tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
עתה כאשר היה ברור מעל לכל ספק שהתקפת המצרים תחל למחרת היום ב-19 במאי, החלה חטיבת הנגב להתארגן למבצע הפינוי.
עם חשיכה הגיעו לקיבוץ לוחמי "חיות הנגב" בפיקוד דבמבם בשלושה משורייני פרפר ובאוטובוס משוריין.
המשוריינים הביאו כיתת חבלנים עם 300 מוקשי-נעל ו-100 ק"ג חומר נפץ שנועד לפיצוץ גשר נחל עובד בכביש הראשי.
ב-19 במאי 1948 בשעה 02:30 יצאה שיירה של 100 ילדים ו-35 נשים צפון מזרח לעבר קיבוץ גברעם וממנו מזרחה לקיבוץ רוחמה.
מסלול הנסיעה היה בדרכים עוקפות כפרים ערביים עוינים תוך לקיחת סיכון רב של עלייה על מוקשים והתקלות במארבים.
סמוך לשעה 03:00 נשמע פיצוץ מכיוון הגשר.
החבלנים שחזרו מהגשר יצאו לטמון מוקשי נעל סביב הגדר מצד דרום.
עד אור הבוקר הצליחו לטמון כמחצית הכמות, ואת שאר המוקשים אחסנו באחד מצריפי הפלמ"ח.
תצפיות לעבר הגשר עם אור ראשון גילו שהגשר לא ניזוק בפיצוץ עקב שימוש בחומר פגום וכן עקב מחסור בדיפון שנועד להצמיד את החומר לקשתות הגשר.
לקראת השעה 06:00 התקבלה הודעה משמחת ששיירת הילדים הגיעה בשלום לקיבוץ רוחמה.
עצי אקליפטוס גדולים שגדלו לאורך הכביש הראשי הופלו לרוחב הכביש כאמצעי חסימה אחרון בעזרת כריכת פתילי נפץ סביב גזעם.
כוח המגן בקיבוץ כלל 150 גברים ונשים עם 75 כלי נשק אישיים, 300 רימוני יד, 2 מרגמות 52, מקלע בראונינג "0.3 ומטול פיאט עם 8 פצצות.
ב־18 לחודש נעשה ניסיון על ידי לוחמי הגדוד השני מחטיבת הנגב להחדיר לקיבוץ מרגמה 81 מ"מ, אולם הקיבוץ היה כבר מכותר והניסיון כשל.
ביום שלישי 19 במאי בשעה 07:15 החלה הרעשה ארטילרית מתותחים ומרגמות אליהם הצטרפו מטוסי ספיטפייר שהטילו פצצות תבערה ורסק.
לאחר כשעה נפסקה ההפצצה, והמצרים הטילו מהאוויר כרוזים בעברית ובאנגלית הקוראים לכניעה תוך שעה.
כאשר לא נענו, המשיכה ההפגזה ולקראת שעה 9:00 תקפו את מוצב הפילבוקס החיצוני.
שמונת אנשי המוצב בלמו במשך כ-3 שעות את ההתקפה עד שנאלצו לסגת.
המצרים כבשו את מוצב הפילבוקס, והציבו לידו שתי מכונות ירייה בינוניות מסוג ויקרס, שריונית נושאת תותח וטנק קל ופתחו באש לעבר העמדות שבגזרה הדרומית של הקיבוץ.
לקראת שעות אחר הצהריים, כאשר השמש הכתה בעיני המגינים, החלה הסתערות חיילי גדוד החי"ר המצרי הראשון.
המגינים אפשרו למצרים להגיע עד לגדרות, ורק אז פתחו באש.
למחרת היום ב-20 בחודש חודשו ההסתערויות.
המגינים צפו בהתארגנות הפלוגות המצריות להתקפה ממרחק של כ-1200 מטר ללא יכולת לשבש את הערכות הכוחות המצריים עקב מחסור בנשק לטווח כזה.
ההתקפה נערכה עם שלוש פלוגות, כאשר שתיים נעו לפנים, ואחת מאחור.
ביום השני ביצע הגדוד המצרי ארבע הסתערויות ושוב נבלם.
בלילה ירדו הלוחמים מהעמדות שברכס הנמוך לשדה הקרב ואספו כלי נשק ותחמושת שהושארו על ידי המצרים.
ביומיים אלה ספגו המצרים כ-300 נפגעים, הרוגים ופצועים.
המגינים ספגו 36 נפגעים, 16 הרוגים ו-20 פצועים.
לאחר יומיים של לחימה, נסוג הגדוד והמצרים המשיכו יומיים נוספים בהרעשות ארטילריה והפצצות מהאוויר.
ביום החמישי לקרבות, לקראת שעות אחר הצהריים, חודשו ההתקפות הקרקעיות.
הפעם תקפו שני גדודי חי"ר: גדוד הרגלים המצרי השני ופלוגות מהגדוד הראשון.
בהתקפה השתתפו למעלה מ-1000 חיילים.
הפעם הסתייעו התוקפים בשריוניות נושאות תותחים מסוג האמבר ומרמון הרינגטון שירו גם מצד מזרח וגם מצד מערב, וכן במחלקת טנקים קלים, חלקם היו מסוג ויקרס סימן 6 שתקפו מדרום.
חיל הרגלים נע קדימה בחסות שריוניות קלות מסוג דימלר דינגו מרמון הרינגטון והאמבר.
בשלב ראשון ביצעו המצרים התקפת הסחה מצד דרום מזרח על גזרת עמדה מספר 10. בהמשך ניסו חיילי החי"ר לפוצץ את הגדר בצד הדרום מערבי עם מטעני בונגלור טורפדו.
צרורות ממקלעי ויקרס מצריים פצעו חלק מצוות מקלע הבראונינג, פגעו גם במקלע עצמו והוציאו אותו מכלל שימוש.
זו הייתה פגיעה חמורה היות שזה היה הכלי האפקטיבי ביותר שסייע לבלימת גלי הסתערויות הרגלים המצריים.
הארטילריה המצרית התגברה עוד טרם ההסתערות, וכל הגבעה הדרומית רעדה.
עוצמת ההרעשה הכבדה גרמה לניפוץ חלונות בקיבוץ דורות מרחק של 11.5 ק"מ.
הפגזים פגעו בצריף הפלמ"ח בו אוחסנו 150 מוקשי הנעל שלא הספיקו להטמינם.
האזור כולו כוסה באבק ועשן עקב הפיצוצים העזים, שלא אפשרו לראות או לשמוע את הטנקים המתקרבים.
משב רוח מערבית פתאומי שהסיט את העשן והאבק, גילה טנק שחדר את הגדרות מדרום, באזור שבין עמדה מספר 1 לבין עמדה מספר 10. מאחורי הטנק נעו הרגלים.
טנק שני נעצר ליד הגדרות.
הרגלים שנעו בעקבות הטנק הראשון עלו בתעלה האחורית וכבשו את עמדה מספר 1.
תגבורות שהוזעקו לאזור מהגזרות הצפוניות שלא הותקפו, הצליחו לאחר קרב עיקש, בחלקו תוך פנים אל פנים, לבלום את הטנק לכבוש מחדש את העמדה, ולהדוף את המצרים מחוץ לקיבוץ.
הערכת מצב כללית שנעשתה עם תום הקרב העלתה את התמונה הבאה: כל הגדרות בגזרה הדרומית והמערבית מרוסקות.
המוקשים המועטים שנטמנו, פוצצו על ידי הארטילריה המצרית הסמיכה.
התחמושת לכלי הנשק האישיים אזלה.
2 מרגמות 52 ופיאט נותרו ללא תחמושת.
מקלע הבראונינג היחידי יצא מכלל שימוש.
רימוני יד ובקבוקי תבערה אזלו.
63 לוחמים נפגעו (23 הרוגים ו-40 פצועים).
ללא תגבורת לא הייתה אפשרות לעמוד יום נוסף.
מפקדי הקיבוץ תבעו תגבורת, ולא - ייאלצו לסגת.
בתגובה לקריאות הנואשות לתגבורת, התקבל שדר ממפקדת חטיבת הנגב שהתגבורת תשלח.
התגבורת יצאה עם ערב ב-8 משוריינים מניר עם תחת פיקודו של מפקד הפלוגה שמחה שילוני מפקד יחידת חיות הנגב.
במשוריין הראשון ישב יחד עם שילוני דבמבם - מפקד הפלוגה שפעלה ביד מרדכי וגברעם.
התגבורת נעה צפונה בכביש הנגב, ירדה ממנו ונסעה לכיוון גברעם.
מגברעם המשיכה לכיוון דרום מערב לעבר יד מרדכי בכוונה לעבור ולחדור דרך המבתר בציר בו פונו הילדים ערב הקרב, אולם נתקלה באש יחידות מצריות ששלטו על המבתר ועל הרכס כולו כ־2.5 ק"מ ממזרח לקיבוץ.
שלושה משוריינים ראשונים עם מחלקת חיות הנגב הצליחו לעבור ואילו יתרת הכוח שרוכז בחמישה משוריינים נעצר והחל לנהל קרב אש עם כוח החסימה המצרי.
בינתיים העבירו המגינים את פצועי הקרבות לשלושת המשוריינים שחדרו.
מפקדי התגבורת שחדרו היו מנותקים מיתרת הכוח שהיה ללא מכשירי קשר.
בסמוך ל-02:50 ערכה המחלקה שהגיעה במשוריינים אלה, התקפת הסחה על העמדות המצריות שבמבתר, ואפשרה בכך לשלושת המשוריינים עם הפצועים להיחלץ.
מפקדי הקיבוץ החליטו לחכות לתגבורת עד שעה 03:00. במידה והתגבורת לא תגיע - ייאלצו לסגת.
הם שלחו שדר על כך למטה החטיבה באמצעות איתות פנסים ממגדל המים בשיטת המורס.
המטה לא אישר את הנסיגה.
משנוכחו מפקדי הקיבוץ שהתגבורת לא מגיעה, החליטו שאין ברירה אלא לסגת.
הם שלחו רצים לכל העמדות להודיע על הכנות לנסיגה.
טרם הנסיגה טמנו החברים את ההרוגים בקבר אחים בבור שנותר ממקלט המטה שספג פגיעה ישירה ביום השלישי לקרבות.
ב-24 במאי בשעה 03:15 טרם עלות השחר, החלו המגינים לצאת בקבוצות של 10 איש לכיוון צפון מזרח, כאשר מלפנים נעו הסיירים וכתת החוד לאבטחה, אחריהם שתי אלונקות עם פצועים שלא היה להם מקום במשוריינים, אחריהם שאר הכוח ובמאסף המא"ז.
כאשר התקרבו הנסוגים לרכס הגבעות באזור המחנה הבריטי הנטוש כ־2 ק"מ מזרחית לקיבוץ, החלו המצרים להמטיר אש מרגמות ונשק קל.
