tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
לאחר מרד בר כוכבא סולקו אף קהילות אלו מהעיר, והר ציון שָׁמַם.
לאחר הפיכת הנצרות לדת המועדפת באימפריה הרומית, ולאחר שעברה ארץ ישראל לידי ממלכת ביזנטיון, זכה הר ציון לעדנה.
עדויות מן התקופה מלמדות על כנסיות ומנזרים שנבנו בהר ציון; הבולטת בה היא כנסיית "ציון הקדושה" (האגיה ציון) אשר שרידיה במרתפיה של כנסיית דורמיציון.
בתקופה זו החלו להיקשר באתר הר ציון המסורות הנוצריות המוכרות לנו היום, כמו טקס אזכרה לדוד המלך, ביתו של קיפא הכהן, התכחשותו של פטרוס לישו, הסעודה האחרונה ועוד.
הנוסע מבורדו, שעבר באתר בשנת 333 תיאר בכתביו את שרידיהם של שבעה בתי כנסת בהר ציון.
במאה ה-5 נכלל הר ציון בחומת העיר החדשה שבנתה הקיסרית הביזנטית, אאודוקיה.
במפת מידבא מראשית המאה השביעית מוצגת ירושלים הביזנטית כבנויה להפליא, הר ציון נכלל בין חומותיה, ועל פסגתו מבני ציבור.
באותה תקופה החל ההר לראשונה להקרא בשם "ציון".
כנסיית האגיה ציון נהרסה בשנת 614 עם כיבוש ירושלים בידי הפרסים.
הכיבוש הערבי ותחילת התקופה המוסלמית הקדומה גרם להעלאת קרנו של הר ציון, במיוחד בעקבות התפתחות מסורת קבורת דוד המלך בהר ציון במאה העשירית.
היהודים, שהורשו לשוב לירושלים לאחר מאות שנות גירוש, בחרו בהר ציון למקום מושבם, ושכונה יהודית החלה להתפתח סביב קבר דוד.
במקביל, התפתחה שכונה של יהודים קראים בשם צלע האלף במדרון המזרחי של הר ציון, מעברו המערבי של הקדרון.
בשנת 1033 זעזעה רעידת אדמה חזקה את ירושלים והפילה את חומות העיר.
שליטי ירושלים הפאטמים שיקמו את החומות, אך לא במלואן: קו החומה הדרומי צומצם, והר ציון (וגם עיר דוד) נותרו עתה מחוץ לחומה.
נראה כי בעקבות כך עזבה הקהילה היהודית את הר ציון ונדדה צפונה, אל תחומי הרובע המוסלמי של ימינו.
לוחמי המחנות הצלבנים נכנסו לירושלים בקרב שנזכר בהיסטוריוגרפיה של המסעות כעקוב מדם, ובו נטבחו תושבי העיר.
לאחר הכיבוש נאסר על יהודים ומוסלמים לקיים חיי קהילה בירושלים.
על פי המסורת הנוצרית ולפיכך גם בתודעתם של הצלבנים היה הר ציון ערש צמיחת הנצרות בירושלים; כאן התגבשה הקהילה הנוצרית הראשונה.
בין היתר, על פי המסורת הנוצרית בהר ציון נערכה הסעודה האחרונה של ישו עם תלמידיו, בו ירדה רוח הקודש על השליחים לאחר מותו, בסמוך לקבר דוד – מקום שזוהה כבר במאה העשירית בהר ציון.
הצלבנים הקימו במקום כנסייה בשם "גבירתנו של הר ציון" על חורבותיה של הכנסייה הביזנטית האגיה ציון שעמדה שם לפנים.
בתחומי הכנסייה הצלבנית נכללו קבר דוד, חדר הסעודה האחרונה וציון מקום תרדמתה של מרים אם ישו.
זו כנראה התקופה בה התבססה המסורת בדבר קבר דוד בהר ציון, ובה הוצב הסרקופג שנמצא בקבר דוד עד ימינו.
הכנסייה הצלבנית ככל הנראה ניזוקה משמעותית עם הכיבוש הערבי ועברה שיפוץ נרחב על ידי נזירים פרנציסקניים במאה ה-14.
עם כיבוש ירושלים ב-1187 על ידי צלאח א-דין ועליית שלטון האיוּבּים חזרו היהודים והתיישבו בירושלים ובהר ציון בפרט.
לפי המסורת העניק צלאח א-דין את הר ציון לאחד מגיבוריו, שיח' מחמד אל-מנסי, שמשפחת דג'אני, ששלטה בחלק גדול מההר עד לשנת 1948, רואה את בנותיה ובניה כצאצאיו.
מאז התקיימה נוכחות יהודית בהר ציון למשך כ-250 שנה.
תחילתה בשנת 1236, לפי מכתבו של סוחר יהודי מצרי, אשר נמצא בגניזה הקהירית, לפיו ניהל משא ומתן עם מושל העיר לחידוש היישוב היהודי בה.
הוא השיג היתר ליהודים לעלות לרגל לירושלים ולצבע יהודי בשם: ברוך הטוב והמטיב, לגור בה.
על קיומה של השכונה יש עדויות מראשית המאה ה-14 מפי נוסע נוצרי יעקב מוורונה ורבי אשתורי הפרחי.
הרמב"ן, לפי אחת ההשערות, היה בשנת 1267 בבית הכנסת בהר ועליו הוא כתב את הדברים הבאים: "ומצאנו בית חרב בנוי בעמודי שיש וכיפה יפה, ולקחנו אותו לבית הכנסת".
(אמנם התיאור מיוחס לבית הכנסת הרמב"ן, אך זהו זיהוי מאוחר, מן המאה ה-19, ומבנים שתאורם דומה היו בעיר).
קיצה של השכונה בא כאשר הסולטאן הממלוכי אל-מלכ אל-אשרף סייף א-דין קאיתבאי (1468–1496) הגביל את תנועת היהודים באזורים נוצרים רגישים כמו הר ציון.
בראשית התקופה העות'מאנית קיבלה משפחת דג'אני את הבעלות על מבנה קבר דוד וחדר הסעודה האחרונה שמעליו.
בחדר הסעודה האחרונה אף הוצב שלט ובו פקודה המצווה על הפיכת המקום למסגד בשנת 1524. מאז ועד 1948 כניסת לא מוסלמים למקום הייתה מוגבלת ביותר.
משפחת דג'אני בנתה את בתיה סביב המקום הקדוש במהלך התקופה העות'מאנית ולאחריה, והתגוררה במקום על אף שבתקופה זו הר ציון לא נכלל בתחום חומת העיר.
סולטאני האימפריה העות'מאנית בנו אמנם, באמצעות מהנדסיהם, את חומות ירושלים, אך הותירו את הר ציון מחוץ לתחומי העיר (החומה נבנתה על שרידי החומה המוסלמית הקדומה).
בעקבות כך הפך הר ציון לאתר קבורה נוח ליושבי העיר הנוצרים, המוסלמים והיהודים.
השער שהוביל את יושבי העיר אל הר ציון נקרא בערבית "באב צַהְיוּן" (باب صهيون – שער ציון) או "בּאבּ א-נֶבּי דָאוּד" (باب النبي داود – שער הנביא דוד, על-שם דוד המלך), או בָּאבּ חָארַת אל-יַהוּד (باب حارة اليهود – שער הרובע היהודי, ממנו היה המעבר לרובע היהודי).
סמוך לחודש מאי 1560 העביר הסולטן סלימאן את הר ציון ואת הגנים שסביבו לשיח' אחמד דג'אני ולצאצאיו, והוא הפך להקדש.
במאה ה-19, עם שיפור היחס כלפי בני הדתות שאינן מוסלמיות והחלת חוקי הקפיטולציות, שבו הנוצרים להר ציון ובנו בו מבני דת רבים.
הראשון היה סמואל גובאט, הבישוף הפרוטסטנטי של ירושלים, שכבר ב-1853 הקים את מבנה בית הספר הקרוי על שמו (שם בית הספר ושנת ההקמה חרוטים מעל שער הכניסה).
בית הספר על שם גובאט היה אחד המבנים הראשונים שסימנו את תהליך היציאה מן החומות.
בעשור הראשון של המאה העשרים הוקמה על ההר על ידי מוסדות קתוליים גרמניים כנסיית הדורמיציון.
בחודש דצמבר 2024 התגלתה בהר ציון כתובת נדירה, על גבי קערה מפורצלן - עדות לקשרי מסחר הדוקים בין קיסרות סין והאימפריה העות'מאנית ששלטה במאה ה-16 בארץ ישראל.
אחת הסיבות לנחיתות האסטרטגית של ירושלים היהודית במלחמת העצמאות הייתה היעדר רצף טריטוריאלי בין האזורים בשליטה יהודית ברחבי העיר, בהם גם הרובע היהודי.
בימי המלחמה עברה אספקת המזון והתרופות לרובע היהודי דרך שער ציון.
מפקדת ארגון ההגנה הכינה תוכנית להשתלטות על ירושלים עם תום המנדט הבריטי.
מטרת התוכנית, שנקראה מבצע קלשון, הייתה ליצור רצף טריטוריאלי יהודי בירושלים, ועל ביצועה הופקדה חטיבת עציוני (היא חטיבת ירושלים).
בתוכנית זו שולב גם מבצע שפיפון, שנועד להרחיב ולבסס את גבולות הרובע היהודי על ידי הכוחות המוצבים במקום.
שער ציון ומספר נקודות אסטרטגיות היו להלכה בידי הצבא הבריטי, עד 13 במאי 1948. כאשר יצאו החיילים הבריטים האחרונים דרך שער ציון, הם מסרו את "מפתחות השער" לידי הרב ויינגרטן, ראש ועד יהודי העיר העתיקה, שכונה "המוכתר של הרובע".
הבריטים עזבו את ירושלים העתיקה והחדשה לקראת יציאתם מהארץ עד 15 במאי 1948. באותו יום הוכרז על הקמת מדינת ישראל בתל אביב.
ב-16 במאי 1948 פתחו הכוחות הערביים הבלתי סדירים במתקפה על הרובע היהודי, ובבוקר 18 במאי התברר כי ללא תגבורת הוא עלול ליפול לידי התוקפים.
דוד שאלתיאל, מפקד חטיבת עציוני ומרחב ירושלים, הכין תוכנית לפריצה אל הרובע היהודי.
הכוח העיקרי של חטיבת עציוני אמור היה להיכנס דרך שער יפו, ומחלקה מן הגדוד הרביעי, גדוד "הפורצים" בחטיבת הראל של הפלמ"ח, בפיקודו של דוד אלעזר (דדו), אמורה הייתה לערוך התקפת הסחה על הר ציון.
הפריצה הגדולה דרך שער יפו נבלמה, עקב הגנה חזקה מצד הערבים, אשר ישבו בעמדות מבוצרות בחומות העיר וסביבתן.
