tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
על פי האקדמיה ללשון העברית "עמלץ" הוא שמו של סוג כריש.
ראשיתו של שם מוזר זה בפירוש מקורי לפסוק בתהלים שהציע עמנואל לב (Löw; 1854–1944), חוקר יהודי הונגרי שכתב על בעלי החיים והצמחים של ארץ ישראל ועל שמותיהם העבריים והארמיים.
בתהלים פרק ע"ד, פסוק י"ד, נכתב .
את המילים "לעם לציים" הציע עמנואל לב לקרוא בחלוקה אחרת ובניקוד אחר: "לעמלצֵי-יָם", ופירש כי 'עמלץ' הוא טורף ימי ענק.
בעקבות פירוש מקורי זה, אף שנדחה על ידי חוקרי הלשון, נכנסה המילה "עמלץ" למילונים העבריים במשמעות 'כריש', ובהמשך יוחד השם לסוג מסוים של כריש – גדול ומסוכן במיוחד.
העמלץ הלבן הוא הכריש אוכל הבשר הגדול ביותר במשקלו, כשבעבר היו עוד כרישים גדולים יותר כמו המגלודון, שהוא ככל הנראה קרוב שלו.
מספר כרישים לעיתים מגיעים לגודל דומה, בין השאר כריש טיגרי, שש-זימי אפור, ישנונן גרינלנדי וישנונן פסיפי, שלעיתים מגיעים לאורך 5 עד 6 מטרים אף שהם שוקלים פחות.
הוא גם אחד מהכבדים שבדגי הסחוס ורק שלושת המינים מסנני הפלנקטון – מנטה ענקית, כריש ענק וכריש לווייתני – גדולים ממנו.
אורכו של כריש העמלץ הלבן נע בין 3 ל-8 מטרים, ומשקלו מגיע למשקל של 1–3 טונות והוא בעל דו-צורתיות זוויגית כשלרוב הנקבות גדולות יותר.
מדידות רבות שנחשבו אמינות התבררו כמומצאות והתבססו על מראית עין בלבד, כך שכיום דיווחים רבים נחשבים כלא אמינים, לרבות דיווחים על עמלצים בגודל .
הנקבה הגדולה ביותר שנמדדה בדייקנות שקלה והייתה באורך .
העמלץ בניגוד לשמו, בעל עור קשקשי בצבע אפור כהה ולעיתים עם כתמים חומים או כחולים כשתחתית הגוף לבנה וממנה קיבל את שמו.
הדבר מסייע לו בהצללת נגד בו גופו מתמזג עם פני הים המוצפים באור השמש כשמסתכלים עליו מלמטה, או להיעלם בצללי המעמקים הכהים כשמביטים בו מלמעלה.
הדבר עוזר לו לנוע ביעילות מבלי שטרפו יבחין בו אורב מלמטה.
לעמלץ הלבן זוג סנפירי גב: הקדמי ממוקם במרכז הגב והאחורי מעל סנפיר השת.
סנפירי החזה שחורים בקצותיהם ובבסיסם כתם שחור.
סנפירים אלה גדולים ודמויי מפרש.
סנפיר הזנב גדול ושתי אונותיו כמעט שוות בגודלן.
בצידי הגוף, לפני סנפירי החזה, ישנם חמישה פתחי זימים אנכיים ארוכים.
ככל הכרישים הוא בעל עמוד שדרה סחוסי ללא עצמות ועליו טבעות גידול, מהן אפשר לקבוע את גילו.
הוא בעל חלל עיניים גדולות ורחבות בצבע שחור וחרטום קצר ומחודד שמצדדיו מצויים הנחיריים.
הוא בעל לסתות רחבות מקושתות המצויות בתחתית הראש.
בפיו רכסי שיניים משולשות חדות בעלות שוליים משוננות כמסור ובנויות לקריעת טרף בעוצמה.
השיניים מתחלפות ללא הרף, בייחוד לאחר שנפגעו והעמלץ עשוי להחליף אלפי שיניים במהלך חייו.
העמלץ הלבן בעל עוצמת נשיכה חזקה ביותר, הגבוהה ביותר בעולם לאחר שני מיני הגדולים שבתנינאים - תנין הים ותנין היאור.
הנשיכה של פרט בוגר שקולה ל-18,000 ניוטון (הכוח שמפעילה מסה של כ-1.8 טונה).
העמלץ בנוי בכבדות ובעל זנב שרירי העוזר לו להאיץ במרדף אחרי טרף וכן לעזור בנדידות ממושכות.
מהירותו של העמלץ הלבן יכולה להגיע ל-, על פי מדידות ממצלמות וידאו מספר חוקרים טוענים שהוא יכול להגיע אף למהירות שיא של , פי עשרה ממהירות שחייה של אדם.
עם זאת הוא מסוגל בעיקר להתפרצויות קצרות וגופו מגושם מכדי להסתובב ביעילות.
העמלץ חי בשחייה מתמדת, כי רק באופן זה מפעפע החמצן המומס במים בזימיו.
העמלץ הלבן יכול להעלות את חום גופו ולהאיץ את קצב חילוף החומרים שלו (אם כי בניגוד ליונקים אינו מסוגל לייצר אותו) כשטמפרטורת הגוף שלו עולה ב-10–15 מעלות על טמפרטורת המים סביבו.
לעמלץ הלבן מספר חושים מפותחים ביותר, ביניהם: טעם, ריח, שמע, חישת תנועה דרך מערכת קו הצד, ראייה מותאמת לאפלה וחישת שדות חשמליים במים.
בנקבוביות החוטם של הכריש נמצאות אמפולות לורנציני, תעלות הקולטות פולסים ביו-חשמליים במים העוזרות לעמלץ לכוון לזרמי חשמל בשרירי בעלי חיים במים.
מבנה זה מחודד ביותר אך הכריש משתמש בו לרוב בטווח קרוב.
העמלץ בעל עיניים בעלות אישונים גדולים בקדמת החוטם ואלה יכולים להיסגר עם עפעפיים המגוננות עליהם בעת תקיפה.
הראייה בינונית ביום אך חדה ביותר בלילה עם רגישות לאור מועט.
בנוסף הוא בעל חוש ריח מפותח ביותר העוזר לו לאתר טרף זעיר ממרחק של קילומטרים.
העמלץ רגיש במיוחד לריח דם מה שיגרה אותו לטירוף זלילה.
הוא גם בעל חוש טעם חזק עם עשרות קולטנים רבים בתוך לסתותיו.
העמלץ נוהג לטעום חפצים כדי להחליט אם הם אכילים ונמשך במיוחד לשומן של חיות ימיות.
בעבר העמלץ נחשב לבעל חיים יחידאי, המצוי לרוב בבדידות למעט בתקופת הרבייה.
עם זאת מספר ממצאים העלו שהעמלץ חברתי יותר משחשבו.
בדרום אפריקה, למשל, נראתה קבוצת כרישים בעלת היררכיה דומיננטית, בה מעמדים שונים לעמלצים בהתאם למינם, גודלם וקביעותם בטריטוריאלי, כאשר נקבות, פרטים גדולים וותיקים בעלי דרג גבוה יותר.
העמלצים אינם חברתיים לחלוטין והם צדים לבדם ולעיתים נושכים אחד את השני, ייתכן כאזהרה מקרבה אחד לשני וייתכן שבקרבות דומיננטיות, אך מסתובבים שאר הזמן בחבורות קטנות (לא יותר משישה פרטים) שלעיתים נפרדים זה מזה אך חוזרים בכל שנה לאותה קבוצה.
לרוב העמלץ משייט לבדו סביב האוקיינוס הפתוח בעומקים רדודים יחסית, אף שלעיתים יצלול לעומק 1,200 מטרים.
מחקר מ-2018 בצפון האוקיינוס האטלנטי הראה שעמלצים צוללים לעומק 450 מטרים כדי ליהנות ממי מערבולות אנטי-ציקלון ועלו לפני השטח רק בלילה.
העמלץ לא נח לעולם וממשיך לשחות ללא הרף.
עמלצים נפוצים בעיקר סביב מימי חופים שופעים טרף והם נודדים מרחקים גדולים בזמן קצר.
עמלץ מתועד נדד מצפון-מערב אוסטרליה למימי דרום אפריקה בתשעה חודשים ועבר מרחק של 20,000 ק"מ.
בין השאר חופים עתירי עמלצים מצויים בצפון-מזרח ארצות הברית, קליפורניה, יפן, דרום אפריקה, צ'ילה, דרום אוסטרליה ואף בים התיכון באזור ים מרמרה ובוספורוס.
העמלץ הלבן הוא בין הכרישים הבודדים (לצד כריש שחור-סנפירים) המרימים את ראשם מעל פני הים כדי לחפש טרף ואף מקפץ ב"קפיצות ריגול".
חוקרים משערים שהכריש למד זאת מאינטראקציה עם בני אדם, והוא למד לנצל זאת כדי להריח את טרפו מעל למים (כיוון שריח נע מהר יותר באוויר מאשר במים).
העמלץ הלבן הוא מין המתרבה באסטרטגיית רבייה K בשלב מאוחר בחייו כשבגרותם המינית מבוגרת מאוד בגילאי 26 לזכרים ועד 33 לנקבות, כשהרבייה מתקיימת אחת לשנתיים.
הנקבה נכנסת להיריון ארוך של 11 חודשים עם הפרית ביצים פנימית והן מתפתחות ברחם האם עם קשר דמוי שליה אל גופה.
היא משריצה כעשרה עד 14 ולדות חיים שאורכם 1.2 מטר ודומים במראם לבוגרים.
בכל שנה הצעירים גדלים בכ-25 ס"מ ומתאימים להתמודד עם טרף גדול יותר ויותר.
עמלץ לבן יכול להגיע לגיל 70 לפי כמה הערכות, מה שהופך אותו לאחד מדגי הסחוס המבוגרים ביותר.
עם זאת הבגרות המינית המאוחרת, קצב הרבייה הנמוך, תקופת ההיריון הארוכה והגדילה האיטית מקרבים את העמלץ לסכנה, מאחר שרבים מהצעירים מתים לפני שהם מתחילים להתרבות.
העמלץ הלבן הוא טורף הניזון ממגוון מיני דגים, יונקים ימיים ויצורים ימיים אחרים, מתים או חיים.
הטרף החביב עליו הוא טורפים ימיים, ועל כן שכיח למצוא אותו בקרבת חופים בעונת הרבייה שלהם.
הוא ניזון גם בים הפתוח ממה שמזדמן בדרכו, לרבות מעמלצים קטנים יותר.
