tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
פידליו (גרמנית: Fidelio) היא האופרה היחידה שנכתבה על ידי לודוויג ואן בטהובן.
היא עלתה בראשונה ב-28 בנובמבר 1805, וירדה כעבור שלוש הצגות בלבד עקב כניסתו של הצבא הצרפתי לווינה.
תחילה היא כללה שלוש מערכות.
כעבור שנה היא נערכה מחדש בידי בטהובן וצומצמה לשתי מערכות, אך הורדה מן הבמה שוב כעבור שתי הצגות.
ב-1814 הועלתה שוב, אך גם הפעם לא כבשה את לב הקהל וירדה לאחר 22 הצגות.
הצגת הבכורה של האופרה התרחשה בתיאטרון הקיסרי המלכותי "תיאטר אן דר וין" בווינה בהשתתפות אנה מילדר בתפקיד לאונורה, לואיזה מילר בתפקיד מרצלינה, פרידריך דמר בתפקיד פלורסטן, סבסטיאן מאייר בתפקיד פיצארו, ויינקוף בתפקיד דון פרננדו ורותה בתפקיד רוקו.
האופרה מספרת על לאונורה, אשת פלורסטן, אשר מנסה לעזור לו להימלט מן הכלא בו נכלא על ידי אויבו, פיצארו.
לשם כך היא מתחזה לעלם בשם פידליו במטרה להתקבל לעבודה בכלא.
תמונה ראשונה: חדר בביתו של רוקו
האופרה נפתחת בביתו של רוקו, הסוהר הראשי.
יאקינו, נושא מפתחות הכלא, מציע למרצלינה, בת הסוהר, נישואין, אך היא מסרבת.
רוקו ופידליו, הלא הוא לאונורה בתחפושת, נכנסים לחדר ויאקינו נאלץ להפסיק בחיזוריו העקשניים אחר מרצלינה.
פידליו מבקש מרוקו רשות לטפל באסירים כולם, ורוקו, שמחבב אותו, מסכים, אך מידע אותו כי יש אסיר בכלא שבו הוא אינו יכול לטפל, ששוכן במגדל בתא מבודד.
לדברי של רוקו, מאחר שעל פי הוראת המושל כמעט ואין מאכילים את אותו אסיר, אין צורך לדאוג כי הוא לא יאריך ימים.
לאונורה מבינה שמדובר בבעלה, פלורסטן.
תמונה שנייה: בחצר בית הסוהר
שר המדינה, דון פרננדו, עומד לבקר בכלא, ופיצארו, מנהל הכלא, מחליט להוציא להורג את פלורסטן, כדי שלא יתגלה על ידי השר.
הוא דורש מרוקו לחפור קבר.
לאונורה חשה בסכנה ומשכנעת את רוקו, בתחפושתה כפידליו, להוציא את האסירים לחצר כדי שיוכלו ליהנות מאור השמש, אך פלורסטן אינו נמנה עמם.
רוקו מבטיח לה שייקח אותה לראות את האסיר.
רוקו ולאונורה נכנסים לתאו של פלורסטן כדי לחפור את הקבר ופלורסטן מתחנן למעט מים ורוקו מרשה ללאונורה להשקותו.
לאונורה נבהלת ממראהו של בעלה אך שומרת על קור רוחה, מאחר שהשעה מוקדמת מכדי לגלות את זהותה.
פיצארו נכנס לתאו של פלורסטן כדי להרוג אותו מיד בפגיונו, משום שרוקו אינו מסכים להרוג אותו בעצמו.
לאונורה מנסה למנוע את הרצח ובאותו רגע נשמע קול החצוצרה המקבל את פניו של שר המדינה.
פיצארו עולה כדי לקבל את פניו.
תמונה שנייה: ברחבת בית הכלא
פלורסטן מתברר כידידו של דון פרננדו, שחשב אותו למת, והוא משחרר את פלורסטן מן הכלא.
כשמרצלינה מגלה כי פידליו הוא בעצם אישה, היא מסכימה להינשא ליאקינו.
פידליו הועלתה בישראל בביצוע קונצרטנטי עם התזמורת הפילהרמונית במסגרת פסטיבל ישראל בשנים 1963 ו-1977. בשנת 1977 הועלתה האופרה בקיסריה.
האופרה הישראלית החדשה העלתה את פידליו לראשונה באפריל 2005, בהפקה משותפת עם פסטיבל זלצבורג.
פּיהאלפּה (באסטונית: Pühalepa) הייתה בשנים 1992–2017 נפה במחוז היו שבאסטוניה.
שטח הנפה היא 255 קמ"ר והיא הייתה ממוקמת בחלקו המזרחי של האי היומאה.
היישוב הגדול והמרכזי בנפה היא טמפה (Tempa).
שם נמצאת כנסייה שנבנתה בשנת 1255, כנסייה שהיא בין העתיקות באסטוניה כולה.
בנוסף ניתן למצוא בפיהאלפה בית-אחוזה הנחשב לאחד הגדולים והיפים במדינה.
אחרי קורגסארה, הייתה זו הנפה השנייה בגודלה במחוז היו.
הנפה התנגדה למהלך והגישה ערעור בפני בית המשפט העליון, אולם הערעור נדחה, ובאוקטובר 2017 פורקה הנפה.
פִּיהְטְלָה (באסטונית: Pihtla; בגרמנית: Pichtendahl) הייתה נפה אסטונית במחוז סארה שבאסטוניה.
היא ממוקמת במרכז האי סארמאה.
ממזרח נמצאת נפת ואליאלה, מצפון לייסי, וממערב קארמה.
שטחה של פיהטלה הוא 228 קמ"ר ובשנת 2015 אוכלוסייתה מנתה 1350 נפשות.
היישוב הגדול ומרכזי בפיכטלה ("בירת הנפה") הוא העיירה פיהטלה (94 תושבים) על שמה נקראת הנפה.
מלבד פיהטלה יש בנפה 41 כפרים נוספים.
היישוב העתיק ביותר בפיהטלה הוא העיירה פיהה (Püha), שעדויות לגביו הועלו על הכתב לראשונה בשנת 1449. בעיירה יש כנסייה עתיקה.
במהלך הרפורמה המינהלית-טריטוריאלית בשנת 2017 אוחדו כל 12 הנפות באי סארמאה לנפה אחת - סאראמאה.
פיהוק הוא רפלקס גופני הכולל פעירה רחבה של הפה והלוע, שאיפה ונשיפה אצל בני אדם ובעלי חיים.
פיהוק מהווה תסמין של עייפות, חוסר בשינה או שעמום.
נטען כי הפיהוק מגביר את ערנות האדם המפהק.
הסיבות המדויקות לתופעת הפיהוק טרם ידועות לאשורן.
הסיבה המדויקת לפיהוק אינה ידועה.
קיימות כיום מספר השערות לגבי סיבות לתופעה זו.
הרפיה פסיכולוגית לאחר מצב ערנות מוגבר.
קיום רגשות שונים כגון אדישות או שעמום.
השערה אחת גורסת כי הפיהוק נגרם מעודף פחמן דו-חמצני וחוסר חמצן בדם.
גזע המוח חש בכך ומפעיל את רפלקס הפיהוק.
הפה נפתח לרווחה והריאות שואפות נשימה עמוקה, מה שמביא חמצן לריאות ומשם לדם.
להשערה זו לא נמצא אישוש בניסויים, תדירות הפיהוקים לא השתנתה בניסויים בהם נשמו הנחקרים חמצן טהור או בריכוזי פחמן דו-חמצני של 3–5 אחוזים (פי 100 מהריכוז האטמוספירי).
השערה נוספת טוענת כי הפיהוק משמש לוויסות חום (תרמורגולציה) של הגוף.
לפי ההשערה הזו, במצבי עייפות נחלשים מנגנוני הבקרה השומרים על טמפרטורה קבועה של המוח.
הפיהוק מפעיל את שרירי הפנים וכך מוגברת זרימת הדם לראש ופיזור החום משתפר.
ההשערה מקבלת אישוש מכך שנשימה דרך האף מונעת פיהוקים כמו גם קירור של המצח על ידי הצמדת רטייה ספוגה במים קרים.
מצבים בהם נפגעת יכולת איזון הטמפרטורה של המוח מלווים גם בפיהוק רב, כך בחולי טרשת נפוצה, אפילפסיה, מיגרנה ומחלות אחרות.
השערה אחרת היא שהפיהוק נגרם על ידי אותם כימיקלים במוח המשפיעים על רגשות, מצב רוח, תיאבון ותופעות אחרות.
כימיקלים אלה כוללים את הסרוטונין, דופמין, חומצה גלוטמית וחנקן חד-חמצני.
ככל שיותר כימיקלים מופרשים למוח כך תדירות הפיהוקים עולה.
לחלופין, רמה גבוהה במוח של כימיקלים מסוג אנדורפינים מורידים את תדירותם.
קורלציה נוספת נמצאה אצל חולים המטופלים בתרופות המונעות ספיגה של סרוטונין (פארוקסטין), המפהקים בתדירות גבוהה מהרגיל.
תאוריה אחרת טוענת כי הפיהוק דומה להתמתחות.
כמו התמתחות, הפיהוק מגביר את לחץ הדם והדופק ובאותו זמן מותח שרירים ופרקים רבים.
משוער גם כן, כי הפיהוק עוזר בפיזור מחדש של חומר שמנוני המכסה את הריאות שעוזר לתהליך נשימה.
היו שהצביעו על העובדה כי ניסיון לחסום את הפיהוק על ידי נעילת הלסתות נותנת הרגשה של פיהוק בלתי מספק.
מה שמראה שמתיחה של הלסת ושרירי הפנים חיונית לפיהוק "טוב".
גישות מסוימות בפסיכותרפיה מאמינות כי תופעת הפיהוק יחד עם הצחוק והבכי הן דרכים לשחרור כאב רגשי, ולכן בגישות אלו מעודדים לצחוק, לבכות ולפהק כדי לעורר ריפוי פיזי ורגשי.
רפלקס הפיהוק ידוע כ"מדבק", כלומר אדם אחד מפהק גורר אחריו אנשים אחרים.
ההדבקה בפיהוק חוצה מינים (למשל פיהוק של אדם בנוכחות כלב ולהפך), ובאופן מוזר גם תמונה של אדם או חיה מפהקים ואפילו המילה "פיהוק" בעצמה יכולים לגרום לכך.
הפיהוק המדבק קשור לאמפתיה, פיהוק של בן זוג ידביק בסבירות גבוהה יותר מפיהוק של אדם זר.
אנשים שהיכולת האמפתית שלהם ירודה נדבקים פחות בפיהוקים.
