tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
כל הפעולה, הפריצה ושחרור המעפילים, ארכה רק כמחצית השעה; אולם העלייה אל בית אורן התנהלה באיטיות רבה ובינתיים התחילה המשטרה הבריטית במרדף.
החסימה בכביש אחוזה-עוספייה בלמה טנדר משטרה בירי וברימונים, והטנדר התדרדר לוואדי.
שריג התכוון להיכנס לבית אורן להתארגנות ופיזור העולים, אך הבחין בשיירה בריטית מתקרבת והחליט לנקוט בתכסיס הונאה.
המשאיות שיועדו להסעת העולים נשלחו ריקות, באורות דולקים, מאזור בית אורן לכיוון עתלית, כאילו הנמלטים נוסעים מערבה.
הנהגים טעו בדרכם, נקלעו לדרך ללא מוצא ונתפסו על ידי הבריטים, שניסו לאחר מכן ללא הצלחה לפרוץ לתוך בית אורן, בהנחה שהנמלטים נמצאים בקרבת מקום יציאת המשאיות.
כך יצא שההונאה עלתה יפה, שכן בעוד הבריטים רודפים אחר המשאיות הריקות ואחר כך מנסים לפרוץ לקיבוץ, אנשי הגדוד והמעפילים נעו לעבר יגור במורד התלול של ואדי חייה; במלאת 50 שנה למבצע נקרא הוואדי "נחל מעפילים".
הבריטים הטילו מצור על יגור, אך בהנחיית ה"הגנה" נהרו לשם המוני אזרחים מחיפה, מהקריות ומקיבוצי הסביבה, ומנעו את כניסת הבריטים עד שנשק הלוחמים הוכנס לסליקים, המעפילים ולוחמי הגדוד התערבו בקהל ולא ניתן היה עוד לזהותם ולעוצרם.
יצוין כי כל התשתית המודיעינית והלוגיסטית הוכנה מראש על ידי ארגון ה"הגנה" בחיפה: הכנסת מפקד החוליה למחנה עתלית במסווה של מורה, הקשר עם אנשים מהימנים בתוך המחנה, התחבורה, הנשק וגיוס ההמונים שבאו ליגור ולבית אורן.
מפקד ה"הגנה" בחיפה, דוד שאלתיאל, היה בקשר ישיר עם המג"ד שריג, ואפילו רמטכ"ל ה"הגנה" יעקב דורי (אז דוסטרובסקי) היה בשטח.
קרה כך שקבוצת מעפילים הגיעה בטעות לשכונת אחוזה, מישהו מהתושבים הזעיק את מטה ה"הגנה", והרמטכ"ל בעצמו הגיע למקום ודאג לשכנם בבתי תושבים.
שחרור המעפילים מעתלית היה המבצע הראשון של הפלמ"ח ברמה הגדודית, והוכיח את יכולתו לנהל מבצע גדודי מורכב ומתוחכם בהתראה קצרה.
היה זה גם אחד המבצעים המוצלחים ביותר במאבק נגד השלטון הבריטי ומדיניות הספר הלבן, ואכן ראשי הנהלת הסוכנות דוד בן-גוריון ומשה שרת בירכו במברק אישי מיוחד את המבצעים.
הגדוד הראשון הפגין לראשונה את יכולותיו, נחישותו וכישורי מפקדיו.
במבצע השתתפו, בכל הרמות, מפקדים ולוחמים שהגיעו לימים לעמדות בכירות בהנהגת הצבא והמדינה, וזה היה להם ניסיונם הראשון בהפעלת יחידה צבאית הגדולה מפלוגה.
ביניהם: יצחק רבין, נחום שריג, שאול יפה, אברהם אדן (ברן), עמוס חורב, יוסף (יוסקה) יריב, רפי איתן, ואנשי פלי"ם כגון מיכה פרי, שאול ביבר ונמרוד אשל.
מבצע "מסיבה", שנודע בתור ליל הרכבות, התבצע ב-1 בנובמבר 1945, בשעה 23:00. מטרתו המקורית הייתה חבלה ברשת מסילות הברזל המנדטורית, כאיתות לבריטים: אם אתם סוגרים את הגבולות בפני מעפילים, גם אנו מסוגלים למנוע תנועה חופשית שלכם בארץ ומחוצה לה.
המבצע כלל חבלות ב-153 נקודות שונות: תחנות רכבת, צמתים ומעתיקי מסילות, גשרונים, מובילי מים ועוד, תוך שאיפה להימנע מפגיעה בנפש.
מטרה זו הוטלה על ארבעת גדודי הפלמ"ח, שפעלו ב-50 חוליות בנות כמה לוחמים כל אחת.
בנוסף לכך חיבל הפלי"ם בספינות משמר החופים שפעלו נגד אוניות מעפילים.
האצ"ל חיבל בקטרים בתחנת הרכבת בלוד, והלח"י עשה ניסיון כושל לחבלה בבתי הזיקוק בחיפה.
הגדוד הראשון ביצע חבלות באזורים בהם שהו פלוגותיו, בקווים מחיפה צפונה ומזרחה.
פלוגה ד' בפיקוד חיים אבינועם פעלה בקו רכבת העמק בקטע אחד, בין היתר ליד משטרת שאטה.
פלוגה ו' בפיקוד שאול יפה פעלה בקטע אחר, וכן בתוך העיר חיפה, סמוך לכיכר פלומר, שם פוצץ ישעיהו בודילובסקי את המסילה.
חוליה מפלוגה א' פוצצה את גשר "של" בחיפה; חוליה נוספת מפלוגה ו', פוצצה את המסילה בגשר אכזיב.
כל פעולות הגדודים בוצעו בתיזמון אחיד בשעת ה-ש', והלוחמים נסוגו תוך טשטוש עקבותיהם כדי למנוע פעולות גמול של הבריטים נגד יישובי המוצא.
פעולת ליל הרכבות הראתה את יכולתם של גדודי הפלמ"ח, והגדוד הראשון בתוכם, להוציא אל הפועל מבצע מורכב בתיזמון אחיד ומבלי להשאיר עקבות.
לילות הורדת מעפילים אל החוף
חלקו של הפלמ"ח היבשתי במבצעי ההעפלה היה בעיקר באבטחת אזור הנחיתה, בסיוע לפיזור ולעיתים גם בהורדה לחוף.
כדברי המג"ד נחום שריג: "הפעולה הייתה בנויה על שלושה מעגלים...
נשיאת העולים, הבאתם בסירות לחוף, הטיפול בהם, ארגונם לתנועה.
המעגל השני, קרוב וצפוף יותר, אבטחה...
אנשים מזוינים ברובים, מקלעים, תת-מקלעים, רימונים.
המעגל השלישי צריך לחסום, להשהות ולעכב, מרוחק ודליל יותר...
[לגדוד] הייתה אפשרות לבנות את יחידת הפעולה, צוות הפעולה, לפי הצורך, בהתאם לתנאים".
האבטחה הייתה כרוכה בהמתנה מתישה במשך שעות ובסכנה להיתפש עם הנשק על ידי הבריטים או להיכנס לקרב יריות.
ספינת המעפילים "חנה סנש" הפליגה מאיטליה והגיעה קרוב לחוף נהריה ב-25 בדצמבר 1945, כשעל סיפונה 252 מעפילים; בקרבת החוף עלתה הספינה על שרטון.
פלוגה א' אבטחה את אזור הפעולה והכינה לקראת פיצוץ את הגשר שנמצא בכניסה הדרומית לנהריה.
לבסוף לא הגיעה תגבורת בריטית והפיצוץ לא בוצע.
הורדת המעפילים הצליחה, ולוחמי הגדוד הובילו את המעפילים לקיבוצים באזור.
ספינת המעפילים "עליה" הפליגה מצרפת והגיעה לחוף נהריה ב-16 בנובמבר 1947 כשעל סיפונה 182 מעפילים.
בפעולה זו עסקו אנשי הגדוד הראשון גם בהורדה אל החוף.
ספינת המעפילים "האומות המאוחדות" הפליגה מאיטליה, וזכתה לשמה בשל הכרזת האו"ם חודש לפני כן, בכ"ט בנובמבר 1947, על הקמת מדינה יהודית בארץ ישראל.
הספינה הגיעה לחוף נהריה ב-1 בינואר 1948 כשעל סיפונה 537 מעפילים.
למרות הכרזת האו"ם, עדיין היה צורך באבטחת ההורדה אל החוף כדי למנוע את תפיסת המעפילים, ולוחמי הגדוד הראשון נשלחו לאבטח את האזור ולסייע בהורדה ובפיזור המעפילים.
מבצע ברזילי: הוצאת נשק מתוך רכבות הצבא הבריטי
מבצע פריצה לרכבות עמוסות אמצעי חימוש שהובילו הבריטים, והעברת נשק ותחמושת לסליקים של הפלמ"ח.
הש"י, שירות הידיעות של ה"הגנה", סיפק מידע על תנועת הרכבות שיצאו ממחסני הנשק במחנה כורדני, צפונית-מזרחית לקריית מוצקין, ונעו דרומה לעבר מצרים, דרך רפיח.
לוחמים מן הגדוד הראשון חדרו לרכבות שנעו על מסילות הברזל והוציאו את הנשק במסגרת "מבצע ברזילי", שנמשך כשלושה חודשים במהלך המחצית הראשונה של שנת 1946.
מנהל תחנת הרכבת בעתלית היה חבר ה'הגנה', ומהגדוד היו מודיעים לו לאיזו רכבת מעוניינים לפרוץ ובאיזו שעה תעבור; התפקיד שלו היה להאט את מעבר הרכבת בתחנת עתלית.
מדרום לתחנת עתלית הייתה שוכבת כיתה, בגודל שהותאם למספר הקרונות.
כל שני לוחמים היו קופצים על קרון נוסע, פותחים עם מנוף את הדלת וממשיכים לנסוע עם הקרון.
מעתלית עד חדרה הובערו חמש עד שמונה מדורות, ולידן אנשי הגנה.
הלוחמים בכל קרון ערמו ארגזי תחמושת ליד הפתח ועל פי אות מוסכם, בהתקרב הקרון לכל מדורה, היו דוחפים ארגזים החוצה, וכך ממדורה למדורה.
אנשי ה"הגנה" הממונים על איסוף הארגזים העמיסו אותם על פלטפורמות מכוסות בברזנט קשורות לטרקטורים ולעגלות והובילו את הנשק לסליקים שביישובים הסמוכים.
במשך הזמן הבריטים הרגישו שמשהו מתרחש והוסיפו שמירה לאורך הקרונות, וכשהרכבת הייתה נעצרת היו יורדים ומסיירים סביבה, אך מעולם לא תפסו את לוחמי הגדוד.
המבצע המוצלח הופסק כאשר רכבות הנשק התחילו לנסוע בשעות היום.
על מנת להקשות על הבריטים לזהות התקרבות אוניות מעפילים, החליטה מיפקדת ההגנה בהשפעת יצחק שדה לפוצץ מתקני רדאר ששימשו לשם כך בבסיס סטלה מאריס שבכרמל הצרפתי.
