tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
הוא לימד אחר כך במכללה זו עד מותו.
כיהן קודם כמרצה בכיר למחקר ואחר כך כפרופסור לרפואת ילדים ומנהל המרכז להתפתחות ההתנהגות הנורמטיבית והחריגה.
בנוסף לימד כפרופסור לפסיכולוגיה וחינוך בבית הספר פרקאוף לתארים במדעי הרוח והחברה של ישיבה יוניברסיטי.
ברץ' חקר את השלכות הסביבה על ההפרעות ההתנהגותיות, והקוגניטיביות של הילדים, למשל תת-התזונה על תגובתיות התינוקות לאימם.
במחקר שערך בכפרים בגואטמלה חקר ברץ' את ההתפתחות הקוגניטיבית של הילדים שגדלו בתנאי עוני.
ב-1965 יחד עם סטלה צ'ס, מרגרט הרציג וסם קורן השתתף בצוות בראשותו של אלכסנדר תומאס במחקר לונגיטודינלי על מאה ילדים מילדותם ועד לבגרותם.
נבדקו רמת הפעילות, סדירות התפקודים הביולוגיים, ההסתגלות, זמני התגובה, עוצמת התגובה, מצב הרוח, פיזור הנפש, ההתמדה וטווח הקשב המחקר מצא שאפיוני הילדים היו יציבים לאורך השנים.
ב 65 %מהילדים בלטו שלושה דפוסי מזג - 40% היו "ילדים קלים", 10% "ילדים קשים" ו־15 % ילדים עם "התחממות איטית".
ברץ' שתרם הרבה לאבחון הנוירופסיגולוגי הדגיש את יחסי הגומלין בין גורמים נוירולוגיים ושאינם נוירולוגיים אצל נפגעי פגיעה מוחית.
אצל ילדים נפגעי מוח ההפרעות נגרמות לא רק ישירות על ידי הנזק המוחי אלא גם על ידי התוצאה התפתחותית של הפגיעה.
ברץ' נפטר באופן פתאומי בספרן, ניו יורק, ב-1973 בגיל 55.
1952 מלגה של קרן גוגנהיים לפסיכולוגיה
1971 - הפרס הבינלאומי קנדי למחקר מדעי עבור תרומות היוצאות דופן להבנת הפיגור השכלי וההתמודדות איתו.
מאי 1973 - אחרי מותו - הפרס למחקר של האיגוד האמריקאי לליקוי שכלי
1975 מיוזמת פיליס זוסר קם בניו יורק Birch Families Service עבור ילדים עם הפרעות ברצף האוטיסטי ועם הפרעות התפתחותיות.
עם מרכזים לילדות הרכה בחמש שכונות של ניו יורק - ברונקס, קווינס, ברוקלין, ריוורסייד, לונג איילנד.
כולל בית הספר על שם הרברט ג'.
ברץ' ברובע קווינס לילדים עם צרכים מיוחדים (Exceptional Children)
הרברט ברץ' כתב 200 פרסומי מדעיים וששה ספרים.
רביית כלבים היא פרקטיקה של הכלאה כלבים נבחרים במטרה לשמר או לייצר תכונות וערכים מסוימים.
כאשר כלבים מתרבים ללא התערבות אנושית, תכונות צאצאיהם נקבעות על ידי הברירה הטבעית, בעוד ש"רביית כלבים" מתייחסת במיוחד לבחירה מלאכותית של כלבים, שבה בעליהם של הכלבים בוחרים באופן יזום את ההורים לצורך הרבייה.
הרבייה מתבססת על מדע הגנטיקה, ולכן מגדל שמבין בגנטיקה של כלבים, בבריאותם ובמטרותיהם המיועדות מנסה לגדל כלבים מתאימים.
כלבים מגיעים לבגרות מינית בין גיל 6 ל-24 חודשים, בגיל זה כלבות מתחילות לחוות מחזור חום.
קיימים ארבעה שלבים במחזור החום: פרואסטרוס, אסטרוס, דייסטרוס ואנאסטרוס.
כלבה הנמצאת בשלב האסטרוס, הידוע גם כ"תקופת חום", יכולה להיכנס להריון במהלך תקופה זו, הנמשכת בין 3 ל-21 יום.
בני האדם שמרו על אוכלוסיות של בעלי חיים מועילים סביב מקומות מגוריהם מאז תקופות פרהיסטוריות.
במהלך אלפי השנים הללו, כלבים המבויתים התפתחו לסוגים שונים, או קבוצות, כגון כלבי רועים, כלבי ציד, וכלבי רוח.
כדי לשמר את ההבחנות הללו, בני האדם הפגישו בכוונה כלבים עם תכונות מסוימות כדי לעודד תכונות אלו בצאצאים.
באמצעות תהליך זה, פותחו מאות גזעי כלבים.
הבחירה המלאכותית בגידול כלבים השפיעה על התנהגות, צורת וגדול הכלבים.
מחקרים נוספים מצביעים על כך שהמושג ניוטניה (הפיהוק) כמשמעותי להבחנה בין כלבים לזאבים אינו מבוסס.
בקרב כלבים קיימות תכונות תורשתיות מסוימות שעלולות להתפתח למוגבלות או מחלה.
דיספלזיה של מפרק הירך בכלבים היא אחד ממצבים כאלה.
בנוסף, הוכח כי חריגות בעיניים, בעיות בלב וחלק מהמקרים של חירשות הן תורשתיות.
בוצעו מחקרים מקיפים על תנאים אלו, לרוב בתמיכת מועדוני גזע ורשומות כלבים, כאשר מועדוני גזע מתמחים מספקים מידע על פגמים גנטיים נפוצים בגזעים שלהם.
כמו כן, ארגונים מיוחדים כמו הקרן האורתופדית לבעלי חיים (Orthopedic Foundation for Animals) אוספים נתונים ומספקים אותם למגדלים, כמו גם לציבור הרחב.
מצבים כמו דיספלסיה של הירך יכולים להשפיע על גזעים מסוימים יותר מאחרים.
כלבים ביתיים הם ממלאים פנומנליים מגוונים, כפי שמעידים הבדלים במורפולוגיה ובהתנהגות בין גזעים שונים.
גורמים התורמים לגיוון זה כוללים בידוד רבייתי, צווארי בקבוק ושינוי גנטי אקראי.
נתונים שנאספו מדיווחי בעלים מרמזים על כך שלגיוון הגנטי יש השפעה על תוחלת חיי הכלבים.
הרברט דנבי (; 20 בינואר 1889 – 29 במרץ 1953) היה כומר אנגליקני וסופר, ששיחק תפקיד מרכזי בשינוי הגישות כלפי היהדות במחצית הראשונה של המאה העשרים.
דנבי התחנך בבית הספר Church Middle Class בלידס ולאחר מכן למד בקולג' קיבל באוניברסיטת אוקספורד.
הוא היה חוקר מוזיקלי על שם הולרויד, והפך לחבר בקולג' המלכותי לעוגבנים בשנת 1907. דנבי שמר על עניין נלהב במוזיקה ובגולף לאורך כל חייו.
במהלך לימודיו באוקספורד זכה דנבי בפרסים רבים.
הוא סיים תואר ראשון בשפות מזרחיות בהצטיינות, ובשנת 1914 הוענק לו תואר שני (MA).
לימודיו נמשכו גם לאחר תחילת עבודתו, ובשנת 1923 הוענק לו תואר דוקטור לתאולוגיה, בין השאר בזכות תרגומו למסכת סנהדרין של המשנה והתוספתא, שפורסם בשנת 1919.
דנבי הוסמך לדיאקון בשנת 1913, ועבד ככומר בקהילת וודסדון, במחוז בקינגהאמשייר.
בשנת 1914 הוסמך לכמורה מלאה, והפך לתת-מנהיג של ספריית סנט דייניול בהווארדן, פלינטשייר, תפקיד בו כיהן עד 1919.
בשנת 1919 עבר דנבי לירושלים, שם מונה לספרן בקתדרלת סנט ג'ורג'.
הוא כיהן כקנון תושב בקתדרלה בין השנים 1921–1936. משנת 1923 היה דיקן המועצה להשכלה גבוהה בארץ ישראל וכתב בעיתון הטיימס לענייני ארץ ישראל ועבר הירדן.
משנת 1928 היה הכומר הבוחן של הבישוף של ירושלים.
דנבי היה עורך כתב העת של החברה האוריינטלית הארץ-ישראלית משנת 1920, ונשיא החברה בשנת 1934. הוא עסק במחקר ספרות יהודית, ובשנת 1933 פרסם את תרגום המשנה לאנגלית – התרגום השלם הראשון של המשנה לאנגלית.
כמו כן, תרגם את ספרו של יוסף קלוזנר, "ישו מנצרת".
בשנת 1936 חזר דנבי לאוקספורד, שם מונה לפרופסור רגיוס לעברית וקנון בכנסיית כרייסט צ'רץ'.
הוא כיהן כמרצה גרינפילד לתרגום השבעים בשנים 1939–1943, וככומר הבוחן של הבישוף של מונמות' בשנים 1939–1941, וכאוצר קתדרלת כרייסט צ'רץ' משנת 1943.
דנבי השתתף בפרויקט תרגום המשנה תורה לרמב"ם במסגרת אוניברסיטת ייל.
תרומתו לירידה באנטישמיות במעגלים אינטלקטואליים במאה העשרים הייתה משמעותית ביותר.
הוא עבד על תיקון תרגומו לספר הטהרה של הרמב"ם כאשר נפטר ממחלתו הקטלנית.
בין חבריו הקרובים נמנו פרופסור מאוניברסיטת אוקספורד והרב יחזקאל אפשטיין מבית הספר ללימודי יהדות של לונדון.
"שישים ושלושה מסכתות המשנה", תרגום עם מבוא, פורסם בדצמבר 1933
"ספר הקרבנות", משה בן מימון, ג'וליאן אוברמן, בדצמבר 1950;
"ספר הטהרה", משה בן מימון, ג'וליאן אוברמן, פורסם בדצמבר 1954,
"ישו מנצרת", מאת יוסף קלוזנר, 1925
"תולדות הספרות העברית החדשה", מאת יוסף קלוזנר, 1932;
"ויהי היום", אגדות מקראיות מאת ח"נ ביאליק, 1938
הרברט רומולוס או'קונור היה פוליטיקאי ועורך דין אמריקאי שכיהן כמושל ה-51 של מדינת מרילנד בין השנים 1939–1947, ולאחר מכן כחבר הסנאט של ארצות הברית מטעם מדינה זו מ-1947 עד 1953. או'קונור, חבר המפלגה הדמוקרטית, כיהן במהלך כהונתו כמושל כיושב ראש אגודת המושלים הלאומית.
