tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
במהלך מלחמת העולם הראשונה שירת ביחידת הקשר של חיל המשלוח של ארצות הברית בצרפת, ושוחרר בדרגת רב"ט בשנת 1919. באותה שנה נישא לקתרין אליזבת קאסידי; לזוג נולדו בן, ויליאם, ובת, מרגרט.
בנוסף היה חבר הנהלה בצלב האדום של הרטפורד ואחד המנהלים הבכירים של בית הסוהר המדינתי של קונטיקט.
בשנת 1950 ניסה ללא הצלחה לזכות במועמדות הרפובליקנית למשרת מושל קונטיקט, והפסיד לחבר הקונגרס .
הוא היה בין המנהיגים הפוליטיים הראשונים בקונטיקט שתמכו בגנרל דווייט אייזנהאואר בבחירות לנשיאות בשנת 1952.
במאי 1952 זכה פארטל במועמדות הרפובליקנית להתמודד מול הסנאטור הדמוקרטי המכהן ויליאם בנטון על מושב בסנאט.
אולם ביולי אותה שנה נפטר הסנאטור הדמוקרטי השני של קונטיקט, בריאן מקמהון, והמושל לודג' מינה את פארטל למלא את יתרת כהונתו.
כך נקלע פארטל למצב יוצא דופן: הוא כיהן במושב אחד בסנאט ובו בזמן התמודד על מושב אחר.
איש העסקים הרפובליקני פרסקוט בוש, אביו של ג'ורג' ה.
בוש וסבו של ג'ורג' ו.
בוש, נבחר לאחר מכן למושב של מקמהון.
במערכת הבחירות מול בנטון תמך פארטל במצע הבחירות של אייזנהאואר, שהתמקד ב'קומוניזם, שחיתות וקוריאה'.
בנטון האשים את פורטל בכך שהוא כה שמרן עד ש'הוא גורם לרוברט טאפט להיראות כמו ליברל מן הניו דיל'.
למרות זאת, פארטל ניצח את בנטון בפער של 88,788 קולות, וזכה ב-52% מהקולות.
במהלך כהונתו בסנאט היה פורטל שותף להצעת תיקון לחוקי העבודה הפדרליים, שקבעה כי אפליה מצד מעסיקים או ארגוני עובדים תיחשב לעבירת עבודה בלתי הוגנת.
בשנת 1954 הביע תמיכה בהצעת ממשל אייזנהאואר לקיים הצבעה בפיקוח ממשלתי לפני שאיגוד עובדים יוכל לפתוח בשביתה.
פורטל הצביע בעד חוק זכויות האזרח של 1957. בשנת 1958 הפסיד בבחירות החוזרות ליריבו הדמוקרטי תומאס דוד, חבר קונגרס לשעבר ואביו של הסנאטור לעתיד כריס דוד, בתוצאה של 57% מול 42%.
לאחר סיום כהונתו בסנאט חזר פארטל לעיסוקיו בתעשייה.
הוא נפטר בביתו בווסט הרטפורד שבקונטיקט ב-31 במאי 1978, בגיל 81, ונקבר בבית העלמין פיירוויו.
וייר היה "בוס פוליטי" מפורסם במכונת הרפובליקנים של פילדלפיה בתחילת המאה ה-20. הוא ואחיו, אדווין וג'ורג', היו ידועים בכינוי "דוכסי דרום פילדלפיה" ושלטו במשך עשרות שנים במנהיגות השכונות ובמשרות המינויים הפוליטיים בדרום העיר.
עסק הבנייה שבבעלותם היה מעורב בפרויקטים ידועים בפילדלפיה, כמו האצטדיון העירוני, הרכבת התחתית ברחוב ברוד והמוזיאון לאמנות של פילדלפיה.
וייר נולד בפילדלפיה שבפנסילבניה, להוגסטוס ואביגייל וייר.
הוא היה הצעיר משלושה אחים, כולם קבלנים ופוליטיקאים.
ג'ורג' (1859–1908), אדווין (1862–1922) וויליאם היו ידועים כ-"דוכסי דרום פילדלפיה" ושלטו במשרות ציבוריות ומינויים במשך עשרות שנים.
הוא גדל בחוות חזירים וירקות בפילדלפיה.
ג'ון וונמייקר, איש העסקים העשיר והמוביל בתחום חנויות הכלבו, לקח את ביל תחת חסותו ושילם עבור לימודיו בתיכון סנטרל בפילדלפיה.
לאחר מכן עבד וייר כצעיר בחנותו של וונמייקר.
בגיל 15 נכנס וייר לעסקי המסחר והפך לקבלן כללי ב-1893.
הקריירה הפוליטית שלו החלה ב-1884, כשהבין כי מצעד ה-Mummers ביום ראש השנה יכול לשמש בקמפיינים פוליטיים.
האחים וייר הקימו עסק משפחתי להובלת אפר ואשפה בדרום פילדלפיה.
ב-1890 התחיל לעבוד כקבלן בנייה עם שני אחיו הבוגרים.
חברת "Vare Brothers" עבדה על חפירות, אספלט ומכרזים עירוניים בסך 7 מיליון דולר בין 1909 ל-1912, כולל סלילת מסילות חשמלית, ניקוזים, בניית האצטדיון העירוני, הרכבת התחתית ברחוב ברוד וחפירת האתר למוזיאון לאמנות של פילדלפיה.
וייר נבחר למועצת העיר פילדלפיה ב-1898 ושירת שם עד 1901. לאחר מכן כיהן כרשם המקרקעין העירוני בין 1902 ל-1912. ב-1911 התמודד לראשות העיר כמתון רפובליקני.
המועמד המנצח בבחירות המקדימות היה ג'ורג' אירל, אך הפילוג בארגון הרפובליקני בעיר הביאו לניצחון המועמד העצמאי רודולף בלנקנבורג.
ב-1912 נבחר כחבר הסנאט של פנסילבניה ובמקביל לבית הנבחרים של ארצות הברית בעקבות מות הנציג הקודם, .
בנובמבר 1922 נבחר לסנאט של פנסילבניה בבחירות מיוחדות למילוי מושב שהתפנה בעקבות מותו של אחיו אדווין.
וייר התפטר שנה לאחר מכן, ואחייניתו, פלורה, נבחרה במקומו והפכה לאישה הראשונה לשבת בסנאט של פנסילבניה.
ב-1912 נבחר וייר לראשונה מתוך שבע קדנציות בבית הנבחרים.
במהלך כהונתו נטה יותר לשמאל בנושאים חברתיים: תמך בביטול עבודת ילדים, במס הכנסה פדרלי, בזכויות איגודים לפעול בקולקטיב, בזכות הצבעה לנשים ובסיום ההפרדה ברכבות נוסעים.
ב-1921 מת יריבו הפוליטי, הסנאטור בויס פנרוז, ושנה לאחר מכן מת אחיו אד.
בכך הפך וייר למנהיג הפוליטי הבולט בפילדלפיה עם השפעה נרחבת על אזור התעשייה והכלכלה של החוף המזרחי.
ההצבעות של וייר בבית הנבחרים היו טיפוסיים לרפובליקנים מפנסילבניה: יותר ליברליים בנושאים חברתיים ושמרניים יותר בנושאים עסקיים.
הוא ניסה לבטל את חוק היובש והוכיח סטטיסטית שהפשע הקשור לאלכוהול עלה פי שלוש בפילדלפיה בתחילת ימי תקופת היובש.
אויביו כינו אותו ה"בוס וייר".
הארגון הרפובליקני בפילדלפיה קיבל הצעות רבות לעסקים מווקסי גורדון ולאקי לוצ'יאנו, אך וייר דרש כי תהיה לו זכות וטו על כל פעילות פלילית בעיר.
וייר השתמש בכוחו הפוליטי כדי להעביר את תערוכת Sesquicentennial ממרכז העיר לדרום פילדלפיה ולהבטיח תשתיות ומשרות עבור תושבי השכונה.
ב-1926 התמודד וייר לסנאט של ארצות הברית.
הוא ניצח את המושל גיפורד פינצ'ו בפריימריז ואת המועמד הדמוקרטי ויליאם בואושופ וילסון בבחירות הכלליות.
הבחירות לוותה בשערוריות, כולל זיופים והונאות הצבעה.
ב-1927, סירב פינצ'ו לאשר את התוצאות בשל אלפי פתקי הצבעה בלתי חוקיים, והסנאט ב-1929 דחה את השבעתו של וייר ב-58–22. מושל פנסילבניה, , מינה במקומו את ג'וזף גראנדי.
וייר נותר כוח פוליטי משמעותי ותמך במועמדים שונים נגד פינצ'ו בהמשך הקריירה, אך לאחר מכן הודח מתפקידו בארגון הרפובליקני.
ב-1932 ניסה לחזור לפוליטיקה במסגרת המפלגה הדמוקרטית, אך תסמיני השבץ מ-1928 החמירו.
וייר מת ב-7 באוגוסט 1934 באטלנטיק סיטי שבניו ג'רזי, ונקבר בבית הקברות West Laurel Hill בבאלה סיינוויד, פנסילבניה.
ויליאם פול ג'ארט היה שריף ונציג טריטוריאלי בבית הנבחרים של ארצות הברית מטעם טריטוריית הוואי.
ג'ארט נולד ב־22 באוגוסט 1877 וגדל בהונולולו שבממלכת הוואי, באי אואהו.
הוא למד בבית הספר סנט לואיס.
הוא היה ממוצא הוואי מקומי; אביו היה ויליאם האאלילו ג'ארט ואמו אמה קאואו סטיבנס.
ג'ארט נישא למרי הֵאנוּ קָלָאנִיאֶנוֹהוֹאיקָאוַואיוֹהילוֹ קֶקַאיוּלָאוֹקָאלָה קלארק, ולזוג נולדו שישה ילדים.
ג'ארט נמנה עם המנהיגים הראשונים של המפלגה הדמוקרטית של הוואי.
בין השנים 1906 ל־1908 שימש כסגן השריף של עיר ומחוז הונולולו, לאחר מכן כשריף עד שנת 1914, וכשריף העליון של טריטוריית הוואי בין השנים 1914 ל־1922.
בין 4 במרץ 1923 ל־3 במרץ 1927 כיהן ג'ארט בקונגרס של ארצות הברית כנציג טריטוריאלי של הוואי.
הוא נבחר בבחירות שנערכו בנובמבר 1922 ובנובמבר 1924, אך הפסיד בניסיון להיבחר מחדש בשנת 1927. ג'ארט נפטר בהונולולו שבטריטוריית הוואי ב־10 בנובמבר 1929.
