tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
-עצים בודדים: עצים בודדים או בקבוצה קטנה תפקדו בעיקר לצורכי הצללה במדשאות רחבות ידיים.
בקיבוצים רבים, עצים ותיקים הגיעו למופע מעניין וחלקם אפילו מהווים מוקד למבקרים מבחוץ.
המרכיב הדומיננטי של הדשא בנוף הקיבוץ התווסף רק לקראת סוף שנות ה-30, עד אז התמקדו הקיבוצים בשתילת עצים ושיחים.
מרחבי המדשאות אט אט התפשטו בנוף הקיבוץ והקלו על חיי היום יום.
הדשא תורם לשיפור המיקרו אקלים, שומר על רטיבות ועוזר למניעת סחף, אבק, בוץ ולכלוך.
אולם תרומתם העיקרית של המדשאות היא ביצירת תחושת המרחב ששימש למרגוע ובילוי בשעות הפנאי של החברים.
עם השנים נעשה שינוי בעיצוב הגן על מנת לייעל את אחזקתו, נוצרו מרחבים אחידים של דשא, אשר אמנם הקלו על עבודת הכיסוח, אך ביטלו חללים אינטימיים והפחיתו את הגיוון והעושר בגן.
הדרך המיועדת לכלי הרכב מקשרת את המשק עם הכביש הבין-עירוני, לרוב מלווה בשדרת עצים, היא מובילה אל רחבת חנייה בקרבת חדר האוכל.
התנועה בתוך הקיבוץ התנהלה בראשית ברגל בלבד ובשבילים צרים, אך עם גדילת הקיבוצים החלו לעשות שימוש גם באופניים וקלנועיות ועבורם עברו השבילים הרחבה.
בניגוד לתכנון אוניברסלי בו הדרכים יוצרות את שלד התוכנית, בתוכנית הקיבוץ השביל הוא אוטונומי אף על פי שהוא מלווה במערך הנוי הירוק שמשלים אותו ובעיקר מצל עליו.
את מתכנני השבילים ליווה החשש שהשבילים יהוו פגיעה באחידות הנוף, על כן נזהרו מפיצול הנוף על ידי השביל ודאגו להטמעתו.
תפקיד מערכת השבילים לקשר באופן יעיל ביותר מהמגורים לפונקציות השונות אך מבלי לפגוע במראה הטבעי של הגן, על כן, נעים השבילים בין מאפיינים גאומטריים ישרים המקצרים דרכים, לבין צורות מעגולות הטבעיות יותר בנוף.
מאפייני הגנים נחלקים באופן היסטורי לשני סוגים: הראשון הוא גן התועלת, תפקידו לספק מזון ותרופות לבעליו שפוקד אותו לפרקי זמן מסוימים על מנת לטפחו.
סוג הגן השני הוא גן התענוגות, גן הנוי שמיועד לשקט ומרגוע נפשי עבור המבקרים בו, גם הם יפקדו אותו לפרקי זמן מסוימים.
גני הקיבוצים אינם נמנים עם אף אחד מסוגים אלו ועל כן הם מהווים סוג חדש וייחודי של גן.
בגני הקיבוץ גרים וחיים, לא מבקרים לפרק זמן מסוים.
הגן מהווה תשתית הכרחית לתושבי הקיבוץ, הוא עונה על הצרכים התפקודיים ותומך בחיי היום יום שלהם.
הגן הקיבוצי סותר את התפיסה הרווחת כי פיתוח של גני נוי משויך לחברה בעלת משאבים כלכליים מבוססים.
אלו היו דווקא ימים של מצוקה כלכלית ותנאים קשים, שהביאו את המתיישבים להקיף עצמם בעצים ובירק מטופח מתוך הרצון להשתרש בארץ ולהשתייך אליה.
מאפיינים אלו הולידו סט של כללים ועקרונות שהתפתחו יחד עם התפתחותה של התנועה הקיבוצית.
על כן, ניתן לטעון היום כי הגן הקיבוצי מהווה אולי זרם נפרד בעולם אדריכלות הנוף- גן נוף תפקודי.
יתרה מכך, היות שהקיבוץ הוא תופעה ישראלית ייחודית, יש הטוענים בזהירות כי גניהם של הקיבוצים יכולים להיתפס כסגנון המהווה "גן ישראלי" בעולם אדריכלות הנוף המקצועי.
מאז הקמתה, הייתה התנועה הקיבוצית בתנועה מתמדת ועברה שינויים רבים.
הקיבוצים הוקמו כחברה הומוגנית בעיקרה, שביססו את כל תחומי החיים על אידאולוגיה שיתופית.
בשנות ה-70 החברה עברה שינויים חברתיים וכלכלים שהעלו את איכות החיים, כתוצאה מכך נחלשה השפעתה של האידאולוגיה ואורח החיים הקיבוצי המיוחד עבר שינוי.
במרבית הקיבוצים כיום, חדר האוכל שהיה הצומת החברתית של הקיבוץ איבד מערכו, ביישובים רבים נסגר, הושכר או משמש לארוחה אחת ביום.
גם חינוך הילדים עבר מבתי הילדים למגורי ההורים, כך התחזק מאוד התא המשפחתי ונחלש הגרעין הקבוצתי.
אף על פי שמראה הנוף הקיבוצי המיוחד נשמר היום ומאפיין גם קיבוצים צעירים, עקרון המרכזיות הולך ואובד ואתו חשיבותו של הגן המרכזי- לשעבר ליבו הפועם של המעגל החברתי.
גן הכובשים הוא גן זיכרון ציבורי בדרום-מרכז תל אביב-יפו.
הגן תחום בין מסוף האוטובוסים כרמלית, מסגד חסן בק, שכונת שבזי ובסמוך למוקדי עניין עירוניים כגון שוק הכרמל, פארק צ'ארלס קלור ומלון דייוויד אינטרקונטיננטל.
הוא מוקף בבנייה נמוכה בעלת חזיתות מסחריות וגודלו כ-23 דונם.
בגן מדשאה נרחבת, מתקני משחק לילדים ואנדרטה.
הגן תוכנן על ידי גנן העיר תל אביב אברהם קרוון, ונחנך לקהל בל"ג בעומר תשי"ז (19 במאי 1957).
במרכז הגן ניצבת אנדרטה לזכר מגיני תל אביב וכובשי יפו במלחמת העצמאות, שתוכננה על ידי הפסל מיכאל קארה ובנו האדריכל חיים קארה ונחנכה שבועיים קודם לכן, ביום הזיכרון לחללי מערכות ישראל.
האנדרטה עשויה אבן ומצופה שיש.
בצִדה הדרומי תבליט המתאר שלוש דמויות לוחמים, ומתחתיו פסוק מקינת דוד: .
בצדה הצפוני הכתובת "זכר למגיני תל אביב ולכובשי יפו" וסמלי מדינת ישראל, העיר תל אביב-יפו, ההגנה והאצ"ל.
היא מנציחה שני מאורעות היסטוריים: התקפת האצ"ל על יפו, שבמהלכה כבשו כוחות האצ"ל את רובע מנשייה, שממנה תקפו ערביי יפו את תל אביב מראשית המלחמה (41 לוחמי האצ"ל נפלו בקרב); ומבצע חמץ, שבמסגרתו כבשו כוחות ההגנה את הכפרים הערביים סביב יפו ובתומו הושלם כיבושה של העיר.
ב-9 במאי 1949, התכנסה מועצת עיריית תל אביב והחליטה על נטיעת "חורשת הגיבורים" לזכרם של הנופלים מבין מגיני העיר וכובשי יפו מן האצ"ל.
רחוב הכובשים כיום נקרא לפני כן רחוב מאה שערים.
יוצאי האצ"ל חנכו את "חורשת הגיבורים" לזכרם של חללי האצ"ל כובשי יפו ביום העצמאות הראשון של ישראל (14 במאי).
מאוחר יותר נסלל הכביש המפריד כיום בין חורשת הגיבורים ל"גן הכובשים" (רחוב יצחק אלחנן).
בשנת 1951 הכריזה עיריית תל אביב על תחרות להקמת שלוש אנדרטאות להנצחת אירועי המלחמה והנופלים בעיר, בהן אנדרטה לזכר כובשי יפו בגן הנצחה שעתיד היה להינטע על הריסות שכונת מנשייה בצפון יפו, שניזוקה באופן חלקי במלחמת העצמאות.
את נטיעת הגן יזם סעדיה שושני, חבר מועצת העיר וראש מחלקת הנטיעות (ובהמשך סגן ראש העיר) ומי שהיה מראשי "ההגנה" בתל אביב.
ב-1952 זכתה ההצעה לאנדרטה שהגיש מיכאל קארה.
האנדרטה, שהקים קארה ביחד עם בנו האדריכל, נחנכה ביום הזיכרון תשי"ז-1957.
שבועיים לאחר מכן, בל"ג בעומר תשי"ז (19 במאי 1957), נחנך לקהל הגן עצמו, שתוכנן על ידי גנן העיר אברהם קרוון.
בהמשך, בשנות ה-60 וה-70, נהרסו בתי השכונה לחלוטין מתוך כוונה לפתח באופן אינטנסיבי את המרחב ולייעד לו שימושים מסחריים, תיירותיים והקשורים לפנאי.
בין יתר המתחמים היה גם שטחו של גן הכובשים.
עד פרוץ מלחמת העצמאות הייתה שכונת מנשייה ממוקמת לאורך קו החוף - נקודת המפגש של שתי הערים תל אביב ויפו, ואזור מעבר בין העיר לים.
לאור העובדה שהשכונה הייתה אזור חשוב מבחינת עבירוּת ונגישות, ושחורבותיה היו לאזור נרחב בלתי מנוצל, שהשתרע על 2,400 דונם, שרובם עברו לבעלות המדינה, הוקמו מספר צוותי תכנון, ואף הוכרזה תחרות רעיונות בינלאומית לתכנון האזור.
במרוצת השנים נֱהֱגוּ מספר תוכניות בינוי למרחב, כשהרעיון המרכזי היה להפוך את המרחב למרכז העסקים הראשי של העיר (מע"ר) בשילוב מגורים, מלונאות ושטחים ציבוריים פתוחים.
בפועל רוב השטחים נותרו פתוחים, חלקם הוסבו לחניונים וגנים ציבוריים, כשאחד מהם הוא גן הכובשים.
אחת ההצעות, שנדחתה, לתכנון מתחם המסגד והשטחים סביבו שהועלתה בשנות ה-80 התייחסה לעובדה שגן הכובשים הוקם על חורבותיה של שכונה מעורבת ובפועל משרת את שתי האוכלוסיות.
