tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
עסקנים מחסידי סוכטשוב וראדומסק לקחו על עצמם את ניהול החצרות, עד לשנת תשמ"ז (1987) בה הוכתר בנו הבכור, הרב שמואל יצחק לאדמו"ר, על ידי זקני החסידים, וביניהם דודו זקינו, הרב אהרן ישראל בורנשטיין, בנו של ה"שם משמואל" והרב יהושע משה אהרונסון.
אחיו, הרב אברהם נתן, החל לכהן כרב חסידי ראדומסק.
מיד לאחר הכתרתו פעל להקמתה מחדש של הישיבה שנוסדה על ידי אביו, ובשנת תשמ"ח (1988) נפתחה ישיבת "אבני נזר" - סוכטשוב, על שם אבי השושלת רבי אברהם בורנשטיין, בעל ספר אבני נזר.
בראשות הישיבה עומד גיסו הרב משה בצלאל וינברג.
הישיבה הוציאה לאור במשך השנים קבצים תורניים בשם "בית אברהם".
האדמו"ר מתגורר בשכונת בית וגן בירושלים.
רבים מחסידיו, המתגוררים ברחבי הארץ, מגיעים בחגי ישראל לשהות במחיצתו בבית מדרשו.
דברי תורתו המושמעים מידי שבת וחג מודפסים בגיליונות ומופצים בציבור הרחב.
האדמו"ר אף מוסר שיעורים בביתו בספר "שם משמואל" לקבוצות תלמידים, אשר רוצים לשמוע מפי נכדו וממשיך דרכו את ביאוריו.
תחת הנהגתו נמצא גם בית הכנסת הוותיק של החסידות בתל אביב, הקיים בעיר עוד משנות ה-30 של המאה ה-20, וכן בית הכנסת של חסידי סוכטשוב בבני ברק (אשר הוא ראשון בתי המדרש להכשרת מגידי שיעורים של מפעל מאורות הדף היומי).
בסביבות שנת ה'תש"ע הקים בבית שמש בית מדרש סוכטשוב וכולל אברכים, לקהילת הצעירים המתפתחת של חסידי סוכטשוב בעיר, ומידי תקופה מגיע למסור שיעורים במקום.
אוהדי הרבי בטינק שבניו ג'רזי הזמינו אותו בעבר למסור שיעור בעיירה.
דברי תורתו יוצאים בחוברת שנתית בשם "קובץ אמרי קודש" לפי סדר פרשיות השבוע וחגי השנה.
כמו כן יצאו קונטרסים בעניינים שונים בשם "ילקוט אמרי קודש".
אחיו, הרב אברהם נתן בורנשטיין, הוא חתן הרב מרדכי אוירבך, ורב בית הכנסת ראדומסק בבני ברק.
בתו צירל נישאה לרב עזריאל מאיר אייגר
בנו מנחם שלמה חיים נישא לבת האדמו"ר מטריסק בירושלים.
בנו אשר יוסף (מתגורר בלונדון) נישא לבת הרב אברהם פינטר מלונדון.
בנו דניאל נישא לנכדת הרב אברהם אביגדור לנדא, האדמו"ר מסטריקוב.
בנו ישראל נישא לנכדת הרב יצחק יעקב רבינוביץ', האדמו"ר מביאלא רמת אהרן.
בנו מאיר נישא לבתו של הרב נחום דב ברייאר, האדמו"ר מבויאן.
בתו אסתר ליבא נישאה לרב דב בער לוי (נכד הרב יעקב לוי, מזקני חסידי סוכטשוב)
שמואל ילינק (נולד בשנת 1947) הוא עורך דין ישראלי המתמחה בתחומי פיצויים לנפגעי תאונות דרכים, וכן בתחום הרשלנות רפואית.
דוקטור למשפטים, ומרצה מן החוץ בפקולטה למשפטים של האוניברסיטה העברית בירושלים.
היה חבר ועד מחוז ת"א, וחבר המועצה הארצית של לשכת עורכי הדין.
נמנה עם עורכי הכתב עת "סקירה משפטית".
חבר הנהלת האגודה לרפואה ומשפט בישראל
הוא למד משפטים באוניברסיטה העברית בירושלים וב-1969 הוסמך כעורך דין לאחר התמחות במשרד עו"ד אביגדור שלוש.
בשנת 1975 הקים משרד עצמאי, העוסק בתחומי הביטוח והנזיקין.
בשנת 1996 סיים תואר שני במשפטים.
בשנת 2003 קיבל תואר דוקטור למשפטים.
בשנים 2004 ו-2007 היה מועמד לתפקיד שופט בבית המשפט העליון.
בשנת 2013 התאחד משרדו של ילינק עם משרד עורכי הדין עדי וייס.
ילינק ייצג את משפחות הנפגעים בפרשת רמדיה.
מחקריו עוסקים בתחום התרומת איברים, הוא מציע קווים להצעת הסדרי חקיקה והסדרים חברתיים להגברת והקלת היצע של איברי אדם להשתלה, על בסיס שיקולים כלכליים ומסחריים.
בדוקטורט ילינק מציג מודל שיאפשר מסחר חוקי באיברים.
על-פי המודל, כל התורמים, וכן בני המשפחה של הנפטרים, קרובי משפחה התורמים איברים, וגם מי שמוכרים איברים, יקבלו תגמול הולם בעבור תרומתם.
מקבל האיבר, לעומת זאת, לא יתבקש לשלם דבר בעבור האיבר שיקבל.
חלוקת האיברים, על-פי המודל, תיעשה על-פי הכללים המקובלים כיום על המרכז הלאומי להשתלות איברים.
על-פי הדוקטורט, למדינה כדאי לעודד תרומת איברים, במטרה לחסוך מצד אחד את הסבל של האזרחים, ומצד שני את העלויות הגבוהות של הטיפול בחולים.
במידה והמדינה הייתה נותנת תמורה הולמת בעבור האיברים, ניתן היה להגדיל את מספר התורמים.
"ההיוון" בתביעות נזיקין ולפי חוק הביטוח הלאומי, הוצאת "דון" תל אביב - (1977, 1979, 1990) שלוש מהדורות.
פיצויים לנפגעי תאונות דרכים, בהוצאת "יבנה", תל אביב, 1994
הולדה בעוולה - זכויות תביעה ופיצויים, "אשלי" הוצאה לאור בע"מ, תל אביב, 1997
פיצויים לנפגעי תאונות דרכים מדריך שימושי, מהדורה שנייה, הוצאת "אשלי", ת"א 2002 (בשיתוף עם עו"ד צבי ילינק).
תרומת איברים בתמורה, הוצאת "פרלשטיין- גינוסר", תל אביב, 2002
תרומת איברים בתמורה - מודל מוצע .
הולדה בעוולה - זכויות תביעה ופיצויים, מכללת שערי משפט, פרשת תזריע-מצורע, תשס"א, גיליון מס' 23
שמואל יצחק נולד למשפחת מודיליאנו אשר גדלה תלמידי חכמים ופוסקי הלכה מתוכה.
למד אצל רבי אליהו קובו ושימש כדיין בבית דינו.
בראש חודש תמוז ה'תנ"ג התמנה למרביץ תורה בקהילת "איטליה ישן".
שימש גם כ"ראש ישיבת הגביר ר' שמואל פלורנטין".
מדרשותיו במקום חיבר את ספרו ארוחת תמיד.
בתנ"ז נפטר רב העיר סלוניקי הרב אהרן פרחיה והוא מונה לרב ראשי במקומו.
בתשובותיו שבספרו נאמן שמואל הוא מתאר מאורעות שונות אשר עברו עליו ועל קהילתו באותם ימים, ובין היתר הוא מציין את המגפה שהפילה חללים בעירו.
באחת התשובות כתב על עצמו: "ואנכי אדם רך המזג לא אוכל ללכת אנה ואנה מחולי הרגלים, ואביון בעבור נעליים".
נפטר ביום שלישי י"ג בחשוון ה'תס"ד.
נקבר ליד רבו רבי אליהו קובו בבית העלמין בסלוניקי.
השאיר אחריו שלושה בנים יצחק (דיין מקומי), יהושע ויום טוב, הייתה לו גם בת אחת.
רבי יוסף שמואל מודיליאנו היה בן אחיינו.
מאיר בניהו שיער שהיה שבתאי נסתר אף לאחר מות שבתאי צבי, זאת משיריו שהדפיס בתמ"ו בו מכנה את המשיח "עטרת צבי" הלחן הוא שיר שהיה אהוב של שבתי צבי.
ייתכן שחפץ לעודד את הקהל לא להתייאש מהגאולה אף לאחר אכזבת השבתאות.
חלק מכתביו אבדו במהלך הדורות.
אך נדפסו ממנו החיבורים הבאים:
ארוחת תמיד – דרשות על התורה (סלוניקי תקט"ז).
יצא לאור במהדורה חדשה על ידי מוסדות שובי נפשי, תשס"ז.
נדפס רק חלק (בספר ארוחת תמיד) והשאר אבד.
נאמן שמואל – שאלות ותשובות בכל חלקי ארבעה טורים (סלוניקי תפ"ג).
שעשוע התלמידים – על חושן משפט (סלוניקי תקנ"ז).
רננת מזמור – שירים ותוכחות (סלוניקי תמ"ז), מודליאנו לא נחשב למשורר טוב ושיריו לא התפרסמו.
כמו כן, נדפסו חידושיו למסכת שבועות בתוך הספר אוריין תליתאי לנכד אחיו רבי יוסף שמואל, מי שגם היה המגיה של הספר ארוחת תמיד.
הרב שמואל הלוי יוזפוב (?
- ד' בטבת ה'תשל"ח) היה אדמו"ר חסידי בחסידות ברזנה.
בנו של הרב ברוך בן ציון יוזפוב מדובנה ונכדו של הרב יחיאל מיכל מקוריץ, חתן הרב משולם זוסיא השיל ממז'יבוז' צאצא של הרב אברהם יהושע השיל (האוהב ישראל) אבי שושלת חצר החסידות אפטא-זינקוב.
נין ונכד לר' ישראל מרוז'ין, יחיאל מיכל מזלוטשוב (המגיד מזלאטשוב), פנחס שפירא מקוריץ, ר' דוד הלוי סגל בעל הטורי זהב, ר' שמואל מקמינקא והבעל שם טוב.
כיהן באדמו"רות החל משנת ה'תר"ף במז'יבוז', ידיניץ ובוטושאן.
נישא לברכה השיל בת הרב משולם זוסיא השיל צאצא בן אחר בן דור חמישי לרב אברהם יהושע השיל (האוהב ישראל).
התגורר בביתו של הרב אברהם יהושע השיל (האוהב ישראל) וקיבל בירושה את ספריו.
אביו, הרב ברוך בן ציון יוזפוב, היה האדמו"ר בדובנה לחסידות ברזנה ונכדו של ר' יחיאל מיכל מקוריץ, אדמו"ר בחסידות ברזנה.
