tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
כתיבתו דידקטית, תמימה, מלאה פאתוס ונטולה כל הומור, וכך ניתן אף לאפיין את איורי המשחקים.
אלה מתארים בדרך כלל את הסיטואציה או את האובייקט, ללא כל סגנון מודע, ובזאת טמונה חולשתם.
כפי שברלוי נשען בכתיבתו על הציטוט, כך גם רוב הציירים מצטטים באופן שבלוני ממקורות חזותיים היסטוריים.
מקורות הציורים במשחקים החינוכיים הם גרסאות שונות של ציורי התנ"ך, החל מיצירותיהם של מיכלאנג'לו ועד אלו של דוֹרֶה וליליאן.
ההשראה לציורים במשחקים אחרים היא ספרות ילדים אירופית ומשחקי ילדים קיימים.
ככל שהלכה הוצאת ברלוי והתפתחה, ירדה איכותם של הציורים, שהפכו נוקשים ושמרניים.
בשנות השלושים בלטו משחקים כדוגמת "סולם יעקב", שלוח המשחק שלו צויר בידי טוביה אהרוני, מחלוצי המודרניזם בגרפיקה הארצישראלית.
בשנות הארבעים הוציא ברלוי לאור גרסה חדשה (שצוירה בידי ל' דיקשטיין) ללוח המשחק ולאריזתו, הנראית שמרנית ומיושנת בהשוואה לגרסה שיצאה לאור כעשר שנים קודם לכן.
עבודתו של דיקשטיין, אשר למן שנות הארבעים צייר את מרבית המשחקים שהוציא ברלוי לאור, ממחישה את הפן השמרני-דידקטי ונטול ההומור המאפיין את הדימויים במשחקים.
בודדים היו היוצרים שעבדו עבור ברלוי, אשר יצירתם חריגה ומאופיינת בסגנון רישום קליל יותר והומוריסטי.
שני הבולטים בהם הם ישראל פלדי באיוריו לספרוני "עביבים", ודוד שניאור שצייר את לוחות משחק הלוטו "ארצי".
ברלוי, שהיה מעורב בכל תהליך ההפקה של המשחקים, התערב גם בתהליך היצירה.
כמזמין העבודה הוא דרש שינויים בציורים ובמיתוות, שמר על הזכות שלא לקבל או לשלם תמורת עבודה, שלא השביעה את רצונו.
בארכיונו נמצאו מיתוות, ועליהן מופיעות בכתב ידו הערות ודרישות לשינויים בציור או בצבע.
שם גם נמצאו גזירי עיתונים, רשימות ופנקסים, כולם חומרי גלם למשחקים שתכנן להוציא לאור.
את רעיונותיו שמר בתיקי קרטון, כתובים בעיפרון על פתקי נייר זעירים מהודקים בסיכות לכתבי-היד ולציורים הקשורים למשחקים.
במקרים רבים סיפק ברלוי לצייר דוגמאות ממשחקים שהודפסו בחו"ל ודרש את העתקתם של דימויים המתאימים לצרכיו.
ככלל, העתקתם של דימויים מכתבי עת זרים, משחקים וספרי ילדים ותרגומם לצרכנים הארצישראליים לא היו מעשה נדיר.
בארכיונו של ברלוי נמצאו לוחות משחק גרמניים, שכמה מהדימויים בהם הועתקו ללוחות משחק בהוצאתו, כמו במשחק הסולמות "קרקס", או האיור במרכז לוח "ריכוז", שנלקח ממודעת פרסומת של בנק אמריקני.
הרעיון והאיורים לספרה של אנדה עמיר-פינקרפלד, "שנים עשר ירחים", נלקחו מספר ילדים רוסי שהתגלגל לידיו של ברלוי.
משהחליט ברלוי על הוצאתו לאור של משחק חדש ש"גילה", היה נותן לצייר-גרפיקאי את המשחק המקורי, אנגלי או גרמני על-פי-רוב, והאחרון היה מעבדו להדפסה.
לעיתים הוא היה מעתיק אותו במדויק, תוך הכנסת שינויים קלים, בעיקר בציור הנוף, כדי לקשר את המשחק ואריזתו לארץ.
המשחקים "מרוץ סוסים" - דרבי, "ג'ימקאנה" - מרוץ מכוניות, "כדורגל" ו"ביתנו" הם דוגמאות אחדות לתהליך עבודה כזה.
משחקי הקלפים כמו "הדב השחור", "למך" ו"הדחליל", הם משחקים גרמניים ידועים, שברלוי העניק להם שם עברי.
למך המקראי מצויר על קופסת המשחק כסטריאוטיפ לשחור - "כושי", וזאת בגלל מקורו הגרמני הקרוי בשם "פטר השחור"; גם על "הקלף המפסיד" במשחק הגרמני מצויר דיוקנו של פטר כשחור.
ברלוי מצא שם הולם ומקורי למשחק, אך השאיר את אופי הדימוי הגרמני.
האיורים במשחקים אלו צוירו לפי מודלים - סטריאוטיפים מקומיים, כמו "חלוץ", "חלוצה", "שומר", "שומרת".
במהלך שלושים השנים שבהם יצאו המשחקים לאור, היה ברלוי מעדכן את הדימויים ומתאימם לשינויים הסוציו-אקונומיים ביישוב; ה"חייל" החליף את ה"שומר" וכו'.
ברלוי נהג להתעדכן בנעשה בתחום משחקי הילדים באמצעות פרסומים וקטלוגים של משחקים שיצאו בחו"ל ומעקב אחרי הקורה בשוק המקומי.
בארכיונו נמצאו דוגמאות הדפסה רבות של מו"לים מתחרים, שאסף בבתי-הדפוס שבהם הדפיסו את ספריו ומשחקיו.
כמה מהמשחקים שהוציא לאור נולדו בתגובה למשחקים שהוציאו מתחריו.
כך, למשל, "אנו בונים את ארץ ישראל" יצא כמענה לדגמי הבנייה שתוכננו ויוצרו בידי הצייר והמו"ל פרץ רושקוביץ.
משחקי ההרכבה שלו היו דגמים ארכיטקטוניים צבעוניים של צורות התיישבות בארץ בליווי נופים, דמויות וכלי-רכב.
הילד גזר את המבנים, קיפלם לפי המסומן ויצר סביבה צבעונית ועשירה, שכל פרטיה מצוירים בקפדנות.
משחקי גזירה אלו שהתאפיינו בהומור וקלילות - אשר חסרו במשחקיו של ברלוי - זכו להצלחה רבה.
ברלוי מתאר את משחקו החדש, הכולל לוח מצויר ואוסף בתים עשויים קוביות-עץ, כמשחק יצירתי, "לא בניה מלאכותית לפי דוגמאות, אלא התפתחות המחשבה והפעילות של המְשחקים.
בניה חופשית-סימטרית, הבחנת הצבעים, הגדלים, ההבחנה בין צורת קיבוץ למושבה וכו'".
גם "ריכוז", שהיה אולי המשחק המזוהה ביותר עם ברלוי, יצא לאור (1941) לאחר שמשחק דומה לו, "ארגון" כבר נמצא בשוק.
ברלוי השכיל להוציא אותו בהדפסה צבעונית עשירה בפרטים, תוך הקפדה על איכות מרכיביו, ובזאת הביס את "ארגון".
"ריכוז" הוא דוגמה בולטת לתרגום מקומי והעתקה של משחק שהצליח בעולם.
משחק זה היה להצלחה המסחרית הגדולה ביותר של ברלוי, חרף מחירו הגבוה והביקורות השליליות שהוטחו בו בשל ערכיו הקפיטליסטיים, שלא הלמו את ערכי העבודה שעליהם התחנך הנוער.
במכתב למערכת "דבר", תקפה ד"ר זהבה היינריך את המשחק בטענה כי הוא בלתי-חינוכי בהשוואה למשחקים כמו "מסע במדבר" (הכוונה ל-"40 ז") או "המנורה".
לטענתה המשחק "מלמד את תורת הספסרות.
הדבר אסור לפי כללי המשחק, עליו לפנות אל הבנק, אבל הבנק אינו מלווה את כל התמורה המלאה, אלא מחצית הסכום וגובה גם ריבית".
ובהמשך: "...ומי המנצח במשחק הנפלא הזה?
מי שמבין לרכז בידו את כל כספם של שאר המשתתפים (ריכוז!)" והיא מסיימת: "זהו טיב המשחק וזו התורה הנובעת ממנו לילדינו!
- לאמור משחק פסול בהחלט ושומר נפש ילדיו ירחק ממנו".
בשנת 1945 ניסה ברלוי לחזור על ההצלחה של "ריכוז" במשחק "יום הולדת", שעקרונותיו הכלליים הועתקו מ"ריכוז", אך היה גם בעל ערך חינוכי.
מטרתו היא, כלשונו, "לתת משחק הקשור עם כל שיש לו שייכות לשנה העברית: ידיעת החודשים, המזלות והתאריכים השונים, שבכל חודש וחודש, הקשורים עם זכרונות אישים שונים, כלומר תאריכים חשובים בחיינו בתקופת השנה".
לוח המשחק עשיר בצבעים, מעוצב במתכונת ריבועית כדוגמת "ריכוז" ומחולק לשנים-עשר חלקים שווים, לפי חודשי השנה העברית.
כל חודש מחולק לארבע יחידות, שתיים מהן מציגות דיוקנאות של "גיבורי תרבות" ציונים - סופרים, מנהיגים ורבנים - ומציינות את ימי הולדתם.
שתי היחידות הנותרות מייצגות את החגים החלים באותו חודש.
כמו ב"ריכוז", המשתתפים רוכשים חלקות אדמה ומפעלים כלכליים, משלמים קנסות ל"קופת הלאום" או "שכר עבודה לפועל".
בניגוד לקפיטליזם של "ריכוז", "המשחק אינו שוכח את חובותיו כלפי העם כולו, על ידי הפרשת חלק מהונו; הוא תורם מדי פעם בפעם לכל מיני קרנות המתרכזות בקרן המרכזית שמתפקידה לעזור גם לתורמים עצמם בזמן מצוקתם...".
הוראות המשחק מסורבלות ואינן בהירות די הצורך, לוח המשחק עמוס מסרים נלווים, כמו "והארץ לא תמכֵר לצמיתות...", וציטטות נוספות מהמקורות.
בקופסת המשחק נמצאים מרכיביו - תעודות בעלות על הקרקע, עצים חתוכים מפח בצבע ירוק ובתים אדומים, דוגמת אלו שבקופסת "ריכוז".
כפי ש"ריכוז" היה ההצלחה הגדולה של ברלוי, היה "יום הולדת" הכישלון המסחרי הגדול שלו.
ילדי ארץ-ישראל העובדת העדיפו את "ריכוז".
