tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בני אדם יכולים גם לחוש מאוימים מהפחד עצמו, כאילו הוא ה"אויב", או הסכנה עצמה, וכתוצאה מכך מתנגדים לו, מתעלמים ממנו ונמנעים מלחוות אותו.
על פי השיטה, נטיות אלו הן תגובות שמגבילות את האדם ופוגעות ביכולת ההסתגלות שלו מאחר שהן מתערבות בתהליך הטבעי של עיבוד פחד.
מחקרים רפואיים מראים כי "כל עוד פחד הוא התגובה לסכנה קיימת, זוהי תופעה טבעית ואף יעילה", וכי לאפשר לגוף לעבד פחד באופן טבעי מלמד אדם להתמודד עמו ביעילות "אם תנסה לברוח ממנו, אם תנסה להסתתר ממנו, אם תיקח קסנקס..., כך אתה למעשה מנציח פחד."
שיטת גרינברג מתארת שמה שאנשים בדרך כלל מזהים כפחד (לדוגמה: "קפאתי, אני מרגיש חסר אונים, כל השרירים שלי נתפסו, אני לא יכול לנשום") הוא למעשה התגובה שלהם לפחד, כי בדרך כלל הם לא בסיטואציה של הלחם או ברח.
תגובות אחרות לפחד יכולות להיות דאגה, היסוס, חרדה, חשדנות, פאניקה, ועוד.
מטרתו של הלימוד על פחד בשיטה היא לעצור תגובות אוטומטיות לפחד עצמו המוטבעות בגוף ובתפיסה של האדם.
הלימוד נוגע גם בפחד ישן ובמסקנות שהוסקו ממנו שהן בעלות השפעה המזיקה לגוף ולחיי האדם.
השיטה מלמדת להשתמש בתשומת לב ובפיזיות כדי להפסיק להימנע מפחד, ובמקום זה לאפשר אותו כתחושה פיזית של זרימה או תנועה של אנרגיה בגוף, כדי להשיג חיוניות, בהירות מחשבה, ריכוז והחלטיות.
שיטת גרינברג מתייחסת לכאב מכיוון שהוא מושך תשומת לב רבה מצד אנשים ומהווה חלק מהחוויה האנושית .
כאב הוא הדרך של הגוף להצביע על כך שהוא לא במיטבו, שהוא פצוע או חולה.
לעיתים הוא מהווה סימן אזהרה לכך שישנה פגיעה ברווחתו הכללית של האדם, כמו במקרים של אובדן, כישלון, פרידה ועוד.
כאב הוא אלמנט חיוני במערכת ההגנה של הגוף, הוא מזרז תהליכי החלמה ונחוץ לקיום בריא.
זהו אחד מהכוחות הכי חזקים שמשפיעים על החיים, ההתנהגות והיכולת ללמוד.
השיטה טוענת שלמרות היותו הבט טבעי של החיים, כזה שהגוף יכול במידה רבה להסתדר איתו ולהחלים, לרוב הוא מעורר פחד רב, מאמץ להימנע ממנו וסיבוכים כתוצאה מכך.
החוויה של כאב היא סובייקטיבית, משתנה לפי התפיסה של הפרט, ומושפעת מגורמים נוספים כמו ערכים תרבותיים, ציפיות חברתיות והתנסויות קודמות.
הדבר עשוי להתבטא בהתנהגות, למשל: התעלמות, ניסיון להתגבר על כאב, או להאשים וליצור דרמה.
נטיות כאלו בדרך כלל מעוצבות ונלמדות מגיל צעיר, לעיתים כדי להסתגל לסיטואציה מסוימת, אך יכולות להפוך לברירת מחדל כל פעם שמופיע כאב כלשהו.
על פי השיטה, תגובות אלו, הנראות כבלתי נפרדות מהכאב, מסיחות את תשומת הלב מהגוף מתוך ניסיון להפחית את עוצמת הכאב והשפעתו.
המאמץ להתנגד ולחסום כאב, מתבטא במתח שרירי, כווץ, הפחתת הנשימה, נוקשות והגבלת התנועה.
זהו מאבק הנעשה עם מאמץ מיותר ושעשוי, אם נמשך לאורך זמן, ליצור עוד כאב ואף להפוך אותו לכרוני.
בנוסף הוא יוצר מתח, מחליש ומתיש ויכול להוביל למצבי רוח חוזרים, שינויים בהתנהגות וסבל.
תרגול המתודולוגיה נעשה במטרה ללמד אנשים להשיג שליטה ולהפסיק מה שהם עושים בצורה קבועה כדי להימנע מכאב קיים, להיות עם כל תשומת הלב לגופם ולחוות את הכאב כפי שהוא.
במצב זה יש לגוף יותר אנרגיה שהוא יכול למקד ולהשקיע בהתמודדות עם הכאב ותחושות שונות סביבו, וכך יש לו סיכוי טוב יותר להחלים.
לטענת השיטה, ניתן ליישם זאת בכל סוג של כאב או חוסר נוחות, ותרגול סדיר וממוקד ייפתח יותר ביטחון ואומץ בהתמודדות עם מצבים כואבים.
הלימוד בשיטת גרינברג נעשה במגוון טכניקות שמטרתן להרחיב את תשומת הלב לגוף וכוללות, בהתאם לסוג הפעילות, טכניקות מגע, תקשורת מילולית, אבחון בכפות רגלים, עבודה דרך כפות רגליים, שאלונים, כתיבה תיאורית, תרגילים ותנועה חופשית.
מבחינת השיטה יש חשיבות לכך שהשימוש בטכניקות ייעשה מתוך התייחסות וגישה של הוראה ולמידה והיא מבהירה:
מגע מלמד - המגע נתפס כצורת תקשורת עם הגוף ומטרתו ללמד.
המגע מושך את תשומת לב האדם מהעולם הפנימי אל אזור מסוים בגוף ולחוויה הקיימת.
השיטה עושה שימוש בארבעה סוגי מגע בסיסיים עם וריאציות רבות, וכמאתיים טכניקות.
לדבר אל הגוף (talking to the body) - תקשורת מילולית משמשת כדי להבהיר את מה שהאדם חווה, למקד את תשומת לבו ולהשפיע על הגוף.
הדגש הוא על הפניית תשומת הלב מהתוכן המילולי אל החוויה המלאה והממשית שהאדם חווה בגוף.
תהליך אישי הוא סדרת פגישות (סשנים) של מתאמן עם מדריך, שמתחיל בהגדרת המטרה של המתאמן והסכמה על התגובה הקבועה שעומדת בדרכו, שאותה ילמד לעצור.
זו מובהרת ומתוארת מילולית ומוצגת באופן שממחיש כיצד היא מופיעה כחוויה בגוף ובחיי היומיום.
האבחון, על פי הגוף וכפות הרגליים, מספק גם אינפורמציה כללית נוספת לגבי מצב המתאמן.
המדריך מתכנן אסטרטגיה ללימוד השיעורים הרלוונטיים בהתאמה למתאמן.
במהלך סשן המדריך עשוי להשתמש בכל אחת מן הטכניקות ולבחור תנוחות שונות לעבודה (שכיבה, ישיבה, עמידה או תנועה) כדי להתמקד על אזור מסוים, איכות ספציפית או כל הבט אחר בחוויה של המתאמן.
בדרך כלל בתחילת תהליך מלמדים את המתאמנים שיעורים בסיסיים של תשומת לב לגוף; אופציות נשימה שונות, הרפיה, שליטה בשרירים, להפסיק מאמץ, יצירת שקט וכו'.
כאשר זה מושג, המדריך מלמד את המתאמן להעמיק את תשומת לבו למגוון תחושות פיזיות שמלוות אספקטים של התגובה שתוארה- כמו התנהגות, תנועות, מחשבות וכוונות, רגשות והיסטוריה רלוונטית.
תוך כדי, המתאמן לומד יותר ויותר שליטה על הדרך בה הוא מייצר את התגובה בגופו ובתשומת לבו.
בסופו של דבר המטרה היא שהמתאמן יוכל ליצור, מתוך בחירה, תגובה שקודם לכן הייתה בלתי נשלטת, לעצור אותה ולאפשר לעצמו להיות טבעי כפי שהוא.
השיטה מדגישה, כי מכיוון שהתהליך הוא לימודי, התקדמותו ופירותיו תלויים לא רק בכישוריו המקצועיים של המדריך, אלא גם ביכולתו ונכונותו של המתאמן להשתתף בצורה פעילה ולהיות מעורב.
תהליך החלמה - מתודולוגיה ספציפית של השיטה המיושמת במצבים פיזיים חריפים, פציעות וסימפטומים שונים.
מטרתה לעודד את יכולתו הטבעית של הגוף להחלים באופן מלא ולשוב לאיתנו, על ידי יצירת התנאים שיאפשרו זאת.
השיעורים, כמו להפסיק תגובות אוטומטיות נגד כאב, להסכים להרגיש פחד ולאפשר לגוף לעבוד, מכוונים וממוקדים על המצב הפיזי שהוגדר.
התהליך נעשה באינטנסיביות ודחיפות בהתאם לכוח הזמין בגוף המתאמן והמאבק שלו להבריא.
מחקר הבודק את יעילותה של שיטת גרינברג בהפחתת כאבים כרוניים בגב תחתון, הפחתת מוגבלות בתנועה כתוצאה מהכאב ושיפור באיכות החיים הכללית מתקיים במרכז ע"ש סוראסקי בתל אביב.
מנחים ומורים מורשים בשיטת גרינברג מלמדים פעילויות קבוצתיות הכוללות תהליכים קבוצתיים, סדנאות, וחוגים בנושאים שונים.
בפעילויות, לומדים המשתתפים את הגישה התאורטית של השיטה לנושא הנדון, וכן מתאמנים ומתנסים בעצמם על ידי תרגילים, כתיבה תיאורית, הדגמות ואימון אישי.
הסמכת מדריכים בשיטת גרינברג ללמד תהליכים אישיים, מצריכה השלמת תוכנית לימודים תלת שנתית הכוללת לפחות 990 שעות לימוד אקדמאיות ומעשיות.
כדי להמשיך לשנת הלימודים השנייה והשלישית נדרשים הסטודנטים בסוף כל שנה לעבור פגישת סופרויז'ן עם מורה מורשה שעליה יקבלו תעודה המציינת את השלב הלימודי שלהם (מדריך שלב 1 ו-2).
