tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
הרב ברוך יהושע רבינוביץ' התחתן בשנית, ולאחר מכן שימש רבה של קהילת סאו פאולו שבברזיל.
לאחר מכן שב לארץ ישראל ושימש כרבה של העיר חולון.
לאחר שפרש לגמלאות עבר לשכונת כפר גנים בפתח תקווה והקים בה בית כנסת "בינת נבונים".
מרכז חסידות מונקאטש שלאחר השואה עבר לבורו פארק בברוקלין.
האדמו"ר, הרב משה יהודה לייב רבינוביץ, שיקם את הקהילה החרבה והקים בתי מדרש ומוסדות חינוך.
בשנות ה-50 הוקם בישראל ארגון יוצאי מונקאטש אשר סייע בקליטתם של העולים החדשים ילידי העיר.
קהילת מונקאטש מונצחת בישראל בכמה מקומות:
בית העלמין בחולון - במקום מצבה ותחתיה טמון אפר קורבנות אשר נספו באושוויץ.
יער הקדושים (הרי ירושלים) - שם ניטע חורש לזכר הקהילה ויהודי הסביבה שנשלחו למחנות ההשמדה ב-1944.
במונקאטש עצמה, במקום בו היה בית הקברות היהודי, ישנה אנדרטה, עליה כתובה קינה המספרת על ההרס והחורבן של הקהילה.
יוצאי מונקאטש מציינים סמוך לחג השבועות יום זיכרון לקהילתם ולכלל חבל קרפטורוס, אשר יהודיו שולחו להשמדה בתאריכים אלו.
מזצ'אט (בהונגרית: Mezőcsát) היא עיר במחוז בורשוד-אבאוי-זמפלן שבצפון מזרח הונגריה.
יהודים החלו להתיישב בעיר באמצע המאה ה-18, הקהילה היהודית נוצרה בתחילת המאה ה-19. רוב יהודי מזצ'אט עסקו במסחר ובתעשייה קמעונאית, חלקם היו בעלי מקצועות חופשיים ופקידים, ואחדים מהם היו בעלי אחוזות.
מצבם הכלכלי היה בדרך כלל טוב ורובם התגוררו בבתים משלהם.
הקהילה השתייכה לזרם האורתודוקסית והיה לה מוסדות עצמאיים ביניהם בית ספר יסודי יהודי וחברה קדישא וכן ספרייה שכללה למעלה מאלף ספרים.
בית הכנסת הראשון שהוקם בעיר עלה באש וב-1880 נבנה מחדש.
מוסדות יהודיים נוספים שהיו בעיירה: מקווה, תלמוד תורה, ישיבה שמנתה כ-60 תלמידים, אגודת נשים, ארגון "ביקור חולים", ארגון "גמילות חסדים", חברת סנדקאות.
בשירות הקהילה היו רב, שני שוחטים, שני מורים, מלמד, מזכיר ובלן.
הפעילות הציונית בעיר התנהלה במסגרת "תנועת המזרחי" (תנועה פוליטית ציונית דתית).
היהודים המקומיים נהגו ללכת לישיבות בעיירות זרקליצ'ה וחוסט.
לאחר מלחמת העולם הראשונה הגיעו לעיר כנופיות הטרור הלבן (פעולות אלימות נגד קומוניסטים) והטילו פחד על תושביה היהודים, ובמשך תקופה סבלו היהודים ממעשי שוד וביזה, ואף פגיעות בגוף.
עם זאת יחס התושבים ליהודים המקומיים היה בדרך כלל תקין.
לאחר מכן העדיפו רוב היהודים לעזוב את העיר.
בשנת 1938, כשנותרו במקום מספר משפחות יהודיות ספורות, חדלה קהילת מזצ'אט מלהיות עצמאית.
נכון לינואר 1941 נמנו במזצ'אט 521 יהודים ושיעורם מכלל אוכלוסייתה היה כשמונה אחוזים.
בספטמבר 1939 הכריזה הונגריה הפרו-גרמנית על גיוס כללי של יהודים ל"פלוגות עבודה", עבודות של ביצורים ושירותים לצבא ההונגרי.
בקיץ 1941 נשלחו יהודי מזצ'אט לחזית אוקראינה, שם לחמו ההונגרים לצד הגרמנים, הם הועסקו בפינוי מוקשים ורובם נהרגו.
במאי 1944, אחר פלישת הצבא הגרמני להונגריה ב-19 במרץ 1944, הוקם במזצ'אט גטו אליו נצטוו יהודי העיר והכפרים סמוכים לעקור ובתיהם הועברו לידי נוצרים.
במהלך השהות בגטו עינו ז'נדרמנים הונגרים את תושבי הגטו בניסיון לגלות היכן הסתירו חפצי ערך על מנת לקחתם מידיהם.
על אף המשטר הקפדני והעוין שהיה בגטו, הצליחו יהודים מעטים לברוח מן הגטו ואף להגיע לבודפשט.
לאחר זמן מועט בגטו, הוסעו היהודים ברכבות לעיירה גורומבוי שליד מישקולץ, וכעבור כמה ימים הועברו למחנה ההשמדה אושוויץ.
בדרך אל מחנה ההשמדה, נהרגו שלושה מהם עקב התנאים המחפירים.
בסך הכול מספר בני העיר היהודים שנהרגו באושוויץ ובמחנות העבודה נאמד בכ-410 נפשות, מהם כ-125 נערים עד גיל 15.
לאחר תום המלחמה, שבו למזצ'אט כ-80 מתושביה היהודים, בנו את הקהילה מחדש ואף הקימו במקום גלעד לזכרם של הנספים.
ב-1956 נערך בעיר מרד בעקבותיו ברחו ממנה יהודים רבים, חלקם עלו ארצה וחלקם היגרו למקומות אחרים.
בבדיקה ב-1960 עדיין התגוררו בעיר תשע משפחות יהודיות.
נכון לשנת 2019, אין בעיר קהילה יהודית מתפקדת.
אנשים ידועים מהקהילה היהודית במזצ'אט
רבי שרגא צבי טננבוים מגדולי הפוסקים בהונגריה בעל נטע שורק (1825-1897) – ייסד את הישיבה במזצ'אט.
חתנו רבי יהודה אלטמן (1923-1858) – מחבר "מי יהודה" (פסקי דין הלכתיים), "זרע יהודה" (הערות תלמוד), "ים של יהודה" (דרשות על התורה, יצא לאור על ידי בנו שנספה בשואה).
יוז'ף קיש (1921-1843) – נולד במזצ'אט ונחשב לאחד מחשובי המשוררים בהונגריה.
אהרן פריד - היה רב העיר במהלך המאה ה-19.
לודז' (בפולנית: Łódź - ווּג' - IPA: [wuʨ] (מידע • עזרה)) היא העיר השלישית בגודלה בפולין (אוכלוסייה בת 742,000 איש, נכון לשנת 2009).
ועל שום כך דבק בה הכינוי "מנצ'סטר הפולנית".
ערב מלחמת העולם השנייה הגיעה הקהילה היהודית בלודז' לכ-225,000–233,000 נפשות (מכלל 680 אלף כלל תושבי העיר), והייתה הקהילה היהודית השנייה בגודלה בפולין אחרי ורשה.
לא ידוע בדיוק מתי החלה התיישבות יהודית בלודז', אך הממצא הראשון הוא משנת 1718 ובשנת 1775 נרשם כי יש מספר משפחות שעוסקות במקצועות שונים כגון: מוזגים וחוכרים.
לאחר מכן כבר הוזכר מספר פעמים על קיומם של יהודים בעיר מסיבות שונות.
מחצית מהתושבים היהודים הגיעו מכפרים ששוכנים סביב לודז', וחלק נוסף הגיע מערי הסביבה.
יהודים נוספים הגיעו מערים רחוקות ומרוסיה.
בשנים 1718–1817 יהודי לודז' היוו כשליש מתושבי העיר ורובם היו עניים.
בשנת 1825 הוזמנו ללודז' מומחים גרמנים שיעזרו לתעש את העיר.
הגרמנים חתמו על חוזה שנקרא "חוזה זגירז" שכלל הגבלות כלפי היהודים.
היהודים נדרשו לגור בחלק הדרומי של העיר ולעבור לגטו תוך שנתיים, למעט שתי משפחות שקיבלו אישור לגור בחלק אחר של העיר.
ב-1836 היהודים החלו לקחת חלק פעיל בכלכלת העיר.
בנוסף בשנה זו הגיעו לעיר יהודים משכילים שנלחמו על פירוק הגטו והצליחו לגור בחלק השני של העיר כיחידים בתחבולות שונות.
בשנת 1840 הבינו השלטונות כי יש להרחיב את גבולות הגטו כיוון שמספר התושבים היהודיים בעיר הגיע למעל 1350, אך תוכנית זו לא אושרה.
היהודים פנו לנציב הרוסי וביקשו אישור רשמי "לזכויות שבדיעבד", האישור ניתן לאחר 20 שנה כאשר היו בעיר כבר כ-5500 יהודים.
למרות האישור והרחבת השכונה עדיין המקום היה צפוף והעירייה לא הרשתה ליהודים נוספים להתיישב בעיר, וגירשה יהודים שלא היו קבועים.
בשנת 1848 בעקבות מהפכת הליברליזציה הקיסר הרוסי הוציא פקודה שלפיה יהודים יוכלו לגור מחוץ לגטו בתנאי שיהיה להם 9.000 זהובים (במקום 22.00) והם יעמדו בשאר החוקים.
בנוסף ניתנה להם הבחירה בין הלבוש הרוסי ללבוש הגרמני.
כמו כן הגטו הורחב והוקטן לסירוגין, בתוך הגטו היה צפיפות גדולה ולא היה ביוב ותשתיות בסיסיות.
הסוף לגטו ולהגבלות השונות על היהודים היה בשנת 1862 עם בוא הרפורמה שיזם הנסיך ויילופולסקי, החוקה הליברלית - האמנציפציה לכל תושבי פולין ואז בוטל גם הגטו והיהודים שוחררו מ"חוזה זיגרז" ומהאפוטרופוס הגרמני.
בתחילת הרפורמה הפולנים והגרמנים עשו חרם על יהודים שהשכירו בתים והדירו אותם מהבאר המשותפת, אך בהמשך הבינו כי השיתוף פעולה עם היהודים משתלם להם כלכלית.
היהודים ישבו בעיקר במרכז לודז' ושם גם היה צביון יהודי.
היהודים שישבו הרחק ממרכז לודז' היו מעורבים יותר עם הגרמנים והפולנים.
לאחר שבוטל הגטו חל שנוי גדול בקרב היהודים.
בתי העץ הישנים נעלמו והוקמו בתי אבן מפוארים במקומם.
