tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
מייקל שטיינהרדט הוא מיליארדר אמריקאי ממוצא יהודי, מנהל קרנות גידור, פילנתרופ ואספן עתיקות לשעבר.
בשנת 1967 הקים את קרן הגידור Steinhardt Partners, אותה ניהל עד שסגר אותה בשנת 1995. לאחר שפרש, הוא חזר בשנת 2004 לעמוד בראש קרן ההשקעות וויזדום-טרי אינווסטמנטס.
שטיינהרדט גם פעיל בהשקעות בישראל, בין השאר החזיק במניות גרעין השליטה של בנק הפועלים.
בדצמבר 2021 הגיע להסדר טיעון עם התובע המחוזי של מנהטן, לאחר שהואשם בקנייה והחזקה של עתיקות גנובות, חלקן מישראל.
הוא הסכים להחזיר עתיקות גנובות בשווי 70 מיליון דולר ונאסר עליו לקנות עתיקות עד סוף חייו.
המגזין פורבס העריך את שוויו הנקי בכ-1.4 מיליארד דולר, נכון לדצמבר 2025.
שטיינהרדט נולד וגדל בשכונת ברוקלין בניו יורק.
אביו, סול פרנק שטיינהרדט, היה בעל מועדוני לילה מקורב למאפיונר מאיר לנסקי והורשע בסחר בתכשיטים גנובים.
הוא קיבל תואר ראשון מבית הספר וורטון למנהל עסקים של אוניברסיטת פנסילבניה, וסיים את לימודיו בשנת 1960. הוא החל את הקריירה שלו בוול סטריט כאנליסט מתמחה במחלקת המחקר של קרנות הנאמנות בחברת קלווין בולוק (Calvin Bullock) וחברת הברוקרים Loeb, Rhoades & Co.
אביו של שטיינהרדט היה לקוח ההשקעות הראשון שלו, ונתן לבנו מעטפות מלאות בכסף מזומן כדי להשקיע בבורסה, והעניק לו מימון ראשוני להתחיל את קריירת ההשקעות שלו.
בשנת 1967, תוך שימוש ברווחים מההשקעות הראשונות שלו, הקים שטיינהרדט עם שותפים את קרן הגידור "שטיינהרדט, פיין וברקוביץ" (לימים Steinhardt Partners).
בתחילת דרכה התפרסמה קרן הגידור בכמה חידושי השקעה, בהן מכירה בחסר והשקעה במינוף.
שטיינהרדט, שהיה מנהל ההשקעות הראשי של הקרן, גם יזם השקעה באפיקים קצרי טווח, תוך הימור על כיוון תנודות שוקי המניות ואיגרות החוב.
ב-1979 החליטו פיין וברקוביץ' לפרוש מהקרן, ושטיינהרדט נותר מנהלה היחידי.
בין השנים 1967–1995 השיגה הקרן תשואה שנתית ממוצעת עבור לקוחותיה של 24.5% (לאחר 1% דמי ניהול ו"דמי ביצוע" של 15% מכלל הרווחים השנתיים, שמומשו או לא ממומשו), כמעט פי שלושה מהביצועים השנתיים של מדד S&P 500 באותה מסגרת זמן.
החברה שלו הרוויחה בסך הכול כ-600 מיליון דולר מהשקעות בשטרות האוצר של ארצות הברית.
הקרן שלו איבדה שליש מערכה בעקבות משבר שוק האג"ח ב-1994. ב-1995, לאחר שעלתה חזרה ב-25%, החליט לסגור את הקרן, והיא חילקה את כל הכספים לשותפים המוגבלים.
שטיינהרדט אמר אז: "חשבתי שחייב להיות משהו יותר טוב, משהו יותר אציל לעשות בחייו של אדם מאשר להפוך אנשים עשירים לעשירים יותר", לפני שחזר לעבודה ב-2004 לעמוד בראש WisdomTree Investments.
הוא משמש כיושב ראש WisdomTree, המפעילה קרנות מחקות מבוססות דיבידנד ורווחים במקום קרנות מחקות מסורתיות המבוססות על שווי שוק.
נכון ליולי 2018, ל-WisdomTree היו נכסים מנוהלים בשווי 41.2 מיליארד דולר.
בשנת 1987 נכנס לראשונה לפעילות בישראל, שהקים קרן השקעות בישראל, בשיתוף בנק ההשקעות מריל לינץ' וקונצרן כלל.
באותה שנה גם רכש, יחד עם חברת כלל תעשיות ואיש העסקים אבי טיומקין, את השליטה בחברת קרגל.
טיומקין שימש אחר כך כיועץ השקעות של שטיינהרדט בישראל.
בנוסף באותה תקופה רכש בית פרטי ברחוב חובבי ציון 3 בשכונת טלביה בירושלים, סמוך למעונותיהם של ראש הממשלה והנשיא, שהיה שייך למשפחת סונונו, משפחה נוצרית פלסטינית שברחה ב-1948. שטיינהרדט גר בבית מספר שבועות מדי שנה, בעת ביקוריו בישראל.
בשנת 1988 השקיעה בתאגיד הטקסטיל הישראלי מאקפל, שבבעלותו היו מספר מפעלי טקסטיל בישראל והחזקה בחברת תפרון.
שתי החברות הונפקו ב ב-1997, ושנה אחר כך מכר את כל המניות שהחזיק.
בשנת 1992, רכש מאיש העסקים גד זאבי את השליטה בבנק הספנות.
בשנת 1997 הצטרף שטיינהרדט לרכישת גרעין השליטה של בנק הפועלים, שהוביל תד אריסון.
תחילה דרש בנק ישראל שימכור את השליטה בבנק הספנות, אך אחר כך קיבל אישור להחזיק מניות בשני הבנקים במקביל.
לבסוף רכש בנק הפועלים את הבעלות המלאה בבנק הספנות, שחדל להתקיים כגוף עצמאי ומוזג לתוך בנק הפועלים.
ב-2006 מכר את המניות שהחזיק בבנק הפועלים ברווח ניכר.
בסוף שנות ה-90 נכנס גם להשקעות נדל"ן בישראל, הוא היה שותף, יחד עם יצחק תשובה, להקמת פרויקט "שמורת זיכרון", בזכרון יעקב.
והקים מגדל מגורים בצפון הישן של תל אביב, יחד עם חברת דנקנר השקעות.
בשנת 2004 היה שטיינהרדט שותף להקמת חברת ג'יני אנרג'י (Genie Energy), הנסחרת בבורסת ניו יורק.
חברת בת שלה, IEI) Israel Energy Initiatives), ביקשה ב-2008 להפיק נפט מפצלי שמן בעמק האלה וחבל עדולם.
את המאמצים לאישור התוכנית הוביל עורך דין דוד שמרון, אך למיזם התנגדו תושבי האזור וארגונים להגנת הסביבה, והוא לא אושר למרות תמיכה שקיבל מראש הממשלה בנימין נתניהו.
חברת בת נוספת של ג'יני אנרג'י, חברת חיפושי הנפט "אפק", ביצעה ללא הצלחה חיפוש נפט ברמת הגולן.
ב-1967 פגש שטיינהרדט את אשתו לעתיד, ג'ודי, במהלך נסיעה משותפת שארגן לניו יורק.
ג'ודי היא יו"ר המכון לאמנויות יפות של אוניברסיטת ניו יורק ושל ארגון הידידים של מוזיאון ישראל בארצות הברית.
בנו דייוויד שטיינהרדט היה שותף להקמת קלאריטי קפיטל (לשעבר KCPS), חברה ישראלית העוסקת בניהול השקעות ללקוחות פרטיים עתירי הון (Family Office) וללקוחות מוסדיים מישראל ומהעולם.
מייקל שטיינהרדט סיפק חלק מהמימון הראשוני להקמת החברה.
שטיינהרדט מעיד על עצמו שהוא אתיאיסט אך מרגיש קשר מאוד חזק לתרבות היהודית.
הוא החזיק באוסף גדול של פרטי יודאיקה.
ומחזיק באוסף האמנות, המונה מאות פריטים, בהם ציורים של פבלו פיקאסו, אוטו דיקס, ז'ורז' סרה, אגון שילה, פרנסיס בייקון וג'קסון פולוק.
ב-12 בספטמבר 2018 דיווח המגזין "ג'ואיש ויק" כי ארגון הלל חוקר את שטיינהרדט בגין "הערות מיניות בלתי הולמות" לשתי עובדות באחד הארגונים שבהם הוא תומך.
לפי "ג'ואיש ויק" מאז שנת 2015, כאשר עלתה התלונה הראשונה של עובדת, זה היה "נוהג" בארגון שאף עובדת לא מקיימת פגישות עם שטיינהרדט לבדה.
האישה השנייה שהעלתה טענות קיבלה התנצלות כתובה משטיינהרדט, ב-23 באוגוסט 2011, בה הודתה בהערותיו הבלתי הולמות שנאמרו כלפיה וכלפי שני עמיתים גברים בפגישה שנה קודם לכן.
במרץ 2019, פורסם כי שבע נשים בסך הכול טענו ששטיינהארט ביקש מהן לשכב עמו או הציע הצעות מיניות במהלך פגישות מקצעיות איתו.
בנוסף, הוא העיר בקביעות הערות לנשים בנוגע לגופן וליופיין, לפי שבע הנשים ו-16 אנשים נוספים שאמרו כי היו נוכחים בעת ששטיינהארט אמר את ההערות.
שטיינהרדט הוא אספן נלהב של אמנות ובמיוחד עתיקות.
בנובמבר 2014 נאלץ בית מכירות הפומביות כריסטי'ס למשוך ממכירה פסל פרהיסטורי מסרדיניה, בשווי של כמיליון דולר, שהוצע למכירה פומבית על ידי שטיינהרדט.
זאת לאחר שהתברר שהוא נרכש מסוחר עתיקות מורשע בשם ג'אקומו מדיצ'י.
בנוסף השאיל למוזיאון המטרופוליטן לאמנות בניו יורק פסל עתיק מלבנון, שהתגלה שהוברח מלבנון באופן לא חוקי.
בינואר 2018, חוקרים פשטו על דירתו של שטיינהרדט בניו יורק ותפסו כמות גדולה של עתיקות גנובות שנרכשו באופן בלתי חוקי על ידו.
החקירה, שנמשכה 4 שנים וכללה 17 צווי חיפוש ושיתוף פעולה של גורמים רשמיים מ-11 מדינות, גילתה שבמהלך 30 שנים קנה שטיינהרדט לאוסף הפרטי שלו פריטי עתיקות שמקורם אינו ברור, או שידוע שהם גנובים.