כך, למשל, נמצא מתאם שלילי בין בעלי הפרעת אישיות סכיזוטיפלית (הפרעה המתבטאת בין היתר בקושי בזיהוי מצבים רגשיים ויצירת קשרים חברתיים) להדבקות בפיהוק, וילדים הסובלים מהפרעות על הקשת האוטיסטית נדבקים פחות בפיהוק למראה ילדים מפהקים בהשוואה לילדים באותו גיל שאינם סובלים מהפרעות כאלו.
קיימות מספר השערות לגבי הסיבות להתפתחות "הפיהוק המדבק".
ייתכן, למשל, שזהו שריד אבולוציוני של "תופעת עדר", כלומר הפיהוק מעביר מסר של עייפות לחברי הלהקה האחרים כדי לסנכרן דפוסי שינה ופעילות.
יש סברה כי הפיהוק המדבק משמש לוויסות מצב הרוח אצל חיות הנמצאות בחבורה, בדומה ליללות להקת זאבים לאור ירח מלא.
הפיהוק משמש גם כרמז חברתי בלתי מילולי בעל כמה משמעויות, בהתאם להקשר בו הוא נעשה, והוא עלול לשדר מסר אנטי חברתי מובהק.
מסיבה זו בתרבויות מסוימות מקובל להסתיר את פעולת הפיהוק על ידי שימת יד על הפה.
כאשר הפיהוק מלווה בקול, הוא עלול להתפרש כזלזול, כך לדוגמה, באוגוסט 2009 אזרח אמריקאי הועמד לדין משום שפיהק באופן קולני בזמן דיון בבית המשפט.
אמונות טפלות מסוימות נקשרו לתופעת הפיהוק.
הנפוצה ביותר היא האמונה כי יש צורך לכסות את הפה בשעת הפיהוק כדי למנוע מהנשמה לברוח מהגוף.
לפי המסורת המוסלמית המתועדת בחדית' פיהוק נגרם מהשטן ולכן על המאמין להימנע ככל יכולתו מפיהוק ולכסות את פיו בשעת פיהוק.
היוונים הקדמונים האמינו כי פיהוק אינו סימן לשעמום אלא לכך שהנשמה מנסה לברוח מהגוף לעבר האלים במרום.
אמונה דומה רווחה אצל בני המאיה.
פידל ואלדז ראמוס היה נשיאה ה-12 של הפיליפינים, בשנים 1992–1998.
אביו של פידל ראמוס היה שר החוץ של הפיליפינים ומייסד המפלגה הליברלית.
פידל ראמוס סיים לימודים בווסט פוינט והשתתף במלחמת קוריאה.
הוא תמך בקורסון אקינו ובתקופתה היה ראש המטה הכללי ואחר כך שר הביטחון.
בשנת 1992 הוא זכה במערכת הבחירות תוך ניצחון על מרים דפנסור-סנטיגו.
ראמוס זכה לאהדה רבה בארצו בתקופת נשיאותו מכיוון שהביא לשיקום הכלכלה במדינה.
לפני היבחרו לנשיאות, הוא שירת בקבינט של הנשיאה קוראסון אקינו.
הוא היה גם מפקד הכוחות המזוינים של הפיליפינים (AFP), לאחר מכן מפקד המשטרה הלאומית ובהמשך המזכיר לביטחון לאומי.
פיה מיה פרז היא זמרת, שחקנית ודוגמנית אמריקאית.
החלה את דרכה על ידי העלאת סרטונים בהם היא שרה ליוטיוב, ומאז התחילה לככב בפרסומות וקליפי מוזיקה.
בעקבות הפופולריות לה זכתה גרסת הכיסוי שלה לשיר של דרייק מ-2013 "Hold On,Wer'e Going Home", הוחתמה לאחרונה בחברת התקליטים אינטרסקופ רקורדס, איתה שחררה את המיני-אלבום The Gift.
חלק משיריה של פיה מיה הופיעו בפסקול סרט המדע הבדיוני משנת 2014 - "מפוצלים".
פיה מיה נולדה ב-19 בספטמבר 1996 בגואם, ארצות הברית.
אחת מארבעת ילדיהם של פיטר ואנג'לה פרז.
פרז גרה כיום בלוס אנג'לס.
נמצאת במערכת יחסים מתוקשרת עם השחקן גארט בקסטורם מאז ספטמבר 2013.
פיה מיה החלה את הקריירה המוזיקלית שלה על ידי העלאת סרטונים שלה שרה ליוטיוב ב-2009. היא צברה למעלה מ-757 מיליון צפיות נכון לינואר 2022.
ב-23 בדצמבר 2013 העלתה את המיני-אלבום The Gift לרשת בחינם.
בפברואר 2014 הוחתמה פרז בחברת התקליטים האמריקאית אינטרסקופ רקורדס.
ב-4 במאי 2014, הוציאה, בשיתוף פעולה עם כריס בראון וטייגה, את הסינגל "Do It Again".
בדצמבר 2017 יצא מיני אלבום שני שלה, The Gift 2.
באפריל 2019 יצא הסרט "אחרי ש...", המבוסס על רב המכר של הסופרת אנה טוד, בו משתתפת פיה מיה בתור טריסטן, בת הזוג של סטף.
בסרט מופיע השיר שלה "bitter love" בסצנה האחרונה.
באותה שנה שיחקה בפרק הפיילוט של הסדרה "זוג פלוס סלב", קומדיה ברשת CBS.
בשנת 2020 שבה לגלם את טריסטן בסרט ההמשך "אחרי שהתנגשנו".
בשנת 2024 שיחקה בסרט האימה "Love Me Dead" בתור אנג'לה.
פידקאמין (באוקראינית: Підкамінь; בפולנית: Podkamień, פודקאמין) היא עיירה במחוז לבוב שבמערב אוקראינה, בה התקיימה עד השואה קהילה יהודית גדולה.
בעיירה נתקיים עוד בראשית המאה ה-13 מנזר דומיניקני, אולם בשנת 1245 נהרס מנזר זה בידי הטטרים.
במחצית השנייה של המאה ה-15 שוקמה העיירה, ובשנים אלה נבנתה בה מצודה.
בשנת 1519 שבו הטטרים, והחריבו את העיירה, וזו השתקמה לקראת סוף המאה ה-17.
מחלוקת פולין הראשונה, בשנת 1772, ועד סוף מלחמת העולם הראשונה, נכללה העיירה בתחום גליציה האוסטרית, ולאחר מכן נכללה בתחום הרפובליקה הפולנית השנייה.
במהלך מלחמת העולם הראשונה ניזוקה העיירה בידי הגייסות הרוסיים שעברו בה.
יהודים ישבו בעיירה מהמאה ה-17, והיו כפופים תחילה לקהילת לבוב.
במחצית השנייה של המאה ה-18 גדל היישוב היהודי בעיירה, ונבנה בה בית כנסת.
בשנות ה-80 של המאה ה-19 הגיעה מספר יהודי העיירה לשיא - 1,552 איש, אך לאחר מכן, עזבו את העיירה רבים מיהודיה.
ההרס שנגרם לעיירה במהלך מלחמת העולם הראשונה הביא לעזיבת נוספים, ובשנים אלה נמנו בעיירה 822 יהודים, פחות משליש מתושביה.
לאחר כיבוש האזור בידי הסובייטים בספטמבר 1939, נאסרה בה הפעילות הציבורית היהודית, ומספר יהודים אמידים בה נאסרו.
ב-2 ביולי 1941, במהלך מבצע ברברוסה, נכבשה העיירה בידי הגרמנים, ובתקופה זו נמנו בה 927 יהודים.
בשתי אקציות, באוגוסט ובספטמבר 1942, שולחו יהודי העיירה למחנה ההשמדה בלז'ץ.
ב-13 בדצמבר 1942 חוסלה סופית הקהילה בעיירה, עם גירוש אחרוני יהודיה לגטו ברודי, ממנו חלקם שולחו למחנות עבודה בסאסוב או בברודי עצמה.
מספר מיהודי העיירה שהצליחו להימלט מהאקציות אותרו ברובם בידי שוטרים או איכרים אוקראינים, ונרצחו במקום.
יהודים בודדים מהעיירה שרדו את השואה, אך אלו לא שבו אליה, בשל איום על חייהם מצד אוקראינים לאומנים.
פידס – הברית האזרחית ההונגרית (בהונגרית: Fidesz – Magyar Polgári Szövetség), או בקיצור פידס, היא מפלגת ימין שמרנית בהונגריה.
זוהי המפלגה הגדולה ביותר בהונגריה, ומחזיקה בשלטון מאז שנת 2010.
שמה המקורי "פידס" הוא קיצור של "Fiatal Demokraták Szövetsége - "ברית הצעירים הדמוקרטים".
בשנת 1995 הוסיפה המפלגה לשמה הקודם את השם (Magyar Polgári Párt) - המפלגה האזרחית ההונגרית.
החל משנת 2003 היא הפכה ל"פידס - הברית האזרחית ההונגרית".
המפלגה נוסדה כארגון אנטי-קומוניסטי בשנת 1988, בעיקר על ידי סטודנטים שנפגשו בקבוצות חשאיות.
היא התחזקה במהלך השנים, עד שעלתה לשלטון בבחירות שנערכו בשנת 1998. בשנת 2002 הפסידה בבחירות למפלגה הסוציאליסטית.
משנת 2006 מפלגת העם הנוצרית רצה במשותף עם פידס ומהווה למעשה מפלגת לוויין שלה.
בבחירות בשנת 2022 ניצחה המפלגה בראשות ויקטור אורבן, עם 54.18% מהקולות, וקיבלה את נתח הקולות הגבוה ביותר של כל מפלגה מאז נפילת הקומוניזם ב-1989.
1993–2000: ויקטור אורבן, המכהן כיום כראש ממשלת הונגריה.
2000–2001: לאסלו קובר, המשמש כיום כיו"ר האספה הלאומית מטעם המפלגה.
2001–2002: זולטאן פוקורני, המשמש כיום כראש עיריית הג'ווידק (Hegyvidék).
2002–2003: יאנוש אדר, המכהן כיום כנשיא הונגריה.
משנת 2003 עד היום עומד ויקטור אורבן בראשות המפלגה.
פיה מאריי היא תסריטאית ובמאית קולנוע דרום אפריקאית.
פיה מאריי נולדה בשנת 1971 ביוהנסבורג שבדרום אפריקה, להורים שוודים ודרום אפריקאים.
היא גדלה בדרום אפריקה, אחר כך בשוודיה ובספרד.
היא למדה פיסול וצילום בלונדון, באמסטרדם ובדיסלדורף, וקולנוע באקדמיה בברלין, שם היא חיה בימים אלה.
