tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
יוסף בן מתתיהו מוסר משמו של מנאנדרוס מאפסוס, ששיקע בחיבורו קטעים מן הארכיון של צור, ששלמנאסר ה' נלחם גם בפיניקיה בימי אלולי מלך צור, ושמנע מתושבי צור, הבנויה על אי, מי שתייה במשך חמש שנים.
ייתכן אפוא, שמלבד ישראל גם ערי פיניקיה, וייתכן שגם שליטים אחרים במרחב, מרדו באשור.
מהשוואת הכתוב ב עם הכתוב ב עולה, שמלך אשור עצר את הושע סמוך לתחילת המצור על שומרון, אולם העיר הוסיפה להילחם ונכבשה רק מקץ מצור שנמשך שנתיים.
אירוע זה נחשב כנראה לכה חשוב בעיני האשורים עד שהדים ממנו הגיעו גם לכרוניקה הבבלית, שהמעשה היחיד הנזכר בה לגבי מלכות שלמנאסר ה' הוא כיבושה של שומרון (שמראין בלשון הכרוניקה).
מהקבלת הנתונים המקראיים עם המקורות האכדיים עולה ששומרון נכבשה ב-722 לפנה"ס, היינו סמוך לסוף מלכותו של שלמנאסר ה'.
מן המקרא נראה, שמי שהגלה-את ישראל לאחר כיבוש השומרון היה שלמנאסר ה', למרות ששמו לא צוין במפורש שם.
אך בכתובות סרגון ב' (722 לפנה"ס-705 לפנה"ס) נמסר שסרגון כבש את שומרון, שתושביה מרדו בו, והוא הגלה ממנה אוכלוסייה רבה והפך אותה לפחווה אשורית.
ככל הנראה, עם מותו של שלמנאסר, בסמוך לכיבוש שומרון, נמנע מן השלטונות האשוריים להנהיג את השיטות המנהלתיות שהיו מקובלות לגבי מדינות גרורות שמרדו ונכבשו מחדש - הגליית תושבים וסיפוח הארץ כפחווה לאשור.
הממלכה כולה אורגנה כפחווה אשורית תחת השם Samerina, ובראשה הוצב אחד מקציני סרגון כפחה.
גורלו של הושע בן אלה אינו ידוע.
תיגלת-פלאסר ג' הגלה בשנים 733-732 רבים מבני ראובן, גד וחצי שבט המנשה שבעבר הירדן וכן מן הגליל העליון.
לפי האנלים הגיע מספר הגולים מהגליל לכדי 13,520; עליהם נוספו הגולים משומרון, שלפי כתובות סרגון הגיעו לכלל 27,290. חלק מן הגולים, בעיקר האומנים שבתוכם, הצטרפו וודאי לאומנים-גולים מארצות אחרות שיושבו בערים חדשות שנוסדו על ידי מלכי אשור.
אנשי הצבא שבהם סופחו על ציודם ובמסגרות אורגניות לצבא הקבע של אשור, שנזקק תמיד לכוח אדם מקצועי מחמת פעילותו הרצופה והממושכת.
גולים אחרים יושבו בתחומיהן של פחוות שנדלדלו מאוכלוסייתן מחמת מלחמות והגליות, ונשקפה להן סכנת שממון.
מתעודות מינהל אשוריות מסתבר שהשלטונות האשוריים שקדו על ארגון יעיל של ההגליה, ואף סיפקו לגולים אמצעים נאותים להקלת העברתם והיקלטותם מחדש.
דברים אלו נשמעים גם מנאומו של רבשקה אל הלוחמים שעל חומות ירושלים:
חלח מזוהית עם Halahhu הידועה בכתובות אשוריות כעיר וכמחוז ששכן מצפון-מזרח לנינוה.
האזור האחר בו יושבו היה זה שלאורך נהר החבור.
רבים מתושביו הארמים של אזור זה, בו שכנו בעבר ממלכות ארמיות, הוגלו על ידי מלכי אשור לארץ אשור.
מציאותם של ישראלים בגוזן, ששכנה על נהר החבור והיוותה מרכז של פחווה אשורית, מתועדת בתעודות אשוריות שנמצאו בחפירות שנערכו במקום (כיום תל חלף) ובנינוה.
אזכורים של שמות ישראליים בתעודות שנחשפו בכלח ונינוה, בירות אשור במאות 8-7 לפנה"ס, מלמדות שגולי ישראל הובאו גם לבירות הממלכה.
הללו היו כנראה בעלי מקצוע מבוקשים.
מדבריהם של נביאים מאוחרים משתמע, שהתודעה הלאומית הוסיפה לקנן בלבם של גולי ישראל זמן-מה, ואפשר שחלק מהם התקרבו אל גולי יהודה:
אולם נראה כי רוב הגולים איבדו את ייחודם הלאומי תוך כמה דורות ונבלעו במערך התרבותי-מדיני של תחום התרבות האשורי-ארמי, ולא נותר מהם זכר אלא רק בתודעה ההיסטורית של הדורות המאוחרים.
הוֹשֵעַ בֶּן-בְּאֵרִי היה נביא שפעל בממלכת ישראל באמצע ימי בית ראשון, לקראת חורבן ממלכת ישראל.
נבואותיו של הושע מרוכזות בספר הנושא את שמו, ועיקרן תוכחות לאנשי ממלכת ישראל, אך הן מכילות גם פניות אחדות לאנשי ממלכת יהודה.
ספר הושע כולל גם שני סיפורים על נישואי הושע עם זונה, גומר בת דבליים, המדמים את היחס בין אלוהים ועם ישראל.
הושע בן בארי התנבא בעשורים האחרונים של ממלכת ישראל.
היו אלו ימים של עצמאות מדינית רעועה ותחלופה מהירה של מלכים.
כמו כן, בימים אלו גדלה עוצמתה של ממלכת אשור, וחייליה צעדו לראשונה בארץ ישראל.
ישנן שתי דרכים לקביעת זמנו המשוער של הושע: כותרת ספרו, המספקת מידע כללי למדי ויש הטוענים שאף אינו מדויק; ותוכן הספר, שנבואותיו מרמזות על אירועים מסוימים, לעיתים באופן מעורפל.
בעיה נוספת בקביעת הזמן על פי התוכן היא, שאפשר שלא נשתמרו כל נבואותיו ואנו מחזיקים בידינו רק את חלקן, בהתאם לכלל החז"לי
תקופת נבואתו של הושע לפי כותרת הספר
על פי הכתובת המופיעה בראש ספרו, פעל הושע .
עם זאת, קביעת תקופתו של הושע אינה פשוטה כל כך.
כבר בכתובת זו ישנה בעיה, שכן תקופות אלו אינן חופפות לגמרי: מלכי יהודה הנמנים כאן המשיכו למלוך גם עשרות שנים אחרי ירבעם מלך ישראל.
ימי המלוכה של כל המלכים הללו יחד מגיעים עד קרוב ל-90 שנים.
לדעת רבים, אין זה סביר שהושע, שכבר בתחילת פעילותו הנבואית היה בגיל הנישואין (), חי ופעל במשך תקופה כה ארוכה.
ייתכן שפעל רק מסוף מלכות ירבעם עד תחילת מלכות חזקיהו ובסך הכל כ-50 שנה בלבד.
יש בחז"ל כמה התבטאויות מהן נראה כי אכן חשבו כך, אולם הפרשנים החדשים אינם מקבלים זאת, והם מנסים לקבוע את זמנו בטווח זמן מצומצם יותר.
יש מהם שאף הציעו, כי רשימת מלכי יהודה באה בכותרת רק משום שגרת הלשון (ואולי כתוספת מאוחרת של עורך בן ממלכת יהודה, שהייתה בידו מסורת לא מדויקת על זמנו של הושע), על פי כותרת ספר ישעיהו.
ליישוב הסתירה בצורה אחרת, יש המשערים כי הכתובת בראש הספר מונה רק את המלכים החשובים, ולכן חסרים מלכי ישראל האחרונים, שלא מלכו פרק זמן ארוך ולא הותירו חותם משמעותי על הממלכה.
אולי הכתוב משמיט במכוון את המלכים שהשיגו את כיסאם על ידי שפיכות דמים, ואת זכריהו בן ירבעם מפני שמלך רק שישה חודשים.
רש"י מביא בפירושו לפסוק הראשון בספר דעה, על פיה זכה ירבעם להיזכר בין המלכים, כיוון שלא קיבל לשון הרע על עמוס.
תקופת נבואתו של הושע לפי תוכן הספר
בשל העמימות בה מנוסחות נבואות הושע, קשה לקבוע בביטחון לאילו אירועים היסטוריים מתייחס הנביא.
ישנם אירועים, אשר לוּ התרחשו בתקופת הושע היו ודאי צריכים להותיר בספרו את חותמם.
בין אלה ניתן למנות את המס שהעלה מנחם לאשור, ומלחמת רצין ופקח באחז (המלחמה הסורית-אפריימית) ותוצאותיה: חורבן ממלכת ארם, וכיבוש שגרר הגליית חלקים נרחבים מצפונה של ממלכת ישראל בידי אשור.
דבר זה גורם למחלוקות באשר לקביעת זמנו של הושע, כיוון שפרשנים שונים רואים בנבואות שונות התייחסויות לאירועים שונים.
למשל, ישנם פרשנים הרואים בנבואה בפרק ה', ח' - ו', ו' נבואה המתייחסת למלחמת רצין ופקח, ועל כן מתארכים את הושע בהתאם.
לעומתם, חוקרים אחרים לא קוראים קטע זה כך, ובעקבות זאת משערים אחרת.
ראייה ברורה למדי לכך שהושע נתנבא עוד בימי ירבעם או זכריה בנו, אפשר למצוא בפרק הראשון בספרו, בו ה' מבטיח לבית יהוא חורבן: כיוון שאלו הם אחרוני מלכי בית יהוא, אפשר להניח שהנבואה שייכת לימיהם.
ברם, גם ראייה זו אינה מקובלת על כל הפרשנים.
יש מסבירים, ש"בית יהוא" הוא כינוי כללי לבית המלוכה בישראל (כפי שהאשורים כינו את מלכי ישראל בשם "בית עמרי", גם שנים רבות לאחר שחדל לשלוט).
יחזקאל קויפמן אף הציע לשנות את הנוסח ל"בית יהורם", ולתארך את הנביא הזה לימי יהורם בן אחאב.
