tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
מטרתו המרכזית של חוק שעות עבודה ומנוחה היא לשמור על כבודו ורווחתו של העובד ולאפשר לעובד להבטיח איזון מתאים בין שעות העבודה לבין הזמן הפנוי עם משפחתו.
המטרה המשנית של החוק היא הבטחת התשלום עבור שעות נוספות וזאת על ידי יצירת תמריץ שלילי להעסקה בשעות נוספות.
יולנדה גלוטן הייתה מהגרת עבודה מהפיליפינים שעבדה בעבודות סיעוד ומשק בית.
גלוטן הועסקה כעובדת סיעודית על ידי המנוחה לאה יעקב.
עיקר אחריותה היה לדאוג לכך, שצינור הנשימה של המעבידה לא יתנתק ממכונת ההנשמה שחוברה לגופה, ולבצע פעולות ניקוז הפרשות מדי מספר שעות, וכל זאת במהלך כל שעות היממה.
כאשר הצינור היה מתנתק מגופה נשמע קול צפצוף אשר התריע ליולנדה, ובכך לא היה צורך שתשהה בקביעות לצד מעסיקתה.
מצב שבו חייו של העובד הסיעודי קשורים כל הזמן למטופל, עשרים וארבע שעות ביממה במשך שישה ימים בשבוע לא מאפשר לשמור על האיזון המתבקש בחוק.
הדבר שולל מהעובד את חירותו ומטיל עליו מגבלות בחיי היומיום.
מתכונת העסקה זו של העובדים הסיעודיים אינה מאפשרת לקבוע מסגרת של שעות וימים להעסקת עובד, ויש קושי בהחלת הוראות החוק לעניין התשלום המוגבר עבור שעות הנוספות.
יולנדה גלוטן נאבקה כמה שנים על זכותה, לקבל תשלום על שעות נוספות וכן דמי הבראה, כקבוע בחוק.
מאבקה של גלוטן החל בשנת 2001, כשלאחר סיום העסקתה היא תבעה לקבל שכר בגין שעות נוספות, הואיל ועבדה 24 שעות ביממה.
בית הדין לעבודה דחה את תביעתה.
דעת המיעוט הייתה שהעובדת זכאית לתשלום בגין שעות נוספות, שכן החריגים לחוק אינם חלים בנסיבות המקרה.
ארגון קו לעובד הגיש עתירה לבג"ץ.
הארגון ביקש בעתירתו להחיל את חוק שעות עבודה ומנוחה, תשי"א-1951, תשלום עבור שעות עבודה נוספות, גם על עובדים העוסקים בענף הסיעוד, היות שאי החלת החוק מביאה לפגיעה קשה בזכויותיהם כעובדים אשר נמנים עם קבוצת העובדים הפגיעות, המקופחות והמנוצלות ביותר במשק.
עוד נטען כי העובדה שהמעסיקים בדרך כלל הם הם קשישים במצב סיעודי, הנמנים אף הם על מגזר חברתי פגיע וחלש, אינה יכולה לשמש נימוק לגיטימי להימנעות מחיובה בתשלום שכר תמורת עבודתם של המטפלים הסיעודיים.
המשיבה, בתה של לאה יעקב, טענה שקבלת העתירה תהווה פגיעה קשה ביותר במטופלים הסיעודיים, שאין בידם האמצעים לשלם את הסכומים הנוספים הנדרשים לתשלום בגין שעות נוספות, קל וחומר כאשר החיוב אמור להיות רטרואקטיבי ובסכומים ניכרים.
התוצאה, טענה המשיבה, תהיה שרק מטופלים סיעודיים אמידים יוכלו לקבל את הטיפול מהמטפלים הסיעודיים.
היועץ המשפטי לממשלה, הגיש עמדה מטעמה של המדינה, לפיה הגישה הראויה היא שחוק שעות עבודה ומנוחה יחול על עובדי סיעוד.
היועץ המשפטי הוסיף כי חוק שעות עבודה ומנוחה מהווה חלק ממערך חוקי המגן במשפט העבודה, וראוי להעניק פרשנות מצומצמת ככל שניתן לחריגים המנויים בחוק, מפני שאופי עבודתם של עובדי הסיעוד המועסקים בבית המטופל עונים על החריגים 30(א)(5) ו-30 (א)(6).
בית המשפט הגבוה לצדק דחה את העתירה תוך נקיטת עמדה כי אין הצדקה להתערבותו בפסיקת ביה"ד לעבודה.
הפתרון הראוי לסוגיה סבוכה וקשה זו של תחולת חוק שעות עבודה ומנוחה על עובדי סיעוד, יכול שיעשה אך ורק בדרך של חקיקה מתאימה.
עם זאת, התייחס בג"ץ באופן מהותי לאי התאמת החוק לדפוס ההעסקה של העובדים הזרים.
בנוסף ציין שהחלת חוקי העבודה צפויה לפגוע בעובדים זרים עצמם, שכן אם השכר המשולם להם יעלה, אפשרויות ההעסקה שלהם יצטמצמו.
עמותת "קו לעובד" הגישה בקשה לדיון נוסף בפסק דינו של בג"ץ.
הטענות העיקריות של העותרת היו כי אי-החלת חוק שעות עבודה ומנוחה אינה מתיישבת עם ההיגיון של חוקי העבודה, האמורים להשתית מינימום של זכויות לכל העובדים בישראל.
יתרה מכך, להחרגתם של עובדי הסיעוד מחוק שעות עבודה יש משמעיות קשות, לא רק באי זכאות לשעות נוספות, אלא גם במטרתו המרכזית של חוק שעות עבודה ומנוחה, שמטרתו לשמור על כבודו ורווחתו של העובד.
לדברי העמותה, יש לזכור שעובדי הסיעוד הזרים הם עובדים מוחלשים בשל מצוקתם הכלכלית וחוסר התמצאותם בדיני העבודה.
הם חשופים לפגיעה בזכויותיהם הבסיסיות.
בנוסף, החרגת עובדי הסיעוד באמצעות הלכה שיפוטית מוסיפה למעשה לחוק שעות עבודה ומנוחה חריג שאינו קבוע בו, וכי החרגה צריכה להיעשות על ידי המחוקק ולא על ידי בית המשפט.
בתה של המשיבה שבה והדגישה את מצוקת המטופלים הסיעודיים, ובמיוחד הביעה את חששה שיחויבו באופן רטרואקטיבי בתשלום עבור שעות נוספות לעובדים הסיעודיים.
היא הסכימה שישנה בעיתיות באי תשלום שעות נוספות לעובדים הסיעודיים, אך לעמדתה יש להבהיר את העניין בחקיקה.
היועץ המשפטי לממשלה הסכים עם עמדת "קו לעובד" כי אין לשלול את תחולת החוק על עובדי הסיעוד, וכי צריך להיות מנגנון שימנע את קיפוח זכויותיהם של עובדי הסיעוד.
המדינה רואה את החובה בחקיקת החוק, אך מאידך רואה את החשיבות בהכרעה שיפוטית משום שחקיקה יכולה להימשך זמן רב.
לדבריו, קיים קושי בהוכחת שעות העבודה של עובדי הסיעוד, ופתרון לבעיה יהיה לחייב את המעסיק לשלם לעובד תגמול בגין השעות הנוספות בגין הזמן שעמדו לרשות העבודה, לפי הנסיבות של כל מקרה ומקרה.
שחיקת הקוגנטיות של החוק תגרום להשלכות על כלל יחסי העבודה בישראל בכל הנוגע לשכרם ולתנאי עסקתם של העובדים החלשים.
בדנג"ץ 10007/09 הרכב של תשעה שופטים בדיון הנוסף התלבט בסוגיה.
דעת הרוב, בראשות הנשיא אשר גרוניס אליו הצטרפו השופטים אליקים רובינשטיין, ג'ובראן, מלצר ודצינגר, דחתה את העתירה וחזרה על הקביעה כי חוק שעות עבודה ומנוחה לא חל בנסיבות העניין.
הנשיא גרוניס הדגיש כי מדובר בסוגיה קשה וסבוכה הקשורה בטבורה לשאלות מתחום המדיניות הסוציאליות והכלכלית, וכי ההליך המשפטי מוגבל ואין באפשרותו להתוות הסדר ראוי באמצעות פסיקה.
הפתרון מצריך הסדרה יסודית ומקיפה בזירה הפוליטית הציבורית תוך העזרות בגורמים המקצועיים ושימוש במשאבים הנדרשים.
בית המשפט ביטא את הדילמה בכך שהכרעה בעתירה לטובת המטופלים תגרום להחרגתם של העובדים הסיעודיים מתחולת חוקי המגן ומאידך חישוב שעות נוספות כפי שהוצע על ידי היועץ המשפטי לממשלה תגרום מעמסה כבדה על המטופלים הסיעודיים.
כל החלטה תגרום לפגיעה בשתי קבוצות מוחלשות הזקוקות להגנתו של החוק.
החלטת בג"ץ אינה מייסדת הלכה גורפת בעניין תשלום שעות נוספות לעובדים הסיעודיים והקביעה מתייחסת לפס"ד זה בלבד.
כנגד דעת הרוב, ניתנו מספר דעות מיעוט על ידי שופטים, אשר סברו שיש להחיל את חוק שעות עבודה ומנוחה על העובדים הזרים בסיעוד.
השופטת עדנה ארבל סברה כי המחוקק לא מזדרז להסדיר את נושא החקיקה מפני שמאחורי העובדים הסיעודיים הזרים אין קבוצת לחץ שיכולה לפעול למענם אצל המחוקק ולכן ראוי שייקבע פתרון משפטי.
לדעת השופטת ארבל, החריג בסעיף 30(א)(5) לחוק שעות עבודה ומנוחה, שעניינו משרות אמון אישי, אינו רלוונטי לעובדים זרים.
לגבי החריג בסעיף 30(א)(6) בדבר חוסר אפשרות הפיקוח, בפועל, יש פיקוח על המטפלים והמטופלים.
קרובי משפחותיהם יכולים לדווח במקרים רבים על נוכחותם או היעדרותם.
הדברים אינם ייחודיים לעובדים הזרים, ועצם העובדה שהעובד אמור להיות ב"כוננות" סביב לשעון איננה שוללת את תחולת החוק.
כמו כן, מדגישה השופטת ארבל שבקרב מטופלי הסיעוד ישנם כאלה, בעלי מעמד סוציו-אקונומי נמוך שאינם מסוגלים לשלם עבור השעות הנוספות.
