tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
במסגרת ההסכם נקבעו תנאים לביסוס צי הים השחור הרוסי בקרים.
בנוסף שלושה ימים לאחר מכן נחתמה אמנה בדבר ידידות, שיתוף פעולה ושותפות בין שתי המדינות.
ההסכם קבע את עקרון השותפות האסטרטגית, ההכרה בחסינות הגבולות הקיימים, וכיבוד שלמות טריטוריאלית ומחויבות הדדית לא להשתמש בשטחה כדי לפגוע בביטחון זה של זה.
ב-2014, רוסיה ביטלה באופן חד צדדי את אמנת החלוקה לאחר שסיפחה את קרים.
בעקבות התפרקות ברית המועצות הודיעו רוסיה ואוקראינה על הקמת צבאות עצמאיים.
בינואר 1992 נשיא רוסיה, בוריס ילצין, דחה את דרישת נשיא אוקראינה, ליאוניד קרבצ'וק, לקבל לפיקודו את צי הים השחור.
זאת לאחר שצקרבצ'וק הכריז כי אוקראינה תעביר לפיקודה את הצי, שכלל 300 כלי שיט.
גם מפקד צי הים השחור, האדמירל איגור קאסאטונוב, אמר בתגובה כי קציני הצי לא יישבעו אמונים לאוקראינה.
באפריל 1992 הכריזו בנפרד רוסיה ואוקראינה על בעלות על הצי.
אולם אחר כך פתחו קרבצ'וק וילצין במשא ומתן על עתידו.
לאחר כ-5 שנים של משא ומתן נחתם הסכם על הקמת ציים נפרדים, והוסדר מעמדה של נוכחות צי הים השחור הרוסי בסבסטופול ובחצי האי קרים בהסכם חכירה.
ב-12 ביוני 1997 הונף לראשונה בבסיס צי הים השחור דגל הצי הרוסי.
נושאת המטוסים האדמירל קוזנצוב שהיא נושאת מטוסים היחידה שנבנתה בתקופת ברית המועצות הועברה לצי הצפוני של רוסיה, אך ללא מטוסים וטייסים שנשארו באוקראינה.
צי הים השחור הסובייטי שבסיסו היה אז בחצי האי קרים, חולק בין רוסיה (כ-81.7% ממנו) לאוקראינה (כ-18.3% ממנו).
בתמורה, רוסיה הסכימה לשלם כ-526 מיליון דולר כפיצוי על חלקה בצי המחולק.
אוקראינה הסכימה להחכיר לרוסיה מתקנים ימיים של קרים ל-20 שנה עד 2017, עם אפשרות לחידוש אוטומטי של 5 שנים נוספות.
רוסיה תשלם לאוקראינה כ-97 מיליון דולר בשנה עבור החכירה של הבסיסים באזור חצי האי קרים.
תשלום זה נוכה מעלות הגז הרוסי שסופק לאוקראינה.
האמנה גם אפשרה לרוסיה להחזיק עד כ-25,000 חיילים, כ-24 מערכות ארטילריה, כ-132 כלי רכב משוריינים ו-22 מטוסים צבאיים בחצי האי קרים.
בהתאם להסכמות בין הצדדים רוסיה לא יכולה להוסיף ספינות נוספות לבסיסיה בחצי האי קרים והחלפות ספינות הייתה צריכה להיות מתואמים עם אוקראינה.
רוסיה הייתה מחויבת "לכבד את ריבונותה של אוקראינה, לכבד את חוקיה ולמנוע התערבות בענייניה הפנימיים של אוקראינה" ויתרה מכך, אנשי צבא רוסים נאלצו להציג את תעודות הזיהוי הצבאיות שלהם בעת חציית הגבול האוקראיני-רוסי ולקבל אישור מעבר מהרשויות באוקראינה
הסכם רביעי, שנקרא "הסכם חרקוב" נחתם ב-21 באפריל 2010 והאריך את חוזה החכירה עד 2042 (עם אפשרות לחידוש לחמש שנים נוספות) בתמורה לחוזה מוזל רב שנתי שבו רוסיה תספק לאוקראינה גז טבעי רוסי במחירים זולים יותר.
ב-28 במרץ 2014, בעקבות סיפוח קרים, הגיש נשיא רוסיה, ולדימיר פוטין הצעות לדומה הממלכתית על סיום מספר הסכמי רוסיה אוקראינה, כולל הסכם החלוקה של צי הים השחור והסכם חרקוב.
הדומה הממלכתית אישרה את ביטול ההסכמים הרוסים-אוקראינים הללו פה אחד על ידי כ-433 חברי הפרלמנט ב-31 במרץ 2014.
אמנת האטום האירופית (EAEC or Euratom Treaty) היא הסכם שנחתם בין מדינות האיחוד האירופי, בנושא האנרגיה הגרעינית באירופה.
ההסכם נוסד על ידי סוכנות האטום האירופית ונחתם בוועידת רומא ב-25 במרץ שנת 1957, לצד הסכם השוק המשותף (EEC).
שש המדינות אשר היו במעמד החתימה היו המדינות מייסדות של האיחוד האירופי וחברות בקהילת הפחם והפלדה והן צרפת, גרמניה המערבית, איטליה, בלגיה, לוקסמבורג, והולנד.
מטרת האמנה הייתה תחילה, לאחד את ההשקעות והמחקר בנושאי אנרגיה גרעינית ובהמשך לשפר ולשכלל את השימוש באנרגיה גרעינית באירופה וזאת לצד סעיפים המחייבים את המדינות לשמור על חיי אדם ואיכות הסביבה.
בשנת 1967 אוחדו שלוש הקהילות, קהילת האטום האירופית, קהילת הכלכלה האירופית וקהילת הפחם והפלדה, יחדיו תחת אותה מסגרת מוסדית בשם "הקהילה האירופית", מה שהיווה אבן דרך משמעותי ביצירת האיחוד האירופי.
לאחר שנה מחתימת אמנת מאסטריכט, ב-1 בנובמבר 1993, הפכה הקהילה האירופית לאיחוד האירופי.
בראשית שנות ה-50, פרצה מלחמת קוריאה בין שני חלקי המדינה, קוריאה הצפונית וקוריאה הדרומית.
חלקה הצפוני של קוריאה נתמך בסין ובאופן חלקי בברית המועצות ואילו קוריאה הדרומית נתמכה האומות המאוחדות, בהנהגת ארצות הברית.
העימות הראשון של המלחמה הקרה, הבהיר למדינות החברות בקהילת הפחם והפלדה, כי גרמניה מוכרחת להתחמש מחדש.
צרפת, בראשות רנה פלוון (René Pleven), חשה מאוימת מההתחמשות המחודשת של גרמניה, לכן יזם פלוון ביחד עם ז'אן מונה (Jean Monnet), תוכנית להקמת קהילת הגנה אירופית.
התוכנית הציעה הקמת צבא אירופי, על ידי העברת חלקים מצבאות הלאום, של כל אחת משש המדינות בקהילת הפחם והפלדה, מלבד גרמניה, והקמת מערכת לפיקוד על-לאומי משותף עליו.
אחת הבעיות המרכזיות במתווה זה, הייתה הקושי בניסוח מדיניות חוץ על-לאומית, מפאת מחסור בגורם בעל סמכות.
שר החוץ הבלגי, פול-אנרי ספאק (Paul-Henri Spaak), צפה כי אמנת קהילת ההגנה עלולה להידחות על ידי צרפת, לכן הציע להעביר את תכנון הקהילה הפוליטית לידי האספה של קהילת הפחם והפלדה.
קהילת הפחם והפלדה ערכה טיוטה לאמנה להקמת קהילת פוליטית ב-1953, שבה קבעה כי הקהילה הפוליטית תהיה שלב ראשון אל עבר פדרציה אירופית.
לבסוף האמנה להקמת קהילת ההגנה האירופית נדחתה, על ידי האספה הלאומית של צרפת בשנת 1954 ואיתה גם האמנה להקמת הקהילה הפוליטית.
גניזתן של אמנות קהילת ההגנה והקהילה הפוליטית, הוביל את מדינות תומכות המיזוג, להבין כי הרעיון הפדרלי מורכב וכי יש להתקדם בתחומי המדיניות באופן איטי והדרגתי.
תחומי מדיניות רגישים כמו הגנה ומדיניות חוץ, אינם תהליך של מה בכך ולא כל הזדמנות פוליטית גלובלית, כמו המלחמה בקוריאה והחימוש מחדש של גרמניה, תהווה אפשרות ניצול לקידום הרעיון הפדרטיבי.
בעקבות האכזבה מדחיית האמנה וכישלון התוכנית העל-לאומית, הודיע ז'אן מונה, נשיא קהילת הפחם והפלדה, כי לא יתמודד שוב על התפקיד.
מונה, הקים את ועדת הפעולה למען ארצות הברית של אירופה (Action committee for the united states of Europe - ACUSE), בכדי שיוכל לקדם את הרעיון הפדרלי ברמה המדינית.
ארגון זה, היה הכוח המניע ליוזמה להקמת קהילת האנרגיה האטומית.
עזיבת מונה הייתה מפתיע עבור שש המדינות, אך הובילה להתעוררות בכל הנוגע לקידום רעיון המיזוג האירופי.
הארגון שהקים מונה, פיתח את יוזמת הקהילה לאנרגיה אטומית, במטרה לקדם את המיזוג על ידי מעבר ממגזר למגזר.
בשנת 1955, נפגשו במסינה שבאיטליה, כל שרי החוץ של מדינות קהילת הפחם והפלדה, במטרה למצוא מחליף לז'אן מונה.
באותה הזדמנות, דנו השרים בתוכנית ביין, שכללה הקמת שוק משותף וסחר חופשי של המדינות החברות וביוזמה להקמת הקהילה לאנרגיה אטומית.
רעיון הקמת השוק האירופי המשותף, קיבל הסכמה די גורפת, לעומת זאת רעיון קהילת האנרגיה האטומית נחל קשיים.
צרפת, אשר דחפה לקידום הרעיון, הייתה היחידה מבין החברות עם תוכנית ברורה לאנרגיה אטומית.
על כן, שאר המדינות חששו, מסבסוד תוכנית הגרעין של צרפת וכי הבינו שהעברת המגזר לידי גורם על-לאומי, יוביל את צרפת לעמדת הנהגה בתחום.