בצעירותו נמלט ממז'יבוז' שבאוקראינה, והגיע לידיניץ שבסרביה עם מעברו של חבל ארץ זה לשלטון הרומני לאחר מלחמת העולם הראשונה.
בזמן שהותו בידיניץ, כיהן כרב הקהילה היהודית בעיר.
לאחר ישיבה של שנים אחדות בידיניץ, עבר הרב שמואל לבוטושאן שבמולדובה לפי עצתו של הצדיק משטפנשט.
לאחר בואו של הרב שמואל לבוטושאן, הוא נתפרסם כאדמו"ר בכל הסביבה ורכש את לבם של האדמו"רים המפורסמים שבסביבה והללו דיברו עליו טובות בפני קהל חסידיהם.
בשבתו בבוטושאן, התחיל הרב שמואל לסלול לעצמו דרך את מנהיגות העדה.
הוא ביקר בערים ובעיירות שבמולדובה, ערך שולחנות (טישים), הרביץ תורה ברבים ועשה נפשות לחסידות.
הרב שמואל יוזיפוב העריץ את אבי זקנו, הרב שמואל מקאמינקא ובספר בית שמואל (חיפה תשל"ז) הוא מביא בהרחבה את חידושיו, אמרותיו ותורותיו של אבי זקנו זה.
הדברים המובאים בספר זה, ראו אור בפעם הראשונה מאז שנאמרו, וכן מציין הרב שמואל בהקדמתו לספר: "ידעתי הרבה עד שהעליתי על הכתב את זכרונותי על א"ז מקאמינקא זצ"ל.
לא נתתי שינה לעיני ותנומה לעפעפי עד שהשלמתי את המלאכה".
בשנות המלחמה והמצוקה היה ביתו של הרב שמואל בבוטושאן פתוח תמיד לפליטי השואה ולמוכי הגורל וגם שימש מוקד לפעילות ציונות וציבורית ענפה, כי ליבו של הרב שמואל המה לציון ובער באהבת ארץ הקודש, וציפה בכל נפשו ליישובה ותיקונה.
בניו ובנותיו היו בין פעילי תנועת "תורה ועבודה" והצטיינו במאור פניהם וביחסם הלבבי לזולת.
לאחר מלחמת העולם השנייה, בב' אלול ה'תש"ו עלה לארץ ישראל והשתקע בחיפה.
בהמלצתו של רבי יצחק אייזיק הלוי הרצוג זצ"ל, נתמנה הרב שמואל לרב מטעם הסוכנות היהודית לענייני כשרות ודת במעברות ובמחנות הקליטה לעולים באזור חיפה.
בעבודה זו ראה יעד חשוב ופעל רבות בקרב העולים.
עזר והדריך, הרביץ תורה וקירב לבבות למורשת אבות.
תודות למאמציו המרובים, הוקם בית כנסת בשכונת קריית אליעזר בחיפה.
בנוסף לבית כנסת זה, הקים הרב שמואל בית מדרש בשכונה זו, בית שמואל, ששימש לא כמקום תפילה בלבד, אלא גם כמקום ללימוד תורה ולטיפוח הדבקות בחסידות.
הרב שמואל הלוי יוזפוב זצ"ל, נפטר בחיפה בשנת תשל"ט ולכבודו החליטה הנהלת בית הכנסת בקריית אליעזר לבנות בית כנסת בשם "בית שמואל" כאות הוקרה על היוזמה הברוכה שגילה הרב שמואל בהקמתו.
מרדכי יוזפוב, מחנך מובהק ומצוין.
מן המייסדים של תנועת בני עקיבא והחלוץ הדתי שפעל הרבה לארגן את הנוער היהודי ברומניה.
חנה רחל יוזפוב, אשת הרב שלמה רבינוביץ תלמיד חכם בישיבת קישינוב, אשר הוסמך להוראה מאת גאון הדור מקישינוב מוהרי"ל צירלזון.
היה שנים רבות רב בבוקרשט, בארצות הברית ובדרום אפריקה.
רייזה יוזפוב, אשת הרב ליבר בהרב.
בנו של הרה"ג מוהר"י בהרב שהיה אבד"ק ליפקן-סרביה.
כיהן בסגן ראש המועצה הדתית בחיפה
שמואל יריב (נולד ב-1 ביוני 1934) הוא כימאי ישראלי, משורר וסופר.
במחקריו עסק גם במינרולוגיה וגאוכימיה.
כיום, הוא מכהן כפרופסור אמריטוס לכימיה באוניברסיטה העברית.
שמואל יריב נולד בשנת 1934 בתל אביב, לסופר והמחנך שלום שטרייט ולאשתו שרלוט.
בילדותו, למד בבית הספר אחד העם שבפתח תקווה ולאחר מכן התגייס לצה"ל.
בשנים 1954–1959, קיבל חינוך אקדמי בכימיה, גאוכימיה ומינרולוגיה באוניברסיטה העברית, שם קיבל את תואר הדוקטור בכימיה אורגנו מתכתית ב-1964. משנת 1990, שימש כפרופסור במכון לכימיה באוניברסיטה העברית, ועסק שנים רבות בהוראה ובמחקר, עד ליציאתו לגמלאות.
בתחילת דרכו פורסמו שירים שלו בכתבי העת נתיב, משיב הרוח, שבו, ומאזנים.
ב-2002–2003 השתתף בסדנה בהדרכת רבקה רז, ובהשפעתה החל לעסוק גם בכתיבת פרוזה.
בשנת 2002 זכה בפרס בתחרות פרויקט "כתוב" של מפעל הפיס עבור סיפור קצר שלו בשם "שומר הראש".
בשנים 2004–2006 הקריא שירה בקפה "תמול שלשום" בירושלים.
ספרו הראשון, "גבר אישה גבר", יצא בהוצאת צבעונים ב-2010 וכלל תשעה סיפורים מחיי היום יום מתוך זווית בלתי שגרתית.
ספרו השני "כשנשים אוהבות...", יצא בהוצאת בת-אור ב-2013. הרומן מתאר ארבע שנים בחיי משפחה שנאלצה לעזוב את גוש קטיף.
ספרו השלישי, "חמש-עשרה שנות שירה", יצא בהוצאה עצמית ב-2015. הספר הוקדש לזכרה של אחותו, הסופרת אסתר שטרייט-וורצל.
החל מדצמבר 2013 רבים משיריו החדשים רואים אור בגיליונות כתב העת ביטאון שירה.
כיום, הוא מתגורר ביישוב הקהילתי ענתות עם אשתו שרה.
ליריב ארבעה ילדים (אלי, שלום, יהודה ושמרית) ואחד עשר נכדים.
פעילויותיו המחקריות כוללות בין היתר ננו-כימיה וננו-מינרולוגיה (חקר המינרלים) ומבניהם, גאוכימיה, תגובות כימיות של חומרים מינרלים, אינטראקציות של חומרים אורגנים והבנת מבניהם.
בנוסף, הוא פרסם כשני ספרים מדעיים: הראשון, אשר עסק בגאוכימיה ונקרא "Geochemistry of Colloid Systems", פורסם ב 1979, והשני אשר עסק בכימיה אורגנית ונקרא "Organo-clay Complexes and Interactions", פורסם בשנת 2002. יתרה מזאת, הוא פרסם כ-250 מאמרים מדעיים בשפה האנגלית במגזינים מדעיים נחשבים.
את עבודת הדוקטורט כתב על קבוצות חומרים אורגנו מתכתיים משנת 1960 עד 1964 ובשנת 1990 הפך לפרופסור כימיה באוניברסיטה העברית, שם לימד וחקר עד שנת 2002, בה יצא לגמלאות.
גם כיום, כפרופסור בגמלאות הוא ממשיך לעבוד במחקר כימי, משתתף בכנסים בין לאומיים ומפרסמים מאמרים.
במהלך חייו, היה יריב בחבר הפרופסורים של מגזינים מדעיים שונים אשר עוסקים בכימיה.
גבר אישה גבר (צבעונים, 2010)
חמש-עשרה שנות שירה (הוצאה עצמית, 2015)
הרב שמואל יניב (נולד ב-1942) הוא רב, מחנך ומחבר ספרים ציוני דתי.
נולד בשנת ה'תש"ב (1942) לחנה ו, בכור מבין ארבעה ילדים, בשכונת רמת יצחק ברמת גן.
שנים מועטות לאחר מכן, עברה המשפחה לגבעת שמואל שהוקמה באותם ימים.
אמו שלחה אותו לבית ספר דתי, ומשם עבר אחר כך לבית ספר מקצועי.
החל משנת תשי"ט עד שנת תשכ"ו למד בישיבת מרכז הרב אצל הרב צבי יהודה הכהן קוק.
בגיל 25 נשלח על ידי הרב שאול ישראלי לעמוד בראשות הישיבה התיכונית-מקצועית "אחוזת יעקב" בגן יבנה.
לאחר שנה עבר לשמש כר"מ במדרשית נעם, במשך כתשע שנים.
בהוראת הרצי"ה קוק, השתתף עם תלמידיו מהמדרשיה במפעל ההתיישבות של גוש אמונים, ופוטר בשל עלייתו איתם לסבסטיה.
לימד באולפנת צפירה שבצפריה ובאולפנת אמנה שבכפר סבא, עד יציאתו לגמלאות בשנת תשס"ט.
הקים שלוחה של מכון מאיר באוניברסיטת בר-אילן עם הרב ישראל הס.
מרצה בתחומי החינוך, הזוגיות ודילוגי אותיות בתורה.
את נושא הצפונות בתורה פגש לראשונה לאחר מלחמת יום הכיפורים, ומאז הוא כותב ספרים ומאמרים רבים בנושא, מעביר הרצאות ושיעורים ברחבי הארץ ורואה בחלוציות בשטח זה את עיקר תפקידו.
בתחילה למד זאת מטוביה וכסלר, ולאחר מכן במשך שנים רבות מהרב יצחק גינזבורג.
כמו כן, למד רבות מספרו של הרב חיים מיכאל דב ויסמנדל, "תורת חמד".
הקים את "הקתדרה לתורה ולחכמה גבעת שמואל", במה לשיעורים שבועיים בתורה ובמדע מפי מרצים שונים, וכן ימי עיון שנתיים.
כמו כן, הקתדרה מארגנת כנסים וסיורים חד-יומיים.
יזם את פרס היצירה התורנית ע"ש הרצי"ה, אותו מעניקה הקתדרה.
ייעודו של הפרס הוא להוות מסגרת לעידוד יצירה עברית תורנית מקורית, בדרכם של הרב קוק ובנו הרצי"ה ל.
הרב יניב עומד בראשות ועדת הפרס, וחבריה הם הרב יעקב אריאל, הרב יצחק שילת והרב יהודה יונגסטר.
