tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
במיצב 'קריעה' האמנית שורטת את הקיר בצורת המתאר העגול של המבנה וממלאת אותו בקצף פוליאוריתן שמתנפח אחר כך, זה משאיר סימן עכור כמו צלקת נראית ולא נראית.
האמנית מספרת על המיצב: "מקומות כאלה – בלי מים זורמים, עם מקלחות ושירותים הרחק מאזור המגורים, שמוצפים בחורף – מקומות כאלה מכריחים אותך לחיות בקבוצה זרה ובשפה זרה ומחוללים תהפוכות בתא המשפחתי.
ראש המשפחה מנושל לא פעם מתפקידו המסורתי ונעשה תלוי בילדיו או בנציגי השלטון במחנה.
העדר זה של אינטימיות, אובדן השליטה על הזמן והמרחב הפרטיים והבושה הנלוות לכך – כל אלה גורמים לפצע טראומטי המתאחה בצלקת נראית ואינה נראית".
בעבודה שהציגה האמנית במוזיאון הרצליה ב-2005, בנתה האמנית דימוי של הבאראק, יחידת המגורים הבסיסית במחנה היהודים.
המיצב חוסם את הכניסה למוזיאון צריך להיכנס אליו או לעקוף אותו, בסמוך אליו הציגה האמנית בקבוקים ששימשו לבניה של הבאראק במחנה.
בתוך המבנה מוקרן הסרט 'אתם עדי' סרט תיעודי שנוצר על ידי סרטי גבע עבור הסוכנות היהודית וקרן היסוד ב-1963. הסרט נועד לשמש כסרט תעמולה, הסרט בצרפתית היה מיועד לעולים פוטנציאלים מארצות צפון אפריקה, ובאנגלית לתורמים מארצות הברית.
האמנית תרגמה את הסרט אך הכתוביות בעברית מוצגות על קיר אחר בנפרד מהסרט והופכות לעבודה בפני עצמה.
העבודה מבקשת להעלות מחשבות ממרחק של זמן ומקום על הציונות, הישראלים והיחסים הדיאלקטים בין בית, מחנה וזיכרון.
1988–1996תערוכות-חקר עוקבות בנושא עקבות אורבניים ומפות קוגניטיביות (מיפוי מקומות שבהם נמחק הזיכרון):
1995–2005 – תערוכות "אמנות אזרחית" (פרויקטים אורבניים רב תחומיים שעניינם אדריכלות חירון במרחב הציבורי)
1998–2005 על עקירה, פליטות והגירה מבעד למחנה המעבר Le Camp du Grand Arénas (מחנה היהודים), מרסיי.
1998–1999 רצף מיצבים במוזיאון לאמנות עכשווית, מרסיי (MAC):
1998–1999 "הגירה: מות האב" "המחנה כאדריכלות חירום" "טיל החימר כעדות שהיה כאן דבר" "הרעף המהגר" "הנראה והבלתי נראה בזיכרון הישראלי והפלסטיני" "הישרדות" "קריעה".
1999 – "תמסורת" (מיצב) Cittadellarte, קרן פיסטולנו, ביילה, איטליה.
1999–2000 "קו-תפר כאתר הנצחה אלטרנטיבי, ליון-ירושלים", בית הספר הגבוה לאמנויות יפות, ליון.
2000 – "זיכרון הגוף" (מיצב), הגלריה של קיבוץ נחשון.
2000 – "שברים" (מיצב) המרכז היהודי-ערבי, בית הגפן, חיפה.
2001 – חפירה ארכאולוגית במחנה ארנאס, מרסיי, וחשיפת תשתית של "באראק"
2001 – "מערכת היציקה" (ציורים ומיצב) גלריה סטארט-ארט, תל אביב.
2003 – תערוכת וידאו, מרכז לאמנות עכשווית, וילנה, ליטא (הקרנת הסרט 'מחנה היהודים').
2005 – "מחנה היהודים: עקירה, פליטות והגירה", מוזיאון הרצליה לאמנות עכשווית.
2013 – "קפסול", מוזיאון תל אביב לאמנות, תל אביב.
1988 – "חיפה דיוקן פלוס", מוזיאון חיפה, בית האמנים, בית הגפן, חיפה.
1994 – "הערים הסמויות מעין", בית יד לבנים, פתח תקווה.
1997 – "כלות וחתני פרס שטרוק", אגודת הציירים והפסלים בישראל, חיפה והצפון.
2007 – "מתארחים אצל קופפרמן", בית אוסף קופפרמן, קיבוץ לוחמי הגטאות.
2007 – " פרסי משרד המדע, התרבות והספורט לאמנות ולעיצוב 2006, טקס הענקת פרסים ותערוכה", מוזיאון פתח תקווה לאמנות, פתח תקווה.
2007 – "באופן זמני" המרכז הישראלי לאמנות דיגיטלית, חולון.
2009 – " מבנים נכלמים, מבנים נחלמים", מוזיאון אשדוד לאמנות, אשדוד.
1988-1979 אוצרת הגלריה לאמנות, אוניברסיטת חיפה (מתמקדת בנושא מקום, זהות וזיכרון באמנות הישראלית):
1980 – "המיתוס של כנען: השפעות תרבות המזרח התיכון הקדום על האמנות הישראלית בת זמננו".
1981 – "יצחק דנציגר: רישומים ופרויקטים".
1982 – "יהודה מתעורר: מחווה לאברהם מלניקוב, חלוץ הפיסול הארצישראלי".
2006 – פרס עידוד היצירה, משרד המדע התרבות והספורט.
אילנה עדן (נולדה ב-1 במאי 1940) היא שחקנית קולנוע, טלוויזיה ותיאטרון ישראלית.
אילנה עדן נולדה וגדלה בבת ים כאילנה לני קופר.
כשהייתה בת 15 החליטה, בעקבות צפייה בסרט "פיגמליון", כי היא מעוניינת להפוך לשחקנית.
עדן זכתה במלגה ללימודי משחק בבית הספר הדרמטי של הבימה, ואף זכתה בפרס ע"ש השחקן צבי בן-חיים לתלמידה המצטיינת של התיאטרון.
בשנת 1958 הופיעה במחזה "ליזיסטרטה" וכן במחזה "הסוחר מוונציה".
עדן עברה ללונדון, שם ניסתה להתקבל לצילומי הסרט "יומנה של אנה פרנק" אך לבסוף גברה עליה השחקנית מילי פרקינס.
מאוחר יותר, התסריטאי והמפיק סמואל אנגל בחר ללהק את עדן לתפקיד רות בסרטו "סיפורה של רות" של אולפני המאה ה-20. אנגל יעץ לה לעברת את שמה המקורי, קופר, לשם בעל צליל עברי.
לאחר צילומי הסרט, המשיכה עדן בהופעות בסרטי קולנוע וסדרות טלוויזיה בישראל ובארצות הברית.
בשנת 1962 נישאה למחזאי והבמאי נסים אלוני.
בשנת 1966 שיחקה בסרט "מבצע קהיר" בבימוי והפקת מנחם גולן.
עדן נישאה למלחין האמריקאי פרד מיירו, אשר נפטר בשנת 1999. לשניים נולדו 3 ילדים.
אילנה ורד (נולדה ב־6 בדצמבר 1943 בתל אביב, ישראל) היא פסנתרנית קונצרטים ומורה לפסנתר.
אמה הייתה פסנתרנית קונצרטים ואביה כנר.
מגיל 13 עד 15 ורד למדה בקונסרבטואר של פריז, שם הוענק לה את הפרס הראשון לפסנתר עם סיום לימודיה; בין המורים שלה היו ולדו פרלמוטר והפסנתרנית ז'אן-מארי דארה.
היא המשיכה את לימודי המוזיקה שלה בבית ספר ג'וליארד בניו-יורק בהנהלת רוזינה להווין.
בשנת 1961 היא זכתה באודישנים הבינלאומיים של אמני הקונצרטים הצעירים (Young Concert Artists).
ורד הופיעה ברחבי העולם עם תזמורות כמו הפילהרמונית של ניו יורק, הסימפונית של בוסטון, תזמורת פילדלפיה, הסימפונית של שיקגו, תזמורת קליבלנד, הסימפונית של סן פרנסיסקו, הפילהרמונית של לוס אנג'לס, הסימפונית של לונדון, הפילהרמונית המלכותית, הקונצרטחבאו של אמסטרדם, תזמורת שווייץ המערבית, תזמורת NHK של טוקיו, הפילהרמונית של מינכן והתזמורת הפילהרמונית הישראלית.
היא הופיעה כמוזיקאית קאמרית וכסולנית, והתמקדה באטיודים של פרדריק שופן ושל מוריץ מושקובסקי.
ורד גם לימדה כיתות אמן וקיימה לפחות שני פסטיבלים, סדרת Summerfest של אוניברסיטת ראטגרס בניו-גרזי ו-"Music Fest Perugia" בפרוג'ה, איטליה.
היא הקליטה עבור חברת התקליטים דקה בשנות השבעים.
היא ביצעה את ההקלטה המלאה בבכורה העולמית של "15 "Etudes de Virtuosité, אופ.
72, של מושקובסקי בשנת 1970. היא אף הקליטה את חמשת הקונצ'רטים של בטהובן, כמו גם את הקונצ'רטו לפסנתר מס' 2 של רחמנינוב, הרפסודיה של פגניני, קונצ'רטו מספר 21 ו-23 של מוצרט וקונצ'רטו מספר 2 של ברהמס.
ורד התארחה בטלוויזיה וברדיו, כולל הופעות בתוכנית, בוקר טוב אמריקה ובתוכנית של מרב גריפין כמו גם הופעות אורח בתחנות הטלוויזיה הציבוריות (PBS) בארצות הברית וב- BBC בבריטניה.
בשיתוף פעולה עם מפיק הסרטים השווייצרי אדריאן מרתאלר, ורד הכינה סדרה של סרטים עלילתיים שכותרתם "מסתכל על מוזיקה" ("Looking at Music,"), שהוקרנה על ידי ה-BBC, ורשתות הכבלים לאמנות ובידור וערוץ בראבו.
סרטים אלה מופצים כסרטונים ביתיים בארצות הברית.
בשנת 2005 הקימה ורד את Music Fest Perugia, פסיטבל מוזיקה קיצי, המתקיים מדי שנה בפרוג'ה למוזיקאים קלאסיים צעירים, שהפך לפסטיבל בעל שם עולמי.
פסטיבל זה מושך אליו מוזיקאים קלאסיים צעירים מהשורה הראשונה, מכל העולם.
אילנה סטרלין (נולדה ב-1954) היא פסיכותרפיסטית וסופרת ישראלית.
