tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בית הספר נקרא "רמות ים".
בספטמבר 2017 נפתח בית ספר יסודי ייחודי ברוח מונטסורית, בשם "סימני דרך".
המוסך המרכזי של קואופרטיב ההובלה "עמק חפר" צמוד לקיבוץ.
הקיבוץ נחשב לקיבוץ שיתופי אשר לא עבר תהליכי הפרטה.
במעברות היה גן ירק בו עבדו כתריסר חברי קיבוץ ועשרות חברי גרעין, בני חברות נוער ובני המוסד החינוכי "רמות חפר" מדי יום.
גן הירק היה הגדול במשקי עמק חפר ונחשב לאחד המתקדמים בכל הארץ.
הוא הוקם בסוף שנות הארבעים של המאה הקודמת.
כשעלו ראשוני המתיישבים בשנת 1933, הם קיבלו חלקת אדמה של 450 דונם שהייתה אמורה להספיק לארבעים משפחות.
במשך השנים גדל מספר המתיישבים ולכן הוקצתה להם חלקה של אדמות הכפר הערבי שננטש לאחר מלחמת העצמאות,- וואדי חווארת- בנימוק שהשטח נחוץ להכשרה החקלאית של תלמידי המוסד החינוכי לעתיד- רמות חפר.
בגן גודלו עשרות מינים של בוטנים, בצל, גזר, כרוב לבן ועוד.
עובדי הגן יזמו ניסויים עצמיים להשבחה ופיתוח של ירקות.
בשנים 1943-1944 היה גן הירק גדול הענפים במעברות.
עם תום מלחמת העולם היה סך הכנסות הקיבוץ 10000 לא"י, כשהכנסות גן הירק היוו שליש מסכום זה.
1.מוזיאון ארכאולוגי שנבנה בעקבות גילוי מערות קבורה.
2. מוזיאון ראשית התרופות בארץ, שקיים בזכות מפעל "תרימה".
3. מוזיאון הסליק שכולל כלי נשק שהוסתרו בקיבוץ.
מַעְבָּרָה, או בשם הרשמי "יישוב קליטה", היו יישובים זמניים, אשר החליפו את מחנות העולים במדינת ישראל בתוקף החלטה ממרץ 1950 כדי לספק דיור, רפואה, חינוך ולעיתים גם תעסוקה זמניים לעולים שהגיעו בגל העלייה הגדול שלאחר קום המדינה.
הרעיון להקים מעברות העלה לוי אשכול בעת ששימש כראש המחלקה להתיישבות של הסוכנות.
המעברות הוקמו לרוב במחנות צבא ומעצר בריטים לשעבר, בשולי יישובים ותיקים או ביישובים ערביים נטושים.
המעברות נבדלו ממחנות העולים בכך שדיירי המעברה נדרשו להתפרנס למחייתם, בעוד שפרנסת דיירי מחנות העולים הייתה באחריות הסוכנות היהודית.
ב-23 במאי 1950 פורסמה בעיתון "דבר" הידיעה: ; בתוך פחות משנתיים חיו במעברות מעל 220,000 בני אדם.
עם קום מדינת ישראל, ביוני 1948, החלה עלייה גדולה של יהודים ארצה.
שערי הארץ שעד אז היו סגורים לקליטת עולים, נפתחו ויהודים רבים ביקשו לעלות.
למעלה מ-900,000 נפש עלו למדינת ישראל בעשור הראשון להקמתה, נתון שאין דוגמתו בין מדינות קולטות הגירה בעולם.
הגידול העצום באוכלוסיית ישראל בפרק זמן קצר ושינוי היחס בין מספר העולים החדשים לוותיקים חייבו פתרונות מוסדיים מיידיים.
בשנה שלאחר מכן עמד הגידול על 16.7% ובשנה שלאחר מכן חל גידול של 15.2%.
העולים הרבים שהגיעו יושבו תחילה במחנות עולים או במחנה מעבר אך הגידול הרב במספרם של העולים, הצפיפות והתנאים הקשים ששררו בהן, חייבו מציאת פתרון חלופי ראוי.
לוי אשכול ששימש אז כגזבר ומנהל מחלקת ההתיישבות של הסוכנות היהודית נדרש למצוא פתרון חלופי מהיר לטיפול בקליטת העולים בכלל ובפרט במצוקת הדיור שלהם.
תחילה פעל אשכול בשיטתיות לאכלוס עשרות אלפי עולים בערים מעורבות לשעבר, בשכונות שבהן התגוררו ערבים עד מלחמת העצמאות, או בכפרים ערביים נטושים ובמקביל עודד הקמת עשרות נקודות התיישבות חדשות.
כאשר התגברו גלי העלייה, הבינו המוסדות ואשכול בראשם כי פתרונות האכלוס הקיימים אינם נותנים מענה למצוקת הדיור, כמו גם לחוסר המעש של העולים ובכך מעודדים את התלות הכלכלית של העולים במוסדות.
מחנות הצבא הבריטי ומחנות העולים החדשים שהוקמו במהירות היו מאוכלסים בעולים רבים, כאשר עלויות אחזקת המתקנים, הוצאות הכלכלה לנפש, כולל אדמיניסטרציה, היו כלירה ביום והכבידו על מוסדות המדינה הצעירים.
אשכול הגה תוכנית חדשה אשר במסגרתה יוקמו ברחבי הארץ "שיכוני עולים" או "שכונות עולים" בסמוך ליישובים וותיקים.
כוונתו הייתה לייסד למעשה צורת התיישבות חדשה, שכונתה מאוחר יותר בשם "מעברה".
הרעיון שעמד בבסיס הקמת המעברות היה לאפשר לעולים תעסוקה ביישוב הוותיק הסמוך למקום מגוריהם מתוך שאיפה למיזוגו של היישוב החדש עם הוותיק בעתיד, בתהליך שיסייע בשילובם של העולים ובצמצום עלויות מימונם.
חוסר המעש והתלות הכלכלית תוכננו להיפתר גם באמצעות עבודות יזומות של הממשלה.
בנוסף האמין המִמסד כי הקמת המעברות בפריפריה תיצור פיזור אוכלוסין שיתרום לביטחון המדינה.
תוכנית אשכול יצאה לפועל במהירות, ובמאי 1950 כבר הוקמה המעברה הראשונה בהרי ירושלים.
אזכור ראשון למילה "מעברות" מופיע במכתבו של לוי אשכול אל מועצת הרי יהודה מ-21 באפריל 1950 שבו כתוב: "מעברות (כפרי עבודה)".
הרוב הגדול של יושבי המעברות התגוררו במעברות בתוך או בסמיכות לערים, שנועדו לספק תעסוקה.
מעברות אחרות פעלו במקומות בהם הייתה תשתית זמינה, כמו מחנות עולים וכפרים ערביים שהפכו למעברות.
סוג נוסף של מעברות היו כאלו שהוקמו בנקודות יישוב חדשות במטרה שיושביהן יעבדו בהקמת היישוב החדש.
כאלו היו מעברת דימונה ומעברת קיסריה.
ההבדל העיקרי בין מחנה העולים למעברה בא לביטוי במידת האחריות של העולים לפרנסתם.
במחנות העולים קיבלו העולים מזון ודיור ללא תשלום, במעברות נדרשו העולים לדאוג לפרנסתם בעצמם.
בעיית הדיור נפתרה במהירות על ידי הקמת המעברות.
הקמת המעברות המבודדות יצרה פיזור אוכלוסין אך מנעה את השתלבות העולים כמו גם מציאת מקורות פרנסה.
בפועל הוקמו 98 מעברות בסמיכות ליישובים וותיקים, ו-31 מעברות נוספות הוקמו הרחק מנקודת יישוב כלשהי (ירוחם לדוגמה).
הבתים במעברות היו דלים ביותר מכיוון שתוכננו כפתרון זמני בלבד.
סוגי המבנים הנפוצים במעברות היו: אוהלים, בדונים (מבנה דמוי צריף עשוי בד), פחונים (מבנה עשוי פח), אזבסטונים (מבנה עשוי אזבסט) וצריפונים.
מצב התברואה במעברות היה קשה, מספר המקלחות ותאי השירותים היה קטן ביחס לאוכלוסייה והמזון הוכן בתנאים שאינם מאפשרים שמירה על ניקיונו.
בשנת 1954 היה מספר הנפשות הממוצע ביחידת דיור במעברות 3.4, מספר הנפשות לכל תא מקלחת היה 15.9 ומספר הנפשות לכל תא שירותים היה 14.9. כמחצית מן העולים חלקו פח אשפה עם עוד 2–3 משפחות.
במרבית המעברות פונתה האשפה פחות מ-3 פעמים בשבוע.
היו מעברות בהן היו תנאי ההיגיינה חמורים אף יותר: ב-4 מעברות התגוררו בחדר אחד 5 נפשות ומעלה.
במעברת קורדני ב' הותקנה מקלחת אחת ל-336 איש.
בכרכור היו 53 איש לתא שירותים, ובקסטינה – 48. במעברת זכרון יעקב השתמשו 23 משפחות בברז מים אחד; במעברת ראשון לציון נזקקו 30 משפחות לפח זבל אחד.
במעברת תלפיות בירושלים נזקקו 100 איש למקלחת אחת; 25 משפחות – לברז מים אחד, ו-15 משפחות לפח אשפה אחד.
אספקת המים למעברות לא הייתה מספקת, כ-19,500 עולים נהנו מאספקת מים לכל יחידת דיור.
שאר העולים חלקו שקתות משותפות.
כ-42,000 עולים נמצאו במרחק של עד 24 מטר ממקור המים.
כ-42,000 עולים נמצאו במרחק של עד 49 מטר ממקור המים.
כ-37,000 עולים נמצאו במרחק של עד 74 מטר ממקור המים וכ-10,000 עולים נמצאו במרחק שעלה על 75 מטר ממקור המים.
לכ-102,000 עולים לא היה כלל קו חשמלי במעברה.
22,000 דיירים היו מרוחקים מרחק של קילומטר, מהקו החשמלי הקרוב יותר.
רק 42,000 תושבי מעברה נהנו מחשמל בתוך יחידות הדיור.
ב-30 מעברות שאכלסו ב-1954 42,000 תושבים לא היה שירות תחבורה ציבורי כלל.
במעברות בהן היה שירות אוטובוסים, הוא עבר בתדירות של פעם ב-3 שעות או פחות.
במעברות בהן לא היה שירות אוטובוסים, נמצאו כ-22,000 עולים, במרחק של כק"מ אחד מתחנת האוטובוס.