בהצעה נכתב "אין מתאים יותר מאשר הפיכת 'גן הכובשים', או השטח הסמוך למסגד- ל'גן השלום' ולעשות את מבנה חסן בק למרכז תרבות ואחווה יהודי מוסלמי, ומקום מפגש בין תושביה הערביים והיהודים של העיר"
גן הכובשים הוקם כאמור על שטח שהיה חלק ממרחב שלם שגורלו נידון בידי מתכננים רבים.
דינו היה זהה לגן נוסף שתוכנן ביפו - גן הפסגה, שאף הוא תוכנן ובוצע על ידי קרוון וצוותו.
גן הפסגה ניטע בשנות ה-50 ונפתח לקהל ב-1957. בגן הפסגה נותרו שרידי בתי אבן וקרוון בחר לשתול בין השרידים צמחייה ים תיכונית.
לשני גנים אלו, נוסף מאוחר יותר גן שלישי, שהוקם ב-1974 על חורבותיה של שכונת יפה נוף (יפו) - פארק צ'ארלס קלור שהיווה פתרון לפסולת הבניין שנוצרה מהריסות בתי השכונה בכך שהוקם על רצועת ים שמולאה בפסולת.
מתכננו של גן זה היה הלל עומר (ע.
לא נשתמרו חומרי התכנון המקוריים של הגן פרי תכנונו של אברהם קרוון.
יחד עם זאת, מתוך הידיעה על אודות ההשראה ששאב קרוון מהגן האנגלי, ניתן לזהות מספר מאפיינים תכנוניים של הגן האנגלי בגן הכובשים (אך אין לטעות ולתארו כגן אנגלי טיפוסי).
על פי תפיסת התכנון של הגן האנגלי, הגן הוא התחקות אחר הטבע מבלי שיבחין המבקר בכך שהוא מעשה ידי אדם.
לצורך כך הגן מכיל מאסה צמחית גדולה, כשרצפתו על פי רוב היא מרבד דשא נרחב.
כך גם ריצפת גן הכובשים- מרחב גדול מדוּשא, המתבלט בסביבה הבנויה ומרוצפת האספלט המקיפה אותו.
מתוך תיאור של קרוון אודות גן התקווה שתכנן בשנת 1951 אנו למדים על תפקיד הדשא בעיניו- זהו החלק הדקורטיבי והייצוגי של הגן ונועד בראש ובראשונה לטיול, נופש והנאה
הנוכחות הגדולה של עצים בגן הכובשים תואמת את תפיסתו שהעץ הוא השלד של הגן ומכתיב את קו הרקיע שלו.
ניתן להניח כי בחירתו של קרוון לנטוע העצים בפזורה אקראית ולא בגריד מוסדר היא מאפיין נוסף שמקורו בהשראה ששאב מהגן האנגלי.
בחירת הצמחייה אצל קרוון נבעה מהקפדתו על ההתאמה בין תנאי הסביבה לאופי הצמח, ובעניין של גן הכובשים התאים הצומח לקרבה לים ולמליחות הגבוהה, דוגמה לכך היא הבחירה באשל.
הגן שוקם וחודש בשנת 2000 בתכנון משרד "מוריה סקלי- אדריכלות נוף".
השיקום כלל הוספת שני מתחמי משחק לילדים וקרויים, הוספת שבילי מדרך, הצבת ספסלים, הסדרת השטחים המגוננים והוספת נטיעות.
כמו כן הוצבה בשוליו עמדת תל-אופן להשכרת אופניים ובכך גדלה חשיפתו של הגן לעיני משתמשים חדשים.
מבחינת צמחייה, במרכז הגן משתרע מרבד דשא נרחב (כ-8.5 דונם) וסביב לו נטועים עצים בוגרים ביניהם אשלים, פיקוסים ממינים שונים ועצי סיסם הודי.
חלקם פרטים ותיקים וחלקם נטיעות חדשות.
על רוח המקום ניתן ללמוד ממאמר על גן הכובשים שפרסמה האדריכלית ליאת סאבין בן-שושן:
גן הכובשים משמש הן לשהייה והן כחלל מעבר בין מסלולים וכיוונים שונים בעיר ומתאפיין בערב רב של משתמשים.
על מגוון המשתמשים ניתן ללמוד מדבריה של האדריכלית והמעצבת העירונית טלי חתוקה:
על פי תמ"א 70 (תוכנית המתאר הארצית לקווי המטרו במטרופולין גוש דן) מתוכננת תחנה של מערכת להסעת המונים במטרופולין תל אביב - קו המטרו M2 בגן הכובשים, צמוד לרחוב הכרמל.
גן העלייה השנייה הוא גן ציבורי בגבעת קוזלובסקי שבגבעתיים.
זהו אחד מהגנים הוותיקים בישראל.
הגן, הקרוי על שם העלייה השנייה, תוכנן בשנת 1954 על ידי אדריכל הגנים ויקטור מאיר.
הגן ממוקם בגובה של כ-80 מטר מעל פני הים, והוא הנקודה הגבוהה ביותר לאורך מישור החוף בין אשקלון לשיפולי הכרמל, עם תצפית לעבר גוש דן.
גודלו של הגן כ-16 דונם, ויש בו עשרות עצים ותיקים, שיחים, פרחים ומדשאות.
בגן שבילים המקיפים את הגן באורך כולל של כ-1,500 מטר, פינות ישיבה ובריכת נוי, בחלקו התחתון, המתמלאת בחורף על ידי נחל ומפל מים מלאכותי.
עוד ישנם בו פינות של אבני כורכר, שני מרחבים עם מתקני שעשועים: לילדים ולפעוטות וגינת כלבים.
לגן העלייה השנייה מאפיינים ייחודיים והוא מוגדר כגן לשימור.
בתחילת 2013 נערך בו שיפוץ.
בגן מתקיימים מופעי קיץ, הכוללים הופעות של אמנים, הקרנת סרטים וכדומה.
בגן העלייה השנייה שוכן מצפה הכוכבים של גבעתיים, שהוקם בשלהי שנות ה-60 ונחנך בשנת 1968 על ידי עיריית גבעתיים והאגודה הישראלית לאסטרונומיה.
המצפה זכה להכרה רשמית כמצפה כוכבים מדעי והוא היחיד מסוגו שגם פתוח לקהל הרחב.
במקום מתקיימות מגוון פעילויות בתחום חקר החלל, ומתבצעים בו מחקרים בשיתוף עם מוסדות שונים בארץ ובעולם.
גן המנהיגים (הידוע גם כ"גן מנהיגי האומה") הוא גן בכניסה לראשון לציון, בקצה הצפוני של רחוב ז'בוטינסקי.
המקום תוכנן על ידי האדריכל חיים כהנוביץ כמוזיאון פתוח לציבור, שבנוסף לשיטוט בין מזרקות ומדשאות, גן משחקים וגינות נוי, מספק למבקרים גם סקירה קצרה של הציונות ומנהיגיה הבולטים.
בשנת 2008 נעשתה פנייה מהחברה הכלכלית ראשון לציון למעצב רענן כספין, לצורך תכנון לוחות אבן שיציגו את קורות חיי מנהיגי ישראל, ויקומו בשטח שהוקצה לגן.
מה שזכה לכינוי "חצרות המנהיגים", כולל את דיוקנם, סיפור חייהם וחתימתם של מנהיגי ישראל הבולטים, ביניהם: בנימין זאב הרצל, דוד בן-גוריון, יצחק רבין, גולדה מאיר ומנחם בגין.
נוסף על כך, בכניסה לגן מונפים 33 דגליהן של המדינות אשר נציגיהן הצביעו "בעד" בכ"ט בנובמבר 1947 בעת הדיון בעצרת האומות המאוחדות על סיום המנדט הבריטי והקמת שתי מדינות עצמאיות בארץ ישראל – מדינה יהודית ומדינה ערבית.
פרויקט חצרות המנהיגים הוליד שני פרויקטים נוספים: "שער האומות" ו"עמוד האש":
קיר ההנצחה, הנקרא גם "שער האומות", הוא חלק נוסף בגן שעוצב על ידי המעצב רענן כספין באותה השנה.
קיר זה מצדיע למדינות אשר הצבעתן באו"ם אפשרה את הקמת המדינה.
דגלי המדינות מודפסים על ידי האריחים בהדפסה קרמית, ששובצו בקיר השער.
אלמנט נוסף המשובץ בקיר השער הוא סמל האו"ם.
בגן המנהיגים מוצבת מזרקת עמוד האש, ולידה שביל מים המוביל למזרקת מגן דויד.
עמוד האש הוא פסל אלומיניום בגובה 4.5 מטרים שעוצב על ידי המעצב רענן כספין, ומסמל את ערך המנהיגות כעמוד האש לפני המחנה.
הפסל מוצב בבריכה המרכזית שבגן המנהיגים.
גן המגינים הוא גן ציבורי שנוסד בשנת 1951 (תשי"א), שלוש שנים לאחר הקמתה של מדינת ישראל.
הגן נמצא ברחוב המעפילים 7 שבמערב כפר סבא, צמוד לקופת חולים כללית.
הכניסה הראשית לגן מצוינת על ידי שלט ועל ידי קשת ממתכת (שער ממתכת).
מימין לקשת ישנו גן משחקים עם מגלשות, נדנדות ומתקנים דומים (שנועדים לילדים קטנים), בנוסף ישנה מערכת שבילים המחברת בין כל האזורים בגן.
משמאל לקשת, בין השבילים, יש שיחים וצמחייה.
בצידו הרחוק של הגן יש מדשאה עגולה ובה מפוזרים סלעים קטנים.
ליד המדשאה נמצאת סוכה נמוכה וחשוכה ובה יש שלט קטן המספר על תאריך הקמת הגן.
הגן מצויד בפחים, ברזיות, ספסלים ומתקנים רבים.
אחד הספסלים בגן מוגדר כ"ספסל שיח" עליו שלט המזמין את המטיילים בגן לשבת שם אם הם מעוניינים בשיחה עם מטיילים אחרים.
בקרבת גן השעשועים ישנו מבנה עץ.
לאורך השנים שימש המבנה לשימושים שונים דוגמת גלריה ובית קפה.
הגן מהווה בית למינים רבים של בעלי-חיים וצמחים.
בגן חיים קיפודים, ולהקות של ציפורים קטנות מבקרות אותו תכופות.
הגינה היא בית גידול של מגוון רחב של חרקים, כגון נמלים, זבובים ודומים.