כוח ההסחה, לעומת זאת, הצליח לחצות את גיא בן הינום סמוך לבריכת הסולטאן ולטפס ללא הפרעה כמעט במעלה הר ציון בעזרת דוידקה, תותח ומרגמות.
הכוח התמהמה אמנם בלחימה, כאשר עבר מחדר לחדר במתחם כנסיית דורמיציון, אך בתוך שעות ספורות היה הר ציון כולו בידי הפלמ"ח ומחלקה מפלוגת יהונתן בראשות מפקד הפלוגה עודד חי.
בשל כך הוחלט לנסות ולפרוץ לרובע היהודי דרך שער ציון, במקום התוכנית המקורית לפרוץ דרך שער יפו.
הודעה על הפריצה הועברה למטה הרובע, וכן נערכו תיאומים עם מפקדת חטיבת עציוני.
סוכם כי כוח של עציוני יכנס בעקבות הכוח של הראל, ויתָגבר את מגיני הרובע.
פיצוץ השער היה בשעה 02:00 לפנות בוקר, ודדו וחבריו פרצו פנימה.
אך במהרה התברר כי חלק מהלוחמים מותשים מימי לחימה ארוכים ללא מנוח.
הם נרדמו בעת ההמתנה לפיצוץ, ואפילו רעש הפיצוץ לא הצליח להעירם.
בעדות שנמסרה לאחר מכן סיפר יצחק רבין:
לאחר שהתעוררו נכנסו לוחמי הפלמ"ח בשער ציון וחברו לכוחות ההגנה והאצ"ל ברובע היהודי.
המחלוקת מי ימשיך להחזיק בשער ציון, עוררה סכסוך בין מפקדת עציוני למפקדת הפלמ"ח.
הסכסוך גרם לנטישת שער ציון ללא שמירה והגנה.
וכך אירע שבאותו לילה עצמו, כאשר נכנס כוח של הלגיון הירדני לתוך העיר העתיקה, הוא תפס ללא התנגדות את שער ציון.
בליל 16–17 ביולי 1948 נעשה ניסיון נוסף לפרוץ לעיר העתיקה ממספר כיוונים.
על פי התוכנית, אחד מראשי חוד הכוח היה אמור לפרוץ את החומה בסמוך לשער ציון, במבצע שקיבל את השם מבצע קדם.
עתה הוכנה תוכנית לפרוץ את החומה על ידי פיצוצה.
מדעני חיל המדע פיתחו פצצות מיוחדות, שצורתן קונוס, על פי התצורה והמנגנון של הפצצות ששמשו את פורצי הסכרים במלחמת העולם השנייה (על בסיס מטען חלול).
כיוון ששער ציון היה מבוצר ומוגן בידי כוחות הלגיון הירדני, הוחלט לבצע את הפריצה במרחק מה מערבה ממנו.
קשיים רבים בהעלאת מטען הקונוס להר ציון על ידי הכוח גרמו לכך שהוא הופעל לבסוף מעט לפני 05:00 לפנות בוקר.
רעם הפיצוץ החריד את כל העיר, ודוד שאלתיאל ראה את ניצוצות הנפץ ממפקדתו בימין משה והיה משוכנע שהחומה נפרצה.
הקונוס פגע בחומה, אך לא הצליח לפעור בה פתח, ולא התאפשרה פריצה לתוך העיר העתיקה.
בתקופת "הקו העירוני", בה ירושלים הייתה מחולקת בין ישראל לירדן, הר ציון היה המקום הקרוב ביותר לעיר העתיקה בשטחי מדינת ישראל הצעירה.
צידו הירדני של קו הגבול, "הקו העירוני", עבר על חומת העיר העתיקה ושער ציון היה בתחומי ירדן.
באותן השנים עלתה קרנו של הר ציון מאוד.
הן מכיוון שהיה האתר הקדוש העיקרי שנותר בידי מדינת ישראל לאחר שנחסמה הגישה למקומות קדושים מסורתיים יותר, והן מכיוון שמפסגתו הייתה תצפית טובה לכיוון הר הזיתים והעיר העתיקה.
בשנת 1950 הוקם בהר ציון סניף של האקדמיה לאמנות ועיצוב בצלאל, בבניין בית הספר גובאט שנשכר מהכנסייה הפרוטסטנטית.
בסניף לימדו בין השאר ליטוגרפיה, תחריט ופיסול הצייר דוד בן-שאול, הצייר והפסל אברהם אופק והפסל והצייר דוד פלומבו שעבר להתגורר בהר בשנת 1961.
באותן השנים פעל רבות בהר ציון שמואל זנוויל כהנא (שז"כ), מנכ"ל משרד הדתות, על מנת לבסס את הר ציון כמקום קדוש וכמקום ממלכתי.
לראשונה בהיסטוריה היה קבר דוד תחת שלטון יהודי והתקיימו בו טקסים דתיים שונים בניצוחו ובעידודו של שז"כ.
כמו כן, באותן השנים קם בהר ציון מרתף השואה, האתר הראשון להנצחת השואה, ביוזמתו ובעידודו של שז"כ.
גג קבר דוד כונה "מצפה הר הבית", ומדי שנה בתשעה באב ובחגים מרכזיים נהגו יהודים לעלות לשם כדי לצפות לעבר הר הבית והר הזיתים, מקומות אשר היו תחת שלטון ירדני ולא היו נגישים באותה תקופה.
בשנת 1962 הציע שמואל זנוויל כהנא להקים רכבל להר, אך ראש עיריית ירושלים, מרדכי איש שלום, התנגד לרעיון מחשש לפגיעה בנוף ההר.
העלייה להר ציון הייתה אז דרך שביל עפר תלול, שטיפס מתחתית גיא בן הינום, וההולכים בו היו נתונים לסכנת צליפות ירי של חיילי הלגיון הירדני שעמדו על החומות.
בשנת 1964 נסלל כביש גישה אל ההר, "כביש האפיפיור".
הכביש, שעבר בשטחי ההפקר, נסלל בהסכמת הירדנים, לקראת ביקור האפיפיור פאולוס השישי בהר ציון.
הכביש שימש לאחר הביקור לתנועת ישראלים.
במוצאי שבת, 13 באוגוסט 1966, נהרג הפסל והצייר דוד פלומבו, שהתגורר בהר ציון, בעקבות תאונת דרכים כאשר הקטנוע שעליו רכב נתקל בשרשרת למניעת מעבר כלי רכב בשבת, שהוצבה מטעם משרד הדתות במורד כביש האפיפיור.
חודשים ספורים לאחר מותו נפתח "מוזיאון דוד פלומבו" השוכן בסדנת עבודתו בהר ציון.
בדצמבר 1967 עברה ישיבת התפוצות להר ציון, ביוזמת שמואל זנוויל כהנא.
הישיבה השתכנה במספר מבנים, בהם מבנה ששימש כבית כנסת ספרדי, ומבנה בו שוכן גם מרתף השואה.
משנת 2015 מתקיימות בהר ציון חפירות ארכאולוגיות מטעם המכון הארכאולוגי הגרמני.
המסורת היהודית העיקרית הקשורה בהר ציון קשורה בקבר שנמצא על פסגת ההר ומזוהה עם קברו של דוד המלך.
עיר דוד היא חלק מהגבעה המזרחית של ירושלים המקראית, לעומת ההר הנקרא כיום 'הר ציון' שנמצא בגבעה המערבית.
על פי זה טען הרב טיקוצ'ינסקי שקבר דוד מצוי בעיר דוד ולא ב'הר ציון'.
המקורות הכתובים הראשונים הקושרים את ההר לדוד המלך הם מהתקופה המוסלמית הקדומה.
בחפירות ארכאולוגיות שנערכו באתר בשנות ה-80 על ידי גבריאל ברקאי, התגלתה במרחק מה מערת קבורה המתוארכת לימי מלכי יהודה, אך לא ניתן לזהותה בוודאות כקברו של דוד המלך.
המוסלמים מכנים את המקום "קבר הנביא דוד" (قبر النبي داود "קבּר א-נבּי דאוד"), ואת המתחם שסביבו, שבו נמצא כיום בית כנסת, "מקאם נבי דאוד" (مقام نبي داود), כיוון שדוד המלך נחשב באסלאם כנביא.
מסורת ששורשיה בתקופה הביזנטית הצביעה על הר ציון כמקום בו התקיימה הסעודה האחרונה, כמתואר בברית החדשה.
בעקבות השתרשותה של מסורת זו, הקימו הצלבנים כנסייה על קברו של דוד המלך הקיימת עד היום ונושאת שם זה.
מבחינה גאוגרפית אין היגיון בקביעה זו, ונראה כי ביטאה את הרצון לקשור את דוד לדמותו של ישו, שמזוהה בברית החדשה כצאצא של דוד המלך, ונתפס כ"משיח בן דוד".
ירידת רוח הקודש על השליחים
לפי המסורת הנוצרית שליחיו של ישו התכנסו באותו חדר בו התקיימה הסעודה האחרונה לחגוג את חג השבועות שחל חמישים יום לאחר חג הפסח.
במעמד זה ירדה רוח הקודש בצורת לשונות של אש על השליחים והם התחילו לדבר בלשונות שונות על מנת להפיץ את תורתו של ישו.
אירוע זה מסמל את לידת הכנסייה ומצוין בחג הפנטקוסט.
בתקופה הביזנטית החלו להתפתח מסורות נוצריות בהר ציון, דבר שהקנה לו חשיבות רבה, עד כדי הקפתו בחומה והכללתו בתחומי העיר.
באותה תקופה החלו לזהות בשיפולי ההר את בית קיפא הכהן, אשר על פי הברית החדשה כינס את הסנהדרין בביתו ושם התקבלה ההחלטה להסגיר את ישו לרומאים.
ספק אם קיפא אכן התגורר בהר ציון, וסביר יותר שחי בקרבת בית המקדש, בתחומי הרובע היהודי של היום.
באותו אתר זוהה גם המקום שבו פטרוס התכחש לישו שלוש פעמים לאחר שהוסגר לידי הרומאים:
אירוע זה מונצח היום בכנסייה מודרנית הנקראת פטרוס אין גליקנטו ("פטרוס של קריאת התרנגול" – בלטינית: גליס=תרנגול, קנטו=קריאה).
מסורת מהתקופה הביזנטית שהתעצמה בתקופה הצלבנית קושרת את תרדמתה של מרים להר ציון.
על פי מסורת זו מתה מרים אם ישו לאחר שנרדמה.
המסורת הנוצרית מזהה את הר ציון כמקום שבו נרדמה מרים לנצח, ולאחר מכן הועברה לקבורה בקבר מרים שבתחתית נחל קדרון (מסורת אחרת מצביעה על קברה באפסוס שבטורקיה).
