tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
לאחר שהילדה שרלוט מאי פירסטורף נשלחה בדואר על ידי הוריה לסבה וסבתה באיידהו ב-1914, נאסר משלוח בני אדם בדואר.
ב-1914 קבע הדואר מגבלה של 200 פאונד (90 קילוגרם) לאדם ליום לשליחת חבילות, לאחר שהיזם העסקי, ו.
קולטהרפ, עשה שימוש בתעריפי שליחת החבילות הנמוכים כדי לשלוח יותר מ-80,000 לבנים לאתר בנייה של סניף בנק בוורנל, יוטה.
אורך נתיב המשלוח היה 407 מיילים (655 קילומטרים) והלבנים הועברו ברכבת ובעגלות רתומות לסוסים.
פתיחת שירות החבילות הוביל לצמיחת העסקים ששיווקו את מוצריהם בדואר, וכך התרחבה נגישותם של תושבי האזורים הכפריים למוצרים שקודם לכן היו זמינים עבורם רק בחנויות המקומיות.
ב-1924 מנה כוח האדם של מחלקת הדואר של ארצות הברית כמעט 350,000 עובדים, והוא היה אחד הארגונים הגדולים ביותר בארצות הברית.
מערכת החסכונות של דואר ארצות הברית
החל מ-1 בינואר 1911 ועד 1 ביולי 1967 הפעילה מחלקת הדואר של ארצות הברית את "מערכת החסכונות של דואר ארצות הברית" .
המערכת הוקמה על פי חוק שחוקק הקונגרס ביוני 1910. מטרת החקיקה הייתה להפסיק את נוהג שמירת הכספים בבתים, למשוך את המהגרים לארצות הברית לחסוך את כספיהם כפי שהיו מורגלים בארצות מוצאם, לספק אפשרויות לפיקדונות בטוחים לאנשים שאיבדו את האמון בבנקים, ולספק אפשרויות נוחות יותר לפיקדונות לאנשים ממעמד העובדים.
הריבית על פיקדונות בבנקים שהייתה נהוגה הייתה בשיעור של 2.5% ואילו הריבית ששילם הדואר היה בשיעור 2%.
ההפרש של מחצית האחוז נועד לכיסוי ההוצאות של המערכת.
למפקידים הונפקו תעודות חיסכון להוכחת הפיקדון.
בתחילה היו המפקידים מוגבלים להפקיד עד לייתרה של 500 דולר, שהועלתה ל-1,000 ב-1916 ול-2,500 דולר ב-1918. הסכום המינימלי להפקדה היה דולר אחד.
כדי לחסוך סכומים קטנים יותר להפקדה, יכלו הלקוחות לרכוש כרטיסי חיסכון בערך של 10 סנט ובולי חיסכון כדי למלא את הכרטיסים.
הכרטיסים הללו יכלו לשמש לפתיחת חשבון או להפקדה בו, יחד עם בולים שהוספו להם בסכום של דולר אחד או יותר, או שניתן היה לפדותם במזומן.
בשיאה ב-1947, היו מופקדים במערכת כמעט 3.4 מיליארד דולר, ומספר המפקידים הגיע ליותר מ-4 מיליון.
ב-12 באוגוסט 1918 החלה מחלקת הדואר להפעיל שירות דואר אוויר באמצעות שירות האוויר של צבא ארצות הברית.
עוזר המנהל הכללי של הדואר, אוטו פרגר, מינה את בנג'מין ב.
ליפסנר לעמוד בראש שירות דואר האוויר האזרחי.
אחת מפעולותיו הראשונות של ליפסנר הייתה לשכור ארבעה טייסים, שלזכות כל אחד מהם עמדו אלף שעות טיסה.
מחלקת הדואר עשתה שימוש במטוסים דו-כנפיים Standard JR-1B שהותאמו במיוחד לשאת דואר כשבאותה עת עדיין התנהלה מלחמת העולם הראשונה.
לאחר המלחמה הופעלו בעיקר מטוסים מעודפי המלחמה מדגם דה הבילנד DH.4.
בשנת 1918 שכרה המחלקה 36 טייסים נוספים.
בשנה הראשונה לקיומו השלים שירות דואר האוויר 1,208 טיסות שב-90 מתוכן בוצעו נחיתות חירום, שמתוכן 53 אירעו עקב תנאי מזג אוויר קשים ו-37 עקב כשלים במנועי המטוסים.
עד 1920 כבר העביר שירות דואר האוורי 49 מיליון מכתבים.
דואר האוויר הפנים ארצי כשירות מיוחד בוטל ב-1975 וכשירות דואר בינלאומי הוא בוטל ב-1995, כאשר החל שירות הדואר להעביר דואר אוויר כדבר שבשגרה.
מחלקת הדואר של ארצות הברית הייתה אחת ממחלקות הממשל הראשונות שהחלה לפקח על חומר פורנוגרפי.
ב-1873 כאשר העביר הקונגרס חוק בנושא, נאסר לשלוח דרך הדואר כל חומר שנחשב לחומר תועבה או חומר שנחשב לפוגע במוסר, או שקידם הפלות מלאכותיות, או אמצעי מניעה, או צריכת אלכוהול.
דואר ארצות הברית פיקח על העברת זהב ממבדקת הזהב בניו יורק ומהמטבעה בפילדלפיה לבניין אוצר המטילים של ארצות הברית בפורט נוקס.
גל המשלוחים הראשון החל בתדירות של פעמיים בשבוע מה-11 בינואר ועד 17 ביוני 1937. הזהב הועבר מניו יורק ומפילדלפיה באמצעות רכבות של הדואר בליווי משטרתי.
בקרונות הרכבת המשוריינים התלוו לעובדי הדואר חיילים, סוכני השירות החשאי ושומרי המטבעה.
בנוסף הופעלו רכבות דמי לפיתיון לשודדים פוטנציאליים.
הזהב הועבר מהרכבות למשאיות של הצבא תחת אבטחה של חיילים חמושים בפגזים חודרי שריון ומקלעים.
המשאיות אובטחו על ידי כלי רכב משוריינים של רגימנט הפרשים הראשון עד לפורט נוקס.
מחלקת הדואר חייבה את מחלקת האוצר על פי משקל הזהב והתיבות שבו הוא אוחסן בתעריף דואר מדרגה רביעית, בנוסף לדמי ביטוח.
במבצע זה הועבר לפורט נוקס זהב במשקל כולל של 157.82 אונקיות טרוי (4,909 טונות).
המבצע ארך חמישה חודשים והוא הצריך שימוש ב-39 רכבות שכללו 215 קורונות.
ב-5 במרץ 1941 הודיע מזכיר האוצר הנרי מורגנטאו על השלמתו של מבצע משלוחים נוסף בו הועברו 258.74 מיליון אונקיות טרוי נוספים (8,048 טונות) של זהב מניו יורק לפורט נוקס.
משלוח זה החל ביולי 1940, נמשך שבעה חודשים והצריך שימוש ב-45 רכבות שכללו 337 קרונות.
ב-18 במרץ 1970 פתחו עובדי הדואר בניו יורק, שלא היו שבעי רצון משכרם הנמוך ומתנאי העבודה הקשים שלהם, וזכו לעידוד מהתנועה לזכויות האזרח, בשביתה שכוונה נגד ממשלת ארצות הברית.
בתחילה היו מעורבים בשביתה רק עובדים מניו יורק, אך בסופו של דבר תמכו בה יותר מ-200,000 עובדי מחלקת הדואר בכל רחבי ארצות הברית.
החוק נכנס לתוקפו ב-1 ביולי 1971.
מחלקת ההגנה היא משרד בתוך ממשלת אירלנד, האחראית על יישום מדיניות הביטחון של אירלנד.
בראשה עומד שר ההגנה, חבר הממשלה.
השר עומד בראש המשרד אחראי על ניהולם השוטף של כוחות ההגנה האירים, כמו גם על גיוסם בשעת הצורך.
הוא מדווח ישירות לטישך ולנשיא (המשמש כמפקד העליון של הצבא).
ראש המטה של כוחות ההגנה מדווח ישירות לשר.
מחלקת ההגנה נוסדה כבר בפגישה הראשונה של הדאל אירן ב-21 בינואר 1919. שר ההגנה הנוכחי הוא מיהאל מרטין ממפלגת פיאנה פול שנכנס לתפקידו ב-17 בדצמבר 2022.
מחלקת הטיס הייתה הזרוע האווירית של הפלמ"ח.
המחלקה נוסדה בדצמבר 1943 ופעלה עד ששולבה בשירות האוויר של ההגנה ב-10 בנובמבר 1947, שהפך חצי שנה אחר כך, ב-28 במאי 1948, לחיל האוויר הישראלי של צבא הגנה לישראל.
לאחר שילובה של המחלקה בשירות האוויר בנובמבר 1947, השתתפו טייסיה במלחמת העצמאות במסגרת שתי טייסות נפרדות בצה"ל, טייסת הגליל וטייסת הנגב.
עוד לפני הקמת מחלקת הטיס, התקיימו בארגון ההגנה קורסי טיס.
קורס הטיס הראשון הסתיים בסוף יולי 1939, 20 שנה לאחר הקמת ארגון ההגנה.
הקורסים חודשו ארבע שנים אחר כך, ב-1943, עקב מלחמת העולם השנייה, שפרצה בראשית ספטמבר 1939.
במחלקה הוכשרו 34 טייסים, שמתוכם 24 התגייסו לחיל האוויר והנותרים פרשו מטיס.
על המחלקה פיקדו, בין היתר, פנחס בן־פורת, שלמה מילר, יעקב בן-חיים ויצחק בודניק (יבנה).
נוסף על היותה הזרוע האווירית של הפלמ"ח, מחלקת הטיס הייתה גם גוף התעופה היחיד ששמר על רצף של פעילות מבצעית מסיום מלחמת העולם השנייה בספטמבר 1945 ועד פרוץ מלחמת העצמאות בנובמבר 1947.
לאחר סיום מאורעות תר"פ ותרפ"א נוצרה ההבנה שיש צורך בכוח אווירי שיוכל להשפיע רבות בעת מלחמה, לדוגמה, באפריל 1920 הותקפו כוחות הודים בשירות הבריטים שחנו בקרבת הכנרת על ידי אלפי ערבים, שסיכנו גם את היישובים היהודיים בעמק הירדן.
שני מטוסים של חיל האוויר הבריטי הטילו פצצות על ריכוזי התוקפים, וגרמו לנסיגתם.