בשנת 2007, לאחר מספר סרטים קצרים שהיא ביימה, ביימה מאריי את הסרט הראשון שלה "Die Unerzogenen" (בתרגום חופשי לעברית "ללא השכלה").
הסרט השני שלה "At Ellen's Age" (בתרגום חופשי לעברית "בגיל של אלן") הוצג לראשונה בשנת 2010 בפסטיבל הקולנוע הבינלאומי בלוקרנו ובפסטיבל הסרטים הבינלאומי בטורונטו.
כדי לצלם את הסרט השלישי שלה, "ליילה פורי", היא חזרה לארץ הולדתה דרום אפריקה.
הסרט היה מועמד בפסטיבל הסרטים הבינלאומי בברלין שהתקיים ב-11 בפברואר 2013, וזכה לשבח מהשופטים.
בשנת 2017, זכה סרט הטלוויזיה שלה "So auf Erden" (בתרגום חופשי לעברית "אז על פני האדמה"), בפסטיבל הסרטים של מינכן.
2007: פסטיבל מעבר אירופה - הסרט העלילתי הטוב ביותר, עבור הסרט "Die Unerzogenen"
2011: פסטיבל מעבר אירופה - הסרט העלילתי הטוב ביותר, עבור הסרט "At Ellen's Age"
פיה הוא סרט פנטזיה ודרמה רוסי בבימויה של אנה מליקיאן ובכיכובו של קונסטנטין חבנסקי.
הסרט שתוכנן לצאת לאקרנים הועלה במקום זאת לשרתי KinoPoisk HD ב-30 באפריל 2020, בעקבות התפרצות נגיף הקורונה ברוסיה.
יוצר מיטב משחקי מציאות רבודה בטוח שהוא שולט בכל דבר בחייו.
אבל מפגש מקרי עם פעילה צעירה פוקח את עיניו לעובדה שהעולם הרבה יותר מורכב מהרעיונות שלו.
הסרט "פיה" משלים את טרילוגיית הפנטזיה והדרמה של אנה מליקיאן, שהחלה בסרטים "בת הים" (2007) ו"הכוכב "(2014).
הסרט מספר על מפתח המשחק "קולוברט", שמבקר במקדש, שם הוא רואה את פניו מאוירות בפרסקו של אנדריי רובלב, כתוצאה מכך הוא מוצא עצמו מנסה להתמודד עם העבר, בעזרתה של אקטיביסטית צעירה שהוא פוגש.
קונסטנטין חבנסקי - יבגני ווייגין, יוצר משחק הווידאו "קולובראט"
יקטרינה אגייבה - טניה, אקטיביסטית צעירה
טטיאנה וינוגרודבה - אקטיביסטית צעירה
אינגבורגה דפקונייטה - אולגה יאצוק, חברת הדומה הממלכתית
ניקיטה ילנב - אלכסיי "ליוחה"
ולדימיר מישוקוב - איגור, חוקר בוועדת החקירות הפדרלית
צילומי הסרט נערכו בשנת 2019 במוסקבה, בעיר ולדימיר ובכפר דבוריקי שבמחוז ולדימיר.
פיה כריסטינה מילר גטי היא אשת חברה אמריקאית.
גטי נולדה בניו יורק, הבכורה משלוש בנותיו של המיליונר רוברט וורן בטי ואשתו האקוודורית, אחיותיה הן מארי שנטל, נסיכת יוון שהתחתנה עם יורש העצר היווני ואלכסנדרה פון פירסטנברג, שלושתן ידועות בקרב החברה הגבוהה כ"האחיות מילר".
היא בילתה הרבה מהילדות שלה בהונג קונג ולמדה בבית ספר לה רוזי בשווייץ, אחרי כן היא למדה תולדות האמנות באוניברסיטת ג'ורג'טאון.
היא משמשת כדוברת חברת הקוסמטיקה הצרפתית "Sephora" וגם הופיעה מספר פעמים במגזינים כמו ווג ו-"Vanity Fair".
ב-2008 סרט תיעודי שהיא יצרה "China Power - Art Now After Mao" העוסק בסצנת האמנות של סין, ב-2011 יצא הסרט השני בו הייתה שותפה בבימוי "Axis of Light" העוסק באמנים מהמזרח התיכון.
ב-1992 נישאה ליורש ההון כריסטופר רונאלד גטי, נכדו של ז'אן פול גטי, נולדו להם ארבעה ילדים, ב-2005 הם התגרשו.
פיהררבאו הוא כינויו של מבנה במינכן שבגרמניה, אשר שימש כמטה הראשי של אדולף היטלר בעיר לאחר שהיה לשליט גרמניה.
כיום מאכלס המבנה את בית הספר הגבוה למוזיקה ולאמנויות הבמה במינכן.
הבניין שוכן באחת מצלעותיה של כיכר הקניגספלאץ במינכן.
הוא הוקם בשנים 1933–1937 לפי תוכנית של האדריכל פאול טרוסט, אך הושלם שלוש שנים לאחר מותו על ידי האדריכל לאונהרד גל.
במהלך שנות השלטון הנאצי בגרמניה שימש הבניין כמבנה הייצוגי של היטלר במינכן.
ב-1938 בחר היטלר לקיים שם את ועידת מינכן עם מנהיגי בריטניה, צרפת ואיטליה.
הבניין לא נפגע בהפצצות על מינכן במלחמת העולם השנייה.
לאחריה השתמשו בו כוחות הכיבוש האמריקאיים במסגרת הטיפול באוצרות אמנות שנשדדו על ידי המשטר הנאצי.
מאז 1957 משמש המבנה כמשכנו של בית הספר הגבוה למוזיקה ולאמנויות הבמה במינכן.
האודיטוריום במבנה משמש להשמעת קונצרטים.
חדרו האישי של היטלר בבניין, שבו נחתם הסכם מינכן, משמש ככיתת לימוד.
פיה מריה היא זמרת ופזמונאית אוסטרית.
פיה מריה נולדה בטירול, אוסטריה.
היא מאפרת מיומנת ועובדת בתיאטרון הממלכתי של טירול באינסברוק.
כשהייתה בת 16, היא החלה לכתוב שירים.
ב-8 בפברואר 2022, ה-ORF הודיע שפיה מריה, יחד עם LUM!X, תייצג את אוסטריה באירוויזיון 2022, עם השיר "Halo".
פידר הוא תקליטן ומפיק מוזיקלי צרפתי.
הדריאן פדרקוני (Hadrien Federiconi) נולד בניצה.
הוא למד מסחר ובהמשך סיים לימודי סאונד בפריז.
ההצלחה הראשונה שלו היה רמיקס של השיר "Can not Get Away: של סיקסטו רודריגז.
בהמשך חתם על חוזה עם "אטלנטיק רקורדס".
בשנת 2015 הוציא את השיר Goodbye בביצועה של ליז.
השיר הגיע למקום הראשון במצעד הפזמונים של בלגיה ולמקום השני בהונגריה וזכה התקליט פלטינה באיטליה, בלגיה, גרמניה ושווייץ.
בשנת 2015 פדר זכה בפרס NRJ DJ בקטגוריה "תקליטן-תגלית השנה בצרפת".
בהמשך אותה השנה פידר הוציא שיר Blind עם הזמרת האוסטרלית אמי.
השיר הגיע למקום החמישי במצעד הפזמונים הצרפתי.
בשנת 2016 יצאה השיר "Lordly" שקיבל הסמכה של "תקליט יהלום" בצרפת.
בשנת 2018 הוא כתב את השיר "Breathe" שהגיע למקום ה-10 בצרפת.
בשנת 2018 הוא הפיק את האלבום "Désobéissance" של מילן פארמר, והיה שותף לכתיבת מוזיקה למספר שירים של האלבום.
פידר ממשיך להפיק שירים, אך הם לא מצליחים לשחזר את ההצלחה של השירים הוא הוציא במהלך העשור השני של המאה ה-21.
פיה מריה נאלי (באיטלקית: Pia Maria Nalli; 10 בפברואר 1886 – 27 בספטמבר 1964) הייתה מתמטיקאית איטלקית אשר ידועה בעיקר על עבודותיה ומחקריה החשובים שפרסמה בגאומטריה אלגברית, ניתוח פונקציונלי וניתוח טנזורי.
בתקופת פועלה, היא הייתה חלק מ"מעגל המתמטיקאים של פלרמו" - שבזמנו היה חברת המתמטיקאים החשובה בעולם, ובעקבות תרומתה וחשיבותה המדעית, נקרא על שמה רחוב ברומא.
נאלי נולדה להורים ג'ובאני נאלי וכרמלה פאזלו.
היא הילדה הרביעית מתוך שבעה.
מבין אחיה, בולטים אחיה טאנג'לו נאלי ופאלו נאלי.
טאנג'לו נאלי עבד במקצוע הרפואה, אבל היה יותר ידוע בתמיכתו הנלהבת בשפת האספרנטו.
הוא אף חיבר מספר ספרים בנושא זה.
פאלו נאלי היה סופר וספרן חשוב, ואף ראש של מספר ספריות גדולות באיטליה, בניהן אמיליה, לומברדיה, ורונה ונאפולי.
נאלי למדה בבית ספר בפלרמו, ולאחר מכן ב.
בשנת 1908, במהלך לימודיה של נאלי באוניברסיטה, רעידת אדמה קשה פגעה בסיציליה.
בעקבות רעידת האדמה הזאת, ג'וספה בגנרה, שעבד באוניברסיטת מסינה, הצטרף לאוניברסיטת פלרמו.
מ-1 באפריל ועד 16 בנובמבר 1911, נאלי הצטרפה אליו כעוזרת שלו, עד שסיימה את התזה שלה.
ב-10 בינואר 1910, זכתה נאלי בפרס לאורה על הגשת עבודת הגמר שלה בגאומטריה אלגברית.
ב-10 בינואר 1908, הוקם "מעגל המתמטיקאים של פלרמו" על ידי ג'ובאני בטיסטה גוצ'יה, והפך את פלרמו למרכז מתמטי חשוב.
בשנת 1910, לאחר שסיימה את לימודיה בפלרמו, הצטרפה נאלי למעגל, שבאותה תקופה היה חברת המתמטיקאים הגדולה בעולם, עם יותר מ-900 חברים.
אחרי שסיימה את לימודיה, עברה נאלי לעבוד כמורה בכמה בתי ספר תיכוניים, בהם בית הספר לבנות באבלינו, בטראפני ובית הספר הטכני לבנות בפלרמו.
במשך כל שנותיה כמורה המשיכה נאלי במחקר שלה באוניברסיטה, ואף כתבה עבודת גמר מרשימה בה חקרה תאוריית אינטגרלים, ואספה יחד מחקרים על הנושא ממספר רב של חוקרים.
