tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
נשוב אליכם בעוד 10 דקות".
בצורה זו, במרווחים קצרים של 10 דקות, שודרו ידיעות קצרות שהגבירו את המתח ולעיתים היו סותרות.
זימון האל לאולפני הטלוויזיה הפך אותם למקום מקודש למחצה.
הסיסמאות/הודעות שהופרחו: "2000 טרוריסטים בדרך אל אולפני הטלוויזיה, עזרו לנו!", "מרכזי רחובה ודורובנץ נמצאים תחת מתקפה!", "הטלוויזיה הרומנית - ליבה של רומניה החדשה!", "טור משוריין וממונע מתקדם לכיוון פיטשט כדי לתפוס את המרכז הגרעיני, בית הזיקוק והסכר על הארג'ש", "יורים!
עמדו בשקט!", "אלה אנשי הסקוריטטה", "לא, אלה משלנו!", "רומנים, בואו, התייצבו להגנת הארץ!" ועוד קריאות רבות הפכו את ההתרחשויות לסרט מתח שכל העולם עקב אחריו בנשימה עצורה, עד הוצאתם להורג של הזוג צ'אושסקו.
בהתחלה הקריאות היו עמומות, ללא ציון אויב ברור, אך בהדרגה החלו מציירים את הצבא כגורם חיובי כנגד המשטרה והסקוריטטה השליליים.
בהמשך האויב הפך להיות "הטרוריסטים", שוב, מבלי להבהיר למי הכוונה במילה "טרוריסטים".
בלילה שבין 22 בדצמבר ובין 23 בדצמבר המשיכה הטלוויזיה הרומנית בשידורי המהפכה וגיוס העם כנגד אותם "טרוריסטים".
העם נקרא לצאת לרחובות עם לפידים "כי נשארו כמה שעות של חושך בהן יכולים הטרוריסטים להזיק" (כך גם מקשרים בין ה"טרוריסטים" ובין החושך).
בנוסף לליבוי המהפכה, הושיטה הטלוויזיה הרומנית תרומה נכבדה ליצירתה של סמכות חדשה במקום המשטר הנופל ותחת אורות זרקוריה התגלו בפני הציבור מי שעמדו לקחת את ההנהגה לידיהם.
לאחר הימלטותו של צ'אושסקו מבנין הוועד המרכזי אבדה השליטה ברחבי בירת רומניה.
המוני מורדים פשטו על המשרדים הרשמיים ועשו בהם שמות.
המטרות המועדפות היו דיוקנאות של צ'אושסקו ושל אשתו וגם הספרים שלהם, שהושלכו מהחלונות.
בסביבות השעה 12:00 חודשו שידורי הטלוויזיה ובשידורים הופיעו מהפכנים משולהבים שבישרו את בריחת הדיקטטור.
התפרעויות התחוללו ברחבי רומניה ובאותו זמן נלחמו בנמל התעופה אוטופן יחידות צבא בינן ובין עצמן כשלכל יחידה נאמר שהיא נלחמת בטרוריסטים.
הגנרל ולאד הכריז על כך שרומניה נמצאת במלחמה עם כוח זר (דבר מופרך לחלוטין), הכרזה שלאחריה ניתן היה להפעיל את יחידות הצבא של הפיקוד הצבאי המאוחד.
לאחר המהפכה, בהצהרות בשבועה בפני ועדת החקירה הפרלמנטרית, ניסה ולאד לטשטש את העניין, אך דבריו השתמרו בהקלטה בווידאו.
על רקע זה, התארגנות חזית ההצלה הלאומית, מבנה פוליטי חדש שקיבל לידיו את הנהגת רומניה, נראה בעיני רבים כפתרון מתבקש.
בראש החזית ניצב יון איליאסקו, עסקן קומוניסטי ותיק שסר חינו בעיני צ'אושסקו והודח מההנהגה לפני שנים.
איליאסקו הופיע בשידור טלוויזיה ישיר ונאם נאום ארוך וערוך היטב, נאום בן שלושה חלקים שהשאיר רושם עז.
בחלק הראשון הטיל איליאסקו את האשמה בכל צרות רומניה על ניקולאה צ'אושסקו, שכונה על ידו "האיש הזה ללא ראש וללא לב", בחלק השני העביר מסרים מרגיעים אודות איתורו של גנרל סטנקולסקו והוראות מתאימות שהועברו ליחידות הצבא, הוראות שנועדו להפסקת מעשי האלימות.
בסיום נאומו הוא זימן לשעה 17:00 את כל האנשים האחראים לטיפול במצב, לישיבה במטה המפלגה הקומוניסטית.
על ידי קביעת המקום והזמן הצטייר איליאסקו בעיני הכל כמנהיג המהפכה.
בשטח עדיין היו יריות ונפלו חללים ופצועים במקומות שונים.
את התקריות ייחסו ל"טרוריסטים", כינוי שניתן למי שעדיין נלחם למען המשטר הישן, לא הייתה זהות ברורה של ה"טרוריסטים", אולם האמינו שיש ביניהם שכירי חרב מארצות ערב ידידותיות לצ'אושסקו, לובים, סורים, עיראקים ופלסטינים.
בבראשוב הייתה מסורת של התנגדות למשטר הקומוניסטי, לכן עם פרוץ המהפכה התאספו בנקל כחמשת אלפים צועדים, שפנו אל מוסדות השלטון המקומיים.
אף על פי שצ'אושסקו טרם ברח ואף על פי שהיה איסור על הליכה יחד של יותר מחמישה אנשים, יחידות הצבא, שהיו במחסומי הדרכים, לא ירו על הצועדים ולא ניסו לעצור אותם.
הצועדים הגיעו והנהגת המחוז הסתלקה מהמקום.
גנרל שנשלח מבוקרשט לקח את ההנהגה וחילק נשק לאוכלוסייה האזרחית, כדי להגן על המהפכה.
לא היו תוקפים, אך הסתובבו במקום כאלפיים אנשים מצוידים בנשק, מחציתם חיילים ומחציתם אזרחים.
אזרח אחד, שראה שני צעירים סוחבים משהו כבד (הם סחבו ספסל, כדי להציב אותו בבריקדה שבנו) חשב שהם מובילים מקלע כבד ופתח עליהם באש.
הם לא נפגעו, אך רעש היריות גרם לאנשים נוספים לפתוח באש וכך נהרגו 39 אנשים ונפצעו 82, כמחצית מהם היו אנשי צבא.
בלילה שבין 20 ל-21 בדצמבר קיבל הגנרל יוסיף רוס, מפקד חיל האוויר הרומני, ידיעה שטרוריסטים עומדים לתקוף את נמל התעופה באוטופן.
המקום היה שמור היטב, אך ליתר ביטחון פנה רוס לגנרל גריגוריה גיצה, מפקד הסקוריטטה וביקש תגבורת לשמירת נמל התעופה.
גיצה הקצה למשימה זו 82 צוערי קורס קשר בקמפינה, שנשלחו ב-5:00 בבוקר בשלוש משאיות.
המשאיות, שהיו בדרכן לאוטופן, עברו דרך שלושה מחסומים, שבדקו את זהותן.
אחרי המחסום השלישי, כשהמשאיות עלו על הכביש המוביל לתוך נמל התעופה, נפתחה לפתע אש עליהם משלושה כיוונים שונים.
במכת האש הראשונה נהרגו 22 חיילים ושישה נפצעו קשה.
המותקפים צעקו להפסיק את האש והאש נפסקה משני כיוונים, אך נמשכה מהכיוון השלישי, שם לא שמעו את הצעקות.
בעת המארב הגיע גם אוטובוס הסעות של עובדי נמל התעופה - שמונה נוסעים נורו למוות.
לאחר שהמותקפים הודיעו שהם נכנעים, הם נלקחו בשבי, נקשרו, הוכו ונחקרו בחשד להיותם טרוריסטים.
חייל מבין השומרים זיהה בין השבוים מכר שלו ומכאן כבר היו מוכנים לשמוע ולברר את הנסיבות.
בסיכום נורו למוות 37 חיילים ו-8 עובדי נמל התעופה.
רבים נפצעו ואלה שלא נפגעו הוכו ונחקרו.
אחרי המהפכה הנושא נבדק והועמדו למשפט שלושה קצינים גבוהים, אחד קיבל 8 שנות מאסר ושני האחרים 6 שנות מאסר כל אחד.
בניין משרד ההגנה היה שמור היטב, אולם הגנרל מיליטרו פנה ליחידה המיוחדת ללוחמה נגד טרור וביקש לחזק את הגנת המשרד.
היחידה נענתה ונשלחו 18 לוחמים בשלוש מכוניות משורינות.
בדרך הייתה תקלה במכונית אחת והיא נעצרה.
שתי המכוניות, שהגיעו למשרד ההגנה, הותקפו על ידי השומרים ושמונה לוחמים נהרגו.
הגופות הושארו ברחוב ואספסוף, ששמע על התקפה של טרוריסטים, הגיע כדי לירוק על הגופות ואף להשתין עליהן.
על הגופות ועל המכוניות נכתב "טרוריסטים" וראשו הכרות של אחד הנהגים הוצב על אחת המכוניות עם סיגריה בפה.
כעבור זמן, כשהתבררו הנסיבות, ההרוגים הוכרזו גיבורים והוקם במקום גל עד לזכרם.
הועלו השערות, שזה היה מארב מתוכנן מצד הגנרל מיליטרו, שרצה לנקום במפקד היחידה ללוחמה נגד טרור בגלל חשבון ישן.
ברומניה כבר היו תאוריות קונספירציה ואחת מהן, "הקשר של היהדות והבונים החופשיים", שימש כאמתלה אידאולוגית לשואת יהודי רומניה.
בשנות השישים כשמפלגת השלטון התרחקה מהקו של ברית המועצות הופיעו בעם שמועות, שמנות דם של ילדים נשלחו כעזרה לבני הברית הקומוניסטים בווייטנאם.
כמו כן נפוצו בעם שמועות שגאורגה גאורגיו-דז' הורעל על ידי סוכני ברית המועצות וגם שרומניה פיתחה נשק סודי בעזרת קרני לייזר שיגן עליה ביעילות מפני הרוסים.
אחרי המהפכה הרומנית של שנת 1989, צצו ופרחו תאוריות קונספירציה שונות, שבאו להסביר אותה כהתרחשות מתוכננת ולא ספונטנית.
אחת התאוריות טענה שהיהודים הביאו את הקומוניזם לרומניה והם גם אחראים למהפכה נגד צ'אושסקו ולהוצאתו להורג.
