tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
על פי המתואר, שררה בעיר פאניקה רבתי, אולם הרומאים קיבלו מידע על תוכניתו של חניבעל מפי עריקים, לא בלעו את הפיתיון ולא הסיגו את הכוחות מקפואה.
לחניבעל לא היו אמצעים ממשיים כדי לצור על רומא, והוא נאלץ להסתפק בביזת האזור.
בסופו של דבר, הרומאים הזעיקו לאזור 15,000 רגליים ו-1,000 פרשים מכוחות העתודה והללו החלו להטריד את עורפו והוא חזר לפוליה דרך מרכז איטליה, תוך כדי בזיזת כפרים.
לא נותר לו מה לעשות והוא צפה בקפואה עולה באש בידי הרומאים.
המספר הגדול של הניצחונות הרומאיים בין השנים 203–214 כפי שהם מתוארים במקורות הרומיים מחשיד, ועל כן חלק מהחוקרים המודרניים מעריכים שקרבות רבים הסתיימו ללא הכרעה והמקורות הרומיים סילפו את העובדות.
כקונסולים של שנת 210 לפנה"ס נבחרו מרקלוס (פעם רביעית בחייו) ומרקוס ואלריוס לאיווינוס.
הרומאים ראו באותו זמן במרקלוס את המצביא המוכשר האחרון שנותר להם (מרקלוס כבש את סירקוסאי ולא הובס בידי חניבעל בנולה), ועל כן החזירו אותו במהירות מסיציליה ושלחו לשם את לאיוויניוס במקומו.
מרקלוס כבש את סלאפיה, עיר באפוליה שמרדה ועברה לצדו של חניבעל, בעזרת הסיעה האוהדת לרומא בעיר, והרג את חיל המשמר הנומידי שבה.
במקביל, הפרוקונסול פולביוס קנטומליוס נע באזור העיר הרדוניה שערקה לצד קרתגו לאחר קרב קאנאי, בתקווה להשיב אותה לברית עם רומא.
הוא נהג בחוסר זהירות וחנה בעמדה לא נוחה.
חניבעל ניצל זאת ותקף אותו במפתיע.
בין 7,000 ל-8,000 חיילים רומאיים נהרגו והשאר נמלטו לסאמיניום.
מרקלוס רדף אחריו ופגש בו באזור הכפר נומיסטרו (Numistro), תוצאות הקרב ביניהם לא הוכרעו, אם כי חניבעל בחר לסגת.
מרקלוס רדף אחריו לעומק אדמת פוליה, אולם חניבעל נמנע מקרב במטרה להרוויח כמה שיותר זמן.
בסופו של דבר, מרקלוס אכן חזר לרומא כדי לארגן את הקונסולאט של השנה הבאה ועל כן בלית ברירה ויתר על המרדף.
כקונסולים של שנת 209 לפנה"ס נבחרו פאביוס (פעם חמישית ואחרונה בחייו) ופלאקוס (פעם רביעית ואחרונה בחייו).
מצבו של חניבעל היה לא טוב, והברית שהוא בנה התפוררה אט אט.
עם זאת, גם ברומא נתנה המלחמה את אותותיה.
בתחילת השנה הודיעו 13 ערים בעלות ברית שאין באפשרותן לספק יותר את מכסת הכסף והחיילים השנתית.
עם תחילת השנה, בעקבות הוראה ישירה מהקונסולים, נע הפרוקונסול מרקלוס בעקבות חניבעל, שחנה באזור קנוסיום (קאנוסה).
הם נפגשו בשני קרבות שהסתיימו ללא הכרעה, אולם בשניהם ספגו שני הצדדים אבדות כבדות.
מרקלוס רצה להמשיך במרדף, אולם כמות הפצועים הרבה אילצה אותו לעצור למנוחה, מה שאפשר לחניבעל להימלט.
חניבעל ספג מכה קשה, כאשר הקונסול פאביוס כבש בחזרה את טראנטום באמצעות בגידה מבפנים.
במקביל, כבש הקונסול השני, פלאקוס, מספר ערים בלוקאניה שהחשובה שבהן הייתה וולקיי (Volceii, בוצ'ינו המודרנית).
כקונסולים של שנת 208 לפנה"ס נבחרו מרקלוס (פעם חמישית ואחרונה בחייו) וטיטוס קווינטיוס קריספינוס.
השניים חנו באזור טראנטום והטילו מצור על לוקרי.
הם נהגו בחוסר זהירות וחניבעל הצליח להניס אותם משם.
קווינטיוס התאחד עם צבאו של מרקלוס, אולם כאשר השניים יצאו לסיור שגרתי מלווים בקומץ פרשים, הם נפלו למארב קרתגי מתוכנן היטב.
מרקלוס נהרג ועמיתו נפצע קשה.
חניבעל לקח כשלל את החותמת של מרקלוס, וניסה לנצל אותה כדי לכבוש מחדש את סלאפיה.
הוא כתב איגרת וחתם עליה בשם מרקלוס.
באיגרת הוא הורה על החלפת חיל המצב הרומאי בעיר.
הוא הלביש קבוצת לוחמים דוברי לטינית במדי הצבא הרומאי, ושלח אותם לעיר, אולם קווינטיוס, שהכיר את הטקטיקות החביבות על חניבעל, הזהיר מראש את מפקדי חילות המצב שמרקלוס מת.
מפקד חיל המצב של סלאפיה נתן לחיילי חניבעל להיכנס לעיר ולאחר מכן טבח בהם.
חניבעל הבין שכוחות רעננים הם הסיכוי היחיד שלו לנצח, ובאמצעות עיר הנמל האחרונה שלו קרוטון, יצר קשר עם אחיו עזרובעל שלחם ברומאים בהיספניה, וביקש ממנו לנסות להגיע לאיטליה באותו מסלול שבו הגיע הוא עצמו.
עזרובעל ספג אותה תקופה תבוסות מבישות מידי הרומאים, והיה נאלץ ממילא במוקדם או במאוחר לנטוש את היספניה.
הוא נאבק ברומאים בקרב באיקולה לקראת סוף שנת 208 לפנה"ס, ולאחריו נסוג בזהירות אל צפון היספניה.
הרומאים בחרו שלא לרדוף אחריו בשל מזג האוויר הקשה.
עזרובעל חצה את הרי הפירנאים, ופתח במסע מזורז במסלול של אחיו.
עזרובעל נותר בגאליה למשך החורף כדי לגייס חיילים חדשים.
תנועתו נצפתה בידי בני העיר מאסיליה, שהייתה בברית עם הרומאים, והחדשות גרמו לזעזוע ברומא.
במהלך האביב, המשיך עזרובעל את מסעו וחצה במסע מזורז את האלפים, מסעו היה קל בהרבה מזה של אחיו, כיוון שהוא התנהל במזג אוויר נוח יותר עם מורי דרך מנוסים, והשבטים הגאלים שיתפו פעולה במידה רבה יותר.
עזרובעל הגיע אל עמק הפו בקיץ של שנת 207 לפנה"ס עם 30,000 אנשים בערך.
הוא רצה לעודד את שבטי הגאלים להצטרף אליו, ועל כן הטיל מצור על המושבה הרומאית פלנקטיה.
עם זאת, בני העיר התגוננו היטב, ועזרובעל, שידע היטב שאסור לו לבזבז זמן, החל לנוע דרומה כדי לחבור אל חניבעל.
אילו שני הצבאות הקרתגיים אכן היו מתחברים, מצבו של חניבעל שהתדרדר אט אט היה עשוי להתהפך פלאים, וייתכן שרומא הייתה נופלת בסופו של דבר.
כקונסולים של אותה שנה נבחרו גאיוס קלאודיוס נרו ומרקוס ליוויוס סלינטור.
נרו קיבל פיקוד על הכוחות שחנו בוונוסיה והוצב מול חניבעל.
ליוויוס קיבל פיקוד על הכוחות בצפון איטליה מול עזרובעל.
הקרב החל בהתקפה של האגף השמאלי הרומאי על האגף הימני הקרתגי.
הפרשים הקרתגים ניגפו בפני אלו הרומאים, אולם המרכז והאגף הימני החזיקו מעמד היטב והמערכה החלה לנטות מעט לטובת עזרובעל.
עם זאת, האגף הימני הרומאי בפיקודו של נרו הצליח לבצע תנועת איגוף ולתקוף את האגף הימני הקרתגי מאחור.
האגף הימני התמוטט במהרה מול המתקפה המשולבת, וכעת המרכז הקרתגי כותר מכל צדדיו בידי הרומאים.
את התבוסה השלימה מתקפה מוחצת של חיל הפרשים הרומאי, שהביס בהצלחה את חיל הפרשים הקרתגי.
עזרובעל נהרג, וראשו הושלך אל מחנהו של חניבעל.
כקונסולים של שנת 206 לפנה"ס נבחרו לוקיוס וטורניוס פילון וקווינטוס קאיקולוס מטלוס.
חניבעל נסוג אל ברוטיום, ולא גילה נטייה לצאת לקרב.
שני הקונסולים מצדם גם הם לא השתוקקו לקרב והסתפקו בשמירה על חניבעל בתוך גבולות ברוטיום.
מצב זה נמשך לאורך כל השנה.
כקונסולים של שנת 205 לפנה"ס נבחרו פובליוס קורנליוס סקיפיו ופובליוס ליקיניוס קראסוס דיבס.
סקיפיו, על אף היותו צעיר יחסית, כבר הספיק לדכא ניסיון התקוממות לאחר קרב קאנאי, ולאחר מכן נשלח לנהל את הקרבות בהיספניה.
במהלך קרבות אלו נחל סקיפיו הצלחה גדולה, ובשנה שקדמה לבחירתו כקונסול נכבש המעוז הקרתגי האחרון בחצי האי האיברי - גאדס.
בנאומיו בסנאט, הציע סקיפיו שוב ושוב תוכנית שאפתנית, על פיה הוא יפלוש לאפריקה דרך סיציליה ויטיל איום על קרתגו עצמה.
איום כזה, כך טען, הוא הדרך הבטוחה ביותר לסילוקו של חניבעל מחצי האי האפניני.
עם זאת, פאביוס הקשיש התנגד לתוכנית זו, וסבר שאין להזניח את רומא עצמה.
רבים נוספים מחברי הסנאט התנגדו לה, כיוון שקינאו בעוצמתם הרבה של בני משפחת סקיפיו.
למרות זאת, סקיפיו קיבל אישור להפליג לסיציליה ולנסות להקים שם צבא מתאים לקראת הפלישה שתכנן.
