tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
הם הובסו בקרב יאמן ב-1279. קיסר סונג האחרון טבע, ובכך בא הקץ על שושלת סונג.
כיבוש סין שתחת שושלת סונג איחד מחדש את צפון סין עם דרומה בפעם הראשונה מזה כשלוש מאות שנים.
לאחר 1279 נתקל ממשל קובלאי חאן בקשיים כלכליים.
המלחמות ומיזמי הבנייה רוקנו את אוצר הקיסרות.
ניסיונות להגדיל את ההכנסה באמצעות הגדלת מיסים כשלו בגלל מעשי שחיתות ושערוריות ציבוריות.
לקשיים הכלכליים התווספו מסעות צבא כושלים.
הניסיון השני של קובלאי לפלוש ליפן ב-1281 כשל בשל טייפון עז, אותו כינו היפנים קמיקזה (神風, "רוח שמימית"), שהטביע את כל צי הפלישה.
כישלונות צבאיים היו גם בפלישות לאנאם וצ'מפה (וייטנאם של ימינו) ולג'אווה.
הצבא המונגולי אומנם ניצח במערכה בבורמה, אבל היה זה ניצחון פירוס.
המשלחות הצבאיות סבלו ממחלות, אקלים עוין, ושטחים של צמחייה טרופית שלא התאימו לאופי הלחימה של הפרשים המונגולים.
אף על פי שאנאם וצ'מפה ניצחו במערכה הצבאית הם הצטרפו לבורמה בכך שהכירו בהגמוניה המונגולית והפכו למדינות חסות המעלות מס לשושלת יואן.
סכסוכים פנימיים איימו על קובלאי בתוך האימפריה שבשלטונו.
הוא דיכא מרידות כנגד שלטונו בטיבט ובצפון מזרח.
אשתו האהובה ביותר מתה ב-1281 וכך קרה גם לבנו, יורש העצר המיועד.
קובלאי הפך מדוכדך יותר ויותר ופרש מניהול חובותיו כקיסר.
לאחר שכבשו את ממלכת דאלי (כיום במחוז יונאן בדרום סין) ב-1253, מינו המונגולים את משפחת המלוכה הקודמת משושלת דְווָאן (Duan) לתפקיד טוּסְה (土司, בפין-יין: Tǔsī), מושלים כלליים, מטעמם.
המינוי כפקידים ביונאן מטעם הקיסרות הוכר במשך מאות השנים אחר-כך גם על ידי שושלות קיסרי סין הבאות, שושלת מינג ושושלת צ'ינג.
בניגוד לכך, נושא הירושה בשושלת יואן היווה תמיד בעיה קשה ומסובכת, שגרמה אחר-כך לסכסוכים ועימותים פנימיים.
עובדה זו צצה כבר בשלהי כהונתו של קובלאי.
במקור ייעד קובלאי את בנו השני גֶ'נְגִ'ין (真金, בפין-יין: Zhēnjīn) ליורש העצר, אך האחרון מת ב-1286, שמונה שנים לפני אביו.
בתמיכת קוקג'ין (Kökejin), אלמנתו של גֶ'נְגִ'ין, ומפקד הצבא בָּאיְיֵן (Bǎiyǎn), מינה קובלאי לתפקיד את טמור (Temür), בנו השלישי של גֶ'נְגִ'ין.
לאחר מותו של קובלאי עלה טמור על כס הקיסרות כקיסר טמור חאן או בשמו הסיני צֶ'נְגְדְזונְג (成宗, בפין-יין: Chéngzōng).
הוא שלט על קיסרות יואן בין 1294 ל-1307. טמור המשיך במדיניות של סבו, כרת ברית שלום עם הח'אנות המונגוליות שבמערב כמו גם עם המדינות השכנות, דוגמת וייטנאם, שהכירו נומינלית בכפיפותן לשושלת יואן והעלו לו מס במשך כמה עשורים.
עם זאת, השחיתות בממשל יואן החלה במהלך שלטונו של טמור חאן.
עם מותו של טמור חאן עלה אחיינו, קולוג חאן, על כס השלטון כקיסר ווּדְזונְג (元武宗, בפין-יין: Wǔzōng).
פעולתו החשובה ביותר הייתה רפורמה מוניטארית שאותה כינה "הסדרים החדשים".
במהלך ארבע שנות שלטונו (1311-1307), הלך והעמיק המשבר הכלכלי, בחלקו בשל החלטות שגויות של קולוג.
בעת מותו הייתה סין שקועה בחובות כבדים וחצר יואן ניצבה בפני התמרמרות הולכת וגוברת של נתיניה.
קיסר יואן הרביעי בויאנטו חאן (איורברוואדה), אחיו של קולוג, עלה כס השלטון כקיסר זֶ'נְדְזונְג (仁宗, בפין-יין: Rénzōng).
הוא נחשב קיסר מוכשר והיה הקיסר הראשון משושלת יואן אחרי שלטונו של קובלאי חאן שתמך ואימץ באורח פעיל בזרם המרכזי של תרבות סין, למרות ההתנגדות של חלק מהאליטה המונגולית.
המדריך הרוחני שלו היה לִי מֶנְג (李蒙, בפין-יין: Lǐ méng), מלומד קונפוציאני.
בויאנטו ערך מספר רפורמות, כולל חיסול המחלקה לענייני המדינה (尚書省, בפין-יין: Shàngshū shěng), ועקב כך הוציא להורג חמישה מהפקידים רמי המעלה.
החל ב-1313 חידש את הבחינות הקיסריות עבור מועמדים לשרת בממשל, בהן נבחנו על מידת הידע שלהם בחיבורים היסטוריים חשובים.
כמו כן הורה לאגד את החוקים לספר חוקים, להוציא לאור או לתרגם ספרים וחיבורים בסינית.
השנים האחרונות של שושלת יואן התאפיינו במאבקים, רעב המוני והתמרמרות בקרב האוכלוסייה.
במשך הזמן איבדו יורשיו של קובלאי חאן כל השפעה על הנחלות המונגוליות האחרות ברחבי אסיה, בעוד שהמונגולים מחוץ לממלכה התיכונה ראו אותם כמי שהפכו ל"יותר מדי סינים".
בהדרגה הם איבדו השפעה גם בסין גופא.
תקופת שלטונם של קיסרי יואן האחרונים הייתה קצרה והתאפיינה בקנוניות ויריבויות.
הם איבדו עניין במנהל ועקב כך הם התרחקו הן מהצבא והן מהאוכלוסייה וסין נקרעה מבפנים בשל מחלוקות ומתיחויות.
פורעי חוק שדדו את האוכלוסייה באין מפריע מצד צבא יואן שהלך ונחלש.
קיסר יואן החמישי גגין חאן, בנו ויורשו של בוינטו, עלה על כס השלטון כקיסר יִינְגְדְזונְג (仁英宗, בפין-יין: Yīngzōng).
הוא שלט שנתיים בלבד, מ-1321 עד 1323, והמשיך במדיניות של אביו לבצע רפורמות בממשל על בסיס העקרונות הקונפוציאניים, בעזרת ראש הממשלה החדש, בָּאיְג'וּ' (Baiju).
במהלך שלטונו הוכרז רשמית על ה"המוסדות המקיפים של יואן הגדולה" (大元通制, בפין-יין: Dà yuán tōng zhì), אסופה גדולה של חוקים ותקנות של שושלת יואן שהכנתה החלה בימיו של אביו.
גגין נרצח בהפיכה שבה השתתפו חמישה נסיכים מסיעה יריבה, וייתכן שהיו אלו בני אצולה מונגולים שהתנגדו לרפורמות הקונפוציאניות.
באוקטובר 1323 העלו הנסיכים על כס השלטון את יסון טמור (Yesün Temür), נכדו של גֶ'נְגִ'ין, בנו של קובלאי חאן, כקיסר טָאיְדִינְג (泰定, בפין-יין: Tàidìng).
היסטוריונים סיניים תיארו אותו כעצל וטיפש.
הוא מת במפתיע בשנגדו ב-1328, חמש שנים לאחר שעלה לשלטון.
לפני תקופת שלטונו של יסון טמור הייתה סין שלווה יחסית ומאז תקופתו של קובלאי חאן לא אירעו בה התקוממויות עממיות.
בתקופתו החלה השליטה של שושלת יואן להתרופף באזורים שבהם התגוררו מיעוטים אתניים.
התקוממויות אלו ודיכוייהן החמירו את הקשיים הכספיים של ממשל יואן.
הממשל נאלץ לנקוט בכמה אמצעים להגדיל את הכנסתו, כולל מכירת משרדים, כמו גם צמצום ההוצאות על פריטים מסוימים.
כשיסון טמור מת בשנגדו ב-1328 הוכתר בנו, רגיבגה (Ragibagh), כקיסר יואן השביעי בעזרת היועץ הראשי ליסון טמור, המוסלמי דאולט שאח.
במקביל הזעיק שר הצבא הקיפצ'קי המכונה אל טמור (El Temür) את טוג טמור (Tugh Temür), בנו השני של קולוג חאן, לחאנבליק והכתיר אותו בשם ג'איאטו חאן (Jayaatu Khan), כקיסר וֶנְדְזונְג (文宗, בפין-יין: Wénzōng).
במלחמת האזרחים שפרצה בעקבות ההכתרה הכפולה ניצח טוג טמור את רגיבגה בעזרת נסיכים מצפון סין.
בינתיים צבר אחיו הבכור קוסלה (Kuśala) צבא ובעזרת הח'אן של צ'אגאטאי, השתלט על קארקורום בירת מונגוליה ובפברואר הוא הוכתר כקיסר יואן בשם חוטוגו חאן (Khutughtu Khan).
טוג טמור הכיר בעליונות הצבאית של אחיו ובאפריל 1329 ויתר על כס המלוכה והזמין את אחיו לבירת השושלת.
שני האחים נפגשו בדרך באוגוסט אותה שנה, וארבעה ימים אחר-כך מת קוסלה בחטף, ככל הנראה הורעל בידי אל טמור וטוג טמור עלה שוב על כס השלטון.
משום שבפועל נשלטה הבירוקרטיה על ידי אל טמור, ידוע טוג טמור בעיקר בשל תרומותיו התרבותיות.
הוא תמך בדרכים רבות בכיבוד הקונפוציאניזם ובקידום ערכי תרבות סיניים.
הפעולה הבולטת ביותר שלו לשמש כפטרון להשכלה הסינית הייתה יסוד "האקדמיה של ביתן כוכב הספרות" (奎章閣學士院), שהוקמה באביב 1329 ותוכננה לשם "מספר מטלות הקשורות להעברת התרבות הקונפוציאנית הנעלה לממסד הקיסרי המונגולי".
