tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
ב-4 במאי 2021, וגנר הכריז על התמודדות בדראפט ה-NBA 2021, שם נבחר בבחירה השמינית על ידי האורלנדו מג'יק.
פרנץ זאבר דורש היה מהנדס אזרחי גרמני שהפך למהנדס הראשי של ארגון טודט, קבוצת הנדסה אזרחית וצבאית בגרמניה הנאצית שהייתה אחראית על מגוון פרויקטים הנדסיים בגרמניה ובשטחים שכבשו הגרמנים במהלך מלחמת העולם השנייה.
הוא מילא תפקיד מוביל ברבים מהפרויקטים ההנדסיים הגדולים ביותר של הרייך השלישי, כולל הקמת קו זיגפריד, החומה האטלנטית ועוד מספר ביצורים בגרמניה ובאירופה הכבושה.
לאחר המלחמה הקים את חברת הנדסת הייעוץ "דורש קונסולט" (Dorsch Consult) בוויסבאדן.
דורש נולד באילרטיסן באזור אלגאו שבבוואריה.
הוא שירת בצבא הגרמני במהלך מלחמת העולם הראשונה בין 1 ביוני 1917 עד 2 בינואר 1919, ופרש בדרגת סמל.
דורש וטודט היו בין תומכיו המוקדמים של אדולף היטלר.
דורש הצטרף למפלגה הנאצית בראשיתה ולאגף הצבאי למחצה שלה, אס אה, בשנת 1922 והשתתף בפוטש במרתף הבירה הכושל של 8–9 בנובמבר 1923. מאוחר יותר הורשה לענוד את אות הזהב המפלגתי ואת אות מסדר הדם של המפלגה הנאצית כהוקרה על שירותו המוקדם.
ביולי 1933 מונה טודט על ידי היטלר לתפקיד המפקח הכללי לכבישים גרמניים (Generalinspektor für das deutsche Straßenwesen), הממונה על בניית רשת האוטובאן הגרמנית.
טודט גייס את דורש כסגנו וראש משרדו בברלין, לשם עבודה על פרויקט האוטובאן.
בשנת 1938 מילא דורש תפקיד מוביל בבניית קו זיגפריד, מערכת הגנה המשתרעת על פני 630 ק"מ לאורך הגבולות המערביים של גרמניה, מהולנד עד שווייץ.
מדצמבר 1941 הנחה את בניית החומה האטלנטית לאורך קו החוף המערבי של אירופה הכבושה, אף על פי שעבודתו ספגה ביקורת מצד הצבא עקב התעלמות מדרישות הצבא והצי.
ב-8 בפברואר 1942 נהרג פריץ טודט בתאונה אווירית.
את מקומו תפס אלברט שפר, האדריכל הראשי של היטלר.
שפר שמר על השליטה בארגון טודט כשר החימוש וייצור המלחמה אך נתן לדורש סמכות לנהל ארגון זה, מה שהפך את דורש למנהל בפועל של ארגון טודט.
כהוקרה על שירותו הוענק לדורש צלב האבירים עם עיטור החרבות ב-13 במאי 1943.
עם זאת, היחסים בין שפר לדורש היו מתוחים.
סלע מחלוקת מרכזי היה העובדה כי לארגון טודט הייתה אחריות רק על בניית פרויקטים מחוץ לרייך.
ארגון זה הועסק יותר ויותר בעבודות בנייה בגרמניה עצמה, וביקש שליטה בענף הבנייה בגרמניה.
דורש ושפר נאבקו על סמכויות.
דורש דרש להיות אחראי על כל פעילות הבנייה בתוך הרייך, כך שארגון טודט יוכל לנהל פרויקטים חדשים.
דורש תמך בסתר ביריבו של שפר, מרטין בורמן, שגייס אותו כסוכן של משרד ראש המפלגה (Parteikanzlei) לרגל אחר שפר; כפי שניסח זאת שפר מאוחר יותר, דורש גרם לו להרגיש "חסר ביטחון במשרד שלי-עצמי".
באביב 1944, דורש יזם מהלך להדיח את שפר; אף על פי שלא הצליח, עמדתו של שפר נחלשה.
שפר תיאר את הקליקה שהוביל דורש כ"קמרילה".
היטלר לקח את הפיקוד על ארגון טודט, הרחיק אותו משפר ונתן אותו לדורש ב-14 באפריל 1944.  דורש הוזמן להגיש הצעות לתוכנית, ששפר התנגד לה בתוקף, להעביר את מתקני התעשייה הגרמניים ל"מפעלי בטון" או למתקנים תת-קרקעיים כדי להגן עליהם מפני הפצצות בעלות הברית.
הרמן גרינג, שר התעופה של הרייך, הורה לדורש להקים האנגרים תת-קרקעיים למטוסים, עבור הלופטוואפה.
דורש הועמד כאחראי על בניין משרד החימוש ושימש כסגנו של השר כמפקח כללי על תעשיית הבנייה, וכן שמר על תפקידו הקיים כראש ארגון טודט.
הוא היה אחראי כמעט על כל פרויקטי הבנייה של הרייך השלישי בשנה האחרונה למלחמה.
הנחייתו של היטלר לבנות מפעלים חסיני פצצות העניקה לדורש את הסמכות הדרושה לו להשתלט על כל ענף הבנייה הגרמני.
עד ספטמבר 1944 שלט דורש בכוח אדם של 780,000 איש, בעיקר עובדי כפייה מהארצות שכבשה גרמניה הנאצית, עובדים שעסקו בפרויקטים של בנייה בתוך הרייך.
דורש נפטר במינכן ב-8 בנובמבר 1986.
פרנץ טרושל הוא זואולוג שתיאר מינים רבים של רכיכות, דגים וזוחלים.
טרושל נולד באזור שפנדאו שבברלין.
הוא למד מתמטיקה וידיעת הטבע באוניברסיטת הומבולדט של ברלין ממנה קיבל תואר שלישי בשנת 1834. בשנים 1840-1849 הוא עבד במוזיאון הטבע בברלין.
בשנת 1849 טרושל עבר לבון ומונה לפרופסור לזואולוגיה באוניברסיטת בון.
הוא עבד בה עד סוף חייו.
טרושל פרסם מספר ספרים בנושא חקר רכיכות, איכטיולוגיה והרפטולוגיה.
מספר מינים נקראו על שמו כולל כוכב הים Evasterias troschelii, סוג של תוכינונים Chlorurus troschelii וארגמון טרושל.
בשנת 1851 הוא התקבל כחבר לאקדמיה לאופולדינה.
טרושל היה מעורב בחיים הציבוריים של בון, העיר בו התגורר רוב חייו.
החל משנת 1861 הוא היה חבר מועצת העיר במשך תקופה ארוכה.
פרנץ טוסט הוא נהג מרוצים אוסטרי לשעבר, ששימש במשך 18 שנים כמנהל קבוצות המרוצים טורו רוסו ואלפאטאורי המתחרות באליפות הפורמולה 1. בעברו היה נהג מרוצים באליפות פורמולה פורד האוסטרית.
טוסט התחרה בפורמולה פורד פורמולה 3, הוא זכה באליפות הפורמולה פורד האוסטרית בשנת 1983. הוא הרגיש שהוא לא מיומן מספיק כדי להגיע לפסגת הספורט המוטורי.
לכן הוא החליט ללמוד מדעי ספורט וניהול באוניברסיטת אינסברוק ובאוניברסיטת וינה, מה שהוביל אותו לעבודה כמנהל צוות בבית הספר למרוצים של וולטר לכנר.
בשנת 1993 הוא הצטרף לווילי ובר שם ניהל תחילה את צוות הפורמולה 3 של קבוצת WTS.
במהלך עבודתו פגש את ראלף שומאכר הצעיר והתבקש על ידי ווילי וובר להתלוות לשומאכר ביפן.
טוסט הוא אחד ממנהלי הקבוצות שהחזיקו בתפקיד הכי הרבה זמן ברציפות.
שומאכר הצטרף לקבוצת ויליאמס באליפות הפורמולה 1 בעונת 2000. טוסט הגיע בעקבותיו ושימש שמנהל הפעילות בשטח של ב.מ.וו, שהייתה ספקית המנועים של הקבוצה.
הוא שימש בתפקיד עד לינואר 2006, אז מונה לתפקיד מנהל קבוצת טורו רוסו, שהצטרפה לאליפות במקומה של קבוצת מינארדי.
בשנת 2020 שינתה הקבוצה את שמה לאלפאטאורי.
טוסט המשיך לשאת בתפקיד מנהל הקבוצה.
בסיום עונת 2023 פרש מתפקידו ומונה ליועץ בקבוצת רד בול לצידו של הלמוט מרקו.
פרנץ טילה (בצ'כית ובגרמנית: Franz Thiele; 9 במרץ 1868 – 23 במאי 1945) היה צייר צ'כי ופרופסור באוניברסיטה.
לאחר שסיים את לימודיו היסודיים ב-1883, הוא קיבל מלגה, בחסות משפחת פטרונים ונסע לווינה.
לאחר שנה של קורסי מבוא בבית הספר לאמנויות שימושיות, הוא למד באקדמיה לאמנויות יפות אצל אוגוסט אייזנמנגר, פרנץ רומפלר וכריסטיאן גריפנקרל.
בשנת 1892 הוענק לו מענק ללימודים באיטליה.
הוא ערך מסעות רבים ברחבי מערב אירופה וביקר גם בתוניסיה.
הוא הפך לחבר באגודת אמנים בשנת 1896 והיה אחד מהחברים המייסדים של "האגנבונד" האוסטרית בשנת 1900. שנתיים לאחר מכן, הוא מונה לפרופסור חבר באקדמיה לאמנויות יפות, פראג, והפך לפרופסור מן המניין ב־1905; תפקיד שיחזיק עד 1938.
הוא התנדב לשירות ב-1916 ועבד כאמן מלחמה במספר חזיתות במשך שנה.
בתקופה זו קיבל מספר פרסים, ביניהם צלב האביר של מסדר פרנץ יוזף, מסדר כתר הברזל, ומסדר אנה הקדושה.
הוא פרש ב-1938, בעקבות הכיבוש הגרמני של צ'כוסלובקיה.
העבודה הבאה שלו הייתה כרזת תעמולה, שהציגה את היטלר מול קהל מריעים.
חלק מציוריו נרכשו על ידי היטלר ויוזף גבלס.
לקראת סוף המלחמה, הוא ואינגה נשלחו לבית מעצר שהופעל על ידי פטריוטים צ'כים.
הוא לא שרד, ייתכן שנעשה בו לינץ'.
הוא נקבר בקבר אחים ליד פראג.
