tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בפסק הדין "ראש עיריית ניו יורק נגד מילן" (Mayor of the City of New York v.
Miln) משנת 1837 עתרו התובעים נגד חוק של ניו יורק שדרש מבעלי אוניות נכנסות לספק מידע על כל הנוסעים שהם הכניסו לארצות הברית, גיל, מצב בריאותי, מקום מגורים חוקי אחרון ועוד.
השאלה שהובאה לפני בית המשפט העליון בראשותו של טוני הייתה אם החוק חותר תחת הסמכות שהעניקה החוקה לקונגרס לפקח על הסחר, או שהיה זה צעד משטרתי, כפי שטענה עיריית ניו יורק, שהיא בסמכותה הבלעדית של המדינה.
טוני ועמיתיו ביקשו לאזן בין הסמכות הפדרלית לסמכות המדינתית, ופסקו לטובת עיריית ניו יורק.
פסק דין בריסקו נגד בנק הקהילה של קנטקי
בפסק דין "בריסקו נגד בנק הקהילה של קנטקי" (Briscoe v.
Commonwealth Bank of Kentucky), שנדון ב-1837 והיה התיק המשמעותי השלישי של טוני, הוא התעמת מול מערכת הבנקאות, במיוחד זו המדינתית.
נושים ממורמרים דרשו את פסילתם של שטרות שהוצאו על ידי הבנק של קנטקי במהלך הבהלה של 1819 כדי לסייע לשיקום הכלכלה.
הבנק נשען על ביטחונות אוצר קנטקי והערך של קרקעות ציבוריות שלא נמכרו, ומכל בחינה היו שטרות אלו מהסוג שנאסרו בחוקה הפדרלית.
בריסקו דרש שמנפיקי השטרות יחויבו לשלם את החובות בשטרות בטוחים או במתכות יקרות ערך, כפי שהותנה בחוזים.
פקידי הממשל של קנטקי טענו שהבנק החייב לא הנפיק שטרות מהסוג שנאסר בחוקה.
פסק דין זה הביא לידי ביטוי את השינוי בתחום הבנקאות והמטבע.
פרק 1 חלק 10 של חוקת ארצות הברית אוסר על המדינות לעשות שימוש בשטרות, אך המשמעות המדויקת של שטר נותר לא ברורה.
בפסק דין "קרייג נגד מיזורי" משנת 1830 פסק בית המשפט בראשותו של מרשל ברוב של 4 מול 3, שתעודות הלוואה נושאות ריבית הן שטרות והנפקתם בידי מדינות ארצות הברית מנוגדת לחוקה.
עם זאת, במקרה של בריסקו, אישר בית המשפט את הנפקת השטרות על ידי בנק בעל זיכיון מהמדינה, אף על פי שהמניות, ההון והרווחים של הבנק היו שייכים למדינה והעובדים והמנהלים של הבנק מונו על ידי בית המחוקקים של המדינה.
בית המשפט הגדיר באופן הצר ביותר את המושג שטר חוב כשטר שהוצא על ידי המדינה, על בסיס ביטחונות של המדינה, ושנועד לשמש כמטבע עובר לסוחר.
מאחר שאת השטרות שבנדון ניתן היה לפדות על ידי הבנק ולא על ידי המדינה עצמה, הם לא נחשבו שטרות חוב מבחינת החוקה.
בעקבות מתן התוקף החוקתי של שטרות הבנק, השלים בית המשפט העליון את המהפכה הפיננסית שהחלה על ידי סירובו של הנשיא אנדרו ג'קסון לחדש את הזיכיון של הבנק השני של ארצות הברית, והוא פתח דלת לשליטה רחבה יותר של המדינה בבנקים ובמטבע בתקופה שלפני מלחמת האזרחים.
דעת שופטי הרוב, שטוני נמנה עליו, התאימה בדיוק לתוכנית הכלכלית של ג'קסון שהחזיק בדעה שהשטרות של בנק קנטקי לא היו שטרות מהסוג שנאסר בחוקה, אף על פי שהמדינה החזיקה בבעלותה את הבנקים והשטרות שימשו במדינה כהילך חוקי.
פסק דין בנק אוגוסטה נגד ארל
בפסק הדין "בנק אוגוסטה נגד ארל" (Bank of Augusta v.
Earle) שנדון ב-1839, הצטרף טוני לשבעה שופטים נוספים שהצביעו להפוך על פיה החלטה של בית משפט בדרג נמוך שאסר על תאגידים מחוץ לאלבמה לנהל פעולות עסקיות בתחומי המדינה.
דעת הרוב של טוני קבע שתאגידים מחוץ לאלבמה (או כל מדינה אחרת) יכולים לבצע פעולות עסקיות בתחומיה כל עוד בית המחוקקים של המדינה לא העביר חוק מפורש שאוסר על כך.
פסק דין פריג נגד פנסילבניה
בפסק הדין "פריג נגד פנסילבניה" (Prigg v.
Pennsylvania), שנדון ב-1842, הסכים בית המשפט בראשותו של טוני לשמוע מקרה הנוגע לעבדות, עבדים, בעלי עבדים וזכויות המדינות.
בית המשפט קבע שהאיסור החוקתי נגד חוקי המדינה שישחררו כל "אדם המוחזק לצורכי עבודה במדינה אחרת", אסר על פנסילבניה להעניש אדם ממרילנד שתפס שפחה לשעבר ואת הילד שלה, ולקח אותם בחזרה למרילנד ללא קבלת צו מבתי המשפט של פנסילבניה המאשר את המעשה.
בחוות הדעת שלו בבית המשפט, טען השופט ג'וזף סטורי שלא רק שנאסר על המדינות להתערב באכיפת חוקי העבד הנמלט הפדרליים, אלא שגם נאסר עליהן לסייע לאכיפת חוקים אלו.
בחוות דעת שהסכימה עם דעה זו, טען טוני שההבטחה החוקתית לזכויות בעלי העבדים לבעלות על הרכוש והאיסור בפרק 5 של החוקה כנגד מניעת עבדים מלשוב לאדוניהם במדינות הדרום, כופים על המדינות לאכוף את חוקי העבד הנמלט הפדרליים.
בית המשפט בראשותו של טוני גם דן במקרה של עבדים שנלקחו בספינת העבדים לה אמיסטאד.
השופט ג'וזף סטורי כתב בהחלטתו על זכויותיהם של אנשים חופשיים להגן על עצמם מפני צוות האונייה ולקבל את חירותם.
טוני הצטרף לדעתו של סטורי שהתקבלה פה אחד, אך לא כתב את דעתו האישית בפסק הדין ארצות הברית נגד לה אמיסטאד.
בפסק דין "תיקי ההיתרים" (License Cases) שנדון ב-1847 פיתח טוני את התפישה של "סמכות השיטור" (Police power) הוא כתב ש"במקרה בו מדינה מעבירה חוק להסגר, או חוק הקובע עונשים על עבירות, או חוק להקמת בתי משפט...
בכל מקרה חוקים אלו מפעילים את אותה סמכות, רוצה לומר, כוח הריבונות, הסמכות למשול על אנשים ועל רכוש במגבלות השליטה שלה".
תפישה רחבה זו של סמכות המדינה סייעה לספק הצדקה חוקתית לממשלות המדינות לקחת על עצמן תחומי אחריות חדשים, כמו ביצוע עבודות ציבוריות והקמתם של בתי ספר ציבוריים.
פסק דין לותר נגד בורדן
דעת הרוב של טוני בפסק הדין "לותר נגד בורדן" (Luther v.
Borden) שנדון ב-1849 סיפקה יסוד הגיוני חשוב להגבלת הסמכות הפדרלית השיפוטית.
בית המשפט שקל בנוגע לסמכותו שלו להוציא פסיקות בנושאים שנראו כפוליטיים מעצם טבעם.
מרטין לותר, סנדלר במקצועו, שהיה חלק מתנועת המרד הדורי , שפעלה לשינוי הקריטריון לזכות הבחירה ברוד איילנד מבעלות על קרקע (כפי שהיה בחוקת המושבה משנת 1663) לבעלות על רכוש בערך של 134 דולר, תבע את לותר בורדן, איש מיליציה של המדינה, על כך שביתו נבזז.
לותר ביסס את תביעתו על הטענה שממשלת המרד הדורי הייתה הממשלה הלגיטימית ברוד איילנד ושמעשהו של בורדן כלפיו בביתו היה צעד פרטי ללא סמכות חוקית.
בית המשפט של המדינה דחה את הטענה, באומרו שלא בוצעה שום הסגת גבול.
בית המשפט העליון אישר את פסק הדין.
ההחלטה יצרה הבחנה בין שאלות פוליטיות לשאלות משפטיות.
טוני עמד על כך ש"הסמכויות שניתנו לבתי המשפט על ידי החוקה הן סמכויות שיפוטיות, והן מוגבלות לתחום זה בלבד, שהוא תחום משפטי ולא פוליטי".
דעת הרוב בפסק הדין פירשה את "סעיף האחריות" (Guarantee Clause) בפרק 4 חלק 4 לחוקת ארצות הברית.
טוני קבע שעל פי פרק זה הקונגרס רשאי להחליט על הקמת ממשלה בכל אחת מהמדינות.
החלטה זו הייתה בעלת חשיבות, בשל הדוגמה שהיא הייתה לריסון עצמי שיפוטי.
דמוקרטים רבים קיוו ששופטי בית המשפט העליון יכירו בלגיטימיות של מובילי הרפורמה ברוד איילנד.
עם זאת, סירובם של השופטים לעשות זאת, המחיש את עצמאותו של בית המשפט ואת הנייטרליות שלו באווירה הטעונה מבחינה פוליטית.
בית המשפט הראה שהוא יכול להעלות את עצמו מעל הפוליטיקה ולקבל החלטות בעצמו.
פסק דין ג'נסי צ'יף נגד פיציו
פסק הדין "ג'נסי צ'יף נגד פיציו", שנדון ב-1852, עסק בתחום המשפט הימי.
תיק זה התייחס להתנגשות שאירעה בימת אונטריו ב-1847. מדחף הספינה "ג'נסי צ'יף" פגע בסקונר "קובה" וגרם לטביעתה.
בתביעה שהגיש על פי חוק משנת 1845, שהרחיב את המשפט הימי לימות הגדולות, טען בעלי ה"קובה" שרשלנות מצד צוות ה"ג'נסי צ'יף" גרמה לתאונה.
עורך הדין של ה"ג'נסי צ'יף" האשים את ה"קובה" וטען שהתאונה התרחשה בתחומי המרחב הימי של מדינת ניו יורק, ולפיכך מחוץ לתחומי השיפוט של הממשל הפדרלי.