קשה לטעון שהושע לא המשיך להתנבא גם לאחר ימי ירבעם: חילופי המלכים המהירים שבאו רק לאחר תקופת ירבעם מהדהדים במספר מקומות בהושע, דוגמת:
חורבן שומרון (כאירוע שהתרחש) אינו מופיע, כך נראה, בנבואות הושע, ולכן אפשר להניח שחדל להתנבא לפני כן.
גבולות זמן אלו מוסכמים כמעט על כל החוקרים (למעט קויפמן וחוקרים אחדים שהולכים בגישתו, המובאת להלן), אך הם רחבים למדי (למעלה מ-25 שנים), והמיקום המדויק בתוכם שנוי במחלוקת.
יש הסוברים שהושע נתנבא לאורך כל התקופה, יש המקדימים את הפעילות רק לראשית תקופה זו, ויש מאחרים אותה לסופה.
המיקום המדויק תלוי בפרשנות שמעניק כל פרשן לפסוקים מסוימים ולעובדות מסוימות.
למשל, האם שני האזכורים של הגלעד ( ו) מעידים כי הגלעד היה עדיין בשליטת ישראל, או שמשתמע מהם דווקא להפך?
הגלעד נתלש מממלכת ישראל במלחמה הסורית-אפריימית בימי פקח בן רמליהו.
מי שיראה בפסוקים עדות לכך שהוא עדיין בשליטת ישראל, יסיק מכך שנבואות אלו קודמות למלחמה זו.
מי שיפרש אחרת, יקבע את ימי הושע כמאוחרים למלחמה זו.
גם מאי-אזכורה של ממלכת ארם בכל הספר כולו, אם נניח שאינו מקרי, אפשר להסיק דבר והיפוכו: היה מי שהסיק מכך שהנבואות מאוחרות למלחמה הסורית-אפריימית, בה חרבה ארם, והיה גם מי שטען ההפך: לו היה הושע מתנבא לאחר המלחמה ולאחר חורבן ארם, היה ודאי מזכיר אירוע היסטורי חשוב זה בנבואותיו.
שאלה דומה נוספת היא, כיצד רואה הנביא את אשור (המוזכרת כשמונה פעמים בספרו): האם היא אויבת מרה מבחינתו, או שהיא עדיין בעלת ברית אפשרית, כמו מצרים?
גם שאלה זו יכולה להשפיע על קביעת התקופה.
דמותו של הושע לפי הפשט
על הנביא הושע מסופרים במקרא (בספרו בלבד; הוא איננו מוזכר במקום אחר בתנ"ך) כמה פרטים אישיים באופן מפורש.
בכותרת ספרו נמסרים זמנו והעובדה שהיה "בן בארי".
בְּאֵרִי הוא כנראה שם אביו, ואולי שם עירו.
בפרקים א' ובפרק ג' מסופר כי ה' ציווה על הושע לשאת אישה זונה.
ישנן גישות פרשניות רבות לסיפורים אלו, ועל כך ראו בהמשך.
מספרו אפשר לשער פרטים נוספים על הרקע האישי שלו.
הוא היה בעל ידע והתמצאות בפוליטיקה הפנימית בממלכת ישראל וביחסי החוץ שלה, ולכן מסתבר, שהיה שייך למעמד הגבוה.
גם הכרותו עם ההיסטוריה, עם פסוקי התורה וספרות החכמה והמזמורים (הניכרת מדבריו), מסייעות לטענה זו.
עם זאת, הדימויים הרבים הלקוחים מן הטבע ומעולמו של האיכר הבאים בספרו, מרמזים שגם עולם זה לא היה זר לו.
מרבית החוקרים והפרשנים (וכן במדרש, ראו לקמן) מסכימים, שהושע היה בן ממלכת ישראל ולא ממלכת יהודה.
עיקר דברי הושע מכוונים לאנשי ממלכת ישראל, ורק פעמים אחדות מזכיר הוא את יהודה.
השוואה בין כותרת ספר הושע לכותרת ספרו של עמוס הנביא, איש יהודה שנתנבא לאנשי ישראל, יכולה לרמז על כך.
אביו של הושע, בארי, היה ידוע בממלכת ישראל – בניגוד לאביו של עמוס, שכנראה לא היה ידוע ועל כן לא הוזכר.
לשונו של הושע שונה מזו של ספרי המקרא האחרים מתקופתו (שנוצרו בממלכת יהודה), ואף ניכרת בה השפעת ארמית, שדוברה בארם, שגבלה בישראל אך לא ביהודה.
הושע מרבה לכנות את ממלכת ישראל בשם 'אפרים', ולא רק בשם 'ישראל'.
הוא לא מזכיר אפילו פעם אחת את ירושלים, אך שומרון נזכרת בדבריו שש פעמים.
לעומתם, ישנם גם חוקרים אחדים הסבורים כי הושע היה בן ממלכת יהודה שנשלח לאנשי ישראל להוכיחם, בדומה לעמוס.
גם לסברה זו כמה נימוקים.
מדבריו נראה שנרדף על נבואותיו: אפשר להסיק מפסוק זה שהיה הושע שייך לקבוצת בני הנביאים, שלא כעמוס, שהדגיש שאיננו כזה:
דמותו של הושע לפי חז"ל
חז"ל ראו בהושע את הראשון לארבעת הנביאים שנתנבאו באותו פרק (הושע, ישעיה, עמוס ומיכה).
על פי חז"ל היה הושע בן לבארה, נשיא שבט ראובן המוזכר בספר דברי הימים כמי שהוגלה על ידי מלך אשור.
לדבריהם, בארה היה גם הוא נביא.
בתלמוד הבבלי אפשר למצוא ביקורת על הושע, אולי כיוון שבספרו יש ביקורת כלפי עם ישראל:
בהמשך הסוגיה בתלמוד, מבהירים חז"ל כי הושע שב בתשובה, ורגשותיו כלפי העם שונו:
בכך יש כדי להסביר את רגשותיו המעורבים של הושע כלפי העם המובעים בספרו, לעיתים בצורה עזה וקיצונית (למשל: לעומת ), ואת המעברים החדים שלו בין נבואות פורענות לבין נחמה (למשל המעבר בין לײ).
אביו של הושע זוכה לשני אזכורים בחז"ל.
על פי האחד היה אף הוא נביא, אשר לא זכה לספר מפני קוצר נבואותיו:
לפי השני מזוהה בארי עם בארה, נשיא שבט ראובן המוזכר ב, כמי שהוגלה על ידי מלך אשור:
במקום אחר נאמר, כי הנבואה הראשונה של הושע הייתה דווקא זו המופיעה בפרק :
השם "הושע" הוא שמם של כמה אנשים הנזכרים במקרא.
ישנם עוד כמה אנשים הנקראים בשמות דומים, כגון יהושע (יהושע בן נון, שאף נקרא 'הושע' בטרם שינה משה את שמו), הושעיה או הושעיהו.
ייתכן ש'הושע' הוא קיצור של אחד השמות הללו.
השם הושע והשמות הדומים לו מופיעים גם בחותמות עבריים קדומים, בכתבי יב ובחרסי לכיש.
אדם בשם הדומה להושע נזכר בשטר קניין אשורי מהמאה השביעית לפנה"ס מהעיר גוזן, וייתכן כי מדובר באחד מגולי עשרת השבטים.
משמעות השם היא אמירה: "ה' יושיע" או בקשה מה': "ה' – הושיעה!".
מקום קברו של הושע הוא נושא שנוי במחלוקת.
מקום קבורתו אינו מתואר בתנ"ך, וקיימות לפחות ארבע מסורות לגביו.
אליהו מפרארה (1435 לערך) מוסר עדות על קבר הושע בעיראק: "יהודי מבצרה סיפר לי שמקומו קרוב לבבל החדשה, מהלך שני ימים.
ושם קבור הושע בן בארי".
בשנת 1495 לערך, תלמידו של עובדיה מברטנורה מתאר את קבורת הושע בבית העלמין העתיק בצפת.
כ-30 שנה מאוחר יותר, משה באסולה מתאר את קבר הושע ומוסיף "וכנגדו מערה אחת סגורה, אומרים ששם היה קבור בארי אביו".
אליעזר הלוי (1838 לערך) מעיד על קבר הושע במירון: "לפני הר ההר עליו נמצא, בכפר מירום, לפי דעת אחדים – מורון, קברו של רבי שמעון בן יוחאי, ובית הקברות הגדול עם קבר הושע בן בארי".
אשר אנשיל גרינוולד (1934 לערך) מעיד על קברו בכפר חיטים: "כפר חיטין, בצד ההר קבר הושע וקבר צפניה ויש אומרים שהוא קבר יתרו".
הורקנוס השני (ביוונית Υρκανός; הוצא להורג בשנת 30 לפנה"ס) היה כהן גדול ומלך יהודה מבית חשמונאי בין השנים 40-63 לפני הספירה.
בנם של מלכי יהודה, אלכסנדר ינאי ושלומציון, ואחיו של אריסטובולוס השני.
עלייתו של הורקנוס אל המלוכה, וויתורו עליה לאחר מות אמו
שמו העברי של הורקנוס השני אינו נזכר במקורות בני התקופה.
לאחר מות אביו, החלה אמו משתפת אותו בשלטון, ומסרה לידיו את משרת הכהן הגדול.
שלומציון הייתה האישה היחידה (פרט למלכה עתליה בימי בית ראשון) אשר הייתה למלכה.
כאישה הייתה מנועה מלכהן ככהן הגדול, משרה שהייתה בסיס כוחם הדתי והחילוני של מלכי בית חשמונאי, ומשום כך מסרה משרה זו לידי הורקנוס.
כאשר חלתה, בימיה האחרונים, החל אריסטובולוס לאסוף את כוחו.
הוא העביר לצדו את כל מפקדי המצודות והכריז על עצמו למלך.
כאשר התלונן הורקנוס על כך בפני אמו, כלאה זו את אשת אריסטובולוס ואת בניו במצודת אנטוניה, אך לא הספיקה להביא מהלך זה לידי סיום ולדכא את מרידת אריסטובולוס בטרם מתה בשנת 67 לפנה"ס.
לאחר מותה קיבל הורקנוס את המלכות, אך לא החזיק במשרה זו זמן רב.
אריסטובולוס וצבאו עלו על ירושלים.
הורקנוס החזיק אומנם בבני משפחתו של אריסטובולוס שהיו שבויים באנטוניה, אך נרתע מלהשתמש בבני הערובה שבידיו על מנת להסיט את אריסטובולוס ממזימותיו.
האחים נפגשו, וכרתו ברית בבית המקדש לפיה ניתנה המלוכה והכהונה הגדולה לאריסטובולוס.
על מנת לחזק את הברית השיא הורקנוס את בתו אלכסנדרה לאלכסנדר השני, בנו של אריסטובולוס.
