tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
במהלך החג', המאמינים נוגעים באבן השחורה, מצמידים את גופם לאבני הכעבה (מתוך האמונה שבזכות זה הם יישמרו מאש הגיהנום) וסובבים את המבנה שבע פעמים נגד כיוון השעון.
הקשר בין מצוות החג' לכעבה
כל טקסי העלייה לרגל נקשרים עם אברהם וישמעאל בנו.
מסופר שאחרי שאברהם סיים את בניית הכעבה (הוא נחשב לבונה הכעבה לפי הקוראן) הופיע בפניו המלאך גבריאל, שהיה גם מלאך ההתגלות של הנביא מוחמד.
גבריאל הורה לאברהם להקיף את הכעבה עם בנו ישמעאל שבע פעמים, ותוך כדי כך לנשק את ארבע פינות הכעבה בכל הקפה.
לאחר מכן התפללו מאחורי האבן שנקראת "מקאם אבראהים", והמשיכו בטקסי החג' בגבעות א-צפא (الصّفا) ואל-מרוה (المروة) במנא (منى) ומזדלפה (مزدلفة).
המסורת קובעת שהמצווה שמקיימים המוסלמים, מקורה באברהם.
זה אומר שהמוסלמים מחקים את מנהגו של מייסד האסלאם, את המצווה שהוטלה על אברהם.
כשאברהם נכנס למנא, הופיע בפניו השטן איבליס (שמו הפרטי של השטן).
לאחר שהופיע בפניו איבליס, גבריאל הורה לאברהם להשליך על השטן שבע אבני חצץ על גל האבנים שנקרא (ג'מרת) אל-כעבה.
הרעיון הוא של סקילת השטן באבנים והוא חלק ממצוות החג'.
מסופר שהשטן נעלם והופיע שוב, ואברהם זרק עליו שבע אבנים נוספות וחוזר חלילה, כשהשטן הופיע פעם שלישית בגל אבנים יותר נמוך.
במנא זורקים אבנים על 3 גלי אבנים עד שהשטן נעלם סופית.
אברהם צווה על ידי גבריאל לשמש כמואזין (הכרוז לתפילה) והוא קרא לאנשים לבוא אל החג' (גם מי שקורא לתפילה מחקה את אברהם).
הוא עמד על מקאם אבראהים וקרא לאנשים לבוא לעלות לרגל לכעבה, וטביעות הרגליים שלו נשארו שם עד היום.
יש נטייה במסורת המוסלמית ללכת יותר אחורה ולהרחיב את התפיסה האסלאמית וההיסטוריה האסלאמית, ולכן המסורת לא השלימה את תפקידה.
היא קבעה שגם האדם הראשון מילא תפקיד בחג'.
לפי המסורת, כבר האדם הראשון נישק את ארבע הפינות של הכעבה, ויש מסורות שיצחק ושרה באו מארץ ישראל ועלו לרגל לכעבה.
על אברהם נאמר שבכל שנה עלה לרגל לכעבה, כלומר אם מישהו רוצה לקיים ולהאדיר את המצווה הוא צריך לעלות גם כן בכל שנה.
הכעבה בעלת צורה של קובייה פחות או יותר.
אורך הצלעות הוא 10–12 מטר וגובהה הוא 15 מטרים.
מבנה הכעבה מכוסה פרוכת רקומה בחוטי זהב המוחלפת מדי שנה בטקס החג'.
בפינה הדרום-מזרחית, בקיר החיצוני של הכעבה משובצת האבן השחורה.
ארבע פינות הכעבה מצביעות במידה מסוימת על ארבעת כיווני השמיים.
האבן השחורה – נמצאת בפינה המזרחית של הכעבה.
דלת הכעבה – הכניסה למבנה היא דלת הקבועה בגובה 2.3 מ' מעל הקרקע בדופן הצפון-מזרחי, המהווה את החזית.
בשנת 1979 הוחלפו דלתות הכסף בדלתות זהב במשקל 300 ק"ג שהוכנו בידי האומן אחמד בן אבראהים בדר.
הוסף למבנה בשנת 1627 לאחר שגשמי השנה הקודמת גרמו להתמוטטות שלושה קירות.
שַדַ'רְוַאן – המעטפת התחתונה של המבנה.
חג'ר אל-חטים (אבן ישמעאל) – קיר נמוך (גובהו 90 ס"מ ורוחבו 150 ס"מ) עשוי שיש לבן שצורתו חרמש.
מוּלְתַזַם – החלק שבין דלת הכניסה ובין האבן השחורה, אורכו כשני מטרים.
זהו המקום המקובל לתפילות דועא.
מקאם אבראהים – האבן עליה, לפי המסורת המוסלמית, עמד אברהם בזמן בניית הכעבה, ועליה חתימת כף רגלו.
הפינה המזרחית – הפינה הסמוכה לדלת הכעבה, ניצבת בערך מול באר זמזם, ובה קבועה האבן השחורה.
כִּסְווה – הכיסוי המעוטר של הכעבה עשוי משי שחור ועיטורי זהב (פסוקי קוראן).
הכיסוי מוחלף מדי שנה במהלך החג'.
פס שיש המסמן את מיקום תחילתה של כל הקפה וסיומה.
רצפת המסגד, עליה כל המאמינים המוסלמים מקיפים את האבן
במהלך השנה הכעבה מכוסה בכיסוי שחור שזור זהב הנקרא כִּסווה.
במהלך חודש החאג' הכיסוי מוחלף בכיסוי לבן, ובסוף החודש מכסים את הכעבה שוב בכיסווה חדשה.
הסופים, הזרמים המיסטיים באסלאם, לא ראו חשיבות בקיום מצוות העלייה לרגל למכה.
עבורם, הכעבה היא אובייקט חומרי, שאין לו חשיבות ביחס לנפש.
עבדאללה אל-אנצארי, משורר סופי מהמאה ה-11, הבחין בין "הכעבה החיצונית", שהיא כעבה עשויה חומר, לבין "הכעבה הפנימית", שהיא הנפש שאותה צריך לכבוש.
אלגזאלי הכיר בחשיבות הכעבה, אך לא כיעד, אלא כמקום שיש לבקר בו כחלק מתהליך ההתעלות הרוחני הסופי.
"הכנענים" (העברים הצעירים) הייתה תנועה אידאולוגית-תרבותית, שדגלה בזיקה בין העמים שחיו בארץ ישראל (כנען) באלף השני לפני הספירה, ובין העם העברי בארץ ישראל מני אז ועד כיום במאה העשרים, תוך ניסיון ליצור תרבות חדשה-ישנה ולהתנתק מהמסורת היהודית-גלותית.
התנועה נוסדה בשנת 1939, הגיעה לשיאה בארץ ישראל בשנות הארבעים של המאה ה-20, והשפיעה על המחשבה הפוליטית, האמנות, הספרות וחיי הרוח בארץ ישראל ובמדינת ישראל.
השם "כנענים" ניתן לקבוצה, מתוך אירוניה מסוימת, על ידי אברהם שלונסקי, בהתייחסו לארץ כנען, ושמה המקורי היה "הוועד לגיבוש הנוער העברי".
כבר יצחק כהן, בוגר המחזור הראשון של גימנסיה הרצליה ומאנשי ההסתדרות המצומצמת, בוויכוח עם אליהו גולומב ראה את התחייה הלאומית בארץ ישראל מובלת על ידי הטיפוס העברי החדש בן האינטליגנציה שייווצר בארץ ישראל ויהיה שונה מטיפוס היהודי הגולה החולה.
רעיונות דומים הועלו על ידי בודדים במהלך השנים.
בשנות ה-30 של המאה ה-20, פרסם עדיה חורון בפריז, מאמרים רבים אשר יצרו תשתית רעיונית לתנועה הכנענית.
בשנת 1938 נפגש חורון עם המשורר יונתן רטוש ופגישה זו נחשבת לזו שהניעה את יסודה של התנועה.
בשנת 1941 הופיעה התנועה כ"הועד לגיבוש הנוער העברי".
בשנים 1948–1953 ראה אור באופן בלתי סדיר הביטאון "אלף" שביטא את עמדות התנועה.
בשנת 1951 בעת הקונגרס הציוני העולמי בירושלים הפיצו אנשי התנועה כרוזים נגד הציונות.
בספטמבר 1951 התקיים כנס יסוד של אנשי התנועה ובעקבותיו הוגשה על ידי התנועה בקשה רשמית להתאגד באופן חוקי, אך משרד הפנים עיכב במכוון את מתן האישור הרשמי על ההתאגדות.
נציג משרד הפנים הסביר שהאישור מתעכב בגלל "שהמשטרה לא סיימה את החקירה המקובלת במקרים של מתן אישורים לאגודות פוליטיות".
בעיתונים של התקופה העריכו את מספר חברי התנועה בכ-100, אך אנשי התנועה טענו שיש כ-500 חברים.
לאחר מעצרו של עמוס קינן ביוני 1952 בחשד שזרק פצצה אל דלת דירתו של השר דוד צבי פנקס, יצאו בעיתונות נגד התנועה הכנענית שקינן היה בין חבריה.
נטען שראשי התנועה אינם מסתירים את אהדתם למעשה וסופר שאנשי השורה של הכנענים תכננו פעולות נגד חנויות הסקריפ (חנויות שבתקופת המחסור במטבע זר מכרו מוצרי יבוא למי שקיבלו תווי קנייה במטבע זר מתומכיהם בחו"ל).
אנשי התנועה הכחישו כל קשר למעשה וטענו שקינן עזב את התנועה במאי 1950. אהרן אמיר ויונתן רטוש אף הגישו תביעת דיבה נגד ישעיהו ברנשטיין מ"הצופה" ועזריאל קרליבך מ"מעריב", בשם תנועת העברים הצעירים, אך התביעות נדחו מסיבות טכניות.
בשנות ה-60 של המאה ה-20 השתתפו אנשי התנועה בקבוצת דיונים שנקראה "המועדון למחשבה העברית" והוציאו חוברת מדיוניהם בשם "צבת ראשונה".
בין המשתתפים בדיונים היו גם אישים שלא היו מזוהים ככנענים, כמו רוסתם בסתוני, ערבי ישראלי שהיה חבר כנסת מטעם מפ"ם בכנסת השנייה ויהושע פלמון.
בשנת 1943 פרסם יונתן רטוש, ממייסדי התנועה, את "כתב אל הנוער העברי", המניפסט הראשון של הכנענים.
במסה זו קרא לנוער העברי לצאת חוצץ כנגד היהדות, והכריז כי בין הנוער היושב בארץ ובין היהדות אין קשר של ממש.