עקב כיבוש היספניה בידי הרומאים, החליט מאגו ברקה, צעיר אחיו של חניבעל, להפליג אל חצי האי האפניני, לעזרת אחיו, עם הכוח הקרתגי שבפיקודו החונה באיים הבליאריים.
מאגו נחת בהפתעה בליגוריה, וכבש ללא קרב כמעט את ג'נובה.
אולם מסע המלחמה שלו מעולם לא צבר תאוצה כמו זה של שני אחיו.
הוא ניסה להתאחד עם חניבעל, אך בקרב עמק הפו, כיתרו אותו ארבעה לגיונות רומאיים והוא נאלץ לעצור.
אולם פרט לכך, הישגי הרומאים באותה שנה היו מצומצמים.
סקיפיו הצליח בעזרת ספינותיו להדוף התקפה קרתגית על לוקרי, והקונסול קראסוס פלש לברוטיום.
אולם אז פרצה מגפה קשה במחנהו של חניבעל, והמגפה פגעה קשות גם ברומאים.
קראסוס נאלץ לעצור למנוחה ואפילו לא היה יכול לבוא לרומא ולהיות נוכח בקונסולאט של השנה הבאה.
כקונסולים של שנת 204 לפנה"ס נבחרו מרקוס קורנליוס קאתאגוס ופובליוס סמפרוניוס טודיטאנוס.
על פי המנהג, חולקו ביניהם הלגיונות השונים.
סמפרוניוס קיבל פיקוד על הלגיונות שהוצבו בברוטיום נגד חניבעל, וקורנליוס קיבל פיקוד על הלגיונות שהוצבו באטרוריה מול מאגו.
האסטרטגיה של חניבעל נשענה באותה תקופה על מגננה על עיר הנמל קרוטון, שהייתה למעשה עיר הנמל האחרונה שנותרה לו.
לאחר ששיירה של 100 ספינות שהיו אמורות להביא לו אספקה וכסף הושמדה, נאלץ חניבעל להתחיל לגבות מיסים גבוהים יותר מהאוכלוסייה המקומית.
כמו כן, הוא גרש אזרחים שנחשדו בשיתוף פעולה עם רומא, והטיל עונשים על ערים ושבטים שלא היו נאמנים מספיק, מה שיצר נגדו התמרמרות רבה.
בקיץ של אותה שנה ניצח חניבעל את סמפרוניוס בקרב קטן ליד קרוטון.
סמפרוניוס נמלט למחנהו, וחניבעל לא העז לתקוף אותו.
סמפרוניוס, נחוש להשיב את כבודו העצמי הרמוס, התאחד עם צבאו של הפרוקונסול קראסוס, ובכוחות מתוגברים צעד אל שערי קרוטון.
חניבעל יצא נגדו, אולם לא היה יכול לצבא המאוחד ונסוג אל קרוטון, כשהוא מותיר מאחוריו 4,000 הרוגים.
סמפרוניוס לא ניצל את ניצחונו כדי להטיל מצור על קרוטון, והסתפק בכיבוש כמה עיירות בסביבה.
כקונסולים של שנת 203 לפנה"ס נבחרו גנאיוס סרוויליוס קאיפיו וגאיוס סרוויליוס גמינוס.
באותה שנה באה לקיצה המערכה בחצי האי האפניני באופן מפתיע.
כאמור לעיל, המצביא הרומאי פובליוס קורנליוס סקיפיו תכנן לפלוש לאפריקה בשנת 205, אולם בשל חוסר תמיכה של הסנאט בוצעה הפלישה לבסוף רק בשנת 204 לפנה"ס.
מטרת הפלישה הייתה להסיט את תשומת הלב של חניבעל מאיטליה אל מולדתו.
סקיפיו ניצל במיומנות רבה את הסכסוכים בין ראשי השבטים הנומידים, והצליח לרכוש את לבו של המצביא הנומידי הצעיר מסיניסה.
השניים הטילו מצור על העיר הקרתגית החשובה אוטיקה, אולם בקרתגו סירבו להזעיק את חניבעל, סירוב שהתברר כהרה אסון, לאחר שסקיפיו הביס את הצבא הקרתגי בקרב המישורים הגדולים.
בלית ברירה הוחלט להזעיק את חניבעל מאיטליה.
עוד לפני כן הוזעק חזרה צבאו של מאגו.
הצבא עצמו הצליח להגיע אל אפריקה, אולם לא ברור גורלו של מאגו עצמו.
בחודש יולי של שנת 203 לפנה"ס עזב חניבעל במפתיע את איטליה.
הוא חמק ממנה בעזרת צי שיצא מקרוטון בלי שהרומאים ירגישו בכך, והפליג עם צבאו חזרה אל אפריקה.
הרומאים כבשו במהירות את כל מה שנותר מהאימפריה של חניבעל.
לא ברור מה היה גודל הצבא שחניבעל חזר עמו.
חסידיו של סקיפיו טוענים שמספרם הגיע ל-24,000, בעוד חסידי חניבעל מצמצמים את המספר לכדי 10,000. סוגיה נוספת היא מספר החיילים הוותיקים שהגיעו חזרה לאפריקה.
חסידיו של חניבעל טוענים כי צבאו הורכב בעיקר מתושבים מקומיים מדרום-איטליה שגויסו או התנדבו לצבאו של חניבעל, ושרוב הצבא המקורי איתו פלש לאיטליה (ובמיוחד הפרשים הנומידיים) חדל מלהתקיים במהלך המערכה הממושכת שהוא ניהל בחצי האי האפניני.
תומכיו של סקיפיו טוענים כי מספר החיילים הוותיקים שנותרו בצבאו של חניבעל היה גדול יותר.
כאשר חניבעל הגיע כבר היה חורף, ולפיכך דחו שני הצדדים את פעולות האיבה.
עם בוא האביב של שנת 202 לפנה"ס הפרו הקרתגים את ההסכם, ובזזו ספינות אספקה רומאיות.
בתחילת הקיץ ארגן סקיפיו פעולת תגמול גדולה, וצעד במהירות לכיוון הדרומטום, שם חנה חניבעל, כשהוא בוזז בדרכו את האזורים הכפריים של קרתגו.
חניבעל התקדם גם הוא במהירות כדי לפגוש את סקיפיו.
שני הצדדים נפגשו בסוף בעיר "זאמה רגיה", עיר בקרתגו על גבול נומידיה, שם התרחש קרב זאמה, שסיים את המלחמה.
למרות זאת, חלק מהכוחות הקרתגיים שחנו בתחומי עמק הפו, שאז לא נכלל בתחום איטליה ולפיכך הסכם השלום לא חל עליהם, המשיכו במאבק עד שנת 197 לפנה"ס.
זירת עבירה היא מרחב שבתוכו התבצעה עבירה פלילית או שיש חשד שהתבצעה בו, והוא עשוי להכיל ממצאים שיש בהם כדי לסייע בחקירת העבירה, בקביעת זהות האחראים לה והרשעתם במסגרת משפט פלילי.
הגדרת מתחם כזירת עבירה נותנת למשטרה סמכויות חריגות לטיפול במתחם.
סמכויות אלה משפרות באופן ניכר את הסיכוי לאיתור מלוא הממצאים המרשיעים שבזירה ואת תיעודם המלא והתקין מבחינת דיני הראיות.
זירת עבירה יכולה להימצא בכל מרחב שהוא - תחת כיפת השמיים, בתוך מבנה או בתוך חפץ כלשהו (למשל כלי רכב או מכולה).
גבולותיה של זירת עבירה נקבעים על פי מהות העבירה שהתבצעה בה ויתר הנסיבות הרלוונטיות לאותו מקרה.
שטח הזירה יכול להיות החל מקטן מאוד ועד לנרחב ביותר.
כך למשל, זירת העבירה המתייחסת לעבירה של פריצה לכלי רכב עשויה שלא להשתרע מעבר לכלי הרכב ולסביבתו המיידית.
לעומת זאת, בפיגוע לוקרבי נחתו שרידי המטוס שהתרסק ותכולתו על פני שטח של עשרות קילומטרים מרובעים, אשר כולו היווה בשל כך את זירת העבירה באותו מקרה.
קביעת גבולות זירת עבירה נעשית בתחילת החקירה הפלילית בקשר לעבירה שנעשתה בה.
במהלך החקירה מאותרות לעיתים נקודות המרוחקות מזירת העבירה הראשונית שיש בהן ממצאים החשודים כקשורים לעבירה שבזירה הראשונית (לדוגמה – מכולת אשפה שבה נמצאו בגדים או כלי נשק, שיש חשד שמבצע העבירה השליך אותם בה) והן עשויות להיות מוגדרות אז כשלעצמן כזירות עבירה.
ממצא בזירת עבירה יכול להיות מורכב מכל חומר שהוא, כולל חומר אורגני, כגון גופות בני אדם או בעלי חיים, רקמות שלהם, טיפות דם (הניתנים לגילוי על ידי לומינול) או חלקי צמחים.
הוא יכול להיות אובייקט בכל גודל וסוג שהוא – לדוגמה מרכב של מטוס שהתרסק, כלי רכב, חפצים ככלי נשק חם או נשק קר או ביגוד ועד לחלקיקים מיקרוסקופיים.
חפצים גדולים יותר יכולים לשאת על גביהם אובייקטים שהם כשלעצמם בגדר ממצאים – כגון טביעות אצבע, חלקיקי קרקע או סיבים.
האיתור, הזיהוי והאיסוף של חלק מן הממצאים המצויים בזירת עבירה הוא פשוט יחסית ואיננו דורש מומחיות מיוחדת, אם כי הטיפול בהם חייב להיעשות באופן שתישמר שלמותם וערכם הראייתי לא ייפגם.
איתורם ואיסופם של ממצאים אחרים, בפרט אלו שקנה המידה הפיזי שלהם הוא קטן, מצריכים מאמץ והכשרה גדולים יותר ואמצעים רבים יותר.
הטיפול בזירת עבירה נעשה בדרך כלל על פי נהלים מקצועיים קבועים.
התכלית של אלו היא מניעת האפשרות שממצאים הנמצאים בזירה ייעלמו או ייפגעו, בכוונה או ברשלנות.
הנהלים גם מיועדים להביא לכך שכל הממצאים יאותרו, יתועדו כנדרש וייאספו בשלמותם.
ראשית נסגרת זירת עבירה בשלב מוקדם ככל האפשר וגבולותיה מסומנים בהתאם – על ידי סרטי סימון, שלטים או מכשולים פיזיים.
