tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
סמי עופר תרם סכומים משמעותיים לגופים שונים בישראל ובעולם, בהם בית ספר לתקשורת במרכז הבינתחומי הרצליה, הקרוי על שמו.
בסוף 2005 הקים סמי עופר את קרן התרופות של קבוצת החברה לישראל למען הבריאות בישראל המממנת תרופות שעלותן אינה מכוסה בסל הבריאות.
כך, למשל, מימנה הקרן את תרופת האורביטוקס לחולי סרטן המעי הגס ואת תרופת ההרצפטין לחולות סרטן השד.
בשנת 2007 תרם סמי עופר 42 מיליון שקלים להקמת "בניין הלב ע"ש סמי עופר" במרכז הרפואי תל אביב (איכילוב) שבנייתו הושלמה במרץ 2011.
בשנת 2007 תרם סמי עופר 25 מיליון דולר למרכז הרפואי רמב"ם בחיפה, 17 מיליון דולר מהסכום נועדו להקמת בי"ח תת-קרקעי לאשפוז 500 חולים בזמן חירום.
בשנת 2005 הציע עופר לתרום 20 מיליון דולר להקמת אגף חדש במוזיאון ובתמורה דרש לקרוא למוזיאון על שמו ועל שם אשתו.
בנוסף, התנה עופר את תרומתו בזכות וטו על החלטות הנוגעות לנדל"ן של המוזיאון ועיגון זכות זו באמצעות הערת אזהרה בטאבו.
ההסכם אושר ברוב גדול (16 מול 4) במועצת עיריית תל אביב, אך נתקל בהתנגדות ציבורית.
בסופו של דבר החליט עופר לבטל את תרומתו כשהוא מאשים "קומץ של אנשים שלא בחלו בשום אמצעי להכפיש את שמנו, ובמקום להכיר תודה – הכירו לנו רעה".
אירועים אלו עמדו במרכז הסרט התיעודי "שיטת השקשוקה" של התחקירן והעיתונאי מיקי רוזנטל.
במרץ 2008 הודיע עופר על תרומה בסך 20 מיליון ליש"ט למוזיאון הימי ברובע גריניץ' שבלונדון התרומה מיועדת לבניית אגף חדש שיכלול אולם תצוגה בגודל 800 מ"ר, מרכז ארכיוני, מסעדה וחנות.
האגף החדש אמור להיפתח לפני קיץ 2012 אז יארח גריניץ' כמה מאירועי האולימפיאדה.
תרומה זו היא הגדולה ביותר שקיבל מוסד תרבותי בבריטניה מתורם פרטי.
התרומה, לדברי מנהלי המוזיאון, מבטאת את הקשר של סמי עופר ללונדון ולתעשיית הספנות בבריטניה: 90 מהספינות אותן מנהל עופר מניפות את דגל אנגליה.
ב-12 בנובמבר 2008 הודיעה שגרירות בריטניה בישראל כי אליזבת השנייה, מלכת בריטניה, החליטה להעניק לעופר תואר אביר מפקד במסדר האימפריה הבריטית (KBE) "כאות הוקרה על תרומתו לשימור מורשת הצי הימי של בריטניה".
סמי עופר מימן כ-15% מעלות בניית אצטדיון הכדורגל שנבנה בחיפה ונפתח בשנת 2014, והוא נקרא על שמו.
האצטדיון הוקם במבואות הדרומיים של חיפה ומכיל כ-30,950 מקומות.
באצטדיון משחקות קבוצות הכדורגל מכבי חיפה והפועל חיפה, ולעיתים מארח האצטדיון גם משחקים בינלאומיים של נבחרת ישראל ומשחקים כגון שלבי חצי גמר וגמר גביע המדינה.
בית ספר סמי עופר לתקשורת
בית הספר לתקשורת במרכז הבינתחומי הרצליה קרוי על שמו של סמי עופר.
בשנת 2004 הוענק לסמי עופר התואר "עמית כבוד של העשור" מטעם המרכז הבינתחומי על תמיכתו במוסד ובתלמידיו, בין היתר על ידי מימון השכלתם של יוצאי יחידת העילית שייטת 13.
