tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
כך החלה צ'אולה בקריירת משחק מצליחה עם סרטים כמו "swarg" (גן עדן), "ג'נטלמן", "יס בוס", "הכפיל", "קשר משפחתי" ועוד.
צ'אולה שיחקה בסרטים רבים לצידם של השחקנים אמיר ח'אן ושאהרוח' ח'אן.
היא השתתפה בלמעלה משמונים סרטים, ואף הקימה יחד עם שאהרוח' ח'אן חברת הפקה.
מלבד זאת, היא זכתה במספר פרסים על משחקה, אחד על תפקיד ראשי ושלושה על דמויות משנה.
צ'אולה נישאה לאיש העסקים ג'יי מהטה ב-1995 ולהם שני ילדים.
אחיה בובי צ'אולה היה מנכ"ל של ארגון "Red Chillies" הוא סבל משבץ מוחי בשנת 2010 לאחר ארוחת ערב.
שהה בתרדמת כארבע שנים, ולסבוף הוא נפטר ב-9 במרץ 2014. אחותה סוניה נפטרה ממחלת הסרטן ב-30 באוקטובר 2012.
ג'וּהוּרי (çuhuri, жугьури, ז'אוּהאוּראִ), הידועה גם כ"טאטית יהודית", היא שפתם של יהודי ההרים בקהילות שבצפון הקווקז ובמזרחו.
ג'והורי היא שפה יהודית, סוג של פרסית יהודית, ובמשך הדורות קלטה לתוכה מילים אזריות ועבריות.
ג'והורי שייכת לקבוצת השפות האיראניות הדרום-מערביות.
מקובל על חוקרים כי קהילת דוברי הג'והורי מקורה ככל הנראה ביהדות פרס בתקופת האימפריה הסאסאנית (224–651 לספירה), או אף קודם לכן.
היהודים הללו היגרו מגבולות האימפריה הסאסאנית לאזור הקווקז, והשפה שהביאו עימם, שהייתה ניב של פרסית יהודית קדומה, התפתחה שם בבידוד יחסי.
בשל כך, ג'והורי מסווגת בלשנית כניב מרוחק של פרסית או כ"פרסית ארכאית" שהשתמרה לאורך הדורות.
השפה קרובה בלשנית לשפת הטאט המדוברת על ידי מוסלמים באותו אזור, שמקורה באותה קבוצת מהגרים איראנית.
עם זאת, ההבדלים נוצרו בעקבות השפעות לשוניות מאוחרות: בעוד שג'והורי שילבה מילים רבות מעברית וארמית, היא ספגה גם מילים רבות מערבית ומאזרית, שהיא שפה טורקית מקומית.
השפעת הערבית, בפרט, מעידה על כך שהשפה המשיכה להתפתח ולהשתנות באופן משמעותי לאחר תהליך האסלאמיזציה של האזור שהחל במאה השביעית ואילך, ובעקבות הקשר הממושך עם האוכלוסיות המוסלמיות דוברות הערבית והשפות הטורקיות שהגיעו לאזור.
ההשפעות הללו הובילו לכך שג'והורי והטאט המוסלמית אינן מובנות הדדית.
השם הנוסף "טאטית יהודית" נולד לאחר המהפכה הבולשביקית על ידי השלטונות הסובייטיים.
מסיבות פוליטיות ועקב רצונם לדכא את האמונה הדתית, רשמו השלטונות רבים מן היהודים ההרריים במפקדים הממלכתיים בתואר "טאטים" – כינוי לזרים דוברי פרסית.
בכך סיווגו את היהודים ההרריים כחלק מהאוכלוסייה המוסלמית-טאטית; אולם את הטאטים המוסלמים הם הגדירו כבני העם האזרי, וכך הפך הכינוי "טאט" מילה נרדפת ליהודי.
בשנת 1923 פרסם קמואל גלעדוב מילון ג'והורי עם אותיות עבריות.
עד שנת 1929 נכתבה שפת ג'והורי באותיות עבריות, אחר כך באלף-בית לטיני, ומאוחר יותר באותיות קיריליות.
במאה העשרים החלו להופיע כתבי עת ועיתונים בשפת הג'והורי.
לאחר מלחמת העולם השנייה, הסובייטים הורו על הרוסית כשפה הרשמית היחידה באזור ופרסום העיתונים הופסק.
שפה זו היא מקבוצת השפות האיראניות, שמשתייכת לענף ההודו-איראני של משפחת השפות ההודו-אירופיות.
+פונמות בג'והורי סדקי לועי ענבלי וילוני חכי בתר־מכתשי מכתשי/שיני שפתי(־שיני) אפיn̪m סותםɢgkd̪t̪bp מחוכךʤʧ חוכך hʕ-ħ χ ʃz̪s̪vf מקורב(צדי)jl מקישɾ
בתחילת המאה ה-20 "ג'והורי" השתמשו בכתב העברי.
בשנות ה-20 הותאם עבורו הכתב הלטיני; מאוחר יותר הוא נכתב בקירילית.
השימוש באלפבית העברי זכה לפופולריות מחודשת.
ג'ודית ניסה שקלאר (בשם מלא באנגלית: Judith Nisse Shklar; 24 בספטמבר 1928 – 17 בספטמבר 1992) הייתה הוגה יהודיה-אמריקנית במדע המדינה הידועה בשל תורת ה"ליברליזם של פחד" אותה פיתחה במאמריה ובספריה.
שקלאר נולדה בריגה בירת לטביה לאהרון ניסה, איש עסקים, ואגנס רופאת שיניים.
בהיותה נערה היגרו הוריה לארצות הברית, על מנת להימלט מן הנאצים במהלך מלחמת העולם השנייה.
חוויות אלו היוו חוויה מכוננת לשקלאר, שהקדישה את חייה המקצועיים לשאלות מדע המדינה העוסקות בדרך הטובה להימנע מאכזריות המדינה ושלוחיה.
בשנת 1949 קיבלה שקלאר תואר ראשון מאוניברסיטת מקגיל ובשנת 1950 קיבלה במוסד זה תואר שני.
את תואר הדוקטור קיבלה מאוניברסיטת הרווארד בשנת 1955. תחום התמחותה היה הוגי המאה ה-18 ובמיוחד ז'אן-ז'אק רוסו, אם כי ההוגים האהובים עליה היו מונטסקייה ומונטן.
שקלאר התקבלה לסגל אוניברסיטת הרווארד שם בילתה את כל הקריירה האקדמית שלה.
היא הייתה האישה הראשונה שקיבלה משרת הוראה של קבע במחלקת מדע המדינה באוניברסיטה.
כן שימשה כנשיאת החברה האמריקנית לפילוסופיה פוליטית ומשפטית, ונשיאת האגודה האמריקאית למדע המדינה.
שקלאר הייתה ידועה כמרצה אהודה וחינכה למשנתה הפוליטית דורות של תלמידים.
הגותה של שקלאר התמקדה בשתי טענות עיקריות.
הטענה האחת הייתה שהאכזריות (אותה הגדירה כ"זו היא ההשראה המכוונת של כאב פיסי ובמידה משנית רגשי על אדם או קבוצה חלשים יותר על ידי חזקים יותר על מנת להשיג מטרה כלשהי") היא הרוע הגדול ביותר.
טענה זו העלתה, בין היתר, במאמריה "הליברליזם של פחד" ו"לשים את האכזריות בעדיפות ראשונה".
טענתה השנייה, המבוססת על הראשונה, הייתה שהואיל והאכזריות היא הרוע הגדול ביותר, ומכיוון שממשלות נוטות להשתמש לרעה בכוחותיהן ולפעול באכזריות, הרי שיש סוג של ליברליזם אותו כינתה ליברליזם של פחד השואף להפחית אכזריות זו, ולהגביל את המדינה מלנקוט בה.
ליברליזם זה הוא במידה רבה "שלילי", בדומה למשנתו של בן עירה ישעיה ברלין.
שקלאר עצמה הבחינה בין הליברליזם של פחד, ובין צורות אחרות של ליברליזם כגון "הליברליזם של הזכויות" של ג'פרסון או "הליברליזם של הפיתוח העצמי" של אמרסון.
הבחנה חשובה בין משנתה של שקלאר וזו של ברלין היא כי שקלאר סבורה כי יש לאפיין באופן "חיובי" כמה מהמאפיינים שברלין נמנע מלהתייחס אליהם, שאם לא כן "החירות השלילית" שאינה נתמכת במוסדות פוליטיים, היא חסרת משמעות.
שקלאר עצמה תמכה בדמוקרטיה חוקתית, שעל אף הפגמים שניתן למצוא בה, היא הדרך הטובה להגן על אנשים משימוש לרעה בכוחם של החזקים, בהגבילה את הממשלה ובפזרה את הכוח בין "מגוון של קבוצות פעילות פוליטית".
מטרת הליברליזם של שקלאר, כמופיע במאמרה "הליברליזם של פחד" היא כי "כל בגיר צריך להיות מסוגל להחליט עד כמה החלטות יעילות שביכולתו להחליט, ללא מורא וללא משוא פנים, בנוגע לכמה שיותר פנים של חייו או חייה, בהתאמה לחירות הדומה של כל בגיר אחר".
הזכויות על פי שקלאר אינם קבועים מוסריים, אלא יותר רישיונות שיש להשיג על מנת להגן מפני שימוש לרעה בכוח.
שקלאר התעניינה באי הצדק והרוע הפוליטי.
היא טענה כי "הפילוסופיה אינה נותנת לאי הצדק את הכבוד הראוי לו", וכי הפילוסופים בעבר התעלמו מאי הצדק, ודנו רק במושג הצדק, כשם שהתעלמו מהרשע ודנו במידה הטובה.
בספריה "חטאים של יום יום" (Ordinary Vices) ו"מראית אי הצדק" (The Faces of Injustice) שקלאר ניסתה למלא פער זה שמצאה במחשבה המדינית, תוך התייחסות מעמיקה לספרות כמו גם לפילוסופיה בטיעון כי אי הצדק ו"חוש אי הצדק" הם אוניברסליים מבחינה היסטורית ותרבותית, וכי הם חשובים לתאוריה הפילוסופית המודרנית.
American Citizenship: The Quest for Inclusion (1991).המאמר "להציב את האכזריות בעדיפות ראשונה" (1982) תורגם לעברית ומופיע בגיליון הרביעי של "איתותים" - כתב עת לפכ"מ (שרון לוי ועומרי בן-אבי, 2024)
ג'ודפור (בהינדי: जोधपुर) היא העיר השנייה בגודלה במדינת ראג'סטאן שבצפון מערב הודו.