הוא נטמן בבית העלמין דיימונד הד ממוריאל פארק.
בשנת 1955 נקרא על שמו בית הספר התיכון William P.
וִילְיַאם פֶּטִי היה כלכלן, רופא, מדען ופילוסוף אנגלי.
הוא התפרסם לראשונה בשירותו את אוליבר קרומוול וחבר העמים באירלנד.
הוא פיתח שיטות יעילות למדידת הקרקעות שנועדו להחרמה ולהינתן לחייליו של קרומוול.
הוא נותר דמות משמעותית גם תחת המלך צ'ארלס השני והמלך ג'יימס השני, בדומה לרבים אחרים ששירתו את קרומוול.
פטי היה גם מדען, ממציא וסוחר, חבר מייסד של החברה המלכותית, ולזמן קצר חבר ב.
עם זאת, הוא זכור בעיקר בשל התאוריות שלו בכלכלה ושיטותיו באריתמטיקה פוליטית.
הוא קיבל תואר אבירות ב-1661.
פטי נולד ב, שם אביו וסבו היו .
הוא היה נער פיקח ואינטליגנטי, וב-1637 התקבל לעבודה כ.
נכונותו ליצור קריקטורות של חבריו לצוות לא רכשה לו חברים רבים.
הוא גם גילה שראייתו לקויה כאשר מראש התורן הוא נכשל בזיהוי היבשה.
רב-החובל, שכבר הבחין ביבשה מלמטה מהסיפון בעצמו, "הכה אותו בחבל", משום שהספינה נכנסה עקב הטעות של פטי למים רדודים.
לאחר מכן הוא הורד לחוף בנורמנדי לאחר ששבר את רגלו על הסיפון.
לאחר עיכוב זה, הוא הגיש בקשה בלטינית ללמוד אצל הישועים בקן, ופרנס את עצמו בהוראת אנגלית.
כעבור שנה, הוא חזר לאנגליה, וכעת היה בעל ידע מעמיק בלטינית, יוונית, צרפתית, מתמטיקה ואסטרונומיה.
לאחר ש הסתיים בכניעת חיל המצב לידי ב-24 ביוני 1646, פטי הגיע לעיר והוצעה לו מלגת עמית ב והוא למד רפואה באוניברסיטה.
הוא התיידד עם ובויל והפך לחבר ב.
מוזיקאי, רופא, איש אקדמיה ומודד
עד 1651, פטי היה מדריך לאנטומיה בברייזנוז קולג', אוקספורד, כסגנו של .
יחד עם רופא נוסף, תומאס ויליס, פטי היה מעורב בטיפול ב, אישה שהוצאה להורג בתלייה באשמת רצח תינוקה ושרדה אף על פי שהייתה תלויה כחצי שעה.
היא קיבלה חנינה מכיוון שהישרדותה נתפסה בציבור כמעשה של התערבות אלוהית.
על האירוע נכתב רבות באותה עת, והוא סייע לבנות את הקריירה והמוניטין של פטי.
הוא גם מונה ל על ידי האיגוד של לונדון ב-1650, וכיהן בתפקיד זה עד 1660.
ב-1652, הוא יצא לחופשה מעבודתו והצטרף לצבאו של אוליבר קרומוול בכיבוש אירלנד כרופא-ראשי, בכפיפות לחתנו של קרומוול, .
התנגדותו לאוניברסיטאות הקונבנציונליות, מתוך מחויבותו ל"מדע החדש" בהשראת פרנסיס בייקון וכפי שהועבר על ידי מכריו שהוזכרו לעיל, אולי דחפה אותו מאוקספורד.
ייתכן שנמשך לאירלנד מתוך תחושת אמביציה ותשוקה לעושר וכוח.
הוא השיג את החוזה למיפוי אירלנד ב-1654, כך שאלו שהלוו כספים לצבאו של קרומוול יוכלו לקבל החזר בקרקע – אמצעי להבטחת המימון העצמי של הצבא.
משימה אדירה זו, שהשלים ב-1656, נודעה בשם , שפורסם מאוחר יותר (1685) כ-"Hiberniae Delineatio" (מלטינית "מיפוי אירלנד").
רווח אישי זה לפטי הוביל להליכים משפטיים מתמשכים באשמת שוחד והפרת אמונים, עד למותו.
בחזרה באנגליה, כתומך קרומוול, הוא רץ בהצלחה לפרלמנט ב-1659 מטעם מחוז הבחירה וסט לו.
פטי קיבל חזקה על שלוש הברוניות של , ו במחוז קרי.
הוא הפך במהרה ליזם, ופיתח תוכניות נרחבות עבור ומדגה באחוזותיו הניכרות בקרי.
אף על פי שהיו לו ציפיות גדולות מיישום שיטותיו המדעיות לשיפור, לא יצא מכך הרבה.
הוא החל ביישום האריתמטיקה פוליטית שלו על אחוזותיו שלו, תוך סקר האוכלוסייה והמקנה כדי לפתח הבנה של הפוטנציאל של הקרקע.
למרות נאמנויותיו הפוליטיות, פטי זכה ליחס טוב ברסטורציה ב-1660, אם כי הוא איבד חלק מאדמותיו האיריות.
צ'ארלס השני, בפגישתם הראשונה, ביטל את התנצלויותיו של פטי על תמיכתו בעבר בקרומוול, "כמי שרואה בהן מיותרות", ושוחח עמו במקום זאת על ניסוייו במכניקה של ספנות.
ב-1661 הוא נבחר כחבר פרלמנט עבור מחוז הבחירה של איניסטיאוג (Inistioge) ב.
ב-1662, הוא התקבל כחבר מייסד (charter member) של החברה המלכותית באותה שנה.
בשנה זו הוא כתב את חיבורו הראשון בכלכלה, "Treatise of Taxes and Contributions" (מסה על מיסים ותרומות).
פטי מנה בין תחומי העניין המדעיים הרבים שלו.
הוא השתכנע בעליונותן של ספינות דו-גופיות, אם כי הן לא תמיד נחלו הצלחה; ספינה בשם "הניסוי" (The Experiment) הגיעה לפורטו ב-1664, אך טבעה בדרכה חזרה.
פטי קיבל תואר אבירות ב-1661 מידי צ'ארלס השני וכיהן כחבר פרלמנט עבור איניסטיאוג בשנים 1661–1666. הוא נשאר באירלנד עד 1685. הוא היה חבר של סמיואל פיפס.
האירועים שהביאו אותו מאוקספורד לאירלנד סימנו מעבר מרפואה ומדעי הטבע למדעי החברה, ופטי איבד את כל משרותיו באוקספורד.
מדעי החברה הפכו לתחום אותו חקר במשך שארית חייו.
המיקוד שלו הפך להכנסה גדולה יותר מההתיישבות באירלנד, וחיבוריו מתארים את אותה מדינה ומציעים דרכים רבות לתיקון מה שהגדיר כמצבה "הנחשל".
ויליאם פטי נישא ל ב-1667. היא הייתה בתו של קוטל המלך סר (שחייו ניצלו לאחר הרסטורציה) ו.
היא הייתה נשואה קודם לכן לסר , שמת ב-1664. היא קיבלה את התואר ברונית שלבורן לכל חייה.
היו להם שלושה ילדים ששרדו:
לא לצ'ארלס ולא להנרי היו צאצאים זכרים ותואר שלבורן עבר באמצעות הוראת ירושה מיוחדת (special remainder) לבנה של אן, , שאימץ את שם המשפחה של אימו, ושצאצאיו מחזיקים בתואר .
נכדה ויליאם פטי, רוזן שלבורן השני, שיבח אותה כאישה בעלת אופי חזק ואינטליגנציה, האדם היחיד שיכול היה לנהל את בעלה כעוס המזג והרודני.
שני אנשים השפיעו באופן מכריע על התאוריות הכלכליות של פטי.
הראשון היה תומאס הובס, שפטי שימש לו כמזכיר אישי.
לפי הובס, התאוריה צריכה לקבוע את הדרישות הרציונליות עבור "שלום אזרחי ושפע חומרי".
בעוד הובס התמקד בשלום, פטי בחר בשגשוג.
ההשפעה של פרנסיס בייקון הייתה עמוקה גם היא.
בייקון, ולמעשה גם הובס, החזיקו באמונה כי מתמטיקה וחושים חייבים לשמש כבסיס לכל המדעים הרציונליים.
תשוקה זו לדיוק הובילה את פטי להצהיר באופן מפורסם כי צורת המדע שלו תשתמש רק בתופעות מדידות ותחפש דיוק כמותי, במקום להסתמך על השוואות או סופרלטיבים, מה שהניב נושא חדש לו קרא "אריתמטיקה פוליטית".
בכך ביסס פטי את מעמדו כמדען הכלכלי המובהק הראשון, בתוך סביבה של סוחרים כותבי-פמפלטים, כגון או , ומדענים-פילוסופים שדנו לעיתים בכלכלה, כגון ג'ון לוק.
הוא אכן כתב לפני ההתפתחות האמיתית של כלכלה פוליטית.
ככזה, רבות מטענותיו לדיוק הן באיכות לא מושלמת.
אף על פי כן, פטי כתב שלושה חיבורים עיקריים בכלכלה: "Treatise of Taxes and Contributions" ("מסה על מיסים ותרומות", נכתב ב-1662), "Verbum Sapienti" ("מילה לחכם", 1665) ו-Quantulumcunque Concerning Money ("דבר-מה פעוט בנוגע לכסף", 1682).
עבודות אלו, שזכו לתשומת לב רבה בשנות ה-90 של המאה ה-17, מציגות את התאוריות שלו בתחומים עיקריים של מה שלימים יהפוך לכלכלה.
להלן ניתוח של התאוריות החשובות ביותר שלו: אלו הנוגעות לתרומות פיסקליות (מיסים), עושר לאומי, היצע הכסף ומהירות המחזור, ערך, ריבית, סחר בינלאומי והשקעה ממשלתית.
רבים מכתביו הכלכליים נאספו על ידי ב-1899 ב- ("הכתבים הכלכליים של סר ויליאם פטי").
האל, במאמרו המלומד ("מקומו של פטי בהיסטוריה של התאוריה הכלכלית", 1900), הציע חלוקה של הכתבים הכלכליים של פטי לשלוש (או ארבע) קבוצות:
הקבוצה הראשונה, שנכתבה כאשר פטי חזר ללונדון לאחר שסיים את באירלנד, מורכבת בעיקר מ-"A Treatise of Taxes & Contributions" (נכתב ופורסם לראשונה ב-1662) ו-"Verbum Sapienti" (נכתב ב-1665, הודפס ב-1691).
