל העולם הקומוניסטי, ובית הספר התיכון היהודי "אנה פרנק" (הקרוי כך משנת 1965) פעל גם הוא ללא הפסקה (בהתחלה כשני בתי ספר נפרדים) משנת 1945. קיומם של שני מוסדות חינוך יהודי אלה במדינה קומוניסטית היה ללא אח ורע.
לעומת זאת נאסרה כל פעילות ציונית.
המוסדות הנאולוגים, האורתודוקסים ומוסדות ה"סטטוס קוו" אוחדו תחת חסות ארגון קהילות אחד.
זרם ה"סטסטוס קוו אנטה" הפסיק להתקיים בעוד קהילות אורתודוקסיות המשיכו לפעול כאוטונומיות, החל משנת 1953 במסגרת ארגון הקהילות.
אמנם בוטלו כל החוקים של השלטון ההורטיסטי והנאצי נגד היהודים אבל רבים מהיהודים התקשו להסתגל למשטר הכלכלי החדש.
גם יורשו ב-1956 בראש המפלגה, ארנו גרו, היה יהודי).
מסיבה זו, למרד ב-1956 היו גם סממנים אנטישמיים בולטים.
מצד שני, יהודים נמנו עם שני המחנות בעימות.
המרד ודיכויו הביא להמלטותם של אלפי יהודים מהמדינה, רובם בעלי השקפות ליברליות, ציוניות או אנטי-קומוניסטיות.
נפילת השלטון הקומוניסטי והרפורמה הדמוקרטית בהונגריה בשנות התשעים הביאו להתעוררותה של הקהילה היהודית.
גם חידוש הקשרים הדיפלומטיים עם מדינת ישראל סייע להתעוררות הקהילה.
כיום (2012) חיים בהונגריה לפי ההערכות בין 50 ל־150 אלף יהודים, רובם המכריע מתגורר בבודפשט הבירה.
במפקדי אוכלוסין הם אינם נחשבים מיעוט אתני, ומפני שלכמעט כולם שפת אם הונגרית, הם רשומים כהונגרים.
ישנם כ-20 בתי כנסת ומוסדות רבים לקידום חיי רווחה, דת, וחינוך.
מרבית אנשי הקהילה משתייכים לזרם הנאולוגי, הזרם הרפורמי הייחודי להונגריה.
בשנת 2003 מונה הרב שלמה כובש מחב"ד לרב, ובכך היה לרב האורתודוקסי הראשון שהוסמך בהונגריה מאז השואה.
בטקס נכחו הרב הראשי לישראל שלמה עמאר, כמו גם נשיא הונגריה.
שנה אחר כך נפתח בבודפשט מרכז לתיעוד השואה; יומיים לפני טקס החניכה, עצרו שלטונות הונגריה שלשה מוסלמים שתכננו לפוצץ את המבנה.
מאז נפילת הקומוניזם, הכו במדינה לסירוגין גלים של אנטישמיות.
בשנת 1992 הגיעה התופעה לשיא לפני עזיבת האגף האנטישמי במפלגה השלטת MDF.
בעקבות הידרדרות המצב הכלכלי בסוף שנות ה-2000 באה האנטישמיות לידי ביטוי גלוי בבחירות 2010, עם התחזקות כוחה של המפלגה הלאומנית הקיצונית "יוביק", שעבורה הצביעו 16.7 אחוזים - למעלה מ־855 אלף הונגרים.
במסגרת שיתוף הפעולה בין יוביק לאגף האנטישמי במפלגת השלטון פידס (Fidesz), שונה בין היתר שמה של כיכר רוזוולט בבודפשט, בעוד שכיכרות אחדות נקראו על שמו של אלברט וואס שהורשע ברצח נשים יהודיות ושל רומנים בטרנסילבניה.
במקביל נוצרו בשנות ה-2000 מליציות ימניות מאורגנות שראו עצמן כממשיכותיהן של תנועות אנטישמיות כגון "צלב החץ".
בשנת 2005 חודשה פעילות תיאטרלית יהודית, והחל לפעול תיאטרון הגולם.
ייתכן שהדבר נובע מכך ששנים של נישואי תערובת, שינוי שמות לשמות הונגריים ממניעים פטריוטיים, והתבוללות כללית, הביאו לכך שלרוב יהודי הונגריה אין מראה יהודי גלוי.
עם זאת, מפלס האנטישמיות הגואה בא לידי ביטוי מוחשי במגוון דרכים אחרות.
במאי 2012 הניחו אלמונים ירכי חזיר על פסלו של חסיד אומות העולם ראול ולנברג, וביולי אותה שנה הושחתו 57 קברים בבית העלמין היהודי בעיר קפושוואר, ככל הנראה בתגובה למעצרו של הפושע הנאצי לאסלו צ'אטארי.
באותו חודש הכריז יו"ר הכנסת רובי ריבלין על יו"ר הפרלמנט ההונגרי, לאסלו קובר, כעל אישיות לא רצויה, לאחר שהשתתף בטקס לזכר יוזף ניירו, סופר אנטישמי שהשתייך למפלגה ההונגרית הפרו נאצית "צלב החץ".
על רקע זה אף החזיר חתן פרס נובל אלי ויזל את אות ההצטיינות שקיבל מממשלת הונגריה ב-2004. במהלך משחק כדורגל בין נבחרות ישראל והונגריה קראו אלפי אוהדים הונגרים קריאות אנטישמיות לעבר נבחרת ישראל, פעולה שגונתה על ידי ממשלת הונגריה.
התגברות האירועים האנטישמיים גררה גינויים מצד ראש ממשלת ישראל בנימין נתניהו ומצד ארגונים של ניצולי שואה בישראל.
ב-2013 ערכה סוכנות האיחוד האירופי לזכויות אדם בסיסיות, סקר מקוון נרחב בקרב יהודים בתשע מדינות אירופיות.
בשלוש מתוך תשע המדינות - צרפת, בלגיה והונגריה, 40-50 אחוז מהמשיבים אמרו שהם שוקלים להגר משום שלא הרגישו בטוחים.
ויקטור אורבן, ראש ממשלת הונגריה מאז 2010, הוא מעריץ מוצהר של האדמירל מיקלוש הורטי, הלאומן הקיצוני והאנטישמי ששלט בהונגריה במהלך מלחמת העולם השנייה, ושיתף פעולה עם הנאצים.
טמאש דויטש, יהודי הונגרי, הוא בין מייסדי המפלגה והיה שר וחבר פרלמנט מטעמה.
בהמשך הוא איבד תמיכת ויקטור אורבן.
בספטמבר 2021 ביקר בהונגריה האפיפיור פרנציסקוס ואמר במפגש עם מנהיגים נוצרים ויהודים: "איום האנטישמיות עדיין אורב באירופה ובמקומות אחרים.
זהו פתיל שאסור לתת לו לבעור.
והדרך הטובה ביותר לנטרל אותו היא לעבוד יחד, בדרך חיובית, ולקדם אחווה בין הדתות."
נכון ל-2014 קיימות בקרב קהילות יהודי הונגריה חמש התארגנויות:
התאחדות הקהילות היהודיות בהונגריה (MAZSIHISZ – Magyarországi Zsidó Hitközségek Szövetsége): המזוהה עם היהדות הנאולוגית.
בראש הממסד הדתי שלהם עומד הרב רוברט פרוליך.
בית הכנסת המרכזי שלה הוא בית הכנסת הגדול ברחוב דוהאן בבודפשט.
מרכזה הוא בית הכנסת ברחוב קזינצי בבודפשט.
הקהילה היהודית המאוחדת של הונגריה (EMIH – Egységes Magyarországi Izraelita Hitközség): שהתאגדה ב-2004 ומציגה עצמה כיורשת של קהילות הסטטוס קוו אנטה.
הארגון הוקם על ידי תנועת חב"ד, ודוגל בגישה פתוחה יותר לקהל חילוני כדי לקרבם.
בראשה עומד הרב שלמה כובש.
חב"ד השתרשה בהונגריה אחרי 1989, בהנהגתו של הרב ברוך אוברלנדר.
שים שלום (Szim Salom): קהילה רפורמית בהנהגת הרבה קטלין קלמן (Kelemen Katalin) קמה בשנת 1992 וקיבלה הכרה רשמית מהמדינה בשנת 2004.
בית אורים (Bet Orim) קהילה רפורמית, בהנהגת הרב פרנץ רואי (Raj Ferenc) קמה ב-2006.
