tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בשנת 394 ביטל הקיסר תאודוסיוס הראשון את המשחקים, שכן הסגידה לזאוס והתחרויות בעירום לא עלו עוד בקנה אחד עם הנצרות.
המשחקים האיסתמיים (ביוונית עתיקה: Ἴσθμια) היו חלק מהמשחקים הפאן-הלניים שנערכו ביוון העתיקה.
תחרויות ספורט אלה נערכו בקורינתוס שביוון מדי שנתיים.
משחקים אלה נערכו שנה לפני ושנה לאחר מהמשחקים האולימפיים יחד עם המשחקים הנמאיים, ושנה לפני ושנה לאחר המשחקים הפיתיים.
המשחקים האיסתמיים נערכו לכבודו של האל פוסידון, ונערכו לראשונה בשנת 580 לפנה"ס על מנת לחגוג את מותו של העריץ קיפסלוס.
ייסוד המשחקים יוחס על ידי תושבי קורינתוס לסיזיפוס, ועל ידי אתונה לתסאוס.
בשנת 196 לפנה"ס ניצל טיטוס קווינקטיוס פלמינינוס את המשחקים על מנת להכריז על עצמאותה של יוון משלטון מקדון.
לאחר שהעיר קורינתוס נהרסה על ידי הרומים בשנת 146 לפנה"ס עברו המשחקים לעיר סיקיון, בה נערכו המשחקים עד שנת 7 לפנה"ס (או 3 לפנה"ס), עת שהעיר קורינתוס שבה לארח את המשחקים.
המנצחים במשחקים אלה קיבלו זר של עלי עץ אורן.
המשחקים הופסקו בהוראת הקיסר הרומי תיאודוסיוס הראשון שראה בהם טקס פגאני.
המשחק של ריפלי הוא רומן מתח שנכתב בשנת 1974 על ידי הסופרת פטרישיה הייסמית'.
הספר הוא השלישי בסדרת הריפליאדה שגיבורה הוא טום ריפלי.
ראשית, בשנת 1977 כסרט בשם : "החבר האמריקאי" בבימויו של וים ונדרס ובכיכובו של דניס הופר.
עיבוד שני לקולנוע הופק בשנת 2002 ונקרא "המשחק של ריפלי", בבימוייה של ליליאנה קבאני ובכיכובו של ג'ון מלקוביץ'.
ספר זה הוא השלישי בסדרת הריפליאדה.
בספר זה טום ריפלי הוא סוחר עשיר בשנות ה-30 לחייו.
הוא מתגורר בוילפרס (Villeperce) שבצרפת, בחווה שנקראת בל אומברה (Belle Ombre), עם אשתו הצרפתייה אלואיז (Heloise).
בתחילת הסרט אחד משותפיו, פושע אמריקאי בשם ריווס מינוט (Reeves Minot), מבקש ממנו לרצוח שני בני אדם.
ריפלי "השונא לרצוח, אלא אם הדבר מתחייב" מסרב לבצע רצח בתמורה ל-90,000 דולרים.
שכנו של ריפלי, ג'ונתן טרוואני (Jonathan Trevanny), הוא בריטי עני העוסק בבניית מסגרות לתמונות וחולה בסרטן הדם.
טרוואני מעליב את ריפלי, וריפלי, כנקמה, מבקש ממינוט לשכנע את טרוואני לרצוח את האנשים, ואף מציע למינוט לזייף מסמכים על מנת לשכנע את טרוואני שהסרטן שלו מתגבר ושימיו ספורים.
טרוואני, המאמין שימיו סבורים, מנסה למצוא מקור הכנסה לאשתו ולבנו, ומסכים להצעה.
טרוואני מבצע את אחד ממעשי הרצח, ומינוט (בעזרתו של ריפלי) מביא עדויות רפואיות נוספות לכך שימיו של טרוואני ספורים ומשכנע אותו להרוג בוס של המאפיה ברכבת.
הפעם טרוואני מהסס, וריפלי מופיע ברכבת ומסייע לו לרצוח את הבוס ושומרי ראשו.
ריפלי וטרוואני נמלטים מחברי המאפיה הרוצים לנקום את מות ראש הכנופיה, ונעשים חברים.
ריפלי לומד מטריוואני איך זה לדאוג לאדם אחר (ונהיה פחות סוציופת) ואילו טריוואני לומד להתגבר על המצפון שלו.
אשתו של טרוואני חושדת בבעלה ומאיימת עליו שתעזוב אותו אם לא יודה במעשיו.
טרוואני שולח אותה למקום מוגן, ומגיע לבל אומברה במטרה להימלט מהמאפיה.
ריפלי שולח את אשתו מהאחוזה על מנת להגן עליה, ושניהם הורגים רוצח שכיר שנשלח על ידי המאפיה להרגם.
קבוצה של אנשי המאפיה מגיעה לבית.
טרוואני יורה עליהם, קופץ לפני ריפלי ומציל אותו, בעודו נפצע אנושות.
טריוואני מת בזרועותיה של אשתו, וריפלי מוודא שמינוט יעביר להם את כל הכסף שהגיע לטרוואני בגין הרציחות, וחוזר לחייו השקטים כאילו לא אירע דבר.
המשולש הפדרלי הוא מתחם משולש בצורתו, במרכז העיר וושינגטון, בירת ארצות הברית.
המתחם גובל ברחוב 15, שדרת החוקה ושדרת פנסילבניה.
במתחם מצויים מבנים רבים של הממשל הפדרלי של ארצות הברית, ומכאן שמו.
בין המבנים שבמתחם: בניין משרד המשפטים על שם רוברט פ.
קנדי - המבנה המרכזי של משרד המשפטים של ארצות הברית, בניין הרברט סי.
הובר (בניין משרד המסחר של ארצות הברית), האקווריום הלאומי, בניין הדואר הישן, מרכז המסחר הבינלאומי על שם רונלד רייגן, בניין הארכיב הלאומי של ארצות הברית, הבניינים הראשיים של מס ההכנסה בארצות הברית, בנייני הרשות להגנת הסביבה של ארצות הברית, בניין רשות הסחר הפדרלי ומרכז המבקרים של הבית הלבן.
מרבית הבניינים נבנו בשנות ה-30 של המאה ה-20 בסגנון ניאו קלאסי, אולם לבתים גגות רעפים אדומים בסגנון ספרדי.
במתחם מצויה אחת מתחנות הרכבת התחתית של וושינגטון.
המשחקים האולימפיים לנוער הוא אירוע עולמי של תחרויות ספורט רב-ענפיות הנערך אחת לארבע שנים המוגדר לנוער בגילאי 14 עד 18 שלא יכולים להשתתף ב.
מוטו התחרות הוא "ללמוד כדי לדעת, ללמוד כדי להיות, ללמוד לעשות וללמוד איך לחיות יחד", והנושא הכללי של התחרות הוא חינוך ותרבות.
רעיון המשחקים האולימפיים לנוער הוצג בישיבת הוועד האולימפי במוסקבה בשנת 2001 על ידי ז'אק רוג, הנשיא החדש דאז של הוועד האולימפי הבין-לאומי, הרעיון אושר במושב הוועד האולימפי בגואטמלה סיטי, גואטמלה ב-6 ביוני 2007. אולימפיאדת הנוער נערכה לראשונה בסינגפור בין 14 ל-26 באוגוסט 2010.
הוועד האולימפי הודיע כי העיר המארחת לא חייבת לבנות מבנים חדשים חוץ מכמה מבנים מסוימים ואת הכפר האולימפי.
בנוסף, הוחלט כי כל המשחקים חייבים להתקיים בתחומי העיר, דבר שגרם להפסקת ההצעות המשותפות.
על פי הדרישות, האצטדיון שבו נערך טקס הפתיחה של האולימפיאדה חייב להכיל יותר מ-10,000 מקומות, ועל כל מתקן אולימפי שבו נערכת תחרות להכיל לפחות 2,500 מקומות.
כל מדינה מחויבת לשלוח לפחות ארבעה משתתפים ולא יותר ממאה משתתפים, כל מדינה בוחרת את הנבחרת שלה כ-18 חודשים לפני תחילת התחרות כך שייתכן שילד בן 12 ייבחר לנבחרת האולימפית.
העלויות המשוערות של אולימפיאדת הנוער היו כ-30 מיליון דולר למשחקי הקיץ ובין 15 ל-20 מיליון דולר למשחקי החורף, בעיקר עבור תיקון תשתיות ומגורים.
הוחלט כי הוועד האולימפי ישלם לעיר עבור הלינה והמזון של המשתתפים ושל השופטים, הוצאות שמסתכמות ב-11 מיליון דולר.
תקציבי הערים שהגישו הצעה לאירוח אולימפיאדת הנוער הראשונה היו גדולים פי כמה מהתקציב המשוער.
סינגפור הציעה כ-75 מיליון דולר ומוסקבה הציעה 175 מיליון דולר.
תקציבי הערים שהציעו את אירוח אולימפיאדת החורף לנוער הראשונה היו צנועים יותר, 22 מיליון דולר שהציעה אינסברוק ו-14 מיליון דולר שהציעה קואופיו, פינלנד.
עלות אולימפיאדת הנוער בסינגפור מוערכת בכ-387 מיליון דולר סינגפורי (284 מיליון דולר אמריקאי).
המשולש הקטן הוא כינוי מתקופת מלחמת העצמאות לאזור במישור החוף מול המורדות המערביים של הכרמל, שצורתו כמשולש.
שבו שכנו הכפרים הערביים איג'זים, ג'בע ועין ע'זאל.
משולש כפרים זה היווה את המובלעת הערבית הגדולה ביותר שלא נכבשה בלב השטח הישראלי.
שם האזור נגזר מ"המשולש הגדול".
על פי תוכנית החלוקה נכללו כפרי המשולש הקטן בתחום המדינה היהודית.
במלחמת העצמאות תקפו אנשי הכפרים ששכנו במשולש הקטן, בסיוע אנשי הכפר טנטורה, את התחבורה היהודית על כביש תל אביב חיפה הישן, והביאו לחסימתו.
עקב החסימה הופנתה התחבורה היהודית לדרך חלופית - דרך ואדי מילק וממזרח לכרמל.
הכפרים נכבשו על ידי צה"ל ב"מבצע שוטר" במהלך ההפוגה השנייה.
תושבי הכפרים גורשו על ידי חיילי צה"ל בספטמבר 1948, חלקם לכפרי ואדי עארה וחלקם ללבנון.
הכפרים נהרסו ובשטחם הוקמו מספר יישובים:
על אדמות איג'זים הוקם המושב כרם מהר"ל.
על אדמות עין ע'זאל הוקמו המושב עין איילה ומצפה עופר.