האנשים התפזרו ובהגיעם לגברעם סמוך לשעה 06:00 התברר ש ו שנשאו באלונקה את לוחם הפלמ"ח , נעדרים.
ניסיון לשלוח משוריין לאתר אותם, לא צלח.
עדויות שונות נשמעו לגבי גורלם.
חלקם טענו שהם התקרבו לעמדה מצרית ונפלו בשבי, אחרות טענו שהם נהרגו.
השלושה הוכרו כחללי צה"ל שמקום קבורתם לא נודע.
לימים התברר ששלושתם נקברו בקבר אחים בניצנים.
לקראת צהרי ה-24 במאי נכנס הצבא המצרי לקיבוץ הנטוש.
למצרים היה זה ניצחון כביר עד כדי כך שהמלך פארוק הראשון הגיע לקיבוץ, הצטלם למרגלות מגדל המים ומפקדיו ערכו לו סיור.
הצבא המצרי שהה בקיבוץ במשך כחצי שנה.
בתקופה זו, התגוררו חברי הקיבוץ וילדיו ביישובים במרכז הארץ.
בסך הכל נפלו בקרב 26 לוחמים ולוחמות מקרב חברי הקיבוץ והפלמ"ח ו-35 נפצעו.
המצרים ספגו פגיעה מוראלית, איבדו זמן יקר וכ-400 נפגעים, הרוגים ופצועים (בין ההרוגים המצריים: שני מפקדי פלוגות וסגן מפקד פלוגה).
באוקטובר 1948 קבל הגדוד השלישי של חטיבת יפתח שפעל במסגרת משימות מבצע יואב, הוראה לתקוף את היחידות המצריות שישבו במשלטים ממזרח לבית חנון.
הגדוד התקדם מכיוון ניר עם מערבה תוך קשיים רבים עד לתפיסת הכביש הראשי.
מפקד החטיבה המצרית שהיה ערוך מאזור בית חאנון צפונה עד מג'דל, חשש שיכותר לאחר שחטיבה אחת כבר הייתה מכותרת באזור פלוג'ה.
על מנת למנוע את הכיתור, הוא נתן הוראה לחטיבה לסגת לכיוון רצועת עזה.
חלק מהכוחות פונו ממג'דל דרך הים וחלק נסעו על רשתות לאורך החוף.
ב-5 בנובמבר הודיעו אנשי יפתח למפקדת החזית שהמצרים נסוגו.
במקביל נעו מצפון דרומה חיילי גדוד 55 של גבעתי ונכנסו לקיבוץ שננטש על ידי המצרים.
עוד באותו היום שלח יגאל אלון מפקד חזית הדרום הודעה לחברי הקיבוץ שהקיבוץ שוחרר ולמחרת כבר נפגש אתם בקיבוץ.
החוזרים מיהרו לפקוד את קבר האחים בו נטמנו החללים ערב הנסיגה.
לשמחתם נוכחו שהמצרים לא מצאו ולא חיללו את הגופות כפי שעשו במקרים אחרים.
הגופות הוצאו, זוהו ונטמנו בטקס צבאי מלא בדצמבר 1948 בגבעה הצפונית, בסמוך למקום בו הוקם יותר מאוחר מוזיאון משואה לתקומה.
באתר גבעת הקרב, נערך שחזור של הקרב.
האתר, הניצב בדרום-מערב הקיבוץ, נפתח למבקרים ב־1965, במסגרת מוזיאון יד מרדכי משואה לתקומה.
קרב טורה בורה היה קרב במהלך מבצע חירות מתמשכת שהתקיים במערות טורה בורה במזרח אפגניסטן, בין קואליציה בהנהגת ארצות הברית והברית הצפונית נגד לוחמי הטליבאן ואל-קאעידה שהסתתרו במערות.
כוחות הקואליציה כבשו את השטח תוך חמישה ימים, אולם אוסאמה בן לאדן, מנהיג אל-קאעידה, הספיק לברוח מהמערות לצד בכירים נוספים.
מערות טורה בורה (בפשטו:توره بوړه, קרי: "מערה שחורה") הן מערות שנחפרו בצורה טבעית על ידי גשמים מרובים באזור "ההר הלבן" שבמזרח אפגניסטן.
במהלך הפלישה הסובייטית לאפגניסטן בשנות ה-80, סייע ה-CIA לכוחות המוג'האדין במסגרת מבצע ציקלון, במלחמתם בשלטון הקומוניסטי.
במסגרת הסיוע נבנו במערות טורה בורה תעלות ובונקרים בהם התחבאו חיילי מוג'האדין והחביאו תחמושת.
לאחר פיגועי 11 בספטמבר, פיגועי הטרור הגדולים בהיסטוריה, יצאה קואליציה בהנהגת ארצות הברית למבצע חירות מתמשכת ללכידת ראשי אל-קאעידה ובפרט אוסאמה בן לאדן, והפלת שלטון הטליבאן במדינה, שלטון אסלאמי קיצוני שתמך בו.
במהלך המבצע נכבשה אפגניסטן תוך חודשיים ושלטון הטליבאן התמוטט.
בכירי השלטון ברחו יחד עם בכירי אל-קאעידה אל הבונקרים במערות טורה בורה, בהם התקבצו מאות לוחמים, כשבמקרה של הידרדרות נוספת במצבם הם תכננו לברוח אל פקיסטן, המדינה בה גדלה תנועת הטליבאן ובה היו שבטים רבים שתמכו בתנועה והסכימו לשמש לחייליה מקלט.
את מרבית הלחימה נטלו לוחמי הברית הצפונית, התאגדות של שבטים מקומיים וארגונים שונים שהתנגדו לשלטון הטליבאן במדינה.
הפעילות היחידה של החיילים האמריקניים והבריטיים הייתה סיוע לכוחות הברית הצפונית על ידי סימון מטרות למפציצים אמריקניים.
לאחר שכוחות הקואליציה כבשו את מרבית האזור וסגרו את בכירי הארגונים באזור בגודל של 10 על 10 קילומטרים, הבינו האמריקנים שחיילי הברית הצפונית אינם חיילים אמינים למשימה, כשבערב הם עזבו את שדה הקרב וחזור לביתם כדי לשבור את צום הרמדאן בסעודת האפטאר.
הטליבאן ואל-קאעידה השתלטו על עמדותיהם, והברית הצפונית נאלצה לכבוש מחדש שטחים ועמדות.
לכן החלו להצטרף חיילים מערביים לפשיטה על האזור המשוער בו היה בן לאדן.
לאחר שתוכניות תקיפה בהן חיילים מכוח דלתא היו אמורים לתקוף את המוצב בו היה בן לאדן מעורפו, או מטוסים שהיו אמורים לזרוק מוקשים על-מנת למנוע בריחה של בן לאדן נשללו, הוחלט על תקיפה משולבת של חיילים מכוח דלתא, לצד חיילי הברית הצפונית, לאחר ריכוך עמדות הטליבאן מהאוויר.
לאחר הריכוך האווירי, שכלל הפצצות מאסיביות של האזור על ידי מפציצים אמריקניים, האזינו לוחמי כוח דלתא למערכת הקשר של הטליבאן והצליחו ולשמוע את קולו של בן לאדן, ולפיהם הצליחו לשער שהוא נמצא במרחק של פחות מ-2 קילומטרים מהם, ושהוא נפצע בהפצצה.
הכוח האמריקני התפצל והחל להתקדם אל המיקום המשוער של בן לאדן עם חיילי הברית הצפונית.
מתקפה בה לקחו חלק שלושה חיילים אמריקניים נתקלה בהתנגדות עיקשת של לוחמי טליבאן, שהיו מצוידים היטב ונלחמו מעמדות בעלות יתרון טופוגרפי.
בשלב זה הקרבה בין הכוחות מנעה סיוע אווירי, עקב חשש מפגיעה בחיילי הקואליציה.
לאחר שלוחמי הברית הצפונית, אשר התלוו לשלושת החיילים האמריקניים, ראו שהקרב קשה מששיערו, ונטשו את עמיתיהם האמריקאיים.
מפקד חיילי הדלתא בשטח, שנודע בשנים שלאחר הקרב תחת שם העט "דלטון פיורי" ("Dalton Fury"), החליט על סמך המצב המשוער של בן לאדן לצאת לחלץ את שלושת החיילים הנטושים.
לאחר הצלחת החילוץ נשמע שוב בן לאדן ברשת הקשר, אומר אל לוחמיו: "תפילותינו לא נענו.
לא קיבלנו תמיכה מהמדינות הכופרות שקוראות לעצמן אחינו המוסלמים.
הדברים היו יכולים לקרות אחרת".
מאוחר יותר הודיע בן לאדן: "אני מצטער שהייתם מעורבים בקרב, אם אינכם יכולים עוד להתנגד, היכנעו עם ברכותיי".
לאחר מכן סיכמו כוחות הטליבאן עם מצביא אפגני שהם מוכנים להיכנע אך מבקשים לפני כן הפסקת אש למשך 24 שעות על-מנת להתארגן ולעזור לפצועיהם.
כשהאמריקנים, שלא רצו בהפסקת האש, התחילו להתקדם אל עבר המיקום של בן לאדן, איימו לוחמי הברית הצפונית שיתקפו אותם.
לאחר תום ההפוגה, ניסו לוחמי הטליבאן לחדש את הקרבות.
בתגובה, כבשו כוחות הקואליציה את כל האזור.
לאחר כיבוש האזור וסריקות שנמשכו עד ינואר 2002, לא נמצא בן לאדן, דבר שהוביל להערכה הוא נמלט עם בכירים נוספים לפקיסטן השכנה במהלך הפסקת האש.
על אף ניצחון הקואליציה בקרב וכיבוש האזור, לא נתפסו או חוסלו בכירי הטליבאן ואל-קאעידה שהסתתרו בו.
אוסאמה בן לאדן, שבמהלך הקרב קרא לחייליו להיכנע ואף נמלט בעצמו, לאחר מכן התייחס אליו כסמל ליכולות הכושלות של הקואליציה:
במהלך הקרב הושמדה התשתית השלטונית של הטליבאן, שהחל לאחר מכן לפעול כארגון שמפוזר במדינה ונלחם מלחמת גרילה בקואליציה.
עם זאת, לאחר הקרב נעשו מספר ניסיונות התאגדות של לוחמי טליבאן, כשהבולט שבהם היה תהליך התאגדות של יותר מ-1,000 לוחמים במהלך החודשים ינואר ופברואר בשנת 2002 באזור העיירה שאח-אי-קוט שבמזרח המדינה, עיירה שנמצאת בסביבה ההררית הגבוהה ביותר במדינה.