ב-2011 הממשלה ההונגרית חילקה את הדתות למוכרות וללא מוכרות.
בעוד הברית הנאולוגית וההתארגנויות האורתודוקסיות קיבלו הכרה מהמדינה, נותרו הקהילות הרפורמיות ללא מעמד רשמי.
ספורטאים, מאמנים ועסקני ספורט רבים מקרב יהדות הונגריה הביאו להצלחת הספורט בהונגריה וזאת למרות האנטישמיות כלפיהם.
ב הם זכו ב-94 מדליות בסך הכל, מהן 52 מדליות זהב, 22 מדליות כסף ו-20 מדליות ארד.
הספורטאית האולימפית הגדולה ביותר שיצאה מיהדות מהונגריה, היא המתעמלת אגנס קלטי שזכתה ב-10 מדליות אולימפיות מהן 5 מדליות זהב.
הצטיינות מיוחדת הייתה של הסייפים היהודים, אילדיקו אוילקי רייטו, אילונה אלק, ינה פוקס, אנדרה קאבוש ועוד שזכו ב-33 מדליות אולימפיות, מהן 23 מדליות זהב.
שחקן טניס השולחן ויקטור ברנה זכה ב-41 מדליות מאליפויות העולם, מהן 22 מדליות זהב, מהן 5 אישיות, יותר מכל שחקן אחר בהיסטוריה.
באותה עת, ענף ספורט זה לא נכלל במשחקים האולימפיים.
מאמנים, עסקני ספורט ונדבנים מיהדות הונגריה תרמו את חלקם להצלחה הספורטיבית של מדינה זו.
פרנץ קמני חבר מייסד של הוועד האולימפי הבינלאומי, שיזם והשיק את המשחקים האולימפיים המודרניים, ומזכיר ומייסד של הוועד האולימפי ההונגרי.
התעשיין היהודי אלפרד בריל, פטרון של הספורט ההונגרי, נשיא או נשיא כבוד של כמה אגודות ספורט בהונגריה.
גוסטב שבש שאימן את "נבחרת הזהב" של הונגריה בשנות ה-50, נבחרת הונגריה בכדורגל הטובה בכל הזמנים.
בלה קומיאדי שאימן את נבחרת הונגריה בכדורמים וזכה עימה במדליית הזהב הראשונה שלה ובלה רייקי שהוביל את נבחרת הכדורמים ל-3 מדליות זהב אולימפיות (הלסינקי 1952, מלבורן 1956 ומינכן 1972).
יהדות ונצואלה היא קהילה יהודית המתקיימת ביבשת דרום אמריקה בוונצואלה של היום.
בעיר קורו (Coro) שבצפון מזרח המדינה אף נמצא בית הקברות היהודי שנחשב לעתיק ביותר באמריקה הלטינית.
נראה שראשוני היהודים הגיעו לוונצואלה במאה ה־17 ואלו היו בעיקר צאצאי אנוסים שהגיעו מהאיים הקריביים (בעיקר מהאי קורסאו).
תחילה התיישבו אלו בעיר קורו שבצפון מזרח המדינה ומשם היגרו לבירה קראקס.
היהודים הראשונים שישבו בוונצואלה ואף הודו ביהדותם בגלוי עשו זאת בשנת 1850 כאשר יהודים מספרד היגרו גם כן לעיר קורו (אליאס דוד קוריאל היה יליד העיר).
אך רק במאה ה־19 התארגנה בה הקהילה היהודית הראשונה עם גלי ההגירה הגדולים מברזיל, מצפון אפריקה (בעיקר ממרוקו) ומקורסאו.
תהליך התבוללות הקהילה הואט בראשית המאה ה־20 עם הגעת יהודים שומרי דת ממזרח אירופה ומרכז אירופה.
אותם היהודים השתקעו בעיקר בקראקס וסייעו מאוד בפיתוחה.
יהודים רבים פנו לוונצואלה לאחר סיום מלחמת העולם הראשונה ולפני פרוץ מלחמת העולם השנייה כאשר רובם היו מאירופה.
מספר גדול בהרבה מזה היגרו לאחר סוף מלחמת העולם השנייה.
מוערך שכ־95% מיהודי ונצואלה יושבים בקראקס אך קיימות קהילות קטנות גם במרקאיבו, במראקי ובוולנסיה.
מעמדם בחברה גבוה אך גילויי אנטישמיות מופיעים מדי פעם.
ארגון הגג של יהדות ונצואלה הוא פדרציית הקהילות היהודיות בוונצואלה (CAIV) המרכזת ומתאמת את פעילות הקהילה ומייצגת אותה כלפי השלטונות.
מאז עלייתו של הוגו צ'אווס לשלטון בשנת 1999, ידעה יהדות ונצואלה תקריות אנטישמיות בתדירות הולכת וגדלה.
בנאום שנאם בערב חג המולד, ב-24 בדצמבר 2005 במרכז שיקום, טען צ'אבס טענות, אמנם מעורפלות, כי "צאצאיהם של אלו שצלבו את ישו...
השתלטו על אוצרות העולם וריכזו את העושר בידיהם".
בהמשך קיבל הנשיא צ'אבס בתחילת 2006 בכבוד רב את נשיא איראן, מחמוד אחמדינז'אד, שקרא אחרי שנבחר לנשיא בשנת 2005, למחוק את ישראל מהמפה.
לעיתים קרובות כינה צ'אבס את אנשי האופוזיציה "יהודים נודדים" ובעת מערכת בחירות רמז שיריבו בבחירות אנריקה קפרילס רדונסקי בעל שורשים יהודיים ואף טען כי הוא משרת אינטרסים זרים.
לקראת הבחירות לפרלמנט בשנת 2010 הגיעו ההתקפות המילוליות והכתובות באמצעי התקשורת לשיא ובין היתר אף הואשמו היהודים בפגיעה בכלכלת ונצואלה ובקשירת קשר בדומה למתואר בפרוטוקולים של זקני ציון.
בעקבות הרדיפות והגילויים האנטישמיים, התמעט מספר היהודים במדינה, פדרציית הקהילות היהודיות בוונצואלה מדווחת על ירידה של כ־50% במספר חברי הקהילה הרשומים מ־18 אלף בשנת 2000 לכ־9,000 בלבד ב־2010. לפי הערכה בשנת 1999 התגוררו במדינה כ-22 אלף יהודים ובשנת 2007 נותרו רק 12–13 אלף.
בשלהי העשור הראשון של המאה ה־21 התגבר זרם היציאה ומעריכים כי יותר מ־5,000 יהודים היגרו לארצות הברית ומיעוטם לישראל.
בבירה - קאראקס - בית ספר יהודי -"הרצל-ביאליק" (הברייקה) - ובו כ־1,000 תלמידים (90% מילדי היהודים), המוחזק על ידי "ההתאחדות היהודית", וגן ילדים וכן אור חב"ד, בית שמואל/מאור התורה ות"ת סיני בהם לומדים כמה מאות ילדים.
אין ארגון כללי ארצי, אך קיימת "ההתאחדות היהודית" (אוניון) של הקהילה האשכנזית, ולספרדים - "ארגון יהודי ונצואלה" (אסוססיון), בקראקס.
בבירה, קראקס, ובכל רחבי המדינה יש בתי-כנסת אחדים, ומספר רבנים.
בקראקס יש גם בית כנסת חסידי, של רבי מאיר רוזנבוים, בנו של רבי יצחק אייזיק מזוטשקא.
העיתונות היהודית כוללת שבועון (בספרדית).
כיום קיימת שותפות של הסוכנות היהודית (שותפות ביחד) בין הקהילה היהודית בוונצואלה ליישוב הישראלי שוהם.
במסגרת השותפות, בעת ביקורם בישראל, עוברים בני הנוער מוונצואלה פעילות עם בני נוער משוהם וכן לבני הנוער המגיעים ל"שנת הכשרה" קיימות משפחות מארחות משוהם.
בנוסף, מדי שנה יוצאת משלחת נוער משוהם לקהילה היהודית בקראקס.
בסוף שנת 2008 נחנך בשוהם היכל תרבות חדש - "המשכן לאומנויות הבמה", אשר נבנה בזכות תרומתה הנדיבה של משפחת בן-טאטא מוונצואלה.
יהודים שעלו מוונצואלה ממשיכים להיות בקשר עם הקהילה שנותרה.