על אדמות ג'בע הוקם המושב גבע כרמל.
המשולש הפולינזי הוא אזור דמוי משולש באוקיינוס השקט, אשר קודקודיו הם איי הוואי, אי הפסחא וניו זילנד.
האזור משמש לא פעם כאמצעי פשוט לתיאור תחומיה של פולינזיה.
אורך כל אחת מצלעות המשולש הוא 7,000 קילומטר.
שיוצר שטח שכפול משטחה של רוסיה.
התרבויות הפולינזיות העיקריות השוכנות במשולש כוללות את המאורים של ניו זילנד, ילידי הוואי והתושבים הילידים של אי הפסחא, איי מרקיז, סמואה, סמואה האמריקנית, פולינזיה הצרפתית ואיי קוק וטונגה.
אנתרופולוגים מאמינים שהתרבות הפולינזית המודרנית התפתחה מפרוטו-תרבות יחידה שהתקיימה בדרום האוקיינוס השקט.
קיימות עדויות שהפולינזיים נדדו מזרחה עד לאזור סאלס אי גומס ודרומה עד לאזור דרום ניו זילנד אך התיישבויות אלה לא שרדו.
קיימים שרידים של התיישבות פולינזית שהתקיימה במאה ה-13 באנדרבי באיי אוקלנד
המשחק של גנרל בלוטו הוא משחק מוכר בתורת המשחקים.
זהו משחק סכום אפס, בו על השחקנים לחלק משאבים מוגבלים על פני מספר טריטוריות (שדות קרב).
משחק מסוג זה, הוצע על ידי בורל כבר בשנת 1921.
המשחק קרוי על שמו של גנרל בלוטו, דמות דמיונית שעלתה מכתביהם של גרוס וואגנר (1950).
הגרסה הקלאסית של המשחק (שהתפתחה בשלב מאוחר יותר), מתארת קרב בין הכוחות הכחולים, בראשם גנרל בלוטו, לבין הכוחות האדומים, שמנהיגם הוא קפטן קיז'ה.
הכוחות נאבקים על כיבוש שטח המורכב מ-K שדות קרב שונים.
גנרל בלוטו מפקד על N חיילים, בעוד שקפטן קיז'ה מפקד על M חיילים.
על כל גנרל להקצות במקביל את חייליו בין K שדות הקרב השונים.
כל חייל יכול להיות מוקצה לשדה קרב אחד בלבד.
בתום הקצאת החיילים מתקיים קרב בין הצבאות.
כל שדה קרב נכבש על ידי הצבא שמחזיק במספר חיילים גבוה יותר באותו שדה קרב.
התוצאה בשדה קרב i מסומנת בki, ותלויה בכוחות הממוקמים באותו שדה קרב בלבד.
עבור כיבוש כל שדה קרב, זוכה הצבא הכובש בנקודה, ואילו הצבא המפסיד מאבד נקודה.
עבור תוצאת תיקו, אף שחקן אינו מקבל נקודה.
לדוגמה: אם שחקן 1 מציב בשדה קרב i שלושה חיילים, ואילו שחקן 2 מציב באותו שדה הקרב חייל אחד, שחקן 1 מנצח ומקבל נקודה אחת.
שחקן 2, מפסיד בקרב זה – ומאבד נקודה אחת.
מנצח במשחק – הצבא שבתום העימות, קיבל את מספר הנקודות (שדות הקרב) הרב יותר.
אם כן, כל שחקן מנסה למקסם את מספר שדות הקרב בהם יזכה, תחת אי הידיעה של חלוקת הקצאת יריבו.
ברשותו של גנרל בלוטו 4 חיילים (N=4) ולקפטן קיז'ה 4 חיילים (M=4).
הכוחות הכחולים של בלוטו: (4,0,0)
ניתן לראות שהחלוקה הנ"ל מביאה לניצחון 1:2 לטובת הצבא האדום.
נבחן מהם הפתרונות האפשריים למשחק, עבור הדוגמה הנ"ל.
אם כל אחד מן המפקדים משחק בצורה אסטרטגית, כיצד עליהם לחלק את חייליהם?
ניתן לראות שלכל שחקן יש חמש עשרה אסטרטגיות אפשריות:
נראה את האסטרטגיות האפשריות במטריצה הבאה (ב - ניצחון לבלוטו, ק - ניצחון לקיז'ה, ת - תיקו):
מכיוון שבדוגמה שלנו לשני השחקנים אותו מספר חיילים, מסימטריה, ערך המשחק הוא 0. התבוננות במטריצה לעיל, מראה שאין אסטרטגיה טהורה המבטיחה תשלום 0 (כלומר, ניצחון או תיקו) ולכן בדוגמה זו אין אסטרטגיה אופטימלית טהורה.
עובדה זו אינה מפתיעה, שכן - לעיתים קרובות, לא קיים שיווי משקל נאש באסטרטגיות טהורות.
לרוב, כמו בדוגמה לעיל, עבור מספר גדול של שדות קרב ומספר חיילים גבוה, לכל אסטרטגיה טהורה ניתן למצוא אסטרטגיה טהורה אחרת שמנצחת אותה.
במקרים כאלו, האסטרטגיה האופטימלית נתונה באסטרטגיות מעורבות ולא באסטרטגיות טהורות.
בנוסף, אפילו אם קיים שיווי משקל באסטרטגיות טהורות, ככל שמספר החיילים גדול יותר, כך יהיה קשה יותר לחשב אותו, וזאת בשל מספר האסטרטגיות האפשריות הרבות העומדות בפני כל שחקן.
עבור K=3, כאשר N=M=8, לכל שחקן 45 אסטרטגיות אפשריות.
כאשר N=M=13, קיימות 105 אפשרויות ועבור N=M=20 קיימות 231 אסטרטגיות אפשריות.
מספר האסטרטגיות עבור כל שחקן עם n חיילים ו-k שדות קרב אפשריים הוא:
המשחק המלכותי של אוּר הוא משחק לוח שהתגלה בחפירות הקברים המלכותיים של אוּר שבשומר.
לוח המשחק מתוארך לשנת 2600 לפנה"ס.
לוח משחק זה הוא הקדום ביותר אחרי משחק הסנת בן האלף השלישי לפנה"ס שהתגלה במצרים העתיקה.
הלוח מוצג כיום במוזיאון הבריטי בלונדון.
ללוח המשחק צורה מלבנית, שעליה משבצות.
הלוח מורכב משני מלבנים (באחד 3 על 4 משבצות, ובשני 3 על 2 משבצות) המחוברים ביניהם במלבן של 1 על 2 משבצות.
הלוח עצמו היה עשוי עץ וצופה במשבצות ודפנות צבעוניות העשויות צדפה, אבן גיר אדומה ולפיס לזולי.
העץ עצמו הרקיב במהלך השנים, אולם הציפויים נותרו במקומם ואפשרו שחזור של צורת הלוח.
על גבי לוח המשחק הופיעו צורות של רוזטה (פרח) או של חמש נקודות.
המשחק המלכותי של אור שוחק עם שתי מערכות כלים - האחת לבנה והאחת שחורה.
כל מערכת כלים כללה שבע אבני משחק וארבע קוביות משחק שצורתן ארבעון (היינו קוביות בנות ארבע פאות).
כללי המשחק המקורי אינם ידועים, אולם משערים כי לא השתנו במהלך השנים, וכי לוח כללים מבבל שנכתב בשנת 177 לפנה"ס מתאר את חוקי המשחק.
אין מחלוקת כי מדובר במשחק "מרוץ" במסגרתו כל שחקן צריך להעביר את הסמנים שלו דרך מסלול מסוים, בהתאם לתוצאות הקוביה, והראשון שמעביר את כל הסמנים מנצח.
המשחק המלכותי של אור נחשב לאביו הקדמון של משחק השש בש של ימינו.
המשחק המלכותי של אור היה נפוץ במסופוטמיה גם בתקופה שלאחר נפילתה של שומר.
עדות לכך היא גרפיטי של לוח משחק חרוט התגלה על גבי אחד מהלמסו (הכרובים שומרי השער) בארמונו של סרגון השני בדור שרוכין.
הלמסו מוצג כיום במוזיאון הבריטי.
בסדרת הטלוויזיה "הארכאולוג העירום" בהגשת שמחה יעקובוביץ' מוצעת ספקולציה לפיה הפור אותו מפיל המן על מנת לקבוע את מועד השמדת היהודים (יום חג פורים) בוצע על ידי משחק או הטלת קובייה במשחק זה, אך לסברה זו אין סימוכין.
המשחק של אנדר הוא סרט מדע בדיוני אקשן אמריקאי אשר יצא ב-2013, בבימויו של גאווין הוד ובכיכובם של השחקנים אייסה באטרפילד, האריסון פורד, בן קינגסלי, מויסס אריאס, אראמיס נייט, היילי סטיינפלד, ג'ימי פינצ'ק, אביגייל ברסלין, ויולה דייוויס, קיילין רמבו וברנדון סו הו.
עלילת הסרט מתארת את עלילותיו של אנדר וויגין, נער בן 16 אשר נשלח לבית הספר ללחימה, יחד עם נערים ונערות מבטיחים מרחבי העולם, על-מנת להכשיר את המנהיג הבא של בני האדם במלחמתם נגד חייזרים הנקראים באגים (בשל דמיונם לחרקים ענקיים), אשר תקפו את כדור הארץ 50 שנים לפני תחילת העלילה.
תסריט הסרט מבוסס על שני ספרים: "המשחק של אנדר" משנת 1985 אשר מתמקד בסיפורו של אנדר והתמודדותו עם המבחנים השונים אשר הוא עובר בבית הספר ללחימה ו"הצל של אנדר" משנת 1999 שעלילתו מכסה ברובה את האירועים שהתרחשו בספר "המשחק של אנדר", אך מנקודת מבטו של בין.
צילום הסרט החל בשנת 2012, והסרט יצא לאקרנים לראשונה בגרמניה ב-24 באוקטובר 2013, בישראל ב-31 באוקטובר וארצות הברית ב-1 בנובמבר.
בנובמבר 2012 הוציאה חברת ההפקה של הסרט, Summit Entertainment, הודעה לעיתונות של תקציר העלילה:
שם השחקן/ית שם הדמות הערות אייסה באטרפילד אנדרו וויגין גיבור הסרט.
אח קטן לפיטר (הבכור) וולנטיין, נשלח בגיל צעיר לאקדמיה בחלל על מנת לעבור הכשרה לדור העתיד של מפקדי הצי.
האריסון פורד קולונל היראם גראף מפקד בית הספר ללחימה.