בסיום השנה השלישית, על התלמידים להציג את עבודתם עם מתאמנים ולהגיש שתי עבודות גמר כדי להשלים את כל הדרישות לקבלת ההסמכה כפי שנקבע על ידי הוועד האקדמי המפקח של שיטת גרינברג.
מדריכים מוסמכים (בעלי דיפלומה) יכולים להצטרף לאיגוד הבינלאומי של מדריכי שיטת גרינברג (IAGMPׂ) ולהשתתף בקורסי המשך מתקדמים למדריכים מוסמכים.
מנחי קבוצות הם מדריכים מוסמכים אשר למדו בתוכנית למנחים.
אחרי שהשלימו לימודיהם הם מורשים לפתח וללמד פעילויות בנושאים שונים המעניינים אותם תוך שימוש בקונספט ובעקרונות של השיטה.
יש עליהם פיקוח ורישיונם מחודש כל שנה על ידי אבי גרינברג וועדה שעוקבת אחרי התקדמותם.
הם עצמאיים בארגון וניהול פעילויותיהם.
המורים המלמדים את המקצוע הם מנחים מורשים שרכשו ניסיון בלימוד קבוצות.
הם עוברים תוכנית הכשרה למורים, המעניקה להם רישיון לפתיחת בית ספר להכשרת מדריכים מוסמכים ומעקב אחרי התפתחותם המקצועית.
הוועדה להמשך ההתפתחות המקצועית והאישית של השיטה, שבראשה אבי גרינברג, מפקחת על עבודתם ומחדשת את רישיונם.
ישנם מספר בתי ספר באירופה שמנוהלים בצורה עצמאית על ידי המורים.
באתר האינטרנט הרשמי של שיטת גרינברג ובפרסומים נוספים מופיעה ההצהרה הבאה:
" שיטת גרינברג היא מתודולוגיה של תשומת לב המלמדת דרך הרחבת ומיקוד תשומת הלב לגוף.
היא אינה מתיימרת לרפא, להיות רפואה אלטרנטיבית, או מסז' טיפולי, או להיחשב בין המקצועות הטיפוליים.
היא אינה מיועדת לאנשים הסובלים ממצבים הנחשבים מסכני חיים, ולא לאנשים במצבים או בעלי מחלות חמורות הדורשים טיפול רפואי או פסיכיאטרי.
יותר מכך, היא אינה מיועדת להיות תחליף לשום סוג של טיפול נדרש.
לשיטה אין בסיס אידאולוגי או מיסטי והיא אינה דורשת סגנון חיים מסוים".
כללי האתיקה וההתנהלות המקצועית של שיטת גרינברג - הקוד האתי מתווה את העקרונות, היישום והערכים הנדרשים מכל הסטודנטים והמדריכים המוסמכים החברים ב-IAGMP.
הוא מפרט בנוגע לאספקטים מקצועיים, אופן ההתנהלות בתהליך אישי, הסטנדרטים של סביבת עבודה מקצועית ותפקיד המדריך.
האיגוד המקצועי הבינלאומי של מדריכי שיטת גרינברג הוא ארגון אוטונומי שיוסד בידי מדריכים מוסמכים שחיפשו מסגרת שתבטיח את איכות עבודתם.
החברות בו ניתנת רק למדריכים מוסמכים.
מטרת האיגוד היא להבטיח את הרמה המקצועית, השירות והאתיקה שניתנים על ידי חבריה.
מוסכם על חברי האיגוד לקיים את הקוד האתי וההתנהלות המקצועית של שיטת גרינברג, ולהמשיך להתפתח במסגרת דיסציפלינה מקצועית ואישית באופן שוטף.
חברי האיגוד עוברים פגישת סופרויז'ן אחת לשנה ומשתתפים בקורסים מתקדמים למדריכים מוסמכים.
מבקרי השיטה טוענים כי האיגוד של מדריכי השיטה, אותו ייסד אבי גרינברג, מנוהל באופן ריכוזי, ועל הגבול הדק שבין שיטה לבין כת.
גרינברג שולל טענה זו, וטוען כי הארגון מקפיד על סטנדרטים מקצועיים, תוך שמירה על בחירה חופשית של המדריכים והזכיינים של השיטה.
בספרנות, שיטת דיואי היא שיטה למיון וסימון ספרים הנהוגה בספריות, כשמיון הספרים נעשה על פי נושאים והנושאים מחולקים לתת-נושאים וכך הלאה ומסומנים על ידי מספרים, הסימון נקרא נוטציה (Notation).
שיטת דיואי מבוססת על השיטה העשרונית, ולכן מאפשרת פירוטי משנה של נושאים כמעט ללא הגבלה.
את השיטה הגה מלוויל דיואי ב-1876, ספרן בן 21 בארצות הברית.
הוא נתן פתרון לבעיה שהתעוררה עם ריבוי הספרים והנושאים, שקשה היה לאתרם בספריות ובמאגרי הספרים לקראת סוף המאה ה-19. עם התפתחות המדע ויצירת תחומים חדשים (כגון תחום המחשבים) בוצעו עדכונים ושינויים בשיטה.
הגרסה הנוכחית היא גרסה 23 שיצאה לאור באמצע 2011. בעלי הזכויות כיום על השיטה היא חברת OCLC מאוהיו המתמחה בקיטלוג ומיון פרטי דפוס.
דיואי חילק את התחומים לעשרה תחומים עיקריים, שהם בחלוקה ראשית כדלהלן:
000 - ספרות כללית הכוללת מילונים ולקסיקונים
600 - מדעים שימושיים (כולל טכנולוגיה ורפואה)
את הנושאים הכלליים ניתן לחלק לחלוקות משנה בלי הגבלה, כשמקובל אחרי שלוש ספרות לשים נקודה כדי להקל על ההתמצאות.
לדוגמה, תחום המדע הטהור מחולק לענפים בצורה הבאה:
520 - אסטרונומיה ומדעים קרובים
550 - גאולוגיה ומדעים קרובים
560 - פאליאונטולוגיה (מדע המאובנים)
דוגמה לתת-חלוקה של הנושא אסטרונומיה:
את נושא הקוסמולוגיה אפשר לפצל לנושאים ספציפיים יותר על ידי הוספת ספרות מימין.
הנושאים יכולים להיות ספציפיים כמו כגון: קרינת רקע קוסמית, תאוריית המצב היציב, היקום האינפלציוני.
דוגמה: ספר שעוסק בנושא המפץ הגדול יקוטלג במספר 523.101, ספר העוסק באיורים או קריקטורות שמתארות את המפץ הגדול יקוטלג במספר 523.101.022.
ברוב הספריות הציבוריות בישראל נהוג להשתמש בגרסה מצומצמת של שיטת דיואי.
בשיטה זו פירוט המשנה של הנושאים מצומצם יותר.
בנוסף מוסיפים לספרים הקשורים לארץ ישראל את האות E לפני מספר המדף (או את הספרה 9 בסוגריים אחרי מספר המדף), וישנם מספר שינויים בסימון המייחס למדינות ואזורים מסוימים.
חלק מהספריות האקדמיות בישראל משתמשות בשיטת דיואי, אך חלקן מעדיפות שיטות אחרות, כגון: שיטת ספריית הקונגרס ושיטת UDC.
בחלק מהאוניברסיטאות משתמשים במספר שיטות במקביל, בהתאם לצרכים השונים של כל אוסף ספציפי.
בחלק מהספריות בישראל נהוגה שיטה לצורך מיון נושאים ביהדות הנקראת "שיטת שלום".
השיטה פותחה על ידי פרופסור גרשם שלום, חוקר הקבלה, שהיה ספרן בבית הספרים הלאומי והאוניברסיטאי בירושלים.
שלום פיתח את השיטה, כיוון ששיטת דיואי לא פיתחה מספיק את תחומי המחקר ביהדות (עיקר הדגש בשיטת דיואי בהקשר של דתות הוא מחקר על נצרות).
שיטת מיון זו מרחיבה את המיון בשיטת המיון של דיואי בתחום היהדות, בהיסטוריה של עם ישראל, בלימודי ארץ ישראל ומארגנת את מיון הנושאים בתנ"ך לפי המסורת היהודית.
תוספת זו מאפשרת לספריות למיין את ספרות המחקר הענפה בתחומים הללו.
פיתוח מסוים של השיטה נמצא כיום בשימוש בין השאר גם בחלק מספריות אוניברסיטת בר-אילן.
שיטת בריסק היא שיטה אנליטית ללימוד הגמרא.
השימוש בשיטה מצוי לעיתים בקרב האחרונים, אך רבני העיר בריסק לבית סולובייצ'יק שכללו אותה ועסקו בה באינטנסיביות רבה.
ניצני השיטה ניכרים כבר בספר "בית הלוי", שכתב הראשון לשושלת בריסק - רבי יוסף דוב הלוי סולובייצ'יק.
עיקר התפתחותה ושכלולה נעשו על ידי בנו - רבי חיים מבריסק, נכדו - הרב יצחק זאב סולובייצ'יק ונינו - הרב יוסף דוב סולובייצ'יק.
בתחילה הייתה התנגדות לשיטה זו, אך בימינו היא נפוצה בקרב ציבור לומדי התורה.
ברבות מהישיבות הוטמעה השיטה, וחלק מהלימוד מתבסס עליה.
שיטת בריסק שונה משיטת הלימוד הידענית שהייתה קיימת עד אז.
השיטה הישנה התבססה על בקיאות רחבה בתלמוד ועל ניסיון להגיע להבנת הסוגיה הנלמדת בעזרת השוואה מול מקרים דומים בסוגיות אחרות.
לעומת זאת שיטת בריסק מבוססת על ניסיון להבין את כללי הסוגיה, יסודותיה והגדרתה, מתוך הסוגיה עצמה.
באופן זה, פרטי הסוגיה יוצרים מסקנה אינדוקטיבית, שמכאן ואילך ניתן להחיל אותה באופן דדוקטיבי על סוגיות אחרות בתלמוד.
ביסוד השיטה עומדת לוגיקה טהורה, המתבססת על הבנה עמקנית של מאפייני הנתונים ההלכתיים שבסוגיה, ללא קשר לנתונים תומכים או סותרים מסוגיות אחרות.
דפוס בולט של דרך הלימוד הבריסקאית, הוא החקירה.
זו מחלקת בין שני דינים דומים על יסוד אבחנה מופשטת.
להלן יובאו דוגמאות אחדות להמחשת השיטה.