טקסטים אלה מתייחסים לדיונים בנושאים פיסקליים, בעקבות הרסטורציה והוצאות מלחמת הולנד הראשונה.
הקבוצה השנייה מכילה את ה-"The Political Anatomy of Ireland" ("האנטומיה הפוליטית של אירלנד") ואת ה-"Political Arithmetick" ("אריתמטיקה פוליטית").
טקסטים אלה נכתבו כעשר שנים מאוחר יותר באירלנד.
כפי שהאל כותב, "הדחף הישיר לכתיבתם הגיע מ-"Present State of England" ("מצבה הנוכחי של אנגליה") של ד"ר , שפורסם ב-1669".
שוב כעשר שנים מאוחר יותר נכתבה קבוצת הפמפלטים השלישית, שהיוו תרומות למחלוקת בשאלה האם לונדון היא עיר גדולה יותר מפריז, ואשר הוכתרו כ-"Essays in Political Arithmetick" ("מסות על אריתמטיקה פוליטית") על ידי האל.
לקבוצת פמפלטים זו היה קשר הדוק ל-"Observations upon the Bills of Mortality of London" ("הערות על רשימות התמותה של לונדון") של ג'ון גרונט.
את ה-Quantulumcunque concerning Money (שנכתב ב-1682, והודפס ב-1695, ואולי ב-1682), ניתן כנראה להחשיב כשייך לקבוצה בפני עצמה.
החלוקה המובאת כאן עדיין הייתה בשימוש על ידי חוקרים בסוף המאה ה-20.
בזמנו של פטי, אנגליה הייתה מצויה במלחמה עם הולנד, ובשלושת הפרקים הראשונים של Treatise of Taxes and Contributions, פטי ביקש לקבוע עקרונות של מיסוי והוצאה ציבורית, שבהם יוכל המונרך לדבוק כאשר הוא מחליט כיצד לגייס כסף למלחמה.
פטי מנה שישה סוגים של מטלות ציבוריות, דהיינו: הגנה, ממשל, רעיית נשמות בני האדם (דת), חינוך, אחזקת חסרי-יכולת (נכים/נזקקים) מכל הסוגים, ותשתית, או "דברים לטובת הכלל".
לאחר מכן הוא דן בסיבות כלליות ופרטניות לשינויים במטלות אלו.
הוא סבר כי ישנו מקום רב להפחתת ארבע המטלות הציבוריות הראשונות, והמליץ על הגדלת ההוצאה על טיפול בקשישים, חולים, יתומים וכו', כמו גם על העסקה ממשלתית של עובדים עודפים (supernumeraries).
פטי התעניין במידה שבה ניתן להעלות מיסים מבלי לעורר מרד.
בנושא העלאת המיסים, פטי היה תומך מובהק של .
הוא המליץ כי באופן כללי מיסים צריכים להיות מספיקים בדיוק כדי לעמוד בסוגים השונים של המטלות הציבוריות שמנה.
הם צריכים להיות גם שוויוניים אופקית (horizontally equitable), סדירים ומידתיים.
הוא גינה את מסי הגולגולת כבלתי שוויוניים ביותר ואת הבלו על בירה כממסים את העניים באופן מוגזם.
הוא המליץ על איכות גבוהה יותר של מידע סטטיסטי, כדי לגבות מיסים בצורה הוגנת יותר.
יבוא צריך להיות ממוסה, אך רק בצורה כזו שתעמיד אותו בתנאים שווים (level playing field) מול תוצרת מקומית.
היבט חיוני של הכלכלות באותה עת היה הפיכתן מכלכלות סחר חליפין לכלכלות כסף.
בהקשר זה, ומתוך מודעות למחסור בכסף, פטי המליץ כי מיסים יהיו ניתנים לתשלום בצורות אחרות מלבד זהב או כסף, שהוערכו על ידו כפחות מ-1% מהעושר הלאומי.
לדידו, חשיבות רבה מדי יוחסה לכסף, "אשר השפעתו על הממלכה כולה...
בביצוע ההערכה הנ"ל, פטי הציג בשני הפרקים הראשונים של Verbum Sapienti את ההערכות הקפדניות הראשונות של הכנסה לאומית ועושר.
עבורו, היה זה ברור לחלוטין שעושרה של מדינה טמון ביותר מאשר רק זהב וכסף.
הוא עבד לפי הערכה שההכנסה האישית הממוצעת הייתה 6 ליש"ט, 13 שילינג ו-4 פני לשנה, עם אוכלוסייה של שישה מיליון, משמע שההכנסה הלאומית השנתית היא 40 מיליון ליש"ט.
התיאוריה של פטי הניבה אומדנים, חלקם אמינים יותר מאחרים, עבור המרכיבים השונים של ההכנסה הלאומית, כולל קרקע, ספינות, נכסים אישיים ודיור.
לאחר מכן הוא הבחין בין ה"מלאי" (Stocks) - (250 מיליון ליש"ט) לבין ה"זרמים" (Flows), כלומר הכנסות, המניבים מהם (15 מיליון ליש"ט).
הפער בין זרמים אלה לבין האומדן שלו להכנסה הלאומית (40 מיליון ליש"ט) מוביל את פטי להניח כי 25 מיליון ליש"ט הנותרים הם התשואה ממה שחייב להיות 417 מיליון ליש"ט של מלאי עבודה, "ערך האנשים".
נתון זה נתן עושר כולל עבור אנגליה בשנות ה-60 של המאה ה-17 של 667 מיליון ליש"ט.
הטכניקה הסטטיסטית היחידה של פטי היא השימוש בממוצעים פשוטים.
הוא לא היה נחשב לסטטיסטיקאי בסטנדרטים של ימינו, אך בזמנו סטטיסטיקאי היה פשוט מי שהשתמש בנתונים כמותיים.
מכיוון שהשגת נתוני מפקד אוכלוסין הייתה קשה, אם לא בלתי אפשרית, במיוחד עבור אירלנד, הוא יישם שיטות של אומדן.
הדרך שבה הוא היה אומד את האוכלוסייה הייתה להתחיל באומדן אוכלוסיית לונדון.
הוא היה עושה זאת באמצעות אומדן לפי ייצוא או לפי מקרי מוות.
השיטה שלו לשימוש בייצוא היא על ידי ההנחה שגידול של 30 אחוזים בייצוא תואם לגידול יחסי דומה באוכלוסייה.
הדרך שבה היה משתמש במקרי המוות הייתה על ידי הכפלת מספר מקרי המוות ב-30 – מתוך אומדן שאחד מכל שלושים אנשים מת בכל שנה.
כדי לקבל את אוכלוסיית אנגליה כולה הוא היה מכפיל את אוכלוסיית לונדון ב-8. שימוש פשוט שכזה באומדן יכול היה להיות מנוצל לרעה בקלות, ופטי הואשם יותר מפעם אחת ב"בישול" (doctoring) הנתונים עבור הכתר (הנרי שפיגל).
נתון זה עבור מלאי העושר הועמד כנגד היצע הכסף בזהב וכסף של 6 מיליון ליש"ט בלבד.
פטי האמין שיש כמות מסוימת של כסף שמדינה צריכה כדי להניע את הסחר שלה.
לפיכך, ייתכן שיהיה מעט מדי כסף במחזור בכלכלה, מה שאומר שאנשים יצטרכו להסתמך על סחר חליפין.
כמו כן, ייתכן שיהיה יותר מדי כסף בכלכלה.
אבל השאלה האקטואלית הייתה, כפי שהוא שואל בפרק 3 של "Verbum Sapienti", האם 6 מיליון ליש"ט יספיקו כדי להניע את סחר האומה, במיוחד אם המלך ירצה לגייס כספים נוספים למלחמה עם הולנד?
התשובה עבור פטי הייתה טמונה במהירות המחזור של הכסף.
ניתן לעשות זאת באמצעות הקמת בנק.
הוא הצהיר במפורש ב-"Verbum Sapienti": "וגם לא חסר כסף כדי לענות על כל המטרות של מדינה מסודרת (well-policed state), חרף הצמצום הניכר בו שאירעו בתוך עשרים השנים הללו", וכי מהירות גבוהה יותר היא התשובה.
הוא גם מציין שאין שום דבר ייחודי בזהב ובכסף במילוי תפקידי הכסף ושהכסף הוא האמצעי למטרה, ולא המטרה עצמה:
מה שבולט בקטעים אלה הוא הקפדנות האינטלקטואלית שלו, שהציבה אותו הרחק לפני הכותבים המרקנטיליסטים מוקדם יותר באותה מאה.
השימוש באנלוגיות ביולוגיות להמחשת נקודת מבטו, מגמה שהמשיכה על ידי הפיזיוקרטים בצרפת בתחילת המאה ה-18, היה גם הוא יוצא דופן.
בנושא ערך, פטי המשיך את הדיון שהחל על ידי אריסטו, ובחר לפתח תורת ערך מבוססת-תשומות: "כל הדברים צריכים להיות מוערכים על ידי שני מכנים טבעיים, שהם קרקע ועבודה".
שניהם יהיו מקורות עיקריים ל.
כמו רישאר קנטיון אחריו, הוא ביקש לתכנן משוואה כלשהי או שוויון (par) בין ה"אם והאב" של התפוקה, קרקע ועבודה, ולהביע את הערך בהתאם.
הוא עדיין כלל פריון כללי, ה"אומנות והתעשייה" של האדם.
הוא יישם את תורת הערך שלו על שכירות (Rent).
שכר הדירה הטבעי של קרקע היה העודף של מה שעובד מייצר עליה בשנה מעבר למה שהוא אוכל בעצמו וסוחר עבור מצרכים חיוניים.
לכן זהו הרווח מעל העלויות השונות הקשורות לגורמים המעורבים בייצור.
שיעור שכר הדירה הטבעי קשור לתיאוריות שלו על איסור ריבית בדת (נשך).
באותה תקופה, כותבים דתיים רבים עדיין גינו את גביית הריבית כחטא.
פטי היה מעורב גם הוא בדיון על נשך ושיעורי ריבית, וראה בתופעה זו גמול על איפוק (forbearance) מצד המלווה.
בשילוב תיאוריות הערך שלו, הוא טען כי, בביטחון מלא, שיעור הריבית צריך להיות שווה לשכר הדירה של הקרקע שהקרן יכלה לקנות – שוב, תובנה המקדימה את זמנה למה שלימים יהפוך לממצאי שיווי משקל כללי.