בנוסף המשכילים והסוחרים עברו לרחובות רחוקים יותר והקימו מסחר ענף.
בתקופה זו היו מלחמות בין הישן לחדש בין המשכילים לחסידים.
בשנת 1809 הוקם בית הכנסת הראשון וב-1811 נקנה שטח לבית הקברות היהודי ובכך הפכה קהילת יהודי העיר לקהילה עצמאית שאינה תלוי בקהילות הסובבות אותה.
היהודים תרמו רבות לכלכלת העיר.
בסמוך לפרוץ המלחמה ברחו יהודים רבים מלודז' מזרחה אל כפרי הסביבה כדי להשיג יותר אוכל ולהיות רחוקים בתקופה קשה שבה מגייסים מגבילים ואף מאשימים בריגול לגרמנים.
עם פרוץ המלחמה פחת הייצור התעשייתי בלודז' ונהיה קיפאון במסחר ובשוק הכספים.
הגרמנים החרימו חומרי גלם ומוצרים למלחמה.
נוצר רעב, גדלה התמותה ופחתו הלידות.
פועלי ציון, אזרחיים יהודים ומפלגות הפועלים הקימו רשת של מטבחים בחינם ובמחיר זעיר לתושבים.
הקהילה האורתודכסית החרדית בלודז' קיבלה המוני יהודים שגורשו מהסביבה ודאגה להם לפרנסה.
בנוסף בשל ההתעוררות החברתית בתקופה זו חלה תמורה בתחום החילוניות והוקמו בתי ספר בעלי שפה שונה, עברית או יידיש, זה היה הבסיס להקמת בתי ספר רבים כאלו בתקופה של בין שתי מלחמות כמו כן גם בחדר החרדי הוסיפו לימודי חול.
בנוסף בזמן זה היו פעילויות רבות שנעשו על ידי המועדון והספרייה "עבריה" שנוסדו על ידי "חובבי שפת העבר".
בסוף המאה ה-18 הייתה לודז' כפר קטן, עם כיבוש הרוסים הפך הכפר לעיירה והתפתחו התעשייה והמסחר במקום.
עם התפתחות התעשייה הפכה לודג' לקהילה השנייה בגודלה בפולין ולמרכז תעשייתי.
באמצע המאה ה-19 חיו בלודג' כ-3,000 יהודים ובתחילת המאה ה-20 עד פרוץ מלחמת העולם השנייה חיו בלודג' יותר ממאה אלף יהודים.
הרוסים ניסו לפתח את תעשיית הטקסטיל והביאו מומחים מגרמניה.
הגרמנים, שפחדו מתחרות עם היהודים דרשו שיהודים לא יוכלו להתיישב בעיר, לאחר מאבק של כמה שנים, בשנת 1848 בוטלו ההגבלות על היהודים והם חיו בעיר כשאר האזרחים.
במשך רוב המאה ה-19 ועד 1939 עבדו יהודים רבים בתעשיית הטקסטיל, בעיקר ביבוא הבדים.
150 בתי חרושת יהודיים לטקסטיל, כשליש מבתי החרושת בעיר.
"הבונד", "פועלי-ציון" והמפלגה הסוציאליסטית הפולנית (פ.פ.ס.), נאבקו במשך השנים לטובת הפועל היהודי.
לאחר מלחמת העולם הראשונה, בשנת 1918, קיבלה פולין עצמאות.
השלטון הפולני לא רק לא עזר לסוחרים היהודים אלא אף הקשה עליהם, והעלה את גובה המיסים עבורם.
לאט לאט התפתחה מדיניות אנטי-יהודית בתחום הכלכלי.
בשנת 1927 נערכו בחינות מקצועיות לבעלי המלאכה דבר שהיווה פתח לאפליה יהודית.
קהילת לודג' שמרה על עצמאותה גם בתנאים הקשים.
ובשנת 1924, כאשר נתנה פולין מעמד רשמי לקהילות היהודיות, התקיימו בחירות דמוקרטיות לוועד הקהילה.
הנבחרים היו 7 מרשימת חסידי אלקסאנדרוב, 6 מרשימת הציונים וה"מזרחי", 3 נציגי ה"בונד", 11 נציגי "אגודת ישראל", 1 מרשימת פועלי אגודת ישראל, 2 נציגים של בעלי- מלאכה, 2 של פועלי-ציון שמאל, 1 מרשימת הפולקיסקים ושני קומוניסטים.
באבחנה גסה ניתן למפות את קהילת לודג'- כמחצית שומרי מצוות, רבע ציוניים ורבע מארגונים הדואגים לכלכלה היהודית.
בין מוסדות הצדקה בקהילה הייתה קופת גמילות החסדים שייסד ב-1899 ישראל פוזנאנסקי.
ב-1926 פתח ארגון "בני-ברית" קבוצה בלודז', שתמכה בבית-הספר המקצועי של "אורט", בבית יתומים ובמוסדות תרבות שונים.
בין שתי מלחמות-העולם היה קיים בית הבראה לחולי ריאות.
חברת "לינת-הצדק" הקימה בתמיכת העירייה והקהילה בית-חולים לילדים ובית-מרקחת.
בסביבת בתי-הכנסת התקיימו שירותים שונים לנזקקים, ביניהם- ארגון "מלביש ערומים", סיוע משפטי ורפואי, וארוחות בחינם לילדים.
ניתן סיוע בהקמת ארגונים כלכליים, יצרניים (קואופרטיבים).
מוסדות החינוך בלודג' היו מגוונים, היו קיימות ישיבות רבות, תלמודי-תורה ו"חדר מתוקן".
היו גם גני-ילדים לקטנים ותיכונים לבוגרים, שבהם לימדו עברית ופולנית.
בעקבות ההתפתחות בתעשייה והמסחר, בשנת 1918 נוסד בית הספר הראשון ביידיש, ואחד מתלמודי התורה נהפך לבית ספר מקצועי למכניקה, חשמלאות ואריגה.
כמו כן, בשנת 1924 נוסד בית הספר לבנות "בית יעקב".
לודז' לא נחשבה כמרכז תרבות גדול, אך למרות זאת חיו בה יוצרים וחוקרים עבריים רבים, וחיי התרבות היו פעילים.
בין היוצרים היו: יצחק קצנלסון, דוד פרישמן, יעקב כהן, י"נ שמחוני, פיליפ פרידמן, אריה טרטקובר, חיים יצחק בונין ועוד.
התקיים בלודג' "התיאטרון הגדול" שנבנה מכמה קבוצות אנשים שעסקו בדרמה.
כמו כן הייתה במה סאטירית פעילה.
לאחר הקונגרס הציוני הראשון הקימו באזור בתי הכסיות מקהלה, חוגי דרמה, תזמורת פילהרמונית וספריה.
גם ארגונים "פועלי ציון" ו"הבונד" הקימו ספריות משלהם.
כמו כן, הופצו בעיר גם עיתונים ("ניַיער פאָלקסבלאַט" ו"לאָדזער טאַגעבלאַט") וכתבי עת בעברית ויידיש.
בתקופת התארגנות הקהילה כיהנו בה: רבי לייב בן שלמה מוידאבה (לבק סלומונוביץ'), שכיהן בין השנים 1813–1818. אחריו כיהן ר' פנחס הכהן הילר מרוספשה ואחריו ר' הלל בן פנחס הכהן מלוטומיירסק, בתקופה זו הרבנות לא הייתה רשמית ומניין רבני העיר מתחיל ברב ירוזלמסקי:
רבי מנדל וולף הכהן ירוזלמסקי (1824–1832) - בנו של רבי משולם זלמן מלוברנץ, כיהן כרבה הראשון של לודז' משנת 1824. בהמשך עבר ליאנוב ולקוצק.
הוא היה צאצא למשפחת רבנים מיוחסת, חסיד קוצק וגיסו של רבי חנוך הניך הכהן לוין, שכיהן עד אז כדיין בלוטומיירסק ובקונסטנטין.
על רקע התנגדות לחסידי קוצק, פוטר הרב נומברג ומונה מחדש וחוזר חלילה, המריבות נמשכו עד פטירתו בשנת ה'תרט"ז, 1856. הוא נקבר בלודז'.
בנו אפרים פישל היה סבו של הסופר הירש דוד נומברג.
רבי משה ליפשיץ (1857–1873) - נבחר בבחירות לרבנות שנערכו ב-1857 בעקבות פטירת הרב הקודם.
גם הוא היה חסיד קוצק וזכה לתמיכת חסידי קוצק בעיר.
רבי אליהו חיים מייזל (1873–1912) - ככל שגדלה הקהילה, חשיבות מעמד הרבנות גדל.
בשנת 1873 התמנה הרב אליהו חיים מייזל לרב הקהילה.
הרב מייזל, מיהודי ליטא, נהפך מוכר כמנהיג הקהילה.
והנהיג אותה במשך כארבעים שנה.
בעקבות פטירת הרב מייזל נערכה מערכת בחירות סוערת לרבנות העיר.
לישורת האחררונה הגיעו ארבעה מועמדים: רבי אליעזר לייב טרייסטמן מראדום - שהיה מועמדה של חסידות גור, רבי שלמה אהרונסון, רבי יהודה לייב צירלסון ורבי יחזקאל ליבשיץ.
הרב טרייסטמן ניצח בהפרש קל ואחרי שהמפסידים פסלו את הבחירות בערר לשלטונות, ניצח שוב בסיבוב השני שנערך זמן מה לאחר מכן.
זמן קצר לאחר בחירתו פרצה מלחמת העולם הראשונה, והוא נפטר זמן מה לאחר תום המלחמה.
ניסיון להביא לבחירת הרב מאיר שפירא, ראש ישיבת חכמי לובלין, לא צלח בשל פטירתו הפתאומית והעיר נותרה בלא רב מוסכם.
תמיד הייתה קיימת בעיר אנטישמיות פולנית, שהתבססה בעיקר על ההצלחה הכלכלית היהודית.
בשנת 1934 עלו המפלגות האנטישמיות לשלטון, המפלגות רצו להוציא את היהודים מהעיר, דבר שהגביר את התקיפות והרצח כלפי היהודים.
גם כשעלתה המפלגה הסוציאלית בשנת 1936 המשיכו האנטישמיות וההתנכלויות בקרב התושבים הפולנים.
בערב מלחמת העולם השנייה היו בלודז' כ-233,000 יהודים, כשליש מאוכלוסיית העיר.
ב-1 בספטמבר 1939 פלשו צבאות גרמניה לפולין ויהודים רבים נמלטו לוורשה, דרום פולין ולשטחים שעברו לידי הסובייטים במזרח פולין (בעקבות הסכם ריבנטרופ מולוטוב).
יהודים ברחו מלודז' עד מאי 1940. הגרמנים פלשו ללודז' ב-8 בספטמבר 1939 והעיר סופחה כחלק מן ה"רייך".