האקדמיה הייתה אחראית לאיסוף והוצאה לאור של מספר ספרים, אבל הישגה החשוב ביותר היה אסופה נרחבת של תקצירים ממסדיים המכונה גִ'ינְגְשְׁה דָאדְייֵן (經世大典, בפין-יין: Jīngshì dàdiǎn).
טוג טמור תמך בנאו-קונפוציאניזם של ג'ו שי והקדיש את עצמו לבודהיזם.
טוג טמור מת ב-1332 ובמקומו הוכתר רינצ'ינבל חאן (Rinchinbal Khan), בנו בן השש של קוסלה, אלא שתקופת שלטונו הייתה הקצרה ביותר מבין קיסרי שושלת יואן, והוא מת באותה שנה, חודשיים לאחר שעלה לשלטון.
במקומו עלה לשלטון טוגון טמור (Toghun Temür) בנו בן ה-13 של קוסלה, כקיסר חְווֵיְדְזונְג (惠宗, בפין-יין: Huìzōng), הקיסר האחרון מבין תשעה היורשים של קובלאי חאן.
לאחר מותו של אל טמור ב-1333 הפך שר הצבא וראש הממשלה באייאן לדמות החזקה בממשל כפי שאל טמור היה.
כשטוגון טמור גדל, הוא החל להביע מורת רוח משלטונו האוטוקרטי של באייאן.
ב-1340 הוא חבר לטוקטואה (Toqto'a), אחיינו של באייאן, שנטר לדודו טינה ובאייאן סולק מהשלטון.
עם פיטוריו של באייאן הפך טוקטואה לאיש החזק בממשל יואן.
בתקופת שלטונו הראשונה הוא הפיח רוח רעננה בממשל.
אחד המיזמים המוצלחים שלו היה לסיים את כתיבת ההיסטוריה הרשמית שהתעכבה במשך זמן רב של שושלת ליאו, שושלת ג'ין, ושושלת סונג, שהושלמו בסופו של דבר ב-1345. ועם זאת, ב-1344 התפטר טוקטואה מתפקידו בהסכמת טוגון טמור בשל ויכוח על תוכניתו להסיט את מימי הנהר יוּנְגְדִינְג על מנת לספק מים לבירה.
הוא נקרא לשוב לתפקידו ב-1349.
מאז שנות ה-40 של המאה ה-14 סבלו התושבים בכפרים מאסונות טבע תכופים כבצורת, שיטפונות ועקב כך רעב המוני, וחוסר היכולת של הממשל להתמודד ולהציע עזרה הוביל לאובדן התמיכה הציבורית בו.
ב-1351 החל מרד הטורבן האדום והתפשט לכדי מרד כלל ארצי.
ב-1354 כאשר טוקטואה הוביל צבא גדול על מנת לחסל את מורדי הטורבן האדום, הורה טוגון טמור במפתיע על פיטוריו בחשש מבגידה.
פעולה זו אומנם חיזקה את מעמדו של טוגון טמור בממשל, אבל החלישה את הממשל המרכזי.
לטוגון טמור לא הייתה ברירה אלא להסתמך על כוחם הצבאי של מצביאים מקומיים, ובהדרגה איבד עניין בפוליטיקה וחדל להתערב במאבקים פוליטיים.
צבאו הובס בקרבות כנגד צבאו של ג'ו יואנג'אנג, המפקד הראשי בצבא הטורבן האדום, וב-1368 נמלט מחאנבליק לשנגדו.
ג'ו יואנג'אנג הכתיר את עצמו כקיסר חונְגְווּ, הקיסר הראשון משושלת מינג.
כשצבא מינג התקרב לשנגדו נמלט טוגון טמור שוב, והפעם ליִינְגְצָ'אנְג (כיום במונגוליה הפנימית) ושם מת שנתיים אחר-כך ב-1370. יִינְגְצָ'אנְג נכבשה על ידי צבא מינג זמן קצר לאחר מותו.
כמה צאצאים של משפחת המלוכה חיים עדיין בחנאן.
כיסי התנגדות לשושלת מינג המשיכו להתקיים תקופה קצרה אחר-כך.
בסלאוורמי נסיך ליאנג, שהיה מצאצאי קובלאי חאן, שלט ביונאן ובגוויג'ואו, אבל כוחותיו הובסו בצורה מוחצת ב-1381, והוא התאבד.
ב-1387 נכנעו הכוחות הנותרים של שושלת יואן במנצ'וריה תחת פיקודו של נאהקו (Nahacu) לצבא שושלת מינג.
בני משפחת המלוכה לשעבר ובני האצולה המונגולים נסוגו למונגוליה לאחר נפילת יִינְגְצָ'אנְג לידי המינג ב-1370, כשהם ממשיכים להשתמש רשמית בשם התואר "יואן הגדולה" (大元), והאחרים כינו אותם "יואן הצפונית" (北元).
על פי כללי הפוליטיקה האורתודוקסית הסינית יכולה להיות אך ורק שושלת לגיטימית אחת ששליטיה קיבלו ברכה משמים לשלוט כקיסר סין , ולפיכך כפרו השליטים משושלת מינג ומשושלת יואן הצפונית בלגיטימיות של הצד השני לכתר קיסרות סין, אם כי הקיסרים משושלת מינג הכירו בשליטים הקודמים משושלת יואן כשושלת לגיטימית.
אף ששושלת מינג שלטה בפועל על סין ברציפות עד המאה ה-17 המשיכו השליטים משושלת יואן הצפונית לטעון לזכותם לכתר עד המאה ה-15.
צבא מינג רדף אחרי הכוחות של שושלת יואן הצפונית לתוך מונגוליה ב-1372, אבל הובס בידי צבא איושרידר, בנו של טוגון טמור, שעלה על כס השלטון כקיסר ביליגטו חאן (Biligtü Khan) שהונהג בידי שר צבאו קוקה טמור (Köke Temür).
צבא מינג ניסה שוב ב-1380, ובסופו של דבר הביס את שושלת יואן הצפונית ב-1388. כ-70,000 מונגולים נלקחו בשבי וקארקורום, בירת יואן הצפונית נבזזה.
שמונה שנים אחר-כך נתפס כס שושלת יואן הצפונית בידי יסודר (Yesüder) בשם ג'וריגטו חאן (Jorightu Khan).
הוא היה אחד מצאצאיו של אריק בוק, במקום, כמקובל, אחד מצאצאיו של קובלאי חאן.
במאות השנים הבאות עלו על כס השלטון שליטים שהיו צאצאים של ג'ינגיס חאן, רבים מהם היו לא יותר מבובות שהועלו על כס השלטון בידי המצביאים שהיו במקרה החזקים ביותר באותה תקופה.
תקופות של עימותים עם סין תחת שושלת מינג התחלפו לסירוגין בתקופות של שלום וסחר הדדי.
יורשיו המשיכו לשלוט במונגוליה עד שנכנעו לצבא שושלת צ'ינג ב-1635, וכך בא הקץ על שושלת יואן הצפונית.
שלטון שושלת יואן (1368-1271) היה הפעם הראשונה שזרים שלטו על כל סין.
בהיסטוריוגרפיה של מונגוליה, היא נחשבת בדרך כלל להמשך ישיר של האימפריה המונגולית.
בהיסטוריוגרפיה של סין נחשבת שושלת יואן כשושלת לגיטימית בין שושלת סונג לשושלת מינג, כאשר נוהגים להאריך את תקופת שושלת יואן לפני ההכרזה הרשמית של קובלאי על הקמת השושלת ב-1271, בחלקו משום שקובלאי מיקם את סבו ג'ינגיס חאן בתיעוד הרשמי כמייסד השושלת בשם טָאיְדְזוּ (太祖, בפין-יין: Tàizǔ).
גם ממשל שושלת מינג, שהפיל את שושלת יואן, הכיר בלגיטימיות של השושלת הקודמת ואף הושפע ממנה.
ג'ו יואנג'אנג, קיסר מינג הראשון (1397-1368), העריץ את תהליך איחוד סין בידי המונגולים ואימץ את שיטת חילות המצב שלהם.
בשנות קיומה של שושלת יואן שגשגה התרבות בסין.
ההישגים האמנותיים העיקריים היו התפתחות הדרמה וכתיבת הרומנים והשימוש הגדל בכתיבה בניב סיני מקומי במקום בסינית הקלאסית.
כלי נגינה שהובאו מהמערב העשירו את אמנויות הבמה בסין, ולתרבויות ולעמים האחרים באימפריה המונגולית הייתה השפעה רבה על סין.
התקדמות ניכרת חלה גם בתחומי ספרות המסעות, קרטוגרפיה, גאוגרפיה והחינוך המדעי.
בתקופה זו החלו סינים רבים בצפון מערב ובדרום מערב סין להמיר את דתם לאסלאם בהשפעת מוסלמים ממרכז אסיה.
נצרות נסטוריאנית וקתולית נהנו מתקופה של סובלנות.
הבודהיזם (בייחוד בודהיזם טיבטי) שגשג, אם כי כלפי הדאואיזם גילה ממשל יואן, שהעדיף את הבודהיזם, הרבה פחות סובלנות ומאמיניו נרדפו.
חצר שושלת יואן התנהל על פי כללי ממשל קונפוציאניים, וחזר לקבל עובדים לממשל על בסיס הבחינות המבוססות על הכרת הכתבים הקלאסיים, מנהגים שהשימוש בהם פסק בצפון סין בתקופה שסין הייתה מפולגת, ככל הנראה מתוך תקווה לשמור על הסדר הציבורי בחברה של הסינים בני ההאן.
אחד מהישגיו הבולטים ביותר היה רפורמה בלוח הירחי-שמשי.
בעזרת מצפה הכוכבים שנבנה בדנגפנג ו-26 מצפים נוספים הוא הצליח למדוד את אורך השנה בדיוק של 365.2425 ימים, רחוק כדי 26 שניות בלבד מהלוח הגרגוריאני שנוצר 300 שנים אחר-כך.
דרכים ותעלות מים נבנו מחדש או שופצו.
שיפורים אלו שבוצעו מסיבות מסחריות עודדו מסחר יבשתי וימי בכל רחבי אסיה ואפשרו מגע ישיר בין סין לאירופה.
על מנת להתגונן בפני רעב המוני, נבנו ממגורות דגן בכל רחבי האימפריה.
חאנבליק, עיר הבירה (לימים בייג'ינג), נבנתה מחדש וכללה ארמונות ובהם פארקים ואגמים, גבעות והרים מלאכותיים.
בתקופת שושלת יואן הפכה חאנבליק לקצה הצפוני של התעלה הגדולה, שעברה שיפוץ מלא.