מאותו רגע מוגבלת הכניסה לזירה רק למי לאלו שכניסתם אליה היא חיונית – כמו חוקרי העבירה, אנשי כיבוי אש, צוותים רפואיים שהגיעו לטפל בפצועים הנמצאים בה, או אנשי שירות שתפקידם להוביל מן הזירה גופה או גופות אדם הנמצאות בה.
בהמשך וכאשר התנאים הפיזיים בה מאפשרים זאת - למשל לאחר שכובתה שרפה שבערה בה - נסרקת זירת עבירה לאיתור ממצאים הקשורים לעבירה שנעשתה בה (או שיש חשד שנעשתה בה) ואובייקטים העשויים לשאת עליהם ממצאים שכאלו, והם נאספים.
כאמור, חלק מן הממצאים ניתן להיאסף על ידי חוקרי המשטרה האחראים על החקירה בזירה.
האחרים יאותרו וייאספו על ידי חוקרי זיהוי פלילי.
כל הממצאים נארזים בהתאם לנהלים קבועים על מנת לשמור על שלמותם.
איתור ואיסוף חלק מן הממצאים עשוי לדרוש שימוש בציוד מיוחד שפותח לשם כך ונמצא בשימוש שוטף של חוקרי הזיהוי הפלילי.
כך, איסוף ממצאים תוך שימוש בכפפות הוא בגדר חובה, על מנת שלא לטשטש טביעות אצבעות הנמצאות על גביהם או להותיר עליהם טביעות אצבעות של החוקרים.
לעיתים יש צורך שהחוקרים ייכנסו לזירה לאסוף ממצאים כשהם לבושים בבגדים מיוחדים, המיועדים למנוע את האפשרות שהם יחדירו לזירה חלקיקים וסיבים שמקורם מחוץ לה.
איסוף הממצאים מצריך גם תיעוד מדויק של הנקודות בזירת העבירה שבה הם התגלו קודם להזזתם מהן.
הדבר דרוש על מנת להבהיר את ההקשר של הימצאותם שם ואת משמעותו לחקירת העבירה שנעשתה בזירה.
תיעוד זה נעשה על ידי החוקרים באמצעות צילומים ורישומים.
אלו עשויים לשמש כשלעצמם כראיות משפטיות מאוחר יותר.
מרבית הממצאים הנאספים הזירה ואובייקטים ממנה העשויים להכיל ממצאים מועברים לבדיקה, לניתוח ולהערכה במעבדות הזיהוי הפלילי.
על מנת שלא לפגוע בערכם הראייתי המשפטי של הממצאים יש לשמור לגביהם על "שרשרת הראיות".
משמעותו של מונח זה היא שמרגע היאספם חייבים הממצאים להימצא תחת פיקוח של אנשי המשטרה או השירות החוקר את העבירה, וכל העברה שלהם ממקום למקום – מהזירה למעבדה, למחסן ראיות או לבית משפט, לדוגמה – חייבת להיות מתועדת וחתומה על ידי אדם המוסמך לכך.
אם נשברה שרשרת הראיות – למשל אם הממצאים אבדו והתגלו לאחר זמן – מתעוררת האפשרות שהממצאים שונו בכוונה או ברשלנות.
מצב שכזה עשוי להוביל לפסילתם מלשמש כראיה משפטית או לגרוע ממשקלה.
על רשויות החקירה, המחזיקות פיזית בממצאים, מוטלת החובה לשמור על שרשרת הראיות לגביהם על מנת למנוע אפשרות שכזו.
זירת מזרח אסיה והאוקיינוס השקט במלחמת העולם הראשונה כללה בעיקר את ההשתלטות הבלתי אלימה על השטחים הקולוניאליים של הקיסרות הגרמנית באוקיינוס השקט ובסין.
הפעולה הצבאית הבולטת בזירה זו הייתה המצור על צ'ינגדאו, אך מספר קרבות נערכו בגינאה החדשה.
כל שאר הטריטוריות הגרמניות והאוסטריות באסיה ובאוקיינוס השקט נפלו ללא קרב.
לוחמה ימית הייתה שכיחה בזירה זו; כל המעצמות הקולוניאליות הציבו כוחות ימיים באוקיינוס השקט ובאוקיינוס ההודי.
ציים אלה סייעו לפלישה לטריטוריות הגרמניות על ידי השמדת השייטת הגרמנית המזרח-אסייתית.
התקפת מדינות ההסכמה באוקיינוס השקט
אחת ההתקפות הראשונות בזירת האוקיינוס השקט הייתה כיבוש סמואה הגרמנית על ידי כוחות ניו זילנדיים באוגוסט 1914. התקפה זו הסתיימה ללא שפיכות דמים לאחר שכ-1,000 חיילים ניו זילנדים נחתו במושבה הגרמנית בסיוע ספינות מלחמה צרפתיות ואוסטרליות.
לאחר מכן החל כיבוש גינאה החדשה הגרמנית.
האוסטרלים תקפו את גינאה החדשה הגרמנית בספטמבר, ותוך זמן קצר נכנעו כל הכוחות הגרמניים, מלבד קבוצה קטנה של אנשים, בהנהגת הרמן דצנר, שהצליחה להתחמק מהאוסטרלים ולהסתתר עד תום המלחמה.
מיקרונזיה הגרמנית, ובה איי מריאנה, איי קרוליין ואיי מרשל, נכבשה גם היא על ידי מדינות ההסכמה, ללא התנגדות.
לאחר הכרזת המלחמה על גרמניה, נסוגה השייטת הגרמנית המזרח-אסייתית מבסיסה בצ'ינגדאו, וניסתה לחזור לגרמניה דרך האוקיינוס השקט.
בדרכן חזרה הפציצו סיירות השייטת תחנת ממסר בריטית על האי טבואאראן, ובהמשך אף טיבעו ספינותיו של אדמירל מקסימיליאן פון שפה ספינת מלחמה וספינת תובלה צרפתיות בפפאטה שבפולינזיה הצרפתית.
ההיתקלות הבאה הייתה ליד חופי צ'ילה בקרב קורונל ב-1 בנובמבר, שבה השמידו הגרמנים את השייטת הבריטית שנשלחה לעצור אותם.
שתי הסיירות המשוריינות ושלוש הסיירות הקלות הגרמניות טיבעו שתי סיירות משוריינות בריטיות.
מעל 1,500 מלחים בריטים נהרגו בטביעת כלי השיט, ולעומתם נפצעו רק שלושה מלחים גרמנים.
הניצחון לא האריך חיים, שכן כחודש לאחר מכן הביס הצי המלכותי הבריטי את השייטת הגרמנית בקרב איי פוקלנד.
שפה עצמו טבע עם ספינתו "שארנהורסט" ("Scharnhorst").
כלי השיט הגרמניים היחידים שהצליחו להימלט היו הסיירת הקלה "דרזדן", שפנתה לאחור ושבה לאוקיינוס השקט, ואוניית העזר "סיידליץ", שהצליחה להימלט לאוקיינוס האטלנטי.
בשובה לאוקיינוס השקט ניסה צוות הדרזדן לפשוט על סוחרות שעל פניהן חלפו, אך ללא הצלחה, עד שבמרץ 1915 השביתה תקלה את מנועי האונייה.
ללא אפשרות לתקן את המנועים, הפליגה האונייה למים הטריטוריאליים של צ'ילה, ושם, לאחר קרב קצר עם כלי שיט בריטיים, שבו נהרגו ארבעה מלחים גרמנים, נאלץ צוות הדרזדן לנטוש את האונייה, והם נעצרו על ידי הרשויות הצ'יליאניות.
כשהחל האדמירל שפה את נסיגתו על פני האוקיינוס השקט, הוא הותיר מאחוריו את הסיירת הקלה אמדן.
אמדן הפגיזה באמצע ספטמבר 1914 את מדרס שבהודו, פגעה באופן רציני במאגרי הדלק שבמקום ועוררה בהלה בקרב תושבי המקום שנסו מקו החוף מחשש מפלישה גרמנית.
בסוף אוקטובר חדרה אמדן במסווה לנמל פנאנג (Penang) שבמלאיה וטיבעה את הסיירת הרוסית "ז'מצ'וג".
לאחר צאתה מן הנמל טיבעה "אמדן" את המשחתת הצרפתית "מוסקט" (Mousquet), שרדפה אחריה, אך הוטעתה תחילה לחשוב שהמדובר בספינה בריטית.
לבסוף, ב-9 בנובמבר, לאחר תקופה מוצלחת של פשיטה על אוניות סוחר, טובעה הסיירת הגרמנית על ידי הסיירת האוסטרלית אה"מ "סידני" בקרב ימי שנערך בסמוך לאיי קוקוס.
קבוצת אנשי צוות מהסיירת הצליחה להימלט לכיוון סומטרה ומשם, על סיפון ספינת תובלה גרמנית הפליגו לחצי האי ערב שהיה תחת שלטון עות'מאני, בעלת ברית של הקיסרות הגרמנית במלחמת העולם הראשונה.
צ'ינגדאו הייתה הבסיס הגרמני הראשי באזור מזרח אסיה, עליו הגנו כ-600 חיילים גרמנים וכ-3,400 חיילים סינים ואוסטרו-הונגרים.
בנוסף, על הבסיס הגנו מספר כלי שיט של הצי הגרמני הקיסרי ושל הצי האוסטרו-הונגרי.
לקראת המצור שלחה האימפריה היפנית צי שמנה שש אוניות מערכה וכ-50,000 חיילים, ואילו הבריטים שלחו 1,600 חיילים מחיל המצב בטיינג'ין.
ב-31 באוקטובר החלה הפצצת הבסיס, וב-6 בנובמבר פתח הצבא היפני הקיסרי בהתקפה יבשתית, שהובילה לכניעת חיל המצב בתוך הבסיס ביום המחרת.
במצור ספג הצד הגרמני כ-200 אבדות, ואילו מדינות ההסכמה ספגו 1,455 אבדות.
כמו כן, סיירת משוריינת אחת טובעה על ידי ספינת טורפדו גרמנית, וכשהבינו הגרמנים והאוסטרו-הונגרים שהקרב אבוד הם טיבעו את כלי השיט שברשותם, לבל ייפלו לידי האויב.
הסוחרת המשוריינת זיאדלר (Seeadler) פשטה על סוחרות של מדינות ההסכמה באוקיינוס השקט ובאוקיינוס האטלנטי, ובמהלך המלחמה פשטה על כ-16 כלי שיט וטיבעה אותם.
באוגוסט 1917 נטרפה האונייה באי מופליה (Mopelia) שבפולינזיה הצרפתית, וצוותה הגרמני הקים באי מושבה קטנה בה חיו ובה כלאו את השבויים שלהם, בעיקר אמריקאים.
