tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
באוקטובר 2012 קברו הוכרז מחדש כאתר מורשת לאומית.
אוליבר טרי ניקל , המוכר תחת שם הבמה אוליבר טרי (Oliver Tree), הוא זמר, פזמונאי ומפיק מוזיקלי אמריקאי.
ב-12 באוגוסט 2013, הוא הוציא את המיני-אלבום הראשון שלו, Demons.
ב-21 באוקטובר 2016, הוא הוציא, בשיתוף פעולה עם Whethan , את הסינגל "When I'm Down".
הסינגל זכה לתואר הקלטת זהב מ-RIAA.
המיני-אלבום השני שלו, Alien Boy EP יצא ב-16 בפברואר 2018. באותו יום, הוא גם הוציא את הסינגל "Alien Boy", שזכה בתואר הקלטת כסף מ-BPI ובתואר הקלטת פלטינה מ-RIAA ו-Music Canada.
הסינגל הגיע בשיאו למקום הרביעי במצעד האיירפליי האלטרנטיבי ולמקום ה-11 במצעד שירי הרוק & האלטרנטיביים.
כמו כן, הסינגל זכה בתואר הקלטת זהב מ-Music Canada ובתואר הקלטת פלטינה מ-RIAA.
ב-6 ביוני 2019, הוא הוציא את הסינגל "Miracle Man".
הסינגל הגיע בשיאו למקום ה-22 במצעד שירי הרוק & האלטרנטיביים.
כמו כן, הסינגל זכה בתואר הקלטת זהב מ-RIAA.
המיני-אלבום השלישי שלו, יצא ב-2 באוגוסט 2019. האלבום הגיע בשיאו למקום ה-21 במצעד האלבומים האלטרנטיביים ולמקום ה-16 במצעד ה-Heatseekers.
ב-7 באפריל 2020, הוא הוציא את הסינגל "Let Me Down".
הסינגל הגיע בשיאו למקום ה-26 במצעד האיירפליי האלטרנטיבי ולמקום התשיעי במצעד שירי הרוק & האלטרנטיביים.
אלבום האולפן הראשון שלו, Ugly Is Beautiful, שהגיע בשיאו למקום ה-14 בבילבורד 200 ולמקום הראשון במצעד אלבומי הרוק, יצא ב-17 ביולי 2020. כמו כן, האלבום זכה בתואר הקלטת זהב מ-Pro-Música Brasil, Music Canada ו-RIAA.
ב-28 במאי 2021, הוא הוציא את הסינגל "Life Goes On".
הסינגל הגיא בשיאו למקום ה-71 בבילבורד הוט 100 ולמקום ה-26 בבילבורד גלובל 200. הסינגל זכה במספר תוארי הקלטה, כולל בתואר הקלטת פלטינה מ-RIAA ותואר הקלטת כסף מ-BPI.
ב-30 בספטמבר 2021, הוא הוציא, בשיתוף פעולה עם ליטל ביג, את המיני-אלבום הרביעי שלו, Welcome to the Internet.
אלבום האולפן השני שלו, Cowboy Tears יצא ב-18 בפברואר 2022. האלבום הגיע בשיאו למקום ה-60 בבילבורד 200 ולמקום השביעי במצעד אלבומי הרוק ומצעד האלבומים האלטרנטיביים.
ב-5 באוגוסט 2022, הוא הוציא, בשיתוף פעולה עם רובין שולץ, גרסת רמיקס לשיר "Jerk".
הסינגל הגיע למקום הראשון במצעד הדאנס הבריטי, למקום ה-11 בבילבורד גלובל 200 ולמקום ה-84 בבילבורד הוט 100. הסינגל זכה במספר תוארי הקלטה, כולל בתואר הקלטת פלטינה מ-RIAA ו-BPI.
ב-27 בינואר 2023, הוא הופיע בשיר "Voices" של KSI.
הסינגל הגיע בשיאו למקום החמישי במצעד המוזיקה הרשמי של ניו זילנד ולמקום ה-11 במצעד הסינגלים הבריטי.
ב-17 בפברואר 2023, הוא הוציא את אלבום האולפן השלישי שלו, Splitting Branches.
אלבומו הבא, Alone in a Crowd יצא ב-29 בספטמבר 2023, והגיע בשיאו למקום ה-143 בבילבורד 200 ולמקום ה-18 במצעד האלבומים האלטרנטיביים.
אוליבר המפטון סמית' היה פוליטיקאי אמריקאי, אשר כיהן כחבר בית הנבחרים של ארצות הברית וכסנאטור מטעם אינדיאנה.
סמית' נולד ב-23 באוקטובר 1794 באי סמית', סמוך לעיר טרנטון שבניו ג'רזי (אם כי מקור אחר טוען שנולד בחוות המשפחה בעיירה Upper Makefield שבפנסילבניה).
הוא למד בבתי הספר הציבוריים, עבר מערבה, ובשנת 1818 השתקע בלורנסבורג שבאינדיאנה.
הוא למד משפטים, הוסמך לעריכת דין בשנת 1820, והחל לעסוק בעריכת דין בעיר קונרסוויל.
בין השנים 1822–1824 היה חבר בבית הנבחרים של אינדיאנה, ובין 1824–1825 שימש כתובע הראשי של המחוז השיפוטי השלישי.
במסגרת תפקידו שימש כתובע הראשי במשפטם של אנדרו סוייר, ג'ון ברידג' האב ובנו, שהיו בין מבצעי "טבח פול קריק" הידוע.
לאחר שלא נבחר מחדש לסנאט, עבר סמית' לעיר אינדיאנפוליס, שם חזר לעסוק בעריכת דין.
בשנת 1845 סירב להתמודד על משרת מושל אינדיאנה, ובמקום זאת פנה לעסקים בתחום הרכבות בעיר.
הוא נפטר באינדיאנפוליס ב-19 במרץ 1859 ונקבר בבית הקברות "קראון היל" בעיר.
אוליבר מקס גרדנר היה פוליטיקאי אמריקאי מקרוליינה הצפונית, איש המפלגה הדמוקרטית, שכיהן כחבר הסנאט של קרוליינה הצפונית בשנים 1911–1916 (מתוכם בשנה האחרונה כנשיא הזמני של הסנאט), כסגן מושל קרוליינה הצפונית ה-13 בשנים 1917–1921, כמושל קרוליינה הצפונית ה-57 בשנים 1929–1933, וכסגן מזכיר האוצר של ארצות הברית בשנים 1946–1947.
אוליבר מקס גרדנר נולד בשלבי שבקרוליינה הצפונית, כבנם של הרופא אוליבר פרי גרדנר ושל מרגרט (לבית יאנג) גרדנר.
הוא התייתם מאמו בגיל 9 ומאביו בגיל 17. גרדנר למד באוניברסיטת המדינה של קרוליינה הצפונית (אז "מכללת צפון קרוליינה לחקלאות ואמנות מכנית") על בסיס מלגה, השתתף בגיסות ההכשרה של קציני המילואים , שיחק בנבחרת הפוטבול של המוסד, ניהל את נבחרת הבייסבול, היה נשיא בכיר לכיתתו, וחבר פעיל באחוות"סיגמא-נו" .
ב-1903 הוא נבחר על ידי ג'ון הייזמן , אז מאמן נבחרת הפוטבול של אוניברסיטת קלמסון לנבחרת המכללות של כל הדרום .
לאחר סיום לימודיו באותה שנה, לימד גרדנר כימיה אורגנית באוניברסיטה.
לאחר מכן הוא החל ללמוד משפטים באוניברסיטת קרוליינה הצפונית בצ'אפל היל, שם הוא גם שיחק פוטבול.
הוא הצטיין בעיסוקו הספורטיבי וכן היה לחבר מכובד באגודות הדיאלקטיות והפילנתרופיות של האוניברסיטה.
גרדנר היה היחידי ששיחק כקפטן של נבחרות הפוטבול של שתי האוניברסיטאות בהן למד.
לאחר סיום לימודיו שב גרדנר לשלבי כדי לעסוק בעריכת דין, ונשא לאישה את פיי וב , בתו של הפוליטיקאי ג'יימס ל.
וב ואחייניתו של חבר בית הנבחרים של ארצות הברית והשופט הפדרלי אדווין י.
ב-1910 נבחר גרדנר לסנאט של קרוליינה הצפונית, וכיהן בו בשנים 1911–1916, מתוכם בשנה האחרונה כנשיא הזמני של הסנאט.
בשנים 1917–1921 הוא כיהן כסגן מושל קרוליינה הצפונית ה-13. ב-1920 הוא נוצח בבחירות המקדימות של המפלגה הדמוקרטית למשרת המושל על ידי קמרון מוריסון.
הפסדו נבע ככל הנראה מהונאה של המנגנון הפוליטי של הסנאטור פרניפולד מקלנדל סימונס, שיחד עם סגנו, א.
ווטס , השתמש בדמגוגיה גזענית ובהונאת בחירות כדי להוביל להעדפת מוריסון שהיה המועמד שלהם.
בספירת הקולות הראשונית הוביל גרדנר, אך לאחר כמה ימי ספירה, "נמצאו" קולות נוספים שניתנו למוריסון במערב המדינה, והוא ניצח בבחירות המקדימות בהפרש של 87 קולות.
בסיבוב השני של ההצבעה נוצח גרדנר על ידי מוריסון בהפרש גדול.
בהמשך השלים גרדנר עם הסנאטור מוריסון, והסכים לתמוך במועמד המועדף עליו למשרת המושל ב-1924, אנגוס וילטון מקלין, בתמורה לתמיכתו של סימונס בו בבחירות של 1928. בעת שהיה מחוץ לחיים הפוליטיים, הוא פנה לעסקים, במיוחד בענף הטקסטיל.
לאחר שנבחר בקלות ב-1928 למשרת מושל קרוליינה הצפונית, קיבל גרדנר על עצמו את ניהול המדינה שהייתה שקועה בחובות, ועד מהרה היה עליו לעסוק בהשפעות השפל הגדול.
הוא קיבל דוח של מכון ברוקינגס על הדרכים לקצץ בהוצאות הממשלה ולצמצם את מיסי הרכוש המקומיים.
גרדנר קידם רבות מהמלצות הדוח באמצעות חקיקה, כולל לקיחת האחריות הפיננסית על הכבישים ובתי הספר מידי המחוזות, והקמת מה שהיה למערכת האוניברסיטאות של קרוליינה הצפונית.
הוא ארגן מחדש את ממשלת המדינה וביצע בה רפורמות.
אף על פי שהיה ליברל, ותומך בזכויות העובדים, נקט גרדנר בעמדה שתמכה במגזר העסקי והתנגדה לארגוני העובדים, כולל בטיפול בשביתה במפעל הטקסטיל לוריי .