מועד המבצע הראשון נקבע לשעות הערב של 20 בינואר 1946, כתגובה להשתלטות הבריטים ב-17 בינואר, בלב ים, על האונייה "אנצו סרני" שהובילה 908 מעפילים.
כוח מפלוגה א' ביצע תצפיות, ולאחר מכן פרץ את גדרות התיל של המחנה, הניח חומר נפץ עם עפרונות השהייה ל-45 דקות, ויצא מהמחנה מבלי להתגלות.
מטעם מפקדת ההגנה הודיעו לבריטים לפנות את הבסיס לקראת הפיצוץ, כי רצו למנוע פגיעות בנפש; אולם קצין בריטי חיפש ומצא את המטען והצליח לנטרל את מנגנון ההפעלה.
לאחר תפיסת "אנצו סרני" הייתה הפסקה של חודשיים בהבאת ספינות מעפילים.
לחודש מארס תכנן המוסד לעלייה ב' עלייתן של שלוש ספינות נוספות, וכדי לסייע בכך הוחלט שוב לפוצץ את הרדאר בסטלה מאריס..
המועד לפשיטה החדשה נקבע ללילה שבין 18 ל-19 בפברואר ושוב הוטלה המשימה על הגדוד הראשון.
הפעם התקיפה בוצעה מכיוון שונה; הכוחות לא הספיקו להגיע במועד אל הבסיס ולכן נדחתה ללילה הבא.
מחנה הרדאר תוגבר בעקבות הפשיטה הקודמת, והוגברו צפיפות התיל והתאורה.
הגדר הראשונה והשנייה נפרצו בקלות יחסית, למרות סיורי הזקיפים.
הגישה לגדר השלישית, המקיפה את בסיס האנטנה הענקית, הייתה קשה במיוחד אך לבסוף נפרצה הגדר הפנימית והחבלנים השליכו לרגלי הרדאר את המטען הכבד, פתיל ההשהייה כוון הפעם ל-30 שניות בלבד, והפיצוץ בוצע כשהכוח תופס מחסה בסמוך.
מייד לאחר מכן הושבתה רשת החשמל באזור המחנה, האורות כבו, והכוח הצליח לחמוק מהמירדף הבריטי.
הלוחמים הגיעו בבוקר לקיבוץ יגור, ומשם התפזרו ליחידותיהם.
הבריטים הודו כי פיצוץ הרדאר "הוכיח תכנון וביצוע מבריקים, שלוו במזל מסוים".
ההתקפה זכתה לכיסוי תקשורתי נרחב, בארץ ובבריטניה.
כשנה וחצי מאוחר יותר, ב-19 ביולי 1947, חזרה פלוגה א' לפשוט על הרדאר בסטלה מאריס, וכן על "הרדאר הקטן" בבסיס ח'רייבה שליד הכפר עוספייה.
גם שתי פשיטות אלה הוכתרו בהצלחה, ומתקני הרדאר יצאו מפעולה למשך שבועות רבים.
ב-21 בפברואר 1946 התבצע "ליל המשטרות", במהלכו הותקפו בסיסים של כוחות המשטרה הניידת הבריטית (P.M.F), שפעלו נגד היישוב היהודי.
על הגדוד הראשון הוטלה תקיפת בסיסי המשטרה בג'נין ובשפרעם, וזאת 24 שעות בלבד לאחר הפעולה השנייה נגד הרדאר בסטלה מאריס.
משטרות נוספות שהותקפו על ידי הפלמ"ח היו שרונה (לימים הקריה בתל אביב) וכפר ויתקין (לימים "הדסה נעורים").
הכוונה הייתה לפוצץ את תחנות משטרה בעת ובעונה אחת: התחלת החדירה ב-23:30 בלילה של 21 בפברואר 1946, וביצוע הפיצוצים כעבור שעה וחצי.
ניסיון הפשיטה על משטרת ג'נין
משטרת ג'נין הוקצתה לפלוגה א', בפיקוד הסמג"ד יצחק רבין והמ"פ חיים אבינועם.
רבין ניצל את מעמד אביו (נחמיה רבין, יוצא הגדודים העבריים וחבר ה"הגנה") כעובד חברת החשמל, ובילה כמה שעות במסווה של אחד החשמלאים שביצעו בדיקות במשטרת ג'נין.
הוא יצא משם עם פרטים רבים על מיבנה המשטרה וכבר תכנן הצעת התקפה עליה כדי להגישה ליגאל אלון ולנחום שריג שהמתינו לו בחיפה.
לרוע המזל, בשובו מעפולה לחיפה פגעה משאית באופנועו והוא התעורר בבית החולים, רגלו נותחה וגובסה והוא נוטרל מפעילות לזמן מה.
גם חיים אבינועם, המ"פ, התחזה כעבור זמן-מה לעובד חברת החשמל ובדק את פנים מחנה המשטרה הניידת הצמוד למבצר המשטרה, וכן את בונקר הנשק.
הוא גם ערך סיורים ותצפיות יחד עם מפקדים אחרים מהפלוגה, לשם איתור מקום הפריצה, נוהלי הבסיס ומידע נוסף.
הפלוגה יצאה מחפצי-בה והתרכזה השכם בבוקר בבסיס היציאה במשמר העמק, כדי לנסוע משם עם רדת הלילה לנקודת מפגש עם רכב ובו סליק נייד ולקבל את הנשק וחומר הנפץ, ולהמשיך ברגל אל היעד.
אלא שרצף של תקלות שיבש את התוכנית: הרכב התאחר, זרם החשמל למשטרה נותק כשרק המ"פ ומפקדי החוליות הגיעו לגדר והכוח כולו טרם התרכז שם.
כיוון שהפעולות בשלוש המשטרות האחרות החלו בזמן, הופעלה אזעקה במחנה ג'נין ושתי שריוניות החלו לפטרל סביבו ולהאיר את השטח.
המ"פ התייעץ קצרות עם אנשיו והחליט לבטל את הפעולה ולסגת לכיוון הגלבוע; לפנות בוקר הגיעו חזרה לחפצי-בה.
בתחקיר בעקבות הפעולה, עם יגאל אלון ומאיר פעיל, המסקנה הייתה שהמ"פ אבינועם פעל נכון: בנסיבות אלה לא היה לו סיכוי להצליח בביצוע המשימה, ולו ניסה להמשיך היה סופג אבדות והכוח היה נופל בידי הבריטים.
הפעולה במשטרת שפרעם הוטלה על יחידה מפלוגה ו' בפיקוד עודד מסר, לימים מפקד חטיבת גבעתי.
בסיס היציאה היה ברמת יוחנן.
כמה לילות לפני הפעולה עשו מפקדי החוליות מעין חזרה כללית ליד המשטרה: בדקו אם יש מיקוש, את הגדר שצריך היה לפרוץ ואת שיגרת הפטרולים.
הוכנו סימנים מוסכמים לחיתוך הגדר, ריצה לעבר מגדל המשטרה והנחת שלושה תרמילים עם חומר נפץ, כל תרמיל 30 ק"ג, לרגלי המגדל.
לאחר הצתת הפתילים היה עליהם לרוץ לעבר הפתח שפרצו בגדר, על פי הכוונת איש החוליה שיסמן משם בפנס.
בליל הפעולה, למרות הופעה בלתי צפויה של שריונית שסיירה בכביש, הצליח הכוח לפעול כמתוכנן; הדף הפיצוץ השיג את הלוחמים בשעת הנסיגה לקיבוץ אלונים.
רק לאחר הפיצוץ הבינו השוטרים הבריטיים את הנעשה ופתחו באש, אולם יחידות חיפוי סייעו לכוח להיחלץ בשלום; בפעולה ניזוק קשה מגדל בניין המשטרה.
באביב 1946 עזב נחום שריג את הפיקוד על הגדוד הראשון וקיבל את הפיקוד על הגדוד הרביעי.
החליף אותו כמפקד הגדוד הראשון אורי יפה, עד אז מפקד הגדוד השלישי.
ב-12 ביוני 1946 הודיע שר החוץ הבריטי ארנסט בווין על דחיית המלצות הוועדה אנגלו-אמריקנית מאפריל אותה שנה, להתיר עלייתם של 100 אלף יהודים.
בתגובה, ניתנה לפלמ"ח פקודה לפוצץ 11 גשרים המחברים את ארץ ישראל עם הארצות השכנות, בלילה שבין 16 ל-17 ביוני 1946. המבצע, שנודע מאז כ"ליל הגשרים", קיבל את שם הצופן "מבצע מרכולת".
מפקדי הגדודים של הפלמ"ח קיבלו פקודת מבצע מפורטת, בה הוגדרה מטרת המבצע: לנתק את הארץ מן הארצות השכנות שאתן היא קשורה ביבשה על ידי ניתוק קווי התחבורה היבשתיים, באמצעות פיצוץ גשרים כפי שפורטו לכל גדוד.
הפיצוצים צריכים להיות מופעלים בעת ובעונה אחת, להוציא את הגשרים מכלל שימוש וכן לשוות להם צורה של חורבן גמור בעיני כל מסתכל.
על הגדוד הראשון הוטל לפוצץ את גשר שייח' חוסיין על נהר הירדן המחבר את ארץ ישראל עם עבר הירדן, ושני גשרים על נחל אכזיב בגליל המערבי, המחברים את ארץ ישראל עם לבנון.
אורי יפה, כחבר קיבוץ מעוז חיים, הכיר היטב את גשר שייח' חוסיין (בהמשך: גשר מעוז), המרוחק פחות משני ק"מ מקיבוצו.
גשר הברזל חצה את הירדן בכביש המחבר את בית-שאן לאירביד שבעבר הירדן.
לאחר ביצוע סיורים מקדימים ביום ובלילה הגיעה מפקדת הגדוד למסקנה שיש אפשרות להתגנב, לשים את חומרי הנפץ בשקט, על יד העוגנים (מדובר בגשר תלוי), על ה"רלסים": מוטות שלד הברזל.
לאחר מכן ניתן להכין את הפיצוץ עם חשמל, להתרחק מהגשר, לבצע את הפיצוץ ולהסתלק.
על מנת למנוע את גילוי העקבות לאחר הפעולה הוחלט להתקרב אל הגשר בתוך מים; היציאה הייתה ממעוז חיים אבל הנסיגה תוכננה לגוש חרוד, בהנחה שדבר ראשון שיעשו הבריטים הוא חיפוש במעוז חיים.
בקצה המזרחי של הגשר שמרו חיילי הלגיון הערבי ובקצה המערבי, שבו הונח חומר הנפץ, שמרה יחידת שוטרים ערבים מארץ ישראל.
הוכנה יחידת חיפוי, הכביש בין הגשר לבית-שאן נחסם וחוטי הטלפון נותקו.
את הפעולה ביצעה מחלקה מפלוגה ו' בפיקוד ברוך אקסלרוד (בוזה), שבהמשך מונה למפקד הפלוגה.