השפעת אנטיפטרוס האדומי, ומלחמת האזרחים
בזמן זה החל הורקנוס להיות נתון תחת השפעת אנטיפטרוס.
אנטיפטרוס היה אדומי נכבד, בן למשפחה שהתגיירה בימי יוחנן הורקנוס הראשון, ואביו, אנטיפס היה לנציב אדום מטעם אלכסנדר ינאי.
אנטיפטרוס היה ליועצו הקרוב של הורקנוס, ותחת השפעתו החליט הורקנוס לחזור בו מהסכמותיו עם אריסטובולוס, ולשוב ולדרוש את המלוכה.
בימי הפסח, כאשר ביקשו הנצורים קורבנות לשם עבודת המקדש, קיבלו הורקנוס ואנשיו תשלום, ובתמורה הבטיחו לספק לכוהנים כבשים לשם הקרבת הקורבנות.
הורקנוס ואנשיו העלו אל חומת הר הבית סלים ובהם חזירים.
כן תבעו אנשי הורקנוס מן הצדיק חוני המעגל, אשר היה ידוע בכך שתפילתו נענית, ובכך שהצליח להביא גשם בימי בצורת, כי יקלל את אריסטובולוס, ומשסירב לכך הרגוהו.
המצור הסתיים כאשר הגנרל הרומי פומפיוס אשר היה במסע מלחמה במזרח, שלח את מפקד צבאותיו, מרקוס אמיליוס סקאורוס, לדמשק.
אריסטובולוס שילם לסקאורוס שוחד כספי משמעותי, וזה הגיע לירושלים ודרש מן הנבטים כי יסירו את המצור.
הנבטים נענו לדרישה, אך משחזרו לעירם התקיפם אריסטובולוס בדרך והרג רבים מהם.
פומפיוס אסר את אריסטובולוס, וכבש את העיר ואת בית המקדש, לאחר מצור שנמשך שלושה חודשים.
העיר עמדה כנגד כוחותיו של פומפיוס בגבורה, אך פומפיוס ניצל את מנוחת מגיני העיר בשבת, בנה סוללה על פני הערוץ העמוק שהפריד בין צפון העיר ובין חומותיו הצפוניות של הר הבית, וכבש את העיר.
לאחר כיבוש בית המקדש חילל פומפיוס את קודש הקודשים מקום בו הורשה רק הכוהן הגדול לשהות.
כניסתו של פומפיוס לירושלים בשנת 63 לפנה"ס מסמנת את ראשיתה של התקופה הרומית בארץ ישראל ובמקביל דעיכתה של הריבונות היהודית - ממלכת החשמונאים, בארץ ישראל, תחילה ליהודה כמדינת חסות רומית (63 לפנה"ס - 6 לספירה), עם מצבי ביניים שנעו בין עצמאות חלקית לשעבוד ולאחר מכן למדרגת פרובינקיה.
על יהודה לא הושם נציב.
פומפיוס הכריז על הורקנוס כאתנארך ("ראש העם" תואר נחות מן התואר "מלך"), שליט בובה, והכוח האמיתי בממלכה ניתן בידי אנטיפטרוס האדומי, השליט בפועל, שנוא העם - הכפיף את האינטרס היהודי לאינטרס הרומאי, ואדוניו הרומאים.
מס הושת על יהודה והערים ההלניסטיות שנכבשו על ידי החשמונאים, מימי יונתן הוופסי עד לימי אלכסנדר ינאי, כבית שאן ויפו נגרעו מן הממלכה.
עד 62 לפנה"ס ניהל סקאורוס מלחמה בנבטים והסתייע בחיילים ששלח אנטיפטרוס.
לאחר מכן הגיע ותפס את מקומו בסוריה הנציב גביניוס.
מיכאל גרינצויג כותב כי "הריב בינו (הורקנוס השני) לבין אחיו אריסטובולוס החיש את הקץ על ממלכת החשמונאים".
הורקנוס נאלץ להימלט מירושלים, ולפנות לגביניוס לקבלת עזרה.
גביניוס דיכא את המרד, שבה את אלכסנדר, והחזיר את הורקנוס לירושלים.
על אירוע זה כתב יוסף בן מתתיהו:
החוקרים פירשו משפטים אלו כאומרים שהורקנוס הורד ממשרתו כמושל ורק משרת הכהן הגדול הושאר בידו, ובמקום זאת גביניוס חילק את הארץ לחמישה מחוזות אוטונומיים, ושם בראש כל אחד מהם "סנהדרין" המורכבת מנכבדי המקום.
לעומת זאת, יצחק אייזיק הלוי טוען שפירוש הדברים הוא שגביניוס פיזר את הסנהדרין והעביר את התפקידים השלטוניים של הסנהדרין, שהיו קשורים למקדש, לידי הורקנוס.
בשנת 54 לפני הספירה הגיע מרקוס ליקיניוס קראסוס לארץ, ושדד את אוצרות המקדש.
הרומאים המשיכו לרדוף את תומכיו של אריסטובולוס בארץ והרסו את העיר טריכיי שלחוף הכנרת.
בית הורקנוס נתמך עד אותה נקודת זמן בידי אנשיו של פומפיוס, שהיו נתונים במלחמת אזרחים עם הכוח העולה של יוליוס קיסר.
לאחר תבוסתו של פומפיוס בקרב פארסלוס הפגינו הורקנוס ויועצו אנטיפטרוס את תמיכתם בקיסר, ואף השפיעו על יהודי מצרים להצטרף אל הלוחמים למען קיסר.
קיסר הכיר בכהונתו של הורקנוס, מינה אותו לאתנארך על היהודים, ומינה את אנטיפטרוס לאפוטרופוס על ארץ יהודה.
יפו הוחזרה לשטח הממלכה, קיסר התיר להורקנוס לבצר את חומות ירושלים ויהודה שוחררה מחובת הגיוס לצבא רומא.
אנטיפטרוס מינה את הורדוס בנו למושל הגליל, וזה לכד את המורד חזקיהו ואותו ואת אנשיו הוציא להורג ללא משפט.
הורדוס מונה למושל חילת-סוריה, והפך לאויבו המושבע של הורקנוס.
זמן מה לאחר מכן הורעל אנטיפטרוס אביו של הורדוס, בידי אחד מאנשי הורקנוס, מליכוס.
על מנת לרצותו, השיא הורקנוס להורדוס את נכדתו, בת בתו אלכסנדרה, היא מרים החשמונאית.
עלייתו של מתתיהו אנטיגונוס השני
שנים אלו היו שנים סוערות באימפריה הרומית.
רצח יוליוס קיסר הביא זעזועים, מלחמות ומרידות.
אויביה של האימפריה ניצלו שעת כושר זו, והפרתים התקדמו מערבה והגיעו עד לארץ ישראל.
בשנת 40 לפנה"ס הגיע מתתיהו אנטיגונוס השני, בנו הצעיר של אריסטובולוס עם הפרתים לארץ, והכריז על עצמו כמלך.
הורדוס הצליח להימלט, אך אחיו פצאל והורקנוס נפלו בשבי הפרתים.
פצאל התאבד, ואילו הורקנוס הוגלה לבבל.
על מנת שלא יוכל עוד לכהן ככהן הגדול, קצץ אנטיגונוס את אוזניו, שכן אדם בעל מום פסול לכהונה הגדולה.
חיתוך האזניים בוצע אמנם בעידודו של אנטיגונוס, אולם על פי ההיסטוריון הרומאי טקיטוס, נראה כי הנוהג לכרות את אזניו של יריב היה מקובל אצל הפרתים, כדי להשפילו ובו בזמן גם לחוס על חייו.
חייו בצילו של הורדוס, והכחדת בית חשמונאי
בשנת 37 לפנה"ס הצליח הורדוס להשתלט על הארץ, ובחסותו של מרקוס אנטוניוס מושלו הרומאי של המזרח, הכריז על עצמו כמלך.
הורקנוס היה אמנם בגלות בבבל, אך הורדוס ידע כי אם יצליח הורקנוס להטות לטובתו את ליבה של הקהילה היהודית העשירה ורבת העוצמה שבבבל, יהווה סכנה גדולה לשלטונו.
לפיכך זימן אותו בדברי חלקות לשוב לירושלים, ושם חלק לו כבוד, אך שמר על כל צעדיו.
נכדו של הורקנוס, אחיה של מרים החשמונאית, הוא אריסטובולוס השלישי שהה בירושלים, והיה היורש הלגיטימי האחרון לשלטון בית חשמונאי.
שניים אלו, הורקנוס ונכדו, היוו סכנה של ממש להורדוס, ועל מנת לבסס את שלטונו היה עליו להסיטם מן הדרך.
בתחילה נתן הורדוס לאריסטובולוס השלישי, הנער בן ה-17, את הכהונה הגדולה, אך מיד לאחר מכן המיתו בטביעה, בארמונו אשר ביריחו, תוך שהוא מסווה את הרצח בתאונה תוך כדי משחק.
הדבר קומם על הורדוס את אשתו, מרים, חותנתו רבת הכוח, אלכסנדרה, ואת הורקנוס.
הורדוס העליל על הורקנוס עלילת שווא, לפיה ניסה זה להרעילו, והוציאו להורג, בשנת 30 לפנה"ס.
יוסף בן מתתיהו מציין שהורקנוס היה במותו "בן שמונים שנה ומעלה", אולם בהנחה שמת בשנת 30 לפנה"ס, לא ייתכן שנולד בשנת 110, כאשר הוריו נישאו זמן קצר לאחר שנת 103 לפנה"ס.
בסמוך לאחר מכן, הוציא הורדוס להורג אף את אלכסנדרה ואת מרים, האחרונה לבית חשמונאי, בשנת 29 לפנה"ס.
הטרגדיה המשפחתית הסתיימה רק שנים לאחר מכן כאשר הרג הורדוס אף את ילדיו ממרים, אלכסנדר ואריסטובולוס.
הורקניה (קסטליון, אל-מירד, ח'רבת מירד) היא מבצר עתיק במדבר יהודה.
הורקניה זוהתה בראש כיפה מבודדת כ-200 מטר מעל לבקעת הורקניה (אל-בוקיעה) בשוליה המערביים.
המקום זוהה כבר ב-1880, אך האתר נחפר לראשונה רק במאי 2023. עד אז המידע על המקום התבסס על מחקר, סקרים ומדידות.
המבצר הוקם, כנראה, על ידי אלכסנדר ינאי (מלך בשנים 103–76 לפנה"ס), אף על פי שייתכן כי נבנה כבר על ידי יוחנן הורקנוס (שלט בשנים 135–104 לפנה"ס), אביו של ינאי, ונקרא על שמו.