במקום שבו הביטחון היה יותר "מקרי", התשואה צריכה להיות גדולה יותר – תשואה עבור סיכון.
לאחר שביסס את ההצדקה לנשך עצמו, זו של איפוק, הוא מראה אז את איכויותיו ההובסיאניות, כשהוא טוען נגד כל רגולציה ממשלתית של שיעור הריבית, ומצביע על "היוהרה וחוסר התועלת שביצירת חוקים פוזיטיביים אזרחיים כנגד חוקי הטבע".
זהו אחד הנושאים המרכזיים בכתביו של פטי, המסוכם בשימושו בביטוי "vadere sicut vult" (מלטינית: "ללכת כרצונו"), שממנו נגזר המונח לסה פר (Laissez-faire).
כפי שהוזכר קודם לכן, מוטיב הרפואה היה שימושי גם לפטי, והוא הזהיר מפני התערבות-יתר של הממשלה בכלכלה, כשהוא רואה זאת כאנלוגיה לרופא המתעסק יתר על המידה עם המטופל שלו.
הוא יישם זאת על מונופולים, בקרות על ייצוא כסף ועל סחר בסחורות.
הם היו, לדידו, מיותרים ומזיקים לאומה.
הוא זיהה את השפעות המחיר של מונופולים, כשהוא מצטט את מונופול המלח של מלך צרפת כדוגמה.
בעבודה אחרת, "אריתמטיקה פוליטית", פטי זיהה גם את החשיבות של יתרונות לגודל.
הוא תיאר את התופעה של חלוקת עבודה, בטענה שמוצר הוא גם באיכות טובה יותר וגם זול יותר, אם רבים עובדים עליו.
פטי אמר שהרווח גדול יותר "ככל שהייצור עצמו גדול יותר".
לגבי יציאת (efflux) כסף (Specie), פטי חשב שזה חסר תועלת לנסות לשלוט בזה, ומסוכן, שכן זה ישאיר לסוחרים להחליט אילו סחורות אומה קונה עם כמות הכסף הקטנה יותר.
הוא ציין ב-Quantulumcunque concerning money שלמדינות השופעות בזהב אין חוקים כאלה המגבילים מטבע.
על יצוא באופן כללי, הוא התייחס להוראות, כמו חוקי פרלמנט אחרונים שאסרו על ייצוא צמר וחוטים, כ"מכבידים".
הגבלות נוספות "יזיקו לנו כפליים מאובדן הסחר האמור שלנו", אם כי עם הודאה שהוא אינו מומחה בחקר סחר הצמר.
בנוגע לאיסור יבוא, למשל מהולנד, הגבלות כאלה עשו מעט מלבד להעלות מחירים, והיו שימושיות רק אם הייבוא עלה בהרבה על הייצוא.
פטי ראה תועלת רבה יותר בלנסוע להולנד וללמוד כל מיומנות שיש להם מאשר לנסות להתנגד לטבע.
כמי שמייצג את נקודת מבטו, הוא חשב שעדיף למכור בד עבור יינות זרים "הוללים" (debauching), מאשר להשאיר את סוחרי הבדים מובטלים.
ב"אריתמטיקה פוליטית" שלו, פטי ערך מחקר מעשי על חלוקת עבודה, והראה את קיומה והתועלת שלה במספנות הולנדיות.
באופן קלאסי העובדים במספנה היו בונים ספינות כיחידות, מסיימים אחת לפני שמתחילים אחרת.
אבל אצל ההולנדים העבודה נחלקה למספר צוותים שכל אחד מהם עושה את אותן משימות עבור ספינות עוקבות.
מי שעסקו במשימה ספציפית פיתחו בוודאות שיטות חדשות, שרק בשלב מאוחר יותר זוהו וקיבלו ביסוס מצד הוגים בכלכלה פוליטית.
פטי יישם את העיקרון גם בסקר אירלנד שלו.
פריצת הדרך שלו הייתה לחלק את העבודה כך שחלקים גדולים ממנה יוכלו להיעשות על ידי אנשים ללא הכשרה נרחבת.
פטי חזה את צמיחתה של העיר לונדון והניח שהיא עשויה לבלוע את שאר אנגליה – לא כל כך רחוק ממה שאירע בפועל:
הוא דמיין עתיד שבו "העיר לונדון גדולה פי שבעה מעכשיו, ושתושביה הם 4,690,000 איש, ושבכל שאר הערים, הנמלים, העיירות והכפרים, יש רק 2,710,000 נוספים".
הוא ציפה לזה מתישהו סביב 1800, תוך אקסטרפולציה של מגמות קיימות.
זמן רב לפני מלתוס, הוא הבחין בפוטנציאל של האוכלוסייה האנושית לגדול.
אבל הוא גם לא ראה שום סיבה מדוע חברה כזו לא תהיה משגשגת.
ויליאם פטי זכור בעיקר בשל ההיסטוריה הכלכלית וכתביו הסטטיסטיים, שהקדימו את עבודתו של אדם סמית, ובשל היותו חבר מייסד של החברה המלכותית.
עניין מיוחד עוררו גיחותיו לתוך הסקה סטטיסטית.
עבודתו של פטי באריתמטיקה פוליטית, יחד עם עבודתו של ג'ון גרונט, הניחה את היסודות לשיטות מפקד אוכלוסין מודרניות.
עבודה זו בניתוח סטטיסטי, כאשר הורחבה בהמשך על ידי כותבים כמו , תיעדה כמה מההסברים הראשונים של ביטוח מודרני.
מציין אותו כמי שהציג בשלב מוקדם את תאוריית הערך של העבודה כפי שנידונה ב-Treatise of Taxes ב-1692.
הוא השפיע על מספר כלכלנים עתידיים, ביניהם רישאר קנטיון, אדם סמית, קרל מרקס וג'ון מיינרד קיינס.
פטי ואדם סמית חלקו השקפת עולם שהאמינה בעולם טבעי הרמוני.
שניהם ראו את היתרונות של התמחות וחלוקת עבודה.
סמית לא אמר דבר על פטי ב"עושר העמים".
בכתביו המפורסמים, אין דבר מלבד התייחסות במכתב ללורד שלבורן, אחד מצאצאיו האריסטוקרטיים של פטי.
קרל מרקס חיקה את אמונתו של פטי כי המאמץ הכולל המושקע על ידי מכלול העובדים הפשוטים מייצג תרומה גדולה בהרבה לכלכלה מכפי שרעיונות בני הזמן הכירו בכך.
אמונה זו הובילה את פטי למסקנה כי עבודה דורגה כמקור הגדול ביותר לעושר.
לעומת זאת, מסקנותיו של מרקס היו ש הוא המקור לכל רווח, ושהפועל היה מצוי בניכור מהעודף שלו ובכך מהחברה.
ההערכה הרבה של מרקס לאדם סמית משתקפת בהתייחסותו לניתוח של פטי, עליה יעידו ציטוטים אינספור בחיבורו העיקרי "הקפיטל".
ג'ון מיינרד קיינס הדגים כיצד ממשלות יכולות לנהל ביקוש מצרפי כדי לעורר תפוקה ותעסוקה, ממש כפי שפטי עשה עם דוגמאות פשוטות יותר במאה ה-17. המכפיל הפשוט של פטי של "100 ליש"ט העוברים דרך 100 ידיים" שוכלל על ידי קיינס ושולב במודל שלו.
יש הרואים בהישגיו של פטי עניין של מזל טוב.
פטי היה פרופסור למוזיקה לפני שהפך לשוליה של תומאס הובס המבריק.
הוא הגיע להשקפת הלסה פר שלו על כלכלה בתקופה של הזדמנות גדולה וצמיחה באימפריה הבריטית המתרחבת.
מדיניות לסה-פר עמד בניגוד ישיר לאמנה החברתית של המנחה שלו הובס, שהתפתחה מחוויותיו של הובס במהלך השפל הגדול ביותר בהיסטוריה של אנגליה, .
ב-1858 הקים , אחד מצאצאיו של פטי, אנדרטה ודיוקן של פטי ב.
בטקסט עליה כתוב: "פטריוט אמיתי ופילוסוף נבון אשר, בכוח שכלו, עבודותיו המדעיות וחריצותו הבלתי נלאית, הפך למיטיב למשפחתו וקישוט לארצו".
בלוח זיכרון על רצפת המעבר הדרומי של בית המקהלה במנזר כתוב "כאן שוכן סר ויליאם פטי".
המרקיז השלישי הקים גם את ב בווילטשייר.
1662: A Treatise of Taxes & Contributions (מסכת על מיסים ותרומות) (מהדורות מאוחרות יותר: 1667, 1679, 1685, וכו')
Political Arithmetic (אריתמטיקה פוליטית), לאחר מותו (בקירוב 1676, פורסם ב-1690)
Verbum Sapienti (מילה לחכם), לאחר מותו (1664, פורסם ב-1691)
Political Anatomy of Ireland (האנטומיה הפוליטית של אירלנד), לאחר מותו (1672, פורסם ב-1691)
Quantulumcunque Concerning Money (דבר-מה פעוט בנוגע לכסף), לאחר מותו (1682, פורסם ב-1695)
ויליאם פן – 10 באוגוסט (לפי הלוח היוליאני 30 ביולי) 1718) היה קווייקר אנגלי, מייסדה של המושבה האמריקנית פנסילבניה כיום מדינת פנסילבניה, ארצות הברית.
משמעות שם המושבה בלטינית: "יערו של פן".
הוא היה ממייסדי פילדלפיה, הבירה הראשונה של ארצות הברית, בה נחתמו הצהרת העצמאות והחוקה.
הוא המדינאי הראשון ביבשת אמריקה שכונן קשרים עם רוסיה, עת שהייתה האימפריה הרוסית.
פן נולד ב-14 באוקטובר 1644 בלונדון, לאימו ההולנדית ליידי מרגרט ג'ספר פן ולאביו סר ויליאם פן.
האב היה אדמירל אנגלי ומקורב לבית המלוכה.
פן הבן למד ב"כרייסט צ'רץ'" באוקספורד אך שנא את המקום ומרד במערכת החוקים הנוקשים של בית הספר, וחבר לתנועות אנטי-לוחמניות שם.
הנהלת בית הספר סבלה זמן מה את התנהגותו בעיקר בגלל מעמדו הרם של אביו, אך לבסוף סולק מהמקום ואביו שלח אותו ללמוד בבית ספר פרטי בפריז שם שהה כשנתיים.
כשחזר מפריז החל ללמוד בבית ספר למשפטים בלונדון שנקרא Lincoln's Inn.
