tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
הוא הביע תמיכה בפסק דין בראון נגד מועצת החינוך ותמך בביטול ההפרדה הגזעית מסיבות חוקיות.
במאי 1961, טען קנדי שבתוך שלושים או ארבעים שנים ייבחר אדם שחור לנשיאות.
משפחתו תמכה בברק אובמה ב-2008.
בפברואר 1962, הציג ג'ון אדגר הובר, שראה במרטין לותר קינג, מנהיג התנועה לזכויות האזרח, כפורע חוק ואויב המדינה, האשמות כלפי קינג וטען שעוזריו הקרובים היו קומוניסטים.
הובר צותת לשיחותיו של קינג.
קנדי ביקש מקינג להיפטר מהעוזרים החשודים, אולם קינג סירב.
באוקטובר 1963, הסמיך קנדי את ה-FBI לצותת לקינג למשך חודש, אולם הובר הרחיב את הצו.
ההליך נמשך עד ליוני 1966 ונחשף כמה ימים לפני מותו של קנדי.
קנדי המשיך לתמוך בזכויות האזרח, ניסה לסייע לקינג במעצריו ותבע פוליטיקאים מושחתים מהדרום.
במהלך כהונתו, פעל למען ביטול ההפרדה הגזעית במוסדות הממשלתיים, דרש העסקת שחורים ותקף את סגן הנשיא ג'ונסון שלא ביטל את ההפרדה הגזעית אצלו.
עם זאת, הציתות לקינג הוביל ליחסים מתוחים בין משפחת קנדי ובין פעילי זכויות האזרח.
רוברט היה היוזם של רוב השיפורים בנושאי זכויות האזרח במהלך ממשל קנדי.
הוא התעקש שקנדי ינאם לאומה בנושא.
קנדי פעל בתגובה למאמצי פעילי זכויות האזרח להסיע אוטובוסים משולבים גזעית בדרום.
לאחר שפצצה הוטמנה באוטובוס, שלח קנדי את יועציו לשמור על האוטובוסים.
הוא נתן להם אישורים מיוחדים להסיע את האוטובוסים.
לאחר התקפה על כנסייה בפטיסטית באלבמה בה היו קינג ותומכיו, טלפן קנדי אל קינג וביקש ממנו לא לעזוב את הבניין עד לאבטחת האזור.
קינג הודה לקנדי על כך ששלח חיילים להגן עליו.
ניסיונותיו לטפל בנושא הגזעי נקשרו לוועידה עם ניקיטה חרושצ'וב ושארל דה גול.
הוא האמין שמהומות גזעיות יפגעו בנשיא.
עם זאת, מנהיגי זכויות האזרח החשיבו אותו לפשרן מדי.
בניסיון להבין את השחורים, נפגש במאי 1963 עם משלחת שחורה בהנהגת ג'יימס בולדווין.
בספטמבר 1962, שלח חיילים כדי לאפשר לתלמיד שחור להירשם לאוניברסיטת מיסיסיפי.
הוא קיווה שהמושל יאפשר הרשמת שחורים לאוניברסיטאות ודאג מעימותים.
הנשיא קנדי נאלץ לשלוח חיילים לאזור לאחר שאלימות פרצה.
אולם קנדי המשיך להתעקש על זכותם של תלמידים שחורים להירשם לאוניברסיטאות.
הוא החל שיתוף פעולה עם מנהיגי תנועת זכויות האזרח, ועבד יחד עם קנדי וג'ונסון כדי לנסח את חוק זכויות האזרח.
בין דצמבר 1961 לדצמבר 1963, הרחיב את המחלקה לזכויות האזרח בשישים אחוזים.
קנדי השתמש בכוחו כדי להשפיע על תעשיית הפלדה לא להעלות מחירים.
וול סטריט ג'ורנל תקף את מדיניותו וטען שפעל בכוח כדי להשיג את המטרה.
נטען שקנדי הפר את חירויות האזרח.
במהלך כהונת אחיו כנשיא, ביצע הממשל את עונש המוות האחרון ב-1963 וקנדי, כתובע הכללי, ייצג את הממשלה.
ב-1968, תמך קנדי בחוק שהיה אמור לבטל את עונש המוות.
לבקשת אחיו, פיקח קנדי על פעילות ה-CIA נגד פידל קסטרו לאחר הפלישה למפרץ החזירים.
הוא גם סייע לפתח את האסטרטגיה לביצוע סגר ימי על קובה במהלך משבר הטילים בקובה במקום פעולה צבאית שהייתה מובילה למלחמה גרעינית.
קנדי היה ניצי יחסית ובהתחלה תמך בפעולה צבאית, אולם לאחר מכן העדיף להרגיע את האזור.
היסטוריונים התווכחו האם האחים ידעו על תוכניות של ה-CIA לרצח קסטרו.
אחרים טענו שה-CIA פעל על דעת עצמו.
מסמכים ששוחררו לציבור ב-2007 חשפו שלפני הפלישה למפרץ החזירים, הסמיך קנדי עצמו ניסיון התנקשות.
אולם אחרים טענו שקנדי הנחה את ה-CIA לבטל כל ניסיון להתנקש בקסטרו.
לאחר מכן היה מעורב בתוכניות להפלת קסטרו.
במהלך משבר הטילים בקובה הצליח קנדי לרסן את הניצים בממשלה.
הוא השפיע על אחיו והוביל אותו למדיניות של סגר ימי על קובה.
הוא נפגש עם חברי הממשלה הסובייטית ומנע מלחמה גרעינית.
בלילה האחרון של משבר הטילים, אמר הנשיא קנדי: "תודה לאל על בובי".
במהלך רצח קנדי ב-22 בנובמבר 1963, היה רוברט בביתו עם עוזריו ממחלקת המשפטים, כשג'ון אדגר הובר התקשר לבשר לו על החדשות.
לפני שיכול היה לשאול שאלות, ניתק הובר.
קנדי טען שהובר נהנה לספר לו את החדשות.
לאחר מכן נודע לו על מות אחיו.
מעט לאחר מכן טלפן למקג'ורג' באנדי בבית הלבן, וביקש ממנו להחליף מנעולים לתיקיות של הנשיא.
הוא ציווה על השירות החשאי לפרק את מערכת ההקלטה הסודית בחדר הסגלגל.
לאחר מכן שאל את ראש ה-CIA האם היה מעורב במותו של אחיו.
קנדי עצמו טען שחשב שהוא המטרה להתנקשות ולא אחיו.
בימים לאחר ההתנקשות, כתב לשני ילדיו וטען שכבני המשפחה הבוגרים יש להם אחריות לזכור את דודם.
בהתחלה התנגד לדרישתה של ג'קלין לסגור את ארון הקבורה, אולם לאחר שראה את הגופה שינה את דעתו.
מנהיגי המפלגה הדמוקרטית ביקשו מקנדי להציג סרט על אחיו בוועידה הדמוקרטית הלאומית של 1964. כשהגיע לנאום, הקהל, מנהיגי המפלגה, הנבחרים והצירים הריעו לו במשך עשרים ושתיים דקות.
הוא נאם בנוגע לחזונו של אחיו בנוגע למפלגה, ואז ציטט מרומיאו ויוליה, לבקשת ג'קלין:
החקירה של ועדת וורן קבעה שהנשיא נרצח בידי לי הארווי אוסוולד שפעל לבדו.
ב-27 בספטמבר 1964, הודיע קנדי שלדעתו אוסוולד הוא הרוצח היחידי.
הוא שיבח את הוועדה על פעילותה.
עם זאת, נטען שבפרטיות ביקר את הדו"ח אבל לא רצה לפתוח את הנושא מחדש.
בנו טען שאביו האמין שהוועדה ביצעה עבודת טיוח.
הרצח השפיע מאוד על קנדי והוא שקע לדיכאון.
לאחר ההתנקשות באחיו, הפיכתו של לינדון ג'ונסון לנשיא ופינוי תפקיד סגן הנשיא, נחשב קנדי למועמד לסגנו של ג'ונסון ב-1964. רבים קראו לו להתמודד בשם אחיו, וסקרים הראו על תמיכה ברעיון.
מספר התומכים בו השתווה כמעט לתומכי ג'ונסון.
למרות האהדה כלפיו במפלגה, לא רצה הנשיא ג'ונסון שקנדי יתמודד איתו.
שני האנשים שנאו אחד את השני מאז שנפגשו ב-1953, וכהונתו של קנדי כנשיא רק החמירה את המצב.
ג'ונסון בחר ביוברט האמפרי לסגנו.
בריאיון לאחר כהונתו, טען ג'ונסון שקנדי התנהג כאילו הוא היה זה שנועד להגשים את חלומותיו של אחיו, ושלא חיכה לתורו.
ג'ונסון טען שרבים רצו אותו בתור סגנו, אולם הוא לא רצה זאת כדי להיבחר בזכות עצמו.
ביולי 1964, הודיע ג'ונסון רשמית שאף חבר קבינט לא יוכל להתמודד איתו כדי שיישארו בתפקידם.
בתגובה לכך, נשלחו מכתבים זועמים אל ג'ונסון ואל אשתו, ליידי בירד, בכעס על כך שקנדי אינו מתמודד.
מתוך דאגה שהוועידה תבחר בקנדי, ציווה ג'ונסון על ה-FBI לעקוב אחרי קנדי ולוודא שלא יוכל לנאום עד לאחר שהאמפרי ייבחר לסגנו.
תשעה חודשים לאחר ההתנקשות באחיו, התפטר קנדי מהקבינט כדי להתמודד על מקום בסנאט מטעם ניו יורק.
הוא הכריז על מועמדותו ב-22 באוגוסט 1964, יומיים לפני הוועידה הדמוקרטית הלאומית.
הוא שקל לרוץ מאז תחילת האביב, אולם גם שקל לעזוב את הפוליטיקה לאחר שביוני, נפצע אחיו טד בהתרסקות מטוס.
התגובה החיובית שקיבל באירופה שכנעה אותו להישאר.
בנסיעותיו לגרמניה ולפולין, זכה לאהדה רבה מצד האירופאים שאהבו את אחיו.
הוועדה הדמוקרטית של ניו יורק אישרה את מועמדותו ב-1 בספטמבר, גם אם בחוסר רצון.
למרות יחסיהם הקשים, תמך ג'ונסון בקנדי.
יריבו במירוץ לסנאט ב-1964 היה הסנאטור הרפובליקני המכהן, קנת קיטינג, שניסה להציג את קנדי כטרמפיסט שבא מחוץ לניו יורק.
קנדי תקף את קיטינג וטען שלא עשה שום דבר משמעותי בכהונתו.
בנובמבר ניצח קנדי, בעיקר בזכות ניצחונו הגדול של ג'ונסון בניו יורק.