אחת התאוריות התבססה על העובדה שמרבית ההנהגה, שלאחר המהפכה, הגיעה משורות המפלגה הקומוניסטית.
תומכי התאוריה הזאת גרסו שמדובר בקשר של ה-ק.ג.ב., שהפעיל את הקומוניסטים הוותיקים כדי להפיל את המשטר של צ'אושסקו, העצמאי מדי, ולתפוס את מקומו.
וריאנטים שונים של תאוריה זו דיברו על משמר שכירים ערבים שסבב את צ'אושסקו וגם על צבא יתומים שגודל על ידי הזוג צ'אושסקו, יתומים שראו בזוג השליט את הוריהם והיו אמורים להגן עליהם מפני העם.
תאוריה אחרת התבססה על כך שהמהפכה ניצתה בטימישוארה, ביוזמתו של הונגרי אתני, לכן תאוריה זו טענה שמדובר בקשר הונגרי שנעזר בסוכנים מהמערב או מה-ק.ג.ב., תלוי באיזה נוסח מדובר.
תאוריה זו מבליטה במיוחד פרשה סתומה מימי המהפכה בטימישוארה, פרשה בה נעלמו גופותיהם של כמה עשרות הרוגים, מה שפתח מבול של ניחושים לגבי מי היו ההרוגים (סוכנים חשאיים שהעלימו את גופותיהם) או אם היו קיימים בכלל (נטען שצילום הגופות בוים בעזרת גופות של מתים רגילים שהמתינו לקבורתן).
התאוריה הפופולרית ביותר טוענת, שסוכנים של הסקוריטטה ואלמנטים מהצבא, שרצו מזמן להדיח את צ'אושסקו, ניצלו הזדמנות, הסיתו את ההמון בפעולות מכוונות והפילו את צ'אושסקו.
מכאן התאוריה מתפצלת לכמה נוסחים, לפי האישים שעמדו בראש הקנוניה או שהקנוניה ניסתה לפגוע בהם.
בין היתר נטען, שניסו להרוג את איליאסקו או לעצור אותו.
בכל התאוריות מככב גנרל סטנקולסקו.
ב-26 בדצמבר 1989, יום לאחר ההוצאה להורג, התכנסה האקדמיה הרומנית והחליטה לבטל את כל אותות הכבוד והתארים שהוענקו לבני הזוג צ'אושסקו.
תואר הכבוד שניתן לצ'אושסקו ב-1978 (Knight Grand Cross of the Most Honourable Order of the Bath) על ידי מלכת אנגליה, הוסר כבר ב-24 בדצמבר, יום לפני הוצאתו להורג.
צ'אושסקו הואשם במשפטו בכך שהעביר מאות מיליוני דולרים לחשבונות פרטיים בחוץ לארץ, אך הוא הכחיש זאת בתוקף.
לאחר מותו נעשו מאמצים כבירים לאתר את הכספים, אולם המומחים לא מצאו דבר והגיעו למסקנה שלא היו רגליים לשמועה, לצ'אושסקו לא היו חשבונות בחוץ לארץ וגם ברומניה לא היה בעל רכוש של ממש, אפילו לא היה לו חשבון בנק, לא לו ולא לרעייתו.
מסקנות הוועדה התקבלו בפרלמנט הרומני וגם חברי הפרלמנט, שדיברו בדיון, התייחסו לצ'אושסקו כאל אדם חסר אמצעים והגון.
הפופולריות של צ'אושסקו בקרב הרומנים גדלה מאוד אחרי מותו, אולי מתוך געגועים לעבר, ואולי בגלל אכזבה מהמנהיגים הנוכחיים.
בסקר שנערך באפריל 2014 ענו הרומנים שאם צ'אושסקו היה חי, הם היו שוקלים בחיוב הצבעה עבורו לתפקיד נשיא המדינה.
מספר התומכים בצ'אושסקו עלה בהרבה על התומכים בכל יתר המועמדים, שהוצעו בסקר.
אמיל ברבולסקו, אחיינו של ניקולאה צ'אושסקו, לשעבר קצין משטרה שבעצמו היה עצור שמונה חודשים שלאחריהם שוחרר ללא אישום, פתח בסקורניצ'שט לציבור הרחב את בית סבו - הבית בו נולד וגדל צ'אושסקו, וב-2007 הציב בכניסה לבית פסל של צ'אושסקו שהרשויות סירבו להציב במרכז היישוב.
במהלך המהפכה הרומנית הוצת מבנה הספרייה המרכזית ותוכנה נשרף תוך השמדת כחצי מיליון ספרים, מפות נדירות וכ-3,700 כתבי יד ביניהם כתבי יד של גדול הספרות והשירה הרומנית.
החל מ-1990 התחילו בבנייה מחדש ובמודרניזציה של הספרייה.
בעקבות פרסום קריאות נתרמו יותר ממאה אלף ספרים ברומניה ו-800,000 ספרים מחוץ לרומניה.
הפתיחה המחודשת נערכה ב-25 ביוני 2007.
על פי פרסומים רשמיים של ממשלת רומניה נהרגו במהלך המהפכה 1290 אזרחים ואנשי צבא.
לפני 22 בדצמבר נהרגו 162 אזרחים, 73 מתוכם בטימישוארה, 48 בבוקרשט ו-41 ביתר רחבי רומניה.
לאחר 22 בדצמבר נהרגו 942 אזרחים ומתוכם 495 בבוקרשט.
במהלך המהפכה נפצעו 3352 אזרחים ומתוכם 1879 בבוקרשט.
לפני 22 בדצמבר היו 1107 פצועים, 604 מתוכם בבוקרשט.
אחרי 22 בדצמבר היו 2245 פצועים, 1275 מתוכם בבוקרשט.
לכוחות הביטחון הרומניים היו 325 הרוגים ו-618 פצועים.
למרות מחקר בלתי פוסק של היסטוריונים ושל אמצעי התקשורת, המהפכה הרומנית לא פוענחה עד סופה והמחלוקות נותרו בעינן.
איש המפתח של המהפכה, גנרל ויקטור סטנקולסקו, הועלה בדרגה והיה חלק מהממשלה שקמה לאחר המהפכה, אך כעבור מספר שנים הועמד למשפט, יחד עם גנרל מיכאי כיצק (Mihai Chiţac), על חלקם בניסיון לדכא את ראשית המהפכה בטימישוארה.
הגנרלים נידונו בשנת 1999 ל-15 שנות מאסר באשמת הריגת 72 בני אדם ופציעת 253, אך מעולם לא נכלאו.
בשנת 2000, בעת שיון איליאסקו חזר לשלטון, התקבל ערעורם ופסק הדין בוטל.
בשנת 2004 התחדשו ההליכים המשפטיים נגדם, אך אירועים שונים עיכבו את ההליכים והמשפט המחודש התחיל רק בשנת 2006. בשנת 2008 אושר סופית פסק הדין והגנרלים נשלחו לכלא.
כיצק שוחרר מסיבות רפואיות בספטמבר 2010 וכעבור חודש וחצי מת.
סטנקולסקו ריצה חמש שנות מאסר ואחריהן שוחרר על תנאי ב-2014.
המשפט החפוז של בני הזוג צ'אושסקו והוצאתם להורג, ללא אפשרות לערר, עדיין טורדים את מצפונם של רומנים רבים ובהם כאלה שהיו מעורבים בהליך.
הוצאת בני הזוג צ'אושסקו להורג והקמת הממשלה החדשה על ידי חזית ההצלה הלאומית לא הצליחה להרגיע את הרוחות.
התסיסה נמשכה, בעיקר בנוגע לתביעה להרחיק מהחיים הציבוריים את כל מי שהיה בעבר חלק מהממסד הקומוניסטי.
המחאות האלה שקיבלו צורה של ניסיונות לשנות את השלטון בכוח, דוכאו בעיקר בעזרת כורים שהובאו לבירה ופיזרו את המפגינים בכוח.
האירועים האלה קיבלו את השמות מינריאדה וגולניאדה.
אירועי המהפכה הרומנית ותוצאותיה השאירו רושם עז על העם הרומני, רושם שבוטא בדרכים שונות ומגוונות.
עדויות של מי שהיו פעילים במהפכה, מחקרים של מי שחקרו את האירועים וזכרונות של אנשים רבים, שהושפעו מהמהפכה וממה שבא אחריה, כל אלה הופיעו בספרים, בכתבי עת, בסרטים אומנותיים ובסרטים תיעודיים.
הוקמו מוסדות להנצחת קורבנות המהפכה, לסיעוד נפגעיה ולענישת מי שפעלו נגד המהפכה.
România (התאחדות 21 בדצמבר נגד רומניה)
על המהפכה הרומנית נכתבו עשרות רבות של ספרים, מרביתם ברומנית, אך יש גם בהונגרית, אנגלית, גרמנית וצרפתית.
מרבית הספרים הודפסו, אך יש גם כאלה שנגישים רק במרשתת.
לשפע הספרים יש שפע של מחברים, אך יש גם מחברים שכתבו, על המהפכה הרומנית, יותר מספר אחד, אפילו חמישה.
1991, Vînătoarea de lilieci (ציידת העטלפים), בימוי דניאל ברבולסקו.
2004, Sindromul Timișoara - Manipularea (סינדרום טימישוארה - המניפולציה), בימוי מריוס ברנה.
2005, 15 (חמישה העשר), בימוי סרג'יו ניקולסקו.
2006, ?A fost sau n-a fost (היה או לא היה?), בימוי קורנליו פורומבויו.
2006, Hârtia va fi albastră (הנייר יכחיל), בימוי ראדו מונטאנו.
2006, Cum mi-am petrecut sfârșitul lumii (איך ביליתי את סוף העולם), בימוי קטלין מיטולסקו.
Videogramele unei revoluții (וידאוגרמות של מהפכה) סרט שנבחר על ידי הטלוויזיה האוסטרית כאחד ממאה הסרטים הטובים בהיסטוריה.
Requiem für Dominic (רקוויאם לדומיניק) , סרט אוסטרי.
המהפכה המקסיקנית הייתה סדרת מאבקים פוליטיים, חברתיים, וצבאיים שהתחוללו במקסיקו בין השנים 1910–1921. היה זה אחד האירועים החשובים ביותר בהיסטוריה המקסיקנית בפרט, ובזו המודרנית בכלל.
המהפכה גבתה את חייהם של יותר ממיליון מקסיקנים, מתוך אוכלוסייה שמנתה 15 מיליון איש ב-1910.
החל משנת 1876 שלט במקסיקו הקאודיו פורפיריו דיאס, מגיבורי מלחמת הרפורמה.