בן קינגסלי מאזר רקהאם גיבור מלחמת הבאגים (פורמיקים) הראשונה, חונך ילדי בית הספר למפקדים בשלב הכשרתם הסופי.
סוראג' פרת'אסארנת'י עלי חברו של אנדר בבית הספר ללחימה.
הגיע איתו בשיגור אראמיס נייט בין חברו של אנדר בבית הספר ללחימה.
הגיע איתו בשיגור היילי סטיינפלד פטרה ארקניאן חברה של אנדר בבית הספר ללחימה.
מאמנת אותו כשמגיע לצבאו של בונזו קיילין רמבו דינק מיקר חברו של אנדר.
היה בצבא עכברוש מויסס אריאס בונזו מדריד מפקד צבאו הראשון של אנדר בבית הספר ללחימה, יריבו של אנדר אביגייל ברסלין ולנטיין וויגין אחותו האמצעית של אנדר.
לא התקבלה לבית הספר ללחימה בשל נטיותיה ההומאניות.
ג'ימי פינצ'ק פיטר ויגיןאחיו הגדול של אנדר.
לא התקבל לבית הספר ללחימה בשל נטיותיו הסאדיסטיות.
ויולה דייוויס רב-סרן אנדרסון פסיכולוגית צבאית של הילדים בבית הספר ללחימה.
נונסו אנוזי סמל דאפ הסמל האחראי על המשוגרים ועל התלמידים בבתי הספר.
מרגע הוצאתו לאור של "המשחק של אנדר" ב-1985, אורסון סקוט קארד הבהיר שעיבוד קולנועי לספר לא יכול לקרות ללא שליטה מלאה שלו בפיתוח ובזכויות הסרט.
בריאיון ללוס אנג'לס טיימס, הוא טוען שהיו לו המון הזדמנויות בשנות ה-80 וה-90 למכור את זכויות הסרט, אבל אלו עלו על שרטון לכשעלו סוגיות השליטה האומנותית על הפקת הסרט.
עם הקמת חברת ההפקות Fresco Pictures ב-1996, אשר קארד שותף בה, החל קארד לעבוד על תסריט לסרט.{{הערה|פול קאנון, [http://movies.ign.com/articles/359/359290p1.html ''המשחק בפעולה] מתאריך 13 במאי 2002 מאתר הבידור האמריקאי, כניסה אחרונה 8 בינואר 2013 IGN}}
בראיון שנערך ב-1998, סיפר קארד על תהליך פיתוח הספר לתסריט: "ההחלטה הראשונה שעשיתי הייתה לוותר על עלילת המשנה של פיטר וולנטין באינטרנט, כי היא רק שני אנשים מקלידים למחשב.
ההחלטה השנייה הייתה לתת את ההפתעה של סוף הספר כבר בתחילת הסרט.
בתסריט שלי אנחנו יודעים שמאזר רקהם באמת קיים, ואנחנו יודעים מה עומד על המאזניים בזמן שאנדר משחק את משחקיו.
אבל אנדר לא יודע, כך שלדעתי המתח אפילו גובר כי הקהל יודע שאנחנו מתעסקים בהצלת העולם ושהכל תלוי בכך שהילד הזה לא יבין את זה.
אכפת לנו יותר אם הוא ינצח - ואנחנו מודאגים מכך שייתכן שהוא לא ירצה לנצח.
בזמן שאנחנו רואים את המבוגרים נאבקים על השליטה באנדר, אנחנו מרחמים עליו בגלל מה שקורה לו, אבל אנחנו רוצים שהמבוגרים יצליחו.
אני חושב שזה הופך את הסרט ליותר מורכב ומרתק מאשר האופציה של לנסות לשמור את כל הסודות של העלילה עד הסוף."
קארד הגיש תסריט לחברת האחים וורנר ב-2003. באותה תקופה שני תסריטאים ידועים נשכרו כדי לעבד את התסריט של קארד לסרט יחד עם הבמאי שיועד דאז לסרט וולפגנג פטרסן (שביים את "הסיפור שאינו נגמר").
ארבע שנים לאחר מכן ב-2007, קארד כתב תסריט חדש, שלא התבסס על אף אחת מהגרסאות הקודמות (כולל את זו שהוא עצמו כתב).
קארד הודיע בפברואר 2009, שהוא סיים לעבוד על תסריט עבור חברת ההפקות Odd Lot Entertainment, ושהתחילו לאסוף צוות הפקה לסרט.
בספטמבר 2010, פורסמה הידיעה שגאווין הוד מצטרף להפקה כבמאי וכתסריטאי.
ב-28 בינואר 2011, דווח כי המפיקים של הסרט החלו להציגו בפני משקיעים פוטנציאליים.
באפריל 2011 חברת ההפקות Summit Entertainment יחד עם Digital Domain לקחו את הפרויקט.
גאווין הוד צורף יחד עם התסריט שכתב כבמאי, ודונלד מקאלפיין תפס את עמדת הצלם.
מפיקי הקריאייטיב של הסרט נותרו רוברטו אורסי ואלכס קורצמן, ומפיקים כלכליים נוספים הצטרפו ג'יגי פריצקר ולינדה מקדונואו מחברת Odd Lot Entertainment.
הסרט מופק גם על ידי לין הנדי ורוברט צ'רטוף ועל ידי אורסון סקוט קארד.
ההפקה התחילה בניו אורלינס ב-27 בפברואר 2012. מדיווח שקארד עצמו פרסם במאי 2012, ניתן לגלות שקארד הקליט בסט הצילומים של הסרט את קולו בתור מערכת הכריזה של מטוס נוסעים.
קארד גם נכח בעת הצילומים של סצנה מהסרט בהשתתפות פורד ובאטרפילד ושיבח אותם על משחקם.
קארד ציין שמעט מאוד מהסצנות בסרט הופיעו גם בספר, אבל שהדבר מקובל עליו, והוא מרגיש בנוח עם החירות היצירתית שגאוין הוד לקח לעצמו בכתבו את התסריט.
בזמן עריכת האפקטים והסצנות שצולמו, הודיעה חברת האפקטים המיוחדים שנשכרה לסרט, Digital Domain, על פשיטת רגל.
דבר שהשפיע ככל הנראה על תאריך ההוצאה של הסרט.
חברת ההפקות, התחילה לפרסם את הסרט דרך האינטרנט על ידי השקת אתר ויראלי, שמכוון לאלו אשר מתעניינים להצטרף לצי הכוכבים.
ניתן להתעדכן באתר על מאמצי המלחמה נגד הבאגים, היסטוריית המאבק בין המינים, וחיפושי הצי הבינלאומי אחר דור המנהיגים הבא, שיובילו את בני האדם בעימות הסופי מול הבאגים.
כמו כן פורסם קדימון רשמי לסרט במהלך חודש מאי 2013.
קריאה רחבה לחרם צרכנים הוכרזה על הסרט ביוזמת ארגוני להט"ב אשר מתנגדים לדעותיו הנחרצות של מחבר הספר, קארד, כנגד נישואים של זוגות מאותו המין.
קארד, שעד 2013 היה חבר בוועד המנהל של ארגון ה-NOM, ארגון אשר פועל כדי למנוע את ההסדרה בחוק של נישואים חד מיניים בארצות הברית, התייחס לנושא לאחר הפסיקה של בית המשפט העליון לטובת נישואים חד מיניים והצהיר שהוא .
בתגובה למחלוקת זו, החלו חברות ההפקה של הסרט להבהיר שדעותיו של קארד אינן מייצגות את דעתם של אף אחד מהשותפים לעשיית הסרט.
חברות ההפקה אף הדגישו כי תוכן הסרט אינו תומך בפגיעה בזכויות להט"ב, ושבכוונתם להקדיש את הכנסות חלק מההקרנות המוקדמות לטובת ארגוני להט"ב.
המשורר הוא סרטו העלילתי הקצר של גידי דר (30 דקות), שהקרנת הבכורה שלו הייתה ב-19 במרץ 1988 בבית ליסין, תל אביב.
מככבים בו משה איבגי ושולי רנד.
משורר תמהוני (שולי רנד) הוא עד ראייה לתאונת פגע וברח וכותב עליה שיר.
בתחנת המשטרה מתברר לחוקר (משה איבגי) כי המשורר אינו זוכר דבר, והשיר שכתב מהווה העדות היחידה לתאונה.
השניים מנסים לפענח את השיר, על מנת לפתור את התעלומה.
שמי זרחין כתב על הסרט בעיתון חדשות:
אורון שמיר כתב על הסרט בעכבר העיר:
הסרט יצא לאקרנים כאשר גידי דר היה בן 23, וכל השכלתו הקולנועית האקדמאי הייתה לימודים במשך חודשיים במגמת הקולנוע בבית צבי.
הסרט צולם במצלמת 16 מ"מ על ידי אמנון זלאייט.
הסרט נעשה בתקופה שבה סרטים בני חצי שעה היו נדירים.
התסריט מבוסס על הסיפור הקצר של קארל צ'אפק "המשורר".
דר כתב אותו יחד עם דני וסרמן, שהיה שותפו לפרויקטים רבים.
זהו תפקידו הראשון של השחקן שולי רנד בקולנוע.
משה איבגי – חוקר המשטרה
שולי רנד – המשורר (משה הפנר)
בסרט שיחקו גם קטיה זימבריס, יפתח מור, איתן בלום, הדה רישקין ועוד.
המשחק של גרי הוא סרט קצר קומי בהנפשה ממוחשבת של חברת פיקסאר מ-1997. הסרט נכתב ובוים על ידי ג'אן פינקווה, והוקרן לפני הסרט באג לייף.
הסרט זכה בפרסים רבים, ובניהם בפרס אוסקר לסרט המונפש הקצר הטוב ביותר.
בפארק שליו בפריס, על רקע שלכת בתחילת אוקטובר 1997, וקולותיו של אקורדיון שמנגן A Night in Tunisia, הדמות הראשית, גרי (שדובב על ידי בוב פיטרסון, אם כי הדמות מעולם לא אומרת דבר), קשיש מקריח בחליפה משחק משחק שחמט נגד עצמו.
הוא "הופך" לכל שחקן אחרי כל סיבוב על ידי הליכה לאט לצד השני של לוח השחמט, שם הוא משנה את אישיותו ועונד או מסיר את משקפיו כדי להראות את שינוי האופי הזה.
ככל שהמשחק מתקדם, הקיצוצים מואצים ונראה יותר ויותר כאילו יש שני אנשים שמשחקים; בשלב מסוים, אחריי 2 דקות ו-25 שניות, הפריים אפילו מציג את ידו של "היריב" בקדמת הבמה ואת גרי האחר בפוקוס ברקע.
