tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
עקב היותן עשויות מחומר אורגני בדרך כלל הן לא שורדות, וקשה למצוא מגילות מהעת העתיקה.
מסיבה זו גילוי מגילות מדבר יהודה נחשב לאחד מהממצאים הארכאולוגיים החשובים ביותר מעולם.
אף על פי שחלקים מן הכתוב במגילות ניזוקו ואין אפשרות לשחזרם, רובן נשמרו באופן מפליא, וזאת בשל האקלים היבש השורר באזור ים המלח.
בתרבות היהודית, התורה וכתבי קודש נוספים נקראים מעל גבי מגילות בסדר התפילה בבית הכנסת.
כיום משמשות מגילות בעיקר בהקשר דתי, או אמנותי.
מגילה היא גם כינוי לחמישה ספרים בתנ"ך: שיר השירים, רות, איכה, קוהלת ואסתר.
המשמעות המקראית הראשונית של הפועל גלל הוא גלגל, דחף או הניע דבר מה שיש לו צורה עגולה.
לדוגמה: "וגללו את האבן מעל פי הבאר והשקו את הצאן" ().
בכתבי חז"ל החלו להשתמש בפועל זה בהקשר של קריאה בספר תורה, שגם הוא עשוי כמו מגילה סביב עמודי עץ.
מגיב או רֵיאָגנט הוא כל חומר המשתתף בתגובה כימית.
לרוב מתייחסת המילה לאותו חומר הגורם לתגובה הכימית.
בשימוש נוסף, המילה ריאגנט מייצגת כימיקלים ברמה טהורה מספיק לשימוש בתגובה כימית, אנליזה כימית או ניסוי פיזיקלי.
גופי תקינה נוהגים לקבוע את רמת הטוהר הנדרש לחומר מסוים על מנת שייחשב כ"ריאגנט".
בכימיה אורגנית המושג "מגיב" משקף תרכובת או תערובת, בדרך כלל אנאורגנית, או מורכבת ממולקולות אורגניות קטנות, שמטרתה לגרום לשינוי מבוקש בחומר נתון.
דוגמה לכך הן תרכובות גריניאר.
בכימיה אנליטית מגיב הוא תרכובת או תערובת המשמשת לגילוי נוכחות או היעדרות של חומר אחר, למשל באמצעות שינוי צבע, או למדוד את הריכוז של חומר מסוים, למשל באמצעות קולורימטר.
מַגִּיד הוא מונח בקבלה היהודית המתאר כוח עליון, מלאך או נשמה של צדיק שנפטר, המתגלים לצדיק חי בחוויה מיסטית, בחלום או בהקיץ, פעמים כתוצאה משימוש מהזמנה פעילה וייחודים ופעמים במפתיע.
המגיד מגלה לאדם דברי תורה, בתורת הקבלה או הנגלה, וכן מספר לו על מאורעות עתידיים.
לרוב המגיד מדבר מפיו של הצדיק, אך במספר מקורות מתואר המגיד כדמות חיצונית המכתיבה את דבריה לצדיק.
שיאה של תופעת המגידות היה בין המאות ה-16 וה-18.
לרוב מתואר המגיד כמי שמופיע בעקבות פעילות מסוימת ומיוחדת לצורך גילויו כגון ייחוד ייחודים, ועם זאת, לעיתים מוזכר המגיד כמי שהופיע או ביקש להופיע בלי פעילות אקטיבית מקדימה.
אחד מיסודות האמונה היהודית הוא שהאל נגלה אל בני האדם.
על פי התורה ודברי חז"ל, לגילויים אלו דרגות שונות.
בין הדרגות - נבואה, בת הקול ורוח הקודש.
על פי התלמוד, עם חלוף השנים הייתה ירידה באיכות הקשר בין האל לבני האדם, כמתואר באימרה: "משמתו חגי זכריה ומלאכי נסתלקה רוח הקודש מישראל, ואף על פי כן היו משתמשים בבת קול" (מסכת סוטה מח, ב.).
סוג נוסף של קשר מאת האל עליו מסופר בספרות חז"ל הוא מלאכים מגלי רזים, ובראשם אליהו הנביא.
על פי המתואר בספרות חז"ל, המלאכים גילו לבני האדם הלכות שונות, וגם מסודות התורה.
ספרות הקבלה נושאת מראשיתה אופי תאוסופי, בכך שאין היא מסתפקת בחוויה הרוחנית כיעד בלבדי, אלא כאמצעי להשגת סודות הקבלה, וכשלב ראשון של תהליך פרשנות ופלפול הנמשכים כתוצאה מגילויים אלו.
הגילויים הראשונים של הקבלה מיוחסים לגילוי אליהו.
מימי קדם, עם התפתחות והתפשטות תורת הסוד, נכללו בה אמצעים שונים שנועדו להשגת דיבור מאת האל.
אחד האמצעים המתוארים בדברי חז"ל, במיוחד בספרות ההיכלות והמרכבה, היה "מסע נפש" בו האדם מיטהר ועולה לשמים לחזות בכיסא הכבוד.
עדויות על מסעות כאלו מסופרות עוד על תקופת התנאים, כמו הסיפור על ה"ארבעה שנכנסו לפרדס" (מסכת חגיגה יד, ב.).
בספרות הקבלה המאוחרת, החל מהמאה ה-16, נזנח השימוש באמצעים שתוארו במסורות השונות, ונותרה בעיקר הטכניקה של גילוי מגיד.
כך נזנחה כמעט לחלוטין הטכניקה הקדומה של מסע נפש במובן של עלייה לחזות בכיסא הכבוד שרווחה בספרות ההיכלות והמרכבה (למעט מקרים יוצאי דופן כשל הבעל שם טוב ורבי חיים אבן עטר), ותחת זאת ירדו ה"מגלים" למטה, אל הנפש.
גם השימוש בבת קול פסק עוד בתקופת התנאים, כך שתופעת המגידות היא הקרובה ביותר לגילוי אליהו שהיה רווח משכבר.
כמו כן, קיים גם דמיון מסוים בינה לבין הנבואה.
התקופה הראשונה למגידות - ספר המשיב
שימוש במה שהוגדר מאוחר יותר כ"מגיד", ידוע כבר מתקופות קדומות, עוד לפני הופעת הקבלה הספרדית, במה שנודע כשאלת חלום, כמו בספרו של ר' יעקב ממרויש מבעלי התוספות, "שאלות ותשובות מן השמים" (מפנה המאות ה-12 וה-13).
בכתבים קבליים מסוימים, למשל בפירוש האגדות של רבי עזרא ובספר שערי צדק לאחד מתלמידיו של רבי אברהם אבולעפיה, ישנה פרשנות המפרשת גם את נבואת הנביאים בדרך דומה לתופעת המגידים.
גם רבי יהודה אבן מלכה כותב על הקול שיצא מהסנה הבוער, שהיה זה קול שבקע מגרונו של משה.
עם זאת, במקורות אלה עצמם אין שימוש במונח "מגיד" או תיאור דומה לזה המתואר בהקשר למגיד.
השימוש במושג "מגיד" עצמו החל קרוב לגירוש ספרד, אצל מקובלי ספרד.
בתקופה זו של טרום הגירוש, נכתבו הוראות מפורטות שכללו את האמצעים הקבליים השונים שבהם יש להשתמש כדי לזכות לגילויו של מגיד.
תופעת המגידות הגיעה לשיאה בתקופת השבתאות, ומאז הייתה קיימת במידה קטנה יותר, עד למאה ה-18.
החיבור הראשון המאזכר גילויים שונים שהתגלו על ידי מגיד, הוא "ספר המשיב".
ספר זה נכתב ככל הנראה בספרד לפני הגירוש, אך לא ידוע בבירור מיהו מחברו.
בספר המשיב מתוארים גילויים מסוגים שונים, וייחודו בכך שמחברו מעיד כי יש בו גילויים מפי הגבורה, דהיינו מפי האלוהים עצמו, כביכול.
ייחודיות זו מעומעמת אצל המקובלים שהביאו דברים בשמו של ספר זה, שקראו לבעל הגילויים שבו בשמות שונים, מהם נראה שאף בו אין מדובר בגילויים מפי האלוהים עצמו.
גם בכתבי היד השונים של החיבור קיימות סתירות בנקודה זו.
יש מכתבי היד (הבריטי, למשל) מהם משתמע כי הדובר הוא אכן האלוהות עצמה.
כתבי יד אלה כוללים ביטויים כגון "שמותי היקרים" ו"סוד אלהותי וכחי ומשיחי".
לעומתם, בכתבי יד אחרים נעלמו ביטויים אלה והמגיד מזוהה כמלאך עזריאל.
כתבי יד אלה אף כוללים תפילות ובהן בקשות לגילוי המלאך עזריאל דווקא.
בנוסף, במקצת החומר של ספר המשיב מתגלים המלאכים מיכאל ומטטרון, ובמקצתו גם הכוחות המופקדים על הרוע והטומאה: סמאל ואמון מנוא, הידועים ממעשה יוסף דלה ריינה.
שאלה זו, של זהות המתגלה, היא בעלת השלכה לדרכים השונות בהן מופיעים הגילויים על פי ספר המשיב.
בספר מתוארות שתי דרכים לגילוי: בהקיץ ובחלום.
מתוך קטע אחד בספר המשיב נראה שכאשר הגילויים הם מפי הגבורה, הרי שלחסידים הקדמונים (וכך יהיה גם לעתיד לבוא) היה האלוהים נגלה בגוף רוחני מלובש ומוגשם בחומר, בגופו של אליהו עמו היו הקדמונים מדברים.
לעומת הקדמונים, בזמן הזה הגילויים הם רק בחלום בלי דבור וקול.
עם זאת, בקטע אחר של הספר נראה שגם בזמן הזה תיתכן אפשרות של גילוי בצורת אדם בהקיץ.
לעומת גילויי האלוהות, הגילויים של שאר המלאכים הם לרוב בחלום, על ידי שאלת חלום.
בספר המשיב מוצגת הפרקטיקה של שאלת חלום כענף של המגידות.
השימוש בשאלת חלום היה הנפוץ ביותר באותה עת, והוראות מפורטות איך לבצע את שאלת החלום נשתמרו בהרבה נוסחים.
כאמור, גם בחוג בעלי התוספות נעשה שימוש בשאלות חלום כדי להכריע שאלות הלכתיות שונות, ותופעה זו הגיעה לשיאה בספר "שאלות ותשובות מן השמים" של רבי יעקב הלוי ממרויש.