לבסוף, צרפת לא תמכה ברעיון האיחוד הכלכלי, וועידת מסינה הסתיימה בלי החלטות ברורות.
עם זאת, הבינו מדינות קהילת הפחם והפלדה כי עליהן לנקוט בצעדים לקידום הרעיון הפדרטיבי.
בעקבות זאת, הוקמה ועדה לקידום הקהילה הכלכלית, הכללה מומחים משש המדינות המייסדות, בראשות פול-הנרי ספאק ובהשתתפות ז'אן מונה.
בריטניה הוזמנה לקחת חלק, אך ויתרה מתוך חשש כי ארגון על-לאומי עשוי לחרוג מתחום הסחר החופשי לתחומים נוספים.
באותה עת הוחלף השלטון בצרפת, שנתפס על ידי מזכיר המדינה הסוציאליסט גי מולה (Guy Mullet), אשר האמין בחשיפת השוק הצרפתי לתחרות בכדי להגביר את היצרנות של התעשייה.
חילופי השלטון הובילו את צרפת למדיניות התומכת בשוק החופשי.
ממצאי הוועדה בראשות ספאק ומונה, פורסמו בדו"ח ספאק, אשר קבע כי יש להקים קהילת אנרגיה אטומית ואיחוד מכסים באירופה.
בעקבות זאת התכנסו ראשי שש המדינות בוונציה.
הדו"ח היווה בסיס למשא ומתן לאמנות בדבר הקהילות.
המשא ומתן הבין ממשלתי נערך במשך מספר חודשים בין יוני 1956 ועד פברואר 1957. ב-27 במרס 1957, נחתמו ההסכמים על שתי האמנות, האחד להקמת קהילת האנרגיה האטומית והשני להקמת הקהילה הכלכלית האירופית.
האמנות נכנסו לתקוף בינואר 1958 לאחר אישור המדינות.
המפלגות הקומוניסטיות בצרפת ואיטליה הביעו התנגדות לאמנות ולמרות כוחן הפוליטי, בנושא זה לא זכו לתמיכה.
חילוקי דעות רבים בין המדינות, הביאו לדילול ניכר בתכני האמנה ביחס לתוכנית המקורית.
אך עם זאת, נקבעו שמונה תחומי פעילות מרכזיים; קידום מחקר, הבטחת הפצת מידע טכני, הגנה על הבריאות, הקלת השקעות והתחייבויות משותפות, שמירה על האספקה, הבטחת בטיחות, פיקוח על השוק המשותף באנרגיה גרעינית ויחסי חוץ.
מטרת העל של האמנה היא לאגד את תעשיות הגרעין של המדינות החברות ולתרום להיווצרות ופיתוח של תעשיות הגרעין האירופיות, כך שכל המדינות החברות יוכלו להפיק תועלת מפיתוח האנרגיה האטומית ולהבטיח את ביטחון האספקה.
האמנה מבטיחה תקני בטיחות גבוהים לציבור ומונעת יעוד חומרים גרעיניים, המיועדים בעיקר לשימוש אזרחי, לשימוש צבאי.
סמכויותיה של סוכנות האטום האירופית, מוגבלות לשימושים אזרחיים, שוחרי שלום בלבד.
קידום מחקר והפצת מידע טכני - הנציבות קוראת למדינות החברות, אנשי מחקר לשתף את התוכניות הנוגעות למחקר גרעיני.
בכל כמה זמן, מפרסמת הנציבות רשימה של תחומי מחקר גרעיני, שלדעתה לא נחקרו מספיק.
היא גם הקימה מרכז משותף למחקר גרעיני.
מרכז המחקר המשותף (JRC), הפך לאחד המובילים במחקר גרעיני בקרב הקהילה וגם במחקר בתחומים כמו איכות הסביבה ובטיחות מזון.
למדינות החברות, לאנשים או למפעלים יש את הזכות, לפי בקשה, להשיג רישיונות לא בלעדיים תחת פטנטים, זכויות פטנט מוגנות זמנית, מודלים שימושיים או בקשות פטנט אשר בבעלות הקהילה.
קביעת תקני בטיחות אחידים להגנה על הציבור הרחב ועל בריאות עובדי התעשייה - כל מדינה חברה, קובעת הוראות על ידי חקיקה, תקנות או פעולות מנהליות, בכדי להבטיח עמידה בתקנים הבסיסיים שנקבעו באמנה, לרבות האמצעים הדרושים בכל הנוגע להוראה, חינוך והכשרה מקצועית.
כמו כן, גם בנושאים כמו רפואה ומחקר ישנה הגבלה של הרמות המקסימליות המותרות, של זיהום רדיואקטיבי במזון והגדרה של אמצעי ההגנה הבריאותיים שיש לנקוט במקרה חירום רדיואקטיבי.
כל מדינה חברה נדרשת לספק לנציבות את הנתונים הכלליים הנוגעים לכל תוכנית לסילוק פסולת רדיואקטיבית.
יחד עם זאת, נדרשת הסכמת הנציבות כאשר תוכניות אלו עלולות להשפיע על שטחי מדינות חברות אחרות.
סיוע בהקמת מחקר ופיתוח בנושא - כדי להקל על ההשקעה ולהבטיח את הקמת המתקנים הבסיסיים הדרושים לפיתוח אנרגיה גרעינית באיחוד האירופי, הנציבות מפרסמת באופן קבוע תוכניות גרעיניות להמחשה (PINCs) המציינות, במיוחד, יעדי ייצור אנרגיה גרעינית ואת ההשקעה הנדרשת להשגתן.
האנשים והמפעלים העוסקים בפעילויות התעשייתיות המפורטות באמנה נדרשים להודיע לנציבות על כל פרויקט השקעה.
הבטחה שכל המדינות החברות באיחוד האירופי יקבלו אספקה סדירה ושוויונית של עופרת ודלקים גרעיניים - אספקת עופרת, חומרים מקוריים וחומרים בקיעים מיוחדים באמצעות מדיניות אספקה משותפת, המבוססת על עיקרון של גישה שווה למקורות אספקה.
אוסרת על כל שיטה שנועדה להבטיח עמדה מיוחסת עבור משתמשים מסוימים.
הקימה גוך מסחרי עצמאי בעל זכות בלעדית על עפרות, חומרי מקור וחומרים בקיעים מיוחדים המיוצרים בשטחי המדינות החברות והזכות לחתום על חוזים לאספקת החומרים מתוך או מחוץ לקהילה.
סוכנות האספקה של הקהילה היא בעלת אופי משפטי ואוטונומיה פיננסית והיא נמצאת בפיקוח הנציבות, המוציאה לה הנחיות ובעלת זכות וטו על החלטותיה.
המדינות החברות מחויבות להגיש דוח שנתי לנציבות על התפתחות חיפוש המחצבים וההפקה, על שמורות ועל השקעה בכרייה שנעשתה או מתוכננת לקרות בשטחן.
להבטיח שחומרים גרעיניים אזרחיים לא יופנו לשימושים אחרים, במיוחד שימושים צבאיים.
האמנה מציגה מערכת הגנה מקיפה וקפדנית ביותר כדי להבטיח שחומרים גרעיניים אזרחיים לא יוסטו מהשימוש האזרחי שהוכרז על ידי המדינות החברות.
לאיחוד האירופי סמכויות בלעדיות בתחום זה, אותן הוא מפעיל בעזרת צוות של 300 פקחים אשר אוכפים את אמצעי ההגנה, ברחבי האיחוד האירופי.
לממש את זכות הבעלות המוקנית לו בכל הנוגע לחומרים בקיעים מיוחדים.
לטפח התקדמות בשימושים באנרגיה גרעינית, בדרכי שלום, על ידי עבודה עם מדינות אחרות וארגונים בינלאומיים - ישנו ארגון אוטונומי (The IAEA) שבסיסו בווינה שבאוסטריה המשתף פעולה עם האו"ם.
מטרותיו הן, מצד אחד, לטפח שימושים לא אלימים באנרגיה גרעינית, ומצד שני להבטיח שהסיוע שהיא מספקת לא ישמש למטרות צבאיות.
הקמת יוזמות משותפות - הקמת פרויקטים ספציפיים בעלי חשיבות בסיסית לפיתוח התעשייה הגרעינית באירופה.
אמנת האטום האירופית כוללת מבוא ו-234 סעיפים המפורטים תחת שש כותרות.
מספר הסעיפים הצטמצם ל-177 לאחר החתימה, על האמנה לתיקון האמנה בדבר האיחוד האירופי (The treaty on European union-EU treaty) והאמנה להקמת הקהילה האירופית (The treaty establishing the European union - EC treaty) בדצמבר 2007.
הכותרת הראשונה מפרטת את שבע המשימות שהאמנה מטילה על הקהילה.
הכותרת השנייה קובעת הוראות לעידוד ההתקדמות בתחום האנרגיה הגרעינית (קידום מחקר, הפצת מידע, בריאות ובטיחות, השקעות, התחייבויות משותפות, אספקה, שמירה, בעלות על נכסים, השוק המשותף הגרעיני ויחסי חוץ).
השער השלישי עוסק במוסדות הקהילה ובהוראות כספיות כלליות.
הוראות אלו הותאמו בהתאם לאמנה לתיקון אמנת האיחוד האירופי והאמנה להקמת הקהילה האירופית (EC) שנחתמו בדצמבר 2007.
השער הרביעי עוסק בהוראות פיננסיות ספציפיות.
השער החמישי והשישי עוסקים בהתאמה, בהוראות כלליות והוראות הנוגעות לתקופה הראשונית (הקמת המוסדות, הוראות יישום ראשוניות והוראות מעבר).
בסיום האמנה, מצורפים שני פרוטוקולים.
האחד בדבר יישום האמנה על האזורים הלא-אירופיים של ממלכת הולנד והפרוטוקול השני, נוגע לחוק בית המשפט לצדק של הקהילה האירופית לאנרגיה אטומית.
בשנת 2012, נוספו כותרות, סעיפים ונספחים נוספים.
אך לא בוצעו שינויים קונקרטיים.
הנציבות מנהלת משא ומתן ולבסוף חתימה על הסכמים, המסדירים שיתוף פעולה גרעיני עם מדינות שלישיות.
כל ההסכמים כפופים לאישור המועצה.