וב-5 במאי 1921 (במאורעות תרפ"א) הותקפה המושבה פתח תקווה על ידי המון ערבי.
מטוס סיור בריטי הטיל ארבע פצצות וזרע הלם בשורות התוקפים.
הטייס גם הצליח לזרוק פתק למגני המושבה שתיאר את התקדמות הפורעים ולכוון כלי רכב מזוין שיעצור את ההתנפלות.
אירוע דומה אירע למחרת בחדרה.
עקב כך, אנשים פרטיים קידמו רכישת כלי טיס והקמת כוח אווירי עברי בארץ ישראל.
ישראל שוחט, שהיה ממייסדי בר גיורא והשומר, נפגש בשנת 1925 עם המנהיג הסוציאליסטי הצרפתי לאון בלום, וביקש ממנו להשיג היתר למתנדבים ארץ-ישראלים להתאמן בטיס בצרפת.
אולם הרעיון לא יצא לפועל.
צבי נדב, שהיה, כמו שוחט, חבר בארגון השומר, טס בשנת 1927 לצרפת וכיסה את הוצאותיו שם בהנדסת מכוניות ומטוסים.
נדב חזר לארץ ישראל ב-1931, ושנה אחר כך ב-1932, הקים עם שוחט את מועדון התעופה הגמל המעופף (לעתיד קלוב התעופה לישראל).
טרם הקמת מועדון הגמל המעופף, אלכסנדר גליק ור.ג'.
ייטס, קצין בצבא הבריטי, שהיה אז בדרגת קפטן, שעסקו בדאייה כתחביב, בנו בעיר חיפה דאון שהובא מאנגליה בחלקים.
ב-17 ביולי 1932, הטיסו השניים את הדאון לראשונה ובספטמבר אותה שנה הוקם מועדון הדאייה הכרמל.
בראשית מלחמת העולם השנייה התגייסו כ-2,000 בחורים ארץ-ישראלים לחיל התעופה המלכותי הבריטי לתפקידי יבשה, משום שמועמדים לחיל התעופה מארץ ישראל לא יכלו להתקבל לצוותי האוויר.
בנוסף, 500 נשים התגייסו לחיל העזר לנשים של חיל התעופה.
ביולי 1940 קראו השלטונות הבריטיים ליושבי ארץ ישראל להתנדב לצבא הבריטי.
לאור המצב הקשה בחזית, אישרה האימפריה הבריטית גיוס מתנדבים מקרב בני היישוב לצבא הבריטי.
מפקדת חיל האוויר הבריטי בארץ ישראל פנתה גם אל הסוכנות היהודית, שהסכימה להעניק את כל העזרה האפשרית לנושא חרף התנגדויות שונות שהועלו (בנוסף לתביעה האידאולוגית של הציונות שלא להסתמך על כוחות זרים, נטען כי ישנה בעייתיות בכך שהמתנדבים לא ירוכזו בגדודים עבריים ויפוזרו על פני חזיתות רבות).
הייתה התלהבות עצומה בקרב היישוב היהודי להתנדב לצבא הבריטי - חיל האוויר הבריטי קבע את מכסת הגיוס על 550 איש, ותוך פחות משבוע גויסו לשורותיו 300 ארץ-ישראלים.
תוך פחות משבועיים מספר המתנדבים עלה על 1,000 (650 התקבלו ו-400 נדחו מסיבות שונות), ומפקדת חיל האוויר הבריטי הגדילה את מכסת הגיוס ל-1,800 איש.
מכסה זו לא הושלמה משום שתהליך הגיוס הופסק באוגוסט 1940 בשל חוסר בציוד אישי למתגייסים.
הגיוס של קיץ 1940 הוסיף לשורות חיל האוויר הבריטי 1,300 איש, כמעט כולם יהודים, ורק מיעוטם ערבים.
יותר ממחצית מהמתנדבים היו נטולי הכשרה מקצועית ויועדו לתפקידי 'שירות כללי' ויתרתם עסקו במגוון רחב של מקצועות.
לאחר שנפתחה מכסת גיוס חדשה בסתיו 1940, שעמדה על 250 בעלי מקצוע, התגייסו עוד 255 מיהודי היישוב.
בזאת נסתיימה תוכנית הגיוס של חיל האוויר הבריטי לשנת 1940, שבסיומה התגייסו כ-1,500 ארץ-ישראלים שעסקו במתן שירותי קרקע.
עד סוף 1947 הייתה ההתקדמות בשטח התעופה הביטחונית גדולה מאוד.
גם ללא תמיכה מספקת מצד מנהיגי היישוב, הכוח האווירי צמח והתבסס ברובו על התלהבותם של "המשוגעים לתעופה" והציבור הרחב שהוקסם מחוויות הדאייה והטיסה שהציעה הטכנולוגיה החדשה של המאה העשרים.
בין נקודות הדרך החשובות ביותר באותה התקופה ניתן למנות את: ייסוד הקלוב הארץ-ישראלי לתעופה שקידם את הדאייה העברית, הקמת חברות תעופה שהפעילו בתי ספר לטיסה, רכישת ידע וניסיון בחילות האוויר של בעלות הברית במהלך מלחמת העולם השנייה והקמת כוח אווירי (עדיין מחתרתי) שהיווה יחידה צבאית קבועה ועצמאית.
על אף הגידול האדיר בתשתית התעופה בארץ ישראל, הכוח האווירי העברי עדיין היה בראשיתו לא משמעותי.
היו לו מעט מטוסים ומטוסים קלים בלבד, לטייסיו לא היה כל ניסיון קרבי, לא הוקם עוד מטה של זרוע האוויר, תקציב מסודר עבור מחלקת הטיס וככלל האווירייה העברית לא נבנה והיא עדיין הייתה כוח מחתרתי שלא יכול לזקוף ראש.
ב-20 ביולי 1939 הסתיים קורס הטיס הראשון של ארגון ההגנה, אך בעקבות פרוץ מלחמת העולם השנייה ב-1 בספטמבר אותה שנה הופסקו הקורסים, והם חזרו לפעילות רק ארבע שנים אחר כך ב-1943.
הפלמ"ח הוקם ב-15 במאי 1941, בחסות הבריטים וארגון ההגנה.
מטרתו של הפלמ"ח הייתה להפעיל מלחמת גרילה נגד הגרמנים אם אלה ייכנסו לארץ ישראל.
עלתה גם שאלת התעופה הביטחונית.
בשנת 1942 התאספו מספר "משוגעים לתעופה" שהיו חברי הפלמ"ח בקיבוץ שריד, ותכננו את הקמתה של מחלקה שתקיים קורסי דאייה וטיסה.
החברים שנאספו בקיבוץ שריד נאלצו בתקופה שלאחר מכן להתנדב לצבא הבריטי נוכח התקרבות החזית הצפון-אפריקאית לארץ ישראל, והתכנון לא נשא פרי.
הבריטים ביקשו שמדריכי דאייה יועמדו לרשות טייסיהם במרץ 1943, והפלמ"ח נענה לבקשתם.
עם התרחקות החזית מארץ ישראל לאחר קרב אל-עלמיין השני ב-1942, החל הפלמ"ח להגדיר את מטרתו מחדש.
בתהליך עיצובו ככוח המגויס של ארגון ההגנה ניתן גם מקום לשאלת התעופה.
המימון בא מחברי הפלמ"ח עצמם, שביקשו להשתתף בבניין כוח המגן העברי במקצועות התעופה.
אותם "משוגעים לתעופה" עבדו במשך תשעה חודשים רצופים בקיבוץ משמר העמק במשטר "עבודה ואימונים" קפדני שאפיין את הכוח המגויס של ההגנה, וזאת כדי לממן את קורס הדאייה שלהם.
הקמתה של מחלקת הטיס לא נעשתה על ידי מפקדי הכוחות וקובעי המדיניות, אלא דווקא "מלמטה" - על ידי "המשוגעים לתעופה", אותם ארץ-ישראלים שהתגייסו לשורות ההגנה ורצו לממש את חזונם להקים כוח אווירי עברי.
בשונה מזרוע הים, למשל, שנתפסה כחיונית בתקופת המלחמה לשם הצלת יהודי אירופה, הפעולה בזרוע האוויר נתפסה כמשנית לכוחות החיוניים וככוח שולי בחשיבותו.
על מנת שיוכלו לממן את חייהם ואימוניהם, המשתתפים עבדו במשק במהלך לימודי הטיס.
בתחילה למדו משתתפי המחנה דאייה, אשר התקיימו בחורשת כפר ילדים שממוקמת סמוך לגבעת המורה שליד עפולה.
לאחר שהסתיימו לימודי הדאייה הם למדו טיס מוטורי.
לאחר סיום מחנה הדאייה 26 דואים זכו בדרגה א', מתוכם 12 אנשי פלמ"ח.
ואילו 12 דואים זכו בדרגה א', מתוכם 11 היו אנשי פלמ"ח אשר החזיקו בדרגה א' עוד לפני כן.
בעקבות דרישתם של חברי הפלמ"ח אשר סיימו לימודי דאייה, הורכבה במסגרת הפלמ"ח קבוצת דואים אשר קובצו מכל פלוגותיו של הפלמ"ח.
לקבוצה קראו בשם המוסווה "סניף הגליל התחתון של הקלוב הארץ-ישראלי לתעופה".
לבסוף החליטו מפקדי הפלמ"ח שטייסיו יצורפו למחלקת הסיירים של הפלמ"ח.
אך רק לאחר מאבק עיקש של הטייסים הוקמה המחלקה.
החל מ-1943 רוכזה כל פעילות הקלוב הארץ-ישראלי לתעופה על ידי המחלקה.
בראשיתה, מחלקת הטיס לא הייתה יחידה אווירית קבועה, ומשתתפי מחנה הדאייה פוזרו בין פלוגות הפלמ"ח השונות עם סיומו.
לאחר שמשתתפי קורס הדאייה סוננו באופן קפדני נבחרו ארבעה מצטיינים: ששון נוביק, משה פלדמן, יעקב בן חיים (בלק) ופרץ גרוסר, אשר בדצמבר 1943 חנכו את קורס הטיס הראשון של הפלמ"ח שנערך בשדה התעופה ברמלה בחסות חברת אווירון.
בסך הכל, 25 מטייסי המחלקה אומנו בבית הספר לתעופה של אווירון.
הארבעה שנבחרו התחילו את הקורס המוטורי ברמלה, בתחילה לימד אותם טייס בריטי.
אחר כך הוחלף בתפקיד על ידי ארנסט רפופורט, שפרש לאחר מכן בגלל שלא היה בעל הסמכה לכך.