בעת ההתגנבות, כיסה רעש מי הירדן כל רעש אפשרי של התקדמות החבלנים עד רגלי הגשר.
רעש נוסף שסייע הייתה שיחה קולנית שהתנהלה בין הזקיפים משני קצות הגשר.
לפי מקור אחד, לאחר שחומר הנפץ הונח ובטרם הופעל הפיצוץ, הוזהרו הזקיפים שעליהם להתרחק ממקום הסכנה, הם אכן התרחקו ותוך דקות הגשר פוצץ ונהרס בלא שאיש ייפגע; לפי עדות המפקד בשטח הזקיפים לא הוזהרו, ואם לא נפגעו זה משום שהגשר קרס במרכזו.
בגלל מורכבות הפעולה בגשרי אכזיב הוקצה למבצע כוח מוגדל, 43 לוחמים מפלוגה א' ומפלוגה ו', בפיקוד מ"פ א' נחמיה שיין.
על הכוח הוטל פיצוץ הגשרים המחברים את חיפה לביירות בירת לבנון, גשר הרכבת וגשר הכביש החוצים את נחל כזיב בתוך הכפר א-זיב, ארבעה וחצי ק"מ מדרום לגבול הבינלאומי.
לדברי המג"ד יפה נערכו לקראת מבצע זה לכל הפחות חמישה סיורים, במיוחד לשם בירור גודל הכוח שאייש את תחנת המשטרה צפונית לנחל, ליד גשר הכביש.
בסיורים התברר כי השוטרים אינם יוצאים לשמור על הגשרים, אלא נמצאים בתוך התחנה.
לדבריו, ולפי זה תכננו את הביצוע.
יהונתן דותן (ג'וני, אז דולינסקי), מפקד מחלקת גניגר ולימים סמג"ד במלחמת העצמאות ותת-אלוף בצה"ל, עם שני מ"כים, הגיע לקיבוץ מצובה הסמוך כדי ללמוד את השטח.
השלושה נרשמו בסידור העבודה כרפתנים.
המא"ז לקח אותם לרפת, הראה להם פרה והם שיננו את סימני ההיכר שלה, כדי שאם ייתפסו יוכלו לתאר פרה שכביכול ברחה ויצאו לחפש אחריה.
בשעות אחר הצהריים הלכו בוואדי עד שראו את הגשר, שיננו כל פרט שראו, את עמודי הגשר, תחנת אוטובוס על הכביש, עמדות שמירה בקצה הגשר, בית קפה סמוך.
לאחר שהתרחקו מעט, הופיעו לידם ארבעה שוטרים רכובים על סוסים והובילו אותם ברגל מתחת לגשר עד לנקודת המשטרה.
בדרך השתהו ודווקא אז, תחת עיני השוטרים, הצליחו לרשום בזיכרון פרטים על גשר הכביש, כפי שנראו מקרוב.
קצין בריטי התקשר עם מוכתר הקיבוץ שאימת את גרסתם על הפרה האבודה הם שוחררו.
בלילה מעונן וחשוך סיירו שוב באזור הגשר וג'וני גילה שניתן לעקוף את הכפר אם יעברו בתעלות מים, תחת שיחי אקציה, ויתקרבו לגשר בלי להתגלות.
בשתיים בלילה הגיעו לנהריה ובגלל המראה שלהם, רטובים ומלוכלכים, נעצרו דווקא על ידי שומרי המקום ושוחררו רק בהתערבות המא"ז.
התוכנית הייתה לפוצץ את גשר הכביש עם 400 ק"ג חומר נפץ ואת גשר הרכבת עם 150 ק"ג.
את חומר הנפץ מסוג ג'לניט השיג הפלמ"ח ממחצבות.
יצחק יבנה (צחיק), מפקד החבלנים: "התרמילים היו בני 25 קילו כל אחד.
16 אנשים היו צריכים לשאת את חומר הנפץ, אפילו שתפקידם אחר כך היה שונה...
חלק נשארים על יד גשר הרכבת...
זה היה המזרחי, (כדי) לשים את חומר הנפץ, כמות מסוימת, כמות יותר קטנה, כי זה היה גשר יותר קטן.
חלק, בראשותי, הולכים הלאה, לגשר הכביש".
לדבריו, הייתה הנחיה ברורה שיש להזהיר ולסלק את ערביי הכפר "אפילו בסיכון מסוים שאנחנו מסכנים את עצמנו...
לחמנו נגד הבריטים, אבל לא נגד הערבים".
במיפקדת הפלוגה בעין חרוד בנה מפקד הפעולה נחמיה שיין מודל של עמודי גשר מחבילות קש.
לחבלנים הורה לרוץ אל הגשרים לצד הדרומי של העמודים, עמודי אבן הבנויים בתוך הוואדי.
המשטרה הייתה בצד צפון, והג'לניט היה רגיש ליריות ופגיעה בו גורמת לפיצוץ.
כיוון שזה היה החומר היחידי שהיה ברשות הכוח, תכננו כך שאם השומרים יפתחו באש, העמוד יגן על חומר הנפץ עד השעה המתוכננת לפיצוץ הגשר השני, לאחר נסיגת האנשים.
ב-16 ביוני 1946 נסעו כל לוחמי היחידה באוטובוס לבסיס היציאה במצובה.
האוטובוס יצא מעין חרוד עם אנשי המחלקה שם, ואסף את המחלקות מהקיבוצים גבע וגבת.
במצובה, מפקד הפעולה נחמיה נתן תדריך על גבי לוח, והסביר את התוכנית: צחיק מפקד החבלנים עם ארבע חוליות של שני אנשים כל אחת יפרוץ קדימה ויתפוס את הגשר הקדמי, ואז ירוצו הסבלים ויביאו את החומר.
הוא יארגן כל חוליה לפיצוץ, יפנו את הערבים, ייסוגו מתחת לגשר ויעברו לנקודת ההתארגנות לנסיגה; אז המפקד יתן את ההוראה לפוצץ.
גם כאן ביצעו תרגולים על מודל.
ממצובה יצאו בליל ירח מלא, וכעשרים דקות לקראת שעת השין נכנס הכוח לתוך הכפר א-זיב, בהעמידו פני יחידה צבאית בריטית.
לפי התחקיר, בוואדי הם פגשו שני ערבים.
יחיעם וייץ עשה את עצמו לאנגלי, ובאנגלית אמר להם 'יש פה תרגיל של המשטרה – הסתלקו!' ההערכה היא שהם הודיעו למשטרה, והיה נכון יותר לקשור אותם עד סוף הפעולה.
כל החוליות המשיכו לפעול כמתוכנן עד שנפתחה לעברן אש מגג בית הבאר שניצב סמוך לקצהו הדרומי של גשר הרכבת, ואשר לפי התצפיות המוקדמות היה בלתי מאויש.
חוליות מהכוח חסמו את הכביש המוביל לגשרים מצפון ומדרום והרחיקו תושבים ערביים.
בעוד החבלנים נעים לעבר הגשרים, החלו חילופי אש עזים בין לוחמי הפלמ"ח לבין הנוטרים והזקיפים שעל הגשרים.
ראשון הנפגעים היה יחיעם וייץ, והחובשת זהרה לביטוב לא הצליחה להציל את חייו.
חבלנים ושאר נושאי מטענים הגיעו לגשר הרכבת והחלו מניחים את החומר.
חבלנים ונושאי מטענים אחרים היו צריכים להמשיך אל גשר הכביש, שלפי התכנון היה צריך להיות הראשון שיפוצץ.
חוליה אחת הלכה לבית הקפה כדי להרחיק את יושביו לפני הפיצוץ.
צחקי מפקד החבלנים הגיע ראשון כמתוכנן אל גשר הכביש,עם שני תרמילי חומר נפץ.
שאר הכוח התעכב ונחמיה שיין המפקד רץ אליהם לזרזם; ברגע זה אירע פיצוץ אדיר במטענים שליד גשר הרכבת וכנראה גם אלו שנשאו הלוחמים לכיוון גשר הכביש, ככל הנראה בשל פגיעת כדור באחד המטענים.
גשר הרכבת קרס כליל, ומעוצמת הפיצוץ נהרגו כל הלוחמים שהיו לידו וגופותיהם התרסקו כאילו לא היה להם זכר.
צחיק, שלא ידע כי נחמיה המפקד בהרוגים, ניסה לקרוא לו, ואז התפשטה הקריאה 'לסגת', והוא היה אחרון הנסוגים.
28 הלוחמים הנותרים התפקדו בנקודת הכינוס.
נשלחו שני לוחמים לבדוק אם בכל זאת יש עוד ניצולים ליד הגשרים, אך השניים לא מצאו דבר.
הכוח, בפיקוד דותן, נע בתנועה מזורזת לעבר קיבוץ מצובה, לרבות ארבעה פצועים שהלכו בכוחות עצמם.
כוחות בריטיים הגיעו בינתיים לשטח והחלו יורים ירי לא מדויק.
הלוחמים הסתירו את הציוד הצבאי (למעט יוני הדואר), ומחשש לחיפוש בריטי עלו רובם בו בלילה לקיבוץ חניתה.
דותן הפריח מחניתה את שתי שתי יוני דואר ועימן ההודעה: "'הייתה תקלה בגשר, התפוצץ חומר הנפץ, כאשר המ"פ, החובש וכל מי שהיה בסביבתו נהרג או נעלם".
הוא פירט בהודעה 15 שמות הרוגים, כולל המקלען שבסופו של דבר ניצל והגיע פצוע קשה למצובה.
עם התקרבות כוחות בריטיים למצובה פירקו חברי המשק כמה כוורות בכניסה אליו; הדבורים המשוחררות עיכבו את הבריטים עד שקבוצת דותן מצאה מסתור במערה ליד גבול לבנון.
למרות החיפושים שנערכו בסביבה, הלוחמים שהיו במערה לא נתגלו ובהמשך חזרו לבסיסיהם.
במצובה נותרו שני פצועים, אחת מהן זהרה לביטוב, שאיבדה זמנית את ראייתה בגלל הבזק הפיצוץ, ואליהם הצטרף בבוקר בכוחות עצמו מפקד חוליית המקלע, למרות פציעה קשה בבטן.
גם כמה מפקדים ולוחמים נשארו במצובה לשם הטמנת הנשק, ואז פוזרו בין חברי הקיבוץ.
הבריטים עצרו חלק מהם אך שוחררו באין הוכחות על מעורבותם בפעולה, למעט המקלען הפצוע שלאחר החלמתו נכלא בלטרון.
מבין ההרוגים, רק גופתו של יחיעם וייץ זוהתה (משום שנהרג לפני הפיצוץ), הוא נקבר בירושלים ועל שמו נקרא קיבוץ יחיעם.
חלקי הגופות של המפקדים והלוחמים שנהרגו בפיצוץ נקברו קבורה זמנית בחשאי, בקברי אחים בחיפה ובמצובה, וכן בידי הצבא הבריטי.