בתגובה יצאה הקואליציה למבצע אנקונדה, המבצע הגדול ביותר של הקואליציה באפגניסטן, עד כיבוש העיירה מרג'ה כחלק ממבצע מושתראק בשנת 2010.
לאחר קבלת תוכנית החלוקה בעצרת האו"ם בכ"ט בנובמבר החלו פעולות איבה נגד היישוב על ידי ערביי ארץ ישראל.
הוועד העליון הערבי גייס לוחמים ממדינות ערב שהתאמנו במחנות הצבא הסורי מדרום לדמשק, ונקראו צבא ההצלה.
כוח המשלוח של 'צבא ההצלה' עמד תחת פיקודו של פאוזי קאוקג'י.
ב-16 בפברואר 1948 התקיף גדוד הירמוך הראשון של 'צבא ההצלה', בפיקודו של מוחמד צפא, את קיבוץ טירת צבי בעמק בית שאן.
ההתקפה נהדפה תוך גרימת אבדות כבדות לתוקפים.
קיבוץ טירת צבי הוקם ב-30 ביוני 1937, במסגרת יישובי חומה ומגדל, והיה היישוב היהודי הדרומי ביותר בעמק בית שאן.
ב-28 בפברואר 1938 הצליחו מגיני הקיבוץ, בקרב פנים אל פנים בפיקודו של גרשון ריטוב - ה"מוכתר", להדוף התקפה של כנופיות ערבים שכבר הצליחו לחדור לתוך היישוב.
לאחר הדיפת אותה התקפה, שרר, כללית, דו קיום עם הערבים, אשר הופר מדי פעם בסכסוכים על קרקעות ומקורות מים.
הכביש ליישובים היהודים עבר בעיירת המחוז ביסאן.
בפרוץ המלחמה נחסמה הדרך בתוך העיר והשיירות נאלצו להתנהל בדרכי שדה שלאחר גשם הפכו לבוציות, ללא אפשרות למעבר.
ב-20 בינואר 1948 חצה גדוד הירמוך הראשון של 'צבא ההצלה' את גשר דמיה בשיירה ארוכה והתמקם בסביבות טובאס, בעוד הבריטים מתעלמים מכך.
הש"י של ההגנה עקב אחרי תנועות אלה ומודיעים ערבים הודיעו כי התקפה גדולה עומדת להיות על טירת צבי ומטרת הערבים היא ללכוד את טירת צבי ולהשתלט במהרה על כל יישובי עמק בית שאן.
מצב חירום הוכרז בכל יישובי העמק בכלל ובטירת צבי בפרט.
הוקמו עמדות חדשות ושופרו ישנות.
נמתחו גדרות תיל וזמן קצר לפני ההתקפה נמתחה גדר נוספת.
למפקד המקום ניתנו סמכויות רחבות ואיש לא יצא מהמשק ללא רשותו.
נערכו תרגילים לאיוש מהיר של קו ההגנה ותמרוני התגוננות.
בגלל מצב החירום היה צורך להמשיך בעבודות גם בשבת.
הדבר הובא להחלטת החברים שהחליטו פה אחד להמשיך בעבודות גם בשבת.
בחצות הליל של 15 - 16 בפברואר קלטה יחידת ההאזנה של ההגנה שישבה במרכזת הטלפונים בעפולה, שיחות טלפון מג'נין לבית שאן: "השייח' יצא לדרך, הכל מוכן" ומג'נין לשכם: "הלילה יירד גשם חם ליד בית שאן".
משיחות אלה הגיעו למסקנה כי באותו לילה יתקוף צבא ההצלה את טירת צבי.
מיד כשנתקבלה הידיעה בטירת צבי על ההתקפה הממשמשת ובאה החלו להעיר את כל אנשי המשק בחשאיות גמורה כדי להעלים תנועות אלה מהמתקיפים.
תוך זמן קצר היה קו ההגנה מוצב והעמדות מאוישות.
בשעה 02:45 פתחו הערבים באש על קיבוץ עין הנצי"ב ופוצצו גשרים בסביבה כדי להפריע לתגבורות להגיע לטירת צבי.
סמוך לשעה 04:00 החלה הפגזת מרגמות על טירת צבי, וכן על הקיבוצים השכנים שדה אליהו ועין הנצי"ב.
התוקפים ירו כשלוש מאות פגזים.
פגז אחד פגע בתקרה של בית הילדים אך אף ילד לא נפגע.
אש מקלעים נפתחה מתל אבו פרג', הנמצא כ-400 מטר צפונית-מערבית לקיבוץ.
מיד החלה ההתקפה מכל הכיוונים.
המגינים לא השיבו אש עד שהערבים התקרבו לגדר ואז ירו בהם מכל כלי הנשק שעמדו לרשותם.
המתקיפים הצליחו לחתוך את הגדר, אך אז נתקלו בגדר תיל חדשה, שלא ידעו על קיומה, ובאש הכבדה שירו המגינים.
בסביבות השעה 06:30, בעוד ההתקפה נמשכת, החל לרדת במקום גשם שוטף.
הגשם גרם למעצורים בכלי הנשק, ומפקד המקום ריכז במקום מואפל קבוצת חברות שניקו את הנשק והחזירו אותו מיד לעמדות.
לערבים לא הייתה אפשרות דומה.
תוך כדי ההתקפה נהרג חבר הקיבוץ שהפעיל מקלע לואיס.
כוח סיוע ראשון של "ההגנה" יצא משדה אליהו נתקל בחסימה ערבית ושב על עקבותיו.
כוח מפלוגה ד' של הגדוד הראשון של הפלמ"ח, עליו פיקד ישעיהו גביש, הגיע מקיבוץ מסילות ופתח באש על הערבים בתל אבו פרג'.
כוח נוסף, שכלל מחלקה מקורס מ"כים חי"ש של גדוד 14 של חטיבת גולני, שהגיע מעין הנצ"יב, תקף בדרכו את היחידות הערביות אשר באותו שלב החלו נסוגות (ר' להלן).
בשעה 08:00 הגיע כוח בריטי מבית שאן והורה למוחמד צפא להתפנות מהמקום.
צפא הסכים בתנאי שהבריטים יפתחו על גדודו באש והוא יוכל לתרץ את נסיגתו בלחץ הבריטים.
בקשתו נענתה וב-11:30 נסוג צבא ההצלה מהאזור.
הבריטים ביקשו מחברי הקיבוץ לעזור בפינוי 57 הגופות של החללים הערבים בעזרת כלי רכב.
בכל השטח היו פזורים בבוץ רובים, מקלעים, פגזים, רימונים, תחמושת רבה וחומרי נפץ.
להגנה הגיעו ידיעות כי קאוקג'י היה באותו לילה סמוך לשדה הקרב אך לא פיקד עליו.
הוא הכין את עצמו לכניסה לטירת צבי ולמחרת פרסם בעיתונות הערבית כי: "טירת צבי הושמדה ושלוש מאות יהודים נפלו בקרב...".
תחילה נטו להאמין לו אבל משנודעה האמת ירד המורל של ערביי ארץ ישראל וצבא ההצלה.
קאוקג'י לא יזם התקפות נוספות עד לקרב משמר העמק באפריל.
תוצאות הקרב העלו את המורל בקרב היישוב היהודי, ובשל כך, נקראה אוניית מעפילים בשם טירת צבי.
קרב טליסו במלחמת רוסיה–יפן התרחש ב-14-15 ביוני 1904 במחוז ליאונינג ליד תחנת הרכבת ואפאנגואו - כ-130 ק"מ מפורט ארתור.
הרוסים רצו להגיע לפורט ארתור הנצורה.
לאחר שכוחות היפנים ניתקו את קשר היבשתי בין הכוחות הרוסים במבצר פורט ארתור לכוח העיקרי, גנרל אלכסיי קורופטקין החליט שיש לפעול לפתיחת ציר לפורט ארתור.
המשימה הוטלה על כוח צבאי בהיקף של כ-33 אלף חיילים בפיקוד גאורגי שטקלברג.
הפעולה בוצעה לפי דרישת מפקד הצבאי באזור, האדמירל יבגני אלכסייב, שדאג לגורל הצי הנצור.
לשטקלברג ניתנה פקודה לנוע לכיוון פורט ארתור, להגיע למגע עם היפנים ועל ידי כך להקטין את היקף הכוח סביב פורט ארתור.
יחד עם זאת, נדרש לא להגיע לעימות חזיתי עם כוח עודף ולא להגיע לניצול מלא של העתודות.
המטרה הסופית של המבצע הייתה הגעת הכוח לפורט ארתור.
שליחת כוח צבאי לכיוון פורט ארתור הייתה בניגוד לאסטרטגיה ההגנתית של אלכסיי קורופטקין ולכן הוא טען שיש קושי לתת לשטקלברג את כל מה שדרוש לו.
גם הפקודות שניתנו לשטקלברג לא היו חדות מספיק.
היפנים שיפצו את הנמל בדאליין ויכלו לתגבר את הכוחות ללא הפרעה.
כאשר נודע להם על כוונת הרוסים להגיע לפורט ארתור, הכוח באזור חולק לצבא מס' 3 שנשאר סביב המבצר הנצור ולצבא מס' 2 שהתחיל לנוע צפונה לאורך מסילת רכבת במטרה להגיע למגע עם הרוסים.
לפני הקרב הרוסים התרכזו דרומית לעיירה ואפאנגואו בקרבת מסילת הברזל.
ב-14 ביוני היפנים התחילו במתקפה עם חלק מהכוח שהיה ברשותם.
הרוסים עמדו במתקפה ולאחר גילוי שרק חלק מהכוח היפני משתתף בה אף תכננו לתקוף בחזרה ולהתקדם דרומה.
במהלך הלילה היפנים שינו את מיקום הצבת התותחים ואף קיבלו תגבורת בכוח אש.
במהלך היום התברר שליפנים קיימת עליונות בכמות כוח אש תותחים וגם בדיוק הירי.
לרוסים שהחלו לתקוף מבוקר 15 ביוני נגרמו אבדות גדולות מירי תותחים כבד.
היפנים מצדם החלו במתקפה באגף הימני של החזית הרוסית.
לקראת 8 בבוקר האגף הימני של הרוסים כבר היה מותקף מ-3 חזיתות.
לאזור זה נשלחה תגבורת והרוסים הצליחו להחזיק בעמדות.
לקראת 11:30 הגיעו למטה הרוסי ידיעות על נוכחות יפנית משמעותית צפונית לעמדות המוחזקות.
בשעה 14:00 הגיעו התגבורות והחלו בפריקה מהרכבת.
לאור האש הכבדה של התותחים היפנים, תגבורות אלו לא יכלו להתארגן ולהשתתף בקרב.
בעקבות הידיעות משדה הקרב ובמטרה למנוע כיתור של הכוח ניתנה פקודה לנסיגה כללית.