טכניקת הצייד הנפוצה של הכריש היא לאתר טרף, לצלול לעומק מתחת ומאחורי הטרף, ואז להסתער עליו תוך צבירת מהירות עצומה.
העמלצים שלחופי דרום אפריקה ידועים בזינוקיהם מעל פני המים תוך טריפת גורי דובי ים בשעות הזריחה.
לעיתים מספר עמלצים יצודו יחד, בייחוד באזורים שופעי מזון.
עמלצים נצפים גם סועדים יחד מגופות לווייתנאים גדולים מתים כשהדם הנשפך גורם להם לתקוף בפראות את הנבלות.
העמלץ הלבן הוא טורף-על הניצב בראש שרשרת המזון והוא כמעט חסר טורפים למעט עמלצים אחרים והאדם.
הטורף היחיד של עמלץ לבן בוגר הוא הקטלן, הגדול שבדולפינים, שאורכו מגיע עד 10 מטרים (וייתכן שגם ראשתן גדול-ראש).
הקטלן מסוגל להרוג עמלץ בקלות בהתחשב בעוצמתו, אף שנשיכת העמלץ יכולה לפגוע בו קשה.
הקטלנים הורגים את העמלץ לרוב בשיתוק קטטוני תוך העמדתו הפוך עד לחניקתו למוות או בניגוח רב-עוצמה ששובר את צלעותיו, ואז הם אוכלים את הכבד שעשיר בתוספי מזון חשובים עבורם (לעיתים נדירות הקטלן יאכל עוד איברים פנימיים).
ציד זה לרוב קורה באזורים בהם שני המינים חופפים והוכח שהוא גורם להגירה שלילית של עמלצים באזורים אלה.
פרטי עמלץ צעירים לעיתים נטרפים גם בידי כרישים אחרים או טורפים ימיים והבוגרים אינם בוחלים בקניבליזם של עמלצים אחרים.
העמלץ הלבן הוא הקטלני מכל הכרישים לבני אדם ועדיין הסיכוי להיפגע ממנו נמוך מהסיכוי להיפגע ממכת ברק.
דימויו השלילי נובע מגודלו העצום ופיו הרחב והמאיים ועקב תפוצתו הרחבה, הגורמת לחיכוכים בינו לבין האדם.
רוב המתקפות נבעו במים עם ראות נמוכה או בתנאים אחרים בהם נפגעים חושי הכריש.
הכריש נושך כדי לבדוק בחוש הטעם את המזון.
עם זאת הוא לא אוהב בשר אדם, אשר מכיל יותר מדי עצמות גרמיות ביחס לשומן ולחלבונים.
לכן לאחר המתקפה הראשונית הכריש ישחרר את האדם לפרפר במים.
המוות נגרם בעיקר עקב אובדן דם ולא עקב קריעת איברים.
במקרים בהם האדם ניצל הכריש עוזב אותו לאחר מתקפה בודדת שכללה נשיכה שטחית באופן יחסי.
עם זאת החוקרים ג'ון מקוסקר וטימותי סי טריקאס מדווחים שכרישים בקליפורניה ניזונו מחלק מהאנשים שטרפו ובמקרים אחרים לאחר המתקפה הראשונה נעו מעלה כדי לבצע מתקפה נוספת, זאת מאחר שהם מחכים שהקורבן ידמם במים.
במקרים רבים צוללים שהותקפו ניצלו רק הודות לחבריהם או לסירות קרובות אליהם הגיעו.
היו מקרים שבהם תקף ואף הרג העמלץ הלבן אנשים באזור חופי אוסטרליה ואוקיאניה בעיקר אנשים שגלשו על גלשן באזורים של חופים לא רשמיים ובזמן סופות ומערבולות שנסחפו בזרם והעמלצים חשבו שמדובר במזון שלהם, כלבי ים.
רוב האנשים יצאו עם חתכים ברמה קלה עד בינונית ולעיתים רחוקות לחתכים ברמה קשה ואפילו למוות.
הסרט זכה להצלחה רבה ואף הוביל ליצירת זיכיון בשם זה, בו 4 סרטים ולזיכיונות אימה דומים רבים, בהם מופיע עמלץ לבן אוכל אדם.
הוא מופיע בצורה פחות אכזרית בעוד סרטים כמו במוצאים את נמו או בתפוס ת'כריש.
לאורך השנים אנשים רבים תפשו את העמלץ הלבן, כטורף מרושע ואכזרי אף שסרטי טבע רבים מוכיחים שהעמלץ תוקפני פחות ממה שהוא נראה ואינו רואה באדם טרף טבעי.
ישנם אפילו צוללנים שלמדו לשחות קרוב לעמלצים מבלי להיפגע.
עמלציים (שם מדעי: Lamnidae), היא משפחה של כרישים בסדרת דמויי עמלץ, בתוכה הדגים הטורפים הגדולים בעולם.
העמלציים דומים מאוד במראם החיצוני לבני משפחת הכרישיים והם בעלי גוף גדול וזנב עגלוני.
העמלציים ידועים כטורפים מרשימים ותוקפניים בעלי שיניים גדולות.
חלק מהמינים, בהם העמלץ הלבן והעמלץ הכחול, יכולים להעלות את הטמפרטורה בחלקים בגופם, כדי לאפשר להם חושים חדים יותר וציד פעיל יותר.
כמה מהמינים, ובייחוד העמלץ הלבן, יכולים לתקוף גם בני אדם המתרחצים בים, צוללנים וגולשים, אירועים המסתיימים בפציעות חמורות ולעיתים נדירות במוות, אך מדובר על מקרים נדירים מאוד.
מינים אלה חיים בכל האוקיינוסים ומחפשים בעיקר טרף של דגים או כלבי ים ואריות ים.
על פי האקדמיה ללשון העברית ראשיתו של השם "עמלץ" הוא בפירוש מקורי לפסוק בתהלים שהציע עמנואל לב (Löw; 1854–1944), חוקר יהודי הונגרי שכתב על בעלי החיים והצמחים של ארץ ישראל ועל שמותיהם העבריים והארמיים.
את המילים "עם לציים" הציע לב לקרוא בחלוקה אחרת: "לעמלצי ים", ופירש כי 'עמלץ' הוא טורף ימי ענק.
בעקבות הצעתו נכנסה המילה עַמְלֵץ למילונים העבריים במשמעות 'כריש'.
מין מגלודון - נכחד (Carcharodon megalodon ; ייתכן ששייך לסוג אחר)
מין עמלץ ארוך סנפיר - (Isurus paucus)
מין למנה חוטמנית (Lamna nasus)
מין כריש הסלמון (Lamna ditropis)
עִמָּנוּאֵל היא התנחלות במעמד מועצה מקומית באזור השומרון, מזרחית לקרני שומרון וצפונית לאריאל.
עמנואל הוקמה ב-1983 והוכרזה כמועצה מקומית בשנת 1985.
ליישוב צביון חרדי - הוא היישוב החרדי היחיד בשומרון - ומתגוררים בו, נכון ל-2025, כ-6,000 תושבים.
עמנואל נוסדה על ידי חברה בשם "כוכב השומרון" שהוקמה על ידי עסקנים דתיים וחרדים, הבולטים שבהם מוטי זיסר, ברוך שטרנטל וזלמן מרגוליס, בראשית שנות השמונים.
החברה רכשה את אדמות היישוב, והחלה בבניתם בשנת 1981, כשבאותה תקופה הוקמו היישובים יקיר ונופים, הנמצאים ממערב ליישוב.
בשל התחייבותו של ראש הממשלה מנחם בגין, שלא להקים יישובים חדשים ביהודה ושומרון, היישוב הוגדר בתחילתו כשכונה בקרני שומרון (קרני שומרון ה').
עמנואל היא דוגמה מובהקת ל'עיר מתוכננת' בישראל של ראשית שנות ה-80. דבר זה בא לידי ביטוי בבניית אזור אורבני על ידי הפרדה בין ייעודי הקרקע השונים (מסחר, מגורים ותעשייה).
עם זאת תוכננו מערכות מגורים משוכללות ביותר שמתחשבות בתנאים הסביבתיים ובצרכים המיוחדים של האוכלוסייה החרדית: בנייה המתחשבת בטופוגרפיה ומשתלבת בה, בנייה המאפשרת הרחבה עתידית ללא פגיעה אסתטית במבנה, יחידות המגורים מיועדות למשפחות מרובות ילדים הצורכות חדרי מגורים רבים, וכן פארקים ציבוריים המלווים את הנוף ויוצרים טיילת היקפית.
ראשוני התושבים נכנסו לבתיהם ב-1983. חרף איכויותיו הארכיטקטוניות, נתקלה התפתחות היישוב בקשיים על רקע כלכלי, ובאפריל 1983 מכר זיסר את חלקו בחברה לשותפיו.
בקיץ 1983 התגוררו בעמנואל כ-600 משפחות.
במקור תוכננו ביישוב שלוש שכונות, אולם בפועל נבנה רק חלק מהשכונה הראשונה (שלב א' בתוכנית).
באותה העת הוקמה המועצה המקומית ואליהו מירב מונה על ידי משרד הפנים לכהן כראש המועצה הראשון.
בתחילת 1985 נתגלע סכסוך בין השותפים הנותרים בחברת כוכב השומרון, מרגוליס וארנרייך, ועבודות הפיתוח בעמנואל התעכבו.
כתוצאה מן הסכסוך רכש מרגוליס את חלקו של ארנרייך בחברה והבטיח להזרים כספים ולהשלים את הבנייה, אולם הוא לא עמד בהתחייבויותיו.
החברה נתקלה בקשיים וביולי אותה שנה מונה יעקב נאמן לכונס נכסים של החברה.
נאמן ניסה לקדם את השלמת הבנייה, אולם נתקל בקשיים שונים, בין השאר העדר היתרי בנייה, וקשיים אלו מנעו את המשך פיתוחה של העיר והרחיקו ממנה אוכלוסייה חזקה.
ב־1985 הוכרזה עמנואל כמועצה מקומית.
בשנת 1988 הושגה הסכמה עם מוטי זיסר שיזרים 5.3 מיליון דולר לחברה לצורך השלמת הבנייה.
לטענת זיסר, כחלק מההסכמה הבטיח משרד השיכון שיקצה לחברה עוד קרקעות לבנייה, אולם קרקעות אלו לא הוקצו.
בפיגוע שאירע סמוך ליישוב ב-12 בדצמבר 2001, שבמהלכו הותקפו כלי רכב ואוטובוס לא ממוגן של חברת דן שהיה בדרכו ליישוב על ידי מטען צד וירי צרורות, נהרגו עשרה אנשים ונפצעו עשרות.
