tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
המלחמה הסתיימה בניצחונה המוחלט של צפון וייטנאם, שכבשה את הדרום זמן קצר לאחר עזיבת הכוחות האמריקניים, ואיחדה את וייטנאם למדינה קומוניסטית אחת, הרפובליקה הסוציאליסטית של וייטנאם.
השם הרשמי של המדינה הצפון וייטנאמית היה "הרפובליקה הדמוקרטית של וייטנאם" (ב: Việt Nam Dân chủ Cộng hoà).
הדרום היה ידוע כ"הרפובליקה של וייטנאם".
"Việt Nam" היה השם שאומץ על ידי הקיסר גיא לונג.
ב-1804. זו וריאציה של "Nam Việt", שם שהיה בשימוש בעת העתיקה.
ב-1839, הקיסר מין מאנג שינה את שם המדינה ל-"Đại Nam" (הדרום הגדול).
ב-1945, השם הרשמי של האומה שונה בחזרה לווייטנאם.
המונח "צפון וייטנאם" נהיה שכיח ב-1954, כאשר ועידת ז'נבה חילקה זמנית את וייטנאם לחלקים קומוניסטים ולא קומוניסטים.
ב-1802, לאחר כ-300 שנה של חלוקה על ידי שושלות פיאודליות, וייטנאם הייתה שוב תחת רשות אחת כאשר גיא לונג הקים את שושלת ניון, אבל המדינה הפכה למדינת חסות של צרפת לאחר 1883. היא הייתה תחת כיבוש יפני אחרי 1940 במהלך מלחמת העולם השנייה.
זמן קצר לאחר שיפן נכנעה ב-2 בספטמבר 1945, ה נכנס להאנוי במהלך מהפכת אוגוסט, והרפובליקה הדמוקרטית של וייטנאם הוכרזה ב-2 בספטמבר 1945. הם ביססו עצמאות והקימו ממשלה חדשה של כל המדינה, אשר החליפה את המשטר הצרפתי ואת שושלת ניון.
הו צ'י מין הפך למנהיג הרפובליקה הדמוקרטית של וייטנאם.
נשיא ארצות הברית פרנקלין דלאנו רוזוולט התנגד לכך שצרפת תשלוט שוב על הודו-סין, וארצות הברית תמכה בווייט מין באותה התקופה.
הרפובליקה הדמוקרטית של וייטנאם תבעה את וייטנאם כולה, אבל באותה התקופה דרום וייטנאם הייתה באי-סדר פוליטי עמוק.
הקריסה של השלטון הצרפתי ואז היפני, ולאחריו הוויכוחים בין הפלגים הפוליטיים בסייגון, לוו באלימות נרחבת באזורים הכפריים.
ב-12 בספטמבר 1945, הכוחות הבריטים הראשונים הגיעו לסייגון, וב-23 בספטמבר 1945, כוחות צרפתים תפסו את תחנות המשטרה, בית הדואר ובניינים ציבוריים אחרים.
ביוני 1946, כוחות סינים לאומניים פינו את האנוי, וב-15 ביוני המשלחות האחרונות יצאו מהייפונג.
לאחר עזיבת הבריטים ב-1946, הצרפתים שלטו בחלק מקוצ'ינצ'ינה, אזור החוף הדרום מרכזי ואזור הרמה המרכזית.
בינואר 1946, הווייט מין ערך בחירות ברחבי כל המחוזות כדי להקים אספה לאומית.
ב-6 בינואר 1946, הנשיא הו צ'י מין ערך בחירות כלליות.
הנשיא לשעבר טראן טרונג-קים טען שהיו מקומות שבהם הוכרחו אנשים להצביע לווייט מין.
כאשר צרפת הכריזה על קוצ'ינצ'ינה כמדינה נפרדת, "הרפובליקה האוטונומית של קוצ'ינצ'ינה", ביוני 1946, הלאומניים הווייטנאמים הגיבו בכעס.
בנובמבר, האספה הלאומית אימצה את החוקה הראשונה של הרפובליקה.
בעקבות תקרית הייפונג והידרדרות הסכמי פונטנבלו, צרפת כבשה שוב את האנוי ולאחר מכן החלה מלחמת הודו-סין הראשונה (1946-1954).
במהלך המלחמה, אזורים אורבניים רבים נפלו בידי הצרפתים.
לאחר המהפכה הקומוניסטית בסין (1946–1950), כוחות סינים קומוניסטים הגיעו לגבול ב-1949. הסינים נתנו כספים לווייט מין והפכו אותו ממיליציית גרילה לצבא קבע.
פריצת מלחמת קוריאה ביוני 1950 הפכה את מה שהיה מאבק אנטי-קולוניאלי לזירת קרב של המלחמה הקרה, כאשר ארצות הברית סיפקה תמיכה כלכלית לצרפתים.
ב-1954 התקיימה ועידה בז'נבה על מנת לסיים את מלחמת הודו-סין הראשונה.
בוועידה הוחלט לחלק את וייטנאם זמנית לשני חלקים, צפון וייטנאם הקומוניסטית ודרום וייטנאם הפרו-מערבית.
באוגוסט החל "מבצע המעבר אל החופש", בו פונו כ-60 אחוז ממיליון הקתולים שהיו בצפון וייטנאם ואזרחים וייטנאמים אחרים.
יותר ממיליון צפון וייטנאמים היגרו לדרום וייטנאם.
הווייט מין ניסה לעצור או למנוע מתושבים לעזוב על ידי הפחדה דרך נוכחות צבאית, סגירת שירותי מעבורת ותנועה ימית או על ידי איסור על התכנסויות המוניות.
ב-1 בנובמבר 1955, החלה מלחמת וייטנאם בין צפון וייטנאם הקומוניסטית לדרום וייטנאם הפרו-מערבית.
ב-1960 קם ארגון ה בדרום וייטנאם שלחם יחד עם צפון וייטנאם נגד דרום וייטנאם והצבא האמריקאי.
ב-1964 שלחה ארצות הברית תגבורת של חיילים לדרום וייטנאם.
מדינות נוספות, כולל אוסטרליה, קוריאה הדרומית, תאילנד וניו זילנד שלחו גם הן חיילים וסיוע צבאי למאמץ המלחמתי.
סין והגוש המזרחי סייעו לצפון וייטנאם.
המלחמה הסתיימה ב-30 באפריל 1975 עם ניצחונה של צפון וייטנאם.
הממשלה המהפכנית הזמנית של רפובליקת דרום וייטנאם וצבא צפון וייטנאם שלטו בדרום וייטנאם במשך השנה הבאה.
עם זאת, היה נראה שהם כלים של ממשלת צפון וייטנאם.
ב-2 ביולי 1976, צפון ודרום וייטנאם אוחדו באופן רשמי כרפובליקה הסוציאליסטית של וייטנאם.
המדינה המאוחדת אימצה את החוקה, הדגל וההמנון הצפון וייטנאמי.
כמדינה עם אידאולוגיה מרקסיסטית-לניניסטית, צפון וייטנאם אימצה חוקה שהתבססה על חוקת ברית המועצות של יוסיף סטלין מ-1936.
צפון וייטנאם הקימה מערכת של אזורים אוטונומיים המבוססת על ודומה לאזורים האוטונומיים בסין.
עם ההכרה בבדלנות המסורתית של מיעוטים שבטיים, המדיניות הזו העניקה להם ממשל עצמי בתמורה לקבלת השליטה של האנוי.
האזורים האלה היו קיימים מ-1955, אבל לאחר מיזוג הרפובליקה הדמוקרטית של וייטנאם והרפובליקה של דרום וייטנאם, המערכת של אזורים אוטונומיים לא המשיכה ובוטלה לחלוטין ב-1978.
הרפובליקה הדמוקרטית של וייטנאם הייתה תחת בידוד דיפלומטי של מדינות קפיטליסטיות רבות, ועוד מדינות רבות אנטי-קומוניסטיות לאורך רוב ההיסטוריה של צפון וייטנאם, כיוון שהמדינות האלה העניקו הכרה רק לממשלה האנטי-קומוניסטית של דרום וייטנאם.
בניגוד לכך, היא זכתה להכרה של כמעט כל המדינות הקומוניסטיות, כמו ברית המועצות ומדינות סוציאליסטיות נוספות במזרח אירופה ומרכז אסיה, סין, קוריאה הצפונית, וקובה, וקיבלה סיוע ממדינות אלו.
צפון וייטנאם סירבה לבסס יחסים דיפלומטים עם יוגוסלביה מ-1950 עד ל-1957.
כמה מדינות ללא שיוך גם היכרו בצפון וייטנאם.
בדומה להודו, רוב המדינות העניקו לצפון וייטנאם הכרה דה פקטו מאשר הכרה דה יורה.
היחסים בין צפון וייטנאם לאלג'יריה היו הרבה יותר קרובים בגלל העברות נשק חשאיות מצפון וייטנאם לאלג'יריה במהלך מלחמת העצמאות של אלג'יריה.
ב-1969, שוודיה הפכה למדינה המערבית הראשונה שהעניקה הכרה דיפלומטית מלאה לצפון וייטנאם.
מדינות מערביות רבות אחרות הלכו בעקבותיה בשנות ה-70, כמו ממשלת אוסטרליה תחת גוף ויטלם.
עד דצמבר 1972, 49 מדינות ביססו יחסים דיפלומטים עם צפון וייטנאם, וב-1973 עוד מדינות כמו צרפת ביססו או ביססו מחדש יחסים עם צפון וייטנאם.
אף על פי שלא היו יחסים דיפלומטים רשמיים בין יפן לצפון וייטנאם בין 1954 ל-1973, חילופים פרטיים נבנו בהדרגה מחדש ביניהן.
ב-1975, הן ביססו יחסים דיפלומטים רשמיים.
מ-1960, הממשלה הצפון וייטנאמית יצאה למלחמה עם הרפובליקה של וייטנאם באמצעות ה בניסיון לספח את דרום וייטנאם ולאחד מחדש את וייטנאם תחת מפלגה קומוניסטית.
כוחות צפון וייטנאמים, כוחות וייטקונג ואספקה נשלחו דרך נתיב הו צ'י מין.
ב-1964, ארצות הברית שלחה חיילים קרביים לדרום וייטנאם כדי לתמוך בממשלה הדרום וייטנאמית, אבל לארצות הברית היו יועצים צבאיים שם מאז 1950. מדינות נוספות, כולל אוסטרליה, קוריאה הדרומית, תאילנד וניו זילנד גם שלחו חיילים לתמיכה בפעולות הצבאיות של הדרום וייטנאמים.