בהיעדר מידע מדויק על הנופלים ומקום הימצאם, נמסרה הודעה למשפחות רק כעבור חצי שנה.
רק ביום השנה ה-22 לנפילתם, י"ז בסיוון תשכ"ח, 1968, הובאו השרידים למנוחת עולם בטקס ממלכתי בין שני הגשרים, תחת אנדרטה לזכרם באתר ההנצחה "יד לי"ד" שעליה נחקק באבן: "כאן נטמנו שרידי חללי מערכת הגשר אשר הועברו מבתי העלמין בחיפה ובמצובה אל מקום מלחמתם וסופם.
בשבועיים שחלפו מאז "ליל הגשרים" החליטו הבריטים לעצור את מנהיגי היישוב המאורגן שהפעיל את ה"הגנה", ולחסל את הפלמ"ח.
אלה היו מטרות מבצע BROADSIDE, מטח-אש, שתוכנן חודשים מראש ועיקריו היו ידועים לשירות הידיעות של ה"הגנה".
באותה מסגרת נערך ב-29 ביוני 1946 מבצע "אגאתה", הוא "השבת השחורה": רבבות חיילים, ביניהם מדיוויזיית הצנחנים, "הכלניות", וכן כ-15 אלף שוטרים, בריטיים וערביים, חסמו את גבולות הארץ, שיתקו את אמצעי התקשורת, שמרו על קיום העוצר ופשטו על 27 יישובים שבהם ערכו חיפושים אלימים.
היישובים היו בעיקר קיבוצים שבהם שהה הפלמ"ח וביניהם בסיסי היחידות של הגדוד הראשון.
רק בליל שבת נודע כי המבצע ייערך למחרת ובקושי היה זמן לחלק מהמבוקשים להסתתר ולהשמיד מסמכים.
ניתנה הנחיה להתנגדות סבילה, ואולם, אלימות הבריטים גרמה להתנגשויות במהלך החיפושים.
בעין חרוד ובתל יוסף ירו והרגו הבריטים שני חברי קיבוץ ניר דוד ואת חיים חרודי חבר פלוגה א'.
הם חיפשו צעירים והצליחו לעצור כ-200 חברי פלמ"ח, חמישית מן כוח הלוחם של "החטיבה".
בסך הכול נעצרו ב"שבת השחורה" 2,700 איש, רובם אנשי ההתיישבות העובדת וכן חלק ממנהיגי היישוב.
ההצלחה המשמעותית ביותר הייתה לבריטים ביגור, שם מצאו במהלך שבוע את מאגר הנשק הגדול ביותר של ה"הגנה".
אולם את נשק האימונים של הפלמ"ח, שלא היה בסליקים, לא מצאו.
המ"מית דבורה פלום-ספקטור מן הגדוד הראשון, שנפצעה קשה ואיבדה עין בפירוק חומר נפץ אחרי הפריצה לעתלית, הייתה מפקדת הפלמ"ח ביגור.
היא הספיקה לאסוף את הנשק ולמסור אותו לחברי פלמ"ח שהסתתרו בחורש על הכרמל.
לוחמים רבים מהגדוד הראשון נעצרו ביגור באלימות; לוחם אחד ברח לעוספייה והסתתר שם אצל משפחה דרוזית, וגם פנחס זוסמן (סיקו) הצליח לחמוק ממעצר.
עוד מחברי הגדוד הראשון ברחבי הארץ הצליחו לחמוק ממעצר.
מ"פ ד' חיים בר-לב שפיקד על פיצוץ גשר אלנבי (בידי הגדוד השני והרזרבה), היה בבסיס פלוגתו בבית השיטה וחמק בכסות של הבאת ענבים מהמטבח; באופן דומה חמקו גם צחיק יבנה, מפקד החבלנים בפיצוץ גשר אכזיב, והמ"מ עוזי נרקיס.
חלק ממחלקת גבת היו בסיור ולא נעצרו, אחרים נעצרו אך חמקו במעבר ממחנה למחנה.
בכיר המפקדים שנעצרו היה יצחק רבין, סגן מפקד הגדוד הראשון שנתפס בביתו, שם החלים עדיין מפציעתו בתאונת האופנוע לקראת הפשיטה בג'נין, והיה עדיין מגובס.
העצורים הועברו תחילה למחנות המעצר בעתלית ובלטרון, ובהמשך לארבעה מחנות שהוקמו ליד רפיח.
מוריס בן-דרור, שהתמנה למפקד פלוגה א' לאחר מות נחמיה שיין בגשר אכזיב, ועוד מפקדים אחדים, התחבאו במרווח שבין תיקרת המטבח וחדר האוכל של מחנה עתלית לבין גג האזבסט המשופע, לפני שעמדו לקחתם לרפיח.
לאחר מכן חמקו החוצה בתוך משאית עם ארגזים ריקים.
ברפיח, עצורי הפלמ"ח והגדוד הראשון קיימו שיגרה של אימוני כושר, ופעילות תרבות לרבות הופעה של חנה רובינא.
הפלמ"ח הכין תוכנית בריחה מרפיח.
שייקה גביש, לימים מפקד הגדוד הראשון, היה ב"שבת השחורה" מ"מ מחלקת נען בגדוד השני, והשתחרר אחרי כחמישה שבועות מלטרון.
הוא ושני מ"כים ערכו סיור מקדים לקראת פריצת גדרות המחנה ברפיח ומילוט דרך הים, בפיקודו של יוחאי בן-נון.
יצחק רבין המגובס חשש שמא לא יוכלו לקחת אותי.
אולם יוחאי בן-נון החליט שהוא יוברח גם כן, על אלונקה.
בסופו של דבר לא היה צורך במבצע החילוץ, שכן ב-5 בנובמבר 1946 החלו הבריטים בשחרור מזורז של כל עצורי לטרון, לטרון ב' ורפיח.
מעצרים נוספים בין השנים 1943 עד 1947
ב-22 בנובמבר 1947 לכדו הלבנונים חמישה חברי הכשרת גבת מהגדוד הראשון שסיירו בגבול הצפון, והם היו כלואים 17 חודש בבירות.
כפי שצוין כבר, ב-19 ביולי 1947 פשטה פלוגה א' על הרדאר בסטלה מאריס ועל "הרדאר הקטן" בבסיס ח'רייבה שליד הכפר עוספייה, והשביתה אותם.
בספטמבר-אוקטובר 1947 הודיעו מקורות מודיעיניים על כוונה סורי לפלוש לגליל טרם ההצבעה על תוכנית החלוקה.
כוחות פלמ"ח, חלקם מהגדוד הראשון ומפלוגה ד', הועלו אל הקיבוצים דן, דפנה, כפר סאלד, שמיר, וקיימו משם סיורי עומק לתחום סוריה.
בנובמבר 1947 חזרו כוחות אלו לבסיסיהם הקבועים.
מבנה הגדוד וחימושו עם תחילת מלחמת העצמאות
עם תחילת מלחמת העצמאות למחרת החלטת כ"ט בנובמבר, החלו מפקדי הפלמ"ח והגדוד הראשון ביניהם לגייס מחדש את יוצאי יחידותיהם, שהיו ב"רזרבה".
בתחילת המלחמה, לפי דיווח מטה הפלמ"ח למטכ"ל ה"הגנה" ב-1 בפברואר 1948, מנה הגדוד הראשון 738 איש ואישה.
מבנה הגדוד ופריסתו בקיבוצי העמקים והגליל המערבי היו כלהלן::
מפקדת הגדוד – דן לנר, מג"ד; חיים אבינועם, סמג"ד.
פלוגה א', בפיקוד אסף שמחוני, מנתה 265 איש, בחמש מחלקות שהיו פרוסות בקיבוצים: גבת - 60 איש, רמת יוחנן - 60, משמר הים (מאוחר יותר: אפק) - 60, רמת דוד - 30, יגור - 55.
פלוגה ג', בפיקוד יצחק חופי (חקה), מנתה 80 איש, בשתי מחלקות שהיו פרוסות בקיבוצים: חניתה - 40 ויחיעם - 40. בראשית אפריל 1948 חולקה פלוגה זו בין פלוגות אחרות.
פלוגה ד', בפיקוד ישעיהו גביש, מנתה 180 איש, בשלוש מחלקות שהיו פרוסות בקיבוצים: בית השיטה - 70, מעוז חיים - 80, עין הנצי"ב - 30.
לכל הפלוגות היה מחסור בחימוש.
על פי דיווח מ-10 במרץ 1948, זה היה נשקם של כל חיילי הגדוד:
מרגמות ונשק אנטי טנקי: שתי מרגמות 81 מ"מ, 15 מרגמות 52 מ"מ ורובה נגד טנקים אחד;
מקלעים: 2 מקלעים בינוניים, 12 מקלעי ברן;
תתי מקלעים ורובים: 9 תתי-מקלעים M1 תומפסון, 56 תתי-מקלעים סטן, 139 רובי לי אנפילד (שכונו "רובים אנגליים");
נשק אישי היה ל-204 לוחמים בלבד.
פעולת בלד א-שייח': תגמול על הטבח בבתי הזיקוק
ב-30 בדצמבר 1947 זרקו חברי אצ"ל מטעני נפץ על פועלים ערבים בתחנת האוטובוסים ליד שער הכניסה לבתי הזיקוק; שישה ערבים נהרגו.
בבתי הזיקוק עבדו באותה עת כ-1,700 ערבים וכ-460 יהודים.
האצ"ל לא יידע מראש את ארגון ההגנה על הפעולה, ובעקבותיה החל מייד באותו בוקר טבח המוני בפועלים היהודיים הבלתי חמושים ובלתי מאובטחים, על ידי הפועלים הערבים.
עד שהצבא הבריטי הגיע למקום והשתלט על המצב נרצחו 39 יהודים ורבים אחרים נפצעו.
מלבד האבל הכבד שירד על היישוב, התעורר חשש להתפשטות מעשי רצח יהודים במקומות עבודה משותפים אחרים.
מיפקדת ה"הגנה", בהרשאת הדרג המדיני, החליטה על פעולת תגמול חריפה כאזהרה להנהגה הערבית.
כיעדי הפעולה נבחרו הכפרים בלד-א-שייח' וחוואסה שבמורדות הכרמל, בין נשר לקיבוץ יגור.
סמוך להן נמצא קברו של עז א-דין אל-קסאם, טרוריסט ואיש דת מוסלמי, שנהרג במאורעות 1936 בהיתקלות עם הבריטים, והפך לאחד הסמלים של ההתנגדות הערבית לציונות.
דן לנר, מפקד הגדוד הראשון, נקרא בדחיפות לחיפה לפגישה עם משה כרמל, מפקד מחוז הצפון של ה"הגנה".
לדן נאמר שמרבית הפועלים הערביים שרצחו את היהודים הם מבלד-א-שייח', והוחלט להרוג בהם; דן חזר והטיל על סגנו, חיים אבינועם, את המשימה.