המדינות החברות מחויבות להודיע לנציבות על כל טיוטה ראשונית של הסכמים או חוזים עם מדינה שלישית, ארגון בינלאומי או אזרח של מדינה שלישית.
נכון לעכשיו, ישנם הסכמים עם מדינות רבות, ביניהן ארצות הברית, אוסטרליה וקנדה.
בניגוד לאמנת האיחוד האירופי (The EC treaty), באמנת האטום האירופית, מעולם לא בוצעו שינויים גדולים והיא בתוקף עד היום.
במשך שנים שמרה סוכנות האטום האירופית על אישיות משפטית נפרדת, תוך שותפות באותם המוסדות, עד למיזוג הסופי עם האיחוד האירופי.
במרץ 2007, קמה ועדה, הבחנה והעריכה את עתידה של אמנת האטום האירופית.
התוצאות שיצאו היו חיוביות, במיוחד בתחומי המחקר, הגנת הבריאות, השגחה על צורכי השימוש בחומר הגרעיני ויחסים בינלאומיים.
העניין והצורך באנרגיה גרעינית גבר בשנים האחרונות בעקבות הדאגה משינויי האקלים.
בעקבות כך, מקומה של קהילת הגרעין האירופית הכרחי ויהיה עליה להמשיך לספק באופן בטוח אנרגיה, לעזור להנחות את הפיתוח של תעשיית הגרעין ולהבטיח שמירה על סטנדרטים גבוהים של הגנה, בטיחות וביטחון מקרינה.
אמנת דנקרק נחתמה ב-4 במרץ 1947 בדנקרק שבצרפת, בין צרפת לממלכה המאוחדת, כחוזה של ברית וסיוע הדדי נגד מתקפה גרמנית אפשרית לאחר מלחמת העולם השנייה.
הוא נכנס לתוקף ב-8 בספטמבר 1947 ולפי חלק 6, סעיף 2 של הנוסח, הוא נשאר בתוקף למשך 50 שנה.
לדברי מארק טרכטנברג, האיום הגרמני היה אמתלה להגנה מפני ברית המועצות.
אמנה זו קדמה לאמנת בריסל משנת 1948, אשר הובילה להקמת האיחוד המערבי (WU) בין בלגיה, צרפת, לוקסמבורג, הולנד והממלכה המאוחדת.
ב-1955 שונה שמו לאיחוד המערב-אירופי, עקב חתימת אמנת בריסל משנת 1954, שהכריזה על כניסת איטליה וגרמניה המערבית לאיחוד.
האמנה הבינלאומית להכשרת והסמכת יורדי ים (STCW), משנת 1978 קובעת תקני הכשרה מינימליים עבור קברניטים, קצינים וצוות משמרת כלי שיט בים לאוניות סוחר.
STCW אומצה בשנת 1978 על ידי כנס ארגון הימאות הבין-לאומי בלונדון, ונכנסה לתוקף בשנת 1984. האמנה עודכנה באופן משמעותי ב-1995 וב-2010 ונכנסה לתוקף ב-1 בינואר 2012.
אמנת STCW 1978 הייתה הראשונה שקבעה דרישות בסיסיות מינימליות בנושא הכשרה, הסמכה ורמת משמרת עבור יורדי ים ברמה בינלאומית.
בעבר הסטנדרטים המינימליים של הכשרה, הסמכה ושמירה של קצינים ודירוגים נקבעו על ידי ממשלות בודדות, בדרך כלל ללא התייחסות למנהגים במדינות אחרות.
כתוצאה מכך, התקנים והנהלים המינימליים היו מגוונים מאוד, למרות שהמסחר הימי הוא בינלאומי מטבעו.
האמנה קובעת סטנדרטים מינימליים הנוגעים להכשרה, הסמכה ומשמרת עבור יורדי ים שהמדינות מחויבות לעמוד ולא לחרוג מהם.
תכונה חשובה במיוחד של האמנה היא שהיא חלה גם על אוניות של מדינות שלא חתמו עליה, בעת שהן מבקרות בנמלים של מדינות שהן צד לאמנה.
סעיף באמנה מחייב להחיל את אמצעי הבקרה על אוניות של כל הדגלים.
כדי להבטיח שלא יינתן יחס נוח יותר לאניות הזכאיות להניף דגל של מדינה שאינה צד לאמנה.
מאשר יינתן לאניות המניפות דגל של מדינה שהיא צד.
הקשיים שעלולים להתעורר עבור ספינות של מדינות שאינן צד לאמנה הם אחת הסיבות לכך שהאמנה זכתה להסכמה כה רחבה.
עד שנת 2018, היו 164 מדינות חתומות כצד באמנה.
המייצגים 99.2 אחוזים ממאגר הספנות העולמי.
ב-7 ביולי 1995, אימץ ארגון הימאות הבין-לאומי עדכון מקיף של STCW.
שכלל גם פיתוח קוד חדש, המכיל את הפרטים הטכניים הקשורים להוראות האמנה.
התיקונים נכנסו לתוקף ב-1 בפברואר 1997. נדרש יישום מלא עד 1 בפברואר 2002. לימאים שכבר החזיקו בהסמכה הייתה אפשרות לחדש את התעודות בהתאם לכללים הישנים של אמנת 1978 במהלך התקופה המסתיימת ב-1 בפברואר 2002. ימאים שנכנסו לתוכניות הכשרה לאחר 1 באוגוסט 1998 נדרשו לעמוד בתקני הכשירות של ''תיקוני 1995' החדשים.
התיקונים המשמעותיים ביותר בנושא היו:
העברת מידע לארגון הימאות הבין-לאומי כדי לאפשר פיקוח ועקביות ביישום התקנים.
מערכות תקני איכות, פיקוח על הליכי הדרכה, הערכה והסמכה.
האמנה אימצה קבוצה חדשה של עדכונים במנילה פיליפינים, בשנת 2010, בשם "התיקונים של מנילה".
תיקונים אלה היו נחוצים כדי לשמור על תקני הכשרה בקנה אחד עם דרישות טכנולוגיות ותפעוליות חדשות הדורשות כישורים חדשים על ספינה.
התיקונים במנילה נכנסו לתוקף החל מ-1 בינואר 2012. התקיימה תקופת מעבר עד 2017 שבה כל יורדי הים היו חייבים לקבל הסמכה והכשרה לפי התקנים החדשים.
היישום הוא פרוגרסיבי, מדי שנה נכנסת לתוקף מערכת דרישות שונה.
שעות מנוחה חדשות ליורדי ים.
דרגות חדשות של תעודות כשירות לימאים כשירים בסיפון ובמכונה.
הכשרה חדשה ומעודכנת, דרישות ריענון הסמכה במחזוריות של שש שנים.
תקנים רפואיים נוספים ותעודה רפואית ליורדי ים.
מגבלות רמת אלכוהול בדם או בנשימה.
ב-7 ביולי 1995, התקבלה "אמנה הבינלאומית בדבר סטנדרטים של הכשרה, הסמכה ומשמרת לאנשי ספינות דיג" אשר אומצה כאמנה נפרדת כחלק מהתיקונים המקיפים ל-STCW.
היא מיישמת את עקרונות STCW על ספינות דיג שאורכן 24 מטר ומעלה.
STCW-F נכנס לתוקף ב-29 בספטמבר 2012.
אמנת המגוון הביולוגי , היא אמנה רב-צדדית לשמירה ושיקום של המגוון הביולוגי.
היא מציעה שלוש דרכים עיקריות להתמודדות עם אובדן המגוון הביולוגי: שימור ושיקום המגוון הביולוגי הקיים; שימוש בר-קיימא במרכיביו; וחלוקה הוגנת ושוויונית של הטבות הנובעות ממשאבים גנטיים.
מטרת האמנה לפתח אסטרטגיות לאומיות לשימור ושימוש בר-קיימא במגוון הביולוגי, ולעיתים קרובות הוא נתפס כבסיס פיתוח בר-קיימא.
בכל ארבע שנים המדינות החתומות על האמנה מגישות דוח על פעילותן לשימור המגוון הביולוגי על בסיס האמנה ובכל כשנתיים נערכים מפגשים של המדינות החתומות על האמנה.
אמנת המגוון הביולגי היא ציון דרך בחוק הבין לאומי, בכך שהיא מגדירה, לראשונה, את השמירה על המגוון הביולוגי כעניין משותף לכלל האנושות.
האמנה נחתמה בפסגת כדור הארץ בריו דה ז'ניירו ב-5 ביוני 1992 ונכנסה לתוקף ב-29 בדצמבר 1993. ארצות הברית, היא המדינה היחידה בחברה באו"ם, שלא אישרה את האמנה.
לאמנה שני הסכמים משלימים, פרוטוקול קרטחנה בנושא אבטחה ביולוגית ופרוטוקול נגויה .
פרוטוקול קרטחנה מרחיב את האמנה בנושא בטיחות ביולוגית.
האמנה הגדירה יעדים אמביציוזיים לעצירת היכחדות, שיקום ושימור מינים עד שנת 2020:
שיפור המצב הקיים על ידיד שמירה על המגוון הביולוגי
הפחתת הלחצים (למשל, שימור בתי גידול) על המגוון הביולגי
שילוב השימור על המגוון הביולוגי כחלק ממערכת התכנון והקבלת ההחלטות ברמה המדינתית.
כל מדינה נדרשת לפעול לשמירה ושיקום המגוון הביולוגי באמצעות: זיהוי המינים שדורשים שימור מעקב אחריהם; לדאוג לשמורות שמיועדות לשימור המגוון הביולוגי; שיקום בתי גידול שנפגעו וטיפוח מינים שנמצאים בסכנת הכחדה וליצור מודעות ציבורית לחשיבות המגוון הביולוגי והשימור המינים השונים.
2010 הייתה השנה הבינלאומית למגוון ביולוגי , ומזכירות אמנת המגוון הביולגי הובילו את האירועים למודעות המגוון הביולוגי.
אולם, שנה אחת לא הספיקה לשינוי מהותי לעצירת אובדן המינים, ולכן בדצמבר 2010 הכריז האו"ם על העשור השני של המאה ה-21 כעשור שמירה על מגוון המינים.
התוכנית האסטרטגית של האמנה למגוון ביולוגי 2011–2020, כוללת גם את יעדי איצ'י למגוון הביולוגי.
