tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
ב-1952 נערך ניסוי הרשי-צ'ייס שהיווה תמיכה משמעותית להנחה שה-DNA הוא החומר התורשתי הנמצא בתא החי.
מאורע נוסף שהשפיע על ווטסון וקריק לחדש את הניסיונות לבנות מודל נוסף היה העובדה שנודעה להם כי פאולינג החל לעבוד בעצמו על פענוח המבנה.
בחודש דצמבר 1952 שלחו פאולינג וקורי לפרסום מאמר שכלל הצעה למבנה ה-DNA.
פיטר פאולינג קיבל מאביו טיוטה של המאמר והראה אותה לחוקרים במעבדת קוונדיש ובהם ווטסון וקריק.
המודל של פאולינג וקורי הוא מודל של שלושה סלילים (בדומה למודל השגוי של ווטסון וקריק מסוף שנת 1951) וגם בו יחידות הפוספט נמצאות במרכז.
מסיבה זו הסכים בראג, בניגוד להוראה שנתן להם כשנה קודם לכן, כי יחזרו לעבוד על בניית המודל של מולקולת ה-DNA.
בשלב זה במיוחד, לקראת בניית המודל הסופי, עשו ווטסון וקריק שימוש מהותי במידע של פרנקלין ולמעשה התבססו עליו על מנת להגיע למודל הסופי.
בפברואר 1953 פורסם המאמר של פאולינג וקורי בכתב העת PNAS.
לפחות שלושה ממצאים הנובעים ישירות מעבודתה של פרנקלין, שימשו את ווטסון וקריק כדי להגיע לבניית המודל הסופי של ה-DNA.
למידע זה הייתה חשיבות גדולה בגילוי המבנה שלו.
ההרצאה של פרנקלין בסמינר בחודש נובמבר 1951 - שם הציגה בפני הנוכחים, ווטסון בתוכם, את שני המצבים של המולקולה, סוג A וסוג B וכן הציגה את ההנחה שלה כי יחידות הפוספט נמצאות בחלקה החיצוני של המולקולה.
כמו כן היא פירטה את כמויות יחידות המים שאמורות להיות במולקולה.
פרנקלין הייתה הראשונה לגלות ולנסח עובדות אלה אשר היוו למעשה בסיס לכל הניסיונות שנעשו, החל מאותו מועד ואילך, לבניית המודל של המולקולה.
תצלום 51 - צילום בקרני רנטגן של המולקולה מסוג B, שערכה פרנקלין בחודש מאי 1952 לערך.
בתחילת 1953, לאחר שקיבל לידיו את טיוטת המאמר של פאולינג וקורי, הגיע ווטסון לקינגס קולג', ככל הנראה במטרה לנסות ולדלות מידע על מנת לבנות שוב את המודל.
הוא הראה את הטיוטה לפרנקלין, אך היא לא הייתה מעוניינת לדון עמו בעניין.
לאחר מכן ניגש עם הטיוטה אל וילקינס ושאל אותו על אודות המידע שיש לו ולפרנקלין על ה-DNA.
להפתעתו הראה לו וילקינס את אחד מתצלומי העקיפה של המולקולה שערכה פרנקלין, ללא ידיעתה.
מאוחר יותר, בספרו "הסליל הכפול", הסביר ווטסון עד כמה היה התצלום שראה אז חשוב ומהותי לגבי ההשערה שלו ביחס למבנה המולקולה: "ברגע בו ראיתי את התצלום נפער פי לרווחה והדופק שלי החל לדהור".
התצלום שאליו התייחס ווטסון ידוע כיום כתצלום מס' 51, וביחס אליו ואל תצלומים אחרים שביצעה פרנקלין אמר ג'ון דזמונד ברנל, שהיה אחד מהאבות המייסדים של הקריסטלוגרפיה, ומי שעמד בראש המעבדה בבירקבק, בדברים שנשא לזכרה של פרנקלין "הצילומים שצילמה היו בין צילומי הרנטגן היפים ביותר של חומר כלשהו".
דו"ח שחיברה פרנקלין בסוף שנת 1952 עבור ועדה מטעם ה-MRC.
בחודש דצמבר 1952 נערך ביקור מטעם מועצת המחקר הרפואי (גוף שכינויו המקובל הוא MRC, על פי ראשי התיבות של השם באנגלית), במעבדה של ג'ון רנדל, שקיבלה מימון מגוף זה (כמו גם היחידה שבה עבדו ווטסון וקריק).
לקראת אותו ביקור הכין רנדל דו"ח על הפעילות במעבדה בנושא מחקר חומצות הגרעין, ובמסגרת זו כל אחד מהחוקרים, ופרנקלין בתוכם, כתב סיכום של עבודתו.
בדו"ח שלה כללה פרנקלין התייחסות לסוגי המולקולה כפי שהוצגו בסמינר שלה, וסיכום של תוצאות נוספות שאליהן הגיעה עד לאותו מועד.
אחד מחברי הוועדה של ה-MRC היה מקס פרוץ, שעבד גם במעבדת קוונדיש, והיה למעשה המנחה של קריק בעבודת הדוקטורט שלו שטרם נסתיימה.
לבקשתם של ווטסון וקריק מסר להם פרוץ את הדו"ח, שכלל את סיכום המחקר והנתונים של פרנקלין עצמה.
הדו"ח כלל, מלבד תיאור העבודה והמסקנות שעולות ממנה, גם נתונים מספריים שנובעים מתמונות העקיפה של המולקולה שפרנקלין ערכה.
אחד הנתונים החשובים שהופיעו בדו"ח זה היה כי המבנה הסימטרי של ה-DNA הוא של המערכת הגבישית המונוקלינית, חבורת סימטריות מרחבית ("מונוקליני המימורפי").
כאמור, כאשר קריק ראה את הנתון הזה בדו"ח של פרנקלין הוא הגיע מיד למסקנה שנובעת מכך, כי הסלילים במולקולה נמצאים בכיוונים מנוגדים.
רק קריק יכול היה להסיק זאת כי לווטסון לא היה כלל מושג בתחום זה של קביעת מבנה של מולקולה.
ואכן, לאחר שווטסון ראה את התצלום ולאחר קריאת הנתונים שבדו"ח חלה התקדמות מהירה מאוד.
ב-4 בפברואר 1953 ניסו ווטסון וקריק שוב לבנות את המודל, והפעם מודל של סליל כפול המתבסס במפורש הן על הנתונים שווטסון ראה בתצלום 51 והן על הנתונים שהופיעו בדו"ח של פרנקלין למועצת המחקר הרפואי, שהתקבל מפרוץ.
ואולם למרות זאת אחת הבעיות בפניה עמדו ווטסון וקריק בהשלמת המודל הייתה הזיווג הנכון של הבסיסים, כאשר כל חלק מהמולקולה אמור היה להתאים לחלקים האחרים מבחינת הקשרים הכימיים הדרושים.
במשך ימים לא מעטים ניסה ווטסון לחבר את החלקים (הוא השתמש בשלב זה בחלקי קרטון) של המולקולה.
בתחילה הוא ניסה לחבר אותם בשיטה של "דומה" עם "דומה" כלומר פורין מתחבר עם פורין ופירימידין עם פירימידין, אך התוצאות שהתקבלו בצורת זיווג זו לא התאימו לקוטר של המולקולה כפי שהופיע בדו"ח של פרנקלין.
לאחר מכן הוא ניסה לזווג פורין לפרימידין - A עם T ו C עם G אבל שוב, הוא לא הצליח לקבל מבנה שיתאים מבחינה מבנית לקשרים הכימיים הדרושים ולנתונים של פרנקלין.
בשלב זה נכנס לתמונה חוקר כימאי בשם ג'רי דונויו (Jerry Donohue) שישב באותו חדר עם ווטסון והיה תלמידו לשעבר של פולינג.
דונויו ראה את החלקים שבהם השתמש ווטסון (כלומר את הפיסות שביטאו דגם של הבסיסים) ואת הניסיונות שלו לזווג את הבסיסים ללא הצלחה.
הוא הבחין כי ווטסון משתמש בצורת בסיס הנקראת "אנול" (הבסיס החנקני יכול להתקיים בשתי צורות כימיות שונות - צורה אחת נקראת "אנול" והשנייה נקראת "קטו" כאשר לקטו ישנו אטום חמצן אחד חופשי שיכול לשמש ליצירת הקשר הכימי).
דונויו שאל את ווטסון מדוע הוא עושה שימוש באנול ולא בקטו, ונענה כי כך נכתב בספר בסיס של ביוכימיה של חומצות גרעין.
דונויו הסביר לווטסון כי אכן כך נכתב בספרי הלימוד אולם מדובר בטעות וכיום מקובל על הכימאים כי בחומצות הגרעין הבסיסים מופיעים בצורת קטו ולא בצורת אנול.
עזרה זו תרמה לווטסון תרומה משמעותית ואיפשרה לו לבסוף לבצע את זיווג הבסיסים הנכון.
בניית המודל (והפעם המודל הנכון) הסתיימה בסופו של חודש פברואר.
ב-28 בפברואר 1953, בהתאם לגרסתו התיאטרלית של ווטסון בספרו, נכנס קריק בסערה אל פאב ה-Eagle והודיע לכולם כי "מצאנו את הסוד של החיים".
ישנה טענה כי קריק קיבל את ההשראה למבנה הסליל בעקבות שימוש ב-LSD אולם זו הוכחה כשגויה.
המאמר של ווטסון וקריק על גילוי המבנה המרחבי של ה-DNA הופיע בגיליון מספר 171 של כתב העת Nature מ-25 באפריל 1953. המאמר קצר ביותר ומשתרע על פני מעט יותר מעמוד וכותרתו "המבנה המולקולרי של חומצות גרעין" (Molecular Structure of Nucleic Acids).
מלבד המאמר של ווטסון וקריק הופיעו שני מאמרים נוספים הקשורים למבנה ה-DNA.
כל שלושת המאמרים אף נשלחו לפרסום באותו תאריך עצמו.
מחד – ברור כי לא קיים קשר בין המאמרים והם אינם פרי עבודה משותפת של כל המחברים יחדיו.
מאידך – וילקינס ופרנקלין ידעו כבר על הגילוי של ווטסון וקריק כאשר הגישו את המאמרים שלהם לפרסום, ולכן שניהם מתייחסים אליו.
בניגוד אליהם, ווטסון וקריק עצמם לא ציינו בגוף המאמר, למעט בפסקת התודות שבסיומו, את עבודתם של וילקינס ופרנקלין, ודבר לא נאמר על תרומתה המיוחדת של פרנקלין עצמה לגילוי.