האלטר אגו האגרסיבי של גרי, שמשחק כשחור, זוכה במהרה נגד גרי המקורי, ולוכד את כל חייליו למעט המלך והמלכה.
לאחר מהלך רע אחד של המלך, מלכתו של גרי נלכדת ונמצאת במהרה בשחמט.
עם זאת, גרי מנצח את עצמו על ידי זיוף התקף לב כדי להסיח את דעתו של האלטר-אגו כדי שיוכל לסובב את הלוח סביבו ומפיל את קופסת החלקים מהשולחן עליו הוא משחק.
בעוד העצמי החלופי שלו שמח לאיד, גרי מנסה לבדוק מה הוא עכשיו למלך יריבו.
כשהוא מגלה שהוא עכשיו זה שמפסיד, והבין מה קרה, גרי המקורי מנצח במשחק בכך שהוא מטיל את מלכו ומעביר לידיו סט תותבות כפרס.
לאחר מכן מכניס אותם גרי לפיו, מגחך ומתבדר בניצחונו כשהוא יושב ואילו המצלמה נמשכת לאחור ומגלה שהוא היה לבדו כל הזמן.
בכורת הסרט לעצמו נעשתה ב-24 בנובמבר 1997 בתיאטרון בסנטה מוניקה, קליפורניה, ארצות הברית.
ב-25 בנובמבר 1998 (כשנה לאחר הבכורה) החל הסרט להופיע לפני "באג לייף".
בהמשך הופיע הסרט גם במהדורת ה-VHS וה-DVD של "באג לייף".
קלטת VHS של הסרט לעצמו יצאה בסוף 1998 במהדורה מוגבלת, וזו נחשבת כיום לנדירה במיוחד.
עם זאת, הסרט נכלל במארז ה-DVD "אוסף הסרטים הקצרים של פיקסאר – חלק 1".
במהלך הסרט נראים מהלכים בלתי אפשריים בשחמט וחוסר עקביות.
למעשה, המשחק בו שיחק לכאורה גרי היה לא נכון ובלתי חוקי.
פרס קטגוריהשנהפרס אוסקרהסרט המונפש הקצר הטוב ביותר1997 אנימה מונדי – פסטיבל האנימציה הסרט הטוב ביותר1998פרס אנני הישג יוצא דופן בסרט קצר פסטיבל הסרטים של פלורידה הסרט הקצר הטוב ביותר
דמותו של גרי הופיעה בסרט "צעצוע של סיפור 2" כמתקן צעצועים שתיקן את וודי.
בסרט "למעלה" ניתן להבחין בעלון בית האבות בדמות הדומה לגרי.
בסרט "ראלף ההורס", מנהל חנות משחקי הווידאו דומה לגרי.
המשוררים החדשים (מיוונית: νεωτερικοί, לטינית: poetae novi) הוא שם כולל לקבוצת משוררים לטיניים מתקופת שלטונו של קיסר אשר דגלה בעקרונות חדשים לכתיבת שירה.
ניצני השירה החדשה החלו בראשית המאה הראשונה לפני הספירה, שיאה היה בתקופת קאטולוס ודעיכתה הגיעה בעקבות מלחמת האזרחים.
הכינוי הוטבע בידי קיקרו, אולם הזרם זכה לכינוי גנאי רבים.
קיקרו עצמו גינה את הקבוצה בשמות נוספים כגון "משוררים מלומדים ("Poetae docti") ו"משוררי אופוריון" ("cantore euphorionis"), על שם המשורר האלכסנדרי אופוריון מכלקיס.
המשוררים החדשים הושפעו מהפואטיקה האלכסנדרונית שהייתה נהוגה באלכסנדריה במהלך המחצית השנייה של המאה השלישית לפנה"ס.
בראשה עמד קאלימאכוס שהוביל למהפכה בכתיבת השירה.
הוא דחה את מסורת שירת האפוסים ואריכות השירים, ובמקום הניח יסודות לשירה מלומדת (Doctrina), מלוטשת (toreutos) ותמציתית (brevitas).
(ספר גדול הוא רעה גדולה).
הוראטיוס שהושפע רבות מכתיבה זו כינה אותה ביצירתו המפורסמת על אמנות הפיוט (מלאכת המרצע).
הפואטיקה האלכסנדורנית כקודמה נכתבה בידי האליטה עבור האליטה וידע נרחב נדרש כדי להבין את משחקי המילים החבוים בתוכה, את המיקומים הגאוגרפים, ההיסטוריים והביולוגיים.
השירה הזו כללה שימוש נרחב באמצעים רטוריים וספרותיים כגון מסגור, אקפרסיס (Ekphrasis) ואלוזיות.
בנוסף, השירה עסקה והדגיש נושאים שנחשבו מינוריים עד כה כמו אהבה, חיי היום יום והתמקדות בנפש והרגש של דמויות, בעיקר נשים.
יסודות אלו הובילו את המשוררים החדשים לפתח שתי סוגות חדשות המכתמים ואפיליונים אך כמו גם למאבקי כוחות עם ה"הומרוסים" (מלשון הומרוס) בראשם עמד אפולוניוס מרודוס.
השירה החדשה היא תוצר של הכיבוש היווני אשר הגיע לשיאו במאה השנייה לפנה"ס.
הכיבוש פתח את החלק המזרחי של הים התיכון בפני רומא בכלל, ובפרט בפני חיילים - איכרים לתרבות חדשה ומעודנת.
במקביל לשינויים הגאוגרפיים והמאבקים הפוליטיים בתקופת קיסר, החלה התפתחות בספרות, בשירה, בפילוסופיה ובהיסטוריה.
מצד אחד, התחזק הקשר הקיים למקורותיהם הקלאסיים היוונים ומנגד החל להתפתח מודל של "חיקוי חופשי" המתרחק מהמודל היווני.
בנוסף, העלייה הניכרת, מסוף המאה השנייה לפנה"ס, במספר הרומאים שעסקו באוטיום (otium, "בטלה") במקום בנגוטיום (negotium, "עיסוק").
במהלך הזמן התהדק הקשר בין שירת הבטלה אל התרבות ההלניסטית ונוצרה תשתית לצמיחתם של המשוררים החדשים.
קווינטוס לוטאטיוס קאטולוס - משורר, איש אשכולות, נואם שנולד לערך בשנת 150 לפנה"ס למשפחת אצולה.
קאטולוס הציג ללטינית את סוגת המכתמים היוונים שאותם אימץ מהמודלים ההלנסטיים וקיבץ סביבו חוג, "החוג של לוטאטיוס קאטולוס".
ולריוס אדיטוס (Valerius Aedituus) - חבר בחוג של קאטולוס.
ממנו נותרו לנו שתי אפיגרמות בסגנון אלכסנדרי.
מטיוס (Matius) תרגם בהקסמר את איליאדה ממנה נותרו לנו פרגמנטים בודדים וכן הכיר לעולם הרומי את המטר הכוליאמבי (choliambic meter).
התוצר הסופי היה השירה החדשה שבאופן מעצים יותר לא רק דחתה את מנהגי האבות לעסוק בנגוטיום אלא במרכז עניינה היה העיסוק בנושאי בטלה.
פובליוס ולריוס קאטו - ולריוס הגיע לרומא ועבד כאיש דקדוק ומורה לשירה עד זקנתו.
בנוסף היה מבקר שירה ומשורר.
הוא החזיר מחדש לרומא את המסורת של ביקורת פילוסופית אלכסנדריה.
פוריוס ביבקולוס (furius Bibaculus) - מפורסם בשל האפיגרמה שלו כנגד אוגוסטוס
ורו (varro atacinus) - חיבר את לוקדיה (Leucadia) שנחשב אחד מהיצירות הארוטיות המוקדמות.
הוא תרגם את ארגונאוטיקה בהקסמטר על סיפור הארגונאוטים של אפולוניוס מרודוס.
הלביוס קינה (Helvius Cinna) - חבר בחוגו של קאטולוס אשר לקח חלק מהמשלחת לביתיניה בשנת 57 לפנה"ס.
הוא המשיך בעקרונות של קאלימאכוס והשירה החדשה.
כתב את הזמורנה (zmyrna), חיבור מפורסם שכמעט כולו אבד.
החיבור מספר על אהבה של מורה לאביה קינרס.
על סמך ממקורות משניים היצירה הייתה מלווה בהערות דקדוקיות רבות כדי להקל בהבנתה.
הוא הולל בידי קאטולוס בשיר 95.
קלבוס ליקיניוס (Calvus Licinius) - הוא נולד ברומא למשפחת פלבס ידועה.
בנו של ההיסטוריון והנואם הידוע ליקיניוס מקר (Licinius Macer).
היה חבר בתנועה ה-atticist, אשר במרכז היה רעיון הטוהר, הניקיון, הקצרות, שתאם לעקרונות השירה החדשה.
הוא היה משורר חדש ומעט מכתביו נותרו.
בנוסף למכתמים פוליטיים, הוא כתב שירי אהבה בין היתר על הפטירה של אשתו, קווינטיליה (quintillia) בטרם עת.
הוא גם כתב אפיליון בשם איו (io), על שם הגיבור אשר התאהבה בה יופיטר ויונו התנכלה לה.
מחקר מעמיק על מערכת היחסים בין קיקרו למשוררים החדשים לא מוצה.
ללא ספק שהיחסים האלו היו מספיק משמעותיים כדי שהשם שיוענק לה בעתיד יאמר מפי קיקרו עצמו.
ההשמצות, הכינויים, מערכת היחסים שלו עם חלק מהמשוררים אשר בחלקם היו תלמידים שלו, וסכסוכים ערכים או אישיים בינו לבין חלק מהמשוררים, העניקו במה לזרם בידיו.
האם היחסים היו איבה בלבד?
קשה לנו להגיר לאור היחסים האישיים שהיו לו עם חלק מהמשוררים וכן כתביו המאוחרים המציגים חילוקי דעות בלבד ולא איבה אישית.
המשחקים האירופיים הם תחרות ספורט רב-ענפית בהשתתפות ספורטאים ממדינות אירופה.
ההחלטה על קיום המשחקים התקבלה בכינוס הוועדים האולימפיים האירופיים ברומא ב-8 בדצמבר 2012. המשחקים הראשונים נערכו בבאקו ב-2015, ולאחר מכן ימשיכו להיערך בתדירות של אחת לארבע שנים.
משחקים דומים נערכים גם ביתר היבשות: משחקי אסיה והמשחקים הפאן-אמריקאיים נערכים מאז 1951, המשחקים הפאסיפיים נערכים מאז 1963, ומשחקי אפריקה נערכים מאז 1965. אירופה היא היבשת האחרונה המקיימת אירוע במתכונת זו.