האמנה מגדירה מושגי מפתח הכוללים: מגוון ביולוגי, משאבים ביולוגיים, ביוטכנולוגיה, מינים מבויתים או מטופחים ועוד
כל מדינה החתומה על האמנה נדרשת לפתח אסטרטגיות ותוכניות לאומיות לשימור המגוון הביולוגי ולשימוש בר קיימא בו
ניטור המגוון הביולוגי יזהה רכיבים של מגוון ביולוגי החשובים לשימורו ולשימוש בר הקיימא
זיהוי תהליכים וסוגי פעילויות שסביר שיש להם השפעות שליליות משמעותיות על שימור המגוון הביולוגי
שימור או במידה ונדרש, הקמה וניהול של אזורים מוגנים במטרה להגן על מערכות אקולוגיות וסביבות טבעיות
קידום חקיקה להגנה על מינים ואוכלוסיות שנשקפת להם סכנה
שילוב שיקולים לשימור משאבים ביולוגיים ושימוש בר קיימא בהם בתהליכי קבלת ההחלטות לאומיים
קידום מחקר והכשרה במדינות מתפתחות
חינוך ומודעות הציבור אודות חשיבות המגוון הביולגי
גישה ושיתוף פעולה בין מדינות במאגרים גנטיים
חקיקה וניהול מדיניות בתחומי מאגרים גנטיים, ביוטכנולוגיה ושיתוף פעולה טכנולוגי ומדעי
הסדרת מפגשים של המדינות החתומות על האמנה, בחירת מזכירות האמנה, והקמת גוף עזר לייעוץ מדעי, טכני וטכנולוגי
המדינות החתומות על האמנה נפגשות אחת לשנתיים לערך.
במפגש בפברואר 1999 (EX-COP 1) שנערך בקרטחנה, אושרר פרוטוקול קרטחנה.
באוקטובר 2010 (COP 10) בנגויה נערך המפגש העשירי של הצדדים ואושרר פרוטוקול נגויה.
על בסיס ההמלצות של מזכירות האמנה, האו"ם הכריז על עשור השמירה על מגוון המינים.
באוקטובר 2012 (COP 11) נערך מפגש בהיידראבאד.
למפגש קדם הכנס World Wide Views on Biodiversity בו לקחו חלק כ-3,000 אזרחים מ-25 מדינות שדנו בשמירה על הסביבה.
החלטות המפגש בהיידראבאד כללה גם המלצה לכל המדינות לקיים כנסי אזרחים בנושא המגוון הביולוגי.
ההמפגש בנובמבר 2018 (COP 14), נערך שארם א-שייח', מצרים.
במפגש הצדדים אימצו את הנחיות ולונטריות לתכנון ויישום אפקטיבי של גישות מבוססות מערכת אקולוגיות להסתגלות לשינויי אקלים ולהפחתת הסיכון לאסונות כמו כן, הממשלות הסכימו להאיץ את הפעולות להשגת יעדי המגוון הביולוגי של איצ'י, שהוסכמו בכינוס בשנת 2010, עד 2020.
בדצמבר 2022 (COP 15) נערך במפגש במוטריאול שקדמו לו ארבע שנות משא ומתן.
במפגש במונריאול הוחלט על תוכנית להגנה הסביבה שאושרה על ידי מעל 190 מדינות על אף התנגדות של מספר מדינות באפריקה.
ארצות הברית והוותיקן לא חתמו על ההסכם.
התוכנית כוללת 23 יעדים שהמדינות החתומות נדרשות ליישם עד 2030 והחשובים שבהם: הגדרת 30% משטח היבשה של כדור הארץ ו–30% משטח המים הבינלאומיים כמוגנים ובעלי חשיבות אקולוגית.
כמו כן המדינות יפעלו לגייס, עד סוף העשור, 200 מיליארד דולר בשנה כדי לסייע לשמור על המגוון ביולוגי במדינות מתפתחות.
מספר יעדים נוספים הוגדרו לשנת 2030 ובניהם צמצום צריכת יתר וצמצום אובדן מזון ב-50%, והפסקה מוחלטת של פגיעה במערכות אקולוגיות שהוגדרו כחשובות מאוד לשימור המגוון הביולוגי (IUCN protected area categories).
אמנת המורשת העולמית (בשמה הרשמי: האמנה בדבר הגנת המורשת התרבותית והטבעית העולמית), היא אמנה בין-לאומית שנחתמה ב-23 בנובמבר 1972, אשר יצרה את אתרי המורשת העולמית, במטרה לשמר אתרי טבע ייחודיים וכן לשמר ולאבטח אתרי תרבות ומורשת.
האמנה, שהיא מסמך חתום של הסכמה בין-לאומית, מנחה את עבודתה של ועדת המורשת העולמית.
האמנה מגדירה אילו אתרים ניתן לשקול להכניס ברשימת המורשת העולמית, וכן קובעת את חובותיהן של ממשלות לזהות אתרים פוטנציאליים, להגן עליהם ולשמרם.
המדינות החתומות באמנה מתחייבות לשמר את אתרי המורשת העולמית שברשותן, לדווח באופן קבוע על מצב שימורם, ובמידת הצורך לשחזר את האתרים.
האמנה גם קובעת כיצד יש להשתמש בקרן למורשת עולמית ולנהל אותה.
האמנה אומצה על ידי הוועידה הכללית של אונסק"ו ב-16 בנובמבר 1972, ונחתמה על ידי נשיא הוועידה הכללית של אונסק"ו, טורו הגיווארה, והמנהל הכללי של אונסק"ו, רנה מהאו, ב-23 בנובמבר 1972. האמנה קיימת בארכיון של אונסק"ו.
הקמפיין הבין-לאומי להצלת האנדרטאות של נוביה , שהחל לאחר פניות של מצרים וסודאן ב-1959, הוביל להעברת 22 אנדרטאות מהאזור בו הוקם סכר אסואן.
הצלחת הפרויקט, בפרט יצירת קואליציה של 50 מדינות מאחורי הפרויקט, הביאה את אונסק"ו, יחד עם הוועדה הבין-לאומית לאנדרטאות ואתרים (ICOMOS), להכין טיוטת אמנה להגנה על מורשת תרבותית.
ועידה של הבית הלבן ב-1965 קראה להקמת "קרן למורשת עולמית" כדי לשמר את "אזורי הטבע, הנוף והאתרים ההיסטוריים המעולים בעולם להווה ולעתיד של אזרחי העולם כולו".
האיגוד הבין-לאומי לשימור הטבע פיתח הצעות דומות ב-1968, שהוצגו ב-1972 לוועידת האו"ם לסביבת האדם בסטוקהולם.
במסגרת הוועדה למורשת עולמית, המדינות החתומות נדרשות להפיק ולהגיש דיווח נתונים תקופתי המספק לוועדה סקירה כללית של יישום אמנת המורשת העולמית ביחס לכל מדינה החתומה עליה, ו'תמונת מצב' של התנאים הנוכחיים בנכסי המורשת העולמית שברשותה.
בהתבסס על טיוטת האמנה שיזם ארגון אונסק"ו, סוכם בסופו של דבר על טקסט אחד המוסכם על ידי כל הצדדים, ו"האמנה בדבר הגנת המורשת התרבותית והטבעית העולמית" אומצה על ידי הוועידה הכללית של אונסק"ו ב-16 בנובמבר 1972. האמנה נכנסה לתוקף ב-17 בדצמבר 1975, שלושה חודשים לאחר האשרור ה-20.
יישום האמנה החל ב-1977, לאחר האשרור ה-40, והשמות הראשונים נכנסו לרשימה ב-1978. שמות חדשים נוספו לרשימה מדי שנה מאז, בישיבות השנתיים של הוועדה למורשת עולמית.
נכון לאוגוסט 2024, האמנה אושררה על ידי 196 מדינות: 192 מדינות החברות באו"ם, שתי מדינות משקיפות של האו"ם (הוותיקן והרשות הפלסטינית), ושתי מדינות בשיתוף חופשי עם ניו זילנד (איי קוק וניואה).
רק מדינה אחת חברה באו"ם לא אישרה את האמנה: ליכטנשטיין.
אמנת ברן, נחתמה ב-9 באוקטובר 1874, והקימה את איגוד הדואר הכללי, הידוע כיום כאיגוד הדואר העולמי או איגוד הדואר האוניברסלי (Unione postale universale) ובקיצור: UPU.
ארגון זה הוא הארגון השני בוותק הארגונים העולמיים.
האמנה, שנקראה על שם העיר ברן שבשווייץ, שם נחתמה, הייתה תוצאה של ועידה בינלאומית שכינסה ממשלת שווייץ ב-15 בספטמבר 1874. והשתתפו נציגים מ-22 מדינות.
התוכניות לוועידה גובשו על ידי היינריך פון שטפן, מנהל הדואר הכללי של הגרמני, שדרש משווייץ הנייטרלית לארגן קונגרס דואר בינלאומי לאחר תום מלחמת צרפת-גרמניה של 1870–1871.
מטרת האמנה הייתה לאחד שירותי דואר ותקנות שונות, כדי שניתן יהיה להעביר דואר בינלאומי בחופשיות.
22 נציגי מדינות חתמו על האמנה, שהם: האימפריה הגרמנית, האימפריה האוסטרו-הונגרית, בלגיה, דנמרק, מצרים, ספרד, ארצות הברית, צרפת, בריטניה, יוון, איטליה, לוקסמבורג, האיחוד השוודי-נורווגי, הולנד, פורטוגל, רומניה, האימפריה הרוסית, סרביה, שווייץ והאימפריה העות'מאנית.
האמנה נחתמה בשפה הצרפתית, וב־1875 הודפסה בוושינגטון ולצד הנוסח הצרפתי, נוסף גם תרגום לאנגלית.
הארגון שהוקם בעקבות האמנה נקרא בתחילה "איגוד הדואר הכללי", אך ב שהתקיים בפריז בשנת 1878, שונה שמו לאיגוד הדואר העולמי, בעקבות ריבוי המדינות החברים בו.
בקונגרס השני, מעבר למדינות שהשתתפו בקונגרס הראשון, השתתפו גם המדינות ארגנטינה, ברזיל, הטריטוריות הבריטיות שמעבר לים, הנסיכויות ההודיות, אינדונזיה, איראן ויפן.
החל מ-9 באוקטובר 1969 מצוין "יום הדואר העולמי" ב-9 באוקטובר, לציון התאריך בו נחתמה האמנה.