חלק מן הפריטים מכר אחר כך.
בסיום החקירה, מסר התובע המחוזי של מנהטן הודעה, שבה נאמר:.
כדי להימנע מתביעה פלילית הסכים שטיינהרדט למסור 180 עתיקות גנובות, בשווי של כ-70 מיליון דולר, ליחידת הסחר בעתיקות של התובע המחוזי במנהטן.
חלק מעתיקות אלו הושבו למדינות המוצא שלהם, כולל פריט עתיק שהועבר לחזקת הרשות הפלסטינית, כף ליציקת קטורת משנהב בת כ-2,700 שנה, שנמצאה באתר ארכאולוגי מערבית לחברון.
בית הספר שטיינהרדט לתרבות, חינוך והתפתחות אנושית באוניברסיטת ניו יורק נושא את שמו, כהוקרה על שתי תרומות של 10 מיליון דולר.
הוא גם תרם לאוניברסיטת ברנדייס, ל, לבית הכנסת עדת ישורון וגם לבית הספר האורתודוקסי רמז במנהטן.
שטיינהרדט הוא תומך נלהב של מדינת ישראל, מאז שנות ה-80 הוא תורם בקביעות למוזיאון ישראל כספים ואף מוצגים מאוספו הפרטי.
הוא מייסד שותף של פרויקט תגלית, וזכה להדליק משואה בטקס הדלקת המשואות ב-2017 על תרומתו לארגון.
שטיינהרדט היה מיודד עם ראש עיריית ירושלים טדי קולק, תרם בקביעות ל והשתתף במימון הפקת שניים מסרטיו של עמוס קולק – "לנצח, לולו" ו"להב חצוי".
הוא היה בחבר הנאמנים של מרכז טאוב לחקר המדיניות החברתית בישראל ושימש בעבר כיו"ר חבר הנאמנים של אוניברסיטת תל אביב.
שני ארגונים להם תרם כספים.
הוא תרם גם כספים להקמת מוזיאון הטבע באוניברסיטת תל אביב, הקרוי על שמו.
מייקל פטריק רמירז , הוא קריקטוריסט אמריקאי ב-לאס ווגאס רוויו ג'ורנל .
הקריקטורות שלו מציגות בעיקר נקודות מבט שמרניות.
הוא זכה פעמיים בפרס פוליצר, ובפרסים רבים אחרים.
רמירז נולד בטוקיו, יפן, לאב מקסיקני-אמריקאי ולאם יפנית-אמריקאית.
הוא סיים את לימודיו באוניברסיטת קליפורניה, אירווין ב-1984 עם תואר ראשון באמנויות יפות.
במהלך עבודתו עבור The Commercial Appeal of Memphis, הוענק לו ב-1994 פרס פוליצר לעריכת קריקטורות, "על הקריקטורות הנועזות שלו בנושאים עכשוויים".
לאחר מכן עבר לעבוד עבור הלוס אנג'לס טיימס.
במהלך עבודתו עבור ה"אינווסטור ביזנס דיילי", הוא זכה שוב, בשנת 2008, בפרס פוליצר לעריכת קריקטורות "על הקריקטורות הפרובוקטיביות שלו הנשענות על מקוריות, הומור ואמנות מפורטת".
הוא זכה ארבע פעמים בפרס סיגמה-דלתא-חִי של איגוד העיתונאים המקצועיים על מצוינות בעיתונאות: בשנת 1997 "על אוסף של 10 קריקטורות בנושאים שונים" וגם בשנת 2007 ובשנים נוספות.
בשנת 1996, הוא קיבל את פרס Mencken לעריכת הקריקטורה הטובה ביותר.
הוא מפרסם באופן קבוע ב-USA Today וב-ויקלי סטנדרד, ולעבודתו יש הפצה של למעלה מחמש מאות וחמישים עיתונים ומגזינים באמצעות ה- סינדיקט היוצרים.
הוא גם היה העורך המשותף של ה-Investor's Business Daily.
הוא מחברם של שני ספרים: "לכל אחד יש את הזכות (לקרוא את) לדעה שלי" ו-"תן לי חירות או תן לי אובמה-קֶר".
הראשון כולל אוסף מקיף של הקריקטורות עטורי הפרסים שלו, בליווי דברי מבוא לתמונות.
בספר הוא מביע את הפרשנות שלו על כל דבר: החל מהכלכלה ו"השווקים" ועד לפוליטיקה ועניינים בינלאומיים; השני גם הוא אוסף קריקטורות, אך כולן מתמקדות בביקורת על 8 שנות כהונתו של ברק אובמה.
באוקטובר 2000 פרסם הלוס אנג'לס טיימס קריקטורה של רמירז שנראתה כמתארת גבר יהודי חרדי שסוגד למילה "שנאה" המוטבעת בכותל המערבי.
הקריקטורה הופיעה במהדורה המודפסת והאינטרנטית של העיתון, וכעבור ימים ספורים גם בעיתונים רבים ברחבי ארצות הברית.
למחרת הפרסום בעיתון, פרסם "הפוסט" מכתב מטעם הליגה נגד השמצה שלפי העורכת עמיתה של הטיימס, נרדה זצ'ינו, ששימשה גם כנציבת תלונות הציבור, הקריקטורה עוררה תגובות שלילית "חסרות תקדים".
התלונות טענו שהקריקטורה מגנה באופן חסר רגישות וחד-צדדי יהודים ופעולות מדינת ישראל בסכסוך במזרח התיכון.
רמירז טען שהקיר בקריקטורה לא ייצג את הכותל אלא "חומה לא מוגדרת של שנאה", ושהוא כיוון את פרשנותו הפוליטית ל"גורמים ישראלים ופלסטיניים כאחד, שמנסים לערער את תהליך השלום".
לביסוס טענתו הראה שלְצד היהודי החרדי, מצוירת דמות מוסלמית חובשת כפייה שכורעת בתפילה לאותו קיר של שנאה, אך הדמות הזו הייתה קטנה מאד בהשוואה לדמות היהודי, וקשה היה להבחין שיש כפייה לראשה.
בתגובה נוספת של נרדה זצינו נאמר ש"ברור שהקריקטורה לא הצליחה להעביר את המסר שלו (של רמירז).
בנוסף, כמעט אף אחד לא ראה בתמונה משהו מלבד הכותל המערבי, שהשימוש בו בקריקטורה היה רשלני וחסר רגישות".
"הוצאה להורג" של הנשיא בוש
ביולי 2003 פרסם הלוס אנג'לס טיימס קריקטורה מאת רמירז המתארת אדם מכוון אקדח לעבר ראשו של הנשיא ג'ורג' בוש.
הקריקטורה צוירה בהשראת התמונה זוכת פרס פוליצר לשנת 1969 מאת אדי אדמס, שהראתה את הגנרל הדרום ווייטנאמי, נגויין נגוק לואן מוציא להורג אסיר וייטקונג מטווח אפס.
כוונתו של רמירז הייתה לתמוך בבוש שמציגה אותו בקריקטורה כקורבן שנרצח פוליטית בשל תקיפתו בעיראק.
השירות החשאי של ארצות הברית פתח בחקירה מכיוון שראה בקריקטורה איום אפשרי על הנשיא, למרות שצוירה כתמיכה במדיניותו בעיראק.
הטיימס פרסם הצהרה שמדובר בדעתו של הקריקטוריסט ולא של העיתון.
לחקירה לא היו השלכות מעשיות ולא הוגשו כתבי אישום.
תיאור איראן באפיונים הדומים לתיאור היהודים על ידי הנאצים
בספטמבר 2007 פרסם ה-Columbus Dispatch קריקטורה של רמירז המתארת את איראן כביוב (שסומן במילה "קיצוניות"), כאשר ג'וקים מתפשטים ומדביקים את עיראק, אפגניסטן, לבנון, פלסטין, סוריה, ומדינות אחרות במזרח התיכון.
הקריקטורה עוררה סערה בקרב גורמים אירניים ברחבי העולם וכמה פרשנים השוו זאת לאפיונים של יהודים בגרמניה שלפני השואה ושל הטוטסי ברואנדה לפני רצח העם ב-1994, שגם אז הושוו אנשים לג'וקים.
תיאור המטיף השחור אל שרפטון כמבצע לינץ' באמת
ביולי 2013 פרסם ה-Investor's Business Daily קריקטורה של רמירז שתיארה את המטיף הבפטיסטי השחור אל שרפטון כעץ לינץ' שמבצע לינץ' בַּ-אמת.
הקריקטורה צוירה בהשראת מבקריו הימניים שרואים בו כמלבה מחלוקת ואחד הגורמים להתדרדרות היחסים בין הגזעים בארצות הברית.
הקריקטורה תיארה את שרפטון כעץ לינץ', שארבע גופות שעברו לינץ' תלויות על הענף המרכזי שבו, ושעל גב כל אחת מהן כתובה המילה "אמת", ומתחת לכל אחת מהן כתובים מקרים משפטיים שבהם נאשמו לבנים בהרג שחורים כמו למשל "משפט צימרמן".
ההקבלה בין תקלות "חבלי הלידה" של אתר האובמה-קר לאסון הצ'לנג'ר
באוקטובר 2013, ה-Investor's Business Daily והניו יורק פוסט פרסמו קריקטורה של Ramirez שציירה הקבלה בין בעיות הבכורה של אתר האינטרנט של "חוק ה-אובמה קר" לבין אסון מעבורת החלל צ'לנג'ר.
הקריקטורה יצרה הדים שליליים רבים, לרבות באתר הרשמי של נאס"א שקבל על כך שרמירז והעיתונים לועגים לאסון הצ'לנג'ר.
תיאור ארגון החמאס במהלך מלחמת חרבות ברזל
בנובמבר 2023, הוושינגטון פוסט חזר בו, עם התנצלות, מקריקטורה מאת רמירז שפורסמה כהערה סאטירית על מלחמת חרבות ברזל.
תחת הכותרת "מגנים אנושיים", הוא תיאר גבר פלסטיני מארגון החמאס שנוהם: "איך ישראל מעזה לתקוף אזרחים...", וזאת כשהוא חגוּר עם ארבעה ילדים ואישה לבושת חיג'אב על גופו.
פרסום הקריקטורה עורר תגובות חריפות, כאשר המבקרים גינו את הקריקטורה כגזענית, מה שהוביל לנסיגת הפוסט מהפרסום, אך הקריקטורה נותרה מפורסמת בעיתון הבית של רמירז, לאס ווגאס ריוויו ג'ורנל.