כשנגמרה אספקת המזון, נטשו הגרמנים את השבויים על האי הבלתי מיושב והפליגו לפיג'י.
בפיג'י השתלטו הגרמנים על סקונר צרפתי והפליגו לאי הפסחא, שם נטרפה ספינתם פעם נוספת לאחר שפגעה בשונית אלמוגים.
ב-5 באוקטובר 1917 נעצרו לבסוף אנשי הצוות הגרמנים על ידי הרשויות הצ'יליאניות.
במהלך מסעה נהרג איש צוות אחד, שמת כתוצאה מתאונה.
ארצות הברית הייתה מעורבת בעימות אחד לפחות באוקיינוס השקט נגד כוחות גרמניים.
ב-7 באוגוסט 1917 טיבעו אנשי צוות הסוחרת "קורמורן" (Cormoran) את אונייתם לבל תפול לידי סיירת העזר האמריקאית "סופליי" (Supply), באפרה הארבור שבגואם.
היריות שירו האמריקאים על האונייה הגרמנית היו היריות הראשונות של ארצות הברית במלחמת העולם הראשונה.
זַיִת (שם מדעי: .Olea L) הוא סוג של עצים ושיחים ירוקי-עד ממשפחת הזיתיים.
המין המוכר ביותר והיחיד הגדל בר בארץ ישראל ובאגן הים התיכון הוא הזית האירופי ובו 6 תת-מינים.
כל המינים התרבותיים בישראל הם זנים ותת-מינים של זית אירופי מלבד זית אפריקני (Olea capensis), כמו גם צמחי הבר של זית אירופי משויכים לתת-מין (Olea europaea subsp.
europaea) והם אינם נבדלים מצמחי התרבות שלו אלא בענפיהם הקוצניים ובעליהם הקטנים.
ההבחנה בין זית אירופי לבין בר-זית בינוני הוא בעלים.
עלי בר-זית בינוני הם קצרי פטוטרת, קירחים משני צידם ושפתם משוננת.
בעבר נכלל הסוג יצהרון (Elaeagnus) כמין בסוג זה.
משרעת התפוצה של 12 המינים רחבה ומתוחמת לאזורים הטרופיים והסוב-טרופיים של העולם הישן ועד דרום מערב האוקיינוס השקט (כולל מזרח אוסטרליה).
למעט, הזית האירופי שתפוצתו גם באגן הים התיכון, באפריקה ובאסיה (לא בתת-היבשת ההודית).
7 מינים מתרכזים באפריקה (כולל זית אירופי), אחד בלעדי למדגסקר, אחד בלעדי לפיליפינים ושניים בלעדיים למלזיה.
המין Olea paniculata מצוי מתת-היבשת ההודית ועד יונאן שבסין ועד מזרח אוסטרליה.
europaea, שם נרדף: Olea oleaster) נחשב כתת-מין של הזית האירופי.
זהו עץ או שיח עמיד ליובש ומשמש גם כיום ככנה בהרכבות של עצי זית.
צמחי הבר אינם נבדלים מצמחי התרבות שלו אלא בענפיהם הקוצניים ובעליהם הקטנים.
זית אפריקני (שם מדעי: Olea capensis שם נרדף: Olea africana) - עץ בגודל בינוני הנפוץ בדרום אפריקה.
נקרא באנגלית Black Ironwood, "עץ הברזל השחור".
המין כולל 3 תת-מינים וגודלו משתנה בהתאם לבית גידולו משי קטן ועד עץ שגובהו 30 מ' ויותר.
הוא נפוץ לאורכה של אפריקה באוכלוסיות מקוטעות מדרום אפריקה ועד למרכז היבשת, אך לא מגיעים לסהרה ולא לצפון אפריקה.
הוא עץ חסכן במים הנפוץ במגוון בתי גידול סלעיים.
הוא נבדל מזית אירופי בפירותיו הקטנים ובגוון עלים זהוב ולא כסוף.
Olea laurifolia - עץ, שגזעו נחשב לקשיח ביותר בטבע.
העץ נפוץ בחבל נטאל בדרום אפריקה.
נחשב כתת-מין של זית אפריקני (Olea capensis subsp.
Olea paniculata - עץ גדול, המגיע לגובה של 15 עד 18 מטרים ונפוץ במזרח אסיה מתת-היבשת ההודית ועד מסין ועד מזרח אוסטרליה.
זית יונאן (Olea yuennanensis) - שיח עד עץ קטן אנדמי לדרום-מערב הרפובליקה העממית של סין.
צמח זה ממשפחת הזייתים, משויך כיום לתת-הסוג Tetrapilus ולא לסוג "זית".
הסוג כולל עצים, או שיחים ירוקי-עד.
הענפים וענפים צעירים מכוסים עדשתיות, שהן כתם מחוספס, כהה, מורם במקצת, הפורץ דרך האפידרמיס ושונה מסביבתו בגבעול ובשורש.
סידור העדשתיות על פני הגבעולים שונה הוא.
לפעמים הן מופיעות בשורות אורך או רוחב, אך על פי רוב הן מפוזרות על פני השטח בצורה בלתי סדירה.
העלים נגדיים ולפעמים מסורגים ליד התפרחת, פשוטים (בדומה לסוג ליגוסטרום ולילך) תמימים (אבל, משוננים בסוג בר-זית) וגלדניים.
צידם התחתון מכוסה קשקשים מכסיפים.
התפרחות הם אשכולות או מכבדים היוצאים מחיק העלים.
הפרחים לבנים' קטנים וכמעט גלגליים, נכונים, דו-מיניים או חד-מיניים, השחלה עילית, העטיף כפול על פי רוב (לפעמים הכותרת חסרה).
אחר הפריחה צבע הפרחים הופך מלבן לצהבהב.
בחלק בבני המשפחה ההאבקה נעשית על ידי הרוח.
הגביע קצר מאוד, בעל 4 אונות (שיניים).
הכותרת מאוחת עלים, גלגלית כמעט, בעלת צינור קצר ו-4 אונות.
האבקנים 2, בולטים מחוץ לכותרת ובעלי זירים קצרים ואבקנים גדולים.
השחלה עילית בעלת 2 מגורות, בכל מגורה ביצית אחת או שתיים, עמוד השחלה קצר על פי רוב או יושב.
הצלקת דמוית גולה או בעלת שני אונות
הפרי בית גלעין (בדומה לבר-זית) מוארך או דמוי ביצה ואורכו ס"מ אחד או יותר.
בעל 1 או 2 זרעים (יתר הביציות מתנוונות), ציפתו מכילה שומן, הגלעין קשה כעצם.
הזרעים עם עובר ישר, עם או בלי אנדוספרם; השורש של העובר מעוקל כלפי מעלה או מטה.
בימיה הראשונים של מלחמת יום הכיפורים התנהלה לחימה ניכרת בזירת מרחב שלמה שבדרום סיני, בעקבות מתקפות אחדות של הצבא המצרי.
גבולו הצפוני של מרחב שלמה היה גוש ההרים החוצה את סיני מצפון לאבו זנימה.
במהלך הקרבות הוכפף גם אזור ראס סודר, הצפוני יותר, למרחב שלמה.
קודם המלחמה שימשה מפקדת חטיבה 72 (חטיבת הנגב) בפיקודם אל"ם טוביה שפירא כמפקדת מרחב שלמה בנוסף להיותה מפקדת חטיבת מילואים.
ערב המלחמה היו במרחב שלמה שישה צוותי טנקים סדירים ושישה צוותי מילואים.
בדיון המטה הכללי של צה"ל בבוקר 6 באוקטובר הנחה הרמטכ"ל דוד אלעזר על פינוי כל האזרחים ממרחב שלמה ואבו רודס בתובלה אווירית.
בשארם א-שייח' ובסביבתה שכנו בסיסי צה"ל אחדים: שדה אופיר (ב"חא 29) של חיל האוויר הישראלי, יב"א 528 בהר צפרא ובסיס מפרץ שלמה של חיל הים הישראלי.
קרב האוויר הראשון במלחמת יום הכיפורים נערך ב-6 באוקטובר 1973 סמוך לשעה 14:00, מיד עם פרוץ המלחמה, באזור בסיס חיל האוויר שדה אופיר בשארם א-שייח'.
בקרב השתתפו שני מטוסי F-4 פנטום ("קורנס") של חיל האוויר הישראלי, ומולם עשרים ושמונה מטוסי מיג-17 ומיג-21 של חיל האוויר המצרי (שבע רביעיות), שתקפו מטרות במרחב שלמה (אזור דרום חצי-האי סיני).
בסיומו של הקרב, שנמשך כשש דקות, הופלו שבעה מטוסי מיג (אחד מהם הופל, כנראה, באש נ"מ של יחידות חיל הים הישראלי).
חלק ממטוסי המיג 17 הטילו את פצצותיהם והוציאו מכלל פעולה את סוללת טילי ההוק יטנ"מ 136 של חיל האוויר הישראלי, חייל אחד נהרג ומספר חיילים נפצעו.
כן נפגעו האנטנות של עורק הזירוי הטרופוספירי, ששימש לקשר רדיו בין יחידות צה"ל בשארם א-שייח' למרכז הארץ.
בהמשך אותו יום הותקפה יב"א 528, יחידת בקרה אווירית משנית של חיל האוויר הישראלי בדרום סיני, שהייתה ממוקמת על מצוק שרוחבו 20 מטרים ואורכו 150 מטרים בפסגת הר צפרא, כ-20 ק"מ דרומית לשדה אופיר.
בערך בשעה תשע בערב שיגר מפציץ מדגם טופולב 16 שני טילי שיוט רוכבי מכ"ם מדגם "קלט" לעבר היחידה.
הטיל השני ניהג עצמו אל האנטנות, התפוצץ והרג חמישה חיילים, ששהו במשמרת באנטנות ובגנרטורים.
כאשר ראו אנשי חיל האוויר הישראלי ששהו בשדה אופיר את האש שאחזה ביחידת הבקרה על ההר, הם הניחו שהיחידה נכבשה על ידי כוח קומנדו מצרי מוסק.
למוצב נשלח כוח של חיל השריון ובו ארבעה טנקים, כדי "לכבוש" אותו מחדש.
מטוסי קורנס שפטרלו באזור התבקשו לסייע לטנקים על ידי ירי על השביל לפניהם כדי לסכל מארב לטנקים העולים בהר.
הטנקים הישראליים היו טנקי טירן, טנקי שלל שהוכנסו לשירות בצה"ל.