שאלת המפתח החוקתית הייתה האם המקרה שייך לתחום השיפוט של בתי המשפט הפדרליים.
חשיבותו של המקרה לא נגזרה מהעובדות של מקרה התאונה, אלא מהשאלה אם חוק המשפט הימי הורחב לימות הגדולות.
באנגליה, רק נהרות המושפעים מגאות ושפל היו כשירים לשיט.
לפיכך, על פי החוק האנגלי, בתי המשפט הימיים, שתחומי השיפוט שלהם הוגדרו על נתיבי מים כשירים לשיט, מצאו שתחום השיפוט שלהם הוגבל למקומות שבהם הייתה השפעה לגאות והשפל.
בארצות הברית, המרחבים העצומים של הימות הגדולות והשתרעותם של נהרות היבשת, שהגיעו למאות קילומטרים, לא הושפעו מתנאי הגאות והשפל.
ועדיין, ספינות גדולות יכלו לשוט בנתיבי מים אלו, כשהן נושאות עליהן נוסעים ומשאות.
טוני פסק שחוקי השיפוט הימי של בתי המשפט בארצות הברית חלים על גופי מים שניתן לשוט בהם, ללא קשר לתופעות הגאות והשפל.
דעת הרוב של טוני יצרה פירשו רחב חדש לחוק השיפוט הימי הפדרלי.
על פי פסיקתו החוק משנת 1845 הוא בסמכות הקונגרס לקבוע את תחומי השיפוט של בתי המשפט הפדרליים.
"אם חוק זה עומד בדרישות החוקה, הוא חייב לבסס את הקביעה שהימות הגדולות וגופי מים כשירים לשיט הקשורים אליהם הם בתחום חוקי השיפוט הימי, כפי שהיו בתוקף כאשר כוננה חוקת ארצות הברית".
פסיקתו של טוני ציינה הרחבה משמעותית של סמכות השיפוט הפדרלי והייתה צעד חשוב ליצירת עקרונות ימיים פדרליים אחידים.
פסק דין סטרדר נגד גרהאם
בשנות ה-50 של המאה ה-19 החלה ארצות הברית להיות מפולגת על רקע שאלות העבדות.
ב-1851 כתב טוני את דעת הרוב בפסק הדין "סטרדר נגד גרהאם" (Strader v.
Graham), שבו בית המשפט קבע שעבדים מקנטקי שקיימו הופעה מוזיקלית באוהיו, שהייתה מדינת חירות, המשיכו להיות עבדים בשל העובדה שהם שבו לקנטקי מרצונם.
לפירוש הצר של טוני הצטרפו הן השופטים תומכי העבדות בבית המשפט העליון והן מתנגדי העבדות.
בעוד שבית המשפט נמנע מלהיות חלוק בשאלת העבדות, הוויכוחים בנוגע למעמד העבדות בטריטוריות של ארצות הברית ובנוגע לחוק העבד הנמלט 1850 המשיכו להסעיר את האומה האמריקאית.
בשעה שלא עלה בידו של הקונגרס ליישב את הוויכוח בשאלת העבדות, כמה מנהיגים, הן מהצפון והן מהדרום, האמינו שרק בית המשפט העליון יוכל ליישב את המחלוקת.
פשרת 1850 כללה סעיפים שהובילו להגשת עתירות לבית המשפט העליון הנוגעות לעבדות בטריטוריות, אך עד להגשת התיק דרד סקוט נגד סנדפרד ב-1856 לא הוגשה כל תביעה מתאימה.
ב-1846 הוגשה תביעה על ידי דרד סקוט, עבד אפרו-אמריקאי שחי במיזורי, שהייתה מדינת עבדות, בה הוא תבע את אדונו כדי שיוכר כאדם חופשי.
סקוט טען שהוא זכה בחירותו בדין כבר בשנות ה-30, כאשר הוא התגורר עם אדונו הקודם, הן במדינת החירות אילינוי והן בחלק של טריטוריית לואיזיאנה שבו נאסר על העבדות על פי פשרת מיזורי.
הוא זכה בתביעתו בבית המשפט של מיזורי, אך פסק הדין נהפך על פניו על ידי בית המשפט העליון של מיזורי.
לאחר סדרה של תמרונים משפטיים, הגיע התיק בסופו של דבר לבית המשפט העליון של ארצות הברית ב-1856. אף על פי שהתיק נגע לנושא הטעון של העבדות, הוא זכה בתחילה לתשומת לב מועטה מהעיתונות ומהשופטים עצמם.
בפברואר 1857 החליט רוב של שופטי בית המשפט לשלול את חירותו של סקוט מכיוון שהוא שב למיזורי ולפיכך חל עליו התקדים של פסק הדין סטרדר נגד גרהאם.
עם זאת, לאחר יומיים בהם התנגדו השופטים מהצפון להחלטה, החליטו טוני וארבעת עמיתיו מהדרום לכתוב פסק דין מורחב שיאסור על פיקוח פדרלי על העבדות בטריטוריות.
כשאר הדרומיים בבית המשפט, טוני זעם על מה שהוא ראה כ"תוקפנות צפונית" כלפי העבדות, מוסד שהוא האמין שהיה גורלי ל"חיי וערכי הדרום".
יחד עם נשיא ארצות הברית הנבחר ג'יימס ביוקנן, שהיה מודע למשמעות הנרחבת של ההחלטה הממשמשת ובאה, קיוו טוני ובעלי בריתו בבית המשפט שהמקרה של דרד סקוט יוריד את שאלת העבדות באופן זמני מעל סדר היום הלאומי.
בשקפו את תקוותיו אלו, אמר ביוקנן בנאום ההשבעה שלו ב-4 במרץ 1857 ששאלת העבדות "תיושב סופית" בקרוב בבית המשפט.
כדי להימנע מהעדפה מפלגת, שאפו טוני ועמיתיו הדרומיים לזכות בתמיכו של לפחות שופט צפוני אחד שיצטרף להחלטת בית המשפט.
לבקשת השופט ג'ון קאטרון, שיכנע הנשיא ביוקנן את השופט הצפוני רוברט קופר גריר להצטרף לדעת הרוב במשפט דרד סקוט.
דעת הרוב של בית המשפט, שנכתבה על ידי טוני, ניתנה ב-6 במרץ 1857. פסק הדין פתח בקביעה, ששום אפרו-אמריקאי, חופשי או עבד, לא קיבל אף פעם זכויות אזרח על פי החוקה.
הוא קבע, שמאחר שבזמן אישור החוקה השחורים "נחשבו כבני מדרג נמוך יותר מבני האדם, ולא מתאימים להיות כחלק מהגזע הלבן...
והם נחותים עד כדי כך, שאין להם שום זכויות שמוקנות לאדם הלבן".
כדי לתמוך בטיעון על נחיתותם של השחורים מההיבט המשפטי בעת כינון החוקה, פנה טוני אל מגוון של חוקי המדינות, אך התעלם מהעובדה שחמש מדינות התירו לשחורים להצביע כבר ב-1788. לאחר מכן הוא הכריז שפשרת מיזורי הייתה מנוגדת לחוקה, ושהחוקה לא העניקה לקונגרס את הסמכות לאסור את העבדות בטריטוריות.
טוני טען שהממשלה הפדרלית שימשה כ"נאמנה" של תושבי הטריטוריות, והיא לא יכלה לשלול את זכויותיהם של בעלי העבדים על ידי העברתם של העבדים אל הטריטוריות.
רק במדינות עצמן, קבע טוני, ניתן לאסור על קיומה של העבדות.
לבסוף הוא קבע שסקוט יישאר עבד.
פסק הדין דרד סקוט נתקל בביקורת קשה בצפון, והשופט בנג'מין רובינס קרטיס התפטר במחאה.
במקום הסרת הנושא של העבדות מסדר היום, חיזק פסק הדין את האהדה כלפי המפלגה הרפובליקנית מתנגדת העבדות.
רפובליקנים כמו אברהם לינקולן דחו את ההיגיון המשפטי של טוני וטענו שהכרזת העצמאות של ארצות הברית הראתה שהאבות המייסדים העדיפו את ההגנה על זכויות הפרט לכל האנשים החופשיים, ללא קשר לגזעם.
רפובליקנים רבים האשימו את טוני שהוא היה חלק מקנוניה להפיכת העבדות לחוקית בכל רחבי ארצות הברית.
כמי שהתמודד על מצע שבו הובעה התנגדות לעבדות, ניצח אברהם לינקולן בבחירות לנשיאות של 1860, והביס את המועמד שהיה מועדף על טוני, ג'ון ברקינרידג'.
בתגובה פרשו כמה ממדינות הדרום והקימו את קונפדרצית המדינות של אמריקה ("הקונפדרציה").
באפריל 1861 פרצה מלחמת האזרחים האמריקאית כשהמהלך הפותח שלה היה קרב פורט סאמטר.
שלא כמו עמיתו ג'ון קמפבל, טוני לא התפטר מתפקידו כדי להצטרף אל הקונפדרציה, אך הוא האמין בזכותם החוקתית של מדינות הדרום לפרוש והאשים את הנשיא לינקולן בפרוץ המלחמה.
מעמדתו כשופט קרא טוני תיגר על גישתו הרחבה יותר של לינקולן בנוגע לסמכות הנשיאותית והפדרלית במהלך המלחמה.
הוא לא קיבל את ההזדמנות לפסוק נגד התוקף החוקתי של הצהרת האמנציפציה, או חוק הגיוס אך הוא ישב בראש הרכב השופטים בשני תיקים חשובים במהלך המלחמה.
פסק דין אקס פארטה מרימן
לאחר שאנשי מדינות הדרום הפורשות הרסו שני גשרים חשובים וקווי טלגרף במרילנד, השעה הנשיא לינקולן את צו הביאס קורפוס ברוב שטחי המדינה.
צו זה אפשר לצבא לעצור ולכלוא תומכי פרישה חשודים למשך זמן בלתי מוגדר מבלי שיובאו לפני בית משפט.
לאחר המהומות בבולטימור ב-1861, עצרו קציני צבא האיחוד את חבר בית המחוקקים של המדינה, ג'ון מרימן, שבו הם חשדו כי הוא היה שותף למעשי החבלה.
הקצינים התירו למרימן להיות בקשר עם עורכי דינו, שהעבירו דרישה לצו הביאס קורפוס בבית המשפט המחוזי של מרילנד.
בתוקף תפקידו כנשיא בית המשפט זה, ישב טוני בראש ההרכב שדן בפסק הדין אקס פארטה מרימן.