סין, קוריאה הצפונית וברית המועצות שלחו חיילים וסיוע לתמיכה בפעילויות הצבאיות של הצפון וייטנאמים.
זה היה ידוע כמלחמת וייטנאם, או "המלחמה האמריקאית" בווייטנאם עצמה (1955–1975) בנוסף לווייטקונג בדרום וייטנאם, עוד התקוממויות קומוניסטיות פעלו בתוך המדינות השכנות ממלכת לאוס ורפובליקת קמאר, אשר שתיהן היו בעבר חלק מהטריטוריה הצרפתית הקולוניאלית של הודו-סין.
ההתקוממויות האלה נתמכו על ידי הממשלה הצפון וייטנאמית, אשר שלחה חיילים להילחם לצידן.
רפורמה אגררית הייתה הייתה חלק אינטגרלי של הווייט מין והרפובליקה הדמוקרטית של וייטנאם.
חוק רפורמת קרקע של הווייט מין מ-4 בדצמבר 1953 קרא ל-(1) החרמת שטחים השייכים לבעלי בתים שהיו אויבים של המשטר, (2) עיקול של שטחים של בעלי בתים שלא נחשבים כאויבים, ו-(3) רכישה באמצעות תשלום באיגרות חוב.
הרפורמה האגררית התרחשה בין 1953 ל-1956.
צפון ודרום היא מיני-סדרה בריטית משנת 2004 שהופקה על ידי ה-BBC ושודרה בארבעה חלקים בערוץ BBC1 בין נובמבר לדצמבר 2004. הסדרה מבוססת על הרומן של אליזבת גאסקל, "צפון ודרום".
הסיפור עוקב אחר מרגרט הייל (דניאלה דנבי-אש), אישה צעירה מדרום אנגליה, אשר צריכה לעבור לצפון לאחר שאביה מחליט לעזוב את הכנסייה.
המשפחה מנסה להתרגל לעיר המתועשת, בעיקר לאחר שהם פוגשים במשפחת ת'ורנטון, משפחה גאה בעלת בית חרושת.
הסיפור בוחן את הסוגיות של מעמד ומגדר בעקבות הקונפליקט שנוצר כאשר מרגרט מתיידדת עם העובדים בבית החרושת ובמקביל מוצאת את עצמה נמשכת למר ת'ורנטון (ריצ'רד ארמיטאג').
מרגרט הייל והוריה, מריה וריצ'רד, עוברים למילטון, דרקשייר שבצפון אנגליה לאחר שאביה ששימש שם ככומר, מחליט לעזוב את הכנסייה האנגלית ולהפוך לנון-קונפורמיסט.
בזכות חברו, מר בל, הוא מצליח למצוא בית ועבודה כמורה פרטי.
אחד מתלמידיו הוא בעל בית חרושת מקומי, ג'ון ת'ורנטון.
יחסיו של ג'ון עם מרגרט מתחילים ברגל שמאל כאשר היא תופסת אותו מכה עובד שעישן בבית החרושת בשל הסכנה הרבה שבעישון במפעל.
בהדרגה מרגרט מתרגלת לת'ורנטון אולם אימו ואחותו אינן מחבבות מחבבת אותה, הן מאמינות שגינוניה הדרומיים אינם מתאימים להרגלים בצפון.
בינתיים מרגרט מנסה לעזור לעובדים ותוך כדי מתיידדת עם ניקולס היגינס ובתו, בסי, אשר בריאותה רופפת בעקבות העבודה בבתי החרושת.
מרגרט לומדת שכאשר בסי חלתה בבית החרושת של האמפר, אביה העביר אותה לבית החרושת של ת'ורנטון כיוון שהסביבה שם נקייה יותר לעובדים.
בפגישה נפרדת עם העובדים, ת'ורנטון אומר שיש לו גלגל אוורור בכל חדרי המפעל בשביל העובדים למרות העובדה שהדבר עולה כסף רב.
התעשיינים האחרים סירבו לשים גלגל אוורור בשל ההוצאות הכספיות הרבות.
מרגרט מבחינה בכך שאימה חולה והרופא אף בא לבקרה מספר פעמים.
היא מודעת לכך שאחיה פרדריק היה מעורב במרד באונייה ולכן אינו יכול לשוב לאנגליה בלי לסכן את חייו.
אך אימה, מרת הייל מעוניינת לראות אותו לפני פטירתה.
למרות הסכנה, ומבלי לספר לאביה, מרגרט כותבת לפרדריק בספרד ומספרת לו שאימם גוססת.
מרגרט מבקרת את הת'ורטונים כדי לבקש מהם מיטת מים לאימה ומוצאת את עצמה באמצע מהומה שמקימים העובדים ששובתים.
בזמן שההמון הכועס מאיים על ת'ורנטון כאשר הוא מנסה להרגיע אותם, מרגרט מנסה להציל אותו ותוך כדי נפגעת בעצמה.
מרגרט חוזרת לביתה בלי לספר לאף אחד מה קרה.
כאשר ת'ורנטון מציע לה נישואין יום למחרת בהאמינו כי אירועי היום הקודם מהווים גילוי אהבה מצידה של מרגרט, היא מאשימה אותו שהוא חושב שהוא מעליה בשל ההבדלים במצבם הכלכלי.
הוא מכחיש זאת ואומר לה שהוא מאוהב בה אך היא לא מאמינה לו והוא עוזב כועס ונעלב.
מצבה של מרת הייל הורע ואחיה של מרגרט מגיע בדיוק בזמן כדי להיפרד מאימו.
בזמן שפרדריק עדיין בבית משפחתו, ת'ורנטון בא לבקר.
אך הלה אינו מורשה להיכנס כיוון שאף אחד לא יודע שפרדריק נמצא באנגליה.
ת'ורנטון חושב שמרגרט לא מעוניינת לראות אותו.
המשרתת הראשית של הבית, דיקסון, פגשה בלאונרד, אשר יודע על המרד ועל פרדריק.
היא אומרת לפרדריק שעליו לעזוב ומרגרט מלווה אותו לתחנת רכבת, שם רואה אותם ת'ורנטון, אשר מסיק מסקנות שגויות וחושב את פרדריק למאהבה של מרגרט.
לאונרד מנסה לתפוס את פרדריק ומתרחשת תאונה בעקבותיה הוא נהרג.
כאשר המשטרה באה לחקור את מרגרט המכחישה את היותה בתחנת הרכבת באותו זמן, ת'ורנטון המשמש כשופט שלום מחלץ אותה מצרה זו.
היגינס שהנהיג שביתה בבתי החרושת ונמצא במצוקה כלכלית מבקש עבודה מת'ורנטון בעצת מרגרט.
למרות סירובו ההתחלתי, ת'ורנטון נותן להיגינס, עבודה והם מסתדרים היטב למרות חילוקי הדעות ביניהם.
יחד הם מגיעים לתוכנית אשר תאכיל את העובדים בצורה טובה וזולה מה שמשפיע על יחסיו של ת'ורנטון עם עובדיו.
עם זאת, בעקבות הנזק שהשביתה גרמה, המפעל של ת'ורנטון בסכנה והוא נאלץ לסגור אותו.
לאחר שאביה של מרגרט נפטר, היא עוזבת את הצפון כדי לגור עם קרוביה בלונדון.
מר בל, ידידו של מר הייל, גוסס ועוזב לארגנטינה.
לפיכך הוא מוריש למרגרט את כל רכושו ובכך מרגרט הופכת להיות בעלת המפעל של ת'ורנטון ובעלת הבית שלו.
ת'ורנטון מגלה את האמת על פרדריק ומרגרט מפי היגינס, הוא הולך לדרום על מנת לראות את בית ילדותה של מרגרט ובתחנת הרכבת בדרך חזרה פוגש את מרגרט שחזרה ממילטון.
היא מציעה לו עסקה שתאפשר למפעל להיפתח שוב, והם מתוודים על אהבתם ועוזבים ביחד למילטון.
ל-BBC היו ציפיות נמוכות מן הסדרה, היא לא זכתה לפרסום רב והמבקרים כמעט שלא שמו לב אליה.
עם זאת, הצופים קידמו את הסדרה בברכה.
שעות לאחר שהפרק הראשון שודר בנובמבר 2004 פורום אתר הסדרה קרס בעקבות מספר המבקרים הרב וב-BBC נאלצו לסגור אותו.
את ההתעניינות הרבה בסדרה מייחסים לריצ'רד ארמיטאג', שחקן לא מוכר דאז, שהופעתו בתור ג'ון ת'ורנטון המאופק רגשית הזכירה לצופים את הופעתו של קולין פירת' בתור מר דארסי, בסדרה גאווה ודעה קדומה מ-1995. ארמיטאג' טען שההתעניינות בסדרה הייתה כיוון שהיא נותנת במה לעובדים ומצוקותיהם בזמן המהפכה התעשייתית.
ההצלחה של הסדרה הפתיעה את ה-BBC והם שחררו את ה-DVD ב-11 באפריל 2004.
דניאלה דנבי-אש - מרגרט הייל
ריצ'רד ארמיטאג' - ג'ון תורנטון
טים פיגוט-סמית - מר ריצ'רד הייל
לזלי מנוויל - גברת מריה הייל
שינייד קיוזאק - גברת האנה תורנטון
ג'ו ג'וינר - פאני תורנטון
ברנדן קויל - ניקולס היגינס
אנה מקסוול מרטין - בסי היגינס
רופרט אוונס - פרדריק הייל
ג'ון לייט - הנרי לנוקס
בן קרומפטון - המפקח מייסון
ג'יין בוקר - גברת שו
צפון לונדון הוא אזור גאוגרפי בצפון העיר לונדון בירת הממלכה המאוחדת.
ההגדרה משמשת לצרכים שונים בנושאים מוניציפליים כגון חינוך, בריאות ותחבורה.
ישנן מספר הגדרות לאזור, כאשר המרחיבה שבין ההגדרות מגדירה את צפון לונדון כאזור של לונדון רבתי הנמצא צפונית לנהר התמזה.
בשנת 1965 נקבע לצורכי סטטיסטיקה כי הרבעים קמדן, האקני, האמרסמית' ופולהאם, איזלינגטון, קנזינגטון וצ'לסי, טאוור האמלטס ווסטמינסטר מהווים חלק מלונדון הפנימית ואילו הרבעים בארקינג ודאגנהאם, בארנט, ברנט, אילינג, אנפילד, הארינגיי, הארו, האברינג, הילינגדון, האונסלו, ניוהאם, רדברידג' וווטהאם פורסט מהווים חלק מלונדון החיצונית לצורכי ארגון הממשל העירוני בעיר לונדון.