הגשם החזק שפרץ באזור מנע מהיפנים להמשיך ולרדוף את הרוסים הנסוגים.
לקראת הערב הנסיגה הסתיימה וכל היחידות הרוסיות התרכזו סביב תחנת רכבת ונזלין.
כתוצאה מהקרב והנסיגה הרוסית, הכוחות היפנים סביב פורט ארתור יכלו להמשיך במצור ללא הפרעה.
לא היו ניסיונות נוספים להגיע לפורט ארתור דרך היבשה מצד הרוסי.
גנרל שטקלברג הואשם בכישלון המטלה שהוטלה עליו.
מעשית, בין הסיבות העיקריות לכישלון היו הבדלים בהשקפת עולם של ניהול המלחמה בין שר המלחמה אלכסיי קורופטקין שדגל בהגנה לבין מפקד הכוחות באזור יבגני אלכסייב שדגל במדיניות התקפית.
קרב טולאגי וגווטו-טנמבוגו היה קרב יבשתי במערכה באסיה ובאוקיינוס השקט במלחמת העולם השנייה.
בקרב זה, שהתרחש בראשית אוגוסט 1942, התעמתו כוחות הצי הקיסרי היפני וכוחות בעלות הברית.
בקרב זה נחתו נחתים אמריקנים על האיים טולאגי, גווטו וטנמבוגו שבאיי נגלה, בהם הקימו היפנים בסיסי צי, וכבשו אותם לאחר קרב קשה בו העמידו המגינים היפנים התנגדות נחושה ונלחמו כמעט עד האדם האחרון.
במקביל לנחיתה בטולאגי, בגווטו ובטנמבוגו, ערך חיל הנחתים האמריקני נחיתה נוספת על האי גוודלקנל הסמוך במטרה לכבוש את שדה התעופה באי.
לארצות הברית הצטרפו שאר בעלות הברית, שחלקן, כולל בריטניה, אוסטרליה, והולנד, היו מטרה להתקפות היפנים.
בעלות הברית בחרו באיי שלמה (מדינת חסות של בריטניה) הדרומיים – גוודלקנל, טולאגי ופלורידה – כמטרתם הראשונה.
הכוח ההתקפי, שכלל 75 ספינות מלחמה וכלי תובלה, נאסף סמוך לפיג'י ב-26 ביולי וערך אימון נחיתה אחד בטרם עשה דרכו לגוודלקנל ב-31 ביולי.
מפקד חיל המשלוח היה תת-אדמירל פרנק ג'ק פלטצ'ר, מפקד הכוחות האמפיביים היה אדמירל משנה ריצ'מונד טרנר ומפקד החיילים היה ונדגריפט, שפיקד על 16,000 חיילים, רובם נחתים.
בחסות מזג אוויר סוער, התקרבו כוחות הנחיתה של בעלות הברית לטולאגי ולגוודלקנל מבלי להראות לפנות בוקר 7 באוגוסט.
בסביבות השעה 06:00 תקפה קבוצת תקיפה שכללה 16 מטוסי קרב מסוג F4F ויילדקט, 24 מפציצי צלילה מסוג SBD דונטלס, ומפציץ טורפדו אחד מסוג TBF אוונג'ר, שהמריאה מנושאות המטוסים האמריקניות אנטרפרייז ווואספ, את מתקני הצי של היפנים סמוך לטולאגי והשמידה חמישה עשר מטוסים ימיים מסוג קאוואנישי H8K שעמדו להמריא.
לאחר מכן השמידו מטוסי הקרב גם שבעה מטוסי A6M זירו.
בשעה 06:10 החלו הסיירת סן חואן והמשחתות מונסן וביוקנן להפגיז את חופי הנחיתה בטולאגי ובאי פלורידה הסמוך.
בשעה 07:40 (20 דקות לפני מועד הנחיתה המתוכנן) נחת גדוד 1 של רגימנט הנחתים השני באי פלורידה, שתפקידו היה לחפות על הנחיתות העיקריות בטולאגי.
252 הנחתים הגיעו לעמדותיהם בתוך 40 דקות מבלי להיתקל בחיילי אויב, תוך שהם מסתייעים במדריכים אוסטרלים שהכירו את האיים.
בשעה 08:00 נחתו בחוף המערבי של טולאגי גדוד הפושטים הראשון, בפיקודו של לוטננט קולונל מריט אדסון, והגדוד השני של רגימנט הנחתים החמישי.
שוניות האלמוגים מנעו מרכבי הנחיתה להגיע עד קו החוף והנחתים נאלצו לרדת למים, שלעיתים הגיעו לגובה הצוואר, ולעלות לחוף ברגל, מרחק 100 מטרים.
אולם לא נצפתה כל התנגדות יפנית והנחתים עלו לחוף ללא קושי.
באותה עת דיווח מפקד הכוחות היפניים בטולאגי, קפטן שיגטושי מיאזקי לרבאול על נחיתות בעלות הברית, ומפקד כוח הנחיתה השלישי של קורה, קומנדר מסאקי סוזוקי, שהיה אחראי על הגנת האיים, החל לפרוס את כוחותיו בעמדות ההגנה שהוכנו מראש.
עד השעה 11:10 איבטח גדוד הנחתים השני את החלק הצפון-מערבי של טולאגי, ואז חבר לגדוד הפושטים בהתקדמותו לכיוון דרום-מזרח.
עד השעה 11:30 כבשו הנחתים את החצי המערבי של האי, אך מלבד כיסי התנגדות ספורים לאורך הדרך, נסוגו המגינים היפנים מזרחה, והתבצרו בגבעה 281 שבקצה הדרום מזרחי של האי.
עם התקדמותם לכיוון גבעה 281 נתקלו הנחתים באש צלפים שהאטה את קצב התקדמותם.
בערב יום הנחיתה הגיעו הנחתים עד מרגלות גבעה 281, לאחר שכבשו את שאר האי.
במהלך הלילה תקפו היפנים את קווי ההגנה של האמריקנים חמש פעמים, תוך שהם מסתננים בזחילה בין שוחות הנחתים, אך נהדפו לאחור פעם אחר פעם לאחר קרבות קשים.
המגינים החזיקו מעמד לאורך הלילה, ובבוקר 8 באוגוסט הגיעה לגבעה הגדוד השני של רגימנט הנחתים השני כתגבורת.
האמריקנים תקפו את הגבעה במהלך היום, תוך שהם עוקרים את המגינים היפנים מתוך מחילות שנחפרו בקירות אבן גיר, ועד שעות הערב כבשו את הגבעה, ובמהלך הימים הבאים טיהרו הנחתים כיסי התנגדות ספורים ברחבי האי.
איונים אלה הם למעשה גבעות אלמוגים המחוברות בכביש, והיפנים הקימו בהם בסיס מטוסים ימיים.
על גווטו הגנו 248 אנשי צוות אוויר, חיילי כוח הנחיתה המיוחד ופועלים יפנים וקוריאנים, והם התבצרו בגבעה 148. על טנמבוגו הגנו 240 חיילים שהתבצרו בגבעה 121. שתי גבעות אלה היו גבעות גיר בהם חפרו מערכת תעלות הגנה, בדומה לטולאגי.
בנוסף, בשל קרבתם של האיים, יכלו הכוחות בכל אי לחפות על הכוח באי השני.
בשעה 12:00 ב-7 באוגוסט נחת גדוד הצנחנים הראשון של חיל הנחתים, שמנה 396 לוחמים, בגווטו.
הנחיתה נקבעה לשעת הצהריים מכיוון שלא היו בנמצא מספיק מטוסים לחיפוי אווירי לנחיתות עבור כל חופי הנחיתה.
הגל הראשון נחת ותוך זמן קצר נתקל באש כבדה וספג נפגעים רבים.
הגל השני נחת דקה וחצי לאחר מכן וגם הוא נקלע לאש כבדה משני האיונים.
הנחתים הצליחו לפנות את חופי הנחיתה ופרסו מקלעי M1919 בראונינג ששיתקו את גבעה 148 ואפשרו לנחתים נוספים לעזוב את חופי הנחיתה ולהתקדם לפנים האי.
עם זאת, האש מטנמבוגו נמשכה והסבה לנחתים אבדות נוספות, ורק סיוע של מטוסי קרב מנושאות מטוסים הפחיתו את יעילות האש של המגינים.
בשעה 14:00 הגיעו הנחתים לגבעה 148 והחלו לטהר אותה באמצעות מטעני נפץ ורימוני יד.
בשל האבדות הרבות שספג הגדוד, ביקש מפקדו מרופרטוס תגבורת לפני שינסו לכבוש את טנמבוגו, ורופרטוס, שחשב שעל האי נמצאים רק צלפים ספורים, שלח רק פלוגה אחת מהגדוד הראשון של הרגימנט השני כדי לסייע.
למעשה הגנו על האי 240 חיילים יפנים.
הנחיתה בטנמבוגו החלה בשעות הערב ב-7 באוגוסט.
הפגזת אוניות המלחמה במהלך היום הציתה מתקני דלק בחוף והשריפות האירו את חופי הנחיתה וכך אבדה לנחתים ההפתעה.
רכבי הנחיתה ספגו אש כבדה בהתקרבם לחוף, ונאלצו לסגת.
בבוקר 8 באוגוסט נשלחה הגדוד השלישי של רגימנט הנחתים השני לגווטו כתגבורת.
הגדוד נחת באי בשעה 10:00 והחל לסייע בטיהור האי, שהסתיים בשעה 12:00. לאחר מכן התכונן הגדוד לתקיפת טנמבוגו, ולפני ההתקפה הפגיזה את האי הסיירת סן חואן.
בשעה 16:15 החלו הנחתים לנחות בטנמבוגו, ובסיוע שני טנקים קלים מדגם M3 סטיוארט וחיפוי מגווטו, הצליחו להתקדם מעט לפני האי.
אחד מהטנקים נתקע בין שני עצים, והיפנים העלו אותו באש והרגו שניים מאנשי הצוות, בעוד שניים אחרים הצליחו להימלט.
במהלך היום טיהרו הנחתים את עמדות ההגנה היפניות בגבעה 121 באופן שיטתי ותוך שימוש במטעני חבלה ורימונים, ועד שעות הערב איבטחו אותה.
שורדים בודדים ערכו מתקפות בנזאי במהלך הלילה, אך ההתנגדות הסתיימה למעשה, ובשעות הצהריים ב-9 באוגוסט איבטחו האמריקנים את טנמבוגו.
בניגוד להתנגדות שהעמידו היפנים בטולאגי, בגווטו ובטנמבוגו, נתקלו הנחתים בגוודלקנל בהתנגדות מועטה בלבד.
בשעה 09:10 ב-7 באוגוסט נחתו 11,000 נחתים אמריקנים בגוודלקנל והתקדמו לכיוון שדה התעופה לאורך היום ללא התנגדות.