חובתה של המדינה לדאוג לאינטרס החברתי של הקשישים בעלי מעמד סוציו-אקונומי נמוך, אך מחובתם למנוע פגיעה בצרכים ובזכויות של קבוצות אוכלוסייה אחרת.
לדעתה, התשלום עבור השעות הנוספות יכול להתבצע מהגמלה הסיעודית שניתנת על ידי המדינה וכן השתתפות המשפחה בעזרה ובטיפול בשעות הפנאי ובהעסקת עובד סיעודי נוסף לשעתיים עד ארבע שעות נוספות וכן באמצעות ניכוי מהשכר בגין הספקת מגורים.
דעת מיעוט נוספת הייתה זו של כב' השופטת חיות.
לדעתה, כשהחוק נחקק בשנת 1951 הוא לא התייחס למתכונת העסקה כזו ולא קבע הוראות מתאימות.
צורכי החיים יצרו מגזר של עובדים זרים בתחום הסיעודי שמועסקים בישראל בהיתרים חוקיים על ידי המדינה ואסור לשלול מהם את הזכויות הבסיסיות שקבעה חקיקת המגן בהוראות קוגנטיות.
העובדה שלטיפול הסיעודי מסביב לשעון עלויות כלכליות איננה מצביעה על כך שיש לפגוע בזכויות העובדים הסיעודיים.
המדינה צריכה ליטול אחריות בדרך של מתן מענה הולם אשר ידאג הן לזקנים הסיעודיים והן לעובדים הסיעודיים.
השופט הנדל סבר כי עבודת הסיעוד אינה מאפשרת החלת חוק שעות עבודה ומנוחה על העובדים הסיעודיים, כי אין אפשרות ליישם את החוק מבלי לחטוא למטרות החוק.
במסגרת העבודה של עובדי הסיעוד, אין אפשרות להגדיר את היקף שעות העבודה היומיומי של העובד מפני שעבודת המטפלים הסיעודיים מקוטעת ואינה רציפה, ומכאן הקושי לחשב את שכר השעות הנוספות לפי סעיף 16(א) לחוק.
עם זאת, עד חקיקת החוק בעניין העובדים הסיעודיים לא ניתן להשאירם ללא זכויות והפתרון הזמני הוא לקבוע כי למטפלים סיעודיים זרים ישולם גמול שכר אחיד, גלובלי וקבוע בעבור השעות הנוספות, בשיעור של 20% מעל לשכר המינימום.
בתי הדין לעבודה נדרשו בשנים האחרונות לתביעות רבות מצד עובדים זרים בתחום הסיעוד - מהגרי עבודה, אשר בהן נדונה כרכיב עיקרי סוגיית שעות העבודה מרובות של עובדי הסיעוד.
בפס"ד טודוראהג'אן, נפסק בדעת הרוב, כי חוק שעות עבודה ומנוחה לא חל על עובדים בתחום הסיעוד וזאת בשל היעדר האפשרות לפקח על שעות העבודה והיעדר אפשרות לכמתן.
עם זאת, נפסק כי העובדת זכאית לשכר מינימום בתוספת 30% משכר המינימום.
הפסיקה לאחר פס"ד טודוראנגאן קבעה כי חוק שעות עבודה ומנוחה חל על עובדים סיעודיים, תוך מיתון הדרישה בהתייחס להוכחת שעות ואימוץ מבחן "מתכונת העבודה בכללותה".
על פי מבחן זה, אם העובד מוכיח כי מתכונת עבודתו אכן מצדיקה תשלום נוסף מעבר להיקף משרה מלאה, נקבע גמול השעות הנוספות להן הוא זכאי או בהתאם להוראות החוק או על פי תוספת גלובלית של אחוז משכר המינימום.
בפסיקתו של בית משפט העליון בבג"ץ 1678/07, נידונו בהרחבה הקשיים בהחלת חוק שעות עבודה ומנוחה על עובדי הסיעוד, זאת נוכח חוסר התאמה בין מהות עבודתם ומתכונת עבודתם של עובדי הסיעוד מחד לבין הוראות חוק שעות עבודה ומנוחה ותכליתו.
בפס"ד הוחלט כי העובדים הסיעודיים אינם זכאים לגמול בעד שעות נוספות מכוח הוראות חוק שעות עבודה ומנוחה, ואין אף בסיס חוקי לקביעת תוספת גלובלית.
לפיכך, לטענת מבקרי פסק הדין, התוצאות המהפכניות והקשות של פס"ד גרמו לכך שחוק שעות עבודה ומנוחה אינו חל באופן שווה על העובדים הישראלים ועל מהגרי העבודה.
לטענתם, ניתן כעת להעסיק עובדי סיעוד 24 שעות ביממה, שבעה ימים בשבוע, מבלי שהמעביד יידרש לשלם להם כלל על שעות העבודה הרבות שמעבר ל-8 השעות ביום.
על פסיקת ביהמ"ש בפרשת גלוטן נמתחה ביקורת, לפיה ביהמ"ש בחר להימנע מיישום החוק באמצעות "חקיקה שיפוטית", ובכך לגרום באמצעות פסק הדין להפעלת לחץ על המחוקק.
פרשת ישראל כהן (ידוע גם כ"דרבי של ישראל כהן") מתייחסת למשחק הדרבי החיפאי השני של עונת 2001/2002 שנערך ב-18 בפברואר 2002, בו ניצחה מכבי חיפה 2–1 את הפועל חיפה, וקשורה בבלם העבר, ישראל כהן.
כהן, שחקן הפועל חיפה, הואשם כי מכר את המשחק, וגרם בכוונה תחילה להכשלות חוזרות ונשנות על שחקני מכבי חיפה, כאשר ההכשלה האחרונה הובילה לשריקת פנדל בדקה ה-92 ולהבקעת שער של וואליד באדיר, ולהפסד של הפועל חיפה בדרבי.
בסיום אותה עונה ירדה הפועל חיפה לליגה הלאומית.
לאחר שנים מוצלחות של הפועל חיפה בהובלתו של רובי שפירא, שם שפירא קץ לחייו ב-14 בדצמבר 2001. המועדון נכנס למשבר ובית המשפט המחוזי בחיפה מינה מפרקים זמניים לקבוצה.
כתוצאה מהמשבר, הפועל חיפה התמודדה כנגד הירידה בעונת .
למשחק הדרבי במחזור ה-22 הגיעה הפועל חיפה בידיעה כי ניצחון ישפר את מצבה בטבלה, ותיקו יאפשר לה לשמור על מיקומה בטבלה מעל יריבתה בתחתית, בית"ר ירושלים, ולארח אותה בסיבוב השלישי.
גם בשביל מכבי חיפה היה מדובר במשחק חשוב.
הקבוצה הגיעה למשחק מהמקום השני, כאשר הפועל תל אביב מובילה את הליגה במקום הראשון.
איבוד נקודות של מכבי חיפה בדרבי משמעותו הייתה איבוד האפשרות לארח את משחק העונה שבסיבוב השלישי (המחזור ה-22 היה האחרון בעונה הסדירה, לפני תחילת הסיבוב השלישי, כך שהמיקום בסוף הסיבוב השני קבע את סדר המפגשים ואת הביתיות בסיבוב השלישי).
ב-18 בפברואר 2002 אירחה הפועל חיפה את הדרבי באצטדיון קריית אליעזר לעיני 12,000 צופים.
שופט המשחק היה ערן פרוסט.
בדקה ה-54 העלה ג'ובאני רוסו את מכבי חיפה ליתרון 1–0, ובדקה ה-84 הצליח יואב זיו לאזן את התוצאה ל-1–1. לאורך המחצית השנייה ביצע כהן הכשלות חוזרות ברחבה על ג'ובאני רוסו.
בדקה ה-92 ביצע כהן הכשלה נוספת על רוסו, אחריה השופט שרק לפנדל, אותו הבקיע באדיר.
לימים ישחזר רוסו את האירועים: .
אלירן אלקיים, קפטן הפועל חיפה, ישחזר לימים את הדקות הראשונות שלאחר המשחק: .
למחרת המשחק הקבוצה הודיעה לכהן שהוא מושעה מאימוני הקבוצה.
ב-21 בפברואר 2002, שלושה ימים לאחר המשחק, הורה היועץ המשפטי של ההתאחדות לכדורגל על פתיחת חקירה נגד כהן.
כעבור יומיים, ב-23 בפברואר 2002 הוזמן כהן לחקירה ראשונה.
כמו כן הוזמנו יוסי בניון (שחקן מכבי חיפה) וגיורא אנטמן (מאמן השוערים של מכבי חיפה) לחקירה, בעקבות דבריו של בניון לאנטמן במהלך המשחק כי "הוא (כהן) רוצה שיהיה פה פנדל".
אלברט טל-שיר, איש המשק של הפועל חיפה, העיד בחקירה כי שמע את כהן משוחח בטלפון לפני המשחק ואומר "במשחק יהיו הרבה פנדלים".
כהן עצמו הכחיש את הטענות שיוחסו כלפיו.
לאחר שההתאחדות לכדורגל העבירה את חומר החקירה למשטרה, שחקרה את הפרשה במשך כמעט שנתיים, החליטה פרקליטות מחוז ת"א לסגור את התיק בשל מחסור בראיות, אך הדגישה כי התנהגותו של כהן מעוררת תהיות רבות.
בנוסף, במהלך החקירה התברר שטרם המשחק בדק כהן את האפשרות למכור משחק אך נענה בשלילה על ידי הגורם אליו פנה.
בסיום העונה הפועל ירדה לליגה הלאומית.
המועדון דרש מההתאחדות לכדורגל להקפיא את הירידות מהליגה בעקבות פרשת ישראל כהן, וב-28 ביולי 2002 הציגו במועדון את דבריו של נשיא בית המשפט המחוזי בחיפה, השופט מיכה לינדנשטראוס (שטיפל בתיק הפירוק של הפועל חיפה) .
המועדון העביר את הדברים להתאחדות לכדורגל ודרש להקפיא את ירידת הקבוצה, אך ההתאחדות סירבה.
לאחר שתי עונות בליגה הלאומית, חזר המועדון לליגת העל.
בקיץ 2002 הצטרף כהן למכבי כפר כנא.
ב-10 באפריל 2004 הגיע כהן פעם נוספת למשחק נגד הפועל באצטדיון קריית אליעזר, במדי קבוצתו החדשה, עירוני ראשון לציון.
כהן פרש ממשחק פעיל בשנת 2009. אוהדי הפועל חיפה ממשיכים להאשים את כהן במכירת המשחק.