על פי רטוש, יהדות אינה לאום כי אם דת, וכדת היא דת אוניברסלית נעדרת בסיס טריטוריאלי.
ניתן להיות יהודי בכל מקום, בדיוק כפי שניתן להיות נוצרי בכל מקום.
על מנת שתוקם בישראל אומה, טען, על הנוער להשליך מאחוריו את היהדות, וליצור אומה עברית בעלת זהות משל עצמה המנותקת מהיהדות.
הולדתה של אומה זו בסהר הפורה.
מתוך התנכרות ליהדות, התנכרו הכנענים גם לציונות.
לטענתם, על מדינת ישראל להיות מדינה עברית, ולא "פתרון לשאלת היהודים".
בישראל שלאחר העליות הראשונות נוצר מצב חדש, וכבר קם בה דור שעברית היא שפת אמו, ובינו לבין היהדות אין כל קשר מחייב.
יתרה מכך, הגדרת העם בארץ כ"עם יהודי" היא הגדרה מזיקה, משום שאם ניתן להיות יהודי בכל מקום בעולם, אזי מדינת ישראל היא רק אנקדוטה בהיסטוריה היהודית, ואין לה חשיבות לקיומו של העם.
על עם להיות קשור לטריטוריה ולשפה, והיהדות, מעצם טיבה, אינה יכולה לספק קשרים מסוג זה.
הכנענים התנגדו לרישום הלאום בתעודת הזהות ומרשם התושבים כ"יהודי" וביקשו להירשם כ"עברים" או "ישראלים".
בשנת 1944 פרסם יונתן רטוש, ממובילי התנועה בשנות הארבעים והחמישים, את "משא הפתיחה: במושב הוועד עם שליחי התאים", חוברת בת חמישים עמודים שמכילה את נאום כינון תנועת העברים הצעירים.
בשער הפרסום מודבקת תמונת הדגל המוצע עבור העם העברי.
הסמל המוזהב של הדגל, מבוסס על האות העברית הראשונה, האלף, ב, המסמלת את קרני הפר, או שור הבר.
הסמל המוזהב מסמל גם את קרני השמש בעת הזריחה מעל ההרים במזרח (בכחול), הצובעות את השמים באדום.
סמל זה שימש בהמשך את התנועה, ובעקבותיו גם נקרא עיתון התנועה "אלף".
רטוש ייחס חשיבות רבה לדגל זה, שכינה אותו "דגל התכלת והארגמן וקרני הזהב", ובנאום ציין: "הדגל הזה הוא אשר יישאר מחוברתנו זו בכל לב, הוא תמצית תמציתה של חוברתנו זו הראשונה, ומי שיזכור את הדגל הזה לבדו, גם בו עשה הכתב את שליחותו כיום הזה.
גם יומו בוא יבוא, ואחרי הדגל הזה ילך, בצלו יחיה ועליו ימות".
הכנענים העלו על נס את תרבות המזרח הקדום, וגרסו כי זה העבר שעל העברים להתייחס אליו, ולא העבר היהודי הגלותי.
לגרסתם, העם שישב בארץ בתקופת המלכים המקראיים חלק את תרבותו עם עמי האזור.
התנ"ך, לתפיסתם (שהתגבשה על יסוד מחקרים של ביקורת המקורות בזמנו) משקף היסטוריה קדומה זו, אולם רק בחלקו, משום שהוא נערך בתקופת בית שני על ידי יהודים, ששכתבו את ההיסטוריה של האזור והתאימו אותה לתפיסתם.
חלק ניכר מהמאמץ הכנעני הוקדש למחקר ההיסטוריה של המזרח התיכון ושל התרבויות שחיו בו.
"האלה ענת" וכתבים אחרים, שימשו יסוד מחקרי להשקפתם של הכנענים, כי בארץ ישראל שררה בעבר תרבות שהייתה חלק בל ינתק מתרבות האזור כולו.
בספרו "ספרות יהודית בלשון העברית" (הוצאת הדר, 1982), ניסה רטוש ליצור הבחנה בין "ספרות עברית" ל"ספרות יהודית בלשון העברית".
לטענתו, ספרות "יהודית" ניתן לכתוב בכל שפה שהיא, ואף נכתבה ספרות כזו בשפות שונות.
הרעיונות, סגנון הכתיבה ואופי "הספרות היהודית בלשון העברית" אינו שונה במהותו מהתכנים והסגנון של ספרות יהודית בשפות אחרות.
רטוש וחבריו לתנועה (ובעיקר יש לציין את אהרן אמיר) גרסו כי על ספרות עברית להיות מחוברת למקום שבו היא נוצרה, לטריטוריה הישראלית ולשפה העברית.
הם העלו על נס את הספרות האמריקאית, שהצליחה, לדעתם, ליצור ספרות חדשה לעם חדש.
נדמה כי על פי הכנענים, ניתן ליצור "ספרות עברית" בשני אופנים שונים – ספרות טריטוריאלית, שישראל היא חלק ניכר ומהותי בה, או ספרות שבלשונה וסגנונה קרובה לספרות המקרא והמזרח הקדום.
אחד מהכלים העיקריים שבהם השתמשו הכנענים כדי לכתוב ספרות עברית, היה אימוץ ביטויים ומילים מהמקרא (בעיקר מילים יחידאיות, שבהן ראו הכנענים שריד מהמקרא "העברי", שלא הוצא בעריכה), ושילובם בפואטיקה הקרובה ברוחה לפואטיקה המקראית והאוגריתית (בעיקר מבנה החזרה והתקבולת).
הכנענים לא נמנעו מלהשתמש גם במילים עבריות חדשות, אולם רובם הקפידו לא להשתמש בעברית משנאית.
דברים אלה אינם מתארים את כל הספרות שיצאה תחת ידי הכנענים, אלא הם מאפיינים בעיקר את הכתיבה של "הגרעין הקשה" של הכנענות.
כך, לדוגמה, קשה להבין את השיר "ההולכי בחושך" ו"את נשמת" של רטוש, מבלי להכיר את השירה האוגריתית, ואת פנתיאון האלים האוגריתי.
ב"ההולכי בחושך" כותב רטוש, בין השאר:
ניתן לראות כאן את השילוב בין פואטיקה מקראית לבין מילים עבריות חדשות, וכן את הלאומיות הכנענית, שרטוש היה ממייצגיה המובהקים.
בשיר "את נשמת" כותב רטוש:
בשיר זה, המתייחס בכותרתו לתפילת "אל מלא רחמים", מכניס רטוש את אלי כנען: ענת והבעל ומות.
הוא כותב מעין תפילת אשכבה, אולם התפילה היא לאלים כנעניים, ולא לאל היהודי.
מכיוון שחלק מאלי כנען נשאו שמות חופפים למילים עבריות (אל, צדק), קשה להבין שיר זה ללא הכרה קודמת עם המיתולוגיה הכנענית.
חוקר הספרות הידוע ברוך קורצווייל טען כי הכנענים אינם זרם שהגיע מן האין, אלא המשך ישיר לספרות של ברדיצ'בסקי ושאול טשרניחובסקי, שהִתוו אף הם (בשירים כמו "לנוכח פסל אפולו" ו"חזון נביא האשרה" לטשרניחובסקי) זרם השולל חלקים מסוימים מן היהדות, והשתמשו בסמלים פגניים.
הספרות הכנענית, על פי קורצווייל, היא הקצנה של זרם זה, והיא שואבת ממנו חלק מסגנונה ורעיונותיה.
הביטוי החזותי של הגישה הכנענית היה שימוש בצורות ובסגנון ארכאי, בהשפעתה של האמנות של הסהר הפורה.
במידה רבה נטייה זו שיקפה את ההתעניינות בפיסול ובאמנות פרימיטיבית שהייתה באירופה בתחילת המאה ה-20 וקדמה לספרות הכנענית.
הפן הוויזואלי של הנטייה לפרימיטיביות באמנות בארץ ישראל החל מייד עם הקמת "בצלאל" בידי בוריס שץ בתחילת המאה ה-20. אמנים כגון אפרים משה ליליין וזאב רבן, ממורי בית הספר, יצרו תיאורים המשלבים בין האמנות האירופית ואמנות האר נובו לבין תיאורים של המזרח האוריינטלי.
היצירה המונומנטלית של הפסל אברהם מלניקוב – "האריה השואג", היוותה את שיאה של מגמה זו תוך שהיא מדגישה את המקורות המסופוטמיים של עיצוב הדמות.
עם הקמת התנועה הכנענית, אחד האמנים הבולטים בה היה הפסל יצחק דנציגר, ששב לארץ ישראל בשנת 1938, לאחר לימודי אמנות באנגליה.
הלאומיות החדשה שהציעה אמנותו ה"כנענית" של דנציגר, לאומיות אנטי-אירופית מלאת חושניות ואקזוטיקה מזרחית, שיקפה את תודעתם של רבים מבני היישוב היהודי בארץ ישראל.
לבד מלאומיות הציגו הפסלים סגנון אקספרסיוניסטי-סימבולי, ברוחו של הפיסול הבריטי בן התקופה.
בתל אביב הקים דנציגר סטודיו לפיסול בחצר בית החולים דנציגר (בית חולים בניהולו של אביו), ובו ביקרו ולמדו פסלים צעירים כבנימין תמוז, קוסו אלול, יחיאל שמי, מרדכי גומפל ואחרים.
מלבד תלמידיו של דנציגר, הפך הסטודיו לאתר מפגש פופולרי גם בקרב אמנים מתחומים אחרים.
בסטודיו זה יצר דנציגר את יצירותיו המשמעותיות הראשונות – הפסלים "נמרוד" (1939) ו"שבזיה" (1939).
מייד עם הצגתו הפך הפסל "נמרוד" לסלע מחלוקת מרכזי בתרבות הארץ-ישראלית; בפסל הציג דנציגר את דמותו של נמרוד, הצייד המקראי, כנער צנום, עירום וערל, לגופו צמודה חרב ועל כתפו יושב בז.
צורתו של הפסל הזכירה את הפיסול הפרימיטיבי מן התרבויות האשורית, המצרית והיוונית, ברוח הפיסול האירופי בן התקופה.
בצורתו הציג הפסל שילוב ייחודי בין יופי הומוארוטי לבין פגניות ואלילות.
ואולם קולות אחרים ביקשו לראות בו מודל חדש לאדם "העברי" החדש.
בעיתון "הבוקר" נכתב בשנת 1942 כי "נמרוד איננו רק פסל, הוא בשר מבשרנו, רוח מרוחנו.
סיכום של מעוף והעזה, של מונומנטליות, של התמרדות נעורים המציינת דור שלם...
