tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
מרשל לון נול היה פוליטיקאי וגנרל קמבודי ששימש כראש הממשלה פעמיים (1966–1967; 1969–1971) וכשר הביטחון מספר פעמים.
הוא הוביל את ההפיכה הצבאית של 1970 נגד הנסיך נורודום סיהאנוק והפך את עצמו לנשיא של הרפובליקה הקמארית ששלטה עד 1975. הוא היה המייסד והמנהיג של המפלגה הרפובליקנית החברתית קצרת הימים, והמפקד העליון של הכוחות המזוינים של הקמאר.
לאחר עליית הקמר רוז', ברח לון נול לארצות הברית ונשאר שם עד מותו ב-1985.
נול נולד ב-13 בנובמבר 1913 במחוז פרי וונג, למשפחה של קמאר-סינים מעורבת.
אביו לון הין היה מבני הקמאר ממחוז טאי נין שכיהן לימים כראש מחוז בסיאם ריפ וקאמפונג.
סבו מצד האם היה מהגר סיני ממחוז פוג'יין שהפך מאוחר יותר למושל פרי ונג.
נול התחנך בבית הספר המיוחד הצרפתי בסייגון, ואחריו באקדמיה הצבאית המלכותית הקמבודית.
נול מצא עבודה בשירות הציבורי הקולוניאלי הצרפתי בשנת 1937. הוא הפך לשופט, ועד מהרה הוכיח את עצמו כאוכף יעיל של השלטון הצרפתי נגד שורה של מהומות אנטי-קולוניאליות בשנת 1939. ב־1946 הוא התמנה למושל מחוז קראטי.
הוא הפך לשותף של המלך נורודום סיהאנוק, ובשלהי שנות הארבעים, כשהקים מפלגה פוליטית ימנית, מונרכית שנעשתה מעורבת בעולם הפוליטי הקמבודית המתפתח.
הוא הצטרף לצבא ב-1952 וביצע פעולות צבאיות נגד וייט מין.
אחרי העצמאות, המפלגה הלאומנית של נול שיתפה פעולה עם מפלגות ימין קטנות והפכו לליבה של סנגקום - הארגון שהקים סיהאנוק לקראת הבחירות 1955. סנגקום זכתה בבחירות וסיהאנוק הפך לראש הממשלה.
נול מונה לרמטכ"ל ב-1955, ומפקד הכוחות המזוינים ב-1960, וכיהן כשר הביטחון.
באותה תקופה הוא היה תומך נאמן של סיהאנוק, ומשטרתו סייעה לדיכוי התנועה הקומוניסטית הקטנה והחשאית בקמבודיה.
הוא מונה לסגן ראש הממשלה ב-1963. בעוד סיהאנוק - בניסיון להרחיק את ארצו מהשפעת מלחמת וייטנאם - ניהל מדיניות חוץ של "נייטרליות קיצונית", הקשורה עם סין וסובלנות לפעילות של צפון וייטנאם.
נול נשאר ידידותי כלפי ארצות הברית, ואמר כי הוא מתחרט על סיום הסיוע האמריקני לאחר 1963.
הבחירות לפרלמנט בשנת 1966 ייצגו שינוי משמעותי במאזן הכוחות הפוליטי והאלמנטים הימניים של מפלגת סאנגקום נבחרו באופן גורף.
לון נול הפך לראש-הממשלה, ובשנה שלאחר מכן ביצעו הכוחות דיכוי אכזרי של מרד במחוז בטמבנג.
נול נפצע בתאונת דרכים מאוחר יותר ב-1967, ופרש זמנית מפוליטיקה.
ב-1968 הוא חזר לתפקיד שר הביטחון וב-1969 הפך לראש הממשלה בפעם השנייה, מינה את הפוליטיקאי האנטי-סיהאנוק והפרו-אמריקאי הנסיך סיסוואת סיריק מטאק כסגנו.
מאוחר יותר טען סיהאנוק כי ההפיכה ב-1970 הייתה תוצאה של ברית בין אויבו הממושך, הפוליטיקאי הגולה בן נגוק ת'אן וסיריק מטאק, עם תמיכה ותכנון של ה-CIA.
ישנן עדויות התומכות בטענה זו כי לון נול ניפגש עם גורמים שונים בארצות הברית במהלך 1969 כדי לאמוד את הסבירות של סיוע צבאי בהפיכה נגד סיהאנוק, אין ראיות קונקרטיות של מעורבות ה-CIA ייתכן והדבר אפשרי.
סביר להניח כי באירועים שהובילו להפיכה, התכוון לון נול לחזק את מעמדו נגד הצפון-וייטנאמים, במטרה למנוע את כניסתם של כוחותיהם (ואלה של וייטקונג) מעבר לגבולות הקמבודיים, וביקש להפעיל לחץ על סיהאנוק להשיג מטרה זאת.
עם זאת, האירועים התפתחו במהירות הרבה מעבר לתוכנית המקורית, ובעידודו של סיריק מטאק - שרצה לראות את סיהאנוק מודח כראש המדינה.
כשסיהאנוק היה מחוץ לגבולות קמבודיה במהלך מרץ 1970, היו מהומות אנטי-וייטנאמיות בפנום פן.
ב־12 במרץ סגרו לון נול וסיריק מטאק את נמל סיאנוקוויל, שבאמצעותו הוברחו אמצעי לחימה לווייטקונג, לצפון וייטנאם ונתנו אולטימטום: כל הכוחות הצפון-וייטנאמיים והווייטקונג היו אמורים לסגת משטח קמבודיה בתוך 72 שעות או שיפעלו נגדם בכוח צבאי.
תחילה לון נול סירב להדיח את סיהאנוק כראש המדינה; כדי לכפות עליו מהלך זה, סיריק מטאק השמיע לו קטע מוקלט ממסיבת עיתונאים בפריז, שבה סיהאנוק האשים אותם באי-שקט ואיים לעצור את שניהם בשובו לפנום פן.
בליל 17 במרץ הלך סיריק מטאק, מלווה בשלושה קציני צבא, לביתו של ראש הממשלה והכריח באיומי נשק את לון נול לחתום על המסמכים הדרושים להדחת סיהאנוק.
למחרת נערכה ההצבעה באספה הלאומית ב־18 במרץ, שבה סולק סיהאנוק מכוחו.
גנרל לון נול קיבל על עצמו את סמכויותיו של ראש המדינה.
ב־28 וב־29 במרץ התקיימו הפגנות תמיכה עממיות לטובת סיהאנוק בכמה ערים פרובינציאליות, אך כוחותיו של לון נול דיכאו אותם וגרמו לכמה מאות הרוגים.
הרפובליקה הקמארית הוכרזה רשמית באוקטובר וסיהאנוק שברח לסין, הקים ממשלה בגולה.
בינתיים, באפריל 1970, כוחות ארצות הברית ודרום וייטנאם נכנסו לאזור הקמבודי במרדף אחר הווייטקונג.
רפובליקת הקמאר (1970–1975) נטשה את המדיניות הנייטרלית של סיהאנוק, במיוחד בכל מה שקשור לווייטנאם.
בסופו של דבר, הרפובליקה הוכחה כאסון הן מבחינה צבאית והן מבחינה פוליטית.
בריאותו של לון נול החלה להתדרדר לאחר שקיבל שבץ בפברואר 1971. שלטונו נעשה בלתי יציב וסמכותני יותר: הוא מינה את עצמו למרשאל (באפריל 1971), ובאוקטובר 1971 השהה את האספה הלאומית.
כבר לא "משחק לשווא את משחק הדמוקרטיה והחופש" בזמן מלחמה.
מגובה על ידי אחיו הצעיר והכוחני, הצליח לצמצם את השפעתם של סירי מטאק ושאר מנהיגי ההפיכה.
הוא גם התעקש לכוון בעצמו פעולות צבאיות רבות של הכוחות המזוינים של הצבא הלאומי של קאמר.
במרוצת הזמן הפך משטרו של לון נול להיות במצב של תלות מוחלטת בסיוע אמריקני, אשר לקראת הסוף לא היה יעיל מבחינה פוליטית וצבאית.
עד 1975, השטח שהממשלה החזיקה קטן והלך, בסופו של דבר החזיקו קצת יותר מאשר אזור עיר הבירה פנום פן ואזור המקדשים בגבול הצפוני עם תאילנד.
לון נול היה תלוי יותר ויותר בעצתם של מגידי עתידות ובמיסטיקה בודהיסטית: בשלב מסוים במהלך תקיפת קמר רוז' את פנום פן הוא פיזר קו מעוגל של חול מקודש כדי להגן על העיר.
לבסוף, ב־1 באפריל, התפטר ונמלט מהארץ לגלות, כששמו היה הראשון ברשימת האנשים שהקמר רוז' התחייב להוציא להורג.
העדיפות הראשונה של הקמר רוז' לאחר כיבוש קמבודיה והפלת הרפובליקה הקמארית הייתה להחליף את כל מנהיגיה ופקידים בכירים ללא דיחוי.
לון נול נמלט מקמבודיה לאינדונזיה ולאחר מכן לארצות הברית.
תחילה התיישב בהוואי בשנת 1979 בקליפורניה.
הוא חי עם אשתו השנייה סובאנה לון וכמה מתשעת ילדיו עד מותו ב-17 בנובמבר 1985 בבית החולים סנט ג'וד.
על אף מעשיו בהדחתו של סיהאנוק, היה נול מאמין מובהק בהיררכיה הקמבודית המסורתית.
אחרי שהדיח את סיהאנוק הוא השתטח לרגליה של המלכה אם כדי לבקש סליחה.
הוא כינה את האידאולוגיה שלו, תערובת של לאומנות ולאומנות שוביניסטית, "נאו-קמאריזם".
הוא הביע שאיפה לאחד את בני הקמאר האתניים של קמבודיה עם אנשי הקמאר קרום מהדלתא של המקונג ואת אנשי הקמאר של תאילנד.
הוא ביקש מחסידיו לאמץ את המסורות של מה שהוא כינה "מון-קמאר" - "לוחמים קדושים".
הוא עודד אותם להתייחס אליו כאל "פאפא השחור" שלהם, שם המתייחס לעור כהה שנחשב לסימן של קמאר "אותנטי".
לומן פילד הוא אצטדיון רב תכליתי הממוקם בסיאטל במדינת וושינגטון, שבארצות הברית.
זהו האצטדיון הביתי של סיאטל סיהוקס מליגת ה-NFL, ושל סיאטל סאונדרס מליגת ה-MLS.
