tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בוועידת הפליטים של האו"ם, ביום ראשון, 27 בפברואר 2022, הוכרז כי מאז פתיחת המלחמה נמלטו יותר מ-368,000 איש מאוקראינה.
ב-1 במרץ 2022, כבר היו יותר מ-600,000 פליטים שנמלטו מאוקראינה למדינות שכנות ובעקבות כך סוכנות הפליטים של האו"ם התריעה על חשש "שהמצב עלול להידרדר ל"משבר הפליטים הגדול באירופה במאה הנוכחית".
ארגון ההגירה הבין-לאומי של האו"ם העריך כי כ-6.5 מיליון אוקראינים נעקרו מבתיהם, בנוסף ל-3.2 מיליון פליטים שכבר יצאו מגבולות אוקראינה עד 18 במרץ 2022. ב-9 באפריל, האו"ם הודיע שלמעלה מ-4.4 מיליון בני אדם עזבו את המדינה.
לפי משמר הגבולות האוקראיני, יותר מ-870 אלף אזרחים שנמלטו מהמדינה מאז שפרצה המלחמה חזרו לאוקראינה עד 12 באפריל.
מאזן ההגירה באוקראינה התהפך באמצע אפריל משלילי לחיובי, המשמעות היא שבכל יום חזרו למדינה יותר אנשים מאשר עזבו אותה, על-פי עדכון מסוף מאי 2022 שבו לאוקראינה יותר מ-2 מיליון אזרחים שעזבו אותה בתחילת המלחמה.
לפי הנתונים הרשמיים בסוף אוגוסט 2022, כמעט 15 מיליון מתושבי אוקראינה נעקרו מבתיהם בגלל הקרבות, כשליש מאוכלוסיית המדינה ערב הפלישה, וכ-6.7 מיליון מהם ברחו מארצם והתפזרו במדינות אחרות.
3.8 מיליון אנשים נרשמו לתוכניות הגנה זמנית ברחבי אירופה.
רוב מוחלט של הפליטים היו נשים וילדים, משום שעל גברים בגיל שירות צבאי נאסר עם פרוץ המלחמה לעזוב את אוקראינה, למעט במקרים חריגים.
היו פליטים ששהו למדינה (כ-4.5 מיליון).
כבר ב-15 בפברואר ציפתה פולין להתקפה אפשרית של רוסיה על אוקראינה.
ממשלת פולין ביקשה מהקהילות להתכונן לעד מיליון פליטים.
עד 8 באפריל 2022, כמעט 2.6 מיליון פליטים אוקראינים נכנסו לפולין.
פולין צמצמה מאוד את מגבלות הכניסה לגבול ואמרה כי מסמכי זהות שונים יתקבלו .
נקודות כינוס לפליטים נפתחו בכל מחוז בפולין.
הרשויות המקומיות מספקות לינה בחינם, מזון ואספקה נחוצה אחרת.
מלבד זאת, מספר עצום של אזרחים וארגונים הציעו מרצון סיוע, מגורים בחינם ועזרה אחרת.
אתרים עם מידע לפליטים הוצגו גם באוקראינית.
הממשלה הכינה שינויים משפטיים שיפשטו את העסקתם של אוקראינים בפולין, מכיוון שאז נדרשה אשרת עבודה שכן אוקראינה לא הייתה חלק מהאיחוד האירופי.
שר הפנים האוסטרי גרהרד קרנר והקנצלר הפדרלי קארל נהאמר הודיעו כי אוסטריה רוצה לקלוט פליטים מאוקראינה.
כל הפליטים רשאים לשהות במדינה למשך 90 יום.
מזכיר המדינה הבלגי למקלט והגירה, סמי מהדי, אמר ב-25 בפברואר 2022 כי בלגיה עומדת בסולידריות עם פולין והונגריה.
עם זאת, הוא קרא לאירופה לתאם את קבלת הפנים.
יומיים לאחר מכן, הודיעה שרת הפיתוח מריימה קיטיר כי יוקצו שלושה מיליון יורו לסיוע הומניטרי נוסף לאוקראינה.
בריטניה הודיעה כי אזרחים בריטים ואזרחים אוקראינים החיים בבריטניה יורשו להביא את בני משפחתם המורחבת מאוקראינה.
בוריס ג'ונסון הצהיר כי בריטניה יכולה לקלוט 200,000 פליטים אוקראינים.
הסוכנות היהודית יזמה פינוי של יהודי אוקראינה וקרובי משפחותיהם לישראל דרך ורשה, בעוד שדיפלומטים ישראלים פינו אזרחים ישראלים מהקהילה החסידית של אומן וממקומות אחרים, כמו גם אזרחים של לבנון, סוריה ומצרים.
משרד הפנים הודיע על תקנות הגירה חדשות לפליטים מאוקראינה.
ישראל שלחה דרך האוויר ציוד רפואי, ופתחה סמינרים און-ליין להתמודדות עם טראומה, למטפלים ואנשי מקצוע.
ב-23 במרץ 2022, נחנך בעיר מוסטיסקה במערב אוקראינה בית חולים שדה ישראלי "כוכב מאיר", לטובת פליטי המלחמה.
בית החולים הנקרא על שם גולדה מאיר, הוא הראשון מסוגו שהוקם בזמן המלחמה, מכיל מחלקות מיון ואשפוז לילדים ומבוגרים וחדר לידה, כאשר טכנולוגיות מתקדמות וצוות מומחי שיבא לרפואה וירטואלית עומדים לרשות הצוות, לסיוע מרחוק.
סרי לנקה הודיעה כי היא מאריכה את הוויזות של תיירים רוסים ואוקראינים בחודשיים.
עמנואל מקרון הכריז ביום שישי 25 בפברואר כי צרפת עומדת לצד האוקראינים ופועלת עם שותפיה ובעלות בריתה לסיום המלחמה, בנושא קליטת פליטים אוקראינים.
צרפת "תיקח את חלקה" בקליטה של פליטים אוקראינים.
משבר המֵצָרים הטורקיים היה סכסוך בין ברית המועצות לבין טורקיה ונערך בתחילת המלחמה הקרה.
טורקיה נשארה נייטרלית במהלך רוב מלחמת העולם השנייה.
אחרי המלחמה, ברית המועצות הפעילה על טורקיה לחץ להקים שליטה משותפת על המעבר במצרים המחברים את הים השחור והים התיכון.
אחרי שממשלת טורקיה סירבה, המתיחות באזור החלה להתגבר תוך הפגנות עוצמה מצד ברית המועצות ודרישות טריטוריאליות מצידה בנוגע לגבול גאורגיה–טורקיה.
מטרת הסכסוך מצד הסובייטים הייתה למנוע את הנוכחות וההשפעה האמריקאית בים השחור ולהחליש את ממשלת טורקיה ולאלצה להיכנס לתחום ההשפעה הסובייטי.
משבר המֵצָרים, כמו גם מלחמת האזרחים ביוון היו הזרז ליצירת דוקטרינת טרומן, לפיה ארצות תתמוך במדינות ובעמים חופשיים הנלחמים נגד מיעוטים חמושים או בלחץ חיצוני.
בשיא המשבר פנתה טורקיה לארצות הברית והצטרפה לנאט"ו.
הבוספורוס והדרדנלים שבטורקיה הם שני מצרים המחברים בין הים השחור והים התיכון, והם חשובים כנתיב מעבר לצי סוחר מנמלי הים השחור לכל העולם.
משום כך חופשיות המעבר בהם חשובה לטורקיה וליתר המדינות ששכנו לחופי הים התיכון, באותה עת ברית המועצות, רומניה ובולגריה.
לצד זאת, המצרים חשובים צבאית, שכן מי ששולט בהם יכול להשתמש בהם ככניסה או יציאה מהים השחור עבור ספינות מלחמה, תוך מניעת המעבר מצדדים אחרים.
עד למחצית השנייה של שנות ה-30, ברית המועצות וטורקיה נהנו מיחסים טובים ומאחווה.
ב-24 ביולי 1923 נחתם הסכם לוזאן שקבע בין היתר את פירוז המֵצרים, אולם הסובייטים לא היו מרוצים מההסכם.
ב-1925 חתמו טורקיה וברית המועצות על הסכם ידידות שהוארך עד 1935.
ב-1934, הדיפלומטים הסובייטים דחקו בסתר בעמיתיהם הטורקיים להסכים להקמת בסיסים סובייטיים במֵצָרים, דרישה ששגריר בריטניה בטורקיה, פרסי לוריין, הצליח לסכל על ידי חיזוק יחסי בריטניה–טורקיה במהלך תקופת בין המלחמות.
ב-1936 התכנסה בשווייץ ועידה בינלאומית בהשתתפות מספר מדינות ביניהן ברית המועצות וטורקיה ובסופה נחתמה אמנת מונטרה בדבר השליטה במצרים.
האמנה קבעה חופש מעבר מוחלט של כלי שיט בימי שלום, והתירה לטורקיה להגביל את המעבר בעת מלחמה.
המצרים חזרו לתשומת הלב עם העלייה בשאיפות ההתפשטות הטריטוריאליות של גרמניה ואיטליה ולצד החשש שבולגריה תשתלט על המצרים.
יוסיף סטלין ערער שוב ושוב על ההסכמות שאושרו במונטרה, וכבר ב-1939 ביקש להחליפה בהסדר אחר, והציע בין השאר שליטה טורקית–סובייטית על המעבר.
עם החתימה על הסכם ריבנטרופ–מולוטוב עדכן שר החוץ הסובייטי ויאצ'סלב מולוטוב את מקבילו הגרמני כי ברצונה של ברית המועצות להקים בסיסים במֵצָרים ולהשתלט עליהם.
זמן קצר אחרי הפלישה לפולין בספטמבר 1939, שר החוץ הטורקי, שוקרו סרגולו, ביקר במוסקבה ובמהלך הביקור הופעל עליו לחץ כבד מצד הקרמלין לאפשר בסיסים סובייטיים על חופי המצרים.
המתיחות בין טורקיה וברית המועצות הלכה והתגברה ככל שטורקיה אפשרה במהלך מלחמת העולם השנייה לכלי שיט שאינם מהים השחור, בהם של גרמניה ואיטליה, לעבור את המצרים תוך שהם נושאים צוותים אזרחיים.
אחרי שגרמניה נכנעה, הסובייטים חזרו לעסוק בסוגיית המעבר ב-1945–1946, ובשנים אלה הדיפלומטים הטורקים והאמריקאים עסקו רבות בנושא.