מבין מקבלי הפרס עד כה: הרבנים חיים דרוקמן, חנן פורת, אורי שרקי, יהושע ויצמן, חיים סבתו, צפניה דרורי ויצחק גינזבורג.
בשנת תשע"ט, לקראת טקס הענקת הפרס לראש ישיבת עוד יוסף חי הרב יצחק גינזבורג, התעוררה סערה תקשורתית, עקב עמדותיו התורניות וקרבתו לנוער הגבעות.
בהפגנה מול הטקס, שאורגנה על ידי ארגון תג מאיר, וכללה גם דוברים רפורמים וקונסרבטיבים, הושמעו קריאות לשלום וכבוד בין העמים והדתות, וגונתה הענקת הפרס למי שכינו "הרב של תגי המחיר".
בשל הביקורת, נמנע האגף לתרבות תורנית במשרד החינוך מלתמוך באירוע בשנה זו, ודרש להסיר את הלוגו שלו מהפרסומים.
בעקבות המחאה, החליטו רבנים ואישי ציבור נוספים – ובכללם שר החינוך דאז, הרב רפי פרץ – להצטרף לטקס הענקת הפרס..
חבר בארגון רבני דרך אמונה.
לאחר הפיגוע בישיבת מרכז הרב חתם על כרוז רבנים הקורא לציבור "לתאר לעצמו מה האויב זומם לעשות לנו, ולקיים בו מידה כנגד מידה".
בתו תחיה נשואה לחגי לובר.
בתו לאה נשואה לרב יאיר גזבר, ראש ישיבת ירושלים לצעירים.
בנו הרב משה יניב משמש כר"מ בישיבה התיכונית אור עציון.
שניים מנכדיו, הלל-מנחם ויגל-יעקב יניב תושבי הר ברכה ובניו של בנו שלום, נרצחו על ידי מחבל פלסטיני בפיגוע הירי בחווארה בפברואר 2023. נכד נוסף שלו, אלישע יהונתן לובר תושב יצהר, נהרג בקרב ברצועת עזה במלחמת חרבות ברזל בדצמבר 2023.
צפונות בתורה – שלושה עשר חלקים.
דברי חכמים וצפונותיהם – שלשה חלקים.
צפונות האהבה (בעריכת חתנו הרב יאיר גזבר)
ובחרת בחיים - משמעות מלחמת שמחת תורה, (2024)
בשנת 2019 קיבל את אות יקיר העיר בעירו, גבעת שמואל, על מפעל הגמ"ח שהקים וניהל, המסייע לתושבי העיר וכן ליישוב יצהר.
בשנת תשפ"ג (2023) זכה בפרס מרקוס כץ על מפעל חייו.
הרב שמואל יצחק יפה (י"ז בניסן ה'תרמ"ד, 12 באפריל 1884 - י"ז בניסן ה'תשי"ג, 2 באפריל 1953) היה רב ליטאי, רבה של בוריסוב שבפלך מינסק ובסוף ימיו ראב"ד בתל אביב.
חתנו של רבי יוסף דוב הלוי סולובייצ'יק, ה"בית הלוי".
נולד בקובנה לרב צבי יפה מצאצאי ה'לבוש' ולחיה רחל (נהרגה בגטו קובנה בסוף 1941).
למד בישיבת סלובודקה והתפרסם בעולם הישיבות.
רבי חיים סולובייצ'יק לקח אותו כחתן לאחותו מאביו, פעשא רבקה (ה'תר"ם, 1880 - י"ח בשבט ה'תשל"ג, 1973), בתו של רבי יוסף דוב הלוי סולובייצ'יק (ה"בית הלוי") מאשתו השלישית, ואחותו מאב ואם של הרב שמחה סולובייצ'יק.
היא התייתמה בילדותה וגדלה בביתו של אחיה הגדול.
לאחר נישואיהם התגורר הזוג בבית אמה האלמנה אסתר ביילא, באותו בניין מגורים שבו גר רבי חיים, והרב יפה למד עמו בחברותא כעשר שנים.
בשנת 1914 התקבל כרב בבוריסוב שבפלך מינסק וכיהן במשרה זו במשך 20 שנה עד שנת 1934, שבה נמלט מרוסיה הסובייטית עלה לארץ ישראל והתמנה כרב, דיין וראב"ד בתל אביב.
בתחילה כיהן כרב בשכונת נווה שלום ובהמשך התמנה כמנהל המחלקה לכשרות הבשר וכראש בית הדין לגיטין וחבר הרבנות הראשית בעיר.
אחרי סיום מלחמת העולם השנייה היה פעיל מאוד בהיתר עגונות מלחמת העולם השנייה.
הרב יפה נפטר ביום הולדתו ה-69, בחול המועד פסח, י"ז בניסן ה'תשי"ג, 2 באפריל 1953. ונקבר למחרת ביום שישי בצהריים בבית הקברות נחלת יצחק במעמד רבנים וקהל רב.
הותיר אחריו בן: הרב יוסף דובער יפה, שערך את כתביו ופרסמם בספר "רמת שמואל".
אסתר ליבא נישאה לרב דניאל מובשוביץ, רבה של זורביץ, רב שכונת צ'לנוב ובית הכנסת "פועלי צדק", וחבר הרבנות הראשית בתל אביב.
צביה נישאה לרב בצלאל מסטבוים, רב שכונה בתל אביב.
שמואל יעקב יַצקָאן (ביידיש: יאַצקאַן; 1874 – 23 בנובמבר 1936) היה עיתונאי, מוציא לאור ופובליציסט יידי.
יצקאן נולד בעיירה ווֹבּוֹלניק (Vabalninkas) שליד פוניבז', בצפון-מערב האימפריה הרוסית (ליטא).
קיבל חינוך מסורתי, ובגיל 18 קיבל סמיכה לרבנות בישיבת פוניבז'.
ב-1895 עבר לבירה לסנקט פטרבורג ושם החל בפעילותו העיתונאית.
בתחילה כתב בעברית בעיתון "המליץ" בשם העט "אבי דוד".
ב-1902 התיישב בוורשה ונעשה כתב של "הצפירה".
שם הצטרף לתנועה הציונית, היה אוהד נלהב של הרצל ואחרי הקונגרס הציוני השישי הצטרף לדעתו של הרצל לגבי תוכנית אוגנדה.
ב-1906 ייסד יחד עם נח פינקלשטיין את "אידישעס טאָגעבלאַט", שהיה עיתון יומי שנמכר במחיר זול מאוד של קופיקה אחת.
העיתון זכה להצלחה מרובה, גם בשל מחירו וגם משום שהתאים עצמו לקהל הרחב.
בד בבד הוציאו גם את העיתון "אידישע וואָכענבלאַט", שהיה רציני יותר ופרסם גם ספרות ופובליציסטיקה.
ב-1908 הקים, יחד עם האחים נח וחיים פינקלשטיין, את העיתון "הײַנט", שהיה אחד העיתונים הפופולריים ביותר בעולם היהודי (תפוצתו הייתה מאה אלף עותקים על פי חלק מן הדעות, אבל זהו מספר מופרז).
מטרתו של יצקאן בייסוד העיתון הייתה ליצור עיתון מסוג חדש: עיתון שיהיה נגיש לכל שכבות האוכלוסייה, שיעמוד על המשמר ויגיב מייד על כל עוול כלפי היהודים.
בין 1926 עד 1928 חי יצקאן בפריז, שם יסד וערך יחד עם פינקלשטיין את העיתון "פאריזער היינט", שהיה העיתון הראשון ביידיש במערב אירופה שגם החזיק מעמד.
השניים ערכו את העיתון עד 1936, והוא הופיע עד 1940.
יצקאן סבר שעיתון צריך להיות מעניין תמיד, ואמונה זו הדריכה אותו בפעילותו.
לדעתו, הכתבות צריכות להיות קצרות ומובנות לקורא.
העיתון יצא כנגד האנטישמיות הבוטה שהייתה אז בפולין.
ב-1920 טענו צירים יהודים בסיים לשוויון זכויות מלא של היהודים במדינה הפולנית.
"היינט" פרסם את הדרישות האלה למרות שהשלטונות לא ראו זאת בעין יפה.
העיתון תקף לא רק את הפולנים כי אם גם עיתונים יהודים מתחרים כמו דער מאמענט.
יצקאן אהב שערוריות ולא בחל בפרסום השמצות על גבי עיתונו.
עד 1919 היה עורכו הראשי ועד 1932 היה בעליו יחד עם חיים פינקלשטיין.
כדי להרחיב את תפוצת העיתון משך אליו סופרים ידועים כמו י"ל.
פרץ, שלום עליכם, שלום אש, דוד פרישמן, ה.
עם קומה של פולין העצמאית עזב יצקאן את העריכה ואת מקומו מילא אברהם גולדברג.
יצקאן יסד, ערך וכתב בעיתונים רבים.
ב-1906 היה עורכו של העיתון ההומוריסטי "די בין" (הדבורה).
מ-1912 הוציא נספח להיינט בשם "דאָס וואַרשעווער לעבען" (החיים בוורשה), שעסק בחיי היהודים בוורשה.
נספח אחר לעיתון היה השבועון "דער הויז־דאָקטאָר" (רופא הבית).
בנוסף לאלה הוציא יצקאן וערך את העיתונים "די האַנדעלס וועלט (עולם המסחר; ורשה 1921–1922) ו"פּאַריזער הײַנט", וכן עיתון יהודי בפולנית בשם Piąta rano.
פניני היהדות: דרושות לילדי ישרון ...
ולעשותם לאנשים יהודים נאמנים לעמם, וילנה: א"צ ראָזענקראַנץ ומ"מ שריפטזעטצער, תרנ"ה.
אדער, אערינסט ווארט איבער דעם הויז פריינד, וילנה: דפוס האלמנה והאחים ראָם, תרנ"ד.
ספר חנוך לנער: להיות איש יהודי נאמן לעמו ולדתו ואזרח מועיל לחיי החברה הכללית, חלק ראשון: תהלוכות הילדים כולל חקי דרך ארץ, הנמוס, הבריאות והמדות, הנהגות ישרות וסדרי הלמודים, וילנה: א"צ ראָזענקראַנץ ומ' שריפטזעטצער, תרנ"ד.
מכתבים גלוים: על הנעשה בחיים ובספרות מאת אבי דוד, ורשה: הצפירה, תרס"ד.
רבנו אליהו מווילנא: חיו, זמנו, קורותיו ומפעליו, ורשה: דפוס נ' סאָקאָלאָוו, תר"ס.
רבי שמואל ירונדי [או גירונדי] מגירונה (ה'צ"ה 1335 - ?) היה ראשון שחי ופעל בספרד במאה ה-14. נודע בחיבורו ההלכתי 'אוהל מועד' שיצא לאור על ידי הרב אברהם חי גאגין, ואחיו הרב יצחק גאגין, קרוב לחמש מאות שנה לאחר כתיבתו.