כך למשל ליליאנה לרה ממשיכה לכתוב עבור שבועון Nuevo Mundo Israelita שיוצא לאור בקראקס.
יהדות הולנד היא הקהילה של יהודי הולנד.
ראשוני המתיישבים היהודים בהולנד הגיעו ככל הנראה בתקופת הכיבוש הרומי.
תיעוד ראשון להתיישבות יהודים בהולנד מהמאה ה-12, מתאר את האוכלוסייה היהודית תחת רדיפות וגירושים, בעיקר על רקע דתי.
בשנת 1350 הופצה עלילה כנגד היהודים לפיה הואשמו היהודים בהפצת מגפת המוות השחור.
על רקע האשמות אלו גורשו היהודים.
במשך כ-200 שנה, עד תום מלחמת 80 השנים בשלהי המאה ה-16, לא חיו יהודים בהולנד.
בואם של אנוסי ספרד ופורטוגל
משלהי המאה ה-16 החלה התיישבותם של קבוצות סוחרים מחצי האי האיברי, מרביתם צאצאי יהודים אנוסים שהגיעו לממלכה ההולנדית במסווה של נוצרים קתולים.
ההיסטוריון יוסף קסטיין תיאר את השלבים הראשונים של התיישבות יהודית מחודשת בהולנד במילים אלו:
"כניסת היהודים והמרנים להולנדיה התחילה מיד לאחר שהאוניון של אוּטרָכט הכריז בשנת 1579 על חירות אמונה ודת במדינות הולנדיה.
מעשה ליצנות היה מלפני הגורל, שהמרנים היו חשודים שם בתחילה, שאינם אלא קתולים מתחפשים.
ואולם בשנת 1596 נתפשה חבורה אחת שלהם, שנתכנסו לתפילה ביום הכיפורים, ואז ניתנה למרנים רשות לשוב אל היהדות בגלוי.
אמנם במרוצת הימים נעשו היחסים שבין היהודים וההולנדים מסוכסכים במקצת.
אלא שלא העלילו שם על היהודים לא עלילות של חילול לחם הקודש ולא עלילות דם.
זכויותיהם היו מוגבלות במידה ידועה, אבל בענייניהם של עצמם זכו לאבטונומיה גמורה.
היו ערים, שלא הניחו ליהודים להתיישב בהן, אבל בדרך כלל הכירו ההולנדים את התועלת הכלכלית, שהם מביאים לארץ ולמושבותיה.
ולפיכך לא הייתה ליהודים עילה להתאונן על גורלם החמרי."
במאה ה־17 נוסדו בה קהילות אנוסים, רובם מפורטוגל וחלקם מספרד, שישבו באמסטרדם, רוטרדם, אלקמאר והארלם.
באמסטרדם נוסדה קהילת נווה שלום ואף נבחר לה רב.
בשנת 1619 החליטה הולנד שכל עיר תחוקק חוקים משלה בנושא היהודים.
מאוחר יותר, הגיעו גם יהודים אשכנזים להולנד, בעיקר מגרמניה, פולין וליטא והקימו את קהילתם הראשונה בשנת 1635.
למרות שהוטלו מגבלות שונות על היהודים, הם הצליחו להגיע לעצמאות כלכלית מסוימת עד כדי כך שיהודים ספרדים היו בעלי מניות בחברת הודו המזרחית ההולנדית וליהודים היו עמדות חשובות בכמה ענפי כלכלה, בהם ענף היהלומים.
עם הזמן אף נוצר מונופול יהודי בענף זה.
בשנת 1626 הקים הרב מנשה בן ישראל דפוס עברי באמסטרדם ולימים הייתה העיר למרכז הדפוס העברי.
במאה ה־17 באו על הקהילה היהודית המסורתית (אורתודוקסייה עדיין לא התקיימה אז, היא הופיעה רק במאה ה-19) מספר משברים, שנוצרו דווקא על רקע הסובלנות היחסית שנהגה בהולנד.
סובלנות יחסית זו איפשרה למשל לאוריאל דה קוסטה להציג עצמו כמשיח ולעומתו לברוך שפינוזה לנסח פילוסופיה 'טבעית' שנתפסה על ידי הממסד ככפירה בעיקר.
בהמשך הביאה אווירה זו לכך שבאמצע המאה ה־17 רבים מיהדות הולנד נתפסו לרעיונות המשיחיים של שבתי צבי.
ההיסטוריון יוסף קפלן הראה בין השאר כי עצם העובדה שבתקופה זו נאלצה הקהילה הממוסדת לנקוט באמצעי 'החרם' הרבה מאד פעמים יחסית (המקרה המפורסם הוא של שפינוזה כאמור, אך היה זה אחד מעשרות מקרים דומים אחרים), מלמדת על חולשתה, שסיבתה המרכזית היא השינוי בנסיבות החיים בהולנד: כלכלה משגשגת וסובלנות פוליטית יחסית.
ב-1657 הכריז הסטאדהאודר וילם השני שהיהודים הם נתינים שווי זכויות.
לא הוסר הצורך להישבע שבועה נוצרית לשם הצטרפות לגילדות ולכן ההצטרפות המשיכה להיות מוגבלת ליהודים ומאותה סיבה לא יכלו להתמנות למשרות ציבוריות.
במאה ה־18 הורע מצב היהודים, היקף המסחר שלהם הידרדר והם סבלו משלטון צרפת.
54% מיהודי אמסטרדם תוארו כאנשים שזקוקים לתמיכת הקהילה.
ב־1796 הוכרז שוויון זכויות ליהודי הולנד והשלטונות השתדלו לשלבם בחיי המדינה.
בשנת 1810 היו בהולנד 49,973 יהודים אשכנזים ו־5,000 יהודים ספרדים.
המלך וילם הראשון התעניין בקהילה היהודית ואף הוציא צווים שנגעו לענייניה הפנימיים.
בתקופה זו עסקו רוב היהודים במסחר ואף בלט חלקם בין המשפטנים והסופרים וכן בשורות הסופרים והאומנים.
ביחס לחינוך בתי-ספר יומיים, ילדים יהודים היו רק באמסטרדם ואף שם הספיקו לקלוט רק שליש מהילדים בגיל בית-ספר.
נוסף לכך התקיימו גם מוסדות חינוך יהודי משלים בערים – אמסטרדם, רוטרדם והאג.
גם בית המדרש הוותיק להכשרת רבנים המשיך בפעולתו והיו לו כמה עשרות תלמידים מדי שנה ושנה.
בעיקר גדלה השפעת התנועה הציונית ותנועת היהדות החרדית שהתרכזה סביב אגודת ישראל.
ירמיה שמואל הילסום היה בין היהודים הבולטים וכיהן רב ראשי של מספר אזורים בהולנד.
בערב מלחמת העולם השנייה נאמד מספר היהודים בהולנד בכ-140,000 נפש ועליהם נוספו 30,000 פליטים יהודים מגרמניה הנאצית.
פרוץ מלחמת העולם השנייה עורר בהלה בקרב יהודי הולנד, מחשש לפלישת הנאצים לארצם, ויהודי הולנד חפשו לברוח מהמדינה לכל פינה שקטה בעולם שהסכימה לקלוט אותם.
מייד לאחר כניסת הכוחות הגרמנים אל הולנד, ב-10 במאי 1940, הוטלו על היהודים צווים והגבלות.
בהולנד, על פי תעודות גרמניות, שהה כוח מוגבל מאוד של ה, הצבא הגרמני.
מרבית ההולנדים לא סייעו ליהודים, וחלקם אף השתתפו בתהליך האיתור, הריכוז וההובלה של יהודי הולנד יחד עם הנאצים.
הנאצים הקימו מספר מחנות ריכוז אליהם גורשו היהודים: במזרח הולנד ובצפונה במחנה וסטרבורק ליד העיר חרונינגן אליה גורשו היהודים על ידי "המשטרה הירוקה" (Groene Politie).
עם זאת, היו בהולנד מקרים רבים במיוחד של מסירות נפש למען היהודים, כגון פעולות ההצלה של קבוצת בני-בלי-שם, יוהאן ואן הולסט שפעל יחד עם הנרייטה פימנטל וולטר סוסקינד, גודפריד בומאנס, ואחרים.
על פי הערכות שונות כ-16 אלף יהודים בהולנד ניצלו מידי הנאצים הודות לסיוע זה.
היחס בין מספר חסידי אומות העולם ההולנדים לבין גודל האוכלוסייה גבוה לאין ערוך מבכל מדינה אחרת.
