tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
הרב דוד צבי אליאך (י"ב באדר תרצ"א, 1931 – ט"ז בניסן תשע"ד, אפריל 2014) היה המשגיח של ישיבת איתרי בירושלים וישיבת נחלת דוד בפתח תקווה.
נולד בירושלים, דור שישי בארץ ישראל, בנם של אברהם אשר אליאך, מחסידי קרלין, והנדיל-פייגה, בת ישראל יצחק לוי, מחסידי סטריקוב.
דודו הוא הרב חיים יעקב גולדוויכט.
בגיל חמש מתה אמו ובגיל אחת עשרה מת אביו והוא גדל עם אחיו הגדול ושתי אחיותיו אצל אבי סבו שלמה יוסף אליאך ובבית היתומים דיסקין, שם למד אצל הרב צבי קופשיץ.
זמן קצר לפני גיל הבר מצווה עבר ללמוד בישיבת תפארת ישראל בחיפה.
לאחר מכן נמנה עם "קיבוץ" הבחורים שארגן הרב מרדכי שמואל קרול בכפר חסידים.
בשנת תש"ז (1947) החל את לימודיו בישיבת חברון בירושלים.
כעבור זמן עבר ללמוד בישיבת סלבודקה בבני ברק שנוסדה באותה תקופה.
בתקופת מלחמת העצמאות שהה ברחובות, שם התוודע לראשונה לרב שך, שכיהן אז כר"מ בישיבת קלצק בעיר.
נמנה עם הקבוצה הראשונה של תלמידי ישיבת כנסת חזקיהו שנוסדה בזכרון יעקב בשנת תש"ט (1949), ובמשך תקופה למד בחברותא עם ראש הישיבה ומייסדה, הרב נח שימנוביץ.
כעבור זמן שב ללימודיו בישיבת חברון.
בתקופה זו היה מקורב לגדולי המוסר הרב צמח שלומוביץ, הרב שמואל הלל שינקר והרב אליהו לופיאן, והיה נכנס לוועדי המוסר שהיו מוסרים הרב יחזקאל לוינשטיין והרב אליהו אליעזר דסלר ב"בית המוסר" בירושלים.
באמצע שנות ה-50 נישא לרחל, בתו של הרב אליהו מאיר קובנר, ראש ישיבת "פורת יוסף" ברחובות.
לאחר נישואיו כיהן כר"מ בישיבתו של חותנו ברחובות.
כעבור זמן עבר להתגורר בבני ברק וכיהן כר"מ בישיבת ברסלב בעיר.
במשך תקופה כיהן כראש ישיבה ביד בנימין.
בשנת תשל"ב (1972) התמנה למשגיח של ישיבת איתרי בירושלים.
בתקופה זו חיבר את ספרו "דרך אמונה" על ענייני אמונה.
הספר קיבל את הסכמת הרב שך, שכתב: "הראני כבוד ידידי הרה"ג יקר היקרים, גדול בתורה וירא אלוקים מרבים...
העלה על הכתב ממה שחידש במחשבת היראה...
וכל המעיין בהם ימצא טעם וחיזוק להוסיף ביראה ותורה, כי הדברים נאמרו בדעת תורה".
בשנת תשמ"ד (1984) עבר לכהן כמשגיח של ישיבת נחלת דוד בפתח תקווה ושימש בתפקידו שלושים שנה.
חיבר ספרים בענייני מחשבה ומוסר.
לאורך השנים מסר שיעורי תורה ומוסר בקהילות ובבתי מדרש רבים, ובעיקר בשכונת מגוריו עזרת תורה בירושלים.
נפטר למחרת חג הפסח תשע"ד, ונקבר בהר המנוחות בירושלים.
אבי המשפחה בארץ ישראל היה הרב שלמה יוסף מסטולין ואחיינו של רבי אהרן הגדול מקרלין (בן אחיו ר' יצחק).
הוא עלה לארץ ישראל בשנת ת"ר.
בנו היה הרב אברהם אשר אליאך, שהיה מחשובי חסידות קרלין בטבריה ומחנכו של האדמו"ר הינוקא רבי ישראל פרלוב, עלה לארץ ישראל בשנת תרי"ז.
בנו היה העסקן שלמה יוסף אליאך, אבי סבו של הרב דוד צבי.
בנו הוא הסופר דב אליאך, מחבר הספרים "פנינים משלחן גבוה", "אבי הישיבות" ו"הגאון".
שלוש אחיותיה של אשתו נישאו לרבנים: יובל-יוסף אורדנטליך, שהיה רב בית הכנסת איצקוביץ' בבני ברק, מרדכי קוקיס (בנו של הרב פסח קוקיס) ונח חפץ, המכהן כמשגיח בישיבת כנסת מרדכי במבשרת ציון.
דרך אמונה – ענייני מוסר ומחשבה
דרך המועדים – על מועדי ישראל
ברכת דוד – חידושים על מסכת ברכות
דרך עליה - בירור סוגיות בגמרא ומדרש בקנייני תורה ועבודה
חידושי דוד - ביאורים וחידושים בענייני הלל ושירה
מסורת התורה - יסודות ודורות ותקופות במסירת התורה וחיבור וכתיבת תורה שבעל פה
דוד צילג (22 באוקטובר 1946, מילאנו – 29 ביולי 2012, חיפה) היה פרופסור בפקולטה למתמטיקה בטכניון.
סיים תואר ראשון ושני במתמטיקה באוניברסיטת תל אביב ודוקטורט באוניברסיטת אילינוי באורבנה-שמפיין.
התקבל לסגל הפקולטה למתמטיקה בטכניון בשנת 1975.
מעבר למחקריו היה מרצה פופולרי ומוערך.
מאז הנהגת סקר המרצים בטכניון זכה בו צילג באופן קבוע בתואר "מרצה מצטיין" ולכן הוענק לו התואר "מרצה מצטיין מתמיד".
בשל הקלטותיו לשלל קורסי מתמטיקה בטכניון, צילג עד היום מקבל בכל סמסטר את תואר המרצה המצטיין, על אף מותו.
דוד צילג נולד במילאנו ב-22 באוקטובר 1946 להורים ניצולי שואה שהתארגנו לעלות לארץ ישראל במסגרת קבוצה של הנוער הציוני.
באפריל 1947, כשהיה בן חצי שנה, יצאה הקבוצה מאיטליה על האונייה "קדימה" וניסתה לעלות לארץ ישראל.
הבריטים תפסו את האונייה, ונוסעיה הובלו למחנה מעצר בקפריסין, בו שהו עד פברואר 1948, אז עלו לישראל.
עם עלייתם ארצה התגוררו בבנימינה, עברו לקיבוץ מבקיעים, וכעבור שנתיים עברו לרחובות.
שני הוריו השתלבו כמורים במערכת החינוך.
צילג גדל ברחובות, למד בתיכון "תמר", והיה תלמיד מצטיין.
בנעוריו היה חניך ומדריך בתנועת השומר הצעיר.
עם גיוסו לצה"ל התקבל לקורס טיס בחיל האוויר, אך נאלץ לפרוש ממנו עקב תאונה ואת המשך השירות עשה בגדוד נ"מ.
לאחר השירות הצבאי החל ללמוד מתמטיקה באוניברסיטת תל אביב ובשנת 1971 סיים את התואר הראשון בהצטיינות.
שנה לאחר מכן סיים באותו מקום גם את לימודי התואר השני בהצטיינות יתרה, בהנחיית המתמטיקאי פרופ' מרסל הרצוג.
במהלך לימודיו עסק בהוראה תיכונית.
בתום לימודי התואר השני קיבל מלגה ללימודי דוקטורט באוניברסיטת אילינוי באורבנה-שמפיין, בהנחיית המתמטיקאי פרופ' מיצ'יו סוזוקי .
עבודת הדוקטורט שלו עסקה בתורת החבורות הסופיות.
התואר הוענק לו בשנת 1975.
עם סיום לימודיו חזר לישראל והתקבל כחבר סגל בפקולטה למתמטיקה בטכניון, שם התמחה בתורת החבורות הסופיות.
הוא פרסם מעל ל-50 מאמרים מקוריים בספרות המתמטית המקצועית ושני ספרים, השתתף בכתיבת ספרי הלימוד "אלגברה ליניארית II" בהוצאת האוניברסיטה הפתוחה, והנחה ארבעה עשר משתלמים לתארים גבוהים.
היה חבר באיגוד הישראלי למתמטיקה ובאיגודים למתמטיקה של ארצות הברית ואירופה.
הוא הוזמן פעמים רבות לשאת הרצאות פתיחה בכנסים בינלאומיים בתחום התמחותו.
בשנות השבתון שהה כפרופסור אורח באוניברסיטת הוואי בהונולולו ובאוניברסיטת מינסוטה במיניאפוליס.
נשא לאישה את נלה בשנת 1971, ויחדיו הביאו לעולם את אורלי ויונתן.
ביוני 2011 גילה צילג כי הוא חולה בלימפומה.
למרות שעבר טיפולים כימותרפיים, השתלת מח עצם והקרנות, הוא נפטר ב-29 ביולי 2012. באותה שנה ובמקביל לטיפולים, הוא סיים לכתוב את הספר "מבוא לתורת החבורות".
בנוסף עבד על ספר עזר לתלמידים באלגברה ליניארית, שאותו לא הספיק לסיים.
את הקריירה שלו בהוראה החל צילג כמורה בתיכון וכעוזר הוראה באוניברסיטה, בתקופת לימודיו בה.
עם הצטרפותו לטכניון בשנת 1975 החל להרצות במסגרת קורסים שונים בפקולטה למתמטיקה לסטודנטים בכל התארים.
מאז, במשך כמעט ארבעים שנה, הוא זכה בתואר "מרצה מצטיין" בטכניון מדי שנה – מלבד השנים שבהן היה בחו"ל במסגרת שבתון בהוואי ובמינסוטה וגם בהן זכה בתואר דומה.
בשנת 2010 קיבל את התואר "מרצה מצטיין מתמיד" ובכך נפתחה האפשרות לקבלת תואר זה למרצים נוספים.
ההרצאות של פרופ' צילג בשלושה קורסי אלגברה שונים בטכניון הוקלטו ועומדים לרשות הציבור בערוץ היוטיוב של הטכניון.
1976–2009: תעודת "מרצה מצטיין" בטכניון, בכל שנה פרט לשנים 1982, 1989 בהן שהה בשבתון מחוץ לטכניון.
בשנת השבתון 1989 הוא קיבל ציון לשבח על הוראה באוניברסיטת מינסוטה.
2010: תעודת "מרצה מצטיין מתמיד" בטכניון - ניתן לראשונה ומאז לכל מרצה שזוכה בתואר "מרצה מצטיין" במשך 10 שנים ברציפות.