סטרלין (לבית וודובסקי) נולדה בלודז', פולין, לאם ואב ניצולי שואה.
כשהייתה בת שנתיים וחצי עלתה עם משפחתה לישראל במסגרת עליית גומולקה למעברת בת ים.
בילדותה קיבלה חינוך מוזיקלי מגוון, ניגנה בפסנתר ושרה במקהלת צדיקוב.
רק שנים לאחר שעלתה לישראל גילתה סטרלין במקרה במהלך ביקור אצל קרובי משפחה בארצות הברית שמשפחתו הראשונה של אביה נספתה בשואה.
בצה"ל שירתה בנח"ל ובמהלך ההכשרה בקיבוץ דגניה ב' הכירה את בעלה, מוטי סטרלין, בן הקיבוץ.
לאחר סיום שירותה הצבאי החלה ללמוד תואר ראשון בעבודה סוציאלית באוניברסיטה העברית, ולאחר סיום התואר הראשון חזרה להתגורר עם בעלה ובתה הבכורה בדגניה ב'.
כשהייתה בת 23 חזרה לקיבוץ עם תואר ראשון, בעל וילדה.
בהמשך ערכה את עלון הקיבוצים, הייתה עובדת סוציאלית בקיבוצים וניהלה את מחלקת הרווחה של עמק הירדן.
לאחר מכן עבדה בתחנה לבריאות הנפש בתל אביב, ב'עמך' ובתחנת הקיבוצים.
סיימה לימודי תואר שני באוניברסיטת חיפה ובהמשך עשתה לימודי תעודה בפסיכותרפיה בפקולטה לרפואה באוניברסיטת תל אביב.
בסיום הלימודים החלה לכתוב ובשנת 2002, כשנתיים לאחר סיום לימודיה ראה אור ספרה הראשון.
ספרה השני, "החצר האחורית", זכה בפרס קרן כסת.
מתגוררת בחרוצים, נשואה ואם לשלושה.
שוקו חם, הוצאת מודן, 2002
החצר האחורית, הוצאת מודן, 2006. הספר זכה בפרס קרן קסת
פנטזיה בארבע ידיים, הוצאת מודן, 2021.
אילנה מרילס סטוקמן היא סוציולוגית, סופרת ופמיניסטית ישראלית ילידת ארצות הברית.
שני ספריה הראשונים, החוקרים את נושא הזהות המגדרית בקהילה היהודית האורתודוקסית, זכו בפרס הספר היהודי הלאומי.
היא התמודדה ללא הצלחה בבחירות לכנסת ה-23 שנערכו בשנת 2020, כחברה מייסדת במפלגת הנשים "קול הנשים".
נולדה בפלטבוש שבברוקלין, השלישית מבין ארבע בנות שנולדו לגלאדיס (לבית שמלץ) ולמת'יו מרילס, בנקאי השקעות.
סטוקמן למדה בישיבה דפלטבוש, והמשיכה ללמוד מדעי המדינה וחינוך במכללת ברנרד.
היא עלתה לישראל בשנת 1993, וקיבלה תואר שני בחינוך יהודי ודוקטורט בחינוך, סוציולוגיה ואנתרופולוגיה מהאוניברסיטה העברית בירושלים.
קיבלה תואר שני במדעה הסביבה מאונ' תל אביב.
מהמייסדות של עמותת "מבוי סתום", ארגון העוזר לעגונות, ושימשה כראשו בשנים 1997 עד 2002, והפכה למנכ"ל הברית הפמיניסטית היהודית האורתודוקסית בשנת 2012. היא קיבלה תשומת לב תקשורתית בספטמבר 2014, לאחר שגבר חרדי סירב לשבת לידה בטיסת אל על מארצות הברית לישראל.
הייתה מנהלת תקשורת למפלגת הדמוקרטים בישראל 2017-2021.
בשנת 2020 הקימה מפלגת קול הנשים ורצה לכנסת.
החל משנת 2017 היא לומדת להסמכה לרבנות רפורמית בהיברו יוניון קולג'.
אילנה ללצ'וק (נולדה ב-13 ביולי 1971) היא במאית תיאטרון ישראלית, ומורה בכירה למשחק בסטודיו יורם לוינשטיין.
ללצ'וק סיימה תואר ראשון במשפטים והייתה עורכת דין פלילית מצליחה, אך בגיל 31 החליטה לנצל את הכישורים התיאטרליים שהפגינה בהופעותיה בבתי המשפט ועברה ללמוד לימודי משחק בסטודיו של יורם לוינשטיין.
עם סיום הלימודים נבחרה ב-2006 להוביל את המשלחת הישראלית לפסטיבל "אוליב", המפגיש במאים ושחקני תיאטרון מאגן הים התיכון לעבודה על סצנה אחת, המוצגת בגרסאות שונות בפני קהל.
שקט חוגגים - הצגה שהופקה כחלק מהפעילות הקהילתית של סטודיו יורם לוינשטיין.
ללצ'וק ביימה כסטודנטית שנה ג', לצד חברה ללימודים רועי רשף מליח.
השניים עבדו עם נוער בסיכון משכונת התקווה, בשיתוף בית דני ובתמיכת הסוכנות היהודית.
ההצגה נבחרה להשתתף בפסטיבל סתיו תיאטרוני, 2004
טרגדיה של טעויות - בימוי משותף עם רועי רשף מליח, זוכה מקום שני בפסטיבל סתיו תיאטרוני, 2005
חומוס כרוב אדום ועמבה - מחזה פרי עטה של ללצ'וק בהשתתפות קבוצת צעירי שכונת התקווה בהנחייתה של ללצ'וק.
קולו של גורל - מאריה קאלאס, טרגדיה יוונית - מופע יחיד של הזמרת עדי עציון-זק.
מקום לדאגה - תיאטרון תנועה המספר את סיפורם של ילדים שסבלו במהלך ילדותם מהתעללויות קשות ואיבדו את שפיותם, בהשתתפות קבוצת נוער בסיכון.
תיאטרון החאן, פסטיבל סתיו תיאטרוני 2008
ציד המכשפות - עיבוד למחזה של ארתור מילר בשילוב וידאו ארט, בכיכובם של דניאל מורשת ושחקני שנה ג'.
נל גוין - מחזמר על חייה של שחקנית התיאטרון הראשונה בתיאטרון האנגלי.
עבודה נקייה - בימוי למחזה מקורי של מתן בן עמי.
יחסים מסוכנים - מחזה של כריסטופר המפטון בתרגום ועיבוד של אלי ביז'אווי.
אילנה (איליין) רות ברמן הייתה חוקרת בתחום רפואת עיניים, פרופסור מן המניין בפקולטה לרפואה באוניברסיטה העברית בבית החולים האוניברסיטאי הדסה עין כרם, והקימה וניהלה את מעבדת המחקר לביוכימיה של העין.
נולדה והתחנכה כאילנה (איליין) רות סיגל בשיקגו, אילינוי, ארצות הברית, למיני לבית סקס וסמואל סיגל.
היה לה אח אחד, אדווין.
למדה בבית ספר יסודי ובבית ספר תיכון (Hyde Park High School) בשיקגו.
עם סיום התיכון פנתה ללימודים אקדמיים.
היא למדה לתואר ראשון, שני ושלישי בארצות הברית.
בשנת 1943 סיימה תואר ראשון במדעים באוניברסיטת שיקגו.
בשנת 1951 סיימה תואר שני בביוכימיה באוניברסיטה זו.
בשנת 1955 סיימה תואר שלישי באוניברסיטת נורת'ווסטרן באילינוי.
בשנת 1957 לאחר סיום מלחמת סיני, עלתה, ממניעים ציוניים, עם בעלה ועם שני ילדיה הקטנים לישראל.
לאחר עלייתה החלה לעבוד כמרצה בפקולטה לרפואה באוניברסיטה העברית ובחלוף הזמן התמנתה לפרופ' מן המניין.
לאחר עלייתה לישראל הוזמנה ברמן לעבוד בבית חולים הדסה עין כרם על ידי פרופ' יצחק מייכלסון מנהל מחלקת עיניים בבית החולים.
בשנת 1960 הקימה, ובהמשך גם ניהלה, את מעבדת המחקר לביוכימיה של העין.
במהלך עבודתה בבית החולים הכשירה דורות של סטודנטים לרפואה בתחום רפואת העיניים.
נודעה כמומחית עולמית לביוכימיה של העין.
עסקה בחקר מחלות גנטיות ומטבוליות של העין.
חקרה תהליכי מטבוליזם של ויטמין A ואת האפקט של ויטמין E בהגנה על רקמות העין כנגד רדיקלים חופשיים.
בשיתוף עם רופאי מחלקת העיניים של הדסה פתחה שיטות לדיאגנוסטיקה של מחלות עיניים גנטיות.
פרסמה עשרות מאמרים בכתבי עת מובילים ופרסמה בשנת 1991 ספר מחקרים עדכני בתחום: "ביוכימיה של העין" (Biochemistry of The Eye).
בשנת 1979 הקימה את האגודה הישראלית לחקר העין והראיה.
מאבק להשוואת גיל הפרישה של נשים לזה של גברים
לאחר שנתקלו בסירוב נחרץ, גם מארגון "הדסה" העולמית שאליו פנו, הן גייסו למאבקן את פרופ' עו"ד פרנסס רדאי ואת פרופ' ניצה שפירא ליבאי.
הן פנו לבית הדין לעבודה מיוצגות על ידי פרופ' פרנסס רדאי והגיעו בסופו של דבר להסכם פשרה עם הנהלת בית חולים הדסה בדבר השוואת גיל הפרישה של נשים לגיל הפרישה של גברים (65), וקביעת גיל 68 כגיל פרישה למנהלות של יחידות כמותן.
תביעה זו וההסכם היוו פריצת דרך בתחום השוואת גיל הפרישה באוניברסיטאות לנשים וגברים.
המהלך הובל בהמשך על ידי פרנסס רדאי בבג"ץ נעמי נבו, ובעקבותיו נחקק חוק גיל פרישה שווה לעובדת ולעובד, התשמ"ז-1987.
ברמן הייתה שחקנית גולף מצטיינת.
נמנתה עם החברים הראשונים של מועדון הגולף קיסריה, ניצחה בשלל תחרויות, ובשנת 1961 (שנה לאחר הקמתו של מועדון הגולף) הייתה אלופת ישראל הראשונה בגולף.
הייתה נשואה לרב ד"ר מורטון מאיר ברמן (1899–1986, באנגלית: Rabbi Morton Mayer Berman) - רב קהילה רפורמית ותיקה בשיקגו - Isaia Israel (לימים: KAM Isaiah Israel) ופעיל בהנהגה הציונית הכלל-ארצית בארצות הברית.