חתולי רחוב נכנסים לגינה מפעם לפעם, ובעלי כלבים נוהגים להביא את כלביהם לשם לטיול.
הטמפרטורה הממוצעת בגן היא 26 מעלות צלזיוס (26°C) והוא נמצא באזור אקלים ישראלי וים תיכוני.
גן המגנים נמצא ברחוב המעפילים 7 שבכפר סבא, וצמוד לסניף של קופת חולים כללית.
את הגן תוחמים הרחובות החי"ל וגולומב.
בקרבת הגן ניתן למצוא את המרכז הרפואי מאיר, ואת המרכז המסחרי קניון ערים כפר סבא.
גן הנשיא הוא אחד הגנים הראשונים בעיר פתח תקווה.
הגן נמצא בפינת הרחובות רוטשילד וחיים כהן ושופץ לאחרונה בשנת 2014.
הגן תוכנן על ידי המהנדס העירוני השמשוני, יחד עם הגננים ארזי לויהלום, וכלל תעלה קטנה לאורך הגן שהוביל לבריכת דגים.
העבודות על הגן הושלמו במאי 1942 וטקס הפתיחה החגיגי התקיים באוגוסט 1942 בנוכחות מושל המחוז רוברט אדוארד הרולד קרוסבי ויהודה ראב, ממיסדי פתח תקווה וראש מועצת רמת גן, אברהם קריניצי.
הגן שימש את פתח תקווה לאירועים חגיגיים כמו ביקור הנציב העליון, ג'ון ורקר, ויקונט גורט השישי, באפריל 1945, חגיגות צה"ל ביום המדינה ב-27 ביולי 1948 וקבלת פנים לבאי המכביה השלישית בספטמבר 1950. מהגן יצאו אנשי האצ"ל אל ההתקפה על משטרת רמת גן.
בגן הייתה פינת חי קטנה שכללה כלוב קופים, כלוב תוכים וכלוב איילים.
בסביבות שנת 1954 הועברו החיות לפינת החי ליד בית יד לבנים, שהיה לגן החיות של פתח תקווה.
הגן לא קיבל שם בעת פתיחתו ונודע כ"הגן העירוני", "גן הקופים" או "גן רוטשילד" על שם הרחוב לצדו שכן.
בשנת 1953 החליטה עיריית פתח תקווה לקרוא לגן על שם נשיא המדינה יצחק בן-צבי, לכבוד ביקורו בעיר לחגיגות 75 למושבה.
בעת קריאת השם ביקש הנשיא לקרוא לגן פשוט "גן הנשיא" ולא "גן הנשיא יצחק בן-צבי".
הגן נפתח מחדש לאחר שהיה סגור למשך שנה לשיפוצים, בספטמבר 1962. הגן שופץ וחודש במזרקה ומתקני משחק בשנת 2014. בגן גם הותקן פינה לכלבים.
גן הפסלים הוא גן פסלים תת-מימי ליד אילת.
הגן משמש אתר צלילה לנופש לצוללנים.
הפסל דן רפפורט הקים בראשית שנות ה-90 גן פסלים תת-מימי, במטרה ליצור שונית מלאכותית.
הגן הוצב בחוף הצפוני באילת, מול השק"ם הישן (בין מלון מרידיאן למלון הסלע האדום כיום).
גן הפסלים הוקם בתרומת ההתאחדות הישראלית לצלילה ומשפחת מיכאלי, שחפצה להנציח את זכרו של עופר מיכאלי, מדריך צלילה שצלל ב-4 בינואר 1990 אל החור הכחול בדהב שבסיני ולא שב.
גן הפסלים בנוי מארבעה פסלי מתכת גדולים, המרוחקים מעט זה מזה, דמויי כדור המחוברים בשרשרת, ושמכל כדור יוצאות זרועות מתכת מפותלות, המשוות לו מראה של יצור מהחלל.
הפסלים הושקעו בים על מנת לשמש כשונית מלאכותית וכמוקד משיכה לצוללים.
הפסלים הורכבו מכדורים חלולים, מהם יצאו זרועות מפותלות.
הפסלים היו בעלי ציפה חיובית בזכות האוויר הכלוא בתוכם, וחוברו לקרקע הים בשרשראות.
עם חלוף הזמן, נשאר רק פסל אחד עומד, השלושה הנוספים נפלו עם השנים ושוכבים על צדם.
האתר נמצא בלב ים, בעומק של כ־15-30 מטרים, כ־300 מטר מזרחית למסעדה התת-מימית כוכב הים האדום.
אף על פי שמדובר באתר רשמי שעבר בזמנו את כל האישורים והוועדות הנדרשות, אין כל סימון על פני המים שמעיד על קיומו.
האתר אמנם נמצא מחוץ לקו הסירות, אך הוא הומה פעילות והגישה המומלצת אליו היא עם כלי שיט, על מנת להימנע משחייה מסוכנת ליד סירות מהירות.
סיור בין פסלי הענק המרשימים הוא חוויה בפני עצמה, בייחוד שלעיתים הם מוקפים בלהקות דגים החולפות באזור.
מבט למטה יחשוף את דיירי הקרקע החולית.
מדרום לפסלים, הקרקעית החולית הופכת למשטח אלמוגים רחב, ביניהם בלטים יפים.
שכיחים באזור אלמוגים מסוג סיכניתית, היוצרים מרבדים בגווני כחול - סגול, וכן אלמוגי הפטרה (פונגיה), שאינם מקובעים למקומם כשאר האלמוגים.
עוד באתר, ממערבו, ניתן למצוא רכבי שטח אמפיביים ישנים ששוקעו בעבר במקום כדי ליצור תשתית לריף מלאכותי.
מבנה נוסף הוא "שונית הדובקורל" - פירמידה ממתכת בגובה 15 מטרים שנועדה לצורכי מחקר העוסק בקשר בין שוניות טבעיות למלאכותיות.
בשל העומק של הצלילה ותנאי הראות הלא מזהירים, מומלץ לתאם את ההגעה לאתר בשעות הבוקר בהן תנועת הסירות דלה.
הקרקעית שעליה מונחות גרוטאות הברזל היא חולית מעיקרה, ומשתפלת במתינות לכיוון דרום.
חלקה המרשים של הצלילה הוא גן הפסלים שעטורים בלהקות של פזיות ומשתלבים היטב בנוף.
המסלול הוא מעגלי ומשך הצלילה כ – 30 דקות.
עקב מיקום גן הפסלים נוצרו מספר בעיות.
גן הפסלים מוקם באזור שהראות בו אינה טובה, ועל פני המים מתקיימת תנועת סירות ערה, העלולה לסכן צוללים.
תנאים אלו גרמו למיעוט צלילות במקום.
בעיה נוספת הייתה ששום גורם לא היה אחראי על תחזוקת האתר, ועם השנים התמלאו חלק מהפסלים מים ושקעו לקרקעית, ואילו האחרים התנתקו מהקרקע, צפו אל פני המים ונסחפו הלאה משם.
יש הטוענים, שלו היה גן הפסלים ממוקם בקרבת מועדון צלילה, או מהווה יעד פופולרי לצלילות, היו הצוללים במקום דואגים לתחזקו.
גן המצודה נמצא במקום הגבוה ביותר במרכז צפת ההיסטורית, ומשתרע על שרידי "מצודת צפת" העתיקה.
הגן תוכנן על ידי אדריכל הגנים שלמה אורן ויינברג, חבר קיבוץ יגור, שהוזמן בשנת 1949, על ידי עיריית צפת שבראשה עמד משה פדהצור.
הגן משמש דוגמה לתכנון גן רב־שכבתי הלוקח בחשבון את המבנה הטופוגרפי, הארכאולוגיה, ההיסטוריה, הנוף, הטבע והאדם.
המצודה העתיקה של צפת הייתה ידועה לחוקרים שנים רבות לפני שנבנה על שטחה הגן.
בצילומי אוויר של הטייסת הבווארית 304 משנת 1917, נראה האזור כתל גדול ממנו מבצבצים שרידי המבנים העתיקים בלבד.
בסוף שנות העשרים נטעו הבריטים עצי אורן על שטח שרידי המצודה העתיקה כתחילת יצירה של אזור ירוק בלב העיר, בשנת 1934 כבר נזכרת בעיתונות דרך שנסללה סביב המצודה העתיקה שהקלה על הגישה למקום והכשרתו לטיולים ונופש לתושבי העיר.
בשנת 1949, עם הכפלת תשבי העיר על ידי העולים החדשים שהגיעו עם קום המדינה, הזמינה העירייה את אדריכל הגנים שלמה אורן ויינברג, מיגור, לתכנן את הגן.
בנובמבר אותה שנה כבר הוגשה התוכנית.
בעיתון יש תיאור של התוכנית העתידית שרובו תואם את המציאות בשטח: "המעלה למצודה שהיה עד כה תלול וקשה ידורג על ידי דרך, כך תוכלנה האימהות להסיע עגלות ילדיהן עד לפסגה במקום, שתהיה מדשאה רחבת ידיים.
מהפסגה עד למצבת הזיכרון תסודרנה מדרגות וגם זה כדי לדרג את העלייה.
השטח הסלעי ינוצל לורדות שושנים, באחת הפסגות יבנה בית קפה ליד אחד מהמורדות תבנה בריכת דגים, תסודרנה מדשאות לילדים וארגזי חול, מקום זה מוגן מרוחות ונוח ובטוח למשחקי ילדים.
המים לבריכה ירדו במפלים ממי ההשקיה של הגן כך שהמים לא יתבזבזו.
במורד המשקיף על הכנרת יבנה אמפיתיאטרון בן 1500 מקומות ישיבה.
עתיקות המצודה ישמרו ויבנו חדרי מוזיאון לעתיקות צפת".
כיבוש המצודה ב-10 במאי 1948 על ידי פלוגת הפלמ"ח ולוחמי צפת והשימוש במרגמת הדוידקה היו נקודת מפנה בקרב על צפת, וגרמו לרוח התבוסה שנפלה על ערביי הגליל בכלל ועל ערביי צפת בפרט שנסו מהעיר.
בתכנון הגן ניתנה חשיבות להנצחת נופלים בקרבות על צפת.
מצבת זיכרון אחת הוצבה בכניסה לגן, לזכר 14 הנופלים בקרב על המצודה ומצבת הזיכרון השנייה הוצבה בפסגת הגן לזכרם כל 45 הנופלים בקרב לשחרור צפת.
בשנים האחרונות הוצבו בסמוך לאנדרטאות אלה לוחות אבן ובהן חקוק סיפור הקרב במצודה ובצפת.