טוני קבע שרק לקונגרס מוקנית הסמכות להשעות את חוק הביאס קורפוס, והורה על שחרורו ממעצר של מרימן.
הנשיא לינקולן התעלם מהוראתו של טוני וטען שהחוקה מעניקה לנשיא את הסמכות להשעות את החוק.
אף על פי כן, הוא ביקש מהקונגרס לקבל את סמכות השעיית החוק, שחוקק ב-1863 את "חוק השעיית הביאס קורפוס" (Habeas Corpus Suspension Act).
ב-1863 הובא לפני בית המשפט העליון המקרה של "תיקי הפרס" (Prize Cases), שעלה בעקבות תפיסתן על ידי צי האיחוד של ספינות שסחרו עם נמלי הקונפדרציה.
החלטה נגד תפיסת הספינות הייתה מהווה מכה לניהול המלחמה על ידי לינקולן, שכן המצור על נמלי הדרום ניתק את סחר הכותנה של הקונפדרציה עם מדינות אירופה, שהיה חיוני עבורה.
דעת הרוב בבית המשפט העליון, שנכתבה על ידי השופט גריר, קבעה שתפיסות הספינות היו חוקיות ושלנשיא הייתה את הסמכות לכפות מצור ללא הכרזת מלחמה על ידי הקונגרס.
טוני הצטרף לדעת המיעוט המנוגדת שנכתבה על ידי השופט סמואל נלסון, שטען שהנשיא חרג מסמכותו כאשר הורה על הטלת מצור ללא הסכמה מפורשת של הקונגרס.
רוג'ר טוני נפטר ב-12 באוקטובר 1864, בגיל 87, בעצם היום בו התקיים במדינתו מרילנד משאל עם שאישר את ביטול העבדות.
בבוקר המחרת הודיע פקיד בית המשפט העליון ש"נשיא בית המשפט העליון הגדול והטוב איננו עוד".
טוני שירת כנשיא בית המשפט 28 שנים ו-198 ימים, תקופת הכהונה השנייה באורכה מבין כל נשיאי בית המשפט העליון לדורותיהם.
הוא גם היה נשיא בית המשפט המבוגר ביותר בעת כהונתו.
בעת פטירתו היה טוני כמעט חסר פרוטה והוא הותיר אחריו פוליסת ביטוח חיים בשווי של 10,000 דולר ואיגרות חוב חסרות ערך של מדינת וירג'יניה.
הנשיא לינקולן לא פרסם שום הודעה פומבית בתגובה למותו של טוני.
הנשיא ושלושה חברי הקבינט, מזכיר המדינה ויליאם סיוארד, התובע הכללי אדוארד בייטס והאחראי על הדואר ויליאם דניסון, נכחו בטקס האשכבה של טוני בוושינגטון.
רק בייטס הצטרף למסע ההלוויה שיצא לפרדריק ולטקס הקבורה בבית הקברות של הכנסייה האוונגליסטית סנט ג'ון שבעיר.
במקומו של טוני מינה לינקולן את סלמון צ'ייס, מתנגד עבדות תקיף מאוהיו.
לאחר מותו נותר טוני דמות מעוררת מחלוקת.
מזכיר הצי גדעון ולס דיבר בשמם של צפוניים רבים כאשר הוא אמר שפסק הדין דרד סקוט "מנע מטוני כבוד כאדם וכשופט".
בראשית 1865 העביר בית הנבחרים של ארצות הברית חוק למימון הקמתה של פרוטומה של טוני שהוצבה בהיכל בית המשפט העליון לצד אלו של ארבעת קודמיו.
בתגובה אמר הסנאטור צ'ארלס סמנר ממסצ'וסטס:
ג'וורג' טיקנור קרטיס, אחד מעורכי הדין שטענו בפני טוני בשמו של דרד סקוט, רחש הערכה רבה לטוני על אף החלטתו בפסק הדין.
בכרך של זכרונות שנכתב עבור אחיו, תיאר קרטיס את טוני באופן הבא:
הביוגרף ג'יימס סיימון כתב ש"מקומו של טוני בהיסטוריה "קשור בקשר בל ינתק לפסק הדין הרה האסון שלו בפרשת דרד סקוט".
סיימון טוען שחוות דעתו של טוני בפסק דין זה "סימלה נטישה של הגישה הזהירה והפרגמטית לבעיות חוקתיות שהייתה סימן ההיכר של ראשית ימיו של טוני כשופט".
ההיסטוריון דניאל ווקר האו כתב ש"המזיגה של ריבונות המדינה, הגזענות הלבנה, אהדת המסחר והדאגה לסדר החברתי שהיו מנת חלקו של טוני, היו אופייניים לתורת המשפט הג'קסונית".
הפרופסור למשפטים ברנרד שוורץ הגדיר את טוני כאחד מעשרת השופטים הגדולים ביותר של בית המשפט העליון, בכותבו ש"שגיאתו המונומטלית של טוני בתיק דרד סקוט לא צריכה להאפיל על הישגיו הרבים מספור בבית המשפט.
טוני היה שני רק לג'ון מרשל בהנחת היסודות למשפט החוקתי שלנו".
המורשת הדו-צדדית של טוני צוינה על ידי שופט בית המשפט העליון אנטונין סקאליה בחוות דעת המיעוט שהוא כתב בתיק "הורות מתוכננת נגד קייסי" (Planned Parenthood v.
הבית בו נולד וגדל טוני, , שבמחוז קלברט שבמרילנד, נרשם ב-1972 במרשם הלאומי של מקומות היסטוריים.
נכס נוסף שהיה בבעלותו, נקרא "בית רוג'ר ברוק טוני" (אף על פי שהוא מעולם לא התגורר בו), שבפרדריק.
על שמו של טוני נקרא מחוז במיזורי.
ספינה של משמר החופים של ארצות הברית, האחרונה ששרדה את המתקפה על פרל הארבור, נקראה על שמו.
ביולי 2020 הוסר שמו מספינה זו.
על שמו הייתה קרויה גם אונייה מסדרת האוניות ליברטי ששירתה החל מפברואר 1942 ושנה לאחר מכן טובעה על ידי צוללת גרמנית.
ב-1993 שונה שמו של בית הספר על שם טוני שבטמפל הילס, מרילנד לשמו של השופט העליון ת'ורגוד מרשל.
פסל בדמותו של טוני ניצב בעבר בשטחי בית המדינה של מדינת מרילנד, אך ב-2017 הוא הוסר.
באותה שנה הסירה גם העיר בולטימור פסל של טוני שהוצב בשטחה.
החוק קרא להסרת הפרוטומה של טוני תוך 30 יום מקבלת החוק.
הפרוטומה הוצבה בחדר ההלבשה הישן הסמוך לאולם בית המשפט העליון הישן בבניין הקפיטול.
החוק גם "יצר תהליך שיבטיח שפרוטומה של מרשל תוצב במקום זו של טוני תוך שנתיים לפחות".
רוג'ר גרימאו גראג'רה (ספרדית: Roger Grimau Gragera; נולד ב-14 ביולי 1978 בברצלונה שבקטלוניה) הוא כדורסלן עבר ומאמן כדורסל, ספרדי שאימן את ברצלונה.
הוא שיחק בעמדת הקלע וגובהו 196 סנטימטרים.
גרימאו החל כבר בילדותו לשחק כדורסל בקבוצות מקומיות מעיר הולדתו ואף לאחר מכן בקבוצת הקדטים של חובנטוד בדאלונה.
גרימאו הלך בדרכם של אביו ושני אחיו, שבחרו בקריירת כדורסל.
בעונת 1996/97, גרימאו החל את קריירת הכדורסל המקצועית לאחר שהוקפץ לקבוצת הבוגרים של חובנטוד בדאלונה.
כן באותו זמן, נחשב גרימאו לכישרונות העולים של הכדורסל הספרדי והיה חבר בסגל נבחרת העתודה של ספרד.
באותה עונה, גרימאו מיעט בדקות משחק ושותף לעיתים במסגרות הליגה והגביע בספרד ואף במסגרת האירופית.
עונה לאחר מכן, גרימאו שותף במשחקים רבים ושיחק דקות משחק רבות מעונת אשתקד שהתבטאה בכ-5 נקודות ו-2 אסיסטים בממוצע למשחק בליגה הספרדית ובנוסף לכך עזר למועדון לזכות באליפות קטלוניה ולהעפלה למשחקי הפלייאוף של ליגת העל הספרדית.
גרימאו שיחק עונה נוספת בקבוצה ועזב אותה בסיום העונה לאחר שסיים עימה עונה נטולת תארים.
לאחר מכן, גרימאו סיכם לשנתיים בקבוצת הליגה המשנה בספרד, מועדון הכדורסל ליידה.
בעונתו הראשונה כשל עם קבוצתו להעפיל לליגה הראשונה אך למרות זאת, הוביל את קבוצתו לזכייה בגביע ליגת המשנה.
בעונת 2000/01, עזר לקבוצתו לזכות באליפות ליגת המשנה לאחר ניצחונות בשלוש סדרות הפלייאוף, הישגכ זה הבטיח לקבוצה העפלה אוטומטית לליגת העל הספרדית.
באותה עונה גרימאו סיים עם ממוצעי שיא: 9.5 נקודות וכ-4 אסיסטים למשחק.
בעקבות הישג זה, מספר ימים לאחר סיום העונה, זומן גרימאו לסגל נבחרת הכדורסל הלאומית של ספרד והשתתף עימה במשחקי הים התיכון וזכה עימה במדליית הזהב.
בסיום האליפות, גרימאו האריך את חוזהו בליידה בשנתיים נוספות.
בעונתו הראשונה כשחקן בכיר בליגה הראשונה, הוביל את הקבוצה להישג כבר בעונתה הראשונה בליגה הראשונה: העפלה לסיבוב הראשון של משחקי הפלייאוף בו הפסידה לברצלונה.
בסיום העונה, נבחרה קבוצתו להפתעת הליגה על ידי פדרציית הכדורסל הספרדית.
עונה לאחר מכן, גרימאו עזר לקבוצתו להישאר עונה נוספת בליגה הראשונה.
באותה עונה גרימאו סיים עם ממוצעים של 14.3 נקודות וכ-3 אסיסטים.
לאחר סיום חוזהו בליידה, סיכם גרימאו ל-3 עונות במועדון הכדורסל ברצלונה.
עוד לפני כן, גרימאו השתתף עם נבחרתו הלאומית, ספרד, באליפות אירופה בכדורסל וזכה עימה במדליית הכסף לאחר הפסד בגמר מול נבחרתה של ליטא.