פרנץ וידה (בהונגרית: Vida Ferenc; צ'ונגראד, 4 במאי 1911 – בודפשט, 7 בנובמבר 1990) היה עורך דין יהודי-הונגרי ושופט קומוניסטי.
הוא היה אחד השופטים הידועים לשמצה במשפטי הגמול לאחר המרד ההונגרי וגזר את עונשי המוות הרבים ביותר.
הוא נודע בעיקר כשופט המוביל במשפט של אימרה נאג', ראש ממשלת הונגריה.
פרנץ וידה נולד במשפחה יהודית.
אביו היה עורך דין עשיר, שהיה נשיא הקהילה היהודית בצ'ונגרד, ואמו הייתה נשיאת אגודת נשות הצדקה היהודיות שם.
בשנים 1932–1933 השתתף בתנועה הציונית, ב-1934 סיים את לימודיו באקדמיה למשפטים באוניברסיטת סגד ובשנת 1934 פעל להקמת המפלגה הקומוניסטית של פלשתינה בתל אביב.
משנת 1935 חזר לממלכת הונגריה ועבד כעורך דין מתמחה.
בינתיים השתתף גם בתנועה הקומוניסטית הבלתי חוקית.
הוא נודע תחת השם המחתרתי "תוניס" כיוון שהייתה לו חזות ערבית אופיינית.
בשנת 1942, במה שנקרא משפט זולטאן שנהרץ, הוא נידון למאסר עולם בגין התארגנות קומוניסטית בלתי חוקית ובשל פעילותו בתנועת העצמאות ההונגרית.
לאחר כניסת הצבא הגרמני לממלכת הונגריה (מבצע מרגרטה), הוא גורש לגרמניה הנאצית.
הוא שרד ולאחר מלחמת העולם השנייה חזר להונגריה והחל לעבוד כעורך דין.
ביולי 1945, הוא הפך למזכיר ועדת המפלגה ברובע 5 בודפשט של המפלגה הקומוניסטית ההונגרית (MKP), בין פברואר 1946 לבין פברואר 1949, היה יועץ משרד הפנים, ולאחר מכן משנה ראש המחלקה של ועדת הבקרה המרכזית של מפלגת העובדים ההונגרית.
מיוני 1949 היה ראש המחלקה במרכז הפיקוח הממלכתי.
הוא עבד במשרד המשפטים מדצמבר 1951. מ-8 בנובמבר 1953 עד 31 באוקטובר 1972 בבית המשפט העליון.
במהלך דיכוי המרד, פרנץ וידה, כאחד השופטים הידועים ביותר לשמצה, הטיל עונש מוות על סך של 20 אנשים בגלל פעילותם במרד ב-1956. המשפט המפורסם ביותר שלו כשופט היה משפט אימרה נאג' (ראש ממשלת הונגריה לשעבר).
טיבור דרי ומקורביו, פטר ארדש, שאנדור האראסטי ומקורביו, לאסלו קרדוש ומקורביו, פאל לצ'אי, פרנץ מראי ומקורביו, זולטן ז'אמבוקי ומקורביו, ואחרים.
כשופט ראשי במשפט אימרה נאג'
ב-15 ביוני 1958 מועצת בית המשפט העממי של בית המשפט העליון, בראשותו, גזרה עונש מוות על אימרה נאג' והחרמה מוחלטת של רכושו.
עד מותו, פרנץ וידה הכחיש שמנהיגי ה-MSZMP או יאנוש קאדאר עצמו הורו לו לגזור את עונשי המוות.
בכל מקרה, כהוקרה על פעילותו בדיכוי המרד של 1956 העניקה לו הנהגת קאדאר את מדליית החירות ההונגרית.
וידה היה קומוניסט נאמן עד עיוורון.
הוא היה משוכנע באשמתם של ה"קונטרה-מהפכנים" של אימרה נאג' ובנחיצות העונש החמור ביותר.
במשפטי הגמול שלאחר 1956, וידה היה ידוע במספר הגבוה של עונשי מוות שגזר על ההנהגה הפוליטית.
ההנהגה הפוליטית ההונגרית – על פי איוואן סרוב בהכירו אישית את קאדאר – החליטה להעמיד את וידה בראש הרכב השופטים ולהוביל את המשפט בעצם גלזור עונש מוות על אימרה נאג'.
עד מותו, וידה התעקש שלא התרחשה שום אי חוקיות במהלך כהונתו.
במציאות, הוא קיבל שורה של החלטות אי חוקיות במהלך המשפט.
הוא דחה את כל בקשות ההגנה ללא סיבה.
אם ביקשו הנאשמים לזמן עדים או להציג מסמכים, וידה לא נעתר לכך כלל או במידה מוגבלת ביותר.
במהלך המשפט לא יכלה ההגנה להביא עד אחד, כל העדים העידו מטעם התביעה.
הוא חווה את שינוי המשטר כפנסיונר.
ב-1989 הוא נתן כמה הצהרות.
בזמן קבורתו מחדש של אימרה נאג' ב-1989, הוא עזב את ביתו - מחשש לכעס העם ומהומות אפשריות נגדו.
לוחמי תנועת העצמאות ב"דפ" ולפני בית הדין הצבאי ; Kossuth, Bp., 1979
פֶרֶנץ ליסט היה מלחין ופסנתרן הונגרי.
הוא פעל בתקופה הרומנטית ונחשב לגדול הפסנתרנים בדורו ואולי אף בכל הזמנים.
הופעותיו השפיעו על הקהל באופן עמוק ומסעיר.
ליסט נולד בעיירה ההונגרית דוֹבּוֹריָאן (Doborján; כיום רַיידינג שבאוסטריה) למשפחה ששורשיה באוסטריה.
את ראשית חינוכו המוזיקלי קיבל מאביו ששימש כפקיד בחצרו של הנסיך מיקלוש (ניקולאוס) השני לבית אסטרהאזי.
אביו היה מוזיקאי חובב ברמה גבוהה, שניגן במספר כלים ואף היה צ'לן בתזמורת הנסיך.
בגיל 7 החל ליסט ללמוד פסנתר בהדרכת אביו, ובגיל 8 כבר הלחין את יצירותיו הראשונות.
כשהיה בן 10 עבר עם משפחתו לווינה ולמד שם פסנתר אצל קארל צ'רני וקומפוזיציה אצל סאליירי.
בגיל 11 ניגן לראשונה בקונצרט בווינה והקהל יצא מגדרו מרוב התלהבות.
במסעותיו לפריז וללונדון זכה להצלחה מרובה כפסנתרן.
בגיל 38 השתקע בוויימאר כמנהל המוזיקלי של חצר הנסיך.
אחרי עשר שנים בערך עבר ליסט לרומא, אך המשיך בפעילות מוזיקלית בוויימאר ובבודפשט.
בכל שנות חייו הושפע מהדת הקתולית (הוא עבר לגור במנזר ליד רומא ב-1863, והוסמך ככומר מן הדרגה הנמוכה ב-1865).
יצירותיו המאוחרות משקפות את רוח הדת ששרתה עליו תמיד.
ב-1823 עזב ליסט את וינה ועבר לפריז, שם למד הלחנה (אך לא התקבל לקוסרבטוריון של פריז, שנוהל בידי כרוביני, משום שהיה תושב זר).
באפריל 1832 הוא נכח בפריז בקונצרט של הכנר הווירטואוז פגניני.
הרושם שהותיר עליו פגניני היה בל יימחה, ובעקבותיו שאף ליסט להפוך לפסנתרן הטוב ביותר, כפי שפגניני הוא הכנר הטוב ביותר.
פעמים רבות הסתגר בחדרו והתאמן במשך שעות בנגינה.
בשנת 1838 פרסם יצירה שהשתמשה בתכנים תמטיים של פגניני ונועדה לבטא את הווירטואוזיות של פגניני באמצעות הפסנתר.
יצירה זו עובדה אחר כך ופורסמה בשנת 1851 בשם Grandes études de Paganini.
ליסט הוא יוצרה של הפואמה הסימפונית – סוגה של יצירות מוזיקליות ללא צורה מוגדרת מראש, הנשענות על נרטיב חוץ-מוזיקלי.
הפואמה הסימפונית היא ביטוי מובהק לתקופה הרומנטית, המעדיפה את ביטוי חופשי של רגשות היחיד על פני היצמדות לצורות ביטוי מקובלות.
ליסט חיבר יצירות ארוכות ורבות דמיון.
כפסנתרן הוא נחשב לאחד הווירטואוזים הגדולים שידע העולם.
ליסט כתב כ-1,300 יצירות, 400 מהן מקוריות והשאר עיבודים (בעיקר לפסנתר) ליצירותיהם של אמנים אחרים.
אף שהשפיע על פסנתרנים ועל מלחינים רבים, יצירותיו המקוריות של ליסט לא זכו עד לאחרונה להכרה הראויה להן.
נראה שהגרנדיוזיות ביצירתו של ליסט נבעה מהשפעתו של ברליוז עליו, והצד המופנם של יצירתו מבטא את השפעת שופן עליו.
יצירותיו של ליסט ארוכות מאוד ובעלות הברקות טכניות ודגש על וירטואוזיות.
שופן, שומאן וברהמס היו מהמתנגדים הבולטים לליסט ולחבורת המוזיקאים שאסף סביבו (שכללה גם את וגנר) .
שומאן אמר פעם ש"עולמו של ליסט הוא לא עולמי".
ושופן כינה את ליסט "מלחין מכורכם המהלך על קביים", והוסיף שהוא "תוקע פורטיסימו ופיאניסימו בשופרות של יריחו".
ברהמס נרדם כאשר ליסט ניגן את הסונאטה בסי מינור.
אף ששופן אמר על ליסט, שהוא מקדם טכניקה וירטואוזית בנגינת הפסנתר אך כמלחין הוא "תחבולן מוכשר", מאוחר יותר נוצרה חברות בין שניהם.
ליסט העריץ את שופן והאמין שהוא גאון שאין שני לו.
הוא אף כתב ספר על "חייו של שופן".
קונצ'רטו מס' 1 לפסנתר ולתזמורת במי-במול מז'ור
קונצ'רטו מס' 2 לפסנתר ולתזמורת בלה מז'ור
פנטזיה על נושאים עממיים הונגריים, לפסנתר ולתזמורת
מחול-המוות (Totentanz), פרפרזה על "Dies irae", לפסנתר ולתזמורת
שנות העלייה-לרגל (Années de Pèlerinage), לפסנתר
עיבוד לפסנתר ל-9 הסימפוניות של בטהובן
עיבוד לפסנתר לסימפוניה הפנטסטית של ברליוז
עיבוד לפסנתר ליצירתו של פגניני "La Campanella"
חלומות אהבה (Liebesträume), לפסנתר וסופרן או פסנתר סולו
4 קטעי "ואלס מפיסטו" לפסנתר
4 "ואלסים נשכחים" (Valses Oubliées), לפסנתר
"עננים אפורים" (Nuages Gris), לפסנתר
Bagatelle sans tonalité (זוטה ללא טונאליות), לפסנתר
הר ליסט באי אלכסנדר שבאנטארקטיקה נקרא על שמו של פרנץ ליסט בנוסף נקרא על שמו נמל התעופה פרנץ ליסט שבבודפשט.