הצגתו של הפסל, אשר הוצב לראשונה ב"תערוכה הכללית של ציירי ארץ-ישראל" בבית "הבימה", בתחילת מאי 1944, עוררה את הוויכוח היצרי סביב תנועת "הכנענים".
בעקבות התצוגה, סיפר דנציגר, פנה אליו יונתן רטוש, ממייסדי התנועה, וביקש להיפגש איתו.
הביקורת נגד "נמרוד" והכנענים נשמעה לא רק מצד גורמים דתיים, שכאמור מחו על הנציג הפגני-אלילי, אלא גם מקרב אנשי תרבות חילוניים שמחו על שלילת ה"יהודיות".
אף על פי שדנציגר הסתייג בדיעבד מ"נמרוד" כמודל תרבותי ישראלי, אימצו אמנים רבים את הגישה הכנענית בפיסול.
דימויים של אלילים ושל דמויות בסגנון "פרימיטיבי" הופיעו באמנות הישראלית עד לשנות השבעים של המאה ה-20. בנוסף, ניכרת ההשפעה של פיסול זה גם בפיסול של קבוצת "אופקים חדשים", שרבים מן הפַּסלים שבה התנסו בפיסול כנעני בראשית דרכם האמנותית.
תנועת "אופקים חדשים", שהוקמה בשנת 1948, הזדהתה עם ערכי המודרניזם האירופי, ובייחוד עם האמנות המופשטת.
עם מקימי הקבוצה נמנו יוסף זריצקי, אביגדור סטימצקי ויחזקאל שטרייכמן, ואליהם הצטרפו אמנים נוספים ובהם הפסלים קוסו אלול, משה שטרנשוס ודב פייגין שהיו מזוהים עם האמנות הכנענית.
מרבית יצירותיהם לא היו פיסול מופשט "טהור", אלא הכילו מאפיינים של הפשטה ושל סימבוליקה מטאפיזית.
למרות הצורה האמנותית בעלת הגוון ה"בין-לאומי", התייחסו עבודות רבות בצורה מיתולוגית לנוף הישראלי.
גדעון עפרת, בחיבורו אודות הקבוצה, מצא קשר הדוק בין הציור והפיסול של "אופקים חדשים" לבין האמנות של הקבוצה ה"כנענית".
בדצמבר 1962, לדוגמה, יזם אלול סימפוזיון בין-לאומי לפיסול שהתקיים במצפה רמון.
אירוע זה מהווה דוגמה להתעניינות הגוברת של הפַּסלים בנוף הארץ, בייחוד הנוף השומם והמדברי.
יונה פישר הציג במחקרו אודות אמנות שנות השישים הנחה שההתעניינות של הפַּסלים בנוף וב"קסם המדבר" נבעה לא רק מכמיהה רומנטית אל הטבע, אלה גם מן הניסיון לגבש תרבות של 'קולטורה' (Culture) ולא של 'ציוויליזציה' (Civilization).
עם אנשי התנועה המוצהרים נמנו המשורר יונתן רטוש, וכן וההיסטוריון וההוגה עדיה חורון (ע.
סדרת מאמרים שפרסם חורון בירחון "קשת" בשנת 1965, יחד עם כמה מאמרים שפרסם במקומות אחרים, התגבשה לאחר פטירתו לספר בשם "קדם וערב" שפורסם בשנת 2000. ספר זה מציג את הטרום־היסטוריה וההיסטוריה של ארץ העברים ומי שחי בה, מתחילת הרביעון עד תחילת הספירה הנוצרית.
בפרסומים אחרים, ניסו חורון, רטוש ושאר אנשי התנועה להציג קשר בין התרבות השמית מהאלף השני לפני הספירה ובין תרבותנו היום, תוך הסתמכות על ההתקדמות בשדה הארכאולוגיה, וחקר השפות השמיות.
ההשפעה הפוליטית של הכנענים הייתה מוגבלת, אך השפעתם על חיי התרבות וההגות הייתה רבה.
במאה ה-21 מתקיימת פעילות פובליציסטית ואינטלקטואלית ברוח התנועה הכנענית, אך עיקרה במרחבים וירטואליים מצומצמים יחסית.
בן נון קורא לשינוי המדיניות בנושא הגיור ולביטול ברית המילה.
החל משנות ה-90 השיח הכנעני החל לעיתים להיות מעורב בהשפעות רוחניות גלובליות ברוח תורות הניו אייג', לעומת האופי החילוני של הכנעניות הקלאסית.
זאת, תוך דגש הולך וגובר על הקשר הקרוב עם ההוויה, ועל הבנת מסרי המקרא.
התנועה הכנענית ספגה כמעט מראשיתה ביקורת רבה.
כבר ב-1945 פרסם נתן אלתרמן את השיר "מְרִיבַת קַיִץ" (השיר הוכלל אחר כך בקובץ "עיר היונה", שפורסם ב-1958), המתפלמס עם עיקרי התנועה הכנענית.
בשיר לועג אלתרמן לניסיונם של הכנענים להתעלם מאלפי שנות קיום יהודי בגולה.
הטענה המרכזית בשיר היא כי לא ניתן למחוק שנים כה רבות של גלות.
במקום זאת מציע אלתרמן להניח להיסטוריה לעשות את שלה, ולא לנסות לכפות על היושבים בארץ הגדרה עצמית שהם לא יוכלו לקבל.
רעיון זה נעשה ברור במיוחד במילים החותמות את השיר:
רטוש הגיב במאמר חמש שנים לאחר מכן, ב-1950. הוא טען כי אלתרמן מתחמק מלהשיב לשאלות הזהות העומדות בפני היושבים בארץ.
לדבריו, שיבה למסורת העברית הקדומה אינה רק אפשרית, אלא אף הכרחית.
אלתרמן לא היה היחיד שיצא כנגד הכנענים.
בין החשובים במבקריהם היה גם ברוך קורצווייל, שפרסם ב-1953 את המסה "מהותה ומקורותיה של תנועת 'העברים הצעירים'", שבה הוא מנתח את התנועה ותוקף אותה.
קורצווייל טען כי שאיפת הכנענים להניע "קבוצות אתניות מקומיות" במזרח התיכון, שלהן "תוכניות וארגונים מדיניים לאומיים משלהן" אינה מעשה קל כפי שהכנענים מעדיפים להאמין.
למעשה, קורצווייל טוען כי הכנענים החליפו את ה"לוגוס", ההיגיון, ב"מיתוס", וזוהי אשליה כמעט דתית.
באותו מאמר קורצווייל ציין כי הכנענים עלולים, אם לא תימצא אליטה אחרת בארץ, להפוך לתנועה מובילה בחיים הפוליטיים בארץ ישראל.
נבואה זו לא התקיימה לבסוף, אולם ניתן למצוא השפעות כנעניות בחלקים נרחבים של התרבות העברית עד ימינו.
הכִּנֶּרֶת היא ימה בצפון מזרחה של ישראל ואגם המים המתוקים הגדול בארץ ישראל.
בעבר סיפקה הכנרת כרבע מצריכת המים בישראל, אך בעקבות ירידת מפלס המים כתוצאה משנות בצורת שפקדו את ישראל, פחתה שאיבת המים מהאגם ומתקני ההתפלה היו לספק המים העיקרי.
נכון לעשור השני של המאה ה-21 מספקת הכנרת בין 2 אחוזים מסך הצריכה ל־13 אחוזים.
מפלס מי הכנרת משתנה תכופות על פי עונות השנה ובהתאם לשנים גשומות או שחונות ונמצא לרוב בתחום של 209 עד 212 מטרים מתחת לפני הים.
בשנות בצורת נחשפים איים בכנרת עקב ירידת המפלס.
הכנרת היא הימה המתוקה הנמוכה ביותר בעולם.
השם "כנרת" מופיע ברשימת הערים שנכבשו על ידי תחותמס השלישי ממצרים שחי במאה ה־15 לפנה"ס.
כנרת היא העיר ה־34 ברשימה.
בנוסף מופיע אזכור לשם זה ב"פפירוס לנינגרד 1116A", המכיל רשימה של תבואה ושיכר שסופקו לשליחים של ערים שונות מארץ כנען.
השם מופיע גם במקרא, בספר במדבר, בספר דברים ובספר יהושע.
לפי הדעה הרווחת, השם כנרת, הנגזר מן המילה "כינור", נובע מצורתו של האגם – צורת כינור (הכינור המוזכר במקרא דמה בצורתו לנבל).
אולם ככל הנראה דעה זו איננה נכונה, שכן בתקופה זו לא היו מפות של הימה וצורת הכינור אז הייתה שונה מצורתו המודרנית.
יתרה מכך, במפות מימי הביניים המתוארכות לשנים 1250–1332 לספירה מופיע הים בצורות שונות שבינן לבין צורת כינור אין מאומה.
נראה שהסבר זה נוצר כתוצאה משיבוש של דברי התלמוד: "ולמה נקרא שמה כנרת, שמתוקים פירותיה כקול הכינור" (, בתרגום לעברית).
ואכן כלי זמר בשם "כינר" מופיע בניבים כנעניים עתיקים, ואזכור ל"מדגת כנרת" נמצא בעיר אוגרית בלוחות המתוארכים למאה ה־16 לפנה"ס.
בלוחות מוזכר אל כנעני בשם זה, וככל הנראה כלי הנגינה שימש במקדשו.
שמה של הכנרת במשנה, בתלמוד ובתוספתא הוא ימה של טבריא על־שם העיר טבריה הסמוכה אליה, ככל הנראה על מנת לא להזכיר את שמו של האל הכנעני.
במקורות אלה מופיע לעיתים השם גינוסר כשמה של הכנרת, על שם בקעת גינוסר הסמוכה אליה.
שם זה התקבל גם בשפות אירופיות אחדות.
בערבית התקבל השם "ימת טבריה" (بحيرة طبريا, "בּוּחיירת טַבַּרִ֫יַא"), וכך גם בצרפתית.
בנוסח היווני של הברית החדשה וכן בתרגום הוולגטה ללטינית מכונה הכנרת "ימת הגליל" (יוונית: θαλάσσης τῆς Γαλιλαίας, "תלאסאיס טיס גליליאס", לטינית: Mare Galilaeae).
שם זה מקובל כיום באנגלית: Sea of Galilee.
אגם הכנרת נמצא במרכז בקע הירדן, בחלקו הצפוני של השבר הסורי אפריקאי.
כיוונים אחדים של תנועות טקטוניות מאפיינים את אזור הכנרת, כשם שהם אופייניים לבקע הסורי־אפריקני כולו:
תנועות בכיוון צפון־דרום, שהתחילו לפני כ־20 מיליון שנים ונמשכו תקופה ארוכה.