הולנד נבחרה לארח את המשחקים האירופיים בשנת 2019, בתשע ערים שונות, אך שבועות ספורים לאחר בחירתה, ושלושה ימים לפני פתיחת המשחקים האירופיים בבאקו, הודיעה כי היא מוותרת על האירוח, בשל העלויות הגבוהות.
בסופו של דבר, בשנת 2016 בחרו הוועדים האולימפיים האירופיים בבירת בלארוס, מינסק, לארח את המשחקים לאחר שירדו מהפרק הצעות אפשריות אחרות.
מינסק הייתה העיר היחידה שהגישה את מועמדותה לאירוח.
התחרויות במשחקים האירופיים הראשונים בבאקו ב-2015 נערכו ב-20 ענפים שונים.
חלק מהענפים (כדורגל חופים, סמבו וקראטה) אינם ענפים אולימפיים.
גם בענפים אולימפיים נערכו תחרויות במקצועות שאינם אולימפיים, כגון התעמלות אירובית והתעמלות אקרובטית, ואילו בכדורסל, למשל, נערכו תחרויות במתכונת של 3x3. ענפים אולימפיים שבהם אין תחרויות במשחקים האירופיים הם הוקי שדה, הרמת משקולות, טניס, כדורגל, כדוריד, קרב חמש מודרני, רוגבי שביעיות, רכיבה על סוסים ושיט.
20 הענפים בהם התקיימו תחרויות הם:
הטבלה מסודרת לפי שיטת זהב תחילה, הטבלה נכונה עד למשחקים האירופאיים 2019
50 מדינות השתתפו במשחקים אלו
המשחקים האירופיים הראשונים נערכו בבאקו בירת אזרבייג'ן בין 12 ל-28 ביוני 2015, בהשתתפות כ-6,000 ספורטאים מ-50 מדינות אירופיות, שהתחרו ב-20 ענפים.
באקו נבחרה לארח את המשחקים בכינוס הוועדים האולימפיים האירופיים ברומא ב-8 בדצמבר 2012, באותו מעמד בו הוחלט על עצם קיום המשחקים.
היא הייתה המועמדת היחידה, והיא נבחרה בתמיכתם של 38 ועדים אולימפיים, בעוד שמונה ועדים התנגדו ושניים נמנעו.
בראש הוועדה המארגנת של המשחקים עומדת מהריבן אלייבה, רעייתו של נשיא אזרבייג'ן, אילהם אלייב.
שר הנוער והספורט של אזרבייג'ן, אזאד רחימוב, משמש כמנכ"ל הוועדה המארגנת, וסמנכ"ל התפעול הוא סיימון קלג, שכיהן בעבר כיושב ראש הוועד האולימפי הבריטי.
המשחקים נערכו ב-15 מתקנים, רובם מרוכזים בשלושה מתחמים שונים.
רק חמישה מהמתקנים הם מתקנים קיימים, והיתר, בהם האצטדיון האולימפי, הוקמו במיוחד לקראת המשחקים.
מבין עשרה מתקנים אלה, חמישה יפורקו בקרוב.
בנוסף, הוקם כפר ספורטאים, ובו 13 מבנים בהם דירות בנות 3 עד 4 חדרים.
מתקן ענפים מקומות צפייה סטטוס האצטדיון האולימפי טקסים, אתלטיקה כ-68 אלף חדש היכל ההתעמלות הלאומי התעמלות 6,862 חדש
מתקן ענפים מקומות צפייה סטטוס מרכז ספורט המים של באקו שחייה, קפיצה למים ושחייה צורנית 6,000 חדש היכל הכדורמים כדורמים 2,400 זמני היכל החוף כדורגל חופים, כדורעף חופים 3,900 זמני היכל הכדורסל כדורסל 3x3 2,500 זמני אולם הקריסטל של באקו כדורעףאגרוףטאקוונדו, סיף וקראטה 6,0003,4002,000 קיים
מתקן ענפים מקומות צפייה סטטוס אולם הספורט של באקו בדמינטון, טניס שולחן 1,700 קיים אצטדיון טופיק בחרמוב קשתות 31,200 קיים מתחם הספורט והתערוכות חיידר אלייב ג'ודו, היאבקות, סמבו 7,700 קיים
מתקן ענפים מקומות צפייה סטטוס מרכז הקליעה של באקו קליעה 500 חדש ולופארק אופני הרים מרוץ אופני הרים 1,670 זמני ולופארק אופני BMX מרוץ אופני BMX 1,600 חדש חוף בילגה טריאתלון 1,500 זמני מרכז החתירה האולימפי מינגצ'וויר קור קאנו/קיאק 1,300 קיים
טקס הפתיחה נערך באצטדיון האולימפי ב-12 ביוני, בבימויו של הבמאי והכוריאוגרף היווני דמיטריס פאפאיואנו, שביים גם את טקס הפתיחה של אולימפיאדת אתונה (2004).
המופע כלל התייחסויות לאתרים בולטים באזרבייג'ן כיאנאר דאג ("ההר הבוער") והפטרוגליפים בשמורת גובוסטאן.
כן כלל המופע ריקוד יאלי בהשתתפות 2,000 רקדנים והופעה של ליידי גאגא שביצעה גרסת כיסוי לשיר "Imagine" של ג'ון לנון.
בדומה למשחקים האולימפיים הודלק באצטדיון לפיד.
הספורטאי שזכה בכבוד להדליקו היה הג'ודוקא האזרי אילהאם זקייב, שזכה במדליות זהב באולימפיאדת אתונה ובאולימפיאדת בייג'ינג (2008) ובמדליית ארד באולימפיאדת לונדון (2012).
דגל הוועדים האולימפיים האירופיים הוכנס לאצטדיון כשהוא נישא בידי שמונה ספורטאים שזכו בעבר במדליות אולימפיות: הקופץ למים היווני תומאס בימיס, הג'ודוקא הצרפתייה לוסי דקוס, המתעמלת הרוסייה ילנה זמולודצ'יקובה, לוחם הטאקוונדו הטורקי סרווט טזגיל, המתאגרפת האירית קייטי טיילור, המתאבק האזרי נמיג עבדולייב, הקיאקיסטית ההונגרייה קריסטינה פזקאש צור, הקלע האיטלקי ניקולו קמפריאני.
מדינות אירופיות אחרות שלחו נציגים בדרגים נמוכים יותר.
כן נכחו בטקס נציגים רשמיים גם ממדינות מחוץ לאירופה, ובהם נשיא טג'יקיסטן אמומאלי רחמון, נשיא טורקמניסטן גורבנגולי ברדימוחמדוב ובכירים מאיראן, כווית, מקסיקו, עומאן, ערב הסעודית, קטר וקירגיזסטן.
במשחקים ייערכו תחרויות ב-20 ענפים שונים.
גם בענפים אולימפיים ייערכו תחרויות במקצועות שאינם אולימפיים, כגון התעמלות אירובית והתעמלות אקרובטית, ואילו בכדורסל, למשל, ייערכו תחרויות במתכונת של 3x3.
ההחלטה על קיום המשחקים התקבלה בשלב בו לוחות הזמנים של התחרויות העיקריות באתלטיקה וענפי המים כבר נקבעו, ולכן בתחילה לא היו אמורות התחרויות לכלול ענפים אלו.
בסופו של דבר הוחלט כי תחרויות האתלטיקה יהוו את אליפות אירופה דרג ג' (ועל כן משתתפים בהם ספורטאים מ-14 מדינות בלבד), ואילו בענפי המים (שחייה, שחייה צורנית וכדורמים) ישתתפו ספורטאים בגילאי נוער בלבד.
מנגד, בעקבות ביטולה של אליפות אירופה בג'ודו שהייתה אמורה להיערך בגלאזגו כחודשיים לפני המשחקים, בשל קשיים ארגוניים, הוחלט כי טורניר הג'ודו בבאקו יהווה את אליפות אירופה בענף לשנת 2015. גם בהיאבקות, מהווה הטורניר במשחקי אירופה את אליפות אירופה בהיאבקות.
28 הענפים בהם צפויות להתקיים תחרויות הם:
תחרויות האופניים כללו מרוצים משלושה סוגים: מרוץ אופני BMX, מרוץ אופני הרים ומרוץ אופני כביש.
במרוץ אופני BMX ניצחו הצרפתי ז'ורי דודה והדנית סימון קריסטנסן.
במרוץ אופני הרים ניצחו השווייצרים נינו שורטר ויולנדה נף.
במירוץ אופני כביש נערכו שני סוגי מרוצים - אחד רגיל ואחד נגד השעון.
הספרדי לואיס לאון סאנצ'ס חיל ניצח במרוץ הרגיל וזכה במדליית ארד במרוץ נגד השעון, בו ניצח הבלארוסי ואסיל קיריינקה.
ההולנדית אלן ואן דייק ניצחה במרוץ המקביל לנשים, ובמרוץ נגד השעון ניצחה הבלארוסית אלנה אמיאליוסיק.
תחרויות האגרוף כללו 10 קטגוריות משקל לגברים ו-5 קטגוריות משקל לנשים.
המשלחת האזרית זכתה להישגים הרבים ביותר, עם 11 מדליות, מהן 6 מדליות זהב.
הגברים במשלחת האזרית זכו במדליות ב-9 מתוך 10 קטגוריות המשקל, וב-6 מתוך 10 מדליות הזהב האפשריות.
בתחרויות האגרוף לנשים בלטו יותר הרוסיות, שזכו ב-2 מתוך 5 מדליות הזהב.
תחרויות האתלטיקה היוו את אליפות אירופה דרג ג' לאומות (הדרג הנמוך ביותר).
14 נבחרות השתתפו בטורניר, כאשר בכל מקצוע השתתף ספורטאי אחד מכל נבחרת, והוא העניק לה ניקוד בהתאם לדירוגו (המנצח קיבל 14 נקודות, השני קיבל 13 נקודות, וכן הלאה).
ארבע הנבחרות שדורגו ראשונות העפילו לדרג ב', ולשלוש הראשונות הוענקו מדליות.
נבחרת סלובקיה דורגה ראשונה, לאחר שהקדימה את אוסטריה בחצי נקודה, בעקבות מרוץ השליחים שחתם את הטורניר.
במדליית הארד זכתה ישראל, ובמקום הרביעי, שאף הוא הקנה העפלה לדרג ב', סיימה נבחרת מולדובה.
תחרויות הבדמינטון כללו חמישה טורנירים - גברים, נשים, זוגות גברים, זוגות נשים וזוגות מעורבים.