בעבר הייתה שם נסיכות באותו שם.
ג'ודפור נמצאת בשוליו המזרחיים של מדבר ת'אר.
העיר ידועה גם בכינויה "עיר השמש" בשל מזג האוויר הבהיר כל השנה וגם "העיר הכחולה", כיוון שבתי העיר הישנה צבועים בכחול.
העיר נוסדה ב-1459 על ידי ראש שבט רג'פוטי בשם ראו ג'ודהה.
ראו ג'ודהה הצליח לכבוש אזורים מסביב בכך נוסד מדינה שלימים תקרא מרוואר.
במרכז העיר ג'ודפור ממוקם מבצר ענק, מבצר מהראנגר, על גבעה בגובה של כ-125 מטרים.
חומתו, המגיעה לגובה של 36 מטרים ורוחב של 21 מטרים, מהווה את אחד מהמבנים המרהיבים והיפים שבראג'סטאן.
ג'ודקה (באיטלקית: Giudecca) הוא אי במרכז לגונת ונציה ומהווה אחת משכונות העיר ונציה, וחלק מרובע דורסודורו של העיר.
האי ממוקם דרומית לאיים המרכזיים המהווים את העיר, ובינו לבין יתר האיים המרכזיים מפרידה תעלת ג'ודקה.
באי ממוקמות כנסיית איל רדנטורה שתוכננה על ידי אנדראה פאלדיו.
בעבר נקרא האי בשם "ספינאלונגה" (Spinalunga - "הקוץ הארוך"), בשל צורתו.
בשלהי ימי הביניים החל האי להיקרא בשם "ג'ודקה".
ישנה סברה כי מקור השם ביישוב היהודי שהיה בו קודם להקמת הגטו של ונציה, אולם פרט לשמו של האי אין ראיות לקהילה יהודית שהתגוררה בו.
עד המאה ה-19 היה האי פרוור של ונציה, והיו בו ארמונות בינות גנים ופרדסים.
במהלך המהפכה התעשייתית הפך האי לאזור תעשייתי, ובראשית המאה ה-20 הוקמו באי מפעלים רבים, מספנות, מגורים לפועלים ואף אולפן קולנוע.
לאחר מלחמת העולם השנייה ירדה קרנה של תעשיית האי, וכיום האי מהווה אזור מגורים בלבד.
צ'יזה דל רנטנטור - אחת הכנסיות המפורסמות ביותר באי וגם בוונציה.
הכנסייה ידועה גם בשם סנטיסימו רדנטורה ונבנתה במאה ה -16.
צ'יזה דלה זיטל - כנסייה נוספת באי, שלידה נמצא קאסה דה מריה (הידועה גם בשם קאסה דיי טר אוקי) שנבנתה בעבר כסטודיו במאה העשרים.
מולינו סטאקי - המקום הידוע ביותר באי, שהוא כיום מלון הילטון.
הבר על הגג המפורסם במלון זה הוא המקום הטוב ביותר לזכות בתצפית טובה על הלגונה ועל ונציה.
קו החוף של ג'ודקה - כל חלקו של חוף הים הוא רחוב אבן מרוצף מרוצף עם חנויות קטנטנות מקסימות משני צדדיו הצדדים ומוכרות הכל, החל מיין ועד אוכל ומוצרים מקומיים.
ג'ודית ארלין רזניק (בשם מלא באנגלית: Judith Arlene Resnik; 5 באפריל 1949 – 28 בינואר 1986) הייתה אסטרונאוטית יהודייה-אמריקאית, שנהרגה באסון מעבורת החלל צ'לנג'ר שהתפוצצה במהלך המראתה לחלל.
רזניק הייתה היהודייה הראשונה ששהתה בחלל (היהודי הראשון היה בוריס וולינוב), והאסטרונאוטית האמריקאית השנייה, אחרי סאלי רייד ובכך גם האישה הרביעית בחלל.
רזניק נולדה באקרון שבאוהיו, למרווין, אופטומטריסט, ולשרה רזניק, מהגרים יהודים מאוקראינה.
היא למדה בבית ספר עברי ובבית הספר התיכון פיירסטון .
את בת המצווה שלה חגגה בבית כנסת מקומי, אך בבגרותה לא הייתה דתית, וסלדה מההתייחסות אליה כ"האסטרונאוטית היהודייה הראשונה".
היה לה אח צעיר ממנה בארבע שנים.
בין תחביביה היו נגינה קלאסית על פסנתר, רכיבה על אופניים, ריצה וטיסה.
בשנת 1966 התקבלה ללימודי מתמטיקה באוניברסיטת קרנגי מלון (באותו זמן - קרנגי טק) בפיטסבורג שבפנסילבניה, אך במהרה איבדה עניין בחלקים התאורטיים של המקצוע, וחיפשה תחום בו המתמטיקה הייתה שימושית.
היא החליטה לעבור ללמוד הנדסת חשמל, וב-1970 סיימה תואר ראשון בתחום זה.
ב-1977 קבלה תואר דוקטור בהנדסת חשמל מאוניברסיטת מרילנד.
עם סיום לימודי התואר הראשון, התקבלה לעבודה כמהנדסת חשמל בחברת RCA בניו ג'רזי.
ב-1971 עברה לעבוד בסניף אחר של החברה, בווירג'יניה.
במסגרת תפקידה תכננה מעגלים משולבים עבור מערכות בקרה של מכ"ם.
היא גם סיפקה תמיכה הנדסית למערכות טילים וטלמטריה של נאס"א, ופרסמה מאמר על הליכי תכנון של מעגלים משולבים למטרות מיוחדות.
בין 1974 ל-1977 עבדה כמהנדסת ביו-רפואית במעבדה לנוירופיזיולוגיה של המכונים הלאומיים לבריאות שבמרילנד.
היא ביצעה שם מחקרים ביו-רפואיים וניסויים בפיזיולוגיה של מערכות חזותיות.
לאחר מכן עבדה תקופה קצרה כמהנדסת מערכות בכירה בפיתוח מוצרים בחברת זירוקס.
בינואר 1978 היא נבחרה לתוכנית להכשרת אסטרונאוטים במסגרת הקבוצה השמינית, לאחר שנענתה למודעה שנאס"א פרסמה.
היא נבחרה יחד עם עוד חמש נשים, מתוך 1,000 מועמדות, ו-8,000 מועמדים בסך הכול (גברים ונשים).
בתום שנת הכשרה, ביצעה מספר תפקידים הקשורים בפיתוח מעבורת החלל, ובכלל זה פיתוח תוכנת ניסויים, פיתוח הזרוע הרובוטית ותכנון טכניקות אימונים.
ב-30 באוגוסט 1984 השתתפה במשימה הראשונה של מעבורת החלל דיסקברי, STS-41-D, ובכך הפכה לאישה היהודייה הראשונה ששהתה בחלל.
בטיסה זו שירתה כמומחית משימה, והפעילה את הזרוע הרובוטית, שהשתתפה בפיתוחה, ובאמצעותה הוסר גוש קרח שהצטבר על הדופן החיצונית של המעבורת.
בנוסף פרסמה וערכה ניסויים במפרש סולארי, כדרך עתידית פוטנציאלית לייצור חשמל נוסף במהלך משימות חלל.
לאחר ביצוע מבחנים דינמיים רבים, הגיעה רזניק למסקנה כי הניסוי התנהג היטב והתאים לסימולציות קרקעיות של המערך.
במהלך המשימה, באחת הפעמים שבהן צולמה, היא החזיקה מול המצלמה שלט ועליו כתבה "היי אבא".
לאחר מכן נבחרה להשתתף במשימה STS-51-L, גם כן כמומחית משימה.
במשימה זו שוגרה המעבורת צ'לנג'ר ב-28 בינואר 1986. 73 שניות לאחר השיגור, התפוצצה המעבורת, וכל אנשי צוותה נספו.
אביה וחבר ילדות שלה היו בין הצופים בשיגור במרכז החלל קנדי.
רזניק לקחה עמה לטיסה זו טבעת של אחיינה, ומנעול בצורת לב של אחייניתה.
היא הייתה אמורה להפעיל את הזרוע הרובוטית של המעבורת גם במשימה זו, ולשגר לוויין מחקר לשביט היילי, שהתקרב באותו זמן לכדור הארץ.
בתחילת לימודיה פגשה את מייקל אולדק, שלמד גם הוא הנדסת חשמל בקרנגי מלון.
הם נישאו ב-1970, ועבדו יחד בחברת RCA.
אך בעוד מייקל פנה ללימודי משפטים, המשיכה ג'ודית בלימודי הנדסת חשמל.
הם נפרדו ב-1975, משום שמייקל היה מעוניין בילדים בעוד ג'ודית רצתה להתמקד בקריירה המקצועית, והם התגרשו סופית ב-1975.
לאחר מותה גופתה נשרפה ואפרה פוזר בים הסמוך אל המקום שבו נמצאו שברי החללית.
מכתש רזניק, שנמצא בתוך מכתש אפולו בצד המרוחק של הירח, קרוי על שמה.
האסטרואיד 3356 רזניק נקרא על שמה.
מספר בתי ספר בארצות הברית קרויים על שמה:
ספריית בית הספר התיכון פיירסטון, שבאקרון, בו למדה, נקראה על שמה.
בית הספר היסודי פיירלאון שבאקרון שינה את שמו ל"מרכז הלמידה הקהילתי על שם רזניק", כאשר נפתח מחדש בשנת 2006.
בית ספר יסודי בגייתרסברג שבמרילנד, שנפתח ב-1992, נקרא על שמה.
אחד ממבני המעונות באוניברסיטת קרנגי-מלון, בה למדה, נקרא על שמה.
בנוסף, קיים בקמפוס פסל שלה.
אגודת מהנדסי החשמל והאלקטרוניקה מעניקה את פרס ג'ודית רזניק על הישגים בתחום הנדסת חלל בתחומי העניין של האגודה.
רזניק גולמה על ידי ג'ולי פולטון בסרט הטלוויזיה "צ'לנג'ר".
לאחר מותה קיבלה את מדליית הכבוד של הקונגרס בתחום החלל.
מדליית טיסת החלל של נאס"א, 1984.
ג'ודית מילר היא עיתונאית אמריקאית ממוצא יהודי, זוכת פרס פוליצר.
מילר כתבה במשך 27 שנים לעיתון הניו יורק טיימס (עד נובמבר 2005).