במקור נקרא אצטדיון סיהוקס , ואז הפך לקווסט פילד ביוני 2004, כשחברת התקשורת קווסט (Qwest) רכשה את זכויות השיום על האצטדיון.
האצטדיון נקרא בשם סנצ'ורילינק פילד ביוני 2011, לאחר שחברת קווסט נרכשה על ידי חברת סנצ'ורילינק (CenturyLink), ואת שמו הנוכחי קיבל האצטדיון בחודש נובמבר 2020 כשחברת סנצ'ורילינק עברה מיתוג מחדש לשם לומן טכנולוגיות.
זהו מתקן מודרני עם נוף אל קו הרקיע של מרכז סיאטל, ויכול להכיל 68,740 צופים למשחקי NFL ו-37,722 צופים עבור רוב משחקי ה-MLS.
המתחם כולל גם את "מרכז האירועים" עם "תיאטרון המוזיקה של וושינגטון" (תיאטרון WaMu), חניון ורחבה ציבורית.
במקום מארחים הופעות, מופעי סחר ומופעי צרכנים יחד עם אירועי ספורט.
האצטדיון ממוקם במרחק 1.6 ק"מ ממרכז העיר סיאטל, וניתן להגיע אליו דרך מספר כבישים מהירים ובדרכי תחבורה המונית.
האצטדיון הוקם בין השנים 2000–2002 באתר של אצטדיון הקינגדום, לאחר שהמצביעים אישרו מימון לבנייה בבחירות שנערכו ברחבי המדינה (וושינגטון) ביוני 1997. הצבעה זו יצרה את "רשות האצטדיון הציבורי של מדינת וושינגטון" שתפקח על הבעלות הציבורית של המקום.
בעלי הסיהוקס, פול אלן, הקים את חברת ".First & Goal Inc" כדי לפתח ולתפעל את המתקנים החדשים.
אלן היה מעורב מקרוב בתהליך העיצוב והדגיש את החשיבות של מבנה פתוח עם אווירה אינטימית.
הקהל רועש להפליא במהלך משחקי הסיהוקס.
האצטדיון היה הראשון ב-NFL שהשתמש בדשא המלאכותי מסוג FieldTurf.
באצטדיון שוחקו גם משחקי פוטבול רבים של מכללות ותיכונים, כולל אירוח משחקים עבור וושינגטון האסקיז בשל השיפוץ באצטדיון האסקי משנת 2011 ועד 2012. סיאטל דראגנס מה-XFL גם שיחקה בסנצ'ורילינק פילד בשנת 2020.
סנצ'ורילינק פילד מיועד גם לכדורגל.
האירוע הספורטיבי הראשון שנערך באצטדיון היה משחק ליגה של סיאטל סאונדרס במסגרת USL-1, הליגה השנייה בארצות הברית בזמנו.
סיאטל סאונדרס החלה לשחק את משחקי הבית באצטדיון באופן קבוע בשנת 2003. לאחר שהוענק לסיאטל זיכיון לקבוצת הרחבה ב-MLS, הסאונדרס החלה את עונת הבכורה שלה בשנת 2009 באצטדיון.
סנצ'ורילינק פילד אירח את משחק גביע ה-MLS בשנים 2009 ו-2019. האצטדיון אירח גם את גמר גביע ארצות הברית הפתוח בשנים 2010 ו-2011. הסאונדרס זכתה בשתי הפעמים בגביע, ובכל שנה מן השנתיים, נקבע שיא צופים חדש בגמר הגביע.
באוגוסט 2013, הסאונדרס קבעו שיא צופים חדש למשחק כדורגל בסיאטל כאשר 67,385 אוהדים נכחו במשחק נגד פורטלנד טימברס.
האצטדיון אירח מספר משחקים במסגרת גביע הזהב של CONCACAF בכמה מהדורות שונות, וגם משחקים בקופה אמריקה 2016. לומן פילד צפוי להיות אחד מ-16 האצטדיונים שיארחו את מונדיאל 2026. שישוחק בארצות הברית, קנדה ומקסיקו.
לומן הוא אחד מ-11 אצטדיונים בארצות הברית ו-16 אצטדיונים בסך הכול הצפויים לארח את מונדיאל 2026, והוא יארח שישה משחקים, ארבעה בשלב הבתים של הטורניר כולל משחק של נבחרת ארצות הברית, אחד בשלב 32 האחרונות ואחד בשלב שמינית הגמר.
תאריךקבוצה א'תוצאהקבוצה ב'שלב15 ביוני 2026–בית ז'19 ביוני 2026 ארצות הברית–בית ד'24 ביוני 2026מנצחת פלייאוף UEFA מסלול א'–בית ב'26 ביוני 2026–בית ז'1 ביולי 2026TBD–TBD32 האחרונות6 ביולי 2026TBD–TBDשמינית הגמר
לומיניזם הוא סגנון ציורי נוף אמריקני, שהיה נפוץ בין 1850 ל-1870, המאופיין בהדגשת השפעות של האור בנוף, באמצעות פרספקטיבה והסתרת סימני מכחול גלויים.
נופים לומניסטיים מדגישים שלווה, ולעיתים קרובות מתארים מים שקטים המשקפים שמיים רכים, מעורפלים.
אמנים המרכזיים ביותר בהתפתחות הסגנון הלומניסטי כוללים את אדמונד דארץ' לואיס, פיץ יו ליין, מרטין ג'ונסון הייד, סנפורד רובינסון גיפורד וג'ון פ.
ציירים עם שייכות פחות ברורה כוללים את פרדריק אדווין צ'רץ', סוזי מ.
ברסטו, ג'ספר פרנסיס קרופסי, אלברט ביארסטדט, וורטינגטון ויטרטג', ריימונד דאב ילנד, אלפרד תומפסון בריכר, ג'יימס אוגוסטוס סודם ודייוויד ג'ונסון.
אמני מבשרי הסגנון הם ג'ורג' הארווי ורוברט סלמון.
המונח לומיניזם נקבע על ידי היסטוריוני אמנות של אמצע המאה העשרים כדי לתאר סגנון ציור אמריקאי מהמאה ה-19 שהתפתח בדומה לאסכולת נהר הדסון.
ההיסטוריון ג'ון באוואר ביסס תכונות של הסגנון בסוף שנות הארבעים, והשתמש לראשונה במונח "לומיניזם" במאמר משנת 1954.
כפי שהוגדר על ידי היסטוריונית האמנות ברברה נובאק, יצירות אמנות לומניסטיות נוטות להדגיש את האופק ולהפגין את שליטתו הצמודה של האמן במבנה, בטון ובאור.
האור קריר בדרך כלל, קשה ולא מפוזר.
"אור רך וציורי אינו אור לומניסטי".
סימני המכחול מוסתרים בצורה כזו שממזערת את אישיותו של הצייר.
ציירים לומניסטים נוטים לצייר בבדים קטנים כדי לשמור על תחושת אינטימיות.
משטח התמונה או המישור מודגש באופן שנראה לעיתים כפרימיטיביזם.
תכונות אלה קיימות בכמויות שונות בהתאם לאמן.
נובאק קובעת כי לומיניזם, מכל האמנות האמריקאית, קשור באופן הדוק ביותר לטרנסנדנטליזם.
לומיניזם שם דגש על השפעות האור עם האימפרסיוניזם.
עם זאת, שני הסגנונות שונים באופן ניכר.
לומיניזם מאופיין על ידי תשומת לב לפרטים הקטנים והסתרת סימני המכחול, ואילו האימפרסיוניזם מאופיין בחוסר פירוט ובדגש על משיכות מכחול.
לומיניזם קדם לאימפרסיוניזם, והאמנים שציירו בסגנון לומניסטי לא הושפעו בשום צורה מהאימפרסיוניזם.
לומיניזם נחשב גם כמייצג מחשבות על הטבע.
פאוול, הדבר יתבטא במיוחד בציורים של ג'ון פרדריק קנסט, שהעביר את הפירוט הוויזואלי של הנוף לאווירה שקטה, תוך יצירת תמונות המתארות חוויה פיוטית של הטבע.
באופן דומה, ציורו של מרטין ג'ונסון הייד "רעם סערה במפרץ נאראנגנסט" ייצג את גדולתו של הטבע ואת תחושת הנשגבות הנובעת ממעורבות אינטימית עם הטבע.
האמנים שציירו בסגנון זה לא התייחסו ליצירה שלהם כ"לומיניזם ", וגם לא ניסחו שום פילוסופיה אסתטית נפוצה מחוץ לעקרונות המנחים של אסכולת נהר הדסון.
היסטוריונים רבים לאמנות מוצאים את המונח "לומיניזם" בעייתי.
ג'יי גריי סוויני טוען כי "מקורות הלומיניזם כמונח אמנותי-היסטורי היו שזורים עמוק באינטרסים של אספני עילית, סוחרי אמנות בולטים, אוצרים משפיעים, היסטוריוני אומנות והבניית זהות לאומית במהלך המלחמה הקרה."
בעקבות סוויני, אלן וולך קרא לחשיבה מחודשת של "לומיניזם" כתופעה היסטורית.
מרכיבי לומיניזם - כמו שמיים קסומים, מים רגועים, אור נדיר, וייצוגים אחרים של פאר - זכו להערכה גם בציור האמריקאי העכשווי.
מגמה כזו נראית אצל אמנים כמו ג'יימס דולין, אפריל גורניק.
המונח ניאולומיניזם הוצע בהתייחסות ללומיניזם אמריקני בן זמננו.
ניתן לראות השפעה של לומיניזם ביצירותיהם של כמה יוצרי קולנוע ניסיוניים אמריקאים, ביניהם ג'יימס בנינג ושרון לוקהרט.
לומינייט (לשעבר Nielsen SoundScan, Nielsen Music Products ו-MRC Data) היא חברה המייבאת נתוני מכירות מוזיקה.
החברה, שנוסדה בשנת 1991 על ידי מייק פיין ומייק שאלט, אוספת מידע אודות המכירות באופן שבועי ומפרסמת את המידע בכל יום ראשון עבור מכירות אלבומים, ובכל יום שני עבור מכירות של שירים.
בין צרכני החברה נמצאות חברות תקליטים, חנויות מוזיקה, מפרסמים עצמאיים, חברות טלוויזיה ומנהלי אמנים.
החברה היא מקור המידע אודות מכירות עבור מצעדי המוזיקה של המגזין האמריקאי בילבורד.
}}לומוסטין בקיצור CCNU ; שם המותג המקורי CeeNU, המשווק כיום כ-Gleostine''') הוא תרכובת אלקילטורית (alkylating), המשמשת כתרופה כימותרפית.