לאחר מותו - מלגת מנהיגות על שמו
בדצמבר 2022 השיקה קרן משפחת עידן ובתיה עופר את מלגת המנהיגות על שמו, לתואר שני בממשל באוניברסיטת הרווארד, שכוללת שכר לימוד שנתי בשווי 50 אלף דולר ודמי מחיה מלאים.
עופר נחשב לאחד מעשרת אספני האמנות הגדולים בעולם.
בשנת 2006 רכש ציור של ואן גוך תמורת 40.3 מיליון דולר.
בנוסף החזיק אוסף נכבד של ציורי מארק שאגאל.
בערוב ימיו התמודד עם מחלה קשה.
נפטר ב-3 ביוני 2011 בביתו שבתל אביב, ונקבר בבית הקברות טרומפלדור בתל אביב.
לאחר מותו דרשה רשות המיסים מיורשיו מס הכנסה בסך 940 מיליון ש"ח, על הכנסותיו בשנים 2006–2010. לאחר שיורשיו טענו שלא היה תושב ישראל בשנים אלה, הושגה פשרה לפיה שילמו היורשים רק 107 אלף ש"ח.
עופר היה נשוי לאביבה ואב לשניים:
אייל - מיליארדר, איש עסקים, יזם בינלאומי ופילנתרופ ישראלי.
עידן - איש עסקים ומיליארדר ישראלי.
כיהן כיו"ר הדירקטוריון של החברה לישראל ויו"ר צים.
סמי סְמוּחָה (נולד ב-1941) הוא סוציולוג ישראלי ביקורתי, פרופסור אמריטוס בחוג לסוציולוגיה ואנתרופולוגיה באוניברסיטת חיפה, וחתן פרס ישראל לסוציולוגיה לשנת ה'תשס"ח (2008).
הוא מתמחה ביחסים אתניים בפרספקטיבה השוואתית ובחקר החברה הישראלית.
סמוחה ניסח את תאוריית ה"שסעים בחברה הישראלית" ומחקריו התמקדו בעיקר בשסע המזרחי-אשכנזי ובשסע הערבי-יהודי בישראל.
סמי סְמוּחָה (Smooha) נולד למשפחה יהודית בבגדאד בשנת 1941, חודשים ספורים אחרי הפרהוד (הפרעות ביהודי עיראק).
אביו עבד כמנהל תחנת רכבת, ובעקבות עבודתו נדדה המשפחה בעיירות ברחבי עיראק.
המשפחה בת תשע הנפשות עלתה לישראל ב-9 באפריל 1951, ושוכנה באוהל במעברת כפר אונו.
אביו עבד כשוטר זוטר ואימו כעקרת בית.
בעקבות השיטפונות במעברות הועבר סמוחה במסגרת מבצע "קורת גג" לפנימיה במנזר שבעמק המצלבה ואחר כך לקורס התערות גדנ"ע במחנה שנלר בירושלים.
הוא סיים בהצטיינות את בית הספר היסודי, אך בקשתו להתקבל לתיכון חדש בתל אביב נדחתה, והוא למד בבית ספר עירוני בני ברק, שהוקם אז בפרדס כץ.
סמוחה עבד בחופשותיו מלימודים בין הגילאים 10 עד 21 בעבודות מזדמנות, ובעיקר בחקלאות.
בשנים 1960–1964 למד סמוחה פסיכולוגיה וסוציולוגיה באוניברסיטת בר-אילן, וסיים בהצטיינות.
בתום לימודיו שירת בצה"ל כקצין מחקר לפסיכולוגיה.
הוא נמשך לסוציולוגיה יותר מלפסיכולוגיה, שכן מצא בה כלים להתמודדות עם השאלות החברתיות שהעסיקו אותו.
אולם הגישה שרווחה בסוציולוגיה הישראלית אז לא נתנה מענה לתהיותיו, והוא פנה ללימודים בחו"ל.