בעקבות זאת הופסק הקורס למשך זמן בלתי מוגבל עד שחזר לארץ עמנואל צוקרברג ולימד את הארבעה.
אימוני הטיס בקורס הראשון כללו בסה"כ 25 שעות טיסה.
ביולי 1944 החל קורס הטיס השני, שהסתיים חמישה חודשים אחר כך בדצמבר אותה שנה.
בתום שני הקורסים של טיס מוטורי, הוחלט על הקמת מחלקת טיס שתעבוד ותתאמן כמחלקה רגילה, ובתוך מסגרת האימונים יטוסו אנשי המחלקה מספר בולט של שעות טיסה.
בראשית 1945 צורפו בוגרי קורסי הטיס והדאייה למחלקת הסיירים תחת פיקודו של חיים בר.
בתחילתה, אנשי מחלקת הטיס ליוו מחלקות שיצאו למסעות רגליים במדבר יהודה ובנגב, שמרו על קשר עימן באמצעות הצנחת ציוד, דואר והוראות להמשך פעילות, צילמו מהאוויר כפרים ערביים, ורשמו מקומות מתאימים ליד נקודות רחוקות שישמשו כמנחתים בזמן חירום.
לאחר לחץ שהופעל על המפקדים בפלמ"ח על ידי הדואים במחלקה, הביא יגאל אלון את נושא מחלקת הטיס לדיון במפקדה הארצית.
אנשי ההגנה הסכימו לפתוח בפעילות הדרכה, אך ללא כל עזרה כספית מצדם.
במשך חודש במהלך התקופה בה שהתה המחלקה במשמר העמק עסקו טייסיה בלימודי טייס תאורטיים.
את אימוניה העיקריים הקדישה המחלקה לסיורים ולניווטים רגליים, בעקבות המחסור באווירונים וההגבלות התקציביות.
חברי המחלקה חזרו לקיבוץ נען באפריל 1945, ומאז קיימה פעילות תעופה תקינה.
המחלקה מנתה אז 17 איש.
שלמה מילר פיקד על מחלקת הטיס באותה עת.
בין קיבוץ נען למחלקת הטיס נחתם חוזה שהתקבל בין הקיבוצים ויחידות הפלמ"ח.
לאחר מכן שלמה מילר מונה למפקדה הראשון של מחלקת הטיס של הפלמ"ח בנען.
נוסף על היותו של קיבוץ נען כבסיס המחלקה למשך תקופת מסוימת, תוכננו בו גם משימות הסיור והצילומים האוויריים, שבמסגרתם נוצר קשר עם מחלקות הפלמ"ח עם יישובים מרוחקים והטלת אספקה מן האוויר.
טייסי המחלקה היו פעילים בסליק ליצור אמל"ח.
שניים מהם, פופקו וורטהיימר, עסקו בפיתוח אמצעי לחימה עבור ארגון ההגנה.
אליהם הצטרף מעפיל שהיה מומחה לרקטות לטענתו מברית המועצות, השלושה ניסו לבנות קטיושה ארץ-ישראלית, אך ללא הצלחה.
חלק מחברי מחלקת הטיס אף השתתפו בפעולות בתקופת המאבק נגד הבריטים לקראת הקמת מדינת ישראל.
ב-24-25 במרץ 1946 השתתפו חלק מחברי המחלקה בליל וינגייט, שהיה לאחת מהפעולות הגדולות של תנועת המרי העברי.
במהלך השבת השחורה ביוני 1946 נעצרו ונכלאו כל טייסי המחלקה.
לאחר ששוחררו בשלהי 1946, יעקב בן-חיים פיקד על המחלקה.
לאחר סיום מלחמת העולם השנייה בספטמבר 1945 הטיסו טייסי המחלקה טיסות סיור של חברת אווירון.
ב-26 בינואר 1947 ביצעה המחלקה בפעם הראשונה טיסת צניחה, בטיסה זו השתתפו שני מטוסים, את המטוס הראשון ניווטו יעקב בן-חיים (בלק) וגבריאל רפפורט, ואת השני הטיסו שני טייסים אחרים מהמחלקה.
בפברואר 1947 הציע ממלא מקום ראש המפקדה הארצית של ההגנה זאב שפר שהמחלקה צריכה לפעול באופן עצמאי, ולא תפוקח על ידי חברת "אווירון".
באפריל 1947 נרכשו שני מטוסי טייגר מות', אשר הגיעו דרך הים התיכון והורכבו במוסך חברת "אווירון".
ב-30 באוקטובר אותה שנה, כמה ימים לפני שילובה בשירות האוויר, נערך טקס חנוכת המטוסים והם הועמדו לרשות המחלקה באופן מיידי והיא השתמשה בהם לצורך טיסות צילום מעבר לגבולות המנדט ולאימוני טיסה.
ביוני 1947 מונה יצחק בודניק (יבנה) לפקד על המחלקה.
במהלך פעילותה של מחלקת הטיס הצליחו כ-25 מבין דואיה לקבל רישיונות טיס אזרחיים.
בשנת 1947 תוכנן שטייסי המחלקה יוכשרו על מנת שיוכלו לקבל רישיון טייס מסחרי אנגלי.
שמונה טייסים מהמחלקה רוכזו ללימודי קרקע.
אך ב-30 בנובמבר 1947 פרצה מלחמת העצמאות, מה שמנע את יציאתם לטיסות ולמבחנים בבריטניה.
ערב מלחמת העצמאות, מטה הפלמ"ח הצליח לארגן לשניים מטייסי המחלקה השתלמות מקצועית באירופה, אולם לאחר תחילת הקרבות במלחמה נאלצו שני הטייסים לוותר על המשך לימודיהם והצטרפו לחבריהם מהמחלקה בארץ.
בנובמבר 1947 צורפה מחלקת הטייס לשירות האוויר, שהוקם במסגרת ההגנה.
לאחר הקמת צה"ל ופירוק ארגון ההגנה ושירות האוויר ב-28 במאי 1948, המשיכו טייסי המחלקה בתור טייסים, הפעם בחיל האוויר הישראלי.
מרביתם שימשו כמפקדי טייסות, כטייסים בחברות תעופה וחלקם פרשו מטיס ופנו לתחומים אחרים.
פעילותה המבצעית של מחלקת הטיס
פעילותה המבצעית של מחלקת הטיס החלה בסוף 1946 ונמשכה עד מלחמת העצמאות.
טייסי המחלקה מילאו תפקידים אשר תרמו ליכולת הלחימה של הפלמ"ח בפרט ושל ההגנה בכלל.
בין היתר, הם ביצעו צילומי אוויר למטרת איסוף מודיעין, שימשו כחולייה מקשרת בין מטה הפלמ"ח לבין יחידות החטיבה, איתרו שדות נחיתה טבעיים, עזרו בפעולות מבצעיות, סיפקו תחמושת, כלי נשק, מזון ותרופות ליישובים מבוצרים והעבירו מודיעין קרבי בזמן אמת.
פעילותה המבצעית של המחלקה עסקה גם בעיקר בתצפיות, צילומים, סיורים וקישורים אוויריים.
אנשי מחלקת הטיס ליוו מחלקות שיצאו למסעות רגליים במדבר יהודה ובנגב, שמרו על קשר עימן באמצעות הצנחת ציוד, דואר והוראות להמשך פעילות, צילמו מהאוויר כפרים ערביים, ורשמו מקומות מתאימים ליד נקודות רחוקות שישמשו כמנחתים בזמן חירום.
המחלקה ניסתה לראשונה לצלם ממטוסים החל מ-1945. הטיסות בוצעו לרוב במטוסי טיילורקרפט.
המצלמות והסרטים סופקו על ידי מחלקת התכנון של ארגון ההגנה.
לאחר סיום כל טיסת צילום הטילו הטייסים את סרטי הצילום מעל קיבוץ נען במקום ובזמן אשר תואמו מראש.
טייס שנבחר מהמחלקה אסף את הסרטים, מסר אותם וקיבל משימות והדרכות לצילומי מטרות נוספות.
מחלקת הטיס פורקה בנובמבר 1947 ובאותו חודש שולבה בשירות האוויר של ההגנה.
במאי 1948 פורק ארגון ההגנה ויחד איתו גם שירות האוויר, והוקם צבא הגנה לישראל.
מרבית טייסי המחלקה פרשו מטיס, והיתר שירתו בחיל האוויר ולאחר שירותם הצבאי שימשו חלקם כטייסים בחברות תעופה.
מחלקת ההגנה באוסטרליה היא משרד ממשלתי בממשלת אוסטרליה האחראית לתיאום כל הסוכנויות והפונקציות העוסקות בביטחון הלאומי ובכוחות ההגנה של אוסטרליה ולפיקוח עליהם.
בראש המחלקה עומד שר ההגנה של אוסטרליה.
משרד ההגנה של אוסטרליה הוקם בשנת 1901, מיד לאחר הקמת חבר העמים האוסטרלי (Commonwealth of Australia).
מטרת המשרד היא להבטיח את הביטחון הלאומי של אוסטרליה ולהיות אחראי על ניהול מדיניות ההגנה והאסטרטגיה הצבאית של המדינה.
משרד ההגנה אחראי על כל הפעילויות הקשורות לצבא, למודיעין, לסייבר, ולאסטרטגיות הגנה ארוכות טווח.
מאז הקמתו, משרד ההגנה עבר שינויים רבים, כאשר הוקמו ופורקו מחלקות שונות בתגובה לאתגרים ביטחוניים משתנים, כמו גם לשינויים פוליטיים ומדיניים.
הוועדה לביטחון של אוסטרליה (Defence Committee) היא גוף המנהל את המדיניות וההחלטות האסטרטגיות בתחום ההגנה.
הוועדה אחראית להבטיח כי המדיניות הצבאית של אוסטרליה מתואמת עם צרכים ביטחוניים לאומיים ועולמיים.
היא מורכבת מהמזכיר הראשי של משרד ההגנה, ראש המטה הכללי של הצבא, ומספר בכירים נוספים במשרד ההגנה ובכוחות הצבא.
הוועדה מקבלת את ההמלצות מוועדות משנה וגורמים מקצועיים אחרים, והיא משחקת תפקיד קריטי בעיצוב תוכניות הגנה ארוכות טווח, ביצוע משימות קרביות, וניהול הסיכונים הלאומיים.
הוועדה פועלת בשיתוף פעולה עם ממשלת אוסטרליה והגורמים הבינלאומיים הרלוונטיים כדי להבטיח את המוכנות והביטחון של המדינה.