לשלטון המונגולי של שושלת יואן על כל סין ושל בני הברית הכפופים נומינלית בפרס ובאילחאן הייתה השפעה מייצבת שעודדה את המסחר בין המזרח למערב, תופעה שההיסטוריוגרפים מכנים פקס מונגוליקה (לטינית Pax Mongolica), השלום המונגולי.
הקשרים הענפים של המונגולים עם מערב אסיה ואירופה אפשרו מידה רבה של חילופי תרבויות.
לבודהיזם, ובמיוחד לבודהיזם הטיבטי בזרם הוג'ריאנה הייתה השפעה גדולה על ממשל יואן.
המוסלמים של שושלת יואן הביאו למזרח אסיה את הקרטוגרפיה, האסטרונומיה, הרפואה, הלבוש והמאכלים של המזרח התיכון.
פירות וירקות שגדלו במזרח דוגמת גזר, לפת זנים חדשים של לימונים, חצילים ומלונים, סוכר גבישי באיכות גבוהה, וכותנה הגיעו מהמזרח או שהפכו עממיים בתקופת שושלת יואן.
כמה המצאות ומוצרים סיניים, כדוגמת סלפטר מזוכך, טכניקות דפוס, חרסינה, קלפי משחק וספרות רפואית יוצאו לאירופה ומערב אסיה, ובכיוון ההפוך הסינים אימצו ושכללו את טכניקות ייצור האירופאיות של הזכוכית הדקה וטכניקת הדבקת האמייל על כלי מתכת המכונה קלואזונה (cloisonné).
נוסעים סינים שהגיעו למערב היו מסוגלים לסייע בשטחים דוגמת הנדסת משאבי מים וסביבה.
מגעים עם המערב הביאו לסין, סוג חדש של דגן, דורה, וכן מוצרי מזון זרים אחרים ושיטות להכנת מזון.
המסעות המתועדים הראשונים של אירופאים לסין ובחזרה הם מתקופה זו.
הנוסע המפורסם ביותר מתקופה זו היה מרקו פולו הוונציאני, שתיאור מסעות ל"קמבלוק" (Cambaluc, עיוות של השם חאנבליק), בירת החאן הגדול, והחיים בה הדהימו את האירופאים.
הוכחה לכך הם מוצאים בעובדה שחלק גדול מהשמות בהם נקב מרקו פולו הם השמות הפרסיים של מקומות אלו.
הספקנים טוענים שבסיפוריו של פולו ישנן השמטות רבות ובולטות, כגון הכתב הסיני, מקלות אכילה, כריכת רגליים, בתי תה (תרבות שתיית תה עוד טרם הגיעה לאירופה) והחומה הגדולה של סין.
מבנה הממשל של שושלת יואן התגבש במהלך שלטונו של קובלאי חאן (1294-1260).
אף שחלק מהתפקידים של מוסדות מסוימים עברו כמה שינויים, המרכיבים המהותיים של הבירוקרטיה הממשלתית לא השתנו מתחילתה של השושלת ועד נפילתה ב-1368.
המערכת הביורוקרטית שיצר קובלאי חאן שיקפה תרבויות שונות באימפריה, כולל אלו של הסינים בני ההאן, החיטאיים, הג'ורצ'ד, המונגולים והבודהיסטים הטיבטיים.
מהטרמינולוגיה הרשמית של המוסדות השתמע כאילו מבנה הממשל היה מבוסס כמעט אך ורק על השושלות הסיניות הקודמות, אבל הבירוקרטיה של יואן הייתה מורכבת מתערובת של אלמנטים מתרבויות שונות.
האלמנטים בסגנון סיני של הבירוקרטיה נגזרו מהממשלים של שושלות טאנג וסונג הסיניות, כמו גם משושלת ליאו החיטאית ושושלת ג'ין הג'ורצ'נית.
ליועצים סינים דוגמת לְיוֹ בִּינְגְג'ונְג (劉秉忠, פין-יין: Liú bǐngzhōng) ויָאו שׁוּ (姚璹, פין-יין: Yáo shú) הייתה השפעה ניכרת על חצר קובלאי חאן, והמנהל של הממשל המרכזי נקבע בעשור הראשון לשלטונו.
ממשל זה אימץ את החלוקה הסינית המסורתית לשלוש רשויות: עניינים אזרחיים, צבאיים ופיקוח, כולל המזכירות הכללית (中書省) שהייתה אחראית על העניינים האזרחיים, המועצה החשאית (樞密院) שטיפלה בענייני הצבא, והצנזורה (御史臺) שתפקידה לנהל מעקב פנימי ופיקוח.
בפועל הייתה חפיפה רבה בין סמכות השיפוט האזרחית לסמכות השיפוט הצבאית של מוסדות הממשל הכללי והמקומי, בשל ההסתמכות המסורתית של המונגולים על משרדים ומוסדות צבאיים כליבת השלטון.
עם זאת, בירוקרטיה אזרחית כזו, שבה המזכירות הכללית פעלה כמוסד העליון שהייתה אחראית (במישרין או בעקיפין) למרבית הסוכנויות הממשלתיות האחרות (כדוגמת ששת המשרדים שפעלו בסגנון הסיני המסורתי), אכן הוקמה בסין.
בזמנים שונים הוקם מוסד ממשלתי מרכזי אחר שנקרא "מחלקת ענייני המדינה" (尚書省) שעסק בעיקר בענייני כספים (לדוגמה בזמנם שלטונו של קולוג חאן), אך בדרך כלל פורק המוסד זמן קצר אחר-כך.
בעוד שקיומם של מחלקות ממשל מרכזיות אלו וששת המשרדים (שיטה שהחלה עוד בתקופת שושלות סווי וטאנג) נראה לכאורה כיישום שיטות ניהול סיני במנהל יואן, התפקידים שהיו למשרדים אלו בפועל שיקפו כיצד סדרי העדיפויות של המונגולים ומדיניותם עיצבו מחדש ושינו את דרך פעולתם של מוסדות אלו.
לדוגמה, למערכת המשפט של יואן, משרד המשפטים, לא הייתה סמכות לשפוט במקרים שבהם היו מעורבים מונגולים או בני קבוצות אתניות אחרות שלא היו סינים.
דוגמה נוספת הייתה חוסר חשיבותו של משרד המלחמה בהשוואה לשושלות סיניות מקוריות, שכן הסמכות הצבאית האמיתית הייתה בידי המועצה החשאית.
מאז שהומצא כתב פאגס-פא (Phags-pa'), כתב אחיד להגיית מונגולית, טיבטית וסינית ב-1269 הוא היה בשימוש בחצר יואן עד סוף השושלת.
מרבית הקיסרים לא ידעו לקרוא כתב סיני, אם כי בדרך כלל היו מסוגלים לשוחח היטב בשפה זו.
המנהג המונגולי של ברית נישואים בין שבטי המונגולים, הבטיח שהקיסרים יהיו בעלי דם טהור מונגולי עד שלטונו של טוג טמור שאימו הייתה פילגש טנגוטית.
הקיסרים המונגולים בנו ארמונות והיכלות מפוארים, אבל חלקם חיו חלק מהזמן כנוודים.
למרות זאת, קיסרים מעטים אחרים נתנו חסות לפעילויות תרבותיות, לדוגמה טוג טמור, שכתב שירה, צייר קרא את הכתבים הקלאסיים, והורה על ליקוט ספרים לשם שמירה.
קובלאי ויורשיו החזיקו לאמה ממסדר סאקייה של הבודהיזם הטיבטי בחצר הקיסרות.
כתוצאה מהחסות המונגולית על הבודהיזם נוצרו כמה מונומנטים של אמנות בודהיסטית.
תרגומים של כתבים בודהיסטים למונגולית, כמעט תמיד מהמקור בטיבטית, התבצעו בקנה מידה נרחב לאחר 1300. מונגולים מהמעמד הגבוה כדוגמת אצילים משבט ג'לאייר (Жалайр) או שבט אורנאר שמחו לתת חסות למלומדים ומוסדות קונפוציאנים.
מספר רב של חיבורים סינים וקונפוציאנים היסטוריים תורגמו למונגולית.
נראה כי בעלי אחוזות מונגולים בתקופת שושלת יואן חיו חיי בטלה וניוון, כאשר ההכנסה מהיבולים של האריסים הסינים הוצאה כולה על גיוס חיילים וציודם כשנקראו לדגל.
המונגולים נהגו לגבות חובות על ידי קבלת תשלום של עבדים.
בהגיע 1290 נהגו פשוטי העם המונגולים בכל רחבי האימפריה המונגולית למכור את ילדיהם לעבדות.
קובלאי חאן ראה במנהג זה סכנה לאומה המונגולית, ואסר על מכירה של מונגולים מחוץ למונגוליה ב-1291, ומתוך מחשבה דומה תקצב גזאן, האילח'אן (1304-1295) בפרס קרנות לפדות עבדים מונגולים.
בסין תחת שלטון המונגולים משושלת יואן התרחשו או נמשכו התפתחויות חשובות בתחום האמנויות.
התפתחויות אלו התרחשו בתחומים של ציור, מתמטיקה, קליגרפיה, שירה ותיאטרון, כאשר אמנים וסופרים רבים מתקופה זו מפורסמים עד עצם היום.
בשל המיזוג שחל בין ציור, שירה וקליגרפיה בתקופה זו רבים מהאמנים שהתמחו בענפים שונים אלו היו אותם אנשים, אם כי בדרך הם התפרסמו בגלל הישגים בתחום אחד ולא בכולם.
לעיתים מחברים את שושלת סונג לשושלת יואן בהקשר להתפתחות סגנון הציור הנוף הסיני המכונה שָׁאן שְׁווֵי (הר-מים) כמו גם המיזוג הקלאסי של אמנויות הציור, השירה והקליגרפיה.
בתחום הציור הסיני היו ציירים מפורסמים רבים.
בתחום הקליגרפיה רבים מהקליגרפים הגדולים פעלו בתקופת שושלת יואן.
בתחום השירה ההתפתחות העיקרית הייתה סגנון השירה המכונה צ'ו (曲, בפין-יין: qǔ), שבו השתמשו מרבית המשוררים מתקופת שושלת יואן, בנוסף לסגנונות שירה אחרות.
רבים מהמשוררים היו מעורבים גם בהתפתחויות מרכזיות בתיאטרון במהלך תקופה זו, וההפך, כשאישים חשובים מתחום התיאטרון התפרסמו כשפיתחו את סגנון השירה המכונה סָאנְצ'וּ' (散曲, בפין-יין: sǎnqǔ), סוג של צ'ו.
אחד מגורמי המפתח בתמהיל של מופע הבידור המעורב דמוי הוודוויל המכונה דְזָאג'וּ' (雜劇, בפין-יין: zájù) היה השילוב של שירה, הן קלאסית והן סגנון "צ'וּ" החדש.