1984: פרס על הצטיינות בהוראה בטכניון במלאת לטכניון 60 שנה.
1989: פרס ע"ש מיוריאל ודוד ג'קנאו על הצטיינות בהוראה בטכניון.
1997: פרס ע"ש מאני על הצטיינות בהוראה בטכניון.
2011: פרס ינאי על הצטיינות בהוראה בטכניון (בשנה הראשונה להענקת הפרס היוקרתי).
הטכניון ייסד בשנת 2013 את פרס צילג המוענק למרצים נלווים על הצטיינות בהוראה.
דוד קאסוטו (נולד ב-27 בספטמבר 1937) הוא אדריכל ישראלי.
קאסוטו נולד בשנת 1937 בפירנצה שבאיטליה ל ונתן קאסוטו - רופא עיניים ורבה הראשי של פירנצה.
במהלך מלחמת העולם השנייה זקניו לבית דיג'ואקינו ודודתו חולדה קמפניינו, מצאו עבורו מסתור לבדו בביתה של משפחה נוצרית עד תום המלחמה.
אביו המשיך לכהן כרבה של העיר ועסק בהצלת פליטים יהודים עד שלבסוף נתפס ונשלח למחנה אושוויץ ולבסוף נרצח ב"צעדת המוות" בח' בשבט תש"ה.
קאסוטו עלה לארץ ישראל במרץ 1945 במסגרת עליית פרינסס קאתלין יחד עם בני משפחה נוספים, בהם זקניו וחולדה קמפניינו, דודתו.
הוא חי זמן קצר עם אמו ששבה מהמחנות ושני אחיו ששרדו את השואה למעט אחותו הקטנה שנספתה ולא שרדה.
האם עבדה במעבדה בבית החולים הדסה הר הצופים.
קאסוטו גדל אצל סבו משה דוד קאסוטו פרשן המקרא.
את לימודי האדריכלות השלים בטכניון בשנת 1963 ולאחר מכן עבד במשרדו של האדריכל יוסף שנברגר (בין השאר עבד על פרויקט בניין ישיבת כוכב מיעקב וישיבת סלונים) ובמשרדו של אדריכל דוד רזניק (בין השאר עבד על בניין שגרירות ברזיל ויד קנדי).
עבד כשותף במשרדו של ישראל לויט (תכנן בנייני מגורים ומבני ציבור שונים).
לאחר מספר שנים יצא לדרך עצמאית, תוך שהוא מתמחה בתכנון בתי כנסת ומבני ציבור.
היה מיוזמי מוזיאון יהדות איטליה ועמד בראשו.
במהלך השנים פעל במגזר הציבורי.
בין השנים 1993 – 1998 שימש קאסוטו בתפקיד סגן ראש עיריית ירושלים ובמסגרת תפקידו היה ממונה על תיק התרבות והיה יו"ר "חברת מוריה" העירונית שבמסגרתה תוכננו ובוצעו צירי תנועה ומבני ציבור.
כמו כן ערך את תוכנית האב האסטרטגית לירושלים 2020. ב-1993, כאות לפועלו בעיר ולפועלו החברתי (יו"ר חברת יהודי איטליה בישראל במשך 35 שנה), הדליק משואה בהר הרצל.
בשנת 2013 הוענק לו אות יקיר העיר ירושלים.
בשנת 2007 קיבל מידי שגריר איטליה גם תואר אצילות מממשלת איטליה.
קאסוטו החל ללמד באוניברסיטת אריאל בשנת 1997 ואף עמד בראש המחלקה לאדריכלות בין השנים 2004–2008. במהלך השנים פרסם מאמרים בתחומי האדריכלות והאמנות היהודית וכן תכנן כ-200 מבנים למגזר הפרטי והציבורי בירושלים בפרט ובשאר חלקי הארץ.
קאסוטו חבר המועצה הציבורית של תנועת הימין אם תרצו.
יאיר ורון: דוד קאסוטו - שני עולמות, הוצאת אוניברסיטת אריאל, 2021
בתי כנסת באיטליה בתקופת הבארוק, בתוך "ועשו לי מקדש" (עורכים: יעקב אשל, אהוד נצר, דוד עמית ודוד קאסוטו), הוצאת רשות המחקר, המכללה האקדמית יהודה ושומרון, אריאל תשס"ד
ושכנתי בתוכם, קובץ מוקדש לבעיות יסוד בארכיטקטורה של בתי הכנסת, משרד החינוך והתרבות, המחלקה לתרבות תורנית, ירושלים תשל"ז.
הכותל המערבי, קובץ מאמרים בשאלות עיצוב רחבת הכותל המערבי, הוצאת אגודת האינג'נרים והארכיטקטים בישראל, משרד החינוך והתרבות, המחלקה לתרבות תורנית, 1975.
עם ראובן גפני ואריה מורגנשטרן, החורבה: שש מאות שנים של התיישבות יהודית בירושלים, הוצאת יד יצחק בן-צבי, התש"עג-2013
צבי אורגד ודוד קאסוטו, "בית הכנסת של אונטרלימפורג: סוגיות בשחזור בית כנסת שחרב", בתוך ניצה דוידוביץ ודן סואן (עורכים), אל גיא צלמוות: חוויית השואה בראייה רב־תחומית (תל אביב: רסלינג, 2015), 294–265 (תרגום של המאמר לעיל שיצא לאור ב־Boston: Academic Studies Press, 2015).
דוד (מיקו) צרפתי (נולד ב-22 בספטמבר 1959) כיהן כיושב ראש ועד עובדי חברת החשמל מאז 2004 עד אוקטובר 2022.
דוד צרפתי נולד ב-22 בספטמבר 1959 בתל אביב וגדל בצפון העיר.
אביו רפאל עלה מסלוניקי ועבד בנמל תל אביב עד סגירתו, אמו צילה הייתה עקרת בית.
גדל יחד עם שלושת אחיו בחדר אחד.
בנערותו היה חניך בתנועת המחנות העולים וכן היה ספורטאי מצטיין, וקפטן נבחרת ישראל בכדוריד.
ב־1981 החל בעבודתו בחברת החשמל, בסיועו של יורם אוברקוביץ', שכיהן כיו"ר ועד העובדים (והיה בנוסף עסקן ספורט ומאמנו לשעבר של צרפתי בכדוריד), וכחלק ממדיניות נרחבת של העסקת ספורטאים מצטיינים בחברת החשמל.
בשנת 2004 מונה לסגן-מנהל מחלקת לקוחות אסטרטגיים במחוז דן של החברה.
החל משנת 1996 כיהן צרפתי במזכירות ועד העובדים של חברת החשמל, ולאחר מספר שנים מונה לתפקיד יו"ר ועד העובדים של מחוז דרום בחברה.
ב־2004, לאחר מותו של יורם אוברקוביץ', נבחר כמחליפו לתפקיד יו"ר הוועד הארצי של עובדי חברת החשמל.
במקביל לתפקידו זה, משמש צרפתי גם כחבר הנהגת ההסתדרות.
בשנת 2018 הוביל צרפתי את ועד העובדים לחתימה על הסכם קיבוצי וגיבוש ההבנות לקידום הרפורמה במשק החשמל בישראל.
במסגרת הרפורמה הוסכם על צמצום מצבת כוח האדם של חברת החשמל באלפי עובדים באופן הדרגתי, מכירת תחנות כוח והקמת חברה ממשלתית חדשה לניהול משק החשמל.
באוקטובר 2022 פרש דוד מיקו צרפתי מחברת החשמל ומניהול ועד העובדים הארצי בחברת החשמל.
במקומו נבחר לתפקיד יהודה גן-אל.
צרפתי מתגורר בתל אביב עם זוגתו אתי, ולהם שלושה ילדים.
– 25 בדצמבר 1839) היה הוגה ומחנך יהודי יליד פרוסיה, מאחרוני תנועת ההשכלה בגרמניה.
נולד בפורדון, כיום חלק מבידגושץ' , בפרוסיה המערבית דאז.
הנחלה סופחה לממלכה עשר שנים לפני היוולדו, בחלוקת פולין הראשונה.
הוא היה הוגה פעיל ובולט בתנועת ההשכלה היהודית בדורו, דור המאספים, ותמך במבשרי היהדות הרפורמית בצעדיה הראשונים בגרמניה.
שלום הכהן פרסם משיריו ב"המאסף" החדש שבעריכתו.
לפי משה סמט, ניכרת בספרו זווית ראייה תמימה ומצומצמת של "מלמד" והוא מאופיין בדידקטיות משעממת.
הוא נתפס לרעיונות תנועת ההשכלה ונאבק ליישום חלק מהם בתוך ה"חדרים" בפוזן, עובדה שקוממה עליו את רבה של העיר, הרב עקיבא איגר שכינה אותו - בלי להזכיר את שמו - "שטן אחד מעמנו".
סמט תולה באמירה זו את מעברו של קארו מתנועת ההשכלה ל"מחנה המחדשים", אנשים כישראל יעקבסון, שלא הסתפקו בביקורת על ארחות הקהילה ובהתנהלות מתונה, אלא דחפו לפעולה.
שמעון ברנפלד שיער שיעקבסון מימן את הדפסת ספרו של קארו ובכך קירב אותו למחנהו.
נחמן ברלין כתב נגדו פמפלט בשם "ראש לשועלים" וקארו הגיב לדבריו בהערות שרשם בשולי עותק של ספרו "תכונת הרבנים".
ספרו ברית אמת (דסאו תקפ"א) הנחלק לשני חלקים:
ברית אחים: דו-שיח בין שני חברים בנושאי דת ומוסר
ברית בית אל: טיעונים בעד היתר השינויים שהונהגו בבתי הכנסת הרפורמיים בברלין ובהמבורג
נקם ברית: תגובה לספרון "אלה דברי הברית" שהוציא לאור בית הדין בהמבורג נגד מנהגים אלו.
ספרו "תכונת הרבנים" עוסק בפער בין דמותו הרצויה של רב בישראל ובין המציאות בימיו של קארו.
הוא נדפס בשנית בלי ידיעתו ואישורו בתוספת ביטויים חריפים נגד הרבנים בידי יהודה ליב מיזס, אך קארו עצמו הסתייג מביטויים אלו.
הוא חתום על ספרו בשם העט: אמיתי בן אבידע אחיצדק.
במהלך הצגת הטיעונים בעד מבשרי הרפורמה, במהלך ריב ההיכל, הוא מגן על ההחלטה לעבור לקרוא את התפילות בהגייה ספרדית, תוך שהוא תוקף את ההגייה האשכנזית.
לדבריו, השינויים שיוצרת האחרונה בין קמץ לפתח או בין סגול לצירה, גדולים מהשינויים שאמורים להיות בין תנועה גדולה לתנועה קטנה הזהות בבסיסן.