או'קונור נולד בבולטימור שבמרילנד, בנם של ג'יימס פ.
או'קונור ומרי אן (גאלווין) או'קונור.
בשנים 1922-1921 כיהן או'קונור כסגן התובע המדינתי של מרילנד בבולטימור.
בשנת 1923 נבחר לתובע העירוני של בולטימור, תפקיד שמילא עד שנבחר לתובע הכללי של מרילנד ב-1934. בשנת 1937 היה חבר באיגוד הלאומי של התובעים הכלליים של מדינות ארצות הברית.
במהלך כהונתו נספתה מזכירתו האישית, קמילה קונרוי, בשריפה שפרצה על אוניית הקו האוקיינית "SS Morro Castle" בשנת 1934, ואו'קונור היה זה שזיהה את גופתה, שנמצאה צפה בחופי ניו ג'רזי.
בנובמבר 1938 נבחר או'קונור למושל מרילנד לאחר שניצח את המושל הרפובליקני המכהן הארי נייס.
בכך הפך לנוצרי הקתולי הראשון ממוצא אירי המכהן בתפקיד זה.
בתקופת כהונתו ייסד את מועצת ההגנה של מרילנד בזמן מלחמת העולם השנייה.
הוא יזם גם רפורמות לשיפור מערכת הבריאות במרילנד.
לאחר שתי כהונות כמושל, החליט או'קונור בשנת 1946 להתמודד על מושב בסנאט של ארצות הברית, שהיה שאיפה פוליטית אישית שלו.
הוא התמודד בבחירות המקדימות של המפלגה הדמוקרטית מול הסנאטור המכהן ג'ורג' רדקליף, וניצח בקלות.
בבחירות הכלליות שלאחר מכן הצליח בקושי לגבור על יריבו מועמד המפלגה הרפובליקנית ד.
ג'ון מרקי, בבחירות צמודות ושנויות במחלוקת.
או'קונור זכה בבבחירות בהפרש של כ-1,600 קולות מתוך כמעט 460 אלף קולות שנספרו.
כסנאטור, זיהה עצמו או'קונור עם מאבק בחתרנות קומוניסטית, ובכלל זה כאלה שהואשמו בנטיות קומוניסטיות במזכירות האומות המאוחדות.
כאשר הסנאטור אסטס קיפובר מטנסי ויתר על ראשות ועדת החקירה של הסנאט לענייני פשיעה, או'קונור היה זה שירש אותו בתפקיד זה.
הוא שלח חוקרים מטעם הוועדה לפלורידה, לקנטקי, לניו ג'רזי ולמרילנד כדי לאסוף ראיות לפעילויות קומוניסטיות, שהוצגו לאחר מכן בשימועי הוועדה.
אחת מתוצאות החקירה על תנאי הפשיעה במרילנד הייתה פיטוריו של לוטננט שעמד בראש היחידה לעברות מוסר במשטרת בולטימור.
או'קונור, כמי שקידם בקנאות את האינטרסים של מרילנד, התנגד להקמת נתיב המים סנט לורנס כמו גם לפיתוח נמל תעופה שני בווירג'יניה שישרת את וושינגטון הבירה.
שני מיזמים אלה אושרו רק לאחר שעזב את תפקידו.
אוקונור כיהן כהונה אחת בלבד בסנאט.
בעקבות התנגדותו העקרונית למדיניותו של נשיא ארצות הברית הארי טרומן בנושאי ביטחון לאומי, צמצום המגזר הציבורי והתחזקות ההתנגדות האישית אליו בקרב מנהיגי המפלגה הדמוקרטית במרילנד – החליט שלא להתמודד שוב בשנת 1952.
לאחר שפרש מן הסנאט בינואר 1953, עסק בעריכת דין והמשיך במערכה האישית שלו נגד הקומוניזם.
בשנת 1955, למשל, נבחר על ידי לשכת עורכי הדין האמריקאית לנסוע לבירת פלורידה טלהסי במטרה לייצג את עמדת הלשכה נגד עורכי דין שהסתמכו על התיקון החמישי לחוקת ארצות הברית בחקירות על קשריהם הקומוניסטיים לכאורה.
בנוסף הוא עבד כיועץ אסטרטגי לעיריית בולטימור וכיועץ משפטי של מכון צי הסוחר האמריקאי, מה שהשאיר אותו בוושינגטון בערוב ימיו.
הוא נפטר ב-4 במרץ 1960 בבולטימור.
הרברט מרקוזה היה פילוסוף, סוציולוג ותאורטיקן פוליטי יהודי-גרמני.
השתייך לאסכולת פרנקפורט (קבוצת הוגים נאו-מרקסיסטים שהתרכזה סביב המכון למחקר חברתי, בראשות מקס הורקהיימר).
מרקוזה ראה עצמו כמרקסיסט, אך לא כמרקסיסט אורתודוקסי.
מרקוזה נולד בברלין למשפחת סוחרים יהודים.
השם מרקוזה (בדומה לשם מרקס) הוא צורה גרמנית של השם העברי מרדכי.
יהדותו של מרקוזה לא שיחקה תפקיד מרכזי בחייו.
אמנם, בהגיעו ל-13 חגג את בר המצווה שלו, אך מתנת בר המצווה שלו מהוריו הייתה כתבי שייקספיר בגרמנית (בתרגום שלגל).
ב-1916 סיים מרקוזה את לימודיו התיכוניים.
לאחר פרוץ מלחמת העולם הראשונה, התגייס לצבא גרמניה ושירת ביחידת ההגנה האווירית על ברלין.
על עצמו מעיד מרקוזה שלא פעם ברח מבסיסו הצבאי לאוניברסיטה, כדי לשמוע שיעורים.
עם תום שירותו הצבאי הצטרף לפלג הקומוניסטי של ליגת הספרטקיסטים, והשתתף במרד המרקסיסטי שנקטע באיבו.
לדבריו "נתנו לי רובה והלכתי באלכסנדרפלאץ ואמרו לי להרוג את הבורגנים".
בהמשך עזב מרקוזה את המפלגה הקומוניסטית ואמר: "ראיתי מה עשו הדוברים הראשיים במפלגה ועזבתי".
למרות עזיבת המפלגה, הוא לא נטש את הרעיונות הקומוניסטיים.
בשנת 1928 עבר לפרייבורג, שם למד ספרות וכתב על ההיסטוריציזם והאונטולוגיה של הגל, ועל סינתזה אפשרית בין כתביהם של קרל מרקס ומרטין היידגר.
בשנת 1933, עם עליית הנאצים לשלטון, עזב לשווייץ יחד עם חברי המכון למחקר חברתי.
ב-1940 עבר לארצות הברית, שם פעל תחילה במסגרת מערכת התעמולה האנטי-נאצית ולאחר מכן במחקרים מודיעיניים עבור "המשרד לשירותים אסטרטגיים" (OSS, שהפך בגלגול מאוחר ל-CIA).
בתום המלחמה הועסק על ידי מחלקת המדינה.
בשנת 1956 נישא לאינגה ניומן לבית ורנר (Inge S Neumann), אלמנתו של חברו ועמיתו באסכולת פרנקפורט הפילוסוף פרופ' פרנץ ניומן.
נישואיהם נמשכו עד פטירתה ב-1972.
בשנים 1958 עד 1965 כיהן כפרופסור באוניברסיטת ברנדייס ולאחר מכן כפרופסור באוניברסיטת קליפורניה בסן דייגו.
בשנת 1976 נישא לבלשנית ריקי שרובר, תלמידתו, שהייתה צעירה ממנו בארבעים שנה.
נכדו הוא ההיסטוריון הרולד מרקוזה.
מרקוזה נפטר ב-1979 בעת ביקור בשטרנברג שבגרמניה.
מרקוזה חקר את המרקסיזם, וכתב על מה שלדעתו השתבש בין אמצע המאה ה-19, עת נכתב המניפסט הקומוניסטי, לבין המאה ה-20, שבה התחוללו שתי מלחמות עולם, ושבמהלכה השתנו כליל החיים במערב.
מרקוזה בחן מדוע לא התרחש גיבושו של מעמד מהפכני, כפי שניסח זאת קרל מרקס, ומדוע הפיכה-חברתית של מעמד כזה הפכה ל"בלתי אפשרית" בחברה המערבית הקפיטליסטית המודרנית.
התזה העומדת בבסיס הגותו נוגעת בהתרסקות "בניין העל" המרקסיסטי אל תוך המערכת הכלכלית, דבר אשר אינו מאפשר את החיכוך שהיה אמור על פי מרקס להצית הפיכה חברתית.
להגותו נודעה השפעה רבה על מנהיגי סטודנטים ופעילים רדיקליים.
ביניהם ניתן למנות את אבי הופמן, אנג'לה דייוויס, רודי דוצ'קה ועוד.
כמו כן, מרקוזה חקר את קשר התקשורת, שאותה הוא זיהה עם ניכור וטוטליטריות, שכן האדם נמצא במצב של ניכור מוחלט בגלל אמצעי התקשורת ההמוניים, שמשכנעים את הציבור כי אינטרסים מסוימים הם בעצם אינטרסים חבויים של האליטות ששולטות בתקשורת.
עוד טען שהמציאות הטכנולוגית פולשת למרחב הפרטי של חירותו הפנימית של האדם ומצמצמת אותו.
שיטת הגל (תבונה ומהפכה); עברית: י[צחק] מן, מרחביה: ספרית פועלים ('לכל'), 1951.
האדם החד-ממדי ומסה על השחרור, מרחביה תל אביב, ספרית פועלים, 1970
ארוס וציוויליזציה (ספרית פועלים), 1978.
הממד האסתטי, תרגום: צבי טאובר (הוצאת הקיבוץ המאוחד), 2006.
לורד הרברט לואי סמואל, ויקונט סמואל הראשון היה מדינאי ודיפלומט יהודי-בריטי, חבר הפרלמנט הבריטי מטעם המפלגה הליברלית, שר בממשלת בריטניה; שימש הנציב העליון הראשון על ארץ ישראל בזמן המנדט הבריטי (וכונה בפי אנשי היישוב גם "הנציב הראשון ליהודה").
היה חבר במסדרי האמבט, ההצטיינות והאימפריה הבריטית וכן חבר במועצה המלכותית.
הרברט סמואל נולד כצעיר בין חמשת ילדיהם של אדווין לואיס סמואל וקלרה לבית ייטס.
היו לו שלושה אחים גדולים - סטיוארט, דניס וג'ילברט, ואחות, מייבל.