קנדי משך תשומת לב עוד מתחילת כהונתו בקונגרס.
חמישים סנאטורים צפו בנאומו בנוגע לפירוק גרעיני ביוני 1965. עם זאת, היה מדובר בפיחות במעמדו: מיועצו הקרוב של הנשיא הוא הפך לאחד ממאה סנאטורים, והוא עצמו היה פחות נלהב מחקיקת חוקים.
באותו הזמן כרת ברית עם הסנאטור פרד רוי האריס.
אחיו הצעיר טד היה סנאטור ותיק ועזר לאחיו בסנאט, מה שסייע למערכת היחסים ביניהם.
קנדי עסק במרץ בנושאים שהדאיגו אותו.
הוא נאם נאומים רבים אולם הסנאטורים האחרים לא אהבו את כנותו.
בסנאט, תמך קנדי בפיקוח על נשק.
במאי 1965, תמך בהצעתו של ג'ונסון להגביל את מכירות הנשק.
הוא הזכיר את אלפי מקרי המוות שהתרחשו בשל אי פיקוח על נשק והודיע שהחוק יוכל לחסוך הרבה מקרי מוות.
לאחר מכן טען שיש להגביל קטינים, פושעים וחולי נפש משימוש באקדחים.
קנדי והסגל שלו ניצלו את שנתו הראשונה בסנאט רק כדי להציע תיקונים לחוקים קיימים.
ב-1966 ו-1967 הם פעלו בצורה ישירה יותר, שגרמה לזעם מצד ממשל ג'ונסון.
עם זאת, תמך קנדי בתוכניות החברה הגדולה של הנשיא ג'ונסון.
מעל שישים אחוז מהצבעותיו היו לטובת ג'ונסון.
ב-8 בפברואר 1966, ביקש קנדי שארצות הברית תתחייב שלא תהיה המדינה הראשונה שתשתמש בנשק גרעיני מול מדינות שאין להן, בטענה שסין כבר התחייבה ושברית המועצות גם רמזה שתהיה מוכנה לכך.
ביוני 1966, ביקר בדרום אפריקה עם אשתו, אתל, וכמה עוזרים.
מעט פוליטיקאים העזו להתערב בפוליטיקה הדרום אפריקאית באותה הנקודה.
בנאומו התנגד קנדי לדיכוי אוכלוסיית הילידים, וזכה לתמיכת האוכלוסייה השחורה.
בנאום מפורסם שאל קנדי מה היה קורה אם אלוהים היה אדם שחור, והיה פוגש אנשים שהתייחסו בשנאה לשחורים.
באוניברסיטת קייפ טאון, נאם נאום שחלקו חקוק על מצבתו: "כל פעם שאדם נלחם על אידיאל, או שהוא מנסה לשפר את חייהם של אחרים, או פועל נגד אי צדק, הוא שולח אדווה קטנה של תקווה".
ב-28 בינואר 1967, נסע קנדי לעשרה ימים לאירופה, פגש את הרולד וילסון בלונדון וייעץ לו להגיד לנשיא ג'ונסון שהמלחמה בווייטנאם שגויה.
כשחזר לארצות הברית, תקפו אותו העיתונאים ושאלו אם שיחותיו פגעו ביחסי החוץ.
במהלך כהונתו כסנאטור, סייע בהקמת פרויקט לשיקום שכונות עוני בניו יורק.
היה לו קשה לקבל תמיכה מצד הנשיא ג'ונסון לתוכנית.
קנדי טען שחברי ממשל ג'ונסון התנגדו לתוכנית מסיבות פוליטיות.
בנוסף ביקר באזור הדלתא של מיסיסיפי כחבר בוועדה של הסנאט לבחינת תוכניות המלחמה בעוני.
שם ראה ילדים עניים חיים בתת-תנאים." הוא ביקש להביא את העניים לוושינגטון כדי לקדם חוקים לטיפול בעוני.
קנדי עבד בוועדת יחסי העבודה בסנאט בתקופה בה עובדי החקלאות דרשו זכויות עובדים.
לאחר שראה את מצבם של העובדים, הוא החליט שהם מנוצלים ושיש להגן עליהם.
כסנאטור, היה אהוד בקרב שחורים ובקרב מיעוטים, כולל אינדיאנים ומהגרים.
הוא נאם בשם הקבוצות המוחלשות, וזכה לתמיכת התנועה לזכויות האזרח ולוחמי הצדק החברתי.
הוא דרש מהמפלגה הדמוקרטית לפעול נגד אפליה.
הוא תמך בביטול ההפרדה הגזעית באוטובוסים, באינטגרציה בכל מוסדות הציבור, בחוק זכות ההצבעה ובתוכניות נגד העוני שמטרתם הייתה לשפר את החינוך, את ההזדמנויות התעסוקתיות ולספק ביטוח בריאות.
הוא דרש מיקוד בזכויות האדם במדיניות החוץ.
ממשל קנדי תמך במעורבות האמריקנית בדרום מזרח אסיה ובעוד חלקים בעולם כחלק מהמלחמה הקרה, אולם קנדי עצמו לא היה מעורב בשיחות לגבי מלחמת וייטנאם כשהיה התובע הכללי.
לפני שבחר להתמודד לסנאט, רצה להיות השגריר בדרום וייטנאם.
כשנכנס לסנאט, שמר לעצמו את חילוקי הדעות שלו עם הנשיא ג'ונסון בנושאי המלחמה.
הוא תמך באחיו, אולם לא תמך בכניסה קרקעית לווייטנאם.
הוא לא אהב את ההפצצות בצפון וייטנאם שהחלו בפברואר 1965, אולם לא רצה להתנגד לנשיא.
באפריל, כבר תמך בהפסקת ההפצצות, וג'ונסון טען שקנדי השפיע על החלטתו להפסיק את ההפצצות באופן זמני במאי.
קנדי הזהיר את ג'ונסון בתחילת 1965 משליחת חיילים לווייטנאם, אולם ג'ונסון בחר להקשיב ליועצים שלו.
ביולי, לאחר שהתחייב להכניס מספר גדול של חיילים לווייטנאם, קרא קנדי למשא ומתן.
באפריל 1966, נפגש עם האחראי על ביטחון במחלקת המדינה כדי לדון בנושא שחרור שבויי המלחמה בווייטנאם.
הוא רצה ללחוץ על ממשל ג'ונסון לפעול, אולם ג'ונסון סירב לדון עם הווייט קונג.
ב-29 ביוני, התנגד קנדי להחלטתו של ג'ונסון להמשיך עם ההפצצות, אולם נמנע מלבקר את המלחמה או את הנשיא כדי לא לפגוע במועמדים הדמוקרטים בבחירות אמצע הכהונה.
באוגוסט התברר שהציבור, שהתעייף מהמלחמה, אהד את קנדי יותר מג'ונסון בגלל ניסיונותיו לסיים את המלחמה.
בתחילת 1967, נסע קנדי לאירופה, ושוחח על וייטנאם עם מנהיגים ודיפלומטים.
למחלקת המדינה הודלף שהוא דיבר על שלום והתנגד למדיניות ג'ונסון.
ג'ונסון נפגש עם קנדי וטען שהוא חותר תחתיו.
קנדי טען שזהו אינטרס של האירופאים להפסיק את ההפצצות ולהתחיל במשא ומתן, דבר אליו ג'ונסון סירב.
ב-2 במרץ, פרסם קנדי תוכנית בת שלושה סעיפים לסיום המלחמה, שכללה הפסקת ההפצצות ונסיגה של הכוחות האמריקניים והצפון וייטנאמיים מדרום וייטנאם.
מזכיר המדינה, דין ראסק, דחה את התוכנית מפני שהאמין שצפון וייטנאם לא תסכים לה.
ב-26 בנובמבר האשים את ממשל ג'ונסון בשינוי מדיניות אחיו בווייטנאם.
הוא טען שניסיון אמריקני לחיסול הקומוניזם בווייטנאם הוא אינו מוסרי.
ב-8 בפברואר 1968, נאם קנדי בשיקגו וביקר את ממשלת סייגון על שחיתותה.
הוא טען שהמלחמה לא תשפיע על עתיד אסיה.
ב-14 במרץ, נפגש עם קלארק קליפורד, מזכיר ההגנה, בפנטגון.
קליפורד טען שקנדי הבטיח לא להתמודד מול ג'ונסון בתוך המפלגה הדמוקרטית אם זה ישנה את מדיניותו בווייטנאם.
ב-1 באפריל, לאחר שהפסיק ג'ונסון את ההפצצות, טען קנדי שמדובר בצעד לקראת השלום.
עם זאת, הוא המשיך בהתמודדותו כיוון שג'ונסון פרש.
ב-1 במאי, טען קנדי שהעיכוב בשיחות השלום מוביל לאובדן חיים ופוגע בקידום תוכניות הפנים.
מאוחר יותר באותו החודש קרא למלחמה "שגיאה".
בריאיון ב-4 ביוני, שעות לפני שנורה, המשיך קנדי לתמוך בשינוי מדיניות בנושא המלחמה.
מסע הבחירות של קנדי החל ב-16 במרץ 1968, כשהכריז על מועמדותו מול לינדון ג'ונסון.
לאחר הכרזתו של ג'ונסון ב-31 במרץ שלא יתמודד מחדש, עדיין נאלץ קנדי להתמודד מול שני מועמדים אחרים: יוג'ין מקארתי, וסגן נשיא ארצות הברית יוברט האמפרי.
האמפרי נכנס למירוץ לאחר פרישתו של ג'ונסון, אולם קנדי ומקארתי נותרו מבקרי ממשל ג'ונסון.
באביב 1968, ערך קנדי מסע בחירות ברחבי המדינה.
הוא היה פעיל במיוחד באינדיאנה, נברסקה, אורגון, דקוטה הדרומית, קליפורניה ובוושינגטון די.
קנדי נכנס לבחירות המקדימות באיחור.
יועציו הפוליטיים לחצו עליו לפעול מהר.
קנדי ידע שיהיה לו קשה לנצח את ג'ונסון, אולם הוא לא פסל את ההתמודדות.
הסנאטור יוג'ין מקארתי הכריז על כוונתו להתמודד מול ג'ונסון ב-30 בנובמבר 1967. מעט לאחר מכן, טען קנדי בפני הסנאטור ג'ורג' מקגוורן שהוא מודאג בנוגע להתחייבות שלו לתמוך במקארתי.
במסיבת עיתונאים ב-30 בינואר שוב הכריז קנדי שאינו מתכוון לרוץ, אולם שינה את דעתו כעבור כמה שבועות.
בתחילת פברואר 1968, לאחר מתקפת טט בווייטנאם, קיבל קנדי מכתבים מתומכיו שדרשו ממנו להישאר נאמן למורשתו של אחיו.
