tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
כבר בשלב מוקדם החלה מלחמת מוחות בין המסתננים, הפדאיונים והמבריחים לבין אנשי היחידה ובראשם עמוס וסאלח אל הייב.
בשלב די מוקדם הבינו אותם גורמים שניסו לחדור שמתקיימים סיורים שתפקידם לאתר ולתפוס אותם.
על מנת להתגבר ולבלבל את אנשי היחידה נקטו אותם חודרים בתרגילים שונים.
כך לדוגמה הם היו מנסים לטשטש את העקבות שהשאירו על ציר הטשטוש בעזרת ענפים.
היו מדלגים מעליו תוך ניסיון להשאיר כמה שפחות סימנים מזהים.
היו משתדלים ללכת על סלעים בכל מקום שניתן.
לפעמים היו מרכיבים אחד על השני כדי לגרום להשארת מספר עקבות נמוך מהאמיתי.
לעיתים הלכו אחורנית בעברם את ציר הטשטוש.
לעיתים על מנת לטשטש היו החודרים מחברים לתחתית נעליהם עורות כבשים על מנת להגדיל את שטח המגע של הנעל עם הקרקע, להקטין את השקיעה שלה באדמה ולטשטש ביתר הצלחה.
מצד שני למדו גששי היחידה לזהות גמלים של רועים לעומת אלה של מבריחים או אנשי מודיעין לפי סוג הגללים שהשאירו כאשר גמלי המבריחים היו אוכלים שעורה, לעומת עשב רגיל שאכלו גמלים אחרים.
המבריחים נהגו לעשן סיגריות יקרות כמו פליירס.
סוליות הנעלים שלהם היו שונות מאלה של סתם גנבים ורועים.
הגששים למדו להעריך אם החודר נושא עליו נשק וציוד רב לפי עומק העקבות שהשאיר.
מרגע גילוי הכניסה ניסו אנשי היחידה להעריך את מטרת החדירה.
לעיתים יכלו אנשי היחידה להעריך את מטרת החודרים לפי המסלול שלהם: האם למטרות גנבה, מודיעין, הברחות או שילוב של כמה מטרות כאלה.
צוותי הסיור כללו לפחות חמישה לוחמים: מפקד הצוות בדרגת סג"ם או סגן, סמל הצוות, נהג, קשר וגשש.
לפעילויות קרובות יצא בדרך כלל צוות אחד ואילו לפעילויות באזורים מרוחקים יצאו בדרך כלל לפחות שני צוותים בשני קומנדקרים (אלה היו כלי רכב מתוצרת "Dodge" או "Power Wagon" מתקופת מלחמת העולם השנייה).
היחסים ביחידה הושתתו על אמון הדדי ועל הערכה לפי המקצועיות של כל אחד ללא התייחסות מיוחדת לדרגות, זאת בדומה ליחידות הפלמ"ח.
החל מסוף שנות החמישים וראשית השישים כל חייל עבר קורס צניחה, קורס נהיגה, ורוב החיילים גם קורס מ"כים.
חלק מהסמלים נשלחו גם לקורסי חבלה.
הווי זה התבסס על סטטוס מיוחד.
להתפתחות הווי זה תרמו מספר גורמים:
פעילות מבצעית סודית שוטפת סביב השעון.
קיום בסיס של יחידה בעלת אופי פרוע ללא מסגרת צבאית נוקשה רגילה, בצמוד ויחד עם בסיס היחידה של המשטרה הצבאית הפיקודית.
מדים ללא תג יחידה שכללו נעלי צנחנים, כומתה שחורה עם סמל חי"ר, שהוסיפו לנופך העלום והמיוחד שלה.
גורמים אלה ואחרים יצרו את הרקע להווי המיוחד שנוצר עם לכידות חברתית גבוהה.
על כל קומנדקר היה מותקן במרכז ומלפנים מאחורי מושב הנהג מכשיר קשר מסוג מ.ק.
19. כדי לאפשר פעילות רגלית היה לכל צוות גם מכשיר קשר נייד מסוג מ.ק.
300 שהוחלף בהמשך הזמן במכשיר מתקדם וקל יותר מסוג מ.ק.
בראשית שנות ה-70 הוחלף המ.ק.
10 במכשיר מתקדם יותר מסוג מ.ק.
77. בתקופת המעבר ממכשירי המ.ק.
19 למכשירים המתקדמים יותר, נשאו הרכבים את שני סוגי המכשירים בו זמנית.
כך לקראת אמצע שנות ה-60 הוחלפו בהדרגה מכשירי המ.ק.
19 במכשיר מתקדם יותר מסוג VRC.
בשלב ראשון הותקנו מכשירי ה-VRC על אחד הספסלים בצידי הרכב ופעלו כאמור במקביל למכשירי המ.ק.
19 במשך תקופה של מספר שנים.
בשנות השישים היו לרוב החיילים ביחידה רובים צה"ליים תקנים מסוג רובה FN.
לגששים ולקשרים היו תמ"קים עוזי עם קתות מעץ וקתות מתקפלות.
חלק ממפקדי הצוותים העדיפו נשק ארוך טווח כמו רובה על העוזי קצר הטווח, אולם בחרו להשתמש ברובה AK-47 האוטומטי שהיה עדיף על רובה ה-FN הכבד והמסורבל שסבל מבעיות תפעול בעקבות הצטברות אבק ובוץ.
בנשקיית היחידה היו מספר תת-מקלעים מסוג קרל גוסטב שנתפסו באירועים שונים והיו בשימוש נפוץ על ידי אנשי המודיעין המצריים, אולם אנשי היחידה לא השתמשו בהם.
כך גם מקלע בינוני 03 ומקלע כבד 05.
לאחר מכן, בשנות השישים המאוחרות ובשנות השבעים, בין כלי הנשק הבולטים שהיו ללוחמי הסיירת, היה הקלצ'ניקוב (קלאץ') שנתפסו בכמויות גדולות אצל האויב, נשק שהיה גם בשימוש הקומנדו הימי, והמאג.
במלחמת יום הכיפורים ולאחריה נכנס לשימוש הנשק האמריקאי מסוג M16.
בין אמצעי הלחימה המיוחדים היו גם אמצעים אלקטרוניים לזיהוי מחבלים בלילה.
רוב רכבי הסיור היו קומנדקרים מתוצרת דודג' מתקופת מלחמת העולם השנייה.
היו גם בודדים מסוג דודג' פאוור וואגון (Power Wagon) מתוצרת פארגו.
מספר כלי הרכב היה תמיד כפועל יוצא מכמות המשימות.
ברגע שהמשימות הוגדרו כפי שמופיע לעיל, גדל המספר וכך מאמצע שנות החמישים ועד אמצע שנות השישים, היו ביחידה כ-6–7 קומנדקרים.
באמצע שנות השישים הוכפל המספר והגיע ל-12 כלי רכב.
מספר חדשים לפני מלחמת ששת הימים הגיעו ליחידה ג'יפי סיור.
ג'אפ"סים, ג'יפי סיור ששודרגו והותאמו על ידי לוחמי היחידה באופן מיוחד.
הותאמו ללוחמת סער, זאת בנוסף להתאמתם לנסיעה בדיונות המדבר ובואדיות.
במסגרת הפעולות לפינוי סיני לאחר מבצע קדש, יצאו ב-12 בדצמבר 1956 שני צוותים בפיקודו של בן חור מאל-עריש לניצנה לאמת ולעדכן מפות צבאיות של המצרים ולסמן שדות מוקשים.
הרכב השני עלה על מוקש נגד רכב, ושני חיילים נהרגו ושלושה נפצעו קשה, לאחר שנכנס לשדה מוקשים שהבדואים גנבו את גדרותיו וסימוניו.
מטוס פייפר שהוזעק לא הצליח לאתר את כלי הרכב וחזר כלעומת שבא.
לאחר זמן מה הגיע מסוק שנחת והעמיס את הפצועים ופינה אותם לבית חולים תל השומר.
היה זה הפינוי המבצעי המוסק הראשון בצה"ל.
בתחילת שנות השישים כאשר החלו פיגועים והחלה התגברות פעילות מודיעינית מצרית במרכז הנגב, הופעלה היחידה והוקפצה מהבסיס אל המוקדים בעזרת מסוקים.
היה בכך חידוש בדרך פעולת היחידה.
כדי להתגבר על המרחק מהבסיס במשמר הנגב אל אזור האירוע בנגב המרכזי, להגיע מיידית ולנסות לתפוס ולפגוע במחבלים ובאנשי המודיעין, החל שימוש נסיוני (שנתן את פירותיו מיד) במסוקים.
לקראת סוף מלחמת העצמאות הציע עבדו (ישראל בן-יהודה) מראשוני המסתערבים בצפון להקים יחידה בלתי סדירה שאנשיה יפוזרו לאורך הגבולות כאשר משימתה העיקרית היא לשלוט על שטחי ההפקר.
כך הוקמו חוליות שכללו בדואים משבט אל-היב, דרוזים, צ'רקסים ערבים נוצרים וערבים מוסלמים.
בראש כל חוליה עמד קצין או סמל יהודי.
אנשי החוליות לבשו תלבושת חפשית בדרך כלל ערבית מקומית.
עבד אל מג'יד (עמוס ירקוני) היה אחראי על חוליה שישבה במגידו.
עם הקמתה בתחילה השתייכה היחידה לפיקוד המרכז, מנתה בהקמתה 8 לוחמים ושכנה בבסיס קסטינה.
באותה תקופה ראשונה פיקד עליה סגן צבי עופר.
היחידה פעלה בבגדים אזרחים ועם כלי רכב בצבע אפור.
היות שגם רכבי יחידת הממשל הצבאי שהתקיים עד אמצע שנות השישים היו בצבע אפור, היה די קשה לזהות את רכבי היחידה.
דוד בן חור כמפקד היחידה
כעבור מספר חדשים ב-1955, עם שינוי פריסת הפיקודים הוכפפה היחידה לפיקוד הדרום.
בהמשך גדלה ל-25 לוחמים, חלקם גששים דרוזים ובדואים.
בכך הייתה סיירת שקד היחידה הראשונה ששילבה ערבים ויהודים.
עם המעבר לפיקוד הדרום היה בסיס היחידה בתחילה בסמוך לחצרים.
מפקדה הראשון היה רב-סרן דוד בן-חור.
כסגנו פעל עודד ינאי שהכיר את עמוס מהצפון וגייסו ליחידה.
עודד גייס והפעיל עוד קודם לכן שבע חוליות של גב"ס (גיוס בלתי סדיר) בצפון ובמרכז הארץ.