על שמו קיימים שני מבנים ללימודי מוזיקה בעיר ויימאר שבגרמניה.
פרנץ יוזף קרל הראשון פון אסטרייך היה קיסר אוסטריה, מלך בוהמיה והונגריה (2 בדצמבר 1848–1916), משושלת הבסבורג.
נחשב לאחד המנהיגים הבולטים של אירופה במאה ה-19. תקופת מלכותו בת 68 השנים הייתה השנייה באורכה בהיסטוריה של אירופה עד זמנו לאחר לואי הארבעה עשר מלך צרפת.
כיום, תקופת כהונתו היא השישית באורכה בהיסטוריה.
בתחילת דרכו הנהיג מדיניות נוקשה הפוסלת כל גילוי לאומיות של העמים תחת שלטונו, אולם בהמשך גישתו התמתנה והפכה ליברלית יותר.
כך למשל כחלק מהפשרה האוסטרו-הונגרית של 1867, הוא הנהיג מעמד שווה להונגריה ולאוסטריה, והקים את האימפריה האוסטרו-הונגרית, בראשה עמד.
תחת שלטונו הפכה וינה למרכז תרבות בין-לאומי חשוב ומשפיע.
הוא נודע גם ביחסו הסובלני ואוהד ליהודים, ובביקורו בארץ ישראל ב-1869 התקבל באהדה רבה.
לאחר מותו, במהלך מלחמת העולם הראשונה, החלה הקיסרות להתפורר.
פרנץ יוזף נולד בשנת 1830 בארמון שנברון בווינה כבנם הבכור של פרנץ קרל, ארכידוכס אוסטריה, וסופי, נסיכת בוואריה.
היות שאביו, אחיו הצעיר של הקיסר המכהן פרדיננד הראשון חשוך הילדים, ויתר על מקומו כיורש העצר של אחיו הבכור, הקפידה אמו להכשיר את פרנץ לתפקיד הקיסר תחת אביו כבר מגיל צעיר.
בשנת 1843, בעודו בן 13, החל פרנץ יוזף במשרת קולונל בצבא האוסטרי.
מאותה נקודה והלאה השתנה אופי מלבושו, וגם לאחר שעזב את הצבא נהג ללבוש מדים של קצין זוטר בכל מהלך חייו.
ב-6 באפריל 1848, כחודש לאחר תחילת אירועי אביב העמים, מונה פרנץ יוזף לתפקיד מושל בוהמיה, אלא שמעולם לא שימש בתפקיד, ובמקום זאת נשלח לחזית באיטליה.
את הקרב הראשון בחייו חווה ב-5 במאי בסנטה לוצ'יה שבאיטליה, תחת פיקודו של הגנרל הנודע יוזף רדצקי פון רדץ.
באותו חודש עברה משפחת המלוכה האוסטרית מווינה הסוערת בעקבות אירועי אביב העמים לאינסברוק שבחבל טירול, וזאת כדי לשמור על ביטחונה האישי.
באמצע יוני הצטרף אליהם פרנץ יוזף.
באינסברוק פגש לראשונה את בת דודתו אליזבת, נסיכת בוואריה (המכונה "סיסי"), והיא בת 10.
בעקבות ניצחון האוסטרים בסוף יולי על האיטלקים בקרב קוסטוצה, במהלך המאבקים הראשונים לאיחוד איטליה, חשה משפחת המלוכה בטוחה לשוב לווינה, ופרנץ יוזף שב איתם.
אך כעבור חודשים אחדים הייתה וינה שוב לזירת תסיסה ליברלית, והמשפחה המלכותית נאלצה לעזוב אותה שוב, הפעם לאולמיץ שבמוראביה.
ב-2 בדצמבר 1848, עם שוך מהפכות אביב העמים הליברליות, נאלץ הקיסר פרדיננד הראשון לוותר על כסאו, וכך הוכתר פרנץ לקיסר והוא בן 18, בשם "פרנץ יוזף הראשון".
אמו של פרנץ, הארכידוכסית סופיה, בחרה בהלנה, נסיכת בוואריה ככלה עבור בנה בן ה-23. ההצעה נשלחה בסתר, והלנה יצאה יחד עם אמה ועם אחותה אליזבת, אשר כונתה "סיסי", כדי לפגוש את החתן המיועד בבאד אישל.
בשנת 1854 נשא את אליזבת לאישה, כשהייתה בת 16 בלבד.
בשנת 1849, כבר בתחילת דרכו, הצליח לדכא ביד רמה את המרד הלאומני שפרץ בהונגריה, בסיועה של רוסיה.
כניצול של המרד בהונגריה, התקומם קרלו אלברטו, מלך סרדיניה כנגד פרנץ יוזף בעיצומו של המרד.
פרנץ יוזף הביס את מלך סרדיניה תוך זמן קצר, ב-23 במרץ, בקרב נובארה.
ב-9 באוגוסט אולץ מלך סרדיניה לחתום על הסכם כניעה ולפרוש מתפקידו.
לאחר שדוכאו המרידות ושב הסדר לקיסרותו, קבע פרנץ יוזף מערכת ממשל חדשה, בהדרכתו של שר הפנים אלכסנדר פון באך, אשר ביטלה את החוקה של קודמו, זו שנקבעה בלחץ מרידות אביב העמים.
על פי שיטת הממשל החדשה הונהגה הקיסרות באופן ריכוזי, תוך כדי דיכוי התקוממויות לאומניות.
בנוסף לכך, מינה פרנץ יוזף קנצלר (ראש ממשלה) חדש, הנסיך פליקס פון שוורצנברג.
תחת הדרכתו של שוורצנברג הצליחה אוסטריה לסכל בשנים שלאחר מאורעות 1848–1849 את תוכניתה של פרוסיה להקים פדרציה גרמנית חדשה, ולהוציא ממנה את אוסטריה.
מכל מקום, לאחר מותו הפתאומי של שוורצנברג בשנת 1852, לא נמצא מחליף ראוי ומשרת הקנצלר נלקחה בידי הקיסר פרנץ יוזף עצמו.
כעשר שנים לאחר מכן, אוסטריה אכן סולקה מן הברית הגרמנית.
ב-18 בפברואר 1853 ניצל הקיסר פרנץ יוזף מניסיון התנקשות של הלאומן ההונגרי יאנוש ליבני (János Libényi).
המקרה אירע כשהמלך הסתובב בבאסטיון בבירה וינה עם אחד משומריו, כשלפתע קרב אליו ליבני.
שומרו של הקיסר, מקסימיליאן אודנל פון טירקונל, הכה את ליבני בעזרת חרבו והרחיקו מן הקיסר.
על מעשה זה קיבל לאחר מכן תואר של רוזן בית הבסבורג.
יוזף אטנרייך, עד ראייה נוסף לניסיון ההתנקשות, זכה בתואר "יוזף פון אטנרייך" על סיועו בהצלת הקיסר.
לאחר שניצל פרנץ יוזף, החליט אחיו, מקסימיליאן הראשון, קיסר מקסיקו, להקים את כנסיית ווטיפקירכה במקום האירוע, כאות תודה והוקרה.
ליבני עצמו הובל למשפט, שם נגזר עליו דין מוות.
בשנת 1854 נישא לבת דודתו אליזבת, נסיכת בוואריה, בתה הצעירה של אחות אמו לודוביקה, נסיכת בוואריה, ובעלה מקסימיליאן יוזף, דוכס בבוואריה.
על ילדיהם ועל הטרגדיות אותן חוו במהלך חייהם, ראו בפסקה "משפחתו".
החל משנת 1859 מיתן פרנץ יוזף מעט את מדיניותו הנוקשה, בעקבות תבוסתו לנפוליאון השלישי וממלכת סרדיניה בקרב סולפרינו, בה איבד את כל נחלותיה של אוסטריה באיטליה.
בשנת 1866 סולקה אוסטריה מהקונפדרציה הגרמנית לאחר תבוסתה לפרוסיה במלחמת אוסטריה–פרוסיה על ההגמוניה בגרמניה.
מאז נקט במדיניות ליברלית יותר, וב-1867 נענה להתקוממותם של ההונגרים, וצירף אותם כחברים שווים בממלכתו, וכך למעשה יצר את האימפריה האוסטרו-הונגרית, אשר הוסיפה להתקיים עד סוף מלחמת העולם הראשונה.
בין החודשים אוקטובר ודצמבר של שנת 1869 ביקר הקיסר במזרח התיכון לרגל פתיחת תעלת סואץ.
במסעו ביקר באיסטנבול שבטורקיה, במצרים ובארץ ישראל.
ב-9 בנובמבר הגיע לירושלים, שם התקבל באהדה רבה על ידי הקהילה היהודית.
היה זה ביקור ראשון של שליט נוצרי בירושלים מזה 600 שנה.
לקראת ביקורו הושלמה סלילת הדרך מיפו לירושלים שהחלה בשנת 1867. במהלך ביקורו חנך את האכסניה האוסטרית ברובע המוסלמי ואף התארח בה.
כמו כן הרים בביקורו זה תרומה נכבדה לבניין כנסיות קתוליות בירושלים.
הוא תרם סכומי כסף ניכרים לבניית המנזר הפרנציסקני סן סלוודור ולפטריארכיה הלטינית ברובע הנוצרי.
לצד תרומות אלו תרם פרנץ יוזף כסף רב גם להשלמת הבנייה בבית הכנסת תפארת ישראל ברובע היהודי.
בשנת 1872 ייסד פרנץ יוזף אוניברסיטה בעיר קולוז'וואר, הקרויה כיום קלוז'-נאפוקה, ואשר בשטח הקיסרות.
ב-1918 הועברה האוניברסיטה לעיר סגד בדרום הונגריה, לאחר שקלוז'-נאפוקה הועברה לשליטת רומניה, ושמה שונה ל"האוניברסיטה ע"ש פרנץ יוזף בסגד", כיום אוניברסיטת סגד.
ב-1878 השתבשו יחסיו עם רוסיה, בעקבות כיבוש בוסניה והרצגובינה על ידו.
בשנת 1914 נרצח הארכידוכס פרנץ פרדיננד, אחיינו של פרנץ יוזף ויורש העצר האוסטרי, על ידי גברילו פרינציפ, בעת ביקור מלכותי בסרייבו, מאורע שהוביל לפרוץ מלחמת העולם הראשונה.