בקרב הציבור מקובל לכנות בשם "צפון לונדון" את הרבעים הנמצאים צפונית ל"מרכז לונדון".
שימוש זה אינו שימוש רשמי, והוא כולל את הרבעים:
צפון סיני (ערבית: شمال سيناء, תעתיק: שמאל סינאא) הוא מחוז מצרי הנמצא בצפון חצי האי סיני ועיר הבירה שלו היא אל-עריש.
צפון סיני גובל במחוז דרום סיני מצפון מפרץ סואץ במערב ועד טאבה שעל חוף מפרץ אילת במזרח.
מצפונו נמצא הים התיכון, במזרח נמצאות רצועת עזה (בחלק הצפוני) וישראל (בחלק הדרומי) ובמערב נמצאים מחוזות אל-אסמעאיליה (בחלק הצפוני) וסואץ (בחלק הדרומי).
כלכלת המחוז מתבססת על תיירות חופים, מחצבים (שיש, פחם, צורן וגז טבעי) וחקלאות (תמרים, פולי קיקיון, דיג ולכידת שלווים).
המחוז מחולק ל-11 נפות, מתוכן 4 נפות קשורות לעיר אל-עריש ולאזור שסביבה.
אל-עריש 1, מזרח העיר והשטחים הגובלים בה, 49.7 קמ"ר, 41,177 תושבים
אל-עריש 3, דרום העיר והיישובים שמדרום לעיר, 170 קמ"ר, 32,255 תושבים
רפיח, מרפיח המצרית ועד דרומית למעבר ניצנה, 1,027 קמ"ר, 5,8615 תושבים
רומנה, אזור רומני בצפון-מערב סיני, 554 קמ"ר, 29,545 תושבים
אזור צפון סיני נכבש על ידי ישראל בסוף 1956, במלחמת סיני, והוחזר למצרים לאחר מספר חודשים.
ב-1967, במלחמת ששת הימים, כבשה ישראל שנית את האזור ושלטה בחלקו המערבי עד 1980 ובמזרחי עד 1982. בשנות השלטון הישראלי הוקמו באזור מספר יישובים אזרחיים: העיר ימית וחבל ימית שכלל מספר רב של יישובים חקלאיים.
סביב מתחמי רפיח ומתחמי אבו עגילה הנמצאים במזרח המחוז, נערכו קרבות בין צה"ל והצבא המצרי במלחמת העצמאות, מלחמת סיני ומלחמת ששת הימים.
בעקבות הסכם השלום בין ישראל למצרים נסוג צה"ל מסיני בשנים 1982-1980.
אזור זה כמו שאר חצי האי סיני היה יעד לפיגועי טרור רבים בעיקר בתקופת העשור השני של המאה ה-21.
1999 עד אוקטובר 2008 - מייג'ור גנרל אחמד עבד אל-חמיד
מייג'ור גנרל מוחמד עבד אל-פאדיל שושה, לשעבר סגן מפקד משמר הגבול.
עד אוגוסט 2012 - גנרל עבד אל-ווהאב מברוק, לשעבר מפקד כוח משמר הגבול המצרי עם ישראל.
נכון לאוקטובר 2014, עבד אל-פתאח חרחור
החל מאוגוסט 2018, הגנרל מוחמד עבד אל-פאדיל שושה
צפון סומטרה (באינדונזית: Sumatera Utara) הוא אחד מ-34 המחוזות של אינדונזיה, המדינה בת 17,508 האיים.
המחוז של צפון סומטרה גובל ממזרח במחוז רִיָאוּ, מדרום במחוז מערב סומטרה, ובצפון היא גובלת באוטונומיה של אָצֶ'ה.
סומטרה הוא האי הגדול ביותר, הכלול כולו באינדונזיה, והשישי בגודלו בעולם.
שמו של המחוז צפון סומטרה מטעה, מאחר שאין היא שוכנת בקצה הצפוני של סומטרה, אזור זה שייך למחוז האוטונומי אצ'ה.
שטחו של מחוז צפון סומטרה הוא 72,981 קמ"ר (כ-9.7% משטח היבשה של אינדונזיה), ואוכלוסייתה מונה כ-14.8 מיליון תושבים (כ-5.6% מתושביה של אינדונזיה, לפי מפקד האוכלוסין משנת 2020).
מרכז המחוז הררי, ובאמצעו אגם טובה הגדול.
הרמות מהוות כ-2/3 משטח המחוז.
בצפון סומטרה ישנם הרי געש, חלקם פעילים.
גובהם של רבים מהם יותר מ-2,000 מטר מעל פני-הים.
צפון סומטרה מכילה מישור-חוף מזרחי רחב מאוד, ובו ביצות מנגרוב סמוך לים, לאורך מצר מלאקה.
עיר הבירה, מדן, שוכנת בו.
נהרות גדולים נושאים סחף פורה מההרים, ונעים באיטיות במישורים הרחבים.
החוף המערבי הוא צר, ההרים תלולים יותר, אך החופים יפים יותר.
האיים ניאס, וארכיפלג באטו נמצאים סמוך לחוף המערבי.
שקע אוקייני עמוק במיוחד, ממערב לאיים אלה, יוצר תנאים אידיאליים לגלישת גלים במקומות רבים.
אגם טובה, במרכזו של המחוז צפון סומטרה, הוא אגם מיוחד במינו.
הוא מהווה לוע של הר-געש-על (Super Volcano).
עומקו המקסימלי: 505 מטר, וגובה פני האגם: 906 מטר מעל פני-הים.
אגם טובה הוא האגם הגעשי הגדול ביותר בעולם, והאגם הגדול ביותר בדרום מזרח אסיה.
אגם טובה מורכב מ-4 מכתשי-ענק של הרי געש חופפים.
ביניהם מכתש-הענק הגעשי הגדול ביותר בעולם.
עוצמת ההתפרצות הייתה פי 8,000 מעוצמת ההתפרצות האחרונה של הר-הגעש סנט-הלנס בארצות-הברית, והיא שחררה לאטמוספירה כ-800 קילומטרים מעוקבים של אפר, ובנוסף עוד 2,000 קילומטרים מעוקבים של לבה מותכת שזרמו מלוע הענק.
ההתפרצות הזו כיסתה את הודו הרחוקה, בשכבת אפר בעובי 15 ס"מ.
הר הגעש סינבונג, המצוי באי, התפרץ באוגוסט 2010. ההתפרצות הקודמת שלו הייתה ב-1600.
האקלים בצפון סומטרה הוא טרופי, אך ברוב שטחו של המחוז הטמפרטורות נמוכות מהמצופה בשל הרמות וההרים.
הטמפרטורות במישור נעות סביב 30 מעלות, ובהרים בין 22 ל-25 מעלות צלזיוס בלבד כל השנה.
בצפון סומטרה ממוצע המשקעים השנתי עומד סביב 1,000–4,000 מ"מ בשנה.
השנה ניתנת לחלוקה לשתי עונות עיקריות: העונה היבשה מפברואר עד אוגוסט, והעונה הרטובה מספטמבר עד ינואר.
החי והצומח בצפון סומטרה דומים לאלו שבאזורי אסיה הסמוכים.
ההבדל העיקרי נובע מכך ששטח נכבד של סומטרה הוא עדיין יער גשם בתולי.
עד סוף המאה ה-19 כמעט 100% מהמחוז היוו ג'ונגל פראי.
כיום, 30% מהיערות הללו נשמר, והושג הסכם לאחרונה להפסיק לחלוטין את כריתת היערות בסומטרה.
בנוסף, ישנם שטחי מנגרוב בתוליים עצומים, וצמחייה אלפינית בהרים.
באי סומטרה ניתן למצוא מאות מינים של יונקים, כמעט 200 מיני זוחלים, 60 מיני דו-חיים, 300 מיני דגים ו-450 מיני ציפורים.
מתוכם, 9 מיני יונקים, 30 סוגי דגים, ו-19 מיני ציפורים ייחודיים לסומטרה.
בין היונקים הידועים ביותר המצויים בצפון סומטרה ניתן למנות את האורנגאוטן, טיגריס סומטרה, והקרנף הסומטרי.
כמו כן, ישנם פילים סומטריים (קטנים יחסית), מינים שונים של קופים, טפיר אסייתי, דוב שמש, ומספר סוגים של איילים (אייל סמבר, מונטיאק מצוי).
בסומטרה מצויים 10 מינים של עופות קלאו.
כ-400 עד 500 טיגריסים סומטריים חיים בסומטרה, בעיקר ב-5 שמורות הטבע.
הטיגריס הסומטרי הוא הקטן מזני הטיגריסים, ונפרד מקרובו הטיגריס האסיתי לפני כ-12 אלף שנים.
הקרנף הסומטרי נמצא על סף הכחדה.
הוא הקרנף האסיתי היחיד בעל שתי קרניים.
הוא ניזון מפירות, עלים, ענפים, וקליפות עצים.
מקום הימצאו העיקרי כיום הוא בשמורת הטבע הלאומית, גונונג לאוסר המחולקת בין צפון סומטרה לאצ'ה.
הפרח הידוע ביותר בסומטרה הוא: רפלסיה, הפרח הגדול ביותר בעולם.
ניתן לראותו רק במספר מקומות בסומטרה.
הצמח הזה הוא טפיל, ואין לו עלים.
קוטר הפרח יכול להגיע למטר, עובי עלי הכותרת כ-2 ס"מ, ומשקלו יכול להגיע עד ל-18 ק"ג.
ריחו המצחין נועד למשוך אליו זבובים המסייעים לפרח בתהליך ההאבקה.
העיר מדן התפתחה כתוצאה ממטעי הטבק שההולנדים גידלו מסביבה.
בנוסף, באזורי המטעים הנרחבים בשפלת החוף מגדלים בעיקר דקלי-שמן (ענף בו אינדונזיה תופשת את המקום הראשון בעולם), גומי, ואורז.
ברמות ובהרים מגדלים בנוסף לאורז, גם קפה.
פולי הקפה הידועים, סומטרה-מאנדהלינג, סומטרה-לינטונג גדלים כאן, ומיוצאים בעיקר לארצות-הברית.
שפות (אם): באטאק (ניבים שונים), מלאית, אינדונזית.
עם הבאטאק מחולק למספר תת-קבוצות אתניות: טובה, סימאלונגון, מאנדלינג, אנגקולה, קארו, ופאקפאק/דאירי.
הבאטאק הם צאצאי עם פרוטו-מלאי שחי בבידוד יחסי, בייחוד באזור שסובב את אגם טובה.