ד"ר מורטון ברמן היה בעלה השני: היא הגיעה ממשפחה מתבוללת, ולאחר שהתאלמנה מבעלה הראשון בגיל צעיר, החלה לבקר בבית הכנסת ושם הכירה את בעלה לעתיד (הרב ד"ר מורטון ברמן).
הרב ד"ר מורטון ברמן היה הרב הרפורמי הראשון ש"עשה עלייה" לישראל.
לאחר העלייה החל לעבוד בקרן היסוד כמנהל המחלקה לארצות דוברות אנגלית בארגון.
בתה, ד"ר סוזי פישר, הייתה חברת סגל ההוראה בתוכנית לתואר שני - המחשבה הביולוגית - באוניברסיטה הפתוחה.
ברמן התגוררה בשכונת בית הכרם בירושלים.
נפטרה ב-4 בדצמבר 1997, והובאה למנוחות בחלקת הנביאים בהר הזיתים .
אילנה כהן היא רקדנית, כוריאוגרפית, מנהלת אמנותית לשעבר של תיאטרון מחול ענבל.
בשנת 1989 יצגה את ישראל בפסטיבל הבינלאומי מחול בצפון קרוליינה.
שמשה כרקדנית וסולנית בענבל למעלה מ-20 שנה.
ובהמשך, משנת 1996, שימשה כמנהלת אמנותית עמית בלהקה.
ביצירתה האמנותית משלבת כהן בין המסורת של תימן העתיקה לתרבות המערב, והיא נחשבת לממשיכת דרכה של הכוריאוגרפית שרה לוי-תנאי.עבודתה כללה שני צירים - חידוש יצירותיה של לוי תנאי והעמדתן על הבמה למען ועם דור צעיר וחדש שלא ידע את תרבות ענבל ותרבות תימן בישראל.
ובמקביל יצרה יצירות חדשות ללהקה
"קינה", "אם", "חצי גלימת המלכות" ו"סג`רה" עם היוצר שלמה בר.
כהן יצרה לענבל כ-10 יצירות ושלוש הצגות ילדים (טרילוגיה).
הוזמנה להשתתף ב-3 פסטיבלים בינלאומיים לריקוד.
ייצגה את ישראל בצפון קרוליינה (1989), בדרום אפריקה (1997), יפן (2000), בקטעי סולו וביצירותיה .
מעבירה סדנאות בארץ ובעולם, בסמינר הקבוצים, האקדמיה, מגמות מחול ועוד.
2023 - פרס שר התרבות והספורט לאמנים ותיקים על שם אריק איינשטיין.
אילנה קליין (1943 – 13 באפריל 2023) הייתה פזמונאית וסופרת ישראלית, ניצולת השואה.
קליין נולדה ביער לזוג היהודים קופילוביץ, שברחו מהעיירה קורניץ (סמוך לעיר וילייקה בבלארוס) ליערות והתחבאו שם עם הפרטיזנים.
בשנת 1948 עלתה עם הוריה לישראל, ובהמשך נשלחה לקיבוץ תל יוסף, עקב בריאותה הלקויה של אמה.
בקיבוץ גדלה והתחנכה עד גיל 18, ואומצה על ידי משפחת יריב.
עבדה כמורה לחינוך מיוחד, כתבה שירים וספרים.
קליין כתבה שירים מגיל צעיר.
בעת שהייתה חיילת שלחו שניים משיריה למרדכי זעירא שהלחין אותם.
בעקבות זאת הולחנו שירים נוספים שלה שהושרו על ידי זמרים ידועים בישראל.
קליין כתבה את השיר "זה לא סיפור, זו היסטוריה" ששרה עדן בן זקן בינואר 2022, והופץ בפולין במסגרת מסע פרסום על ידי עמותת "חסדי נעמי", כנגד בעלי אינטרס לסלף את עובדות השואה.
מרבית ספריה היו ספרי ילדים.
בשנת 1987 היא הוציאה ספר ילדים בשם "ילד שלי מיוחד".
לאחר שירותה הצבאי נישאה לאליעזר קליין בן ראשון לציון ושם הקימו בני הזוג את ביתם.
נאבקה בסרטן הדם במשך שנים.
קליין הלכה לעולמה ב-13 באפריל 2023 עקב זיהום בריאות.
הותירה אחריה את בעלה, שלושה ילדים ושמונה נכדים.
ילד שלי מיוחד – הוצאת מסדה
בארץ ההפכים – הוצאת תמוז
אשנבים – הוצאת דוד רכגולד, 1991
המתנה הכי יפה בעולם – הוצאת ספר לכל, 2001
ניקה ויון – הוצאת ספר לכל
ילד שעשועים (2 ספרים) – הוצאת רמות, האוניברסיטה העברית
לרוץ אחר קסם המילים (חמש מקראות) – הוצאת חן
קן לשלום – הוצאת חן
אבא של שבת – הוצאת סוכריות
בדמי הליל – הוצאת תל יוסף
שיר געגועים – הוצאת תל יוסף
"מפליג מלח" – לחן: מרדכי זעירא, אתר זמרשת
"נולדה, גדלה, פרחה" – מרדכי זעירא
"פרחה ברוח" – ביצוע: יהורם גאון
"לילד הזה התפללתי", לחן: יוני רועה, ביצוע: איל גולן
"אהובתי בת חמישים" – ביצוע: אביהו מדינה
"חובק עולם" – לחן: יוני רועה, ביצוע: אופיר סלומון
"דמעה" – לחן: מרדכי זעירא
"אל תעירי את החלום" – ביצוע שלומי שבת
"מודה אני" - יעקב שוואקי
אילנה לוין היא שחקנית יהודייה-אמריקאית.
שיחקה בין השאר בסרטים "לנשק את ג'סיקה שטיין", חברים עם ילדים" ו"וידויים של שופהוליק".
לוין, גדלה בטינק, ניו ג'רזי, למדה בתיכון טינק ובאוניברסיטת פורדהם.
היא פיתחה עניין במשחק לאחר שראתה תסריט מונח על דלפק בזמן שהייתה במספרה מקומית בעיירה בה גדלה.
הספרית הפנתה אותה לתוכנית משחק מניו יורק והציעה לה לבדוק את הקורס.
לוין גילמה את אנדריאה ספינלי ב-11 פרקים של סדרת הדרמה הקומית של HBO טאנר '88. בשנת 1988 השתתפה בפרסומת בטלוויזיה וברדיו עבור משקה האנרגיה רד בול.
היא שיחקה את התפקיד של לוסי ואן פלט ב-1999 של המחזה בברודוויי "You're A Good Man, Charlie Brown".
לוין הופיעה גם בברודוויי ב"נשים של ג'ייק", "הלילה האחרון של באליהו" ו"ההר הלא נכון".
היא מנחה את הפודקאסט של אייטונס Little Known Facts עם אילנה לוין.
לוין הופיעה במספר תוכניות טלוויזיה, כולל סיינפלד, NYPD Blue, לויס וקלארק, וחוק וסדר, ובסרטים כולל לנשק את ג'סיקה שטיין, איירה ואבי, חברים עם ילדים, חמש טיסות למעלה, ענק, וידויים של שופהוליק, יומני האומנת, דון פיוטה, סיפורים וכישלון בהשקה.
לוין נשואה לשחקן דומיניק פומוסה ויש להם שני ילדים.
וכאלה ננסי לינסטרום בפרק: "הראשון" 1998, 2005 חוק וסדר עורכת דינו של הקורבן /
אילנה רימלט (24 בפברואר 1939 – 15 ביולי 2016) הייתה אשת חינוך וסופרת ישראלית.
סיפוריה הקצרים התפרסמו בכתבי עת שונים.
במסגרת עבודתה ב כתבה וערכה ספרים ומדריכים למורה בספרות ובלשון עברית ופרסומים בנושא מעורבות הטלוויזיה בחינוך הפורמלי.
מאמרים שלה פורסמו בקשר עין, ירחון ארגון המורים לבתי הספר העל יסודיים.
אילנה רימלט מצוטטת מספר פעמים בספר "שער ראשון: היסטוריה של הטלוויזיה לילדים בישראל 2016-1966" של האוניברסיטה הפתוחה.
אביה נפטר כשהייתה בת שנתיים.
עלתה לישראל עם אמה וסבתה בשנת 1950, בגיל 11. גדלה בקיבוץ מעלה החמישה כילדת חוץ במוסד לעליית הנוער.
למדה תואר ראשון בספרות ומקרא באוניברסיטת תל אביב ותואר שני בחינוך באוניברסיטת תל אביב.
במהלך לימודיה הכירה את דוד רימלט, אז סטודנט למשפטים ובנו של אלימלך-שמעון רימלט.
השניים נישאו והשתקעו ברמת גן.
לבני הזוג נולדו שתי בנות ובן.
בשנת 1974 הגישה עבודת דוקטורט, שכתבה בהנחייתו של פרופסור סידני שטראוס, בנושא: אמון שגורם לחוסר שווי משקל ארגוני כמקור להתפתחות ולשנוי קוגניטיבי.
בעלה, דוד, נפטר בטרם עת מסיבוך בניתוח ב-1982, כשהייתה בת 43.
עבדה כמורה לספרות ותנ"ך בתחילת הקריירה שלה.
בשנות השבעים הצטרפה למחלקה למוסדות חינוך בטלוויזיה החינוכית כרכזת הוראת הספרות בבתי הספר, ושם עבדה עד לפרישתה לגמלאות.
לאחר מכן כתבה את הספר "הודו, בתי ואני" בעקבות ביקור בהודו, שערכה אצל בתה הבכורה וכן את הספר "רגע, מקום" שהוא מקבץ של רשמי ביקור במקומות שונים בעולם.
ב־2001 התגלה גידול סרטני בכליה.
לאחר הסרתו סברו הרופאים שהיא החלימה, אולם ב-2014 התברר שהסרטן נשאר ופיתח גרורות.
אילנה רימלט נפטרה ב-2016 מסרטן ונטמנה בבית העלמין קריית שאול.
הותירה אחריה שלושה ילדים וחמש נכדות.
בשנת 2024 יצא לאור הספר "לאבד רומן", רומן עליו עבדה לפני פטירתה, העוסק במערכת יחסים רומנטית שחוותה בגיל 67 עם גבר בן גילה.
בתה, נויה הייתה גם היא מעורבת בעריכת הספר.