הכוח בפיקודו של אבינועם מנה כ-120 איש – ארבע מחלקות מהגדוד הראשון, וכן מחלקה מגדוד 21 ומחלקה מגדוד 22 (על בסיס סטודנטים מהטכניון), של חטיבת כרמלי.
כבר באותו ערב רוכזו רוב הכוחות ביגור ותודרכו לקראת המשימה; הכוח מגדוד 22 הגיע לפעולה ישירות מהטכניון בחיפה.
על פי הפקודה שניתנה: "יש להקיף את הכפר, לפגוע במספר גברים גדול ככל האפשר, לחבל ברכוש, להימנע מפגיעה בנשים וילדים".
הפעולה הציפה שאלות קשות אצל חלק מהמפקדים והלוחמים.
חיים אבינועם נזכר ברגשותיו אז: "היו לי שאלות קשות בתחום טוהר הנשק...
אחד הדברים שהיה לי קשה מוראלית, ממש לבוא להגיד לאנשים 'אנחנו צריכים להרוג'.
נדמה לי שאלה היו המילים הקשות ביותר שאמרתי אז, ואולי בכלל...
שיטת הפעולה הייתה לבוא מלמעלה, מצד דרום במעלה הכרמל ולרדת במהירות, לרוץ עד הכביש ולהתחיל את הפעולה מהכביש כלפי מעלה".
הדו"ח של מפקד הפעולה מספר כך:
פעולת התגמול בבלד-א-שייח' הותירה רושם עז על הלוחמים ורבים סיפרו עליה, בין אם בתיאור ענייני, בתיאור החוויה הקשה, הלבטים וחשבון הנפש, או בהתלהמות בעקבות הטבח בבתי הזיקוק.
פנחס זוסמן (סיקו), מ"מ רמת יוחנן, סיפר: "זה היה קרב לא סימפתי...
אמנם הייתה הרגשה מוחלטת של פעולה מוצדקת, אבל הייתה הרגשה לא נעימה מעצם הפעולה".
חיים אבינועם, המפקד: "(אנשינו]) דפקו בדלת, נכנסו, האירו בפנסים.
בבית אחד פתחו עלינו באש.
הבחורים זרקו פנימה רימון ובפיצוץ נהרגו אישה ושני ילדים.
הייתה זו פעולה אכזרית מאד, שאחריה שאלנו את עצמנו שאלות.
עם זאת, אין לי צל של ספק בנחיצות הפעולה, כפי שהייתה".
בפעולה נהרגו מפקד כוח פלוגה 13 בגדוד 21, חנן זלינגר, שעל שמו נקרא בהמשך בלד-א-שייח' בשם תל-חנן, ואיש הגדוד הראשון חיים בן-דור, שעל שמו נקראה שכונת בן-דור במעלה הכפר, לימים נשר, ליד הכניסה לטכניון; דמותו הונצחה בספרו של חיים גורי, "הספר המשוגע" (1971), תחת השם חמדורי.
עמוס גלילי, סגן מפקד יחידת הסטודנטים מגדוד 22, נפצע קשה ומת אחר כך מפצעיו; על שמו שכונת גבעת עמוס בנשר.
ב-16 בינואר 1948 יצא כוח מפלוגה א' לפוצץ בית בן שלוש קומות בשכונת תל-עמל בחיפה, בקטע של ואדי רושמייה שבו היו עוד בתי ערבים שמהם צלפו על התחבורה שהתנהלה בהדר הכרמל.
הפקודה הייתה לפוצץ את הבניין, שמלבד הצליפות ממנו שימש גם מקום מפגש ומעבר ללוחמים פלסטיניים.
היחידה יצאה משכונת נווה-שאנן לאחר חצות, נערכה ליד היעד בשעה 01:20 והביצוע היה בשעה 02:15. בעוד חלק מהיחידה מחפה עליהם הניחו החבלנים את המטענים והפעילו אותם.
אחרי כשבע דקות החומר התפוצץ והיחידה נסוגה לנווה-שאנן.
בחילופי האש שהתפתחו היו ליחידה רק כמה פצועים קל.
סיוע ליחיעם, חניתה, אילון ומצובה
ליישובים המנותקים בגליל המערבי נשקפה סכנה מהתקפות ספורדיות מקומיות, ועל כן מחלקות מפלוגה ג' של הגדוד הראשון תגברו את חניתה ויחיעם.
לאיומים המקומיים נוסף איום של כוחות ערביים סדירים שחדרו ב-8 בינואר דרך הגבול הלבנוני: "גדוד הירמוך השני" של "חיל ההצלה" בפיקוד אדיב שישכלי, לימים נשיא סוריה.
לפי ידיעות ממוקדות הייתה סכנת התקפה נגד קיבוץ יחיעם שהוקם על ידי יוצאי פלמ"ח ונקרא על שמו של יחיעם וייץ, מחללי הגדוד הראשון בגשר אכזיב.
הקיבוץ שכן בתוך וליד המצודה הצלבנית ג'דין.
בהתחלת המלחמה נמצאו בו 40 גברים ועשר נשים.
נוספה להם מחלקת חי"ש שמנתה 30 איש, עם מקלע בינוני, שני מקלעים קלים, שתי מרגמות, שבעה תתי-מקלעים וכ-25 רובים.
במסגרת הסיוע להגנת האזור, הוטל על שתי מחלקות מפלוגה א' בגדוד הראשון, לפוצץ את ביתו של חבר הוועד הערבי העליון בכברי ולהביא אספקה לחניתה, אילון ומצובה.
הכוח יצא בשיירה מקריית חיים.
בעכו עברו מחסומי אויב תוך חילופי אש.
מול כפר הדייגים אכזיב התנגש האוטובוס הראשון בשיירה במשאית של הצבא הבריטי שעמדה בצד הדרך, התהפך על צידו וחסם את הכביש.
המ"פ פקד על טור הרכב להסתובב ולחזור לחיפה.
הכוח חצה את הכפר אכזיב תוך חילופי אש, והמשיך ברגל למצובה שנקבעה כבסיס היציאה לפעולה בכברי.
למחרת עם חשיכה חצו את נחל כזיב בדרך לכברי, הניחו כוחות אבטחה ורתק, החבלנים הניחו את חומרי הנפץ ליד הבית וחזרו לנקודת היציאה.
הבית התפוצץ ונהרס ברובו, והכוח חזר למצובה.
ההתקפה הערבית על יחיעם החלה לאחר שפלוגה א' עזבה, אך נותרו בו מחלקת הפלמ"ח ומחלקת חי"ש.
ב-20 בינואר תקפו את הקיבוץ מאות חיילי "צבא ההצלה" ותושבים מקומיים בירי מרגמות ומקלעים מתוך החורש מסביבו.
כשהחל האויב להסתער ונתגלה לעין פגעו מרגמות המגינים בתוקפים, ו"גדוד הירמוך" נסוג תוך אבדות כבדות.
ארבעה אנשי פלמ"ח וחי"ש נפלו בקרב, והקיבוץ נותר מנותק אך לא נפל.
יצחק חופי (חקה), מ"פ ג' אשר מחלקות חניתה ויחיעם היו תחת פיקודו, וכן חלק ממפקדת הגדוד, שהו באזור נהריה.
ב-27 במארס יצאה שיירה מנהריה ליחיעם (שיירת יחיעם); חקה הציע שמחלקתו תעלה על גבעה ותחפה על השיירה אך הצעתו לא נתקבלה.
בהתקפה על השיירה נהרגו 47 מתוך 90 אנשיה.
בתקופת המצור עברו אנשי הגדוד בין נהריה לחיפה בדרך הים, בסירות.
כך עשה גם דן לנר, המג"ד, כאשר הוזעק מנהריה לפקד על הגדוד במערכה על משמר העמק באפריל 1948. המצור על הגליל המערבי הוסר רק ב-14–15 במאי, במבצע בן-עמי שנקרא על שם בן-עמי פכטר, מפקד שיירת יחיעם.
פשיטה שנכשלה על בית אויב בשפרעם, ואות הגבורה
ב-13 בינואר 1948 יצאו כמה אנשי הגדוד הראשון מהכשרת משמר הים (היום: קיבוץ אפק) לעבודה בכרם הקיבוץ.
פלחים מן הכפרים טמרה ושפרעם שעבדו באזור עזבו לפתע, וקבוצת חמושים ערבים הופיעה ופתחה באש על העובדים בכרם, שהשיבו באש.
בחילופי היריות נהרג לוחם הגדוד שאול עזרא.
מן הקיבוץ הגיעה תגבורת ולאחר קרב יריות נסוגו התוקפים בהשאירם מאחור הרוג לבוש מדים.
התברר כי בשפרעם שוכן כוח ערבי חמוש שמטרתו לפגוע בחקלאים יהודיים ולתקוף יישובים בסביבה.
על הגדוד הראשון הוטל לפשוט על שפרעם ולפוצץ את הבית שבו שוהה כוח האויב.
לפי אחת הגרסאות היה זה כוח עיראקי מאורגן היטב, ולפי עדות אחת היו בו גם מפקדים גרמנים.
ב-19 בינואר בלילה פשט על שפרעם כוח מאנשי מחלקות שונות מהגדוד בפיקוד רפי גינצבורג.
בסיור לילה קודם הוצע לבצע את הפעולה בכוח קטן, אך לבסוף נשלח כוח של כ-40 לוחמים.
הכוח התגלה ונפתחה עליו אש חזקה מהבית שהיה מוגן היטב ובצורה מאורגנת.
לא ניתן היה להתקרב לבית, לכוח היה הרוג אחד, וניתנה פקודת נסיגה.
הנסיגה התנהלה ללא אבדות נוספות בנפש בזכות מעשהו של הלוחם יאיר רחלי, שקיבל על כך את אות גיבור ישראל.
מתוך נימוקי הענקת האות: "עמדת מקלעים שירתה לעבר הכוח גרמה לפצועים רבים, ולא איפשרה לתקוף או לסגת.
יאיר רחלי לקח מספר רימוני-יד, זחל אל עמדת המקלעים, הטיל לתוכה חמישה רימונים ושיתק אותה – ואיפשר לכוח לסגת".
הפיצוץ השני של גשר שיח חוסיין (מפה מס' 1)
ב-26 בינואר 1948 שלח אגף המבצעים של ה"הגנה" בראשות יגאל ידין פקודת מבצע סודית אל יגאל אלון ("סאשה"), מפקד הפלמ"ח, ובה הוטל על הפלמ"ח להרוס בהקדם האפשרי ובו זמנית את גשרי הירדן, גשר שייח' חוסיין וגשר דמיה, דרכם חדרו כוחות אויב לארץ.
המועד לפיצוץ הגשרים נקבע ל-15 בפברואר 1948.
מטה הפלמ"ח הטיל על הגדוד הראשון את משימת פיצוץ שני הגשרים, ובהם גשר שייח' חוסיין, אותו כבר פוצץ הגדוד במהלך ליל הגשרים, ב-16 ביוני 1946. המג"ד דן לנר הפקיד על הביצוע את ישעיהו (שייקה) גביש, מפקד פלוגה ד'.