כיום הם מונים כ-9 מיליון נפש (מתוכם כ-6 מיליון בצפון סומטרה), ומהווים את אחת מהקבוצות האתניות המשפיעות ביותר באינדונזיה.
כל עם הבאטאק, הוא נוצרי כיום, חוץ ממאנדלינג ואנגקולה שהתאסלמו, ואינם אוהבים להיקרא 'באטאק'
התרבויות והשפות של באטאק טובה ובאטאק סימאלונגון די דומות.
שפתם של מאנדלינג ואנגקולה קרובה לשפתם של באטאק טובה, אך תרבותם שונה מאז שהתאסלמו.
תרבותם ושפתם של קארו ופאקפאק שונה יחסית משאר הבאטאק.
הם קרובים במידה מסוימת לעמים אלאס וגאיו השוכנים באצ'ה הסמוכה.
אצל כל הבאטאק יש דרגות שונות של פולחן אבות.
הדת העתיקה מכילה יסודות הינדיים.
הבאטאק, היושבים על אדמתם, עוסקים בעיקר בחקלאות.
בצפון סומטרה יושבת אוכלוסייה גדולה של מהגרים ובני-מהגרים מג'אווה.
ההולנדים החלו ב'יבוא' של פועלי כפייה מג'אווה ב-1910. צאצאיהם מתגוררים בעיקר באזורי המטעים בשפלת החוף.
באזורים אלה הם מהווים רוב.
הסינים שנחשבו כזרים בתקופת השלטון הדיקטטורי של סוהארטו (1965–1998), הוגבלו גם על ידי ההולנדים השליטים בתחילת המאה ה-19. לא ניתן להם לגור היכן שרצו, וחופש התנועה שלהם הוגבל.
למרות כל זאת, הסינים הצליחו מאוד בעסקים והיו למושא קנאה של שכניהם האינדונזים.
כשסוהארטו תפס את השלטון, בסיוע של ה-CIA, הואשמו סינים רבים בקומוניזם והוצאו להורג ללא משפט.
לסינים, יש היסטוריה ארוכה באינדונזיה.
הסינים הראשונים הגיעו לג'אווה כסוחרים בתחילת האלף השני לספירה.
בתקופת הקולוניאליזם ההולנדי, הובאו סינים נוספים לסומטרה, כדי לעבוד במטעים.
משום כך, הסינים היושבים בג'אווה אינם דוברים סינית, בעוד אלו שיושבים בצפון סומטרה מדברים ניבים סיניים של מחוזות מוצאם.
הסינים המתגוררים בסומטרה, כמו אלו היושבים בשאר הערים של אינדונזיה, שולטים במגזר העסקים הפרטי.
תושבי ניאס מתגוררים בעיקר באי הקרוי בשם זה.
מספרם כ-750,000. אין שום מקום אחר בצפון סומטרה השומר על המסורת העתיקה יותר מתושבי ניאס.
כיום 77% מהם פרוטסטנטים, 17% קתולים, 5% מוסלמים.
לא כל אלה הקוראים לעצמם מלאים באמת כאלה.
במשך השנים, הרבה באטאק שירדו מההרים כדי לחפש לעצמם שטח חקלאי הגיעו לשטחי החוף המאוכלסים במלאים מוסלמים והתבוללו ביניהם.
ההולנדים (באינדונזיה) והבריטים (במלזיה) התייחסו למלאים כאל עם של עצלנים, ולכן העדיפו לייבא כוח עבודה ממקומות אחרים.
באופן מסורתי, המלאים היו דייגים שחיו חיים שקטים, נטולי דאגות, לאורך חופי מצר מלאקה העשיר בדגה.
הם מעולם לא נאלצו לעבוד קשה לפרנסתם.
משום כך הם כנראה גם מאוד חברותיים.
זהו שמו של העם היושב במחוז הסמוך, מדרום, מערב סומטרה.
ביחד עם אצ'ה, הם אלו שאחראים להפצת האסלאם ברחבי סומטרה.
המסעדות שלהם נפוצות ופופולריות ביותר ברחבי אינדונזיה.
הטמילים פותו בהודו להגיע למטעים על ידי ההולנדים, בשנות ה-30 של המאה ה-18. ההולנדים 'מכרו' להם סיפורים על עבודות קלות, ואפילו על קטיפת כסף מהעצים.
בשל הצורך להחליט מיידית, רבים אף לא הודיעו למשפחתם על נסיעתם.
כיום חיים בצפון סומטרה כ-40,000 טמילים, רובם במדן.
פרובינציית צפון ח'וראסאן (בפרסית: استان خراسان شمالی) היא אחת מ-31 פרובינציות איראן, ובירתה היא העיר בוג'נורד.
פרובינציית צפון ח'וראסאן הוקמה בשנת 2004 כאשר אושר חוק שפיצל את פרובינציית ח'וראסאן לשלוש פרובינציות חדשות: צפון ח'וראסאן, ח'וראסאן רזאווי ודרום ח'וראסאן.
שטחה של פרובינציית צפון ח'וראסאן הוא 28,434 קמ"ר, המהווה כ-1.7% משטח איראן.
בשנת 2011 מנתה אוכלוסייתה כ-867,727 תושבים, כאשר חלק מהם ממוצא ערבי.
המרחק מבירת איראן - טהראן לבירת הפרובינציה - בוג'נורד הוא 705 קילומטרים וניתן לעבור מרחק זה באמצעות שתי דרכים מרכזיות.
הדרך הראשונה היא באמצעות מכונית, לנסוע דרך כביש 44 ולאחר כ-5 שעות לרדת לכביש 22. הדרך השנייה היא לטוס בחברת איראן אטרק אייר Iran's Atrak Air משדה התעופה הבין לאומי על שם האמאם ח'ומייני, המרוחק 45 קילומטרים מהעיר, או לחלופין משדה התעופה הבין לאומי מהרבאד הממוקם במערב העיר.
משך הטיסה הוא כשעה ועשרים דקות.
הליכה ברגל של 705 הקילומטרים תימשך 143 שעות - כמעט 6 ימים של הליכה רצופה.
פארק גולסתאן הוא שמורת טבע הנפרשת על שתי פרובינציות, צפון ח'וראסאן וגולסתאן שממנה נגזר שמו.
הפארק התפרסם בזכות היונקים הרבים והנדירים שחיים בו, דוגמת הנמר הפרסי.
נמר זה נמצא בסכנת הכחדה בגלל ציד לא חוקי ובגלל שרועי צאן ובקר מהכפרים הסובבים את השמורה מרעילים אותו, על מנת לשמור על פרנסתם היחידה מפניו.
צפון ח'וראסאן גובלת עם מדינת טורקמניסטן, והגבול ביניהן נחשב לגבול שקט מכיוון שאיראן וטורקמניסטן נחשבות לידידות, והן מקיימות ביניהן הסכמי סחר חשובים אשר מאפשרים יציבות ושקט.
63 קילומטרים מהגבול שוכנת עיר הבירה של טורקמניסטן, אשגבאט.
צפון ח'וראסאן גובלת גם בפרובינציות: ח'וראסאן רזאווי, סמנאן וגולסתאן.
צפון מזרח אפריקה כוללת את מדינות אפריקה הממוקמות ב ובסביבתו.
האזור נמצא בין צפון אפריקה ומזרח אפריקה, ומכיל בתוכו את קרן אפריקה (ג'יבוטי, אריתריאה, אתיופיה וסומליה), וכן את מצרים וסודאן.
בנוסף, אם כי לעיתים רחוקות, את דרום סודן.
לאזור יש היסטוריה ארוכה מאוד של מגורים עם ממצאי מאובנים מההומינידיים המוקדמים ועד לבני האדם המודרניים והוא אחד האזורים המגוונים ביותר מבחינה תרבותית ולשונית בעולם, בהיותו ביתם של תרבויות רבות וממוקם על נתיב סחר חשוב המחבר בין יבשות מרובות.
גמאל עבד אל נאצר הנשיא השני של מצרים (המדינה הצפון-מזרחית ביותר באפריקה) תיאר זאת כ"צומת הדרכים של העולם, ציר הרחובות של סוחריו ומעבר צבאותיו."
צפון יורקשייר הוא מחוז שייר בצפון אנגליה, הממלכה המאוחדת.
רוב המחוז נמצא בשטחי אזור יורקשייר והאמבר, בעוד שחלק קטן ממנו מצוי באזור צפון-מזרח אנגליה.
בירת המחוז היא העיר נורת'אלרטון וגודלו כ-8,657 קמ"ר מה שהופך אותו לגדול ביותר באנגליה.
צפון יורקשייר מהווה את החלק העיקרי של אזור יורקשייר ההיסטורי ולכן מאוד מזוהה עם המאפיינים התרבותיים והחברתיים הייחודיים לו, בשטחי המחוז מצוין גם שני פארקים לאומיים צפון יורק מורס ויורקשייר דיילס.
מחוז צפון יורקשייר מאופיין ברובו באזור כפרי, עם מספר מרכזים עירוניים בדרום סביב העיר יורק ובצפון-מזרח באזור שפך נהר הטייז.
המחוז נמצא בחלקה הצפוני של אנגליה וגובל (בכיוון השעון החל מהגבול המערבי) בלנקשייר, קאמבריה, דרהאם, מזרח יורקשייר, דרום יורקשייר ומערב יורקשייר.
רוב שטחי המחוז נכללים בפארק הלאומי צפון יורק מורס ממזרח והפארק הלאומי יורקשייר דיילס, שניהם מאופיינים באזורים הרריים ומאוכלסים בדלילות, אשר מהווים יעד תיירותי חשוב באזור.
המחוז מחולק ל-11 נפות, מהן שלוש עצמאיות (יונטריות) כלומר בעלות שייכות טקסית למחוז צפון יורקשייר, אך בפועל מנוהלות אדמיניסטרטיבית באופן עצמאי.
צפון יורק הוא מחוז שמוזג אל תוך טורונטו, באונטריו שבקנדה.
הוא כולל את החלק המרכזי של הקטע הצפוני של טורונטו.
על פי מפקד האוכלוסין של 2011, האוכלוסייה במחוז מונה 655,913 נפשות.
עד 1998, הוא היה המחוז השני בגודלו מתוך שש עיריות שהרכיבו את המטרופולין של טורונטו.
צפון יורק, הוא אחד האזורים המגוונים ביותר של טורונטו ומכיל אוכלוסיות עניות ועשירות.
העיירה צפון יורק הוקמה ב-13 ביוני 1922 מתוך החלק הכפרי של היישוב יורק.