הודו, בתי ואני (תל אביב: הקיבוץ המאוחד, 1995)
טלוויזיה במבחן (אבן יהודה: רכס, 1997)
רגע, מקום: תמונות קצרות ממורדות ההימלאיה עד ארץ האש (תל אביב: הקיבוץ המאוחד, 2003)
סיפור אהבה עם סוף קשור: שלושה סיפורים על כלבים ואדוניהם (ירושלים: כרמל, 2014)
לאבד רומן, הוצאת כרמל, 2024 (הוצא לאור על ידי בתה, נויה)
סיפורים משליים: תדריך למורה למישדרים בספרות לכיתות ג-ו (תל אביב: המרכז לטכנולוגיה חינוכית, 1981)
גלגולו של משל: תדריך למורה למישדרים בספרות לכיתות ג-ו (תל אביב: המרכז לטכנולוגיה חינוכית, 1982) בשיתוף עם רות רביד
דירה להשכיר: תדריך למורה למישדרים בספרות לכיתות ג-ו (תל אביב: המרכז לטכנולוגיה חינוכית, 1983) בשיתוף עם שולמית איתן
מאדאם בובארי: סרטים להעשרת ההוראה בספרות לבית-הספר העל-יסודי: תדריך למורה (ירושלים: המרכז לטלוויזיה לימודית – משרד החינוך והתרבות, 1984)
ספר המעשיות: מדריך למורה (תל אביב: משרד החינוך והתרבות – הטלוויזיה החינוכית הישראלית, 1993) בשיתוף עם תמר אלכסנדר
מספרות העולם: מדריך למורה (ירושלים: הטלוויזיה החינוכית הישראלית, 1994)
כל סיפור וסיפור: תדריך למורה / הילה פורת (תל אביב: המרכז לטכנולוגיה חינוכית, 1976)
גשם יהי!: תדריך למורה למישדרים בספרות לכתות ג-ו / יהודית שטרן (ירושלים: הטלוויזיה החינוכית הישראלית, 1980)
מעשה בנעליים: תדריך למורה למישדרים בספרות / הרצליה רז (תל אביב: המרכז לטכנולוגיה חינוכית, 1982)
מספריים, גנרל ומכנסיים ארוכים: תדריך למורה למישדרים בספרות לכתות ג-ו / איה לובין (תל אביב: המרכז לטכנולוגיה חינוכית, 1982)
אגדות חוני המעגל: תדריך למורה למישדרים בספרות / הרצליה רז (תל אביב: המרכז לטכנולוגיה חינוכית, 1982)
לצפות וללמוד – יוצא מן הכלל / דורית רביד (ירושלים: משרד החינוך והתרבות, 1991)
יחפות: נשים הודיות, מאזנים, כרך פ"ו, גיליון 4 (אב-אלול תשע"ב) עמ' 50–51
ניקולס דניאל מילר , המוכר בשם הבמה אילניום (Illenium), הוא תקליטן, מפיק מוזיקלי ופזמונאי אמריקאי.
ב-20 במאי 2013, הוא הוציא את המיני-אלבום הראשון שלו, Illenium.
ב-14 בינואר 2014, הוא הוציא את המיני-אלבום השני שלו, Risen.
ב-21 ביולי 2015, הוא הוציא, בשיתוף פעולה עם כריסטינה סוטו ו-Said the Sky , את המיני-אלבום השלישי שלו, Painted White.
ב-15 בפברואר 2016, הוא הוציא את אלבום האולפן הראשון שלו, Ashes.
האלבום הגיע בשיאו למקום השישי במצעד אלבומי הדאנס/אלקטרוני, ולמקום ה-19 במצעד ה-Heatseekers.
ב-16 בדצמבר הוא הוציא את אלבום הרמיקס הראשון שלו, Ashes (Remixes).
ב-3 במרץ 2017, הוא הוציא, בשיתוף פעולה עם גריפין ודאייה, את הסינגל "Feel Good".
השיר הגיע בשיאו למקום ה-17 במצעד שירי הדאנס/אלקטרוני.
כמו כן, השיר זכה לתואר פלטינה מ-RIAA ו-ARIA.
ב-7 באוגוסט הוא הוציא, בשיתוף פעולה עם אניקה וולס , את הסינגל "Crawl Outta Love".
השיר הגיע בשיאו למקום ה-30 במצעד שירי הדאנס/אלקטרוני.
ב-21 בספטמבר הוא הוציא את אלבום האולפן השני שלו, Awake.
האלבום הגיע בשיאו למקום ה-106 בבילבורד 200, למקום השלישי במצעד אלבומי הדאנס/אלקטרוני, ולמקום השביעי במצעד ה-Heatseekers.
ב-18 ביוני 2018, הוא הוציא את אלבום הרמיקס השני שלו, Awake (Remixes).
ב-17 ביולי 2018, הוא הוציא, בשיתוף פעולה עם Excision וסאלוש, את הסינגל "Gold (Stupid Love)".
השיר הגיע בשיאו למקום ה-19 במצעד שירי הדאנס/אלקטרוני, ולמקום השמיני במצעד שירי הדאנס/אלקטרוני המסחריים הדיגיטליים.
ב-3 באוגוסט 2018, הוא הוציא את הסינגל "Take You Down".
השיר הגיע בשיאו למקום ה-23 במצעד שירי הדאנס/אלקטרוני, ולמקום השביעי במצעד שירי הדאנס/אלקטרוני המסחריים הדיגיטליים.
ב-25 בינואר 2019, הוא הוציא, בשיתוף פעולה עם בהרי את הסינגל "Crashing".
השיר הגיע בשיאו למקום ה-20 במצעד שירי הדאנס/אלקטרוני, ולמקום ה-14 במצעד שירי הדאנס/אלקטרוני המסחריים הדיגיטליים.
ב-22 במרץ 2019, הוא הוציא, בשיתוף פעולה עם קמרון אלכסנדר , את הסינגל "Pray".
השיר הגיע בשיאו למקום ה-25 במצעד שירי הדאנס/אלקטרוני, ולמקום השמיני במצעד שירי הדאנס/אלקטרוני המסחריים הדיגיטליים.
ב-13 במאי 2019, הוא הוציא, בשיתוף פעולה עם ג'ון בליון, את הסינגל "Good Things Fall Apart".
השיר הגיע בשיאו למקום הראשון במצעד השירים מתחת להוט 100 ולמקום השלישי במצעד שירי הדאנס/אלקטרוני.
כמו כן, השיר זכה לתואר פלטינה כפולה מ-RIAA.
ב-24 ביולי 2019, הוא הוציא, בשיתוף פעולה עם הצ'יינסמוקרס ולנון סטלה, את הסינגל "Takeaway".
השיר הגיע בשיאו למקום ה-69 בבילבורד הוט 100 ולמקום השלישי במצעד שירי הדאנס/אלקטרוני.
ב-16 באוגוסט 2019, הוא הוציא, בשיתוף פעולה עם X Ambassadors, את השיר "In Your Arms".
השיר הגיע בשיאו למקום ה-15 במצעד שירי הדאנס/אלקטרוני, ולמקום התשיעי במצעד שירי הדאנס/אלקטרוני המסחריים הדיגיטליים.
ב-19 באוגוסט 2019, הוא הוציא את אלבום האולפן השלישי שלו, Ascend.
האלבום הגיע בשיאו למקום ה-14 בבילבורד 200, ולמקום הראשון במצעד אלבומי הדאנס/אלקטרוני.
כמו כן, השיר זכה לתואר זהב מ-RIAA.
ב-3 באפריל 2020, הוא הוציא, בשיתוף פעולה עם Excision ו-I Prevail , את הסינגל "Feel Something".
השיר הגיע בשיאו למקום השמיני במצעד שירי הדאנס/אלקטרוני.
ב-15 במאי 2020, הוא הוציא את אלבום הרמיקס השלישי שלו, ASCEND (Remixes).
האלבום הגיע בשיאו למקום החמישי במצעד אלבומי הדאנס/אלקטרוני.
ב-12 ביוני 2020, הוא הוציא את המיני-אלבום הרביעי שלו, Ascend (Tour Edits).
ב-28 באוגוסט 2020, הוא הוציא את הסינגל "Nightlight".
השיר הגיע בשיאו למקום השמיני במצעד שירי הדאנס/אלקטרוני ולמקום ה-15 במצעד שירי הרוק & האלטרנטיביים.
ב-23 באוקטובר 2020, הוא הוציא, בשיתוף פעולה עם טום דה-לונג' ו-Angels & Airwaves , את הסינגל "Paper Thin".
השיר הגיע בשיאו למקום העשירי במצעד שירי הדאנס/אלקטרוני ולמקום ה-23 במצעד שירי הרוק & האלטרנטיביים.
ב-25 בדצמבר 2020, הוא הוציא, בשיתוף פעולה עם דאבין ולייטס , את הסינגל "Hearts on Fire".
השיר הגיע בשיאו למקום ה-11 במצעד שירי הדאנס/אלקטרוני ולמקום ה-35 במצעד שירי הרוק & האלטרנטיביים.
ב-2021, הוא הוציא, בשיתוף פעולה עם טורי קלי, את הסינגל "Blame Myself".
ב-7 במאי 2021, הוא הוצא, בשיתוף פעולה עם ולרי ברוסארד ונורקו, את הסינגל "Sideways", שהגיע בשיאו למקום העשירי במצעד שירי הדאנס/אלקטרוני.
ב-16 ביולי 2021, הוא הוציא את אלבום האולפן הרביעי שלו, Fallen Embers.
האלבום הגיע בשיאו למקום ה-49 בבילבורד 200, ולמקום הראשון במצעד אלבומי הדאנס/אלקטרוני.
ב-15 באוקטובר 2021, הוא הוציא, בשיתוף פעולה עם Thirty Seconds to Mars, את הסינגל "Wouldn't Change a Thing", שהגיע בשיאו למקום ה-14 במצעד שירי הדאנס/אלקטרוני, למקום החמישי במצעד שירי הדאנס/אלקטרוני המסחריים הדיגיטליים ולמקום ה-38 במצעד שירי הרוק & האלטרנטיביים.
ב-27 במאי 2022, הוא הוציא את אלבום הרמיקס הרביעי שלו, Fallen Embers (Remixes).
ב-27 באפריל 2023, הוא הוציא, בשיתוף פעולה עם אבריל לאבין וטראוויס בארקר, את הסיגנל "Eyes Wide Shut".
השיר הגיע בשיאו למקום התשיעי במצעד שירי הדאנס/אלקטרוני, ולמקום ה-27 במצעד שירי הרוק & האלטרנטיביים.
ב-28 באפריל 2023, הוא הוציא את אלבום האולפן החמישי שלו, Illenium.
האלבום הגיע בשיאו למקום ה-42 בבילבורד 200, ולמקום הראשון במצעד אלבומי הדאנס/אלקטרוני.