לא ניתן להגיע ברכב עד לפסגת התל, אבל ניתן להגיע עד למרגלותיו מציר נבי מוסא או מהר המונטר.
אזכורו הראשון הוא מסוף שלטונה של שלומציון המלכה (76–67 לפנה"ס), אשתו של אלכסנדר ינאי.
יוסף בן מתתיהו מספר כי הורקניה יחד עם מכוור ואלכסנדריון היו שלושת המבצרים עליהם לא ויתרה המלכה כשהעבירה את מבצרי המדבר לידי הפרושים, מכיוון ש"שם היו אוצרות סגולתה".
מקור נוסף המזכיר את הורקניה ומבצרים אחרים הוא ההיסטוריון הרומי סטרבו המציין כי "הוא (פומפיוס) ציווה להרוס את החומות כולן והשמיד, עד כמה שהיה בכוחו, את קיני הליסטות ואת מבצרי המחסנים של הטירנים.
כי היו שנים כאלה במעברים המוליכים ליריחו תרכס וטאורוס וכן גם אלכסנדריון והורקניון ומכוור וליזיאס ואלה שליד פילדלפיה וסקיתופוליס שבגליל".
בפעם הבאה מוזכרת הורקניה כאשר אלכסנדר השני ברח מאולוס גביניוס ו"בצר את מעזי הארץ ובנה את חומת אלכסנדריון, והורקניה ומכוור אשר מול הרי ערב".
באותו הפרק מסופר כי "עד כי נואש אלכסנדרוס מתקותו ושלח אליו צירים לבקש ממנו חנינה והסגיר אליו את המבצרים הנשארים, את הורקניה ואת מכוור, ואחר כך מסר בידו גם את אלכסנדריון.
את כל המבצרים האלה הרס גביניוס בעצת אם אלכסנדרוס, לבל תפרוץ מלחמה חדשה".
הורקניה הייתה גם המעוז ששימש מרידה מאוחרת יותר של הנסיכה החשמונאית אלכסנדרה כנגד הורדוס, לאחר שכבש את ירושלים בשנת 37 לפנה"ס והוציא להורג את אחיה, המלך החשמונאי האחרון מתתיהו אנטיגונוס השני.
אלכסנדרה שלטה במקום כנראה עד 31 לפנה"ס, כשהורדוס נזקק אולי לאמתלה כדי לא להשתתף בקרב אקטיום ולכן דיכא את מרידתה וסביר שהוציאה להורג.
הורדוס נהג לכלוא בהורקניה את אסירי המלכות שנידונו לזמן בלתי מוגבל או למיתה.
הוא הציג בגאווה את הביצורים, שהצטיינו בעוצמתם הרבה, בפני מרקוס ויפסניוס אגריפה, בעת ביקורו ביהודה בשנת 15 לפנה"ס.
כבכל מבצרי המדבר, הייתה במקום מערכת מים מרשימה שהובילה מי שיטפונות מנחלים סמוכים אל בריכות אגירה גדולות למרגלות המבצר, על גבי תעלת מים, בחלקה פתוחה.
בנוסף, קיימת מערכת של בורות מים גדולים בתוך המבצר.
לרגלי המבצר לצד בריכת האגירה בוסתן ששימש לגידולים שונים לצורכי יושבי המבצר.
בתקופה הביזנטית הוקם על שרידי המבצר מנזר שיתופי (קוינוביון) על ידי הנזיר סבאס.
את שרידי המנזר ניתן לראות עד היום.
בחלק הדרום-מערבי של המבצר מצויה מערה ובה נמצאו ציורי קיר של קדושים נוצרים מראשית התקופה הביזנטית.
ציורי הקיר תיארו את הקדושים עם שמותיהם, חלקם היו לא ידועים עד גילויים.
הציורים הושחתו ואינם קיימים עוד.
בשנת 2023 פורסם שבחפירות שנערכו בקצה הדרומי-מערבי של הפסגה נמצאו ביצורים מימי בית שני, הכוללים חומה ומגדל שמירה.
בחלקו הצפוני-מערבי של ההר נערכו חפירות שכללו הסרה של שכבת מפולת של אבני בניין שנפלו לתוך אולם בקומת המרתף של אחד הבניינים.
אחת מהכתובות זוהתה על ידי האפיגרף אבנר אקר כפרפרזה על תהילים פרק פ"ו, "תפילה לדוד".
בראש הכתובת, שתוארכה למחצית הראשונה של המאה ה-6 לכל המאוחר, צויר צלב.
בנוסף נמצאה טבעת שמתאימה לילד או ילדה, משובצת באבן טורקיז, ועליה כתובת חרוטה בערבית כופית.
את החפירות ניהלו אורן גוטפלד ומיכל הבר מהאוניברסיטה העברית.
מצפון לאתר, בנחל סככה, ישנן שתי מנהרות בנות עשרות מטרים כל אחת.
המנהרות נסקרו על ידי ג'ון אלגרו (הראשון שפרסם את מגילת הנחושת) בשנות השישים, והתחתונה מביניהן אף נחפרה בשנת 2000 על ידי הארכאולוג ד"ר אורן גוטפלד.
החופר מתארך את בניית המנהרה לתקופת בית שני, ומעלה מספר הצעות לשימושה של המנהרה: קבר למתנגדי הורדוס ואולי אף לבנו אנטיפטרוס, מערכת מים, מחילת מסתור, ואולי אף מקום מחבואם של אחד מאוצרות מגילת הנחושת, בה נזכרת העיר סככה וכן "גיא הסככא", כאחד ממקומות הטמנת האוצרות.
הצעה אחרת מנסה לקשור את המקום עם פולחן השמש והכוכבים, בדומה למנהרה דומה לאל הפרסי מיתראס שבטורקיה.
המנהרה התחתונה נאטמה על מנת שלא תיפגע.
מערכת המים של המבצר מורכבת משתי בריכות אגירה פתוחות, מבורות מים על גבי המבצר ומסדרת בורות מים בצידו הדרומי המזכירה מערכות דומות במבצרי מדבר יהודה אחרים (דוק-קרנטל וסרטבה-אלכסנדיון).
בשנת 2007 המשיכה משלחת בראשותו של ד"ר אורן גוטפלד בחפירות שתי המנהרות, המנהרה המזרחית הגיעה לעומק 53 מטרים, והשנייה לעומק 120 מטרים.
באחת מהן הסתיימה החפירה לאחר כ-100 מטרים ובשנייה החפירה לא נסתיימה, ולא נתגלה בהם דבר בעל ערך שיסביר את פישרן.
משה שמיר, ברומן ההיסטורי 'מלך בשר ודם', מייחס את הקמתה של המצודה ליוחנן הורקנוס, ואת היותה מקום כליאתם למשך שנה של בניו, אבשלום וינאי, בידי אחיהם, יהודה אריסטובולוס, עד למותו.
הושה היה כפר ערבי ששכן בגבעות אלונים בקצה הדרומי של הגליל התחתון המערבי, סמוך לשפרעם.
במהלך מלחמת העצמאות נכבש הכפר, התרוקן מתושביו ונהרס.
הכפר הושה נבנה על חורבות היישוב היהודי העתיק אושא.
במחצית השנייה של המאה ה-19, יושב המקום על ידי פליטים אלג'יראים שהגיעו לביירות וקיבלו אישור להתיישב בסוריה (לבנון וצפונה של ארץ ישראל נחשבו אז כחלק מסוריה).
הפליטים הגיעו בעקבות כישלון המרד של עבד אל-קאדר אל-ג'זאירי נגד הכובשים הצרפתיים באלג'יריה ויישובם מחדש היה במסגרת המאמץ של השלטון הטורקי לשיקום הפליטים במקומות שונים בגליל, בעיקר מצפון לצפת וגם בח'רבת הושה היא אושא.
היישוב החדש נקרא "הושה" (Hawsha), שם המשמר את שם היישוב הקדום.
על פי מפקד האוכלוסין של שנת 1931 התגוררו בהושה ובחִ'רבּת אלכַּסַאיר הסמוכה 202 תושבים ב-53 בתים.
לכפר היה יחסי שכנות טובה עם היישובים היהודים שהוקמו בסביבתו, והיו אף נערכים ביקורים הדדיים בין התושבים.
לפי תוכנית החלוקה, הושה נועדה להיות בתחומי המדינה היהודית.
במלחמת העצמאות היה הכפר לבסיסו של גדוד דרוזי מצבא ההצלה של קאוקג'י שתקף את רמת יוחנן וחסם את הציר העוקף שעבר דרך כפר אתא וחיבר בין חיפה לעמק יזרעאל.
ב-16 באפריל 1948, במהלך קרבות רמת יוחנן הכפר נכבש בידי חטיבת כרמלי ותושביו נמלטו לשפרעם.
לאחר כיבושו הרסו כוחות צה"ל את מבני הכפר פרט למבנה למקאם של נבי הושאן (النبي هوشان) בלב בית קברות מוסלמי.
הושה הוא חלק מגן לאומי גוש אלונים אושא וחלק מיער קריית אתא.
במקום נשארו שרידים מהיישוב היהודי העתיק.
וכן יש במקום קבר שייח' ולידו מספר עצים בגודל מרשים.
במקום תוכננה הקמת יישוב בשם 'חרוב' אולם התוכנית הוקפאה לאחר התנגדויות מצד גורמים שונים, בראשם הארגונים הירוקים.
הורשת הכתר הוא מונח משפטי הנפוץ בעיקר בממלכות חבר העמים הבריטי ובמונרכיות אחרות, שבהן הוא מציין את סיום המשטר של המלך, מלכה או קיסר, בעקבות מוות או ויתור על הכס.
המונח נקבע בחוק האנגלי על מנת לציין את המעבר המיידי של הריבונות והפררוגטיבות המלכותיות מהמלך או המלכה המנוחים ליורשיהם, ללא אינטררגנום.
מונח זה יוצר הטעיה מסוימת בשפה האנגלית, מאחר שמשמעות המילה Demise היא גם פטירת אדם, כך שלעיתים מפרשים את המונח כאילו הוא מתייחס למות הריבון ולא למעבר הכתר.
משמעות שגויה זו מנוגדת לעיקרון המשפט החוקתי האנגלי של רציפות המונרכיה, הבא לידי ביטוי בהצהרת המועצה המלכותית שניתנה לאחר מות הנרי השלישי, מלך אנגליה, ולפיה "כס המלוכה לעולם לא יהא ריק; המדינה לעולם לא תהא בלא מונרך".