בימי שלטונו, שזכו לכינוי "פרופיריאטו" זכתה מקסיקו לתנופה כלכלית עצומה שבאה לידי ביטוי ביצירת תשתיות, ובעיקר ברשת מסילות ברזל, במאזן הסחר הלאומי, בהשקעות זרות רחבות היקף במדינה, בקידמה ובמודרניות.
יחד עם זאת, מחיר הקידמה היה היעדר חירויות פוליטיות, נישול אינדיאנים מאדמותיהם, והעברת מרבית השליטה על המשאבים הלאומיים לידיים זרות.
כך, למשל, 97% מכלל ההשקעות בכרייה היו זרות, וכך גם 98% מההשקעות בגומי ו-90% מההשקעות בתעשיית הנפט.
95% מכלל האוכלוסייה הכפרית הייתה מחוסרת אדמה, פחות מעשירית מהקהילות האינדיאניות היו בעלי אדמה, בעוד שזרים החזיקו בין 14 - 20 אחוזים מהקרקע ומרבית שטחה של מקסיקו הייתה בבעלותן של למטה מ-1,000 משפחות.
לקראת העשור הרביעי לשלטונו החלו מגזרים נרחבים בחברה המקסיקנית, הן מבחינת הריבוד החברתי והן מבחינת ביזורם הגאוגרפי, לראות במשטר נטל יותר מאשר רווח.
דיאס, באמצעות המשמר הכפרי הידוע לשמצה שסר לפקודתו, נאלץ למשול בכוח הזרוע יותר ויותר.
ידועה מחאת פועלי מפעל הנחושת בקנאנאה, אשר שבתו בשנת 1906 כנגד תשלום משכורות גבוהות יותר לפועלים אמריקאים, שיבוצם של האמריקאים במשרות טכניות וניהוליות, ותשלום במטבעות שונים למקסיקנים ואמריקאים.
שומרי המפעל פיזרו את 3,000 הפועלים השובתים באמצעות סילוני מים רבי עוצמה ולאחר מכן ירו ללא הבחנה אל תוך ההמון, בהרגם עשרות פועלים.
כאשר כשל דיאס בהבאת המשמר הכפרי פנה ויליאם גרין, בעל החברה, לארצות הברית ו-275 חיילי אריזונה ריינג'רס חצו את הגבול וכבשו את העיר.
אולם לא היו אלו הפועלים והאיכרים העניים בלבד שמחו כנגד דיאס, שכן האליטה גם היא התנגדה לסגירותה של המערכת הפוליטית.
על רקע אי נחת ציבורית זו וההתנגדות למשטרו הכריז דיאס בשנת 1908 בראיון שנתן לעיתונאי האמריקני ג'יימס קרילמן (Creelman) כי לא ישתתף בבחירות שיערכו לנשיאות.
בעקבות הכרזתו זו החלו ארגונים פוליטיים ומפלגות שונות לקרום עור וגידים ברחבי מקסיקו.
אחד המתמודדים, פרנסיסקו איגנאסיו מדרו, צעיר משכיל וליברל ובן למשפחת חוואים עשירה ממדינת קואווילה, פרסם את "הירושה הנשיאותית" (La sucesión presidencial), בה קרא להחליף את הדיקטטורה בדמוקרטיה.
דיאס הפתיע את יריביו הפוליטיים כאשר חזר בו מהצהרתו והודיע כי יתמודד בבחירות הקרובות בשנת 1910. על מנת להבטיח את ניצחונו הביא דיאס לפרישתו של ברנרדו רייס, מושל נואבו לאון והמתמודד העיקרי מולו, מהמירוץ, וכך נותר מדרו יריבו העיקרי.
מדרו התמודד תחת "המפלגה נגד בחירה מחדש" וקרא לרפורמה פוליטית ובחירות פתוחות.
ערב הבחירות אסר דיאס את מדרו, אשר צבר פופולריות רבה בקרב הציבור המקסיקני.
תוצאות הבחירות הראו על ניצחון מוחץ לדיאס על פני מדרו (כמליון קולות כנגד פחות מ-200 אלף), מה שהיה, כפי הנראה, תוצאה של מערכת בחירות מושחתת ולא הגונה, פרקטיקה מקובלת באותם הימים במרבית מדינות אמריקה הלטינית.
מדרו נמלט מבית הכלא וחצה את הגבול לארצות הברית, שם החל לתכנן את השינוי הפוליטי הנחוץ למקסיקו.
מדרו גיבש את מצעו הפוליטי בעודו בעיר סן אנטוניו, טקסס, אך מכיוון שרצה להתחיל את המהפכה על אדמת מקסיקו, חצה את הגבול באוקטובר 1910. ב-20 בנובמבר הציג מדרו את משנתו בעיר המקסיקנית סן לואיס פוטוסי בה הכריז על מצעו הפוליטי.
תוכנית סן לואיס פוטוסי קראה להפלת משטרו של דיאס, לכונן דמוקרטיה ומערכת בחירות וכן להשיב לקהילות האינדיאניות את האדמות שנלקחו מהן בשנים שקדמו להכרזה.
תוכנית סן לואיס פוטוסי הציתה את אש המרד, וקבוצות שונות הצטרפו במהרה לכוחות המהפכניים בכל רחבי מקסיקו.
הכוחות המהפכניים היוו, למעשה, קואליציה של קבוצות רבות ועשרות, ואולי מאות, מנהיגים מקומיים, אשר יחדיו שאפו להפיל את משטרו של דיאס.
בהפסקת אש הגיעו מדרו ונציגי דיאס להסכם, שנחתם ב-22 באפריל, בו לא נאמר במפורש כי דיאס יתפטר, אם כי הבטחה זו ניתנה למדרו באופן בלתי רשמי.
שאר מנהיגי ההתקוממות זעמו על התנאים וכפו על מדרו להתעקש על התפטרותו של דיאס והמשא ומתן קרס.
אף על פי כן היסס מדרו מלהגיע להכרעה צבאית מחשש להתערבות ארצות הברית לאור העובדה ש-20,000 חיילי צבא ארצות הברית המתינו במרחק קצר מעבר לגבול.
וייה ואורוסקו לא נשמעו למדרו ופתחו באש על הכוחות הנצורים, ובהסכם סיודד חוארס מיום 21 במאי 1911, הסתיימו הקרבות.
לאחר הקרב הסכים דיאס לפנות את כס השלטון ויצא לגלות בצרפת ב-26 במאי, שם נפטר ב-1915. שר החוץ, פרנסיסקו לאון דה לה ברה (León de la Barra) הפך לנשיא זמני ומדרו אישית אישר את שרי הממשלה וחלק ממושלי המדינות.
שאר מוסדות המדינה ונושאי התפקידים נותרו על כנם.
המהפכנים, לעומת זאת, נדרשו להתפרק מנשקם.
מדרו הפך לנשיאה הזמני של מקסיקו ולאחר מכן, ב-6 בנובמבר 1911, נבחר לנשיא בבחירות כלליות.
בכך תם הפרק הראשון של המהפכה המקסיקנית, אולם אקורד הסיום היה עוד רחוק.
אירועי השנים הבאות הוכיחו את האמת הטרגית באמרה, המיוחסת לדיאס בעת שעלה על סיפון ה"יפירנגה" (Ypiranga), האונייה שנשאה אותו לאירופה, כי "מדרו שחרר את הנמר, נראה אם יוכל לשלוט בו".
המכנה המשותף היחיד של המהפכנים בינם ובין עצמם, היה הרצון להדיח את הרודן מתפקידו, אולם לאחר שצלחו במשימתם נתקלו בקושי רב לארגן את הממשל מחדש לשביעות רצון כל הזרמים.
הדבר גרר מאבק ממושך בין הליברלים, הרדיקלים והאחרים, שנמשך קרוב ל-20 שנים ונחשב לחלק מהמהפכה המקסיקנית, אף על פי שניתן להחשיבו כמלחמת אזרחים לכל דבר.
הוא הודח והוצא להורג בידי ויקטוריאנו הוארטה, גנרל לשעבר של דיאס שנשען על תמיכתו של שגריר ארצות הברית במקסיקו דאז, אך לא בתמיכתו של נשיא ארצות הברית וודרו וילסון.
בהמשך, איבד הוארטה מהפופולריות שלו בשל יחסו הברוטלי כלפי נתיניו ועמו, והודח בידי ונוסטיאנו קאראנסה, ממובילי המהפכה, ב-1915. קאראנסה הכריז ב-5 בפברואר 1917 על כינונה של חוקה חדשה במקסיקו - חוקה שתקפה במקסיקו עד היום.
ייצוב המצב וסיומה של המהפכה
הוא זה שהצליח ללכד את העם המקסיקני ולהובילו בדרך חדשה, תוך ריסון כוחה של הכנסייה הקתולית, הנהגת חירות חברתית יחסית והנחת היסודות למתן זכויות לנשים.
המאבק המפורסם ביותר שהתרחש מאז סיום המהפכה הרשמי בשנת 1921, הוא המאבק בין תומכיה של החברה החילונית ושל הפרדת הדת מהמדינה לבין המתנגדים, שרצו בהחזרת חלק מסמכויותיה של הממשלה לכנסייה הקתולית ובחזרת הכמורה למעמד שהיה לה לפני המהפכה.
המאבק הפך להיות מאבק אלים ב-1926, במלחמת הכריסטרוס והוכרע בשנה שלאחר מכן.
אולם, מרבית ההיסטוריונים לא רואים בקרב זה ובקרבות נוספים שהתרחשו לאחר 1921 חלק מן המהפכה המקסיקנית.
רענן ריין וצבי מדין (עורכים), מקסיקו לאחר המהפכה: חברה ופוליטיקה 1952-1910, מפעלים אוניברסיטאיים, תל אביב, 1998 (מאמרים שונים)
המהפכה הלבנה (בפרסית: انقلاب سفید) הוא כינוי לשורת רפורמות ליברליות שהנהיג השאה הפרסי מוחמד רזא פהלווי באיראן במטרה להפוך את איראן בטווח הארוך למעצמה עולמית כלכלית ותעשייתית חזקה ומודרנית בסגנון מערבי, זאת תוך זמן קצר ככל הניתן ובאגרסיביות רבה.
המהפכה זכתה לכינוי "לבנה" לאור העובדה שדובר במהפכה שהתבצעה ללא שפיכות דמים.
על מנת להעניק לרפורמות לגיטימציה השאה ערך בשנת 1963 משאל עם שבסיכומו 5,598,711 אנשים הצביעו בעד הרפורמות, ו-4,115 הצביעו נגד הרפורמות.