אמנת ברן תוקנה מספר פעמים לאחר שנחתמה.
ב־5 ביולי 1947 נחתם בפריזניסוח חדש של האמנה, שנכנס לתוקף ב־1 ביולי 1948. על נוסח אמנה זה לתמה מדינת ישראל ב־3 בינואר 1950.
בקונגרס הדואר העולמי ה-13 בבריסל שהתקיים ב־1952, איגוד הדואר העולמי חילק את המדינות החברות בו לחמש קבוצות אזוריות:
אפריקה, הקבוצה היבשתית עם הכי הרבה מדינות חברות – 54 מדינות (28.13%)
דרום אסיה ואוקיאניה עם 49 מדינות (25.52%)
מזרח אירופה וצפון אסיה עם 25 מדינות (13.02%)
ב-10 ביולי 1964, איגוד הדואר העולמי (UPU) שילב את האמנה ב"חוקה חדשה של איגוד הדואר העולמי", שהיא כיום האמנה הנחתמת על ידי מדינות הרוצות להצטרף ל-UPU.
כל מדינה חברה בארגון האו"ם, באפשרותה להפוך לחברה באמנת ברן, ומדינה שאיננה חברה באו"ם ורוצה להיות חברה באמנה, צריכה שבקשתה לחברות תאושר על ידי לפחות שני שלישים מהמדינות החברות באמנה.
נכון ל-4 באוקטובר 2011, אשררו את האמנה 192 מדינות.
כל המדינות החברות ב (למעט אנדורה, איי מרשל, מיקרונזיה ופלאו) והוותיקן.
קונגרס איגוד הדואר העולמי בשנת 2021, שהתקיים באביג'אן, הביא לשינוי משמעותי נוסף באמנת ברן.
בעבר, הסכמי הקונגרס היו תקפים ל-4 שנים בלבד, אך מאז 1 ביולי 2022, כאשר האמנה החדשה נכנסה לתוקף, תוקפם אינו מוגבל עוד בזמן.
אמנת וינה היא אמנה בינלאומית הדנה בהגנת שכבת האוזון.
האמנה נפתחה לחתימה בשנת 1985 בווינה, אוסטריה ונכנסה לתוקף במרץ 1988. נכון לינואר 2021 חברות באמנה 197 מדינות.
מדינת ישראל הצטרפה לאמנה בשנת 1992.
באופן כללי, המדינות החברות על האמנה מתחייבות לנקוט בצעדים המתאימים להגן על בריאות האדם ועל הסביבה מההשפעות השליליות הנובעות או העלולות לנבוע מפעילויות אנושיות, המשנות או העלולות לשנות את שכבת האוזון.
לשתף פעולה באמצעות תצפיות שיטתיות, מחקר וחילופי מידע, במטרה להבין טוב יותר ולהעריך את השפעותיהן של פעילויות אנושיות על שכבת האוזון, ואת ההשפעות על בריאות האדם ועל הסביבה הנובעות משינוי בשכבת האוזון.
לאמץ אמצעים תחיקתיים או מינהליים מתאימים, כדי להגביל, לצמצם או למנוע פעילויות אנושיות בתחומי השיפוט שלהם או בשליטתם, אשר מניחים שיש להן, או שעלולות להיות להן, השפעות שליליות הנובעות משינוי, או האפשרות לשינוי של שכבת האוזון.
לשתף פעולה בתיאום תוכניות מדיניות מתאימות למנוע פעילויות המזיקות לשכבת האוזון.
לשתף פעולה בניסוח אמצעים, נהלים ותקנים מוסכמים ליישום האמנה.
לשתף פעולה עם גופים בינלאומיים מוסמכים כדי ליישם את האמנה ביעילות.
בשנת 1987, בעקבות אמנת וינה, נקבע פרוטוקול מונטריאול בדבר חומרים המדללים את שכבת האוזון, אשר הגדיר לוח זמנים להפחתת השימוש בחומרים הפוגעים באוזון או להפסקתו.
אמנה בדבר זכויות הילד היא אמנה בין־לאומית המצהירה על זכויותיהם הפוליטיות, האזרחיות, הכלכליות והתרבותיות של ילדים ובני נוער.
באמנה 54 סעיפים, המונים זכויות רבות להן זכאים ילדים.
מרבית חברי האומות המאוחדות אישרו אמנה זו, בין אם בצורה מלאה ובין אם בצורה חלקית.
עצרת האו"ם אמצה את נוסח האמנה ב-20 בנובמבר 1989. בספטמבר 1990 האמנה נכנסה לתוקף לאחר שאושררה על ידי מספר המדינות המינימליות הנדרשות.
ישראל אשררה את האמנה ב-4 באוגוסט 1991 והאמנה נכנסה לתוקף לגביה ב-2 בנובמבר 1991.
האמנה מכירה בזכויות הבסיסיות של כל ילד וכן קובעת את מכלול החובות שיש למדינות כלפי ילדים, ביניהן:
הגנה מפני פעולות מזיקות כגון עינויים, ניצול מיני, ניצול בעבודה, התעללות, הזנחה וסחר בילדים.
הגנת ילדים נכים, ילדים חסרי משפחה וילדים פליטים.
חובת המדינות החתומות לכבד ולהבטיח את הזכויות המפורטות באמנה ללא אפליה וללא התייחסות למאפייני דת, גזע, מגדר, שפה וכו'.
כמו כן המדינות ינקטו בכל האמצעים המתאימים להבטיח את הגנת הילד מפני אפליה בשל מעמד, השקפה וכו'.
בכל הפעולות הנוגעות לילדים, תהא טובת הילד השיקול הראשון.
המדינות החברות יבטיחו לילד הגנה וטיפול ככל שיידרש לטובתו.
המדינות החברות יכבדו את אחריותם, זכויותיהם וחובותיהם של ההורים או של בני המשפחה המורחבת או של הקהילה על מנת לספק הכוונה והדרכה לילד המתפתח.
הילד יירשם מיד לאחר לידתו, ומתוקף זכויותיו תהא לו הזכות להיקרא בשם פרטי, הזכות לקבל אזרחות, הזכות להכיר את הוריו ולהיות מטופל על ידם.
המדינות החברות יבטיחו כי לא יופרד הילד מהוריו בניגוד לרצונם, אלא רק במקרים מסוימים כגון התעללות, הזנחה וכו'.
במקרה זה המדינות יכבדו את זכויות הילד המופרד.
לילד שהוריו גרים במדינות שונות יש זכות לקיים קשרים אישיים ומגעים ישירים עם שני הוריו גם יחד.
לילד המסוגל לחוות דעה משלו יש זכות להביע דעה כזו.
וההורים שלו חייבים לאפשר לו זאת.
המדינות החברות יכירו בעקרון כי לשני ההורים אחריות משותפת לגידול הילד ולהתפתחותו.
המדינות החברות ינקטו באמצעים: חוקתיים, מנהליים, חברתיים וחינוכיים מתאימים על מנת להגן על הילד מפני אלימות גופנית או נפשית, חבלה, התעללות, הזנחה, טיפול רשלני, אכזריות או ניצול.
ילד שסביבתו המשפחתית נשללה ממנו, יהיה זכאי להגנה מיוחדת ולסיוע מצד המדינה.
מדינות חברות המכירות בשיטת האימוץ ומתירות אותה יבטיחו כי טובת הילד תהווה את השיקול המכריע, כמו כן יבטיחו כי האימוץ יאושר רק על ידי רשויות מוסמכות.
האנשים נוגעים בדבר האימוץ הסכימו מתוך ידיעה מלאה לאימוץ בהתבסס על ייעוץ.
אימוץ בן-ארצי יישקל כאמצעי חלופי לטיפול בילד כאשר המועמד לאימוץ זה ייהנה מביטחונות ומתנאים – בדומה לאימוץ פנימי.
אימוץ בן ארצי לא יביא לרווח כספי בלתי הוגן עבור המעורבים בכך.
בנוסף לכך, האמנה מחייבת את המדינות החתומות לאפשר לילד להשתתף בכל הליך בו מתקבלת החלטה הנוגעת אליו ומבקשת שנקודת ההשקפה של הילד תילקח בחשבון בנושאים אלו, בהתאם לגיל הילד ולכשריו המתפתחים.
האמנה אוסרת הפעלת גזר דין עונש מוות על ילדים.
האמנה קובעת כי טובת הילד הוא שיקול ראשון במעלה והוא מחייב את המדינה כל אימת שהיא מקבלת החלטה שיש בה כדי להשפיע על ככל הילדים או על ילד מסוים.
בהתאם לגישה זו שונה החוק המצוי במדינות רבות, בו התייחסו בעבר אל ילדם ונשים כאל רכוש או נכס.
כמו כן, היא מנסה לקדם סדר יום חדש מזה הקיים, בו לילדים אין קול בשיח הציבורי והם אינם יכולים להשפיע על קבלת החלטות הנוגעות אליהם, במישרין או בעקיפין.
יישום מלא של האמנה מחייבת בדיקה כללית של חוקי משמורת ואפוטרופסות של ילדים, או, לכל הפחות, גישה חדשנית במסגרת החוקים הקיימים.
משרד המשפטים הקים בשנת 1997 ועדה בין תחומית שבחנה את יישום האמנה בהסדרים שונים במשפט הישראלי.
הוועדה הגישה את מסקנותיה בשנת 2003 והתייחסה לתחומים הבאים: הילד במשפחה, הילד במערכת הפלילית, ילדים בהשמה חוץ ביתית, ילדים במערכת החינוך וייצוג נפרד של ילדים בהליכי אזרחיים.
בעקבות פרשנות ועדת האו"ם לזכויות הילד, נהוג להתייחס לארבעה עקרונות יסוד מרכזיים וכלליים כעקרונות שלאורם יש לקרוא את מכלול הוראותיה.
עקרונות אלו הינם עיקרון השוויון, עיקרון טובת הילד, עיקרון החיים, ההישרדות וההתפתחות ועיקרון ההשתתפות.
עיקרון חשוב נוסף הוא עיקרון הכשרים המתפתחים, שאינו נכלל בגדר ארבעת עקרונותיה המרכזיים אך מקובל להתייחס גם אליו.
המשמעות שניתנה למעמדם של העקרונות כעקרונות יסוד היא כי יישומה של כל הוראה באמנה נבחן לאורם ותוך התייחסות אליהם.