לא הרבה ידוע על רבי שמואל בן רבי משולם ירונדי, והוא נודע בעיקר על שם חיבורו ההלכתי 'אוהל מועד', המחולק לנושאים, דרכים ונתיבים.
עוד מראשית תקופת האחרונים לא זכה ספרו לפופולריות רבה, בין השאר בשל התפשטותו של הספר ארבעה טורים אותו חיבר מספר שנים קודם לכן רבי יעקב, בנו של הרא"ש שהיה מחשובי הראשונים.
הספר 'אוהל מועד' מופיע פעמים בודדות בספר היסוד ההלכתי בית יוסף.
בדומה לספר תורת הבית של הרשב"א, גם הספר אוהל מועד נכתב בגרסה ארוכה ומקוצרת, אך לידינו הגיעה רק זו המקוצרת.
הספר עוסק בעיקר בהלכות המקבילות לטורי אורח חיים ויורה דעה בספר ארבעה טורים, ומיעוטו מקביל לנושאים הנידונים בחלקים אבן העזר וחושן משפט בספר זה.
הספר מחולק לארבעה ספרים: א.
מערכת תמיד [ענייני קריאת שמע, תפילה, ברכות, תפילין, מזוזה, ציצית; וכן שער ראשית חכמה העוסק בענייני אמונה, מחשבה, מידות, תשובה וצדקה].
עבודת המשכן [ענייני שחיטה, טריפות, סימני טהרה, ניקור ומליחה, בשר בחלב, בישולי גויים, תערובות, הכשרת כלים, יין נסך, נדה וריבית].
משמרת הקדש [ענייני שבת ועירובין] ד.
ירח למועדים [ענייני פסח, יום טוב, ראש השנה ויום הכיפורים, סוכה ולולב, חול המועד, תשעה באב, חנוכה ופורים, ראש חודש; וכן שער משפיל גאים בעוסק בענייני חולים ואבלים].
בסוף הספר נוספו ארבעה נספחים: דין פדיון הבן, דין פסק בעניין חלה, היתר נדרים ופרק דרך ארץ.
הספר נדפס לראשונה בירושלים בין השנים ה'תרמ"ו-ה'תרס"ד (1888-1904) בידי הרב אברהם חי גאגין, ואחיו הרב יצחק.
הם צירפו למהדורה זו את פירוש "יריעות האהל" מאת הראשון לציון רבי חיים אברהם גאגין, ואת פירוש "סביב האוהל" מאת אביהם, רבי משה גאגין.
בעקבות הופעת המהדורה הזו, הרב ד"ר אלעזר הלוי גרינהוט פרסם מאמר ביקורת על הספר
הרב שמואל ישכר רוזנגרטן (ט' באלול תרצ"ב, ספטמבר 1932 – ט' באייר ה'תש"ף, מאי 2020) כיהן כראש ישיבות בעלזא בישראל וחבר מערכת הכשרות בד"ץ מחזיקי הדת.
נולד בציריך שבשווייץ, לאברהם דוד ולבריינדל יוטא רוזנגרטן.
נקרא 'שמואל ישכר' על שם אבי אם אמו, רבי שמואל יששכר שטארק שהיה דיין ומו"צ בבוטשאטש וראב"ד בויז'ניצא, מחבר שו"ת 'אבני שיש', פירוש על ספר תיבת גמא להפמ"ג ועוד ספרים.
בגיל שנתיים נפטרה אמו, ואביו נישא בשנית לשרה ליבא לבית קרמר משווייץ, והיא גידלה אותו כבנה.
בצעירותו למד אצל רב קהילה בציריך, הרב מרדכי יעקב ברייש.
בגיל 15 נסע לבלגיה ללמוד בישיבתו של הרב יצחק דוב קופלמן בקאפלין.
בשנת תשי"א עלה לישראל ולמד בישיבת ישיבת חברון כנסת ישראל אצל הרב יחזקאל סרנא שהעניק לו היתר הוראה.
כשנתיים לאחר מכן עבר ללמוד בישיבת בעלזא בירושלים.
בהיותו בישיבת הרב יצחק דוב קופלמן בקאפעלן, שמע על רבי אהרן רוקח - האדמו"ר מבעלזא באותם ימים, ונקשר לדמותו.
דבר נוסף שהוסיף לקשר עם חסידות בעלז עוד בימי לימודו בקאפעלן היה ביקור של רבי מרדכי מבילגוריי - אחיו של רבי אהרן מבעלז, בישיבת הרב קופלמן, ביקור שהותיר עליו רושם.
בחודשים הראשונים להגיעו ארצה נסע לתל אביב לפגוש את האדמו"ר מבעלז, ומאז היה נוהג להתייעץ עמו תדיר בכל ענייניו ולשבות אצלו בקביעות.
לאחר אירוסיו בקיץ תשי"ג לשושנה בת רבי משה יהודה לייב מעד - מחסידי סדיגורא, עבר ללמוד בישיבה של חסידות בעלז.
עם פטירת האדמו"ר מהר"א מבעלז, דבק בבנו ממשיך דרכו רבי ישכר דב רוקח והכניע את עצמו בפניו.
רבי ישכר רוקח השיב לו אהבה והערכה והיה מכבדו בכיבודים נחשבים ביותר בחסידות, בכלל זה, היה רבי שמואל יששכר מוכתר כחתן בראשית במשך שנים רבות.
תקופה מסוימת לאחר נישואיו למד בכולל של הרב יוסף דוב הלוי סולובייצ'יק, שעל יד ישיבת בריסק.
בשנת תשכ"ג החל לשמש כמשיב בישיבת גדולה של בעלז בירושלים, בשנת תשכ"ח החל במסירת שיעורים לקבוצת בחורים מבוגרים, ובשנת תשל"א התמנה כמגיד שיעור קבוע בישיבה.
בשנת תשמ"ט התמנה על ידי האדמו"ר מבעלזא לעמוד בראש הישיבה גדולה של חסידות בעלז ועם התפתחות הרקמת סניפים נוספים של ישיבות בעלז ברחבי הארץ כיהן כראש כל הישיבות של החסידות, והיה נוהג לנסוע לכל הישיבות בכדי למסור בכל אחת מהן שיעור כללי.
יחד עם התמנותו כראש ישיבות בעלז, מינה האדמו"ר מבעלז את ר' שמואל כחבר בד"ץ מחזיקי הדת, ומכך נבעה גם פעילות עסקנית ענפה למען חסידות בעלז, ופעולות מסוימות שעשה בשליחות האדמו"ר מבעלז.
בפבואר 2013 נשלח על ידי האדמו"ר לביקור אצל גאב"ד העדה החרדית בירושלים רבי יצחק טוביה וויס לתיאום עמדות בקשר להתמודדות עם חוק הגיוס.
היה חבר ב והשתתף בישיבותיה בייחוד אלו שעסקו בעמדת ועד הישיבות לגיוס בני הישיבות לצה"ל.
שימש גם חבר נשיאות במפעל הש"ס העולמי.
במוצאי שבת ט' באייר תש"ף התמוטט בביתו בשכונת קריית בעלז ונפטר כפי הנראה מנגיף הקורונה.
מסע הלווייתו התחיל בבית הלוויות שמגר, בהשתתפות בני המשפחה המצומצמת, לעבר קריית בעלז, ארונו הוכנס לרחבת בית המדרש הגדול, שם נערך מסע ההספדים בראשות אדמו"ר מבעלז.
נקבר בחלקת קהל מחזיקי הדת במעלות הר המנוחות בירושלים.
ותפקיד ראש הישיבה מונה הרב שלמה נפתלי פרידמן
ספר שיעורים כלליים על מסכת גיטין.
אגרתא דשמואל - חילופי מכתבים עם גדולי ישראל.
הרב רוזנגרטן היה נשוי לשושנה לבית מעד (נפטרה בי"ט אייר ה'תשפ"ב).
הרב חיים יצחק עוזר - ראש ישיבה לצעירים של חסידי בעלז וראש כולל "לומדי הש"ס" בלונדון, נפטר בשנת ה'תשע"ג לאחר התקף לב.
הרב מאיר - כיהן ר"מ בישיבת בעלזא בירושלים, לאחר פטירת אביו מונה לראש ישיבת 'דובר שלום' בעלז באשדוד.
חתנו הרב דובער קרניאול - ר"מ בישיבת בעלזא בטלז סטון.
חתנו, הרב דובער שטרן - ראש כולל בעלזא בירושלים.
שמואל (פפו) ישראלי (אוקטובר 1928 – ספטמבר 2016) היה כדורגלן יהודי יליד יוון ששיחק בעמדת הקיצוני ימני במכבי תל אביב בשנות ה-50 של המאה ה-20.
ישראלי נולד ביוון ועלה לארץ ישראל בגיל 5 יחד עם משפחתו.
הוא שיחק במחלקת הנוער של מכבי תל אביב וב-1947 עלה לקבוצה הבוגרת.
במדי הקבוצה זכה ב-5 אליפויות ו-4 גביעי מדינה.
ב-29 באוקטובר 1949 כבש שער בדרבי הראשון נגד הפועל תל אביב לאחר קום המדינה.
ב-1959 פרש ממשחק לאחר שנפצע בתאונת דרכים.
לישראלי 4 הופעות במדי נבחרת ישראל.
הופעתו הראשונה הייתה ב-8 במרץ 1954 במשחק במסגרת מוקדמות מונדיאל 1954 נגד נבחרת יוון.
ב-1956 הוא השתתף ב-2 משחקים במסגרת גביע אסיה.
הרב שמואל כ"ץ (ט' בכסלו ה'תשט"ו, 4 בדצמבר 1954) הוא רב וחוקר תולדות הרבנות הראשית.
הרב שמואל כ"ץ נולד במושב ניר גלים לזאב וחדוה כ"ץ, ניצולי השואה מהונגריה.
למד בישיבת בני עקיבא אור עציון ולאחר מכן בישיבת מרכז הרב בירושלים בשנים ה'תשל"ז - ה'תש"נ.
קיבל הסמכה לרבנות מהרב שלמה זלמן מן ההר, רבה של בית וגן, ומהרבנות הראשית.
שימש שנים רבות כרב בתי ספר ממ"ד תורני בהר נוף, ואולפנת חורב בירושלים.
הרבנות הראשית לישראל - שבעים שנה לייסודה (שלושה כרכים)
ערך מחדש את הספר "זכְרון - עדות" בו רואיין אביו, זאב כ"ץ, על קורותיו כנער לפני השואה, בה ולאחריה.
ערך בעריכת משנה את הספר "ניצחונה הגדול של 'תאומת מנגלה', משואת הונגריה ועד ניר גלים", מאת דוד אלקנה כ"ץ, בו נכתב סיפור חייה של אמו של הרב כ"ץ, חדוה כ"ץ (לבית שטרן), ניצולת שואה ילידת העיר בקשצ'בה שבהונגריה, ששרדה את ניסויי מנגלה יחד עם אחותה התאומה באושוויץ.