לגן מבנה אליפטי ובו שלש פסגות שביניהן משתרעים עצים ומדרונות מלאי צמחים ושרכים.
ברחבת הכניסה לגן הוקמה מצבת הזיכרון לבני צפת שהשתתפו בלחימה על צפת במלחמת השחרור בתש"ח, שחלקם נפלו בכיבוש ה"מצודה".
ומהרחבה יוצאים שבילים לכל פינות הגן.
שבילי הגן הטבעתיים, עוברים בין עצי אורנים וערוגות של שרכים ופרחים.
הפסגה הגבוהה, המכונה "הפיטמה", נמצאת בקצה הדרומי של הגן, מעל בור המים הענקי שנבנה על ידי השליט הממלוכי ביברס.
על הפסגה יש נקודת תצפית המשקיפה על הכנרת, בניין הסראייה והנוף המרהיב מסביב, ועליה הוקמה אנדרטה לחללי הקרב על צפת שהשתתפו בשחרור העיר במלחמת העצמאות.
בשנים האחרונות הוצבה שם תחנת הסבר אלקטרונית.
קרוב ל"פיטמה" יש מדשאה ענקית המוקפת שביל וספסלי ישיבה בשוליו, וכל הרחבה מוקפת בעצי נוי.
המדשאה הגדולה יובשה בשנים האחרונות.
הפסגה האמצעית המכונה גם "גבעת הסופר" היא קטנה יותר ונמצאת מול הכניסה, גבעה זו היא מלאכותית ונעשתה על מנת לתמוך את גשר הכניסה למצודה הצלבנית.
.הדרך אליה מטפסת בשביל מעגלי, ובפסגתה יש משטח ועליו ספסלי אבן שמאפשרים מנוחה והתבוננת על הנוף מסביב.
הפסגה הצפונית והנמוכה ביותר, נמצאת גם היא בסמוך לכניסה אל הגן, ועליה נבנה בשנות השישים בית קפה שתוכנן על ידי האדריכל הצפתי מילוסלבסקי.
בית הקפה ננטש וניזוק עם השנים.
"כעת דולקים ב"מצודה" (קפה־בר) שבגן פנסים המאירים דרכם של הרוקדים בגזוזרתו הפורצת לשמים של בית־הקפה".
בצד המזרחי של הגן, בחלקו הנמוך של המתחם, חבויה בריכת מים קטנה שאליה מחוברת אמת מים, שהייתה אמורה להוביל לבריכה את מי ההשקיה, קשה להבחין בשרידי האמה.
סביב הבריכה יש מדרון מדורג שמשמש מעין אמפיתיאטרון קטן שהבריכה במרכזו.
הבריכה הייתה רוב הזמן יבשה, ובימי הקיץ שמשה כמקום ריכוז לקייטנות הקיץ.
בעבר שימש הגן כמרכז עיקרי של העיר לבילוי בימי הקיץ, יופיו וייחודו של הגן מוזכרים לא מעט בעיתונות היומית בהקשר התיירות בצפת: "דרכים סלולות וצרות יקיפו את היער שבזעיר אנפין, הדרכים יובילוך לכל צד יפנה, לכל תל וגבעה קטנה.
לימינך ולשמאלך תתקל בפרחים ססגוניים המלבלבים בחלל האוויר, נדמה לך כאילו דרכים אלו רוויות רזין ומסתורין, וכל סודות תבל גלום בהם, פשוט ינעם לך לשוטט אנה, ואנה, ולו רק לספוג את אותה רוח תעלומתית המנשבת בפניך ומלטפך".
או כפי שמתאר בעיתון על המשמר אברהם רגלסון "אותה חלקה בעלית המעלה, הצופה אל ים כנרת, מיד התאהבתי בה, אמרתי: לו יכולתי לשבת כאן בקרים וערבים, להשקיף על פני רוחב העולם ופיסת ים, פעם פונה עורף לרקיעים ופעם תופסת אותם במלואם, מה שירים הייתי כותב, אך פרנסה מהיכן?
לא די שראש העיר יהגה בפינת סופרים צפתית, שירה כתורה, לקמח היא צריכה.
מצבו של הגן בשנות האלפיים
עם דעיכת התיירות בצפת המקום איבד את מרכזיותו כמרכז בילוי ונופש והוזנח.
בחורף 1991- 1992 נפגעו קשה עצי האורן בגן ורובם קרסו בסופת השלג הקשה, בסופה נפגעה גם רוב הצמחייה.
בשנת 2004 הזמינה המנהלה לפיתוח תשתיות ותיירות צפת תיעוד ושימור גן מצודת צפת ממינהל השימור ברשות העתיקות, אך הבקשה התייחסה לשרידים הארכאולוגים בלבד.
בשנת 2008 בדו"ח מבקר המדינה על אתרי תיירות בתחומי הרשויות המקומיות, נכתב על ההזנחה של הגן ועל המפגעים הבטיחותיים.
לאחר מכן שופצה רחבת הכניסה ומצבות הזיכרון והוכשרה חנייה קרובה להקלת הנגישות לגן.
לאחרונה נעשים מאמצים לשמור על נקיונו.
אף על פי שהגן הוזנח בעשורים האחרונים ואיבד את מקומו כמרכז בילוי, עדיין ניכרים בו היטב התכנון הייחודי, שילובו בתוך המבנה הטופוגרפי, וההתחשבות במבנים הארכאולוגים שלא ניזוקו עם הקמתו.
וכן בשל התחושה המרגיעה והמיוחדת שהמקום משרה על המבקר.
בחודש יולי 2020 החלה עיריית צפת בפרויקט ניקוי ושיקום הגן.
גן הפסלים באמירים הוא גן פסלים הממוקם במושב אמירים, ומציג פסלים מאוסף מוזיאון ישראל.
הגן הוקם בסוף שנות ה-80 של המאה ה-20, בעיצובו של האדריכל איתמר רעיוני.
הוא מציג 21 פסלי שיש, ברונזה וברזל, שהושאלו על ידי מוזיאון ישראל.
מבין הפסלים המוצגים, רק שלושה הם עבודותיהם של האמנים הישראלים דוד פלומבו ודינה רקנאטי, ואילו שאר העבודות נוצרו על ידי אמנים לא ישראלים.
גן הפסלים בחיפה הוא גן פסלים, אשר נמצא בשדרות הציונות 114 (פינת רחוב 2 בנובמבר) בעיר חיפה, ובו כ-29 פסלים שיוצרו בידי האמנית אורסולה מלבין.
הפסלים מתארים תמונות מחיי היום-יום: ילדים משחקים ומנגנים, אמהות עם תינוקות, חיות מחמד ועוד.
בשנת 1967 האמנית היהודית-שווייצרית אורסולה מלבין עלתה לישראל מז'נבה והתיישבה בכפר האמנים עין הוד.
תהליך העבודה שלה התבצע בשני חלקים: בעין הוד היא קיבלה השראה ותכננה את הסקיצות לפסלים, ואילו את היציקה עצמה היא ביצעה בשווייץ.
הקמת הגן הייתה יוזמה משותפת של האמנית ועיריית חיפה, לכן אותר מקום גבוה ממנו נשקף נוף מפרץ חיפה והגליל.
כאשר רבו הפסלים ואזל המקום בגן הביתי בעין הוד, החליטה אורסולה לתרום 18 מהפסלים לעיר חיפה בגן שיוקם במיוחד עבורם.
בטקס חנוכת הגן, שנערך ב-15 באפריל 1979 במעמד ראש העיר דאז אריה גוראל, נישאו דברים, הוסר הלוט לקול פנפרות (חצוצרות תרועה) ונערך סיור בין הפסלים מלווה בצלילי מוזיקה.
בתחילה הוצבו בו 18 פסלים אך עם השנים נוספו עוד רבים, כך שהיום יש בגן 29 פסלי ברונזה – כולם יוצרו בידי מלבין.
בתחילת דרכו היה הגן שמור 24 שעות ביממה - "בתקווה כי תודעת הציבור הרחב תתפתח, ותוך הרצה של מספר חודשים יוכל הציבור עצמו לשמור על נכסיה האמנותיים הציבוריים של עירו".
כך נכתב בהודעה לעיתונות לפני הפתיחה הרשמית.
השנים חלפו, תודעת הציבור הרחב "התפתחה" ובכל זאת - בשנת 2005 נגנב מהגן הפסל "נער משחק בכדור":
200 ק"ג של ברונזה היו ככל כנראה הסיבה לגניבה, ולא ערכו האמנותי או המסחרי שעמד אז על סכום של מספר עשרות אלפי שקלים.
כמות המתכת ושוויה בשוק המתכות קרצה לגנבים כך שהפשע בוצע.
על אף שתלונה הוגשה במשטרה, ואף על פי שהוצע פרס כספי גבוה למוצא (הישר), הפסל כנראה הותך עוד באותו הלילה ולא נמצא מעולם.
האמנית תרמה לגן פסל אחר תחת זה שנגנב.
כיום שערי הגן ננעלים בלילות.
גן המילים (ביפנית: 言の葉の庭) הוא סרט אנימה יפני מהסוגה דרמה אשר יצא במקור לאקרנים בשנת 2013. הסרט נכתב, בוים ונערך על ידי מאקוטו שינקאי, והונפש על ידי אולפני CoMix Wave Films.
בסרט מככבים מייו אירינו וקאנה האנאזאווה.
פסקול הסרט הולחן על ידי דייסוקה קאשיווה.
הבכורה של הסרט התקיימה ב-28 באפריל 2013 בפסטיבל הסרטים של גולד קוסט באוסטרליה.
הסרט יצא לראשונה לאקרנים ביפן ב-31 במאי 2013.
עלילת הסרט עוקבת אחר טקאו אקיזוקי, תלמיד בן 15 אשר גר בטוקיו וחולם להיות סנדלר, ויוקינו, אישה מסתורית באמצע שנות ה-20 לחייה.
טקאו נוהג לעיתים רבות שלא להופיע לשיעורים שונים בבית הספר במהלך ימים גשומים על מנת ליצור נעליים בגן יפייפה בשינג'וקו גיואן, שם הוא פוגש את יוקינו.
למרות הפרש הגילאים ביניהם, טקאו ויוקינו מתיידדים ונוצר חיבור ביניהם בין היתר על רקע אהבתם המשותפת לימים גשומים ונעליים.
ככל שהם מבלים יותר זמן ביחד, הם מתחילים להיפתח זה לזה לגבי ההתמודדויות האישיות שלהם והאתגרים העומדים בפניהם בחייהם.