ביום המחרת המשיכו הנחתים בהתקדמותם ועד שעות הצהריים כבשו את שדה התעופה.
הכוחות היפנים נסוגו לפנים האי תוך שהם מותירים מאחוריהם אספקה, ציוד רפואי וציוד מכני לבניית שדה התעופה.
במהלך הקרב נמלטו כ-80 יפנים מטולאגי ומגווטו-טנמבוגו לאי הסמוך פלורידה בשחייה.
אולם בחודשיים שלאחר מכן הם נלכדו על ידי התושבים המקומיים או על ידי כוחות בעלות הברית.
בעלות הברית הקימו בטולאגי בסיס ימי ותחנת תדלוק, שהיה חיוני ביותר במהלך קרב גוודלקנל והמערכה באיי שלמה.
בנוסף, המעגן בטולאגי שימש גם כמקום מפלט לאוניות המלחמה של בעלות הברית שנפגעו במהלך הקרבות הימיים שנערכו במהלך קרב גוודלקנל.
מאוחר יותר גם הוקם בטולאגי בסיס ספינות טורפדו שמטרתו הייתה תקיפת שיירות האספקה והחיילים ששלחו היפנים לגוודלקנל, וכן בסיס מטוסים ימיים.
על אף חשיבותו של האי, מרבית הכוחות שנשלחו לכבוש אותו ואת גווטו וטנמבוגו נשלחו לאחר מכן לגוודלקנל כדי לסייע בהגנת שדה התעופה שבו, ושם למעשה נערכה הלחימה העיקרית בחודשים הבאים.
קרב טֶנַרוּ היה קרב בין הצבא היפני הקיסרי וכוחות בעלות הברית שהתרחש ב-21 באוגוסט 1942 באי גוודלקנל, והיה חלק מהמערכה באסיה ובאוקיינוס השקט במלחמת העולם השנייה.
קרב זה היה הראשון בסדרת מתקפות יפניות כנגד האמריקנים במהלך קרב גוודלקנל.
הקרב קרוי על שם נהר טנרו שבסביבתו התרחש הקרב.
רגימנט "איצ'יקי", בפיקודו של קולונל קיונאו איצ'יקי, נשלח לגוודלקנל בתגובה לנחיתות בעלות הברית, ומטרתו הייתה כיבוש מחדש של שדה התעופה, אשר נכבש על ידי הנחתים האמריקנים בפיקודו של מייג'ור גנרל אלכסנדר ונדגריפט ב-7 באוגוסט 1942, והדיפת בעלות הברית מהאי.
במהלך הקרב הדפו הנחתים, אשר הקימו קו הגנה סביב שדה הנדרסון, מתקפה של "האלמנט הראשון" של רגימנט איצ'יקי.
מספר הנחתים ששהו בגוודלקנל באותה עת היה כ-11,000, אולם היפנים המעיטו במספרם וביכולת הלחימה שלהם, וביצעו מתקפת לילה חזיתית לאורך קו החזית בנחל אליגטור, מזרחית לשדה התעופה.
ההתקפה נהדפה תוך שהיפנים סופגים אבדות רבות, ועם שחר ערכו הנחתים התקפת-נגד כנגד הכוחות היפנים הנותרים.
רק 128 מתוך 917 חיילי האלמנט הראשון של רגימנט איצ'יקי שרדו את הקרב.
הקרב היה אחת משלוש התקפות קרקעיות גדולות שערכו היפנים בקרב גוודלקנל.
אחרי קרב טנרו התחוור לפיקוד העליון היפני שהיקף כוחות בעלות הברית באי גדול בהרבה משציפו, ובהתאם לכך החלו לשלוח אליו כוחות נוספים במטרה לכבוש את שדה הנדרסון.
במהלך אותו היום תקפו מטוסי קרב ומפציצים יפניים מרבאול את כוחות בעלות הברית בגוודלקנל, ובמהלך הלילה תקף כוח סיירות יפניות, בפיקודו של תת-אדמירל גונאיצ'י מיקווה, את אוניות בעלות הברית שסיירו באזור.
כוחו של מיקווה טיבע סיירת אוסטרלית אחת ושלוש סיירות אמריקניות, והסב נזק לשתי משחתות נוספות, מבלי לאבד אף אונייה, במה שנודע כקרב האי סאבו.
בשל חששו מהתקפות יפניות נוספות, הסיג אדמירל ריצ'מונד טרנר, מפקד צי הנחיתה, את ציו ממימי גוודלקנל בצהרי 9 באוגוסט, מבלי שאוניות התובלה הספיקו לפרוק את כל האספקה והאנשים שעליהן.
עם עזיבת הצי, החלו 11,000 הנחתים בגוודלקנל לעסוק בסיום בניית שדה התעופה ובהקמת קו הגנה מסביב למתחם שנקרא לונגה, שכלל בתוכו את שדה התעופה.
בתוך ארבעה ימים הספיקו הנחתים לסיים את שדה התעופה, ושינו את שמו לשדה הנדרסון, על שם טייס הקרב מייג'ור לופטון הנדרסון, שנהרג בקרב מידוויי.
בנוסף, הם העבירו את כל הציוד והאספקה מחופי הנחיתה, וכן אספקה יפנית שמצאו בסביבה, וחילקו אותם בין מצבורים שונים ברחבי מתחם לונגה.
עם זאת, מצב האספקה היה ירוד והספיק לשישה שבועות בלבד, ולפיכך הורה ונדגריפט על הקצבת שתי ארוחות בלבד ליום.
יחידות אלה החלו עושות דרכן לגוודלקנל, והרגימנט של איצ'יקי הגיע ראשון.
סיור אווירי יפני מעל גוודלקנל ב-12 באוגוסט חשף את העובדה שהצי של טרנר עזב את אזור גוודלקנל, אך מכיוון שהטייס היפני לא הבחין בחיילים רבים על החוף הניח שגם חיילי בעלות הברית נסוגו.
היאקוטאקה הורה להנחית במהירות בגוודלקנל יחידה בת 900 חיילים מרגימנט איצ'יקי, שמטרתה הייתה לתקוף במהירות את קווי האמריקנים ואת שדה התעופה.
שאר הרגימנט עתיד היה להצטרף ליחידה זו כשבוע לאחר מכן.
לאיצ'יקי נמסר שמספר חיילי בעלות הברית באי אינו ידוע, אך ההערכה הייתה שמדובר בכ-2,000 בלבד.
בשעה 23:00 ב-18 באוגוסט החלו 916 חיילי האלמנט הראשון של רגימנט איצ'יקי לרדת מהמשחתות שנשאו אותם לחוף בטאיבו, נקודה הנמצאת 32 ק"מ מזרחית ללונגה.
מכיוון שרצה לנצל את אלמנט ההפתעה, החל מיד איצ'יקי לצעוד לכיוון לונגה עם 800 מאנשיו, ולבסוף עצר במרחק 14 קילומטרים מלונגה.
בעת נחיתת הכוחות היפנים, דיווחו עמדות שונות לאורך החוף בלונגה שהם שומעים גלי חוף המעידים שספינות מהירות חולפות בסמוך לחוף, אולם לא התקבל כל דיווח מאומת על הימצאות ספינות יפניות באזור.
בפיקוד הנחתים בגוודלקנל החלו להיאסף דיווחים ממקורות שונים אודות אוניות יפניות באזור ועל תנועת כוחות יפנים באי.
לפיכך בבוקר 19 באוגוסט יצא סיור שמנה 60 נחתים אמריקנים וארבעה מדריכים מקומיים לכיוון מזרח כדי לאתר את הכוח היפני.
באותה עת שלח איצ'יקי יחידה בת 38 חיילים לכיוון קווי הנחתים על מנת לאסוף מודיעין וכדי להקים מוצב תקשורת קדמי.
בסביבות השעה 13:00, בסמוך לכפר קולי, נפל הסיור היפני למארב שטמנו לו הנחתים האמריקנים, ו-32 חיילים יפנים וחמישה נחתים אמריקנים נהרגו בחילופי האש, שנמשכו כמעט שעה.
השורדים היפנים הצליחו להימלט חזרה לטאיבו ודיווחו לאיצ'יקי על שהתרחש.
איצ'יקי שלח מיד צוות מיוחד לאתר המארב כדי לקבור את הגופות, והתקדם עם שאר הכוח שלו לכיוון מתחם לונגה.
בחיפוש שערכו הנחתים על גופות החיילים היפנים הם מצאו מסמכים המעידים על נוכחות יחידה צבאית משמעותית בגוודלקנל.
מלבד ציוד שדה המשמש יחידות מסדר גודל זה, נמצאו מפות המפרטות בדיוק רב את מערך ההגנה של האמריקנים סביב שדה התעופה, צילומי אוויר של בסיס הנחתים באי, ומברק המודיע על הגעת האלמנט הראשון לאי.
אולם לא נמצאו נתונים לגבי גודלו של הכוח היפני או לגבי תוכנית המתקפה שלו.
ונדגריפט צפה שההתקפה היפנית תבוא מכיוון מזרח, ופרס את נחתיו לאורך הגבול המזרחי של מתחם לונגה.
למעשה, היה זה נהר אילו, או כפי שכינו אותו הנחתים – נחל אליגטור – שהיווה את גבולו המזרחי של המתחם, ולא נהר טנרו, השוכן מספר קילומטרים מזרחית לנחל אליגטור, כפי שטעו הנחתים לחשוב.
נחל אליגטור, שהיה שפך נהר אילו, לא היה נחל אלא לגונה שהופרדה מהאוקיינוס על ידי שרטון ברוחב 7–15 מטרים ובאורך 30 מטרים, והייתה מתמלאת בזמן הגאות.
ב-20 באוגוסט פרס קולונל קליפטון קייטס, מפקד רגימנט הנחתים הראשון, את שני גדודיו לאורך הגדה המערבית של נחל אליגטור.
כדי להגן על השרטון, הציב קייטס מאה נחתים ושני תותחים נגד טנקים 37 מ"מ חמושים בקלעי קופסה בסמוך לו.
הארטילריה, שכללה תותחי 75 מ"מ ו-105 מ"מ טיווחה את הגדה המזרחית של הנחל מבעוד מועד, והנחתים עסקו בחפירת שוחות, פריסת שקי חול וחוטי תיל.
מעט לאחר חצות ב-21 באוגוסט, הגיע הסיור הקדמי של האלמנט הראשון של איצ'יקי לגדה המזרחית של האילו, והופתעו מנוכחות הנחתים מרחק רב כל כך משדה התעופה.
יחידות האזנה של חיל הנחתים החלו לשמוע קולות אנושיים בוקעים מהג'ונגל, ונסוגו חזרה אל הקווים.
בשעה 02:40 החלה המתקפה היפנית בירי ארטילרי ואש מרגמות ומקלעים.