ב-6 באפריל 1946, ביקור של אוניית המערכה האמריקאית מיזורי הכעיס את הסובייטים.
לפי האמריקאים, האונייה הגיעה לאזור כדי למסור את כד הקבורה של השגריר הטורקי, טענה שברית המועצות סירבה לקבל כמקרית.
ב-7 באוגוסט 1946 ברית המועצות העבירה מסמך למשרד החוץ הטורקי, ובו נכתב כי האופן שבו טורקיה מנהלת את המצרים לא מייצג עוד את האינטרסים הביטחוניים של יתר מדינות הים השחור.
המסמך ציין את המקרים בהם ספינות מלחמה איטלקיות וגרמניות עברו במצרים ללא הפרעה (טורקיה עצרה את מעבר הגרמנים רק אחרי שהכריזה על גרמניה מלחמה ב-23 בפברואר 1945).
המסמך דרש לבחון מחדש את אמנת מונטרה ולנסח אמנה חדשה בוועידה בינלאומית, תוך שהוא טוען שהשיטה הקיימת אינה אמינה.
לאחר שהנושא הועלה לדיון בוועידת פוטסדאם, אמר הנשיא הארי טרומן שארצות הברית מתנגדת בתוקף לנפילת המצרים בידי ברית המועצות, שכן זה ייתן לה שער מרכזי לים התיכון ועלול להוביל להפיכת טורקיה למדינה קומוניסטית.
במברק סודי ששלח תת–מזכיר המדינה האמריקאי, דין אצ'יסון, לדיפלומטים בפריז, הוסברה העמדה האמריקאית:
ב-20 באוגוסט 1946 נפגש תת-מזכיר המדינה אצ'יסון עם 15 עיתונאים לתדריך על דחיפות המצב וכדי לפרסם את דעת ממשלת ארצות הברית בנושא.
התמיכה המערבית בטורקיה ורגיעת הסכסוך
בקיץ ובסתיו 1946 הגבירה ברית המועצות את נוכחותה בים השחור, לאחר שכלי שיט סובייטים ביצעו תמרונים מול חופי טורקיה.
בנוסף, מספר גדול של כוחות קרקע נשלחו לבלקן.
תחת הלחץ הגובר מצד ברית המועצות, תוך מספר ימים טורקיה ביקשה סיוע אמריקאי.
לאחר התייעצות בממשל, שלח הנשיא טרומן משלוח ימי לטורקיה.
ב-9 באוקטובר 1946, הממשלות של ארצות הברית ובריטניה אשררו את תמיכתן בטורקיה.
ב-26 באוקטובר משכה ברית המועצות את בקשתה לכינוס פסגה חדשה בנושא השליטה במצרי טורקיה, וזמן קצר לאחר מכן הרחיקה את כוחותיה מהאזור.
טורקיה נטשה את מדיניות הנייטרליות שלה וקיבלה סיוע כלכלי בסך 100 מיליון דולר מארצות הברית ובשנת 1947 קיבלה גם הגנה במסגרת דוקטרינת טרומן שנועדה למנוע את ההשפעה הסובייטית בטורקיה וביוון.
שתי המדינות הצטרפו לנאט"ו ב-1952.
ממשלת טורקיה מינתה שגריר חדש במוסקבה, פאיק אקדור, בנובמבר 1946. נשיא טורקיה אינני הנחה אותו להתמקד אך ורק בפיתוח היחסים, ונאסר עליו במפורש לנהל שיחות הקשורות למֵצרים.
ארצות הברית הציעה לקיים ועידה בינלאומית שתכריע באופן סופי בכל הקשור למצרים.
שגריר ברית המועצות בטורקיה דאז, סרגיי וינוגרדוב, הגיב במזכר שנשלח למוסקבה ב-10 בדצמבר 1946 וטען שהוועידה שהייתה אמורה להתקיים בתנאים שתוארו על ידי ארצות הברית תהיה לא מקובלת, וכן שברית המועצות בוודאות תפסיד בוועידה.
הוא חזה שבמקום שינוי משטר המעבר במצרים, דבר שהיה המטרה של משרד החוץ הסובייטי, תשרוד התשתית הקיימת עם שינויים קלים.
השגריר הסובייטי בטורקיה הוחלף על ידי הפוליטביורו ב-1948. מחליפו, אלכסנדר לברישב, הגיע עם מערכת הנחיות ממשרד החוץ הסובייטי אשר התגלתה כמסמך הסובייטי החשוב האחרון בנושא המצרים.
ברית המועצות שאפה לפתוח מחדש את הדיון בגבול עם טורקיה בצורה שתסייע לארמניה ולגאורגיה הסובייטיות.
סגן ראש הממשלה, לברנטי בריה, טען בפני סטלין כי רצועת אדמה מדרום–מערב לגאורגיה עד העיר הטורקית גירסון (Giresun) נגנבה מהגאורגים על ידי האימפריה העות'מאנית.
ב-1945 סירבה ברית המועצות להאריך את הסכם האי–תוקפנות משנת 1925, ומולוטוב התנה את חידושו במשא ומתן על השטח שבשליטת טורקיה.
אחרי מותו של סטלין ב-1953, הרצון של ברית המועצות לשנות את שיטת המעבר במצרים פחת.
ב-30 במאי 1953 ביטל מולוטוב את הדרישות הסובייטיות בנוגע לבוספורוס ולדרדנלים לצד התביעות הטריטוריאליות של ברית המועצות לגבי צפון–מזרח טורקיה.
אחרי שטורקיה הצטרפה ב-1952 לנאט"ו, נכזבו התקוות הטורקיות להפשרה משמעותית ביחסים.
אמנת מונטרה שנחתמה ב-1936, למרות שינויים קלים, עדיין קיימת בימינו בין טורקיה ויורשותיה של ברית המועצות.
משבר הכיסא הריק הוא כינוי למחלוקת בין מנהיגי המדינות החברות בקהילה האירופית לגבי האופן בו יש להמשיך לקדם את תהליך האינטגרציה האירופית.
מחלוקת זו הביאה להקפאת פעילות הקהילה והשפיע עליה למספר שנים לאחר פתרונו.
המשבר החל ב-1965 על רקע הצעת הנציבות האירופית להאיץ את תהליכי האיחוד הכלכלי בין החברות לצד הרחבת סמכויות מוסדות הקהילה ורצון לצירוף מדינות חדשות לקהילה, בראשן בריטניה.
המחלוקת הונעה על ידי נשיא צרפת, שארל דה-גול, והתנגדותו לחלק מהרפורמות שרצתה הנציבות להחיל.
דה גול משך את נציגיו ממועצת השרים וכך גרם להקפאת פעילות הקהילה.
הקיפאון נפתר בשנת 1966 בפשרת לוקסמבורג, לפיה החלטות הקהילה יתקבלו על פי רוב אך בנושאים בעלי חשיבות לאומית לאחת החברות תחתור הקהילה להסכמה פה אחד.
עם זאת, למשבר היו מספר השלכות ארוכות טווח - הגדלת חוסר האמון בין דה-גול למנהיגי שאר המדינות החברות, האטת התרחבות הקהילה ופגיעה ביוקרתם של מוסדות הקהילה.
הקיפאון בתהליך האינטגרציה הופשר רק בשנת 1969, לאחר החלפת המנהיגים הפוליטיים בצרפת ובגרמניה במנהיגים שהיו תומכים נלהבים יותר של קידום התהליך.
מנהיגי המדינות החברות קיימו ועידה בין-ממשלתית בעיר האג, בה הגיעו להסכמות לגבי התמודדות עם המכשולים שעמדו במרכז המשבר והמשך התקדמות לקראת שיתוף פעולה כלכלי ופוליטי.
בשנת 1958 נכנסה לתוקפה האמנה על הקמת הקהילה הכלכלית האירופית כחלק מהסכמי רומא שנחתמו כשנה קודם לכן.
במסגרת אמנה זו הוקמה הקהילה הכלכלית האירופית, הוחלט לקדם איחוד מכסים בין המדינות החברות בקהילה, כלומר לבטל את המכסים בין המדינות החברות ולתאם את המכסים על יבוא סחורות מחוצה לה.
נוסף על כך, קודמה בידי צרפת הצהרה על כוונה לגיבוש מדיניות חקלאית משותפת.
ממשלת צרפת השקיעה משאבים רבים בפיתוח ומודרניזציה של התעשייה החקלאית שלה.
השקעה זו ייצרה עודפים משמעותיים של תוצרת חקלאית אך גם הייתה כרוכה בעלויות גבוהות.
הצרפתים שאפו לייצר מערכת מימון משותפת שתקל עליהם לייצא את העודפים ובמקביל תסיר מעליהם חלק מנטל העלויות.
האמנה קבעה גם כי יש לשאוף לכך שהחלטות הקהילה הכלכלית בעתיד יתקבלו על פי רוב ולא פה אחד, כך שיאלצו את המדינות החברות להכפיף את רצונותיהן להחלטת הרוב של הקהילה.
בשנותיה הראשונות של הקהילה נרשמה התקדמות מהירה במיוחד שאף הקדימה את לוח הזמנים שקבעה האמנה.
התקדמות זו נבעה מתמיכת הסקטור העסקי במדינות החברות ומפעולה יעילה של הנציבות אשר הצליחה להשיג הסמכה להאצת ביטול המכסים והתקדמות לקראת תיאום המדיניות החקלאית.
במהלך שנות השישים, חוותה הכלכלה האירופית התאוששות מרשימה ביותר - היקף הסחר בין חברות הקהילה הכלכלית וביניהן לבין מדינות אחרות גדל משמעותית, האבטלה מוגרה במידה רבה ושיעור ההכנסה הפנויה לכל אזרח עלה.
הכנסה פנויה זו נותבה למוצרי צריכה ומותרות בהיקפים גדלים והולכים, מה שהוביל לצמיחה בייצור של מוצרים אלו ומסחר בהם וכך חיזק את תעשיות הייצור המקומיות.
דפוסי הצריכה המשתנים יצרו גם תמריצים להרחבת ענפים נוספים כגון הפרסום והתרבות.
מערכת אידיאלים מערביים משותפים, שהחלו להתפתח על רקע תוצאותיה ההרסניות של מלחמת העולם השנייה, עודדה שיתוף פעולה ופשרנות בין המדינות האירופיות במניעת התחדשות של מצב המלחמה.
נטייה זו, לצד ההצלחה הכלכלית של הקהילה, משכו את התעניינותן של מדינות מחוץ לקהילה בהצטרפות אליה, כאשר המרכזית שבהן הייתה בריטניה.