כנסיית דורמיציון הבנדיקטינית-גרמנית מציינת היום מסורת זו.
קבר דוד המלך הוא האתר היחיד בהר ציון הקדוש ליהדות, לנצרות ולאסלאם.
המקום פועל כאתר פולחן יהודי, אשר בקצהו המזרחי חדר לא גדול ובו סרקופג ענק עטוף בפרוכת רקומה.
הסרקופג נסמך אל קיר המתוארך על פי מרבית החוקרים לתקופה הביזנטית, אשר במרכזו גומחה הפונה צפונה.
על דעת רוב הארכאולוגים הגומחה היא חלק מכנסיית האגיה ציון.
אך לדעת יעקב פינקרפלד הגומחה היא היכל (ארון הקודש) של בית כנסת עתיק ששכן במקום.
חדר הסעודה האחרונה שוכן בקומה השנייה, מעל קבר דוד המלך (הכניסה מסביב, מול כנסיית דורמיציון).
על פי מסורת ימי־ביניימית, זהו המקום בו סעד ישו את סעודתו האחרונה.
המבנה אופייני לכנסיות צלבניות וכולל קמרונות צולבים וכותרות עמודים בסגנונות שונים.
בפינה הדרום-מערבית ישנו גרם מדרגות המוביל אל קומת הקריפטה, בה נמצא קבר דוד.
חדר הנשיא מצפה הר הבית
על גג חדר הסעודה האחרונה נמצא חדר קטן אשר מיוחס לנשיא יצחק בן צבי.
במקור המקום תוכנן עבור הנשיא הראשון, חיים ויצמן אולם רק יצחק בן צבי, הנשיא השני הגיע למקום.
מספרים שיצחק בן צבי נהג להגיע במיוחד בחגים ולברך את העולים להר ציון.
בתקופת העיר החצויה הגג שימש כתצפית להר הבית ולהר הזיתים אשר לא היו נגישים אז ליהודים ולכן זכה לכינוי מצפה הר הבית.
על הגג מוצבת מצבת זיכרון לזכר לוחמי הרובע היהודי שנהרגו בתש"ח.
החומות הנוספות הן: החומה השנייה – נבנתה בסוף תקופת החשמונאים או בימי הורדוס, והחומה השלישית – החלה להיבנות בימי אגריפס הראשון, ובנייתה הושלמה בראשית המרד הגדול.
מרתף השואה השוכן מול קבר דוד מצד מזרח הוא המוזיאון להנצחת השואה הראשון בעולם.
המוזיאון הצנוע נחנך בשנת 1948 על ידי הרב שמואל זנוויל כהנא, ששימש כ"מושל הר ציון" באותה עת.
הדגש במוזיאון הוא על הנצחת קהילות, ותכניו בעלי אופי חרדי.
מרתף השואה מנוהל היום על ידי ישיבת התפוצות.
ישיבת התפוצות (מכונה לעיתים גם ישיבת הר ציון), ישיבה חרדית לבני חוץ לארץ, על הר ציון בירושלים, ליד מתחם קבר דוד.
המרכז הבין-תרבותי לירושלים, מוסד המקדם את החזון של ירושלים כעיר כשירה תרבותית ומותאמת לכל התרבויות והזהויות שבה.
המוסד נמצא באחד הבתים ההיסטוריים והציוריים שבהר ציון, שהוקם בשלהי המאה ה-19 על ידי משפחת דג'אני, ושבשנות ה-60 וה-70 של המאה ה-20 גרה בו פאולין רוז (Pauline Rose) שאף כתבה ספר על חייה בבית זה ועל החיים בהר ציון לפני ואחרי מלחמת ששת הימים ("Window on Mount Zion").
המרכז הבין-תרבותי לירושלים אחראי על תוכנית ואתר אינטרנט בשם "חלון להר ציון" שמקדם את הר ציון ביחד עם כל המוסדות, הארגונים והפרטים השוכנים בהר.
מעלה השלום הוא רחוב בירושלים שמחבר את כביש 60 עם רחוב מעלות עיר דוד.
הרחוב עובר בצד הדרומי של העיר העתיקה, בין החומה לגיא בן הינום.
הוא מתחיל בפינה הדרום-מערבית של העיר העתיקה, ממשיך לשער ציון ומסתיים בשער האשפות.
כנסיית דורמיציון נבנתה בשנת 1906 על ידי הקיסר הפרוסי וילהלם השני, והיא כוללת מבנה עגול בעל גג חרוט אפור ומגדל פעמונים.
הקרקע נמסרה לקיסר במתנה מאת סולטאן הטורקי.
הוא העניק אותה כמחווה של רצון טוב לקהילה הגרמנית-קתולית בירושלים, (אף כי הגרמנים בעיקרם פרוטסטנטים-לותרנים).
האגדה הירושלמית מספרת כי הגרמנים-הקתולים הגיבו במחווה משלהם ועיצבו את מגדל הפעמונים של הכנסייה בדמותו של וילהלם.
הכנסייה הוקדשה להנצחת הירדמותה של מריה (לעיל), ולכן המיצג המרכזי בקריפטה הוא פסל של "מריה הישנה", ומעליה פסיפס של נשים הלבושות בסגנון "מקראי", המלוות אותה בדרכה האחרונה.
לכנסייה צמוד מנזר ובו חיה קהילת נזירים דוברי גרמנית.
הנזירים מפעילים במקום סמינר ללימודי דת בשפה הגרמנית וכן קפיטריה וחנות מזכרות.
תעלת הקשר והרכבל להר ציון
במורדות המערביים של הר ציון נמצאים שרידים של תעלת קשר ושל רכבל אשר נבנו בעיצומה של המלחמה ב-1948. אמצעים אילו שימשו לשמירת הקשר בין הכוחות הנמצאים על הר ציון למערב העיר.
תעלת הקשר הובילה מתחתית גרם המדרגות שבין משכנות שאננים לימין משה ועד לכניסה לבית הספר גובאט – ברובה הייתה התעלה מכוסה בפחים גליים ובשכבת אדמה.
בניית הרכבל הייתה מבצע הנדסי מורכב בהובלתו של אוריאל חפץ.
הרכבל יצא ממלון הר ציון והגיע סמוך למתחם בי"ס גובאט.
הרכבל נשמר כסוד צבאי בין השנים 1948 ל-1967. הכבל שעליו נתלתה הקרונית הורד לקרקעית גיא בן הינום ונמתח באוויר רק בעת הצורך בשעות החשכה.
אחרי 1967 הסוד יצא לאור וכיום יש מוזיאון קטן המספר את תולדות הרכבל.
כנסיית פטרוס אין גליקנטו ("פטרוס של קריאת התרנגול") מציינת את התכחשותו של פטרוס לישו לפני שהספיק התרנגול לקרוא שלוש פעמים.
הכנסייה נבנתה בשנים 1924–1931 בסגנון נאו-ביזנטי בצורת צלב וכיפה גדולה במרכזה.
חפירות ארכאולוגיות שנערכו במקום חשפו וילה מפוארת מימי הורדוס, הכוללת מערכת מערות ששימשו באופן חלקי למגורים במשך מאות שנים.
כן נתגלו שרידי מנזר וכנסייה מן התקופה הביזנטית, ונראה שזוהי כנסיית "ההתכחשות של פטרוס", שחודשה בתקופה הצלבנית והפכה ל"פטרוס אין גלינקנטו".
המקום שייך לצרפתים-קתולים ממסדר האסומפסיוניסטים.
המכון האמריקאי לחקר ארץ הצבי
המכון האמריקאי לחקר ארץ הצבי הוא אוניברסיטה אמריקאית ללימודי ארץ הקודש.
הוקם בשנת 1957 ועבר למשכנו הנוכחי בהר ציון בשנת 1967. המבנה המקורי הוקם בשנת 1853 על ידי סמואל גובאט, הבישוף הפרוטסטנטי של ירושלים, כבית ספר וכבית יתומים.
בחצר המכון שוכן בית הקברות הפרוטסטנטי.
בתחום ההר קיימים מספר בתי קברות, השייכים לעדות השונות שחיו בעיר.
בשנת 2017 הוקם אתר אינטרנט המרכז את המידע על בתי הקברות בהר ועל מיפוי הקברים שבהם.
בית קברות יהודי שמשתרע על מורדותיו התלולים של הר ציון.
עקב השיפוע החד, רוב המצבות נעתקו ממקומן, ונשמטו לתחתית ההר.
יהודים קברו בבית קברות זה את מתיהם במשך מאות שנים, עד 1945. בבית קברות זה נהגו גם לקבור גניזות שנאספו בבתי כנסת בעיר בעתיקה, וכן חלקי אבנים שנשרו מן הכותל המערבי.
מקור השם סמבוסקי אינו ברור ויש הסוברים כי הוא כשם משפחה שהקימה את בית הקברות.
לעומתם סוברים אחרים כי בית הקברות שהיה מיועד לעניי ירושלים, קיבל את שם הפת שנהגו לאכול – סמבוסק.
השד"ר ר' גדליה שהגיע לירושלים בשנת 1700 מספר על שני בתי קברות האחד – הישן על מדרוני הר ציון, והשני – החדש על מדרוני הר הזיתים.
בית קברות נוצרי ארמני אורתודוקסי
בית הקברות נמצא ליד שער ציון בחומת העיר הדרומית בקרבת הרובע הארמני.
במתחם בית הקברות נמצאת כנסיית קיפא, ובצידה מבנה ובו קבורים מנהיגי הקהילה הארמנית בירושלים והפטריארכים הארמנים.
בבית הקברות ניצבת אנדרטה לחיילים ארמנים מתנדבים ששירתו בחטיבה הצרפתית בצבא הבריטי במלחמת העולם הראשונה, שנפלו בנחל עירון בקרב עם הטורקים, הידוע כקרב בנחל תרצה.
בתחום בית הקברות הארמני נמצאת חלקה קטנה ששימשה לקבורת קתולים.
בין היתר, נטמן כאן ב-1835 כריסטופר קוסטיגן.
לאחר מלחמת ששת הימים, נמצאה המצבה על ידי זאב וילנאי שאף קבע אותה בקיר הפנימי של גדר בית הקברות.
על המצבה כתוב (מתורגם מאנגלית):
בית קברות נוצרי יווני קתולי
בית קברות קטן, נמצא בסמוך לכניסה ל"מכון האמריקאי" (ממוקם במבנה הקולג' של סמואל גובאט).
הקברים חפורים בקיר ובמקום כתובת בערבית: "מקבּרת טאיפַת אלרום אלקתולים" משמעות הכתוב: "בית קברות של עדת היוונים הקתולים".
בית קברות נוצרי קתולי (לטיני)
נמצא סמוך לחומה הדרומית של העיר בקרבת שער ציון (בעקבות רציחתו של השומר הנוצרי נסגר בית הקברות, ורק לעיתים רחוקות, בעת לוויה או ביקור, ניתן להציץ פנימה).