לאחר מות הריבון בממלכה המאוחדת נערכת פגישה של מועצת העלייה בלונדון, על מנת לתת הוראות בנוגע להכרזה על יורשו של המונרך המנוח.
פגישה זו נועדה למטרות רשמיות, מאחר שזהות המונרך הבא או עלייתו לשלטון לא תלויה בה.
ההכרזה נערכת בארמון סנט ג'יימס בצ'רינג קרוס, בגבול העירוני שבטמפל בר, וברויאל אקסצ'יינג'.
בקנדה נערכת פגישה של מועצת המלוכה של קנדה באוטווה על מנת לבצע תפקידים דומים.
באופן מסורתי הורשת הכתר גורמת לפיזורו של הפרלמנט.
דרישה זו בוטלה ברחבי האימפריה הבריטית לאחר קבלת חוק הרפורמה 1867. בחוק ירושת הכתר 1707 נקבע כי במקרה והתרחשה הורשת הכתר הפרלמנט, אם סיים את ישיבתו או הפסיק את הדיון מסיבה כלשהי, ייפגש בהקדם האפשרי ואם הוא עדיין פעיל ימשיך בדיוניו מיד.
בחוק ייצוג העם 1985 נקבע כי אם הורשת הכתר מתרחש בזמן בחירות כלליות, ההצבעה תידחה ב-14 ימים בדיוק.
בישיבת הפרלמנט הראשונה תחת המונרך החדש לא ניתן נאום מאת הכתר.
כל חברי הפרלמנט וחברי בית הלורדים נשבעים שבועת נאמנות לריבון החדש.
הבית מצביע על פנייה לכתר (Address to the Crown) בתגובה להודעה הרשמית על מות המונרך הקודם, ומביע בה את תנחומיו על המוות ואת נאמנותו ליורש.
באופן מסורתי, כל משרדי השירות הציבורי והכתר מתפנים לאחר פטירת המונרך.
מאחר שכל אנשי הצוות הם עובדיו של המונרך, העסקתם מסתיימת עם מותו וכולם צריכים להיות מועסקים מחדש ולהישבע על נאמנותם למלך או למלכה החדשים.
בחוק הורשת הכתר 1901, ובחקיקה דומה בממלכות חבר העמים הבריטי האחרות, נקבע כי הליך זה לא נחוץ יותר, וכי כל אנשי השירות הציבורי והכתר הם עובדי הכתר ולא של ריבון ספציפי.
הכתרת המונרך החדש מתרחשת כ-18 חודשים לאחר מות המונרך הקודם, אך היא איננה הכרחית לצורך הבטחת הירושה.
בהלכה, גר שהורתו שלא בקדושה ולידתו בקדושה הוא אדם שההיריון שממנו הוא נולד החל כאשר אמו הייתה גויה – וממילא גם העובר – ובתקופת ההריון התגיירה אמו, כך שלידתו הייתה לאם יהודייה.
דינו של גר כזה, שווה בדינים רבים ליהודי ובדינים רבים אחרים לגר.
בהלכה קיימים שלושה מיני מעמדות:
יהודי – אדם שאביו ואמו היו יהודיים בזמן הריונו (ולא הפכו לכאלו אחר כך, על ידי גירות).
בדרגה זו כלולים גם בני גרים, שנולדו לאב ואם גרים לאחר שהתגיירו.
גר גמור – אדם שנולד לאם גויה, והתגייר לאחר לידתו.
גר שהורתו שלא בקדושה ולידתו בקדושה – דרגת אמצע.
אדם שהריונו הוחל שלא בקדושה, אינו מתייחס אחר אביו, אך הוא מתייחס אחר אמו מכיוון שכאשר אמו מתגיירת, חלה גירות גם על העובר, וממילא נמצא שבלידתו הוא נולד לאם יהודייה.
בנוסף, הוא נחשב לגר במידה חלקית, שהרי בתקופת ההריון הוא נחשב היה לגוי, עד שהתגיירה אמו והתגייר עימה.
שני מאפיינים אלו קיימים בגר שהורתו שלא בקדושה והורתו שלא בקדושה.
חלק מהדינים, הקשורים לאי הייחס של גר כזה לאביו, קיימים גם בגר שהורתו ולידתו היו בקדושה ואפילו ביהודי רגיל, אם האב היה גוי.
הלכות אלו נחשבות כאקטואליות ביותר בקהילות אורטודקוסיות המתירות הזרעה מלאכותית מזרע של גוי.
בן כזה נחשב לאדם שאין לו אב, אלא אם, מכיוון שיהודי אינו מתייחס אחר אב גוי.
זו גם אחת מהסיבות שבשלהם נאסרה ההזרעה מלאכותית ברוב הקהילות החרדיות ובחלק גדול מהקהילות הדתיות, שכן תינוק שנולד מהזרעה מלאכותית באופן סודי כנהוג, אין ידוע שהוא אינו נחשב כבנו של אביו, הוא עלול לפטור את אשת אחיו מהאם מהחליצה שלא כדין, לעלות לברכת כוהנים שלא כדין, ובעיות רבות אחרות.
הפוסק הבולט ביותר שמתיר זאת הוא הרב משה פיינשטיין, שגורמים חרדים ניסו להפיץ שמועה לפיה הוא חזר בו באחרית ימיו, אך פוסקים אחרים ובראשם הרב שמואל הלוי ואזנר אוסרים לבצע הזרעה כזו, מסיבות רבות שהוזכרו וגם רבות אחרות.
גר שהורתו שלא בקדושה נחשב כיהודי.
לכן, למרות הדין שקובע כי גר פסול לדון יהודי (מכיוון שכתוב , שכל שררה בעם היהודי תינתן רק למי שנולד יהודי), הרי שגר שהורתו שלא בקדושה אבל לידתו בקדושה כשר לדון יהודי בדין תורה.
לעומת זאת, הוא פסול להצטרף לשמש כדיין בבית דין שעורכים בו חליצה, שבה נאמר פסוק נוסף הבא ללמד שלדין זה כשר רק מי שנחשב כישראל גמור מצד אביו ומצד אמו.
בפרשת נערה המאורסה קובעת התורה, שלמרות שעונש הסקילה מוטל על נערה שהייתה מאורסת וזינתה בזמן האירוסין (קידושין) לאחר שכבר נחשבה לאשת איש, רק אם היא יהודיה גמורה ולא גיורת, הרי שגם נערה כזו שהורתה שלא בקדושה ולידתה בקדושה, נסקלת.
במסכת כתובות מלמד ריש לקיש דין זה מהמילה הפנויה הנוספת , בפסוק.
לעומת זאת, החלקים האחרים הכתובים בפרשה – פרשת מוציא שם רע הקובעת כי אם הבעל הוציא עליה שם רע שזינתה והתברר שהדבר שקר עליו לשלם מאה סלעים ומלקות – אינם קיימים בנערה כזו, מכיוון שהריבוי שנלמד מהמילה בא לרבות את העונש רק לעניין מיתה, כמשמעות המילה.
ככלל, קובעת התורה שגר שנתגייר כתינוק שנולד דמי, ואינו מתייחס אחר אביו ואמו כלל.
מכיוון שכך, מעיקר הדין גר שהורתו הייתה שלא בקדושה, כך שבזמן שבו באופן רגיל חלה האבהות - הוא היה נחשב לגוי (כחלק מגוף אמו), ולכן הוא לא מתייחס אחר אביו.
לעומת זאת, הוא נחשב כבנה של אמו, מכיוון שהייחס בין אדם לאמו הוא במשך כל זמן ההריון עד הלידה, ומכיוון שבמשך חלק מזמן זה, לאחר הגירות שהתגיירה אמו (וחל גם על העובר) הוא ואמו השתייכו לעם היהודי, הוא מתייחס אחר אמו.
מכיוון שכך, אם מת האב הגוי, הגר לא אמור לרשת אותו מדין תורה, שכן דין ירושה מהתורה הוא דווקא כאשר גוי יורש גוי או יהודי יורש אב יהודי, אך לא יהודי שנתגייר, שאינו מתייחס לאביו שלפני הגירות.
למרות זאת, יש גר מסוים שהמחזיר לו כסף שהיה בידו מאביו המת, רוח חכמים נוחה הימנו - כלומר הדבר נחשב כהגון.
לפי רש"י ותוספות הכוונה היא לגר רגיל, שהורתו ולידתו היו שלא בקדושה, שאז כדאי להחזיר לו, שמא אם לא יקבל את ירושת אביו יתגבר עליו יצרו הרע ויחזור לסורו כי הוא יחשוב שהוא יכול לחזור ולהיות גוי ולירש את אביו.
הלכה זו נידונה למעשה על ידי רבא, במיתתו של איסור גיורא, גר ידוע, שאנס את בתו של שמואל בעודה בשבי, והתגייר.
מאונס זה נולד האמורא רב מרי בר רחל, שנקרא על שם אמו רחל, בתו של שמואל.
על פי פירוש רבנו תם הסיבה היא מכיוון שההלכה ש"רוח חכמים נוחה הימנו" היא דווקא בהלוואה ולא בפיקדון, ולפירוש ר"י הסיבה היא מכיוון שרב מרי היה גר שהורתו שלא בקדושה ולידתו בקדושה.
דין ייבום האומר שכאשר יהודי מת ללא בנים, יש לאח לייבם את אשתו כדי להקים לו שם, חל רק על אחים מהאב.
מכיוון שאדם שהורתו שלא בקדושה אינו מתייחס אחר אביו, הוא גם לא נחשב כאח של בניו האחרים של האב הביולוגי.
אם הם נולדו מאותה אם, הם נחשבים לאחים לכל דבר אחר, חוץ מאשר לעניין ייבום.
נובע מכך שאסור לגר לייבם את אשת אחיו הגר כמותו שגם הוא הורתו שלא בקדושה ולידתו בקדושה.
שני אחים גרים, שאחד מהם הורתו ולידתו בקדושה, אסור לו להתחתן עם אשת אחיו לאחר מיתתו, שכן גם אם האח היה גוי בלידתו (הורתו ולידתו שלא בקדושה) אסור חז"ל עליהם להתחתן מכיוון שנראה הדבר כאילו הם אחים, מכיוון שגם הורתו של הראשון הייתה שלא בקדושה.
אך אם האחד הייתה הורתו וגם לידתו שלא בקדושה והשני הייתה הורתו ולידתו בקדושה, כך שאין שונים לגמרי - האחד גר גמור והשני יהודי גמור, מותר להם לישא זה את אשתו של זה לאחר שמתו או נתגרשו.