מאוקטובר 2008 היא כתבת בערוץ הטלוויזיה פוקס ניוז וחברה בצוות החשיבה הקונסרבטיבי "Manhattan Institute for Policy Research" הנמצא במנהטן, בניו יורק.
מילר הפכה לדמות בולטת בתקשורת בארצות הברית בשל חלקה ב"פרשת פליים", שנסבה על המחלוקת בדבר הימצאות נשק להשמדה המונית בעיראק.
מכיוון שמילר לא הסכימה לחשוף לחוקרי הממשל הפדרלי של ארצות הברית את המקור שהדליף לה את שמה וזהותה של סוכנת סמויה של ה-CIA, היא ריצתה שלושה חודשי מאסר ב-2005. מילר חשפה כי סוכנת ושמה ואלרי פליים פועלת עבור סוכנות הביון המרכזית.
שמה של פליים הודלף למילר כדי להתנקם בג'וזף וילסון, שיצא לאפריקה בשליחות ה-cia וחזר עם דיווח חד-משמעי שמשטר סדאם חוסיין לא רכש אורניום מניז'ר, בניגוד לטענת הממשל האמריקני ששימשה אחת הסיבות לצאתה של ארצות הברית למלחמת עיראק.
מילר נולדה בניו יורק לאב יהודי ולאם קתולית אירית.
היא גדלה במיאמי שבפלורידה ובלוס אנג'לס שבקליפורניה - שם סיימה את לימודיה בבית הספר "הוליווד".
אביה, בילי מילר, היה בעלים של מועדוני לילה מפורסמים בניו ג'רזי ובהמשך גם בלאס וגאס.
אחותה סוזאן היא בעלת תואר בצילום מבית הספר לאמנויות בסן פרנסיסקו, ואחיה למחצה הוא ג'ימי מילר, מפיק ההקלטות של להקת הרולינג סטונז.
מילר גמרה את לימודיה באוניברסיטת המדינה של אוהיו שבקולומבוס בשנת 1969 והיא בעלת תואר במדיניות ציבורית מבית הספר ליחסים בינלאומיים על שם וודרו וילסון שבאוניברסיטת פרינסטון.
בשנת 1971 נסעה לירושלים כדי לכתוב עבודת מחקר במסגרת לימודיה בפרינסטון, ומצאה עניין רב בסכסוך הישראלי-פלסטיני.
בקיץ של שנה זו טיילה בלבנון, במצרים ובירדן.
עניינה במזרח התיכון בא לידי ביטוי בהמשך בעבודתה העיתונאית.
קסטנברג הייתה נוירולוגית, פסיכיאטרית ופסיכואנליטיקאית אמריקאית ממוצא יהודי-פולני, מחלוצות חקר התנועה והטיפול בתנועה.
עסקה גם בחקר התפתחות ילדים ובחוויותיהם הרגשיות של ניצולי שואה.
נולדה בשם יהודית סילברפנינג, בקרקוב, פולין.
בצעירותה קיבלה קסטנברג את הכשרתה ברפואה, נוירולוגיה ופסיכיאטריה, בווינה.
קסטנברג התעניינה בתנועה וביחסי גוף-נפש.
ב-1937 הוזמנה לארצות הברית כדי לעבוד עם פאול שילדר בתחום זה בניו יורק, שם המשיכה את הכשרתה ברפואה בבית החולים הנודע "Bellevue".
מאוחר יותר הייתה מרצה באוניברסיטת ניו יורק ללימודי רפואה, והכשירה מטפלים לעבוד עם מבוגרים וילדים במוסד הפסיכואנליטי "Psychoanalytic Institute - NYU".
בנוסף כיהנה בתפקידים מרכזיים בצוות של המרכז הרפואי היהודי בלונג איילנד, והייתה אחת ממייסדי המרכז לחקר התפתחות הילד בסנדס פוינט (Sands Point) בלונג איילנד.
קסטנברג הוציאה שבעה ספרים וכ-150 מאמרים מקצועיים.
שימשה כמורה ומנטורית לפסיכיאטרים, פסיכואנליטיקאים, ומטפלים בתנועה ובאומנויות נוספות.
היא הוכרה בזכות פועלה בפיתוח תאוריה פסיכודינמית וגישות חדשניות במניעה ובהתערבות טיפולית בילדות המוקדמת.
שיטתה, פרופיל התנועה של קסטנברג, מיושמת כיום ברחבי העולם ונלמדת בתוכניות הכשרה לטיפול בתנועה.
נישאה למילטון קסטנברג, עורך דין, באמצע שנות ה-40. בעלה היה שותף למסעותיה ומחקריה בתחומי השואה והתפתחות ילדים.
מתה בגיל 88 לאחר מחלה ארוכה, בביתה בסנדס פוינט..
פיתוח פרופיל התנועה של קסטנברג
קסטנברג הושפעה משיטת האבחון התנועתית של לאבאן, התאוריה הפסיכואנליטית, משלבי התפתחות של המודל הפסיכוסקסואלי של זיגמונד פרויד, מהתאוריה הפסיכואנליטית החל מפסיכולוגיית האגו של אנה פרויד, ומתאוריית יחסי אובייקט.
קסטנברג הכירה את אירמגרד ברטנייף כשחיפשה דרך לנתח ולהבין את תנועת התינוקות.
ברטנייף לימדה את קסטנברג את תאוריית התנועה של לאבאן, וקסטנברג יישמה את התאוריה בעבודתה בפסיכואנליזה של ילדים.
ב-1955 הן נסעו יחד לבריטניה להכשרה בשיטת לאבאן, שם הן למדו עם וורן לם.
קסטנברג פיתחה את התאוריה שלו ל"שיטת קסטנברג".
המערכת שפיתחה מותאמת ומקבילה לכל שלב התפתחות בילדות המוקדמת, דבר המאפשר הבנה לתבניות האינטראקציה בין ילדים והורים.
פרופיל התנועה של קסטנברג הוא מודל תאורטי המספק לאנשי מקצוע מתחומים טיפוליים כלי אבחוני הנוגע לשפה הבלתי-מילולית של מטופלים, שפת התנועה.
האבחון מאפשר, באמצעות התבוננות בתנועת גוף האדם, לתאר פרופיל תנועה, ממנו ניתן לקבל מידע לגבי נושאים התפתחותיים וקליניים של האדם, כמו גם לגבי המזג והאישיות שלו, וכן דפוסי הקשר שהוא יוצר עם סביבתו.
הפרופיל מתאר רצף צפוי של התפתחות נורמטיבית במונחים תנועתיים, המקבילה להתפתחות הנפשית.
בעזרת הפרופיל ניתן לאתר חסרים התפתחותיים מוקדמים ספציפיים ותחומים של קונפליקט נפשי איתם מתמודד האדם כיום.
הפרופיל מאפשר לערוך סינתזה בין ההתנהגות הבלתי-מילולית ותאוריות פסיכולוגיות.
קסטנברג עזבה את פולין ב-1937 כדי ללמוד בארצות הברית, וגם אחותה ואחיה עזבו לפני תחילת מלחמת העולם השנייה.
אך הוריה ושאר קרובי משפחתה נספו שם בשואה.
גם מילטון, בעלה של קסטנברג, איבד את אימו ואחיו בשואה.
התנסותה של קסטנברג בטיפול בניצולי שואה החלה בעת שטיפלה בילד ניצול שואה והחלה להתעניין בחוויות של ילדים בשואה.
לחלק ממטופליה היו שברי זיכרונות, ובטיפוליה היא רצתה לעזור להם להשלים זיכרונות אלו.
בהמשך הייתה מעורבת בפרויקט "The International Study of Organizied Persecution of Children", בו רואיינו 1500 ילדים ניצולי שואה מרחבי העולם.
נתוני המחקר מרוכזים כיום באוניברסיטה העברית בירושלים.
קסטנברג הגיעה לישראל בקיץ של שנת 1971 ושהתה בקיבוץ שישה שבועות, יחד עם בעלה ובנה.
בתחילת ביקורה נפגשה עם מחנכים והורים בקיבוץ, וקיבלה מהם אישור לתצפיות וצילומים בבתי התינוקות בזמן שהאימהות מניקות ומאכילות את ילדן באמצעות בקבוק.
את התהליך צילם בעלה מילטון.
בקיבוץ נהגו בשיטת האכלה לפיה קשובים לדרישת התינוק לאכול, ולא לפי שעות האכלה; האימהות נקראו מהשדה בעזרת דגלים שאותתו כי התינוק רעב.
בין השאר, קסטנברג הציעה להכניס לבתי הילדים את כיסא הנדנדה, ולימדה את האימהות את חשיבותו של ריתמוס המציצה והתיאום הגופני, החשובים במהלך שנת החיים הראשונה.
קסטנברג ערכה תצפיות גם בילדים בוגרים יותר, וכתבה פרופילים לתנועתם.
היא ערכה כ-120 פרופילים של תנועה לילדים עד גיל 5.
ג'ודית ג'וזפין גרוסמן (באנגלית Judith Josephine Grossman; 21 בינואר 1923 – 12 בספטמבר 1997), הידועה בשם העט ג'ודית מריל בו החלה להשתמש מ-1945, הייתה סופרת מדע בדיוני יהודיה אמריקאית ולאחר מכן קנדית, עורכת ספרותית ופעילה פוליטית.
מריל נולדה בבוסטון בשנת 1923, לאתל וסמואל (שלמה) גרוסמן.
אביה התאבד בשנת 1929, בהיותה בת שש בלבד.
אימה, אתל גרוסמן הייתה סופרז'יסטית וגם ממייסדות ההסתדרות הציונית הדסה.
ב-1936 עברו האם ובתה הצעירה לרובע הברונקס, ניו יורק.
בשנות העשרה שלה, נמשכה מריל במקביל, הן לציונות והן למרקסיזם.
ביוני 1939, בהיותה בת 16 בלבד סיימה מריל את בית הספר התיכון Morrows High, בברונקס והחלה להתעניין בפוליטיקה עקב הברית בין היטלר לסטלין.
היא נישאה לדן זיסמן באוקטובר 1940, אחרי כארבעה חודשי פעילות טרוצקיסטית משותפת ובתם מריל זיסמן נולדה בדצמבר 1942.
ב-1945 נפרדה מריל מזיסמן, אף כי בשלב זה הם טרם התגרשו רשמית.
לפרנסתה היא עסקה בעבודות דחק שונות, אך במקביל החלה גם לכתוב סיפורים קצרים, בשלב זה עדיין לא סיפורי מדע בדיוני, אלא בעיקר סיפורים מעולם הספורט, שהתפרסמו במגזינים הספרותיים הזולים של אותה תקופה.