ב-29 בפברואר, פורסם דו"ח לגבי המהומות הגזעיות שהתרחשו בקיץ.
הוועדה האשימה את הגזענים במהומות, אולם ממשל ג'ונסון סירב לנקוט בצעדים.
קנדי חשש ממדיניותו של ג'ונסון ומעוד כהונה שלו.
חבריו היו חלוקים: אשתו אתל תמכה בהתמודדות, ואילו אחיו טד התנגד לכך.
טד כן תמך בקנדי ברגע שזה נכנס למירוץ.
בסוף פברואר ובתחילת מרץ, החליט קנדי להתמודד.
ב-10 במרץ, נסע לקליפורניה כדי להיפגש עם פעילי זכויות אזרח ששבתו רעב.
בדרכו לקליפורניה, הוא הודיע לעוזרו שהתכוון לרוץ ושיש להוציא את מקארתי מהמירוץ.
בסוף השבוע לפני הפריימריז בניו המפשייר, אמר קנדי לעוזריו שירוץ אם מקארתי יפרוש.
קנדי הסכים לבקשתו של מקארתי להכריז על התמודדותו רק לאחר הבחירות המקדימות.
ב-12 במרץ ניצח ג'ונסון בניו המפשייר בהפרש קטן, כשמקארתי משיג 42% מהקולות.
היה ברור שמקארתי יסרב לפרוש.
קנדי החליט להכריז על מועמדותו.
ב-16 במרץ, הכריז קנדי על מועמדותו, והבהיר שהוא מתמודד לא נגד ג'ונסון אלא למען המדינה.
קנדי הכריז על מועמדותו בחדר בו אחיו הכריז על מועמדותו ב-1960. תומכי מקארתי תייגו את קנדי כאופורטוניסט.
הם טענו שנכנס למירוץ רק לאחר שמקארתי חשף שג'ונסון פגיע, ובנוסף, שמקארתי היה זה שהגיע לו לקבל את קולות מתנגדי המלחמה, שכן הוא יצא נגד ג'ונסון קודם.
הדמוקרטים הליברלים היו בטוחים שמועמדותו של קנדי תפלג את הקול המתנגד למלחמה עם מקארתי.
ב-31 במרץ, הכריז ג'ונסון שהוא לא יתמודד בבחירות.
הוא פרש בנאום בו הכריז על הפסקת ההפצצות בווייטנאם ועל שיחות שלום עם צפון וייטנאם.
סגן הנשיא יוברט האמפרי, שהיה תומך באיגודי עובדים ובזכויות האזרח, נכנס למירוץ ב-27 באפריל, בתמיכה מצד הממסד- חברי הקונגרס, ראשי העיריות, המושלים ואיגודי העובדים.
האמפרי אמנם איחר את המועד להירשם לבחירות המקדימות, אולם התמיכה מצד המפלגה סייעה לו להשיג את הצירים מהמדינות שלא נערכו בהן בחירות.
קנדי, לעומתו, תכנן לזכות במועמדות בעזרת הפגנת התמיכה בו מצד הבוחרים.
מנהיגי המפלגה הדמוקרטית יכלו להשפיע על בחירת הצירים, וקנדי רצה לשכנע אותם בעזרת ניצחונות.
האסטרטגיה עבדה לאחיו שניצח את האמפרי בבחירות במערב וירג'יניה.
קנדי נאם את נאום הבחירות הראשון שלו ב-18 במרץ באוניברסיטת קנזס, בה נקבעה לו הרצאה לכבוד מושל קנזס לשעבר, הרפובליקני אלף לנדון.
קנדי משך 14,500 סטודנטים לשמוע אותו.
הוא התנצל על טעויותיו ותקף את מדיניותו של הנשיא ג'ונסון.
הוא טען שהיה מעורב בהחלטות, ובחלקן היו החלטות שגויות.
מאוחר יותר נאם בפני 19,000 איש, וטען שהוא רץ לנשיאות כדי לאחות את הקרעים במדינה.
מקנזס, נסע כדי לערוך מסע בחירות באינדיאנה, בוושינגטון, בנברסקה, באורגון, בדקוטה הדרומית ובקליפורניה.
קנדי הדגיש שוויון גזעי, צדק חברתי, מדיניות חוץ פייסנית, ביזור העוצמה ושיפור חברתי.
הוא זיהה את הצעירים האמריקנים כעתידה של החברה.
מדיניותו לא הייתה אהודה בקרב הקהילה העסקית.
הם ידעו שהוא ייאלץ להעלות מיסים כדי לממן את תוכניותיו החברתיות.
בנאום בפני בית הספר לרפואה באינדיאנה, כשנשאל מאין ישיג את הכסף עבור התוכניות, אמר לתלמידי הרפואה שעמדו להרוויח כסף רב בתפקידם, "מכם".
קנדי נאם גם בפני קהילות שלא היו אמורות לתמוך בו.
הוא נאם בפני קהל באלבמה וטען שיש לדבר עם כל האמריקנים.
התעוררה שנאה גדולה כלפיו באזורים, וסגנו של ראש ה-FBI טען שהוא רוצה שמישהו ירה בו ויהרוג אותו.
ב-1968, היה מוכן לתמוך קנדי בחוק נגד עונש המוות.
הוא טען שיהיה אפשר לפעול נגד הפשיעה בעזרת יותר עבודות והזדמנויות חינוכיות.
קנדי טען ששיתוף פעולה בין הממשלה למגזר העסקי תקטין את מחירי הדיור ואת המחסומים בפני תעסוקה.
הוא טען שיש למקד את מדיניות הרווחה בסיוע לחקלאים ובשיפור האשראי.
קנדי לא תמך בנסיגה מיידית מדרום וייטנאם.
הוא תמך בחיזוק צבא דרום וייטנאם וחיסול השחיתות בממשלת דרום וייטנאם.
בנוסף תמך בשלום בין הצפון לדרום.
קנדי תמך בחקיקה שתמנע פרצות מס.
ב-1968, הצליח קנדי בארבע מדינות בבחירות המקדימות: אינדיאנה, נברסקה, דקוטה הדרומית וקליפורניה.
מקארתי ניצח בשש מדינות: ויסקונסין, פנסילבניה, מסצ'וסטס, אורגון, ניו ג'רזי ואילינוי.
כשהתמודדו זה מול זה, ניצח קנדי בשלוש מערכות (אינדיאנה, נברסקה וקליפורניה) ומקארתי באחת (אורגון).
סקר מסתיו 1965 חשף ש-72% מהציבור האמין ברצונו של קנדי להיות נשיא, ו-40% מהעצמאיים ו-56% מהדמוקרטים תמכו בו.
סקרים מאוגוסט 1966 חשפו שרק שני אחוזים מהדמוקרטים ו-14% מהעצמאיים העדיפו אותו על ג'ונסון.
סקר מסוף מרץ שפורסם מעט לפני כניסתו למערכה חשף שהוביל על ג'ונסון ברוב של 44% לעומת 41%.
סקר מתחילת אפריל חשף שהוביל על מקארתי ב-26% באינדיאנה, 46% לעומת 19%.
סקר נוסף באפריל חשף שהוביל על מקארתי עם תמיכה של שלושה רבעים, אולם שרבים מהציבור חשבו שלא היה אמין וגם שהיה קשוח מדי.
סקר מ-28 באפריל שם אותו במקום השני מבחינת מועמדים דמוקרטיים מועדפים עם 28% תמיכה, כשהאמפרי עם 25% ומקארתי עם 33%.
ב-26 במאי חשף סקר שעשרים ושבעה צירים מפילדלפיה יתמכו בהאמפרי ואחד בלבד בקנדי.
סקר מ-2 ביוני חשף ש-19% מהנציגים הדמוקרטיים המחוזיים תומכים בקנדי, לעומת 67% בהאמפרי ו-6% למקארתי.
סקר מ-3 ביוני חשף שהוביל על מקארתי בהפרש של תשעה אחוזים בקליפורניה, עם 39% לעומת 30%.
למחרת היום, חשפו הסקרים שקנדי הוביל בשבעה אחוזים.
ב-27 במרץ 1968, הכריז קנדי על כוונתו להתמודד מול מקארתי באינדיאנה.
יועציו לא רצו זאת מפני שחזו מאבק צמוד.
למרות זאת, נסע לאינדיאנפוליס למחרת היום ונרשם לבחירות.
בנאום טען שהמדינה חשובה מאוד למערכת הבחירות שלו.
ב-4 באפריל, החל קנדי את מסע הבחירות שלו.
בנאומו טען שמערכת הבחירות היא גורלית בנוגע לגורלה של המדינה ושעל הציבור לבחור נכון.
בנוסף הביע את דאגתו מהעוני, הרעב, האלימות, הפיתוח הכלכלי ומדיניות החוץ.
הוא טען שלאמריקנים יש "מחויבות מוסרית, ושעליהם לנסות להבין אחד את השני וללכת קדימה יחד.
לאחר שסיים את נאומו, טס לאינדיאנפוליס.
כשהגיע לשם נודע לו על הירצחו של מרטין לותר קינג.
מאוחר יותר באותו הערב, נאם נאום קצר בנושא בפני קהל בשכונה שחורה.
הוא קרא לקהל להתנהג בחמלה.
לאחר שנכח בלוויה של קינג, חזר למסע הבחירות.
הוא משך קהל רב לראות אותו.
ב-10 באפריל חזר למסע הבחירות.
קנדי קיבל עצות לנאום נגד אלימות ומהומות, להדגיש את ניסיונו כתובע הכללי, ולקדם שיתוף פעולה בין הממשלה למגזר הפרטי.
בנוסף נדרש להתנגד למלחמת וייטנאם ולדרוש להשתמש בכספים שהושקעו בה למדיניות פנים.
כדי למשוך את המצביעים השמרנים באינדיאנה, נאלץ קנדי לנאום בצורה פחות אגרסיבית.
קנדי נאם לפני ועדת הנדל"ן של אינדיאנפוליס ב-2 במאי, ותמך בסיוע למגזר הפרטי במקום במעורבות ממשלתית.
בנאומו טען שהכלכלה תתאושש לאחר סיום המלחמה.
בימים לפני הבחירות באינדיאנה, התרחש קרב בין קנדי, מקארתי, והמושל רוג'ר ברניגן.
ברניגן היה המועמד המקומי שתמך בג'ונסון.
הוא נחשב ליריב חזק בעל יכולת השפעה על שבעת אלפים משרות ברחבי המדינה.
ברניגן ערך מסע בחירות בכל תשעים ושניים המחוזות, ואילו מקארתי התמקד בערים הקטנות ובאזורים הכפריים.
קנדי הצליח לצבור תנופה כשביקר במרכז ובדרום אינדיאנה ב-22 וב-23 באפריל.