אילנה סקר (נולדה ב-1959) היא עורכת דין ישראלית, חברה בלשכת עורכי הדין.
החל מ-2015 ולאורך שלוש קדנציות עד פברואר 2024 הייתה חברה בוועדה לבחירת שופטים.
היא סיימה לימודי משפטים באוניברסיטת תל אביב והתמחתה אצל פרופ' דוד ליבאי, שר המשפטים לשעבר.
היא הוסמכה למשפטים ומספר שנים לאחר מכן פתחה משרד בהרצליה ועסקה בביטוח ובדיני נזיקין במשך 27 שנה.
במסגרת ניסיונה צברה ניסיון רב בליטיגציה.
עם בחירתה לוועדה נאלצת לוותר על הופעות בבית משפט.
סקר החלה לכהן בוועדה לבחירת שופטים בינואר 2015 לאחר שנבחרה במועצה הארצית של לשכת עורכי הדין.
בשנת 2015, עוד בטרם נבחר ליושב ראש לשכת עורכי הדין, תמך עורך הדין אפי נוה במינויה של סקר לוועדה למינוי שופטים.
בקדנציה הראשונה בוועדה, עד 2018, היא כיהנה בתפקיד לצד נציג הלשכה עו"ד ח'אלד חוסני זועבי.
ב־2017 נבחרה סקר לקדנציה שנייה.
ב-2018 נכנס נוה עצמו לתפקיד חבר בוועדה למינוי שופטים, לצד סקר.
בנובמבר 2020 נבחרה סקר לקדנציה שלישית בוועדה.
לצידה בוועדה מכהן עו"ד מוחמד נעאמנה שנבחר לראשונה ב-2021 ובשנית ב-2024.
ב-2024 העמיד עמית בכר, יו"ר לשכת עורכי הדין, את סקר כמועמדת לקדנציה רביעית בניגוד למקובל, אך החליט שכהונתה לא תוארך והיא תסיים את תפקידה בפברואר 2024, בתום שלוש קדנציות.
בעלה הראשון של סקר נהרג במלחמת לבנון הראשונה, בקרב עין זחלתא, שבו לחם צה"ל נגד הצבא הסורי.
לאחר מותו נישאה סקר מחדש ליעקב, סוכן ביטוח, והיא אם ל-4 ילדים בוגרים.
סקר רואה בבית המשפט כאחד המובילים העיקריים של שינויים חברתיים.
לטענתה עולם הנזיקין הוא כלי לשינוי חברתי.
לדבריה "באמצעות תביעות נזיקיות של נפגעות עבירות נגד מי שתקף אותן, או באמצעות תביעות נזיקיות בתחום של איכות הסביבה ועוד - ניתן להגיע לשיפור דברים".
ב-2019 נטען בצינור והמקום הכי חם בגיהנום כי אילנה סקר קיבלה תיקי בוררות בשווי 16 מיליון שקלים בשלוש שנות חברותה בוועדה בקדנציה הראשונה שלה.
את התיקים קיבלה מטעם עורך הדין אפי נוה.
סקר הייתה חברת הוועדה לבחירת שופטים בתקופה בה אפי נווה היה חבר בוועדה ויושב ראש הלשכה.
ב-2019 יצאה לאור פרשת מינויי שופטים תמורת שוחד.
סקר מוזכרת בכתב החשדות נגד נוה, כיוון שהוא פנה אליה למנות את השופטת אתי כרייף, אך היא לא הייתה חשודה בפרשה ובכתב החשדות נכתב כי לא ידעה על הקשר האינטימי בין כרייף לנוה.
ב-2020 נטען בכלכליסט כי סקר הכשירה לכאורה את כניסתה של עו"ד צילי נוה, ראש תחום נזקי גוף בכלל ביטוח ואשתו של אפי נוה, למאגר המועמדים לתפקידי שיפוט, אף שנוה נכשלה בקורס מועמדים לשיפוט.
בעקבות הפרסום, הסירה נוה את מועמדותה לשיפוט.
אילנה צור (12 באפריל 1943, רמת גן – 3 בספטמבר 2020 תל אביב) הייתה עיתונאית, אשת רדיו, קולנוענית דוקומנטרית ישראלית, ומייסדת ומנהלת פסטיבל דוקאביב.
אילנה צור (במקור: רגב) נולדה בשנת 1943 ברמת גן, בתם השנייה של הניה-עליזה (לבית שרייבר) ואוטו רגנשרטייף.
אחותה הבכורה, סביונה רוטלוי, כיהנה כשופטת מחוזית, תפקיד בו השתתפה בהרכב ששפט את יגאל עמיר.
כמו כן, רוטלוי הייתה ממקימות נשים עושות שלום ועמדה בראשות ועדת רוטלוי לבחינת זכויות הילד.
אחותה הצעירה של אילנה, אסטר שטרן, היא מאמנת כושר המתגוררת בארצות-הברית.
ב-1965 נישאה אילנה לפרופסור חגי צור, שהיה למנהל המחלקה לכירורגיה פלסטית בבית-החולים תל השומר.
לשניים נולדו שתי בנות: שירי צור-בנון ונגה צור.
בשנות השישים השלימה צור תואר ראשון באוניברסיטה העברית ותואר שני בתקשורת באוניברסיטת בוסטון.
צור עבדה שנים ארוכות בקול ישראל, שם ערכה והגישה תוכניות דוקומנטריות בנושאים היסטוריים וחברתיים.
בתחילת שנות התשעים, צור הגישה את התכנית בוקר טוב ישראל בטלוויזיה החינוכית וביימה כתבות בנושאי תרבות ואמנות לטלוויזיה, בין השאר לתוכנית מבט שני.
החל משנות התשעים, הפכה צור לדמות מרכזית בהתפתחות הקולנוע הדוקומנטרי בישראל.
בנוסף לסרטים שביימה, היא הייתה ממקימות הפורום הדוקומנטרי בישראל ב-1998, ואף נבחרה להנהלה הראשונה שלו יחד עם דורון צברי ומיכל אביעד.
שנה לאחר מכן ייסדה צור את פסטיבל דוקאביב, פסטיבל הקולנוע היחיד בישראל המוקדש כולו לקולנוע תיעודי, שהפך לפסטיבל בעל שם בין-לאומי ולאחד מפסטיבלי הקולנוע הגדולים בארץ.
אילנה צור נפטרה בגיל 77, ביום פתיחת פסטיבל דוקאביב ה-22, ולאחר מאבק במחלה ממושכת.
צור ייסדה את "דוקאביב – העמותה לקידום הסרט הדוקומנטרי בישראל", שארגנה בשנת 1999 את פסטיבל דוקאביב הראשון.
לדברי צור, חשבה להקים פסטיבל דוקומנטרי בישראל לאחר שהציגה את סרטיה בפסטיבלים בעולם, ולאחר שנוכחה שדווקא בארץ סרטים דוקומנטריים אינם זוכים לבמה ראויה:"הסרט השני שלי, 'שנים טרופות', הוקרן בפסטיבל ירושלים, ואז ראיתי לראשונה איך מתייחסים לסרט דוקומנטרי בפסטיבל כללי", היא אומרת.
"קודם כל, מבחינת המיקום", היא מציינת.
"בפסטיבל כללי, הדוקומנטרי בא תמיד בסוף התוכנית.
קודם הסרטים העלילתיים וכל היתר, ורק בסוף הדוקומנטרי.
גם מבחינת שעות ההקרנה והאולמות, תמיד נותנים את הפריים-טיים והאולמות הטובים לעלילתי, והדוקומנטרי נדחק לקרן זווית.
עד היום, הקולנוע העלילתי - בגלל הכוכבים ויחסי הציבור של האולפנים הגדולים בהוליווד - מקבל הרבה יותר משקל מהדוקומנטרי, אף שלסרט תיעודי טוב יש בדרך כלל הרבה יותר צופים, בזכות הטלוויזיה".
(מתוך הארץ, 2010)באותם הימים תעשיית הקולנוע הדוקומנטרי בארץ הייתה בחיתוליה, ובשנה הראשונה דוקאביב כלל 5000 צופים בלבד.
בשנים שחלפו מאז הפך הפסטיבל למוסד מרכזי בעולם הקולנוע הישראלי, התורם להפצת סרטים מהעולם בישראל ולקידום סרטים תיעודיים מקומיים בארץ.
כיום, עם כ-60 אלף צופים, מהווה דוקאביב את פסטיבל הקולנוע הגדול בתל אביב.
במשך העשור הראשון של הפסטיבל ניהלה אותו צור בעצמה.
לאחר מכן שימשה במשך שנתיים נוספות כמנהלת האמנותית שלו.
גם כשפרשה מהתפקיד ב-2010 המשיכה להיות מעורבת בדוקאביב: בשנת 2016 הקרינה בו את סרטה האחרון, ובשנת 2018, בחגיגות ה-20 לפסטיבל, אצרה תוכנית מיוחדת של סרטים מומלצים מהשנים בהן שימשה כמנהלת אמנותית.
תחת ניהולה ארוך השנים הדגישה צור את מקומה של יצירה דוקומנטרית בהארת תהליכים חברתיים בארץ ובעולם – וכך קידמה סרטים שנגעו בנושאים כהגירה, הסכסוך הישראלי-פלסטיני ואקולוגיה.
לאחר מותה סיפרו בנותיה שחזונה היה להפיץ את הסרטים הדוקומנטריים החושפים את המציאות הישראלית גם בפריפריה – ואכן בשנים האחרונות פסטיבל דוקאביב מקיים אירועים גם בגליל ובירוחם.
צור הלכה לעולמה ביום פתיחת הפסטיבל ה-22, שהיה פסטיבל מקוון בשל מגפת הקורונה.
משנת 2022 מוענק פרס על שמה בתחרות 'מעבר למסך', המוקדשת לסרטים ישראלים ובינלאומיים המוקדשים ופועלים לשינוי מציאות חברתית, סביבתית או פוליטית - סגנון הסרטים אותם קידמה צור לאורך שנותיה בפסטיבל.
בשנת 1992 ביימה צור את צעדים, סרט דוקומנטרי קצר שעסק בעולות מאתיופיה בארץ.
הסרט זכה בפרס שני בתחרות בין-לאומית לסרטי ווידאו בפאלו-אלטו, ופתח את הקריירה הקולנועית של צור.
בשנת 1994 יצרה את הסרט התיעודי אלטלנה, שהתחקה אחרי הפרשה בה הופגזה הספינה ופתח מחדש פרשיה כואבת שהושתקה במשך שנים.