בעצם ימי מבצע קדש זיהה סיור של שקד עקבות כניסה רבים מחוף הים של זיקים.
במרדף שנוהל על ידי בן חור איתרו הצוותים מספר חוליות פדאיונים בקרבת מסילת הברזל.
בקרב שהתפתח נהרגו 15 מחבלים מצריים.
הם הותירו כמות גדולה של חמרי נפץ שתכננו לפוצץ בהם את מסילת הברזל.
לאחר תקופה קצרה עברה היחידה לבסיסה הקבוע בבסיס משמר הנגב.
מלכתחילה גייסה היחידה את אנשיה מיחידות סדירות, כולל קצינים.
דב קלעי (סטרליץ) כמפקד היחידה
בתקופת פיקודו של דב קלעי (סטרליץ) (לימים סא"ל) גויסו לראשונה שני בוגרי קורס קצינים, אליעזר "לייזר" רם (לימים תא"ל) שהגיע מהצנחנים וישעיהו "שייקה" ארז (לימים תא"ל) שהגיע מחטיבת גולני.
שניהם העבירו את היחידה מפסים "פרטיזנים דמויי כוח לא סדיר" לאלה של יחידת סיור מובחרת.
בשנת 1959 בתקופתו של אברהם יפה כמפקד פיקוד הדרום הוחלט שאנשי היחידה יעברו קורס צניחה.
בהתאם לזאת קיבל כל חייל שבא ליחידה נעלי צנחנים.
בשנת 1959 סופח ליחידה צוות הנדסה.
בראשית שנות ה־60 הועבר צוות קטן של ותיקי היחידה לפיקוד הצפון לפעילות ביטחון שוטף עם משמר הגבול, כולל מרדפים באזור הגליל התחתון.
באוגוסט 1960 גייס דב עשרה חיילים לשקד.
החיילים עברו טירונות בבה"ד 4, והגיעו ליחידה בה עברו מסלול לוחם במשולב עם יציאה לסיורים.
בשנת 1961 עזב דב סטרליץ את היחידה.
תקופתו התאפיינה בהגדלת היחידה מכ-20 חיילים ל-6 צוותי סיור סדירים שמנו כ-30 חיילים.
במהלך שירותו גברה תחושת השייכות היחידתית, שופר שיתוף הפעולה עם מטוסי הסיור והמסוקים, הוגדל מספר הסיורים היומיים והליליים והגזרה המערבית והמרכזית נסרקו ברציפות 24 שעות ביממה.
פעילות זאת הגדילה מאוד את כמות המסתננים שנתפסו ואלה שנהרגו.
למרות המשמעת החופשית ששררה בתקופתו, הקפיד סטרליץ מאוד על משמעת מבצעית.
לדב הייתה גישה ישירה לאלוף פיקוד הדרום שטיפח את היחידה.
חוסר המשמעת והאווירה החופשית לא הטרידו במיוחד את הפיקוד הבכיר כל עוד ביצעה היחידה את משימותיה.
באמצע 1961 עזב סטרליץ את היחידה ועמוס ירקוני סגנו קיבל את הפיקוד עליה.
אחד החידושים שהנהיג ירקוני היה גיוס חיילים ליחידה מהבקו"ם.
בנובמבר 1961 גייס ירקוני לראשונה 7 בני קיבוצים שעמדו להגיע ליחידה לאחר טירונות סדירה בצנחנים.
ירקוני הגיע אישית לבקו"ם וראיין את המגויסים החדשים.
עם בואם ליחידה בסיום הטירונות בצנחנים, נפתח מסלול גיוס חדש בו הגיעו מדי שנה מגויסים ליחידה לאחר שעברו טירונות רגילה בחיל הצנחנים.
אל גרעין זה הצטרפו מדי שנה חיילים שנשרו מקורסי טייס ומשייטת 13. למרות כל המצטרפים לא עלה מספר המשרתים ביחידה עד אמצע שנות השישים על 30 לוחמים.
למרות מספר האנשים הקטן יחסית, הצליחה היחידה לקיים מעקב צמוד ולסכל חדירות רבות לאורך גבולות הדרום והנגב.
כאן החל לראשונה מסלול ייחודי אותו גיבש ירקוני: שבעת הלוחמים החדשים עברו תחת פיקודו של סגן יואב וספי (לימים סא"ל בשריון, נהרג כמג"ד טנקים ברמת הגולן ביום כיפור) קורס קצר בן שבועיים בו הוכשרו בעיקר בניווט ובגישוש.
בהמשך נשלחו אותם חיילים לקורסי נהיגה בבסיס טירה וקורסי מכ"ים בבסיס הנח"ל במחנה שבטה.
חלקם גם המשיכו לקורס קצינים.
כפי שלסטרליץ היה קשר ישיר עם אלוף הפיקוד הקודם אברהם יפה, כך היה לירקוני קשר ישיר עם אלוף הפיקוד צבי זמיר.
כמו דב גם עמוס לא הקפיד על משמעת ושגרה כגון מסדר בוקר, מסדר נשק, תרגילי סדר, התעמלות בוקר וכדומה.
הצוותים נהגו בגמר הסיור לשבת על רחבת הדשא עם חצי גוף ערום או עם גופיות בלבד, להשתזף ולנקות כל אחד בצורה חופשית את נשקו מהאבק שהצטבר במהלך הסיור.
ככלל, למרות האווירה הבלתי אמצעית, נשמרה המשמעת המבצעית היטב והוערכה על ידי כל אנשי היחידה.
במסגרת מבצע תפוס ב-14 בספטמבר 1955 גילה סמל החבלה נדב נוימן מגדוד 890 עקבות כניסה של שני סיירים מצרים, שבאו מפרדס בית חנון האחד נעול נעלי ספורט והשני נעול סנדליי טייר.
העקבות אבדו בפרדס של קיבוץ ארז.
ב-15 בספטמבר 1955 גילה שוב נדב נוימן את אותם עקבות על שביל עפר מכיוון חוות איבים לכיוון ארז, מה שהוביל לתפיסתם של שני הסיירים המצרים.
זו הייתה התפיסה הראשונה שבוצעה על ידי עקבות כניסה.
את המרדף ניהל סגן צבי עופר.
עד שנת 1964 התנהל המאבק עם המחבלים בעיקר כמאבק אישי בין הצייד לניצוד תוך הסתמכות על חושים טבעיים ויכולת אנושית.
אהרון גיל לשעבר סמג"ד 525 ועתה סגן מפקד גוש מגן פיתח בשיתוף מהנדס התעשייה האווירית מתקן בשם "משאבה".
בהמשך נוצרה בגוש יחידה שהפעילה את מתקני ה"משאבות" שנקראו גם בשם "שרביטים".
המתקן כלל זוג מקלעים שפעלו בצמוד לקרן אור תת-אדומה.
חסימת הקרן גרמה להפעלת המקלעים שפגעו בנקודת החסימה.
כל מי שחסם את הקרן נפגע.
לפעמים חיות בר ולעיתים אנשי פח"ע.
באותה שנה הוכנסה לשימוש ה"קשת".
מכ"ם צרפתי קטן שגילה תנודות יבשתיות בטווח של 1,200 מטר.
מתקן נוסף פשוט יותר היה ה"חרצית".
זה היה זרקור תת-אדום עם משקפת מקבילה שאפשרה תצפית לטווח של כ-800 מטר.
בהמשך הוכנסו למשקפת כוונות, היא הורכבה על מקלע שהוצב בקו ירי אחד עם ה"חרצית".
יותר מאוחר הורכבו המקלעים והזרקור על קומנדקר וזכו לכינוי "דגן".
הכלים סבלו מתקלות שגרמו להפעלות שוא עקב מזג אוויר קשה או על ידי בעלי חיים.
הפעלות סרק אלה גרמו להפעלת סרק של כוחות רבים.
היו גם לא מעט הצלחות.
כך למשל בשנות ה-70 הרג מארב של סיירת "חרוב" בעזרת מתקן ה"דגן" 13 מחבלים במטח אחד.
בתחילת 1966 הוקמה רשמית יחידת עטלף שהפעילה "דגנים", "חרציות" ו"משאבות".
השילוב גרם גם להפיכת היחידה לגדוד מבחינת כוח האדם.
שינוי נוסף שחל: החלו לפתח מארבים אלקטרוניים במקביל לסיור ומרדפים.
סרן אלי מלמד מפקד עטלף הפך בהמשך לסמג"ד שקד.
בתקופת ההמתנה שקדמה למלחמת ששת הימים, ישבה היחידה בפיקוד בנימין בן אליעזר, באזור הר צניפים שבנגב וערכה תצפיות ומארבים בגבול המצרי.
ערב פתיחת המלחמה, התפצלה היחידה לשני כוחות: כוח אחד היווה סיירת אוגדתית של אוגדה 38 (בפיקוד אריאל שרון) ונע מניצנה דרך בארותיים, קוסיימה ואום כתף לעבר נח'ל במטרה לנתק את הדיוויזיה השישית המצרית (בפיקוד סעד א-שאזלי).
דיוויזיה זו הייתה פרוסה על הציר הרוחבי מנח'ל במרכז סיני דרך א-תמד עד כונתילה במזרח סיני.
כוח שני נע מכונתילה בעקבות דיוויזיה 6 המצרית שנסוגה מערבה דרך ביר תמדה עד נח'ל, שם נפגשו שני הכוחות.
כוח מן הסיירת בפיקוד יואב גולן (לוי) כבש את האזור הסמוך לתעלת סואץ שעליו נבנה לימים מוצב "טמפו".
עם פרוץ מלחמת ההתשה, מעט אחר מלחמת ששת הימים, הוביל בנימין בן אליעזר את היחידה בלחימה לאורך תעלת סואץ ובפשיטות לירדן.
בעת שדני רהב וולף פיקד על היחידה, היוותה היחידה את הסיירת הפיקודית של פיקוד הדרום.
היחידה גדלה לסדר גודל של פלוגה מתוגברת (150 איש), קיבלה ציוד מתקדם ועמדה בחזית פעולות הביטחון השוטף שהתבצעו לאורך תעלת סואץ.
סיירת שקד הייתה לכוח פשיטה שחצה את התעלה בפעולות סרג'נט ומבצע ויקטוריה, שהיוו שיא בפעילות היחידה במלחמת ההתשה.
ב-1970 הוביל יואב גולן כוח מן הסיירת בפשיטה בירדן שבמהלכה הרג הכוח מספר מחבלים פלסטינים.