לעומת השימושים המקובלים, אצל מקובלי ספרד נעשה שימוש בשאלות חלום בעיקר כדי לברר שאלות שונות בתורת הקבלה, כפי שנראה מכתבים שונים של רבי אברהם בן אליעזר הלוי.
שימוש בשאלת חלום נמצא גם בכתבי רבי יהודה בן משה אלבוטיני ממגורשי פורטוגל בספרו "סולם העלייה", וכך גם בספרי מקובלים אחרים מהדור שאחר הגירוש.
לעומת דברי החוקרים שהסיקו שכתיבת דברי מגידים נעשית באמצעות "כתיבה אוטומטית", בספר המשיב אין תופעה של כתיבה אוטומטית, אלא אדם שלישי היה יושב בחדר עם המקובל שהיה אומר בקול את מה שהאלוהים או המלאך אמר לו, והוא היה כותב את הדברים ששמע מפי שומע התשובה, מבלי שיבין את המתרחש.
לספר המשיב ולתופעת המגידות שבו הייתה השפעה על המקובלים בדור שאחריו, במישרין או בעקיפין.
ספר המשיב היה מוכר גם לרמ"ק ולרבי עובדיה המון, המצטטים מתוכו.
ספר אנונימי נוסף בשם "כף הקטורת", פירוש קבלי על ספר תהילים, הוא כעין עיבוד של ספר המשיב בדרך דרוש ולא בצורה של גילויים, היה מוכר לרבי יצחק איזובי בעל "אגודת אזוב" שמביא ממנו, וגם לרבי חיים ויטאל, כך שספר המשיב השפיע גם עליהם בצורה עקיפה.
לסיכום נמצא, כי בתקופה הראשונה למגידות התפרשה המגידות כגילוי של מלאכים בחלום באמצעות שאלת חלום, או כגילוי של האלוהות עצמה, בהקיץ או בחלום בהתגלמותה בגוף אדם, לרוב בזה של אליהו הנביא.
התקופה השנייה למגידות - הגירושין
בדור השני לגירוש ספרד, קיימות עדויות על מגידות מסוג אחר, בעיקר בחוגו של הרמ"ק (1522–1570).
הרמ"ק ותלמידיו היו נוקטים בטכניקה של "גירושין": התבודדות בשדות מחוץ למקומות היישוב, כדי ללכת בדרכיה של השכינה הנודדת אף היא מביתה בזמן הגלות.
במהלך גירושין אלו היו זוכים לחשיבה אוטומטית, שיוחסה לשכינה המתגלה בשכלם ומשפיעה להם סודות ודברי תורה.
בסוג זה של מגידות, כגילוי השכינה בשכלו של אדם וחשיבה אוטומטית, נעשה שימוש לאחר מספר דורות בפלגים חסידיים שונים, החל מראשית צמיחת החסידות, והמשיכה אף אחר כך בחסידויות שונות מבית רוז'ין (חסידות סדיגורה, חסידות בויאן ועוד).
התקופה השלישית למגידות - הקבלה הלוריאנית
במאה ה-16 הפכה ההתקשרות לנשמות צדיקים לחלק עיקרי בפרקטיקה הלוריאנית בדרך השגת סודות הקבלה, והתקשרות זו לנשמות הצדיקים נוצרה על ידי השתטחות על קבריהם תוך כדי אמירת פסוקים מתאימים או צירופי אותיות שונים המרכיבים ייחודים.
ספרים שונים חוברו כשמטרתם להדריך את המשתמש בבואו להשיג חוויות מיסטיות וגילויי סודות, כמו "שער הייחודים", ו"שער הקדושה".
בספרות הקבלה הלוריאנית ניתנה פרשנות חדשה למושג המגיד.
לדברי רבי חיים ויטאל, תלמיד האר"י, כאשר האדם מטהר ומקדש עצמו כראוי ועוסק בקיום המצוות, הרי הוא יוצר במעשיו הטובים מלאכים חדשים, והם הנקראים מגידים.
מלאכים אלו יכולים להתגלות לאדם ולגלות לו סודות, אך לא תמיד הגילויים שלהם אמיתיים.
הקריטריון לזהות את אמיתות הדברים הוא זה - אם המצוה נעשתה בשלמות, בלי שום צד של רוע, המלאך המגיד משויך כולו לצד הטוב, ואינו משקר לעולם; אך אם המצוה נעשית בצירוף של מחשבות רעות, המלאך המגיד מעורב מטוב ומרע, ויכול גם לספר שקרים כאילו היו אמיתיים.
רבי חיים ויטאל אף מסווג את הגילויים המיסטיים לארבעה.
התנאים הנדרשים לכל הגילויים, הם ההינזרות מתענוגות, תיקון המידות המוסריות המושחתות, פרישות מחיי החברה, טבילות במקווה, עריכת תיקון חצות והתבודדות תוך כדי התבוננות מדיטטיבית.
דרכי הגילויים לפי הקבלה הלוריאנית הן:
רוח הקודש, שלדבריו היא המשכת אור משורשה העליון של נפשו;
מגיד, והוא מלאך הנוצר ממעשה מצווה שנעשה בשלמות, על כל פרטי ההלכה וכוונות המצווה;
גילוי אליהו, שיתגלה אל האדם אליהו הנביא, וכפי חסידותו של האדם כן יגדל גילויו אליו;
גילוי נפש צדיק מדורות קדומים שכבר נפטר, שיודיע לו חכמות וסודות גנוזים שבתורה עד להפליא, וכל זה כפי מעשיו.
חלום, שיראה בחלומותיו ענייני עתידות וחכמה קרובים אל רוח הקודש..
במקום אחר מפרט ויטאל בהרחבה את הסכנה שבמלאכים הנוצרים על ידי מעשים רעים של האדם, או גם על ידי מצוות שאינן מושלמות בתכלית, והם גם כן עלולים להופיע כמגידים ולערב בדבריהם כזבים, כמידת הרוע שהתערב ביצירתם.
באותו מקום טוען ויטאל שגם הנבואה ורוח הקודש אינן יכולות להתגשם ולהיכנס באוזני הנביא ההוא, אלא על ידי התגלמות בקול דבורו של הנביא העוסק בשעה זו בתורה או בתפילה.
לסיכום השיטה הלוריאנית במגידות נמצא, שהמגידים הם מלאכים הנוצרים מהמצוות ומלימוד התורה, ויש בהם מעלות שונות, ביניהם כאלה העלולים לשקר.
בנוסף, גם הנבואה ורוח הקודש נצרכות להתגלות על ידי דיבורו של הנביא, בדומה למגידים.
גישתו של רבי חיים ויטאל המזהה את המגיד עם מלאך הנוצר ממצוותיו של האדם, התקבלה על מרבית המקובלים בדורות המאוחרים יותר, וכפי שמסיק רבי יעקב עמדן בעסקו בסוגיה זו, כאשר הוא מאמץ את גישתו של רבי חיים ומציג אותה כמוסכמת.
בנוסף למגידים מהדורות הראשונים, המתוארים לעיל, קיימות עדויות על מגידים שונים לאורך הדורות.
בין המפורסמים שנגלה אליהם מגיד, הם רבי יוסף קארו, שכתב על פי המגיד שלו את ספר "מגיד מישרים", רמח"ל, שחיבר מספר חיבורים על פי מגיד, ורבי שמשון מאוסטרופולי.
גם על הבעל שם טוב מסופר שזכה למגיד בדמותו של אחיה השילוני.
אשר לרבי יוסף טאיטאצאק, בן דורו של רבי יוסף קארו, הדעות חלוקות אם היה לו מגיד.
על הגאון מווילנא מספר תלמידו רבי חיים מוולוז'ין שרצו למסור לו מהשמים גילויי תורה על ידי מגידים, וכמה פעמים שיחרו לפתחו מגידים בבקשה ללמדו סודות התורה, אך הוא סירב לקבלם וביקש לעמול על תורתו בעצמו.
החל מהמחצית השנייה של המאה ה-19 אין ידיעות על אנשים שטענו לגילויי מגיד.
המגיד של רבי יוסף קארו
המגיד המפורסם ביותר הוא המגיד של רבי יוסף קארו על פיו נכתב הספר "מגיד מישרים".
ספר זה הוא יומן של התגלויות המגיד, הכולל תאריכים מדויקים של ההתגלויות, העיסוק בו עסק רבי יוסף קארו לפני ההתגלות - לרוב לימוד פרקי משניות, ותוכן ההתגלויות עצמו.
רבי שלמה אלקבץ טען שנכח בהתגלות המגיד בליל שבועות, וסיפר:
בשל אופיו המיסטי של הספר מגיד מישרים, המנוגד לכאורה לאופיו של רבי יוסף קארו כמחבר ה"בית יוסף" וה"שולחן ערוך", קמו עוררים על ייחוסו של הספר, וטענו שלא קארו חיברו.
בראש המערערים עמד שי"ר, אך צבי ורבלובסקי שחקר את תופעת המגידות בהרחבה בספרו "רבי יוסף קארו", הראה שאין כל ראיה לכך שמדובר בזיוף.
בנוסף, בשיחה בעל פה עם משה אידל, הציע ורבלובסקי אפשרות לפיה ייתכן שרבי יוסף קארו כן נקט בפעולות קבליות שונות כדי לזכות במגיד, כפי שנהגו מקובלים אחרים בדורו, ואף שאין בספר מגיד מישרים אזכורים לכך, ייתכן שהדבר נובע מהעריכה המאוחרת לספר, ולמעשה אף בו נעשה שימוש באמצעים קבליים.
על דבריו של ורבלובסקי הוסיף מאיר בניהו נקודות מבט חדשות על פי העתקות של ספר המגיד בכתבי יד של הרב יעקב צמח והרב עזרא מפאנו.
המגיד הבטיח לקארו הבטחות שונות, ותיאר בפניו מספר פעמים את השכר הרב הצפון לו לעולם הבא.
בין השאר הבטיח לו שיזכה למות על קידוש השם:
ברעיון המוות על קידוש השם הושפע קארו מאוד מדמותו של שלמה מולכו אותו פגש עוד לפני הגיעו לארץ ישראל, ושמו מוזכר גם בדברי המגיד לו.
על ציטוט זה ממגיד מישרים אמר החפץ חיים שאין להבינו כלשונו ובתשובה לשאלה זו שהוא נשאל: "ווער וואס וייסט, זאגט נישט, און ווער וואס זאגט, וייסט נישט".
כלומר: "מי שיודע לא אומר ומי שאומר לא יודע"-היינו שמדובר בעניינים נשגבים שאין להבינם כפשוטם.
תופעת המגידות אצל קארו היא חריגה, כיוון שבמרכז ההתגלות אין עומד אצלו מלאך או נשמתו שלו, אלא השכינה, המזוהה על פי הקבלה עם המשנה.