תנועות מתיחה בכיוון מזרח־מערב, שהחלו מאוחר יותר, בראשית הפלייסטוקן (לפני 1.8 מיליון שנים), וגרמו לשקיעה של אזור האגם.
כתוצאה מהתזוזות האופקיות בכיוון צפון־דרום ושקיעת אזור הכנרת, נוצר אגם, שקרקעיתו אינה סימטרית: שיפועה תלול יותר במזרח ומתון יותר במערב.
בחלקה הדרומי של הכנרת קיים מצוק תת־ימי מכוסה במשקעי האגם.
המצוק ברור בחלקו המערבי ופחות ברור בחלקו המזרחי של האגם, בגלל התנועות האופקיות צפון־דרום.
לכנרת בצורתה הנוכחית קדם אגם הלשון, המלוח, שהשתרע מאזור צפון הכנרת ועד חצבה בדרום.
לאגם הלשון קדם אגם עובדיה, שהיה קטן יותר ומימיו מתוקים.
אגם הכנרת נוצר בצורתו הנוכחית לפני פחות מ־20,000 שנים, כתוצאה משקיעה טקטונית אחרי התייבשותו של אגם הלשון.
האזור המקיף את האגם כולל מגוון רחב של סלעים דוגמת: חצץ, גבס, בזלת, גיר, חרסית, צור, חוואר ועוד.
רומה של הכנרת בתקופה המודרנית מצוי בטווחים של 208.8 - עד 214.87 - מטר מתחת לפני הים.
ברום המרבי, שטח פני האגם הוא כ־168 קמ"ר והעומק המרבי כ־44 מ'.
הנקודה העמוקה ביותר בקרקעית הכנרת נמצאת ברום של 256 - מ' מפני הים.
קודם לבנייתו של סכר דגניה על מוצא הכנרת לירדן הדרומי בשנות ה־30 של המאה ה־20, ווסת מפלס הכנרת בעיקר על ידי זרימה לירדן הדרומי ובאופן משני על ידי התאדות בקיץ, כאשר גובה מוצא הירדן עמד על סביב 212.3-, מה שמנע ירידת מפלס לגובה נמוך יותר.
שחזור על בסיס נתונים שונים מהתקופה שקדמה לבניית סכר דגניה העלה שגובה המפלס נע בין 209 - ל־211-, עם שינוי שנתי של 90–120 ס"מ בין מפלס השפל למפלס השיא.
בניית סכר דגניה איפשרה להעלות את גובה מפלס הכנרת למפלס גבוה יותר (אך לא כזה שיגרום הצפות בטבריה), ומנגד להורידה עד 214.5 - (באמצעות העמקת המפלס באזור מוצא הירדן שנעשתה במקביל לבניית סכר דגניה).
מיקומה הוא על הבקע הסורי־אפריקני, מה שגורם לפערים טופוגרפיים גדולים (כ־550 מטר) בינה לבין השטח שסביבה.
הכנרת, כמו ים המלח, היא למעשה תוצר של הבקע, וצורתו המיוחדת היא למעשה מעוין שהתעגל ברבות הימים בשל בליה של הטבע.
(באזור הכנרת הבקע לא היה ישר אלא מזוגזג, והיו בו מדרגות אופקיות, וכאשר חלק אחד ממנו הועתק ממקומו צפונה, נוצר חלל בצורת מעוין).
בתקופות בהם מפלס המים נמוך מופיעים מספר איים דוגמת אי הציפורים.
בעבר, בשנת גשמים ממוצעת סיפקה הכנרת כשליש מצריכת המים בישראל, אך רצף שנות בצורת, בצירוף תצרוכת המים העולה של ישראל כתוצאה מגידול האוכלוסייה והתפתחות התעשייה הביאו למצב שהמפלס התדרדר.
מנגד נבנו מתקני התפלת מים ומפעלים לטיהור מי שפכים שמפצים על יכולת השאיבה המוגבלת של הכנרת בימינו.
כיום הכנרת מספקת רק 2% מתצרוכת המים הכללית של ישראל.
היקף חופי הכנרת נע בין 55 ל־60 ק"מ לפי גובה המפלס.
במפלס הגבוה ביותר שטחה הוא כ־169 קמ"ר ובמפלס הנמוך ביותר 161 קמ"ר.
בסך הכל, בכנרת ישנם 16 מיני דגים: 8 מיני דגים טבעיים לאגם ועוד 8 מינים זרים שאוכלסו בה.
המין הנפוץ ביותר באגם, הלבנון (הידוע גם כ"סרדין") הוא דג קטן שחי כבוגר בלהקות במים הפתוחים שם הוא ניזון מזואופלנקטון ומהווה כ־80% מסה"כ הדגים באגם.
בכנרת גם מיני אמנוניים שונים, הידוע שבהם הוא אמנון הגליל, בגלל ערכו המסחרי הרב.
מין זה ניזון בעיקר מאצת הפרידיניום.
למינים אחרים ממשפחת האמנוניים (אמנון מצוי, אמנון ירדן, אמנונית יוסף, 2 מיני טברנון) תפקידים במארג המזון כאוכלי אצות, זואופלנקטון, דטריטוס וחסרי חוליות.
כמו כן חיים במעמקי הכנרת שפמנונים.
טברנון לסתני (Tristramella sacra) היה מין דגים אנדמי לכנרת בלבד ממשפחת אמנוניים.
מין זה לא נראה מאז שנות ה־90 ונחשב נכחד עקב התייבשות הימה.
מין נוסף של אמנון, טברנון סימון כנרתי (שם עממי: מרמור, שם מדעי: Tristramella simonis simonis) נעלם מהכנרת מאז שנת 2013.
הכנרת מהווה מקור דגה לדייגים מקצועיים וחובבים.
מדי שנה נידוגים כ־2,000 טון דגים בכנרת, כשליש מתוכם לבנון הכנרת (Acanthobrama terraesanctae), שליש קיפון (בורי, דג המאוכלס בכנרת ואינו יכול להתרבות בה) והשאר אמנון הגליל, אמנון הירדן, כסיף שפל־עין ומספר מינים נוספים.
האגף לדיג ולחקלאות ימית שבמשרד החקלאות מאכלס בכנרת מדי שנה דגיגי אמנון, דגיגי כסיף ודגיגי קיפון (בורי).
אכלוס זה, מתבצע בתאום עם יחידת ניטור כנרת ברשות המים על פי החלטות ועדה מקצועית המשותפת למשרד החקלאות ורשות המים.
מטרת האכלוס היא קודם כל שיפור וייצוב המערכת האקולוגית של האגם בשילוב עם העשרת האגם בדגים והגברת שלל הדייג.
משרד החקלאות גם אחראי לאכוף את חוקי הדיג בכנרת, ובעיקר על איסור הדיג בעונת ההטלה של הדגים באזורים מוגדרים.
בעשורים האחרונים, עקב שאיבת מים מהכנרת מחד גיסא, והתמעטות המשקעים ומקורות המים הזורמים אליה מאידך גיסא, ירד מפלס המים בכנרת אל מתחת לקו האדום התחתון (213 - מ' מתחת פני הים).
בעבר ניתנו אישורים על ידי עיריית טבריה לגופים שונים, לפתח את חופי הכנרת לצורך בילוי והפקת רווחים משטחים אשר יהפכו יבשתיים וישמשו למטרות שונות, אולם יותר מאוחר הפכו פעולות אלה לשנויות במחלוקת, ואף הוגשו עתירות לבג"ץ על ידי גופים ציבוריים שונים למניעתן.
ב־2008 הוקם על פי חוק הסדרת הטיפול בחופי הכנרת "איגוד ערים כנרת" אשר נועד להסדיר את הטיפול בחופי הכנרת.
איגוד ערים כנרת מוביל להכנתה של תוכנית מתאר ארצית חדשה תמ"א 13/13 שתסדיר את הטיפול בחופי הכנרת, תציין היכן מותר לפתח חוף לצורכי תיירות ובאיזו מידה והיכן אסור ויש לשמר.
השטחים אשר יובשו בעבר אושרו לכך בתמ"א 13 הישנה.
על פי טענת עיריית טבריה, ייבוש מקטע מהכנרת לצורכי פיתוח תיירותי אינו מפחית את כמות המים באגם, וכאשר זה נעשה על פי הנחיות מקצועיות אף אינו פוגע במערכת האקולוגית שלו.
מקורות מי אגם הכנרת הם מעיינות הירדן, מי נגר עילי המתנקזים אל הכנרת משטח אגן ההיקוות שלה (כ־800 מיליון מ"ק), מעיינות הנובעים בתוך הכנרת וגשם היורד ישירות על האגם (כ־70 מלמ"ק).
מקור נוסף למי הכנרת הוא הטיית מי שיטפונות מהירמוך לכנרת.
שטח אגן ההיקוות של הכנרת הוא 2,730 קמ"ר, רובו של שטח זה נמצא במדינת ישראל ומקצתו (660 קמ"ר) בתחום לבנון.
האחרון כולל חלקים מדרום לבנון המנוקזים על ידי נחל שניר (אזור חאצביא), עמק עיון המנוקז על ידי נחל עיון וחלק קטן נוסף המנוקז על ידי נחל דישון.
שטח אגן ההיקוות אשר בשליטת ישראל כולל את הר החרמון ורובה המוחלט של רמת הגולן, את עמק החולה והגליל העליון המזרחי (מהר מירון ומזרחה), וחלק קטן של הגליל התחתון המזרחי.
על פי מחקרים שהתבססו על גובה פני הכנרת מהמאה ה־19 ועד הקמת סכר דגניה בשנת 1932, העריכו החוקרים שלפחות באלף השנים האחרונות שקדמו להקמת הסכר, מפלס הכנרת לא ירד מתחת לרום 212.50 - מ'.
כמות המים השנתית הממוצעת הנכנסת לאגם נאמדת בכ־870 מלמ"ק, כאשר הנתון המקסימלי הוא 1538 מלמ"ק בעונת הגשמים 1968–1969, וכל 1.65 מלמ"ק קוב שווה ערך לעלייה של כסנטימטר במפלס הכנרת.
ההתאדות השנתית הממוצעת מהאגם מסתכמת בכ־270 מלמ"ק, וכ־70 מלמ"ק גולשים לירדן הדרומי דרך סכר דגניה, בממוצע שנתי.
שאיבת המים למוביל הארצי מסתכמת בכ־430 מלמ"ק, ושאיבה ישירה מהאגם לצרכנים וכן כמות מים המועברת למדינת ירדן על פי הסכם שנחתם עמה מסתכמת בכ־120 מלמ"ק נוספים.