ב-6 בספטמבר, יומיים לפני כניסת הכוחות הגרמניים לעיר, עזבו אותה רבים מאנשי השלטון והמנהל, ובהם בכירים מהקהילה היהודית ובראשם לייב מינצברג.
ב-12 בספטמבר נערכו בחירות לראשות הקהילה היהודית ולייזר פליווצקי שכיהן עד אותה עת כסגן ראש הקהילה מטעם אגודת ישראל נבחר להיות ראש הקהילה.
בעוד שחיים רומקובסקי התמנה לתפקיד סגן הנשיא.
בנוסף היו חברים בוועד הפועל ס.
שוויאטלובסקי ודוד שטל (Dawid Sztal).
על פי יצחק רוס, בנו של מנהיג הקהילה לשעבר בנימין רוס, לייסטר כבר ייעד אותו לתפקיד ראש היודנראט: כאשר קבוצת נציגים יהודים ובתוכם רומקובסקי הגיעה להיכל העיר על מנת לשוחח עם שלטונות הכיבוש הגרמניים, לייסטר לקח את תעודות הזיהוי שלהם ורשם עליהם "אנא תנו לנושא למסמך זה להגיע למשרדי".
לרומקובסקי, לעומת זאת, הוא אמר: "אינך צריך את זה.
לך יש מסמך יותר טוב!".
ימים ספורים לאחר מכן מונה באופן רשמי לראש היודנראט.
בהוראת הגרמנים מינה יודנראט (מועצה יהודית) שהורכבה מ-31 חברים, אישים ידועים בקהילה היהודית במקום ועד הקהילה שפורק.
ב-11 בנובמבר נעצרו כל 31 חברי היודנראט ונלקחו למחנה המעצר בראדוגושץ' (Radogoszcz).
לבקשת רומקובסקי, הגרמנים הסכימו לשחרר שמונה ואת השאר רצחו.
לאחר מכן, מינה רומקובסקי יודנראט חדש.
15 מהם הוצאו להורג שם.
בסוף נובמבר נהרסו בתי הכנסת ברחבי העיר.
שלטונו של רומקובסקי היה מוחלט והוא שלט בכל תחומי החיים: משטרה, כלכלה, דיור, תעסוקה, חינוך ותרבות.
הוא אחד מאותם ראשי יודנרטים השנויים במחלוקת עקב שיתוף פעולה כמעט מלא עם הנאצים והתאכזרות כלפי היהודים, יש הטוענים שעשה זאת כיוון שחשב שעל ידי ציות לגרמנים הוא יוכל להציל יותר יהודים.
בדצמבר 1939 החל פינוי של יהודים ממרכז העיר לשכונת בלוטי, שם עתיד היה לקום הגטו.
לאחר מכן הם גירשו אלפי יהודים לגנראל-גוברנמאן.
בינואר 1940 הוחל בגירוש יהודים מרחבי העיר אל תוך השטח העתידי של הגטו.
הגטו הוכרז באופן רשמי ב-8 בפברואר 1940 והיה הגטו השני שהוקם על ידי הנאצים (לאחר גטו פיוטרקוב) והאחרון שהושמד.
שטחו היה פחות מ-4 קמ"ר, ברוב הרחובות לא היה ביוב.
על מנת לזרז את המעבר לגטו הנאצים עשו פוגרום ב-1 במארס שבו נרצחו יהודים רבים.
ב-30 באפריל נסגר ונחתם הגטו על 164,000. הגטו נחתם על ידי גדרות תיל, עץ ועמדות משטרה.
תושבי הגטו סבלו מרעב ותוך זמן קצר התושבים נותרו ללא אמצעי מחייה מה שהוביל להפגנות ומהומות, המצב השתפר מעט בעקבות הקמת מפעלי ייצור לצורכי הגרמנים.
באוגוסט 1942 פעלו בגטו 91 בתי חרושת שבהם עבדו קרוב ל-78,000 עובדים.
לאורך השנים היו תקופות בהן הגרמנים הכניסו לגטו שרידים מקהילות שונות מה שהגביר את התנאים הקשיים.
התושבים סבלו מרעב, צפיפות ותנאי תברואה שגרמו למגפות, טיפוס ושחפת.
בזמן זה הקים רומקובסקי רשת שנועדה לספק את צורכי האוכלוסייה, בין 1940–1942 היו בראשותה כ-7 בתי חולים, חמישה בתי מרקחת, מחלקת חינוך עם 47 בתי ספר, מחלקת מזון, מחלקת סעד, בתי זקנים, מעונות, בתי דין, בית סוהר ועוד.
המשטרה היהודית שמרה על הסדר בגטו אך נתנה יד לגרושים ובגיוס לעבודות כפייה ואף החרימה רכוש יהודי.
היו כאלו שהתנגדו ופעלו נגד רומקובסקי.
בספטמבר 1940 הוקם ארגון "חזית דור בני המדבר" על ידי ציונים שפעל עד אמצע 1942, בראשית 1942 הועברו למחנה המוות חלמנו כ-74,000 והגטו קטן בחצי ומנה כ-89,500 תושבים, הגטו נעשה למחנה עבודה ומספר המפעלים גדל ל-119, 90% מאוכלוסיית הגטו עבדו במפעלים כולל ילדים מגיל 8.
הגרמנים חיסלו את הגטו רק לקראת סוף המלחמה, כיוון שהשתמשו בתעשיית הטקסטיל שיוצרה שם, אך לבסוף היטלר החליט לחסל את הגטו לאור התקדמות הצבא האדום.
החיסול התרחש ביוני-אוגוסט 1944. הגרמנים העבירו את יהודי הגטו שנשארו (76,701) לאושוויץ.
גם רומקובסקי היה בין המשולחים.
בסיום המלחמה נמצאו בלודז' 870 יהודים ששוחררו עם בואו הצבא הסובייטי.
בסיום המלחמה היו בגטו כ-900 איש ולאחר חצי שנה היו בקהילה כ-20,000 איש שחלקם חזרו ממחבואיהם, חלקם שרדו את מחנות הריכוז וחזרו ורובם מיהודים פולניים שהגיעו מברית המועצות.
שנתיים לאחר סיום המלחמה לודז' הייתה הקהילה הגדולה ביותר שהתחדשה בפולין ומנתה יותר מ-50,000 יהודים, רובם ניצולי שואה.
אחת הסיבות לכך שהקהילה הוקמה בלודז' היא כיוון שהיא שימשה כבירת פולין עקב מיקומה המרכזי ומיעוט הריסותיה לעומת הערים שסביבה.
לכן הוקם ועד יהודי לודז' שמטרתו הייתה שיקום שארית הפליטה.
ואכן, בלודז' דאגו לדיור, לבוש, מזון, עבודה, עזרה רפואית, חיפוש קרובים ואף הקימו מוסדות יהודים שונים ובהם: תיאטרון, עיתונים בכמה שפות, ועדה היסטורית וקיבוצים לצעירים לקראת העלייה לא"י.
כמו כן נעשו מאמצים להוציא יתומים יהודים ממנזרים בהם הם הוחבאו בזמן השואה.
בשנת 1949 השתלטו הקומוניסטים על פולין ואסרו את הפעולות שצוינו לעיל.
תושבים רבים עזבו את לודז' ועלו ארצה.
בין 1946–1950 עלו כ-25,000 יהודים ובין 1956–1957 היה גל נוסף שאחריו נותרו בלודז' רק כמה אלפי יהודים שהמשיכו לנהל מועדון ובית ספר עד 1969 בה עזבו רוב הנותרים.
נכון לשנת 2016 חיים בלודז' כ-300 יהודים בקהילה שבראשה עומד שמחה קלר.
כיום יש בקהילה שני בתי כנסת, בית קברות חדש, מעון לקשישים מסעדה וחנות כשרה, בית הארחה, ישיבה, חברה קדישא, מקווה ומרכז תרבות והיסטוריה.
העיר לודז' מהווה סמל לחורבן יהדות אירופה כעיר שבעבר היוו בה היהודים כשליש מתושבי העיר, וכיום יש בה כ-300 יהודים בלבד.
בישראל הוקם בשנות ה-70 של המאה ה-20 ארגון להנצחת יוצאי לודז'.
בראשו עמד שנים רבות אברהם זליג.
לודוויגסהאפן (בגרמניה: Ludwigshafen) היא עיר בדרום-מערב גרמניה, במדינת ריינלנד-פפאלץ, מול העיר מנהיים על גדתו המערבית של נהר הריין.
לודוויגסהאפן נוסדה בשנת 1606, הקהילה היהודית בעיר התקיימה משנות ה-20 של המאה ה-19 עד להכחדתה בשואה.
יהודי הקהילה היו ברובם משכילים אך שומרי מסורת, והם סייעו במידה ניכרת להתפתחות התעשייתית של העיר.
חלק ניכר מהעיר נהרס בהפצצות במהלך מלחמת העולם השנייה, ועל חלק זה נבנו מרכזים ופרוורים מודרניים, וכן גשר חדש על נהר הריין ואצטדיון גדול
הקהילה היהודית בלודוויגסהאפן החלה כקהילה קטנה מאוד.
במשך כל שנותיה, מהקמתה (1606) של העיר, הרבה לפני שהוקמה קהילה יהודית, התגוררו יהודים באזור העירוני המאוחר של לודוויגסהאפן.
היו קהילות יהודיות קטנות ברינגונהיים, נויופן ורוחיים,(עיירות הקרובות לעיר) שאיבדו את חשיבותן עם התיעוש הגובר של האזור, וחבריהן היגרו לערים הצומחות במהירות.
אך היסטוריה של קהילה החלה להירשם רק מסוף המאה ה-17. העיר הייתה תחת פיתוח ערי צרפת שע"י נפוליאון, ושמשה כגשר לעיר מנהיים הסמוכה.
בשנת 1823 מנתה הקהילה כ-20 חברים, וגדלה כך שבשנת 1890 מנתה כבר 57 חברים.
סחר הטבק וייצור סיגרים היו הבסיס הכלכלי של היהודים הראשונים שהתיישבו באזור לודוויגסהאפן.
מייסד הקהילה בשנת 1854 היה הרופא ד"ר מספייר סימון גוטרץ.
ב-1857 הוכרזה הקהילה בלודוויגסהאפן כקהילה יהודית עצמאית עם בית כנסת משלה.
כיתר יהודי גרמניה, נהנו יהודי לודוויגסהאפן משוויון זכויות עקב המהפכה הצרפתית, אך בתחום הכלכלי היו מגבלות: ליהודי לודוויגסהאפן הותר לרכוש אדמה פרטית ולהרוויח רק עד 10%.