נישא לעדה לבית וייטמן, להם חמישה ילדים והם מתגוררים בשכונת הר נוף בירושלים.
אחיו, הרב קלמן כ"ץ, הוא ר"מ בישיבת אור עציון.
גיסו הוא הרב זאב וייטמן, רב תאגיד תנובה ורב היישוב אלון שבות.
הרב שמואל ילוב (לעיתים יאלוב, ובמקורו: יאלאוועצקי) (ה'תרנ"ג, 1892 - י"א באלול ה'תשל"ד, 29 באוגוסט 1974) היה רבה של סירקיוז שבניו יורק למעלה מחמישים שנה, מחבר תורני, וראש תנועת המזרחי בעיר.
ילוב נולד בעיר ראקישאק שבליטא בשנת 1892 (ה'תרנ"ג) בבית חב"די.
למד במספר ישיבות, ביניהן: ישיבת סלבודקה וישיבת טלז.
בהיותו בן עשרים נסמך לרבנות על ידי דודו הרב בצלאל כהן מראקישאק, הרב אברהם מאירוביץ', והרב יהודה לייב גורדין מלומז'ה.
נשא לאישה את אסתר, ביתו של הרב ישעיהו הכהן מרקוס, שהיה רבן של שיקגו, ריטשמאנד, ובוסטון וממייסדי אגודת הרבנים דאמריקה.
בשנת ה'תרע"ח התקבל כרב באנסוניה, קוניטיקט, ובאותה שנה השתתף כציר בוועידת המזרחי החמישית.
ולאחר שנה התמנה לכהן כרב בית המדרש הגדול בסירקיוז, תפקיד השווה ערך לרב העיר סירקיוז, שהיא העיר החמישית בגודלה בניו יורק.
במהלך שנותיו כרב העיר כיהן במשך שלוש עשרה שנה כרב צבאי בצבא ארצות הברית, ולאחר מכן כרב של כמה בתי חולים באזור.
הרב ילוב נפטר ב-29 באוגוסט 1974, בגיל 81. מודעת הספד המתארת את גאונתו למדנותו, קשריו עם גדולי ישראל, ומידת קירוב הרחוקים שנהג בה, התפרסמה בעיתון 'שערים', של פועלי אגודת ישראל.
הרב ילוב היה מרבה לארח וללמוד יחד עם סטודנטים ואקדמאים מהאוניברסיטאות באזור, ועמד בקשרים טובים עימם.
בשבתו בסירקיוז עסק בנושא הגיור: בשנת תרפ"א פרסם בכתב העת התבונה (קובנה) שאלה האם הוא רשאי לגייר בנות זוג של יהודים, אף על פי שיהודים אלו לא שומרים שבת, ונראה שגם נשותיהם לא ישמרו לאחר הגיור, וקיבל תשובות מהרב בן ציון נטלוביץ' הרב יחזקאל אברמסקי והרב שלמה נתן קוטלר שהתירו.
כמו כן, בתשכ"ב שאל את הרב משה פיינשטיין האם מותר לגיורת להישאר בקשר עם הוריה הנכרים והרב פיינשטיין ענה שחובה עליה לעשות כן, אולם תזהר לא לאכול מאכלות אסורות או להכשל בעברות אחרות בעת הביקורים.
עוד כתב בספר שלמי שמואל (עמוד קלו) שגר אינו יכול לשבת כדיין בבית דין לגיור, כיון שבית הדין מייצג את כלל ישראל בקבלת המתגייר לברית ישראל, ולכן רק יהודי מלידה יכול לעשות זאת.
שו"ת שלמי שמואל, נדפס בתל אביב, תשכ"ח.
בשו"ת מובאים כמה חילופי מכתבים של הרב ילוב עם רבנים גדולים כגון הרב יוסף אליהו הנקין, הרוגצ'ובר, הרב איסר זלמן מלצר, הרב מנחם מנדל מלובביץ', הרב יחזקאל אברמסקי ועוד.
מנחת שמואל - חידושי תורה, תשכ"ו.
לאורך השנים הרב ילוב פרסם מאמרים רבים בכתבי עת תורניים, ובהם תבונה, המאור, הפרדס ועוד.
בנו, פרופ' (לפיזיקה) אברהם אהרון ילוב, היה יושב ראש ועד החינוך בתלמודי התורה בקהילתו בניו יורק.
כלתו רחל יאלו, ד"ר לפיזיקה וכלת פרס נובל ברפואה
בתו, חנה עטל (לרנר), מנשות הפועל מזרחי.
חתנו, הרב ישראל דב לרנר, רב קהילה ואיש חינוך
נכדה, טובה ריין - מנהלת מדרשת לינדנבאום בירושלים במשך קרוב ל-30 שנה.
נכדו, הרב אליעזר לרנר ראש בית מדרש "מכללת מבשרת ירושלים".
שמואל יוסף גינזבורג (1850–15 באוגוסט 1939, ל' באב תרצ"ט) היה איש העלייה הראשונה ומראשוני פתח תקווה.
שמואל יוסף בן אסתר דבורה ומשולם פייבל גינזבורג (גינזבערג) נולד בעיירה להאישין , הנמצאת 23 ק"מ צפונית לעיר פינסק שבבלארוס, אז פולין הקונגרסאית.
עלה בעלייה הראשונה בשנת 1882. בתחילה התיישב בירושלים שם נולדו ילדיו: מרים – 1883, רחל (רייכל) - 1885 ויצחק צבי - 1888, בהיות יצחק צבי בן כחודש או פחות - נפטרה אמו רחל בת ישראל.
בשנת 1888 או 1889 עבר שמואל יוסף גינזבורג לפתח תקווה וקבע בה את מושבו עד ליום מותו בשנת 1939.
עם הגיעו לפתח תקווה התגורר שמואל יוסף גינזבורג עם משפחתו ברחוב פינסקר 17. בתחילה הגיע לבדו לפתח תקווה, ואת בנו (התינוק) ואחיותיו השאיר בירושלים ביחד עם הוריו, אחותו (מרים אלטע, לימים אשתו של משה שמואל ראב) ועם אומנת.
לאחר שהתחתן פעם נוספת ונולדה בתו שרה-לאה (שנת לידה משוערת 1889) הביא את משפחתו מירושלים לפתח תקווה.
בהמשך (משוער ב-1907) נשא לאישה את פרידה בת יעקב סגל (נפטרה ב־1935) ובשנת 1909 נולדה להם בת בשם אסתר רבקה (נפטרה 1983).
שמואל יוסף גינזבורג הגיע לפתח תקווה בחוסר כל והחל לעבוד כשכיר יום.
בהמשך רכש אדמה במושבה בסביבה הידועה בשם 'אבו עיד'.
היה מומחה לסימון קרקעות וסידור תעלות מים בפרדסים (שיטת השקיה שהייתה נהוגה אז).
היה חבר באגודת הכורמים ואחראי על כרם בשטח 401 דונמים.
היה למדן גדול בש"ס וזכה לסיים את לימוד הש"ס שלוש פעמים בטרם נפטר.
היה בין אלו אשר בנו את בית הכנסת הגדול, תכננו את גן המייסדים ואת המזרקה שבמרכזו ושנטעו את העצים באותו גן.
שמואל יוסף גינזבורג נקבר בבית הקברות סגולה שבפתח תקווה.
אשתו, רחל בת ישראל (מחומסק), אימו של יצחק צבי, נפטרה כחודש לאחר לידת בנה יצחק צבי, ב-י"ד באייר תרמ"ח (25 באפריל 1888) קבורה בהר הזיתים שבירושלים, בגוש הישן (חלקת הפרושים).
אשתו, פרידה בת יעקב (לבית סגל), שאותה נשא לאישה בהיותו בפתח תקווה, אימה של אסתר רבקה, נפטרה ב-י' תמוז תרצ"ה, 11 ביולי 1935, והיא קבורה בבית הקברות סגולה שבפתח תקווה.
ב-16 בנובמבר 1889 נבחר לראשונה שמואל-יוסף גינזבורג לוועד פתח תקווה.
לשנים תרנ"ז-תר"ס (1896–1900) נבחר שמואל יוסף גינזבורג לוועד פתח תקווה.
בשנת תרס"א (1901) נבחר שוב לוועד פתח תקווה.
היה אפוטרופוס של תושבי חו"ל על אדמות בפתח תקווה ובסביבה (כרמים, מטעי שקדים, אדמות חקלאיות ואחרות).
יום לאחר הלווייתו, בעיתון הבקר, נכתב בין היתר: עוד נכתב בעיתון כי גינזבורג ממייסדי פתח תקווה כבן 90 היה במותו.
במאי 2016 לאחר שאושר משעול הנושא את שמו - נקבע שלט בכניסה לחצר הבית בפינסקר 17 המנציח את זכרו של שמואל יוסף גינזבורג.
שמואל (מוקי) כץ (9 בדצמבר 1914 – 9 במאי 2008) היה פעיל הציונות הרוויזיוניסטית, לוחם באצ"ל, חבר הכנסת הראשונה, מראשי תנועת החרות, פובליציסט, ביוגרף, סופר, מו"ל, היסטוריון, וחוקר של זאב ז'בוטינסקי.
כץ נולד ביוהנסבורג שבדרום אפריקה, בנם של לובה ואלכסנדר זיסקינד כץ.
בנעוריו, ב-1930, הצטרף לתנועת בית"ר.
לאחר שסיים את לימודיו בבית הספר התיכון, למד באוניברסיטת ויטווטרסראנד (Witwatersrand) בעירו.
שימש כראש הצ"ח (הסתדרות ציונית חדשה) בדרום אפריקה.
ב-1936 עלה לארץ ישראל, והצטרף לאצ"ל.
בשנת 1939 נישא לדוריס קפלן.
באותה שנה נקרא להגיע ללונדון על ידי ז'בוטינסקי כדי לעסוק שם בענייני הסברה, ולייסד עיתון ציוני.
הוא הגיע ללונדון במרס 1940, שם עמד בראש העיתון "ג'ואיש סטנדרד", וכתב לעיתון "דיילי אקספרס".
ב-1946 חזר ארצה, הצטרף למפקדת הארגון, ועסק בהסברה ובקשר עם גורמי חוץ.
למעשה תיפקד על תקן דובר הארגון, הוא גם כתב רבים מכרוזי הארגון שיצאו באנגלית.
ב-1948 סייע בהבאת האונייה "אלטלנה" ארצה.
ביולי 1948 נשלח כץ על ידי מנחם בגין לירושלים, בה התקיימו עדיין המחתרות, כממונה מטעם המפקדה על כוחות האצ"ל בעיר על מנת להגביר את התיאום עם ה"הגנה" ולהרגיע את המתיחות בין ה"הגנה" לאצ"ל.