בראיון לעיתון הארץ סיפר רמירז שההשראה שלו שלקריקטורה הייתה ראיון עם אחד מבכירי החמאס בבירות, ראזי חמד, ששיבח בראיון את הטבח של ה-7 באוקטובר ואמר שיהיו עוד כאלה.
אכן, הדמות בקריקטורה דומה לראזי חמד.
כדי להבהיר שאיש לא ישתיק אותו, פרסם רמירז כעבור מספר ימים קריקטורה בלאס ווגאס רוויו ג'ורנל, המציגה אדם מבוגר מהנהגת החמאס, שיושב במלון ארבע העונות בקטר, ותוך כדי טיפול מדיקור נותן הוראות לאנשי החמאס בעזה להקריב את עצמם.
מייקל אנתוני רולי הוא פוליטיקאי אמריקאי המכהן כחבר בית הנבחרים של ארצות הברית מטעם מחוז הקונגרס השישי של מדינת אוהיו, מאז יוני 2024. טרם היבחרו לקונגרס כיהן כחבר הסנאט של אוהיו בשנים 2019–2024.
רולי נולד בכפר פולנד שבמזרח אוהיו.
הוא בוגר בית הספר התיכון סמינר פולנד וחיל הצוערים הימיים של ארצות הברית.
לאחר שסיים את לימודיו במכללת אמרסון בשנת 1991 הצטרף רולי לעסק של משפחתו "Rulli Bros.
בזמן שלמד בבוסטון, רולי הוסיף לנגן בלהקת הגראנג' "רד בליס" (Red Bliss).
הלהקה הוציאה שני אלבומים וסינגל ב-1990 ובשנה העוקבת.
בבחירות 2018 נבחר רולי לראשונה אל הסנאט של אוהיו כאשר גבר על ג'ון בוצ'יירי , חבר בית הנבחרים של אוהיו.
לפני בחירות אלה הסתכם ניסיונו הפוליטי של רולי בהיותו חבר מועצת בתי הספר של מחוז החינוך ליטוניה במחוז קולומביה שבאוהיו.
הוא נבחר מחדש בבחירות 2022.
ב-19 במרץ 2024 נבחר רולי למועמד המפלגה הרפובליקנית במחוז הקונגרס השישי של אוהיו, במהלך בחירות מיוחדות לבית הנבחרים של ארצות הברית שהתקיימו במחוז בעקבות פרישתו של ביל ג'ונסון.
ב-11 ביוני אותה שנה גבר על יריבו מהמפלגה הדמוקרטית מייקל קריפצ'אק עם 54.62% מקולות הבוחרים.
מִיכַאי אֶמִינֶסְקוּ (), הידוע גם כמִיכַאִיל אֶמינוֹביץ (15 בינואר 1850 ולפי מקורות אחרים 20 בדצמבר 1849 – 15 ביוני 1889), היה מאחרוני המשוררים הרומנטיים, והמשורר הרומני הגדול והידוע ביותר.
בין שיריו הידועים ביותר: "כוכב השחר" (Luceafărul), "נותר בי רק געגוע אחד בודד" (Mai am un singur dor), וחמש ה"איגרות" (Scrisori).
אמינסקו היה פעיל באגודה הספרותית "ז'ונימאה", עיתונאי ועורך בעיתון "טימפוּל" (Timpul הזמן), הביטאון הרשמי של המפלגה השמרנית הרומנית ועיתונאי ב"קוריירול דה יאשי" (Curierul de Iași השליח של יאשי).
באופן סמלי אמינסקו התקבל שישה עשורים לאחר מותו (1948) כחבר האקדמיה הרומנית.
"מיכאיל" היא צורה ארכאית יותר (ובשימוש גם בשפות סלבונית, אוקראינית ורוסית) של השם "מיכאי" (הצורה הרומנית לשם "מיכאל").
שניהם היו בשימוש בתקופתו של אמינסקו והוא אישית עשה שימוש בשניהם.
עם זאת, כיום קוראים לו ברומניה "מיכאי אמינסקו".
אביו היה גאורגה אמינוביץ', במקור מקלינשט (Călineşti), באותה תקופה כפר בחבל בוקובינה שהשתייך לאוסטרו הונגריה.
אמינוביץ' חצה את הגבול לנסיכות מולדובה, התיישב בסמוך לעיר בוטושאן, והתחתן עם ראלוקה יורשקו (Raluca Iuraşcu), ביתו ויורשתו של סטולניק מולדובני.
באזור בו התגוררה המשפחה הייתה נוכחות רותנית בולטת, ובמשפחת המשורר לעתיד שלטו היטב בשפת הקבוצה האתנית הזאת, עגה של השפה האוקראינית.
גם מיכאיל אמינוביץ' - אמינסקו הכיר מילדותו שפה זו, והעריך מאוד את הקלסיקונים של הספרות האוקראינית (מאלורוסית, לפי כינויה אז) אותם קרא במקור בעת שהותו בעיר צ'רנוביץ.
עם זאת, בני משפחת אמינוביץ' תמיד החשיבו עצמם רומנים גאים.
אמינסקו נולד ב-15 בינואר 1850, באיפוטשט (Ipoteşti) שבמחוז בוטושאן (Botoşani), נסיכות מולדובה, כילד השביעי מתוך 11 במשפחת הקמינאר גאורגה אמינוביץ'.
את ילדותו בילה בבוטושאן ובאיפוטשט בבית הוריו.
מ-1858 ועד 1866 למד בבית הספר בצ'רנוביץ וסיים חמישי מבין 82 תלמידים.
אחר כך למד שנתיים בגימנסיה Ober Gymnasyum.
העדות הראשונה לכישרונו של אמינסקו ככותב הייתה ב-1866. בינואר של אותה שנה מת המורה לרומנית ארוֹן פוּמנוּל (Aron Pumnul) ותלמידיו הוציאו לזכרו חוברת בשם "דמעות של תלמידי הגימנסיה" (Lăcrămioarele invăţăceilor gimnaziaşti) ובו הופיע השיר שכותרתו "ליד קברו של ארון פומנול" (La mormântul lui Aron Pumnul) חתום בידי "מ.
ב-25 בפברואר של אותה שנה הודפס שירו "לוּ היה לי" (De-aş avea) בביטאון הספרותי של יוסיף וולקן, "פמיליה" (Familia משפחה), בפשט.
שיר זה היה הראשון בסדרה של שירים של אמינסקו, שהודפסו בקביעות, כשלעיתים הודפסו שירים, שתרגם אמינסקו מגרמנית.
היה זה יוסיף וולקן שלא אהב את הסיומת הסלבית של שם המשפחה של המשורר הצעיר "איץ'" ובחר עבורו שם עט "רומני" יותר: "מיכאי אמינסקו".
ב-1867 הצטרף ללהקת התיאטרון של יורגו קאראג'אלה (Iorgu Caragiale) כפקיד וכלחשן.
שנה אחר כך עבר ללהקתו של מיכאי פסקלי (Mihai Pascaly).
שתי הלהקות היו בין להקות התיאטרון הרומניות המובילות בזמנן, בלהקתו של פסקלי הופיעו מאטיי מילו ופאני טארדיני-ולדיצ'סקו (Fanny Tardini-Vlădicescu).
בנובמבר של אותה שנה השתקע אמינסקו בבוקרשט ועבד כפקיד וכמעתיק עבור התיאטרון הלאומי.
במהלך תקופה זו הוא המשיך לכתוב ולפרסם שירה.
הוא שילם את שכר הדירה שלו באמצעות שכר טרחה מתרגום מאות עמודים מספר של היינריך תאודור רטשר (Heinrich Theodor Rötscher), על אף שהתרגום לא הושלם בסופו של דבר.
באותה תקופה הוא החל לכתוב את הרומן "גאונות צחיחה" (Geniu pustiu).
ב-1 באפריל 1869 היה אמינסקו בין המייסדים של החוג לספרות "אוריאנט", שתחומי העניין שלו כללו איסוף של סיפורי אגדות, שירה עממית, ומסמכים הקשורים להיסטוריה הספרותית הרומנית.
ב-29 ביוני של אותה שנה קיבלו חברי הקבוצה השונים משימה לבקר במחוזות השונים, האזור שהוקצה לאמינסקו היה מולדובה.
בקיץ זה, הוא נתקל באקראי באחיו יורגו, קצין צבא בגן צ'ישמיג'יו, אמינסקו סירב להיענות להפצרותיו של יורגו לחדש את קשריו עם משפחתו.
עוד בקיץ 1869 הוא נטש את להקתו של פסקלי ונסע לצ'רנוביץ וליאשי.
הוא חידש את קשריו עם משפחתו ואביו הבטיח לו קצבה קבועה, אם ימשיך את לימודיו בווינה בסתיו.
באוקטובר 1869 התחיל את לימודיו בפילוסופיה באוניברסיטת וינה.
בין השנים 1872 - 1873 למד באוניברסיטת ברלין.
תוך כדי לימודיו, קיבל בשנת 1873 משרה בקונסוליה הרומנית בברלין.
כתמיד, הוא המשיך לכתוב ולפרסם שירה.
כשמת שליטה לשעבר של נסיכות מוּנטניה, החלק של ברומניה בו נמצאת עיר הבירה בוקרשט, הנסיך "בארבוּ דימטריה שטירבי" (Barbu Dimitrie Ştirbey), הדפיס אמינסקו עלון לזכרו בשם "La moartea principelui Ştirbey".
מאוקטובר 1869 עד 1872 הוא למד בווינה, אמינסקו נחשב כשומע חופשי בולט בפקולטה לפילוסופיה ומשפטים.
אמינסקו הושפע מהפילוסוף שופנהאואר ומהמשורר היינריך היינה.
הוא היה מעורב בחיים הסטודנטיאליים והתיידד עם הסופר הרומני יואן סלביץ', ולמד להכיר את וינה בעזרת ורוניקה מיקלה (Veronica Micle).
הוא החל לתרום לשיחות ספרותיות, ביטאונו של החוג ז'ונימאה.
מנהיגי תנועת תרבות זו: פטרה פ.
קארפ, ואסילה פוגור, תאודור רוסטי, יעקב נגרוצי וטיטו מאיורסקו השפיעו פוליטית ותרבותית על אמינסקו עד סוף חייו.
ב-1870 כתב אמינסקו שלושה מאמרים תחת שם העט וארו (Varro) ב-Federaţiunea ב-פשט בנושא מעמד הרומנים ומיעוטים אחרים באימפריה האוסטרו הונגרית.
הוא הצטרף כעיתונאי לעיתון "אלבינה" (Albina) בפשט.
מ-1872 ועד 1874 הוא המשיך את לימודיו בברלין.