בבית הקברות קבור אוסקר שינדלר, חסיד אומות העולם, שביקר בישראל 16 פעמים, עד שנפטר בשנת 1974 ונקבר לבקשתו בירושלים.
הסצנה האחרונה בסרט רשימת שינדלר על תקופת השואה מציגה את שחקני הסרט, מלווים בניצולים האמיתיים שגילמו, צועדים יד ביד בבית הקברות בהר ציון ומניחים אבן על מצבתו.
בית הקברות משתרע במורד ההר בסמוך אל "המכון האמריקני", והכניסה אליו היא דרך חצר המכון.
קבורים בו מיסיונרים פרוטסטנטים שגרו בירושלים ויהודים שהתנצרו בהשפעתם, חיילים גרמנים שהוצבו בארץ ישראל במלחמת העולם הראשונה, שוטרים וחיילים בריטים שנפטרו בתקופת המנדט הבריטי, ואף לוחמי מחתרות עבריות בארץ ישראל.
בית הקברות נמצא מצידו האחד של גיא בן הינום, ומן העבר השני נמצאת שכונת אבו תור.
בקרבות שהתחוללו בסביבה במלחמת ששת הימים נהרסו מקצת מן המצבות, אך שוקמו לאחר המלחמה.
ב-1 בינואר 2023 שני צעירים בעלי חזות יהודית פרצו למקום והשחיתו יותר משלושים מציבות.
בבית הקברות אירעו מספר חיכוכים בין אנשי המושבה האמריקאית בירושלים והקונסול האמריקאי, בעקבות חיכוכים אלו הוצאו ארונותיהם מן הקברים והועברו מספר פעמים, ב-1897 עקב העברת חלק מהשטח לקיסר וילהלם השני לשם בניית הדורמיציון, וב-1905 במקרה נוסף שהונצח בתמונותיו של הצלם ג'ון ויטינג.
חלק מהקברים הועברו סופית אל ביה"ק הבינלאומי השוכן בעמק רפאים בצמוד לביה"ק הטמפלרי.
בית קברות מוסלמי – משפחת דג'אני
בית קברות קטן (שטחו כדונם אחד), נמצא בצמוד לקיר המזרחי של מבנה קבר דוד.
במקום קבורים בעיקר בני משפחת דג'אני, ובהם קבר המיוחס לשיח' מחמד אל-מנסי (מאנשיו של צלאח א-דין), שנחשב לאבי השושלת המשפחתית.
הר צפחות הוא הר מגמתי בדרומה של ארץ ישראל, לאורך חלקו הצפוני של מפרץ אילת והוא הקצה הדרומי של רכס הרי אילת.
גובהו של ההר הוא 278 מטרים.
הוא גובל בדרומה של העיר אילת ויש ממנו תצפית על הערים אילת, עקבה, טאבה ואף אי האלמוגים בחופי טאבה.
כמו כן, אפשר לראות ממנו ארבע מדינות – ישראל, ירדן, מצרים וערב הסעודית.
על ההר מספר נקודות תצפית על ציפורים שנודדות ממקומות רבים בעולם ועוברות באזור זה.
למרגלותיו של ההר נמצא חוף שמורת האלמוגים של אילת.
השביל עצמו מתחיל מבית ספר שדה אילת ולאחר כשעת הליכה קלה מגיע אל ראש ההר.
רבים עולים על ההר לקראת הזריחה בראש ההר.
על אף המשתמע משמו, אין ההר מורכב מסלעי צפחה, אלא מגנייס.
ההר בנוי מסלעים מותמרים ועורקי מחדר והוא מהקדומים ביותר בהרי אילת.
הסלע המותמר הוא שינוי שעובר הסלע במצב מוצק עקב לחצים של טמפרטורות וסביבה כימית השונים מאלו שבהם נוצר לראשונה.
הגאולוג הבריטי לאונרד לויד ויליאמס חקר את מרכיבי הסלע של הר צפחות לטובת תעשיית הקרמיקה במהלך מלחמת העולם השנייה, ובמסגרת עבודתו נפרצו השבילים אל הפסגה.
הר צובה הוא הר וגן לאומי בישראל סמוך לקיבוץ צובה, ממוקם מעל כביש 395, בין צומת אשתאול לירושלים בגובה 769 מטר מעל פני הים.
על ראש ההר נמצאים שרידי מצודת בלמונט, מבצר צלבני מלפני שנת 1169. עד למלחמת העצמאות היה במקום הכפר הערבי צוּבַא שנכבש ב-13 ביולי 1948 על ידי חטיבת הראל של הפלמ"ח במסגרת מבצע דני.
הגישה אל ההר היא במעלה שביל (מסומן בירוק), שראשיתו בין קיבוץ צובה לעין צובה.
השביל מקיף את שרידי החומה ונוף הרי יהודה הנשקף ממנו מצדיק את שמו של המבצר הצלבני.
הכניסה לגן אינה מוסדרת ואין בו כל שירותים או שלטי הסבר והכוונה.
הביקור בו מחייב משנה זהירות בשל בורות פתוחים וסכנת התמוטטות של מבנים.
בתל עצמו ניתן למצוא שרידים רבים של הכפר הערבי סובא, ששכן במקום עד מלחמת העצמאות, וכן של המבצר הצלבני.
ממבצר זה נותרו שרידי החומה החיצונית המקיפה את המבצר בצורת מתומן עם חלקלקה ושער גדול, שרידי החומה הפנימית עם מספר שערים שנבנו במתכונת של שבכת ברזל יורדת בשילוב דלתות עץ, שרידי כנסייה ועוד.
בראש התל חצר גדולה ובה בורות מים ומתקנים שונים.
מהגגות הגבוהים בתל נשקפת תצפית פנורמית של כל הרי יהודה ובימים בעלי ראות טובה ניתן לראות את הים.
למרגלות ההר צומח אלון עתיק, שגילו מוערך בין 500 ל-1200 שנה.
יערני קק"ל משמרים אותו על ידי תמיכת ענפיו הראשיים בעמודי חשמל, כדי שלא יקרסו.
זית עתיק בעל גזע חלול שגילו מוערך בכ-500 עד 800 שנה צומח לידו.
אלו הם שניים מן העצים העתיקים בארץ ישראל.
כ-500 מטרים משם נמצא מעיין עין צובה.
הגישה אליו היא דרך נקבה צרה באורך כ-40 מטר, שקיבוץ צובה אחראי לשמירתה.
בראשיתה הנקבה נמוכה מאוד, אך תקרתה מתרוממת בהמשך והיא מסתיימת במבנה אבן גדול, שבתוכו נובע המעיין.
המעיין נשפך לבריכה קטנה ורדודה שממנה מובילה תעלה חצובה בסלע לבריכת אגירה גדולה החצובה בסלע אף היא.
נקבת עין צובה סגורה עד להודעה חדשה.
ניתן לגשת למדשאה הסמוכה למעיין, אך הכניסה על אחריות המטיילים בלבד.
מצפון-מערב לתל ישנה במת סלע הצופה לכיוון אבו גוש, ובה שרידי מתקנים חקלאיים כגת וגורן.
ניתן למצוא בה גם משחק קדמון מסותת בסלע בסגנון "מנקלה".
למרגלות הבמה כמה מערות קבורה מתקופת בית ראשון ושני.
הר צין הוא הר הנמצא בשמורת הר ההר שבנחל צין, כעשרה קילומטרים מדרום-מערב למעלה עקרבים.
ההר בולט מעל פני השטח ונראה למרחוק ליורד מהמעלה, שבו עברה הדרך הישנה לאילת.
גובהו של ההר 268 מטר מעל פני הים, אך לעומת סביבתו הוא מתרומם לגובה של 200 מטר בלבד.
ההר בולט בנופו הייחודי: צלעותיו משופעות ופסגתו כשולחן שטוח.
הוועדה למתן שמות עבריים לנגב, שפעלה בשנים 1950-1949, קבעה כשמו של ההר את הביטוי המקראי הר ההר, במקום שמו הערבי ג'בּל מדרה (כתיב: מצ'רה), בעקבות הנחייתו של דוד בן-גוריון ולפיה יש לתת שמות עבריים לאתרים בנגב.
מאוחר יותר החליטה ועדת השמות הממשלתית כי המקום ייקרא הר צין.
בקרבת ההר נמצא מסוף המטענים בהר צין, שהוא הנקודה הדרומית ביותר שאליה מגיעה רכבת ישראל.
בשנת 1903 הציעו החוקרים הגרמנים קאהלר וטרומבול לזהות את ההר כהר ההר - מקום קבורתו של אהרון הכהן.
ההר נמצא במיקום המתאים למסופר בתורה: ().
זאב וילנאי כתב: "לפי סברה אחת זהו הר ההר, תחנה בנדודי עם ישראל, עליו מת אהרון הכהן.
המסורת העממית מראה את הר ההר בעבר הירדן, בהרי אדום על פסגה רמה הנראית למרחוק ועליה נמצא עד ימינו "קבר אהרון" - א-נבּי הרון, בערבית, הקדוש ליהודים ולערבים" (מדריך ארץ ישראל, 1941).
להר הייתה במקור צורה של הר שולחן, בדומה להרים דומים בסביבה.
הוא בנוי מרובד עבה של קירטון וחרסיות ומעליו שכבה עבה של גיר המשמרת על צורת השולחן של ההר.
בשכבת החרסיות בהר נמצאו שרידי דגים מאובנים.
חשיבותו של הר צין מבחינה גאולוגית היא שהוא שריד יחיד לסלעים מתקופת האאוקן - מלפני 56.5 מיליוני שנים עד לפני 35.5 מיליוני שנים.
בהר מחצבי פוספטים, אך הם אינם מנוצלים, משום שהוכרזו כשמורת טבע.
מדרום-מזרח להר צין אתר ובו שדה עם סלעים דמויי בולבוסים ששטחו מאות דונמים.
קרקעית השטח בנויה מקירטון רך ועליו בולבוסי הגיר שקוטרם 20–50 ס"מ, בצפיפות של עד 15 בולבוסים למטר רבוע, חלקם מבוקעים.
כאשר מנסרים אבן כזו לרוחב, לעיתים נמצא במרכזה מאובן של יצור ימי.
אחד ההסברים להיווצרותם הוא שסביב לגרעינים קשים-שלדיים של דגים, צדפות, שבלולים וכו', שהיו בקרקעית הים, הצטברו מינרלים, שהיו לכדורי גיר הדומים לבולבוסים.
מסופר כי כאשר שוברים בולבוס, שהוא ערך טבע מוגן, נודף ממנו ריח אופייני המוכר מנביעות עשירות בגופרית, וגם צבעו כהה יחסית.