סמואל נישא לביאטריס, בת למשפחת פרנקלין, משפחה בריטית-יהודית ממעמד כלכלי וחברתי גבוה שעסקה בעיקר בתחום הבנקאות וההוצאה לאור.
שורשיה של המשפחה בפולין ובבוהמיה (השם המקורי של המשפחה היה פרנקל, והוא שונה לפרנקלין עם הגעתו של אבי אבות המשפחה לאנגליה לקראת אמצע המאה ה-18).
אחיו הבכור סטיוארט היה אף הוא פוליטיקאי וחבר פרלמנט.
אחי אשתו היה חותנו של נורמן בנטוויץ', וסבה של המדענית הבריטית רוזלינד פרנקלין.
לאחר שהתמודד ללא הצלחה על מושב מחוז דרום אוקספורדשייר (הנלי) מטעם המפלגה הליברלית בבחירות כלליות בשנת 1895 ובשנת 1900, נבחר סמואל לראשונה לבית הנבחרים הבריטי בבחירות הביניים בנובמבר 1902 למושב מחוז קליבלנד .
הוא מונה כשר בממשלה בשנת 1909 על ידי ראש הממשלה הרברט הנרי אסקווית'.
בתחילה שימש כצ'נסלור של דוכסות לנקסטר (למעשה כשר בלי תיק; דוכסות הנחשבת נחלה של מלך אנגליה), ולאחר מכן כממונה על שירותי הדואר ושר הפנים.
סמואל היה היהודי הראשון (שאינו מומר כבנג'מין דיזראלי) ששימש כשר בממשלת בריטניה.
בתפקידו כשר הפנים הנהיג את שעון הקיץ בבריטניה, הציע את החוק שאפשר לנשים להיבחר לפרלמנט והיה מעורב בדיכוי המהומות שפרצו באירלנד.
כשר הפנים גם קידם את רעיון יצירת פרוטקטורט בריטי על ארץ ישראל, רעיונות שמצאו לאחר מכן את ביטוים במדיניות בריטניה בסמוך לסיום מלחמת העולם הראשונה, והשפיעו בין היתר על הצהרת בלפור.
כאשר המפלגה הליברלית התפרקה לסיעת אסקווית' וסיעת לויד ג'ורג', סמואל תמך באסקווית'.
כאשר הודח אסקווית' ולויד ג'ורג' מונה לראש ממשלה סירב הרברט סמואל להמשיך ולכהן כשר ועזב את הממשלה, זאת כהבעת שאט נפש על מהלכיו של לויד ג'ורג' שהביאו להדחתו של אסקווית'.
לאחר כיבוש ארץ ישראל על ידי בריטניה בשנת 1917, איבד סמואל את מקומו בפרלמנט מטעם מחוז קליבלנד בבחירות כלליות של שנת 1918 וכפוליטיקאי בכיר לשעבר היה מועמד לתפקיד דיפלומטי.
בתקופה זו השתתף באספה ציונית ובנאומו נימק את השקפתו הציונית.
בראשית 1920, לאחר תחילת המנדט הבריטי על ארץ ישראל מינה אותו אלפרד מילנר, שר המושבות בממשלת האחדות (שמרנים - ליברלים) של דייוויד לויד ג'ורג', למשרת הנציב העליון על ארץ ישראל, אליה הגיע ב-30 בינואר של אותה שנה.
מינויו של סמואל עורר ביקורת מחוגים שונים בממשל הבריטי, וזכה לתמיכה בקרב יהדות בריטניה.
בבואו לארץ התקבל הרברט סמואל, כנציב עליון יהודי בהתלהבות על ידי היישוב, וניתן לו הכינוי "הראשון ליהודה".
אולם סמואל שאף לנייטרליות וניסה לנהל יחסים מאוזנים בין היישוב היהודי והאוכלוסייה הערבית ולרכוש גם את אמונם של הערבים.
בין היתר, הוא מינה לתפקיד המופתי של ירושלים את אמין אל-חוסייני, תוך שימוש בסמכות שהועברה אליו מהסולטאן הטורקי.
כמו כן, ב-7 ביולי 1920, מיד לאחר כניסתו לתפקידו הודיע על הגבלת העלייה היהודית לארץ ישראל ל-16,500 נפש לשנה.
בפברואר 1921 החליף וינסטון צ'רצ'יל את אלפרד מילנר בתפקיד שר המושבות, עדיין במסגרת ממשלת האחדות של לויד ג'ורג', שהוקמה במהלך מלחמת העולם הראשונה.
סמואל המשיך בתפקידו כנציב העליון גם תחת השר החדש (שני השרים השתייכו אותה עת למפלגה הליברלית).
במאי אותה שנה, בארץ ישראל פרצו מאורעות תרפ"א, שבמהלכם רצחו ערבים עשרות יהודים ביפו ובסביבתה, בהם הסופר יוסף חיים ברנר.
על מנת להשקיט את הרוחות הורה סמואל על הפסקה זמנית בעלייה לארץ ישראל.
בעקבות המאורעות הוקמה ועדת חקירה שנקראה ועדת הייקראפט, ובעקבותיה הוציא משרד המושבות הבריטי את הספר הלבן הראשון של צ'רצ'יל - נייר עמדה רשמי של הממשלה הבריטית.
בספר לבן זה, הראשון מבין שלושה וזה שנחשב דווקא לפרו יהודי מכולם, הופרד עבר הירדן משטח "ארץ ישראל" המנדטורית, והועבר לניהול נפרד (אם כי המנדט הבריטי הוסר לחלוטין משטח זה רק בשנת 1946).
כן הודיע סמואל ב-3 ביוני 1921 על הגבלות על העלייה "בהתאם לכוח הקליטה של הארץ".
לאחר המאורעות הבין סמואל כי כוח המשטרה הבריטי שפעל בארץ זקוק לחיזוק משמעותי.
עוד באותה שנה הוא הקים את "המשטרה המעולה" (שכונתה גם "הז'נדרמריה הפלשתינאית") – כוח משטרה למניעת מהומות ושמירה על השלום, שפיקודו היה בריטי, אך המשרתים בו גויסו מבני הארץ על פי מפתח עדתי.
ב-1922 הקים את "הז'נדרמריה הבריטית" – כוח משטרה צבאי למחצה ששימש אף הוא למניעת מהומות וללוחמה בכנופיות שודדים.
פעולתן של שתי הז'נדרמריות הביאה לרגיעה יחסית בארץ לקראת סוף שנות כהונת סמואל כנציב.
מחליפו, הרברט פלומר, פירק את הז'נדרמריות.
בין פעולותיו החשובות של סמואל היו הכרזה על ירושלים כבירת "ארץ ישראל" המנדטורית, וקביעת משכנו של הנציב בירושלים.
בימי ממשלו, משכן השלטון הבריטי היה במתחם אוגוסטה ויקטוריה בפסגת הר הצופים (רק בשנות ה-30, לאחר שרעידת האדמה של 1927 פגעה במבנה, נבנה "ארמון הנציב").
כן פעל סמואל רבות לפיתוח הארץ (מיזם סלילת הכבישים, שצמצם את בעיית התעסוקה של אנשי העלייה השלישית) ולרווחת תושביה, היהודים והערבים.
בעקבות כהונתו של סמואל, וכהונתו של הלורד פלומר לאחריה, שהיתה, מבחינות רבות, המשך ישיר למדיניותו של סמואל, חל בארץ שקט יחסי, עד למאורעות תרפ"ט שפרצו בשנת 1929. לאחר שסיים סמואל את תפקידו, בשנת 1925, שקל סמואל את האפשרות להשתקע בחיפה, אך חזר בו עקב התנגדותו הנחרצת של מחליפו, הלורד פלומר.
אנשי היישוב היהודי (ביניהם הרב א"י קוק) התנגדו לעזיבתו את הארץ וביקשו ממנו להישאר בתפקיד הנציב העליון.
לעומת זאת רבים ראו בו כמי שהיה לו חלק מרכזי בשחיקה הדרגתית של ההבטחה שהתגלמה בהצהרת בלפור.
הפיכתה של ארץ ישראל לארץ שאסור לשיר בה את "התקווה" אך אפשר לשיר בכיכרות ערים "היהודים הם כלבינו".
בשוקלנו זאת אנו נאלצים לומר תהיה כוונותיה של נפש סמואל פנימה טובות כאשר תהיינה, מבחינה אובייקטיבית - זהו שיא שבו היה יכול להתגאות כל מושל נאו-מדיארי או מרוסיה הישנה".
עם שובו לבריטניה בשנת 1925 מונה על ידי ראש הממשלה סטנלי בולדווין לבדיקת הבעיות בקרב אוכלוסיית הכורים.
ועדת סמואל פרסמה את מסקנותיה במרץ 1926, והמליצה על רה-אורגניזציה במכרות, אך דחתה את הרעיון של הלאמתם.
כן המליצה על ביטול הסובסידיות בענף והפחתת שכר הכורים.
המלצות הוועדה היו אחד הגורמים לשביתה הגדולה בשנת 1926.
סמואל שב לפרלמנט בעקבות הבחירות בשנת 1929 כנציג מחוז דרוון ().
שנתיים לאחר מכן הפך למנהיג המפלגה הליברלית, אחרי לויד ג'ורג', והיה ליהודי הראשון שהנהיג מפלגה גדולה באנגליה.
כיהן כשר הפנים בממשלות רמזי מקדונלד.
הוא פרש עם מפלגתו מן הממשלה בשנת 1932, ואיבד את מושבו בפרלמנט בשנת 1935.
בשנת 1937 קיבל את תואר האצולה ויקונט, שאותו הוריש לבנו הבכור, אדווין סמואל (1898–1978), ואחר כך לנכדו, פרופ' דוד הרברט סמואל (1922–2014).
עם קבלת תואר האצולה נכנס סמואל לבית הלורדים; ה"ויקונט סמואל מהר הכרמל" שימש כמנהיג המפלגה הליברלית בבית הלורדים בשנים 1944–1955. בין תוארי הכבוד שהוענקו לו לאורך שנות פעילותו: אביר מסדר האמבט, אביר מסדר ההצטיינות, אביר מסדר האימפריה הבריטית וחבר המועצה המלכותית המכובדת ביותר של הוד מלכותו.
גם לאחר עזיבתו את ארץ ישראל הוסיף סמואל להיות מעורב בענייני התנועה הציונית, והביע התנגדות למדיניות הספר הלבן השלישי של 1939, שכללה איסור על העלייה ועל מכירת אדמות ליהודים.
עוד קודם לכן, ביולי 1937, נאם בבית הלורדים ותקף את החלטת ועדת פיל על חלוקת ארץ ישראל.