צפון יורק עברה תהליך עיור מהיר והפכה לרובע של צפון יורק ב-1967. ב-14 בפברואר 1979, היא הפכה להיות עיר.
כדי להנציח קבלת המעמד של עיר ביום ולנטיין הקדוש, העיר אימצה את הססמה "העיר עם הלב".
ב-1998 צורפה העיר אל תוך טורונטו עם 5 קהילות נוספות.
צפון יורק הוא מחוז רב תרבותי עם גיוון גדול מאוד.
ב-2006, 57% מתושבי צפון יורק נולדו מחוץ לקנדה, ו-52% סווגו כמיעוט נראה:
דרום מזרח אסייתים - 2%
בצפון יורק יש מגוון שכונות בהן חיים אנשים של מתרבויות שונות.
צפון יורק הוא אחד המחוזות העיקריים בו ממוקמים תאגידים באזור.
הקטע של כביש 401 אשר חוצה את צפון יורק, הוא הקטע העמוס ביותר של כביש מהיר בצפון אמריקה ונוסעים מעל 400,000 כלי רכב ביום.
תחנת פינץ' הממוקמת במחוז משרתת כ-100,000 אנשים ביום.
צפון ונקובר היא עיר השוכנת בגדה הצפונית של מפרצון בורארד בקולומביה הבריטית שבקנדה.
שטח העיר 11 קמ"ר ובה מעל 58,000 נפש נכון לשנת 2021. העיר מדורגת המקום ה-100 במספר התושבים מבין ערי קנדה ובמקום ה-17 בקולומביה הבריטית.
מכל עבריה ביבשה היא גובלת במחוז המוניציפלי צפון ונקובר.
ההתיישבות במקום התאגדה לעיר בשנת 1907. אזור זה היה האזור המיושב השני, להוציא יישובים ילידיים, באזור האורבני של ונקובר של ימינו.
המחוז המוניציפלי של צפון ונקובר הוא מחוז מוניציפלי בעל אופי עירוני-פרברי מצפון למפרצון בורארד בקולומביה הבריטית, קנדה.
המחוז המוניציפלי הוא חלק מהמטרופולין של ונקובר.
המחוז המוניציפלי של צפון ונקובר מקיף את העיר צפון ונקובר משלושה עבריה.
מצפון גובל המחוז המוניציפלי של צפון וונקובר בהרי הגדה הצפונית, במערב הוא גובל במערב ונקובר ובמזרח בפיורד Indian Arm.
שטח המחוז המוניציפלי של צפון וונקובר הוא 160.76 קמ"ר ובו אוכלוסייה של 84,412 נפש.
מבחינת כמות אוכלוסייה מדורג המחוז המוניציפלי של צפון ונקובר במקום ה־61 בקנדה.
בסוף המאה ה-19 נבנה באזור הגשר התלוי קפילנו, גשר תלוי באורך של כ-120 מ'.
בשנת 1954 לוויסות זרימת המים בנהר הסתיימה בניית סכר קליבלנד.
נפת צפון עזה היא אחת מנפות הרשות הפלסטינית.
הנפה ממוקמת בצפון רצועת עזה, בגבול שלה עם ישראל.
על פי הלשכה הפלסטינית המרכזית לסטטיסטיקה נכון לשנת 2007, בנפה חיו כ־270,246 נפשות שחיו בכ־40,262 משקי בית.
האוכלוסייה התרכזה ב־3 עיריות, 2 תת־נפות כפריות, ומחנה פליטים אחד.
לנפה חמישה מושבים במועצה המחוקקת הפלסטינית, וב־2006 החמאס זכה בכל המושבים.
בצפון הנפה על שטחי יישובים יהודים שפונו הוקם אום אל-נסר.
צפון מדבדקובו הוא ראיון של המחוז הצפון-מזרחי של העיר הפדרלית מוסקבה, שברוסיה.
צפון מדבדקובו הוא מה שנקרא ראיון שינה.
אבל בנוסף למגורים, יש אזור תעשייה גדול ברחוב צ'רמיאנסקאיה ובפוליארני פרויזד, שם נמצאים מפעלים שונים.
אזורי הבילוי העיקריים של תושבי הראיון הם אזור במישור הצפה של נהר יוזה ופארק היער מדבדקובסקי.
מתחם ספורט הכולל אצטדיון חדש
צפון קאלימנטן (באינדונזית: Kalimantan Utara) הוא אחד ממחוזות אינדונזיה, הממוקם בצפון האי בורנאו.
המחוז מכיל כעיר אחת ו-6 נפות שונות.
המחוז הוקם באוקטובר 2012. ברית המחוז היא העיר טנג'ונג סלור.
צפון קאלימנטן הוא המחוז החדש ביותר והכי פחות מאוכלס באינדונזיה, והוא הוקם על מנת לזרז את פיתוח האזור ולמנוע את השפעת מלזיה הסמוכה אליו.
צפון טרנדלג (בנורווגית: Nord-Trøndelag) היה מחוז המהווה את החלק הצפוני של מחוז טרנדלג של ימינו בנורווגיה.
המחוז הוקם בשנת 1804. בשנת 2016, שתי המועצות הצביעו להתמזג (בחזרה) למחוז יחיד ב-1 בינואר 2018.
נכון ליום 1 בינואר 2014, התגוררו במחוז 135,142 תושבים, הפכו אותו למחוז הרביעי המאוכלס ביותר במדינה.
העיריות הגדולות ביותר הן סטירדל, שטיינקר – מושב המחוז, לבנגר, נמסוס וורדל, וכולן מונות בין 24,000 ל-12,000 תושבים.
הכלכלה מתרכזת בעיקר בשירותים, אם כי ישנם ענפים משמעותיים בחקלאות, דיג, הידרואלקטריה וייעור.
יש לו את התוצר המקומי הגולמי הנמוך ביותר לנפש מכל מחוז במדינה.
צפון טרנדלג השתרע על פני 22,412 קמ"ר (8,653 מ"ר), מה שהופך אותה למחוז השישי בגודלו, והוא כלל 23 עיריות.
צפון טרנדלג גבל עם נורדלנד מצפון, דרום טרנדלג מדרום, שוודיה ממזרח והים הנורווגי ממערב.
מושב המחוז היה העיירה שטיינקר, עם 20,527 תושבים (2005).
הנהר הגדול ביותר במחוז הוא אחד מנהרות הסלמון הטובים באירופה.
נהרות סלמון ידועים אחרים הם ורדלסלבה וסטירדלסלבה.
סטירדל היא העיר הגדולה ביותר במחוז.
ישנם בתי חולים מקומיים בלבנגר ונמסוס.
חלק גדול מהאוכלוסייה גר ליד טרונדהיימס פיורד הגדול, שהוא מאפיין מרכזי בחלק הדרומי של מחוז זה.
בצפון נמצאים פיורדים אחרים, בעיקר נמנספיורד ופולדפיורד.
אזורים בחוף המזרחי והצפון מזרחי של טרונדהיימספיורד (בעיקר בסטירדל, פרוסטה, לבנגר, אינדרוי, ורדל וסטיינקר) הם שפלה חקלאית פורייה, עם שדות תבואה וירקות.
יחד עם שדות התבואה בשפלה נמדלנה, זה מהווה את אזור גידול התבואה הצפוני ביותר בנורווגיה כיום.
האנשים הראשונים בצפון טרנדלג התיישבו בפלטאנגר ולקה בין השנים 7500–6000 לפני הספירה, והם נדדו צפונה לאורך החוף.
בערך באותה תקופה אנשים עברו מעלה לאורך טרונדהיימס פיורד.
החקלאים הראשונים נדדו לסטירדל בערך בשנת 2000 לפני הספירה בתקופת האבן.
החקלאות המוקדמת התבססה בעיקר על בעלי חיים, מה שאפשר לאנשים להישאר נוודים ולשלב גידול בין גידולים עם איסוף.
בסביבות 2300 עד 2000 לפנה"ס התפשט האשוח למחוזה, ובשנת 1300 לספירה, הנוף נשלט על ידי אשוח כמו היום.
בתקופת הברונזה המוקדמת, בין השנים 1800 עד 1000 לפנה"ס, נבנו הקברים הגדולים הראשונים באזור טרונדהיימס פיורד.
המינים המוקדמים ביותר של דגני בוקר שגדלו היו שעורה בסביבות 500 לפנה"ס, ובהמשך הוסיפו דגנים אחרים.
במאה הראשונה לספירה החל כריית ברזל בביצות באזורים המזרחיים ביותר של המדינה.
בתקופת הוויקינגים האוכלוסייה גדלה והגיעה ל-20,000 באמצע המאה ה-13. אנשים סאמים היגרו מהצפון במאתיים השנים הבאות.
הארכיבישוף של נידרוס, אולב אנגלברקצסון, החל בבניית מבצר בשטיינוויכולמן בסטירדל, שהושלם בשנת 1532, והפך למרכז הארכיבישוף.
היא נותרה עד לרפורמציה הפרוטסטנטית בשנת 1537, בה השתלט המלך על כל נכסי הכנסייה במדינה, שהיוו כמעט 40% מהאדמה.
בהמשך לכך גדל מספר החקלאים שבבעלותם העצמית.
במאה ה-16 התחילה גם ייצוא דגים ועצים, והמנסרות הראשונות הוקמו.
במאה ה-18 הוכנסו אישור ובתי ספר ותפוח האדמה הוצג בשנות ה-70 של המאה ה-20. חלקים מנמדלן היו היעד של מהגרים ממזרח נורווגיה שפינו אדמות חדשות.
בשנת 1804 פוצל טרנדהאמס אמט לשניים, כאשר החלק הצפוני הפך לנורד טרונדהמס.
בשנת 1919 הוא שינה את שמה לצפון טרנדלג.
תוחלת החיים היא 77.7 שנים אצל גברים ו-82.4 שנים אצל נשים, שניהם מעל הממוצע הארצי.
היו 5,942 זרים, או 4.5%, כולל ילידי נורווגיה להורים עולים.
היו 4,699 אנשים בעלי אזרחות זרה, הנמוכה ביותר במחוז כלשהו הן במספרים יחסית והן במספרים מוחלטים.
מקורות ההגירה הגדולים ביותר הם מזרח אירופה ואסיה.
הנצרות היא הדת הנפוצה ביותר במחוז.
נכון לשנת 2010, 5,061 (3.8%) אנשים לא נרשמו כחברים בכנסיית נורווגיה.
עיריית המחוז מפעילה כ-3,000 קילומטרים של דרכי מחוז, תחבורה ציבורית, אחד עשר בתי ספר תיכוניים עם 7,000 תלמידים, פיתוח אזורי ונושאים קלים אחרים.