ב-4 מעברות שבהן התגוררו כ-3,500 עולים, מוקמה התחנה הקרובה ביותר, במרחק של 3 ק"מ ויותר.
ב-78 מעברות (מתוך 121), לא היה כלל משרד דואר.
ברוב המקרים המרחק למשרד הדואר הקרוב היה ק"מ אחד לפחות.
ב-57 מעברות שבהן חיו כ-83,000 תושבים לא היה כלל טלפון.
ב-5 מעברות אחרות, הופעל הטלפון רק במשך היום.
ב-34 מעברות נמצא הטלפון הקרוב ביותר, במרחק של ק"מ אחד לפחות.
ב-12 מעברות נמצא הטלפון הקרוב, במרחק של למעלה מ-3 ק"מ.
אף שהעלייה ההמונית בשלוש השנים הראשונות להקמת המדינה הייתה מורכבת מיוצאי אסיה, צפון אפריקה, אירופה ואמריקה בחלוקה כמעט שווה, ובשנה הראשונה להגעתם ההרכב העדתי במעברות היה באותו יחס, כבר בשנת 1952 היוו יוצאי אסיה וצפון אפריקה כ-80% מתושבי המעברות.
דוגמה לסלקציה מפלה ניתן לראות בפרוטוקול מתוך ישיבה מיוחדת של הסוכנות היהודית בהשתתפות דוד בן-גוריון, בה סקר ראש מחלקת הקליטה יהודה ברגינסקי את פריסת העולים עד לשנת 1956 (הישיבה התקיימה ב-10 בדצמבר באותה שנה):
טיב הקשרים בין ותיקי הארץ לבין יוצאי אירופה ואמריקה סייע לאלה האחרונים להיעזר באוכלוסיית הוותיקים (בעיקר קרובי משפחה) כדי לצאת מהמעברות.
תנאי החיים הקשים במעברות גבו מחיר יקר, בעיקר במעברות המבודדות.
בקרב תושבי מעברות אלה התפתחה תחושת מירמור קשה במיוחד אשר תרמה לקרע חברתי בין העולים מארצות האסלאם, שהיו רוב מניינם של אנשי המעברות, לבין יוצאי אירופה.
כבר בשנת 1953 החלו להתפרק המעברות, חלקן בדרך ספונטנית ובלתי מאורגנת, בשל עזיבת תושביהן למקומות אחרים וחלקן פורקו באופן מכוון על ידי המדינה במטרה להפוך את המעברה לצורת התיישבות שונה.
להפתעתם של אנשי הסוכנות, היו קבוצות עולים שסירבו לעזוב את המחנות ובחרו להישאר תחת חסות הסוכנות ובמימונה.
בתגובה הפעילה הסוכנות סנקציות, הפסיקה את חלוקת המזון וסגרה את המטבחים במחנות כדי לאלץ את המתיישבים להתפנות.
רוב היוצאים מן המעברות עברו לשיכוני קבע בין השנים 1957–1960. בסוף 1963 נשארו במעברות 15,300 נפש.
מעברות רבות הפכו לערים ולעיירות חדשות.
כך למשל: קריית מלאכי, שדרות, בית שאן, בית שמש, קריית שמונה, ירוחם ועוד.
היו מעברות שהפכו לשכונות בתוך ערים קיימות דוגמת פרדס כץ בבני ברק, כפר נחמן ברעננה, עמישב בפתח תקווה ועוד.
בסוף שנות השמונים ובתחילת שנות התשעים הוקמו אתרי קראוונים כדי לשמש שיכון זמני לעולים שהגיעו ממדינות ברית המועצות ומאתיופיה.
אתרים אלה שימשו למעשה כמעברות, והיה להם גם תפקיד בפתרון מצוקת הדיור של תושבים מקומיים.
עידן מעברות אלו תם ב-20 בינואר 2004, עם פירוקה של המעברה האחרונה: חצרות יסף.
בקראוונים אלו היו מים זורמים וחשמל בכל יחידת דיור, מאחר שהמדינה הייתה עשירה יותר, ויכלה להעמיד את הממון הנדרש לשם כך.
אזבסטון 94 א' שבקריית מוצקין הוא מבנה המעברה היחיד שעדיין מתגוררים בו.
רשימת מעברות לפי אזור גאוגרפי
מעברת בית שאן – צורפה לבית שאן בשנת 1954
מעברת אשרת כברי – פורקה בשנת 1957
מעברת בית שערים או מעברת רמת ישי – פורקה בשנת 1954
מעברת זרעים או מעברת זרעין – פורקה בשנת 1956
מעברת יבנאל – הראשונה בארץ.
מעברת כדורי– פורקה בשנת 1957
מעברת מנסי – הוקמה ב-1951 בשטח כפר ערבי נטוש (אל מנסי).
צורפה למושב מדרך עוז בשנת 1966
מעברת מעלות (מעונה עירונית) – צורפה לתרשיחא בשנת 1961 ועם היישוב מעלות אוחדו למעלות-תרשיחא בשנת 1963
מעברת עין הנציב – פורקה בשנת 1954
מעברות עפולה – 3 מעברות שהוקמו בחלקים שונים ומרוחקים זה מזה של העיר וסומנו באותיות א', ב' ו-ג' – פורקו בסוף שנות החמישים.
מעברת פוריה – פורקה בשנת 1952
מעברת צמח – פורקה בשנת 1957
מעברת קריית שמונה – צורפה לקריית שמונה
מעברת ראש פינה – צורפה לראש פינה בשנת 1952
מעברת שימרון – מוקמה מצפון לצומת נהלל, העולים עברו למגדל העמק ורמת ישי, פורקה בשנת 1958
מעברת שפר – הוקמה בשנת 1950 כמעברה לעולים מתימן בצמוד לפרוד ונקראה פרוד ב', פרוד העלית או פרדייה.
המעברה חוסלה בשנת 1953 ובמקומה הוקם מושב שפר
מעברת תל עדשים – פורקה בשנת 1954
מעברת חצור א' וחצור ב' - מצפון לראש פינה.
מעברת חצור ג' - מדרום לראש פינה.
מעברת אחוזה - על הכרמל.
מעברת בנימינה – הוקמה ערב הקמת המדינה כמחנה עולים בשטח "מחנה 101" של הצבא הבריטי, סמוך לתחנת הרכבת ולכביש 652 (הדרך לזכרון יעקב).
במקום הוקמו "גבעת ישורון", "שכונת ורבורג" וחלק מאזור התעשייה.
תחנת אוטובוס בשם "מעברת בנימינה" נותרה עד היום.
מעברת זכרון יעקב – הוקמה דרומית ליישוב, השיכונים שנבנו הפכו לחלק מהיישוב
מעברות טירה – צורפו לטירת כרמל בשנת 1954
מעברת כורדני א' - מצפון לקריית שמריהו בקרית ביאליק.
מעברת עיר המפרץ– במזרח קריית ביאליק.
מעברת כורדני ב' - בצפון-מערב קריית מוצקין
מעברת כפר חסידים א' – צורפה לרכסים בשנת 1957
מעברת כפר חסידים ב' – צורפה לרכסים בשנת 1957
מעברת מעיין – בין רחוב רמב"ן לרחוב חנה סנש, במקומה נבנו חלק מרחוב הבעל שם טוב, בתי מגורים ובית ספר
מעברת עירון – פורקה בשנת 1952
מעברת פתח עירון – פורקה בשנת 1952
מעברת קיסריה – צורפה לאור עקיבא בשנת 1953
מעברת קריית נחום – צורפה ב-1951 למועצה המקומית קריית בנימין, וזו אוחדה ב-1965 עם כפר אתא לקריית אתא
מעברת שער העלייה – במקומה נבנו שכונת מחנה דוד ששינתה את שמה ל"נווה דוד" ושכונת "שער העלייה".
מעברת דוד מדרום ל'שער העלייה'
מעברת שפרעם או מעברת גילעם – צורפה לקריית אתא בשנת 1958
מעברת קריית חיים – בנייניה לא פורקו עד שנות התשעים, אוכלסה בקרוואנים עם העלייה מאתיופיה בסוף שנות התשעים
מעברת אלרואי - בין קריית טבעון לאלרואי
מעברת טבעון - מצפון לרמת הדסה
מעברת עכו - מדרום לתל עכו
מעברת תל חנן - נשר
מעברת אגרובנק – הוקמה על בסיס בריטי לשעבר.
מעברת רמתיים - מצפון לשכונת גני צבי בהוד השרון
מעברת הדר (מגדיאל) – צורפה להוד השרון בשנת 1953
מעברת קדימה (יציב) – צורפה לקדימה בשנת 1957
מעברת כפר נחמן – צורפה לרעננה בשנת 1958
מעברת עמק חפר – בשנת 1957 הוקם במקומה היישוב אליכין
מעברת פרדס חנה – הוקמה בסמוך למחנה העולים בפרדס חנה, בשטח מחנה צבאי בריטי לשעבר.
מחנה העולים היה מן הראשונים שהוקמו ומן הגדולים בישראל
מעברת קאקון נקראה גם "מעברת יכון" – הייתה בתחומי הכפר הערבי הנטוש קאקון בשנת 1952 שונה שמה ליישוב "יכון" ובשנת 1964 המעברה פורקה
מעברת שבות עם או מעברת בית ליד – הפכה ליישוב שבות עם אשר ברבות הימים צורף לפרדסיה בשנת 1982
מחנה העולים שער-מנשה – המחנה הוקם במהלך מלחמת השחרור בשטח מחנה צבאי בריטי לשעבר בשם מחנה עין שמר.
רוב יושבי המחנה עלו מתימן במבצע מרבד הקסמים.
מאוחר יותר הוקם במקום כפר לקשישים ובתחילת שנות ה-60 הוסב למרכז לבריאות הנפש שער מנשה.
מחנה מנשה מדרום לגבעת חביבה
מעברת תל מונד – פורקה בשנת 1954. הוקמה מועצה מקומית תל-מונד הכוללת גוש המכיל מספר יישובים ביניהם: כפר הס, חרות, עין ורד ועוד.
מעברת ג'ליל / מעברת גלילות – הייתה בתחום הכפר הערבי הנטוש אג'ליל.
פורקה סופית בשנת 1960 (השטח נשאר בתחומי הרצליה).
מעברת סידנא עלי – הייתה בתחומי הכפר הערבי הנטוש אל-חרם נקראה גם רשף (על שם חורבות אפולוניה-ארסוף הסמוכות) ואחר כך נוף-ים, צורפה להרצליה בשנת 1952. חלק מהשכונה נוף ים בהרצליה.