היבט חשוב נוסף של תקופת יואן היה השילוב הגדל של הניב הסיני המקומי הן בסגנון "צ'וּ" של השירה והן בהצגת דְזָאג'וּ' של הבידור המעורב.
עובדה חשובה בנוגע לאמנויות מתקופת שושלת יואן היא שהרבה יותר פריטי אמנות שרדו מתקופה זו בהשוואה ליצירות מהתקופות הקודמות של שושלת טאנג ושושלת סונג, שלעיתים נשמרו טוב יותר במקומות מחוץ לסין דוגמת מוזיאון שוסואין (正倉院) ביפן.
במהלך תקופת יואן קידמו מתמטיקאים את תחום האלגברה הפולינומית.
המתמטיקאי ג'וּ שְׁגְ'יֵה (朱世杰, בפין-יין: Zhū Shìjié 1314-1249) פתר מערכת משוואות ליניאריות עם עד ארבעה נעלמים תוך שימוש במערך ריבועי של מקדמים, מקביל למטריצה מודרנית.
ג'ו השתמש בשיטת האלימינציה על מנת לצמצם את המשוואות למשוואה אחת שבה נעלם אחד בלבד.
השיטה שפיתח מופיעה בספר מראת הירקן של ארבעת הנעלמים, שנכתב ב-1303. דיאגרמה של משולש פסקל מופיעה בדפים הראשונים.
נושא סיכום של טור חשבוני סופי מכוסה גם הוא בספר.
האסטרונום גְווֹ שׁוֹאוּגִ'ינְג (郭守敬, בפין-יין: Guō Shǒujìng; 1316-1231) השתמש במתמטיקה לבניית לוחות שנה.
הוא היה אחד המתמטיקאים הראשונים בסין שעבדו על טריגונומטריה ספירית.
גוו גזר את נוסחת האינטרפולציה המעוקבת לשם חישוביו האסטרונומיים.
לוח השנה שלו ה"שׁוֹאוּשְׁה לִי" (授時暦) או "לוח השנה לסידור העונות", התקבל ב-1281 כלוח השנה הרשמי של שושלת יואן.
ייתכן שלוח השנה הושפע גם מעבודתו של האסטרונום שֶׁן קְווֹ (沈括, פין-יין: Shěn Kuò) משושלת סונג ואף ייתכן שגם מחיבוריהם של אסטרונומים ערביים.
אין סימנים חד משמעיים להשפעות מוסלמיות בלוח השנה "שׁוֹאוּשְׁה לִי", אבל ידוע שהשליטים המונגולים התעניינו בלוחות השנה המוסלמיים.
ידע מתמטי מהמזרח התיכון הגיע לסין תחת שלטון המונגולים, ואסטרונומים מוסלמים הביאו את הספרות ההודיות-ערביות לסין במאה ה-13.
הרופאים בחצר יואן הגיעו מתרבויות מגוונות.
המרפאים התחלקו בין רופאים שאינם מונגולים המכונים "אוטאצ'י" והשמאנים המונגולים המסורתיים.
המונגולים אפיינו את הרופאים המכונים "אוטאצ'י" בשימוש שעשו בתרופות מן הצומח, בשונה משיטות הריפוי הרוחניות של השמאניזם המונגולי.
רופאים קיבלו תמיכה רשמית מממשל יואן וניתנו להם זכויות משפטיות מיוחדות.
קובלאי הקים את האקדמיה הקיסרית לרפואה על מנת לנהל כתיבת חיבורים רפואיים ומתן השכלה לרופאים חדשים.
מלומדים קונפוציאנים נמשכו למקצועות הרפואיים משום שהבטיחו הכנסה גבוהה והאתיקה הרפואית תאמה לפילוסופיה הקונפוציאנית.
המסורת הרפואית הסינית של שושלת יואן התבססה על "ארבע האסכולות הגדולות" ששושלת יואן ירשה משושלת ג'ין.
כל ארבע האסכולות היו מבוססות על אותו בסיס אינטלקטואלי, אבל תמכו בגישות תאורטיות שונות כלפי הרפואה.
תחת המונגולים התפשט השימוש ברפואה הסינית לחלקים אחרים של האימפריה.
רופאים סינים התלוו למערכות צבאיות שניהלו המונגולים במערב.
הטכניקות הרפואיות הסיניות כדוגמת דיקור סיני, מוקסה, ניתוח דופק ותמיסות וסמים שונים מן הצומח נקלטו במקומות אחרים באימפריה ואף הגיעו למזרח התיכון.
כמה חידושים רפואיים נעשו בתקופת שושלת יואן.
הרופא וֵיי יִילִין (危亦林, בפין-יין:Wēi Yìlín 1347-1277) המציא שיטת מתיחה לשחזר מפרקים שעברו פריקה למקומם, שאותה יישם תוך שימוש בסמים מאלחשים.
הרופא המונגולי חוּ סְה-חְווֵי (忽思慧) תיאר ב-1330 במסה רפואית את חשיבות התזונה הבריאה.
בסין השתמשו גם ברפואה מערבית שבה השתמשו נוצרים נסטוריאנים בחצר יואן, שלעיתים היא הייתה מכונה "חְווֵיְחְווֵי" או רפואה מוסלמית.
הרופא הנסטוריאני"ישו המתורגמן" יסד את משרד הרפואה המערבית ב-1263 בתקופת שלטונו של קובלאי.
רופאי "חְווֵיְחְווֵי" שאיישו שני בתי חולים קיסריים היו אחראיים לטפל במשפחת הקיסר ובאצילים מחצר הקיסרות.
רופאים סיניים התנגדו לרפואה המערבית משום ששיטת ארבע הליחות שלה סתרה את הפילוסופיה של יין-יאנג וחמשת היסודות.
לא ידוע על כל תרגום לסינית של חיבורים בנושאי רפואה מערבית, אך ייתכן שהייתה לסינים גישה ל"קנון של הרפואה" (القانون في الطب) של אבן סינא.
השליטים המונגולים נתנו את חסותם לתעשיית ההדפסה בתקופת שושלת יואן.
המונגולים למדו את טכנולוגיית ההדפסה הסינית דרך מתווכים אויגורים וטיבטים.
כמה מהמסמכים שחוברו בתקופת שושלת יואן, דוגמת "נוֹנְג שׁוּ" של עובד הציבור והממציא וָאנְג גֶ'ן (王禎, בפין-יין:Wáng Zhē 1333-1290) הודפסו בדפוס בלט שבו האותיות היו עשויות מחרס, טכנולוגיה שהומצאה במאה ה-12 על ידי בי שנג.
עם זאת, מרבית החיבורים הודפסו עדיין בטניקה המסורתית של חיתוך עץ.
ההוצאה לאור של טקסט טאואיסטי המוקדש לטורגן חתון (Töregene Khatun), אשתו של אוגדיי חאן, הייתה אחת הספרים הראשונים המודפסים שמומנו על ידי המונגולים.
ב-1273 הקימו המונגולים את דירקטוריון הספרייה הקיסרית, מחלקת הדפסה שמומנה על ידי הממשלה.
ממשל יואן הקים מרכזים להדפסה בכל רחבי סין.
בתי ספר מקומיים וסוכנויות ממשלתיות קיבלו מימון להדפיס ספרים.
גם מפעלי הדפסה פרטיים שגשגו תחת שושלת יואן.
הם הדפיסו מגוון נרחב של ספרים, והדפיסו טקסטים לימודיים, ספרותיים, רפואיים, דתיים והיסטוריים.
כמות החומר המודפס הייתה עצומה.
ב-1312, הודפסו 1,000 עותקים של טקסט בודהיסטי מוער בבייג'ינג לבדה.
ב-1328 עבר קצב המכירות השנתיות של לוחות שנה מודפסים ואלמנכים מעל שלושה מיליון עותקים.
אחד מהיישומים הבולטים של טכנולוגיית הדפוס היה הצ'או, שטר הכסף של שושלת יואן.
שטרי הצ'או היו עשויים מקליפת עץ התות.
ממשל יואן השתמש בלוחות עץ על מנת להדפיס את שטרי הכסף, אך עבר ללוחות ארד ב-1275. המונגולים ערכו ניסויים במערכת מוניטארית המבוסס על שטרי הכסף בסגנון סיני בטריטוריות בשליטת המונגולים מחוץ לסין.
בולאד, שר בממשל יואן, נשלח לאירן שם הסביר את שיטת שטרי הכסף של שושלת יואן לחצר האילח'אן גייחטו.
ממשל האילח'אן הדפיס שטרי כסף ב-1294, אבל החשדנות של הציבור כלפי המטבע האקזוטי החדש דנה את הניסוי לכישלון.
משקיפים זרים שמו לב לטכנולוגיית ההדפסה בסין בתקופת שושלת יואן.
מרקו פולו תיעד את הדפסת שטרי הכסף של ממשל יואן והשנתונים המכונים tacuini.
רשיד א-דין המדאני, יהודי שהתאסלם והגיע לדרגת סגן הווזיר הגדול בממשל האילח'אן הביע צער שהניסוי המונגולי בהדפסת שטרי כסף נכשל בעולם המוסלמי.
לדעתו של רשיד א-דין לא היו שותפים היסטוריונים אחרים במזרח התיכון, שהיו ביקורתיים כלפי הפגיעה של הניסוי בממשל האילח'אן.
מערכת הממשל שיצר קובלאי חאן הייתה תוצר של פשרה בין הפיאודליזם המונגולי והמערכת האוטוקרטית-בירוקרטית הסינית המסורתית.
עם זאת, בדרך כלל לא זכו הסינים מהאליטה של המשכילים לאותה דרגת הערכה אותה קיבלו בעבר תחת השושלות הסיניות המקוריות.
אף שהאליטה המסורתית של הסינים המשכילים נדחקה לשוליים ומוסרות השלטון היו בידי המונגולים והסמורן (קבוצות בני ברית ממרכז אסיה וחלקה המערבי של האימפריה) נשארו האחרונים בדרך כלל מנוכרים לתרבות הסינית, המדינה עליה שלטו, ודיכוטומיה זו העניקה במידת מה גוון של קולוניאליזם למשטר יואן.
ייתכן כי היחס הבלתי שוויוני היה בשל חשש מהעברת סמכויות שלטוניות לסינים אתניים שתחת שלטונם.
המונגולים והסמורן קיבלו זכויות יתר מסוימות תחת שלטון השושלת, ומצב זה נמשך גם לאחר שחודשה מסורת הבחינות הקיסריות בתחילת המאה ה-14. בדרך כלל היו מעט מאוד סינים צפוניים או דרומיים שהגיעו למשרה הרמה ביותר בממשל שושלת יואן בהשוואה לאפשרות שפרסים יגיעו אליה תחת ממשל האילח'אן.