סמואל נפטר בשנת 1963. חלק מצאצאיו גרים עד היום בישראל.
בנו אדווין נישא להדסה, בתו של המחנך, הבלשן והמילונאי העברי יהודה גור (גרזובסקי).
בנו של אדווין, דוד, הקים את המחלקה לחקר המוח במכון ויצמן.
ישנם רחובות הקרויים על שמו בכמה ערים בארץ, כגון חדרה (רחוב הרברט סמואל), תל אביב (רציף הרברט סמואל), נתניה (רחוב שמואל הנציב), ירושלים ועוד.
כמו כן נקראות על שמו שכונת אחוזת שמואל (אחוזה) בחיפה ושכונת קריית שמואל בטבריה.
הרברט קלרק הובר היה נשיא ארצות הברית ה-31 בין 1929 ל-1933.
במקור הובר היה איש עסקים ומהנדס מכרות במקצועו, ולקח חלק בעבודה הומניטרית במהלך מלחמת העולם הראשונה.
הוא נכנס לפוליטיקה בכהונתו כמזכיר המסחר בקבינט של ממשל וורן הרדינג (1921–1928).
במהלך הבחירות לנשיאות ב-1928 רץ כמועמד המפלגה הרפובליקנית וניצח ברוב מוחץ על יריבו הדמוקרטי אל סמית'.
בכניסתו של הובר לנשיאות ידעה אמריקה את שיא פריחתה הכלכלית במקביל לשנות העשרים הסוערות והובר הבטיח למגר את העוני ואת הפשע המאורגן.
חודשים ספורים לאחר כניסתו לתפקיד, קריסת וול סטריט, שהחלה ביום חמישי השחור, בלמה את הצמיחה הכלכלית.
הובר, מתוך הערכה שגויה של כוחות השוק, פעל נגד עצת מזכיר האוצר שלו, אנדרו ויליאם מלון, והתערב במשבר, בין לבין מתוך אי-אמון בהתנהלות העצמאית של השוק החופשי.
בנוסף להתערבות בהתנהלות של השווקים ועירוב הפדרל ריזרב, הובר גם קידם הטלת מס כבד על ייבוא חוץ במטרה להביא לרגולציה שנועדה לאושש את התעשייה האמריקאית.
כל המהלכים האלה לא תרמו לפתרון המשבר, במהלך כהונתו עלה אחוז האבטלה מ-3.2% ל-23.6% מכלל האוכלוסייה ובממוצע שנתי שוק המניות צנח ב-30.8%, הנתון הנמוך ביותר מכל נשיאי ארצות הברית.
הובר ניסה לפתור את משבר התעסוקה דרך קידום תשתיות מטעם המדינה, הגדולה שבהם, שהושלמה רק לאחר כהונתו ולבסוף גם נקראה על שמו, היא תשתית סכר הובר.
בנוסף למשבר הכלכלי עצמו, היה על הובר וממשלו להתמודד גם מול סדרת אסונות טבע שפגעו בעיקר במגזר החקלאי באמריקה.
כמו כן, ארצות הברית איבדה מאחיזתה הגאופוליטית בתקופת כהונתו, דבר שבה לידי ביטוי עם הפלישה היפנית למנצ'וריה.
הובר פעל לקדם, במסגרת מדיניות חוץ, "שכנות טובה" בין ארצות הברית ומדינות אמריקה הלטינית.
עוד במהלך כהונתו נפתח האמפייר סטייט.
כאשר המשבר הכלכלי ברקע, ולנוכח תמיכתו בחוק היובש הלא-אהוד, הובר הפסיד בבחירות לנשיאות ב-1932 ליריבו, המועמד הדמוקרטי פרנקלין דלאנו רוזוולט, שניצח ניצחון מוחץ.
ביוצאו מהבית הלבן, המוניטין של הובר היה בשפל, ותדמיתו החלה להשתפר רק בערוב ימיו ולאחר מותו בשנות השישים.
הובר התנגד נחרצות לניו דיל של ממשל רוזוולט (שבוסס במקור על מדיניות ההתאוששות הכלכלית של הובר עצמו) ולכניסת ארצות הברית למלחמת העולם השנייה.
לאחר סיום המלחמה, ממשל טרומן גייס את הובר למען סקירת מצבה של גרמניה ההרוסה, והדוח"ות שהציג בפני הממשל הובילו לשינוי מדיניות כלפי גרמניה הכבושה.
בהמשך התמנה לראשות ועדה לייעול הבירוקרטיה הממשלתית.
בין הפסדו בבחירות ב-1932 לבין בחירת אייזנהאואר לנשיא ב-1952, היו הרפובליקנים מחוץ לשלטון ברצף של עשרים שנה.
עם בחירתו לנשיא היה הובר נשיא ארצות הברית הראשון שהיה מקהילת הקווייקרים.
הרברט הובר נולד ב-10 באוגוסט 1874, באיווה.
הוא הנשיא הראשון שנולד ממערב לנהר המיסיסיפי.
אביו, ג'סי, היה נפח ממוצא גרמני, שווייצרי ואנגלי.
הוא עבר לאוהיו עשרים שנה קודם לכן.
אמו, הלדה מינטורן, נולדה בקנדה, והייתה ממוצא אנגלי ואירי.
בגיל שנתיים סבל מדלקת גרון, קנה נשימה וסימפונות.
הוא היה כל כך חולה עד שכמעט מת.
משפחתו הייתה מעורבת רבות בחיים הדתיים של העיירה.
אביו מת ב-1880 מאוטם שריר הלב, כאשר היה הובר בן שש.
לאחר שעבדה והחזירה את החובות של בעלה, מתה אמו ב-1884, לאחר שלקתה בדלקת ריאות, וכך נותר הובר בן התשע יחד עם אחיו הגדול תיאודור ואחותו הקטנה מריה כיתום.
הקהילה הקווייקרית המקומית שמרה על הילדים וגידלה אותם.
לאחר שנשאר לזמן מה עם סבתו באייווה, חי הובר את השנה וחצי הבאות עם דודו, אלן, בווסט ברנץ'.
בנובמבר 1885, עבר לאורגון כדי לגור עם דודו, דוקטור ג'ון מינטורן, שהיה רופא ואיש עסקים.
במשך שנתיים וחצי, עבד הובר כעוזר במשרד הנדל"ן של דודו.
אף על פי שלא למד בתיכון, הוא למד לימודי ערב, הנהלת חשבונות, קצרנות וחשבונאות.
הובר הצעיר היה ביישן, רגיש, מופנם ומעט חשדן, מאפיינים שהתפתחו, לפחות בחלקם, בתגובה לאובדן הוריו בגיל כה צעיר.
הוא למד באקדמיית 'חברי האוקיינוס השקט' בניוברג, אורגון, וסיים את לימודיו עם ציונים ממוצעים ומטה בכל המקצועות מלבד מתמטיקה.
למרות זאת, נחוש להתקדם ללימודי השכלה גבוהה באוניברסיטת סטנפורד שהוקמה זמן קצר קודם לכן בפאלו אלטו, קליפורניה, הובר למד קשה ובקושי רב עבר את מבחן הקבלה של האוניברסיטה.
הוא המשיך להתמחות בגאולוגיה והשתתף בשורה של פעילויות מחוץ לבית הספר, שימש כגזבר כיתות של גופי התלמידים הצעירים והבוגרים.
כדי לשלם את שכר הלימוד שלו, הובר עבד כפקיד במשרד הרישום והראה מיומנות יזומית רבה על ידי פתיחת שירותי כביסה לסטודנטים.
הייתה זאת שנתה הראשונה של האוניברסיטה והתלמידים הראשונים שילמו פחות מהנדרש מהכיתות בשנים הבאות.
הובר טען שהיה התלמיד הראשון באוניברסיטה, כיוון שהיה הראשון לישון במעונות עם פתיחת האוניברסיטה.
הוא ניהל את נבחרות הפוטבול והבייסבול של האוניברסיטה, והיה חלק מהמשחק הראשון שלה מול אוניברסיטת קליפורניה בברקלי.
ב-1892 הזמין את המלחין הפולני, איגנצי יאן פדרבסקי, לנגן קונצרט לצדקה.
פדרבסקי הסכים לבצע זאת ללא תשלום, כדי שיוכלו לשלם את שכירות האולם.
ב-1919 פדרבסקי היה ראש ממשלת פולין, ונסע לארצות הברית כדי להודות להובר על העזרה החומרית שהגיש לפולין במהלך המלחמה.
ב-1895 סיים את לימודיו עם תואר בגאולוגיה.
במהלך שנות לימודיו עבד בעבודות שונות.
הוא התנגד לאחוות השונות באוניברסיטה.
לאחר סיום לימודיו, עבד הובר בהפקת זהב בקליפורניה לפני שהשיג עבודה בחברה להנדסת מכרות.
ב-1897 נסע למערב אוסטרליה בחסות חברת הפקת זהב בריטית.
הוא עבד במכרות זהב שונים באזור.
הבית שלו במערב אוסטרליה הוא אטרקציה תיירותית.
הובר נחשב לחלוץ בנושא הנדסת המכרות.
הוא עבד בתנאים קשים, במשכורת של 5,000 דולרים (שווי ערך ל-100,000 דולר היום).
הוא עסק בגאולוגיה ובהנדסת מכרות, וחיפש שדות זהב להשקעה.
לאחר מינויו לתפקיד מנהל המכרה בגיל 23, פעל להרחבת המכרה, והעסיק מהגרים איטלקים כדי להוריד עלויות ולפגוע באיגוד העובדים של הכורים.
הוא האמין שהכורים האיטלקים היו עדיפים, ושהיריבות בינם לבין הכורים המקומיים תרמה לכרייה.
לאחר מכן קודם הובר לניהול מכרה בסין, ונפרד מחברתו מימי האוניברסיטה, לו הנרי.
הובר החליט להתחתן עם לו הנרי ב-1899, והיא הפכה לקווייקרית.
היו להם שני בנים- הרברט צ'ארלס הובר, ואלן הנרי הובר.
הזוג הנשוי עבר לסין, שם שימש הובר כמהנדס ראשי עבור משרד המכרות הסיני.
לאחר מכן עבד כמהנדס בכיר, ואשתו למדה מנדרינית.
גם הובר למד קצת מהשפה, ונאמר שהזוג השתמש בשפה בבית הלבן כדי להימנע מהאזנות.
הובר שיפר את תנאי העסקת הפועלים, והוביל רפורמות.
ביוני 1900, פרץ מרד הבוקסרים בסין, והובר עצמו הנהיג את הנחתים האמריקנים באזור.