התרופה מסיסה בשומנים, ובשל כך היא עוברת את מחסום הדם-מוח.
מאפיין זה הופך אותו לאידיאלי לטיפול בגידולי מוח, אם כי הוא משמש גם לטיפול בלימפומת הודג'קין.
השימוש בלומוסטין אפשרי, מאחר שניתן ליטול אותו זמן בממושך בטרם בו תאי הדם הלבנים מגיעים למספרם הנמוך ביותר.
תרופה זו נחשבת כתרופת קו שני (התרופה ניטלת אם הטיפול הראשוני לא הצליח).
בגידולי מוח מסוג גליומה - קודם ניתן טמודל, ורק לאחר מכן ניתן שילוב של לומוסטין עם פרוקרבזין.
התרופה נלקחת בכמוסות - דרך הפה.
תופעות לוואי הקשורות למערכת העיכול - בחילות והקאות יכולות להופיע שלוש עד שש שעות לאחר קבלת מנה הניתנת דרך הפה.
על פי רוב תופעה זו תימשך פחות מ-24 שעות.
ניתן למנוע תופעה זו על ידי שימוש בתרופות נגד בחילות (כגון זופרן או פרמין).
תופעות לוואי הקשורות למערכת הדם:
הרעילות השכיחה ביותר והחמורה ביותר שגורמת התרופה היא ירידה בייצור תאי מח עצם (myelosuppression) -דבר המתרחש על פי רוב בין ארבעה - שישה שבועות לאחר מתן התרופה.
מחסור בטסיות דם (תרומבוציטופניה - thrombocytopenia) - דבר המתרחש על פי רוב ארבעה שבועות לאחר מתן התרופה ונמשך שבוע עד שבועיים.
מחסור בתאי דם לבנים (לויקופניה -leukopenia) - דבר המתרחש על פי רוב חמישה עד שישה שבועות לאחר מתן מנת התרופה, ונמשך שבוע עד שבועיים.
%65 מן החולים שמקבלים 130 מיליגרם למטר מרובע מפתחים ספירת כדוריות דם לבנות קטנה מ-5000 ממ3; %36 מפתחים ספירת כדוריות דם לבנות קטנה מ-3000 ממ3.
בשל תופעת לוואי זו נערכות בדיקות ספירת דם בעת נטילת התרופה; במקרה של תופעות לוואי אלה, מופחת המימון של התרופה.
תופעות לוואי הקשורות למערכת הנשימה:
הרעלת ריאות - מתרחש לעיתים רחוקות בעת מתן מינום גבוה של התרופה (על פי רוב מעל 1,100 מיליגרם למטר מרובע).
אירעו מקרים של התפרצות מאוחרת של פיברוזיס ריאתי שהתרחשה 15 שנה לאחר מתן התרופה.
הרעלת כליות או קיטון בגודל כליה.
במקרה של תופעות לוואי אלה, מופחת המימון של התרופה.
בלבול, תשישות, חוסר שליטה בשרירים (ataxia) והפרעות בדיבור (dysarthria)
לון טרייהולט (בדנית: Lone Træholt; נולדה ב-15 ביולי 1958) היא בריגדה גנרל בחיל האוויר המלכותי הדני.
האישה הראשונה בתולדות דנמרק שהגיעה לדרגת גנרל.
טרייהולט נולדה בלוקן ב-15 ביולי 1958. היא סיימה את לימודיה ב-1977 ורצתה ללמוד ביולוגיה, אולם אחיה הבכור, שהיה טייס בחיל האוויר המלכותי הדני שכנע אותה ללכת בדרכו ולהתגייס לחיל האוויר.
ב-1979 החלה ללמוד באקדמיה הצבאית המלכותית של חיל האוויר.
ב-1983 סיימה את לימודיה באקדמיה והועלתה לדרגת פרימייר לויטננט.
ב-1992 החלה ללמוד באקדמיה הצבאית המלכותית, ב-1993 הועלתה לדרגת מאיור ובשנת 2000 הועלתה לדרגת אוברסט-לויטננט.
ב-2003 מונתה למפקדת בסיס חיל האוויר אלבורג, וב-2007 מונתה למפקד פיקוד האוויר הטקטי.
ב-2008 הועלתה לדרגת אוברסט ומונתה לראש אגף הבקרה האווירית.
ב-11 בספטמבר 2017 הועלו במקביל לון טרייהולט ויטה אלבינוס לדרגת בריגדה גנרל.
לונאנה: יש יאק בכיתה הוא סרט דרמה מבהוטן משנת 2019 בבימויו של פאו צ'וינינג דורג'י.
הסרט הוצג בבכורה עולמית בפסטיבל הסרטים של BFI בלונדון.
הסרט היה מועמד לסרט העלילתי הבינלאומי הטוב ביותר בטקס פרסי אוסקר ה-94.
אוגין השלים ארבע מתוך חמש שנות הכשרת החובה שלו כמורה עבור ממשלת בהוטן.
עם זאת, הוא לא נהנה ללמד ומבקש לעבור לאוסטרליה כדי להיות זמר.
כשהוא נשלח ללמד בכפר הנידח לונאנה, הממוקם בגובה 4,800 מטר מעל פני הים, הוא שוקל לעזוב את עבודתו, אבל סבתו, עימה הוא מתגורר לאחר שאיבד את הוריו בילדותו, דוחקת בו להשלים את חובת ההוראה שלו.
הוא מחליט לקחת את המשימה ועוזב את העיר.
אוגין פוגש את מישן, מדריך תושב הכפר, שמוביל אותו במעלה השביל הארוך ללונאנה.
תושבי הכפר מקבלים את פניו בהתרגשות, אבל אוגין, המום מהתנאים הגרועים בכפר, מצטער על בואו ומבקש שייקחו אותו בחזרה.
אשא, ראש הכפר, מודיע לו שהפרדות זקוקות לכמה ימי מנוחה.
למחרת בבוקר ילדה בשם פם זאם מעירה את אוגין ומודיעה לו שהתלמידים מחכים לו בכיתה.
הילדה משמשת קפטן הכיתה (מעין חניכה תורנית).
אוגין מופתע מחיבת הילדים אליו, הנובעת מכך שחונכו להאמין כי למורים יש את היכולת "לגעת בעתיד".
אוגין חוזר למחרת מוכן יותר ללמד, ובהיעדר לוח, מאלתר על ידי כתיבה ישירות על הקיר עם פחם.
מאוחר יותר מישן בונה עבורו לוח מאולתר.
הוא מחליט להישאר וללמד למשך שארית השנה.
אוגין מבצע לאט לאט שיפורים בכיתה.
בהזדמנות אחת הוא מוותר על הנייר האוטם את החלונות בחדרו, כדי לספק לילדים נייר לכתיבה.
הוא הופך במהירות לחביב הילדים, שר ומנגן בגיטרה, ומלמד אותם מתמטיקה, אנגלית ואת השפה המקומית דזונגקה.
הם עצובים כשנודע להם שאוגין מתכנן לעזוב לבלי שוב כשהחורף יגיע.
מאוחר יותר אוגין פוגש את סלדון, אחייניתו של אשא, כשהיא שרה שיר מסורתי על צלע גבעה.
היא אומרת לו שהיא שרה אותו מדי יום כמנחה לכפר, והוא מבקש ממנה ללמד אותו את השיר; ולצורך כך הם נפגשים מדי יום.
היא אומרת שהשיר נקרא "יאק לבי להדר", והוא נכתב על ידי רועה יאק מקומי שבכה על כך שהוא נאלץ לשחוט את היאק האהוב עליו כדי לספק בשר לתושבי הכפר.
מאוחר יותר סלדון מעניקה לאוגין יאק בשם נורבו, כדי שיוכל להשתמש בגללים שלו כדי להבעיר אש.
בגלל הקור, אוגין חייב להשאיר את נורבו בכיתה.
אשא ניגש לאוגין ומבשר לו שהחורף בפתח וזה הזמן שלו לעזוב לפני שמעברי ההרים יתכסו שלג.
הוא מבקש מאוגין לחזור באביב שלאחר מכן, אבל אוגין אומר שהוא מתכוון לעזוב את בהוטן סופית, ומאכזב אותו.
הוא מעביר את החדשות לסלדון, מרגיע אותה שמורה טוב יותר יגיע באביב, אבל סלדון אומרת שהילדים ישפטו.
היא מקווה שהוא יחזור מתישהו ויבצע עבורה את "יאק לבי להדר".
אוגין עוזב את לונאנה לאחר פרידה מרגשת מהתושבים.
פם זאם נותנת לו מכתב מהילדים, וסלדון מעניקה לו צעיף.
אשא שר את "יאק לבי להדר" כשהוא עוזב, ומישן מספר לאוגין שאשא כתב את השיר במקור.
מאוחר יותר אוגין קורא את המכתב מהילדים, בו הם מודים לו ומפצירים בו לחזור באביב.
בדרך במורד ההר, עוצר אוגין במקדש ומשאיר מנחה למעבר בטוח, ואומר שהוא מקווה לחזור.
אוגין נוסע לאוסטרליה שם הוא מופיע בבר, אבל המבלים לא מתייחסים אליו.
הוא מפסיק את השיר ומתחיל לשיר את "יאק לבי להדר" לקהל משולהב.
שראב דורג'י בתפקיד אוגין דורג'י
אוגין נורבו לנדפ בתור מישן
קלדן להמו גורונג בתור סלדון
קונצאנג וואנגדי בתור אשא ג'ינפה
פם זאם בתור פם זאם
שרי זום בתור סבתו של אוגין
בפסטיבל הסרטים הבינלאומי של סן ז'אן דה לוז, בסן ז'אן דה לוז, צרפת, הסרט זכה בפרס הקהל (Prix du Public), ושראב דורג'י זכה בפרס השחקן הטוב ביותר על תפקידו כאוגין דורג'י.
הסרט נשלח כמועמד של בהוטן לפרס האוסקר לסרט הבין-לאומי הטוב ביותר בטקס פרסי אוסקר ה-93, אך הוא נפסל מאוחר יותר.
עם זאת, הוא הוגש מחדש כסרט של בהוטן בשנה שלאחר מכן, היה ברשימה הקצרה בדצמבר 2021, והיה אחד מחמשת המועמדים שהתחרו בטקס פרסי אוסקר ה-94, מה שהפך אותו לסרט הראשון במדינה המועמד לאוסקר.
לומפנס היא חברת דרום קוריאנית שהוקמה על ידי הארט דיירקטור יונג-סוק צ'וי.