פרשת יונתן היילו היא פרשה פלילית שזכתה לסיקור תקשורתי נרחב ובמוקדה יונתן (ימר) היילו, תושב נתניה ללא עבר פלילי, אשר הורשע בשנת 2013 ברצח ירון איילין, אסיר משוחרר אשר תקף אותו מינית וסחט ממנו כספים.
בית המשפט המחוזי דחה את טענות ההגנה שהעלה היילו ובפרט את טענתו להגנה עצמית, ומצא אותו אשם ברצח.
על היילו נגזרו 20 שנות מאסר לצד פיצויים שחויב לשלם למשפחתו של איילין.
גזר דינו חולל מחאה ציבורית רחבה, שקראה להקלה בעונשו נוכח מעשי ההתעמרות שקדמו לאירוע.
בשנת 2014 הגיש היילו ערעור על חומרת עונשו בפני בית המשפט העליון, אשר קיבל אותו בחלקו.
בשנת 2016 המיר בית המשפט העליון את הרשעתו של היילו מעבירת רצח לעבירת הריגה, וקיצר את עונשו ל-12 שנות מאסר.
בד בבד, בשנת 2016, הגיש סנגורו של היילו בקשת חנינה בפני נשיא המדינה ראובן ריבלין, אך זו נדחתה על ידו מטעמים שונים ובכללם, כי מוסד החנינה אינו משמש ערכאת ערעור נוספת.
שנה לאחר מכן הוגשה בפני הנשיא בקשת חנינה שנייה אשר התקבלה ב-19 בנובמבר 2017. הנשיא קיצר את עונשו של היילו בשנה, בהמלצת שרת המשפטים איילת שקד ובתמיכתם המוצהרת של 65 חברי כנסת נוספים.
ב-23 ביולי 2018 החליטה ועדת השחרורים בכלא רימונים לשחרר את היילו לאחר שריצה שני שלישים ממאסרו, בהיעדר התנגדות מטעם הפרקליטות.
היילו שוחרר בו ביום, שמונה שנים לאחר שנעצר לראשונה על ידי המשטרה, אך שב לכלא כעבור שנה לרצות את יתרת מאסרו, לאחר שהפר את תנאי השחרור שנקבעו לו.
הדיה של הפרשה חוללו שיח משפטי וציבורי, על אודות גבולותיה של הזכות להגנה עצמית במשפט הפלילי בישראל, בדומה לדיון הציבורי שהתנהל בפרשת שי דרומי.
ב-30 בנובמבר 2020, חמישה חודשים לאחר שחרורו מהכלא, אותרה גופתו של היילו בתפר שבין חוף פולג לחוף לגונה בנתניה.
גופתו נשלחה למכון לרפואה משפטית לשם בדיקת נסיבות מותו.
ב-2 במאי 2010 נמצאה לפני עלות השחר גופתו של ירון איילין בן ה-24, סמוך למרכז המסחרי של שכונת קריית נורדאו בנתניה, כשעליה סימני אלימות קשה.
שעות לאחר מכן, הסגיר את עצמו יונתן היילו, בן 23 במועד האירוע, לידי המשטרה והודה בביצוע המעשה.
היות שבליל האירוע לא נכחו עדי ראייה, עיקר העובדות הידועות ביחס להשתלשלות האירועים נסמכות על גרסתו של היילו לבדה.
בחקירתו במשטרה, גולל היילו את סיפור היכרותו המוקדמת עם איילין, אשר החלה ארבע שנים לפני ליל מותו.
היילו תיאר בפני חוקריו מסכת ארוכה של התעללות פיזית ונפשית שהסלימה עד למותו של איילין, אשר התגורר בסמיכות לביתו.
איילין נהג לקנטר ולהטריד את היילו ולהעמידו בצורה מגוחכת בפני זולתו.
בחקירתו תיאר היילו בפני חוקריו כיצד איילין הדביק לשמו כינוי גנאי השאול מאמהרית, שהפך שגור בפיהם של ילדי השכונה שאימצוהו ולעגו לו.
בחקירתו השלישית במשטרה, סיפר היילו כי שיאה של ההתעמרות בו הגיעה בשבועות שקדמו לאירוע.
על סמך הודאתו, איילין סחט מהיילו כספים תחת איומים ותקף אותו מינית בחסות החשכה בשני מועדים שונים בגן ציבורי בנתניה.
לדבריו, חשש להתעמת עם איילין אשר היה אסיר משוחרר שהטיל אימה על הסובבים אותו וריצה בעבר עונשי מאסר בפועל בשל עבירות אלימות ומין.
בליל האירוע סעד היילו יחד עם משפחתו וחבר נוסף בביתה של אחותו בנתניה שבו התגורר.
בתום הארוחה, שם פעמיו יחד עם חברו לכיוונה של "פיצוציה" מקומית, בעודם שתויים.
בהגיעם למקום נתקלו השניים באקראי באיילין ובאדם נוסף ששהה עמו.
זמן קצר לאחר מכן, החל היילו לבוא בדין ודברים עם איילין בדבר סכסוך כספי שהתגלע ביניהם.
השניים פנו לשוחח ביחידות באזור המשקיף על החלק האחורי של הפיצוצייה ושם, לדבריו של היילו, דרש איילין לקבל ממנו סך של 1,000 ש"ח ולא, יפעל לפגוע בו.
במהלך השיחה בין השניים, הפנה איילין את גבו להיילו כדי להטיל את מימיו תוך שהוא ממשיך להשמיע איומים באוזניו של היילו ומעיר לו הערות בעלות אופי מיני.
היילו, אשר לדבריו חש מאוים וחשש כי זה יתקוף אותו מינית בפעם השלישית, התנפל עליו מאחור והחל לחנוק אותו.
לאחר כמה דקות, שחרר היילו את אחיזתו באיילין וזה נפל ארצה.
היילו נטל בידיו אבן אשר הייתה מונחת על הרצפה, והחל להטיח אותה נמרצות בראשו של איילין ובאזור מפשעתו ואיבר מינו.
זמן קצר לאחר מכן, חדל ממעשיו ואחז ברגליו של איילין מחוסר ההכרה והחל לגרור אותו מרחק של 35 מטרים, עד אשר הניח אותו סמוך למכולת אשפה בקרבת חניון חשוך.
לאחר מכן, נטל בידיו לבנה שהייתה מוטלת על הארץ והחל להטיח אותה בראשו של איילין כמה פעמים נוספות.
בתום מעשיו עזב את המקום ושב לבית אחותו, פשט את בגדיו המגואלים בדם וכיבס אותם.
כתוצאה מהחבלות בראשו, סבל איילין משברים בגולגולת ובעצמות הפנים ואלו הובילו לדימום ברקמות המוח שגרם למותו.
שעות אחדות לאחר מכן, הסגיר את עצמו היילו לידיה של המשטרה ונטל אחריות על מותו של איילין.
באוקטובר 2012 העיתונאי אריק וייס חשף את סיפורו של היילו בתוכנית "המגזין" בערוץ 10, ולאחר מכן הוקם מטה המאבק למען היילו שפעל למען שחרורו.
ב-2016, 65 חברי כנסת חתמו על עצומה שבקשה מנשיא המדינה לחון את היילו, שאף שלח בקשת חנינה רשמית, אך משרד המשפטים התנגד לבקשתו וב-18 בדצמבר אותה שנה דחה נשיא המדינה, ראובן ריבלין את בקשת החנינה.
בנובמבר 2017, איילת שקד, מתוקף היותה שרת המשפטים, המליצה לנשיא המדינה להיענות בחיוב על בקשת החנינה המחודשת שהגיש יונתן היילו, באופן שיקצר את עונשו בשנה כדי שיוכל לעמוד בפני ועדת השחרורים של שירות בתי הסוהר.
בנובמבר 2017 נענה נשיא המדינה בחיוב לבקשת החנינה, והמתיק חלק מעונש המאסר שלו במאסר על תנאי.
בינואר 2018 דחתה ועדת השחרורים שהתכנסה בכלא רימונים את בקשת היילו לשחרור מוקדם.
עם זאת ציינה הוועדה בהחלטתה את נכונותה לקיים דיון חוזר בעוד כחצי שנה בבקשת השחרור המוקדם, והתנתה זאת באם היילו ישתלב בתוכנית שיקום ייעודית לטיפול בתחום האלימות.
מיד עם החלטת הוועדה הודיע פרקליטו של היילו כי הוא יערער על החלטתה לבית המשפט המחוזי.
ב-26 בינואר 2018 פרסם גיא פלג באולפן שישי תיעוד מהחקירות של היילו, וכן סרטון משחזור הרצח במרכז המסחרי ומעשי האונס שקדמו לו, לכאורה, בגינה ציבורית בנתניה.
היילו שוחרר בו ביום, שמונה שנים לאחר שנעצר לראשונה על ידי המשטרה.
לאחר שחרורו שהה היילו שמונה חודשים בקיבוץ כברי שבצפון, ובמהלכם שקע בדיכאון והחל לצרוך אלכוהול באופן תכוף.
לאחר שתקף מילולית אדם אחר בהיותו שתוי, נאלץ לעזוב את הקיבוץ.
כעבור שנה הוחזר לכלא לרצות את יתרת מאסרו, לאחר שהפר את תנאי השחרור שנקבעו לו.
פרשת כרמלה בוחבוט התרחשה בישראל ב-1994, ובמסגרתה אשה מוכה בשם כרמלה בוחבוט הרגה את בעלה, שהתעלל בה קשות במשך כל 24 שנות נישואיהם.
היא הואשמה בהריגה ונדונה לשבע שנות מאסר, שהופחתו על ידי בית המשפט העליון לשלוש שנות מאסר.
הפרשה עוררה תשומת לב ציבורית רבה, בשל מעשה ההריגה יוצא הדופן מצד אשה מוכה כמו גם בשל גזר הדין המקל שהוטל עליה לאחריו בעקבות נסיבות חייה הקשות.
כרמלה (ילידת 1954) נישאה ליהודה בוחבוט בשנת 1970, ונולדו להם שלושה בנים.
למן תחילת נישואיהם נקט כלפיה בעלה משטר של טרור, הפחדה והשפלה שנלוו אליו אלימות פיזית ואלימות מילולית קשות.
הוא הכה אותה בידיו ובחפצים שונים, מהם חדים.
כמו כן הוא תבע ממנה ציות מוחלט לכל רצונותיו, ואסר עליה באיומי מוות לקבל טיפול רפואי בפגיעות הגופניות שגרם לה.