לאחר אותה אליפות, גרימאו החל את עונתו הראשונה בברצלונה.
בשלוש העונות הבאות, גרימאו קיבל דקות מועטות בעקבות סגלה הקצר של המועדון שהכיל שחקנים זרים רבים.
אך, בתחילתה של העונה הרביעית במדי המועדון, גרימאו הוקפץ לחמישייה הראשונה ורשם ממוצעים של כ-6.5 נקודות ושל כ-1.2 כדורים חוזרים.
נעם זאת, גרימאו לא סייע למועדון לזכות בתואר כלשהו באותה עונה.
מספר שבועות, לאחר סיום העונה, גרימאו סיכם בברצלונה עד לשנת 2010 תמורת שכר שהוערך בכמיליון דולרים לעונה.
בעונת 2007/08, גרימאו פתח כשחקן המקומי הטוב במועדון והוביל את המועדון לזכייה בגביע המלך.
ועונה לאחר מכן הוביל את המועדון להעפלה לפיינל פור היורוליג, ולמקום השלישי בטורניר.
גביע ליגת המשנה הספרדית: 1999/00
אליפות ליגת המשנה הספרדית: 2000/01
מדליית זהב במשחקי הים התיכון: 2001
מדליית כסף באליפות אירופה בכדורסל: 2003
רוג'ר ויטאקר היה זמר, פזמונאי ומוזיקאי אנגלי.
היה ידוע בקול הבריטון שלו, וסימן ההיכר שלו היה יכולת השריקה שלו.
רוג'ר ויטאקר נולד בניירובי, אז בירת מושבת קניה שבאימפריה הבריטית.
הוריו, אדוארד וויולה, הם במקור מסטפורדשיר, אנגליה, שם הייתה להם חנות מכולת.
לאחר שאביו היה מעורב בתאונת אופנוע, עברו הוריו לגור בחווה בקניה, בגלל מזג האוויר החם.
סבו של ויטאקר שר במועדונים ואביו ניגן על כינור.
רוג'ר למד לנגן על גיטרה והפך גם הוא למוזיקאי.
ויטאקר שירת שנתיים ברגימנט קניה של הצבא הבריטי, שלחם נגד מרד המאו מאו.
לאחר שחרורו ב-1956 נסע לדרום אפריקה ללמוד רפואה באוניברסיטת קייפטאון.
לאחר שנה וחצי, עזב את הלימודים ופנה להוראה.
כדי לקדם את קריירת ההוראה שלו, הוא נרשם בספטמבר 1959 לאוניברסיטת ויילס ובמשך שלוש שנים למד שם זואולוגיה, ביולוגיה וביולוגיה ימית.
הוא סיים את לימודיו בהצטיינות וקיבל תואר אקדמי.
בעת לימודיו, שר ויטאקר במועדונים מקומיים והוציא כמה משיריו על תקליט חובבים.
זמן קצר לאחר מכן, הוא חתם על חוזה עם חברת תקליטים, שהוציאה את תקליטו המקצועי הראשון ב-1962. פריצת הדרך הראשונה שלו הייתה כשהופיע בטלוויזיה של אלסטר, צפון אירלנד.
ביוני 1962, יצא תקליטו השני שהצליח להיכנס ל-30 הגדולים באנגליה.
בשנת 1964 התחתן ויטאקר עם נטלי אובריין.
בשנים האחרונות הוא חי באירלנד.
להיטיו הגדולים הם: "השורק המקסיקני", "הפרידה האחרונה" ו"עולם חדש בבוקר".
רוג'ר דין הוא אמן, מעצב, ארכיטקט ומוציא לאור בריטי.
ידוע בעיקר בזכות עטיפות תקליטים שעיצב למוזיקאי רוק החל בשלהי שנות ה-60, רובן מעוטרות ציורי נוף דמיוניים בעלי אופי סוריאליסטי-אקזוטי.
מזוהה בעיקר עם עטיפות תקליטי להקת יס.
סר רוג'ר אנטוני דיקינס הוא צלם קולנוע אנגלי הידוע בעיקר בזכות שיתוף פעולתו עם הבמאים האחים כהן ועם הבמאי סם מנדס.
דיקינס חבר באיגוד צלמי הקולנוע האמריקאי (ASC) והבריטי (BSC).
בשנת 2011 קיבל פרס מפעל חיים על עבודתו מאיגוד צלמי הקולנוע האמריקאי.
דיקינס היה מועמד לארבעה-עשר פרסי אוסקר על הצילום הטוב, וזכה בפרס פעמיים: בטקס פרסי האוסקר של שנת 2018 זכה בפרס על צילום הסרט "בלייד ראנר 2049" ובטקס פרסי האוסקר של שנת 2020 זכה בפרס על צילום הסרט "1917".
דיקינס נולד בעיירה טורקי, מחוז דבון, אנגליה.
אביו ניהל חברת בנייה, ואמו הייתה שחקנית וציירת חובבת.
דיקינס למד בבית הספר התיכון לבנים של טורקי.
הוא החל לעסוק בציור מגיל צעיר, ובהמשך נרשם לאקדמיה לאמנות של באת' שבבאת', סומרסט, שם למד עיצוב גרפי.
במהלך לימודיו בבאת', פיתח דיקינס תשוקה לצילום הוא ציין את הצלם רוג'ר מיין, מרצה אורח באקדמיה, כמקור השראה מרכזי.
לאחר שסיים את לימודיו, מצא דיקינס עבודה כצלם, וסייע בהפקת פרויקטים במשך כשבע שנים.
אחד מפרויקטיו המוקדמים כלל תיעוד מסע בן תשעה חודשים על יאכטה שהתמודדה במרוץ השיט העולמי, בסרט שכותרתו "מסביב לעום עם רידג'ווי".
דיקינס נשכר לצלם שני סרטים תיעודיים באפריקה.
הראשון, זימבבואה, היה תיעוד מחתרתי של מלחמת בוש ברודזיה, ואילו השני, "אריתריאה - מאחורי קווי האויב", תיאר את מלחמת העצמאות של אריתריאה.הוא גם צילם סרטים דוקומנטריים אנתרופולוגיים בהודו ובסודאן.
בסוף שנות ה־70 ותחילת שנות ה־80 היה דיקינס מעורב במספר פרויקטים מוזיקליים.
הוא גם יצר קליפים קצרים להרבי הנקוק, אריק קלפטון, מרווין גיי, טרייסי אולמן ועוד.
בשנת 1991, היה שיתוף הפעולה הראשון שלו בתור צלם קולנוע עם האחים כהן היה בסרט ברטון פינק.
בעקבות סרט זה, דיקינס השתתף בצילום מרבית סרטיהם של האחים כהן והיה הצלם הראשי שלהם.
ב-1994, דיקינס קיבל את הפרס הראשון שלו מאיגוד צלמי הקולנוע האמריקאי (ASC) על עבודתו בסרט הקולנוע חומות של תקווה.
הוא היה מועמד מספר פעמים נוספות ב-ASC על עבודתו בסרטים פארגו, קאנדאן, אחי, איפה אתה?, והאיש שלא היה שם, שעליו קיבל את הפרס השני שלו מהאיגוד האמריקאי.
בשנת 2008, נהיה הצלם הראשון שקיבל מועמדות כפולה מה-ASC על שני סרטים שצילם, ההתנקשות בג'סי ג'יימס על ידי הפחדן רוברט פורד ועל ארץ קשוחה, שזכה בפרס באפט"א על הצילום הטוב ביותר.
דיקינס היה מועמד גם לפרס האוסקר על שני סרטים אלו.
בשנת 2009, קיבל שוב מועמדות כפולה מה-ASC על צילום הסרטים חלון פנורמי ועל נער קריאה.
בשנת 2011, היה מועמד לפרס ה-ASC על צילום הסרט אומץ אמיתי.
באותה השנה קיבל דיקינס פרס מפעל חיים על עבודתו בתחום הצילום מטעם ה-ASC.
בשנת 2012, זכה בפרס נוסף מטעם ה-ASC על צילום הסרט סקייפול בבימויו של סם מנדס, איתו עבד בעבר בסרטים ג'ארהד ובחלון פנורמי.
זוהי המועמדות התשיעית והזכייה השלישית של דיקינס בפרס זה.
בשנת 2013, דיקינס החל לעבוד עם הבמאי דני וילנב, בסרט "אסירים".
השניים המשיכו לשתף פעולה ב"סיקאריו" (2015) וב"בלייד ראנר 2049" (2017), ודיקינס זכה למועמדויות לאוסקר על שלושת הסרטים.
על עבודתו בבלייד ראנר 2049 קיבל דיקינס את פרס האוסקר הראשון שלו לצילום, לאחר 14 מועמדויות.
בשנת 2019, דיקינס חזר לשתף פעולה עם סם מנדס בסרט המלחמה 1917, שצולם ונערך כך שייראה כעשוי משתי שוטים רציפים, ועליו זכה בפרס האוסקר השני שלו, במועמדותו ה־15.
ב-2022 היה מועמד לפרס באפט"א לצילום הטוב ביותר על צילום הסרט "אימפריית האור".
דיקינס עבד גם כיועץ ויזואלי עבור סרטי האנימציה וול-E, הדרקון הראשון שלי ורנגו.
דיקינס נישא לאיזבלה ג'יימס פיורפוי אליס ב־11 בדצמבר 1991. השניים נפגשו בשנת 1991 בלוס אנג'לס על הסט של סרטו של דייוויד מאמט "רצח", שם עבדה כמפקחת תסריט.הם החלו לצאת לאחר סיום ההפקה ונישאו כעבור כשישה חודשים.
מאז, הם עבדו יחד על פרויקטים שונים.
הם מתגוררים בקינגסוור, דבון, ובסנטה מוניקה, קליפורניה.
דיקינס בעלים של סירה מאז שהחל בפעילות זו בילדותו עם אביו.
תחילה מפרשית, אחר כך סירת מנוע, וכיום יש לו סירה בטורקי, עיר הולדתו, שאליה הוא מגיע לעיתים קרובות (וממנה הוא גם יוצא לדוג) כשהוא נמצא בבריטניה.
כאשר הוא בדבון, הוא נהנה מריצה, ושומר על אהבתו לצילום סטילס.
בשנת 2021, פרסם דיקינס ספר של תצלומי שחור־לבן שלו.
רוג'ר דייוויד גלובר הוא בסיסט בריטי.
גלובר נודע בעיקר כבסיסט של להקת הרוק הכבד דיפ פרפל, שם היה חבר, בין היתר, בהרכבה השני והמצליח.