הובר הפך לשותף בחברת מכרות ב-18 בדצמבר 1901, והיה אחראי על הפעילויות העסקיות.
שכרו היה 12,500 דולר לשנה, בנוסף ל-20% מהרווחים.
התאגיד שלט ב-50% מהפקת הזהב באוסטרליה.
ב-1901, הוא כבר לא חי באוסטרליה, אולם ביקר בה ב-1902, 1903, 1905 ו-1907. בנוסף היה דירקטור בתאגיד המכרות הסיני וסיפק מהגרי עבודה למכרות בדרום אפריקה.
לאחר שנודעו תנאי העסקת העובדים, נאלץ הובר להפסיק זאת.
בין אוגוסט לספטמבר 1905, הקים תאגיד להפקת כסף.
הכנסת שיטות חדשות אפשרה לתאגיד להפוך למפיק כסף גדול.
ב-1908, הפך הובר ליועץ מכרות עצמאי, וטייל ברחבי העולם עד לפרוץ מלחמת העולם הראשונה ב-1914. הוא השקיע בכל יבשת, והיו לו משרדים בסן פרנסיסקו, לונדון, ניו יורק סיטי, פלורידה, פריז, ובורמה.
הוא הפיק כמויות מינרלים גדולות, אולם חלה במלריה ב-1907. בנוסף העלה את הפקת הנחושת ברוסיה, וניהל מכרה בפקודת הצאר.
הוא הפך את המכרה למחצב העשיר ביותר בעולם לפני המהפכה הקומוניסטית.
הרצאותיו באוניברסיטת קולומביה ובסטנפורד פורסמו ב-1909. הובר ואשתו תרגמו ב-1912 ספר על כריית מתכות.
ב-1914, היה הובר איש עשיר, עם הון של ארבעה מיליון דולר.
בתקופה זאת אמר, שאם אדם לא הפך למיליונר עד גיל ארבעים, הוא לא שווה הרבה.
הוא היה בעלים במכרה בבורמה עד סגירתו ב-1963, שנה לפני מותו.
המכרה הביא לו הון רב.
בשנותיו המאוחרות תיאר את עצמו כרופא למכרות חולים.
כשמלחמת העולם הראשונה פרצה באוגוסט 1914, ארגן הובר את החזרת 120,000 אמריקנים מאירופה.
הוא הוביל 500 מתנדבים באספקת מזון, ביגוד, פחם ומזומן.
הייתה זאת תחילת הקריירה הציבורית שלו.
הוא טען שההבדל בין דיקטטורה ודמוקרטיה הוא פשוט: הדיקטטורים מארגנים מלמעלה למטה, ואילו הדמוקרטיות "מלמטה למעלה".
במהלך משבר המזון בבלגיה, לאחר שזאת חוותה פלישה גרמנית, הוביל הובר מאמצי הצלה חסרי תקדים.
הוא סיפק מזון לכל בלגיה במהלך המלחמה.
מיליוני טונות מזון הובאו לבלגיה, בתקציב של 11 מיליון דולרים לחודש, שמומנו מתורמים פרטיים.
במהלך השנתיים הבאות, עבד הובר 14 שעות ביום מלונדון, וסיפק שני מיליון טונות של מזון לתשעה מיליון קורבנות מלחמה.
הוא חצה את הים הצפוני ארבעים פעמים כדי לשכנע את הרשויות הגרמניות לאשר את משלוחי המזון, והיה לגיבור בינלאומי.
בשיאו, האכיל מנהל הסיוע האמריקני 10.5 מיליון איש בכל יום.
בריטניה התנגדה לתמיכה במיזם של הובר, והעדיפה שהגרמנים ידאגו לאוכלוסייה כבושה.
וינסטון צ'רצ'יל, שאותו הובר לא חיבב, טען שהמאמץ לשיקום בלגיה היה אסון צבאי.
במהלך אותה התקופה, הותיר הובר רושם על השגריר האמריקני בבריטניה, וולטר פייג'.
במזכר מ-30 בדצמבר 1916, כתב פייג' שהובר יצליח במחלקת המדינה, בגלל הצלחתו במשא ומתן עם הממשלות הזרות.
הממשלה הבריטית, לטענת פייג', הציעה להובר אזרחות בריטית ותפקיד בכיר בממשלה, אולם הוא סירב לוותר על אזרחותו האמריקנית.
לאחר כניסת ארצות הברית למלחמה באפריל 1917, מינה הנשיא וודרו וילסון את הובר להוביל את מנהל המזון האמריקני.
הובר היה משוכנע שריכוז סמכויות היה הדרך הטובה לשמור על המצב.
הוא השיג כוח רב, ובחר באנשים מיומנים לנהל את התפקידים (ביניהם היה רוברט טאפט בצד הפוליטי).
הובר ביסס ימים בהם אנשים לא יכלו לאכול מוצרים מסוימים כדי לשמור אותם למנות קרב: הוא יזם את פרויקט יום שני ללא בשר ויום רביעי ללא חיטה.
המנהל הוביל לשליטה במחירים והנפיק רישיונות ליצרני מזון כדי למקסם את התפוקה.
לאחר המלחמה, כחבר במועצה הכלכלית העליונה וראש מנהל הסיוע האמריקני, ארגן הובר משלוחי מזון למיליוני גוועים ברעב במרכז אירופה.
הובר סיפק עזרה לגרמניה לאחר המלחמה, וגם לאזורים מוכי הרעב בשליטת הבולשביקים ברוסיה ב-1921, למרות התנגדות הרפובליקנים.
כשנשאל האם במעשיו לא עזר לבולשביזם, טען "עשרים מיליון איש גוועים ברעב.
לא משנה מה הפוליטיקה שלהם, צריך להאכיל אותם!".
בנוסף, הבין הובר ששליטתו באספקת המזון נתנה לו יתרון על הממשל הבולשביקי.
עם סוף המלחמה, קבע הניו יורק טיימס שהובר הוא אחד מעשרת האמריקנים החיים החשובים ביותר.
כשחזר לארצות הברית ב-1919, שקל להיכנס לפוליטיקה.
המפלגה הדמוקרטית ראתה אותו כמועמד נשיאותי, והנשיא וילסון ראה אותו כיורש עתידי.
פרנקלין דלאנו רוזוולט, אז כוכב עולה במפלגה בניו יורק, טען שהובר הוא בחירה מצוינת.
מאחר שהובר האמין שהרפובליקנים ינצחו ב-1920, החליט לתמוך ברפובליקנים.
בנוסף, טען שלא יוכל להיות חבר במפלגה שהחבר היחיד בה בבית ילדותו היה השיכור של העיירה.
הובר אסף מידע על המלחמה, ותרם לשם כך את כל המסמכים מתקופת פעילותו במלחמה.
עלונים, פרסומים, מסמכים ממשלתיים, עיתונים, כרזות וחומרים אחרים נאספו, וכיום הם נמצאים באמתחתו של "מכון הובר".
לאחר שעבד עם מנהל המזון, הפך הובר לנשיא איגוד המהנדסים של ארצות הברית.
הוא התמקד בהקטנת הבזבוז והעלאת היעילות.
הוא ניסח תוכנית לבדיקת הבזבזנות בסקטור התעשייתי, והתמקד בפועלים.
כשמונה למזכיר המסחר, התפטר מאיגוד המהנדסים, אולם במהלך שנותיו במשרד פעל לאור הדו"ח.
הובר דחה את חיזורי המפלגה הדמוקרטית ב-1920. הוא היה רשום כרפובליקני, אף על פי שתמך במפלגה הפרוגרסיבית של תיאודור רוזוולט ב-1912. כעת הכריז על עצמו כעל רפובליקני וכמועמד נשיאותי.
הוא ניסה להתמודד בבחירות המקדימות בקליפורניה, שם כמעט ניצח את הסנאטור הפופולרי היירם ג'ונסון.
הובר לא נחשב למועמד רציני, גם לא כשהוועידה הרפובליקנית התחלקה בין מושל אילינוי פרנק לואדן והגנרל ליאונרד ווד.
אף על פי שהיו לו חילוקי דעות אישיים עם וורן הרדינג, תמך בו הובר מבחינה ציבורית ונאם לטובתו.
לאחר היבחרו, הציע הרדינג להובר מינוי לתפקיד מזכיר הפנים או לתפקיד מזכיר המסחר.
הובר בחר בתפקיד מזכיר המסחר, שהיה קיים רק שמונה שנים, ונחשב לתפקיד משני ובעל אחריות מוגבלת.
שאיפתו של הובר הייתה לשנות את המצב, ולהפוך את מחלקת המסחר למחלקה שתהיה אחראית לצמיחה וליציבות האומה.
הוא דרש וקיבל מהרדינג סמכות לתאם בין עניינים כלכליים בממשלה.
הוא יצר תת-מחלקות וועדות, ופיקח על הכל- מנתוני ייצור, הרדיו, ועד לתחבורה אווירית.
הוא חדר לתחומי אחריות של מזכירים אחרים שסבר שלא ביצעו את עבודתם נאמנה.
הוא נחשב לאחד מהאנשים הבולטים בממשל, כשהוא מתבלט מעל הנשיאים הרדינג וקולידג'.
הובר השתייך לזרם ההגותי והפוליטי שכונה "מתקדם" (forward-looking) או "פרוגרסיבי".
כמהנדס מכרות מצליח בעברו, היה שותף לתפישה הרווחת כי הממשלה יכולה וכשירה לנהל את המדינה באופן מדעי, יעיל ומדויק, ממש כפי שמנהלים מכרה או פרויקט הנדסי.
כרבים אחרים, סבר אף הובר כי ביישום נכון, ניתן להבטיח שגשוג כלכלי מתמיד וחופש משפל כלכלי.
לתפישותיו של הובר היה גם קשר למסורת ארוכת שנים של המפלגה הרפובליקנית בארצות הברית.
מפלגה זו דגלה, עוד מגלגולה כמפלגה הוויגית תחת הנהגתו של קליי, בפעולות יזומות של "שיפור פנימי" (internal improvement, עבודות יזומות ומיזמי בנייה, תחבורה ותשתית), במדיניות של הזרמת כספים מוגברת על ידי בנק מרכזי, ובהעלאה ניכרת של מכסי המגן.
בתקופת כהונתו כשר המסחר, תחת ממשלי הרדינג וקולידג', התבלט הובר בתמיכתו ב"תחרות יעילה".
לדידו, תחרות כזו הייתה צריכה להיות מבוססת על הסכמה ושיתוף פעולה בין עסקים, במקום תחרות "בזבזנית".