בתחילת שנות ה-70, בעקבות התגברות אירועי הטרור ורצח ילדי משפחת ארויו, עבר מרכז הפעילות של היחידה לאזור רצועת עזה והיא נטלה חלק מרכזי במערכה של אלוף פיקוד הדרום, אריאל שרון, נגד ארגוני הטרור הפלסטינים (בין השאר, פעלו במסגרת היחידה גם מסתערבים).
רהב וולף ואמציה חן (פצי), שמילא את מקומו בהיעדרו, הובילו את פעילות היחידה ברצועת עזה שעסקה בו זמנית בפעילות ביטחון שוטף באזור תעלת סואץ, בערבה ובים המלח.
היחידה גדלה ל-6 פלוגות שהיו מפוזרות באזורים שונים של פיקוד הדרום כדלהלן:
שתי פלוגות בערבה, אחת בחלקה הדרומי ושנייה בצפוני.
שתי פלוגות בקו השני לאורך התעלה: אחת בבלוזה ושנייה בטסה.
לאחר שעמוס פרש מהפיקוד על היחידה, הוא מונה למושל מרכז סיני.
זה היה תפקידו הצבאי האחרון בטרם פרישתו מהצבא.
בפרוץ מלחמת יום הכיפורים הייתה היחידה, תחת פיקודו של סא"ל משה ספקטור, יוצא חטיבת גולני, שבעברו היה מפקד "סיירת גולני".
סיירת שקד הייתה בין היחידות שניסו לבלום את יחידות הקומנדו והמודיעין של הצבא המצרי.
בימי הלחימה הראשונים ספגה הסיירת אבדות רבות.
כמו כן בין היתר, השתתפו כוחות של הסיירת בניסיונות חילוץ ממעוז בודפשט וממתחם "חמוטל".
פלוגה ה' מן היחידה, עליה פיקד אביחי רונצקי, יוצא הצנחנים, סופחה לגדוד שריון.
בין היתר הוביל רונצקי את פלוגתו בקרבות בראס סודר כנגד לוחמי קומנדו מצריים שהונחתו באזור.
לאחר שהוכרזה הפסקת האש, בפקודת המטכ"ל כונסו כל יחידות הסיירת לבסיס חיל האוויר המצרי "פאיד" הממוקם ליד העיר סואץ כ-100 ק"מ מקהיר.
כל לוחמי הסיירת התארגנו לביצוע פשיטה מוסקת על "ג'אבל עתקה".
הפשיטה הוכתרה כהצלחה, ואפשרה לצה"ל נקודת שליטה אסטרטגית ממדרגה ראשונה.
כוח מילואים של היחידה לחם תחת פיקודו של אמציה חן ככוח סיור באוגדת שרון.
בסיום הלחימה, התמקמה הסיירת בסמוך לחווה הסינית מול הארמייה השנייה.
בין היתר, כדי למנוע תקיפות פתע של יחידות הקומנדו המצרי.
במהלך המלחמה נפצעו רבים בסיירת ונהרגו 32 מלוחמיה.
סיוע בהקמת סיירת רימון ושיתוף פעולה מבצעי.
בעקבות התגברות חדירות ואירועים בבקעת הירדן לקראת סוף שנות ה-60, הוחלט בפיקוד המרכז להקים יחידה שתפעל בגזרה זו במתכונת דומה לזו של סיירת שקד שפעלה בפיקוד הדרום.
הגשש הבכיר של סיירת שקד, סאלח אל־הייב עבר לשרת בסיירת חרוב במטרה להכשיר צוותי גששים ולהטמיע ביחידה החדשה את נוהלי העבודה כפי שהיו בסיירת שקד.
בסוף שנת 1962 ותחילת שנת 1963 חלה התגברות של פעילות מסתננים, פדאיון והברחות בערבה הדרומית.
האזור היה רחוק יחסית לשקד וכל ירידה אליו של היחידה הצריכה לפחות שני צוותים למספר ימים.
הדבר גרם לפגיעה בפעילות השוטפת של היחידה.
על כן הוחלט להקים יחידה נוספת באזור במתכונת דומה לזו של סיירת שקד.
הגזרה שלה היה הנגב הדרומי מניצנה במערב דרך פארן במרכז עד אילת.
אמנם חיילי סיירת הדרוזים (גדוד 300, המוכר בשם גדוד חרב) ישבו במספר בסיסים באזור כמו ירוחם, פארן, ניצנה וחצבה, אולם הם התקשו לחסום את פעילות אנשי המודיעין המצריים שנשלחו לנגב לאסוף מודיעין על פעילות צה"ל והקמת בסיסים בנגב לאימונים ולניסויים.
למפקד היחידה החדשה מונה קצין צנחנים ותיק בשם סרן אהרון גיל.
את הצד המקצועי לסיירת העניק והטמיע הגשש הוותיק סאלח אל הייב שתפקד ביחידה כסגנו של אהרון.
הסיירת החלה לעבוד במתכונת דומה לזו של סיירת שקד ופעלה בהצלחה כשנתיים.
בסוף שנת 1964 הוחלט לאחד את שתי הסיירות תחת פיקודו של עמוס ירקוני.
בכך הפכה שקד לפלוגה מתוגברת.
עמוס למד את אזור הפעילות של 525 והחל להפעיל קו סיורים קבוע שיצא מבסיס משמר הנגב לשבוע סיורים בערבה, מאילת למכתשים, חזרה לאילת דרך המכתשים ומאילת לפארן.
זמן מה לאחר סיום מבצע קדש החליט יצחק רבין, אלוף פיקוד הצפון דאז, להקים יחידת סיור מיוחדת שתורכב ממתנדבים דרוזים המשרתים בצה"ל וממתנדבים יהודים.
היחידה נועדה לפעול בעורף האויב במקרה של עימות עם הסורים.
רבין חשש מאפשרות של התלקחות בצפון, והחליט להקים יחידה שתוכל לחבור לדרוזים שבהר הבשן בסוריה.
לאחר אימונים מפרכים התברר שאין בכוונת הסורים ליצור עימות ולוחמי היחידה הפכו ליחידת סיור במתכונת דומה לזו של סיירת שקד.
בשלב ראשון כלל צוות ההקמה 8 איש ונקראו חוליה 728. היחידה דמתה לשקד בכך שהחיילים היו מתנדבים דרוזים, בדואים וכמה מפקדים יהודים.
היחידה ביצעה סיורים, מארבים וכדומה.
לאחר תקרית בינה לבין יחידת מג"ב בה נהרג אחד מאנשי מג"ב, פורקה היחידה.
בשנת 1963 היא הוקמה מחדש.
הפעם תחת פיקודו של אחד מוותיקי שקד: שייקה ארז (לימים תא"ל).
ארז הביא איתו ליחידה מספר חיילים משקד שסייעו בהתארגנות ראשונית והדריכו במשך כחודשיים את חיילי אגוז בתורת הטשטוש, בגישוש במעקבים ומרדפים.
נבחרים מסיירת מטכ"ל ומסיירת שקד הקימו את שלדג בשנת 1974 בעקבות לקחי מלחמת יום הכיפורים.
יחידת שלדג (יחידה 5101), היא יחידת הקומנדו של צה"ל בחיל האוויר הישראלי.
היחידה כפופה למפקדת כוחות האוויר המיוחדים (מכא"ם) בחיל האוויר.
בין היתר, היחידה מכונה גם צסק"א (צוות סימון קרקע אוויר).
ב-1974 הוחלט לפרק את היחידה אולם כוח מסוים נשאר באום חשיבה ועסק בפעולות ביטחון שוטף לאורך קו הגבול החדש בסיני.
בשנת 1975, עת פיקד עליה אריה רמות-שיפמן ביצעה הסיירת פעילות מבצעית בדרום הר חברון.
הסיירת פורקה רשמית ב-1979, אך ב-1981 חזרה שוב לפעילות.
בהתבסס על יוצאי היחידה ומפקדיה הוקמה יחידת שלדג שמקימה ומפקדה הראשון היה מוקי בצר, איש סיירת צנחנים, אשר שימש כמפקד מחלקה בסיירת שקד וכמפקד פלוגה בסיירת מטכ"ל.
במקביל, הוקם גדוד החרמ"ש 519, שישב אף הוא באום חשיבה.
שם הגדוד הוסב לגדוד "שקד" והוא היה הבסיס להקמתה המחודשת של חטיבת גבעתי אליה הוא משתייך.
היחידה מקיימת ימי זיכרון מדי שנה בתחילת חודש מאי בחדר זיכרון הנמצא בקומה שנייה במצודת יואב.
במסגרת פעולות המורשת והזיכרון נטעו ותיקי היחידה בשנת 1987 בשיתוף הקרן הקיימת פארק מדרום לאופקים שנקרא פארק סיירת שקד.
הפארק משתרע על שטח של 6000 דונם ומשמש כאתר נופש קיט וכן למטרות מחקר לניהול חורש באזור צחיח.
מיקום הפארק בסמוך לגשר הרכבת הבריטי ממלחמת העולם הראשונה אינו מקרי: בסמוך לגשר עבר נתיב תנועה של מסתננים, אנשי מודיעין, מבריחים ופדאיונים שנעו מרצועת עזה לדרום הר חברון ובחזרה.
זה היה הנתיב הקצר ביותר שחיבר את עזה עם ירדן עד 1967.
חיילי היחידה שכבו לילות רבים בסמוך לגשר במארב, לפעמים לאחר קבלת ידיעות מודיעיניות שהתייחסו לנתיב הזה.
סיכה הרלדית (או תג הרלדי) הייתה נפוצה בימי הביניים בעיקר באנגליה.
סיכות אלו היו עשויות בדרך כלל ממתכת פשוטה, בד או חומרים אחרים.
התגיות שימשו להפגנת נאמנות לאדון מסוים ובדרך כלל שולב בהן יסוד כלשהו מהשלט ההרלדי של האדון.
הן נענדו על בגדי החסידים ביציאה לקרב או לכל אירוע בו נדרשו להפגין את נאמנותם.
אחרי ימי הביניים צומצם עד מאוד השימוש בסיכות עד אשר הוחזר על ידי המכללה לשלטים הרלדיים בלונדון בשנת 1906. מאז ניתנות סיכות בטקסי הענקה רבים כתוספת לשלט ההרלדי (האציל המקבל בוחר אם ברצונו בסיכה, וגם משלם עבורה בהתאם).
במעמד ההענקה, באופן טיפוסי, מתנוססת הסיכה המאוירת על דגל ונזכרת גם ב"הכרזת המענק" (מכתב רשמי הניתן כאסמכתא) בנוסף לשלט ההרלדי.
סיירת פיקודית היא סוג יחידה צבאית שהתקיימה בצה"ל בין 1955 ל-1974. הסיירת הפיקודית שימשה כחוד החנית של הפיקוד המרחבי לו השתייכה.