רק לקראת אמצע המאה ה-19 בוטלו המגבלות הללו.
בית הכנסת של הקהילה עמד ברחוב קייזר-וילהלם-שטראסה, (Kaiser-Wilhelm-Straße)
באותו רחוב בו עמד בית הכנסת – נבנה בית כנסת חדש.
המבנה היה בעבר כנסייה נוצרית, קבלת האישורים לרכישתו עברה ניסיונות גדולים, אך לבסוף בשנת 1865 אושרה הקנייה.
המבנה שופץ והותאם למבנה של בית כנסת, הובאו ספרי תורה, רב המחוז, הרב ד"ר אליאס גרינבאום מונה לרב בית הכנסת החדש והנהיג קריאה בשפה העברית.
הרב גרינבאום דגל בדו-קיום ידידותי עם הגרמנים הלא יהודים מתוך תפיסה שכולם נבראו בצלם אלוהים.
הוא האמין בצדק ואהבה והיה פטריוט למדינה על אף שבפועל היהודים כלל לא היו שווי זכויות ועדיין חלו עליהם מגבלות שונות.
בשנת 1894 הורחב בית הכנסת, ונוספו בו שינויים חיצוניים שנעשו לשילובים של אמנות ביזנטית, רומנטית וצורת הברוק.
כעת היו בבית הכנסת חמישה ספרי תורה, 20 כיסויים, 5 קישוטי כסף סביב ספרי התורה ועוד.
הייתה מנורת-תמיד, חנוכייה, ספרי לימוד ותפילה.
כמעט כל הדברים הושמדו בליל הבדולח.
היו 150 מקומות ישיבה בבית הכנסת, ואנשים שנקראו לעלות לתורה תרמו מכספם – כך התאפשרה תחזוקת בית הכנסת ושיפוצים נוספים במשך הזמן.
הרב יוסף יעקב – יהודי ממוצא גרמני שהוסמך לחזן, שוחט ומלמד על ידי ישיבה בצרפת והתקבל למשרה זו בקהילת לודוויגסהאפן בשנת 1925 התגורר במבנה בית הכנסת הין בקומה העליונה, ובקומה התחתונה נשאר בית כנסת קטן לתפילות ולימוד.
(מבנה בית כנסת זה שרד את התקפות ליל הבדולח מאחר שנמכר כשנה לפני כן.)
לאחר הקמת הקהילה בלודוויגסהאפן נעשו השתדלויות רבות לקבלת שוויון זכויות, ולבסוף יהודי הקהילה אכן הוכרו כקהילה גרמנית שוות זכויות.
הקהילה העסיקה מורה שהיה אחראי על הוראת הילדים וביצוע משימות דתיות וטקסיות, בית ספר יסודי התפתח מכך באמצע שנות ה-50 של המאה ה-19 ונמשך עד שנת 1870.
יהודי הקהילה תרמו רבות לכלכלת העיר: מקס ליפמן, מיהודי הקהילה, הקים קונצרן גדול שנקרא על שמו, אייב נטר, (יהודי נוסף) היה שותף בהקמת הרכבת לצורכי מסחר ובשנים 1869–1894 היה חבר ברשות המקומית של העיר ועוד.
תרומתם המשמעותית של יהודי הקהילה להתפתחות התעשייתית בלודוויגסהאפן תרמה רבות להשתלבותם החברתית והפוליטית, אך עד שנת 1912 עיקר עיסוקם היה במסחר.
מתוך 197 משלמי המיסים היהודיים בעיר, נרשמו 131 סוחרים, 3 בעלי דפוס, 2 פקידים, 2 בעלי חנויות לבגדים, ומלבדם היו 9 עורכי דין, 6 פקידים ממלכתיים, ומספר מועט של סוחרי מזון, קצבים, אופים וכדומה.
הקהילה הלכה וגדלה בעיקר בעקבות מלחמת העולם הראשונה – אז הגרו רבים מיהודי מזרח אירופה – בעיקר פולין – לגרמניה, עד 1925 עלה מספר היהודים בקהילה ל-1,211, ב-1931 היה מספרם 1,400 איש – זאת עקב יהודים נוספים שהגיעו ממזרח אירופה וכן בעקבות זגזוגים במצב השליטה של צרפת באותו אזור.
ב-1933 מתוך כלל יהודי קהילת לודוויגסהאפן – רק 27.5% היו מילידי המקום, כ-50% קוטלגו כיהודי מזרח אירופה, הם נחשבו כאזרחים נחותים מבחינה חברתית ועסקו בעיקר במסחר מועט.
עבור הקהילה היהודית הוותיקה – יהודי מזרח אירופה נחשבו כאזרחי חוץ, וההבדלים התרבותיים והחברתיים בניהם היו גדולים.
למעשה, משנת 1933 התפצלה הקהילה.
יהודי המזרח היו אורתודוקסיים ושמרנים יותר, הם דברו יידיש והלכו בלבוש מסורתי.
נוצר מין גטו של יהודי לודוויגסהאפן, וגודלו התפרש על כשלושה רחובות עיקריים.
עם התרבות ההחרמות על היהודים ב-1933, חששו יהודי הקהילה הוותיקים שיתויגו כמו יהודי מזרח אירופה ויסבלו רדיפות רבות יותר מצד הגרמנים.
לכן התפצלו הקהילות, דבר זה התבטא בעיקר על ידי בית הכנסת.
כעת היו שני בתי כנסת: בית הכנסת של הקהילה הוותיקה (שתואר לעיל) ומבנה קטן נוסף שהיה לבית הכנסת של הקהילה ה"חדשה" – של יהודי מזרח אירופה.
בכל אופן, בסוף שנת 1937 אוחדו הקהילות מחדש ונדחפו כולן לגטו היהודי שהוקם.
רנסט בלוך נולד בלודוויגסהאפן בשנת 1885 כבן היחיד להורים יהודים.
הוא סיים את לימודיו בפילוסופיהבוגר וירצבורג ב-1908. את יצירתו המשמעותית הראשונה "רוח האוטופיה" הציג בשווייץ בשנת 1919; ואז חזר לגרמניה ועבד כפרסומאי עצמאי.
לאחר ההשתלטות הנאצית, ארנסט בלוך היגר לראשונה לשווייץ, בהמשך נמלט לפראג.
בשנת 1949 חזר לגרמניה, שם החזיק כיסא בפילוסופיה בלייפציג.
ארנסט בלוך מת בטובינגן בשנת 1977 העיר לודוויגסהאפן מכבדת את זכרו עם הענקת "פרס ארנסט בלוך" והקמת "אגודת ארנסט בלוך".
מרקוס שטרנליב (נולד בשנת 1877 ברומניה) אדריכל ומנהל בניין העל של העיר לודוויגסהאפן לשעבר.
הוא נפטר בלודוויגסהאפן באוקטובר 1934 ונקבר בבית העלמין היהודי בעיר.
פול אפשטיין בנו של מוכר יהודי, נולד בלודוויגסהאפן בשנת 1902. בשנות השלושים הוא לימד סוציולוגיה באוניברסיטה למדע היהדות בברלין.
מאז 1939 עבד ב"אגודת הרייך", וב-1943 גורש עם אשתו למחנה טרזיינשטט, שם הוא ירש את יעקב אדלשטיין כ"זקן היהודים" והוכרח ליישם את פקודתו של אייכמן לגירוש למחנות ההשמדה.
בספטמבר 1944 נורה פול אפשטיין במבצר הקטן טרזיינשטט; אשתו גורשה לאושוויץ שבועות לאחר מכן ונרצחה שם.
כבר ב־20 במרץ 1933 הודיע גולייטר ברקל על גירוש "יהודי המזרח" מעבר לגבול גרמניה, ובשבועות שלאחר מכן גורשו גם אלה שאינם אזרחים גרמנים.
עם עליית היטלר והמפלגה הנאצית לשלטון בגרמניה החלו החרמות משמעותיות על בתי מסחר יהודיים בלודוויגסהאפן.
ימים ספורים לפני החרם הכללי על מקומות העסק היהודיים בגרמניה תפסו גרמנים אנטישמיים עמדות על פתחי חנויות היהודים בלודוויגסהאפן ותלו כרזות משמיצות על חלונות הראווה.
הפ התאספו בשוק להפגנה נגד היהודים כאשר באותה עת עומדים חיילי אס אס מנגד ולא עושים דבר כדי לרסן את ההמון העוין.
פעולות כאלה חזרו על עצמם בשבועות הבאים ובעלי העסק היהודיים ספגו נזקים כלכליים קשים.
כתוצאה מכך, רבים מיהודי הקהילה היגרו מערבה.
מטרתם של רוב העוזבים – בעיקר אלה שהגיעו לעיר מאזורי מזרח אירופה – הייתה להמשיך ולהגיע לאמריקה.
התקפות השלטון הנאצי חלו בעיקר על שלוש קבוצות מרכזיות מיהודי הקהילה: סוחרים עשירים שעבדו בעיקר ברחובות מרכזיים בעיר, יהודים אקדמאים – שמספרם בהשוואה לשאר בעלי התארים האקדמאים מהאוכלוסייה הכללית היה תמיד מאוד דומיננטי, ויהודים ממוצא מזרח אירופאי שתויגו תמיד כמושא לקריקטורות ואנטישמיות.
עד 1938 הופיע עיתון יהודי שהחל להתפרסם בשנת 1927 בעיר מנהיים השכנה והתפשט גם ללודוויגסהאפן, אחרי ליל הבדולח חל איסור על הפצת העיתון והוא הפסיק להתפרסם.
הגיליון האחרון הופיע ב-3 בנובמבר 1938.
עם התגברות אירועי הפרעות גדלה כמות המהגרים מן העיר.
נוספו עוד ועוד מגבלות, בעיקר כלכליות.
על מנת שיצליחו להגר נאלצו היהודים למכור את רוב רכושם.
ביום 10 בנובמבר 1938 הועלה בית הכנסת המפואר של קהילת יהודי לודוויגסהאפן באש.
חפצים יקרי ערך שהיו בו הוחרמו ושאר הדברים נשרפו.
הובאו מכבי אש על מנת למנוע נזק למבנים הסמוכים רק כאשר האש הגיעה לקירות החיצוניים של בית הכנסת.
ישנן תמונות ועדויות על חיילים נאצים שהופקדו על ביצוע פרעות ביהודי העיר.
התרחשו משעי פרעות בכל המשפחות היהודיות ולאחר השמדת בית הכנסת החלו להרוס גם דירות ובתי עסק בבעלות יהודית.
למחרת נלקחו רוב הגברים היהודיים מהקהילה למחנה הריכוז דכאו וחלקם שוחררו כעבור מספר שבועות.
ר' יוסף יעקב ששימש כחזן, מלמד ושוחט בקהילה נשלח אף הוא ב-1938 למחנה דכאו, ושוחרר לביתו כעבור מספר שבועות.