הקבוצות הארגוניות של משרד ההגנה
משרד ההגנה מחולק למספר קבוצות ארגוניות הממוקדות בניהול תחומים שונים של הגנה וביטחון לאומי.
הקבוצה האסטרטגית לביטחון (Defence Strategic Policy Group) – אחראית לפיתוח ויישום מדיניות הגנה אסטרטגית, כולל משימות צבאיות, הגנה סייבר, ויחסים עם מדינות זרות.
הקבוצה לניהול המשאבים של משרד ההגנה (Defence Resources and Capability Group) – אחראית על ניהול תקציבי הגנה, משאבים טכנולוגיים, והכשרת כוחות צבאיים.
הקבוצה להפקת מודיעין (Defence Intelligence Group) – אחראית על איסוף וניתוח מידע מודיעיני, תוך התמחות בשטחי הסייבר, טרור וביטחון בינלאומי.
הקבוצה לתמיכה במבצעי ביטחון (Defence Operations Support Group) – מספקת תמיכה מבצעית לתהליכים הצבאיים, כולל תחום הלוגיסטיקה, הבריאות, ומדיניות תחבורה.
הקבוצה למדיניות ביטחון לאומי (National Security Policy Group) – מתמקדת בניהול יחסי החוץ של אוסטרליה וביטחונה המדיני, תוך שיתוף פעולה עם מדינות אחרות וארגונים בינלאומיים.
משרד ההגנה של אוסטרליה פועל תחת מערכת דיארכיה – מערכת ניהול שבה שני בעלי תפקידים בכירים חולקים את האחריות והסמכויות בתחום ניהולי מסוים.
במשרד ההגנה, הדיארכיה מבוססת על חלוקה בין שני בעלי תפקידים:
שר ההגנה (Minister for Defence) – תפקיד פוליטי, השר אחראי על מדיניות ההגנה הכללית, חקיקה ופעולות מדיניות, והוא מייצג את המשרד בפני הממשלה והציבור.
המזכיר הראשי של מחלקת ההגנה (Secretary of the Department of Defence) – תפקיד מקצועי, המזכיר הראשי אחראי על ניהול הפעילות היומיומית של מחלקת ההגנה.
הוא המנהל הבכיר במשרד ומוביל את צוותי העבודה הממשלתיים והצבאיים.
הדיארכיה הזו מאפשרת שילוב של ידע פוליטי ומקצועי בניהול תחום ההגנה.
השיתוף פעולה בין השר למזכיר הראשי מבטיח שההחלטות מתקבלות באופן שמתאים הן לאסטרטגיה הלאומית והן ליכולות המבצעיות של הצבא.
מחלקת ההגנה הלאומית של קנדה היא המשרד בממשלת קנדה האחראי על הכוחות המזוינים של קנדה ועל יישום המדיניות הביטחונית של קנדה.
המחלקה אחראית להבטיח את ביטחונה של קנדה, להגן על האינטרסים הלאומיים שלה ולהתמודד עם אתגרים ביטחוניים פנימיים וחיצוניים.
המחלקה אחראית גם על תיאום בין סוכנויות וארגונים נוספים הקשורים לביטחון הלאומי, כולל שירותי מודיעין וביטחון פנים.
חוקת קנדה מגדירה שהמפקד העליון של כוחות ההגנה הוא הריבון, מוסד המלוכה הקנדית, שמאז 1904 מאציל את סמכויותיו למושל הכללי של קנדה.
יחד עם זאת, על פי חוק וסטמינסטר מ-1931 ועל פי הנוהג המקובל, חייבים המונרך והמושל הכללי לפעול על פי הצעתם של שרי הקבינט, כולל ראש הממשלה ושר ההגנה שאחראים בפני הפרלמנט.
שר ההגנה הלאומית הוא ראש מחלקת ההגנה הלאומית של קנדה ושר קבוע בממשלת קנדה ובקבינט ממשלת קנדה.
החוקה הקנדית מעניקה סמכויות רחבות לשר ההגנה הלאומית מכוח מספר מקורות נורמטיביים:
חוק ההגנה הלאומית (National Defence Act) מעניק לשר ההגנה הלאומית סמכות לנהל ולכוון את כל העניינים הקשורים להגנה הלאומית ולכוחות המזוינים הקנדים.
סמכות ה"הגנה הלאומית" מוגדרת בצורה מדויקת יותר במדיניות ההגנה של הממשלה.
הרחבה נוספת של סמכות זו מופיעה במסמכים המוגשים לפרלמנט לשם קבלת אישור תקציבי, כאשר אישור ההערכות התקציביות בפרלמנט מהווה הסכמה שהן נמצאות במסגרת סמכות ה"הגנה הלאומית".
חוק מצבי החירום (Emergencies Act) מעניק לממשלה סמכויות נוספות להורות ולסדיר תקנות לאחר שהממשלה מכריזה על מצב חירום לאומי הקשור לרווחת הציבור, סדר ציבורי, ביטחון בינלאומי או סכסוך מזוין.
על הממשלה לבקש אישור מהפרלמנט להכרזה בתוך שבעה ימים.
תקנות והוראות אלו יכולות להשפיע באופן משמעותי על ארגונים ציבוריים, כולל כוחות הזרועות הקנדיות.
חוק התעופה (Aeronautics Act) מסדיר את השימוש במרחב האווירי הקנדי, ולעניינים הקשורים להגנה הלאומית, החוק מייחס את הסמכויות הרלוונטיות לשר ההגנה הלאומית.
מחלקת הגנת הסביבה של העיר ניו יורק היא המחלקה בממשלת ניו יורק המנהלת את אספקת המים של העיר ופועלת להפחתת זיהום אוויר, רעש וחומרים מסוכנים.
במסגרת תקציב של 1.3 מיליארד דולר, היא מספקת יותר מ-1.1 מיליארד גלונים (4,200,000 מ"ק) של מים מדי יום ליותר מ-9 מיליון תושבים (כולל 8 מיליון בעיר ניו יורק) ועוד כ-4 מיליון תיירים באמצעות רשת מורכבת של תשעה עשר מאגרים, שלושה אגמים מבוקרים ו-9,700 ק"מ של צינורות מים, מנהרות ואמות מים.
DEP אחראית גם על ניהול מערכת הביוב המשולבת של העיר, המובילה הן מי נגר, מי סערה והן פסולת סניטרית, וארבעה עשר מתקני טיהור שפכים הפרוסים ברחבי העיר.
DEP מבצעת את הכללים והתקנות הפדרליים של חוק המים הנקיים , מטפלת במקרי חירום של חומרים מסוכנים ובטיפול באתרים רעילים, מפקחת על ניטור והסרת אזבסט, אוכפת את חוקי האוויר והרעש של העיר, וגובה חשבונות מים וביוב עירוניים, ומנהלת תוכניות שימור מים ברחבי העיר.
תקנותיה מרוכזות בכותרת 15 של חוקי העיר ניו יורק .
NYCDEP מנהלת שלוש מערכות אספקה בצפון המדינה כדי לספק את מי השתייה של העיר: מערכת קרוטון, מערכת קטסקיל ומערכת דלאוור.
למערכת החלוקה הכוללת קיבולת אחסון של 550 מיליארד גלונים ((2.1×109 מ"ק) והיא מספקת מעל מיליארד גלונים אמריקאיים (3,800,000 מ"ק) מים ביום ליותר משמונה מיליון תושבי העיר ועוד כ-5 מיליון משתמשים: תיירים ותושבים בארבעה מחוזות בצפון המדינה הגובלים במערכת אספקת המים.
מערכת החלוקה מורכבת מרשת נרחבת של קווי מים הראשיים המשתרעת על פני כ-10,600 ק"מ.
14 מתקני השבת שפכים בעיר ניו יורק מטפלים בממוצע ב-4,900,000 מ"ק של שפכים ביום; 96 תחנות שאיבה לשפכים; 8 מתקני סחיטה; ו-490 רגולטורים לביוב .
הלשכה מעסיקה 1,900 עובדים, עם תקציב תפעול שנתי של 340 מיליון דולר ותקציב הון שנתי של 200 מיליון דולר.
המחלקה מגינה ומשמרת את מערכת אספקת המים במשך למעלה מ-100 שנה.
המחלקה שולטת בסמכות שיפוט ב-14 מחוזות של מדינת ניו יורק, כולל 5 מחוזות בעיר ניו יורק.
ההכשרה מתקיימת בקינגסטון, ניו יורק, למשך 6 חודשים, וחודש אחד במתחם שהוקצה לחניך.
המתגייסים צפויים לעבור לקינגסטון, ניו יורק, למשך תקופת הלימודים באקדמיה.
גודל הכיתות נע בין 20 ל-40 מתגייסים, ויש כיתה חדשה באקדמיה כל כמה שנים.
האקדמיה האחרונה סיימה עם 4 קצינים חדשים.
תהליך טיהור מי השתייה בניו יורק פשוט יותר מרוב הערים האמריקאיות האחרות.
זאת מכיוון שהעיר הגנה על אגני הניקוז שלה מבעוד מועד.
העיר ביקשה להגביל את הפיתוח סביבם, ועל כן אחת מתוכניות ההגנה הגדולות ביותר שלה על אגני הניקוז, היא תוכנית רכישת קרקעות, במסגרתה רכשה או הגנה מחלקת הגנת הסביבה של העיר ניו יורק, באמצעות זיקת שימור, על מעל 530,000 דונם (53,000 הקטאר) מאז 1997.
מחלת אגן תורשתית בכלבים (בלועזית: canine hip dysplasia) היא מחלה התפתחותית של מפרק האגן, הנפוצה בעיקר בקרב גזעי כלבים גדולים.
תחילתה בהתפתחות לקויה של מבנה המפרק וסופה בדלקת מפרקים כרונית.
מלבד אופייה התורשתי יש לה גם רקע סביבתי.
כלבים הסובלים ממנה יסבלו החל מכאבים קלים ועד לנכות וחוסר יכולת התניידות מוחלטת.
לרוב תהיה המחלה ניכרת ברמות שונות של צליעה או נדנוד אגן בהליכה המפצה על התנועה הכואבת במפרק.
"קפיצות ארנב" כפי שהן מכונות אף הן אופייניות למחלה וקלות לזיהוי אצל הכלב בתנועתו עם שתי רגליים אחוריות בתנועה מקבילה.
המחלה נפוצה למדי והדרך הטובה ביותר למניעתה היא הוצאת הכלבים הידועים כנשאים ממעגל הרבייה.