שמואל כץ היה זה שהודיע על פירוקו של האצ"ל חודשיים אחר כך במסיבת עיתונאים במלון 'עדן' בירושלים.
כץ נמנה עם מקימי תנועת החרות והיה חבר בכנסת הראשונה.
כחבר כנסת היה חבר בוועדת הכנסת ובוועדת החוקה, חוק ומשפט.
בבחירות לכנסת השנייה שובץ כמועמד אחרון ברשימת חרות.
ב-1951 פרש מעיסוקיו הפוליטיים, וייסד וניהל את הוצאת הספרים "קרני".
כמו כן פרסם פרסומים רבים בעיתונות בארץ ובעולם, וכתב ספרים.
ב-1967, לאחר מלחמת ששת הימים, הצטרף לתנועה למען ארץ ישראל השלמה, וכתב בביטאון התנועה.
ב-1977 נקרא על ידי מנחם בגין להיות יועץ ראש הממשלה להסברה.
שנה מאוחר יותר, ב-1978, פרש מתפקיד זה עקב חילוקי דעות עם בגין, בעיקר עקב כוונותיו המדיניות החדשות של בגין, שהיוו לדעת שמואל כץ סטייה עקרונית מהדרך הנכונה שאותה ביקשו להנחיל עם ניצחון התנועה.
בבחירות לכנסת ה-15, הוצב במקום ה-118 ברשימת "האיחוד הלאומי" לכנסת מטעם מפלגת חרות - התנועה הלאומית.
במאי 2001 קיבל אות הוקרה למפעל חיים מטעם המסדר ע"ש זאב ז'בוטינסקי.
ספרו המפורסם ביותר הוא "אדמת מריבה".
בספר היסטוריה זה מפרט שמואל כץ באופן עלילתי את השורשים של הסכסוך הישראלי-ערבי, את המציאות כפי שהוא הבינה אל מול הגרסאות השונות שהפיצו ומפיצים גורמים ערביים.
שמואל כץ ביקש באמצעות הספר לתאר את תודעת הקשר המופלא והזיקה הלאומית העברית לארץ ישראל.
הספר נלמד היום בבתי-ספר ברחבי העולם.
הספר קיבל שבחים רבים ממנחם בגין עצמו ומאנשים בכל קצוות הקשת הפוליטית.
ישעיהו בן-פורת אמר כי הספר צריך להיות חומר לקריאת חובה בבתי הספר התיכוניים.
משה שמיר כתב כי הספר חותר באופן מבריק אל שורשי הבעיות וכי נמצאים בו פרקים מלאי השראה על הקשר בין עם ישראל וארץ ישראל.
כץ נישא בנישואים ראשונים לדוריס קפלן ממנה התגרש לאחר 15 שנה.
ב-1954 נישא לליביה רוקח (בתו של ישראל רוקח).
בנו הוא במאי הקולנוע יובל גרנות.
יום האש, תל אביב: קרני, תשכ"ו.
(פוליטיקה רוויזיוניסטית) (הופיע בתרגום לאנגלית ולגרמנית)
אליעזר ליבנה, שמואל כץ, "ארץ ישראל וגבולותיה: שאלות ותשובות", תל אביב: התנועה למען ארץ ישראל השלמה, (הקד' תשכ"ח).
אדמת מריבה: מציאות ודמיון בארץ ישראל, תל אביב: קרני, תשל"ג 1972. (הסכסוך הישראלי-ערבי) (ראה אור במהדורות נוספות) (הופיע בתרגום לאנגלית ולצרפתית)
"הניסוי על ה"סכסוך" מסייע לתעמולה הערבית"; הקדמה מאת משה שמיר, תל אביב: התנועה למען ארץ-ישראל השלמה, תשל"ו 1975.
ז'בו: ביוגרפיה של זאב ז'בוטינסקי, 2 כרכים, תל אביב: דביר, 1993. (הופיע בתרגום לאנגלית)
הרשת: ההגדה לבית אהרנסון; תרגום - ברוך קורות, תל אביב: משרד הביטחון – ההוצאה לאור, תש"ס 2000. (הופיע בתרגום לאנגלית)
Schuman, 1951. (תרגום של "המרד"; ראה אור בהוצאות נוספות)
שמואל (אלכסנדר) כץ (18 באוגוסט 1926 – 26 במרץ 2010) היה צייר, מאייר וקריקטוריסט ישראלי.
התפרסם בעיקר בזכות איוריו לסיפור הילדים דירה להשכיר, ציוריו ורישומיו מאופיינים בקו קליל ובהומור.
חבר קיבוץ געתון מהיווסדו ועד מותו.
שמואל כץ נולד בשנת 1926 בווינה בירת אוסטריה להורים ממוצא הונגרי.
המשפחה הייתה מסורתית ובילדותו למד כץ עברית בתלמוד תורה והצטרף למועדון של סניף בית"ר בווינה.
אביו, ישראל כץ, היה זמר אופרה וחזן, וכץ עצמו למד נגינה על פסנתר והתעתד להפוך למוזיקאי.
לאחר סיפוחה של אוסטריה לגרמניה הנאצית במרץ 1938, עבר עם משפחתו להונגריה.
לאחר כניסת הגרמנים להונגריה ב-1944, נלקח כץ לגטו של העיר מישקולץ.
בשנת 1944 ברח כץ לבודפשט והסתתר ב"בית הזכוכית", שהיה שייך לצירוּת שווייץ, עד בואו של הצבא האדום.
בתקופת המלחמה היה חבר בתנועת "הנוער הציוני", ולאחריה הצטרף לתנועת "השומר הצעיר" בבודפשט.
במסגרת התנועה הכיר כץ את שרגא וייל, שהכשיר אותו ביצירת גרפיקה שימושית.
ב-1945 החל ללמוד ארכיטקטורה באוניברסיטה לטכנולוגיה של בודפשט.
ב-1946 ניסה להעפיל לארץ ישראל באוניית המעפילים "כנסת ישראל", ולאחר שזו נתפסה בידי הבריטים, שהה במחנה מעצר בקפריסין.
בקפריסין היה כץ ממארגני התערוכה "אמני מחנות הגירוש בקפריסין", שבה הוצגו יצירותיהם של עצורי המחנות שהשתתפו בשיעורי אמנות אצל אמנים כזאב בן-צבי ונפתלי בזם.
יצירתו של כץ מאותה עת כללה בעיקר תיאורי נוף ודמויות של שוהים במחנה.
בנוסף, יצר ביחד עם וייל תפאורות וכרזות עבור אירועים שונים.
ב-1947 עלה כץ לארץ ישראל, בעקבות נתינת היתרי עלייה לגרעין "האחד במאי" של השומר הצעיר שבו היה חבר.
לאחר עלייתו הצטרף להכשרה בקיבוץ אילון, וב-8 באוקטובר 1948 ייסד עם חבריו לגרעין את קיבוץ געתון, שבו היה חבר עד אחרית ימיו.
בשנת 1949 החל כץ לפרסם קריקטורות ואיורים בעיתונים כגון "במחנה", "דבר השבוע" ו"על המשמר".
חלק גדול מעבודות אלו עסק בהווי חיילי צה"ל.
בשנת 1949 החליף כץ את רות שלוס, שנסעה ללימודים בצרפת, בתפקיד מאייר הבית של השבועון "משמר לילדים", ושימש כמאייר העיתון עד 1953. במסגרת עבודתו אייר את סדרת סיפורי "חסמבה", שחיבר יגאל מוסינזון והופיעו בעיתון זה כסיפור בהמשכים.
ב-1952 הציג כץ תערוכת רישומים והדפסים בגלריית מקרא סטודיו בתל אביב.
סגנון העבודות שיצר היה קרוב אל ה"ריאליזם החברתי", שהיה אופייני לציירים רבים בני הקיבוץ הארצי.
מבחינת הנושאים, עבודותיו התמקדו בתערוכה בסצנות מחיי הקיבוץ, בתיאורים של מעברות ובדימוים של "היישוב הערבי".
סגנון העבודות היה קווי באופיו.
ברישום "דייגים בגעתון" (1952), לדוגמה, תיאר כץ את הדמויות בצורה סכמטית הנוטה לשימוש בקווים גאומטריים.
גם עבודות בצבעי שמן שיצר בתקופה זו מעידות על הדגש החברתי ביצירה, אף שאופי הציור שמרני יותר בעיצוב הדמויות והסביבה.
בשנים 1953–1954 שהה בפריז בירת צרפת לשם לימודי אמנות מטעם הקיבוץ הארצי.
הוא השתלם בבית הספר הלאומי הגבוה לאמנויות היפות ("בּוֹזאר"), שם למד טכניקות כגון הדפס ופרסקו.
כמו כן סייר בארצות מערב אירופה.
עם שובו לקיבוץ עסק כץ בעיטור מבני ציבור בקיבוצו בטכניקות של עיטורי מתכת, תבליט בטון ופרסקו או עיטור חדר האוכל של קיבוץ עין המפרץ (1954), שנעשה בשיתוף וייל.
ב-1954 הצטרף למערכת העיתון "על המשמר" כצייר ועורך גרפי.
במסגרת עבודתו יצר קריקטורה שבועית בעיתון.
הקריקטורות שיצר עסקו בעיקר בנושאים פוליטיים ואקטואליים.
ביצירות אלו בחר כץ להתמקד בתיאור הווי סאטירי-חברתי על חשבון תיאור גרוטסקי של המנהיגים הפוליטיים.
בתקופת "מבצע סיני" גויס כץ לצה"ל כשרטט מפות, אולם בהמשך הפך ל"צייר צבאי" וליווה את הלוחמים בחזית, ביחד עם הסופר משה שמיר.
הוא המשיך לשמש כצייר צבאי עד למלחמת לבנון הראשונה.
ב-1958 ערך מסע לאפריקה המזרחית, שהשפיע רבות על גיבוש סגנונו האמנותי והטכני.
"שם מצאתי את הפתרונות לציור הארצישראלי שלי", טען כץ בדיעבד, והוסיף: "אפשר לומר שדרך השוני בין הנוף הזה והנוף האחר, הגעתי לייחוד: לצבע השמיים שלי, לקו הנכון, לתנועה הזורמת.
בשנת 1961 זכה כץ בפרס הראשון בביאנלה השנייה של פריז לרישום לאמנים צעירים.
הזכייה בפרס זה יצרה הכרה מקומית ביצירתו האמנותית, ובזכות הכרה זו הוכר גם מעמדו כאמן בקיבוץ והוא הוכר כ"ענף" בקיבוצו.
במהלך שנות השישים הציג מספר תערוכות יחיד במוזיאונים כגון המשכן לאמנות על שם חיים אתר (1961), מוזיאון תל אביב (1964) והמוזיאון לאמנות חדישה בחיפה (1968) וכן פרסם מספר אלבומים מציוריו.