בני משפחתו הצליחו לברוח לסין דרך רוסיה ומשם עברו לאמריקה, אולם ר' יוסף נשאר בלודוויגסהאפן מתוך תחושת אחריות לקהילתו.
ב-23 באוגוסט 1942 נלקח למחנה טריזינשטט, משם הועבר למחנה טרבלינקה ושם נפטר.
רוב ראשי הקהילה מצאו את מותם במחנה, וחלקם שולחו למחנות אחרים.
ב-28 באוגוסט שנת 1940 רוכזו יהודי הקהילה הנותרים בבית הספר המקומי ומשם נשלחו בטרנספורטים שונים למחנות ריכוז ומחנות השמדה.
ב־22 באוקטובר 1940 נשלחו כ־185 איש – יחד עם סך הכול למעלה מ-6,500 יהודים מבאדן ומפלינט – למחנה גירס בדרום צרפת במסע לילה וערפל.
חלק גדול מהם ועוד חלר נוסף מיהודי לודוויגסהאפן הגיעו לבסוף למחנה אושוויץ שבפולין.
בית העלמין היהודי בעיר נשמר על אף ההפצצות, אולם רוב המצבות נהרסו והרבה מהן חוללו.
בין המצבות שנותרו מצויות כמה מסוף המאה ה-18 ועליהן כיתוב בעברית.
בתום השואה לא קמה קהילה יהודית חדשה בלודוויגסהאפן.
מעט מאוד יהודים שבו והתגוררו בעיר והם נחשבו כחלק מהעיר מנהיים השכנה – שם כן הוקמה קהילה יהודית לאחר השואה.
בשנת 1960 נעשה ניסיון חלקי לתקן את הנזקים בבית הכנסת היהודי בלודוויגסהאפן שנשרף כאמור ב-1938. הנזק הוערך בשנה זו ב-30,325 DM (מארקים גרמניים בשנים האמורות).
את בית הקברות שיקמו מחדש, מצבות שנותרו תוקנו, ומצבות שנהרסו חודשו.
לרגל יום הזיכרון לשואה ב־27 בינואר 2012, נחשפה מצבת זיכרון חדשה לקרבנות הדיקטטורה הנאצית והגירוש ברחבת אוספלאץ – הנמצאת בין מחנה גירס ללודוויגסהאפן.
המצבה היא שלט המורה על המרחק בין המקומות הנ"ל.
(1027 ק"מ) מאז נובמבר 2007, הונחו אבנים ועליהן כיתובי שמות, מה שמכונה "אבני נגף" באזור העיר לודוויגסהאפן.
הן מנציחות את מקום מגוריהם לשעבר של קרבנות יהודים בגרמניה הנאצית; כיום יש בסך הכול כ־275 אבנים (נכון לשנת 2019).
הקהילה היהודית בנובה זמקי (בסלובקית: Nové Zámky, בהונגרית: Érsekújvár, בגרמנית: Neuhäus[e]l, בעבר :ארשקויוור או נייהזייל) נמצאת בדרום מערב סלובקיה, וממוקמת על יד הנהר המפורסם דנובה.
נובה-זמקי נוסדה ב-1561 ושמשה כעיר מבצר הונגרית בזמן המלחמות נגד הטורקים.
באמצע המאה ה-19 התחדשה על ידי יהודים שרובם מהעיירה הסמוכה שוראני.
העיר ממוקמת על צומת רכבות, באזור גידולי טבק.
עד 1918 הייתה בבעלותה של הקיסרות האוסטרו-הונגרית ואחר כך, עד 1993, לרפובליקה הצ'כוסלובקית.
בעיירה פעלו ארגונים ציוניים ויהודיים שונים וכן מפלגה יהודית שנציגיה נבחרו למועצת העיר.
הקהילה הייתה מורכבת משתי קהילות: אורתודוקסית ונאולוגית כתוצאה מהקרע ביהדות הונגריה ב-1871. בין הקהילות בסלובקיה ובניהם נובה זמקי, היו פערים גדולים במעמד הסוציו-אקונומי וברמת השכלה.
הקהילה היהודית בנובה זאמקי הייתה בין האחרונות שהוקמו בסלובקיה.
עד אמצע המאה ה-19, נאסר על יהודים להתגורר בעיר.
היהודים הורשו להיכנס לנובה זאמקי רק בימי שוק וחויבו לצאת מהעיר לפני החשכה.
באמצע המאה ה-19 הגיעו לנובה זאמקי קבוצת אנשים רובם מהעיירה הסמוכה נאג'שוראן, והקימו בנובה זאמקי קהילה יהודית.
בעשר השנים הראשונות להקמת הקהילה היהודית בנובה זאמקי השתייכה הקהילה לרבנות נאג'שוראן.
אחרי מתן האמנציפציה ליהודי הונגריה לקראת סוף המאה ה-19 ואחרי קונגרס יהודי הונגריה הוכרה קהילת נובה זאמקי כקהילה נאולוגית וכבר לא הייתה שייכת לרבנות נאג'שוראן.
ב-1872 הפכה הקהילה לקהילה עצמאית ולאחר כמה שנים אף נבנה בית כנסת.
בתחילה, רב הקהילה היה ר' איגנאץ קרמר עד שנבחר במקומו ר' יוסף ריכטר.
לאחר שנפטר ר' יוסף מונה לרב הקהילה הרב שמואל קליין.
בשנת 1926 עלה הרב קליין לארץ ישראל ושימש כמורה לגאוגרפיה היסטורית באוניברסיטה העברית.
אחריו נשיא הקהילה היה ד"ר אויגן גוט.
בתחילה היה רק בית ספר יסודי שמנה ארבע כיתות וב-1927 הוקם בית ספר חדש לכיתות ביניים.
בעיר הייתה גם קהילה אורתודוקסית שהוקמה ב-1870. הרב של הקהילה האורתודוקסית היה ר' בנימין זאב גרוסמן.
אחריו היה הרב הרניק זוננקלאר ואחריו כיהן הרב יוסף טיגרמן שכיהן כרב הקהילה במשך 43 שנים.
הקהילה האורתודוקסית כמו הנאולוגית הקימה בית ספר יסודי בן 5 כיתות ובהמשך גם תלמוד תורה.
הרב טיגרמן גם הקים ישיבה ועמד בראשה ובשנות שלושים למאה העשרים הוקם גם בית ספר לבנות "בנות יעקב".
עם השנים הלכה וגדלה הקהילה האורתודוקסית וב-1883 הקימה בית כנסת משלה.
המוסדות שהיו שייכים לקהילה האורתודוקסית היו: "תפארת בחורים", "אגודה" ו"אגודת נשים".
משנת 1884 נוהל פנקס הקהילה.
ה"חברה קדישא" הייתה שייכת ל-2 הקהילות - הנאולוגית והאורתודוקסית עד 1923. בהתחלה רק ה"חברה קדישא" עסקה בפעולות צדקה ובהמשך גם "אגודת נשים" התעסקה בעניינים אלו.
היהודים הראשונים שהתיישבו בעיר היו בעיקר סוחרי תבואה וסוחרי סוסים והם תרמו רבות להתפתחות הכלכלית של המקום.
בסוף המאה ה-19 התחילו יהודי המקום להתעסק גם במקצועות חופשיים כמו עורכי דין, רופאים מורים ומהנדסים.
במלחמת העולם הראשונה 85 מבני הקהילה שירתו בצבא וארבעה מהם נפלו בקרבות.
בתקופת הרפובליקה הצ'כוסלובקית, לאחר המלחמה הוכרו היהודים כמיעוט לאומי בעל זכויות והפכו למעורבים יותר מבחינה חברתית ופוליטית.
בקהילה פעל חוג ציוני בו השתתפו 2 הקהילות.
נובה זאמקי אף שימשה לזמן מה כמרכז של הפעילות הציונית.
גם תנועת הנוער "מכבי" הייתה פעילה בעיר והוקמה אגודת תרבות לנוער וחגים ללימודי היסטוריה יהודית ועברית.
בעיר פעלו גם "השומר הצעיר", "אגודת ישראל" ו"המפלגה היהודית", ו"בני עקיבא".
למפלגה היהודית היו אף נציגים במועצת העיר
170 מיהודי נובה זאמקי השתתפו בקונגרס הציוני ה-20 וכמחצית מהם הצביעו לציונים הכלליים.
בשנת 1930 בנובה זאמקי התגוררו 2,535 יהודים.
הם היוו כעשרה אחוזים מתושבי העיירה.
יהדות צ'כוסלובקיה (כיום סלובקיה) הייתה החשובה ביותר במזרח אירופה.
עם התפרקות האימפריה האוסטרו הונגרית ותום מלחמת העולם הראשונה קמה צ'כוסלובקיה והייתה למדינה קטנה אך משגשגת עצמאית ודמוקרטית.
העם הצ'כוסלובקי אהב והעריך את היהודים ובשנת 1867 ניתנו ליהודי צ'כוסלובקיה שוויון זכויות מלא.
בסתיו 1938 כשנה לפני פרוץ מלחמת העולם השנייה סופח חלק מדרום סלובקיה ונובה זמקי בתוכו להונגריה בניגוד להסכם מינכן.
החוקים האנטישמיים חלו גם על יהודי נובה זמקי שהיו חלק מהשטחים המסופחים של הונגריה.
יהודים הורחקו מחיי קהילה והוגבלו בתחום הכלכלי, הגברים היהודים נלקחו על ידי הצבא לעבודות כפייה ויהודים שלא היו בעלי אזרחות הונגרית גורשו.
כך חיו היהודים במשך כמה שנים כאשר הם מוגבלים בחוקים אנטי יהודיים ובביטחון יחסי.
הונגריה, בהנהגת האדמירל מיקלוש הורטי, הצטרפה לגרמניה הנאצית במלחמה בברית המועצות ביוני 1941 ,ובדצמבר 1941 הכריזה מלחמה על ארצות הברית.
בשנת 1942 הגיעו לנובה זמקי פליטים יהודיים מסלובקיה בעקבות פרסום תוכנית לגירוש יהודי סלובקיה.
תושבי הונגריה שהיו בגיל צבא גויסו לשירות העבודה (munkaszolgálat kisegítő קישגיטה מונקאסולגלאט בראשי תיבות KMSz) ונשלחו למחנות עבודה שם העסיקו אותם בתנאים קשים בבירוא יערות, סלילת כבישים, תחזוקת תשתיות צבאיות ובתעשייה הצבאית.
כמו כן, חויבו העובדים היהודים לענוד סרט צהוב על הזרוע.