המדיניות של צרפת בנוגע לקהילה הכלכלית ולשיתוף הפעולה האירופי נבעה במידה רבה ממנהיגותו האישית של נשיאה, שארל דה גול, ומתפיסת עולמו הגאופוליטית.
דה גול סלד מהחלוקה למחנות אידאולוגיים בהנהגת מעצמות העל - ארצות הברית וברית המועצות - שנבעה מהמלחמה הקרה.
הוא האמין שחלוקה זו אינה יציבה ומסכנת את כל מדינות העולם במלחמה גרעינית הרסנית או לחלופין בהגמוניה בלתי ניתנת לערעור של שתי מעצמות העל.
על מנת להגיע ליציבות, תהליכים בין-לאומיים צריכים להיות מונעים על ידי מדינות לאום עצמאיות הפועלות על פי אינטרסים לאומיים פרטיקולריים שיאזנו אלו את אלו וכך ייצרו חלוקת כוח דינמית אך שוויונית ויציבה יותר לטווח ארוך.
דיפלומטיה לא צריכה להתבסס על בריתות אידאולוגיות אלא על שיתופי פעולה ארעיים בהתאם לתועלת שניתן להפיק מהם.
האינטרס של צרפת, לתפיסתו, היה שמירה על ריבונותה וחופש הפעולה שלה לטובת מקסום כוחה המדיני והשבתה למעמד של מעצמה חזקה ומשפיעה.
דה גול ראה חשיבות רבה באינטגרציה האירופית ובנאט"ו ככלים להבטחת ביטחונה ושגשוגה של מערב אירופה וליצירת איזון פוליטי גלובלי.
לצד זאת, הוא ראה סכנה בגופים על-לאומיים שייקחו סמכויות רבות מהממשלות הלאומיות ועמד על שימור עצמאותה ומעמדה המוביל של צרפת בתוכן.
כמו כן, הוא חשש מפני דומיננטיות ותלות בתמיכה אמריקאית שעלולה להיות לא יציבה.
הצטרפות שותפה חזקה כבריטניה לפרויקט האינטגרציה הכלכלית היווה איום על מנהיגותה של צרפת ולכן נגד האינטרס הצרפתי כפי שדה גול ראה אותו.
להנהגה הצרפתית היו גם שיקולים פוליטיים פנימיים ושיקולים כלכליים שהנחו אותה בתהליך האינטגרציה.
הרצון לחזק את הסקטורים החקלאיים והתעשייתיים המתפתחים של המדינה על ידי הרחבת שוקי היעד שלהם הניע את דה גול לתמוך בהסרת המכסים מזורזת בין חברות הקהילה הכלכלית ובגיבוש מדיניות חקלאית משותפת.
סקטורים אלו היוו חלק ניכר מכלכלת צרפת באותה עת והעסיקו עובדים רבים כך שלממשלה היה חשוב לזכות בתמיכתם כדי לשמור על היציבות החברתית והפוליטית.
לכן היא ניסתה לדאוג לרווחתם ככל שתוכל באמצעות הכלים הדיפלומטיים שעמדו לרשותה.
צרפת לא הסתפקה בהסכמי מסחר מוגבלים בלבד אלא שאפה ליצור מערכת של סובסידיות כלל אירופיות על תוצרת חקלאית שתקל על את עול הסובסידיות שהיא עצמה סיפקה לחקלאיה.
הצרפתים חששו כי ההתרחבות הגאוגרפית, אליה דחפו חלק מהמדינות החברות בקהילה וכללה גם הצטרפות של בריטניה, תבלום את התקדמות תהליך האינטגרציה ותוריד את נושא תיאום המדיניות החקלאית מהשולחן.
לבריטניה היו קשרים מסחריים ענפים עם מדינות מחוץ לקהילה, בעיקר עם מדינות חבר העמים הבריטי, כך שתלותה בקהילה הכלכלית הייתה קטנה.
תהליך האינטגרציה שירת את כל המדינות החברות ונקשר באינטרסים לאומיים רבים של כולן.
אך המדינה שנהנתה מיתרונותיו ומדומיננטיות בעיצוב התהליך ובקביעת יעדיו יותר מכולן הייתה צרפת.
ממשלת צרפת לקחה חלק מרכזי ביוזמה הראשונית של תהליך האינטגרציה ומוביליו המוקדמים, רובר שומאן וז'אן מונה, היו צרפתים.
צרפת הוכיחה את התלות של התקדמות תהליך האינטגרציה בהסכמתה גם בהמשך כאשר סירוב הפרלמנט שלה להצעה להקמת קהילת ביטחון משותפת (EDC) הפילה את הפרויקט כולו.
כישלון ה-EDC בפרלמנט הצרפתי הוכיח גם את שבריריותו של הרוב הפרו-אירופי בציבור הצרפתי ויצר על הקהילה לחץ לרצות את הצרפתים.
כוח המיקוח אפשר לנושאים ונותנים הצרפתים לעגן באמנת רומא, האמנה המכוננת של הקהילה הכלכלית האירופית, כמו גם בהסכמים היישומיים שנלוו אליה, סעיפים רבים שנתנו יתרון לצרפת והיטיבו עם אזרחיה.
כמו כן, הצליחו בצרפתים לבלום הצעות מצד שאר החברות שלא שירתו את האינטרסים שלהם, כגון הצעות לחיזוק הפרלמנט האירופי וליצירת קשרים כלכליים עם מדינות מערב אירופיות נוספות.
שאר המדינות החברות בקהילה נאלצו לעשות ויתורים רבים לצרפתים על חשבון האינטרסים שלהן, ויתורים שנתפסו כמחיר שיש לשלם כדי להשאיר את תהליך האינטגרציה בחיים.
כך למשל, ההסכמים הראשונים בנוגע למדיניות החקלאית המשותפת סבסדו בעיקר תוצרת חקלאית שהייתה נפוצה בצרפת, כגון דגנים, והפכו את שאר המדינות, בעיקר גרמניה המערבית ואיטליה, ליבואניות מרכזיות של חקלאי צרפת.
האיטלקים דרשו את הרחבת הסובסידיות גם לתוצרים חקלאיים שהיו נפוצים באיטליה, כגון זיתים ופירות, ושינוי שיטת המימון של המדיניות החקלאית כך שיקלו את עול התשלום מעליהם.
הגרמנים, לעומת זאת, ביקשו להרחיב את הסרת המכסים גם למוצרים תעשייתיים שיוצרו בגרמניה וכך להרחיב את השוק לסחורותיהם, על אחת כמה וכמה אם תושג התרחבות גאוגרפית ויתווספו מדינות נוספות בעלות שוקי צריכה חזקים.
תסכולן הלך וגבר בשל מצב עניינים זה, כאשר במקביל התועלת הרבה שהפיקה צרפת מהקהילה הפכו את איומי העזיבה שלה לפחות אמינים.
כעת חמש החברות הנוספות דרשו לערער על הדומיננטיות הצרפתית ולבסס את מעמדן כחברות שוות בקהילה.
המחלוקת החלה סביב הצעת הנציבות האירופית, בהנהגת נשיאה בעל הגישה העל-לאומית, וולטר הולשטיין, מה-31 במרץ 1965. הנציבות העלתה לדיון, בצמוד לדיונים על הארכת המדיניות החקלאית המשותפת, יעדים פוליטיים ששאפה לקדם.
הוצע להעביר את הפיקוח על המכסים ואת ההכנסות מהם לתקציב הקהילה וכך למעשה ליצור לה תקציב עצמאי.
בנוסף, ביקשה הנציבות להכניס שינויים מבניים שיאפשרו לפרלמנט האירופי חירות גדולה יותר לפקח על התקציב.
מנגד, נציגי צרפת דגלו בשיתוף פעולה בין-מדינתי שישמר את חירותן של המדינות החברות לפעול לפי האינטרסים הלאומיים, תוך שימור הדומיננטיות של צרפת.
ההצעה העלתה חשש בקרב הצרפתים שהגופים העל-לאומיים של הקהילה עלולים להטיל בספק את חלוקת המשאבים שהיטיבה עם צרפת ואת המימון שקיבלו חקלאי צרפת מהקהילה.
למדינות החברות האחרות היו גם כן הסתייגויות נקודתיות מהצעת הנציבות, מה שהגדיל את ביטחונם של הצרפתים שיוכלו לצמצם משמעותית את ההצעה.
עם זאת, הלחץ שיצר המבנה הקיים של המדיניות החקלאית על כלכלות איטליה וגרמניה דחף אותן להשתמש בהצעת הנציבות כמנוף לחץ לסחיטת ויתורים מצרפת.
הצרפתים ניסו לעכב את המעבר למודל העל-לאומי ולהאיץ את יישום המדיניות החקלאית בשינויים קטנים ככל הניתן.
הם עשו זאת באמצעות הפעלת לחץ פוליטי על שאר חברות הקהילה ונכונות לבצע ויתורים מוגבלים.
בעת ישיבת מועצת השרים ב-30 ביוני, הפעיל שר החוץ של צרפת, מוריס קוב דה מירוויל, לחץ על נציגי שאר המדינות החברות.
הוא ניסה למקד את הדיון במדיניות החקלאית ואיים כי אם לא תושג הסכמה שתאפשר לעמוד ביעדים, יהיו לכך השלכות על המשך תפקודה של הקהילה כולה.
למרות ניסיונות אלו, נשארו חברי הוועדה מבוצרים בעמדותיהם וב-1 ביולי כשלה הפגישה והתפזרה ללא תוצאה.
על אף שכישלונות ועיכובים כאלו במשא ומתן היו שכיחים, הפעם תגובתה של ממשלת צרפת הייתה חמורה במיוחד.
הצרפתים הבינו שעמדותיהן של חמש המדינות הפכו עיקשות יותר ונכונות פחות לוויתורים ובחרו לקחת את היוזמה לידיהם על ידי קיום איומיהם לפגיעה בפעילות הקהילה.
נציגה הקבוע בקהילה הכלכלית נמשך מבריסל ולא השתתף עוד בדיונים של הקהילה.
חמש המדינות, בהנהגת גרמניה, הוכיחו את יכולתן להתנגד בנחישות לדרישות צרפת וכך יצרו משקל נגד לדומיננטיות הצרפתית ואיזון חדש בין חברות הקהילה.