בשל צורתם זיהו אותם חיילי היחידה כטנקים מצרים וירו לעברם; חיילי השריון סברו שהם מותקפים בידי הקומנדו המצרי שכבש את ההר והשיבו אש, שממנה נהרגו שני חיילי מילואים מיחידת האבטחה במקום.
חילופי האש המבולבלים הסתיימו לבסוף כאשר הבין מפקד היחידה – סרן אבי אמיתי (שהגיע ליחידה בשעה 6 בערב) שהקרב מתנהל בין כוחות צה"ל שטועים בזיהוי הדדי.
הוא יצא עם גופייה לבנה ו"נכנע" לכוחות השריון הישראלי.
שעתיים מאוחר יותר אכן ניסו המצרים לבצע מהלך נוסף לכיבוש החוף בשארם א-שייח', תוך תקיפה חוזרת של יחידת הבקרה בטילים, אך נהדפו על ידי מטוסי חיל האוויר הישראלי וכוחות חיל הים הישראלי.
12 מסוקי סער מדגם מי-8, ובהם כוחות קומנדו חדרו בגובה נמוך לאזור שדה אופיר.
הם נתקלו במטוסי פנטום שהפילו שמונה מהם על החיילים שבהם.
ארבעה מסוקים בלבד הצליחו להנחית את חיילי הקומנדו וחזרו לבסיסם במצרים.
חיילי הקומנדו המצריים הושמדו לאחר נחיתתם.
לאחר חצות ליל, שני סטי"לים מצריים מדגם "קומאר" שיגרו ארבעה טילים אל שלוש נחתות של חיל הים הישראלי, שסיירו לאורך חוף שארם א-שייח'.
שני הפנטומים של שדה אופיר לא הצליחו ליירט את ה"קומארים" התוקפים.
הנחתות (שצוותיהן מנו יחד 60 איש) נחתו על הריפים, על פי הוראה מחמ"ל זירת ים סוף, והטילים חלפו מעל תרני הנחתות והתנפצו על היבשה.
מאוחר בלילה ניסה קומנדו מצרי מובל בסירות גומי לנחות בשארם א-שייח' במטרה להשתלט עליה, אך הם נהדפו והוברחו על ידי שני דבורים בפיקוד רס"ן אברהם בן-שושן.
ירי טילים מהים לעבר שארם א-שייח' וראס מוחמד נמשך עד 17 באוקטובר.
עם זאת, חזית שארם א-שייח' הפכה לחזית היחידה של צה"ל שלא נפרצה במלחמת יום הכיפורים.
באזור אבו רודס הפעילה ישראל שדה נפט שסיפק חלק ניכר מתצרוכת הנפט שלה.
בליל 6 באוקטובר 1973, ביום הראשון של המלחמה, הונחת על אבו רודס מטח ארטילרי כבד שהצית חלק ממאגרי הנפט והמתקנים.
בתחילת המלחמה נשלחה פלוגה ד' (מאי 73) של גדוד 890, שעדיין לא עברה קורס צניחה ורק החלה את מסלול הלוחם, לשמור על היישוב שלהבת (אבו רודס).
משימה זו הפכה למרדפים מוּטָסִים (במסוקים) נגד לוחמי הקומנדו המצרי במרחב אבו רודס.
במהלך כעשרה מרדפים הצליחו חיילי הפלוגה, בפיקודו של המ"פ עמנואל בן ישי, להרוג ולשבות כ-350 לוחמי קומנדו מצרים, כולל המג"ד וסגנו.
במרדף האחרון נהרג בן ישי, כשביקש לבצע בעצמו ירי RPG-7, כדי לא לסכן חייל צעיר.
חייליו המשיכו ללחום, הרגו תשעה לוחמי קומנדו ושבו עוד עשרים.
בערב סוכות (10 באוקטובר 1973) הטיל מטוס טופולב מצרי פצצה על מבנה בו היו לוחמים מהפלוגה.
את אזור ראס סודר תקפו יחידות קומנדו מצריות מוסקות.
חלק מהמסוקים הופלו על ידי חיל האוויר הישראלי ויחידות ישראליות פגעו בשאר הכוחות.
בנוסף התקיימו באזור קרבות בין כוחות מצריים שניסו לנוע מכיוון עיון מוסה ובין כוחות ישראלים.
ב־7 באוקטובר הועברה למרחב חטיבת הצנחנים (35), בהרכב של מפקדה, גדודים 890 ו־450 וסיירת (גדוד אחד הועבר לרפידים).
עם התייצבות החטיבה במרחב הפריד אלוף הפיקוד את גזרת ראס סודר מאוגדה 252 והחטיבה הוכפפה ישירות לפיקוד.
לחטיבה הוכפפו גם ארבעה טנקי מגח, שישה טנקי טיראן, שישה תול"רים, פלוגת סיור וסוללת 120 מ"מ.
הכוחות הניידים נפרסו בין "עשרון" שמדרום לראס מסלה ובין ראס סודר, ובמחנה עצמו נערכו כוחות החי"ר להגנה.
ב־9 באוקטובר הוכפפה ראס סודר לפיקוד מרחב שלמה שהוקם בפיקודו של ישעיהו גביש.
ב־14:00 נפתחה התנגשות בין הכוח שבעשרון, שמנה שמנה ארבעה ג'יפי תול"ר ושני ג'יפי סיור בפיקוד מ"פ מגדוד 890 וכן שמונה טנקים וגדוד מכמ"ת מוקטן, עם כוח מחטיבה ממוכנת 1 המצרית שנע דרומה, ובו כ־20 טנקים, עשרה נגמ"שים ועוד רק"ם.
בחילופי האש איבד הכוח המצרי שני טנקים, שישה נגמ"שים ושריונית טילים BRDM ונסג.
אלוף גביש הורה ערב ההתנגשות להיכון לפינוי המתקנים בראס סודר, ובהם מעגן חיל הים, סוללת הוק, יחידת מסלול של חיל האוויר ומתקן של אמ"ן.
כוונתו הייתה להתבסס להגנה במערכים נוחים יותר באבו זנימה ואבו רודס, לעומת המרחב הפתוח לשריון עד ראס סודר ודרומה משם.
כמו כן, הוא תכנן למשוך את השריון המצרי אל מדרום להגנת טילי הקרקע־אוויר שהפריעו לפעילות חיל האוויר הישראלי.
אולם בערב ניתנו פקודות סותרות: אג"ם־מבצעים, שידע על נסיגת המצרים והופתע לשמוע מחטיבה 35 על פקודת הפינוי, הורה לסמח"ט, סא"ל אמנון ליפקין-שחק, שלא לסגת.
מפקד חיל האוויר הורה להסיג את סוללת ההוק של יטנ"מ 139, אך למעשה פונו רק מתקני אמ"ן וחיל הים.
בתוך כך חובלו המזח הצף וציוד שלא ניתן היה לפנותו במהירות.
לפי הוראות אלוף גביש, הוחל בהקמת מערך עצירה באזור אבו זנימה: גדוד 76 נערך במקום, בעוד עיקר חטיבה 72 החזיק באופירה וגדוד השריון האמפיבי 88 ("דוב לבן") נערך בא־טור.
בבוקר 10 באוקטובר דיווח מח"ט הצנחנים אל"ם עוזי יאירי לאלוף גביש כי התגלו סימנים לחידוש הניסיון של המצרים לצאת דרומה ועל הוראה מאג"ם־מבצעים להיכון לקרב השהיה, כדי לאפשר לחיל האוויר לתקוף כוח מצרי שצפוי להדרים.
באותו יום ביקרו שר הביטחון משה דיין ומפקד חיל האוויר בני פלד במפקדת מרש"ל ובחנו את מדיניות המגננה.
בדיון סוכם כי סוללת ההוק תעמוד בכוננות לנסיגה מסודרת.
המצרים לא תקפו דרומה ב־10 בחודש, אולם לאחר חצות של ליל 11-10 באוקטובר נסגה סוללת ההוק של יטנ"מ 139 לאבו רודס בהתאם לפקודת המטכ"ל על היערכות להגנה מדרום לראס סודר.
יחידת מסלול של חיל האוויר לא קיבלה את ההוראה, נשארה במקומה לתפעל את השדה, ואף הגיעו אליה מטוסי תובלה כבדים, נושאי אספקה וגייסות.
חטיבה 35 המשיך לפעול במרחבים מצפון לראס סודר להשהיית המצרים, המעגן הימי אויש מחדש רק ב־22 באוקטובר, וסוללת ההוק הוחזרה צפונה רק לאחר הפסקת האש.
חיל הים הישראלי מנע ניסיונות נחיתה מצריים על ידי תקיפת בסיסים מצריים במערב מפרץ סואץ.
ב־20 בנובמבר החליף אלוף פיקוד הדרום שמואל גונן את גביש כאלוף הפיקוד של מרחב שלמה.
זַיִת הוא פרי מעץ הזית, ואחד משבעת המינים שהתברכה בהם ארץ ישראל.
מאחר שקיימים מגוון מינים של עצי זית, ישנו מגוון רחב של זני זיתים.
הזית הוא תוצר מזון חשוב במדינות סביב הים התיכון כגון איטליה, ובמיוחד בספרד.
טעמו הטבעי של הזית מר מאוד והוא איננו ניתן לאכילה מייד לאחר הקטיף מהעץ.
לכן, לאחר המסיק עוברים הזיתים תהליך השריה במים, כדי להרחיק מהפרי את השמנים המרירים, ולאחר מכן עוברים תהליך ארוך של כבישה במלח, על-מנת להכינם למאכל.
זיתים שאינם מיועדים לכבישה מופנים לאחר המסיק לבית בד, לצורך מיצוי שמן הזית מהפרי לצורך מאכל, בתהליך הנקרא "עצירה".
אם הזית נקטף טרם עת, כלומר בעודו בוסר, צבעו ירוק, אך אם הותר מספיק זמן והשלים את תהליך ההבשלה, צבעו סגול-שחור.
בייצור המוני, מזרזים את תהליך ההבשלה של הזית באמצעות תגובה כימית של תהליך חמזור שבמהלכה מוספים חומרים אשר מגיבים עם חומרים בזית וגורמים לשינוי בצבעו.
תהליך שינוי זה, בו זית ירוק הופך לזית שחור, נקרא "קליפורניזציה", שכן הוא פותח במקור בקליפורניה שבארצות הברית.
זיתים שעברו תהליך השחרה משווקים בשם "זיתים מושחרים" וצבעם שחור עז ואילו זיתים שהשחירו בתהליך הבשלה טבעי נקראים "זיתים שחורים" וצבעם נוטה יותר לסגול כהה.