החברה מורכבת מקבוצת במאים ומפיקים בתחום הפקת הווידאו, המתמחים בעיקר בהפקת קליפים, פרסומות בטלוויזיה, סרטים ניסיוניים, עיצוב גרפי ואמנות חזותית.
החברה החלה כחברת הפקת אמנות חזותית שהוקמה על ידי יונג-סוק צ'וי, "לומפנס" היה כינוי שניתן לצ'וי על ידי פרופסור בקולג' בהתייחסו ל.
החברה התמקדה בתחילה בפרסומות ובצילומי אופנה.
ב-2010, מיצג אלתור האמנות החזותית שלהם משך תשומת לב מסוימת, אבל לפי צ'וי, ההכרה האמיתית הראשונה הגיעה לאחר שהציג גרסת תלת-ממד של בכנס מעריצים בינואר 2011. כחלק מ"thecreatorsproject", הם החלו ליצור קליפים למוזיקה פופולרית עם , ועבדו איתה על הקליפ ל-"Get It In" שפורסם ב-2011.
כשדיברה על צילומי הקליפ של של , היא ציינה, "הפעם זה בוים על ידי לומפנס, שנראה שהוא מכיר אותי הכי טוב.
בגלל זה, הוא (צ'וי) הצליח לתפוס כל תנועה והיו קשיים מינימליים במהלך הצילומים".
בשנת 2014, החברה החלה לעבוד עם ביג היט אנטרטיינמנט, והחלה שותפות פורה עם BTS.
הם גם עבדו בשיתוף פעולה הדוק עם מספר קטן של אמנים עצמאיים, כגון ו.
ווידאו קליפשנהמבצעמפיק(ים)אורך2013לומפנס3:42"Boy In Luv" (상남자)2014BTSצ'וי יונגסוק & אידי קו (לומפנס)4:42"Just One Day (하루만)לומפנס4:09"Danger"צ'וי יונגסוק (לומפנס)4:52"Danger (גרסה יפנית)"אידי קו (לומפנס)4:12"I Need U"2015לומפנס3:40"Run"צ'וי יונגסוק & אידי קו (לומפנס)7:31"Fire (불타오르네)"2016לומפנס4:55"Blood Sweat & Tears" (피 땀 눈물)6:04"Spring Day" (봄날)20175:29"Blood Sweat & Tears" (גרסה יפנית) (血、汗、涙)צ'וי יונגסוק (לומפנס)4:12"DNA"4:16"Fake Love"20185:19"Idol"3:52"Idol" (בהשתתפות ניקי מינאז')4:55"Airplane Pt.
לומן (lumen) היא חברת הזנק ישראלית שפיתחה מוצר בתחום הטכנולוגיה הרפואית למדידת מטבוליזם.
המשימה של לומן היא לאפשר לכל אדם גישה לתזונה מותאמת אישית ולעודדו לשפר את בריאותו באמצעות הטכנולוגיה המתקדמת ביותר בעולם.
לומן נוסדה בשנת 2018 וקיבלה השקעה ראשונית מקרנות הון סיכון בשילוב קמפיין מימון המונים באתר אינדיגוגו.
בשנת 2022 ערכה החברה סבב גיוס נוסף בהיקף של 62 מיליון דולרים.
ללומן מרכז פיתוח בתל אביב ומשרדים נוספים בניו יורק ולונדון.
לומן מפעילה את השירות באמצעות מכשיר נשיפה אישי אשר מקושר ליישומון שפיתחה.
בעת הנשיפה מכשיר הלומן אוסף מידע, מנתח את הנתונים ונותן המלצות לתזונה, כושר, שינה ועוד.
לאונידס פרנק "לון" צ'ייני (, 1 באפריל 1883 – 26 באוגוסט 1930) היה שחקן ומאפר אמריקאי.
הוא נחשב לאחד מהשחקנים המגוונים והעוצמתיים ביותר בקולנוע, וזכה להערכה רבה בזכות גילום דמויות מעונות, מכוערות ולעיתים מעוותות, ובזכות אמנותו החלוצית בתחום האיפור.
צ'ייני נודע בתפקידיו המרכזיים בסרטי האימה האילמים, כמו "הגיבן מנוטרדאם" (1923) ו"פנטום האופרה" (1925).
יכולתו לשנות את מראהו באמצעות טכניקות איפור שפיתח זיכתה אותו בכינוי "האיש בעל אלף הפרצופים".
לאונידס פרנק צ'ייני נולד בקולורדו ספרינגס, קולורדו, לפרנק ה.
צ'ייני (ספר) ולאמה אליס קנדי.
אביו היה ממוצא אנגלי וצרפתי, ואמו ממוצא סקוטי, אנגלי ואירי.
סבו מצד אמו, ג'ונתן רלסטון קנדי, ייסד את "בית הספר לקולורדו לחינוך אילמים" (כיום בית הספר לקולורדו לחרשים ועיוורים) בשנת 1874, והוריו של צ'ייני נפגשו שם.
סבא רבא שלו היה חבר הקונגרס ג'ון צ'ייני מאוהיו.
שני הוריו של צ'ייני היו חרשים, וכילד להורים חרשים, צ'ייני הפך למיומן בשפת הסימנים האמריקאית.
הוא התחיל בקריירת הבמה בשנת 1902. בשנת 1905, בגיל 22, פגש והתחתן עם הזמרת בת ה-16 קלבה קרייטון (פרנסס קליבלנד קרייטון), ובשנת 1906 נולד בנם היחיד, קרייטון טול צ'ייני (שנודע מאוחר יותר כלון צ'ייני הבן).
בני הזוג המשיכו בסיורים, והתיישבו בקליפורניה בשנת 1910.
הזמן שבו היה צ'ייני בהוליווד אינו ברור במלואו, אך בין השנים 1912 ל-1917 עבד בחוזה באולפני יוניברסל בתפקידים קטנים או תפקידי אופי.
כישוריו באיפור זיכו אותו בתפקידים רבים על אף סביבת הליהוק התחרותית.
בתקופה זו, התיידד עם צוות הבמאים ג'ו דה גראס ואשתו אידה מיי פארק, אשר ליהקו אותו לתפקידים משמעותיים בסרטיהם ועודדו אותו לשחק דמויות אפלות.
עד שנת 1917, היה צ'ייני שחקן בולט באולפן, אך שכרו לא שיקף את מעמדו.
כשצ'ייני ביקש העלאה, השיב מנהל האולפן ויליאם סיסטום: "לעולם לא תהיה שווה יותר ממאה דולר לשבוע".
לאחר שעזב את האולפן, נאבק צ'ייני במשך שנה עד שמצא תפקיד ראשון.
רק לאחר ששיחק תפקיד משמעותי בסרטו של ויליאם ס.
הארט, "Riddle Gawne" (1918), כישרונו של צ'ייני כשחקן אופי זכה להכרה אמיתית בתעשייה.
יוניברסל הציגו את צ'ייני, את דורותי פיליפס ואת ויליאם סטוול כצוות בסרט "The Piper's Price" (1917).
הצלחתם של הסרטים בכיכובם הייתה כה רבה שיוניברסל הפיקו ארבעה עשר סרטים בין השנים 1917 ל-1919 עם צ'ייני, סטוול ופיליפס.
לעיתים הצטרפה גם קלייר דובריי וכמעט והפכו את השלישייה לרביעיית שחקנים החוזרים מסרט לסרט.
לרוב ביים את הסרטים ג'ו דה גראס או אשתו אידה מיי פארק, חברים טובים של צ'ייני מיוניברסל.
כשצ'ייני היה מחוץ להפקות כמו "Riddle Gawne" ו-"The Kaiser, the Beast of Berlin" (שניהם מ-1918), המשיכו סטוול ופיליפס כצמד עד חזרתו של צ'ייני.
סטוול ופיליפס יצרו את "The Heart of Humanity" (גם כן מ-1918), והביאו את אריך פון שטרוהיים לתפקיד הנבל.
"Paid in Advance" (1919) היה הסרט האחרון של הקבוצה יחד, מכיוון שיוניברסל שלחו את סטוול לאפריקה כדי למצוא מיקומים לסרט.
בדרכו מעיר אחת לאחרת, שהה סטוול בקרון בילום כאשר פגעה בו הקטר של רכבת אחרת; הוא נהרג במקום.
רוב הסרטים הללו אבדו, אך כמה מהם, כולל "Triumph" ו-"Paid in Advance", שמורים באוספים פרטיים או בארכיונים באירופה או רוסיה.
צ'ייני זכה להצלחה משמעותית עם הופעתו כ-"The Frog" בסרטו של ג'ורג' לואן טאקר, "The Miracle Man" (1919).
הסרט הציג לא רק את כישורי המשחק של צ'ייני, אלא גם את כישרונו כאמן איפור.
הביקורות החיוביות והרווח של יותר משני מיליון דולר הביאו את צ'ייני למרכז הבמה כשחקן דמויות מוביל בארצות הברית.
צ'ייני הראה גמישות רבה עם האיפור בסרטי פשע והרפתקאות רגילים יותר, כמו "The Penalty" (1920), שבו שיחק גנגסטר עם שתי רגליים קטועות.
צ'ייני הופיע בעשרה סרטים בבימויו של טוד בראונינג, לעיתים קרובות מגלם דמויות מוסוות או מעוותות, כולל להטוטן הסכינים ללא ידיים "אלונזו" בסרט "The Unknown" (1927) לצד ג'ואן קרופורד.
באותה תקופה, שיחק גם לצד קונרד נייגל, מרסלין דיי, הנרי ב.
וולתהול ופולי מורן בסרט האימה של בראונינג "London After Midnight" (1927), אחד הסרטים המבוקשים ביותר שאבדו.
בסרט "The Unholy Three" (1930), גילם צ'ייני את תפקידו האחרון בסרט קולנוע, שהיה גם סרטו הקולי היחיד.
בגרסה זו של הסרט, צ'ייני השתמש בקולו העוצמתי והגמיש.
צ'ייני חתם על הצהרה מושבעת שבה הוא טען כי חמישה מהקולות המרכזיים בסרט (הבובה, האישה הזקנה, התוכי, הבובה והנערה) הם קולו.
בסרט "הגיבן מנוטרדאם" (1923) ו"פנטום האופרה" (1925), יצר צ'ייני שתי דמויות מעוותות בצורה מכוערת ביותר בתולדות הקולנוע.