הכמויות הגדולות של משחקי "יום הולדת" ארוזים ומוכנים לשיווק, שנמצאו בקומה השנייה של חנותו בשנות השבעים לאחר מותו, העידו על כך.
ברלוי שיווק תחת שמו גם משחקים שלא יצאו ממפעלו: המשחקים התנ"כיים - "40 שנה במדבר", "חד גדיא", "כניסת השבטים לארץ"; ולוחות הלוטו "חיות", "בעלי מלאכה" ו"חגים".
משחקים אלו היו שונים בסגנון איוריהם ובאיכות הגבוהה של הדפסתם.
הם הובאו לארץ בראשית שנות השלושים על ידי אליעזר לוין-אפשטיין, שהקים את בית-הדפוס שלו בירושלים.
לוין-אפשטיין מכר את המשחקים לע' לוינסקי ("משחק לכל"), וברלוי רכש אותם ממנו.
בשנת 1936 רכש ברלוי את זכויות המשחקים מידי האחים לוין-אפשטיין ושיווק אותם כמשחקיו, כששם ההוצאה המקורי מוסתר על ידי תוית הנושאת את שמו.
ללוחות הלוטו המצוירים, שמטרתם לימוד עברית, צייר דוד גלבוע אריזות חדשות.
אלו נשאו דימויים ארצישראליים מקומיים, והיו ניגוד צורם לסגנון האיור ה"יוגנדשטילי"-ליליאני של הלוחות, המתארים את הווי החיים היהודי בפולין בשנות העשרים.
לוחות משחק הלוטו לוו בכרטיסי משחק עגולים, כתובים בעברית ארכאית-גלותית, ונראו מיושנים כבר בעת שברלוי רכשם.
הוא פרסם ושיווק אותם כ"תמונות קישוט" לגני-ילדים ובתי-ספר עד לסגירת מפעלו.
המשחקים הראשונים שהוציא ברלוי אופיינו בפשטות האריזה ועיצוב המשחק.
לוח המשחק של המהדורה הראשונה של "טיול בארץ" היה בפורמט קטן, מודפס בשלושה צבעים, ועל האריזה, אשר נראה ש"עוצבה" בידי סדר-דפוס, הופיע רישום קו של עובדיהו.
משחקים רבים בשנות השלושים הודפסו בטכניקות זולות, כמו הדפסת לינול, שלא אפשרה ריבוי צבעים, או בדפוס בלט בצבע אחד.
באותם ימים הירבה ברלוי להדפיס אריזות משחקים על נייר צבוע, מעוטר בדגמים גאומטריים שונים.
השינוי בחזות האריזה חל לקראת סוף שנות השלושים, עם בואם של עולים מארצות מרכז-אירופה.
אז החל עידן האריזות המצוירות והצבעוניות, ואיכות ההדפסה המשופרת היטיבה גם עם האריזה.
שימוש בחומרי גלם איכותיים, תכנון וביצוע קפדניים של האריזה ושל יתר המרכיבים (יציקת "חיילי" המשחק, למשל, בעופרת או גילופם בעץ מאיכות משובחת, תוך הקדשת תשומת-לב לגימור) אפשר למשחקים לעמוד בתחרות עם משחקים מיובאים.
ברלוי גם החל לכוון את מוצריו לייצוא ואף הדפיס משחקים ספורים בדומה להדפסות הכרומוליטוגרפיות של משחקים זרים.
נראה ש"תור הזהב" של המשחקים בארץ היה מסוף שנות השלושים עד לאמצע שנות הארבעים.
לאחר מכן החל קיצוב ומחסור בחומרי גלם, ואילוצים כלכליים פגעו באיכותם של המשחקים.
גם בשנות "הצנע" שלאחר הקמת המדינה פגע המחסור בחומרי גלם איכותיים במראם של המשחקים, שעדיין הודפסו בהדפסת צבע ליתוגרפית, אך על נייר דק וקרטון זול; עם בתי הדפוס הליטוגרפיים שאתם עבד ברלוי נמנו "ליטו ששון", "ליטו קאופמן" ו"ליטו אביבה".
את מקום ההדבקה והציפוי של פנים הקופסה תפסו סיכות הניקל, ללא נייר-ציפוי.
"חיילי" המשחק שהיו עשויים מעץ, בדיל או פח, הוחלפו ביציקות פלסטיק צבעוני פשוט.
כבר בימיו הראשונים כבעל חנות למכשירי כתיבה בתל אביב הבין ברלוי את חשיבותו של הפרסום.
לאחר ייסוד ההוצאה הוא הירבה לפרסם מודעות בעיתונים יומיים ובכתבי-עת.
המודעות היו ללא צילומים, עמוסות מלל מליצי, בדומה לסגנונו ב"הוראות המשחק", ועתירות סופרלטיבים, כמו בפרסום ל"אנציקלופדיה חשמלית": "משחק חשמלי מעניין ממדרגה ראשונה, בעל ערך מדעי רב, הרבה תמונות בשם 'מי הם?' מהרבה ענפי המדע והחיים".
מודעה אופיינית הייתה קטנה בשטחה והכילה בדרך-כלל כמה מסרים מנוסחים כסיסמאות, כמו "התיאטרון זה ראי החיים - משחקי ברלוי הם החיים בעצמם", "דרשו את משחקי ברלוי - הם יפים, הם טובים, הם מחנכים", "המשחק החדש 'ריכוז' הוא יוצא מן הכלל מעניין בשביל חברה שלמה, יותר מעניין ממשחקי קלפים".
כל אלה ונוספים להם הופיעו במודעה אחת.
בכל הפרסומים והמוצרים הופיע סמלו המסחרי של ברלוי: שני עצי דקל הניצבים מצדי לוח-צבעים (פלֶטה) של ציירים, המונח בחזית ספר פתוח, שעליו כתוב באלכסון שם ההוצאה, "ספרות".
מתחת לבסיס הסמל הקפיד ברלוי לציין "סמל מסחרי".
הדקל הוא דימוי יהודי וארצישראלי רווח.
מוטיב השער בצורת שני הדקלים מוכר גם כסימנו של בית-ההוצאה הוותיק בוורשה של האחים לוין-אפשטיין ושות', שם הוא מופיע כשער לספרי הקודש שהוציאו לאור; ייתכן כי ברלוי, יליד ורשה, קיבל את השראתו מסמלה של הוצאה ותיקה זו.
הסמל, המלווה במספר הסידורי שניתן לכל מוצר, שימש כסימן זיהוי ובידול למוצריו של ברלוי.
במודעות ולעיתים אף על אריזות משחקי הקלפים מופיעה הקריאה "תשגיחו על הסמל", כדי להבטיח את אמינותו של המוצר ואת היותו "תוצרת הארץ" - אתוס מרכזי נוסף ביישוב באותן שנים.
במכתב ששלח לציבור הגננות והמורים בתל אביב, הזהיר מפני רכישת משחקים מתוצרת חוץ: "לא כל משחק ששמו מודפס בעברית הוא מתוצרת הארץ.
הזהרו מזיופים, היות שמדפיסים על משחקים וספרי תמונות מתוצרת גרמניה ויפן אותיות עבריות כדי להטעות את הקהל".
בסוף שנות השלושים שמט ברלוי את השם "ספרות" המצויר על הסמל, וחדל להשתמש בו במודעות ובשאר פרסומי העסק.
ההוצאה החלה נקראת על שם בעליה.
בנימין גליקמן נולד ברומניה להוריו יעקב ולאה, עלה לישראל ב-1948 וחי ועבד בירושלים.
עבד חוות הנוער הציוני על שם ד"ר ישראל גולדשטיין והיה מחנך ומרכז המגמה לפיסול ולגילוף מיום שהוקמה.
פסליו הוצגו בתערוכות ובגלריות ועבודה פרי יצירתו, גילופי עץ זית, נבחרה לקשט את קירות אולם האורחים בבית הנשיא יצחק בן-צבי (הצריף הגדול).
בנעוריו למד בנימין גליקמן בבית ספר תיכון לאמנות שימושית ע"ש גריגורסקו.
עם פרוץ מלחמת העולם השנייה נקטעו לימודיו והוא נשלח לעבודה במחנות כפייה.
בתום המלחמה יצא לאיטליה בדרכו לארץ ישראל.
באיטליה נאלץ להמתין כשנתיים עד שהתאפשר לו לעלות על אניית מעפילים.
בתקופה זו שהה בכפר אמנים באזור סנטה קרוצה שבדרום איטליה.
בכפר זה, שאמניו המשיכו מסורות עתיקות של אמנות שימושית, למד ועבד.
ב-1947 עלה על האנייה "חיים ארלוזורוב", בפיקודו של לובה אליאב, שמעפיליה נתפסו על ידי הבריטים ונשלחו למחנות בקפריסין.
במחנות בקפריסין הכיר את אשתו לעתיד, לאה אילונה לבית שוורץ, ילידת טרנסילבניה, שניצלה מהתופת באושוויץ ובברגן בלזן, והגיעה אף היא לקפריסין באניה "חיים ארלוזורוב" לאחר שהות של כשנה וחצי במחנות החלמה בשוודיה.
לאחר כשהות של שנה בקפריסין עלו בנימין גליקמן ובת זוגו לישראל והצטרפו לקבוצת חמדיה.
בנימין התגייס ליחידת הפלמ"ח, והמשיך את שירותו בצה"ל עד 1950. בצבא יזם בניית ביתנים מאבן, בתמיכתו של המפקד יגאל ידין.
לאחר שחרורו מצה"ל הצטרף בנימין לצוות החינוכי שהקים את חוות הנוער הציוני ע"ש ד"ר ישראל גולדשטיין בירושלים, והחל להורות שם במגמה לאמנות, שאותה גם ריכז במשך שנים ארוכות.
אופייה של מגמה זו, ראשונה בחינוך העל-יסודי בארץ, וגם היחידה במשך תקופה ארוכה מאוד, נקבע על ידו כמרכז המגמה.
המטרה הייתה להעניק לחניכים את מרב הכלים ליצירה פלסטית ולקרב אותם אל צורות ביטוי רבות ככל האפשר.
הוא הצליח לעודד ביטוי אישי של תלמידים יוצרים ולפתח את יכולתם לעסוק באמנות שימושית.
בנימין בחר להתמקד בחינוך לאמנות והוסמך להוראה, למד בחוג לתולדות האמנות באוניברסיטה העברית בירושלים ולמד פיסול אצל האמנים בן צבי ולב.
הוא לימד והדריך בחוות הנוער הציוני במשך 42 שנה, ושם גם התגורר עם בני משפחתו במשך תקופה ארוכה, והיה חשוף ביצירתו לעיני חניכיו כמעט כל שעות היממה.