בשנת 1921 זכתה נאלי במינוי לפרופסורית לניתוח מתמטי באוניברסיטת קאליגרי.
בעקבות זאת, היא נכנסה לתחרות למינוי ל"יו"ר לניתוח אינפינטסימלי" באוניברסיטה, והייתה האישה היחידה מבין שמונת המתחרים.
פאנל השופטים שם את נאלי במקום השני, ובמקום הראשון פרופסור בשם מאורו פיקונה.
הסברה המקובלת כיום היא שנאלי דורגה במקום הראשון, אך נדחפה מטה בשל היותה אישה.
אמנם, מאורו פיקונה, שעוד ב-1919 מונה לפרופסור באוניברסיטת קטניה, עזב את אוניברסיטת קאליגרי, וכך התואר עבר אל נאלי.
למרות תפקידה בקאליגרי, המשיכה נאלי להתחרות על תפקידים רבים באוניברסיטאות אחרת.
היא זכתה במקומות נכבדים, חלקם אף מקומות ראשונים, ולמרות זאת לא קיבלה את התארים בהם זכתה.
יש הטוענים (בניהם גם היא, במכתבים ששלחה לבכירים שונים באוניברסיטה) בשל היותה אישה.
בשנת 1927 עברה נאלי לעבוד באוניברסיטת קאטניה.
אך הקבלה שלה לאוניברסיטה לא באה ללא מאמץ.
למרות שזכתה בתחרות על משרת פרופסורה, היא לא קיבלה שום הצעת עבודה באוניברסיטה.
רק לאחר שכתבה לשר החינוך באיטליה על זכייתה ודרשה לקבל יחס הוגן והצעת עבודה, קיבלה נאלי את משרת הפרופסורה בה זכתה.
לאחר מעברה שינתה גם את תחום מחקרה לחשבון טנזור.
עבודתה בקאטניה לא התאימה לנאלי, בעיקר בגלל היחס הקר מעמיתיה לעבודה.
היא רצתה לעבור בחזרה אל אוניברסיטת פלרמו, שם הרגישה יותר בבית.
אך גם בצוות של פלרמו, היו כאלו שהסתייגו ממעברה לשם, וניסו למנוע את קבלתה.
בניהם בלט פרופסור מיכאל לה-רוזה, שטען שנאלי לא תוכל לעמוד בדרישות של פלרמו למשמעת בשל היותה אישה.
למרות המאמצים שנאלי הייתה צריכה לעבור כדי לבסס את מקומה כחברה חשובה באוניברסיטאות שונות, היא מוכרת בתור מתמטיקאית דגולה.
מחקריה נחשבים חשובים בתחום, ועל תרומתה גם נקרא על שמה רחוב ברומא.
נאלי עבדה, חקרה ופרסמה מאמרים בתחומים רבים במתמטיקה, בעיקר בניתוח מתמטי.
בתחילת דרכה, עוד בתקופת לימודיה, עבדה נאלי בתחום של גאומטריה אלגברית.
לאחר מכן עבדה כמה שנים וגם לימדה ניתוח פונקציונלי, עד ששינתה את תחום מחקרה לניתוח טנזור.
כל פרסומיה נכתבו ופורסמו באיטלקית, והוצגו ונקראו במעגל המתמטיקאים של פלרמו פעמים רבות.
ניתן לראות שמאמרים רבים שכתבה צוטטו והוזכרו במאמריהם של מתמטיקאים נוספים אחרים.
ז'ואאו בטיסטה דה סאלס (בפורטוגזית: João Batista de Sales; נולד ב-19 בינואר 1945) ידוע יותר בשם פיו מָרָוויליה (Fio Maravilha), הוא כדורגלן עבר ברזילאי ששיחק בפלמנגו ובקבוצות נוספות.
מאוחר יותר עבר לארצות הברית, שם שיחק במספר קבוצות.
פרסומו העיקרי הוא הודות לשיר שנכתב על ידי ז'ורז'י בן ז'ור אודות שער שהבקיע ושהפך ללהיט.
פיו מרוויליה מתגורר בסן פרנסיסקו בארצות הברית, שם עבד בעבר כשליח פיצה וכנהג.
מרווילה נולד בבקונסליירו פנה , במינאס ז'ראיס והוא אחיו הצעיר של הכדורגלן גרמאנו ששיחק כקיצוני שמאלי בפלמנגו ובסריה א' באיטליה.
הוא החל לשחק בפלמנגו ב-1965 כחלוץ והגיע לשיאו בתחילת שנות ה-70. הגעתו של מריו זגאלו לעמדת המאמן בפלמנגו דחקה את ז'ואאו בטיסטה אל הספסל, להערכת הכדורגלן, כיוון שכדרוריו הרבים לא התאימו לכדורגל ההגנתי שאפיין את זגאלו.
הוא עזב ב-1973 את פלמנגו לקבוצת דספורטיבה פרוויאריה .
המשיך ושיחק במספר קבוצות לפרקי זמן קצרים.
ב-1980 עבר לשחק בארצות הברית ושיחק תחילה בקבוצת ניו יורק איגלס שבליגת ASL ומשם עבר לקבוצות בלוס אנג'לס ובסן פרנסיסקו.
הוא פרש ממשחק לאחר מספר שנים ונשאר לגור בסן פרנסיסקו.
זכה עם פלמנגו באליפות ריו דה ז'ניירו בכדורגל בשנים 1965 ו-1972
פיו מרוויליה התפרסם בעיקר בזכות הסינגל הלהיט "Fio Maravilha" שנכתב עליו ב-1972 על ידי ז'ורז'י בן (שנודע מאוחר יותר בשם ז'ורז'י בן ז'ור).
המוזיקאי (אוהד פלמנגו), צפה ב-15 בינואר 1972 במשחק בין פלמנגו לבנפיקה ליסבון באצטדיון המרקנה, במסגרת הטורניר הבינלאומי של ריו דה ז'ניירו .
פיו (בפורטוגזית חוט, בכינוי זה נודע עד פרסום השיר), ישב על ספסל המחליפים ולא היה בהרכב הפותח של פלמנגו.
מקהלת אוהדים דרשה במחצית מהמאמן, מריו זגאלו, להכניסו למשחק, הוא הוכנס כמחליף לאחר שהחלוץ ארילסון (Arílson) נפצע.
בדקה ה-33 במחצית השנייה, הוא כידרר ועבר שני מגינים ואת השוער וכבש את שער הניצחון 0:1 (שכונה בשיר "שער של מלאך").
השער הונצח בשיר ולשמו נוסף הכינוי שנתן לו ז'ורז'י בן בשיר: מרוויליה (נפלא, קסם) ושהפך לחלק משמו לאחר פרסום השיר:
בתרגום חופשי לעברית: "פיו מרוויליה אנחנו אוהבים אותך, פיו מרוויליה תן לנו לראות עוד אחד".
כתוצאה ממחלוקת משפטית בין ז'ורז'י בן לבין פיו מרוויליה, שם השיר שונה מאוחר יותר ל-"Filho Maravilha".
בשנת 2007, פיו נתן למוזיקאי אישור להשתמש בשמו (Fio) בשיר.
הביצוע הראשון לשיר, שהפך אותו ללהיט, הוא של הזמרת הברזילאית מריה אלסינה בליווי להקה ותזמורת (שכללה את נגן כלי ההקשה הברזילאי הצעיר, פאוליניו דה קוסטה ).
השיר בביצועם זכה בפרס השיר המקומי בפסטיבל השירים הבינלאומי שנערך ב-1972 באולם המרקנזיניו.
ז'ורז'י בן ז'ור ביצע לראשונה את השיר באלבומו "Ben" שיצא לאור ב-1972.
ביצוע נוסף שזכה להצלחה היה של הזמרת הצרפתית, ניקולטה , ששרה אותו ב-1973 למילים בצרפתית שחיבר בוריס ברגמן , שהסב את המילים לעיסוק בעוני שבפאבלות, מוזיקה וסמבה.
השיר תורגם לעברית על ידי אהוד מנור עבור המופע "ארץ טרופית יפה" שעלה לבמות ב-1978 ובוצע במופע על ידי יוריק בן דוד והלהקה, בשם "איזה כדורגל", כשבמקום שמו של הכדורגלן בפזמון - המילים בעברית הן:
מקובל לייחס את המילים "איזה איזה פלא", לשמו של הכדורגלן הברזילאי הנודע פלה.
פיהה צעקנית (שם מדעי: Lipaugus vociferans) היא מין של עוף טרופי ממשפחת הקוטינגיים, הנפוץ ביערות אמריקה הדרומית שסביב אגן האמזונאס.
זוהי ציפור נפוצה יחסית שאיננה בסכנה ומצב שימורה הוא "ללא חשש", בייחוד מאחר שהיא מסתגלת לחיים בפארקים ויישובים.
הפיהה היא ציפור דומה מעט לקיכלי שאורכה עד 25 ס"מ.
שני הזוויגים דומים במראם עם נוצות אפורות עמומות כשהכנפיים והזנב לרוב כהים יותר.
הצעירים בעלי גוון אפור-חום או בצבע חלודה.
קולה של הציפור עז ביותר, מזכיר את קול הפעמונית הקרובה וממנו היא קיבלה את שמה.
הציפור חיה ביערות הגשם שלאורך האמזונאס והיער האטלנטי של ברזיל.
היא מצויה לרוב סביב החופות והחלקים הבינוניים של החופה בגובה של מתחת 500 מטרים בחופה אך מעל 1,000 מטרים מפני הים בקרבת הרי האנדים של ונצואלה.
זוהי ציפור פעילת יום הניזונה מפירות ולעיתים גם מחרקים שהיא לוכדת באוויר, ולרוב נחבאת אל הכלים ביערות וחיה בבדידות או בזוגות, אך בעת החיזור היא מגיעה בקבוצות רבות ומשמיעה קולות חזקים ביותר.
קבוצה של מעל עשרה זכרים יימצאו בזירות חיזור ובה יזעקו כדי למשוך נקבות.
עוצמת הדציבלים של ציפור זו חזק ביותר - עד 116 דצבלים, הקול השני בעוצמתו של עוף לאחר קולו של המין פעמונית לבנה (Procnias albus).
פידליה ברידג'ס הייתה אמנית אמריקאית מסוף המאה ה-19. היא הייתה ידועה בציורים מפורטים ועדינים של פרחים, צמחים וציפורים בסביבתם הטבעית.
אף שהחלה כציירת שמן, צברה מוניטין בציור בצבעי מים.
היא הייתה האישה היחידה מבין קבוצה של שבעה אמנים בשנים הראשונות של האגודה האמריקאית לצבעי מים.
חלק מיצירותיה פורסמו כאיורים בספרים ובכתבי עת ובכרטיסי ברכה.