בבחירות הנשיאותיות שהתקיימו בצרפת בדצמבר 1965 נצפתה ירידה בתמיכה הציבורית בדה-גול והוא ניצח את יריבו, פרנסואה מיטראן, רק בסיבוב השני וברוב קטן יחסית.
לאחר הבחירות מיתן הנשיא הצרפתי את גישתו וניאות לפשרות עם המדינות החברות האחרות ועם הנציבות.
שאר המדינות החברות, מנגד, חששו מהתפוררות הקהילה והיו נכונות גם הן להגיע לפשרה עם צרפת.
בינואר 1966 שש המדינות הגיעו להסכמה שכונתה "פשרת לוקסמבורג".
במסגרת הפשרה סוכם כי המדיניות הכלכלית המשותפת תמשיך להיות ממומנת מדמי השתתפות של המדינות החברות, ולא מתקציב עצמאי, ובנוסף כל מדינה חברה תקבל זכות וטו בנושאים שיהיו לתפיסתה בעלי חשיבות לאומית.
פשרה זו סיפקה את דה-גול שיכל באמצעותה להמשיך לבלום הצעות שפוגעות באינטרסים צרפתיים ולשמור על ריבונות צרפת בתחומים חשובים עבורו.
לצד זאת, היא פגעה ביכולתה של הקהילה לתפקד כגוף על-לאומי.
כעת כל מדינה יכלה להטיל וטו על כל החלטה וכך לעכב את התקדמות הקהילה.
בנוסף, המשבר שחק את מעמדה של הנציבות ושל הולשטיין העומד בראשה.
עצמאות הנציבות וסמכויותיה נפגעו והולשטיין נתפס כיוזם המשבר בשל הצעתו להרחיב אותן.
לאחר פרישתו של הולשטיין ב-1967, מחליפו נקט גישה זהירה הרבה יותר והשתדל שלא לפגוע בתחושת הריבונות של המדינות החברות, מה שהפך את הנציבות לחלשה ובעלת יכולת מצומצמת לקדם תהליכים.
בשנת 1969 נפגשו מנהיגי שש המדינות בעיר האג שבהולנד על מנת לדון בצעדים להתנעה מחדש של תהליך האינטגרציה.
המנהיגים הסכימו ביניהם על התרחבות גאוגרפית ראשונה בתולדות הקהילה, כך שתכלול גם את בריטניה ומדינות נוספות.
הורחבו הסמכויות התקציביות של הפרלמנט האירופי.
הוסכם גם על התקדמות לקראת איחוד מוניטרי דרך יצירת מערכת שערי חליפין למדינות החברות.
בנוסף, ועידת האג כוננה את הפרקטיקה של פגישות פסגה בין המנהיגים ככלי לקבלת החלטות משותפת אשר תיקח בחשבון גם את הצורך לקדם את האינטגרציה אך גם את האינטרסים הלאומיים הפרטיקולריים.
בשנת 1974 הפכו הוועדות לחלק פורמלי מתהליך קבלת ההחלטות בקהילה האירופית.
חלק גדול ממטרות הוועידה הושגו תוך מספר שנים, אך עם סייגים מסוימים.
ההרחבה הגאוגרפית יצאה לפועל ב-1973 וכללה את בריטניה, אירלנד ודנמרק, כאשר נורווגיה, המדינה הרביעית שהגישה בקשת הצטרפות משכה את בקשתה כשנה לפני כן.
המדינות החברות הצליחו, בעזרת הנציבות, להציג עמדה משותפת בתחום יחסי החוץ והמסחר הבינלאומי.
הקהילה הקימה גופי מימון שהחלו לסייע בהחלת רפורמות כלכליות ותעסוקתיות והמדיניות החקלאית המשותפת יושמה במלואה בשנת 1972. לצד התפתחויות חיוביות אלו, ההתקדמות לקראת האיחוד המוניטרי והפוליטי נותרה איטית כאשר ניסיונות לתיאום שער חליפין כגון מערכת "הנחש במנהרה" כשלו.
בנוסף, על רקע משבר האנרגיה העולמי של שנת 1973 נכנסו המדינות החברות למשברים כלכליים שכללו אבטלה ואינפלציה גואות ואילצו את המנהיגים להפנות את תשומת ליבם לענייני פנים על חשבון פרויקטים שאפתניים כלל-אירופיים.
משבר המים בעיראק הוא משבר סביבתי, תשתיתי, פוליטי וחברתי הנגרם מהמחסור במים במדינה.
כתוצאה מהמחסור נפגעו ענפי חקלאות רבים, דבר שאילץ משפחות חקלאיות מאזורי הכפר להגר לערים ומוסיף ללחץ הקיים על תשתיות המים בהן.
ב-2019 הציב האו"ם את עיראק במקום החמישי ברשימת מדינות העולם הנתונות בסיכון בשל מחסור במים ומזון עקב שינוי אקלימי.
באופן היסטורי, המרחב הגאוגרפי בו נמצאת עיראק כיום מוכר בשם מסופוטמיה (יוונית עתיקה – [הארץ] בין שני הנהרות) המתפרסת על פני חלק ניכר מהשטח שנקרא "הסהר הפורה".
מקורות החיים המשמעותיים ביותר של אזור הסהר הפורה הם נהרות הפרת והחידקל שעוברים לאורכה של עיראק.
מקור שני הנהרות בטורקיה והם זורמים דרומה דרך סוריה (הפרת ו-44 ק"מ מהחידקל) וכורדיסטן העיראקית (חידקל) ובהמשך לאורך עיראק.
לבסוף מתאחדים שני הנהרות בדרום עיראק לנהר שט אל-ערב הזורם אל מי המפרץ הפרסי.
בזכות מקורות מים פוריים אלו התפתחו במסופוטמיה כבר בתחילת תקופת הברונזה (3000 לפנה"ס) ציוויליזציות חשובות שהחלו לעבד את האדמה ולפתח חקלאות במרחב זה.
בתקופה זו החל גם פיתוח החקלאות באמצעות תעלות השקיה, תוך שימוש יעיל במי הנהרות.
במשך אלפי שנים, אפשרה רשת של תעלות ההשקיה חלוקת מים יעילה בין קהילות בצפון ובמזרח האזור.
מקור משמעותי נוסף של מים היה ועודנו חפירת בארות מים עמוקות, שאיבת מי תהום וצריכתם.
התופעה נהפכה לשכיחה במיוחד לאחר הפלישה האמריקנית למדינה בשנת 2003, אז דווח כי אלפי משקי בית פרטיים חפרו לעצמם בארות על מנת ליצור לעצמם מקור מים פרטי וסדיר.
רוב הבארות הפרטיות הללו משמשות כמקור השקיה לחקלאות.
למעשה, על אף צחיחות המרחב העיראקי, משבר המים הוא תהליך חדש יחסית המתרחש בעיראק במהירות רבה לאורך 30 השנים האחרונות.
אין עוררין על כך שבצורות ומחסור במים התרחשו לאורך ההיסטוריה האזורית, אך משבר המים הכרוני הקיים בעיראק הוא תופעה חדשה ומובחנת המחריפה עם הזמן.
טענה מרכזית העולה בדו"ח של OCHA ב-2010 היא כי משבר המים החל בשנות ה-90, עם כניסת עיראק לסבב מלחמות ובראשן מלחמת המפרץ הראשונה.
האו"ם המשיך להטיל סנקציות מחמירות על ייבוא לעיראק עד 2003, ואלה מנעו מעיראק את שיקום מתקני טיהור המים לאורך תקופה זו.
תוצאה ישירה של אירועים אלו ניתן למצוא בהערכת הארגון יוניסף כי בעשור שבין 1990 ל-2000 כמות מי השתייה לאדם בבגדאד ירדה מ-330 ליטר ל-150 ליטר ובאזורים הכפריים ירדה כמות המים מ-180 ליטר ל-65 ליטר לאדם.
עם פלישת צבא ארצות הברית לעיראק ב-2003, נפגעו ונהרסו בשוגג ובמכוון על ידי צדדים שונים מערכות מים ודרכי מים רבות.
מערכת המים של הבירה בגדאד נפגעה במיוחד מירי טילים של הכוח הרב-לאומי בעיראק.
לרשות הזמנית של הקואליציה, לא הייתה סמכות לאכוף את חוקי המדינה, מצב שהביא לעלייה במעשי שוד וונדליזם.
מתקני המים והביוב שכבר הוזנחו ממילא מאז שנות ה-90 נשדדו, נהרסו ויצאו מכלל שימוש כעת ללא כל הפרעה.
כתוצאה מכך, הפסקות מים וחשמל נעשו תכופות ומערכת הביוב במדינה לא תפקדה כראוי בין 2003 ל-2006.
משבר המים בא לידי ביטוי גם בניהול לקוי של מערכות הביוב, שם הפסקות חשמל והזנחה של מתקני הביוב הובילו לאי טיפול של קרוב ל-80% מהביוב.
כתוצאה מכך אירעה לעיתים קרובות הזרמה של ביוב למקורות מי שתייה, דבר שהוביל לזיהום המים, לסיכון בריאות הציבור וכן להפצת מחלות זיהומיות כגון שלשול.
לפי הוועד הבין-לאומי של הצלב האדום (ICRC), נכון לשנת 2010, לאחד מכל ארבעה עיראקים אין נגישות למי שתייה ראויים לשתייה.
יתר על כן, רבים מהעיראקים שנהנים מגישה למקור מי שתייה, צורכים מים שאינם נקיים או ראויים לשתייה.
חשיבותם של נהרות הפרת והחידקל באזור צחיח יחסית הופכת אותם למקור חיים בעבור המדינות בהן הם זורמים, אך גם למקור ליצירת אנרגיה ולהשפעה אזורית ופנימית.
בעקבות בניית סכרי ענק בנקודות שונות לאורך הפרת והחידקל בטורקיה, בסוריה ובעיראק ירד מפלס מי הנהרות בעיראק, הנמצאת במורד שני הנהרות, באופן דרסטי מאז תחילת שנות האלפיים.
המחסור במים ניכר במיוחד בערים בדרום עיראק כמו בצרה, שבה ירידת מפלס מי נהר שט אל-ערב וזיהומו הפכו אותו לתעלה צרה שלא ניתן להשתמש במימיה.
ירידת מפלס המים והחרפת משבר המים בעיראק מתסיסה את אזור אגן הנהרות, הפגיע ממילא, ויוצרת סכסוכים בין המדינות החולקות את המים ונלחמות על השליטה בהם.
מאז 1975 החלה טורקיה לבנות סכרים ותחנות כוח על שני הנהרות.