מאוחר יותר יזכיר הקיסר יונגלה, הקיסר השלישי משושלת מינג, את האפליה שהייתה קיימת בזמן שושלת יואן.
בתגובה להתנגדות להעסקת "ברברים" בממשלו ענה יונגלה: "...המונגולים נקטו באפליה במהלך שושלת יואן, והעסיקו רק "מונגולים" ו"טרטרים" ונפטרו מסינים צפוניים ודרומיים וזו הייתה בדיוק הסיבה שהמיטה עליהם אסון".
המונגולים העסיקו זרים זמן רב לפני זמנו של קובלאי חאן, מייסד שושלת יואן.
אבל בתקופת שלטונו של קובלאי חאן נקבעה היררכיה של נאמנות התושבים.
סמורן, קבוצה הכוללת את הזרים ממערב ומרכז אסיה כדוגמת האויגורים מטורפן, יהודים, נוצרים נסטוריאנים, ומוסלמים ממרכז אסיה
האן - או כל הנתינים של שושלת ג'ין לשעבר, כולל בני האן, חיטאנים, יורצ'נים וקוריאנים בצפון סין.
סינים דרומיים, או כל הנתינים של שושלת סונג הדרומית לשעבר, כולל סינים בני האן וקבוצות אתניות נוספות בדרום סין.
סוחרים, מפקחים על המסחר בנמלים וגובי מס שלא היו מונגולים היו מהגרים או בני קבוצות אתניות מקומיות.
וכך בסין הם היו מוסלמים אויגורים, טורקסטנים ופרסים ונוצרים.
נוכרים שהגיעו מחוץ לאימפריה המונגולית, דוגמת משפחת פולו, התקבלו בברכה בכל מקום.
במקביל להזמנת מוסלמים ממרכז אסיה לשרת כמנהלנים בסין, שלחו המונגולים סינים בני האן וחיטאנים מסין לשרת כמנהלנים בשלטון המונגולי על האוכלוסייה המוסלמית בבוכרה במרכז אסיה.
השימוש במנהלנים נוכרים נועד לקצץ בכוחם של התושבים המקומיים בשני המקומות.
למרות המעמד הגבוה שקיבלו המוסלמים נקטו הקיסרים משושלת יואן כלפיהם במדיניות מפלה, כשהם מגבילים את המנהגים המוסלמים דוגמת שחיטת חלאל או מילה, כמו גם את השחיטה היהודית, וחייבו אותם לאכול בשר גם של בעלי חיים בלתי כשרים על פי דתם.
לקראת סופה של שושלת יאן הפכו השחיתות והרדיפות נגדם כה חמורות עד שמצביאים מוסלמים הצטרפו לסינים במרד נגד המונגולים.
תחת פיקודו של ג'ו יאונג'נג, מייסד שושלת מינג, היו מצביאים מוסלמים דוגמת לָאן יוּ' (藍玉) שהתמרד כנגד המונגולים והביס אותם בשדה הקרב.
לכמה קהילות מוסלמיות היה שם משפחה סיני שפירושו "קסרקטין" וייתכן גם שפירושו "תודה".
מוסלמים סינים רבים טוענים כי מקור שם זה בתפקיד החשוב ששיחקו בהפלת משטר שושלת יואן וניתן על ידי סינים בני האן כתודה עבורם הסיוע שהגישו.
המוסלמים במעמד הסמורן התמרדו אף הם כנגד שושלת יואן, מרד שכונה מרד איספה (亦思巴奚兵乱, 1366-1357), אבל מרד זה דוכא באכזריות והצבא המונגולי בפיקודו של הסיני צֶ'ן יוּאוּדִינְג (陈友定) ערך טבח במוסלמים.
השטח עליו שלטה שושלת יואן חולק ל"אזור המרכזי" (腹裏) ואזורים תחת שליטתם של שִׂינְג ג'ונְגְשׁוּשֶׁנְג (行中書省 או 行省) שונים או תחת שליטה של שׂוֵ'אנְגֶ'נְג יְוֵּ'אן (宣政院, בפין יין: Xuānzhèng yuàn).
שִׂינְג ג'ונְגְשׁוּשֶׁנְג (行中書省, "מזכירות משנה") או בפשטות שִׂינְגְשֶׁנְג (行省, בפין-יין: Xíng shěng), היו מוסדות או יחידות מנהל ברמת מחוזות, שלעיתים נוהגים לתרגם בערך כ"פרובינציה", אף שלא היו בדיוק פרובינציות במובן המודרני של המילה.
השִׂינְגְשֶׁנְג של גאנסו (甘肅行省) כשנפת קאיפנג הייתה מושב הממשל.
השטחים של יחידה זו כללו את מרבית האזור האוטונומי של החווי בנינגשיה (במקור שטחם של הטנגוטים), דרום-מזרח מחוז גאנסו, וחלק מצפון מזרח אמדו (החלק המזרחי ההיסטורי של טיבט)
השִׂינְגְשֶׁנְג של חנאן-גְ'יָאנְגְבֵּיי (河南江北行省) כשנפת ג'אנג-יה הייתה מושב הממשל.
השטחים של יחידה זו כללו את האזורים של חנאן דרומית לנהר הצהוב, צפון-מזרח חוביי, ג'יאנגסו והחלק הצפון מזרחי של מחוז ג'יאנגשי.
השִׂינְגְשֶׁנְג של חוּגוָאנְג (湖廣行省) כשווהאן במחוז חוביי של ימינו הייתה מושב הממשל.
השטחים של יחידה זו כללו את האזורים של הדרם-מזרחיים של חוביי, חונאן, גואנגשי, מרבית גוויג'ואו, וחלקים מדרום מערב מחוז גואנגדונג.
השִׂינְגְשֶׁנְג של ג'יאנגשי (江西行省) כשנאנצ'אנג הייתה מושב הממשל.
השטחים של יחידה זו כללו את המחוזות ג'יאנגשי וגואנגדונג.
השִׂינְגְשֶׁנְג של גְ'יָאנְגְגֶ'ה (江浙行省) כשהאנגג'ואו הייתה מושב הממשל.
השטחים של יחידה זו כללו את המחוזות ג'יאנגסו ואנחווי, דרומית לנהר יאנגצה, ג'ג'יאנג, פוג'יין ואזור קטן בצפון-מזרח מחוז ג'יאנגשי.
השִׂינְגְשֶׁנְג של לְיָאויָאנְג (江浙行省) כשנפת ליאו-יאנג במחוז ליאונינג הייתה מושב הממשל.
השטחים של יחידה זו כללו את צפון מזרח סין, החלק הצפוני של קוריאה והחלק הדרומי של המזרח הרחוק הרוסי.
השִׂינְגְשֶׁנְג של לִינְגְבֵּיי (嶺北行省) כשקארקורום הייתה מושב הממשל.
השטחים של יחידה זו כללו את מונגוליה של ימינו, חלק הצפוני של מונגוליה הפנימית וחלקים מסיביר.
השִׂינְגְשֶׁנְג של שאאנשי (陝西行省) כששיאן הייתה מושב הממשל.
השטחים של יחידה זו כללו את מרבית מחוז שאאנשי של ימינו החלק הדרום-מערבי של מונגוליה הפנימית, דרום מזרח גאנסו, צפון-מערב סצ'ואן וחלק קטן מצ'ינגהאי.
השִׂינְגְשֶׁנְג של סצ'ואן (四川行省) כשצ'נגדו הייתה מושב הממשל.
השטחים של יחידה זו כללו את מרבית מחוז סצ'ואן של ימינו והחלק הדרום-מערבי של שאאנשי.
השִׂינְגְשֶׁנְג של יונאן (雲南行省) כשקונמינג הייתה מושב הממשל.
השטחים של יחידה זו כללו את מחוז יונאן של ימינו, חלקים של מערב גוויג'ואו והחלק הצפון-מזרחי של בורמה.
השִׂינְגְשֶׁנְג של גֶ'נְגְדונְג (征東行省) כשקאסונג בקוריאה הצפונית של ימינו הייתה מושב הממשל.
היה זה מוסד מיוחד שהוקם על ידי קובלאי חאן כאשר קובלאי חאן ניסה לפלוש ליפן ב-1281, כשבראשו הועמד המלך משושלת קוריאו.
הרקע לשִׂינְגְשֶׁנְג זה היה שונה במידה ניכרת מכל השִׂינְגְשֶׁנְג האחרים, ושלא כמו בכל השִׂינְגְשֶׁנְג האחרים, גֶ'נְגְדונְג, מילולית "כבוש את המזרח" או "המשלחת הצבאית המזרחית", לא היה שם גאוגרפי, ומוסד זה כונה גם "השִׂינְגְשֶׁנְג של המשלחת הצבאית ליפן" (征日本行省) או "השִׂינְגְשֶׁנְג של יפן" (日本行省) בלבד.
המוסד בוטל כשהפלישה ליפן נכשלה, והוקם מחדש מאוחר יותר.
מתחת לרמת השִׂינְגְשֶׁנְג, החלוקה האדמיניסטרטיבית הגדולה ביותר הייתה "מעגל" (道), אחר-כך נציבות, שנוהלה על ידי מושל (פרפקט) ותת-נציבויות (州) שנוהלו על ידי תת-מושלים.
החלוקה המנהלית הקטנה ביותר הייתה נפה (縣) שעליה פיקח שופט.
מבנה מנהלי זה הועתק אחר-כך על ידי שושלות מינג וצ'ינג.
שושלת פיאסט (בפולנית: Piastowie) הייתה השושלת הראשונה ששלטה בפולין, מיסודה של פיאסט העגלן (פיאסט קולוג'יי) או פיאסט אוראץ', בן חושציסקו, החצי-אגדי.
לפי האגדה בנו של פיאסט, שמוביט היה הנסיך הראשון של שבט פולאן.
השליט הראשון משושלת זו שזהותו נחשבת ודאית מבחינה היסטורית היה הנסיך מיישקו הראשון (במאה ה-10).
שושלת פיאסט שלטה בפולין מסביבות שנת 960 עד שנת 1370, שנת מותו של המלך קז'ימייז' הגדול.
ענפים של שושלת זו המשיכו לשלוט בדוכסות מזוביה ובדוכסויות של שלזיה החל משנת 1370 ועד מותו של הנציג הפיאסטי האחרון בשלזיה בשנת 1675. בני פיאסט התחתנו עם בני שושלות ומשפחות אצולה רבות ברחבי אירופה והחזיקו תארים רבים, אחדים מהם במסגרת האימפריה הרומית הקדושה.