טקאו אקיזוקי – תלמיד תיכון בוגר חרוץ בן 15 אשר מעוניין להפוך לסנדלר.
טקאו נוהג לעיתים רבות שלא ללכת לבית הספר על מנת ליצור נעליים בפארק.
יוקארי יוקינו – אישה המסתורית בת ה-27 שטקאו פוגש בפארק.
בהמשך טקאו מגלה שיוקארי היא מורה לספרות בבית הספר התיכון בו הוא לומד, וכי גם היא נוהגת לעיתים רבות שלא ללכת לעבודה משום שישנם תלמידים שנוהגים להציק לה.
אמו של טקאו – אמו בת ה-47 של טקאו אשר גרושה ומרוכזת יותר בחיי האהבה שלה מאשר בחיי המשפחה.
אחיו של טקאו – אחיו בן ה-26 של טקאו אשר עזב את הבית על מנת לגור עם חברתו, ואשר מתייחס בזלזול לשאיפותיו של טקאו להפוך לסנדלר.
החברה של אחיו של טקאו – חברתו בת ה-24 של אחיו של טקאו אשר מיודדת עם טקאו ומוקסמת מאהבתו ליצירת נעליים.
מטסומוטו – חברו של טקאו, אשר לומד באותה הכיתה כמוהו.
סאטו – תלמידת בבית הספר התיכון של טקאו.
סאטו היא ידידה של טקאו.
אייזאווה – תלמידה בבית הספר התיכון של טקאו.
גן המלך דוד (לשעבר גן המלך ג'ורג') נחנך ב־3 ביוני 1935 והיה הגן הציבורי הראשון ברמת גן.
בשל כך דבק בו הכינוי "זקן הגנים".
בשנת 1928 הוחל בנטיעת עצים באזור "העמק", הוא מרכז העיר רמת גן, בסמוך לכיכר רמב"ם, כהכנה להקמת גן ציבורי.
הגן תוכנן על ידי משה כבשני, ראש מחלקת הנטיעות בעריית רמת גן, בסגנון גן אנגלי שכלל שבילים מעגליים סביב בריכה עגולה מבטון ובה מזרקה ודגי נוי.
הגן השתרע על שטח של 13.5 דונם וכלל חורשה קטנה ובה עצי זית, חרוב, אלון, שקד ותמר.
הגן נחנך ב-3 ביוני 1935, מועד בו נחגג חצי יובל להכתרתו של ג'ורג' החמישי מלך הממלכה המאוחדת, במעמד נציגים רשמיים מטעם הממשלה הבריטית וקהל מוזמנים גדול.
עם קום המדינה, המועצה המקומית של רמת גן החליטה בישיבתה מ-3 ביוני 1948 לשנות את שם "גן המלך ג'ורג" ל"גן המלך דוד".
הכניסה לגן אינה מתאפשרת ישירות מתוך הרחובות הראשיים הסמוכים אליו, רחוב ביאליק, רחוב ז'בוטינסקי, רחוב הרצל וכיכר רמב"ם, אלא דרך שבילים, חלקם רחבים וחלקם צרים.
הכניסה המרשימה ביותר היא דרך שדרות הילד החוצות את הגן ומאפשרות מעבר להולכי רגל בין כיכר רמב"ם לרחוב ז'בוטינסקי.
שדרות למדן משמשות מעבר להולכי רגל בין הגן לבין רחוב הרצל ואילו הגישה לרחוב ביאליק מתאפשרת דרך רחוב דר' כהן.
בשנת 1972 הגן עבר תכנון מחדש שהעלים חלקים גדולים ומאפיינים חשובים של התכנון ההיסטורי של משה כבשני.
השבילים המעוגלים הפנימיים בוטלו, אזורי צמחייה רבים צומצמו לטובת הרחבת שטחי הליכה, והגן חולק לאזורי פעילות נפרדים ומוגדרים כגון גינת כלבים ומגרשי משחקים לגילאים שונים.
בריכת הנוי העגולה הוחלפה בפסל סביבתי של האמן רולף (רודא) ריילינגר המורכב ממקבץ גושי בטון המדמה מקבץ סלעים הנחשף מתוך הקרקע וממנו בוקעים סילוני מים.
המזרקה לא מוקמה במרכז הגן לאחר שהעירייה החליטה להקצות חלק משטח הגן לטובת בניית בית אבות.
השבילים רוצפו בגרנוליט או באספלט.
הגן היווה מוקד תרבותי חשוב לתושבי רמת גן.
אורגנו בו חגיגות של בתי ספר וגנים ונערכו בו ביקורים תדירים של אורחים מחוץ לישראל.
בשנת 1979, לרגל שבוע הצנחן, הוקמה בגן תערוכת חטיבת הצנחנים בה הוצגו תמונות ממבצעים שונים, כלי נשק, כלי רכב, ציוד צניחה ועוד.
בתחילת שנות ה-80 של המאה ה-20 הגן סבל מהזנחה והתושבים הגישו בקשות רבות לעירייה לשקמו.
בישיבתה מ-7 בינואר 1986 הנהלת העיר אישרה את פרויקט שיפוץ הגן שכלל הפעלת המזרקה, תיקון התאורה והמתקנים.
בשנת 1988 הופיעה בגן המלך דוד המשופץ התזמורת הקמרית העירונית של רמת גן .
פרויקט חידוש ושיקום גן המלך דוד
באפריל 2022 הוחל בביצוע פרויקט חידוש ושיקום כיכר רמב"ם וסביבתה שכלל גם חידוש שדרות הילד וגן המלך דוד.
על פי התכנון החדש, תוחזר הבריכה המרכזית וסביבה ייסללו שבילי הליכה המצטלבים עם שבילי אורך.
הבריכה החדשה תכלול שלושה מצבים: בריכת שיקוף, מזרקה המאפשרת הצגת מופע אור-קולי המוקרן על סילוני המים ומצב יבש ההופך את הבריכה למשטח לשימושים שונים.
העצים שניטעו במהלך כל שנות קיומו של הגן יישמרו ויתווספו אליהם עצים ושיחים חדשים לפי הצורך.
הפרויקט היה מתוכנן להסתיים בסוף שנת 2023. למרות זאת, לאחר הריסת הגן השיפוץ לחידוש הגן הופסקה לתקופה ארוכה.
באוגוסט 2024 חזרו עבודות לשיפוץ הגן.
בסוף מרץ 2025 הגן נפתח מחדש אחרי שנתיים שהיה סגור ובשיפוצים.
גן הפסלים בגדרה הוא גן פסלים ציבורי הממוקם בגדרה המציג פסלים שפוסלו על ידי הפסל יומה שגב.
הגן הוקם בסוף שנות ה-70 של המאה ה-20 בעיצובו של יומה שגב בשיתוף המועצה המקומית גדרה, מועדון רוטרי וחברת באר.
בגן מוצגים אלפי פסלים העשויים מגרוטאות ומחומרים שונים כגון, ברזל, אבן ועץ.
כיום הגן משמש כיעד תיירותי לתושבי גדרה.
גן העדן הארצי עם חטא אדם וחוה (בהולנדית: Het aardse paradijs met de zondeval van Adam en Eva) הוא ציור שנוצר במשותף על ידי פטר פאול רובנס ויאן ברויגל האב בסביבות שנת 1615. הציור הוא חלק מאוסף מאוריצהאוס שבהאג.
כנראה שברויגל יזם את היצירה, שכן ציורים של גן עדן היו התמחותו מאז 1594. בסך הכול צייר לפחות 106 יצירות בנושא זה, כאשר דמויותיהם של אדם וחוה בדרך כלל היו משניות, והעיקר היה תיאור הנוף השופע של גן העדן, עם עושר צמחייה ובעלי חיים.
כבר בראשית דרכו, בסביבות 1596, יצר יחד עם הנדריק דה קלרק סצנה המזכירה את גן העדן הארצי שבמאוריצהאוס.
בצד שמאל של הציור, אדם וחוה תופסים מקום מרכזי.
הם ניצבים תחת עץ הדעת טוב ורע, שעליו צומחים לא רק תפוחים אלא גם פירות נוספים.
חוה מושיטה לאדם תפוח תוך כדי שהיא קוטפת תפוח נוסף בידה השנייה.
תנוחתו של אדם מבוססת על "טורסו בלוודרה", יצירה שרובנס ראה ברומא ושילב ביצירותיו לעיתים קרובות.
למטה משמאל, קוף נוגס בתפוח – סמל לחטא.
עם זאת, מעל ראשו של אדם ניתן להבחין גם בצרור ענבים, המסמל את צליבת ישו ואת גאולת החטא הקדמון.
בצדו השני של הנחל נמצא עץ החיים.
ברויגל תכנן את הקומפוזיציה בקווים כלליים, ולאחר מכן רובנס היה הראשון שהחל לצייר.
הוא היה אחראי לדמויות אדם וחוה, לסוס החום, לנחש ולעצם הסלע שעליו יושב אדם.
ניתן לקבוע זאת מתוך ההבדלים הסגנוניים בין השניים: רובנס השתמש בשכבות צבע שקופות רבות, בעוד ברויגל מרח את הצבע בשכבות אטומות עם משיכות מכחול נראות לעין.
למרות שמעטים נשתמרו, ברויגל ככל הנראה הכין רישומים רבים של בעלי חיים.
ניתן לראות כי דמויותיהם של חלק מהחיות חוזרות ביצירות שונות בצורות דומות.
למשל, בהמוזיאון לתולדות האמנות בווינה שמור רישום שבו מופיע הקוף הנוגס בתפוח.
קרוב לוודאי שברויגל ראה חיות רבות במו עיניו.
עם זאת, יש גם יוצאים מן הכלל – האריה והסוס הלבן ברקע, לדוגמה, מבוססים על ציוריו של רובנס.
הציור זכה להערכה כבר בתקופתו.
בשנת 1766 נכלל באוסף הסטאדהולדרי.
הציור היה ככל הנראה בבעלותו של יוהאן דה ביי בליידן, עד שעבר לידי אדריאן ויטרט ואן דר אה, ולאחר מכן, בשנת 1710, נרכש על ידי פיטר דה לה קורט ואן דר וורט.
בשנת 1739 עבר בירושה לבנו, אלרד דה לה קורט ואן דר וורט, וב-1755 נותר בידי אשתו, קתרינה דה לה קורט ואן דר וורט לבית בקר.
ב-8 בספטמבר 1766 נרכש הציור במכירה פומבית בליידן על ידי טטהארט האג עבור וילם החמישי תמורת 7,350 גילדן.