בתקופת לימודיו ב-1665 פרצה בלונדון מגפת אבעבועות שחורות שהבריחה מהעיר את המעמדות העליונים.
פן שנשאר בעיר התרשם מאוד מנכונותם של הקוויקרים לסעוד את החולים, ולאסוף את המתים על אף שהמחלה פגעה ברבים מהם.
פן גם הזדעזע מיחס השלטונות כלפי הקוויקרים למרות המסירות שלהם בטיפול בנפגעי המגפה.
יחס זה נבע מ"חוק הקוויקרים" שהתקבל על ידי הפרלמנט ב-1662 ונועד להצר את רגלי הקוויקרים בכל הנוגע להתקהלות ואספות.
ב-1666 נשלח על ידי אביו לפקח על אחוזת המשפחה ליד קורק שבאירלנד.
ב-1667, בעודו שוהה באירלנד, הוזמן לאספת עם עם המטיף הקווייקרי תומאס לו שפעל באותה תקופה באירלנד.
באותה פגישה התרשם פן עמוקות והחליט לקבל עליו את דרכיהם ותורתם של הקווייקרים וזמן קצר לאחר מכן נעצר בכלא של קורק.
לאחר שחרורו החל לפרסם ספרים ומאמרים על דת הקווייקרים וב-1668 נאסר שוב במצודת לונדון.
ב-1669, לאחר 8 חודשים, שוחרר מהכלא בהשתדלותו של ג'יימס השני, מלך אנגליה הוא דוכס יורק ואביו שלח אותו שוב לאירלנד.
כשחזר ללונדון ב-1670 שב לנאום בפני קהל את דעותיו ושוב נאסר והועמד למשפט נוסף, בו פסקו המושבעים שאינו אשם.
אף על זיכויים של פן ומיד הושת עליהם קנס והם נאסרו עד לתשלום הקנס.
אביו של פן, שהיה מאוד חולה, שילם את הקנס ושחרר את השניים וזמן קצר לאחר מכן, בהיותו על ערש דווי, סלח האב לבן על הדרך שבחר והוריש לו את כל כספו.
החל משנת 1672 התחזקה הסובלנות כלפי הקווייקרים באירופה ופן פעל רבות לשכנע מאמינים על ידי נאומים והטפות וכן עסק בכתיבת מאמרים וספרים.
בנוסף נשא לאישה את גוליאמה מריה פוסטומאס ספרינגט (Gulielmas Marias Posthumas Springetts, שהייתה גם היא קווייקרית).
ב-1680 הורע שוב היחס לקווייקרים ואז גמלה בליבו של פן ההחלטה להקים מושבת קווייקרים בעולם החדש.
פן ניצל חוב שהמלך חב לאביו עבור הלוואה שלא הוחזרה על מנת לבקש חבל ארץ מצפון למרילנד.
ב-28 בפברואר 1681 העניק המלך צ'ארלס השני את שטר הזיכיון לפן.
פן רצה לקרוא למקום "סילבניה" (sylvania הלקוחה מהמילה הלטינית "סילבה" שפירושה יער) והמלך קיבל את השם אך התעקש להוסיף בתחילה את השם "פן" לזכר ידידו האדמירל (אביו של פן) וכך נולד שם המקום "פנסילבניה".
מרגע שאושרה בעלותו של פן על השטחים בעולם החדש הוא החל להשקיע בהכנות לנסיעה.
פן שלח אלפי מכתבי הזמנה לקווייקרים, טיפל באספקטים משפטיים מול האינדיאנים המקומיים, רכש ציוד וחומרים וקנה ספינות.
פן ועוד כ-100 קווייקרים היו הקבוצה הראשונה שנסעה מערבה על גבי הספינה "וולקאם" (Welcome) שרכש.
הספינה יצאה בסתיו 1682 מן העיר "דיל" שבאנגליה ועגנה בנמל ניו קאסל שעל שפת נהר הדלאוור.
בעקבות ה"וולקאם" הגיעו למקום עוד כ-2,000 קווייקרים על גבי 23 ספינות.
זמן קצר לאחר נחיתתם בחר פן נקודת המפגש של נהרות הדלוור והסקולקיל להקים בה עיר חדשה בשם פילדלפיה.
שמה של העיר שילב את המילים הלטיניות "פילוס" (אהבה) ו"אדלפוס" (אח) ובא לסמל את רוח הקווייקרים שדיברה על "אהבת אחים".
ב-1684 חזר פן ללונדון ולאור מעמדו הרם הפך לגורם משפיע בחצר המלוכה, הביא להעלאת הסובלנות בממלכה ואף לשחרור קווייקרים רבים מהכלא.
אולם ב-1689 עם עליית ויליאם השלישי לשלטון השתנה יחס אנגליה לפן ולמושבתו והוא הודח מתפקידו כמושל פנסילבניה ואף נאלץ להסתתר למשך מספר שנים עד שבוטלו ההאשמות נגדו.
בשנה שיצא ממקום מחבואו נפטרה אשתו (בגיל 51) וב-1695 נשא פן לאישה את חנה מרגרט קאלאוהיל (Hannah Margaret Callowhill) מבריסטול, כשהוא בן 52 והיא בת 25.
לאחר שקיבל בחזרה את תפקיד המושל חזר פן ב-1699 לפנסילבניה ומצא מושבה מסוכסכת ורחוקה מאוד מהרעיונות הקווייקרים המקוריים שהיו הבסיס להקמתה.
פן התחיל לפעול למען המושבה אך זמן קצר אחרי הגיעו שוב קרא המלך האנגלי ליטול לידיו את ניהול המושבה ופן ומשפחתו חזרו לאנגליה על מנת לפעול כנגד כוונה זו.
כל הנסיעות והמשפטים הביאו את פן לפשיטת רגל ואף לישיבה בכלא עקב חוב לא משולם.
נדמה שצערו הגדול ביותר היה כפיות הטובה של מתיישבי פנסילבניה שלא באו לעזרתו.
ב-1712, בעודו במשא ומתן על מכירת המושבה, נפגע פן משבץ מוחי שגרם לו לשיתוק, איבוד כושר הדיבור ואיבוד הזיכרון.
הוא המשיך לחיות מספר שנים ובקיץ 1718 הלך לעולמו ברסקומב, ברקשייר, אנגליה, והוא בן 73. הוא נקבר בכפר ג'ורדן במחוז בקינגהמשייר.
בסמוך לקברו קבורות שתי נשותיו ומספר מילדיו.
פן התברך בילדים רבים (7 מאשתו הראשונה ו-8 מאשתו השנייה).
חלקם נפטרו בגיל צעיר וחלקם גידלו משפחות ענפות.
לאחר מותו הוצב פסלו במרכז פילדלפיה ושמו הונצח על מספר מבני ציבור.
כתביו של פן משקפים, מצד אחד, את אמונתו הקוויקרית, ומצד שני, את התנגדותו למלוכה באנגליה ולחוקים שפרסמה כנגד הקוויקרים כמו "חוק הקוויקרים" (1662) וחוק "אסיפות הפולחן" (1664).
1668 – "יסודות החול נתערערו" (The sandy foundation shaken) שהביא למאסרו.
הספר ערער על יסודות האמונה הנוצרית.
1668 – "התמימות הגלויה" (Innocency with her open face) שבה ניסה לרכך את טענותיו נגד הכנסייה שהועלו בסיפרו הקודם.
1669 – "אם אין ייסורים אין כתר" (No cross, no crown) שנכתב במצודת לונדון והעלה על נס את הצורך לסבול כדי למלוך.
1693 – "שלום אירופה בהווה ובעתיד" אשר נכתב בזמן שהותו של פן במקום מחבוא באנגליה.
הספר מציע הקמת ארגון בין-לאומי ליישוב סכסוכים.
רעיונותיו של פן על הדמוקרטיה והשוויון באו לידי ביטוי לאחר שנים רבות בחוקת ארצות הברית כמו גם באמנת האו"ם.
ויליאם פירס רוג'רס היה מדינאי אמריקאי שכיהן כמזכיר המדינה של ארצות הברית תחת הנשיא ריצ'רד ניקסון וכן היה התובע הכללי והמשנה לתובע הכללי של ארצות הברית תחת הנשיא דווייט אייזנהאואר.
בישראל ידוע רוג'רס במיוחד בשל ניסיונות התיווך שלו בסכסוך הישראלי-ערבי, כאשר שימש כמזכיר המדינה בממשל הנשיא ריצ'רד ניקסון, בתקופה שבין מלחמת ששת הימים ומלחמת יום הכיפורים.
רוג'רס נולד בעיירה נורפוק במדינת ניו יורק.
מאחר שאמו מתה בהיותו נער, גדל רוג'רס בבית סבו בעיירה קנטון במדינת ניו יורק.
רוג'רס השלים את לימודי המשפטים באוניברסיטת קורנל והוסמך לעסוק במקצוע עריכת הדין ב-1937. משנת 1938 עד שנת 1942 עבד תחת התובע הכללי תומאס דיואי כתובע במשפטים העוסקים בפשע מאורגן בניו יורק.
הצטרף לצי האמריקני בשנת 1942, לאחר כניסת ארצות הברית למלחמת העולם השנייה.
שירת על סיפון נושאת המטוסים "אינטרפיד", ואף השתתף בקרב אוקינאווה.
לאחר המלחמה שב והשתלב בקריירה ציבורית.
כעורך דין צעיר שימש כיועץ לוועדת הסנאט שבדקה את ממצאי "ועדת בית הנבחרים לפעילות אנטי אמריקאית".
לבקשת הסנאטור (דאז) ריצ'רד ניקסון בחן את המסמכים הנוגעים לאלג'ר היס, בכיר במשרד החוץ האמריקני שנחשד בהעברת מידע מסווג לברית המועצות.
הוא מסר לניקסון כי היס שיקר, וכי ההאשמות כנגדו מבוססות.
ניקסון המשיך בפעולה כנגד היס, וצבר בכך מוניטין ויוקרה אשר קידמו את הקריירה שלו.
ב-1950 רוג'רס הפך לשותף במשרד עורכי דין גדול בניו יורק, וריכז את סניף המשרד בוושינגטון.
במשרד זה עבד במהלך כל חייו, בכל עת שבה לא שימש בתפקיד ציבורי.
במסגרת תפקידו כתובע הכללי, תרם רוג'רס תרומה לנושא זכויות האדם כאשר היה מעורב במשבר ליטל רוק, שבו נדרשה התערבות של "המשמר הלאומי" על מנת לאכוף את החלטות בית המשפט העליון של ארצות הברית בנוגע לחינוך המעורב בבתי הספר.