החל מ-1945 היא גם לקחה לעצמה את שם העט, שהפך בהמשך לשם בו היא מוכרת בין קוראיה, מריל.
היא גם הצטרפה בתקופה זו ל-Futurians - קבוצה ניו-יורקית של חובבי מדע בדיוני - סופרים, עורכים, אמנים וחובבי הסוגה, ביניהם גם סופרי המדע הבדיוני סיריל מ.
קורנבלות', תאודור סטארג'ן ופרדריק פול.
בפברואר 1948 התגרשה מריל פורמלית מבעלה הראשון ובנובמבר אותה שנה נישאה לפרדריק פול.
בתה השנייה אן פול, נולדה בשנת 1950. כשנתיים לאחר מכן היא נפרדה מפול, וב-1953 התגרשה ממנו סופית.
היא חיה עם סופר מדע בדיוני נוסף, וולטר מ' מילר כשישה חודשים ונישואיה השלישיים היו בשנת 1960 לדן סוגרו.
גם הנישואין הללו התפרקו בשנת 1963, אף כי לא הגיעו לכדי גירושין סופיים.
באוגוסט 1968 היגרה מריל לקנדה וב-1976 קיבלה אזרחות קנדית.
בתה של אן (נכדתה של מריל), אמילי פול-ווירי (Emily Pohl-Weary), סופרת מדע בדיוני בזכות עצמה, הייתה גם שותפה לכתיבת הביוגרפיה של מריל לאחר מותה, כשהיא משתמשת בגישתה לטיוטות, הערות ומכתבים שהשאירה מריל.
ג'ודית מריל החלה לכתוב ולפרסם סיפורים קצרים על ספורט, משנת 1945 ואילך.
סיפור המדע הבדיוני הראשון שלה - That Only a Mother התפרסם במגזין המדע הבדיוני Astounding, בשנת 1948 וכשנתיים אחר כך יצא לאור סיפרה הראשון - Shadow on the Hearth, אשר גם עובד בהמשך לסרט טלוויזיה בשם Atomic Attack.
חלק מסיפוריה הגיע אל מגזינים בעריכת חברים לשעבר בקבוצת ה-Futurians.
היא הייתה מייסד שותף של "מועדון ההידרה" (Hydra Club) בתקופה זו.
הסיפור שלה "מרכז מת" (Dead Center) (פורסם בגיליון נובמבר 1954 של "The Magazine of Fantasy and Science Fiction") הוא אחד משני סיפורי מדע בדיוני שיוצגו ב"מיטב הסיפורים הקצרים האמריקאים" (The Best American Short Stories) שערכה מרתה פולי (Martha Foley)
מריל התחילה בעריכת אנתולוגיות של סיפורי מדע בדיוני קצרים בשנת 1950, במיוחד בסדרה פופולרית "הסיפורים הטובים ביותר לשנת...".
האנתולוגיות פורסמו בין 1956 ל-1967. במאמרי המערכת שלה, בשיחות ובכתבים אחרים, היא טענה שמדע בדיוני כבר לא צריך להיות מבודד אלא חייב להיות חלק מהזרם המרכזי בספרות.
היה לה גם תפקיד חשוב כעורכת הספרים למגזין פנטזיה ומדע בדיוני (The Magazine of Fantasy and Science Fiction) משנת 1965 עד 1969.
כתבי יד היו נידונים בהתלהבות במפגשים אלה, ובכך עודדו תכנון מושכל יותר של הסיפורים, וקידמו תחושת סולידריות בין הסופרים, מה שהוביל בסופו של דבר להיווצרות אגודת סופרי המדע הבדיוני.
עם זאת, סופרים אחרים חשו מאוימים "כנופיית מילפורד" והרגישו שהיא מסכנת את הסגולות הייחודיות של המדע הבדיוני על ידי הטלת סטנדרטים ספרותיים שבמהותם זרים לתחום.
פרויקט כושל שמריל החל בשנות ה-1960 המוקדמות, עבור "ליון בוקס" בשיקגו, היווה השראה לעורך המו"ל שלה, הרלן אליסון, לצאת עם גרסה משלו לפרויקט, "חזיונות מסוכנים" (Dangerous Visions) (הוצאת דאבלדיי, 1967).
כיוזמת תנועת הגל החדש במדע הבדיוני, בשנת 1968, היא ערכה אנתולוגיית מדע בדיוני בריטית.
כשאת הסיפורים היא אספה בעת שהתגוררה באנגליה במשך כשנה בשנות ה-1960 המאוחרות.
בשנות ה-1960 המאוחרות, מריל עברה לקנדה, בתואנת "הדיכוי הבלתי דמוקרטי של פעילויות אנטי מלחמתיות, על ידי ממשלת ארצות הברית".
היא הייתה בין המייסדות של מכללת רוצ'דייל (Rochdale College), מכללה ניסויית אותה תפעלו התלמידים עצמם ובה חיו חיים משותפים, במידה רבה כחלק מרוח הזמן של התקופה.
ברוצ'דייל, היא הייתה "האחראית על הכתיבה וההוצאה לאור" ושם צברה אוסף אישי נרחב של ספרים וכתבי יד שלא פורסמו.
בשנת 1970 היא החלה לפעול בספרייה הציבורית בטורונטו למען אוסף כל פרסומי המדע הבדיוני בשפה אנגלית.
היא תרמה את כל הספרים וכתבי העת שברשותה לספרייה ותיפקדה כאוצרת.
הספרייה זכתה למרחב משלה, ושמה שונה, בשנותיה האחרונות של מריל, ל-"אוסף המדע בדיוני, ספרות ספקולטיבית, ופנטזיה על שם מריל".
מריל קיבל מלגה שנתית קטנה כאוצרת, וכאשר הייתה לחוצה בכסף, גרה במשרדה בספרייה, ישנה על מיטה מתקפלת.
בין 1978 ל-1981 מריל הציגה את השידורים הקנדיים של דוקטור הו .כ-Undoctor, מריל הציגה (3–7 דקות) פרשנויות פילוסופיות קצרות על הנושאים של המופע.
מריל הייתה מארגנת פעילה ואמרגנית של מדע בדיוני בקנדה.
לדוגמה, היא הקימה את רשת "הידרה צפון" של סופרים.
בשנת 1985 היא השיקה וערכה את הגיליון הראשון של tesseract, האנתולוגיה הקנדית הראשונה למדע בדיוני, שסייעה להגדיר את כתיבת המדע הבדיוני הקנדי.
בראשית 1980, מריל תרמה לארכיון הלאומי של קנדה את האוסף שלה הכולל התכתבויות, כתבי יד שלא פורסמו, וחומרי מדע בדיוני יפני.
מריל קיבלה אזרחות קנדית בשנת 1976. היא הפכה לפעילה באגודת הסופרים.
כאשר על דיון בפגישה השנתית של האגודה "האם אנשים יכולים לכתוב על מינים אחרים ועל קבוצות אתניות שונות", היא קראה "ומי ידבר עבור החייזרים?" וחתמה את הדיון.
מאמצע שנות ה-01970 ועד למותה, מריל בילתה זמן רב בתנועת השלום הקנדית, כולל נסיעה לאוטווה לבושה כמכשפה כדי ללחוץ על הפרלמנט למנוע בדיקת טילי שיוט אמריקאים מעל קנדה.
אגודת סופרי המדע הבדיוני והפנטזיה של אמריקה (SFWA) העניקו למריל אתואר סופר של כבוד (Author Emeritus) לשנת 1997.
בהתכוננות למותה, היא הותירה סכום הכסף נכבד כדי לקיים מסיבת חגיגית לזכרה במועדון הבמבוק של טורונטו.
וכעורכת דקדקנית, היא הכינה רשימות מפורטות אל מי להתקשר ולמי להודיע על דבר מותה שלה.
"רק אמא" בתוך מבחר הסיפורת הבדיונית בעריכת רוברט סילברברג, בתרגום עמנואל לוטם, הוצאת עם עובד, 1981
ג'ודית סוזן שַיינדלין (לבית בלום; באנגלית: Judith Susan Sheindlin; נולדה ב-21 באוקטובר 1942), הידועה בכינוי השופטת ג'ודי (Judge Judy), היא עורכת דין, שופטת, אישיות טלוויזיונית וסופרת יהודייה-אמריקאית.
היא השתתפה כשופטת מספטמבר 1996 עד יולי 2021 בתוכנית הריאליטי המשפטית "השופטת ג'ודי".
בנובמבר 2021 הייתה צפויה לעלות תוכנית חדשה בכיכובה, "Judy Justice", בערוץ IMDb.
שיינדלין עברה את בחינת הלשכה בניו יורק בשנת 1965, הפכה לתובעת במערכת המשפט למשפחה.
בשנת 1982 מינה אותה ראש עיריית ניו יורק אד קוץ' כשופטת, תחילה בבית משפט פלילי, וב-1986 כשופטת המפקחת על בית המשפט למשפחה של מנהטן.
שיינדלין נולדה בברוקלין, ניו יורק לזוג הורים יהודים, מארי בלום, רופא שיניים שהוריו היגרו מרוסיה, ואתל סילברמן.
למדה בתיכון ג'יימס מדיסון בברוקלין, ולאחר מכן למדה באמריקן יוניברסיטי בוושינגטון הבירה, שם היא סיימה את התואר ראשון עם התמחות בממשל.
היא נרשמה ללימודים במכללת וושינגטון למשפטים של האוניברסיטה האמריקנית, שם הייתה האישה היחידה בכיתה של 126 תלמידים.
היא סיימה את לימודיה בבית הספר למשפטים בניו יורק וקיבלה תואר ראשון במשפטים בשנת 1965.
בשנת 1965, בשנה שבה סיימה את לימודיה, עברה שיינדלין את בחינת הלשכה בניו יורק והתקבלה לעבודה כעורכת דין תאגידית של חברת קוסמטיקה.
בתוך שנתיים מאסה בעבודתה ועזבה כדי לגדל את שני ילדיה.
זמן קצר לאחר מכן החלה לעבוד כתובעת בבתי המשפט למשפחה.
במסגרת תפקידה כעורכת דין, שיינדלין העמידה לדין מקרים של התעללות בילדים, אלימות במשפחה ועבריינות נוער.
בשנת 1982 מונתה כשופטת בבית משפט פלילי.
כעבור ארבע שנים קודמה לשופטת מפקחת של בית המשפט למשפחה במנהטן.
היא זכתה למוניטין כשופטת "קשוחה" (אם כי היא עצמה התנגדה לתיוגה כ"קשוחה" ו"נוקשה") הידועה בקבלת החלטות מהירה ובשנינות חריפה.