עם זאת, הוא קידם באמצעות בית המחוקקים את חוק הפיצויים לעובדים, ותיווך בהצלחה ב-1932 בשביתה של עובדי הטקסטיל באזור גרינסבורו-היי פוינט.
באותה תקופה היו מושלי קרוליינה הצפונית מוגבלים בהגבלת כהונה, כך שהם לא יכלו לכהן ביותר מתקופת כהונה אחת של ארבע שנים.
לאחר תום כהונתו כמושל, שב גרדנר לעיסוקו בעריכת דין ועסק בשדלנות בוושינגטון.
הוא היה היועץ הבלתי רשמי וכותב הנאומים של הנשיא פרנקלין דלאנו רוזוולט, שמינה אותו כיושב ראש המועצה המייעצת של מועצת הגיוס למלחמה , ובהמשך הוא מונה כחבר ועדת החקירה האנגלו-אמריקאית לענייני ארץ ישראל, אך ויתר על המינוי מסיבות בריאות.
בשנים 1946–1947 מונה גרדנר על ידי הנשיא הארי טרומן כסגן מזכיר האוצר של ארצות הברית.
ב-1947 מונה גרדנר על ידי טרומן לתפקיד השגריר בבריטניה, אך לפני יציאתו ללונדון, הוא נפטר במלון סנט רג'יס בניו יורק ב-6 בפברואר 1947 כתוצאה מפקקת כלילית.
הוא נטמן בבית הקברות סנסט שבשלבי.
שבבוילינג ספריגס, קרוליינה הצפונית, היא אוניברסיטה פרטית שקרויה על שמו של גרדנר ועל שם רעייתו, פיי וב גרדנר.
בניין האומנויות היפות שבקמפוס האוניברסיטה נקרא גם הוא על שמו.
בניין מעונות הסטודנטים שב קרוי על שמו, וכן בניין לימודי הכלכלה באוניברסיטת קרוליינה הצפונית בצ'אפל היל, ואחד מבנייני לימודי הביולוגיה באוניברסיטת המדינה של קרוליינה הצפונית.
מקס גרדנר מוענק על פי צוואתו לאנשי הסגל האקדמי של מערכת האוניברסיטאות של קרוליינה הצפונית אשר "תרמו את התרומות הגדולות ביותר לרווחת המין האנושי".
ביתו של גרדנר בשלבי, הקרוי "ובלי" , הוכנס ב-1980 אל המרשם הלאומי של מקומות היסטוריים.
אוֹלִיגוֹפּוֹל (מיוונית עתיקה: "מועטים - למכור") הוא מבנה שוק שבו ענף מסוים נשלט על ידי מספר קטן של מוכרים (אוליגופוליסטים).
כאשר מדובר בשני גופים השולטים בשוק נקרא המצב דואופול.
בגלל שישנם רק מתחרים ספורים בשוק, כל אוליגופוליסט מודע לפעולות רעהו, ושווקים אוליגופוליסטים, לפיכך, מאופיינים במידה רבה של הידודיות (אינטראקטיביות) בין השחקנים העיקריים בשוק, כשכל פעולה מצד אחד האוליגופוליסטים זוכה במהרה לתגובה מן האחרים.
בעת תכנון האסטרטגיה שלהם, אוליגופוליסטים תמיד לוקחים בחשבון את צעדיהם הסבירים של שאר השחקנים בשוק, היות שקיימים מועטים כאלו והדבר אפשרי.
מסיבה זו שווקים ותעשיות אוליגופולים מועדים בסבירות גבוהה להיווצרות קנוניה כלשהי וקרטל בפרט.
בישראל מספר רב של אוליגופולים בשווקים דוגמת תקשורת סלולרית, שיחות חוץ, דלק, טלוויזיה, ועוד.
מונח מקושר, אך הפוך במשמעותו, הוא אוֹלִיגוֹפְּסוֹן – מצב המתרחש כאשר בשוק כלכלי פעיל מספר קטן של קונים, כאשר מספר המוכרים עשוי להיות גדול.
מצב כזה מתרחש בדרך כלל בשווקים שבהם הקונים הם הממשלה או גופים עסקיים גדולים מאוד.
דוגמה טיפוסית לאוליגופסון הוא השווקים לקניית רכיבים המשמשים לייצור כלי רכב, מטוסים ואניות.
שוק שבו יש מוכרים מועטים וקונים מועטים נקרא אוליגופול דו-צדדי.
ישנם חילוקי דעות רבים ביחס לסיבות המביאות להופעתם של אוליגופולים.
לפי אחת התאוריות, לשווקים הפועלים על פי עקרונות קפיטליסטיים יש נטייה טבעית, אחרי שלב של צמיחה מהירה, לקונסולידציה והתרכזות הייצור או המכירה של מוצרים מסוימים בידיים מועטות.
תופעה זו מקושרת לעיתים גם לגלובליזציה – מכירת מוצרי חברה אחת במקומות רבים בעולם.
הסיבה העיקרית לאותה קונסולידציה והגברת הריכוזיות בשוק חופשי, טוענים התומכים בדעה זו, היא היתרון שיש בייצור בסדרי-גודל רחבים של מוצרי צריכה סטנדרטיים.
תאוריה אחרת, הפוכה, אינה רואה הכרח בהיווצרות אוליגופולים, למרות היתרון שיש לייצור בסדרי-גודל רחבים וטוענת כי אוליגופולים, ובמיוחד מבנה אוליגופולי יציב, הוא כמעט תמיד תוצר של מעורבות ממשלתית, במיוחד באמצעות רישיונות ורגולציה של שוק.
על-פי תפישה זו, גם כאשר ישנו יתרון לייצור בסדרי-גודל, הענקת רישיונות או זיכיונות בלעדיים ורגולציה מעלים את חסם הכניסה לשוק ובכך מונעים כניסת יצרנים חדשים לתחום והופכים את האוליגופול ליציב.
העימות בין שתי הדעות הסותרות נוגע במיוחד למצב נפוץ בו אוליגופול הופך לקרטל ומצליח בהעלאת מחירים או הפחתת איכות השירות לצרכנים (או שתיהן) באמצעות השגת הסכמה בין כל היצרנים באוליגופול על תיאום מחירים.
בחירת אסטרטגיית פעולה באוליגופול נעשית תוך התבססות אינטנסיבית על תורת המשחקים, מאחר שזו מאפשרת מידול של התנהגות השחקנים האחרים בשוק:
מודל סטקלברג – מודל בו החברות המתחרות פועלות בזו אחר זו (רלוונטי למשל בשוק בו יש חברה דומיננטית אחת, ושאר החברות ממתינות להחלטתה כדי לגזור משמעויות ורק אז לפעול).
מודל קורנו – מודל בו החברות המתחרות בוחרות בו-זמנית את הכמויות.
מודל ברטראן – מודל בו החברות המתחרות בוחרות בו-זמנית את המחירים.
אוליגוקן היא התקופה הגאולוגית האחרונה בפלאוגן שבעידן הקנוזואיקון.
משך תקופתה 12 מיליוני שנים, מלפני 33.9 מיליוני שנים עד לפני 23.03 מיליוני שנים.
השם הוטבע על ידי היינריך ארנסט בייריך, ד"ר לפלאונטולוגיה באוניברסיטת ברלין, בשנת 1854. מקור השם מיוונית עתיקה: ὀλίγος - מעט, καινός - חדש.
האוליגוקן נחשבת תקופת זמן חשובה בקשר בין העולם הקדום והטרופי של תקופת אאוקן לבין המערכת האקולוגית המודרנית יותר של המיוקן.
בתקופה זו גדל שטח העשב על חשבון היערות הטרופיים, שמעתה שטחם הצטמצם לאזור קו המשווה.
תחילת האוליגוקן מסומן באירוע הכחדה המונית, המכונה Grande Coupure (מצרפתית: "השבר הגדול"), אם כי הכחדה זו קטנה משמעותית מאירועי הכחדה גדולים בהרבה (כמו הכחדת פרם-טריאס ואחרות).
בהכחדה זו נפגעו בעיקר בעלי-חיים ימיים (כמו משפחת הלווייתנים הקדומים).
סיום האוליגוקן והמעבר למיוקן אינו מוגדר בצורה חד-משמעית, אך בכללות הוא מעבר מתקופת האוליגוקן החמה למיוקן הקרה יותר.
האוליגוקן עצמו מחולק לשני גילים: צ'אטיאן ורופליאן.
בישראל קיימים מספר אתרים ובהם סלעים מתקופת האוליגוקן: שמורת מצליח ליד מושב מצליח, נחל שחם מערבית לצומת חולדה (מדרום לכביש 411), ובאזור מושב לכיש.
אוליבר קרומוול היה מצביא ומדינאי אנגלי.
הוא עלה לגדולה בימי מלחמת האזרחים האנגלית, כמנהיג כוחות הפרלמנט, שאותם הוביל לניצחון לאחר שארגן מחדש את הצבא.
בין הסיעות של תומכי הפרלמנט ייצג את האריסטוקרטים בעלי-הקרקעות ("גרנדים"), ובלם את שאיפות הרדיקלים ("לֶוֶולרים") לשוויון פוליטי ולחלוקת האדמות מחדש.
קרומוול היה פוריטני אדוק, ואסר בין היתר על הימורים ועל תיאטרון.
הוא מת ב-1658, ולאחר השבת המלוכה הוצאה גופתו מן הקבר וחוללה ב-1661. בתקופתו הורשו היהודים לחזור לבריטניה, לראשונה מאז ימי אדוארד הראשון, 350 שנה קודם לכן.
אוליבר קרומוול נולד בהנטיגדון, עיירה במזרח אנגליה, לרוברט קרומוול (1560–1617 לערך) ולאליזבת סטיוארט (1564–1654).
הוא היה צאצא לאחותו של תומאס קרומוול, בכיר בחצר המלך הנרי השמיני.
קרומוול למד באוניברסיטת קיימברידג', בגיל 21 נשא אישה ולזוג נולדו תשעה ילדים.
במקצועו היה חקלאי, אך נאלץ למכור את אחוזתו עקב חובות שצבר.
המשבר האישי שעבר הניע אותו להתעוררות דתית, והוא נעשה פוריטני אדוק ומחמיר.
לאחר שהחליט לא לעבור לווירג'יניה שבאמריקה בעקבות דודו, החל לפתח קריירה פוליטית שבמסגרתה נבחר לפרלמנט האנגלי כנציג הנטיגדון, שם כיהן בין השנים 1628–1629. נאום הבכורה שלו עסק בהגנה על דמוקרט רדיקלי שהטיף בעלון שהפיץ להענקת זכות בחירה לכול.