גורמים נוספים המשפיעים על התהוות מחלת האגן הם: מחלות רקמת חיבור וטראומה אשר הסבה נזק למפרק, או תזונה לקויה, ובפרט תזונה עשירה מדי בקלוריות ובסידן.
התפתחות נורמלית של מפרק האגן מתאפשרת בזכות גדילה מתואמת בין העצמות לרקמה הרכה ולשרירים הסובבים אותן.
אחת ההנחות היא שכאשר קצב התפתחות העצמות אטי מקצב התפתחות השרירים, או כאשר העצמות נחלשות, מופעל עליהן לחץ משיכה חזק המביא לחוסר יציבות מפרקית.
לפיכך, בכלבים צעירים לא ייראו שינויים ניווניים במפרק בצילום רנטגן, אך במשיכה ניתן להוציא את ראש עצם הירך מן המפרק.
המחלה אופיינית בדרך כלל לגזעים גדולים ולגזעים שבהם יש רבייה סלקטיבית מטפחת, כדוגמת רועה גרמני, דני ענק וכדומה.
האבחון מתבצע על סמך המופע הקליני, הבדיקה הגופנית וצילומי רנטגן.
כלבים בוגרים מציגים צליעה וממאנים לבצע פעילות גופנית בשל הכאבים הנגרמים מהדלקת המפרקית.
בכלבים צעירים המופע הקליני נגרם מחוסר יציבות שהביאה לנזק בסחוסים או ברצועות הסמוכות ובכלבים בוגרים המופע הוא תולדה של כאב, שינויים ניווניים ותהליך דלקתי מתקדם.
האבחון הסופי מסתמך על שיטות שונות של צילומי רנטגן, אך רצוי שיהיה חשד מבוסס עוד לפני ביצוע הצילומים.
בצילום ניתן דירוג לחומרת מחלת האגן, הדירוג הבינלאומי המקובל ניתן בציון האותיות הלטיניות A עד E כאשר ציון A ניתן לאגן תקין וציון E מבטא מחלת אגן חמורה מאוד.
ישנה שיטת אבחון אמריקאית המבוצעת על ידי וטרינרים בודדים בישראל הנקראת "פאן היפ", שבאמצעותה ניתן לחזות ברמת ודאות גבוהה התפתחות עתידית של המחלה עוד בזמן היות הגור צעיר מאוד.
בכלבים צעירים לאחר השלב האקוטי מופיע שיפור זמני, לעומתם בבוגרים ישנה הידרדרות הדרגתית וקבועה.
טיפול שמרני-הטיפול השמרני כולל הפחתה במשקל הכלבים לשם הורדת העומס מהמפרק וחיזוק שרירי הרגליים לתמיכה טובה יותר במפרק.
עם זאת, מאחר שמדובר בכלבים עם בעיה אורתופדית, פעילות גופנית לחיזוק השרירים ולהפחתת משקל מלווה בכאב ועלולה אף להזיק למפרק ולכן יש לנקוט משנה זהירות.
נוסף לטיפול זה מטפלים לרוב בתרופות נוגדות דלקת ומשככות כאבים, כאשר הטיפול ניתן בהפסקות ומושב עם החמרת הסימנים.
ההמלצה היא לא לטפל בסטרואידים שכן אלו יקלו על המופע הקליני אך בטווח הרחוק לא ישפרו את מצב המפרק ואף עלולים להזיק לסחוס המפרקי.
תוספי מזון המכילים כונדרוטין-סולפט וגלוקוז-אמינים (כמו "מגה-גלופלקס") אמורים לסייע בהחלמת הסחוס המפרקי.
חומרים אלה יקרים מאוד ויעילותם לא הוכחה באופן חד-משמעי, עם זאת, הם אינם מזיקים ולכן יש הממליצים לטפל גם בהם.
הזרקת Polysulfated glycosaminoglycan - הזרקה של החומר Polysulfated glycosaminoglycan - משווק בשם המסחרי adequan ומאפשר הקלה בתסמינים על ידי יצירה מחודשת של סחוס
ניתוח-ישנן כמה אפשרויות לניתוחי מפרק הירך.
juvenile pubic symphysiodesis - ניתוח המבוצע בגורים בגילים צעירים בלבד (עד 4 חודשים) מטרתו היא לצרוב את לוחיות הגדילה באזור האגן ועל ידי כך לבצע שינויים בצורת התפתחותו של האגן ולהשיג אגן הדוק יותר
ניתוח שריר: ניתוחים שבהם חותכים שרירים המושכים את עצמות המפרק יכולים לשפר את היציבות המפרקית ולהקל על הכאבים.
ניתוחים אלה קלים לביצוע אך הם אינם מתקנים את הבעיה ולכן אינם מומלצים.
TPO: ניתוח זה מבוצע רק בכלבים צעירים.
מטרת הניתוח היא לשנות את היחס האנטומי המרחבי בין עצם הירך לאגן והוא כולל חיתוך של שלוש עצמות.
זהו ניתוח מורכב עם סכנה של הסבת נזק עצבי.
החלפת מפרק ירך: חיתוך ראש עצם הירך והכנסת משתל אשר מחברים לאגן הנועד להחליף את המפרק המקורי.
אורך חיי המפרק הוא כ-15 שנה ולכן בניתוח מוצלח הוא יספיק למשך כל חיי הכלב.
זהו ניתוח מורכב מאוד הכולל סיבוכים רבים ודורש מיומנות כירורגית.
לאחר הניתוח יש להגביל את תנועת הכלב ולשמור על מנוחה.
ניתוח "הצלה": מטרת ניתוח זה אינה לתקן את המפרק הפגום אלא לאפשר את תפקודו ללא כאבים.
בניתוח זה מורידים את ראש וצוואר עצם הירך ומבטלים את מפרק הירך.
היציבות מוקנית על ידי השרירים המקיפים את המפרק.
ניתוח זה אפשרי רק בחיות קטנות ורזות כמו חתולים וכלבים מגזעי צעצוע השוקלים עד 15–20 ק"ג.
זהו ניתוח קצר ופשוט אך ככל שהכלב שוקל יותר קטנים סיכויי ההצלחה שלו באופן משמעותי.
מחלקת הצי של ארצות הברית היא אחת מהמחלקות העיקריות במחלקת ההגנה של ארצות הברית.
המחלקה נוסדה לפי חוק של הקונגרס מתאריך 30 באפריל 1798, על מנת לספק תמיכה טכנית ומנהלית, וכן הנהגה אזרחית לצי ארצות הברית ולחיל הנחתים (וכאשר ניתנת הנחיה מתאימה מהקונגרס או הנשיא, גם למשמר החופים).
בראש המחלקה עומד מזכיר מחלקת הצי, הידוע בז'רגון של הצי בתור SECNAV.
המחלקה הייתה חלק מהקבינט האמריקני, ביחד עם מחלקת המלחמה שכללה את צבא ארצות הברית עד 1947 כאשר נוצר "הממסד הצבאי הלאומי", ששמו שונה ב-1949 למחלקת ההגנה של ארצות הברית.
מאותה שנה מחלקת הצי הפכה לחלק ממחלקת ההגנה.
מחלקת הצי מורכבת ממשרדים ביצועיים, שרובם ממוקמים בוושינגטון הבירה, והיא אחראית לגיוס כוח אדם צבאי ואזרחי, ארגון, אספקה, ציוד, אימונים, שינוע וקרקוע של הצי ושל כוח האדם והנכסים שלו.
כמו כן, המחלקה אחראית על בנייה, התאמה ותיקון של ספינות הצי, כלי טיס, ציוד ומתקנים.
המחלקה מורכבת משני שירותים של לובשי מדים, הנקראים גם שירותי הים, צי ארצות הברית וחיל הנחתים של ארצות הברית.
הקצינים הצבאיים הבכירים ביותר במחלקה הם ראש המבצעים הימיים ומפקד חיל הנחתים, והם יועצים מקצועיים למזכיר המחלקה ולנשיא ארצות הברית.
הם מנהלים את יחידות הצבא המתאימות להם השייכות למחלקה והם חברים במטות המשולבים.
מחלקת הפנים של ארצות הברית היא מחלקה בקבינט של הממשל האמריקאי שמנהלת ומשמרת את רוב האדמות שבבעלות פדרלית.
תחומי אחריות אלה שונים מתחומי האחריות של משרדי פנים בארצות אחרות, הנוטים להתמקד בשיטור או ביטחון.
בראש המחלקה עומד מזכיר הפנים של ארצות הברית.
כבר בקונגרס ארצות הברית משנת 1789 הוצע הרעיון של מחלקה שתדאג לענייני פנים, אולם תחומי האחריות הללו השתייכו באותו זמן למחלקת המדינה.
ההצעה להקים את המחלקה נשקלה במשך מחצית המאה הבאה ונתמכה על ידי נשיאים שונים החל מג'יימס מדיסון ועד ג'יימס פולק.
מלחמת ארצות הברית–מקסיקו בשנים 1848-1846 נתנה להצעה זריקת עידוד כיוון שתחומי האחריות של הממשלה הפדרלית גדלו.
מזכיר האוצר של הנשיא פולק, רוברט ג'ון ווקר, הפך לדובר נלהב בזכות יצירת המחלקה החדשה.
ב-1848, ווקר הצהיר בדו"ח השנתי שלו שבמספר משרדים פדרליים יש מחלקות שכמעט ואין להם קשרי עבודה איתן.
הוא ציין שלמשרד האדמה הכללי יש קשר קלוש עם מחלקת האוצר.
כמו כן, הוא הדגיש את חוסר הקשר בין המשרד לענייני אינדיאנים לבין מחלקת המלחמה ובין משרד הפטנטים לבין מחלקת המדינה.
הוא טען שיש לשלב את כל המשרדים הללו במסגרת מחלקת הפנים.
הצעת חוק המאשרת את יצירת המחלקה הוגשה לבית הנבחרים ב-15 בפברואר 1849, ושהתה בסנאט במשך שבועיים בלבד.
המחלקה נוסדה ב-3 במרץ 1849, ערב כניסתו לתפקיד של הנשיא זאכרי טיילור, כאשר הסנאט אישר את ההצעה ברוב של 31 לעומת 25. קבלת ההצעה התעכבה בגלל נציגי המפלגה הדמוקרטית בקונגרס שנרתעו מיצירת עוד עמדות כוח למפלגה הוויגית שעמדה לקבל לידיה את מושכות השלטון.