מהלך זה הוריד את ספיקת המים בשני הנהרות בעיראק ב-80% ובסוריה ב-40% וגרר ביקורת זועמת והאשמות מצידן כי טורקיה אוגרת מים ומסכנת אותן בכך שהיא מונעת מהן את מי הנהרות.
איראן נוכחת גם היא במאבק על מי האזור ובונה סכרים ותחנות כוח על יובלים של נהר החידקל ובכך מצמצמת את כמות המים המגיעה אליו.
אחת התגובות של איראן וטורקיה לבצורות שפגעו בהן בשנים האחרונות הייתה הגדלת כמות המים הנשאבים מהנהרות, תוך פגיעה בכמות המים שזורמת לעיראק ולסוריה.
סכסוכי מים אלו נובעים גם מכישלון של מפלגת הבעת' לאורך שנות שלטונה לדרוש ולהגיע להסדרים ולהסכמים משותפים בנושאי מים עם המדינות שאיתן היא חולקת את המשאב היקר.
מדינות שכנות אלה לא ששו לשתף פעולה עם עיראק או זו עם זו בענייני חלוקת המים, מכסות שאיבה ובניית סכרים.
כתוצאה מאי הסדרת נושא המים, עיראק סובלת בעשורים האחרונים מהידלדלות מי הנהרות שלה, ובמיוחד הפרת, שתהליך ייבושו מואץ במיוחד ואיכות מימיו ירודה.
שינוי האקלים הפוגע באזור המזרח התיכון באורח חריף במיוחד הוא גורם המחריף את הבעיות הקיימות, ובפרט את הקשיים הנובעים ממחסור במים, באזורים הנוטים ממילא למדבור ולירידת מי גשמים מועטה.
יוניסף דיווח כי עונת הגשמים בין השנים 2020–2021 הייתה השנייה היבשה ביותר שתועדה ב-40 השנים האחרונות ובעקבותיה ירדה ספיקת המים בפרת ובחידקל ב-73% וב-29% בהתאמה.
אזור שנפגע במיוחד הוא העיר הדרומית בצרה, השנייה בגודלה בעיראק, על גדות נהר שט אל-ערב.
כבר ב-2003 דווח כי העיר סובלת ממחסור חריף במים וכי רבים מתושביה נאלצים לשתות מי בארות מזוהמים.
באותה עת, דיווחו יוניסף והוועד הבינלאומי של הצלב האדום כי מצוקת המים בעיר הביאה את האזרחים להשתמש במי הנהר, שאליהם הוזרמו לטענת דובר יוניסף ג'פרי קיל כ-500 אלף טונות ביוב ביום.
דוברת הצלב האדום, נאדה דומאני התריעה אז כי:
בצרה עולה לכותרות אחת לכמה שנים בעקבות מחאות אזרחיות המתרחשות בה, כשאחד הנושאים המרכזיים למחאות אלה הוא המחסור במים.
בסדרת מחאות אלימות שאירעו באוגוסט 2018 בעיר מחו מפגינים על מחסור במי שתייה נקיים, על זיהום מי הנהר והשמדת הדגה בו ועל כ-7,000 מקרי הרעלה ממי שתייה שאירעו רק באותו החודש.
במאה ה-21 סובלת עיראק מבצורת קשה, המחריפה עקב משבר האקלים ועקב ניהול מים לקוי ומתמשך של הממשל.
משוער כי לפחות שבעה מיליון אנשים בעיראק הושפעו ומושפעים מהבצורת וממחסור במים.
בדרום עיראק, היחלשות זרם המים ניכרת במיוחד במפגש נהרות הפרת והחידקל המתאחדים לכדי הנהר שט אל-ערב הזורם למי המפרץ הפרסי.
בשל ירידת מפלס המים המתוקים בנהר ועליית מפלס מי הים, קיימת במקום תופעה מוגברת של התערבבות מי הים המלוחים במי הנהר המתוקים והמלחתם, אף במרחק רב במעלה הזרם.
מפגע אקולוגי זה פוגע במגוון החי והצומח באזור ומשפיע גם על החקלאות סביב הנהר, התלויה במימיו המתוקים.
השר העיראקי לתשתיות המים התריע כבר ב-2010 כי רמת המליחות של מי שט אל-ערב נעה בין 12,000 ל-40,000 חלקים למיליון (ppm) - רמת מליחות הנחשבת לחריגה וגבוהה משמעותית מרמת המליחות של 1,500 חלקים למיליון הנחשבת לתקינה.
הפלישה האמריקנית לעיראק ב-2003, יצרה חוסר יציבות בקבלת מים והפכה את התלות בשאיבת מי תהום לשתייה ובעיקר להשקיה למרכזית הרבה יותר במדינה.
הארגון אונסק"ו העריך כי 70% ממאגרי מי התהום (בכורדיסטן העיראקית) התייבשו או אזלו עקב בצורות קשות ושאיבת יתר מבארות לא חוקיות, שהתרבו במספר מאז 2003. לממשל העיראקי אין כל חקיקה או רגולציה בנושא הכמות המותרת של שאיבת מי תהום ולכן קיימת אפשרות מוצקה כי מאגרים אלו יתרוקנו לגמרי בשנים הקרובות.
את נזקי שאיבת היתר ניתן כבר לראות במקומות שונים בעיראק, למשל בכורדיסטן העיראקית, שם משוער כי נכון לשנת 2010, מאות אלפי אנשים נאלצו להגר מהאזור עקב מחסור במים והתייבשות הבארות.
מהלך משמעותי נוסף המתרחש הוא הגירה ומעבר אוכלוסייה בעקבות מחסור במים.
הארגון ההומניטרי Norwegian Refugee Council דיווח כי באחד מכל 15 משקי בית בעיראק יש בני משפחה שנאלצו להגר בעקבות הבצורת.
המהגרים הם בעיקר גברים צעירים בין הגילאים 15–24 המחפשים עבודה במטרה לכלכל את משפחותיהם.
השלכה נוספת וקשה של המחסור במים והבצורת המתמשכת בשנת 2021 הייתה עלייה חדה במחירם של מגוון מצרכים בסיסיים, בראשם מוצרי חיטה ושעורה שמחירם ב-2021 עלה ביותר מ-20% בהשוואה לשנה שקדמה לה.
תוצאה ישירה מכך הייתה התייקרותם של מוצרי בסיס כגון לחם, עובדה שהשפיעה באופן ישיר על כל שכבות האוכלוסייה אך במיוחד על השכבות העניות והפגיעות יותר מלכתחילה.
מסקר שנעשה בשנת 2021 על ידי הארגון NRC, נמצא כי 56% מסך משקי הבית דווחו כי עליית המחירים השפיעה על יכולת הקנייה שלהם והביאה לצמצום בכמות ובאיכות המזון שביכולתם לקנות.
בנוסף, דווח כי כמחצית מאוכלוסיית הילדים סובלת מחוסר ביטחון תזונתי וכי לצד זאת 43% ממנה סובלת אף ממחסור במי שתייה נקיים.
משבר השחזור הוא משבר מתמשך במדעי החברה, שבמסגרתו התברר שמחקרים מצוטטים רבים אינם ניתנים לשחזור, כלומר אינם מקיימים את תנאי ההדירוּת.
הואיל והאפשרות לשחזר ניסוי היא הדרך לאשש את נכונות מסקנותיו, המדובר במשבר המערער רבות מההנחות המקובלות במדעי החברה.
על-פי רוב, נהוג לייחס את המשבר לתחומי הפסיכולוגיה והרפואה, שם ניסיונות לשחזור ניסויים קלאסיים הסתיימו בקול ענות חלושה.
ממצאים מראים שגם מדעי החברה והטבע האחרים מושפעים ממשבר זה.
המונח "משבר השחזור" הוטבע בתחילת העשור השני של המאה ה-21, כחלק מעליית המודעות לבעיה.
שחזור משמעו לבצע שוב את המחקר.
במחקר המשוחזר חוזרים על שאלת המחקר, המתודולוגיה (השיטה לביצוע המחקר) ואופן ניתוח התוצאות כמו במחקר המקורי.
השיטה המדעית מבוססת על ניסיון להפריך הסבר מוצע.
תוצאות ניסוי אינן "מוכיחות" את התאוריה שבבסיס הניסוי, אלא מאששות את אמיתותה או מפריכות אותה.
על-מנת למנוע השפעה של מקריות או גורמים זרים, יש צורך שהניסוי יהיה ניתן לשחזור.
השחזור נחשב ל"אבן היסוד של המדע".
המדען הסביבתי סטפן שמידט כתב ב-2009 תיאור של השחזור:
אין כיום קונצנזוס על ההגדרה של שחזור ומונחים דומים.
ישנם מספר סוגים של שחזורים שזוהו:
שחזור מדויק/ישיר, שם משחזרים את הניסוי בתנאים דומים ככל האפשר.
שחזור סיסטמטי, בו משחזרים את הליך הניסוי, אך עם שינויים מבוקרים.
שחזור מושגי, בו בוחנים את ההיפותזה אך תוך שימוש בהליך בדיקה אחר.
השחזור המושגי מאפשר לבדוק את הכלליות והוורסטיליות של התוצאה או ההיפותזה.
אין דרך חד-משמעית לקבוע האם שחזור הצליח או לא, ולמעשה גם בפרויקט הרפליקציות השתמשו במספר מדדים שונים.
השאלה הזו טומנת בחובה שאלה חשובה נוספת: האם בכלל ניתן לשחזר?
ברור שלא ניתן לקיים בדיוק את אותו מחקר פעמיים, בשל סיבות רבות החל בזה שאי אפשר לחזור על אותה דגימה בדיוק, יהיו אלו אנשים או עכברים.
אף אם המחקר לא הצליח להשתחזר, לא ניתן לקבוע באורח חד-משמעי שהממצא שלו היה שגוי, שכן ייתכן שממצאיו נכונים אך השחזור לא הצליח לזהותם.
מבין הסיבות לכך שמחקר לא ישתחזר, ניתן למנות שגיאה במערך המחקרי המקורי, בהוצאתו לפועל או בניתוח התוצאות שהתקבלו.
משבר השחזור מעורר עניין רב משתי סיבות מרכזיות.
ראשית, המשבר מערער מסקנות רבות במדעי החברה, שהפכו להנחות עבודה עבור חוקרים רבים.
שנית, המשבר תומך בחשש שישנה בעיה מובנית באופן שבו מתנהלים מחקרים במדעי החברה.
אחד הגורמים למשבר טמון בכלים הסטטיסטיים ובאופן העבודה איתם.