בין השנים 1966–1972 למד לתואר שני ולתואר שלישי ב-UCLA (אוניברסיטת קליפורניה שבלוס אנג'לס).
הוא שהה בארצות הברית בשנות השישים התוססות, והתוודע לתנועה לשוויון זכויות, למרד הסטודנטים, למאבק נגד מלחמת וייטנאם, ולעלייתה של הסוציולוגיה הביקורתית.
בלימודיו המתקדמים למד אצל ליאו קופר, שביחד עם האנתרופולוג מיכאל גרפילד סמית' פיתחו את האסכולה הפלורליסטית לחקר השוואתי של חברות שסועות.
הוא למד גם אצל ג'ון הורטון המרקסיסט, אנתוני גידנס הסטרוקטורליסט וראלף טרנר הפסיכולוג החברתי.
עבודת הדוקטורט שלו עסקה בשסע העדתי בישראל והשוואתו עם השסע הדתי-חילוני והשסע הערבי-יהודי.
באותה עת הוא לימד באוניברסיטת וושינגטון בסיאטל וקיבל את תואר הדוקטור בשנת 1973.
סמוחה שב לישראל ב-1974 והתמנה למרצה לסוציולוגיה באוניברסיטת חיפה.
ב-1978 הועלה למרצה בכיר, ב-1983 לפרופ' חבר וב-1990 לפרופסור מן המניין.
הוא לימד מספר שנים כמורה מן החוץ באוניברסיטת תל אביב, במכללת תל-חי, במכללת עמק יזרעאל ובמרכז האקדמי רופין שבו גם שימש כיועץ אקדמי לחוג ללימודי מדעי ההתנהגות.
הוא שהה בשבתונים כפרופסור אורח באוניברסיטת מדינת ניו יורק בבינגהמפטון, באוניברסיטת בראון, באוניברסיטת מישיגן ובאוניברסיטת קליפורניה שבלוס אנג'לס.
כמו כן, הוא כיהן כעמית מחקר בכיר במכון Arnold-Bergstraesser-Institut (ABI) בפרייבורג שבגרמניה, במכון Annenberg Research Institute בפילדלפיה, במרכז אוקספורד ללימודי עברית ויהדות, במכון למחקר מתקדם בברלין, במרכז יצחק רבין לחקר ישראל בתל אביב ובמרכז European Centre for Minority Issues (ECMI) בפלנסבורג שבגרמניה.
בשנה האקדמית 2009–2010 הוא שוהה בשנת שבתון בוושינגטון די סי כעמית מחקר בכיר במרכז United States Institute of Peace (USIP).
סמוחה כיהן בתפקידים שונים במערכת של כתבי עת סוציולוגיים וביניהם "מגמות", "סוציולוגיה ישראלית", "Ethnic and Racial Studies" ו-"Nations and Nationalism".
באוניברסיטת חיפה סמוחה כיהן בשנים 1983–1986 כראש החוג לסוציולוגיה ואנתרופולוגיה ובשנים 2006–2009 כדיקן הפקולטה למדעי החברה.
בשנת 2008 נבחר לנשיא ה-15 של האגודה הסוציולוגית הישראלית, וגם זכה בפרס ישראל לסוציולוגיה לשנת תשס"ח.
למרות היותו סוציולוג ביקורתי ורגיש לבעיות חברתיות ולאי-שוויון, סמוחה אינו פעיל חברתי.
מצד אחד הוא בעד מעורבות חברתית של אנשי אקדמיה, ומצד אחר הוא מאמין שבתור חוקר עליו להשתדל להפריד בין עבודתו המדעית לבין ערכיו והאג'נדה הפוליטית שלו, אף על פי שזוהי משימה קשה להשגה במדעי החברה והרוח.
בשנות השמונים הוא פעל באופן חריג בתנועת צל"ש, שבראשה עמדה ויקי שירן.
התנועה נלחמה נגד ייצוג בלתי הולם של המזרחים בתוכנית הטלוויזיה "עמוד האש".
התנועה הגישה בג"ץ, אך בית המשפט העליון דחה את עתירתה.
סמוחה חבר המועצה הציבורית של ארגון בצלם.