לאחר הערכת מצב הפעולה בגשר דמיה בוטלה בשל סיכויי הצלחה נמוכים, בגלל הצורך לעבור דרך שטח ערבי צפוף בגישה אל היעד ובנסיגה ממנו.
אשר לגשר שייח חוסיין, בדיקה העלתה כי על הגשר מגינים: יחידה של הלגיון הערבי ששכנה ב-15–20 אוהלים דרומית-מזרחית לגשר; תחנת משטרה בנויה מאבן בקצה המזרחי של הגשר ששלטה עליו באש, ובצמוד לה משוריין.
בקצה המערבי של הגשר עמדת שקים ובה 2–3 זקיפים.
מאחורי העמדה, לרוחב הגשר, נמתחה גדר תיל.
כ-50 מטר מערבית לגשר שכן בית מכס, והיה מחסום חביות ללא שמירה בלילה.
הרכב שיתפוצץ יישא כ-300 ק"ג חומר נפץ ובו נהג וחבלן; הרכב ינוע במהירות על הגשר ויגרור עימו את גדר התיל המונחת על הקרקע.
הייתה התלבטות אם מוטב לשני הלוחמים לקפוץ למים או לחזור בריצה על הגשר, והוחלט לקבל החלטה במקום, בהתאם לנתונים בשטח בזמן הפעולה.
בכל מקרה השניים יצטרפו לחוליות החיפוי בנסיגתן.
כיתות החיפוי קיבלו הוראה לפתוח באש על האויב, אם יהיה ירי לעבר החבלן והנהג.
בסיום הביצוע ייסוג כל הכוח לעבר בית-השיטה.
לביצוע הפיצוץ נקבעו בתפקיד חבלן צבי פרוצל מהכשרת גבע ובתפקיד נהג עמיקם אלון, אז רוט, מהכשרת גבת.
צבי ועמיקם תירגלו את דרכי הביצוע בעין-חרוד, במהירויות שונות של נסיעה.
עם רדת החשיכה בערב 14 בפברואר, יצאה היחידה לדרך.
חוליה פינתה כמתוכנן את מחסום החביות, ללא התנגדות.
חוליות החיפוי תפסו את מקומן.
עדות עמיקם הנהג: "הדלקתי את האור בפנסים והמכונית התחילה דוהרת בכל המהירות והתקרבה למחסום".
משם המשיכה אל עמדת השומרים שבמערב הגשר.
הזקיפים הערביים צעקו לעצור ופתחו בירי לעבר המכונית שנתקלה במחסום תיל נוסף, סמוך לעמדה ושלא צוין במידע המוקדם.
עמיקם: "הגברתי את המהירות ופרצתי לתוך האש...
המכונית נתקלה בתיל הגדר, בסבך חוטים עבים, נמשכה קמעה לעומק ונעצרה במרחק כחצי מטר מן העמדה...
פרצתי מן המכונית וקפצתי לעבר המעקה הנמוך שבגשר.
גם המעקה היה גדור בסבך תיל...
תוך תנופת הקפיצה נתקל אקדחי, שהיה תלוי על מותני וקשור בחוט לצווארי, בסבך תיל שהתפתל ועלה מהחוף למעלה...
מן הצדהמזרחי האירו חיילי הלגיון את השטח בזרקורים וברקטות ועמיקם החל לשחות במי הירדן, צולל ועולה על פני המים לסירוגין, כדי שלא ייפגע בחילופי הירי בין הכוח המחפה והזקיפים משני צידי הגשר.
אז עלה במהירות על הגדה המערבית של הירדן והסתתר בסבך, רגע לפני הפיצוץ.
עם הפיצוץ נחלש הירי, עמיקם זחל עד אחת החוליות וחולץ על ידה.
לחבלן צבי פרוצל לא היה כל זכר.
חוליה יצאה לחפש אותו, ללא הצלחה, והכוח נסוג בלעדיו.
הבריטים מצאו למחרת את גופתו והתברר כי נהרג בעת נסיגתו.
בדו"ח הסיכום של הפעולה נכתב: "כפי שמתברר ניזוק הגשר עד כדי כך שהשלטונות עוסקים עתה בפירוקו.
אבדות האויב: לפי השמועה, שלושה פצועים קל.
הגנת טירת צבי והטרדת בית שאן העוינת (מפה מס' 1)
ב-2 בפברואר 1948 שיגר ראש אגף המבצעים יגאל ידין הודעה בהולה למטה הפלמ"ח.
הוא ציין כי יש חשש להתקפה על טירת צבי והורה לשלוח לאזור תגבורת בסדר גודל של מחלקה.
באותה עת היו באזור טירת צבי שתי מחלקות פלמ"ח דתיות שהשתייכו לפלוגה ד', פזורות בשלושת הקיבוצים הדתיים טירת צבי, שדה אליהו ועין הנצי"ב.
המחלקות התגייסו זמן קצר קודם לכן ורמת כשירותן הייתה עדיין בגדר אימון פרט בסיסי – הפעלת רובה בריטי שנלקח בהשאלה מהנוטרים, והטלת רימוני דמה.
לפני פיצוץ גשר שייח' חוסיין עוד הספיק לעבור את הירדן "גדוד הירמוך הראשון" מ"חיל ההצלה" שמפקדו היה פאוזי אל קאוקג'י.
הגדוד כלל ארבע פלוגות ונשק מסייע, ומטרתו הייתה הריסת טירת צבי; הוא שהה באזור שכם וקאוקג'י מציין שמנה גם מחלקה יוגוסלבית.
בלילה שבין 15 ל-16 בפברואר פוצץ הכוח הערבי גשרים בדרכי הגישה לקיבוץ כדי למנוע הגעת תגבורת.
בשעה 01:45 ניסו ליצור הטעיה באשר ליעד האמיתי של התקפתם, על ידי ירי בקרבת שדה אליהו ועין הנצי"ב.
זאב גרשוולד (עופר), מפקד מחלקת הפלמ"ח בשדה אליהו, מתאר: "לאחר חצות נשמעו קולות פיצוץ וירי ממזרח ליישוב.
כל המשק היה מייד על הרגליים וכן אנשי מחלקתי.
פיזרתי אותם בעמדות ובחפירות שהספקנו לחפור.
אותנו לא תקפו, אך עד עלות השחר שמענו את הדי הירי החזק מכיוון טירת צבי.
בבוקר הירי דעך, עד שפסק כליל.
נמסר לנו שהאויב מתחיל לסגת וכי הצבא הבריטי בדרך לטירת צבי".
לפי דו"ח הפעולה בטירת צבי הכוח התוקף מנה כ-750 איש, מצוידים ברובים צרפתיים, מקלעים ומרגמות 60 מ"מ.
הרעשת ריכוך כבדה על טירת צבי נפתחה בשעה 03:00 כאשר הכול היו בעמדותיהם.
כעבור שעתיים החל האויב להסתער לעבר הגדרות ואנשי הקיבוץ יחד עם מחלקת הפלמ"ח ומחלקת חי"ש ירו עליו וגרמו לו אבדות של כ-60 הרוגים.
הקרב נמשך כשעתיים וחצי ובשעה 07:30 האויב החל לסגת בהשאירו אחריו ציוד רב; בשלב זה הגיעה למקום יחידת צבא בריטי.
כאשר עדיין נשקפה סכנה לטירת צבי הוזעקו לעזרה גם שתי מחלקות מפלוגה ד' של הגדוד הראשון בפיקוד ישעיהו גביש, שחלק מלוחמיה חזרו אך לפני פחות מיממה מפיצוץ גשר שייח' חוסיין: מחלקת בית השיטה בפיקוד המ"מ יצחק חופי (חקה), ומחלקת מעוז חיים בפיקוד המ"מ רחבעם זאבי ("גנדי").
בהתאם לטקטיקת הלחימה של הפלמ"ח הכוח לא ניסה להיכנס לתוך טירת צבי לשם סיוע בהגנה מתוך הקיבוץ, אלא נע כדי לתקוף את התוקפים מהאגף המערבי של טירת צבי .
אולם עד הגעת הכוח, מגיני טירת צבי הצליחו לעצור את התוקפים על הגדר, כך שהתקפת הנגד בוצעה כבר כנגד האויב הנסוג, שספג כאמור אבדות כבדות.
בטרם שובן לבסיסיהן, הוטלה על מחלקות פלוגה ד' משימה של התקפת הטרדה על העיר בית שאן , על מנת לערער את ביטחונם של תושביה, שנהגו לפתוח באש על התחבורה היהודית שעברה בדרך ליישובי עמק בית שאן.
ההטרדה בוצעה במשך כמה שעות בלילה, בעזרת מרגמות 2 אינץ' וירי מקלעים.
ב-7 בפברואר 1948 פשטו חיילי חי"ש בתגבור כיתת מילואים של הפלמ"ח מקיבוץ בית קשת לכפר הערבי עין מהיל.
חנתה בו יחידה מהכנופיות של אבו איברהים שהתנכלו לתחבורה ופגעו בחקלאים יהודיים.
החי"ש הרס בתים וגרם לערבים לסגת בהשאירם אחריהם 10 הרוגים.
משהמשיכו לפגוע ביהודים, הוחלט לתקוף את מיפקדת אבו איברהים אשר בכפר כנא, שבה נמצאו גם אנשי הכנופיה שהתקיפו לוחמי הגדוד הראשון בחודש ינואר בשפרעם.
כפר כנא הוא ישוב ערבי נוצרי במרכז הגליל התחתון, כ-10 ק"מ צפונית-מזרחית לנצרת.
המשימה הוטלה על הגדוד הראשון והמג"ד דן לנר הורה לאסף שמחוני, מפקד פלוגה א', לבצע את הפעולה.
לוחמיו תוגברו במחלקה מגדוד "ברק" של חטיבת גולני, שמתפקידה לאבטח את האזור על ידי חסימת כביש כפר כנא-נצרת.
המטרה הייתה חיסול הכנופיה, כ-60 איש ששכנו בשני בתים בקצה הצפוני-מזרחי של הכפר.
וזו הייתה תוכנית הפעולה: א.
מחלקה אחת תנוע בראש הכוח ליצירת מגע עם האויב.
בהיווצר המגע תפרוץ מחלקה שנייה לבתים שמהם נורתה האש.
מחלקה שלישית תאבטח את אזור הפעולה מכיוון עין מהילה.
הפלוגה נסעה מבית קשת והמשיכה רגלית לעבר הכפר.
הכוח נתגלה במרחק של כ-60 מטר מקצה הכפר ונורתה עליו ירייה אחת, אך הלוחמים המשיכו להתקדם בהתגנבות.
בהמשך נפתחה מכיוון היעד אש מקלעים ורובים והמחלקה הראשונה נאלצה לסגת.
האויב הזעיק תגבורת שפרצה את החסימה והתחילה לכתר את הפלוגה.