הוא לא הבדיל בין תפקידו כאמן יוצר לבין תפקידו כמחנך ליצירה.
את החומרים, התכנים והצורות בחר לרוב כדי להציג לתלמידים את מרב האפשרויות הקיימות בחומר וכדי לקרבם לאסכולות השונות.
הסדנא בה הדריך בחוות הנוער הציוני הפכה לימים לסדנא חשובה בירושלים, ומבית מלאכה זה נתנו מתנות רשמיות לאישים רמי מעלה בהם, הגב' אינדירה גאנדי וגב' רוזוולט.
פסליו של בנימין גליקמן ופסלי חניכיו מקשטים פינות רבות בחוות הנוער הציוני.
עבודותיו של בנימין הוצגו בתערוכות בישראל ומחוצה לה והוצגו בגלריות רבות.
ב-1977 עשה תערוכת יחיד בירושלים, שזכתה להצלחה רבה.
בנוסף יצירתו, שבעת המינים, תבליטים מעץ זית, נבחרה לקשט את קירות אולם האורחים בבית הנשיא יצחק בן-צבי (צריף הנשיא).
פסלו, עוף דורס, נכלל בתערוכה "סגולות של זיכרון, 65 שנות יצירה של ניצולי שואה", שהוצגה במוזיאון יד ושם (2010-2011).
ביצירותיו השתמש בנימין בעיקר במתכת ובעץ.
הוא התחיל בעצי זית והמשיך בעיקר במהגוני, אגוז ואשור (בוק).
עם השנים עבר יותר ויותר לעסוק בפסלי מתכת בעיקר מפליז ומאלומינים מעורב במגנזיום.
בפסליו של בנימין ניתן לראות, לכאורה, שתי נטיות שמקובל לראותן כסותרות זו את זו: הנטייה אל הפיסול הפיגורטיבי והנטיה אל הפיסול המופשט.
אולם פסליו הפיגורטיביים אינם ריאליסטיים ואילו בפסלים האבסטרקטים ניכרים יסודות מסוגננים.
"אני מעצב לפי נושאים ומוטיבים," אמר גליקמן בראיון שנתן על עבודתו, "בין הנושאים נמצא את דמות האדם, המשפחה, הילדים, הטבע.
סגנון הפיסול הוא על פי רוב פיגורטיבי, המובן לכל אדם, ולפעמים ריאלי.
הדמיון וההיגיון קיימים זה לצד זה." הוא ראה בעבודתו שליחות להחדרת ערך האמנות בקרב בני נוער ומבוגרים, והאמין שהאמנות היא אחת הדרכים לחינוך לערכים ולעיצוב דמות בני הנוער.
הפסל בנימין גליקמן קיבל תואר יקיר ההסתדרות בירושלים לשנת 1991. הוא שימש תקופה ארוכה כנציג הנוער הציוני ותנועת העבודה הליברלית במועצת פועלי ירושלים.
כן היה פעיל בהסתדרות המורים וכיהן כחבר במרכז הסתדרות המורים.
האמן הלך לעולמו בשנת 2006, והובא לקבורה בהר המנוחות בירושלים.
הוא היה נשוי ללאה גליקמן ואב לשתי בנות.
בנימין גֶפְּנֶר (22 בינואר 1914 – 1 בספטמבר 2013) היה מו"ל ישראלי, בעל הוצאת הספרים "לדורי" (1954–2000), ובעברו לוחם בצבא הבריטי במלחמת העולם השנייה וחבר בלח"י.
גפנר נולד ב-1914 בעיר ביאליסטוק שבפולין.
בגיל שלוש התייתם מאמו וכשהיה בן שש נהרג אביו, והוא גדל עם אחותו בבית דודתו, דורה בולקובשטיין-גוטובסקי.
בשנת 1929 הצטרף לבית"ר בעיר ולוצלאבק.
בשנים 1933–1936 למד חקלאות באוניברסיטת ננסי שבצרפת, וסיים את לימודיו כמהנדס-אגרונום.
ב-2 בנובמבר 1936 עלה לארץ ישראל; אחותו ודודתו, שנשארו בפולין, נספו באושוויץ.
ב-18 בנובמבר 1939 נאסר בעת שהשתתף בקורס סגנים של האצ"ל במשמר הירדן.
הוא נדון לעשר שנות מאסר, אך ישב שנתיים וחודשיים בכלא עכו ובמחנה המעצר מזרעה, עד ינואר 1942. עם הפילוג באצ"ל הצטרף ב-1940 למחתרת הפורשת, לח"י (כינוייו המחתרתיים: "אמיר", "הורביץ").
משחרורו בינואר 1942 ועד יוני 1943 ניהל את סניף לח"י במצרים.
ביוני 1942 התגייס לצבא הבריטי במסגרת התנדבות היישוב לצבא הבריטי במלחמת העולם השנייה.
הוא עסק בהברחת נשק ללח"י, ומילא תפקיד חשוב בהקמת תאים חשאיים של הארגון בקרב החיילים היהודים בצבא הבריטי במצרים.
כמו כן ערך עלון של הארגון באנגלית עבור עיתונאים זרים.
ביולי 1943 השתתף בפלישת בעלות הברית לסיציליה.
באותה שנה התנדב ליחידה סודית (MI9), שפעולתה, עמוק בשטח שבשליטת גרמניה הנאצית, הביאה לשחרור 240 קצינים שבויים של בעלות הברית.
לאחר מכן היה שותף להכנת ההתנקשות בלורד מוין, ואחריה המשיך לקרבות באיטליה.
עם שחרורו מן הצבא הבריטי לקח עמו משדר והגניב אותו לארץ.
ממשדר זה שידרה גאולה כהן עד למאסרה, אז נפל המשדר בידי הבריטים.
בשנת 1945 אסרו הבריטים את גפנר.
הוא נשלח לגלות במחנה המעצר קרתגו שבסודאן ובאריתריאה, שם הוחזק 100 ימים בבידוד מוחלט.
לאחר שחלה הועבר באפריל 1946 לבית חולים בירושלים.
בשובו למחתרת לימד כתבי-סתר והשתתף בפיצוץ שיירה בריטית בתל ליטווינסקי.
כמו כן כתב ופרסם עשרה שירים בביטאון לח"י "המעש" ובביטאון התנועה לנוער "חזית הנוער".
ב-1947 היה שותף להברחת מעפילים בספינה "הפורצים".
לאחר קום המדינה תיעד והקליט יותר מ-200 אנשי לח"י להנצחת פועלם, ובד בבד ראיין קציני בולשת בריטים בנושא מלחמתם באנשי לח"י.
המרואיינים, שלא ידעו על פועלו כאיש המחתרת שרדפה אותם ואף חיסלה לא מעטים מהם, אלא ראו בו לוחם לשעבר בצבא הבריטי, וסיפרו לו בגילוי לב על שנותיהם בארץ ישראל המנדטורית.
רק שניים מן המרואיינים זיהו אותו ונקטו אמצעי זהירות, עד ללקיחת נעליו לפני הכניסה לראיון בביתו של הקצין לשעבר.
בשנת 1954 הקים את הוצאת הספרים "לדורי", שהוציאה לאור מאות כותרים מקוריים ומתורגמים, בהם רומנים, ספרי עיון ואלבומים.
בשנת 1960 הוציא לאור את ספרם של יואל והאנזי ברנד, "השטן והנפש", שאותו "ליקט מפי ה.
בשנת 1967 הוציא לאור, בעקבות מלחמת ששת הימים, את "אלבום מלחמת הניצחון תשכ"ז", ועליו חתם בשם "ג.
עקב כך נקלע לעימות מתמשך עם הסופר ובעל הטור בנימין גלאי, שכינוי הספרותי היה "ג.
משנת 2000 ניהל את ההוצאה בנו גיל גפנר, וב-2009 הועברה לידי חברת ליאור שרף; כיום ההוצאה פעילה בהפצת ספרים ואינה מוציאה לאור ספרים חדשים.
בנימין גפנר התגורר בבת ים.
הוא נפטר בשנת 2013, בגיל 99. הותיר אחריו ארבעה בנים ובת ושלושה נכדים.
בלב הומה, בחרב שלופה: מסכת חייו של אדם, שהיא צילום של תקופה, בת ים: ב.
רבי בנימין דיסקין (תקנ"ח, 1798 - כ"ה באדר ה'תר"ד, 16 במרץ 1844) היה רב ליטאי, ראב"ד הורדנה ורבן של וולקוביסק ולומז'ה.
נולד בסלונים לרב לייב חסיד, נצר למשפחת דיסקין (כונה גם: ר' לייב רש"י'ס).
בשנת תקס"ט בהיותו בן 11 בלבד, אירסו אותו הוריו, ועלו לארץ ישראל עם בתם בת ה-5 במסגרת עליית תלמידי הגר"א; הילד נשאר אצל קרובי משפחה בליטא.
אביו היה מראשוני ה"פרושים" מחדשי היישוב היהודי האשכנזי בירושלים, ואחותו רבקה הייתה אמו של הרב אליעזר דן רלב"ג.
היה ידוע בהקפדתו על סדר וניקיון בגדיו בהתאם לדברי הרמב"ם בהלכות דעות, וזכה בשל כך לכינוי "הרב האריסטוקרט".
כיהן כראש בית הדין בהורדנה, בהמשך כיהן כרבה של וולקוביסק, בה למדו אצלו יצחק אלחנן ספקטור וברוך מרדכי ליבשיץ, לימים מחשובי הרבנים בליטא.
בשנותיו האחרונות כיהן כרבה של לומז'ה.
בנו רבי משה יהושע יהודה לייב דיסקין מילא את מקומו ברבנות העיר.
רבי בנימין דיסקין היה רבם של כמה מגדולי הדור שאחריו:
רבי יצחק אלחנן ספקטור - רבה של קובנה, מגדולי הפוסקים בליטא
רבי שמואל אביגדור תוספאה - פרשן התוספתא ורבה של קרלין; גיסו של ר"ב דיסקין
רבי ברוך מרדכי ליבשיץ - מחבר "ברית יעקב", רבן של נובהרדוק ושדליץ
רבי שבתי רבה של פיעסק
לרב דיסקין נולדו שתי בנות וארבעה בנים; בנותיו: ליבא רחל הבכורה, ושרה דבורה.
רבי משה יהושע יהודה לייב דיסקין - כונה "השרף מבריסק" ו"הרב מבריסק".
עלה לארץ ישראל והיה מרבני ירושלים בסוף המאה ה-19.
רבי אברהם שמואל דיסקין - רבן של פלונסק ווולקוביסק, מחבר "לבני בנימין".
רבי זרח דיסקין - נולד בתקפ"ד, משנת תרכ"ז כיהן כאב"ד פורשטט ("אחורי נהר"), הורדנה ולימים נהיה ראב"ד הורדנה.