הושי סאטו היא דמות בדיונית ביקום הבדיוני של זיכיון "מסע בין כוכבים", המופיעה בסדרת הטלוויזיה "מסע בין כוכבים: אנטרפרייז" ומשרתת כקצינת קשר על סיפון ספינת החלל "אנטרפרייז".
היא בעלת דרגת סג"ם, ואחת מהדמויות המרכזיות במשך כל 4 העונות של הסדרה.
סאטו היא בלשנית הדוברת יותר מ-40 שפות
היא מומחית ידועה בהפעלת המתרגם האוניברסלי, כלי מרכזי המאפשר לתרבויות מעולמות שונים כדי לתקשר אחת עם השנייה.
את דמותה מגלמת השחקנית האמריקאית ממוצא קוריאני לינדה פארק.
באופן יחסי, מעט מידע אודות הרקע של סאטו נחשף במהלך הסדרה.
ידוע כי למשך זמן קצר סבלה ממחלת-חלל, וכי היא קלאוסטרופובית.
בפרק העונה הרביעית "Observer Effect" נחשף כי בעבר, סאטו הודחה משירותה בצי הכוכבים בגין הפעלת משחק פוקר ושבירת זרועו של מאמן שניסה להפסיק את המשחק (לסאטו חגורה שחורה באייקידו).
היא הורשתה, בסופו של דבר, לשוב ולהצטרף אל צי הכוכבים בזכות כישוריה בשפות.
טרם שיבוצה לאנטרפרייז, סאטו לימדה בלשנות בברזיל; לא ידוע אם היא הייתה קצינה פעילה בצי הכוכבים, או שהופעלה מחדש כדי לשרת תחת ג'ונתן ארצ'ר.
מאוחר יותר (בפרק "Observer Effect") היא מביעה צער על עזיבה מבלי לומר שלום לתלמידיה.
היו רמזים שסאטו אולי נמשכת לעמיתה טרוויס מייוות'ר, ולטאקר גם.
כמו כן, היא מוצגת כמי שהיא קרובה מאוד לקפטן ארצ'ר, וניכר כי יש קצת היסטוריה בין השניים, שקודמת לשירותם המשותף על האנטרפרייז, אולם טבע הקשר ביניהם עדיין לא הובהר.
בפרק האחרון של הסדרה, "These Are the Voyages...", נחשף כי סאטו נשארה לשמש כקצינת הקשר של ג'ונתן ארצ'ר לאורך המשך כהונתו כקפטן, והיא שקלה לחדש את קריירת ההוראה שלה בברזיל לאחר פירוקה של הספינה.
הפרק האחרון גם גילה כי לאחר ששירתה על סיפון האנטרפרייז במשך עשר שנים, סאטו עדיין עונדת דרגות של סג"ם.
כפי שצוין ברשומות על סיפון ספינת החלל דיפאיינט (NCC-1764), הדרגה הגבוהה ביותר אותה השיגה סאטו במהלך הקריירה של בצי הכוכבים היא של לוטננט-קומנדר, דבר המצביע גם על עלייה איטית בסולם הדרגות או פרישה מוקדמת משירות פעיל.
על פי צג מסך מחשב, אשר בקושי נראה בפרק "In a Mirror, Darkly", ונלקח ממאגרי הזיכרון של הדיפאיינט (NCC-1764), סאטו נולדה בקיוטו, יפן.
היא סייעה בפיתוחו של המתרגם האוניברסלי.
לבסוף היא מתחתנת עם אדם בשם טקאשי קימורה, ותפרוש מצי הכוכבים בדרגת לוטננט-קומנדר.
ביקום המראה, סאטו היא קצינה בדרגת לוטננט.
בנוסף להיותה קצינת הקשר, היא משמשת גם כ"אשתו של הקפטן" (שילוב של נושאת כליו / פילגש) של הקפטן מקסימיליאן פורסט ולאחר מכן קומנדר ג'ונתן ארצ'ר, לאחר שארצ'ר משתלט על האנטרפרייז.
לאחר שארצ'ר משתמש בדיפאיינט (NCC-1764) על מנת לדכא את המרד, סאטו מרעילה אותו ולוקחת את הפיקוד על הספינה, לוקחת את טרוויס מייוות'ר של יקום המראה כבן-זוגה החדש.
עם הגעתה אל כדור הארץ, היא דורשת את כניעתו של הכוכב ומכריזה על עצמה כקיסרית.
לדברי הכותב דייוויד גרייבן, "סג"ם הושי סאטו היא בלשנית אמריקאית-אסייתית וקצין תקשורת.
נוטה להתקפים מפחידים ובאופן כללי נראית כבלתי יעילה בכל התנאים האחרים למעט מההיבטים הלשוניים של עבודתה, הושי היא "הצרחן התורן" ".
הורקנוס לבית טוביה היה בנו הצעיר של יוסף בן טוביה, גובה המסים באזור ארץ ישראל שחי בתקופת בית שני תחת השלטון ההלניסטי.
על פי בקשתו של האב, יצא הורקנוס למצרים ורכש את חיבתו והגנתו של המלך התלמי.
בשובו ארצה, נלחם הורקנוס באחיו שניסו להורגו, הרג שניים מהם, וספג בוז מצד אביו בגלל התנהלותו הכלכלית.
הוא ברח לעבר הירדן, בנה אחוזה וגבה מיסים מתושבי המקום.
לאחר עליית אנטיוכוס אפיפאנס לשלטון בשנת 175 לפנה"ס, שׂם הורקנוס קץ לחייו.
סיפורם של יוסף והורקנוס ממשפחת בית טוביה מתואר באריכות בספר "קדמוניות היהודים" שכתב יוסף בן מתתיהו.
אף שהסיפור מאופיין בקווים אגדתיים שמעלים ספק לגבי אמינותו ההיסטורית, הוא מהווה מקור שאפשר ללמוד ממנו על מצבם החברתי והתרבותי של היהודים בארץ ישראל בתקופה שלפני פרוץ מרד החשמונאים.
הורקנוס ומשפחתו היו בני המעמד הגבוה בארץ ישראל וקיימו קשר קרוב עם השלטונות התלמיים.
קשר זה השפיע על אורח חייהם: הם אימצו מאפיינים הלניסטיים שבמקרים רבים עמדו בסתירה למצוות היהדות.
כיום, חוקרים רבים סבורים שבני טוביה היו מראשוני המתייוונים וסיפורם מתאר את ראשית תופעת ההתייוונות בקרב היהודים, בעיקר מהמעמד הגבוה, בתקופה ההלניסטית בארץ ישראל.
תיארוך תקופתו של הורקנוס שנוי במחלוקת בין החוקרים.
זהותו של המלך תלמי המוזכר בסיפור אינה ידועה, והזיהוי נע בין תלמי השלישי (246–222 לפנה"ס), תלמי הרביעי (222–204 לפנה"ס) או תלמי החמישי (204–181 לפנה"ס).
בנוסף נזכר שמו של הורקנוס בספר מכבים ב' כאשר חוניו השלישי טען שהוא שומר חלק מאוצרו בבית המקדש.
ארץ ישראל, שמאז ימי קדם הייתה חלק מתרבות המזרח הקרוב הקדום, נכבשה בשנת 332 לפנה"ס על ידי אלכסנדר הגדול.
לאחר מותו ב-323 לפנה"ס, במהלך מסעו לכיבוש האימפריה הפרסית, התפרקה האימפריה שהקים, ואת מקומו תפסו דיאדוכים.
אלה לחמו זה בזה על השליטה בשטחים העצומים שכבש אלכסנדר בסדרת מלחמות שנקראו מלחמות הדיאדוכים.
גורלה של ארץ ישראל הוכרע בשנת 301 לפנה"ס במהלך מלחמת הדיאדוכים הרביעית.
הקואליציה בראשותם של סלאוקוס הראשון, ליסימאכוס ותלמי הראשון הביסה את אנטיגונוס מונופטלמוס ואת בנו דמטריוס פוליוקרטס.
על פי תנאי ההסכם בין תלמי הראשון לסלאוקוס הראשון, הייתה אמורה קוילה סוריה, שארץ ישראל הייתה חלק ממנה, לעבור לשליטת בית סלאוקוס, אך תלמי שמר אותה לעצמו.
לאורך המאה ה-3 לפנה"ס נערכו מספר מלחמות שנקראו המלחמות הסוריות על השליטה בקוילה סוריה, שכללה גם את פיניקיה.
בסופן הצליח אנטיוכוס השלישי להביס את צבאותיו של תלמי החמישי בקרב בניאס שהתקיים בשנת 200 לפנה"ס, והביא לו את הניצחון במלחמה הסורית החמישית (195-202 לפנה"ס).
כתוצאה מהניצחון הסלאוקי עברה ארץ ישראל לשליטת האימפריה הסלאוקית.
היהודים שחיו באזור חילת-סוריה באותה תקופה, הושפעו מהתרבות ההלניסטית וממאבקי הכוח על האזור.
על רקע המתיחות התמידית בין מצרים התלמיית לממלכה הסלאוקית, צמחו כוחות ששאפו לחזק את הצדדים השונים במערכה.
המאורעות בסיפור התקיימו לכאורה לאחר ניצחונה של הממלכה הסלאוקית במלחמה הסורית החמישית ועל רקע עלייתה והתחזקותה של הרפובליקה הרומית ממערב.
סיפוריהם של יוסף בן טוביה ובנו הורקנוס מובאים באריכות בקדמוניות היהודים.
לאחר המלחמה הסורית החמישית, הצהיר אנטיוכוס השלישי (שמלך בשנים 223–187 לפנה"ס) על נאמנותו ואהבתו לירושלים, שנפגעה מהמלחמות הסוריות בצורה קשה, והבטיח לשקמה.
אנטיוכוס העניק לתלמי החמישי (שמלך בשנים 204–181 לפנה"ס) את בתו קלאופטרה לאישה ואת אזור חילת-סוריה כנדוניה, והם הסכימו ביניהם על חלוקת המיסים באזור.
על פי ההסכם, על אף שהאזור נכבש על ידי הסלאוקים, שילמו תושביו מיסים לממלכה התלמיית.
באותה תקופה סירב הכהן הגדול חוניו בן שמעון לשלם מיסים לממלכה התלמיית.
הסירוב עורר את כעסו של המלך תלמי, שבתגובה שלח לירושלים שליח שאיים על חוניו.
יוסף בן טוביה, בן אחותו של חוניו, נמצא באותה עת בירושלים והחליט להתערב בנעשה.