בשנת 2019 קיבל את פרס סמי מיכאל.
היה נשוי לצופיה, פסיכולוגית קלינית והתפתחותית, עד מותה ב-2023. הוא אב לשלושה ילדים.
עד שנות השבעים של המאה העשרים שלטה בסוציולוגיה הישראלית גישה אשר ניתחה את החברה הישראלית כחברת מהגרים-מתיישבים אשר הקונפליקט העיקרי בה נע בין מגמות כוחניות ובירוקרטיות לבין האתוס החלוצי וההשתתפות ההתנדבותית, וקונפליקטים בין תושבים ותיקים ועולים חדשים ובשל פערי דורות.
לפי הגישה הממסדית, ישראל הינה מדינת לאום יהודית מודרנית אשר יצרה תצורות חברתיות מקוריות (הקיבוץ, המושב, הסתדרות העובדים, צה"ל).
בראש זרם מרכזי זה בסוציולוגיה עמד שמואל נח אייזנשטדט
ואחר כך תלמידו משה ליסק.
החברה הישראלית נוסחה ברוח ציונית-יהודית בה הקונפליקטים הפנימיים משניים ביחס למטרת העל של הקמה מדינה יהודית בישראל וקיבוץ הגלויות וללא ההשפעה הפורמטיבית של הסכסוך הקיומי הממושך עם הפלסטינים.
בשנות השבעים החלו לצמוח גישות חדשות אשר ביקרו את הזרם המרכזי.
אחת מהן הייתה הגישה הפלורליסטית שאותה פיתח סמוחה בעקבות החוקרים האמריקנים סמית', קופר, ון-דן ברג ושרמרהורן.
היא מתמקדת בחברות קולוניאליות, פוסט-קולוניאליות ואחרות בעלות שסעים אתניים ולאומיים חמורים, ובודקת הן את התהליכים המובילים לסכסוכים אלימים ולנפילת משטרים פוליטיים והן את המנגנונים המבטיחים שילוב אתני ויציבות פוליטית.
היא גורסת שהבנה טובה של חברה מסוימת מחייבת מחקר משווה של חברות.
סמוחה יישם את הפרספקטיבה של החוקרים האמריקאים במחקר הסוציולוגיה הישראלית, תוך שימוש במושגים כגון פלורליזם תרבותי וחברתי, אי-שוויון, קונפליקטים, אפליה, הדרה, וקבוצות פריפריה הנאבקות על מנת לפלס את דרכן למרכז.
בניגוד לאסכולות התרבותית והמעמדית, גישה זו אינה מאמינה בדטרמיניזם כלכלי, פוליטי, ערכי, או אחר, אלא מחפשת הסברים רב-סיבתיים והיסטוריים.
בנוגע למקרה הישראלי, הגישה הפלורליסטית מדגישה את ההשפעה המעצבת והמכרעת הן של האידאולוגיה הציונית והן של הסכסוך הישראלי-ערבי על צביון המדינה.
סמוחה טוען כי לעומת ה"שסע האתני", עדיין קיימת סולידריות בין אזרחיה היהודים, מה שלא קיים ביחס שבין המיעוט הערבי והרוב היהודי.
סמוחה יישם את הגישה הפלורליסטית על החברה הישראלית בעבודת הדוקטורט שלו שעובדה וראתה אור כספר בהוצאת אוניברסיטת קליפורניה ורוטליג' "ישראל: פלורליזם וקונפליקט" (Israel: Pluralism and Conflict).
ספר זה הוא המחקר המדעי המקיף הראשון על הבעיה העדתית מנקודת מבט ביקורתית.
בספר זה הוא ניסח לראשונה את התאוריה הדיכוטומית של ה"שסעים בחברה הישראלית", בה השווה את השסע העדתי עם השסע הדתי-חילוני והשסע הערבי-יהודי וטען שהשסע העדתי הוא משמעותי וממושך אך פחות חמור משני השסעים האחרים.
הוא השווה את המזרחים בישראל עם "הלבנים האתניים" בארצות הברית (יוצאי ארצות מזרח ודרום אירופה שאינם ואספים - White Anglo-Saxon Protestant).