בהמשך המאה ה-19, התרחבה מחלקת הפנים באופן מהיר והיא הייתה המחלקה הגדולה ביותר בממשלה הפדרלית.
אחריות המחלקה השתרעה על תחומים רבים ושונים.
בתקופת כהונתו של קולומבוס דלאנו, בשנים 1870–1875, התגלו במחלקה פרשיות שחיתות שהוציאו לה שם רע, ונטען שדלאנו לא עשה מספיק לבער את השחיתות.
רוב בעיות הפנים שהמחלקה התמודדה איתן בתחילת דרכה הועברו בהדרגה למחלקות אחרות.
סוכנויות אחרות הפכו למחלקות נפרדות, כגון לשכת החקלאות, שמאוחר יותר הפכה למחלקת החקלאות.
אולם, אדמת המדינה וניהול משאבים טבעיים, ענייני אינדיאנים, שימור הטבע, ועניינים טריטוריאליים נשארו בתחומי האחריות של מחלקת הפנים.
החל מאמצע 2004, המחלקה מנהלת 2,050,000 קמ"ר של אדמות מדינה עיליות, או כחמישית מהשטח הכולל של ארצות הברית.
היא אחראית על 476 סכרים ו-348 מאגרי מים באמצעות לשכת הכשרות הקרקע, 388 פארקים לאומיים, אתרי זיכרון, חופים, שדות קרב לשעבר וכדומה באמצעות שירות הפארקים הלאומיים, ו-544 אזורי טבע מוגנים באמצעות שירות הדגה וחיי הבר.
פרויקטים הקשורים בנושאי אנרגיה על אדמות המנוהלות על ידי הממשל הפדרלי ומתקנים מרוחקים מהחוף מספקים 28% בקירוב מתצרוכת האנרגיה הלאומית של ארצות הברית.
כחלק ממחלקת הפנים, הלשכה לענייני אינדיאנים מטפלת במספר יחסי גומלין בין הממשל הפדרלי לבין ילידים אמריקאים, בעוד שעניינים אחרים מטופלים על ידי המשרד לנאמנויות מיוחדות.
המחלקה הייתה הנושא של מספר ויכוחים בנוגע למימון נכון של נכסי אינדיאנים שנוצרים על ידי אדמות אינדיאניות פרטיות ושנמצאות בנאמנות של גורם כלשהו.
נכון להיום, ישנם מספר מקרים הדורשים מימון מעין זה ממחלקות הפנים והאוצר.
כדוגמת בשטחי סמואה האמריקנית, גואם, איי הבתולה ואיי מריאנה הצפוניים.הלשכה לבטיחות ואכיפה סביבתיתאחראית על פיקוח, רגולציה ואכיפה של פעילויות חיפוש, כרייה והפקת נפט וגז טבעי במקורות ימיים.
מחלקת העבודה של ארצות הברית היא מחלקה בקבינט של הממשל הפדרלי של ארצות הברית האחראית על יישום דיני עבודה בארצות הברית, בטיחות וגיהות בתעסוקה, שכר ותקני שעות, הענקת תמיכה למובטלים, שירותי תעסוקה למובטלים, וכן על מספר סטטיסטיקות תעסוקה.
לרוב מדינות ארצות הברית יש מחלקה כזו.
בראש המחלקה עומד מזכיר העבודה של ארצות הברית.
במילותיו של החוק לפיו הוקמה המחלקה, שהתקבל ב-4 במרץ 1913, מטרתה היא "לטפח, לקדם ולפתח את רווחת החיים של אנשים עובדים, לשפר את תנאי העבודה שלהם, ולהגדיל את ההזדמנויות שלהם לתעסוקה רווחית".
קונגרס ארצות הברית ייסד את המחלקה לראשונה ב-1884 כחלק ממחלקת הפנים.
מאוחר יותר, לשכת העבודה הפכה למחלקה עצמאית אולם ללא סיווג ביצועי.
היא הפכה ללשכה פעם נוספת בתוך מחלקת המסחר והעבודה, שנוסדה בתאריך 14 בפברואר 1903.
הנשיא לינדון ג'ונסון ביקש מהקונגרס לשקול את הרעיון של איחוד מחלקות המסחר והעבודה.
הוא טען שלשתי המחלקות יש מטרות דומות ושבאמצעות איחוד למחלקה אחת, הן יוכלו לקיים ערוצי תקשורת יעילים יותר.
אולם, הקונגרס מעולם לא נענה להצעה זו.
כיום, המחלקה מועמדת לעבור קיצוץ בכוח האדם המנהלי שלה כתוצאה ממכרז שנערך.
מהלך זה נתקל בהתנגדות של הענף המשפטי כמו גם של הפדרציה האמריקנית של עובדי הממשלה.
הלשכה לענייני עבודה בינלאומיים (ILAB)
הלשכה לענייני סטטיסטיקת עבודה (BLS)
המרכז ליוזמות על בסיס קהילתי ואמון (CFBCI)
חבר הערעורים על פיצויי מועסקים (ECAB)
המשרד לתוכניות אכיפת חוזים פדרליים (OFCCP)
משרד תקני הנהלת עבודה (OLMS)
המשרד לענייני תוכניות פיצוי עובדים (OWCP)
מנהלת הבריאות ובטיחות במכרות (MSHA)
מנהלת הבריאות והביטחון התעסוקתי (OSHA)
מנהלת הבטחת יתרונות תעסוקתיים (ESBA)
שירות הכשרה ותעסוקה לחיילים משוחררים (VETS)
יחידות ארגוניות אחרות בתוך המחלקה
כוח המשימה הנשיאותי להעסקת אנשים עם מוגבלויות (PTFEAD)
משרד שופטי העבודה המנהליים (OALJ)
המשרד לענייני הקונגרס ולעניינים פנים-ממשלתיים (OCIA)
משרד עוזר המזכיר למנהלה וניהול (OASAM)
משרד עוזר המזכיר לענייני מדיניות (OASP)
המשרד למדיניות אי-יכולת תעסוקה (ODEP)
משרד התוכניות לעסקים קטנים (OSBP)
משרד כוח העבודה של המאה ה-21 (21CW)
מחלקת התחבורה של ארצות הברית (, בקיצור: DOT) היא מחלקה בקבינט של הממשל הפדרלי של ארצות הברית המטפלת בנושאי תחבורה.
היא נוסדה באמצעות חוק של הקונגרס ב-15 באוקטובר 1966, והחלה לפעול ב-1 באפריל 1967. בראש המחלקה עומד מזכיר התחבורה של ארצות הברית.
מטרתה של המחלקה היא "לשרת את ארצות הברית על ידי הבטחת מערכת תחבורה מהירה, בטוחה, יעילה, נגישה ונוחה שתתאים לצרכים הלאומיים החיוניים ותגביר את איכות החיים של תושבי ארצות הברית, היום ובעתיד".
במספר תחומים, כגון תעופה ומסילות רכבת, הממשלה הפדרלית שולטת באופן מוחלט כתוצאה מכוח הנתון לה לפי סעיף המסחר שבחוקה והיא שתלטה על כל רמות הבקרה ברמה המדינתית וברמה המקומית.
אולם, באופן מסורתי, הבנייה והתחזוקה של כבישים מהירים וכבישים בין-מדינתיים נמצאים באחריות הממשלות המקומיות.
הממשלה הפדרלית הגדילה את פעילותה במדיניות התחבורה על ידי העלאת המסים הפדרליים ומתן מענקים לממשלות של מדינות עבור פרויקטים ייחודיים, אולם באופן טכני, האחריות היומיומית לפרויקטים הללו היא של המדינות.
באופן זה, מנהל הכבישים המהירים הפדרלי ומנהל המעבר הפדרלי לא בונים ומתפעלים את הדרכים באופן ישיר; הם קיימים רק על מנת לתת מענקים למדינות ולהבטיח שהמענקים ינוצלו בצורה שתקדם את מדיניות התחבורה הלאומית.
באופן טבעי, התלות ההולכת וגוברת של המדינות במענקים הפדרליים נתנה לממשלה הפדרלית כמות לא מבוטלת של שליטה עקיפה על מדיניות התחבורה של המדינות באמצעות סעיף המס וההוצאה שבחוקה.
משרד מזכיר התחבורה של ארצות הברית (OST)
מינהל מסילות הרכבת הפדרלי (FRA)
מנהל בטיחות התובלה הפדרלי (FMCSA)
מינהל הבטיחות בכבישים המהירים הפדרלי (NHTSA)
מנהל המחקר והחידושים הטכנולוגיים (RITA)
מנהל בטיחות חומרים וצינורות הנפט הפדרלי (PHMSA)
איגוד סנט לורנס להתפתחות נתיבים ימיים (SLSDC)
משמר החופים של ארצות הברית – הועבר למחלקה לביטחון המולדת ב-2003.
מחלקת הקרנות היא ביטוי שתחתיו מסווגים חלק מן המוזיקאים המנגנים בכלי נשיפה מסוימים.
משמעות הביטוי משתנה על פי הסגנונות המוזיקליים השונים.
בתזמורת סימפונית מחלקת הקרנות היא מחלקה של נגנים המנגנים בכלי הנקרא קרן יער, או קרן צרפתית.
מדובר בארבעה מוזיקאים היושבים לרוב בצד השמאלי של התזמורת, מנקודת מבטו של המנצח, ומספרם 1 עד 4, משמאל לימין.
מחלקת הקרנות יושבת קרוב למנצח בזווית המאפשרת למנצח לראות את הקרן מבפנים.
בצורה זו המנצח שומע את הנגנים באיכות הטובה ביותר.
בעידן המודרני מחלקת הקרנות מתייחסת לקבוצת כלי נשיפה מתכתיים, לרוב חצוצרה וטרומבון.
לעיתים מחלקת הקרנות המודרנית לא כוללת את כל הכלים הללו, לעיתים היא כוללת יותר מאחד מכל כלי, ולעיתים היא כוללת כלים אחרים כדוגמת טובה או קלרינט.
מקור המחלקה בביג בנדים של הסווינג, אך היא נפוצה מאוד בג'אז ומשם היא המשיכה לסגנונות נוספים, כגון מוזיקת נשמה, פיוז'ן, ג'אז - רוק, רית'ם אנד בלוז, פאנק, גוספל ולעיתים גם בלוז.
ישנן גם דוגמאות של שימוש במחלקת הקרנות במוזיקת רוק, למשל ללהקת הדלתות יש אלבום שלם, The Soft Parade, שבו נעשה שימוש נרחב במחלקת הקרנות.