בשנת 1774 הועבר לגלריה הנסיכותית של וילם החמישי, בשנת 1795 הועבר למוזיאון הלובר שבפריז, בשנת 1815 הוחזר לגלריה הנסיכותית של וילם החמישי, ולבסוף, בשנת 1822, עבר למוזיאון מאוריצהאוס.
גן הנעורים הוא פארק זיכרון ציבורי, שהוקם ביוני 2025 במרכזה של השכונה בית אליעזר שבעיר חדרה, בין עצי זית בשדרת האביב.
הפארק נחנך לזכרם ולהנצחתם של חללי העיר חדרה במלחמת חרבות ברזל.
הפארק, המהווה אתר הנצחה פתוח ונגיש לציבור, הוא מרחב קהילתי של זיכרון והנצחה וישמש לקיום של פעילויות שונות כמו טקסי זיכרון, התכנסויות קהילתיות ופעילויות מורשת הארץ.
הפארק הוקם בהתנדבות על ידי תלמידי כיתות ז' בחטיבת הביניים בבית הספר תיכון חדש בבית אליעזר, בשיתוף עם הורי התלמידים, תושבי השכונה ושותפים נוספים נוספים.
הפארק הוקם כחלק מפרויקט בנות מצווה, בני מצווה ופעילות הנוער של העיר חדרה.
בפארק יש פינות ישיבה, צמחי מרפא, פסלי פרחים העשויים מחימר בעבודת יד ועמדות שעליהן קודי QR המובילות לסיפורם האישי של הנופלים ולהדלקת נר באתר "יזכור".
סמ"ר נועם איתן, בן 21, לוחם בגדוד נחשון, חטיבת כפיר
סרן ירדן זכאי, בן 21, מפקד מחלקה בגדוד שקד, חטיבת גבעתי
סמ"ר ניסים מיטל, בן 20, לוחם ביחידה הרב ממדית
סרן אלון סקאג'יו, בן 22, מפקד צוות צלפים בסיירת חרוב, חטיבת כפיר
סמ"ר ניסים כחלון, בן 21, לוחם בגדוד 435, חטיבת גבעתי
רס"ל (מיל') ניצן שסלר, בן 21, לוחם בגדוד 7155, עוצבת חוד החנית
אסף מרדכי אדברג ז"ל, נרצח יחד עם בת זוגו בטבח בפסטיבל הנובה
רס"ם בוריס דנילוב, בן 34, לוחם יס"מ, יחידת מנהלת תיאום פעולות אכיפה, משטרת ישראל
ליאור עטון ז"ל, נרצחה ב-7.10.23 באמבולנס בטבח בפסטיבל הנובה
סמ"ר נטע ברעם, בן 21, מפקד כיתת בלונאים בגדוד 414, מערך האיסוף הקרבי
סגן רון צרפתי, בת 22, קצינת אבטחה במערך הבקרה האווירית, חיל האוויר
רס"ל (מיל') אביחי אמסלם, בן 30, לוחם בגדוד 7008, עוצבת חצי האש
רס"ר אלירן אברג'ל, בן 29, לוחם במנהלת תיאום פעולות אכיפה של משטרת ישראל
גן זואולוגי או בֵּיבָר הוא מקום שבו מוחזקים בעלי חיים (בעיקר חיות בר) בשביה דרך קבע, ומוצגים לעיני קהל למטרות בידור, מחקר, חינוך ושימור מינים הנתונים בסכנת הכחדה.
גני החיות קיימים במתכונות שונות כבר מן העת העתיקה, ומאז הם מהווים את נקודת המפגש הנפוצה ביותר בין בני אדם ובין חיות בר.
במשך הדורות הם מצאו את מקומם בתרבות האנושית, בעיקר בהקשר של תרבות פנאי.
בעבר, מטרתם הכמעט בלעדית של גני החיות הייתה בידור האדם.
בעת החדשה נוספו לגני החיות עוד מטרות, וחלקם הרחיבו את תחומי פעילותם לנושאים דוגמת שימור מינים הנתונים בסכנת הכחדה, חינוך המבקרים בנוגע לחשיבות שבשימור עולם החי, הנחלת ערכי הגנת הטבע והסביבה לדורות הבאים, ומחקרים זואולוגיים שונים.
בגני חיות רבים השתפר בתקופה זו מצב הרווחה של בעלי החיים.
עם זאת, ארגוני זכויות בעלי חיים טוענים נגד קיומם של גני החיות ונגד התנאים בהם.
הועלו חששות לפגיעת גני החיות ברווחה של החיות המוחזקות.
אלו נוגעים בעיקר לתנאי ההחזקה, אך נמצאה גם השפעה של התנהגות המבקרים על הרווחה.
לכן, בעשורים האחרונים הושקעו מאמצים לשפר את התנאים בגני החיות.
גני החיות הראשונים היו לרוב חלק מאחוזתם הפרטית של מלכים, וידוע על שליטים בעת העתיקה שהחזיקו בעלי חיים מסוימים בבורות או בכלובים פרימיטיביים.
מתקנים אלו לא היו גני חיות במובן של ימינו: המוני העם לא הורשו להיכנס אליהם, והם נועדו לבידור ולשעשוע של השליט בלבד ולהאדרת דמותו בעיני העם.
מטבע הדברים, בגלל מגבלות סחר וחוסר ידע מתאים בטיפול בחיות, במתקנים אלו שנקראו "בֵּיבָרִים" (מלטינית: vivarium; מיוונית: bibarion; מעין גן חיות קדום) לא הוצג מגוון רחב של בעלי חיים, ואלה שהיו בהם לא תמיד זכו לטיפול נאות.
כבר במצרים העתיקה הוחזקו מינים מסוימים של חיות בר בשביה לצורך שעשוע, וב-2009 התגלה גן החיות הראשון שיש לגביו ידיעות מוצקות בנחן שמתוארך לבערך 3500 לפנה"ס וכלל היפופוטמים, בובאל איילי, פילים, בבונים, חתולי בר אפריקני.
בסין גן חיות ראשון, שנקרא "גן התבונה", הוקם על ידי השליט הראשון של שושלת ג'וֹאוּ, ווּוָאנְג, בסביבות שנת 1,100 לפני הספירה.
נראה שלו היו גם היבטים חינוכיים ולימודיים בנוסף להיבטים הבידוריים.
אריות וטורפים אחרים, שבעולם העתיק הוחזקו לעיתים בחצרות השליטים, שימשו גם כאמצעי להוצאה לפועל של עונש מוות, ופושעים או נידונים למוות הושלכו לכלובים כביצוע גזר דינם.
אמצעי הריגה זה מוזכר בספר דניאל, כאשר יועצי המלך ושריו ממליצים להשליך לגוב האריות כל אדם שמתפלל לאלים אחרים מלבד אלה של הדת הבבלית.
ברומא העתיקה הוחזקו בשבייה בעלי חיים רבים כגון דובים, פילים, נמרים, אריות, אנטילופות, ג'ירפים, קרנפים, יענים ותנינים, אך אלו הוחזקו לשם קרבות הגלדיאטורים.
גם בבבל העתיקה הוחזקו בעלי חיים בחצרות המלכים למטרות שעשוע.
חלק מבעלי החיים הובאו על ידי הרומאים מארצות רחוקות, במסגרת מסעות כיבושים.
שליטים בימי קדם נהגו לקבל בעלי חיים מחוץ לארצם כאות לידידות בין שליט לרעהו, ולעיתים כמתנה או כמס מעם נכבש לשליט העם הכובש; בעלי חיים אלו הוחזקו לשעשוע בארמונות המלך.
בספר דברי הימים מסופר ששלמה המלך קיבל מעבדי חירם הראשון מלך צור בעלי חיים יחד עם מתנות אחרות:
בספרות ההלכתית של המשנה והתלמוד מוזכרים הביברים מספר פעמים בהקשר של דיונים הלכתיים.
לדוגמה, במשנה במסכת ביצה דף כ"ג עמוד ב': "אין צדין דגים מן הביברים ביו"ט ואין נותנין לפניהם מזונות אבל צדין חיה ועוף מן הביברין...".
גם הרמב"ם התייחס לביברים ב"ספר קניין" שבמשנה תורה.
במהלך ימי הביניים נהגו לעיתים בני מלוכה ואריסטוקרטים בכירים להחזיק ביברים פרטיים שבהם הוצג מגוון של בעלי חיים ועופות.
גני החיות המודרניים התפתחו למעשה מביברים אלה.
מגלה הארצות האיטלקי מרקו פולו סיפר כי במסגרת מסעותיו במזרח הרחוק הגיע לגן חיות שהיה בחצר מלכותו של הקיסר המונגולי קובלאי חאן וצפה שם בבעלי חיים שונים, בהם טיגריסים, נמרים, פילים ואף היפופוטמים.
הנרי הראשון (שלט בשנים 1100 - 1135) הקים ביבר באוקספורדשייר שבאנגליה.
ביבר זה הועבר למצודת לונדון, כנראה בתקופת שלטונו של הנרי השלישי, והמשיך לפעול עד שנת 1828 לערך.
בגרמניה, הנסיך הבוחר אוגוסטוס הראשון ייסד גן חיות בדרזדן בשנת 1554.
בצרפת פעלו במהלך ימי הביניים ביברים ואוספי חיות רבים.
פיליפ השישי, מלך צרפת ייסד גן חיות בפריז בשנת 1333. שארל החמישי הקים אוספים של חיות בערים צרפתיות אחדות, ולואי האחד עשר ייסד ביבר בטור שבמרכז צרפת, שהועבר לפריז לאחר מותו ונוספו לו בעלי חיים מצפון אפריקה; גן חיות זה נהרס על ידי אנרי השלישי.
אנרי הרביעי החזיק אוסף קטן יחסית שכלל גם פילים.
לואי השלושה עשר החזיק בעלי חיים מסוימים באזור ורסאי, ובנו לואי הארבעה עשר ייסד בעיר את הביבר המפורסם של ורסאי, "מנאז'רי דו פארק", שהתקיים עד למהפכה הצרפתית.
גן חיות זה קיבל בעלי חיים רבים מקהיר, וסיפק ידע רב לחוקרי הטבע ולאנטומים הצרפתים.
עם הזמן ירד מעמדו של גן החיות, והוא כמעט נהרס על ידי ההמון במהלך המהפכה הצרפתית בשנת 1789. בשנת 1793 הוסדר חוקית מעמדו של מוזיאון תולדות הטבע בפריז, ורעיונו של החוקר הצרפתי הרוזן בופון בדבר צירוף גן חיות למתקן המוזיאון קרם עור וגידים; גן זה פעיל עד היום.