במהלך כהונתו התמיד בהגנה על תושבי מזרח אנגליה, שאותם רצו בעלי אדמות לגרש מאדמתם.
קולו הסמכותי והלהט ששידר היו סימן ההיכר שלו בפרלמנט.
המלך צ'ארלס הראשון נאבק בפרלמנט ובשנת 1642 החל הסכסוך נושא אופי של מלחמת אזרחים.
בשנת 1629 פיזר צ'ארלס את הפרלמנט ושלט בממלכת אנגליה שלטון אישי אבסולוטי.
אך לאחר שנזקק למיסים למימון מלחמותיו ולמימון הצי, נאלץ בשנת 1640 לכנס את הפרלמנט מחדש.
צעד זה הביא לעימות בין הפרלמנט המרדני ובין צ'ארלס.
בשיא העימות הגיע צ'ארלס עצמו אל הפרלמנט ודרש להסגיר לידיו חמישה צירים מרדנים.
הפרלמנט הגן על חבריו, והדרך למלחמת האזרחים נפתחה.
צבאות הפרלמנט המכונים "עגולי הראש" (צבאות המלך כונו "פרשים" או "קאוואלירים") הונהגו על ידי אצילים שתמכו במטרת הפרלמנט – הרוזנים מאסקס והרוזן פיירפקס.
עד 1643 נלחמו הצדדים ללא הכרעה ברורה.
קרבות נוטינגהאם, אדג'היל וטרנהם גרין נסתיימו מבלי להביא לנפילת אחד הצדדים.
קרומוול הצטרף אל הצבא כשבליבו להט מהפכני, אך ללא ניסיון צבאי.
הוא הקים את "חיל הפרשים של מחוזות המזרח", הביא אותו אל שדה הקרב ונחל הצלחה, אך בסוף 1643 הוחזק עדיין חלק ניכר מאנגליה – בעיקר המחוזות בצפונה ובמערבה – בידי חילות המלך והוא כינס פרלמנט משלו, שהתחרה בסמכויותיו עם הפרלמנט המורד.
מורדי הפרלמנט, לעומתו, נעזרו בתגבורת של חיילים סקוטים.
הסקוטים נלחמו בעבור תשלום, אך מטרתם המוצהרת הייתה כפיית השיטה הפרסביטריאנית על אנגליה כולה.
אל מול מצב זה החל קרומוול להתבלט.
חילותיו היו המאומנים ביותר והוא היה הלוחם הטוב ביותר מבין מנהיגי הפרלמנט.
כן הביע עמדה תקיפה נגד הפרסביטריאנים ותמך בחופש דת – פרט לקתולים – דבר שהקנה לו אהדה רבה בקרב אנשי הפרלמנט.
ב-2 ביולי 1644 ניצח צבאו של קרומוול את צבא המלך בקרב מארסטון מור .
תוצאת הקרב הייתה אובדן צפון אנגליה ומותם של ארבעת אלפים מנאמני המלך.
הצלחת קרומוול בצפון אך הדגישה את אוזלת היד של מנהיגי הפרלמנט בדרום, שהפסידו בשורת קרבות שאפשרו לאנשי המלך להתאושש מאסון מארסטון מור.
לאחר מארסטון מור הפך קרומוול למנהיג הבלתי-מעורער של חיילי הפרלמנט וכפה את דעותיו על כל מתנגדיו.
אסקס הודח ואף הסקוטים קיבלו את הנהגת קרומוול.
הפרלמנט הוציא צו שאסר על חבריו לקבל פיקוד קרבי.
אך במהרה הסתבר כי יש לפרש את החוק כך שיחול על כל אדם פרט לקרומוול, שלא היה לו תחליף בהנהגת הכוחות.
כך הפך קרומוול ב-1645 לאדם היחיד שהוא מנהיג צבאי ופוליטי כאחת.
ב-14 ביוני 1645 ניצח קרומוול בקרב נייזבי שסיים למעשה את מלחמת האזרחים האנגלית הראשונה.
בתום הקרב לא נותרה עוד התנגדות מזוינת לפרלמנט בכל רחבי אנגליה.
המלך נשבה עתה בידי צבאות הפרלמנט, אשר התנהגו כלפיו בכבוד.
רבים רצו לראות בשובה של התקופה שלפני מלחמת האזרחים.
נראה היה כי הסכסוך על סמכויות המלך והסכסוך הדתי הוכרעו וניתן להמשיך בענייני המלוכה כמקודם, תוך הגבלות מסוימות על המלוכה.
הפרלמנט עצמו הורכב מאנשים חדשים, שהחליפו את הצירים שתמכו בצ'ארלס ועזבו את הפרלמנט.
רבים מאנשי הפרלמנט היו פרסביטריאנים.
רבים מהם רצו לפזר את הצבא, שלא היה בו כבר צורך.
הצבא, שחייליו כונו עתה "איירונסיידס", חש כי כל שלחם עבורו במשך ארבע שנים עקובות מדם יורד לטמיון.
על מנת שלא יתקיים הסדר המנוגד לרצון הצבא, תפס קרומוול את המלך והחזיק בו כשבוי, בטירה תחת משמר הפרלמנט.
במשך מספר שבועות בשנת 1647 התקיים משא ומתן בין קרומוול למלך.
נראה היה כי ייתכן הסדר שיישא חן בעיני כולם.
אך הקצנתם ההולכת וגוברת של אנשי הצבא הראתה לקרומוול כי לא יוכל לשמש משנה למלך ולו אף מבחינה פורמלית ולאחד מאחוריו את הצבא, שנדחף לקיצוניות מדינית ודתית.
משהבין כי אין תועלת במגעים, נמלט צ'ארלס משביו בנובמבר 1647. במשך שנה התגורר באי וייט, בטירת קאריסברוק.
בינתיים קמו אנשי הפרלמנט, תומכי המלך, הצבא הסקוטי והצי נגד קרומוול ונגד האיירונסיידס.
במסע צבאי קצר ופשוט הביס קרומוול את כל הגורמים שקמו נגדו.
יש הרואים בניצחון זה של קרומוול משום ניצחונה של הדמוקרטיה וניסיון ליצור באנגליה משטר מתקדם בתנאי המאה ה-17, שהקדים במאה וארבעים שנה את המהפכה הצרפתית.
לעומתם יש הרואים בניצחון זה של קרומוול ניצחון של סיעה קיצונית, שכפתה את רצונה על העם האנגלי.
קרומוול ראה כי שלטונו (שבו תלויים היו חייו) וחיי המלך אינם עומדים בקנה אחד.
המלך הובא מטירתו ללונדון והועמד למשפט.
על אף שחילופי שלטון אלימים, הכוללים את הריגתו של המלך, היו לחם חוקה של אנגליה, במיוחד בתקופת מלחמת השושנים, היה מצבו של צ'ארלס שונה.
ריצ'רד השני, אדוארד השני והנרי השישי נרצחו במסתרים ואילו כאן התכנס העם האנגלי ושפט את הריבון, שעל פי המסורת לא ניתן לגעת בו.
היה זה אקט של חילול הקודש, אשר לא חזר מאז בהיסטוריה האנגלית.
על כתב ההוצאה להורג 59 חתימות, אך קרומוול הוא האחראי הבלעדי למעשה.
המלך הוצא להורג בעריפה ב-30 בינואר 1649, וקרומוול היה לריבון על אנגליה, שהוכרזה לראשונה בתולדותיה כרפובליקה (וזאת ב-4 בינואר 1649, עוד טרם הוצאת המלך להורג).
מעשיו של קרומוול הובילו להתמרמרות רבה ולתסיסה בסקוטלנד ואירלנד, אשר אף שבאופן רשמי היו עצמאיות, היו שתיהן תחת כיבוש כוחות אנגלים.
הדיכוי הברוטלי של תומכי המלוכה והמלך צ'ארלס הראשון ב-1649 השאיר רושם עז על העם האירי.
דוגמה בולטת למעשי הטבח היא הטבח של כ-3,500 איש בעיר דרוהדה שבאירלנד, מספר הכולל כ-2,700 חיילים מלוכנים וכל איש בעיירה אשר נשא נשק, כולל אסירים, כמרים קתולים ואזרחים.
קרומוול ראה את הטבח כמוצדק משום שמגיני העיר המשיכו להילחם גם לאחר פריצת חומות העיר, דבר שהיווה לטענתו הפרה של נורמות המלחמה.
קרומוול טמן את הזרעים למה שבימינו קרוי סכסוך צפון אירלנד בכך שחילק קרקעות רבות שהיו בידי קתולים קודם המרד האירי, והעבירן לידי פרוטסטנטים ששירתו לצידו במערכה, צעד שהוריד את אחוז הבעלות הקתולית על הקרקע מ-59% טרום המרד ל-22% לאחר המרד.
מעבר הקרקעות הוביל גם להתיישבות פרוטסטנטית רחבת היקף באירלנד ובעיקר בצפונה.
לאחר ניצחונותיו של קרומוול ולפני יציאתו לסקוטלנד העניק לו הפרלמנט את הפיקוד על כלל כוחות הפרלמנט.
לאחר כיבוש אירלנד פנה קרומוול לדיכוי התקוממות בסקוטלנד.
ב-1651 פלש הצבא הסקוטי לאנגליה על מנת להמליך את המלך צ'ארלס השני, בנו של צ'ארלס הראשון ויורשו.
בקרב ווסטר, בספטמבר 1651, הוכרעו הצבאות הסקוטיים וצ'ארלס השני נמלט אך בקושי, כשהוא מסתתר בעץ אלון.
בין השנים 1649–1653 קמה באנגליה רפובליקה, מעשה נדיר באירופה של אותה תקופה.
הרפובליקה נודעה בשם "חבר העמים של אנגליה" ("The Commonwealth of England").
צורת התנהלותו של קרומוול מבוקרת על ידי רבים כקשה, לא-נבונה ורודנית.
קרומוול נקט אכזריות לשם דיכוי מרידות והתקוממויות, במיוחד התקוממויות בתוך צבאו, עקב אי תשלום שכר החיילים.
קרומוול גם לא גילה אהדה לקבוצה זו או אחרת, אפילו לא לתומכי הפרלמנט בזמן מלחמת האזרחים, ואף שחרר מתפקידם 96 חברי פרלמנט שלא היו נאמנים לו.
בתחילה השאיר קרומוול את סמכויות ניהול מדיניות הפנים בידי הפרלמנט, שביטל את בית הלורדים ואת תואר המלך בטענה שהם מהווים סכנה לחופש העם.