מאפיין נוסף של שיטת בריסק הוא עיסוק רב בלימוד ספרו של הרמב"ם - "משנה תורה", ובלימוד מסכתות סדר קדשים, על אף שאינן עוסקות בהלכות הנהוגות בימינו.
הלימוד העמקני ברמב"ם נעשה בעיקר במטרה לנתח את יסודות פסיקתו, ולהבין את התפיסות שעמדו בבסיס השקפתו ההלכתית.
ניתוחים אלו מראים את הרציונל שבשיטת הרמב"ם, ומסייעים בביסוס מסקנותיו כנגד דעתם של החולקים עליו, בעיקר הראב"ד המשיג עליו רבות.
עיקרון מודגש נוסף בשיטת בריסק הוא: "מען דארף פארשטיין וואס עס שטייט, ניט פארוואס" (יידיש).
בתרגום לעברית: "עלינו להבין מה כתוב, ולא מדוע".
כלומר כאשר באים לנתח סוגיה תלמודית, אין לנסות להבינה באמצעות השאלה "למה" אמרה התורה את אשר אמרה, כי אין לנו אפשרות לדעת זאת.
עלינו רק לנסות ולהבין "מה" הוא הדין שאמרה התורה, מה גידרו המדויק ומה משמעותו כלפי דינים אחרים.
כאמור, שיטת בריסק מנסה לרדת לשורשי הדינים המובאים בתלמוד.
היא שואפת לאבחן את התפיסות העומדות בבסיס הדינים המובאים, מתוך פיצול דינים אלו באופן מופשט למרכיביהם השונים.
אחד המושגים המפורסמים הקשור לשיטה זו הוא "שני דינים" ("צווי דיני" ביידיש).
משמעות המושג הוא, שדינים רבים בהלכה מורכבים משני אלמנטים נפרדים, שצירופם יחד יוצר את הדין כפי שהוא.
דוגמה לדבר זה, היא מצוות הדלקת נרות בערב שבת.
מעיון והשוואה יסודיים עולה, כי מצווה זו היא גם משום עונג שבת של האדם עצמו, כדי שלא ישהה בחשיכה בשבת, שהלא אסור להדליק אש בשבת, וגם משום כבוד השבת, של השבת עצמה, כלומר ביטוי יחס מיוחד כלפי קדושתה של השבת.
הפיצול לאלמנטים שונים מאפשר להסביר סתירות, שקיימות אצל אותו אמורא, בדינים שנראים במבט ראשון זהים.
דוגמה נפוצה להגדרה מופשטת לפי שיטה זו, היא ההגדרה הנפוצה "חפצא וגברא".
יישומה המקורי של הגדרה זו הוא בהבדל שבין נדר לשבועה.
בעוד שבשבועה האדם מכניס את עצמו בעול של איסור מסוים, וחלות האיסור היא כביכול באדם עצמו ("גברא"), הרי שבנדר חלות האיסור היא בחפץ, כאילו חלה עליו קדושה, שמחמתה נמנע מן האדם להשתמש בחפץ הנדור.
שיטת בריסק נטלה הגדרה ספציפית זו, והשתמשה בה כדי לבאר סוגיות שאינן קשורות כלל לנדרים ולשבועות.
כך למשל בשאלה האם המאכלים האסורים שבתורה הם איסור "גברא", כלומר שאין במאכלים אלו סיבת איסור עצמית, אלא האדם הוא שנאסר באכילתם, או שמא איסורם איסור "חפצא", כיון ששורש סיבת איסורם מונח בהיותם שונים בדבר מה ממיני המאכלים האחרים.
חקירה אופיינית נוספת בשיטת בריסק, היא הניסיון לרדת לשורשם של דינים מסוימים ולברר האם הם סיבה או סימן, כלומר האם הם הגורמים את הדין המדובר, או שהדין קיים בפני עצמו והנושא הנדון מהווה סימן בלבד אך לא הגורם לדין.
דוגמה בולטת לחקירה זו קיימת בדינם של שור תם ושור מועד.
שור שנוגח פעם, פעמיים או שלש, נחשב "שור תם", ואילו מהפעם הרביעית הוא נחשב "שור מועד".
להלכה קיימים כמה וכמה הבדלים בין שור תם למועד.
כאן באה שיטת בריסק ושואלת: מהו גידרה של הנגיחה שלש פעמים; האם העובדה שהשור מתרגל לנגוח פעם אחרי פעם, הופכת אותו לשור מועד, שהרי השור מרגיל את עצמו בהתנהגות עצבנית ונגחנית?
אם כך הוא, הדין של שלש פעמים הוא בבחינת "סיבה" לדין המועדות.
מאידך ייתכן, שבעצם כבר מהפעם הראשונה היה לשור האופי הבעייתי הזה, והנגיחה החוזרת ונשנית אינה הופכת ומשנה את טבעו, אלא שאנו לא ידענו על טבעו הרגזני עד שנוכחנו שהוא נוגח וחוזר ונוגח וחוזר ונוגח.
הנגיחות המרובות אינן משפיעות על טבעו של השור אלא מלמדות אותנו על טיבו ועל כך שהוא מועד להזיק.
לפי זה הנגיחה שלש פעמים היא בבחינת סימן אך לא סיבה.
לחקירה זו ודומותיה ישנן גם משמעויות הלכתיות למעשה.
אבחנות נפוצות נוספות הן: בין "דין" ל"מציאות" (עובדה); בין "עצם" (מרכיב עיקרי של הדין) לבין "מקרה" (מרכיב-לואי שלו); ובין "בכח" (פוטנציאל) ל"בפועל".
שיטה זו עוררה התנגדות בתחילתה, והמתנגדים (כגון הרידב"ז בהקדמת ספרו "בית רידב"ז") טענו שלימוד הגמרא על פי שיטת הרב מבריסק מזכיר את מחקר הכימיה.
מהרי"ץ דושינסקיא תקף את הדוגלים בשיטה באשמה ש"המציאו דרך חדשה, אשר לא שערום אבותינו ולא ידענו עד כה, והיא הלימוד בסברות אשר בודים מלבם...
באשר הם מבלי עולם ואין להם שום צורת ת"ח." גם בישיבות הספרדיות שדוגלות בשיטת הבקיאות הסדרנית, רווחת הסתייגות מהשיטה הבריסקאית המביאה להעמקה ניכרת, אך לבקיאות דלה.
מאידך, תמכו רבים מראשי הישיבות בשיטה, היות שלדבריהם בדור זה הבקיאות היא חסרת ערך ללא העמקה.
ניתן אף למצוא קשר בין עליית השיטה הבריסקאית לבין הפיכת לימוד התורה להמוני, שכן שיטת בריסק הפכה את היכולת לחדש חידושי תורה יצירתיים, לשווה לכל נפש, ללא הכרח בבקיאות מקיפה הנרכשת בעמל של שנים, כנדרש על פי שיטת הלימוד המסורתית.
רבי שמעון שקופ, עם שינויים מסוימים.
רבי איסר זלמן מלצר (בעל האבן האזל)
רבי יוסף דוב הלוי סולובייצ'יק, אם כי יש הטוענים ששיטתו שונה במהותה משיטת בריסק בגרסתה הקלאסית.
חידושי רבנו חיים הלוי על הרמב"ם - מאת רבי חיים סולובייצ'יק.
חידושי הגר"ח על הש"ס במהדורת "סטנסיל" - חידושים שלוקטו משמו של רבי חיים סולובייצ'יק.
חידושי הגרי"ז על הש"ס - מאת רבי יצחק זאב סולובייצ'יק.
חידושי מרן רי"ז הלוי על הרמב"ם - מהנ"ל.
ברכת שמואל - ספרו של רבי ברוך בער מקמניץ.
חידושי הגרנ"ט - חיבורו של רבי נפתלי צבי טרופ.
קובץ שיעורים – ספרו של רבי אלחנן וסרמן.
קונטרס הביאורים - ספרו של רבי משה שמואל שפירא.
שיעורים לזכר אבא מארי - שיעורי הגרי"ד סולוביצ'יק.
שיעורי הרב אהרן ליכטנשטיין - סדרת שיעורים בעשרה כרכים, בהוצאת ישיבת הר עציון, בעריכת תלמידיו.
שיטת האב (Master Theorem) היא כלי יסודי במדעי המחשב, המשמש לקביעת זמן הריצה האסימפטוטי של אלגוריתמים רקורסיביים.
השיטה מאפשרת פתרון יעיל של נוסחאות נסיגה נפוצות המתארות את זמן הריצה, , כתלות בגודל הקלט .
נוסחאות אלו הן לרוב מהצורה , כאשר הוא מספר תת־הבעיות, הוא גורם הקטנת גודל הקלט בכל קריאה רקורסיבית, ו־ מייצג את עלות העבודה ללא הקריאות הרקורסיביות (חלוקה ואיחוד).
היתרון המרכזי של שיטת האב טמון ביכולתה לספק חסם אסימפטוטי הדוק (באמצעות סימון ) לזמן הריצה הכולל של האלגוריתם במהירות, כמעט ללא צורך בחישובים מורכבים.
במקרים מסוימים, בהינתן נוסחת נסיגה לזמן ריצה, ניתן ליישם את השיטה כדי למצוא פתרון מיידי, כיוון שהיא מכסה מגוון רחב של יחסי נסיגה סטנדרטיים הנמצאים בשימוש נפוץ באלגוריתמים של הפרד ומשול.
השימוש בשיטת האב חוסך את הצורך בפתרון מלא של נוסחת הנסיגה באמצעות שיטות כמו עץ הרקורסיה או שיטת ההצבה.
ניתן למצוא חסם הדוק אסימפטוטית באחד משלושת המקרים הבאים:
השיטה פועלת גם עבור ו-.
לדוגמה, בהינתן נוסחת הנסיגה , ניתן להשתמש בשיטת האב באופן הבא:
זהו מקרה ב' בשיטת האב, ולכן: .
שיטת אלכסנדר (או טכניקת אלכסנדר) היא שיטת אימון פיזית ורגשית, שפותחה על ידי פרדריק מתיאס אלכסנדר (1869-1955) שמטרתה לעזור לאדם להיטיב את תפקודו ואת מצבו הבריאותי והרגשי על ידי שיפור הרגלי עומק בצורת השימוש בגופו המתבטא גם בשיפור היציבה.
במהלך הוראת הטכניקה, המורה מקנה לתלמיד בעזרת ידיו התנסויות תחושתיות המלמדות אותו כיצד לשנות בעצמו הרגלים לקויים ביציבה ובתנועה.