שחקני הבדמינטון הדנים ניצחו בשלושה מהם (לינה קייארספלדט בטורניר הנשים, מתיאס בואה וקרסטן מורגנסן בטורניר הזוגות לגברים, ושרה טיגסן וניקלאס נוהר בטורניר הזוגות המעורבים), וגם בשני הטורנירים האחרים זכו שחקני בדמינטון דנים במדליות.
בטורניר הגברים זכה הספרדי פבלו אביאן, ובטורניר הזוגות לנשים זכו הבולגריות גבריאלה וסטפני סטויבה.
תחרויות הג'ודו היוו את אליפות אירופה בג'ודו 2015. הן כללו 7 קטגוריות משקל לכל מגדר, כשבנוסף נערכו גם מקצים לעיוורים (לגברים מעל 90 ק"ג ולנשים מתחת ל-57 ק"ג).
כמו כן, נערכו תחרויות לנבחרות, שבשניהן זכתה נבחרת צרפת.
המשלחות שזכו להישגים הרבים ביותר היו צרפת (8 מדליות, מהן 3 מדליות זהב), רוסיה (10 מדליות, מהן 3 מדליות זהב) והולנד (5 מדליות, מהן 3 מדליות זהב).
הג'ודאים הגרמנים זכו ב-11 מדליות, אך רק במדליית זהב אחת.
תחרויות ההיאבקות כללו 8 קטגוריות משקל לכל מגדר בהיאבקות בסגנון חופשי, ו-8 קטגוריות משקל לגברים בלבד בסגנון יווני-רומי.
הנבחרת הבולטת בטורניר הייתה נבחרת רוסיה, שזכתה ב-18 מדליות, בהן 11 מדליות זהב.
נבחרת אזרבייג'ן זכתה ב-15 מדליות, בהן 6 מדליות זהב.
טורניר ההתעמלות האירובית כלל תחרות לנבחרות ולזוגות מעורבים.
בטורניר הנבחרות ניצחה נבחרת הונגריה, ובטורניר הזוגות המעורבים זכו הספרדים ויסנטה יוריס ושרה לופס מורנו.
בתחרויות ההתעמלות האמנותית מתחרות נשים בלבד.
תחרויות היחידות כללו קרב-רב ותחרויות נפרדות בארבעת המכשירים: אלות, חישוק, כדור וסרט.
תחרות הנבחרות כללו קרב-רב, תרגיל סרטים ותרגיל אלות וחישוקים.
המשלחת הרוסית זכתה ב-7 מתוך 8 מדליות הזהב האפשריות.
המתעמלת יאנה קורדייבצבה זכתה בארבע מהן: בקרב-רב ובתרגילי האלות, הכדור והסרט.
במדליית הזהב האישית החמישית, בתרגיל החישוק, זכתה מרגריטה ממון, שזכתה גם במדליית כסף בקרב-רב.
בתחרות הקבוצתית ניצחה רוסיה בקרב-רב ובתרגיל הסרטים.
תרגיל האלות והחישוקים היה היחיד שבו רוסיה לא זכתה, ולמעשה אף לא זכתה במדליה בכלל, והמנצחת הייתה נבחרת בלארוס.
הנבחרת היחידה שזכתה במדליות בכל שלוש התחרויות הייתה נבחרת ישראל: מדליות כסף בקרב-רב בתרגיל האלות והחישוקים, ומדליית ארד בתרגיל הסרטים.
תחרויות האקרובטיקה כללו קרב-רב, איזון ודינמיקה, והשתתפו בהן נבחרות נשים וזוגות מעורבים.
נבחרות רוסיה ובלגיה שלטו בענף, וזכו ב-3 מדליות זהב ו-3 מדליות כסף כל אחד: רוסיה ניצחה בכל תחרויות הנשים ובלגיה ניצחה בכל תחרויות הזוגות המעורבים.
תחרויות התעמלות המכשירים כללו הן מכשירים נפרדים (שישה לגברים וארבעה לנשים), והן תחרויות קרב-רב (ליחידים ולנבחרות).
רוסיה הייתה הנבחרת הבולטת בתחרויות, עם 11 מדליות, מהן 4 מדליות זהב, בהן שתי מדליות הזהב לנבחרות.
בקרב-רב לגברים ניצח האוקראיני אולג ורניאייב, שזכה גם במדליית זהב בקפיצות והיה שותף לזכייתה של נבחרתו במדליית הכסף בתחרות הקבוצתית.
האזרי אולג סטפקו (עד 2014 ייצג יחד עם ורניאייב את אוקראינה) זכה במדליית זהב במקבילים, במדליות כסף בקרב-רב ובסוס הסמוכות ובמדליות ארד בקפיצות ובתחרות הקבוצתית.
הגרמני פביאן המבוכן זכה במדליית זהב בתרגיל המתח ובמדליית כסף בתרגיל הקרקע.
הסלובני סאשו ברטונצלי זכה במדליית זהב בסוס הסמוכות, הספרדי מיגל ספאטה סנטנה זכה במדליית זהב בתרגיל הקרקע והיווני אלפטריוס פטרוניאס זכה במדליית זהב בטבעות.
בקרב-רב לנשים ניצחה הרוסייה אליה מוסטפינה, שזכתה גם במדליות זהב במקבילים המדורגים וביחד עם נבחרת רוסיה בתחרות הקבוצתית, וכן במדליית כסף בתרגיל הקרקע.
השווייצרית ג'וליה שטיינגרובר זכתה במדליות זהב בתרגילי הקרקע והקפיצות, במדליית כסף בקרב-רב, ובמדליית ארד בתרגיל הקורה.
ההולנדית ליקה וברס זכתה במדליית זה בתרגיל הקורה ובמדליות ארד בקרב-רב, בתרגיל הקרקע וביחד עם נבחרת הולנד בתחרות הקבוצתית.
תחרויות הטרמפולינה כללו תחרויות ליחידים ולזוגות, לגברים ולנשים.
המתעמלים הרוסים זכו בכל ארבע מדליות הזהב.
דמיטרי אושקוב ניצח בתחרות היחידים, ויחד עם מיכאיל מלניק זכה במדליית זהב גם בתחרות הזוגות.
יאנה פאלובה ניצחה בתחרות היחידות, וזכתה במדליית זהב גם בתחרות הזוגות, יחד עם אנה קורנצקאיה.
טורניר הטאקוונדו כלל ארבע קטגוריות משקל לכל מגדר.
הנבחרות הבולטות בטורניר היו אזרבייג'ן (5 מדליות, בהן 3 מדליות זהב), בריטניה (3 מדליות, בהן שתי מדליות זהב) ורוסיה (5 מדליות, בהן מדליית זהב אחת).
טורניר טניס השולחן כלל טורנירים ליחידים ולנבחרות, לגברים ולנשים.
נבחרת הגברים של פורטוגל ונבחרת הנשים של גרמניה זכו במדליות הזהב.
בתחרויות היחידים ניצחו הגרמני דמיטרי אובצ'רוב וההולנדית ז'יאו לי.
תחרויות הטריאתלון כללו מקצים לגברים ולנשים.
המנצחים היו הבריטי גורדון בנסון והשווייצרית ניקולה שפיריג.
בטורניר כדורגל החופים השתתפו 8 נבחרות של גברים בלבד.
נבחרת רוסיה זכתה במדליית הזהב, לאחר שגברה במשחק הגמר 2-3 על נבחרת איטליה, ונבחרת פורטוגל זכתה במדליית הארד, לאחר שגברה 5-6 על נבחרת שווייץ.
בטורניר הכדורמים השתתפו נבחרות עד גיל 18 בלבד.
נבחרת סרביה זכתה במדליית הזהב לנערים, לאחר שגברה 7-8 על נבחרת ספרד.
בטורניר הנערות ניצחה נבחרת רוסיה, לאחר שגברה על נבחרת ספרד 16-17 בזריקות הכרעה.
נבחרת יוון זכתה במדליית ארד בשני הטורנירים.
בטורניר הכדורסל 3x3 השתתפו 16 נבחרות גברים ו-16 נבחרות נשים.
בטורניר הגברים זכתה נבחרת רוסיה, לאחר שגברה במשחק הגמר 14-18 על נבחרת ספרד.
במדליית הארד זכתה נבחרת סרביה, לאחר שגברה 14-21 על נבחרת סלובניה.
גם בטורניר הנשים זכתה נבחרת רוסיה, לאחר שניצחה 17-22 את נבחרת אוקראינה.
נבחרת ספרד זכתה במדליית הארד לאחר שהביסה 9-19 את נבחרת סלובניה.
בטורניר הכדורעף השתתפו 12 נבחרות גברים ו-12 נבחרות נשים.
בטורניר הגברים זכתה נבחרת גרמניה, שניצחה 1-3 את נבחרת בולגריה.
נבחרת רוסיה ניצחה בתוצאה דומה את אלופת העולם פולין במשחק על המקום השלישי.
בטורניר הנשים ניצחה נבחרת טורקיה, לאחר שגברה 0-3 על פולין.
סרביה זכתה במדליית הארד, לאחר שגברה 2-3 על המארחת, אזרבייג'ן.
תחרויות כדורעף החופים כללו טורנירים לגברים ולנשים.
בכל טורניר יכלו להשתתף שני זוגות לכל היותר מכל מדינה.
בטורניר הגברים זכו הלטבים מרטינש פלאווינש והראלדס רגזה, ובטורניר הנשים זכו השווייצריות ניקול אייהולצר ונינה בטשארט.
תחרויות הסיף כללו טורנירים בשלושת סוגי הסיף - חרב, רומח ודקר, הן ליחידים והן לנבחרות, לגברים ולנשים.
המשלחת האיטלקית זכתה להישגים הרבים ביותר, עם 12 מדליות, מהן 3 מדליות זהב.
טורניר הסמבו כלל ארבע קטגוריות משקל לכל מגדר.
המשלחת הבולטת בטורניר הייתה המשלחת הרוסית, שזכתה ב-8 מדליות, וב-5 מתוך 8 מדליות הזהב האפשריות.
לוחמי הסמבו הבלארוסים זכו ב-7 מדליות, בהן 2 מדליות זהב.
תחרויות הקאנו/קיאק כללו מסלולים במים שקטים.
בקיאקים נערכו שישה מקצים לכל מגדר: גברים התחרו במקצי היחידים ל-200, 1,000 ו-5,000 מטר, במקצי הזוגות ל-200 ול-1,000 מטר ובמקצה רביעיות ל-1,000 מטר.
בקאנו התחרו גברים בלבד, במקצי יחידים ל-200 ול-1,000 מטר, ובמקצה זוגות ל-1,000 מטר.
המדינה שזכתה להישגים הרבים ביותר בענף זה הייתה הונגריה, עם 10 מדליות, בהן 5 מדליות זהב.