מקלע האויב זוהה ושותק, אך לכוח היו כבר מספר נפגעים והמ"פ העדיף לתפוס גבעה במרחק 500 מטר שממנה הומטרה אש על הכוח.
למרות האש החזקה שהומטרה על הלוחמים החשופים בשטח שהאויב האיר ברקטות, הגבעה נתפסה ומשם ניהל מפקד הפעולה את הנסיגה.
מכאן הוא נסוג מזרחה, תפס שטח שולט ומשם דיווח במכשיר קשר למיפקדה הממונה על המצב המחייב נסיגה.
בגלל העדר קשר-עין בין המחלקות ניהל מפקד הפעולה את נסיגת אנשיו באמצעות רצים.
בדו"ח הפעולה צוין כי לאויב היו כמה הרוגים ופצועים.
הערבים המשיכו עוד זמן-מה לרדוף ולירות על הנסוגים, להם היה הרוג אחד, אבנר גרוזימינסקי, וארבעה פצועים.
לוחם נשלח בריצה להביא את האמבולנסים שחנו על הכביש שבין סג'רה לבית קשת.
הכוח שנשא את הנפגעים חבר לאמבולנסים שפינה את הנפגעים לבית קשת.
פנחס זוסמן (סיקו), אחד המ"מים בפעולה, סיפר: "כבר היינו במבנה אני חושב, הם הרגישו בנו שוב.
התפתח שם קרב ולא הצלחנו לחדור לבית...
(הבית) היה כחלק מבתי הכפר והיה קשה מאד לאתר אותו.
היה שם כוח די גדול מצידם.
כשאנחנו כבר היינו בנסיגה, עם פצועים, עם אלונקות, הם רדפו אחרינו איזה עשרה קילומטר".
משולם שביט, אז שטרן, מפקד מחלקת גבת-אשדות יעקב סיפר כי הכנופיה בכפר כנא כונתה גם כנופיית "מקס השחור" משום שהייתה מנוהלת על ידי שכיר-חרב גרמני נאצי.
גם אחד הלוחמים, ניסים סדובסקי ממחלקת הזורע המורכבת נוער עולה מבולגריה, דיווח ששמע פקודות בגרמנית; סדובסקי עצמו, קשר המ"פ, לקה בהלם קרב שהשכיח ממנו את כל הקודים, ועל כן דיווח בבולגרית לקשר במטה הגדוד, שאף הוא ידע שפה זו.
שנים רבות לאחר הפעולה התייחס מפקד הפלוגה "שמחוני" לסיבות בגללן הפעולה נכשלה: לדברי שמחוני הייתה זו גם הפעם הראשונה בה הופעל הכוח של הפלוגה כולה, וכן הופעל לראשונה מכשיר קשר.
הגדוד הראשון במסגרת תוכנית ד'
לנוכח ההתקפות החוזרות וגוברות של הערבים על היישוב היהודי בדרכים הטילה ההנהגה המדינית של היישוב על המיפקדה הארצית של ה"הגנה" בחודש מארס 1948 לעבור לתוכנית התקפית כללית בכל הארץ.
תוכנית זו נקראה תוכנית ד', פעולות יזומות שמגמתן להטריד, לתקוף ואף להשתלט על בסיסי האויב, לשם יצירת רצף טריטוריאלי בשליטת היישוב היהודי בתחום שהוקצה למדינה היהודית בתוכנית החלוקה, ולהיערך טוב יותר לקראת הפלישה הצפויה של צבאות ערב.
בחלקו של הגדוד הראשון נפל החל מחודש מארס רצף צפוף למדי של פעולות, שהיוו המשך להתקפה על הכנופיה בכפר כנא.
שיירת קריית מוצקין ושני אותות גבורה ללוחמי הגדוד
לשירות הידיעות של ה"הגנה" נודע כי מוחמד חונייטי, מפקד הכוחות הערביים בחיפה, שהיה קצין בלגיון הערבי, יצא ללבנון להשיג נשק ותחמושת.
מעקב גילה כי ב-17 במארס תיכנס שיירת הנשק ארצה, דרך מעבר ראש הנקרה.
שיירת כלי רכב עמוסים לעייפה, בליווי משמר חמוש, עשתה דרכה מהגבול דרומה.
אנשי חטיבת "כרמלי" הוצבו במארב באזור המנותק של הגליל המערבי, צפונית לנהריה, כדי לסכל את המשך נסיעתה.
למקרה שהשיירה בכל זאת תעבור, מה שאכן קרה בגלל טעות בזיהוייה, היה אמור מארב נוסף להמתין לה בפאתי קריית ביאליק.
למשימה זו הוזעקה מחלקת הפלמ"ח ברמת יוחנן, בפיקוד פנחס זוסמן (סיקו).
הפקודה הייתה למנוע בכל מחיר מהשיירה להגיע לחיפה: לעצור אותה, להחרים את הנשק ואת התחמושת ולפגוע במלווים.
לאחר שעבר את המארב הראשון התעכב חונייטי ל"חפלה" קצרה בעכו, והשיירה המשיכה לכיוון חיפה.
משנכנסה לאזור קיבוצי עמק זבולון, אזור שלא היה מנותק, נסע לפניה כביכול באקראי רוכב אופנוע יהודי שהיה צריך לסמן למארב החדש על התקרבותה.
את הפקודה לביצוע המארב קיבל סיקו בטלפון, באותו בוקר.
נאמר לו לצאת מייד לקריית מוצקין עם חבר'ה מצוידים "במעדרים וקלשונים", כלומר חמושים בנשק.
סיקו הכיר את השטח מאז שתכנן במקום חסימת ציר נגד תגבורת בריטית בעת הורדת מעפילים.
בקריית מוצקין תידרך אותו מפקד גדוד החי"ש בגזרה, בן-עמי פכטר, איש חניתה שנהרג כעבור עשרה ימים כשפיקד על שיירת יחיעם.
סיקו בחר את מיקום המארב והכין בצידי הכביש חביות מלאות אבנים, חול וגרוטאות, במטרה לגלגל אותן ברגע המתאים לשם יצירת מחסום.
וכך סיפר הלוחם אברהם אביגדורוב (בומצ'יק): "היינו עשרה פלמחניקים שנבחרנו בידי מפקד הפעולה פנחס 'סיקו' זוסמן ובידי סגנו, נועם פסמניק.
דני הרפז ומיכה שני חסמו מייד את הכביש.
המקלען יענק'לה יעקובסון ויגאל אפרתי, על גג הבית משמאל לכביש – פתחו באש.
גם החוליה של מאיר קדם ומויש'לה אוריון, המצוידים בסטנים וברימונים, שהיו בצד ימין, וגם נועם פסמניק, עמנואל לנדאו ואני, שהיינו בגן הבית שמשמאל – פתחנו באש לעבר השיירה שנעצרה במחסום".
ביומן הפעולות של מטה הפלמ"ח נרשם ב-18 במארס 1948: "אתמול אחה"צ התקיפה יחידה מגדוד 'העמק' במבואות קריית מוצקין שיירה ערבית של מכוניות משא וטקסי, אשר הובילה נשק ותחמושת לחיפה.
הטקסי הצליח להסתובב ולהימלט לעכו.
אנשינו הטילו רימונים על המכוניות.
מכונית אחת התפוצצה וגרמה להתפוצצות המכונית השנייה.
לאויב עשרה הרוגים מבין הערבים ושני הרוגים מבין האנגלים.
עם ההרוגים הערביים – מפקד מחוז חיפה הערבי מוחמד חונייטי.
היחידה חזרה לבסיסה על נשקה".
על פי גרסה ערבית של מוחמד נימר אל-חטיב שהיה סגן ראש הוועדה הלאומית-ערבית, את הרימון פוצץ סרור ברהם, מפקד מזרח חיפה שהיה גם הוא בשיירה, כשראה את חבריו ואת מפקדו נהרגים והבין כי הנשק ממילא לא יגיע לחיפה.
לדברי סיקו ואביגדורוב, הכוונה לא הייתה לפוצץ את הנשק והתחמושת, אלא להחרים אותם, לכן הלוחמים הסתערו על השיירה תוך חילופי אש והתפתח קרב.
הירי הוא שגרם לפיצוץ והמסתערים אביגדורוב, לנדאו ופסמניק נפגעו.
סיקו, שהיה מאחוריהם, הועף מההדף אך התאושש מייד.
פיצוצי משנה נמשכו שעה ארוכה.
שלושת הנפגעים, שסבלו כוויות קשות, פונו לטיפול במרפאה בקריית חיים ובהיותם נטולי סימני חיים, הועברו לחדר מתים בחיפה.
שם התברר כי אביגדורוב עדיין בחיים: "הועברתי לבית חולים, שם חזרתי להכרה אחרי שלושה שבועות".
בהתקפה הושמדו כ-120 אלף כדורים, 550 רובים, שני רובים לרימונים נגד טנקים, שני גלאי מוקשים, אלף רימונים ושתי טונות חומר-נפץ.
הדבר סייע מאוחר יותר להשתלטות המהירה על העיר חיפה, מאחר שהערבים איבדו את מפקדם מוחמד חונייטי וכן כ-40 לוחמים.
לחיפה הערבית הייתה זו מכה קשה, שפגעה במוראל הלוחמים וגרמה לבריחת תושבים.
כעבור חודש, ב-22 באפריל 1948 הייתה חיפה העיר הראשונה שערבייה נכנעו לכוחות ה"הגנה".
מתוך שנים-עשר עיטורי "אות הגבורה" שחולקו במלחמת העצמאות כולה, שניים הוענקו לאביגדורוב וללנדאו בטקס שנערך ב-17 ביולי 1949. על אביגדורוב נכתב: "ביום האירוע בקריית מוצקין, נמנה טוראי אברהם אביגדורוב עם היחידה שהסתערה על שיירת מכוניות של האויב, עמוסות נשק ותחמושת.
הוא קפץ על הכביש אל מול השיירה ובירייה מהמותן בתת-המקלע שלו, חיסל שני מקלעי 'ברן' של האויב בטווח-מגע.
בכך חרץ את גורל הקרב לטובתנו אך הוא עצמו נפצע בפעולה בהתפוצצות".
על לנדאו נכתב: "ביום ה-17 במארס 1948, בהתקפה ליד קריית מוצקין, על שיירת נשק ותחמושת של האויב, היה טוראי עמנואל לנדאו בין אנשי היחידה שהסתערו על מכוניות האויב.
בתור נהג קפץ על אחת המכוניות העמוסות נשק כדי להוציאה משדה הקרב ולקחת שלל את הנשק אשר בה.
הוא התרסק בהתפוצצות שאירעה ונפל חלל".
לנדאו ואחותו, שקיבלה בשמו את האות, עלו ארצה עם "ילדי טהראן" והיו שריד אחרון למשפחתם שנספתה בשואה.
פעולות נגד כפרים עוינים בגלבוע ובשומרון
גם בעמק יזרעאל המזרחי ובעמק בית שאן נמשכו בחודש מארס 1948 התקפות הערבים על התחבורה והיישובים.