תפקידה של הסיירת היה למלא משימות באבטחת הגבולות אותם לא יכלו למלא גדודי החי"ר הרגילים (הצנחנים וגולני למשל) עקב משימות דחופות יותר.
במהלך שנות קיומן מרבית משימותיהן של הסיירות הפיקודיות היו קשורות לבט"ש.
סיירת משוריינת היא סוג של סיירת, שהייתה בשימוש במחצית השנייה של המאה ה-19 ובמחצית הראשונה של המאה ה-20.
המושג "סיירת" החל לעבור גם לאוניות משוריינות, בצד מגוון פריגטות, סלופים וקורבטות שלא היו משוריינות, והונעו על ידי מפרשים, מנועים או צירוף שלהם.
האוניות המשוריינות הראשונות (שנקראו אוניות מחופות שריון) הוגדרו כפריגטות, משום שהיה להן רק סיפון אחד של תותחים; זאת, על אף שעלו בכוחן על כל אונייה אחרת, כולל אוניות הקו הגדולות ביותר, בעלות שלושה סיפונים ויותר מ-100 תותחים.
הצרפתים בנו מספר אוניות משוריינות שנועדו לפעילות מעבר לים, הראשונה שבהן הייתה Belliqueuse, שהושקה ב-1865. אלו היו הסיירות המשוריינות הראשונות; במהלך העשור הבא של המאה השיקו ציים נוספים אוניות משוריינות מהירות, שנועדו לפעול באורח עצמאי, לסיור ולפשיטה.
עד סוף המאה עדיין הותקנו בסיירות תרנים ומפרשים, כדי לאפשר להן חופש פעולה ללא תדלוק.
למרות העובדה שנבנו סיירות משוריינות, השריון עדיין הכביד, תרתי משמע, על אוניות אלה.
משקל הברזל הגביל את טווחן של הסיירות, ולפיכך מנע מהן את ביצוע משימותיהן.
בשל קושי זה היו עד סוף המאה סיירות רבות שעדיין היו בנויות מעץ, או משילוב כלשהו בין עץ, ברזל ופלדה; הסרת השריון אפשרה לסיירת למלא את תפקידה, אך למרות חימושה המוגדל, שכלל גם תותחים שירו פגזים נפיצים, לא היו יכולות סיירות אלה לעמוד בקרב מול אוניות משוריינות.
בקרב פקוצ'ה (Pacocha), שהתנהל ב-6 במאי 1877 בדרום מזרח האוקיינוס השקט בין שתי סיירות בריטיות לבין אונייה משוריינת שהייתה בשליטת מורדים פרואנים, לא הצליחו האוניות הבריטיות להביס את האונייה הפרואנית על אף שפגעו בה יותר מ-50 פעמים, וזו חמקה בחסות החשכה.
סיירת קלה היא סוג של סיירת או אוניית מלחמה, שהייתה בשימוש במחצית הראשונה של המאה ה-20.
לפיכך, נוצר הצורך בסיירת קלה (Light Cruiser).
במקביל, הפכו ההתפתחויות הטכנולוגיות את הסיירת המוגנת לאיטית ולא יעילה לצורכי ליווי.
המנועים החדשים היו מהירים יותר, והסיירות הישנות הפכו לאיטיות ולא יעילות.
מעבר לכך, המעבר לשימוש בנפט הביא לכך שלא היה צורך במחסני פחם והיה צורך במיגון שונה.
בשנת 1909 נכנסו לשירות בצי הבריטי סיירות מסדרת טאון (Town); אלו היו הסיירות הקלות הראשונות.
סדרה נוספת של סיירות קלות, סדרת ארת'וסה (Arethusa) נכנסה לשירות ב-1911; סיירות אלה שילבו שריון יחד עם מהירות (מהירותן הגיעה ל-29 קשר), ונועדו למשימות הקלאסיות של הסיירות: סיור, פשיטה, ליווי, וכיוצא בזה.
באמנת וושינגטון, שנחתמה ב-1922 על ידי ארצות הברית, האימפריה הבריטית, האימפריה היפנית, צרפת ואיטליה, והגבילה את הכוח הצבאי הימי של המדינות החתומות, קיבלו על עצמן המדינות החתומות להגביל את בניין אוניות השטח שלהן.
מעבר לאוניות מערכה, נאסר על בניית אוניות שטח שההדחק שלהן עולה על 10,000 טון.
בכך הוגדר גודלה של הסיירת הקלה, כלומר אונייה שאינה אוניית מערכה.
בזמן מלחמת העולם הראשונה נשאו הסיירות הקלות הבריטיות שני תותחי 6 אינץ' (152 מ"מ) ושמונה תותחי 4 אינץ' (100 מ"מ), או מערך של תותחי 6 אינץ' בלבד.
סיירות גרמניות נשאו בתחילת המלחמה תותחי 4.1 אינץ' (104 מ"מ) ובמהלכה שופרו תותחיהן עד שהגיעו לקוטר של 5.9 אינץ' (150 מ"מ); כעת הגדירה האמנה את קוטר התותחים שיכולות אוניות מסוג זה לשאת: לא יותר מקוטר של 6.1 אינץ' (155 מ"מ).
במלחמת העולם הראשונה הופעלו שני סוגי הסיירות: סיירת המערכה והסיירת הקלה.
בין הסיירות הקלות נבנו גם סיירות ייחודיות שנקראו "מובילות שייטת" (Flotilla Leader); תפקידן היה להיות אוניית דגל לשייטת של משחתות.
הן נבנו כך שיהיה בהן מקום, מעבר לצוות הרגיל, גם למטה השייטת ולציוד הנדרש, כמו ציוד קשר.
סוג נוסף של סיירות קלות שהופעלו במלחמה היה "סיירות עזר" (Auxiliary cruiser).
אלה היו אוניות סוחר, אשר עם תחילת המלחמה חומשו בתותחים בעלי קוטר קטן, ונועדו להוות ליווי לשיירות.
היה זה פתרון גרוע, שכן לאוניות אלה חסרו עוצמת האש והמהירות הנדרשת כדי למלא את תפקידן כיאות.
הגרמנים עשו שימוש אחר באוניות אלה, כאשר השתמשו בהן כאוניות פשיטה מוסוות לתקיפת צי הסוחר הבריטי.
סיירת כבדה היא סוג של סיירת או אוניית מלחמה, שהייתה בשימוש במחצית הראשונה של המאה ה-20.
סיירת קלה הוגדרה כאוניית הנושאת תותחים בקוטר שאינו עולה על 6.1 אינץ' (155 מ"מ) ואילו סיירת כבדה הוגדרה כנושאת תותחים כבדים יותר, עד קוטר 8 אינץ' (203 מ"מ).
שני טיפוסי האוניות היו אמורים להיות בהדחק של 10,000 טון, לכל היותר.
למרות החימוש הכבד יותר של הסיירת הכבדה, נחשבו תותחי 6 אינץ' עדיפים: מהירות הירי שלהם הייתה גדולה יותר, וניתן היה לשאת יותר תותחים באותו משקל.
משקלם הגדול יותר של פגזי 8 אינץ' לא נחשב ליתרון, משום שרוב האוניות שהיו בנויות לספוג פגזי 6 אינץ' היו מסוגלות לספוג גם פגיעת פגזי 8 אינץ'.
בשנים שלפני מלחמת העולם השנייה נוצר למעשה מדרג של אוניות שטח עיקריות, שהחל בסיירת הקלה, עבור בסיירת כבדה, המשך באוניית מערכה זוטא, סיירת מערכה וכלה באוניית המערכה.
עיקר המדרג היה קיים בצי הגרמני; לאחר סדרת אדמירל היפר, נבנו שלוש סיירות כבדות, שנקראו בפי הגרמנים panzerschiffe, "אוניות משוריינות".
הסדרה נקראה "דויטשלנד", על שם האונייה הראשונה בסדרה, מתוך שלוש.
בשל כך הגדירו אותן הבריטים כ"אוניות מערכה זוטא" (pocket battelship).
בהמשך בנו הגרמנים עוד שתי אוניות גדולות עוד יותר - שרנהורסט וגנייזנאו - שאותן הגדירו הבריטים כ"סיירת מערכה", בשל גודלן, ואילו הגרמנים ראו בהן כבר אוניות מערכה, ללמדך על הגבול הדק שבין טיפוסי אוניות אלו.
סיירות היו חלק פעיל ומהותי מציי העולם במלחמת העולם השנייה.
בפלישה הגרמנית לנורווגיה, באפריל 1940, נתקלו סיירות המערכה הגרמניות שרנהורסט וגנייזנאו בסיירת המערכה הבריטית Renown, ללא הכרעה; מספר שבועות לאחר מכן הפתיעו האוניות הגרמניות את נושאת המטוסים הבריטית אה"מ גלוריוס וטיבעו אותה ואת המשחתות המלוות.
סיירת המערכה הבריטית אה"מ הוד נלחמה באוניית המערכה הגרמנית ביסמרק בקרב מצר דנמרק, ב-24 במאי 1941; הוד הוטבעה על כל צוותה בקרב.
סיירות גרמניות ובריטיות השתתפו במערכה על האוקיינוס האטלנטי, כמו גם בזירות אחרות.
"סיירת המדע" היא סדרת ספרים על מדע, מאת גלילה רון־פדר-עמית.
בספר יוצאים עומרי ואחותו עדי (שמותיהם של שניים מנכדיה), ולפעמים גם חבריהם, לחקור כל מיני דברים בתחומים שונים.
הספרים מעשירים את הידע של הקורא.
בסוף כל ספר מופיע פרק המסביר את התופעה בה הספר דן ונותן עובדות לגביה.
נכון לשנת 2020, יצאו לאור 33 ספרים בסדרה.
הקרב נגד הסטרפטוקוק הרשע (2005)- אמא של עומרי ועדי לא מרגישה טוב ועדי ועומרי נכנסים לגופה ולומדים על וירוסים בפרט ועל המערכת החיסונית בכלל.
מבצע ברק ורעם (2005) - עדי ועמרי הופכים לטיפת מים, כאשר עדי היא החמצן ועמרי ואחיו התאום הלא-נחמד הם שני המימנים (יחד H2O).
הם דוחפים את העננים אל מעל הים כדי שהברקים לא יהרסו בתים.
הרפתקה אטומית (2005) - עדי ועמרי הקטינו את עצמם בחוף הים ונכנסו לארמון החול שבנו, כך שכל גרגר חול היה הרבה יותר גדול מהם וכך לומדים על האטום.
פורשים כנף עם הנשרים - משפחת עמית הולכת לטקס בו משחררים נשרים לטבע.