בפיגוע נוסף שאירע ב-16 ביולי 2002 בשערי היישוב הותקפו רכבים ואוטובוס ממוגן ירי במטען צד וברימונים וירי מנשק קל נמנו 8 הרוגים וכ־20 פצועים.
בחודשים שלאחר הפיגוע העתיקו מקצת מתושבי עמנואל את מקום מגוריהם ליישובים אחרים וביישוב עמדו תקופת מה דירות ריקות ללא דורש.
המחירים הנמוכים ומלגת קיום גבוהה שהציעה 'עמותת קרן ידידי עמנואל' הביאו תושבים חדשים ליישוב.
בשנת 2003 התגוררו ביישוב 2,400 תושבים.
בעקבות שיפור המצב הביטחוני, ובשל מצוקת הדיור הגוברת והולכת בציבור החרדי גדל הביקוש למגורים בעמנואל.
בשנת 2012 שופצו שני מבנים, שנותרו במצב שלד מאז הקמת עמנואל, והוכשרו כמבנים לקליטת משפחות חדשות.
בשנת 2015 נכנסו לעבודה במקום שני יזמים נוספים: חברת הרי זהב וחברת ש.א.ג ולול.
שתי החברות החלו בונות מאות יחידות דיור חדשות בעמנואל וביצעו פעולות פרסום ושיווק המופנות לציבור החרדי על קהליו השונים.
על פי נתוני המועצה המקומית בעמנואל נמצאות מאות יחידות דיור בבניה ובהליכי התכנון השונים והיא צפויה להכפיל את מספר תושביה עד לשנת 2023.
האוכלוסייה בעמנואל מורכבת ממספר זרמים בציבור החרדי ובהם: קהילות ספרדים, תימנים, חסידי סלונים, חב"ד, גור וברסלב וליטאים.
בעמנואל ארבעה בתי ספר יסודיים לבנים: בית ספר ממלכתי דתי (בהשפעת חב"ד), תלמוד תורה אשכנזי המשתייך לרשת החינוך העצמאי, תלמוד תורה לקהילה הכלל חסידית בראשות הרב שלמה קליין ותלמוד תורה של רשת מעיין החינוך התורני.
כן קיימים חמשה בתי ספר יסודיים לבנות: בית ספר ממלכתי דתי (בהשפעת חב"ד) שהוקם ב-1997, בית ספר בית יעקב של רשת החינוך העצמאי, בית ספר של מעיין החינוך התורני שהוקם בשנת 2007, בית ספר כלל חסידי שמיועד לקהילה הכלל חסידית ובית ספר חסידי שמיועד לחסידות סלונים במעמד של מוסד פטור.
כן קיים במקום תיכון בית יעקב המשתייך למרכז בית יעקב (הסמינר החדש - ליברמן).
בית הספר לבנות של חב"ד ובית הספר היסודי של בית יעקב נמצאים יחד במבנה אחד ובית הספר לבנות של מעיין החינוך התורני נמצא באותו מבנה עם התיכון של בית יעקב.
במקום גם ישיבה קטנה המשתייכת למוסדות "כסא רחמים".
בשלהי שנת תשס"ז (2007), בלחץ של הורים שבקשו להקים בית ספר נפרד, הוקמה בבית יעקב היסודי מגמה חסידית נפרדת בתוך בית הספר.
עמותת "נוער כהלכה" דרשה לבטל את ההפרדה בטענה שמניעיה עדתיים ומשלא נענתה פנתה לבג"ץ.
בג"ץ קיבל את העתירה ודרש לבטל את ההפרדה בבית הספר.
בעקבות זאת, הוציאו הורי בנות המגמה החסידית את בנותיהם מבית הספר והקימו להן בית ספר פיראטי.
החל משנת הלימודים תשע"א פועל ביישוב בית ספר פרטי חוקי (במעמד של מוסד פטור) לבנות המגמה החסידית, שבשנה הראשונה לקיומו לא תוקצב על ידי משרד החינוך או המועצה המקומית, ולאחר השנה הראשונה מתוקצב ככל מוסד פטור אחר.
התחבורה הציבורית מפותחת במועצה המקומית, יחסית לגודלה.
מדי יום פעילים קווים לבני ברק, ירושלים, בית שמש, אריאל, נתניה, אלעד וביתר עילית.
על ידי החברות תחבורה ציבורית תנופה ואלקטרה-אפיקים.
בעיר קיים היכל תרבות של המועצה העירונית, בריכת שחייה, פינת חי, ספרייה, ושני מקוואות.
עמלק הוא שבט או עם הנזכר במקרא.
הוא מתואר במקרא כעם אכזרי המתפרנס במידה ניכרת משוד וביזה.
בתורה מסופר שעמלק התקיף את בני ישראל לאחר שיצאו ממצרים, בתנ"ך מסופר כי כבש את ציקלג, עירו של דוד, בעת שהותו בארץ הפלשתים.
על פי הסיפור, העם העמלקי התקיים כעם נווד לאורך המדבר שמדרום לים המלח ועד צפון חצי האי סיני במשך תקופת התנחלותם של בני ישראל בארץ ישראל ועד לתקופת המלוכה.
אין ידיעות חוץ־מקראיות אודות עמלק.
עמלק היה אחד מבניו של אליפז בן עשיו מפילגשו תמנע.
על פי המסורת האפונימית המקראית, העם "עמלק" נקרא על שמו.
במסורת היהודית נחשב העם העמלקי כסמל לרֶשע.
העם העמלקי מוקע בתנ"ך, עד שבאופן חריג מופיעה בתורה מצווה על עם ישראל להרוג את כולו – כולל נשיו וטפו, ולהשמיד גם את רכושו.
במסורת הפסיקה ההלכתית נקבעו סייגים רבים למצוות מחיית עמלק.
האזכור המוקדם ביותר של עמלק הוא בימי אברהם אבינו בסיפור מלחמת ארבעת המלכים את החמישה.
שם מסופר שכדרלעומר מלך עילם ושלושת המלכים בני בריתו, הכו את שדה העמלקי סמוך לקדש, במסגרת מסע מלחמה בדרומה של ארץ ישראל.בהמשך מוזכר עמלק כבנה של תמנע פילגשו של אליפז בנו של עשו.
עמלק נמנה עם אלופי עשו היינו, אחד מראשי המשפחות או ראשי השבטים של אֶדום.
על פי הפרשנות המסורתית עמלק בנה של תמנע הוא אבי העם העמלקי, היינו העם העמלקי היה שבט אדומי מצאצאי עשיו.
באזכור "שדה העמלקי" בימי אברהם אבינו רואים הפרשנים המסורתיים כשימוש בשמו המאוחר של המקום, ולא כראיה לקדמוניותו של עמלק.
מנבואת בלעם עשויה לעלות תמונה שונה.
בנבואתו, מזכיר בלעם את עמלק בנפרד מאדום ורואה בעמלק "ראשית גויים".
הבנת החוקרים היא שכוונת מילים אלו לכך שעמלק הוא מהעמים הקדומים ביותר, וממילא הוא אינו חלק מהעם האדומי.
עם זאת, בפרשנות היהודית המסורתית נמצאים ביאורים נוספים לביטוי זה.
יש המפרשים את הביטוי "ראשית גויים", כעם הראשון שנילחם בעם ישראל, ויש המפרשים שעמלק הוא ראש לגוים, דהיינו מחשובי וגיבורי העמים.
בתקופת יציאת מצרים ישבו העמלקים במדבר סיני ובנגב.
העם העמלקי היה העם הראשון שנלחם עם עם ישראל בצאתם ממצרים (ברפידים), וזינב בנחשלים ובעייפים שהלכו בסוף המחנה.
עם ישראל בפיקודו של יהושע בן נון החזירו מלחמה שערה והכו את צבאו מכה שהצליחה להחלישו אך לא למגרו, תוך שהם נעזרים בסיוע אלוהי.
ההתנגשות הבאה בין עם ישראל והעמלקים הייתה לאחר פרשת המרגלים כאשר בני ישראל ניסו לעלות בהר בניגוד לדברי משה, וספגו תבוסה קשה מידי הכנענים והעמלקים.
במהלך אותה תקופה המשיכו ההתנגשויות בין עם ישראל והעמלקים אשר יחד עם המואבים והעמונים הכו את בני ישראל וכבשו מהם את "עיר התמרים" (יריחו), באותה תקופה הגיע גם תחום הנדודים של העמלקים לשיאו ופשיטותיהם הגיעו עד עמק יזרעאל.
שאול יצא לקרב בתמיכתו של שמואל, אך החליט לחמול על אגג מלך העמלקים ועל "מיטב" הבקר והצאן, דבר שעלה לו במלכותו משום שהיה מנוגד לצו האלהי.
אגג, שהיה במאסר, הוצא להורג בסופו של דבר על ידי שמואל במטרה למלא את הצו.
מלחמה נוספת עם עמלק התרחשה על פי הכתוב מספר שנים מאוחר יותר, כאשר עמלקים פשטו על צקלג, העיר בה שהה דוד בארץ פלשתים, בעת שדוד וחייליו לא היו במקום, ושבו את הנשים והילדים.
דוד יוצא למרדף ארוך "מהנשף ועד הערב למחרת", מכה את העמלקים מכה ניצחת, מחזיר את הנשים והילדים ולוקח שלל רב אותו הוא מחלק בין חייליו וגם שולח ממנו לתושבי יהודה.
ייתכן שלעמלקים בתקיפת העיר היה סיוע מצרי שכן דוד מתוודע לאירוע התקיפה רק לאחר שנעריו מוצאים נער מצרי תשוש מעולף באחד משדות המרעה שלהם, הם מטפלים בנער שטוען כי "לא אכל ולא שתה שלושה ימים" לפני שהתמוטט ומספר על שהעמלקים תכננו לבצע בתקיפת צקלג, ואדונו העמלקי נטש אותו לאחר שחלה.
את הבשורה על מות שאול ויהונתן במלחמה בפלשתים בהר הגלבוע מקבל דוד מנער שמזדהה בפניו כעמלקי וטוען כי הזדמן למקום לאחר פציעתו של שאול וביצע בו המתת חסד כבקשתו.
דוד בתגובה שואל אותו כיצד לא ירא לשלוח ידו ב"משיח ה'" (הכוונה לשאול שנמשח למלך בהוראת אלוהים) ומורה לנעריו להורגו.
ככל שהתחזקה הממלכה ירד כוחם של העמלקים והם נדחקו חזרה לאדום, האזכור האחרון שלהם בתנ"ך כקבוצה הוא בתקופת המלך חזקיהו שאז "מן בני שמעון, אנשים חמש מאות, הלכו להר שעיר...
ויכו את שארית הפליטה לעמלק".