הדוכסים והמלכים הראשונים של פולין החשיבו את עצמם צאצאים של דמות חצי אגדית בשם פיאסט קולוג'יי, שהוזכרה לראשונה ב"כרוניקות ומעשי הדוכסים והנסיכים הפולנים" (Cronicae et gesta ducum sive principum Polonorum) שנכתבה ב-1113 על ידי גאלוס אנונימוס.
אולם, במונח "שושלת פיאסט" השתמש לראשונה במאה ה-17 ההיסטוריון הפולני אדם נרושביץ'.
ייתכן כי הנציג הראשון של משפחת פיאסט היה בן שבט פולאן, ששהה בסביבות שנת 940 בפולין גדול במצודת גייצי.
כעבור זמן קצר בני פיאסט עברו לגור בגנייזנו, שם התנהלה חצרו של הנסיך מיישקו הראשון אחרי שנת 960. לפרק זמן מסוים שלטה שושלת פיאסט על אזורי פומרניה, בוהמיה, ולוזציה, וכן ברותניה או אוקראינה הטרנסקרפטית של ימינו (זקרפטיה) והאזור ספיש (ספש בהונגרית) או ציפס הנמצא בימינו בסלובקיה.
השליטים הראשונים נשאו את התואר דוכס או מלך.
המונרכיה הפולנית נאלצה להתמודד במערב עם מדיניות ההתפשטות של האימפריה הרומית הקדושה בעלת הלאום הגרמני.
מלכים כדוגמת מיישקו הראשון, קז'ימייז' הראשון וולדיסלב הראשון, ניסו להגן על הממלכתם על ידי הסכמים, קבלת חסות ונישואים פוליטיים עם בני השושלת האוטונית והשושלת הסאלית.
מדרום וממזרח עמדו מול הממלכה הפולנית שכנים בעלי עוצמה כמו שושלת פשמיסל הבוהמית, בית ארפאד ההונגרי והענף ההונגרי של בית אנז'ו ומאוחר יותר מדינת מסדר האבירים הטבטוני והדוכסות הגדולה של ליטא.
מעמד הפיאסטים נחלש זמנית בצורה ניכרת אחרי צוואתו של בולסלאב השלישי, עקום הפה.
למשך 150 שנה התפצלה הממלכה לכמה דוכסויות, בעוד הדוכסים הפיאסטים נאבקו על כס מלכותם בקרקוב, בירת פולין קטן.
דוכסים רבים כגון מיישקו השלישי הזקן, ולדיסלב השלישי או לשק הראשון הלבן הוכתרו, והודחו זמן קצר לאחר מכן.
הענף הוותיק של הפיאסטים השלזיים, צאצאים של הבן הבכור של בולסלב השלישי, ולדיסלב השני הגולה עברו תהליכים נפרדים והחל מן המאה ה-14 היו בני חסות של הכתר הבוהמי.
אחרי דעיכת הענף המלכותי הפולני והענף הפיאסטי הצעיר בשנת 1370, כתר פולין עבר לידי מלך מבית אנז'ו, לודוויק או לאיוש הראשון, מלך הונגריה, בנה של אליזבטה מפולין, אחותו של המלך קזימיר הגדול.
הענף המזובי של הפיאסטים כבה עם מות הדוכס יאנוש השלישי בשנת 1526. השליט הפיאסטי האחרון היה גאורג וילהלם, דוכס ליגניץ, שנפטר בשנת 1675. דודו, אוגוסט מלגניצה, הפיאסט הזכר האחרון, נפטר בשנת 1679.
הצאצאית החוקית האחרונה, הדוכסית קרולינה מלגניצה-בריג, נפטרה בשנת 1707 ונקברה במנזר טז'בניצה.
עם זאת משפחות רבות, כמו למשל צאצאים לא חוקיים של דוכס שלזיה, אדם ונצסלאוס מציישין (1617–1574) ראו עצמם מיוחסים לשושלת פיאסט.
מחקר על מוצאם העלה השערות רבות.
לאחרונה, מחקר גנטי העלה ממצאים המעידים שבשושלת הזכרית הם היו צאצאים למתיישבים מסקוטלנד משבטי הפיקטים.
בסביבות שנת 1295 פשמישל השני השתמש בסמל עם עיט לבן.
שושלת ליז'נסק (ליז'ענסק) היא שושלת חסידית של רבי אלימלך מליז'נסק, גדול אדמו"רי פולין בדור השלישי לתנועת החסידות.
בנו הגדול של רבי אלימלך היה רבי אלעזר.
נקרא על שם דודו רבי אלעזר רוקח.
חתניו היו רבי משה מקוז'ניץ ורבי חיים מאיר יחיאל ממוגלינצא.
בנו הגדול היה רבי נפתלי ויסבלום.
סירב לכהן באדמו"רות והיה משלח את חסידיו.
חתנו היה רבי משה מנחם מדברצין.
בניו של רבי נפתלי היו:
רבי אלעזר ויסבלום, נולד בליזענסק.
בנו הגדול רבי אלימלך ויסבלום.
כיהן לעדה קטנה של חסידים בליז'נסק.
בנו הגדול רבי אלחנן (חונה) ויסבלום.
נולד בליז'נסק והתחתן עם רחל שיף (נכדתה של הצדיק רבי דוד שיף מקריפטש).
כיהן בליז'ענסק בבית מדרשו של רבי אלימלך עד שנשרף אז בנה לו בית מדרש שכונה "ר' חנה ר' מיילך'ס".
חתנו רבי אברהם יהושע העשיל רוקח (נולד בבעלזא - י"ז תשרי תש"ם) הוגלה לסיביר.
היגר לארצות הברית וכיהן כאדמו"ר ליז'ענסק בקראון-הייטס.
חתנו רבי ברוך הורוביץ (בערך תר"ס - כ"ד בכסלו תשט"ו) משושלת מעליץ.
היגר לארצות הברית וכיהן כאדמו"ר מליז'ענסק.
בנו רבי אברהם אביש מכהן כאדמו"ר ממעליץ-ליז'ענסק בוויליאמסבורג.
חתנו היה הרב ישראל חיים אב בית דין טארג-ניאמאץ מחבר שו"ת "מי השילוח" ו"מנוחת שלום".
חתן רבי דוד אריה בן רבי צבי הירש מנדבורנה.
רבי אברהם בנו של רבי אהרן מפלעשטין מגזע סטרטין
ורבי יעקב קאפיל לנדמן מטרנופול.
הרב יעקב יצחק חתן רבי נפתלי הירץ לבין (חתן רבי צבי הירש מזידיטשוב).
על צאצאיו נמנית משפחת ויסבלום מחיפה שהבולטים בה הם הרב יעקב יצחק ובניו הרבנים חיים נפתלי, רבה של שכונת נוה שאנן בחיפה, ואורי משגיח בישיבת נחלת הלויים בחיפה.
חתנו של רבי יוסף ברוך מניישטאט.
נכדו, רבי אלעזר (בן בנו רבי אברהם יצחק) כיהן כאדמו"ר מסטאשוב.
בנו רבי אברהם יצחק כיהן ברבנות, ובשנת ת"ש הצליח להימלט לארצות הברית וכיהן גם שם ברבנות ובהמשך גם באדמו"רות בויליאמסבורג.
בנו, הרב אלימלך ויסבלום, מממלא את מקומו כאב בית דין סטאשוב בוויליאמסבורג.
חתנו רבי שמואל זנוויל בינדיגר מבארדיוב (בזיווג ראשון)
בנו הבכור של רבי ברוך אברהם בינדיגר רבה של האנשאוויטץ שבסלובקיה.
היה דיין בליז'נסק ואחר כך רב בבארדיוב.
בסוף ימיו עלה והתיישב בצפת, נפטר בא' בשבט ה'תרנ"ב.
ביזווג ראשון נשא את חיה-חומה וייסבלום בת רבי נפתלי וממנה ילדיו הרב משה אליקים בריעה בינדיגר הקבור בצפת, הרב אלעזר בינדיגר משינאווא חתן רבי יחזקאל שרגא הלברשטאם בעל הדברי יחזקאל משינאווא והרב עזריאל בינדיגר מרימינוב.
בזיווג שני נשא את שפרינצא מירל בת הרב משה אליקים בריעה הופשטיין מקוזניץ בנו של המגיד מקוז'ניץ, קבורה בצפת.
חתנו רבי יצחק מאיר אייכינשטיין מזידיטשוב פתח תקווה.
כיהן כאדמו"ר מליז'ענסק במיהאלפוולה ;
בנו הצעיר הרב יוסף חיים וייסבלום נקבר ליד רבי אלימלך.
לפני מלחמת העולם השנייה עדיין מצבתו הייתה קיימת
בן נוסף של רבי אלעזר היה הרב מנחם יששכר מנדל דב מפשעווארסק.
בנו היה רבי אלימלך מרודניק.
תלמידו של רבי נפתלי צבי הורוביץ.
נפטר בצעירותו בי"ט בטבת תר"י.
בנו היה רבי אלעזר מרישא (תקצ"ח - ט"ו בתמוז תר"ע).
בנו השני של רבי אלימלך היה רבי אליעזר ליפא.
חיבר ספר בשם "אורח לצדיק".
בנו היה רבי אריה לייב מחמלניק.
חתנו של רבי אריה לייב היה רבי שמואל אבא מסאלוויטא.
בן צעיר של הרבי אלימלך היה רבי יעקב.
צאצאיו שינו שם משפחתם לרוטמן.
רבי אלימלך, חתן דודו רבי אלעזר.
בנו של רבי אברהם היה רבי נפתלי אלימלך (אבי רבי משה יצחק גבירצמן מפשעווארסק) וחתנו של רבי אברהם (בזיווג חמישי) היה רבי יחזקאל שרגא הלברשטאם משינאווא.
חתנו רבי יצחק ליב ווגשל.
בנו היה רבי יחיאל ווגשל אב בית דין פריסטיק.
חתנו של רבי יעקב ממעליץ.
חתנו של רבי יחיאל היה רבי שמואל מדמביץ.
שושלת קוריץ היא שושלת אדמו"רים של רבי פנחס מקוריץ, תלמידו של הבעל שם טוב.
בנו הגדול רבי יהודה מאיר חתנו של רבי יעקב שמשון משיפיטובקה.
היה תלמידו של רבי חיים מקרסנה שהכתירו לאדמו"ר.
חתניו היו רבי יוסף מאוסטילא, רבי חיים מקוסוב, רבי אריה לייב וורטהיים מבנדר ו(בזיווג ראשון-) רבי מאניס עלנבויגן מלבוב ו(בזיווג שני) רבי מיכל מקאשיווקא.
בנו היה רבי דב בערצ'ה מטלוסט.
היה חתנו של רבי נפתלי הירץ מזינקוב ובזיווג שני של רבי צבי הירש מזידיטשוב.