באמצעות הידיים, המורה מביא את התלמיד למצב בו הוא עומד נינוח, ללא לחצים על עמוד השדרה.
המורה מנחה את התלמיד ומניע את גופו בעדינות, באמצעות ידיו והתלמיד לומד כיצד לזוז בצורה שמיטיבה עם הגוף, ובפרט עם עמוד השדרה.
לדברי העוסקים בתחום, השיטה היא מניעתית ושיקומית.
לדידם, כשיטה שיקומית היא מסייעת לסובלים ממחושי גב וגפיים, פריצות דיסק, מכאבי ראש, מקשיי נשימה ומצרידות.
השיטה מסייעת גם להפחתת מתח וחרדות, שיפור הקשב והריכוז ולאיזון רגשי.
כמו כן, לפי העוסקים, השיטה גם עוזרת בשיקום נכים ובשיקום לאחר תאונות וניתוחים.
השימוש בשיטה נפוץ בכל העולם, בעיקר אירופה, ארצות הברית וישראל.
השיטה קנתה לה מעריצים רבים ביניהם הפילוסוף והפסיכולוג ג'ון דיואי, הסופר הבריטי אלדוס האקסלי, המחזאי ג'ורג' ברנרד שו, המוזיקאית נלי בן אור ורבים אחרים.
בישראל נפתח בירושלים בית הספר הראשון למורים בשנת 1974. בית הספר נוסד על ידי שמואל נלקן אשר ניהל אותו עד לפטירתו בינואר 2015, והיה לבית הספר הראשון מחוץ לגבולות אנגליה.
מספר המורים בישראל, ביחס לאוכלוסייה, הוא מן הגבוהים בעולם, וישנם מספר מורים ישראלים בכירים המנהלים בתי ספר למורים באירופה ובצפון אמריקה.
שיטת ברינל (Brinell Scale) היא שיטה לבדיקת קשיות מתכות.
השיטה בודקת את התנגדות המתכת לחדירת חומר זר (חודרן) לתוכה.
באמצעות בדיקה זו ניתן לקבוע תכונות טכנולוגיות ומכניות של החומר.
שיטת ברינל קרויה על שם ממציאה, המהנדס השוודי יוהאן אוגוסט ברינל (Johan August Brinell).
היא הומצאה בשנת 1900 והייתה השיטה הראשונה לבדיקת קשיות החומר.
בשיטת ברינל, בדומה לשיטת ויקרס, המדידה מתבצעת עבור העקבה שמשאיר החודרן במשטח הנבדק, ועל פי קוטרה ניתן לקבוע את קשיות החומר ביחידות BHN (Brinell Hardness Number, מסומן גם כ-HB).
החודרן הסטנדרטי בשיטה זו הוא כדור פלדה בקוטר של 10 מ"מ הפועל בכח של 3000 קג"כ למשך 30 שניות.
עומס הפעולה של החודרן משתנה לפי קשיות החומר; עבור חומרים רכים העומס המופעל נמוך, ועבור חומרים קשים משתמשים בחודרן העשוי מקרביד הטונגסטן במקום חודרן הפלדה.
שיטה זו מאפשרת לחשב את קשיות החומר, והיא מהירה, זולה ופשוטה יחסית לשיטות אחרות.
חסרונה העיקרי הוא שמדידת קוטר העקבה נעשית על ידי הבודק ואינה בהכרח מדויקת.
הנוסחה המשמשת לחישוב קשיות לפי מספר ברינל היא:
- העומס המופעל - [Kg]
- קוטר העקבה [mm] (ממוצע חשבוני בין d1 ל-d2)
על מנת לקבל תוצאות אמינות בשיטה זו, יש להקפיד על כך שפני השטח יהיו נקיים וניצבים לחודרן, ועובי המשטח הנבדק יהיה גדול מ-10 פעמים עומק העקבה.
המדידות צריכות להתבצע רחוק משולי המשטח ובמרחק מה בין שתי בדיקות מכיוון שבדיקה אחת משפיעה על חברתה מבחינת הקשיית מעוותים, והחודרן בו משתמשים חייב להיות קשה יותר מהחומר הנבדק.
שיטת ברקאי היא תוכנית לימודים תורנית, שיוצריה דוגלים בשימוש בכללים המופיעים בספרות חז"ל ובדרכו של הראי"ה קוק.
השיטה הופעלה לראשונה בתלמוד תורה 'חברון' שהוקם בקריית ארבע על ידי הרב דן בארי.
התוכנית משלבת הקנייה של מקורות היהדות במקביל למקצועות כלליים.
היא מופעלת בכעשרים בתי ספר שונים ברחבי הארץ באופן חלקי או מלא.
יסודות השיטה הם הרמוניה בין לימודי קודש וחול, לימוד על פי הפשט ופחות פלפול וכן לימוד הדרגתי - על פי דברי המשנה במסכת אבות "בן חמש למקרא, בן עשר למשנה, בן חמש-עשרה לתלמוד".
במסגרת השיטה נעשה מאמץ שיטתי להקנות לתלמיד בכיתות א'-ד' את מרבית ספרי המקרא בידיעה מקיפה, ובכיתות ה'-ט' את המשנה.
מכיתה י' ואילך המטרה היא הקניית ידע בסיסי בתלמוד.
נעשה שימוש בקריאה משותפת ושינון של הפסוקים להסדרת גרסה מדויקת של הפסוקים בפי התלמידים.
אחד מהשלוחות הוותיקות של מוסדות ברקאי הוא בתלמוד תורה בשכונת נווה מנחם שבקרני שומרון.
באפרת הוקמו מוסדות "אורות עציון" המלמדים על פי שיטת הלימוד של ברקאי.
הרב דן בארי מלווה בפועל את בתי הספר ומהווה מדריך חינוכי לצוותים.
המלווים את התלמידים מהמכינה ועד לכיתה ח' בארבעה מוסדות שונים:
"מכינות" לילדי גן-חובה בניהולה של הגב' מיכל תעסן.
בכל מכינה ישנה גננת (או גנן), סייעת וכן, רב האחראי להקניית הקריאה.
"החטיבה הצעירה" לילדים בכיתות א-ב, זוהי מסגרת לבנים ובנות הלומדים בכיתות נפרדות, המנהל הוא יהודה אייזנברג.
"אורות עציון בנות" ו"אורות עציון בנים" הם שני בתי ספר נפרדים לתלמידים בכיתות ג'-ח'.
בבית הספר אורות עציון בנים הוקמה מערכת של כיתות לתלמידים הזקוקים לאתגר אינטלקטואלי, כיתה אחת בכל שכבה.
פרויקט זה כונה כיתות "למען תשכיל".
מוסדות נוספים המלמדים בשיטת ברקאי
קיימים ברחבי הארץ בתי ספר ותלמודי תורה נוספים (מלבד בתי הספר באפרת ואני שומרון) המלמדים על פי עקרונותיה של שיטת ברקאי.
להלן רשימה חלקית של מוסדות אלה:
ת"ת אורות רש"י - נתניה
ת"ת מוריה ברקאי - חיפה
שיטת ברגר היא דרך להתרת שוויון נקודות על מנת לקבוע את דירוג הזוכים בתחרות שחמט.
השיטה נקראת על שם יוהאן ברגר.
מחוץ לישראל, במקומות מסוימים, השיטה נקראת גם על שם ויליאם זוננבורן, "זוננבורן-ברגר".
נמצא גם השם הנדיר "ציון נוישטטל", על שמו של הרמן נוישטטל.
מקרה מפושט של השיטה הוצע על ידי אוסקר גלבפוס בשנת 1873 בעקבות תוצאות תחרות וינה.
ציון הברגר (או בקיצור "הברגר") מחושב על ידי סיכום התוצאות של השחקנים נגדם זכה השחקן בתוספת מחצית הנקודות של השחקנים שעמם סיים בתיקו.
בדוגמה המופיעה לעיל זכו חוזה ראול קפבלנקה ומיכאל בוטביניק בתחרות בתוצאה של 10 נקודות מ-14 אפשריות.
ההכרעה לגבי הזוכה בתחרות נקבעה על פי איכות הנקודות.
הברגר של קפבלנקה הוא 62.25 ואילו זה של בוטביניק הוא 61.5, ולכן קפבלנקה זכה במקום הראשון.
במקרה שלשני השחקנים ברגר זהה, נעשה שימוש בדרך אחרת להתרת שוויון נקודות.
שיטות מקובלות הן בוכהולץ, מרידיאן, או בחינת התוצאה בין שני השחקנים; אם אחד מהם זכה במשחקו נגד השני, הראשון יוכרז כזוכה.
דרך נוספת היא בחירה בשחקן שלו יותר ניצחונות.
ישנן תחרויות בהן לא נעשה שימוש בשיטת ברגר: תחרות לינרס, למשל, מעודדת שחקנים לנצח ולא להתפשר על תוצאת תיקו ונותנת עדיפות לשחקן עם יותר ניצחונות.
גישה אחרת היא חלוקת המקום (והפרסים הכספיים שלצידו) בין השחקנים שצברו אותו מספר של נקודות.
באליפויות לאומיות או אירועים שמהווים תחרות קדם לתחרות אחרת, ייתכן דו-קרב בין הזוכים באותו מספר נקודות כדי לקבוע מי יזכה בתואר האלוף או מי יתקדם לתחרות הבאה.
הדו-קרב יכול שיהיה במתכונת משחקי בזק או משחקים רגילים.
שיטת בורדה (borda's method) היא שיטת בחירות שבה נבחר המועמד שסך מספר המועמדים המדורגים תחתיו מכל אחד מהבוחרים - הוא הגבוה ביותר.
תהי קבוצה סופית של מועמדים (או אפשרויות) ו- קבוצה סופית של בוחרים.
נניח שכל בוחר מדרג את המועמדים מהמועדף יותר למועדף פחות, והוא אינו אדיש בין מועמדים (כלומר יש לו יחס העדפות חזק על ).
מועמד מקבל נקודות מבוחר , אם בוחר זה דירג מועמדים מתחת למועמד .
נקודות אלו נקראות גם נקודות בורדה.
(במילים אחרות: מספר הנקודות שמועמד כלשהו מקבל מבוחר מסוים, שווה למספר המועמדים שאותו בוחר דירג אחריו)
דירוג בורדה (borda count) של מועמד הוא סך הנקודות שהוא צבר מכל הבוחרים.
המועמד הנבחר על פי שיטת בורדה (נקרא גם: מנצח בורדה) הוא המועמד שדירוג בורדה שלו הוא הגבוה ביותר.