רבי דוד צבי שלמה בידרמן (ר' דוד'ל; כ"ג בתשרי תר"ד, 1843 - ה' באלול תרע"ח, 1918) היה האדמו"ר הרביעי מלעלוב.
בנם של רבי אלעזר מנחם מנדל בידרמן ומאטיל פייגא בתו של רבי צבי בן החוזה מלובלין.
בהיותו בן שש עלה אביו יחד עם סבו לארץ ישראל.
נישא למרים פרומה בת רבי נח פנחס הורוביץ מברוד, נכדו של "ההפלאה".
בצעירותו חיפש אדמו"ר, ובהשפעת חסידי קרלין בירושלים, נסע לרבי אהרן פרלוב, ה"בית אהרן" מקרלין.
לאחר חזרתו לירושלים פתח בית כנסת נפרד לחסידי קרלין.
לאחר פטירת אביו סירב להיות אדמו"ר, אף שחסידי אביו דבקו בו.
לאחר פטירת דודו רבי יצחק דוד, נעתר להפצרת אמו והחל לנהוג באדמו"רות, ושילב את מנהגי קרלין במנהגי לעלוב.
הוא עמד בראש כולל ורשה ופעל להרחבת היישוב ותמיכה ביוצאי פולין, בין השאר יזם ובנה את שכונת בתי ורשה (ירושלים).
כאשר לא היה ביד הכולל לשלם לנושיו, הוא נאלץ לברוח לגליל, שם פעל לקרב רחוקים.
לאחר מאמצי ה"שפת אמת" וה"אבני נזר" שאספו כספים לשלם את החובות חזר לירושלים, הקים בה את ישיבת חיי עולם החסידית ואף יסד את בית הדין החסידי בראשות בעל ה"תורת חסד".
היה נערץ על כל תושבי העיר, כולל היישוב הערבי והשלטונות הטורקיים.
דברי תורתו יצאו בספר "לקוטי דברי דוד", ירושלים תשכ"ח.
רבקה רחל - אשת רבי אברהם שלמה אדלר.
שרה לאה - אשת רבי אברהם הורוביץ.
מלכה עכסה - אשת רבי מרדכי דוד וינשטוק.
בנם הוא הרב משה יאיר וינשטוק.
נחמה ריקל - אשת רבי אהרן יהושע אליאך.
דוד צלביץ (1892, חורושץ, פולין – 6 באוקטובר 1970, כפר גלעדי) היה חבר בארגון השומר ובארגון המגן, ממייסדי ארגון הרועה ושותף במחתרת ניל"י.
דוד נולד ב-1892 בעיירה חורושץ שבפולין לשמואל ונחמה צלביץ'.
היה הבן השישי משבעה אחים ואחיות.
האב היה בעל מאפייה (אותה קיבל בירושה).
לאחר שנאלץ לסגור את המאפייה עבר עם משפחתו לעיירה קנישין שם עבד כאופה שכיר.
דוד למד בחדר וכן בבית ספר יסודי ותיכון.
ב-14 ביוני 1906 היה נוכח בפוגרום שפרץ בעיר נגד יהודי העיר ובו ונרצחו מעל 100 יהודים וביניהם גם אביו שמואל.
אירוע זה הביא אותו להחלטה לעלות ארצה.
דוד עלה ב-1907, במסגרת העלייה השנייה, והחל לעבוד במושבות השומרון.
ב-1910 צורף לארגון השומר ונשלח לשמירה במושבות יהודה והגליל.
ב-1913 היה דוד שותף ליסוד ארגון הרועה שדגל בכיבוש עבודת רעיית הצאן (יחד עם גרשון פליישר ואריה אברמסון).
שלושת המייסדים נדדו, במשך שנה, יחד עם רועים בדואים ועדריהם כדי להכיר את העבודה.
לאחר התמחותם זו שאפו להחזיק ולגדל עדר משלהם אולם בגלל מחסור במזומנים השכירו את שירותיהם לבעלי עדרים יהודיים.
פעילות הארגון נפסקה ב-1915 מאחר שהטורקים גייסו לצבא רבים מחברי הארגון.
דוד הצליח לחמוק מהגיוס ונענה לקריאתו של יוסף לישנסקי להצטרף לארגון המגן.
החל לשמור, מטעם "המגן" במושבות יהודה (מזכרת בתיה וגדרה).
לישנסקי הפגיש את דוד עם אבשלום פיינברג וזה שכנעו להצטרף למחתרת ניל"י.
לשם כך עבר לזכרון יעקב ותחת מסווה של שומר המושבה פעל עבור הרשת.
ב-1917, עם נפילת הרשת, נאסר על ידי הטורקים אך שוחרר לאחר זמן מה וגורש לדמשק שם שהה עד סיום מלחמת העולם הראשונה.
עם חזרתו ארצה היה פעיל בארגון ההגנה והתיישב בבנימינה.
דוד נישא לרחל אברמוביץ שהייתה גם היא מחברות "השומר".
לזוג נולדו 2 בנים ובת (שחר, פנחס ותמרה) נפטר ב-1970 והובא לקבורה בחלקת השומר שבבית הקברות כפר גלעדי.
אשתו, רחל, נפטרה ב-1973 ונקברה אף היא בכפר גלעדי.
הרב דוד שלום צדקה (ה'תרצ"ו, 1936 – 4 בדצמבר 2024) היה רב המועצה המקומית פרדס חנה-כרכור.
עד 1992, כיהן כרב הספרדי לצד הרב האשכנזי חיים יעקב לוין.
לפני פטירתו היה זקן רבני הערים במדינת ישראל בתפקיד רשמי.
נולד בירושלים לראש ישיבת פורת יוסף הרב יהודה צדקה ולרבנית פהימה, בן שני לאחר הבכור הרב משה צדקה.
כשנה לאחר לידתו החל אביו למסור שיעורים בישיבת פורת יוסף, הם התגוררו באותה העת ברחוב חיים עוזר בשכונת בית ישראל בירושלים.
בילדותו התחנך בתלמוד תורה בני ציון, ובבחרותו למד בישיבת פורת יוסף והיה תלמידו של הרב עזרא עטייה.
לאחר מכן למד במכון הארי פישל שם הוסמך לכהן כרב עיר.
לאחר נישואיו התגורר ברחוב צפניה בירושלים, עד שנקרא לכהן כרב הקהילה היהודית בארגנטינה.
ב־1971 נבחר למשרת הרב הספרדי של פרדס חנה-כרכור, לצד הרב האשכנזי, הרב חיים יעקב לוין.
מאז פטירת הרב לוין ב-1992 כיהן הרב צדקה לבדו כרב היישוב.
בנוסף לתפקידו, הרב מסר שיעורי תורה ודרשות ברחבי הארץ, מלבד שיעוריו הקבועים בהלכה בפרדס חנה ובגבעת אולגה.
עודד הקמת שיעורי ערב וכנסים לצעירים, יזם והקים רשת שיעורי תורה לתושבי פרדס חנה וחדרה יחד עם הרב שמעון ביטון והרב דוד משתה, שיעורים המכונים בשם "בר בי רב" ומתקיימים בימי חופשה וכדומה.
הוא ידידו של הרב הראשי לישראל הרב יצחק יוסף, והיה מוסר את השיעור המקדים בבית הכנסת היזדים, מדי שנה במוצאי השבת הסמוכה ליום השנה של אביו הרב יהודה צדקה.
כן העביר שיעור ביום הזיכרון לחללי מערכות ישראל בבית "יד לבנים" בפרדס חנה.
הוא עודד את הקמתם של בתי כנסת רבים בפרדס חנה וכרכור, ולאחר פטירת אביו הקים על שמו את בית הכנסת "קול יהודה" ביישוב, שם הקפיד להתפלל בהנץ החמה.
משנת 1972 הרב שימש כחבר בגוף הבוחר למועצת הרבנות הראשית ואת הרבנים הראשים לישראל לצד רבנים ואישי ציבור אחרים.
נפטר בג' בכסלו ה'תשפ"ה (4 בדצמבר 2024), והובא למנוחות בבית העלמין בפרדס חנה.
אחיו, הרב משה צדקה, ראש ישיבת פורת יוסף.
אחיו, הרב אליהו צדקה, ראש כולל "דורשי תורה" ברמת גן.
גיסו, הרב יעקב שכנזי, מו"צ בעדה החרדית הספרדית ומחבר ספרים.
גיסו, הרב אבנר מרציאנו, אב בית דין וראש כולל בירושלים.
הרב מרדכי אליהו היה בן דודתו (אמו של הרב אליהו הייתה אחותו של אביו הרב יהודה צדקה).
בנו, יעקב צדקה, הקים מוסדות חינוך ושימש ראש כולל וחבר במועצת פרדס חנה.
באהלי תורה - מקבץ דרשותיו במסגרת "יום שכולו תורה".
הרב חיים דוד צבי חן (מכונה הרד"ץ חן; ה'תר"ו, 1846 - כ"ה בכסלו ה'תרפ"ו, 11 בדצמבר 1925) היה רבה של העיר צ'רניהיב במשך כארבעים שנה, מחשובי רבני ופוסקי חסידות חב"ד.
נולד בשנת ה'תר"ו בעיר בישנקוביץ' שברוסיה לרב העיר רבי פרץ חן, מרבני משפחת חן.
בילדותו נפגש מספר פעמים עם הצמח צדק מלובביץ' שקירבו מאוד.
בצעירותו הוסמך לרבנות על ידי האדמו"ר הרב שמואל שניאורסון מלובביץ' והיה לאחד משלושת החסידים שהוסמכו על ידו.
נשא את פערל גוטא לבית הילביץ מהעיירה צ'שניק שבפלך ויטבסק, בה התגורר לאחר נישואיו.
בשנת ה'תרל"ה (1875) מונה לרב בצ'רניגוב שבה כיהן אביו כרב העיר.
בשנת ה'תרמ"ג (1883) לאחר פטירת אביו הוכתר לרב העיר.
רבי דוד צבי עסק גם במגבית להדפסת 'שו"ת צמח צדק'.
בשנות רבנותו עמד בקשרים תורניים עם הרב שניאור זלמן פרדקין, הרב יצחק אלחנן ספקטור, האדמו"ר רבי מרדכי דב טברסקי ועוד רבים.
הסמיך לרבנות את הרב אליהו ייאכיל סימפסון, הרב גרשון חן והרב שניאור זלמן גרליק.
בימי מלחמת העולם הראשונה אכסן בביתו את סניף ישיבת תומכי תמימים בעיר, סייע לפליטים מגליציה וערך ליל סדר לחיילים יהודיים.
מאז נשתתקה אשתו, היה מחזיק בידה בהדלקת נרות שבת ומדליק בידה את 13 נרות השבת שנהגה להדליק.