בנוסף, מהספר מגיד מישרים נוצר רושם שהמשנה התגלתה אל קארו מיוזמתה, וקארו לא נקט בפעולות מאגיות כלשהן כדי לזכות לגילויה, בשונה משאר המגידים שקדמו לקארו, שפעלו פעולות שונות לצורך התגלותם.
גם העובדה שהמגיד התערב בנושאים הלכתיים ואמר לו במקרים שונים שיפה כתב בספרו ההלכתי "בית יוסף", היא חריגה ביחס לשאר המגידים, שעסקו בגילויים מיסטיים בלבד ולא עסקו בהלכה.
המגיד החריג הנוסף, הדומה למגיד של קארו, הוא המגיד אותו מתאר רבי חיים מוולוז'ין כמי שרצה לגלות דברי תורה לגר"א ונדחה על ידו, כנזכר למעלה.
בתנועה השבתאית הפכה תופעת המגידות לנפוצה ביותר ובמסגרתה נתגלו סודות רבים.
בשנות גאותה של התנועה השבתאית, בעיקר בשנת ה'תכ"ו (1666), היו התפרצויות נבואה המוניות, גם על נשים ואף אנשים המוניים, שכללו גם גילויי מגידים ששידרו מסרים בהקיץ ובחלום, על משיחיותו של שבתי צבי.
האנשים שזכו לגילויים אלו זכו למעמד מיוחד בקהל השבתאים.
מאוחר יותר אף זכו חלק מהם להיחשב כגלגוליו של שבתי צבי, כדוגמת אברהם קרדוזו.
גם לאברהם היכיני ונתן העזתי ושבתאים נוספים היו מגידים.
בתקופה המאוחרת יותר, אחרי המרתו של שבתי צבי, עדיין נפוצו מגידים בין השבתאים.
כך בבית המדרש האיטלקי של אברהם רוויגו השבתאי הייתה נוכחות ארוכה, כ-15 שנה, בשנים (1675–1691, ה'תל"ה - ה'תנ"א) של מגידים שנגלו לכמה מהתלמידים כבער שמואל יששכר פרלהפטר, מאיר רופא ואף לרוויגו עצמו.
ברשימותיו של רופא נמצא כי עיקר עניינו בדבריו למגיד היה בבקשת פשר למותו של שבתי צבי ובחיזוי שובו לחיים לאחר כשנה.
המגיד החשוב בחוג זה נגלה דווקא למרדכי אשכנזי, שלא היה תלמיד חכם או בקיא במיוחד בקבלה.
אף על פי כן, הותירו גילויים אלה רושם עז על רוויגו רבו.
התגלויות המגיד לאשכנזי, שהיו בתחילה על ידי קול בלבד (דובר ארמית, כמגיד של קארו) ולאחר מכן גם בעלות דמות, נחקרו על ידי גרשום שלום שהסיק כי הדמות שהתגלמה בחלומותיו של אשכנזי הייתה לא אחרת מזו של רוויגו עצמו.
תוכן גילויים אלה כלל עניינים שבתאיים אך גם עצות כלליות ואישיות בענייני לימוד ובענייני חול, שכללו אף ביקורת על המגיד שנגלה לפרלהפטר שיצא מצידו לתרבות רעה.
מגיד זה אף עורר את אשכנזי ורוויגו לעלות לארץ ישראל, כפי שאכן עשו.
מגיד נוסף שזכה לפרסום רב, הוא המגיד של רמח"ל, שהתגלה אליו בשנותיו הצעירות, החל מראש חודש סיון ה'תפ"ז, בהיותו בן 23. מגיד זה אף עמד בעין הסערה הפולמוסית נגד רמח"ל.
וכך כותב רמח"ל על גילויו הראשון:
בדברי הרמח"ל קיימים פרטים המלמדים על תופעת המגידות: הגילוי היה כרוך בעיסוק בקבלה מעשית; התגלו אליו לפי הסדר: מגיד, אליהו הנביא, והמלאך מטטרון; לכל התגלות קדמה פעילות קבלית מיוחדת; המגיד אינו נראה; דברי המגיד יצאו מתוך פיו של רמח"ל; וההכרות עם המתגלים השונים נעשתה באמצעות עדות מגיד אחד על חברו.
בנוסף למגיד שהתגלה לרמח"ל בדיבור אוטומטי, העיד שליח מצפת בשם ר' רפאל ישראל קמחי על תופעת מגידות של כתיבה אוטומטית לה היה עד, כאשר בעקבות ייחודים שונים במשך כחצי שעה, עמד וכתב סודות קבליים במהירות עצומה, ובמשך פחות מחצי שעה כתב דף פוליו או דף וחצי.
בהשראת המגיד כתב הרמח"ל חיבורים רבים, שהבולט שבהם הוא "זוהר תניינא", האמור לשמש תחליף לספר הזוהר, כאשר לדברי הרמח"ל הזוהר הראשון נועד לזמן הגלות והזוהר שלו לזמן הגאולה.
רמח"ל שיתף בסודו את חבריו שהתקבצו סביבו.
אחד מתלמידיו, אולי הבולט שבהם, יקותיאל גורדון, גילה ברבים את קיום המגיד, והדבר עורר בתחילה התלהבות ועורר הערצה כבירה לרמח"ל.
אך כעבור זמן מועט עמדה טענתו של רמח"ל על גילוי המגיד, בעין סערת ההתנגדות אליו, כאשר הדברים עוררו התנגדות רבה כלפיו מצידם של רבנים רבים, בראשם רבי משה חגיז והיעב"ץ, שאף התייחסו לתופעת המגידות ככלל והבדילו בינה לבין המגיד עליו טען רמח"ל.
בין היתר הם טענו שמגיד אינו יכול להתגלות בחו"ל, ולא בגיל צעיר כל כך.
הם אף העלו חשד שמדובר בגילויים המגיעים מצד השטן והטומאה, כאותם המגידים שפעלו בקרב חברי התנועה השבתאית.
כתוצאה מרדיפות אלו הושבע רמח"ל שלא לעסוק יותר בכתיבת חיבורים על פי מגיד.
בשלב מסוים, כאשר נאסר על רמח"ל לעסוק בקבלה, הורה לו המגיד לעלות לארץ ישראל ובה יוכל לעסוק בקבלה (אגרות רמח"ל, רע"ג), ואכן, בסוף ימיו עלה רמח"ל לארץ ישראל.
רוב חיבורי רמח"ל על פי המגיד נגנזו בהוראת רודפיו, ולא שרדו.
שריד אחד, מאמר מתוך זוהר תניינא לפרשת מקץ, נדפס בתוך "גנזי רמח"ל", בני ברק ה'תשמ"ד, לאחרונה התגלו חלקים נוספים מחיבור זה והתפרסמו עם מבוא מקיף על ידי הרב יוסף אביבי בשם זוהר רמח"ל.
לדעת חוקרים, תופעת המגידות נועדה לשמש צורך עז שקינן אצל המקובלים, והוא הרצון בגילוי סודות חדשים שלא נגלו מעולם.
תופעה זו גברה בתקופה שאחרי גירוש ספרד, כאשר לעיסוק בתורת הקבלה נוסף פן משיחי, וכתוצאה מכך שאפו המקובלים להגיע לגילויים חדשים שיקרבו את ביאת המשיח, או כאלו המהווים חלק מהתורה שהמשיח עתיד לגלות.
אולם, מכיוון שהקבלה ביסודה טוענת למסורות קדומות בכל עיקריה, לא נותר למקובלים מקום לחדש מדעתם דבר.
פתרון למצוקה זו נמצא בדמותם של המגידים, שהם נשמות של צדיקים מדורות קודמים או מלאכים, שיש בכוחם לגלות חידושים שלא התחדשו עדיין, ויחד עם זאת לא לגרוע באמינות המסורת הקדומה של סודות הקבלה.
עם זאת, לעיתים רבות נראה כי המקובל אינו חותר להגיע לגילויו של מגיד, אלא לדבקות בה' בלבד, ואילו גילויי המגיד ניתנים לו כמתנה, בלי שיעשה פעולה ממשית כדי לקבל אותה.
גילוי המגיד אפשרי בשתי צורות עיקריות: בהקיץ ובחלום.
בימי הביניים יוחסה לחלום משמעות רבה, נבואית בחלקה, ולכן גילויים שהתגלו בחלום היו בעלי תוקף רב.
גילוי בהקיץ מזוהה בדרך כלל כאינטואיציה מושרית וחשיבה אוטומטית, כאשר האדם החווה את הגילויים מניח את שכלו המודע ומנסה לאחוז במחשבות ה"נופלות" להכרתו בלי מעורבותו הפעילה וללא הפרעות.
דוגמה לגילוי כזה, יש ב"ספר גירושין" של רמ"ק:
הדברים היו אצל הרמ"ק כשיטה, וכפי שהוא כותב במקום אחר:
במקרים אלו מתוארת תופעה הקרובה למגידות הרגילה, כאשר בדומה למגידות הרגילה בה נעשה שימוש בדיבור אוטומטי, נעשה שימוש במקרה זה במחשבה אוטומטית.
במקרים מסוימים בהם מסופר על מגידים, לא ברור אם הכוונה היא לדיבור אוטומטי או למחשבה אוטומטית.
בשיחה בין הרב יואל קלופט לחזון איש העלה קלופט טענה שלפיה לא ניתן לפסוק בניגוד לדברי רבי יוסף קארו, כיוון שהמלאך המגיד אמר לו, כמובא בספרו "מגיד מישרים", שההלכה כמותו.
אמר לו החזון איש: "המגיד של הבית יוסף, הוא גם בית יוסף".
כלומר, המשקל ההלכתי של הלכות בספר מגיד מישרים הוא כמשקלו של הרב קארו, ולא מן השמים.
גם במקורות קבליים מופיעה עמדה שלפיה גילויי המגיד הם קרובים לרוב לעולמו הרוחני של זה שהמגיד התגלה אליו.
בעקבות עמדות כאלה פירשו חוקרים את המגידות כגילוי של כחות בלתי מודעים של הנפש.
מַגִּיד שִׁיעוּר הוא אדם (רב, או תלמיד חכם) המוסר שיעור בפני קבוצת אנשים באופן קבוע במסגרות מגוונות.
ישנם שיעורים כדוגמת הדף היומי או משנה יומית המתקיימים מדי יום ביומו, וישנם המתקיימים מדי פרקי זמן קבועים.
קיימים מגידי שיעורים המוסרים את שיעוריהם במשך שנים רבות, ובעוד שקהל השומעים מתחלף עם השנים, הרי שהמגיד שיעור עצמו נשאר.