בנובמבר 1993 שלושה חודשים לפני מקרה הריגתו הכה בוחבוט את כרמלה בראשה עד שנזקקה לטיפול רפואי, והיא טענה באוזני הצוות הרפואי כי היא פגעה בעצמה.
ב-18 בפברואר 1994 תקף בוחבוט את כרמלה ושבר על גופה חפצים שונים, והיא נמלטה מפניו אל חדרו של בנם שהיה חייל באותה העת.
לאחר שהרגה את בעלה נעצרה בוחבוט.
פרקליטות מחוז הצפון החליטה להאשים אותה בהריגה ולא ברצח, משום שלדעת אנשיה לא התקיימו באותו מקרה דרישות החוק לשם הרשעה ברצח.
בכל תקופת המשפט היא הייתה מאושפזת בבית חולים פסיכיאטרי עם תסמיני דיכאון.
ב-12 בספטמבר 1994 הורשעה בוחבוט על ידי בית המשפט המחוזי בנצרת בהריגה על פי הודאתה.
הרכב השופטים גזר עליה עונש של שבע שנות מאסר.
בוחבוט הגישה ערעור לבית המשפט העליון על חומרת העונש.
הערעור נדון בפני הרכב השופטים גבריאל בך, יעקב קדמי ודליה דורנר, וההרכב נתן את פסק דינו ב-14 באוגוסט 1995.
ראש ההרכב, השופט בך, מצא כי המקרה שלפניו הוא יוצא דופן בין מקרים אחרים שבהם נדון נאשם במעשה אלימות שעשה אותו בעקבות התגרות קשה וקנטור חמור מצד קרבן העבירה.
הוא סקר בפסק דינו את מסכת ההתעללות הקשה והממושכת שעברה על בוחבוט מידי בעלה וציין כי זו תוארה אף בכתב האישום שהוגש נגדה על ידי הפרקליטות.
בך ציין כי שני ילדיה של כרמלה העידו במשפט לטובתה על משטר הטרור שהנהיג אביהם בבית כלפיה, ושלטענתם מנע מהם להתערב לטובתה.
כמו כן גם אביו ואחיו של בוחבוט העידו לטובתה של כרמלה, ותיארו את התנהגותה נוכח ההתעללות בה כאצילית, והכו על חטא על כך שלא פנו למשטרה בנוגע למעשיו של בעלה מפני שפחדו מפניו לטענתם.
בך הצדיק את הטלת עונש המאסר בפועל על בוחבוט, מן הטעם שגם מי שאיבד צלם אנוש זכאי להיענש רק על ידי בית משפט, משום שקרבן עבירה אינו רשאי למצות את הדין כלפי מי שפגע בו ומשום שהטלת עונש קל מדי עלולה לעורר נשים מוכות אחרות לפגוע בגברים המכים אותן.
בך הציע - בעמדה שהפכה לדעת הרוב בערעור - לקצר את מאסרה של בוחבוט ולהעמידו על שלוש שנים מיום מעצרה.
השופט קדמי חלק על דעתו של השופט בך וסבר שיש להותיר על כנו את עונש המאסר שגזרה הערכאה הראשונה על בוחבוט.
הוא הכיר במסכת הסבל הקשה שעברה על בוחבוט מידי בעלה, אך ציין כי היא ביצעה מעשה רצח וכי התביעה הכירה בסבל שעבר עליה כמרכיב של קנטור, המעביר את העבירה שביצעה מרצח להריגה.
הוא ציין כי העונש המקסימלי על עבירה של הריגה הוא עשרים שנות מאסר והוא מהווה את נקודת המוצא בשקילת העונש הראוי לנאשם שהורשע.
קדמי כתב כי בשקילת חומרת העבירה מזה והרקע לה לרבות ההתעללות שעברה בוחבוט אין להקל יתר על המידה בעונש על מעשה ההמתה, על מנת שלא להעביר מסר כי יש נסיבות המצדיקות המתה בתגובה להתנהגות מחפירה.
קדמי כתב כי בית המשפט המחוזי: וסבר שאין מקום להקל בעונש מעבר לכך.
במחלוקת שבין דעות השופטים בך וקדמי הכריעה השופטת דורנר והסכימה כי יש להפחית את עונשה של בוחבוט לשלוש שנות מאסר.
היא פתחה את פסק דינה במשפט "כרמלה בוחבוט הייתה אישה מוכה".
היא הטעימה שהתביעה לא עשתה חסד עם בוחבוט כאשר האשימה אותה בהריגה ולא ברצח, שכן לדברי התובעת עצמה עובדות המקרה לא ביססו את העבירה החמורה יותר.
דורנר דחתה את עמדתו של השופט קדמי שיש להרתיע קרבנות התעללות מהריגת המתעלל בהם על ידי הטלת עונש חמור.
דורנר הוסיפה שעם זאת אין לפטור מעונש של ממש את מי שקיפד חיי אדם.
תוך ציון תקדים מן המשפט האנגלי של פרשת קירנג'יט אהלוואליה קבעה כי בנסיבות המקרה שלפניה מהווה עונש של שלוש שנות מאסר את האיזון הראוי בין השיקולים השונים בעניינה של בוחבוט.
כרמלה שוחררה לבסוף מהכלא ב-3 בינואר 1996.
פרשת לארה אל-קאסם התרחשה באוקטובר 2018, ובמהלכה נמנעה כניסתה לישראל של הסטודנטית האמריקאית לארה אל-קאסם , לשעבר פעילת הארגון "סטודנטים למען צדק בפלסטין" הקורא לחרם על ישראל, שהגיעה לישראל לשם לימודים באוניברסיטה העברית בירושלים.
מניעת כניסתה נעשתה בנימוק שהיא פעילת BDS.
לאחר שערערה עד לבית המשפט העליון ביטל האחרון את ההחלטה למנוע את כניסתה ואל-קאסם הורשתה להיכנס לישראל.
בעקבות התיקון קבעו שר הפנים והשר לעניינים אסטרטגיים תבחינים למניעת כניסה לישראל של פעילי חרם, ובהם נושאי תפקידים בכירים או משמעותיים בארגונים התומכים בחרמות וקידומם באופן אקטיבי, רציף ומתמשך, ואנשים הנוקטים בפעילות ממשית, עקבית ורציפה לקידום חרמות במסגרת ארגוני הדה-לגיטימציה הבולטים או באופן עצמאי.
לארה אל-קאסם, ילידת 1996, היא אזרחית ארצות הברית שהשלימה לימודים לתואר ראשון באוניברסיטת פלורידה.
במהלך לימודיה למדה גם בסמינרים ב-Center for Jewish Studies, לרבות בנושא השואה, ומרצים שלמדו באוניברסיטה העברית המליצו לה על לימודים בה.
באפריל 2018 התקבלה ללימודי תואר שני בזכויות אדם וצדק מעברי בפקולטה למשפטים של האוניברסיטה העברית בירושלים, ובהמשך אושרה לה מלגת לימודים.
ב-3 באוגוסט 2018 ניתנה לה בקונסוליה הישראלית במיאמי אשרת כניסה ושהייה בישראל מסוג א/2 (אשרת תלמיד), לשם לימודים אקדמיים בישראל.
ב-2 באוקטובר 2018, ערב פתיחת שנת הלימודים האקדמית, נחתה בישראל לשם תחילת לימודיה.
עם נחיתתה היא נחקרה על ידי נציגי משרד הפנים ונציגי המשרד לעניינים אסטרטגיים, ובעקבות זאת בוטלה אשרת השהייה שניתנה לה ונמנעה כניסתה לישראל, מכוח הוראת סעיף 2(ד) לחוק הכניסה לישראל.
בשל סירובה לחזור לארצות הברית היא הוחזקה במתקן מעצר בנתב"ג, והגישה ערעורים למערכת המשפט בישראל נגד ההחלטה לאסור את כניסתה לישראל.
ב-3 באוקטובר הגישה אל-קאסם ערר לבית הדין לעררים לפי חוק הכניסה לישראל על ההחלטה למנוע את כניסתה לישראל.
במוקד הדיון עמדה פעילותה של אל-קאסם במהלך לימודיה באוניברסיטת פלורידה, במסגרת ארגון סטודנטים למען צדק בפלסטין, העוסק בפעילות BDS.
בדיון התברר שבשנים 2014–2017 הייתה אל-קאסם חברה בארגון זה כשבשנים 2015–2016 כיהנה כסגנית נשיאת סניף הארגון באוניברסיטת פלורידה ובשנים 2016–2017 הייתה נשיאת הסניף, שמנה בשיאו שמונה חברים בלבד.
לטענתה, לא הייתה מעורבת בפעילות BDS וחדלה מלפעול במסגרתו בחודש אפריל 2017. היא ציינה שאינה תומכת עוד בתנועת ה-BDS.
היא אמרה שאינה יודעת האם הארגון שייך לארגון NSJP, הנכלל ברשימת הארגונים שגיבש משרד הפנים לשם החלת הוראת סעיף 2(ד) לחוק הכניסה לישראל.
היא התחייבה שלא לקרוא לחרם על ישראל או ליטול חלק בפעילות BDS בתקופת שהייתה בישראל.
בית הדין הורה למשרד הפנים לשקול להתיר את כניסתה של אל-קאסם לישראל, בהתחשב בשהייתה הקודמת בישראל ובכך שהנתונים בדבר פעילותה בסטונדטים למען צדק בפלסטין היו ניתנים לבירור טרם מתן אשרת השהייה בישראל.
כן התבקש משרד הפנים להתייחס למכתבו של רקטור האוניברסיטה העברית, בדבר הנזק העלול להיגרם לתדמיתה האקדמית של ישראל כתוצאה ממניעת כניסתה של הסטודנטית.
משרד הפנים הודיע שהחליט להותיר על כנה את החלטתו למנוע את כניסת אל-קאסם לישראל, לאחר שבדיקתו העלתה שה-SJP הוא חלק מתנועת NSJP, לנוכח קריאות להטלת חרם על ישראל שמקורן ב-SJP עצמו, ולנוכח זה שהמערערת מחקה את חשבונותיה ברשתות החברתיות טרם הגעתה לישראל.
בית הדין מצא שהחלטת משרד הפנים לא חרגה ממתחם הסבירות ולכן דחה את הערר.
על פי הראיות המנהליות שהוצגו לבית הדין נקבע שאל-קאסם כיהנה בתפקידים בכירים ב-SJP, שבתקופת כהונתה קרא להטלת חרם על ישראל, וש-SJP הוא חלק מתנועת ה-NSJP.
בית הדין סבר שאין בהצהרת המערערת, לפיה חדלה מלפעול במסגרת SJP ותימנע מכל פעילות שכזו, כדי לחייב את משרד הפנים לשנות את החלטתו.