הבחירות התרחשו ב-7 במאי: קנדי ניצח עם 42% מהקולות.
ברניגן השיג 31% מהקולות, ומקארתי 27% בלבד.
בעזרת ניצחונו, הצליח קנדי להשיג תנופה לקראת הבחירות בנברסקה.
קנדי ערך מסע בחירות נמרץ בנברסקה, וקיווה שניצחון גדול ימנף אותו לקראת הבחירות בקליפורניה, שם היה מקארתי חזק.
מקארתי ביקר בנברסקה רק פעם אחת ואילו קנדי ביקר כמה פעמים.
יועציו דאגו בנוגע לסיכויו במדינה חקלאית כנברסקה, עקב הזמן הקצר שנותר להם לערוך מסע בחירות וחוסר התמצאות של קנדי בנושאים.
קנדי ניצח בבחירות ב-14 במאי, עם 51.4% מהקולות לעומת 31% למקארתי.
קנדי ניצח בעשרים וארבעה מתוך עשרים וחמישה מחוזות בהם ביקר לפני מערכת הבחירות.
המחוז היחיד בו הפסיד היה ליד אוניברסיטת נברסקה, בה היה רוב של סטודנטים שתמכו במקארתי.
גם שם הפסיד בהפרש זעום במיוחד.
לאחר מכן הכריז קנדי שכיוון שהוא ומקארתי, מתנגדי המלחמה, השיגו מעל שמונים אחוזים מהקולות, הייתה זו מכה לממשל ג'ונסון-האמפרי.
בניגוד לנברסקה, הייתה אורגון קשה לקנדי.
המטה שלו לא היה חזק שם, ונושאי העוני והמיעוטים לא עניינו את הבוחרים שם.
אורגון הייתה מנותקת יחסית מהמהומות של ממשל ג'ונסון ולכן לא הצליח לצבור תאוצה.
המטה שלו אסף חומר על מקארתי: מקארתי התנגד לחוק שכר מינימום ולביטול מס הגולגולת במסגרת חוק זכות ההצבעה.
מקארתי חשף את הציתותים שערך קנדי אצל מרטין לותר קינג בתפקידו כתובע הכללי.
עשרה ימים לפני הבחירות, הודה קנדי בקושי שלו בניצחון.
עם זאת, הוא השקיע במקום מתוך חשש להפסיד במערכת הבחירות.
קנדי הבין שהפסד באורגון יסכן את האמינות שלו והגביר הילוך: הוא ערך מסע בחירות במשך שש עשרה שעות ביום ועבר 50,000 בתים.
ב-26 במאי, ערך מסע בחירות בפורטלנד יחד עם אשתו אתל והאסטרונאוט ג'ון גלן.
מקארתי גם הופיע בפורטלנד באותו היום.
למחרת היום האשים דוברו של קנדי את מקארתי והאמפרי בשיתוף פעולה מול קנדי.
ב-28 במאי, ניצח מקארתי במערכת הבחירות באורגון עם 44.7% מהקולות.
לאחר שהתברר שהפסיד, שלח קנדי מכתב ברכה למקארתי אולם הבטיח שיישאר במירוץ.
לאחר ההפסד באורגון, עבר קנדי אל קליפורניה.
לאחר שניצח בנברסקה ובאינדיאנה, קיווה קנדי לנצח בקליפורניה ובדקוטה הדרומית ב-4 ביוני.
קליפורניה הייתה השטח המושלם שלו להפגין את כוחו.
מקארתי היה מאורגן כהלכה בקליפורניה.
תבוסה שם הייתה סותמת את הגולל על ניסיונו של קנדי להיבחר.
הוא גם היה המועמד החלש ביותר בדקוטה הדרומית: מקארתי היה סנאטור ממינסוטה השכנה והאמפרי גדל בדקוטה הדרומית.
ב-1 ביוני, בימים האחרונים של מסע הבחירות, נפגשו קנדי ומקארתי לעימות בטלוויזיה.
קנדי קיווה לפגוע בכוחו של מקארתי בקליפורניה, אולם העימות היה מאכזב מבחינתו.
לאחר העימות, פסקו שני שלישים מהמצביעים המתלבטים שקנדי ניצח.
ב-3 ביוני, בסיור הבחירות האחרון שלו, נסע קנדי לסן פרנסיסקו, לוס אנג'לס, סן דייגו ולונג ביץ'.
ב-4 ביוני אמר לעוזריו שאם ינצח בדקוטה הדרומית ובקליפורניה, יוכל לשכנע את מנהיגי המפלגה לתמוך בו.
קנדי ניצח בדקוטה הדרומית בהפרש גדול, כשהשיג 50% מהקולות לעומת 20% למקארתי (שמו של ג'ונסון עדיין הופיע ברשימת המועמדים שם וקיבל 30% מהקולות, שנחשבו לתומכים בהאמפרי).
קנדי ניצח בקליפורניה עם 46% מהקולות לעומת 42% למקארתי.
הייתה זאת התבוסה שהוציאה את מקארתי מהמירוץ והניצחון הגדול ביותר של קנדי.
אף על פי שקנדי לא זכה לרוב הבוחרים, הוא השיג את כל הצירים של המדינה בוועידה הדמוקרטית הלאומית.
בחצות ליל 4 ביוני, נאם בפני תומכיו במלון אמבסדור בלוס-אנג'לס והבטיח לרפא את החולי במדינה.
בתור תומך בזכויות האזרח, הוביל קנדי בקרב הקהילות השחורות.
במהלך מסע הבחירות, הופיעו בשכונות שחורות שלטים עליהם היה כתוב "קנדי לבן אבל בסדר / זה שלפניו פתח את הדלת." ("Kennedy white but alright / The one before, he opened the door".) בבחירות באינדיאנה, השיג 86% מקולות השחורים.
הוא היה חזק במיוחד בערים עם אוכלוסיות שחורות גדולות.
קנדי משך בוחרים שחורים ממעמד נמוך.
הוא זכה לתמיכה גורפת אצלם.
התמיכה בקרב השחורים הובילה לניצחונו באינדיאנה.
הניצחון הגיע בזכות תמיכתו בניסיונות התאגידים לשכור עובדים שחורים.
בנברסקה, סיים קנדי את מסע הבחירות שלו בנאום בשכונה שחורה באומהה.
סקר מסוף מאי חשף שאמנם 40% בלבד חשו שקנדי הוא בעל כישרון מנהיגות דומה לאחיו, אולם ש-94% מהשחורים חשו כך.
כשמקארתי חשף שקנדי אישר את הציתות למרטין לותר קינג ב-1963, שקלו השחורים בקליפורניה לתמוך בו.
בנאום באוקלנד, פגש קנדי את הפנתרים השחורים ופעילי מיעוטים אחרים כמה ימים לפני סיום הבחירות בקליפורניה.
כשצעקו עליו, מנע קנדי מעוזרו השחור להתערב.
לבסוף השיג 90% מקולות השחורים בקליפורניה.
בזמן מותו, הוא נחשב ללבן האהוד ביותר בקרב אמריקה השחורה.
מצד שני, האהדה שזכה לה מצד שחורים הובילה לבנים רבים להתרחק ממנו.
קנדי זכה לתמיכה רחבה מצד פועלים לבנים במהלך מסע הבחירות.
הוא נחשב לנציג שלהם, ומותו הוביל לתמיכתם בג'ורג' וולאס בסתיו 1968. רוב תומכיו אהדו את וולאס.
למרות התמיכה בו בקרב השחורים, הוא משך אליו גם פועלים לבנים מהמעמד הנמוך שהיו גזעניים בחלקם.
קנדי תמך בשביתות החקלאים ובמנהיגי פועלים וכך משך את קולות החקלאים אליו.
הוא היה גיבור בקרב החקלאים.
ביקור שערך באזורים חקלאיים בקליפורניה הוביל את איגודי החקלאים לתמוך בו.
נקבע לו נאום בפני חקלאים לאחר נאום הניצחון בקליפורניה.
קנדי זכה לתמיכה של פי חמישים היספנים מאשר אחיו.
בקליפורניה, זכה לתמיכת 95% מההיספנים ובכמה אזורים זכה בכל הקולות.
הוא היה המועמד המוביל אצלם בקליפורניה.
ההתגייסות ההיספנית עבורו סייעה לניצחונו.
הנשיא ג'ונסון היה משוכנע שקנדי מתכוון לאתגר אותו על המועמדות עוד לפני שהכריז על מועמדותו.
הוא היה משוכנע שנשיאותו תהיה שלב מעבר בין שתי כהונות של האחים קנדי.
ג'ונסון לקח את מערכת הבחירות המקדימות ברצינות לאחר שהפסיד לקנדי ב-1960. במסיבת עיתונאים ב-19 בדצמבר 1967, התייחס ל"תנועת קנדי-מקארתי", כפי שקרא לה.
חבריו של קנדי טענו שהוא לא יכול היה לשאת את המחשבה שג'ונסון יכהן עוד ארבע שנים בלי שינסה להתמודד.
קנדי הכריז על מועמדותו לאחר ההפסד של ג'ונסון בבחירות בניו המפשייר.
יום לאחר ההכרזה על מועמדותו, חזה קנדי שג'ונסון יפסיד בבחירות אם יהיה המועמד של המפלגה.
בטיסה לקנזס סיטי טען שלא רצה להתמודד, אולם ג'ונסון הבהיר שהמלחמה תימשך והוא נאלץ להתמודד.
באמצע מרץ תקף את ג'ונסון וטען שהוביל לפילוג המדינה.
בסוף מרץ, חשף סקר שקנדי מוביל על ג'ונסון.
קנדי היה בדירתו כשג'ונסון הכריז על פרישתו, אולם לא היה אופטימי בנוגע לכך.
הוא ידע שייאלץ להפסיק את ביקורתו כלפי הנשיא וכלפי ניהול המלחמה.
קנדי שיבח את ג'ונסון במסיבת עיתונאים לאחר מכן וטען שביצע פעולה של מנהיג.
ב-3 באפריל 1968, שלושה ימים לאחר פרישתו של ג'ונסון, נפגש קנדי עם הנשיא בבית הלבן.
ג'ונסון ייעץ לו להתרחק מהבחירות המקדימות, אולם קנדי נשאר להתמודד מול סגן הנשיא האמפרי.
לאחר הבחירות המקדימות, טען מקארתי שקנדי הבטיח בנובמבר 1967 שלא ירוץ.
לפני כניסתו למירוץ, דאג קנדי מכך שלמקארתי לא היה מצע ועמדה בנושאי פנים.
באמצע מרץ, ניסה טד קנדי להגיע להסכם בו אחיו יצא מהמירוץ אם מקארתי ידון בנושאי פנים.