את עיריית המחוז מובילה מועצה מחוזית בת 35 חברים, שבבחירות 2007 כללה חברים משבע מפלגות.
את הממשל מוביל קבינט מחוזי המונה שישה חברים, המייצגים את מפלגת העבודה, המפלגה השמרנית, המפלגה הליברלית והמפלגה הנוצרית-דמוקרטית.
את הקבינט מוביל אלף דניאל מון ממפלגת העבודה, ואילו גונאר ויקן מהמפלגה השמרנית הוא ראש עיריית המחוז.
מושל המחוז הוא נציג המדינה במחוז.
מאז 2009 המושלת היא אינגה ראיין, לשעבר פרלמנטרית של מפלגת השמאל הסוציאליסטי.
המחוז מכוסה על ידי שלושה בתי משפט מחוזיים, בית המשפט המחוזי אינדרוי, הממוקם בשטיינקר, בית המשפט המחוזי בסטיר וורדל בלבנגר, ובית המשפט המחוזי נמדל בנמסוס.
כולם כפופים לבית המשפט לערעור פרוסטטינג.
המחוז מכוסה על ידי מחוז משטרת נורד-טרונדלג.
נורד-טרונדלג מהווה גם מחוז בחירות לפרלמנט של נורווגיה, המורכב משישה נציגים.
בבחירות 2009 קיבלה מפלגת העבודה שלושה נציגים, גרד ג'אן קריסטופרסן, ארילד סטוקאן-גרנדה וסוזן ברטלי, בנוסף לרוברט אריקסון ממפלגת הקידמה, לארס פדר ברק ממפלגת המרכז ולארס מייראן מהמפלגה השמרנית.
מאז 2008 מכהן ברק כשר לחקלאות ומזון.
צפון נורווגיה (בנורווגית: Nord-Norge) הוא אזור גאוגרפי במדינת נורווגיה המורכב משני המחוזות הצפוניים ביותר של המדינה - נורדלנד וטרומס ופינמרק.
אזור צפון נורווגיה כולל כ-9.1% מכלל אוכלוסיית נורווגיה וכ-34.9% מכלל שטחי נורווגיה (אם לא כוללים את שטחי סבאלברד ויאן מאיין).
היישובים הגדולים ביותר בצפון נורווגיה כוללים את מו אי ראנה, בודו, נרוויק, הרסטד, טרומסה ואלטה.
צפון נורווגיה מתוארת לעיתים רבות כארץ שמש החצות וארץ הזוהר הצפוני.
צפונה יותר, באמצע הדרך לקוטב הצפוני, נמצא הארכיפלג הארקטי סבאלברד, אשר במקור לא היה נחשב לחלק מאזור צפון נורווגיה.
אזור צפון נורווגיה הוא אזור רב-תרבותי, וגרים בו לא רק נורווגים אלא גם את סאמים-נורווגים, פינים-נורווגיים ואוכלוסיות רוסיות (בעיקר באזור קירקנס).
השפה הנורווגית היא השפה הדומיננטית ברוב אזור צפון נורווגיה.
צפון סין (בסינית: 华北), או הואביי הוא אזור גאוגרפי בסין, המורכב מהמחוזות בייג'ינג, טיינג'ין, חביי, שאנשי, ומונגוליה הפנימית.
בתקופה המודרנית אזור צפון סין השתנה באופן מהותי מבחינת ההרכב החברתי-פוליטי והכלכלי.
אזור צפון סין הושפע לאורך השנים באופן ניכר מהמרקסיזם, וממערכות התעשייה הסובייטיות, תוך שהייתה גם הקפדה על שימור התרבות הילידית הסינית המסורתית.
אחד מהגידולים החקלאיים הבולטים ביותר באזור צפון סין הם גידולי החיטה.
רוב תושבי אזור צפון סין מדברים בניבים של שפות צפון סיניות כמו מנדרינית, ובמיוחד הניב המקומי הדומיננטי של מנדרינית - ניב בייג'ינג.
ניב בייג'ינג מהווה כיום במידה רבה את הבסיס לסינית התקנית (המכונה גם "מנדרינית תקנית"), אשר היא השפה הרשמית של הרפובליקה העממית של סין.
צפון מקסיקו (בספרדית: el Norte de México) הוא אזור גאוגרפי במקסיקו, המשתרע על פני 1,054,382 קמ"ר, המהווים כ-53% מסך השטח של מקסיקו.
האזור כולל את המדינות באחה קליפורניה, באחה קליפורניה הדרומית, צ'יוואווה, קואווילה, דורנגו, נואבו לאון, סינלואה, סונורה וטמאוליפס, שש מהן גובלות עם ארצות הברית.
תרבות האזור שונה מהתרבות במרכז ובדרום מקסיקו.
אוכלוסיית צפון מקסיקו היא בדרך כלל שמרנית יותר בנושאים כמו הפלות, נישואים חד מיניים ולגליזציה של מריחואנה, אך ליברלית יותר בנושאים כמו עסקים או טכנולוגיה.
בנוסף מתייחד הצפון ביחס לאזורים האחרים בכך שתושביו מזדהים יחסית יותר עם המורשת הספרדית שלהם.
צפון פורטוגל (בפורטוגזית: Região do Norte – אזור הצפון) הוא חבל ארץ בצפון פורטוגל.
זהו האזור המאוכלס ביותר בפורטוגל, לפני ליסבון, והשלישי בגודלו לפי שטח.
לפי מפקד האוכלוסין של שנת 2017 האזור מנה באותה העת 3,576,205 תושבים.
שטחו של האזור הוא 32,278 קילומטרים.
נכון ל-2017 צפיפות האוכלוסין באזור צפון פורטוגל היה 173 תושבים לקמ"ר.
אזור צפון פורטוגל הוא אחד מחמשת תתי-האזורים של פורטוגל.
העיר פורטו, המכילה כמיליון תושבים, מהווה את מרכז האוכלוסייה העיקרי של אזור צפון פורטוגל.
אזור המטרופולין של פורטו, אשר גדול בהרבה, מכיל כ-2.99 מיליון תושבים וכולל בין היתר את הערים השכנות בראגה, וגימארייש.
אזור צפון פורטוגל יושב לראשונה על ידי שבטים פרה-קלטיים וקלטיים שונים עוד לפני שביקרו בו מספר תרבויות ים תיכוניות שעסקו במסחר, כולל יוונים, קרתגים, לפני שנכבש על ידי הרומאים, לפני שהפלישה של השבטים הגרמאניים לאזור, על ולפני שהמורים והוויקינגים ערכו באזור מתקפות שונות.
היא למדה בגימנסיה רוסית בנובורוסק, ואחר כך היא סיימה לימודי מדעי החברה והיסטוריה באוניברסיטת מינסק.
פוזין הוגלתה לקזחסטן בעוון פעילות ציונית, ושהתה שם ארבע שנים.
היא עלתה לארץ ישראל בשנת 1930 ועסקה בעבודה חקלאית.
אחרי נישואיה עברה לגור בשכונת נחלת יצחק בתל אביב.
היא פרסמה סיפורים ושירים בכתבי עת שונים, ובשבועוני ילדים.
צפורה פוזין נפטרה בשכונת נחלת יצחק ב-23 בדצמבר 1995 ונקברה בבית העלמין דרום.
"כוכבים בגינה" מחרוזת ספורי ילדים, ממוזגים בדמיון ומציאות, הוצאת יזרעאל (1963)
"פריחה לבנה", הוצאת טרקלין (1978)
"רוח בוקר, רוח ערב", קובץ שירים למבוגרים, הוצאת טרקלין (1980)
"גמד בתוך כפית של דבש", מחרוזת שירי ילדים, הוצאת עקד (1983)
"אופקים כחולים", הוצאת רשפים, (1984)
"אורות צללים ואתמולים", הוצאת רשפים, (1987)
צפוף באוזן הוא אלבומה השלישי והאחרון של להקת הרוק הישראלית כוורת, שיצא ב-25 בנובמבר 1975. האלבום, שהופק בידי אברהם דשא וחברת הד ארצי, זכה להצלחה גדולה ורחבה ביותר בזכות להיטיו "היא כל כך יפה" ,"מדינה קטנה" ,"גוליית" ו"שיעור מולדת".
האלבום מכיל אלמנטים של רוק מתקדם, ג'אז ורוק קל, ומכר כ-39 אלף עותקים בישראל.
לאחר הצלחתה העצומה של כוורת עם האלבומים "סיפורי פוגי" ו"פוגי בפיתה" החליטה הלהקה לשנות את אופן העבודה על אלבומה הבא.
בניגוד לשני האלבומים הראשונים, שהתבססו בעיקר על שיריו של דני סנדרסון, נטלו באלבום זה חלק כל חברי הלהקה וכל שיר נבחן בנפרד ונבחר (או נדחה) על ידי הצבעה.
העבודה על האלבום נמשכה שישה חודשים כשהלהקה שהתה יחד בקיבוץ גבעת חיים.
חברי הלהקה השונים נטו לסגנונות מוזיקליים שונים והכניסו השפעות חדשות אל תוך סגנונה המוכר.
יוני רכטר, לדוגמה, נטה לרוק מתקדם ואף היה חבר באותה תקופה בהרכב ארבע-עשרה אוקטבות בעוד שאפרים שמיר ואלון אולארצ'יק נטו לג'אז.
התוצאה יצרה את האלבום הרבגוני ביותר של הלהקה, אולם דווקא בגלל שיתוף פעולה רחב זה איבדה הלהקה את סגנונה המוזיקלי המובהק, דבר שהיה בין הגורמים לפירוק הלהקה לבסוף, בשנת 1976.
מתוך 14 שירי האלבום, רק שניים חוברו על ידי סנדרסון באופן בלעדי - "האיש הכי מהיר" ו"אינספקטור פיקח" - שהציגו את סגנונו המוכר הכולל רוק מלודי והומור נונסנס.
הומור המשיך לבלוט גם בשירים אחרים באלבום, ביניהם "גוליית", פרודיה על סיפור תנ"כי, "לו לו", "טנגו צפרדעים" ועוד.
השיר "העולם שמח" הולחן בסגנון הסמבה, סגנון שהתחיל להפוך לפופולרי בארץ באותה תקופה והתבסס על מעברים שבוצעו בהופעות.
את השיר "שיעור מולדת" הלחין אפרים שמיר עוד כנער למילים בפולנית, והפזמונאי עלי מוהר חיבר מילים בעברית עבור האלבום.