מעברת נחלת עדה – צורפה להרצליה בשנות ה-50. בתיה פורקו בתחילת שנות האלפיים ונבנו במקומם בניינים חדשים, רחוב אלחריזי.
מעברת שובאקי – הייתה בתחומי הכפר הערבי הנטוש שובאקי, צורפה להרצליה ופורקה סופית בשנת 1960. במקומה הוקמה שכונת "שביב", שב-1969 שונה שמה ליד התשעה.
מעברת גלילות – משני צידי בריכת המים ליד הקניון, דרומית להרצליה.
היו בה כמה חלקים, "הרצליה ב'", ו"הרצליה ג'".
הרצליה ג' הוא שם שכונה בהרצליה.
מעברת חיריה (נקראה גם "כפר המסובים") – הוקמה על שטח הכפר הערבי הנטוש אל-ח'ירייה.
פורקה רשמית ב-1972, חלקה סופח לרמת גן וחלקה לרמת אפעל
מעברות כפר ענא א' וכפר ענא ב'– הוקמו בשטח הכפר הערבי הנטוש כפר עאנה וצורפו בשנת 1955 למועצה המקומית אור יהודה
מעברות סקיה א' וסקיה ב' – הוקמו על שטח הכפר הערבי הנטוש סאקיה וצורפו לאור יהודה בשנת 1957
מעברת מחנה ישראל – הוקמה בשטח מחנה צבאי בריטי לשעבר ופורקה רשמית ב-1965. בשטח התעשייה האווירית
מעברת פרדס רוזנבלום – צורפה לגבעת שמואל
מעברת כפר אונו – צורפה לקריית אונו בשנת 1954
מעברת רמת השרון (הכפר הירוק) – צורפה לרמת השרון בשנת 1954
מעברת עמישב – צורפה לפתח תקווה
מעברת חולון – פורקה בשנות ה-70 המוקדמות.
מעברת יד המעביר במקום בו שוכנת היום קריית עתידים
מעברת הר טוב – צורפה לבית שמש בשנת 1953
מעברת עין כרם – צורפה לירושלים בשנת 1952
מעברת באר יעקב – (נקראה גם "מעברת חוטר") צורפה לבאר יעקב בשנת 1965
מעברת גבעת ברנר – צורפה לקריית עקרון בשנת 1955
מעברת הרמה (נקראה גם "מעברת רחובות") – הוקמה מזרחית לשכונת "אושיות" ברחובות בשטח מחנה צבאי בו ישבה מפקדת חטיבת "גבעתי" במלחמת העצמאות.
מעברות זרנוקה א' וזרנוקה ב' – הוקמו על שטח הכפר הערבי הנטוש זרנוגה וצורפו לרחובות בשנת 1957
מעברת יבנה– (נקראה גם "מעברת יוחנן") פורקה בשנת 1959 (במפות של אזור יבנה מסומנת מעברה בקו רוחב 142, וכן בקו רוחב 139 "מעברת יוחנן")
מעברת אשדוד ים – בקצה הצפוני של העיר אשדוד, פורקה בשנת 1959.
מעברת אשדוד א' – פורקה בשנת 1953, מושב בית עזרא
מעברת נחל שורק – בשנת 1958 הוקם במקומה היישוב בני עי"ש
מעברות עקיר ועקיר החדשה – הוקמו על שטח הכפר הערבי הנטוש עאקיר וצורפו לכפר עקרון בשנת 1953 ו-1958
מעברת קסטינה – צורפה לקריית מלאכי בשנת 1951
מעברת קריית גת – הוקמה בשנת 1954 וצורפה למועצה המקומית קריית גת
מעברת שחריה – הוקמה בשנת 1956, כ-4 קילומטרים מזרחית למעברת קריית גת.
מעברת אשקלון – שלוש מעברות שהוקמו בין 1950-1952 בתוך אשקלון ובצמוד לה.
מעברת גבים דורות – צורפה לשדרות בשנת 1955
מעברת סעד תקומה – פורקה בשנת 1952
מעברת תל ירוחם – צורפה לירוחם בשנת 1952
מעברת עזתה – שינתה שמה לנתיבות בשנת 1960
מעברת אופקים (בשני אתרים בישוב).
אחד מסומן במפה משנת 1959.
מעברת באר שבע - חצרים
מעבר רפיח הוא מעבר בגבול מצרים – רצועת עזה בעיר רפיח.
המעבר נפתח על ידי ישראל בשנת 1982, לאחר הסכם השלום עם מצרים ונסיגת ישראל מסיני ונוהל על ידי רשות שדות התעופה.
כיום משמש למעבר מרצועת עזה למצרים.
עד פרוץ האינתיפאדה השנייה בסוף ספטמבר 2000, היה המעבר פתוח במשך כל שעות היממה, כמעט כל ימות השנה.
לאחר כניסתם של הסכמי אוסלו לתוקף בשנת 1994, הוסיף המעבר להתנהל באותו אופן בנוגע לתנועת אנשים, ובנוסף החל לשמש לייבוא סחורות לרצועה ממדינות שונות.
עם פרוץ אינתיפאדת אל-אקצא הוטלו הגבלות שונות על העוברים במעבר וצומצמו שעות הפתיחה שלו, וכתוצאה מכך חלה ירידה של למעלה ממחצית במספר העוברים בין רצועת עזה למצרים.
המעבר הועבר לאחריות הרשות הפלסטינית ב-25 בנובמבר 2005, בעקבות תוכנית ההתנתקות מרצועת עזה.
המעבר נוהל על ידי כוחות ביטחון פלסטיניים ומצרים, בפיקוח כוח אירופי המכונה "משלחת האיחוד האירופי לסיוע בגבול רפיח".
מצלמות וידאו שהותקנו במקום אפשרו בקרה ישראלית מרוחקת על המעבר מאתר הבקרה שבכרם שלום, בשטח ישראל.
המעבר שימש כשער הכניסה והיציאה היחיד ברצועת עזה שנוהל באחריות פלסטינית.
המעבר פעל במתכונת זו עד 25 ביוני 2006 ומאז נסגר בהוראת ישראל במשך 86% מהימים, בשל סיבות ביטחוניות.
ביוני 2007 ולאחר השתלטות חמאס על רצועת עזה, נסגר המעבר לחלוטין, וכוחות האו"ם עזבו את המקום.
ב-23 בינואר 2008 הרסו פעילי חמאס את גדר ההפרדה בין רצועת עזה לסיני, ובכך חיסלו את יעילותו של מעבר רפיח כתחנת ביקורת גבולות.
בעקבות ההפיכה במצרים, ב-28 במאי 2011 נפתח המעבר באופן קבוע לתנועת פלסטינים בין רצועת עזה למצרים, לראשונה מאז הטלת הסגר על רצועת עזה, אולם עם עליית א-סיסי לשלטון במצרים ביוני 2014, חזר המעבר ונסגר לסירוגין.
ב-1 בנובמבר 2017 ובעקבות הסכם בין הרשות הפלסטינית (פת"ח) לחמאס, חזר מעבר רפיח לשליטת הרשות הפלסטינית לאחר למעלה מעשור תחת שלטון חמאס.
המעבר נפתח לראשונה בשליטת הרשות ב-18 בנובמבר 2017. בפברואר 2018 נסגר המעבר בגלל מתיחות ביטחונית בסיני.
במהלך הפסקת האש הראשונה במלחמת חרבות ברזל שימש המעבר כנקודת העברת החטופים לידי ישראל לאחר שנחתם הסכם שבמסגרתו תהיה הפסקת אש של מספר ימים ובה שוחררו עשרות חטופים במספר פעימות בתמורה לשחרור מאות אסירים פלסטינים.
ב-7 במאי 2024 כבש צה"ל את צידו העזתי של מעבר רפיח במסגרת הקרב ברפיח, ומאז מעבר האנשים בו הופסק לחלוטין (לפני כן בתקופה המלחמה היו יוצאים מהרצועה מאות אנשים ביום דרך המעבר).
מצרים סירבה לפתוח את המעבר אם ישראל לא תמסור את תפעולו בצד הפלסטיני לידי הרשות הפלסטינית.
בתחילת 2025, במהלך הפסקת אש, נפתח מעבר רפיח עבור פצועים פלסטינים, בהם גם מחבלי חמאס שקיבלו אישור מראש משב"כ.
המעבר מופעל על ידי אנשי הרשות הפלסטינית ועזתים שמזוהים עם תנועת פתח ואבו מאזן וכן כוח אירופי של 100 קציני גבול.
ב-18 במרץ הוחלט בישראל על סגירת המעבר.
מעבר קַרנִי היה מעבר גבול לסחורה הנמצא בסמוך לעיר עזה, כ-1.5 ק"מ מערבית לקיבוץ נחל עוז, שהיה פעיל בשנים 1994–2011.
המקום נקרא על שם בית אריזה לפרי הדר שהוקם במקום ב-1967 על ידי היזם והפרדסן יוסף קרני מכפר יונה.
בית האריזה הוקם בשטח רצועת עזה, בין הגבול עם ישראל ובין מבואותיה המזרחיים של עזה.
ב-1969 עבדו בבית האריזה כ-300 פועלים מעזה.
המעבר נוהל על ידי צה"ל בצד הישראלי, ועל ידי ארגון הביטחון המסכל מטעם הרשות הפלסטינית, ופעל במתכונת זו עד מרץ 1999. בנוסף שימש המעבר את תושבי ההתנחלות נצרים, שכן הכביש המוביל אליו נחשב לציר הבטוח היחיד למעבר כלי רכב ישראליים ליישוב החל מאמצע שנות ה-90.
במרץ 1996 נסגר המעבר לתנועה לאחר שהוברח דרכו המחבל המתאבד שביצע את הפיגוע בדיזנגוף סנטר ב-4 במרץ 1996. בעקבות האירוע הוחלט שמעבר קרני ישמש למעבר סחורות בלבד ומעבר ארז למעבר אנשים.
במקביל הוסכם על הקמת אזור התעשייה קרני בשטח "שדה התעופה עזה" לשעבר, אזור תעשייה משותף, במטרה לעודד שיתוף פעולה כלכלי אזורי וככלי לתמיכה בפיתוח יחסי שלום ונורמליזציה של קשרי מסחר בין ישראל והפלסטינים.
לצורך כך הוחלט על העברתו של המעבר לקו הגבול בשטח ישראל, סמוך לקיבוץ נחל עוז, על שטח של 200 דונם, בו הוקם חניון סטרילי, אתר מפגש לסוחרים, מחסנים ושירותי דרך.