עדי ועמרי הופכים את עצמם לנשרים ומגלים כמה דברים מעניינים על נשרים.
מי יעצור את רעידת האדמה?
הפריצה לבנק המעלות (2007) - עמרי חולם חלום שבו הוא בדמות משולש בארץ דמיונית בשם ארץ הגאומטריה.
עמרי לומד על צורות, זוויות ומעלות ואיך משולש יכול להפוך לריבוע.
הקרב נגד האלרגן העקשן - בעקבות התקף אסתמה של חבר, עמרי ועדי, יחד עם קרובת משפחה בשם איה, נכנסים לנחיר השמאלי של החבר, וכך לומדים על אלרגיות.
המזימה הערמומית של הניקוטינים (2007) - עמרי ועדי, יחד עם בן דודם איתמר לב, נכנסים לתוך סיגריה של קרוב משפחה שלהם ותוך כדי למידה על מרכיבי הסיגריות והשפעותיהן על בני האדם, גורמים לו להפסיק לעשן.
מי שבר את קרני האור?
מרוץ שליחים בעצב הראייה (2011) - עדי ועמרי משתתפים בתחרות דמיון בעצב הראיה ומגלים כמה דברים מעניינים על הראיה.
תעלומת הכאב (2013) - עדי ועמרי נכנסים לגוף אנושי כדי ללמוד מה קורה בו כאשר סובלים מכאב.
מתקפת היתושים (2013) - אחרי שעדי נעקצת, היא ועמרי הופכים ליתושים כדי לנסות לנקום בהם וכך לומדים עליהם.
אלוף הדינוזאורים (2015) - משפחת עמית מבקרים בתערוכה של דינוזאורים עדי ועמרי חוזרים אחורה בזמן לתקופת הדינוזאורים ועוזרים לדינוזאור טוב לב לנצח בהתאבקויות דינוזאור רשע.
סיירת מערכה היא סוג של סיירת, שהייתה בשימוש במחצית הראשונה של המאה ה-20.
אונייה זו נועדה למלא את החלל שבין הסיירת הקלאסית לאוניית המערכה.
הוגה הרעיון היה אדמירל סר ג'קי פישר, לורד הים הראשון (תפקיד מקצועי בפיקוד על הצי הבריטי, שיש להבחינו מתפקיד הלורד הראשון של הימיה שהוא תפקיד פוליטי).
פישר רצה לחסוך, מחד, בהוצאות העצומות של הצי, ומאידך לשמור על עליונותה הימית של בריטניה.
כדי להשיג יעד זה הוציא פישר מהשירות את הצי העצום של אוניות מערכה מיושנות, ועמן סיירות משוריינות ומוגנות, שלהן קרא "ערב רב של גרוטאות חסרות ערך".
את מקומן של אוניות אלה היו אמורות לתפוס סיירות המערכה.
עד הופעתו של טיפוס אונייה זה, היה מקובל שכל אונייה חייבת להיות משוריינת ברמה כזו, שתוכל לעמוד בפני תותחיה שלה.
בסיירות המערכה נזנח עיקרון זה; האוניות היו בעלות תותחים כבדים כשל אוניות מערכה, אך בעלות שריון קל יחסית.
בזכות הקרבת השריון היו יכולות לשאת מנועים חזקים יותר, שהקנו להן מהירות רבה וטווח גדול.
סיירות המערכה היו מסוגלות להשיג ולהטביע כל אונייה קטנה מהן, ולחמוק מכל אונייה כבדה מהן.
הן לא היו אמורות להיכנס לקרב מול אוניות מערכה, אלא לזהות את האויב ולהטריד אותו, עד שיתערבו אוניות המערכה.
לאחר שעזב פישר את הצי נדחק הרעיון, ומעט אוניות מדגם זה נבנו.
אולם כאשר התחילה מלחמת העולם הראשונה שב אדמירל פישר הסוער והכריזמטי לתפקידו, והיה ברור כי סוג זה של אוניות עומד לקבל דחיפה משמעותית.
סיירות המערכה היו אוניות קלות משמעותית מאוניות המערכה, אך היו כבדות ומסורבלות יותר מאשר סיירות רגילות (אפילו הכבדות שבהן), כדי שיוכלו לעמוד במשקל ובעוצמה של תותחים כבדים.
הרעיון היה שאונייה מטיפוס זה תוכל להטביע כל כלי שיט אחר, למעט אוניות מערכה, שמהן תוכל לנתק מגע במהירות.
גם הצי הגרמני השקיע בסיירות מערכה; ההבדל ביניהן היה במוקד הוויתור: הבריטים העדיפו לוותר על שריון לטובת המהירות, ואילו הגרמנים העדיפו שריון חזק יותר על פני המהירות.
בקרב איי פוקלנד, ב-8 בדצמבר 1914, ביצעו סיירות המערכה את תפקידן המוגדר: במרחק גדול מבסיסי הבית שלהן, הצליחו שתי סיירות מערכה בריטיות, בסיוע חמש סיירות משוריינות וקלות, להטביע שייטת גרמנית שמנתה חמש סיירות.
ואולם, בקרב הימי הגדול ביותר במלחמה, קרב יוטלנד, כאשר סיירות המערכה בשני הצדדים נלחמו זו בזו, הוכיחו עצמן סיירות המערכה הגרמניות כעדיפות על הבריטיות.
שלוש סיירות מערכה בריטיות טובעו בקרב, ורק מעטים מאנשי צוותן נותרו בחיים.
לאור תוצאות הקרב, וללא חסותו של אדמירל פישר (פישר מונה לתפקיד לורד הים הראשון שוב, עם תחילת מלחמת העולם, ופרש מתפקידו ב-15 במאי 1915), בוטלו רוב ההזמנות לבניית אוניות מסוג זה.
סיירת ממוגנת היא סוג של סיירת שהייתה בשימוש בסוף המאה ה-19 ובתחילת המאה ה-20.
בשנת 1880 מצאו מהנדסי אוניות פתרון לדילמה: כיצד לבנות אוניות מהירות ובעלות יכולת לפעולה עצמאית, המוגנות די הצורך כדי לשרוד בקרב.
מעטה שריון עשוי מפלדה סיפק הגנה רבה יותר משריון עשוי מברזל, ובאותו משקל.
המתכננים הגיעו למסקנה, שניתן להגן על האונייה באמצעות שריון דק יחסית של פלדה מעל האזורים החיוניים שבה.
שכבת מגן נוספת הושגה באמצעות מיקום מחסני הפחם בצורה שבה יוכלו לבלום פגיעות.
בדרך זו, ניתן היה לספק לאונייה מיגון ללא פגיעה רבה מדי במהירותה.
הסיירת הממוגנת הראשונה הייתה הסיירת הצ'ילאנית "אסמרלדה", שהייתה בעלת תכנון בריטי פורץ דרך.
האונייה נבנתה במספנת אלסוויק (Elswick), באנגליה, ואחריה נבנו קבוצה של סיירות מדגם זה, ונקראו סיירות אלסוויק.
קדמת האונייה, סיפון האחרה והסיפון הראשי, שהיו עשויים מעץ הוחלפו בלוחות שריון.
האונייה הייתה חמושה בתותחים בקוטר 10 אינץ' (254 מ"מ) בקדמתה ובאחריתה, ובתותחי 6 אינץ' (152 מ"מ) במרכזה.
"אסמרלדה" הונעה בעזרת מנועי קיטור בלבד, מהירותה הגיעה ל-18 קשר, וההדחק שלה פחות מ-3,000 טון.
היה זה תכנון פורץ דרך, שהיווה השראה למתכנני אוניות בעשורים הבאים לשילוב חימוש כבד, מהירות גבוהה ותפוסה נמוכה.
עם עליית טיבו של שריון הפלדה, ניתן היה להגיע למיגון טוב יותר במשקל קל יותר; מנועי האוניות השתכללו, והדלק השתנה מפחם לנפט, דבר שהפך את מחסני הפחם למיותרים.
הסיירות המשוריינות היו איטיות יותר, ולקראת 1910 יצאו משירות והוחלפו בסיירות בעלות שריון קל יותר.
כיום ידוע על שלוש סיירות ממוגנות, שנשמרו בתור אוניות מוזיאון.
"אברורה" הרוסית, שעוגנת בסנקט פטרבורג, "אולימפיה" האמריקאית שעוגנת בפילדלפיה ו"פוליה" האיטלקית, שחלקיה הוצבו בפארק Vittoriale degli italiani באיטליה.
סיכה היא אביזר המשמש להצמדת עצמים, עשוי תיל שקצהו מחודד כדי לאפשר נעיצה, וראש רחב וקהה לבטיחות המשתמשים.
סיכות עשויות לרוב פלדה, נחושת או פליז.
סיכות משמשות כבר למעלה מ-4000 שנה.
אצל השומרים הן היו עשויות ברזל ועצם ושימשו להצמדת בדים.
מאוחר יותר הן שימשו גם להחזקת דפים, על ידי נעיצתן בפינה העליונה.
סיכה ויקינגית (סיכת נחושת עם טבעת בראשה) שהתגלתה בחוף בנורטון, סאוונסי, ויילס, מוכיחה לדברי ארכאולוגים מקומיים כי הוויקינגים הגיעו לוויילס
סיכות יוצרו בעבר מפליז, מתכת רכה.
מאוחר יותר נעשה שימוש בפלדה, החזקה יותר.
כיוון שלא היה קיים תהליך קל למניעת החלדת פלדה, סיכות איכותיות צופו בניקל, אך מתכת זו נטתה להישבר ולהתפורר בלחות גבוהה, כך שהתאפשרה היווצרות חלודה.
למרות זאת שימשו סיכות פלדה לשימושים ביתיים של הצמדת אריגים כעזר לתפירה.
באנגליה לא היו הסיכות מוכרות עד לקראת סוף תקופתו של הנרי השמיני (אמצע המאה ה-16).
הסיכות הראשונות היו בלתי איכותיות עד כדי כך שנאסרו בצו מלכותי.
בין המאה ה-17 למאה ה-19 היה אזור גלוסטר ובריסטול באנגליה מרכז חשוב של יצרני סיכות.
ב-1863 הוערך כי האומה האנגלית צורכת 20 מיליון סיכות ביום.
בימינו ראשן של סיכות תפירה עשוי לעיתים פלסטיק צבעוני, בצורת עיגול או כדור (בדומה לחלק מסוגי הנעצים) כדי להוזיל עלויות יצור, להקל על האחיזה ולאפשר סימון בולט.
קיימות גם סיכות מעוטרות למטרות קישוט, למשל בעלות ראש דמוי פנינה.