שיר זה, יחד עם שירים שקטים נוספים באלבום כמו "היא כל כך יפה" ו"מדינה קטנה" לא התקבלו באהדה על ידי הקהל שציפה לשירים קצביים ולהומור, אך ברבות השנים הפכו לאהובים ביותר מבין שיריה של כוורת.
את העטיפה האחורית של האלבום אייר יוסי אבולעפיה.
העטיפה מציגה קולאז' של דמויות מתוך שירי האלבום, בסגנון האיורים של טרי גיליאם ומונטי פייתון.
מהאלבום נמכרו 39,000 עותקים, כמות שהייתה משמעותית באותה התקופה אך נמוכה ביחס לאלבומיה הקודמים של הלהקה.
הופעות הלהקה שעברו שינויים וחידושים התקבלו אף הן בהצלחה פחותה מזו שהייתה להופעה הקודמת.
למרות זאת מעמדה הייחודי בציבור נשמר ובסוף שנת תשל"ה ותשל"ו זכתה הלהקה בפעם השלישית והרביעית ברציפות הן בתואר "להקת השנה" של קול ישראל וגלי צה"ל.
גם השירים שיצאו מהאלבום למצעדים הגיעו למקומות הראשונים בשני המצעדים.
דני סנדרסון - גיטרה חשמלית, שירה
גידי גוב - שירה, כלי הקשה
אפרים שמיר - גיטרות, שירה
יוני רכטר - קלידים, פסנתר, שירה, עיבוד מיתרים וניצוח
מאיר פניגשטיין - תופים (חוץ מב"העולם שמח"), דקלום ושירה כ"פוגי"
אהרלה קמינסקי - תופים ב"העולם שמח"
נגני התזמורת הפילהרמונית - כלי מיתר וקשת
הרפובליקה הטורקית של צפון קפריסין (בטורקית: Kuzey Kıbrıs Türk Cumhuriyeti ובראשי תיבות KKTC), ידועה גם בשמות קפריסין הטורקית, או קפריסין הצפונית (בטורקית: Kuzey Kıbrıs), היא מדינה עצמאית דה פקטו המשתרעת בחלק הצפוני של האי קפריסין.
היא פועלת כרפובליקה עצמאית, ואף הכריזה רשמית על עצמאות ב-1983, אולם לא הוכרה על ידי אף מדינה אחרת למעט טורקיה, וע"י הרפובליקה האוטונומית של נחצ'יבאן.
הרפובליקה הטורקית של צפון קפריסין הוקמה בעקבות ניסיון סיפוח של האי ליוון במסגרת ההפיכה ביוון בשנת 1974. בתגובה אליו פלשה טורקיה לקפריסין.
הפלישה הובילה לחלוקת האי בין קפריסאים יוונים לקפריסאים טורקים: קפריסאים יוונים מהצפון עברו לדרום, וקפריסאים טורקים מהדרום עברו לצפון.
משנת 1975 ועד ל-1983 התקיימה המדינה תחת השם "המדינה הפדרלית הטורקית של קפריסין", ללא הכרה בינלאומית מלבד טורקיה.
החלק הצפוני הכריז על עצמאות חד צדדית בשנת 1983. הקהילה הבין-לאומית והאו"ם רואים ברפובליקת קפריסין, המונהגת בידי קפריסאים-יוונים, את הריבון החוקי בכל שטח האי קפריסין.
טורקיה היא המדינה היחידה שמכירה ב"רפובליקה הטורקית של צפון קפריסין", תומכת בה כלכלית, דיפלומטית וצבאית, ואף עודדה אזרחים טורקים להתיישב בה.
לכן, צפון קפריסין תלויה מאוד בטורקיה.
הניסיונות להגיע לפתרון לסכסוך בקפריסין לא צלחו.
אף שנוכחותה של הרפובליקה הטורקית של צפון קפריסין נתמכת ומאושרת על ידי ממשלת הרפובליקה של דרום קפריסין, האיחוד האירופי בכללותו והקהילה הבינלאומית רואים בה כוח כיבוש ונוכחותה הוקעה בכמה החלטות מועצת הביטחון של האו"ם.
הרפובליקה הטורקית של צפון קפריסין כוללת 37% משטח האי קפריסין.
היא משתרעת מקצה חצי האי קרפאז בצפון-מזרח למפרץ מורפו, קייפ קורמקיטיס ועד לנקודה המערבית ביותר שלה, אקסטרה קוקקינה במערב.
הנקודה הדרומית ביותר שלה היא הכפר לורוג'ינה, המשמש כאזור חיץ בשליטת האו"ם המשתרע בין צפון קפריסין לשאר האי, ומחלק את העיר ניקוסיה, הבירה של שני חצאי האי, כשחלקה הצפוני-טורקי של העיר היא עיר הבירה דה פקטו, לפקושה.
צפון קפריסין היא רפובליקה דמוקרטית למחצה, עם מורשת תרבותית הכוללת השפעות שונות וכלכלה הנשלטת על ידי מגזר השירותים.
הכלכלה צמחה במהלך שנות האלפיים וה-2010, כאשר התוצר לנפש עלה בכפי שלושה אך נעצר על ידי אמברגו בינלאומי בגלל הסגירה הרשמית של הנמלים בצפון קפריסין על ידי הרפובליקה של צפון קפריסין.
השטחים שנותרו נטושים לאחר 1974 נחשבים כחור שחור של פשע באי, ובצד זה פועלות רשתות פשע מאורגן, לעיתים בשיתוף פעולה עם ארגוני פשע בינלאומיים, עם שוק מפותח לנשק שחור.
השפה הרשמית היא טורקית, בה מדברים עם ניב מקומי מובהק.
כ-99% מאוכלוסיית קפריסין-הצפונית הם מוסלמים סונים, והיא אף מדינה משקיפה בארגון לשיתוף פעולה אסלאמי.
מפקד האוכלוסין הרשמי הראשון של צפון קפריסין נערך בשנת 1996. האוכלוסייה הרשומה הייתה 200,587 נפש.
במפקד השני, שנערך בשנת 2006, נמצא כי אוכלוסיית צפון קפריסין מונה 265,100 נפש – רובם קפריסאים טורקים ילידים (כולל פליטים מדרום קפריסין), ומתיישבים מטורקיה.
מבין 45,000 האנשים שנולדו להורות לא-קפריסאית, כמעט 40% (17,000) נולדו בקפריסין.
הנתון של הלא-אזרחים, כולל סטודנטים, עובדים אורחים ותושבים ארעיים, עמד על 78,000 איש.
המפקד הרשמי השלישי של צפון קפריסין נערך בשנת 2011 בחסות משקיפי האו"ם.
תוצאות מפקד זה – אוכלוסייה כוללת של 294,906. תוצאות אלה חולקו על ידי כמה מפלגות פוליטיות, איגודי עובדים ועיתונים מקומיים.
הממשלה הואשמה כי ספגה את האוכלוסייה במכוון, לאחר שככל הנראה נתנה אומדן של 700,000 לפני המפקד, כדי לדרוש עזרה כלכלית מטורקיה.
גורם אחד טוען כי האוכלוסייה בצפון הגיעה ל-500,000 שהתפלגו בין 50% קפריסאים טורקים לבין 50% מתיישבים טורקים או ילדים ילידי קפריסין.
החוקרת מט חטאיי כתבה כי דיווחים מסוג זה הם "ספקולטיביים בפראות" ונאספים על ידי מפלגות האופוזיציה לטובת תועלת פוליטית, שהביאו לדיווחים בדרום.
דיווחים כאלה מעולם לא נבדקו באופן מדעי או סטטיסטי, למרות האפשרות שהייתה למפלגות האופוזיציה לעשות זאת באמצעות רשימות הבחירות שברשותם, ובכל זאת המשיכו ב"מלחמת מספרים".
ממשלת צפון קפריסין מעריכה כי אוכלוסיית צפון קפריסין בשנת 1983 מנתה 155,521. הערכות ממשלת הרפובליקה של קפריסין משנת 2001 הן אוכלוסייה של 200,000, מתוכם 80,000–89,000 קפריסאים טורקים ו-109,000–117,000 מתיישבים טורקים.
במפקד המקיף באי בשנת 1960 פורסם כי מספר הקפריסאים הטורקיים היה 102,000 וקפריסאים יוונים כ-450,000.
החל משנת 2005, המתנחלים היוו לא יותר מ-25% מהנבחרים בצפון קפריסין.
מידת ההשתלבות של הטורקים בקהילה הקפריסאית משתנה; חלקם מזדהים כקפריסאים טורקיים ומשתלבים תרבותית, ואילו אחרים מאמצים זהות טורקית.
צפון קפריסין כמעט כולה דוברת טורקית.
אנגלית, לעומת זאת, מדוברת באופן נרחב כשפה שנייה.
הרפובליקה הטורקית של צפון קפריסין מונה כ־313,626 תושבים (2014).
כמעט כל התושבים דוברי טורקית.
אוכלוסיית הרפובליקה כוללת כ-50,000 מהגרים מטורקיה.
יש מיעוט של דוברי יוונית וכן קהילה קטנה של מרונים.
הרוב המכריע של הקפריסאים-היוונים שהתגוררו בקפריסין הצפונית (כ-200 אלף נפש) נמלטו או גורשו דרומה בשנת 1974, בשיא הסכסוך בין הקהילות היוונית והטורקית.
במקביל גורשו קפריסאים-טורקים מדרום האי לצפונו (כ-60 אלף נפש).
שאלת חזרתם של התושבים העקורים לבתיהם הקודמים היא סלע מחלוקת המעכב את יישוב הסכסוך בין הקפריסאים-היוונים לקפריסאים-הטורקים.
הקפריסאים-היוונים תובעים להרשות לעקורים לשוב לבתיהם הקודמים, בעוד הקפריסאים-הטורקים תובעים לעגן את הסטטוס-קוו הנוכחי.
עיר הבירה ניקוסיה (בטורקית: Lefkoşa, ביוונית: Λευκωσία) מחולקת בין הרפובליקה הטורקית של צפון קפריסין לבין רפובליקת קפריסין (היוונית), ומשמשת בפועל בירה לשתיהן.
הגבול בין שני חלקי האי, שנוצר ב-1975, מכונה "הקו הירוק", והוא למעשה שטח הפרדה מפורז הנשלט בידי כוחות האו"ם וכוחות בריטיים (כוחות האו"ם ברוב שטח ההפרדה, וכוחות בריטיים בחלקו הדרומי).
קו זה שקט בדרך-כלל, אולם עד 2003 הוא היה סגור לחלוטין.