הוא עבר עם משפחתו לסנט הלנס לפני שהתיישבו בדרום קנזינגטון כשהיה בגיל עשר.
באותו הזמן, התחיל גלובר להתעניין במוזיקת הרוק, ועוד לפני שהגיע לגיל 13, כבר התחיל לנגן בגיטרה.
מאוחר יותר, עבר למחוז הצפוני בלונדון, פינר.
כשהיה בתיכון בהארו הקים את להקתו הראשונה, "Madisons", יחד עם מספר חברים, שמאוחר יותר התמזגה ללהקה אחרת בשם "Episode Six" שאחד מחבריה היה איאן גילן.
בשנת 1969, גילן וגלובר פרשו מהלהקה והצטרפו ללהקת דיפ פרפל.
גלובר בילה ארבע שנים בלהקה כבסיסט בהרכבה השני, אשר זכה להצלחה אמנותית ומסחרית גדולה, עם אלבומים כמו Deep Purple in Rock ו-Machine Head שנחשבים עד היום לאלבומי מופת ברוק הכבד.
גלובר היה הכותב של הריף המפורסם בשיר "Maybe I'm a Leo", לאחר ששמע את שירו של ג'ון לנון "?How Do You Sleep".
במהלך שנות השבעים הפיק גלובר אלבומים של להקות רבות, בהן ג'ודס פריסט, Nazareth ,Elf ועוד.
בשנת 1974 פרש גלובר מדיפ פרפל, בהמשך השנה הוציא גלובר את אלבום הסולו הראשון שלו "Butterfly Ball", וב-1974 הוציא אלבום שני בשם "Elements".
משנת 1979 עד 1984 שימש גלובר כבסיסט, כותב השירים והמפיק של להקתו של ריצ'י בלקמור ריינבו, אותה הקים בלקמור לאחר שפרש מדיפ פרפל.
ב-1983 הוא הקליט את אלבומו השלישי "Mask", שיצא לאור שנה לאחר מכן.
בחזרה לדיפ פרפל לצד קריירת סולו
באפריל 1984, שבה דיפ פרפל לפעילות, כשגלובר מצטרף אליה, שם הוא ממשיך לנגן עד היום.
ב-1988 הקליטו הוא ואיאן גילן אלבום משותף בשם "Accidentally on Purpose".
18 שנים מאוחר יותר, ניגן גלובר במסע הופעות קצר שערך גילן.
ב-2001 השתתף גלובר יחד עם נגני בס נוספים וחברי להקת "Gov't Mule" באלבום מחווה לוודי אלן "The Deep End", שמת ב-2005.
באלבום משתתפים בין היתר רנדל ברמבלט, כמו כן בתו של גלובר, ג'יליאן.
ב-2011 הוציא את אלבומו השישי "If Life Was Easy".
גלובר מתגורר בשווייץ יחד עם בת זוגו מרים.
ב-2009 נולדה להם בת בשם לוסינדה.
גלובר הוא גרוש, ויש לו בת מנישואיו הקודמים בשם ג'יליאן.
ראו: דיסקוגרפיה של דיפ פרפל לפי הרכבים
רוג'ר טסיין היה ביוכימאי סיני-אמריקאי.
טסיין זכה בפרס נובל לכימיה ב-2008 יחד עם מרטין צ'לפי ואוסאמו שיממורה על מחקרו על GFP.
טסיין היה פרופסור במחלקה לכימיה ולביוכימיה באוניברסיטת קליפורניה בסן דייגו.
טסיין הוא צאצא של המשפחה המלכותית ו'וּיֶה (吳越).
לפי רישומים היסטוריים, טסיין הוא הדור ה-34 למלך טסיאן לִיוּ (钱镠).
מדען הטילים, טסיאן סו-שן, הוא בן דודו של אביו של רוג'ר טסיין.
אחיו, ריצ'רד טסיין, אף הוא מדען ופרופסור באוניברסיטת ניו יורק.
רוג'ר טסיין נולד בניו יורק לשני הורים שהיגרו מג'ג'יאנג שבסין, ומאוחר יותר התחנך בניו ג'רזי.
כיוון שבילדותו סבל מאסתמה, שהה טסיין רוב הזמן בתוך ביתו וניצל את הזמן במעבדה מאולתרת במרתף בית הוריו.
בגיל 15, הלך טסיין בקיץ לתוכנית מחקר לנוער באוניברסיטת אוהיו, שם חקר במעבדה את הקשרים תיוציאנאט (thiocyanate) למתכות אחרות ואת חוזק הקשרים ביניהם.
בגיל 16 זכה לראשונה בתחרות ארצית למדע על מחקר זה, על אף שראש המעבדה בה היה טען כי המסקנות שלו אינן נכונות.
הוא סיים את התואר הראשון שלו בפיזיקה וכימיה באוניברסיטת הרווארד ב-1972. במהלך לימודיו עבד במעבדה של קיאנג (Nelson Kiang) על ניתוח של ספייקים משבלול האוזן.
לאחר מכן, למד במכון לפיזיולוגיה באוניברסיטת קיימברידג' וב-1977 סיים שם את לימודי הדוקטורט בפיזיולוגיה בנושא נוירוביולוגיה.
בעבודת הדוקטרט שלו, פיתח טסיין דרך למדידה של כמויות הסידן התוך-תאיות, ויצר את החומר BAPTA.
חומר שמזהה סידן היה דרוש אולם בתאים יש רוב של מגנזיום, לו יש את אותו המטען החשמלי ועל כן יש קושי בזיהוי ספציפי של סידן בתא.
הדרישה לחומר כזה הייתה משום שלסידן חשיבות גדולה בהעברת מידע בתוך התא.
טסיין ידע על EGTA שקושר ספציפית סידן ביחס למגנזיום, אולם צבעו היה שקוף, ועל כן שינה את ה-EGTA בצורה כימית והצליח לייצר את BAPTA, לו יש סלקטיביות גבוהה לסידן ביחס למגנזיום ותכונות אופטיות בעת קישור לסידן.
טסיין עבד באוניברסיטה כבתר-דוקטורנט בין השנים 1977–1981. בתחילת 1982 עבר לאוניברסיטת קליפורניה בברקלי, שם עבד עד 1989. באותן שנים ניסו במעבדתו לשפר את הצבענים של הסידן ושל יונים אחרים.
כמו כן, הם פיתחו אינדיקטור כימי לנתרן.
ב-1989 עבד באוניברסיטת קליפורניה בסן דייגו כפרופסור לפרמקולוגיה, לכימיה ולביוכימיה.
בתקופה זו עבר לעבור על cAMP, וביחד עם סוזן טיילור (Susan S.
Taylor) פיתח צבען לנוכחות של cAMP המבוסס על פלואורסצנציה של PKA, שהוא פרוטאין קינאז תלוי cAMP.
בהמשך עבד על שיפור ה-GFP, שנמצא ב-1992. בשנים 1989-2016 עבד כחוקר במכון הווארד יוז למחקר רפואי.
הוא נודע בעיקר בשל מחקריו על ה-GFP, חלבון פלואורסצנטי שזורח באורך גל אחר מאורך הגל שמוקרן עליו.
ה-GFP שינה את פני הביולוגיה של התא והנוירוביולוגיה, באמצעות האפשרות להתבונן בתאים חיים ולעקוב אחר הפעילות של מולקולות תוך-תאיות בזמן אמת.
בין היתר עבד טסיין עם אריק קנדל ועם סוזן טיילור על חיית המודל אפליזיה (Aplysia) וניסה לבחון את השינויים בריכוזי cAMP בה.
הם פיתחו צבען ל-cAMP המבוסס על ההיפרדות בין היחידות הבקרתיות והקטליטיות של PKA בעת קשירה של cAMP.
אולם, היו קשיים לעבוד עם הצבען שפיתחו, בין היתר בשל הצורך לבטא את PKA גם בתאים בהם החלבון אינו מבוטא וכן בגלל הגודל הנדרש של התאים.
בהתאם לכך הם ניסו ליצור צבען שיכול לחצות ממברנות ולהיקשר ספציפית לחלבונים מסוימים או להתבטא עם החלבונים עצמם.
ב-1992 נמצא ה-GFP על ידי שיממורה ודחף מחדש את מחקרו.
פיתוח ה-GFP וחלבונים פלואורסצנטיים נוספים
ה-GFP וחלבונים פלואורסצנטיים נוספים שפותחו במעבדתו של טסיין משמשים למחקר ולמעקב אחר ביטוי של חלבונים בתאים וביצורים שלמים.
משתמשים בחלבונים אלה על ידי איחוים לחלבון אותו רוצים לחקור, וכך אפשר לעקוב אחריהם ולאתרם באמצעות מיקרוסקופ בזמן אמת.
שימוש בשיטה זו הפך עם השנים למקובל מאוד ואפשר ביצוע מחקרים בביוכימיה, בביולוגיה מולקולרית, בביולוגיה של התא ובנוירוביולוגיה.
מאז גילויו של החלבון, מספר מוטנטים שלו הונדסו ופותחו.
אחת מאבני הדרך לפיתוח מוטנטים של GFP הייתה במעבדתו של טסיין, בה נעשתה מוטציה נקודתית (S65T) ל-GFP המקורי שהתגלה.
המוטציה הפכה את שיפרה את היכולת הפלואורסצנטית של החלבון, הן בעצמת הזריחה והן בזמן שהחלבון זורח.
המוטציה גם גרמה לתזוזה של פיק ספקטרום הזריחה (פלט) ל-489nm (במקום 475nm), בעוד ספקטרום העירור הוא ב-395nm בשניהם.
עובדה זו חשובה משום שהיא הובילה לזריחה חזקה יותר בספקטרום האור הנראה, שאפשר להבחין בצבע בעזרת מיקרוסקופ.
כמו כן, המוטציה ייצבה את החלבון בטמפרטורת החדר, בעוד החלבון המקורי פעל בטמפרטורות נמוכות בלבד, וכך איפשרה עבודה איתו בטמפרטורות נוחות יותר.
במאמר זה גם הראה את מנגנון הפעולה של GFP, שכולל תגובת חמצון-חיזור עם מולקולת חמצן.
טסיין גם תרם בהבנה של דרך פעולתו של GFP וכן בפיתוח מוטנטים נוספים.
ביו השנים 1994–1998, יצר מוטנטים שונים של GFP, שגרמו לשינויים מבניים בחלבון.
כמו כן, יצר חלבונים שיכולים לזרוח בצבעים שונים, צהוב, ציאן וכחול.
הללו משמשים למחקר באמצעות שיטת FRET (Fluorescence resonance energy transfer), כלומר שילוב בין שני חלבונים עליהם יש כרומופור לבדיקה של קשרים בין-חלבוניים או תוך-חלבוניים שנוצרים.