מ-1874 ועד 1877 עבד אמינסקו כמנהל של הספרייה המרכזית ביאשי, כמורה מחליף, כמפקח על בתי הספר במחוזות של יאשי וואסלוי (Vaslui) וכעורך העיתון "קוריירול דה יאשי" (Curierul de Iaşi השליח של יאשי).
הוא המשיך לפרסם ב"שיחות ספרותיות".
הוא התיידד עם הימן טיקטין שנחשב למייסד חקר השפה הרומנית המודרנית וגם עם יון קראנגה (Ion Creangă), מספר עממי, אותו שכנע להיות סופר וצירף אותו למועדון הספרות ז'ונימאה.
ב-1877 הוא השתקע בבוקרשט ועד 1883 היה העורך הראשון ואחר כך (1880) העורך הראשי של העיתון "טימפול" (Timpul הזמן), ביטאונה של המפלגה השמרנית.
בתקופה זו הוא כתב את מרבית שיריו הידועים: "איגרות", "כוכב השחר" ועוד.
עם זאת, עבודתו המאומצת הזיקה לבריאותו.
ביוני 1883 חלה אנושות ואושפז בבית החולים של ד"ר שוטו.
בדצמבר 1883 הופיע ספרו "Poezii" ובו מבחר משיריו בליווי הקדמה מאת טיטו מאיורסקו (Titu Maiorescu).
בשנת 1888 יזם יעקב נגרוצי חוק שיעניק לאמינסקו גמלת קיום.
החוק עבר בפרלמנט וגם בסנאט ואושר זמן לא רב לפני מותו.
סביב מחלתו של המשורר יש מחלוקות הנובעות בין השאר מהחשש לפגוע בכבודו ובזכרו.
יש המשערים כי בשנותיו האחרונות סבל אמינסקו מהפרעה דו-קוטבית (פסיכוזה של מאניה דפרסיה).
ב-1883 בהיותו ברומניה אובחן כחולה בעגבת וג'ורג'ה קלינסקו כתב בביוגרפיה של המשורר כי היה חולה במחלה מגיל 20. עם זאת, נטען כי אבחון נוסף שנעשה בווינה גם כן ב-1883 מזכיר את הדיכאון שסבל ממנו אך לא את העגבת.
ב-1884 הוא חזר לרומניה ונראה בריא באופן כללי.
החל ב-1886 החל לקבל מעט זריקות של כספית שבאותה התקופה היה הטיפול השגרתי בעגבת.
את השנתיים האחרונות לחייו עשה אמינסקו בבית חולים לחולי רוח.
אמינסקו מת בבית החולים ב-15 ביוני 1889 לאחר שהוכה בראשו באבן על ידי חולה נפש אחר.
אמינסקו נקבר בבוקרשט בבית הקברות בלוּ (Bellu).
ניקולאה יורגה, ההיסטוריון הרומני המפורסם, מחשיב את אמינסקו כאבי השפה הרומנית המודרנית.
ברומניה נחשב אמינסקו, פה אחד, כנציג הגדול ביותר של השירה הרומנית.
שירתו מקיפה מגוון נושאים גדול, מטבע ואהבה ועד להיסטוריה ולפרשנות חברתית, וחידשה את פני השפה הרומנית.
שירתו המאוחרת מזכירה בערגה את שנותיו כצעיר חסר דאגות, לעומת אכזבתו מן המציאוּת בהווה.
יצירתו של אמינסקו תורגמה למעל 60 שפות (כולל עברית).
בדעותיו הפוליטיות היה שמרן ולאומן קיצוני כרוב חבריו לחוג הספרותי.
הוא מביע בכתביו שנאה לזרים ובמיוחד ליהודים.
לעיתים התבטאה שנאה זו גם בשירתו "המחבב את הזרים יאכלו־נא כלבים את ליבו".
במאמר על מקורותיה של התנועה הלגיונרית הפשיסטית מובאים דעותיו של אמינסקו כי רומניה של סוף המאה ה-19 נשלטת על ידי "מוסדות צרפתיים, עסקים יהודים ותעשייה אוסטרית".
אמינסקו טען כי הסוציאליזם הוא "צעצוע מופשט מתוצרת זרה", וכי הליברליזם "הפך את רומניה לביצה שלתוכה נשפך הביוב החברתי של המערב והמזרח".
אמינסקו הביע את הערגה לימיו של הפאודליזם הרומני שלדבריו הייתה מערכת של "החופש הגדול ביותר, של ביזור, של אוטונומיה קהילתית, ושל עצמאות המעמדות.
אנשים לא היו שווים ובשל סיבה זו ממש הם היו חופשיים".
בהיותו מושפע מהאווירה האנטישמית ששררה ברומניה בכלל ובחבל הולדתו בפרט וגם מפילוסופים אנטישמיים גרמנים כמו אויגן דירינג שאת הרצאותיו שמע בברלין, אמינסקו האשים את יהדות רומניה בבעיותיה של האומה הרומנית.
הוא טען שהיהודים, להבדיל ממיעוטים אחרים, אינם מתערים בעם הרומני, לא מדברים את שפתו ולא מתחתנים מחוץ לעדתם.
טענותיו היו מופנות כלפי היהודים האשכנזים בעוד שכלפי עדת היהודים הספרדים ברומניה היה לו יחס יותר חיובי וכמה פעמים הביע את הערכתו אליהם.
כתביו, שהכילו גוון אנטישמי חריף האופייני ללאומנים הרומנים של התקופה, צונזרו במשך שנים ברומניה, אם כי כפי שמספר ד"ר לורנס ויינבאום, מנהל למחקר של מכון הקונגרס היהודי העולמי במאמרו "מסע בעקבות עלילת השואה ברומניה" כי בתקופת ניקולאה צ'אושסקו הופיעו בגלוי "טקסטים אנטישמיים בתקשורת הרומנית.
לתדהמתה של הקהילה היהודית הרומנית המידלדלת, נכללו כתביו האנטישמיים של מיכאי אמינסקו במהדורה מחודשת של כתביו הנבחרים של הסופר הלאומי".
כמשורר לאומי נערץ קרויים כיום על שמו רחובות בערים רבות ברומניה.
כמו כן נהוג לחלק ברומניה פרס על שמו לשירה רומנית.
צחוק הגורל הוא שהזוכה בפרס מיכאי אמינסקו לשירה רומנית לשנת 1998 היה יהודי - המשורר הישראלי הכותב בשפה הרומנית שאול כרמל.
אמינסקו לא נשא אישה, אך היו לו כמה אהובות, ורוניקה מיקלה (Veronica Micle), אישה נשואה, שהתאבדה חודשיים לאחר מותו, מיטה קרמניץ (Mite Kremnitz), מבנות הלוויה של אליסאבטה, מלכת רומניה וגברת פואנרו-לקה (Poenaru-Lecca).
על פרשת האהבים שניהל עם מיטה קרמניץ כתב הסופר אאוג'ן לובינסקו (Eugen Lovinescu) רומן בשם "מיטה" שהתפרסם בשנת 1934.
במשאל שנערך ביום 21 באוקטובר 2006, על ידי הטלוויזיה הרומנית, לקביעת "גדולי הרומנים בכל הזמנים", מיכאי אמינסקו זכה למקום השלישי עם 50.640 קולות שהיוו 13,92% מכלל הקולות.
אמינסקו היה משורר רומני מסורתי ששאב את השראתו מהספרות הרומנית שקדמה לו ומרוח השפה המדוברת בפי העם, שהכיר כה טוב במהלך שיטוטיו ברחבי רומניה.
אף שאמינסקו כתב במשקל קדום והזכיר בשירתו את הפניקס ואת ארטמיס זה לא היה מאמץ מודע כלפי הקלסיקה, כפי שעשו המשוררים הרומנטיים.
הנוף המועדף עליו הוא היער, אך לא כאידיליה, אלא כמעבר קוסמי בעולם הכוכבים.
הטבע אצלו מואנש, לוחש, גונח, המים בוכים, המעיינות רועדים מעל חלוקי הנחל.
קסם החריזה מושג לעיתים באמצעות חזרה על מילים וההרמוניה, או ההרמוניה הנפלאה נשארת באוזן גם לאחר שהתוכן כבר נשכח.
על אף שורשיו בפולקלור הרומני, הושפע אמינסקו מהשירה הלירית הגרמנית והדבר מורגש ב"כוכב השחר" שמזכיר את הפואמה "Teilung der Welt" של פרידריך שילר וגם את "Hyperion" של פרידריך הלדרלין.
הפסימיות המובאת ב"איגרות" שואבת את השראתה מיצירתו של שופנהאואר "העולם כרצון וכייצוג".
שירתו של אמינסקו היא שירה טבעית הנובעת ממנו ללא מאמץ נראה לעין, כמו פכפוך מעיינות צלולים, כמו זמרת ציפורים באווירה קסומה של ערבים שקטים.
אמינסקו דיבר שירה והשירה דיברה דרכו.
הטיליה היא העץ המועדף על אמינסקו ביצירתו ומופיעה בה רבות.
אהובים שוכבים תחת עץ הטיליה והפרחים נושרים עליהם, מכסים אותם ומבשמים את האוויר.
אמינסקו עצמו נקבר בבית העלמין בלו תחת עץ טיליה.
אמינסקו בתקופת המשטר הקומוניסטי ואחריו
אמינסקו הציג דילמה למשטר הקומוניסטי.
גדולתו הייתה ידועה מדי ואי אפשר היה להשכיח אותו, אך דעותיו היו לצנינים בעיניהם.
הפתרון שמצאו התבטא בהעלמת חלק מיצירותיו וצינזור חלקים מתוך יצירות שלא ניתן היה להסתיר.
בנוסף לכך המציאו לו הקומוניסטים ביוגרפיה חדשה שתיארה נער עני, רועה חזירים, בעל כישרון מן הטבע.
היעלמות הקומוניזם מרומניה איפשרה החזרת הביוגרפיה האמיתית של אמינסקו.
עוד בתקופתו של ניקולאה צ'אושסקו ניתן היתר לקורנליו ודים טודור לפרסם קטעים של אמינסקו, שצונזרו לפני כן, שהכילו התבטאויות נגד היהודים.
הפרסום גונה בחריפות על ידי הרב הראשי של רומניה, הרב משה רוזן, שתבע, ללא הצלחה, הוצאת הכרכים מהמחזור.
אחרי נפילת המשטר הקומוניסטי החלו שוב לעלות תאוריות קונספירציה בנוגע למותו, תאוריות שהאשימו את רופאו היהודי ברצח בשליחות החוגים היהודים.