סמוחה הציג בספרו את החברה הישראלית כמורכבת ממדרג של קבוצות אוכלוסייה: בראש ניצבים האשכנזים כקבוצה מייסדת ושלטת, הרחק מתחתם ממוקמים המזרחים שנחשבים לחלק אינטגרלי ונאמן אך לא מספיק מוכשר ומתורבת, ואילו האזרחים הערבים מצויים למטה בהיותם מזוהים עם האויב, מתנגדי משטר ולא מערביים.
הערבים הפלסטינים שמעבר לקו הירוק אינם שייכים לחברה הישראלית, אך לכיבוש הישראלי שהם נתונים תחתיו יש משמעות והשפעה לגבי הישראלים, ולכן אין להתעלם מהם בניתוח החברה הישראלית.
במספר פרסומים הבחין סמוחה בין ארבע גישות ליחסי העדות היהודיות בישראל: הגישה התרבותית של הזרם המרכזי (אייזנשטדט, ליסק, פרס, בן-רפאל), הגישה המעמדית (סבירסקי, ברנשטיין, פלד, בן-פורת), הגישה הפוסט-קולוניאלית (שוחט, שנהב, יונה, מוצפי-האלר) והגישה הפלורליסטית, שעימה הוא מזדהה.
הגישה הפלורליסטית של סמוחה חושפת את הטמיעה התרבותית והחברתית יחד עם המשך אי-השוויון הניכר בחלוקת המשאבים בין העדות.
בניגוד לתזת כור ההיתוך האחד והאחיד של הזרם המרכזי, סמוחה מבחין בין שלושה כורי היתוך בחברה הישראלית: כור ההיתוך של ישראלים אשכנזים יוצאי ארצות שונות, כור ההיתוך של ישראלים מזרחים יוצאי ארצות שונות, וכור ההיתוך של ישראלים מעורבים במוצאם.
שני כורי ההיתוך התוך-עדתיים הם גדולים ופועלים בעצימות גבוהה, בעוד שכור ההיתוך של הקבוצה המעורבת הוא קטן ולא כל-כך נמרץ.
למרות חריפותה היחסית, הבעיה העדתית אינה פוגעת ביציבות החברתית ובשקט העדתי, משום שפועלים בישראל מנגנוני לכידות חזקים למדי בקרב האוכלוסייה היהודית.
הם כוללים את שותפות הגורל היהודית המסורתית, את האויב המשותף, את האידאולוגיה הציונית, את המשטר הדמוקרטי היציב, את מדינת הרווחה ואת המיעוט הערבי שהימצאותו מציבה את המזרחים באמצע ובעמדה מועדפת בהירארכיה האתנו-לאומית.
כמו כן, העובדה שהתרבות של העולים מארצות האסלאם קרסה, והם עברו תהליך מואץ של ישראליזציה, אף היא תורמת באופן פרדוקסלי לקרבה בין העדות, למרות שהשאירה משקע קשה של דיכוי וקיפוח בזיכרון הקיבוצי של המזרחים, ונתנה דחיפה להקמת ש"ס ותנועות מחאה מזרחיות אחרות.
בסוף שנות השמונים גיבש סמוחה את המודל של "דמוקרטיה אתנית", ככלי אנליטי וביקורתי המסייע בחקר משווה של משטרים דמוקרטיים בחברות שסועות, לאחר שנוכח לדעת שהמשטר בישראל אינו תואם את טיב המשטרים הנהוגים במדינות המערב.
בספרות המחקר מובחנים שני דגמי משטר המנהלים באופן שונה את הסכסוך בין קבוצת המיעוט לקבוצת הרוב: דמוקרטיה ליברלית, הרווחת במערב, החותרת לישב את הסכסוך על ידי מתן שוויון זכויות פרט לכלל האזרחים תוך התעלמות מדתם וממוצאם.