המהפכה הלבנה החלה ב-1963 ונמשכה עד להדחתו של השאה ב-1979 במהלך המהפכה האסלאמית.
רבים רואים ברפורמות אלו גורם ישיר שהביא למהפכה האסלאמית.
חלק ממטרות המהפכה הלבנה היו להוריד מכוחם של בעלי האדמות וליצור בסיס תמיכה בקרב הכפריים, מעמד הפועלים ומעמד הביניים.
הרפורמות שביקש השאה להכיל כללו שיתוף העובדים ברווחי הפרויקטים, עידוד וייזום פרויקטים מסיביים במימון ממשלתי בתחום התעשייה הכבדה, בנוסף להלאמת יערות ושטחי מרעה.
בנוסף, הלאמת קרקעות האליטות המסורתיות, שגרמו לאחרונים לאבד מכוחם.
הרפורמות נגעו בכל תחומי החיים במדינה וכללו:
רפורמות חברתיות – נועדו לבטל את החלוקה הנוקשה למעמדות על ידי הלאמה וחלוקה מחדש של האדמות, ביטול הדפוסים הפיאודליים בחברה ושבירת מונופולים כלכליים.
רפורמות כלכליות – נועדו לנצל את תמלוגי הנפט לטובת פיתוח מואץ של תשתיות לתעשייה ומסחר, פתיחת השוק האיראני להשקעות זרות, במיוחד בתחומי התעשייה והזיקוק, הכשרת כוח עבודה מיומן בתחומי התעשייה ומיכון מואץ של החקלאות.
רפורמות חינוכיות-ערכיות – נועדו לבטל את הנאמנויות המסורתיות למשפחה, שבט, מוצא אתני ודת, ולכלול את כולם תחת זהות לאומית איראנית מאוחדת.
האתוס הלאומי המחודש נוצר על ידי החייאת המורשת האיראנית העתיקה הקדם אסלאמית.
מבחינה חברתית, הרפורמה הרחיבה את זכויות הנשים והפנתה משאבים ומימון רב לחינוך, במיוחד באזורים הכפריים, שכלל הענק תמריצים חומריים לתלמידים מצטיינים וארוחת צהרים חינם לכלל התלמידים בבתי הספר.
הוקם חיל האוריינות בצבא האיראני שמשרתיו נועדו ללמד קרוא וכתוב בכפרים ולמגר את תופעת האנאלפביתיות.
הרפורמה הכילה 19 נקודות, שנקבעו להתפרס על טווח של 15 שנים.
שלב ראשון של המהפכה, כללה שש רפורמות שאושרו במשאל עם בינואר 1963:
רפורמת האדמה ה"פאודליזם": המדינה קנתה אדמות מאדוני האדמות ומכרה אותם לחקלאים במחיר של 30% מתחת לשווי האדמה בשוק עם הלוואה בתנאים מקלים, בריבית נמוכה, שהתפרסה על פני 25 שנה.
רפורמה זו אפשרה לכ-1.5 מיליון משפחות של איכרים, שבעבר היו רק אריסים, לקנות את האדמות אותן עיבדו.
עם זאת בפועל רבים מהכפריים העדיפו לעבור לערים ורק כ-50% מהחקלאים קנו קרקעות.
כשהמוני הכפריים שהגיעו לערים הגדולות, הם שוכנו לרוב בשכונות עוני בעלות תשתיות גרועות במיוחד.
הלאמת היערות ושדות המרעה: ננקטו מספר רב של צעדים לא רק על מנת לפתח את המשאבים הלאומיים ולעצור את הרס היערות ושדות המרעה, אלא גם על מנת להמשיך לפתח ולטפח אותם.
ניטעו יותר מ-9 מיליון עצים ב-26 אזורים שונים.
הפרטת חברות בבעלות ממשלתית: מכירת מניות הממשלה במפעלי ייצור לציבור ולבעלי האדמות הישנים.
רפורמה זו יצרה שכבה מעמדית חדשה של בעלי מפעלים שיכלו לעזור לתעש את המדינה.
שיתוף ברווחים: שיתוף פועלי המפעלים ברווחי מפעלי המגזר הפרטי.
הענקת נתח של 20% מרווחי מקום העבודה לעובדים והבטחת בונוסים על בסיס תפוקה או פיחות גבוה בעלויות הייצור.
הרחבת זכות הבחירה לנשים: הרחבת זכות בחירה לנשים שבעבר לא נהנו מזכות זו.
צעד זה עורר ביקורת על ידי חלק מאנשי הדת השמרנים.
הקמת חיל האוריינות: מגויסים לצבא האיראני שסיימו בגרויות או תארים אקדמאיים יכלו לשרת בחיל האוריינות וללמד קרוא וכתוב בכפרים.
בשנת 1963 שני שלישים מאוכלוסיית איראן לא ידעו קרוא וכתוב, בערים השיעור עמד על שליש מהאוכלוסייה.
עד שנת 1968 הוספו 6 רפורמות נוספות:
הקמת חיל הרפואה: החיל מונה על קידום נושא הבריאות והרפואה באזורים הכפריים והנידחים באיראן.
תוך 3 שנים הוכשרו כ-4,500 קבוצות רפואיות, כשכמעט 10 מיליון מקרים טופלו על ידי החיל.
הקמת חיל השיקום והפיתוח: החיל מונה על לימוד תושבי הכפר שיטות וטכניקות מודרניות לחקלאות וגידול בעלי החיים.
הקמת בתי צדק עצמאיים: הוחלט על מינוי 5 זקני כפר בכל כפר, שיבחרו על ידי תושבי הכפר למשך תקופה של 3 שנים, ויפעלו כבוררים תוך סיוע ביישוב סכסוכים ועבירות קלות.
הלאמת משאבי המים: קידום פרויקטים ומדיניות לחיסכון במים, שכללו בניית סכרים.
מודרניזציה ושיקום עירוני וכפרי: בעזרת חיל השיקום והפיתוח נבנו מרחצאות ציבוריות, בתי ספר וספריות רבים בכל רחבי איראן.
בנוסף הותקנו בשטחים נרחבים ברחבי איראן משאבות מים וגנרטורים חשמליים.
רפורמות חינוכיות: כינון משרד לחינוך גבוה וקביעות תוכנית לימודים ובחינות אחידות לכל מוסדות ההשכלה הגבוהה באיראן.
12 הנקודות של הרפורמה נחקקו על אובליסקים שהוצבו ברחבי המדינה.
עד שנת 1975 הוספו שתי נקודות נוספות:
זכויות העובד להחזיק במניות בתחום התעשייה: הוחלט על הפרטת 99% ממניות החברות בבעלות ממשלתית ו-49% מהמניות החברות הפרטיות ; שתוצענה תחילה למכירה לעובדי החברות עצמן ומאוחר יותר לכלל הציבור.
פיקוח על המחירים: קביעת פיקוח מחירים, כשבעלי מפעלים וחנויות רשת גדולות שעברו על התקנה נקנסו בכבדות, מספר מסוים גם נכלא או שרישיונם בוטל.
סנקציות הוטלו על חברות זרות רב-לאומיות וטונות של סחורות שאוחסנו למטרות ספקולטיביות, הוחרמו ונמכרו לצרכנים במחירים המיועדים שנקבעו.
בשנת 1975 הובל גם קמפיין נגד ספסרות בלתי סבירה.
חוק חינוך חובה ובחינם: נקבע חוק חינוך חובה לכל ילד ובחינם.
בנוסף נקבע והוחל כי כל ילד מגיל גן ועד גיל 14 יזכה לארוחה חינם בבית הספר.
בתקופת הרפורמה שיעור מסיימי בתי הספר היסודיים והתיכונים כמו גם האוניברסיטאות עלה.
לכל סטודנט הוענק פטור מלא מתשלום שכר הלימוד באוניברסיטאות בנוסף לדמי מחייה קבועים, לעידוד הפיתוח וההשכלה באיראן.
כמו כן, הוחלו מספר רב של תוכניות לחילופי סטודנטים כמו מלגות ללימודים בחו"ל.
מזון חינם לאמהות נזקקות: המדינה סיפקה מזון חינם לכלל האמהות הנזקקות ולכל תינוק עד גיל שנתיים.
החלת חוק ביטוח לאומי: החלת חוק ביטוח לאומי לכלל האיראנים.
מערכת הביטוח הלאומי הבטיחה תשלום של עד 100% מהשכר טרם הפרישה בתקופת הפרישה.
קביעת שכר דירה יציב וסביר להשכרת וקניית נכסים למגורים: פקידים מונו על מעקב אחר המחירים והתמודדות מול ספקולטיביות.
מאבק בשחיתות הביורוקרטית: לצורך בחינת העניין הוקמה ועדה מלכותית שהורכבה מנציגי הגופים המנהליים השונים ואנשים בעלי יושרה מוכחת.
באופק של המהפכה הלבנה עמד חזון יצירת חברה ליברלית בעלת משטר נאור על פי עקרון של מונרכיה חוקתית.
בפועל, השאה דיכא את המתנגדים לו והנהיג שימוש בסאוואכ.
ייתכן במטרה להוביל שינוי אמיתי ועמוק תוך שימוש בכוח רב והחלטיות, זאת על מנת למנוע את התנגדות השמרנים והאליטות הישנות.
ברפורמות המהפכה הלבנה ניכר המאמץ המכוון לפגוע באליטות הישנות:
בעלי הקרקעות הגדולים – נפגעו מהרפורמה האגררית שהגבילה את הבעלות על הקרקע לכפר אחד בלבד למשפחה.
חכמי הדת – השאה ניסה לשבור את כוחם בעזרת קידום תהליכי חילון והפרדת הדת מהמדינה, בעיקר בתחומי החינוך והמשפט, שהיו בשליטה כמעט בלעדית של אנשי הדת.
ראשי הבזאר – המונופול שלהם על המסחר בערים הגדולות נשבר לאור פתיחת מרכזי מסחר מתחרים מודרניים מחוץ לערים.
השאה התבסס על תמיכת הצבא הגדול והמודרני שבנה מכספי הנפט ובסיוע האמריקאי, ועל תמיכת המגזר העסקי שגרף הון עצום משגשוגו של שוק הנפט המקומי ומהרפורמות הכלכליות.
האליטות הישנות, ובראשם חכמי הדת (העלמאא'), שחשו שהשאה דוחק אותם לפינה התלכדו לקואליציה משותפת כנגדו.