דוינה (Doina; דוינה הוא שם של סגנון בזמר הרומני)
לוציפר או כוכב השחר (Luceafărul) – שימוש במוטיבים מהפולקלור הרומני לתיאור בדידות הנפש.
ערב על הגבעה (Sara pe deal)
נותר בי געגוע אחד בודד (Mai am un singur dor)
גאונות צחיחה (Geniu pustiu) – רומן על רקע המהפכה בטרנסילבניה ב-1848.
מיכאי אנטונסקו (18 בנובמבר 1904 – 1 ביוני 1946) היה עורך דין, פרופסור למשפטים, סגן ראש ממשלה ושר החוץ של רומניה במלחמת העולם השנייה, נשפט והוצא להורג כפושע מלחמה.
לפני המלחמה התפרנס מעריכת דין.
כאשר הועלו ב-1938 נגד יון אנטונסקו ורעייתו חשדות לביגמיה, ייצג אותם בהצלחה.
עם מינויו של יון אנטונסקו (אין קשרי משפחה בין השניים) לראש ממשלה מונה לשר התעמולה ב-1940 לאחר מכן מונה לשר החוץ.
ב-1941 התמקד יון אנטונסקו במערכה הצבאית והשאיר למיכאי אנטונסקו שליטה מלאה על ענייניה הפנימיים של רומניה.
מיכאי אנטונסקו היה שותף לפשעי המלחמה אשר בוצעו ברומניה ובאזורים הכבושים על ידיה.
בעקבות הפיכת 23 באוגוסט 1944 נעצר ונשפט לאחר מלחמת העולם השנייה בבית הדין העממי בבוקרשט כפושע מלחמה והוצא להורג ביחד עם יון אנטונסקו ועוד שני גנרלים ב-1 ביוני 1946.
מיכאי הראשון, מלך רומניה (ברומנית: Mihai I, Rege al României) משושלת הוהנצולרן-זיגמרינגן (25 באוקטובר 1921 – 5 בדצמבר 2017) היה מלך רומניה האחרון.
מיכאי נולד בסינאיה, כבנם של קרול השני, מלך רומניה והנסיכה אלנה, אחותו של פבלוס, מלך יוון.
מיכאי היה חימש (נכד הנכד) של המלכה ויקטוריה ובן דוד מדרגה שלישית של אליזבת השנייה.
בפעם הראשונה הוא הוכתר אחרי מות סבו פרדיננד הראשון, מלך רומניה (אביו ויתר על הכתר בדצמבר 1925) ב־20 ביולי 1927 ושלט עד 8 ביוני 1930, כשהודח על ידי אביו.
בפעם השנייה שב לכס המלכות ב־6 בספטמבר 1940 במקום אביו שוויתר על הכס בפעם השנייה ושלט עד 30 בדצמבר 1947, כאשר ויתר על מלכותו לטובת המשטר הקומוניסטי שתפס את השלטון.
מיכאי שלט בימי מלחמת העולם השנייה, בתקופת המשטר הפרו-נאצי של מרשל יון אנטונסקו.
כשהכוחות הצבאיים של ברית המועצות חדרו לרומניה, הוא ארגן את מעצרו של אנטונסקו.
הוא התנגד למשטרים הפרו-קומוניסטיים שקמו לאחר המלחמה, לכן אולץ לוותר על מלכותו ויצא לגלות בשווייץ.
חזרתו התאפשרה רק בשנת 1997, לאחר נפילת המשטר הקומוניסטי.
מיכאי נקרא על שמו של מיכאי האמיץ, גיבור לאומי רומני.
בשנת 2008 מונה לחבר לשם כבוד של האקדמיה הרומנית.
מיכאי נולד ב-25 באוקטובר 1921 בארמון פלש שבסינאיה, לקרול, נסיך הכתר של רומניה ולאלנה, נסיכת יוון ודנמרק, בתם של קונסטנטינוס הראשון, מלך יוון וסופיה, נסיכת פרוסיה.
בשנת 1922 לקח אביו לפילגש את אלנה לופסקו, גרושתו של קצין צבא, בתם של רוקח יהודי שהתנצר ורקדנית וינאית קתולית ממוצא יהודי, וכעבור שנה ברחו השניים מרומניה.
בשנת 1925 הודיע קרול שהוא מוותר על זכותו לירושת הכתר לטובת בנו, מיכאי, ואכן לאחר מות סבו פרדיננד הראשון, מלך רומניה בשנת 1927 הוכתר מיכאי למלך רומניה.
מכיוון שמיכאי היה בן חמש בלבד, הוחלט על הרכבת מועצת עוצרות שתנהל את המדינה עד להתבגרות המלך.
בראש המועצה, שמנתה שלושה אישים, הוצב הנסיך ניקולאה, אולם ניקולאה, שהוזעק מבריטניה על כורחו, לא היה פעיל בענייני המדינה.
בשנת 1930 שב אביו קרול לרומניה, הדיח את מיכאי והוכתר כמלך רומניה לאחר שהבטיח להיפרד מפילגשו.
בסתיו 1937 מונה מיכאי לסגן לוטננט בגדוד הציידים בהרים של הצבא הרומני.
ב-15 באוגוסט 1939 הוא המונה לסגן לוטננט בצי המלכותי הרומני.
בנובמבר 1939 עם הגיעו לגיל 18, הצטרף מיכאי לסנאט הרומני.
לאחר האולטימטום הסובייטי, שאילץ את רומניה לצאת מבסרביה, ותכתיב וינה, שאילץ את רומניה לצאת מצפון טרנסילבניה ומהקדרילטר, דעת הקהל הרומנית הייתה נסערת מאוד וכדי להרגיעה, הזמין קרול בתחילת ספטמבר 1940 את הגנרל יון אנטונסקו להרכיב את הממשלה והעניק לו את רוב סמכויותיו.
מספר ימים לאחר מכן, בלחצו של אנטונסקו ובשל דעת הקהל, הודיע קרול השני על ויתור על המלוכה לטובת בנו, מיכאי.
מיכאי ויתר מיד על שתיים מהסמכויות שעוד נותרו למלך, כריתת בריתות והזכות להעניק חנינה.
מיכאי החזיק בתפקידו במהלך מלחמת העולם השנייה, אולם תפקידו היה ייצוגי והשליטה בפועל הייתה בידי יון אנטונסקו.
הרומנים יצרו מגעים עם נציג בריטי באנקרה ובעקבות המלצת הבריטי, גם עם דיפלומט סובייטי בקהיר.
אנטונסקו עמד לפגוש את היטלר ב-5 באוגוסט 1944 והבטיח למלך רומניה להעלות בפני היטלר את האפשרות שרומניה תפרוש מהמלחמה.
בגישושים השונים לקחו חלק מדינאים מכל המפלגות הרומניות הגדולות, כולל המפלגה הקומוניסטית הרומנית הלא חוקית, שנציגיה למגעים היו לוקרציו פטרשקנו ואמיל בודנראש, קציני צבא בכירים וביניהם הגנרלים קונסטנטין סנטסקו, אאורל אידאה ויון נגולסקו וחוגי בית המלוכה הרומני.
צירוף הקומוניסטים למגעים נועד, בין היתר, להבטיח את תמיכת "הפועלים המאורגנים" (בודנראש הצהיר במהלך המגעים על קיומם של 12,000 פועלים מוכנים לפעולה, הצהרה חסרת כיסוי ממשי), שהיו אמורים להוות את כוח האדם להפיכה.
הקושרים התקשו לתאם מועד מתאים להפיכה, כי ברומניה שהו אז יחידות צבא גרמניות והיה חשש מהתערבותן.
כאשר צרכים מבצעיים אילצו את המפקדה הגרמנית להוציא מרומניה דיוויזיה משוריינת, החליטו הקושרים לפעול ב-26 באוגוסט, ולשם כך הזמין המלך לתאריך זה את יון אנטונסקו לארוחה חגיגית בארמונו.
ב-22 באוגוסט נודע לאחד מהקושרים שאנטונסקו מודאג מהמצב בחזית, לכן הוא יסע לשם ב-24 באוגוסט ולכן לא יהיה בבוקרשט ביום שנועד להפיכה.
ב-23 באוגוסט 1944 זימן המלך מיכאי הראשון את יון אנטונסקו להתייעצות במועצת המלך.
בהתייעצות שב אנטונסקו והסביר שאין להסכים לתנאי הכניעה לבעלות הברית, כי זה כרוך במחירים גבוהים מדי לרומניה.
בסיום דברי אנטונסקו הודיע לו המלך, שהוא מפטר אותו מתפקידו כראש ממשלת רומניה ומנהיגה (ה"קונדוקטור") ועל פי סימן מקולונל אמיליאן יונסקו נכנסו לאולם שלושה קצינים חמושים בדרגת סגן, ובהוראת המלך עצרו את יון אנטונסקו ואת מיכאי אנטונסקו והובילו אותם לכליאה בחדר משוריין.
הקושרים שנכחו במקום החליטו, על דעתו של המלך, להטיל על הגנרל קונסטנטין סנטסקו, שנהנה מיחס של כבוד מצד אנשי הצבא, את הרכבת הממשלה.
בממשלה זו מונה סנטסקו לראש הממשלה, וכמה גנרלים נוספים החזיקו בתיקי המלחמה, החינוך, הבריאות, התקשורת והעבודות הציבוריות, האוצר והפנים.
ראשי המפלגות היו שרים ללא תיק, פרט לנציג הקומוניסטים - לוקרציו פטרשקנו - שביקש וקיבל את משרד המשפטים.
מיד לאחר ההפיכה החל משא ומתן עם הסובייטים על הפסקת אש, וב-31 באוגוסט נכנס הצבא האדום לבוקרשט וכבש אותה ללא קרב.
ב-12 בספטמבר נחתם הסכם שביתת נשק עם הצבא האדום, וכוחות רומניים החלו להילחם נגד כוחות גרמניים בהונגריה, סלובקיה וצ'כיה.
בתום המלחמה קיבל מיכאי את עיטור לגיון ההצטיינות מנשיא ארצות הברית הארי ס.
טרומן, וכן קיבל את עיטור הניצחון מיוסיף סטלין, על פועלו למען ההינתקות של רומניה מגרמניה הנאצית.
במרץ 1945 מינה מיכאי בלחץ הסובייטים את פטרו גרוזה הקומוניסטי לראש ממשלת רומניה, שהקים ממשלה פרו-סובייטית שקיבלה הוראות מברית המועצות.
על אף ניסיונותיו של מיכאי להתנגד להשתלטות הקומוניסטית על המדינה (ניסיונות כגון השביתה המלכותית), בסופו של דבר תפסו הקומוניסטים את השלטון במדינה.