כן היה מעורב בחקיקת "חוק זכויות האזרח" משנת 1957, ובייסוד מחלקת זכויות האזרח במשרד המשפטים האמריקני.
רוג'רס שירת כמזכיר המדינה בממשל ניקסון בין 22 בינואר 1969 ו-3 בספטמבר 1973. עם סיום התפקיד זכה ב"מדליית החירות הנשיאותית", אות הכבוד הגבוה ביותר הניתן לאזרח בארצות הברית.
תקופת שירותו כמזכיר המדינה עמדה בסימן מתחים בין רוג'רס ובין היועץ לביטחון לאומי הנרי קיסינג'ר.
רוג'רס נבחר לתפקיד בשל היותו איש סודו של ניקסון, והיה בעל ניסיון מסוים, אם כי לא רב, בנושאים בינלאומיים.
קיסינג'ר היה בעל ההשפעה הממשית על מדיניות החוץ, וחתר תחת מעמדו של רוג'רס עד כדי כך שהצליח להחליפו בתפקידו, לאחר תחילת כהונתו השנייה של ניקסון כנשיא.
אל מול תוכניותיהם של קיסינג'ר וניקסון לניצחון במלחמת וייטנאם, היה רוג'רס לרוב גורם ממתן.
כך התנגד רוג'רס להפצצות על קמבודיה בשנת 1969, אך דעתו לא התקבלה.
הכוח המניע מאחורי מדיניות החוץ האמריקנית בשנים אלו היה קיסינג'ר.
לרוג'רס נודע על פעולות חשובות כהסכם לצמצום החימוש עם ברית המועצות, או הפעולות לנירמול היחסים עם סין לעיתים קרובות כאשר הייתה הפעולה בבחינת עובדה מוגמרת.
עם זאת, נותר רוג'רס במהלך כל כהונתו איש סודו ואמונו של ניקסון, אך הצליח לצלוח בשלום את פרשת ווטרגייט ולצאת ממנה כששמו נקי.
ניסיונות התיווך בין ישראל והערבים
במהלך שירותו כמזכיר המדינה, ניסה רוג'רס מספר פעמים לתווך בין ישראל ובין מדינות ערב.
בראשית 1969 נכנס ניקסון לתפקידו, והחל לגלות עניין רב בנעשה במזרח התיכון.
1969 הייתה שנת בחירות, אך מיד לאחריהן, ב-9 בדצמבר 1969 פרסם רוג'רס את תוכניתו, שהתבססה על הסכמה אליה הגיעו נציגים אמריקנים וסובייטים בשיחות ביניהם.
במקביל, פרסם השגריר האמריקני באו"ם, יוסט, תוכנית מפורטת להסדר עם ירדן על בסיס תוכניתו של רוג'רס.
על פי תוכנית יוסט, תיסוג ישראל נסיגה מלאה, ולירדן יינתן מעמד שווה לזה של ישראל בירושלים, ולפליטים תינתן בחירה בין פיצוי כספי ובין חזרה למדינת ישראל.
גולדה מאיר דחתה את שתי התוכניות מכל וכל.
בראשית יוני 1970 נפגש רוג'רס עם השגריר הרוסי אנטולי דוברינין.
מלחמת ההתשה בתעלה הביאה להתערבות גוברת והולכת של שתי המעצמות, כאשר "יועצים" סובייטים הפעילו טילים ומטוסי קרב באזור התעלה.
החשש להסתבכות ולעימות ישיר בין המעצמות הצריך פעולה מיידית.
ב-19 ביוני 1970 פרסם רוג'רס תוכנית נוספת.
לפי התוכנית תכנס לתוקף בתעלה הפסקת אש למשך 90 יום, ובמהלכה ייערכו שיחות על בסיס החלטה 242 לקראת הסכם שלום.
במאי 1971 ביקר רוג'רס בקהיר וניסה להשפיע על השליט המצרי החדש, אנואר סאדאת כי יחדש את המשא ומתן.
בסמוך לביקור ביצע סאדאת שינויים פרסונליים בממשלו, והרחיק ממנו את סגנו, עלי צברי שהיה איש אמונה של ברית המועצות.
נראה היה כי פעולות אלו מדאיגות את ברית המועצות אשר יזמה מיד לאחר מכן ברית לידידות ושיתוף פעולה עם מצרים שתוקפה לחמש-עשרה שנים.
ברית זו הקשתה מאוד את המשך מאמצי התיווך של רוג'רס.
תוכנית שלישית שהגיש רוג'רס באוקטובר 1971 שבה ונדחתה על ידי ישראל.
גולדה מאיר לא הסתירה את דעתה על רוג'רס וקבעה כי הוא התייחס בתמימות רבה מדי להצהרות הערבים על רצונם בשלום.
"כמו ג'נטלמנים רבים אחרים, הוא הניח בטעות שכל העולם כולו מורכב מג'נטלמנים כמוהו".
לאחר פרישתו מתפקיד מזכיר המדינה
לאחר התפוצצות מעבורת החלל צ'לנג'ר, בשנת 1986 עמד רוג'רס בראשה של ועדת החקירה, שכונתה "ועדת רוג'רס".
הוא היה בין הראשונים שמתחו ביקורת על הדרך שבה נאס"א מנהלת את אמצעי הבטיחות בתוכנית מעבורת החלל.
בין יתר החברים בוועדה היו האסטרונאוטים ניל ארמסטרונג וסאלי רייד, הגנרל דונלד קוטינה, והפיזיקאי ריצ'רד פיינמן.
רוג'רס מת כתוצאה ממחלת לב בינואר 2001, בבתסדה, מרילנד.
ויליאם פלית' היה צ'לן בריטי ומורה בעל שם לצ'לו.
שמו נודע בעיקר כמורה של ז'קלין די פרה, שהייתה תלמידתו בבית ספר גילדהול למוזיקה ודרמה בלונדון.
פלית' נולד בלונדון למשפחת מהגרים מפולין.
כישרונו כצ'לן התגלה כשהיה בן שבע.
הוא למד בבית הספר לצ'לו בלונדון ולאחר מכן בלייפציג, אצל יוליוס קלנגל, שהיה גם מורם של עמנואל פויירמן וגרגור פיאטיגורסקי.
פלית' ניגן כסולן עם תזמורות אך העדיף מוזיקה קאמרית והקים את רביעיית המיתרים "אלגרי" בשנת 1952. פלית' החל ללמד בבית הספר על שם מנוחין בשנת 1977. כמו כן חיבר את הספר "צ'לו" בסדרת מנוחין של מדריכים לכלי נגינה.
בין שאר תלמידיו ניתן למנות את הצ'לנית הקנדית ילידת ישראל, עופרה הרנוי ואמנדה פורסייט.
ויליאם פלית' הוא אביו של הצ'לן אנתוני פלית'.
ויליאם פיט הבן היה מדינאי בריטי, שכיהן כראש ממשלת בריטניה בשנים 1783 עד 1801, ושוב מ-1804 עד מותו ב-1806. פיט היה בן 24 שנים ו-205 ימים כשמונה לראשונה לתפקיד – הצעיר שבין ראשי הממשלות בבריטניה אי-פעם.
שם התואר "the Younger" (הצעיר יותר) נוסף לשמו כדי להבדילו מאביו ויליאם פיט האב, שכיהן אף הוא כראש ממשלה.
פיט מסווג לעיתים קרובות, על-פי עמדותיו, כאיש המפלגה הטורית, אך הצהיר על עצמו שהוא מן הוויגים העצמאיים.
בתקופתו היו המפלגות רק אסופה רופפת ודינמית של פוליטיקאים, ללא מנגנונים קבועים וללא חברות פורמלית.
בתקופת כהונתו נדרש פיט להגיב למאורעות סוערים בזירה הבין-לאומית – המהפכה הצרפתית והמלחמות הנפוליאוניות.
הוא צידד בהתנגדות תקיפה לנפוליאון, ובהיותו מודע לחוסר האפשרות של בריטניה להתמודד עם צבא נפוליאון ביבשה, עמל ללא-ליאות, תוך השקעת משאבים כספיים רבים, על גיבוש בריתות אירופיות נגד צרפת.
לאחר תום כהונתו הראשונה הוחזר פיט לשלטון כדי לנהל את המלחמה מול צרפת, אך מת כשסופה לא נראה עדיין באופק.
בזירה הפנימית פיט התמודד עם הגירעונות הכספיים שהותירה בקופת המדינה מלחמת העצמאות של ארצות הברית, שבהמשך נוספו אליהם הוצאות המלחמה נגד צרפת.
כן התמודד עם מתיחות באירלנד, שביוזמת פיט אוחדה עם בריטניה ליצירת ישות מדינית אחת, היא הממלכה המאוחדת.
על מלאכת השלטון לא הקלה העובדה שהמלך ג'ורג' השלישי, שפיט מונה על ידו ונזקק לתמיכתו, סבל במשך חלק מהתקופה מבעיות נפשיות חמורות.
בתקופתו התגבש מעמדו של ראש הממשלה כמי שמוביל את השרים ומתאם את פעולותיהם.
פיט נולד ב-1759 בהייס שבמחוז קנט בדרום מזרח אנגליה.
הוא היה הרביעי מחמשת ילדיו של ויליאם פיט, הרוזן מצ'טהאם.
פיט האב היה ראש ממשלה בשנים 1766–1768 ובין המדינאים הבולטים של תקופתו.
גם דודו של פיט הצעיר מצד אמו, ג'ורג' גרנוויל, היה ראש ממשלה.
פיט היה נער רזה וחולני, ובריאותו הלקויה עתידה הייתה להעיק עליו עד מותו.
בין היתר סבל מפודגרה, והטיפול הרפואי שהומלץ לו היה שתיית כמויות גדולות של יין פורט – טיפול שתועלתו מפוקפקת ונזקו רב, אך פיט הקפיד עליו כל חייו.
הוא התחנך בבית באמצעות מורים פרטיים, ומגיל רך הפליא ביכולתו השכלית, בשקדנותו, בכוח הריכוז שלו ובשאפתנות שגילה.
כנער צעיר חיבר טרגדיה, שאין בה כלל סיפור אהבה וכולה סובבת סביב מאבק פוליטי על מינוי עוצר – מאבק שכעבור שנים אחדות התנסה בו פיט עצמו במציאות.
בגיל 14 בלבד התקבל לאוניברסיטת קיימברידג', שבה למד מגוון של נושאים בהתלהבות רבה: פילוסופיה מדינית, לימודים קלאסיים, היסטוריה ומתמטיקה.