כרית סיכות היא אביזר קטן דמוי כרית לאחסון סיכות, המקל על שליפתן המהירה תוך כדי עבודת תפירה.
סיירת חרוב (יחידה 484) הייתה סיירת פיקודית שפעלה בפיקוד המרכז בין השנים 1966–1974.
היוזמה להקמת סיירת חרוב החלה באפריל 1966. מקימי הסיירת היו יחיאל אמסלם (אמסה) קמ"ן חטיבה 35 וסגנו, מפקדה הראשון של הסיירת יחזקאל (חזי) שלום.
בהמשך, מפקדה השני אריה צידון (צימל) הוא שהפכה מיחידה בהקמה, ליחידה מבצעית.
לוחמי היחידה נבחרו משורות חטיבת הצנחנים ובתחילת דרכה הייתה היחידה חלק מחטיבה זו.
במהלך מלחמת ששת הימים תפקדה כיחידת חוד של חטיבה 4, ולאחר המלחמה הייתה לחלק מחטיבת הבקעה, שהוקמה ב-1968.
לאחר הקמתה, פעלה הסיירת בעיקר בגבול ירדן.
במלחמת ששת הימים לחמה הסיירת באזור מצפון לירושלים, רמאללה וצפונה לכיוון שכם.
במלחמת ההתשה בבקעת הירדן פעלה הסיירת במשימות סיור, אך בייחוד במשימות מיוחדות שעיקרן תצפיות, מארבים חודרים מעבר לגבול ומרדפים אחר מחבלים ומסתננים באזורי יהודה ושומרון והגבול החדש עם ירדן.
בתקופה זו הסיירת טופחה על ידי אלוף הפיקוד רחבעם זאבי.
באירוע חטיפת המטוס הלבנוני באוגוסט 1973, שבו מטוס בואינג 707 לבנוני נחטף על ידי אזרח לובי והונחת בנמל התעופה בן-גוריון, הוטלה משימת ההשתלטות על הסיירת, תוך העדפתה על-פני כוח מסיירת מטכ"ל.
כוח בפיקוד שלום קורן, מפקד פלוגה בסיירת, פרץ פנימה והשתלט על החוטף, החמוש באקדח, ושחרר את בני הערובה.
בראשית מלחמת יום הכיפורים פעלה היחידה, בפיקוד חיים אורן, במסגרת החזית הירדנית במלחמת יום הכיפורים, בתור כח כוננות מפני תקיפה ירדנית-עיראקית, וכנגד מחבלים.
לקראת סוף המלחמה הועברה לחזית הדרום.
בתחילה נועדה הסיירת להשתתף ב-22 באוקטובר, כחלק מכוח מיוחד עליו פיקד מתן וילנאי, בפשיטה על פורט פואד, אולם זו בוטלה בשל כניסת הפסקת האש הראשונה לתוקפה.
לאחר מכן לחמה בקרבות טיהור החיץ החקלאי ובחילוץ הצנחנים הנצורים במהלך הקרב בעיר סואץ, עד לכניסת הפסקת האש לתוקף.
לאחר מלחמת יום הכיפורים כחלק מרפורמה במערך חיל הרגלים פורקו כל הסיירות הפיקודיות וכוח האדם הופנה לאיוש גדודי חי"ר.
בין אלה שפיקדו על פלוגות בסיירת ניתן למנות את יוני נתניהו, אסא קדמוני, יואב גלבר, בילו מישורי ואת שריה עופר ("ייה").
על שמה של הסיירת הוקם בשנת 1995 גדוד חרוב שנמנה עם גדודי חיל רגלים ממוכן אשר הפכו מאוחר יותר לגדודים המרכיבים את חטיבת כפיר.
רעיון ראשוני לסמל היחידה צויר על ידי , בן קיבוץ אפיקים, ששירת כמש"ק במחלקת המודיעין של חטיבה 35. ציור ראשון של הסמל בגרסתו הסופית בוצע על קיר ודלת במגורי הסיירת בתל נוף, על ידי לוחם היחידה, .
המוטיבים העיקריים בסמל מדגישים את ייעוד הסיירת ושיוכה: האריות מצביעים על שיוך היחידה לפיקוד מרכז, הג'יפ מסמל את משימות ואופי פעילות היחידה, הכנפיים מסמלות את השיוך למערך המוצנח והחבצלת היא סמל המודיעין.
עם גיבוש הרעיון וציור הסמל, הוא הוצג ב-1966 על ידי יעקב רוזנצווייג (לימים, "רוזן"), לוחם ביחידה, בפני אביו, אשר עסק בצורפות.
האחרון התנדב מייד להכין תבנית ואבטיפוס ללא כל עלות.
לאחר קבלת האישורים הנדרשים לנשיאת הסמל היחידתי, אורגן על ידי אחד מקציני הסיירת, נדב בר אמוץ, יום עבודה לחיילי היחידה במסיק הזיתים.
בהכנסות מיום עבודה זה, מומן ייצור סמל סיירת חרוב.
הסמל יוצר כפי שעוצב ובהתאם לאבטיפוס שייצר הצורף חיים רוזנצווייג מחיפה.
שםתקופת כהונההערות יחזקאל שלום 1966 - 1967 מפקד היחידה הראשון, מונה לתפקיד ב-3 באפריל 1966. היחידה הייתה בהקמתה, על בסיס חיילי צנחנים מהגדודים אריה צידון (צימל) 1967 לימים מפקד חטיבת הצנחנים.
היחידה הפכה בתקופתו למבצעית דן שגיא (צ'ובו) 1967 עמוס נאמן 1967 - 1968 צבי עופר 1968 נהרג בקרב עם מחבלים בוואדי קלט בדצמבר 1968. על שמו נקרא "מחנה עופר" ובשנות האלפיים, בית סוהר עופר.
חדר הזיכרון לחללי סיירת חרוב מוצב בבקעה ליד מושב פצאל.
מחנה עופר ובית סוהר עופר נקראו על שמו של צבי עופר, בעל עיטור הגבורה ממבצע סנונית - מפקד היחידה שנהרג בקרב עם מחבלים בדצמבר 1968.
ב-1970 הופיעה להקת פיקוד מרכז בתוכניתה ה-18, ובה השיר "יש לי אהוב בסיירת חרוב", שכתב חיים חפר והלחין יאיר רוזנבלום.
ברמת גן נקראה כיכר ליד הפארק הלאומי על שם סיירת חרוב.
בשנת 2018 הוחל בהקמת אתר הנצחה ופארק הנצחה לסיירת חרוב בבקעת הירדן בסמוך לאתר ההנצחה לאסון הנ"ד.
באתר הוקמו מצבות זיכרון לנופלי הסיירת מכל אחד ממחזורי הגיוס וכן ניטע מטע חרובים במורד הגבעה עליה מצוי האתר.
סיישל השתתפה לראשונה במשחקים האולימפיים באולימפיאדת מוסקבה (1980).
היא נעדרה מאז מהמשחקים רק פעם אחת, כשהחרימה את אולימפיאדת סיאול (1988) לאות הזדהות עם בת בריתה דאז, קוריאה הצפונית.
באולימפיאדות החורף לא השתתפה מעולם.
לאורך השנים לא רשמו הספורטאים שייצגו את סיישל הישגים משמעותיים במשחקים האולימפיים.
להישג הגבוה ביותר הגיע המתאגרף ריוואל קאדו, שהעפיל לשלב רבע הגמר באולימפיאדת אטלנטה (1996).
סיישל השתתפה ב לראשונה בברצלונה (1992), אליה שלחה שני ספורטאים לייצג את המדינה.
לאחר מכן השתתפה סיישל במשחקים פעם אחת נוספת בלבד, ב.
במשחקי החורף לא נטלה סיישל חלק מעולם.
הספורטאים שייצגו את סיישל לא זכו במדליה פאראלימפית, ולא הגיעו להישגים ספורטיביים משמעותיים.
סיירת חיל הנחתים הוא שמו של כוח מיוחד המשתייך לחיל הנחתים של הכוחות המזוינים של ארצות הברית.
סיירת חיל הנחתים אמונה על ביצוע סיורים וחדירות בעומק מערכי האויב כדי לספק מודיעין קרבי על תנועותיו וסדרי הכוח שלו, וכן על ביצוע הנחיתה המקדימה על חופים שבהם מתוכננת להתקיים נחיתה של כוחות אמפיביים ואבטחתו עד הגעת הכוחות.
כמו כן מוכשרים לוחמי הסיירת בביצוע משימות נוספות כמו אבטחת אישיים ושגרירויות, השתלטות על ספינות ומבנים וכן חילוץ בני ערובה.
סיירת חיל הנחתים מחולקת לארבע פלוגות, כאשר לכל צוות יש את היכולת להגיע ולפעול בכל מקום בעולם.
סיירת חיל הנחתים משמשת גם כפלוגת סיור לאוגדות חיל הרגלים של הנחתים, ועשתה כן בין היתר במלחמת עיראק.
סיירת חיל הנחתים הראשונה - שייכת לגדוד הסיור הראשון של דיוויזיית הנחתים הראשונה הממוקמת במחנה פנדלטון, במדינת קליפורניה.
סיירת חיל הנחתים השנייה - שייכת לגדוד הסיור השני של דיוויזיית הנחתים השנייה הממוקמת במחנה לאג'ון, במדינת צפון קרוליינה.
סיירת חיל הנחתים השלישית - היא פלוגת מילואים וממוקמת במדינת אלבמה.
סיירת חיל הנחתים הרביעית - היא פלוגת מילואים ממוקמת במדינת קליפורניה.
בעקבות החלטת ארצות הברית להצטרף למלחמת העולם השנייה, הוחלט בחיל הנחתים ליישם את המלצותיו של מייג'ור אוואנס קרלסון להקים גדודי פשיטה על-פי הדגם של הקומנדו הבריטי.
ב-16 בפברואר 1942 הוקם גדוד פשיטה הראשון, בפיקודו של לוטננט קולונל מריט "מייק האדום" אדסון, ושלושה ימים לאחר מכן הוקם השני בפיקודו של קרלסון, אשר הועלה לדרגת לוטננט-קולונל גם כן.
ב-17 - 18 באוגוסט אותה שנה ביצע הגדוד השני, בפיקוד קרלסון וסגנו, ג'יימס רוזוולט, בנו של נשיא ארצות הברית, את הפשיטה על מקין, שהיוותה את הניצחון הקרקעי האמריקני הראשון במלחמה.
במערכה גוודלקנל לחמו אנשי גדוד הפשיטה הראשון בפיקוד "מייק האדום" אדסון בקרב רכס אדסון.