במקרים אחרים, מגיד השיעור הוא זה שמסיים את תפקידו, מסיבות שונות, ואז קהל המשתתפים בשיעור, זוכה למגיד שיעור חדש.
בקהילות מסוימות רואים בהשתתפות בשיעור קבוע חשיבות עליונה, עד כי גם הלומדים, וגם המגיד שיעור עצמו נמנעים מלהיעדר מן השיעור, ולא מגיעים אליו, רק מסיבות חשובות ביותר.
גם בישיבות לרמותיהן השונות, וגילאי התלמידים, נקראים הר"מים מגידי שיעור, וגם אלה המוסרים שיעורים שונים בישיבה ואינם ר"מים מכונים כך.
ישנם מגידי שיעור העושים את עבודתם תמורת שכר, וישנם מגידי שיעור, המוסרים את שיעורם שלא על מנת לקבל פרס.
תלמיד שלמד אצל מגיד שיעור, צריך לנהוג בו כבוד גם לאחר שסיים ללמוד אצלו, ואף אם התלמיד התמיד ועלה במעלות התורה, והפך תלמיד חכם בעצמו, הרי הוא חייב בכבוד מגיד השיעור הראשון.
דינו של מגיד שיעור הוא בדרך כלל כדין רבו שאינו מובהק, אך ישנם מגידי שיעור, שעל התלמיד לכבד אותם כאת רבו המובהק, כגון ראש הישיבה המוסר את השיעור השבועי, אך גם מקנה לתלמיד דרכים בעבודת השם.
מגידי שיעור אחדים מצליחים יותר מאחרים וזוכים לפרסום רב.
בעוד ששיעורו של הרב מרדכי אלון הצליח בעבר למלא אולמות, אחרים מושכים פחות תלמידים.
מגידי שיעורים מצליחים, הופכים את החומר התלמודי, שהוא קשה להבנה, כפי שהוא קשה גם להסבר, לחומר מרתק.
מגיד השיעור, משתמש בטכניקות שנלמדות בקורסים למרצים.
כגון: אינטונציה נכונה, ושפת גוף מתאימה.
מגיד השיעור מגיע לשיעור כשהוא מוכן היטב, אך הוא גם יודע להשיב על שאלותיהם של התלמידים.
שפה ברורה והתנסחות בהירה, גורמים לתלמידים להקשיב, להבין ולרצות לשמוע עוד.
לקראת סוף שנות האלפיים, הוקמו מספר ארגונים, בהם: קול הלשון, קול הדף, קול המשנה וקביעותא אשר לקחו על עצמם להפיץ שיעורי תורה, בנושאים שונים, באמצעות קלטות, ובאמצעות האזנה לטלפון.
הארגונים הצליחו לרכז מספר רב של מגידי שיעור, ביניהם: הרב מיכל זילבר, הרב ישראל דנדרוביץ ואחרים, אשר רובם הקליטו את שיעוריהם, בהתנדבות וללא תמורה.
נפתחו ספריות בהן ניתן היה לשאול קלטות, ולהחליף קלטות בקלטות.
עם התרחבות השימוש באינטרנט בעולם הדתי והחרדי, הוקמו אתרים לארגונים הנ"ל, וכן הוקמו ארגונים חדשים המשתמשים באינטרנט, לצורך הפצת שיעורי תורה של בכירי מגידי השיעורים.
מגילת אנטיוכוס או אנטיוכס (נקראת גם מגילת בני חשמונאי, מגילת חנוכה ומגילה יוונית) היא אגדה יהודית קצרה, המתארת את נס החנוכה ואת מרד החשמונאים.
המגילה היא החיבור הנפרד היחיד המוקדש במלואו למאורעות אלה שהשתמר בספרות חז"ל.
אף שאיננה חלק מהתנ"ך, בקהילות רבות נהוג היה לקוראה בחנוכה, בדומה לקריאת מגילת אסתר בפורים.
המגילה נשמרה במקור ארמי, רבי סעדיה גאון תרגמה לערבית והוסיף לה מבוא.
המגילה נכללת במספר כתבי יד של התנ"ך ובסידורי תפילה.במספר קהילות בתימן, באיטליה ובקוצ'ין נהגו לקרוא בה בחנוכה.
הרי"ד, אף הקפיד לציין שאין לברך ברכת המצוות על קריאתה..
רב סעדיה גאון קבע את זמן חיבור המגילה לימי החשמונאים.
לדברי הרב יהודה זייבלד כוונת רס"ג היא שהמגילה הועברה במסורת בעל פה, אך הוא הראשון שהעלה אותה על הכתב.
בדפוסים של ספר הלכות גדולות לרב שמעון קיירא נכתב: אולם בכתבי היד, מופיע שחיברו "מגילת תענית" ולא את מגילת חשמונאי.
במחקר ישנן השערות נוספות החל מהמאה ה-1 לפנה"ס, עד למאה ה-11.
המגילה מתארת את עוצמתו המדינית של אנטיוכוס (ובגרס משנהו) ושנאתו ליהודים, אנטיוכוס שולח את ניקנור לירושלים, מציב פסל וזובח חזיר בבית המקדש.
עקב חילול בית המקדש, פורץ המרד הראשון שיזם יוחנן בן מתתיה הכהן הגדול, יוחנן הצליח על ידי תחבולה להרוג את ניקנור בעזרה של בית המקדש, על ידי דקירתו בחרב קטנה שהחביא.
לאחר מכן יצא יוחנן למלחמה, הניס את הפולשים תוך כדי הריגת 77,200 חיילי אויב, לאחר שחזר מהמרדף בנה מנורה בשם "מקבי".
בגרס נשלח על ידי אנטיוכוס, לדכא את המרד, כבש שוב את ירושלים והנהיג גזירות שמד (שבת חודש ומילה) על היהודים, מות בתליה הוטל על הורים שמלו את ילדיהם.
המגילה מתארת שני מעשים שכנראה גרמו לתסיסה וחידוש המרד.
מעשה גבורה של אשה שמלה את בנה עלתה על חומת ירושלים והכריזה לאחר מכן השליכה את בנה מהחומה, וקפצה אחריו אל מותה.
מעשה הרג אכזרי שביצע בגרס בקבוצה של אלף יהודים שהסתתרו במערה כדי לשמור שבת, לאחר שמיאנו לצאת מהמערה עישן את פתח המערה וכולם נהרגו מחוסר חמצן.
בחלק מהנוסחאות מובא מעשה שלישי, המספר על אחותם של החשמונאים שחששה מגזרת זכות הלילה הראשון שהנהיג בגרס, ועודדה אותם לצאת למלחמה.
חמשת בני מתתיה יצאו למרד נרחב, והצליחו להביס את צבא יון.
לאחר התבוסה, המליץ בגרס לאנטיוכוס שיש לכנס צבא גדול כנגד היהודים, הכולל פרשים ופילים "מלובשי שריון", כמה מדינות חברו כדי לדכא את המרד ביהודה, כבשו שוב את ירושלים פרצו 13 פרצות בבית המקדש, הפסיקו את אספקת המים והעלו אותה באש.
מתתיה ובניו התכנסו במצפה גלעד, קריאה לצום ותפילה להצלחת המשך המערכה, מתתיה מברך את בניו לקראת המערכה, בתחילת המערכה מת יהודה, ומתתיה הזקן יצא להילחם עם בניו במקומו, תפקידו של אלעזר היה להרוג את הפילים, ושם מצא את מותו.
הקרב הוכרע בני חשמונאי הרגו רבים מהיוונים, ואת בגרס שרפו באש.
לאחר המלחמה, אנטיכוס ברח מבושה, והתאבד.
לבסוף מתארת המגילה את שיקום וטיהור בית המקדש, נס פך השמן וקביעת חג החנוכה לדורות.
מגילת אנתוני היא אינוונטר (רשימת מצאי) של אוניות הצי האנגלי הטיודורי משנות ה-40 של המאה ה-16. היא נקראת על שם האיש שיצר אותה, פקיד-המלכות אנתוני אנתוני.
האינוונטר כלל במקור שלוש יריעות קלף, ועליהן ציורים של 58 כלי שיט מלחמתיים שבצדם מידע על גודלם, צוותם, חימושם וציודם הבסיסי.
המגילות הוענקו להנרי השמיני ב-1546 והוחזקו בספרייה המלכותית.
ב-1680 מסר צ'ארלס השני שתיים מן המגילות לסמיואל פיפס, שהורה לחתוך ולכרוך אותן כספר, הנמצא כיום בספריית פיפס במגדלן קולג', קיימברידג'.
המגילה השלישית נשארה באוסף המלכותי עד שניתנה על ידי ויליאם הרביעי לבתו, מרי פוקס, אשר מכרה אותה ב-1858 למוזיאון הבריטי; כיום היא נמצאת בספרייה הבריטית.
מגילות הוא כתב עת מדעי לחקר מגילות מדבר יהודה היוצא לאור בעברית על ידי מוסד ביאליק בשיתוף הפקולטה למדעי הרוח באוניברסיטת חיפה ומרכז אוריון לחקר מגילות מדבר יהודה באוניברסיטה העברית בירושלים.
הוא יוצא לאור מאז שנת 2003.
כתב העת נוסד בסמוך לסיום פרסומן של כל המגילות, והוא נועד למלא את החסר בפרסומים בעברית בנושא.
רוב המאמרים בכרכים השונים הם עיבודים להרצאות שניתנו בסדנת חיפה השנתית לחקר מגילות קומראן, ועליהם נוספו מאמרים של חוקרים מן התחום או מתחומים קרובים.
המאמרים כוללים מהדורות חדשות לטקסטים, פרשנות, שאלות לשון ונוסח, דיון בענייני אמונות ודעות במגילות קומראן וביקורות על ספרים חדשים העוסקים במגילות.
העורכים המייסדים של כתב העת הם פרופ' דבורה דימנט ופרופ' משה בר-אשר, ובעריכתם יצאו תשעה כרכים (שניים מהם כפולים).
תשעה כרכים אלה הוצאו על ידי מוסד ביאליק בשיתוף אוניברסיטת חיפה.
החל מהכרך העשירי, כתב העת יוצא במוסד ביאליק בשיתוף אוניברסיטת חיפה (הפקולטה למדעי הרוח) ומרכז אוריון לחקר מגילות מדבר יהודה באוניברסיטה העברית.
נכון ל-2021, עורכיו הם פרופ' נועם מזרחי ופרופ' דבורה דימנט.
"מגיבור לאויב" הוא סינגל שהוקלט על ידי הזמרת הישראלית נועה קירל.