ב-19 במרץ 1944 פלש הצבא הגרמני להונגריה מתוך חשש שהונגריה תפרוש מהברית איתם וכך כבשה גרמניה הנאצית גם את הונגריה ויהודי הונגריה חויבו בענידת סרט זרוע צהוב ורכושם הוחרם.
על פי מפקד שנעשה בשבוע השני של אפריל 1944 נמנו עם הקהילה האורתודוקסית של ארשקויוור 1,144 יהודים, ועם הקהילה הנאולוגית – 964 יהודים.
בתחילת מאי 1944 הוקמה מועצה יהודית שבראשה עמדו ינוש ברנפלד וליאו הורבט שהייתה אחריאת על העברת היהודים לגטו.
ב-15 במאי 1944 רוכזו יהודי נובה זמקי בגטו בעיר במס בתים סביב בית הכנסת שם הקימו בית חולים כללי בית חולים למחלות מידבקות ובית יולדות שרות סדר יהודי ומכבי אש.
ואחר כך נלקחו היהודים ללא שום הכנה מראש, זקנים ילדים נשים וגברים הליכה של כמה קילומטרים עד שהגיעו למבנה בית החרושת ללבנים אדומות טגלגיאר (Téglagyár).
כך כתבה אתל (אסתר) שפייזר (שהייתה תושבת נובה זמקי והועברה יחד עם כולם לבית החרושת ללבנים) לבנה הבכור רפאל שהיה במחנה העבודה:
ב-9 וב-14 ביוני 1944 נשלחו כל יהודי נובה זמקי שהיו למעלה מ-4,000 יהודים למחנה ההשמדה אושוויץ-בירקאו ברכבות משא של בהמות בהם הוכנסו בצפיפות רבה ובתנאים בלתי אנושיים ונסעו נסיעה שארכה שלושה ימים.
במחנה ההשמדה מצאו את מותם רוב יהודי הקהילה.
היו ביניהם בודדים שבדרך נס זכו להינצל.
כך מספר אברהם גרשון בינט, ניצול שואה מנובה זמקי:
ב-1945 אחרי השואה חזרו לנובה זמקי כ-400 יהודים ששרדו את השואה.
הם מצאו עיר חרבה, בית הכנסת הנאולוגי היה הרוס וכמו כן מבנים קהילתיים אחרים.
הניצולים שחזרו לנובה זמקי התאספו בבית הכנסת האורתודוקסי כיוון שבתיהם היו חרבים.
עם חזרתם התארגנה קבוצה שדאגה לכל מי שחזר לאוכל ואף הכינה רשימה בה הם כתבו איפה אפשר לעזור ולמי לעזור.
הניצולים שחזרו חלמו על מדינה לעם היהודי בארץ ישראל לשם כך קוימו כינוסים ופגישות בהם השתתף גם הנוער ואף הוקמה בעיר נובה זמקי תנועה בשם "דרור" שריכזה את הנוער העברי עם תקווה להקמת מדינת ישראל בארץ ישראל.
החיים הקהילתיים החלו להתפתח מחדש והמבנים שופצו הפכו לשימושיים ונפתחו מחדש, ביניהם היה בית הכנסת האורתודוקסי, המקווה, אטליז כשר, בית אבות, וחדר תרבות.
בעיר הוקמה אנדרטנה לזכר חללי נובה זמקי ומקצתם זכו אף להקבר בנובה זמקי בקבר אחים.
לילדי הקהילה המתחדשת ניתן חינוך דתי ואף הושקע בהם לא מעט בתחום התרבות: הוקמה להקת דרמה ותזמורת של ילדים.
ב-1946 החלו התקפות אנטישמיות נגד היהודים בעיר.
שבעה יהודים שישבו בבית הקפה בעיר הותקפו ונפצעו.
ב-1948 ו-1949 יהודים רבים עזבו את העיר, רבים מהם עלו לארץ ישראל וחלקם היגרו לארצות מעבר לים.
ב-1970 שופץ בית הכנסת על ידי השלטונות וב-1986 כאשר הגיעו מבקרים למקום הם מצאו את בית הכנסת תקין אך נעול בבריח.
ב-1990 היו בתי העלמין הנאולוגי והאורתודוקסי שלמים ובבית הכנסת התאסף מניין בעיקר בחגים ובשבתות.
בשנים 1991–1992 שופץ בית הכנסת שיפוץ יסודי.
קהילת יהודי מֶקְנֶס או מכּנס היא קהילה בעלת עבר יהודי מפואר.
היישוב היהודי בעיר קדום מאוד.
החל מגירוש ספרד (הרנ"ב, 1492) ובמשך 100 שנה, התרחב והתבסס היישוב היהודי בעיר עקב נדידת מגורשים ואנוסים.
החיים הדתיים, החברתיים, הכלכליים והמשפטיים נוהלו על ידי הקהילה.
בשנת 1728 נערכו ביהודי מקנס פרעות, שבמהלכן נהרגו 180 יהודים, וכל בתיהם נבזזו.
רכוש רב אבד ובתי הכנסת נהפכו למסגדים.
בפרעות של 1811 הציתו הפורעים בתי כנסת, וגם ב־1894. באותה תקופה חיו בעיר 4,600 יהודים.
במהלך השנים בסוף המאה ה-19 חל שיפור במצב הקהילה היהודית, היהודים צברו נכסים.
הכיבוש הצרפתי (1912) הביא שיפור נוסף.
בתקופת ממשלת וישי (1943-1940), בימי מלחמת העולם השנייה, סבלו היהודים מפרעות והצקות.
בראשית המאה ה-21 נותרו במרוקו עצמה כ-2,500 יהודים.
נכון ל-2014, נמצאו בעיר 2 יהודים.
לאחר חורבן בית שני היו יהודים שגלו למרוקו אך לא ברור אם כבר שם החלה ההתיישבות היהודית במקנאס.
במחצית השנייה של המאה ה-12 נחרבה הקהילה במקנס בידי שלטון אל-מוואחידון, על כך ביכה רבי אברהם אבן עזרא בקינתו אהה ירד עלי ספרד.
החל מגירוש ספרד (1492, הרנ"ב) יש תיעוד של קהילה יהודית שברחה מספרד למרוקו ובפרט למקנאס.
יהודים רבים שגורשו מספרד הגיעו למקנאס - הידועים שבהם הם בני המשפחות: משאש, טולידאנו ובירדוגו.
מרבני מקנס יצאה תורה ופסיקה הלכתית לכל יהודי צפון אפריקה.
פארה של מקנאס נודע בכינויה בפי היהודים - 'ירושלים של מרוקו', רבנים, משוררים, הוגי דעות, ובעלי מדע חיו בעיר.
נאמר עליה שהייתה עיר גדולה לאלוהים, ענקי הרוח שכנו בה וגדולי מאורי יהדות מרוקו יצאו ממנה.
השכונה היהודית במקנס (המלאח) שנוסדה בראשית המאה ה-17, הייתה אחת היפות מבין השכונות היהודיות במרוקו.
אם כי לצד בתי העשירים היו במלאח הישן דירות צפופות וקטנות שבהו היו תנאי החיים עלובים וקשים מנשוא.
המלאח היה מוקף חומה ובה שני שערים.
בפינה הדרום-מזרחית של החומה נמצא בית העלמין העתיק.
השיפור במצבם של היהודים בעיר הוביל לבניית מלאח חדש דרומית למלאח העתיק בקרבת באב לכ'מיס.
לשיא תפארתה הגיעה הקהילה בימיו של אסמאעיל, מלך מרוקו שמינה מספר יהודים כווזירים, בהם משה בן עטר.
בשנת 1902 בערב פסח, י"ב-י"ג בניסן היו פרעות קשות ביהודים.
מי שיכל לשאת נשק ולהילחם עשה זאת, הם עלו על מגדלים ונלחמו.
הזקנים, הנשים והטף הסתתרו, והרב חיים משאש זעק בראש חוצות והעיר את לבבות האנשים לשוב בתשובה וכך הצטרפו אליו כל תושבי העיר.
עוד כתוב שכל יהודי העיר געו בבכייה וכך הם הצליחו להבריח את הפורעים, "ויושע ה' את ישראל מיד פלשתים בשנה ההיא".
בשנת 1910, בי"ט בניסן הפורעים עשו מצור על היהודים במקנאס, והיה פחד גדול בקרב היהודים.
קווים המאפיינים לדמותה של יהודי מקנס
בשעת צרה כל אחד היה הולך לביתו ומסתגר.
בני המשפחה היו לוקחים ספר תהילים בידם "כי הוא הנשק הגדול שנשאר עימנו בגולה" בכך מתבטאת אמונתם התמימה של יהודי מקנס.
הקהילה סבלה מפרעות מקומיות ונקודתיות.
היא לא נפגעה כמעט בין מלחמות העולם ועד ממשל וישי בזכות הכיבוש הצרפתי שאפילו הטיבה עם מצב הקהילה.
תולדות הקהילה במלחמת העולם השנייה
בזמן מלחמת העולם השנייה (1939-1945) הוחלו על יהודי מקנס חוקי וישי האנטי יהודיים, בין 1940–1943 היהודים סבלו מפרעות והצקות.
בשנים הללו מוחמד החמישי חתם על גזירות אנטי-יהודיות, עם זאת במישור האישי הוא הפגין בהזדמנויות רבות את אהדתו הרבה ליהודים.
ב-1942 הוא ציין בפני נציגים יהודים שלא יקרה להם כל רע, וכי יחסו בעניו ליהודים שווה לכל שאר בני המדינה.
לאחר מכן בפלישת ארצות הברית הוא המשיך להכריז על אהדתו כלפי היהודים.
אך באותם ימים הקהילה היהודית במקנאס כמו קהילות נוספות במרוקו הפכו ליעד נרדף של התקפות ועלבונות מסוגים שונים מצד האוכלוסייה המוסלמית ובעידודם של נציגי הרשויות הצרפתיות.
בראשית 1944 לראשונה חברי מפלגת אל-איסתקלאל דרשו את עצמאותה של מרוקו, המאבק לעצמאות הוביל להתפרצויות אלימות במקנאס (ספטמבר 1944) שתי מגמות הסתמנו בקהילה היהודית האחת גליי עלייה ראשונים לישראל והשנייה התגייסות יהודית למען עצמאותה של מרוקו..
לאחר השואה, יהודי מרוקו שמרו על זיקה חזקה לארץ ישראל לאורך הדורות, וקבוצות של יחידים עלו לארץ והיוו חלק משמעותי מהיישוב הישן.
גורמים חיצוניים כגון פרעות כנגד יהודים גם כן האיצו את קצב העלייה.
לאחר הקמת מדינת ישראל ועד שנת 1967 עלו לארץ למעלה מ-250,000 יהודים ממרוקו, בעוד אחרים היגרו לארצות אירופה וצפון אמריקה ובעיקר לצרפת.