על פי רוב, זיתים שחורים אינם משמשים לייצור שמן, שכן רמת השמן בהם נמוכה.
בנוסף לירידה בכמות השמן שבפרי, מביא תהליך הבשלת הזיתים גם לירידה בכמות נוגדי החמצון שבהם.
בתנ"ך מופיע אילן הזית בתור אחד משבעת המינים שהשתבחה בהם ארץ ישראל, ארץ זית שמן ודבש.
במסכת שבת בפרק במה מדליקין העוסק באיזה שמן מדליקין את הנרות בערב שבת מופיעה דעת רבי טרפון המאמר; רִבִּי טַרְפוֹן אוֹמֵר: אֵין מַדְלִיקִין אֶלָּא בְּשֶׁמֶן זַיִת בִּלְבַד.
זית קלמטָה הוא זית הנקרא על שם העיר קלמטה, שבדרום-מערב חצי האי פלופונסוס שבדרום יוון.
צבעו סגול כהה והוא בעל מרקם חלק ובשרני.
ניתן להבחין בין עץ זית רגיל לעץ מזן קלמטה באמצעות גודל העלים: עלי עץ קלמטה גדולים כמעט פי שניים מעלי זנים אחרים.
העץ מניב פרי גדול, בעל צורה מוארכת ואסימטרית.
הוא רגיש לקור ועמיד לתנאי חום, רגיש לפטריית הדוררת אך עמיד בפני זבוב הפירות.
זיתי הקלמטה נקטפים ידנית ולא באמצעות מכונה, כדי לשמור על איכותם.
בשל תפוקת שמן נמוכה, ברוב המקרים הם מיועדים למאכל לאחר כבישה בחומץ, יין או שמן זית, ומהווים מרכיב מרכזי במטבח היווני.
באיחוד האירופי יש הכרה בזיתי הקלמטה כמוצר בעל מעמד של מוצר מקור מוגן.
כלומר, רק זיתים שמקורם באזור קלמטה ביוון יכולים לשאת את התווית "זיתי קלמטה" כאשר הם משווקים בתחומי האיחוד.
קיימות שתי שיטות עיקריות להכנת זיתי קלמטה:
השיטה הקצרה – בתחילתה משרים את הזיתים במים נקיים או במי מלח, כדי להסיר את טעמם המר.
לאחר מכן, הם נארזים בתערובת של מי מלח, חומץ, יין, שמן זית ופרוסות לימון.
לעיתים חותכים את הזיתים מראש כדי לקצר את זמן ההשריה, הנמשכת כשבוע.
השיטה הארוכה – מבוססת על השריית הזיתים החתוכים במים מלוחים לאורך תקופה של עד שלושה חודשים, עד להסרת המרירות באופן הדרגתי.
זירת קרב מרובת משתתפים , ידועה גם כאסטרטגיית פעולה בזמן אמת (ARTS - action real-time strategy) היא תת-סוג של משחקי אסטרטגיה בזמן אמת, המהווים סוגה של משחקי וידאו, בו כל שחקן שולט בדמות אחת מבין שתי קבוצות ומטרתו היא להרוס את המבנה העיקרי של הקבוצה היריבה.
לצורך ביצוע משימה זו השחקן נעזר בדמויות הנשלטות על ידי מחשב הצועדות ישר לאורך שביל קבוע ובתכונות ייחודיות הקיימות בדמות אותה בחר השחקן, תכונות שלרוב ניתן לשפר בזמן משחק.
שלא כמו בסוגת משחקי הפעולה ומשחקי אסטרטגיה בזמן אמת, השחקן לרוב לא יוצר מבנים או יחידות.
סוגת משחקים זו החלה עם המשחק Aeon of Strife, מפה ייחודית של המשחק סטארקראפט.
בגרסה זו ארבעה שחקנים, כל אחד שולט ביחידה רבת עוצמה אחת ונעזר ביחידות חלשות יותר הנשלטות על ידי מחשב, התמודד כנגד מחשב.
לאחר משחק זה, ולפי המפה אותה יצר המשחק, נוצרה DotA, מפה ייחודית למשחק Warcraft 3 The Frozen Throne, והפכה לאחד המשחקים המצליחים בהיסטוריה ולמשחק המוכר כהשראה הראשית למשחקי זירת קרב מרובת משתתפים אשר נוצרו בהמשך.
משחק זה היה הראשון מסוגה זו, ואחד הראשונים בכלל מסוגת משחקי האסטרטגיה בזמן אמת, בו בוצעו טורנירים נושאי פרסים כספיים משמעותיים.
בעקבות משחק זה הופיעו כותרים מצליחים באותו הסגנון, כמו League of Legends, ו-Heroes of Newerth ולבסוף גם המשך ישיר, Dota 2, שהפכו כל אחד מהם למשחקים מהמשוחקים ביותר בעולם.
באתולוגיה, זִירַת חִזּוּר או לֶק (שם מקוצר באנגלית: Lek; שם מלא: Lek mating - הזדווגות לק) נועד לציין התנהגות ייחודית לזכרים של מיני בעלי חיים מסוימים אשר מתקבצים באזורים קבועים לצורך חיזור - בדרך כלל לפני או במהלך עונת הרבייה, וזאת על מנת שהנקבה תתרשם מהם ותבחר להזדווג עימם.
התנהגות זאת מפורסמת במיוחד בקרב עופות מסדרת התרנגולאים ומהמשפחות עדניים וחובתיים, אך היא מצויה גם אצל עשרות משפחות מסדרת העופות וכן בקרב מיני חרקים, דו-חיים, יונקים ואפילו דגים.
בשפה האנגלית העתיקה, המונח "לק" (lock) התייחס לטקס נישואין, ונִשאל מהשפה השוודית שבה המונח נועד לציין פעילות מהנה, ספורט או משחק של מספר משתתפים.
באנגלית המודרנית, משתמשים במילה לֶק המאויתת כ-Lek לצורך תיאור התנהגות מסוימת של חיזור.
השם המלא של המונח הוא Lek mating (הזדווגות לק) או Lek breeding (רביית לק).
בעל חיים המפגין את התנהגות זאת נקרא מין לקינג (Lekking).
על פי מונחי האקדמיה ללשון העברית במילון ביולוגיה כללית, המילה העברית ללק היא "זִירַת חִזּוּר".
במקור, השימוש במונח "לק" נעשה עבור התנהגותו של השכווי השחור (המכונה "Orrlek") והשכווי הענק (המכונה "Tjäderlek") שמפורסמים במיוחד בהתנהגות זאת, ומלבדם זירת חיזור מזוהה בעיקר אצל קרוביהם בני סדרת התרנגולאים: שכווי הלענה, שכווי הערבה, שכווי חד הזנב, טווס, תרנגול הודו, פניניתיים, חוגלות, פסיונים או אצל החובה הגדולה והחוברה האפריקנית.
כמו כן, היא התרחשה ככל הנראה אצל העופות הנכחדים: דודו, סוליטר רודריג ורלית אדומה.
בקרב היונקים, זירת החיזור מזוהה בעיקר עם אנטילופות כדוגמת קובוס שחור-רגל, קובוס המשקפיים, קובוס המים, דאמאליסק הסהר והאנטילופה ההודית, אך גם אצל מיני עטלפים גדולים, אריות ים, תחש המשכן, כלב ים כובעי ולווייתני מזיפות.
זירת חיזור נמצאת גם אצל האיגואנה הימית, צפרדע שור אמריקנית, צפרדע שור אפריקנית, סרטן כנר ומספר מיני דגים מקבוצת כליל-גרמיים (בקלה אטלנטית, נאווית מדברית, והדג הקרוי אסטאטוטילאפיה בורטוני - Astatotilapia burtoni).
בקרב החרקים, זירת חיזור מצויה אצל זבובים, יתושים, מינים רבים של צרעות (צרעת הנייר), שפיריות או של דבורים, פרפרים כדוגמת זנב סנונית, נמלה קוצרת אדומה, ומינים של צרעת העכביש.
ישנו ויכוח האם כל התנהגות הדומה לזירת חיזור שנראית בקרב קבוצות רבות של בעלי חיים צריכה להיקרא בשם זה, במיוחד אם יש שוני בלחצים הטבעיים שגרמו לקבוצה להפגין זאת.
זירת החיזור מורכבת בדרך כלל מהזירה שבה נמצאים בפיזור מספר שטחי חיזור בלעדיים של זכרים שחלקם חופפים במידה מסוימת אחד לשני.
אזור הליבה של זירת החיזור מאוכלס על ידי האלפא - הזכר החזק ביותר שלו גם יש את הסיכוי המרבי להזדווג עם רוב הנקבות.
סביב לשטח האלפא נמצאים בצפיפות גבוהה יחסית השטחים של זכרי הבטא כשהסמיכות שלהם לשטח האלפא מצביעה על כוחם ומעמדם בהיררכיה וגם להם יש סיכוי גדול להזדווג עם נקבות.
מסביב להם בצפיפות נמוכה יותר השטחים של זכרי הגמא, הדלתא, והלאה עד לאומגה (במקרה ויש זכרים רבים).
זכרי האומגה נמצאים לרוב בשולי הזירה או אף מחוצה לה, ולהם יש את הסיכוי הנמוך ביותר לזכות להזדווג עם הנקבות.
כל זכר מנסה להתקדם בדרגתו ובשטחו באמצעות קרבות עם הזכרים החופפים לו.
ישנן שני סוגי זירות: זירה קלאסית/אמיתית וזירה מתפוצצת/מפוזרת.
בזירה הקלאסית, שטחי הזכרים נמצאים בטווח ראייה, שמיעה ולרוב גם מגע של שכניהם, והם עשויים לכלול 25–30 פרטים (במיוחד אצל העופות).
בזירה המפוזרת, הזכרים רחוקים מאוד זה מזה, אין ביניהם קשר ראייה אך יש ביניהם קשר שמיעה ובו הם משתמשים כדי לתקשר זה עם זה ועם הנקבות.
בזירה המפוזרת, השטחים גדולים לאין ערוך מהזירה הקלאסית ומשתרעים על פני קילומטרים רבים.
ההבדל העיקרי בין השניים הוא שבזירה הקלאסית צפויים לזכר עימותים תמידיים בינו לבין זכרים אחרים בניגוד לזירה המפוזרת שבו הזכרים פחות נפגשים.
מאידך, בזירה המפוזרת הזכר צריך לקרוא באופן מתמיד כדי שהקולות יגיעו לאוזני הנקבה בניגוד לזירה הקלאסית, שאליה הנקבות באות מעצמן.