אל-קאסם ערערה על החלטת בית הדין לעררים בפני בית המשפט המחוזי בתל אביב בשבתו כבית משפט לעניינים מנהליים.
האוניברסיטה העברית, שהצטרפה כצד לדיון, פרסמה קריאה לאפשר את כניסתה של אל-קאסם לישראל, על מנת שתתחיל בלימודיה לתואר שני באוניברסיטה.
ערעורה של אל-קאסם נדחה על ידי השופט ארז יקואל.
בית המשפט קבע שישנו חשש שהמבקשת תנצל את שהותה בישראל לצורך קידום הטלת חרם עליה, ועל כן, "יש בשיקול דעתו של השר, כפי שהופעל, כדי להלום את המטרות שביסוד הוראת סעיף 2(ד) לחוק הכניסה לישראל".
אל-קאסם הגישה בקשת רשות ערעור ובקשה לסעד זמני לבית המשפט העליון, וזה הוציא צו ארעי האוסר על הרחקתה של אל-קאסם עד להחלטה אחרת בעניינה.
בערעורה דנו השופטים ניל הנדל, עוזי פוגלמן וענת ברון.
ב-18 באוקטובר קיבל בית המשפט העליון את ערעורה של אל-קאסם, ביטל את החלטת בית המשפט המחוזי ואת החלטת משרד הפנים בעניינה, וקבע כי "אשרת הכניסה והרישיון לישיבה ארעית שהוענקו למבקשת בקונסוליה הישראלית במיאמי, יעמדו אפוא בתוקפם".
בפתח הדיון ציין השופט הנדל כי בקשת רשות הערעור מעוררת שאלות עקרוניות הנוגעות לתוכן והיקף סמכותו של שר הפנים למנוע את כניסתו לישראל של אדם שהוא, הארגון או הגוף שהוא פועל עבורם, פרסמו ביודעין קריאה פומבית להטלת חרם על מדינת ישראל.
בין השאר עלתה השאלה האם סמכותו של שר הפנים מוגבלת לבני אדם הפועלים בהווה למען הטלת חרם על מדינת ישראל, או שגם חטאי עבר עשויים להביא לסגירת שערי המדינה.
התשובה שניתנה לכך היא כי "הסדר זה נושא אופי מניעתי ולא עונשי.
משמע, הוא מבקש לצייד את מדינת ישראל בכלי אפקטיבי למאבק בתנועת החרם, אך אינו מתיימר לבוא חשבון עם פעילי התנועה, ולהענישם בשל מעשיהם."
על תכליתו של סעיף 2(ד) לחוק הכניסה לישראל נאמר: .
בהליך זה לא הועלו טענות כלפי חוקתיות סמכותו של שר הפנים למנוע מתן אשרות לפעילי החרם (סוגיה התלויה ועומדת בבג"ץ 3965/17), ולכן הנחת המוצא היא שחוק הכניסה לישראל והתבחינים שנקבעו מכוחו שרירים וקיימים, כך שהדיון התמקד בשאלה האם די בתשתית הראייתית שניצבה בפני השר כדי להכשיר את החלטתו.
פסק הדין נתן תשובה שלילית לשאלה זו.
השופט הנדל קבע שהתנהלותה של אל-קאסם, שבאה ללמוד באוניברסיטה העברית,
באשר לפעילותה של אל-קאסם בתנועת חרם נאמר בפסק הדין:
בהתאם לכך פסק השופט הנדל שאשרת הכניסה והרישיון לישיבה ארעית שניתנו לאל-קאסם בקונסוליה הישראלית במיאמי יעמדו בתוקפם, וציין שאם אל-קאסם תשוב לסורה ותנצל את שהותה בישראל לקידום פעילות חרם, יהיה בידי שר הפנים לבטל לאלתר את רישיונה ולהרחיקה מגבולות המדינה.
שני שופטי ההרכב הנוספים, ברון ופוגלמן, הצטרפו למסקנה שאליה הגיע השופט הנדל, תוך שהם מוסיפים נימוקים משלהם.
בעקבות פסק הדין שוחררה אל-קאסם והורשתה להיכנס לישראל.
מניעת כניסתה של אל-קאסם לישראל עוררה דיון ציבורי בישראל ומחוצה לה.
בעיתון הבריטי גרדיאן פורסמה עצומה, שעליה חתומים יותר מ-300 חברי סגל אקדמי באוניברסיטאות בעולם, הקוראת לבטל את האיסור על כניסתה של אל-קאסם לישראל.
חבר הכנסת לשעבר אריה אלדד תקף את סנאט האוניברסיטה העברית על תמיכתו באל-קאסם, וייחס את שורשיה של תמיכה זו לתנועת "ברית שלום", שהותירה באוניברסיטה "גרעין שליטה של שמאל רדיקלי".
הוא שלל את טענתה של אל-קאסם שעצם העובדה שהיא מבקשת ללמוד בישראל מוכיחה שאינה תומכת בחרם על ישראל.
ברגע שבו די ב"חשש" כדי להטיל הגבלות, הרי שאנו מתרחקים מדמוקרטיה אל עבר משטר של עריצות".
חגית משה, יו"ר מפלגת הבית היהודי בירושלים, פנתה לשר החינוך נפתלי בנט בדרישה לעכב העברת תקציב לאוניברסיטה העברית עקב התייצבותה לצד אל-קאסם.
תגובות לפסק הדין של בית המשפט העליון
פסק הדין של בית המשפט העליון עורר גל של תגובות, מהן המברכות על פסק הדין ומהן המבקרות אותו.
האוניברסיטה העברית ברכה על פסק הדין בהודעתה: "האוניברסיטה העברית שמחה שלארה אל-קאסם תצטרף לאלפי הסטודנטים ותחל את לימודיה בתוכנית לתואר שני בינלאומי בזכויות אדם וצדק מעברי בפקולטה למשפטים".
בעקבות פסק הדין של בית המשפט העליון צייץ שר הפנים, אריה דרעי בטוויטר: "ההחלטה להשאיר בארץ את הסטודנטית שפועלת בגלוי נגד מדינת ישראל, היא חרפה.
גם בארה"ב היא הייתה מעזה לפעול נגד המדינה ולדרוש להישאר וללמוד בה?
אבדוק כיצד למנוע הישנות מקרה כזה."
השר לביטחון הפנים, גלעד ארדן צייץ: "בית המשפט העליון העניק הערב ניצחון גדול ל-BDS ורוקן מתוכן את החוק למניעת כניסת פעילי חרם לישראל.
צר לי צער עמוק על החלטת בית המשפט העליון, שמעידה על חוסר הבנה מוחלט של שיטת הפעולה של ארגוני ה-BDS, ופגע ביכולת של מדינת ישראל להילחם בפעילי החרם שפוגעים בכולנו."
אברהם פוקסמן, ראש המרכז לחקר אנטישמיות במוזיאון המורשת היהודית שבמנהטן, צייץ: .
(תרגום: תודה לך בית המשפט העליון לישראל על שהגנת על הדמוקרטיה הישראלית).
אלן דרשוביץ הביע תמיכה בהחלטה של בית המשפט העליון וציין שלדעתו ישראל כלל לא הייתה צריכה לעצור את אל-קאסם.
יהודה יפרח מתח ביקורת על פסק הדין שלעמדתו סותר את כוונתו הברורה של המחוקק.
פרשת יוסף ואחיו היא סיפור מקראי המשתרע על פני ארבע הפרשות האחרונות בספר בראשית (וישב - ויחי), והוא כולל מספר רב של יחידות סיפוריות עצמאיות, המרכיבות יחד את הסיפור השלם.
סיפור זה הביא לירידת משפחת יעקב למצרים, שם השתעבדו בני ישראל דור מאוחר יותר.
יוסף היה בן הזקונים של יעקב מאשתו אהובתו רחל, לה היה זה הבן הבכור, ולכן יעקב אהב אותו אהבה יתרה, והעניק לו כתונת פסים.
אהבה זו גרמה לקנאה גדולה של יתר בני יעקב.
יוסף חלם חלום ובו הוא ואחיו אוספים אלומות שיבולים בשדה, ולפתע אלומתו של יוסף קמה, ניצבת על עומדה, והאלומות של כולם משתחוות לאלומתו.
לאחר מכן חלם יוסף חלום נוסף, שבו 11 הכוכבים, יחד עם השמש והירח, באים להשתחוות לו.
הפעם הייתה המשמעות רחבה יותר: לבד מ-11 הכוכבים (=האחים, השבטים), יבואו גם השמש (האב, יעקב) והירח (האם) להשתחוות ליוסף.
מכך ניתן ללמוד, על פי רש"י, כי יעקב כן האמין שביום מן הימים החלום יתגשם.
באחד הימים הלכו אחי יוסף לרעות את צאן אביהם בשכם ויעקב ביקש מיוסף שילך לראות מה שלום אחיו ושלום הצאן.
יוסף במצוות אביו הלך לחפש את אחיו ומצאם בדותן.
בראותם את יוסף ניצת זעמם של האחים והם החליטו להרוג אותו.
ראובן הבכור התנגד והציע לזרוק אותו לבור, ייתכן שחשש שמא יתלה בו אביו את המעשה.
ראובן שב אל הבור, ובראותו כי יוסף איננו, קרע את בגדיו.
לאחר מכן מסופר כי (שם, ).
המקרא מתאר את הצורה בה הודיעו האחים ליעקב על העדרו של בנו: () ואת הכרתו באבדן ותגובתו החריפה: (שם, )
כאן () מופיע במקרא מעשה יהודה ותמר, לדעתו של ספייזר מעשה זה הוא "יחידה עצמאית לגמרי" נטולת "זיקה לדרמה של יוסף, שאותה היא קוטעת בסוף המערכה הראשונה", אך לאחריו הראו רבים על קשרים הדוקים של סיפור זה לסיפור יוסף.
על פי המסופר, אשת פוטיפר ניסתה לפתות את יוסף לשכב עימה, לאחר שהוקסמה מיופיו.
יוסף סירב להצעותיה, בנימוק שהדבר נחשב לבגידה באמון פוטיפר ומהווה חטא לאלוהים.
באחד הימים, בהגיע שעת כושר, תפסה אשת פוטיפר את יוסף בבגדו כדי לשדל אותו לשכב עימה.
יוסף הסיר את בגדו שאחזה בו, והוא נשאר בידה, ונמלט אל מחוץ לבית.
בראותה זאת, קראה אשת פוטיפר לבני ביתה, שלא היו בבית באותה שעה.