פידליה ברידג'ס נולדה בסיילם, מסצ'וסטס, להנרי גרדינר ברידג'ס (1789–1849), רב חובל, ולאלייזה (צ'דוויק) ברידג'ס (1791-1850).
היא התייתמה בגיל חמש עשרה כאשר אמה ואביה מתו בתוך חודשים אחד מהשני [2] [5] .
ב-1849 חלה הנרי ברידג'ס ונלקח למקאו הפורטוגלית, שם מת בדצמבר.
בני הזוג הותירו ארבעה ילדים, אליזה, אליזבת, פידליה והנרי.
הם גרו ברחוב אסקס 100, הידוע כ"בית ההארחה פידליה ברידג'ס", אך עברו לבית זול יותר באותו רחוב לאחר מות הוריהם.
אחותה הגדולה של פידליה, אליזה, הייתה מורה בבית ספר והפכה לאפוטרופוסית של אחיה הקטנים.
פידליה החלה לצייר במהלך החלמתה ממחלה.
היא הפכה לחברה של האמנית ובעלת בית הספר לאמנות אן ויטני.
לאחר שהבריאה, פידליה הפכה לעוזרת שהתגוררה בביתו של ויליאם אוגוסטוס בראון, קוויקר שהיה בעל ספינה לפני שעבר לברוקלין, ניו יורק, שם הפך לסוחר מצליח.
גם בני משפחת ברידג'ס עברו לברוקלין, וב-1854 הקימה אלייזה שם בית ספר.
אלייזה מתה בשנת 1856 משחפת, ופידליה ואחותה הגדולה אליזבת ניהלו את בית הספר.
אולם פידיליה ברידג'ס נטשה במהרה את ההוראה כדי להתרכז בשיעורי הציור שלה.
בשנת 1860, לאחר שקיבלה השראה מחברתה אן ויטני, היא נרשמה לאקדמיה של פנסילבניה לאמנויות יפות בפילדלפיה עם ויליאם טרוסט ריצ'רדס והתקרבה מאוד למשפחתו.
עד 1862, היה לה סטודיו משלה במרכז העיר פילדלפיה.
לאחר שנשארה ידידה של משפחת ריצ'רדס, היא ליוותה אותם במסעות לאגם ג'ורג' וליהי ואלי של פנסילבניה וניו ג'רזי.
ריצ'רדס היה חסיד האחווה הפרה-רפאלית וסגנונו הושפע מהם מאוד.
דרך ריצ'רדס, ברידג'ס פגשה אוצרי מוזיאונים ופטרוני האמנויות, שכמה מהם הפכו לאספנים של ציוריה.
היא הציגה את יצירותיה באקדמיה לאמנויות של פנסילבניה .
בשנת 1865, ברידג'ס עזבה את פילדלפיה והקימה סטודיו בקומה העליונה של ביתה של משפחת בראון בברוקלין, שם גם אן וויטני עבדה והתגוררה עם חברתה אדליין מאנינג, ציירת מבוסטון.
לאחר מלחמת האזרחים האמריקאית היא למדה שנה ברומא וחיה וטיילה עם אדלין מאנינג ואן ויטני.
היא שמרה על סגנונה של יצירות בוטניות מורכבות בשמן.
ברידג'ס חזרה לארצות הברית בסתיו 1868. עבודותיה הוצגו אז באקדמיה הלאומית לעיצוב.
בשנת 1871, צבעי מים היו מדיום פופולרי מכובד והיא זכתה לפרסום במהירות בתיאורי צבעי מים של פרחים וציפורים.
התמונות שלה, לעומת זאת, לא היו רק רפרודוקציות צילומיות של מה שראתה.
בדמיונה של האמנית האמיתית, היא החדירה לנושאים שלה משמעות פואטית עמוקה.
ברידג'ס "שילבה את מזג הרומנטיקה עם טכניקה של מדען", לפי הביוגרפיה של פרדריק שרף עליה.
ברידג'ס נחשבה למומחית בתחומה והתמקדה ביופי ובשלווה של פרטים זעירים בטבע.
אחד מהאתרים המועדפים עליה היה סטרטפורד, קונטיקט, שם היא נהנתה מפרחי הבר ומחומרים אחרים בכרי הדשא של האזור.
הציפורים שנמצאו בצומח של גדות נהר הוסאטון היו נושא מועדף לציוריה.
היא עשתה כמה מהציורים הטובים ביותר בסצנות מביקוריה בקיץ מ-1871 עד 1888 עם אוליבר אינגראהם ליי ומשפחתו.
היא התגוררה בסטרטפורד, קונטיקט ב-1890.
היא נבחרה לעמיתת האקדמיה הלאומית לעיצוב בשנת 1873 ושנה אחת לאחר מכן הפכה לאישה היחידה מבין שבעה אמנים באגודה האמריקאית לציירים בצבעי מים (האגודה האמריקאית לצבעי מים).היא הציגה את עבודתה באופן ספורדי מ-1863 עד 1908.
היא איירה את "הציפורים" של ג'ון בורו בהוצאת Scribner's Monthly ב-1877. הצלחה זו הובילה בסופו של דבר לעבודה כמעצבת במשרד של פראנג.
לתפקיד זה עיצבה ברידג'ס כרטיסי חג המולד והיא שמרה על העבודה עד 1899.
ברידג'ס ביקרה באנגליה בין 1879 ל-1880. במהלך אותה תקופה היא ביקרה את אחיה הנרי, שעבד שם כטועם תה ונסע לסין.
עבודותיה, ששיקפו אסתטיקה מזרחית עם רקע פשוט וקומפוזיציות א-סימטריות, הוצגו באקדמיה המלכותית לאמנויות.
חלק מהיצירות שלה דומות לזו של סדרת פרחים וציפורים של אמני הדפסי העץ היפני.
לאחר ביקורה הממושך באנגליה, חזרה ברידג'ס לבית משפחת בראון, שם המשיכה לעבוד ולחיות רוב הזמן.
היא עבדה שנה כאומנת לשלוש בנותיו של מארק טוויין החל מ-1883; טוויין היה גם אספן של יצירותיה.
ברידג'ס מעולם לא נישאה, אבל היו לה חברים טובים ומערכות יחסים לאורך חייה.
היא עברה לכנען, קונטיקט בשנת 1892 והתגוררה בקוטג' על גבעה, המשקיפה על נחל וגן פרחים יפהפה שמשך ציפורים והפך לנושא לציורים רבים.
היא ניהלה אורח חיים שקט, ומדי פעם טיילה לאירופה ולניו יורק.
היא המשיכה להציג את יצירותיה, כולל באגודה האמריקאית לציירים, האקדמיה לאמנויות יפות של פנסילבניה והאקדמיה הלאומית לעיצוב.
עד מהרה היא הפכה לדמות מוכרת, גבוהה, אלגנטית, יפהפייה אפילו בשנות השישים לחייה, שערה אסוף לאחור, הלבוש שלה תמיד רשמי, גם כשהייתה מציירת בשדות או רוכבת על אופניים בעיר.
חייה היו שקטים וחסרי ראוותנות, חברותיה רווקות בנות עידון ובעלות חיבה ספרותית ואמנותית שאליהן הצטרפה לפיקניקים ביער ותה אחר הצהריים.
יחד עם האמן הווארד פייל, ברידג'ס הפכה לחברה באיגוד היערנות האמריקאי, שנוסד כדי להגן על יערות בארצות הברית בעקבות קריאה של הנשיא תיאודור רוזוולט.
ברידג'ס מתה בעקבות שבץ מוחי רק כמה ימים לפני שמלאו לה שמונים ותשע, ב-14 במאי 1923, בקונטיקט.
פידס הייתה אלת האמון, הנאמנות ותום לב בדת הרומית העתיקה.
היא הייתה אחת המעלות המקוריות שנחשבות לאלוהות דתית ממשית.
פידס מסמלת את כל מה שנדרש ל"כבוד ואמינות, החל מנאמנות בנישואין, ועד להסדרים חוזיים, והמחויבות שחייבים החיילים לרומא".
פידס פירושה גם אמינות, "אמינות בין שני צדדים, שהיא תמיד הדדית" ו"מצע הבסיס ליחסים בין אנשים וקהילותיהם".
בהמשך הפכה לאלה רומית ומשמה נגזרה המילה האנגלית, "נאמנות" (fidelity).
המקדש שלה, מקדש פידס על גבעת הקפיטולין,
הוקדש על ידי אולוס אטיליוס קלטינוס (המאה ה-3 לפנה"ס), ושוחזר על ידי הקונסול מרקוס אמיליוס סקאורוס (המאה ה-2 לפנה"ס).
המבנה היה מוקף בתצוגה של לוחות ארד שהציגו חוקים ואמנות, ושימש מדי פעם לישיבות הסנאט הרומי.
הרומאים סגדו לה גם בשם Fides Publica Populi Romani ("אמון הציבור (או המשותף) של העם הרומי").
היא מיוצגת כאישה צעירה עטורת זר ענפי זית או זר דפנה, מחזיקה בידה יונת-צב,
פירות או דגן, או סמל צבאי.
המלך השני של רומא, נומה פומפיליוס (לפי המסורת מלך בשנים 715–672 לפנה"ס), ייסד טקס שנתי שהוקדש ל-Fides Publica שבו הכוהנים הגדולים ("הפלמנים הגדולים" - דיאליס, מרטיאליס וקווירינליס) היו מובלים אל המקדש במרכבה מכוסה הרתומה לשני סוסים ב-1 באוקטובר.
שם הם צריכים לקיים את הפולחן כשראשיהם מכוסים ויד ימינם כסויה עד לאצבעות כדי לציין מסירות מוחלטת כלפיה ולסמל אמון.
פיה סקשישובסקה (בפולנית: Pia Skrzyszowska; נולדה ב-20 באפריל 2001) היא אתלטית פולנייה, אלופת אירופה (מינכן 2022) בריצת 100 מטר משוכות, זוכת מדליית ארד באליפות עולם באולם (גלאזגו 2024) ובאליפות אירופה באולם (אפלדורן 2025) בריצת 60 מטר משוכות, וסגנית אלופת אירופה (מינכן 2022) בריצת שליחות 4x100 מטר.
סקשישובסקה נולדה וגדלה בוורשה שבפולין.
אמה היא הקופצת לרוחק לשעבר יולנטה ברטצ'אק , שהשתתפה באולימפיאדת סיאול (1988) וזכתה במדליית ארד באליפות אירופה באולם בשנת 1988.
באליפות אירופה עד גיל 20 שנערכה בבורוס שבשוודיה במדליית כסף בריצת 100 מטר משוכות בשיא אישי חדש של 13.35 שניות.