אנשי הכפר ניולנדה הסתירו יהודים באופן מאורגן.
אולם, רובה של יהדות הולנד נספתה בשואה – 104,800 נפש, על פי האומדנים.
מבחינת יחס הנספים בקהילה, באחוזים, יותר יהודים נשלחו אל מותם מהולנד מאשר מכל מדינה מערב-אירופית אחרת.
הדעות לגבי מספר היהודים חלוקות, הערכות שמרניות מניחות כי בשנת 2005 חיו בהולנד כ-26,500 יהודים.
הערכות אחרות מניחות כי בהולנד יש בין 40,000 ל-45,000 יהודים, בכללם כ-10,000 יורדים ישראלים.
רוב היהודים אינם מסונפים לקהילות היהודיות.
הקהילות היהודיות מאוגדות בשני זרמים עיקריים: האורתודוקסים והליברלים.
יוצאות מכלל זה הן שתי קהילות חדשות בנות המאה ה־21: הקהילה הקונסרבטיבית בוויספ ובית החידוש באמסטרדם.
בית החידוש היא קהילה ליברלית שמקבלת את עקרון היהדות הפטרינאלי, זאת אומרת יהודים שרק אביהם יהודי.
ככלל, הזרם הליברלי בהולנד מסורתי יותר מהתנועה הרפורמית העולמית, למרות שייכותו אליה.
הולנד היא אחת המדינות האחרונות בעולם בהן ניתן למצוא קהילות רפורמיות שלא השוו את זכויות הנשים לאלו של גברים.
כך ישנן קהילות בהן נשים לא מורשות לעלות לתורה, לעטות טלית וכדומה.
יהדות התפוצות זהו השם הכולל ליהודים החיים בגולה, קרי, מחוץ לארץ ישראל או מדינת ישראל.
הקהילות היהודיות בעולם מחולקות תחילה לפי יבשות, ובחלוקה-משנית לאזורים גאוגרפיים-יבשתיים, ולמוצאות אתניים על פי חבלי ארץ או מדינות מקור.
להלן רשימה של אוכלוסיות יהודיות בעולם לפי מדינות.
כל הנתונים להלן, מלבד העמודה האחרונה, הם מבנק הנתונים היהודי ברמן באוניברסיטת סטנפורד, בדו"ח האוכלוסייה היהודית העולמית (2020) שנעשה בתיאום סרג'יו דלה-פרגולה באוניברסיטה העברית בירושלים.
נתוני בנק הנתונים היהודי מבוססים בעיקר על מפקדים לאומיים בשילוב עם ניתוח מגמות.
"אוכלוסיית הליבה" מתייחסת לאלה הרואים את עצמם כיהודים באופן מלא.
"אוכלוסייה קשורה" כוללת את אוכלוסיית הליבה ובנוסף את אלה האומרים שהם יהודים בחלקם או שיש להם הורה יהודי אחד לפחות.
"האוכלוסייה הרחבה" כוללת את אוכלוסיית הליבה, האוכלוסייה הקשורה, ובנוסף את אלה האומרים שיש להם רקע יהודי אך הוריהם אינם יהודים, ואת כל הלא-יהודים החיים במשקי בית עם יהודים.
"אוכלוסייה זכאית" כוללת את כל הזכאים לעלות לישראל לפי חוק השבות.
"אוכלוסייה רשמית לאומית" היא האוכלוסייה היהודית המדווחת על ידי מקור לאומי.
שימו לב שייתכן שהתוצאות ה"לאומיות" אינן מדויקות לחלוטין, שכן למקורות אחרים עשויים להיות דיווחים סותרים של אוכלוסיות יהודיות במדינות מסוימות.
מדינהאוכלוסיית ליבהאוכלוסייה קשורהאוכלוסייה רחבהאוכלוסייה זכאיתנתונים לאומיים רשמייםמספר אנשים% מתוך קבוצהלמיליון תושביםמספר אנשים% מתוך קבוצהלמיליון תושביםמספר אנשים% מתוך קבוצהלמיליון תושביםמספר אנשים% מתוך קבוצהלמיליון תושבים7,272,00047.5729,0907,552,00036754,2387,742,00032779,3867,742,00028779,3867,272,000
יהדות האיים הקריבים הוא שם כולל למספר קהילות יהודיות המתגוררות בחלק מן האיים המרכיבים את הים הקריבי.
היהודים הראשונים שהגיעו לאיים הקריביים עשו זאת עם התגוררות היהודים הראשונים בברבדוס בשנת 1661, שכן מספר יהודים קיבלו רשות להשתקע בה.
היהודים הראשונים שחיו באיים הקריביים היו ברובם יהודים מהולנד שהתגוררו תחילה בברזיל וסורינאם אך היגרו מאוחר יותר צפונה לאחר שנת 1654 בה נכבשה רצועת החוף בצפון ברזיל על ידי פורטוגל מידי הולנד.
על האיים בים הקריבי שלטו בעיקר בריטניה, הולנד, ספרד ופורטוגל, ומאוחר יותר, לאחר מספר רב של שנים, נטלו לעצמן שטחים צרפת וארצות הברית.
באיים שהיו תחת שלטון בריטניה והולנד זכו היהודים לשוויון זכויות לאחר תקופה קצרה יחסית ותושבי האיים שבשליטת ספרד נאלצו לחכות זמן רב לזכויות אלו, שניתנו להם רק לאחר הפסקת האינקוויזיציה.
בית הכנסת הראשון באיים הקריביים הוא בית כנסת שהוקם בקורסאו בשנת 1732. התושבים הראשונים שזכו לאמנציפציה מבין תושבי האיים הקריביים היו תושבי האי קורסאו מהולנד בשנת 1667 ולאחריהם זכו לכך תושבי האיים ברבדוס וג'מאייקה מבריטניה בשנת 1740.
כבר בסוף המאה ה-17 היו שש קהילות של יהודים בגלוי באיים הקריביים, בקורסאו, במרטיניק, בטובגו, בהאיטי, בברבדוס ובג'מייקה.
לאחר עצמאות קוסטה ריקה, פנמה, ונצואלה וקולומביה היגרו מספר יהודים מהאיים הקריביים למדינות אלו.
לאחר מלחמת ארצות הברית-ספרד, בשנת 1898, עברו להתגורר חיילים יהודים מצבא ארצות הברית בקובה.
עם השנים גדלו קהילות האיים הקריביים ובשנת 1917 מנו הקהילות כ-4,150 יהודים.
ברפובליקה הדומיניקנית אף כיהן במשך ארבעה חודשים בשנת 1916 נשיא יהודי - דוקטור פרנסיסקו אנריקס.
לפני מלחמת העולם השנייה ובמהלכה היגרו יהודים רבים, בעיקר מגרמניה, אל דרום אמריקה ומרכז אמריקה, ובין השאר גם לאיים הקריביים.
בוועידת אוויאן הייתה זו דווקא הרפובליקה הדומיניקנית זו שהציעה לקבל אל שטחיה כ-100,000 יהודים, דבר שלא יצא אל הפועל מפאת חוסר זמן ופרוץ המלחמה, ולכן בסך הכול היגרו אליה כ-10,000 יהודים בלבד.
עם הקמתה של מדינת ישראל היגרו יהודים רבים מהאיים הקריביים אליה, אך גם למדינות אחרות, כגון ארצות הברית, מערב אירופה ומדינות דרום אמריקה.
כיום יש באיים הקריביים כ-10,000 יהודים.
היהודים הראשונים ישבו בג'מייקה כבר במאה ה-16, והגיעו ברובם מספרד, פורטוגל ומושבותיהן בעקבות גירוש ספרד.
הקהילה היהודית נוסדה בשנת 1656. היהודים זכו באי זה לאמנציפציה מידי בריטניה בשנת 1740, זמן רב לפני שזכו לכך היהודים בבריטניה עצמה.
היהודים הורשו לנהוג ביהדותם בגלוי וארגנו קהילה בעיר הבירה קינגסטון.
בשנת 1917 כבר היו בג'מייקה כ-1,500 יהודים אך חלקם היגרו מאוחר יותר לפנמה וקוסטה ריקה עם מתן הזכויות ליהודים שם.
במהלך מלחמת העולם השנייה הגיעו גם לג'מייקה יהודים מאירופה ולאחר המלחמה היגרו רבים מיהודי המדינה לארצות הברית, מרכז אמריקה וארץ ישראל.