פרנץ יוזף נפטר ב-21 בנובמבר 1916, בגיל 86, בעיצומה של המלחמה.
על כס הקיסרות ישב אחריו עד 1918, קרל הראשון, קיסר אוסטריה.
שעם סיום המלחמה, חתם על הסכם הכניעה והתפרקה הקיסרות, ואיתה גם בית הבסבורג.
פרנץ יוזף היה בנם הבכור של הארכידוכס פרנץ קרל, אחיו של הקיסר פרדיננד הראשון ורעייתו סופי, נסיכת בוואריה.
לפרנץ יוזף היו שלושה אחים ואחות אחת: מקסימיליאן (נולד ב-1832), שהיה קיסר מקסיקו, קרל לודוויג (1833), סבו של יורשו של פרנץ יוזף – קרל הראשון, מריה אנה (1835) ולודוויג ויקטור (1842).
עם אחיו חווה שתי טרגדיות: אחותו נפטרה בעודה בת ארבע, ואחיו מקסימיליאן הוצא להורג במקסיקו בשנת 1867. בשנת 1853 בוצע ניסיון התנקשות בו עצמו.
אמו, שהייתה בעלת השפעה עליו, חיפשה אחר רעיה לבנה, כדי שתלד לו יורשים.
זו הציעה לו את אחייניתה הלנה ("ננה"), בתה הבכורה של אחותה לודוביקה, אך פרנץ יוזף העדיף את האחות הצעירה, אליזבת ("סיסי"), שהייתה בת 16 בלבד.
אמו, על אף שחששה שאחייניתה הצעירה אינה מתאימה להיות רעיית הקיסר, עברה על כך בשתיקה, והזוג נישא בשנת 1854.
חייהם של בני הזוג לא היו מאושרים, והיו רצופים טרגדיות: אליזבת לא הצליחה להתקבל אל תוך חברת חצר המלוכה, והיו ביניהם חיכוכים רבים.
בתם הבכורה סופי נפטרה בשנת 1857 בעודה בת שנתיים, ובנם רודולף התאבד בשנת 1889 בעיירה מאיירלינג, יחד עם חברתו הצעירה מרי וטסרה.
אליזבת עצמה נפלה קורבן להתנקשותו של האנרכיסט האיטלקי לואיג'י לוקני בשנת 1898 בז'נבה, שווייץ.
פרנץ יוזף, שמעולם לא התאושש ממותה, נהג לומר פעמים רבות לחבריו "לעולם לא תדעו עד כמה היא הייתה חשובה בשבילי".
אחיינו של פרנץ יוזף, פרנץ פרדיננד, אשר היה גם יורש העצר, נרצח בהתנקשות בשנת 1914 בסרייבו על ידי גברילו פרינציפ, התרחשות שהייתה העילה לפרוץ מלחמת העולם הראשונה.
במהלך כהונתו הפך פרנץ יוזף את ארמון שנברון שבוינה לארמון המלוכה העיקרי.
הקיסר נולד בו, חי בו את רוב ימיו ואף נפטר בו.
יחסו של פרנץ יוזף ליהודים היה סובלני ואוהד, והם העריצוהו מאוד.
עת נבחר לקיסר אוסטריה נפתחה תקופה ביהדות אוסטריה הנחשבת למעין "תור זהב".
היהודים אף כינוהו בהערצה "הקיסר ירום הודו" (הקיר"ה) וחיברו עבורו תפילות ושירים שהודפסו בסידורי התפילה.
בשנת 1849 ביטל הקיסר את האיסור על היהודים להתארגן בקהילות, ובשנת 1852 נקבע תקנון הקהילה היהודית.
בשנת 1869, כשביקר הקיסר בירושלים כחלק ממסעו במזרח התיכון, התקבל באהדה רבה על ידי האוכלוסייה היהודית.
ב-1890 נקבע מעמדה הרשמי של הקהילה היהודית בווינה תחת חסותו, ובאותה תקופה אף נבחרו מספר יהודים לפרלמנט האוסטרי.
בתקופתו שלטונו של פרנץ יוזף תרמו היהודים רבות לתרבות האוסטרית.
למרות אחוזם הקטן יחסית באוכלוסייה, פעלו באוסטריה משכילים יהודים רבים שהיו לגדולי התרבות האוסטרית, ביניהם עורכי דין, עיתונאים, סופרים, מחזאים, משוררים, רופאים, בנקאים, אנשי עסקים ואומנים.
וינה הפכה למרכז תרבות, חינוך וציונות יהודי באוסטריה ומחוצה לה, מלבד היותה מרכז תרבות כללי.
בחייו, כמו גם לאחר מותו של פרנץ יוזף, נקראו על שמו מספר אתרים:
ארץ פרנץ יוזף, קבוצת איים באזור הקוטב הצפוני נקראה על שמו בשנת 1873.
קרחון פרנץ יוזף באי הדרומי של ניו זילנד
אוניברסיטת סגד – סגד, הונגריה
פרנץ מוריץ וילהלם מארק היה צייר גרמני, ממייסדי הפרש הכחול, תנועת האקספרסיוניזם הגרמני שירשה את מקומה של קבוצת "הגשר".
מארק נולד, גדל ,למד וחי בעיקר במינכן.
מארק שילב ביצירותיו דמיון ומציאות, וברבים מציוריו, למרות הצבעוניות העזה, הוא עוסק במוות, גם של אנשים וגם של בעלי חיים.
יחסו הראשוני של מארק לטבע היה רומנטי ואידיאליסטי, והוא העדיף את הטבע בהרבה על האדם.
אולם ככל שהרבה ללמוד על החיה ועל הטבע הבין כי גם בעלי החיים אינם שוכנים בהרמוניה מושלמת בטבע וגם הם הורגים זה את זה.
ההתפכחות, מהראייה שהטבע ובעלי החיים מהווים שלמות, באה לידי ביטוי בסדרת ציורים של נמרים וחתולים מ-1912. במשך השנים התחדדה מחשבתו שגם העולם החי, בדומה לאנושות (מחשבה שהוא וקנדינסקי היו שותפים לה), זקוק לעבור טהרה אפוקליפטית כדי שתושב לו התמימות הראשונית, תמימות גן-העדן.
כך הגיעה סדרת העבודות האפוקליפטיות ששיאן הוא היצירה "גורל החיות" (Tierschicksale).
מ-1913 החל לעסוק בהפשטה ובעקבות זאת התקרב לקנדינסקי.
בין היתר יצר את יצירתו השועלים ואת הציורים סוסים כחולים ומגדל הסוסים הכחולים.
מארק לימד ציור ובין תלמידותיו הייתה הציירת אנה קליין שנרצחה בקובנה בשנת 1941.
נהרג ב-1916, בקרב ורדן במלחמת העולם הראשונה.
מוזיאון פרנץ מארק הוא מוזיאון הממוקם בעיר קוכל אם זה שבבוואריה עילית, ומוקדש למארק.
המוזיאון מציג ציורים של מארק לצד יצירות של בני דורו ואמנים בולטים נוספים מן המאה ה-20, הן בתערוכות קבועות והן בתערוכות זמניות.
פֶרֶנץ להאר (בהונגרית: Lehár Ferenc; 30 באפריל 1870 – 24 באוקטובר 1948) היה מלחין הונגרי.
להאר היה בנו הבכור של מנצח תזמורת בצבא האוסטרו-הונגרי, ממנו ספג את האהבה למוזיקה.
בגיל 15 התקבל לקונסרבטוריון למוזיקה של פראג, שם למד כינור וקומפוזיציה.
אחד ממוריו היה אנטונין דבוז'ק, שאמר לו: "תלה את כינורך, ילדי, וכתוב מוזיקה".
לאחר סיום לימודיו התגייס לצבא והיה, בשנים 1902-1890, מנצח תזמורות צבאיות.
בשנת 1896 הוצגה האופרה שלו "קוקושקה" בלייפציג ובבודפשט בהצלחה מועטה.
בשנת 1902 עזב את הצבא, התיישב בווינה והחל לחבר אופרטות.
האופרטה הראשונה שלו הייתה "נשות וינה".
הפריצה שלו הייתה בשנת 1905 עם האופרטה "האלמנה העליזה".
אופרטה זו זכתה להצלחה עצומה והוצגה ברחבי העולם.
עד היום, במשך יותר ממאה שנים, מועלות הפקות חדשות של אופרטה זו.
במהרה התפרסם להאר כמלחין של "אופרטות וינאיות" וכיורשו האמנותי של יוהאן שטראוס.
אופרטות נוספות שחיבר עד פרוץ מלחמת העולם הראשונה היו: "הרוזן של לוקסמבורג" (1909), "אהבת הצוענים" (1910) ו"אווה" (1911).
להאר חיבר גם מחולות ושירי לכת סימפוניים.
לאחר מלחמת העולם הראשונה ופירוק האימפריה האוסטרו-הונגרית דעך העניין באופרטות, אך התחדש כעבור מספר שנים.
להאר פגש בזמר הטנור ריכרד טאובר וחיבר אופרטות המתאימות לקולו: "פאגאניני" (1925), "פרדריקה" (1928), "ארץ החיוכים" (1929) ו"ג'ודיטה" (1934).
הנאצים ובמיוחד היטלר אהבו את האופרות של להאר.
היטלר העניק לו את מדליית גתה ולהאר לא סירב לקבלה.
בשל כך הוחרם להאר בישראל ויצירותיו נאסרו להשמעה, אולם העובדה שלהאר היה פסיבי ולא נאצי או אנטישמי מוצהר (אשתו הייתה יהודייה שהמירה את דתה לקתוליות טרם נישואיה) הביאה לביטול החרם עליו בראשית שנות השבעים.
פֶרֶנְץ מוֹלְנַר (בהונגרית: Molnár Ferenc; בארצות הברית: Franz Molnar; 12 בינואר 1878, בודפשט – 1 באפריל 1952, ניו יורק) היה סופר ומחזאי הונגרי-יהודי, אחד מגדולי הסופרים והמחזאים ההונגרים במאה ה-20.
נולד בבודפשט בשם פרנץ נוימן (Ferenc Neumann) לרופא יהודי מפורסם בעיר.
חי ויצר בה כפרנץ מולנר, השם ההונגרי שבחר כשהחל לכתוב.
בבגרותו למד משפטים בבודפשט ובז'נבה, עבד כעיתונאי והתחיל להתפרסם כמחזאי.
במלחמת העולם הראשונה שירת במשך שנה ככתב צבאי ורשימותיו מהחזית נאספו ב-1916 בספר "מיומנו של כתב צבאי".