בנובמבר 1947 טס מיכאי לבריטניה לחתונת הנסיכה אליזבת ופיליפ, דוכס אדינבורו, ועל אף הפצרות מרובות שיישאר בבריטניה חזר לאחר מכן לרומניה.
ב-30 בדצמבר 1947 ויתר על כסאו, וב-3 בינואר 1948 עזב את רומניה ורוב נכסיו הולאמו.
זמן קצר לאחר שעזב מיכאי את רומניה, בוטלה אזרחותו הרומנית ונאסר עליו לבקר במדינה.
ב-10 ביוני 1948 התחתן מיכאי עם אן, נסיכת בורבון-פארמה, בתם של רנה, נסיך בורבון-פארמה ומרגרט, נסיכת דנמרק, שאותה פגש בבריטניה בחתונתם של אליזבת ופיליפ.
במהלך השנים עבד מיכאי כחקלאי, טייס, יזם וברוקר, ונולדו לו ולאשתו 5 בנות.
ב-25 בדצמבר 1990, שנה לאחר המהפכה שהפילה את הדיקטטורה הקומוניסטית של ניקולאה צ'אושסקו, מיכאי מלווה במספר חברים ממשפחת המלוכה, נכנס לרומניה לראשונה מזה 43 שנה.
באמצעות דרכון דיפלומטי דני, הצליח מיכאי להשיג אשרת שהייה של 24 שעות.
מיכאי התכוון להגיע אל קתדרלת קורטאה דה ארג'ש, להתפלל בקברי אבותיו ולהשתתף בחג המולד.
אולם, בדרכם לקורטאה דה ארג'ש, נעצרו המלך וחבריו במחסום משטרתי, ונאלצו לעזוב את הארץ.
בשנת 1992 ממשלת רומניה אפשרה למיכאי לחזור לרומניה לחגיגות הפסחא, ואף על פי שהממשלה הרומנית דחתה את בקשתו לשאת נאום מהארמון המלכותי (כיום המוזיאון הלאומי לאמנות של רומניה), נאם מיכאי מחדר האירוח של המלון לפני למעלה ממיליון איש שהגיעו לבוקרשט כדי לראות אותו.
מיכאי סירב להצעתו של נשיא המפלגה הליברלית הלאומית, ראדו קמפיאנו, להשתתף בבחירות לנשיא רומניה.
הפופולריות של מיכאי הפחידה את ממשלתו של יון איליאסקו, ומשום כך נמנע ממנו לבקר ברומניה ב-1994 וב-1995.
בשנת 1997 לאחר תבוסתו של איליאסקו על ידי אמיל קונסטנטינסקו, החזירה ממשלת רומניה את אזרחותו של מיכאי, ושוב איפשרה לו לבקר בארץ.
בשנותיו האחרונות חי מיכאי בחלק מהזמן באובון, שווייץ, ובחלק מהזמן ברומניה, שם הוא שהה בטירת סברשין שבמחוז ארד או במעון רשמי בבוקרשט - ארמון אליסאבטה - אשר נבחר על ידי הפרלמנט הרומני לשמש כמעונו.
מיכאי לא עודד את המונרכיה ברומניה, אך מאידך גם לא התנגד לה, וכפי שאמר פעם "אם העם רוצה שאחזור, כמובן, אני אחזור".
מיכאי מילא כמה תפקידים מעין-דיפלומטיים למען רומניה הפוסט-קומוניסטית.
בשנים 1997 ו-2002 הוא סייר במערב אירופה, שם השתדל בעד הצטרפותה של רומניה לנאט"ו ולאיחוד האירופי, והתקבל על ידי ראשי מדינה וממשל.
ב-30 בדצמבר 2007 חתם מיכאי על מסמך, ולפיו לאחר מותו תירש את תארו בתו מרגרטה, נסיכת רומניה, ולא אחד מבני בית הוהנצולרן.
בשנת 2008 קיבל מיכאי תואר חבר לשם כבוד של האקדמיה הרומנית, ובשנת 2010 השתתף במצעד הניצחון על גרמניה הנאצית שנערך במוסקבה.
ב-10 במאי 2010 ויתר מיכאי על כל תאריו הגרמניים מבית הוהנצולרן-זיגמרינגן, ושינה את שם המשפחה ל"רומניה", וזאת עקב תביעות מקרובי משפחתו הגרמניים.
במרץ 2016 פרש מיכאי מתפקידיו הציבוריים לטובת בתו מרגרטה, נסיכת רומניה, וב-1 באוגוסט אותה שנה מתה אשתו אנה, מלכת רומניה.
ב-5 בדצמבר 2017 מת מיכאי באובון, שווייץ, כתוצאה ממחלת הלוקמיה.
ב-10 ביוני 1948 התחתן מיכאי עם אן, נסיכת בורבון-פארמה, בתם של רנה, נסיך בורבון-פארמה ומרגרט, נסיכת דנמרק, ממנה נולדו לו 5 בנות:
מיירה הס , פסנתרנית יהודיה בריטית.
מיירה הס נולדה בלונדון למשפחה יהודית ולמדה באקדמיה המלכותית למוזיקה אצל טוביאס מאהטאי.
הופעת הבכורה שלה הייתה בשנת 1907, בנגינת הקונצרט הרביעי לפסנתר מאת בטהובן בניצוח סר תומאס ביצ'ם.
לאחר זאת יצאה למסע הופעות בבריטניה ובאמריקה הצפונית.
פרסום רב יותר קנתה בשנות מלחמת העולם השנייה.
כיוון שכל אולמות הקונצרטים נסגרו, ארגנה מיירה הס סדרת קונצרטים לשעת צהריים בגלריה הלאומית, וברבים מהם ניגנה בעצמה.
לאות הוקרה על הקונצרטים האלה הוענק לה תואר הכבוד Dame בשנת 1941.
הס נודעה בעיקר במוצרט, בטהובן ושומאן, אבל היה לה רפרטואר רחב, החל בדומניקו סקרלטי וכלה ביצירות בנות זמנה.
היא ניגנה בביצוע בכורה הן את הסונאטה לפסנתר והן את הקונצרטו לפסנתר של האוורד פרגוסון.
כמו כן הרבתה לנגן מוזיקה קאמרית וניגנה בדואו פסנתר עם דודניתה, איירין שארר.
פרי עבודתה המפורסם הוא עיבוד לפסנתר של פרק המקהלה "Jesu, bleibet meine Freude" מתוך הקנטטה מס' 147 של יוהאן סבסטיאן באך, Herz und Mund und Tat und Leben.
מיישר חצי גל (או "מיישר חד דרכי") הוא מיישר זרם חלקי, כלומר, תפקידו להפוך זרם חילופין (זרם דו-קוטבי) לזרם חד-קוטבי.
מיישר חצי גל הוא מעגל תקבילי המתבסס על תכונתה של הדיודה להעביר זרם בכיוון אחד בלבד בתלות בממתח בו היא נמצאת.
תכונתה הבסיסית של הדיודה היא להעביר זרם בכיוון אחד בלבד בתלות בממתח בו היא נמצאת.
ניתן לנתח את תגובת הדיודה כאשר עובר דרכה זרם חליפין בשני חלקים:
בחלקו האחד של האות הדיודה מוליכה והאות מועבר כמעט בשלמותו (שכן הדיודה צרכת לעצמה מתח הדרוש לה לפעולה תקינה, לרב ערכו של מתח זה הוא 0.7 וולט עבור דיודת סיליקון ו- 0.3 וולט עבור דיודת גרמניום).
בחלקו השני של האות הדיודה נחסמת והאות איננו עובר (פרט לזרם זליגה שולי המוערך בננואמפרים).
אות המוצא מורכב משני חלקים כך שחלקו מועבר כמעט בשלמותו וחלקו השני קטום.
שימוש במעגל מישר חצי גל נעשה בעיקר במעגלי השנאה, אם כי השימוש בו לא רב, שכן האנרגיה שנושא החלק הקטום של האות לא מועברת למוצא.
מיכאי האמיץ (ברומנית: Mihai Viteazul, בהונגרית: Vitéz Mihály; 1558–9 באוגוסט 1601) היה נסיך ולאכיה בשנים 1593–1601, נסיך טרנסילבניה בשנים 1599–1600, ונסיך מולדובה ב-1600.
במהלך 1600, שלוש הנסיכויות עם אוכלוסיות רומנית (ולאכיה, טרנסילבניה, ומולדובה) אוחדו לראשונה בשליטתו של אותו מנהיג רומני.
האיחוד החזיק מעמד חצי שנה בלבד; מיכאי האמיץ נחשב לאחד הגיבורים הלאומיים הגדולים ביותר של רומניה.
לאחר הפסד בקרב מול כוחות הונגרים מכאי ומשפחתו נמלטו למבצד בראשנוב.
מיכאי נרצח בידי חייליו הוולונים של הגנרל ג'ורג'ו בסטה, בהוראת מפקדם.
הרצח בוצע ב־9 באוגוסט 1601, באזור שבו שוכנת היום העיר קמפייה טורזי (ברומנית: Câmpia Turzii, בהונגרית: Aranyosgyéres, בגרמנית: Jerischmarkt) בטרנסילבניה.
מיירון שולס הוא כלכלן יהודי קנדי זוכה פרס נובל לכלכלה, ואחד ממפתחי מודל בלאק ושולס, יחד עם המתמטיקאי פישר בלאק.
המודל שפיתחו השניים בשנות השבעים הוא נוסחה לתמחורן של אופציות על פי פרמטרים שונים.
המודל נעשה דה-פאקטו לתקן בין-לאומי בשווקים הפיננסיים, בהם נסחרות אופציות על מגוון מניות, סחורות ונכסים פיננסיים אחרים בסכומים של טריליוני דולרים מדי שנה.
שולס הוא בוגר אוניברסיטת מקמאסטר בהמילטון, אונטריו, קנדה בכלכלה.
ב-1964 קיבל תואר MBA מאוניברסיטת שיקגו, ואת הדוקטורט ב-1969.
כיום משמש שולס כפרופסור באוניברסיטת סטנפורד וכן ב-MIT.
בתחילת שנות השבעים עבד על פיתוח המודל יחד עם עמיתו בלאק, ואליהם הצטרף בשלב מאוחר יותר רוברט סי.
מרטון שאף טבע את שם המודל "בלאק ושולס".
המודל של בלאק ושולס הוא מודל מתמטי יישומי במלוא מובן המילה.
הוא אומד את ערכה של אופציה מסוג קול (Call) או פוט (Put) בהינתן פרמטרים הנוגעים לשערי מניות וסחורות, התנהגות מחיריהן לאורך זמן, שער הרבית במשק ועוד.