נכדתו זלדה, מתארת בשירה עם סבי כיצד עמד בניסיון בהרצחו של מנחם מנדל בנו, מביעה התפעלות על שהמשיך בלימודו בהשתוללות המהפכה הקומוניסטית בחוץ, ומזכירה את תשוקתו לעלות ביום מן הימים לירושלים עיר הקודש:
בשיר אחר כתבה על דמותו המעוררת כבוד:
בשנת ה'תרפ"ה (1925) עלה לארץ ישראל עם מספר בני משפחה באניות דרך אוקראינה בסיוע הרב אברהם יצחק הכהן קוק.
כשנפרד מעירו נחסמו מספר רחובות לתנועה מאנשים שבאו להפרד מרבם.
הוא הגיע לארץ ישראל בערב חג השבועות תרפ"ה.
כשבא לארץ ישראל התגורר תחילה תקופה קצרה במלון בתל אביב ולמשך כשנה בירושלים, בתקופה זו לימד בישיבת תורת אמת והסתופפו אצלו ראש הישיבה הרב שלמה זלמן הבלין והפוסק הרב אברהם חיים נאה.
באותה תקופה נפגש עם הרב יוסף חיים זוננפלד.
באותה תקופה ניהל מאבק נגד בחירת נשים לאספת נבחרי 'הוועד הלאומי' לצד הרב שלמה יהודה ליב אליעזרוב, כשנגדו במאבק בחריפות היה הרב יעקב ברמן.
הרב חן נפטר בכ"ה בכסלו ה'תרפ"ו, ונקבר בהר הזיתים.
בהלוייתו השתתפו הרבנים הראשיים הרב אברהם יצחק הכהן קוק והרב יוסף חיים זוננפלד.
שישה שבועות לאחר פטירתו נפטר גם חתנו שלום שלמה שניאורסון, ונקבר על יד חמיו.
בתו, זלדה, שהייתה בת 12 כשהתייתמה, כתבה לאחר שנים על מצבה אז, בשירה כמהה הייתי לחסות:
הרד"ץ חן מופיע רבות בכתבי נכדתו הסופרת שושנה חן-זהבי, שהייתה מזכירתו של הנשיא זלמן שזר.
בנו הסופר הרב אברהם חן היה האחרון שנותר משלושת אחיו בפטירת אביו, הוא כתב דברי זיכרון וניחומים על אביו בספרו למנחמי, כמה מהקטעים שכתב בגעגוע במאמר קינותיו:
הרב מנחם מנדל חן - רב העיר ניז'ין.
הרב אברהם חן - רב ערים בברית המועצות, סופר ועסקן.
לימים מנהל מחלקת תרבות תורנית במשרד לענייני דת, הנשיא זלמן שזר הספידו בפטירתו "אין בית הרד"ץ אביו ואין חריפות השכלתו החסידית של רבי פרץ סבו".
דוב חן - צייר, נפטר בימי ה'שבע ברכות' לאחר חתונתו.
מוסיא ובעלה יהושע דוברוסקין מחרסון, נכדם החוקר הרב דוד צבי הילמן.
רחל ובעלה הרב שלום שלמה שניאורסון (אחיו של רבי לוי יצחק שניאורסון ודודו של הרבי מנחם מנדל שניאורסון מחב"ד), בתם הייתה המשוררת זלדה.
הרב דוד (בן) ציון לניאדו (28 בנובמבר 1899 – 21 באוקטובר 1969) היה רבה של שכונת כפר שלם, חוקר יהדות סוריה ומחבר הספר "לקדושים אשר באר"ץ".
נולד בחלב שבסוריה ב-28 בנובמבר 1899 (כ"ו בכסלו ה'תר"ס) לשרה ולרב שלמה אליהו לניאדו, בן למשפחת רבנים ותלמידי חכמים שמוצאם מספרד, שאחד מהם היה הרב שלמה לניאדו, מחבר הפיוט "מלכי שובה", שם הפיוט התווסף לשם המשפחה של צאצאיו.
בילדותו התחנך אצל הרב חיים כהן בתלמוד תורה המקומי, ובהמשך למד בישיבתו של הרב שלמה (סלים) זעפרני.
בחודש יוני 1919 (סיוון ה'תרע"ט) עלה לישראל והשתכן בירושלים, שם למד במשך תקופה בישיבת פורת יוסף אצל הרב רפאל שלמה לניאדו, לצד הרב אפרים הכהן והרב עזרא חוצני הלוי.
בתקופה שלאחר לימודיו בפורת יוסף, שימש כמנהיג קהילה יהודית של יוצאי חלב בארצות הברית, אולם לאחר תקופה קצרה חזר ארצה.
בשנת 1925 (ה'תרפ"ה), נישא למזל זבדה (זבידיה).
הרב אברהם ענתבי סקה, אב בית הדין של העדה החלבית בירושלים, לקח אותו תחת חסותו וחיתנו, לאור העובדה שהוריו נשארו בסוריה, והורי כלתו נפטרו במלחמת העולם הראשונה.
יחד עבר הזוג להתגורר בדירת הקדש של סניור אהרון סילוירה בשכונת מחנה יהודה בירושלים.
בשנת 1929 (ה'תרפ"ט) עבר להתגורר בחברון למשך מספר חודשים עם משפחתו.
בתקופה זו נהג לרדת מדי יום להתפלל במערת המכפלה.
עם פרוץ מאורעות תרפ"ט, ביום שישי 23 באוגוסט 1929, ירד למערת המכפלה כהרגלו, ונתקל בקבוצת פורעים ערבים שניסו לפגוע בו.
הוא ניצל בזכות שייח' מקומי שעבר במקום והורה להם לעזוב אותו.
הוא מיהר לביתו, ושכנו הערבי הזהיר אותו כי עליו לעזוב את הבית יחד עם משפחתו מחשש לפרעות.
הוא נמלט והסתתר בצד הדרך, וחולץ לאחר מספר שעות בידי שוטרים בריטים.
לאחר הפרעות חזר לירושלים והחל לשמש כרב ושמש בית הכנסת "זכות אהרון" על שמו של סניור אהרון סילוירה בשכונת מחנה יהודה.
הוא התגורר עם משפחתו בת ה-14 ילדים בדירת שני חדרים שהוקמו בחצר בית הכנסת שברחוב חיים ולירו.
כשהוצע לו לעבור לדירה גדולה יותר, סירב.
במסגרת תפקידו כרב בית הכנסת, קיבל לידיו ספרי תורה מידי עולים מארצות המזרח, והיה מחלק אותם לבתי כנסת שלא היה בהם ספר תורה.
במשך חייו היה מקורב לרב שלמה אליעזר אלפנדרי, והיה משמשו עד יומו האחרון.
כן היה ידידו של הרב יצחק אלפייה, שיחד היו עורכים תיקונים ונוסעים לדרוש בפני תלמידים ברחבי הארץ, בעיקר בתקופת השובבי"ם, וכאות הודיה על הצלתו מהפרעות בחברון, היה קורא איתו מדי יום את ספר התהילים שלוש פעמים.
בין היתר, השתתף בלימודים ותפילות בישיבת המקובלים בית אל.
בסוף ימיו, שימש במשך תקופה מסוימת כרבה של שכונת כפר שלם.
לאחר שנוכח לדעת כי לשכונה אין רב, היה נוסע לשהות בשכונה במשך כל השבוע, והיה חוזר לביתו שבירושלים מדי סוף שבוע, ולעיתים אף נשאר לשהות שם בשבתות.
ייסד שיעורי תורה בבית הכנסת של העדה האורפלית בשכונת נחלאות, וכן מסר שיעורי תורה בערבית בבית הכנסת של העדה הג'רמוקלית.
ספרייתו הפרטית ששכנה בביתו הכילה ספרים רבים ונדירים, אותם נהג להשאיל לכל דורש.
כחלק מפעילותו באיסוף והדפסת ספרים, נסע מספר פעמים לחלב כדי לבקר את הוריו, ובתקופות שהותו שם ביצע עבודת מחקר מעמיקה אודות הקהילה היהודית ורבניה.
את תוצאות מחקרו ועבודתו קיבץ לספר "לקדושים אשר בארץ".
כן יצא מספר פעמים לשליחות תמיכה בקהילות היהודיות בארצות הברית ואירופה.
בשנים האחרונות לחייו סבל משיתוק חלקי של גופו, והיה מרותק למיטה.
הלך לעולמו ב-21 באוקטובר 1969 (ט' בחשוון ה'תש"ל) לאחר מחלה, ונקבר בחלקת הרבנים שבהר המנוחות.
כדי לא להטריח אף אדם עבורו, לפני שנפטר דאג לרכוש חלקת קבר, מצבה, תכריכים וטלית.
בנו הוא הרב אפרים לניאדו, רבה של קהילת 'בית יעקב' בסאו פאולו שבברזיל.
בתו אסתר נישאה לרב סעדיה לופס (נפטר ב-1974), מייסד בית הכנסת "מעשה נסים" בקרית משה, וסמנכ"ל משרד הדתות.
בנו יעקב לניאדו היה סגן-אלוף במילואים, ממייסדי משמר הגבול, סוכן מוסד ומושל רפיח.
במשך חייו סירב לקבל משרה רשמית כלשהי.
דאג לחלק צדקה למרות הדוחק שבו חי עם משפחתו, ונודע כסגפן.
במלחמת השחרור יצא להתפלל ברחובות ירושלים עם תיבת בית הכנסת "זכות אהרון", כבמנהג הוותיק.
גם במלחמת העולם השנייה יצא עם ידידו הרב מנחם מנשה ומקובלי ירושלים להר הזיתים עם ספרי תורה, כדי להתפלל על סיום המלחמה.
נודע בדרשות המוסר שלו במסגרת תעניות הדיבור, ובחיבתו לספרים.
כשהיה מרותק למיטה בעקבות מחלתו, הצטער רק על הטרחה שהסב לבני משפחתו.
חיבר בחייו מספר ספרים אישיים, והוציא לאור עוד מספר ספרים של חכמי חלב בעיקר, בסיוע הרב יוסף עבאדי שעיו.
ברוב הספרים לא ציין את שמו המלא, וחתם ב"המשתדל", כשהאותיות האחרונות מרמזות על שמו.
לקדושים אשר באר"ץ - אנציקלופדיה המשלבת עבודת מחקר יסודית על תולדות הקהילה היהודית בחלב, רבניה וחכמיה, ירושלים ה'תרצ"ד (הודפס במספר חלקים בעקבות חוסר תקציב, ובשנת ה'תשי"ב הודפס בכרך אחד.
מהדורה מורחבת נוספת, הכוללת את רבני חלב ותולדותיהם הודפסה בידי בניו בשנת ה'תש"מ בעריכת הרב אליהו עטיה)
מליץ טוב - ליקוט של תפילות ובקשות, ה'תרפ"ו.