בקואליציה זאת חכמי הדת סיפקו את האידאולוגיה ואת אמצעי ההפצה של התעמולה כנגד השאה והיו למעשה עמודי התווך של המאבק.
הרפורמה הבולטת ביותר הייתה חלוקת הקרקעות.
הרפורמה הובילה לצמיחה כלכלית מואצת באיראן.
עם זאת, הרפורמה גם הובילה ליצירת מתחים חברתיים חדשים.
מתחים אלו היו למקור לגיוס תמיכה ציבורית נרחבת והעצימו את כוחם של מתנגדי השלטון הדומיננטיים שעשו בהם שימוש.
בנוסף, על רקע המלחמה הקרה, הרפורמה בעלת המאפיינים הסוציאליסטיים הגבירה את חשש ארצות הברית משינוי כיוון באיראן לטובת ברית המועצות.
שילוב גורמים אלו היו למצע שסייע רבות לקץ שלטונו של השאה ב-1979.
העם האיראני שברובו היה שמרני ומסורתי נפגע קשות מניסיונות השאה לשנות אלפי שנות מסורת בהינף יד.
השיא היה בחוק הרעלה, השאה אסר על לבישת רעלה ברחוב.
נשים רבות החליטו להישאר כלואות בביתן משום שלא רצו או לא יכלו להפר את צו המסורת העתיק ולצאת לרחוב בגילוי ראש.אנשי הדת שרצו בהחלפת השלטון מסיבותיהם שלהם, ניצלו את תחושת המרמור הגוברת והטיפו כנגד השאה.
השילוב המסוכן בין דת עממית בעלת מאפיינים משיחיים ומצב סוציו-אקונומי קשה חברו יחדיו ליצור מהפכה עממית רדיקלית שביקשה לבטל את שיטת המשטר הקיים.
המהפכה הקובנית היא סדרת אירועים בשלהי שנות ה-50 של המאה ה-20, שבמהלכה הודח שליט קובה פולחנסיו בטיסטה, ובמקומו תפס את השלטון פידל קסטרו, שהנהיג בה משטר מרקסיסטי.
ראשיתה של המהפכה ב-26 ביולי 1953. באותו היום, תקפו כמאה לוחמי גרילה בהנהגת פידל וראול קסטרו את המחנה הצבאי מוֹנקָאדָה שבסנטיאגו דה קובה.
כשלים תכנוניים הביאו לכישלון המתקפה.
רוב המורדים נהרגו או נלכדו על ידי הצבא.
האחים קסטרו נמלטו מהעיר, אך נלכדו תוך זמן קצר.
פידל, שהגן על עצמו בבית המשפט, נדון ל-15 שנות מאסר וראול ל-13 שנים.
הם ריצו את עונשם בבית סוהר באיסלה דה פינוס.
האחים קסטרו יצאו לגלות במקסיקו, והחלו לתכנן הפיכה.
הם הקימו תנועה בשם "תנועת ה-26 ביולי" (Movimiento 26 de Julio), על שם התאריך בו בוצעה המתקפה על מונקאדה שנתיים קודם לכן.
לתנועה הצטרפו גולים קובנים נוספים, וכן רופא ארגנטינאי צעיר בעל דעות מרקסיסטיות בשם ארנסטו צ'ה גווארה.
פעילי התנועה ערכו אימונים צבאיים, בהדרכתו של אלברטו באיו, ממנהיגיהם הצבאיים של הרפובליקנים בעת מלחמת האזרחים בספרד.
החזרה לקובה ומלחמת הגרילה בסיירה מאסטרה
ב-25 בנובמבר 1956 עלתה קבוצה של 82 אנשי התנועה על היאכטה "גראנמה", ועשו את דרכם לכיוון קובה.
ב-2 בדצמבר הם נחתו בפלאיה לאס קולוראדאס שבחופה הדרום מזרחי של קובה, במחוז אוריינטה.
המיקום לא היה מקרי - בשנת 1895 הגיע לאותו אזור חוסה מארטי, שהוביל את המאבק הקובני לעצמאות מספרד.
לאחר הנחיתה החלו לנוע לכיוון הסיירה מאסטרה, רכס הרים מיוער בו הקימו את מפקדתם.
בדרכם לסיירה מאסטרה נתקלו המורדים בכוחות צבא, שהרגו את רובם.
היתר נמלטו, בקבוצות קטנות, עד שהצליחו להתאחד מחדש.
אותה קבוצה, שכללה את האחים קסטרו, קמילו סיינפואגוס וצ'ה גווארה, הייתה לגרעין הקשה של הנהגת התנועה.
באותה תקופה, הצליח קסטרו להשיג שליטה צבאית באזור, על אף הנחיתות המספרית והתשתיתית.
באמצעות הוצאה להורג של מי שנחשד כתומך בבטיסטה, הושגה גם שליטה פוליטית באזור.
ב-14 במרץ 1958 הטילה ממשלת ארצות הברית אמברגו על כלי נשק.
הדבר השפיע קשות על צבאו של בטיסטה, ובמיוחד על חיל האוויר שלו.
קסטרו דווקא הצליח להשיג אספקה של נשק וציוד תקשורת, חלקו ממקורות בצבא ארצות הברית וממקורות הקשורים ב-CIA.
ב-28 ביוני פתח בטיסטה במבצע וֶרָאנוֹ (שכונה על ידי המורדים "לה אופנסיבה").
כ-12 אלף חיילים, מחציתם טירונים, פשטו על הסיירה מאסטרה, במטרה להכניע את כוחותיו של קסטרו.
ב-31 ביולי, צבאו הקטן של קסטרו (כ-300 איש) כמעט שהוכנע.
בקשתו להפסקת אש נענתה, ושבוע של משא ומתן עקר אפשר לכוחותיו להימלט בחזרה להרים ולהתבצר מחדש.
מתקפתו של בטיסטה נבלמה, ולמעשה נכשלה.
ב-21 באוגוסט יצאו כוחותיו של קסטרו למתקפת נגד.
הם ניצחו בסדרה של קרבות, ושורה של עיירות שנכבשו על ידם, ובראשן גיסה שנכבשה ב-30 בנובמבר, הבטיחו את שליטתו במישורי נהר קאוטו, צפונית לסיירה מאסטרה.
במקביל, כוחות בפיקודם של גווארה, סיינפואגוס וחיימה וגה נעו בשלושה טורים מערבה.
הכוח בפיקודו של וגה נתקל במארב והושמד כמעט לגמרי.
כוחותיו של גווארה התמקמו סביב סנטה קלרה, ואילו כוחותיו של סיינפואגוס צרו על מחנה צבאי ביגואחאי (Yaguajay).
כוח זה, שיצא לדרכו כשהוא כולל 60 לוחמים בלבד (כרבע מכלל כוחותיו של קסטרו), זכה לתמיכה רבה בדרכו, ועד הגיעו ליגואחאי כבר מנה קרוב ל-500 לוחמים.
ב-19 בדצמבר החלה מתקפתו של סיינפואגוס על המחנה.
כוחות הצבא בפיקודו של אבון ליי הצליחו להדוף אותה.
חרף ניסיונות חוזרים ונשנים, תוך שימוש בטרקטור שחומש בקנה בקליבר של 50 מ"מ, וכונה "הטנק", לא עלה בידו של סיינפואגוס להשתלט על המחנה.
בסופו של דבר, ב-30 בדצמבר, אזלה התחמושת שהייתה בידו של ליי, והוא נאלץ להיכנע.
לניצחון בקרב זה הייתה חשיבות מוראלית גבוהה למורדים.
גם הכוח בפיקודו של גווארה צבר תמיכה בדרכו לסנטה קלרה, ועד הגיעו לעיר מנה כ-300 לוחמים.
ב-29 בדצמבר חסמו כוחותיו מסילת ברזל ולכדו בה רכבת עמוסה בחיילים, בתחמושת ובאספקה.
לאחר שרשרת הכישלונות של צבא בטיסטה, המוראל של חייליו היה ירוד והמוטיבציה שלהם הייתה נמוכה.
בעקבות ההפסדים הרצופים ביגואחאי ובסנטה קלרה, הבין בטיסטה כי הגעתם של המורדים להוואנה היא רק עניין של זמן.
באותו היום עוד המשיכו קרבות ברחבי המדינה, כאשר כוח בפיקודו של ויליאם אלכסנדר מורגן השתלט על סיינפואגוס.
ב-3 בינואר נכנס מנואל אורוטיה יאו למשרד הנשיא.
בתקופה הראשונה שלאחר המהפכה, כלל לא היה ברור כי קסטרו מוביל את המדינה לכיוון הסוציאליזם.
ארצות הברית הכירה בשלטון קסטרו, והוא אף ביקר בבית הלבן ונפגש עם סגן הנשיא ריצ'רד ניקסון באפריל 1959. בפברואר 1960 חתמה קובה על הסכם לרכישת נפט מברית המועצות.
בתי זיקוק בבעלות אמריקאית סירבו לזקק את הנפט הסובייטי, ובתגובה הלאימה אותם ממשלת קובה.
ארצות הברית ניתקה את יחסיה הדיפלומטיים עם קובה, שמצידה החלה להדק את יחסיה עם ברית המועצות.
ב-16 באפריל 1961 כבר הגדיר קסטרו את המהפכה כסוציאליסטית.
יום למחרת הגיעה המתיחות בין ארצות הברית לקובה לשיא, עם הפלישה למפרץ החזירים.
האמריקאים קיוו שבאמצעות הפלישה, תתעורר התנגדות עממית למשטרו של קסטרו, אך כישלונה הביא דווקא לחיזוק מעמדו.
בנאום לאומה שנשא קסטרו ב-2 בדצמבר אותה שנה, הודיע כי קובה מאמצת את הקומוניזם.
כחלק מהמדיניות הקומוניסטית, בוצעו במדינה רפורמות אגרריות והוקמו קואופרטיבים חקלאיים.
תהליך ההלאמה התגבר במהלך שנות ה-60, והוא כלל חברות, מפעלים וקרקעות.
גם הרכוש הזר במדינה הולאם.
במישור החברתי, הקים קסטרו ב-1961 את המפעל הלאומי לאוריינות, שנועד לבער את הבערות ולקדם את האוריינות.
במהלך פעילות המפעל הצטמצם שיעור האנאלפביתים במדינה מ-20% ל-4% בלבד בתוך שנה אחת.
במדינה הונהג ביטוח בריאות ממלכתי, ומערכת הבריאות במדינה נחשבת לטובה יותר מאשר במדינות מערביות רבות.
פעולותיו של קסטרו נתמכו על ידי המעמדות הנמוכים, אך פגעו בבני המעמד הבינוני והגבוה.