"פנטום הפך לאגדה כמעט מיידית," כתב ה-Los Angeles Times בשנת 1990. "העיתונים של אותה תקופה דיווחו כי נשים התעלפו, ילדים בכו וגברים מבוגרים יצאו החוצה לאוויר צח לאחר סצנת ההסרה המפורסמת של המסכה."
צ'ייני ואשתו השנייה הייזל חיו חיים פרטיים וצנועים, רחוקים מזירת החברה ההוליוודית.
צ'ייני עשה מינימום עבודה קידומית עבור סרטיו ועבור מטרו גולדווין מאייר, וטיפח בכוונה דימוי מסתורי.
בתקופה האחרונה של הקריירה שלו (1925–1930), עבד צ'ייני בלעדית תחת חוזה עם MGM, ונתן כמה מההופעות הזכורות ביותר שלו.
הוא זכה לכבוד ולהערכה מצבא הנחתים, שעשו אותו לחבר כבוד ראשון מתעשיית הקולנוע.
הוא גם הרוויח את הכבוד וההערצה של שחקנים שאפתנים רבים, להם הציע סיוע מנטורינג, ותוך כדי צילומים הוא תמיד היה מוכן לשתף את תובנותיו המקצועיות עם הצוות והשחקנים.
בזמן צילום הסרט "The Unknown" (1927), אמרה ג'ואן קרופורד שלמדה יותר על משחק מצפייה בעבודתו של צ'ייני מאשר מכל אדם אחר בקריירה שלה.
במהלך צילומי הסרט "Thunder" בחורף של שנת 1929, פיתח צ'ייני דלקת ריאות.
בסוף 1929, אובחן עם סרטן הריאה.
המצב הוחמר כאשר שלג מלאכותי נתקע בגרונו במהלך הצילומים וגרם לזיהום חמור.
למרות טיפול אגרסיבי מצבו החמיר בהדרגה והוא נפטר מדימום בגרון ב-26 באוגוסט 1930, בבית חולים בלוס אנג'לס, קליפורניה.
צ'ייני נקבר בבית הקברות פורסט לון ממוריאל פארק בגלנדייל, ליד הקריפטה של אביו.
אשתו הייזל נקברה שם לאחר מותה בשנת 1933.
לוֹנְדוֹן היא עיר הבירה של אנגליה ושל הממלכה המאוחדת, והעיר והמטרופולין הגדולה ביותר בממלכה.
העיר שוכנת על גדות נהר התמזה, והיוותה מקום התיישבות מרכזי במשך יותר מאלפיים שנים.
הרומאים התיישבו בה לראשונה, וכינו אותה לונדיניום.
גרעינה ההיסטורי של העיר הוא הסיטי של לונדון, ששומר עד היום על גבולותיו מימי הביניים.
לונדון של היום מורכבת מצירוף של ערים, עיירות, רבעים, שכונות ופרוורים אשר לאורך השנים נסתפחו לשטחה האדמיניסטרטיבי של לונדון רבתי וכולם יחד נקראים "לונדון".
הגרעין ההיסטורי המקורי של העיר נקרא "הסיטי של לונדון" (City of London) או בקיצור "הסיטי", ומשמש היום בעיקר כמרכז המוסדות הפיננסיים של העיר.
מסביב לו 32 רבעים (boroughs), שלכל אחד מהם אוטונומיה אדמיניסטרטיבית מסוימת, אך כולם יחד מהווים את לונדון רבתי.
מעבר להם, פרוורים נוספים שאינם חלק מלונדון אך מהווים חלק משטחה המטרופוליני של העיר.
תושבי העיר לרוב מתייחסים לכל השטח התחום בכביש ההיקפי M25 כאל "לונדון", הגם שהוא כולל כמה שכונות ועיירות שאינן משתייכות לתחום המנהלי של לונדון רבתי.
לונדון היא עיר עולם מסוג אלפא ++ (נכול ל-2024, מלבד לונדון, רק העיר ניו יורק מוגדרת כאלפא ++), מפותחת ומובילה מאוד בתחומים רבים כגון: אמנות, מסחר, חינוך, תרבות, אופנה, פיננסים, טיפול רפואי, מדיה ותקשורת ועוד.
הפיתוח הרב של העיר בכל התחומים הללו תרם למעמדה החשוב בקרב ערי העולם.
העיר היא אחת מהמרכזים הפיננסיים הגדולים בעולם ומוצבת במקום החמישי בעולם מבחינת גודל תמ"ג לאזור מטרופוליטני, ונכון ל-2024, היא נמצאת במקום השמיני בדירוג הערים היקרות בעולם של חברת הייעוץ האמריקאית מרסר.
נוסף על כך, היא מהווה בירת תרבות עולמית.
לונדון היא העיר המתוירת ביותר בעולם – מקום ראשון במספר טיסות בין-לאומיות נכנסות, ומערכת שדות התעופה שלה היא העמוסה ביותר בעולם.
ריכוז האוניברסיטאות בשטחה של העיר הוא הגדול ביותר של מוסדות להשכלה גבוהה באירופה.
בשנת 2012, הייתה לונדון לעיר הראשונה שאירחה את משחקי האולימפיאדה המודרניים בפעם השלישית.
העיר מורכבת ממגוון רחב של אנשים ותרבויות, ויותר מ־300 שפות מדוברות בין גבולותיה.
ב־2017, מנתה אוכלוסייתה כ־8,825,000 תושבים, מה שהציב אותה במקום השלישי בגודל אוכלוסייה לעיר באירופה (אחרי איסטנבול ומוסקבה).
מספר תושביה מהווה כ־12.5% מאוכלוסיית הממלכה המאוחדת.
במטרופולין לונדון מתגוררים יותר מ־15 מיליון תושבים, והוא הגדול ביותר באיחוד.
לונדון הייתה העיר הגדולה בעולם לפי מספר תושבים בין השנים 1831 ל-1925.
כמה אתרי מורשת עולמיים נמצאים בעיר: מצודת לונדון, גני קיו; מתחם וסטמינסטר הכולל בתוכו את ארמון וסטמינסטר, מנזר וסטמינסטר וכנסיית סנט מרגרט; ההתיישבות ההיסטורית גריניץ', שבה נמצא מצפה הכוכבים המלכותי – שם סימן את קו גריניץ', קו אורך 0, ואת שעון גריניץ'.
אתרים מרכזיים נוספים הם ארמון בקינגהאם, הביג בן, הלונדון איי, כיכר פיקדילי, קתדרלת סנט פול, גשר מצודת לונדון וכיכר טרפלגר.
בלונדון שוכנים אתרי תרבות רבים, כגון מוזיאונים, גלריות, ספריות ואתרי ספורט, בהם המוזיאון הבריטי, הגלריה הלאומית, מוזיאון טייט מודרן, הספרייה הבריטית, וכארבעים תיאטראות ברובע וסט אנד.
הרכבת התחתית של לונדון היא העתיקה בעולם.
שני ממצאים ארכאולוגיים מתארכים את לונדון לתקופות קדומות: שרידים של גשר מתקופת הברונזה נמצאו על גדות נהר התמזה, מצפון לגשר ווקסהול.
הגשר הקדום חצה את הנהר, או שהוביל לאי בנהר שכבר אבד.
שאריות קורות העץ של הגשר תוארכו לכ־3,500 שנה לפני זמננו.
בשנת 2010 נמצאו יסודות של מבנה עץ גדול על חוף הנהר, מדרום לגשר ווקסהול.
יסודות אלה תוארכו לסביבות 6,500 שנה לפני זמננו.
מטרתו של המבנה הזה, מהתקופה המזוליתית, אינו ידוע.
שני הממצאים הללו נמצאו על הגדה הדרומית של הנהר, בנקודת חציה טבעית, שבה נהר אפרה משתלב עם נהר התמזה.
אף על פי שישנן באזור העיר עדויות להתיישבויות בריטוניות־קלטיות אחדות, היישוב המרכזי הראשון הוקם על ידי הרומאים בשנת 43 לספירה, בשם לונדיניום.
יישוב זה שרד שבע־עשרה שנים ובסביבות שנת 61 שבט איקני־קלטי, שהונהג על ידי המלכה בודיקיאה כבש את היישוב והחריבו.
העיר ההרוסה שבה וקמה לתחייה במהרה, ותוך עשור שגשגה והייתה למרכז סחר חשוב, ועד לשנת 100 לספירה כבר עקפה לונדיניום את קולצ'סטר והייתה לבירת הפרוביניקיה הרומאית בריטניה.
בשיא פריחתה, במאה השנייה, חיו בלונדון הרומאית כ־60,000 תושבים.
עם קריסת שלטון האימפריה הרומית, בתחילת המאה החמישית לספירה, התפוגגה הפרוביניקה, לונדון חדלה מלהיות בירתה, וחומות לונדיניום ננטשו.
עם זאת ישנן עדויות למעט תושבים רומאיים שנשארו באזור עד שנת 450, ליד מה שכיום כנסיית סנט מרטין בשדות.
משנת 500 והלאה התפתחה באזור התיישבות אנגלו־סקסית שנקראה בשם לונדנוויץ', מעט מערבה מהעיר הרומאית הישנה.
לונדנוויץ' גדלה בהדרגה, עד שבשנת 680 כבר הייתה לעיר נמל חשובה.
בתחילת המאה התשיעית החלה העיר לדעוך עקב תקיפות ויקינגים חוזרות ונשנות, עד לשנת 886, שבה "הוקמה מחדש" על ידי המלך אלפרד הגדול.
ממצאים ארכאולוגיים מראים שהעיר שהוקמה על ידי המלך אלפרד חזרה אל הגבולות הרומאיים הישנים.
מהמאה ה־11, לונדון הייתה העיירה הגדולה והחשובה ביותר באנגליה.
מנזר וסטמינסטר, שנבנה מחדש בסגנון רומנסקי, בידי המלך אדוארד המודה, היה לאחת הכנסיות הגדולות באירופה.
עד לאותה תקופה, העיר וינצ'סטר הייתה בירת אנגליה האנגלו־סקסית, אך מעתה והלאה, לונדון עמדה במרכז העניינים – המקום המרכזי שבו התקיים מסחר בסחורות בין־לאומיות, ובסיס־הגנה מרכזי לתקופת מלחמה.
חשיבותה הצבאית, הכלכלית והפוליטית של העיר שגשגה, עד שהייתה לבירת הארץ.
בעקבות ניצחונו בקרב הייסטינגס, ויליאם הראשון, דוכס נורמנדיה, הוכתר למלך אנגליה במנזר וסטמינסטר המחודש, ביום חג המולד של שנת 1066. ויליאם בנה את מצודת לונדון, המבנה הראשון מבין טירות נורמנדיות רבות שנבנו בדרום־מזרח העיר, כדי לבצר אותה בפני התקפות ויקינגים.