בשעה 03:10 חצה טור של כ-200 חיילים יפנים את השרטון בריצה לעבר קווי הנחתים.
ירי מקלעים ותותחי ה-37 מ"מ חיסלו כמעט את כל התוקפים בעוד רצים על השרטון.
מספר חיילים יפנים הצליחו לחצות אותו ולהגיע לקווים, שהם נלחמו קרבות פנים אל פנים מול הנחתים, ואף הצליחו לתפוס מספר שוחות.
הנחתים עקרו את היפנים מעמדותיהם בהתקפת-נגד מוצלחת, וישרו את קו ההגנה תוך שהם מחסלים כמעט את כל התוקפים.
עם הזריחה, בשעה 04:45, נסוגו שאריות האלמנט הראשון כדי להתארגן מחדש, ורבע שעה לאחר מכן תקפו פעם נוספת את הקווים האמריקנים, בחיפוי אש מרגמות ומקלעים.
החיילים היפנים נמנעו מחציית השרטון, ותחת זו חצו את שפך נחל אליגטור בתוך האוקיינוס, מתוך כוונה לתקוף את הגדה המערבית מכיוון הים.
הנחתים פתחו באש תותחי 37 מ"מ, מרגמות, רימונים ומקלעים, ובסיוע ארטילרי מדויק הדפו את ההתקפה, תוך שהם מחסלים את החיילים היפנים כמעט עד האחרון שבהם.
עד שעות הבוקר נסוגו כל השורדים היפנים לגדה המזרחית של נהר אילו, ופיקוד הנחתים החליט לצאת למתקפת-נגד.
הגדוד הראשון של רגימנט הנחתים הראשון, תחת פיקודו של לוטננט קולונל לנארד קרסוול, חצה את נהר אילו בנקודה דרומית לזירת הקרב, איגף את שרידי האלמנט הראשון מכיוון מזרח ודרום, והחל לדחוק את השורדים לחורשת עצי קוקוס הסמוכה לגדה המזרחית של האילו.
מטוסים משדה הנדרסון, שנחתו באי ביום האתמול, טסו לאורך החוף וחיסלו חיילים יפנים שניסו להימלט מהחורשה, ובשעה 15:00 נכנסו אליה ארבעה טנקים קלים וטיהרו אותה.
בשעה 17:00 תמה ההתנגדות היפנית והקרב נגמר.
איצ'יקי נהרג בקרב, 15 חיילים יפנים נפלו בשבי, ו-30 חיילים אחרים הצליחו לשוב לטאיבו.
עבור בעלות הברית הייתה לניצחון בקרב טנרו משמעות פסיכולוגית רבה, שכן היה זה קרב הקרקע הראשון בו הצליחו להדוף מתקפה של הצבא היפני הקיסרי באוקיינוס השקט ובאסיה.
בקרב זה התגלתה לבעלות הברית תופעה נוספת, שאפיינה את המערכה באסיה ובאוקיינוס השקט כולה – סירובם של החיילים היפנים להיכנע, ומאמציהם להרוג את חיילי בעלות הברית אפילו כששכבו פצועים קשה וגוססים בשדה הקרב.
לקרב הייתה גם השפעה פסיכולוגית על הצבא היפני הקיסרי, שכן היה זה הקרב הראשון בו התערערה אמונתם בעליונותם הפיזית והרוחנית על פני אויביהם.
ב-22 באוגוסט דיווחו השורדים מהאלמנט הראשון למפקדה ברבאול שכוחו של איצ'יקי חוסל, ולפיכך החליט הפיקוד להטיל אל הקרב יותר יחידות משתכנן.
ואכן, בקרב רכס אדסון, שנערך שלושה שבועות לאחר מכן, תקפו היפנים בכוחות גדולים בהרבה מאשר בקרב טנרו.
בשנת 1945 יצא הסרט "גאוות הנחתים" (Pride of the Marines), שהיה סרט ביוגרפי אודות חייו של טוראי אלברט שמיד.
במהלך קרב טנרו איישו שמיד, טוראי מדרגה ראשונה ג'ון ריברס וקורפורל לי דיימונד עמדת מקלע שחיסלה 200 חיילים יפנים.
ריברס נהרג במהלך הקרב, שמיד נפצע קשה מרימון יד וכמעט התעוור, ודיימונד כמעט איבד את ידו.
לכל השלושה הוענק עיטור צלב הצי.
קרב טנרו היה נושאו של הפרק הראשון בסדרה הפסיפיק.
קרב טספרונגה (נודע גם בשם "קרב האי סאבו הרביעי", וביפנית: "קרב לונגה פוינט" (ルンガ沖夜戦)) היה קרב ימי בין הצי הקיסרי היפני וצי ארצות הברית שנערך בליל 30 בנובמבר 1942 ליד גוודלקנל.
בקרב זה ניסה כוח סיירות ומשחתות של בעלות הברית, בפיקודו של אדמירל משנה קרלטון רייט, ליירט כוח משחתות יפני, בפיקודו של אדמירל משנה ראיזו טנאקה, בדרכו למשימת אספקה לכוחות היפנים בגוודלקנל.
הכוח האמריקני נהנה מיתרון מערכת מכ"ם, פתח ראשון באש, וטיבע משחתת יפנית.
אך היפנים השיבו אש, טיבעו סיירת אחת, והסבו נזק כבד לשלוש אחרות, לפני שנסוגו בחזרה לבסיסם.
אף על פי שהיפנים השיגו ניצחון טקטי בקרב זה, האמריקנים זכו לניצחון אסטרטגי בשל העובדה שהצליחו לסכל את ניסיון האספקה, דבר שתרם בסופו של דבר לניצחון בעלות הברית בקרב גוודלקנל.
גם ניסיון נוסף להוביל אספקה ותגבורות לארמייה ה-17 נכשל בקרב הימי על גוודלקנל, ב-12–15 בנובמבר.
באמצע נובמבר נאלצו היפנים לוותר על גיחות הטוקיו אקספרס, בשל איום מטוסים משדה הנדרסון וסירות טורפדו מטולאגי, והחל ב-16 בנובמבר, ולמשך שישה שבועות, העבירו אספקה לגוודלקנל באמצעות צוללות.
כל צוללת יכלה לשאת כ-50 טונות אספקה, שהספיקה ליומיים בלבד עבור הארמייה ה-17. במקביל ניסו היפנים להוביל אספקה על גבי ארבות קטנות, אך כוח אוויר קקטוס טיבע אותן בקלות.
ב-26 בנובמבר דיווח היאקוטאקה לאיממורה אודות מצבם החמור של הכוחות בגוודלקנל.
הוא טען שמאה אנשים גוועים מדי יום ברעב, ועד שתגענה הדיוויזיות החדשות לא יישאר אף אחד בחיים.
איממורה החליט לפיכך לשוב ולהשתמש במשחתות.
הצי הקיסרי הכין תוכנית אספקה מאולתרת, שתאפשר למשחתות לחמוק מאיום מטוסי כוח אוויר קקטוס.
חביות נפט גדולות עמוסות בציוד רפואי ובאספקה בסיסית, תוך השארת אוויר שיאפשר ציפה, תקשרנה יחד בחבל ותתלנה מחרכי התותחים של משחתת.
בהגיע המשחתת לגוודלקנל ייחתך החבל, בזמן שהיא מבצעת תפנית חדה.
סירות מנוע או שחיין יתפסו את הקצה הצף של החבל ויביאו אותו אל החוף, שם ימשו החיילים את השורה הארוכה של החביות.
מפקד הצי השמיני היפני ברבאול, תת-אדמירל גונאיצ'י מיקווה, הורה לאדמירל משנה ראיזו טנאקה לצאת בראש הכוח הימי הראשון לנסות את שיטת האספקה בחביות.
בליל 29 בנובמבר יצא מיקווה בראש טור של שמונה משחתות, שמתוכן נשאו שש משחתות 200–240 חביות כל אחת, לכיוון כף טספרונגה, שבחוף הצפון-מערבי של גוודלקנל.
אוניית הדגל של טנאקה הייתה "נאגנמי", והיא ליוותה את הכוח, ביחד עם "טאקנמי".
המשחתות שנשאו את החביות היו: "קורושיו", "אויאשיו", "קגרו", סוזוקאזה", "קווקאזה", ו"מאקינאמי".
על מנת לחסוך במשקל ובמקום, פרקו המשחתות את כל הטורפדו שלהן, לבד טורפדו אחד שהשאירו בכל אחד מצינורות השיגור.
לאחר הקרב הימי בגוודלקנל, ערך אדמירל ויליאם הלסי, מפקד כוחות בעלות הברית בדרום האוקיינוס השקט, שינוי במבנה הארגוני של הכוחות שהיו תחת פיקודו.
ב-24 בנובמבר הוא הקים באספיריטו סאנטו, קלדוניה החדשה, את "כוח משימה 67", שכלל את הסיירות הכבדות "מינאפוליס", "ניו אורלינס", "פנסקולה" ו"נורת'האמפון", את הסיירת הקלה "הונולולו", וארבע משחתות.
הפיקוד על כוח משימה זה נמסר לאדמירל משנה קרלטון רייט ב-28 בנובמבר.
רייט תדרך את מפקדי הספינות שלו בדבר תוכניתו להיכנס לקרב שטח לילי עם הצי הקיסרי.
לפי התוכנית, אותה כתב אדמירל תומאס קינקייד, תפלגנה שתי משחתות מצוידות במכ"ם במרחק מה מקדמת הכוח, ותתרענה על כל כוח אויב שתזהה.
לאחר מכן יהיה עליהן לשגר מטח טורפדו, ולפנות את קו האש לסיירות, שתגענה אחריהן.
ב-29 בנובמבר יירטו שירותי המודיעין של בעלות הברית תשדורות יפניות מוצפנות מהן למדו אודות הפלגת הכוח של טנאקה.
מיד הורה הלסי לרייט להפליג עם כוח משימה 67 לגוודלקנל, והכוח יצא לדרכו מקלדוניה החדשה, מרחק 580 מילים ימיים (930 קילומטרים).
בדרכו צפונה הצטרפו לכוח משימה 67 שתי משחתות נוספות ששייטו באזור, אך רייט לא תדרך את מפקדיהן בתוכנית הקרב והציב אותן במאסף.
בשעה 17:00 ב-30 בנובמבר המריאו מטוסי סיור מהסיירות האמריקניות לטולאגי, שם המתינו להטיל נורים בעת הקרב.
מעט לאחר חצות ב-30 בנובמבר יצא הכוח של טנאקה מאיי שורטלנד בדרכו לגוודלקנל.
טנאקה ניסה לחמוק מגילוי על ידי בעלות הברית, ולכן הפליג בנתיב הפלגה לא שגרתי סביב בוגנוויל, אך יחידות תצפיות חופים זיהו את הכוח ודיווחו עליו לבעלות הברית.