כמות המים המקסימלית הניתנת לשאיבה דרך המוביל הארצי בחודש היא 50 מלמ"ק.
פתיחה מקסימלית של סכר דגניה מאפשרת הזרמה של כ־13.5 מלמ"ק ליום לירדן הדרומי, שהם כ־8 ס"מ ממפלס הכנרת.
בחורף 1968–1969 שוחררו כ־900 מלמ"ק דרך סכר דגניה, על מנת למנוע את הצפת חופי הכנרת.
פתיחה נוספת של סכר דגניה נעשתה בשנת 1992 וחורף שנת 2003/4 בעקבות כמות רבה של משקעים.
ב־24 במאי 2013 נפתח סכר דגניה שוב במסגרת התוכנית לשיקום הירדן הדרומי מהכנרת ועד לאזור שפך נחל בזק.
הרוב המוחלט של מי הנגר העילי המגיעים לכנרת (כ־70% בממוצע בשנים 1975–2008) מגיעים מנהר הירדן, והשאר מנחלי רמת הגולן המתנקזים ישירות אל הכנרת (נחל משושים, נחל יהודיה, נחל דליות ונחל סמך) ומנחלי הגליל המזרחי המתנקזים ישירות לכנרת (נחל עמוד ונחל צלמון).
בנוסף, הגשם הישיר על פני האגן והמעיינות מוסיפים ביחד כ־100 מלמ"ק.
בניגוד לסברה רווחת, רק כעשרה אחוזים ממי הכנרת מגיעים מהפשרת שלגים בחרמון לאחר עונת הגשמים.
העלייה השנתית הממוצעת במפלס הכנרת עומדת על 157 ס"מ לשנה.
העלייה היומית הגבוהה ביותר שנמדדה הייתה של 36 סנטימטר ב־23 בינואר 1969.
טמפרטורת המים במעלות צלזיוס לפי חודשי השנה, ממוצע שנתי 1969–1983:
pH המים לפי חודשי השנה, ממוצע שנתי 1969–1986:
במשך חודשי הקיץ נוצרות בכנרת שכבות מים נפרדות בעקבות הפרשי טמפרטורה, תופעה הקרויה "ריבוד אגמים" או "ריבוד תרמי".
כאשר השכבה העליונה (אפילמיניון) מתחממת בעקבות קרינת השמש המחממת את פני המים עד לעומק של כ־15 מטר ומביאה את המים עד לטמפרטורה של 25°–30° מעלות צלזיוס, ואילו השכבה התחתונה (ההיפולמיניון) נשארת קרה כמו טמפרטורת הימה בחורף (כ־15° מעלות).
הבדלים אלו נגרמים בגלל צפיפות המים – מים חמים קלים יותר ממים קרים, ולכן עולים כלפי מעלה.
בין שתי השכבות ישנה שכבת ביניים החוצצת ביניהם (מטלמיניון או תרמוקלינה) שעוביה נע בין 2–5 מטר.
התרמוקלינה מתחילה להיווצר בחודש אפריל ומתייצבת באזור חודש מאי, ואז מתחילה לרדת בקצב של 3 סנטימטר ביום עד שהיא מגיע לעומק שבין 22–25 מטר.
בין שתי השכבות יכולים להגיע הבדלי הטמפרטורות עד ל־15° מעלות.
אגם הכנרת הוא חם כלומר בעל היפוך אחד בשנה.
הכנרת כמקור מים של מדינת ישראל
הכנרת סיפקה בעבר כרבע מכמות המים השנתית הנצרכת בישראל.
בשל חשיבות זו, מפלס הכנרת ואיכות המים, מעוררים עניין רב בציבור בישראל.
מקורות הכנרת היו מקור לעימות צבאי בין ישראל לסוריה שכונה המלחמה על המים.
כיום מספקת הכנרת בין 2 ל-13 אחוזים בלבד מתצרוכת המים, מחד גיסא בשל ירידת המפלס בעקבות רצף שנות בצורת, ומאידך עקב הקמת מפעלי התפלה רבים על חוף הים התיכון.
לצורכי ניהול אגם הכנרת נקבעו לאגם "קו אדום עליון" – מפלס מקסימלי שאסור לעבור היות שבמקרה של גאות ישנה סכנת הצפה לאתרים מסביב לאגם, ו"קו אדום תחתון" שמתחתיו אסור לשאוב עקב סכנה לפגיעה במערכת האקולוגית ובאיכות המים.
הקווים עוגנו בתקנות ובצו, בעקבות חורף סוער בצפון הארץ (חורף 1968–1969) שהביא לספיקות שיא בנחלים הזורמים אל הכנרת, ולעליית מפלס חריגה שהובילה לנזקים לאורך חופי הכנרת.
הקו האדום העליון נקבע אז לרום של 208.9 מטרים מתחת לגובה פני הים (מאוחר יותר שונה ל־208.8) והקו האדום התחתון נקבע ל־212 מטרים מתחת לגובה פני הים.
בעקבות 3 שנות בצורת רצופות בשנים 1989–1991 נשבר שיא חדש של המפלס הנמוך בכנרת.
אך בעקבות חורף 1991–1992 בישראל שהיה מאוד גשום, מפלס הכנרת עלה ב-4 מטרים ונפתח סכר דגניה.
בדצמבר 2001 ירד מפלס המים בכנרת אל הרום הנמוך ביותר שנמדד: 214.87 - מטר.
מפלס זה נקבע כ"הקו השחור" שמתחתיו אסורה שאיבה.
מפלס הכנרת הפסיק לרדת בין היתר בגלל חורף 2002/03 הגדול שבו נמדדה עליה של 4 מטרים.
מבחינת יכולת שאיבה, לא ניתן לשאוב ממפלס נמוך מ־215.5-, עקב ירידת מפלס המים מתחת לצינור השאיבה.
נפח המים במפלס המרבי ("קו אדום עליון") הוא 4.3 מיליארד מטר מעוקב (מ"ק), ובקו האדום התחתון – 3.6 מיליארד מ"ק.
כמות המים הנכנסים לכנרת בשנה עומדת על כ־620 מיליון מ"ק בממוצע רב שנתי.
כמות המים המתאדים בשנה עומדת על כ־250 מלמ"ק בממוצע ולכן כמות "המים הזמינים" (הכמות הנכנסת בניכוי האידוי) עומדת על כ־370 מלמ"ק בממוצע רב שנתי.
ברשות המים קיימת יחידה (יחידת ניטור כנרת) המרכזת את כלל פעילות הניטור והתפעול בכנרת ובאגן ההיקוות.
יחידה זו, אשר הוקמה ב־1998, ומלווה בצוות היגוי המורכב ממומחים מהאקדמיה, עוזרת למנהל רשות המים לקבל החלטות לגבי ניהול האגם על פי מיטב הידע הקיים.
עליית מפלס הכנרת היא תוצאה של מים הזורמים אליה מנחלים שונים, מאגן ההיקוות של הכנרת.
מקור המים הוא במעיינות גדולים, לצד גאויות בעקבות ירידת משקעים בהיקפים גדולים באגן ההיקוות.
עם זאת, כמות המים הזורמת לכנרת מושפעת גם מהיקף השימוש במי המעיינות והנחלים לצורכי מי שתייה וחקלאות באזור עמק החולה ורמת הגולן, כאשר גידול בכמות המים הנתפסת באזורים אלו משמעה ירידה בהיקף הזרימות לכנרת.
המפלס מושפע גם מתקופות השבתה יזומות של המוביל הארצי לצורכי תחזוקה.
בינואר 2013 נרשמה עלייה חדה במפלס הכנרת בעקבות שבוע גשום ביותר בצפון ישראל והמסת שלגים מהרי רמת הגולן והחרמון.
העלייה, אשר נרשמה כגבוהה ביותר מזה שני עשורים, הגיעה לכשני מטרים וקירבה את מפלס הכנרת לקו האדום העליון.
בשלהי 2022 הושלם פרויקט "המוביל ההפוך" (הולכה צפונה) שנועד להזרים מים מותפלים מהים התיכון אל נחל צלמון הזורם אל הכנרת בשנות בצורת שבהן מפלס הכנרת צפוי לרדת משמעותית ללא תוספת זאת.
איכות מי הכנרת נמצאת בתהליך התדרדרות, בשל הפרת המאזן בין אספקת מי גשם מתוקים לנביעה טבעית של מי תהום המלוחים פי 10 ממליחות מי הים התיכון.
עם זאת, המליחות מורגשת היטב בטעם המים.
כיום מסתכם הטיפול במים בהשקעת חומר מרחף (בעיקר בחורף ובאביב) ובהכלרה לשם חיטוי.
על מנת לעמוד בדרישות לאיכות מי־שתייה.
לשם כך הוקם באתר אשכול מתקן לסינון המים.
מתקן זה הביא להפחתת עכירותם, לשיפור איכותם המקרוביאלית ולהורדת רמת הכלרה בלתי רצויה, אך אין מענה לבעיית המליחות.
פרנסי הסביבה לוחצים לפתרון בדמות מפעל התפלה.
בעיית איכות המים נוספת בכנרת היא פריחת האצות הכחוליות (ציאנובקטריה).
ההתמודדות עם בעיה זו כוללת ניקוי מתמיד של אגן ההיקוות מזיהום כלשהו ובעיקר מזרחן, ניהול מפלסים בתנודות קטנות ככל האפשר וניהול ממשק דייג תומך הכולל אכלוס מיני דגים העוזרים בייצוב המערכת האקולוגית.
בשל שפע המשאבים הטבעיים ומיקומה של הכנרת על ציר נדידת האדם הקדמון מאפריקה לאסיה, האדם התיישב באגן הכנרת למן תחילת התקופה הפלאוליתית.
האתר הפרהיסטורי הקדום בארץ, תל עובדיה, מצוי מעט דרומית לאגם של ימינו, ובו נמצאו סדרה של התיישבויות בנות כ־1.2–1.5 מיליוני שנים, ככל הנראה של אדם מהמין הומו ארקטוס.
בסוף התקופה הפלאוליתית העליונה ובתקופה האפיפלאוליתית, כאשר הכנרת הייתה דומה לצורתה בהווה, היו לחופיה אתרי יישוב רבים.
אתר אוהלו II, מחנה של ציידים־לקטים ודייגים בקרבת תל בית ירח, יושב כ־23 אלפי שנים לפני זמננו, כאשר מפלס הימה היה נמוך מעט מהיום, והשתמר באופן יוצא דופן כאשר מפלס האגם עלה וכיסה אותו במים.