כשהגיעו, היא שִקרה להם שיוסף ניסה לאנוס אותה, ובעודו פושט את בגדיו זעקה בקול שיבואו לעזרתה, ומשראה כך - נמלט.
פוטיפר כעס על יוסף והביא לתפיסתו, וכלא אותו בבית הסוהר.
חתימה זו מקשרת את סיפור יוסף ואשת פוטיפר לסיפור חלום שר המשקים ושר האופים שבפרק שלאחר מכן (מ), ואפשר לראות בה גם פתיחה לסיפור זה.
לפי הסיפור, חלם פרעה שני חלומות רצופים, שאת פתרונם נתן לו יוסף: שבע שנות שובע יגיעו לעולם, ולאחריהם שבע שנות רעב.
בעקבות הפתרון הזדרז יוסף והציע לפרעה לאגור מזון בזמן השובע כדי שהארץ תוכל לשרוד בזמן הרעב.
פרעה התפעל מהפתרון ומההצעה המעשית שבעקבותיו, ומינה את יוסף על ביצוע משימת אגירת המזון.
הרעב פוגע גם בארץ כנען, ויעקב מבקש מבניו שיסעו למצרים כדי להביא משם אוכל.
האחים נוסעים ונתקלים ביוסף, אך הם אינם מזהים אותו, בעוד הוא מזהה אותם.
הם משתחווים בפניו, כפי שחזה בחלומותיו בנערותו.
יוסף מאשים את אחיו שהם מרגלים וטוען שכדי להוכיח את חפותם, עליהם להשאיר את אחד האחים איתו ובינתיים לחזור לכנען ולהביא משם את בנימין, האח החסר שסיפרו לו עליו.
הוא אוסר את שמעון, מצייד אותם בתבואה ושולח אותם חזרה לארץ כנען באזהרה שלא יסכים לראות אותם שוב אם לא יביאו את בנימין.
יעקב שומע את הבשורות הקשות ומסרב לשלוח את בנימין: "אותי שיכלתם: יוסף איננו, ושמעון איננו, ואת בנימין תיקחו?!".
כשתם האוכל בבית יעקב והחזרה למצרים היא הסיכוי היחיד להינצל מרעב, יעקב מסכים לשלוח את בנימין אחרי שיהודה מקבל אחריות עליו.
האחים באים למצרים עם בנימין ומובאים שוב בפני יוסף.
יוסף מתקשה להסתיר את סערת רגשותיו למראה בנימין ובוכה בחדר צדדי.
הוא משחרר את שמעון, יושב עם האחים לסעודה ומצייד אותם בתבואה רבה.
אולם לצד זאת הוא מורה למשרתו להחביא גביע כסף באמתחתו של בנימין.
כשיוצאים האחים לדרכם חזרה לארץ כנען, רודף אותם משרתו של יוסף ומאשים אותם בגנבת הגביע.
האחים המופתעים מכחישים בתוקף וקובעים: "אשר יימצא איתו מעבדיך ומת, וגם אנחנו נהיה לאדוני לעבדים".
בחיפוש שנערך מתגלה הגביע אצל בנימין והאחים מובאים חזרה לבית יוסף.
הם מציעים את עצמם כעבדים כדי שיניח לבנימין, אך יוסף מתעקש שרק בנימין יישאר אצלו כעבד והשאר ישוחררו לעלות לשלום אל אביהם.
באותו הזמן שהביא יוסף את בני יעקב אל ביתו וסעד איתם את ארוחת הצהרים, ציווה יוסף על הממונה על ביתו שימלא את שקי האחים באוכל אך לא ייקח מהם את כספם.
בנוסף פקד יוסף על משרתו שיכניס את גביע הכסף המיוחד שלו אל תוך השק של בנימין.
לאחר שהלכו האחים לדרכם פקד יוסף על משרתו לרדוף אחרי האנשים ולמצוא את גביע הכסף שלו.
הגביע כצפוי נמצא אצל בנימין.
האחים קרעו בגדיהם ויהודה שערב לאביו שיחזיר את הנער ביקש להחליף את בנימין בעונש.
אך מכיוון שהממונה סירב לשמוע לא נותרה לאחים ברירה אלא לחזור לעיר.
לאחר שחזרו האחים למצרים ניגש יהודה ליוסף ופורש בפניו בנאום ארוך את השתלשלות העניינים מנקודת מבטו.
הוא מתאר את מערכת היחסים המיוחדת בין יעקב ובנימין ("ונפשו קשורה בנפשו") ואת מצבו הנפשי הרעוע של יעקב מאז היעלמות יוסף.
יהודה מדגיש כי הוא ערב לשלומו של בנימין בפני יעקב, ומציע להישאר במקום בנימין כעבדו של יוסף.
הוא משלח את כל הנוכחים מהחדר, פורץ בבכי ומציג עצמו בפני אחיו: "אֲנִי יוֹסֵף, הַעוֹד אָבִי חָי?" האחים נבהלים ושותקים, ויוסף מסביר כיצד התגלגלה מכירתו לטובה, וכיצד הוא מסוגל כעת לכלכל את משפחתו במהלך הרעב השורר במצרים ובכנען.
לאחר פיוס הדדי הוא שולח את האחים, עם עגלות וציוד שמספק פרעה, חזרה לכנען, מתוך כוונה שהמשפחה כולה עם יעקב תבוא אל יוסף למצרים.
יעקב מקבל בהתרגשות את הבשורה ויוצא לדרך למצרים.
הוא עוצר בבאר שבע ומעלה קורבנות, ושם מתגלה אליו אלוהים ומחזק את ידיו בירידה למצרים.
משפחת יעקב מגיעה למצרים ויעקב ויוסף נפגשים.
יוסף מדריך את אחיו לומר לפרעה שהם רועי צאן, כדי שישכן אותם באזור נפרד במצרים.
במקביל מנהל יוסף את הכלכלה המצרית כולה בזמן הרעב.
המצרים הרעבים ללחם נותנים ליוסף את כספם ואת מקניהם, ולבסוף נותנים את אדמותיהם וגם את עצמם לעבדים לפרעה בתמורה לאוכל.
יוסף קובע מערכת של מיסים, שבה פרעה מחזיק בכל הנכסים, מספק לעם זרעים לעבודת האדמה והעם מחזיר לו חמישית מן היבול.
מבקרי המקרא ופרשנים מסורתיים הצביעו על מספר קשיים וסתירות שעולים מהסיפור כפי שהוא מופיע במקרא.
המחקר המודרני מציע כי ניתן ליישב את רוב הקשיים על ידי ראיית הסיפור כשילוב של שתי מסורות שונות, האחת ממקור ישראלי והשניה ממקור יהודאי.
קשיים העיקריים בסיפור על פי מבקרי המקרא
הפתיחה "אלה תולדות יעקב" () אמורה להופיע לפני אילן היוחסין של יעקב או לפני תיאור קורותיו, אז כאן היא ממשיכה ל"יוסף בן שבע עשרה שנה", ונראה שהטקסט נקטע באמצע.
בחלומו הראשון של יוסף () מתוארים יוסף ואחיו כחקלאים המאלמים אלומות בשדה, בעוד ו מסופר שהיו רועי צאן.
יעקב שולח את יוסף מחברון, הנמצאת בשטחים שנשלטו על ידי ממלכת יהודה, אל אחיו הרועים בעמק דותן הנמצא מהלך מספר ימים משם, בשטחים שהשתייכו לממלכת ישראל.
רוב הסיפורים המקראיים מתמקדים בשטחים של אחת מהממלכות, ואילו כאן הסיפור עובר מממלכה לממלכה.
האחים מחליטים להמית את יוסף ב, ושוב ב, והדבר נראה ככפילות מיותרת.
ב מציע ראובן לאחים לא להרוג את יוסף אלא להשליכו לבור, אולם הרעיון להשליכו לבור עלה כבר ב, וגם זה נראה ככפילות.
ב מציע יהודה לחוס על חיי יוסף, אלא שהצעה זו נראית מיותרת שכן ראובן כבר הציע זאת ב, והצעתו התקבלה.
ציר הזמן של מכירת יוסף לא ברור: מי מכר אותו לישמעאלים - האחים או המדיינים?
האחים יושבים לאכול בקרבת הבור, רואים את הישמעאלים מתקרבים ומחליטים למכור להם את יוסף, אך אינם מודעים לכך שהמדיינים העלו אותו מהבור ומכרו אותו להם.
יש דיווחים סותרים לגבי מכירת יוסף למצרים - ב וב מתואר כי הישמעאלים עשו זאת, אך ב מתואר כי אלה המדיינים, וב אומר יוסף כי היו אלה האחים עצמם.
במחקר המודרני מקובל כי הנוסח המצוי בידינו הוא שילוב בין המקור האלוהיסטי שמיוחס לממלכת ישראל והמקור היהוויסטי שמיוחס לממלכת יהודה, אך החלוקה המדויקת בין הפסוקים והשיוך של כל אחד מהם למקור נמצאים במחלוקת בין החוקרים.
בסיפור הישראלי האחים הם רועי צאן, יוסף אינו מוצג בתור האח המועדף והמתנשא, ראובן הבכור הוא שיוצא לעזרת יוסף, והמדיינים הם שמוציאים את יוסף מהבור ומוכרים אותו לפוטיפר.
בסיפור היהודאי האחים הם חקלאים העובדים בשדה, מוזכרים החלומות וכתונת הפסים, יהודה הוא שיוצא לעזרת יוסף, והאחים מוכרים אותו לישמעאלים שמורידים אותו מצריימה.
ברוך יעקב שורץ מציע את החלוקה הבאה, לפיה הסיפורים חולקים יסודות נרטיביים משותפים, אך כל אחד מהם מכיל מוטיבים ייחודיים ועומד בפני עצמו כסיפור שלם:
את הפתיחה "אלה תולדות יעקב" משייך שורץ, יחד עם הפסוק שלפניה ופסוקים נוספים בסוף מחזור סיפורי יוסף, למקור הכהני.
הרומן "יוסף ואחיו" מאת תומאס מאן הוא רומן בבואה שגרעינו הוא פרשת יוסף ואחיו.
פרשת טראמפ–אוקראינה או אוקראינה-גייט (Ukrainegate) היא פרשה פוליטית שבה נחשד נשיא ארצות הברית, דונלד טראמפ, וממשלו במאמץ ללחוץ על נשיא אוקראינה, וולודימיר זלנסקי, לפתוח בחקירה נגד יריבו הפוליטי של טראמפ, ג'ו ביידן, ובנו האנטר, במטרה לפגוע בקמפיין הבחירות של ביידן.