הפושטים הצטיינו בקרב רכס אדסון ומפקדם, מריט אדסון עוטר במדליית הכבוד.
גדודי הפשיטה ביצעו לאורך המלחמה בחלק ניכר מן הקרבות בהם השתתף חיל הנחתים פשיטות, סיורים והתקפות מחץ כמשמר קדמי.
הגדודים פורקו בשנת 1944. בנוסף שואבת היחידה את מורשתה מיחידות קומנדו ימי שפעלו במהלך המלחמה ובהן יחידת החבלה התת-ימית (UDT), יחידת החבלה הקרבית של הצי ויחידת השחיינים המבצעיים של ה-OSS (המשרד לשירותים אסטרטגיים).
בשנת 1957 הוקמה סיירת חיל הנחתים הראשונה והיוותה את הבסיס לפלוגות הסיירת במתכונתן הנוכחית כיחידות הסיור הפשיטה והקומנדו של דיווזיות חיל הנחתים.
במלחמת וייטנאם היו בחיל יחידות סיור בשתי רמות: דיוויזיונית וחילית.
סיירות החיל פעלו במשימות סיור, פשיטה במהלך כל המלחמה וביצעו בין היתר חדירות סיור עמוקות באזור מפרץ קאם-ראן ולקחו חלק בתוכנית פניקס.
במלחמת המפרץ לחמו אנשי הסיירת בקרב חפג'י, וכן שימשו כיחידות סיור ותצפית אשר הכווינו חימוש מונחה מדויק אשר נורה ממטוסי ומסוקי קרב, מצוללות טילים ומשחתות.
לוחמי סיירת חיל הנחתים נבחרים מבין מועמדים רבים בחיל הנחתים.
הם עוברים הכשרה ממושכת, קשה ומפרכת, הנמשכת כשנתיים.
במסגרת הכשרתם עוברים הלוחמים אימון לוחם חי"ר בסיסי ומתקדם בבסיסי הטירונות וההכשרה של חיל הנחתים (בין שבחוף המזרחי או המערבי).
לאחר מכן עוברים הלוחמים אימונים מיוחדים הכוללים הכשרת סיור, צניחה וצניחה חופשית, צלילה, קורס הישרדות-התחמקות-התנגדות-ובריחה כדי להתמודד עם מצבי שבי, לוחמה בטרור, חבלה, קומנדו ולוחמה זעירה.
סיירת משמר הגבול או בראשי תיבות: סמ"ג היא יחידה משמר הגבול הקיימת במרחבים: דרום, ירושלים, מרכז, חוף וצפון.
מטרתה מאבק והתמודדות ובהפרות סדר.
היחידה היא המקבילה במג"ב ליחידת היס"מ במשטרה הכחולה.
עם השנים החלו הסמ"גים להתמחות בעיקר בנושא מאבק בהפרות סדר ואת נושא הלחימה בפשיעה נטלו יחידות כמו הימ"גים, יחידות הבט"א (ביטחון אישי) ויחידות שחר 101. יחידות הסמ"ג כפופות בכל מרחב למפקד מרחב מג"ב ומופעלות פעמים רבות על ידי המשטרה הכחולה.
לוחמי הסמ"ג מתחילים את דרכם בטירונות מג"ב (רובאי 05), ורק לאחר הטירונות הלוחמים המתאימים יוצאים לקורס יסמ"ג (שילוב של ימ"ג וסמ"ג) ולאחריו הם מוכשרים כלוחמי סמ"ג.
הנשק האישי של לוחמי הסמ"ג הוא אקדח מסוג יריחו או גלוק 19. הלוחמים עושים שימוש רחב באמצעים לפיזור הפגנות.
לוחמי הסמ"ג משתמשים בנוסף במטול רימונים GL40 תוצרת IWI
סמ"ג 1 תל אביב- במג"ב מרכז, האמון על אזור תל אביב.
סמ"ג 7 - במג"ב מרכז, האמון על אזור המרכז.
סמ"ג 5 - בגזרה דרומית.
סמ"ג 6 חוף - בגזרה הצפונית
סמ"ג 3 ירושלים - בגזרת ירושלים ועוטף ירושלים.
סמ"ג 2 - הפכה לימ"ס (יחידת מסתערבים) ירושלים בסוף שנות ה-90.
סיישל משתתפת במשחקים האולימפיים לנוער מאז היווסדם באולימפיאדת הנוער סינגפור (2010).
עד כה, אף ספורטאי נוער סיישלי לא זכה במדליה אולימפית לנוער.
ההשתתפות של ספורטאי הנוער הסיישלים היא בעיקר סמלית.
המשלחת הראשונה של סיישל למשחקים האולימפיים לנוער הייתה לאולימפיאדת הנוער סינגפור וכללה ארבעה ספורטאים שהתחרו בארבעה ענפי ספורט: אגרוף, אתלטיקה, בדמינטון ושחייה.
המשלחת מנתה שלושה ספורטאים שהתחרו בשלושה ענפים: בדמינטון, הרמת משקולות ושחייה.
סיירת וריאג הוא סרט מלחמה סובייטי משנת 1946 בבימויו של ויקטור אייזמונט.
27 בינואר 1904 פיקוד השייטת היפנית, אשר התקרבה לנמל הקוריאני הנייטרלי צ'מולפו, מציע לספינות רוסיות - הסיירת וריאג וספינת התותחים קורייץ - לעזוב את הנמל.
המלחים הרוסים, שלא מקבלים תמיכה ממפקדי אוניות של המעצמות הזרות, מחליטים לצאת לים ולהילחם בשייטת היפנית.
סַיְישֶׁרוֹ אִיטְגָאקִי (ביפנית: 板垣 征四郎; 21 בינואר 1885 – 23 בדצמבר 1947) היה גנרל בצבא היפני הקיסרי ושר המלחמה של האימפריה היפנית בין 1938–1939. איטגאקי היה מיליטריסט ומראשי התוכנית לפלישה היפנית למנצ'וריה אשר אחריה שירת בתור ראש מטה צבא קוואנטונג, הזרוע הצבאית של יפן במנצ'וריה.
לאחר ההפסד לברית המועצות במהלך קרב חלקין גול בשנת 1939, איטגאקי פוטר מתפקיד שר המלחמה ובהמשך פיקד על מספר ארמיות עד לכניעת האימפריה היפנית בסיום מלחמת העולם השנייה.
עם סיום המלחמה, בית הדין הבינלאומי הצבאי למזרח הרחוק דן את איטגאקי בפשעי מלחמה והוא הוצא להורג בתלייה.
איטגאקי נולד בשנת 1885, (תקופת מייג'י), במוריאוקה, מחוז איווטה, האימפריה היפנית, למשפחת סמוראים לשעבר.
לאביו היה תפקיד ציבורי ואיטגאקי חונך בזרם בניצ'ירן הבודהיסטי.
לאחר שסיים לימודיו בתיכון נרשם לאקדמיה צבאית בעיר סנדאי.
איטגאקי סיים את לימודיו באקדמיה הצבאית הקיסרית בשנת 1904 וזמן קצר לאחר מכן השתתף במלחמת רוסיה-יפן.
בין השנים 1924–1926 הוא שירת בתור נספח צבאי בשגרירות יפן ברפובליקה הסינית (ממשלת בייאנג).
בין השנים 1926–1927 הוצמד למטה הכללי של הצבא.
בשנת 1927 הוא מונה לקצין הפיקוד של בריגדת החי"ר ה-33 של הדיוויזיה העשירית שבסיסה בחצי האי קוואנטונג, בדרום מנצ'וריה, סין.
כשם חצי האי כך היה שם הצבא היפני המוצב באזור; צבא קוואנטונג.
בין השנים 1928–1929 איטגאקי שירת בגדוד החי"ר ה-33 של צבא קוואנטונג בסין.
בשנת 1931 הוא מונה לראש אגף המודיעין של צבא קוואנטונג.
איטגאקי הוצב בקוואנטונג ביחד עם אישיווארה קנג'י בהוראת גנרל נגאטה טטסואן.
איטגאקי כרבים אחרים בצבא היפני הושפע מספרו של הגנרל הגרמני לשעבר, אריך לודנדורף; המלחמה הכוללת אשר התאים לדעותיו האנטי-מערביות והאנטי-דמוקרטיות.
איטגאקי היה מיליטריסט שתמך בסיפוח מנצ'וריה למען שימוש באוצרות הטבע הרבים שלה שיביאו לחיזוק מכונת המלחמה היפנית.
קנג'י ונגאטה שניהם גם כן התנגדו למערב כמו גם לממשלה הדמוקרטית בטוקיו.
רבים מהקצינים טענו כי יש להכתיר את הירוהיטו, קיסר יפן כשליט עולמי.
העובדה לכך שאיטגאקי היה שותף לתקרית מוקדן, שהיוותה תמריץ לפלישה יפנית אל מנצ'וריה מופיעה ביומנו האישי של אישיווארה קנג'י:
לאחר שמטען חבלה התפוצץ ליד מסילות הברזל היפניות במנצ'וריה, ראשי צבא קוואנטונג האשימו את הממשלה הסינית הלאומית תחת מפלגת הקוומינטנג בהשמת הפצצה והחלו, נגד הוראות הממשלה בטוקיו, בפלישה למנצ'וריה.
הקיסר הירוהיטו בעצמו התנגד לאירוע הפלישה והטיל וטו על העברת עוד כוחות מיפן אל מנצ'וריה למרות דרישת המוצב בקוואנטונג.
אף על פי זאת, לא היה בכוחה של הממשלה היפנית לעצור את הכוחות שכבר היו במנצ'וריה.
קנג'י, נגאטה ואיטגאקי לא היו המעורבים היחידים בתחילת הפלישה, היו גם קצינים בקוואנטונג כגון קנג'י דויהארה, היאשי סנג'ורו, הידקי טוג'ו ועוד.
בהמשך שנות ה-30 של המאה ה-20 עלתה השפעת הצבא על הממשלה והכוח בפועל עבר לפלג הרדיקלי בצבא היפני הקיסרי.
בין השנים 1932–1934 שירת איטגאקי בתור יועץ צבאי במנצ'וקוו, מדינת חסות יפנית שהוקמה במנצ'וריה הכבושה ופעלה כדי להראות לגיטימית בכך שהכתירה את פויי, קיסר סין לשעבר, כשליטה.
בפועל פויי היה רק חלק מממשלת בובות ששלטה במנצ'וקוו בחסות צבא קוואנטונג.
איטגאקי הפך לסגן ראש מטה צבא קוואנטונג בשנת 1934, וראש המטה בשנת 1936. בין השנים 1937–1938 פיקד איטגאקי על הדיוויזיה החמישית בסין.