בעקבות המוניטין שזכתה לו, הייתה שיינדלין בפברואר 1993 למושאה של כתבה בעיתון "לוס אנג'לס טיימס", שהציגה אותה כאישה הנחושה בדעתה להפוך את מערכת בתי המשפט לפועלת לטובת הכלל.
לאחר מכן היא הופיעה בתוכנית "60 דקות" של CBS וזכתה להכרה ארצית.
בשנת 1996 פרסמה את ספרה הראשון, Don't Pee on My Leg and Tell Me It's Raining ("אל תשתין לי על הרגל ותאמר לי שיורד גשם").
באותה שנה פרשה מתפקידה כשופטת בבית המשפט למשפחה.
במהלך תפקידה שפטה יותר מ-20,000 מקרים.
לאחר פרישתה המשיכה לזכות לתשומת לב ציבורית ניכרת.
התוכנית עלתה על מסך הטלוויזיה ב-16 בספטמבר 1996, ועד היום השלימה עשרים וחמש עונות.
שיינדלין הצהירה כי מטרתה העיקרית בכיבובה בתוכנית היא לעודד את הציבור לעשות את הדבר הנכון, וכי כל אדם חייב לקחת אחריות על מעשיו.
מאז עלייתה ועד היום מדורגת התוכנית במקום הראשון מבין תוכניות הריאליטי המשפטיות.
מראשיתה היה הרייטינג שלה גבוה במיוחד, והוא עומד על בין 9 ל-10 מיליון צופים יומיים בממוצע.
במהלך השנים 2009–2010 עלה הרייטינג שלה על זה של "המופע של אופרה וינפרי" במהלך שעות היום.
מאז הפכה התוכנית לראשונה במדרג תוכניות הטלוויזיה בשעות היום.
כתוצאה מרייטינג גבוה מתמשך ופופולריות, העונות חודשו מספר רב של פעמים.
התוכנית חודשה ב-4 באפריל 2013 לאחר הארכת החוזה של שיינדלין לעונת 2016-17. התוכנית פופולרית במיוחד בקרב נשים בגילי 25–54.
קרנר, בדבריו על הפופולריות של התוכנית, ציין כי
סקר של Reader's Digest מ-2013 תמך בדברים אלה, וגילה שהאמריקנים סומכים על השופטת ג'ודי יותר מעל כל תשעת שופטי בית המשפט העליון של ארצות הברית.
התוכנית השתלבה בתרבות הפופ האמריקנית.
בשנת 2003 הכתיר VH1 את שיינדלין כאחד מבין "200 מאושיות תרבות הפופ הגדולות".
לפני העונה ה-18 יצאו לרחובות אלפים בתלבושות של השופטת ג'ודי ויצרו וידאו קליפ שלה.
עד מהרה החלו להופיע גם אזכורים סאטיריים שלה, בהן ב"סאטרדיי נייט לייב", ב"משפחת סימפסון" וב"תוכנית של אמנדה", וכן ב-Celebrity Smacktalker's Competition, שכוללת פארודיות מרובות על שיינדלין כנגד אישיות פופולריות ציבוריות אחרות.
בשנת 2012 דווח כי שיינדלין היא האישיות הטלוויזיונית בעלת השכר הגבוהה ביותר.
מאוחר יותר, בדיווח של אוקטובר 2013, שכרה של שיינדלין נותר הגבוה ביותר: $47,000,000 בשנה לשופטת ג'ודי, או כ-$900,000 ליום עבודה.
באוקטובר 2023, שיינדלין, יחד עם שחקנים, קומיקאים ומנהלי בידור מהוליווד חתמו על מכתב פתוח לנשיא ביידן.
ג'והור (במלאית: Johor) היא מדינה במלזיה.
ג'והור נמצאת בחלקה המערבי של מלזיה, בדרום חצי האי המלאי, והיא גובלת במלאקה ונגרי סמבילן בצפון-מערב, פהנג בצפון, ים סין הדרומי במזרח, מצר ג'והור (אשר מפריד בינה ובין סינגפור) בדרום ומצר מלאקה במערב.
בירתה היא ג'והור באהרו והבירה המלכותית שלה (מקום משכנו של הסולטאן) היא מואר.
שמה המורחב של המדינה הוא ג'והור דרול טקזים (במלאית: Johor Darul Takzim, בג'אווי: جوهر دارالتّعظيم).
מקור "דרול טקזים" הוא מערבית (دارالتّعظيم, בתעתיק מדויק: דאר אלתעט'ים, בתעתיק חופשי: דאר א-תעזים) ומשמעות השם היא "בית ההאדרה".
בשטחים בהם נמצאת ג'והור כיום נוסדה בתחילת המאה ה-16 סולטנות ג'והור.
הסולטנות הוקמה על ידי בנו של הסולטאן האחרון של סולטנות מלאקה לאחר שפורטוגל כבשה אותה.
בשיאה, במחצית השנייה של המאה ה-17, שלטה הסולטנות החדשה גם בשטחי מדינות מלאקה ופהנג של היום ובחלקים מסומטרה והייתה מרכז מסחרי חשוב באזור.
עם זאת בהמשך המאה ה-17 ובמאה ה-18 היא החלה להיחלש ולאבד מריבונותה.
במאה ה-19 הסולטנות החלה להתפרק והיא נותרה רק עם חלקיה בחצי האי המלאי.
בנוסף בריטניה התחילה להשתלט על הסולטנות בהדרגתיות.
בסוף המאה ה-19 הסולטאן אבו בכר הוביל תהליך של מודרניזציה במהלכו נוצרה חוקה לג'והור והשלטון האדמיניסטרטיבי בה עבר לסגנון בריטי.
באותו זמן הגיע למדינה גם זרם של מהגרים סיניים שעסקו בחקלאות.
במהלך מלחמת העולם השנייה נכבשה ג'והור על ידי האימפריה היפנית ולקראת סוף המלחמה היא שוחררה על ידי כוחות בעלות הברית.
ב-1946 צורפה ג'והור לאיחוד המלאי, שהיה ניסיון להקים קולוניה בריטית פדרטיבית שתאגד בתוכה את כל השטחים של מלזיה כיום בחצי האי המלאי.
ג'והור, כמו יתר חלקי האיחוד, התנגדה לו ופעלה למען השגת עצמאות.
ב-1948 האיחוד הפך להיות פדרציית מלאיה, אשר קיבלה את עצמאותה ב-1957. פדרציית מלאיה הייתה בין המרכיבים של מלזיה שהוקמה ב-1963.
ג'וֹהוֹר בַּאהְרוּ (במלאית: Johor Bahru, בכתב ג'אווי: جوهر بهرو, בסינית: 新山, בטמילית: ஜொஹோர் பாரு) היא בירת מדינת ג'והור במלזיה.
העיר נמצאת בקצה הדרומי של חצי האי המלאי, על חוף מצר ג'והור המפריד בינה ובין סינגפור.
ג'והור באהרו נוסדה ב-1855 על ידי הסולטאן טמנגונג (במלאית: Temenggung) תחת השם טנג'ונג פוטרי (במלאית: Tanjung Puteri) כדי לשמש מרכז שלטוני לסולטנות ג'והור.
ב-1858 השם שונה לאיסקנדר פוטרי (במלאית: Iskandar Puteri).
ב-1866 השם שונה שוב לשם הנוכחי, ג'והור באהרו.
בהמשך המאה ה-19 ג'והור באהרו החלה להתפתח ולהתרחב תחת שלטון הסולטאן אבו בכר.
בסוף המאה הגיע לג'והור באהרו גל של מהגרים סינים שעזרו להתפתחותה.
ההתפתחות והגדילה נמשכו עד מלחמת העולם השנייה.
ב-31 בינואר 1942 כוחות האימפריה היפנית כבשו את ג'והור באהרו במסגרת קרב מלאיה.
הבריטים פוצצו את הגשר שקישר בין ג'והור באהרו ובין סינגפור בניסיון לעצור את התקדמות היפנים, אך היפנים הצליחו לצלוח את מצר ג'והור ולכבוש את סינגפור תוך זמן קצר.
ג'והור באהרו שוחררה על ידי בעלות הברית ב-1945 כמו יתר חצי האי המלאי.
ב-1 בינואר 1994 ג'והור באהרו קיבלה מעמד רשמי של עיר.
כלכלת העיר מתבססת בעיקר על קשרי מסחר עם סינגפור הקרובה.
תיירים רבים באים מסינגפור לג'והור באהרו וגם אנשים מג'והור באהרו עובדים בסינגפור.
בעיר נמצאות מספר אוניברסיטאות, בהן האוניברסיטה הטכנולוגית של מלזיה.
העיר מקושרת לסינגפור בשני גשרים: גשר ג'והור-סינגפור והקישור השני מלזיה-סינגפור.
את העיר משרת נמל התעופה הבינלאומי סנאי, הנמצא בעיירה סנאי במרחק של 35 קילומטרים צפון-מערבית למרכז ג'והור באהרו.
הנמל מציע טיסות ליעדים בתוך מלזיה ולמספר יעדים נוספים במזרח אסיה.
ג'ודית מסקו (הגייה מדויקת: ז'ודית, בקטלאנית: Judit Mascó; נולדה ב-12 באוקטובר 1969) היא דוגמנית ומנחת טלוויזיה ספרדייה.
מסקו נולדה בברצלונה כבתו של מנהל בית ספר.
היא החלה את הקריירה שלה בעולם האופנה בגיל 15 כשהחלה להופיע בפרסומות לטלוויזיה.
למדה בבית הספר לדוגמנות הבינלאומי בעירה ודגמנה תקופה באיטליה.
ב-1990 היא הופיעה על שער גיליון בגדי הים של ספורטס אילוסטרייטד ובכך נהייתה הדוגמנית הספרדייה הראשונה שעשתה זאת, הופיעה במגזין בשנים 1991–1995.
היא הופיעה בין היתר בקמפיינים פרסומיים של החברות מקס מארה ומנגו ושימשה כפנים של מספר חברות קוסמטיקה.
היא הופיעה על שערי המגזינים ווג האמריקאי ומארי קלייר.
כדוגמנית מסלול היא הופיעה בתצוגות של דולצ'ה וגבאנה וקרולינה הררה.
ב-2003 נבחרה לאשת השנה של מגזין אל.
היא שיחקה תפקיד קטן בשני סרטים ספרדיים והוצע לה להיות נערת בונד אך היא סירבה.