נפטר כבן 90. בנו בנימין דיסקין היה עשיר מפורסם ונישא לבתו של רבה של לומז'ה, רבי אליעזר שמחה רבינוביץ.
רבי נח יצחק דיסקין - רבה של לומז'ה.
בנימין (אייזנהנדלר) ברזילי (20 בדצמבר 1913 – 23 באוקטובר 1983) היה אורולוג ישראלי.
ברזילי נולד בשנת 1913 באופנבך על המיין שבגרמניה.
בן שישי למשפחה מסורתית ציונית אמידה.
עוד בילדותו בנימין היה פעיל בתנועות ציוניות.
הוא למד רפואה בעיר הולדתו והתמחה בכירורגיה ובווירולוגיה.
עבד ביאסי ואחר כך בבוקרשט.
במלחמת העולם השנייה היה קצין בצבא הרומני.
תפקידו היה פינוי פצועים מרכבות.
לאחר המלחמה עלה יחד עם משפחתו בעליה ב' ב-1946 באוניה "כנסת ישראל".
הספינה נתפסה והועברה לקפריסין שם שהה בנימין 10 חודשים ועבד כרופא.
ב-1947 עלה וגר בבית עולים בירושלים.
התנדב לבית החולים הדסה הר הצופים.
במהלך מלחמת העצמאות היה מנתח בהדסה בעיר העתיקה ונשאר בהר הצופים עד ההפוגה הראשונה.
בהמשך היה אורולוג ומרצה בכיר (1961) במחלקה האורולוגית בהדסה.
היה שותף לפרסום עשרות עבודות באורולוגיה בישראל ובארצות הברית.
בשנת 1959 היה שותף לפרסום מדעי שהתפרסם בספר השנה של האורולוגיה בארצות-הברית.
ברבות הימים קיבל תואר פרופסור.
היה הראשון שניתח בישראל כליות בלייזר.
ברגר נפטר ב-1983 ונקבר בהר המנוחות.
בנימין הובנר הוא כדורגלן עבר גרמני ששיחק בעמדת הבלם.
הובנר גדל בויסבאדן, ושיחק במועדון המקומי והן ויסבאדן מגיל ילדות.
במאי 2008 ערך הובנר את הופעת הבכורה שלו בקבוצה הבוגרת, כאשר היה בן 18. בעונה הבאה, 2008/09, הובנר כבר הפך לשחקן הרכב בקבוצה, ששיחקה בליגת ההבונדסליגה השנייה ונשרה לליגה השלישית בתום העונה.
בעונת 2010/11 היו והן ויסבאדן והובנר קרובים להעפלה בחזרה לבונדסליגה השנייה, אך סיימו רק במקום הרביעי.
בתום עונת 2011/12 עזב הובנר לראשונה את והן ויסבאדן לאחר 19 שנים במועדון, וחתם בו.פ.ר.
הובנר שיחק במועדון שתי עונות, בהן סיימה הקבוצה במרכז הטבלה.
בקיץ 2014 חתם הובנר באינגולשטאדט 04 ששיחקה אז בבונדסליגה השנייה.
בעונת 2014/15 סייע הובנר לעליית אינגולשטאט לבונדסליגה מהמקום הראשון, כשהוא משתף פעולה עם אלמוג כהן, אלפרדו מוראלס ודנילו סוארס.
בעונת 2015/16 המשיך הובנר להציג יכולת טובה, וסייע לאינגולשטאט לסיים במקום ה-11 בבונדסליגה עם 42 ספיגות, ההגנה הרביעית בטיבה בליגה.
בקיץ 2016 עזב הובנר את אינגולשטאט, וחתם בהופנהיים מהבונדסליגה.
הובנר השתלב במהרה בקבוצה, ומשתף פעולה בהגנה עם סבסטיאן רודי, ניקלאס זולה, פאבל קדראבק וארמין ביצ'אקצ'יץ'.
בעונת 2017/18 סיים הובנר עם הופנהיים במקום השלישי בליגה והבטיח את מקומה של הקבוצה בליגת האלופות.
בהמשך, הרבה הובנר לסבול מפציעות, ובאוקטובר 2022 הכריז על פרישה מכדורגל.
שני אחיו של בנימין הובנר, כריסטופר ופלוריאן, אף הם כדורגלנים מקצועיים.
אביו, ברונו, מועסק באיינטרכט פרנקפורט כמנהל ספורטיבי.
בנימין "בני" הוגל הוא כדורגלן עבר שווייצרי ששיחק בפ.צ.
בזל ובאיינטרכט פרנקפורט בעמדת הקשר האחורי.
לזכות הוגל 41 הופעות במדי נבחרת שווייץ.
הוגל שיחק בנעוריו במועדונים השווייצריים פ.צ.
ארלסהיים, ובשנת 1998, כאשר היה בן 19, החל לשחק ישירות בקבוצה הבוגרת של פ.צ.
בעונת 1998/99 ערך שלוש הופעות ליגה בלבד, כולן כמחליף.
בעונת 1999/00 הפך לשחקן הרכב קבוע, הבקיע ארבעה שערי ליגה וסיים עם קבוצתו במקום השלישי בליגה.
בעונת 2000/01 עבר הוגל לשחק במרכז הקישור, והבקיע שמונה שערי ליגה.
קבוצתו סיימה את העונה במקום הרביעי.
בעונת 2001/02 זכה הוגל עם בזל בדאבל, בו היה לו חלק חשוב מאוד, אך החמיץ את גמר הגביע השווייצרי בגין פציעה.
בעונת 2002/03 השתתף הוגל עם בזל בליגת האלופות בפעם הראשונה, וצלח עם הקבוצה את שלב הבתים הראשון.
בזל והוגל הודחו בתום שלב הבתים השני, שהיה נהוג באותה תקופה.
בתום עונה זו, זכה הוגל עם בזל בגביע השווייצרי לאחר ניצחון 6-0 בגמר על נשאטל גזמקס, וסיים עם קבוצתו במקום השני בליגה השווייצרית.
בעונת 2003/04 רשם הוגל עונה מוצלחת נוספת כשזכה באליפות הליגה השווייצרית, והבקיע שמונה שערי ליגה.
בעונת 2004/05 הודחו הוגל ובזל ממוקדמות ליגת האלופות על ידי אינטר מילאנו, אך זכו בתום העונה באליפות נוספת.
בקיץ 2005 עבר הוגל לאיינטרכט פרנקפורט, העולה החדשה לבונדסליגה.
בעונת הבכורה שלו במועדון, 2005/06, ערך 28 הופעות ליגה, וסיים עם קבוצתו במקום ה-14. בשלהי עונה זו הגיע הוגל עם פרנקפורט לגמר הגביע הגרמני, ושיחק 90 דקות בהפסד 1-0 לבאיירן מינכן.
בעונת 2006/07 הבקיע הוגל את שערו היחיד במדי פרנקפורט, במשחק הליגה מול אלמניה אאכן.
בעונה זו, פרנקפורט והוגל הודחו מגביע אופ"א לאחר שסיימו את שלב הבתים במקום האחרון, וסיימו במקום ה-14 בבונדסליגה.
בתום שתי עונות באיינטרכט פרנקפורט, נמכר הוגל בקיץ 2007 בחזרה לפ.צ.
בזל, בסכום המוערך בכ-400 אלף אירו.
בזל, ובעונת הבכורה המחודשת שלו במועדון, 2007/08, זכה עם המועדון בדאבל השני שלו, ובגמר הגביע השווייצרי, הבקיע את השער הרביעי בניצחון 4-1 על בלינצונה.
בעונת 2008/09 הוגל הבקיע שער בכל אחד משני המשחקים מול גטבורג במוקדמות ליגת האלופות, וסייע לבזל להעפיל לשלב הבתים.
עם זאת, בשלב הבתים של ליגת האלופות צברה בזל רק נקודה אחת והודחה מהמפעל.
באותה עונה, סיימו בזל והוגל במקום השלישי בליגת העל השווייצרית.
הוגל הבקיע בעונה זו עשרה שערי ליגה, והיה שני רק לסקוט צ'יפרפילד האוסטרלי במספר ההבקעות לשחקן של בזל לעונה זו.
בעונת 2009/10 הוגל ובזל הודחו בשלב הבתים של הליגה האירופית, אך זכו שוב בדאבל, כשהוגל הבקיע שבעה שערי ליגה, ואף הבקיע שער בגמר הגביע השווייצרי, בו ניצחה בזל 6-0 את לוזאן.
שער שהוגל הבקיע בעונה זו, בתיקו 2-2 מול פ.צ.
ציריך באוקטובר 2009, נבחר כשער העונה באירופה על ידי מגזין הגרדיאן, עם 84 אחוזים מההצבעות.
שער זה היה סיום מהלך התקפי בשילוב עם שרדאן שאקירי וסקוט צ'יפרפילד, שהסתיים בבעיטת יעף עוצמתית של הוגל מחוץ לרחבה.
בעונת 2010/11 הודחו בזל והוגל בשלב הבתים של ליגת האלופות, והמשיכו לליגה האירופית, שם הודחו על ידי ספרטק מוסקבה בשלב הנוק אאוט הראשון.
בסיום עונה זו, הוגל זכה עם בזל באליפות נוספת, שהייתה השישית שלו במועדון.
הוגל הבקיע שלושה שערים בעונה זו, אך החמיץ את מחזור הסיום בו ניצחה בזל 3-0 את פ.צ.
ציריך והבטיחה זכייה באליפות, בגין צבירת כרטיסים צהובים.
עונת 2011/12 הייתה האחרונה של הוגל בבזל, משום שבחודש מרץ 2012 הצהיר כי יפרוש בתום העונה.
בעונה זו, הוגל זכה עם בזל בדאבל נוסף, והבקיע ארבעה שערי ליגה.
בגמר הגביע השווייצרי, הוגל ובזל סיימו בתיקו 1-1 מול לוצרן, כשהוגל הבקיע את השער לבזל.
בסיום המשחק, ניצחה בזל את לוצרן בפנדלים.
גם בליגת האלופות רשמו הוגל ובזל קמפיין מוצלח יחסית, כשצלחו את שלב הבתים ואף סיימו לפני מנצ'סטר יונייטד שהודחה מהמפעל.
הוגל הבקיע את שער הבכורה שלו בליגת האלופות באותה עונה, בתיקו 1-1 מול בנפיקה ליסבון.
בזל והוגל אף הפתיעו את באיירן מינכן במשחק הראשון בשמינית הגמר בתוצאה 1-0, אך הובסו 7-0 בגומלין והודחו.
עם זאת, הוגל שיחק רק במשחק הראשון וישב בגומלין על הספסל.