בכך הואשם טראמפ בניסיון שידול להתערבות זרה בבחירות לנשיאות, לטובתו האישית.
טראמפ נעזר בעורכי דינו ובגורמים בממשלו, כולל רודי ג'וליאני והתובע הכללי ויליאם בר, כדי לקדם תאוריות קשר בנוגע לביידן ולמפלגה הדמוקרטית.
בנוסף, טראמפ עיכב סיוע צבאי לאוקראינה בסך 400 מיליון דולר, למרות אישורו בקונגרס.
זאת בניסיון להשיג שיתוף פעולה מצד נשיא אוקראינה, וולודימיר זלנסקי, בהכרזה על חקירה נגד ביידן.
העימות הגיע לשיאו בשיחת טלפון בין השניים ב-25 ביולי 2019, שבה טראמפ ביקש מזלנסקי לחקור את ביידן ואת תאוריית הקשר על פריצת שרת המפלגה הדמוקרטית.
השערורייה נחשפה לציבור בספטמבר 2019 בעקבות תלונה של חושף שחיתויות.
התלונה הצביעה על כך שטראמפ ניצל את סמכותו כדי לבקש התערבות זרה בבחירות לנשיאות.
הבית הלבן אישר חלק מהטענות, ושיחת הטלפון בין טראמפ לזלנסקי אישרה את הבקשה לחקירות.
זלנסקי הכחיש את הטענות שטראמפ לחץ או איים עליו.
ב-24 בספטמבר 2019, בית הנבחרים פתח בהליכי הדחה נגד טראמפ.
טראמפ הואשם בניצול סמכותו ובשיבוש עבודת הקונגרס, אך זוכה על ידי הסנאט.
בינואר 2020 קבע משרד הביקורת הממשלתי שטראמפ הפר את החוק כשהקפיא את הסיוע הצבאי לאוקראינה שאושר על ידי הקונגרס.
התערבות רוסיה בבחירות לנשיאות ארצות הברית ב-2016
החל מבחירות 2016, בהן נבחר דונלד טראמפ, הוא ואנשיו הואשמו בשיתוף פעולה עם מדינות זרות, במיוחד רוסיה, במטרה להשפיע על תוצאות הבחירות.
קהיליית המודיעין האמריקאית קבעה כי רוסיה התערבה בבחירות, תוך העדפה ברורה לטראמפ.
טראמפ אף קרא פומבית לרוסיה לפרוץ למחשבי היריבה שלו, הילרי קלינטון, ואף אמר כי הוא ישמח לקבל סיוע ממדינות זרות בהשגת מידע על יריביו.
בעקבות זאת, מונה רוברט מולר כתובע מיוחד לחקור את ההאשמות.
במהלך חקירת מולר הוגשו כתבי אישום נגד אנשי מפתח בממשל טראמפ, שאף הורשעו.
בסופו של דבר, דו"ח החקירה ב-2019 קבע כי לא נמצאו ראיות לשיתוף פעולה ישיר בין קמפיין טראמפ לרוסיה.
בשנת 2014 מונה האנטר ביידן, בנו של ג'ו ביידן, כעורך דין, ולאחר מכן חבר דירקטוריון בחברת "בוריסמה אחזקות" האוקראינית.
בעלי החברה, האוליגרך האוקראיני מיקולה זלוצ'בסקי , היה תחת חקירה באוקראינה על הלבנת הון ושחיתות, שהסתיימה ב-2017 ללא אישומים.
ב-2015, התובע הכללי של אוקראינה, ויקטור שוקין, המשיך את החקירה.
אולם גורמים בין-לאומיים, כולל ממשל אובמה, מתחו ביקורת על חוסר יעילותו של שוקין במאבק בשחיתות.
ג'ו ביידן, שהיה נציג ממשל אובמה לאוקראינה, לחץ להדחת שוקין, תוך התניית הסיוע הכלכלי לאוקראינה בפיטוריו.
קרן המטבע הבין-לאומית הצטרפה לקריאתו של ביידן ובמרץ 2016 הודח שוקין והוחלף ביורי לוצנקו.
הקשרים בין ג'ו ביידן לתהליכים באוקראינה, במקביל למינויו של בנו ב"בוריסמה", עוררו טענות לשחיתות מצד ממשל טראמפ, שטען כי מעורבות ביידן הייתה מונעת מאינטרסים פרטיים.
לפי טראמפ, הדחת שוקין נועדה להפסיק את החקירה נגד "בוריסמה אחזקות" כדי להגן על האנטר ביידן.
עם זאת, חקירות של גורמים שונים, כולל התובע הכללי באוקראינה, זיכו את משפחת ביידן מכל חשד לשחיתות.
חקירת ממשלת אוקראינה נגד פול מנפורט
פול מנפורט מונה ביוני 2016 למנהל קמפיין הבחירות של דונלד טראמפ.
באוגוסט נחשף כי מנפורט קיבל תשלומים בסך מיליוני דולרים לא מדווחים ממפלגתו של נשיא אוקראינה לשעבר, ויקטור ינוקוביץ'.
במקביל לשירותו כמנהל הקמפיין של טראמפ, שימש מנפורט כיועץ לראשי מדינות זרים, וחב סכומים גובהים לאוליגרכים רוסים, מה שעשוי היה להביאו לבצע מעשי שחיתות.
בעקבות זאת מנפורט פוטר מקמפיין הבחירות של טראמפ.
במסגרת חקירת התובע המיוחד רוברט מולר נגד קמפיין הבחירות של דונלד טראמפ, הואשם מנפורט במספר עבירות הקשורות לעבודתו עבור ינוקוביץ'.
האישומים כללו קשירת קשר נגד ארצות הברית, הלבנת הון והשתמטות ממס.
בין היתר הואשם כי מנפורט קיבל 17 מיליון דולר מממשלת אוקראינה בין השנים 2012–2014. מנפורט הורשע באוגוסט 2018 בשמונה סעיפים של עבירות כלכליות, כולל העלמות מס, ונידון ל-4 שנות מאסר וקנס של 50 אלף דולר.
תומכי טראמפ טענו כי הראיות שהובילו להרשעת מנפורט, התקבלו מממשלת אוקראינה בעקבות מכתב מטעם שלושה סנאטורים דמוקרטים שנשלח ב-2018 לתובע הכללי של אוקראינה.
ההאשמות בפרשה מתמקדות בניסיון של דונלד טראמפ ואנשים בממשלו לשדל את אוקראינה ומדינות זרות נוספות לחקור את משפחתו של ג'ו ביידן, יריב פוליטי של טראמפ.
במסגרת מאמציו, עורך דינו הפרטי של טראמפ, רודי ג'וליאני, החל במגעים עם בכירים מאוקראינה החל מדצמבר 2018. הוא נפגש עם התובע הכללי לשעבר ויקטור שוקין, ובינואר 2019 נפגש עם התובע הכללי המכהן, יורי לוצנקו.
ב-21 באפריל נבחר וולודימיר זלנסקי לנשיא אוקראינה ברוב גדול.
במאי נפגש ג'וליאני בפריז עם התובע האוקראיני לענייני שחיתות, והפעיל לחצים לפתוח מחדש את החקירה נגד "בוריסמה אחזקות", בשל הקשר להאנטר ביידן.
ב-9 במאי הודיע ג'וליאני בתקשורת על כוונתו לבקר באוקראינה כדי לדחוף לחקירות, אך ביטל את הנסיעה בעקבות סערה ציבורית.
באמצע מאי הובעו דאגות בקרב בכירים בממשל האמריקאי על פגיעות אפשריות בשל פעולותיו של ג'וליאני באוקראינה.
בכירים ניסו למנוע סתירות בין מסרי הממשל הרשמי לאלו של ג'וליאני.
במקביל, הודיעו בכירים כי שיחת הטלפון המתוכננת בין טראמפ לזלנסקי תתקיים רק אם ייווכחו שזלנסקי מוכן לשתף פעולה בנושאים שג'וליאני העלה.
ב-16 במאי הודיע לוצנקו כי אין ראיות לשחיתות מצד משפחת ביידן.
ביוני טען טראמפ בריאיון כי הוא פתוח לקבלת סיוע בבחירות ממדינות זרות, אמירה שגררה תגובה חריפה מצד יו"ר ועדת הבחירות הפדרלית, אלן ויינטראוב, שהזכירה כי פעולה כזו אינה חוקית.
במאי, חושף השחיתות נחשף לדאגות בממשל האמריקאי לגבי הנזק החוקי שעלול להיגרם בעקבות פעילויותיו של ג'וליאני באוקראינה.
בכירים בממשל, כולל שגריר ארצות הברית לאיחוד האירופי, פנו לג'וליאני בניסיון "למזער נזקים" ולתאם את המסרים בין משרד החוץ האמריקאי לאוקראינה.
במקביל, נאמר לחושף השחיתות כי שיחה בין נשיא ארצות הברית טראמפ לנשיא אוקראינה זלנסקי תתואם רק אם זלנסקי ישתף פעולה עם דרישות טראמפ.
ב-23 במאי, ממשל טראמפ הודיע לבית הנבחרים כי ימשיך בהעברת כספי סיוע לאוקראינה.
אולם, ב-18 ביולי, טראמפ החליט לעצור העברת 400 מיליון דולר כסיוע לאוקראינה, בטענה לשחיתות במדינה – על אף שכבר אושר בקונגרס.
בנוסף, הורה לסגן הנשיא מייק פנס לבטל את ביקורו באוקראינה לפי חושף השחיתות, טראמפ טען זאת כדי ללחוץ על זלנסקי לשתף פעולה עם דרישותיו, שיעזרו לו בבחירות לנשיאות 2020. ב-25 ביולי, טראמפ קיים שיחת טלפון עם זלנסקי וביקש ממנו מפרושות "עזרה בחקירה של ביידן".
במקביל נאמר לחושף השחיתות כי שיחת הטלפון בין הנשיא טראמפ לנשיא זלנסקי תתקיים רק אם יורגש כי זלנסקי מוכן לשתף פעולה בפומבי עם הנושאים שהעלה ג'וליאני.
ב-23 במאי ממשל טראמפ מעדכן את בית הנבחרים כי הוא מתכוון להעביר את כספי הסיוע המיועדים לאוקראינה.
לאחר25 ביולי, חושף השחיתות טוען כי למד ממספר פקידים בממשל ארצות הברית כי בבית הלבן ניסו למנוע הפצת תמלילי השיחה בין טראמפ לזלנסקי.