דוגמה מפורסמת של זירה מפוזרת היא זכרי הקאקאפו אשר נוהגים להשמיע קולות "בימבום" בשטחם כדי לאתר בנות זוג פוטנציאליות, שכן הבימבום נשמע למרחק של לפחות קילומטר אחד, ובסיוע הרוח אף למרחק של כ-5 קילומטרים נוספים.
דוגמה אחרת היא מהמין עטלף הפטיש, אשר לזכרים שלו יש ראש גדול דמוי פטיש שבו תיבת תהודה, ובאמצעותו הם "צופרים" בשעות הבוקר והערב לנקבות.
אצל מינים מסוימים, שטחי החיזור בתוך הזירה יציבים וקבועים מדי שנה ואינם משתנים מבחינת גודל או מיקום.
זכרים לעיתים קרובות חוזרים לשטחי החיזור בגלל הנאמנות של בת זוגם מהפעם הקודמת.
הוכח כי נקבות של עופות כמו השכווי והחרטומנית אינן מתרבות אלא עם אותם זכרים שהזדווגו איתן בפעם הקודמת, ובמקומות שהזכרים הללו לא הגיעו לשטחי החיזור הקבועים הנקבות לא שהו בהן כלל.
יתרון אחר עבור זכרים דומיננטיים הוא שהשטח כבר מוכר להם היטב.
נוסף על כך, מאחר שבזירה מיקום הפרט נקבע על פי ההיררכיה הדומיננטית, שטחו של האלפא ידוע היטב, ולכן במינים כמו עטלפים ומנקיניים הפרט הבטא, שירש את מקומו של האלפא, יזוהה בנקל על ידי הנקבות בעקבות מיקומו בליבו של השטח.
מעבר לקרבות הרגילים בין הזכרים, אצל מרבית בעלי החיים ההתנהגות בזירת החיזור מלווה גם בתצוגה ויזואלית בולטת של הזכר שנועדה להרשים את הנקבה ומכונה מצגי זירה.
נוסף לכך, אצל העופות התצוגה תהיה מלווית לרוב גם בשירה עריבה, בריקוד ייחודי סביב הנקבה או במעוף נרגש מעליה.
זכר חובה זוטרת נוהג לבצע קפיצות-רחיפה באוויר כדי להרשים את הנקבה.
אצל הקאקאפו, לאחר שהזירה נסגרה והנקבות בחרו את הזכרים, האחרונים מפיקים קולות חזקים בתדר נמוך, הדומים למעין רעמים, כדי למשוך אליהם את בת זוגם להזדווגות.
הפקת קולות אלו מכונה "בימבוּם", והזכרים יוצרים אותם על ידי ניפוח שק בבית החזה שלהם.
אצל מיני השכווי התצוגה משעשעת במיוחד, כאשר הזכרים עומדים קפואים על מקומם והנקבה עוברת ביניהם ובוחנת אותם, ומדי פעם הזכרים מסתובבים סביב עצמם במקביל כדי שהנקבה תתרשם ממבנה גופם.
זכר האנטילופה ההודית יפתח בנהמות ונאקות ובמקביל יעמוד בתנוחה זקופה עם צוואר מתוח למעלה ואוזניים שמוטות, וכלב הים הכובעי ינפח מראשו בלון מדומה ענקי ואדום.
הדג Copadichromis eucinostomus מהאמנוניים בונה ארמונות חול בים במשך כשבועיים, כאשר הזכר שמצליח לבנות את הארמון הגבוה ביותר (כמטר בבסיסו) זוכה לרוב בגישה לנקבות.
הסרטן הכנר קרוי כך מאחר שצבת אחת שלו כפולה בגודלה מהאחרת וזאת על מנת למשוך את תשומת לב הנקבות.
אצל מיני נמלים מסוימים כמו נמלה קוצרת אדומה, וכן מיני דבורים (המינים: Trigona spinipesו-Tetragonisca angustula) או חרקים אחרים המפגינים התנהגות כזאת, הזכרים נוהגים להתקבץ בזירת החיזור ולהפריש יחדיו פרומון רבייה המושך את הנקבות לשטח, כאשר הנקבות מעדיפות את הזכר עם הריח החזק ביותר.
רבייה באמצעות זירת חיזור היא תופעה שכיחה יחסית בקרב מיני צרעת הנייר.
במין Polistes dominula למשל, הזכרים נלחמים לעיתים קרובות עם זכרים אחרים באוויר כדי להפגין את העליונות והאטרקטיביות שלהם.
זכרים מפסידנים או כאלו שאיבדו את יכולת התעופה נאלצים להתרחק משטח הזירה.
הנקבות מתעופפות דרך שטחי הזירה או נעמדות על ענפים בסמוך להם כדי לצפות בזכרים ולקבל החלטה במי לבחור כבן זוג; כדי להסתייע בבחירה, הצרעות בוחנות את כתמי הבטן של הזכרים אשר משתנים מאוד בגודלם ובצורתם.
זכרים עם כתמים קטנים, דומיננטיים יותר מזכרים אחרים ועדיפים על הנקבות לעומת זכרים עם כתמים גדולים ונקודות לא מוגדרות.
זכרים מהמין Mischocyttarus flavitarsis בוחרים להקים טריטוריה בענפים בקרבת אזורי השינה של הנקבה והם מסמנים את השטח על ידי שפשוף הבטן, כאשר הם מחכים 6–7 שבועות עד שהנקבה תחלוף בשטחם.
אם פולש יתקרב לשטח, הזכר יזנק עליו ויאבק איתו כאשר במהלך הקרב הם נופלים יחדיו מן הענף ומסיימים את הקרב לרוב על האדמה.
היתרון העיקרי בזירה עבור שני המינים הוא הצלחת הרבייה, כאשר הזכרים מודעים לכך שמיקום השטח שלהם ישפיע על בחירת הנקבות ועל כן הם מתאמצים להיות באזור הליבה.
העלויות של הזכר מכך הן רבות שכן הוא מוכרח לשמור במרץ על שטחו ותשישותו מהקרבות עשויה לגרום לו להיות טרף קל.
אצל אנטילופות ועופות רבים, מסת הגוף של הזכר יורדת באופן משמעותי במהלך עונת הרבייה כתוצאה מכך שאין הוא יכול להקדיש די זמן לאכילה.
עלות נוספת היא שהזכר צריך גם ליזום קרבות מעצמו כדי להפגין את כושרו מול הנקבה שמעדיפה זכרים חזקים.
אצל השכוויים לדוגמה, זכרים אשר מציגים התנהגות אגרסיבית ותולשים את נוצות הזנב של זכרים אחרים מבוקשים יותר על ידי הנקבות וזכרי החרטומנית מרבים בקרבות עם יריביהם.
כתוצאה מכך, זכרים חזקים שנלחמים רבות כדי להציג את הדומיננטיות שלהם או להגן על שטחם עלולים לאבד במהרה את דרגתם לאחר פציעות מרובות במהלך עשרות קרבות.
אצל האנטילופה ההודית למשל, זכרים רבים מאבדים את קרניהם, סופגים פציעות והופכים לצולעים לאחר זמן לא רב בעקבות הקרבות האכזריים, ואצל מיני אנטילופות מסוימות הקרבות עשויים להסתיים במותו של אחד היריבים.
בעוד שבמבט הראשון התועלת העיקרית של הנקבה מהזירה היא בחירת זכר חזק שיעביר גנים משופרים לצאצאיה, תועלת משמעותית נוספת מכך היא שהנקבה חוסכת אנרגיה בחיפוש אחר הזכרים ומסוגלת להעריך אותם בקלות כאשר הם מתקבצים במקום אחד, ועל כן היא עשויה להיות חשופה פחות לטורפים בשל מינימום שוטטות.
אצל צפרדעת קנה משוישת (Hyperolius marmoratus מההיפרוליים), הנקבות בוחרות בשטחי חיזור הסמוכים לשטחן בלחץ הטורפים, והזכרים שמתקבצים שם מקצרים את משך החיפוש אחר בת זוג.
מניתוח של תוצאות מ-27 מינים המפגינים התקבצות בזירת חיזור, נמצא, כי תכונות כמו גודל שטחי החיזור, קצב התצוגה של הזכר והשיעור של התוקפנות הזכרית מותאמים חיובית עם שיעורי ההצלחה שלו בגישה לנקבות.
התאמה חיובית נמצאה גם כאשר יש שילוב של תכונות כמו גיל מבוגר, גודל ותדירות קרבות המשפיעים על בחירת הנקבות.
לפעמים הכול תלוי בנקודת מבטה של הנקבה אשר עשויה להעדיף דווקא זכר מסוים על פני זכרים אחרים.
הפער בשיעור ההזדווגות בין כלל הזכרים בזירה גדול מאוד, וכ-70% עד 80% מההזדווגויות נעשות רק עם 20-10% מהזכרים הנוכחים בזירה.
בשל כך, זכרים חלשים עשויים לנסות להזדווג בכוח עם נקבות, וזכרים דומיננטיים בתגובה לכך עשויים להגן על הנקבות מפניהם.
ישנן מספר השערות מהן המניעים לכך שהזכרים מתקבצים במקום קבוע מדי שנה והם למעשה שזורים זה בזה.
מודל מאצ הוא המודל היחיד המתייחס לזכרים ככוח המניע העיקרי מאחורי ההתקבצות בשטחים קבועים.
על פי מודל מאצ, הנקבות נמשכות אל זכרי האלפא החזקים.
כתוצאה מכך, זכרי בטא שרוצים אף הם לזכות בגישה לנקבות מתקבצים סביב שטחו של זכר האלפא כדי לפתות את הנקבות להזדווג איתם בטרם הללו יגיעו לזכר האלפא.
סביב זכרי הבטא מתקבצים זכרי הגמא והלאה עד שנוצרת זירת החיזור.
ניסוי באמצעות בובות נעשה בקרב החובה הקטנה ובמהלכו פרשו בובות חובה בשטח הזירה כדי לראות את ההשפעה שלהם ביחס לחובות באזור.
לאחר שהבובות נפרשו בשטח כמות הביקורים של זכרים ונקבות בזירת החיזור עלתה.
מודל הוטספוט מייחס לצפיפות הנקבית את הגורם המזרז להתקבצות הזכרים.
על פי מודל זה, הזירה נוצרת על ידי הזכרים בשטחים שבהם יש צפיפות גבוהה יותר של נקבות וזאת כדי להגדיל את הסיכויים למגע איתן.