בסיום עונה זו, הוגל פרש ממשחק פעיל בגיל 35, לאחר ששיחק במצטבר 12 עונות במדי פ.צ.
בזל, ערך 287 הופעות ליגה, בהן הבקיע 62 שערים, וזכה בשבע אליפויות וחמישה גביעים.
באוגוסט 2003 ערך הוגל את הופעת הבכורה שלו במדי נבחרת שווייץ, בהפסד 2-0 לנבחרת צרפת.
הוגל נטל חלק במוקדמות יורו 2004, בהן ערך שתי הופעות, והעפיל עם שווייץ ליורו 2004 עצמו, בו נכלל בסגל השווייצרי הסופי.
הוגל נטל חלק בשלושת משחקיה של שווייץ בשלב הבתים של הטורניר, שניים כשחקן הרכב ואחד כמחליף, אך נבחרתו הודחה בתום שלב הבתים עם נקודה אחת בלבד.
במוקדמות מונדיאל 2006, הוגל היה חלק מהסגל השווייצרי אך לא פתח בהרכב באף משחק, ושווייץ העפילה למונדיאל 2006 עצמו.
עם זאת, הוגל לא השתתף במונדיאל, מאחר שספג עונש השעיה של שישה משחקים לאחר שבעט במאמן נבחרת טורקיה מהמט אוזדילק במשחק פלייאוף ההעפלה למונדיאל בין שתי הנבחרות.
בשנת 2008 נכלל הוגל בסגל השווייצרי ליורו 2008 שנערך בשווייץ, אך לא שיחק דקה.
שווייץ הודחה בטורניר זה בתום שלב הבתים.
במוקדמות מונדיאל 2010, במשחק בו ניצחה שווייץ את לוקסמבורג בתוצאה 3-0, הוגל הבקיע את השער האלף בתולדות נבחרת שווייץ.
הוגל זומן לסגל השווייצרי למונדיאל 2010. הוגל פתח בהרכב בשלושת משחקיה של שווייץ בשלב הבתים.
הוגל היה שותף לניצחון הגדול 1-0 על ספרד, אך גם להפסד 1-0 לצ'ילה ולתיקו 0-0 מול הונדורס.
שווייץ והוגל הודחו מהמונדיאל לאחר שלב הבתים, על אף הניצחון על ספרד, שזכתה בהמשך במונדיאל זה.
הוגל הודיע לאחר המונדיאל על פרישתו מהנבחרת, לאחר שערך בשורותיה 41 הופעות והבקיע שני שערים.
הוגל התמנה לאחר פרישתו מכדורגל, במהלך שנת 2012, לעוזר מאמן בקבוצה עד גיל 21 של פ.צ.
בנימין ברנר (1900–1982) היה פסיכולוג, מחנך, מרצה וסופר עברי, בעל תואר דוקטור מאוניברסיטת קולומביה בארצות הברית.
חבר המועצה הפדגוגית הראשונה בישראל ומראשוני הפסיכולוגים בישראל.
אחיו הצעיר של יוסף חיים ברנר.
בנימין ברנר נולד בנוביה מליני שבפלך צ'רניגוב, בדרום-מערב האימפריה הרוסית (כיום באוקראינה) לחיה-רייזל (לבית מינץ) ושלמה.
בנימין היה בן הזקונים של המשפחה שכללה את יוסף חיים, שמואל, אהובה (לובה), בתיה ומאיר.
המשפחה הייתה ענייה, וילדותו עברה עליו בדלות קשה.
שמהּ המקורי של משפחתו היה לובנוב; סבו, אב לשלושה בנים, שינה את שמות המשפחה של שניים מבניו ל'ברנר' ו'נרוצקי'.
בעיירה קיבל ברנר חינוך מסורתי בחדר וישיבה, אך עקב "חוק המדינה" נאלץ לעבור לבית הספר הרוסי.
ביוני 1911 עלה לארץ ישראל יחד עם אחותו, לובה.
יוסף חיים אמנם הזמין במכתבו למשפחה את מאיר ולובה לעלות לארץ ישראל, אך ברגע האחרון ויתר מאיר על מקומו לטובת אחיו הצעיר בנימין.
יוסף חיים שיכן את אחיו בנוה צדק ורשם את בנימין לבית ספר "עזרה" מיסודו של פאול נתן.
בית ספר זה לימד בשפה הגרמנית.
בספרו האוטוביוגרפי "גדולה היתה הבדידות" מתאר ברנר את ביקוריו אצל אחיו, יוסף חיים ברנר, שם התכנסו אורחים רבים וידועים, כמו: ר' בנימין, יעקב רבינוביץ, אלכסנדר זיסקינד רבינוביץ, ש' בן ציון, שהתווכחו רבות, אך נתנו תמיד כבוד לדעתו של הסופר הידוע, יוסף חיים ברנר.
בין המתכנסים היה "עלם אחד, בן גליציה, יפה תואר וחטוב פנים, בעל ראש מקורזל, שתקן ונוהג בנימוס רב".
ברנר ביקש מעגנון שילמד את בנימין גרמנית.
כשהיה בנימין מגיע לביתו היה עגנון "שרוע [...] על בטנו על הרצפה וסביבו כל מיני ספרים: מדרשים, שאלות ותשובות, מסכתות של תלמוד וקבצים של פתגמים ומאמרי חכמה, והוא שוכב ומלקט מתוכם ניבים ופניני לשון"
ברנר מתאר בספרו גם את הווי החיים של היישוב בארץ ישראל של ראשית המאה העשרים, וחוויות שונות מילדותו, בין היתר, את הרפתקאותיו בקרב בני שבט א-תוואני שבנגב.
הילד אומץ על ידי השייח ג'אבר מהשבט, ועבר לגור עמו בכפר.
הוא תיאר את חוויותיו כרועה גמלים בכפר ואהבותיו הצעירות.
שנתיים לאחר עליית בנימין ולובה עלו לארץ גם אחותם בתיה שעברה לגור בבן-שמן, ולאחר מכן בקבוצת כנרת (שם הכיר בנימין את רחל המשוררת), ואחיו מאיר שהתיישב בחולדה.
עם סיום בית הספר "עזרה" החל בנימין ללמוד בבית המדרש למורים העברי בירושלים.
בעקבות מלחמת השפות שהתחוללה בארץ, הוחלט ללמד בבית המדרש אך ורק בשפה העברית.
עוד טרם סיום לימודיו, בהשפעת זאב ז'בוטינסקי, ברל כצנלסון ומשה סמילנסקי התגייס לגדוד העברי ושירת במצרים.
ברנר השתחרר מהצבא הבריטי בשנת 1919 וסיים את לימודיו בסמינר.
עם תום לימודיו הוא עבד בהוראה בטבריה, זכרון יעקב, נהלל ותל אביב.
ב-1923 נשלח מטעם הסתדרות המורים בתור ציר לקונגרס המורים בברלין.
ברנר היה גם חבר פעיל בהגנה, ובמאורעות 1929 הגן על שכונת נוה שאנן בתל אביב.
מאוחר יותר יצא ברנר להשתלמות באוניברסיטת ברלין ואוניברסיטת לייפציג, והמשיך את לימודיו באוניברסיטת קולומביה בניו יורק, שם קיבל תואר דוקטור לפסיכולוגיה ואף כתב את ספרו " The effect of immediate and delayed praise upon learning" (האפקט של שבח מיידי ושבח מאוחר שניתנו על למידה) בהוצאת האוניברסיטה.
מחקרו לתואר דוקטור זכה בפרס מטעם האגודה הכל-ארצית של ארצות הברית למחקר בפסיכולוגיה.
בשנות העשרים הוא החל לפרסם סיפורים ורשימות, ולאחר מכן מאמרים ומחקרים בענייני חינוך.
כתב מאמרים בכתב העת "הד החינוך", בעיתון "הפועל הצעיר" ב"החינוך", ב"אשיות".
ב-1932 ייצג את המורים הישראלים בקונגרס המורים בדנוור שבקולורדו והיה מרצה בפסיכולוגיה ובפדגוגיה במוסדות חינוך לעם.
ב-1939 נישא בנימין ברנר לאסתר לבית גולדברג.
לשניים נולד בן אחד - ד"ר שמואל ברנר, לשעבר המשנה למנכ"ל המשרד להגנת הסביבה.
ברנר שימש זמנית מורה לפסיכולוגיה בפקולטה לחקלאות (ברחובות) של האוניברסיטה העברית, ולאחר מכן היה מורה בבית המדרש למורים בבית הכרם ובסמינר לוינסקי.
היה זמן-מה יו"ר סניף מורי ירושלים.
לאחר פרישתו לימד במדרשת שדה בוקר.
בשנת 1952 מונה על ידי שר החינוך, בן-ציון דינור, לוועדה הפדגוגית הראשונה של ישראל.
ספרו "עבודה עצמית בחשבון לכיתות א-ד", אושר על ידי מנהל אגף החינוך הדתי לשימוש בבתי ספר של החינוך הממלכתי דתי.
"ספר הדידקטיקה לכתה א'" יצא במספר מהדורות.
בנימין ברנר התגורר בשכונת בית הכרם בירושלים והיה נשוי לאסתר.
לשניים נולד בן, ד"ר שמואל ברנר.
נכדיו הם אילון, דפנה וגילי ברנר.
נפטר בשנת 1982, ונקבר בהר המנוחות.
השיעור: יסודותיו ובנינו, הוצאת קוהלת, תש"ד
הלמידה: יסודות ודרכים, הוצאת קוהלת, תש"ה
המשמעת בבית הספר, הוצאת קוהלת, תש"ג
החנוך במפנה, הוצאת עבר, 1947
התורשה והסביבה כגורמים המעצבים את האישיות, הוצאת המחלקה לענייני הנוער והחלוץ של ההסתדרות הציונית, תשכ"א
ספר הדידקטיקה לכתה א', יחד עם רחל צברי, הוצאת קריית ספר, 1953
עבודה עצמית בחשבון: על יסוד חוברותיה של ע' ברטלט, הוצאת אמנות, 1958
ענינים בחינוך, הוצאת קריית ספר, 1960
גדולה היתה הבדידות, הוצאת עם עובד, תשל"ח
בנימין (בני) גיגר (נולד ב-1947) הוא פרופסור לביולוגיה, חבר האקדמיה הלאומית למדעים (ארצות הברית).
בשנים 2004–2009 שימש דקאן הפקולטה לביולוגיה במכון ויצמן למדע.
מנהל מרכז יד אברהם לחקר הסרטן, ומנהל מרכז קלור לפיזיקה ביולוגית בַּמכון.
בשנים 2009–2019 היה יושב ראש הוועדה האקדמית של הקרן הלאומית למדע.