ההסתרה וההכחשה של תרומתה של פרנקלין לגילוי החלה כבר במאמר על הגילוי עצמו.
בפסקת הסיום של המאמר על הגילוי מציינים המחברים שמות חוקרים אשר בעבודותיהם הם נעזרו, או שעליהן התבססו, ובין היתר הם מתייחסים לפרנקלין ולווילקינס יחד עמה, במשפט הבא: "מאמצינו קיבלו חיזוק מידע על הטבע הכללי של תוצאות ניסוייות שטרם פורסמו והרעיונות של ד"ר מ.
פרנקלין ועמיתיהם בקינגס קולג', לונדון".
מלבד אמירה כללית זו ביחס לעבודות אשר נעשו בקינגס קולג' לונדון אין במאמר כל אזכור למהות עבודתה, או לתרומתה של פרנקלין לגילוי.
לין אלקין (Lynne Elkin), פרופסור לביולוגיה מהייוורד, אשר כתבה על מקומה של פרנקלין בגילוי, אמרה על המשפט הבודד הזה המאזכר את פרנקלין במאמר על הגילוי: "זהו ככל הנראה אחד המשפטים שנאמרו בלשון המעטה הגדולה ביותר בהיסטוריה של הכתיבה המדעית".
ההכרה בתרומתה של פרנקלין לאחר מותה
פרנקלין נפטרה בשנת 1958. סיפורה עבר תהפוכות לא מעטות בשנים לאחר מכן, שהביאו למידע, שלא היה ידוע קודם לכן, על תרומתה לגילוי המבנה המרחבי של ה-DNA.
פרנקלין לא ידעה כלל במועד פטירתה כי למעשה עבודתה ומחקרה שימשו בסיס עיקרי לגילוי המבנה המרחבי של ה-DNA על ידי ווטסון וקריק.
בנאום קצר שנשא ווטסון במעמד הענקת הפרס לא אוזכרה כלל פרנקלין.
גם בהרצאות שנשא כל אחד מהם, כמקובל, יום לאחר הטקס, לא הזכירו ווטסון וקריק את פרנקלין.
קולה לא יכול היה עוד להישמע, ודווקא בשל כך ההימנעות מלהזכיר אותה צורמת ומעוררת תמיהה.
השאלה "מה הייתה תרומתה של פרנקלין לגילוי?" עדיין לא התעוררה כלל במועד זה.
חלפו שש שנים נוספות עד שהשאלה האמורה החלה להעסיק את הקהילה המדעית, ולא רק אותה.
לאחר ששקד על כתיבתו במשך שנתיים, פרסם ווטסון בשנת 1968 את ספרו: "The Double Helix: A Personal Account of the Discovery of The Structure of DNA" ("הסליל הכפול"), שבו הוא מספר על הגילוי מנקודת מבטו, תוך שהוא מתייחס לשאר האנשים שהיו מעורבים בעניין, לרבות פרנקלין עצמה.
באופן אירוני למדי, דווקא ספרו, שהמעיט בחשיבות עבודתה ואשר צייר אותה באופן דמיוני לגמרי ואף מסולף, כמעין "טכנאית", שלא הבינה את המשמעות של הנתונים שלה, הוא שהביא למחקר על תרומתה ולגילוי חלקה שהוסתר זמן כה רב.
ווטסון חשב בתחילה לקרוא לספרו "זוג בסיסים" (Base Pairs), שם שהוא בעל משמעות כפולה בהקשר זה.
ואולם קריק התנגד לשם זה מפני שלא רצה שיחשבו שהוא (קריק) מוגדר כבסיס.
לאחר מכן הציע ווטסון את השם "ג'ים ההגון" (Honest jim) קריק דווקא לא התנגד לשם זה, ואולם הוא הביע התנגדות עזה לתוכנו של הספר והגדיר אותו באחד ממכתביו לווטסון בעניין כרכילות ברמה של מגזינים לנשים.
עותקים של כתב היד המקורי נשלחו לכמה מדענים.
אחד מהם, ג'ון קנדרו, קריסטלוגרף זוכה פרס נובל באותה שנה של ווטסון וקריק, שלח עותק של הספר לג'ון דזמונד ברנל.
על חשיבות הדו"ח של פרנקלין לגילוי אמר אפילו ווטסון עצמו בשנת 1969 (לאחר פרסום ספרו "הסליל הכפול"), כי אף שלא היה הכרחי היה חשוב מאוד מאוד.
הדברים נכתבו בתשובה למכתב של מקס פרוץ לכתב העת Science בשנת 1969 ופורסמו באותו גיליון.
במכתבו של פרוץ מופיעה מעין התנצלות על כך שמסר לווטסון ולקריק את הדו"ח ללא אישורה, ואף ללא ידיעתה של פרנקלין, אם כי לדבריו לא היה הדו"ח סודי ומטרת הוועדה הייתה ליצור שיתוף פעולה בין היחידות הנתמכות על ידי מועצת המחקר הרפואי.
גם קריק אמר (כך לפי פרוץ באותו מכתב) כי בדו"ח היו נתונים שהובאו לידיעתו בפעם הראשונה.
"קריק מספר לי כיום שהדו"ח הביא לידיעתו לראשונה את הסימטריה המונוקלינית של תא היחידה".
לדבריו של קריק, שנאמרו לפרוץ, נודעת משמעות מבחינת השאלה עד כמה שימש הדו"ח כנתון מהותי ואפילו הכרחי בעת בניית המודל.
אחת הנקודות אשר טרם היו ברורות בשלב הזה, לא לפרנקלין ובוודאי שלא לווטסון ולקריק, היא השאלה מהו הכיוון של הסלילים במולקולה.
בדו"ח הנ"ל של פרנקלין היא כתבה בתחילת הפסקה השנייה: "היה ברור שהתצורה הגבישית הייתה מבוססת על תא יחידה מונוקליני ממורכז פאה שבו ציר ה-c מקביל לציר הסיב" .
לדבריו של קריק עצמו, ללא מידע זה הוא לא היה יודע כיצד למקם נכון את חלקי המולקולה בבניית המודל.
מקס פרוץ הסביר את המעשה שלו, מסירת הדו"ח ללא ידיעתה או אישורה של פרנקלין, בכך שהיה חסר ניסיון בעניינים אדמיניסטרטיביים.
הוא "הודה" במבט לאחור כי היה עליו לקבל את רשותו של רנדל למסירת הדו"ח, ומבקש להדגיש כי למעשה כל הנתונים שהופיעו בדו"ח נסקרו כבר על ידי פרנקלין בסמינר משנת 1951 והם היו יכולים להיות בידיעתו של ווטסון, אם הוא היה רושם לעצמו נקודות מאותו סמינר.
כלומר מבחינתו של פרוץ (ואולי על מנת להשקיט את מצפונו) מסירת הדו"ח לא הוסיפה לווטסון וקריק כל מידע חדש, אלא רק מידע שהיה לדעתו נחלת הכלל קודם לכן, שכן הוא נמסר בהרצאה של פרנקלין.
אולם, יש הבדל משמעותי בין התוצאות שהשיגה פרנקלין בסוף שנת 1951 (מועד הסמינר), לעומת התוצאות שכבר היו בידיה במועד עריכת הדו"ח – סוף שנת 1952. מדובר בשנה שלמה של עבודה שבמהלכה הידע שלה התקדם מאוד.
כך או כך, כאמור, דעתו של קריק עצמו, מבטלת למעשה לגמרי את הטענה של פרוץ.
בשנת 1975 פרסמה חברתה אן סייר (Sayre, A) ביוגרפיה בשם Rosalind Franklin And DNA, אשר אף על פי שלא נכתבה כביוגרפיה לפי הגדרתה של סייר עצמה, היוותה למעשה כתב הגנה חריף כנגד הטענות השקריות שהעלה ווטסון בספרו "הסליל הכפול".
גילוי אמריקה על ידי כריסטופר קולומבוס הוא ציור שמן על בד של הצייר הסוריאליסטי הספרדי סלבדור דאלי.
היצירה המונומנטלית, שגובהה עולה על 4 מטרים, ורוחבה קרוב ל-3 מטרים, צוירה בשנים 1958–1959 בצבעי שמן על בד.
היצירה מוצגת במוזיאון סלבדור דאלי בסיינט פיטרסברג שבמדינת פלורידה בארצות הברית.
בעת ציור היצירה, שהוזמנה על ידי גלריית הנינגטון הרטפורד לאמנות מודרנית שבעיר ניו יורק, סבר דאלי, בהתבסס על מספר היסטוריונים קטלונים, כי כריסטופר קולומבוס, היה קטלוני ולא איטלקי.
היצירה היא יצירה סימבולית ולא יצירה המתארת אמת היסטורית.
בעוד שקולומבוס היה אדם מבוגר בעת גילוי אמריקה, ביצירה הוא מתואר כנער צעיר.
בעת ציור היצירה היה דאלי אדם דתי, שהתעמק במיסטיקה של הנצרות הקתולית.
בציורו הוא מציג את כריסטופר קולומבוס כמביא את הנצרות - "הדת האמיתית" אל העולם החדש הריק מדתות.
הים ביצירה, ורגליו של קולומבוס מוארות, בעוד שאדמת אמריקה חשוכה.
קולומבוס אוחז בידו נס ועליו דמותה של גאלה, אשתו של דאלי, המדמה את מרים, אם ישו.
גאלה מוצגת כקדושה נוצרית, ובכך היא גם מציגה את הקשר בין דאלי לבינה - גאלה היא המוזה שלאורה מצייר דאלי.
דאלי צייר ביצירה דיוקן עצמי שלו, בדמות הנזיר הכורע ברך, האוחז צלב.
ברקע מתנופפים צלבים, וכן דגל קטלוניה (בכך מציג דאלי את אמונתו בדבר לאומיותו של קולומבוס).
בתחתית התמונה מצויר קיפוד ים.
דאלי נשאל על משמעות הקיפוד אולם סירב להסבירה.
גילוי מחזור הדם היה תהליך הדרגתי שהתמשך מימי קדם ועד המאה ה-17. בימי קדם לא הבינו את תפקידו של הדם, אם כי ידעו שהוא נחוץ לחיים.
ביוון העתיקה כבר ידעו על מרכזיותו של הלב במערכת הדם, והיו מוכרים מסתמי הלב.
בעת החדשה החלו להבין את תפקידיו השונים של הדם, אך לא הבינו את פעולת מערכת הדם.