נאצאואלקויטל, שהיה שליט אחת מערי-המדינה האצטקיות בתקופה הפרה-קולומביאנית החזיק גן חיות במקסיקו של המאה ה-15. הכובש הספרדי הרנאן קורטס מצא באחת מן הערים המקסיקניות כלובי דגים ועופות.
מוֹנטסוּמה השני, שליט אצטקי בתחילת המאה ה-16, החזיק אוספים גדולים של בעלי חיים ממינים שונים בגני חיות בבירת ממלכתו.
בין השאר, החזיק מונטסומה ביזון אמריקאי, שהובא אל גן החיות ממרחק של יותר מ-1,000 קילומטרים, מאמריקה הצפונית.
במהלך המאה ה-19 נבנו גני חיות גדולים רבים, בעיקר באירופה, וחלק מגני החיות הגדולים המצויים בערים אירופאיות שונות התפתחו מגני חיות אלו.
הסיבה העיקרית לצמיחה המהירה של גני חיות הפתוחים לציבור בתקופה זו הייתה הקולוניאליזם האירופאי, שבמסגרתו הובאו אל הבירות האירופאיות מן הקולוניות נכסים ארכאולוגים, יצירות אמנות וגם מגוון רב מעולם החי המקומי, שהיה ברובו זר לאירופאים.
במרביתם של בעלי החיים הללו לא ידעו האירופאים לטפל כהלכה, ורבים מהם מתו במהלך המסע אל גני החיות.
הג'ירף שהובא לגן החיות שנברון, לדוגמה, נישא על גבי גמלים במהלך המסע מסודאן למצרים וכתוצאה מכך מת חודשים אחדים לאחר מכן.
גורם אחר שהביא אף הוא להתפתחות גני החיות בתקופה הזו היה עלייתה של תרבות הפנאי: גני החיות שימשו לבידור המבקרים בהם, שזכו להיפגש בבעלי חיים אקזוטיים שברובם לא נתקלו מעולם.
גן החיות העתיק ביותר שעודנו פועל הוא גן החיות שנברון (גן החיות של וינה) הנמצא בבירת אוסטריה.
גן חיות זה, שהתפתח אף הוא מאחוזה אריסטוקרטית, נוסד בשנת 1752 על ידי בית הבסבורג.
בעקבות המהפכה הצרפתית נפתח לציבור גן החיות של פריז, "Ménagerie du Jardin des Plantes" ("הגן הבוטני").
היה זה גן החיות הראשון שנוסד במוצהר למטרות מחקר וחינוך, וכן גן החיות הראשון שהתקיים כמוסד ממלכתי הפתוח לציבור הרחב.
גם גן החיות של לונדון, שהיה מלכתחילה חלק מאחוזתו הפרטית של בית המלוכה האנגלי (בריג'נטס פארק), נפתח לציבור בשנת 1828.
הצלחתו של גן החיות של לונדון הביאה להופעתם של גני חיות במקומות רבים במדינות המערב.
בשנת 1844 הקים פרידריך וילהלם הרביעי, מלך פרוסיה את גן החיות הראשון בגרמניה, גן החיות בברלין.
גן החיות הראשון שנפתח באוסטרליה היה גן החיות של מלבורן בראשית שנות ה-60 של המאה ה-19. באותה שנה נפתח לציבור גם גן החיות הראשון בארצות הברית - גן החיות של הסנטרל פארק שבניו יורק.
שנה קודם לכן, בשנת 1859, החלה החברה הזואולוגית של פילדלפיה לעסוק בהקמתו של גן חיות, אולם הדבר לא עלה בידה בשל מלחמת האזרחים האמריקנית שפרצה בשנת 1861.
בתקופה הנאו אימפריאליסטית (סוף המאה ה-19 ותחילת המאה ה-20), היו מקרים נדירים שבהם בני עמים נכבשים הוצגו בכלובים יחד עם חיות, במטרה להדגים ולהציג תאוריות גזעניות פסאודו-מדעיות.
בשנת 1906 האנתרופולוגית החובבת, מאדיסון גראנט, יושבת ראש החברה לשימור הטבע של ניו יורק, הציגה לראווה פיגמי מקונגו בגן חיות בניו יורק, יחד עם קופי אדם וחיות אחרות, כדוגמה ל"חוליה החסרה" בין האוראנג אוטאנג לאדם הלבן.
תופעה זו נקראה "גני חיות אנושיים", ונמשכה עד לאחר מלחמת העולם הראשונה.
בשנת 1906 הוקם גן החיות של בייג'ינג.
המאה ה-20 ותחילת המאה ה-21
תנאי ההחזקה של החיות בגני החיות הגדולים החלו להשתפר החל מהמחצית השנייה של המאה ה-20, ובראשית המאה ה-21 נעשו מאמצים להבטיח את רווחתן של החיות, וחלקן אף נמצא בתצוגות המדמות ככל שניתן את סביבתן הטבעית.
גני החיות המתקדמים משתרעים על פני שטחים נרחבים, דבר שתורם לחופש התנועה של החיות בהם.
עם זאת, קיימים גם גני חיות רבים ששטחם קטן, דבר שלא תמיד מאפשר לתת מענה הולם לצרכים הבסיסיים של בעלי החיים.
המודעות לרווחתם של בעלי החיים בכל מדינה משפיעה גם היא על אופי גני החיות בה.
עם עליית המודעות האקולוגית והתפתחות אסכולות איכות הסביבה ושימור הטבע במהלך שנות ה-70 של המאה ה-20, לקחו על עצמם גני חיות מסוימים תפקיד בשימור בעלי החיים ובהקמת גרעיני רבייה לבעלי חיים בסכנת הכחדה.
גני חיות רבים מפעילים תוכניות שימור ואף מחליפים ביניהם בעלי חיים כדי להגדיל את המגוון הגנטי, בתקווה לשחרר לבסוף בעלי חיים בסכנת הכחדה חזרה אל הטבע.
במהלך תקופה זו החלה להישמע ביקורת על גני החיות מצד פעילי ארגוני זכויות בעלי חיים וארגוני רווחת בעלי חיים.
יש בפעילים אלה המתנגדים כליל לגני חיות מטעמים מוסריים, ורואים בהם שימוש בבעלי חיים בידי בני אדם לצורכי בידור.
לטענתם, גני החיות לא מצליחים לחנך לאהבת בעלי חיים, אלא נותנים לגיטימציה לכליאת חיות בר.
אחרים קובלים על תנאי הרווחה של בעלי החיים בגני חיות בכלל, ובגני חיות קטנים ומיושנים בפרט.
טענה נוספת הנשמעת בחוגים אלו היא ששימור בעלי החיים צריך להתבצע בדרך של הגנה על סביבת החיים הטבעית של בעלי החיים, ולא באמצעות כליאתם בגני חיות.
קיימים מאבקים כלליים לסגירת גני החיות באשר הם, ומאבקים ספציפיים המכוונים לגני חיות מסוימים.
בגני חיות מודרניים פותחו מתקנים מיוחדים להחזקת עופות, חרקים, זוחלים, דגים ובעלי חיים ימיים אחרים.
עופות מוחזקים בדרך כלל בכלובי-רשת גדולים, שמשולבים בהם עצים או מתקנים עליהם יכולים העופות לשבת.
חרקים וזוחלים מוצגים לעיתים קרובות בכלוב-זכוכית, טריטוריום - ואצל הזוחלים מותקנות בתקרת הכלוב מנורות-חימום, שכן הם פויקילותרמיים (בעלי דם קר).
פרפרים מוחזקים במעין חממות-זכוכית או רשת גדולות, שבתוכן צמחייה רבה.
דולפינריום הוא סוג מיוחד של מבנה שבו מוחזקים יונקים ימיים (בעיקר לווייתנאים וטורפים ימיים), ולעיתים הוא מהווה חלק אינטגרלי מגן חיות.
אקווריום גדול אף הוא מתקן הנמצא לעיתים בתוך גן החיות, ובו מוחזקים מגוון רחב של דגים, גם גדולים מאוד.
קיימים גם גני חיות ייעודיים למינים או קבוצות מסוימות של בעלי חיים, כגון עופות, פרפרים או זוחלים.
גני חיות מסוימים, למשל הספארי ברמת גן, מכילים "פארקי ספארי" - שטחים גדולים בהם החיות נעות בחופשיות.
אך יש להבחין בין גני חיות אלו לבין שמורות טבע או פארקים לאומיים.
שמורות הטבע, גם אם הן מגודרות וכניסת מבקרים אליהן נעשית בתשלום, נועדו להגן על בעלי החיים בסביבתם הטבעית או להשיבם אליה, וקיים בהן ניסיון לשקם או לשמר את המערכת האקולוגית כך שהיא תתפקד בעצמה.
הגידור, אם קיים, נועד גם כדי להבטיח את שמירת החיות בשמורה ולמנוע כניסת מינים פולשים שעלולים להזיק להן; לרוב קיים גם איסור או הגבלה על ציד באזור השמורה.
בחלק מגני החיות, בעלי החיים - ואף המסוכנים שבהם - מאולפים ומוחתמים והצוות המטפל בא אתם במגע קרוב.
באחרים, הצוות דוגל בהימנעות ככל הניתן ממגע עם בעלי החיים, והטיפול בבעלי החיים, ההאכלה וניקוי שטחם נעשה ללא מגע קרוב.
בגני חיות מהסוג הראשון נערכים לעיתים מופעים דמויי קרקס של הצוות והחיות, שבהם מבצעים בעלי החיים פעלולים שונים.
מופעים כאלה מתבצעים גם עם בעלי חיים קטנים יותר, כגון תוכים.
פינות ליטוף מכילות צירוף של בעלי חיים מבויתים וחיות בר עדינות מספיק שיאפשרו נגיעה והאכלה על ידי בני אדם.
פינות ליטוף פופולריות במיוחד בקרב ילדים.
כדי להבטיח את בריאות בעלי החיים בפינת הליטוף, בדרך כלל האוכל שרשאים המבקרים לתת לחיות מחולק על ידי צוות הגן, והמבקרים אינם מורשים להביא לבעלי החיים אוכל משל עצמם.
בגני חיות רבים קיימות תצוגות מסוימות אליהן יכולים להיכנס המבקרים.
בדרך כלל, מדובר באזורים בהם מוחזקים בעלי חיים לא מסוכנים כגון למוריים, מרמוסטים, עופות, לטאות, צבים וכדומה.
באזורים כאלה למבקרים נאמר לא לסטות מהשביל, לא להפריע לחיות ולא להציג או לאכול מזון שאותו יכולים בעלי החיים לחטוף.