בנימין גיגר נולד בחיפה, וסיים את לימודיו בבית הספר הריאלי העברי בעיר בשנת 1965. הוא בוגר תואר ראשון במיקרוביולוגיה מאוניברסיטת תל אביב ואימונולוגיה מהאוניברסיטה העברית בירושלים.
בעל תואר שלישי באימונולוגיה כימית ממכון ויצמן למדע, בהנחיית פרופ' רות ארנון.
את הבתר-דוקטורט עשה באוניברסיטת סן דייגו, שבארצות הברית.
ב-1980 החל לעבוד במכון ויצמן.
בשנת 1984 הפך לפרופסור ובשנת 1988 לפרופסור מן המניין.
בשנים 1989-1995 כיהן כדיקן מדרשת פיינברג וכראש המחלקה לביולוגיה מולקולרית של התא.
בשנים 1996–2004 היה מרַכז הפעילות החינוכית של בשער.
במרץ 2020 גילה יחד עם פרופ' ערן סגל ממכון ויצמן ופרופ' יובל דור מהאוניברסיטה העברית בירושלים שיטה לניטור, זיהוי וניבוי אזורי התפשטות של נגיף קורונה.
בנימין גיגר נשוי לד"ר סלי גיגר, אב לשלושה וסב לנכדים.
בתו היא חוקרת הסרטן פרופ' תמר (תמי) גיגר, אף היא חברת סגל במכון ויצמן למדע.
אחיו, מיכה גייגר, הוא נציג חברת שמרוק באירופה ובישראל, חברת ההשקעות של משפחת וולט דיסני.
ראש ועדות התוכנית למדע וטכנולוגיה בחטיבות הביניים ובבתי הספר היסודיים
חבר הוועד המנהל של הקאמרטה הישראלית ירושלים
יו"ר ועדת המקצוע למדע וטכנולוגיה בחברה (מוט"ב) בחטיבה העליונה
חבר ועדת ההיגוי של "היוזמה למחקר יישומי בחינוך".
הוא יזם בתחום הביוטכנולוגיה והמציא למעלה מ-20 פטנטים
דקל פרסם מחקרים אשר קשרו תאי גזע אנושיים עם התפתחות איברים והתחדשותם, או מנגד, הופעת סרטן.
למחקרים אילו השלכות על טיפול במומים מולדים, אי-ספיקת כליות וסרטן בילדים.
בנימין דקל נולד בחיפה, אחד משלושת ילדיהם של ציפורה (לבית שוהם) וחנן דקל (טייטל).
מסעו המטלטל של אביו לארץ ישראל תואר בספרה של האחות הבכורה, פרופסור מיכל דקל, "בני המזל".
בנעוריו למד בתיכון עירוני ה' בחיפה ושאף ללימודי הנדסה, אך שינה את בחירתו המקצועית, לאחר ששירת כחובש קרבי בגולני ונחשף לעבודת הרופא.
נרשם ללימודי רפואה בטכניון וסיים בהצטיינות תואר דוקטור ברפואה (MD) בשנת 1995. התמחה ברפואת ילדים ב, במחלקתו של פרופ' ג'סטין פסוול, ולאחר מכן עשה התמחות-על בנפרולוגיה ילדים.
בתום שנת הסטאז' בתל השומר, יצא ללימודי דוקטורט (PhD) במכון ויצמן למדע (תחת הנחייתו של פרופסור יאיר רייזנר) וחזר לסיים את הדוקטורט לאחר בחינות שלב א' בהתמחות ברפואת ילדים.
עבודת הדוקטורט שלו הניחה את היסודות הבסיסיים לשימוש בהשתלות של תאים עובריים.
בשנת 2009 יסד את המכון לחקר תאי אב בילדים במרכז הרפואי שיבא, ומונה לפרופסור חבר ב.
בשנת 2011 שימש פרופסור אורח במכון לביולוגיה של תאי גזע ורפואה רגנרטיבית באוניברסיטת סטנפורד, ארה"ב.
בשנת 2013 מונה למנהל היחידה לנפרולוגיה ילדים בבית החולים לילדים ע"ש אדמונד ולילי ספרא בתל השומר.
בשנת 2016 מונה לפרופסור מן המניין.
בשנת 2020 הופקד על הקתדרה לנפרו-אורולוגיה ע"ש יחזקאל ופרל קליימן.
בשנת 2021 מונה למנהל מרכז סגול לרפואה רגנרטיבית באוניברסיטת תל אביב.
חבר סנאט אוניברסיטת תל אביב.
מחקריו קושרים ביולוגיה התפתחותית, רגנרציה של רקמות והיווצרות סרטן באמצעות בידוד ואפיון תאי גזע אנושיים הנמצאים ברקמות עובריות ובוגרות: מחד תאי גזע "טובים" מובילים לצמיחת איבר ולהתחדשותו, אבל מאידך חלוקה לא תקינה שלהם בחיים העובריים והבוגרים עלולה לגרום לסרטן בילדים ובמבוגרים בהתאמה.
כנפרולוג, פרופ' דקל משתמש בכליה האנושית לחקור תהליכים אלו.
בתחומי המחקר של התפתחות הכליה האנושית וגידול בכליות של ילדים (נפרובלסטומה – ), פרופ' דקל חלוץ באפיון, בידוד והרביית תאי הגזע, בין היתר בשיטות תלת־ממדיות מחוץ לגוף; שימוש בתאי הגזע הטובים מוביל לתהליכים של תיקון והתחדשות של הרקמות.
מנגד - את תאי הגזע ה"רעים" יש לחסל בתרופות ביולוגיות על מנת למנוע התפתחות ממאירויות.
מחקריו הובילו לניסויים קליניים בבני אדם וזכו למענקי מחקר.
תחומי עניין קליניים שלו: אבחון, מעקב וטיפול במומים מולדים של דרכי השתן והכליות וקביעת הפרוגנוזה של הכליות.
מהחיים העובריים (בצמוד למומחה באולטרה סאונד מיילדותי), לאחר הלידה ועד החיים הבוגרים.
דגש מיוחד על אבחון גנטי קליני של מוטציות בגנים ההתפתחותיים האחראים על הבשלה של הכליות.
אבחון ומעקב של מחלות כליה תורשתיות.
מציאת טיפולים חדשניים על ידי מידול מומי הכליה המולדים והמחלות התורשתיות באמצעות "אורגנואידים כלייתיים": מיני כליות תלת־ממדיות אשר פרופ' דקל וצוותו מגדלים בתרבית ונושאות את המוטציה.
נשיא האגודה הישראלית לתאי גזע.
יו"ר הכנס הבינלאומי לנפרולוגיה התפתחותית.
פרס משפחת יודעים לחקר הסרטן.
פרס ההסתדרות הרפואית הישראלית לתרומה רפואית - מדעית.
נבחר לאגודה האמריקאית למחקר קליני
נבחר לאקדמיה הלאומית הישראלית לרפואה מדעית.
פרופ' דקל הוא שותף מייסד של חברות ביוטכנולוגיה: חברת קידניקיור (כעת לייבקידני.ביו) חברת תאגזע, חברת רנובייט (Renovate) המשתמשת בשתן אנושי ליצירת רקמת כליה לאבחון ומידול מחלות, ושיקום כליות פגועות.
מכונה בחכמי דורו "נשיא נשיאי הלוי".
נולד לרבי שלמה הלוי, מחבר הספר "לב שלמה" (שאלוניקי, תקס"ח), שהיה בנו של רבי בנימין הלוי.
והיה מחכמי איזמיר ולבתו של רבי יהונתן גלאנטי (השני) (בנו של ר' משה גלאנטי).
שם חותנו הוא ר' אהרן אלימלך.
לא ידוע שנת לידתו, אבל נולד בערך בשנת תכ"ז, שכן זקנו רבי בנימין הלוי, כתב אגרת לנתן העזתי בשנת תכ"ה-תכ"ו, למה בנו רבי שלמה לא הוליד בן, והבטיח לו שיולד בן בתוך שנה.
כבר בילדותו ניכר בו דרכי חסידות, ובהיותו בן י"א שנים הפציר באביו להניח תפילין.
שימש כאב בית דין באיזמיר בימי ר' ישראל בנבנישתי, בנו של בעל "כנסת הגדולה".
העמיד תלמידים הרבה, וביניהם הוא ר' אהרן אלפנדרי, בעל "יד אהרן", ומוזכר רבות בספריו של רבי אהרן.
שלח כמה תשובות הלכתית לרבי אברהם חיים רודריגס מחבר "ארח לצדיק".
ותשובותיו וחידושים שלו נמצא בספרו של אביו "לב שלמה".
יצא נגד נחמיה חיון וספריו.
נפטר במגפה לפי מאיר בניהו בעשרה בתמוז ת"פ.
ובספר לשון ערומים לרבי ברזילי יעבץ נמצא הספד שנשא בכפר בונגאר-באשי הסמוך לאיזמיר עליו.
ולפי שלמה אברהם רוזאניס נפטר במגפה בשנת ת"צ.
ולפי דוב בר וואכשטיין ויעקב שפיגל נפטר בשנת תפ"ד.
שכן נספד על ידי רבי ישראל יעקב אלגאזי בספרו "שמע יעקב" פרשת משפטים בשנת "תפד"ה", שהוא כנראה שנת ה'תפ"ד.
וכן נמצא הספד על ידי ר' יצחק פראנסיס, ב"פני יצחק", פרשת נצבים, דרוש שני, בשנת "תפד"ה".
בנימין (בני) דוידוביץ' (18 בפברואר 1930 – 25 ביוני 2024) היה כדורגלן ישראלי אשר שיחק בעמדת השוער בקבוצת מכבי חיפה בשנות ה-60, וניצול השואה.
לימים בנו, ניר דוידוביץ' היה לאחד השוערים הבולטים בתולדות מכבי חיפה ונבחרת ישראל.
בנימין דוידוביץ' נולד בזארבריקן שבגרמניה.
בגיל 5, לאחר עליית הנאצים לשלטון ולאחר שהוריו התגרשו, לקח אותו אביו לפראג שבצ'כיה, ובגיל 6 הכניס אותו לבית יתומים.
במהלך מלחמת העולם השנייה והשואה עבר לגטו טרזיינשטט.
ב-1944 נלקח לאושוויץ, שם עבר את שארית המלחמה.
בתקופת עבודות הכפייה התאפשר לו גם לשחק כדורגל.
לאחר סיום המלחמה ב-1945 חזר לבית היתומים בו היה בעבר, והחליט לעלות לארץ ישראל דרך צרפת באוניית מעפילים המעפיל האלמוני, אולם היא נתפסה, והוא הוגלה ביחד עם יושבי האוניה למחנה מעצר בקפריסין, ושם החל להתעניין בין היתר גם בכדורגל ובכדורעף.