עם סיום מלחמת העולם השנייה חשו יהודי מרוקו כי פרק בתולדותיהם הגיע לקיצם.
משנת 1947 גבר קצב העלייה ממקנאס, בסיוע המוסדות הציוניים ושליחים מארץ-ישראל.
בשנות ה-60 של המאה ה-20 עזבו רוב יהודי העיר את מרוקו.
בשנות השבעים נותרה קהילה קטנה של בני המעמד הבינוני ולהם שני בתי כנסת.
רק כמה עשרות יהודים נותרו במלאח הישן.
בשנת 1955 הוקם סניף משותף של פאס-מקנאס של "המסגרת" -המחתרת היהודית במרוקו הסניף אופיין בכמות פעילים גדולה בקהילה יהודית-מסורתית שמטרתם הייתה לפעול בצורה מחתרתית בתחום ההגירה.
שנת 1961 הייתה שנה משמעותית בתולדות יהודי מרוקו בשל טביעת ספינת המעפילים "אגוז", אך חברי ארגון "מסגרת" המשיכו בפעילותם בהדבקת כרוזים תוך סיכון רב וכך נתפסו כמה מחבריהם.
משטרת מקנאס טיפלה בחקירת חברי הרשת בכל מרוקו.
ובפברואר 1961 נסגר הסניף לאחר חלוקת הכרוז הישראלי.
לאחר מכן עלו היהודים בגלים, סביב מלחמת ששת הימים.
וכך בא הקץ על קהילת יהדות מקנס.
בסוף הקדמתו של הרב יוסף משאש לספרו אוצר המכתבים כתב כך:
סיימנוה בלי הדרן עלה ובלי דעתן עלה,
פלאות יעשה עם עוד המסתופפים בצלה.
משוך ימשכם באהבה לארץ האבות,
אשר בה באמת שמחת כל הלבבות.
חי יתן בלבם להכיר ערכה יותר מכל הפץ,
זריזים אז יהיו לעלות בלב חפץ.
ויאמץ לבבכם להיות בניה ובוניה.
יוצאי קהילה מוכרים - רבני מקנס
העיר מקנס ידועה בזכות גדולי תורה שיצאו ממנה, בהם בני משפחת אלקובי, בוסידאן, בן-עטר, סבאג (רבי יצחק סבאג) ברדוגו (בירדוגו), טולדאנו, בן-הרוש, משאש וחליוה (חלואה)
הקהילה היהודית בעיר מיינץ (במקורות יהודיים כונתה גם מגנצא ומינץ) הייתה קהילה יהודית בגרמניה ואחת מהקהילות היהודיות הוותיקות והחשובות ביהדות אשכנז.
מועד היווסדה המדויק של הקהילה היהודית בעיר אינו ברור, ועדויות על יהודים במיינץ קיימות רק מהמחצית השנייה של המאה ה-10, כשבזמן זה כבר הייתה שם קהילה פורחת.
מיינץ זכתה לתהילתה התורנית כאשר פעל בה רבנו גרשום שעמד בראש "ישיבת מגנצא", אחת מהישיבות החשובות של ימי הביניים.
רש"י למד בישיבה זו, ורבים מבעלי התוספות לימדו בה.
בימי הביניים הייתה הקהילה היהודית במיינץ אחת משלוש הקהילות הבולטות באירופה, שנודעו בשם קהילות שו"ם.
כינוסי הקהילות התקיימו במיינץ ותוקנו בהם תקנות שו"ם.
במשך מאות שנים, החיים היהודיים במיינץ נפגעו שוב ושוב בפוגרומים ורדיפות.
הפרעות הקשות ביותר היו פרעות תתנ"ו.
בתקופת מסעי הצלב נרצחו יהודים רבים בקהילה ובתי הכנסת נשרפו.
בנוסף, יהודי הקהילה הואשמו בפרוץ המגפה השחורה.
הפרעות הורידו את העיר מיינץ מגדולתה התורנית, והקהילה היהודית כבר לא נחשבה לקהילה משמעותית באירופה כולה כפי שהייתה קודם, אך עדיין הייתה אחת הקהילות הגדולות והחשובות ביהדות גרמניה.
בעת החדשה התפצלה הקהילה בין רפורמים לאורתודוקסים, לאחר ויכוחים רבים ביניהם.
בתקופת השואה נספו בין 1,300 ל-1,400 מיהודי מיינץ.
באוקטובר 1945, לאחר מלחמת העולם השנייה, הוקמה מחדש קהילה יהודית בעיר שהגיעה עם השנים לכאלף חברים.
עם חנוכת בית הכנסת החדש בשנת 2010, באתר בית הכנסת הראשי לשעבר בהינדנבורגשטראסה, הקהילה היהודית במיינץ חוותה תנופה מחודשת.
בשנת 2021 הכירה אונסק"ו באתרים ההיסטוריים היהודיים במיינץ כאתר מורשת עולמית, יחד עם וורמס ושפייר – קהילות שו"ם – בשל היותן ערש התרבות היהודית באירופה.
ראשיתה של ההתיישבות היהודית במיינץ אינה ברורה.
מסורת לקיום יהודים במיינץ כבר בזמן ישו הובאו על ידי מהרי"ל, שכתב כי מצא קובץ אחד שמובאת בו העתקה של מכתב ששלחו יהודי ארץ ישראל למיינץ בזמן ישו, בשביל שיתפללו לבטל את הרשע.
כמו כן מהרי"ל מצא במגנצא מצבה בת אלף שנה (מהמאה השלישית), שבה נקברה "שפחה חרופה".
יש מהחוקרים שהניחו שיהודים הגיעו לריין התיכון כבר בזמן הרומאים, לפני המאה החמישית, ואף הקימו שם רובע מגורים.
אולם טענה זו לא הוכחה, כמו גם הטענה שמאחר שמיינץ הייתה מרכז סחר חשוב כבר במאה השביעית, ויהודי אותה תקופה היו עוסקים בסחר למרחקים ארוכים שניחן בהטבות קיסריות וחופש משמעותי, ייתכן מאוד שהם הגיעו גם למיינץ.
התיעודים המהימנים הראשונים של ההתיישבות היהודית במיינץ הם מראשית המאה ה-10, משנת ד'תר"ס - 900. בשנים אלו החלה הגירה לאזור של משפחות יהודיות מדרום איטליה ומדרום צרפת.
מסורות שונות תולות את ראשית לימוד התורה באשכנז בהגירתה של משפחת קלונימוס, אותה על פי המסורת הביא קרל הגדול למיינץ מהעיר לוקא שבאיטליה.
על כך כתב הרוקח "וכשבא הגאון רבנא בן רבי משה מלוקא בן רבנא קלונימוס בימי המלך קרלו למדינת מגנצא, הוא היה מנהיג את בני דורו".
בעקבות הגעתם של בני משפחת קלונימוס הפכה מיינץ למרכז המפורסם ביותר ביהדות אשכנז.
יהודי מיינץ נהנו מזכויות שניתנו להם על ידי השליטים, ובשנת 906 הכריזה מועצת הכנסייה במיינץ כי ההורג יהודי בזדון ייחשב כרוצח לכל דבר.
סוף תקופת הגאונים ותחילת תקופת הראשונים
בשנת 918 (ד'תרע"ח) הוקמה ישיבת מגנצא על ידי רבי משה בן קלונימוס.
בישיבת מגנצא לימדו תורה גדולי רבני אשכנז, והיא הושוותה בימי זוהרה לישיבות סורא ופומבדיתא שבבבל.
בשליש האחרון של המאה העשירית ובראשית המאה האחת עשרה חלה התפתחות מהירה במרכז התורה במיינץ.
ישיבת מגנצא הגיעה לימי תפארתה בימי רבנו גרשום גדול הדור באשכנז, שפעל במיינץ ויש הסבורים שגם נולד בה.
ישיבת מגנצא הייתה הראשונה שאינה נתמכה במוסדות הבבליים.
במסגרת זו אף הטילו חכמי מגנצא קנסות בחוץ לארץ, בניגוד לדעת חכמי בבל.
רבנו גרשום תיקן בעיר את תקנות חרם דרבנו גרשום, שקיבלו מעמד של פסק הלכה בכל רחבי יהדות אשכנז ותרמו למעמדה התורני החשוב של קהילת יהודי מיינץ.
על מעמדו של רבנו גרשום בישיבת מיינץ ניתן ללמוד מכך שהוא מוזכר ראשון ברשימת חכמי מיינץ בדורו, אף על פי שרבי שמעון בן יצחק היה קשיש ממנו.
לאחר מותו של רבינו גרשום לימדו בישיבת מגנצא שניים מתלמידיו, רבי אליעזר הגדול ורבי יעקב בר יקר.
בישיבת מגנצא עסקו בעיקר בפרשנות התלמוד הבבלי, בניגוד לחכמי המזרח של אותו זמן שחתרו בעיקר להגיע אל המסקנה, ובכך גם לפסיקת ההלכה.
רש"י למד בין השנים 1060 ל-1067 בישיבת מגנצא אצל רבי יעקב בר יקר ורבי יצחק בן יהודה.
ישנם שאלות הלכתיות שהופנו בתקופה זו מאיטליה אל מיינץ.
בתקופת בעלי התוספות הייתה העיר מרכז תורני חשוב, וחכמים רבים פעלו בה.
כבר בשנת 937 הציע פרידריך, הארכיבישוף של העיר מיינץ, לאפיפיור לאלץ את היהודים לבחור בין גרוש להתנצרות, אולם רק בשנת 1012 (ד'תשע"ב) לאחר שכומר בעיר התגייר, פקד היינריך השני, קיסר האימפריה הרומית הקדושה, קתולי אדוק, כי אלו אשר לא יקבלו עליהם את הנצרות, לפחות למראית עין, יגורשו.
המגורשים הורשו לחזור שנה מאוחר יותר בעקבות השתדלותו של רבי שמעון בן יצחק, והמשיכו לקחת חלק פעיל במסחר בעיר, שהייתה מרכז סחר חשוב על נהר הריין.
בשנת 1084 (ד'תתמ"ד) פרצה שרפה גדולה בעיר, שנשרפו בה בתי היהודים וחלק מבתי הגויים.
היהודים נחשדו כגורמים לה ורבים מהם גלו מהעיר.
הם התיישבו בעיר שפייר בעידוד הבישוף רודיגר חוזמן, וסיעו לפריחת הקהילה היהודית שם.
חלקם הקטן של המתיישבים בשפייר חזרו למיינץ כעבור זמן מועט.
בעקבות אירועים אלו ירדה קרנה של מיינץ במאה ה-11.
בשנת 1093 התרחש במיינץ "פולמוס החתנים", פולמוס שיכול ללמד על הלך הרוח ששרר בעיר.