בהמשך, עם נטילת יותר ויותר סמכויות מהפרלמנט לידיו, נותר מכל מוסדותיה של בריטניה – המלוכה, בית הלורדים והפרלמנט – רק שריד עלוב לפרלמנט אשר כונה "פרלמנט השיירים" (Barebone Parliament), עושה דברו של קרומוול.
אך גם בזאת לא היה לו די.
ב-20 באפריל 1653 הוא פיזר את הפרלמנט וביולי אותה שנה כינס פרלמנט משלו, שאת אנשיו מינה באופן אישי.
גם פרלמנט זה לא היה לפי רוחו, והוא פוזר סופית בספטמבר 1654. לאחר מכן מונה פרלמנט נוסף, שכן כצ'ארלס בשעתו, נאלץ לכנס פרלמנט על מנת לממן את מלחמותיו היקרות.
במשך כל תקופת שלטונו כינס פרלמנטים ופיזרם על פי רצונו.
ב-1653 הוצעה לקרומוול המלוכה על ידי הפרלמנט שכונס תחת חוקה חדשה.
קרומוול, אשר שפך דם רב בשם הרפובליקה האנגלית והביא להריגת המלך, היסס אם לקבל את התואר.
לאחר התלבטות של שישה שבועות הוא דחה את התואר, בעיקר בשל התנגדות בכירים בצבא.
לאחר מכן הוענק לקרומוול התואר "לורד פרוטקטור של אנגליה, סקוטלנד ואירלנד" שהעניק לו את כל סמכויות המלך מלבד התואר.
כחלק מאותן סמכויות קיבל קרומוול את הזכות למנות את יורשו ולהעניק תוארי אצולה, זכות שהוא ניצל בדומה למלכים שבאו לפניו.
בשנת 1651 חוקק קרומוול את חוק הספנות שקבע שכל סחורה המיובאת לאנגליה מחויבת להגיע באוניות אנגליות.
חוק זה הציב את אנגליה כמעצמת סחר בקנה מידה בין-לאומי, אולם גם עורר על אנגליה את חמתן של מדינות אחרות, בעיקר הולנד שהייתה באותה תקופה מעצמת סחר בפני עצמה.
ב-1652 פרצה מלחמה שהסתיימה ב-1654 בניצחון הצי האנגלי בפיקודו של רוברט בלייק.
קרומוול גם הוביל בהצלחה מלחמה נגד ספרד שבסיומה כבשה אנגליה את ג'מייקה ואת גיברלטר.
קרומוול נודע כמצביא דגול, אולם כפוליטיקאי היה נטול דמיון פוליטי ומשום כך לא היה מסוגל להקים ממשלה רחבה ויציבה, למרות מספר ניסיונות.
בסופו של דבר פיצל קרומוול את אנגליה ל-12 מחוזות, כל אחד מהם בשליטתו של גנרל בצבא.
כך הייתה תקופת שלטונו של קרומוול לתקופה של רודנות צבאית.
מורשתו העיקרית של קרומוול היא שהשליט האמיתי באנגליה הוא הפרלמנט.
גם קודם לקרומוול המלך היה זקוק לפרלמנט (למעשה לאצילים בתוכו) כדי לגייס צבא וכדי לאסוף כסף, אבל תקציב המדינה היה בעצם תקציב המלך, מדיניות המדינה הייתה מדיניות המלך.
בעקבות קרומוול הפרלמנט קבע את כל המדיניות הפיננסית של אנגליה, וכן את כל הקשור לצבא.
מאז למלך/ מלכת אנגליה יש מעט סמכויות.
מבחינה צבאית קרומוול הקים את מה שהאנגלים קראו לו צבא "המודל החדש".
עד קרומוול, רובו של הצבא היה מורכב מאיכרים שגויסו על ידי האציל שלהם, הם לא היו מאומנים ולרוב כלי הנשק שלהם היו גרזנים וכלי עבודה אחרים.
קרומוול החל לארגן את הצבא במבנה של יחידות כשלכל יחידה יש תפקיד משלה ולפיו החיילים התאמנו.
קרומוול בנה חיל פרשים מאורגן ומסודר.
כל החיילים היו שכירים ומקצועיים בתחומם, והשינויים האלה ומשמעת הברזל הביאו לניצחונותיו.
קרומוול היה המנהיג האנגלי הראשון שהתיר את חזרת היהודים לבריטניה, 350 שנה לאחר שגורשו מבריטניה על ידי המלך אדוארד הראשון.
קרומוול גם היה הראשון שהתיר בניית בית כנסת ובית קברות.
כלורד מגן, קרומוול היה מודע למעורבות הקהילה היהודית בכלכלת הולנד, היריבה המסחרית המובילה של אנגליה.
סובלנותו של קרומוול כלפי הזכות לפולחן פרטי לאלה שאינם חלק מהפוריטניזם שבו דגל, הביאה אותו לעודד את היהודים לחזור לבריטניה בשנת 1657, למעלה מ-350 שנה לאחר שגורשו מבריטניה על ידי המלך אדוארד הראשון, בתקווה שהם יעזרו להאיץ את ההתאוששות הכלכלית לאחר מלחמות האזרחים.
אך לקרומוול היה מניע ארוך טווח להחלטתו לאפשר ליהודים לחזור, וזו הייתה התקווה שהם יתנצרו ולכן ימהרו להביא לביאה השנייה של ישו, בסופו של דבר.
בוועידת ווייטהול בדצמבר 1655 הוא ציטט מהאיגרת אל הרומאים על הצורך לשלוח מטיפים נוצרים ליהודים.
ויליאם פרינה, שהיה פרסביטריאני, התנגד בתוקף למדיניותו הפרו-יהודית של קרומוול, שהיה קונגרציונליסט .
מותו והוצאה להורג לאחר המוות
קרומוול נפטר בשנת 1658 מסיבה לא ברורה, כנראה בעקבות מחלת המלריה או בעקבות הרעלה.
בנו ריצ'רד קרומוול ירש את תפקידו, התגלה כשליט בלתי ראוי והורד מהשלטון מקץ שמונה חודשים.
לאחר תקופה נטולת שליט הכתיר הפרלמנט מחדש, שנתיים לאחר מותו של קרומוול, את צ'ארלס השני כמלך.
בשנת 1661 הוצאה גופתו של אוליבר קרומוול ממקום קבורתה בכנסיית וסטמינסטר והועברה טקס של הוצאה להורג לאחר המוות ב-30 בינואר, אותו תאריך שבו הוצא להורג צ'ארלס הראשון.
גופתו נזרקה לבור וראשו הוצג לראווה על עמוד מחוץ למנזר וסטמינסטר עד 1685. לאחר מכן החליף ראשו מספר ידיים עד שבסופו של דבר הוא נקבר באוניברסיטת קיימברידג' בשנת 1960.
סרטו של הבמאי קן יוז "קרומוול" משנת 1970 נותן תיאור נאמן למדי של חיי קרומוול.
את תפקיד קרומוול משחק השחקן ריצ'רד האריס ואת תפקיד המלך צ'ארלס הראשון משחק סר אלק גינס.
הסרט הוא ספקטקל הוליוודי בנוסח שנות השישים, וכולל תיאורים נרחבים של קרבות, אך גם תיאור מפורט של עמדות הצדדים בסכסוכים שבין המלך והפרלמנט שהובילו למלחמה.
בספרו של אלכסנדר דיומא האב עשרים שנה אחרי (ספר ההמשך לשלושת המוסקטרים), מתואר מהלך עלייתו לשלטון של אוליבר קרומוול.
העלילה בספר שונה קצת מהמציאות, ולא מוזכרת בו השנה שבה שהה צ'ארלס הראשון באי וייט, אלא רק תפיסתו והוצאתו להורג של צ'ארלס.
בספר, מנסים ארבעת המוסקטרים להציל את המלך ולהביאו לצרפת, אך נכשלים.
באלבום "Monty Python Sings" מובא בקצרה סיפורו של אוליבר קרומוול, כפי שנכתב על ידי ג'ון קליז.
חברי קבוצת מונטי פייתון שרים אודות קורותיו של קרומוול לפי הלחן של ה-Heroic Polanaise בלה מז'ור מאת פרדריק שופן.
בשיר "Irish Blood, English Heart" מביע מוריסי סלידה מאוליבר קרומוול בשורה
אוליבר רולף קאן (גרמנית: Oliver Rolf Kahn; נולד ב-15 ביוני 1969 בקרלסרוהה שבגרמניה המערבית) הוא כדורגלן עבר גרמני ששיחק בעמדת השוער, בעיקר בקבוצת באיירן מינכן, עמה זכה ב-23 תארים קבוצתיים.
קאן כיכב בנוסף בנבחרת גרמניה בכדורגל מ-1995 ועד 2006, הגיע עמה לגמר מונדיאל 2002, ושימש תקופה קצרה כקפטן.
במונדיאל 2002, הוא זכה בכדור הזהב של אדידס – פרס השחקן הטוב ביותר, (קאן הוא השוער היחיד בהיסטוריה שזכה בפרס זה) ובפרס יאשין – פרס השוער הטוב ביותר בגביע העולם בכדורגל, בו ספג רק שלושה שערים.
הוא שיחק עם הנבחרת גם בטורינירים יורו 2000 ויורו 2004. בין השנים 1998–2002 נבחר ארבע פעמים ברצף לתואר שוער השנה באירופה.
בתקופה זו נחשב בעיני רבים לשוער הטוב בעולם.
במרץ 2004 נבחר על ידי פלה לאחד מ-125 שחקני הכדורגל החיים הטובים בעולם.
קאן החל לשחק בקרלסרוהה כאשר היה בן שש, בקבוצה בה שיחק אביו רולף בשנות ה-60 של המאה ה-20. תחילה שיחק כשחקן שדה, ואחר כך הועבר לעמדת השוער.
קאן הוקפץ לסגל הקבוצה הבוגרת של קרלסרוהה בעונת 1987/88, כמחליף לשוער הבכיר, אלכסנדר פמולה.
בנובמבר 1987 ערך קאן את הופעת הבכורה בהרכב, בניצחון הביתי 4-0 על פ.צ.
עם זאת, רק בשנת 1990 קאן הפך לשוער הבכיר של הקבוצה, תחת המאמן וינפריד שפר.
הצלחתו של קאן בקרלסרוהה גררה התעניינות ממועדונים גדולים, ולאחר שנבחר בשנת 1994 כשוער השנה בגרמניה, ואף זומן לסגל נבחרת גרמניה למונדיאל 1994, עבר קאן לבאיירן מינכן בקיץ 1994.
בקיץ 1994, לאחר שהצטיין במדי קרלסרוהה, הוחתם קאן במועדון הפאר באיירן מינכן, כמחליפו המיועד של השוער ריימונד אאומן.