תוך שימוש בעדויות נדירות, בין השאר של יצחק רבין, הסרט עוקב אחר מסלול הספינה, החל מהפלגתה מנמל בצרפת ועד להיתקלות בין חיילי צה"ל ואנשי האצ"ל בכפר ויתקין ובחוף פרישמן בתל אביב.
הסרט הוקרן בפסטיבלים בכל רחבי העולם, כמו גם בערוץ 2.
בשנת 2015 חזר הסרט לכותרות כאשר חלקים מתוכו נערכו באופן שגוי ומטעה והוצגו באתר של משרד ראש הממשלה.
בסרטון הערוך, שנעשה ללא הסכמת צור, נאמר שרבין אחראי "לרצח בדם קר של 16 פליטים" על הספינה במהלך מלחמת העצמאות – על אף שאירוע שכזה כלל לא קרה.
צור דרשה להסיר את הסרטון המדובר בשל הסילוף ההיסטורי והפגיעה בזכויות היוצרים שלה.
סרטה הבא של צור, "ישראלה" (1996), היה סרט קצר שהביט על החברה הישראלית מבעד לעיניה של פרה.
בשנת 1997 ביימה את שנים טרופות, שתיעד קבוצת ניצולי שואה קשישים החיים במחלקה הפסיכו-גריאטרית של בית-החולים אברבנאל בין 15 ל-45 שנים.
גם סרט זה הוקרן בפסטיבלים ברחבי העולם, וזכה לציון לשבח בפסטיבל ירושלים.
לאחר שנים בהן התמקדה בניהול הפסטיבל יצרה צור את סרטה האחרון, עיניים כחולות – עיניים חומות (2016), שהיה גם האישי מכולם.
הסרט עוקב אחר זוגות שונים של אחים ואחיות, ומעלה שאלות בנוגע לאהבת אחים.
בסרט עוסקת צור גם בסיפור משפחתי אישי, שהתעורר בעקבות קלטת ואלבום תמונות שאמה הורישה לה.
1994 – אלטלנה (בימוי, תסריט והפקה).
1997 – שנים טרופות (בימוי, תסריט והפקה).
2016 – עיניים כחולות – עיניים חומות (בימוי, תסריט והפקה).
אילנה ריטוב (נולדה ב-26 בנובמבר 1952) היא פרופסור גמלאית לפסיכולוגיה, בית הספר לחינוך באוניברסיטה העברית בירושלים.
ריטוב לבית ברש נולדה בקיבוץ עין חרוד ב-1952, לחוקר האמנות משה ברש ולברטה (לבית גנדלמן).
היא פרופסורית גמלאית לפסיכולוגיה, בבית הספר לחינוך ולימודי קוגניציה באוניברסיטה העברית בירושלים.
מחקריה עוסקים בפסיכולוגיה של קבלת החלטות בדגש על הקשרים חברתיים ובשיפוט.
היא פרסמה למעלה מ-110 מחקרים.
ריטוב עומדת בראש מרכז המצוינות, מחקר אמפירי משפטי בפקולטה למשפטים.
מרכז הבוחן את אופן קבלת החלטות בתחום המשפט.
ריטוב חברה במרכז לחקר הרציונליות, בתוכנית למנהל מדיניות ומנהיגות בחינוך, ובמכון ללימודים מתקדמים, שלושתם באוניברסיטה העברית בירושלים.
ריטוב הייתה יועצת בתוכנית למידתיות בקבלת החלטות שלטונית במכון ישראלי לדמוקרטיה.
אילנה ריטוב נשואה ליעקב ריטוב, פרופסור לסטטיסטיקה וחתן פרס ישראל בחקר הכלכלה לשנת תשפ"ד.
לבני הזוג שלושה ילדים, ונכדים.
אחותה היא עמנואלה ברש רובינשטיין, סופרת וחוקרת בתחום מדעי הרוח, פרשנות תרבותית של הנאציזם והשואה.
אחיה הוא שבתאי ברש נוירופסיכולוג, פרופסור אמריטה במכון ויצמן למדע.
אילנה נוימן (בספרדית: Ilana Neumann), או בשמה המלא אילנה נוימן דה אזאר (Ilana Neumann de Azar; נולדה ב-1968 או 1969), היא פוליטיקאית ומשפטנית דומיניקנית.
נוימן נולדה בסוסואה לאבי נוימן (בנו של פליטים יהודים ממלחמת העולם השנייה, שהיגרו לרפובליקה הדומיניקנית; גם אזרח ישראלי) ולנייבס הרננדס, שניהם ילידי סוסואה.
היא נשואה לסיראנו אזאר רמירס, שסביו מצד אביו (אריס אזאר ומריה הדד) היו מהגרים לבנונים.
נוימן כיהנה כסגנית ראש עירייה במחוז פורטו פלטה משנת 2002 עד 2010; נבחרה ב-2002 ונבחרה מחדש ב-2006. היא כיהנה כראש עיריית סוסואה, שנבחרה ב-2010, ונבחרה מחדש ב-2016.
נוימן היא האישה הראשונה ממוצא יהודי שנבחרה לראשות עיר ברפובליקה הדומיניקנית.
חנה דְרֶזְנְר-גת (נולדה ב-17 בספטמבר 1947), הידועה יותר בשם הבמה "אִילָנִית", היא זמרת ישראלית.
מחזיקה בשיא הזכיות בתואר "זמרת השנה" בישראל שבע פעמים ברצף.
אילנית היא אחת הזמרות הפופולריות ביותר בישראל מאז סוף שנות השישים.
היא הקליטה יותר מ-600 שירים ויותר מ-30 אלבומים רבי מכר.
היא הזמרת הראשונה שייצגה את ישראל באירוויזיון (ב-1973) עם השיר "אי שם" וזכתה במקום הרביעי.
היא זכורה כחלק מהצמד "אילן ואילנית", יחד עם שלמה צח ("אילן"), שהיה בעלה עד שנת 1973. אילנית ייצגה את ישראל גם באירוויזיון 1977 עם השיר "אהבה היא שיר לשניים".
בין להיטיה נמצאים שירים רבים שהפכו לנכס צאן ברזל בזמר העברי: "כבר אחרי חצות", "רינגולי", "בשנה הבאה", "ללכת שבי אחרייך", "שיר של יום חולין", "אהבתה של תרזה די מון" ועוד.
נולדה בתל אביב בשם חנה דְרֶזְנְר, להוריה צילה וטוביה, ניצולי שואה שעלו מפולין.
משפחתה היגרה לברזיל בהיותה בת חמש, ושם היא נקשרה למקצבים דרום-אמריקאיים.
התגלתה בתחרות כישרונות צעירים ב-1962, שבה זכתה במקום הראשון.
למדה בבית־הספר התיכון תלמה ילין.
אילנית השתתפה בפסטיבלים רבים בישראל ובעולם ובתחרויות האירוויזיון.
במהלך הקריירה העשירה שלה הופיעה באולמות החשובים בעולם, בין היתר בפסטיבלים בטוקיו ובאתונה, והספיקה להקליט במספר רב של שפות (בהן: אנגלית, פורטוגזית, ספרדית, צרפתית, סווהילית, יפנית וגאורגית).
אילנית הרבתה לשתף פעולה עם צמד הכותבים אהוד מנור ונורית הירש, והפכה רבים משיריהם ללהיטים, כמו "בשנה הבאה" ו"ללכת שבי אחרייך".
היא הוציאה יותר משלושים אלבומים, רבים מהם אלבומי זהב.
זכתה לכמה וכמה ספיישלים טלוויזיוניים, ובהם התוכנית הראשונה שצולמה בצבע בישראל, בשנת 1973 בבימויו של ראלף ענבר.
היא התבלטה בשירי פופ קלילים ובשירי ארץ-ישראל.
"סמלה המסחרי" היה שערה הבלונדיני הארוך (הסמל הקודם היה צמות).
תחילת דרכה בצמד "אילן ואילנית"
שלמה צח, לימים בעלה, ביקש ממנה להצטרף אל שלישייה שהקים בשם "גידי, צח וחנה", אך זמן קצר לאחר מכן פרש גידי בריקמן, ואילנית וצח נותרו כצמד בשם "אילן ואילנית".
האלבום הראשון של הצמד, שנקרא בפשטות "אילן ואילנית", הופק ב-1966. שניים משיריו, "לכל אדם כוכב", שכתב גלעד בן ש"ך, ו"בואי סניורינה", שכתב חיים קינן, הפכו במהירות ללהיטים שצעדו זמן רב בראש מצעד הפזמונים.
הצמד זכה להצלחה גדולה מאוד בשנות השישים בישראל ובעולם וייצג את ישראל בפסטיבלים בינלאומיים; רק מאוחר יותר התברר לחנה ששם הבמה שלה "אילנית" הוא שם של צפרדע, אבל זה לא הפריע לה, ובשיא הצלחתם, לפחות תשעה זוגות של תאומים נקראו "אילן ואילנית".
ב-1968 פרסמה אילנית את שיר הסולו הראשון שלה, "כבר אחרי חצות" (עמוס אטינגר/נורית הירש), שנכלל בתקליטון של "אילן ואילנית" שנקרא "בוא ונשתגע בחולות".
הופעתה של אילנית בפסטיבל הזמר והפזמון 1969 נחשבת הופעת הסולו הראשונה שלה על הבמה.
היא ביצעה את "שיר בארבעה בתים" (אהוד מנור/נחום היימן), אך לא זכתה בתחרות.
על אף זאת השיר עצמו זכה להצלחה.
בשנות השבעים הייתה אילנית אחת הזמרות המצליחות ביותר בישראל.
בין השנים 1971 ל-1977 זכתה שבע פעמים רצופות בתואר "זמרת השנה" במצעד הפזמונים העברי השנתי של קול ישראל, ועד היום היא הזמרת עם מספר הזכיות הגבוה ביותר בתואר.
בפסטיבל הזמר והפזמון 1970 זכתה במקום השלישי עם השיר "אהבתה של תרזה דימון" ("מול חלונך וגם מול חלוני..."), שהלחינה נורית הירש למילים של לאה גולדברג.
ב-1971 זכתה במקום שלישי בפסטיבל זמר בינלאומי באתונה, עם השיר "ושוב אתכם", שיצרו דודו ברק ונורית הירש.
באותה שנה זכתה בפסטיבל הזמר והפזמון 1971 עם השיר "רק הירח" שנכתב על ידי שמרית אור, הולחן על ידי דני עמיהוד ועובד על ידי אלכס וייס.
ב-1972 יצא אלבום הסולו הראשון של אילנית, "אילנית".
בין שיריו המוכרים היו "פעם לאהוב", "לאורך השדרה שאין בה איש" ו"בפרוט נבל ועוגב".