בעת ניסוח האמנה, הזכויות הנחשבות לעקרונות היסוד היו במעמד זהה לשאר הזכויות ולא נקבעו כעקרונות יסוד.
מעמדן זה גובש לראשונה ב-1991 על ידי ועדת האו"ם לזכויות הילד, במסגרת ההנחיות מדינות החברות באמנה לגבי הדיווח התקופתי על יישום חובותיהן ומימוש זכויות הילד בתחומן.
הזכויות הספציפיות נבחרו כעקרונות יסוד נוכח תפיסת הוועדה כי מדובר בזכויות החלות על כלל תחומי האמנה ומשמשות מסגרת פרשנית ויישומית למימוש זכויות הילד.
במסגרת הנחיות הדיווח הראשוניות, ייחסה ועדת האו"ם לזכויות הילד לארבעת העקרונות תפקיד רוחבי, וביקשה מהמדינות החברות למסור מידע לא רק על יישומם כשלעצמם, אלא גם על יישומם בהקשר של סעיפים אחרים באמנה.
בכך סימנה הוועדה את העקרונות ככלי מרכזי להבנת אופן מימוש זכויות הילד בפועל, אף מבלי לעגן את מעמדם כעקרונות מחייבים בטקסט האמנה עצמו.
עקרונות היסוד משלימים, תומכים ומחזיקים זה את זה ומשפיעים על כל סעיפי האמנה.
יש ביקורת על עצם הבחירה בארבע הזכויות שהוגדרו כעקרונות היסוד.
לפי ביקורת זו, עקרונות היסוד גובשו בשלב מוקדם של עבודת ועדת האו"ם לזכויות הילד, תוך הבנה מושגית מוגבלת של משמעות המונח "עקרונות", וללא הנמקה שיטתית וברורה מדוע דווקא זכויות אלו נבחרו.
נטען כי הזכויות אינן בהכרח עקרונות במובנן המשפטי, ואף אינן כלליות במידה שווה או חלות באופן אחיד על כלל הוראות האמנה.
נוסף על כך, הפרשנות שניתנה לעקרונות היסוד לאורך השנים, והעובדה שיוחס להם תפקיד פרשני החולש על האמנה כולה, עלולות לייצר השפעות בלתי מכוונות על אופן יישום האמנה ופיקוח על מימושה.
בין היתר נטען כי עקרונות היסוד זוכים להדגשה בתחילת תהליכי הדיווח והביקורת, אך אינם משולבים באופן עקבי בהמשך הדיון ביתר הוראות האמנה, דבר הפוגע ביישום רוחבי ואינטגרטיבי שלהם.
מצב זה מצמצם את הדיון המהותי בזכויות אחרות, יוצר היררכיה מרומזת בין זכויות האמנה, ולהוביל לחוסר עקביות בפרשנות וביישום של עקרונות היסוד עצמם לאורך עבודת הוועדה.
לפיכך, אף שאין ביצירת עקרונות היסוד היררכיה פורמלית בין זכויות האמנה, יש לה השלכות פרשניות ויישומיות משמעותיות, המתבטאות בהעדפה רטורית ויישומית של זכויות מסוימות ובקריאה לא אחידה של האמנה.
לצד הביקורת, הודגש גם הערך הפרקטי של שימוש משולב בעקרונות היסוד, שכן קריאה מצטברת של הוראות האמנה מאפשרת להעניק משמעות אופרטיבית גם לזכויות כלליות או עמומות, ולזהות דפוסים של פגיעה בזכויות ילדים החורגים מסעיף בודד.
על אף הביקורת, מעמדם של העקרונות התקבע בשיח זכויות הילד, והוא כמעט אינו מוטל בספק.
עקרון השוויון, המעוגן בסעיף 2 לאמנה, מחייב את המדינות להבטיח את הזכויות המנויות באמנה לכל ילד בתחום שיפוטן, ללא אפליה.
איסור ההפליה כולל עילות כגון גזע, דת, מין, שפה, מוצא לאומי או אתני, השקפה פוליטית, נכות, וכל מעמד אחר.
האמנה קובעת חובה להגן על הילד מפני אפליה הנובעת ממעמדם, פעילותם או השקפותיהם של הוריו או אפוטרופוסיו, מתוך תפיסה כי זכויות הילד הן עצמאיות ואינן תלויות ברקע המשפחתי.
לאורך השנים ועדת האו"ם הרחיבה את פרשנות הביטוי "מעמד אחר", וכללה תחתיו קבוצות נוספות של ילדים כמו ילדים נשאי איידס, ילדים בעלי נטיות מיניות שונות וילדים להוריהם שאינם נשואים.
פרשנות העיקרון במשפט הבינלאומי היא של שוויון מהותי, המכיר בכך שילדים נבדלים בצרכיהם וביכולותיהם.
לכן, יחס שונה המותאם לצרכים ייחודיים, או נקיטת צעדים של העדפה מתקנת כלפי קבוצות מוחלשות, אינם נחשבים להפליה אסורה אלא לאמצעים להבטחת הזדמנות שווה וצמצום פערים.
ועדת זכויות האדם מדגישה כי מדינות יצטרכו לעיתים לנקוט בהעדפה מתקנת או במתן יחס שונה בכדי לצמצם תנאים הגורמים או המסייעים להנצחת אפליה.
על המדינה מוטלת חובה אקטיבית ליישום העיקרון.
לא מספיק שהמדינה תימנע מפעולות מפלות אלא עליה לפעול באופן יזום לזיהוי הפליה פוטנציאלית ולמניעתה, בין היתר באמצעות איסוף נתונים, חקיקה, מדיניות ייעודית והקצאת משאבים, לשם הבטחת מימוש שוויוני של זכויות הילד.
במשפט הישראלי, עקרון השוויון ואיסור ההפליה הוכרו כעקרונות יסוד, בין היתר מכוח פרשנותו של חוק יסוד: כבוד האדם וחירותו, והם משמשים עקרון מנחה גם בחקיקה ובפסיקה הנוגעת לילדים, אף שאין עיגון מפורש לעקרון השוויון בחוק עצמאי.
עקרון טובת הילד, המעוגן בסעיף 3 לאמנה, קובע כי בכל פעולה או החלטה הנוגעת לילדים, טובת הילד תהיה שיקול ראשון במעלה.
עיקרון זה ייחודי לילדים וקיבל עיגון משפטי בינלאומי כבר בהצהרת זכויות הילד משנת 1959 ומופיע שמונה פעמים לאורך האמנה.
שילובו תרם לגיבוש התפיסה של ילדים כבעלי זכויות עצמאיות.
משמעות העיקרון היא שיש לבחון את טובת הילד באופן אקטיבי קודם לבחינת אינטרסים וזכויות אחרים.
עם זאת, האמנה אינה מגדירה מהי טובת הילד בכל מצב נתון, מתוך הכרה שמדובר במושג דינמי המשתנה בין ילדים, חברות ותקופות, ומושפע מהקשרים תרבותיים, חברתיים וערכיים.
בהתאם לכך, יישום העיקרון מושפע גם מערכים, תפיסות ואמונות של החברה שבה הילד חי ושל מקבלי ההחלטות בעניינו.
פרשנות העיקרון במשפט הבינלאומי מדגישה כי אין מדובר בשיקול בלעדי, אלא בשיקול בעל משקל מיוחד במסגרת איזון כולל של זכויות הילד, האינטרסים שלו וצרכיו.
תחולתו של העיקרון רחבה, והוא מחייב את המדינה להבטיח את יישומו בכלל הגופים הציבוריים והפרטיים העוסקים בילדים.
יישומו מחייב נקיטת צעדים אקטיביים, ובכלל זה בחינה שיטתית של השפעת החלטות ופעולות על זכויותיהם של ילדים והאינטרסים שלהם.
במשפט הישראלי עקרון טובת הילד הוכר כעיקרון מנחה עוד לפני אימוץ אמנת זכויות הילד.
תרומת האמנה, וביתר שאת עבודת ועדת רוטלוי, הייתה בהבהרת הקשר בין טובת הילד לבין זכויותיו, ובהצגת טובת הילד כאיזון בין מכלול זכויותיו, האינטרסים והצרכים שלו, תוך מתן משקל יחסי לכל אחד מהם בהתאם לנסיבות העניין.
בנוסף, חוק לציון מידע בדבר השפעת החקיקה על זכויות הילד, התשס"ב–2022, מחייב לציין, בכל הצעת חוק המובאת לקריאה ראשונה שעל פניה כרוכה בה השפעה על זכויותיהם של ילדים, את השפעתה של ההצעה על זכויות הילד.
אף שהחוק אינו עוסק ישירות בעקרון טובת הילד, הוא משקף תפיסה שלפיה בחינה שיטתית של השפעת חקיקה על זכויות ילדים מהווה תנאי מוקדם לקבלת החלטות מושכלות בעניינם, ובכך תורם בעקיפין ליישום עקרון טובת הילד בהליכי חקיקה.
עקרון החיים, ההישרדות וההתפתחות, המעוגן בסעיף 6 לאמנה, מכיר בזכות לחיים כזכות יסוד, אך מרחיב את משמעותה מעבר להגנה מפני פגיעה פיזית ומטיל על המדינה חובה אקטיבית לא רק למנוע אלימות ונטילת חיים, אלא לפעול באופן יזום להבטחת הישרדותו של הילד באמצעות צמצום תמותה, מניעת מחלות ושיפור איכות החיים.
על מדינות להימנע מנטילת חיים ולנקוט צעדים להגנה עליהם.
נדבך מרכזי נוסף לעקרון הוא הזכות להתפתחות, הנתפסת באמנה כמושג הוליסטי, הכולל את התפתחותו הפיזית, הנפשית, הרוחנית, המוסרית, הפסיכולוגית והחברתית של הילד.
יישום העיקרון נועד להשגת התפתחות אופטימלית עבור כל הילדים.
הזכות להתפתחות היא זכות ייחודית לילדים וקיבלה עיגון משפטי בינלאומי כבר בהצהרת זכויות הילד משנת 1959.
במשפט הישראלי, הזכות לחיים מעוגנת בחוק יסוד: כבוד האדם וחירותו, ופרשנותה כוללת גם חובות הגנה חיוביות של המדינה.