באיירן מינכן שילמה עבורו 4.6 מיליון מארק גרמני לקרלסרוהה, סכום עתק עבור שוער בימים אלה.
קאן סבל בעונתו הראשונה בבאיירן מקרע ברצועה הצולבת, שהשבית אותו לאורך תקופה ארוכה, בה שימש השוער סוון שויאר כשוער הראשי.
בעונתו השנייה של קאן בבאיירן מינכן, 1995/96, הקבוצה זכתה בגביע אופ"א לאחר ניצחון במפגש כפול על בורדו בשלב הגמר.
בעונת 1996/97 זכה קאן באליפות הראשונה שלו במדי באיירן מינכן, ובגביע הליגה הגרמנית, ונבחר בפעם השנייה בקריירה כשוער השנה בגרמניה, לאחר שזכה כבר בתואר זה כששיחק בקרלסרוהה.
זו הייתה זכייה ראשונה מתוך שש זכיות רצופות בתואר זה עבור קאן.
בעונת 1997/98 זכה קאן עם באיירן מינכן בגביע הגרמני, לאחר ניצחון 2-1 בגמר על דיסבורג.
בעונת 1998/99 זכה קאן באליפות הבונדסליגה, אך היה חלק מאחד המשחקים הטראומטיים ביותר בהיסטוריה של באיירן מינכן, שהובילה 1-0 בגמר ליגת האלופות 1999 מול מנצ'סטר יונייטד, אך הפסידה 2-1 לאחר שקאן ספג שני שערים בתוספת הזמן.
על אף זאת, נבחר שוב קאן כשוער השנה בגרמניה.
בעונת 1999/00 זכה קאן בדאבל, כשהקבוצה זכתה באליפות, וניצחה את ורדר ברמן בתוצאה 3-0 בגמר הגביע הגרמני.
קאן נבחר בתום עונה זו ככדורגלן השנה בגרמניה.
בעונת 2000/01 קאן ספג כרטיס אדום ביזארי, כאשר באיירן מינכן פיגרה 3-2 מול הנזה רוסטוק במשחק ליגה, ובהתקפה האחרונה במשחק קאן עלה לעזרת ההתקפה בבעיטת קרן לטובת באיירן מינכן, והבקיע שער בידו.
בתום העונה, קאן נבחר ככדורגלן השנה בגרמניה בפעם השנייה ברציפות.
באותה שנה, זכה קאן עם באיירן מינכן בגביע הבין-יבשתי לאחר ניצחון בגמר על בוקה ג'וניורס, אך הפסיד לליברפול במשחק הסופר קאפ האירופי.
את עונת 2001/02 סיימו קאן ובאיירן מינכן ללא תארים, ובמקום השלישי בבונדסליגה, מרחק שתי נקודות מהאלופה בורוסיה דורטמונד ונקודה מהסגנית באייר לברקוזן.
בעונת 2002/03 קאן היה חלק מעונה חלשה של באיירן מינכן בליגת האלופות, אותה סיימה מוקדם מהצפוי, עם שתי נקודות בלבד בשלב הבתים מתוך 18 אפשריות.
למרות זאת, בתום אותה עונה זכתה באיירן מינכן בדאבל נוסף, לאחר זכייה באליפות בפער של 16 נקודות מהסגנית שטוטגרט, ובגביע הגרמני לאחר ניצחון 3-1 על קייזרסלאוטרן בגמר.
בעונה זו קאן ביצע טעויות רבות, אך עדיין שמר על אפודת השוער הראשון.
גם בעונת 2003/04 קאן לא חזר ליכולתו הקודמת, ואף ספג שער מבעיטה חלשה של רוברטו קרלוס מריאל מדריד בשמינית גמר ליגת האלופות, שבדיעבד גרמה להדחתה של באיירן מינכן מהמפעל.
בעקבות כך, זכה קאן לביקורות שליליות רבות.
באיירן מינכן נשארה בידיים ריקות בעונה זו גם בליגה וגם בגביע הגרמני.
בשתי העונות הבאות, קאן ובאיירן מינכן זכו בשני דאבלים רצופים, כאשר באיירן מינכן זכתה בשתי אליפויות ופעמיים בגביע הגרמני, לאחר ניצחונות בגמר של 2004/05 בתוצאה 2-1 על שאלקה 04 ובגמר של 2005/06 בתוצאה 1-0 על איינטרכט פרנקפורט.
בשנת 2006, לפני משחק מול ארמיניה בילפלד, קאן נפגע בעינו מכדור ששלח אליו שוער המשנה מיכאל רנסינג במהלך אימון שוערים, ומסיבה זו החמיץ את המשחק, ורנסינג עמד בשער במקומו.
בעונת 2006/07 כשלו קאן ובאיירן מינכן, שסיימו במקום הרביעי בלבד בבונדסליגה, ואיבדו את מקומם בליגת האלופות בעונת 2007/08.
עונת 2007/08 הייתה האחרונה של קאן בקריירה, ובעונה זו החל תהליך חילופי הדורות בעמדת השוער בבאיירן מינכן, כאשר קאן עדיין היה השוער הבכיר, אך מיכאל רנסינג קיבל יותר ויותר הזדמנויות, שכן הוא היה מיועד לרשת את מקומו של קאן בתום העונה.
בעונה זו זכתה באיירן מינכן בדאבל, החמישי של קאן בקריירה, לאחר זכייה באליפות בפער של עשר נקודות מהסגנית ורדר ברמן, וניצחון 2-1 בהארכה על בורוסיה דורטמונד בגמר הגביע הגרמני.
בגביע אופ"א באיירן וקאן נחשבו כמועמדים הבכירים לזכות במפעל, אך כשלו בחצי הגמר מול זניט סנט פטרסבורג, כאשר הובסו במשחק הגומלין בתוצאה 4-0, במשחק חלש של קאן.
בתום עונה זו, קאן פרש סופית ממשחק פעיל, כאשר במשחק הרשמי האחרון של קאן ניצחה באיירן מינכן את הרטה ברלין בתוצאה 4-1 במסגרת הבונדסליגה.
במאי 2008 ערך קאן את הופעתו האחרונה, בניצחון 3-0 על הקבוצה ההודית מוהון בגאן בקולקטה, במשחק שנערך בסיבוב של באיירן מינכן באסיה.
קאן פתח בהרכב במשחק זה, שנערך לעיני 120 אלף צופים, והוחלף על ידי מיכאל רנסינג בדקה ה-55. בספטמבר 2008 נערך לכבודו של קאן משחק הוקרה של באיירן מינכן מול נבחרת גרמניה, שהסתיים בתיקו 1-1.
קאן ערך 429 הופעות ליגה במדי באיירן מינכן, והוא ממוקם במקום השני בטבלת שיאני ההופעות של באיירן מינכן בבונדסליגה, לאחר ספ מאייר.
לקאן סך הכל 557 הופעות ליגה במצטבר, בקרלסרוהה ובבאיירן מינכן יחדיו, נתון הממקום אותו במקום השלישי בטבלת שיאני ההופעות של הבונדסליגה בכל הזמנים, לאחר קרל היינץ קורבל ומנפרד קאלץ, והוא השוער עם מספר ההופעות הגדול ביותר בבונדסליגה.
קאן אף מחזיק בשיא הבונדסליגה לשמירה על רשת נקייה, עם 197 משחקים כאלו.
קאן זומן לסגל נבחרת גרמניה למונדיאל 1994, כאשר עוד היה שחקן של קרלסרוהה, אך לא היה מועמד לשחק, שכן השוער הבכיר היה בודו אילגנר, ומחליפו הראשון היה אנדראס קפקה.
ביוני 1995 ערך את הופעת הבכורה במדים הלאומיים בניצחון 2-1 על נבחרת שווייץ.
קאן זומן לסגל הגרמני ליורו 1996, בו זכתה נבחרת גרמניה, אך לא שותף כלל, ושימש ביחד עם אוליבר רק גיבוי לאנדראס קפקה.
גם את מונדיאל 1998 ראה קאן מהספסל, כאשר קפקה עדיין היה השוער הראשון.
לאחר פרישתו של קפקה מהנבחרת, קאן הפך באופן מיידי לשוער הראשון, ועמד בשער הנבחרת ביורו 2000, בו כשלה גרמניה והודחה כבר בתום שלב הבתים.
לאחר הטורניר קאן ירש את סרט הקפטן מאוליבר בירהוף.
בשנת 2001, קאן היה שותף לתצוגת נפל של הנבחרת, בתבוסה 5-1 לנבחרת אנגליה על אדמת גרמניה במסגרת מוקדמות מונדיאל 2002, שאילצה את נבחרת גרמניה לעבור מפגש פלייאוף כפול מול נבחרת אוקראינה, שבסיומו גרמניה ניצחה והעפילה למונדיאל 2002 עצמו.
הציפיות מנבחרת גרמניה לקראת המונדיאל היו נמוכות, אך גרמניה הגיעה עד לגמר, כאשר קאן סופג שער אחד בלבד בששת המשחקים שקדמו לגמר.
בגמר מונדיאל 2002 הפסידו קאן ונבחרת גרמניה בתוצאה 2-0 לנבחרת ברזיל.
קאן שיחק פצוע בגמר זה, אך סירב לתלות את ההפסד בפציעתו.
למרות ההפסד בגמר, קאן זכה בכל תואר אישי אפשרי במונדיאל זה, בו הציג יכולת מצוינת.
קאן זכה בכדור הזהב לשחקן המצטיין, והיה השוער הראשון בהיסטוריה לזכות בפרס זה.
קאן זכה גם בפרס יאשין (כפפת הזהב) לשוער המצטיין, ונכלל בנבחרת מצטייני הטורניר.
הוא שיחק עם הנבחרת גם בטורנירים יורו 2000 ויורו 2004. בין השנים 1998–2002 נבחר ארבע פעמים ברצף לתואר שוער השנה באירופה.
בשנת 2004 קאן השתתף עם נבחרת גרמניה ביורו 2004, אך כמו ביורו 2000, כשלה גרמניה והודחה כבר בשלב הבתים.
לאחר טורניר זה, קאן העביר את סרט הקפטן למיכאל באלאק.
בנוסף, פוטר מאמן הנבחרת רודי פלר, והוחלף ביורגן קלינסמן, שהנהיג שיטת רוטציה בין קאן, לבין השוער המחליף הוותיק שלו ינס להמן, על מנת לעודד תחרות בין קאן ולהמן, שהיו ידועים כמתחרים ויריבים עיקשים.