הוהדר מחדש בתחילת המאה ה-21 בהוצאת חברת אהבת שלום, ירושלים
ליקוטי דוד - פרי מחשבתו של הרב, כולל תולדות רבני טבריה, "מעשה ניסים" של הרב יעקב אבוחצירא, "טוב רא"י" של הרב יוסף חיים ילוז, וכן ליקוטי מעשיות של רבנים נוספים, בהוצאת בניו, ה'תשל"ז
ספרים שהגיה והוציא לאור (בעיקר של חכמי חלב)
תרועת מלך - פירוש על הרב שמואל לניאדו בעל "הכלים", ה'תרצ"א
לשון חכמים, מהדורה שנייה, חלק א' ה'תרפ"ו (שלוש מהדורות)
לשון חכמים, מהדורה שנייה, חלק ב', ה'תש"ז (שלוש מהדורות)
באור החיים - ביאורים ודרושים על התורה, מאת הרב חיים כפוסי
אביר יעקב - מאת הרב יעקב ענתבי
הולך תמים ופועל צדק - מאמרי מוסר על סדר א"ב ושו"ת, מאת הרב אברהם דיין (מהדורה שלישית)
דוד צוקר הוא סטטיסטיקאי ישראלי, לשעבר ראש המחלקה לסטטיסטיקה באוניברסיטה העברית בירושלים.
נולד בבולטימור, מרילנד, ארצות הברית ב-21 בספטמבר 1961. למד באוניברסיטת ג'ונס הופקינס שבה השלים תואר ראשון (1980), תואר שני (1981) ודוקטורט (1986) במחלקה למתמטיקה.
בנוסף בעל תואר במשפטים מאוניברסיטת מרילנד (1987).
עבד ב־FDA ובמכונים הלאומיים לבריאות בארצות הברית.
בשנת 1992 עבר לירושלים, ישראל.
דוד צדוק (נולד ב-21 באוגוסט 1961) הוא פרופסור, רופא ישראלי, מנהל מחלקת עיניים בבית חולים שערי צדק.
כיו"ר חוג הקרנית הארצי פרופ' צדוק יזם והיה שותף להקמת בנק הקרניות באבו כביר.
צדוק נולד באיראן ועלה עם משפחתו ב-1963.
צדוק בוגר הפקולטה לרפואה באוניברסיטת תל אביב משנת 1997, בוגר אופתלמולוגיה בהצטיינות מאוניברסיטת תל אביב ובוגר החוג למינהל עסקים עם התמחות במנהל מערכות בריאות בפקולטה למינהל עסקים באוניברסיטת תל אביב, תת-התמחות במחלות וניתוחי קרנית וניתוחים להסרת משקפיים מבית החולים של אוניברסיטת קליפורניה בסן דייגו ארצות הברית ובמכון קודט במקסיקו.
צדוק מנהל מחלקת עיניים בבית חולים שערי צדק, יו"ר (לשעבר) איגוד רופאי העיניים בישראל ויו"ר (לשעבר) החוג הישראלי לקרנית באיגוד רופאי העיניים.
מלבד העבודה הקלינית, הוא פרופסור חבר בפקולטה לרפואה באוניברסיטת תל אביב.
צדוק פרסם עשרות מאמרים בכתבי עת מובילים העוסקים במחלות עיניים ומרצה בכנסי רופאי עיניים בינלאומיים.
לצדוק כ- 70 מאמרים מקוריים מפורסמים.
רשימת הפרסומים המדעים של פרופ' דוד צדוק באתר PubMed
דוד צמח (4 בספטמבר 1932 – 29 באפריל 1997) היה מן הבולטים בחוקרי הספרות הערבית שפעלו בארץ, ופרופסור ב-חוג לשפה וספרות ערבית שבאוניברסיטת חיפה, נמנה עם מקימי החוג ומייסדיו, וליווה אותו מאז הקמתו באמצע שנות השישים של המאה ה-20 ועד לפטירתו.
דוד צמח נולד בבגדאד למשפחה יהודית חילונית, לאב שהיה פקיד בכיר במשרד מבקר המדינה של ממשלת עיראק.
למד תחילה בבית הספר "אליאנס", ועם סיום לימודיו בבית ספר התיכון היהודי "שמאש" עלה ארצה בשנת 1950 במסגרת העלייה הבלתי לגאלית כאשר חצה בחשאי את הגבול לאיראן שם שהה מספר שבועות.
משפחתו הצטרפה אליו מספר חודשים לאחר מכן במסגרת מבצע עזרא ונחמיה.
עוד בהיותו נער הרבה לעסוק בפרוזה ובשירה ואף פרסם חלק מיצירותיו בעיתונות המקומית.
היה בקי במיוחד בתורת המשקלים ובלשון הערבית הקלאסית.
קובץ שירים שכתב בהיותו תלמיד תיכון ושעמד להוציאו לאור כספר נגנז לבסוף בשל המתיחות הפוליטית והמצב הרגיש בו היו נתונים יהודי עיראק לאחר קום המדינה.
גם בראשית דרכו בארץ הוסיף לכתוב שירים בערבית שחלקם הושמע ברדיו והתפרסם בעיתונות המקומית הערבית והעברית לאחר תרגום, ולמעשה היה מן הפוריים בכותבי שירה ערבית בשנותיה הראשונות של המדינה ומהיוצרים היהודים הראשונים שפרסמו בשפה הערבית, כמו כן פרסם מאמרים בנושא תרבות וספרות ערבית.
בשנת 1954 הקים בתל אביב יחד עם ידידים שוחרי-ספרות וחברי ילדות, ביניהם פרופסור ששון סומך, פרופסור שמעון בלס והסופר סמי מיכאל את חוג שוחרי הספרות הערבית, לימים "החוג הספרותי היהודי-ערבי" אשר אחת ממטרותיו הייתה קירוב לבבות בין שני העמים, ולעודד תרגומים ומגעים בין היוצרים בשתי הלשונות.
בשנת 1959 פרסם את ספרו "חתא יג'יא אלרביע" ("עד שיבוא האביב") ובו מבחר שירים שאת רובם כתב בתקופת נעוריו.
הספר עורר תגובות נרגשות והדים רבים בקהילה התרבותית הערבית בארץ.
ב־1966 לאחר שהשתתף במפעל הקונקורדנציה לשירה ערבית, ועסק כמורה לשפה הערבית, נשלח מטעם המכון האוניברסיטאי בחיפה (לימים אוניברסיטת חיפה) לאוניברסיטת אוקספורד באנגליה ללימודי דוקטורט על מנת שבסיומם ישתלב בסגל ההוראה של החוג ויסייע בהקמתה.
את עבודת הדוקטוראט Four Egyptian Literary Critics כתב תחת הנחייתו של החוקר המצרי פרופסור
מוסטאפה בדאווי בנושא משנתם הביקורתית של ארבעה מבקרי ספרות מצריים: אל-עקאד, חוסיין הייכל, טהא חוסיין, מוחמד מנדור.
העבודה אשר זכתה לתהודה רבה ופורסמה ב־1974 על ידי הוצאת "בריל" בהולנד (ליידן) כספר מחקרי על הספרות המצרית החדשה הפכה לבסיס לעבודות מחקר בנושא הביקורת בספרות הערבית.
עם שובו ארצה בשנת 1969 השתלב בסגל ההוראה של החוג ומילא שורה של תפקידים אקדמיים ומינהלתיים בחוג, באוניברסיטה, ובמוסדות מחקר ולימוד אחרים בארץ.
בתחילת שנות השבעים מונה לראש החוג והרצה גם באוניברסיטה העברית בירושלים, באוניברסיטת תל אביב, באוניברסיטת בר-אילן ובמכללה האקדמית עמק יזרעאל.
שמש כנציג המורים בחבר הנאמנים באוניברסיטת חיפה, היה חבר ועדת ההוראה של הפקולטה למדעי הרוח, חבר הסנט של האוניברסיטה וחבר מועצת הרשות ללימודים מתקדמים.
בשנים 1975–1977 כיהן כמנהלה האקדמי של מכללת תל-חי ופעל להקמת החוג לשפה וספרות ערבית במכללה.
בשנת 1984 מונה לפרופסור מן המניין וב־1986–1990 היה חבר במועצת המרכז האקדמי הישראלי בקהיר.
כיהן כחבר מערכת בכתבי העת "Asian and African Studies" ו-"אל-כרמל".
נפטר בחיפה ב-29 באפריל 1997, היה נשוי ואב לשלושה.
ב־1980 יזם וייסד יחד עם פרופ' ג'ורג' קנאזע את כתב־העת המדעי אל-כרמל שיוצא לאור מטעם אוניברסיטת חיפה, היה העורך הראשי שלו מיום היווסדו ועד לשנת 1989, והמשיך לכהן כחבר מערכת עד לפטירתו.
כתב־עת זה בו פרסם צמח מאמרים וסקירות, והמוקדש כולו למחקרים בתחום הלשון והספרות הערבית (קלאסית ומודרנית) היה הראשון בעולם המערבי שפרסם את מאמריו בשפה הערבית.
כמו כן, קבע כתב־עת זה תקדים בכך שהפריד את חקר הלשון והשפה הערבית משאר נושאים הנוגעים למדע המזרחנות כגון היסטוריה, סוציולוגיה ואנתרופולוגיה.
הפרדה זו הייתה מחויבת המציאות לאור התמורות שהתחוללו באוניברסיטאות בארץ, כאשר נוסדו חוגים מיוחדים ללשון ולספרות הערבית בנפרד מהחוגים ללימודי המזרח התיכון.
בכתב־עת זה, שקנה לו מעמד מכובד במשפחת כתבי-העת המדעיים בישראל ובעולם מתפרסמים מאמרים של מיטב החוקרים בתחום.
עסק בשירה סופית וג'אהילית, חקר את המשקלים בשירה הקלאסית, הזיקה בין משקלי השירה הערבית ומשקלי השירה העברית בספרד ואת משקלי השירה הבדואית.
צמח הרבה לעסוק בספרות ושירת האהבה, ועם השנים פנה לעסוק גם בתרבות ובספרות הערבית של ימי הביניים, בפרוזודיה של השירה הערבית הקלאסית שממנה הסתעפה תורת השירה העברית של ימי הביניים, ובשירת האזור (המוושח) הערבית הקלאסית.
כמו כן התמחה בפענוח טכסטים מכתבי יד עתיקים.
ב־1993 כתב את הערך "פרוזודיה ערבית" (Arabic Prosody) באנציקלופדיית פרינסטון לשירה ופואטיקה, ובשנת 1995 פרסם את ספרו "כרמליאת – מחקרים על צורות ומשקלים בשירה הערבית" אשר פרקיו עוסקים בבעיות סגנון, מבנה ומטריקה בשירה הערבית, הן זו הכתובה בלשון הקלאסית, והן זו המשמשת בדיאלקטים עממיים.