הבולבוסים במקום זה ייחודיים בכך שהם עשויים גיר בלבד.
בכמה בולבוסים נמצאו שלדי דגים מאובנים ודפוס שיני כרישים.
שדה הבולבוסים אינו כלול בשמורה אף שבו הרבה מאוד בולבוסים, בעלי מבנה ייחודי ובצפיפות יוצאת-דופן.
בשולי שדה הבולבוסים מצא צבי אילן אתר חניה קדום ומאוחר יותר נמצאו כתובת יוונית על בולבוס אחד וצלב חרוט על אחר.
הר צ'יף שוכן במדינת מונטנה שבארצות הברית, בגבול המזרחי של הפארק הלאומי גליישר עם שמורת האינדיאנים בלקפיט.
ההר הוא אחת הנקודות הבולטות ביותר ברכס הרי הרוקי המשתרעים עד לפרובינציית אלברטה שבקנדה (הרי הרוקי הקנדיים).
ניתן להבחין בפסגת ההר בקלות ממונטנה ומאלברטה, הודות לשיפוע באורך קילומטר וחצי המתנשא מעל המישורים הגדולים הנמצאים מזרחית להר.
הר צ'יף היה מקום מקודש עבור האינדיאנים במשך מאות שנים.
בשלהי המאה ה-18 נחקר ההר בידי האדם הלבן, ובמפה שהופקה בבריטניה ב-1795 הוא כונה "פסגת המלכים".
מריווד'ר לואיס, אחד מראשי משלחת לואיס וקלארק, צפה בהר ב-1805 וכינה אותו "הר המגדל".
השם השתנה במאה ה-19, ושמו החדש שיקף את יחס האינדיאנים אל ההר שאותו הם כינו "הצ'יף הגדול".
כאשר הוקם הפארק הלאומי גליישר ב-1910 נכללו הפסגה ורוב המדרונות המזרחיים של ההר בשטח הפארק, כך שרק מורדות ההר התחתונים נותרו בתחום השיפוט של בלקפיט.
הצד המזרחי של ההר מתנשא לגובה 457 מטרים אנכיים, והדרך הקלה ביותר בחלק זה של ההר מדורגת בדרגת קושי 4 (יום טיפוס שלם) על ידי מטפסי ההרים.
הסלעים באזור זה הם בעיקר סלעי משקע שאינם טובים כנקודות עגינה, ובכך הם מקשים עוד יותר על הטיפוס.
ההעפלה הראשונה של חוקרים לבנים בנתיב זה התרחשה ב-8 בספטמבר 1892, כאשר הנרי סטימסון ושני חוקרים נוספים טיפסו על ההר.
כאשר הגיעו חברי המשלחת לפסגת ההר הם הבחינו בשאריות שנותרו מטקסים, כולל גולגולות של ביזונים, שהאינדיאנים השאירו מאחוריהם.
הפעם הבאה שטיפסו בהצלחה על הצד המזרחי של ההר הייתה ב-1951. אף על פי שניתן להגיע אל פסגת ההר מכיוון מערב, הנתיב הקל ביותר הוא ממזרח, ושבט בלקפיט מנפיק אישורי כניסה ומחנאות על מנת שניתן יהיה לחצות את שמורתם.
מבחינה גאולוגית ההר מוגדר בתור הר משאר אשר בנוי מסלעים עתיקים מתקופת הפרקמבריום.
המעניין הוא שסלעים עתיקים אלה שוכבים על שכבת סלעים צעירים הרבה יותר מתקופת הקרטיקון וזאת בניגוד למה שנהוג לחשוב - שסלעים צעירים תמיד ישכבו על סלעים עתיקים מהם.
ההסבר הוא ששבר הפוך, העלה את השכבה העתיקה אל מול שכבות צעירות זה מול זה וההר נשאר עקב עמידתו לבליה עד עצם היום הזה.
האונייה הר ציון (SS Har Zion) הייתה אוניית נוסעים ומטען ארץ ישראלית.
במלחמת העולם השנייה גויסה לשירות, הפליגה מבריטניה לארצות הברית וטובעה על ידי צוללת גרמנית.
בטביעה נספו 36 מתוך 37 אנשי צוותה, מהם 17 ארץ ישראלים.
הר ציון, מקודם "רִיזְוֶולְיוֹ" (SS Risveglio), הייתה אוניית קיטור מעורבת להובלת נוסעים ומשא.
היא, יחד עם אוניית הנוסעים "פרוגרסו", לימים – "הר הכרמל", היו האוניות הארצישראליות הראשונות שנרכשו על ידי חברת לויד ימי ארץ ישראלי ב-1935. האונייה נרשמה בנמל פמגוסטה בקפריסין והפליגה תחת דגל הצי המסחרי המנדטורי הבריטי.
האונייה נרשמה בקפריסין, משום שלא היה ברור לשלטונות המנדט הבריטי איך לרשום את ספינת הנוסעים הראשונה, מכיוון שיועדה להפליג בקווים בינלאומיים.
כדי למנוע המתנה מיותרת בעגינה מול נמל חיפה, הפליג רב החובל אריך הירשפלד לקפריסין ורשם אותה שם.
כך הפליגה "הר ציון" העברית-ארצישראלית תחת דגל בריטי.
ב-8 עד 10 ביוני 1937 נערך באונייה כנס היסוד של הליגה הימית העברית, לימים "החבל הימי לישראל".
באונייה "הר ציון" שירתה במשך כחצי שנה ויקטוריה דראמונד, קצינת המכונות הראשונה בצי המסחרי הבריטי.
היא הפליגה באונייה בתפקיד קצינת מכונות שנייה.
עם פרוץ מלחמת העולם השנייה גייסו הבריטים את "הר-ציון", ובסוף אוגוסט 1940 הפליגה האונייה בשיירה 205-OB מליברפול לסוואנה בארצות הברית בפיקודו של רב החובל האנגלי ג'ון נ' בייטון (John N.
ב-31 באוגוסט 1940 הותקפה האונייה על ידי הצוללת הגרמנית 38-U בפיקודו של היינריך ליבה (Heinrich Liebe).
הפגיעה הייתה קטלנית, ו"הר ציון" טבעה באוקיינוס האטלנטי באתר משוער 56:20N 10:00W ועימה 36 אנשי צוותה, 17 מהם יהודים.
איש צוות אחד, מסיק קפריסאי בשם אוסמן אַדֶם, ניצל על ידי המשחתת הפולנית "בּוּסקָווִיצָה" (błyskawica).
+חללי האונייהאלן אבוטג'וזף או'היירג'ון בייטוןצ'ארלס ברוקרצ'ארלס גורטוןתומאס גלאגרנורמן גרייסארתור דייליאל דנקןפרנסיס ויאטג'פרי ויליאמסג'ון טיילורסמואל מילרג'ון ניקולסוןתומאס ניקולסוןג'ון פוטסויליאם קריצ'רג'ורג' רוברטסלואיס רולינסהארץ ישראלים:קלמן אברמוביץפאול אליסוןארנסט ארמןמשה בייןאריה ביננשטוקצבי ברגהויזמןמרדכי היילברוןקרל וולףסלו ויטליןיעקב לובניצקיבנימין לובצנסקירוברט לוסמרק סולומון-פינתימשה-יעקב סנגרוסקישמעון צוקרברוטרודולף קלינגרסרול שוורץ
הר קאסיון הוא הר הצופה על העיר דמשק, בירת סוריה.
ההר, המתנשא לגובה של 1,153 מטרים מעל פני הים, ממוקם בפאתיה הצפון-מערביים של דמשק, והוא מהווה חלק מרכס הרי מול הלבנון.
במהלך המאה ה-19 והמאה ה-20, עם גידול האוכלוסייה בעיר דמשק ותנופת הבנייה בה, התרחבה העיר ומורדותיו של הר קאסיון הפכו לחלק בלתי נפרד ממנה.
חלק משכונות העיר, כגון שכונת אלמוהאג'רין (المهاجرين), שכונת רוכן א-דין (ركن الدين), שכונת אבו רמאנה (أبو رمانة) ושכונת שיח' מוחי א-דין (الشيخ محي الدين), ממוקמות למרגלות ההר.
בעבר פורסם כי 4,000 המשפחות המתגוררות בשכונות שבשיפולי ההר נמצאות בסכנה, בשל החשש מהתמוטטות סלעים.
פסגתו של ההר צופה על כל העיר דמשק ועל סביבותיה, ומוצבת עליה תחנת ממסר לשידורי רדיו וטלוויזיה.
ההר נחשב כאתר מועדף לטיולים רגליים ולבילויים, וממוקמות עליו מספר מסעדות הצופות לנוף.
על מורדותיו הדרום-מערביים של ההר ממוקמת "אנדרטת החייל האלמוני", וסביבה מסעדות, בתי קפה, פארקים ונקודות תצפית.
על אחת מפסגות ההר, הידועה בכינוי "הר הארבעים", ממוקם מסגד הנקרא "מסגד הארבעים", ובו 40 גומחות תפילה.
על פי המיסטיקה האסלאמית, בעיקר בזרמים הסופי והשיעי, כל לילה מגיעים למסגד 40 קדושים ומתפללים להגנה על העיר דמשק.
כמו כן, אחת המערות בהר נחשבת על פי המיסטיקה האסלאמית כמקום בו רצח קין את הבל.
הר צניפים הוא הר בדרום הנגב.
פסגתו בגובה 598 מטר מעל פני הים, והוא בולט על פני סביבתו המדברית והמבותרת בנחלים ובערוצים.
השם צניפים ניתן לפי השם הערבי 'א-צנף', שפירושו ומקורו רשום בהמשך מטה.
בשיפולי הר צניפים מתחיל נחל ציחור הנמשך צפונה אל נחל פארן, ונחל צניפים המתחבר לנחל חיון היורד אל הערבה.
בשיפוליו הדרום מזרחיים נמצא תלם צניפים, רכס נמוך וצר שנמתח לאורך נחל צניפים.
המקום שערוץ הנחל חוצה את התלם, נקרא שער צניפים.
מדרום להר מצויה בקעת צניפים.
בשנת 1957 נעשה בה קידוח נפט שלא העלה דבר על ידי חברת לפידות.
השם צניפים משמעותו פרי עץ השיטה בצורת תרמיל.
עצי השיטה נמצאים באזור חמד אלטלאלקה.
הר צִ'ינְגצֶ'נְג ומערכת ההשקיה של דוּגְ'יָאנְגְיֵן הם אתר מורשת עולמית בסמוך לעיר דוּגְ'יָאנְגְיֵן שבמרכז מחוז סצ'ואן שבסין.