המשך פיתוח המעבר והפעילות בו
במרץ 1997 החליטה ממשלת ישראל להעביר את מעברי הגבול לעזה לניהול רשות שדות התעופה (רש"ת), במטרה שתפעיל אותם על בסיס כלכלי כמשק סגור (כך שההכנסה מאגרות מעבר תכסה את עלות הפעלתו).
המעבר החל לפעול בניהול רש"ת באפריל 1999, לאחר שנחתם הסכם על גובה אגרות המעבר שהסוחרים ישלמו עבור השימוש בו.
המעבר חולק לשני חלקים עיקריים, צד ישראלי וצד פלסטיני, כשביניהם מתקני שיקוף ואמצעים אחרים המיועדים לבדוק את הסחורה המועברת במשאיות וכן להפריד ככל האפשר בין עובדי המעבר והחיילים המוצבים בו ובין עובדי המעבר הפלסטינים.
במקום הוקם גם מסוף להעברת דלק לרצועה, אותה הפעילה חברת הדלק "דור אלון", לאחר שקיבלה זיכיון מהרשות הפלסטינית לאספקת דלקים.
דרך מסוף הגבול שבמעבר קרני עברו סחורות מרצועת עזה לישראל ומישראל לרצועת עזה בהיקף של מאות משאיות ביום.
תוצרת החקלאית ותעשייתית המיוצרת ברצועה יוצאה דרך מעבר קרני לישראל, לגדה המערבית ולעולם.
עוד שימש המקום למעבר אספקה הומניטרית אל רצועת עזה.
חלק משטחי האיכסון במקום הוקמו על ידי יזמים ישראלים, כולל מסוע להעברת סחורות.
גם רבים מהמפעלים שהוקמו באזור התעשייה קרני היו בבעלות ישראלית מלאה או חלקית.
בעקבות השתלטות חמאס על רצועת עזה ביוני 2007, החליטה ממשלת ישראל על הפסקת תעבורת הסחורות לעזה דרך מעבר קרני, כחלק ממדיניות הסגר על רצועת עזה, למעט סיוע הומניטרי ודלק, בדרך כלל יומיים בשבוע בלבד.
לטענת הפלסטינים פרנסת 66 אלף עובדים בעזה הייתה תלויה במעבר.
בשיאו עברו בו 400 משאיות ביום, בממוצע, מהן 250 מישראל לרצועה ועוד 150 מהרצועה לישראל.
חודשים ספורים לפני שנסגר אף הנחה ראש הממשלה אהוד אולמרט להאריך את הפעילות במעבר במשמרת נוספת, כך שיהיה פתוח עד 11 בלילה ויגיע לתפוקה של 600 משאיות.
בינואר 2011, הגיעו ישראל והרשות הפלסטינית להסכם על סגירת המעבר באופן סופי, והעתקת פעילותו למעבר כרם שלום.
המעבר הפסיק לפעול בקיץ של אותה שנה, אחר כך בוצעו עבודות פירוק והעברת חלק מציוד המסוף למעבר כרם שלום.
בדצמבר 2022 הוחלט כי המבנים שנותרו במקום יפורקו וייבנה במקום מכשול קרקעי.
מבני המעבר פורקו במשך מספר שבועות אחר כך.
לצד מעבר הסחורות שימש מעבר קרני במשך השנים להברחת אמצעי לחימה לרצועת עזה ולהברחת מחבלים וחגורות נפץ מהרצועה לישראל.
בנוסף, היווה המעבר יעד מועדף לארגוני הטרור ובסביבתו אירעו התקפות טרור רבות.
במרץ 1996 הוברח המחבל המתאבד שביצע את הפיגוע בדיזנגוף סנטר בתוך משאית שהעבירה סחורות.
בתאריך 20 באפריל 2001 לפנות ערב תקפו 2 מחבלים רעולי פנים חמושים ברובי סער קלצ'ניקוב את אחד מתאי הסינון הצמודים לחומת ההפרדה.
מאבטח שהוצב במקום נפצע משישה קליעי רובה.
למרות פציעתו, השיב המאבטח אש יעילה לכיוון התוקפים, תוך שהוא מחלץ עצמו ובודקת שהייתה עימו.
ב-15 באפריל 2003 רצח מחבל פלסטיני שני אזרחים ישראליים ופצע אחרים.
המחבל, שלפי הערכה, זכה לשיתוף פעולה מהצד הפלסטיני של המעבר, הצליח להיכנס לאחד מתאי הסינון שהיה פתוח לכיוון הפלסטיני וממנו חדר לתא סינון אחר בו שהו הנרצחים.
המחבל נורה בפעולה משולבת של מאבטחי המעבר של רשות שדות התעופה וחיילי צה"ל.
על גופו של המחבל נמצא היתר כניסה למעבר הפלסטיני על שמו.
במרץ 2004 הוברחו שני המחבלים שביצעו את פיגוע ההתאבדות הכפול בנמל אשדוד בתוך דופן כפולה של מכולה.
ב-13 בינואר 2005 אירעה מתקפת טרור במעבר שבה נהרגו שישה אזרחים ישראליים ונפצעו שישה נוספים.
מכונית ובה מטען חבלה גדול, במשקל של יותר ממאה ק"ג, התנגשה בקיר המגן המפריד בין הצד הישראלי לצד הפלסטיני של המעבר.
הקיר קרס, ובעקבות זאת עברו שני המחבלים המתאבדים לצד הישראלי, כשמטעני נפץ על גופם, ואז פוצצו את עצמם.
שיטה דומה הופעלה בניסיון פיגוע כושל במעבר בדצמבר 2005.
ב-9 באפריל 2008 נרצחו שני אזרחים ישראליים במסוף הדלקים של המעבר.
ב-8 ביוני 2009 ניסו פעילי ג'ונד אנסאר אללה לבצע פיגוע במחסום, על ידי שלוש משאיות וסוסים ממולכדים.
הפיגוע נכשל וחמישה מחבלים נהרגו.
מעבר קרני היה מעבר הסחורות הגדול בזמנו בין ישראל לרצועת עזה (גם במעבר רפיח, בתקופת היותו מעבר גבול משותף לישראל והרשות הפלסטינית, היה אגף מטענים וסחורות, אך אלו עברו בין מצרים לרשות הפלסטינית ולהפך תחת פיקוח ישראלי על פי נספח המעברים שבהסכמי אוסלו).
למרות היותו עורק עיקרי לאספקת סחורות ומוצרים מסוגים שונים לרצועה, ספג המעבר התקפות טרור רבות.
השערה רווחת היא שארגוני אופוזיציה בתקופת שלטון הרשות בעזה, כגון החמאס, זיהו את המעבר כסמל ליישומם של הסכמי אוסלו ועשו ככל יכולתם כדי לשבשו והעובדה שישראלים ופלסטינים עבדו בו בסמיכות.
מעבר קרינה הוא תחום בפיזיקה העוסק במעבר של קרינה אלקטרומגנטית (למשל אור נראה, גלי מיקרו), דרך תווך.
אלומת אור נעה בריק בלי שום שינוי בעוצמתה או במצב הקיטוב שלה.
אולם במעבר דרך חומר חלק מהאנרגיה של האלומה יכול להיבלע בחומר ולהפוך לאנרגיית חום (בליעה), חלק מהאלומה יתפזר לכיוונים שונים (פיזור) ולכן גם יגרום לאיבוד אנרגיה מהאלומה הראשית, וחלק מהאלומה יתקדם (העברה).
האור המתפזר והמתקדם יכול להיות בקיטוב שונה מהאלומה המקורית.
משוואת מעבר הקרינה, המוצגת בהמשך, מתארת את תלות עוצמת הקרינה בתכונות החומר.
מעבר קרינה שימושי בתחומים רבים כגון: אופטיקה (משקפי שמש למשל), אסטרופיזיקה, מדעי האטמוספירה (לדוגמה בחישוב קרינת השמש), קוסמטיקה (יצירת קרם הגנה) וחשמל (חימום בתנור מיקרוגל ביתי).
יחידות מידה של עוצמת קרינה
הראדיאנס הוא הגודל המרכזי בתאוריה של מעבר קרינה והוא גם הגודל אותו מודדים בניסויי מעבר קרינה.
הראדיאנס הוא האנרגיה של האור העוברת ביחידת שטח , ליחידת זמן , ליחידת תדר של האור , ליחידת זווית מרחבית :
הוא ההטלה של אלמנט השטח בכיוון האלומה.
יחידות המידה של הראדיאנס במערכת SI הן:
גודל בסיסי אחר הוא שטף הקרינה והוא מוגדר כאינטגרל של הראדיאנס על כל הזוויות המרחביות של הרכיב הנורמלי למשטח .
עוצמת הקרינה של אלומה המתקדמת בתווך תקטן לרוב כתוצאה מהאינטראקציה עם התווך.
בקטע קצר קטנה עוצמת הקרינה (ראדיאנס) ב- כאשר נקרא מקדם ההנחתה והוא תלוי בסוג החומר, צפיפותו, אורך הגל של הקרינה וכוון התקדמותה.
עוצמת הקרינה הנעה בכיוון מסוים נחלשת כתוצאה משני מנגנונים:
פיזור - חלק מהאנרגיה מתפזר לכיוונים שונים מכיוון ההתקדמות של האלומה ולכן עוצמת הקרינה בכיוון המקורי קטן.
בליעה - חלק מהאנרגיה נבלע בתווך ומומר לאנרגיה מצורה אחרת (למשל חום) או הופך לקרינה בתדירויות אחרות ולא בתדירות המקורית.
הראדיאנס כתלות במרחק המעבר בחומר קטן מעריכית,
כאשר נקרא עומק אופטי והוא גודל חסר יחידות המתאר את עוצמת ומספר החלקיקים הפעילים אופטית לאורך התקדמות האלומה.
העובי האופטי הכולל להנחתה מוגדר כסכום העוביים האופטיים לפיזור ולבליעה.
אם יש ערבוב של מספר חלקיקים שונים, העובי האופטי הוא סכום העוביים האופטיים של כל אחד מהם,
כאשר הסכימה היא על כל סוגי החלקיקים הפעילים אופטית.
התווך יכול לגרום להגברת הקרינה בכיוון מסוים כתוצאה מכמה מנגנונים.
הבולט ביניהם הוא פליטה מאולצת (לזירה).
מנגנון אחר הוא הגברה בכיוון של האלומה כתוצאה מפיזור של אלומה אחרת.
עוד מנגנון הוא פליטה ספונטנית של החומר כתוצאה מקרינת גוף שחור.
הגברה כתוצאה מפיזור אלומה אחרת
נבדוק את העוצמה של אלומה הנעה בכיוון .