יוסף ניסה לשכנע את חוניו לשלם את המס על מנת שלא להכעיס את המלך המצרי, אך חוניו סירב ויוסף הציע שהוא בעצמו ילך למצרים על מנת לשכך את זעמו של המלך.
יוסף כינס אספה בירושלים וזכה לתמיכה מהעם ולאחר מכן אירח את השליח המצרי בביתו וזכה לתמיכתו ולהילולו בפני המלך.
יוסף לווה כסף ממספר שומרונים על מנת לממן את מסעו והגיע לאלכסנדריה.
הוא הרשים את המלך בחוכמתו ובשנינותו והתחבב עליו.
יוסף שכנע את המלך למנות אותו לגובה המיסים הראשי של אזור חילת-סוריה, פיניקיה ויהודה (שירושלים נכללה בתוכו).
המלך הסכים למנות אותו לתפקיד והוא החזיק בו במשך 22 שנה.
הורקנוס היה בנו השמיני של יוסף מאשתו השנייה.
על פי המסופר בקדמוניות היהודים, באחת מנסיעותיו של יוסף בן טוביה ואחיו סולימיוס (בתרגום שליט: שלום) לאלכסנדריה, הוא התאהב ברקדנית נוכריה שהשתתפה באחד המשתאות.
יוסף התוודה בפני אחיו על התשוקה האסורה לאותה רקדנית.
אחיו של יוסף הבטיח לעזור לו, אך במקום להביא לו את הרקדנית, קישט את בתו והביא אותה אל יוסף בלילות.
יוסף השתוי לא זיהה את אחייניתו ושכב עמה.
לאחר כמה לילות סיפר יוסף לאחיו על אהבתו לרקדנית והתייעץ איתו איך לפעול.
בתגובה, גילה לו אחיו ששלח אליו את בתו, שכן העדיף להמיט קלון על בתו מאשר לראות את יוסף ממיט קלון על עצמו, ולכן הוא יכול לקחת אותה לאישה.
יוסף לקח את בת אחיו לאישה והיא ילדה לו את הורקנוס.
הורקנוס מתואר כחכם מבין אחיו והאהוב ביותר על אביו.
יוסף העמיד את הורקנוס במבחן ושלח אותו לזרוע באדמתו עם 300 צמדי בקר, ללא מושכות עול.
הורקנוס העדיף שלא לבזבז זמן ולחכות לשליחים שיביאו את מושכות העול מאביו (כפי שיעצו לו נהגי השוורים) ובחר לשחוט חלק מהשוורים ולהכין מעורם מושכות עול חדשות.
יוסף העריך את בחירתו של בנו וביטא אליו חיבה גדולה, דבר שעורר את קנאת אחיו של הורקנוס.
כאשר נולד לתלמי בן, שאל יוסף הזקן את בניו מי רוצה ללכת לברכו במקומו.
כולם סירבו מלבד הורקנוס שהתנדב לצאת.
הורקנוס הבטיח לאביו שיחיה חיים צנועים ועל כן הוא איננו צריך סכום גבוה של כסף, והציע לאביו לבקש מאָרִיוֹן, סוכן ביתו של יוסף באלכסנדריה, להיות אחראי למתנה.
יוסף הסכים ושיבח את בנו על צניעותו וחסכנותו.
לאחר צאתו של הורקנוס כתבו אחיו לרעי המלך תלמי וביקשו להורגו.
הורקנוס הגיע למצרים וביקש מאריון סכום של אלף כיכרות (בניגוד לעשר כיכרות לפי הערכתם של אריון ושל יוסף).
אריון סירב ונזף בהורקנוס, והאחרון בתגובה הכניס אותו לכלא.
המלך תלמי שמע על מעשה זה וקרא להורקנוס לשיחה על מנת לברר את העניין.
בתגובה, הסביר לו הורקנוס שעל מנת לזכות בכבוד מכלל העם יש להעניש גם אנשים בדרגים הגבוהים: .
תשובה זאת הרשימה את המלך שהעריך את חוכמתו של הורקנוס.
הורקנוס הוזמן לסעודה של כל ראשי הארץ, ומפאת גילו הצעיר נחשב נמוך בכבודו, ועל כן נקבע מקומו בקצה השולחן, לשם הגיעו שאריות האוכל בלבד.
טריפון, ליצן החצר, הסב את תשומת לבו של המלך לערמת העצמות בצלחתו של הורקנוס, ושׂם אותו לצחוק בפני המסובים.
המלך שאל את הורקנוס לגבי הנעשה והורקנוס הצביע על צלחותיהם הריקות של שאר בני-החבורה, וענה: .
תשובה זו הרשימה את המלך והוא שיבח את הורקנוס על שנינותו.
הורקנוס קנה מאה נערים ומאה בתולות במחיר של כיכר לאדם.
לאחר מכן שוחח עם עבדי האדונים שהתכוונו להביא למלך מתנה לכבוד הולדת בנו, ובירר איתם את ערכן של המתנות.
הם סיפרו לו שערך המתנות של אדוניהם קשור לשווי נכסיהם, ועמד על סכום יחסי של עשר כיכרות.
הורקנוס העמיד פנים שאין ביכולתו להביא מתנה בערך כה גבוה ושברשותו מתנה בערך חמש כיכרות.
העבדים סיפרו זאת לאדוניהם שהחליטו להביא מתנות בעלות ערך נמוך יותר, כשהמתנות היקרות ביותר היו בעלות ערך של עשרים כיכרות.
ביום הענקת המתנות בלטה מתנתו של הורקנוס - אשר העניק את מאת הנערים למלך ואת מאת הבתולות למלכה ובידי כל אחד מהם כיכר.
הורקנוס העניק מתנות יקרות גם לרעי המלך על מנת שלא יהרגו אותו, כפי שביקשו מהם אחיו.
תלמי, שהתרשם מאוד מנדיבותו של הורקנוס שאל אותו מה הוא רוצה בתמורה, והורקנוס ביקש מתלמי לכתוב עליו לאביו ולאחיו.
כששמעו אחיו של הורקנוס על הכבוד שקיבל במצרים, יצאו לקראתו על מנת להורגו.
יוסף, ששמע על מעללי בנו ועל הכסף הרב שהוציא במסעו, כעס עליו מאוד ולא דאג לשלומו.
הורקנוס נלחם באחיו, הרג שניים מהם והבריח את האחרים לירושלים.
כשהגיע הורקנוס לירושלים הוא ראה שאנשי העיר לא רוחשים לו כבוד.
הוא בחר לברוח לעבר הירדן, לשבת שם ולגבות מיסים מתושבי המקום.
לאחר מות יוסף, יצאו בניו למלחמה נגד הורקנוס, כאשר רוב העם (לרבות שמעון הכהן הגדול) הצטרף לצד האחים.
הורקנוס בחר שלא לחזור לירושלים וחזר לעבר הירדן, שם בנה אחוזה גדולה ומבוצרת בשם "טירוס" על מנת להתגונן מאחיו, ולחם נגד שכניו הערבים.
הוא שלט באזור זה במשך שבע שנים.
לאחר עלייתו של אנטיוכוס הרביעי לשלטון, נתקף הורקנוס פחד ויאוש וחשש שזה יענישו על מלחמותיו נגד שכניו הערבים ובחר להתאבד.
הרכוש הרב שצבר עבר לידי אנטיוכוס הרביעי.
שמו של הורקנוס נזכר גם בספר מכבים ב'.
כאשר הסתכסכו חוניו השלישי ואיש בשם שמעון משבט בנימין על הנהגת שוק העיר, הלך שמעון אל אפולוניוס התרסי וסיפר לו שבבית המקדש ישנו אוצר רב שאיננו קשור להעלאת הקורבנות ולכן אפשר לגבות אותו.
אפולוניוס שלח את שליחו, הליודורוס, לברר את המצב.
כאשר התעמת הליודורוס עם חוניו לגבי כספי המקדש, ענה לו חוניו כי הכסף שייך ברובו לאלמנות וליתומים ורק מקצתו ל, ולא כפי שהעליל שמעון "הרשע".
חוקרים רבים ניסו להתחקות על מקורות הסיפור עליו הסתמך יוסף בן מתתיהו, מחבר "קדמוניות היהודים".
חלק מהחוקרים טוענים שיוסף בן מתתיהו השתמש בשני מקורות היסטוריים שונים.
טענה זו נובעת מהשינוי באופי הסיפור: בחלקו הראשון הוא אגדתי, מפאר ומצדיק את התנהגותם של בני טוביה, לעומת חלקו השני שהוא קצר ואינפורמטיבי.
לעומתם יש חוקרים הטוענים שיוסף בן מתתיהו השתמש במקור אחד בלבד.
גם לגבי זהות מחבר המקור ישנה מחלוקת בין החוקרים.
חלק מהחוקרים טוענים שמחבר הסיפור המקורי איננו יהודי, שכן הוא מציג באור חיובי התנהגות שאיננה תואמת את חוקי המוסר היהודיים שהיו נהוגים באותה תקופה.
חוקרים אחרים טוענים שמחבר הקטע היה יהודי פרו-תלמי שחי מעט אחרי התרחשות המאורעות.
על פי פרשנות זו, הדמויות שבחרו לחזק את השלטון הסלאוקי הוצגו כדמויות 'שליליות'.
אביגדור צ'ריקובר טען שמחבר המקור היה יהודי בעל זיקה חזקה לתרבות ההלניסטית שהשתמש בסיפורם של יוסף והורקנוס על מנת להציג בצורה חיובית את דמותו של היהודי החדש - יהודי השואב השראה מהתרבות ההלניסטית.
ישנה סברה שמחבר המקור היה מעוניין שיהודים נוספים ישאבו השראה מסיפורם של יוסף והורקנוס ויתנהגו כמותם.
הדעה הרווחת במחקר מצביעה על טעות כרונולוגית בסיפור יוסף בן טוביה.
על פי המסופר ב"קדמוניות היהודים", מתרחש הסיפור לאחר סיום המלחמה הסורית החמישית ב-200 לפנה"ס.
יוסף בן מתתיהו אף מתאר את הסכם השלום בין אנטיוכוס השלישי (הגדול) ותלמי החמישי, אשר לפיו זכות גביית המיסים באזור חילת-סוריה מוענקת כנדוניה לתלמי.
אך הסיפור מתאר מצב שבו השלטון התלמיי לא רק גבה מיסים אלא גם איים על תושבי האזור שינשל אותם מאדמתם.
בנוסף, אין התייחסות לשלטון השושלת הסלאוקית דה פקטו עד עלייתו לשלטון של אנטיוכוס הרביעי בשנת 175 לפנה"ס, בסוף ימיו של הורקנוס.