לאחר מכן ב-1947 הצליח לעלות לישראל והתגורר בראשון לציון, שם פגש את שוער נבחרת ישראל יעקב חודורוב.
לאחר מכן הגיע לחיפה, והתגייס למשטרת ישראל בגיל 20.
בהמשך פנה אליו שמואל ביינהקר ממקימי מכבי חיפה לדורותיה, שביקש ממנו להצטרף לשורות המועדון בתור שוער, מאחר שלקבוצה היה חסר כדורגלן איכותי בעמדה זו.
דוידוביץ', שאחת מהדמויות אותן העריץ בילדותו היה שוער נבחרת צ'כוסלובקיה בכדורגל פרנטישק פלניצ'קה, גם רצה להיות שוער, והצטרף למועדון מכבי חיפה בשנת 1951, כאשר מי שעזר לו להתאמן היה המאמן דוד (דז`ה) פרקש.
את הופעת הבכורה שלו רשם ב-6 באוקטובר 1951 במחזור הפתיחה של עונת 1951/1952, נגד הפועל רמת גן.
בשנותיו הראשונות במועדון שימש בעיקר שוער שני, ולא צבר הופעות רבות, בהמשך השתלב יותר בקבוצה.
ב-1957 נמצאה אימו של דוידוביץ' בגרמניה, לאחר שנים רבות בהן הוא חשב שהיא נרצחה במהלך השואה, ועל כן טס למולדתו על מנת להיפגש עמה.
כשחזר ב-1961, עמדתו בשער הייתה תפוסה, ועל כן בחר לעזוב להפועל קריית חיים מליגת המשנה דאז, בשורותיה שיחק ביחד עם שחקן ומאמן העבר דוד שווייצר (לימים מאמן נבחרת ישראל).
כעבור שנה שב למכבי חיפה לעונה פרישה נוספת, לאחריה שיחק עונה אחת במכבי זכרון יעקב, וסיים את הקריירה הספורטיבית בגיל 33.
לאחר פרישתו המשיך בנימין לשחק עם קבוצת הוותיקים של מכבי חיפה.
בהמשך התמקד בקריירה של בנו ניר דוידוביץ', דור שני במכבי חיפה בעמדת השוער, שלימים הפך לשוער בולט בתולדות המועדון ובנבחרת ישראל.
בנימין דוידוביץ' שיחק גם בנבחרת המשטרה ואף בענפי ספורט אחרים כמו כדורעף, טניס שולחן, ואתלטיקה, והיה ממקימי מחלקת הכדורעף של מכבי חיפה.
בנימין דרייפוס (נולד ב-5 בנובמבר 1972) הוא מנהל ישראלי שמכהן כמנכ"ל מפעל הפיס.
דרייפוס נולד בחיפה ולמד בישיבת ההסדר הר עציון.
לאחר מכן המשיך ללימודי משפטים, וסיים תואר ראשון במשפטים מאוניברסיטת בר-אילן ותואר שני במשפטים עם התמחות בתכנון ובנייה מטעם האוניברסיטה העברית.
שירת כלוחם בגדוד 202 בצנחנים ובמגלן.
בוגר תוכנית הכשרה למנהלים Wexner Senior Leaders של קרן וקסנר, בשיתוף בית הספר לממשל Harvard Kennedy School.
הוא נשוי ואב לחמישה, ומתגורר בירושלים.
את עבודתו בשירות הציבורי החל דרייפוס בשנת 2000, במסגרת התמחות במחלקה האזרחית של פרקליטות המדינה.
בשנת 2001 כיהן כפרקליט בפרקליטות מחוז חיפה והיה אמון על ייצוג זרועות המדינה וניהול תיקי מקרקעין בערכאות השונות.
בשנת 2002 מונה ליועץ משפטי במחוז ירושלים של מינהל מקרקעי ישראל, תפקיד שכלל ליווי תהליכי שיווק העסקאות, הכנת חוות דעת משפטיות וייצוג מינהל מקרקעי ישראל בערכאות השונות.
בין השנים 2009 ל־2014 שימש כיועץ מקצועי לשרי הבינוי והשיכון אריאל אטיאס ואורי אריאל לענייני רשות מקרקעי ישראל.
תפקידו כלל גיבוש מדיניות בצמוד לשר, פעילות שוטפת מול רשות מקרקעי ישראל, ניסוח וגיבוש החלטות ממשלה ומועצה וכן ייזום והובלה של פרויקטים לדיור, מסחר ותעשייה.
בנוסף, הוא ליווה את הרפורמה ברשות מקרקעי ישראל שהפכה את מינהל מקרקעי ישראל לרשות מקרקעי ישראל במסגרת התיקון בחוק מינהל מקרקעי ישראל (תיקון מס' 7), וכן ליווה את העברת הבעלות על הקרקעות לאזרחי המדינה.
בשנת 2014 מונה לתפקיד מנהל האגף העוסק בשיווק הקרקעות של משרד הבינוי והשיכון.
החל משנת 2015 ניהל את ביצוע תוכנית מחיר למשתכן מתחילתה ועד סופה, לרבות טיפול במכרזי המקרקעין ובהגרלות מחיר למשתכן.
בשנת 2017 מונה לממלא מקום של חבר במועצת מקרקעי ישראל.
עם מינויו לתפקיד מנכ"ל משרד השיכון המינוי הפך לקבוע.
בינואר 2019 מונה דרייפוס לתפקיד מנכ"ל משרד הבינוי והשיכון.
בין השנים 2007–2009 שימש כמנהל מחלקת נדל"ן במשרד עורכי דין גלס-ברסלע, ובמסגרת תפקידו ניהל תיקים בתחומי הנדל"ן, כיהן כיועץ משפטי לוועדות מרחביות לתכנון ובנייה וניהל תביעות מטעם רשות מקרקעי ישראל בתיקי פינוי ושימושים חורגים.
במאי 2020 מונה דרייפוס לתפקיד מנכ"ל מפעל הפיס.
בין השנים 2007–2012 שימש כמרצה בקורסי הכנה לבחינות הלשכה בתחום המקרקעין וכמרצה אורח לתחום המקרקעין במסלול האקדמי, המכללה למנהל.
משנת 2022 מרצה בקריה האקדמית אונו.
החל משנת 2022 משמש כדירקטור בחברת עגור, המנהלת קופות גמל וקרנות השתלמות.
בשנת 2021 היה חבר בוועדה ציבורית לבחינת אמות המידה לזכאות לדיור ציבורי בראשות אביעד הכהן.
בשנת 2022 היה חבר בוועדה בין משרדית לעידוד התחדשות עירונית בפריפריה.
בנימין ברטוב (20 במרץ 1942 – 26 בינואר 2025) היה ביוכימאי ישראלי, מומחה בתחום פוריות הגבר ומורפולוגיה של תאי זרע.
באמצע שנות ה-80 של המאה העשרים ייסד את "מרכז ברטוב", לטיפולי פוריות, ותרם להצלחתם של זוגות רבים בהשגת היריון.
היה פרופסור חבר במחלקה למדעי החיים באוניברסיטת בר-אילן.
בנימין ברטוב נולד בישראל למשפחה של ניצולי השואה.
והושפע עמוקות מהמורשת המשפחתית ומרצון להחיות ולבנות מחדש את מה שהנאצים ניסו להשמיד.
שירת בצה"ל והשתחרר בדרגת סגן.
בשנים 1962–1966 למד באוניברסיטת בר-אילן, והשלים תואר בוגר בביוכימיה.
בשנים 1966–1971 למד באוניברסיטת מקמסטר, שבהמילטון, אונטריו, קנדה והשלים תואר דוקטור בביוכימיה.
נושא התזה של הדוקטורט היה: "ריבונוקלאוטאידים מיטוכונדריאליים של יונקים" (Mammalian Mitochondrial Ribonucleates), והמנחה שלו לדוקטורט היה ד"ר ק.ב.
באוניברסיטת בר-אילן פעל במשך עשרות שנים כחוקר וכמרצה במחלקה למדעי החיים.
הוא התמחה בתחום המורפולוגיה של תאי הזרע.
בשנים 1972–1978 שימש כמרצה בתחומי ביוכימיה וביופיזיקה, ובשנים 1978–1981 כמרצה בכיר, בתחומים מטבוליזם, מורפולוגיה, תנועתיות ומנגנון גנטי מיטוכונדריאלי בתאי זרע של יונקים.
בשנים 1981–2025 שימש כפרופסור חבר (ואחר כך אמריטוס) במחלקה למדעי החיים.
במהלך השנים הנחה לדוקטורט כ-40 דוקטורנטים.
היה חבר בחברה הישראלית לאנדוקרינולוגיה, בחברה הישראלית לביוכימיה, בחברה הישראלית למיקרוסקופיה אלקטרונית, באגודה הישראלית לחקר הפוריות, בחברה הישראלית לאנדרולוגיה וב-ESHRE - החברה האירופית לרבייה והפריה אנושית.
שימש בתפקידים אדמיניסטרטיביים באוניברסיטה, בהם ראש המחלקה למדעי החיים (1983-1981) ויושב ראש ועדת הלסינקי האוניברסיטאית (1996-1987).
כיהן כראש התוכנית לתואר שני בביולוגיה של האדם, גמטולוגיה ואמבריולוגיה קלינית, בפקולטה למדעי החיים (1997–2002) וכראש המעבדה לפוריות הגבר (1981–2007).
פרסם למעלה מ-100 מאמרים מדעיים בעיתונות הבינלאומית, כולל כתבי עת כמו New England Journal of Medicine, , ואחרים.
משנת 1975 ועד מותו ב-2025 היה יו"ר ובעלים של מרכז ברטוב (שבשנת 2005 הוסב שמו לספרמה בע"מ), מרפאת פוריות הגבר בפתח תקווה.
לדבריו, 50%-60% מבעיות הפוריות במשפחה הן אצל הגברים.
המרכז מציע שירותי אבחון, ייעוץ וטיפול בתחום פוריות הגבר, תוך שיתוף פעולה עם רופאים מומחים מתחומי האורולוגיה, הגינקולוגיה והאנדוקרינולוגיה.
המרכז פועל בהנהלת ד"ר רעות ברטוב-שיפמן, בתו של פרופ' בנימין ברטוב, שהקים את המרכז.
מאז הקמתו נולדו אלפי ילדים בריאים בסיוע וטיפול של מרכז ברטוב.
בשנים 1980–2009 ניהל ופיקח על מרפאת פוריות הגבר בבית חולים מאיר, כפר סבא.
בשנים 2007–2025 היה מדען ראשי בפרי-נס טכנולוגיות בע"מ.
ברטוב נחשב לחלוץ עולמי בחקר פוריות הגבר.