נניח כי אלומה שנייה נעה בכיוון .
חלק מן הקרינה יכול להתפזר לכיוון ובכך להגביר את הקרינה בכיוון זה.
פונקציית הפיזור היא כמות האנרגיה המתפזרת לכיוון מכיוון התחלתי , כאשר זווית הפיזור נתונה על ידי .
החלק מהקרינה שהתפזר לכיוון הוא
וכדי לדעת את סך כל האנרגיה המתפזרת מכל הכיוונים לכיוון יש לסכום על כל הכיוונים, דהיינו:
כאשר הוא מקדם ההנחתה כתוצאה מפיזור.
הגברה כתוצאה מפליטת גוף שחור
מנגנונים נוספים יכולים להגביר קרינה בכיוון מסוים אם ישנם מקורות אחרים בתווך או אם התווך בשיווי משקל תרמודינמי לוקלי, אזי ניתן להניח טמפרטורה T בכל מקום, כך שבכל מקום נפלטת קרינה בהתאם לקרינת גוף שחור.
כמות האנרגיה הנפלטת מאלמנט בכיוון ההתקדמות היא:
ובמקרה של שיווי משקל תרמודינמי וחוקי קירכהוף:
כאשר הוא מקדם הבליעה של החומר ו- היא פונקציית פלנק.
אם לוקחים בחשבון רווח והפסד של אנרגיה קרינתית, אפשר לרשום את קצב שינוי האנרגיה של אלומה בכיוון מסוים :
היחס נקרא פונקציית המקור ומסומן באות
משוואת מעבר הקרינה יכולה להיכתב גם בצורה הבאה:
או לפי נגזרת של העובי האופטי בכיוון התקדמות האלומה:
אם נרשום את פונקציית המקור לפיזור נקבל:
המקדם נקרא אלבדו, והוא מספר טהור בין אפס לאחד, המציין את ההסתברות שפוטון יתפזר על ידי התווך.
תווך נקרא תווך משמר אם ישנם רק פיזורים ואין בליעות כך שכל האנרגיה נשמרת.
משוואת מעבר הקרינה, בנוכחות תווך מפזר, בולע ופולט קרינה תרמית יכול להיכתב בצורה הבאה:
כאשר התלות בזמן חשובה ולא ניתן להתעלם ממנה, צריך להוסיף, קצב שינוי לפי הזמן:
משוואת מעבר הקרינה היא משוואה אינטגרו-דפרנציאלית ולכן פתרון אנליטי קיים במקרים פשוטים שבדרך כלל לא קיימים בטבע ונדרשות שיטות נומריות על מנת לפתור את המשוואה.
מעבר ראש הנקרה הוא מעבר הגבול הפעיל היחיד בין ישראל ולבנון ומשמש בעיקר למעבר גורמי או"ם.
סמוכה למעבר נקודת תצפית הפונה לכיוון דרום וניתן לראות ממנה את חופי עכו, נהריה והר הכרמל.
עד פרוץ מלחמת האזרחים בלבנון הותר לאזרחים לבנונים להיכנס לישראל דרך מעבר ראש הנקרה לביקורי משפחות, וצליינות.
במעבר התקיימה עסקת חילופי גופות ב-2007, כאשר ישראל קיבלה את גופתו של גבריאל דוויט, ישראלי שטבע וגופתו נסחפה ללבנון.
ביולי 2008 התקיימה במעבר עסקת חילופי השבויים בין ישראל לחזבאללה.
בעסקה הוחזרו גופותיהם של שני החיילים שחטיפתם גרמה לפרוץ מלחמת לבנון השנייה – אלדד רגב ואהוד גולדווסר – ושרידי גופות של חללי צה"ל מהמלחמה.
בתמורה, הועברו לחזבאללה חמישה אסירים לבנונים, בהם סמיר קונטאר, ו-199 גופות של לבנונים ופלסטינים, בהם מחבלי חזבאללה.
מעברת אַגְרוֹבַּנְק הייתה אחת משלוש המעברות שהוקמו בחדרה בימי העלייה ההמונית.
בשנת 1961 פורקה המעברה ואחרוני תושביה הועברו לחדרה.
המעברה הוקמה בשנת 1949 בעקבות גלי העלייה הגדולים ושמשה בהתחלה 'כמחנה עולים' ובמרץ 1951 כבר הוכרה כמעברה.
מקור השם של המעברה מגיעה מכך שהשטח שעליו הוקמה היה שייך במקור לבנק האנגלי – "אגרובנק".
בתקופת המנדט שימש המקום כמחנה צבאי בריטי.
לאחר קום המדינה וסיום המנדט היה שייך השטח "למועצה כפרית חדרה".
ראשוני העולים במעברה שוכנו במבני המחנה.
לאחר מכן שוכנו רוב המשפחות באוהלים קטנים והיו גם אוהלים גדולים בהם שוכנו כמה משפחות.
בשנת 1951 עם גל העלייה מעיראק החלו להקים פחונים, בדונים וצריפונים.
על מנת להציג את מעברת אגרובנק עלינו להתייחס קודם לחדרה.
כיום עיר גדולה בצפון השרון אשר נוסדה כאחת מהמושבות הראשונות שהוקמו בארץ ישראל בסוף המאה 19. מושבת חדרה הוקמה בשנת 1891, שנת תרנ"א, והפכה לעיר בשנת 1952. השם חדרה מגיע מהביצות הרבות שהיו בסביבתה ובהן המקור לקדחת המלריה הקשה שגבתה חיים רבים בראשית ימיה של המושבה.
שמה הערבי הוא "אל – חודר'ה" או "אל – חוצ'רה", קרי הירקרקה בערבית.
העיר חדרה הוקמה על ידי ארבע אגודות אירופאיות בסוף המאה ה-19 והן: ריגה, קובנה, וילנה ו"אגודת היחידים"(רובם מאוקראינה).
הרקע לעלייה היה גירושים ופוגרומים של יהודים ברחבי מזרח אירופה ורוסיה בפרט, שעלו לארץ במסגרת מה שלימים נקרא "הגל השני של העלייה הראשונה "(העלייה המבוהלת").מוצאם של העולים היה מגוון, חלקם בעלי הון, חלקם מחוסרי אמצעים, חלקם הגיעו לתור אדמות מתוך מניע ציוני התיישבותי.
יהושע חנקין הצליח לרכוש אדמות בעקבות גל העלייה ובשביל העולים הרבים שהגיעו בעקבות גל זה.
שטחה של חדרה היה עצום, כ-30 אלף דונם.
זה השטח הגדול ביותר והראשון שנקנה באזור השרון הצפוני, אשר כלל אזורים לנטיעה וזריעה, אך שטח גדול ממנו היה אזור ביצתי רווי מים ששימש לדגירת יתושי האנופלס שהביאו את המלריה.
שערי הארץ שעד כה היו סגורים לקליטת עולים, נפתחו ויהודים רבים ביקשו לעלות.
למעלה מ-900,000 איש עלו למדינת ישראל בעשור הראשון להקמתה - נתון שאין כדוגמתו בין מדינות קולטות הגירה בעולם (ביחס לגודל האוכלוסייה).
הגידול העצום באוכלוסיית המדינה בפרק זמן קצר ושינוי היחס בין מספר העולים החדשים לוותיקים חייבו פתרונות מוסדיים מידיים.
מיקומה של המעברה היה מזרחית לכביש החוף כיום, כ-1 ק"מ מזרחה למחלף אולגה.
כיום קם שם מתחם קניות גדול בשם "מול החוף ווילג'".
עדיין ניתן לראות את שרידי המעברה במבט מזרחה ממתחם הקניות, בין מתחם רכבת חדרה מערב למתחם הקניות.
בימי העלייה ההמונית, בראשית שנות החמישים, הוקמו ליד חדרה שלוש מעברות: אגרובנק, נווה-חיים וברנדייס.
מבחינת הרשויות הוכרו שלוש המעברות כמעברה אחת (מעברת אגרובנק), אף על פי שהיו מעברות נפרדות מבחינה טריטוריאלית, שהכילו בסך הכול כ-13,000 עולים ניצולי השואה בעיקר יוצאי רומניה, יוצאי תימן, צפון אפריקה, עיראק, כורדיסטן ופרס.
שלוש המעברות הוקמו במקומם של מחנות הצבא הבריטי לשעבר, וזכו גם לקבל את שמם.
לקראת סוף 1949 הוסב מחנה העולים אגרובנק למעברה, בה שהו 1,400 נפש בכ-366 משפחות, דבר שהביא למחסור במקומות עבודה.
בדצמבר 1950 היו במעברה כ-200 אוהלים ו-400 צריפונים.
בדצמבר 1951 נפגעה המעברה מהגשמים, אוהלים רבים התמוטטו וגשם חדר לבדונים והתקיים מבצע פינוי משפחות לבתים בחדרה.
במאי 1952 היו במעברת אגרובנק מעל 5,000 נפש.
במעברה שכנו מספר אישים מפורסמים, ביניהם ראש המועצה הראשון של יהוד, אברהם אלטלף.
רבים מתושבי אגרובנק עברו לגבעת אולגה שהוקמה מערבית למעברה, מעברו השני של כביש החוף ועד לאזור חוף הים של חדרה.
לקראת סוף שנת 1961 פעלה עיריית חדרה לפנות את 130 המשפחות האחרונות במעברות אגרובנק וברנדייס לשיכון בדירות של חברת עמידר.
את האוכלוסייה במעברה ניתן לחלק בחלוקה כרונולוגית לפי שנים, כאשר בשנת 1949 החלו להגיע למעברת אגרובנק ראשוני העולים.
את הניהול על המעברה קיבל על עצמו אברהם גלזר שהיה בתפקיד זה עד 1958. גלזר מספר "היו מבנים של הצבא הבריטי, אולם לשיכונם של העולים הקימו אוהלים וכל משפחה קיבלה אוהל קטן.
היו גם אוהלים גדולים, שבכל אוהל השתכנו מספר משפחות."
ע"פ הטבלה הנמצאת למטה, ניתן לראות ששיא אכלוס המעברה היה בין השנים 1950 – 1952 בעקבות העליות הגדולות ובפרט בשנת 1951 עם העלייה מעיראק שגרמה גם להקמת בדונים, פחונים וצריפונים.
ב-1953 חלה ירידה במספר התושבים במעברה בעקבות בניית שכונת "גבעת אולגה".
(נקראה ע"ש אשתו של יהושע חנקין, אולגה חנקין.)
כמו כן, הטבלה המוצגת מטה מתארת את התפלגות האוכלוסייה במעברה לפי עדות.