עם תחילת מלחמת סין–יפן השנייה פיקד על הקרב על בייג'ינג-טיינג'ין נגד הממשלה הסינית הלאומית.
בין 3 ביוני 1938 ל-30 באוגוסט 1939 כיהן איטגאקי בתור שר המלחמה בממשלתם של ראשי ממשלת יפן פומימרו קונואה והירנומה קיאיצ'ירו.
בתור שר המלחמה, בדצמבר 1938, כאחד מחברי מועצת חמשת השרים בהנהגתו של ראש הממשלה פומימארו קונואה, הכריז איטגאקי כי גירוש היהודים ביפן, כולל בשטחים הכבושים בסין ובקוריאה, אסור בשום אופן; החלטה זו התקבלה בהתאם למדיניות האקו איצ'ו של קונואה ("כל העולם תחת גג אחד").
איטגאקי פוטר מתפקידו בתור שר המלחמה לאחר שתוכנית ההתפשטות הצבאית צפונה, לסיביר, נכשלה עוד לפני שהחלה בקרב חלקין גול נגד ברית המועצות.
בין השנים 1939–1941 איטגאקי שירת בתור ראש המטה של חילות המשלוח בסין.
ביולי 1941 קיבל את הפיקוד על הצבא המוצב בקוריאה היפנית.
באפריל 1945 הועבר מחדש לארמייה האזורית השביעית בסינגפור ובחצי האי המלאי.
בספטמבר 1945, עם כניעת האימפריה היפנית, איטגאקי הורה לכל הכוחות היפניים בדרום מזרח אסיה להיכנע וחתם על כתב כניעה בפני האדמירל הבריטי לואי מאונטבאטן בסינגפור.
הוא נמצא אשם בפשעי מלחמה על ידי בית הדין הבינלאומי הצבאי למזרח הרחוק בטוקיו ונידון למוות בתלייה.
הוצאתו להורג התרחשה בדצמבר 1948 בכלא סוגאמו.
סיירת מזחלות הכלבים סיריוס (בדנית: Sirius Slædepatruljen) היא סיירת מיוחדת של הצבא המלכותי הדני האחראית על אכיפת הריבונות הדנית בתחומי המדבר הארקטי של צפון ומזרח גרינלנד.
חיילי הסיירת מבצעים משימות סיור בקבוצות קטנות באמצעות כלבי מזחלת.
משימות הסיור שלהם נמשכות לפעמים חודשים ארוכים ללא קשר נוסף עם בן אנוש.
הקבלה ליחידה דורשת יכולות פיזיות ופסיכולוגיות חריגות.
הסיירת הוקמה ב-1941 בעיצומה של מלחמת העולם השנייה בידי הממשלה הגולה של דנמרק.
בעלות הברית חששו שהגרמנים ינסו להשתלט על גרינלנד שנחשבה לנכס אסטרטגי.
בהדרגה התברר שהחשש היה מוצדק, הגרמנים אכן ניסו להקים בגרינלנד מספר תחנות מזג אוויר שהעניקו ללופטוואפה מידע מטאורולוגי יקר מפז.
גילוי התחנות בידי הדנים אפשר לחיל האוויר האמריקני להשמיד אותן במהירות.
במשך השנים הסיירת הייתה כפופה באופן רשמי לממשלת גרינלנד, אולם בפועל נוהלה בידי הצי המלכותי הדני.
ב-2012 הוכפפה הסיירת תחת הפיקוד הארקטי.
ב-2014 הוקם פיקוד המבצעים המיוחדים שאיגד תחתיו את כל הכוחות המיוחדים של הצבא הדני, ובכלל זה את סיירת סיריוס.
הסיירת אחראית על שטח בגודל של 16,000 ק"מ.
תחנות מחקר מקומיות משמשות כבסיסי קבע עבור הסיירת, ופרט לכך ישנן 50 בקתות הפזורות ברחבי השטח עליו אחראית הסיירת, ומשמשות כתחנות זמניות.
הסיירת כוללת באופן קבוע 12 לוחמים.
הסיירת מחולקת לשישה צוותים אשר כל אחד מהם כולל שני לוחמים ובין 11 ל-15 כלבים.
משימות הסיור של הצוותים אורכות בדרך כלל כמה חודשים, והם מסיימים לסייר בכל שטח אחריותם פעם בשלוש או ארבע שנים.
אנשי הסיירת מופיעים בעונה הרביעית של סדרת הטלוויזיה הדנית "הממשלה".
סֶיְיש הוא נחשול או תנודות מים חריפות שנוצרות באגמים ומקווי מים מלאכותיים כתוצאה מרעידות אדמה או תנאים אטמוספיריים חריגים, ומזוהה לעיתים בטעות כצונאמי.
מדובר בגל עומד בגוף מים סגור או סגור חלקית.
תופעות אלו נצפו באגמים, מאגרי מים, בריכות שחייה, מפרצים, נמלים, מערות וימים.
תנאי בסיסי להיווצרות סייש הוא שגוף המים יהיה מוגבל, לפחות חלקית, מה שמאפשר את היווצרות הגל העומד, אשר נראה בדרך כלל כמים הזורמים קדימה ואחורה.
את המונח יצר ההידרולוג השווייצרי פרנסואה-אלפונס פורל ב-1890, שהיה הראשון שערך תצפיות מדעיות על ההשפעה באגם ז'נבה.
מילת הניב השווייצרית הזו באה מהמילה הלטינית siccus שמשמעותה "יבש", כלומר, כשהמים נסוגים, החוף מתייבש.
המילה הצרפתית sec או sèche (יבש) מקורה במילה הלטינית הזו.
סיישים נגרמים בדרך כלל כאשר רוחות חזקות ושינויים מהירים בלחץ האטמוספירי דוחפים מים מקצה אחד של גוף מים לקצה השני.
כאשר הרוח נעצרת, המים חוזרים אל הצד השני של השטח הסגור.
לאחר מכן המים ממשיכים לנוע קדימה ואחורה במשך שעות או אפילו ימים.
באופן דומה, רעידות אדמה, צונאמי או חזיתות מזג אוויר עזות עלולות לגרום לסיישים לאורך מדפי היבשת ונמלי האוקיינוסים.
מקור התופעה היא תהודה בגוף מים שהופרע על ידי אחד מהגורמים המוזכרים לעייל או יותר.
כוח הכבידה מבקש תמיד לשחזר את פני השטח האופקיים של גוף מים, שכן אלה מייצגים את המצב שבו המים נמצאים בשיווי משקל הידרוסטטי.
תנועה הרמונית אנכית, מייצרת דחף שעובר לאורך האגן במהירות שתלויה בעומק המים.
הדחף מוחזר מקצה האגן, ויוצר הפרעות.
החזרים חוזרים ונשנים מייצרים גלים עומדים עם צמתים או נקודות שאינם חווים תנועה אנכית.
תדירות התנודה נקבעת לפי גודל האגן, עומקו וקווי המתאר שלו וטמפרטורת המים.
סיישים בעלי משרעות נמוכות קיימים כמעט תמיד באגמים גדולים, והם בדרך כלל לא מובדלים מבין דפוסי הגלים הנפוצים בהם, למעט בתקופות של רגיעה יוצאת דופן.
נמלים, מפרצים ושפכי נהרות מועדים לרוב לסיישים קטנים עם משרעות של כמה סנטימטרים וזמני מחזור של כמה דקות.
המחקרים המקוריים באגם ז'נבה על ידי פרנסואה-אלפונס פורל מצאו שזמן המחזור האורכי שם הוא של 73 דקות, והרוחבי הוא בערך 10 דקות.
אגם נוסף הידוע בסיישים הקבועים שלו הוא אגם וואקאטיפו בניו זילנד, אשר משתנה בגובה פני השטח שלו בקווינסטאון ב-20 סנטימטרים במחזור של 27 דקות.
סיישים יכולים להיווצר גם בימים סגורים למחצה כמו הים הצפוני שחווה לעיתים קרובות סייש לזמני מחזור של כ-36 שעות.
ימת אירי שבצפון אמריקה, נוטה במיוחד לסיישים הנגרמים על ידי רוחות בגלל רדידותה והתארכותה בציר צפ' מזרח - דר' מערב, התואם לעיתים קרובות את כיוון הרוחות השוררות שם, ולכן ממקסם את המשרעות שעלולות להגיע ליותר מ-5 מטרים.
היסטורית, סייש בגובה 7 מטרים שהתרחש שם ב-1844 והרג 78 אנשים, הוא הגבוה ביותר שתועד שם.
סיישים מרשימים אחרים התרחשו ב-1965 וב-2008.
סיישים באגם עלולים להתרחש מהר מאוד: ב-13 ביולי 1995, סייש גדול בימת סופיריור גרם למפלס המים לרדת ואז לעלות שוב במטר אחד תוך חמש עשרה דקות, והותיר כמה סירות תלויות ברציפי העגינה שלהן כאשר המים נסוגו.
אותה מערכת סערה שגרמה לסייש של 1995 באגם סופיריור, יצרה אפקט דומה בימת יורון, שבה השתנה מפלס המים בפורט יורון בכמעט 2 מטרים במשך שעתיים.
ב-26 ביוני 1954 נסחפו שמונה דייגים מהמזחים ב-ימת מישיגן וטבעו, כאשר סייש בגובה 3 מטרים פגע בחוף של שיקגו.
אגמים באזורים פעילים מבחינה סייסמית, כמו אגם טאהו בקליפורניה/נבדה, נמצאים בסיכון משמעותי מ-סיישים.
עדויות גאולוגיות מצביעות על כך שחופי אגם טאהו נפגעו מסיישים בגבהים של עד 10 מטרים בתקופה הפרהיסטורית, וחוקרים מקומיים קראו לכלול את הסיכון בתוכניות החירום לאזור.
יש וסיישים נוצרים במרחק של אלפי קילומטרים ממוקדה רעידת האדמה.
במהלך רעידת האדמה הגדולה בפוקושימה, יפן ב-2011, נצפו הרחק מאוד מהמוקד סיישים בגובה של לפחות 1.8 מ' ב-Sognefjorden , שב-נורווגיה.
רעידת האדמה במפרץ קליפורניה מקסיקו (2010) יצרה סיישים גדולים בבריכת הדגים התת-קרקעית בחור השטן שבפארק הלאומי עמק המוות, המרוחק כ-2,400 קילומטרים מהמוקד.
התופעה חזרה שם על עצמה ב-19 בספטמבר 2022, עם סייש שהגיע ל-גובה של 1.2 מטר, כשרעידת אדמה במגניטודה 7.6 פגעה במערב מקסיקו .