יום לפני הכרזת מועמדותו, אמר קנדי שהוא לא מאמין שמקארתי יהיה נשיא טוב.
הוא טען שג'ורג' מקגוורן הוא אדם טוב, אולם שמקארתי לא פעל למען העניים.
ביום שבו הכריז קנדי על מועמדותו, החליט מקארתי להיכנס לבחירות באינדיאנה.
הוא לא רצה לסייע לקנדי לנצח בבחירות המקדימות.
כניסתו של קנדי הובילה לשינוי אסטרטגי של מקארתי- הוא נאלץ לפתח את המצע שלו ולא רק להתנגד לג'ונסון.
הטינה בין קנדי ומקארתי צמחה בסוף מרץ.
לאחר פרישתו של הנשיא ג'ונסון מהבחירות, השווה את עצמו מקארתי לג'ון קנדי.
קנדי התמקד בנושאי הסיוע לעניים כדי לחשוף את הצד שאותו מקארתי הזניח.
לאחר ניצחונו בנברסקה, ביקש קנדי מתומכי מקארתי לתמוך בו כדי למנוע מהאמפרי להיבחר.
מקארתי התנגד להצעותיו של ג'ונסון לטיפול בערים.
הוא האמין שאם קנדי יצליח לנצח בבחירות בקליפורניה, הוועידה הדמוקרטית הלאומית תהיה מפולגת והוא יוכל לזכות בקולות של המתנגדים לקנדי ולהאמפרי.
לאחר מערכת הבחירות בקליפורניה, הצטרפו יועצי מקארתי לקנדי כדי לנסות לתמוך בו ולחזק את מקארתי.
יומיים לאחר הכרזת מועמדותו של קנדי, טען סגן הנשיא האמפרי שקנדי תמך בממשלו של אחיו בנוגע לווייטנאם.
הוא הביא הצהרה של קנדי, מלפני שש שנים, שטענה שארצות הברית תנצח בווייטנאם.
קנדי היה בנברסקה כשהאמפרי נכנס למירוץ ב-27 באפריל.
קנדי טען שמועמדותו של האמפרי מציעה בחירה ברורה בין מדיניות ג'ונסון למדיניות אחרת.
כניסתו של האמפרי התרחשה בעיקר בגלל חששו של ג'ונסון שקנדי יהיה המועמד בבחירות הבאות.
קנדי תקף את האמפרי וטען שהתחייבותו לפוליטיקה חיובית נובעת מכך שלא ראה אנשים גוועים מרעב.
האמפרי השיג 18% מקולות המצביעים שרשמו את שמו בבחירות במסצ'וסטס.
קנדי השיג 28%, למרות מטה הבחירות החזק שלו.
בבוקר למחרת הפסדו באורגון, ערך קנדי מסיבת עיתונאים בלוס אנג'לס וביקר את האמפרי בגלל "חוסר יכולתו להציג את עמדותיו בפני בוחרים במדינה אחת".
הוא טען שניצחונו של האמפרי יבטיח מועמדות של שני מועמדים תומכי מלחמה.
לאחר הניצחון בבחירות בקליפורניה, אמר קנדי שהוא מתכנן לרדוף אחרי האמפרי בכל רחבי המדינה כדי להיבחר.
בנוגע להתנקשות בקנדי, טען האמפרי שלא רצה להיבחר כך.
מעט לפני כניסתו למירוץ, ב-8 בפברואר 1968, נפגש קנדי עם ריצ'רד דיילי בנוגע לאפשרות לקחת מג'ונסון את המועמדות.
קנדי רצה שדיילי ישפיע על הצירים בוועידה לטובתו.
דיילי הבטיח להישאר מחויב לנשיא.
הוא דאג ממועמדותו של קנדי שכן קנדי, כתובע כללי, פגע בפוליטיקאים מהמנגנון המפלגתי.
לאחר פרישתו של הנשיא ג'ונסון, אמר ריצ'רד ניקסון שנראה לו שקנדי הוא המועמד המוביל.
הוא היה בטוח שמחלוקות במפלגה הדמוקרטית תסייענה לו בהיבחרו.
באפריל הציע עימות בינו לבין קנדי.
ניקסון, שנאם לגבי ביזור הכוח הממשלתי ושיפור כלכלי לשחורים, טען שהוא וקנדי מייצגים רעיונות דומים.
בחצי השני של 1967, הראו הסקרים על שוויון ביניהם.
לאחר ניצחונו של קנדי בקליפורניה, בישר ניקסון למשפחתו שיתמודד מול קנדי.
אשתו של קנדי, אתל, ליוותה אותו במהלך מסע הבחירות.
אחיו טד, וגיסו סטיבן אדווארד סמית' ייעצו לו באופן בלתי רשמי.
טד ואחיותיו ג'ין קנדי סמית ופטרישה קנדי לופורד ליוו את קנדי במלון לאחר ניצחונו בבחירות בקליפורניה.
קנדי גם נפגש עם אביו ג'וזף קנדי לפני הנאום.
בחצות של ליל 5 ביוני 1968, נשא קנדי דברים במסיבת עיתונאים במלון אמבסדור בלוס-אנג'לס.
לאחר מכן פנה קנדי עם פמלייתו לצאת מן האולם.
הוא עמד לגשת לחדר הכתבים בקיצור דרך, במטבח המלון.
זאת למרות התנגדות שומר ראשו.
בעוברו במטבח המלון מוקף באנשיו ובתומכים, ירה בו באקדח מתנקש צעיר בשם סירחאן סירחאן, בן למשפחה פלסטינית-נוצרית שהיגרה לארצות הברית מירושלים.
קנדי נפגע שלוש פעמים וחמישה אחרים נפצעו.
לאחר שנורה, תפסו תומכיו של קנדי את סירחאן.
קנדי שכב פצוע ושאל את אחד מתומכיו "הכול בסדר?".
לאחר שקיבל תשובה חיובית, אמר "הכול יהיה בסדר".
לאחר כמה דקות, הגיעו רופאים והרימו אותו לאלונקה.
מילותיו האחרונות היו "אל תרימו אותי".
לאחר מכן איבד את הכרתו.
הוא הובהל לבית החולים ומת בשעות הבוקר המוקדמות.
גופתו של קנדי הוחזרה למנהטן והוצגה לציבור.
לאחר מכן נערך טקס האשכבה במעמד משפחת קנדי, הנשיא לינדון ג'ונסון ואשתו ליידי בירד ג'ונסון וחברי הקבינט.
אחיו טד, האח היחיד שנותר, טען שאין להעצים את מותו של אחיו ולזכור אותו פשוט כאדם טוב, שניסה לתקן עוולות.
לאחר האשכבה שרו הנוכחים את המנון הקרב של הרפובליקה, בניצוחו של אנדי ויליאמס.
מיד לאחר מכן הועברה גופתו אל וושינגטון הבירה, כשאלפי מספידים ליוו את הרכבת בדרכה.
הרכבת יצאה מניו יורק ב-12:30. כשהגיעה לניו ג'רזי, רכבת במסילה המקבילה פגעה בשני צופים.
הקהל הגדול האריך את זמן הנסיעה.
הרכבת הייתה אמורה להגיע ליעדה בארבע וחצי, אולם לבסוף הגיעה ב-9:10 ב-8 ביוני.
קנדי נקבר בבית הקברות הלאומי ארלינגטון ליד חלקת הקבר של אחיו ג'ון.
אף על פי שרצה להיקבר במסצ'וסטס, האמינה משפחתו שירצה להיקבר ליד אחיו.
הטקס בן רבע שעה החל ב-10:30 בניצוח הארכיבישוף הקתולי של וושינגטון.
ג'ון גלן העניק את הדגל המקופל לסנאטור טד קנדי, שהעביר אותו לבנו הבכור של רוברט, ג'ו, שהעביר אותו לאתל.
ב-9 ביוני, הכריז לינדון ג'ונסון על הצמדת מאבטחים לכל המועמדים בבחירות ועל יום אבל לאומי.
לאחר ההתנקשות שינה הקונגרס את הוראות השירות החשאי ודרש ממנו להגן על מועמדים נשיאותיים.
ב-17 ביוני 1950, נישא קנדי לאשתו, אתל סקאקל, בתו של איש עסקים.
נולדו להם 11 ילדים; קת'לין, ג'וזף, רוברט, דייוויד, מרי, מישל, מרי קרי, כריסטופר, מתיו, דאגלס ורורי (שנולדה בדצמבר 1968, לאחר ההתנקשות).
נטען שקנדי היה העדין במשפחתו, והרהוט פחות.
אף על פי שחלומותיו של אביו התמקדו בשני אחיו הגדולים, שמר קנדי על נאמנות למשפחה.
אביו ואחיו העריכו את התחרותיות שלו ונאמנותו.
קנדי נחשב לאיש ארגון מעולה במסעות הבחירות של אחיו ג'ון.
הוא תמיד היה קרוב יותר אליו.
יריביו של קנדי טענו שהיה חסר סבלנות.
קנדי טען שהיה לו מזג בעייתי.
הוא התקשה לסבול כשאנשים שיקרו לו.
כמו כל אחיו, היה קנדי קתולי.
הוא היה דתי יותר מאחיו, ושילב את הדת בהשקפת עולמו.
קנדי נאם נאומים רבים על דתו וטען שהצילה אותו לאחר מות אחיו.
בשנותיו האחרונות, מצא נחת בכתבי הפילוסופים היווניים, בעיקר בהשפעתה של ג'קלין לאחר מות אחיו.
קנדי היה האח הראשון של נשיא ששירת כתובע כללי.
הוא נחשב לאחד מגדולי התובעים הכלליים.
הוא תמך בזכויות האזרח ובממשלו של אחיו.
עם התפטרותו מהתפקיד כדי להתמודד לסנאט, טען הניו יורק טיימס, שביקר אותו רק שלוש שנים קודם לכן, שהעלה את הרף בתפקיד.
קנדי זכה לשבחים על כישרון הנאום שלו.
קנדי היה כן במיוחד בנאומיו והיה מוכן לשלם מחיר פוליטי כבד.
ההתנקשות בקנדי נחשבה כמכה לחזון האופטימי של שנות השישים.
מותו של קנדי נחשב לגורם בהפסד המפלגה הדמוקרטית ב-1968. מאז מותו זכה קנדי לכבוד מצד ליברלים ומצד שמרנים.
רעיונותיו של קנדי (ושל אחיו) לגבי שימוש בממשלה לסיוע לחלשים בחברה הפכו לנדבכים חשובים בליברליזם האמריקאי.
בשנת 2006 ביים אמיליו אסטבז את הסרט "בובי", כאשר בין השחקנים ניתן למצוא את: אנתוני הופקינס, אשטון קוצ'ר, דמי מור, אלייז'ה ווד, לינדזי לוהן ועוד.