על הפולמוס סיפר רבי מנחם שושבינו של החתן הראשון.
בשבת פרשת כי תצא באותה שנה, היו בעיר שני כהנים חתנים, ונוצרה בעיה כפולה שגרמה לאיבה בין שתי המשפחות: הבעיה הראשונה הייתה ששניהם כוהנים וזה יוצר בעיה לגבי העליות לתורה.
השנייה - פרשת 'כי תצא' היא אחת מהשבע דנחמתא ואין דוחים בפרשיות שבכל מקרה יש להם הפטרות מיוחדות.
ויכוח גדול התרחש, כשחלק מהמתפללים הציעו שאחד מן החתנים וסיעתו יתפללו בבית אחד, והאחרים סברו ששניהם יתפללו יחדיו.
הוויכוח נמשך עד שרבי יצחק בן רבי אליעזר הגדול הביא ראיה מאביו שתיקן גם שליח ציבור וגם אמירת רשות לחתנים.
ממעשה זה עולה שכנראה לא היה במיינץ בשנים אלו תלמיד חכם פוסק בעל סמכות שיכל להכריע בפולמוס כעין זה.
בראשית מסע הצלב הראשון, ב-27 במאי 1096 (ג' בסיון ד'תתנ"ו, שלושה ימים לפני חג השבועות), נפגעה הקהילה היהודית קשות על ידי הצלבנים בראשות אמיחו פון לייניגן שעברו בעיר בדרכם מזרחה.
הצלבנים הגיעו לעיר לאחר שטבחו ביהודי וורמס הסמוכה.
תחילה מצאו 1,300 יהודים מחסה בבית הגמון העיר, תמורת סכום כסף רב (חמש מאות מארקים של כסף) ששילם ראש קהילת מיינץ, קלונימוס בן משולם.
לאחר יומיים של משא ומתן בין הצלבנים לארכיבישוף הוא חזר בו מהתחייבותו ליהודים ופתח את שערי העיר בפני הצלבנים, כאשר יהודי הקהילה החמושים בראשות רבי קלונימוס לחמו אל מול הפורעים בחירוף נפש.
כשהתברר שהפורעים מנצחים במערכה ברחו אנשי חיל המשמר ואף הארכיבישוף עצמו.
כשהתברר שאין מנוס, בחרו יהודי הקהילה להתאבד ולא להפקיר את עצמם למוות באכזריות בידי הצלבנים.
הפליטים נרדפו ונטבחו ורק כ-60 מעשירי העיר כולל רבי קלונימוס בן משולם הוברחו אל מחוץ לעיר, וגם הם נתפסו ונרצחו על ידי פורעים בהנהגתו של הרוזן אמיקו מפלונהיים, כאשר קלונימוס בן משולם התאבד.
בפרעות אלה גם עלה באש בית הכנסת ורובו של הרובע היהודי בעיר.
רק 53 יהודים הצליחו להמלט לעיר רידסהיים שעל הריין (Rüdesheim am Rhein).
רבי שלמה בן שמעון מנה 1,100 הרוגים במיינץ בגזירות תתנ"ו, אולם אחרים מנו 1,300. בין הרוגים נמנו הרבנים: יצחק בן משה, שמואל בן יהודה הכהן, יהודה בן יצחק בן יהודה, קלונימוס בן משולם בן משה הפרנס, בניו של רבי דוד הלוי: רבי מנחם רבי יהודה ורבי שמואל.
האנונימי ממיינץ תיעד את הפרעות בפרטי פרטים.
מותם של יהודי מיינץ הונצח בליטורגיה היהודית במאה ה-12 כדוגמה למוות על קידוש השם, והתאבדותם הושוותה לזו של יהודי מצדה במרד הגדול.
את ההתאבדות ההמונית תיאר שלמה בן שמעון, שתיעד את הפרעות בשנת 1140 מפי זקנים.
הוא כתב כי הנשים שחטו את ילדיהם ולאחר מכן התאבדו גם בעצמן "גם הנשים הטהורות בנות מלכים היו זורקות את המעות והכסף בעד החלונות אל האויבים, כדי שיהיו טרודים ללקט הממון ולעכבן מעט עד שיגמרו שחיטת בניהם ובנותיהן.
וידי נשים רחמניות שחטו ילדיהן כדי לעשות רצון יוצרן.
ויהי כאשר באו האויבים אל החדרים ושיברו את הדלתות ומצאום מפרפרים ומתגוללים בדם עדיין, וייקחו את ממונם ויפשיטום ערומים ויכו הנותרים ולא השאירו מהם שריד ופליט".
על גזירות תתנ"ו כתב רבי קלונימוס בן יהודה את קינת מי יתן ראשי מים.
רבי טוביה בר אליעזר מזכיר בספרו מדרש לקח טוב את גזירות תתנ"ו, שאירעו בשנת 1096 בעיר מגנצא.
על הפוגרום ביהודי מגנצא כתב שאול טשרניחובסקי את הפואמה "ברוך ממגנצא".
בשיר מתאר ברוך, הניצב על מקום קבורת אשתו, את שקרה לקהילת מגנצא, ובעיקר את שקרה לו במהלך הפוגרום, כאשר בניגוד לאשתו שנטבחה, לא עמד לו עוז רוחו והוא המיר את דתו, וכדבריו: .
זמן מועט לאחר הפרעות חודשה ההתיישבות היהודית ברובע היהודי במיינץ, היא שבה להוות את מרכז התורה באשכנז ואף נבנה בה בית הכנסת מחדש.
היינריך הרביעי, קיסר האימפריה הרומית הקדושה אף התיר ליהודים שהתנצרו בכפייה לשוב ליהדות, וקבע שגם היהודים ייהנו גם מהשלום הקיסרי, שהוכרז לראשונה במיינץ, אשר הסדיר מערכת שיפוטית ליישוב סכסוכים בדרכי שלום.
במהלכו של מסע הצלב השני (1147) נרצחו רבים מיהודי מיינץ על ידי הצלבנים בראשות הנזיר רדולף, כאשר פרעות גדולות יותר נמנעו על ידי מושל העיר בראנד מקליירוו.
באוגוסט 1187 אחד מתושביה הגויים של מיינץ התלונן בפני הארכיבישוף של מיינץ, קונראד הראשון, וטען כי יהודי ניסה לרוצחו בבית הקברות.
היהודים נשבעו על חפותם ושילמו כופר נפש גבוה וכך ניצלו.
במסע הצלב השלישי (1189-1192), יהודי מיינץ לא נפגעו בזכות ההגנה הנחרצת של הקיסר פרידריך הראשון (פרידריך ברברוסה), קיסר האימפריה הרומית הקדושה.
פרידריך ברברוסה אף הכריז על "השלום האימפריאלי הגדול", שהרחיב את השלום הקיסרי המקורי של הקיסר היינריך הרביעי והחיל אותו על כל האימפריה.
את הצלת יהודי מיינץ מפרעות אלו תיאר הרוקח כהצלה שמימית "במגנצא ביום שישי, כ"ח בשבט, ד'תתקמ"ח, שנתקבצו להרוג אותנו ובא לנו עזר ממרום והצילנו".
בשנת 1150 התאגדה קהילת מיינץ יחד עם קהילות שפייר וורמס לקהילות שו"ם (שפירא, וורמייזא ומגנצא).
לקהילות אלו הייתה בימי הביניים השפעה מייסדת על היווצרות יהדות אשכנז, במובן הדמוגרפי והרוחני כאחד.
הכינוסים של רבני הוועד התקיימו במיינץ (בשנים 1150, 1223, 1245, 1307 ו-1381) ופסקי ההלכה שלהם והחלטותיהם, הידועים כ"תקנות שו"ם", הוכרו על ידי שאר הקהילות בגרמניה ואף מחוצה לה.
בראש הכניוס של הקהילות משנת 1223 עמד רבי דוד בן קלונימוס ממינצנברג, והשתתפו בה רבי ברוך בן שמואל ממגנצא, רבי חזקיה מבופארד ורבי אלעזר בן יהודה "הרוקח".
בכינוס בשנת 1307 דנו רבני הקהילות במס שהוטל על יהדות גרמניה בעקבות הגעת פליטים רבים שהגיעו מצרפת לאחר גירוש צרפת הגדול.
בשנת 1259 (ה'י"ט) נצטוו יהודי מגנצא לענוד טלאי צהוב מזהה על בגדיהם כדי לבזותם.
בשנת 1281 (ה'מ"ג) הייתה עלילת דם במיינץ.
בפרעות שנערכו בעקבותיה בחודש יוני (סיון) של אותה שנה נהרג רבי מאיר בן אברהם הכהן, בית הכנסת נשרף וחוללו ספרי תורה.
בעלילת דם נוספת והפוגרום בעקבותיה שנערכו בערב פסח, 19 באפריל 1283, נהרגו עשרה יהודים שהואשמו ברציחת נער נוצרי.
בשנת 1285 (המ"ה), כמה מיהודי מיינץ, יחד עם יהודים מהקהילות השכנות של שפייר, וורמס ואופנהיים, נטלו חלק בניסיון הכושל לעלות לארץ ישראל בהנהגתו של רבי מאיר בן ברוך מרוטנבורג בעקבות העלאת תשלומי המיסים של היהודים.
רכושם של אלה שהצליחו בפועל הוחרם, ורבי מאיר נתפס ונכלא עד סוף ימיו.
בחילוקי דעות בין מועצת העיר וארכיבישוף להיכן ילך הכסף המוחרם, גברה ידם של מועצת העיר והארכי בישוף הסתפק בפיצוי של 122 מארק אותו חויבו היהודים לשלם מאז מדי שנה.
בשנת 1286 (ה'מ"ו) נחנך מחדש בית הכנסת שנשרף בעלילת הדם.
בעת המגפה השחורה, בשנת 1349 (ה'ק"ט), שוב נערכו פוגרומים ביהודי מגנצא שהואשמו בהפצת המגפה על ידי הרעלת בארות המים כחלק מהאנטישמיות בימי המוות השחור.
בפוגרומים נהרגו כמעט כל יהודי מיינץ.
כ-6,000 התאבדו בבית הכנסת לאחר שהרגו כמאתיים פורעים, והגטו היהודי נשרף באש.
הנותרים ברחו לפרנקפורט דמיין ולבכרך.
לאחר זמן מה, בשנת 1357 (ה'קי"ז) חזרו היהודים למיינץ ובנו מחדש את בית הכנסת.
המהרי"ל (רבי יעקב מולין הלוי) שימש כאב בית דין במגנצא בין השנים 1387–1420 (ה'מ"ז-ה'ק"פ).
בזמן זה פרחה הקהילה ושבה יחד עם "ישיבת מגנצא" להיות מרכז התורה באירופה.