השיר יצא לאור ב-25 במרץ 2018, כסינגל שלא מתוך אלבום.
השיר הגיע למקום השני במצעד ה-TV של מדיה פורסט.
השיר נכתב, הולחן והופק על ידי דולב רם ופן חזות, השיר הוא מסוג בלדה שזו הפעם הראשונה שקירל מבצעת שיר מסוג זה.
יוסי חרסונסקי סקר את השיר בחיוב, תוך שהעניק לו ציון של שלושה כוכבי זהב מתוך חמישה בסך הכל.
הווידאו קליפ המלא שיצא עבור השיר, בוים על ידי סתיו מרון מורג וגל אל-עד והועלה לערוץ היוטיוב של נועה קירל ב-25 במרץ 2018, בסמוך לצאתו כסינגל.
בקליפ ניתן לראות את קירל בשדה ביחד עם השחקן עדי ברוך שהצטרף אליה לקליפ.
נכון למרץ 2023, מונה הצפיות של הקליפ עומד על כ-6.2 מיליון צפיות.
מגיהנום לגיהנום (בבלארוסית: З пекла ў пекла) הוא סרט דרמה בלארוסי משנת 1997 על פוגרום קיילצה בבימויו של דמיטרי אסטרחן.
הסרט נבחר כנציג בלארוס לסרט הזר הטוב ביותר בטקס פרסי האוסקר ה-69, אך לא התקבל כמועמד.
בשנת 1941 כובשים הנאצים את העיר הפולנית קיילצה.
הדמות הראשית, לפני שנשלחה למחנה ריכוז, מעניקה את בתה למשפחה פולנית שילדה מת לאחרונה.
כאשר חלפה המלחמה, האסירה לשעבר חוזרת לעיר הולדתה ורוצה שבתה תחזור, אך הילדה גדלה בלי לדעת מי היו הוריה האמיתיים.
סתירות פנימיות וחוויות רוחניות עמוקות מעמידות את הגיבורים במצב אכזרי של בחירה.
אניה קלינג בתפקיד הלנה גולדה
גנאדי סוויר בתפקיד הנריק גולדה
אלה קליוקה בתפקיד אנה סיקורסקה
גנאדי נזארוב בתפקיד אנדז'יי סיקורסקי
מגיארקרסטור (בהונגרית: Magyarkeresztúr) הוא כפר במחוז גיור-מושון-שופרון, שבצפון-מערב הונגריה.
כמו כפרים רבים באירופה גם במגיארקרסטור מספר התושבים נמצא בירידה.
במגיארקרסטור חיו יהודים בתקופות זמן שונות:
מגילות משה (ערבית: صحف موسى, תעתיק מדויק: צֻחֻף מוּסא) הם לכאורה כתבי קודש קדומים אשר הוזכרו פעמיים בקוראן.
המגילות הללו נחשבות באסלאם לחלק מכתבי הקודש שניתנו לנביאים מאללה, ואשר אבדו או סולפו במהלך ההיסטוריה.
לפי המסורת האסלאמית, אין לבלבל בין מגילות משה לבין התורה, אשר נחשבת בקרב המוסלמים לספר קודש בפני עצמו.
שני המקומות בהם מגילות משה מוזכרות בקוראן הם בפרק 87 פסוקים 18-19, ובפרק 53 פסוקים 36-37.
מגיארפולאן (בהונגרית: Magyarpolány) הוא כפר במחוז וספרם שבמרכז הונגריה.
במגיארפולאן חיו יהודים בתקופות זמן שונות:
מגייר (בהונגרית: Megyer) הוא כפר זעיר במחוז וספרם שבמרכז הונגריה.
כמו יישובים רבים באירופה גם במגייר מספר התושבים נמצא בירידה.
במגייר חיו תשעה יהודים בשנת 1880 וארבעה יהודים בשנת 1910. חלק מתושבי הכפר נרצחו בשואה.
מגילות אברהם הן מגילות או ספרים שלפי האמונה האסלאמית ניתנו מאלוהים לאברהם.
לפי המסורת האסלאמית, ספרים אלו אבדו במהלך ההיסטוריה.
מגילות אברהם מוזכרות בסורת אל-אעלא, הפרק ה-87 בקוראן" "אכן, זה (נזכר) בספרי הקודש המקוריים הקודמים, בספרי הקודש המקוריים של אברהם ושל משה" (פסוקים 18–19).
כמו כן, זה נזכר גם בסורת א-נג'ם, שהיא הפרק ה-53 בקוראן: "האם הוא לא ידע מה שנכתב בספר של משה ובזה של ואברהם אשר נשאר נאמן?".
ספר מגיד מישרים (במקור: ספר המגיד) הוא יומן התגלויות שכתב רבי יוסף קארו, ובו העלה על הכתב דברי מוסר, פרשנות המקרא וקבלה, שנמסרו לו לדבריו על ידי 'מגיד' משמיים בין השנים ה'רצ"ו–ה'של"ב.
כתבי יד של הספר היו ידועים עוד בחיי המחבר, אך הספר נדפס לראשונה כשבעים שנה לאחר פטירתו, בלובלין ובוונציה בשנים ה'ת"ו–ה'ת"ט.
על אף הכלל ההלכתי הקובע שלא בשמיים היא, חלק מדברי המגיד בספר נקבעו להלכה על ידי גדולי הפוסקים.
במסורת היהודית מתוארים מקרים שבהם מתגלה לצדיק כוח עליון, מלאך או נשמה, ומגלים לו דברי תורה וסודות שונים.
ה'מגיד' המתואר בספר 'מגיד מישרים' מתגלה לרבי יוסף קארו בעקבות לימוד המשנה, ואף מזדהה בשמה: הוא מתגלה אליו בדרך כלל בלילות שבת לפנות בוקר ומוסר לו בין השאר חידושים על פרשת השבוע.
כבר בשנת ה'רצ"ג, הזכיר הרב שלמה אלקבץ באגרת, שלרב קארו היה "קול המדבר בפיו, קול גדול בחיתוך אותיות, וכל השכנים שומעים ולא מבינים".
קיומו של המגיד נזכר גם בספר החזיונות של רבי חיים ויטאל (ה'שי"ז).
לפי המופיע ב"מגיד מישרים", הרב קארו הצטווה על ידי המגיד להעלות על הכתב את תוכן ההתגלויות בסמוך למועד התרחשותן, וכפי הנראה אכן פעל כך.
עם זאת, מסתבר שחלק מהתוכן הכולל בין השאר תוכחות אישיות מפורטות לא נועד לפרסום.
כיום ידועים שני כתבי יד ראשוניים של הספר, שהועתקו ככל הנראה מכתב ידו של הרב קארו על ידי רבי משה גאלנטי תלמידו, שגם סידר את הכתבים לפי סדר פרשיות השבוע.
בכתב יד אחר משנת ה'שפ"ה, ישנה הקדמה לספר מאת מהר"י צמח.
בשנת ה'ת"ו יצא לאור בלובלין חלק מהספר שסודר על סדר פרשיות השבוע – עד לפרשת מצורע, ולאחר שנתיים יצא לאור בוונציה חלקו השני על שאר הפרשות.
המביא לבית הדפוס היה "יצחק בן החבר שמואל בינגא איש ירושלים", שגם נתן לספר את שמו.
בתחילת הספר מובאות מספר הסכמות מרבני לובלין ולבוב.
החיד"א כתב שלהשערתו הספר הנדפס הוא אחד מחמישים מהכתבים המקוריים.
לאחר המהדורה הראשונה, הודפס הספר שוב באותה מתכונת למעלה משתים עשרה פעמים.
בשנת ה'תשפ"ג יצא הספר בסדר חדש על ידי מכון אהבת שלום, בשם "ספר המגיד", בתוספת מבוא והשלמות מכתבי יד.
בספר כתובות ההתגלויות כיומן אישי של רבי יוסף קארו, ומסודרות על פי פרשיות השבוע.
בראשן של חלק מהשיחות מצוינים התאריך, ומעשיו של הרב יוסף קארו בזמן שקדם להתגלות.
הספר כתוב בעיקר ארמית בלולה בעברית, ומילים בודדות בספרדית.
חלק גדול מהספר מכיל פרשנות קבלית לפרשת השבוע.
בנוסף מובאות הנהגות הלכתיות והוראות למעשי סגפנות שונים.
ה'מגיד' גם מעודד את הרב קארו ומספר לו על מעלתו וחשיבותו בשמיים, על גלגולי נשמות של מקורביו, ועל מאורעות שעתידים לקרות לו.
הוא מבטיח לו שלא יעזוב אותו לעולם, ושיזכה לגילוי אליהו.
בספר תואר בהרחבה רעיון נהמא דכיסופא.
בעל מגן אברהם כתב בשם מגיד מישרים שאין לאכול בשר בראש השנה, ושיש לקרוא שניים מקרא ואחד תרגום בשבת לפני סעודת הבוקר.
גם דברי ה'מגיד' על מעלת קידוש לבנה הובאו בפוסקים.
במחקר, הן הכללי והן התורני, יש שפקפקו בייחוס הספר לרב קארו, וראו בו יצירה פסאודואפיגרפית.
בין הטענות נגד יחוס הספר: הספר שנדפס רק כשבעים שנה לאחר פטירת הרב קארו, לא הוזכר על ידי בנו ברשימת כתבי אביו, רבים מהתאריכים המוזכרים בספר אינם מתאימים לימי השבוע, ודבריו סותרים לפעמים את ההלכה שפסק קארו עצמו בשולחן ערוך.
שלמה רוזאניס שיער שהכותבים הם רבי אליהו די וידאש בעל 'ראשית חכמה', ורבי חיים ויטאל תלמיד האר"י.
לעומת זאת, קיימות ראיות שהספר היה ידוע עשרות שנים לפני הדפסתו, וציטוטים ממנו פורסמו ברבים עוד בחיי הרב קארו.
האזכור המוקדם ביותר הוא בספר פרדס רימונים של הרמ"ק, שכתיבתו הסתיימה בשנת ה'ש"ח.
כמו כן צוטט תוכן מהספר בספר "מדרש שמואל" של רבי שמואל אוזידא, בדרשות בכתב ידו של רבי אלעזר אזכרי, ובספר "קול בוכים" של רבי אברהם גאלנטי.
במכתב מאת הרב ישעיה הלוי הורוביץ שנכתב בסביבות שנת ה'ש"פ, מספר הרב הורוביץ שהגיעו לידיו קונטרסים של דברי ה'מגיד' לרבי יוסף קארו.