הוא טוען כי הפקידים הודו בכך שהמעשים שלהם היו חמורים, ושהם הונחו להעביר את התמליל מארכיון המסמכים הרגיל, למערכת אלקטרונית אחרת, שמיועדת למסמכים הסודיים ביותר בממשל.
חושף השחיתות מציין כי זו לא הפעם הראשונה שהממשל השתמש במערכת הזו לאחסון מסמכים פוליטיים רגישים, בניגוד לחוק האמריקאי.
ב-12 באוגוסט, חושף השחיתות הגיש תלונה בעילום שם, שהתבררה כ"עניין דחוף".
ב-11 בספטמבר, ממשל טראמפ שחרר את הכספים ממשלת אוקראינה.
ב-25 בספטמבר, הבית הלבן פרסם את תמליל השיחה בין טראמפ לזלנסקי.
תלונת חושף השחיתות הוגשה ב-12 באוגוסט 2019, ולפי דיווחים שונים באמצעי התקשורת מדובר בקצין מסוכנות הביון המרכזית שדיווח לבית הלבן.
התלונה הועברה לוועדת המודיעין של הסנאט של ארצות הברית ב-25 בספטמבר 2019, והנוסח המתוקן של פורסם למחרת.
חושף השחיתות טוען כי רישומי השיחה בין טראמפ לזלנסקי הועברו למערכת מוגבלת מאוד, לסודות רגישים ביותר של ממשלת ארצות הברית.
לאחר פרוץ הפרשה, דווח כי ממשל טראמפ הגביל גם את הגישה לרישומי שיחות טראמפ עם מנהיגים נוספים.
בהמשך נחשף כי אחסון השיחות במערכת זו נעשה ממניעים פוליטיים ולא מטעמי ביטחון לאומי, שהם הסיבה התקפה לשימוש בשרת כזה.
טראמפ הכחיש את כל ההאשמות שהועלו נגדו בפרשה.
הוא הודה כי הקפיא את הסיוע לאוקראינה, אך סיפק נימוקים סותרים למהלך זה: בתחילה טען שהעצירה נבעה משחיתות באוקראינה, ולאחר מכן הצהיר שהמהלך נועד ללחוץ על מדינות אחרות, ובפרט באירופה, להגדיל את תרומתן לסיוע לאוקראינה.
טראמפ מתח ביקורת מתמשכת על חושף השחיתות בפרשה, ניסה לאתר מידע אודותיו וקרא לחשוף את מקורותיו.
באוקטובר 2019, במסגרת התייחסות למלחמת הסחר עם סין, בה הדגיש את עוצמתה הכלכלית של ארצות הברית, קרא טראמפ באופן פומבי לאוקראינה ולסין לחקור את בני משפחת ביידן.
תאוריות קונספירציה מרובות התפשטו ביחס לאוקראינה, משפחת ביידן, חושף השחיתות והתערבות רוסיה בבחירות לנשיאות ארצות הברית ב-2016. תאוריות אלה הופצו על ידי טראמפ עצמו, על ידי תומכיו ועל ידי התקשורת הימנית.
לפי הידועה שבהן, עליה חזר טראמפ בעצמו, חברת הסייבר האמריקאית "CrowdStrike", שחקרה את הדלפת הדוא"ל של הוועדה הדמוקרטית הלאומית, היא זו שהייתה אחראית על פברוק הראיות על ההתערבות הרוסית.
הוא טען שג'ון פודסטה והילרי קלינטון מנעו מה-FBI לגשת לשרת שלהם, והזמינו חברה חיצונית, שהיא, לפי שמועות שהוא הפיץ, בבעלות אוקראינית.
לדבריו, החברה הטמיעה במערכת את טביעות האצבע של רוסיה, כדי להטות את תוצאות הבחירות ולהשמיץ את רוסיה.
טראמפ ביקש מממשלת אוקראינה לחקור את הקשר בין החברה למפלגה הדמוקרטית.
התיאוריה הפכה לנושא חקירה משני במהלך פרשת אוקראינה-גייט, אך לא הוצגו ראיות שתומכות בהאשמות, והן נתפסו כתיאוריות קונספירציה חסרות בסיס.
אף על פי כן, טראמפ חזרה עליה בהזדמונויות נוספות.
פרשת טמרין היא פרשה בנושא השיפוט המוסרי שהתרחשה במחצית השנייה של שנות ה-60 של המאה ה-20, ועוררה דיון ציבורי בעקבות הגבלת עבודתו האקדמית של הפסיכולוג ד"ר ג'ורג' טמרין על ידי הנהלת אוניברסיטת תל אביב.
רווחה הטענה, גם מפי טמרין עצמו, שצעדה הקיצוני של האוניברסיטה כלפיו נבע מדרישה של משרד החינוך שקצף על מסקנות מחקרו אודות קיומן של דעות קדומות בקרב בני נוער ואת ההשפעה של העדר ביקורתיות בהוראת התנ"ך בישראל על הנטייה לטפח דעות אלו.
פרשה אחרת על שמו של ד"ר טמרין היא הלכת טמרין, תובענה שהגיש בשנת 1970 לבית הדין המחוזי בתל אביב הקשורה לשאלת מיהו יהודי ובתגובה להוספת סעיף 4א – קרובים של יהודי לחוק השבות בה ביקש ליתן הצהרה על היותו "שייך ללאום הישראלי" לשם רישום בתעודת הזהות ובמרשם האוכלוסין.
התובענה נדחתה במחוזי וכך גם הערעור לבית המשפט העליון בנימוק שלא קיימת אומה ישראלית בנפרד מאומה יהודית, וכי לא הוכח בקריטריונים אובייקטיביים דבר קיומו של לאום ישראלי.
נולד ב-1921 כגיאורג רפאל קמין לאמו אירן לבית שוויגר ולאביו יוליוס קמין, בסובוטיצה, אז יוגוסלביה היום, סרביה.
סבו היה הרב צבי הרמן הלוי שוויגר רבה של קהילת סנטה בין השנים 1919-1927. בנערותו היה חבר תנועת הנוער הציונית תכלת לבן.
למד פסיכולוגיה בזאגרב והיה בעל השקפות סוציאליסטיות.
במלחמת העולם השנייה נלקח למחנה כפייה תחת פלוגות העבודה של צבא הונגריה בהרי הקרפטים.
לאחר תום המלחמה התאחד בסובוטיצה עם אשתו ובתו ניצולות רכבת קסטנר.
באותה העת עבד כבמבקר האמנותי של גדול עיתוני קרואטיה ופרסום מפרי עטו תחת הפסבדונים, 'טמרין', זכה בפרס ספרותי.
עם סיום לימודיו ב-1949 עלה ארצה עם משפחתו.
כשהצטרף לחוג לפסיכולוגיה באוניברסיטת תל אביב בתחילת שנות ה-60 של המאה ה-20 כבר היה איש מדע מוכר שעמד להשלים את מחקרו על הצורות והשורשים של הדעות הקדומות "הדילמה הישראלית: מדינת גטו או חברה חופשית", שלימים יצא לאור באנגלית ולאחר שכיהן כפסיכולוג ראשי בבתי החולים שלוותה ושיבא.
היה מהראשונים שעסקו בנושאים של הכוונה מקצועית ובריאות הנפש בצה"ל.
ראשיתה של הפרשה בפרסום מחקר שערך טמרין על השפעת השוביניזם על השיפוט המוסרי.
הוא ביקש לבחון את קיומן של דעות קדומות בקרב בני נוער ואת ההשפעה של הוראת התנ"ך בישראל על הנטייה לטפח דעות אלו.
מקרה המבחן אותו בחר לחקור הוא סיפור כיבוש יריחו המתואר בספר יהושע.
הסיבה לבחירה זו היא מקומו המרכזי של ספר יהושע במערכת החינוך הישראלית, הן כספר היסטורי והן כאבן פינה למה שטמרין הגדיר כמיתולוגיה הלאומית המודרנית.
המחקר נערך בקרב 1,066 תלמידים מכיתה ד' ועד כיתה ח', בבתי ספר שונים בארץ ומזרמי החינוך השונים (ממלכתי, ממלכתי דתי והתיישבותי).
הוא הציג לתלמידים שני קטעים המבטאים הסכמה עם השמדתם של עמים זרים:
לאחר קריאת הפסוקים הנ"ל, התלמידים נשאלו שתי שאלות פתוחות:
מה אתה חושב, האם יהושע ובני־ישראל נהגו טוב או לא ותכתוב למה אתה חושב כך?
נניח שצה"ל כובש כפר ערבי.
מה אתה חושב, האם יהיה טוב או לא טוב שינהגו בתושביו, כפי שיהושע נהג בתושבים של יריחו ומקדה?
הסבר, למה אתה חושב כך.
את התשובות החוקרים חילקו לארבע אפשרויות: הסכמה מלאה, הסכמה חלקית ושלילה חלקית, שלילה מלאה ותשובה לא ברורה או לא רלוונטית.
17% מהתשובות נפסלו כיוון שהיו לא ברורות או לא רלוונטיות.
מתוך התשובות התקינות לשאלה הראשונה, 66% ביטאו הסכמה מלאה עם מעשי יהושע ובני ישראל, 8% הסכמה חלקית ו-26% שלילה מלאה, ואילו בתשובות לשאלה השנייה 32% הסכימו כי על צה"ל לפעול כמו יהושע, 7% הסכימו חלקית ו-61% ביטאו שלילה מלאה.
כקבוצת ביקורת למחקר שימשו 168 תלמידים בכיתות ז' ו-ח' מבית ספר בצפון תל אביב, להם הוצג הטקסט הבא:
לאחר קריאת קטע זה, התלמידים נשאלו האם לפי דעתם נהגו גנרל לין וחייליו טוב או לא טוב, והתבקשו לכתוב מדוע הם חושבים כך.
7% מהתשובות ביטאו הסכמה מלאה עם מעשי גנרל לין וחייליו, 18% ביטאו הסכמה חלקית ו-75% שללו באופן מלא מעשים אלו.
מסקנותיו העיקריות של טמרין מהמחקר היו כי השוביניזם והערכים הדתיים-לאומיים משפיעים מאוד על השיפוט המוסרי; הוראת התנ"ך, גם בבתי ספר לא דתיים, משפיעה או לפחות מכשירה את הקרקע לדעות קדומות ושנאת זרים.
בנוסף לכך הסיק שהפליית זרים באה לידי ביטוי בתפיסת המדינה כערך עליון ובהשפעות מיליטריסטיות על החינוך האידאולוגי.