הספר ראודת אל-קלוב (גן הלבבות) מאת עבד אל-רחמן בן נצר אל-שייזרי בן המאה ה־12
ספר זה בנושא האהבה שדוד צמח החל לכתוב, הושלם והובא לדפוס לאחר מותו על ידי פרופ' ג'ורג' קנאזע בשנת 2003. הספר מבוסס על כתב יד מאת המלומד בן מהמאה ה־12 עבד אל-רחמאן אל-שייזרי: סופר, משורר, ורופא שמוצאו מהעיר שייזר שבסוריה, היה גם קאדי ושימש כשופט בעיר טבריה.
מלבד זאת, מעט מאוד ידוע על תולדות חייו.
הספר הכולל קטעי שירה, אנקדוטות על מאהבים ודברי פרשנות של הסופר אל-שייזרי עצמו, מציג את נושא האהבה כפי שמשתקף בתרבות, בספרות, ובשירה הערבית של אותה התקופה.
הספר בעל 11 הפרקים מכיל תיאורים והסברים על אופיים של סוגי האהבה השונים, רמות שונות של התגלמותה ואהבה הומוסקסואלית.
על פי השקפתו של אל-שייזרי האהבה היא מחלה הניתנת ברוב המקרים לריפוי, וכפי שהיה מקובל באותה תקופה הדיונים התיאורטים בספר כתובים בלשון חריזה.
מלבד ספר זה, כתב עבד אל-רחמאן אל-שייזרי עוד שישה ספרים בנושא האהבה (המפורטים ונסקרים בפרק ההקדמה של הספר) שדוד צמח ניסה להתחקות אחר עקבותיהם על מנת לדלות אינפורמציה נוספת שתשלים את התמונה ביחס לביוגרפיה ויצירותיו של אל-שייזרי.
כתיבת הספר הייתה כרוכה בשחזור ופיענוח עותקים שונים של כתב יד של אל-שייזרי, העיקריים שבהם: כתב יד שנמצא בספריית הבודליין של אוניברסיטת אוקספורד ועותק נוסף שמקורו מספריית המג'ליס בטהראן.
שני כתבי יד אלה המשלימים זה את זה הגיעו לידיו של דוד צמח עוד בשנות ה־70. לאחר שהשלים עד כמה שניתן קטעי טקסט חסרים או לא ברורים, והגדיר את המקצבים של קטעי השירה, פרסם כמה מאמרים בנושא, ביניהם:
ודיאלוג מוסלמי-נוצרי בנושא ספרות האהבה:
פרופ' ג'ורג' קנאזע מהחוג לשפה וספרות ערבית (אוניברסיטת חיפה) נטל על עצמו את המשימה לסיים את כתיבת הספר שאותו לא הספיק צמח לסיים.
בעזרת עותקים נוספים של כתב היד שאיתר במוסדות מחקר בגרמניה וצרפת המשיך במלאכת השחזור והפענוח, השלים את כתיבת הספר והביאו לדפוס.
יודגש כי העותק המלא והמקורי של כתב היד טרם נמצא.
בדברי ההקדמה לספר מביע פרופ' קנאזע את תקוותו כי בעתיד ימצא עותק זה אשר יסייע בפתרון שאלות שנותרו פתוחות.
ספרו הבלתי גמור "אהבות ערב"
בשנותיו האחרונות שקד דוד צמח על כתיבת הספר "אהבות ערב – האהבה במורשת הספרותית הערבית" (Love in the Arabic Cultural Tradition) אותו לא הספיק לסיים.
בספר משולבים קטעי שירה אותם תרגם המחבר וטקסטים נוספים אותם תרגמו פרופ' שמעון בלס, פרופ' יוסף סדן, פרופ' ראובן שניר וד"ר אלה אלמגור ("ענק היונה").
בפרק השישי והאחרון "אהבות ערב והתרבות העולמית – השפעה אפשרית?" החל לדון צמח בנושאים הבאים:
אבן סינא ואברהם אבן עזרא ("חי בן מקיץ")
ספרות האהבה הערבית ושירת הטרובדורים
אבן חזם ואנדראוס קפלנוס ("ענק היונה")
אבן סינא ויהודה אברבנאל ("אגרת על האהבה")
אבן טופייל ודניאל דפו ("חי בן מקיץ" ו"רובינזון קרוזו")
"עד בוא האביב" (שירה), העיתונות המודרנית, תל אביב, 1959.
מחקרים על יצירות תופיק אל-חכים (בערבית).
עיונים בשפה וספרות ערבית (בערבית).
בעריכת מנחם מילסון ודוד צמח, הוצאת אל-שרק, ירושלים, 1971, 237 עמ'.
הארות על יצירותיו של תופיק אל-חכים (בערבית), קובץ מחקרים, הוצאת אל-שרק, חיפה 1979, 103 עמ'.
כרמליאת – מחקרים על צורות ומשקלים בשירה הערבית (קובץ עבודות מחקר שפורסמו בעבר בכתב העת אל-כרמל, אוניברסיטת חיפה), חיפה 1995.
"פרקים מספרות האהבה הערבית: מחלת האהבה, סיבותיה, תוצאותיה והטיפול בה" אל-שרק, 5, מרץ 1975, 36-27 (ערבית)
"אחמד אמין ותרבות המערב", מחקרים בערבית ובאסלאם, בעריכת יעקב מנצור, מחקרי בר-אילן, פרסומים מחלקתיים, כרך ב, רמת-גן, תשל"ד (1978), ע"ע 93–101.
"שני שירי אזור עבריים עם אותה סיומת ערבית", תרביץ, רבעון למדעי היהדות, שנה נב, חוברת ד, תמוז-אלול תשמ"ג (1983), ע"ע 611–622.
"למקורותיו הצורניים של שיר-האזור התימני", תרביץ, רבעון למדעי היהדות, כרך נח, חוברת ב, תמוז-אלול תשמ"ט (1989), ע"ע 239–260.
"יתדות ותנועות במשקלי השירה העברית בספרד לאור תורת המשקל בשירה הערבית לסוגיה ",כתב העת ביקורת ופרשנות לחקר ספרות עם ישראל 32 (חורף 1998), ע"ע 111–123.
"פנייתו של טה חוסין אל הביקורת האמנותית", מחקרים בערבית ובאסלאם, חקרי בר-אילן, פרסומים מחלקתיים, כרך א, רמת-גן, תשל"ד (1973), ע"ע 123–140.
"אל-מתנבי", האנציקלופדיה העברית, כרך 24, עמ' 772.
"מחקר על הרומנים של נג'יב מחפוז" "The Changing Rhythm", ליידן 1973, מאת ששון סומך: המזרח החדש, כרך 24. 240-243
"השירה הערבית של יהודי עיראק - סקירה ועיון", החברה לחקר הספרות העברית, אוניברסיטת בר-אילן, (הכנס השמיני) אפריל 1991
"לזכר חברנו דוד צמח", באתר האינטרנט של החוג לשפה וספרות ערבית אוניברסיטת חיפה
"אנוכי-עיראק", מאת דוד צמח, קול העם, יום שישי, אוגוסט 30, 1957
"הערבית ותרבות ישראל-בשולי הרצאתו של ד"ר ישראל בן-זא ב", מאת דוד צמח, קול העם, יום שישי, ינואר 24, 1958
"עמי ערב בעיניים פקוחות", מאת דוד צמח, קול העם, יום שישי, ספטמבר 12, 1958
"מעמדו המכובד של המשורר", מאת דוד צמח, קול העם, יום שישי, אוקטובר 10, 1958
"שירים בהם מריע העם", מאת דוד צמח, קול העם, יום שישי, אוקטובר 31, 1958
"המשוררת מבגדאד-נאזיכ אל-מלאיכה", מאת דוד צמח, קול העם, יום שישי ינואר 2, 1959
"עד יבוא האביב לדוד צמח", מאת אדיב קאס, קול העם, יום שישי, אפריל 24, 1959
"שני שירים מאת דוד צמח", עברית: חיה קדמון", מאת אדיב קאס, קול העם, יום שישי, אפריל 24, 1959
"תרומת הערבים לתרבות העולם", דוד צמח, קול העם, יום שישי מרץ 25, 1960
"ביאליק בלבוש ערבי", מאת צבי לביא, מעריב, יום שישי, אוגוסט 19, 1966
"קשת לתרבות הערבית", דוד צמח, למרחב, למרחב, יום שישי, אוגוסט 07, 1970
"תולדות הספרות הערבית", דוד צמח, למרחב, יום שישי, אוקטובר 23, 1970
"ארבעה מבקרי-ספרות מצרים", שמעון בלס על ספרו של דוד צמח, Four Egyptian Literary Critics, הארץ, נובמבר 29, 1974
"מה מותר האדם מן הבהמה", על יצירתו הדרמטית של תופיק אל-חכים, דוד צמח, עתון 77, שנה ב', גיליון 7 (שבט-אדר ב' תשל"ח, ינואר-מארס) 1978
"עוד על משפט ועל דמוקרטיה", פרופ' דוד צמח, מעריב, נובמבר 11, 1979
"שיר השירים בתרגום ערבי", מפגש עם שלושה מגדולי הסופרים המצרים, מעריב, מרץ, 19, 1982
"מראד מיכאל המשורר", פרופ' דוד צמח, נהרדעא (בטאון מרכז מורשת יהדות בבל), אפריל, 1988
"תוכנית הטלוויזיה על יהדות עיראק", דוד צמח, מעריב, ינואר 26, 1989
"בין יהודים למוסלמים, משל הפירמידות והמסגדים, הרהורים על יחסי יהודים ולא יהודים בעיראק", פרופ' דוד צמח, נהרדעא (בטאון מרכז מורשת יהדות בבל), אוקטובר, 1993
"הפרופסורים המשוגעים...", פרופ' דוד צמח על שביתת המרצים, מעריב, פברואר 22, 1994
"על טהרת הרצינות והמקצועיות", פרופ' דוד צמח, המוזיקה והזמרה במצרים בת ימינו, הארץ, תרבות וספרות, מרץ 3, 1996
רבי דוד צבי רוזנבוים (נולד בכ"ו בתשרי ה'תשמ"ט, 7 באוקטובר 1988) הוא האדמו"ר ממז'יבוז', חצר חסידית חדשה שייסד בשנת תשע"ח.
נולד לרבי יחיאל מאיר רוזנבוים, האדמו"ר הנוכחי מראחוב, ולראדא בת הרב ישעיה שנייבאלג, רב היישוב בני ראם.
למד בתלמוד תורה ובישיבות של חסידות בעלז.
רבי דוד צבי הוציא לאור (יחד עם אחיו הבכור יצחק מרדכי) את כתבי סבו רבי אליעזר זאב רוזנבוים בספר שנקרא 'ארז בלבנון'.