מטוסי סיור יפנים איתרו אף הם את כוח המשימה האמריקני ודיווחו לטנאקה, שהודיע לספינותיו שהעדיפות ניתנת להשמדת כוח האויב, ולא לפריקת האספקה.
בשעה 21:40 ב-30 בנובמבר הגיע הכוח של טנאקה לאי סאבו, ונכנס למבנה טור.
באותה עת עמד כוח משימה 67 להיכנס למצר הים בין גוודלקנל ואיי פלורידה ממזרח.
בראש הטור האמריקני הפליגו המשחתות "פלטצ'ר", "פרקינס", "מורי" ו"דרייטון", אחריהן הפליגו הסיירות מיניאפוליס, ניו אורלינס פנסקולה, הונולולו ונורת'האמפטון, והמשחתות "למסון" ו"לרדנר" הפליגו במאסף.
בניגוד לתוכנית המקורית, הפליגו המשחתות במרחק 3.7 קילומטרים מראש טור הסיירות, ולא במרחק גדול יותר שיאפשר להן גילוי מוקדם של האויב.
בשעה 22:40 חלף הכוח היפני דרומית לסאבו, והאט את מהירותו לקראת הטלת החביות.
באותה עת נכנס כוח משימה 67 למצר ועשה דרכו לאי סאבו.
בשעה 23:06 הופיע הכוח היפני במרחק 21 קילומטרים על צגי המכ"ם של כוח המשימה, בדיוק כשהפליגו המשחתות היפניות לנקודות ההטלה המיועדות ליד טספרונגה.
בשעה 23:12 זיהו תצפיתנים על סיפון טאקנמי את הכוח האמריקני, וארבע דקות לאחר מכן הורה טנאקה לעצור את הפריקה ולהתכונן לקרב.
בשעה 23:14 זיהתה פלטצ'ר במכ"ם את טקאנמי במרחק 6.4 קילומטרים וביקשה רשות לפתוח באש.
רייט חשב שהטווח גדול מדי ולא אישר, ורק לאחר ארבע דקות הצליח מפקד המשחתת, קומנדר ויליאם קול, לשכנע את רייט לתת אישור לירי.
אולם בשלב זה יצאו המשחתות היפניות מהטווח וכל הטורפדו החטיאו את מטרתם.
לאחר מכן שיגרו נורים ופינו את האזור.
במקביל הורה רייט לשאר כוח המשימה לפתוח באש, וב-23:21 הייתה הסיירת מיניאפוליס הראשונה לירות מטח לעבר הכוח היפני.
הסיירות האמריקניות ריכזו את אשן בטקאנמי, ותוך דקות היא ספגה נזק רב.
היא הספיגה לשגר מספר פגזים בעצמה, וכן מטח טורפדו מלא, לפני שיצאה מכלל פעולה.
בשל נתיבי ההפלגה המקבילים של שני הצדדים, חלפו האוניות זו על פני זו בטווח קצר.
כשחלפה אוניית הדגל נאגמי במקביל לכוח המשימה, היא שיגרה מטח טורפדו, תוך שהיא נסוגה בחסות מסך עשן.
בשעה 23:23 שיגרה סוזוקאזה מטח טורפדו נוסף לעבר הטור האמריקני, וכמותה עשו קורושיו, אויאשיו וקווקאזה בדקות הבאות.
בשעה 23:27 ירתה מיניאפוליס את המטח התשיעי שלה, ורייט עמד להורות על שינוי כיוון הפלגה, כששני טורפדו פגעו בה.
אחד הטורפדו פגע במכל דלק המטוסים שבקדמת צריח התותח הראשי, ונזק כבד נגרם לגוף הספינה.
פחות מדקה לאחר מכן פגע טורפדו בניו אורלינס, וגרם לפיצוץ עז במחסן התחמושת הקדמי ובמכל דלק המטוסים, שקרע את חלקה הקדמי של האונייה והרג רבים.
הסיירת הבאה בטור הייתה פנסקולה, שעקפה את שרידיהן הבוערים של מיניאפוליס ושל ניו אורלינס והמשיכה בנתיב ההפלגה הקודם.
בשעה 23:39 התפוצץ טורפדו מתחת לתורן הראשי שלה, דבר שגרם להצפת חדר המכונות ולעצירתה.
שמן מכונות בער על פני המים שהציפו את הספינה וגרם לנזק נוסף, והיא איבדה את יכולת ההנעה שלה והחלה לנטות.
אחרי חלפה הסיירת הונולולו במהירות על פני האוניות היפניות ולא ספגה כל נזק.
הסיירת האחרונה בטור האמריקני, נורת'האמפטון, עקפה את מיניאפוליס, את ניו אורלינס ואת פנסקולה הבוערת, ובשעה 23:48 פגעו בה שני טורפדו.
אחד פגע בה 3 מטרים מתחת לקו המים בצד חדר המכונות, והשני פגע 12 מטרים לכיוון הירכתיים.
שריפות גדולות פרצו על סיפון הסיירת, והיא החלה לנטות לצדה על מידה השמאלי.
הספינות האחרונות בטור האמריקני, למסון ולרדנר, לא הצליחו לאתר את הכוח היפני ויצאו מזירת הקרב מבלי שהשתתפו בו.
ארבע המשחתות המובילות שבו לאזור לאחר שהקיפו את סאבו, אך בשלב זה תמה הלחימה.
בשעה 23:44 הורה טנאקה לכוחו לנתק מגע ולסגת מאזור הקרב.
אויאשיו וקורושיו הפליגו לעבר טקנאמי המשותקת, אך זנחו את ניסיונות חילוץ השורדים לאחר שהבחינו באוניות אמריקניות נוספות בקרבת מקום, וחברו לשאר הכוח בדרכו צפון-מערבה.
בשעה 01:30 הרעיד פיצוץ עז את טקאנמי, והרג רבים מאנשים הצוות שהחלו לנטוש אותה זמן קצר לפני כן.
צוותה של נורת'האמפטון החל לנטוש אותה באותה עת, לאחר שצוותי בקרת נזקים לא הצליחו להשתלט על השריפות, והיא שקעה בשעה 03:04, שישה קילומטרים צפונית לגוודלקנל.
המשחתות פלטצ'ר ודרייטון אספו 773 ניצולים מנורת'האמפטון.
הסיירות מיניאפוליס, ניו אורלינס ופנסקולה הצליחו להגיע לטולאגי בשעות הבוקר ב-1 בדצמבר, ועברו תיקוני חירום.
פנסקולה עזבה את טולאגי לעורף לתיקונים נרחבים ב-6 בדצמבר, ומיניאפוליס וניו אורלינס עזבו ב-12 בדצמבר.
כל הסיירות עברו תיקונים נרחבים, ויצאו משירות למשך כמעט שנה.
בקרב זה ספג צי ארצות הברית את אחת מהתבוסות הגדולות ביותר שלו.
בצירוף האבדות בקרב האי סאבו, בקרב כף אספרנס ובקרב הימי על גוודלקנל, לאחר קרב זה נותרו לצי האמריקני ארבע סיירות כבדות ותשע סיירות קלות בכל האוקיינוס השקט.
על אף זאת, קיבל רייט את עיטור צלב הצי עבור תפקודו בקרב, ואילו קומנדר קול, מפקד המשחתת פלטצ'ר, ננזף על ששיגר את הטורפדו שלו ממרחק רב מדי.
בעקבות הקרב השתנתה אף השקפת צי ארצות הברית על טקטיקת הלוחמה הימית בזירה.
יעילות הטורפדו של בעלות הברית הייתה נמוכה מאוד, ובקרב זה לא נרשמה אף פגיעה בכוח האויב.
לעומת זאת, היו הטורפדו היפנים יעילים מאוד, ומפעיליהם מיומנים ביותר ובעלי ניסיון רב בלוחמת לילה, ופיקוד בעלות הברית הסב את תשומת לבו לנושא והחל לפתח טקטיקת לוחמת טורפדו חדשה.
הניסיון היפני האחרון להוביל אספקה לגוודלקנל ב-1942 התרחש ב-11 בדצמבר, ובו הוביל טנאקה כוח של 11 משחתות לגיחת טוקיו אקספרס.
ספינות טורפדו שארבו לכוח בסביבת גוודלקנל פגעו במשחתת "טרוזוקי", אוניית הדגל של טנאקה, וטנאקה עצמו נפצע.
המשחתת ספגה נזק כבד ושקעה לאחר מכן, ורק 220 מתוך 1,200 החביות שהטילו המשחתות היפניות באותו לילה הגיעו לידי חיילי הארמייה ה-17 בחוף.
ב-12 בדצמבר הציע פיקוד הצי הקיסרי היפני לנטוש את גוודלקנל, ולאחר התנגדות ראשונית השתכנע גם פיקוד הצבא הקיסרי, ובאישורו של הקיסר הירוהיטו ב-31 בדצמבר התקבלה ההחלטה לפנות את כל הכוחות היפנים מהאי, ולהקים קו הגנה חדש במעלה איי שלמה.
היפנים נותרו באי עד 9 בפברואר 1943, אז הסתיים מבצע הפינוי של כל החיילים הנותרים באי במסגרת מבצע קה.
קרב יאקסארטס היה קרב שהתרחש בשנת 329 לפנה"ס, במסגרת כיבושי אלכסנדר הגדול באסיה התיכונה.
במסגרת קרב זה, התנגש כוח מוקדוני בכוח סקיתי באזור הנהר יאקסארטס, ולמרות נחיתותם המספרית זכו המוקדונים בניצחון גדול.
לאחר שהושלם כיבוש האימפריה הפרסית בידי אלכסנדר הגדול, חפץ המלך המוקדוני להמשיך ולהשתלט גם על אדמות באסיה התיכונה.
הגנרל הפרסי בסוס, הכתיר עצמו כמלך פרס, וזכה לתמיכה מצד שבטים מבאקטריה וסוגדיאנה.
בתחילת שנת 329 לפנה"ס, נלכד בסוס והוצא להורג באכזריות.
כעת המשיך אלכסנדר להתקדם לעומק שטח סוגדיאנה.
המקומיים בהנהגת ספיטמנס פתחו במרד, שאותו עמל אלכסנדר לדכא באכזריות.
הוא כבש את האזור במהירות מפתיעה, ולאחר מכן החל לנוע לעבר נהר יאקסארטס.
הסקיתים, היו עם נוודים שחי צפונית-מזרחית לנהר יאקסארטס.
שני העמים הסקיתים העיקריים באזור זה היו הדאהים (Dahae) שהתגוררו מזרחית לחופי הים הכספי והסאקים (Sakae) שהתגוררו בערבות של קזחסטן המודרנית.