בזכות זאת נמצאו באוהלו השרידים הקדומים בעולם לסוכות מחומר צמחי, שפע זרעים ופירות שנאספו בידי תושבי האתר, וממצאים רבים נוספים.
ליד קיבוץ עין גב התגלתה סדרה של מחנות פרהיסטוריים, ביניהם נחל עין גב I מהתרבות העתליתית, עין גב I מהתרבות הכבארית הכולל בקתה וקבורת אדם, ואתר נחל עין גב II מסוף התרבות הנאטופית (בן כ־12 אלפי שנים) ובו שרידים של מבני אבן רבים וקבורות.
אתר נאטופי נוסף הוא חוף שחף, השוכן על כביש טבריה־צמח.
גם באתר זה התגלה מבנה אבן וקבורה אנושית בסמוך אליו.
הכפרים החקלאיים הראשונים מהתקופה הנאוליתית ידועים בעיקר מעמק הירדן (למשל אתר שער הגולן) ולא מחופי הכנרת.
התקופה הכלקוליתית ותקופות הברונזה והברזל
שרידים של יישוב כלקוליתי נמצאו בחפירות בתל בית ירח (6,000 שנה לפני זמננו) – מתקופה זו התגלו בורות ששימשו לאחסון מזון ובישול.
לפני כ־5,000 שנה נוסדה העיר בית ירח שהייתה אחת הערים הגדולות בארץ בתקופת הברונזה הקדומה.
העיר נעזבה בסוף תקופת הברונזה הקדומה, ומתקופת הברונזה התיכונה התגלו רק בתים בודדים ובית קברות.
לא הרחק מתל בית ירח נישא תל קֶדֶשׁ (במורדות ההר שבין פוריה עילית למושבה כנרת), המזוהה בדרך כלל עם העיר המקראית קֶדֶשׁ נפתלי, שם נמצאו שרידים רבים מתקופת השופטים (הברזל הקדומה).
צפונה יותר, כ־2 ק"מ צפונית לטבריה נישא תל רַקַּת (הנקרא גם ח'רבת אל־קֻנֵיטְרָה או תל אִקְלַטִיֶה) המזוהה עם רקת המקראית, גם היא עיר בנחלת נפתלי.
בתל רקת נמצאו עדויות ליישוב בתקופה הברונזה והברזל, בעיקר בצורת חרסים ושרידי מבנים.
בחוף הצפון־המערבי של הכנרת, ידוע על העיר הכנענית כנרת אשר חרבה בשלהי תקופת הברונזה המאוחרת ולא נושבה בתקופת הברזל 1. בתקופת הברזל 2 (המאה ה־10 לפנה"ס) נוסדה באזור עיר חדשה היא כנרת המקראית, גודלה כ־25 דונם.
עיר זו הוקפה בחומה מסיבית.
בשלהי המאה ה־9 ותחילת המאה ה־8 לפנה"ס הצטמצמה העיר לשטח של כ־8 דונם.
בתל הדר על חופה המזרחי של הכנרת נחשפה עיר נמל קטנה מבוצרת מתקופת הברונזה המאוחרת א'.
כמו תל כנרות, גם כאן חלה נסיגה יישובית בתקופת הברונזה המאוחרת ב'.
במאה ה־11 לפנה"ס התחדש היישוב בתל־הדר.
בתקופת הברזל הצטרפה תל עין גב לרצועת היישובים הארמיים על חופי הכנרת.
על פי סיפורי המקרא, שבט נפתלי קיבל את הכנרת בחלוקת השבטים בתקופת ההתנחלות.
החוף המזרחי של כנרת היה חלק מממלכת גשור.
בתקופת המלכים בערך 854 לפנ"ס התרחש לחופי הכנרת קרב גדול.
אחאב מלך ישראל הנחיל תבוסה לצבא של ארם דמשק בפיקודו של מלכם בן־הדד השני.
העיר המקראית אפק מזוהה עם תל עין גב הנמצא בחפירות ארכאולוגיות בעין גב.
בסביבות שנת 733 לפנה"ס מלך אשור תגלת־פלאסר השלישי כבש את רוב ארץ ישראל והחריב את כל היישובים באזור כנרת כולל העיר המבוצרת כנרת.
שרידי העיר נמצאים בתל כנרות (תל אל־ערימה) ליד עין שבע.
בספר יהושע () מוזכרות "ערי מבצר הצדים" המצויות בנחלת שבט נפתלי.
חפירות ארכאולוגיות שנערכו במהלך המאה ה־20 על ידי הארכאולוגים ויליאם פוקסוול אולברייט ויוחנן אהרוני זיהו שרידי העיר רקת בתל רקת מספר מאות מטרים צפונית לגבולה העירוני של טבריה כיום.
בתקופת בית שני שכנה בחופה המערבי של הכנרת העיר מגדלא שהייתה המרכז העירוני היחיד בחוף המערבי של הכנרת.
מהעיר הזאת הגיעה מרים המגדלית.
בשנת 20 לספירה הקים הורדוס אנטיפס את העיר טבריה על חופה הדרומי־מערבי של הכנרת.
העיר נקראה על־שם הקיסר הרומי טיבריוס והפכה למרכז יהודי משגשג עד כיבוש הארץ בידי הצלבנים ב־1099. בתקופה המוסלמית הקימו ח'ליפים ארמונות לחופיה.
משה ריישר בספרו שערי ירושלים מספר על ים כנרת במאה ה־19:
אזור הכנרת היה ערש ההתיישבות הציונית השיתופית.
במקום הוקמה חוות כנרת שהייתה החווה החקלאית הראשונה, וכן דגניה שהייתה אם הקיבוצים.
אף אנשי נהלל, המושב הראשון, התחילו את הכשרתם החקלאית כאן.
עם קביעתו הסופית של קו הגבול בין המנדט הבריטי בארץ ישראל לבין המנדט הצרפתי בסוריה ב־1923, נקבע כי הגבול בין שטח המנדט הבריטי לשטח המנדט הצרפתי יעבור 10 מטרים מצפון־מזרח לחוף הכנרת במפלס המים המרבי.
לפיכך סימנה הכנרת את גבולה המזרחי של ארץ ישראל, אך נכללה בשלמותה בתחומיה.
עם זאת, הייתה לצרפתים זכות לשאוב מים מהכנרת לטובת יישובים סוריים על־פי הסכם צרפתי־בריטי.
בהסכמי רודוס בין ישראל לסוריה משנת 1949 אומץ תוואי הגבול המנדטורי, כך שהכנרת נכללה להלכה בשלמותה בתחומי מדינת ישראל.
בפועל, השתלטה סוריה על חלקו הצפון־מזרחי של האגם והחזיקה רצועה ברוחב 250 מטרים ממימי האגם, לרגלי רמת הגולן.
כוחות סוריים אף ירו לעבר ספינות דייגים ישראליות שניסו לחדור לחלק זה של האגם (חלק זה עשיר יחסית בדגה).
באפריל 1949 הציע חוסני א־זעים, נשיא סוריה באותה תקופה, לחתום על הסכם שלום עם ישראל וליישב בסוריה שלוש מאות אלף פליטים פלסטיניים תמורת ויתור ישראל על מחצית משטח הכנרת.
הסורים תבעו להוסיף ולקיים את ההסכם הצרפתי־בריטי שהתיר להם לשאוב מים מן הכנרת.
ישראל הייתה מוכנה להתיר שאיבה מוגבלת בלבד לצורכי היישובים הסוריים על גדת האגם, ובלבד שתוכר ריבונותה המלאה על הכנרת.
מצב זה השתנה רק בעקבות כיבוש רמת הגולן במלחמת ששת הימים.
בזמן המשא ומתן עם סוריה בשנת 2000 תבעה סוריה זכות על הגישה לגדת הכנרת, כפי שהיה בפועל עד מלחמת ששת הימים.
ישראל דחתה את התביעה וטענה כי על פי גבולות שביתת הנשק של 1949–1967, הטריטוריה הסורית מסתיימת 10 מטרים מגדת הכנרת במפלס המים המרבי.
ויכוח זה היה בין המכשולים שמנעו השגת הסכם שלום בין הצדדים.
בשנים 1931–1942 שימש ים כנרת כשדה תעופה ימי.
בשנת 1931 החליטה חברת אימפיריאל איירווייז הבריטית לחנוך קו תעופה בין – נמל התעופה קרוידון בלונדון להודו דרך ארץ ישראל.
ב־21 באוקטובר 1931 נחת המטוס הימי הראשון מסוג "s-17 scipio short" על פני הכנרת, הנוסעים הועברו מטבריה אל שדה התעופה צמח ומשם המריאו להודו דרך בגדאד במטוס יבשתי.
כאשר התרסק אחד המטוסים הימיים בכנרת, בשנת 1942 בגלל סופה עזה פסקו הנחיתות הימיות.
אחרי שהנחיתות הימיות בכנרת פסקו, הועברו ה"שדות הימיים" אל ים המלח ומפרץ חיפה.
בשנותיו הראשונות של חיל־האוויר הישראלי, הופעלו לזמן קצר שלושה מטוסים אמפיביים בשורותיו: "סי-בי" (דבורת הים), "וידג'ן" ו"קטלינה".
המטוסים שימשו לסיורי ים ופטרולים לאיתור ניצולים וספינות שאבדו בלב ים.
ביוני 1948 הגיע זוג מטוסים אמפיביים מדגם "וידג'ן" מתוצרת חברת גראמן, לחיל־האוויר, במסגרת מבצע רכש של נדבן יהודי בשם וילהלם ואן־ליר, אשר מסר את המטוסים במתנה לחיל.
אחד מהמטוסים התרסק בכנרת בדצמבר 1948 וצוותו נספה.
לפי האמונה הנוצרית ישו עשה שם מספר נסים: הילך עליה, הטביע בה שדים (מתי ח'), הרגיע רוחות הסערה ואחרים.
במקום יציאת נהר הירדן מכנרת נמצא אתר ירדנית המאפשר טבילה טקסית בירדן.
כשליש מאתרי עלייה לרגל של תיירות צליינית לארץ ישראל נמצאים בגליל ומסביב לכנרת.
על פי דעה אחת במסורת היהודית בארה של מרים נמצא בים הכנרת מול החלונות של בית הכנסת העתיק.
באסלאם, לפי חדית' יבוש הכנרת הוא אחד הסימנים המרכזיים של סוף העולם.
הכנרת הייתה בכל הדורות השראה לאמנים ויוצרים בזכות יופיה וקסמה והנופים הנשקפים ממנה.
הכנרת שמשה מוטיב מרכזי לרחל המשוררת אשר קבעה בסמוך לה את ביתה.