כינון קרטלים ומונופולים בחסותה ובפיקוחה של המדינה, סבר, ישפרו את איכות השירות והמוצרים וימנעו את הבזבוז, לתפישתו, הכרוך בתהליך ההתחרות.
כמזכיר, וכנשיא לאחר מכן, שינה הובר את מערכת היחסים בין העסקים והממשלה.
בניגוד לעמדתם של רוזוולט, של ויליאם הווארד טאפט ושל וודרו וילסון, שדגלו בייעוץ עסקי בלבד, רצה הובר להפוך את מחלקת המסחר לארגון שירותים עוצמתי, שיוכל לאכוף שיתופי פעולה בין הממשלה והעסקים.
מחלקת המשפטים וועדת הסחר הפדרלית התנגדו למטרותיו של הובר, אולם בית המשפט של ארצות הברית קבע שמדיניותו שירתו את טובת הציבור, והובילו למחירים נמוכים יותר ללא בזבוז.
מרבית מעשיו של הובר כמזכיר המסחר התמקדו בחיסול הבזבוזים והעלאת היעילות בעסקים ובתעשייה.
הוא הקטין את הפסדי הפועלים מסכסוכי סחר ומשברים עונתיים, הקטין את ההפסדים התעשייתיים מתאונות ופציעות, והקטין את כמויות הנפט שבוזבזו במהלך הפקה ושינוע.
הוא הצליח לקדם תקנים למוצרים, וקידם סחר בינלאומי כשפתח משרדים מעבר לים, לייעוץ לאנשי עסקים.
הובר היה נחוש גם לקדם את סרטי הוליווד מעבר לים.
מדיניותו של הובר קידמה את בעלות האזרחים על בתיהם.
הוא עבד עם בנקאים ותעשיית החסכונות כדי להגמיש את הכללים למתן משכנתאות והרחיב את הבנייה של בתים למכירה.
רבים טענו שהיה מזכיר המסחר הטוב ביותר בתולדות המדינה.
הוא היה הנשיא האחרון שמונה לתפקיד לאחר עבודה במשרה מלאה בקבינט.
מתנגדיו של הובר טענו שלא ביצע שינויים בקונגרס לאחר מפקד האוכלוסין של 1920, שהראה על עלייה באוכלוסייה העירונית והמהגרת.
היה זה מפקד האוכלוסין היחיד שבעקבותיו לא שונו יחסי הכוחות בקונגרס.
דבר זה השפיע על הבחירות הנשיאותיות ב-1928.
ועידות הרדיו של הובר היו מרכזיות בארגון, פיתוח ופיקוח על שידורי הרדיו הראשוניים.
לפני חוק הרדיו של 1927, מזכיר המסחר לא יכול היה להתערב בשידורי הרדיו או למנוע מתן רישיונות לשידור.
לבסוף הביא הובר את הנושא אל הסנאט.
הוא דרש יותר כוח כדי לשלוט ברגולציה של תחנות הרדיו (היו 732 תחנות ב-1927).
החוק אישר לממשלה להתערב ולבטל תחנות רדיו שלא היו שימושיות לציבור.
לא כל חברי הקונגרס תמכו בהובר, והוא זכה להתנגדות חריפה בסנאט ומבעלי תחנות רדיו.
אולם תרומותיו השפיעו על מערכת הרדיו המודרנית.
הובר תרם לפרויקטים מרכזיים לבקרה על שיטפונות והפקת חשמל.
כשהתעשייה האווירית התפתחה, ארגן הובר ועידה כדי לקדם כללים בטיסה.
הוא ארגן תרומות כדי לקדם חינוך בריא בבתי ספר.
אף על פי שהמשיך לחשוב שהרדינג לא מתאים לנשיאות, הם הפכו לחברים.
הובר ליווה את הרדינג בטיולו האחרון למערב ב-1923. הוא התקשר לרופא שיבוא לבדוק את הנשיא החולה, והוא התקשר לבית הלבן כדי לדווח על מותו של הנשיא.
הוא הוביל את שיירת המקוננים שליוו את גופתו של הרדינג בחזרה אל הבירה.
עם סוף כהונתו של הובר כמזכיר המסחר, הוא העלה את מעמד התפקיד.
עם ממשל רוזוולט, נבנו למחלקת המסחר משרדים מודרניים.
כמזכיר המסחר, ארגן הובר שתי ועידות לאומיות בנושא תחבורה ציבורית, ב-1924 וב-1926 (אחת שלישית התכנסה ב-1930, במהלך תקופתו כנשיא).
מטרתו הראשית הייתה לדון בנושא קורבנות תאונות הדרכים, אולם מהר מאוד הוועדה אימצה תקנים לכלי תחבורה, כללי נסיעה וכללים לשליטה בתחבורה עירונית.
הוא הותיר לקבוצות השונות לדון בינן ובין עצמן ולהסכים על הכללים, שהוגשו לרשויות.
איגודי סחר המכוניות, שהיו מאורגנים, הצליחו לשמור על האינטרסים שלהם בהמלצות הוועידות.
הוועידות המליצו על מודל לוחיות רישוי אחיד ועל תקנות תעבורה אחידות.
השיטפון הגדול במיסיסיפי ב-1927 הוביל לקריסת הסכרים בנהר המיסיסיפי ולהריסת בתיהם של מיליון וחצי אנשים.
האסון לא היה בסמכות מחלקת המסחר, אולם מושלי שש המדינות שנפגעו ביקשו את עזרתו של הובר באופן אישי.
הנשיא קולידג' שלח את הובר לארגן את הרשויות, הצבא, המהנדסים, משמר החופים ואת הצלב האדום.
עם עזרה מצד תאגיד רוקפלר, ארגן הובר יחידות רפואיות שיעבדו באזורים המוצפים במשך שנה.
העובדים חיסלו מחלות שונות באזורים רבים.
עבודתו בנושא הביאה לו כותרות.
לטענתו, ההצלחה הגדולה בעבודת הצדקה לא הייתה אספקת עזרה ממשלתית, אלא עזרה לאזרחים פרטיים לארגן את מרב העזרה האפשרית.
נושא השחורים סיכן את מעמדו של הובר.
הקצינים המקומיים פגעו בחקלאים שחורים ומנעו מהם לעזוב את מחנות ההצלה.
העזרה שיועדה לחקלאים ניתנה לבעלי הקרקע הלבנים, והשחורים הועסקו בעבודות כפייה באיומים.
הובר ידע ששאיפותיו להיות נשיא יפגעו מכך, והחליט לחתום על עסקה עם רוברט רוסה מוטון, יורשו של בוקר טי.
בתמורה להשתקת סבל השחורים, הבטיח הובר השפעה חסרת תקדים לאוכלוסייה השחורה כשיבחר לנשיאות.
מוטון הסכים, והסתיר את המידע מהתקשורת.
הבחירות לנשיאות ארצות הברית 1928
בעקבות הודעת של קולידג' שלא יתמודד על תקופת כהונה נוספת בבחירות הנשיאותיות של 1928, הודיע הובר על התמודדותו על המועמדות הרפובליקנית לנשיאות ארצות הברית, ומיד היה למועמד המוביל, למרות העובדה שקולידג' לא חיבב אותו במיוחד.
קולידג' לא רצה להתנגד למזכיר המסחר האהוד ולפלג את המפלגה.
המתמודד העיקרי נגדו היה פרנק לואדן, מושל אילינוי לשעבר, אך הובר הפופולרי גבר עליו בקלות.
העיתונות תמכה בו, והניסיון, האהדה והמוניטין שלו אפשרו לו להיבחר כבר בסיבוב הראשון.
הצירים שקלו למנות את סגן הנשיא צ'ארלס דוז לסגנו של הובר.
קולידג' (ששנא את דוז) הכריז שזה ייחשב בעיניו לעלבון.
הוועידה בחרה בסנאטור צ'ארלס קרטיס מקנזס.
אף על פי שרץ לנשיאות, הובר לא התפטר מתפקידו כמזכיר המסחר עד 21 באוגוסט, חודשיים לאחר מינויו לתפקיד המועמד.
בבחירות לנשיאות התמודד הובר נגד אל סמית' הדמוקרטי, ותמך ביעילות ובשגשוג הרפובליקני.
גם סמית' היה מוכר כתומך ביעילות מתקופתו כמושל ניו יורק.
שני המתמודדים תמכו באנשי העסקים והבטיחו לסייע לחקלאים, לשנות את חוקי ההגירה ולשמר את הבדלנות של ארצות הברית ביחסי החוץ.
הם נבדלו ביחס לחוק היובש.
סמית' קרא לביטול חוקי היובש בעוד הובר קבע שחוק היובש הוא ניסוי עם כוונות נאצלות.
השימוש במילה "ניסוי" קבעה שהחוק אינו קבוע.
היותו של סמית' קתולי הביאה לו קולות קתוליים בערים, אך הביא להובר קולות של מתנגדי הקתוליות, ללא שהובר התייחס לנושא.
היסטוריונים טוענים שלאור הפופולריות שלו ברפורמת הכלכלה שיזם, וריבוי השסעים במפלגה הדמוקרטית בנוגע לחוק היובש שסמית' התנגד לו, הבטיחו את ניצחונו של הובר בבחירות עם 58% מהקולות, תוך זכייה בכמה ממדינות הדרום, פלורידה, צפון קרוליינה, וירג'יניה, טקסס וטנסי, שהיו מאחזים של המפלגה הדמוקרטית.
הדרום העמוק המשיך לתמוך בסמית' כמועמד הדמוקרטי.
הייתה זאת הפעם הראשונה בה מועמד רפובליקני ניצח בטקסס.
הובר תמך באסטרטגיית בחירות לבנה יחסית, שהצליחה לשקם את מעמד המפלגה בדרום, תוך שהוא מונע משחורים להוביל את המפלגה בדרום.
המנהיגים השחורים זעמו, נטשו את המפלגה הרפובליקנית והחלו לתמוך במנהיגים שתמכו בזכויות האזרח במפלגה הדמוקרטית.
ב-1956, ויליאם אדוארד בורגהרד דו בויז, מייסד ה-NAACP, טען שהשחורים היו חלוקים ב-1928, כיוון שלא סמית' ולא הובר תמכו בשחורים והעליבו אותם.
הובר ערך מסיבת עיתונאים ביומו הראשון בתפקיד, והבטיח "עידן חדש ביחסים עם העיתונות".
הוא ביקש מהעיתונאים לבחור נציגים מקרבם שימליצו על שיפורים במערכת מסיבות העיתונאים של הבית הלבן.