זמן-מה לפני הצטרפות רפובליקת קפריסין לאיחוד האירופי, באפריל 2003, נפתח הגבול למעבר מוגבל של תושבים ותיירים.
זאת, אף על פי שאין הכרה הדדית בין הממשלות של שני חלקי האי.
אנשים שחזרו לבקר בבתיהם הישנים גילו שגרים בהם קפריסאים טורקים או מתיישבים מטורקיה, ורבים ראו כי הבתים נהרסו או השתנו לבלי הכר.
הפשרת היחסים בין טורקיה ליוון מקלה על הקשר בין הממשלות הקפריסאיות למרות היעדר הכרה הדדית.
צפון קפריסין מחולקת לשישה מחוזות: לפקושיה, גזימאגוסה, גירן, גוזליורט, איסקלה ולפקה.
מחוז לפקה הוקם על ידי הפרדתו ממחוז גוזליורט בשנת 2016. בנוסף יש עוד שנים עשר מחוזות המחולקים בין חמשת המחוזות הגדולים ועשרים ושמונה עיריות.
הרפובליקה הטורקית של צפון קפריסין נוצרה למעשה בשנת 1975, עם חלוקת האי קפריסין לשתי ישויות פוליטיות.
בנוסף הובטח בהסכם כי בריטניה תוסיף להחזיק בסיסים צבאיים באי (אחד הבסיסים, דקליה, נמצא כיום בחלקו הדרומי של אזור החיץ, ובסיס אחר, אקרוטירי, נמצא בתוך החלק היווני).
המתח בין הקהילות, שהקשה על קיום ההסכם, עלה והתפרץ בעקבות הפיכה צבאית שביצעו קפריסאים-יוונים בעידודו של השלטון הצבאי ששלט אז ביוון.
מטרתה של ההפיכה הייתה לאחד את קפריסין עם יוון.
בתגובה, פלש צבא טורקיה ב-1974 לקפריסין הצפונית ויצר חיץ בין האזור שבו הייתה מרוכזת האוכלוסייה הטורקית ליתר חלקי האי.
200 אלף קפריסאים-יוונים שהתגוררו בצפון האי נמלטו או גורשו אל דרום האי, לאזור שעדיין נשלט בידי הממשלה הקפריסאית-היוונית, ובמקביל נמלטו או גורשו 60 אלף קפריסאים-טורקים אל צפון האי.
כיום ההפרדה בין הקהילות היא כמעט מלאה, למעט שני כפרים הנמצאים בשטח המפורז בין חלקי האי.
בתגובה לכך ביטלה טורקיה את הכרתה ברפובליקת קפריסין (היוונית).
כיום, גורלה של הרפובליקה הטורקית של צפון קפריסין, וחוסר נכונותה של טורקיה להכיר ברפובליקת קפריסין, מכבידים על ניהול המשא ומתן לצירופה של טורקיה לאיחוד האירופי.
רפובליקת קפריסין עצמה התקבלה כחברה באיחוד האירופי בשנת 2004. לפני הצטרפות רפובליקת קפריסין לאיחוד, נעשו מאמצים לאחד את שני חלקי האי לפדרציה יוונית-טורקית.
המשא ומתן נעשה בתיווכו של מזכ"ל האו"ם קופי אנאן.
טורקיה, יוון ושאר מדינות האיחוד האירופי הפעילו לחץ על הקהילות היוונית והטורקית בקפריסין להגיע לפתרון, אולם המאמצים עלו בתוהו.
בשני משאלי עם שנערכו בנפרד בשני חלקי האי הסכימו רוב הקפריסאים-הטורקים לתוכנית הפדרציה, אולם רוב הקפריסאים-היוונים דחו אותה.
הדחייה לא מנעה את קבלתה של רפובליקת קפריסין לאיחוד האירופי, אולם במקביל התרחב שיתוף הפעולה האירופי עם הרפובליקה הטורקית של צפון קפריסין.
עם זאת, עדיין אין הכרה בינלאומית ברפובליקה.
הישג חשוב היה בכל זאת למשא ומתן האינטנסיבי – הגבול בין חלקי האי שהיה סגור לחלוטין במשך 30 שנה, נפתח למעבר מוגבל של אנשים בארבע נקודות – שתיים באזור שבשליטת בריטניה, אחת בניקוסיה, ואחת נוספת.
כיום, יכולים קפריסאים-יוונים לבקר כתיירים בצפון האי, וקפריסאים-טורקים יכולים לבקר כתיירים בדרומו.
הפוליטיקה של צפון קפריסין מתרחשת במסגרת של רפובליקה דמוקרטית מייצגת חצי נשיאותית, לפיה הנשיא הוא ראש המדינה, ראש הממשלה וראש המערכת הרב מפלגתית.
הרשות המבצעת מופעלת על ידי הממשלה.
סמכות חוקתית מוקנית הן לממשלה והן לאספת הרפובליקה.
הרשות השופטת אינה תלויה בהנהלה ובמחוקקים.
הנשיא נבחר לכהונה של חמש שנים, וכיום הוא ארסין טטר.
המחוקק הוא אספה של הרפובליקה, המונה 50 חברים שנבחרו על ידי ייצוג יחסי משישה מחוזות בחירות.
בבחירות בינואר 2018 זכתה מפלגת האחדות הלאומית של הימין בכמה מושבים באספה, והממשלה הנוכחית היא קואליציה של מפלגת האחדות הלאומית ומפלגת העם המרכזית.
בשל בידוד צפון קפריסין והסתמכותה הכבדה על התמיכה הטורקית, לטורקיה השפעה גבוהה על הפוליטיקה במדינה.
דבר זה הוביל כמה מומחים, לאפיין אותה כמדינת מריונטות יעילה של טורקיה.
עם זאת, מומחים אחרים הצביעו על אופיין הבלתי תלוי של הבחירות והמינויים בצפון קפריסין, ועל מחלוקות בין ממשלות קפריסין לטורקיה, והסיקו כי "מדינת בובות" אינה תיאור מדויק עבור צפון קפריסין.
בינואר 2011 צוין בדו"ח של האו"ם בשאלת זכויות האדם בקפריסין כי החלוקה המתמשכת של קפריסין ממשיכה להשפיע על זכויות האדם ברחבי האי "...
כולל חופש התנועה, זכויות אדם הנוגעות לשאלת נעדרים, אפליה, זכות לחיים, חופש דת וזכויות כלכליות, חברתיות ותרבותיות."
דירוג 2016 היה "חופשי" עם התוצאות (1: הכי חופשיות, 7: פחות חופשיות) זכויות פוליטיות: 2/7, חירויות אזרחיות: 2/7 וציון מצטבר: 79/100. מדד חופש העיתונות של עיתונאים ללא גבולות דירג את צפון קפריסין במקום ה-76 מבין 180 מדינות בשנת 2015.
הקהילה הקפריסאית יוונית ומרונית, 2014, לא זכאים לזכות הבחירה בבחירות לנשיאות, לפרלמנט ולמוניציפליות, או להתמודד לכהונה בצפון קפריסין.
מרונים בוחרים את מנהיג הכפר שלהם, בעוד שלקפריסאים היוונים יש שני מנהיגים ממונים, האחד על ידי ממשלת קפריסין הטורקית והשני על ידי הרפובליקה של קפריסין.
דו"ח האושר העולמי 2016 של רשת פתרונות פיתוח של האו"ם (SDSN) דירג את צפון קפריסין במקום ה-62 מבין 157 מדינות.
מדד הרווחה של בריאות גאלופ לשנת 2014 דירג במקום ה-49 את צפון קפריסין מבין 145 מדינות.
צפון קפריסין קיבלה 153 בקשות מקלט במהלך השנים 2011–2014 על פי נתוני נציבות הפליטים של האו"ם (UNHCR).
לבד מטורקיה אף מדינה לא הכירה רשמית בצפון קפריסין כמדינה ריבונית.
האו"ם מכיר בה כשטח רפובליקת קפריסין תחת הכיבוש הטורקי.
פקיסטן ובנגלדש הכריזו בתחילה על הכרתן בצפון קפריסין כמדינה ריבונית זמן קצר לאחר הכרזת העצמאות שלה, אך הן משכו את הכרתן כתוצאה מלחץ ארצות הברית לאחר שהאו"ם ראה בהכרזה הכרזה שלא כחוק.
האו"ם רואה בהכרזת העצמאות של צפון קפריסין כלא חוקית, כפי שנכתב בכמה מהחלטותיה.
בעקבות משאל עם שהתקיים באפריל 2004 על תוכנית אנאן של האו"ם ולאור תמיכתה של הקהילה הקפריסאית הטורקית בתוכנית, האיחוד האירופי התחייב לאי בידוד צפון קפריסין, אלה כללו אמצעי סחר וסיוע של 259 מיליון אירו.
התחייבות מצד האיחוד האירופי להסרת האמברגו מצפון קפריסין נחסמה על ידי ממשלת קפריסין היוונית.
ב-2004 שינה הארגון השיתוף האיסלאמי את שמה של משלחת הקהילה המוסלמית הטורקית-קפריסאית מ"קהילת המשקיפים" (1979) ל"מדינת קפריסין הטורקית", מה שהפך את צפון קפריסין לחברה המשקיפה בארגון.
מספר פגישות פורמליות בעלות פרופיל גבוה התקיימו גם בין נשיאי קפריסין הטורקית לבין מנהיגים ופוליטיקאים זרים שונים.
בשנת 2004 העניקה האספה הפרלמנטרית של מועצת אירופה מעמד משקיף לנציגי הקהילה הקפריסאית הטורקית.
מאז, נציגי צפון קפריסין השתתפו באופן פעיל בכל פעילויות ה-PACE ללא זכויות הצבעה.
האיחוד האירופי רואה בשטחה של הרפובליקה של צפון קפריסין כשטח של האיחוד האירופי תחת כיבוש צבאי טורקי ובכך פטור ללא הגבלה מחקיקה של האיחוד האירופי עד שיימצא הסדר.
מעמדה של צפון קפריסין הפך לסוגיה חוזרת, במיוחד במהלך השיחות האחרונות על חברות טורקיה באיחוד האירופי, שם רואים את חלוקת האי ככישלון מרכזי בדרך של טורקיה לחברות באיחוד.
הרפובליקה האוטונומית של נאחיצ'בן באזרבייג'ן פרסמה החלטה להכרה בעצמאותה של צפון קפריסין.
אולם כתוצאה מסוגיית נגורנו קרבאך, אזרבייג'ן עצמה כמדינה לא הכירה בצפון קפריסין.
קפריסאים טורקיים פונים מזה עשרות שנים לדרכונים שהונפקו על ידי קפריסין.