באליפות אירופה באולם שנערכה בטורון שבפולין במרץ סיימה במקום חמישי בריצת 60 מטר משוכות בתוצאה של 7.95 שניות.
בשלב המוקדמות קבעה שיא אישי חדש של 7.96 שניות, ובשלב חצי הגמר קבעה שיא אישי חדש של 7.88 שניות.
באליפות אירופה עד גיל 23 שנערכה בטאלין שבאסטוניה ביולי זכתה במדליית זהב בריצת 100 מטר משוכות בשיא אישי חדש של 12.77 שניות.
באולימפיאדת טוקיו שנערכה ביולי-אוגוסט סיימה במקום 19 בריצת 100 מטר משוכות בתוצאה של 12.89 שניות.
בנוסף, סיימה במקום עשירי בריצת שליחות 4x100 מטר בתוצאה של 43.09 שניות.
באליפות העולם באולם שנערכה בבלגרד שבסרביה במרץ סיימה במקום 14 בריצת 60 מטר בתוצאה של 7.17 שניות.
באליפות העולם שנערכה ביוג'ין שבאורגון, ארצות הברית, ביולי, סיימה במקום עשירי בריצת 100 מטר משוכות בתוצאה של 12.62 שניות.
באליפות אירופה שנערכה במינכן שבגרמניה באוגוסט זכתה במדליית זהב בריצת 100 מטר משוכות בתוצאה של 12.53 שניות, לפני לוקה קוזאק מהונגריה (12.69 שניות) ודיטאג'י קמבונדג'י משווייץ (12.74 שניות).
בנוסף, זכתה במדליית כסף בריצת שליחות 4x100 מטר בשיא פולין חדש של 42.61 שניות.
במשחקים האירופיים שנערכו בקרקוב שבפולין ביוני זכתה במדליית זהב בריצת 100 מטר משוכות בתוצאה של 12.77 שניות.
באליפות העולם שנערכה באוגוסט בבודפשט שבהונגריה סיימה במקום 12 בריצת 100 מטר משוכות בתוצאה של 12.71 שניות.
בנוסף, סיימה במקום חמישי בריצת שליחות 4x100 מטר בתוצאה של 42.66 שניות.
באליפות העולם באולם שנערכה בגלאזגו שבממלכה המאוחדת במרץ זכתה במדליית ארד בריצת 60 מטר משוכות בתוצאה של 7.79 שניות, אחרי דיוויין צ'רלטון מאיי בהאמה (7.65 שניות) וסירנה סמבה-מאיילה מצרפת (7.74 שניות).
באליפות אירופה שנערכה ברומא שבאיטליה ביוני זכתה במדליית ארד בריצת 100 מטר משוכות בשיא אישי חדש של 12.42 שניות, אחרי סירנה סמבה-מאיילה (12.31 שניות) ודיטאג'י קמבונדג'י (12.40 שניות).
באולימפיאדת פריז שנערכה באוגוסט סיימה במקום תשיעי בריצת 100 מטר משוכות בתוצאה של 12.55 שניות.
באליפות אירופה באולם שנערכה באפלדורן שבהולנד במרץ זכתה במדליית ארד בריצת 60 מטר משוכות בתוצאה של 7.83 שניות, אחרי דיטאג'י קמבונדג'י (7.67 שניות) ונאדין ויסר מהולנד (7.72 שניות).
באליפות העולם באולם שנערכה בנאנג'ינג שברפובליקה העממית של סין בהמשך החודש סיימה במקום רביעי בריצת 60 מטר משוכות בשיא פולין חדש של 7.74 שניות.
פיה זדורה היא שחקנית וזמרת אמריקאית.
זדורה נולדה בהובוקן לאב ממוצא איטלקי ואם ממוצא פולני.
כילדה החלה להופיע על במות ושיחקה את ביילקה בהפקה של כנר על הגג, ב-1964 שיחקה לראשונה בסרט כשגילמה ילדה מכוכב מאדים ב-Santa Claus" Conquers the Martians".
בסרט "The Lonely Lady" המבוסס על ספר של הרולד רובינס הייתה בתפקיד הראשי של תלמידת תיכון החולמת להיות סופרת, ב-1990 הופיעה בתפקיד קטן ב-"Mother Goose Rock 'n' Rhyme", סרט מוזיקלי ששודר בערוץ דיסני, היא הופיעה בתפקיד עצמה בסרט האקדח מת מצחוק ⅓33: העלבון האחרון.
ב-1982 יצא אלבומה המוזיקלי הראשון הנושא את שמה.
ב-1991 שיחקה בהפקה של המחזמר מצחיקונת בתיאטרון.
היא נישאה לאיש העסקים ישראלי משולם ריקליס ונולדו להם שני ילדים, ב-1993 התגרשו, לאחר מכן נישאה עוד פעמיים נוספות.
פיודור מיכאילוביץ' דוסטויבסקי היה מגדולי וחשובי הסופרים ומחברי הרומנים במאה ה-19, מן הדמויות המרכזיות והחשובות בתולדות הספרות הרוסית בפרט והספרות העולמית בכלל.
דוסטויבסקי כתב סיפורים קצרים, מאמרים ורומנים, ושימש כעורך בכמה כתבי עת שיצאו לאור ברוסיה.
מיצירותיו: אנשים עלובים, הכפיל, המתבגר, כתבים מן המרתף, החטא ועונשו, המהמר, אידיוט, שדים והאחים קרמזוב.
משפחת דוסטויבסקי הייתה משפחה רוסית או בלארוסית מהדוכסות הגדולה של ליטא, שהיגרה לאוקראינה וירדה מנכסיה.
מוצאה היה מהכפר דוסטוייב שבקרבת ברסט ליטובסק, אז חלק מהאימפריה הרוסית וכיום בבלארוס.
סבו של פיודור מצד אביו היה כומר.
אביו של פיודור, מיכאיל אנדרייביץ', שנולד בשנת 1787, ברח מהבית בגיל 15 למוסקבה, השלים בה את לימודיו באקדמיה לרפואה, השתתף במלחמת 1812 כרופא צבאי, ובשנת 1821 הצטרף כרופא ראשי לבית החולים על שם מארינסקי, שטיפל בעניי מוסקבה.
אימו של פיודור, מאריה פיודורבנה, הגיעה ממשפחת סוחרים מוסקבאית בשם נצ'אייב (Нечаев).
אביו, מיכאיל, הוצג בפני משפחתה בשנת 1819, כשהיה בן 30 ומאריה בת 19. אף שהנישואים הוסדרו מראש בין מיכאיל לאב המשפחה, פיודור טימופיביץ', ניכר מהתכתבויות בין השניים כי לצד נימה עניינית היו הקשרים בין בני הזוג מלאים רגש וחיבה.
לבד מעבודתו בבית החולים, שעבורה השתכר 100 רובל בחודש, החזיק מיכאיל גם בדירה מטעם המדינה ובקליניקה פרטית, והיה מגיע לבתיהם של מטופלים ברחבי מוסקבה.
פיודור מיכאילוביץ' היה השני מתוך שבעה ילדים: מיכאיל (1820), פיודור (1821), וארוורה (1822), אנדריי (1825), ורה (1829), שאחותה התאומה ליובוב שרדה רק כמה ימים לאחר הלידה, ניקולאי (1831) ואלכסנדרה (1835).
בעוד שאחיו הבכור מיכאיל נקרא על שם אביהם, פיודור נקרא על שם סבו מצד אמו.
האב מיכאיל, שהיה אלכוהוליסט ונטה להתקפי דיכאון, לא נהג ככל הנראה להכות את ילדיו, אף שהדבר היה נהוג ומקובל באותה תקופה.
הוא הרבה אמנם לנזוף בהם, והקפיד על משמעת נוקשה – כאשר נם את שנת הצהריים, היה על אחד מהילדים לעמוד כל עת לידו בדממה מוחלטת, ולגרש את הזבובים שהתקרבו לפניו.
מיכאיל שלח את ילדיו לבתי ספר פרטיים במקום לבתי ספר ציבוריים, פריווילגיה שבקושי היה יכול להרשות לעצמו.
הוא גם השקיע שעות רבות בחינוכם, ולימד אותם לטינית, גאומטריה ומקצועות נוספים.
הדאגה של האב לילדיו ניכרה גם בהיקף המכתבים ששלח למיכאיל ולפיודור בזמן שלמדו בפנימייה צבאית.
פיודור עצמו, שבשנותיו המאוחרות היה מודאג מהתפוררות המבנה המשפחתי ברוסיה, כתב לאחיו אנדריי בשנות ה-70 של המאה ה-19 כי הוריהם היו "אנשים מצוינים", והוסיף כי "כאלה אבות, כאלה אנשי משפחה, אתה ואני לא יכולים להיות, אח!".
משפחת דוסטויבסקי התגוררה בדירה קטנה בבעלות ממשלתית בקומת הקרקע של בית החולים.
פיודור ואחיו הבכור מיכאיל ישנו בתא קטן נטול חלונות, כשמחיצת עץ מפרידה ביניהם.
וארוורה, שהייתה צעירה מפיודור בשנה, ישנה על ספה בסלון, והילדים הצעירים יותר ישנו בחדר השינה של ההורים.
אף שמצבה הכספי של המשפחה לא היה מזהיר, עשה האב מאמצים כדי לשמור על תדמית של מעמד אצולה: המשפחה החזיקה בשבעה משרתים, בהם כובסת ואומנת לילדים, ובארבעה סוסים.
לפי האח אנדריי, שספר זיכרונותיו הוא המקור העיקרי לתקופה זו, כאשר מאריה הייתה נוסעת בכרכרה, אחד המשרתים היה לובש מדים ייצוגיים ומלווה אותה, כפי שהיה נהוג במוסקבה באותה תקופה.
בית החולים מארינסקי שבו עבד מיכאיל (ובו גם נולד פיודור) שירת את דלת העם.
היה זה מוסד נטול יוקרה ששכן באחד הרבעים העניים של מוסקבה, סמוך למוסד לחולי נפש, בית קברות לפושעים פליליים ובית יתומים.
אף על פי שהוריו אסרו זאת עליו, נהג פיודור הצעיר לצאת לגינת בית החולים, לשבת עם המאושפזים ולשמוע את סיפוריהם.
מסופר ששם החל לחוש לראשונה את אותה אמפתיה כלפי האומללים, העניים וחסרי המזל, שבאה לידי ביטוי מאוחר יותר ביצירתו.
לפי התכתבויות בין הוריו וזיכרונותיו של אנדריי, היה פיודור ילד חסר מנוחה, "כדור אש של ממש", שהיה יוזם ומוציא לפועל תעלולים ומתיחות שונות, ולא עורר חיבה יתרה מצד אמו.