בתרבות הארץ ישראלית נכתבו שירים רבים לכנרת בידי פזמונאים ומשוררים.
"כנרת" מאת מרדכי זעירא, לפי שיר של אלכסנדר פן
"יש לי כנרת", מילים ולחן מאת צבי בן־יוסף
"ואולי לא היו הדברים...", מילים מאת רחל המשוררת, לחן יהודה שרת
"כנרת", מילים מאת רחל המשוררת, לחן נעמי שמר
"אגדה" (על שפת ים כנרת...), מילים יעקב פיכמן, לחן חנינא קרצ'בסקי
"שירי לי כנרת", מילים עודד פלדמן, לחן מילי מירן ורמי קידר
"גם אני רוצה לשיר על כנרת", מילים אילן גולדהירש, לחן שייקה פייקוב
"כנרת", מילים אביגדור המאירי, לחן מרק לברי
"כנרת אחרת", מילים יהודה שרת, לחן משה וילנסקי
"נגן לי ירדן", מילים יעקב שרת, לחן מוני אמריליו
"קסם על ים כנרת", מילים מרדכי הוניג, לחן עממי
"הכל פתוח", מילים ולחן נעמי שמר
אמנים רבים בכל התקופות ציירו את הכנרת.
רוב היצירות קשורות לנושאים מהברית החדשה בגלל חשיבות המקום לנצרות.
ג'ובני לפרנקו, פרסקו "ישו על ים כנרת" בבזיליקת פטרוס הקדוש ברומא, 1305
ג'וטו, פסיפס "La Navicella" בבזיליקת פטרוס הקדוש ברומא, 1303
פיטר ברויגל האב, "נוף עם ישו והשליחים על ים כנרת", 1553
רמברנדט, "סערה בים כנרת", 1633. נגנבה ב־1990 ממוזיאון איזבלה סטוארט גרדנר
אברהם וילרטס, "דרשת ישו על ים כנרת", 1643.
אז'ן דלקרואה, "ישו על ים כנרת", מוזיאון האומנות של בלטימור, 1854
וסילי פולנוב, "על ים כנרת", בגלריית טרטיאקוב במוסקבה, 1888
איוון אייווזובסקי, "הליכה על המים", 1897
ניקולאי רוריך, "ים כנרת", 1936
הכנרת היא אתר נופש ובילוי פעיל.
עשרות חופי רחצה מוסדרים קיימים לחופיה.
בחלק מהם מתקיימת פעילות אתגרית כמו שיט סירות ואופנועי ים, סקי מים ורחיפה.
כמו כן מתקיימת פעילות של תנועת הנוער צופי ים בחוף המושבה כנרת, שם נמצא שבט "צופי ים כנרת".
החניכים עוסקים בפעילות ימית ובשיט, ובפעילות חברתית, חינוכית וערכית.
מעט מהחופים פתוחים לקהל הרחב ללא תשלום, על אף שהחוק מתיר גביית תשלום רק בעבור הסדרת חניה.
מבקר המדינה כתב בדו"ח מיוחד, כי מעשית הכניסה להולכי רגל ללא תשלום מנועה בחלק גדול מהחופים.
בדצמבר 2006 לאחר מאבק משפטי של החברה להגנת הטבע וגופים ירוקים נוספים, הוסרו מחופי הכנרת עשרות גדרות בצו בית משפט, ונפתחו לציבור הרחב עשרות חופים, שהיו עד אז מגודרים שלא כחוק.
חלק מהחופים גם הונגשו לנכים.
בדצמבר 2022 דווח על עבודות לשיקום רצועת חוף דגניה שאורכו כ-75 מטרים ושטחו כשלושה דונמים, במטרה לאפשר בו בילוי משפחתי, צפרות וטיילות אך ללא רחצה.
שביל סובב כנרת אותו יזמה החברה להגנת הטבע, הוא פרויקט אשר מטרתו יצירת שביל, תוך כדי הסרת גדרות ומכשולים אחרים, ואשר יאפשר הליכה מסודרת ובאופן חופשי סביב אגם הכנרת.
השביל מסומן בסימון שבילים לבן־סגול־לבן.
נכון לשנת 2010 הוכשרו שבילים באורך של כ־30 קילומטר סביב האגם, שהיקפו הכולל מגיע לכ־60 ק"מ.
באפריל 2011 נפתח שביל הליכה בגליל שנקרא שביל ישו.
אורכו של השביל הוא 65 ק"מ, והוא מתחיל בנצרת ומסתיים בכפר נחום.
שביל זה מהווה רשת של שבילי הליכה, דרכי עפר ושבילי אופניים שמחברים מקומות מרכזיים הקשורים בתולדות ישו והנצרות.
מדי שנה, בעונת הסתיו, מתקיים בכנרת אירוע שחייה עממי הנקרא צליחת הכנרת.
השם "צליחה" מעט מטעה, שכן מדובר במשחה באורך 1.5, 3 (תחרותי) ו־3.5 ק"מ (עד 4.2 ק"מ, תלוי במפלס) ולא חציית האגם במרכזו.
צליחת הכנרת היא אירוע השחייה העממי הגדול בישראל.
אחת לשנה בחודש ינואר מתקיים מרתון הכנרת.
מסלולו מטבריה עד סמוך לקיבוץ עין גב וחזרה.
האירוע הראשון התקיים ב־31 בדצמבר 1977. אחת לשנה מתקיימת גם הקפת הכנרת באופניים.בינואר 2022 התקיימה לראשונה התחרות הבינלאומית לדיג ספורטיבי של קרפיונים.
בעבר שכנו מספר יישובים עתיקים לחופי הכנרת: היישובים באזור צפון הכנרת כוללים את מסעדיה, כפר עקב וכפר נחום.
האחרון נחשב אחד המקומות החשובים לנצרות, היות שישו קבע בו את מרכז פעילותו במשך תקופה ארוכה, ואחדים מהשליחים התגוררו במקום.
במזרח הכנרת נמצאים כורסי, בית צידה וסוסיתא, כאשר הגן הלאומי כורסי הוא אתר ארכאולוגי ובו שרידיו של מנזר נוצרי המתוארך למחצית המאה ה־5 לספירה, ובסוסיתא ניתן לראות שרידים של עיר הקשורה בתרבות יוונית ורומית, ביניהם הפורום של העיר, המקדש לקיסרי רומא, כנסיות ביזנטיות ועוד.
בדרום הכנרת נמצא תל בית ירח ובו בית כנסת קדום, כנסייה ביזנטית ומבנים רבים אחרים.
היישובים השוכנים כיום לחופיה של הכנרת: במזרח – קיבוץ עין גב, האון (קיבוץ לשעבר שהתפרק והפך ליישוב קהילתי), וקיבוץ מעגן.
בדרום – קבוצת דגניה א' (הקיבוץ הראשון שהוקם בארץ ישראל), דגניה ב' המושבה כנרת וקבוצת כנרת.
במערב – העיר טבריה, המושבה מגדל וקיבוץ גנוסר.
כמו כן, לאורך חופי הכנרת התפתחה תיירות ומלונאות ובמסגרת זו הוקמה שורה ארוכה של בתי מלון, חלקם בתחום יישובים כמו טבריה, עין גב וגנוסר, וחלקם כאתרים עצמאיים כדוגמת סטאי כנרת.
הכספת הוא שעשועון טלוויזיה ישראלי שאותו המציא והנחה ארז טל.
לאחר שזכה להצלחה בישראל, פורמט השעשועון נמכר לצרפת, הונג קונג, יוון וקפריסין, פורטוגל, רומניה, רוסיה, אוקראינה, תאילנד, בריטניה ווייטנאם.
בארצות הברית, רשת ABC הייתה אמורה להעלות את הפורמט בשנת 2003, אך הדבר לא יצא לפועל בסופו של דבר.
השעשועון פותח על ידי ארז טל, רות ניסן ואורי גרוס, והופק על ידי חברת הפקות של טל, "מנטה הפקות".
"הכספת" התחרתה בשעשועון "מי רוצה להיות מיליונר?" שעלה במסגרת שידורי רשת בנובמבר 1999. "הכספת" עלתה ב-5 ביולי 2000 ורשמה באותו שבוע רייטינג של 22.4% מול 24.9% ל"מי רוצה להיות מיליונר?".
ובסיום הקיץ היה ל"כספת" רייטינג ממוצע של 21.2% מול 19.7% ל"מי רוצה להיות מיליונר?".
עד נובמבר 2000 הגישה את התוכנית, לצד ארז טל, אילנה ברקוביץ'.
שידור העונה הראשונה הסתיים בינואר 2001.
בסוף יולי 2000 הוגשה לבית המשפט בקשה לתובענה ייצוגית נגד "הכספת", בטענה לעריכת הגרלה ללא היתר, עקב הדרישה מהצופים לתשלום של 8 שקלים עבור השתתפות בתוכנית, כאשר הצופים נבחרים בהגרלה מתוך מאגר הצופים שמבקשים להשתתף בתוכנית באותו שבוע.
ארז טל יצאה נגד מגיש התביעה בשידור חי, ואחר כך נדרש להתנצל.
במאי 2001, בית המשפט המחוזי בתל אביב קבע כי התוכנית אכן כוללת רכיבים של הגרלות אסורות.
השופטת, רות שטרנברג-אליעז, קבעה כי חברת שידורי קשת וארז טל הפרו את הוראות החוק האוסרות הימורים, הגרלות ומשחקים אסורים.
עם זאת, נדחתה הבקשתה לאשר תובענה ייצוגית בסך 2.4 מיליון שקל בטענה לנזקים הנגרמים למשתתפים בתוכנית.
באוקטובר 2000, חברת הטלוויזיה קינג וורלד, חברה-בת של רשת CBS מארצות הברית, רכשה את זכויות ההפצה של "הכספת" ברחבי העולם.
במסגרת ההסכם, ניתנה לרשת CBS האופציה להפיק את התוכנית בתוך גבולות ארצות הברית, אך היא לא הפיקה אותה.
ביולי 2001 החל שידור העונה השנייה של "הכספת", אך היא זכתה לרייטינג נמוך יותר מהעונה הראשונה.
בעונה השנייה שודרה התוכנית במקביל בטלוויזיה, באינטרנט ובסלולר, באמצעות שיתוף פעולה בין החברות "קשת אינטראקטיב" וסלקום, שפיתחו ביחד משחק לטלפונים סלולרים ולאינטרנט.
במאי 2002 עלתה גרסה של התוכנית בערוץ ITV הבריטי בשם "The Vault", שבמקביל מכרה קשת גם את הזכויות למשחק האינטרנט "הכספת אונליין" לחברה בריטית.