פרטים נוספים בסיפור אינם תואמים את המידע ההיסטורי על התקופה: על פי הסיפור, תקופת כהונתו של יוסף בן טוביה הייתה 22 שנה ותקופת כהונתו של הורקנוס בן טוביה הייתה 7 שנים, אך פרק הזמן שבין סיום המלחמה הסורית החמישית (200 לפנה"ס) לבין עלייתו לשלטון של אנטיוכוס הרביעי הוא 25 שנה.
על פי הסיפור, התנהגותו של חוניו הכעיסה את תלמי הרביעי אאורגטס, אף על פי שבאותה תקופה מלך תלמי החמישי, אפיפנס.
הדעה הרווחת היום במחקר היא שיוסף בן מתתיהו טעה כאשר קבע את זמנו של הסיפור לאחר המלחמה הסורית החמישית, כשלמעשה המאורעות התרחשו כמה עשרות שנים קודם לכן, בחלק השני של המאה השלישית לפנה"ס.
מציאת הפפירוסים של זנון בשנת 1915 חיזקה טענה זו.
הפפירוסים, שנכתבו בין השנים 258-259 לפנה"ס, מכילים מידע על אדם עשיר בשם טוביה שחי בעבר הירדן והיה בעל קשרים כלכליים עם השלטונות התלמיים.
התומכים בתאוריה הזאת טוענים שאדם זה היה אביו של יוסף בן טוביה, דבר המחזק את מיקומו מחדש של הסיפור באמצע המאה השלישית לפנה"ס.
על כן המלך התלמי המתואר ב"קדמוניות היהודים" איננו תלמי החמישי, אלא מלך קדום יותר: יש הטוענים שמדובר בתלמי השלישי (שמלך בין השנים 246–222 לפנה"ס) ויש הטוענים שמדובר בתלמי הרביעי (שמלך בין השנים 222–204 לפנה"ס).
חוקרים המתנגדים לתאוריה זו, טוענים שיוסף בן טוביה אכן פעל במאה השנייה לפנה"ס.
חוקרים אלו מאמינים שבאותה תקופה פעל שלטון כפול של הממלכה הסלאוקית והממלכה התלמיית ומייחסים זאת למצב הייחודי שבו נמצאו שתי הממלכות.
לפי תאוריה זו, פרטים מסוימים בסיפור נוספו על ידי יוסף בן מתתיהו על מנת לחזק את הפן הריאליסטי בסיפור.
מחקר נומיסמטי שפורסם ב-1988, מחזק תאוריה זו: הוא מראה שלאחר שהאזור נכבש על ידי הסלאוקים, המשיכו המקומיים להשתמש במטבעות תלמיים וסלאוקים בו זמנית במקום להחליף את המטבע כמקובל באותה תקופה.
סיפוריהם של יוסף בן טוביה ובנו הורקנוס מאופיינים בקווים אגדתיים רבים.
דמויותיהם מאופיינות בתכונות שנחשבות נעלות (צדיקים, אצילים, חכמים), בעוד אויביהם ומתנגדיהם מתוארים כרשעים, רודפי בצע וקנאים.
עובדה זו מערערת את האמינות ההיסטורית של הסיפור.
חוקרים רבים מאמינים שקורות בני טוביה נכונים ביסודם ויש הסכמה כללית לגבי ההתרחשות הבסיסית העומדת במרכז הסיפור: מינויו של יוסף בן טוביה כחוכר המיסים הראשי של סוריה ופניקיה, קשריו הקרובים עם השלטונות התלמיים, הסכסוך בין בניו ושליטתו של הורקנוס על שטחים ממזרח לירדן.
אזכורו של הורקנוס במכבים ב', מקור נוסף אשר אינו תלוי ב"קדמוניות היהודים", מחזק את הטענה שדמותו ההיסטורית אמיתית.
בנוסף, הסיפור מהווה מקור שממנו ניתן ללמוד על החברה היהודית שגרה באזור חילת-סוריה באותה תקופה.
משפחת בני טוביה הייתה משפחה עשירה שהושפעה מהתרבות ההלניסטית וקיימה קשרים קרובים עם השלטון התלמיי, אך גם עם השלטון היהודי-דתי בירושלים.
הסיפור מעיד שהתקיימו קשרי נישואים בין בני טוביה, שהיו חלק מהאליטה היהודית באזור, לבין האליטה הדתית-יהודית: משפחות הכהנים.
דמיון רב קיים בין הורקנוס לאביו.
שניהם ערכו מסעות למצרים, שניהם קשרו קשרים עם השלטון התלמיי, ושניהם התחבבו על ידי המלך באמצעות התנהגותם הישירה והערמומית.
שניהם דמויות 'צודקות' ו'טובות' שפעלו נגד דמויות אחרות, שהתנהגותם תוארה כשלילית.
הדמיון בין השניים, מעניק תחושה שהורקנוס, צעיר הבנים, היה יורשו הראוי של אביו, ולכן אך טבעי שיתפוס את מקומו.
מוטיב אגדתי נוסף הקיים בסיפור הוא של דמות צעירה התופסת את מקומה של דמות בוגרת.
המוטיב מתאר מצב שבו דמות בעלת סטטוס חברתי גבוה נתקלת בבעיה, ודמות צעירה יותר מציעה את עזרתה.
על מנת לפתור את הבעיה, יוצאת הדמות הצעירה למסע, שבו היא זוכה לשלל רב ואף מוצאת פתרון לבעיה.
הדמות חוזרת, פותרת את הבעיה ותופסת את מקומה של הדמות הבוגרת.
מוטיב זה מופיע גם בתיאור הקריירה של יוסף בן טוביה (שיוצא נגד החלטותיו של חוניו הכהן) וגם בסיפורו של הורקנוס, המנסה לתפוס את מקומו של אביו.
ישנם קווי דמיון רבים בין סיפורם של משפחת בני טוביה לבין הסיפור המקראי של יוסף בן יעקב.
עלייתו של יוסף בן טוביה לגדולה במצרים מזכירה את סיפור עלייתו של יוסף: איש צעיר וחכם שמגיע מארץ כנען וצובר הון פוליטי באמצעות חוכמתו.
יוסף המקראי מרשים את שר המשקים באמצעות חוכמתו ויוסף בן טוביה מרשים את אַתֶנָיוֹן, שליח המלך, באמצעות התנהגותו, ושניהם מדברים טובות עליהם לפני המלך.
יוסף המקראי מרשים את המלך באמצעות יכולתו לפתור חלומות, ויוסף בן טוביה מרשים את המלך באמצעות שנינותו ויכולותיו הכלכליות.
בתמורה המלך המצרי מתייחס אליהם בכבוד, ומעניק להם תפקיד פוליטי חשוב: יוסף המקראי ממונה למשנה למלך בעוד שיוסף בן טוביה ממונה לגובה המיסים הראשי באזור סוריה-פיניקיה.
ניתן למצוא הקבלה לסיפור המקראי גם בסיפורו של הורקנוס לבית טוביה: הורקנוס הוא צעיר האחים אך עולה עליהם בחוכמתו ובחריצותו, מה שגורם לאביו לאהוב אותו יותר מאשר את אחיו הגדולים.
אחיו למחצה של הורקנוס מקנאים בו ואף מתכננים להרוג אותו, כמו אחיו למחצה של יוסף המקראי.
הדמיון מצביע על כך שכותב הסיפור הכיר את סיפורי המקרא והשתמש בסיפור של יוסף להעצים את דמותם של הורקנוס ושל יוסף לבית טוביה.
מעמדם המדיני של בני טוביה
יש יסוד סביר להניח כי בני טוביה היו שייכים לשכבת האליטה של התושבים היהודים של יהודה.
טוביה, אביו של יוסף, התחתן עם בתו של הכהן הגדול שמעון.
בנו יוסף היה איש מוכר בירושלים שיכול היה לבקר את התנהגותו של הכהן הגדול ואף לארגן אסיפות בבית המקדש.
כתוצאה ממינויו כגובה המיסים של אזור סוריה ופיניקיה, הפך יוסף לאדם עשיר ורם מעלה הנמצא בקשר עם השלטונות התלמיים ואף מוזמן לאירועים שלהם.
כשהורקנוס הגיע למצרים הוא פגש את אריון, והמלך, שהכיר את יוסף אביו, תמה איך הוא לא פגש אותו קודם, מה שמעיד על מעמדה הגבוה של המשפחה.
הסיפור המסופר ב"קדמוניות היהודים" כתוב בצורה מגמתית, המאדירה את התנהגותם של יוסף והורקנוס ומציגה את התנהגות אויביהם באופן שלילי.
הדעה הרווחת במחקר היא שכותב הסיפור תמך ככל הנראה בשלטונות התלמיים ולכן בחר להציג את הדמויות הפרו-תלמיות בצורה חיובית.
לפי השערה זו, התנהגותו של חוניו לא נבעה מרדיפת בצע ורשעות כפי שנכתב אלא מתמיכתו בשלטונות הסלאוקים.
בהמשך הסיפור מתואר המתח שבין הורקנוס לבין אחיו שהוביל בהמשך גם למלחמה שפילגה את העם.
על פי התאוריה הזאת, המתח אינו נובע מהקנאה בין האחים אלא ממתח פוליטי: אחיו של הורקנוס תמכו בשלטונות הסלאוקים, בעוד הורקנוס שמר אמונים לשלטונות התלמיים.
בני טוביה מוזכרים פעמיים נוספות בכתביו של יוסף בן מתתיהו: ב"קדמוניות היהודים" ובספר הראשון שכתב, "מלחמת היהודים".
יוסף בן מתתיהו תיאר מלחמה על הכהונה שפילגה את העם.
במלחמה זו בחרו בני טוביה להיות עם הצד הנאמן לסלאוקים והפנו את גבם לאורח החיים היהודי ולעם היושב ביהודה.
יש יסוד סביר להניח שבני טוביה, בנים למשפחה עשירה שהייתה בקשר עם השלטונות המקומיים והזרים, היו מראשוני המתיוונים ואף עמדו בראשה של מפלגת המתיוונים.
אזכורו של הורקנוס בספר מכבים ב' מראה כי מעמדו המדיני הגבוה נשמר.
גם לאחר שהפסיד במלחמה עם אחיו, הוא המשיך לשמור את כספו בבית המקדש, דבר המראה על קשריו הטובים עם הכהן הגדול.
הורקנוס, בדומה לאביו, לא הקפיד על קיום המצוות: הוא אכל בשולחן המלך, ובנה מצודה וקישט אותה בפסלי חיות ענק, בניגוד למסורת היהודית.