רשימותיו המתעדות גילויי חום וסולידריות אנושיים בעיצומן של זוועות המלחמה, פורסמו גם ב"ניו יורק טיימס", על אף שהונגריה וארצות הברית היו משני צידי המתרס.
מולנר חי מספר שנים בצרפת, שהעניקה לו את אות לגיון הכבוד, והיגר לארצות הברית מאימת הנאצים במלחמת העולם השנייה, כנראה ב-1940. נפטר בניו יורק כפראנץ מולנר – הגרסה האמריקאית של שמו.
ב- 19 במאי 1906 נשא לאישה בבודפשט את מרגיט וסי בתם של העיתונאי וחבר הפרלמנט ההונגרי-יהודי יוז'ף וסי ופרנצישקה קמניפי.
בשנת 1907 נולדה בתם מרתה מולנר (לימים מרתה שארקזי, רעייתו של הסופר ההונגרי-יהודי ג'ורג' שארקזי שנספה בשואה).
הנישואין התדרדרו במהרה והם התגרשו בשנת 1910. אשתו השנייה הייתה השחקנית שארי פדאק ואשתו השלישית, אותה נשא ב-1926 ואיתה היגר לארצות הברית בשנת 1939 הייתה השחקנית לילי דרווש.
כסופר ידוע מולנר בעיקר כמחבר "הנערים מרחוב פאל" (A Pál utcai fiúk), המתאר את סיפורן של שתי חבורות ילדים נערים יריבות שנלחמות מלחמת חורמה על מגרש ריק בבודפשט.
הספר הוא יצירה קלאסית של ספרות ילדים ונוער, האהובה בעולם כולו בשל האופן האמין והנוגע ללב שבו מתוארים חיי היומיום של הילדים ומטופלים הנושאים של חבורות נוער - עימותים וסולידריות.
זהו קרוב לוודאי הספר ההונגרי הידוע ביותר בעולם.
הוא הוסרט מספר פעמים, וההפקה המוצלחת ביותר היא קופרודוקציה הונגרית-אמריקאית שיצאה לאקרנים ב-1969. מולנר פרסם כ-40 מחזות, ונחשב אחד המחזאים המובילים בתקופתו, ומחזותיו הוצגו בברודוויי החל מ-1908.
"הברבור" 1920, סיפורה של נערה שגודלה להיות נסיכה.
המפורסם ביותר הוא "הברבור" מ-1956, עם גרייס קלי בסרטה לפני האחרון (החברה הגבוהה).
אולימפיה 1928 - לפיו הופק הסרט "ניחוח של סקנדל" ב-1960
שני מחזות נוספים של מולנר עובדו למחזות זמר, אם כי מחזות זמר לקולנוע ולא לבמה.
"הפיה הטובה" הוסרט ב-1935 עם מרגרט או'סאליבן ובגרסה נוספת שנקראה "אהיה שלך" עם ב-1947.
גרסת הסרט של האופרטה "חייל משוקולד" השתמשה בעלילת המחזה "השומר" של מולנר ולא בטקסט המקורי של ההפקה הבימתית, בגלל התנגדותו של ג'ורג' ברנרד שו שעל בסיס מחזהו הומחזה האופרטה, להעלמת המסר האנטי מלחמתי בגרסת הבמה של האופרטה.
יוסי (1902) — קורות ילד יהודי בסביבה מתנכרת.
הנערים מרחוב פאל (1907. תר' רות כץ ושאול קנצלר בשם מחניים או איזהו גיבור, 1940; מרדכי ברקאי, 1984) — סיפור מלחמתם של ילדי רחוב פאול ביריביהם, תלמידי בית-הספר הריאלי.
חבורת רחוב פאול נתאגדה ליחידה צבאית, שכל "לוחמיה" קצינים, זולת חייל פשוט אחד, הלא הוא נֶמֶצֶ'ק הקטן; אבל ברגע הגורלי של הקרב הוכיח הטוראי נֶמֶצֶ'ק כי מסירותו של חייל פשוט עשויה לעלות על זה של בעלי הדרגה.
החייל הקטן והאמיץ הביא את הניצחון, אך שילם על כך בחייו.
הגברת כחולת העיניים (ניו-יורק 1942) — מעשייה סמלית על בובת חלון-ראווה שקמה לתחייה.
בן-לוויה בגלות (1952) — פרקי אוטוביוגרפיה.
פרנץ אנטון מֶסְמֶר (Franz Anton Mesmer; 23 במאי 1734 – 5 במרץ 1815) היה רופא גרמני בעל עניין בפיזיקה ובאסטרונומיה, שפיתח תאוריה פסאודו-מדעית המכונה מגנטיזם חייתי, או על שמו, מֶסְמֶריזם.
על פי התאוריה קיים ב נוזל בלתי נראה ובעל תכונות מגנטיות המשמש כמתווך לכוח הכבידה הפועל בין כוכבי הלכת.
הנוזל חיוני גם לקיומן של תופעות שונות על פני כדור הארץ, כגון אור, חום, חשמל, ומגנטיות.
מסמר סבר ששכבה דקה ובלתי נראית של החומר מקיפה גם את גוף האדם ולכן יש לו חשיבות רבה בתחום הרפואה.
מחלות נגרמות כתוצאה ממחסומים בזרימה של הנוזל בגוף שמביאים להפרת ההרמוניה בין הגוף לבין הטבע.
מסמר פיתח שיטות שונות לטיפול, ביניהן טיפול במגנטים, וטיפולים שונים שהביאו את החולה למצב של טראנס או למשבר כמו-אפילפטי.
התאוריה של מסמר משכה תשומת לב עצומה באירופה ובארצות הברית החל משנות השמונים של המאה השמונה-עשרה, ומסמר קנה לו תומכים רבים וכן מתנגדים.
בצרפת, בעשור שלפני המהפכה, המגנטיזם החייתי היה פופולרי במיוחד והיווה נושא מרכזי לכתיבה ושיחה בעיתונות, בפמפלטים, ובחוגים שונים של שיחה ובידור.
העניין הציבורי הרב הביא גם לעניין ולחשדנות מצד הרשויות.
מנקודת מבט של רפואה בת זמננו ניתן לומר שמסמר היה הראשון להשתמש בהיפנוזה רפואית, אך מבלי שהבין את הטיפול ותוך שהסתמך על תאוריה שגויה.
לטיפולים שמסמר פיתח הייתה השפעה גם על פיתוח שיטות שונות בתחום הרפואה האלטרנטיבית.
מסמר נולד בעיירה איצנאנג (Iznang) שבדרום גרמניה לא רחוק מהעיר קונסטנץ.
אביו היה יערן והוא היה השלישי מבין תשעה אחים.
כנער הוא קיבל חינוך דתי וכללי, ולאחר מכן למד באוניברסיטאות ישועיות בגרמניה.
ב-1759 הוא החל לימודי רפואה באוניברסיטת וינה.
בשנת 1766 פרסם את עבודת הדוקטורט שלו: De planetarum influxu in corpus humanum (השפעת גרמי השמים על גוף האדם).
בדוקטורט הוא ביקש להראות שגרמי שמיים כגון הירח וכוכבי הלכת יוצרים, באמצעות כוח הכבידה, תופעות של גאות ושפל בגוף האדם וכך משפיעים על בריאותו.
מחקרים הוכיחו שמסמר העתיק את עבודתו ממחקריו של ריצ'רד מיד (1673–1754) רופא אנגלי ידוע וחברו של אייזק ניוטון.
בשנת 1768 נישא מסמר לאלמנה אוסטרית עשירה וביסס עצמו כרופא מצליח וכפטרון אמנות.
הוא תמך במוצרט וסייע לו בהפקת האופרה בת מערכה אחת בסטיין ובסטיינה.
מוצרט גמל לו בכך שבאופרה "כך עושות כולן" (1789) הוא הכניס קטע בו מטפל "רופא" בשתי גיבורות האופרה במגנט (המכונה שם "אבן מסמרית") לפי שיטת מסמר.
מגנטיזם חייתי ופיתוח שיטות טיפול
ב-1775 פיתח מסמר את התאוריה שלו שנקראה מגנטיזם חייתי (Magnétisme Animal).
התאוריה היוותה שינוי משמעותי מהתאוריה שהציג בדוקטורט, שכן כוח הכבידה לא משחק בה תפקיד משמעותי.
מסמר טען שביקום ובגוף האדם נמצא נוזל בלתי נראה בעל תכונות מגנטיות ונוזל זה אחראי לבריאות של האדם, התלויה בהרמוניה של הגוף עם הטבע.
בתחילה הוא סבר כי טיפול באדם בעזרת מגנט יכול לשחרר חסימות בזרימת הנוזל בגוף ולהביא לריפוי.
בהמשך הוא סבר שהשימוש במגנטים אינו הכרחי ושהמגע והמגנטיות של עצמו בחולים מחולל את המיגנוט ואת תהליך הריפוי.
מסמר התחיל את הטיפולים שלו כטיפולים אישיים, אבל בהמשך עבר לטיפול קבוצתי וסבר כי המגע ומערכת היחסים בין המטופלים חשובים לתהליך.
טענותיו של מסמר בדבר היכולת לרפא באמצעות מגנטיזם חייתי התקבלו בגיחוך ובהתנגדות מצד חברי הפקולטה לרפואה בווינה ובעקבות כך הוא החליט ב-1778 לעבור לפריז, שם מלאכתו זכתה ליותר פופולריות.
הטיפולים הקבוצתיים שמסמר פיתח התרחשו בדרך כלל בגיגית שכונתה Baquet ובתוכה מים "ממוגנטים".
מהגיגית יצאו מוטות ברזל בהם החזיקו המטופלים.
הם היו נעים במעגל, ויכלו להעביר ביניהם את הכוח המרפא באמצעות חבל שעבר בין כולם ובמגע של קצות האצבעות.
מסמר ניצח על הטקס לבוש משי סגול.
התפאורה כולה שכללה שטיחים כבדים, תמונות וקישוטים מתחום האסטרולוגיה, מראות ווילונות כבדים, כמו גם האווירה הקולית, שכללה לסירוגין שקט מוחלט, מילות לחש, צעקות, התפרצויות צחוק, או מוזיקה, נועדו לבודד את המטופלים מהעולם החיצוני וליצור אצלם משבר.
לאחר הטיפול דיווחו רבים מהמטופלים על שיפור במצבם.
מסמר נקלט יפה בחוגי המלוכה והאצולה בצרפת.
הוא פתח ב-1778 קליניקה מצליחה בפריז בחסות מלך צרפת לואי השישה עשר ואשתו מארי אנטואנט.
הצלחות טיפוליו נדונו בשיחות הסלון של החברה הגבוהה בפריז.
חלק ראו בו גאון אבל חלק ראו בו שרלטן ומאחז עיניים.