יחד עם זה, מעבדתו לא הצליחה ליצור כרומופור אדום.
ב-1999 גילה סרגיי לוקיאנוב (Lukyanov) עם מעבדתו חלבונים פלואורסצנטיים גם ב-Discosoma, בעל חיים ששייך לצורבים.
כיוון שאחד החלבונים שנמצאו היה חלבון שזורח באדום, צבע שמעבדתו של טסיין לא הצליחה לפתח באותה עת, מעבדתו של טסיין ניסתה להבין את מנגנון זריחה זה.
בין השנים 2000–2002, יצר טסיין וריאנטים יציבים של DsRED שיכול לזרוח באדום, בוורוד ובכתום, על ידי הפיכת החלבון למונומרי, וכך יצר יכולת לסימון של חלבונים שונים בכל קשת הצבעים.
ב-2002 עזר לפתח מונומר ראשון של DsRED, וכן עזר לפענח את ההבדלים המבניים בין DsRED לבין GFP, וכך להסביר את ההבדל בצבעים שנוצרים מזריחתם.
ב-2009 יצרה המעבדה בראשה טסיין עומד את ה-IFP, חלבון שמקורו במוטנציות על חלבון חיידקי ולא ממדוזה כקודמיו.
חלבון זה מקורו בחלבון איתות חיידקי שבולע אור, אותו הפכו למוטנטי באמצעות מוטגנזה מכוונת.
טסיין הוא בין המפתחים של השיטה להדמיית סידן (Calcium imaging), וכמפתח של צבעים שצובעים בנוכחות של יונים מסוימים, ובהם סידן.
אחד מהצבעים שפיתח היה Fura-2, שמשמש לצביעה ולמעקב אחר יוני סידן.
צבע נוסף שאף הוא צובע סידן הוא Indo-1, ופותח במעבדתו של טסיין ב-1985. מעבדתו של טסיין גם יצרה צבען שמבוסס על קלמודולין, שכונה קמלאון (Cameleon).
הדמיות סידן נועדו כדי לדמות את המצב של יוני הסידן בתא, ברקמה או במדיום.
הרעיון מבוסס על קישור ספציפי בין סידן לבין מולקולה אחרת שהופכת לפלואורסצנטית לאחר הקישור.
התהליך מבוסס על מולקולה שנקשרת באופן הפיך וספציפי ליון הסידן, אך באפיניות נמוכה יותר ליונים עם מטען דומה, כמו מגנזיום.
חשיבות השיטה היא במעורבות יון הסידן בתהליכים תוך-תאיים רבים.
מעבדתו של טסיין גם שיפרה אינדיקטורים לנוכחות של נתרן וכן לבדיקה של פוטנציאל הממברנה.
ב-2002 קיבל את פרס ACS לחשיבה יצירתית מהחברה האמריקנית לכימיה.
ב-2004 זכה טסיין בפרס וולף "על תרומתו המפרה לתכנון ולבנייה של מולקולות פלואורסצנטיות, שחוללו מהפכה בהבנת תפקוד תאים".
ב-2006 התקבל כחבר מן החוץ בחברה המלכותית.
ב-2008 בפרס נובל לכימיה, באותה שנה הוא גם הפך לחבר כבוד בחברה המלכותית לכימיה.
שנה מאוחר יותר קיבל דוקטורט לשם כבוד מאוניברסיטת הונג קונג.
כמו כן, טסיין נבחר ב-1998 כחבר לאקדמיה הלאומית למדעים של ארצות הברית וכן לאקדמיה האמריקאית לאמנויות ולמדעים.
רוג'ר גודל הוא הקומישינר של ליגת ה-NFL, ליגת הפוטבול המקצוענית בארצות הברית.
גודל נולד בג'יימסטאון שבמערב מדינת ניו יורק.
בתיכון הצטיין בפוטבול, כדורסל ובייסבול, אך פציעות מנעו ממנו להמשיך לעסוק בספורט.
ב-1981 סיים תואר ראשון בכלכלה בוושינגטון וג'פרסון קולג' שבפנסילבניה.
ב-1982 החל לעבוד במשרדי ליגת ה-NFL כאחד העוזרים של הקומישינר פיט רוזל.
ב-1983 הצטרף כמתמחה לקבוצת ניו יורק ג'טס וכעבור כשנה מונה לעוזר במחלקת יחסי הציבור של ה-NFL.
בדצמבר 2001 מונה לסמנכ"ל תפעול של הליגה והיה אחראי לניהול השוטף של פעילות הספורט, השיפוט והפעילות העסקית.
באוגוסט 2006 נבחר לקומישינר החדש של ה-NFL ונכנס לתפקידו בתחילת ספטמבר 2006. בתקופת כהונתו ביססה הליגה את מעמדה כליגת הספורט המובילה בארצות הברית.
הכנסות ה-NFL גדלו ל-7.2 מיליארד דולר ב-2014 והכנסות נוספות ישירות לקבוצות של עוד כ-5 מיליארד דולר.
גודל עצמו הרוויח ב-2014 כ-35 מיליון דולר והוא מהמנהלים בעלי המשכורת הגבוהה ביותר בארצות הברית.
הוא היה בעל תפקיד מרכזי במשא ומתן להסכם בין בעלי הקבוצות הליגה וארגון השחקנים ב-2011 ובפעולות להרחבת הליגה, פיתוח אצטדיונים, השקת רשת הטלוויזיה של הליגה ומכירת זכויות השידור על משחקי הליגה.
במקביל להצלחה הכלכלית, תקופת כהונתו אופיינה גם במספר שערוריות ומחלוקות.
ב-2012 הכריזו שופטי הליגה על שביתה, עמה התמודדה ה-NFL במינוי שופטים מדרג זוטר ששפטו קודם לכן בליגות התיכונים או בליגות הזוטרות במכללות.
ב-2007 אימצה הליגה מדיניות ענישה מחמירה נגד התנהגות לא הולמת של שחקנים מחוץ למגרש, במסגרת זו הוטלו עונשי הרחקה על שחקנים בולטים כגון מייקל ויק, אדם "פאקמן" ג'ונס ובן רות'ליסברגר.
על גודל והליגה נמתחה ביקורת על העונש הקל יחסית שהוטל על ריי רייס לאחר שנתפס מכה את בת זוגו ורק לאחר שצילומים ממצלמות האבטחה נחשפו, נאלצה הליגה להחמיר את העונש.
פרשה נוספת שעוררה ביקורת על גודל הייתה פרשת ה-"deflategate".
לאחר שנחשף כי חלק מכדורי המשחק בין ניו אינגלנד פטריוטס לאינדיאנפוליס קולטס לא היו מנופחים כהלכה, מינה גודל חוקר לנושא ולאחר ממצאי החקירה החליט להטיל עונש כבד על הפטריוטס ועל כוכב הקבוצה טום בריידי.
בריידי ערער על העונש ובית המשפט הפדרלי בניו יורק מצא כי התנהלותם של גודל והליגה כללה ליקויים רבים ופסל את העונש שהוטל על בריידי.
ערעור של הליגה על פסילה זו הביא להחזרת ההחלטה על ההשעיה.
גודל נשוי לג'יין סקינר, שדרנית לשעבר ברשת פוקס ניוז והם הורים לזוג תאומות.
רוג'ר לויד-פק היה שחקן קולנוע, טלוויזיה ותיאטרון יהודי-בריטי.
נודע בעיקר מתפקידו כטריגר בסדרה הקומית "על שוטים ואנשים" (1983 - 2003).
עוד הופיע בסיטקום "הכומר מדיבלי" מ-1994 עד 2007, ובתפקיד טום בסדרה "החבר'ה הזקנים" לצדו של קלייב סוויפט.
הוא מוכר גם מתפקידו כברטי קראוץ' האב בסרט "הארי פוטר וגביע האש", ומהופעת האורח שלו בסדרת המדע בדיוני "דוקטור הו" בתפקיד ג'ון לומיק בפרקים "עליית הסייברמן" ו"עידן הברזל".
הוא בנם של אולריקה אליזבת (שם נעורים Pulay) פליטה יהודייה אוסטרית ושל השחקן צ'ארלס לויד-פק.
הוא למד בבית הספר בידיילס קרוב לפיטרספילד שבמחוז המפשייר, ועשה בחינות בגרות (A Level) באנגלית, צרפתית ולטינית.
בהמשך למד באקדמיה המלכותית לאמנות הדרמה (RADA) ואיתו למדו גם השחקנים קנת' קרנהם וריצ'רד וילסון.
בבריטניה הוא מוכר בעיקר מתפקידו כטריגר בסדרה הקומית "על שוטים ואנשים" של ה-BBC.
כמו כן הוא ידוע מתפקידו כאוון ניואיט בסיטקום "הכומר מדיבלי".
בקרה הקהל הבינלאומי זכה להכרה כשגילם את ברטי קראוץ' האב בסרט "הארי פוטר וגביע האש".
ב-2005 השתתף לויד-פק בעונה השנייה של הסדרה "דוק מרטין" של ITV, בתפקיד איכר הנוטר טינה לד"ר אלינגהם כי הוא מאמין שהרופא נהג ברשלנות בטיפול באשתו.
ב-2006 שיחק לויד-פק בתפקיד ג'ון לומיק, ודיבב את בקרת-הסייבר בשני פרקים של הסדרה "דוקטור הו".
את תפקיד הדוקטור גילם דייוויד טננט ששיחק בתפקיד בנו (ברטי קראוץ' הבן) בסרטי "הארי פוטר".
בשנים 2009 ו-2010 כיכב בסיטקום "החבר'ה הזקנים" לצדם של קלייב סוויפט וג'יין אשר.
הופעתו האחרונה בטלוויזיה הייתה בסדרה "חוק וסדר: בריטניה" בתפקיד אלכס גרין.
אשתו הראשונה הייתה שילה בול ממנה התגרש ב-1972. אשתו השנייה הייתה המשוררת והמחזאית ג'הין מרקהם (בתו של דייוויד מרקהם ) אתה התחתן בשנת 2000. הייתה לו בת אחת, השחקנית אמילי לויד, ושלושה בנים ספנסר, הרטלי ולואיס.
בשנותיו האחרונות גר בקנטיש טאון שבצפון לונדון, והיה לו בית נוסף בפייקנהם שבנורפוק.
לויד-פק היה תמך בקבוצת הכדורגל טוטנהאם הוטספר.
ביוני 2008 הופיע בתוכנית הטלוויזיה "The Politics Show" וטען בעד תחבורה ציבורית טובה יותר.