דירוג בורדה של מועמד ניתן להגדרה גם באופן הבא:
לכל זוג מועמדים ו-, נסמן ב- את מספר הבוחרים המדרגים את לפני .
דירוג בורדה של מועמד שווה ל- .
נראה שהגדרה זו שקולה להגדרה הקודמת:
יהי שווה ל-1 אם בוחר מדרג את לפני , ושווה ל-0 אחרת.
לפי ההגדרה הראשונה, דירוג בורדה של מועמד הוא סכום מספר המועמדים שדורגו תחתיו על ידי כל בוחר, כלומר .
בהחלפת סדר הסכימה יתקבלו ביטויים זהים ולכן ההגדרות שקולות.
שיטת בורדה הוצעה לראשונה במאה ה-13 על ידי המדען והפילוסוף רמון ליול, אולם היא נקראת על שם המתמטיקאי הצרפתי בן המאה ה-18 ז'אן-שארל דה בורדה שהגה אותה בשנת 1770.
בבחירות לפרלמנט של נאורו ולבית המחוקקים הלאומי של סלובניה משתמשים בשיטת בורדה, וניתן לומר שגם המנצח בתחרות האירוויזיון נקבע על פי סוג של שיטת בורדה.
במונחים של תורת המשחקים, שיטת בורדה היא סוג של פונקציית בחירה חברתית, כלומר פונקציה המקבלת את יחסי ההעדפות של הבוחרים ומחזירה את המועמד הנבחר.
שיטת בורדה מקיימת את תכונת המונוטוניות חלשה והפה אחד.
השיטה אינה מקיימת את תבחין קונדורסה הדורש שכאשר יש מועמד שעבורו לכל מועמד אחר יש יותר בוחרים המעדיפים את על - אז ייבחר.
תהי קבוצה של 21 בוחרים, ויהיו , ו- שלושה מועמדים.
נניח שהבוחרים דירגו את המועמדים באופן הבא:
מספר הבוחרים מקום ראשון מקום שני מקום שלישי 1 7 7 6
נחשב את דירוג בורדה של כל אחד מהמועמדים :
עבור מועמד : יש שמונה בוחרים שמעניקים לו 2 נקודות ושלושה עשר בוחרים שמעניקים לו 0 נקודות.
לכן, מקבל בסך הכל 16 נקודות בורדה.
עבור מועמד : יש שבעה בוחרים שמעניקים לו 2 נקודות, שבעה בוחרים שמעניקים לו נקודה אחת ושבעה בוחרים שמעניקים לו 0 נקודות.
לכן, מקבל בסך הכל 21 נקודות בורדה.
עבור מועמד : יש שישה בוחרים שמעניקים לו 2 נקודות, ארבעה עשר בוחרים שמעניקים לו נקודה אחת ובוחר אחד שמעניק לו 0 נקודות.
לכן, מקבל בסך הכל 26 נקודות בורדה.
כיוון שדירוג בורדה של מועמד גדול ממש מדירוג בורדה של שני המועמדים האחרים, הוא מנצח בורדה במקרה זה.
שיטת ברדפורד היא שיטה ספקטרוסקופית למדידת ריכוז חלבון.
השיטה מתבססת על השינוי בצפיפות האופטית של חומר הצבע קומסי, כתוצאה מתגובתו עם חומצות אמיניות בסיסיות וחומצות בעלות שיירים ארומטיים שמרכיבות את החלבון.
לכן, היא יחסית ותלויה בהרכב החומצות האמיניות של החלבון הנמדד.
חומר הצבע קומאסי, שבטרם התגובה צבעו חום-אדום, תורם אלקטרון לקבוצות הניתנות ליינון בחלבון, דבר הגורם לשינוי במבנה המרחבי של החלבון וחשיפת האזורים ההידרופוביים שלו.
אזורים אלה במבנה השלישוני של החלבון נקשרים בקשרי ואן דר ואלס לצדדים הלא-קוטביים של חומר הצבע, ובכך מקרבים בין הקבוצות האמיניות החיוביות למטען השלילי של חומר הצבע.
התגובה עם החלבון גורמת לשינוי צבעו של חומר הצבע לכחול.
עצמת הצבע (הצפיפות האופטית שלו) יחסית לריכוז החלבון בתמיסה.
הצפיפות האופטית נמדדת בספקטרופוטומטר באורך גל של 595 ננומטר, אורך הגל בו הצפיפות האופטית מקסימלית.
יתרונה של שיטת ברדפורד הוא בכך שהיא מדייקת יותר בקביעת ריכוז חלבון בתערובת חלבונים, ופשוטה יותר למדידת דוגמאות רבות.
לעומת זאת, השיטה מצריכה הכנת עקום כיול, בניגוד, למשל, לשיטת כימות החלבון בעזרת בליעת קרני UV.
כמו כן, הטווח הליניארי שממנו ניתן להסיק את ריכוז החלבון בתמיסה הוא קצר יחסית, ולכן יש צורך בביצוע מספר מיהולים בדרך לטווח זה.
שיטת גביע היא פורמט לארגון תחרויות ספורט, בה המנצח עולה לשלב הבא בתחרות, והמפסיד יוצא מהתחרות באופן סופי.
שיטת גביע מכונה גם שיטת "נוקאאוט".
שיטה זו נקראת כך משום שזו השיטה שבה נערך הגביע האנגלי (FA Cup), שהיה תחרות הכדורגל הראשונה בהיסטוריה.
במרבית ענפי הכדור הקבוצתיים נערכת תחרות גביע במקביל לאליפות המדינה, המתקיימת בדרך כלל בשיטת ליגה.
המשחק האחרון בשיטה הוא גמר הגביע, ומנצחו זוכה בגביע.
קודם לגמר הגביע מתקיימים שני משחקי חצי הגמר, שהמנצחים בהם עולים לגמר.
קודם לחצי הגמר מתקיימים משחקי רבע הגמר, וקודם להם משחקי שמינית הגמר.
בכל התקדמות של שלב בתחרות מספר המתחרים מצטמצם לחצי מאשר היה בשלב הקודם.
שיטת הדירוג של אופ"א היא הדרך שבעזרתה נקבע דירוג המדינות הליגות והקבוצות המשתתפות בטורנירים הבין-לאומיים השונים.
השיטה נקבעה על ידי אופ"א, אשר מנהלת את הכדורגל באירופה.
שיטת הדירוג של הנבחרות הלאומיות נקבע לפי תוצאות משחקי הנבחרות.
עד לסוף טורניר יורו 2008, ניקוד הנבחרות חושב על ידי חלוקת הנקודות שנצברו על ידי הנבחרות (3 נקודות עבור ניצחון, נקודה עבור תיקו), במספר המשחקים אשר שוחקו בשני טורנירי המוקדמות האחרונים של גביע העולם ואליפות אירופה.
משחקי פלייאוף לא נחשבו בספירת הנקודות.
הניקוד של נבחרת אשר אירחה את אחד הטורנירים האחרונים נקבע על ידי חישוב הניקוד במוקדמות הטורניר בו הם לא אירחו.
אם היו שתי נבחרות או יותר בעלות אותו ניקוד, מקומן נקבע לפי השיטה הבאה:
הניקוד שנצבר במוקדמות הטורניר האחרון,
ממוצע שערי החוץ אשר נכבשו,
ב-20 במאי 2008 הכריזה אופ"א על שינוי שיטת הדירוג.
בשיטה החדשה הנבחרות מקבלות ניקוד עבור כל משחק אשר שוחק בחמשת טורנירי המוקדמות וטורנירי הגמר האחרונים של גביע העולם ואליפות אירופה, לפי השיטה הבאה:
10,000 נקודות עבור כל משחק אשר שוחק.
30,000 נקודות נוספות עבור תוצאת משחק אשר הסתיימה בניצחון, 20,000 אם הניצחון היה בעקבות דו-קרב בעיטות עונשין, ו-10,000 נקודות עבור תוצאת תיקו.
עבור משחקים אשר שוחקו בטורנירי הגמר ומשחקי הפלייאוף בטורניר המוקדמות מוענקות נקודות בונוס, בטווח של 6,000 (עבור משחקי הפלייאוף) עד 38,000 (עבור משחק הגמר) נקודות, לפי מעמד המשחק.
עבור כל שער שנכבש מוענקות 501 נקודות, ועבור כל שער שנספג יורדות 500 נקודות.
הניקוד הכולל מחולק במספר המשחקים אשר שוחקו.
לטורנירים האחרונים יש משקל כפול מאשר לטורנירים הקודמים.
נוהל נפרד קיים עבור קבוצות אשר אירחו את אחד הטורנירים, ולכן לא השתתפו במשחקי המוקדמות של אותו טורניר.
דירוג הנבחרות יחושב לפי שיטה זו בחודש נובמבר בשנה בה לא מתקיים טורניר גמר של גביע העולם או אליפות אירופה.
בנובמבר 2013 נקבעו קבוצות הדירוג לקראת הגרלת מוקדמות יורו 2016 לפי דירוג זה.
שיטת הדירוג של הליגות משמשת לקביעת מספר הקבוצות אשר ישתתפו במפעלים השונים של אופ"א מכל מדינה.
הדירוג קובע עבור עונת המשחקים אשר תתקיים שתי עונות לאחר העונה בה חושב הדירוג, כך שהדירוג בסוף עונת המשחקים של 2010/2011 יקבע את הקבוצות אשר ישתתפו בעונת 2012/2013, ולא בעונת 2011/2012.
דירוג הליגות נקבע לפי תוצאות משחקי הקבוצות מכל ליגה במשחקי ליגת האלופות, הליגה האירופית והקונפרנס ליג בחמש העונות האחרונות.
שתי נקודות מוענקות עבור כל ניצחון ונקודה אחת עבור כל תוצאת תיקו.
הניקוד המצטבר עבור מדינה בכל עונה מחולק במספר הקבוצות מאותה מדינה אשר השתתפו באחד מהמפעלים באותה העונה.
המספר שהתקבל מעוגל ל-3 ספרות אחר הנקודה (לדוגמה, 2/3 2 יועגל ל-2.667).
הניקוד שהושג עבור משחקים אשר שוחקו בשלבי המוקדמות והפלייאוף מחולק ב-2. ניקוד נוסף אשר ניתן:
4 נקודות נוספות עבור כל קבוצה אשר הגיעה לשלב הבתים של ליגת האלופות.
5 נקודות נוספות עבור כל קבוצה אשר הגיעה לשמינית גמר ליגת האלופות.