העובדה שהדם זורם במחזוריות בגוף התקבלה רק לאחר גילוי מסתמי הוורידים במאה ה-16, והבנת המערכת הושלמה במאה ה-17 עם גילוי הנימיות.
מחזור הדם הוא מערכת שתפקידה לספק לכל התאים החיים בגוף את כל צורכי הקיום שלהם, באמצעות הדם.
מחזור הדם בגוף פועל במחזוריות (ומכאן שמו).
בכל פעימת לב הדם נדחף מהלב לכיוון העורקים, מהעורקים לעורקיקים, ומהעורקיקים לנימיות.
הנימיות עוברות ליד התאים וכאן מתבצע חילוף הגזים (חמצן – פחמן דו-חמצני בתאי הגוף, ולהפך בריאות) וחילוף החומרים (חומרים מזינים – פסולת ולהפך בכליות ובאיברים אחרים).
מהנימיות עובר הדם לוורידידים ומשם לוורידים וללב (המחזור הגדול – המערכת הכללית הסיסטמית).
הדם גודש ומרחיב את הלב.
בהתכווצות הבאה יעשה הדם, רווי פחמן דו-חמצני, דרכו לריאות, ושוב יבוצע חילוף גזים (פחמן דו-חמצני – חמצן) והדם יחזור בפעם השנייה ללב, עשיר בחמצן (המחזור הקטן – הריאתי) לעשות שוב את דרכו לתאי הגוף וחוזר חלילה.
מבחינה טכנית, הלב פועל כשתי משאבות מסונכרנות: משאבה אחת מפעילה את המחזור הגדול והשנייה את המחזור הריאתי.
באדם מבוגר קצב פעימות הלב 60–80 פעם לדקה ובשעת מאמץ, כאשר תהליכי אספקת האנרגיה לגוף מואצים, יכפיל הלב את הקצב ואף יותר.
בזמנים קדומים פותחו תאוריות אחדות, ורק עם השתרשות הפרקטיקה של ניתוחי גוויות והצטברות ידע רפואי הגיעו החוקרים לכדי הבנה יסודית של תהליך הולכת הדם ורציפותו.
הקושי בהבנת הולכת הדם נעוץ בירידת קוטר כלי הדם.
ככל שמתרחקים מהלב, הולכים כלי הדם (עורקים וורידים) ומתפצלים וקוטרם קטן עד אשר אין לראותם יותר בעין בלתי מזוינת.
על פניו, אין קשר פיסי בין מערכת העורקים למערכת הוורידים ועל כן, אין הדם יכול לעבור מהעורקים לוורידים או להפך.
רופא או מדען, בן העת העתיקה או ימי הביניים, יכול היה להגיע בקלות לידי מסקנה, שהדם הקולח מהלב נספג, בסופו של דבר ברקמות הגוף ואינו חוזר יותר ללב.
מצד שני, הוא חוזה באיבר גדול ככבד, הרווי כולו בדם, ולא ברורה תכליתו, אלא אם הוא מייצר ברציפות דם, במקום זה שנספג ברקמות.
יתר על כן, הדם קולח – בעת פציעה – החוצה, הן מהעורקים והן מהוורידים, ומסקנת המתבונן תהיה שהדם נדחף כל הזמן מהלב כלפי חוץ, ולא ישער שתיתכן גם פעולת שאיבה.
בתקופות קדומות לא הבינו רופאים וחוקרים את מהותו ותפקידו של הדם.
אם כי ידעו, שאובדן דם מרובה באדם או בחיה (פצע, שחיטה, דימום מסיבי וכו'), יכול לגרום למוות.
תיאורים של הלב וכלי הדם מופיעים כבר במצרים העתיקה, אולם הם הכילו השקפות שגויות, כמו שצינורות הדם מכילים צואה.
בפפירוס מצרי המתוארך ל-1700 לפני הספירה, המכונה "פפירוס אדווין סמית", מופיעה פסקה על זרימת הדם: .
בסין העתיקה הייתה נפוצה הדעה כי הלב מספק חום לכל האיברים, אולם הלב לא נתפס כמרכז מערכת הדם אלא כמחסן דם בלבד.
המקרא אף הוא מזהה את הדם כמשכן הנפש: .
חקירת המערכות והאיברים הפנימיים הייתה כחלק מהחקירה, שעשו חוקרים ורופאים למן הזמן הקדום ועד לימי הרנסאנס (ולמעשה נמשכת עד עצם היום הזה), במטרה להבין את מהות (מטרה, תפקוד, מנגנון) האיברים השונים שבגוף האדם (ובגוף החיות למיניהן).
ישנם איברים שתפקידם הובן ללא מאמץ מיוחד כשלד, שרירים, איברי חישה, מערכת העיכול, מערכת הרבייה וכדומה.
אולם תפקידם של איברים פנימיים ומערכות פנימיות כגון: לב, כבד, ריאות, טחול ועצבים לא הובן.
הקושי נעוץ באי היכולת לצפות בפעולתם של האיברים ב'זמן אמת'.
גם ניתוחי גוויות (dissection) לא יכלו להועיל, משום שהאיברים הללו כבר לא תפקדו.
יוצא מכלל זה הוא חקר כלי הדם.
על ידי מישוש הדופק בעורקים ובוורידים הגדולים והודות לטכניקת הקזת הדם שהשתרשה במשך הדורות, גם בתרבות המערב וגם בתרבויות אחרות, יכלו הרופאים (או מנתחים, גלבים ודומיהם) ל'צפות' במערכת הדם תוך פעולתה (ולו באופן חלקי) ולהסיק מסקנות שונות.
על ידי 'פתיחת' כלי דם ומתן אפשרות לדם לזרום או לקלוח מהגוף החוצה, קשירת חוסמי ורידים או חוסמי עורקים, הם עמדו על תכונות שונות של מערכת הדם.
למשל, הבחינו בין עורקים לוורידים, עמדו על הקשר בין פעימות הלב וקילוחי הדם מהעורקים, שינוי בתכונות הדם הזורם בעורקים ובוורידים (צבע, סמיכות).
הם גם התעמקו בשאלה, היכן יש לפתוח כלי דם לצורך ההקזה?
במילים אחרות, היכן הקזת הדם תהיה אפקטיבית יותר?
על התמיהות המתעוררות בתצפיות רפואיות (הקזת דם, טיפול בפצעים מדממים, ניתוחים וכדומה), פיתח קלאודיוס גלנוס, שהיה רופא ביוון העתיקה במאה השנייה, תאוריה שהייתה מקובלת כתאוריה הנכונה זמן רב.
גלנוס הכיר את מסתמי הלב והבין כי תפקידם למנוע מהדם לזרום אחורה, אולם הוא טעה לחשוב שהדם עובר מהחדר הימני לחדר השמאלי מבעד למחיצה המפרידה בין החדרים.
הוא חשב שהדם זורם בוורידים כלפי האיברים החיצוניים (הגפיים) ושם הוא מתפוגג בין איברי הגוף.
במילים אחרות: דם נוצר בלי הרף בכבד, מתמלא בחומרים מזינים ו"ברוח טבעית" ו"רוח חיונית" שאותם הוא מעביר דרך הוורידים לחלקי הגוף ומתפרק.
ובכך הוא שלל את מחזור הדם הסגור.
על פי גלנוס הדם נוצר בכבד, עובר למעיים ושם הוא הופך לדם ורידי ספוג "רוח טבעית".
מכאן הוא עובר ללב, דרך רשת העורקים והוורידים מוסר הדם את החומר המזין ואת "הרוח הטבעית" לכל חלקי הגוף.
הדם מגיע דרך הווריד הנבוב (Cava Vena) לחדר הימני של הלב.
רוב הדם עובר לריאות דרך עורק הריאה כדי לפלוט את חומרי הפסולת לאוויר החיצוני ולהצטנן וחוזר ללב לחדר השמאלי דרך וריד הריאה.
בחדר זה פוגש הדם הנקי המגיע מהריאה בדם שחלחל מהחדר הימני וכך הופכת "הרוח הטבעית" ל"רוח חיונית" העוברת דרך העורקים לכל חלקי הגוף.
הדם מגיע למוח דרך עורקי הצוואר ובו הופכת "הרוח החיונית" ל"רוח נפשית", המתפשטת מהמוח לאיברי הגוף, בעיקר לשרירים דרך מערכת העצבים.
אף על פי שהתאוריה של גלנוס התקבלה על דעת רוב הרופאים בעת העתיקה, לא נוצר סביבה קונצנזוס.
(אם היא בסכנת חיים – טרפה) רב, שידע שאבי העורקים מלא כולו בדם סבר שכל פגיעה באבי העורקים מסכנת את הבהמה ופוסלת אותה.
שמואל הרופא סבר שאבי העורקים מלא בחלקו באוויר ("רוח טבעית" על-פי גלנוס) ולכן רק פגיעה חמורה מסכנת את הבהמה.
אבן-נפיס היה רופא ערבי שחי בקהיר והיה רופאו האישי של השולטן.
בכתביו תיאר, בין השאר, את מחזור הדם הריאתי ואת אופן הזנת רקמות הלב.
תרומתו למדע נעלמה עם דעיכת התרבות הערבית ולא נודעה באירופה; אמנם חלק מכתביו תורגמו ללטינית על ידי אנדראה אלפגו בשנת 1547, אך אין ראיה שהם התפרסמו ברבים.
בשנת 1924 נתגלו כתביו בברלין על ידי הרופא המצרי מוהיו אל-דין אלטאווי, ומאז הוא נחשב כראשון מגלי המחזור הריאתי.
חקירת מחזור הדם בימי הביניים באספקט היהודי
כבר בכתבים יהודיים מימי הביניים מופיעים תיאורי מסתמים:
מיכאל סרווטוס, בספרו Christianismi Restitutio (שיקום הנצרות) משנת 1553 הציג תיאור מפורט של זרימת הדם בריאות ובכך הניח בסיס לתאוריית מחזור הדם הריאתי – המחזור הקטן.
מתאו ראלדו קולומבו היה רופא ומרצה לרפואה באוניברסיטת רומא.
את תוצאות מחקריו פרסם בספר: De re Anatomicâ Libri XV.
מרבים לצטט משם את המשפט: "הדם נישא על ידי העורקים לריאות, שם הוא הופך לדק יותר, ומוחזר ללב באמצעות הווריד לחדר השמאלי, עשיר באוויר."
קולומבו מוסיף: "על אף שאיש לא הבחין בעובדה זו או תיעד אותה, כל אחד יכול לצפות ולראות זאת." ובכך הוא תובע את הקרדיט לגילוי המחזור הריאתי, אף כי סרווטוס פרסם תאוריה דומה שנים מועטות קודם לכן.
אבן-נאפיס, סרווטוס וקולומבו שללו בתצפיותיהם, באופן בלתי תלוי זה בזה, את מעבר הדם דרך המחיצה בין החדרים בלב ובכך איששו את ההשערה שהדם זורם מהחדר הימני שבלב לריאות, משנה שם את תכונותיו (צבע וסמיכות) וחוזר לחדר השמאלי שבלב דרך וריד הריאה, רווי אוויר (ו"רוח חיונית").
למרות, שחוקרים אלה עמדו על קיום מחזור הדם הקטן, הם לא הרחיבו את התאוריה והמשיכו להסתמך על תורתו של גלנוס, בדבר זרימת הדם בגוף בכללותו.
חוקר נוסף, אנדריאס וסאליוס, עמד גם הוא על קיומו של מחזור הדם הריאתי, אולם תרומתו הגדולה הייתה בספרו האנטומי de Humani Corporis Fabrica (על מבנה גוף האדם, Fabrica בקיצור), שפורסם בבזל בשנת 1543. הספר מקיף והכיל כ-300 תמונות מפורטות של איברי הגוף.
פרסום הספר גרם למהפכה במחקר האנטומי ובהוראתו, בכך שהחליף את הלימוד מתוך כתבי הרופאים הקדמונים בהתבוננות בפרטים המציאותיים, כפי שהם נחשפים לעיני המתבונן, בעת ניתוחי גופות.
מהפכה זו עוררה ספקות בנכונות התאוריה ההיפוקראטית-גלנית והכשירה את הלבבות למהפכה המדעית הבאה.
החוקר הראשון שלו מיוחס גילוי המסתמים בוורידים הוא האנטומיסט הפריזאי שארל אטיין (Charles Estienne), רופא צרפתי וממניחי הדרך למדע האנטומיה, שדיווח על 'גידול קרומי' בווריד הכבד (Hepatic vein) בשנת 1545. אטיין לא הבין את תפקידו של אותו קרום.
הוא הניח שתפקידו של המסתם למנוע מהדם הנוצר בכבד מלזרום אחורה, ועל כן לא חיפש אחר מסתמים נוספים בוורידים.
אנדראה צ'זאלפינו, בוטניקאי ומרצה באוניברסיטת פיזה עמד על קיומו של מחזור הדם, משיקולים תאורטיים בעיקר, והניח לראשונה כי קיים קשר בין מערכת העורקים למערכת הוורידים.
בגלל מיעוט הראיות האנטומיות, יש בעבודתו סתירות והנחות מוטעות: Quaestionum medicarum libri duo (ספר החקירה הרפואית) וונציה, שנת 1593.
במאה ה-18 נחקרו תהליכי הבעירה והנשימה על ידי אנטואן לבואזיה, חוקר טבע צרפתי.
הוא גילה, שהנשימה היא למעשה סוג של בעירה, ותרם להתפתחותה של הבנת המטבוליזם.
אמטוס לוזיטנוס (1568–1511), יהודי מהאנוסים, למד רפואה ובוטניקה באוניברסיטת סלמנקה שבספרד.
במהלך הקריירה, אמטוס עבר לאיטליה והיה מרצה לרפואה בפרארה.
באוניברסיטה זו, תחת חסותו של ארקולה השני ד'אסטה, דוכס פרארה, שררו חופש דת וחופש מחקר.
בשנת 1547, בזמן שהותו בפרארה ביצע אמטוס את ניסויו המפורסם: הוא הדגים לפני חבורת מלומדים כיצד על ידי ניפוח אוויר בקשית לווריד מתנפחים הוורידים רק בכיוון הלב.
מכאן, שהאוויר בוורידים, ובוודאי הדם הסמיך יותר, זורם רק בכיוון מסוים; מהאיברים החיצוניים לעבר הלב.
בעורקים לא אובחנה תופעה כזו.
בצורה כזו הוא הוכיח את תפקידם של המסתמים בוורידים.
הוא חזר על הניסוי ב-12 גופות של בעלי חיים ואנשים.
תגלית המסתמים פורסמה כמות שהיא ונלמדה כך בפקולטות לרפואה.
בין הנוכחים בניסוי היה גם ג'ובאני קאנאנו שבטעות (עקב טעות הבנה בניסוח הלטיני של לוזיטנוס) יוחסה לו תגלית המסתמים בוורידים.
קאנאנו לא פרסם את התגלית בספרו, אלא שוחח אודותיה עם וזליוס ופאלופיו., שלא שיחזרו את התגלית, אולם פרסמוה ברבים.
לא צוין זמן ומקום השיחה.
משמעות התגלית: הדם זורם בעורקים מהלב לכיוון הגפיים בקצב שנקבע לפי פעימות הלב (כפי שניתן לראות בפציעה של אחד העורקים הראשיים) ואילו בוורידים הדם זורם מהגפיים אל הלב בקצב אחיד.
כלומר, דם אינו מתכלה (נספג ברקמות) ונוצר מחדש אלא אותו הדם, שנשאב מהוורידים ייזרק לעורקים בהתכווצות שריר הלב ויחזור בסופו-של-דבר ללב.
במילים אחרות: מערכת הדם היא מערכת סגורה שהדם סובב בה במחזוריות ולא מערכת פתוחה.
תורתו של ויליאם הארווי ופרסומה ברבים
ויליאם הארווי (1578–1657), למד רפואה באוניברסיטת קיימברידג'.
בשנת 1599 עבר לפדובה, איטליה, היה תלמידו של ג'ירולמו פבריציו, שמיקד אותו בשני נושאים אקטואליים לזמנו: בעיית המסתמים בוורידים ובעיית האמבריולוגיה, נושאים שהארווי עסק בהם בהמשך כל חייו המקצועיים.
תופעת 'מחזור הדם', תוארה לראשונה על ידי הארווי בשנת 1616 בהרצאה הלומליאנית, שנשא בקולג' בתאריכים 16–18 באפריל.
התאוריה שהציג התקבלה על דעת רוב השומעים, לבד מג'יימס פרימרוז, שטען שהתאוריה של גלנוס מספקת, מרפאים לפיה בהצלחה ולמה להתעמק בחקירה ללא תועלת מעשית?
הארווי המשיך לחקור ופרסם את ממצאיו בשנת 1628 בספר Exercitatio Anatomica de Motu Cordis et Sanguinis in Animalibus (חקירה אנטומית בדבר תנועת הלב והדם בבעלי חיים).
כשהוא מסתמך על ניסויים כחסימת עורקים וורידים בבעלי חיים, חישובי כמויות הדם המוזרמות ועקרון המעגליות שבטבע.
אין חולק על כך שזו הפעם הראשונה, שתאוריית 'מחזור הדם' הוצגה בצורה מפורשת ומפורטת, קבל עם ועדה.
הארווי הורה שקיים מחזור דם המורכב משני מחזורים נפרדים, מחזור הדם הקטן – הריאתי ומחזור הדם הגדול בחלל הגוף.
הלב מפעיל את שני המחזורים בהיותו מעין משאבה שרירית (למעשה שתי משאבות מסונכרנות) ובהתכווצויותיו הוא מזרים את הדם לעורקים ודוחף אותו בפעימות במורד הזרימה עד שהוא מגיע מחדש ללב.
שני מחזורי הדם מהווים מחזור דם כולל וסגור, כאשר הדם סובב בו כל הזמן ואינו נוצר ומתפרק, בהתאם לתורתו של גלנוס.
יסוד מוסד לתאוריה זו היא הימצאותם של המסתמים בוורידים, המאפשרים זרימה בכיוון אחד בלבד, שהארווי ייחס את גילויים למורו – הרונימוס פבריציוס או לאנטומיסט ז'ק דובואה.
הארווי ציין שלמרות העובדה שקודמיו גילו את המסתמים, הם לא הבינו את תפקידם האמיתי.
הארווי דיווח גם שהוא החדיר גשושית (probe) לתוך הווריד.
כאשר כיוון ההחדרה היה לעבר האיברים החיצוניים הוא לא יכול היה כמעט לקדם את הגשושית, בעוד שכאשר כיוון ההחדרה היה לכיוון הלב, יכול היה לקדם את הגשושית.
את ההוכחה האמפירית לתורתו של הארווי סיפק מרצ'לו מלפיגי (1628–1694), שהכניס את המיקרוסקופ לשימוש במחקר הרפואי וגילה את רשת הנימיות המחברות בין העורקים לוורידים ובכך הוכיח את מעגליותו ורציפותו של מחזור הדם.
גילה כליפי-אמיר (נולדה ב-7 בדצמבר 1963) היא תת-אלוף במילואים, לשעבר יועצת הרמטכ"ל לענייני נשים.
כלפי-אמיר היא האישה הראשונה במגוון נרחב של תפקידים בצה"ל בהם חניכה בקורס מגדים, סגנית מפקד מגל, מפקדת בית הספר לפיקוד, מפקדת מגל וראשת מחלקת תשתית ופריסה - תחום אותו הקימה יחד עם מנהל להגנת הסביבה בצה"ל.
היא הקצינה הראשונה שסיימה קורס מפקדי גדודים והיא בוגרת המכללה לביטחון לאומי.
שירתה בתפקידי פיקוד במערך הכשרת הטירונים.
בשנת 2003 מונתה למפקדת מערך גיבוי הלחימה (מג"ל) בזרוע היבשה, בדרגת אלוף-משנה, והיא האישה הראשונה בתפקיד זה.
בשנים 2006 - 2009 שימשה ראש מחלקת התשתית והפריסה באגף התכנון.
היא האישה הראשונה גם בתפקיד זה.
מדובר בתחום אותו יזמה והקימה לצד המנהל להגנת הסביבה בצה"ל.
ביולי 2009 מונתה ליועצת הרמטכ"ל לענייני נשים והועלתה לדרגת תת-אלוף.
כלפי-אמיר פרשה מצה"ל בדצמבר 2011, וכיום עוסקת בתחום היזמות וייעוץ לחברות בתחום התשתית והאנרגיה.
נשואה לאלוף במיל' מאיר כליפי, שבתפקידו האחרון בצה"ל היה המזכיר הצבאי של ראש הממשלה.
היא בעלת תואר שני במדעי המדינה מאוניברסיטת בר-אילן.
גילוי דעת הוא עלון שבת דתי-לאומי המופץ בשבתות בבתי כנסת דתיים לאומיים ברחבי ישראל.
העלון החל לצאת ב-12 בפברואר 2010, בפרשת משפטים.
העלון מופץ כמגזין כרומו מעוצב בכל שבוע בימי שישי ב-70,000 עותקים, לאלפי בתי כנסת בכל רחבי ישראל, כולל יישובי יהודה ושומרון.
את העיתון ערך בתחילה נבו כץ שהוחלף ב-2016 על ידי אדם פז.
שנה לאחר מכן פרש פז מתפקיד העורך והחליפה אותו בתפקיד איילת שליסל, שפרשה ב-2019 לקראת התמודדותה בבחירות לכנסת ה-21 והוחלפה על ידי אורית מרק-אטינגר.
בהמשך ערך את העלון צבי סוכות שפרש ב-2022 לרגל התמודדותו בבחירות לכנסת ה-25, ובשנים 2023–2024 ערך את העלון אלעד הומינר, שעזב בעקבות שירות מילואים במלחמת חרבות ברזל.
לאחריו ערך את העלון ישראל קלר למשך כחצי שנה, וכיום עורך העלון הוא איתי אליצור.
בעלון מופיעים פינות קבועות של עיתונאים, מאמרים של רבנים ואישי ציבור, ראיונות ומדורים לנשים, מדורים לחיילים, מדורים לפנויים וחידונים.
הגיליון פונה למגוון הקהלים במגזר הדתי לאומי.
העלון מופק ומפורסם על ידי חברת הפרסום "פרסומי ישראל", שבבעלות איש העסקים ישראל גולדברג, ועל ידי "קרן אביה", עמותה ישראלית שעוסקת בתחומים שונים (בטיחות בדרכים, חינוך, רווחה ועוד).
העמותה הוקמה לזכרו של אביה יהושע גולדברג, תלמיד ישיבת אלון מורה שנספה בתאונת דרכים.
באתר האינטרנט של העלון ניתן לצפות ולהוריד את העלון.
בשנת תשפ"ג עלון גילוי דעת פרס את חסותו על עלון השבת "קרוב אליך".
בדרך לכותל - טור של ישראל גולדברג, מנכ"ל פרסומי ישראל, בו הוא כותב על דרכו לכותל מידי שבת ועל נושאים אקטואליים נוספים.
חדש על מדף הספרים - ביקורת ספרות.
בעניינים - סיכום של אירועי השבוע החולף ועדכונים על אירועים שיקרו.
מעיין השבוע - פינה בה מוצג כל שבוע מעיין אחר, עם פרטים עליו ודרכי הגעה.
סטטוסיאדה - אוסף ציוצים סאטיריים, בין היתר של אמיר מויאל, ישורון ברטוב ועומר בבאי.
שליפות - מדור ראיונות בו מראיינים בכל פעם, עסקן ציבור, פוליטיקאי או פעיל ידוע בחברה הדתית לאומית.
בין המרואיינים שהתראיינו - ראש הממשלה בנימין נתניהו, שרים, חברי כנסת, שופטים, אנשי תרבות, אנשי עסקים, רבנים ומובילי דעת קהל.
טורים קבועים של: הרב גבי קדוש, אורי שכטר, אבי קנטרוביץ', שמואל יעקובסון, אייל חריף, הרב מאיר דורפמן, הרב יוני לביא, אילה בן גביר וד"ר חנה קטן.
גילה בילנקה-פוליצר (נולדה ב-26 בינואר 1982) היא שחקנית ורקדנית ישראלית.
בתיכון למדה וסיימה בהצטיינות במגמת מחול בבית הספר למדעים ואומנויות בחדרה.
ב-2003 למדה במכינה בסטודיו למשחק ניסן נתיב.
בין השנים 2004–2007 למדה בבית הספר למשחק של סמינר הקיבוצים.
במסגרת הלימודים לקחה קורס משחק מול מצלמה בהנחיית מיכל בת-אדם.
השתלמה בסדנאות שונות, ביניהן סדנת הקולנוע "שקט, מצלמים רעש" בהדרכת עודד דוידוף, ניר ברגמן ורני בלייר במרכז אמנות הבמה.
למדה פיתוח קול בהדרכת חנה הכהן ודוקי עצמון (סופרנית).
מלמדת משחק ותנועה בסדנאות הנוער של תיאטרון אורנה פורת.
רקדנית מחול מודרני וקלאסי (רוקדת על נעלי פוינט).
בתיאטרון תמונע: ב-2006 שיחקה בהצגה "לה מריפוסה" שכתבה וביימה גליה פרדקין.
זוהי הפקת תיאטרון-מחול המשלבת עבודת תנועה עם חוטי תפירה.
ההצגה נוצרה במסגרת בית הספר לאמנויות הבמה במכללת סמינר הקיבוצים, והיא התארחה בפסטיבלים בשאנגחאי ובלובלין בשנת 2008. באותה שנה גילמה את לורקה בהצגה "דון פרלימפלין ואהבתו לבליסה בגן ביתו" מאת פדריקו גארסיה לורקה שביימה אנה בניאל.
ההצגה הועלתה לראשונה כחלק מלימודי בימוי ועיצוב תיאטרון בבית הספר לאמנויות הבמה במכללת סמינר הקיבוצים.
בתיאטרון הערבי-עברי ביפו: ב-2007 גילמה את דליה, מנהלת מכון ליווי בהצגה "המערב הפרוע" מאת עלמה גניהר שביים סיני פתר.
באותה שנה גילמה את קתרין ודמויות נוספות בהצגה "אמא קוראז' וילדיה" מאת ברטולט ברכט שעיבד וביים יגאל עזרתי.
בתיאטרון צוותא: ב-2007 גילמה את סאלי בהצגה "מפלט ים" מאת אדוארד אלבי שביימה אלמה וייך חושן.
ב-2008 העלתה את מופע המונולוגים "דרך גבר בעלמה, דרך עלמה בגבר" בפסטיבל אישה בתיאטרון חולון.
בתיאטרון הבימה: ב-2008 גילמה את אשתו של ראובן במחזמר (שהוצג במשכן לאמנויות הבמה) "יוסף וכתונת הפסים המשגעת" שכתבו אנדרו לויד ובר וטים רייס וביים צדי צרפתי.
ב-2009 השתתפה לצד דוית גביש, אושרי סהר ואניטל אלבחר בהצגה "אלף לילה ולילה" שעיבד יגאל עזרתי וביים נורמן עיסא - קופרודוקציה של הבימה והתיאטרון הערבי-עברי ביפו במסגרת אירועי חגיגות המאה לתל אביב.
על תפקידה בהצגה זו כתב מיכאל הנדלזלץ: וצבי גורן כתב:
בתיאטרון הקאמרי: שיחקה לצד דקלה הדר בהצגה "לרציניים בלבד" - מופע בידור שכתבה וביימה איריס מורגנבסר שעלה באולם "קפה תיאטרון".
מגלמת את צייטל ואת הודל במחזמר "כנר על הגג" שכתב גוזף שטיין (ע"פ "טוביה החולב" מאת שלום עליכם) וביים משה קפטן.
ב-2011 גילמה את לידיה בהצגה בהצגה "כולם היו בניי" מאת ארתור מילר שביים משה נאור - בהפקה משותפת עם תיאטרון חיפה.
ב-2009 שיחקה במחזמר "ינטל" שכתבו לאה נפולין ויצחק בשביס-זינגר (ע"פ סיפור קצר של יצחק בשביס-זינגר "ינטל בחור ישיבה") וביים משה קפטן.
ב-2010 גילמה את לאה הכוריאוגרפית בהצגה "גטו" מאת יהושע סובול שביים עמרי ניצן.
ב-2011 שיחקה בהצגה "סוף טוב" מאת ענת גוב שביימה עדנה מזי"א.
באותה שנה החלה לשחק במחזמר "קברט" מאת ג'ון קאנדר ופרד אב שביים עמרי ניצן.
ב-2013 שיחקה בהצגה "הם יורים גם בסוסים" שביימה דדי ברון.
ב-2009 שיחקה במחזמר "זורו" שכתב סטיבן קלארק וביים משה קפטן בהפקת קרן אור הפקות.
מגלמת את נוגה בהצגה "מכונת הצחוק המופלאה של פרופסור אלדמע" שכתבה וביימה שירלי יובל-יאיר ומועלית ב"הדיאדה" במתחם נמל תל אביב.
בתיאטרון המדיטק: ב-2009 גילמה את הנסיכה מלריה בהצגה "עלילות פרדיננד פדהצור בקיצור" מאת אפרים סידון שביים ישראל גוריון.
ב-2011 שיחקה בהצגה "נחמן" על חייו של המשורר חיים נחמן ביאליק שכתב עוזי בן כנען וביים רוני פינקוביץ'.
ב-2013 שיחקה בהצגה "יותם ויעלי" מאת פולקר לודוויג שביים רוני פינקוביץ'.
בתיאטרון שלנו: ב-2009 גילמה עכברה בהצגה "לג'ירפה נתפס הצוואר" שעיבד וביים רונן גולדפרב פלד ע"פ ספרה של חגית ביליה.
ב-2011 גילמה את פינָנָה המספרת בהצגה "בנצי" שכתב וביים רונן גולדפרב פלד.
בתיאטרון אורנה פורת לילדים ונוער שיחקה בהצגה "תיטרון פצפון" - הצגת תיאטרון לפעוטות שיצר וביים גיל צרנוביץ.
ב-2009 עיצבה את התנועה להצגה "בגדי המלך החדשים" בתיאטרון אורנה פורת בבימויו של ישראל גוריון.
ב-2010 עיצבה את התנועה בהצגת הילדים "הבית של חתולה-לה" - עיבוד לסיפור עם רוסי ידוע בשם "קושקן דום" מאת סמואיל מרשק שכתב רונן גולדפרב פלד וביים דויד בילנקה ב"תיאטרון שלנו".
ב-2009 גילמה תפקיד אורח של אישה דתייה בפרק האחרון של הסדרה "האלופה" שביים שי קפון.
ב-2010 גילמה את שירה, תפקיד ראשי בסדרת הטלוויזיה המוזיקלית לילדים "כוח שש בש" שביים בובי לקס ושודרה בהוט.
ב-2012 דיבבה את המורה בסרט "ניקולא הקטן".
הופיעה בפרסומת לחברת הטלוויזיה בלוויין yes.
נשואה לשחקן דויד בילנקה ואם לבת.
גילה גזיאל (נולדה ב-1961) היא ניצב בדימוס במשטרת ישראל.
בתפקידה האחרון שמשה ראש אגף משאבי אנוש.
גזיאל בעלת תואר ראשון בעבודה סוציאלית בהצטיינות ותואר שני בחינוך מהאוניברסיטה העברית.
מתגוררת במכבים-רעות, נשואה ואם לשלוש בנות.
גזיאל התגייסה למשטרת ישראל ב-1987 לתפקיד קצינת רווחה ומילאה שורת תפקידים באגף משאבי אנוש.
ב-1998 קודמה לדרגת סגן-ניצב ומונתה לראש מדור פרישה ונפגעים במחלקת פרט ובהמשך כיהנה כראש לשכת הגיוס וכראש מדור קידום ושיבוץ קצינים.
ב-2006 מונתה לראש מחלקת משאבי אנוש במשמר הגבול בדרגת ניצב משנה.
ב-2007 מונתה לראש מחלקת פרט באגף משאבי אנוש.
ב-2011 מונתה לסגנית ראש האגף בדרגת תת-ניצב.
ב-2013 גזיאל פעלה מול המשרד לביטחון הפנים ומול משרד האוצר לקביעת עליה מדורגת בשכר הנגדים.
ב-2015 מונתה לראש אגף משאבי אנוש של משטרת ישראל והועלתה לדרגת ניצב.
במקביל, מונתה ליו"ר דירקטוריון חברת "קרנות השוטרים".
בתפקידה החליטה על הגדלת הסיוע בשכר דירה וקיצור פז"ם למשרתים בירושלים.
באותה שנה גזיאל החלה בקידום רב-תרבותיות במשטרת ישראל, ובפרט שילובם של ישראלים יוצאי אתיופיה בארגון.
בשנה העוקבת נרשמה עלייה באחוזי גיוס שוטרים ממוצא אתיופי, מוסלמים ודרוזים.
ב-2016 גזיאל פעלה לשיפור שכר הקצינים, בעקבות הפער אשר נוצר בין שכר הנגדים לבין שכר הקצינים.
המפכ"ל והשר לביטחון הפנים אישרו כי קצינים יתוגמלו עם יציאה לקורס קצינים ובסיום הקורס.
באותה שנה פיתחה פרויקט לחיזוק חוסנם הנפשי של השוטרים, במטרה לספק מענה ותמיכה לשוטרים הנחשפים למראות קשים, טראומות ואלימות קיצונית.
הפרויקט כולל, בין היתר, מוקד טלפוני לבכירים מדרגת סגן-ניצב ומעלה וסדנאות בנושא לכלל השוטרים.
בנובמבר הקימה מרכז פרישה עבור גמלאי המשטרה, אשר מקיים הכשרות ומעסיק הגמלאים כמתנדבים במשטרת ישראל.
ביוני 2015 נערכה מסיבת הפרידה ממפכ"ל המשטרה יוחנן דנינו, והתברר כי עלתה מאות אלפי שקלים.
בעקבות פנייה של אומ"ץ למבקר המדינה, נפתחה בדיקה, וב-2018 נמצא כי מסמכים הקשורים למסיבה נמחקו ממחשבה והעלו חשד להעלמת ראיות.
ראשת מח"ש העבירה את התיק לטיפול משמעתי במשטרה, וגזיאל הכחישה את המיוחס לה.
ב-2015 יזמו הממשלה והמשטרה הקמת דירות מסובסדות לשוטרים ברמות אלון בירושלים.
בבדיקה פנימית של המשטרה עלה חשד כי גזיאל קידמה קצינים בכירים ברשימת הזכאים.
ב-2020 החליטה המשטרה לסגור את התיק, והוחלט שלא לנקוט צעדים נגדה.
ב-2018 פעלה מול משרד האוצר לטובת מתן תוספת העדר ביטחון תעסוקתי לשוטרים ולגמלאים, בדומה לתוספת הניתנת למשרתי הקבע בצה"ל.
באוקטובר 2018 הממשלה אישרה את תיקון השכר וקבלת התוספת החלה בינואר 2019. בפברואר 2019 יצאה לחופשת פרישה ממשטרת ישראל.
גילוי מוקדם הוא הליך קדם משפטי, בו הצדדים נדרשים לגלות זה לזה פרטים מהותיים הנוגעים למשפט.
עיקרי הגילוי המוקדם כוללים; השלמת כתבי טענות, גילוי מסמכים, מענה לשאלונים, בדיקות בידי מומחה מטעם בית המשפט והודיות.
השופט חיים כהן הגדיר כי "הליך משפטי דומה למשחק פוקר".
כלומר, כל שחקן שומר את הקלפים "צמודים לחזה".
כיום, החובה לגילוי מוקדם מבטאת תפיסה מנוגדת, לפיה זכותו של כל "שחקן" לדעת עוד לפני המערכה העיקרית מה הם ה"קלפים" שיש ליריב.
גילוי מוקדם ומלא, יאפשר לצד השני להציג את עמדתו בצורה הטובה ביותר.
בכך גובר הסיכוי לעשיית צדק(שהוא מטרתו העיקרית של המשפט).
לאפשר לצד השני להכין מראש את תגובתו לראיות, ובכך לחסוך זמן שיפוטי.
(כלומר, למרות שיטת המשפט האדוורסרית הנהוגה בישראל, לפיה הצדדים עצמם בלבד אחראיים לערוך ולהציג את עמדתם כראוי, התערבה החקיקה והיא מגנה על הצדדים מפני "הפתעה").
הגילוי המוקדם מבהיר לצדדים את המצב המשפטי הנתון, ובכך עשויה להתחזק הנטייה להגיע לפשרה מוסכמת.
מניעת אי-שוויון מובנה, כאשר לצד שהוא בעל משאבים רבים, יש יותר גישה למסמכים רלוונטיים בהם ניתן לעשות שימוש במשפט.
חובת הגילוי מבטיחה כי כל מסמך רלוונטי שיגיע אליו, יוכל לשמש גם את הצד השני.
הפסיקה בבתי המשפט בישראל קבעה שהליך גילוי מוקדם הוא רק בין הצדדים לבין עצמם, ולא בינם לבין בית המשפט.
בהתאם לכך נפסק שכאשר הנתבע הגיש תצהיר לתובע בהליך גילוי מוקדם- אם התובע חפץ להשתמש בתצהיר כראיה עבורו, חובה עליו להציג אותו במפורש לבית המשפט כראיה מטעמו.,.
"פרטים נוספים" - (בשלב הגשת כתבי הטענות) – במקרה שצד בהליך השמיט מכתב הטענות פרטים שהתקנות מחייבות (כגון מס' ת"ז), הצד שכנגד יכול להגיש "בקשת פרטים נוספים".
יש להגיש את הבקשה תחילה אל בעל הכתב טענות, ורק לאחר "זמן סביר" (מקובל להחשיב 7 ימים כ"זמן סביר" לעניין זה) בו לא תוקן המעוות, יש להגיש לבית המשפט בקשה לחייב מסירת "פרטים נוספים".
מרגע שהוגשה "בקשה להשלמת פרטים" ועד להשלמתם (כלומר, שהמתבקש יגיש כתב טענות מתוקן ומלא) השעון להגשת כתבי הטענות של המבקש את "השלמת הפרטים", נעצר (אלא אם כן הבקשה אינה מוצדקת).
"גילוי מסמכים" - תוך 30 יום, ניתן לבקש מבית המשפט או הרשם להורות לצד שכנגד להגיש אינדקס של המסמכים הרלוונטיים לדיון, ובו פירוט של מקום הימצאם (חובה לציין גם מסמכים שכבר אינן קיימים).
המתבקש צריך להגיש את האינדקס, תוך 30 יום מהבקשה.
תוך 15 יום אחר כך, מקבל האינדקס יכול לבקש מבית המשפט לקבל לעיון את המסמכים הדרושים לו (מקובל לבקש את הכל).
לאחר שביהמ"ש מורה אילו מסמכים מתוך הרשימה יש למסור לו, חובה תוך 7 ימים – להודיע על תאריך ממנו המסמכים יימסרו בתוך 7 ימים.
במקרה שנטען לחיסיון המסמך המבוקש, לרוב בית המשפט מורה שהמסמך יוצג בפניו כדי שיכריע אם להציג אותו לצד השני, בהתחשב גם במידת החיוניות של הראיה.
הועלתה טענה שכאשר בית המשפט מחליט אחרי העיון בראיה שחל עליה חיסיון ואין להשתמש בה כראיה – אזי המודעות לתוכן הראיה עלולה להשפיע על תודעת השופט.
אך ההלכה נקבעה על ידי ברק שטען כי השופט מסוגל להתעלות מעל להשפעה כזו.
"שאלון" - ניתן להפנות שאלות לצד שכנגד, תוך 30 יום מהגשת כתב הטענות האחרון בתיק.
את השאלון יש לשלוח ישירות, בכתב.
לנשאל מוקצבים 30 יום כדי להשיב.
במידה והנשאל לא השיב במועד, השואל יכול לקבול בפני בית המשפט תוך 15 יום.
לאחר שבית המשפט מאשר את השאלות (או מקצתן), על המבקש לשלוח אותן שוב לנשאל עד 7 ימים לפני תחילת הדיון העיקרי.
הנשאל מחויב להשיב, תוך 7 ימים מהחלטת בית המשפט לאשר את השאלות.
"חקירות, בדיקות ועריכת חשבונות" – במקרה שהתשובות לשאלונים או לבקשות ל"גילוי מסמכים" לא סיפקו את המבקש, והמידע החסר חיוני עבור הדיון, ניתן לבקש מביהמ"ש למנות מומחה שישיג את המידע המבוקש.
ככלל, נקבע כי אין חובה לייצר מסמכים או לערוך חשבונות כדי לספק תשובות לשאלונים.
אולם במקרה חריג נפסק שיש חובה כזו, בהתקיים שני תנאים מצטברים; 1. למבקש המידע יש עילה חזקה (עילת תביעה או עילת הגנה).
2. בין הצדדים שוררים יחסים מיוחדים (של נאמנות וכו') שמצדיקים באופן רגיל מסירת מידע מסוג זה.
"הודיות" – על פי התקנות, כחלק מהליך גילוי מוקדם ניתן להפנות לצד שכנד בקשה להודות בעובדה מסוימת או באותנטיות של מסמך ספציפי, הנצרך עבור הדיון.
אם המתבקש לא הודה, עליו לשלם למבקש את ההוצאות שהוציא לאימות הדבר.
מבחינה מעשית, כיוון שחישוב ההוצאות נעשה בסוף המשפט ואינו נעשה בצורה מדויקת, לא יינתן סכום גבוה יותר בגלל אי-הודאה שגרם להוצאה.
לכן אין אינטרס להודות, ולכן בפועל אין טעם להגיש בקשה להודאה.
החקיקה קובעת שתי סנקציות חלופיות:
צד שנמנע מלגלות מסמך בהליך גילוי מוקדם, לא יוכל להשתמש בו כראיה מטעמו.
בית המשפט רשאי להתיר את השימוש במסמך, כאשר ישנה סיבה סבירה לאי-הגילוי.
במקרה של אי-קיום צו לגילוי מוקדם, יימחק כתב הטענות של הסרבן.
אם כי בית המשפט והרשם רשאים שלא למחוק את כתבי הטענות ולהאריך את מועד קיום הצו.
בית המשפט העליון קבע, כי הצד שכנגד יכול לבחור איזו משתי הסנקציות הנ"ל להפעיל.
בפסיקה; בתביעת דיבה שהגיש עיתון מעריב, הנתבעים לא קיימו את הצו-גילוי שהוטל עליהם.
למרות זאת, בית המשפט החליט שלא להטיל על הנתבעים סנקציות.
בערעור נקבע כי בית המשפט חייב להטיל את הסנקציות, והדבר אינו תלוי בשיקול דעתו.
בית הדין לעבודה הטיל קנס כספי על בנק לאומי בשל אי-גילוי מסמכים למרות הוראת בית המשפט.
העילה לקנס הייתה "ביזיון בית משפט".
בית המשפט המחוזי דחה את הערעור שהוגש בפניו, אך בית המשפט העליון קיבל את הערעור, וקבע שלא ניתן להטיל עונש של "ביזיון בית משפט" על מקרה בו יש סנקציה ספציפית הקבועה בחוק.
ברפואה מונעת, גילוי מוקדם הוא מניעה שניונית של מחלות - הליך שמטרתו לגלות מחלה או גורם סיכון בשלבים מוקדמים שלהם, כשנזקיהם עדיין אינם גלויים, על מנת לטפל בהם בשלב מוקדם ככל האפשר ולשנות את מהלך המחלה.
לגילוי מוקדם משמשות בדיקות רפואיות שגרתיות (בדיקות דם, מדידת לחץ דם, הדמיה וכדומה), וכן בדיקות ממוקדות באנשים שבהם החשש למחלה מסוימת גדול יותר.
מבחינת הרפואה המונעת, גילוי מוקדם בא לאחר מניעה ראשונית - הפחתת החשיפה לגורמי סיכון, או יצירת חסינות כלפיהם, באמצעות אימוץ אורח חיים בריא, חיסונים, טיפול תרופתי מונע וכדומה, ולפני מניעה שלישונית - התערבות לאחר הופעת המחלה לשם הפחתת הסיבוכים וצמצום השלכותיה של מחלה מפושטת.
לגילוי מוקדם תפקיד מרכזי במאבק במחלת הסרטן - אחוזי הריפוי של סרטן שהתגלה בשלב התחלתי הם גבוהים, בעוד סרטן שהתגלה בשלבים מאוחרים בדרך כלל אינו ניתן לריפוי, ועלול להוביל למוות.
עם זאת, לסקירות המיועדות לגילוי מוקדם של סרטן יש גם סיכונים לנזק.
לשם גילוי מוקדם משמשות בדיקות אחדות:
ממוגרפיה - בדיקה המשתמשת בקרני רנטגן ומיועדת לזיהוי ואיבחון מוקדם של רקמות חשודות באזור החזה, לאיתור של סרטן השד.
על פי מאמר משנת 2023, בדיקת סקירה זו איננה מביאה כנראה להארכת חיים.
בדיקה עצמית לגילוי סרטן השד - בבדיקה יש לחפש סימנים חשודים המעידים על אפשרות של התפתחות סרטנית.
סימנים אלה כוללים שינוי צורה באחד מהשדיים, הופעת גומות או בליטות, הופעת כלי דם, תזוזת הפטמה או הפרשות ממנה.
בנוסף, על ידי מישוש ניתן לחוש בגושים בשד או בבית השחי.
קולונוסקופיה ובדיקת דם סמוי בצואה, לגילוי מוקדם של סרטן המעי הגס.
על פי מאמר משנת 2023, בדיקת דם סמוי בצואה וקולונוסקופיה אינן מביאות כנראה להארכת חיים, ובדיקת סיגמואידוסקופיה מביאה להארכת חיים ממוצעת של כ-3 חודשים.
סריקה ויזואלית יסודית של העור, לאיתור שומות וסימנים חריגים על העור, העשויים להעיד על חשש לסרטן העור.
בניגוד למרבית הבדיקות, המצריכות מכשור רפואי, בדיקה זו יכול אדם לבצע בעצמו.
בין הסימנים מעוררי החשד: הופעת נקודת חן חדשה (כתם שטוח או גבשושית) ההולכת וגדלה בהתמדה, שינוי בגודל בצבע ובצורה של שומה או של נקודת חן קיימת, פצע שלא נרפא.
אם סימנים אלה מופיעים, יש לגשת לבדיקה של רופא עור.
בדיקת דם שתגלה סרטן, שנים לפני התפרצותו.
מדענים מקליבלנד קליניק באוהיו פיתחו בדיקת דם שתאפשר גילוי מוקדם של סרטן.
מחברי המחקר טוענים שבבדיקה שערכו בקרב 1600 בני אדם, הצליחו לזהות כ-90% סמנים גנטיים של סרטן מכמה סוגים
גילה פלם (4 באוקטובר 1956) היא מוזיקולוגית ואתנומוזיקולוגית, חוקרת מוזיקה יהודית, מוזיקה עם דגש על מוזיקה של יהודי מזרח אירופה, ניהלה את מחלקת המוזיקה וארכיון הצליל בספרייה הלאומית, יוזמת פרויקט שימור והנגשה של ארכיון הצליל ועורכת תוכניות מוזיקה, תקליטורים.
גילה פלם נולדה בחיפה, להורים ניצולי שואה.
למדה בבית הספר "קישון" ואחר כך בבית חינוך תיכון חיפה במגמה ראלית ובמקביל למדה פסנתר בקונסרבטוריון דוניה ויצמן בחיפה.
ב-1974 החלה את לימודיה באקדמיה למוזיקה ומחול בירושלים במגמת פסנתר אצל המורה תלמה פוגל-כהן והמשיכה את לימודיה בחוג למוזיקולוגיה באוניברסיטה העברית.
במקביל ללימודי המוזיקולוגיה למדה גם ספרות עברית ותולדות התיאטרון.
את התואר השני השלימה באוניברסיטה העברית בחוג למוזיקולוגיה.
נושא עבודת המוסמך היה "פעולתה המוזיקלית של ברכה צפירה בשנות ה-30 וה-40 בארץ ישראל" בה ניסתה להראות כיצד שולבו מקורות מוזיקליים עממיים מזרחיים בזמר העברי וכיצד ברכה צפירה שנתה את המצלול המוזיקלי של התרבות הישראלית המתהווה.
במסגרת העבודה ראיינה גילה פלם את ברכה צפירה וראיונות אלו שמורים בארכיון הצליל שבספרייה הלאומית.
בשנת 1982 זכתה גילה במלגה ללימודי דוקטורט באוניברסיטת קליפורניה בלוס אנג'לס (UCLA) במחלקה למוזיקה בתוכנית לאתנומוזיקולוגיה.
עבודת הדוקטורט עסקה בנושא המוזיקה בשואה.
העבודה התבססה על ראיונות ניצולי שואה וחומר כתוב ושחזרה קהילת זיכרון של יוצאי גטו לודז'.
עבודה זו מהווה אבן יסוד לחקר תרבות בשואה בכלל ומוזיקה בפרט, ומשמשת כמקור לחוקרים רבים.
את לימודי הדוקטורט סיימה גילה פלם בשנת 1988. בשנת 1992 פורסמה עבודת הדוקטורט כספר "Singing for survival :songs of the Lodz ghetto, 1940-45" בהוצאת University of Illinois Press.
בשנת 1989 הוזמנה גילה פלם להקים את המחלקה למוזיקה במוזיאון השואה בוושינגטון בארצות הברית.
במסגרת זו הקימה את האוסף והפיקה תקליטור בשם "Remember the children" שבו כונסו ובוצעו מחדש שירים על ילדים שנכתבו בגטאות ובמחנות.
המפעל הראשון שבו עסקה היה סידור וטיפול באוסף מאיר נוי לזמר העברי ולזמר היידי בספרייה הלאומית.
בשנת 1994 מונתה למנהלת מחלקת המוזיקה וארכיון הצליל בספרייה הלאומית.
גילה פלם המשיכה את דרכו של פרופ' ישראל אדלר שהקים את מחלקת המוזיקה וארכיון הצליל, ופתחה במהלך השנים את האוספים והגדילה את היקפם בצורה משמעותית.
בחומר הארכיוני הכתוב העלתה את מספר הארכיונים הקיימים מ-70 ל-300 ארכיונים אישיים של מיטב מלחיני ישראל בתחום הזמר העברי והמוזיקה הישראלית האמנותית.
בארכיון הצליל הוגדל היקף האוסף מ-600 שעות הקלטה ל-40,000 שעות הקלטה.
בשנים 2007-8 יזמה את מיזם ההצלה והשימור של אוספי ההקלטות של ארכיון הצליל.
גילה פלם בנתה את המיזם ואת תהליכי העבודה בו בסיוע הספרייה הלאומית ובמימון קרן לגסי הרטיג'.
המיזם הושלם בשנת 2013 ובמסגרתו שומרו כ-35,000 שעות הקלטה שבחלקן היו במצב סיכון גבוה והונגשו באמצעות אתר האינטרנט של הספרייה הלאומית.
גילה פלם משתתפת באופן קבוע ופעיל בארגון ארכיוני הצליל הבינלאומי (IASA) וכן בארגונים מקצועיים אחרים בהם היא יועצת ומקדמת טיפול נאות בחומרים אודיו-ויזואליים.
בנוסף היא מכהנת כחברת ועד במספר מוסדות בין השאר בוועד המנהל של המכון למוזיקה ישראלית שמקדם בעיקר יצירה של מוזיקה ישראלית אמנותית.
גילה פלם עוסקת בהוראה חלקית במוסדות להשכלה גבוהה.
כך למשל לימדה באוניברסיטה העברית בירושלים, באוניברסיטת תל אביב, באוניברסיטת בר-אילן, האקדמיה למוזיקה ולמחול בירושלים, ובמכללת לוינסקי לחינוך בתל אביב.
פלם, גילה, "שילובו של השיר התימני בממסד התרבותי בארץ ישראל של שנות השלושים על ידי ברכה צפירה" בתוך אורחות תימן: שערים בארחות תימן, לשון, היסטוריה וחברה, עורכים שלום ב"ר סעדיה גמליאל, מישאל מסורי-כספי ושמעון אביזמר (ירושלים: מכון שלום לשבטי ישורון, 1984) : 339-352.
פלם, גילה, "תרומת הזמרות בנות קהילת יהודי תימן לזמר הישראלי", בתוך תהודה: ביטאון העמותה לטיפוח חברה ותרבות בישראל (1998): 90-94.
פלם, גילה, "השתקפות המזרח בזמר העברי", בתוך אתגר הריבונות: יצירה והגות בעשור הראשון למדינה, עורך מרדכי בר-און, (ירושלים: יד בן-צבי,1999): 248-261.
פלם, גילה ודב נוי, האבן מיר א נגונדל- הנה לנו ניגון יש: שירי הטרובדור היהודי נחום שטרנהיים , (ירושלים: המרכז לחקר המוזיקה היהודית, האוניברסיטה העברית בירושלים, 2000).
פלם, גילה, "השיר היידי ושילובו בשיר הישראלי, או: מדוע נעלם שיר האהבה?", בתוך העגלה המלאה: מאה ועשרים שנות תרבות ישראל, עורך: ישראל ברטל (ירושלים: הוצאת מאגנס, 2002): 251-260.
פלם, גילה, "איך שהקול זורם: שימור והנגשה בארכיון הצליל של הספרייה הלאומית של ישראל" בתוך ארכיון: כתב עת ישראלי לארכיונאות ולתיעוד ,(ירושלים, 2010 גנזך המדינה) : 54-60.
פלם, גילה, "הפיוט ביצירתה של ברכה צפירה: ממסורת יהודי תימן" בתוך הפיוט כצוהר תרבותי, עורכת חביבה פדיה, (ירושלים: מכון ואן ליר 2012) :316-324.
פלם, גילה החיים החדשים של השירים מגטו לודז', בתוך הסתגלות וסגולות במוזיקה יהודית עורך יובל שקד, (חיפה: אוניברסיטת חיפה: 2015): 25-39.
בעברית מודרנית גילוי עריות הוא קיום יחסי מין בין קרובי משפחה, דהיינו יחסים מיניים בין אב לבתו או בנו, בין אם לבתה או בנה, בין אח לאחות וכדומה.
על אף שבמקור לקוח המושג מהשפה המקראית, שבה הוא משמש לציון כל מעשה יחסי אישות שאסור על פי המקרא.
לעיתים משתמשים במושג זה גם לקרובים הקשורים בזיקה, כגון אנשים המתגוררים באותו הבית, הקשורים באימוץ או נישואין, ואנשים בני אותו השבט או השושלת.
האיסור על קיום יחסי מין בין קרובי משפחה הוא טאבו נפוץ מאוד בתרבויות האנושיות בעבר ובהווה, והוא אף נחשב לטאבו האוניברסלי הראשון (ולא קניבליזם, כפי שנהוג לחשוב).
האנתרופולוג מרווין האריס מציין שעצם הצורך בחוק נגד גילוי עריות, והעובדה שקיימים עבריינים רבים על החוק למרות העונש, מעידים שבמקביל לסלידה האוניברסלית קיימת משיכה אוניברסלית.
תפיסה זו מבוססת כבר על טענותיו של זיגמונד פרויד.
אך האנתרופולג דונלד בראון ציין שמחקרים שנערכו באמצע המאה העשרים הראו אחרת.
ביניהם בולטים מחקרים שנעשו בקיבוצים ישראליים, והראו שבין ילדים וילדות שגודלו באותו בית ילדים בדומה לאחים ולאחיות, לא היו כמעט קשרים מיניים עם התבגרותם.
כך או כך, רק במקרים ספורים בהיסטוריה האנושית היה גילוי העריות מנהג מקובל (אולי הידועים מביניהם בחצרות המלוכה של מצרים העתיקה, של פרס העתיקה ומנהג דומה בחצר המלוכה האצטקית).
אף על פי כן, הגדרת "קרוב משפחה" לעניין האיסור על גילוי עריות משתנה מתרבות לתרבות.
בעוד שביהדות אסור להנשא לצאצאים ישירים עולמית ("שאברהם אסור בכל נשי ישראל, ושרה אסורה בכל אנשי ישראל"), עם חריגים בדרגה שנייה כנישואי בת דודה ואחיינית, בנצרות הקתולית אסור להתחתן עם כל קרובי המשפחה עד דרגה שביעית.
עם זאת, יחסי מין עם קרוב מדרגה ראשונה (כגון הורה או אח), אסורים באופן כמעט אוניברסלי.
כיום, ברוב החברות המודרניות קיימים חוקים הנוגעים לגילוי עריות או הגבלות חברתיות על נישואי קרובים.
בחברות בהן החוק אוסר על גילוי עריות, גם כאשר מתרחש מקרה של גילוי עריות הנעשה בהסכמת שני הצדדים, המעשה עדיין יוגדר כפשע, אך כפשע ללא קורבן.
ילדים שנולדו כתוצאה מגילוי עריות נחשבו בעבר כילדים בלתי חוקיים, וכיום בחלק מהחברות הם עדיין נחשבים ככאלו.
ברוב המקרים הללו להורים לא הייתה אפשרות להתחתן, שכן נישואין אלו נחשבו לנישואי עריות והיו גם הם אסורים.
המילה עריות מגיעה מלשון עריה, שמשמעה עירום.
מילה נוספת מאותו השורש היא ערווה, שמשמעה גם איברי מין.
באנגלית גילוי עריות נקרא Incest, הנגזר מהמילה הלטינית Incestus, אשר לה משמעות כללית של "טמא, בלתי צנוע".
המושג Incestus החל להופיע בשפה האנגלית בין המאה ה-11 לספירה לבין המאה ה-15 לספירה (תקופה בה כונתה השפה האנגלית בשם "אנגלית תיכונה").
לפני הגעת המושג הלטיני, גילוי עריות היה ידוע באנגלית העתיקה בשם Sib-Leger (המונח Sibb נובע מהמילה 'sibling' שפירושה באנגלית עתיקה קרבת דם, המונח Leger נובע מהמושג 'to lie', משמעו לשכב), או mǣġhǣmed (משמעו יחסי מין הוריים), אך עם הזמן, שתי המילים הללו יצאו משימוש.
בסין העתיקה, בני דודים מדרגה ראשונה בעלי אותם שמות משפחה (כלומר, אלו שנולדו לאחיו של האב) לא הורשו להינשא, והדבר נחשב לטאבו (נקרא "Name-Incest"), בעוד בני דודים בעלי שמות משפחה שונים (כלומר, בני דודים מצד האם או אלו שנולדו לאחיותיו של האב) הורשו להתחתן.
גילוי עריות של שם המשפחה נחשב למעשה שחושף את האב, את האם ואת צאצאיהם לאסונות נוראיים.
הדבר נאסר במיוחד על בני המלוכה, אך על פי הספרות הסינית העתיקה גילוי עריות שכזה מעולם לא התרחש גם בקרב בני העם, דבר שככל הנראה אינו נכון.
מקרה מפורסם מאותה תקופה הוא המקרה של הנסיך ווי (Wei), אשר בשנת 494 לפני הספירה נישא לנאן-צ'ו (Nan-tzu), אישה ידועה לשמצה עקב יחסי גילוי העריות שקיימה עם אחיה.
על מנת לספק את אשתו, הנסיך אף הזמין את אותו אח לשהות בחצר המלוכה לאחר הנישואין.
המקרה היה כה מפורסם, שהאיכרים באותה תקופה אף נהגו לשיר עליו שירים בעת עבודתם בשדות.
ככל הנראה למרות הטאבו, מקרים של גילוי עריות אכן התרחשו בחצרות המלוכה.
בשלב מאוחר יותר, בתקופת חצר המלוכה של הקיסר האן (Han) התופעה הפכה לנדירה ביותר, וחוק העונשין של אותה תקופה אף הגדיר גילוי עריות כ"פשע לא אנושי" והעונש עליו היה מוות באחת הדרכים החמורות ביותר.
במצרים העתיקה הייתה אמונה חזקה בטוהר הדם וכתוצאה מכך, בני מעמד האצולה נהגו לקיים יחסי מין זה עם זה בלבד, על מנת לשמור על השושלת ומתוך מחשבה כי הורים מאותה משפחה יביאו לעולם צאצאים בריאים ומשובחים יותר.
על כן, ההקפדה על גילוי עריות הייתה כמעט טוטאלית, בין אם מדובר בגילוי עריות בין אחים, חצאי אחים או בני דודים.
על מנת להגיע למעמד הפרעונים, גבר היה צריך להינשא לנסיכה, דבר שהביא לא פעם לכך שגבר נישא לאחותו לשם השגת התואר.
כיום ידוע שנישואי אחים היו נפוצים בקרב כלל המעמדות במצרים גם בתקופה היוונית-רומית.
פפירוסים רבים והצהרות מפקד רומיות מעידים על בעלים ונשים רבים שהיו אח ואחות, מאותו אב ואם.
קיימים מספר מקרים מפורסמים מאותה התקופה, אחד הוא המלך תות ענח' אמון, שהיה בן לגילוי עריות בין המלך ואחותו.
מקום קבורתו נמצא בשנת 1922, ומומחים אשר חקרו את הדי אן איי של המלך, גילו שסבל ממומים רבים כתוצאה מגילוי העריות במשפחתו, ביניהם חיך שסוע, עיוותים בשרירי ועצמות הרגליים, חוסר יכולת להביא ילדים בריאים לעולם וככל הנראה גם מותו הצעיר קשור לכך (נפטר בגיל 19).
מקרה מפורסם נוסף הוא זה של קלאופטרה השביעית (אהובתו של יוליוס קיסר ומרקוס אנטוניוס), אשר הייתה נשואה לאחיה תלמי ה-13, ולאחר שהוא נרצח היא נישאה לאחיה השני, תלמי ה-14 (אם כי נישואים אלו היו פיקטיביים בלבד), ובת להורים אחים.