בשנת 1097, ויליאם השני החל בבניית אולם וסטמינסטר, ליד המנזר הקיים.
אותו אולם היווה את הבסיס לארמון וסטמינסטר.
במהלך המאה ה־12, החלו מוסדות השלטון להתרכז בעיירה וסטמינסטר (הסיטי של וסטמינסטר) – כגון בית המשפט המלכותי, ארמון המלוכה ועוד.
בעוד וסטמינסטר הייתה לבירת הארץ מבחינה שלטונית־אדמיניסטרטיבית, שכנתה הקרובה, לונדון, נשארה העיירה הגדולה ביותר ומרכז המסחר הראשי.
לונדון שגשגה תחת מוסד השלטון הייחודי שלה – האיגוד של לונדון, שמנהל עד היום את אזור הסיטי.
בתוך מאתיים שנים מספר זה הגיע לכמעט 100,000.
אסון הכה את העיר במהלך מגפת המוות השחור באמצע המאה הארבע־עשרה, כשהעיר איבדה כמעט שליש מאוכלוסייתה.
בשנת 1381, לונדון עמדה במוקד מרד האיכרים.
בעת מלכות בית טיודור התנתקה הכנסייה האנגליקנית מרומא וממרותו של האפיפיור, בתהליך שלימים נקרא הרפורמציה, מעבר מהנצרות הקתולית לפרוטסטנטית.
התהליך נמשך בערך משנת 1530 עד 1538 כשרוב המנזרים והרכוש הכנסייתי מצא עצמו בסופו של דבר בידי הגילדות השונות של העיר, בתקופת מלכותו של אדוארד השישי.
עם גילוי העולם החדש, סחורות הגיעו ללונדון מרוסיה והמזרח התיכון ונשלחו ממנה לאמריקה.
בתקופה זו היו למספר חברות מסחריות מונופולין על המסחר לאזור מסוים, כך לדוגמה לחברת רוסיה שנוסדה בשנת 1555 היה מונופולין על המסחר עם רוסיה ולחברת הודו המזרחית הבריטית שנוסדה בשנת 1600 על פי צו מלכותי היה מונופולין על המסחר עם צרפת.
בשנת 1565 נוסדה הבורסה למסחר של העיר על ידי סר תומאס גרשם, שנקראה על פי צו מלכותי של אליזבת הראשונה – הבורסה המלכותית.
במהלך המאה ה־16, ויליאם שייקספיר ועמיתיו חיו ויצרו בלונדון, בתקופה שבה הייתה קיימת עוינות רבה להתפתחות תרבות התיאטראות – מחששות כי הבילוי ההמוני יגרום להתפרעויות, או שהצפיפות תביא להתפשטות מגפות, וכן בשל התנגדות הפוריטנים מנימוקים דתיים.
עם זאת, המחזאים פעלו תחת חסות המלך (בעיקר אליזבת הראשונה ויורשה, ג'יימס הראשון) ונבנו בעיר – אך עדיין מחוץ לגבולות הסיטי – תיאטראות רבים, בהם הגלוב המפורסם.
אכן, הצפיפות הייתה מבעיותיה המרכזיות של העיר, גם במאה ה־17. בתחילת המאה ניגפה העיר במחלות רבות, שהגיעו לכדי שיא במגפה הגדולה, בשנים 1665–1666, שבה נספו כ-100,000 תושבים, חמישית מאוכלוסיית העיר.
השרפה הגדולה של לונדון פרצה בשנת 1666, ולמעשה הביאה לקיצה של המגפה.
האש ניצתה בסמטת פודינג, ובמהירות נסחפה והשתלטה על בתי העץ הרבים.
בניית העיר מחדש נמשכה יותר מעשור שנים תחת פיקוחו של האדריכל והמדען רוברט הוק.
בשנת 1708 נסתיימה בנייתה המחודשת של קתדרלת סנט פול, על ידי כריסטופר רן.
בראשית מלכות בית הנובר, שכונות חדשות הוקמו במערב, כגון מייפייר, גשרים חדשים שנתווספו מעל התמזה האיצו את פיתוח דרום לונדון, שמדרום לנהר.
במזרח העיר, נמל לונדון פותח אף הוא והורחב עוד במורד הזרם.
בשנת 1762, רכש המלך ג'ורג' השלישי את בית בקינגהאם והחל בשיפוץ שנמשך 75 שנים.
במהלך המאה ה־18, גאתה הפשיעה בעיר ובשנת 1750 הוקם בעיר כוח שיטור מקצועי ורשמי.
בסך הכול נקבעו 200 עבירות, שעונשן מיתה, ונשים וילדים היו ניתלים גם על גנבות פעוטות.
מעל 74 אחוזים מהילדים שנולדו בלונדון בתקופה זו מתו לפני הגיעם לגיל חמש.
העיר פרחה מבחינה תרבותית ואינטלקטואלית, ובתי־קפה רבים הוקמו כמקום לדיון והעלאת רעיונות.
התפתחות זו התאפשרה עקב התפשטות האוריינות והתפתחות העיתונות הכתובה, שהביאה את חדשות העולם לכל דורש.
רחוב פליט היה למרכז העיתונות הבריטית.
סמואל ג'ונסון, מאנשי הספרות הבולטים באנגליה, שחי בתקופה זו, כתב כך: "לא תמצא אף אדם עם דעת ישרה, שיהיה מוכן לעזוב את לונדון.
כשלאדם נמאס מלונדון, הרי שנמאס לו מהחיים; שכן בלונדון יש את כל מה שהחיים יכולים להציע".
לונדון הייתה העיר הגדולה בעולם בין השנים 1831 ל־1925. תנאי הצפיפות הקשים בעיר הובילו להתפרצויות חוזרות ונשנות של כולרה, שתבעו 14,000 קורבנות ב־1848, ו־6,000 ב־1866. בעקבות עומס התנועה הכבד ששרר בעיר הוקמה הרכבת העירונית הראשונה בעולם.
התרחבותה של העיר באה לידי ביטוי גם מבחינה שלטונית־אדמיניסטרטיבית: עד אמצע המאה ה־19 גוף בשם מועצת העבודות המטרופולינית דאג לעבודות הציבוריות בעיר, ורק העיר העתיקה ורבעים ספורים היו תחת תחום אחריותו.
גוף זה בוטל בשנת 1889, ובמקומו הוקמה מועצת מחוז לונדון, שכעת תפקדה כרשות השלטון המקומית של כל אזור לונדון הפנימית.
העיר ספגה הפצצות מצד הגרמנים במלחמת העולם הראשונה, שנערכו ברובן באמצעות צפלינים.
במלחמת העולם השנייה הייתה הבירה מטרתו העיקרית של הבליץ, מערכת הפצצות המרוכזת של הלופטוואפה שנועדה להכניע את האימפריה ולאפשר פלישה גרמנית לאיי הבית.
יותר מ־30,000 לונדונים נספו, ונהרסו שטחים נרחבים בעיר.
מיד לאחר המלחמה, בשנת 1948, נערכו בעיר המשוסעת והחבולה משחקי האולימפיאדה באצטדיון ומבלי הישן.
בשנת 1951 נערך פסטיבל בריטניה בסאות' בנק.
בשנת 1952, אירוע זיהום אוויר חמור שיתק את העיר למשך ארבעה ימים, הביא למותם של כ־4,000 תושבים, ולנזקים בריאותיים לעוד עשרות אלפים.
לימים נקרא הזיהום בשם הערפיח הגדול, והוביל להגברת התודעה לאיכות הסביבה, ואף למספר חוקים בנושא.
החל משנות הארבעים של המאה העשרים, לונדון הייתה ליעד מרכזי למהגרים רבים, בעיקר ממדינות חבר העמים כגון ג'מייקה, הודו, בנגלדש ופקיסטן, מה שתרם לאופייה המגוון והקוסמופוליטי.
החל משנות השישים התמלאה העיר בצעירים וצביונה השתנה.
תרבות לונדון החוגגת התרכזה באזור צ'לסי וברחובות קרנבי וקינג.
עקב גידול בשטח העיר, הוחלפה רשות השלטון בגוף חדש – מועצת לונדון רבתי.
במהלך הסכסוך בצפון אירלנד, ספגה העיר מספר מתקפות טרור מצד המחתרת האירית.
גם עימותים פנים־אזרחיים על רקע גזעי צפו ועלו, כדוגמת המהומות בבריקסטון בשנת 1981, בין כוחות המשטרה ומהגרים אפרו־קריביים.
אוכלוסייתה של לונדון רבתי הצטמצמה עם השנים שלאחר מלחמת העולם השנייה, ומשיא של 8.6 מיליון תושבים ב־1939 ירד מספר התושבים לכ־6.8 מיליון בשנות השמונים.
אזור הנמל הופצץ רבות במהלך מלחמת העולם השנייה וכמעט כל המחסנים המקוריים נהרסו לחלוטין.
על אף ניסיון השיקום, תעשיית הנמל החלה לדעוך בשנות ה־50. חוסר הגמישות והניידות הפכו את המעגנים של מרכז לונדון לפחות רלוונטיים מול נמלי הים, ועד 1980 כל המעגנים נסגרו.
במרוצת הזמן אזור הנמל פותח מחדש ונהפך לאזור מגורים ומסחר: הקמת הדוקלנדס וקנרי וורף בשנות השמונים על חורבות הנמל הישן העצימו את מקומה החשוב של לונדון בכלכלה העולמית והפכוה למרכז פיננסי עולמי.
מחסום התמזה הוקם בשנות השמונים על מנת להגן על העיר מפני גלי גאות מהים הצפוני.
מבחינה שלטונית, שוב פורקה רשות השלטון – מועצת לונדון רבתי בשנת 1986, וכל אזור המטרופולין נשאר ללא שלטון מקומי עד לשנת 2000, עם הקמת רשות לונדון רבתי.
לכבוד תחילת האלף השלישי, נבנו בעיר כיפת המילניום, הלונדון איי וגשר המילניום.
ב־6 ביולי 2005 זכתה לונדון במכרז האולימפי, ואירחה את האולימפיאדה ב-2012, כך שהיא העיר הראשונה שאירחה את המשחקים שלוש פעמים.
בשנת 1999 התרחשה בעיר מתקפת הטרור שכללה שלושה פיצוצים באזורים שונים בעיר.
ב־7 ביולי 2005, התרחשו סדרה של פיגועי טרור ברכבת התחתית של לונדון ובאוטובוס.