הוא היה פטרון של ארגון הצדקה לילדים "Scene & Heard".
ב-2012 תמך לויד-פק בקמפיין של מפלגת הלייבור לבחירת קן ליווינגסטון לתפקיד ראש העיר של לונדון.
אולם ב-2013 הסיר את תמיכתו מהמפלגה ובמכתב לעיתון הגרדיאן הביע תמיכה במפלגת שמאל אחרת.
לויד-פק נפטר ב-15 בינואר 2014 מסרטן הלבלב בביתו בקנטיש טאון.
הוא השאיר אחריו בת, השחקנית אמילי לויד, ושלושה בנים.
הלווייתו נערכה בכנסיית סנט פול, קובנט גרדן.
הוא נקבר בבית הקברות הייגייט שבלונדון.
1984 - "דבש פרא" מאת אנטון צ'כוב שיחק בתפקיד אוסיפ
"הזין של קפקא" מאת אלן בנט שיחק בתפקיד קפקא
"דיק ויטינגטון" - מאת מארק רייבנהיל במרכז האמנויות ברביקן
"One for the Road" מאת הרולד פינטר
"Dealer's Choice" מאת פטריק מרבר שיחק בתפקיד אש, לצדם של מלקולם סינקלייר וסטיבן וייט
שיחק בתפקיד הצנזור, יפן 2007
2012 - "נשות טרויה" עיבוד של קרוליין בירד לטרגדיה מאת אוריפידס בתיאטרון גייט בנוטינג היל, לונדון.
2012 - "ריצ'רד השלישי" מאת ויליאם שייקספיר, בתיאטרון גלוב, סאות' בנק, לונדון.
2013 - "הלילה השנים עשר" מאת ויליאם שייקספיר.
שיחק בתפקיד סר אנדרו אגוצ'יק
צ'ארלס רוג'ר פומפרט הודג'סון הוא זמר, נגן ופזמונאי בריטי שנודע כאחד המייסדים והסולנים של להקת הרוק המתקדם "סופרטרמפ".
ב-1983, לאחר פרישתו מהלהקה המשיך הודג'סון בקריירה עצמאית.
רוג'ר הודג'סון נולד בפורטסמות', אנגליה ב-21 במרץ 1950 לצ'ארלס וג'יל הודג'סון.
בגיל צעיר עברה משפחתו לעיר אוקספורד, שם גדל ולמד שירה ונגינה.
הודג'סון למד בפנימייה ה(קתולית שבוודקוט.
הוא היה התלמיד הראשון בפנימייה שלמד לנגן על גיטרה חשמלית.
את הגיטרה הראשונה שלו קיבל הודג'סון בגיל 12 מאביו כמתנת הפרידה, כאשר הוריו התגרשו.
הודג'סון לקח את הגיטרה לפנימייה, שם לימד אותו המורה שלו שלושה אקורדים.
הוא החל להלחין מוזיקה ולכתוב תמלילים.
כעבור שנה, כשהיה בן 13, הופיע לראשונה בקונצרט בבית ספרו עם תשעה שירים מקוריים משלו.
ב-7 במרץ 1979, נישא הודג'סון לקארונה.
בשנת 1980 נולדה בתו הבכורה - היידי, וב-1982 נולד בנו אנדרו.
במאי 2012 קיבל הודג'סון תואר אביר ממסדר האמנויות והספרות של משרד התרבות הצרפתי.
הלהקה הראשונה של הודג'סון בבית הספר הורכבה ממנו (בתור גיטריסט) ומחברו רוי הובי (בתור מתופף).
הם זכו לכינוי "H-Bombs", כלומר פצצות מימן, בגלל שמות משפחתם.
בגיל 19, ערך הודג'סון את הופעת הבכורה שלו באולפן הקלטות כגיטריסט יחד עם להקת "אנשים כמונו", אליה הצטרף זמן קצר לאחר שעזב את הפנימייה.
לאחר שלהקה זו התפרקה הצטרף הודג'סון לחברה "איילנד רקורדס" כנגן אולפן ועבד עם אמנים שונים, ביניהם אלטון ג'ון ונייג'ל אולסון.
בשנת 1969 פנה המיליונר ההולנדי סטנלי אוגוסט מיסגיס לריצ'רד "ריק" דייוויס, מוזיקאי, זמר ויוצר בריטי שהיה חבר בלהקה "הג'וינט", והציע לו להקים להקה במימונו.
דייוויס ש"קפץ" על ההזדמנות פרסם מודעת דרושים במגזין המוזיקה האנגלי "Melody Maker".
הראשון שהשיב למודעה היה רוג'ר הודג'סון, וכך הפך לשותפו העיקרי של דייוויס במטלות השירה והכתיבה.
מלבד הודג'סון, גויסו גם הגיטריסט ריצ'רד פאלמר והמתופף בוב סייבנברג.
תחילה נקראה הלהקה "DADDY", אך זמן קצר לאחר היווסדה, שונה שמה ל"סופרטרמפ".ב-1970 פרסמה הלהקה את אלבומה הראשון.
בהמשך זכתה הלהקה להצלחה גם בארצות הברית וב-1977 עברו חברי הלהקה להתגורר בלוס אנג'לס.
ב-1979 זכתה סופרטרמפ להצלחתה המסחרית הגדולה ביותר, כשפרסמה את האלבום "Breakfast in America" אשר נמכר ב-20 מיליון עותקים.
מתוך האלבום, בלט השיר "The Logical Song" אשר כתב ושר הודג'סון וזכה להצלחה רבה במצעדים.
במצעד הלועזי השנתי-1979 של רשת ג' בישראל נבחר השיר לשיר השנה ולהקת סופרטרמפ ללהקת השנה.
בשנת 1980, הודג'סון זכה בפרס איבור נובלו מהאקדמיה הבריטית של מלחינים וכותבים, עבור "The Logical Song".
ב-1981 עזב הודג'סון את לוס אנג'לס ועבר להתגורר בצפון קליפורניה.
הוא בנה שם אולפן ביתי והחל להקליט הקלטות סולו.
אך הריחוק מחברי הלהקה הוביל לחיכוכים עימם ובשנת 1983 פרש מלהקת סופרטרמפ.
הודג'סון הקליט שלושה אלבומי מוזיקה באולפן ההקלטות הביתי שלו, ומהם "In the Eye of the Storm" זכה להצלחה מסחרית.
שיר זה שוחרר בשנת 1984, ונמכרו למעלה מ-2 מיליון עותקים שלו.
בשנת 1987, שבר הודג'סון את שני המפרקים בידיו, לאחר שנפל מעליית הגג בביתו, מה שמנע ממנו להמשיך בכתיבה, בנגינה ובהקלטות.
לאחר זמן קצר, החליט לקחת הפסקה ארוכה מהופעות, על מנת לבלות יותר זמן עם משפחתו.
ב-1990 הוא דחה פנייה מלהקת יס להצטרף אליה כסולן.
רק לאחר הפסקה של כעשור, חזר הודג'סון לערוך הופעות פומביות.
ב-2001 חידש הודג'סון את מסע הופעותיו הפומביות.
הוא הופיע ביחד עם רינגו סטאר ולהקתו ושיתף פעולה עם טרבור רבין.
ב-2005 הופיע בלונדון לאחר יותר מ-20 שנים בהם לא הופיע בבריטניה.
סיבוב ההופעות האחרון שלו עד כה, נערך כעת (2016) במדינות גרמניה, ספרד, הולנד, בלגיה, פורטוגל, הממלכה המאוחדת וצרפת.
הודג'סון הוציא מספר רב מאוד של שירים, אך רובם מרוכזים באחד מהאלבומים שלו, או של הלהקה "סופרטרמפ".
רוג'ר וילטון יאנג היה חייל בצבא ארצות הברית במהלך מלחמת העולם השנייה, שנהרג במהלך הקרב על ניו ג'ורג'יה ועל פעולותיו הוענקה לו מדליית הכבוד, העיטור הצבאי הגבוה ביותר בכוחות המזוינים של ארצות הברית.
יאנג נולד ב-28 באפריל 1918 בטיפין, אוהיו, ארצות הברית לניקולס יאנג.
במהלך ילדותו נהג יאנג לצאת לציד, דבר שפיתח את כישורי הירי שלו.
בבית הספר התיכון, שיחק יאנג בנבחרת הכדורסל של בית ספרו ובמהלך משחק נפצע בראשו ושמיעתו וראייתו נפגעו, דבר שהביא לנשירתו מהתיכון.
ב-1938, בגיל עשרים, הצטרף יאנג למשמר האזרחי של אוהיו, לשם התקבל על אף מצבו הבריאותי.
באוקטובר 1940 היחידה של יאנג נקראה לשירות במסגרת ההכנות של צבא ארצות הברית למלחמת העולם השנייה, ולאחר מספר חודשים הועלה בדרגה והיה למפקד כיתה.
במהלך האימונים לקראת הקרב על ניו ג'ורג'יה, שם לב יאנג שראייתו ושמיעתו הולכות ונהיות גרועות יותר.
הוא פנה למפקדו בבקשה שידיחו לדרגת טוראי מחשש שמצבו הרפואי יסכן את חיי חייליו.
על אף בקשתו של יאנג, הוא המשיך לפקד על כיתה.
ב-31 ביולי 1943, במהלך הקרב על ניו ג'ורג'יה, נקלע הסיור של יאנג למארב, וארבעה חיילים נהרגו.
על אף שנפקד עליו לסגת, הסתער יאנג לבדו על עמדת מכונת הירייה, בעודו זורק רימוני יד ומושך אש, ובכך פוגע בכוחות היפניים ומציל את חייהם של חיילים אמריקנים.
על פעולותיו של יאנג ניתנה לו מדליית הכבוד, העיטור הצבאי הגבוה ביותר בכוחות המזוינים של ארצות הברית.
ב-1945, כתב פרנק לוסר את "הבלדה על רוג'ר יאנג", שמאוחר יותר הוקלטה על ידי ברל אייבס ונלסון אדי.
בספר "לוחמי החלל" מאת רוברט היינליין, שמה של אחת מהחלליות הוא "רוג'ר יאנג", ובסוף הספר ישנה ביוגרפיה קצרה של יאנג.
רוג'ר פרדריק ויקר הוא פוליטיקאי ומשפטן אמריקאי.
ב-2007 מונה על ידי מושל מיסיסיפי היילי ברבור לייצג את מדינת מיסיסיפי בסנאט של ארצות הברית ונבחר לתפקיד דה יורה ב-2008.