לאחר לחצים שהופעלו על ידי הקהילה המדעית בפריז הסכים מלך צרפת בשנת 1784 להקים ועדה שתחקור את טיפוליו של מסמר.
בוועדת החקירה פעלו חמישה מחברי האקדמיה למדעים — ביניהם בנג'מין פרנקלין שהיה אז שגריר ארצות הברית, ז'אן סילבאן באיי (Bailly) והכימאי אנטואן לבואזייה — וארבעה רופאים בעלי שם — ביניהם ז'וזף גיוטן (ממציא הגיליוטינה).
מי שנבחר להגן על התאוריה בפני הוועדה היה הרופא שארל דסלון (Deslon), שהיה מהבולטים בתומכיו של מסמר, וחבר בפקולטה לרפואה בפריז ובחברה המלכותית לרפואה.
אולם, לפני תחילת עבודת הוועדה מסמר פרסם מכתב גלוי לבנג'מין פרנקלין, בו הוא התנער מהאופן בו דסלון מבין ומייצג את התאוריה.
הוועדה הקשיבה להרצאות של דסלון וחזתה במטופליו עוברים טיפולים ונכנסים למצב טראנס, אך חבריה לא השתכנעו.
הם ערכו גם ניסויים שונים על מנת לבחון את התאוריה.
בין השאר, הם ניסו על עצמם סוגים שונים של טיפול, אך לטיפול לא הייתה השפעה עליהם.
בניסוי אחר הם ביקשו מדסלון להפעיל את כוחו על כוס מים אחת מבין חמש כוסות מים זהות, זאת מבלי לגלות למטופל באיזה כוס מדובר, ונוכחו כי המטופל מגיב לכוס הלא נכונה.
בסיכומו של דבר, ולאחר שחברי הוועדה חזו במספר ניסויים כושלים מעין זה, הם קבעו שאין כל ביסוס מדעי לתאורית המגנטיזם וכי הצלחת הטיפולים נובעת מדמיונם של המטופלים (מה שמאוחר יותר נקרא "אפקט פלצבו").
תהליך הבדיקה של הוועדה ומסקנותיה פורטו בדוח שהוועדה פרסמה לעיון הציבור הרחב, אך רבים מתומכיו של מסמר לא השתכנעו.
לאחר שמסקנות הוועדה פורסמו נאלץ מסמר לעזוב את פריז ב-1785. הוא חזר לווינה ולאחר מכן לגרמניה שם השתקע בעיירה מרסבורג בה מת בשנת 1815.
מסמר למעשה הפעיל היפנוזה וסוגסטיה על המטופלים.
ב-1842 פיתח ג'יימס ברייד (1795–1860) את שיטתו של מסמר שנקראה עד אז "מסמריזם" והשתמש במילה היפנוזה שמשמעותה ביוונית שינה.
באנגלית קיים הפועל: to mesmerise שפירושו להפנט, לרתק.
פרנץ יוסף יונאס (4 באוקטובר 1899 – 24 באפריל 1974) היה פוליטיקאי אוסטרי והנשיא הפדרלי השביעי של אוסטריה שירת בתפקיד בין השנים 1965–1974.
יונאס נולד בפלורידסדורף, פרוור צפוני של וינה.
במלחמת העולם הראשונה שירת בחיל הרגלים של הצבא האוסטרו הונגרי בחזית הרוסית.
הוא עבד מעל 16 שנים כסדר ומגיה בבית דפוס של יהודי, בו למד את האותיות העבריות.
במקביל היה פעיל במפלגה הסוציאל-דמוקרטית ובארגון פועלי הדפוס של וינה.
בשנת 1932 נבחר למזכיר אזורי בווינה של המפלגה הסוציאל-דמוקרטית.
בשנת 1935, אחרי מלחמת האזרחים באוסטריה, הוא נעצר, אך זוכה מהאשמות בגידה ושוחרר לאחר כשנה.
במלחמת העולם השנייה עבד במפעל מנועים ולאחר המלחמה מונה למועצת פלורידסדורף.
בשנת 1946 מונה לראש מועצת פלורידסדורף, שהייתה בשליטת ברית המועצות.
בשנת 1948 נבחר למועצת עיריית וינה והיה אחראי על ענייני תזונה.
בשנת 1949 קיבל אחריות על תיק הבנייה.
בשנת 1951, עם מינויו של תאודור קרנר לנשיא אוסטריה, החליפו יונאס כראש עיריית וינה.
יונאס זכה לפופולריות רבה והמשיך בתפקיד עד 1965.
במאי 1965 נבחר לכהן כנשיא אוסטריה כנציג הסוציאליסטים, בגוברו על מועמד השמרנים בהפרש קטן.
הוא נבחר שוב לתפקיד ב-1971 בגוברו על קורט ולדהיים.
יונאס היה תומך נלהב של שפת האספרנטו ובשנת 1923 החל ללמד את השפה באופן מקצועי.
בשנת 1970 נאם יונאס בכנס האספרנטו העולמי, שהתקיים בווינה, עם שליטה מושלמת בשפה.
בשנת 1974 הוא מת מסרטן בעת מילוי תפקידו.
יונאס נחשב לידיד ישראל ולאחר מותו הורה שר הפנים על הורדת דגל ישראל לחצי התורן כאות אבל.
פרנץ יקובלביץ' לֶפוֹרְט היה מדינאי וגנרל רוסי של המאה ה-17 ממוצא שווייצרי.
לפורט נולד בז'נבה במשפחת סוחרים.
עד גיל 14 למד בבית הספר המקומי, ועם סיומו נשלח למרסיי להמשך לימודי מסחר.
בשנת 1674, בניגוד לרצון המשפחה, נסע להולנד.
הוא שירת בצבא הצרפתי וההולנדי.
זמן קצר לאחר מכך, נסע למוסקבה וקיבל דרגת קפטן בצבא.
בהיעדר פעילות צבאית ממשית, החל לעבוד בתור עוזר בשגרירות דנמרק.
בסוף שנת 1678 הועבר לשירות בקייב והיה מפקד פלוגה.
בתקופה זו השתתף בהיתקלויות עם הכוחות שפלשו מחאנות קרים.
קרובי משפחתו ביקשו ממנו להישאר, אך הוא החליט לחזור לרוסיה הצארית.
בחזרתו למוסקבה התברר לו שפיודור השלישי כבר לא בחיים, והשלטון במדינה הועבר לצאר שעודנו ילד, ומעשית – לנסיכה סופיה.
המקורב לה, וסילי גוליצין, היה ידוע כאוהד המערב, ופרנץ לפורט התקרב אליו.
בשנת 1683 הוא קיבל קידום בצבא.
בשנת 1687 הוא השתתף בפשיטה לקרים, קיבל אות גבורה ועלה בדרגה.
בשנת 1689 החל מאבק בין הנסיכה סופיה לבין פיוטר הגדול המתבגר.
בתחילת אוגוסט 1689 פיוטר הסתגר בלאוורת השילוש-סרגייב.
ב-4 בספטמבר 1689 לפורט עם מספר חיילים התייצב במנזר והכריז על תמיכה בצאר הצעיר.
במהלך סתיו 1689 היחסים בין פיוטר הגדול ופרנץ לפורט התחממו.
החל משנת 1690 הצאר ביקר באופן תדיר בביתו של לפורט, למרות התנגדות מקורבי הצאר ובמיוחד אנשי הכנסייה.
בשנת 1690 קודם לפורט לדרגת סגן-אלוף.
באותה תקופה הצאר נתן לו כסף להרחבת ביתו.
לפורט השתתף באופן פעיל בכל הרפורמות של פיוטר הגדול.
בשנת 1693 הוא קודם לדרגת אלוף.
בשנת 1695 החלה מערכה נגד האימפריה העות'מאנית באזור אזוב.
במצור על אזוב היה לפורט בין מפקדי הכוח.
בנוסף לדרגת אלוף, הוא קיבל תפקיד של אדמירל ומפקד הצי הרוסי.
סיבת המינוי הייתה לא ברורה, היות שלא היה לו ידע בתחום, אך לפורט הצליח להקים את הצי שהטיל מצור ימי על אזוב במסגרת המערכה השנייה בשנת 1696.
בסוף שנת 1696 לפורט חלה.
כאשר בריאותו השתפרה החלו חגיגות גדולות, שבמהלכן פיוטר הגדול הכיר בביתו של לפורט את אנה מונס שבהמשך הייתה בת-זוגו של הצאר במשך שנים.
ככל הנראה, נסיעת פיוטר הגדול לאירופה הייתה ביוזמת לפורט.
במהלך הנסיעה, פרנץ לפורט היה ראש המשלחת.
בעקבות מרד 1698 לפורט ופיוטר הגדול חזרו למוסקבה.
בסוף 1698 – תחילת 1699 הוא היה עסוק בבניית הארמון החדש והמפואר.
רובע בו היה ממוקם הארמון נקרא עד היום לפורטובו לזכרו.
פתיחת הארמון והחגיגות הגדולות נערכו בסוף פברואר 1699. מספר ימים לאחר החגיגות חלה לפורטובו ונפטר ב-2 במרץ 1699.
פרנץ אמיל מֶלדֶה (11 מרץ 1832 - 17 מרץ 1901) היה פיזיקאי גרמני בן המאה ה-19, אשר התפרסם במחקריו בתחום גלים מכניים ותנאי היווצרותם של גלים עומדים.
בנוסף, הוא עסק במכניקת נוזלים, במטאורולוגיה ובאקוסטיקה.
הוא טבע את המונח "גל עומד".
מלדה היה פרופסור באוניברסיטת מרבורג, והחליף שם את כריסטיאן לודוויג גרלינג החל משנת 1864. בתקופה זו האוניברסיטה זכתה לפריחה והצלחה עקב השתייכותה לפרוסיה החזקה.
לאחר מכן נבחר מלדה כחבר בלאופולדינה, האקדמיה הגרמנית הלאומית.
ניסוי מלדה, הקרוי על-שמו, מדגים את היווצרותם של גלים עומדים במיתר.
בניסוי זה, אשר הוכיח כי גלים מכניים עוברים התאבכות, נבחנת תבנית הגל העומד, נמדדת מהירותו של גל הרוחב הנוצר בו, ונקבעת השפעת המתיחות על מהירות התפשטות ההפרעה הרוחבית לאורך המיתר.
מלדה זכה במדליית כסף ביריד העולמי של 1893 בגין ניסוי זה.
בניסוי המפורסם ביותר שלו, פרנץ מלדה מתח מיתר בין גלגלת אליה מחוברת משקולת מצד אחד לבין קמרטון (קולן, מתנד אקוסטי- לאחר מכן הוחלף במתנד חשמלי), אשר רטט ויצר גלים במיתר.
המשקולת נועדה לוודא שהמיתר מתוח.