בשיאה, מנתה הקהילה כ-2,400 יהודים.
בשנת 2008 היו בג'מייקה כ-200 יהודים בלבד.
בקינגסטון יש בית ספר יהודי, בו לומדים כ-15 תלמידים יהודים, והשאר אינם יהודים.
בית כנסת המקומי, "שערי שלום", ייחודי בכך שרצפתו עשויה מחול ים, דבר האופייני לבתי כנסת שנבנו על ידי צאצאי האנוסים.
ב-2014 נפתח בית חב"ד על ידי הרב יעקב ראסקין.
בג'מייקה יש כ-21 בתי קברות יהודיים.
היהודים הראשונים שהגיעו לרפובליקה הדומיניקנית עשו זאת במאה ה-19. בשנת 1916 (יולי - נובמבר) כיהן דוקטור פרנסיסקו אנריקס כנשיא הרפובליקה - היהודי הראשון ויחידי עד כה בתפקיד זה.
בוועידת אוויאן, בשנת 1938, הסכים נשיא הרפובליקה הדומיניקנית, רפאל טרוחיו מולינה, שהרפובליקה הדומיניקנית תקלוט כ-100,000 יהודים מגרמניה, אך בפועל בגלל קשיים הגיעו אליה רק כ-10,000 יהודים בלבד.
כמו כן, באותה השנה אף הוקם בעיר סוסואה מושב שיתופי שבו התגוררו כ-500 יהודים שנמלטו מאירופה.
לאחר פרוץ המלחמה הפסיקו גלי ההגירה מאירופה והם התחדשו רק לאחר סוף המלחמה.
כיום חיים ברפובליקה הדומיניקנית כ-300 יהודים.
הקהילה היהודית בארובה, התמסדה בשנת 1754, כאשר משה שלמה הלוי מדורו, אשתו וששת ילדיו, קיבלו אישור מיוחד ממשפחת המלוכה ההולנדית להתיישב באי.
מדורו ייסד את חברת הספנות מדורו ובניו.
בית הקברות היהודי, שהחל לשמש באופן קבוע לקבורה בשנת 1837, מכיל שמונה מצבות משנת 1563.
בשנת 1924 התיישבו באורנייסטאד, בירת ארובה, קבוצה גדולה של יהודים ממזרח אירופה, רובם מפולין, יחד עם קהילות מהולנד ומשפחות ספרדיות מסורינאם.
בית הכנסת במקום, בית ישראל נבנה בשנת 1962 ונפתח ב-4 בנובמבר.
ב-2013 נפתח בית חב"ד בארובה על ידי הרב אהרן בלאסבערג.
הוא כיהן כראש הממשלה גם בשנים 1994 - 2001. אחיו הצעיר מייק אימן מכהן כראש ממשלתה כיום (החל מ-2009).
הקהילה היהודית הגדולה והמשמעותית ביותר באנטילים ההולנדיים היא קהילת יהודי קורסאו.
הקהילה בקורסאו היא הקהילה העתיקה ביותר מבין קהילות יבשת אמריקה (אף על פי שלפניה התקיימו קהילות בברזיל ובסורינאם אך הן נחרבו והוקמו מחדש רק מאוחר יותר).
בשנת 1650 שלחה ממשלת הולנד שתים עשרה משפחות יהודיות אל האי על מנת שיעבדו את אדמתו.
ב-1654 הצטרפו אליהם יהודים מברזיל, שנמלטו מהכיבוש של צפון-מערב ברזיל על ידי פורטוגל, ואשר הביאו עימם פיתוח ורכוש לקהילה.
המאה ה-18 הייתה עמדת השגשוג של הקהילה ובשנת 1730 הוקם באי בית הכנסת הראשון.
בשנות ה-50 של המאה ה-18 הגיע מספר בני הקהילה לכ-2,000, והיא נחשבה כאחת הקהילות הגדולות של מרכז אמריקה והים הקריבי באותה העת.
בשנת 1858 הוקם באי בית ספר יהודי ראשון ובשנת 1863 התפצלה הקהילה והוקם בית כנסת רפורמי, אך פיצול זה נמשך עד לשנת 1964, אז אוחדו שתי הקהילות.
בשנת 1976 מנתה הקהילה כ-800 תושבים אך כיום יש באי כ-400 יהודים, לאחר שרוב היהודים היגרו למדינת ישראל, ארצות הברית, הולנד וונצואלה.
בבונייר וארובה חיים יהודים מעטים ומספר הכולל מסתכם במספר עשרות בודדות.
הקהילה היהודית בפוארטו ריקו היא הקהילה הגדולה ביותר כיום של יהודים באיים הקריביים החיה במושבה האמריקאית פוארטו ריקו שבים הקריבי.
במהלך מאות שנים לא הורשו יהודים להיכנס אל שטח האי והראשונים שהיגרו אליו עשו זאת במהלך מלחמת העולם השנייה, פליטים מאירופה שנמלטו מפני גרמניה הנאצית אך האוכלוסייה המסיבית של היהודים באי היגרו אליו מקובה השכנה לאחר עליית פידל קסטרו לשלטון בשנת 1959, שכן באותה התקופה חיו בקובה כ-15,000 יהודים.
באי ישנם שלושה בתי כנסת לשלושת הזרמים העיקריים של היהודים באי:הרפורמים, הקונסרבטיבים והאורתודוקסים - חב"ד.
באי ישנה קהילה גדולה של נוצרים קתולים אשר טוענים כי הם צאצאים לאנוסים, קבוצה יהודית גדולה יחסית שהייתה נפוצה מאוד במדינות ביבשת אמריקה אשר נשלטו על ידי ספרד.
אנוסים אלו הגיעו לפוארטו ריקו ככל הנראה כבר לאחר הכיבוש הספרדי ונשארו שם מאז, למרות התקנות שאסרו על ישיבת יהודים באי.
כיום חיים בפוארטו ריקו כ-1,500 יהודים.
היהודי הראשון שהגיע להאיטי היה האנוס לואיס דה טורס שהפליג לצד קולומבוס והגיע לאי ב-1492. ראשוני היהודים להגר אל האי היו יהודים הולנדים מברזיל שהגיעו לאי ב-1634, שנה לאחר הכיבוש הצרפתי.
ב-1683 גורשו מרבית היהודים על ידי הקולוניאליסטים הצרפתים ורק בעלי משרות בחברות הסחר הצרפתיות הורשו להישאר.
במהלך מרד העבדים בהאיטי ב-1804 נטבחו וגורשו יהודים רבים, גורל שחלקו עם כל הלבנים באי.
בסוף המאה ה-19 החלו להגר לאי משפחות יהודיות מלבנון, מצרים וסוריה, בעקבות מתן אזרחות צרפתית לבני מיעוטים במזרח התיכון.
עד אותה העת לא הורשו היהודים באי ללמוד בבתי הספר, שהיו כולם קתוליים, ולכן הסתירו רבים את דתם.
הקהילה באי מנתה כמאתיים נפשות בעקבות הגירה זו, אך הצטמצמה שנית עם הכיבוש האמריקני ב-1915, שגרר בעקבותיו הגירה המונית לארצות הברית.
ב-1937 החלה הממשלה, כמו עמיתיה ברפובליקה הדומיניקנית, להנפיק דרכונים ואשרות ליהודים ממזרח אירופה שביקשו מקלט מרדיפות הנאצים.
האוכלוסייה היהודית באי הגיעה באותה העת לכדי שלוש-מאות נפשות, אולם רבים עלו למדינת ישראל בתחילת שנות החמישים ואחרים בעקבות מרד האזרחים בשנת 1986.
תחילת ההיסטוריה היהודית בקובה, הייתה עם בואו של לואיס דה טורס, יהודי ספרדי שהגיע לאי יחד עם כריסטופר קולומבוס בשנת 1492.
בין הספרדים שהתיישבו באי בשנת 1511, לאחר כיבושו, היו בין השאר אנוסים.
אל היהודים שהיו באי הצטרפו עם הזמן יהודים ו"נוצרים חדשים" מברזיל לאחר שנמלטו מכיבוש החוף הצפוני-מערבי על ידי פורטוגל שתמכה באינקוויזיציה וכן מהגרים מהולנד.
הגל העיקרי של היהודים שהיגרו לקובה, היה לאחר מלחמת ארצות הברית–ספרד, בה נלחמו יהודים רבים לצידה של ארצות הברית על אדמת קובה ולאחר סיום המלחמה, כ-3500 מהם נשארו לגור בה.