נוכח מורכבותו של תחום הסטטיסטיקה, חוקרים רבים טועים בשימוש בו.
בין הטעויות הנפוצות ניתן למנות שימוש לא נכון בערך p (ערך המובהקות), מדגמים קטנים מדי, אופן ההתמודדות עם outliers (נתונים חריגים), ודיווח סלקטיבי על הממצאים או על התנאים ששיחקו תפקיד במהלך המחקר.
אלו ואחרים מובילים לאחוז גבוה של תוצאות חיוביות כוזבות (false positive) – המעידות על גילוי אפקט שלא קיים במציאות.
אחד השימושים הלקויים בסטטיסטיקה זכה לכינוי p-hacking, שמשמעותו מניפולציה של המידע או של הניתוח שמבוצע, על מנת לקבל ערך p מובהק (ערך סטטיסטי המצביע על כך שאכן נמצא אפקט במחקר).
באופן הזה, ניתן לבחור מבין מגוון שיטות את הניתוח הסטטיסטי היחיד שמראה תוצאות מובהקות עבור הנתונים.
ערך הסף הנהוג במדעי החברה שקובע מתי ערך p נחשב מובהק הוא 0.05. ערך זה משקף את הסיכוי לטעות בטעות מסוג אלפא שהיא כשאנחנו חושבים שגילינו אפקט שלא קיים במציאות.
לכן, אם הנתונים מראים על אפקט מובהק עם ערך p הקטן מ-0.05, נוכל להסיק ברמת ביטחון של 95% שהאפקט אכן קיים.
ואולם, במצב של השוואות מרובות, גדל הסיכוי לקבל p-value מובהק באחד הניתוחים, אך הדבר חדל מלהצביע על ההסתברות per se.
מנגנון ההשוואות המרובות מאפשר לחוקרים לבצע מספר ניתוחים סטטיסטיים, אך לדווח רק על אלה שהתקבלה בהם תוצאה מובהקת.
אפקט ההשוואות המרובות עלול להתרחש אף בהיעדר זדון או רשלנות, הואיל ובכתבי העת המדעיים מתפרסמים רק המחקרים שבהם התקבלו תוצאות מובהקות – וכך לקהילה המדעית אין אפשרות לדעת על קיומם של מחקרים דומים שלא מצאו את האפקט הנחקר.
גורם נוסף למשבר נעוץ במבנה התמריצים של עולם המחקר המדעי.
מצפים מהחוקרים לספק תוצאות רבות ומחדשות בתדירות גבוהה, והתגמול במחקר מגיע על פרסום מאמרים.
לכן לפרסום מאמר מתלווים אינטרסים אישיים כמו רצון להתקדם בתוך האקדמיה, לקבל תקציב למחקר או יוקרה.
הדבר אף בא לידי ביטוי בעגה הפופולרית לקהילה המדעית, הכוללת ביטויים כגון "פרסם או היעלם", שמשמעו שפרסום ממצאים הוא קריטי על מנת להצליח כחוקר.
מצד שני, קיים תגמול מועט על פרסום ממצאים הסותרים את התיאוריה הרווחת.
מבנה תמריצים זה פוגע מאוד באפשרות למצוא ממצאים שיסתרו את ההיפותזה המקורית, גם אם היא שגויה.
מקובל לחשוב שישנו קושי לקרוא תיגר על מידע שהתבסס בתוך עולם המחקר, שכן באופן כללי נהוג להעריך את מהימנותו של מחקר על פי כמות הציטוטים שיש לו.
אף שזהו הנוהג המקובל, מחקר שנערך בשנים האחרונות מצא כי גם מאמרים על מחקרים שלא הצליחו לשחזר את ממצאיהם (בפרויקט הרפליקציות לדוגמה) ממשיכים להיות מצוטטים.
במחקר מסוים אף נמצא כי מאמרים אלו מצוטטים יותר ממחקרים שהצליחו לשחזר את ממצאיהם.
נראה כי התופעה חזקה יותר כשמדובר במאמרים שממצאיהם מחדשים או מפתיעים במיוחד.
סיבה נוספת שעשויה לגרום לכך היא שרק כ-12% מהחוקרים, שהממצאים שלהם לא שוחזרו, מציינים זאת במאמריהם.
יש המבקרים את מידת הרלוונטיות של בדיקות פרויקט השחזור, ובעקבות זאת נעשו עוד כמה פרויקטי שחזור שהגיעו לאחוזי שחזור הנעים בין 30% ל-85%.
תהליך "רישום מראש" (pre-registration) שבו החוקר מצהיר בטרם ביצוע המחקר מה ההיפותזה שלו, מהו מהלך הניסוי ואף באיזה אופן ינותחו התוצאות.
רק לאחר מכן המחקר יוצא לפועל.
בנוסף, יש מגזינים המתחייבים לפרסם את המחקר בין אם התקבל אפקט או לא, ואף קיימים כתבי עת שמתחייבים לפרסם אחוז מסוים של מחקרי רפליקציה, שכל מהותם שחזור של מחקר אחר.
בהקשר זה, שיטת התגמול המחקרית טרם השתנתה בצורה משמעותית אם כי נראה שהיא בתהליכי שינוי.
עד כה, לרוב, חוקרים מתוגמלים יותר מדי על פי תוצאות המחקר ופחות מדי על פי טיבו של המערך המחקרי שמתחשב בשאלה הנשאלת במחקר, במורכבות המדידה ובאיכות הביצוע.
ב-2017 חוקרים העלו הצעה להזיז את ערך p מ-0.05 ל-0.005, וכך להקטין משמעותית את אחוז התוצאות החיוביות הכוזבות (false positive).
כמו כן, ייתכן שהמעבר לסטטיסטיקה בייסיאנית יפתור בעיות סטטיסטיות מהותיות.
הועלו גם הצעות להכניס ביצוע רפליקציות לקורפוס הלימוד של המחקר המדעי.
משבר הכפור הלילי (בפינית: Yöpakkaset; בשוודית: Nattfrosten) היה משבר פוליטי ביחסי ברית המועצות–פינלנד שהתרחש בסתיו 1958. המשבר נבע מחוסר שביעות רצון סובייטי ממדיניות הפנים הפינית, ובפרט מהרכב הממשלה השלישית שהוקמה תחת ראש הממשלה קארל-אוגוסט פאגרהולם.
במהלך המשבר ברית המועצות נקטה בצעדים דיפלומטיים וכלכליים על מנת להפעיל לחץ על פינלנד.
צעדים אלו כללו את החזרת השגריר הסובייטי מהלסינקי, ביטול ביקורים רשמיים והקפאת הסחר בין שתי המדינות.
המשבר העצים את המתיחות בין שתי המדינות והוביל לנפילת ממשלת פאגרהולם בינואר 1959.
המשבר קיבל את שמו מניקיטה חרושצ'וב, מנהיג ברית המועצות באותה תקופה, שהצהיר כי היחסים בין המדינות הפכו נתונים ל"כפור לילי".
המשבר החל באוגוסט 1958, כאשר ממשלת פאגרהולם, שהושבעה זמן קצר לפני כן, לא קיבלה את אישורה של ברית המועצות.
מוסקבה לא יכלה לקבל את העובדה שווינו לסקינן ואולווי לינדבלום, שייצגו את האגף הימני של המפלגה הסוציאל-דמוקרטית, היו בממשלה באישורו של וינו טאנר, מנהיג המפלגה הסוציאל-דמוקרטית, שנחשב לבוגד בברית המועצות בשל פעולותיו במהלך מלחמת החורף.
ברית המועצות גם קשרה את שמו של נילו קוסולה, נציג מפלגת הקואליציה הלאומית ושר החקלאות, עם אביו ויהטורי קוסולה, שהיה מנהיג תנועת לפואה הימנית הקיצונית של שנות ה-30. בנוסף לכך, הליגה הדמוקרטית העממית הפינית (uomen Kansan Demokraattinen Liitto) הודרה מהממשלה למרות הצלחתה בבחירות לפרלמנט.
יוהנס וירולאינן, שהיה מעורב באופן מרכזי בהקמת הממשלה והפך לשר החוץ, ניסה ברגע האחרון לפנות לוינו טאנר שלא לקבל את וינו לסקינן לממשלה, וטאנר השיב: "על מה אתה מדבר, איש צעיר?
אנחנו מקימים כאן את הממשלה הפינית, לא את הסובייטית".
הנשיא אורהו קקונן כבר הזהיר את וירולאינן מפני הצטרפות לאותה ממשלה עם לסקינן.
לאחר שהכריז על הממשלה ב-29 באוגוסט, קקונן אמר את מה שהתקבע כציטוט מפורסם: "זה היה הנאום הגרוע ביותר שאי פעם נשאתי, אבל לפחות הוא לא נכתב על ידי".
בנוסף לקודמתו, בסוף אוגוסט התקיימה חגיגות 40 שנה למפלגה הקומוניסטית של פינלנד.
עם זאת, לא הונפקה אשרת כניסה לחבר המשלחת המקורי של ברית המועצות, אוטו וילה קוסינן, ראש ממשלת טריוקי בתקופת מלחמת החורף, שסומן על ידי הפינים כבוגד.
שר החוץ של ממשלת פאגרהולם השלישית, יוהנס וירולאינן, הסתמן כאחראי להחלטה, אם כי היא התקבלה על ידי הממשלה הקודמת, יחד עם הנשיא אורהו קקונן.
ניקיטה חרושצ'וב גם הבין את דחיית הוויזה של קוסינן, אבל העיתון הרשמי של המפלגה הקומוניסטית של ברית המועצות, פראבדה, בכל זאת השתמש במקרה כנשק נגד ממשלת פאגרהולם.
הלחץ הסובייטי על פינלנד היה בתחילה בעל אופי כלכלי: המשא ומתן על השימוש בתעלת סיימה הושהה, האמנה על זכויות הדיג במפרץ פינלנד נדחתה, ומשא ומתן להסכמים מסחריים עוכב.
במהלך הסתיו, מוסקבה החלה להפעיל לחץ גם ברמה הפוליטית.
באוקטובר, שגריר ברית המועצות בפינלנד, ויקטור לבדב, יצא ל"חופשה", ולא ביקר את שר החוץ, יוהנס וירולאינן, כנדרש בפרוטוקול, ובהמשך הוכרז כי הוא הועבר לתפקידים אחרים ללא תוכניות למנות לו מחליף.