לצד התפתחותו כאמן המשיך כץ ביצירה גרפית ועיתונאית.
במהלך שנות ה-60 יצר עבודות גרפיות לחברות כגון "ארקיע" ולשכת התיירות הממשלתית ועבור הקפה של חברת "עלית".
פרסם איורים במהלך "משפט אייכמן" (1962).
עבודתו הידוע ביותר מתקופה זו היא ה"הגדה קיבוצית לפסח" (1964).
בעיצוב ההגדה התבסס כץ על "הגדת קאופמן", הידועה גם כ"הגדת בודפשט" (המאה ה-14).
עם זאת, בולט בעיצוב סגנון האיור המגובש של כץ, הכולל שימוש בקווים גאומטריים רכים (בהשפעת האמנות הקוביסטית), בשילוב בין משטחי צבע לבין קו חופשי, ובשימוש ברקע כחלק מרכזי בעיצוב הקומפוזיציה של היצירה.
סגנון זה בא לביטוי בייחוד בשורה של ספרי ילדים שעיצב.
בין עבודות אלו בולטים האיורים ל"שעלול תעלול" (1962) מאת בנימין טנא לפי יאן בּזֶ'כוָוה , "בולבול-למה-ככה?" (1966) מאת ע.
הלל ובייחוד הספר "דירה להשכיר" (1970) מאת לאה גולדברג.
בסוף שנות ה-70 נרתם כץ לפעילות פוליטית.
בשנת 1979 הצטרף למשלחת העיתונאים הישראלים לשיחות השלום במצרים.
בדצמבר 1979 נסע שוב למצרים עם סמדר פרי, עיתונאית על המשמר לענייני ערבים באותה עת, שסיקרה את שיחות השלום והשניים התקבלו לריאיון עם נשיא מצרים אנואר סאדאת, וכץ רשם את דיוקנו.
בנוסף, כץ היה פעיל בארגון "שלום עכשיו", ויצר עבורו מספר עבודות גרפיות.
בשנת 1983 היה שותף למשלחת של הארגון ושל עיתונאים להונגריה, שאף נפגשה עם בכירים באש"ף.
בסוף שנות ה-90 קיבל כץ אזרחות אוסטריה, ובנוסף קיבל את עיטור הזהב של הרפובליקה האוסטרית והציג תערוכה במוזיאון הקתדרלה של וינה.
התערוכה, העיד כץ, "הייתה לאירוע המשמעותי ביותר בשבילי במסגרת המפגש המחודש עם החוויה האוסטרית".
בשנים האחרונות לחייו זכה לעדנה והכרה בחשיבות עבודותיו לעולם האמנות הישראלי, מה שהתבטא במספר תערוכות היחיד שהציג.
שמואל כץ נפטר בשנת 2010, בגיל 83, כתוצאה מאירוע מוחי.
היה נשוי לנעמי לבית לוסטיג, מחנכת.
בתו יעל נשואה לדב חנין.
1945 אדריכלות, האוניברסיטה לטכנולוגיה של בודפשט, בודפשט, הונגריה
1953 ציור קיר, הדפס ופסיפס, בית הספר הלאומי הגבוה לאמנויות היפות (בוזאר), פריז, צרפת
1959 - מדליית ארד, התערוכה הבינלאומית לאמנות הספר , לייפציג, גרמניה
1960 - פרס שלישי, הסלון הבינלאומי ה-13 להומור, בורדיגרה, איטליה
1961 - הפרס לרישום ואקוורל של הביאנלה לאמנים צעירים, פריז, צרפת
1966 - פרס שני, "אוסקר ההומור", בריסל, בלגיה
1969 - מדליה, הסלון הבינלאומי להומור, בורדיגרה, איטליה
1970 - פרס אמנות ההומור, אקספו, מונטריאול, קנדה
1974 - פרס נורדאו לאמנות, תל אביב-יפו
1980 - מלגת שהייה, קריית האמנים, הסיטה, פריז, צרפת 1985 - פרס נחום גוטמן לאיור, עיריית תל אביב-יפו
1988 - עיטור אנדרסן לאיור ספרות ילדים, האגודה הבינלאומית לספרות ילדים (IBBY), בזל, שווייץ (על הספר "מספורי מר קשקש", 1987)
1997 - פרס בינלאומי לקריקטורות, בודפשט, הונגריה
1998 - עיטור הזהב, הרפובליקה האוסטרית
2006 - פרס דוש לקריקטורה, עיריית תל אביב-יפו
2007 - פרס עיפרון הזהב, המוזיאון הישראלי לקריקטורה ולקומיקס, חולון
1954 ציור קיר (פרסקו) עם שרגא וייל, חדר האוכל, עין המפרץ (נהרס)
1955 ציור קיר, "מועדון לחבר", קיבוץ יסעור
1957 עיטור קיר, תבליט בטון ומתכת, בניין המרפאה, געתון
1958 "תרנגול", ציור קיר (סגריפיטו), בית הילדים, געתון
1958 "רועה מחלל וכבשה", ציור קיר (סגריפיטו), הנגרייה, געתון
1958 "מבראשית עד הלום", ציור קיר (סגריפיטו), בניין הנשקיה, געתון
1968-1983 מערכת עיטורים בחדר האוכל, געתון
1969 קיר עיטורי, קרמיקה, "מועדון לחבר", געתון
1967 קיר מעוטר לזכר דני שטראוס, געתון
1984 ציור קיר, בית על המשמר, תל אביב-יפו (נהרס?)
1999 קיר עיטורי, אריחי קרמיקה, בית ספר יסודי, מזרעה
גורלו של צייר: קו עובר בין אוסטריה, הונגריה וישראל; מגרמנית: אברם קנטור, בני ברק: ספרית פועלים, תשס"ג 2003. (אוטוביוגרפיה מלווה באיוריו) (הספר ראה אור במקור בגרמנית ב-2001 בשם Mein Schicksal war die Ausnahme: Erinnerungen eines Zeichners und Karikaturisten an Österreich, Ungarn und Israel, וינה: St.
שמואל לֵיבּ גורדון (נכתב גם גָרדון (בהגייה אשכנזית: "גורדון"); בכתיב יידי: גאָרדאָן; בר"ת: שָלָ"ג; כתב בשם העט שמואל בן-ציון; 15 בדצמבר 1865, לידא, פלך וילנה, רוסיה (ליטא) – 19 בנובמבר 1933, תל אביב) היה מחנך, משורר, מתרגם עברי, ומפרשני התנ"ך החשובים בדורות האחרונים.
חי רוב ימיו בוורשה, ובשנותיו האחרונות בתל אביב.
גורדון נולד בלידא שבפלך וילנה, בתחום המושב היהודי של האימפריה הרוסית (באזור ליטא), למשה צבי ואסתר.
התחנך בחדר ובישיבה, ובבגרותו עסק במסחר.
את השכלתו הכללית רכש בכוחות עצמו, ומגיל צעיר עסק בהוראה.
תחילת עבודתו הספרותית הייתה כמשורר.
כתב ופרסם שירים (בין השאר ב"לוח אחיאסף"), וכן מספר קובצי שירים בשם "כנור ישורון" (1891, 1892, 1894).
שירתו מפתחת מוטיבים מתולדות עם ישראל ומתרכזת בדמויות של מרטירים, גואלים ויחידים מופלאים.
בשנת 1897 עלה לארץ ישראל, התגורר ביפו, ובמשך שלוש שנים לימד בבית הספר לבנים של "חובבי ציון" עברית, ספרות, לשון ומקרא.
בשנת 1901, לאחר שקוצצה משרתו בבית הספר, חזר לוורשה, בירת הרפובליקה הפולנית השנייה, ושם ייסד "חדר מתוקן" שלשון ההוראה בו עברית.
ייסד וערך את עיתון הילדים המצויר בעברית "עולם קטן", את הירחון המצויר לבני הנעורים "נעורים", את הירחון לענייני חינוך "הפדגוג", וכן חיבר מספר ספרי לימוד.
בנוסף היה פעיל ציוני וראש אגודת "חובבי שפת עבר" בעיר.
בשנת 1924 שב לארץ ישראל, ועסק עד פטירתו בתרבות, בחינוך ובהמשך מפעל חייו הגדול - כתיבת פרשנות עברית מודרנית לכל ספרי התנ"ך, כולל מבואות מדעיים מקיפים לחלקם.
נוסף על שיריו ועל יצירתו לילדים, היה גורדון מתרגם פורה, שתרגם לעברית מיצירותיו של יוצרים רבים, ובהם ויליאם שייקספיר, ישראל זנגוויל, פאול הייזה, ז'אן דה לה פונטן, פרידריך הֶבֶּל (Hebbel), היינריך היינה, תומאס מור, יהואש ושמעון פרוג.
בפתח הספד שספד לו חיים נחמן ביאליק הוא אמר: "פירושו הגדול על התנ"ך, שהשקיע בו למעלה משתי-עשרות שנים, השכיח את עבודתו הקודמת, אך היא אינה כמות מבוטלת כל עיקר".
את הספדו סיים ביאליק במילים: "הוא לא מת, כי אם נאסף אל עמו, עם כל אלה שעשו למענו ונשארו חרותים בזכרו.
פירושו הוא מעין "מצודת ציון" ו"מצודת דוד" בשעתו.
אינני רואה לפי שעה פירוש על תנ"ך מתאים יותר לביה"ס מפירושו של של"ג.
באוהל שם, ב"עונג שבת" זיכה אותנו במבואות ובשיעורים בתנ"ך, לרגע יצא מאהלו.
בתולדות הספרות שלנו ובתולדות הלאומיות מקומו בין אלה, שעבדו ברוח לאומית ובאמונה לאומית – ופה ייזכר שמו לנצח".
גורדון היה נשוי למלכה בת הרב כלב בלומגארטן, מווירבלן שבליטא.
ולבני הזוג היו ארבעה ילדים:
ד"ר יהואש גורדון (1894–1974) הרופא המוסמך הראשי והיועץ הרפואי של משרד הביטחון.
ימימה ארנון (1900–1992) - בתה, איה, היא אשתו של המוזיקולוג דון הרן.
בן-עמי גורדון (1979-1904) ממנהיגי השומר הצעיר, ממייסדי קיבוץ ד' ומשמר העמק.
גיסיו הם: יהואש - משורר ומתרגם התנ"ך ליידיש (אחי אשתו), ובן אביגדור - הסופר, העורך ומחלוצי המו"לות העברית המודרנית (נשותיהם אחיות).
במספר ערים בארץ, בהן תל אביב, חיפה ופתח תקווה, נקראו רחובות על שמו (על מנת לא להתבלבל עם אישים אחרים ששם משפחתם גורדון, נקראים רחובות אלו 'של"ג').