כמיליון מהם עזבו את קובה בתקופת שלטונו של קסטרו, רבים מהם מצאו מקלט בפלורידה.
בספטמבר 1960 הקים קסטרו את ה-CDR (בספרדית: Comités de Defensa de la Revolución, "הוועדות להגנת המהפכה").
ועדות אלה הונחו להגן על המשטר מפני "פעילות אנטי-מהפכנית".
ועדות מקומיות עקבו אחרי פעילויותיהם של אזרחים, ודיווחו על כל "פעילות חשודה".
משטרו של קסטרו רדף את תומכיו של בטיסטה.
רבים מנאמני בטיסטה נאסרו או הוגלו, וחלקם אף הוצאו להורג.
גם גורלם של פעילים פוליטיים שהתנגדו למשטרו של בטיסטה, אך לא זוהו עם תנועתו של קסטרו, היה דומה.
מאז המהפכה הקובנית ב-1959, לא הייתה בקובה אופוזיציה של ממש, וכל פעילות בעלת פוטנציאל אופוזיציוני דוכאה בידי הוועדות להגנת המהפכה.
קסטרו עמד בראש המדינה במשך קרוב ל-50 שנה.
ב-31 ביולי 2006 העביר את השלטון לאחיו ראול בשל מצבו הבריאותי, וב-24 בפברואר 2008 בחרה האספה הלאומית בראול לנשיא קובה באופן רשמי.
ב-19 באפריל 2018 הסתיימה תקופת כהונתו של ראול קסטרו ובמקומו נבחר מיגל דיאס-קאנל.
המהפכה הרומית הוא ספר מאת סר רונלד סיים אשר מגולל את אחרית ימיה של הרפובליקה הרומית ויצירתה של הקיסרות הרומית בידי אוגוסטוס קיסר.
הספר ראה אור בהוצאת אוניברסיטת אוקספורד בקיץ 1939. מסקנתו העיקרית הייתה שהמבנה של הרפובליקה והסנאט לא התאימו לצורכי השלטון הרומי, וכי אוגוסטוס פשוט ניסה לנקוט בצעדים הנחוצים על מנת להשיב את חיי הציבור לתקנם.
התהליך היה איטי, כשאוגוסטוס הצעיר נשען בתחילה רק על היותו שאר בשרו של יוליוס קיסר על מנת לרדוף את רוצחי קיסר, ואז לאורך תקופה של שנים הוא צבר בהדרגה כוח אישי בעודו מחזיר להלכה את הרפובליקה למצבה הקודם.
בנוסף לכך, לציורו של סיים את דמותו של אוגוסטוס כדמות אוטוקרטית ומרושעת במידת מה, הייתה השפעה ניכרת על דורות של קלסיקאים.
מסקנתו על כך שמעשיו של אוגוסטוס היו בלתי נמנעים התקבלו פחות מאשר תיאורו את התהליך שבו תפס את השלטון, מאחר שבכל נקודה לאורך הקריירה שלו אנחנו רואים את אוגוסטוס מפעיל את כוח הבחירה החופשית שלו, אף על שהוא סבור שהיה זה לטובתה של רומא.
גרואן מציע השקפה הפוכה, בטענו שהגישה המסורתית בדבר דעיכתה של הרפובליקה אינה נסמכת על ממצאים עובדתיים.
מאז הופעתו מודפס הספר המהפכה הרומית במהדורות חדשות מדי כמה שנים בידי הוצאת אוניברסיטת אוקספורד, האחרונה שבהן הייתה ב-2002.
ארנאלדו מומיליאנו שיבח את הספר עם יציאתו ומוריץ בורה (Maurice Bowra) כתב ב-1939 על הספר: "עבודתו היא משכנעת ומעניינת באופן יוצא מן הכלל...
זהו הספר הטוב ביותר שנכתב אודות ההיסטוריה הרומית מזה שנים רבות.
המהפכה הסגולה הוא מונח שמתייחס לסיום שלטון סדאם חוסיין בעיראק ועליית הדמוקרטיה במדינה.
מקור השם הוא בשמות מהפכות דמוקרטיות מהפכניות במדינות אוטוריטאריות, כגון המהפכה הכתומה באוקראינה, מהפכת הוורדים בגאורגיה ומהפכת הארזים בלבנון, שקיבלו את שמן משמות הצבעים.
הסגול, במקרה של עיראק, מסמל את טביעת הצבע על אצבעם של המצביעים בבחירות הראשונות בעיראק למועצה המחוקקת בשנת 2005 (מטרתה של הטביעה החצי-קבועה הייתה למנוע הצבעה כפולה בבחירות).
המונח הופיע לראשונה לאחר בחירות 2005, בבלוגים שונים באינטרנט ובכתבי עת התומכים בפלישת ארצות הברית לעיראק.
המונח הגיע לתפוצתו הרחבה ביותר בעת ביקורו של נשיא ארצות הברית, ג'ורג' ווקר בוש בברטיסלאבה, בירת סלובקיה ב-24 בפברואר 2005, בו הוא הצהיר כי: "בזמן האחרון, אנו עדים לאירועים מכוננים בתולדות הליברליות: מהפכת הוורדים בגאורגיה, המהפכה הכתומה באוקראינה, וכעת, מהפכה סגולה בעיראק".
למרות היותו של המונח שגור למדי בקרב התקשורת השמרנית בארצות הברית, הוא לא השתרש בקרב העיראקים וגם לא בפי רוב האמריקאים.
המהפכה המתמדת היא מושג באידאולוגיה המרקסיסטית העוסק במהפכה המיוחלת מבחינתו של הפרולטריון העולמי.
המושג מוזכר לראשונה בכתבי קרל מרקס ופרידריך אנגלס ב"פנייה אל הוועד המרכזי של הליגה הקומוניסטית" ופותח מאוחר יותר על ידי גאורגי פלחנוב, שנחשב לאבי המרקסיזם הרוסי.
על פי רעיון זה, במדינות מפגרות, דוגמת רוסיה ויתר מדינות מזרח אירופה, משימות המהפכה הבורגנית דמוקרטית לא יכולות להתבצע על ידי הבורגנות עצמה, משום חוסר התפתחותה.
דברי פלחנוב נותחו ופורשו על ידי לאון טרוצקי בספר שפרסם בשנת 1905.
ב-1924, יוסיף סטלין, בהסתמך על אזכור שולי בכתבי לנין, כפר למעשה ברעיון המהפכה המתמדת כשהעלה את רעיון הסוציאליזם בארץ אחת.
לאון טרוצקי, שדבק במהפכה המתמדת, הודח מההנהגה והוצג כרוויזיוניסט.
המהפכה הרוסית של שנת 1917 היא שם כולל לשתי המהפכות שהתרחשו באימפריה הרוסית במהלך שנת 1917, פירקו את השלטון האוטוקרטי הצארי והובילו לכינונה של ברית המועצות.
הראשונה הייתה מהפכת פברואר (קרתה במהלך מרץ 1917 לפי הלוח הגרגוריאני), ובה ויתר הצאר ניקולאי השני על כס המלכות, השלטון עבר לממשלת מעבר בראשותו של גאורגי לבוב ואחריו אלכסנדר קרנסקי.
זו היוותה הפסקה חטופה באבסולוטיזם הפוליטי ברוסיה.
השנייה הייתה מהפכת אוקטובר, בה הפילו הבולשביקים, בראשות ולדימיר איליץ' לנין, את הממשלה הליברלית של קרנסקי ותפסו את השלטון.
מהפכה זו קרויה גם "המהפכה הבולשביקית".
אז הוקם שלטון קומוניסטי דיקטטורי בברית המועצות, שהתקיים עד 1991. מהפכת אוקטובר הביאה בהמשך, לאחר סיום מלחמת העולם הראשונה (1918) למלחמת אזרחים ברוסיה.
מלחמה זו הסתיימה בניצחון הבולשביקים בדצמבר 1922, מה שהביא לשלטון קומוניסטי בברית המועצות על שטח של קצת יותר מ-22 מיליון קמ"ר.
דבר זה נמשך עד נפילת המשטר בתחילת שנות התשעים של המאה העשרים, כעבור קרוב לשבעים שנים מהניצחון הבולשביקי במלחמת האזרחים הרוסית, וכן כעבור 74 שנים ממהפיכת אוקטובר.
בתחילת המאה ה-20 הייתה רוסיה בשלה למהפכה.
צמיתים לשעבר היגרו במספרים גדולים יחסית מהכפר לעיר אבל רוב תושבי רוסיה היו איכרים (עצמאים, צמיתים או פועלים חקלאיים קבועים או יומיים).
התסיסה המתמשכת מאז המאה ה-15 בקרב האיכרים מצאה ב-1905 בעלי ברית בקרב מעמד הפועלים והימאים וזו הפעם הראשונה בתולדות רוסיה שרגשות הקיפוח זכו להנהגה שניתבה אותם לביצוע ניסיון מהפכה.
ההנהגה הייתה לרוב של משכילים בני המעמד השליט, בהם בני אצילים שמצבו של העם נגע ללבם וחשבו שיש צורך בשינוי.
לתסיסה הקבועה שהתקיימה אצל עובדי האדמה הרוסים, הצטרפו ניסיון לחימה.
מאות אלפי איכרים גויסו בזמן מלחמת רוסיה–יפן ולמעלה מ-10 מיליון גויסו במהלך מלחמת העולם הראשונה.
איכרים חסרי אדמה ציפו ששירותם הצבאי יתגמל אותם בחלקת אדמה ואיכרים בעלי אדמות גילו שבמהלך הזמן בו היו מגויסים צברה הנחלה שלהם חובות וחלקם נדרשו למכור את אדמתם לכיסוי החובות - אירועים שהגבירו את זעמם והאיצו את התסיסה.
המהפכה המיותרת היא להקה ישראלית שהחלה את דרכה בשנת 1991 כלהקת פאנק אוונגארד והמשיכה את דרכה משם לכיוונים שונים.
במהלך פעילותה הספיקה הלהקה להופיע מאות פעמים, לרוב ברחוב, ולהוציא שני אלבומים ושלושה מיני אלבומים.
האלבום "המהפכה המיותרת" הוקלט בשנת 1995 ויצא שנתיים אחר כך בהוצאת קדמא.
באותה עת חברי הלהקה היו ז'ק דוייב, אורן זהבי, אמיר פאשה, מיריים רות'ניק, הרווה דלה זוונה וניר מטרסו.
כמו כן השתתפו באלבום אמיר קרטס (סאונדמן), ברי סחרוף (ייעוץ אמנותי) ודן תורן (הפקה).