הובר לא השתמש בדובר, וביקש מהכתבים לצטט אותו ישירות, כשהוא מביא להם פתקים עם תגובותיו מראש.
בארבעת החודשים הראשונים שלו בתפקיד, הוא ערך יותר מסיבות עיתונאים מכל נשיא אחר, לפניו או אחריו.
לאחר נפילת הבורסה, הוא שינה את מדיניותו, סינן כתבים והופיע פחות.
לו הובר הייתה גברת ראשונה פעילה.
היא הפגינה את תכונותיה של האישה החדשה לאחר מלחמת העולם הראשונה: אינטליגנטית, חסונה ומודעת לאחריותה.
הרופא הרשמי של הבית הלבן המציא ענף ספורט בשם "כדור-הובר", כדי לשמור על הובר בכושר בזמן שהיה בבית הלבן.
הספורט הוא שילוב בין כדורעף וטניס, שאותו משחקים עם כדור רפואי.
הובר וחברי הקבינט שלו שיחקו בספורט כל בוקר.
בנוגע לעוני, טען הובר ש"אנו קרובים היום באמריקה יותר מאשר אי פעם לחיסול העוני...
עוד לא הגענו למטרה, אבל אם תינתן לנו ההזדמנות להמשיך במדיניות של שמונה השנים האחרונות, נגיע בקרוב, בעזרת האל, ליום הזה." בתוך כמה חודשים, נפילת הבורסה התרחשה, והכלכלה הידרדרה אל השפל הגדול.
הובר נכנס לתפקידו עם תוכנית לשנות את מערכת הרגולציה הממשלתית, באמונה שלביורוקרטיה הממשלתית צריכה להיות שליטה מוגבלת על המערכת הכלכלית של המדינה.
בתור פרוגרסיבי שתמך ברפורמות, ראה הובר את הנשיאות ככלי לשיפור מצבם של כל האמריקנים בעזרת עידוד שיתוף פעולה ציבורי-פרטי.
הובר העדיף התנדבות על פני פעולה או מעורבות ממשלתית, שהיו מנוגדות לרוח האינדיבידואליזם האמריקני.
לפני שנכנס לפוליטיקה, גינה הובר את מדיניות הלסה פר.
הובר הרחיב את המגזר הציבורי, ביטל רישיונות להפקת נפט באופן פרטי בשטחים ממשלתיים, והנחה את מחלקת המשפטית ואת מס ההכנסה לפעול כנגד גנגסטרים שהעלימו מס.
כתוצאה מכך, הצליח להביא להרשעתו של אל קפונה.
ב-19 בנובמבר 1928, הנשיא הנבחר הובר נסע לסיור בעשר מדינות באמריקה הלטינית.
הוא נאם עשרים וחמישה נאומים, שבכולם טען שבכוונתו להקטין את המעורבות הפוליטית והצבאית האמריקנית באזור.
הוא טען שארצות הברית תהיה "שכנה טובה".
אסון נמנע כשאנרכיסט ארגנטינאי שניסה להתנקש בו נעצר.
הובר לא הפגין דאגה, קרע את העמוד הראשי של העיתון שדיווח על כך וטען שעשה זאת כדי שאשתו לא תראה.
לאחר שנקבעה ב-1930 המדיניות כלפי דרום אמריקה, החל הובר לנסח את מה שהפך ל"מדיניות השכן הטוב" של ממשל רוזוולט.
הוא הוציא את החיילים האמריקנים מניקרגואה ומהאיטי.
הוא גם הציע אמברגו צבאי על אמריקה הלטינית והקטנה בשליש של הכוח הימי העולמי.
מדיניות ההתערבות של רוזוולט נמחקה ממדיניות החוץ האמריקנית.
בתגובה לפלישה היפנית אל מנצ'וריה, הוא ומזכיר המדינה הנרי סטימסון ניסחו את "מדיניות סטימסון", שטענה שארצות הברית לא תכיר בטריטוריות שנכבשו בכוח.
הובר תיווך בין צ'ילה ופרו כדי לפתור את הסכסוך על ריבונותן של אריקה וטאקנה, שהוענקו לצ'ילה ב-1883 למשך עשור, שאחריו היה אמור להתרחש משאל עם.
בפשרה שהושגה, שמרה צ'ילה על אריקה, ופרו החזירה לעצמה את טאקנה.
הובר לא הזכיר את זכויות האזרח יותר מדי בתור נשיא.
הוא האמין שהשחורים ושאר הגזעים יוכלו לשפר את מצבם בעזרת חינוך ויוזמה אישית.
הוא התנגד לחוקים נגד לינצ'ים, וכשהתרחשו לינצ'ים בדרום, כולל אחד שהתקשר לניסיונות מפלגתו להשתלט על הדרום, הוא גינה אותם רק באופן מילולי.
הובר ניסה למנות את ג'ון פארקר מקרוליינה הצפונית לבית המשפט העליון של ארצות הברית ב-1930. ה-NAACP טען שפארקר הכריע החלטות נגד שחורים, ולחם במועמדות.
לבסוף ההצעה נפלה בסנאט על חודו של קול (39–41).
לו הובר הזמינה את אשתו של אוסקר דה פריסט, החבר השחור היחידי בקונגרס, למסיבת תה בבית הלבן.
וושינגטון היה השחור הקודם שסעד בבית הלבן, עם תיאודור רוזוולט ב-1901.
צ'ארלס קרטיס, האינדיאני הראשון שכיהן כסגן הנשיא, היה משבט הקאו בקנזס.
המוניטין של הובר כהומניטר וכקווייקר, בנוסף לסגנותו של קרטיס, ייחדו את מדיניותו כלפי האינדיאנים.
הוא טען שהאינדיאנים צריכים להגיע לעצמאות כלכלית.
הוא ניסה להקטין את מעורבות הממשל בנושאים האינדיאניים.
מטרתו הייתה שהאינדיאנים יפעלו כיחידים, ולא כשבטים, וייקחו את החובות שניתנו להם עם האזרחות ב-1924.
הובר תמך ברעיון של שיתוף פעולה ציבורי-פרטי כדי להשיג צמיחה כלכלית גבוהה.
הובר חשש שמעורבות ממשלתית רחבה מדי תפגע באינדיבידואליזם, שטען שהיה חיוני לעתיד המדינה.
עמדותיו הכלכליות עמדו במבחן עם תחילת השפל הגדול.
אף על פי שבמשך עשורים נטען שהובר נקט במדיניות לסה פר מול השפל, הוא דווקא תמך במדיניות פעילה יותר.
הוא דחה את רעיונותיו של מזכיר האוצר אנדרו ויליאם מלון לא להתערב בשפל, וקרא למנהיגים עסקיים רבים כדי להפציר בהם לא לפטר עובדים או לקצץ בשכר.
הכלכלן הליברטריאני מארי רות'בארד טוען שהובר היה היוזם של מה שהפך לניו דיל.
הובר יזם תוכנית עבודות ציבוריות חסרת תקדים, השקיע עוד 400 מיליון דולרים בבניית בניינים ממשלתיים והקים מחלקה למבני ציבור כדי לדרבן בנייה ציבורית.
הוא העניק יותר תמיכות לשיפוץ ספינות במועצת הספינות הממשלתית וביקש הקצבה של עוד 175 מיליון דולרים לעבודות ציבוריות.
ביולי 1930 השיג הרחבה של 915 מיליון דולרים לתוכנית לעבודות ציבוריות, כולל סכר הובר.
באביב 1930, השיג הובר מהקונגרס עוד 100 מיליון דולרים כדי להמשיך להעניק כסף לוועד החוות הפדרלי, שילווה לחקלאים וירכוש קרקעות.
בסוף 1929, הקים ועד החוות איגוד שיווק כותנה קואופרטיבי, שהיה מורכב מ-30 ארגונים מדינתיים.
הוועד הקים איגוד לאומי להלוואה לתעשיית הכותנה.
31.5 מיליון דולרים הולוו לתעשיית הכותנה, ומתוכם אבדו 12.5 מיליון דולר.
ההקצבות הגדולות לחקלאים הקדימו את חוק התיאום החקלאי.
הובר תמך בחוקים לטובת הפועלים, שהנהיגו יום עבודה בן שמונה שעות בבניית מבני ציבור ותשלום שכר מינימום.
במגזר הבנקאי, העביר הובר חוק שהקים שנים-עשר בנקים מחוזיים, שהעניקו כסף מהאוצר אל הבנקים המקומיים.
בנוסף העביר את חוק גלאס-סטיגל, שייסד את התאגיד הפדרלי לביטוח פיקדונות, והגדיל את האינפלציה.
כלכלנים שהתנגדו להובר טענו שמדיניותו שתמכה בפועלים גרמה לאובדן של שני שלישים מהתוצר הלאומי, ורק החמירו את המיתון.
ההיסטוריונים הכלכליים לא מקבלים זאת.
הנשיא הובר ניסה להשתמש בכוח הממשלתי כדי לשמור על שיעורי שכר גבוהים לאחר נפילת הבורסה, דבר שהנשיא הרדינג לא ביצע ב-1921.
ב-1931 מסר הודעה לציבור בנוגע לעמדתו לגבי ניסיונות תמיכה ציבוריים או פרטיים.
הוא טען שכוחו של העם האמריקני הוא ביכולתו לעזור אחד לשני בשעת הצורך, ושהתערבות ממשלתית תפגע בחירויות האזרח.
לכן, לטענתו, ניסה לשתף פעולה עם העסקים.
קריאתו להתערבות ממשלתית עלתה כשהכלכלה העולמית המשיכה להידרדר.
הוא (כרוב הדמוקרטים) תמך בתקציב מאוזן והתנגד להגדלת הגירעון לצורך מימון תוכניות רווחה - ולכן הוא העלה את שיעורי המס על העשירים.
למרות (ואולי בגלל) העלאות המס, הגירעון החל לגדול.
הובר אכן ניסה להפעיל כמה אמצעים כדי להוציא את המדינה מהשפל.
ב-1929 הפעיל תוכנית שמטרתה לעזור למקסיקנים מובטלים לחזור לארצם.
התוכנית גירשה 500,000 מקסיקנים למקסיקו, ונמשכה עד 1937. ביוני 1930, למרות התנגדות הכלכלנים, הקונגרס אישר את חוק המכסים סמוט-האולי, עליו חתם הובר בחוסר רצון.
החוק העלה את המכסים על אלפי פריטים מיובאים.
הכוונה הייתה לעודד רכישת מוצרים אמריקניים בעזרת העלאת מחיר המוצרים המיובאים, מה שיכניס כסף לממשלה ויגן על החקלאים.