+התפלגות האוכלוסייה במעברה לפי עדותארץ מוצאמספר משפחותמספר נפשותפולין2184רומניה310416עיראק3441460פרס140608תימן99400צפון אפריקה3811354
חייהם של הילדים במעברת אגרובנק היו לא ממש פשוטים.
החיים היו מאתגרים וקשים, עוני ואבטלה אפפו את החיים במעברה אך עם זאת, הילדים והנוער ידעו גם להרים את המורל ולמצוא לעצמם את העניין במשחקי הכדור כגון כדורגל וכדורסל.
למטה מובא ציטוט של חיים מלכה, מתושבי המעברה, המספר על חייו כנער באותה שכונת פחונים:
הפחונים שרויים בעלטה, ורק אורם הקלוש של הפרימוסים מפר אותם מעט.
צרצרים מנומנמים מחככים כנפיים באור הלהבות, כשלפתע מפלחת את האוויר שריקה חדה.
חבורת ילדים שועטת החוצה מתוך הבדונים ודנה בקולי קולות בנושא בעל חשיבות לאומית: משחק הכדורגל שייערך מחר במעברה.....הכדור שהביאו איתם ממרקו התפוצץ, ועליהם למצוא לו תחליף במהירות.
הצעות הועלו והצעות נפסלו, ולבסוף הוכרע הנושא: הם ימלאו גרב בסמרטוטים והיא תשמש להם גם ככדורגל, וגם ככדורסל".
ניתן לראות שגם בתנאים לא פשוטים הם ידעו לשמור על המורל והחיוב.
מאבקי כוחות במעברה בין העולים להנהלת המעברה
ב-31 באוקטובר 1950 פורקה "המועצה הכפרית חדרה" ובמקומה הוקמה "המועצה המקומית חדרה", אשר ב-1952 נהייתה לעירייה.
דומה שמצבם של עולי המעברה עמד להשתפר בעקבות השינוי:
תושבי המעברה יוכרו כתושבים שווי זכויות במועצה.
משרד הפנים יעביר למועצה תקציבים בעבור שירותים לתושבי המעברה.
תוך 3 חודשים, תעבור כל הנהלת המעברה לידי נציגי 'המועצה המקומית' במקום נציגי הסוכנות.
עם זאת ובניגוד לציפיות התברר כי המדיניות הייתה שונה מהמתרחש למעשה.
במקום האינטגרציה נוצר נתק והתעוררו רגשות קיפוח ונחיתות מצד תושבי המעברה בגלל מדיניותה המתנכרת של 'המועצה המקומית'.
כל זאת הוביל לחוסר הזרמת כספים לפיתוח המעברה, לתחרות מפלגתית ולמאבקי כוח בין הסוכנות לעיריית חדרה.
כל זאת על גבם של העולים.
דוגמה לכך היא פגיעה בחינוכם של ילדי המעברה - לא נפתח בית הספר דתי במעברה עבור ילדי העולים.
בעקבות כל המאבקים הללו 'המועצה המקומית' ואחר כך העירייה לא סיפקה לעולים שירותים בסיסיים.
מַעְבָּרָה (מכונה גם "גשר אירי") היא נקודת חצייה של נחל או מקווה מים בהם המים רדודים ומאפשרים מעבר מגדה לגדה.
מקומות יישוב רבים הוקמו ליד מעברות וחלקם כוללים בשמם את המונח המקומי למעברה.
באנגלית נקראת המעברה Ford ומקומות כמו אוקספורד וסטרטפורד קרויים על שם מעברות, על ידן הן הוקמו.
באופן דומה, קלגנפורט, פרנקפורט על האודר ופרנקפורט על המיין משלבות בתוכן את המילה הגרמנית למעברה - Furt, והערים אוטרכט ומאסטריכט משלבות בשמן גרסה של המילה הלטינית למעברה, trajectum.
המעברה מוזכרת כבר בתנ"ך, למשל בספר יהושע בו מסופר על אנשי יריחו שרדפו אחרי המרגלים של יהושע בן נון "על המעברות".
בתקופה המודרנית השימוש במעברה מוגבלת לכבישים משניים ביותר, ובמקומות אחרים משמשים גשרים, מנהרות או מעבורות.
לעיתים ליד מעברה לרכב מוקם גשר להולכי רגל כדי שאלו יוכלו לעבור בלי להירטב.
בהשפעת המנדט הבריטי בישראל נקראו מעברות גם "גשרים איריים" או "מעברים איריים" – מונח שמקורו במערכות המאבק בשלטון האנגלי.
האירים בנו גשרים שאינם בולטים מעל פני המים כדי להסתיר את נקודות החצייה.
מעברים בזמן הוא אלבום מוזיקה שנעשה בפרויקט משותף של באלדי אולייר ובנו ברק אולייר.
מעברים בזמן הוא אלבומו ה-9 של באלדי אולייר - גיטריסט, מלחין ומעבד, הנוהג לשלב פלמנקו ומוזיקה צוענית עם מוטיבים ים תיכוניים.
בעקבות עבודה משותפת על האלבום עם בנו ברק, הפך "מעברים בזמן" לפרויקט המחבר בין הגיטרה הספרדית והפלמנקו למוזיקה הישראלית העכשווית, בין קטעי נגינה מסורתיים לסאונד עדכני.
לראשונה באלבומיו מחוברים למנגינות של אולייר, גם טקסטים המבוצעים על ידי מגוון של זמרים צעירים.
האלבום מכיל 9 שירים בהם מתנהל דיאלוג בין השירה לגיטרה כפי שמקובל בפלמנקו, בעיבודים אלקטרוניים ואקוסטיים, כשלכל שיר באלבום סגנון ייחודי משלו.
לחנים ועיבודים: באלדי אולייר, ברק אולייר
"את שלי" (מילים: ברק אולייר, לחן: באלדי אולייר וברק אולייר, שירה: ברק אולייר)
"מחכה" (מילים: ברק אולייר, לחן: באלדי אולייר וברק אולייר, שירה: אילנית גרשון)
"שוב" (מילים: ברק אולייר, לחן: באלדי אולייר וברק אולייר, שירה: אודי פריג')
"לא משחק יותר" (מילים: ברק אולייר, לחן: באלדי אולייר וברק אולייר, שירה: אברי ארבל)
"מעברים בזמן" (לחן: באלדי אולייר וברק אולייר)
"אל תעני" (מילים: ברק אולייר, לחן: באלדי אולייר וברק אולייר, שירה: ברק אולייר)
"עומד ומחכה" (מילים: ברק אולייר, לחן: באלדי אולייר וברק אולייר, שירה: עדי דולב)
"לחיות אחרת" (מילים: רותי אולייר, לחן: באלדי אולייר וברק אולייר, שירה: ברק אולייר ואביטל כובש)
"לאהוב ולמחוק" (מילים: רותי אולייר, לחן: באלדי אולייר וברק אולייר, שירה: אביטל כובש)
מעבר שיפקה (בבולגרית Шипченски проход) הוא מעבר הרים ברכס הרי הבלקן בבולגריה, המהווה את הגבול בין מחוז סטארה זאגורה ומחוז גברובו, מחבר בין הערים גברובו ו-קאזאנלק, ואורכו 13.5 קילומטרים.
המעבר נחצה על ידי הכביש המהיר ומסילת הרכבת המחברת את רוסה לסטארה זאגורה עד אדירנה שבטורקיה.
חצייתו של מעבר זה פותחת את הדרך לעבר דרום בולגריה ומזרחה, אזור תראקיה, האזור שכונה בתקופה העות'מאנית "מחוז רומליה המזרחית", בואכה החלק האירופי של טורקיה.
במעבר עתיד לעבור תוואי נתיב מספר 3 בנתיבי התעבורה האירופיים, אשר מוצאו באיסטנבול שבטורקיה, ויעדו תהיה העיר סנטיאגו דה קומפוסטלה בספרד.
במהלך המלחמה העות'מאנית-רוסית (1877–1878) היה מעבר זה זירתם של ארבעה קרבות בין צבאות האימפריה הרוסית, מיליציית המתנדבים הבולגרית האופלצ'נצי וצבאות האימפריה העות'מאנית ובמהלכם הצליחו הכוחות הרוסיים להשתלט על המעבר ולהחזיק בו, למרות ניסיונות העות'מאנים לחזור ולהשתלט עליו.
בקרבות אלו נמנו 25,000 נפגעים עות'מאנים וכ-10,000 נפגעים רוסים ובולגרים.
הקרב הרביעי, שנערך בראשית ינואר 1878 ובו חוסלה לחלוטין ההתנגדות העות'מאנית, חרץ את גורל המלחמה והעמיד את הרוסים תוך זמן קצר בעמדת איום על איסטנבול.
בשנת 1934 הוקם על פסגת הר סטולטוב אתר הנצחה לחללי קרבות מעבר שיפקה במלחמת העצמאות הבולגרית, ובו אנדרטה בגובה 31.5 מטרים הנראית למרחוק.
מעברי האלפים הוא כינוי כולל לנקודות ציון בשרשרת הרי האלפים שבהן נוצרו עמקים וגאיות שמחברים בין אזורים מישוריים יחסית, ומאפשרים מעבר וחצייה של שרשרת ההרים.
הטופוגרפיה האלפינית מקשה על חצייתה בעיקר בחלק המזרחי שלה, הבנוי משלוש שרשרות מקבילות של רכסים בציר מזרח-מערב, עובדה המחייבת גילוי של מעבר ראשי החוצה את שלושתן, או שלושה מעברי ביניים על מנת לקיים תנועה בציר מדרום לצפון.
הבעיתיות בחציית החלק המרכזי של האלפים נובע מן הגובה הרב יחסית של ההרים באזור זה.
החלק המערבי של הרכס האלפיני הוא הקל ביותר לחצייה.
התושבים המקומיים היו הראשונים לאתר, להכיר ולהשתמש לצרכיהם במעברי ההרים של השרשרת האלפינית.
מעברי האלפים נחשפו לעולם החיצון לראשונה עם תנועת הצבאות הרומיים מאיטליה של ימינו, ולכיוון צפון למסעות הכיבוש שלהם ביבשת אירופה.
מרגע שגילו הרומים את מעברי ההרים העיקריים הנוחים, החלו לעשות בהם שימוש אינטנסיבי וחדלו מלחפש נתיבים נוספים אחרים בשרשרת ההרים.