בראשית שנת תשע"ח, לאחר התייעצות עם רבי דוד צבי שלמה נפתלי בידרמן (מחסידות לעלוב), החליט לנהוג באדמו"רות בחיי אביו.
הוא ייסד חצר חסידית ובחר לכנותה בשם מז'יבוז', על שם עיירת מגוריו של מייסד תנועת החסידות רבי ישראל בעל שם טוב.
הוא מתגורר בכפר אברהם בפתח תקווה.
על גג ביתו הוא בנה בית מדרש שבו הוא מתפלל בשבתות עם חסידיו.
בימי חמישי בערב מוסר שיעור בבית המדרש שבביתו ולאחר מכן עורך טיש קצר.
המסרים המרכזיים שהוא מעביר לחסידיו הם התחזקות באמונה, שמחה ואהבת ישראל.
בטבת תשע"ט השתתף הרב רוזנבוים בחתונה שבה רקד מצווה טאנץ עם הכלה, כשהיא רוקדת לצידו.
תיעוד האירוע התפרסם וגרר תגובות ביקורתיות בציבור החרדי.
בתקופת הקורונה דיבר בחריפות כנגד החיסונים ואף תקף במילים בוטות את בית הרב חיים קנייבסקי שתמך בהם והגדיר אותם "המשרד הממשלתי הרצחני מרחוב רשב"ם".
בשנת ה'תשס"ז נישא לרחל, בת בתיה והרב מתתיהו סאפרין (בנו הבכור של רבי נתנאל ספרין האדמו"ר מקומרנה משכונת ארזי הבירה ירושלים), ולהם שישה ילדים.
הרב דוד צבי הכהן קצבורג (בכתיב יהודי אירופאי: קאטצבורג) (תרט"ז – תרצ"ו, 1857–1936) היה רב, דיין, פוסק, מחבר תורני ומוציא לאור הונגרי.
נולד בכפר פילזן במחוז הונט, הונגריה לאביו הרב זלמן.
למד אצל ר' נפתלי סופר אב בית דין פטשיניידורף, ר' זוסמן סופר אב"ד פאקש, וחמש שנים אצל ר' שמחה בונם סופר בעל 'שבט סופר'.
החל מתרנ"ב (1892) החל לשמש כדיין ומגיד בעיר ווייצן (ואץ, סמוך לבודפשט).
בעריכתו נדפס כתב העת התורני "תל תלפיות", החל מקיץ תרנ"ב, שהיה פעיל 45 שנה, עד לשנת תרצ"ו.
בכל חוברת הדפיס העורך משלו דברי הלכה ואגדה בעניינים שעל הפרק.
כן הדפיס כמה ספרים משלו.
הרב קצבורג היה אמנם סופר מחונן, אבל כבד פה וכבד לשון.
הרופאים הבטיחו לרפא את מחלתו, אולם ההוצאות היו יקרות, ולא ברור אם הטיפול הרפואי יצא לפועל.
הרב קצבורג היה בעל יחס חיובי לציונות, הוא סבר שהגאולה תגיע בדרך הטבע, והוא תמך ועודד שיתוף פעולה עם החילונים ביישוב הארץ.
מבחינה רעיונית הוא סבר שהגאולה צריכה להגיע דווקא על ידי אנשים רחוקים מתורה.
לדעתו ההימנעות מהצלת היהודים מהפוגרומים באירופה לארץ ישראל, מחשש שיתקלקלו שם, היא "ממש לא תרצח".
בשל המלחמה החריפה של כמה מרבני הונגריה נגד הציונות, נאלץ הרב קצבורג להסתיר את עמדותיו.
כחלק ממהלך זה, בתחילה פרסם הרב קצבורג סדרה של שלושה מאמרים בהם תמיכה מפורשת ונלהבת בציונות בכתב העת שהוציא לאור תל תלפיות (שני מאמרים שלו, והשלישי של הרב שלמה זלמן ברודי).
אולם, בשל התערבותו של הרב ישעיהו זילברשטיין, רבה של וויצן שפיקח על כתב העת נפסקו הפרסומים, ופורסמו בכתב העת מכתבי מחאה חריפים האוסרים להשתתף עם הציונים וקובעים שהציונות היא מזימה שנועדה לצוד נפשות של יהודים חרדים.
במקרה שבא לפניו צידד לגייר גוי שרוצה להתחתן עם נערה יהודייה שהייתה ידועה כיראת שמים.
לדבריו, בגיור יש ללכת אחר ראות עיני הדיין, וכאן ניתן לומר שהנערה תשפיע על הגוי לשמור תורה ומצוות לאחר גיורו.
הוא הוסיף שבגיור לא הולכים אחר הרוב, כי מדובר ב"פיקוח נפש" אם נסרב לגייר אדם שאכן ראוי לכך.
לדבריו, יש להקל באופן מיוחד בגוים שאינם עובדי עבודה זרה, כפי שנהגו להקל באשכנז ב"סתם יינם של נוצרים.
מבשר צדק ג' חלקים, דרושים על התורה, מצוות ברית מילה, פדיון הבן, בר מצווה, נישואין ומסכת אבות.
זר צדק, ספר מאמרים במחשבת ישראל.
פרחי כהונה, ספר חידושים על מסכת פסחים ועוד מסכתות בש"ס, ובסופו נדפס קונטרס 'כתר כהונה' - שו"ת בענייני קדושת כהונה
צדק עולמים, באור התורה ודת היהדות, יצא לאור בויצן בשנת 1918.
רז הדק, באור מהות הידיעה והבחירה בדרך הגיוני ובאורך דרוש, יצא לאור לאחר מותו על ידי בנו בבודפשט שנת 1938.
דוד צור (נולד ב-27 במרץ 1950) הוא איש עסקים, נספח כלכלי לשעבר מטעם משרד התעשייה והמסחר; מייסד חברת קמהדע ומנהלה במשך 25 שנה.
חתן פרס התעשייה למפעל חיים לשנת 2023 על תרומתו לתעשייה בכלל ולתעשיית הביופארמה בפרט.
נולד בתל אביב לטובה ויעקב צור.
בגיל שבע עבר לגור אצל דודיו בחולון.
השלים לימודי תואר ראשון בכלכלה ויחסים בין-לאומיים, ותואר שני במנהל עסקים באוניברסיטה העברית בירושלים.
בשנת 1975 החל לעבוד במשרד התעשייה והמסחר כבוגר קורס נספחים מסחריים.
היה כלכלן ראשי לסחר חוץ, סגן הממונה על תקציבי סחר חוץ, ונציג המשרד בוועדות במכון היצוא הישראלי ובהתאחדות התעשיינים.
בשנת 1978 שימש נספח כלכלי בשגרירות ישראל באיראן.
בשנים 1979–1983 שימש נספח כלכלי ונציג הסחר הממשלתי בשגרירות ישראל בבואנוס איירס.
בשנת 1984, יחד עם שותפו הארגנטיני רלף האן, ייסד את חברת ראד כימיקלים ליצור חומרי גלם לתעשיית התרופות.
בשנת 1990 הקימו צור והאן את חברת קמהדע, כולל מפעל מאושר FDA בבית קמה ומעבדות פיתוח בפארק המדע קריית ויצמן ברחובות.
צור שימש מנכ"ל קמהדע מיום ייסודה ועד שנת 2015. בשנים אלה החברה פיתחה, ייצרה ושיווקה תרופות ייחודיות מצילות חיים בהיקף מצטבר של יותר ממיליארד דולר, עם מערך מפיצים ביותר מ-25 מדינות.
בשנת 2005 נרשמה החברה למסחר בבורסה לניירות ערך בתל אביב והפכה לחברה ציבורית, ובכך הייתה לחברת הביופרמה הראשונה שנסחרה בישראל.
ב-2013 הייתה לחברת הביופרמה הישראלית הראשונה שנסחרה בנאסד"ק.
בשנים אלה עבדו בחברה כשלוש מאות וחמישים עובדים.
בתקופת ניהולו יזם צור שיתופי פעולה אסטרטגיים עם חברות רב לאומיות: ARC, הצלב האדום האמריקאי, Baxter, Baxalta ועוד, למשל במוצר הדגל של קמהדע: התרופה Glassia, הניתנת בעירוי למטופלים הסובלים מחוסר גנטי בחלבון.
בתקופה זאת הקימה החברה, בין השאר, מפעל לייצור נסיוב נגד הכשת נחשים, בשיתוף פעולה עם משרד הבריאות בישראל.
עם תום כהונתו כמנכ"ל קמהדע בשנת 2015, אחרי 25 שנים, שימש צור סגן יו"ר חברת פיתוח התרופות בחברה וסגן פעיל ליו"ר הדירקטוריון.
נכון לשנת 2024 משמש דירקטור בחברה.
צור משמש דירקטור בחברות ציבוריות נוספות, כגון Bioharvest הנסחרת בטורונטו ו-Kanabo הנסחרת בלונדון.
דוד צור נשוי לעדנה ואב לשלוש בנות.
בתקופת כהונתו של דוד צור כמנכ"ל זכתה קמהדע פעמיים בפרס יצואן מצטיין.
צור עצמו דורג 14 בין 50 המנהלים המצטיינים במשק לשנת 2013 בעיתון כלכליסט.
בשנת 2023 זכה צור בפרס התעשייה למפעל חיים מטעם התאחדות התעשיינים.
צור מרצה בהתנדבות בבתי ספר על יזמות ופיתוח תרופות; כיהן כשופט בתחרויות של יזמות; סייע בארגון ובתמיכה בקייטנות לילדים חולי המופיליה.
חבר בחוג הידידים של מרכז פרס לשלום ולחדשנות.
מתנדב במעגלי תמיכה בנפגעי טראומה.
הרב דוד צפג' היה דיין ופוסק הלכה בתוניסיה במאה השמונה עשרה, וכיהן לזמן קצר כרבה הראשי של תוניסיה.
הרב דוד למד אצל רבי אברהם טייב הראשון (באבא סידי).
את האזכור הראשון שלו כדיין ניתן למצוא בחתימתו להסכמה לספר התשב"ץ משנת התצ"ד-1734, לצידם של קודמו בתפקיד רבי משה נג'אר, רבי אברהם נטף ועוד.
ניתן לשער ששימש כרב הראשי ליהדות תוניסיה באותה תקופה לזמן קצר (החל תקי"ז - 1757 עד סוף שנת תקי"ח - 1758) כיוון שחתימתו מתנוססת בראש ההסכמה לספר בני שמואל, לרבי משה עדאוי, אולם אין תאריכים מדויקים המציינים זאת, הבא אחריו בתפקיד הוא רבי מסעוד רפאל אלפאסי.