על פי המסורת המן בן המדתא האגגי, עליו מסופר במגילת אסתר, היה מצאצאיו של אגג שהיה מלך עמלק בזמן שאול.
באונומסטיקון של אוסביוס נכתב כי Ἀμαληκῖτις (העמלקי) יושב במחוז במדבר שבדרום ארץ יהודה, "מעל" לפטרה בדרך לאאִלה; הוא שכן לצד עם כנעני אחר שנלחם בישראל, לפי הפסוק .
בספר דברים מצווה עם ישראל לזכור את התקפתם של העמלקים על עם ישראל בצאתו את מצרים: "זָכוֹר אֵת אֲשֶׁר עָשָׂה לְךָ עֲמָלֵק בַּדֶּרֶךְ בְּצֵאתְכֶם מִמִּצְרָיִם.
על פי חז"ל, החובה היא גם להזכיר זאת בפה, ועל כן קוראים בכל שנה את "פרשת זכור" בשבת זכור – השבת שלפני פורים.
הסמיכות לפורים נובעת מן הקישור בין עמלק לבין המן ה"אגגי", אותו זיהו חז"ל עם אגג מלך עמלק בזמן שמואל.
המצווה כוללת מצוות עשה, ומצוות לא תעשה, כפי שכותב הרמב"ם: "ומצות עשה לזכור תמיד מעשיו הרעים ואריבתו כדי לעורר איבתו, שנאמר "זכור את אשר עשה לך עמלק".
מפי השמועה למדו, "זכור" בפה; "לא תשכח" בלב, שאסור לשכוח איבתו ושנאתו".
מחיית זכר עמלק היא ציווי מקראי בספר דברים, ומסווגת כמצוות עשה במניין תרי"ג המצוות, המצווה להכרית את זרעו של עמלק, העם שעל פי המקרא לחם עם בני ישראל עם צאתם ממצרים.
נושא זה מצוי במחלוקת בין פוסקי ההלכה.
לשיטת הרמב"ם חיוב מחיית עמלק שייך רק בעת מלחמה, ואילו לדעת ספר החינוך נראה שהיא חלה על כל יהודי בכל מקום ובכל זמן.
הרמב"ם פסק שקודם היציאה למלחמה יש לקרוא לו לשלום ככל עם, ורק אם סירב לכך יש להשמידו
"...שבעה עממין ועמלק שלא השלימו אין מניחין מהם נשמה, שנאמר "כן תעשה לכל וגו' רק מערי העמים לא תחיה כל נשמה", וכן הוא אומר בעמלק "תמחה את זכר עמלק", ומנין שאינו מדבר אלא באלו שלא השלימו – שנאמר "לא הייתה עיר אשר השלימה אל בני ישראל בלתי החוי יושבי גבעון.
את הכל לקחו במלחמה כי מאת ה' הייתה לחזק את לבם לקראת המלחמה את ישראל למען החרימם".
מכלל ששלחו להם לשלום ולא קבלו.
(רמב"ם, הלכות מלכים ומלחמות ו, ד), וכן כתב גם ספר החינוך.
בימינו בטלה משמעותה העיקרית של המצווה, מכיוון שלא ניתן לזהות עם המזוהה אתנית עם עמלק; חז"ל קשרו זאת לסנחריב, אשר "בלבל את האומות" על ידי הגלייתן ממקום למקום.
בנוסף, ספר דברי הימים כבר מתארך לימי המלך חזקיהו את השמדתו הסופית של עמלק כעם.
ישנה מחלוקת האם בן לעם העמלקי יכול להתגייר.
במכילתא, מובאת דעתו של רבי אליעזר ש"נשבע המקום בכיסא הכבוד שלו, שאם יבוא עמלקי להתגייר, שלא יקבלו אותו".
ואילו הרמב"ם פסק, שכל הגויים שיתגיירו ויקבלו עליהם את המצוות שבתורה הם כישראל לכל דבר, חוץ מארבעה עמים בלבד: עמון, מואב, מצרים, ואדום – מכאן שעמלקי יכול להתגייר.
בנוסף על כך, נאמר במסכת גיטין, ש"מבני בניו של המן הרשע לימדו תורה בבני ברק"; משמע שבני בניו של המן, שעל פי דברי חז"ל היה עמלקי, התגיירו ואף נעשו מרביצי תורה.
בספר שמואל נכתב – "בן איש גר עמלקי אנכי", על השליח שמגיע לבשר לדוד על מות שאול ובניו בקרב עם הפלשתים.
דוד אמנם הרגו, אך לא בשל מוצאו אלא בשל טענתו שהרג את שאול המלך, כפי שנאמר בהמשך הפרק: "ויאמר אליו דוד דמיך על ראשך כי פיך ענה בך לאמר אנכי מתתי את משיח ה'".
במשך הדורות, הפכה דמותו של העם העמלקי מאויב אתני של עם ישראל לסמל מופשט שכנגדו יש להילחם.
היו שהגדירו אף אומות שלמות כ"זרע עמלק", בעיקר במובן המוסרי.
על פי הגדרות אלו כתבו רבים כי גרמניה מסמלת את "עמלק" המודרני, ורמזים אלו גברו בעיקר לאחר השואה, עד שמצויים דיונים בספרי שו"ת משנות ה-50 הדנים האם גרמני יכול להתגייר בימינו, מאחר שחלק מהמקורות אוסרים על גיור צאצאי עמלק.
בסוף הדיון התירו כל הפוסקים גיור גרמני.
בנוסף ישנם סיפורים רבים על אומות, קבוצות או אנשים יחידים שהוכרו כ"זרע עמלק": לדוגמה, רבי אלחנן וסרמן קובע בשם בעל החפץ חיים כי כל מנהיגי והוגי הקומוניסטים היהודיים מאנשי היבסקציה – מזרע עמלק הם, ו"על הללו והללו נשבע הקב"ה שאין שמו שלם ואין כסאו שלם עד שיימחו מן העולם".
בדברים אלו אין כוונתו שאותם קומוניסטים הם צאצאי עמלק ההיסטורי, שהרי יהודים הם, אלא יורשיו הרוחניים, "העומדים בראש צבאותיהם להילחם נגד הקב"ה".
ברוח זו מסופר כי רבי חיים מוולוז'ין פגש את הדוכס הגדול ניקולאי פאבלוביץ' בנעוריו, וכינה אותו בשם "זרע עמלק", כשהבחין בנפשו האכזרית והעריצה של הנער.
לימים היה הנער לצאר ניקולאי הראשון, והוא אכן היה לאחד הצארים האכזריים ביותר בכלל, וביחסו ליהודים בפרט.
הוגים שונים הקבילו בין הסכסוך הישראלי-פלסטיני לתקיפת עמלק את ישראל.הרב יוסף דוב הלוי סולובייצ'יק אמר: "כשאומה חורתת על דגלה "לכו ונכחידם מגוי ולא ייזכר שם ישראל עוד" - היא הופכת עמלק.
בשנות ה-30 וה-40 מילאו תפקיד זה הנאצים והיטלר בראשם.
הם היו העמלקים, נציגי שיגעון האיבה של התקופה האחרונה.
כיום - ממלאים את מקומם המוני נאצר והמופתי" הנאום פורסם כמסה, הידועה בשם "קול דודי דופק".
במהדורה זו כתוב גם: "היכן הוא עמלק?
התשובה...כל אומה המתנכלת לכלות את כנסת ישראל הופכת, על פי ההלכה - עמלק".
רבנים שונים כינו את מתנגדיהם "עמלק" ככינוי גנאי, הרב עובדיה יוסף כינה את יוסי שריד "שריד-עמלק" על רקע חילוקי דעות בהיותו שר החינוך.
הרב שלום כהן כינה חובשי כיפה סרוגה כ"עמלק" על רקע המאבקים בבחירות לרבנות, מאוחר יותר התנצל והסביר כי דבריו כוונו נגד הנהגת "הבית היהודי" בלבד.
עמנואל-ז'וזף סְיֵאיֵיס היה כומר, פוליטיקאי והוגה דעות צרפתי, מנהיג בולט בעת המהפכה הצרפתית.
ב-1799 נבחר לדירקטורט ושלט בפועל במדינה למספר חודשים.
ארגן את הפיכת 18 בברימר, אך נפוליאון הדיח אותו מכל עמדת השפעה ממשית.
סיאייס נולד בדרום צרפת, והוכשר לכמורה בסורבון.
במהלך לימודיו העדיף נושאי מחשבה מדינית (כגון כתביו של ג'ון לוק) על פני תאולוגיה.
עם סיום לימודיו הצטרף בכל זאת למערך הכמורה, התקדם במהירות בתפקידיו, ומונה לכומר הראשי של מחוז שארטר.
הוא תמך ברעיונות ההשכלה ופרסם את המאמר המפורסם "מהו המעמד השלישי?" (?Qu'est-ce que le tiers-état).
תשובתו לשאלה זו התחילה במילים: "הכול.
מה הוא היה עד כה מבחינה פוליטית?
במאמר זה הוא טען שהמעמד השלישי (הבורגנות והאיכרוּת) הוא הרוב והכוח במדינה, ועל כן צריך לקבל את הזכות להשתתף בקבלת ההחלטות ולשרת בתפקידים צבאיים מתקדמים.
סיאייס היה מגדולי הרדיקלים בשלב הראשון של המהפכה: הוא היה מיוזמי "שבועת מגרש הטניס" שבעקבותיה קמה האספה הלאומית תוך מרי נגד המלך, תרם רבות לניסוח הצהרת זכויות האדם והאזרח, התנגד למתן סמכות וטו כלשהי ללואי השישה-עשר, ועוד.
בהמשך, כשכוחות רדיקליים עקפו אותו משמאל, הפכו עמדותיו למתונות ביחס למפה הפוליטית סביבו.
בהתאמה, נעשה לאחד הכוחות שעמדו מאחורי מועדון הפייאנטים השמרני, שקם ב-1791. מעמדו שקע בהדרגה, אך הוא נותר ציר בוועידה לאומית גם לאחר הפיכת ה-10 באוגוסט 1792.
עם קץ שלטון הטרור שב לאיטו למרכז הבמה, בתחילה כדיפלומט ולאחר מכן כנשיא הרשות המחוקקת.
ב-1799 נבחר לדירקטוריון, הגוף העליון ברשות המבצעת, שם הדיח במהרה את פול בראס מעמדת הבכורה והפך לאיש החזק ביותר בצרפת.
פרוץ מלחמת הקואליציה האנטי-צרפתית השנייה, שכנע אותו עוד יותר שהמשטר הקיים חסר תוחלת ויש להפילו באמצעות הפיכה צבאית.