העיקרון משמש מסגרת נורמטיבית כללית גם ביחס לילדים, ומנחה את המדינה בפעולותיה להבטחת תנאים המאפשרים את הישרדותם והתפתחותם של ילדים, אף שאין עיגון מפורש ונפרד לעקרון בחקיקה הישראלית.
עקרון ההשתתפות, המעוגן בסעיף 12, קובע שעל המדינות להבטיח לכל ילד המסוגל להביע דעה את הזכות להביעה בחופשיות בכל העניין הנוגע לו, תוך מתן משקל ראוי לדעותיו, בהתאם לגילו ולמידת בגרותו.
יישום העיקרון חל הן ברמת הפרט (בהליכים משפטיים, מנהליים או משפחתיים) והן ברמת הכלל (עיצוב מדיניות ציבורית).
עקרון ההשתתפות מבטא תפיסה של ילדים כבעלי זכויות אדם מלאות, בעלי השקפות, רגשות ונקודות מבט עצמאיות, ולא רק כמושא להגנה.
האמנה מדגישה כי הזכות להביע דעה אינה מותנית בקבלת עמדת הילד, אלא מחייבת הקשבה אמיתית, שקילה של דבריו והענקת משקל ראוי לעמדתו במסגרת קבלת ההחלטות.
פרשנות הוועדה מדגישה כי מדובר בזכות מהותית המחייבת יצירת תנאים להשתתפות משמעותית, מותאמת גיל ובטוחה, ולא בהשתתפות פורמלית בלבד.
במשפט הישראלי, מתן משקל לעמדתם של ילדים הוכר בפסיקה ובחקיקה כעיקרון מנחה בקבלת החלטות בעניינם, ומתבטא בהליכים שיפוטיים ומנהליים שונים הנוגעים לילדים.
עיקרון זה משמש כלי פרשני בהפעלת שיקול דעת של רשויות ובתי משפט, אף שאינו מעוגן כזכות כללית ועצמאית בחוק יסוד.
עיקרון הכשרים המתפתחים, המעוגן בסעיף 5 לא נמנה עם ארבעת עקרונות היסוד שבהנחיות ועדת האו"ם, אך מקובל לראות בו עקרון פרשני מרכזי ליישומה.
העיקרון מכיר בהתפתחות של הילד, כשריו ויכולותיו, ולפיכך מחייב הורים ואפוטרופוסים לספק הכוונה והדרכה בהפעלת הזכויות שבאמנה, באופן המותאם לכשריו המתפתחים.
העיקרון משקף את התפיסה לפיה ילדים מצויים בתהליך התפתחותי מתמשך, ולפיכך משתנה האיזון בין הילד, הוריו והמדינה בכל הנוגע למימוש עצמאי של זכויותיו, כך שככל שהילד מתבגר וכשריו מתפתחים, פוחת הצורך להתערבות והכוונה של המבוגרים.
בהתאם, מחייב העיקרון את המדינה וההורים לסייע לילד בפיתוח כשריו.
פרוטוקול אופציונלי בנושא מעורבות של ילדים בעימותים משנת 2000 (נכנס לתוקף ב-2002), נכון לספטמבר 2024 חברות בו 172 מדינות, ביניהן ישראל.
פרוטוקול אופציונלי בנושא הסחר בילדים, זנות ילדים ופורנוגרפיית ילדים משנת 2000 (נכנס לתוקף ב-2002), נכון לספטמבר 2024 חברות בו 178 מדינות, ביניהן ישראל.
פרוטוקול אופציונלי בנושא הגשת תלונות בגין הפרת זכויות על פי האמנה משנת 2011 (נכנס לתוקף ב-2014), נכון לספטמבר 2024 חברות בו 50 מדינות (ישראל לא הצטרפה).
כל המדינות החברות באו"ם הן צד לאמנה מלבד ארצות הברית, שחתמה על האמנה אך עדיין לא אשררה אותה.
ההתנגדות להצטרפות בארצות הברית נובעת מגורמים שמרניים המתנגדים למה שנתפס כהתערבות שלטונית (ובין־לאומית) בחיי המשפחה.
כמו כן, עד תחילת שנות ה-2000 בארצות הברית ניתן היה להוציא להורג קטינים, בניגוד לאיסור שבאמנה.
ישראל אשררה את אמנת לזכויות הילד בשנת 1991. בשנת 2000 נחקק חוק זכויות התלמיד והוקמה בכנסת ועדה מיוחדת לקידום מעמד הילד.
בשנת 2001 מדינת ישראל הגישה את הדו"ח התקופתי הראשון לוועדה המנטרת את האמנה, ובו פירוט הפעולות בישראל ליישום האמנה, ובכלל זה אמצעים כלליים ליישומה, הגדרת ילד לפי חוקים שונים, ויישומם של העקרונות הכלליים שנקבעו באמנה ושל הזכויות המעוגנות בה.
באוקטובר 2002 נערך דיון במליאת הוועדה לבדיקת זכיות הילד של קרן החירום הבין־לאומית של האומות המאוחדות לילדים (יוניצ"ף).
הדוח התקופתי השני של ישראל לוועדת האו"ם לזכויות הוגש ביוני 2010. בדוח מפורטות פעולותיה של ישראל בנושא, ובכללן חקיקה, פסיקה ועבודת משרדי ממשלה וגופים אחרים.
הדוח פורסם באתר משרד המשפטים, ופרסום הדוח לציבור נכלל באמצעים ליישום האמנה.
בדו"ח שנכתב ב-2010 במטה יוניצ"ף נמתחה ביקורת על כך שאין בישראל תוכנית פעולה לאומית או ועדה ממשלתית הממונה על הגנה וקידום זכויות הילד.
כמו כן מותח הדו"ח ביקורת על עמדתה של ישראל, לפיה אמנת האו"ם לזכויות הילד אינה חלה בשטחים הפלסטיניים.
מצוין בו כי צווים צבאיים החלים על שטחי הרשות הפלסטינית מגדירים ילד מתחת לגיל 16, בעוד שהחוק הישראלי ואמנת האו"ם מגדירים ילד מתחת לגיל 18. הדו"ח מציין כי גורמים רשמיים בישראל אינם אוספים נתונים מקיפים על מעמדם של הילדים ואינם מפרסמים נתונים שנתיים על הוצאות הממשלה המיועדות לילדים.
על פי הדו"ח, ההשקעה בישראל מגן הילדים ועד התיכון נמוכה מהממוצע הבין־לאומי.
האמנה כוללת המלצה להקים גוף סטטוטורי העוסק בזכויות ילדים.
עקב כך נוסחה בשנת 2011 הצעת חוק להקמת "נציבות זכויות הילד", גוף ממלכתי שיעסוק בשמירה על זכויות ילדים בישראל בתחומים שונים.
הצעת החוק לא קודמה מאז.
השופטת סביונה רוטלוי, שעמדה בראש ועדת רוטלוי שבחנה את זכויות הילד בישראל, מתחה ביקורת קשה על משרד החינוך: "יש השתקה מכוונת של זכויות הילדים במערכת החינוך.
המדינה התחייבה ליישם ולהפיץ את האמנה, אבל בשנים האחרונות לא נעשה דבר אלא להפך - יש נסיגה משמעותית".
בדו"ח הבא שהגישה ישראל נאמר שהצטמצמו הפערים בין המגזר הערבי למגזר היהודי בתחומים אלה, בהם חינוך, רווחה ובריאות, לאחר שהממשלה הקצתה משאבים לשם כך.
חלה התקדמות בנושא מעמדם החוק וזכויותיהם של ילדי מהגרי עבודה וחלק ניכר משידוריה של רשות השידור עוסקים במניעת אפליה וסובלנות.
בנושא מניעת התעללות בילדים הוסדרו הוראות לדיווח על אלימות גופנית במוסדות חינוך ב-2009. כמו כן, הוכנסו תיקונים לחוק העונשין ובשנת 2000 התקבל חוק פעוטות בסיכון (הזכות למעון יום).
משנת 2006 פועלת תוכנית לאומית מתוקצבת בנושא ילדים ובני נוער בסיכון.
בנושא שיתוף פעולה עם החברה האזרחית הביאו מחברי הדו"ח דוגמאות לשיתוף פעולה עם החברה האזרחית וביניהם עבודה עם הג'וינט בקהילה האתיופית.
החל משנת 2006 פועלת בישראל תוכנית לשיתוף ילדים שהוריהם נתונים בהליכים משפטיים במצבי סכסוך במשפחה.
התוכנית מבוססת על סעיף 12 באמנה הבין־לאומית לזכויות הילד.
מטרת התוכנית לאפשר לילדים לממש את זכותם להשתתפות בתהליכי קבלת החלטות הנוגעות לחייהם.
בשטחים הפלסטיניים פועלת האגודה הבין־לאומית לזכויות הילד משנת 1991 למימוש אמנת זכויות הילד.
באגודה פועלים עורכי דין המייצגים קטינים בבתי משפט צבאיים, מבקרים קטינים הכלואים במתקני מעצר צבאיים, ומייצגים את משפחות הקטינים בבואם לבקש היתר כניסה לישראל מצה"ל.
כמו כן מפרסמת האגודה דו"חות עיתיים על מעצר ילדים פלסטינים.
בנוסף, קבוצת "הורים נגד מעצרי ילדים" פועלת בישראל נגד מעצרי קטינים פלסטינים, על פי עקרון טובת הילד.
לדבריהם, קיימת תופעה נרחבת של מעצרי ילדים בגדה המערבית וירושלים המזרחית, והם פועלים למען זכויותיהם של קטינים פלסטינים בהליך הפלילי.
אמנת וינה בדבר דיני אמנות, המכונה גם אמנת האמנות התקבלה ב־23 במאי 1969. האמנה קובעת את הכללים להתקשרות באמנות, יציאה מהן, תיקונן ועוד.
היא כוללת כללים שהיו חלק מהמשפט הבינלאומי המנהגי עוד לפני אימוצה, וכן הוראות שהיו חדשות ב־1969.
האמנה נכנסה לתוקף לאחר אשרורה על ידי שלושים וחמש מדינות ב־27 בינואר 1980. העבודה על ניסוח האמנה החלה על ידי הוועדה למשפט בינלאומי (International Law Commission) של ארגון האו"ם בשנת 1949. הוועהדה סיימה את עבודתה בשנת 1969 בדיון של האו"ם שנערך בשני מושבים בעיר וינה שבאוסטריה.