הדבר נראה בגביע הקונפדרציות 2005, בו גרמניה סיימה שלישית וערכה חמישה משחקים, כאשר קאן ולהמן התחלקו במשחקים ביניהם ואף עם השוער השלישי טימו הילדברנד.
באפריל 2006 הכריז קלינסמן כי להמן יהיה השוער הראשון של גרמניה במונדיאל 2006 שנערך בגרמניה.
על אף שקאן לא הסתיר את חוסר שביעות רצונו מהחלטתו של קלינסמן, הוא הסכים לשמש שוער שני, ואף עמד מאחורי להמן, ובירך אותו על תצוגתו ברבע הגמר מול נבחרת ארגנטינה, בה הדף שני פנדלים בבעיטות ההכרעה, וסייע לגרמניה להעפיל לחצי הגמר.
להמן המשיך לעמוד בשער גם בחצי הגמר, בו הפסידה גרמניה בתוצאה 2-0 לנבחרת איטליה.
במשחק על המקום השלישי, בו ניצחה גרמניה 3-1 את נבחרת פורטוגל, הוחלט לכבד את קאן בחולצת ההרכב, בהופעתו האחרונה במדים הלאומיים.
מיכאל באלאק אף ויתר עבורו על סרט הקפטן למשחק זה.
קאן הצטיין במשחק זה, ולאחריו הכריז על פרישה מהנבחרת לאחר 86 הופעות, מתוכן 49 כקפטן.
קאן מעולם לא זכה עם גרמניה במונדיאל, אך סיים פעם אחת במקום השני ופעם אחת במקום השלישי.
קאן נולד בקרלסרוהה, למשפחה עם שורשים בגרמניה ובלטביה.
אחיו הגדול של קאן, אקסל, שיחק בקרלסרוהה כאשר זו שיחקה בליגת הבונדסליגה השנייה.
בשנת 1999 נישא קאן לסימון, ממנה יש לו שני ילדים.
בשנת 2003 נפרד הזוג, אך לא התגרש רשמית.
בין השנים 2003 ו-2008 היה קאן במערכת יחסים עם ורנה קרט.
בשנת 2009 חזר קאן לסימון, אך הזוג התגרש באופן סופי באותה שנה.
בשנת 2011 נישא קאן לסווניה במינכן, ולהם ילד אחד.
בשנת 2008 שימש קאן פרשן ואנליסט למשחקי נבחרת גרמניה ביורו 2008 עבור ערוץ ZDF הגרמני.
בשנת 2009 שימש קאן חלק מצוות שיפוט של הטלוויזיה המרכזית של סין לאיתור השוער הסיני הצעיר הטוב ביותר.
בשנת 2011 החל קאן במגעים עם ערוץ SAT 1 הגרמני ליצירה של תוכנית דומה בגרמניה.
בשנת 2009 דחה קאן הצעה של שאלקה 04 לשמש כמנג'ר בקבוצה.
בשנת 2010 קיבל קאן תואר מאסטר במנהל עסקים מאוניברסיטת האגן שבגרמניה, ובמקביל קיבל רישיון לאמן קבוצות כדורגל.
באפריל 2011 נקנס קאן בסכום של 125 אלף אירו על העלמת מס, מאחר שלא הצהיר על רכישה של מוצרי יוקרה בסך 6000 אירו בדובאי.
בשנת 2015 חברת משחקי המחשב קונאמי הצהירה שקאן יככב במשחק פרו אבולושן לשנת 2016 כאחת מאגדות הכדורגל של המשחק.
ראוי לציין שמסיבה לא ידועה, קאן לא אישר עד אז להשתמש בשמו במשחקי מחשב ומשתמשים בשם ינס מאסטרמאן (מאסטרמאן הוא שם בדוי, וינס הוא שמו של יריבו המר ביותר, ינס להמן).
קאן שימש החל מינואר 2020 כחבר דירקטוריון בבאיירן מינכן, ב-27 במאי 2023 פוטר מתפקידו.
איש המשחק בגמר ליגת האלופות 2001
השחקן ההוגן של אופ"א: 2001
אניקיוס אוליבריוס (לטינית: Anicius Olybrius) היה קיסר רומי בין 11 ביולי 472 ו--2 בנובמבר 472.
אוליבריוס היה ככל הנראה מצאצאי אניקיוס הרמוגניאנוס אוליבריוס, שהחזיק במשרת הקונסול בשנת 395 ואשתו נקראה אניקיה יוליאנה.
מכאן ניתן להקיש ששניהם היו מחברי משפחת אניקיוס החזקה באיטליה.
בערך בשנת 454 נישא לפלקידיה, בתם הצעירה של הקיסר ולנטינינוס השלישי וליקיניה אאודוקסיה.
ייתכן והמניע לנישואים היה רצונו של ולנטיניוס לחזק את קשריו עם האצולה האיטלקית, במיוחד בעימותו מול גנרלים רבי עוצמה כמו פלביוס אאטיוס (aëtius).
ולנטיניוס הורה על רציחתו של פלאביוס אאטיוס וזמן קצר אחרי כן, במרץ 455, נרצח ולנטיניוס אף הוא ואת הכתר תפס פטרוניוס מקסימוס.
חודשיים אחרי כן, ככל הנראה כאשר אוליבריוס היה בקונסטנטינופול בזזו הוונדלים את רומא ושבו את הקיסרית אאודוקסיה ואת רעייתו של אוליבריוס, פלקידיה.
עם שובם, כנראה בעקבות הסכם, ניתנה אחותה הצעירה של פלקידיה, אאודוקיה, כרעיה להונריק, בנו של מנהיג הוונדלים גאיזריק.
אחרי מותו של הקיסר מיוריאנוס בשנת 461 הפעיל גאיזריק לחץ למינוי אוליבריוס, עמו היה קשור עתה בקשרי נישואין, למשרת הקיסר.
סיבה נוספת הייתה יכולה להיות נוכחותו של גאוּדנטיוס, בנו של פלאביוס אאטיוס, בחצרו.
לחציו לא הועילו ולתפקיד מונה ליביוס סוורוס, בן חסותו של הגנרל הברברי ריקימר.
גאיזריק הפעיל לחצים למנותו שוב בשנת 465, אך גם כאן נכזבו תקוותיו ולתפקיד מונה אנתמיוס.
בשנת 472 נשלח אוליבריוס לאיטליה על-ידי לאון הראשון, לכאורה כדי לסייע לקיסר אנתמיוס במאבקו בריקימר, חותנו ובהמשך, לנסות לכרות ברית בין ביזנטיון לבין הוונדלים, שעם מלכם היה אוליבריוס קשור בקשרי נישואין.
ככל הנראה, שיחק כאן ליאו משחק כפול.
הוא חשש מכך שאוליבריוס ישנה את טעמו כאשר יגיע לרומא וישלב כוחות עם גאיזריק כדי להשתלט על רומא.
הכרוניקאי הביזנטיני מאלאלאס מספר כי ליאו שלח במקביל שליחים לאנתמיוס ובידם הוראה כפולה: הרוג את ריקימר ואחר כך הרוג את אוליבריוס עצמו.
ככל הנראה, ריקימר תפס את השליחים והציג את מכתבי ההוראה לאוליבריוס.
ככל הנראה במהלך חודש אפריל 472 מונה אוליבריוס לתפקיד הקיסר.
מאחר שאנתמיוס נרצח בהוראת ריקימר רק ביולי, הוא שלט ככל הנראה כקיסר משך חודשיים בעוד קודמו בחיים.
אחרי מותו של ריקימר זמן קצר אחרי כן, הגיע בן אחותו גונדובאד, למלא את מקומו.
זמן לא רב אחרי כן, במהלך החודש השישי או השביעי לכהונתו, נפטר אוליבריוס בנסיבות טבעיות.
הוא נחשב לנצר האחרון לשושלת תאודוסיוס.
אשתו ובנותיו, שנותרו כל העת בקונסטנטינופול, האריכו ימים שנים רבות אחריו.
אוליגוקלז הוא מינרל טקטוסיליקטי, סיליקטים במבנה מרחבי, השייך לקבוצת המינרלים הידועים בשם פלגיוקלז (סוג של פצלת השדה).
מקור השם מיוונית "שבירה קטנה" – משום שזוויות הפצילות שונות מאוד מ-90°.
האוליגוקלז מצוי באמצעיתה של שורת המינרלים האיזומורפית מקבוצת הפלדספטים (פצלות השדה), המתחילה באלביט ומסתיימת באנורתיט.
האוליגוקלז הוא אחד המינרלים הפחות ידועים, ומוכר יותר כאבני חן בשמות "אבן שמש" (sunstone) ו"אבן ירח" (moonstone).
אבן השמש מכילה פתיתים של המטיט הנותנים לה גוון אדמדם.
אבן הירח זוהרת בשל מבנה השכבות הפנימי בדומה ללברדורסנס, אך ללא הגוונים המרהיבים של הלברדוריט.
האוליגוקלז מצוי בעיקר בסלעי גרניט, סיאניט וגנייס.
אוליגודנדרוציט מידע כללי סוג רקמה רקמה עצבית סוג התא גליה מיקום מערכת העצבים המרכזית תפקיד בידוד חשמלי של קרום תא העצב זיהוי רוברטסון, 1899 מאפיינים מבניים גודל גוף התא 20–10 מיקרון אברונים ייחודיים אין מאפיין ייחודי מבודד
האוליגודנדרוציטים או אוליגודנדרוגליה הם מגוון תאי גלייה היוצרים את מעטה המיאלין מסביב לסיבים עצביים במערכת העצבים המרכזית של בעלי חוליות.
כל תא אוליגודנדרוציטי שולח זרועותיו לעבר מספר אקסונים, עד 50 במספר, המתלפפות כל אחת למעטה מיאלין באורך כמיקרומטר.
המרווחים בין המקטעים על אותו האקסון, נקראים מרווח ראנוויה.
שמם בא מיוונית, בה משמעו "מספר תאים עציים" (Oligodendrocytes) או "מספר עצי דבק" (oligodendroglia).
על אף שמם הדומה לזה של דנדריטים, אין מגע בין השניים והדמיון הוא רק בצורתם.
המקבילים לתאים אלה במערכת העצבים ההיקפית הם תאי שוואן.
אוליגודנדרוציטים יכולים להחליף את עצמם במהלך חייו של אדם.
מעטה המיאלין שיוצרים האוליגודנדרוציטים מקטין באופן ניכר את המוליכות והקיבול החשמליים של קרום הסיב העצבי.
כתוצאה מכך מתארך קבוע הזמן האופייני לזליגת זרם חשמלי מהסיב, ומצטמצמת הנחתת הזרם החשמלי העובר בסיב.