המילה "קרן" התגלגלה מהמובן הזה והיא משמשת בג'אז המודרני לדיבור על אחד הכלים השייכים למחלקה, גם כשהוא בנפרד.
כך, למשל, כאשר דיברו החצוצרן מיילס דייוויס והסקסופוניסט ג'ון קולטריין על סיום קטעי הסולו של קולטריין, אמר דייוויס "פשוט תוציא את הקרן מהפה!".
מחלקת השימור של ניו זילנד הידועה גם בראשי התיבות DOC היא הגוף האחראי על שמירת הטבע והאתרים ההיסטוריים בניו זילנד.
מחלקת השימור היא גוף ציבורי הכפוף לשר השימור (Minister of Conservation) ניק סמית'(Hon Dr Nick Smith) ובתחום אחריותה נמצאות שמורות טבע ופארקים לאומיים המכסים כשליש משטחה של ניו זילנד.
מחלקת השימור הוקמה בשנת 1987 מתוקף חוק השימור (Conservation Act 1987) כמיזוג בין מספר גופים שונים שעסקו עד אז בשמירת הטבע במדינה.
החוק הסדיר את סמכויותיה של מחלקת השימור ונתן בידה את ניהול הפארקים הלאומיים של ניו זילנד, וכמעט 4000 שמורות טבע מסוגים שונים הקיימות במדינה.
החוק גם הגדיר את מטרותיה של מחלקת השימור - לשמור על הטבע, הנופים, בעלי החיים, הצמחייה והמורשת ההיסטוריה של ניו זילנד, ולפתח את השטחים שבתחום אחריותה לטובת פעילות פנאי כך שניתן יהיה ליהנות מפירות השימור.
מחלקת השימור הוקמה מתוך מספר רב של גופים וסוכניות ממשלתיות שעסקו עד אז בשמירת הטבע והאתרים ההיסטוריים בניו זילנד, בשנותיה הראשונות התאום בין האגפים והמחוזות השונים היה לקוי, פעמים רבות נוצרה התנגשות בין הפעילות של אגף אחד למשנהו וציוד שהיה בשפע במחוז אחד היה חסר במחוז אחר.
את שנת הפעילות הראשונה סיימה מחלקת השימור בחריגה תקציבית, וכך גם את השנה שאחריה, ובשנת 1989 נכנסה לתהליך של ארגון מחדש והבראה במסגרתו בוטל אחד מארבעת הדרגים הניהוליים, תפקידם של האגפים השונים הוגדר היטב וחובות בסך 11 מיליון דולר ניו זילנדי נפרסו על פני 7 השנים הבאות.
ב-28 באפריל 1995 התמוטטה במת צפייה ב-Cave Creek שבפארק הלאומי פאפארואה בשעה שקבוצת סטודנטים עמדה עליה, בהתמוטטות נהרגו 13 סטודנטים ופקח של מחלקת השימור וארבעה סטודנטים נוספים שהיו על הבמה נפצעו.
התאונה הקשה זעזעה את דעת הקהל בניו זילנד ומחלקת השימור נדרשה לבדק בית.
מיד לאחר המקרה נבדקו 106 במות הצפייה האחרות שהיו בתחום אחריותה של מחלקת השימור וב-15 מתוכן נמצאו ליקויים בטיחותיים חמורים והן נסגרו לשיפוצים.
בעקבות האסון הוקמה ועדת חקירה מלכותית (Royal Commission of Inquiry) ומחלקת השימור כולה נדרשה לבדק בית מעמיק.
שר השימור, דניס מרשל (Denis Marshall), נאלץ להתפטר מתפקידו ונקבעו נהלים מחמירים לתכנון, בנייה, בדיקה ותחזוקה של כלל המתקנים שבאחריות מחלקת השימור.
מחלקת השימור היא סוכנות ממשלתית, הכפופה לשרת השימור, בראש הסוכנות עומד המנהל הכללי (Director General), אל מוריסון.
המשרד הראשי של מחלקת השימור ממוקם בוולינגטון, בירת ניו זילנד, ועוסק בניהול התקציב, מחקר ותכנון לטווח ארוך והחלטות רוחביות המשפיעות על פעילויות השימור בכל רחבי המדינה.
על מנת לאפשר עבודת שטח יעילה מחולקת ניו זילנד ל-13 אזורי שימור (Conservancies) שונים, החופפים במידת מה לחלוקת ניו זילנד לחבלים, ובכל אחד מהם קיים משרד המהווה שלוחה ביצועית של מחלקת השימור.
על מנת להקל על הקשר בין אזורי השימור למשרד המרכזי בוולינגטון קיימים שני משרדים אזוריים (Regional offices) - אחד בהמילטון המרכז את הפעילות באי הצפוני והשני בקרייסטצ'רץ', המרכז את הפעילות באי הדרומי.
בתעופה אזרחית, מחלקת טיסה (אנגלית Travel class) משמשת לסיווג של איכות השירות לפני הטיסה, במהלכה ולאחריה.
באופן מסורתי נחלקות מחלקות הטיסה, ברמת שירות עולה, למחלקת תיירים, מחלקת עסקים ומחלקה ראשונה, אם כי חלוקה זו כפופה לשינויים, ויש חברות בהן קיימות שתי מחלקות בלבד או מחלקה בודדת.
בנוסף נוקטות חברות התעופה במדיניות משתנה באשר להיצע מחלקות הטיסה בהתאם לסוג החברה, סוג המטוס, משך הטיסה ושיקולים כלכליים ותפעוליים נוספים.
מגוון השירותים המוצעים במחלקות השונות על ידי חברות שונות עשוי להשתנות במידה רבה, דבר המקשה על השוואה ביניהן.
כל אחת ממחלקות הטיסה מתחלקת בתורה למספר מחלקות רישום, המשפיעות על תנאיהם הכלליים של העסקה ושל כרטיס הטיסה, ועל מחירו.
מחלקת תיירים (Economy Class) היא בדרך כלל מחלקת השירות הבסיסית ביותר במטוס.
שמה באנגלית בא מהמילה "Economy", ומתייחס לכך שהיא בדרך כלל המחלקה החסכונית ביותר במטוס מבחינת עלות הכרטיס.
רוב מושבי המטוס נמצאים במחלקת התיירים, ואלה מעניקים מרווח ישיבה מינימלי ושירותים בסיסיים.
טיסות ארוכות במחלקת תיירים (תוך ישיבה ללא תנועה בתנאי צפיפות) מגדילות את הסיכון ללקות בתסמונת מחלקת תיירים שבה נוצרים קרישי דם ברגליים שעלולים להסחף לריאות, ללב או למוח ולגרום לנזקים קשים.
בטיסות מסוימות, בדרך כלל בטיסות קצרות, בטיסות שכר ובטיסות של חברות במחיר נמוך, זוהי לעיתים מחלקת השירות היחידה.
מאחר שהכינוי "מחלקת תיירים" צבר עם השנים קונוטציה של חוסר נוחיות או של שירות מוגבל, יש חברות תעופה שהעניקו למחלקות התיירים שלהן שמות אחרים בניסיון למתג אותן מחדש.
ארוחות הטיסה הן בדרך כלל בסיסיות, ללא אפשרות בחירה, או בחירה מוגבלת, לעיתים מוגש חטיף או כריך.
מחלקת תיירים פלוס (Premium economy) מוצעת בחלק מחברות התעופה כמחלקת ביניים בין רמת מחלקת תיירים למחלקת עסקים.
חברת EVA אייר הייתה הראשונה להציע מחלקה זו בשנת 1991. לא קיימת אחידות בין חברות התעופה השונות באשר לרמת מחלקת תיירים פלוס.
המאפיין הכללי הבולט של מחלקת תיירים פלוס הוא מרווח רגליים גדול יותר לנוסע.
בחלק מחברות התעופה במחלקת תיירים פלוס יש כיסאות רחבים יותר ובעלי אפשרות הטיה לאחור רבה יותר מאשר במחלקת תיירים, תפריט מיוחד או משקאות חינם.
מחלקת העסקים הייתה בדרך כלל מחלקת הביניים מבין שלוש מחלקות השירות המסורתיות.
וכיום ברוב חברות התעופה היא מחלקת היוקרה.
שמה בא מכך שהיא נועדה לאנשי עסקים המרבים לטוס, ושפעמים רבות אינם נושאים בנטל עלויות הטיסה.
בדרך כלל מוצעות לנוסעי המחלקה מספר הטבות על הקרקע, כמו דלפקי בידוק נפרדים, גישה חופשית אל טרקליני האירוח בשדה התעופה והקלה במגבלות כבודת היד וכבודת המטען המאוחסנת בבטן המטוס.
על המטוס המושבים גדולים יותר ואף נפתחים למיטה, ארוחת הטיסה נבחרת מתפריט והיא איכותית יותר מזאת המוגשת במחלקת תיירים.
ויחס הדיילות פר נוסע גבוה יותר מאשר במחלקת תיירים.
לעיתים לבושים הדיילות במדים אחרים.
בדרך כלל מאפשרת חברת התעופה לנוסעי מחלקת העסקים לעלות על המטוס לפני נוסעי מחלקת התיירים, ומעניקה להם אירוח אישי גם לפני ההמראה.
לאחר הטיסה עוזבים נוסעי מחלקת העסקים את המטוס לפני נוסעי מחלקת התיירים, וניתנת עדיפות לטיפול בכבודתם.
נוסעי מחלקת העסקים החברים במועדון הנוסע המתמיד צוברים נקודות או מיילים רבים יותר בגין טיסתם, בהשוואה לנוסעי מחלקת התיירים.
בשנת 1974 הציעה חברת KLM שירותים מועדפים לנוסעי מחלקת התיירים ששילמו מחיר מלא עבור כרטיס הטיסה (להבדיל ממחירי מבצע או כרטיסים מוזלים), ובכך הוציאה לפועל לראשונה את הרעיון העומד בבסיסה של מחלקת העסקים.
מחלקת העסקים הראשונה שהוגבלה לחלק מסוים ונפרד במטוס, הוצעה על ידי חברת קוואנטס האוסטרלית בשנת 1979, ושנתיים מאוחר יותר הונהגה גם בטיסות סקנדינביין איירליינס ברחבי אירופה.
החברה כינתה את המחלקה החדשה בשם "EuroClass", וזו החליפה את המחלקה הראשונה בטיסותיה באירופה.
בשנות ה-20 של המאה ה-21 חברות תעופה אירופאיות החלו לשרת את נוסעי מחלקת העסקים, באותם המושבים אשר משמשים את מחלקת התיירים במטוסים צרי הגוף.