ההופעות הראשונות של הלהקה היו תזזיתיות ומלאות השתטויות, כיאה לפאנקיסטים.
השיר המוכר ביותר של הלהקה הוא "חלליות".
הקריירה של הלהקה היא כושלת אך מלאה תקריות אבסורדיות והזויות.
הראשונה התרחשה כאשר ניר מטרסו עזב את הלהקה אחרי ההופעה הראשונה שלה אך חזר משעמום.
השנייה היא שהם התחילו מספר רב של הופעות קטנות ברחובות, באתרי תיירות וכו' משום שהרביצו למספר בעלי מועדונים שאצלם הופיעו.
השלישית היא שלעומת ההופעות הקטנות האלה, בהן צברו קהל קטן, להופעה במועדון ידוע יחסית, מועדון הפרגוד בירושלים, הגיע רק בנאדם אחד.
בהופעה שהתקיימה במהלך 2001 לא הגיע אפילו אדם אחד.
למופע ההשקה של אלבום הבכורה שלהם שהתקיים ב-1997 והוקלט ב-1995 בעזרתו של דן תורן הם לא הגיעו והוא בוטל משום חוסר תיאום שבו כל חבר בלהקה הגיע לנקודה אחרת בשדרות רוטשילד, שבהן הייתה ההופעה אמורה להתקיים.
תקרית אחרונה הייתה כשחבר הלהקה, הסקסופוניסט דניאל דוידוביץ', שבר את מרפקיו בתאונת אופניים מה שמנע ממנו לנגן על סקסופון ולכן עבר לנגן על מחשב.
האלבום "אסטרומנטאלי" הוקלט ויצא בשנת 1998 בהוצאת אירסיי (האוזן השלישית).
חברי הלהקה באותה עת היו ז'אק דוייב, הרווה דלה זוונה, בועז רימר, אלינור קנטור וניר מטרסו.
באלבום זה השתתפו אמיר קרטס (הפקה), נמרוד רימון (חצוצרה), ברי סחרוף (סמפלרים) וניסים מסיקה (ג'אמביי).
השיר "חוק בריאות" שהופיע באלבום נפסל לשידור בשידורי הכבלים של "תבל" בגלל מילותיו, ששמו ללעג מחד גיסא את תוכנית הרדיו של שוש עטרי וטוני פיין "חדש חדיש ומחודש" ומאידך גיסא את תחום הכלכלה בישראל.
שלושת המיני אלבומים שהוציאה הלהקה הוקלטו בשנת 2002 כשעבודת המיקסים נמשכה עד שנת 2006. שני המיני אלבומים הראשונים יצאו בלייבל המקוון בירדסונג.
חברי ההרכב הנותרים היו ז'אק דוייב, הרווה דלה זוונה וניר מטרסו.
החל משנת 2007 החלו שניים מחברי הלהקה, אמיר פאשה ומרים רות'ניק, להופיע עם חומרים חדשים בשם LDM.
המהפכה המדעית היא כינוי לסדרת גילויים חדשים באופטיקה, אסטרונומיה, פיזיקה, כימיה, ביולוגיה, וברפואה, שהתרחשו באירופה במאה ה־16 וה־17, והובילו לשינוי תפיסת המציאות במדע, פילוסופיה, ובמידה רבה גם בתרבות.
רבים מציינים את המהפכה המדעית כנקודת ציון חשובה במעבר מימי הביניים לעת החדשה, ובאופן ספציפי יותר – נקודת ציון במעבר מתקופת הרנסאנס לעידן הנאורות.
מקובל לקבוע את תחילת המהפכה המדעית בשנת 1543, עת פורסמו שני כתבים מדעיים מהפכניים: "על תנועתם של גרמי השמים" מאת ניקולאוס קופרניקוס, ו"על אודות מבנה הגוף האנושי" מאת אנדריאס וסאליוס.
הראשון חולל מהפכה בתחום האסטרונומיה, המכונה המהפכה הקופרניקאית, והשני חולל מהפכה דומה בתחום הרפואה.
הכינוי "מהפכה מדעית" נטבע על ידי ההיסטוריון והפילוסוף המדעי אלכסנדר קוירה בשנת 1939.
למהפכה המדעית היו השלכות טכנולוגיות וחברתיות רבות.
הכלכלן יואל מוקיר קושר בין המהפכה המדעית והשינויים התרבותיים והמוסדיים שקשורים בה - רעיונותיו של פרנסיס בייקון, עידן הנאורות, רפובליקת המכתבים ואמונה בכך שרצוי וכדאי לפתח את האנושות - בשינויים חברתיים נרחבים מאוחרים יותר כגון המהפכה התעשייתית.
במהלך ימי הביניים, המדע באירופה קפא על שמריו, וההתקדמות המדעית והרעיונית שנעשתה ביוון העתיקה נעצרה.
עיקר הגילויים המדעיים במהלך שנים אלו היו באימפריה המוסלמית ובסין.
המדע בתקופה זו התבסס בעיקרו על מסקנות של פילוסופים ומדענים יוונים, ובפרט על כתביו של אריסטו.
מסקנות רבות שאריסטו הגיע אליהן, כדוגמת נכונות תאוריית ארבעת היסודות של אמפדוקלס, אומצו באופן אוטומטי, והפקפוק בהן הוגדר ככפירה.
אומצו גם תאוריות בתחומים אחרים, כגון תורתו של היפוקרטס בתחום הרפואה.
השליטה בשדה הרעיוני-פילוסופי באותה תקופה הייתה נתונה באופן כמעט בלעדי בידי הכנסייה.
גם בתחום זה אומצו תורות רבות של פילוסופים מהעת העתיקה, כמו אריסטו, אפלטון, ופלוטינוס.
שיטת הלימוד בימי הביניים הייתה סכולסטית, ועיקר ההגות הפילוסופית החדשנית הייתה של פילוסופים סכולסטיים כמו אוגוסטינוס ותומאס אקווינס.
במאה ה-14 קמה באירופה תנועה רחבת יריעה בשם רנסאנס, ששינתה את פני היבשת.
התנועה החלה בתור תנועה באומנות, אך השפעתה גלשה במהרה גם אל הדת, הפילוסופיה, הספרות, החינוך ועוד.
תנועת הרנסאנס ייצגה התנתקות גמורה מדרך המחשבה וההתנהגות של ימי הביניים, והיא פתחה את הפתח לשינוי בתפיסת העולם.
בשנת 1543 נפטר ניקולאוס קופרניקוס, אסטרונום פולני.
עם מותו התפרסמה עבודתו המדעית הגדולה "על תנועתם של גרמי השמים".
בעבודה זו הוצג, לראשונה, מודל הליוצנטרי של מערכת השמש.
לא רק שהמודל סתר את המודל הגיאוצנטרי המסורתי שהיה מקובל, הוא אף סתר את הכתוב בתנ"ך לפי הכנסייה, והיא גינתה את הטקסט, אך בשלב זה לא נוצרה מחלוקת עזה סביב הנושא.
גם האסטרונום והמתמטיקאי הגרמני יוהאנס קפלר הביע תמיכה במודל ההליוצנטרי, על סמך תצפיות וניסויים שערך.
קפלר היה הראשון ששילב בין פיזיקה לאסטרונומיה, וכך החל לבסס גם את האסטרופיזיקה.
המדען גלילאו גליליי, שנחשב לאחד האישים המרכזיים במהפכה המדעית, טילטל לחלוטין את עולם האסטרונומיה, עם סדרת תצפיות וגילויים אסטרונומיים.
בין השאר, גילה גליליי כי פני הירח אינם חלקים, כי לצדק יש ירחים וכי יש כתמים על השמש.
בנוסף, אימץ גליליי גם הוא את המודל ההליוצנטרי של מערכת השמש.
תמיכתו במודל ההליוצנטרי, יחד עם הבעת התנגדות מילולית למספר רעיונות דתיים, הובילו לרדיפות מצד הכנסייה.
גלילאו נשפט, ונידון למאסר עד סוף ימיו.
לבסוף שוחרר למעצר בית, אך לא הותר לו לפרסם את כתביו.
הצנזורה הכנסייתית הצליחה לעכב את פרסום המודל ההליוצנטרי, אך לא למנוע אותו.
בסופו של דבר הוא זכה להכרה רחבה.
בשנת 1687 פרסם אייזק ניוטון את חוק הכבידה האוניברסלי, והסביר את פעולותיהם של גרמי השמיים על פיו.
כך הונח הבסיס לאסטרונומיה והאסטרופיזיקה המודרניות.
תחום הפיזיקה השתנה גם הוא במהלך המהפכה המדעית.
פריצת הדרך החלה עם מחקריו של גלילאו גליליי, שחקר את התנועה והגיע לכמה מסקנות פורצות דרך שסתרו הנחות יסוד ישנות.
בין השאר, גילה גליליי שהמרחק שעובר גוף שנמצא בנפילה חופשית הוא מתכונתי לריבוע הזמן, וגם העלה את ההשערה שאין קשר בין גודלו של גוף למהירות הנפילה שלו.
גליליי גם ניסח את חוק ההתמדה, שמוכר יותר בימינו בשם החוק הראשון של ניוטון.
מדענים נוספים אחרי גליליי המשיכו לחקור נושאים פיזיקליים שונים, אולם המחולל העיקרי של השינוי הגדול הוא המדען האנגלי אייזק ניוטון.
גילוייו המפורסמים והמשפיעים ביותר הם גילוייו בתחום המכניקה, ובפרט פרסום שלושת חוקי התנועה של ניוטון וגילוי כוח הכבידה.
באמצעות חוקים אלו ניסח ניוטון את הבסיס למכניקה, שנשאר זהה לחלוטין במשך יותר ממאתיים שנה, עד פרסום תורת היחסות של אלברט איינשטיין.
מדענים אחרים מלבד ניוטון תרמו גם הם לפיתוח המכניקה.
בין השאר ניתן למנות את בלז פסקל, שפיתח את ההידרוסטטיקה וההידרודינמיקה, ואת רוברט בויל, שגילה מספר גדול של תגליות בתחום.
ניוטון החל גם במחקרים בתחום האופטיקה, בהתבסס על מחקרים של מדענים מוסלמים, אך בעיקר על מחקריהם של חוקרים קודמים כמו וילברורד סנל, פרמה ודקארט.
הוא גילה שאור נשבר לשבעת צבעי הקשת, ופיתח את הטלסקופ מחזיר האור כדי להתגבר על בעיית השבירה שנוצרה בטלסקופים קודמים.