תחרויות הקליעה כללו 9 תחרויות לגברים, 6 תחרויות לנשים ו-4 תחרויות לנבחרות מעורבות.
הגברים התחרו בירי מ-50 מטר בשלושה מצבים, ירי מ-50 מטר בשכיבה, ירי מ-50 מטר באקדח, ירי מ-25 מטר באקדח אש מהירה, ירי מ-10 מטרים ברובה אוויר, ירי מ-10 מטרים באקדח אוויר ובשלושה מקצים של ירי בצלחות חרס:(טראפ, דאבל טראפ וסקיט).
הנשים התחרו בירי מ-50 מטר בשלושה מצבים, ירי מ-25 מטר באקדח, ירי מ-10 מטרים ברובה אוויר, ירי מ-10 מטרים באקדח אוויר ובשני מקצים של ירי בצלחות חרס (טראפ וסקיט).
הנבחרות המעורבות התחרו ברובה אוויר, אקדח אוויר, טראפ וסקיט.
הנבחרת הבולטת בענף זה הייתה איטליה, עם 10 מדליות, בהן 4 מדליות זהב.
בתחרויות הקפיצה למים השתתפו ספורטאים עד גיל 18 בלבד.
התחרויות כללו קפיצות ליחידים ממקפצות בגובה מטר אחד, 3 מטרים ו-10 מטרים, וקפיצות סינכרוניות מגובה 3 מטרים.
נבחרת בריטניה זכתה ב-4 מתוך 8 מדליות הזהב האפשריות, וב-6 מדליות בסך הכל.
תחרויות הקראטה כללו שש קטגוריות משקל לגברים ושש קטגוריות משקל לנשים.
הנבחרות הבולטות היו אזרבייג'ן (6 מדליות, מהן 4 מדליות זהב) וטורקיה (9 מדליות, מהן 3 מדליות זהב).
תחרויות הקשתות כללו תחרויות ליחידים (גברים ונשים) ולנבחרות (גברים, נשים ומעורבות).
נבחרת איטליה זכתה במדליות זהב הן בתחרות לנשים והן בתחרות הקבוצתית, ואילו במדליית הזהב לנבחרות גברים זכתה נבחרת אוקראינה.
בתחרויות היחידים ניצחו הספרדי אלווארינו גארסיה והגרמנייה קארינה וינטר.
המשלחת הרוסית זכתה ב-42 מדליות, מהן 23 מדליות זהב (מתוך 42 מדליות זהב אפשריות).
השחיינים הבריטים, שדורגו אחריהם, זכו ב-23 מדליות, מהן 7 מדליות זהב.
בתחרויות השחייה הצורנית התחרו נערות עד גיל 18 בלבד.
התחרויות כללו תחרות יחידות, תחרות זוגות, ושתי תחרויות לנבחרות.
רוסיה זכתה בכל ארבע מדליות הזהב האפשריות, וספרד זכתה בשלוש מתוך ארבע מדליות הכסף.
| align="right" | מרוץ אופני הרים
| align="right" | מרוץ אופני כביש
50 מדינות הבטיחו את השתתפותן במשחקים:
ספורטאים מ-42 מדינות זכו במדליות במשחקים (מתוך 50 מדינות).
בראש טבלת המדליות ניצבה רוסיה, בפער עצום מכל יתר המדינות שאחריה, עם 164 מדליות מתוכן 79 מדליות זהב.
מספר מדליות הזהב שלה היה גבוה ממספר מדליות הזהב שהשיגו כל חמש המדינות שדורגו אחריה גם יחד, ונבחרת השחייה הרוסית לבדה, שזכתה ב-23 מדליות זהב, זכו ביותר מדליות זהב מכל מדינה אחרת בכל הענפים.
המארחת, אזרבייג'ן, דורגה במקום השני, עם 56 מדליות, מהן 21 מדליות זהב.
עיקר הישגיה של אזרבייג'ן היו באמנויות הלחימה למיניהן - 45 מדליות, מהן 20 מדליות זהב, ובפרט בהיאבקות (15 מדליות, מהן 6 מדליות זהב) ואגרוף (11 מדליות, מהן 6 מדליות זהב).
סמליל המשחקים האירופיים בבאקו עוצב בידי אדם יונוסוב, והוא מורכב ממוטיבים בתרבות האזרית: היצור האגדי סימורג, אש ורימון המסמל שגשוג.
הסמליל כולל ארבעה מחמשת הצבעים האולימפיים - אדום, ירוק, כחול וצהוב.
הכיתוב בתחתיתו הוא בצבע החמישי - שחור.
ארגוני זכויות אדם מתחו ביקורת על הבחירה באזרבייג'ן לאירוח המשחקים, בטענה שמשטרו של אלייב מאופיין בשחיתות וברדיפת מתנגדי משטר.
לדברי ארגון אמנסטי אינטרנשיונל, שנמנה עם המתנגדים לקיום המשחקים במדינה, 22 פעילי זכויות אדם, בלוגרים, עיתונאים ופעילים אחרים מוחזקים במאסר במדינה.
המשלחת הישראלית למשחקים מנתה 139 ספורטאים ב-18 ענפים.
המתעמל אלכס שטילוב נשא את דגל ישראל בטקס הפתיחה.
הג'ודוקא שגיא מוקי - זכה במדליית זהב בקטגוריית המשקל עד 73 ק"ג
השחיין זיו קלונטרוב - זכה במדליית זהב במשחה ל-50 מטר חופשי וסיים במקום השישי במשחה ל-100 מטר חופשי.
נבחרת ישראל בהתעמלות אמנותית - זכתה במדליית כסף בתחרות הקרב-רב ובתרגיל החישוקים והאלות, ובמדליית ארד בתרגיל הסרטים.
המתאבקת אילנה קרטיש - זכתה במדליית כסף במשקל של עד 69 ק"ג.
הג'ודוקא אורי ששון - זכה במדליית כסף במשקל של 100 ק"ג ומעלה.
המתעמלת האומנותית נטע ריבקין - זכתה במדליית ארד בתרגיל החישוק, סיימה במקום החמישי בתרגיל הכדור, ובמקום השישי בתרגיל הסרט.
הג'ודוקא ירדן ג'רבי זכתה במדליית ארד במשקל עד 63 ק"ג
הקלע סרגיי ריכטר - זכה במדליית ארד בירי ברובה אוויר מ-10 מטר.
השחיין מרק חינאווי זכה במדליית ארד במשחה ל-1,500 מטר חופשי וסיים במקום השישי במשחה ל-800 מטר חופשי (תחרויות השחייה היוו את אליפות אירופה לנוער).
נבחרת ישראל באתלטיקה קלה זכתה במדליית ארד בטורניר שהיווה את אליפות אירופה דרג ג'.
המתעמל אלכס שטילוב - סיים במקום החמישי בתרגיל הקרקע ובמקום השביעי בקרב-רב.
הקלע גיא סטריק - סיים במקום השישי בירי בשכיבה מ-50 מטר.
כדורעפני החופים אריאל הילמן ושון פייגה העפילו לשלב רבע הגמר (מקומות 8-5).
המתאגרף דוד אלברדיאן העפיל לשלב רבע הגמר בקטגוריית המשקל של עד 49 ק"ג (מקומות 8-5).
המשורר בן האלמוות הוא סיפור מדע בדיוני קצר מאת אייזק אסימוב.
הסיפור תורגם לעברית לראשונה בשנת 1976 בספר גדול ורחב הוא העולם, ושוב בשנת 2009 בספר כתבי אייזק אסימוב כרך 1.
באוטוביוגרפיה שלו, In Memory Yet Green, מתאר אסימוב כיצד המדע הבדיוני הפך בהדרגה ליותר "מכובד", כאשר באותו הזמן, פרופסורים של לימודי ספרות כתבו על מדע בדיוני - אפילו על סיפוריו של אסימוב עצמו - דברים אשר הוא התקשה להבין.
הפרופסור לפיזיקה, ד"ר פיניאס וולש, השתכר קלות והתחיל לדבר עם סקוט רוברטסון, מנחה צעיר לספרות אנגלית.
וולש מצהיר בפניו כי הוא יכול "להחזיר את רוחות המתים".
הוא ממשיך ומסביר כי על ידי "העברה בזמן", הוא יכול להביא אנשים מהעבר אל ההווה.
בהתחלה, רוברטסון מתייחס אל סיפורו של וולש כאל סיפור משעשע, הנגרם כתוצאה מצריכת אלכוהול, והוא מתחיל ליהנות מהשיחה.
וולש מספר לו כי הוא ניסה בהתחלה להביא מדענים גדולים מהעבר- ארכימדס, אייזק ניוטון וגלילאו גליליי.
אולם, אף אחד מהמדענים לא הצליח להשתלב עם החברה של המאה העשרים והוא החזיר אותם לזמנם; וולש הבין כי הוא צריך למצוא מישהו המסוגל להסתגל, בעל "ראש אוניברסלי".
לכן, וולש החליט להחזיר את ויליאם שייקספיר, שלטענתו הוא בעל מוח גמיש מספיק כדי להבין בני אדם מכל תקופה, והוא יכול להתאים לעולם המודרני ביתר קלות.
וולש מוסר ששייקספיר היה להוט לגלות מה הדורות הבאים חושבים עליו, אך כאשר וולש מצא לו ספר ביקורת על שייקספיר, שייקספיר בוכה בכעס "מה לא יסחטו ממילים במשך חמש מאות שנה.
חושבני שאדם יכול לסחוט מבול ממטלית לחה!".
בסופו של דבר רשם וולש את שייקספיר לשיעורי השלמה על המחזות של שייקספיר, שהועברו על ידי רוברטסון.
בשלב זה, רוברטסון מתחיל להיות מודאג באמת.
הוא נזכר באיש קטן וקרח עם מבטא מוזר, ומתחיל לתהות אם סיפורו של וולש הוא פנטסיית שיכורים.
רוברטסון שואל את וולש מה קרה, ובתגובה וולש מתפוצץ מכעס.
שייקספיר היה מושפל, הוא אומר, "נאלצתי להחזיר אותו לשנת 1600...
אסימוב העיר כי הוא כתב את הסיפור הזה כדי להתנקם במורים לספרות.
בנוסף לכך, אסימוב מעיר כי הסיפור הוא בעצם על עצמו.
מאחר שהוא לא מסוגל לענות על רוב השאלות המבוססות על יצירותיו, הוא מבין כי הוא כנראה היה נכשל במבחן עליהם.
המשחק הגדול (רוסית: Большая игра) הוא סדרת טלוויזיה קומית רוסית שנוצרה בהפקת Goose Goose Films עבור ערוץ CTC.