כיהן כרב בסקאלה, שיפיטובקה וטלוסט.
חתניו היו רבי יעקב יצחק רבינוביץ מפשיסחא ורבי אהרן מסלחוב נינו של רבי צבי בן הבעל שם טוב.
בנו הרביעי היה רבי יהודה מאיר משאץ, אביו של רבי יעקב שמשון אביהם של הרב רבי מאיר שפירא מלובלין ושל רבי אברהם שפירא, האדמו"ר מטלוסט בארצות הברית.
בן נוסף של רבי יהודה מאיר היה רבי יוסף, חתנו של רבי יצחק מקאליס בנו של הדגל מחנה אפרים.
נפטר בצעירותו בכ"ג באדר תקפ"ו.
בנו היה רבי חיים שמעון מטלוסט (-י"ד בשבט תרס"א).
בניו של רבי חיים שמעון היו רבי דב בער (בערצ'י) מטלוסט (-ט"ז בחשוון תרצ"ב) ורבי אלתר אב"ד ויקנה ואחר כך בצ'רנוביץ, מחבר ספר בית ישראל, חתנו של רבי ישראל מבאקו נכדו של רבי דוד מסטפין.
בן שלישי היה רבי פנחס משיפיטובקה.
צאצאים נוספים של רבי יהודה מאיר כיהנו באדמו"רות:
רבי פנחס שפירא מקכניא, בן הרב שלום רובינשטיין אב"ד לאנשין בן הרב חיים מנחם אב"ד צ'רניליצה חתן רבי מנחם מאניס עלנבויגן חתנו של רבי יהודה מאיר.
רבי פנחס היה חתנו של רבי מאיר מקרעטשניף.
אמו הייתה בתו של רבי שלום מרדכי שבדרון.
כיהן משנת תר"ע כאדמו"ר בסטרי ומתרע"ח בוישווה העליונה (אויבער וישווה).
חתנו רבי מנחם מנדל טאוב מקאליב הוציא את ספרו "צפנת פענח".
בנו רבי שלום ישכר בער (תר"ס - י"א באדר תשי"ז) מילא את מקום אביו.
היה חתנו של דודו רבי איתמר מנדבורנה.
כיהן בנאויסליץ, בירושלים ומתרצ"ט ברובע הברונקס.
חתנו היה רבי עזריאל רובין מדומברובה.
בנו רבי מאיר שנפטר בי"ז בתמוז תשנ"ח.
בנו השני היה רבי משה מסלאוויטא.
חתן רבי יצחק דיין בפולנאה (אביו של רבי גדליה מליניץ).
כיהן ברבנות סלאוויטא ופתח בעיר את בית הדפוס בסלאוויטא.
חתניו היו רבי יצחק טברסקי מקוריסטשוב ורבי פנחס מצ'רני-אוסטראה.
בנו הגדול רבי שמואל אבא נולד בשנת תקמ"ד.
היה חתנו של רבי אריה לייב מחמלניק (נכד רבי אלימלך מליז'נסק).
בשנת תקצ"ה ישב עם אחיו במאסר בעקבות הלשנת שקר לשלטונות על הריגת עובד בבית הדפוס.
לאחר שחרורו בשנת תרט"ז החל לכהן באדמו"רות.
נפטר בטפליק בה' באדר תרכ"ד.
בנו היה רבי אריה לייב מז'יטומיר.
חותנו של רבי ברוך הגר מויז'ניץ.
חתניו היו רבי גדליה אהרן מליניץ, רבי יעקב יצחק ממקארוב רבי פנחס יוסף שפירא בן דודו רבי דב בער מטלוסט.
בנו השני היה רבי פנחס.
בנו רבי יהושע העשיל היה בעל הדפוס אחריו.
בן נוסף היה רבי משה חתנו של רבי משולם זוסיא השיל מזינקוב וחתניו היו רבי גדליה ממאלין ורבי זושא מצ'רנוביל.
בן שלישי היה רבי מרדכי.
רבי מרדכי מקמינקא-קוריץ, בן רבי שלמה דב מברשיבקה, בן רבי אפרים חיים, בן רבי פנחס משיפיטובקה בנו של רבי מרדכי.
נולד בי"ז בטבת תר"נ, היה חתנו של רבי שלום יוסף מקרסנה.
בנו הוא הרב שלמה דב שפירא רב "קהל בני אברהם" בשכונת קיו גרדנס הילס שבקווינס.
רבי שמואל, אחיו של רבי מרדכי מקמינקא.
היה חתנו של רבי אברהם לנדמן משפיטובקה ומממלא מקומו משנת תרפ"ג.
גיסו של רבי שמואל, רבי דוד שפירא, אף הוא מצאצאי רבי פנחס (בן רבי פנחס יהודה בן רבי יצחק גדליה) כיהן באדמו"רות ביילביסטגראד ובשנת תרצ"ג עלה לארץ ישראל בה נפטר בג' באב תרצ"ה.
בן נוסף של רבי פנחס היה רבי יעקב שמשון מזסלב.
בנו היה רבי ישכר דב מזסלב.
חתנו של בן דודו רבי יוסף בן רבי יהודה מאיר.
בנו רבי פנחס יוסף שפירא-דכנר.
חתן בן דודו של אביו רבי חיים מקוסוב.
חתניו היו רבי אברהם יהושע השיל מצ'ודנוב ורבי יהושע מריבטיטש.
לאחר פטירת חמיו כיהן כראב"ד סירט.
חתנו היה רבי יעקב מסאסרגן.
שושלת רדואן היא שושלת אמירים (הגייה: אומרא) שמשלה במחוז (תימאר או סנג'ק) עזה שבאיילט דמשק, תחת האימפריה העות'מאנית, משנות השישים של המאה השש-עשרה, עד שנות השבעים של המאה השבע-עשרה.
המשפחה הייתה המכובדת, העשירה והחזקה ביותר בכל משפחות איילט דמשק והקרינה מחוזקה וסמכותה על כל האזור.
בני המשפחה החשיבו עצמם לרוב לפטרונים של משפחות אשר שלטו באזורים שכנים.
רקע – העות'מאנים בארץ ישראל ועליית השושלות המקומיות
לאחר ניצחונם במלחמה הממלוכית-עות'מאנית (1516-7) והשתלטותם על אזור סוריה, מצרים וחצי האי ערב, חילקו העות'מאנים את פרובינציית דמשק אותה כבשו לחמישה מחוזות: מגידו, צפת, ירושלים, שכם ועזה.
לצורך שליטה בשטח הנרחב עליו התפרסה האימפריה לאחר הכיבוש הגדול, הואצלה הסמכות מהסולטאן אל מושלי הפרובינציות והמחוזות.
לתפקידים אלו מינה השלטון קצינים ופקידים, אשר היו לרוב יוצאי מערכת הדוושירמה, או בני ביתם של שליטי האימפריה.
בתחילה ראו שליטי האימפריה העות'מאנית את ממלכתם כמדינה ריכוזית וניסו לפקח מקרוב על חיי נתיניהם, כלכלתם, ביטחונם, דתם ותרבותם.
כדי לשמר מערכת כזו התפתחה שיטה לפיה מושלי מחוזות היו מתמנים מן המרכז באיסטנבול ומתחלפים תכופות בטרם יורישו את השלטון לצאצאיהם.
על אף מאמציהם של השליטים לשמר מצב זה, טרדות שונות וחולשה מדינית גרמו למצב העניינים להשתנות בחלוף הזמן.
במחצית המאה הראשונה לשלטון העות'מאני באזור ארץ ישראל, הסמכות השלטונית נדדה מן המרכז לידיהן של שושלות מקומיות.
אלה אמנם הכירו באימפריה, העלו מיסים והצהירו על נאמנותן, אך לרוב היו עצמאיות במידה רבה.
השליטים המקומיים דאגו לעצמם בכל הנוגע לביטחון מפני אויב מבחוץ ולא סמכו על השלטון שיושיעם במקרה הצורך.
הם יצרו בריתות עם שליטים שכנים, דאגו לבצר ולחזק את שליטתם ולעיתים אף החזיקו צבאות קטנים פרטיים וניהלו מלחמות מקומיות מבלי שהשלטון המרכזי יתערב בנעשה.
מייסד השושלת, קרא שאהין מצטפא פאשא (قرا شاهين مصطفى باش), היה חניך מערכת הדוושירמה באנטוליה והגיע למעמד נכבד מאוד.
במהלך חייו מילא תפקידים בכירים בשירות הסולטאן, ביניהם בילרביי ארזורום (החל מ-1544-5), שליט פרובינציית דיארבכר (החל מ-9–1548) ומדריכו האישי של הנסיך ביאזיט, בנו של סולטאן סולימאן.
בתחילת שנות השישים מונה לתקופת ביניים לתפקיד מושל עזה, אשר הייתה עד הכיבוש העות'מאני עיר בירה של מחוז ממלוכי חשוב, ועדיין שמרה על גדולתה.
בשנת 4–1563 מונה למושל מצרים, אך הודח מתפקידו לאחר 3 שנים.
בנו, רדואן פאשא , אשר על שמו קרויה השושלת, ירש אחריו את השליטה במחוז.
ומילא תפקידים חשובים באימפריה לאורך השנים.
בין תפקידיו שימש כמושל פרובינציית תימן, מושל אנטוליה וואלי בחבש, בצרה ודיארבקיר.
כמו רדואן, גם אחיו בהראם פאשא, מילא תפקידים חשובים בממשל העות'מאני, ביניהם ואלי דמשק ומושל שכם.
דורות ראשונים אלה של שליטים מקרב המשפחה, היו כפופים באופן ישיר לממשל העות'מאני המרכזי ומועברים ממשרה למשרה ומאזור שליטה אחד למשנהו.
בראייה זו, תקופת שלטונם בעזה אינה שונה מתקופות בהם שלטו באזורים אחרים בשירות הסולטאן.
תקופת שלטונו של אחמד פאשא, בנו של רדואן, הייתה תקופת ההתבססות של השושלת בסנג'ק עזה.
בניגוד לקודמיו לא הועבר אחמד בין משרות שונות בשירות הסולטאן, אלא נשאר לשלוט במחוז עזה כל ימיו.
לאחר מאבקים רבים ומתנות ששלח לפקידים באיסטנבול, קיבל בסמוך למותו (שנת 1–1600) משרת ואלי, אשר אביו וסבו קיבלו בקלות יחסית.
דבר זה מעיד על התערערות הקשר עם השלטון העות'מאני ועל ירידה במעמד המשפחה בעיני הסולטנות, אך בו בזמן הייתה זו גם תקופת התחזקות עבורה.
אחמד שלט במחוז עזה במשך קרוב לשלושים שנה.
במשך זמן זה התבססה המשפחה באזור, יצרה קשרים והגדילה את נכסיה.