בפרט, בסיבים מצופי מיאלין מהירות הדחף העצבי גדלה ביחס ישר לקוטר הסיב, בעוד שבסיבים חשופים היא גדלה ביחס לשורש הריבועי של קוטר הסיב.
כמו כן, מעטפת המיאלין מונעת קצרים בין הנוירונים.
הודות לכך, סיבי עצב העטופים במיאלין מסוגלים להעביר דחפים עצביים במהירות דומה לזו של סיבים חשופים עבים הרבה יותר.
המזעור המושג מאפשר למוחם של בעלי חוליות להכיל מספר גדול הרבה יותר של תאי עצב וסיבים המקשרים ביניהם.
מספר מחלות אוטואימוניות, כגון טרשת נפוצה, כרוכות בפגיעה במעטה המיאלין שיוצרים האוליגודנדרוציטים, תהליך המכונה דמיאלינציה.
איבוד המיאלין עשוי להביא לביטוי גנים ייעודיים הרותמים תאי גזע להתמיין לאוליגודנדרוציטים שישקמו חלקית את מעטה המיאלין.
מנגנון שיקום זה אינו מצליח להתמודד עם התקפות חוזרות ונשנות של תאי T על האוליגודנדרוציטים, ונוצרת רקמה צלקתית על הסיבים העצביים.
ALD היא דוגמה למחלה נוספת הנובעת מליקוי תורשתי בהתפתחות מעטה המיאלין.
אוליגודנדרוציטים פגיעים גם להידבקות בנגיף JC, המביא להתפרצות חולי מוח מתקדם רב-מוקדי.
מרבית האוכלוסייה האנושית (70%-90%) נדבקת בנגיף עד גיל ההתבגרות, הנותר רדום עד להיחלשות המערכת החיסונית.
התפרצות המחלה כרוכה בהרס אוליגודנדרוציטים, המביא לתסמינים השונים של איבוד מעטה המיאלין.
מעריכים כי כחמישה אחוזים מחולי האיידס עשויים ללקות במחלה זו.
קיימים טיפולים העשויים להאט את אובדן מעטה המיאלין ולשכך כמה מתסמיני המחלות.
בשלב זה לא קיים טיפול המשקם את מעטה המיאלין מחדש, אך זהו נושא ער למחקר.
גידולים באוליגודנדרוציטים מכונים אוליגודנדרוגליומות ().
בכימיה, אוליגומר (מיוונית ολιγος, אוליגוס - "אחדים") היא מולקולה המורכבת ממספר קטן של יחידות, "מונומר".
זאת בניגוד לפולימר - מולקולת ענק, המורכבת ממספר רב של יחידות "מונומר".
מונחים ייעודיים נפוצים הם דימר, טרימר וטטרמר - מולקולות שמכילות שתיים, שלוש וארבע יחידות מונומר בהתאמה.
אוליגומריזציה היא תהליך פלמור של מספר מונומרים קטן.
ההבחנה בין אוליגומר לפולימר אינה חדה, כיוון שהיא מבוססת רק על מספר היחידות החוזרות, המונומרים.
בשימוש נפוץ, מולקולות בהן פחות מכמה עשרות מונומרים נקראות "אוליגומר", ומולקולות ארוכות יותר "פולימר".
בביוכימיה, המושג אוליגומר מתייחס לקומפלקס שמורכב מצירוף של מספר מקרומולקולות כמו מבנה רביעוני של חלבון, שמורכב ממספר תתי חלבונים זהים, הקשורים בקישור לא קוולנטי.
שימוש נפוץ במחקר הביולוגי בעזרת מבנים אוליגומריים המשמשים גלאים ובנויים למשל ממקטע DNA או RNA חד-גדילי קצר, המשמש בניסויי הכלאה של חומצות גרעין (Nucleic acid hybridization) או היברידיזציה באתר
המושג מתייחס גם לקומפלקס חלבון המורכב משתי תת-יחידות ומעלה.
במקרה זה, קומפלקס המורכב מתת-יחידות חלבוניות שונות מכונה "הטרו-אוליגומר".
בהתאמה, כאשר קיים רק סוג אחד של תת-יחידה, ניתן לקרוא לקומפלקס "הומו-אוליגומר" (לדוגמה קולגן שהוא הומו-טרימר).
אוליבר סנט ג'ון גוגארטי היה רופא, מנתח, משורר, סופר, פוליטיקאי וספורטאי אירי.
גוגארטי הוא המקור לדמותו של באק מאליגן בספרו של ג'יימס ג'ויס "יוליסס".
גוגארטי נולד בדבלין, למשפחה קתולית מבוססת.
הוא גדל והתחנך במסגרות של המסדר הישועי, כמו סטוניהרסט קולג', וכן למד בטריניטי קולג' בדבלין, שנחשב לעדיף על פני היוניברסיטי קולג' הקתולי.
הוא היה מראשוני הקתולים שפקדו את טריניטי קולג', שנים ספורות לאחר שזה החל לקבל לשורותיו סטודנטים קתולים.
גוגארטי הוא גם בוגר הקולג' המלכותי למנתחים בדבלין.
באוגוסט 1906 נשא גוגארטי לאישה את מרתה דווין, בת העיר גולוויי.
הוא נחשב לספורטאי מצטיין, שהציל לפחות שני אנשים מטביעה בנהר הליפי, ואף חצה את הנהר בשחייה בעונת החורף, כשנמלט ממעצר בעת היותו מעורב כפוליטיקאי במדינת אירלנד החופשית.
גוגארטי נמלט ללונדון, וכשחזר לאירלנד ב-1924 שחרר לנהר שני ברבורים.
האירוע מתואר בשירו של אברהם רגלסון, "שְׁנֵי בַּרְבּוּרִים וְנָהָר".
גוגארטי היה גם שחקן כדורגל במועדון הכדורגל בוהמיאן, וכן זכה במדליית הארד בספרות באולימפיאדת 1924.
ב-1937 כתב את ספר זכרונותיו "As I Was Going Down Sackville Street", ונתבע תביעת דיבה בגינו על ידי הנרי סינקלייר, סוחר דבלינאי יהודי שכנגדו ונגד דודו כתב גוגארטי דברי בלע.
המשפט הפך לסנסציה בדבלין, והעיד בו בין היתר סמואל בקט.
גוגארטי הפסיד במשפט ונאלץ לשלם פיצויים בסך 900 ליש"ט והוצאות משפט.
בערוב ימיו עקר לארצות הברית ומת בניו יורק בגיל 79.
כיוצר, השתייך גוגארטי לזרם של תחיית הספרות האירית.
שיריו וסיפוריו ההומוריסטיים זכו להערכתו של ויליאם בטלר ייטס שאף שיבץ אותם ב"ספר אוקספורד לשירה אנגלית" שערך (Oxford Book of English Verse).
לגוגארטי הייתה מערכת יחסים מורכבת עם הסופר ג'יימס ג'ויס, ואישיותו קיבלה ביטוי בספר "יוליסס" בדמותו הבדיונית של באק מאליגן.
היכרותם החלה בפגישה מקרית בספרייה הלאומית של אירלנד.
בשנת 1904 שכר גוגארטי את מגדל מרטלו שבחוף סנדיקוב מדרום לדבלין ממשרד ההגנה הבריטי למגורים, תמורת 8 לי"ש לשנה, והשניים התגוררו בו יחדיו שישה לילות עד שג'ויס נטש את המגדל בכעס.
הסצנה מתוארת בפרוטרוט בפרק הראשון ביוליסס.
גוגארטי היה ידוע בחיבתו לחמשירי זימה.
הוא חיבר על ג'ויס את החמשיר הבא:
גוגרטי כתב גם את "השיר של ישו העליז (אך המעט סרקסטי)".
ג'ויס שיבץ טקסט בעייתי זה, הגובל בכפירה, ב"יוליסס", ושם אותו כלשונו בפיו של באק מאליגן, בשם "הבלדה על ישו המשתעשע" (שני הבתים הראשונים מובאים משמאל):
ב-1906, בעודו סטודנט בטריניטי קולג', כתב שני מאמרים אנטישמיים חריפים שהתפרסמו ב"שין פיין", עיתון אירי לאומני בעריכתו של ארתור גריפית'.
בין היתר כתב גוגארטי על היהודים:
גם ב"הבלדה על ישו המשתעשע" מופיע ניחוח אנטישמי בפרק הרביעי
רוברט אוליבר ריד היה שחקן קולנוע בריטי.
ידוע בגילום דמויות בעלות מאפיינים של קשיחות.
שיחק, בין השאר, בסרטים "המלכודת", "אוליבר!", "נשים אוהבות", "טומי", "חניבעל ברוקס" ו"גלדיאטור".
נולד בפרוור הלונדוני וימבלדון, בנם של מרשה ופיטר ריד, עיתונאי ספורט.
אחיינו של במאי הקולנוע קרול ריד, ונכד לסוכן השחקנים סר הרברט בירבום טרי.
ריד הצהיר כי הוא צאצא (בדרך בלתי חוקית) של הצאר הרוסי פיוטר הגדול.
ריד לא סיים את בית ספר התיכון ועסק בעבודות מזדמנות, כגון שומר סף בפאבים וסבל בבית חולים.
לאחר מכן שירת בצבא הבריטי בחיל הרפואה.
בשלהי שנות ה-50 החל את קריירת המשחק שלו כניצב.
תחילה שיחק ריד בתפקידי משנה בסרטי אימה שזכו לכינוי "Hammer Films" .
ב-1965 שיחק לראשונה בסרט בבימויו של קן ראסל, בסרט טלוויזיה ביוגרפי אודות המלחין קלוד דביסי.
ב-1966 שיחק בתפקיד הראשי מול ריטה טשינגהאם בסרט "המלכודת" (The Trap), המתאר את התפתחות יחסיהם של צייד פרוות בקנדה של המאה ה-19 ונערה אילמת שהוא קנה להיות לו לאישה.
ב-1967 שיחק מול אורסון ולס בסרט "לעולם לא אשכח את...
באותה שנה גם שיחק מול מייקל קרופורד בקומדיה "יהלומי הכתר" (The Jokers).
הסרט, שבוים על ידי מייקל וינר, עסק בשני בני-טובים המנסים להתפרסם על ידי שוד תכשיטים והחזרתם.
ב-1968 שיחק בדמות ביל סייקס הנבל בסרט אוליבר!, על פי ספרו של צ'ארלס דיקנס והמחזמר המצליח בעל אותו שם.
ב-1969 שיחק ריד תחילה בסרט "חניבעל ברוקס" ומאוחר יותר, בסרטו של הבמאי קן ראסל, "נשים אוהבות".
הסרט שהתבסס על ספרו של ד.ה.