בשנות ה-30 החלו להיחקק חוקים שהגבילו את היהודים ואת ההגירה היהודית לתוך המדינה.
מוכר סיפורה של האונייה סנט לואיס, שהפליגה מאירופה לקובה ועליה יהודים רבים שנמלטו מפני גרמניה הנאצית, אך נוסעיה לא הורשו לרדת בקובה ולכן נאלצו לחזור לאירופה.
בשנת 1935 הגיע מספר יהודי קובה לשיא - כ-20,000, אך לאחר מלחמת העולם השנייה עזבו רבים מפליטי אירופה והיגרו לארצות הברית.
בשנים שלאחר מכן, לאחר המהפכה בהנהגתו של פידל קסטרו ובשל הגזירות הכלכליות שהקשו על כלכלתם של יהודים רבים, עזבו כ-94 אחוזים מן היהודים את האי, חלקם לארצות הברית ולפוארטו ריקו, חלקם למקסיקו וחלקם לישראל.
ממשלת קובה העניקה חופש דת יחסי ליהודים ולא הגבילה את מכירת הבשר הכשר.
בשנת 1991 שינתה הממשלה את מדיניותה והתירה לקיים את מצוות הדת והתפילות בפומבי.
כיום חיים בקובה כ-1,500 יהודים בלבד, רובם בהוואנה.
הקהילה היהודית בהוואי היא קהילה קטנה החיה באיי הוואי שבשטחה של ארצות הברית, ומבחינה גאוגרפית, נחשבת כקהילה המערבית ביותר בעולם.
רוב היהודים המתגוררים בהוואי הגיעו לאזור במהלך מלחמת העולם השנייה, חלקם הוצבו באיים במסגרת שירות צבאי בתקופת המלחמה ואחריה, ולאחר מכן השתקעו במקום עם משפחותיהם.
על פי הדיווחים קיימות 17 קהילות יהודיות במחוזות הונולולו, הוואי, קוואי ומאווי.
יתרה מכך, קיימים בה עמותות, ארגונים יהודיים וארבעה בתי חב"ד.
השם הקודם של איי הוואי היה איי סנדוויץ', שניתן לאיים בשנת 1778 על ידי גיימס קוק על שם פטרונו, שר הימייה באותם ימים.
בשנת 1959 הפכה הוואי למדינה ה-50 של ארצות הברית, לאחר שהנשיא דווייט אייזנהאור חתם על הצעת החוק (18 מרץ 1959) שעברה בסנאט ובבית הנבחרים האמריקאי, לקבלתה של הוואי.
במפקד אוכלוסין שהתקיים במאה ה-19 בשנת 1884, נמנו באיי הוואי 84 יהודים.
בתקופת מלחמת העולם השנייה שירתו באיי הוואי כ-10,000 יהודים בכוחות הצבא האמריקאי, מספר שהיה גדול בהרבה ממספר התושבים היהודים המקומיים שמנה כ-100 איש.
היהודים המקומיים סייעו לחיילים שהוצבו בבסיסי הצבא, גייסו כספים לסייע ליהדות העולם, והציעו אירוח וסיוע לניצולי שואה שעברו דרך הוואי.
בשנת 2005, מנתה האוכלוסייה היהודית באיי הוואי כ-10,000 איש, כאשר רובם התגוררו בהונולולו בירת המדינה, אולם מספר התושבים היהודים ירד ובשנת 2017, עמד מספרם על כ-7,100 איש.
כתיבת ההיסטוריה של יהודי הוואי
בעקבות הצמיחה המתמדת של הקהילה היהודית בהוואי לאחר מלחמת העולם השנייה, נכתבו מאמרים על תולדות החיים היהודיים בהוואי.
אחד מכתבי העת שפרסם מאמרים בתחילת שנות ה-70 של המאה ה-20, היה כתב העת של האגודה ההיסטורית היהודית של מדינות המערב, הרבעון ההיסטורי היהודי של מדינות המערב.
בשנים האחרונות החלו מאמצים רבים יותר לכתוב את ההיסטוריה של קהילות יהודי הוואי כמו גם על קהילת "סוף מערב".
ההשערות למועד הגעתם של יהודים לאיי הוואי/איי סנדביץ'
האִזְכּוּר המוקדם ביותר לנוכחות יהודית באיי הוואי, נמצא ביומנו של אבנעזר טאונסנד הבן (Ebenezer Townsend, Jr), ספן על סיפון ספינת צייד הלווייתנים "נפטון".
אבנעזר טאונסנד הבן כתב ביומנו ב-19 באוגוסט 1798, כי מלך הוואי עלה על הספינה כשהוא מלווה ב"טַבָּח יהודי".
אזכור זה נחשב לעדות ההיסטורית הראשונה לנוכחות יהודית הקשורה לאיי הוואי.
המידע מופיע גם במאמר שפורסם על ידי בית הכנסת הרפורמי עמנואל בהונולולו.
השערה נוספת קושרת את בואם של היהודים לאיי הוואי לבהלה לזהב בקליפורניה שהחלה ב-24 ינואר 1848. בתקופה זו, הגיעו מהגרים רבים לקליפורניה, וזה עורר תקווה לצמיחה כלכלית גם באיי סנדוויץ.
ציפיות אלו התחזקו בעקבות העלייה בתנועה הימית באוקיינוס השקט ופתיחתם של קווי ספנות חדשים.
בעיתונות הקליפורנית והפולינזית פורסמו טורים קבועים תחת הכותרות: "מאיי סנדוויץ" ו"חדשות מקליפורניה".
באיים דווח על הגעת מבקרים רבים מקליפורניה בעונת החורף, למטרות נופש ומסחר.
עדויות לכך מצויות ברשימות נוסעים של ספינות מהתקופה, שבהן מופיעים שמות של יהודים.
שניים מהם מוזכרים בעיתונות שנות ה-50 של המאה ה-19 בהונולולו - ל.
השערה שלישית גורסת כי סוחרים יהודים מאנגליה ומגרמניה הגיעו לאיי הוואי כבר בשנות ה-40 של המאה ה-19, ומאוחר יותר בין השנים 1900-1850, הגיעו יהודים מסן פרנסיסקו והתיישבו באיים.
מהגרים אלה זיהו הזדמנויות כלכליות, בעיקר סחר קפה וסוכר, והקימו חנויות לממכר מוצרים יבשים.השערה רביעית טוענת כי ההיסטוריון והכומר, דיוויד מאלו (David Malo), יליד הוואי מהמאה ה-19, שיער כי קיים דמיון רב בין התרבות ההוואית למסורת היהודית וייתכן שהגל הראשון של המתיישבים ההוואיים היה למעשה צאצאים של עשרת השבטים האבודים.
אך דיוויד גליקמן, שהיה חוקר לוויתנים ושימש כרב במאווי בין השנים 2019-1991, טען שייתכן שהמתיישבים הראשונים היו מעשרת השבטים, אך קיים קושי מחקרי לבסס את ההשערה הזו מבחינה גניאולוגית.
תהליך התהוות הקהילה היהודית באיי הוואי
בשנת 1898 סופחו איי הוואי לארצות הברית.
לאחר הסיפוח ובמהלך מלחמת העולם הראשונה, הוקמו באיים בסיסים צבאיים, שששירתו בהם גם חיילים יהודים.
בעקבות זאת, עבר מוקד הפעילות הדתית היהודית בעיקר למסגרות צבאיות ולאוכלוסייה שנלוותה אליהן.
מספר יוזמות לארגון הקהילה היהודית הובילו להקמתם של גופים קהילתיים אחדים, אך הן עדיין לא הבשילו לכדי מסגרת דתית יציבה ומתמשכת.
הקהילה היהודית המאורגנת הראשונה בהוואי, The Hebrew Congregation of Hawaii, הוקמה בראשית המאה ה-20 ופעלה במשך כ-6 שנים.
בשנת 1901, נוסדה אגודת הצדקה העברית (Hebrew Benevolent Society) בידי כ-40 תושבי המקום היהודים.
בשנת 1913, הוקמה אגודה עברית נוספת בעלת אופי צבאי (Hebrew Military Association) שמנתה כ-60 חברים, אך גם פעילותה נמשכה זמן קצר בלבד.
בשנת 1923, הקים הוועד הלאומי לרווחה יהודית (JWB = National Jewish Welfare Board), את מרכז "אלוהה" לחיילים יהודים, ששימש עוגן מרכזי לחיי הדת והקהילה היהודיים בהוואי במשך שנים רבות.