האתר כולל שלושה חלקים נפרדים: הר צִ'ינְגצֶ'נְג המשתרע על כ-15.1 קמ"ר, מערכת ההשקיה של דוּגְ'יָאנְגְיֵן המשתרעת על שטח של 2.3 קמ"ר ושמורת הטבע לונְגְשִׂי-חונְגְקוֹאוּ המשתרעת על שטח של 161.4 קמ"ר, סה"כ כ-179 קמ"ר.
סביב אזורי הליבה של האתר יש שטח חיץ של 368 קמ"ר, סה"כ שטח של כ-547 קמ"ר.
שלושת האתרים שוכנים בשוליים המערביים של מישורי צ'נגדו באזור המעבר שבין אגן סצ'ואן לרמת טיבט והם כלולים באתר המורשת שמורות הפנדה הענק בסצ'ואן שהוכרז ב-2006.
הר צִ'ינְגצֶ'נְג (סינית: 青城山; פיניין: Qīngchéng Shān) הוא הר בנפה העירונית דוּגְ'יָאנְגְיֵן שבמרכז מחוז סצ'ואן שבסין.
ההר הוא אחד המרכזים החשובים ביותר בסין לדת הטאואיזם.
הר צ'ינגצ'נג שוכן כ-15 קילומטרים דרומית מערבית לעיר דוג'יאנגין, וכ-65 קילומטרים מצ'נגדו בירת מחוז סצ'ואן.
ההר שוכן על השלוחה המזרחית של הרי צְ'יוֹנְגְלָאי (邛崃), כשמצפון לו רכס הרי מין (岷山).
היקף ההר כ-100 קילומטרים, ושטח שמורת ההר הוא כ-15 קמ"ר.
המדרון המזרחי של ההר פונה למישורי צ'נגדו והמדרון המערבי אל הנהר מין.
ההר בנוי סלעי משקע מתור הקרטיקון.
יש בהר 36 פסגות, הגבוהה ביותר, פסגת דָאמְייֵן (Damian) בגובה 2,434 מטרים והנמוכה בגובה 726 מטרים.
הפסגה הידועה ביותר היא פסגת לָאושְׂיָאו (老霄顶, פין-יין lǎo xiāo dǐng) בגובה 1,280 מטרים.
פעילות קרסטית גרמה להיווצרות מערות רבות בהר והן משמשות חלק מהפולחן של דת הטאואיזם שהר צ'ינגצ'נג היווה את ערש הולדתה.
ההר שייך לאזור האקלים הסובטרופי הלח.
הטמפרטורות נוחות במהלך כל השנה (הטמפרטורה השנתית הממוצעת בהר היא 15.2°C), המשקעים רבים ולעיתים קרובות ההר עטוף בערפל.
ההר מיוער כולו והוא ירוק במשך כל עונות השנה.
פירוש שם ההר הוא "העיר הירוקה" וההסבר המקובל הוא שאת נקודת התצפית הידועה ביותר בהר "מערת טְייֵנְשְׁה" מקיפות כבמעגל פסגות רבות מיוערות הדומות לחומה ירוקה המקיפה עיר.
ההר מכונה גם "המקום המבודד ביותר תחת השמיים" (曲径通幽).
עוד בתקופת שושלת צ'ין, במאה השנייה לפני הספירה, נקבע הר צ'ינגצ'נג כאחד מ-18 הרים ונהרות קדושים שבהם ניתן להקריב קורבנות, אבל הפרק החשוב בהיסטוריה של ההר התחיל מאוחר יותר וקשור קשר הדוק לתולדות הטאואיזם בסין.
בשנת 142 טען הפילוסוף גָ'אנְג לִינְג (張陵, בפין-יין Zhāng Líng; 156-34) כי לאו דזה, הנחשב לאבי הטאואיזם, נגלה אליו, ובשנת 143 הוא התיישב בצוק צְ'ה-צֶ'נְג, כיום "המערה השמימית של הטְייֵנְשְׁה", בהר צ'ינגצ'נג.
שם הוא יצר את תורת הטְייֵנְשְׁה טָאו (天師道, פין-יין Tiān Shī Dào, "דרכם של המורים השמימיים") הנחשבת לתחילת הטאואיזם הממוסד בסין.
משום כך נחשב הר צ'ינגצ'נג לערש הטאואיזם.
שרידים המיוחסים לתקופה זו הם גילופים בסלע במערת המורה השמימי ועץ גינקגו שנטען כי גָ'אנְג לִינְג שתל אותו במו ידיו.
גָ'אנְג לִינְג יסד בעצמו 24 קהילות טאואיסטיות.
כמה דורות אחר-כך ראו כל מנהלי בתי הספר הטאואיסטים חובה לעצמם לעלות להר צ'ינגצ'נג על מנת לסגוד לאב המייסד.
הטאואיזם שהחל בהר צ'ינגצ'נג הלך והתפשט ברחבי סין.
בתקופת שושלת ג'ין (420-265) הוקמו כמה מקדשים טאואיסטיים בהר והוא הפך מרכז שממנו הופצו לרחבי סין כתבי יד בנושא.
הטאואיזם הגיע לשיאו בתקופת שושלת טאנג שבה הוקמו בהר צ'ינגצ'נג לבדו 40 מקדשים טאואיסטים, ואלפים ברחבי סין כולה.
במאה התשיעית לספירה, בשלהי תקופת שושלת טאנג, התגורר בהר מעל ל-30 שנה המלומד הטאואיסטי דוּ גוָאנְגְטִינְג (杜光庭, פין-יין Du Guangting; 850–933).
הוא השלים כתיבה של כ-30 ספרים בכ-250 כרכים, שבעטיים נודע בהיסטוריה הסינית כתאורטיקן הראשי של הטאואיזם.
במאה ה-17, בתקופה הסוערת שבין סוף שושלת מינג לתחילת שושלת צ'ינג התרכזו בהר מלומדים ותלמידים טאואיסטיים מכל רחבי סין, מאז ואילך שב ההר להיות המרכז הרוחני והאינטלקטואלי של טאואיזם עליו שמר עד ימינו.
המסורת הטאואיסטית בהר כיום כוללת את האלכימיה של צ'ינגצ'נג, את האדריכלות הטאואיסטית, המוזיקה, הרפואה ולימוד אורח החיים הנכון, ואמנויות הלחימה של צ'ינגצ'נג.
ארמון גְ'ייֵנְפֿוּ (建福宫 - ארמון בניית המזל הטוב) – שוכן מימין לשער הכניסה לאתר למרגלות פסגת גָ'אנְגְזֶ'ן (丈人峰 – "פסגת זקן השבט").
המקדש נבנה לראשונה בשנת 730, בתקופת הקיסר שואן-דזונג משושלת טאנג והיה קרוי במקור "מקדש גָ'אנְגְזֶ'ן" (丈人祠 – "מקדש זקן השבט").
המקור לשם הפסגה והמקדש באגדה על המורה נִינְגְפֶנְג (寧封) שהיה פקיד הממשל האחראי על קדרות בתקופת שלטונו של הקיסר הצהוב וחי בבדידות על הר צ'ינגצ'נג לאחר שהגיע לדאו.
כשהקיסר הצהוב שמע על כך הוא בא לבקרו על מנת לקבל ייעוץ.
נִינְגְפֶנְג העניק לו את "ספר הדרקון המרחף" (龙跷经) שאפשר לקיסר הצהוב להגיע לכל מקום כשהוא מרחף על גב דרקון או עננים.
בתמורה העניק הקיסר הצהוב לנִינְגְפֶנְג את התואר "זקן השבט של חמשת ההרים הקדושים".
הארמון נבנה מחדש בתקופת שושלת סונג, ואז גם קיבל את שמו הנוכחי.
שרידי הארמון מתקופת שושלת סונג נחשפו בחפירות ארכאולוגיות ב-1958. המקדש הנוכחי נבנה ב-1888, בשנה ה-14 לשלטונו של הקיסר גוָאנְגְשׂ'וּ משושלת צ'ינג.
לפני הארמון זורם נחל קטן והארמון כולל שלושה מקדשים ושתי חצרות המסודרים בטור.
על הקליגרפיה של שם המקום המופיעה מעל לשער הכניסה אחראי לִין סֶן (Lin Sen) שהיה הנשיא בממשלה הלאומנית.
המקדש הקדמי – קרוי היכל גָ'אנְגְשֶׁנְג (Zhangsheng – היכל אריכות הימים) והוא לכבוד פָאן צָ'אנְגְשֶׁנְג (范長生, fàn chángshēng, מת 318) שהיה נזיר טאואיסטי שסייע ללִי שְׂיונְ'ג להתמרד כנגד קיסרי שושלת ג'ין ולהקים ממלכה עצמאית.
פָאן צָ'אנְגְשֶׁנְג הוא אחד משמונת בני האלמוות של סצ'ואן (蜀中八仙).
המקדש הראשי - מוקדש לכבודם של נִינְגְפֶנְג (寧封) שהוזכר לעיל ודוּ גוָאנְגְטִינְג (杜光庭, Du Guangting; 850–933), מלומד טאואיסטי שחי בשלהי שושלת טאנג.
המקדש האחורי – במקדש מוצבים פסליהם של טָאיְשָׁאנְג לָאוג'וּ'ן (太上老君, Taishang Laoju), שנחשב אחד משלושת האלים החשובים בפנתאון הטאואיסטי, דונְגְחְווָה דִיג'וּ'ן (Donghua Dijun, האדון המלכותי של המזרח), אחד מכינויו של לאו דזה ווָאנְג צ'ונְגְיָאנְג (王重陽, Wang Chongyang; 1170-1113), מלומד טאואיסטי מתקופת שושלת סונג.
פריטים נוספים חשובים במקדש זה הם שיר בן 394 מילים בסגנון המכונה באנגלית antithetical couplet, ושידה המשויכת לנסיכה צִ'ינְגְפֿוּ משושלת מינג.
כקילומטר מערבית לארמון מצויה פינת נוף ובה מבנה מעץ המכונה "ביתן הציור הפסטורלי", הקרוי כך משום שהמבנה מוקף עצים וסלעים, כך שלמבקר נדמה כאילו הוא נמצא בתוך ציור.
אגם יְוֵּ'צֶ'נְג (אגם "עיר הירח"), אגם קטן שמימיו ירוקים בשטח של 30 דונם הנמצא בבקעה ששטחה 220 דונם בין הר יְוֵּ'צֶ'נְג (שהאגם קרוי על שמו), פסגת גָ'אנְגְזֶ'ן וגבעת צ'ינלונג.
סביב האגם מסלול מקורה וממנו מתחיל הרכבל אל מקדש שָׁאנְגְצִ'ינְג.
מקדש שָׁאנְגְצִ'ינְג (上清宫, פין-יין Shangqing Gong - מקדש "הטוהר העילאי") – נבנה במקור בתקופת שושלת ג'ין, אבל רק המבנים שהוקמו בתקופת הקיסר טונְגְגְ'ה (שלט 1861–1875) משושלת צ'ינג שרדו.