הוא גייס למזימתו את נפוליאון בונפרטה, שבו ראה חייל חסר ניסיון פוליטי, ויחדיו ביצעו את הפיכת 18 בברימר ב-1799. סיאייס היה לאחד משלושת הקונסולים ששלטו בצרפת, אך נפוליאון התגלה במהרה כמוכשר הרבה יותר משציפה ותפס את הכוח לעצמו.
סיאייס שירת כנשיא הסנאט וקיבל תואר אצולה וכיבודים אחרים בימי האימפריה הצרפתית הראשונה, אך היה חסר השפעה ממשית.
עם הרסטורציה יצא לגלות בבריסל, בשל תמיכתו בשעתו בהוצאה להורג של לואי השישה-עשר.
הוא חזר למולדתו לאחר מהפכת יולי 1830, ומת בפריז ב-1836.
עמלנות היא מלאכת יד הנעזרת בחומר גלם לעשייה יצרנית.
לרוב משתמשים בחומרי גלם פשוטים ונפוצים כמו חבלים או שיירי פסולת על מנת לחנך לשמירת איכות הסביבה ולהדגים את חשיבות המיחזור.
כמו כל פעולה משותפת, גם עמלנות מסייעת בפיתוח הרגלים חברתיים-חינוכיים.
תכונה נוספת הבאה לידי ביטוי בעמלנות היא היצירתיות, החניך מקבל את הבסיס ובעזרת הדמיון יוצר דברים חדשים ומקוריים משלו.
בתנועת הצופים העמלנות היא אחת מתוך חמשת עקרונות הצופיות, והיא נלמדת כמיומנות לכל דבר.
ראש טורקי – המשמש כענד לעניבה.
פלטות – פלטות העשויות מחבלים.
השימוש המקורי שלהן היה להיות משטח לסירים.
אגרוף קוף – כדור מחבלים.
השימוש המקורי שלו היה להיות משקולת.
עמלת פירעון מוקדם או עפ"מ , המכונה גם קנס פירעון מוקדם, חלה לעיתים על לווה, אשר מבצע פירעון מוקדם של הלוואה או משכנתא שניתנה בריבית קבועה.
בעת חתימת חוזה ההלוואה, הבנק מעמיד הלוואה בריבית מסוימת תוך שקלול עלויות מימון, וחישוב הרווחים הצפויים מתשלומי ריבית עתידיים.
כאשר הלקוח מעוניין לפרוע את ההלוואה טרם המועד הקבוע בלוח הסילוקין עלול להיווצר הפסד פונטציאלי, בכדי למזער הפסד זה מטיל הבנק על הלווה עמלה אשר צפויה לפצות על ההפסד העתידי.
הנזק הנגרם לבנק בפירעון מוקדם
עמלת פירעון מוקדם באה לפצות לכאורה על נזק שעשוי להיגרם עקב אי תשלום ריביות עתידיות.
לשם כך ניתן לדמיין תרחיש היפותטי בו קיימים לבנק שני לקוחות בלבד, הבנק מגייס פיקדון למשך שנה מהלקוח הראשון בשיעור ריבית של 5% ומלווה את אותו הכסף ללקוח השני בריבית של 10%.
נניח, למען הפשטות שמדובר בהלוואה לשנה אחת, של 100 שקלים.
אם הלווה יפרע את ההלוואה לאחר ימים ספורים, וישלם לבנק 101 שקלים בלבד, הבנק יפסיד 4 שקלים אותם יצטרך לשלם ללקוח השני.
תרחיש זה עמד בבסיס השיקולים כאשר נקבעה עמלה זו בשנות השמונים.
בשנים אלו הבנקים נהגו ללוות כספים מקרנות הפנסיה בריבית ששיעורה נקבע מראש, כנגד כספים אלו העמידו הבנקים משכנתאות.
עקב ירידה חדה של הריבית נוצר חשש כי הבנקים לא יוכלו להמשיך לשלם את הריבית לה התחייבו אם הלווים ימחזרו כמות גדולה של משכנתאות.
מרכיבים חברתיים בהוראות בנק ישראל
הוראות בנק ישראל הנוגעות לעמלות פירעון מוקדם, נשענות על כללים פיננסיים אך קיימים בהם מרכיבים חברתיים רבים.
הבחנה בין הלוואה "קטנה", שסכומה אינו עולה על 750,000 ש"ח, להלוואה שאיננה קטנה (הוראה 454).
פטור מתשלום עמלה בהלוואות ומשכנתאות על בסיס הפריים.
הנחות בהתאם לוותק המשכנתה (הנחה של 20% בפירעון לאחר 3 שנים ומעלה מיום לקיחת ההלוואה, הנחה של 30% אם הפירעון מתבצע לאחר 5 שנים ומעלה).
קביעת ריבית השימוש החלופי כריבית של הלוואה / משכנתה חלופית (גישת "לווה מחליף לווה") ולא ריבית של שימוש חלופי.
ריבית השימוש החלופי (בנק ישראל)
בנק ישראל קבע נוסחאות לחישוב עמלת הפירעון המוקדם בהלוואות לדיור ובהלוואות "קטנות" (עד 750,000 ש"ח ולתקופה ארוכה מ-6 חודשים).
הנחת היסוד גורסת כי הלוואות אלו, ככלל ניתנות ללווים רבים ופירעון מוקדם של לווה בודד לא ישפיע באופן מהותי על מאזני הבנק.
בהלוואות לדיור קבע בנק ישראל כי ריבית השימוש החלופי תהיה הריבית הממוצעת על משכנתאות שניתנו בחודש הקודם באותו בסיס הצמדה ולתקופה דומה.
להלוואות "קטנות" נקבעה הריבית החלופית כ"ריבית הנהוגה בתאגיד בנקאי" לאותו סוג הלוואה, שניתנה לאותו סוג לווה, ולתקופה הלוואה דומה.
ביקורת על הגדרת בנק ישראל
קיימות טענות מצד הבנקים לפיהן אין תלות מוחלטת של בין הבנק ללווים ולבנק יש אפיקי השקעה אחרים שבהם ניתן להשיא רווחים.
על פי גישה זו ריבית השימוש החלופי צריכה להיגזר משימושים שאינם הלוואות כגון (אג"ח ממשלתיות).
או לחלופין שימוש ב"מחירי העברה" (המקביל למחיר ההוגן הנהוג בין חברות קשורות בעסקאות חסרות סיכון).
בנק ישראל הוציא הנחיה מחייבת על בסיסה מחושבת העמלה המרבית שמותר לבנקים לגבות.
בבסיס הנוסחה עומדים פערי הריביות בין התקופה בה נלקחה המשכנתה, ובין הריבית האפקטיבית ביום הפירעון המוקדם.
בנוסף, מביאה הנוסחה לידי ביטוי גם השלכות עתידיות כתוצאה מעליית המדד.
כך יוצא, שהבנק מקבל בבת אחת גם את קרן ההלוואה, וגם את הרווח העתידי הצפוי לפי לוח הסילוקין.
בפועל כל הבנקים בוחרים לגבות את העמלה המרבית שמתיר בנק ישראל לגבות, נתון שעשוי ללמד על חוסר תחרות מספקת בענף האשראי בישראל.
בשנת 2012 עלה הנושא לדיון בוועדת הכלכלה של הכנסת, לאחר שהוכח כי מדובר בעמלה רגרסיבית.
הרגרסיביות נובעת מאופן החישוב, שמתבסס על הפער בין הריבית ששולמה עבור ההלוואה לריבית ממוצעת במועד הפירעון ולא על בסיס ריבית ממוצעת במועד לקיחת ההלוואה או כל חלופה אובייקטיבית אחרת.
בפועל לווה שרמת הסיכון שלו לבנק במועד העמדת ההלוואה הייתה גבוהה, ישלם עמלת פירעון מוקדם גבוהה יותר מלווה אחר, ובכך נוצר קיפוח פעמיים.
המפקח על הבנקים בבנק ישראל בדק את הנושא וקידם תיקון לצו על פיו העמלה תחושב באופן שאינו מקפח לווים בסיכון גבוה.
בשנת 2014 הצו תוקן כך שהעמלה תחושב על בסיס הפער בין הריבית שניתנה בהלוואה מסוימת או הריבית הממוצעת ביום לקיחת ההלוואה, הנמוכה מבין שתיהן.
מצב זה מטיב מעט את מצבם של לווים חלשים אשר קיבלו מלכתחילה ריבית גבוהה.
ברם, לווים אלו עדיין ישלמו עמלה גבוהה יותר מלווים חזקים אשר מלכתחילה קיבלו ריבית נמוכה מהריבית הממוצעת.
טענות לביטול עמלת פירעון מוקדם
ישנם חוקרים הטוענים שיש לבטל באופן מוחלט את עמלת הפירעון המוקדם.
אחת הטענות היא שמאז תחילת שנות האלפיים, מקורות המימון הבנקים אינם נשענים רק על גיוס כספים לטווח ארוך, ולכן עמלה זו אינה עוד פיצוי רלוונטי עבור הבנקים, ומשמשת למעשה כמקור רווח נוסף.
בנוסף עמלה זו משבשת את השיקולים הכלכליים של הלווים בבואם לסלק הלוואה.
הצעות ברוח זו הועלו בפני הפיקוח על הבנקים, אך המפקח על הבנקים הודיע כי הוא מתנגד לביטול מוחלט של העמלה.
לאור התנגדות הפיקוח על הבנקים, הוגשה בכנסת הצעת חוק לביטול עמלה זו בשנת 2018. הצעת החוק עברה בקריאה ראשונה אך עקב פיזור הכנסת, לא עברה לקריאה שנייה ושלישית.
להלן הנוסחה לחישוב עמלת פירעון מוקדם, כפי שפורסמה על ידי בנק ישראל:
A - הריבית התקופתית ביום הפירעון המוקדם.
R - הריבית התקופתית לפיה מחושבת המשכנתה.
Bi - התשלומים העתידיים התקופתיים בהתאם לתנאי ההלוואה (כולל תשלומי הריבית)
n - מספר התקופות מיום הפירעון המוקדם ועד ליום שינוי הריבית.
N - מספר התקופות עד לסיום פירעון ההלוואה.
PV - סכום הקרן הנפרע בפירעון מוקדם בתוספת הפרשי הצמדה וריבית שנצברו עד ליום הפירעון המוקדם.
PV(A) - ערך נוכחי של תשלומים עתידיים עד לסיום תקופת ההלוואה.
כאשר ההפסד הכלכלי בגין פירעון מוקדם מחושב כך:
יש לשים לב, כי במקרים מסוימים (לדוגמה, כאשר הריבית עולה) תוצאת החישוב הנ"ל שלילית.