כאשר הגל אשר חוזר מהגלגלת פוגש בגל נוסף אשר מגיע מהמתנד, מתרחשת התאבכות גלים.
בנקודת המפגש בין שני גלים, אמפליטודת הגל שווה לסכום האמפליטודות של הגלים שנפגשו, וכך יכולה להיווצר נקודה אחת (או יותר) שבה האמפליטודה אפסית.
כיוון שתדירות הגלים קבועה, האמפליטודות של הגלים הנפגשים בנקודות מסוימות תמיד זהות, כך שבנקודות צומת (nodes) מסוימות לאורך החוט, אמפליטודת הגל תמיד 0; ובנקודות אחרות, הנקראות "נקודות טבור" (antinode), האמפליטודה תהיה תמיד המרבית, לאורך החוט.
מהירותו של גל העובר בתווך מסוים נשארת תמיד קבועה (והיא תלויה רק בסוג התווך; לעניין זה, המתיחות בחוט היא אחת מהתכונות של התווך שקובעות את המהירות).
מהירותו של הגל שווה לאורך-הגל (בכיוון האורך של התווך, אין לבלבל זאת עם אורך הגל בזמן) כפול תדירותו, ולכן תדירות הגל (בזמן) עומדת ביחס הפוך לאורכו (לאורך התווך) - ככל שתדירות הגל גבוהה יותר אורכו קצר יותר, ולהפך.
לכן, כאשר מגבירים את תדירות היווצרות הגלים בחוט מסוים, אורכם של הגלים קטן, ומופיעים עוד ועוד צמתים בהם האמפליטודה שווה לאפס.
לינדמן, מרדכי וליפשיץ, ישראל, פיזיקה, חוג שני, חלק ד', אחיאסף, תשל"א.
פרנץ פאול לַכנֶר היה מלחין ומנצח גרמני.
לכנר נולד בריין למשפחה מוזיקלית (אחיו, איגנץ, תאודור ווינצנץ היו גם הם למוזיקאים).
הוא למד מוזיקה אצל סימון זכטר ומקסימיליאן שטדלר.
הוא ניצח על תזמורת תיאטרון אם קרנטנרטור בווינה לפני שהיה לאישיות חשובה בחיי המוזיקה של מינכן, שם ניצח משנות ה-30' של המאה ה-19 בבית האופרה, בקונצרטים ובפסטיבלים שונים.
הקריירה שלו הסתיימה באופן פתאומי בשנת 1864 כשתלמידו של ריכרד וגנר, הנס פון בילו, תפס את מקומו ודחק אותו החוצה.
לכנר נשאר במשרתו באופן רשמי, בחופשה מתמשכת, עד שפג תוקף החוזה שלו.
לכנר היה מלחין פורה וידוע-שם בתקופתו, אף כי איננו נחשב למלחין גדול.
יצירתו, שהושפעה מבטהובן ומידידו שוברט, נחשבת לנאותה ומקצועית, אבל עם השנים נשכחה וכיום אך מעטים מכירים אותה.
בין הגדולות בהצלחותיו היו האופרה "קתרינה קורנארו" (1841), רקוויאם ושבע סוויטות תזמורתיות (1881).
הסונאטות שלו לעוגב (אופוס 175, 176 ו-177), כמו גם המוזיקה הקאמרית שלו, בייחוד המוזיקה לכלי נשיפה מעץ, הן אולי היצירות הנהנות כיום ממרב תשומת הלב, אם כי רביעיות המיתרים שלו ואחדות משמונה הסימפוניות זוכות לביצוע ולהקלטות.
שיריו, שכמה מהם כתובים לטקסטים ששוברט השתמש בהם לשיריו, תרמו להתפתחות הליד הגרמני.
לקראת ביצועי "מדיאה" של כרוביני בפרנקפורט, בשנת 1855, חיבר לכנר רצ'יטאטיב במקום הדיאלוג המדובר המקורי, וגרסה זו, בתרגום לאיטלקית, שימשה ברבות מן ההפקות המחודשות וההקלטות של אופרה זו במאה ה-20.
פרנץ מאדל (בהונגרית: Mádl Ferenc; 29 בינואר 1931 – 29 במאי 2011) היה משפטן ופוליטיקאי הונגרי, הנשיא השני של הונגריה (2000–2005).
משנת 1993 נבחר כחבר מן המניין של האקדמיה ההונגרית למדעים.
מאדל נולד במשפחה גרמנית מהונגריה.
מאדל קיבל תעודת תואר במשפטים בפקולטה לפוליטיקה ומשפטים באוניברסיטת אטוואס לורנד בבודפשט בשנת 1955. משנת 1961 עד 1963 למד בפקולטה למשפטים השוואתיים בינלאומיים באוניברסיטת שטרסבורג, שם קיבל תואר אקדמי בפוליטיקה ומשפט בשנת 1964. ב-1955 עבד פרנץ מאדל כפקיד משפטי ואחר כך כמזכיר בבית המשפט.
בשנים 1956 עד 1971 עבד במסגרת האקדמיה ההונגרית למדעים.
בשנת 1971 לימד באוניברסיטת בודפשט למדעי מחלקת משפט אזרחי.
בשנים 1973 עד 1980 היה מאדל חבר בצוות המכון של האקדמיה ההונגרית בנושא פוליטיקה ומשפט, ומ-1978 עד 1985 מילא את תפקיד מנהל המכון למדעי המדינה.
שימש כמנהל הפקולטה למשפט בינלאומי של אוניברסיטת בודפשט מ-1985 עד מותו ב-2011. בשנים 1994-1993 היה שר התרבות בממשלה השמרנית של יוז'ף אנטל.
ב-15 במרץ 1999 הוענק לו פרס István Széchenyi | Széchenyi על הישגיו המדעיים המוכרים בינלאומיים בתחומי המשפט האירופי, המשפט הפרטי הבינלאומי ומשפט מסחרי בינלאומי, כמו גם על הוראתו, שהקימה אסכולה, ופעילות ארגונית מדעית.
הוא זכה גם לכבוד בשנת 1999 עם המסדר הצרפתי של Légion d'honneur ובשנת 2002 עם מדליית הזהב של קרן ז'אן מונט לאירופה בשל מחויבותו לשלום, חירות, צדק וסולידריות באירופה.
מאדל נבחר לנשיאות הונגריה במאי 2000 והושבע באוגוסט.
כהונתו הסתיימה באוגוסט 2005 לאחר שבחר לא להתמודד לכהונה נוספת.
פרנץ יוזף שטראוס היה פוליטיקאי גרמני שמרן, אשר כיהן במשך שנים רבות בתפקידים בכירים שונים בממשלות מערב גרמניה בתוקף תפקידו כמנהיג המפלגה הנוצרית-סוציאלית, והיה נשיא מדינת בוואריה.
פרנץ יוזף שטראוס נולד במינכן.
בין השנים 1935 ועד 1939 למד כלכלה, היסטוריה, ולימודים גרמניים באוניברסיטה של מינכן.
בתקופת מלחמת העולם השנייה שירת שטראוס בוורמאכט ונלחם בחזית המערבית וגם בחזית המזרחית.
במהלך המלחמה נפגע מכוויות קור ועבר לשרת כ"קצין הדרכה נציונל-סוציאליסטית" (Führungsoffizier), שתפקידו היה אינדוקטרינציה פוליטית נאצית של החיילים, בבסיס ההדרכה של כוחות ההגנה האווירית.
בתום המלחמה השתחרר שטראוס בדרגת סגן והועסק כמתורגמן בשירות הצבא האמריקני אשר העניק לו מינוי של סגן נשיא המחוז.
במסגרת תפקידו עסק בהקמת המפלגה הנוצרית-סוציאלית של בוואריה.
בשנת 1949 נבחר כחבר הבונדסטג ובשנת 1953 מונה על ידי הקנצלר קונראד אדנאואר כחבר הממשלה, ושר לעניינים מיוחדים.
בשנת 1955 מונה לשר לענייני אנרגיה גרעינית ובשנת 1956 כשר ההגנה האחראי להקמתו מחדש של הצבא הגרמני החדש – הבונדסוור.
בכך הפך שטראוס לשר הצעיר ביותר שהחזיק במשרה זו.
בשנת 1961 מונה ליו"ר המפלגה הנוצרית- סוציאליסטית.
בשנת 1962 נאלץ שטראוס להתפטר מתפקיד שר ההגנה כתוצאה מחשיפת "פרשת שפיגל".
בשנת 1966 מונה שטראוס לתפקיד שר האוצר של גרמניה וניהל מדיניות של יציבות כלכלית.
בשנת 1969 פרשה מפלגתו מן הממשלה, ושטראוס הפך למבקר חריף של הקנצלר וילי ברנדט והקואליציה הסוציאליסטית שלו.
בשנת 1976 חבר להלמוט קוהל מנהיג המפלגה הנוצרית-דמוקרטית בבונדסטאג אך פרש ממנה לאחר מספר חודשים מחשש לאובדן כוחו במדינת הבחירה שלו בוואריה.
משנת 1978 ועד מותו בשנת 1988, כיהן שטראוס כנשיא מדינת בוואריה ונשיא הבונדסראט.
בשנת 1980 התמודד שוב בבחירות הכלליות, הפסיד להלמוט שמידט, והפך למבקר חריף שלו.
שטראוס תמך באיחוד אירופי כולל ואף כתב ספר המפרט את תוכניתו בנושא.
הוא היה ממקימי ענקית התעופה האירופית "אירבוס" בשנות ה-70 וכיהן כיו"ר שלה עד למותו בשנת 1988. שדה התעופה הבינלאומי של מינכן קרוי על שמו.
במהלך השנים נקשרו בשמו של שטראוס מספר האשמות הנוגעות לטוהר המידות.
לוביסט של חברת לוקהיד העיד בפני חוקרי הסנאט האמריקני כי לשטראוס שולם בשנת 1961 סכום של כ-10 מיליון דולר בעודו מכהן כשר ההגנה של גרמניה על מנת שיעדיף את רכישתם של 900 מטוסי קרב מתוצרת החברה במה שנודע לאחר מכן כ"פרשיות השוחד של לוקהיד".
שטראוס הכחיש את האשמה ואף תבע בתביעת דיבה את הלוביסט.
משלא הוצגו הוכחות להאשמות, גוועה הפרשייה מעצמה.
בשנת 1962 נעצר לבקשתו של שטראוס, העורך הראשי והמו"ל של המגזין רב התפוצה דר שפיגל והוחזק במעצר במשך 103 ימים לאחר שהואשם בבגידה כחלק במה שכונה "שערוריית דר שפיגל".
שטראוס הודה כי שיקר לפרלמנט והוכרח להתפטר.