גם בספרו שני לוחות הברית מצטט הרב הורוביץ מהספר, ציטוטים שבחלקם לא מופיעים בספר הנדפס.
צבי ורבלובסקי, שחקר את תופעת המגידות בהרחבה בספרו "רבי יוסף קארו", הגיע למסקנה שאין כל ראיה לכך שמדובר בזיוף.
גם העובדה שקיימת בספר הבטחה לרבי יוסף קארו להישרף על קידוש השם – דבר שלא קרה בפועל, מרחיקה את האפשרות שזייפן מאוחר כתב דברים שידע שיימצא בהם 'נביא שקר'.
מגיד משרים זולקווה ה'תק"ל באתר הספרייה הלאומית
מגיד מישרים ירושלים ה'תשל"א, מהדורת צילום מדפוס וילנא ה'תרל"ה
מגיד מישרים, בני ברק ה'תשס"ד, מהדורת צילום מדפוס פיטרקוב ה'תרפ"ט
מגיד מישרים, מתורגם מפורש ומבואר, ירושלים ה'תשס"ז
מגילות שפירא הן 15 מגילות קלף שהכילו יחדיו את ספר דברים המקראי.
המגילות שמוזס וילהלם שפירא, סוחר עתיקות מירושלים, הציג ב-1883 וטען שמוצאם ממערה בנחל ארנון וכי נכתבו במאה השביעית לפנה"ס.
ככאלה, היוו לטענתו את כתב היד המקראי הקדום ביותר שנתגלה עד אז.
במגילות הופיעה גרסה שונה במקצת של ספר דברים מזו שבנוסח המסורה המוכר לנו, שכללה את עשרת הדיברות ובה דיבר אחד נוסף.
כאשר שפירא עמד על סף סגירת עסקה עם המוזיאון הבריטי בלונדון, נקבעו המגילות בידי מומחים כמזויפות בחוות דעת שהביאה לכישלון העסקה, להתאבדותו של שפירא ולאובדן המגילות.
בעקבות גילוי מגילות מדבר יהודה במערות בקומראן מ-1947 ואילך טענו מספר חוקרים מסוימים לאמיתות הממצא.
מוזס וילהלם שפירא הציג את המגילות ב-1883, כשהוא מציג גרסאות שונות בתגובה לשאלה היכן נמצאו.
שפירא טען כי בידיו 15 מגילות קלף קדומות שרכש מבדואים שמצאום במערה בנחל ארנון בעברו המזרחי של ים המלח, ולטענתו תוארכו למאה השביעית לפנה"ס.
באחת הפעמים טען שפירא כי הציג את הממצאים כבר ב-1878 לפני החוקר הגרמני קונסטנטין שלוטמן מאוניברסיטת האלה, אך שלוטמן, שהיה אחד המומחים הגרמנים שהובכו בפרשת זיוף חרסי מואב על ידי שפירא, דחה את פנייתו וטען שמדובר בזיוף.
את הפקפוקים שעלו באשר לאותנטיות של המגילות דחה שפירא בטענה כי רכש אותן בפרוטות, ולא יעלה על הדעת כי ישקיע אדם מאמץ כה רב בזיוף כזה תמורת רווח כה זעום, אולם הוא המתין חמש שנים נוספות טרם החליט לנסות לצאת איתן שוב להערכת מומחים.
הממצא הכיל חמש-עשרה מגילות קלף, חלקם במצב קריא יותר מהאחרים.
כל המגילות היו צרות במיוחד, בערך 9 סנטימטר על 18 סנטימטר.
כל רצועה הכילה כעשר שורות כתב בצד אחד.
הרצועות היו כפולות ולא גלולות, כשכל רצועה כפולה בין פעם אחת לשלושה, סך הכל ארבעים כפלים.
המגילות נכתבו כולן ברצף אחד, ללא הפסקה, פרט לעשרת הדיברות, בה נכתבו המילים מופרדות פרט ל'לא' שהודבק למילה שלאחריה.
לא נמצא כתב יד עברי אחר שנעשה בצורה הזו, אך בתקופת שפירא האמינו כי זו הצורה בה נכתבו עותקים מוקדמים של המקרא.
הכתב נכתב על ידי ידיים שונות, והוא דמה באופן כללי לכתב במצבת מישע ולא לכתבים עבריים עתיקים אחרים, דמיון שנחשב לחשוד כבר במאה התשע-עשרה.
אמינותו של שפירא הייתה מפוקפקת גם קודם הצגת המגילות.
ב-1873 התגלה כי אוסף חרסים מואבי בן אלפי פריטים, אותו מכר שפירא למוזיאון בברלין אינו אלא עבודת זיוף זולה של קדרים בני התקופה.
שפירא הגיע עם המגילות לגרמניה ביוני 1883 וניסה לעניין את הגרמנים בקנייתן.
בעודו ממתין להחלטתם ותוצאות בדיקתם, הגיע ב-24 ביולי גם למשרדי הקרן לחקר ארץ ישראל (PEF) שמושבה בלונדון, שם בחנו את המגילות מזכיר הקרן וולטר בזנט, קלוד קונדר ומלומדים נוספים.
בזנט הפנה את שפירא אל המוזיאון הבריטי שגילה עניין רב במגילות, ואף הציג שתיים מהן לציבור הרחב, בעוד מומחי המוזיאון בודקים את המגילות האחרות.
הידיעה על התעניינות המוזיאון הבריטי והצגת המגילות בו הכתה גלים בבריטניה וברחבי אירופה, ואלפים הגיעו לבקר בתערוכה, ובהם ראש הממשלה ויליאם גלאדסטון.
הסכום שנדרש עבור רכישת המגילות היה גבוה מאוד: מיליון ליש"ט, למרות הספקות ההולכים ומתרבים אצל מומחים ביחס למקוריותן.
ב-18 באוגוסט התפרסם בטיימס מכתבו של קלוד קונדר, מראשי הקרן וחוקר ארץ ישראל.
במכתב הביע קונדר ספקות, על סמך היכרותו את ארץ ישראל, באשר לסיכויי ההשתמרות של יריעות עור בתנאי האקלים בארץ.
ב-21 באוגוסט פרסם ה"טיימס" הלונדוני את חוות דעתו של שארל קלרמון-גנו, שטען כי המגילות הן זיוף נוסף מבית היוצר של שפירא, וכי אינן אלא רצועות שנגזרו משולי ספרי תורה ישנים והושרו בכימיקלים כדי לשוות להן חזות עתיקה.
מספר ימים אחר כך התפרסמה חוות דעתו של מומחה המוזיאון הבריטי כריסטיאן דוד גינצבורג, המחזקת את חוות דעתו של קלרמון-גנו.
מאוחר יותר התברר כי גם המומחים הגרמנים הגיעו למסקנות דומות.
בשנות החמישים והשישים של המאה ה-20, לאחר גילוי מגילות מדבר יהודה, עלו קולות שקראו לבחון מחדש את פרשת מגילות שפירא.
מציאת המגילות ערערה את אחת מההנחות המרכזיות של מלומדי המאה התשע-עשרה ביחס למגילות שפירא – ההנחה שלא ייתכן שמגילות קלף ישתמרו משך אלפי שנים.
לרשות החוקרים אז גם לא עמדו הכלים המדעיים שעמדו לרשות החוקרים המאוחרים יותר בבוחנם את המגילות.
על דעתם של חוקרים שונים עלתה ההשערה שאף אם המגילות אינן מתקופה כה קדומה כפי שהציג זאת שפירא, הרי שייתכן כי מה שמצא שפירא היה חלק מן המגילות הגנוזות מתקופת בית שני - חומר רב ערך בפני עצמו.
פרופ' מנחם מנסור, ראש המחלקה לעברית וללימודים שמיים באוניברסיטת ויסקונסין–מדיסון, פרסם ב-1956 מאמר המתעמת עם מסקנות החוקרים של 1883 וקורא לבחון את הנושא מחדש.
באותה עת חלק על דעתו נמרצות הבלשן וחוקר המקרא פרופ' משה גושן-גוטשטיין מן האוניברסיטה העברית בירושלים.
ב-1965 יצא חוקר "קרן מגילות מדבר יהודה" הבריטית ג'ון מרקו אלגרו מאוניברסיטת מנצ'סטר בקריאה דומה לזו של מנסור.
מאידך גיסא, חוקרים אחרים - כגון שלמה גיל (2017) ד"ר דוד שפירא (2021) ופרופ' עידן דרשוביץ (2021) - טוענים, כי המגילות שהוצגו על ידי שפירא היו אותנטיות.
יש מהם שחושבים כי התיארוך למאה השביעית לפני הספירה אינו נכון, אלא ייתכן והמגילות הם חלק ממגילות מדבר יהודה ושייכות למאה הראשונה לפני הספירה.
פרופ' מאיר בר-אילן טען שאמנם המגילה אינה מזויפת, אך היא מעובדת מתוך ספר דברים ולא להפך, ואיחר את כתיבתה על פי השוואה למקורות חז"ל למאה הראשונה לספירה.
בינואר 2022 טען פרופ' בנימין זאס מאוניברסיטת תל אביב כי מגילות שפירא אינן זיוף, וזאת על פי העובדה שהאות יו"ד בכתב העברי הקדום במגילות שפירא זהה לכתובות שהתגלו רק עשרות שנים מאוחר יותר בחפירות בתל רחוב, בתל חרור ובחרסי שומרון, ולא ליו"ד המשמשת במצבת מישע.
באוגוסט 1883, לאחר פרסום חוות דעתם השלילית של קלוד קונדר, שארל קלרמון-גנו וכריסטיאן דוד גינצבורג, הודיע המוזיאון הבריטי כי לא ירכוש את המגילות, שפירא הוקע כזייפן ונוכל, והסערה הרעישה את עולם הארכאולוגיה וחקר התנ"ך בעולם.
עיתוני לונדון נתנו תפוצה נרחבת לגילויים החדשים, מלווים בלגלוג על שפירא ועל המוזיאון הבריטי שנפל בפח, וקריקטורות שלא נעדרה מהן נימה אנטישמית.
שפירא עזב את לונדון ללא המגילות, כשהוא מותירן בידי המוזיאון הבריטי.
ייתכן שקיווה לבדיקות נוספות של המוזיאון, שעוד יכשירו אותן.
ביולי 1885 רכש סוחר ספרים בשם ברנרד קוואריץ' את "מגילות שפירא" מהמוזיאון הבריטי דרך בית המכירות הפומביות סות'ביס, תמורת הסכום הזעום של 10 לירות שטרלינג ו-5 פני.
בשנת 1887 הציגם קוואריץ' בתערוכה למכירה במחיר נקוב של 25 ליש"ט, ומאז אפפה תעלומה את גורלן.