תורה, נביאים וכתובים: עם באור חדש, ורשה: דפוסים שונים, תרע"ב-תרצ"ה – פירוש עברי מקורי בדרך הפשט לאור המדע ההיסטורי, הארכאולוגי והפילולוגי של זמנו; תוך הסבר המאור המוסרי וההוד הפיוטי של הנבואה, המחשבה הישראלית, ויפי השירה הדתית-לאומית
מאגדות זקני: שיר-אגדה, ורשה: הוצאת תושיה, תרס"ז.
עם שחר: שירים ופואמות, חמוש"ד.
גרדון (עורכים), המזמר הקטן: קובץ שירים לילדים קטנים עם ציורים, ורשה: תושיה, תרס"ה-1904.
שירים לילדי ישראל, קרקוב: תושיה, תרס"ז.
עולם קטן: עיתון שבועי מציר לבני הנעורים, וינה: תושיה, תרס"א-1901 – תרס"ה-1904 – בשיתוף עם בן אביגדור.
הנעורים: עיתון מצויר לבני הנעורים, ורשה: תושיה, תרס"ד-תרס"ה – בשיתוף עם בן אביגדור.
י' גרזובסקי וש"ל גרדון, אוצר הלמוד העברי (עם ציורים מאת הציר ג' טשורני) להוראת ראשית הדיבור העברי לפני התחלת הקריאה, ורשה: תושיה, 1904.
הפדגוג: ירחון לחנוך והוראה בעד הורים ומורים, ורשה: תושיה, תרס"ג-תרס"ד.
תורת הספרות: מורה תורת הסגנון העברי בכלל וכל חלקי הספרות השונים בפרט, עם דוגמאות רבות בפרוזה ובשיר מתקופת כתבי הקדש עד ימינו אלה, ורשה: בדפוס האחים לוין-עפשטין, תרס"ה 1907 (מהדורה שלישית).
חמש מגלות: עם באור ומבואות, חמוש"ד.
הלשון: ספר לימוד לשפה, לדקדוק ולאורתוגרפיה, עם תמונות וציורים רבים
ספר הלשון: ספר לימוד השפה ושימושה
פרוזדור לספר הלשון: ראשית קריאה לתלמידים אחרי אלף בית: עם שיחות מקדמות למורה עם תלמיד
אליעזר בן-יהודה, ורשה: תושיה, תרס"ז.
אברהם דוב הכהן לבנזון: תולדתו עם תמונתו, ורשה: תושיה, תרס"ז.
ו ו וירישצגין: תולדתו עם תמונתו, ורשה: תושיה, תרס"ז.
יוסף איזראלס: תולדתו עם תמונתו
תיאודור מומזן: תולדתו עם תמונתו
משה ליב ליליינבלום: תולדתו עם תמונתו
קרל אמיל פראנצוז: תולדתו עם תמונתו
פאול הייזע, שולמית, או, חכמת שלמה: מחזה בחמש מערכות (מתרגם עברית על ידי שמואל ליב גארדאן), ורשה: תושיה, תרנ"ו-1896.
זנגוויל, מחזות הגיטו: תמונות וציורים (תרגום: ש.ל.
וילים שכספיר, המלך ליר: חזון-תוגה בחמש מערכות (תרגם מאנגלית לעברית על ידי שמואל ליב גרדון), ורשה: תושיה, תרמ"ט-1899.
פרידריך הבל, יהודית: חזון-תוגה בחמש מערכות (תרגום [מגרמנית]: ש.
זנגוויל, מלך הקבצנים: ספור (תרגום (ברישיון המחבר) ש.ל.
ז'ן די לפונטין, משלים נבחרים (עם ציורים ועם תמונות המחבר ותולדתו, מעובדים על ידי ש.ל.
ולרד איגנברוט, שירי ילדים: משירי ולרד איגנברוט (תרגום ש.ל.
דניאל דפו, רבינזון על האי השומם: מחזה לילדים במערכה אחת (תרגום ש.ל.
זכור כיום הודות למלודיה שחיבר בשנת 1888, בנעוריו, לשירו של נפתלי הרץ אימבר, תקוותנו, שהיה עם הזמן להמנון הלאומי של ישראל.
שמואל כהן נולד בשנת 1870 באונגני שבבסרביה, אז חלק מהאימפריה הרוסית וכיום חלק ממולדובה.
הוא עלה לארץ ישראל עם משפחתו בשנת 1878 והתיישב במושבה ראשון לציון בשנת תרמ"ו, לאחר שקנה מהמתיישבים הוותיקים יותר חלקה בת 22 דונם.
כהן טען שאת המנגינה לשיר לקח משיר עם מולדבי והיא אכן נושאת דמיון ברור לשיר העם המולדבי והרומני Carul cu Boi ("עגלה עם שוורים").
המנגינה מוכרת ברומניה גם כמלווה בטקסטים אחרים - "שיר של חודש מאי" (Cântec de mai) או חלקית (רק בבית הראשון) ב"תירס עם עלה זקוף" (Cucuruz cu frunza-n sus).
לפי גרדנוויץ, ייתכן כי שמואל כהן מצא את המנגינה הזאת בקובץ של שירים ליטורגיים יהודים שפרסם החזן הידוע ניסן ספיבק בלצער בקישינב.
כמו כן מנגינה ששימשה את המלחין הצ'כי בדז'יך סמטנה בפואמה הסימפונית שלו "ולטאבה" (הידועה גם כ"מולדבה").
שמואל ליפשוץ היה שחמטאי יהודי אוקראיני-אמריקאי.
ליפשוץ נולד ב-1863 באוז'הורוד בירת חבל זקרפטיה, חלק מהאימפריה האוסטרית (כיום אוקראינה) והיגר לארצות הברית בשנת 1880, בגיל 17. תוך מן קצר נודע שמו בחוגי השחמט ובשנת 1883 הוא נבחר לקבוצה שתייצג את ניו-יורק בתחרות שחמט מול פילדלפיה.
בשנת 1885 זכה ליפשוץ באליפות מועדון ניו-יורק ושנה לאחר מכן השתתף בתחרות הבינלאומית שהתקיימה בלונדון, שם ניצח את יוהנס צוקרטורט וג'ורג' הנרי מקנזי .
בתחרות האמנים בניו-יורק, בשנת 1889 ליפשוץ הגיע שישי והיה לשחקן האמריקאי היחיד שזכה בפרס.
ליפשוץ ניצח באליפות ארצות הברית בשנת 1890 ו-1892. ליפשוץ הבטיח למועדון מנהטן את הגביע של "Staats-Zeitung" לצמיתות לאחר שזכה בו שלוש פעמים ברציפות (תיקו בודד מול וילהלם שטייניץ).
בשנת 1900 ניצח ליפשוץ באליפות מועדון מנהטן בהקדימו את פרנק מרשל וג'קסון שוואלטר.
ליפשוץ שיחק פעמיים מול עמנואל לסקר ושני המשחקים הסתיימו בתיקו.
מספר משחקים ששיחק ליפשוץ פורסמו כדוגמאות למשחקי אמנים.
לאחר שלקה במחלת ריאות נסע ליפשוץ להמבורג לצורך טיפול ומת לאחר ניתוח.
סיום משחק שהתקיים בלונדון, בשנת 1886 בין ליפשוץ בלבן לאמיל שאלופ בשחור.
רבי שמואל (ב"ר אברהם) לאנייאדו "בעל הכלים", היה פרשן מקרא וראש הרבנים בארם צובא.
חי בצפת ובארם צובא במאה ה-16 ותחילת המאה ה-17.
סבו היה רבי שמואל לאנייאדו, אשר התיישב באדריאנופול שבטורקיה לאחר גירוש ספרד ונזכר בתשובות הרא"ם.
על אביו, ר' אברהם לאנייאדו לא ידוע רבות, אך הוא מצטט אותו בספריו.
מקום ושנת לידתו של ר' שמואל אינם ידועים, אך ידוע שהוא חי תקופה מסוימת בצפת.
בספריו מצוטטות שמועות רבות מפיהם של חכמי הזמן שחיו בצפת באותה עת כגון מהר"י בירב, הרמ"ק, האר"י, ר' שלמה אלקבץ ועוד.
יצא מארץ ישראל בעצת ר' יוסף קארו כדי להנהיג את קהילת ארם-צובא.
שם מונה לראש הרבנים בשנת 1601, לאחר פטירת רבי שמואל בן יוסף הכהן.
נפטר ככל הנראה ב-1605 או ב-1610. לאחר פטירתו החליפו ר' אברהם בנו.
רבים מצאצאיו אחריו שימשו כרבני קהילת ארם צובא, ביניהם רבי שמואל (ב"ר שלמה) לאנייאדו - ראב"ד ארם צובא ובעל שו"ת בית דינו של שמואל, שהיה בן נינו.
רבים מספריו נקראו בשמות הכוללים את המילה "כלי" ולכן כונה "בעל הכלים".
כלי יקר (ונציה, ה'שס"ג - 1603) – פירוש על נביאים ראשונים.
הספר הודפס על ידי חתנו ר' אברהם לאנייאדו, מחבר ספר "מגן אברהם" שנדפס גם הוא באותה שנה
כלי חמדה – על התורה.
מהדורה חדשה נדפסה בחמישה חלקים יחד עם החומש "תורה אור" על ידי "מכון הכתב" בשנים ה'תש"מ–ה'תשמ"ד
מבקש ה' – פירוש על התורה (חיבור שאבד)
פירושיו לנביאים מתמקדים במובאות מגדולי פרשני הראשונים שקדמו לו (כמו רש"י, ראב"ע, רלב"ג ועוד) בעוד פירושו לתורה מתרכז יותר במדרשים.
בשנת 1863 הוציא ר' יואל בלאך את הספר "תרועת מלך", ובו ליקוט הקטעים המתייחסים לספר תהלים מתוך פירוש "כלי חמדה" על התורה.
כתבים אחרים שלו נותרו בכתבי יד.
בין היתר ידועים פירוש "שכל טוב" על מדרש שוחר טוב וספר "כלי גולה" שהוא כנראה פירוש על חמש המגילות או רק על מגילת איכה.
שמואל ליב ציטרון (בכתיב היידי, שנהג בזמנו: ציטראָן; בגרמנית: Schmuel Leib Zitron; 16 במאי 1860 – 8 בנובמבר 1930) היה מהסופרים היהודים-לאומיים הפוריים ביותר בספרות העברית ובספרות היידיש בזמנו, היסטוריון של הציונות, מבקר ספרות ונואם.
דיוקנאותיהם הצבעוניים של אישים מספרות יהדות מזרח אירופה, מהציונות ומהחברה הכללית, שכתב ביד קלה, מהווים תרומה ייחודית להיסטוריה של התרבות היהודית במאות ה-18 וה-19.
נולד במינסק שברוסיה (כיום בבלארוס), לחנה וליעקב ציטרון, נשיא הקהילה היהודית במינסק.
למד בישיבה בוולוז'ין וכבר בגיל 14 החל לכתוב מאמרים לשבועון העברי "המגיד".