ארגון הטרור אל־קאעידה נטל אחריות על הפיגועים, שגבו את חייהם של 52 תושבים.
בשנת 2011 מנתה העיר וסביבתה 8 מיליון תושבים.
מתוכם 59.8% הם לבנים, 20.9% אסייתים, 15.6% שחורים ממוצא אפריקני, מאזור הקריביים, ו-5% מעורבים.
21.8% מהתושבים נולדו מחוץ לאיחוד האירופי.
המטרופולין של לונדון מונה כ-15 מיליון תושבים ונחשב למטרופולין הגדול ביותר באירופה ואחד מבין 20 הגדולים בעולם.
בלונדון ישנה קהילה יהודית גדולה בת כ-150 אלף יהודים, והיא מהווה את הקהילה היהודית הגדולה ביותר בבריטניה, ואחת הגדולות באירופה.
רובה של הקהילה מרוכז בצפון מערב לונדון, באזורים – גולדרס גרין (Golders Green), הנדון (Hendon) ופינצ'לי (Finchley).
ישנה מגמת נהירה של יהודים לשכונות אלו, תוך עזיבה של אזורים אחרים בעיר בהם היו קיימות בעבר קהילות יהודיות משגשגות.
בצפון מזרח לונדון, באזור סטמפורד היל (Stamford Hill) נמצאת קהילה חרדית גדולה המונה מעל 50,000 נפשות.
הקהילה החרדית של לונדון היא אחת הגדולות והמשפיעות באירופה כולה.
הקהילה ברובה מאופיינת כחסידית, אך כוללת גם חוגים ליטאיים.
במהלך העשור הראשון של המאה, עד תחילת משבר הסאבפריים, ידעה הקהילה החרדית תנופה כלכלית אדירה.
רבים מהם התעשרו מאוד, הודות לשוק הנדל"ן הפורח באנגליה.
חלק מחברי הקהילה מופיעים דרך קבע ברשימת האנשים העשירים ביותר באנגליה, המתפרסם מדי שנה בטיימס הלונדוני.
בלונדון מספר בתי ספר יהודיים וישיבות, בהם ניתן למנות את חב"ד ליובאוויטש, Independent Jewish Day School, JFS, King Solomon ו"חשמונאים".
קיימים בעיר גם סניפים של תנועות נוער יהודיות רבות כגון FZY, בני עקיבא, עזרא, הבונים דרור צבאות ה' חב"ד, ועוד.
הקהילה הישראלית נמצאת בעיקר באזור גולדרס גרין וניתן למצוא ברחוב הראשי של האזור חנויות ומסעדות רבות בבעלות ישראלית.
יש בית ספר ישראלי שפועל ביום ראשון ומשרת את הקהילה הישראלית.
בלונדון פועל שבט צופי צבר של תנועת הצופים העבריים, אשר פונה בעיקרו לקהילה הישראלית ומתנהל בעברית.
בלונדון יוצאים לאור מספר שבועונים יהודיים כשהראשי והוותיק שבהם הוא הג'ואיש כרוניקל.
עבור הקהילה הישראלית ודוברי העברית בלונדון פועל האתר עלונדון.
האקלים בלונדון הוא אקלים אוקיאני ומשקעים יורדים בעיר לאורך כל חודשי השנה, לרוב בצורה מתונה.
החודש החם ביותר הוא יולי עם טמפרטורה ממוצעת של 18.7 מעלות צלזיוס.
החודש הקר ביותר הוא ינואר עם טמפרטורה ממוצעת של 5.5 מעלות צלזיוס.
ממוצע המשקעים בעיר הוא 601.7 מילימטרים כאשר פברואר הוא החודש היבש ביותר.
שלג יורד לעיתים בתקופת החורף, אך הוא אינו נפוץ.
התוצר האזורי הגולמי (GRDP) של לונדון בשנת 2019 היה 503 מיליארד ליש"ט, כרבע מהתמ"ג הבריטי.
על פי מדד המרכזים הפיננסיים העולמי לשנת 2024, שפורסם על ידי צוות החשיבה Z/Yen, לונדון דורגה שנייה בדירוג.
אינדקס הערים העולמיות (של Oxford Economics) לשנת 2024, דירג את לונדון במקום השני.
בדירוג השנתי של פורצ'ן גלובל 500 לשנת 2024, 10 מטות (מתוך 55 בממלכה המאוחדת) נמצאים בלונדון.
על פי דירוג רשימת הערים העשירות בעולם שפרסמה חברת ייעוץ ההגירה הנלי אנד פרטנרס בתחילת 2024, לונדון היא העיר החמישית בדירוג המקומות המועדפים ביותר על עשירי העולם.
נכון ל-2024 גרים בה מעל 227,000 מיליונרים ומתוכם 35 מוגדרים כמיליארדרים.
לפי דירוג של חברת הייעוץ הבין-לאומית "מרסר" לשנת 2024, לונדון דורגה במקום ה-40* ברשימת מדד יוקר המחיה בערים היקרות בעולם, והיא דורגה במקום ה-8 ברשימת מדד איכות החיים בערים הגדולות בעולם.
בלונדון חמישה מרכזי עסקים ראשיים: הסיטי, וסטמינסטר, קנרי וורף, קמדן ואיסלינגטון ולמבת' וסאות'וורק.
אחת הדרכים לקבל מושג על חשיבותם היחסית היא להסתכל על כמויות יחסיות של שטחי משרדים: בלונדון רבתי היו 27 מיליון מ"ר של שטחי משרדים בשנת 2001, והסיטי מכיל את השטח הרב ביותר, עם 8 מיליון מ"ר של שטחי משרדים.
בלונדון יש את מחירי נדל"ן מהגבוהים בעולם.
לונדון מדורגת במקום השני כאחת הערים היקרות בעולם.
נכון לשנת 2024, מחיר ממוצע של מ"ר הוא 26,500 דולר, על פי חברת ייעוץ ההגירה הנלי אנד פרטנרס.
חברות המדיה מרוכזות בלונדון, ותעשיית הפצת המדיה היא המגזר השני בלונדון.
ה-BBC, רשת השידור הארצית הוותיקה בעולם, היא מעסיק משמעותי, בעוד שלתחנות שידור אחרות, כולל ITV, ערוץ 4, ערוץ 5 וסקיי, יש מטה ברחבי העיר.
עיתונים לאומיים רבים, כולל הטיימס, שנוסד ב-1785, נערכים בלונדון; המונח רחוב פליט (שם פעלו רוב העיתונים הלאומיים) נותר מטונימים לעיתונות הלאומית הבריטית.
חברת התקשורת WPP היא משרד הפרסום הגדול בעולם.
מספר רב של חברות טכנולוגיה מבוססות בלונדון, בעיקר במזרח לונדון Tech City, הידועה גם בשם Silicon Roundabout.
בפברואר 2014 דורגה לונדון כעיר העתיד באירופה לשנת 2014/15, על ידי fDi Intelligence.
מוזיאון בבלצ'לי פארק, שבו התבסס אלן טיורינג במהלך מלחמת העולם השנייה, נמצא בבלצ'לי, 64 ק"מ צפונית למרכז לונדון, וכך גם המוזיאון הלאומי למחשוב.
בשטחה של העיר נמצאות 43 אוניברסיטאות, והן הריכוז הגדול ביותר של מוסדות להשכלה גבוהה באירופה.
בין האוניברסיטאות הבולטות הנמצאות בלונדון:
בית הספר לכלכלה של לונדון
סיטי סנט ג'ורג', אוניברסיטת לונדון
העיר לונדון ידועה כאחד ממרכזי התרבות המרכזיים בעולם, כעיר בירה היא גם מכילה את מרכזי התרבות של אנגליה והממלכה המאוחדת כולה.
בלונדון ישנם עשרות אולמות תיאטרון המרוכזים בעיקר ב"וסט אנד" ברובע וסטמינסטר (שבניגוד למשתמע משמו דווקא אינו במערב העיר, אלא ממש במרכזה.
הוא נקרא היסטורית West End משום מיקומו ממערב ל"סיטי", הגרעין המקורי של העיר).
כמה מהידועים בין התיאטראות הם התיאטרון הלאומי ותיאטרון הפלדיום.
מדי ערב מוצגות בעיר עשרות הצגות הסוחפות אליהן מספר רב של צופים.
בעבר אף הציג ויליאם שייקספיר את מחזותיו בתיאטראות בבירה.
בלונדון נמצא גם בית האופרה המלכותית, קובנט גארדן הידוע ברחבי העולם.
בלונדון יש מועדוני ספורט רבים, ובפרט מועדוני כדורגל.
ללונדון יש 13 מועדונים בליגות המקצועניות.
כמות נמוכה יחסית לעומת אזורים אחרים באנגליה עם אותה כמות אוכלוסייה: המועדונים הבולטים ביותר הם ארסנל מרובע איזלינגטון עם 13 אליפויות, צ'לסי מפולהאם עם 6 אליפויות (לה האצטדיון הקרוב ביותר למרכז לונדון), וטוטנהאם מרובע הארינגיי עם 2 אליפויות.
בלונדון גם מצוי אצטדיון ומבלי האצטדיון הלאומי של אנגליה, והאחד האצטדיונים הגדולים באירופה.
מגרש הקריקט לורדס – בין אצטדיוני הקריקט החשובים בעולם, וכן תחרות הטניס וימבלדון.
קבוצת הכדורסל הגדולה של העיר היא לונדון ליונס.
העיר אירחה את המשחקים האולימפיים בשנים 1908, 1948 ו-2012, ובכך הפכה לעיר הראשונה המארחת את המשחקים האולימפיים בפעם השלישית.
למגוון אמצעי התחבורה הציבורית של לונדון יצא מוניטין בין-לאומיים וכמה מסמליהם הפכו לסמלי תרבות מוכרים.
התחבורה הציבורית כוללת את הרכבת התחתית של לונדון, הנקראת גם ה-"Tube" (אשר החלה לפעול ב-1863 והייתה לרכבת התחתית הראשונה בעולם), רכבת עילית ליעדים בלונדון ומחוץ לה, אוטובוסים עירוניים (המאופיינים לרוב בצבעם האדום הבוהק ובמבנה הקומתיים), רכבות קלות במזרח המטרופולין ובדרומו ותחבורת שיט בנהר התמזה.
ישנן המוניות השחורות הייחודיות ללונדון ו-"Mini-Cabs", שהן מוניות שניתן להזמינן רק בטלפון ולא ברחוב, אך הן זולות בהרבה מהמוניות השחורות.