בנובמבר, ליגת האיכרים (Maalaisliitto) אילצה את שריה להתפטר מהממשלה והנשיא אורהו קקונן החל לתמרן להפלת הממשלה.
לבסוף, ב-4 בדצמבר, וירולאינן הודיע כי הוא מתפטר ומיד לאחר מכן פאגרהולם הודיע על התפטרות הממשלה כולה.
ב-13 בינואר 1959, קקונן עלה לשידור רדיו וטלוויזיה ממלכתיים והודיע על הקמת ממשלת מיעוט אגררית בראשות סוקסליינן.
המשבר משך תשומת לב בינלאומית.
בפגישה שתיווך אז ראש הגוף המייצג את התעשיות הפיניות, יוהאן ניקופ, הסנטור האמריקאי ומי שהפך לימים לסגן הנשיא, יוברט האמפרי נפגש עם הנשיא קקונן בנובמבר 1958, בעוד האמריקני היה בדרכו למוסקבה, והציע לפינלנד תמיכה כלכלית כדי להקל על הלחץ הסובייטי.
משרד החוץ הפיני מצא את עצמו במצב קשה ובסופו של דבר דחה את הצעת העזרה, מחשש שהיא תגרום יותר נזק מתועלת למוניטין הבינלאומי של פינלנד.
משבר הכפור הלילי נפתר במהלך ביקור פרטי של אורהו קקונן בלנינגרד בינואר 1959, שם הוא "במקרה" פגש את ניקיטה חרושצ'וב ושר החוץ אנדריי גרומיקו.
במהלך ארוחת הצהריים שבעקבות המשא ומתן, חרושצ'וב הכריז כי בעוד שלפינלנד יש את הזכות להחליט על ממשלותיה, גם לברית המועצות יש את הזכות להחליט מה היא חושבת עליהן.
דעתו של הנשיא קקונן הייתה שמשבר הכפור הלילי נגרם על ידי המחלוקות הפנימיות בתוך המפלגה הסוציאל-דמוקרטית.
ב-3 בפברואר 1959, היחסים הדיפלומטיים בין המדינות שוקמו כאשר ברית המועצות מינתה את אלכסיי זכרוב כשגריר החדש בפינלנד.
כתוצאה מהטיפול שלו במשבר הבינלאומי, מעמדו של אורהו קקונן כמנהיג המדיניות הפנים בפינלנד התחזק.
במהלך עשרים השנים הבאות, קקונן קבע את הרכב הממשלות הפיניות ואין מפלגה או אדם שיכלו להיכנס לממשלה ללא הסכמתו.
ההיסטוריונים עדיין חלוקים בדעותיהם לגבי המניעים של קקונן להפלת ממשלת פאגרהולם.
"משבר המדינה" הוא מונח בו השתמשה מבקרת הספרות גיטה אבינור לתיאור תחושות האכזבה העמוקה, אותן חשו בני דור החיילים של מלחמת העצמאות (המכונה גם "דור תש"ח" או "דור הפלמ"ח") בשנים הראשונות שלאחר הקמת המדינה, בשל מה שנחזה בעיניהם כהסתאבות החברה והמדינה.
שורשי המשבר היו נעוצים בעובדה הפשוטה שהגשמת חזון המדינה הייתה כרוכה, מטבע הדברים, בהקמת מדינה ריאלית-מציאותית.
מדינה ריאלית כזו, מעצם טיבה, אינה יכולה להגשים אידיאל רצוי כלשהו, כפי שהבהירה אבינור במספר מאמרים המנתחים את התפתחות הספרות הישראלית לאחר קום המדינה.
אגב בחינת יצירתו של אהרון מגד, מייצג מובהק של סופרי דור תש"ח, היא ציינה:
אכן, בשל הסתירה המובנית וההכרחית שבין החזון לבין המציאות, באופן פרדוקסלי-לכאורה דווקא הקמת המדינה תרמה לערעור האמונה הלוהטת של בני דור הפלמ"ח באדם החדש, אשר היה אמור להיווצר כאן בזכות הקמתה.
עם זאת, התחושות שהובילו ל"משבר המדינה" לא היו סובייקטיביות בלבד אלא נכרכו גם בתופעות שליליות שונות, שהתפתחו במהלך השנים הראשונות לעצמאות המדינה – גם אם חלקן לפחות נבעו באופן בלתי נמנע מהקמת מדינה חדשה אגב מלחמת-דמים קשה.
המשבר הכלכלי בשנותיה הראשונות של ישראל, שאליו התווספה העלייה ההמונית, הובילו לתקופת צנע ממושכת – אשר מצידה עודדה את התפתחות ה"שוק השחור".
העלייה ההמונית, הגם שהייתה יעד מרכזי של המדינה – לשם הגשמת חזון קיבוץ הגלויות, עליו הוצהר במגילת העצמאות – לוותה בחשדנות ובביקורת מצד בני היישוב כלפי מי שלא נשאו בעול הדמים הכבד של הקמת המדינה, אלא רק הצטרפו למדינה "מן המוכן".
בנוסף, העלייה ההמונית יצרה בעיות דיור חמורות, אותן ביקשו רשויות המדינה החדשה לפתור בהקמת המעברות, בהן שוכנו בעיקר עולים מארצות האסלאם.
כתולדה מכך החל להיווצר שבר עדתי פנימי, שבעקבותיו התפתחו תחושות קיפוח עזות – אותן תיאר בין השאר הסופר סמי מיכאל, שלפני עלייתו ארצה היה חבר המפלגה הקומוניסטית העיראקית, בספרו שווים ושווים יותר.
הקמת המדינה לוותה גם בהפיכה ערכית, שנבעה מהצורך הפרגמטי להקים משק מדינתי מודרני, מבוסס תעשייה ושירותים, תוך דחיקת החקלאות ואידיאל החזרה לעבודת האדמה מראש סולם העדיפויות; ואגב כך גם לירידה הולכת ונמשכת במעמדה ובחשיבותה של ההתיישבות העובדת.
השתלטות מפא"י – מפלגת השלטון, בראשותו של דוד בן-גוריון – על מנגנוני המדינה השונים, וכן השפעתה הניכרת על אמצעי התקשורת המרכזיים, הביאו לאכזבות נוספות.
זאת, הן מצד יוצאי הפלמ"ח, שלא יכלו לסלוח לבן-גוריון על פירוקו, והן מצד יוצאי האצ"ל והלח"י, שחשו מודרים ומושתקים.
פנקס החבר של מפא"י – שקיבל את הכינוי "הפנקס האדום", על שם צבע כריכתו – אף הפך בעיני רבים לסמל של הסתאבות והפליה.
ביטוי חריף של הביקורת על הסתאבות המדינה מצוי בספר "החי על המת", מאת אהרון מגד, שפורסם בשנת 1965 וזכה מיד להצלחה גדולה.
הספר הוא מעין אלגוריה-למעשה על מצב המדינה כולה, שהיא, כנרמז בספר, ישות החיה על חשבונם של המתים: מצד אחד, על דמם של בני דור תש"ח, שמתו במלחמה על הקמת המדינה, ומצד שני, על כספי הסכם השילומים, שהושגו מאפרם של קורבנות השואה.
השתקפות משבר המדינה אצל בני דור האספרסו
בהשתמשו במונח זה מתח אפוא יזהר ביקורת חריפה על בני הדור הצעיר, שאותם תיאר כדור ה"מגיע לנו!" – כלומר דור שלפי הטענה אין בו מאומה מרוח החריצות ונכונות ההקרבה העצמית, אשר אפיינו את בני דור הפלמ"ח.
יזהר אף המשיך וטען כי תכונות הדור החדש אינן בבחינת מרד אותנטי כלפי הדור הקודם, אלא תוצאה של פנייה לחומרנות ולקרייריזם בלבד.
באופן מפתיע-כמעט בהתחשב בביקורת זו, בקרב בני דור האספרסו עצמם – שחלקם עוד זכרו את תקופת טרום המדינה במעומעם, משנות ילדותם המוקדמת – "משבר המדינה" בא לידי ביטוי דווקא בפיתוח נוסטלגיה עזה לתקופת טרום המדינה; שלפי הסיפורים שסופרו להם הייתה בעת ובעונה אחת גם תמימה וגם הרואית.
ביטוי מובהק לנוסטלגיה זו מצוי באלבום "ארץ ישראל הישנה והטובה", אותו הוציא הזמר והיוצר בן דור האספרסו, אריק איינשטיין, בשנת 1973. איינשטיין כלל באלבום את השיר "יכול להיות שזה נגמר" – אותו חיבר יהונתן גפן, אף הוא בן אותו הדור – המביא נוסטלגיה זו לכדי ביטוי קיצוני.
זאת, גם אם ניתן להבין את השורה מהשיר, שלפיה "אמרו שפעם היה כאן חלום נהדר, אבל כשבאתי לראות לא מצאתי שום דבר", כמטילה לפחות ספק קל בסיפורים על העבר האידילי.
משבר המים של פלינט היה משבר בריאות ציבורית חמור שהתרחש בעיר פלינט שבמדינת מישיגן, ארצות הברית, בשנים 2014–2019. המשבר נגרם בעקבות שינוי מקור אספקת המים העירונית, שהוביל לחשיפה של עשרות אלפי תושבים לרמות גבוהות של עופרת ומזהמים נוספים במי השתייה.
באפריל 2014, בעיצומו של משבר כלכלי, שינה מנהל החירום שמונה על ידי מדינת מישיגן, דארנל ארלי, את מקור המים של פלינט ממערכת המים והביוב של דטרויט (שמקורה בימת יורון ובנהר דטרויט) לנהר פלינט.
תושבים התלוננו על טעם המים, ריחם ומראם.
הרשויות לא יישמו מעכבי קורוזיה, דבר שהוביל לשחרור עופרת מצינורות ישנים אל מערכת המים, וחשף כ-100,000 תושבים לרמות גבוהות של עופרת.
שני מחקרים מדעיים אישרו כי המים היו מזוהמים בעופרת.
העיר חזרה למערכת המים של דטרויט ב-16 באוקטובר 2015. מאוחר יותר, ב-22 בנובמבר 2017, חתמה העיר על חוזה ל-30 שנה עם רשות המים של האגמים הגדולים (GLWA).
ב-5 בינואר 2016 הכריז מושל מישיגן ריק סניידר על מצב חירום במחוז ג'נסי, מישיגן, שבו פלינט היא מרכז האוכלוסייה העיקרי.