והם כוללים שער כניסה גדול ושני היכלות.
הפסל המרכזי הוא של טָאיְשָׁאנְג לָאוג'וּ'ן.
המקדש הוא הגבוה ביותר מבין המקדשים שעל ההר, ומאחוריו יש גרם מדרגות המטפס אל הפסגה, 100 מטר מעל למקדש.
מהפסגה נשקף נוף הפסגות האחרות של ההר, מישור צ'נגדו והעמק בו זורם הנהר מין.
מקדש דְזוּשְׁה (Zushi) – מקדש טאואיסטי שנבנה במקור כמקדש גֶ'נְווּ בתקופת שושלת טאנג.
בהיכל הראשי ציורי קיר של שמונת בני האלמוות.
במשך השנים שהו במקדש כמה מלומדים ידועים דוגמת דוּ גוָאנְגְטִינְג ותלמידים ידועים כדוגמת נסיכה משושלת טאנג, והגנרל פֶנְג יוּ'שְׂיָאנְג (馮玉祥, פין-יין Féng Yùxíang; 1882–1948) ששהה במקום ביום שיפן נכנעה במלחמת העולם השנייה.
מקדש צָ'אנְגְדָאו (Changdao) – הוא שם למכלול היכלות באזור מערת טְייֵנְשְׁה (天师洞) הקשורה להיסטוריה של הטאואיזם בהר.
המבנים המקורים נבנו ב-730, שופצו מהיסוד במאה ה-16 ושוב בשנות ה-20 של המאה ה-20.
היכל טְייֵנְשְׁה (Tianshi – "המורה השמימי") – נבנה ב-1884, השנה ה-10 לשלטונו של הקיסר גוָאנְגְשׂ'וּ משושלת צ'ינג.
האולם מכיל פסל בסגנון שושלת סווי של גָ'אנְג לִינְג, מייסד הטאואיזם כשידו השמאלית מושטת ובכף ידו חותמת, שהאגדה מספרת כי שימשה כנשק להגנה על ההר.
היכל סָאנְחְוָאנְג (Sanhuang – "שלושת הקיסרים") – מוקדש לשלושה קיסרים אגדתיים: פֿוּשִׂי, שֶׁנּוֹנְג ושׂוֵ'אן-יְוֵּ'אן, וגם לשלושה שליטים אגדתיים ששלטו בימי קדם: "השליט השמימי", "השליט הארצי" ו"השליט בן התמותה" הנחשבים כאלים בין הטאואיסטים.
לפני פסליהם יש לוח בכתב ידו של הקיסר שואן-דזונג משושלת טאנג המצווה להחזיר את כל המקדשים בהר לידי הטאואיסטים.
צו זה שם קץ למריבות בין הטאואיסטים והבודהיסטים על הזכות לבנות מקדשים בהר.
היכל סָאנְצִ'ינְג (Sanqing – "השילוש הטאואיסטי") – ההיכל המרהיב ביותר במכלול.
נבנה ב-1923 ושופץ בשנים האחרונות, וחלקו בנוי באבן.
בהיכל פסליהם של שלושת האלים החשובים בטאואיזם: יוּ'צִ'ינְג האוחז באגס, שָׁאנְגְצִ'ינְג האוחז ביקום ודָאיְצִ'ינְג האוחז בעט נוצה.
בסמוך להיכל צומח עץ גינקגו עתיק שגובהו 30 מטר, היקף גזעו 6 מטרים והיקף צמרתו 36 מטרים שעליו נטען כי נשתל בידי גָ'אנְג לִינְג.
חורבות מָאנְגְצֶ'נְג – שוכנות למרגלות הר צ'ינגצ'נג.
אתר יישוב עתיק המתוארך לפני 4,500 שנים בשלהי התקופה הנאוליתית.
חפירות ארכאולוגיות חשפו שטח יישוב המוקף בסוללות חימר דחוס המשתרע על שטח של 120,000 מ"ר.
במקום נתגלה מספר רב של חפצים מהתקופה הנאוליתית.
המקום נחפר כמה פעמים ומשערים כי התושבים המקוריים התיישבו במקום כשלב מתקדם בהתפתחות התרבות האנושית במעבר ממגורים במערות שבהר ליישובים בנויים, וכשלב מקדים לפני הופעת ממלכת שו (蜀) ששלטה על חלק מסצ'ואן בין השנים 1046 לפנה"ס עד 316 לפנה"ס.
דוּגְ'יָאנְגְיֵן (都江堰, פין-יין Dūjiāngyàn, ) היא מערכת השקיה שנבנתה בשנת 256 לפני הספירה בתקופת המדינות הלוחמות על ידי ממלכת צ'ין.
מערכת ההשקיה מתבססת על מי הנהר מין (岷江, פין-יין Mínjiāng) ושוכנת בגובה 726 מטרים מעל פני הים כקילומטר מערבית לעיר דוג'יאנגין, כ-50 קילומטרים מערבית לצ'נגדו בירת סצ'ואן.
המערכת פועלת גם כיום ומשמשת להשקיית שטחים חקלאים סמוכים המשתרעים על מעל ל-6,600 קמ"ר.
מערכת ההשקיה דוּגְ'יָאנְגְיֵן, תעלת גֶ'נְגְגְווֹ במחוז שאאנשי ותעלת לִינְגְצ'וּ' במחוז גואנגשי מכונים "שלושת המפעלים ההנדסיים ההידראוליים הגדולים ביותר בשושלת צ'ין"
תושבים שחיו במישורים סביב צ'נגדו בתקופת המדינות הלוחמות (מ-406 לפנה"ס ועד 221 לפנה"ס) סבלו משיטפונות שנתיים כאשר הנהר מין היה עולה על גדותיו.
פתרון אפשרי אחד היה להקים סכר, אבל לי בינג היה גם אחראי על שמירת נתיב המים פתוח לספינות שנועדו להעביר עצים ממורדות ההרים לצ'נגדו על מנת לבנות ספינות מלחמה.
בשנת 270 לפנה"ס הוא הכין תוכנית שמטרתה למנוע שיטפונות, לנצל את מי הנהר להשקיית מישור צ'נגדו במשך כל השנה ולהכין תעלה שבמימיה אפשר יהיה לשוט עד צ'נגדו.
הוא בחר באתר דוּגְ'יָאנְגְיֵן שבו היה עיקול טבעי בנהר לשם יישום התוכנית, מכיוון שבמקום זה נפגשו ההרים במישור צ'נגדו.
הוא הציע להכין סוללה שתסיט חלק ממימי הנהר ואז לחצוב תעלה דרך הר יוּ'לֵיי שדרכה יזרמו המים העודפים להשקיית מישור צ'נגדו.
לי בינג קיבל 100,000 טאאלים של כסף למימוש המיזם מג'או, מלך צ'ין (秦昭王 שלט 251-306 לפנה"ס) והתחיל בעבודה שבה השתתפו כמה עשרות אלפי פועלים.
הסוללה נבנתה מסלים ארוכים דמוי נקיק ארוגים מסיבי חזרן מלאים בסלעים שכונו ג'וּלונְג שנסמכו על חצובות בנויות משלוש קורות עץ מוצלבות המכונות מָאצָ'ה.
ארבע שנים נדרשו על מנת להשלים את בניית הסוללה בשיטה זו.
חציבת התעלה דרך ההר היוותה בעיה קשה יותר.
הכלים שעמדו לרשות העובדים בתקופה זו שטרם המצאת אבק השרפה היו פטישי אבן, ומקדחי מוט, ושימוש בהם לשם החציבה היה אורך כ-30 שנים.
לי בינג השתמש בשיטה אחרת.
הוא ניצל את שפע היערות בסביבה על מנת להצית אש על הסלעים ואז לאחר שהתלהטו לשפוך עליהם את המים הקפואים של הנהר.
תהליך שגרם לסלעים להיסדק ואז ניתן היה להסירם.
שמונה שנים נדרשו על מנת לחצוב תעלה ברוחב 20 מטרים לתוך מישור צ'נגדו.
העבודה כולה הושלמה בשנת 256 לפנה"ס וארכה 14 שנים.
גם לאחר השלמת המערכת הכין לי בינג תוכנית שנתית לניקוי קרקעית הערוץ הפנימי מהסחף בתקופה היבשה.
לצורך כך הוא טמן בקרקעית הנהר סמנים מאבן בצורת סוס בפתח התעלה שנחצבה.
הסמנים הראו מה הגובה המינימלי והמקסימלי שאליו צריכה להגיע קרקעית הנהר על מנת שזרם המים לתעלה יבטיח ספיקה בכמות הנדרשת להשקיה.
פעולת דליה זו מבוצעת גם כיום.
המערכת הורחבה בשנת 141 על ידי המושל וֶן וֶנְג, ואחר-כך בתקופת שושלת טאנג כשנוספו עוד סוללות ותעלות ובתקופת שושלת סונג הורחבה המערכת לשלוש תעלות וארבעה עשר הסתעפויות.
גם בתקופת שושלת יואן ובכל תקופת שושלת מינג בוצעו במערכת שינויים ושיפורים.
שלהי תקופת שושלת מינג ותחילת תקופת שושלת צ'ינג אופיינו בלחימה מתמשכת והמערכת ניטשה.
כשהמצב התייצב השתתפו התושבים המקומיים בשיפוץ המערכת והיא הורחבה על מנת להשקות כ-1,800 קמ"ר.
מאז המערכת תוחזקה היטב והורחבה בהדרגה וכיום היא משקה 6,680 קמ"ר ב-34 נפות.
המערכת העתיקה נשמרה אם כי בשיפורים ובהרחבות נעשה שימוש בחומרים ובטכנולוגיות בנייה מודרניים.
השיטפונות השנתיים פסקו כליל עם השלמת המערכת.
מערכת ההשקיה הפכה את סצ'ואן לאזור החקלאי הפורה ביותר בסין.
כאות תודה בנו התושבים על הגדה המזרחית של מערכת ההשקיה מקדש לזכרו של לי בינג.
גם את אופיים הרגוע של תושבי האזור נוהגים התושבים לשייך למיזם הבנייה של לי בינג.
כיום מערכת ההשקיה של דוּגְ'יָאנְגְיֵן היא אתר תיירות חשוב.
גם מדענים מהמערב הביעו את הערכתם לעקרונות ההנדסיים שבבסיס המערכת, החל מפרדיננד פון ריכטהופן שביקר באתר ב-1872 ושיבח את המערכת כמערכת ייחודית מסוגה בעולם, וכלה בד"ר פראמג'י (K.K.
Framji), המזכיר כללי (בשנים 1963–1988) של הוועדה הבינלאומית להשקיה וניקוז (The International Commission on Irrigation and Drainage (ICID)), שביקר במקום ב-1986 והתפעל מהמערכת.