התעמקותו בספרות הקלאסית בלטינית וביוונית עתיקה, ובפרט נאומיהם של הנואמים הידועים בעולם העתיק, סייעה רבות בשיפור יכולתו הרטורית, שאותה החל לפתח עוד מילדות בסיוע אביו, נואם דגול בפני עצמו.
בתקופת לימודיו התיידד עם עמית ללימודים בשם ויליאם וילברפורס, שלימים היה ממובילי התנועה לביטול העבדות.
פיט היה ידידו של וילברפורס כל חייו, ופעל, ללא הצלחה, להטלת איסור על סחר עבדים.
ב-1776 עזב את האוניברסיטה מפאת בעיות בריאות.
שנתיים מאוחר יותר נפטר אביו, ופיט, כבן הצעיר יותר, קיבל חלק קטן של הירושה, שלא הספיק לקיומו.
הוא הוסמך כפרקליט בלונדון והתקבל ללשכת עורכי הדין.
בבחירות הכלליות של 1780 התמודד פיט על מושב בפרלמנט מטעם קיימברידג', אך ללא הצלחה.
בנחישותו להיכנס לפרלמנט השיג את תמיכתו של בעל אדמות עשיר שחלש על מחוז כיס (מחוז בחירה דל-אוכלוסייה), וכך נבחר לפרלמנט בבחירות ביניים שנערכו ב-1781. פיט התבלט במהרה כפרלמנטר מצטיין וכנואם מבריק, בעל קול מרשים ועושר לשוני.
נאומיו לא הסעירו את הרגש, אך הוא ידע לבנות ולהציג טיעון מנומק היטב, ולתקוף את נקודות החולשה בטיעוניו של יריביו מיד לאחר ששמע אותם לראשונה.
אדמונד ברק שיבח את אחד מנאומיו הראשונים באומרו כי פיט אינו תפוח שנפל קרוב אל העץ (פיט האב), אלא העץ עצמו.
בריטניה עוד הייתה שקועה באותה עת במלחמת העצמאות של ארצות הברית, ופיט הצטרף למתנגדיה של ממשלתו השמרנית של לורד נורת', בקריאה לסיים את המלחמה חסרת-התקווה תוך קבלה למעשה של עיקר הדרישות האמריקניות.
בתוך האופוזיציה חבר לסיעת הרוזן משלבורן, שכללה את נאמניו הוותיקים של אביו, והחל להיבדל מסיעת הוויגים בראשות צ'ארלס ג'יימס פוקס, לימים יריבו הפוליטי המר.
מלבד התנגדותו למלחמה (אשר הסתיימה באפריל 1782) התבלט פיט ביוזמתו, שלא צלחה, לרפורמה מתונה בסדרי הבחירות המושחתים בממלכה.
ביולי 1782 נפלה הממשלה והרוזן משלבורן מונה לראש ממשלה.
פיט, בן 23 בלבד, מונה לשר האוצר.
במרץ 1783 חבר הוויגי פוֹקס במהלך אופורטוניסטי לשמרן לורד נורת', ויחד הפילו את ממשלת שלבורן.
פיט עבר לאופוזיציה, והביך את הקואליציה החדשה בניסיון נוסף להעלות את הצעתו לרפורמה בבחירות – הצעה שחברי הממשלה היו חלוקים קשות ביחס אליה.
בתקופה זו ביקר יחד עם ידידו ויליאם וילברפורס בצרפת (היה זה מסעו היחיד מחוץ לארצו).
בזכות ייחוסו, התקבל פיט בסקרנות רבה מעבר לתעלה, ובין היתר נפגש עם טליראן הצעיר, לימים מחשובי המדינאים של צרפת.
בדצמבר 1783 קרסה הממשלה החדשה עקב ניגודיה הפנימיים.
המלך ג'ורג' השלישי, שתיעב את פוקס, מינה את פיט לראש ממשלה ושר אוצר, והוא בן 24 שנים ו-205 יום בלבד.
באותם ימים עדיין היו למלכי בריטניה סמכויות פוליטיות ממשיות, והיה בכוחו של המלך לפטר ולמנות ראשי ממשלה, ולא רק לאשר את החלטות הפרלמנט.
מינויו של אדם כה צעיר עורר חששות וביקורת בציבור, ורבים העריכו שהממשלה לא תאריך ימים.
אך פיט הוכיח במהרה שהוא בשל לתפקיד, וכהונתו הייתה בין הארוכות של ראשי ממשלה – 17 שנים.
עם מינויו ניסה פיט לצרף את יריביו לממשלתו כדי להחליש את כוחה של האופוזיציה, אך הדבר לא הסתדר, ופיט הפסיד בהצבעת אי אמון בבית הנבחרים.
באופן חסר תקדים – אך לא מנוגד לחוק – הוא סירב להתפטר, והמשיך לכהן על אף העובדה שהיעדר תמיכה בפרלמנט מנע מן הממשלה לפעול.
המלך מצדו סירב שוב ושוב להצעת הפרלמנט, הנעדרת תוקף חוקי, לפטר את פיט.
לעומת מצבו בבית הנבחרים, הוא נהנה מתמיכת המלך ובית הלורדים ומאהדה גדלה והולכת בציבור, שהעריך את יושרו ויכולותיו לעומת אלה של מתחריו, וכן נטה חסד לזכר אביו.
פיט נישא על גלי האהדה הציבורית לניצחון מוחץ בבחירות כלליות שתוזמנו היטב, במרץ 1784. הוא עצמו נבחר הפעם מטעם מחוז הבחירה של אוניברסיטת קיימברידג', שאותו המשיך לייצג עד מותו.
על אף שלאהדה הציבורית היה חלק בניצחון, הסיבה העיקרית הייתה הפעלת כוחם של המלך ושל מוסדות המדינה כדי להטות את הבחירות לכיוון הרצוי לממשלה.
סדרי הבחירות בבריטניה באותה עת גרמו לכך, ששום ממשלה מכהנת לא הפסידה בבחירות כלליות במאה ה-18.
בשנים הראשונות בתפקידו עמד בראש מעייניו של פיט המאבק בחוב שהותירה המלחמה באמריקה, שעמד בשיאו על רבע מיליארד לירות שטרלינג.
לצורך כך נלחם מלחמת חורמה במבריחים, העלה את שיעורי המס וייעל את מערכת המיסוי וניהול החשבונות.
שיעורי המכס הופחתו, לעומת זאת, הן כדי להפחית את התמריץ להבריח והן כדי לעודד סחר – מטרה שלשמה גם נחתמו הסכמי סחר עם צרפת.
בנוסף ייעל פיט, בחוק שנחקק ב-1786, את פעילותן של קרנות ההחזר (sinking funds), מכשיר תקציבי שנועד לצמצם את החוב הלאומי.
הוא מנע משרי הממשלה מלהשתמש בכסף שהצטבר בקרנות, והפקיד ועדות מומחים על ניהולן באופן שהגדיל את הסכום המצטבר.
הכנסה של 8 מיליון לירות לקרן התבטאה ב-10 מיליון לירות שהועברו לקיצוץ החוב הלאומי בסוף השנה.
פעולה נוספת בזירה הפנימית הייתה עוד ניסיון לקדם רפורמה מתונה בסדרי הבחירות המושחתים.
לאחר שפיט נכשל בכך פעם נוספת, ב-1785, הוא לא ניסה לקדם את הנושא בהמשך דרכו.
צעדו הבולט בתחום מדיניות החוץ בתקופה זו היה ביסוסה ב-1788 של ברית משולשת, ראשונה מרבות, יחד עם הולנד ופרוסיה, במטרה לבלום איום אפשרי מצרפת – שאכן התגלה כריאלי בתוך זמן קצר.
עוד פעל פיט להשלטת ניהול ריכוזי באימפריה, בעיקר בקנדה ובהודו.
בהודו העבירה אליה המדינה סמכויות שהיו בידי חברת הודו המזרחית הבריטית, וריכזה בידי המושל הכללי של הודו סמכויות שהיו קודם בידי מושלים אזוריים.
עם זאת, עדיין לא הכריזה על שליטה ישירה ומלאה בהודו.
ב-1788 הוקמה מושבת עונשין ראשונה ביבשת אוסטרליה, אך פיט לא העריך שהיבשת הדרומית תצלח להתיישבות קבע רגילה.
בנובמבר 1788 התעורר משבר פוליטי עקב הידרדרות בבריאותו הפיזית והנפשית של המלך ג'ורג' השלישי.
מאבק מר התחולל בין פיט לבין הוויגים ובראשם פוקס, שביקש להדיח את המלך ולהפקיד תחתיו כעוצר בעל סמכויות מלאות את בנו ג'ורג', הנסיך מווילס.
פוקס היה ממקורביו של הנסיך וציפה שכעוצר, הוא ימנה אותו לראש ממשלה.
פיט מצדו הסכים להדחת המלך אחוז הטירוף, אך תבע שהפרלמנט יאשר את זהות העוצר ושסמכויותיו של העוצר יוגבלו, כך שלא יתאפשר לו להדיח את הממשלה שמינה המלך.
בסופו של דבר גברה ידו של פיט, שבמקרה זה הוביל את הפרלמנט במאבק הסמכויות מול המונרכיה.
אך התאוששותו המפתיעה של המלך במרץ 1789 מנעה בשלב זה את הצורך בעוצר, לאחר שחוק העוצרות כבר היה מוכן להצבעה.
האירוע, שכונה "משבר העוצרות", הביא את פיט לשיאים של כוח פוליטי ופופולריות.
חודשים אחדים לאחר שתם משבר העוצרות, החלו התפתחויות מעבר לים לאיים על המשטר בבריטניה ועל אירופה כולה, כאשר ביולי 1789 פרצה המהפכה הצרפתית בדרישה לשיתוף כל שכבות העם בשלטון.
כרוב הצמרת הבריטית, תחילה ראה פיט במהפכה עניין צרפתי פנימי בעיקרו.
פיט גילה מידה של סימפתיה לאספה הלאומית בצרפת, ובכל אופן ביקש לשמור את בריטניה מחוץ לנעשה באירופה, וסירב להתערב במלחמות צרפת המהפכנית כשפרצו ב-1792 (בתחילת אותה שנה אף ניבא כי בריטניה צפויה לשלום ב-15 השנים הקרובות).
בינתיים גם ניצח בעוד בחירות כלליות, ב-1790. אך התקווה שהלהט המהפכני לא יחצה את התעלה נכזבה, ובמהרה התברר שרפורמיסטים בריטים עומדים בקשר עם מהפכנים בצרפת, ושואבים עידוד מהצלחתם.