ב-2006 החלה להנחות את תוכנית המציאות "Supermodelo", הטופ מודל הבאה של ספרד.
מסקו נשואה לעורך דין ולה שלוש בנות.
ג'ודית (יהודית) קפלן אייזנשטיין , הייתה מוזיקאית אמריקאית והיסטוריונית ומתעדת של מוזיקה יהודית.
בתו של הרב מרדכי קפלן, מייסד זרם היהדות הרקונסטרוקטיבית ואשתו של הרב עירא אייזנשטיין.
נודעה כבת הראשונה שעלתה לתורה במסגרת טקס בת מצווה.
נולדה בניו יורק, בתו הבכורה של הרב מרדכי קפלן.
קפלן-אייזנשטיין שחזרה את המעמד בהיותה בת 82, תוך עלייה לתורה כמקובל בקהילות היהדות המתקדמת.
למדה באוניברסיטת קולומביה ובבית הספר ג'וליארד למוזיקה.
ב-1932 השלימה תואר מוסמך אוניברסיטה בחינוך מוזיקלי.
באמצעות אביה הכירה את תלמידו וממשיך דרכו, עירא אייזנשטיין, והשניים נישאו ב-1934. בין השנים 1929 ל-1954 לימדה חינוך מוזיקלי והיסטוריה של מוזיקה יהודית בסמינר למורים שליד בית המדרש לרבנים באמריקה (JTS) ויצרה את תוכנית הלימודים במוזיקה יהודית.
כן ערכה את האנתולוגיה הראשונה של שירי ילדים יהודיים וחקרה אותם (מהדורה ראשונה: Gateway to Jewish Song, 1937; מהדורה שנייה ומורחבת: Songs of Childhood; 1955).
כאשר זיהתה מחסור בחומרים מוזיקליים לילדיה, חיברה יחד עם בעלה מספר ספרי ילדים (שירי מועד לחגי ישראל בעברית ובאנגלית ואגדות מחורזות משולבות בשירים מקוריים).
בנוסף, פעלה כמלחינה וחיברה מספר קנטטות ומחזה מוזיקלי ("עקדת יצחק").
בשנת 1959, בגיל חמישים, החלה לימודים לקראת תואר דוקטור בהיברו יוניון קולג', אותם סיימה ב-1966. עבודה הדוקטורט שלה עסקה בשירת יהדות ספרד והשוואתה עם שירת הטרובדורים והמדריגלים.
בין השנים 1966-1979 לימדה בהיברו יוניון קולג' ולאחר מכן (בשנים 1978-1981) לימדה בבית המדרש לרבנים ליהדות מתחדשת בפילדלפיה.
ג'ודית מלינה הייתה שחקנית ומנהלת תיאטרון, שחקנית קולנוע, תסריטאית ובמאית אנרכיסטית אמריקאית ילידת גרמניה.
יחד עם בעלה, ג'וליאן בק, מלינה ייסדה את התיאטרון החי, להקת תיאטרון פוליטית רדיקלית המבוססת בניו יורק ובפריז במהלך שנות ה-40 ועד שנות ה-60. התיאטרון החי ומייסדיה היו הנושא של הסרט התיעודי משנת 1983, Signals Through The Flames.
מלינה נולדה בקיל שבגרמניה למשפחה יהודית.
אמה רוזל (לבית זמורה) הייתה בעברה שחקנית, ואביה, מקס מלינה, היה רב של הקהילה הקונסרבטיבית.
בשנת 1929, בגיל שלוש, היא היגרה עם הוריה לניו יורק.
היא הייתה מעוניינת במשחק מגיל צעיר, והוריה לימדו אותה את חשיבות התיאטרון הפוליטי, בעוד אביה פועל להזהיר את הציבור לגבי האיום הנאצי.
ב-1945 היא התחילה ללמוד משחק בניו סקול תחת ארווין פיסקטור.
מלינה הושפעה מאוד מן הפילוסופיה של תיאטרון של פיסקטור, אשר היה דומה לעקרונות של ברטולד ברכט "לתיאטרון האפי", אך הלך רחוק יותר בהתנתקות מצורות נרטיב מסורתיים.
פיסקטור ראה בתיאטרון סוג של תקשורת פוליטית או "אגיטפרופ" ("התיאטרון מעניין אותי רק כאשר הוא בעל עניין לחברה."); מלינה, בניגוד לפיסקטור, הייתה מחויבת לאי-אלימות ולאנרכיזם.
באמצע שנות הארבעים פגשה אמן אקספרסיוניסטי בשם ג'וליאן בק, ולימים השניים נישאו.
ב-1947, הם התחילו לקיים מופעים בתיאטראות וברחובות מתוך האמונה שהבמה יכולה, וצריכה להיות, כלי לקידום שינוי חברתי ותרבותי.
בק היה למעצב תפאורה ידוע, ומלינה ניהלה את התיאטרון.
המופעים שעלו במסגרת התיאטרון היו הצהרות באותה מידה שהן היוו בידור.
הצלחת הלהקה שלהם, התיאטרון החי, הגיעה לשיאה במהלך שנות החמישים, ומספר הפקות שלהם עובדו לסרטים.
ב-1963 הם נאלצו לסגור את התיאטרון החי בגלל האשמות בהעלמת מס (שמאוחר יותר הוכחו ככוזבות), ופעולות שנקטו כדי למנוע מסוכנים פדרליים להחרים את נכסי הלהקה.
מלינה ובק ייצגו את עצמם במשפט, והורשעו בבזיון בית המשפט, בין היתר, כי ג'וליאן הגיע לבית המשפט בתחפושת של פורשיה מהמחזה "הסוחר מוונציה", וג'ודית הגנה על הופעתו זו.
במהלך המשפט, ג'ודית דקלמה שורות משירתה, ובאופן כללי השניים הפכו את המשפט לסוג של מחזה.
בין טענותיהם המרכזיות בהתנגדות ליחס בית המשפט הייתה הטענה שאסור לממשלה ליטול מהם את התיאטרון שלהם מבלי לעשות מאמץ בתום לב לעזור להם להצילו.
הם טענו גם שאי-ציות אזרחי בלתי אלים שנקטו בו הוא תגובה לפעולות הממשלה נגדם.
מלינה אמרה לחבר המושבעים בסיכומה: "הלב והמוח האנושי מוכרחים לבחון את הנוקשות של החוק".
כל פעם שהתובע אמר את המילה "אשמים" היא צעקה "זכאים!".
כשהשופט נזף בה, היא אמרה לו שהוא יצטרך לחתוך את לשונה מפיה כדי למנוע ממנה להצהיר על חפותה.
חבר המושבעים הרשיע אותה, את בק ואת להקת התיאטרון במספר סעיפים, והם קיבלו חמש שנים מאסר על תנאי, וישבו זמן קצר בכלא.
הם אז החליטו לעזוב את ארצות הברית, וחידשו את פעילות התיאטרון החי בסיבוב הופעות ברחבי אירופה במהלך חמש השנים הבאות, כאשר יצירותיהם הפכו ליותר ויותר רדיקליים, שהאחרונה בהן הייתה "גן עדן עכשיו".
הם חזרו לארצות הברית ב-1968 כדי להציג את העבודה החדשה.
בספרה The Enormous Despair שיצא בשנת 1972, כחלק מסדרת יומנים שפרסמה, מלינה הביעה את תחושת הסכנה והזרות שחוותה עם חזרתה לארצות הברית, בעיצומן של התהפוכות החברתיות והפוליטיות של שנות ה-60 המאוחרות.
ב-1969 הלהקה החליטה להתחלק לשלוש קבוצות.
קבוצה אחת פעלה במסגרת סצנת הפופ בלונדון, שנייה נסעה להודו כדי ללמוד תיאטרון הודי מסורתי, ואילו הקבוצה השלישית, שכללה את מלינה ובק, נסעה בשנת 1971 לברזיל לסיבוב הופעות.
הם נכלאו שם מסיבות פוליטיות למשך חודשיים על ידי הממשל הצבאי.
לאחר מותו של בק מסרטן ב-1985, חברת הלהקה חנון רזניקוב, שהיה מאהבה של מלינה (הם התחתנו ב-1988), הפך למנהל-שותף של להקת התיאטרון החי יחד עם מלינה.
בשנת 2007 הלהקה פתחה תיאטרון משלה ברחוב קלינטון במנהטן.
באפריל 2008 רזניקוב לקה בשבץ מוחי, ונפטר בעקבותיו בבית החולים מדלקת ריאות ב-3 במאי של אותה שנה בגיל 57.
בנוסף לעבודתה בתיאטרון, מלינה הופיעה גם בסרטים ובתוכניות טלוויזיה, החל בשנת 1975, כאשר היא שיחקה את אמו של אל פצ'ינו בסרט "אחר צהריים של פורענות".
על פי במאי הסרט, סידני לומט, היה זה רעיונו של פצ'ינו ללהק אותה לסרט, והיה מאוד קשה למצוא אותה כדי להציע לה את התפקיד, כי בתקופה זו היא ערה מניו יורק לוורמונט.
לומט הוסיף ש"לא היה לי מושג למה לצפות.
אני אפילו לא ידעתי אם היא רוצה להשתתף בסרט 'מסחרי'.
ובכן, תנו לי לספר לכם, היא שחקנית.
גם לא היה לה כסף, והיינו צריכים לשלם לה דמי נסיעה מוורמוט, אבל היא נכנסה ומיד הייתה מושלמת".
היא הופיעה גם בסרטו של פצ'ינו Looking for Richard.
תפקידים אחרים של מלינה בקולנוע כוללים את רוז, בסרט יקיצות (1990) ואת סבתא אדמס בסרט "משפחת אדמס" (1991).
היא הופיעה בפרק סדרת הטלוויזיה "הסופרנוס" ב-2006, בתפקיד נזירה שמגלה את סודה שהיא אמו של המאפיונר פולי גולטיארי.
מלינה היא הנושא של הסרט התיעודי מ-2012 של אזאד ג'פאריאן, Love and Politics.
הקרנת הבכורה של הסרט הייתה בפסטיבל הסרטים טרייבקה.
בשנת 1986 שיחקה בסרטו העצמאי של פיליפ הארטמן "אין פיקניק" לצד סטיב בושמי ולואיס גוזמן.
מלינה גם שיחקה בתפקיד משנה שזכה לשבחים בסרט שונאים, סיפור אהבה (1989), בו היא הופיעה לצד לנה אולין, רון סילבר ואנג'ליקה יוסטון.
מלינה פגשה את שותפה לאמנות ולחיים ג'וליאן בק בשנת 1943, כאשר הייתה בת 17, והוא היה סטודנט באוניברסיטת ייל.