לאחר שסיים את לימודיו הגבוהים באוניברסיטת מיסיסיפי שירת בחיל האוויר של ארצות הברית בשנים 1976–1980. עם שחרורו שימש כיועץ פוליטי לחבר הקונגרס טרנט לוט.
הוא כיהן בסנאט של מיסיסיפי בשנים 1988–1994 ונבחר לבית הנבחרים של ארצות הברית ב-1994 מטעם מחוז הקונגרס הראשון של מיסיסיפי.
ויקר כיהן בבית הנבחרים מינואר 1995 עד דצמבר 2007, עת מונה על ידי המושל ברבור למלא את המושב בסנאט של ארצות הברית שפונה על ידי טרנט לוט.
לאחר מכן הוא זכה בבחירות מיוחדות שנערכו ב-2008 לשארית כהונתו של לוט ונבחר מחדש לכהונה מלאה ב-2012 וב-2018.
ויקר נולד ב-5 ביולי 1951, בעיר פונטוטוק שבמיסיסיפי, בנם של וורדנה גלן (לבית תרדג'יל) ותומאס פרדריק ויקר.
ב-1967 עבד ויקר בן ה-16 כעוזרו של חבר בית הנבחרים של ארצות הברית הדמוקרטי ג'יימי וייטן, שייצג את מחוז הקונגרס הראשון של מיסיסיפי.
הוא בוגר בעיתונות ומדע המדינה ובעל תואר במשפטים מאוניברסיטת מיסיסיפי, שם היה חבר באחוות סיגמא נו.
לאחר סיום לימודיו שירת ויקר כקצין בחיל האוויר של ארצות הברית בשנים 1976–1980. החל מ-1980, היה חבר בכוחות המילואים של חיל האוויר; הוא פרש משירות מילואים ב-2003 בדרגת לוטננט קולונל.
את הקריירה הפוליטית שלו החל ויקר ב-1980, כיועץ בוועדת הכללים של בית הנבחרים לטרנט לוט הרפובליקני.
הוא נבחר לסנאט של מדינת מיסיסיפי ב-1987, והוציא 25,000 דולר אמריקני כדי לזכות בבחירות.
הוא ייצג את המחוז השישי מ-1988 עד 1994, הכולל בתוכו את העיר טופלו.
ב-1994, ג'יימס וייטן החליט שלא להתמודד לבחירה מחדש.
הוא ייצג את מחוז הקונגרס הראשון של מיסיסיפי זה 54 שנים, יותר מכל חבר קונגרס אחר.
ויקר החליט להתמודד על מקומו ובבחירות הכלליות הביס את התובע של העיר פולטון, ביל וילר, כשהוא זוכה ל-63% מהקולות.
הוא נבחר מחדש שש פעמים.
עם כניסתו לבית הנבחרים ב-1995, נמנה בין קבוצה שכללה 53 חברי קונגרס רפובליקנים חדשים, שנבחרו במסגרת מה שכונה "המהפכה הרפובליקנית" ב-1994. הוא היה חבר בוועדת ההקצבות של הבית וסגן מצליף הסיעה הרפובליקנית.
בקונגרס, ויקר תחם עצמו בנושאים הקשורים למחקר רפואי ופיתוח כלכלי עבור מדינת ביתו.
הוא שם דגש על שותפויות פרטיות וציבוריות למען השקעות באזורים כפריים.
ב-2007 נמתחה ביקורת ציבורית על ויקר לאחר שהובטח לו סכום בסך 6 מיליון דולר עבור הגנה פרלמנטרית על חברה שמנהליה תרמו תרומה משמעותית למסעות הבחירות שלו.
ב-26 בנובמבר 2007 הודיע הסנאטור האמריקאי טרנט לוט כי יתפטר לפני סוף השנה לאחר שהשמיע התבטאות שנויה במחלוקת בזכות הפרדה גזעית, וזכה לביקורות נרחבות הן מצד הרפובליקנים והן מצד הדמוקרטים.
במסיבת עיתונאים שנערכה ב-31 בדצמבר מינה מושל מיסיסיפי, היילי ברבור, את ויקר למלא את המושב של מיסיסיפי בסנאט שהתפנה ב-18 בדצמבר.
הוא הושבע לתפקידו באותו היום עוד לפני שנפוצו על כך ידיעות באמצעי התקשורת.
ב-16 בספטמבר 2010 הודיע נשיא ארצות הברית דאז, ברק אובמה, על כוונתו למנות את ויקר לנציג ארצות הברית בכינוס ה-65 של העצרת הכללית של האומות המאוחדות.
בסנאט, ויקר חבר בצוות המצליפים של הסיעה הרפובליקנית והציג שוב ושוב הצעת חוק לביטול פסק דין רו נגד וייד, פסק דין של בית המשפט העליון הקובע כי כל איסור על הפלה מלאכותית סותר את חוקת ארצות הברית.
באפריל 2013 נמצאה מעטפה ובה הרעל ריצין בדרכה למשרדו של ויקר בסנאט.
בקונגרס ה-114 נבחר ליושב ראש הוועדה הסנאטוריאלית הרפובליקנית הלאומית (ועדה שפועלת לבחירת רפובליקנים לסנאט של ארצות הברית) ב-13 בנובמבר 2014.
ג'ון רוג'ר המונד היה שחקן אופי אנגלי שהופיע במספר רב של סרטי קולנוע ותוכניות טלוויזיה.
אביו היה רואה חשבון ומנהל מפעל.
הוא למד בבית הספר היסודי סטוקפורט, ובבית הספר בריאנסטון שבדורסט.
אחר כך המשיך בלימודי אנגלית בעמנואל קולג' שבאוניברסיטת קיימברידג' ועבר ללמוד ארכאולוגיה ואנתרופולוגיה.
הוא הירבה להופיע בתוכניות דרמה לצדם של שחקנים כגון איאן מקלן, דרק ג'קובי וג'ון ווד.
אחרי כן למד משחק באקדמיה המלכותית לאמנות הדרמה.
ב-1963 הצטרף ללהקת התיאטרון ארטס (Arts Theatre Company), והופיע איתם בהפקות אחדות כולל הפקות של תיאטרון יוניקורן.
ב-1964 הופיע המונד לראשונה בטלוויזיה בתפקיד טידימן בפרק בסדרה "The Villains".
הופעת הבכורה שלו בקולנוע הייתה בשנה שאחר כך.
אף על פי שבתחילת הקריירה שלו שיחק בעיקר בטלוויזיה, החל משנות התשעים של המאה העשרים הוא התמקד יותר בסרטי קולנוע.
יש לו קרדיט של 125 הופעות במגוון סוגות, אם כי בעיקר בדרמות תקופתיות.
תפקידיו כוללים את הנסיך מוויילס בסדרה "הדוכסית מרחוב דיוק", ואלנס בסרט הטלוויזיה "A Dangerous Man: Lawrence After Arabia", וססיל בסרט הקולנוע "אישה טובה".
המונד לוהק לתפקיד כומר פעמים אחדות בהם ארכיבישוף בסרט "ריצ'רד השלישי" של איאן מקלן, הבישוף מקמבראי בסרט "הנסיכים שבמצודה" ובתפקיד מגיד עתידות בסדרת הדרמה של HBO "רומא".
ב-1984 גילם המונד סוכן הימורים אגורפובי בשם אלברט ונדל בפרק "Get Daley" בסדרה "Minder".
המונד השתתף בקריאת ספרי שמע בהם "רוזנקרנץ וגילדנשטרן מתים", "הנרי הרביעי, חלק ראשון" וחלק שני, והמחזה "הסערה".
המונד היה נשוי להלן ויר מ-1968 עד לגירושיהם ב-1975. לבני הזוג היה בן אחד, דניאל.
הוא נפטר מסרטן בגיל 76.
Simpson סר הרולד ניקולסון מיני-סדרה 1981 The Good Soldier הדוכס הגדול 1983 Minder אלברט ונדל בפרק "Get Daley!" 1985 הרפתקאותיו של שרלוק הולמס The Adventures of Sherlock Holmes ג'אבס וילסון בפרק "אגודת אדומי השיער" 1986 Foreign Body בעל פאב 1987 Farrington of the F.O.
Camino Real - ברון דה צ'רלוס
חודש בכפר - ארקדי סרגיץ' איסלב
רעל ותחרה - ד"ר איינשטיין
אני, ג'ון בראון - ג'ק מקגרו
Salad Days - אביו של טימותי / לוכד פרפרים
מניפתה של ליידי וינדרמיר - דמבי
חשיבותה של רצינות - הכומר ד"ר צ'זיובל
טירופו של המלך ג'ורג' - בייקר
ג'ון רוג'ר ויליאמס הוא פוליטיקאי אמריקאי, המכהן כחבר בית הנבחרים של ארצות הברית מטעם מחוז הקונגרס ה-25 של מדינת טקסס, מאז 2013. טרם היבחרו לקונגרס היה מזכיר המדינה של טקסס תחת מושל טקסס ריק פרי בין השנים 2004–2007.
ויליאמס נולד באוונסטון, מהגדולים שבחוף הצפוני באילינוי, וגדל בפורט וורת'.
בשנים 1968–1971 שיחק בייסבול בקבוצת הבית של האוניברסיטה הנוצרית בטקסס, ובשנת 1971 שיחק בטורניר ה-MLB בקבוצת אטלנטה ברייבס.
בנובמבר 2004 מונה ויליאמס בידי ריק פרי למזכיר המדינה של טקסס.
ב-8 בפברואר 2005 החל למלא את התפקיד.
ב-11 ביוני 2007 הודיע ויליאמס כי יעזוב את מחלקת המדינה בטקסס ובשלהי 2008 הקים ועדת גישוש לקראת התמודדות פוטנציאלית לסנאט של ארצות הברית במקומה של הסנאטורית קיי ביילי האצ'יסון, שבעצמה שקלה להתמודד לתפקיד המושל ב-2010.
לקראת בחירות 2012 שקל ויליאמס פעם נוספת להתמודד לסנאט האמריקאי, אך במקום זאת הכריז ב-11 ביוני 2011 על התמודדותו אל בית הנבחרים של ארצות הברית במחוז הקונגרס ה-25 של טקסס.
בבחירות המקדימות סיים במקום הראשון עם 25% מהקולות, ונכפה עליו בעקבות זאת סיבוב שני מכריע.
בסיבוב זה נבחר למועמד המפלגה הרפובליקנית עם 58% מקולות הבוחרים והתקדם אל הבחירות הכלליות, שם גבר על מועמדת המפלגה הדמוקרטית איליין הנדרסון ונבחר אל הקונגרס ה-113 של ארצות הברית.