במקביל, המהפכנים בצרפת לא הסתפקו בהישג הראשוני של הגבלת כוחה של המלוכה, אלא הכריזו על רפובליקה ובינואר 1793 אף הוציאו להורג את המלך לואי השישה עשר.
פיט ראה במעשה פשע נתעב, והגיב בגירושו של שגריר צרפת, מהלך שפוקס גינה כמחרחר מלחמה.
המהפכנים הצרפתים מצדם הצהירו בגלוי על נכונות לסייע למהפכנים בבריטניה ומדינות אחרות, ובפברואר 1793 הכריזו מלחמה על בריטניה.
מלחמה זו עתידה הייתה להימשך, עם הפסקה קצרה, עד תבוסתה הסופית של צרפת ב-1815.
האיום החיצוני הוביל את פיט להפוך את עורו בזירה הפנימית.
נאמר ש"המלחמה הפכה את פיט לטוֹרי" ואכן מרפורמיסט מתון נעשה לשמרן, הרואה בקריאות לרפורמה מעשה רדיקלי ואף בוגדני.
עוד לפני פרוץ המלחמה, בינואר 1793, הוקם "המשרד לנתינים זרים" שפיקח על זרם המהגרים מצרפת בעקבות המהפכה, שמא יש ביניהם סוכנים צרפתים.
בהמשך נקט פיט צעדי דיכוי קשים נגד רפורמיסטים בריטים.
בניגוד לאביו, שזכה לתהילה על תרומתו לניצחון בריטניה במלחמת הצרפתים והאינדיאנים, לא היו לפיט הישגים גדולים בניהול המערכה.
הוא כילה מאמצים רבים, כוחות והון כספי בזירות משניות, בעוד צרפת מביסה את בעלות הברית בזירות המרכזיות.
אבידותיו של חיל המשלוח ששלח פיט לאיי הודו המערבית, שנפלו קורבן לקדחת צהובה, היו כמחצית מכלל חלליה של בריטניה בכל המלחמות הנפוליאוניות.
עם הכרזת המלחמה הצרפתית בפברואר 1793 הצטרפה בריטניה לקואליציה האנטי צרפתית הראשונה, יחד עם אוסטריה, פרוסיה, ספרד, האימפריה העות'מאנית ומספר שותפות זוטרות, וכן כוחות מלוכנים צרפתים.
לרשות בריטניה עמד באותה עת הצי החזק בעולם, אך צבא היבשה היה קטן ואיכותו ירודה.
עיקר תרומתה הצבאית לברית התבטאה בהטלת מצור ימי על נמלי צרפת, במערכה ימית נגד הצי הצרפתי, ובפשיטות בזירות משניות באירופה ובמזרח התיכון ובנחלות קולוניאליות שונות.
תרומה חשובה אף יותר הייתה במימון המערכה לבעלות בריתה של בריטניה.
הקואליציה הראשונה הובסה ופורקה ב-1797 אחרי שורת ניצחונות צרפתיים, בעיקר הודות לגאוניותו של נפוליאון בונפרטה, בשלב זה עדיין קצין צבא בלבד.
ב-1798 הוקמה קואליציה נוספת, ועד 1801 הובסה אף היא, אם כי עלה בידיה להנחיל מפלה ראשונה לנפוליאון, במערכה בארץ ישראל.
לאחר פירוקה של הברית נותרה בריטניה לבדה מול צרפת, עליה השתלט בינתיים נפוליאון כקונסול יחיד.
על אף הכשלים בניהול המערכה, שליטתו של פיט בפרלמנט הייתה חזקה מתמיד בתקופה זו.
חלק ניכר מחברי האופוזיציה, שתקפו אותו בשנות השלום, התייצבו מאחוריו – אם כי פוקס נותר בהתנגדותו לממשלה, וקרא לסיום המלחמה על ידי משא ומתן עם צרפת.
פיט הפגין את מלוא כישוריו הרטוריים בנאומיו בעד עמידה תקיפה וחסרת פשרות מול נפוליאון.
כך למשל הזכיר לחברי בית הנבחרים:
בנאום אחר, בתשובה להתקפה מצד פוקס על נחיצות המלחמה, אמר:
כדי לממן את הוצאות המלחמה העצומות העלה פיט את המיסים הקיימים והטיל שלל מיסים חדשים, כגון מס על חלונות ועל כובעי נשים, ואף קבע לראשונה בתולדות בריטניה מס על הכנסה.
שיעור המס נע בין 1/240 מן ההכנסה להכנסות נמוכות, ועד 10%.
הכספים שהתקבלו ממס ההכנסה חיפו על הצניחה בהכנסות ממסי צריכה ומכסים, שנגרמה מירידת היקף המסחר בתקופת המלחמה.
ב-1797, במאמץ להגן על יתרות הזהב המדלדלות של הממלכה, אסר פיט על פדיון זהב מן הבנק, וכפה את השימוש בשטרות כסף בלבד לצורך עסקים.
מהלך נוסף שנקט פיט היה הנהגת מכסות גיוס לצי, שהושתו על מחוזות בריטניה השונים ב-1795. (בבריטניה לא הונהג גיוס חובה).
כמו כן הוקם שירות ריגול, שמקורו ב"משרד לנתינים זרים" מ-1793, ופעל משווייץ ואחר כך משוואביה בניהולו של שופט בשם ויליאם ויקהם.
השירות, שמומן בנדיבות, עסק בהתססת האוכלוסייה בצרפת, בארגון ניסיונות התנקשות בנפוליאון, ובחדירה לרשתות הריגול הצרפתיות שניסו לחולל מרד באירלנד – פעולה שהייתה הצלחתו הגדולה ביותר.
משבר אירלנד, חוק האיחוד והתפטרות
ב-1798 התחולל באירלנד מרד, שהותסס בידי סוכנים צרפתים ושאב תמיכה עממית מן הציבור האירי המדוכא.
דיכוי המרד ארך מספר חודשים.
כצעד לתיקון המצב יזם פיט את ביטולו של הפרלמנט האירי ואיחודן של בריטניה ואירלנד למדינה אחת, שבה יינתן ייצוג לאירים בפרלמנט בלונדון.
חוק האיחוד של 1800 עבר בפרלמנט הבריטי ובניסיון שני גם בפרלמנט האירי, שעל ההתנגדות בקרבו גבר פיט על ידי חלוקת תוארי אצולה ותוארי כבוד למתנגדים.
החוק נכנס לתוקפו בינואר 1801. כצעד משלים לאיחוד ביקש פיט להעניק שוויון זכויות לקתולים, קבוצת הרוב באירלנד, שסבלו ממגבלות חוקיות שונות.
אך המלך ג'ורג' השלישי סירב לאשר הצעה זו, בטענה שאישורה יהווה בגידה בשבועת האמונים שלו ובחובתו לכנסייה האנגליקנית.
פיט התפטר, ולפי בקשתו הוטל תפקיד ראש הממשלה על הנרי אדינגטון, ידידו מילדות.
(אביו של אדינגטון היה רופאה של משפחתו של פיט בילדותו).
יש הטוענים כי ההתפטרות לא נבעה רק מן המשבר הנקודתי של האמנציפציה הקתולית, אלא שסיבותיה העמוקות היו הנסיבות הקשות: המשבר הכלכלי המחריף והמחסור בדגנים, שעוררו אי-סדר ציבורי; חוסר היכולת לנצח במלחמה המתמשכת ללא סוף; הקרע הפוליטי בקבינט; וכן העובדה שפיט כרע פיזית ונפשית תחת העומס המתמשך.
במרץ 1801 אושרה החלפתו של פיט בידי אדינגטון, לאחר שהתעכבה עקב התקף נוסף של אי-שפיות שעבר המלך.
לאחר התפטרותו קיבל פיט את תואר הכבוד הארכאי לורד חמשת הנמלים, והעביר את מרבית זמנו במעונו הרשמי של נושא תואר זה, טירת ואלמר.
הוא מיעט להשתתף בישיבות הפרלמנט.
בתקופה שבה גברו החששות מפלישה צרפתית ארגן פיט את אימוניו של גדוד מתנדבים מאיכרי קנט, ופיקח על בניית מבצרים בחופי בריטניה.
מלבד זאת עסק בגינון באחוזתו כשאחייניתו הסטר לוסי סטנהופ משמשת לו בת-לווייה.
באופן עקרוני תמך פיט בממשלתו של אדינגטון, אך תמיכתו לא הייתה נלהבת ועוד הלכה ודעכה ככל שחלף הזמן.
ב-1802 נחתם הסכם אמיין, שסיים זמנית את המלחמה עם צרפת, אך כעבור כשנה התחדשה המלחמה, ועלתה הדרישה לשובו של פיט לתפקיד ראש הממשלה במקום אדינגטון החיוור.
במאי 1804 מונה פיט בשנית לראש ממשלה ושר אוצר, נחוש כתמיד לבלום את נפוליאון שנעשה בינתיים לקיסר צרפת.
הוא תכנן ליצור קואליציה רחבה, אך המלך שוב טרפד את מינויו של פוקס לשר, וגם חלק מתומכיו של אדינגטון הצטרפו לאופוזיציה.
התמיכה בממשלתו השנייה של פיט הייתה חלשה בהרבה.
והוא עצמו סבל מבריאות מדרדרת.
פיט יזם את כינונה של הקואליציה האנטי צרפתית השלישית, כששוב בריטניה ממלאת את תפקיד השלם לגייסותיהן של אוסטריה ורוסיה.
בריטניה זכתה בניצחון ימי מכריע בקרב טרפלגר, באוקטובר 1805, שהסיר את איום הפלישה הצרפתי, אך מנגד נחלו צבאות רוסיה ואוסטריה תבוסות קשות ביבשה בקרבות אולם ואוסטרליץ.
לאחר קרב אוסטרליץ אמר פיט כי יש לגלגל את מפת אירופה, כיוון שלא יהיה בה צורך בעשר השנים הקרובות.
ב-23 בינואר 1806 נפטר פיט ממחלת כבד, שהוחרפה עקב צריכת האלכוהול שלו.
ירש אותו בתפקיד בן דודו ויליאם גרנוויל.
פיט הקדיש לעבודתו את מלוא זמנו ומרצו.
הוא לא נישא, ונראה שגילה עניין מועט בנשים.
הוא נודע כאדם נוקשה, קר-מזג ובעל שליטה עצמית רבה, ומרבית חסידיו כיבדוהו ואף העריצו אותו, אך לא נמשכו אליו באופן אישי.