בק, במקור צייר, פיתח אהבה כמו של מלינה לתיאטרון פוליטי, וכך השנים הקימו יחדיו את התיאטרון החי ב-1947, בו הם גם עבדו יחד עד מותו של בק ב-1985.
בק, שהיה ביסקסואל, היה ביחסים ארוכי-טווח עם בן זוג, וגם למלינה היו יחסים דומים.
ב-1988, בעקבות מותו של בק בניו יורק, היא נישאה לבן זוג שלה מזה שנים חנוך רזניקוב.
הם המשיכו לנהל בשותפות את התיאטרון החי של פעילות אד מותו הבלתי צפוי של רזניקוב ב-2008.
ג'ודית מלינה נפטרה באנגלווד, ניו ג' רזי, ב-10 באפריל 2015. היא הותירה אחריה שני ילדים מנישואיה עם בק.
בריאיון לניו יורק טיימס ב-1968, כשנשאלה לגבי המהפכה שלהקת התיאטרון שלה מנסה לעורר, מלינה אמרה:
הוכנסה להיכל התהילה של התיאטרון האמריקאי ב-2003
פרס ההישג האמנותי בתיאטרון מטעם פרסי התיאטרון החדשני בניו יורק, ב-2008; הפרס הוצג לה על ידי אולימפיה דוקאקיס בשם עמיתיה בתיאטרון אוף-אוף-ברודוויי
פרס אדווין בות מטעם אגודת הסטודנטים לדוקטורט בתיאטרון באוניברסיטת העיר ניו יורק, ב-2009
ג'ודל דוסו הוא כדורגלן בניני המשחק בנבחרת בנין בעמדת הקשר.
דוסו התחיל את הקריירה שלו בקבוצת הנוער של CIFAS דה ג'אה ובגיל 19 הצטרף לטונרה ד'אבומיי בה שיחק שנה וחצי.
בינואר חתם בקלאב אפריקן מליגת העל התוניסאית.
ב-15 במאי 2013 ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה תיקו 1-1 נגד א-ספאקסי.
בינואר חתם ברד בול זלצבורג מליגת העל האוסטרית תמורת 300 אלף אירו וכעבור זמן קצר הושאל לליפרינג מהליגה האוסטרית הראשונה.
בדצמבר שוחרר מזלצבורג ובקיץ חתם באוסטריה לוסטנאו.
ואדוץ, וכעבור עונה אחת חתם בTSV הארטברג.
ב-15 באוגוסט 2020, דוסו חתם בקלרמון פוט במדיה שיחק שלוש שנים.
ב-9 ביוני 2013 דוסו ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת בנין בהפסד 1–3 ל.
ב-27 במרץ 2016 הבקיע את שער הבכורה שלו בנבחרת בניצחון 1–4 נגד .
ג'ודית אן קולינס היא פוליטיקאית ניו זילנדית, המכהנת כמנהיגת האופוזיציה ומנהיגת המפלגה הלאומית בניו זילנד מאז שנת 2020. היא המנהיגה הנשית השנייה בהיסטוריה של המפלגה הלאומית, אחרי ג'ני שיפלי.
קולינס שימשה כחברת הפרלמנט מטעם פאפקורה מאז 2008 והייתה חברת פרלמנט מטעם קליבדון בשנים 2002–2008. היא הייתה שרת ממשלה תחת ג'ון קי וביל אינגליש.
קולינס נולדה בהמילטון ולמדה במכללת מטמטה, באוניברסיטת קנטרברי ובאוניברסיטת אוקלנד.
לפני כניסתה לפוליטיקה עבד קולינס כעורכת דין והייתה נשיאת האגודה המשפטית של מחוז אוקלנד וסגנית נשיא אגודת המשפטים הניו זילנדית.
היא הייתה עורכת דין של ארבע חברות שונות בשנים 1981 ו-1990, לפני שניהלה את העסק שלה במשך עשור.
היא הייתה מנהלת חברת שיכון ניו זילנד בשנים 1999–2001 ועבדה כיועצת מיוחדת למינטר אליסון ראד ווטס בשנים 2000–2002, לפני שנכנסה לפרלמנט של ניו זילנד בבחירות 2002.
קולינס מונתה לקבינט על ידי ראש הממשלה ג'ון קי כאשר המפלגה הלאומית נכנסה לממשלה בבחירות 2008 .
היא דורגה במקום החמישי בקבינט והאישה החשובה בו.
קולינס כיהנה כשרת המשטרה ושרת הכלא בין השנים 2008 ל-2011 ומ-2015 עד 2016. לאחר בחירות 2011, מונתה לשרת המשפטים.
קולינס התפטרה בשנת 2014 בעקבות הדלפות דוא"ל שטענו כי ערערה את ראש לשכת ההונאה החמורה בזמן שהייתה שרת המשטרה.
בהמשך נוקתה ממעשים הקשורים לאירוע ההוא וחזרה לקבינט בשנת 2015. קולינס כיהנה בתקופת ראש הממשלה ביל אינגליש כשרת הכנסות וכשרה לאנרגיה ומשאבים בשנים 2016–2017.
לאחר שהמפלגה הלאומית עזבה את הממשלה בבחירות 2017, קולינס שימשה בכמה ממשלות צללים.
היא נבחרה לרשת את טוד מולר כמנהיגת המפלגה הלאומית על ידי הקונגרס הפרלמנטרי ב-14 ביולי 2020, והפכה למנהיגת האופוזיציה של ניו זילנד וליריבתה העיקרית של ראש הממשלה המכהנת ג'סינדה ארדרן בבחירות 2020.
הוריה היו רפתנים, פרסי וג'סי קולינס מוולטון בוויקאטו והיא הייתה הצעירה מבין שישה ילדים.
היא למדה בבית הספר היסודי של וולטון ובמכללת מטמטה.
בשנים 1977 ו-1978 למדה באוניברסיטת קנטרברי.
בשנת 1979 עברה לאוניברסיטת אוקלנד, וקיבלה תחילה תואר ראשון ושני ותואר שני ואחר כך תואר שני נוסף בלימודי מיסוי (MTaxS).
היא הכירה את בעלה, הסיני-סמואני דייוויד וונג-טונג, באוניברסיטה.
הוא היה אז שוטר ונדד מסמואה בילדותו.
קולינס תמכה במפלגת הלייבור מילדותה, אך בשנת 1999 הצטרפה למפלגה הלאומית.
לאחר שעזבה את האוניברסיטה עבדה כעורכת דין והתמחתה בדיני עבודה, רכוש, מסחר ודיני מיסים.
היא עבדה בארבע חברות שונות בשנים 1981–1990, ואז הפכה למנהלת החברה שלה, ג'ודית קולינס ושות' (1990–2000).
בשנתיים האחרונות לפני הבחירות לפרלמנט עבדה כיועצת מיוחדת עבור מינטר אליסון ראד ווטס (2000–2002).
היא הייתה פעילה באגודות משפטיות והייתה נשיאת אגודת המשפט המחוזית באוקלנד (1998–1999) וסגנית נשיא האגודה המשפטית בניו זילנד (1999–2000).
קולינס נבחרה לפרלמנט בבחירות 2002 מטעם מחוז קליבדון.
בפרלמנט הפכה קולינס לדוברת בענייני בריאות וענייני פנים.
בדרך כלל היא נחשבה כמי שהצליחה היטב וכאשר קתרין ריץ' סירבה לתת תמיכה מלאה בנאום השנוי במחלוקת של אוראווה על ידי מנהיג המפלגה, דון בראש, הורחקה ריץ' בפברואר 2005 וקולינס הפכה לדוברת בנושא הרווחה החברתית.
קולינס שימש אז כדוברת לענייני המשפחה ובענייני האי הפסיפי.
בשנת 2003, בעודה באופוזיציה, יזמה קולינס חקירה כדי לברר האם חיילי ניו זילנד נחשפו לאייג'נט אורנג' במהלך מלחמת וייטנאם, ואם כן האם הייתה לכך השפעה כלשהי.
למרות בירורים קודמים שקבעו אחרת, הוועדה קבעה שהכוחות נחשפו לכימיקלים במהלך שירותם בווייטנאם, ולכן פעלו בסביבה רעילה.
זה הביא להתנצלות בשנת 2004 של הממשלה הלוחמים לשעבר וחתימה על מזכר הבנות לתמיכה ביוצאי צבא.
בשנת 2004 הוענק לקולינס עמותת השירות לשעבר של וייטנאם לשירותים על ניהול החקירה.
בשנת 2008 נבחרה לפרלמנט מטעם מחוז הבחירה פאפקורה.
המפלגה הלאומית הקימה ממשלה לאחר הבחירות ב-2008, וקולינס נכנס לקבינט עם תיקי המשטרה, הכלא וענייני יוצאי צבא.
בתחילת 2009 היא מונתה כשרה האחראית למשרד ההונאה החמורה.
לאחר 2011 מונתה לשרת המשפטים, שרת התאגיד לפיצוי תאונות (ACC) ושרה לעניינים אתנים והייתה האישה הבכירה בקבינט.
בשנת 2009, קולינס הטילה ספק בהנהגתו של מנכ"ל מחלקת הכלא, בארי מת'יוס, ומאוחר יותר סירבה להביע אמון, לאחר פרסום רע נגדו.
עם זאת, לאחר בירור של נציב שירותי המדינה, אין רני, מת'יוס שמר על תפקידו מכיוון שמחלקת הכלא עשתה מאמצים להשתפר והזהירו את הממשלה כי משאבים שאינם מקבלים הם משאבים שמסכנים את ביטחון הציבור.
קולינס הגדילה את זמינותן של תוכניות עבודה בכלא והגדילה את המימון להרחבת הזמינות של תוכניות לטיפול באלכוהול וסמים.
מחלקת הכלא בנתה שלוש יחידות חדשות לטיפול בסמים והכניסו תוכניות טיפול מרוכזות לאסירים המרצים עונשים קצרים יותר.
קולינס פיקחה על השלמת בית כלא חדש בהר עדן, אוקלנד, ויזמה את חוזה הניהול הפרטי של הכלא החדש לחברת סרקו הבריטית, בהמלצת מחלקת הכלא.
זה היה הכלא הראשון מאז 2005 שנוהל על ידי קבלן במגזר הפרטי.
ביוני 2010, קולינס הודיעה כי החל מ-1 ביולי 2011 ייאסר על עישון טבק והחזקת מצתים בכלא, כדי להפחית את הסיכון הבריאותי שהעישון והשריפה עלולים לגרום לסוהרים ואסירים.