אילנית נבחרה להיות הזמרת הראשונה שתייצג את ישראל באירוויזיון 1973 שנערכה בלוקסמבורג עם השיר "אי שם", שכתבו אהוד מנור ונורית הירש.
השיר הגיע למקום הרביעי בתחרות, הישג מכובד למדינה שמשתתפת בתחרות בפעם הראשונה.
הופעתה של אילנית הייתה עם שמלת פסים, הקדימו את השיר אן מארי דוד, המוסדדס מספרד וקליף ריצ'רד.
השיר נכלל באלבום הסולו השני של אילנית, שיצא באותה שנה, וכלל גם להיטים כ"ללכת שבי אחרייך" ו"אחיי גיבורי התהילה", שנכתבו שניהם בעקבות מלחמת יום הכיפורים.
ב-1974 זכתה במקום השני בפסטיבל הזמר הבינלאומי בטוקיו עם השיר "שירו שיר לשמש".
באותה שנה השתתפה בפעם הרביעית בפסטיבל הזמר והפזמון עם השיר "אם ייפול הכוכב שלי" שזכה במקום השני.
את השיר שרה בליווי עוזי חיטמן ויגאל חרד.
באותה שנה נבחנה לתפקיד גילה זוהר בסרט "צ'רלי וחצי" אולם לא זכתה לבסוף בתפקיד.
ב-1975 יצא אלבומה "טיול לילי ושירים אחרים שאני אוהבת", ובו גרסאות כיסוי לשירים עבריים ישנים.
ב-1976 השתתפה אילנית ב"חגיגת הזמר העברי", שבה ביצעה את השיר "שיר של יום חולין" ("אם יש בי מיתרים..."), שכתבה רחל שפירא והלחין יאיר רוזנבלום.
השיר הפך לאחד מלהיטיה הגדולים ביותר.
הוא נכלל באלבומה "תקליט מס' 20 במקצב ברזילאי ובשירים נבחרים", שיצא באותה שנה, וכלל גם את השירים "ארץ" ו"אל תשמעי לקול ליבך".
ב-1978, אילנית הוציאה את "רגשות מעורבים", אלבום אולפן אשר כלל, בין היתר, את הלהיטים שכתב אהוד מנור, והלחינה ועיבדה נורית הירש - "הנה ימים באים" ו"הנה בא השלום", ברוח הסכם השלום בין ישראל למצרים.
כמו כן הצליחו ממנו גם השירים "תבורכי" ושיר הנושא.
בסוף 1979 הוציאה את השיר "היי דנה", בעיבוד דיסקו של קובי אושרת, למילים של חיים קינן, ולחן של שוקי לוי.
לשיר אף הופקה גרסה באנגלית בשם "Hey Mama", שיועדה לשוק הבינלאומי.
בשנת 1977 התבקשה אילנית לשוב ולייצג את ישראל באירוויזיון 1977. נכתבו מספר שירים לקראת התחרות, בהם "נסיך החלומות" ("ולנטינו") (שמרית אור/קובי אשרת), אך הוועדה בחרה בסופו של דבר בשיר "אהבה היא שיר לשניים" (עדנה פלג/אלדד שרים), שהגיע רק למקום ה-11 בתחרות אך עדיין זכה להצלחה.
עוד שיר שנכתב לאילנית עבור התחרות היה "הנה הלילה" (מילים: אליעוז רובין, לחן ועיבוד: רוני וייס) זכה גם כן להצלחה, ודורג במקום ה-18 במצעד הפזמונים השנתי תשל"ז של רשת ג'.
בתחילת שנות ה-80 התמקדה אילנית בעיקר בשירים בעלי גוון "לאומי" דוגמת "בללייקה" (שהוקדש ליהדות הדממה והיה אמור להיות מבוצע על ידי ירדנה ארזי), "שיר על נחלים" ו"חלק בעולם".
ב-1980 יצא אלבום אוסף כפול של אילנית בשם "ארבעה צדדים".
באלבום נכללו גם מספר שירים חדשים, שמהם הצליחו השירים "אני לא מאמינה", "פעם בשנה" (את שניהם כתבה שמרית אור והלחין קובי אשרת) ו"חמסין של ניסן" (אותו הלחין שייקה פייקוב למילותיה של לאה גולדברג).
בסוף 1981 יצא אלבומה "אל הדרך", מתוכו הצליחו שיר הנושא, שכתבה שמרית אור והלחינה נורית הירש, "נחמה", שהלחינה הירש למילים של רחל שפירא, "בשביל אל הכפר", שכתבה אור והלחין אשרת ו"עד עולם" שכתבה אור והלחין הנרי ברטר.
ב-1985 יצא אלבום אוסף של אילנית באותו שם, שבו נכלל השיר "בללייקה", שכתב יורם טהרלב והלחין קובי אשרת.
בשנת 1986 השתתפה בפרויקט מיוחד שהופק בסגנון שירי הצדקה "We Are The World" ו-"Do They Know It's Christmas?" שבו נאספו מיטב האמנים הישראליים ושרו את השיר "עם אחד שיר אחד", שהכנסותיו הוקדשו לנכים ומוגבלים.
באותה שנה הוציאה יחד עם הדודאים את "הנחמה היחידה".
באלבומה "סרט בשחור לבן" מ-1987 בלטו מלבד שיר הנושא גם השירים "רק בינתיים", "קחי נשימה", "חלק בעולם", שהוקלט למשדר ה"ליביתרום" של קרן לב"י, וכן השיר "חבר", שתיאר את געגועיה לתקופת "אילן ואילנית".
בשיר עצמו נמצאים רמזים לשירים מסוימים של הצמד.
קובי אושרת עיבד והפיק מוזיקלית את מרבית שירי האלבום, לצד נתן כהן שעיבד שני שירים מתוכו.
בשנות ה-80 ביצעה אילנית את שירי הפתיחה של סדרות הטלוויזיה לילדים הפופולריות של התקופה: "פרפר נחמד", "בבית של פיסטוק", "הלב", "הקוסם מארץ עוץ" ו"טאו טאו".
לקראת סוף שנות ה-80 החלה הקריירה שלה לדעוך, והיא חדלה לנפק להיטים.
ב-1991 הוציאה אילנית את האלבום "בוא נתחיל מבראשית", שהיה חריג בנוף אלבומיה.
משירי האלבום, שרובו היה בסגנון הפופ, הצליחו "זמן שחלף" (שבוצע בעברית ופורטוגזית), "ארץ נהדרת" (מילים: ברוך פרידלנד, לחן: הנרי בראטר), "בוא נתחיל מבראשית" (מילים ולחן: ברוך פרידלנד), ו"גן הסתיו" (מילים: דודו ברק, לחן: יאיר רוזנבלום).
הרצועה הפותחת את האלבום היא מחרוזת להיטים של אילנית בשם "עוד תראה עוד תראה".
באותה שנה יצא "21 הלהיטים הגדולים של אילנית", האוסף הראשון של אילנית שיצא על גבי דיסק.
האוסף "כבר אחרי חצות - אוסף שירי אהבה" מ-1994 כלל את מיטב להיטיה של אילנית העוסקים באהבה, רובם נכתבו על ידי משוררים ידועים.
באלבום נכללה גם גרסה מחודשת של אילנית לשיר "חייך וחיי" של בועז שרעבי.
בשנת 1995 אילנית סגרה מעגל והוציאה את אלבום האולפן "חלום ברזילאי", שהכיל גרסאות בעברית לשירים ברזילאים מוכרים.
באלבום זה חזרה אילנית לשתף פעולה עם אהוד מנור, שיצר את הנוסח העברי לשירים, ועם המוזיקאי קובי אשרת.
בין השירים הבולטים: "אסור לסמבה למות", "שתי מזוודות בחושך", "חמישי-שי-שבת" ו"על פני האדמה".
באותה שנה יצא אוסף הנקרא "נאסף תשרי, אוסף מס' 3", שרובו לא מרכז את להיטיה הגדולים, אלא יותר שירים מאלבומיה משנות השבעים והשמונים.
ב-1999 יצא אלבום אוסף של אילנית הנקרא "כך היה כך יהיה", והוא מורכב מחמישה תקליטורים.
נכלל בו שיר חדש בשם "המלאכים הולכים על בהונות" (מילים: רחל שפירא, לחן ועיבוד: נורית הירש).
בעשור הראשון של המאה ה-21 הופיעה לצד נורית הירש במופע משותף, וכן במופע "חמש הדיוות" לצד ירדנה ארזי, רותי נבון, שלומית אהרון ומרגלית צנעני.
המופע המשותף עם הירש הוביל להוצאת האוסף "הנה ימים באים", המאגד להיטים של אילנית שהולחנו על ידי הירש.
האוסף נפתח בגרסה מחודשת מ-2003 של "רק בינתיים".
באפריל 2008 הוציאה את האלבום "ישראלית", בהפקתו של תומר הדדי, הכולל 10 שירים העוסקים בתרבות הישראלית (או "ישראליות").
משתתפים בו יוצרים ותיקים: רחל שפירא, נורית הירש, דודו ברק, יואב גינאי, שייקה פייקוב, וחיים קינן, לצד יוצרים צעירים: תומר הדדי ועמית צח, בנם של שלמה צח והזמרת אילנה אביטל.
טרם צאתו, יצאו מהאלבום הסינגלים "ישראלית", שכתבו דודו ברק ותומר הדדי, "ארץ החידות", שכתב יואב גינאי והלחין הדדי ו"הענבים ממש טובים הקיץ" (חיים קינן/נורית הירש).
לאחר צאת האלבום יצא הסינגל הרביעי מתוך הדיסק - "כביריה" שכתבה רחל שפירא והלחין תומר הדדי.
במקור - השיר בוצע בלחן שונה על ידי יהודית תמיר, וחודש גם על ידי אבי סינואני.
באלבום נכללה גם גרסה מחודשת לשיר "ללכת שבי אחרייך".
בספטמבר 2008 יצא אוסף כפול של אילנית מסדרת "המיטב" של חברת NMC.
בשנת 2009 הופיעה אילנית בתפקיד אורח בטלנובלה "חשופים" כמגדת עתידות.
בשנת 2012 השתתפה בעונה השביעית של תוכנית המציאות "רוקדים עם כוכבים" בערוץ 2, אך פרשה בשל בעיות רפואיות בגב וברגל, שנגרמו עקב מחלת העקמת.
באוגוסט 2013 הוציאה את השיר "ריקוד חדש" למילים של יואב גינאי, לחן של תומר הדדי, ועיבוד של נדב ביטון.