פיתח את "שיטת ברטוב", הידועה גם בשם IMSI (Intracytoplasmic Morphologically Selected Sperm Injection), שהיא טכנולוגיה המאפשרת מיון מורפולוגי ובחירה מדויקים של תאי הזרע התקינים ביותר לצורך הפריה חוץ-גופית (IVF)..
מחקרים ונתונים קליניים מצביעים על כך ששיטה זו מכפילה את שיעור ההריונות, מצמצמת את שיעור ההפלות ומעלה פי שניים את הסיכוי ללידת תינוק חי.
השיטה מיושמת בעיקר במקרים של כישלונות חוזרים בטיפולי IVF ובעיות פוריות גבריות מורכבות.
פיתוחיו המדעיים שינו את התפיסה הרווחת, שלפיה הפלות חוזרות נובעות מבעיה של האישה בלבד, והביאו להכרה בתרומתו של הגבר לבעיה זו.
בנוסף, פיתח בדיקות למציאת תאי זרע בודדים במקרים של אזואוספרמיה (חוסר בתאי זרע), והקים את המרכז לפוריות הגבר, בו יושמו פיתוחיו הלכה למעשה.
ברטוב היה אלמן ואב ל-4 ילדים.
בנימין (בני) ברגשטיין (י"ג בסיוון ה'תש"א, 8 במאי 1941 – כ"ז בתשרי ה'תשל"ד, 23 באוקטובר 1973) היה חייל צה"ל שעוטר בעיטור המופת לאחר נפילתו במלחמת יום הכיפורים.
ברגשטיין נולד בקיבוץ גבעת חיים לטושקה וליצחק.
בנובמבר 1959 גויס לצה"ל והוצב בחיל השריון.
הוא עבר קורס קצינים ובינואר 1963 סיים את שירותו הצבאי וחזר לקיבוצו יחד עם רעייתו טליה.
בהמשך עברו למושב ארבל והקימו משק עצמאי.
במלחמת יום הכיפורים לחם ברגשטיין כמשרת מילואים.
הוא השתתף במבצע אבירי לב וחצה את תעלת סואץ יחד עם אוגדתו של אברהם אדן.
ברגשטיין נהרג ב-23 באוקטובר 1973, זמן קצר לפני כניסת הפסקת האש לתוקף.
לאחר נפילתו עוטר בעיטור המופת על מספר מעשי גבורה שגילה במהלך המלחמה:
בנימין הלוי (6 במאי 1910 – 7 באוגוסט 1996) היה שופט ופוליטיקאי ישראלי, שכיהן כחבר הכנסת מטעם גח"ל, הליכוד וד"ש.
כיהן כשופט במשפט אייכמן ובמשפט קסטנר.
הלוי נולד בשם אֶרְנְסְט לוי (Ernst Levi) בשנת 1910 בעיר וייסנפלס (Weißenfels) שבגרמניה.
את השכלתו רכש באוניברסיטאות פרייבורג, גטינגן וברלין, שבה קיבל בשנת 1933 תואר דוקטור במשפטים, עם דיסרטציה שכותרתה "Die Wirkungen des Widerspruchs gegen die Richtigkeit des Grundbuchs" (ראתה אור במקביל כספר בהוצאת Risse בדרזדן ועוסקת באמינותו של מרשם המקרקעין).
באותה שנה, עם עליית הנאצים לשלטון בגרמניה, עלה לארץ ישראל, והיה בהכשרה בקבוצת דגניה ב' במשך שנתיים.
לאחר מכן עבד במשרדו של עורך הדין מרדכי עליאש ובשנת 1938 הוסמך לעריכת דין בארץ ישראל.
בשנת 1938 התמנה הלוי לשופט שלום בירושלים.
בשנת 1941 הוא הועבר לתל אביב, בעקבות תלונה נגדו, והמשיך לכהן בתל אביב עד הקמת מדינת ישראל.
עם קום המדינה התמנה לנשיא בית המשפט המחוזי בירושלים.
בשנת 1953 כיהן לזמן קצר כשופט בבית המשפט העליון כממלא מקום.
הוא הגיש את התפטרותו לשר המשפטים בדצמבר 1953, לאחר שלא נכלל בגל המינויים לבית המשפט העליון באותה שנה, אולם חזר בו לאחר כחודש וחצי, לבקשתו של דוד בן-גוריון, לפני שההתפטרות נכנסה לתוקף.
שפט בכמה מהמשפטים הידועים ביותר בהיסטוריה של מדינת ישראל, בהם המשפט הצבאי של נאשמי מחתרת צריפין (1953) בו ישב בדין בדרגת אלוף-משנה.
בשנים 1954–1955 שפט במשפט "מדינת ישראל נגד מלכיאל גרינוולד", הידוע יותר כמשפט קסטנר.
בפסק-דינו, שזיכה את גרינוולד מרוב הסעיפים, כתב כי קסטנר "מכר את נפשו לשטן", משפט שעורר מחלוקת רבה.
לאחר הרצח כתבה אמו של קסטנר לשופט הלוי: "השופט הלוי, אתה שגרמת לרצח בני הי"ד היקר החף מפשע, מי יתן ואלוהים ישלם לך כגמולך לשנה החדשה ולבך ישתת דם כמו שלי, ונשמתך השטנית אף פעם לא תמצא את מנוחתה".
שנים לאחר המשפט הביע הלוי חרטה על השימוש במילים "מכר את נפשו לשטן".
לדבריו, הייתה זו מליצה מיותרת שלא פורשה נכון.
במשפטם של נאשמי טבח כפר קאסם (1957–1958) הגדיר השופט הלוי (שנשא דרגת אלוף-משנה) את המושג פקודה בלתי חוקית בעליל:
הלוי שפט גם במשפטו של אברי אלעד (1960, "האדם השלישי" בפרשת העסק הביש)
בשנת 1961 ניהל את משפט אייכמן.
בשנת 1962 ניהל משפט על המעילה בקרן היסוד בצרפת.
במאי 1963 התמנה לשופט בבית המשפט העליון, ממנו פרש ב-11 בספטמבר 1969 כדי להתמודד בבחירות לכנסת השביעית.
הלוי נבחר לכנסת השביעית מטעם רשימת גח"ל.
במהלך הכנסת השביעית היה יושב ראש ועדת משנה לחקיקת חוקי יסוד וניסה לחוקק את חוק יסוד: זכויות האדם, שעבר בשלהי הכנסת השביעית בקריאה ראשונה, אך חקיקתו לא הושלמה.
במחצית השנייה של 1973 היה מהדוחפים להקמת הליכוד.
לאחר מלחמת יום הכיפורים והבחירות לכנסת השמינית, טען שמדובר בשעת חירום וקרא להקמת ממשלת ליכוד לאומי שתגבש מדיניות מדינית ישראלית פרגמטית.
בהתאם לכך נמנה עם חותמי "מנשר הארבעה", שקרא להקמת ממשלה רחבה על בסיס נכונות לפשרה טריטוריאלית, יחד עם אריה אליאב, שניאור זלמן אברמוב ושלום לוין.
פרסום המנשר הביא על הלוי ביקורת רבה מצד חבריו בליכוד, והיו אף שקראו לו לעזוב את המפלגה.
הלוי טען שהוא מייצג את דעת הרוב בליכוד ואמר שאינו שוקל לעזוב את המפלגה.
אולם בראשית ינואר 1975 פרש מתנועת החרות ובמרץ 1975 פרש מהליכוד והקים סיעת יחיד.
מספר חודשים לפני הבחירות לכנסת התשיעית התפטר הלוי מהכנסת והצטרף לתנועה הדמוקרטית לשינוי (ד"ש).
הלוי נבחר לכנסת התשיעית מטעם ד"ש.
בכנסת זו היה חבר באותה מפלגה של שר המשפטים שמואל תמיר, שטען בפניו ב"משפט קסטנר".
עם התפרקות ד"ש השתייך הלוי לתנועה הדמוקרטית.
בהמשך התפצל הלוי מהתנועה הדמוקרטית והקים שוב סיעת יחיד.
הלוי נפטר ב-7 באוגוסט 1996 והובא לקבורה בבית הקברות סנהדריה בירושלים.
בשנת 2018 הופקדו תעודות מעזבונו האישי בספריה הלאומית, בעיקר תעודות אישיות הנוגעות לחלקו ב"משפט קסטנר", משפט הטבח בכפר קאסם ומשפט אייכמן, וכן תעודות אישיות מהתקופה בה כיהן כחבר הכנסת.
הלוי היה נשוי ללובה ולהם בן ובת.
שנים לאחר שנפטרה נישא למיכל בנישואים שניים.
התגורר במשך שנים בבית ברחוב מאנה 4 בשכונת טלביה בירושלים.
הרב שמואל בנימין הרלינג (כ"ד באדר ה'תרצ"ו 18 במרץ 1936 – כ' בתשרי ה'תשס"א, 19 באוקטובר 2000) היה רב ומחנך ישראלי.
נהרג בקרב במהלך פיגוע ירי שהתפתח בהר עיבל שליד שכם, לאחר שמחבלים פלסטינים פתחו באש על קבוצת מטיילים.
שמואל בנימין הרלינג נולד לרחל ויהושע הרלינג באיצקן , בבוקובינה שברומניה.
באוקטובר 1941 גורש עם משפחתו ועוד כ־150 אלף יהודים לטרנסניסטריה, במה שכונה "צעדת המוות", שם שהו עד לשחרורם בידי הרוסים במרץ 1945. חוויה זו היא שגרמה לו לרצות להיות חייל קרבי בצבא העברי.
בסוף שנת 1945 עלה לארץ ישראל עם הוריו, לאחר שקיבלו סרטיפיקט מידי הבריטים.
המשפחה התיישבה בתל אביב, והוא נשלח ללמוד בבית הספר "מוריה" בתל אביב.
כן היה חניך בתנועת בני עקיבא בשבט איתנים, שמדריכו היה הרב חיים דרוקמן, אשר התפרסם בכמות הרבנים ואישי הציבור שמבוגריו.
בהמשך למד בישיבת בני עקיבא כפר הרא"ה ולאחר מכן השתתף עם חברי גחל"ת בייסוד והקמת ישיבת כרם ביבנה, ישיבת ההסדר הראשונה, לאחר מכן עלה לירושלים לישיבת מרכז הרב שם הוסמך לרבנות, והיווה ביחד עם חבריו לספסל הלימודים את דור התלמידים המשמעותי הראשון של הרב צבי יהודה הכהן קוק.
בגיל 22 התגייס לנח"ל המוצנח במסגרת שירות ההסדר שלו, שבו שימש קומונר בתנועת בני עקיבא ואף כיהן כר"מ בישיבת בני עקיבא בשדה יעקב.
לאחר שהשתחרר מהצבא שימש מדריך בישיבת נתיב מאיר.