במשך שנים רווחה ההשערה שהמגילות נקנו על ידי סר צ'ארלס ניקולסון , מייסד אוניברסיטת סידני, איל הון ואספן, ומאוחר יותר נכחדו בשריפה בביתו של ניקולסון בפאתי לונדון ב-1899. עם זאת נתפרסמו בשעתן גם ידיעות, שלא ברורה מהימנותן, שהרוכש היה דווקא כריסטיאן דוד גינצבורג, מומחה המוזיאון הבריטי שקבע אותן כמזויפות.
מחקרים מאוחרים יותר מצאו כי צ'ארלס ניקולסון אמנם רכש והחזיק כתבי יד עתיקים שמקורם בשפירא, אך אין מדובר במגילות אלה.
גם לגבי כריסטיאן דוד גינצבורג, נמצא כי אמנם חשק לזמן-מה במגילות, אך לא רכשן לבסוף.
ב-2011 מצא הספרן האוסטרלי מת'יו המילטון עדות לכך שרוכש המגילות מבית המסחר של קוואריץ' היה הרופא האנגלי פיליפ ברוקס מייסון, וקיים תיעוד כי ב-8 במרץ 1889 הציג מייסון את המגילות בפני קהל.
מגיד דבריו ליעקב הוא ספר חסידות המכיל לקוטי אמרים מהרב המגיד ממעזריטש שלוקטו ונאספו על ידי תלמידו המגיד מלוצק.
הספר הוא האסופה הראשונה של תורת המגיד שהופיעה בדפוס.
שמו של המגיד ממעזריטש נרמז בסופי תיבות של שם הספר "מגיד דבריו ליעקב" (דוב).
הספר נדפס לראשונה בשנת ה'תקמ"א (1781) ומאז שב ונדפס פעמים רבות במהדורות שונות.
המהדורות הבולטות שבהם מהדורת הוצאת ספרים קה"ת בהוראת הרבי מליובאוויטש בעריכת הרב יהודה לייב גרונר והרב אהרון חיטריק בשנת ה'תשל"ג, מהדורת האדמו"ר רבי אברהם יצחק קאהן מתולדות אהרון בשנת ה'תשל"א, המהדורה הביקורתית של ד"ר רבקה ש"ץ-אופנהיימר בשנת ה'תשל"ו ושוב מהדורת קה"ת המוערת בהוצאה החדשה בעריכת הרב עמנואל שוחט בשנת ה'תש"ע.
מהדורה מבוארת לספר יצאה בשנת ה'תשפ"ד בהוצאת מעיינותיך עם ביאור מהרב מענדל וועכטער.
במהדורת השונות של הספר נוספו הסכמות מרבי לוי יצחק מברדיטשוב ורבי אשר צבי מאוסטראה.
בספר מובאים תורות הרב המגיד ממעזריטש על פרשיות התורה, המועדים ומאמרי חז"ל.
בפתח הספר מופיעה התנצלות מהמחבר, בחלק מהמהדורות הסכמות מרבי לוי יצחק מברדיטשוב ורבי אשר צבי מאוסטראה, הקדמת הספר מהמחבר.
לאחר מכן מופיעה הקדמה שנייה.
החל מההדורה השנייה נדפסים עם הספר גם לקוטים חדשים מהמחבר, במהדורת קה"ת נוספו גם תורות ופתגמי הרב המגיד שלא מופיעים בספר, מלוקטים מתורת אדמור"י חב"ד.
אמרות קודש של הרב המגיד אודות רבו הבעל שם טוב, הגהות וביאורים מאת אדמור"י חב"ד על תורות הרב המגיד.
אמרות קודש מאדמור"י חב"ד אודות הרב המגיד.
מכתבי הרב המגיד והסכמות שנתן לספרים, קטע מספר בית רבי על הרב המגיד, נוסח המצבה ואגרות קודש.
בסוף הספר נוספו מפתחות, הערות ציונים ומראי מקומות.
כבספרי חסידות רבים הספר דן בתפקידו של האדם בעולם, בסוגיית הצמצום והבריאה, בתיקון המידות, באהבת השם ויראתו, באמונה בהשם, בתפקידו ומעלתו של הצדיק ומעלת הבעל תשובה, בהשגחה פרטית והשגת אלוקות.
מגיד דבריו ליעקב - מהדורה ראשונה - קורץ, ה'תקמ"א
מגיד דבריו ליעקב - מהדורה שנייה, בתוספת ליקוטים חדשים מהרב המחבר - קורץ, ה'תקמ"ד
מגיד דבריו ליעקב - לבוב, ה'תקנ"ב
מגיד דבריו ליעקב - בתוספת הסכמה מרבי אשר צבי מאוסטראה, אוסטראה, ה'תקנ"ד
מגיד דבריו ליעקב - בהוספת הסכמה מרבי לוי יצחק מברדיטשוב ברדיטשוב, ה'תקס"ח
מגיד דבריו ליעקב - לעמבערג, ה'תרכ"ג
מגיד דבריו ליעקב - סאטמער, ה'תרס"ה
מגיד דבריו ליעקב - לובלין, ה'תרפ"ז
מגיד דבריו ליעקב - ירושלים, ה'תשכ"ב
מגיד דבריו ליעקב - מהדורת ישראל קלפהולץ, בהוספת ספרים נוספים המלקטים את תורת המגיד, אור האמת ואור תורה ובהוספת תולדות הרב המגיד מהסופר אהרון סורסקי, תל אביב, ה'תשכ"ט
מגיד דבריו ליעקב - על ידי האדמו"ר רבי אברהם יצחק קאהן מתולדות אהרון, ירושלים,ה'תשל"א
מגיד דבריו ליעקב - מהדורה חדשה עם הוספות, בעריכת הרב יהודה לייב גרונר והרב אהרון חיטריק, קה"ת, ברוקלין, ניו יורק, ה'תשל"ג, ה'תש"מ, ה'תשס"ו, ה'תשפ"א
מגיד דבריו ליעקב - מהדורה ביקורתית, רבקה ש"ץ-אופנהיימר, ירושלים, ה'תשל"ו, מהדורה שנייה, מאגנס, ה'תשמ"ט
מגיד דבריו ליעקב, קה"ת, ברוקלין, ניו יורק, ה'תשס"ה
מגיד דבריו ליעקב - מהדורה מוערת בעריכת הרב עמנואל שוחט, קה"ת, ברוקלין, ניו יורק, ה'תש"ע
מגיד דבריו ליעקב המבואר - עם ביאור הרב מענדל וועכטער, בהוצאת קה"ת ומעיינותיך, כפר חב"ד, ה'תשפ"ד
מגילת העצמאות היא המסמך המכריז על הקמתה של מדינת ישראל.
"מגילת העצמאות" הוא אומנם שמה המקובל, אך שמה הרשמי הוא "הכרזה על הקמת מדינת ישראל", ובשם זה פורסמה בעיתון הרשמי (ע"ר 14.5.48, עמ' 1).
את המגילה הקריא דוד בן-גוריון בטקס הכרזת העצמאות שנערך בבית דיזנגוף (שדרות רוטשילד 16, תל אביב), בו שכן אז מוזיאון תל אביב הישן, ביום שישי, ה' באייר תש"ח, 14 במאי 1948, בשעה 16:00, 8 שעות לפני סיום המנדט הבריטי על ארץ ישראל.
מגילת העצמאות כוללת חמישה חלקים:
סקירה היסטורית של זכותו של העם היהודי על ארץ ישראל, ושל הדרך שהובילה להכרזת המדינה.
פרישת הבסיס ההיסטורי, המוסרי והמשפטי להקמת המדינה.
הכרזה על הקמתה של מדינת ישראל.
פנייה אל גורמים שונים והצהרת כוונות.
העתק של המגילה מוצג כיום בכנסת, אך המגילה המקורית אינה מוצגת לציבור הרחב.
המסמך המקורי עליו נכתבה המגילה שמור בכספת מיוחדת בארכיון המדינה בירושלים, כאשר רק למעטים יש גישה אליו.
זכותו הלאומית של עם ישראל
כמחצית ממגילת העצמאות מוקדשת להצגת הבסיס ההיסטורי, המוסרי והמשפטי לחידוש העצמאות היהודית בארץ ישראל ולהקמתה של מדינת ישראל.
להלן העובדות ההיסטוריות מהעבר הרחוק והקרוב, שעמדו ביסוד המגילה לתפיסתם של יוצריה, ונסקרו בחלק זה של המגילה:
ארץ-ישראל היא המקום בו קם העם היהודי, בה עוצבה דמותו הרוחנית, הדתית והמדינית ובה קיים ממלכה עשירה בתרבות.
על אדמת ארץ-ישראל גובש ונכתב "ספר הספרים הנצחי" (כלשון ההכרזה) – התנ"ך.
לפיכך לעם היהודי קשר הדוק אל כברת ארץ זו.
העם היהודי הוגלה מארצו בכוח הזרוע לאחר תקופת בית שני, בניגוד מוחלט לרצונו.
גם לאחר הגליה זו והתפזרותו של העם היהודי בתפוצות השונות, לא שכח את שייכותו לארץ ישראל ולא חדל מלהתפלל ומלקוות לשוב אליה ולחדש בתוכה את חירותו המדינית, במשך אלפיים שנה.
בדורות האחרונים התרחשה שיבה המונית של יהודים אל ארץ ישראל, בגלי עלייה שהתגברו מאז המאה ה-18 ועוד יותר משלהי המאה ה-19 מהעלייה הראשונה ואילך, במסגרתן באו לארץ עולים, חלוצים ומעפילים.
הם הפריחו שממות ובנו כפרים וערים, והחיו את השפה העברית, יישוב גדל ומנהל את משקו ותרבותו.
היישוב חידש למעשה את הקיום היהודי החברתי, התרבותי והלאומי בארץ-ישראל.
ההתיישבות היהודית המחודשת הביאה את ברכת הקידמה לכל תושבי הארץ, והיא שוחרת שלום.
בניין הבית הלאומי היהודי בארץ-ישראל הוא עובדה קיימת, שאינה ניתנת לביטול.
בשנת תרנ"ז (1897) התכנס הקונגרס הציוני בעקבות קריאתו של בנימין זאב הרצל, והכריז על זכותו של העם היהודי לתקומה לאומית מדינית בארץ ישראל.
תוכנית בזל הציבה תוקף משפטי מודרני לזכות זו, וכן היוותה הצהרת כוונות.