רשות התחבורה המטרופולינית של לונדון (ה-TfL) מרכזת את כל מפעילי התחבורה הציבורית (שרובם פרטיים) לכדי מערכת אינטגרטיבית אחת, ומהווה למעשה את ה"פנים לציבור" של כלל התחבורה הציבורית.
הרשות מרכזת את כלל התחומים: מיפוי, כרטוס, קביעת ותיאום לוחות זמנים, מודיעין, שילוט, תכנון קווים ואף מיתוג השירות.
רבים מתושבי לונדון אף אינם יודעים מיהי החברה המפעילה קו מסוים, שכן אין להם כל צורך לדעת זאת.
הקמת רשות זו ופעילותה האינטנסיבית (בשילוב תמריצים שליליים לשימוש ברכב פרטי) העלו את מספר המשתמשים בתחבורה הציבורית בלונדון רבתי בעשרות אחוזים.
בין היתר, מפורסם "הסקוטי המעופף" (Flying Scotsman) – הרכבת העושה דרכה מאדינברו ללונדון מדי יום ביומו.
מסילת רכבת זו נחנכה בשנת 1863 ואורכה 633 קילומטרים.
משרתים את לונדון שישה נמלי תעופה בין-לאומיים והם (מהגדול לקטן): לונדון הית'רו, לונדון גטוויק, לונדון סטנסטד, לונדון לוטון, לונדון סיטי (הקרוב ביותר למרכז העיר) ולונדון סאות'נד.
נמל הית'רו הוא הגדול בבריטניה וטוען לכתר הנמל העמוס ביותר בעולם בנפח נוסעים בין-לאומיים.
החל מ-17 בפברואר 2003 הוחלה "אגרת גודש בלונדון".
נהגי מכוניות שנכנסים ל"תחום העומס" (Congestion Zone) בין השעות 7:00 בבוקר ל-22:00 בערב בימים שני עד ראשון (שבעה ימים בשבוע) חייבים בתשלום אגרה של 15 פאונד ליום.
אם האגרה לא משולמת עד חצות ביום שלמחרת הנסיעה היא גדלה ל-130 פאונד; אם משלמים את הקנס תוך 14 יום, הנהג יצטרך לשלם רק חצי מהקנס בסך 65 פאונד.
אופנועים, אופניים וכלי רכב שעובדים על דלק חלופי פטורים מהאגרה, כמו גם תחבורה ציבורית, רכב נכים ורכבי חירום.
תושבי "תחום העומס" מקבלים 90% הנחה על אגרת העומס, אך רק בתשלום עבור שנה מראש.
לונדון היא אחד מיעדי התיירות המובילים בעולם.
היא גם העיר המובילה בעולם לפי הוצאות מבקרים חוצות גבולות, המוערך ב-20.23 מיליארד דולר ב-2015. תיירות היא אחת הענפים העיקריים של לונדון, העסיקה 700,000 עובדים במשרה מלאה בשנת 2016, ותרמה 36 מיליארד ליש"ט בשנה לכלכלה.
העיר מהווה 54% מכלל הוצאות המבקרים הנכנסים בבריטניה.
בשנת 2023, עשרת האטרקציות הפופולריות ביותר בבריטניה היו רובן בלונדון (מוצגות עם ביקורים לכל מקום):
המוזיאון להיסטוריה של הטבע (דרום קנזינגטון): 5,688,786
מוזיאון ויקטוריה ואלברט (דרום קנזינגטון): 3,110,000
מספר חדרי המלון בלונדון בשנת 2023 עמד על 155,700 וצפוי לגדול ל-183,600 חדרים, הכי הרבה מכל עיר מחוץ לסין.
מלונות היוקרה בלונדון כוללים את מלון סבוי (נפתח ב-1889), קלארידג' (נפתח ב-1812 ונבנה מחדש ב-1898), מלון ריץ (נפתח ב-1906) ומלון דורצ'סטר (נפתח ב-1931), בעוד שרשתות מלונות בתקציב נמוך כוללות את מלונות פרמייר אין ומלונות טרוולודג'.
ארמון וסטמינסטר – הוא בניין הפרלמנט הבריטי
בלונדון נמצאים מעל 260 מוזיאונים ובהם כמה מהמוזיאונים החשובים באנגליה ובעולם, ובהם:
מוזיאון צ'רצ'יל וחדרי המלחמה של הקבינט
מוזיאון השעווה של מאדאם טוסו
מצפה הכוכבים המלכותי של גריניץ' וקו גריניץ'
למוזיאונים נוספים ראו: מוזיאוני לונדון.
גשר טאוור – גשר מצודת לונדון
מארבל ארץ' – קשת השיש
תיאטרון הגלוב – התיאטרון השקספירי המחודש
העיקריים שבהם הם: גני קנזינגטון (בהם נמצאת אנדרטת אלברט וארמון קנזינגטון), גני קיו, הייד פארק (בו פינת הנואמים), המפסטד הית', גרין פארק, פארק גריניץ', פארק סנט ג'יימס (בו אנדרטת ויקטוריה) וריג'נטס פארק.
ראו גם: שווקים בלונדון, אנדרטאות בלונדון, מבנים היסטוריים, גורדי שחקים בלונדון ומבנים בעלי חשיבות.
המחזאי חנוך לוין שילב את העיר לונדון בכמה מונולוגים במחזותיו, הידוע בהם הוא המונולוג של בלה במחזה "אורזי המזוודות", שהתפרסם לאחר שהפך לשיר עם הפזמון "לונדון לא מחכה לי".
הדוברת בשיר היא ישראלית מדרום תל אביב המתעתדת לעזוב את הארץ ללונדון כדי לחפש עתיד טוב יותר על אף שאין לה אשליות שתמצא עתיד כזה, אך "בלונדון הייאוש יותר נוח".
בנוסף מופיעה לונדון במחזה שלו "הטיול המאורגן", וכן במונולוג "בבית המלון".
ערים הנמצאות בהסכם ידידות עם לונדון
את הגלגל מפעילה חברת המשקאות קוקה-קולה.
את הלונדון איי תכננו האדריכלים דייוויד מרקס וג'וליה בארפילד.
לגלגל 32 תאי נוסעים סגורים וממוזגים, המכונים "בועות"; בכל בועה מקום לעשרים וחמישה נוסעים, כך שבסך הכול יכולים 800 נוסעים לנסוע בגלגל בו-זמנית.
הגלגל מסתובב במהירות של 0.9 קילומטר לשעה לערך, כך שתא נוסעים מקיף את הגלגל בערך כל חצי שעה.
הגלגל אינו עוצר את סיבובו כדי לאסוף נוסעים.
מהירותו איטית דייה כדי שהנוסעים יוכלו להיכנס אל התא ולצאת ממנו תוך כדי תנועת הגלגל.
הגלגל נבנה חלקים חלקים, והוסע למקומו ברפסודות על התמזה, שם הורכב על צדו והורם למקומו, בקצב של 2 מעלות לשעה, עד שהגיע לזווית הרמה של 65 מעלות.
הגלגל נשאר במצב מוטה זה עד שבניית הבסיס הסתיימה, אז הורם הגלגל למקומו.
הגלגל נפתח רשמית לקהל ב-31 בדצמבר 1999 לרגל חגיגות המילניום, בידי ראש ממשלת בריטניה, טוני בלייר, אולם בשל תקלות הוא נפתח למבקרים רק במרץ 2000. במהלך השנתיים הראשונות להפעלתו ביקרו בגלגל 8.5 מיליון מבקרים ועד היום הוא בין מוקדי התיירות המרכזיים בלונדון.
עד שנת 2006 היה הלונדון איי גלגל הצפייה הגבוה בעולם.
בשנה זו עבר אותו כוכב נאנצ'אנג, ובשנת 2007 עבר הסינגפור פלייר את שניהם.
השיא נשבר עוד מספר פעמים וכיום גלגל הצפייה הגבוה בעולם הוא עין דובאי בדובאי.
לונדון את קירשנבאום הייתה תוכנית אקטואליה בערוץ עשר.
מ-31 במרץ 2003 ועד ספטמבר 2015 הונחתה על ידי ירון לונדון ומוטי קירשנבאום.
מאוקטובר 2015 ועד סיומה, הוגשה התוכנית על ידי לונדון לבדו בשל מותו של קירשנבאום באותה שנה, ובימי חמישי הוגשה על ידי מגישים מתחלפים מקרב כתבי חברת חדשות עשר, בעיקר רביב דרוקר ונדב איל.
התוכנית ירדה מהאוויר ב-10 בינואר 2019 כחלק מתהליכי המיזוג של ערוץ עשר ורשת 13.
התוכנית נוצרה בתחילת דרכו של ערוץ 10, לאחר שתוכנית יומית מושקעת בהגשת לונדון ובהפקה חלקית של קירשנבאום שהייתה אמורה לצאת לדרך בוטלה לבסוף מחוסר תקציב.
בזמן עבודתם המשותפת על התוכנית נחשף מפיק התוכנית אבי אלקלעי לדינמיקה הייחודית בין השניים, המשלבת אינטלקט וסאטירה, והתגבש הרעיון לתוכנית אקטואליה יומית בהגשתם המשותפת, כפתרון זמני לביטול התוכנית המקורית.
בחודש יוני 2005 נעשה ניסיון להריץ את התוכנית במתכונת זהה גם בימי שישי, אך הניסיון כשל ולאחר ארבעה שבועות הורדה תוכנית יום שישי מלוח המשדרים.
התוכנית עברה למתכונת יומית בשעה חמש לפנות ערב בימי חול, בהמשך שובצה לשעה שבע בערב, וממאי 2011 היא שודרה מדי יום בשש בערב.
עם השנים רכשה התוכנית קהל צופים נאמן עקב סגנון ההנחיה הייחודי של לונדון וקירשנבאום.
לתוכנית אופי פובליציסטי, שני המגישים הביעו לרוב עמדות שמאלניות וחילוניות, אך הייתה הקפדה לארח בעלי עמדות המייצגות את הצד השני.
בתוכנית התארחו פוליטיקאים ו, והופיעו בה לעיתים זמרים ולהקות, זרים וישראלים.
גם אמנים ומדענים הוזמנו לעיתים לדון על עבודתם ומעשה ידם.
ב-25 בספטמבר 2015 נפטר מוטי קירשנבאום מדום לב.
בתוכנית הראשונה לאחר מות קירשנבאום, כעבור ארבעה ימים, החל להנחותה לונדון לבדו, ודיווח כי שם התוכנית לא ישונה.