הסרט מתאר את ליל הרצח מנקודות מבטן של 22 דמויות בדיוניות שונות.
בשנת 2018 הוציאה נטפליקס מיני סדרה בת 4 פרקים בשם "בובי קנדי לנשיאות", באמצעות ראיונות וקטעי ארכיון, בוחנת הסדרה את "תופעת בובי" של שנות ה-60 ואת מורשתו של האיש שהיה ממחוללי השינוי העמוק שעברה בזמנו ארצות הברית.
רוברט קרפט היה מנצח אמריקאי ומחבר ספרים בנושאי מוזיקה.
קרפט נודע בעיקר הודות לקשרי העבודה והידידות ההדוקים שלו עם איגור סטרווינסקי, שתרמו לעולם מספר הקלטות וספרים.
קרפט נולד בקינגסטון, ניו יורק, ולמד בבית הספר למוזיקה ג'וליארד.
הוא גילה עניין מיוחד במוזיקה עתיקה וביצירותיהם של קלאודיו מונטוורדי והיינריך שיץ, ובמוזיקה בת זמננו משל מלחיני האסכולה הווינאית השנייה ואחרים.
קרפט פגש את סטרווינסקי ב-1948 ומאז ועד מות המלחין בשנת 1971 המשיך לעבוד לצד סטרווינסקי בתפקידים רבים ושונים.
הקשר, שבראשיתו הקצה לקרפט תפקיד צנוע למדי, התפתח בהמשך לשותפות אמנותית מלאה.
קרפט כתב את הליברית לאופרת הטלוויזיה "המבול" והתגורר עם משפחת סטרווינסקי, תחילה בקליפורניה ואחר בניו יורק.
קרפט נשאר בקשר עם אלמנת המלחין, ורה, עד מותה בשנת 1982.
אחרי מות סטרווינסקי המשיך קרפט להופיע בקונצרטים ולכתוב.
ספרו משנת 2002, An Improbable Life מתאר את חייו לפני, במשך ואחרי ידידותו עם סטרווינסקי.
ספר הזכרונות מספר בהרחבה על ההשפעה שהייתה לסטרווינסקי על חייו.
קרפט היה מנצח עטור פרסים, שניצח על רוב התזמורות החשובות בארצות הברית: הפילהרמונית של ניו יורק, תזמורת פילדלפיה, התזמורת הסימפונית של שיקגו, תזמורת קליבלנד, התזמורת הסימפונית של סן פרנסיסקו, הפילהרמונית של לוס אנג'לס, תזמורת סנט לואיס ותזמורת מינסוטה.
כן הופיע עם תזמורות בעולם הרחב, בקנדה, באירופה, רוסיה, יפן, קוריאה, מקסיקו, דרום אמריקה, אוסטרליה וניו זילנד.
קרפט היה האמריקאי הראשון, שניצח על "וויצק" ועל "לולו" של אלבן ברג.
כן ניצח על ביצועי הבכורה של יצירות המופת המאוחרות של סטרווינסקי: "ממרומי שמיים", "אגון", "המבול", "אברהם ויצחק", "וריאציות", "אינטרואיטוס" ו"מזמורי רקוויאם".
לצד הקלטת כל המוזיקה של סטרווינסקי, ניצח קרפט על הקלטות של יצירות שנברג, וארז, וברן ואחרות משל מלחינים בני זמננו.
קרפט לא נחשב למנצח מבריק ותוסס, אך הוא נודע בפרשנויותיו המדויקות הן טכנית והן מוזיקלית.
רוברט קרפט זכה פעמיים ב"גראנד פרי די דיסק" הצרפתי כמו גם בפרס אדיסון על הקלטות מוזיקה משל וארז וסטרווינסקי.
קרפט ידע גם ביקורת במהלך חייו.
היו שראו בו חסיד שוטה או מלחך פנכה בכל הנוגע לסטרווינסקי.
אחרים האשימו אותו בהובלת סטרווינסקי אל "אדמות הבור" של הסריאליזם בשנות ה-60'.
כמתעד חיי סטרווינסקי ומורשתו, יש הטוענים, שמעמדו לא אפשר לו, בכל הפשטות, לשמש משקיף נייטרלי למלחין.
ברור, שהאפשרות לגבש השקפה צלולה ומשוחררת מדעות קדומות לגבי איגור סטרווינסקי נתקלת בקשיים, לנוכח הקשרים האינטימיים והאישיים הכרוכים לאין הפרד בהשקפותיו ובכתביו המוזיקולוגיים של רוברט קרפט.
ואולם, לקרפט הייתה גם מורשת משל עצמו.
הוא שמר על תפקידו כחלוץ ומחדש ביחס לאמנות המאה העשרים לכל אורך חייו, כמנצח וכמוזיקולוג.
מלבד עבודתו על בסיס אינטימי עם אחד המוזיקאים הדגולים במאה העשרים, חיבר קרפט כרכים של כתבים אקדמיים ואישיים על סטרווינסקי ועל מלחינים אחרים.
בשנת 2002 קיבל קרפט פרס בינלאומי בפסטיבל המוזיקה בקאן.
קרפט נפטר בפלורידה ב-10 בנובמבר 2015.
פרסומיו של רוברט קרפט כוללים:
דעות קדומות במסווה Prejudices in Disguise (ניו יורק, 1974)
סטרווינסקי בתצלומים ותעודות Stravinsky in Photographs and Documents (עם ורה סטרווינסקי; לונדון, 1976; ניו יורק, 1978)
אמונות מקובלות: השקפות וסקירות Current Convictions: Views and Reviews (ניו יורק, 1977)
זוויות ראיה נוכחיות Present Perspectives (ניו יורק, 1984)
סטרווינסקי: הצצות לחיים Stravinsky: Glimpses of a Life (ניו יורק, 1992)
בנתיב של פליאה Down a Path of Wonder (נורפוק, אנגליה, 2006)
רוברט קרפט גם תרגם וערך את סטרווינסקי, מבחר ממכתביו (2 כרכים, ניו יורק, 1982, 1984)
רוברט טורו קיוסאקי הוא איש עסקים וסופר אמריקני.
התפרסם בזכות כתיבת הספר "אבא עשיר אבא עני".
קיוסאקי הוא אמריקני, ממוצא יפני, דור רביעי בארצות הברית, שנולד וגדל בהוואי.
הוא בא ממשפחה ידועה של מחנכים: אביו עמד בראש משרד החינוך בהוואי.
לאחר שסיים את לימודיו בתיכון למד קיוסאקי בניו יורק, ובתום הלימודים התגייס לכוח הנחתים של צבא ארצות הברית ושירת במלחמת וייטנאם כקצין וכטייס מסוקי תקיפה.
ב-1974 אחר שחזר מהמלחמה, החלה הקריירה העסקית שלו.
ב-1977 הוא הקים חברה שהביאה בראשונה לשוק את ארנקי הניילון וצמדן, שזכו למכירות בהיקף של מיליוני דולרים.
ב-1985 הקים חברה חינוכית שפעלה בשבע מדינות (ארצות הברית, רוסיה, נורווגיה, יפן, ברזיל, קוריאה הדרומית וסינגפור), ולימדה עסקים והשקעות לעשרות אלפי תלמידים בעלי תואר ראשון.
תוכנית הטלוויזיה שלו שודרה בארצות הברית במשך שנה בערוץ הנוסטלגיה, והפיצה את המסר החינוכי שלו.
קיוסאקי פרש בגיל 47 ופנה להשקעות ולנדל"ן.
הוא מעביר קורסים שנמשכים החל משעה אחת וכלה בשלושה ימים, ובהם הוא "מלמד אנשים את סודותיהם של העשירים".
קיוסאקי התפרסם לאחר שפרסם את ספרו הראשון, "אבא עשיר אבא עני" ("Rich Dad, Poor Dad").
הוא פרסם 18 ספרים העוסקים בעשיית עושר שלא מעבודה, ובשיווק רב שכבתי, ובתוכם תורגמו לעברית הספרים "לפרוש צעיר לפרוש עשיר", "אם אתם רוצים להיות עשירים ומאושרים אל תלכו לבית ספר?".
כמו כן שיווק מספר משחקי קופסה ומשחקי מחשב העוסקים בכספים ובניהול נכסים.
המטרה הראשית של כל מוצריו היא לימוד השכלה פיננסית.
באוקטובר 2012 הוכרזה חברה בבעלותו כפושטת רגל בשל חוב של 24 מיליון דולר לנושים.
רשימת ספרים רבי מכר בהוצאתו
"בית הספר לעסקים"- עוסק בשיווק רב שכבתי.
"סיפורי הצלחה"- אנשים המשתפים בסיפוריהם, שלמדו לקחים מהספר הראשון "אבא עשיר, אבא עני".
"כך תהיה עשיר"- עושר מהשכלה פיננסית ולא עצות פיננסיות פשטניות וילדותיות להחריד.
"אבא עשיר, אבא עני לבני נוער"- להתחיל בגיל צעיר.
"מי לקח את הכסף שלי"- כיצד להניע את הכסף שלנו במקום להחנות אותו בחיסכון.
"רבעי תזרים המזומנים"- המדריך לעצמאות פיננסית של אבא עשיר.
מציג את עקרונות רבעי תזרים המזומנים (cashflow- quadrant).
"IQ פיננסי"- כיצד לנהל בחוכמה את ענייננו הכספיים ולהשיג עושר ועצמאות כלכלית.
"אח עשיר, אחות עשירה"- ספר העוסק בו ובאחותו אמי קיוסאקי שפנתה לנזירות בודהיסטית, מציג את הפן הרוחני.
למה אנחנו רוצים שתהיה עשיר: שני אנשים, מסר אחד יחד עם נשיא ארצות הברית דונלד טראמפ 2006.
בנוסף כתב קיואסקי הקדמה לספרו של טראמפ תחשוב כמו מנצח.
רוברט קרהרט מרטון הוא כלכלן אמריקאי ממוצא יהודי (מצד אביו), חתן פרס נובל לכלכלה.
פרופסור בבית הספר לעסקים באוניברסיטת הרווארד.
מרטון, יליד ניו יורק, הוא בוגר תואר ראשון באוניברסיטת קולומביה, מוסמך במכון הטכנולוגי של קליפורניה וב-1970 קיבל תואר דוקטור מ-MIT.
בשנות ה-70 המוקדמות עסק מרטון בפיתוח נוסחאות מתמטיות בתחום המימון הנוגעות להערכת אופציות.
בעקבות עבודתם של המתמטיקאי פישר בלק והכלכלן מיירון שולס, כתב מרטון ב-1973 את המאמר "התאוריה של תמחור רציונלי של אופציות", והסב את המודל לנוסחה שהפכה לאחד הכלים המעשיים והפופולריים להערכת אופציות ונגזרים.