נקודה אחת נוספת עבור כל קבוצה אשר הגיעה לשלב רבע הגמר, חצי הגמר או הגמר, של ליגת האלופות או הליגה האירופית.
נקודות הבונוס מתווספות לניקוד השנתי של כל ליגה.
הדירוג בסיום עונת 2024/2025 קובע את מספר הקבוצות המשתתפות במפעלים השונים עבור עונת המשחקים 2026/2027. הדירוג הסופי בסיום עונת 2025/2026 ייקבע את מספר הקבוצות המשתתפות במפעלים השונים עבור עונת המשחקים 2027/2028.
הדירוג הנוכחי מעודכן עבור ה-30 בינואר 2026:
כל ליגה מקבלת הזמנות לשלב הבתים והמוקדמות של ליגת האלופות והליגה האירופית ולמוקדמות הקונפרנס ליג לפי הטבלה הבאה (מעודכן ליוני 2023):
הקבוצה שזכתה בליגת האלופות בעונה הקודמת מקבלת כרטיס ישיר לשלב הבתים.
הקבוצה שזכתה בליגה האירופית בעונה הקודמת מקבלת כרטיס לשלב הפלייאוף של ליגת האלופות.
אם מחזיקת ליגת האלופות הייתה מקבלת כרטיס גם מהליגה בה היא משתתפת, יחולו השינויים הבאים:
מחזיקת הליגה האירופית תקבל כרטיס ישיר לשלב הבתים של ליגת האלופות, במקום לשלב הפלייאוף.
אם מחזיקת הליגה האירופית הייתה מקבלת כרטיס גם מהליגה בה היא משתתפת, יחולו השינויים הבאים:
הליגה המדורגת 11 תקבל כרטיס ישיר לשלב הבתים של ליגת האלופות, במקום לשלב השלישי של המוקדמות.
הליגה המדורגת 13 תקבל כרטיס לשלב השלישי של מוקדמות ליגת האלופות, במקום לשלב השני של המוקדמות.
הליגות המדורגות 16 יקבלו כרטיס לשלב השני של מוקדמות ליגת האלופות, במקום לשלב הראשון של המוקדמות.
8 הקבוצות אשר נשרו משלב הבתים של ליגת האלופות מקבלות כרטיס ישיר לשלב השני של הליגה האירופית.
6 הקבוצות אשר נשרו מהפלייאוף של מוקדמות ליגת האלופות מצטרפות לשלב הבתים של הליגה האירופית.
8 הקבוצות אשר נשרו משלב המוקדמות השלישי של ליגת האלופות מצטרפות לפלייאוף הליגה האירופית.
מכיוון שאין ליגה סדירה בליכטנשטיין, זוכת גביע הליגה במדינה מקבלת כרטיס לסיבוב הראשון במוקדמות הליגה האירופית, ללא קשר למיקום הליגה.
לפני תחילת משחקי המוקדמות, ועדה מיוחדת של אופ"א עוברת על רשימת הקבוצות אשר קיבלו כרטיס למפעלי אופ"א, ומבצעת התאמות ושינויים במידת הצורך.
החל מעונת 2018/19 ארבע הקבוצות הראשונות מארבע הליגות המדורגות ראשונות יגיעו ישירות לשלב הבתים של ליגת האלופות, בנוסף לזוכת הליגה האירופית.
החל מעונת 2021/22 החלה לפעול הקונפרנס ליג והליגות השונות יקבלו הזמנות למוקדמות הליגה.
בעקבות הפלישה הרוסית לאוקראינה והשעיית הליגה הרוסית הוצאו קבוצותיה מהשתתפות במפעלים השונים, כל הקבוצות המדורגות אחריה בטבלה זזות מקום אחד למעלה בעקבות זאת.
דירוג הליגות האירופאיות פורסם לראשונה ב-1979 לקביעת מספר הקבוצות מכל מדינה אשר ישתתפו בטורניר גביע אופ"א.
לפני שנה זו לא בוצע חישוב שכזה, אך לאחר ששיטה זו נקבעה נבדק בדיעבד דירוג הליגות משנת 1971, השנה שבה הוחלט על יצירת הדירוג.
מאז שנאספו דירוגי הליגות (בנוסף לספירה הרטרואקטיבית משנת 1971) הובילו את טבלת הליגות 4 מדינות בלבד.
דירוג המועדון נקבע על פי הניקוד שצבר המועדון בליגת האלופות, הליגה האירופית או הקונפרנס ליג בחמש העונות האחרונות או 20% מניקוד הליגה אליה הוא משתייך, הגבוה מבין השניים.
קבוצה מקבלת 2 נקודות עבור ניצחון ונקודה אחת עבור תוצאת תיקו בליגת האלופות, הליגה האירופית והקונפרנס ליג.
ניצחונות ותוצאות תיקו בשלבי המוקדמות של הטורנירים לא נחשבים לניקוד הקבוצה.
קבוצה שניצחה אחרי דו-קרב בעיטות עונשין מקבלת נקודה אחת בלבד, וכך גם הקבוצה שהפסידה.
הקבוצות אינן מקבלות ניקוד נוסף עבור ניצחונות בשלבים המוקדמים של ליגת האלופות, הליגה האירופית והקונפרנס ליג, אלא ניקוד נוסף עבור הגעה לאחד השלבים לפי הטבלה הבאה:
קבוצות אשר עלו לסיבובים הראשוני, הראשון, השני, השלישי ולשלב הפלייאוף של ליגת האלופות אינן מקבלות ניקוד אוטומטי על שלבי המוקדמות, מכיוון שהפסד בשלבים אלו מעביר את הקבוצה לשלב אחר בליגה האירופית, והקבוצה תקבל את ניקוד המוקדמות משלב זה.
קבוצות אשר עלו לסיבובים השלישי ולשלב הפלייאוף של הליגה האירופית אינן מקבלות ניקוד אוטומטי על שלבי המוקדמות, מכיוון שהפסד בשלבים אלו מעביר את הקבוצה לשלב אחר בליגה האזורית, והקבוצה תקבל את ניקוד המוקדמות משלב זה.
הניקוד עבור שלבי המוקדמות אינו מצטבר, וקבוצה תקבל את הניקוד עבור השלב האחרון אליו הן הגיעה, וכך כל הקבוצות אשר משחקות בשלב מוקדמות מסוים מקבלות את אותו ניקוד עבור המוקדמות.
בטבלה זו מופיעים המועדונים המדורגים ב-50 המקומות הראשונים בדירוג המועדונים של אופ"א.
הדירוג מעודכן ל-30 בינואר 2026.
דירוג זה קובע את קבוצות הדירוג בשלבי הבתים של ליגת האלופות, הליגה האירופית והקונפרנס ליג, וכן את הקבוצות המדורגות והלא מדורגות בשלבי המוקדמות השונים.
הקבוצות המדורגות ביותר לפי שנים
להלן הקבוצות שדורגו במקום הראשון בכל תקופה בת 5 שנים.
המועדונים שהובילו את הדירוג לתקופה של 5 שנים, לפי מספר הפעמים בהם הובילו את הדירוג, מאז התקופה הראשונה שנותחה באופן רשמי (1975–1979).
דירוג מועדון סך הכול 1 ריאל מדריד 16 2 יובנטוס 7 ברצלונה 4 באיירן מינכן 5 5 בורוסיה מנשנגלדבאך 2 ליברפול מנצ'סטר סיטי מילאן 9 אייאקס 1 אנדרלכט צ'לסי מנצ'סטר יונייטד פריס סן-ז'רמן
שיטת אלבאום היא שיטה פסאודו-מדעית הוליסטית לאבחן ולטפל באדם.
על פי השיטה מתרחש תפקוד אפקטיבי כאשר קיימים איזון, השלמה ושילוב בין ארבע מערכות התפקוד המרכזיות לאדם: המערכת הגופנית, המערכת הרגשית, המערכת הקוגניטיבית והמערכת החושית - תחושתית.
השיטה נכללת בתחום הרפואה האלטרנטיבית ושייכת למקצועות הטיפול.
שיטת אלבאום מתמקדת בקשיי תפקוד, בהפרעות קשב ובקשיי למידה תוך עבודה המשלבת טיפול בגוף ותנועה, מוטוריקה, רגש וקוגניציה.
המטופלים מתקשים במיומנויות שונות (חברתיות, רגשיות, לימודיות, תפקודיות ואחרות) והתוצאה היא פגיעה בכישורי החיים ואיכות החיים שלהם.
השיטה מקדימה אבחון לכל טיפול במטרה לזהות את ה"תחנה המרכזית" המהווה את הציר שעליו נשענת הבעיה המשליכה על מגוון התפקודים הפגועים.
ממציא ומייסד השיטה משה אלבאום, הלך לעולמו בשנת 2014. בילדותו סבל מקושי תפקודי בשרירי העיניים שהפריע לו לראייה ולתפקוד בלימודים, לכן חווה קושי להשתלב במערכות החינוך השונות (למד בארגנטינה עד גיל 10) ונשאר פעמיים בכיתה א' ופעמיים בכיתה ד', ולרוב היה נענש ומבודד משאר הילדים.
אלבאום תיאר את עצמו כילד חולני וחלש, השינוי חל כשעלה ארצה עם משפחתו שהתיישבה בקיבוץ חמדיה.
אז החל להכיר את עולם הספורט, הוא נהג לשחות בכל יום ארבעה קילומטרים ובגיל 25 הכיר את עולם הקראטה.
לאחר מספר שנים עבר תאונת דרכים קשה, בה נפגע בחוליות הצוואר, בעודו מתאושש מהתאונה, למד שיאצו, רפלקסולוגיה, וביואורגונומי.
בעקבות הידע הגופני שצבר בעברו, יחד עם הכלים החדשים שרכש, שיקם עצמו לתפקוד מלא.
לאחר מכן הפך למאמן ומטפל והפיץ את סיפורו ואת דרכו השיקומית-טיפולית.
בשנת 1989 מכר את זכויותיו על השיטה, ובשנת 2003 ירד מהארץ.
מאז שנת 2009 מיכל שפר מיכאלי היא הבעלים של שיטת אלבאום ומפתחת שיטת אלבאום המחודשת.
שפר מיכאלי חידשה וממשיכה לחדש את השיטה המקורית, כאשר הסירה תכנים והעמיקה את הבסיס המדעי של השיטה.
השיטה מושפעת מגישתו של יונג ושואבת במובנים מסוימים מגישתו של אלפרד אדלר, ומבוססת על מגוון תאוריות מתחומי הפסיכולוגיה והטיפול.