על המודל שלהם קיבלו שולס ומרטון פרס נובל ב-1997 (בלאק, שהיה מועמד ודאי לפרס, לא זכה בו עקב מותו בטרם עת בשנת 1995).
בשנת 1994 הקימו שולס, מרטון ואחרים את קרן הגידור "לונג טרם קפיטל מנג'מנט" הידועה יותר בראשי התיבות
מנהל הקרן היה ג'ון מריווט'ר (John Meriwether), שולס ומרטון שימשו כדירקטורים.
בשנים הראשונות הפליאה הקרן לעשות וצברה תשואות מדהימות (כ-40% לשנה).
השניים, שהיו ממילא מוערכים בקהיליה הפיננסית והאקדמית, נתפסו לא רק כתאורטיקנים אלא גם כמי שיודעים לנהל כספים.
1998 הייתה שנת משבר בשווקים הבין-לאומיים, שהגיע לשיאו באוגוסט-אוקטובר.
הקרן הפסידה 4.6 מיליארד דולר אמריקאי תוך חודשים ספורים, וקריסתה איימה על יציבות השווקים הפיננסיים.
הפרשה הסתיימה בהתערבות הבנק הפדרלי של ניו יורק והקרן נסגרה בשנת 2000.
מיישר זרם הוא מעגל חשמלי או רכיב אלקטרוני שתפקידו להפוך זרם חילופין לזרם ישר.
הייצור, ההפצה והצריכה של אנרגיה חשמלית מתבצע בזרם חילופין ואילו רוב הרכיבים האלקטרונים האקטיביים כמו טרנזיסטורים או מעגלים משולבים במכשירים שונים פועלים בזרם ישר.
כאשר ישנה מערכת חשמלית או מכשיר חשמלי הניזון מזרם ישר, ממירים לזרם ישר את זרם החילופין שמתקבל מרשת החשמל באמצעות מיישר הזרם.
רכיבים מיישרי זרם הם חלק חשוב בספקי כוח ומטעני הסוללות של רוב המכשירים האלקטרוניים.
מיישרי זרם משתתפים גם בהמרה של רמת DC מסוימת לרמת DC אחרת.
אחת השיטות לבצע המרת DC/DC היא על ידי המרה ל-AC, שינוי עוצמה באמצעות שנאי, והמרה חזרה ל-DC באמצעות המיישר.
שימוש נוסף הוא לפענוח של שיטות אפנון שונות במקלטי רדיו.
ישנן טכנולוגיות רבות למימוש מיישרי זרם, ביניהן אלקטרומכניקה, אלקטרוכימיה ואלקטרוניקה.
מיירה ברקינרידג' הוא סרט קולנוע אמריקאי משנת 1970 המתבסס על רומן באותו שם מאת גור וידאל.
הסרט בוים על ידי מייקל סרנה, בהשתתפות רקל ולש בתפקיד הראשי.
עוד מככבים בו ג'ון יוסטון בתפקיד באק לונר, מיי וסט בתפקיד לטישיה ואן הלן, פארה פוסט, רוג'ר הרן ורוג'ר כרמל.
תאודורה ואן רנקל עיצבה את התלבושות, אף שאדית היד היא זו שעיצבה את מלבושיה של מיי וסט.
הסרט נכלל ברשימת הסרטים הגרועים ביותר שהופקו אי פעם.
הסרט הוא אחד מבין שני סרטים שפוקס המאה ה-20 הוציאה בשנת 1970 תחת דירוג X (הסרט השני היה Beyond the Valley of the Dolls).
בשנת 1978 האולפן הגיש ל-MPAA גרסה מקוצרת של הסרט, כ-91 דקות, והסרט דורג מחדש כ-R.
שתי הגרסאות הופצו ב-DVD, אך הגרסה המקורית אינה מדורגת עוד היום.
אף שהסרט נחשב כישלון מסחרי ואמנותי עם שחרורו, היום הוא נחשב על ידי מבקרים רבים לסרט עשוי היטב שהקדים את זמנו.
אחרים עדיין סבורים שמדובר בהפקה חובבנית, יומרנית הנעדרת כל שביב של שנינות.
הסרט זכה למעמד של סרט פולחן והוא עדיין מוצג מדי פעם ברשתות הכבלים (בארצות הברית) בשעות המאוחרות.
רקל ולש זכתה להצלחה רבה כסמל מין במהלך שנות ה-60 של המאה הקודמת, והיא קיוותה כי התפקיד יסייע לה לקבל תפקידים אחרים מעניינים יותר, אך הסרט חיסל למעשה כל תקווה שהוליווד תתייחס אליה ברצינות.
מיי וסט חזרה להוליווד בגיל 70, לאחר שכבר פרשה.
הופעתה בסרט יצרה פרסום רב עבור הסרט.
תפקידה בסרט תרם להפיכתה לסמל תרבות של שנות ה-70 של המאה הקודמת, ותרם להחייאת הקריירה הקולנועית שלה.
מספר תביעות הוגשו נגד מפיקי הסרט בגלל שילובם של מספר קטעים מסרטים הוליוודיים ישנים משנות ה-40, ללא קבלת רשות.
עלילת הסרט אינה עוקבת באופן מדויק אחר הטקסט המקורי, כך נחשפות כבר בתחילת הסרט תפניות דרמטיות - למשל העובדה שמיירה הייתה למעשה גבר שעבר ניתוח לשינוי מין - בסצנה בה מיירון נמצא על שולחן הניתוח, ובסיומו של הסרט, כאשר הוא מתעורר ומגלה כי הניתוח עדיין לא בוצע.
שינויים נוספים כוללים את ההחלטה לתאר את מיירה כאישיות סכיזופרנית, המדמיינת את דמותה, לפני הניתוח, לצידה.
דמותה של מיירה שואלת מזו של רקל ולש עצמה, ומיירה אף פונה מספר פעמים ישירות אל הצופים.
הסרט הופץ לאחר ביטולו של קוד הייז בשנת 1968. כתוצאה מכך, האולפן היה יכול ליטול את החרות ליצור אחדות מהסצנות הפרודיות יותר, כמו סצנת האונס בקליניקה.
בסצנה זו, מיירה סוחטת את אחד הסטודנטים כדי שיתיר לה לקשור אותו אל מיטת הבדיקות, שם היא אונסת אותו באמצעות דילדו שהיא לובשת על גופה.
מדובר במקרה הראשון בו צולמה סצנה מסוג זה בסרט אמריקני מסחרי.
מיי וסט - לטישיה ואן הלן
ג'ון יוסטון - באק לונר
רקל ולש - מיירה ברקינרידג'
רקס ריד - מיירון ברקינרידג'
פארה פוסט - מארי אן פרינגל
ג'ורג פורת' - צ'ארלי פלייגר ג'וניור
אנדי דוין - קויטה ביל
גרדי סטון - קיד ברלו
קתלין פרימן - בובי דין לונר
ויליאם הופר - השופט פרדריק ד.
צילום הסרט לווה שערוריות אף הוא, בגלל היד החופשית שניתנה לבמאי, מייקל סרנה.
סרנה חרג מהתקציב עד מהרה בגלל שיטות עבודה בלתי מקובלות, כולל פרקי זמן ארוכים שהוא בילה לבדו לצורך התבוננות, בזמן שהצוות כולו ממתין לו.
בנוסף, סרנה הקדיש מספר ימים לצילום שולחנות עמוסים מאכלים עבור סצנת החלום, אשר הייתה בלתי חיונית לעלילה ורק מספר שניות ממנה שולבו בסרט לבסוף.
קיימים גם דיווחים אודות חיכוכים בין רקל ולש ומיי וסט, שחזרה לעבוד לאחר שכבר פרשה, כדי לשחק בתפקיד לטישיה.
יתרה מכך, מספר שחקנים אשר הופיעו בסרטים משנות ה-40 וה-50 של המאה הקודמת, כעסו על השימוש בקטעים מהסרטים הללו בתוך הסרט, כדי להדגיש בדיחות, אבל במיוחד על שילובם בסצנת האונס.
אחדים מהם, כמו לורטה יאנג, בטי גרייבל ושירלי טמפל תבעו בהצלחה את המפיקים בדרישה להסיר קטעים אלו.
אף שהסרט לא זכה להצלחה מסחרית, הוא הצליח לעורר עניין מחודש במיי וסט והפך קליסקת פולחן.
הסרט כמעט ולא הוצג בטלוויזיה האמריקנית בגלל הנושאים בהם הוא עוסק.
הוא יצא לאחרונה ב-DVD עם מספר שינויים — אשר נועדו להבהיר את סיומו (מיירון לא השלים את ניתוח שינוי המין) והסצנה החותמת צולמה בשחור לבן.
בשנת 1993, גור וידאל כתב, "אף שמעולם לא צפיתי בסרט, ידוע לי כי על אף הנוכחות האייקונית של ולש ווסט, הספר כמעט ולא נמכר במשך כעשור לאחר מכן בגלל שהסרט נחשב כה רע."
הסרט אפשר את הופעת הבכורה של טום סלק, בתפקיד זעיר בתור אחד ה"חתיכים" של מיי וסט.
כאשר הסרט יצא, המגזין טיים כתב כי "הסרט מיירה ברקינרידג' משעשע כמו מטריד קטינים.
הוא עלבון לאינטליגנציה, פגיעה בטעם הטוב ותועבה לעין."
מיכאי גרינברג (ברומנית: Mihai Grünberg; נולד ב-29 באפריל 1976) הוא שחמטאי יהודי-רומני, אלוף רומניה בשחמט לשנת 2003 ואמן בינלאומי.
גרינברג נולד למשפחה של שחמטאים אביו, סרג'יו גרינברג, נשיא מועדון השחמט AEM – Luxten Timisoara, היה גם הוא אלוף רומניה בשחמט בעברו, אחיו הצעיר אמן שחמט של פיד"ה וגם האם, אמיליה גרינברג Emilia, שחמטאית.
גרינברג, בוגר הפקולטה לכלכלה, מתפרנס ממשחק השחמט - הן מהפרסים הכספיים הניתנים בטורנירים בינלאומיים והן מתשלומים עבור משחקיו במועדונים.
הוא שיחק שחמט בטורנירים ברחבי אירופה וגם בישראל ובמצרים.
ב-2005 מיכאי גרינברג היה אחד משלושת נציגי יהדות רומניה, לצד גלוריה סוצ'יו Gloria
Suciu וראנקו סוחנק Ranko Szuhanek, במכביה שנערכה בישראל.
נכון לספטמבר 2025, מדורג במקום ה-29 ברומניה לפי מד כושר.