מעברי ההרים העיקריים בהם עשו הרומאים שימוש מוכרים כיום כ: מעבר מדלנה, מעבר מונז'נבר, מעבר סן ברנאר הקטן, ומעבר סן ברנאר הגדול בגבול איטליה-צרפת שהיה המעבר החשוב והשימושי ביותר מכולם, מכיוון ששימש כדרך מעבר ראשית לפרובינציות גאליה ובלגיקה, וכדרך הקצרה ביותר לפרובינציה בריטניה.
בנוסף למעברים אלה נעשה שימוש גם במעבר שפולגן ומעבר ספטימר בגבול איטליה–שווייץ, מעבר רשן ומעבר ברנר בגבול איטליה–אוסטריה.
לרומים הייתה גישה מועטה למעבר בחלק המרכזי של הרי האלפים, והשפעתם באזור זה התפשטה רק בימי הביניים המוקדמים, עם הגילוי של מעבר סימפלון, מעבר סנקט גוטהרד, ומעבר סן ברנרדינו.
במאה ה-13 התגלו והחל השימוש במספר מעברי הרים נוספים, אשר היו נוחים לחצייה בעיקר בחלקים המערבי והמרכזי של הרכס האלפיני.
במשך השנים פותחו והורחבו הדרכים במעברי ההרים האלפינים ואפשרו תנועה גם לכרכרות.
תנופת הפיתוח העיקרית של מעברי ההרים התנהלה לאחר כיבושי נפוליון על מנת לאפשר תנועת כוחות צבא ואספקה יעילה לכוחותיו ברחבי אירופה.
בשלב מאוחר יותר התאפשרה תנועה מודרנית גם לכלי רכב ממונעים.
להלן רשימת 10 מעברי האלפים הגבוהים ביותר, מתוך 76 מעברים קיימים:
מעבר רוטאנג (בטיבטית: Rohtang La, תרגום מילולי: "ערמה של גופות") הוא מעבר הרים
בגובה 3,979 מטרים ברכס פיר פנג'אל של הרי ההימלאיה, בצפון הודו.
המעבר ממוקם כ-50 ק"מ צפונית לעיר מנאלי ומחבר בין עמק קולו (Kullu) בדרום לעמקים להאול (Lahaul) וספיטי (Spiti) בצפון.
המעבר משמש כחוצץ מבחינה גאוגרפית וגם מבחינה תרבותית כי הוא מפריד בין האוכלוסייה ההינדית ברובה בדרום, לבין התושבים הבודהיסטים בצפון.
בהיותו המעבר העיקרי באזור הוא שימש כחלק מנתיב תחבורה ומסחר היסטורי.
מעבר רוטאנג פתוח לתנועה בין החודשים מאי ונובמבר, וחסום לתנועה בשאר השנה בגלל שלגים (התאריכים משתנים משנה לשנה בהתאם לירידת והפשרת השלג).
המעבר נודע לשמצה בשל התאונות הרבות שקרו בו, ובשל תנאי מזג אוויר בלתי צפויים ומצב הדרך הצרה, העמוסה והמשובשת ברובה, הוא זכה למוניטין של אחת מהדרכים המסוכנות בעולם.
בשנת 2002 החלה ממשלת הודו בפרויקט של כריית מנהרת אטאל במטרה לקצר את הדרך ממנאלי צפונה ולאפשר תנועה בכל ימות השנה ובכל מזג אוויר.
בשנת 2010 הפיק ערוץ ההיסטוריה סדרה בשם "מובילים להימלאיה: דרך המוות" ("Deadliest Roads"), שעוקבת אחרי נהגי משאיות שמנסים לחצות את המעבר.
מַעְבְּרוֹת הַיַּרְדֵּן הם אזורי מים רדודים בנהר הירדן שבהן ניתן לחצות ברגל את הנהר.
בימים עברו, לאורך רוב ימות השנה, היו מי הירדן עמוקים ואי אפשר לעוברם מצד לצד, אלא רק במקומות שבהן הנהר רדוד ושטפו חלש ביותר.
מעברות הירדן נזכרים בסיפור המרגלים ששלח יהושע ליריחו ב.
ליד יריחו נמצאים חמישה מקומות בהם אפשר לחצות את הירדן ובחמישה מקומות אלו רדפו אחרי המרגלים ששלח יהושע.
לעומת זאת, כאשר בני ישראל עברו את הירדן ממזרח למערב, כדי להיכנס לארץ כנען, פסקה זרימת המים בירדן בדרך נס ולא נזקקו למעברות הירדן.
למעברות נודע ערך רב מבחינה צבאית.
במקרא נזכרת כמה פעמים תפיסת המעברות כדי למנוע מהאויב לנוס כמו בסיפור גדעון בו נזכרת חסימת המעברים על ידי בני אפרים, כדי למנוע מצבא מדין לברוח:
מצודת דוד בפירוש לפסוק זה כותב:
פשיטות המדיינים על ארץ כנען נעשו דרך מעברות הירדן.
הם חדרו פנימה לתוך צפון הארץ בתחילת המאה ה-12 לפנה"ס.
כמו כן נזכרות המעברות בסיפור אהוד בן גרא כאשר נחסמה דרכו של צבא מואב לאחר שאהוד בן גרא הרג את עגלון מלך מואב ב, לכידת מעברות הירדן מנעה מצבא מואב להימלט חזרה לארצו ולשקם את הצבא.
ובסיפורו של יפתח הגלעדי ב, נחסמה דרכם של האפרתים.
אליהו הנביא הכה את מי הירדן באדרתו לפני שעלה בסערה השמיימה, והמים נסוגו, והוא ביחד עם אלישע עברו את הירדן בחרבה ().
על פי חז"ל נדרש המאמין, הרואה את מעברות הירדן לברך "שעשה ניסים לאבותינו במקום הזה".
בתקופת המשנה היו ספינות ששמשו לחציית הנהר.
הספינה שמוזכרת בתלמוד כ"ספינת הירדן" () היא כנראה אחת מספינות אלו.
האתר בית עברה מזוהה עם המקום בו הטביל יוחנן המטביל את ישו הנוצרי (יוחנן א', כ"ח), אך מקום הטבילה המקובל על הנוצרים נמצא ליד יריחו.
מהתקופה הרומית עד המאה ה-20
עד לתקופה הרומית לא היו גשרים בארץ ישראל והמילה גשר אינה מוזכרת בתנ"ך, חציית הירדן התבצעה רגלית בקיץ בעיקר ובמקומות שבהם אין הירדן עמוק והזרימה בו חלשה.
בתקופת השלטון הרומי יחידת הצבא שהופקדה על המעברים הייתה הקוהורטה הכרתית השנייה.
בנוסף נבנו ככל הנראה לראשונה בתקופה זו גשרים על גבי נהר הירדן.
בשנת 1183 פלש סלאח א-דין בראש צבאות ערב דרך מעברות הירדן ונלחם עם הצלבנים.
המעבורות המשיכו לשמש במהלך המאה העשרים.
במלחמת העולם הראשונה חצה הצבא הבריטי שכלל את הגדודים העבריים את הירדן במעבר אדם (דמיא), אותו מעבר ששימש את פרעה שישק שלושת אלפים שנה קודם לכן, ובמלחמת העצמאות ניסה צבא עיראק לחצות את הירדן במעברה לאחר שנכשל בניסיונו לחצות את הירדן בגשר שליד קיבוץ גשר.
אחרי מלחמת ששת הימים ופיצוץ הגשרים שעל הירדן התחילה מדיניות "הגשרים הפתוחים" למעשה ב"מעבורות פתוחות" בין שתי גדות הירדן עד להקמת גשר ביילי על ידי צבא ירדן בתמיכת ישראל.
בנוסף לגשרים שהיו קיימים, שימשו גם מעברות אחרות למעבר בני אדם, סחורות ואמצעי לחימה.
בין הבולטים שבהם: אום צוץ – ממזרח למחולה ואום שורט – ממזרח לנערן שנזכרים בשיר של להקת השריון "שריונים 69":
מאותה תקופה ועד היום שימשו המעבורות כמרכיב מרכזי בתכנונים צבאיים ותפקידם הופיע גם בשירו של חיים חפר, "יש לי אהוב בסיירת חרוב":
השימוש במעברות לחציית סער של הירדן למשימות צבאיות המשיך לתוך המאה ה-21 ואפילו בתאריך מאוחר כמו בשנת 2012 המשיך צה"ל לתרגלו.
בשנת 2017 הגיעה למקום לראשונה קבוצת מתנדבים בראשותו של עוזי דיין לקאסר אל יהוד אשר בפאתי יריחו.
עוזי דיין הציע לחזור לקרוא למקום בשמו העברי – מעברות הירדן.
בשנת 2018 הגיעו למקום בתאריך י' בניסן יותר מ-1,000 איש וערכו טקס לזכר מעבר בני ישראל את הירדן לארץ ישראל.
מעבר קלנדיה (מכונה גם מחסום קלנדיה) הוא מסוף מעבר בין שטחי הרשות הפלסטינית לישראל השוכן בכניסה לירושלים מצפון, ליד קלנדיה.
המעבר נמצא בתוך השטח המוניציפלי של ירושלים.
במעבר עוברים מדי יום כ-10,000 פלסטינים מכיוון רמאללה לאזור ירושלים ועטרות.
אחרי מלחמת ששת הימים, כשישראל החילה את ריבונותה על מזרח ירושלים, נקבעו גבולות ירושלים מצפון כך שיכללו את שדה התעופה עטרות בשטחה המוניציפלי של העיר.
על כביש ירושלים–רמאללה, בין שדה התעופה לבין מחנה הפליטים קלנדיה, פעל באופן לא-רציף מחסום לבקרה ביטחונית של תנועת כלי רכב בין רמאללה לירושלים.
באותה עת לא חלו מגבלות על מעבר פלסטינים וכלי רכבם בין שטחי יהודה ושומרון לישראל ומטרת המחסום הייתה לאפשר, ככל שנדרש לפי צורכי השעה, בדיקה ביטחונית של הנוסעים ורכבם.
עם השנים הפכה פעילות המחסום במקום ליותר ויותר קבועה, בעיקר בעתות מתיחות ביטחונית.
עם הקמת הרשות הפלסטינית ב-1994 הפך מחסום קלנדיה, בהיותו על אם הדרך בין רמאללה לירושלים, לנקודת מעבר עיקרית בין שטחי הרשות הפלסטינית לישראל.
החל מ-2001 הפך מחסום הביקורת המאולתר במקום למסוף מעבר קבוע שמטרתו בקרת והגבלת כניסת פלסטינים מרמאללה וסביבתה לירושלים.
עם הקמת גדר ההפרדה סביב ירושלים, התרחב מחסום קלנדיה לכדי מסוף מעבר ראשי שבו עוברים פלסטינים בעלי אישורי כניסה לישראל וכאלה האוחזים בתעודת זהות ישראלית.