נכון לינואר 2018, 45 מדינות חתמו על האמנה ו־116 מדינות אשררו את האמנה (ישראל אינה נמנית עם המדינות שאשררו).
רוב סעיפי האמנה נחשבים משפט בין לאומי מנהגי, המחייב את כל מדינות העולם.
האמנה חלה רק על אמנות בכתב שנכרתו בין מדינות, ואינה חלה על אמנות בין מדינות לבין ארגונים בינלאומיים או בין ארגונים בינלאומיים לבין עצמם.
הכללים החלים על אמנות שארגונים בינלאומיים צד להם נקבעו באמנת וינה משנת 1986 בדבר אמנות בין מדינות לארגונים בינלאומיים ובין ארגונים בינלאומיים לבין עצמם.
אמנת כנרת היא אמנה שנוצרה בשנת 2001 על ידי הפורום לאחריות לאומית אשר הוקם בחסות מרכז יצחק רבין לחקר ישראל, ונועדה להסדיר את היחסים בין הקבוצות השונות בחברה היהודית בישראל (ימין ושמאל, דתיים וחילונים) על בסיס עקרונות מאחדים משותפים.
בפברואר 2001 החלה להתגבש, ביוזמתו של ישראל הראל, ממנהיגי תנועת ההתיישבות ביהודה ושומרון, ובחסות מרכז יצחק רבין לחקר ישראל, קבוצה המונה שישים אישים יהודיים-ישראליים בהם סופרים, אנשי צבא, פוליטיקאים, עיתונאים ואנשי ציבור מכל זירות העשייה ומכל קצוות הקשת הפוליטית.
הפורום כלל קשת רחבה של אישים, החל מ'שלום עכשיו' (יולי תמיר), אלכס יעקובסון, ועד לימין הדתי (אפי איתם); ממנהיג היהדות הרפורמית, אורי רגב, ועד לראש עיריית בני ברק, מרדכי קרליץ.
בראש הקבוצה עמד האלוף במיל' עוזי דיין.
בחודש יולי 2001 נפגשו שמונה מחברי הקבוצה בטבריה, לחופה של הכנרת, שם ניסחו אמנה בת עשרה סעיפים המביאה לידי ביטוי את העקרונות המשותפים והמוסכמים על כלל המשתתפים.האמנה, שכונתה בפי הכותבים אמנת כנרת, אושררה באוקטובר 2001 על ידי מליאת הפורום.
סעיפי האמנה מצהירים על ערכי היסוד של החברה הישראלית, אשר משקפים קונצנזוס רחב.
באמנת כנרת עשר פסקאות הנושאות את הכותרות הבאות:
מדינת ישראל היא ביתו הלאומי של העם היהודי."...אנו מאמינים שקיים הכרח קיומי עליון, וקיימת הצדקה מוסרית מלאה לכך שלעם היהודי יהיה בית לאומי משלו, היא מדינת ישראל...".
מדינת ישראל היא מדינה דמוקרטית."...על פי חוקי היסוד וערכי היסוד שלה, מדינת ישראל מאמינה בכבוד האדם וחירותו ומחויבת להגנה על זכויות האדם והאזרח.
כל בני האדם נבראו בצלם אלוהים...".
מדינת ישראל היא מדינה יהודית."באשר היא מדינה יהודית, ישראל מגשימה את זכותו של העם היהודי להגדרה עצמית.
בתוקף ערכיה, מדינת ישראל מחויבת להמשך קיומו של העם היהודי ולזכות לעמוד ברשות עצמו במדינתו הריבונית...".
מדינת ישראל היא מדינה יהודית - דמוקרטית."...אין סתירה בין היותה של ישראל מדינה יהודית לבין היותה מדינה דמוקרטית.
קיומה של מדינה יהודית אינו מנוגד לערכי הדמוקרטיה ואין בו כדי לפגוע בעקרון החירות ובעקרון השוויון האזרחי...".
מדינת ישראל מכבדת את זכויות המיעוט הערבי."למדינת ישראל חובה לנהוג בכל אזרחיה באורח שוויוני וללא משוא פנים.
באותם תחומים בהם סובלים אזרחים ישראלים שאינם יהודים מקיפוח ומהזנחה, יש לפעול באופן נחרץ ומיידי להגשים את עקרון השוויון האזרחי הלכה למעשה...".
מדינת ישראל היא מדינה שוחרת שלום."...ישראל רואה בעקרון ההגדרה העצמית וביטויו במסגרת מדינת לאום, כמו גם בנכונות לוויתורים משני הצדדים, מסד לפתרון הסכסוך".
מדינת ישראל היא מדינה רבת - פנים."...מתוך הערכה לתרומה של מגוון הקהילות השונות להקמתה ולביסוסה של המדינה, ומתוך כבוד לכל תרבות ותרבות ולכל יחיד ויחיד, על ישראל לטפח ולשמר את קשת המסורות הקיימות בה...".
מדינת ישראל היא מדינת אחווה."...על ישראל לאחות את השסעים המבתרים אותה וליצור שותפות אמת בין כל אזרחיה.
עליה להיות מדינה של ערבות הדדית...על ישראל להיות מקום שטוב וראוי לחיות בו...".
מדינת ישראל ודת ישראל."אנו מאמינים שלמסורת היהודית יש מקום חשוב בפרהסיה ובהיבטים הציבוריים של חיי המדינה, אולם אל למדינה לכפות נורמות דתיות בחיי הפרט...בני עם אחד אנחנו.
אחריות לאומית."...בקבלנו אמנה זו אנו מתחייבים לעשות את כל אשר נכון לעשות על מנת להבטיח את קיומו, איתנותו ומוסריותו של הבית הזה".
אמנה זו מצטרפת לשורה רחבה של יוזמות פיוס וגישור בין החלקים השונים של החברה הישראלית בכלל והחברה היהודית בה בפרט.
אמנת כנרת בולטת בכך שבחרה לעסוק בכמה מהסוגיות הרגישות ביותר ולהגיע בהן לכדי מכנה משותף משמעותי ביותר הנשען על קונצנזוס רחב.
האישים ששקדו על הכנת האמנה אשררו מחדש, לתפיסתם, כמה מההנחות היסודיות שעמדו בבסיסן של התנועות השונות בציונות הקלאסית ובבסיס הקמתה של מדינת ישראל כפי שמשתקף במגילת העצמאות.
כמו כן, ניסוחה של האמנה מצטיין בנחרצות רבה באשר לכל הסוגיות בהן היא עוסקת (באשר ליהדותה של המדינה, לדמוקרטיה, לזכויות המיעוטים והשוויון האזרחי וכו'), ונמנע מעירפול עד כמה שאפשר במסמך כה תמציתי.
חשיבות האמנה היא בהענקת גושפנקה ותוקף מחודש לרעיון שלפיו מדינת ישראל היא פרויקט של העם היהודי, המבקש להתוות לעצמו דרך משלו בקרב אומות העולם.
פרופ' זאב סגל, ממנסחי האמנה, ציין כי אמנת כנרת היא מעין המשך להכרזת העצמאות שהייתה ה"אני מאמין" של החברה הישראלית בשנת 1948, וכי ההשג החשוב הוא בעצם חיבור מסמך כיום, בעברית עכשווית, המאחד קצוות רעיוניים בחברה היהודית.
מנסחי האמנה היו חברי הפורום לאחריות לאומית:
אישים רבים מיהרו להצהיר על תמיכה באמנה, ובכללם נשיא המדינה משה קצב, הרמטכ"ל משה יעלון, אנשי אקדמיה כמו הפרופסורים רות גביזון ואביעזר רביצקי וכן דמויות מעולם התרבות כמו המשוררות נעמי שמר ודליה רביקוביץ והזמר אביב גפן.עלו גם התנגדויות לנוסח האמנה.
היו שתהו על הצורך בה לאור העובדה שאין בה חידושים רבים מעבר למה שכבר נכתב במגילת העצמאות.
בימין רואים בה ויתור על חזון ארץ ישראל השלמה (עו"ד אליקים העצני ועוד), ובשמאל מבקרים את יחסה למיעוטים (ערבים אף לא הוזמנו להשתתף בניסוחה).
גם בקרב חוגי החרדים וגם בקרב החילונים היו שהתנגדו מכיוון שלא הסכימו לפשרות המוצעות בה, כמו מנהיגי הציבור החרדי הרב יוסף שלום אלישיב והרב אהרן יהודה לייב שטיינמן שהתנגדו אף לעצם רעיון ההידברות ושולמית אלוני שטענה שאין באמנה אלא חיקוי עלוב של מגילת העצמאות.
העיתונאית אבירמה גולן כינתה את האמנה "מכבסת מילים מפוארת" אשר באי שיתופם של נציגי הקהילה הערבית בישראל מטשטשת את ההשתייכות האזרחית לטובת ההשתייכות האתנית.
גם העיתון "יתד נאמן" כינה את האמנה "ניסיון ליצור פיוס בין הטוב והרע" וציין שדיאלוג בין יהודים דתיים לחילוניים עומד "בניגוד מוחלט למה שקיבלנו מפי רבותינו מעתיקי השמועה בדורות האחרונים".
אמנת וושינגטון , הידועה גם בשם אמנת חמש המעצמות (Five-Power Treaty), הייתה הסכם שנחתם על ידי ארצות הברית, האימפריה הבריטית, האימפריה היפנית, צרפת ואיטליה, בתקופה שבין שתי מלחמות העולם, והגבילה את הכוח הצבאי הימי של המדינות החתומות.
ההסכם הושג בוועידה הימית של וושינגטון שנערכה בוושינגטון הבירה בין נובמבר 1921 לפברואר 1922, ונחתמה על ידי נציגים מהמדינות ב-6 בפברואר 1922.
תנאי האמנה שונו באמנת לונדון הראשונה בשנת 1930 ושונו שוב באמנת לונדון השנייה ב-1936. בזמן החתימה על אמנת לונדון השנייה האימפריה היפנית כבר הודיעה שהיא לא תקיים את תנאי ההסכם, ואילו איטליה התעלמה ממנו בחשאי.
גרמניה לא הושפעה מאמנות וושינגטון או לונדון, שכן בניין הכוח הימי שלה היה בפיקוח התנאים שנקבעו בחוזה ורסאי, הסכם השלום שסיים את מלחמת העולם הראשונה.