כאשר ההבדל הוא שהמושב האמצעי לא מאוכלס, ושירותי המזון והמשקאות ברמה יותר גבוהה מאשר אלו שמקבלים שאר הנוסעים.
המחלקה הראשונה היא בדרך כלל המחלקה בעלת תקני השירות הגבוהים ביותר שמציעה חברת התעופה בטיסותיה, אם כי גם כאן, לעיתים ההטבות, כולן או חלקן, עשויות להיות לא משמעותיות ביחס למחלקת השירות הקרובה.
עם זאת, כל ההטבות המוצעות לנוסעי מחלקת העסקים, וכן הטבות נוספות, מוצעות גם לנוסעי המחלקה הראשונה, בדרך כלל בערכים גבוהים יותר (היקף המטען המותר, התמורה לחברי מועדון הנוסע המתמיד, גיוון בארוחות ובבידור וכיוצא בזה).
המחלקה הראשונה ממוקמת בדרך כלל בקדמת המטוס.
בעשור השני של המאה ה-21 לא מעט חברות תעופה ביטלו את המחלקה הראשונה בטיסות הבינלאומיות.
וכיום רק חברות מעטות מציעות מחלקה זאת.
בחלק מן החברות כמו החברות מהמפרץ הפרסי, המחלקה הראשונה היא בעצם "סוויטה פרטית".
החלוקה המסורתית למחלקות אינה נוהגת כיום בכל חברות התעופה, בכלל או בטיסות מסוימות.
חברת אתיופיאן איירליינס מציעה רק מחלקת יוקרה אחת (Cloud nine) בטיסותיה הבינלאומיות, בעוד שבטיסות פנים ובטיסות אזוריות, מופעלת רק מחלקת תיירים.
במהלך השנים הנהיגו חברות שונות מחלקות ביניים, כמו מחלקת תיירים עדיפה (Premium Economy), שנחשבת למחלקת ביניים בין מחלקת התיירים למחלקת העסקים.
מחלקות אלה באו לעיתים על חשבון המחלקות הסמוכות להן.
כך לדוגמה מקום שבו מופעלת מחלקת תיירים עדיפה אין כלל מחלקת עסקים, ומאידך, בחלק מטיסות חברת יונייטד איירליינס, כל מחלקת התיירים מוגדרת בכינוי "עדיפה".
מחלקות הטיסה מתחלקות בתורן למחלקות רישום.
מחלקות הרישום משפיעות בעיקר על תנאי כרטיס הטיסה וגמישותו ועל עלותו, ובדרך כלל הן לא באות לידי ביטוי באיכות האירוח על המטוס.
עם זאת, מחלקת הרישום עשויה להשפיע על סדר הענקת השדרוגים למחלקת שירות גבוהה יותר, על ההטבות הנצברות על ידי חברי מועדון הנוסע המתמיד, ולעיתים על שירותים נוספים, כמו היקף הכבודה והשירות על הקרקע.
מחלקות הרישום מסומנות בדרך כלל באותיות, אך אלה משתנות מחברה לחברה.
בכרטיס הטיסה תופיע מחלקת הרישום המדויקת, אך על כרטיס העלייה למטוס יופיעו לעיתים רק האותיות המסמנות באופן כללי את מחלקת הטיסה (בדרך כלל Y או M למחלקת תיירים, C למחלקת עסקים, ו-F למחלקה ראשונה).
אותיות אלה חופפות למחלקת הרישום "כרטיס במחיר מלא" בכל אחת מהמחלקות בהתאמה.
מחלת אגירת גליקוגן מסוג 1 (GSD1 = Glycogen storage disease type I) או מחלת פון-גירקה (von Gierke) היא הנפוצה מבין מחלות אגירת הגליקוגן.
המחלה עוברת בתורשה רצסיבית המתבטאת בחסר של אנזים גלוקוז-6-פוספטאז.
החוסר באנזים פוגם ביכולת הכבד לייצא לדם גלוקוז שנוצר מפירוק גליקוגן ובתהליך גלוקונאוגנזה.
לאחר מספר שעות צום בהן לא מתקבל גלוקוז מהמזון, אובדן שני המנגנונים המטבוליים העיקריים ליצירת גלוקוז גוררת היפוגליקמיה חמורה.
בעקבות הירידה ביכולת הפירוק, גליקוגן מצטבר וגורר הגדלה של הכבד והכליות.
הגדלת האיברים גוררת בעיות נוספות אצל מבוגרים.
סיבוכים נוספים כוללים הצטברות חומצה לקטית הגוררת חומציות יתר בדם, והיפרליפידמיה.
הטיפול הסטנדרטי למחלה הוא אכילה שגרתית של קורנפלור או פחמימות אחרות אחת לכמה שעות(כדי לשמור על רמת הגלוקוז בדם ולמנוע הצטברות גליקוגן בכבד).
למניעת הסיבוכים והבעיות הנלוות נדרשים טיפולים נוספים.
אבחון נשאות סמויה למחלה זו נעשה באמצעות בדיקת סקר גנטית.
מחלת אגירה ליזוזומלית היא שם קיבוצי לכ-50 מחלות תורשתיות נדירות, אשר מקורן בפגם בגן אשר אחראי על יצירה של אנזים ליזוזומלי כלשהו.
הפגם הגנטי גורם לכך שאנזים ליזוזומלי מסוים אינו מיוצר או שהאנזים שנוצר אינו פעיל או שפעילותו מועטה.
כתוצאה מהחסר האנזימטי, חומר המטרה אותו צריך האנזים לפרק מצטבר בליזוזומים של התאים.
דבר הפוגע בפעילות התקינה של תאים אלו ועשוי לגרום למוות של התאים ולפגיעה ברקמה ובתפקוד האיבר.
דוגמאות למחלות אגירה ליזוזומליות: מחלת גושה, מחלת אגירת גליקוגן מסוג 2 (פומפה), מחלות ממשפחת המוקופוליסכרידוזיס (לדוגמה תסמונת הרלר, תסמונת האנטר, תסמונת סנפיליפו, תסמונת מרטו-לאמי ומספר סוגים נוספים), מחלת פברי, טאי זקס, צרברוטנדינוס קסנטומטוזיס ועוד.
מחלת אגירת גליקוגן מסוג 2 (Glycogen storage disease type II, ובקיצור: GSD-II), הנקראת גם מחלת פומפה, חסר במלטאז חומצי וגליקוגנוזיס מסוג 2, היא מחלה מטבולית תורשתית המסווגת כמחלת אגירת גליקוגן, מחלת אגירה ליזוזומלית ומחלה נוירומוסקולרית, ובה נפגע פירוק הגליקוגן בתאים שונים בגוף.
פגיעה זו נובעת מפעילות לקויה של האנזים אלפא גלוקוזידאז חומצי (acid α-glucosidase), הקרוי גם מלטאז חומצי (acid maltase).
הפגיעה העיקרית היא בתאי השריר, שאוגרים גליקוגן כמקור לאנרגיה.
מחלת אגירת גליקוגן מסוג 2 היא מחלת אגירת הגליקוגן הראשונה שאופיינה (1932) והיחידה בה הפגם הוא באנזים ממקור ליזוזומלי.
המחלה מועברת בתורשה אוטוזומלית רצסיבית.
זוהי מחלה נדירה המופיעה בשכיחות של 1:40,000 באוכלוסייה הכללית.
המחלה היא מחמירה עם הזמן ומחולקת לשני סוגים עיקריים, המובדלים בעיקר על פי גיל הופעת התסמינים ומידת הפגיעה בשריר הלב:
הופעה בגיל הילדות (Infantile onset) – המחלה מופיעה בתינוקות בשנה הראשונה לחייהם ומאופיינת בפעילות אנזימטית נמוכה (כ-1% מהפעילות התקינה).
כתינוקות יסבלו ילדים אלו מחולשת שרירים קשה, חוסר יכולת להרים את הראש והגדלה של הכבד ושריר הלב.
הם עלולים לסבול מזיהומים חוזרים בדרכי הנשימה, מעיכוב בהתפתחות המוטורית ומקשיים באכילה.
יש חשיבות גבוהה לאבחון מוקדם ומתן טיפול, שכן בהיעדר טיפול ימותו תינוקות אלה במהלך השנה הראשונה או השנייה לחייהם.
הופעה בגיל הבוגר (adult onset) – המחלה מופיעה אצל ילדים בוגרים יותר ומבוגרים ומאופיינת בפעילות אנזימטית מתחת ל-40% מהפעילות התקינה.
חולים אלה לא יסבלו על פי רוב מפגיעה בשריר הלב אך יסבלו מחולשה וניוון של שרירי הגפיים, המותניים והכתפיים ומקשיים בנשימה.
חולשת שרירי הגפיים תגרום לעייפות ולחוסר סבילות לפעילות גופנית, לקשיים בהליכה, לעיוות ביציבה, הבא לידי ביטוי בבלט של עצם השכמה, לכאבי שרירים ולקשיים בטיפוס במדרגות.
חולשת שרירי הנשימה תגרום לזיהומים חוזרים בדרכי הנשימה, כאבי ראש בלילה והפרעות בשינה.
ייתכן מוות בטרם עת כתוצאה מכשל נשימתי.
במחלה זו אין פגיעה באינטליגנציה.
התסמינים של מחלת אגירת גליקוגן מסוג 2 דומים לאלה הקיימים במחלות ניוון שרירים אחרות (כגון: ניוון שרירים בחגורת הגפיים, מחלת דנון, ניוון שרירים על שם בקר/ניוון שרירים על שם דושן, מחלות אגירת גליקוגן מסוג 3, 4 ו-5).
לפיכך קיימת חשיבות לאבחנה המבדלת המתבצעת על ידי בדיקת רמת האנזים אלפא גלוקוזידאז חומצי בתאים מרקמות החולה, על פי רוב בבדיקת דם.
אבחון המחלה הוא באמצעות בדיקת דם, שבה נבדקת רמת פעילות האנזים אלפא גלוקוזידאז חומצי.
לעיתים מבוצעת בדיקה זו בתאים פיברובלסטים (מהעור) או בביופסיית שריר.
בעבר הטיפול בחולים היה רק טיפול תומך, כגון עזרים לבעיות הנשימה ולקשיים המוטוריים.
הומלצו גם שינויים בדיאטה, שכן חולים אלה סובלים מתת משקל ואף נזקקים לעיתים למכשירי הזנה עקב קשיים בבליעה.