מחקר שעקב אחר תנועתה של נקבת מנקין גילה כי הנקבה מבקרת בעיקר באזורים עם ריכוזי פירות, וכתוצאה מכך, צפיפות הזכרים באזורים אלה גדלה.
המודל גם צופה כי גודל הזירה תלוי במספר הנקבות המאכלסות את האזור.
כדי לבדוק האם אכן יש למספר הנקבות השפעה על גודל הזירה, בניסוי הנזכר לעיל הוסיפו לזירת החיזור בובות של נקבות, אך לא נצפתה שום השפעה על מספר הזכרים כתוצאה מכך בניגוד להשפעת בובות של זכרים על מספר הנקבות.
מודל בלאקהול מציע שלנקבות אין כלל העדפה לגודלו של הזכר, והן פשוט מזדווגות בכל מקום שבו שטחי הזירה עשויים להיות ממוקמים.
לפי מודל זה הניידות הנשית היא כתוצאה מההטרדות הזכריות.
ניסיון לבדוק את נכונותו של מודל זה היה מורכב יותר, אך לא היו תוצאות בין שכיחות התוקפנות הגברית לשעות הביקור של הנקבות המפריכות זאת.
ראיות התומכות במודל זה נמצאות בעיקר בקרב זירות החיזור של הפרסתנים שבהם הנקבות סובלות מהטרדה מרובה מצד זכרים צעירים שחודרים לזירה מתחת לעינם הפקוחה של הזכרים השולטים.
אחד המודלים שעשויים להסביר את ההתקבצות בזירה, הוא מודל ברירת שארים המניח שזכרים בתוך הזירה קשורים זה לזה בקשר משפחתי.
על פי מודל זה, אף על פי שלא כל הזכרים בזירה זוכים להזדווג עם הנקבות, יש להם עדיין תועלת מכך והיא המשכת הגנים המשפחתיים לדור הבא: זכרים הקשורים זה לזה בקרבת דם, מתאספים באזור קבוע כדי ליצור משיכה של הנקבות לזכרים החזקים שהם קרובי משפחתם.
מודל זה עשוי להתרחש בעיקר בקרב הטווס והשכווי השחור שבזירות החיזור שלהם נמצאים אחים וחצאי אחים רבים.
הטווסים או השכווים בני אותה משפחה יכירו זה את זה וישתפו פעולה בזירת החיזור אף אם לא נפגשו מעולם קודם לכן.
מודל נוסף, מעלה כי הסיבה שזכרים רבים מתקבצים באזור קבוע נובעת מהעובדה שיש ירידה בסיכונים עבור פרט בקבוצה גדולה.
מודל זה עשוי להסביר את התועלת בכך הן לזכרים והן לנקבות שמעדיפות להזדווג באזור כזה.
בעופות מסוימים כמו המינקיניים והשכווים, הקבוצה שנמצאת בזירה עשויה לחבור יחד כדי להבריח טורפים קטנים המסכנים אותם.
אחת הטענות הראשיות המעלות ספק בנכונות תורת האבולוציה של דרווין, היא החידה עד כמה יש משמעות לווריאציה הגנטית אם הנקבות בוחרות פעם אחר פעם באותם זכרים חזקים - הידועה כפרדוקס הזירה/לק.
עקב הבחירה הנשית הקבועה בתכונות גבריות דומיננטיות, היה מצופה מהמגוון הגנטי של התכונות הזכריות המועברות לצאצאים להישחק בהתמדה עד כדי כך שלא יהיה שום יתרון מבחירה בזכר זה או אחר לצורך רבייה שכן לכולם כבר גנים משותפים, בעוד שלעומת זאת ההתקבצות בזירה לא השתנתה כלל במשך השנים.
הבסיס של פרדוקס הזירה הוא, שלא תיתכן וריאציה גנטית בעוד שהנקבה מפגינה העדפה ברורה עבור תכונות מסוימות.
כדי להגיע למצב של פרדוקס זירה, יש צורך בשני תנאים: 1. הזכרים תורמים לנקבה גנים בלבד ולא מעבר לכך ו-2. בחירת הנקבה בזכר מסוים אינה משפיעה על הפוריות או ההישרדות של הצאצאים (הזכר אינו עוזר בהגנה או בטיפול של הצאצאים).
כתוצאה משני תנאים אלו, במשך מספר דורות הנקבות בוחרות באותם גנים טובים, ועל כן במשך מאות שנים הזכרים בכל אוכלוסייה היו צריכים להתאפיין באותם גנים טובים שכן הם ירשו זאת מהוריהם - מה שהופך בסופו של דבר את הברירה הזוויגית של הנקבה למיותרת לחלוטין.
מנגנון מצופה זה שמעולם לא התרחש מכונה ברירה זוויגית מערערת שיווי משקל והוא הועלה לראשונה על ידי הביולוג רונלד פישר.
במערכת הרבייה של הזירה, הזכר צריך לשדר לנקבה על היכולת שלו לספק לצאצאיה דברים שאין לה, וזאת למרות שהוא לא יכול לעזור לה במציאת משאבים או בטיפול בצאצאים.
היתרון אם כן שיש לנקבה בבחירת זכר מסוים, היא הטבות עקיפות לצאצאיה בדמות "גנים טובים".
באופן היפותטי, זכר חזק שמציג חיזור יוצא מן הכלל אמור להעביר לנקבה מסר שאם היא תזדווג איתו היא תוכל להעביר לצאצאיה את יכולת ההישרדות שלו או כושר רבייה משופר.
הזואולוג הישראלי אמוץ זהבי, פרסם את העיקרון לפיו התצוגה של הזכר צריכה להעביר מידע שימושי לנקבות כדי למנוע מצב שבו הוא יכול להערים עליהן.
אם מצגת החיזור של הזכר נייטרלית לגבי הישרדותו היא לא אמורה להשפיע על בחירת הנקבות.
אולם, כאשר החיזור הבולט מזיק בצורה כלשהי להישרדות כגון גודלו של הזכר שמשפיע על יכולתו להימלט, התפארותו בכך מראה לנקבות שהוא במצב גופני מעולה עד שהוא בטוח ביכולתו להימלט בקלות ולכן הוא מרשה לעצמו לבלוט.
עיקרון זה הידוע כעיקרון ההכבדה מסביר במידה חלקית את פרדוקס הזירה: מדוע הנקבות ממשיכות להציג במשך השנים העדפות לתכונות גבריות מסוימות?
קישוטיו או ממדיו של הזכר מספקים לה מידע לגבי הגנים שיעברו בירושה לצאצאיה.
פתרון אפשרי אחר לפרדוקס הזירה הוא תאורית לכידת גן של דוד הול ולוקי רואו, הגורסת בדומה לעקרון ההכבדה שהתכונות שנבחרו על ידי הנקבות משקפות את מצבו הפיזי של הזכר והן מהוות מעין סיכום למספר גדול של לוקוסים גנטיים, הקשורים למטבוליזם, מסת שריר, תזונה ועוד.
על כן, אפילו מוטציה מזיקה אחת בגנום תשתקף במצב הכללי של הזכר ועל כן יש הכרח לזכר להפגין את כושרו הגופני בפני הנקבה.
השערה חלופית היא של ויליאם המילטון ומרלין זוק אשר הציעו שהבחירה הקבועה של הנקבות בתכונות מסוימות נועדה לראות את חוסנו של הזכר בפני טפילים; הטפילים עשויים למנוע מהפונדקאים שלהם להציג תכונות מסוימות הנדרשות על ידי הנקבות.
לפי תאוריה זו, זכר אשר מבליט את עצמו מוכיח שיש לו גנים שעמידים בפני טפילים.
אישוש לכאורה לתאוריה זו נמצא על ידי המילטון: במחקר שביצע על ציפורי שיר בצפון אמריקה, הוכח שיש התאמה גבוהה בין שכיחות הקישוטים במין הגברי לבין רמות השכיחות של שש מחלות דם מסוימות הנפוצות באזור זה בקרב העופות.
התאוריה של המילטון פותרת במידה רבה את פרדוקס הזירה בטענה ששכיחות הטפילים מעמידה את הברירה הזוויגית בשיווי משקל יציב.
הפונדקאים מפתחים עמידות מפני הטפילים והטפילים בתגובה ממשיכים לעקוף את מנגנוני ההגנה כך שווריאציה גנטית ממשיכה באופן רציף.
מכלל הפתרונות, עולה שהעדפת הנקבות לתכונות מסוימות בקרב הזכרים אינה גורמת לערעור המשקל של הברירה הזוויגית, ונוכחותן בקרב הזכר מצביעה על האטרקטיביות שלו.
זַיִת יוּנאן (שם מדעי: Tetrapilus tsoongii, שם נרדף: Olea yuennanensis) הוא עץ שגובהו בין מטר ל-12 מטרים הגדל ברפובליקה העממית של סין, מדרום סין עד הָאיְנָאן (אי טרופי גדול ומחוז מדרום לחופי סין) מהסוג ממשפחת הזיתיים.
מין זה משמש להכנת בונסאי או כעץ נוי של פארקים וגנים.
שמו של זית יונאן בסין בכתב סיני הוא 云南木犀榄, ובפין-יין: Yúnnán mùxī lǎn.
במקומות שונים מופיע שם המין בטעות באיות yunnanensis בשל האיות המקובל למחוז שבו גדל המין.
זית יונאן הוא שיח או עץ ירוק-עד בגובה מטר עד 12 מטרים.
המרקם של העלים דמויי עור, כשאורך הפטוטרת בין 3 ל-7 מילימטרים.
אורך הטרף הוא בין 5 ל-7 סנטימטרים, ורוחבו בין 1.2 עד 4.5 סנטימטרים.
צורתו סגלגלה או דמוי רומח הפוך, כשהקצה חד, והוא נטול פלומה.
משני צדי העורק המרכזי יש שישה עורקים צדדים שקועים.
שולי העלה שלמים או משוננים.
הפרחים מסודרים בתפרחת, אורכם בין 2 ל-4 סנטימטרים, נטולי שערות או עם מעט שערות.
הפרחים זכריים בלבד או הרמאפרודיטיים.
לפרח ארבעה עלי גביע באורך 0.5 מילימטרים, עלי הכותרת לבנים או בגוון שמנת בקוטר 1.5 עד 3 מילימטרים.
הפרי הוא בית גלעין סגלגל, אורכו בין 0.7 ל-1 סנטימטרים, גונו שחור והוא מעט בשרני.
תחום התפוצה של זית יונאן הוא במחוזות סין העממית סצ'ואן, ויונאן.
הוא גדל בסבך שיחים או ביערות בגבהים שבין 800 ל-2,300 מטרים.