זמן קצר לאחר מכן, הכריז הנשיא ברק אובמה על מצב חירום פדרלי, שאפשר סיוע נוסף מהסוכנות הפדרלית לניהול מצבי חירום ומהמחלקה לביטחון המולדת.
בין 6,000 ל-14,000 ילדים נחשפו למי שתייה עם רמות גבוהות של עופרת.
ילדים נמצאים בסיכון גבוה במיוחד להשפעות ארוכות הטווח של הרעלת עופרת, הכוללות ירידה בתפקודים שכליים ומנת משכל, בעיות בריאותיות נפשיות ופיזיות, וסיכון מוגבר למחלת אלצהיימר.
שינוי מקור המים נחשב כגורם אפשרי להתפרצות של מחלת הלגיונרים במחוז, שגרמה למותם של 12 אנשים ופגעה ב-87 נוספים, אך מקור החיידקים לא זוהה מעולם.
ארבעה פקידי ממשל – אחד מהעיר פלינט, שניים ממחלקת איכות הסביבה של מישיגן (MDEQ), ואחד מהסוכנות להגנת הסביבה (EPA) – התפטרו בשל טיפול לקוי במשבר, ועובד נוסף ממחלקת MDEQ פוטר.
בינואר 2021 הוגשו נגד מושל מישיגן לשעבר ריק סניידר ושמונה פקידים נוספים 34 כתבי אישום פליליים ושבע עבירות קלות – 41 סעיפים בסך הכול – בשל תפקידם במשבר.
שני פקידים הואשמו בהריגה בשל רשלנות.
הוגשו 15 תיקים פליליים נגד פקידים מקומיים ומדינתיים, אך הושגה הרשעה מינורית אחת בלבד, וכל שאר האישומים בוטלו או נזנחו.
ב-20 באוגוסט 2020 נפסק פיצוי כולל של 600 מיליון דולר לקורבנות משבר המים, כאשר 80% מהסכום הוקצו למשפחות הילדים שנפגעו מהמשבר.
עד נובמבר גדל הפיצוי ל-641 מיליון דולר.
מאמץ נרחב להחלפת צינורות עופרת החל ב-2016. בתחילת 2017 טענו כמה פקידים כי איכות המים חזרה לרמות מקובלות, אך בינואר 2019 הביעו תושבים ופקידים ספקות לגבי ניקיון המים.
נכון לאפריל 2019, היו עדיין כ-2,500 צינורות עופרת שלא הוחלפו.
נכון ל-8 בדצמבר 2020, פחות מ-500 קווי שירות נותרו לבדיקה.
לאחר השקעה של 400 מיליון דולר ממקורות מדינתיים ופדרליים, פלינט הבטיחה מקור מים נקי, חילקה מסננים לכל מי שרצה בהם והניחה צינורות נחושת מודרניים ובטוחים כמעט לכל בית בעיר.
כתב העת "פוליטיקו" הכריז כי המים בפלינט הם "טובים כמו בכל עיר אחרת במישיגן".
עם זאת, מורשת של חוסר אמון נותרה, ותושבים רבים עדיין מסרבים לשתות מי ברז.
לדוגמה, ב-2023, העיתונאי של Status Coup, ג'ורדן צ'ריטון, ראיין אישה שחורה שילדיה חלו עקב המים המזוהמים.
שני ילדיה מתו במהלך השנים הבאות עקב החשיפה.
משבר הנדל"ן הסיני הוא משבר פיננסי שנוצר עקב חדלות פירעון של ענקית הנדל"ן (בשנת 2018 הייתה חברת הנדל"ן הגדולה בעולם) קבוצת אוורגראנד בשנת 2021. אוורגרנדה, יחד עם יזמי נדל"ן סינים אחרים, חוותה לחץ פיננסי בעקבות בניית יתר ותקנות סיניות שנגרמו בעקבותיהן בנוגע לתקרת החוב של חברות אלו.
המשבר התפשט מעבר לאוורגרנדה בשנת 2021 ליזמי נדל"ן גדולים כמו קאנטרי גארדן, קבוצת קאיסה, פנטזיה הולדינגס, סונאק, סיניק הולדינגס ומודרן לנד.
בעקבות שיתוף ויראלי ברשת של מכתב באוגוסט 2021, בו הזהירה החברה את ממשלת גואנגדונג כי היא נמצאת בסיכון לחוות משבר מזומנים, צנחו המניות, מה שהשפיע על השווקים הגלובליים והוביל להאטה בהשקעות זרות בסין.
החברה ניסתה ללא הצלחה למכור נכסים כדי לייצר כסף, החמיצה מספר תשלומי חוב, הורדה בדירוג על ידי סוכנויות דירוג בינלאומיות ולבסוף הגיעה לחדלות פירעון של אג"ח בחו"ל בתחילת דצמבר 2021. סוכנות הדירוג פיץ' הכריזה על החברה כ"במצב חדלות פירעון מוגבל".
בתחילת שנות ה-2020, אלפי משקיעים קמעונאיים, כמו גם בנקים, ספקים ומשקיעים זרים היו הלוואות בגובה 2 טריליון יואן (כ-310 מיליארד דולר) שחייבת להם אוורגרנדה לבדה.
ב-29 בינואר 2024, בית משפט בהונג קונג הורה על פירוק אוורגרנדה.
כתוצאה מההאטה שנוצרה, שיעור התוצר המקומי הגולמי ירד בכלכלת סין.
על פי הערכות בלומברג אקונומיקס, שיעור התוצר המקומי הגולמי ירד לכ-19% מהתמ"ג של סין בשנת 2024, לעומת שיא של 24% בשנת 2018. על פי הלשכה הלאומית לסטטיסטיקה, שיעור הנדל"ן והתעשיות הקשורות לתחום התמ"ג של סין ירד מ-14.45% בשנת 2021 ל-12.94% בשנת 2024, בעוד ששיעור הנדל"ן לבדו ירד מ-7.7% ל-6.27%.
האטה בשוק הנדל"ן בסין הפחיתה את הכנסות הממשל המקומי.
בשנת 2022, הכנסות ממכירת קרקעות ירדו ל-6.7 טריליון יואן, ירידה של 23% לעומת 2021. הכנסות אלו היוו 24% מסך הכנסות הממשל המקומי, לעומת 30% בשנה הקודמת.
גם המיסים מפיתוח קרקעות ונדל"ן ירדו ב-8%.
בסך הכל, ההכנסות המשולבות מקרקעות ירדו מ-37 אחוז ל-31 אחוז מהכנסות הממשל המקומי.
בעוד שתקציב הציבור הכללי ראה ירידה קלה של 0.5 אחוז, העברות בין-ממשלתיות מהממשל המרכזי גדלו ב-18 אחוז.
בשנת 2023, ההכנסות ממכירת קרקעות ירדו ב-27 אחוז ברבעון הראשון.
קרן המטבע הבינלאומית (IMF) הזהירה מפני ירידה אפשרית בשוק הנדל"ן של סין.
בדוח משנת 2024, קבעה קרן המטבע הבינלאומית תחזית צמיחה של 4.8 אחוז לשנה, הנמוכה ב-0.2 נקודות האחוז מהערכתה מיולי.
לשנת 2025, הצמיחה צפויה להיות 4.5 אחוז.
תשעה מיני נשרים חיים בהודו, אך רובם נמצאים בסכנת הכחדה בעקבות קריסה מהירה וחמורה באוכלוסייה שעולה על 99.5% בעשורים האחרונים.
בתחילת שנות ה-80, שלושה מינים של נשרים מסוג Gyps (הנשר לבן-הגחון, הנשר ארוך-המקור והנשר צר-המקור) הוערכו יחד בכ-40 מיליון פרטים בדרום אסיה, לעומת זאת, בשנת 2017 מנתה האוכלוסייה הכוללת רק 19,000 פרטים (6,000, 12,000 ו-1,000 בהתאמה).
עם אובדן של יותר מ-99% מכלל אוכלוסיית הנשרים, משבר הנשרים ההודים נחשב לצניחה החדה ביותר של כל בעל חיים בתקופה זו.
אחת הסיבות המרכזיות לירידה החדה באוכלוסיות הנשרים היא השימוש הנפוץ בתרופות כמו דיקלופנק - תרופה נוגדת דלקת לא סטרואידית (NSAID) שניתנה בעבר לבעלי חיים.
התרופה הועברה ככל הנראה לנשרים דרך פגרי בקר שקיבלו דיקלופנק בימים האחרונים לחייהם, מה שגרם לאחר מכן לאי ספיקת כליות ולמוות אצל הנשרים.
מודלים סטטיסטיים הראו כי אפילו שיעור זעיר (כ-0.8%) מפגרי בעלי חיים המכילים דיקלופנק עלול לגרום לקריסה חמורה באוכלוסיות הנשרים.
השימוש הווטרינרי בדיקלופנק נאסר בהודו מאז 2006. מלוקסיקם, תרופה נוספת ממשפחת ה-NSAID, המתפרקת בגוף במהירות ואינה מזיקה לנשרים, הוצעה כתחליף בטוח לדיקלופנק.
בנוסף, קיימות תוכניות שימור שונות כדי לסייע בשיקום אוכלוסיית הנשרים.
האוכלוסייה מתאוששת באיטיות והירידה נעצרה באופן משמעותי בהודו, פקיסטן ונפאל בעקבות איסור קפדני על תרופות הגורמות נזק לנשרים.
נשרים בהודו חיים בקהילות ובדרך כלל תלויים מאוד בפעילות אנושית.
ההינדואיזם, הדת של כ-80% מאוכלוסיית המדינה, נחשבת כתומכת במיוחד בנשרים.
משום שפרות נחשבות קדושות על ידי רוב ההינדים, ולכן בשר פרה בדרך כלל אינו נאכל.
התוצאה היא שפגרי פרות נותרים להיזון על ידי נשרים.
מתוך כ-500 מיליון ראשי בקר בהודו, רק כ-4% מיועדים למאכל אדם.
בשל אמונותיהם הזורואסטריות, הפרסים בהודו הסתמכו בעיקר על נשרים שיאכלו את גופות מתיהם שהושארו במגדלי הדממה.
נשרים היוו את מערכת סילוק החיות הטבעית, עיבדו גופות, וכמעט 15,000 נשרים נצפו במחסני גופות בבירה ההודית ניו דלהי.
בשנות ה-90, נרשמה ירידה במספר הנשרים על ידי ויבו פראקש (Vibhu Prakash) מחברת הטבע של בומביי, אשר עקב אחר אוכלוסיות הנשרים בפארק הלאומי קאולדאו.