ציר מנחה לרקע התאורטי של השיטה:
הגישה ההוליסטית, על פיה קיימות באדם אינטליגנציות מרובות המקיימות קשרי גומלין ביניהן.
הגישה הנוירו-התפתחותית העוסקת בקשר שבין המערכת הנוירו-פיזיולוגית למערכת התפקודית המתפתחת של הילד, הגישה ומשמשת כיום גם בטיפולי ריפוי בעיסוק.
אינטגרציה סנסורית - השפעתה של המערכת הסנסורית על המערכת המוטורית, הקוגניטיבית, הרגשית והחברתית של האדם.
מגוון תאוריות מתחומי הפסיכולוגיה ההתפתחותית והחברתית.
השיטה מתאימה לאבחון ולטיפול מגיל ינקות ועד הגיל השלישי.
כיום מרבית המטופלים בשיטה הם ילדים.
בגילאים צעירים המערכות הפיזיולוגיות והרגשיות נמצאות בתהליך התגבשות, ועל כן ניתן ביתר קלות להשפיע עליהן.
על כן זיהוי נכון שנעשה בזמן עשוי לספק פתרון לקשיי תפקוד ולמנוע את היווצרותה של פגיעה בכישורי החיים.
טיפול נכון ימנע התפתחות והחמרה של קשיים תפקודיים, זאת תוך חיזוק ארבע המערכות המרכזיות לאדם ואת הקשרים ביניהן.
הגישה הטיפולית של שיטת אלבאום עובדת על חיזוק דימוי עצמי שנפגע, מסייעת בגיבוש זהות, בזיהוי ותגובה לגבולות, מעניקה סיוע בהתמודדות חברתית ומציעה אסטרטגיית למידה ועבודה.
הטיפול במבוגרים מציע הכוונה והעצמה אישית, איזון גוף-נפש, התמודדות של מוטוריקה ויציבה מושפעות גיל, הפרעה לעיבוד התחושתי, גיבוש מטרות, ניהול זמן, התמודדות עם שינויים ומשברי חיים, יצירת קשרים אינטימיים, חרדה, העלאת ביטחון עצמי ועוד.
האבחון ב"שיטת אלבאום" מתחלק לארבעה שלבים:
שאלון מקיף הנותן אינדיקציה לגבי תפקודו של המאובחן מבחינה אטיולוגית (התפתחותית).
אבחון סנסו-מוטורי לבניית פרופיל סנסורי שמטרתו לאתר נקודות חוזק לצד איתור המקור לקשיים: האבחון בודק מוטוריקה גסה ועדינה, מערכת הצלבה, יציבה, נשימה, תפקוד המערך החושי (SPD), תיאום בין מערכות – קואורדינציה כבסיס לקשיי תפקוד ולמידה.
אבחון קריאה בכף היד - באבחון פסאודו-מדעי זה מעריכים את היכולות של האדם מול חסמים ושימוש במנגנוני הגנה.
בתום כל אבחון בונה המטפל תוכנית טיפולית אישית.
לפי "שיטת אלבאום" קיימים באדם ארבעה סוגי אינטליגנציה מרכזיים.
בעיה או חוסר מסוים באחת האינטליגנציות הללו עשויה להתבטא בקושי בתפקוד חיי היום יום.
אינטליגנציה קוגניטיבית-שכלית - היכולת של האדם לחשוב בצורה מופשטת והגיונית.
מאפשרת לאדם את היכולת לפתרון בעיות, הסקת מסקנות, למידה, זיכרון, הפנמה ומודעות.
אינטליגנציה רגשית - היכולת לזהות רגשות ולהסכים לבטאם.
ניתן לזהות את האינטליגנציה הרגשית בשני מישורים: המישור העצמי והמישור הבין אישי.
אינטליגנציה רגשית חשובה לתקשורת ותפקוד חברתי ולקיום חיי משפחה.
אינטליגנציה חושית - באמצעות אינטליגנציה זו, האדם קולט גירויים מסביבתו דרך חמשת חושיו, מפענח אותם בצורה מתאימה למציאות ומגיב באופן המתאים למצב הנתון.
חוסר איזון בוויסות החושי (רגישות יתר או תת-רגישות) גורם לקושי ביכולת להגיב בצורה יעילה ומתאימה למתרחש.
בעיה בוויסות חושי פוגמת במערכת התחושה העמוקה ועשויה להביא לקשיי למידה, להפרעת קשב וריכוז ולקשיי תפקוד אחרים.
אינטליגנציה פיזית-גופנית - מתייחסת לאופן התנועה במרחב, לכאבים גופניים, מחלות כרוניות, דימוי גופני.
בתחומי האינטליגנציה הגופנית כלולים: קואורדינציה, תיאום עין-יד, מערכת שיווי המשקל, המערכת הקניסטטית.
הסמכה לטפל בשיטת אלבאום ניתנת לבוגרי התוכנית לאחר שעברו והצליחו בלימודי השיטה הפרקטיים והתאורטיים, עברו תהליך אישי כמתבקש בכל הסמכה קלינית והתנסו בפרקטיקום בליווי אישי.
מכללת אלבאום היא המכללה היחידה הרשאית ללמד את השיטה ולהעניק תעודת הסמכה למטפלי השיטה.
למכללת אלבאום שלושה סניפים: בתל אביב, בחיפה, ובעמק חפר.
משנת 1991 ועד היום המטפלים משתלבים במרכזי אבחון ומוסדות טיפול וחינוך שונים:
גני ילדים, מרכזי הכנה לכיתה א', בתי ספר, מתנ"סים, עמותות טיפוליות, בתי אבות, בקופות החולים כחלק ממערך הרפואה המשלימה.
בנוסף, רבים ממטפלי השיטה עצמאיים בעלי קליניקות פרטיות הפרושות ברחבי הארץ.
מבקרי השיטה טוענים כי לא ניתנת הכשרה מעמיקה ומספקת למטפלים באמצעות השיטה, וכי פרצות בחוק הישראלי מאפשרות לאנשים רבים לעסוק בטיפול זה ללא פיקוח של מוסד ממשלתי או אגודה מקצועית מוכרת, וללא הכשרה מתאימה (למשל להשתמש במרכיבים מתוך הטיפול הקוגניטיבי-התנהגותי ללא הכשרה בפסיכותרפיה).
גם מייסד השיטה, משה אלבאום העיד כי הוכשר בעיקר באמנויות לחימה וטיפולים אלטרנטיביים (שיאצו, ביו-אנרגיה ורפלקסולוגיה).
נטען כי בהנחות היסוד של השיטה מבית היוצר של משה אלבאום יש שימוש במושגים שאינם מתחום הרפואה הקונבנציונלית ואינם מבוססים מדעית, כגון "אינטליגנציה אנרגטית".
בשיטת אלבאום המחודשת, לעומת זאת, נזנחה כליל ה"אינטליגנציה האנרגטית" והונח הבסיס התאורטי מדעי לשיטה.
עד כה לא נערך מחקר מדעי מקיף לבדיקת יעילות השיטה; מחקר כזה מתחיל להתנהל רק במהלך השנים האחרונות, והטענות על יעילותה מתבססות על מחקרים שמצאו תוצאות חיוביות או מעורבות באשר ליעילות שיטות ותרגילים תנועתיים שונים המהווים מרכיבים ב"שיטת אלבאום".
האבחון על פי השיטה ספג בעבר ביקורת על כך שאינו נערך על ידי אנשי המקצוע שהוכשרו לכך ורשאים לעסוק בו על פי החוק (פסיכולוג, פסיכיאטר או נוירולוג), ושאינו עומד בקריטריונים הסטנדרטיים לאבחון הפרעת קשב וריכוז ולקויות למידה על פי ספרי האבחנות ICD או DSM.
עם זאת, יש לשים לב שהמאבחנים בשיטת אלבאום אינם מאבחנים ואינם מצהירים על אבחון לקויות או הפרעות המוגדרות ב-DSM.
מכללת אלבאום שמה דגש על הכשרת מאבחנים בתוכנית לימודים מקיפה המיועדת לבוגרי השיטה ולמטפלים מנוסים.
שיטת בוכהולץ היא שיטה פופולרית להתרת שוויון נקודות ולקביעת הדירוג הסופי הנהוגות בתחרויות שחמט במקרה של שוויון במספר הנקודות בין מספר מתחרים.
לפי שיטת בוכהולץ מסכמים את תוצאות היריבים ודירוג השחקנים נקבע לפי הסכום (שנקרא "בוכהולץ"), מהגבוה לנמוך.
במקרה של שוויון בבוכהולץ משתמשים בשיטות האחרות.
בתחרויות בשיטת ליגה (תחרויות שבהן כולם משחקים נגד כולם) שיטת בוכהולץ חסרת משמעות, משום שחיבור תוצאות היריבים שווה לסך הנקודות של כל השחקנים פחות כמות הנקודות של השחקן הספציפי, ועל כן ערך הבוכהולץ של שחקנים שצברו כמות זהה של נקודות יהיה שווה.
במקרים כאלו משתמשים בטכניקה אחרת להתרת שוויון נקודות, כגון שיטת ברגר.
השיטה הומצאה על ידי ברונו בוכהולץ בשנת 1932 כדי לקבוע את הדירוג הסופי בתחרויות המתנהלות לפי שיטה השווייצרית.
במקרה של שוויון נקודות בין מספר מתחרים, על פי שיטה זו מסכמים את תוצאות היריבים, כמו בשיטת בוכהולץ, אך ללא תוצאת היריב שצבר את מספר הנקודות הנמוך ביותר.
שיטת דירוג האוניות בצי המלכותי הבריטי הייתה מערכת קריטריונים לסיווג אוניות המפרשים המלחמתיות של הצי.
היא הונהגה לראשונה בתחילת המאה ה-17, והאריכה שנים עד סוף עידן המפרשים , באמצע המאה ה-19 לערך.
תחילה נעשה הסיווג לפי מספר אנשי הצוות שנדרשו להשטת האונייה ואחר כך לפי מספר התותחים שנשאה.
דירוג האונייה שימש הן לצרכים לוגיסטיים הן לצרכים טקטיים.
מספר ומשקל התותחים קבע את גודל הצוות הדרוש ומכאן גם את הסכום הכללי של משכורות וקצובות ששולמו לצוות.
הדירוג ציין גם אם עוצמת האונייה מספיקה כדי לכלול אותה במערך הקרב הטורי (line of battle), שהיה מערך הקרב העיקרי בעידן המפרשים.