ביולי 2002, החל ערוץ 10 במשא ומתן לרכישת "הכספת"
, אך שידורי "קשת" הפעילה את זכות הסירוב שהייתה לה, והתוכנית לא עברה לערוץ 10.
בדצמבר 2002, הודיע ארז טל שהוא עובר לערוץ 10, לאחר שחתם על חוזה בסכום של 5 מיליון דולר.
באוקטובר 2000, חברת הכבלים HOT השיקה ערוץ חדש שהוקדש לתוכנית.
הערוץ אפשר משחק בשעשועון האינטראקטיווי בעזרת השלט.
העונה האחרונה של השעשועון שודרה בשנת 2007 בערוץ 2 במסגרת שידורי קשת בהנחיית גבי גזית.
בכל תוכנית משתתפים שלושה מתחרים.
בשלב הראשון כל מתמודד משחק בנפרד, כאשר לרשותו עומדות 3 דקות לענות על 10 שאלות.
בכל שאלה מקבל המתמודד כרמז את מספר האותיות בכל מילה בתשובה המבוקשת ולעיתים גם מספר אותיות מתוך התשובה.
המתמודד עונה על השאלות בעצמו, ולאחר שמוצגות בפניו כל השאלות, אם לא הצליח לענות על כולן, הוא יכול לקבל תשובות משני עוזרים שהביא עמו למשחק.
לרשות העוזרים עומדים מקורות מידע, כגון אינטרנט, אנציקלופדיות, ומילונים.
עבור כל שאלה שפתר בעצמו מקבל המתמודד סכום כסף, ועבור תשובה שקיבל מעוזרים, סכום נמוך יותר.
אם הצליחו המתמודד ועוזריו לפתור את כל 10 השאלות שהוצגו, המתמודד מקבל בונוס.
אם המתמודד ועוזריו תקועים עם שאלה אחרונה ניתן לקנות את התשובה מהמנחה כדי להוציא את הבונוס.
שאלת נכון / לא נכון
בסיום השלב הראשון יכול המתמודד לענות על "שאלת נכון / לא נכון".
כדי לענות על השאלה, עליו לסכן לפחות חצי מהסכום שצבר.
למתמודד מוצגת עובדה, שאת אמיתותה עליו לקבוע.
אם צדק, מתווסף לחשבונו הסכום שסיכן.
אם טעה, מופחת מחשבונו הסכום שסיכן.
לאחר שכל המתמודדים סיימו את השלב הראשון ואת שלב "שאלת נכון / לא נכון", הם נחשפים להישגיהם של עמיתיהם.
המתמודד בעל הסכום הנמוך ביותר בשלב זה עוזב את המשחק, ושני הנותרים ממשיכים לשלב הבא.
בשלב זה מתחרים שני המתמודדים זה כנגד זה.
השלב נמשך 4 דקות, שבהן על כל מתמודד לענות על מרב שאלות.
המתמודד שצבר את הסכום הנמוך מבין השניים נשאל את השאלה הראשונה ובהמשך נשאל כל מתמודד שאלה אחת לסירוגין.
אם מתמודד לא יודע את התשובה לשאלה מסוימת, הזכות לענות עליה עוברת למתמודד השני.
אם שני המתמודדים לא יודעים את התשובה נערך ביניהם מכרז, בו כל אחד מציע סכום עבור התשובה.
המתמודד שהציע את הסכום הגבוה מקבל את התשובה (ומחשבונו נגרע הסכום שהציע).
עבור כל תשובה נכונה מקבל המתמודד שענה סכום כסף ובסיום השלב, סכום הכסף הכללי של המשתתף שפתר יותר שאלות מוכפל.
בסיומן של ההתחשבנויות כולן, המתמודד שצבר את הסכום הגבוה ממשיך לשלב הבא והאחרון.
בשלב זה המתמודד שנותר משחק נגד אחד הצופים בתוכנית על מחצית מסכום הכסף הכולל שצבר במשחק ואת החלק הזה המתמודד לא מקבל.
גם בשלב זה נשאלות שאלות לסירוגין, על פי הסדר שבוחר המתמודד.
לרשות כל צד 20 שניות לענות על כל שאלה.
אם אחד הצדדים לא מצליח לענות על השאלה בזמן הנתון, זוכה הצד השני בסכום הנ"ל.
בנוסף למשחק באולפן ניתנת לצופים בבית הזדמנות לזכות בסכום כלשהו, נמוך מהסכום שעליו שיחקו המתמודדים באולפן.
לרשות הצופה דקה וחצי לענות על חמש שאלות.
צופה שעונה נכונה על כל השאלות בזמן הנקוב זוכה בסכום שבקופה (הקופה מתחילה מ-25,000 ש"ח וכל מישהו שלא זוכה בה מוסיף לה 5,000 ש"ח, כאשר מישהו זוכה בקופה היא חוזרת לסכום ההתחלתי שלה 25,000 ש"ח).
בפינה זאת התארחו אנשי ציבור שונים, ובהם יזהר כהן, כרמלה מנשה, יואב קוטנר, גדעון רייכר ואחרים.
יחיאל ספרא, מכותבי השאלות, אף הוציא ספר בשם: "טריוויה עד הבית" בהוצאת מודן.
כסף, בכלכלה, הוא כל מוצר, נכס וסמל אשר מהווה אמצעי חליפין על פי חברה מסוימת ואשר משמש ערך כלשהו, אמצעי תשלום ויחידת חישוב.
הכסף הוא נכס פיננסי לרוב ולכן אין לכסף ערך ממשי ושימוש כשלעצמו, אלא ערכו בא לו מכך שהוא מייצג דרישה לקבלת מוצרים או שירותים מסוימים תמורתו.
לכן, ניתן לומר כי כסף הוא כל הילך חוקי.
הכסף הוא המצאה אנושית ומטרתה להקל על הסחר והכלכלה.
סחר חליפין הוא החלפת מוצר אחד באחר, והוא הסחר העתיק בעולם.
למרות זאת, הוא פחות יעיל ועל כן הומצא אמצעי אחר - הכסף, על מנת להקל על הסחר.
הכסף משמש בעיקר אמצעי תשלום אך שימוש נוסף הוא השימוש בכסף כמודד-ערך.
כלומר, באמצעות הכסף ניתן למדוד ולהשוות ערכים, מוצרים ושירותים שונים ובין מדינות.
תפקיד דומה הוא השימוש בכסף כצובר-ערך.
כלומר, האפשרות לצבור ולחסוך את הכסף על מנת להשתמש בו מאוחר יותר.
הגדרות אפשריות של כמות הכסף במשק
לכמות הכסף במשק כמה הגדרות מקובלות, להם נהוגים סימונים שונים:
M0. מושג זה הוא סך שטרות המזומנים במשק.
נקרא גם "בסיס הכסף במשק"
M1. כמות המזומנים ופיקדונות העובר ושב, אשר בידי כל גורמי המשק יחד.
הגדרה זו של כסף היא ההגדרה המקובלת ביותר של המושג "כמות הכסף במשק", או סך אמצעי התשלום הנזילים ובהגדרה זו נהוג להשתמש.
לכן הגדרה זו תשמש אותנו מכאן ואילך, אלא אם כן ייאמר אחרת.
לא יחשבו בהגדרה זו רזרבות המופקדות בבנק המרכזי או רזרבות השמורות בכספות הבנקים כשלעצמם, היות שהללו אינם משתתפים במחזור באופן פעיל.
M2. כמות הכסף במשק כפי שהוגדרה ב-M1 ועוד פיקדונות שונים במטבע מקומי ועוד איגרות חוב לזמן קצר שהונפקו על ידי הבנק המרכזי.
ערך זה מכונה גם בשם "מזומנים ושווי מזומנים".
M3 זהו M2 ועוד פיקדונות צמודי מט"ח ופיקדונות במט"ח.
הבנקים המסחריים כיוצרי כסף במשק
אף על פי שבכל מדינה רשאית רק הממשלה להדפיס כסף (בימינו מקובל לעשות זאת דרך הבנק המרכזי) ובכך להשפיע על כמותו במשק, נודעת גם לבנקים המסחריים במשק חשיבות רבה בקביעת כמות הכסף במשק.
הבנקים מחזיקים בכל פיקדונות עובר ושב של הציבור וכן הם מורשים, בין היתר, לתת הלוואות.
הם מלווים בעצם את הכסף של הציבור חזרה לציבור.
בעצם היותם מחזיקי הפיקדונות ונותני ההלוואות, הם מגדילים את כמות הכסף במשק: מצד אחד הציבור מפקיד בבנקים את כספו, ומצד שני הציבור לווה כסף ועל ידי כך "נוצר" כסף.
מאזן בנק הוא סיכום כל נכסיו וכל התחייבויותיו של הבנק.
כאשר לקוח מפקיד סכום של 10,000 ש"ח בפיקדון עובר ושב בבנק כלשהו, הבנק מתחייב להחזיר ללקוח סכום זה על פי דרישת הלקוח.
נכסים התחייבויותמזומנים בכספת: 10,000+פיקדונות עובר ושב: 10,000+
לרשות הבנק עומדים כעת 10,000 ש"ח, אותם הוא יכול להלוות ללקוח אחר.
נניח כי יחס הרזרבה (אחוז המזומנים שהבנק חייב להחזיק בכספת, מתוך סכומי פיקדון מסוג מסוים) עומד על 20% לגבי פיקדונות עובר ושב (ופיקדונות בנקאיים אחרים), הרי הבנק ילווה לציבור 8,000 ש"ח.
מאזן הבנק אם כך הוא:
נכסים התחייבויותמזומנים בכספת (רזרבה): 2,000+פיקדונות עובר ושב: 10,000+הלוואות ללקוחות: 8,000+
מכאן שכמות הכסף גדלה בסכום של 8,000 ש"ח.
נניח שהכסף שהלווה הופקד בחשבון בנק אחר.
גם מהפקדה זו ניתן ליצור הלוואות נוספות.
לכן, כמות הכסף תגדל בסופו של דבר ביותר מ-8,000 ש"ח.
במקרו-כלכלה נהוג לחשב סכום זה באמצעות 'מכפיל הפיקדונות'.
מכפיל הפיקדונות שווה לאחד חלקי יחס הרזרבה.
בדוגמה שלנו, מכפיל הפיקדונות שווה ל-5 לפי החישוב: 5 = 0.2 / 1. אם כך, הפיקדון המקורי בסך של 10,000 ש"ח יגרום לכמות כסף כוללת בסכום של 50,000 ש"ח, כשמתוכן 40,000 ש"ח הם הלוואות.