חלק מהזמן שלט אחמד גם במחוזות הסמוכים, ירושלים ושכם.
לפי הביוגרף בן התקופה, אל-מחבי (المحبي) , היה אחמד מנהיג משכמו ומעלה ובתקופת שלטונו הפכה עזה למרכז תרבותי ודתי אזורי.
חסן פאשא "ערב", בנו של אחמד, משל בעזה זמן ארוך אף יותר מאביו.
הוא מוזכר כמנהיג אשר בזמנו חלה הידרדרות בחוזקה הכלכלי של המשפחה.
אל-מחבי מתאר אותו כרודף תענוגות הולל ופזרן.
הוא נשא נשים ופילגשים רבות, מהן נולדו לו שמונים וחמישה בנים, אותם לא זיהה בשמותיהם.
בהובלת חסן ובעידוד השלטונות העות'מאניים, נלחמו יחד המשפחות השליטות בארץ ישראל נגד האמיר הדרוזי, פח'ר אל-דין השני, אשר לאחר השתלטותו על דמשק איים לכבוש את אזור שלטונן.
בשנת 1623, הביסו אותו בקרב על גדות נחל הירקון וגרמו לו לשוב על עקבותיו.
כמו אבותיו גם חסן הצליח להתקדם ומונה לתפקיד ביילרביי של טריפולי.
הוא הודח ממשרה זו ומת בשנת 1644.
חוסיין בן חסן מונה למושל שכם וירושלים כשנה לפני מות אביו ובמותו קיבל גם את השלטון על עזה.
הוא מתואר בביוגרפיות כשליט אצילי, איש תרבות ומנהיג צבאי ומדיני נחוש.
גם אנשי מערב שהגיעו לאזור בזמן שלטונו התרשמו ממנו.
שנות שלטונו היו שלוות ובטוחות והוא השליט את מרותו גם על שבטי הבדואים באזור.
על אף דברי ההלל שנכתבו על חוסיין, שנות שלטונו הן גם השנים בהם החלה נפילת השושלת.
בכל תקופת שלטון השושלות המקומיות בארץ ישראל התנהל מאבק על השליטה בין השושלות המקומיות בהובלת בית רדואן, לבין מוקדי כוח במרכז האימפריה אשר היו מקורבים יותר לסולטאן.
לעות'מאנים היה אינטרס להחליף את שלטון השושלות כדי לחזק את ריכוזיות הממלכה, אך עם זאת העריכו את יכולתן של המשפחות לשמור על יציבות ושקט באזור ולכן אפשרו להם לשמר את שלטונן.
המשפחות ניהלו את המאבק על ידי תמרון פוליטי ושוחד.
לאחר הניצחון על פח'ר אל-דין לקחו לעצמם המשפחות השולטות באזור אוטונומיה מרובה והדבר לא מצא חן בעיני השלטון באיסטנבול.
בנוסף לכך, בשנים אלו עלו הווזירים של בית קפורלו לשלטון.
אלו ביצעו מהלכים נרחבים כדי להשיב לסולטנות את האחיזה הריכוזית ברחבי האימפריה, ביניהם הפלת שושלות מקומיות בפריפריה.
לפי אל-מחבי, בשעה שהיה חוסיין במזיריב הוא נאסר והובל למצודת דמשק.
הוא הואשם על ידי השלטון בהזנחת שיירת החג' והשמירה על עולי הרגל, ככל הנראה כתירוץ לשם הפלת שלטונו.
נכסיו הוחרמו ולאחר תקופת המתנה נלקח לאיסטנבול, שם הומת בשנת 1663–1662. לאחר מותו שלט בסנג'ק עזה אחיו מוסא.
לא ידוע מתי הסתיימה תקופת שלטונו, אולם שלטון המשפחה הסתיים לאחר תקופה זו והמחוז הועבר לידי פקידים עות'מאנים.
נפילת שושלת רדואן מסמלת את תום עידן שלטון השושלות המקומיות בארץ ישראל.
ניתן לשער כי השלטון העות'מאני צפה שעם הפלת בית רדואן יפלו גם שושלות פרוח' וטורבאי.
אלו הצליחו לשמר את שליטתן לזמן קצר נוסף, אך עד סוף שנות השבעים של המאה הופלו גם הן על ידי השלטון.
קשרים עם שושלות טורבאי ופרוח'
לצד שושלת רדואן שלטו עוד שתי משפחות בולטות באזור ארץ ישראל באותה תקופה.
האחת היא שושלת פרוח', ששלטה באזור ירושלים ושכם.
אבי השושלת, פרוח', היה בתחילה ממלוכּ של בהראם, אחיו של רדואן, מכאן ששושלת זו יצאה מתוך בית רדואן.
השנייה היא שושלת טורבאי אשר אבותיה היו ממלוכים צ'רכסים, ששלטה באזור לג'ון ועמק יזרעאל.
בתקופה הארוכה בה שלטו המשפחות זו לצד זו התהדק הקשר ביניהן על ידי נישואין, בריתות פוליטיות וצבאיות והסכמים כלכליים, כמעט עד כדי היתוכן לשושלת אחת.
שיתוף הפעולה הצבאי בין המשפחות החל כאשר היה צורך בחיפוי הדדי בעת שאחד מן המושלים מונה לתפקיד המכובד אמיר אל-חג', האחראי על הובלת השיירה העולה למכה ואבטחתה.
כאשר מושל מאחת המשפחות שימש בתפקיד זה, היה עליו לעזוב את מחוז שלטונו ולהשאירו בידי מישהו שיוכל לסמוך עליו.
כך נרקמה ברית בין השושלות, אשר קיבלה גם את תמיכת השלטון המרכזי שראה חשיבות באבטחה טובה של שיירת החג'.
החוקר דרור זאבי מציין שהברית נגד פח'ר אל-דין חיזקה את הקשר בין המשפחות וחייבה אותן לשלב גם את משאביהן לקניית בני ברית, לרכישת מחוזות בחורן ובעבר הירדן עבור בני בריתן ולרכישת אמונם של שבטים בדואים כדי שיסייעו להן בקרב.
המשפחות ניהלו גם עסקים משותפים, בעיקר בענייני מיסוי הכפריים ולעיתים אף בפשיטות על כפרים חסרי מגן.
באותו זמן היה צורך לשלם סכומים גבוהים לפקידים בדמשק ואיסטנבול כדי לשמר את השליטה ולמנוע ניסיונות למינוי מושלים ממרכז האימפריה.
השותפות הכלכלית בין השושלות הבטיחה להן יכולת לעמוד בדרישות הכספיות הכבדות ולנהל את מדיניותן בהצלחה, ואף לצבור רכוש משותף רב שהלך וגדל עם השנים.
קרא שאהין מצטפא פאשא, אבי שושלת רדואן, היה חניך מערכת הדוושירמה והתחנך על המסורת האימפריאלית של סָפְרָא וְסַיָּפָא – אומץ ובקיאות בקרב לצד לימוד דת, ספרות ומוזיקה.
יוצאי מערכת זאת, אשר קיבלו בחלוף השנים משרות בכירות באימפריה ושליטה על אזורים שונים, העניקו חינוך דומה לבניהם ולבני ביתם.
אלה היו ככל הנראה היסודות לתרבות ולחינוך של בית רדואן.
בביוגרפיות שלהם מוצגים בני רדואן כאנשי מלחמה מיומנים וכאנשי אמנות ורוח.
על-פי אל-מחבי, כבר בדורות הראשונים לשושלת הפכה עזה למרכז תרבותי ודתי, בעיקר בהשפעת בן טיפוחיו של אחמד פאשא, המופתי ח'יר אל-דין אלרמלי.
בני רדואן ראו עצמם חלק מעולם התרבות העות'מאני שהייתה עבורם מופת לחיקוי.
לפי החוקר האמריקאי, קרטר פינדלי, משק ביתם של שליטי הפרובינציות נבנה בצורה המחקה את חצר ארמון הסולטאן.
בין סמלי המעמד של המשפחה היו נסי מלחמה, תזמורת צבאית, לבוש מסורתי עשיר ועיסוקים אציליים כגון ספורט וציד דומים לאלה של חצר הסולטאן.
סמל מעמד נוסף, שהמשפחה החזיקה כיאה למעמדה, היה עבדי בית ושפחות.
הם הוסיפו על כך וטיפחו בתוך חצרם ממלוכים שנועדו למלא את שורות הצבא ולעיתים הגיעו למשרות בכירות במנהל המקומי.
על אף שהשתייכו למעמד שליט וראו עצמם חלק מהתרבות העות'מאנית, יש לשער כי שליטי שושלת רדואן אימצו לאורך השנים תרבות מקומית בדואית.
ברור שלאורך השנים סיגלו לעצמם השליטים ידע בשפה הערבית המקומית, אך לא ברור אם זו הפכה לשפתם העיקרית.
שושלת צַ'אקְרִי (בתאית: ราชวงศ์จักรี) היא שושלת האצולה המלוכנית של ממלכת תאילנד.
ראש השושלת הוא מלך תאילנד, נכון להיום תואר זה נמצא בידי מאהה וצ'יראלונגקון, ראמה העשירי אשר שולט בפועל מאז 2016. הכס הוסדר לידי השושלת בשנת 1782 בידי ראמה הראשון, מלך סיאם אשר הוסיף להקים את בנגקוק להיות לו לעיר בירה.
נכון לשנת 2020 מלך תאילנד (כאמור ראש השושלת) הוא מרכז הכוח והשליט דה פקטו של המדינה.
עם התפרקות ממלכות איוטהאיה ותונבורי לאחר פלישה בורמזית במחצית השנייה של המאה ה-18 עלה לשלטון ראמה הראשון, מלך תאילנד, בן לשושלת האצולה צ'אקרי אשר היה המפקד העליון של הצבא באותה העת.
הוא הסדיר את בנגקוק להיות לו לבירה וחסם את הפשיטות הבורמזיות לתאילנד במסגרת מלחמת תשעת הצבאות.
מאחר מכן סיפח את לאוס לתחום השפעתו.
בנו, ראמה השני, מלך תאילנד ירש אותו כמלך השני ובתקופתו ידעה תאילנד תקופה ממושכת של שלום.
לאחריו הגיע בנו מפילגש לכס, ראמה השלישי, מלך תאילנד, אשר סיפח את קמבודיה והחל סחר עם האירופאים והאמריקאים במפרץ תאילנד.
עם מותו ירש אותו אחיו, ראמה הרביעי, מלך תאילנד אשר היה הרפורמר הגדול הראשון, הוא יצר סחר סדיר עם האימפריה הבריטית בעזרת הסכם בורינג והביא לפיתוח מדעי, בייחוד בנושא האסטרונומיה.