המהלכים הראשונים לקראת הנהגה של שיטת דירוג אוניות נעשו במאה ה-15 ובמחצית הראשונה של המאה ה-16. הקאראקים הגדולים ביותר בצי האנגלי של אותה תקופה (כמו מרי רוז, "פיטר פומגרנט" ו"אנרי גראס א-דייה") דורגו כ"אוניות גדולות" (Great ships).
הסיווג נעשה אפוא רק על פי גודלן המשוער ולא על פי משקלן, גודל הצוות או מספר התותחים שלהן.
בשלהי המאה ה-16, לאחר שהגליאונים החדישים תפסו את מקומם של הקאראקים, השתמשו במונח "אונייה גדולה" כדי להבחין מבחינה פורמלית בין אוניותיו הגדולות ביותר של הצי לבין כל האחרות.
אוניות הצי המלכותי סווגו לראשונה ב-1546, בתקופת שלטונו של המלך הנרי השמיני.
הצי המלחמתי מנה אז 58 אוניות, אשר חולקו לארבע קבוצות: אוניות (ships), גליאסות (galliasses),, פינאסות וארבות משוטים (row barges).
שיטה החלוקה הרשמית ל"דרגות" (rates) ראשיתה ב-1604, בתחילת תקופת בית סטיוארט.
על פי שיטה זו נחלקו אוניות המלחמה של "צי המלכוּת" (Navy Royal) לארבע קבוצות, על פי מספר אנשי הצוות שנדרשו להשטתן ולהפעלת תותחיהן:
"אוניות מלכותיות" (Royal ships) – אלו היו האוניות הגדולות ביותר בקבוצת "האוניות הגדולות" (great ships) הקודמת, שנשאו 42-55 תותחים וצוותן מנה לפחות 400 איש.
"אוניות גדולות" (Great ships) – שאר האוניות שהשתייכו לקבוצה שנשאה בעבר שם זה, אשר היו חמושות ב־ 38-40 תותחים.
"אוניות בינוניות" (Middling ships) – אוניות בעלות 30-32 תותחים.
"אוניות קטנות" (Small ships) – שמספר תותחיהן היה נמוך מ-30.
בשנים הראשונות למלכותו של צ'ארלס הראשון הוחלפו שמות ארבע הקבוצות הללו במספרים סוֹדְרִים.
האוניות המלכותיות דורגו כ-First rank, דרגה ראשונה, האוניות הגדולות כ-Second rank – דרגה שנייה, האוניות הבינוניות כ-Third rank – דרגה שלישית, והאוניות הקטנות כ-Forth rank – דרגה רביעית.
זמן קצר אחר כך שוב נערכו שינויים בשיטה: המונח rank הוחלף ב-rate, והאוניות הקטנות לשעבר חולקו מעתה חלוקה נוספת לדרגה רביעית, חמישית ושישית.
בתחילה לא התבסס הדירוג על מספר התותחים כי אם על גודל הצוות התקני.
שיטת סיווג זו החלה נוהגת ב-1626, והיא שונתה במידה ניכרת בשלהי 1653 עקב הגדלת הצוות של אוניות מסוימות.
מ-1660 לערך התבססה שיטת הסיווג על פי מספר התותחים שהאונייה נשאה ולא עוד על פי מספר אנשי צוותה.
סמיואל פיפס, אז מזכיר האדמירליות, ערך שינויים בשיטה ב-1677 וקבע כי היא שיטת הסיווג "היחידה והמקפת שאין לשנותה".
הסיווג שקבע פיפס עודכן בשנים 1714, 1721, 1760, 1782, 1801 ו-1817. השינוי האחרון היה המשמעותי ביותר, משום שהוא הכליל במספר התותחים את הקרונדות, שעד אז הוצאו מחשבון.
באופן כללי המגמה הייתה העלאת מספר התותחים של כל דרגה ודרגה.
לדוגמה, אונייה מדרגה ראשונה נשאה על פי קביעתו של פיפס 90-100 תותחים, אך על פי העדכון של שנת 1801 - 100-120. טווח השינוי בהתייחס לאוניות מדרגה שישית היה מ-4-8 ל-20-28 תותחים.
אחרי 1714, כל אונייה שמספר תותחיה היה נמוך מ-20 לא נכללה בשיטת הדירוג.
אוניות מדרגות ראשונה, שנייה ושלישית (אוניות קו)
אוניות מדרגות ראשונה, שנייה ושלישית נחשבו "אוניות קו".
השתיים הראשונות היו תלת סיפוניות, כלומר היו להן שלושה סיפוני תותחים רצופים (סיפון תחתון, אמצעי ועליון), וכן כמה תותחים קטנים יותר על סיפון האחרה, סיפון הַקַּדְמָה וסיפון האחרה העילי.
חרגו מכלל זה אוניות כמו "סנטיסימה טרינידד" הספרדית, ש-120 תותחיה סודרו על ארבעה סיפונים.
הגדולות באוניות מדרגה שלישית, אלו של 80 תותחים, היו גם הן תלת סיפוניות מ-1690 עד 1750 לערך, אך קודם לכן ולאחר מכן נבנו עם שני סיפוני תותחים בלבד.
כל שאר אוניות הדרגה השלישית, בעלות 74 תותחים או פחות, היו גם הן דו-סיפוניות, כלומר בעלות שני סיפוני תותחים רצופים בלבד (תחתון ועליון), ונשאו תותחים קטנים יותר בסיפון האחרה, סיפון הקדמה, ואם היה להן – גם על סיפון האחרה העילי.
אוניות מדרגות רביעית, חמישית ושישית
האוניות הקטנות ביותר מדרגה רביעית, שנשאו כ-50 או 60 תותחים על שני סיפונים, נחשבו אוניות קו עד 1756, אז נסתבר כי הן קטנות מדי להתמודדות בקרב סדור.
הגדולות באוניות הדרגה הרביעית, בעלות 60 תותחים, הוסיפו להיחשב אוניות קו, אך מעטות כמותן נוספו לצי, ואת מקומן תפסו במהלך עשורי השנים הבאים האוניות מדרגה שלישית שנשאו 64 תותחים.
הצי הוסיף להחזיק כמה אוניות מדרגה רביעית לליווי שיירות או כאוניות דגל של תחנות צי רחוקות מעבר לים.
הדו-סיפוניות הקטנות יותר טשטשו בהתחלה את ההבדל בין דרגה רביעית לדרגה חמישית.
בקצה התחתון של הדרגה הרביעית ניתן היה למצוא מ-1756 לערך אוניות דו-סיפוניות בעלות 50 תותחים.
ברם, סוג זה של אוניות הלך ונעלם, מאחר שהבּוֹלֶט הנמוך (גובה סף פתחי התותחים של הסיפון התחתון מעל קו המים) משמעותו הייתה שבמזג אוויר סוער לא ניתן היה לעיתים קרובות לפתוח את פתחי התותחים של הסיפון התחתון.
אוניות מדרגות חמישית ושישית לא נכללו מעולם בין אוניות הקו.
באמצע המאה ה-18 הוכנסה לשימוש אונייה חדשה מדרגה חמישית – הפריגטה הקלאסית, ללא פתחי תותחים בסיפון התחתון וכשסוללת התותחים הראשית מוצבת בסיפון העליון בלבד, שם ניתן היה להפעילה בכל מזג אוויר.
אוניות מדרגה שישית קטנות הממדים התאימו בעיקר לליווי שיירות, הטלת הסגר מן הים ונשיאת אֶשׁגָרִים (dispatches), אך פחות למשימות סיור, מטלה אותה ביצעו היטב הפריגטות של הדרגה החמישית.
למעשה היו שתי קבוצות של אוניות מדרגה שישית.
הקבוצה הגדולה יותר כללה פריגטות מדרגה שישית בנות 28 תותחים, שנשאו סוללה ראשית של 24 תותחי 9-ליטראות, וכן 4 תותחים קטנים יותר על המבנים העיליים שלהן.
הקבוצה השנייה כללה post-ships נושאות 20 עד 24 תותחים.
אלו היו קטנות מכדי להיחשב בצורה פורמלית כפריגטות (אם כי בשפת הדיבור נקראו לעיתים קרובות בשם זה), אך עדיין צריך היה למסור את הפיקוד עליהן לידי פוסט קפטן, כלומר קצין המחזיק בדרגת קפטן ממש ולא בתואר בלבד.
ספינות קטנות מדרגה שישית לא נכללו בשיטת הדירוג, והן נחשבו ל"בלתי מדורגות" (unrated vessels).
מרביתן נקראו בדרך כלל בשם "סלופים", אך אפיון זה מבלבל למדי, ובמיוחד כאשר עוסקים בדקויות כמו "סלופ כליל-מעטה" (ship-sloop), "בריג-סלופ" (brig-sloop), "סלופ מלחמתי" (sloop-of-war, שפירושו למעשה בשפת הצי היה סתם "סלופ") או אפילו "קורבטה" (corvette, מונח צרפתי שהצי הבריטי לא השתמש בו לפני 1840).
הקטגוריה של "סלופ מלחמתי" כללה מבחינה טכנית כל ספינת קרב בלתי מדורגת, אך בתאוריה הורחב המונח וכלל גם ספינות הרעשה וספינות הבערה.
במהלך המלחמות הנפוליאוניות הגדיל הצי המלכותי את מספר הסלופים שברשותו פי ארבעה בערך, בעיקר כדי ללוות אוניות סוחר, אך גם לשם לחימה בפריבטירים ואפילו לתפיסת אוניות סוחר בעצמם.
לעיתים קרובות נשאה האונייה מספר תותחים שונה מזה הנקוב על פי דרגתה.
התותחים על פיהם נקבע הדירוג היו נטעני-לוע וארוכי-קנה, שנחו על עגלות נעות על גלגלים.
תותחים קטנים יותר, כמו תותחי סביבול שנשענו על כנים סובבים וירו קלעים במשקל חצי ליטרה, או נשק קל, לא הובאו בחשבון.
אה"מ "סינתיה", לדוגמה, דורגה כאונייה בת 16 תותחים של 6 ליטראות, אך נשאה עוד 14 תותחי סביבול של חצי ליטרה.
תותחים מסוגים אחרים גם הם לא הובאו בחשבון, כמו מרגמות והוביצרים או אפילו תותחי סירות, שהוצבו בחרטומי סירות האונייה כדי לחפות על נחיתה בחוף.