עם סיום מלחמת העולם השנייה בזירת האוקיינוס השקט, החלה הקהילה היהודית להתגבש כקהילה דתית עצמאית, בתחילה באמצעות התארגנות מחדש כקהילה היהודית של הונולולו.
בשנת 1930 הוקמה בהונולולו לשכת בני ברית, שבראשה עמד ישראל ויינשטיין (Israel Weinstein).
זמן קצר לאחר מכן החלה הקהילה היהודית לחגוג את החגים היהודיים באופן סדיר.
מוקד הפעילות הדתית היהודית, שהיה קשור בעיקר למסגרות הצבאיות ולאוכלוסייה הנלווית אליהן, נמשך גם לאחר שנת 1959, עם קבלתה של הוואי כמדינה ה-50 של ארצות הברית, בתקופה זו הגיעו לאיים יהודים מהיבשת, לרוב במסגרת שירות צבאי או לצורך לימודים באוניברסיטת הוואי.
רבים מהם היו בעלי מקצועות חופשיים, ובהם רופאים, משפטנים, אנשי אקדמיה ועובדי ציבור במערכות הממשל הפדראליות והמדינתיות.
בשנת 1971 נוסדה הקהילה הקונסרבטיבית "סוף מערב" (Sof Ma'arav), בשנת 1990, הוקם בהונולולו בית חב"ד ובהמשך, במהלך שנות ה-90 של המאה ה-20, נוסדו בתי כנסת נוספים גם באיים אחרים, ובהם מאווי, האי הוואי (האי הגדול) וקוואי.
הבהלה לזהב וגידול האוכלוסייה בקליפורניה, הביאו לשינוי בתנאים הכלכליים באיי הוואי, לאחר שנפתח שוק לתוצרת החקלאית של האיים.
יחד עם זאת, ההכנסות ממכירת המוצרים לא הספיקו להגדיל את כוח הקנייה של האוכלוסייה הילידית, ולא נוצר ביקוש משמעותי לסחורות מיובאות.
על רקע זה, החלו סוחרים יהודים לפתוח עסקים באיים.
ראשית הפעילות הכלכלית היהודית באיי הוואי
חברות מסן פרנסיסקו הקימו סניפי מסחר בעיקר בהונולולו, כאשר לעיתים נותרו חלק מבני המשפחה להתגורר בקליפורניה, הואיל ורק משפחות מבוססות יכלו להרשות לעצמן פעילות כלכלית מסוג זה.
דפוס פעולה זה אפיין גם חברות יהודיות נוספות שפעלו במערב ארצות הברית.
בין בעלי העסקים היהודים שפעלו באיים נמנה א.ס.
Grinbaum), אשר הגיע להונולולו בשנת 1856 ושהה בה כ-7 שנים.
הודות להצלחתו הכלכלית שכנע את שני אחייניו מוריס לואיסון (Morris Louisson) ומוריס ס.
גרינבאום להגיע להוואי ויחד ייסדו את חברת מ.ס.
Grinbaum & Co), שנמנתה עם חברות הייצוא והיבוא החשובות ביותר באיים.
סוחר נוסף היה הירש ריימן (Hirsch Rayman) שהגיע להוואי בתחילת שנות ה-60 של המאה ה-19, והקים עסק מצליח.
חברה נוספת הייתה של האחים היימן (Hyman Brothers).
בשנת 1867 נוסדה חברת M.
Phillips and Company על ידי מייקל פיליפס מסן פרנסיסקו שהיה בעלים של חברה לעיבוד ויבוא קפה.
סניף החברה בהונולולו נוהל בידי גיסו, מארק גרין ועסק בעיקר בייצוא סוכר, אורז וקפה.
החברות גרינבאום, היימן ופיליפס היו החברות הבולטות שהיו בבעלות יהודית בעקבות סיפוח איי הוואי בשנת 1898 לארצות הברית.
אך גם לפניֿ כן היו יהודים שפעלו באיים וביססו לעצמם חיים כלכליים וחברתיים, נהנו מחופש דת מלא וחיו בהרמוניה עם בני דתות האחרות.
בין הקבוצות החברתיות שפעלו במקום נמנתה גם קבוצה משותפת ליהודים ולגרמנים.
הקהילה העברית הראשונה בהונולולו התארגנה באופן רשמי במפגש שהשתתפו בו כ-30 יהודים בעיר.
במהלכו נוסחו חוקה ותקנון, נבחרו בעלי תפקידים והוחלט להגיש בקשה לקבלת מעמד רשמי באמצעות רישום כחברה.
הארגון החדש רכש מגרשים להקמת בית קברות יהודי ושינה את שמו לאיגוד בתי הקברות העבריים (The Hebrew Cemetery Association).
בשנת 1901, נוסד בהונולולו בית קברות יהודי בפרל סיטי ג'נקשן (Pearl City Junction), וחנוכתו התקיימה ב-24 באוגוסט שנת 1902, את הטקס ערכו רודולף קופי (Rudolph Coffee) שהיה סטודנט לרבנות באותה עת בסמינר התאולוגי היהודי (Jewish Theological Seminary = JTS) וביקר בהונולולו, וס.
Ehrlich), נשיא אגודת בתי הקברות.
בשנת 1938 נוסדה הקהילה הרפורמית בהונולולו השוכנת באזור עמק נו'ואנו (Nu'uanu Valley) על ידי 35 משפחות.
תהליך התגבשותה החל באמצעות ההתארגנות מחדש של הקהילה בהונולולו שהגיע לשיאו בשנת 1951 עם רכישת מבנה קבע לבית כנסת וגיוסו של רב מאירופה לתפקיד רב הקהילה - הרב הבסי, יליד הונגריה שנפטר לאחר תשעה חודשים.
לאחר מותו הצטרף לקהילה הרב אלכסנדר סגל.
שנה לאחר מכן הצטרפה הקהילה היהודית הרפורמית לאיחוד הקהילות העבריות האמריקאיות (Union of American Hebrew Congregations).
בני הקהילה רואים את עצמם כ"מקום לתרבות יהודית וישראלית".
הקהילה מציעה לחבריה בית ספר דתי, הכשרות, שירותים לבני ובנות מצווה.
בשנת 1846, הוקם בהונולולו סניף של מסדר איגוד האחווה (Odd Fellows), ובין חבריו נמנו גם יהודים כמו ל.
בשנת 1971 נוסדה קהילה חדשה "סוף מערב" (Sof Ma'arav), קהילה קונסרבטיבית.
הוריה של הסופרת היהודיה אלגרה גודמן (Allegra Goodman) מילאו תפקיד מרכזי בחיים הדתיים ובהקמת הקהילה היהודית הקונסרבטיבית הראשונה.
בשנת 2020, מספר המשפחות היהודיות הקונסרבטיביות הגיע ל-100. השם קהילת "סוף מערב"(Sof Ma'arav) ניתן לקהילה כהתייחסות לשירו של המשורר יהודה הלוי, בו הוא מקונן על שהותו בספרד בעוד שליבו בירושלים.
בית הכנסת "סוף מערב" של הקהילה הקונסרבטיבית, מונהג ללא רב או חזן.
חברי הקהילה מתנדבים ללמוד תורה מדי שבוע, ללמוד גמרא ופרשת השבוע, לשאת דרשה, להוביל תפילות לחנך מבוגרים וילדים.
במשך שנים שכרה הקהילה מקום מכנסיית היוניטריה (Unitarian Church) של הונולולו שנוהגת להתכנס באחוזה שהוסבה לכנסייה, וזה נתן לאנשי הקהילה אפשרות ליצור שותפות בין דתית חזקה עם קהילה דתית נוספת.
היהודים באוהאו: בית הכנסת אלוהה, בית חב"ד, יהודי אוהנה (Jewish Ohana), קהילת סוף מערב, בית הכנסת עמנואל.
בנוסף, קיימים ארגונים יהודיים: ארגון הדסה, ארגון היהודים המבוגרים, הלל באוניברסיטת הוואי, מועצת הקהילה היהודית באוהאו (Oahu Jewish Community Relations Board), שירותי הקהילה היהודית באוהאו.(Oahu Jewish Community Services).
בשנת 2004, הוקם סניף הלל באוניברסיטת הוואי במנואה שבהונולולו.