באוקטובר 2018 הוציאה את השיר "המחשבה על המים", שכתבה רחל שפירא והלחין תומר הדדי.
בשנת 2019 הופיעה באירוויזיון 2019 בישראל בחלק האומנותי, בביצוע השיר "אי שם"
באוקטובר 2020 הוציאה עם להקת רוקפור גרסת כיסוי לשיר "שיר של אחרי מלחמה" במסגרת מיזם צו השעה.
בספטמבר 2020 מופע הוקרה: אילנית חוגגת 70 עם המדינה - מופע יום הולדת חגיגי לאילנית
ביולי 2021 יצא לאור "שיר גיל", דואט משותף של אילנית עם הזמר טל סונדק.
את השיר כתב אהוד מנור והלחין קובי אשרת.
השיר יצא לכבוד יום הולדתו ה-80 של מנור.
באוקטובר 2022 לקחה אילנית חלק בספיישל הטלוויזיוני "מחווה לדנה אינטרנשיונל", ששודר לרגל ציון 20 שנה לארגון הנוער הגאה (איגי) ולקריירה המוזיקלית של הזמרת-יוצרת הישראלית דנה אינטרנשיונל.
בשנת 2023, לציון 50 שנה להשתתפותה של ישראל בתחרות האירוויזיון, קבלה אילנית את הכבוד להגיש את הניקוד, מטעם ישראל, בגמר אירוויזיון 2023 בליברפול, אנגליה.
באותו השנה, הוציאה את השיר "אני נושאת תפילה" בצל מלחמת חרבות ברזל.
הסרטון של "אני נושאת תפילה" הועלה לערוץ היוטיוב הרשמי של קובי אשרת.
ב-1985 התפרסם ספר שיריה "(ו)עכשיו כולם ביחד" ועמו שיר הנושא, שהפך להיט ברדיו.
בשנת 1966 נישאה לשלמה צח, ועקב כך לא התגייסה לצה"ל.
בתקופה זו הקימו את הצמד המוזקלי "אילן ואילנית" שפעל עד שנת 1973, אז השניים התגרשו, והצמד פורק.
לאחר מכן החלה בקריירת סולו.
לאחר מכן, נישאה לנחום גת.
מנישואין אלה נולד ב-22 בספטמבר 1975 בנה היחיד עמיחי, שהופיע עימה ב-1984 בקליפ לשירה "אם ובנה", שהופק במסגרת התוכנית "שעה טובה".
בסוף שנות השבעים התגרשה מגת.
לאחר מכן הכירה את אלי טמיר, שלימים הפך לבעלה השלישי.
את בתו של טמיר מנישואיו הראשונים היא גידלה כבתה.
בנובמבר 2018 אילנית וטמיר התגרשו.
מאז 2023 היא בזוגיות עם קלוד דולגיצר.
אילניתיים (שם מדעי: Hylidae) היא משפחה בסדרת חסרי הזנב.
האילניתיים חיים בסביבת צמחייה לחה.
מינים שונים ממשפחה זו נמצאים באזורים רבים בעולם, כולל בישראל (מין אחד), ובעיקר ביערות גשם טרופיים.
במשפחה 34 סוגים ומעל ל-600 מינים.
אורכם נע בין סנטימטר אחד ל-10 סנטימטר.
לאילניתיים צבעי הסוואה – לרוב אפור, ירוק וחום; והם ניזונים מחרקים.
תוחלת חייהם מעל 20 שנה.
חלק ניכר מהמינים במשפחה חיים על גבי עצים (אילנות), ומכאן נגזר השם "אילנית" בעברית.
לפני הרבייה, הזכרים משתמשים בקולות חזקים של קרקורים על מנת לקרוא לנקבות.
המינים במשפחה זו ידועים בדרכים המיוחדות בהן הם שומרים על ביציהם.
בניגוד לדמיון ולדעה העממית, משפחת האילניתיים שונה מבחינה טקסונומית ממשפחת הצפרדעיים.
המין היחיד במשפחת האילניתיים החי בישראל הוא אילנית מצויה (Hyla savignyi).
פלודריאדיים (Pelodryadinae) – בה 4 סוגים
פילומדוסיים (Phyllomedusinae) – בה 7 סוגים
אילניות (Hylinae) – בה 41 סוגים
אַיְלַנְתָּה בַּלּוּטִית (שם מדעי: Ailanthus altissima) ידועה גם בשם אילנטוס או אלנטוס או אלנטה, היא עץ נוי ופליט תרבות נשיר, מהיר צמיחה ממשפחת הסימרוביים (Simaroubaceae).
היא מתנשאת לגובה של 6 עד 12 מ' ועלים מנוצים וענקים ובדרך כלל דו-ביתית (מצויים עצי זכר ועצי נקבה עושי פרי).
מוצאה הטבעי בצפון-מזרח סין ובמרכזה.
בעבר (בשנות העשרים של המאה-20) היה מקובל לנטוע ולשתול אותה בגינות וברחובות ישראל בתור עץ נוי, אך היא הפכה למין פולש חמור עם קצב התפשטות מהיר ונזק משמעותי בגלל צניחה בעושר הביולוגי של המינים המקומיים.
היא מוגדרת כעץ פולש במקומות רבים בעולם: אמריקה, אירופה, אפריקה ואוסטרליה.
בישראל ניתן למצוא אותו לעיתים קרובות לאורך צידי דרכים, בשטחים עירוניים נטושים, במכרות נטושים, ובאזורים אחרים בהם מעט מאוד עצים מסוגלים לשרוד.
איילנתה בלוטית הוא צמח אלרגני (בייחוד בחולי אסתמה) וגורם לדלקות.
בתקופת הפריחה האבקה מתפזרת ברוח.
תדירות האלרגניות לאבקת איילנתה לא נחקרה בארץ, אך באיסטנבול שבטורקיה ידוע עץ זה כאלרגן משמעותי.
מוצאה הטבעי של איילנתה בלוטית היא באזורים הממוזגים של צפון-מרכז סין, דרום-מרכז סין, דרום מזרח סין, מונגוליה הפנימית, מנצ'וריה, טייוואן, טיבט ושינג'יאנג.
בישראל העץ נפוץ באזור ירושלים ובאזור החוף.
איילנתה בלוטית היא עץ מהיר צמיחה וקצר חיים (אורך חיים הממוצע כ-50 שנה), שביר ופגיע מפצעי גיזום.
היא דו-ביתית (מצויים עצי זכר ועצי נקבה עושי פרי) ומתרבה באמצעות זרעים, חלקי שורשים וסורים מהשורשים, המגיעים עד למרחק של כ-15 מהגזע.
היא מתחדשת במהירות לאחר כריתה.
בפרק זה מובאים התכונות הרבות, שבהם ניחנה איילנתה בלוטית, שהופכות אותה לעץ נוי ותרבות מועדף ומנגד לעץ פולש.
איילנתה בלוטית מלבלבת מסוף מרץ ומכוסה עלווה עד תחילת דצמבר.
פריחתה מסוף פברואר עד תחילת ספטמבר.
פרי ירוק יופיע מסוף אפריל ופרי בהפצה מתחילת אוגוסט עד אמצע נובמבר.
היא גדלה באזורים המקבלים משקעים של 500 מ"מ בשנה ובטמפרטורות נוחות, אבל היא עומדת היטב בתקופות יובש האופייניות לאקלים הים-תיכוני ובנוסף היא עמידה לקור של מינוס 20 מעלות צלזיוס.
היא גדלה על רוב סוגי הקרקעות: חומציות (עד pH< 4.1) ובסיסיות, רדודות ועמוקות, חוליות ומלוחות.
היא אחד הצמחים העמידים ביותר לזיהום אוויר ולחומציות הקרקע.
הזרעים נוצרים כבר 3 עד 5 שנים לאחר הנביטה.
פרט בוגר יכול ליצור בין 325 אלף למיליון זרעים בשנה המופצים ברוח ובמים ומנביטים עצמם בקלות.
שהיית הזרעים במים מגבירה את הנביטה.
הזרעים נתונים בתוך כנפיים שתוך סיבוב סביב ציר האורך שלהן מואטת הנפילה ועל כן הוא עשוי להינשא בעזרת משב רוח למרחק ניכר.
חיוניות הזרעים נמשכת כשנה בלבד.
האיילנתה הבלוטית מסנתזת חומרים כימיים אללופתיים, המעכבים את צמיחתם של מינים מקומיים ברדיוס של כ-5 סביב העץ.
נראה שמינים הנחשפים לחומרים אלו מפתחים כלפיהם עמידות עם הזמן; אוכלוסיות שלא נחשפו אליהם הן הפגיעות ביותר.
בשנים הראשונים של עץ צעיר הוא מסוגל לצמוח מטר אחד בשנה ולפתח מערכת שורשים חודרת ואופקית מאוד מפותחת המאפשרת לעץ לעמוד היטב ביובש העונתי של 8 חודשים באקלים הים-התיכוני.
איילנתה בלוטית היא עץ נשיר, מהיר צמיחה וגובהם עד 20 מטרים, ואף יותר במקומות מסוימים בעולם.
הגזע זקוף וגבוהה או כמה גזעים בהירים.
בעצים צעירים חלק ובעצים מבוגרים הוא מקבל תבנית אופיינית.
אין גידול של העדשתיות ניכר עם הגיל.
העלים ענקיים, מסורגים מנוצים בלתי זוגיים, נושאים עד 25 עלעלים דמוי אזמל עד מוארכים, שבשפתם התחתונה של רובם יש 2 עד 4 שיניים גסות בקרבת בסיסם, כל שן בעלת בלוטה גדולה בצידה התחתון בצבע ירוק מבריק (מכאן שמה).
ליתר דיוק, מדובר בתאי אפידרמיס בלוטיים (שלא בצורת שערות)המצויים על פני יותרות מיוחדות בשיני שולי העלה.
הבלוטות מפרישות צוף שמושך נמלים.
הבלוטות משחררות ריח לא נעים, המזכיר במשהו את פריחת החרוב.
הפרחים נראים דו-מיניים אבל חלקם מתפקדים כחד-מיניים (זכריים או נקביים) או דו-מיניים (העצים דו-ביתיים או פוליגמיים) קטנים, ירקרקים, וערוכים במכבדים צפופים בקצה הענף.
הפרחים מייצרים צוף רב ומושכים חרקים רבים.
הגביע בעל 5 עלים קטנים בהרבה מעלי הכותרת.
הכותרת בעלת 5 עלים מפורדים זה מזה בבסיסיהם.
הפרחים הזכריים בעלי 10 אבקנים כפליים ממספר עלי הכותרת ובולטים מהם.
הדיסקוס שבבסיס האבקנים בעל 10 אונות.