מבחינה זו היה שונה מאוד מאחיו הבכור מיכאיל, שהיה שקט ופסיבי, אך השניים הסתדרו היטב זה עם זה.
בשנת 1831 רכשה המשפחה אחוזה בדארובואה, מדרום למוסקבה, שכללה שני כפרים קטנים.
מיכאיל ופיודור בילו עם אמם באחוזה ארבעה חודשים בכל שנה עד שהתחילו ללמוד, ולאחר מכן היו מגיעים לתקופות קצרות יותר.
בית הכפר של המשפחה בדארובנה היה קוטג' קטן בן 3 חדרים, עם גג מסכך שעליו חיפו כמה עצי טיליה.
לא רחוק מהבית הייתה חורשה של עצי לבנה שנקראה בריקובו.
בחורשה בשם זה ניהל ניקולאי סטאברוגין דו־קרב ברומן "שדים".
במשפחה קראו לחורשה "השדה של פדיה", מכיוון שפיודור היה מבלה שם זמן רב.
גם הוא וגם אנדריי מתארים את החודשים שבילו בדרובואה כמאושרים למדי.
הילדים היו משחקים עם ילדי האיכרים בכפר, ואף סייעו לחקלאים שעבדו באזור.
אנדריי מספר כי פעם אחת פיודור רץ שתי ורסטאות (קצת יותר משני קילומטרים) על מנת להביא מים לשתייה לתינוק של איכרה שעבדה בשדה.
לפי פרנק, כאשר דוסטויבסקי אמר לאשתו ארבעים שנה מאוחר יותר כי הייתה לו ילדות "מאושרת ושלווה", הוא כנראה חשב על הבית בדארובואה.
בשנת 1833 החלו מיכאיל ופיודור ללמוד בפנימייה קטנה במוסקבה שנוהלה על ידי זוג צרפתי בשם סושארד.
את רשמיו ממוסד משונה זה תיאר דוסטויבסקי ברומן "המתבגר".
כעבור שנה עברו הבנים לפנימייה פרטית יוקרתית בניהולו של המחנך הצ'כי לאופולד צ'רמאק (Chermak), שנחשבה לאחד ממוסדות הלימוד המצוינים במוסקבה.
על מנת לממן את הלימודים של בניו, לקח על עצמו מיכאיל דוסטויבסקי עבודה נוספת, ואף לווה כספים מקרובים עשירים.
האח הצעיר אנדריי, שלמד במוסד כמה שנים מאוחר יותר, מציין בזכרונותיו כי צ'רמאק הכיר כל ילד באופן אישי והיה מעורב מאוד בחייהם, וכי ידע על המצב הפיננסי הבעייתי של משפחת דוסטויבסקי והפגין גמישות בנוגע לגובה שכר הלימוד ששולם.
בפנימייה של צ'רמאק לימדו כמה מהפרופסורים הידועים ביותר במוסקבה באותה התקופה.
יום הלימודים של החניכים התחיל בשש בבוקר והסתיים בתשע בערב.
ניתן דגש ללימודי ספרות, ובמוסד אף הייתה ספרייה גדולה.
פיודור לא התחבר עם הנערים האחרים במוסד, שרובם הגיעו ממשפחות מבוססות יותר ונהגו ללעוג לתלמידים החדשים.
הוא העביר חלק ניכר מזמנו בספרייה, שם שקע בקריאת משוררי וסופרי התקופה הרומנטית, כמו פושקין, שילר ווולטר סקוט.
בסוף כל שבוע הייתה מגיעה לפנימייה כרכרה מבית החולים ולוקחת את האחים הביתה, ממנו היו יוצאים לעיתים רחוקות בלבד.
בסתיו 1836 הורע מצבה הרפואי של מאריה פיודורבנה, שמגיל צעיר סבלה מבעיות בחזה ובדרכי הנשימה, והיא אובחנה כחולת שחפת.
אמו של דוסטויבסקי איבדה במהירות את כוחה, ועל אף התייעצויות יומיומיות עם עמיתיו, לא הצליח אביו מיכאיל לעשות דבר כדי לשפר את מצבה.
לפי הזכרונות של אנדריי, על ערש דווי, עם כל המשפחה סביבה, שבה מאריה פיודורבנה לפתע להכרתה, ביקשה לקבל לידה צלב, בירכה את בעלה וילדיה, ונפטרה ב-27 בפברואר 1837. אנדריי מוסיף כי האב מיכאיל היה "הרוס לחלוטין".
עוד בסתיו 1836 הגיש האב מיכאיל בקשה רשמית לממונה עליו בבית החולים כי בניו יתקבלו לאקדמיה של חיל ההנדסה בסנקט פטרבורג במימון ממשלתי.
לאחר שהבקשה אושרה, ועל אף שלפיודור ולאחיו מיכאיל לא היה שום רצון להפוך למהנדסים ורוב שאיפותיהם היו בכיוון ספרותי, מלאו השניים אחר מצוות אביהם.
מיכאיל האב השאיר אותם בפנימייה צבאית בעיר במאי 1837 על מנת שיתכוננו לבחינות הכניסה לבית הספר, והוא עצמו, יחד עם הילדים הצעירים יותר, עבר לאחוזה הכפרית בדרובואה.
פיודור עבר את המבחנים בהצלחה והחל ללמוד בבית הספר בינואר 1838. מיכאיל, לעומת זאת, לא התקבל לבית הספר בשל בריאותו הלקויה, והחל ללמוד באקדמיה הצבאית בעיר רוול (טאלין של ימינו), שהייתה פחות יוקרתית מהאקדמיה בסנקט פטרבורג.
האחים שמרו על קשר רצוף באמצעות מכתבים.
בזמן שהותו בסנקט פטרבורג התיידד דוסטויבסקי עם איוון שידלובסקי, משורר ופקיד זוטר שהיה מבוגר ממנו בחמש שנים, על רקע העניין הספרותי המשותף וההערצה שחלקו למשורר פרידריך שילר.
ממכתבים שכתב לאחיו מיכאיל באותה התקופה עולה כי הוא סלד מאוד מלימודי המתמטיקה, וכי את רוב זמנו הפנוי העביר בקריאה נמרצת של שייקספיר (בעיקר המלט), א.ת.א.
הופמן, אונורה דה בלזק, בלז פסקל, גתה, ויקטור הוגו וז'ורז' סאנד.
באחד המכתבים כתב דוסטויבסקי לאחיו: "הנפש שלי כבר אינה סובלת מאותם התקפים אלימים כבעבר.
הכל בה שקט, כבלב אדם שמטפח תעלומה עמוקה ...
האדם הוא תעלומה, ואת התעלומה הזאת יש לפתור".
ביוני 1839 נפטר אביו של פיודור.
שעות ספורות לאחר מותו נפוצו בסביבה שמועות לפיהן נרצח מיכאיל דוסטויבסקי על ידי משרתיו, בזמן התפרצות זעם שלו שנבעה משכרות.
לפי אותן שמועות, כפתו המשרתים את אב המשפחה והשקו אותו בוודקה עד שנחנק למוות.
תיאור של מקרה דומה מופיע ביצירתו של דוסטויבסקי "רשימות מבית המוות".
לפי סברה אחרת, סיפור הרצח הומצא על ידי אחד השכנים, שביקש לרכוש את אחוזת דוסטויבסקי במחיר נמוך, ומיכאיל מת למעשה משבץ.
דוסטויבסקי סבל מהתקפי אפילפסיה, אך הדעות חלוקות בנוגע למועד התפרצות המחלה ותדירות ההתקפים לאחר מכן.
במאמר בשם "דוסטויבסקי ורצח אב" שהתפרסם בשנת 1928 ייחס זיגמונד פרויד את התפרצות המחלה אצל דוסטויבסקי לתסביך אדיפוס: לטענתו, דוסטויבסקי חש רגשות אשמה עזים לאחר מות אביו, מכיוון שבסתר ליבו ייחל לרצח זה.
רגשות האשמה התבטאו בצורת נוירוזה, שהביאה להתפרצות המחלה.
לפי פרויד, קווי מחשבה דומים ניתן לזהות בדמותו של איוון קרמזוב מהרומן "האחים קרמזוב", וזהו אף המניע הנסתר לכתיבת הרומן "החטא ועונשו", המדגים את אותן רגשות אשמה אצל רסקולניקוב.
עם זאת, הביוגרף ג'וזף פרנק שולל תאוריה זו: לטענתו, העדות היחידה להתפרצות המחלה בגיל צעיר היא זיכרון של דוסטויבסקי עצמו, לפיו בשנת 1831, כשהיה בן 10, עבר חוויה אותה תיאר כ"הזיה שמיעתית".
פרנק טוען כי גם בזכרונות של האח הצעיר אנדריי לא מופיע אזכור של המחלה או התקפים מהם סבל פיודור.
פרנק טוען כי ההתקפים הראשונים על רקע של מצוקה נפשית הופיעו בתקופה מאוחרת יותר, כשנתיים לפני שדוסטויבסקי נשלח לסיביר, כלומר בסביבת שנת 1846, וכי זכרונותיו של אנדריי תומכים בתארוך זה.
מסיבה זו קשה להצביע על מות האב, שהתרחש שבע שנים קודם לכן, כסיבה להתפרצות המחלה.
בשנת 1842 קודם דוסטויבסקי לדרגת סגן משנה, ועזב את האקדמיה הצבאית עם קצבה קטנה.
ביחד עם הכסף שהיה שולח אליו גיסו, בעלה של וארוורה, שהופקד על ניהול האחוזה המשפחתית לאחר מות האב, הגיע הסכום לכ-5,000 רובל בשנה.
הוא שכר חדר ברחוב ולדימיר, והיה הולך להרצאות לקצינים בבקרים ולתיאטרון בשעות הערב.
בהשראתו של שילר, ניסה דוסטויבסקי את כוחו בכתיבת מחזה רומנטי.
הוא כתב שני מחזות על דמויות היסטוריות – מרי סטיוארט ובוריס גודונוב – אך שניהם לא נשמרו.
ביקורו של בלזק, אחד הסופרים האהובים עליו, בסנקט פטרבורג בשנת 1843, גרם לו לזנוח את השאיפה לכתוב מחזה היסטורי ולהתמקד בשאיפה צנועה יותר: תרגום של הרומן "אז'ני גרנדה", אותו פרסם בלזק עשור קודם לכן.
התרגום הושלם ופורסם, אך לא זיכה את דוסטויבסקי בתשומת לב מיוחדת.
רק לאחר שחרורו מהשירות הצבאי, בשנת 1844, פנה דוסטויבסקי ברצינות לכתיבת פרוזה משל עצמו, עם הנובלה "אנשים עלובים", שנכתב בסגנון של רומן מכתבים.