אלכסנדר, לא שאף להיכנס לקרב עם הסקיתים, וחפץ לקבוע את נהר יאקסארטס כגבול הצפון מזרחי של האימפריה שלו.
אלכסנדר הגיע לנהר הגדול בנקודה שבה הוא זורם דרך טג'יקיסטן.
240 קילומטרים מצפון מזרח למרקנדה.
קבוצת פרשים סקיתים שיצאה לפשיטות שוד, נתקלה בקבוצת חיילים מוקדונים שהתפזרו בשטח כדי לחפש מזון.
על פי תיאורו של אריאנוס המוקדונים "נחתכו לחתיכות בידי הברברים".
לאחר ההתקפה, נמלטו הסקיתים אל ההרים, כפי שנהגו לעשות תמיד.
כאשר נודע על כך לאלכסנדר הוא פקד לנוע במהירות אל עבר ההרים, אולם ההתקפה נעצרה במטר חיצים וחניתות, ואלכסנדר עצמו נפגע מחץ שננעץ ברגלו השמאלית.
רק בקושי גברו המוקדונים על הכוח הסקיתי.
כמה ימים לאחר מכן, הגיעו שליחים מטעם הסקיתים במטרה לשאת ולתת עם אלכסנדר.
אלכסנדר שחשש שמדובר בתחבולה, שלח שליחים להיפגש עם הסקיתים בארצם הם, כדי שיוכלו לרגל.
ובמקביל ערך את צבאו לקרב.
הטקטיקה הסקיתית הבסיסית הייתה ירי חצים אינטנסיבי להתשת האויב ולאחריו הסתערות פרשים כבדים לשבירתו הסופית.
אין הסכמה בנוגע לגודלו של הכוח הסקיתי שמולו עמד אלכסנדר, והמספרים נעים בין 15,000 ל-20,000.
חיל הרגלים המוקדוני, התבסס על שני מרכיבים עיקריים: קל וכבד.
חיל הרגלים הכבד, הפזטיירוי, הרכיב את מערך הפלנקס, וחיל הרגלים הקל שימש בעיקר לאבטחה, סיור ותמיכה בפרשים.
הם היו חמושים ברומח מסוג קסיסטון, ובחרב מעוקלת מעט בשם קופיס, ששימשה כנשק משני.
למיגונם עטו שריון גוף וקסדת ברונזה טובה, אך לא השתמשו במגן.
כמו כן שירתו חלק מהמוקדונים בחיל הפרשים הקלים מסוג פרודרומוי (סיירים רכובים) שהיו חמושים גם הם ברומח, אך מיגונם היה דל.
אלכסנדר, החליט להקים קו הגנה מבוצר לאורך הנהר, אולם כדי לוודא שהסקיתים לא ינסו לפרוץ אותו, הוא החליט לבצע הפגנת כוח שתבהיר לסקיתים שהוא לא יסבול חריגות מהסכם הפסקת האש.
הוא כבש בסערה עשרות כפרים סקיתים לאורך הנהר, אולם לא הסתפק בכך והטיל מצור על קירופוליס ("עיר כורש") החשובה בין ערי הגבול.
העיר נלכדה בהסתערות, אולם הסקיתים לא נרתעו, והתגרו שוב ושוב בחילות הגבול המוקדוניים.
אלכסנדר החליט לשים קץ לכך, ותכנן מסע צבאי גדול מצפון ליאקסארטס באוגוסט של שנת 329 לפנה"ס.
ההתקפה המוקדונית נפתחה במטר של חיצים ממגדלי השמירה אל הגדה הצפונית של הנהר.
הסקיתים נדהמו, ונסוגו לעומק הערבה.
לאחר מכן החלו המוקדונים לחצות את הנהר באמצעות כריות עור צפות, על אף שבאוגוסט היה מפלס המים של היאקסארטס נמוך יחסית וייתכן שניתן היה לחצותו רגלית.
אלכסנדר בעצמו הוביל את צליחת הנהר בידי הפרשים, ולאחר התקפה מהירה היה חלק גדול מהם כבר מעבר לנהר.
הקשתים והקלעים המוקדונים הגבירו את קצב האש, מאפשרים בכך ליחידות הפלנקס והפרשים הכבדים יותר לחצות את הנהר בבטחה גם כן.
הסקיתים נדהמו מההתקפה, ונסוגו נסיגה טקטית לעומק הערבה.
אלכסנדר שלח יחידת פרשים יוונים וארבע יחידות פלנקס קדימה.
היה זה פיתיון, שנועד לפתות את הסקיתים לתקוף.
ואכן הסקיתים הגיבו כפי שאלכסנדר ציפה שיגיבו.
הם פתחו בהתקפת פרשים וכיתרו את יחידות הפלנקס כבדות התנועה.
אז שלח אלכסנדר את כוחות העתודה שלו קדימה, וצירף אליהם פרשים קלים ומטילי כידונים אגריאנים בפיקודו של בלקרוס.
כאמור, הפרשים הסקיתים היו כבדים יחסית לפרשים המוקדונים, והטקיטה הסקיתית התבססה ברובה על התקפה מהירה בשטח פתוח שיעניק ניידות לפרשים.
כעת המוקדונים תקפו מכל הכיוונים, והסקיתים מצאו עצמם מכותרים בין היחידות התוקפות, לבין הכוחות שהם עצמם כיתרו.
אלכסנדר פתח בהתקפה מוחצת במרכז של נושאי רומח רכובים, מה שלא אפשר לסקיתים לנוע במעגלים שהיו נחוצים להם לצורך הכיתור.
הם ניסו לתקוף את האגפים המוקדונים, אולם שם ניתקלו ביחידות פלנקס חמושות בסריסות ארוכות ומתוגברות בקשתים ופרשים קלים.
בלית בררה פתחו הסקיתים בנסיגה.
הניצחון המוקדוני היה שלם, 1,200 סקיתים נהרגו, ביניהם מפקדם סאטארקס.
המוקדונים לעומת זאת איבדו 160 אנשים בלבד.
אלכסנדר פתח במרדף אחרי הכוח הסקיתי הנסוג, אולם החום הכבד של אוגוסט התיש את חייליו, והוא נאלץ לעצור את המרדף.
כמו כן, בגלל החום, אלכסנדר שתה כמות גדולה של מים מזוהמים מאחד הנהרות בסבבה ולקה במחלת הדיזנטריה.
כמו כן, כוח גדול ששלח לעזרת מרקנדה שהותקפה בידי ספיטמנס, הושמד, ואלכסנדר לצאת לדכא את המרד שלו.
סיבות אלו מנעו מאלכסנדר לממש את ניצחונו, והוא נאלץ להסתפק בחיזוק המבצרים על גבול הנהר, ובהסכם חדש עם מנהיגי הסקיתים.
קרב יאקסארטס נחשב לקרב מרשים במיוחד.
וזאת לאור העובדה שבקרב זה כוחות ניידים של לוחמים רכובים מערבות מרכז אסיה, הנהנים בין היתר מעליונות מספרית, הובסו על אדמתם בידי צבא אירופי שהסביבה זרה לו והוא סובל מנחיתות מספרית.
השפעת הקרב הייתה רבה, והגבול הצפוני של אלכסנדר מעולם לא הוטרד שוב בידי הסקיתים.
קרב טרנטון היה קרב קטן אך חשוב ביותר מבחינה מוראלית במהלך מלחמת העצמאות האמריקאית, בין חיילים הסיאנים שכירי חרב של בריטניה הגדולה, לבין הצבא הקונטיננטלי תחת פיקודו של ג'ורג' וושינגטון.
הקרב התנהל בבוקר 26 בדצמבר 1776, בטרנטון, ניו ג'רזי.
אחרי חציית הצבא הקונטיננטלי בהנהגת גנרל ג'ורג' וושינגטון את נהר הדלאוור בלילה שלפני כן, מצפון לטרנטון, הוביל וושינגטון את הכוח העיקרי של הצבא הקונטיננטלי נגד חיל המצב ההסיאני בטרנטון.
לאחר קרב קצר, נלכד כמעט כל הכוח ההסיאני, עם אבדות זניחות לכוחות האמריקניים.
הקרב שיפר באופן משמעותי את המורל של הצבא הקונטיננטלי, וגרם לעלייה בגיוס המתנדבים לצבא.
הצבא הקונטיננטלי סבל במהלך שנת 1776 תבוסות רבות בניו יורק ונאלץ לסגת דרך ניו ג'רזי לפנסילבניה.
המורל בצבא היה נמוך, ועל מנת לסיים את השנה בנימה חיובית, תכנן גנרל ג'ורג' וושינגטון, המפקד העליון של הצבא הקונטיננטלי, תוכנית לחצות את נהר דלאוור בלילה שבין 25 ל-26 בדצמבר ולהקיף את חיל המצב ההסיאני בטרנטון.
מכיוון שהנהר היה קפוא ומזג אוויר נעשה חמור, הייתה חציית נהר הדלאוור פעולה מסוכנת במיוחד.
שני גדודים לא הצליחו לחצות את הנהר, ונשארו בגדה המערבית שלו, משאירים את וושינגטון עם כ-2,400 אנשים בלבד תחת פיקודו.
הצבא צעד 14 קילומטרים דרומה, לטרנטון.
מכיוון שהצבא הקונטיננטלי היה במגמת נסיגה מתמשכת במשך החודשים שקדמו לקרב, לא חשש חיל המצב ההסיאני מפעולת פתע מאחוריהם, והוריד את רמת השמירה על המקום.
בנוסף, לא היו להם מוצבים או סיורים על פני שטחים נרחבים באזור.
כוחותיו של וושינגטון הפתיעו אותם, ולאחר התנגדות קצרה אך עזה, נכנעו רוב ההסיאנים.
כמעט שני שלישים מתוך 1,500 חיילי המצב ששהו שם נפלו בשבי, ורק מעטים הצליחו לברוח.
למרות קוטנו של הקרב מבחינה מספרית הייתה לו השפעה רבה בקרב אנשי המושבות המורדות, שהניצחון האמריקני עודד אותם להמשיך במרד.
הניצחון היה דרמטי במיוחד על רקע המצב הקשה בו היה נתון הצבא הקונטיננטלי, שעמד לפני קריסה מוחלטת.
בנוסף, הניצחון נתן כוח לוושינגטון, אשר אף על פי שיכולתו לעמוד במצב הנתון הייתה מדהימה - הוא לא היה חתום אף לא על ניצחון אחד משמעותי.
על רקע הפקפוקים ההולכים וגוברים במנהיגותו של וושינגטון כמפקד הצבא, ואף ביכולתו של הצבא הקונטיננטלי עצמו לנצח את הכוחות הבריטיים, היה הניצחון הזה קריטי ביותר.
הניצחון גם עודד את המתנדבים לצבא להאריך את משך גיוסם, ומשך מתנדבים נוספים.