אולם השפל הכלכלי התפשט ברחבי העולם, וקנדה, צרפת ומדינות אחרות הגיבו בהעלאת מכסים על מוצרים אמריקניים.
התוצאה הייתה צמצום בסחר הבינלאומי, והחמרת השפל.
ב-1931, הכריז הובר על הקפאה של שנה בתשלום הפיצויים מגרמניה לארצות הברית.
ההקפאה לא הקלה על הכלכלה, ולאחר שנה, התכנסו מדינות העולם בלוזאן כדי לדון בפשרה.
המדינות לא הצליחו להגיע לפשרה בתשלום הפיצויים.
ב-1931, ניסה לשכנע את הבנקים במדינה ליצור חברת אשראי לאומית, ניסיון שלא צלח.
ב-1932, שיעור האבטלה הגיע ל-24.9%, העסקים לא פרעו את חובותיהם, ויותר מ-5,000 בנקים קרסו, בעיקר בנקים כפריים קטנים.
מאות אלפי אמריקנים איבדו את בתיהם והתאספו בשכונות צריפים רבות, שאותן כינו הדמוקרטים בלעג "ערי הובר" (Hoovervilles).
הקונגרס, שהיה נואש להגדיל את ההכנסה הממשלתית, העביר ב-1932 חוק שהעלה את המיסים בשיעור הגדול ביותר שלא בזמן מלחמה.
החוק העלה מיסים בכל מדרגות המס, כך שהמשתכרים הבכירים שילמו 63% מס - בהשוואה ל-25% כשהובר נכנס לתפקידו.
ניסיונו האחרון של ממשל הובר לחלץ את הכלכלה ב-1932 התרחש בעזרת העברת חוק חירום לעזרה ובניין, שהכשיר משאבים לתוכניות לעבודות ציבוריות ויצר את ה"חברה למימון בנייה מחדש".
מטרתה הראשונית הייתה להלוות בערבות ממשלתית למוסדות פיננסיים, מסילות רכבת ומוסדות מקומיים כדי שיוכלו להמשיך בתוכניות הרווחה.
ה-RFC לא השפיע ב-33–1932, אולם רוזוולט הרחיב אותו כחלק מהניו דיל שלו.
כדי לשלם על התוכניות הממשלתיות ולפצות על אובדן ההכנסות בעקבות השפל, בנוסף לחוק ההכנסה של 1932, הסכים הובר לבטל תוכניות קיצוץ מיסים שיזם ממשלו על בעלי הכנסה גבוהה.
מס רכוש הוכפל, ומס חברות עלה בכמעט 15%.
בנוסף, הוטל מס של שני סנטים (שווי ערך לכשלושים היום) על כל ההמחאות הבנקאיות.
הכלכלנים טענו שהמס על ההמחאות הוביל להתכווצות כלכלית.
הובר עודד את הקונגרס לחקור את הסחר במניות בניו יורק, והוביל לכמה רפורמות בנושא.
אלפי חיילים משוחררים ממלחמת העולם הראשונה ומשפחותיהם מחו בוושינגטון ביוני, 1932, ודרשו תשלום מיידי של הבונוס שהובטח להם בידי חוק חיילים משוחררים.
החוק קבע שהבונוס ישולם רק ב-1945. לאחר שהקונגרס הציע להם כסף כדי שיחזרו הביתה, עדיין נותרו כמה חברי "צבא הבונוס" באזור.
משטרת וושינגטון ניסתה לפנות אותם ללא הצלחה.
המשטרה ירתה בניסיון להשיג סדר, ושני מוחים נהרגו, ושוטרים רבים נפצעו.
הובר שלח כוחות צבא בהובלת הגנרל דאגלס מקארתור, שנעזר בדווייט אייזנהאואר כדי לעצור צעדה.
מקארתור, שהאמין שלחם במהפכה קומוניסטית, בחר לפנות את המחנה בכוח צבאי.
הובר שלח לצבא פקודות לא להתקדם אל המאהל, אולם מקארתור התעלם מהפקודה.
הובר זעם, אולם סירב להחליף את מקארתור.
הדבר פגע בהובר במהלך 1932. מושל ניו יורק, והמועמד הדמוקרטי, פרנקלין רוזוולט הכריז שהובר הוא רכרוכי.
הובר מינה לבית המשפט העליון שלושה שופטים: צ'ארלס אוונס יוז לתפקיד נשיא בית המשפט העליון, אוון רוברטס, ובנג'מין קרדוזו.
קרדוזו מונה למרות היותו דמוקרט.
הובר טען שהוא מאמין בכך שבית המשפט העליון צריך להכיל בתוכו מיעוט חזק ממפלגת האופוזיציה.
אף על פי שהובר לא חיבב את תפקידו כנשיא, הוא החליט לרוץ שוב ב-1932, לא רק מתוך גאווה, אלא גם מכיוון שחשש שמועמדים רפובליקניים אחרים יטפלו בשפל באמצעים רדיקליים מבחינתו.
הובר נבחר בידי הרפובליקנים להיות המועמד.
הוא תכנן רק נאום אחד או שניים, ולהשאיר את שארית מסע הבחירות לאחרים, אולם הסקרים הלא מחמיאים גרמו לו להחליט להרחיב את הופעותיו.
בתשעה נאומים ברדיו הגן על ממשלו ועל השקפת עולמו.
הגישה המתנצלת לא סייעה מהובר להדוף את האשמותיו של המועמד הדמוקרטי, פרנקלין רוזוולט, על כך שהוא היה אחראי באופן אישי לשפל.
במסע הבחירות שלו ברחבי המדינה, ספג הובר את ההתנגדות העזה ביותר כלפי נשיא מכהן.
חוץ מכך שמכוניותיו והרכבת שלו נרגמו בביצים ובפירות רקובים, היו קריאות גנאי רבות במהלך נאומיו, ובכמה מקרים, השירות החשאי של ארצות הברית נאלץ למנוע ניסיונות להתנקש בו מצד אזרחים כועסים, כולל מקרים בהם התקרב אליו אזרח עם מקלות דינמיט, ואזרח אחר שניסה לפגוע במסילת הרכבת בזמן שהנשיא נסע בה.
פרנקלין רוזוולט האשים את הובר בכך שבזבז יותר מדי והעלה מיסים יותר מדי, העלה את החוב הלאומי, את מכסי המגן וחסם את הסחר, וגם שגרם למיליונים להיזקק לתמיכה ממשלתית.
הוא תקף את הובר על הבזבוז ה"פזיז והמוגזם" שלו, ועל כך שחשב ש"עלינו לרכז את השליטה בכל בוושינגטון בהקדם האפשרי".
סגנו של רוזוולט, ג'ון גארנר, האשים את הרפובליקנים ב"הובלת המדינה בדרך הסוציאליזם".
למרות מאמציו, ספג הובר תבוסה גדולה בבחירות, והשיג רק 39.7% מהקולות לעומת 57.4% לרוזוולט.
הובר השיג 26% פחות ממה שהשיג ב-1928. בחבר האלקטורים, הוא ניצח רק בפנסילבניה, דלאוור, ובעוד ארבע מדינות בצפון-מזרח המדינה, והשיג רק 59 אלקטורים לעומת 472 לרוזוולט.
הדמוקרטים הגדילו את הרוב שלהם בבית הנבחרים והשיגו רוב בסנאט.
לאחר מערכת הבחירות, ביקש הובר שרוזוולט ישמור על תקן הזהב כבסיס למטבע של ארצות הברית ושימשיך את המדיניות הכלכלית שלו.
הובר עזב את וושינגטון במרץ 1933, מריר ומאוכזב מחוסר שביעות רצונם של הבוחרים.
בתחילה נסע לניו יורק עם אשתו, ובאביב חזר הזוג לסטנפורד.
הובר אהב נסיעה במכוניות, יחד עם אשתו וחבריו (הנשיאים לשעבר לא קיבלו הגנה מהשירות החשאי עד לשנות השישים), ונסע למסעות למכרות, להרים, ליערות ולדיג.
כשנה לפני מותו פרסם את האחרון מבין שישה עשר ספרים שהוציא, על דיג.
אף על פי שרוב חבריו ותומכיו הפצירו בו להתנגד לניו דיל של רוזוולט ולהיות קולה של האופוזיציה, עד סוף 1934 נמנע הובר מאור הזרקורים.
הדמוקרטים האשימו אותו בבעיות הכלכליות.
מערכת היחסים בין הובר ורוזוולט הייתה מהמתוחות בהיסטוריה.
הובר לא אמר דברים טובים על יורשו.
רוזוולט, בתורו, ביצע כמה פעולות כנגד קודמו, החל ממחיקת שמו מתפוצת כרטיסי הברכה של הבית הלבן, ועד למחיקת שמו מסכר הובר, שנקרא "סכר בולדר" בשנים הבאות.
כמו רוב הפרוגרסיבים שעדיין היו פעילים, התנגד הובר לרעיונות הממשלה הגדולה של הניו דיל, בטענה שלא קידמו יעילות, היו עוינים לעסקים, ופגעו באינדיבידואליזם.
הוא שיתף פעולה עם השמרנים המסורתיים בנושא זה.
בנוגע לחירות, טען הובר שהניו דיל ירחיב את כוחה של הממשלה עד שזאת תפגע בזכויותיהם של האמריקנים.
הוא חשש שהביורוקרטיה שנוצרה מהניו דיל תנהל את חייהם של אנשים.
בנוסף, נאם כנגד המדיניות העסקית של הניו דיל.
הוא הרגיש שהממשלה הפכה למתחרה מול העסקים הקטנים והבינוניים, ונקשרה לאינטרסים של העסקים הגדולים.
הוא טען שדבר זה פוגע בכוחה של הכלכלה.
הובר התנגד גם לחוב שהניו דיל הוביל אליו.
הוא התייחס למדיניות האנטי-מחזורית, שמטרתה הייתה להעלות את הביקוש המצרפי ולהתניע את הכלכלה.
הובר חשש שהעלייה בהשקעה הממשלתית תגרום לכך שהממשלה תגדיל את הגירעון שלה, תעלה את האינפלציה ותעלה את החוב הלאומי לרמה מסוכנת, מה שיפגע בהתאוששות כלכלית.
מבחינה כלכלית, חש הובר שהכלכלה תהיה במצב יותר טוב ללא הניו דיל.
הוא טען שזאת הדרך הטובה ביותר לצמיחה כלכלית, ושאת החולשה הכלכלית אפשר לתקן ללא תוכניות כאלו.
ב-1936, קיווה הובר שהרפובליקנים יבחרו בו להיות המועמד הנשיאותי, כדי שיתמודד מול רוזוולט.