גני חיות מודרניים מעסיקים צוות עובדים המאומן לעבוד עם בעלי החיים.
לעובדים יש תפקידים שונים, החל מהדרכת המבקרים ועד ניקוי הכלובים והאכלת בעלי החיים.
הפעלת גן חיות כרוכה בעלויות גבוהות הכוללות קניית או שכירת השטח עליו פועל גן החיות, משכורות לצוות, רכישת מזון וגירויים לחיות, הדרכת המבקרים, טיפול וטרינרי בבעלי החיים, ועוד הוצאות רבות.
מטבע הדברים, מקורות המימון וגובה ההוצאות משתנה בהתאם לתנאים שבהם פועל גן החיות.
מרבית גני החיות ממומנים על ידי מקורות פרטיים ומפיקים את עיקר הכנסתם מדמי כניסה שנגבים מהמבקרים, מזכיונות לחנויות, מסעדות ודוכני מזון מהיר בשטח הגן, וכן מפעילויות ואטרקציות נוספות לציבור המבקרים.
כמו כן, חלק מגני החיות מקבלים תרומות מהציבור, ולעיתים ניתנת לציבור האפשרות לבחור לחיה מסוימת שם או "לאמץ" אותה באופן סמלי, כנגד תרומה.
בעבר, חלק גדול ממיני בעלי החיים בגני החיות, ובעיקר המינים האקזוטיים, ניצודו בטבע.
ציד זה פגע באוכלוסיות של חיות בר, ולעיתים קרובות הפריד בין גורים להוריהם ואף הביא למות הגורים.
שיטה זו ספגה ביקורת מחוגים שונים, החל מארגונים לזכויות בעלי חיים ועד למבקרים בגני החיות.
כיום, רובם של בעלי החיים בגני החיות המערביים נולדו בשביה, וגני חיות בחלקים שונים של העולם מחליפים ביניהם בעלי חיים, גורים שנולדו בגן או פרטים בוגרים, כדי למנוע צפיפות-יתר בקרב אוכלוסיות בעלי החיים בגן החיות, לשמור על רווחת בעלי החיים ולהעשיר את המגוון הגנטי בקרב המין.
למרות זאת, בגני חיות במדינות עניות עדיין קורה לא אחת שבעלי חיים מגיעים מהטבע בעקבות ציד לא חוקי.
בעלי חיים נדירים מושאלים לעיתים לתקופה קצובה בזמן מגן חיות אחד למשנהו, בדרך כלל עבור ממון רב.
כך, לדוגמה, השאילה הרפובליקה העממית של סין לגן החיות של סן דייגו דוב פנדה למשך מספר שנים.
בחלק מגני החיות המודרניים קיימים גם בתי חולים לחיות המקבלים חיות בר יתומות, פצועות או חולות ומטפלים בהם.
כאשר מדובר בחיית בר יתומה שאין ברירה אלא לגדלה בידיים אנושיות, נעשה בדרך כלל מאמץ לצמצם את המגע שלה עם בני אדם במהלך הטיפול ולהרגילה לחברת בני מינה; זאת כדי למנוע החתמה וניכור של הפרט אל בני מינו, דבר שעלול למנוע בעתיד את שחרורו לטבע.
לאחר הטיפול, אם מאפשרים התנאים, משוחרר בעל החיים חזרה אל הטבע.
אם מצבה הרפואי של החיה אינו מאפשר זאת היא נשארת בגן החיות, ונעשים מאמצים להכניסה לחברת בני מינה; זהו מקורם של חלק קטן יחסית מבעלי החיים בגני החיות.
לעיתים קרובות מובאים לגני החיות בעלי חיים שהיו קורבנות לסחר בלתי-חוקי בחיות בר (בדרך כלל במדינות העולם השלישי), בתקווה שיוכלו להמשיך שם את חייהם בצורה טובה יותר.
לא אחת מגיעות לגני החיות חיות בר (לפעמים גם חיות מסוכנות, כמו תנינים או נחשים) שהובאו על ידי אזרחים שרכשו אותן (בדרך כלל בצורה בלתי חוקית) כשהיו קטנות ובלתי מזיקות למראה, אך משבגרו וגדלו התקשו להתמודד עימן.
ארגוני זכויות בעלי חיים טוענים שגם גני חיות מודרניים מחזיקים חיות שנתפסו בטבע, וטוענים שהעברה ומכירה של בעלי חיים מגן חיות אחד למשנהו נובעת רק משיקולים כלכליים ומשיקולי מקום.
רווחת בעלי החיים והטיפול בהם
ברוב גני החיות, גם באלה המפותחים, שטח המחיה של בעלי החיים קטן במידה ניכרת מהשטח שבו הם חיים בסביבתם הטבעית.
באופן כללי, ניתן לומר שבעלי חיים מסוימים חשים עקה כתוצאה מהכליאה בכלובים קטנים, אולם מנגד בעלי חיים אחרים מסתגלים לתחום המחיה הקטן יחסית, לא מפגינים סימני עקה משמעותיים, ואף מתרבים בשבי.
הטיפול הווטרינרי בגני חיות מודרניים שבו זוכים בעלי החיים הוא לרוב מסור ומתקדם.
בנוסף, אספקת המזון והטיפול הוטרינרי הקבועים, וההגנה מפני טורפים מעלה את תוחלת החיים של רוב המינים בשבי יחסית לתוחלת חייהם בבר.
אולם, קיימים מינים, בעיקר יונקים ימיים, שתוחלת חייהם בשבי בדרך כלל נמוכה מאשר בטבע.
השיטה שהייתה נהוגה במשך מאות שנים, ועדיין נהוגה בגני חיות ישנים או קטנים, היא שיטה של כליאה בכלוב בטון עם סורגים או בביבר.
גני חיות שנוקטים בגישה זו פועלים כמו מוזיאון בכך שהיחס אל בעלי החיים הוא כמו אל מוצגי ראווה להנאת הקהל, ואם יש התחשבות בצורכי בעלי החיים הם באים רק אחרי צורכי הקהל וצורכי המטפלים.
בגני חיות אלה בעלי חיים בדרך כלל לא מקבלים מקומות מסתור או מנוחה, ולעיתים הם מסוממים או מאולפים באמצעות שיטות של הענשה או אלימות על מנת שיהיה אפשר לעשות איתם הצגות לקהל.
מאז שנות ה-70 החלה לעלות מודעות לרווחת בעלי החיים ולצרכיהם ונוחותם של בעלי החיים, וגני חיות רבים בעולם עושים מאמצים לשפר את תנאי בעלי החיים בכלובים או להחליף את הכלובים בתצוגות גדולות שמחקות את הטבע.
המעבר מכלובים לתצוגות הוא יקר ולוקח הרבה שנים, מה שגורם לכך שגני חיות קטנים לא מצליחים לעשות את המעבר מפאת חוסר תקציב.
כיום ברוב המדינות המתקדמות יש פיקוח על גני חיות וגן חיות בו תנאי האחזקה של החיות לא תואמים את הקריטריונים המוצבים נדרשים לשפר את התנאים, או לחלופין להעביר את החיה המדוברת לגן חיות אחר.
גני חיות בהן מרבית החיות מוחזקות בתנאים לא הולמים נדרשים לעבור שיפוץ מסיבי או להיסגר.
מוסכם כי גן חיות אינו יכול לדמות באופן מלא את תנאי המחיה של בעלי החיים בסביבתם הטבעית.
הנטייה בגני החיות המתקדמים היא לדמות ככל שניתן את הסביבה הטבעית במסגרת מגבלות השטח של גן החיות, בתצוגות גדולות ככל האפשר.
שינוי הגישה נבע הן ממודעות גוברת והולכת של הצוות הניהולי והמקצועי לרווחתם של בעלי החיים והן עקב לחץ המבקרים שרגישים יותר לנושא זה.
לפי גישה זו, קיים ניסיון להחליף את הכלובים בשטחים רחבים או בשטחים מתוחמים במקווה מים בלתי ניתן למעבר.
כיום בגני חיות מודרניים לכל בעל חיים צריך להיות מקום מסתור אליו הוא יכול ללכת כדי להתחמק ממבקרים ומבעלי חיים אחרים איתם הוא חולק את התצוגה.
מקום מסתור כזה מוריד את רמות העקה בצורה משמעותית ומאריך מאוד את תוחלת החיים ומגדיל את סיכויי הרבייה של בעל החיים.
לעיתים, הגישה הנהוגה בגני החיות המתקדמים מהווה פשרה בין דרישת הקהל לראות את בעלי החיים ובין צרכים בסיסיים וצרכי רווחה של בעלי החיים.
כך למשל, בגני חיות מסוימים, מייחדים שטחים גדולים לבעלי חיים אפריקאים כמו אנטילופות, על חשבון זמינות הצפייה בהם.
גישה זו, נותנת לבעלי חיים רבים, הזקוקים לכך, מרחב מחיה גדול למדי.
כמו כן ישנם מבנים מיוחדים שנבנו עבור בעלי חיים ליליים, הכוללים תאורה עמומה לאורך שעות היום כדי לעודד פעילות בשעות הביקור, ותאורה חזקה בלילה כדי לעודד שינה.
במקרה זה נעשית התערבות בסדר היום הטבעי של בעלי החיים על מנת לענות על דרישת הקהל לראות אותם בפעולה.
במקרים מסוימים גני החיות צריכים להשקיע סכומים גדולים על מנת לאפשר תנאי מחיה עבור בעלי חיים שאינם מותאמים לאקלים השורר במקום.
בהקשר זה, משתמשים באמצעי בקרת אקלים על מנת לאפשר תצוגה של בעלי חיים החיים בטבע בתנאים קיצוניים, כגון פינגווינים או דובי קוטב.
בגני חיות רבים נעשים מאמצים להעניק לבעלי החיים, ובמיוחד לאינטליגנטיים שבהם, גירויים מספקים, כך שיבצעו פעילות קוגניטיבית, בדומה למתרחש בטבע - גירויים אלו נקראים "העשרה סביבתית".
ההעשרה הסביבתית מגיעה בדרך כלל בתור מתקנים, סולמות או חבלים שעליהם יכולים בעלי החיים לטפס, או על ידי הכנסת אביזרים חדשים לכלובים במטרה לעורר את סקרנותם של בעלי החיים, לנצל את שטח הכלוב עד תום, לתת ביטוי להתנהגויות וליכולות ספציפיות שמפגין המין בטבע ולהגדיל את סך אפשרויות הפעילות שלו.