תאורטית, במקרים כאלו, הבנק אמור לפצות את הלקוח, אך בפועל הבנק פשוט נותן פטור מהעמלה ללווה ככל שישנה עמלה בגין פירעון מוקדם של ההלוואה.
נוסחה לחישוב עמלת הפירעון המוקדם להלוואות בריבית משתנה
מחשבת גם את ההפרשים בגין השינוי שחל בתוספת מעבר לעוגן הריבית המשתנה (פריים, ליבור, עוגן תשואות אג"ח וכדומה) בתקופה שלאחר מועד שינוי הריבית (Roll Over).
A* - ריבית העוגן שחלה על ההלוואה במועד הפירעון המוקדם והתוספת הנהוגה בבנק מעבר לריבית העוגן לגבי שימוש חלופי.
שאר המשתנים בנוסחא נותרו ללא שינוי
עמלות נוספות הנובעות מפירעון מוקדם של הלוואה (ישראל)
לצד עמלת ההיוון אשר תוארה עד כה, קיימות מספר עמלות נוספות הקשורות לפירעון מוקדם של משכנתה אשר נועדו להגן מפני סיכונים דומים.
עמלה תפעולית (בסכום קבוע, כיום 60 ש"ח)
עמלת אי הודעה מראש: ממנה ניתן להימנע על ידי שליחת הודעה מוקדמת על פירעון, וביצוע הפירעון בתום 10 ימים ועד ל-45 ימים מיום מתן ההודעה.
(בסך של עד 0.1 % מהסכום הנפרע)
עמלת פיצוי מדד (בהלוואות צמודות מדד בלבד): מאחר שמדד המחירים לצרכן נקבע ב-15 לכל חודש ולא ניתן לדעת מראש בכמה ישתנה, על פירעון בין ה-1 ל-15 בחודש (לקראת פרסומו של מדד חדש) ניתן לגבות עמלה בגובה הסכום הנפרע כפול מחצית שיעור השינוי הממוצע במדד המחירים לצרכן ב-12 החודשים שקדמו לפירעון.
עמנואל הייתה אוניית מפרש דו-תרנית ממונעת, שנרכשה בדנמרק בספטמבר 1933 על ידי אריה גרבנוב, כחלק מחזונו להקים חברת ספנות עברית.
לאחר הפלגות מסחריות ספורות, מדנמרק להולנד ולבלגיה ומשם לאנגליה, טבעה האונייה, כנראה באוקיינוס האטלנטי, וחמשת אנשי צוותה נעלמו.
הפיתוח הכלכלי התעורר בארץ ישראל עם תחילת המנדט הבריטי והתגברות העלייה היהודית, שהביאה עמה גם הגירת מחפשי עבודה ערבים רבים מהארצות השכנות.
השינוי הדמוגרפי הגביר את הביקוש להובלה ימית של מטען ונוסעים, והיישוב העברי, שהיה חסר-ניסיון בענף כלכלי זה, החל להתארגן לקראתו.
הניסיון הראשון נעשה בשלהי 1919 על ידי יזמים ארץ-ישראליים עם רכישת ספינת מפרש שהותקן בה מנוע עזר ונקראה על שם תנועת ההתיישבות העברית "החלוץ".
ניסיון זה הגיע לסופו כאשר "החלוץ" נטרפה על סלעי נמל יפו בשנת 1920.
ניסיון מוצלח יותר היה לבעלי מפעל המלט "נשר" מחיפה שרכשו את ה"גוזל" בשנת 1927. כתוצאה ממשבר כלכלי בתחום, נמכרה.
בסתיו 1932 הצטרף מנהיג מפא"י דוד בן-גוריון לרעיון וקרא 'לכיבוש הים' "כדרך להרחבת שטח ארצנו, לביצור בסיסנו הכלכלי, לחיזוק בריאותינו הלאומית, לתגבורת עמדתנו הפוליטית, ליציאה למרחב, להשתררות על איתני הטבע".
בן-גוריון היה שותף לחזון הימי של ספנות עברית עם צי דיג ומסחר ימי, לחיזוק כלכלי ולקשר עם העולם הרחב, מאז שיחותיו עם מאיר גורביץ בגדוד העברי.
יזמים מהיישוב החלו מנסים להקים צי עברי.
בסוף שנת 1932 נרכשה אוניית הקיטור "כרמל" ונרשמה ביפו בחברת "שירות ימי ארץ ישראלי".
זו הייתה ספינת משא ונוסעים (12), שנרכשה על ידי רב החובל אליעזר חודורוב ואחרים.
בשנת 1933 קמו ביישוב העברי יזמים שהקימו חברות ספנות ורכשו אוניות לצי העברי הנבנה.
הקמת חברת ספנות ורכישת האונייה
אריה גרבנוב הקים חברת ספנות עברית בשם חופיה בע"מ.
יוסף בלומנפלד, סוחר עשיר ובעלים של חברת "אסם חקלאי בע"מ" מחיפה, השקיע 1,403 לא"י (כ-200,000 דולר במונחי 2023).
משרד החברה נרשם ברחוב בוגרשוב 79, בשכונת נורדיה בתל אביב, בבית משפחת חיים וסוניה גרבנוב, הוריו של אריה.
גרבנוב רכש בנמל אולבורג שבדנמרק אונייה מבעליה הדניים חברת F.
Rasmussen תמורת אלף לירות שטרלינג ורשמה על שמו.
"עמנואל" הייתה אוניית מפרשים חד-סיפונית דו-תרנית מטיפוס סקונר, ולה מנוע עזר בעל שני צילינדרים מתוצרת תורניקרופט, בעל הספק של כ-75 כוח סוס.
היא נבנתה בזויד-הורן שבהולנד בשנת 1904 והושקה בשם Johanna Elizabeth.
לא ברור מתי שונה שמה לEmanuel, שם שנשאה לפני שנרכשה על ידי גרבנוב.
המספר הסידורי שלה במרשם לוידס (Lloyds Register) מהדורת 1933, היה 82285. תפוסתה ברוטו 140 טון ולה כושר מעמס מטען של כ-200 טון.
מהדורת 1934 של מרשם לוידס הודפסה לפני טביעת האונייה והופצה לאחריה.
במהדורה זו היא מופיעה תחת מספר סידורי 59241, בטור "בעלים" מופיע Arieh Grevnov.
מתחת למספר הסידורי מוטבעת חותמת-של-אחר-ההדפסה האומרת: Missing since 1.34 - נעדרת מאז ינואר 1934.
אונייה ללא נמל בית, דגל
החוק הבינלאומי מחייב כלי שיט מסחרי להיות רשום בנמל כלשהו כביתו.
המונח הבינלאומי נקרא "נמל בית" ובמונח נוסף "נמל רישום".
כלי השיט חייב להניף דגל מדינה לה שייך נמל הרישום.
"עמנואל" נמחקה מן המרשם הדני כשנמכרה לגרבנוב, וזה טרם רשמה במרשם הארץ-ישראלי בנמל יפו.
משום כך, הטור במרשם לוידס משנת 1934 המיועד לפרטי נמל הבית ודגל הלאום ריק, כי טבעה ולא הגיעה ליעדה.
"הקונסול הבריטי נתן לו (לגרבנוב) את הרשות להוביל את הספינה ליפו, אבל לא הרשה לו לשנות את שמה (חפצתי לקראה בשם בתי היחידה) ולהניף עליה דגל בריטי.
גם את הדגל הדני הוכרח להוריד, מאחר שהספינה נמכרה, ולפי עצת הפקידים המקומיים הניף דגל ציוני".
גרבנוב החליט שעל אונייה עברית, הנושאת שם עברי ומופעלת בידי עבריים, יתנוסס דגל עברי לפיכך עיצב לספינתו דגל דומה לדגלים ציוניים של אותה תקופה באירופה: שני פסי-רוחב כחול ולבן, מגן דוד שחציו זהב וחציו כחול באמצע.
באמצעיתו עוצבה האות H בצבע אדום - אות ראשונה בשם חברת הספנות - Hofia.
"בנות הקהילה היהודית הקטנה באלבורג אשר בדנמרק תפרו את הדגל בידיהן החמודות, לפי הוראותיו המדויקות של גרבנוב." והוא הונף על הספינה באלול תרצ"ג.
האירוע תואר בעיתונות הדנית כ"הנפת הדגל היהודי לראשונה אחרי אלפיים שנה", ובבריטניה הבין יהודי אחד בטעות, כאילו בד הדגל עצמו בן אלפיים שנה, מה שהביאו לגנבת הדגל בנמל סאות'המפטון לאחר כשלושה חדשים.
הדגל הושב לגרבנוב לאחר חקירה משטרתית, ובתיווך רבה של סאות'המפטון.
בגלויה האחרונה שכתב למשפחתו לפני צאתו למסע האחרון כתב סגן רב החובל, בנימין לוין, ש"עמנואל" היא "הספינה הראשונה היהודית המפליגה תחת דגל תכלת-לבן עם חבר עובדים עברי", אף ששני המלחים היחידים ששירתו בה אז לא היו יהודים.
מדנמרק להולנד ולבלגיה ומשם לבריטניה
הדרך מאורהוס לאנטוורפן לוקחת ארבעה ימים.
"עמנואל" עשתה דרך זו במשך ארבעים וארבעה ימים, בהם הייתה גם 'עצורה' כשלושים וחמישה ימים בנמל דלפזיל-הולנד עד לתשלום כופר הנצלה.
בעת יציאתה מנמל אורהוס פגעה "עמנואל" ברציף.
בתעלת קיל התעלמו מקצין הביקורת ששאל שאלות לגבי הדגל העברי והורידו אותו מהאונייה.
המשיכו בתעלה הצרה ובדרכם פגעו באונייה גרמנית והמשיכו, למרות ויכוח שפרץ בינם לרב החובל שדרש פיצוי כספי.
בים הצפוני נקלעה "עמנואל" לסערה קשה.
נקרעו מפרשיה הבלויים ומנוע העזר הקטן כשל.
האונייה נסחפה, ובניסיונות לעצרה איבדה שני עוגנים.
הצליחה להיבלם ועגנה עם העוגן הרזרבי בעומק 10 מטרים.
הימאים תפרו מפרשים כדי להשיג כוח לתנועה, אך האונייה נסחפה ונתקעה על שרטון חול.
אונייה הולנדית חולפת בשם Hebe חילצה אותם.
"עמנואל" נגררה לנמל דלפזיל שבהולנד.
בדלפזיל נדרש גרבנוב לשלם כופר הנצלה לרב חובל האונייה לה חב את חיי ספינתו שלו, כמקובל.
תשלום זה חל בדרך כלל על חברת הביטוח, אך מטעמי תקציב לא ביטח גרבנוב את "עמנואל".