לאחר מכן החוק עמד בפני שני ערעורים בהצלחה בבית המשפט בשתי הזדמנויות, מה שגרם לשינוי החוק כדי שאפשר יהיה ליישמו.
לאחר משפט נגד המשטרה בעניין טייזרים בשנים 2006–2007, קולינס תמכה בשימוש בהם על ידי מפכ"ל המשטרה, הווארד ברוד.
בתקציב 2009 היא הודיעה על מימון בשווי 10 מיליון דולר ניו זילנדי להשלמת הפצת טייזר ארצית לכל מחוזות המשטרה ומאז דגלה כי המשטרה תיתן שיקול דעת נוסף לגבי המועד בו תוכל להצטייד בהם.
היא תמכה גם בהגדלת הגישה לנשק חם לקצינים בסיור, על ידי ציוד כל ניידות המשטרה הקדמיות בתיבות נעילה לנשק חם, אך אינה תומכת בחימוש כללי במשרה מלאה של כלל השוטרים.
בשנותיה הראשונות בפרלמנט, קולינס פיתחה מוניטין של דיבורים קשוחים ובשנת 2009 זכתה לכינוי "קולינס המוחצת" כאשר הציעה חקיקה כדי 'למחוץ' את מכוניותיהם של נהגי מרוצי רחוב.
קולינס תיארה את עצמה כשרה "שהחזירה את ההרתעה".
בשנת 2012, קולינס הנחתה את קיצוץ הסיוע המשפטי שהחלה קודמתה, סיימון פאוור.
היא הפחיתה את האישומים בגין תיקים משפחתיים ואזרחיים, עיכבה את התקופה שלפני חיוב ריבית בגין חוב בסיוע משפטי שטרם נותר והורידה הצעה להקשות על קבלת סיוע משפטי בגין פשעים פחות חמורים כמו גניבה, תקיפה או נהיגה רשלנית.
עם זאת, היא שמרה על שכר טרחה קבוע בגין עבודה פלילית ומשך הסיוע המשפטי לעורכי דין בכל המקרים החמורים ביותר, אשר עוררו ביקורת מצד עורכי דין מסוימים.
לאחר חקירה של שנתיים ועדת החוק הפיקה דו"ח לממשלה עם 153 המלצות לרפורמה בחוקי האלכוהול בניו זילנד.
עם זאת, לנוכח הביקורת מצד תעשיית המשקאות החריפים, היא עקבה אחר האיסור הזה, וכעבור שלושה חודשים הודיעה כי התעשייה תפתח קוד וולונטרי משלה "כדי להגביל את הפגיעה בצעירים שנגרמת על ידי משקאות כאלה".
הוועדה המליצה גם על העלאת מס בשיעור של 50 אחוזים על אלכוהול (שהוסר מיידית על ידי הממשלה) ועל העלאת גיל הרכישה, שגם הוא הורד לאחר הצבעה מצפונית בספטמבר 2012. קולינס עצמה הצביעה להעלות את גיל הרכישה.
בסך הכל קולינס טענה כי "הרפורמות היוו איזון הגיוני בכך שהפחיתו את הנזק החמור שנגרם על ידי אלכוהול מבלי להעניש אנשים ששתו באחריות." מפלגת הלייבור ופרופסור דאג סלמן מארגון "פעולת האלכוהול" הצהירו כי השינויים חלשים ולא יעשו הרבה כדי להפחית את הנזק שנגרם משתייה מוגזמת.
סלמן אמר: "קוראים לזה הצעת החוק לרפורמת אלכוהול, אך אין בו רפורמות".
קולינס העבירה עותק מהדו"ח למשטרה ולתובע הכללי והורתה על ביקורת עמיתים של שופט בית המשפט העליון בניו זילנד לשעבר, רוברט פישר, ושלחה "רשימה של 34 נקודות של נושאים שתוקפים את המקרה" יחד עם מכתב ההוראות.
היא לא מסרה עותק לצוות המשפטי של ביין.
עובדה זו, בשילוב עם הנסיבות סביב ביקורת עמיתים על ידי פישר, הובילו להאשמות מצוותו של ביין ומהשופט ביני כי קולינס לא פועלת על פי הנהלים.
לאחר מכן פרסמה קולינס את הדו"ח לציבור.
חודש לאחר מכן הגיש מר ביין תביעה לבית הדין העליון בבקשה לבחון את מעשיה של קולינס.
בתביעה נטען כי קולינס הפרה את הצדק הטבעי ואת חוק מגילת הזכויות בהתייחסותו אליו וכי היא "פעלה בחוסר תום לב, ניצלה לרעה את כוחה ופעלה באופן מוטה ובלתי סביר".
באוגוסט 2011 אירעה הפרת פרטיות משמעותית בתאגיד לפיצוי תאונות (ACC) בעקבות שחרורם של 6,700 פרטי התובעים בשוגג לתובע של התאגיד, ברונווין פולאר.
בעקבות ההפרה, קולינס רצתה שינוי בתרבות ACC כדי להפוך "פרטיות ואבטחת מידע" למוקד החשוב ביותר.
כחלק משינויים אלה לא חודשה כהונת יו"ר הדירקטוריון, ג'ון ג'אדג' והמנכ"ל ראלף סטיוארט התפטר למחרת.
במאי 2012 תבעה קולינס את חברי פרלמנט מהלייבור, טרבור מולארד ואנדרו ליטל, בגין לשון הרע בעקבות הערות שהשמיעו ברדיו ניו זילנד וקשרו אותה לדליפת דואר אלקטרוני ממישל בואג בנוגע למקרה של פולאר.
התיק הוסדר לאחר דיון בבית המשפט העליון בנובמבר 2012.
במרץ 2014, קולינס הואשמה בניגוד עניינים לאחר טיול בחו"ל בו היא אישרה את החלב המיוצר על ידי אורווידה - חברה ניו זילנדית המייצאת לסין - שבעלה מנהל.
לאחר שראש הממשלה קיבל אזהרה, התנצלה קולינס והצהירה שהיא ומנהלת סינית הם 'חברים אישיים קרובים מאוד'.
במהלך השבועות שלאחר מכן המשיכה מפלגת הלייבור לתהות מיהי הפקידה הסינית.
קולינס לא מסרה את השם.
ראש הממשלה ג'ון קי הצהיר בפומבי כי ג'ודית קולינס קיבלה אזהרה בנוגע לתקרית.
באוגוסט 2014, הספר "Dirty Politics", שנכתב על ידי ניקי הגר, גילה שקולינס הייתה מיודדת עם הבלוגר הימני קמרון סלייטר והעבירה לו מידע פרטי על סיימון פליזנטס, עובד ציבור במחלקת פנים.
קולינס האמינה שפליזנטס הדליף מידע על סגן ראש הממשלה ביל אינגליש שעושה שימוש לרעה בקצבת הדיור שלו.
סלייטר פרסם את שמו ופרטיו של מר פליזנטס בבלוג שלו, כמו גם את איומי ההתעללות והמוות שהופנו לאחר מכן כלפי מר פליזנטס.
סקר מחקרי של 3News-Reid שנערך באותה תקופה העלה כי 63% מהמצביעים סברו כי ראש הממשלה ג'ון קי היה צריך להעמיד את קולינס על תקרית זו.
קי אמר שקולינס הייתה 'לא חכמה' והוא הטיל עליה אזהרה שנייה.
המנהיג הראשון של ניו זילנד, ווינסטון פיטרס, טען שפנו אליו לעסוק בבחירות לאחר שנת 2014 עם המפלגה הלאומית עם קולינס כמנהיגה.
פיטרס המשיך ואמר שהוא ישבע בתצהיר כי פנו אליו.
ב-29 באוגוסט 2014 קי תמך בקולינס באומרו "אני מקבל את ג'ודית במאת האחוזים."
ב-30 באוגוסט 2014 קולינס התפטרה מתפקידיה בקבינט בעקבות הדלפת דואר אלקטרוני נוסף שנכתב על ידי סלייטר בשנת 2011, מה שהציע כי היא ניסתה לערער גם עובד ציבור אחר, אדם פיילי.
פיילי היה מנהל לשכת ההונאה החמורה (SFO) וקולינס הייתה השרה האחראי על הלשכה באותה תקופה.
קולינס אומרת שהיא התפטרה כיוון שהאמינה שההתקפות עליה הפכו להסחת דעת עבור המפלגה הלאומית לקראת הבחירות.
היא קראה לחקירה כדי שתוכל לנקות את שמה.
ב-25 בנובמבר 2014 פורסם דו"ח צ'ישולם, שניקה את קולינס מההאשמות בהתנהלותה עם מנהל ה-SFO לשעבר אדם פיילי והיא נוקתה ממעורבות זו.
ב-7 בדצמבר 2015, הודיע קי שקולינס תחזור לקבינט כדי להחזיק שוב בתיקי הכלא והמשטרה שלה.
ג'ון קי הודיע על התפטרותו כמנהיג המפלגה הלאומית ב-5 בדצמבר 2016. למחרת הודיעה קולינס על כוונתה להתמודד כמחליפתו, מה שהיה מעלה אותה לראשות הממשלה.
המועמדים האחרים היו ביל אינגליש וג'ונתן קולמן.
ב-8 בדצמבר פרשו קולינס וקולמן כמועמדים ואפשרו לאינגליש להיבחר ללא התנגדות.
ב-20 בדצמבר 2016 הושבעה רשמית כשרה עם תיקים חדשים בקבינט החדש של ביל אינגליש.
היא ירדה בדרגת קבינט, אך התמנתה לשרת ההכנסות, שרת האנרגיה והמשאבים ולשרה לקהילות אתניות.
תיקי הכלא והמשטרה ניתנו ללואיז אופסטון ופולה בנט בהתאמה.
ביל אינגליש הודיע על התפטרותו כמנהיג המפלגה הלאומית ב-13 בפברואר 2018. למחרת, קולינס הפך לאדם הראשון שהודיע על כוונה להחליפו; מאוחר יותר הצטרפו אליה איימי אדמס וסיימון ברידג'ס.
היא ציינה את הצורך ב"מנהיגות חזקה ונחרצת".
קולינס נתמכה על ידי המנהיג הלאומי לשעבר דון בראש, והפרשנים הפוליטיים דאנקן גארנר, מייק הוסקינג, קמרון סלייטר וכריס טרוטר.
מאוחר יותר חזר הוסקינג מתמיכתו כאשר סטיבן ג'ויס הודיע על מועמדותו.