ביקורת רבה נמתחה לאורך השנים על העומס במעבר.
בפברואר 2019 נחנך שדרוג של המעבר, השדרוג כלל הרחבת מסלולי הבידוק, נבנו מסוף אוטובוסים וטרמינל חדש ואף הוקמו כ-27 מעברים ביומטריים.
המעבר מתופעל ומאויש בלוחמי המעברים של גדוד ארז של המשטרה הצבאית, שוטרי מחוז ירושלים של משטרת ישראל ומאבטחים אזרחיים.
במעבר נתפסו לאורך השנים חשודים רבים בכוונה לבצע פעילות טרור בישראל.
כן התבצעו באזור המעבר ניסיונות רבים לפגוע בחיילים ובשוטרים שמאיישים את המתקן, בין השאר בירי, בדקירה ובדריסה.
ב-27 באפריל 2016 ירו מאבטחי מודיעין אזרחי למוות בפלסטינית בת 23 ובאחיה בן ה-16. על פי חקירת האירוע, המאבטחים קראו לשניים לעצור מספר פעמים, אך לאחר שהאישה זרקה לעברם סכין ירו לעברם והרגו אותם.
גורמים פלסטיניים טענו כי השניים לא היוו סכנה לכוח, כי הכדורים נכנסו לאישה מאחור וכי הירי היה לא מוצדק.
הפרקליטות סגרה את התיק נגד אחד המאבטחים מחוסר אשמה ונגד השני מחוסר ראיות.
ב-18 בספטמבר 2019 הרג כוח צה"ל במעבר מחבלת שניסתה לבצע פיגוע דקירה.
באוקטובר 2021 התרחש במקום פיגוע דריסה שבו שוטר מג"ב נפצע קשה.
ביולי 2021 התרחש פיגוע ירי לעבר לוחמת המשטרה הצבאית, אך לא נפגעה עקב פגיעת הקליע בנשקה, ומאבטח נפצע קל בעקבות הרסיסים שעפו מנשקה של הלוחמת.
ארגון מעברים לקשת הטרנסית הוא עמותה רשומה ישראלית הפועל למען קידום תהליכים רחבים לחופש מגדרי ושינוי חברתי לחברות הקהילה הטרנסג'נדרית ולחבריה, ומעניק תמיכה וסיוע לחברי הקהילה בעניינים שונים.
הארגון הוקם בשנת 2014 על ידי אלישע אלכסנדר, פעיל בולט בקהילה הטרנסג'נדרית, כגלגול של ארגון בשם "אדם לאדם - הזדמנות לתת".
משרד הארגון ממוקם במרכז הגאה בגן מאיר.
תחומי הפעילות של ארגון מעברים נכון ל-2021:
מערך עו"ס טרנס - מערך הסיוע ומיצוי הזכויות של מעברים לקשת הטרנסית.
המערך מופעל ומאויש על ידי עו"ס טרנס: צוות מקצועי של עובדים.ות סוציאליים עם התמחות בקשת הטרנסית, כחלק מתוכנית "מעבר לקשת" בפיקוח ובתמיכת משרד העבודה והרווחה.
שירות קבלת פנים, הפניה והנגשת מידע לאנשים טרנסג'נדרים, מתלבטים במגדרם, בני משפחה ואנשי מקצוע.
השירות כולל בין היתר הנגשת הליכים ביורוקרטיים ורפואיים, מימוש זכויות כלכליות ואחרות, מתן סיוע רגשי, הכוונה והדרכה לאנשי מקצוע ושותפות להתלבטות.
מלגות לימודים לחברי הקהילה הטרנסית - מלגה ללימודים לתואר ראשון ולקורסי הכנה לבחינה הפסיכומטרית הכוללת ליווי וסיוע למלגאים במהלך הלימודים, בשיתוף אדאלום ומיקרוסופט ישראל ובסיוע "LGBTech".
הכשרת מענה לאובדנות עבור הקהילה הטרנסית - הכשרה בשיתוף היחידה למניעת אובדנות במשרד הבריאות, שמטרתה להכשיר את המשתתפים לזהות חברי קהילה טרנסית אובדניים, להפנות אותם לעזרה ולמנוע התאבדות.
"טרנספריה" - ספרים להשאלה בנושא זהות מגדרית וטרנסיות.
סדנת "קול משלך" - סדנה לפיתוח ולנישוי (מלשון 'אישה') קול הדיבור לטרנסג'נדריות בהנחיית קלינאיות תקשורת.
מטרת הסדנה להקל על נשים טרנסיות, להתאים את קולן לתחושות הפנימיות שלהן, ולסייע להתנהל במרחב הציבורי בצורה בטוחה יותר.
קורס תכנון כלכלי - בשיתוף עם עמותת פעמונים.
הקורס נועד להכשיר צעירים וצעירות טרנסג'נדרים להתנהלות פיננסית נכונה ולמיצוי זכויות מול גופי המדינה, זאת במטרה להימנע מחובות כלכליים ומהליכים משפטיים ארוכים וסבוכים.
הקורס כולל היכרות עם עקרונות יסוד כמו רישום הוצאות, צרכנות נבונה, זכויות עובדים, תלוש משכורת, חיסכון ופנסיה, ביטוח לאומי ועוד.
כמו כן, המשתתפים בקורס לומדים כיצד להתמודד עם דילמות וקשיים כלכליים ויכירו את העמותות המסייעות בנושאים אלה.
קורס בניית אתרים - בשיתוף חברת "Wix".
ג'נדר" - קבוצות אקטיביזם לצעירות ולצעירים (עד גיל 21) המעוניינים לפעול לשינוי בסוגיות הנוגעות לקהילה הטרנסית.
הקבוצה, המיועדת לחברי הקהילה הטרנסית ולתומכיה, מנהלת דיונים בסוגיות תאורטיות ואקטואליות ופועלת לביצוע פרויקטים ייעודיים לקהילה.
חלומות - העצמה תעסוקתית לצעירות וצעירים ולנוער טרנסים או מתלבטים.
בזאר יד שנייה של "אדם לאדם" - בזאר יד שנייה של בגדים ואביזרים נוספים המתרחש פעם בכמה חודשים למימון פרויקטים בקהילה הטרנסג'נדרית.
הבזאר אינו מחולק מגדרית כדי לאפשר לחברי הקהילה הטרנסית למדוד ולרכוש בגדים באופן חופשי ונעים, בניגוד לחוויה שעלולה להיווצר לעיתים בחנויות.
טקס יום הזיכרון הטרנסג'נדרי הבינלאומי במרכז הגאה - בשיתוף עם פרויקט גילה.
אירוע המוקדש להנצחת זכרם של אנשים טרנסג'נדרים שנהרגו כתוצאה מטרנספוביה, וכן לסולידריות טרנסית, להצהרה בדבר ערך חייהן של נשים טרנסיות ושל אנשים טרנסים, בזכותם לחיות על פי רגשות הזהות שלהם, ולמאבק בטרנספוביה.
אירועי יום הנראות הטרנסג'נדרית הבינלאומי - אירועים המוקדשים להעלאת המודעות לקהילה הטרנסית בחברה וכן למפגש הקהילה עם התקשורת.
הארגון משתתף באופן קבוע בוועדות הכנסת הרלוונטיות, מקיים מפגשי שולחן עגול עם נציגי משרדי הממשלה (בריאות, חינוך ורווחה), מפיק פעילויות למשפחות, ימי עיון, כנסים לבעלי מקצוע ועוד.
מעברים צרים הוא סרט דרמה ופעולה ומתח משנת 1990 בכיכובם של ג'ין הקמן ואן ארצ'ר.
עלילת הסרט נפתחת כאשר קארול האניקט (אן ארצ'ר) עדה לרצח בן זוגה במהלך פגישה עיוורת בידי המאפיה.
לעזרתה נחלץ עוזר התובע המחוזי רוברט קולפילד (ג'ין הקמן), יוצא הנחתים שלחם בווייטנאם, הרוצה שתעיד כנגד בכיר במשפחת הפשע.
השניים נמלטים מפני רוצחים שכירים הדולקים בעקבותיהם ועולים על רכבת הנוסעת לעבר קנדה, שם הם נאלצים להתחמק מן המרצחים מתו.
מעבר קוסטרליץ-תולס (מעבר KT) או מעבר ברזינסקי-קוסטרלילץ-תולס (מעבר BKT) הוא מעבר פאזה בחומרים דו-ממדיים שניתן למדל באמצעות מודל XY.
הוא מבטא מעבר ממצב בו ישנן בחומר מערבולות קוונטיות הבאות בזוגות של מערבולת ואנטי מערבולת (מצב "מסודר", בטמפרטורות נמוכות) למצב שבו המערבולות חופשיות (מצב "מבולגן", מעל הטמפרטורה הקריטית).
המעבר קרוי על שם הפיזיקאים העוסקים בפיזיקה של חומר מעובה ואדים ברזינסקי, ג'ון מייקל קוסטרליץ ודייוויד ג'יימס ת'אולס.
מעברי BKT ניתן למצוא במערכות דו־ממדיות שניתן למדל על ידי מודל XY לסריגים.
לאחרונה, המונח הוחל על מוליכות על בעזרת יצירתם של זוגות קופר בהקבלה לזוגות המערבולות.
פרס נובל לפיזיקה לשנת 2016 הוענק בין השאר על מעבר הפאזה לת'אולס, קוסטרליץ ודנקן הולדיין.
מודל הXY הוא מודל לסריג וקטורי דו־ממדי בעל סימטריית או סימטריה מעגלית.
לרוב מערכות כאלו לא עוברות מעבר פאזה רגיל מסדר שני, מפני שהפאזה ה"מסודרת" הצפויה נהרסת בגלל תנודות רוחביות, דהיינו מצבי גולדסטון .
זהו מקרה ספציפי של מה שנקרא משפט מרמין-וגנר במערכות ספין.
המעבר לא מובן מתמטית במלואו, אבל קיומם של שני שלבים במעבר הוכח על ידי מקבראיין וספנסר ב-1977, ועל ידי פרליך וספנסר.
מעברת גדרה הייתה מעברה אשר הוקמה בקרבת המושבה גדרה בשנת 1950 לשם קליטת עולים אשר עלו לארץ ישראל בשנות ה-20 מארצות שונות.
עם סיום קרבות מלחמת העצמאות, הגיעו לארץ גלי עלייה גדולים.
בתחילת שנת 1950 שיכנה הסוכנות היהודית חלק מעולי העלייה ההמונית הראשונה בגדרה.