הוא הניח את היסודות לאופטיקה הגאומטרית, וגם העלה לראשונה את ההנחה שהאור מורכב מחלקיקים.
גם תחום זה, כמו המכניקה, נחקר לאחר מכן על ידי מדענים רבים נוספים, כמו רוברט הוק וכריסטיאן הויגנס.
גם תחום האלקטרומגנטיות החל את צעדיו הראשונים באותה תקופה.
הרופא האנגלי ויליאם גילברט גילה את החשמל, וטבע את המונח האנגלי "electricity" לתיאורו.
הוא גילה גם תגליות פורצות דרך על מגנטים ומגנטיות.
בניגוד לתחומים אחרים בפיזיקה, התחום החל להתפתח רק כעבור מאות שנים, במאות ה-18 וה-19.
המדען הגרמני גאורגיוס אגריקולה, החל לפתח את המינרולוגיה, ופרסם מאמר חשוב ומהפכני על מתכות בשם "De re metallica" (על טבען של מתכות).
רוברט בויל, מלבד תרומתו לפיזיקה, תרם גם רבות לכימיה, וביסס, יחד עם אחרים, את ההבדלה בין האלכימיה לכימיה.
פריצות אלה סללו את הדרך להתקדמות הדרסטית בתחום במאות שאחרי כן.
במהלך המאות ה-17 וה-18 התרחשה המהפכה הכימית (או המהפכה הכימית הראשונה), שבה היה שינוי יסודי והתקדמות משמעותית בכימיה.
המהפכה כוללת את זניחת האלכימיה ומושגים שיטות ורעיונות שהיו קשורים בה, פיתוח של מושגים כימיים בסיסיים, הבנת הרעיונות של יסודות, תרכובות ותגובות כימיות.
דמויות מפתח בתקופה זו כוללות את רוברט בויל, אנטואן לבואזיה ג'וזף פריסטלי.
ב-1661 פרסם בויל את ספרו "הכימאי הספקן".
בו דורש שהכימיה תחדל להיות כפופה לרפואה או לאלכימיה כפי שהייתה עד אז, ושתקבל מעמד של מדע בפני עצמו.
דברים אלו גרמו לזניחת מודל ארבעת היסודות של מבנה החומר.
במהלך המאה ה-19 התגלו עוד ועוד יסודות ותרכובות, ובוססה האסכולה האטומיסטית – חומר המורכב מאטומים בתמיכתו של ג'ון דלטון ואחרים.
הכימיה פותחה בתחומים רבים ומשלימים על ידי מדענים כמו מייקל פאראדיי ((תחום האלקטרוכימיה), ינס יאקוב ברצליוס (הכתיב הכימי), ופרידריך ולר, "אבי הכימיה האורגנית" שגילה כי ניתן להפיק חומר אורגני מתרכובות אנ-אורגניות.
במהלך השליש האחרון של המאה ה-19 ועד שנות ה-30 של המאה ה-20, התרחשה בכימיה מאין "מהפכה כימית" נוספת עקב התקדמויות כמו הטבלה המחזורית (דימיטרי מנדלייב), גילוי האלקטרון על ידי ג'יי ג'יי תומסון ב-1897, מודלים חדשים של מבנה האטום מודל עוגת הצימוקים (תומסון), המודל הפלנטרי של האטום ועוד.
כמו תחומים רבים אחרים, תחום הרפואה בימי הביניים הושפע לחלוטין מתאוריות יווניות.
ברובה, התבססה הרפואה על תורתו של היפוקרטס ושל תלמידו גלנוס.
נעשה שימוש רב בשיטות לא יעילות שהוצעו על ידו, כמו הקזת דם וחוסר התערבות של רופאים.
ראשית השינוי בתחום החל במאה ה-16, עם עבודתו של הרופא הפלמי אנדריאס וסאליוס, שנחשב לאבי האנטומיה החדשה.
בשנת 1543 יצא ספרו המהפכני "על אודות מבנה הגוף האנושי".
הספר חשף שגיאות רבות של גלנוס והיפוקרטס, ובכך ערער לראשונה את סמכותם.
כך נולד הרעיון של מחקר רפואי, והחלה התפתחות הרפואה המודרנית.
מספר חוקרי רפואה חשובים שפעלו לאחר וסאליוס הם:
המנתח הצרפתי אמברויס פרה, אחד מאבות הכירורגיה.
חקר את הכירורגיה רבות כרופא וכרופא צבאי, והגיע למסקנות רבות על ניתוח ורפואה.
המדען ההולנדי אנטוני ואן לוונהוק, נחשב לאבי המיקרוביולוגיה.
היה מהראשונים שצפו בבקטריות, והוא אף שלח על כך מכתב לחברה המלכותית.
הרופא האנגלי ויליאם הארווי, שהיה הראשון לתאר את מחזור הדם בצורה מלאה.
ההתקדמות המדעית והשינוי התפיסתי בתקופת המהפכה המדעית סללו את הדרך לשלל המצאות ופיתוחים טכנולוגיים, אם כי ההתקדמות הייתה קטנה מזו שנעשתה בזמן המהפכה התעשייתית.
בין הפיתוחים ניתן למנות את:
פיתוח ושיפור של הטלסקופ על ידי רבים.
המצאת הברומטר על ידי אוונג'ליסטה טוריצ'לי.
המצאת סרגל החישוב על ידי ויליאם אווטרד.
המצאת מכונת החישוב על ידי בליז פסקל.
לאחר מכן פותחו מגוון מכונות חישוב, בין השאר על ידי גוטפריד לייבניץ.
פיתוח מגוון מכשירים המסייעים לניווט, כמו האוקטנט והסקסטנט.
המצאת המכונה הראשונה הפועלת על כוח הקיטור על ידי דני פפן.
המכונה, ששימשה לבישול מזון, הייתה האב הקדום של מנוע הקיטור.
המצאת שעון המטוטלת על ידי כריסטיאן הויגנס.
המצאת המדחום על ידי גלילאו גליליי.
המצאות אלה לא שינו את אורח החיים בצורה דרסטית, אך הם פרצו את הדרך להמצאות ופיתוחים נוספים במהלך המאות שבאו לאחר מכן.
מעבר לחדירתה של המתמטיקה אל תחומי המדע כדרך לתיאור מדויק של תופעות, המהפכה המדעית נשאה בחובה התקדמות במתמטיקה טהורה.
לאחר הקפאון הארוך של המתמטיקה האירופאית בימי הביניים, המתמטיקה פרחה מחדש על רקע תקופת הרנסאנס של איטליה.
ב-1494 פרסם לוקה פאצ'ולי את החיבור המקיף "Summa de arithmetica, geometrica, proportioni et proportionalita" שהקיף את כל תחומי המתמטיקה של זמנו, ונחשב בין השאר לערש החשבונאות המודרנית.
פתרון כללי למשוואה ממעלה שנייה היה ידוע עוד מימי הבבלים, אולם פתרון כללי למשוואות ממעלה גבוהה יותר נותר תעלומה.
ניקולו טרטליה גילה בנפרד שיטה משלו בשנת 1535, וג'ירולמו קרדאנו ולודוביקו פרארי הרחיבו את פתרונו למקרים שלא טופלו על ידם.
במהרה השימוש בהם חדר למתמטיקה ולתחומי המדע ועל בסיסם הומצאו עזרי חישוב רבים כגון עצמות נייפייר, סרגל החישוב ולוח לוגריתמים.
המתמטיקאי הצרפתי פייר דה פרמה שנולד ב-1601 נחשב לאבי תורת המספרים בתקופה המודרנית.
אולם תרומתו הקיפה תחומים רבים נוספים.
יחד עם בלז פסקל הוא הניח את יסודות תורת ההסתברות.
פרמה גם תרם להנחת יסודות החשבון האינפיניטסימלי, תורה שפותחה במחצית השנייה של המאה במקביל על ידי זוג היריבים, אייזק ניוטון וגוטפריד וילהלם לייבניץ.
חלק ניכר מההתקדמות המתמטית במאה ה-17 התאפשרה בזכות הנזיר הצרפתי מרן מרסן.
השלכות רעיוניות של המהפכה המדעית
המהפכה המדעית הייתה חלק משינוי תפיסתי ותרבותי גדול מאוד שהתרחש באירופה במעבר מימי הביניים לעת החדשה.
השינוי כלל את ערעור כוחם של הכנסייה והמלוכה, התפתחות זרמי מחשבה חדשים כמו הליברליזם והסוציאליזם, שינוי שיטת הממשל במדינות רבות, ועוד.
קשה לקבוע מה מידת ההשפעה של המהפכה המדעית על שינויים אלו.
עם זאת, ישנם כמה שינויים הקשורים באופן הדוק למהפכה המדעית:
בימי הביניים ובעת העתיקה החשיבה המדעית הייתה דוגמטית מאוד והתבססה על גילויים ורעיונות עתיקים.
היוונים התייחסו למדע כפי שהם התייחסו לפילוסופיה.
כלומר: הדרך לגילויים חדשים לא כללה תצפיות וניסויים, אלא מחשבה והיסקים לוגיים.
כיום, ברור לכל שכמעט בלתי אפשרי להבין את מבנה החומר, או את מבנה גוף האדם, ללא שימוש מאסיבי בניסויים ותצפיות, אולם הפילוסופים היוונים חשבו שהדבר אפשרי, וסיפקו "הוכחות" לוגיות לתופעות כאלה.
(למשל: אריסטו סיפק "הוכחה" לכך שקיומו של ריק אינו אפשרי).
המפנה העצום בצורת החשיבה שהוביל למהפכה המדעית, היה פיתוח המודל המדעי הנוכחי: ניסוי וטעייה, עבודה שיטתית על נושא מסוים, הכוללת תצפיות, ניסויים, ואינדוקציה.
שינוי מהותי נוסף בצורת החשיבה המדעית היה ה"מתמטיזציה של הידע" – הניסיון לתאר את כל התופעות המדעיות באמצעות המתמטיקה.
רעיון זה הוביל לפיתוח נוסחאות פורצות דרך בפיזיקה, כימיה ומתמטיקה.
הפילוסוף המדעי פרנסיס בייקון, שהוא אחד הסמלים של המהפכה המדעית, היה הראשון שהעלה את רעיונות אלה על הכתב.
הגותו הייתה אחד ממחוללי המהפכה, ומרבית מהמדענים המעורבים בה הושפעו ממנו.
רוברט בוייל , היה תלמידו של בייקון.
במהלך המהפכה המדעית, במאה ה-16 וה-17 השתנה גם תחום הפילוסופיה ללא היכר.