לטענתו "זכה ליחס של יהודי המופיע בוועידת המפלגה הנאצית".
בשנת 1983 נקבע כי שטראוס אחראי להלוואה על סך 3 מיליארד מארק שהוענקה למזרח גרמניה.
אישור ההלוואה היה בניגוד מוחלט לעמדת מפלגתו אשר תמכה במדיניות שמטרתה התמוטטות כלכלית של מזרח גרמניה.
הדבר גרם לפילוג במפלגה, ושטראוס הוחזק כאחראי לכך.
בשנת 1984 ערך ביקור אצל מנהיג אלבניה, שבאותה העת הייתה מדינה מבודדת ומסוגרת ושום מנהיג מערבי לא ביקר בה.
בכתבת תחקיר שפורסמה במגזין הגרמני דר שפיגל בחודש יוני 2012 נחשף שטראוס כאחד מראשי מערך הסיוע הצבאי הגרמני לישראל.
כבר בראשית שנות ה-60 בתקופה ששימש כשר ההגנה של מערב גרמניה, תמך באופן אינטנסיבי בהעברת אמצעי לחימה ופיתוחים של טכנולוגיות צבאיות חדשניות לישראל.
שטראוס ראה בפעילות זו גם את יתרונות הפן הפוליטי של קבלת לגיטימציה בין-לאומית אפקטיבית בחסות מדינתם של ניצולי השואה.
במאי 1963 הגיע לביקור רשמי בישראל.
במקרה אחד לפחות העביר שטראוס בעצמו פריט של טכנולוגיה צבאית חדשנית.
חלק מן המכלולים הצבאיים שהועברו בהנחייתו של שטראוס בעת כהונתו כשר ההגנה, פורקו ממתקנים צבאיים גרמניים ועל מנת להסוות את יעדם, דווחו כגנובים.
בין היתר נכללו בהם מסוקים (מסוקי סיקורסקי S-58 (חרגול)),
מטוסי מטען, טנקים, נשק נ"מ (תותחי בופורס 40 מ"מ מדגם L-70), תותחים וטילי נ"ט.
כלי הנשק הללו ושיפורים שלהם שבוצעו בישראל, היו בעלי השפעה מכרעת על תוצאות מלחמת ששת הימים.
על פי התחקיר הנ"ל, גולת הכותרת של פעילותו לטובת מערכת הביטחון הישראלית הייתה הסיוע הדיסקרטי שנתן לפיתוח מערכות הנשק הגרעיני של ישראל.
בשנת 1961 נפגש שטראוס בפריז עם שמעון פרס ודוד בן-גוריון אשר שיתפו אותו בכוונותיה של ישראל להצטייד במערכות אלה.
העיתונאי רונן ברגמן טוען כי ישראלים מעטים בלבד מודעים לחוב הגדול שמדינת ישראל חייבת לפרנץ יוזף שטראוס ולפעילותו למען ביטחונה.
פרנץ יוזף גאל היה רופא גרמני אשר עסק בנוירואנטומיה ובפיזיולוגיה וייסד את הפְרֶנוֹלוֹגְיָה.
גאל נולד בכפר טיפנברון (Tiefenbronn) בבאדן.
אביו היה סוחר צמר קתולי עשיר.
כבן הבכור השני, הוא יועד לכמורה אולם בחר ללמוד רפואה באוניברסיטת שטרסבורג.
הוא סיים את לימודיו בווינה.
גאל נפטר בפריז ולא היו לו צאצאים.
בשנת 1800 גאל פיתח שיטה לקביעת האישיות וההתפתחות המנטלית והמוסרית של כישורים.
השיטה התבססה על צורת הגולגולת.
גאל כינה את השיטה קרינסקופיה (Cranioscopy; Cranium – גולגולת, Scopus – ראייה) ואילו ממשיך דרכו, יוהאן שפּוּרצהיים (Johann Spurzheim), שינה את השם לפרֶנולוגיה (Phrenology; מיוונית עתיקה: φρήν, phrēn (נפש), λόγος, logos (תורה)).
מלבד שיטתו השנויה במחלוקת, גאל תרם רבות לנוירוביולוגיה.
בשנת 1823 נבחר לאקדמיה השוודית המלכותית למדעים.
התפיסה של גאל על מיקום פונקציות במוח סתרה תפיסות מסורתיות של מדענים ואנשי דת ועל כן הובילה להתנגדותם.
מדענים התנגדו לתאוריה כיוון שחסרה הוכחה מדעית, ואנשי הדת הקתולים התנגדו לה כיוון שגרסה שהנפש (Mind), שנוצרה על ידי אלוהים, צריכה להיות ממוקמת במוח הפיזי.
בשל התנגדות זו עזב גאל את משרת ההוראה באוסטריה.
הוא החל ללמד בגרמניה ולבסוף התיישב בפריז.
צרפת המהפכנית אפשרה לו לעסוק במחקריו, למרות שראתה אותם כחסרי ערך.
הוא התקבל לסלונות האינטלקטואלים של פריז והפך למפורסם.
רעיונותיו של גאל התקבלו באנגליה שם שימשו להצדקת נחיתות תושבי הקולוניות ובארצות הברית בשנים 1820–1850 להצדקת אפליה.
התאוריות של גאל השפיעו על צ'זארה לומברוזו, קרימינולוג יהודי-איטלקי אשר טען כי הנטייה לפשע היא מורשת וכי מי ש"נולד פושע" ניתן לזיהוי על ידי מאפיינים חיצוניים, שבבסיסם ההנחה כי הנטייה לפשע היא אטביסטית.
פרנץ יוזף יונג הוא פוליטיקאי גרמני, לשעבר שר ההגנה ושר העבודה של ממשלת גרמניה מטעם המפלגה הנוצרית-דמוקרטית הגרמנית (CDU) תחת הקנצלרית אנגלה מרקל.
באוקטובר 2009 התפטר מתפקידו כשר העבודה בעקבות התקיפה האווירית בקונדוז מתקופת כהונתו כשר ההגנה.
ב-17 באוקטובר 2005 מונה לשר ההגנה על ידי ראש הממשלה אנגלה מרקל.
בזמן שרותו כשר ההגנה נודע בדעותיו המחמירות כלפי פרויקט הגרעין של איראן וטען שככל שאיראן תתקדם לנשק גרעיני כך יגבר הצורך להציב עמדות הגנה גם באירופה.
בדצמבר אמר בריאיון לסוכנות הידיעות רויטרס ש-"התפתחויות אלה הן בדיוק הדברים שמסבירים מהו ההיגיון במערכת הגנה שכזו יש לנקוט צעדי מניעה נגד הגידול הצפוי בטווח הטילים של מדינות בעייתיות מסוימות גם אם מדובר בעתיד הרחוק"
ב-28 באוקטובר 2009, בממשלתה השנייה של מרקל, התמנה יונג לתפקיד שר העבודה כאשר את תפקידו כשר ההגנה תפס קרל תיאודור צו גוטנברג.
כחודש לאחר מינויו, ב-29 בנובמבר 2009 התפטר רמטכ"ל הבונדסוור (צבא גרמניה) וולפגנג שניידרהאן בעקבות חשיפה ביומון בילד על הפצצה של כוחות נאט"ו שיזמה גרמניה על שתי מכליות דלק באפגניסטן שבה נהרגו כ-69 אנשי טאליבאן ו-30 אזרחים, ביניהם לפחות שני ילדים.
מסמכים העידו שיונג, אז שר ההגנה, ידע על הטבח אולם טייח את הפרשה יחד עם מפקד הצבא וטען שבהפצצה נהרגו אנשי טאליבאן בלבד.
בעקבות הפרשה התפטר רמטכ"ל הצבא שניידרהאן ואת מקומו החליף פולקר ויקר.
יממה בלבד לאחר מכן התפטר גם יונג ואמר: "אני לוקח על עצמי את האחריות הפוליטית על נוהלי הדיווח של ההגנה".
מאוחר יותר פוטר גם סגנו של יונג בשל חשד למערבותו בטיוח.
את מקומו של יונג כשר העבודה תפסה אורסולה פון דר ליין.
יונג הוא קתולי, נשוי לביאטה ואב לארבעה ילדים.
פרנץ מוריץ, גראף פון לאסי היה מרשל באימפריה הרומית הקדושה שנודע במיוחד בשל שירותו בזמן מלחמת הירושה האוסטרית ומלחמת שבע השנים.
משפחת לאסי הייתה משפחת אצולה ממוצא נורמני, שהתיישבה באירלנד.
לאחר הדחתו של המלך הקתולי ג'יימס השני גלתה המשפחה יחד עם היעקוביטים לצרפת.
פרנץ מוריץ נולד ב־21 באוקטובר 1725 בסנקט פטרבורג בירת האימפריה הרוסית, בנם של הרוזן פטר פון לאסי ואשתו מרתה.
לזמן קצר שירת בצבא האימפריה הרוסית אולם לאחר מכן עקר לווינה בירת אוסטריה (אז האימפריה הרומית הקדושה), התגייס לצבא האוסטרי וקודם לדרגת קולונל.
במהלך מלחמת הירושה האוסטרית שירת בלגניצה ובפיאצ'נצה ולחם בכמה קרבות.
במהלך מלחמת שבע השנים פיקד על הכוחות האוסטרים בקרב ברסלאו, ויחד עם ליאופולד יוזף פון דאון הביסו את הפרוסים בקרב מאקסן.
היה מפקד הצבא הכוחות האוסטריים שנשלחו לסייע לרוסים במהלך הקרב על ברלין, בסופו של דבר הביס הגנרל הפרוסי פרידריך וילהלם פון זיידליץ את הכוחות האוסטריים והרוסיים ואילץ אתם לסגת מהעיר.
ב־24 בנובמבר 1801 מת לאסי בווינה.
יום קודם לכן כתב לו הקיסר יוזף השני מכתב שבו הודה לו על שירותיו.
פרנץ יוזף השני, נסיך ליכטנשטיין (גרמנית: Franz Joseph II von Liechtenstein; 16 באוגוסט 1906 – 13 בנובמבר 1989), היה נסיך ליכטנשטיין בשנים 1938–1989.
פרנץ יוזף נולד בטירת פראואנטהל, דויטשלנדסברג, לאלויס, נסיך ליכטנשטיין ואליזבת אמליה, ארכידוכסית אוסטריה, בתם של קרל לודוויג, ארכידוכס אוסטריה ומריה תרזה, נסיכת פורטוגל.
בשנת 1938 מת דודו פרנץ הראשון, נסיך ליכטנשטיין ללא ילדים, ופרנץ יוזף עלה לשלטון במקומו.
במהלך מלחמת העולם השנייה הייתה ליכטנשטיין נייטרלית, ושני הצדדים שמרו על כך.