הכפרים הערביים על הגלבוע ובצפון השומרון היו מעוזם של כנופיות מקומיות ושל כוח אויב שחדר מעבר הירדן.
ב-14 במארס 1948 שיגר יגאל ידין, ראש אגף המבצעים במטכ"ל "תעודה" (פקודת מבצע) למטה "הבולגרים" (אחד הכינויים המחתרתיים של הפלמ"ח) ובה הבהיר כי לנוכח עוצמתו ההולכת וגוברת של האויב הוחלט לתקוף את בסיסיו.
על פי התעודה: באזור הכפר טובאס מתרכז כוח אויב שנוספו לו 600 לוחמים מצוידים בנוסף על נשק קל ב-6 או 7 תותחים, 4 מכוניות משוריינות ו-25 נושאי מקלעי ברן.
מגמת האויב היא ביצוע פעולות תוקפניות באזור בית שאן והעמק המזרחי.
מגמות המטכ"ל הן: "לפעול נגד בסיסי האויב הקרובים לאזור היהודי והיכולים לשמש כבסיסי יציאה והיערכות להתקפה · לחבל בדרכים המקשרות בין האזור שבו ריכוז האויב לבין אזור פעולתו המשוערת בעתיד.
המטכ"ל הטיל על הפלמ"ח שתי משימות לביצוע מיידי והביצוע הועבר לגדוד הראשון: א.
להכין פעולה נגד הכפרים קעון וברדלה העלולים לשמש לאויב כנקודות יציאה והיערכות לפעולה נגד ישובי עמק בית שאן.
יש לסיים את התוכנית עד ה-20 במארס 1948. הפעולה תתבצע באישור המטכ"ל.
לפוצץ את הגשרים בדרך סוג ב' המקשרת בין טובאס לכביש המוביל לבית שאן."
טובאס היה הכפר הערבי הגדול ביותר בארץ ישראל המנדטורית, על הכביש הראשי ג'נין-שכם.
כביש משני הוביל ממנו לבית שאן ופלוגה ד', שחשה כמה שבועות קודם לכן לעזרת טירת צבי המותקפת, ידעה היטב מה חשיבותה של הדרך הזאת.
על פיצוץ הגשר ועל פעולות הטרדה נוספות, בעמק בית שאן עצמו, סיפר המ"פ שייקה גביש כי יצאו לפעולת הטרדה עמוקה, "ובדרך לטובאס פוצצנו גשר בציר טובאס-דמיה...
כדי לומר לערבים: 'העסק לא יתנהל בטירת צבי או במעוז חיים, אלא אצלכם'...
יצאתי עם מחלקה אחת של גנדי [מ"מ מעוז חיים רחבעם זאבי] ועם כוחות קטנים של מחלקות אחרות...
הגשר הוא במעלה ההר לכיוון טובאס, על ההרים, על הגלבוע.
אני חושב שמוניה [צבי גורל] היה מפקד החבלנים.
עצרנו, חזרנו, עוד פעם לקחנו את החומר, שמנו עוד פעם מלמעלה והגשר עף.
בדרך חזרה עברנו הרבה מאד כפרים בדווים שהיו לאורך הירדן, בעמק הירדן ממש...
להבטיח שאין יחידות, אין כנופיות, אין ערבים פעילים בגזרה הזאת.
כדי שהיישובים יהיו בטוחים בעמק, לא על הגדרות.
פעולה שעוד פעם באה כהרתעה, כנוכחות, כהוכחה שאנחנו פעילים בשטח.
הייתה לה חשיבות רבה, אף כי קרב ממשי לא היה".
בפעולה זו השתתפו שלוש בנות.
אחת מהן הייתה תהילה עובד, תיתי, אז קרייתי, מ"כ (ובהמשך מ"מ).
היא מספרת שהבנות השתתפו בצורה פעילה בטיהור מאהל בדווי בדרכם חזרה.
פשיטה על כפר קעון ופעולות נוספות בסביבה
ככל שהיה ידוע, אנשי "גדוד הירמוך הראשון" שתקפו את טירת צבי במחצית פברואר 1948 יצאו מכפר קעון שבמורדות המזרחיים של הגלבוע.
מחלקת משמר הים בפלוגה א' (רק הבנים) עברה מקיבוץ אפק לכפר יחזקאל וב-23 במארס 1948 נשלחו לוחמיה לטירת צבי וצורפו ליחידה שפשטה על הכפר קעון.
חבר ההכשרה שמואל ששון: "בלילה יצאנו לעבר הכפר הערבי קעון שאנשיו תקפו את קיבוץ טירת צבי.
כיתת הבראונינג התמקמה על גבעה מצפון לכפר והפורצים ממערב לו...
כיתת הבראונינג פתחה באש וריססה את הכפר.
לאחר מכן פרצה פלוגה לתוך הכפר וכבשה אותו בסערה בעוד החבלנים מפוצצים מספר בתים.
לא היו נפגעים בפעולה וכל הכוח החל לחזור לכיוון תל עמל [ניר דוד].
אחד מחוליית החסימה חשב שאנו תגבורת ערבית וירה...
האלונקה עם מיכה עברה מיד ליד...
בתל עמל, בשעה שלוש לפנות בוקר, חדר האוכל היה מקושט וערוך לכבודנו.
חברי המשק חיכו לשובנו מהקרב".
תופעת החיבוק החם שהעניקו חברי הקיבוצים ללוחמי הפלמ"ח היוצאים לקרב למען ביטחונם, חזרה על עצמה בכל פעם שחזרו מפעולה.
ביומן הפעולות של הפלמ"ח תוארו גם פעולות נלוות שעשו באותו לילה לוחמי היחידה מהגדוד הראשון: "הכפר נכבש למשך שעתיים...
בדרך חזרה נעשתה פעולת סריקה על שטח רחב.
פוצץ הגשר מעל ואדי שובש, הגשר נהרס כליל.
פוצץ הגשר על כביש לג'ון-ג'נין.
אמש נזרעו מוקשים בדרך לטובאס.
כוח ערבי בגודל שתי כיתות פתח באש על אנשינו.
הערבים עלו על מוקש ורבים מהם נפגעו.
בדרך חזרה לבית שאן נסרקו אוהלי הבדווים וליושביהם נגרמו אבידות בנפש ונזק חומרי".
יומן הפעולות מצביע על חלק מרצף האירועים שבהם פעלו לוחמי הגדוד.
ב-26 במארס נרשם ביומן: "אתמול התקיפה כנופיה ערבית את התחבורה בכביש העמק, מהכפר זרעין.
כוח בן שתי מחלקות מגדוד 'העמק' התקיף את הכנופיה, ובקרב שנמשך שעתיים נגרמו לערבים כ-30 אבידות.
הגדוד פעל בחודש מארס בלילות וגם לאור היום, במלחמה שבה כוחות ההגנה והפלמ"ח לא הסתפקו עוד בהגנה ובפעולות תגמול, אלא יצאו גם לפעולות התקפיות יזומות.
לקראת סוף חודש מארס הגיעו למיפקדת הנפה בעמק ידיעות על כך שכוחות "חיל ההצלה" של קאוקג'י מתרכזים בשדה התעופה מוקיבלה, צפונית לג'נין, ובכוונתם לתקוף משם את עפולה ולהתחבר לנצרת.
משה מונטג, מן, מפקד חטיבת גולני והנפה, זימן את המג"ד דן לנר ואת סגנו חיים אבינועם, והטיל עליהם לתקוף את קאוקג'י במוקיבלה ולסכל את כוונותיו.
לאחר דיון סוכם כי במקום לתקוף במוקיבלה, עדיף לפתות את קאוקג'י לצאת משם עם כוחותיו ולפגוע בו בגשר הנטוי על כביש מוקיבלה-עפולה.
לפיכך הוחלט לתקוף את הכפר סנדלה הסמוך למוקיבלה, בהנחה שכוחות קאוקג'י יבואו לסייע; להניח מארב פלוגתי סמוך לגשר הנמצא בין מוקיבלה לסנדלה; ולפוצץ אותו כאשר תעבור עליו התגבורת לסנדלה.
כשהתקרב הכוח לכפר נתגלו אנשינו על ידי האויב.
ביומן הפעולות של הפלמ"ח נרשם ב-28 במארס 1948: "אמש יצאו שתי פלוגות מגדוד 'העמק' להתקיף את הכפר סנדלה ולפוצץ את הגשר לג'נין הסמוך לו.
שפתח עליהם באש מכונת ירייה ומרגמת 3 אינץ'.
אנשינו נכנסו לקרב עם האויב, התגברו עליו ונכנסו לכפר.
תגבורת חזקה, שיצאה ממוקיבלה במכוניות, הותקפה על ידי אנשינו.
מכונית מלאה אנשים מזוינים עלתה על הגשר הממוקש.
רוב אנשיה חוסלו והגשר נהרס כליל.
גם לתגבורת שהגיעה ברגל נגרמו אבידות.
עם הגיע תגבורת נוספת ממזרח, נסוגו אנשינו בשלום לבסיסם".
קרב משמר העמק היה אחד הניצחונות החשובים ביותר של הגדוד הראשון ושל הפלמ"ח בכלל, ובאה בו לביטוי תפישת הלחימה של הפלמ"ח, מייסודו של יצחק שדה, ועיקרה: "היציאה מהגדר" ולקיחת יוזמה התקפית בתור דרך ההתגוננות הטובה ביותר.
קרב משמר העמק היה אחד הניצחונות החשובים ביותר של הגדוד הראשון ושל הפלמ"ח בכלל, ובאה בו לביטוי תפישת הלחימה של הפלמ"ח, מייסודו של יצחק שדה, ועיקרה: "היציאה מהגדר" ולקיחת יוזמה התקפית בתור דרך ההתגוננות הטובה ביותר; הפולמוס מול מפקדי "ההגנה", שקדם לכניסת הגדוד הראשון לקרב, הוא דוגמה מאלפת לכך.
בחודשים הראשונים של מלחמת העצמאות הייתה לקיבוץ משמר העמק חשיבות טקטית משמעותית, כיישוב היהודי הראשון החולש על הכביש המוביל משכם וג'נין דרך צומת ואדי עארה (משטרת לג'ון) לחיפה.
משמעות הדבר הייתה כי ערביי השומרון הצפוני והכפרים שהקיפו את משמר העמק – אבו שושה, אבו זריק, רובייה אל-תחתה, רובייה אל-פוקה, נרנריה, אל-מנסי, כופריין – היו מוכרחים לעבור דרך משמר העמק כדי לנסוע בציר לג'ון-חיפה.
הכפרים הללו שכנו מרחק של כמה מאות מטרים עד שניים-שלושה ק"מ מהקיבוץ, וחלקם שלטו בתצפית ובאש על הקיבוץ עצמו ועל סביבותיו.
יתר על כן, הקיבוץ עצמו היה מבחינות רבות סמל ושם-דבר בהתיישבות היהודית בארץ ישראל.