לורנס, עוסק במרובע אוהבים המתרחש באנגליה שלאחר מלחמת העולם הראשונה.
בתפקידים הנשיים הראשיים שיחקו גלנדה ג'קסון וג'ני לינדן ואלן בייטס גילם את הצלע הגברית הרביעית.
בצד תשבחות הביקורת לסרט ולאיכות המשחק של כוכביו , עורר הסרט מחלוקת ותשומת לב ציבורית רבה בשל קטעי העירום שבו ובמיוחד אלו הגבריים.
ב-1970 שיחק מול היילי מילס בתפקיד הראשי בקומדיה "Take a Girl Like You".
את הסרט ביים במאי הטלוויזיה התיאטרון והאופרה, ג'ונתן מילר (זהו סרט הקולנוע היחיד שביים מילר).
ב-1971 המשיך ריד לשתף פעולה עם הבמאי קן ראסל ושיחק בסרטו מעורר המחלוקת "שדים" (The Devils), בתפקיד כומר צרפתי במאה ה-17 שסביב דמותו הכריזמטית מתרחשים מעשי כישוף, אלימות ומין.
ב-1973 הופיע בסרט שעלילתו גם היא מתרחשת בצרפת של המאה ה-17, שלושת המוסקטרים, על פי ספרו של אלכסנדר דיומא, בו גילם את דמותו של אתוס.
לסרט זה היו שני סרטי המשך בהם נטל ריד חלק: "ארבעת המוסקטרים" (1974) ו"שובם של המוסקטרים" (1989).
את שלושת הסרטים ביים ריצ'רד לסטר.
ב-1975 היה חלק מצוות השחקנים עטור הכוכבים בסרטו של קן ראסל, "טומי", על פי אופרת הרוק שנוצרה על ידי להקת המי.
הוא גילם בסרט את אביו החורג של טומי הרוצח את אביו הביולוגי.
ב-1976 שיחק בתפקיד הראשי במותחן "מזימות בירושלים", שצולם בישראל והשתתפו בו גם שחקנים ישראלים, בהם אסי דיין ואורי לוי.
ב-1979 שיחק בסרט האימה שביים דייוויד קרוננברג, "צאצאים" (Brood), ומשלב זה החלה הקריירה שלו לדעוך והסרטים בהם השתתף לא זכו להצלחה יתרה.
בשנות ה-80 הוא השתתף גם בסרטי ניצול שהופקו על ידי הארי אלן טאורס בדרום אפריקה בעידן האפרטהייד והופצו ישירות כסרטי וידאו בארצות הברית ובבריטניה.
הצלחותיו האחרונות היו בסרטו של טרי גיליאם, "הרפתקאות הברון מינכהאוזן" (1988), "אי המטמון" בכיכובו של צ'רלטון הסטון (1990) (הסרט בוים על ידי בנו, פרייזר קלרק הסטון) ו"Funny Bones" בבימויו של פיטר צ'לסום (1995).
ריד זכה לפרסום נרחב בזכות השתתפותו בסרטו של רידלי סקוט, גלדיאטור, שהיה תפקידו האחרון.
ריד גילם את פרוקסימו, ושיחק לצד ריצ'רד האריס, אותו העריץ.
הסרט יצא לאקרנים בשנת 2000, לאחר מותו של ריד, ובחלק מהקטעים השתמשו בכפיל ובטכנולוגיה ממוחשבת.
ריד היה מועמד לפרס האקדמיה הבריטית על שחקן המשנה הטוב ביותר וגם לפרס גילדת השחקנים לאנסמבל השחקנים כחלק מאנסמבל השחקנים בסרט.
ב-1959 נשא ריד את קט ביירן ונולד להם בן בשם מארק.
לפני גירושיהם ב-1969, בעת צילומי הסרט "אוליבר!", הכיר על הסט את הרקדנית ג'קי דריל שנשכרה להשתתף בסרט, ומהרומן איתה נולדה להם בת בשם שרה.
ריד נהג לצרוך אלכוהול בכמויות גדולות.
הוא התנגד לשאלות בנושא הרגלי השתייה שלו כשהשתתף בתוכניות טלוויזיה, ובתוכניתו של דייוויד לטרמן חששה ההפקה שריד יהפוך לתוקפני בעקבות ריבוי השאלות של לטרמן בנושא.
ריד תקף מנחה בערוץ 4 של הטלוויזיה הבריטית בהיותו שיכור.
לפי הביוגרפיה של ריד, " Evil Spirits", שנכתבה על ידי קליף גודווין, בחלק מהפעמים שבהם נהג בצורה זו בראיונות ובתוכניות אירוח, הוא לא היה שיכור ופשוט רצה לעורר קצת את הרוחות ולדאוג לפרסומו מחדש, דבר שהתקבל בשמחה גם אצל מפיקי התוכניות.
ב-1987 הפסיק ריד לשתות למשך שנה בגלל מחלת הכליות שהתפתחה אצלו כתוצאה מאלכוהוליזם.
ריד מת מהתקף לב בהפסקה מצילומי הסרט "גלדיאטור" בוולטה שבמלטה, ב-2 במאי 1999. בעת מותו היה שתוי.
אוליבר פלאנקט היה שופט בכיר בארץ ישראל בתקופת המנדט הבריטי.
אוליבר פלאנקט נולד בשנת 1884 בדבלין בירת אירלנד.
בשנת 1907 נישא לקורדיליה, בתו של לוטננט-קולונל סר אדווארד וילר (Wheeler) מהגדוד ה-12, ולימים היו בני הזוג הורים לחמישה בנים.
למד בקולג' וימבלדון ובקולג' פמברוק (Pembroke College) של אוניברסיטת אוקספורד.
לאחר סיום לימודי המשפטים, התקבל בשנת 1909 ללשכת עורכי הדין של אירלנד (Bar Council of Ireland).
במלחמת העולם הראשונה, בשנים 1915–1918, שירת בצבא הבריטי.
לחם בחזיתות צרפת ופלנדריה ונפצע פעמיים.
לאחר המלחמה המשיך לשרת בצבא שנתיים נוספות והשתחרר בשנת 1920 בדרגת קפטן.
משנת 1923 השתייך לאכסניית המשפט הבריטית גריי'ז אין (Gray's Inn).
באותה שנה התקבל לשירות הקולוניאלי הבריטי, והחל משנה זאת כיהן כשופט ראשי באי סנט לוצ'יה שבאיים הקריביים.
בשנת 1928 עבר לכהן כעורך דין של ממשלת המנדט הבריטי.
במאי 1929 מונה פלאנקט לנשיא מחליף לבתי משפט מחוזיים בארץ ישראל.
ביוני 1929 הוא הוצב ביפו ושם דן במשפטם של פורעים ערבים שהשתתפו במאורעות תרפ"ט ושל יהודים שנקטו צעדי התגוננות.
בינואר 1930 הוצב כנשיא בית המשפט המחוזי בחיפה.
היה זה כבר לאחר שוך המאורעות, אך עדיין נמשכו משפטיהם של הפורעים הערבים ושל יהודים שהחזיקו בנשק.
כדרכו לא הפלה פלאנקט בין הנאשמים והרשיע או זיכה אותם בין אם היו אלה יהודים או ערבים.
בשנת 1931 עבר לבית המשפט המחוזי בירושלים.
בהמשך עשה גם תפקידים שונים, בין השאר ישב בבית משפט לקרקעות, ובסוף 1933 מונה לשופט מחוזי קבוע בירושלים.
בחודש פברואר 1940 נתמנה לנשיא בית המשפט המחוזי בתל אביב.
בראשית חודש דצמבר 1943 נתמנה לשופט בית המשפט העליון המנדטורי וחזר לירושלים.
היה זה תפקידו השיפוטי האחרון בארץ ישראל.
באפריל 1945 נתמנה לנשיא בתי המשפט המעורבים במצרים (Mixed Courts of Egypt), טריבונלים מיוחדים ששפטו בהם שופטים מצרים וזרים, בעיקר בריטים.
מינויו אושר על ידי המלך פארוק.
בחודש מאי 1945, בגיל 61, עזב השופט פלאנקט את ארץ ישראל בדרכו למקום כהונתו החדש במצרים.
סיים את תפקידו זה כאשר בתי המשפט המעורבים בוטלו בשנת 1949. סיום תפקידו במצרים היה גם סיום הקריירה המשפטית שלו.
במהלך תקופה זו פרצה מלחמת העולם השנייה.
עם ראשית התנדבות בני היישוב היהודי לצבא הבריטי התנדב גם הוא לאמן את המתגייסים מתל אביב בנושאו דרגת מייג'ור.
בעת המלחמה פקדה את השופט פלאנקט ואשתו קורדיליה טרגדיה כפולה, כאשר שנים מחמשת בניהם נהרגו בקרב.
בן אחד, אוליבר פיטר פלאנקט, טייס בחיל האוויר המלכותי, נהרג בשנת 1941 בהיותו בן 26 שנים.
הבן האחר, גוואו פלאנקט, קצין בהגנה האנטי אווירית, נהרג בתוניסיה, בשנת 1943 בהיותו בן 25 שנים.
בתקופת שיפוטו בארץ ישראל הפגין גישה נייטרלית ביחס לסכסוך הישראלי-ערבי ונקט גישה אובייקטיבית לגוף העניין הנדון.
לעיתים פסק לטובת צד זה ולעיתים לטובת הצד האחר.
ב-22 באוקטובר 1929 הועמד לדין בפני השופט פלאנקט יהודי משכונת נוה שלום ביפו בשם יצחק אואדיס.
הנאשם, סוחר דגים כבן 50, הואשם כי בימי המאורעות, ב-25 באוגוסט 1929, פתח ביריות אקדח מחלון ביתו ופצע מספר ערבים.
הנאשם טען טענת אליבי, כי באותו יום סגר את ביתו ופינה את בני משפחתו לתל אביב.
ההגנה העלתה על דוכן העדים רופא שהעיד כי הפגיעות בגופם של העדים העידו על זווית ירייה השוללת את האפשרות כי נורו מביתו של הנאשם.
ביומו השלישי של המשפט, ב-25 באוקטובר 1929, נשמעו עדי התביעה.
ניכר היה כי העדים הם עדי שקר.
עדויותיהם במשפט לא תאמו את עדויותיהם המוקדמות בפני השופט החוקר ואף לא יצרו גרסה אחידה של האירוע.
לאחר חקירתם הראשית על ידי התובע וחקירתם הנגדית על ידי הסנגור, החליט השופט פלאנקט לזכות את הנאשם, וזאת ללא השמעת דברי סיכום מצד התובע ומצד הסנגור, באומרו: