tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
ביאטריס הורסמן הצעירה מקבלת את פני בנה, בוג'ק, ואת שרה לין הצעירה במסיבת-ארוחה שבה משתתפים הרב קזאז, קרקרג'ק שוגרמן, קורדרוי ג'קסון-ג'קסון וזאק בראף – כולם דמויות שמתו מוקדם יותר במהלך הסדרה.
במהלך הארוחה משוחחים האורחים על חייהם ועל מותם, בעוד נוזל שחור ומסתורי מטפטף מן התקרה אל בוג'ק.
לקראת סיום הארוחה מקיא בוג'ק את הנוזל על השולחן.
בהמשך מצטרף אל האורחים אביו של בוג'ק, באטרסקוץ', בדמותו של סקרטריאט – גיבור ילדותו.
ביאטריס מזמינה את האורחים למופע שלאחר הארוחה, אותו מזהה בוג'ק כנקודה שבה הוא נוהג להתעורר מחלום חוזר זה.
הפעם, עם זאת, החלום אינו מסתיים.
בוג'ק נכנס לתיאטרון הסמוך, שם מנחה הרב מופע כישרונות.
כל אחד מן האורחים מבצע קטע המשקף את תפיסתו על החיים, ולאחר מכן נעלם דרך דלת לבנה במרכז הבמה.
במהלך המופע מתחיל בוג'ק להיזכר בפרטים מהשתכרותו בפרק הקודם, ובהם שיחת טלפון לדיאן.
מחוץ לתיאטרון מעשנים בוג'ק ובאטרסקוץ' יחד ומגיעים למעין סגירת מעגל רגשית.
בוג'ק רואה את קווי המתאר של גופו צף כשפניו כלפי מטה בבריכת השחייה שבאחוזתו בלוס אנג'לס.
הוא מתעקש כי יצא מן הבריכה והתקשר לדיאן במהלך מסע השתייה, ולכן לא ייתכן שהוא טובע.
באטרסקוץ' מבצע פואמה בשם "הנוף מחצי הדרך למטה", שבו הוא (כסקרטריאט) משחזר את התאבדותו ומתאר את תחושת החרטה והבהלה שאחזה בו בעת שקפץ מגשר, בעוד הדלת הלבנה מתקרבת בהדרגה.
בוג'ק אינו מצליח לעזוב את התיאטרון, והרב אומר לו כי אין ביכולתו להציל את עצמו כעת, משום שכל המתרחש מתרחש בתוך תודעתו.
לבסוף נותרים רק בוג'ק והרב.
הנוזל השחור מתחיל לפרוץ מן הדלת ועוטף את הרב, האומר לבוג'ק כי אין "צד אחר".
מזועזע, בוג'ק נמלט מן הנוזל ומוצא טלפון קווי במטבח.
הוא מתקשר לדיאן, שמשיבה כי עזבה את לוס אנג'לס ועברה לשיקגו, ואינה יכולה לעזור לו.
בוג'ק נזכר כי השיחה שביצע למעשה הגיעה לתא הקולי בלבד, וכי לאחר מכן חזר לבריכה.
דיאן מסכימה להישאר עמו על הקו עד שהנוזל השחור מכלה אותו.
במקום שיר הסיום הרגיל, מסתיים הפרק בצליל מוניטור הולטר המראה קו שטוח; עם סיום הכתוביות, חוזר המוניטור להשמיע צפצופים סדירים.
הפרק נכתב בידי אליסון טפל, שכתבה בעבר גם את הפרקים "חתיכת חרא מטומטם", "INT.
הפרק בוים בידי איימי וינפרי, והיה הפרק ה-21 שביימה לאורך שש עונותיה של הסדרה.
הפרק שודר לראשונה בשירות הזרמת המדיה "נטפליקס" ב-31 בינואר 2020, כפרק החמישה-עשר של העונה השישית והפרק ה-76 של הסדרה כולה.
יוצר הסדרה, רפאל בוב-וקסברג, ציין כי עוד בטרם החלה הפקת העונה השישית, רצה ליצור פרק מסוג "מסיבת-ארוחה עם כל מי שכבר איננו".
במהלך העבודה על העונה השתנה הקונספט המרכזי מפרק חלום לחקירה של מצב ביניים (לימבו), ובשלב זה, לדברי טפל, מהות הפרק "פוענחה לגמרי".
בוב־וקסברג ציין את הסרט "כל הג'אז הזה" משנת 1979 כהשראה המרכזית לפרק.
בסרט, כאשר הגיבור ג'ו גידאון מחובר למכשירי החייאה לאחר ניתוח מעקפים, הוא חווה רצף של סצנות חלום ראוותניות שבהן מופיעים אנשים משמעותיים מעברו.
השראות נוספות כללו את המחזה "נשים בצמרת" מאת קריל צ'רצ'יל, שבו הגיבורה מרלן מארחת מסיבת ארוחה עם נשים היסטוריות מפורסמות; ואת המחזה "שלוש נשים גבוהות" מאת אדוארד אלבי, שבו שלוש התגלמויות של אותה אישה משוחחות ומתבוננות לאחור על חייה.
הבית הוויקטוריאני שבו מתרחש הפרק עוצב בידי מעצבת ההפקה ליסה האנאוולט.
בבימוי הסצנות שאבה וינפרי השראה מן הסרט "הקבינט של ד"ר קליגרי", ובפרט לשם יצירת "זוויות עקומות רבות" במטבח, אשר שילב אלמנטים ממטבח ילדותו של בוג'ק, ממטבח ביתו הבוגר, ומסט הצילומים של תפקיד הפריצה שלו בסדרה "על הסוס".
במהלך סצנת הארוחה הוצמד לכל דמות אמן סטוריבורד שונה, כאשר עוזר הבמאי כריס נאנס הופקד על דמותו של בוג'ק.
אף שטפל כתבה תיאורים קצרים של כל מופע כישרונות בתסריט, וינפרי והאנימטורים נהנו מחופש יצירתי רחב בעיצוב פרטי ההופעות עצמן.
שם הפרק נבע מרצונו של בוב-וקסברג לכלול לפחות פרק אחד שכותרתו מתחילה בכל אחת מאותיות האלפבית.
עד שהגיעו לפרק הלפני-אחרון, האות היחידה שנותרה הייתה V.
בתוך הפרק עצמו, "הנוף מחצי הדרך למטה" הוא שמו של הפואמה שמקריא באטרסקוץ'/סקרטריאט, ובו הוא מבטא חרטה על התאבדותו בקפיצה.
ההחלטה לאחד את דמותו של באטרסקוץ', אביו הביולוגי של בוג'ק, עם דמותו של סקרטריאט, מודל החיקוי מילדותו, נועדה לשקף את הפער שבין "האב שרצית שיהיה לך" לבין "האב שהיה לך בפועל".
במקור יועדו ויל ארנט (קולם של בוג'ק ובאטרסקוץ') וג'ון קרסינסקי (קולו של סקרטריאט) להתחלק בקריאת השורות, אך לאחר שבוב-וקסברג שמע את ארנט מקריא את הפואמה, הוא החליט שלא לערב את קרסינסקי.
הפרק מתרחש כולו בתודעתו המעורפלת של בוג'ק, הטובע בבריכת השחייה שלו לאחר ששתה לשכרה.
מרחב זה מוגדר על ידי חוקרים כ"מצב לימינלי" (מפתן) – אזור דמדומים בין החיים למוות המאפשר לדמות לערוך חשבון נפש אקזיסטנציאליסטי אחרון.
לאורך כל הסדרה, נעשה שימוש עקבי במים כמוטיב סמיוטי המסמן טראומה, טביעה או ניסיון להיטהרות, ובפרק זה המוטיב מגיע לשיאו.
בוב-וקסברג ציין כי אף שהמוטיב הופיע כבר ברצף הפתיחה של הסדרה (בו בוג'ק נופל לבריכתו), רק בשלב מאוחר בהפקת הסדרה הבינו היוצרים כי טביעה בבריכה תהיה "שיא הולם במיוחד" עבור הדמות.
בתוך חלום המוות, בוג'ק כלוא בבית ילדותו כאשר נוזל שחור ואפל עולה בהדרגה מתחתית המסך – ייצוג חזותי למוות הקרב ולאי-היכולת של הדמות לברוח מהשלכות מעשיה בעבר.
בפרק מתקיימת "ארוחת ערב אחרונה" עם דמויות מפתח בחייו של בוג'ק שכבר הלכו לעולמן, ובהן הוריו, שרה לין והרב קזאז.
ארוחה זו אינה מוצגת כנחמה, אלא כזירה לשיפוט ולעימות רגשי.
הסמליות בפרק יורדת לפרטים הקטנים ביותר: המנות המוגשות בארוחה משקפות את נסיבות מותן של הדמויות, כגון אלרגיית הבוטנים של הרב קזאז, או הלימון שקורדרוי ג'קסון-ג'קסון נשך בעת שביצע חנק-עצמי ארוטי.
נוסף לזאת, הדיון סביב השולחן ממקם את הפסיכולוגיה של הדמות בבסיס הניתוח הפילוסופי.
בחיפושו אחר רגע של חסד, בוג'ק נזכר בראשית דרכו המקצועית ומתאר את האלכוהול והסיגריות שצרך כ"אובייקטי מעבר" (Transitional Objects) – מונח פסיכולוגי שטבע דונלד ויניקוט כדי לתאר חפצים המגשרים על פערים רגשיים.
במקרה של בוג'ק, ההתמכרות מוצגת כתחליף פגום לתשומת הלב והאהבה שלא קיבל מהוריו בילדותו.
עם זאת, הניתוח מדגיש כי על אף ההכרה בטראומות העבר, הסדרה אינה פוטרת את בוג'ק מ"אחריות אישית".
הדיון עם המתים מבהיר כי המעשים ההרסניים שביצע כבוגר, ובראשם מותה של שרה לין, אינם ניתנים להצדקה על ידי טראומות הילדות שלו.
כאמור, הפרק מארח "ארוחת ערב אחרונה" עם דמויות מפתח מחייו של בוג'ק אשר מתו לאורך הסדרה, וכל אחת מהן מייצגת פן אחר של אובדן, חרטה או טראומה נפשית עבורו:
סקרטריאט – מושא הערצתו של בוג'ק, שהתאבד בקפיצה מגשר (עונה 1), ומופיע בפרק כדמות אב הממוזגת עם אביו של בוג'ק, באטרסקוץ'.
הרב קזאז – חברו הטוב ביותר לשעבר של בוג'ק, שמת לאחר שנחשף לאלרגיה לבוטנים (עונה 2).
הרב מייצג את החרטה הגדולה ביותר של בוג'ק על שבגד בחברו.
קורדורוי ג'קסון-ג'קסון – שחקן שעבד עם בוג'ק ומת מחנק ארוטי בשוגג (עונה 2), מייצג את האבסורד והמוות המקרי.
שרה לין – בת חסותו של בוג'ק שמתה ממנת יתר של הרואין (עונה 3).
מותה נחשב למשקע המוסרי הכבד ביותר שבוג'ק נושא עמו, והיא מופיעה בפרק כמי שהתבגרה מהילדה שהייתה לכוכבת פופ טראגית.
קרקרג'ק שוגרמן – דודו של בוג'ק שמת במלחמת העולם השנייה (עונה 4), ומייצג את הטראומה הבין-דורית של משפחת שוגרמן.
ביאטריס הורסמן – אמו של בוג'ק (שהלווייתה נערכה בעונה 5), המופיעה בגרסתה הצעירה והרקדנית, ומסמלת את המקור לשנאתו העצמית.
זאק בראף – שמת בנסיבות גרוטסקיות בעונה 4, ומופיע בפרק כמלצר, מה שמדגיש את הטון הטרגי-קומי של האירוע.
התקבצותן של דמויות אלו סביב שולחן אחד הופכת את הפרק לסיכום נרטיבי של כל מקרי המוות שהשפיעו על בוג'ק, כאשר כל דמות "יוצאת מהבמה" אל תוך הריק השחור בדרך המזכירה את אופן מותה במציאות.
הפרק עושה שימוש באסתטיקה סוריאליסטית כדי להעצים את הדיון במוות.
שיאו של הפרק בהופעת הבימה, שבה כל דמות מקריאה שיר המהווה מעין צוואה אחרונה לפני נפילתה אל תוך "החושך המטפורי".
השיר המרכזי בפרק, "הנוף מחצי הדרך למטה", מתאר את החרטה העמוקה שחשה דמות הקופצת אל מותה ברגע שבין הייאוש להשלמה.
נוסף לכך, במקור תוכנן שהפרק יסתיים בהתעוררותו של בוג'ק מחווית סף-המוות, אך הוחלט להותיר את הסיום מעורפל כדי לא "לשבור את המציאות של הפרק".
אף שעלו השערות מצד מעריצים כי בוג'ק מת בסוף הפרק וכי פרק הסיום הוא חלום, בוב-וקסברג הבהיר כי צוות היוצרים מעולם לא שקל ברצינות להרוג את הדמות הראשית.
הטון בפרק הוא "טרגי-קומי", המשלב בין הומור סאטירי לדרמה נוקבת דרך מספר כלים:
אירוניה וסרקזם – שימוש במשפטים מרירים המדגישים את הניגוד בין כוונה לתוצאה, ומשקפים את הציניות של הדמויות אל מול המוות הוודאי.
משחקי מילים – הומור שחור הנשען על זהותו של בוג'ק כסוס (למשל הביטוי "you were a little horse" כמשחק מילים על "hoarse" – צרוד).
שילוב זה מציג את הפרק כמחקר על הדרך שבה בני אדם משתמשים בהומור כאמצעי התמודדות עם מציאות בלתי-נסבלת ועם כישלונות בתקשורת האנושית.
הפרק זכה לשבחי ביקורת נרחבים.
אד קאמינג מ-"The Independent" כינה אותו "הישג מרשים במיוחד", אלן ספינוול מ"רולינג סטון" תיאר אותו כ"מדהים", ואמילי ואן-דר-וורף מ-"Vox" התייחסה אליו באופן עמום כאל "משהו אחר לגמרי".
דייב טרומבור מ-"Collider" ציין את הפרק כ"הפרק הטוב ביותר של העונה כולה", ודן די-פלאסידו מ"פורבס" כינה אותו "שיא העונה האחרונה".
טארין אלן מ-"Chicago Reader" הרחיקה לכת והצהירה כי מדובר ב"אחד הפרקים הטובים ביותר – ואולי הטוב ביותר – בכל הסדרה".
מרבית הביקורות התמקדו בתפקודו של הפרק כשיאו הנרטיבי של סיפורו של בוג'ק הורסמן.
Club" העניק לפרק ציון "A", וכתב כי הפרק .
ארין קוויילי מ-"Slate" שיבחה את האופן שבו הפרק עם זאת, לא כל הביקורות היו חיוביות לחלוטין.
בן טראוורס מ-"IndieWire" סבר כי הפרק אינו מקדם את הסדרה במידה מספקת, וכי "הפרק לא הרגיש כמו ניצול מיטבי של מעט הזמן שנותר לסדרה".
כמה מן הביקורות על המחצית השנייה של העונה השישית, שעלתה במלואה בנטפליקס ב-31 בינואר, השוו בין הפרק לבין הפרק הקליל יחסית "Nice While It Lasted" הבא לאחריו ומסיים את הסדרה.
טארה אריאנו מ"ואניטי פייר" כינתה את הפרק "כזה שנידון להיות שנוי במחלוקת", ואילו ג'ושוע ריברה מ-"The Verge" השווה בין האופן שבו אשמתו של בוג'ק "רק נרמזת" בפרק הסיום, לבין הדרך שבה היא "זוכה להתמודדות מפורשת ומלאה" בפרק זה.
ואן-דר-וורף ציינה כי היא "בטוחה שיש מי שייחלו לכך שהסדרה הייתה מותירה את בוג'ק מת", בעוד שג'ייק קליינמן מ-"Inverse" הגדיר את הפרק כ"סיום מדויק להפליא", והוסיף כי
הפרק נכלל ברשימות רבות של פרקי הטלוויזיה הטובים ביותר לשנת 2020. כריסטיאן הולוב מ"אנטרטיינמנט ויקלי" כתב כי הפרק "הדגים הן את האנימציה המצוינת של הסדרה והן את גישתה הבלתי-מתפשרת לחקר פגמיהן של הדמויות".
סטיב גרין מ-"IndieWire" כינה אותו "אחת ההמחשות הטובות ביותר של לוגיקת חלום שנראו אי-פעם על המסך: בליל מבולגן של סינפסות, אשר מצליח איכשהו להתלכד לזרימה קוהרנטית משלו", ואילו ג'ו פוניבוזיק מ"הניו יורק טיימס" תיאר את סצנת מסיבת-הארוחה כ"מטלטלת ומעוררת גילויים".
ב-28 ביולי 2020 הוכרז כי הפרק מועמד לפרס אמי לאמנויות היצירה בקטגוריית "תוכנית האנימציה המצטיינת".
בטקס שנערך ב-19 בספטמבר הפסיד הפרק ל־"The Vat of Acid Episode" מתוך "ריק ומורטי".
זהו הפרק השני של "בוג'ק הורסמן" שהיה מועמד בקטגוריה זו, לאחר הפרק "צ'ורו חינם" בשנת 2019.
ב-28 ביוני 1981, ערב הבחירות לכנסת העשירית, התראיין יעקב מרידור, מבכירי המועמדים ברשימת הליכוד, לרשתות הרדיו והודיע כי בידי מדען העובד עמו עלה להמציא מתקן לייצור אנרגיה המתבסס על תהליך כימי, בעל יעילות ותפוקה בלתי רגילות.
להמחשת אופייה של ההמצאה, "מהפכה עולמית שעדיין לא ניתן לתפוס אותה", אמר למראיינת: "זה כאילו לקחת נורה רגילה של בית ואת מאירה במנורה הזאת עיר שלמה כמו רמת גן".
בזיכרון הקולקטיבי הישראלי שובש המשפט והפך להבטחה לנורה שתאיר את כל רמת גן.
במרץ 1982, בעודו מכהן כשר הכלכלה והתכנון, נתן מרידור פומבי להמצאה במשדר מיוחד של הטלוויזיה, וכבש לכמה ימים את הכותרות הראשיות של העיתונים.
משנחשף כי הממציא, דני ברמן, הוא נוכל שהורשע בדין, הפך השר ללעג וקלס, והפרשה הוזכרה בלעג שנים רבות לאחר מכן.
יעקב מרידור היה מוותיקי האצ"ל ומפקדו, איש עסקים ויזם, מועמד בכיר לכנסת מטעם הליכוד, חבר כנסת לשעבר ואולי אף יורש אפשרי לראש הממשלה מנחם בגין.
ב-28 ביוני 1981, יומיים לפני הבחירות לכנסת העשירית, התראיין מרידור לתוכנית "הבוקר הזה" של קול ישראל.
מרידור סיפר למראיינת על מיזם פרטי שבו חבר למדען בעל המצאה מהפכנית בתחום ייצור האנרגיה.
מאחר שלא נרשם עליה פטנט, סירב מרידור לחשוף פרטים ואמר רק כי השיטה החדשנית להפקת האנרגיה מבוססת על תהליך כימי.
הוא סיפר על תדהמתו העצומה אל מול ההמצאה: "לו היו אומרים לי שהירח החליף את צבעו לירוק, הייתי יותר מאמין", אך הוא שוכנע אל מול התוצאות שהוצגו בפניו.
מרידור הביע חששו כי יצרני הנפט, ו"כל העולם המדעי הגויי, באירופה, באמריקה, גם הרוסים, לא יישבו בשקט", ואלה עלולים להתנקש בחייו ובחיי מדעניו.
"האווירונים כבר מלאים עם סוכנים, עם מרגלים, עם מרגלים תעשייתיים", "גם הרבה מאלה שבונים תחנות חשמל יתחילו לרעוד".
לפיכך "כל פרסום מיותר הוא באמת מיותר" ו"אני לא יכול להגיד יותר מאשר אמרתי".
מרידור סיפר שביקש לעצור הזמנת ציוד לתחנת הכוח בזיקים (לימים תחנת הכוח רוטנברג מדרום לאשקלון), שמא יתברר שהיא מיותרת לאור התגלית החדשה, וניבא חיסכון עצום בעלות האנרגיה בעולם.
כמות חשמל שעולה בניו יורק 5 סנט תעלה רק סנט בודד.
עוד הבטיח מרידור כי חומר הגלם אותו דורש מתקן האנרגיה החדיש אינו מתכלה ומצוי כולו בישראל.
על המדען הממציא סיפר כי הוא יהודי דתי, תלמיד חכם.
מקור השראתו הוא התלמוד המתאר את המקום שממנו הביאו חיטים לבית המקדש:
באותו יום הופיע מרידור גם בבורסת היהלומים והוסיף:
מרידור ניבא שהתגלית תהפוך את ישראל למעצמה כלכלית, "בעלת המטבע החזק בעולם" ובתוך מספר שנים היא תוכל להחזיר את כל חובותיה.
הוא הבטיח להראות מיידית את ההמצאה לשני מדענים ולשר האנרגיה.
בתוך 6–8 שבועות הבטיח להציג דגם ראשוני.
את ההמצאה זקף לזכות "המוח היהודי".
תגובת המומחים להמצאה שתיאר מרידור הייתה מזלזלת.
היא תוארה כ"בלון בחירות מובהק", ואמנם, איש לא ייחס לדברי מרידור את ניצחונו של הליכוד כעבור יומיים.
בממשלת מנחם בגין השנייה חזר מרידור לכנסת ואף מונה לשר הכלכלה והתכנון, משרד על כלכלי שהוקם עבורו.
שמועות וידיעות על המיזם שלו המשיכו להתפרסם, אם כי מועד הצגתו בפומבי נדחה.
ב-22 בספטמבר 1981 הצהיר כי המתקן משיג "ניצולת של 60%" לעומת הניצולת המקסימלית המקובלת בהפקת אנרגיה העומדת על 40%.
מרידור סיפר כי "המדענים קיבלו תוצאות החוזרות על עצמן", והעריך ששנתיים עד שלוש שנים יידרשו למימוש ההמצאה.
הוא פנה למבקר המדינה, יצחק נבנצל, שיאפשר לו לעסוק במיזם הפרטי, על אף תפקידו כשר בממשלה.
זה אמר לו כי הדבר אפשרי והפנה אותו לוועדת חריגים.
מכון ויצמן סירב להיענות לבקשתו של מרידור לבחון את המיזם, מאחר שלא נרשם עליו פטנט.
בחינת המצאה נטולת פטנט מחייבת שמירה על קודים חמורים של חשאיות, מחשש שהרעיון ייגנב, ומכון ויצמן לא חפץ לנהל עבודה מדעית בסודי סודות.
ב-11 בנובמבר העלה חבר הכנסת יוסי שריד (המערך) הצעה לדיון בכנסת בנושא "מקורות האנרגיה שהודיע עליהם השר מרידור".
שריד תקף בלעג מושחז את מרידור וכינה אותו בין השאר:
לסיכום קרא שריד למרידור שיבקש חוות דעת מדענים, ו"אם יתברר שאתה היית משיח השקר של האנרגיה – מקומך אינו בממשלה".
שר האנרגיה, יצחק ברמן, שהגיב במבוכה לדברי שריד, אמר כי מדובר במיזם פרטי של מרידור, ומאחר שזה מחויב בסודיות לשותפיו, לא ניתן לתבוע ממנו לפרסמו בפומבי.
מרידור הודיע שיחשוף את ההמצאה באמצע מרץ 1982, ואז ירשום עליה את הפטנט.
ב-11 במרץ החלו ידיעות ראשונות בעיתונות להופיע.
הארץ פרסם כי פרופ' אברהם כוגן מהטכניון ופרופ' אהרון רואי מאוניברסיטת בן-גוריון בחנו את המיזם ולפי דבריהם "ההמצאה טרם חרגה משלב של דיון מעבדתי.
היא אינה מהפכה מדעית, אבל יש בה עניין".
מעריב כתב בנימה מעט אופטימית כי:
בליל שבת, 12 במרץ, הופיע מרידור בטלוויזיה במשדר מיוחד, שלכבודו שונה לוח השידורים הרגיל.
בהופעת מרידור חל עיכוב, וצופים נזעמים התקשרו למשרדי הטלוויזיה וטענו כי דחיית השידור הכניסה אותם למתח והם חשו "כמו ערב מלחמה".
בתוכנית הטלוויזיה הוצג המתקן, אך בשל העדר הגנת הפטנט לא פורטה דרך פעולתו.
פורסם שמו של המהנדס שביצע את הניסויים, יצחק שכטרמן (בנו של אברשה שכטרמן, מבכירי תנועת החרות), בעברו מנהל חברה בת של צים, אך שמו של הממציא עדיין נשמר בסוד.
בראיון שב מרידור על הצהרות מרחיקות לכת שאמר קודם לכן, הוסיף "אני חושב שאנו על סף תקופה חדשה בנושא האנרגיה", וציין שזו "נקודת מפנה לישראל".
הוא הביע משאלה שהיה צעיר יותר "כדי לראות את הדברים בהתהוותם".
לעיתון הארץ דלפה דרך פעולת המתקן שתואר כדומה למדי למתקן קיים ידוע, טורבינת אורמת:
התיאור שהופיע בעיתון הארץ לוקה במספר שגיאות: טורבינת אורמת לא מונעת באמוניה אלא בנוזל אורגני מסוג פריאון או תחליף פריאון.
כל הנושא של ערבוב הנוזל במים ולאחר מכן שוב ערבובם והפרדתם הוא שגוי, והמיוחד במתקן של אורמת הוא מערכת סגורה של נוזל אורגני בלבד (ללא מים) וטורבינה המבטיחים פעולה לאורך זמן ללא צורך בתחזוקה.
דווח שמתקן הניסוי נשמר אי שם בנגב, וכי הוא מוגן בידי חברת שמירה שראשה הוא ממקורבי מרידור.
על פי דברי השר, על הפרויקט הוצאו יותר מחצי מיליון דולר ויוצאו עוד מיליונים נוספים.
במהלך השבוע שלאחר החשיפה, הקדישו העיתונים את הכותרות הראשיות להמצאת מרידור, אף שהייתה זו תקופה סוערת שבה פינוי היישובים בסיני טרם הושלם, מתיישבים שפונו ניסו לחזור למקומותיהם, ואילו מצרים העלתה תביעות טריטוריאליות נוספות לגבי קווי הסכם השלום.
אחד המומחים שאליהם פנה מרידור, פרופ' אברהם כוגן, קבע שזו אינה מהפכה, אולם לפי דבריו הזהירים, יש אפשרות להעלות ב-10% את היעילות של תהליך הפקת אנרגיה מסוים, שאומנם השוק שלו אינו מאוד גדול, אך הוא יכול להניב תועלת ממשית.
הודגש שיש לבחון את היעילות הכלכלית וקיימות לא מעט הנחות היפותטיות הטעונות בדיקה.
כוגן התעתד לצאת לחופשה מעבודתו בטכניון כדי לייעץ למרידור.
מומחה שני להנדסה כימית, שהסתמך על דעתו של כוגן, אך כנראה נטה יותר ממנו להתלהבות, דיבר על "רעיון מבריק" שדומה ל"החלפת הסוס במכונית הראשונה".
הוא הדגיש שיש בהמצאה גם מוטיב של הנדסה כימית והוא כולל: "איתור צמחי אנרגיה בשם לוקינה, הגדלים בצפון אוסטרליה ומהם ניתן להפיק אנרגיה זולה, צמחים אלו אפשר להתאים ולגדל בכמויות צפופות באזורים צחיחים כמו הנגב והערבה".
מרידור קנה את הזכויות על הצמחים באזורי גידול אלו.
מנגד, מומחים אחרים התייחסו לרעיון ביתר ביקורתיות.
העיתון "דבר" הביא בכותרתו הראשית את השקפתם כי "לא היה מקום לשגע את המדינה".
כותרתו הראשית של "הארץ" ציטטה את נשיא המדינה לשעבר, פרופ' אפרים קציר, שמחה כנגד הצגה רעשנית ולא ביקורתית כזו של חידוש מדעי.
"נושא ההמצאה נופח מעבר לכל פרופורציה ובצורה אווילית", אמר אחד מהפרופסורים בטכניון.
"מתייחסים אלינו כאילו אנו איזו מדינה של שבט זולו".
אחר הוסיף שהמצאות מסוג זה, רעיונות שכדאיותם הכלכלית לא נבחנה עד תום, יש "עשרות בשבוע".
מרידור, מעודד מדברי שני המומחים שאליהם פנה, חפץ להודיע מעל בימת הכנסת על המצאתו.
הרעיון נתקל בהתנגדות עזה, מאחר שההמצאה פותחה על ידי מרידור כאיש עסקים פרטי ולא הייתה קשורה לתפקידו בממשלה.
חבר הכנסת צ'רלי ביטון אף עתר לבג"ץ נגד בקשת מרידור.
בג"ץ החליט לדחות העתירה, נאמן לשיטתו שלא להתערב בעבודת הכנסת ככל האפשר.
נימוקו של מרידור לרצונו להופיע בפני הכנסת היה שזכותו להשיב לעלבונות שהטיח בו יוסי שריד, באולם המליאה.
בינתיים ריתקה את המדינה השאלה מי הממציא המסתורי.
בכותרת קונספירטיבית כתב "מעריב" כי: "המדען הראשי של המצאת מרידור חושש שכבר הוצא חוזה כדי לחסלו".
על פי "מעריב", חששו של הממציא הנסתר היה שגורמי אנרגיה בינלאומיים הפועלים לסיכול ההמצאה שכרו רוצחים הדולקים אחריו.
מרידור עצמו הסביר בצורה מינורית יותר את הסתתרות הוגה מתקן האנרגיה: "האיש מוזר ונחבא אל הכלים".
כשנשאל בתקשורת על הצהרותיו מרחיקות הלכת לגבי ההמצאה, שרחוקות אפילו מדברי האופטימי שבמדענים שהתייחסו אליה, אמר מרידור שהיה פזיז, אך לא צריך לצלוב אותו – "היה ישו אחד ולא הייתי רוצה להיות ישו שני".
לגבי דבריו על הארת רמת גן, אמר: "זוהי רק צורת דיבור".
אולם המכה האמיתית, שאותה תיאר כ"גדולה בחייו", ציפתה למרידור משחשפה התקשורת, עדיין בכותרות העיתונים הראשיות, את זהות הממציא, דניאל ברמן.
ברמן בן ה-47, שבתחילה הכחיש שהוא האיש מאחורי הפטנט, התברר כנוכל שהורשע בפלילים ונידון לקנס ולמאסר על תנאי ב-1980, זמן לא רב לפני שפנה למרידור עם המצאתו.
בשנות ה-70 הוא פנה לאוניברסיטת תל אביב וביקש ללמד בה, כשהוא מתחזה למהנדס ולד"ר לאקוסטיקה, מבלי שסיים אפילו תואר שני.
לחוג לקולנוע פנה, אחרי שנכשלה התחזותו בחוג לפיזיקה, "במדעי הטבע הדברים הרבה יותר ברורים".
סופר שהיה נוהג להסתובב עם תיק מסמכים ולטעון כי יש בידו מסמך להוכיח כל טענה שלו.
ברמן נחשף רק במלחמת יום הכיפורים, אז לבש מדי רב-סרן, בעת שדרגתו האמיתית הייתה רב"ט.
התעקשותו של מרידור לדבר בכנסת ב-15 במרץ הפכה לחרב פיפיות משפילה, אחר חשיפת זהותו של ברמן.
בעצתו של ראש הממשלה בגין החליט מרידור שלא יישא דברים ושהודעתו תיקרא בידי יו"ר הכנסת, מנחם סבידור.
בהודעה הצהיר מרידור כי לא בזבז אף פרוטה מכספי ציבור.
חברי האופוזיציה מחו על הצעד חסר התקדים של הקראת הודעת חבר כנסת מפי היושב ראש, וכמחאה ביקש שריד שגם תגובתו שלו תוקרא בידי סבידור.
זה נענה לבקשה והקריא את דרישת שריד שמרידור יתפטר, אך השמיט את הגדרתו כ"מתעתע".
באותו יום חילקו סדרנים בכנסת את דפי חוות הדעת החיובית למדי של הפרופסורים שאליהם פנה מרידור.
הם הופסקו במהרה משתהה אחד מחברי האופוזיציה האם לכל יזם פרטי יש את הזכות להפקיד בידי הסדרנים דפים לחלוקה: "מחר יחלקו כאן פרסומות לטלוויזיה, רדיו ולמקררים".
בעלי הטור בעיתונות מיהרו להגיב לפיאסקו.
יואל מרקוס הזכיר את דבריו של מרידור על "המרגלים התעשייתיים שממלאים את המטוסים" ופסק שהם באו מתעשיית הסרטים לשאוב השראה לקומדיות חדשות.
הוא הציע למרידור לרשום פטנט על הפיכת 12 במרץ, יום הופעתו בטלוויזיה, לאחד באפריל, חג השוטים.
ביקורת הופנתה גם כלפי רשות השידור והיו"ר שלה, יוסף לפיד, על הסיקור הדרמטי ועל חוזה "הבלעדיות העולמית" שנחתם עם מרידור, שמטרתו הייתה בין השאר "הכנת סרט מקיף ומפורט על ההמצאה".
הפרסום הדרמטי נבע, ככל הנראה, גם מהתחרות העזה שניטשה אז בין הטלוויזיה לרדיו.
לפיד סירב להביע חרטה, ואמר שהכתבה שפורסמה בליל שבת והציתה את המחול הציבורי הייתה "אחת הכתבות המעניינות ששודרו בטלוויזיה".
היו שקישרו בין פרשת מרידור להחלטתו של מנחם בגין, באותם ימים ממש, לפתוח מחדש את עניין רצח חיים ארלוזורוב כמעט חמישים שנה קודם לכן, ולהקים ועדת חקירה ממלכתית לבחינתו.
דן מרגלית דיבר על תקופה שבתאית של "מקסמי שווא".
העיתון "דבר" שיגר בשתי ההתרחשויות חץ שנון אחד, בכותבו כי:
במסגרת גדולה בעיתון "דבר" פורסמה אגדת "בגדי המלך החדשים" המפורסמת של הנס כריסטיאן אנדרסן, שתחילתה בנוכלים העמלים במכונות אריגה נטולות בד וסיומה במצעד שבו המלך ואנשיו פוסעים עירומים.
אפילו "מעריב", שבתחילה שמר חסד למרידור, לא התאפק וכלל במוסף סוף השבוע שלו מערכון של אפרים קישון מ-1952 שנפתח במילים:
קישון תיאר את המכונה המשוכללת להפקת הבנזין הסינתטי, שמופעלת בטקס חגיגי לעיני נכבדי האומה, ובסופו של דבר, אחר שהבוכנות והצינורות החלו לפעול במלוא הקצב, יצא ממנה מיץ אשכוליות ("מפעל אשכוזין").
עם חשיפת זהותו של ברמן פנה מרידור לבגין ושאל אותו האם עליו להתפטר.
בגין השיב לו בשלילה ואמר שיהיה עליו להסכין להתקפות התקשורתיות נגדו, כפי שהוא עצמו, מנחם בגין, עושה.
בעיתונות כינו את פנייתו לבגין "תרגיל שחוק", ושבו על התביעה להתפטרותו.
הועלו פרשיות שונות שבהן הסתבך כאיש עסקים בטרם בחירתו לכנסת, אולם נשמעו גם קולות שהתנגדו ל"הכאת אדם שנמצא על הרצפה".
בראיון עמו התנחם מרידור בעברו במחתרת ובבריחותיו המרובות ממחנות המעצר באפריקה, וציין שאפשר שרעיון בריחה גרנדיוזי שתכנן ולא יצא לפועל היה השראה למבצע אנטבה.
מרידור הוסיף להכריז שיקדם את מיזם האנרגיה, ואף מדענים שהתעניינו בפרויקט סברו כי היותו של דני ברמן מורשע בפלילים, אין פירושה שתגליתו בהכרח גרועה, אולם בסופו של דבר נותקו הקשרים בין מרידור לברמן.
בכתבת שער ל"7 ימים" במרץ 1985, שלוש שנים אחר הסערה התקשורתית, ביכה ברמן את המצאתו שירדה לטמיון ואמר כי הצהרותיו מרחיקות הלכת של מרידור על "הערבים שישתו את הנפט שלהם" לא היו על דעתו.
ברמן הוסיף לטעון שהרשעתו ב-1980 הייתה בלתי מוצדקת.
מרידור מצדו לא נואש מלקדם מיזמי אנרגיה חדשניים ושותפותו עם פרופ' אברהם כוגן לא תמה.
השנים גייסו משקיעים וייסדו למטרה זאת את חברת גזאון.
מרידור זוהה עם סיפור "הנורה שתאיר את כל רמת גן", שזכה גם לכינוי "המצאת מרידור" משך שנים ארוכות לאחר מכן.
עניין זה היה לדבר העיקרי, אם לא היחיד, הזכור מפעילותו בפוליטיקה.
אם היה סיכוי שמרידור ימשיך בתפקידים בכירים בהנהגת המדינה, ואולי אף יחליף את מנחם בגין בראשות הממשלה, הוא נעלם כליל.
מרידור לא התמודד ברשימת הליכוד בבחירות לכנסת האחת עשרה, וסיים את תפקידו כשר הכלכלה ב-13 בספטמבר 1984, עם הקמת ממשלת ישראל העשרים ואחת.
מי שהחליף אותו בתפקיד היה גד יעקבי מהמערך.
עם פטירתו של מרידור ב-1995 אמר ראש הממשלה לשעבר יצחק שמיר על הפרשה:
הנזיר טאק הוא דמות בדיונית המתוארת באגדות רובין הוד כאחד מחבריו של רובין - "האנשים העליזים".
טאק לא מתואר בגרסאות המוקדמות של האגדות, ומופיע לראשונה בבלדה המאוחרת "רובין הוד והנזיר" ("Robin Hood and the Curtal Friar") מן המאה ה-15, אשר נשתמרה בשתי גרסאות, וכן במחזה מ-1560.
על פי הבלדה היה טאק נזיר ממנזר פונטיינס אשר גורש מהמנזר בשל אי יכולתו לציית לממונים עליו.
טאק הפך למנהיג הדתי של בני חבורתו של רובין.
הוא מתואר כחובב אכילה ושתייה וכן כקשת ולוחם מקצועי בחרב.
הנזיר מופיע גם ברומן ההיסטורי של וולטר סקוט, "אייבנהו".
בשני צווים מלכותיים משנת 1417 מתואר אדם בשם רוברט סטפורד, כהן דת מסאסקס, אשר כינה עצמו בשם "האח טוק" (Frere Tuk).
האח טוק מוזכר בשנית בתעודה משנת 1429.
הנוקמים הוא שם כולל לקבוצות של יהודים ניצולי השואה, פרטיזנים ואנשי הבריגדה היהודית, שהתארגנו בשלביה האחרונים של מלחמת העולם השנייה ולאחריה, לבצע מעשי נקם בנאצים.
הרקע להתארגנות היה רצונם לבוא חשבון עם הנאצים, על השמדת רוב יהודי אירופה בשואה.
במסגרת התארגנויות אלו הוקמה בקרב אנשי הבריגדה היהודית "חוליית המוציאים לפועל" שפעלה מאיטליה, וחבריה הרגו עשרות אנשים שהיו מעורבים ישירות ברצח יהודים.
בולטת בקיצוניותה הייתה קבוצה "הנקם" שתכננה הרעלה המונית, ופגעה בשבויים מן האס אס.
בנוסף להן, עסקו גם יחידים בפעולות נקם פרטיות.
עם תום מלחמת העולם השנייה בשנת 1945 התארגנה בקרב חיילי הגדוד השני של הבריגדה היהודית קבוצה שנודעה בשם "הנוקמים" או "חוליית המוציאים לפועל".
היחידה הוקמה בבסיס הבריגדה בטרוויזיו בידיעתם של מעטים מקציני הבריגדה היהודים, ותוך מידור שאר חיילי הבריגדה ומפקדי ההגנה בה.
גרעין הקבוצה מנה כעשרה אנשים, וכארבעים שותפי סוד התלוו למקצת הפעולות.
בין מוביליה היו מאיר זורע שפיקד על מרבית הפעולות, מרדכי גיחון - קצין המודיעין, ישראל כרמי איש הארגון והמבצעים שהקים רשת הטעייה בכינויי TTG (ערבית ויידיש: טילכס טיזי געשעפטן, עסקי שק לי בתחת), יאנוש (יוחנן) פלץ, חיים לסקוב, משה תבור ויהודה קלאוז.
כמו כן פעלו בה רוברט גרוסמן, דב גורן, שייקה וינברג, מרסל טוביאס, משה בר-תקווה (מונדק פסטרנק), ישראל טל, אריה עצמוני, חיים מילר, פנחס תנכי ואחרים.
לקבוצה זו הצטרפו מאוחר יותר כמה מבוגרי המחלקה הגרמנית של הפלמ"ח, בהם שמעון אבידן וסגנו יהודה בן חורין ששלטו בגרמנית.
איסוף מודיעין תוך הסתמכות על פרטיזנים לשעבר, הדלפות מיחידות מודיעין בריטיות, הלשנות, וחקירה תחת איומים של נאצים לפני הוצאתם להורג.
זיהוי נאצים ומשתפי פעולה שהשתתפו ישירות בגילוי, הסגרה, מיון, משלוח או רצח של יהודים בשואה
הצלבת ידיעות מודיעיניות משני מקורות לפחות כדי להשיג זיהוי וודאי
תנועה בלילה בחוליות של שלושה או ארבעה אנשים תוך שימוש בכלי רכב, מסמכים מזויפים ומדים של יחידות בריטיות שונות
מעצר דמה של המטרות, על ידי חברי חוליה דוברי אנגלית הלבושים לרוב במדי משטרה צבאית
הכנסת המטרות לרכב והוצאתם להורג בחניקה, ללא דין ודברים, על ידי שני "אורבים" שהמתינו להם
וידוא הריגה ביריה והשלכת הגופה באגם או בחלקת יער
מוערך שקבוצה זו הוציאה להורג כמה עשרות או מאות בודדות של נאצים בפרק זמן של חצי שנה - רובם מפקדים נאצים זוטרים ומשתפי פעולה עם הנאצים.
פעילות הנוקמים, ביחד עם פעולות הבריגדה בארגון הרכש, הבריחה ועלייה ב', היו בין הסיבות להעברת הבריגדה מאיטליה להולנד בסוף 1945.
קבוצה קיצונית יותר בגישתה נקראה 'הנקם' או 'דין'.
היא מנתה כ-60 יהודים מקרב הפרטיזנים לשעבר ויהודים אחרים ששרדו את המלחמה.
מנהיגות הקבוצה התבססה על פרטיזנים יוצאי המחתרות הציוניות בגטאות מזרח אירופה.
הקבוצה הוקמה בלובלין, העיר הפולנית הגדולה הראשונה שנכבשה על ידי הצבא האדום, והתגבשה בהדרגה תוך כדי מעבר המטה שלה לבוקרשט, לצפון איטליה, ולבסוף לפריז.
חוליות של אנשיה הגיעו לגרמניה לערים נירנברג ודכאו במטרה לבצע מעשי נקם מורכבים וקטלניים באוכלוסייה אזרחית נרחבת בגרמניה.
מנהיג הקבוצה והאידאולוג שלה היה אבא קובנר, ממנהיגי הפרטיזנים של גטו וילנה, וכסגנו שימש יצחק (פשה) אבידב.
בקבוצה היו חברים גם ויטקה קמפנר (לימים אשתו של קובנר), שמחה (קאז'ק) רותם, אליעזר ואברהם לידובסקי, בצלאל מיכאלי, יוסף חרמץ, ראובן (רובקה) שניידר ואחרים.
שלוש דרכי פעולה הועלו בדיוני הקבוצה:
תוכנית א': להרעיל את מקורות המים של מספר ערים בגרמניה ולגרום למוות המוני של מיליוני אזרחים גרמניים.
תוכנית ב': להרעיל את מקורות המזון של מחנות שבויים גרמניים ולגרום למותם של אלפי חיילי אס אס וורמאכט גרמניים.
תוכנית זו יצאה לפועל באופן חלקי.
תוכנית ג': להוציא להורג פושעים נאציים ספציפיים.
בניסיון להוציא את תוכנית א' לפועל, הוחדרו אנשי הקבוצה למכוני המים של המבורג ונירנברג כעובדים.
בתיווך חיים ויצמן וארנסט דוד ברגמן הצליח אבא קובנר להשיג מן האחים אפרים ואהרן קציר רעל (שזהותו לא הובהרה) בטענה שישתמש בו לצורך תוכנית ב'.
הרעל סופק לקובנר ארוז בשפופרות של משחת שיניים ובקופסאות שימורים של חלב.
ההגנה סיפקה לו מסמכים מזויפים של חייל בבריגדה היהודית החוזר ליחידתו מחופשת מולדת, והוא עלה על ספינה בריטית בנמל חיפה.
קובנר קיבל מהתעשיין הנס מולר כסף, שאותו המיר לזהב שהסתיר בשפופרות של משחת שיניים.
מההגנה קיבל גם איש מלווה, לסייע לו בשעת צרה.
קובנר שמע שקוראים את שמו ברמקול של האנייה ונצטווה להתייצב בפני הקברניט.
קובנר סיפר למלווה שלו על משימת הנקם שלו ומסר לידיו את הרעל.
הוא ביקש ממנו שבמקרה וקורה לו משהו, יעביר את החומר ליעד מסוים, ואם לא - שישמיד אותו בכל דרך שהיא.
קובנר מסר לו גם את הזהב, אולם החליט לשפוך מחצית מהחומר בעצמו, מבעד לחלון בית השימוש אל הים.
כשעלה אל הסיפון, נעצר מיד.
המלווה חשש להחזיק ברעל והשליך אותו גם הוא לים, אולם את הזהב מסר ליעדו.
יש הטוענים כי קובנר וקבוצתו הכשילו בעצמם את התוכנית כי חששו לפגוע בכוחות בעלות הברית בתוך הערים הגרמניות.
הבריטים העבירו את קובנר לכלא צבאי בקהיר והוא הוחזק במאסר כארבעה חודשים, ללא ידיעתם על הרעל.
הפיקוד על הקבוצה עבר לידי סגנו, יצחק (פשה) אבידב.
אנשיו עדיין עבדו, תוך שהם מתחזים לגרמנים, במפעלי המים המרכזיים בהמבורג ובנירנברג, בחברת גרמנים שאותם זממו לרצוח, ולכן במתח נפשי רב, מתוך חשש שזהותם תיחשף.
בנירנברג הם כבר איתרו את ברזי הצינורות שהובילו אל השכונות בהן התגוררו משפחות אנשי הצבא האמריקאים, מכיוון שהתכוונו להימנע מלהרעיל אותם.
הם חיכו לחומר כדי להרעיל 6 מיליון גרמנים, אולם אבידב החליט להפעיל את תוכנית ב, לא לפני שהציע לאנטק צוקרמן להחליף את קובנר בראש הנוקמים, אך הוא סירב.
בעקבות כישלון תוכנית א', הוחלט על ביצוע תוכנית ב'.
המשימה הייתה הרעלת שבויי אס אס ששהו במחנה השבויים האמריקאי סטלאג 13 ליד העיר נירנברג.
היא הוטלה על חוליה בפיקוד יוסף חרמץ שהתמקמה בעיר.
אחד החברים, אריה דיסטל, התקבל בעזרת שוחד לעבודה במאפייה שסיפקה לחם למחנה.
בתום מספר חודשים קיבלה הקבוצה כמות גדולה של הרעל ארסן שנקנתה בפריז והוברחה להם על ידי חייל בבריגדה.
בליל ה-13 באפריל 1946, הבריח דיסטל את אחד מחבריו למאפיה, והם מרחו בארסן מעורב בדבק כ-3,000 כיכרות לחם.
כתוצאה מן ההרעלה חלו כ-9,000 משבויי המחנה, רבים מהם חיילי אס אס לשעבר.
בעיתונות התקופה לא דווח על מקרי מוות בהרעלה, והרעל כנראה רק גרם למחלה ולא הרג אף שבוי.
כישלון המבצע גרם לאנשי קבוצת הנוקמים לדכדוך עמוק וחלקם אף שקלו להתאבד.
לאחר שקובנר שוחרר ממעצרו, דרש מהם להגיע לארץ ישראל.
הם התיישבו בקיבוץ עין החורש.
מהם היו שסירבו לחזור לארץ ישראל ואחרים השתלבו ב"תוכנית ג" - מבצע שנעשה בידיעת המפקדה העליונה של ההגנה.
מתוך חששות פוליטיים, ביטלה הנהגת היישוב בארץ ישראל את פעולתם המתוכננת של אנשי החוליה בראשות שמחה רותם שהתמקמה בדכאו והתכוננה לפגוע במחנה השבויים הגרמניים שם.
מלבד הנוקמים המאורגנים, נמצאו גם יהודים שנקמו בגרמנים בשיטתיות באופן עצמאי.
כזה היה למשל יהודה מייטרמן, שסיפורו פורסם לראשונה לקראת יום השואה ב-2007.
במהלך שנת 1946 עברו רוב אנשי הבריגדה במחתרת לעסוק בענייני הרכש (קנייה, גנבה והברחה של נשק להגנה), הבריחה וההעפלה, והמנגנון המחתרתי TTG הוקדש למשימות אלו, שנתפסו כחיוניות יותר.
עם התגברות התכונה בארץ ישראל לקראת הקמת מדינת ישראל ומלחמת העצמאות, עזבו כמעט כל הנוקמים (רובם אנשי ההגנה וכמה מהם אנשי אצ"ל) את אירופה.
רבים מהם השתלבו בצה"ל ובמערכת הביטחון הישראלית.
אחד מהם היה הרמטכ"ל, חיים לסקוב.
כעבור שנים אמר על כך: "לא היו אלה מעשים 'יפים'.
ומי שלא ראה את המקומות האלה, מחנות הריכוז והכבשנים – לא יבין מה עשו לנו...
פעילות הנקמה נותרה סודית שנים רבות והחלה להחשף רק בסוף שנות השישים של המאה העשרים.
משימת רדיפת הנאצים והעמדתם לדין עברה לידי המוסד ומשטרת ישראל.
הנוקמים זכו לתיעוד ולייצוג נרחב בתרבות, בספרות ובקולנוע.
התיאור התיעודי המפורט ביותר של פעילותם מופיע בספרו של מיכאל בר-זוהר, "הנוקמים" (1969).
האמן נתן רפופורט, שיצר את הפסלים הנודעים לזכר השואה, יצר גם פסל המוקדש לנוקמים בסדרת עבודות שנקראה בשם זה, ואחד מן הפסלים מתאר את יהודה קלאוז, שהיה מחברי הקבוצה.
הרומן של חנוך ברטוב, "פצעי בגרות" (1965), מתאר את הדילמה המוסרית של אנשי הבריגדה שהגיעו לגרמניה עם תום המלחמה.
הספר מציג את המתח בין רצונם העז לנקום לבין צו מצפונם שמנע פגיעה בחפים מפשע.
חיילי הבריגדה הוזהרו ערב כניסתם לגרמניה כי "נקמת הדם היא נקמת הכלל; כל מעשה בלתי אחראי מכשיל את הכלל", ומתאר כי לבסוף הכריע המצפון, והחיילים כבודדים נמנעו ממעשי נקם פרטיים.
פעילות הנוקמים זכתה לתיעוד קולנועי נרחב.
דני סיטון תיעד את עדויות הנוקמים בסרטו הדוקומנטרי, "נקמה" (1995).
ירין קימור יצר את הסדרה הדוקומנטרית "הנוקמים", סדרה בת שבעה פרקים העוסקת בנקמה היהודית בנאצים לאחר המלחמה.
בנוסף, בשנת 2021 יצא הסרט "תוכנית א'", העוסק בניסיון הרעלת המים על ידי קבוצת "נקם", שהייתה חלק מן הנוקמים.
מעבר לתיעוד, הנוקמים שימשו השראה ליצירות בדיוניות: סרטו של קוונטין טרנטינו, "ממזרים חסרי כבוד", שאב השראה מפעילות הנוקמים מהבריגדה.
בספרו של משה יזרעאלי, "משפט הצל הכללי", מתוארות פעולות נקם בנאצים שמבצעים אב ובנו.
קבוצת הנקם מאוזכרת גם בסדרת הדרמה הפוסט-מלחמתית "המובסים" מבית נטפליקס, בכיכובו של טיילור קיטש.
מועדון הכדורגל הנזה רוסטוק הוא מועדון כדורגל גרמני הממוקם בעיר רוסטוק שבמקלנבורג-מערב פומרניה.
המועדון נחשב לאחד המצליחים ביותר במזרח גרמניה, ושיחק מספר עונות בבונדסליגה, הליגה הגרמנית הבכירה.
המועדון נוסד ב-1 בנובמבר 1954 בשם ספורטקלאב אמפור רוסטוק.
קבוצת הכדורגל של המועדון לא הצליחה לגייס כדורגלנים מקומיים ולכן גייסה שחקנים מקבוצת אמפור לאוטר מהעיר לאוטר, הנמצאת ליד הגבול עם צ'כיה.
היריבה הגדולה ביותר של האנזה רוסטוק היא סנט פאולי שאוהדיה מזוהים עם השמאל הרדיקלי.
הנס יורגן "הנזי" קירש הוא סולן להקת הפאוור מטאל הגרמנית בליינד גארדיאן.
ביחד עם אנדרה אולבריך, הוא גם הכותב העיקרי של הלהקה.
עד שנת 1998, שבה יצא אלבום הלהקה "Nightfall in middle Earth" הנזי שימש גם כבסיסט.
באתר הרשמי של הלהקה מציין קירש ששלוש הלהקות האהובות עליו הן ג'נסיס, דיפ פרפל וקווין.
הצהרה זו עולה בקנה אחד עם אהבתו של קירש לטכניקת ההקלטות הכפולות - שיטה שבה מקליטים קולות שירה מספר פעמים, אפקט שיוצר סאונד שדומה למקהלה.
שיטה זו הייתה נהוגה גם על ידי פרדי מרקיורי, סולן להקת קווין אותו קירש מעריץ.
יכולותיו הווקאליות של הנסי קירש מרשימות ומגוונות, הוא מסוגל לשיר בארבע אוקטבות וכן בסגנון גראולינג (Growling).
הנוקמים הקטנים היא סדרת טלוויזיה מונפשת המבוססת על סדרת ספרים מאת Hélène Bruller ו-ZEP.
הסדרה שודרה בדיבוב לעברית בערוץ הילדים מאפריל 2009.
הסדרה מספרת על עלילותיהם של חבורה די גדולה של חיות, אשר לומדת בבית-ספר יסודי.
בכל פרק מסופר על חייה אחרת, בעלת "פגם" חיצוני או פנימי אשר גורם ללעג מכל חבריה ללימודים.
לאחר מכן, אותה חייה מקבלת כוחות-על, אשר בעזרתם היא מראה לכולם כי למרות הפגמים - כולנו שווים, וכי אין דבר יותר טוב מחברות אמת.
בסוף כמובן, הכוחות נעלמים והכל חוזר לעצמו.
אבל כך למעשה, כולם לומדים לקח חשוב לחיים.
את הפתיח העברי של הסדרה שרים עמנואל חנון ואלן אזגי.
הנותאיזם (מיוונית: εἷς θεός - אל אחד) הוא מונח תאולוגי המתאר פרקטיקה של אמונה בקיום אלים רבים (פוליתאיזם) אך ריכוז הפולחן בעיקר סביב אלוהות אחת או שתיים.
המונח נטבע על ידי פרידריך וילהלם יוזף פון שלינג על מנת לתאר גרסה מוקדמת של מונותאיזם.
מאקס מילר היה מי שהביא את המושג לתודעת הציבור, במטרה לציין אמונה באל אחד במקביל להכרה כי קיימים אלים נוספים.
הרעיון המרכזי הוא שפולחן או אמונה באל כלשהו יכולים להתייחס להיבט אחד מסוים שלו, בעוד שבמקום או בזמן אחר ההתייחסות לאותו אל יכולה לייצג היבט אחר.
רעיון ההנותאיזם מתנגד לאמונה בעליונותו של אחד ההיבטים של האל על פני ההיבטים האחרים, ותומך ברעיון שאל יכול להתקיים בצורות רבות בו זמנית.
לכן, קיום צורות פולחן שונות לאלים בעלי שמות שונים, לא מוגדר כפוליתאיזם.
הנותאיזם נחשב לעיתים לגרסה מורכבת של מונותיאיזם, בכך שהוא מאפשר לאדם להאמין באל מסוים אחד בלי לשלול צורות שונות ואחרות של שמות, כינויים, או התגלויות המתייחסות לאותו אל.
יש חוקרים הטוענים כי הדת הישראלית הקדומה הייתה במקורה דת הנותאיסטית, אשר האמינה באל אחד שמוביל פנתיאון, והפכה בהדרגה למונותאיסטית במהלך תקופת המקרא, עד להשתלטות מוחלטת של מונותאיזם מופשט בתקופת הבית השני.
חוקרים אחרים חלקו על תיאור זה, והגדירו את הישויות הנוספות שיהודים מאמינים בהן עד היום, כגון "מלאכים", "מידות" ו"ספירות", כהמשך של הגישה ההנותאיסטית ביהדות.
מימוש הרעיון היה בקיסרות הרומית, כאשר הוחל בתהליך סינקרטיזם של אלים.
אלים שונים בעלי מכנה משותף עברו תהליך שבסופו הם נחשבו כבעלי אותן תכונות.
למשל כל אלות האם הגדולה, הפיריון, הטבע והאדמה, עשתרת, אשתר, אפרודיטה, ונוס, קיבלי ודומות להן קיבלו מאפיינים זהים ופולחן זהה אף כי עבדו אותן בשמותיהן השונים במקומות שונים.
כך גם אלי השמש השונים (בהם תמוז, אדוניס, מיתרה, אפולו, הליוס, רע) התמזגו לאל אחד שמאפיינים שונים של פולחנו (למשל יום אדוננו שהוא יום ראשון) עברו לאמונה הנוצרית.
מושג האווטאר בתרבות ההינדית הוא איחוד של מספר אלים לאל אחד.
כל מאמין יכול לעבוד את ההתגלמות הקרובה אליו יותר וכל ההתגלמויות הן אל אחד.
הנוקמים (במקור: The Avengers) הוא סרט גיבורי-על ושובר קופות אמריקאי משנת 2012 אשר מבוסס על קבוצת גיבורי-העל האוונג'רס, ובהפקה מבית אולפני מארוול.
הוא סרט אנסמבל של מספר מגיבורי-העל המפורסמים ביותר של חברת מארוול קומיקס, בהם איירון מן, קפטן אמריקה, תור, הענק הירוק, הוקאיי והאלמנה השחורה הנקראים לעצור את נבל-העל לוקי, שמאיים לשעבד ולהשמיד את העולם כולו.
את הסרט ביים ג'וס וידון ומככבים בו אנסמבל שחקנים כרוברט דאוני ג'וניור, כריס אוונס, כריס המסוורת', טום הידלסטון, מארק ראפלו, ג'רמי רנר, סקרלט ג'והנסון וסמואל ל.
זה היה הסרט הראשון בסדרה.
לסרט קדמו חמישה סרטים, כאשר כל אחד מהם מבוסס על דמות קומיקס אחרת שהופיעה בסרט עצמו.
הסרט נחשב לסרט קומיקס אפי בגודלו, מאחר שבפעם הראשונה ביקום הקולנועי של מארוול מספר גיבורי-על מאחדים כוחות יחדיו.
"הנוקמים" יצא לאקרנים בבכורה עולמית ב-11 באפריל 2012 וב-4 במאי 2012 בארצות הברית בתלת-ממד ומבחינת הכנסות הוא ממוקם במקום השלישי ברשימת סרטי גיבורי העל וכן במקום השמיני ברשימת שוברי הקופות של כל הזמנים.
הסרט זכה בארבעה פרסי סאטורן בקטגוריית סרט המדע בדיוני הטוב ביותר לשנת 2012, הבמאי הטוב ביותר, שחקן המשנה הטוב ביותר (קלארק גרג) והאפקטים המיוחדים והיה מועמד לפרס אוסקר לאפקטים הטובים ביותר והפסיד לסרט "חיי פיי".
הסרט מאחד את גיבורי העל איירון מן, קפטן אמריקה, ת'ור, הענק הירוק, הוקאיי והאלמנה השחורה.
עלילת הסרט ממשיכה את עלילתם של סרטי מארוול הקודמים, כאשר באופן כרונולוגי העלילה מתחילה בסרט המבוסס על קפטן אמריקה, שמתקיים בזמן מלחמת העולם השנייה.
בסרט "איירון מן" נחשף לראשונה כי ראש ארגון S.H.I.E.L.D, ניק פיורי, מקבץ קבוצת גיבורי-על, והוא מציע לטוני סטארק להיות החבר הראשון ביוזמה הנקראת "יוזמת הנוקמים".
לפי סדר כרונולוגי של העלילה טוני סטארק מצטרף באופן רשמי לקבוצה רק בסרט "איירון מן 2" שיצא בשנת 2010. הסרט "הענק הירוק", שיצא ב-2008, מתרחש באותו הזמן בו סטארק מצטרף לקבוצה.
בסרט הזה, רוברט דאוני ג'וניור שמגלם את איירון מן, מופיע לכמה דקות על המסך בסצנה המתרחשת לאחר הקרדיטים, ובכך בעצם קושר קשר בין הסרטים, מה שיוצר עלילה בין סרטים שונים המובילה לסרט "הנוקמים".
באיירון מן 2 יש רמיזה להופעה של קפטן אמריקה, כאשר במעבדה של טוני סטארק נמצא המגן שמשמש את קפטן אמריקה בזמן מלחמת העולם השנייה.
גם בסרטו של הענק הירוק יש רמיזה לקפטן אמריקה, כאשר בסצנה שירדה בחדר העריכה, הענק הירוק קופץ מהר באזור מושלג, ומעוצמת הפגיעה שלו, הקרח מתפוצץ, ולרגע נחשפת גופתו של קפטן אמריקה שקבורה תחת הקרח.
בסרט איירון מן 2 יש גם רמיזה לתור, כאשר בסצנה של אחרי הקרדיטים מופיע פטיש הקרב של תור, מיולניר, נמצא בניו מקסיקו על ידי סוכני S.H.I.E.L.D.
מבחינה כרונולוגית העלילה של תור מתקיימת אחרונה מבין הגיבורים, והסרט "תור" שיצא ב-2011 מציג את תור, כשסוכנות S.H.I.E.L.D לוקחת חלק חשוב בעלילה כשלקחו את מיולניר.
גם בסרט של תור יש רמיזה לסרטים אחרים בנוסף בסרט מופיע הדמות של הוקאיי בפעם הראשונה.
בסוף הסרט תור מביס את לוקי שלכאורה, מת ואובד ברחבי החלל, אך שורד ונשבע לנקום בתור ובאנושות אותה תור אוהב.
בנוסף, ניק פיורי נפגש עם ד"ר אריק סלוויג ומציג בפניו את קוביית הכוח המסתורית, כלי עלילתי שיעמוד במרכז הסרט "הנוקמים" מאוחר יותר.
הוא מבקש ממנו ללמוד לרתום אותה לבניית נשק.
ד"ר סלביג משיב כי היא מכילה כוח בלתי נודע, אך קולו של לוקי הבלתי נראה משכנע אותו להסכים.
לוקי רוקח עסקה עם גזע חייזרים בשם הצ'יטאורי, ובה הוא יוביל את צבא הצ'יטאורי לכבוש את כדור הארץ כאשר הקוביה הקוסמית תשמש כשער מעבר בין-כוכבי לכדור הארץ.
ניק פיורי, ראש סוכנות S.H.I.E.L.D שוכר את ד"ר אריק סלוויג בניסיון לרתום את כוחה של הקובייה הקוסמית, על פניו ליצירת אנרגיה בלתי-מוגבלת לטובת האנושות, אך מאחורי הקלעים לעזור בפיתוחו של נשק חזק מספיק שיאפשר ל-S.H.I.E.L.D להגן על כדור הארץ מפני איומים חייזריים.
לוקי חוזר לכדור הארץ, חמוש בשרביט בעל כוחות קסם שהעניקו לו הצ'יטאורי.
הוא משתלט על מוחם של סלוויג והוקאיי, ומצליח לגנוב את הקובייה הקוסמית.
כדי להחזיר אותה, ניק פיורי מחליט על גיוס מיטב גיבורי-העל והמדענים, מבלי לממש באופן רשמי את יוזמת "הנוקמים".
הסוכן פיל קולסון מגייס את טוני סטארק למאמצי S.H.I.E.L.D להחזיר את הקובייה הקוסמית ומשאיר לו מידע על יתר גיבורי העל וחומר מדעי כדי שיחקור ויבין מהו גודל האיום ואיך להתמודד איתו.
ניק פיורי מגייס את קפטן אמריקה ואילו הסוכנת נטשה רומנוף מגייסת את דוקטור ברוס באנר, מומחה לקרינת גמא, שיסייע לאתר את הקובייה הקוסמית באמצעות קרינת הגמא החלשה שהיא פולטת.
בזמן שהוקאיי המהופנט גונב ציוד וחומרים עבור בניית השער הבין-כוכבי, לוקי תוקף ומשפיל את האוכלוסייה אך נעצר על ידי קפטן אמריקה ואיירון מן.
תור חוזר מאסגארד כדי לעצור את לוקי ומתעמת עם איירון מן וקפטן אמריקה אך בסוף הם מגיעים להבנה, ולוקי מובל אסור אל נושאת המטוסים המרחפת של S.H.I.E.L.D שם הוא נכלא.
חיכוכים מתגלעים בין קפטן אמריקה לסטארק, אחרי שהראשון סולד מהגישה הקלילה וההומוריסטית של סטארק לכל העסק.
החבורה מגלה את התוכנית של פיורי להשתמש בקובייה הקוסמית כדי לייצר נשק.
הוקאיי מנצל את החולשה ומצליח לפגוע קשות בנושאת המטוסים המרחפת וברוס באנר נהפך לענק הירוק, שזורע הרס רב ולא נעצר גם על ידי תור, עד שלבסוף הוא מזנק על מטוס קרב שיורה בו ומתרסק.
לוקי מנצל את המהומה, משתחרר וכולא את תור, ומשליך אותו אל פני האדמה בתקווה שיתרסק למוות.
איירון מן וקפטן אמריקה מצליחים להציל את מנועי נושאת המטוסים המרחפת ולמנוע ממנה להתרסק.
האלמנה השחורה מצליחה לשחרר את הוקאיי משליטתו של לוקי.
הסוכן פיל קולסון נהרג כשניסה לעצור את לוקי, וניק פיורי מנצל את מותו כדי לגבש את קפטן אמריקה, איירון מן, האלמנה השחורה והוקאיי לצוות שיעצור את לוקי.
טוני סטארק מגלה שלוקי יפתח את השער בלב ניו יורק על מגדל "תעשיות סטארק" כדי לזכות בתהילה, והצוות טס לעצור אותו.
בניו יורק לוקי וסלוויג פותחים את השער והצ'יטאורי, חמושים במעין מרכבות מעופפות וספינות מלחמה גדולות ממדים, פולשים לכרך הסואן וגורמים נזק רב לתושבים, למבנים, למכוניות ולרכוש.
קפטן אמריקה, האלמנה השחורה והוקאיי נלחמים בצ'יטאורי בזמן שאיירון מן מתעמת עם לוקי ומזהיר אותו מנקמת "הנוקמים".
לוקי משליך את איירון מן מהחלון, טוני מסמן לג'רוויס ששולח לו חליפת שריון חדשה וחזקה יותר.
תור, שניצל מההתרסקות, והענק הירוק, מצטרפים לצוות ועוזרים להם להילחם בצ'יטאורי.
הצוות מתגבש ומשתף פעולה, והאלמנה השחורה מצליחה להגיע למגדל סטארק כדי לנסות לסגור את השער ביחד עם סלוויג.
הענק הירוק מגיע למגדל ומביס את לוקי בכך שהוא מטיח אותו מספר פעמים ברצפה.
בינתיים, המועצה העליונה של סוכנות S.H.I.E.L.D מחליטה לשגר טיל גרעיני ללב ניו יורק כדי להשמיד את הפולשים, למרות התנגדותו של פיורי.
איירון מן מצליח להסיט את הטיל.
כאשר הטיל משמיד את ספינת האם של הצ'יטאורי, הפיצוץ משבית את כל הלוחמי הצ'טאורי, הוא מאבד חמצן ונופל, אך הוא מצליח להינצל ברגע האחרון, שנייה לפני שהשער נסגר.
אחרי הקרב הגדול, צוות "הנוקמים" לוכד את לוקי המובס.
תור לוקח את לוקי כבול בשרשראות בחזרה לאסגארד, שם ייתן את הדין על מעשיו, ביחד עם הטסרקט.
ניק פיורי מודה שהפעיל את יוזמת ה"נוקמים" בסופו של דבר ומגן עליה בפני המועצה.
בסוף הסרט מופיעות שתי סצנות - האחת באמצע כותרות הסיום, מיד לאחר הצגת שמות השחקנים, והשנייה בסופם.
הסצנה הראשונה מראה את מנהיג הצ'יטאורי עומד בפני דמות מסתורית ואומר לו שצוות הנוקמים הוא אינו כוח שיש לזלזל בו, וכי להתמודד מולם פירושו לחזר אחרי המוות.
הדמות המסתורית מפנה את ראשה ומחייכת, ומתברר שמדובר בתאנוס הטיטאן.
בסצנה שאחרי הכתוביות נראים חברי הנוקמים יישובים במסעדה ואוכלים שווארמה.
מיליונר, פילנתרופ ופלייבוי גאון, שהמציא חליפת שריון מכנית .
דאוני ג'וניור חתום על חוזה לארבעה סרטים של מארוול בתפקיד איירון מן ("איירון מן" (2008), "איירון מן 2" (2010), הנוקמים ו"איירון מן 3" (2013).
דאוני אמר שבתחילה הוא ניסה לשכנע את הבמאי וידון להשתמש בדמות שלו בסצנת הפתיחה של הסרט:
כריס אוונס - סטיב רוג'רס/קפטן אמריקה
יוצא מלחמת העולם השנייה שהיכולות הפיזיות שלו הגיעו לקצה היכולת האנושית באמצעות סרום ניסיוני והיה קפוא במשך שבעים שנים לפני שהתעורר בעולם המודרני.
אוונס נשכר לגלם את הדמות בשלושה סרטי סולו של קפטן אמריקה בנוסף לסרט "הנוקמים" (ולסרט קפטן אמריקה: הנוקם הראשון).
אוונס מציין שרוג'רס בסרט זה הוא קודר ואפל יותר, משום שהוא חייב להתמודד עם העובדה שהוא חי בתקופת זמנים מתקדמת הרבה יותר, ובה כל מי שהכיר בעבר - אהובתו, חבריו ללחימה, מפקדיו - מתים וכעת הוא בודד וגלמוד.
רוג'רס כעת מנהיג את הנוקמים.
מארק ראפלו - ברוס באנר/הענק הירוק
מדען גאון שבעקבות חשיפה לקרני גמא הופך למפלצת ירוקה וזועמת כאשר הוא מתעצבן או מתרגש.
רופאלו לוהק לתפקיד לאחר שנתגלעו מחלוקות בין חברת ההפקה לאדוארד נורטון, השחקן שגילם את הדמות בסרט "הענק הירוק".
רופאלו מציין כי באנר נאבק בשני צדדים שבו - האפל והבהיר, וכל מה שהוא עושה בחיים מסתכם בצורך בשליטה וכי מחשיב את הדמות להמלט של הדור העכשווי.
בנוסף, רופאלו הודיע כי הוא יהיה השחקן הראשון שיגלם גם את ברוס באנר וגם את הענק הירוק, כאשר יהיה שימוש בטכניקת לכידת תנועה כדי ליצור את הענק הירוק בדמותו של רופאלו.
לו פריגנו, שגילם את הענק הירוק בעבר, מדבב את קולו של הענק הירוק בסרט.
האל הנורדי שמבוסס על דמותו של תור מהמיתולוגיה הנורדית.
המסוורת' עצמו חתם על חוזה להשתתפות במספר סרטי מארוול.
השחקן האוסטרלי שיתף בעבר פעולה עם הבמאי ג'וס וידון בסרט "בקתת הפחד" מאפריל 2012. הוא מציין כי המוטיבציה של תור היא אישית יותר בסרט זה, משום שמדובר באחיו שגורם לכל המהומה.
סקרלט ג'והנסון - נטשה רומנוף/האלמנה השחורה
מרגלת מיומנת ביותר שעובדת עבור סוכנות S.H.I.E.L.D.
על מערכת יחסיה עם דמותו של הוקאיי, ג'והנסון מציינת כי יש ביניהם היסטוריה רבת שנים והם לחמו ביחד מספר פעמים.
שתי הדמויות הן היחידות בצוות גיבורי-העל שאין להן כוחות-על, והן מפצות על כך בכישוריהן המיוחדים.
לפי דבריה, האלמנה השחורה אינה נמצאת בצוות בזכות מראה היפה.
ג'רמי רנר - קלינט ברטון/הוקאיי
סוכן עבור סוכנות S.H.I.E.L.D וקשת מיומן שידוע בקומיקס כצולף הגדול ביותר בעולם.
רנר ציין כי משחקו דרש אימונים פיזיים וגם בשימוש בחץ וקשת.
על דמותו של הוקאיי הוא מציין כי הוא מתבודד והקשר היחיד שלו לעולם הוא דמותה של האלמנה השחורה, עמה לחם בעבר מספר פעמים.
מנהל סוכנות S.H.I.E.L.D, שארגן במהלך הסרטים הקודמים את יוזמת "הנוקמים".
ג'קסון חתום על חוזה עם מארוול בו הוא אמור להופיע בתשעה סרטים שונים.
ג'קסון משווה את משחקו בסרט זה למשחקו כאורדל בסרט ג'קי בראון.
קובי סמולדרס - מריה היל
סוכנת S.H.I.E.L.D שעובדת עם ניק פיורי.
ג'וס וידון היה אמור לביים סרט על וונדר וומן, עם סמולדרס בתפקיד הראשי, אבל הסרט התבטל בסופו של דבר.
ג'קסון, גם סמולדרס צפויה להופיע בתשעה סרטי מארוול נוספים.
אחיו החורג של תור, ששואף לכבוש את כדור הארץ ולשעבד את האנושות כך שהוא יוכל להפוך למלך.
דמותו מבוססת על אל הכזבים מהמיתולוגיה הנורדית בעל אותו השם.
קלארק גרג - הסוכן פיל קולסון.
גרג גילם את הסוכן קולסון לראשונה בסרט "איירון מן".
בעקבות האהדה הרבה לה זכתה דמותו, הוחלט להוסיף את קולסון לסרטים המקדימים את "הנוקמים", וגרג חזר לגלם את הדמות גם ב"איירון מן 2", "תור" וב"קפטן מארוול".
סטלאן סקושגורד - אריק סלוויג.
סקושגורד הופיע באותו תפקיד גם בסרט "תור".
בסוף הסרט נחשף כי לוקי שולט בגופו של סלוויג.
גווינת' פלטרו - פפר פוטס.
פלטרו גילמה את דמותה בשני סרטי איירון מן הקודמים.
בטאני אינו מופיע בסרט, אך הוא מדבב את קול מערכת ההפעלה בעלת בינה מלאכותית של איירון מן.
בטאני שב לגלם את התפקיד לאחר שני סרטי איירון מן הקודמים.
רק בסרט הנוקמים: עידן אולטרון הופיע בטאני גם פיזית ולא רק בקולו.
סטן לי, יוצר דמויות הקומיקס, הופיע בהופעת קמע בתוך תשדיר חדשות לקראת סוף הסרט.
הופעות קמע של סטן לי נפוצות ברוב סרטי מארוול קומיקס.
רעיונות לסרט שיבוסס על האוונג'רס הופיעו לראשונה כבר בשנת 2003, וכבר באפריל 2005 הכריז לראשונה אבי ארד, מנכ"ל חברת מארוול סטודיוס, על תוכניות לפתח סרט זה.
הכרזה זו הגיעה לאחר שחברת מארוול הודיעה על שיתוף פעולה עם מריל לינץ' שבמסגרתו יופקו מספר סרטים שיופצו בידי סרטי פרמאונט.
תוכנית זו של מארוול סטודיוס הוצגה ונידונה עם אנליסטים בוול סטריט; המטרה של הסטודיו הייתה להפיק סרטים לדמויות הראשיות והעיקריות על מנת להפוך אותן למוכרות גם בקרב אנשים שאינם בקיאים במארוול קומיקס, על מנת שיופיעו יחד בסופו של דבר בסרט קרוסאובר.
מארוול סטודיוס הכריזו על הסרטים שיופקו: איירון מן, שיבוים בידי ג'ון פאברו; קפטן אמריקה, שייכתב בידי דייוויד סלף ; אנטמן, שייכתב ויבוים בידי אדגר רייט; ניק פיורי, שייכתב על ידי אנדרו מרלו ; תור, שייכתב בידי מרק פרוטוסוויץ' ; והענק הירוק, שייכתב בידי זאק פן .
ההסכם, שהתקבל בינואר 2008, היה דומה להסכמים אחרים שאיגוד התסריטאים האמריקאי הגיע אליהם עם חברות אחרות, ביניהן Worldwide Pants , Spyglass Media Group ויונייטד ארטיסטס.
לאור ההצלחה של איירון מן אולפני מארוול הכריזו כי הקרנת הבכורה של "הנוקמים" תיערך ביולי 2011.
בינואר 2008, מארוול החליטו שהסרט "איירון מן" יהיה הראשון שיתחיל את פרויקט הנוקמים.
לאחר הצלחת הסרט, מארוול החליטו להפיק את סרט "הנוקמים" שהיה אמור לצאת ביוני 2011. אולם בספטמבר 2008, מארוול הגיעו להסכם עם סרטי פרמאונט, שלפני פרויקט האוונג'רס יופקו ארבעה סרטים נוספים: "איירון מן 2", "הענק הירוק", "תור " ו"קפטן אמריקה".
הסכם זה הביא לדחייתו של פרויקט הנוקמים לשנת 2012.
ג'קסון חתם על חוזה להופעה בתשעה סרטים שונים של מארוול.
ג'קסון מגלם את ניק פיורי בשני סרטי איירון מן, תור וקפטן אמריקה.
ג'קסון גם צפוי לגלם את פיורי בסרט "הנוקמים".
גם שאר השחקנים בסרט חתומים על חוזים המחייבים אותם להופיע במספר סרטים נוספים במארוול, לדוגמת רוברט דאוני ג'וניור שהופיע כבר בחמישה סרטי מארוול, כולל "הנוקמים".
במקור ג'ון פאברו, שביים את שני סרטי איירון מן, היה אמור לביים את סרט "הנוקמים", אבל לבסוף הוא החליט לשמש רק כחלק מצוות ההפקה.
בקיץ 2010 הוכרז כי ג'וס וידון יביים את הסרט.
אדוארד נורטון, שגילם את הענק הירוק ב-2008, לא מופיע בסרט בתור הדמות לאחר שהתגלו חילוקי דעות בין נורטון ומארוול.
בעקבות כך, מגלם מארק רופאלו את הענק הירוק.
כריס אוונס, שמגלם את קפטן אמריקה ב"הנוקמים", גילם בעבר דמות מארוול אחרת, הלפיד האנושי, ב"ארבעת המופלאים" ובסרט ההמשך "ארבעת המופלאים: עלייתו של הגולש הכסוף".
מארוול החליטו להשתמש באוונס בתור קפטן אמריקה למרות העובדה שהוא כבר גילם דמות קומיקס אחרת.
באוקטובר 2010, נודע כי חברת וולט דיסני שילמה לסרטי פרמאונט 115 מיליון דולר על זכויות פרויקט הנוקמים.
בנוסף וולט דיסני קנו מפרמאונט את הזכויות ל"איירון מן 3".
צילומי הסרט החלו ב-25 באפריל 2011 באתרי צילום כניו מקסיקו, קליבלנד וניו יורק.
בינואר 2012 פורסם כי הסרט יעובד בשיטת IMAX 3D.
האפקטים המיוחדים נוצרו על ידי החברות Fuel VFX (שהייתה אחראית על יצירת האפקטים בסרטים "איירון מן 2", "תור" ו"קפטן אמריקה"), אינדסטריאל לייט אנד מג'יק (שהיו אחראים על יצירת האפקטים ב"איירון מן" ו"איירון מן 2"), "לגאסי אפקטס" ("איירון מן 2" ו"תור"), "לומה פיקצ'רס" ("תור" ו"קפטן אמריקה") וכן חברת וטה דיגיטל.
זקי חסן ממגזין הפינגטון פוסט ציין כי סרט "הנוקמים" הוא אינו רק איחוד של סרטי גיבורי העל האחרונים של מארוול, אלא גם ביטוי אולטימטיבי לדרך אותה סרטי גיבורי-העל סללו במשך 34 שנים מאז סופרמן בגילומו של כריסטופר ריב יצא מהדלתות המסתובבות והרקיע שחקים".
ג'סטין צ'אנג ממגזין וראייטי מוסיף ואומר כי הסרט הוא "כמו מודל בנוי כהלכה מחלקים נפרדים" וכי "האיחוד השנון והמבדר ביותר פרי יצירתו של ג'וס וידון הוא אסקפיזם מהרמה החכמה ביותר, ומתהדר בקצב מבטיח והומור עשיר שמרעננים סיפור מקור נוסחאי ומקרטע בן 143 דקות".
הביקורות שיבחו את ביצועיהם של כמה משחקני הסרט, ביניהם גילומו של ברוס באנר/הענק בידי מארק רופאלו, שחלקם ציינו שהתעלה מעל ביצועיהם של אריק באנה ("הענק") ואדוארד נורטון ("הענק הירוק").
"רופאלו הוא התגלית שהופכת את באנר למאגר סרקסטי של רוגע שמוכן לשנות צורה להר געש מתפרץ".
אותה ביקורת מתייחסת גם לגילומו של כריס אוונס את קפטן אמריקה, בציינה כי "השחקן העביר בצורה מדויקת את מאבקיה הפנימיים של הדמות".
בעניין איירון מן בגילומו של רוברט דאוני ג'וניור, "איירון מן הוא בהחלט שחקן קבוצתי, אך מר דאוני מגיע לקבוצה עם שני כוחות-על שלא ניתן להתגבר עליהם - דמות בעלת תיחכום מיושם מראש של תעשיין וממציא חלק לשון, ועצם נוכחותו הגאוותנית שמבטאת את עצמה באירוניה עצמית".
בשבוע הראשון להפצתו, הכניס הסרט 441.5 מיליון דולר, וכיסה את התקציב שלו, שעמד על 220 מיליון דולר.
הסרט שבר שיא כאשר הכניס בסוף השבוע הראשון להקרנתו בארצות הברית 207 מיליון דולר, והפך לסרט בעל הפתיחה השנייה הגדולה ביותר בכל הזמנים אחרי עולם היורה בעודו עוקף את "הארי פוטר ואוצרות המוות חלק 2" (169.2 מיליון דולר), "האביר האפל" (158.4 מיליון דולר), ו"משחקי הרעב" (152.5 מיליון דולר).