רבי דוד הוא אבי שושלת רבנים ודיינים בתוניסיה וסביבותיה, ביניהם רבי יהודה צפג' רבי אברהם צפג' בעל ספר "עיני אברהם", רבי דוד צפג' (השני), ורבי יהושע צפג' שהיה חבר בית דינו של רבי ישועה בסיס.
דוד קוניו (נולד ב-21 במאי 1990) הוא הנדסאי חשמל ושחקן ישראלי.
קוניו נחטף לרצועת עזה ב-7 באוקטובר 2023 במהלך הטבח בניר עוז.
שוחרר ב-13 באוקטובר 2025 במסגרת הסכם חמאס–ישראל.
דוד קוניו נולד לסילביה ולואיס קוניו, זוג ממוצא ארגנטינאי, וגדל בניר עוז.
בארגנטינה היו הוריו חברים בשומר הצעיר.
יש לו אח גדול בשם לוקאס, אח תאום בשם איתן ואח קטן בשם אריאל.
ב-2013 דוד ואחיו התאום איתן השתתפו בסרט "הנוער", שזכה להצלחה.
האחים זכו בפרס המשחק על משחקם בסרט בפסטיבל הקולנוע ירושלים 2013 ובפסטיבל דרבן (דרום אפריקה) 2013.
ב-7 באוקטובר 2023 במהלך הטבח בניר עוז נחטפו דוד, אשתו שרון ושתי בנותיו התאומות אמה ויולי, וכן נחטפו גם אחיו הקטן אריאל ובת זוגו ארבל יהוד.
ב-27 בנובמבר 2023 שוחררו אשתו ושתי בנותיו מהשבי במסגרת עסקת שחרור החטופים.
ב-30 בינואר 2025 שוחררה מהשבי ארבל יהוד, בת זוגו של אחיו אריאל, במסגרת עסקת שחרור החטופים השנייה.
בינואר 2025 פנתה אשתו בערבית לחמאס וביקשה שיעבירו לה אות חיים בנוגע לדוד.
בפברואר 2025 הוצג בפסטיבל הקולנוע בברלין ה-75 הסרט "מכתב לדוד" של הבמאי תום שובל (שהוא גם הבמאי של "הנוער"), ותמונותיהם של דוד ואריאל הוצגו על ידי יוצרי הסרט כשצעדו על השטיח האדום.
ב-17 בפברואר 2025 קיבלה משפחתו של דוד אות חיים ממנו.
לקראת ציון שנתיים לחטיפתו הוזמנה משפחתו להשתתף באירועים בארגנטינה.
ב-13 באוקטובר 2025 שוחרר דוד משבי חמאס ביחד עם אחיו אריאל במסגרת עסקת חטופים.
ב-19 באוקטובר 2025 שוחרר קוניו מבית החולים שיבא יחד עם אחיו אריאל קוניו ועם יוסף חיים אוחנה.
דוד קוטליארקר (נולד ב-1 ביולי 1997) הוא אתלט ישראלי, אלוף ישראל (2021) ביידוי פטיש.
קוטליארקר מתאמן באגודת מכבי תל אביב.
באליפות ישראל 2014 שנערכה ביולי סיים במקום רביעי ביידוי פטיש בתוצאה של 38.24 מטר.
באליפות ישראל 2015 שנערכה ביולי סיים במקום חמישי ביידוי פטיש בתוצאה של 41.30 מטר.
באליפות ישראל 2016 שנערכה ביוני סיים במקום שישי ביידוי פטיש בתוצאה של 49.23 מטר.
באליפות ישראל 2017 שנערכה ביולי זכה במדליית ארד ביידוי פטיש בתוצאה של 49.77 מטר.
במכביה העשרים שנערכה בהמשך החודש זכה במדליית ארד ביידוי פטיש בתוצאה של 50.68 מטר, אחרי ויקטור זגינאיקו (55.56 מטר) ויהב אדיר (54.66 מטר).
באליפות ישראל 2018 שנערכה ביולי זכה במדליית ארד ביידוי פטיש בתוצאה של 50.19 מטר, אחרי ויקטור זגינאיקו (58.77 מטר) ויהב אדיר (53.21 מטר).
באליפות ישראל 2019 שנערכה ביולי זכה במדליית ארד ביידוי פטיש בתוצאה של 50.86 מטר, אחרי יהב אדיר (54.75 מטר) וויקטור זגינאיקו (54.68 מטר).
באליפות ישראל 2021 שנערכה ביוני זכה במדליית זהב ביידוי פטיש בתוצאה של 55.24 מטר, לפני יהב אדיר (54.38 מטר) ומיכאל לויטן (47.65 מטר).
באליפות ישראל 2023 שנערכה ביולי זכה במדליית ארד ביידוי פטיש בתוצאה של 51.47 מטר, אחרי יהב אדיר (54.54 מטר) ואיגור קניאזב (52.26 מטר).
דוד אברמוביץ' קודריאביצקי (ברוסית Давид Абрамович Кудряви́цкий; 7 בפברואר 1919 – 1 באוקטובר 1943) היה קצין יהודי-סובייטי אשר השתתף במלחמת העולם השנייה וזכה לאות גיבור ברית המועצות על חלקו בקרבות לצליחת נהר הדנייפר.
נולד במשפחת איכרים יהודית בעיירה חיסלוויצ'י שבמחוז סמולנסק.
כשהיה דוד בן 9, עברה המשפחה לחצי האי קרים.
לאחר סיום בית ספר, למד במכללה לחקלאות.
בשנת 1939 החל בלימודי גאולוגיה בעיר סברדלובסק.
בשנת 1940 גויס לשירות חובה בצבא האדום.
שירת במחוז הצבאי של עבר הקווקז.
בספטמבר 1941 הועבר עם יחידתו לחזית קלינין, לחם כצלף ולאחר מכן כמפקד כיתה ביחידת חיל רגלים.
בשנת 1942 סיים קורס קצינים מזורז.
בקיץ 1943 מונה למפקד פלוגה.
דוד קודריאביצקי הצטיין בקרבות בבעת חציית נהר דנייפר במחוז משנה לויאו שבבלארוס.
ב־29 בספטמבר 1943, צלח עם פלוגתו את הנהר והצליח להשתלט על עמדות גרמניות בגדה המערבית של הנהר.
הפלוגה בפיקודו נלחמה בעמדות אלו ומנה מהכוחות הגרמנים להשתלט עליהן חזרה ולהדוף את לוחמי הצבא האדום לתוך הנהר.
ב-1 באוקטובר 1943 נפל דוד קודריאביצקי, כאשר הוביל את פלוגתו להתקפת נגד.
על גבורתו בקרבות אלו ב-15 בינואר 1944 הוענק לו תואר גיבור ברית המועצות, לאחר מותו.
נולד בצ'כוסלובקיה לגבריאל ולבלימה (ברטה; לבית כהן) והיה הבן הבכור מבין שמונת ילדיהם.
במלחמת העולם השנייה נלקח למחנה אושוויץ שם עבר סלקציה ומויין לטור המיועדים לעבודה.
באושוויץ איבד רבים מבני משפחתו לאחר השחרור איתר את אביו שהיה השורד היחיד ממשפחתו הגרעינית.
קראוס עבר לאיטליה והצטרף לגרעין של ההגנה.
בשנת 1948 עלה לישראל והתגייס לשורות הפלמ"ח ושובץ בחטיבת הנגב.
עם קום המדינה שירת בצה"ל, ולאחר שחרורו התגייס למשטרת ישראל.
בין השנים 1952–1957 מילא תפקידי שטח בתחום התנועה, הסיור והתביעות.
קראוס שירת בבסיס האימונים הארצי של המשטרה ולאחר מכן בענף התנועה של מחוז חיפה.
בשנת 1958 סיים קורס קצינים ומונה למפקד יחידת סיור.
בתפקידיו הבאים שימש ראש לשכת סיור ומבצעים, מפקד מרחב דן, ובשנת 1971 מונה למפקד מרחב המרכז.
בסוף 1974 הועלה לדרגת ניצב משנה.
שירת כמפקד מרחב ירושלים ובשנת 1977 עבר לשמש ראש אגף מנהלה במטה הארצי.
בשנת 1978 מונה לראש אגף שיטור וביטחון ובשנת 1981 מונה, במקביל, לסגן המפקח הכללי.
בשנת 1982 מונה לאב בית הדין המשמעתי ובשנת 1984 למפקד מחוז תל אביב.
בשנים 1982–1983 היה נשיא הסניף הישראלי של ארגון השוטרים הבין-לאומי.
ב-1 באפריל 1985 מונה למפכ"ל התשיעי של משטרת ישראל, ושירת עד פרישתו ב-31 במרץ 1990.
דוד קרון (29 בספטמבר 1915 – 20 באוקטובר 2001) היה איש שירותי המודיעין הישראלי וממקימי קיבוץ כפר מנחם.
קרון נולד בשנת 1915 בגרודנו שבאימפריה הרוסית (כיום בשטח בלארוס).
אביו שאף כל חייו לעלות לארץ ישראל, ובסוף שנות העשרים מימש את שאיפתו ועלה ארצה לעבוד בייבוש ביצות סמוך לזכרון יעקב.
לאחר שלא התקבל להיות מדריך בבית הספר החקלאי מקוה ישראל שב לגרודנו, שם פגש אותו בנו דוד בתחנת הרכבת.
האב אמר לדוד כי הוא משוכנע שהוא (דוד) יצליח במקום בו נכשל.
ואכן, בשנת 1931 הצטרף דוד קרון למקוה ישראל וגויס להגנה.
עם סיום חוק לימודיו עבד בבניין בתל אביב, אולם חזר למקוה ישראל שם הועסק כעגלון וכרפתן.
בן עירו סיפר לו שיוצאי השומר הצעיר מגרודנו מקימים קיבוץ ליד רמתיים (קיבוץ "כרית", מאוחר יותר עלה הקיבוץ להתיישבות בכפר מנחם), וקרון הצטרף למשק והקים את הרפת במקום.
אחר כך שב לגרודנו במטרה להביא חבר נוסף למשק.
הייתה זו גם הפעם האחרונה שפגש בהוריו.
לאחר שובו לארץ ישראל בינואר 1936, ביקש להצטרף לשורות המתנדבים במלחמת האזרחים בספרד.
מכיוון שהקיבוץ סירב לאשר את ההתנדבות, עזב את הקיבוץ באופן רשמי.
הוא נסע לפריז וממנה הגיע ברגל לספרד יחד עם חברו דוד דגני.
קרון הצטרף לחטיבה הפולנית מס' 13, ושירת בפלוגת הקשר.
ביומנו כתב קרון על המתקפה האחרונה במלחמה, לכיבוש נהר האברו:
עם שובו לארץ ישראל מהמלחמה נישא קרון, ומנישואים אלו נולדה בתו הבכורה, תמר.