עיקר ההערכה נובעת מכך שהמערכת אינה תלויה בסכר שהוא אמצעי המקובל בכמעט כל מערכות ההשקיה הגדולות האחרות.
סכר הוא אומנם אמצעי יעיל, אבל עם השלכות שליליות על הסביבה כדוגמת הצטברות סחף מאחוריו ופגיעה באוכלוסיית הדגים.
בשנת 2000 הוכרז האתר כאתר מורשת עולמית.
לזכות המערכת ניתן לומר שאף שאזור סצ'ואן ידוע כאזור שבו יש רעידות אדמה רבות היא צלחה את כולן בשלום.
כך למשל רעידת האדמה בסצ'ואן ב-2008 שבה היו עשרות אלפי הרוגים, והעיר דוּגְ'יָאנְגְיֵן נפגעה קשה, גרמה לסדק קל בסוללת יוּ'דְזְוֵי בלבד.
הספיקה השנתית של נהר המין היא כ-15 מיליארד מ"ק והנהר סוחף מדי שנה כ-40 מיליון טון של סחף ואבנים.
מטרת המערכת לתעל כמות אחידה של מים לתעלת ההשקיה תוך כדי סינון מרבית המים המגיעים לתעלת ההשקיה מסחף ואבנים.
סוללת יוּ'דְזְוֵי (鱼嘴 – "פי הדג", מספר 4 באיור) – קרויה כך בשל חלקה הצפוני החרוטי הדומה לפה של דג (מספר 2 באיור).
זוהי סוללה מלאכותית באמצע הנהר המחלקת את הנהר לשני ערוצים: "הערוץ הפנימי" ממזרח לסוללה, צר ועמוק (מספר 5 באיור) ו"הערוץ החיצוני" ממערב לסוללה, רחב ורדוד יותר מהערוץ הפנימי (מספר 3 באיור).
אורך הסוללה בצד הערוץ החיצוני הוא 880 מטרים ואורכה בצד הערוץ הפנימי הוא 710 מטרים.
רוחב הסוללה 30 מטר בפסגתה ו-140 מטרים בבסיסה וגובהה בין 5 ל-8 מטרים מעל פני המים.
הסוללה מחלקת את המים, כך שחלקם העליון שבהם ריכוז נמוך של סחף מנותב לתעלה הפנימית וחלקם התחתון העשיר בסחף מנותב לתעלה החיצונית.
סינון המים מסחף בשיטה זו יעיל במיוחד ככל שספיקת המים בנהר גדולה יותר ומגיעה עד 98% מהסחף המנותב לתעלה החיצונית.
סידור זה גם מבטיח שחלוקת המים בימים רגילים תהיה 60% לערוץ הפנימי ו-40% לערוץ החיצוני.
מספרים אלו מתהפכים בתקופת שיטפונות שאז כ-60% ממי הנהר מנותבים אוטומטית לערוץ החיצוני ו-40% לערוץ הפנימי.
פֵיייָאשָׁאן (飞沙堰, "מחסום החול המתעופף", מספר 7 באיור) – מחסום באורך 240 מטרים ובגובה שני מטרים המשתרע על התעלה המקשרת בין הערוץ הפנימי לערוץ החיצוני ומקשר בין הקצה הדרומי של סוללת יוּ'דְזְוֵי לבין הקצה הצפוני של סוללה בהמשך המכונה "סוללה בצורה V" או "סוללת זֶ'נְדְזְה".
מטרת המחסום להתמודד עם עודפי מים.
בימים כתיקונם עוברים מעט מים מעל למחסום ומרבית המים בערוץ הפנימי מנותבים לתעלת ההשקיה דרך מעבר בָּאופִּינְגְקוֹאוּ , אבל כשיש שיטפונות נתקלת הזרימה המהירה בערוץ הפנימי בעיקול הנהר ונוצרים מערבולות המעלים את הסחף והאבנים כלפי מעלה ואז עודפי המים והסחף מנותבים מעל למחסום אל הערוץ החיצוני.
המחסום המקורי היה בנוי כמו הסוללה מסלעים בתוך סלי חזרן, אבל הוא ניזוק בשיטפונות ונבנה מחדש מבטון מזוין.
בָּאופִּינְגְקוֹאוּ (宝瓶口, "אוצר צוואר הבקבוק", מספר 8 באיור) – תחילת תעלת ההשקיה.
קטע זה שנחצב בהר במאה השלישית לפני הספירה מהווה כניסה צרה לתעלה שאורכה 36 מטרים, רוחבה 28.9 מטרים ועומקה 18.8 מטרים.
ממדים אלו מבטיחים זרימה אחידה גם בתקופת שיטפונות שאז מרבית המים (כשלושת רבעי הספיקה) מתועלים דרך הפֵיייָאשָׁאן לערוץ החיצוני.
גשר אָנְלָאן (安澜桥, "גשר בני הזוג", מסומן כ-A באיור) – גשר תלוי באורך 261 מטרים החוצה את הנהר מין כולו כשהוא נסמך על הסוללה המלאכותית שבמרכז הנהר.
הגשר היה ידוע כאחד מ"חמשת הגשרים העתיקים של סין".
הגשר הראשון שנבנה בתקופת לי בינג, "גשר ג'וּפּוּ", עבר מעל הערוץ הפנימי בלבד וקישר בין הסוללה למרגלות הר יוּ'לֵיי.
בתקופת שושלת סונג הוא הוחלף ב"גשר פִּינְגְשְׁה" שנשרף בתקופת המלחמות שאפיינו את סוף שושלת מינג.בשנת 1803 בתקופת שושלת צ'ינג הציעו תושב מקומי בשם חֶה שְׂייֵנְדֶה ואשתו לבנות גשר חליפי עשוי מלוחות עץ ומעקות מחזרן, שיחצה את שני הערוצים וגשר זה כונה "גשר בני הזוג" לכבודם.
גשר זה נהרס בשנות ה-70 של המאה ה-20 והוחלף בגשר מודרני.
מקדש אָרוָאנְג (二王庙, "מקדש שני המלכים", מסומן כ-C באיור) – היה ידוע במקור כמקדש וָאנְגְדִי (望帝祠) והיה מוקדש למלך מדינת שו.
המקדש המקורי הועתק למקום אחר בסוף המאה החמישית.
במקומו הקימו התושבים מקדש לזכרם של לי בינג ובנו המיתולוגי בשם צ'ונְגְדֶמְיָאו (崇德庙 – "מקדש יראת הכבוד").
המקדש הורחב בתקופת שושלת סונג ושמו שונה ל"וָאנְגְמְיָאו" (王庙 – "מקדש המלך"), ונבנה מחדש במאה ה-17 בתקופת שושלת צ'ינג, ואז גם קיבל את שמו הנוכחי.
שני המלכים בשם המקדש רומזים ללי בינג ובנו שאותם הכתירו התושבים למלכים לאחר מותם.
מכלול המבנים במקדש עשויים עץ ומשתרעים על שטח של 10,072 מ"ר, והוא מיישם את תוכנית המקדש המסורתית התקנית למעט העובדה שהוא אינו מסודר על ציר צפון-דרום.
האולם הראשי, המכיל את פסלו של לי בינג, נפתח לחצר הצופה לבימת אופרה.
ביום ההולדת המסורתי של לי בינג, היום ה-24 בחודש השביעי של לוח השנה הסיני, מופיעות להקות אופרה מקומיות בפני הציבור.
האולם האחורי מכיל פסל מודרני של האל אָרלָאנְג שֶׁן (二郎神), גיבור מיתולוגי בפולקלור הסיני שנטען כי היה בנו של לי בינג, אבל הכרוניקות ההיסטוריות אינן מאשרות טענה זו וייתכן כי הוא הומצא על ידי המקומיים על מנת שלגיבור המקומי תהיה מורשת משפחתית.
מעל למכלול ניצב ביתן גְווָאנְלָאן ובה חקוקות אמרות המיוחסות ללי בינג כיצד לטפל במערכת ההשקיה, דוגמת "אם הנהר מתפתל חצוב תעלה ישרה; כשקרקעית הנהר רחבה ורדודה, העמק אותה".
מקדש פֿוּלונְג (伏龙观, "מקדש הכנעת הדרקון", מסומן כ-D באיור) – מכלול בן שלושה אולמות על מדרון ההר השוכן בפארק לְיוֹדִי.
המקדש הוקם במאה השמינית לכבוד פָאן צָ'אנְגְשֶׁנְג (范長生, fàn chángshēng, מת 318) שהיה נזיר טאואיסטי שסייע ללִי שְׂיונְ'ג להתמרד כנגד קיסרי שושלת ג'ין ולהקים ממלכה עצמאית.
בתקופת חמש השושלות ועשר המדינות, במאה העשירית, 1,300 שנים לאחר מותו, הוענק ללי בינג התואר דָה'אָנְוָאנְג (大安王) והוקם היכל על שמו במקדש.
עקב כך שונה שם המקדש לפֿוּלונְג ("הכנעת הדרקון"), שם המזכיר אגדה הקשורה בלי בינג.
בתקופת שושלת סונג התפשטה האגדה על אָרלָאנְג שֶׁן, בנו המיתולוגי של לי בינג על פיה הוא כבל את הדרקון שהוא ושבעה מחבריו לכדו במארב במקדש אל הנהר כאשר הדרקון בא לקחת את הקורבן האנושי שהוכן עבורו.
מאז פעולה זו לא סבל האזור משיטפונות.
בשנת 168 בתקופת שושלת האן המזרחית הוצב פסל של לי בינג בנהר כאמצעי לנטר את זרם המים, כאשר אם המים עלו מעל לכתפיו סימן שיש שיטפון ואם הם מתחת לשוקיו סימן שיש בצורת.
הפסל נמשה מן הנהר ב-1974 והוצב במרכז האולם הראשי.
גובהו 2.9 מטרים ומשקלו כ-4.5 טון.
הפסל נחשב כפסל העתיק ביותר המייצג דמות אנושית שנתגלה בסין.
באולם האחורי מוצג דגם חשמלי המסביר את פעולת מערכת ההשקיה.
שמורת הטבע לונְגְשִׂי-חונְגְקוֹאוּ (龙溪－虹口国家级自然保护区) משתרעת על שטח של 161.4 קמ"ר בחלק הצפוני של רכס הרי חֶנְגְדְווָאן (横断山脉, בפין-יין Héngduàn), כ-1,500 מטרים צפונית מערבית צפונית לעיר דוּגְ'יָאנְגְיֵן.
השמורה משתרעת על אזור המעבר בין אגן סצ'ואן לרמת טיבט.
בשטחה מצויים רכסי הרים וביניהם עמקים עמוקים.
גובהה מ-726 מטרים ועד 4,582 מטרים (פסגת גוָאנְגְגוָאנְג) מעל פני הים.