מיירון בוליטר היא הדמות המרכזית בסדרת ספרי מתח מאת הסופר האמריקני-יהודי הרלן קובן.
הסדרה כוללת 12 ספרים וסיפור קצר.
כמעט כולם תורגמו לעברית והופצו בישראל בתרגומו של ירון פריד בהוצאת ידיעות ספרים יחד עם שאר ספריו של הרלן קובן.
הסיפור הקצר "The Rise and Fall of Super D" טרם תורגם לעברית.
בין ספרי הסדרה אין קשר עלילתי, אך הדמויות זהות באופן כמעט מלא.
בחלק מספרי הסדרה, מיירון בוליטר מספר את הסיפור בגוף ראשון.
מיירון היה כדורסלן מבטיח אך עקב פציעה פרש מהמקצוע.
הוא מקים את "מ"ב ייצוג ספורטאים ואמנים", סוכנות שבתחילה מייצגת ספורטאים, אך בהמשך גם אמנים.
בסוכנות עובדת גם אספרנזה, מתאבקת לשעבר המכונה "פוקהונטס", וחברתו הטובה של מיירון.
חברו הטוב של מיירון, וין, הוא בן למשפחה עשירה, מנותק רגשית, ובעל כישורים פיזיים חריגים, המוכר בביטוי בו הוא משתמש כשהוא עונה לטלפון – "דבר ברור".
על אף שנראה כי מיירון הוא הביריון מבין השניים, מיירון הוא זה שנאלץ לרסן את ווין, לעיתים קרובות בלי הצלחה.
ווין מתואר כבחור קר ונוקשה מאוד המתייחס לנשים בתור חפצי מין.
ווין מתואר כאחד הטובים בעולם בקונג פו ובאמנויות לחימה שונות.
מלבד זאת יש לו תמיד שני אקדחים וסכין ויש לו קשרים כמעט בכל מקום.
הוא הצד הפרוע והחזק של הצוות אך למרות זאת הוא עוזר פעמים רבות למיירון גם בחלק החשיבתי.
מיירון מאופיין כדמות סרקסטית ביותר, אך עם זאת רומנטית כלפי בנות זוגו, היודעת להעביר ביקורת גם על עצמה, בעל יכולת פיזית גבוהה ושליטה מעולה בנשק.
הוא בחור גבוה (1.93 מטרים), שלדבריו מביט על הארבעים מהצד הפחות יפה.
דמויות נוספות: אמילי דאונינג (חברתו לשעבר של מיירון, לפני שנישאה בליל כלולותיה היא ומיירון קיימו יחסי מין ונולד להם ילד.
עם זאת מיירון מתוודע לכך רק שלוש עשרה שנים מאוחר יותר ועוזר להצילו ממוות) ג'סיקה קאלוור, אל ואלן (הוריו של מיירון) ועוד.
בעקבות הסדרה החל קובן בכתיבת ספין אוף, סדרת "מיקי בוליטר", אחיינו של מיירון, שממשיך את העלילה ומיירון עצמו משתתף בה לעיתים רחוקות.
הספר האחרון על מיירון, "אבק שרפה", מהווה פיילוט לסדרה החדשה.
עד כה יצאו שלושה ספרים בסדרה: "מחסה", "מרחק של שניות" ו"סודות באפילה".
ספרי הסדרה, לפי סדר יציאתם לאור הם:
מכת מחץDrop Shot 1996 2007 ידיעות ספרים מיירון בוליטר חוקר פרשת רצח של טניסאית עבר שניסתה לחזור לשחק, ובודק האם היא קשורה לטניסאי צעיר ומצטיין שהוא החתים בסוכנות שלו.
הוא מתמודד גם עם אמה הקנאית של הנרצחת, סנאטור מושחת ומאפיונרים מניו יורק.
Fade Away 1996 2008 ידיעות ספרים בוליטר חוקר את היעלמותו של שחקן כדורסל בקבוצת ה"דראגונס" לבקשתו של מנהל הקבוצה.
לשם כך מצטרף לשחק בקבוצת ה"דראגונס" כל זאת תוך כדי שהוא מתמודד עם החזרה לחברתו ג'סיקה, עם אודרי – כתבת הספורט שדורשת לדעת הכול, ועם בריונים שרודפים אחרי השחקן הנעלם.
הוא נעזר באספרנזה ובווין – שותפיו לעסק.
מעגל מכושףBack Spin 1997 2010 ידיעות ספרים בוליטר חוקר את היעלמותו של צ'אד-ילד שמשחק גולף, קרוב משפחה של ווין.
ווין מסרב בתוקף לעזור לו, ובוליטר נאלץ לעשות זאת לבד תוך כדי ניסיונות החתמה של השחקן שמהווה היריב הגדול של אביו של צ'אד.
הילד חולה וזקוק להשתלת מח עצם אחרת ימות, התורם נמצא אך לאחר מכן נעלם.
מיירון יוצא למשימה לאחר התלבטויות קשות ונתקל בזהויות בדויות ובמקרי חטיפה אפשריים של רוצח סדרתי.
הוא נפגש עם סטן, עיתונאי שפרסם שורה של כתבות של רוצח מסתורי, אך נראה שהעתיקן מספר ישן.
סטן מכחיש ושומר על שתיקה בעוד שה-FBI דורש לדעת מהו המקור.
לאחר מרדף עם החוטף מתגלה שזהו אביו של סטן, המעורער בנפשו.
לאחר מכן אביו מתאבד בכלא ומיירון חושף כי סטן הוא התורם וחותם איתו על עסקה, הוא יתרום את מח העצם ומיירון לא יעיד נגדו.
הוא מסכים ולאחר התרומה ג'רמי מתאושש ומבריא.
מיירון כולא את סטן לאחר שהתברר שהוא גרם להתאבדותו של אביו הבטיחי לי Promise Me 2006 2007 ידיעות ספרים בוליטר מקבל שיחת טלפון מאיימי ביל, בתה של ידידת נעוריו.
לאחר שיחת טלפון זו נאלץ בוליטר לעמוד מול בעיות שונות הנובעות מהבטחה שנתן לאיימי.
לצד סיפורו של מיירון בוליטר, מתגולל סיפורה של רופאה בשנות השישים לחייה.
חייה משתנים לאחר שהיא מבחינה בילדה נעדרת שתמונתה פורסמה בכלי התקשורת המקומיים.
דם חם Long Lost 2009 2009 ידיעות ספרים – ירון פריד מיירון בוליטר מקבל שיחת טלפון מתרז קולינס, חברה שלא דיבר איתה במשך שנים ארוכות, המזמינה אותו להגיע לפריז.
כשהוא מגיע מתברר שבעלה לשעבר של תרז נרצח, ובתהַּ, מרים שנהרגה בתאונת דרכים בגיל 7, אולי עדיין בין החיים.
ביחד עם וין חברו הטוב של מיירון, מנסים השלושה למצוא את מרים.
העלילה מתרחשת בארצות הברית, צרפת, בריטניה ואנגולה.
בעלילה מעורבים שוטרים, שרותי הביטחון של המדינות בהן מתרחשת העלילה וכן אנשי המוסד הישראלי.
בעלילה מעורבת רשת של טרוריסטים קיצוניים המתכננת פיגועים רחבי היקף.
אבק שרפהLive Wire 2011 2011 ידיעות ספרים מיירון מנסה לטפל בסוזי, לקוחה וטניסאית עבר, ובעלה, זמר מצליח ולקוח נוסף של מיירון, ולקשרים בין עולם הספורטאיות לעולם זמרי הרוק
סדרת המשך על אחיינו של מיירון בוליטר (גיבור הסדרה המקורית), שמתמודד עם מות אביו ונקלע לתעלומות מסתוריות.
וינדזור הורן לוקווד השלישי "ווין"
סדרת ההמשך המדברת על חברו הנאמן של מיירון בוליטר (גיבור הסדרה המקורית), שנמצא בשבילו בכל ספר.
מֵייתַ'ל֫וּן הוא כפר פלסטיני בשומרון, הממוקם 28 ק"מ דרומית מג'נין.
היישוב מונה, נכון לשנת 2006, כ-7,006 תושבים מוסלמים.
הכפר מיית'לון שוכן בצפון השומרון, ומשתייך לנפת ג'נין של הרשות הפלסטינית.
היישובים הסמוכים הם סנור, סיריס וג'ודידה מדרום, עקאבה ממזרח, סיר וא-זבאבדה מצפון מזרח, ומיסיליה מצפון.
הכפר ממקום על הקצה המערבי של עמק סנור, שהופך בשלהי החורף לאגם עונתי.
זהו היישוב הגדול ביותר מבין שבעת היישובים השוכנים לצידי העמק, והוא מחזיק בחלק הארי של אדמותיו הפוריות.
הגובה הממוצע של הכפר הוא 385 מטר מעל פני הים.
הגרעין העתיק של הכפר בן 18 דונמים, והיישוב מחזיק סה"כ ב-12,495 דונמים.
צפון-מזרחית מהכפר נמצא ח'רבת ח'ייבר, אתר ארכאולוגי השוכן על גבי גבעה בגובה 423 מטרים מעל פני הים.
במקום נמצאו שרידי תל מבוצר, יסודות בניינים, קבר ומאגרי מים חצובים בסלע.
מייריד מגווייר היא פעילה חברתית מצפון אירלנד, כלת פרס נובל לשלום לשנת 1976 יחד עם בטי ויליאמס, על מאמציהן להביא להפסקת האלימות בתקופת הצרות.
מגווייר נולדה בבלפסט למשפחה קתולית, הבת השנייה מבין שבעה ילדים.
מגיל 16 עבדה כקצרנית וב-1976 שימשה כמזכירה אישית של מנהל במבשלת גינס.
מגווייר הייתה פעילה בקהילה המקומית, הקימה עם חברים את גן הילדים הראשון בשכונת מגוריהם ופעלה למען אסירים ומשפחותיהם.
ב-10 באוגוסט 1976, בשיאה של תקופת "הצרות" בצפון אירלנד, ירה סיור חמוש של הצבא הבריטי על מכוניתו של דני לנון, פעיל הצבא האירי הרפובליקני, ברחוב שוקק אדם בבלפסט.
מהירי נפגע לנון, הרכב בו נהג סטה ועלה על המדרכה, דרס למוות שלושה מאחייניה של מגווייר ופצע אנושות את אחותה.
לתקרית הייתה עדה בטי ויליאמס, עקרת בית מקומית, שהחליטה לנקוט מעשה.
היא החלה להחתים תושבים על עצומה הקוראת להימנע מאלימות ולקרוא להם למחות כנגד המצב.