זכותו ההיסטורית של עם ישראל בארץ ישראל זכתה להכרה מצד ממשלת בריטניה בהצהרת בלפור מתאריך 2 בנובמבר 1917, ואושרה בכתב המנדט מטעם חבר הלאומים, אשר נתן במיוחד תוקף בינלאומי לקשר ההיסטורי שבין העם היהודי לבין ארץ ישראל ולזכות העם היהודי להקים מחדש את ביתו הלאומי.
השואה, בה נרצחו מיליונים מיהודי אירופה, הוכיחה מחדש בעליל את ההכרח בפתרון בעיית העם היהודי מחוסר הארץ והעצמאות המדינית על ידי חידוש המדינה היהודית בארץ ישראל.
מגילת העצמאות קובעת כי על מדינה זו להיות פתוחה בפני כל יהודי ולהעניק לעם היהודי מעמד של אומה שוות זכויות בתוך משפחת העמים.
במלחמת העולם השנייה תרם היישוב העברי בארץ את מלוא חלקו למאבק האומות שוחרות השלום כנגד הנאצים, התגייסותו ומאמציו בתקופת המלחמה נזקפה לזכותו לקחת חלק בייסודה של ברית האומות המאוחדות.
תוכנית החלוקה שהתקבלה בכ"ט בנובמבר 1947, חייבה את הקמתה של מדינה יהודית בארץ ישראל.
הכרה זו בזכות העם היהודי להקים את מדינתו, אינה ניתנת להפקעה.
החלטת האו"ם אינה מקור הזכות אלא הכרה בזכות הקיימת ממילא.
זכותו של העם היהודי למדינה מוצגת בהכרזת העצמאות כזכותו הטבעית של העם היהודי להיות ככל עם ועם, עומד ברשות עצמו במדינתו הריבונית.
קביעת ארץ ישראל כמקום בו זכאי העם היהודי לממש את זכותו זוכה להנמקה נרחבת, על ידי הדגשת הקשר ההדוק של העם לארץ ישראל לאורך הדורות.
החלק השני של מגילת העצמאות הוא ההכרזה "על הקמת מדינה יהודית בארץ-ישראל, היא מדינת ישראל."
אין במגילה התייחסות למאפיינים אחרים של מדינה עצמאית, כמו הרשות השופטת או גבולות המדינה (פרט לכך שהיא בארץ ישראל).
בן-גוריון התנגד להכרזה על גבולות המדינה וטען כי גם בהכרזת העצמאות של ארצות הברית לא נאמר דבר על גבולות.
המגילה אינה מתייחסת לירושלים ואינה קובעת את בירתה של המדינה.
הסיבה לכך נעוצה, ככל הנראה, בעובדה שבהחלטת החלוקה נקבע שירושלים תוכרז שטח בינלאומי (קורפוס ספרטום) לתקופת ביניים של עשר שנים, ובסיומה ייערך משאל עם אשר לזהותה העתידית של העיר.
עקרונות המדינה החדשה מצויים בחלק השלישי שלה.
חלק זה מפרט את עקרונות היסוד שלאורם תפעל מדינת ישראל:
מדינת ישראל תהא פתוחה לעלייה יהודית ולקיבוץ גלויות.
מדינת ישראל תשקוד על פיתוח הארץ לטובת כל תושביה.
מדינת ישראל תהא מושתתת על יסודות החירות, הצדק והשלום לאור חזונם של נביאי ישראל.
מדינת ישראל תקיים שוויון זכויות חברתי ומדיני גמור לכל אזרחיה בלי הבדל דת, גזע ומין.
מדינת ישראל תבטיח חופש דת, חופש מצפון, לשון, חינוך ותרבות.
מדינת ישראל תשמור על המקומות הקדושים לכל הדתות.
מדינת ישראל תהיה נאמנה לעקרונותיה של מגילת האומות המאוחדות בהגשמת החלטת העצרת מיום 29 בנובמבר 1947
מדינת ישראל תפעל להקמת האחדות הכלכלית של ארץ-ישראל בשלמותה.
עקרונות אלה מבססים את הגדרת אופייה של מדינת ישראל כמדינה יהודית ודמוקרטית.
בחלק הרביעי שיובא להלן (הצהרת כוונות) ישנה התחייבות מוגדרת וספציפית יותר ביחס לערביי ישראל.
הצהרת כוונות בפני אומות העולם
האומות המאוחדות, בבקשה למתן יד לעם היהודי בבניין מדינתו ולקבלת מדינת ישראל לתוך משפחת העמים.
הערבים תושבי מדינת ישראל, קריאה לשמירה על השלום וללקיחת חלק בבניין המדינה על בסיס אזרחות מלאה ושווה ונציגות במוסדות השלטון.
המדינות השכנות ועמיהן, בקריאה לשיתוף פעולה ועזרה הדדית עם העם היהודי העצמאי בארצו.
העם היהודי בתפוצות, בקריאה לעלות למדינת ישראל, לתרום לבניינה ולעמוד לימינה תמיד.
פנחס רוזן הטיל את ניסוח המגילה על מרדכי בעהם שהיה משפטן בכיר בתל אביב, ביום שישי, 23 באפריל 1948, שלושה שבועות לפני הכרזת העצמאות.
הטיוטה של בעהם התמקדה בנרטיב היסטורי של זיקת העם היהודי לארץ ישראל, והמדינה החדשה הוגדרה בה "מדינה יהודית חפשית ועצמאית".
בעהם, שהתקשה במשימה כבדת משקל זו, נועץ בחותנו וזה המליץ לו על שלום צבי דוידוביץ, רב קונסרבטיבי אמריקאי ודוקטור למדעי הרוח.
את הטיוטה הראשונית כתבו בעהם ודוידוביץ' באנגלית בהשראת הכרזת העצמאות של ארצות הברית והיא הייתה בעלת אוריינטציה דתית מובהקת בה אוזכר אלוהים מספר פעמים.
בהמשך העביר רוזן את הטיוטה לידיו של עורך הדין צבי ברנזון, היועץ המשפטי של ההסתדרות הכללית של העובדים בארץ ישראל, שהוסיף להגדרת המדינה את המילה "דמוקרטית".
במקביל התייחס ברנזון לאופייה של המדינה; עלייה חופשית ליהודים, ערכים "ברוח חזון נביאי ישראל", לצד הבטחת זכויות אדם לכלל תושבי המדינה.
הכוונה בניסוח הזה הייתה להיענות לדרישת האו"ם שהכרזת העצמאות תבטיח משטר דמוקרטי וזכויות אדם.
הניסוח של ברנזון התבסס על נאומו של זלמן רובשוב (שז"ר) מספר חודשים קודם לכן, אך ברנזון השמיט את המונח "ארץ מוצא" מרשימת הנושאים שאסור להפלות בגינם.
הטיוטה של ברנזון הועברה לשכתוב בידי שלושה משפטנים: בעהם, אורי ידין וצבי עֵלי בֶּקֶר.
בטיוטה שגיבשו "השלושה", הוסרה ההבטחה לשוויון כלפי ערביי ישראל ונמחקה כל התייחסות שיכולה להשתמע ממנה הכרה בגבולות תוכנית החלוקה ובמעמדה הייחודי של ירושלים.
המשך הניסוח אחרי ההצגה למנהלת העם
לאחר שהטיוטות הראשוניות הובאו למנהלת העם וספגו ביקורת חריפה, הוקמה ועדת חמישה בראשות משה שרת שניסחה טיוטה רביעית.
ב-13 במאי לפנות ערב הוגשה הצעתה למנהלת העם.
שרת עשה את רוב המלאכה, תוך התייעצות עם משפטנים מומחים.
נוסח ההכרזה הושאל מכתב המנדט וממסמכים משפטיים רבים אחרים, וכל סעיף שלו התחיל במילים "הואיל ו...".
בהצעה זו הוזכרה גם תוכנית החלוקה של האו"ם.
מזכיר מנהלת העם כתב כי "בן-גוריון התנגד ל'הואיל' כי אינו עברי" וכן "התנגד למילים 'ישוב רב־איל', 'עוז וגבורה' וכיוצא באלה".
כמו כן, התנגד להזכרה מפורשת של תוכנית החלוקה.
בתום דיון בטיוטה של שרת הוטל על ועדה בת ארבעה לנסח ניסוח אחרון.
חבריה היו: בן-גוריון, הרב פישמן, ציזלינג ושרת.
בערב ישב בן-גוריון וערך מחדש את הנוסח.
רוב השינויים שלו לא היו מהותיים, אולם הנוסח קיבל אופי שונה.
הוא השמיט את המילה "הואיל", הסיר מליצות מיותרות, קיצר את הנוסח ברבע ומחק את ההתייחסות לחלוקת הארץ.
כמו כן, הסיר את קריאתו של שרת לאומות המאוחדות לתת יד "להגנה" על מדינת ישראל ואת קריאתו ל"עולם הנאור", שיעמוד "לימין העם היהודי בהקמת מולדתו".
בבוקר הזמין את שלושת חברי הוועדה האחרים והציג בפניהם את הנוסח.
שרת לא הגיע, אך ציזלינג ופישמן הגיעו ואישרו את הנוסח, לאחר ויכוח על פסקה שנועדה לגשר בין דתיים וחילוניים.
פישמן התעקש על אזכור אלוהי ישראל במגילה, והסכים לנוסח "מתוך ביטחון בצור ישראל וגואלו", אולם ציזלינג דרש להסיר את כל הקטע, מכיוון שהתנגד למונחים דתיים.
לבסוף הסכימו על הנוסח המקורי של בן-גוריון, הביטוי "צור ישראל" בלבד.
ביטוי זה נבחר בכוונה, מכיוון שצור ישראל מתפרש לשני פנים - כשם ה' וגם כחוזק ישראל.
בן-גוריון טען שהוא זה שהכניס למגילת העצמאות את הביטוי "צור ישראל", אבל על פי מחקר של פרופ' יורם שחר ביטוי זה תורגם בידי בעהם מהביטוי "divine providence" ("השגחה"), המופיע באנגלית בהכרזת העצמאות של ארצות הברית.
בן-גוריון הוסיף את הטיעון המשפטי לגבי הזכות ההיסטורית והטבעית של העם על ארצו.
באופן זה התקבל הנוסח הסופי של מגילת העצמאות.
הרב יהודה לייב פישמן מימון טען בתוקף שיש לכתוב את שם ה' במפורש, אך לאחר שבקשתו לא נענתה, הוסיף לפני חתימתו את המילים בעזרת ה'.
ביום העצמאות 1965, אמר שרת כי בן-גוריון "נטל את ההגיוניות של המבנה" של הנוסח המקורי.
מלאכת הקליגרפיה של מגילת העצמאות הוטלה על המעצב אוטה וליש.