"הקברניט המנציל סירב לוותר על המגיע לו ועצר את "עמנואל" בנמל למשך חמישה שבועות, עד אשר יהודים נדיבים מאמסטרדם שילמו את הנדרש".
בנמל דלפזיל עלה מלצר/מלח יהודי בשם ארנסט יורדן או בשמו העברי יששכר ירדן.
בתחילת שנות ה-50 של המאה ה-20 הימאי/מלצר יששכר יורדן הפעיל בית קפה ברחוב נורדאו שבשכונת הדר הכרמל בחיפה, בו אהב לשתף את אורחיו בסיפורי הרפתקאותיו ונס הצלתו מטביעה עם העמנואל בישת-המזל.
20 שנה אחרי העלמות העמנואל, בשנת 1953, ינץ רמגל שהיה אז עורך "הימאי הישראלי - ביטאון האיגוד הארצי לימאים", ריאיין את יורדן וגרסתו לפרשה פורסמה.
אם מחמת הזמן שעבר או מסיבות אחרות, לא תמיד דייק יורדן בדבריו.
במשך השנים שחלפו, הוסיף למעשה גם לא מעט נופך וצבע משלו.
אי-ההתאמות בין הנרטיב של יורדן למקורות אחרים, הן בעיקר בפרטים של זמן ומרחב ובאינטרפרטציה של האירועים.
לדבריו, שלוש סיבות הניעו את השלושה לא להפליג בספינה: מצבה הרעוע, חוסר משדר רדיו וחוסר סירת הצלה.
אין חולקין על מצבה הרעוע ועל היעדר משדר רדיו.
באותם ימים לא נדרשה ספינה מסדר הגודל של "עמנואל" לרכוש ציוד יקר זה, שלא נכלל בתקציבו של גרבנוב.
עניין סירת ההצלה התברר בסופו של דבר כתירוץ שווא, כיוון שזו אכן נרכשה.
יורדן מעולם לא ציין עובדה אחרונה זאת, אף על פי שאין ספק שמבחינת לוח הזמנים שלו, היה נוכח בספינה בזמן ניפוק הסירה.
"עמנואל" שוחררה והמשיכה לאנטוורפן שם פרקה את מטענה, העמיסה מטען והפליגה לאנגליה.
בנמל אנטוורפן ירדו מהאונייה פאול קריגל (ייתכן ויש שיבוש בפרטים וירד כבר בהולנד) ורנה רנר (שעלה בהולנד) מסיבה שלא תיוודע, להוציא סיפוריו עשרים שנה מאוחר יותר.
לונדון - הצעה למיניסטריון הצי
תערוכת התחבורה כללה תצוגה של "אגודת יורדי ים זבולון" בנושא התחבורה הימית.
חודשיים אחרי, ב-29 במאי 1932 התקיימו חגיגות יום הים הראשון בבניין בית הספר הימי זבולון, בחוף זבולון ת"א בהם גרבנוב נכח עם חברי זבולון, כמו שנכחו גם הנרייטה דיאמונד וידידיה המרקיז והמרקיזה מרדינג ואורחיהם.
גרבנוב תכנן לנצל את היכרותו עם האישים הללו, להגשמת מטרתו להקמת 'צי עברי נספח לצי הבריטי'.
כמעט בכל כתבה בעברית על פרשת "עמנואל", בעיתונות ובספרות, ניתן לקרוא בהרחבה על הביקור בלונדון, אליה הובילה הספינה 100 טונות לבנים מאנטוורפן.
פריקת מטען זה הייתה צריכה לארוך יום אחד, אך "עמנואל" שהתה בלונדון חודש ימים.
בדומה לאשר אירע בנמלים קודמים, כל הקהילה היהודית המקומית ביקרה בספינה, בנעריה ובזקניה.
..."בכל נמל עוררה הספינה התלהבות עצומה בין היהודים והתעניינות מרובה בציבור.
לבחורים נערכו קבלות פנים מפוארות ובעיתונים הופיעו הצילומים בכותרות: "הספינה היהודית הראשונה לאחר אלפיים שנה".
גרבנוב נתקבל על ידי לורד מלצ'ט והנרייטה דיאמונד,
שיא הביקור בלונדון היה: "בלונדון פנה אריה גרבנוב בהצעה נועזת למיניסטריון הצי, לאפשר לו לסדר צי עברי נספח ליד הצי הבריטי המסחרי.
בתורת ימאי מוסמך קיבל על עצמו להעמיד למטרה זאת מאות צעירים עבריים מאומנים יפה." ממשלת הוד מלכותו לא הגיבה להצעת גרבנוב.
בתקופה המדוברת (1934-1933) היה צי הסוחר הבריטי הגדול שבציי העולם.
מצבתו כללה יותר מתשעת אלפים אוניות בעלות כושר מעמס כולל של כעשרים מיליוני טונות, שהיוו 35% של תפוסת הספנות העולמית.
שירתו בו עשרות אלפי ימאים שהשמש לא שקעה על דגלם.
מאידך, בארץ ישראל המנדטורית היו אז בסך הכל חמש ספינות, כולל "עמנואל", ולכולן יחד כושר מעמס של 1,400 טון.
בית הספר הימי של "אגודת יורדי ים זבולון" הצליח בקושי להעמיד 10 תלמידים, וזאת בימי זוהרו אך קשרים אכן נטוו בין אנשי האגודה הימית לבין יהודי אצולת בריטניה ובהם מקורבים לממשלת בריטניה, ואלה יצרו תקווה ונטעו תעוזה.
לא נרשם דבר בעיתונות התקופה, ולא פורטו מעולם מעשי גרבנוב בלונדון.
זכר לא נותר לביקור, מלבד עובדת עגינת "עמנואל" כ-38 יום בלונדון.
לא נכתב על כך דבר, לא נמצאו מסמכים על סיבות התארכות זמן העגינה, וזו נותרה כתעלומה.
ב-23 בדצמבר 1933 הגיע גרבנוב ללונדון ונשאר בסביבתה עד 30 בינואר 1934.
"עמנואל" עגנה בנמל סאות'המפטון מ-6 בדצמבר 1933 עד 13 בינואר 1934.
מאחר שלא נמצאו רישומים על פריקת מטען או טעינתו בנמל זה, לא ברורה סיבת עגינתה הממושכת בלונדון, להוציא טיפול בעניינים שאינם קשורים במישרין למידע ורישומים הנוגעים לכלי שיט מסחרי ותעבורתו.
"עמנואל" עגנה בלונדון במשך כ-38 יום.
לא ידוע היכן פרקה מטענה.
הדגל העברי נגנב בבוקר שבת אחת, כאשר כל הצוות היה בבית הכנסת המקומי.
תוך זמן קצר התברר שמאחורי הגנבה עמד אחד מעשירי הקהילה היהודית, שתואר כמי שחשב כי מדובר בממצא ארכאולוגי נדיר - דגל בן אלפיים שנה.
המשטרה, שתפסה את הגנבים, נהגה בדיסקרטיות מרבית: הדגל הוחזר בעילום שם, באמצעות הרב המקומי ואיש לא הועמד לדין.
הספינה תוארה ב"פלסטיין פוסט": "הספינה הראשונה זה אלפיים שנה שכל צוותה יהודי", אך המלחים היהודים שעבדו עליה מאז רכישתה בדנמרק, הרמן זיילר וג'וני פן קובורדן, עזבו יחד עם ארנסט יורדן שעלה בהולנד.
במקומם נשכרו שני ימאים זרים, יווני וצרפתי, שאין בנמצא פרטים עליהם, ו"עמנואל" המשיכה דרומה לנמל פול.
הצוות של "עמנואל" מנה חמישה איש ונחשב לצוות בחסר, לפחות במלח: רב חובל אריה גרבנוב, חובל בנימין לוין, מכונאי אליהו רוזין ושני ימאים זרים.
הפליגו לנמל פול (40 מיל דרומית לסאות'המפטון), אנגליה, כחמש שעות הפלגה.
התארגנו להפלגה באוקיינוס ולקבלת מטען.
ברשומות מנהלת נמל פול נכתב:
תפוסתה נטו 90 טון ורב חובלה גרבנור [כך במקור].
היא באה ריקה ושילמה אגרת נמל בשיעור לירה שטרלינג אחת וארבעה שילינגים.
הפליגה לפיראוס ביום 30 בינואר 1934 בשעה 08:30, לאחר שטענה 185 טונות של חימר.
הספינה חויבה באגרת מטען בשיעור של לירה שטרלינג אחת, ארבעה שילינגים ושמונה פני." בטופס הרשמי המקורי בו נרשמו הדברים אין הערות או ציון של אירועים חריגים.
פרנסתו העיקרית של נמל פול על מרבצי הקאוליניט שבסביבתו.
קאוליניט הוא חימר לייצור קרמיקה וחרסינה וזה שנים רבות שהוא מיוצא מפול בצובר באוניות קטנות ובינוניות.
בזמנו נפוצה טענה כאילו גרבנוב חמק מנמל פול לאחר ש"עמנואל" נעצרה בו על ידי השלטונות.
לרשות אין שום מידע נוסף וקיים חשש שהספינה הוכרעה על ידי מזג האוויר וטבעה."
"עמנואל" הטעינה מטען חימר לפיראוס, יוון בדרכה לארץ ישראל.
הפליגו מנמל פול במזג אוויר מצוין.
בדרך השתנה מזג האוויר והים סער מאוד.
העיכובים במסעה הביאו את "עמנואל" לחצות את האזור המסוכן של מפרץ ביסקאיה בעיצומו של חורף.
לא נודע מה עלה בגורלה של "עמנואל" אך מעולם לא הגיעה ליעדה.
האסון לא הותיר עקבות ולכן, ניתן רק להעלות השערות מלומדות לפתרון שאלות כמו מדוע, מתי והיכן בדיוק נטרפה הספינה.
כלי שיט נטרפים מסיבות שונות - פגעי מזג האוויר, טעויות ניווט, שגיאות ניתוב, חוסר זהירות ואחרות.
ככל שספינה קטנה וישנה יותר, או בעלת מנוע חלש יותר, כן גדולה פגיעותה לגחמות מזג האוויר ומכשולי ניווט.
מסע ה"עמנואל" נערך בחורף, באזור שמטבעו עתיר-סופות.
גרבנוב הצעיר בן ה-22 וסגנו לוין, היו ללא ספק בעלי ביטחון עצמי גבוה עד מופרז, כפי שבא לכלל ביטוי באירועי מסעם מאורהוס-דנמרק לאנטוורפן-בלגיה דרך נמל דיפזל-הולנד סאת'המפטון-אנגליה ועד היעלמותם עם צוותם ואונייתם.