העובדה ששמו של מרטון אינו מופיע בשם המודל אינה מפחיתה מערכה של תרומתו, ויש המכנים את המודל בשם "נוסחת בלק-שולס-מרטון".
למעשה, מרטון עצמו הוא שטבע את המונח "נוסחת בלק ושולס".
מרטון הוא בנו של הסוציולוג רוברט קינג מרטון.
המודל של בלק ושולס הוא מודל מתמטי יישומי במלוא מובן המילה.
הוא אומד את ערכה של אופציה מסוג קול (Call) או פוט (Put) בהינתן פרמטרים הנוגעים לשערי מניות וסחורות, התנהגות מחיריהן לאורך זמן, שער הריבית במשק ועוד.
המודל נעשה דה פקטו לתקן בין-לאומי בשווקים הפיננסיים, בהם נסחרות אופציות על מגוון מניות, סחורות ונכסים פיננסיים אחרים בסכומים של טריליוני דולרים מדי שנה.
מרטון היה תלמידו של חתן פרס נובל לכלכלה פול סמואלסון, ואף זכה בעצמו בפרס בשנת 1997 יחד עם מיירון שולס על תרומתם בנושא האופציות (הכלכלן השלישי שתרם לנושא זה, פישר בלק, לא היה בחיים בעת קבלת הפרס).
בשנת 1994 הקימו שולס, מרטון ואחרים את קרן הגידור "Long-Term Capital Management" הידועה יותר בראשי התיבות
מנהל הקרן היה ג'ון מריוות'ר (John Meriwether), שולס ומרטון שימשו כדירקטורים.
בשנים הראשונות הפליאה הקרן לעשות וצברה תשואות שנתיות מדהימות בשיעור של כ-40%.
ב-1998 הגיעה עת משבר בשווקים הבין-לאומיים, שהגיע לשיאו באוגוסט-ספטמבר.
מייג'ור גנרל רוברט קלייב או לורד פלסי היה קצין ואיש צבא ומדינאי בריטי בעל תואר אצולה.
אוטודידקט ובעל אישיות הפכפכה, ניסה להתאבד פעמיים והצליח בפעם השלישית.
הוא הצליח במיוחד בקרבות בין הבריטים לצרפתים ונודע בעיקר בגלל קרב פלסי - בעקבותיו התעשר מכיבוש ושליטה על חבל בנגל שבהודו.
קלייב נולד באחוזת משפחת קלייב, סטיץ', הסמוכה לעיירה מרקט דרייטון במחוז שרופשייר, ב־1725, להוריו ריצ'רד קלייב ורבקה (לבית גאסקל) קלייב.
המשפחה החזיקה באחוזה הקטנה עוד מתקופת המלך הנרי השביעי, והייתה בעלת היסטוריה ארוכה של שירות ציבורי: בין בני המשפחה נמנו קנצלר האוצר של אירלנד בתקופת הנרי השמיני וחבר בפרלמנט הארוך.
אביו של רוברט, שהשלים את הכנסות האחוזה הצנועות בעבודתו כעורך דין, שימש גם כחבר הפרלמנט הבריטי במשך שנים רבות, כנציג מחוז מונטגומרישייר.
רוברט היה בנם הבכור מתוך שלושה־עשר ילדים; היו לו שבע אחיות וחמישה אחים, שישה מהם מתו בינקותם.
בילדותו התגלה כבעייתי ולא הסתדר בלימודיו, וכן ניסה להתאבד פעמיים.
כשהתבגר הוא התגייס לצבא הבריטי והפך לקצין זוטר.
בשנת 1751, בקרבות שהתנהלו בין הבריטים לצרפתים, הוא כבש את העיר הצרפתית ארקוט והתעשר ממנה, ובשנת 1753 שב לאנגליה עם אשתו.
בשנת 1756 נשלח קלייב להודו, שם שימש כמושלו של מבצר סנט דייוויד - בו רוכז הפיקוד על הכוחות הבריטיים באזור.
בהודו הצטיין קלייב בתפקידו והצליח למעלה מן המשוער בקרבות מול ההודים.
אחד מקרבותיו הבולטים - קרב פלסי היה יוצא דופן בהצלחתו, והיווה פריצת דרך משמעותית ראשונה בכיבוש הודו, והשתלטות בריטניה עליה.
במהלך הקרב הוא כבש את חבל הארץ בנגל והפך למושלו, אך בפועל מעל בכספים וגנב לכיסו הון תועפות.
קלייב מסמל את השחיתות של המדינאים בחברה הבריטית הקולוניאליסטית.
הם שיחדו את הפוליטיקאים המקומיים והפעילו כוח צבאי נגד מתנגדיהם.
קלייב היה אחד הפקידים הראשונים שהפעילו כוח צבאי נגד אוכלוסייה מקומית.
בשנת 1760, חזר קלייב לבריטניה כשהונו מוערך בכ-300.000 לירות שטרלינג, באותה שנה, הוא קיבל תואר דוקטור לשם כבוד מאוניברסיטת אוקספורד.
במהלך שלוש השנים שבהן שהה קלייב בבריטניה הוא ביקש לעצמו משרה פוליטית — בעיקר כדי שיוכל להשפיע על הנעשה בהודו, שאותה עזב כשהיא מלאה בהבטחה.
הוא התקבל בחום בחצר המלוכה, קיבל תואר אצולה, רכש אחוזות, והחזיר לעצמו ולכמה מידידיו מושבים בבית הנבחרים.
קלייב כיהן כחבר פרלמנט מטעם שרוסברי משנת 1761 ועד מותו.
הוא הורשה לשבת בבית הנבחרים משום שתואר האצולה שלו היה אירי.
בנוסף, נבחר קלייב לכהן כראש עיריית שרוסברי לשנים 1762–1763. ב־1764 מונה לאביר מסדר בת'.
בהמשך, הוא נשלח שוב להודו כמפקד הראשי של הצבא.
בשלב זה של כהונתו כמושל ומפקד הצבא, הוא שינה את דרכיו והנהיג רפורמות שחוללו שינוי במדינה.
אך בפועל קלייב כפה את אותן רפורמות על נתיניו, ולמעשה מכר את חבל בנגל לידי חברת הודו המזרחית הבריטית והתעשר גם בגללה.
קלייב נודע בקשיחותו, ועקב כך רכש לו אויבים רבים.
כשחזר לבריטניה אלה שנאוהו בעקבות כך, אך גם בגלל עושרו שהשיג בדרכים לא-כשרות בהודו.
בשנת 1772 הוא הואשם בשחיתות, אך זוכה בפני ועדת חקירה מטעם הפרלמנט.
ב־22 בנובמבר 1774, שם קלייב קץ לחייו בביתו שבברקלי סקוור בלונדון, לאחר שחתך את גרונו בסכין נייר; הוא היה בן 49 במותו.
לא נערכה חקירת מוות, ובעיתוני התקופה דווח כי מותו נגרם משבץ מוחי.
רוברט קראפט הוא איש עסקים ונדבן יהודי-אמריקאי, בעלי קבוצת הפוטבול הניו אינגלנד פטריוטס מליגת ה-NFL, וקבוצת ניו אינגלנד רבולושן מליגת ה-MLS, אחד האנשים העשירים ביותר בעולם, הונו מוערך בכ-13.8 מיליארד דולר (2026).
קראפט נולד בברוקליין שבמסצ'וסטס, בנו של חייט יהודי שומר מצוות, שייעד אותו ללימודי רבנות.
הוא בוגר תואר ראשון באוניברסיטת קולומביה (1963) ומוסמך במנהל עסקים מטעם אוניברסיטת הרווארד (1965).
קראפט החל את הקריירה העסקית שלו בחברת האריזות רנדי-ויטני שהייתה בבעלות חמו.
בשנת 1972 רכש את האחזקה בחברה, ובמקביל הקים את חברת פורסט, חברות אלו היוו את הבסיס לאימפריית מוצרי הנייר והאריזה שלו, שכיום משתרעת על פני למעלה מ-80 מדינות.
במהלך השנים היה מעורב ברכישות רבות בתחומי התקשורת והבידור, וכיום בבעלותו אחזקות במספר תחנות רדיו וטלוויזיה בעיקר באזור בוסטון.
קראפט הוא חבר במועצת המנהלים של ענקית התקשורת ויאקום.
קראפט התעניין ברכישת קבוצת ספורט באזור בוסטון במשך שנים, ב-1985 החל ליישם את תוכניתו כשרכש אופציות ל-300 אקר של מגרשי חניה בסמוך לאצטדיון קבוצת הפוטבול הניו אינגלנד פטריוטס, מתוך תקווה שבעתיד יוכל למנף השקעה זו לרכישת האצטדיון עצמו ובשלב הבא לרכישת הקבוצה.
קראפט ושותפו שילמו מיליון דולר מדי שנה על זכויות השימוש במגרשים עד לרכישתם תמורת 18 מיליון דולר.
לאחר שמפעיל האצטדיון נקלע לקשיים ופשט את הרגל, רכש קראפט את האצטדיון תמורת 25 מיליון דולר ובשנת 1994 רכש את קבוצת הפוטבול עצמה, בסכום שיא באותה תקופה של 172 מיליון דולר.
בזכות התפתחות מהירה של ליגת הפוטבול, ומספר צעדים ניהוליים נבונים כגון בניית אצטדיון חדש לקבוצה, תפח שווי אחזקתו, ונכון ל-2026 מוערך שווי הקבוצה על ידי מגזין פורבס, בכ-9 מיליארד דולר.
תחת ניהולו של קראפט, הפכה ניו אינגלנד פטריוטס מקבוצה כושלת, לקבוצה המצליחה ביותר ב-NFL ואחת המצליחות ביותר בספורט האמריקאי.
מאז רכישת הקבוצה על ידי קראפט, היא בעלת מאזן הניצחונות הטוב ביותר, ומספר התארים הגבוה ביותר בליגת ה-NFL, כולל זכייה ב-6 סופרבולים (XXXVIII, XXXIX, XXXVI, XLIX, LI, LIII) והעפלה ל-5 נוספים (סופרבול XXXI, סופרבול XLII, סופרבול XLVI, סופרבול LII, סופרבול LX).
קראפט ומשפחתו מעורבים בפעילויות רבות בעלות אופי נדבני, רובן בארצות הברית ובישראל.
בין השאר תרמו לאוניברסיטאות קולומביה, הרווארד וברנדייס בהן למדו קראפט ואשתו מיירה, למוסדות השכלה נוספים באזור בוסטון, ולפעילויות צדקה מגוונות אחרות.