פרק הבכורה שודר ב-27 באוגוסט 2018. זו סדרת כדורגל המספרת את סיפורו של "גנרל הספה", איש שמן וחביב שמתלונן על הכדורגל במדינתו מול הטלוויזיה שלו כל חייו, אך בשלב מסוים הרשויות מחליטות למנות אותו למאמן הראשי של הנבחרת הלאומית.
בתפיסתה נושאת הסדרה קונוטציה סאטירית, המגחכת את העובדות, האירועים והבעיות האמיתיות של הכדורגל ברוסיה.
בפרט, אחת הדמויות - לאונטי ויטאלייביץ' צבטקוב - היא פרודיה ברורה על ויטלי לאונטייביץ' מוטקו, שר הספורט לשעבר של הפדרציה הרוסית.
בשנת 2017, לאחר שורה של כישלונות של נבחרת רוסיה בכדורגל, סרטון של החייל דמיטרי פופוב צובר מספר עצום של צפיות באינטרנט ובו הוא מותח ביקורת על אימוני השחקנים.
עתירה נוצרת ונחתמת באופן פעיל ברשת למינוי פופוב למאמן הראשי של נבחרת רוסיה בכדורגל.
התאחדות הכדורגל הרוסית מחליטה לספק את רצון העם וראש הקנטינה של היחידה הצבאית מספר 327814 דמיטרי פופוב הופך למאמן הראשי של נבחרת רוסיה בכדורגל.
הוא מתחיל להכין את שחקני הכדורגל למונדיאל 2018. אלא שיש גם כאלה שמנסים להיפטר מהמאמן החדש בהקדם האפשרי.
דמיטרי קולצ'ין — דמיטרי פופוב, מאמן נבחרת רוסיה בכדורגל, קפטן בצבא רוסיה, ששירת כראש הקנטינה של היחידה הצבאית מספר 327814. מונה בפרק הסיום לשר הספורט.
סרגיי לאביגין — גנאדי שקאליקוב, עוזר המאמן, לוטננט בכיר ביחידה 327814.
אנה קוטובה-דריאבינה — נטליה ואנצובה, רופאת הנבחרת, מושא אהבתו של דמיטרי.
ולדיסלב וטרוב — ויקטור סטפנוביץ', מאמן הכושר
תומאס מוצקוס — סרגיי, עוזר המאמן, זכה בליגת העל הרוסית בכדורגל בהרכב שלושה מועדונים שונים.
דניאלה גורי — קרלו, איטלקי המשמש כמאמן טקטיקה.
מקסים לגאשקין — לאונטי ויטאלייביץ' צבטקוב, יושב ראש התאחדות הכדורגל הרוסית ומשנה ראש הממשלה לענייני נוער וספורט
נטליה רוגוז'קינה — ילנה לוסבה, אשת משרד הספורט
אלכסנדר אובלאסוב — אובלאסוב, עוזרו של צבטקוב
קונסטנטין קראסיק — קראסיק, עוזרו של צבטקוב
אלכסנדרה ולאסובה — סבטלנה קופריינקו, עוזרתו של צבטקוב
סרגיי יושקביץ' — אנדריי אורלוב, מנהלו של צבטקוב ומאהבה של ילנה לוסבה.
קיריל דיצביץ' — יבגני סמולין, חלוץ נבחרת רוסיה בכדורגל
אנטון פיליפנקו — בורמיסטרוב, שחקן הנבחרת
פיוטר רומנוב — שאחוב, קשר הנבחרת
דמיטרי בלוצרקובסקי — ויקטור ציפקין, קשר
איליה מלאקוב — אלכסיי גרישין, חלוץ
ויאצ'סלב פטרנקו — לוקין, כדורגלן
אלכסיי סידורוב — אנטון מסלוב, שוער הנבחרת
אנטון ואסילייב — ולדימיר קולשוב, בלם הנבחרת
דמיטרי ולאסקין — חריטונוב, קשר
סטניסלב רומיאנצב — פרולוב, חלוץ
אילשט שבאייב — וויינוב, קשר
אלכסנדר בלבאנוב — ארקדי וודאחוב, שוער
דאטו חובוטיה — עבדולאייב, כדורגלן
גריגורי סטריגונוב — איגור פרוב, כדורגלן
לוואני גוואזבה — טולסטיך, כדורגלן
"המשחק" היא קומדיית ספורט רוסית משנת 2008, בבימויו של אלכסנדר רוגוז'קין.
יצא לאור לאקרנים ב-29 במאי 2008; את התפקידים הראשיים גילמו יורי סטפאנוב, קיריל פירוגוב, אלכסיי בולאדקוב וארתור ואחה.
סלוגן הסרט: "רוצים לראות איך הנבחרת הרוסית זוכה בגביע העולם?".
רוסיה זוכה בזכות לארח את גביע העולם 2018. שנת 2018. הנבחרת הרוסית מגיעה באופן סנסציוני לגמר ונכונה לקראת המפגש האחרון עם הנבחרת הרומנית.
קטעי הסרט מציגים משחקי ידידות נגד קניה ואורוגוואי ואת המשחק האחרון בגביע העולם.
אנשים שונים עובדים בבסיס האימונים של נבחרת רוסיה - מאמנים, רופאים, מנהלים, שומרים ואפילו מנקים.
התוצאה של משחק הגמר והנבחרת עצמה תהיה תלויה בהם.
אירועים מוזרים, ולעיתים מסקרנים, מתחילים להתרחש בבסיס.
במשחק רבע הגמר, החלוץ הטוב ביותר של הנבחרת סרגיי וורונין נפצע, מה שמביא מכה קשה לנבחרת.
מישהו רוצה לנצל את מה שקורה, מישהו שיעזור.
הדמויות הראשיות מנסות להבין מה קורה וכך מתחיל משחק הגמר.
הרוסים חייבים להיות מסוגלים לעמוד בניסויים ולנצח, למרות המכשולים.
יורי סטפאנוב - מיכאיל זבונוב, מנהל בכיר בנבחרת הרוסית
קיריל פירוגוב - אולג פאבלוביץ' קוזמין, מאמן נבחרת רוסיה
ארטיום וולובוייב - ניקולאי קסאטקין, עוזר מנהל הנבחרת
אלכסיי בולדאקוב - ארנסט ברג, מנהל בסיס האימונים
ארתור ואחה - ויקטור פטרוביץ', מסאז'יסט הנבחרת
אלכסנדר לימארב - אלכסנדר ציבינסקי, שוער הנבחרת
דמיטרי פלמארצ'וק - סרגיי וורונין, חלוץ הנבחרת
אלכסנדר זאגוסקין - קפטן הנבחרת
פיודור גורבונוב - קלימנקו, שחקן בנבחרת
רוסלן סמירנוב - מפקח משטרת התנועה הרוסית
ואדים פונומארצב - מאבטח הנבחרת
אנדריי אברמוב - נשיא פיפ"א אנרי גולייה
ולדימיר סטוליארוב - פרשן כדורגל
משחקי חצי הגמר והגמר של "גביע העולם" צולמו באצטדיון לוקומוטיב בצ'רקיזובו, שבעת הצילומים היה האצטדיון החדיש ביותר במדינה.
הסרט התגלה כנבואי, שכן ב-2 בדצמבר 2010, רוסיה באמת זוכה בזכות לארח את גביע העולם 2018, שבאמת התרחש 10 שנים אחרי שצולם הסרט.
היריבה של נבחרת רוסיה בגמר, הנבחרת ה-31, אינה ידועה, אך השם בלוח התוצאות "...MANIA" מבהיר שמדובר ברומניה.
נבחרת רוסיה 2018 משחקת במדי נבחרת רוסיה האמיתית, ששיחקה בטורניר המוקדמות לאליפות אירופה 2008.
שמו של שחקן נבחרת רוסיה 2018 עם המספר 8 הוא רוגוז'קין (במאי הסרט).
הקיפוד הפך לקמע לאליפות העולם בסרט, אם כי הזאב הפך לקמע של אליפות העולם האמיתית ב-2018.
המשחק האנגלי (באנגלית The English Game) הוא מיני-סדרת טלוויזיה, דרמת ספורט היסטורית שפותחה על ידי ג'וליאן פלוז עבור Netflix על מקורות הכדורגל המודרני באנגליה.
הסדרה בת שישה חלקים יצאה ב-20 במרץ 2020. הסדרה מגוללת את קורותיהם של שחקני קבוצת דרווין (Darwen) מהעיר בלקברן המורכבת משחקנים חובבנים, ובמסעם אל גמר גביע ה-FA בעונת 1879, שבו הם זכו בתוצאה 2:1 אחרי הארכה של 30 דקות בעקבות שיויון 1:1,
על אולד איטונייאנס במגרש קנינגטון אובל לעיני כ-5,000 צופים.
הסדרה עוקבת אחר אתלטים ועובדי מפעלים המגיעים משלל מעמדות החברה כדי להניח יסודות לספורט הפופולרי ביותר בעולם.
אנשי המעמד העליון היו הראשונים לשחק כדורגל, ולא הייתה להם בעיה כלכלית להקדיש זמן לאימונים ולמשחקים.
ניצחון של קבוצה פרובניציאלית של עובדים בבית חרושת על קבוצה שבה שיחקו בני המעמד העליון עורר התרגשות וגאווה גדולה אצל בני המקום.
כשגברה הפופולריות של המשחק, וקהל האוהדים גדל, החלו קבוצות לבנות ליד המגרש יציע עם ספסלים ולאחר מכן גם לאפשר כניסה בתשלום.
באפריל 2018, הוכרז כי יוצר אחוזת דאונטון ג'וליאן פלוז יכתוב ויפיק את ההפקה הראשונה שלו עבור נטפליקס.
בירגיט סטארמוז וטים פיוול נשכרו לביים, רורי אייקן, אלינור מורן ובן פו מונו למפיקים בפועל, עם בן ונסטון כמפיק שותף.
צוות השחקנים הוכרז במאי 2019 עם תחילת ההפקה באנגליה.
על אפילוג העונה הראשונה נכתב: "בשנת 1885 התאחדות הכדורגל האנגלית שינתה את הכללים שלה כדי לאפשר שחקנים מקצועיים.
קבוצה חובבנית לא זכתה שוב בגביע האנגלי.
ארתור קיניירד התמנה לנשיא התאחדות הכדורגל, כיהן 33 שנה עד מותו בשנת 1923. פרגוס סוטר וג'ימי לאב מוכרים כחלוצי המשחק המודרני, שמונה כיום למעלה מארבעה מיליארד מעריצים ברחבי העולם."
קדימון הסדרה שוחרר ב-5 במרץ 2020.