המפות הסינופטיות לשבוע שהתחיל ב-30 בינואר 1934 מראות כי מזג אוויר מצוין קיבל את פני ה"עמנואל" בצאתה לים: רוח גבית קלילה, ים שקט וראות מצוינת.
כך שייט הסקונר במורד תעלת למאנש ונכנס ללא פגע למפרץ ביסקאיה הידוע לשמצה.
מעקב סימולטני של התקדמות הספינה מחד והתנאים המטאורולוגיים מאידך, מראה כי ביום 3 בפברואר, עם התקרבות הספינה לקצהו הדרומי-מערבי של המפרץ, חלה הרעה חמורה במזג האוויר.
הרוח הצפון-מזרחית התעצמה ותוך שעות הפכה לסופה בעצמה של תשע דרגות בסולם בופורט.
רוח שכזאת מוגדרת כ"סופה חזקה, 75-85 קמ"ש, גלים גבוהים של 7-10 מטרים, הים מתחיל להתגלגל, פסי קצף צפופים, הרסס עשוי לצמצם את הראות".
היא מסוכנת גם לאוניות מנוע בינוניות, שלא לדבר על מפרשיות באיכות ירודה כעמנואל.
על פי אלה, ייתכן כי טבעה בשבת 3 בפברואר 1934, לא הרחק מכף פיניסטר אשר בצפון-מערב ספרד.
אזור הידוע כבית-קברות לכלי שיט עוד מתקופת הפיניקים.
מצבת כוח האדם המזערי של ספינה בסדר הגודל של ה"עמנואל" הייתה אז כששה עד שמונה - רב חובל, חובל, מכונאי וכשלושה עד חמישה מלחים.
גרבנוב עמד על כך שצוות הספינה יהיה כולו עברי, כלומר יהיה מורכב מיהודים ארץ-ישראליים בלבד.
אך נוכח לדעת שמחמת חוסר בכוח אדם מתאים הדבר אינו מעשי.
אי לכך נאלץ להסתפק בקצינים עבריים ובמלחים יהודים מהגולה.
רנר וקריגל ירדו מהספינה בנמל דלפזיל שבהולנד.
זיילר, קובורדן ויורדן ירדו בנמל סאוטהמפטון ובמקומם נשכרו שני מלחים זרים - צרפתי ויווני.
מאז סאוטהמפטון ועד טביעתה, שטה הספינה בצוות חסר- חמישה במקום שישה.
שלושת הקצינים העבריים ושני הימאים הזרים טבעו עם הספינה.
על האחרונים לא ידוע דבר - גם שמותיהם לא נודעו.
אריה גרבנוב [Grevnov] נולד באוקראינה ב-1 במאי 1912 לפי מקורות המשפחה (במקומות שונים נרשם 1911 ו-1910, ייתכן כדי לעבור משוכת גיל).
בהיותו בן עשר, "לאחר ימי נעורים סוערים ברוסיה בארגון קבוצת נוער ציונית חשאית", עלה לארץ ישראל עם הוריו ואחותו.
המשפחה התיישבה בשכונת נורדיה בתל אביב וההורים פתחו חנות מכולת קטנה בפינת ביתם.
גרבנוב למד ב"גימנסיה העברית הרצליה".
באוקטובר 1929 התקבל גרבנוב - שקודם לכן היה חניך ומדריך באגודת יורדי ים זבולון שהיה מראשוני מקימיה - לאקדמיה הימית של אנטוורפן, ללימודי הכנה לשירות ימי לתפקיד 'מתלמד למסעות ארוכים' - Aspirant Officier ter Lange Omvaart.
מעמדו האקדמי היה של elève libre - "תלמיד חופשי", כלומר תלמיד שאינו משתתף בשעורים פרונטליים ובפעילות מעשית/ימית של האקדמיה, אלא לומד בעצמו את החומר התאורטי וניגש רק לבחינות.
אם עומד בבחינות - זוכה לתעודת גמר של הקורס כאילו היה תלמיד מן המניין - elève régulier בלשון המקום.
חיפוש בארכיון האקדמיה העלה את מרשם התלמידים של שנת 1931. בעמודים 15 ו-16, תחת מספר סידורי 153, נמצא אריה גרבנוב.
שורה ארוכה אחת ממצה את הכל: נולד: קונוטופ אוקראינה, אחד במאי 1910; רשום באקדמיה: מ-7.10.29 ועד 30.7.31; ניסיון ימי: ריק; לימודים לקראת דיפלומה של: חניך; תוצאות הבחינות: ריק; שפת הלימוד: צרפתית; כתובת: רחוב סטוקמן 6, אנטוורפן.
לא נמצאו ראיות להסמכתו של גרבנוב לקצונה ימית באקדמיה הימית באנטוורפן, לבחינות שעמד בהן או לתעודת גמר לקראת תפקיד של חניך/מתלמד.
לא ברור היכן הוסמך, ומה היה ניסיונו הימי עד אמצע שנת 1931. התעלומה ניבטת מצילומים ששלח לבני משפחתו בתל אביב, כשהוא לבוש במדים לבנים.
המדים, כך נראה, אינם מדי האקדמיה הימית באנטוורפן.
בנימין שמואל לוין נולד בלובלין (פולין) חמישה חודשים אחרי מות אביו - סוף 1912 לפי מקורות המשפחה, או 01.01.1912 כפי שנרשם באקדמיה הימית באנטוורפן (אולי כדי לעבור משוכת גיל).
לפי מקורות משפחתו בן שנה עלה לארץ ישראל עם אמו טובה, אחיו חיים ואחותו רחל (לימים שפר), כפי שציווה אביהם רפאל-דוד לפני פטירתו.
התגוררו בתל אביב ובנימין למד בבית הספר לבנים, בגימנסיה העברית הרצליה וב"בית הספר למסחר ספרא".
מקטנותו נמשך לים ולקריירה ימית.
בתל אביב הכיר את אריה גרבנוב ובהשפעתו יצא ללימודים באקדמיה הימית שבאנטוורפן.
מרשם התלמידים של האקדמיה משנת 1931 מראה שתי תקופות בהן שהה בה לוין: הראשונה (תחת מספר סידורי מס.
438) מ-13.10.31 עד 30.06.32. השאר כמעט זהה לרישומים של גרבנוב: "ניסיון ימי: ריק; לימודים לקראת דיפלומה של: חניך; מעמד של: elève libre; תוצאות הבחינות: ריק; שפת הלימוד: צרפתית; כתובת: אין." גם לוין, לא הוסמך באקדמיה של אנטוורפן לקצונה ימית.
ניסיונו הימי בשיט עד אמצע שנת 1932 לא ידוע.
השאיר אחריו במותו את אמו טובה, אח - ד"ר חיים לוין, מהנדס כימאי מחיפה ואחות, רחל לוין-שפר מיבנאל.
אליהו רוזין היה המבוגר בקרב קציני "עמנואל".
הוא נולד בירושלים ב-14 בפברואר 1909 למאיר ופייגה-ברכה רוזין.
היה אח יחיד לשש אחיותיו - שארבע מהן נולדו לפניו.
עד גמר מלחמת העולם הראשונה למד בתלמוד תורה ב"חצר החורשה", אחר כך עבר ללמוד בבית הספר היסודי "תחכמוני" ומשם המשיך בבית הספר המקצועי של כי"ח.
מילדותו אהב מכונאות, למד היטב את המקצוע, היה "בעל ידי זהב" והצטיין בעבודתו - שכללה אחזקה ופיקוח על מנועי דיזל גדולים.
הוא השתכר יפה ותמך באמו האלמנה ובאחיותיו שטרם נישאו.
בשנת 1932 פגש באריה גרבנוב וזה הדביק אותו בחיידק הספנות העברית.
הניסיון הימי שצבר לפני שהצטרף ל"עמנואל" היה שירות של חודשיים כמכונאי, בשלהי 1932, בספינת חופים קטנה בשם M/S Arrow, ששייטה בין יפו לפורט סעיד.
לא ניתן לזהותה ולדלות פרטים נוספים אודותיה.
שלא כגרבנוב ולוין שהיו שותפים להרפתקה, רוזין היה שכיר.
במכתבים שכתב לאמו ואחיותיו הוא מציין "שכל שהוא מקבל בינתיים הוא דמי כיס פעוטים, שמספיקים רק לדמי דואר, תספורת ואוטובוסים.
את יתרת שכרו יקבל רק לאחר שתגיע הספינה ליפו".
כמעט בכל מכתב הוא מתנצל על שאינו יכול לשלוח כסף לכלכלת הבית.
הוא גם הבטיח לאמו שמיד לכשיחזור יעבוד קשה ותוך זמן קצר יפרע את החובות שהיא צוברת.
במכתבו האחרון כתב לאחותו הצעירה עליזה, אליה היה קשור במיוחד: "אני שולח לה [לאמא] ברגע זה גם כן מכתב עם לירה אחת שהרווחתי באופן צדדי, לא באנייה".
רוזין השאיר אחריו במותו את אמו, פייגה-ברכה ושש אחיות.
לצד קברו של אביו בהר הזיתים, במקום שהיה שמור לאמו, הוקם קבר דמה לאליהו.
סיפור ה"עמנואל" והנספים בה חוזר על עצמו בעיתונות, בספרות עשרות שנים, ובו מוצג גרבנוב כחלוץ הימאות העברית, זאב-ים מצטיין והקברניט העברי הראשון.
הטענות ש"עמנואל" הייתה האונייה העברית הראשונה ומפקדה היה הקברניט העברי הראשון, נשמעות מאז הפלגתה בשנת 1933. אכן, הם היו מן הראשונים, אך לא הראשונים.
הספינה הראשונה בבעלות עברית הייתה "החלוץ" בשנת 1919 עם פיקוד ערבי מצרי וכנראה בדגל מנדטורי, נס אדום.
אחריה באה "גוזל" ב-1927 עם פיקוד זר בדגל בריטי, אחריה "כרמל" ב-1932 בפיקוד עברי ודגל מנדטורי, נס אדום, אחריה בסוף 1933 הספינות דורה וקרולה תחת פיקוד גרמני שהוחלף על ידי הקצינים היהודים ששמשו משניים בעת הגעתה לארץ ישראל, לא פיקוד עברי ותחת דגל נאצי.
כך כשנתיים עד 1935 עת הוצאו התקנות להנפת דגל מנדטורי, נס אדום על כלי השיט בארץ ישראל.
"עמנואל" הייתה הספינה השישית, יועדה להירשם בנמל יפו בארץ ישראל, היא הייתה בפיקוד עברי ודגלה היה דגל עברי ראשון בימים - במופגן.