הוא עבד במשך שעות, יום ולילה, ונהג בחשאיות ומסתוריות בנוגע לכתב היד.
שותפו לדירה באותה תקופה, סופר מתחיל נוסף בשם גריגורוביץ', לא ידע כלל במה עוסק הסיפור.
למרות זאת, כאשר שמע שהמשורר והמו"ל נקראסוב מחפש כתבי יד חדשים, הוא המליץ לדוסטויבסקי לפנות אליו.
נקראסוב, שבאותה תקופה הוציא לאור וערך את כתב העת הספרותי "סוברמרניק" ("בן זמננו"), התרשם מאוד מהיכולות של דוסטויבסקי: הוא קרא את כל הסיפור בלילה אחד, ובבוקר ניגש בעצמו לברך את דוסטויבסקי על ההישג.
לאחר מכן ניגש נקראסוב לסופר והמבקר ויסאריון בלינסקי עם כתב היד, והכריז: "מצאנו גוגול חדש!".
על כך השיב לו בלינסקי: "איתך, גוגולים חדשים צומחים כמו פטריות".
עם זאת, מייד לאחר שקרא את הסיפור הורה בלינסקי למשרתיו למצוא את דוסטויבסקי ולהביאו אליו.
לפי דוסטויבסקי, שתיאר את האירוע 30 שנה מאוחר יותר, "בלינסקי פתח בנאום נמרץ, כשעיניו בוהקות: האם יש לך מושג, הוא אמר שוב ושוב בקול דק, מה שכתבת כאן?".
דוסטויבסקי מוסיף כי לקבל שבחים מאישיות בסדר גודל של בלינסקי היה רגע של ניצחון ופריצת דרך עבורו.
הנובלה "אנשים עלובים" התפרסמה בינואר 1846, בקובץ סיפורים שהוציא נקראסוב בשם "אוסף פטרבורגי".
הנובלה השנייה של דוסטויבסקי, "הכפיל", התפרסמה בסוף אותו החודש בכתב העת "רשימות המולדת".
יצירה זו לא זכתה לאותה קבלת פנים אוהדת.
דוסטויבסקי מספר בזיכרונותיו כי כאשר הקריא קטעים מתוכה לבלינסקי, הוא התמוגג ושפע שבחים בנוגע לכתיבה.
עם זאת, בביקורת משותפת שכתב על שתי הנובלות, טען בלינסקי כי על אף שיש ב"הכפיל" כמה קטעים טובים מאוד, קיימת הסכמה בקרב החוג הפטרבורגי כי הסיפור עצמו "כתוב בצורה בלתי נסבלת, ומשעמם באופן נוראי".
דוסטויבסקי קיבל את הביקורת באופן קשה, ושקע בדיכאון.
שנים לאחר מכן כתב דוסטויבסקי שעל אף שנכשל באופן מוחלט עם הנובלה, ועל אף שהצורה הספרותית שלה היא "כישלון גמור", הרעיון שעומד בבסיס הסיפור הוא צלול ורציני.
לאחר פרסום "הכפיל" פחתה ההתעניינות בדוסטויבסקי, ורוב יצירותיו באותה התקופה זכו לביקורות בינוניות.
בשנתיים האחרונות לפני מאסרו, נזקק דוסטויבסקי לסיוע כספי באופן תדיר, אותו העניק לו העורך של "רשימות המולדת", אנדריי קרייבסקי.
נדמה היה שתחזיתו של בלינסקי, לפיה דוסטויבסקי יהפוך לאחד הסופרים הגדולים ביותר ברוסיה, לא תתגשם.
באביב של 1847 החל דוסטויבסקי לבקר ב"חוג פטרשבסקי" – קבוצה חברתית אינטלקטואלית שהתגבשה סביב מיכאיל בוטשביץ' פטרשבסקי, בן אצולה רוסי וחסיד של שארל פורייה.
החוג נהג להיפגש בביתו של פטרשבסקי, שכלל ספרייה גדולה עם יצירות רבות שנאסרו לפרסום על ידי המשטר, על מנת לדון ברעיונות סוציאליסטיים וליברליים.
דוסטויבסקי היה מבקר קבוע בחוג אף שלא היה ידיד קרוב של פטרשבסקי עצמו.
באביב של 1848 החלה קבוצה מצומצמת יותר של אנשים מתוך החוג, בהם גם דוסטויבסקי, להיפגש בנפרד.
קבוצה זו, שכונתה "חוג פאלם־דורוב" (Palm-Durov), הייתה ביקורתית כלפי תחומי העניין הצרים של פטרשבסקי עצמו, שהתמקד בעיקר בפילוסופיה ובפוליטיקה, וביקשה להרחיב את הדיון גם לנושאים כאמנות, ספרות ומוזיקה.
כמה חברים מקרב קבוצה זו, בהם דוסטויבסקי עצמו, ניסו בתחילת 1849 לרכוש בית דפוס קטן, על מנת להדפיס בו חומרי תעמולה ולהפיצם בקרב האיכרים.
ב-23 באפריל 1849 ערכה המשטרה החשאית ברוסיה גל של מעצרים בקרב החברים ב"חוג פטרשבסקי".
דוסטויבסקי נעצר במיטתו סמוך לארבע בבוקר, ולאחר חיפוש בביתו נלקח למעצר.
הצאר ניקולאי הראשון, שהיה עדיין תחת הרושם של אירועי אביב העמים שנה קודם לכן, ראה במפגשים ובדיונים עניין חמור מאוד, ודרש למצות את הדין עם העצירים.
מדוסטויבסקי נשללו הדרגות הצבאיות והזכויות האזרחיות, ויחד עם 15 מהנאשמים האחרים הוא נידון למוות בירייה.
ב-22 בדצמבר 1849 נלקחו חברי "חוג פטרשבקי" לכיכר סמנובסקי בסנקט פטרבורג, שם המתינה להם כיתת יורים.
שלושה מבין חברי החוג כבר נקשרו לעמודים ועיניהם כוסו, אך בסופו של דבר הם לא הוצאו להורג.
כמה ימים קודם לכן החליט הצאר לחוס על חיי העצירים, אך הורה להודיע להם על כך רק ברגע האחרון.
חוויה זו השפיעה על דוסטויבסקי עמוקות.
הוא זנח את דעותיו הפרוגרסיביות ושב להיות נוצרי אורתודוקסי אדוק.
גזר דינו של דוסטויבסקי הומר בארבע שנות מאסר עם עבודת פרך באומסק שבסיביר, ושירות צבאי לזמן בלתי מוגבל.
החוויות של דוסטויבסקי בתקופת מאסרו שימשו בסיס לרומן "רשימות מבית המוות", שפורסם בשנת 1862; והן גם נרמזות בקצרה בספר "החטא ועונשו", שגיבורו רסקולניקוב נדון לעבודת פרך במחנה עבודה ליד הנהר אירטיש שעל גדותיו שוכנת אומסק.
במהלך תקופת מאסרו החמירו התקפי האפילפסיה מהם סבל דוסטויבסקי.
ההתקף החמור הראשון אודותיו קיימת עדות בדו"חות רפואיים מבית הכלא אירע בשנת 1850. ההתקף השני אירע כשלוש שנים לאחר מכן, ומאז חזרו ההתקפים בתדירות של אחת לחודש.
דוסטויבסקי סיים לרצות את עונשו ב-15 בפברואר 1854.
לאחר שחרורו התגייס דוסטויבסקי כטוראי פשוט לגדוד הקו השביעי ושירת במצודה בסמיפלטינסק (Semipalatinsk), כיום בקזחסטן.
בין השנים 1854 ל-1856 כתב כמה שירים בנימה פטריוטית, שאחד מהם הוקדש להכתרתו של הצאר אלכסנדר השני.
בשנת 1855 פגש דוסטויבסקי את מריה דמיטרייבנה איסאייב (Isaev), צעירה בת 27 שהייתה נשואה לאלכוהוליסט.
השניים החלו ברומן, והתחתנו בפברואר 1857 לאחר מות בעלה.
בשנת 1859 עזב דוסטויבסקי את הצבא וחזר עם אשתו לסנקט פטרבורג.
בנובמבר ודצמבר של אותה השנה התפרסם במגזין "רשימות המולדת" הסיפור "הכפר סטפאנצ'יקובו ותושביו", שבכתיבתו החל דוסטויבסקי בתחילת 1858.
בין השנים 1861 ל-1863 הוא ניהל ירחון בשם "Вре́мя" ("זמן" ברוסית) יחד עם אחיו מיכאיל.
דוסטויבסקי פרסם מאמרים פרי עטו וקטעים מיצירות שעדיין לא סיים כמעט בכל גיליון.
בעיתון זה הוא פרש לראשונה את השקפתו החדשה, המתמקדת בנפש הרוסית ובמאפיינים הייחודיים של רוסיה לעומת האוניברסליזם המערבי.
בגיליונות הראשונים של הירחון פרסם דוסטויבסקי את הרומן "רשימות מבית המוות", שיצא לאור כספר בשנת 1862. באותו ירחון התפרסם גם הרומן "החלכאים והנדכאים".
הירחון "Вре́мя" זכה לפופולריות רבה.
בשנה הראשונה להוצאתו היו לו כ-2,300 מנויים.
שנה לאחר מכן הוא הגיע לתפוצה של יותר מ-4,000 מנויים.
באותה שנה החל המגזין לרשום רווחים.
בקיץ 1862 נסע דוסטויבסקי לחו"ל בפעם הראשונה.
במשך תקופה של חודשיים וחצי הוא ביקר בצרפת, בריטניה, איטליה, גרמניה ושווייץ, טיול שיניב לאחר מכן את "רשימות חורף על רשמי קיץ".
במשך טיול זה פיתח דוסטויבסקי התמכרות להימורים, שליוותה אותו שנים רבות לאחר מכן.
הוא היה משוכנע כי מצא שיטה בטוחה להרוויח ממשחקי רולטה, ולאחר שהפסיד כספים, פנה אל ידידיו ומכריו, בהם גם הסופר איוון טורגנייב, בבקשה להלוואות וסיוע כספי.
בשנים 1862–1863 ניהל דוסטויבסקי רומן עם אפולינאריה (פולינה) סוסלובה, ששימשה לאחר מכן מודל לדמות של קטרינה איוונובנה ב"החטא ועונשו".
הירחון "Вре́мя" של דוסטויבסקי נסגר על ידי השלטונות לאחר שפרסם באפריל 1863 מאמר בנוגע להתקוממות שהתרחשה באותו הזמן בפולין.
לדברי דוסטויבסקי, כפי שמעיד אחיו אנדריי, היה זה מאמר פטריוטי שלא הובן כראוי במוסקבה.