על תרומתו לספורט המכללות האמריקאי זכה קראפט ב-2006 בפרס תאודור רוזוולט (המכונה פרס ה"תדי"), של ארגון ה-NCAA.
ב-2011 נבחר לחבר באקדמיה האמריקאית לאמנויות ולמדעים.
לרוברט קראפט פעילות עסקית ופילנתרופית ענפה בישראל.
קראפט הוא אחד מבעלי המניות העיקרים בחברת כרמל מערכות מיכלים מקיסריה, שנמנית עם החברות המובילות בישראל בתכנון, בייצור ובשיווק מוצרי אריזה מבוססי נייר.
בישראל פועל קראפט באמצעות "קרן קראפט" המעורבת במיזמים ציוניים וחינוכיים רבים.
קראפט הוא מתומכי הקמת ענף הפוטבול בישראל, בין השאר הוקם במימון הקרן אצטדיון "משפחת קראפט" בגן סאקר בירושלים שנחנך ב-2005. ב-2015 עמד בראש משלחת של 19 חברי היכל התהילה של הפוטבול המקצועני שהביא לביקור בישראל.
הוא קיבל בביקור פרס על מפעל חיים מיד לאיש הספורט היהודי..
יוזמה זו המשיכה גם בשנים הבאות, כשב-2017 ביקרו בישראל 18 חברי היכל התהילה, בהם ג'ו מונטנה וג'ים בראון.
ב-2016 תרם קראפט 6 מיליון דולר למימון הקמת הספורטק החדש בירושלים בעמק הארזים ליד שכונת רמות, כולל מגרש פוטבול בגודל תקני.
קראפט הקים את הקרן למאבק באנטישמיות (כיום ברית הריבוע הכחול).
הקרן מפרסמת במהלך משחקי NFL והסופרבול בפרט תשדירים למאבק בגזענות ובאנטישמיות., וב-2018 הוכרז כזוכה פרס בראשית בשל מחויבותו למאבק באנטישמיות, הקשר ההדוק שלו לשורשיו היהודיים ולמדינת ישראל, ותרומותיו הרבות בתחומי הבריאות, ההשכלה והספורט.
קראפט היה נשוי למיירה מ-1963 עד מותה ב-2011. לזוג ארבעה בנים.
בנו הבכור ג'ונתן מכהן כנשיא קבוצת קראפט ונשיא ניו אינגלנד פטריוטס.
בנו דניאל מקדם את ספורט הלקרוס בישראל ונכדו ג'ואי הוא חבר נבחרת ישראל הצעירה בלקרוס.
באוקטובר 2022 נישא קראפט לרופאת העיניים דנה בלומברג.
בפברואר 2019 הוגש נגדו כתב אישום בגין שני מקרים של שידול לזנות, המקרים התרחשו במכון בפלורידה שהיה במעקב המשטרה בחשד לסחר בנשים.
כתב האישום נגנז בספטמבר 2020 לאחר שלא נמצאו ראיות המספיקות להעמידו לדין.
רוברט בריינארד קורי היה ביוכימאי אמריקאי, יליד ספרינגפילד, מסצ'וסטס.
שמו של קורי נקשר לרוב עם לינוס פאולינג עמו עבד בשנים 1940–1950. קורי ופאולינג יחד עם הרמן ברנסון עבדו במכון לטכנולוגיה בקליפורניה שם פענחו מבנים ביולוגיים.
שמם פורסם בעקבות התחזית שפרסמו בשנת 1951 בנוגע לקיום סליל אלפא ומשטח בטא.
פאולינג, קורי וברנסון חזו קיום מבנים אלה על סמך פוטנציאל קשרי המימן של השרשרת הפוליפפטידית.
מספר שנים מאוחר יותר אושר מבחינה נסיונית קיום מבנים אלה במבנה השניוני של חלבונים רבים.
גילוי נוסף חשוב בעבודותיו של קורי הוא פיתוח מודלים המלמדים על הסידור האטומי והקונפיגורציה של חומצות אמינו בחלבונים.
רוברט מילטון ארנסט ראושנברג היה אמן אמריקאי שהתבלט במעבר מאקספרסיוניזם מופשט לפופ ארט בשנות החמישים.
ראושנברג נודע בשל ה"שילובים" ("Combines") שביצע בשנות החמישים, שבהם השתמש בחומרים לא מסורתיים ובעצמים שונים כדי ליצור שילובים חדשניים.
השילובים מורכבים מציור ופיסול, אך ראושנברג גם עסק בצילום, הדפס, יצירת נייר ומיצג.
בשנת 1953 המם ראושנברג את עולם האומנות כשמחק ציור של וילם דה קונינג.
בשנת 1964 היה ראושנברג לאמן האמריקאי הראשון אשר זכה בפרס הגדול בביאנלה של ונציה (מרק טובי וג'יימס ויסלר זכו לפניו בפרס לציור).
מאז הוא זכה לתמיכה נדירה של הממסד.
בסוף ימיו התגורר ראושנברג ויצר בניו יורק ובאי קפטיבה שבפלורידה.
ראושנברג נולד בפורט ארתור שבטקסס.
הוא למד במכון לאומנות של קנזס סיטי ובאקדמיה ז'וליאן בפריז (שם פגש את אשתו לעתיד, הציירת סוזן וייל), ואז נרשמו השניים בשנת 1948 לבלאק מאונטיין קולג' בצפון קרוליינה כדי ללמוד אצל ג'וזף אלברס, איש הבאוהאוס.
ראושנברג העיד על אלברס שהמשמעת והשיטתיות של אלברס נתנו לו את ההשראה "לעשות בדיוק את ההפך" ממה שאלברס לימד אותו.
בין 1949 עד 1952 למד ראושנברג בליגת הסטודנטים לאומנות של ניו יורק, שם פגש את נוקס מרטין וסיי טוומבלי.
ראושנברג ווייל נישאו בקיץ 1950. בנם כריסטופר נולד ב-16 ביולי 1951. השניים נפרדו ביוני 1952.
המלחין ג'ון קייג', אשר המוזיקה שלו התאימה להפליא לאישיותו של ראושנברג, היה גם הוא בין המורים בבלק מאונטיין.
ה"ציורים לבנים" אותם צייר ראושנברג בבלק מאונטיין בשנת 1951, אשר לא כללו שום דמות, נחשבים לריקים כל כך ומשקפים עד כדי שהם מגיבים לסביבה שבה הם מוצגים "עד כדי שאתה יכול כמעט לדעת כמה אנשים נמצאים בחדר" כפי שהעיר פעם ראושנברג.
הציורים הלבנים נחשבים למקור השראה ליצירתו השקטה לגמרי של ג'ון קייג', ''33'4, שנה לאחר מכן.
בשנת 1952 החל ראושנברג בעבודה על סדרות הציורים "ציורים שחורים" ו"ציורים אדומים" שבהם שילב על הקנבס אזורים גדולים של צבע שנמרח בצורה אקספרסיוניסטית עם קולאז' וחפצים שמצא ועשה בהם שימוש אומנותי.
ה"ציורים המשולבים" הללו כללו בסופו של דבר חפצים שונים ומשונים כמו עז מפוחלצת והשמיכה של האמן.
ראושנברג ניתץ את הגבולות המסורתיים בין ציור ופיסול והיווה השראה לדור של אמנים אשר חיפשו תחליפים לאומנות המסורתית.
גישתו של ראושנברג כונתה לעיתים "נאו דאדא" - תווית אשר הושמה גם על יצירותיו של בן זוגו ג'ספר ג'ונס.
ראושנברג צוטט לא אחת כאומר שהוא רוצה לעבוד "בפער שבין האומנות לחיים", מה שמרמז על הטלת ספק בהבחנה בין חפצי אומנות לחפצי יום-יום, אשר מזכירה את פסל ה"מזרקה" של חלוץ זרם הדאדא מרסל דושאן.
בשנת 1961 נקט ראושנברג צעד אשר יכול להתפרש כצעד בכיוון ההפוך כאשר תמך בתפקיד של "יוצר" ביצירת המשמעות לאומנות.
ראושנברג הוזמן להשתתף בתערוכה בגלריית איריס קלרט שבה הוטל על אמנים ליצור דיוקן של הבעלים איריס קלרט, ולהציגו.
ראושנברג בחר לשלוח מברק לגלריה בו הצהיר "זהו דיוקן של איריס קלרט אם אני אומר כך".
בשנת 1962 החלו להופיע ביצירותיו של ראושנברג לא רק עצמים שמצא, אלא גם תמונות שמצא, אשר הועברו אל הקנבס בטכניקה של הדפס משי.
טכניקה זו, אשר שימשה בעבר רק ביישומים מסחריים, אפשרה לראושנברג להתייחס ליכולת השיעתוק של תמונות, וכתוצאה מכך, השטחת החוויה.
עבודותיו אלו מקבילות לעבודות של אנדי וורהול, וראושנברג וג'ונס נמנים בשל כך על מבשרי הפופ ארט האמריקאי.
בשנת 1966 הקימו בילי קלובר וראושנברג את ניסויים באומנות וטכנולוגיה (Experiments in Art and Technology - E.A.T) ארגון ללא כוונת רווח שמטרתו לעודד שיתופי פעולה בין אומנים ומהנדסים.
נוסף על ציוריו ופסליו, תרם ראושנברג גם לפיתוח אומנות ההדפס והמיצג.
הוא זכה בפרס גראמי על עיצוב האלבום של להקת טוקינג הדס Speaking in Tongues.
ב-9 במאי 2006 נמכרה יצירה של ראושנברג בשם "Cage" אשר הוקדשה לג'ון קייג' בבית המכירות כריסטי'ס בניו יורק תמורת סכום של $1,360,000 - שיא עבור יצירה של ראושנברג.
רוברט לורל "בוב" "קריפ" קריפן הוא אסטרונאוט לשעבר בתוכנית מעבורות החלל של נאס"א.
קריפן נולד בבאומונט שבמדינת טקסס בארצות הברית.
בוגר במדעים בהנדסת אירוספייס מאוניברסיטת טקסס, 1960.
בתום לימודיו האקדמיים התקבל לתוכנית קציני התעופה של הצי בפנסקולה שבפלורידה.
לאחר קבלת דרגות קצונה, המשיך באימוניו בוויטינג פילד שבפלורידה, ולאחר מכן בצ'ייס פילד שבטקסס, שם קיבל את כנפי הטייס שלו.
בין 1962 ל-1964 שירת על נושאת המטוסים USS אינדיפנדנס, כטייס תקיפה בטייסת VA-72. לאחר מכן עבר אל בית הספר לטייסי מחקר אירוספייס בבסיס חיל האוויר אדוארדס, ולאחר סיום הלימודים, נשאר שם כמדריך עד שנבחר ב-1966 לתוכנית המעבדה המאוישת הלווינית של חיל האוויר.