התארגנות הקהילה היהודית והחיים הדתיים
החגים היהודיים באיי הוואי צויינו בראשיתם באופן ספורדי, במסגרת קהילות יהודיות קטנות שפעלו באיים.
בשנת 1902, התבטאה שמירת החגים היהודיים בסגירת עסקים שהיו בבעלות יהודית ובהזמנת מצות לקראת חג הפסח.
מספר שנים לפני מלחמת העולם הראשונה, הקים צבא ארצות הברית באיי הוואי בסיסים צבאיים, ובמסגרתם שירתו חיילים יהודים רבים, שהתווספו לקהילה היהודית המקומית.
החיילים הקימו ארגון בשם "האגודה הצבאית העברית של טריטוריית הוואי" (Hebrew Military Association of the Hawaiian Territory), ולא כללו חברים מקרב התושבים היהודים האזרחיים והוותיקים.
בשנת 1913, קיימו חברי האגודה טקס ליל סדר לכבוד חג הפסח.
בשנת 1919, נערכו לראשונה בהונולולו טקסים יהודיים של הצבא והצי לרגל ראש השנה ויום הכיפורים.
הטקסים התקיימו בבניין ימק"א ונכחו בהם כ-60 משתתפים, רובם אזרחים יהודים מבוגרים, לצד מספר חיילים יהודים ומספר משתתפים נוצרים.
מארגן התפילות היה ויקטור האריס (Victor Harris), תושב הונולולו, שדאג להשגת מחזורים לראש השנה ויום הכיפורים מאיחוד הקהילות העבריות האמריקאיות (American Hebrew Congregations).
ניהל את הטקסים ואף שר חלק מהתפילות.
לרימר קיבל את פני המשתתפים, כנר ידוע ניגן מספר מנגינות ול.ס.
רוטשילד קרא קטעים מן התפילה.
ימים מספר לפני ראש השנה, שלחה המפקדה הצבאית של הוואי, לבקשת האריס, מברק לכל בסיסי הצבא ובו קריאה לחיילים יהודיים להשתתף בטקסים.
הקהילה התכנסה שוב לתפילה גם ביום הכיפורים.
בטקס יום הכיפורים, נשא דברים מושל הוואי, צ'ארלס ג'יי מקארתי (Mr.
McCarthy), והביע את תקוותו כי הקהילה היהודית תוסיף להתכנס.
רוטשילד שכיהן כיושב ראש הקהילה היהודית בהונולולו, הביע בדבריו תקווה לקיומן של תפילות קבועות בערבי יום שישי.
טקסי ערב ראש השנה ויום הכיפורים סימנו עידן חדש בחיי הקהילה היהודית בהונולולו, לאחר תקופה ממושכת שבה לא צוינו החגים היהודיים ולא התקיימו מצוות דתיות בציבור.
הקהילה היהודית שבעבר הייתה פעילה ומשגשגת חדלה מלתפקד, ואף בית הקברות היהודי היחיד ננטש.
החתונה היהודית הראשונה התקיימה בשנת 1879 ובאותה שנה נערכו גם ההלוויות היהודיות הראשונות.
הקהילה היהודית באי הוואי (האי הגדול)
קהילת יהודי אהבה אהינה (Ahava Aina), קהילה קטנה מאוד ואין לה מיקום פיזי להתכנסות, בית חב"ד, קונה בית שלום (Kona Beth Shalom), הקהילה נוסדה בסוף שנות ה-70 של המאה ה-20 לשנת 1982, יש להם בית קברות בהילו, שהוא חלקה יהודית בבית הקברות הומלנו, וכן יש להם מורה לבר מצווה.
היהודים הראשונים שהגיעו להוואי התיישבו בעיר הילו, והם היו ארבעה.
Louis Amiel) ממוצא ספרדי שהיה אחד הסוחרים המובילים, הוא אורתודכסי והואיל ולא הייתה שום קהילה בעיר הוא משמש כנציג מול השלטונות מרצונו, ד"ר ארצ'י אורנשטיין (Dr.
אלו היו היהודים הראשונים שהגיעו לאי הוואי.
בית חב"ד וקהילת היהודים בקוואי.
רב קהילת בית חב"ד בשנת 2020 היה הרב מיכאל גולדמן.
חלק מחברי הקהילה שייכים גם לקהילות אחרות.
הקהילה עורכת אירועים לחגים ומשתתפים בהם בני הקהילה ואף תיירים.
בית חב"ד בקוואי, היחיד חבר בארגון Jewish Learning Institute.
ומועברים בו שעורים בעברית, יהדות וקורסים אחרים.
בקוואי הוקם בית קברות יהודי.
שנקברו בו יהודים מקוואי וגם מהאי הגדול שלא יכלו להרשות לעצמם קבורה יהודית, כמו כן קיימת קרן מיוחדת לקבורת יהודים חסרי אמצעים.
בקהילה חברים כ-45 חברים רווקים ומשפחות.
החברים מגיעים בעיקר להשתתף בתפילות הימים הנוראים, מעט מאד מגיעים למקום ההתכנסות של הקהילה בשבת, ואחרים מגיעים לאירועים בחגים אחרים כמו חנוכה, סוכות.
לאי קוואי באותם ימים הגיע רק יהודי אחד, מרטין דרייר (Martin Dreyer), שהגיע מגרמניה.
הוא מילא תפקידים של אמון וכבוד ואף היה מנהל סניף הדואר בליהואה (Lihue).
אין תיעוד על מועד הגעת המתיישבים היהודים הראשונים למאווי.
קיימת השערה שסוחרים יהודים הגיעו במאה ה-19, עם התפתחות תעשיות הסוכר, האננס, החקלאות והדיג.
במלחמת העולם השנייה שימש האי כבסיס צבאי, ושירתו בו חיילים יהודים ולאחריה, חלקם בחרו לחזור לארצות הברית וחלקם נשארו לגור באי.
בשנות ה-40 של המאה ה-20, מופיעים שמותיהם של ד"ר וגברת בנג'מין שפירו (Dr.and Mrs.Benjamin Shapiro), מר היימן מאייר (Mr.Hyman Meyr), ומר היימן וקס (Mr.Hyman Waches).
הקהילה כינתה את עצמה "הקהילה היהודית של מאווי" (The Jewish Congregation of Maui), ואחד הפעילים ביותר בהנהגתה היה יונתן וקסמן שנבחר לנשיאה, וצירף לעזרתו את יואל ריצ'מן שהיה בקיא בטקסטים יהודיים, טקסים ומצוות.
וקסמן, ריצ'מן וחברי קהילה נוספים דאגו לאיסוף תרומות עבור הקהילה ובעזרת התרומות הללו רכשו סידורי תפילה, ארון קודש ו"יד".
חפצי הקודש נארזו בארגזים והובלו לשמירה בבתי חברי הקהילה.
בעקבות מותו של יונתן וקסמן התמנה בשנת 1989 יואל ריצ'מן לנשיא הקהילה.
יחד עם שאר חברי הקהילה התמקד ריצ'מן במציאת בניין שישמש כבית כנסת ומרכז תרבות.
בית הכנסת של הקהילה נקרא "בית שלום"
(The Jewish Congregation of Maui) עד שנת 2019. דייוויד גליקמן (היה הרב הוותיק ביותר במאווי, יליד לוס אנג'לס, שהגיע למאווי לחקור את לווייתני הגבנון.) העביר את התפקיד בשנת 2022 לרב רענן מאלק שהגיע מישראל.
בשנת 1998, נרכש בניין שהפך למרכז יהודי המשמש כבית כנסת ומרכז תרבות, ובשנת 1999, הוקם בבית הקבע בית ספר יהודי.
140 אלף תושבים מתגוררים במאווי, כיום חיים במאווי כ-2,500 יהודים.
ויש בה בית כנסת ובית קברות יהודים.
הקהילות הקיימות במאווי: בית חב"ד, קהילת יהודי מאווי.
הרב מנדי קרסניאנסקי הוא רב בית חב"ד נכון לשנת 2020.
בשנות ה-50 התפתח האי במהירות כמרכז תיירות ונופש שמשך אליו מהגרים מאזורים אחרים בארצות הברית, בהם יהודים.
בשנות ה-60 ובתחילת שנות ה-70 התיישבו כמה משפחות יהודיות, בעיקר של גמלאים, באזור לאהאינה-קאנאפאלי, בצפון-מערב מאווי.
באי ישנן מספר קהילות לפי הזרמים השונים: אורתודוקסית, קונסרבטיבית ורפורמית.