המשטר האחר הוא דמוקרטיה הסדרית (דו-לאומית) המתמודדת עם הסכסוך באמצעות מתן זכויות פרט וזכויות קיבוציות, הכרה במיעוט והגנה על תרבותו, ייחודו וזהותו.
המושג "דמוקרטיה אתנית", שטבע סמוחה, הוא הכללה של "מדינה יהודית ודמוקרטית".
מודל זה מתייחס למדינות הרואות את עצמן והמערב רואה בהן מדינות דמוקרטיות אך בד בבד מציגות את עצמן בתור הבית הלאומי של הרוב הלאומי-אתני ומתפקדות ככלי שרת בידיו.
שליטת הרוב במיעוט בדמוקרטיות אתניות מסוג זה נועדה לבלום איומים מצד המיעוט שחשות קבוצות רוב כמו תנועות פרישה, מרד עממי, מהפך דמוגרפי, פגיעה בתרבות ובזהות הלאומית, ושיתוף פעולה עם אויב.
במשטר זה שזורה סתירה מהותית בין אופייה הדמוקרטי ואופייה האתני של המדינה.
בנוסף לישראל יושם מודל זה על צפון אירלנד, הודו, אסטוניה, לטביה וסלובקיה.
בהשראתו ובהשתתפותו של סמוחה נערך מחקר השוואתי בנושא הדמוקרטיה האתנית באירופה, שסוכם בספר The Fate of Ethnic Democracy in Post-Communist Europe, ונערך על ידי סמוחה ופריט יארבה.
בספר מובאים חקרי מקרה שבהם יושמה התאוריה של דמוקרטיה אתנית על שבע מדינות חדשות-ישנות בדרום-מזרח אירופה: גאורגיה, סרביה, קוסובו, מקדוניה, בוסניה והרצגובינה, אסטוניה ולטביה.
סמוחה כתב את פרק המבוא המציג את מודל הדמוקרטיה האתנית ואת פרק הסיכום והמסקנות שמפרט את הלקחים מכל שבעת המקרים.
בשנים שקדמו לפרויקט זה הוא ערך גיליון מיוחד של כתב העת Nations and Nationalism העוסק בנושא זה.
סמוחה עובד על פרויקט מחקר המשווה את ניהול הסכסוך האתני-לאומי בחמש מדינות הנחשבות לדמוקרטיות ושייכות למערב אך מזוהות באופן מובהק עם קבוצת הרוב האתני-לאומי שלהן: ישראל, אסטוניה, סלובקיה, מקדוניה וצפון אירלנד.
הוא מנסה להסביר מדוע בשלוש הארצות הראשונות המשטר נשאר דמוקרטי-אתני ויציב בעוד שבשתי הארצות האחרונות הוא התמוטט והשתנה בכיוון של דמוקרטיה הסדרית (דו-לאומית).
החל מאמצע שנות ה-70 עורך סמוחה מדדים על סקרי עמדות של האזרחים הערבים והאזרחים היהודים אלה כלפי אלה ועל יחסם למדינה.
בשנת 2003 החל לערוך את סדרת המחקרים והסקרים "לא שוברים את הכלים - מדד יחסי ערבים-יהודים".
זהו אחד המדדים ארוכי הטווח הנוגעים למדעי החברה בישראל, כאשר חלק מהשאלות בסקרים קיימות משנת 1976 דבר שמאפשר מעקב אחר מגמות ארוכות טווח במשך כמה עשורים.
המחקר מתבסס על שני סקרים של מדגמים ארציים מקיפים ומייצגים של שתי האוכלוסיות הבוגרות ומאפשרים קבלת תמונה אמינה ועדכנית הן של עמדות שני הצדדים והן של מגמות השינוי שחלות בהן לאורך זמן.
לשם יצירת המדד מופו 16 סוגיות שנתונות במחלוקת בין הערבים והיהודים בישראל ונוסחו שאלות בכל אחת מהסוגיות.
הסוגיות כוללות הפרדה בין יהודים וערבים (חברתית ותרבותית), דימוי האחר (סטריאוטיפים),
ניכור, אי־אמון, קיפוח, זיכרון קיבוצי, איומים, לגיטימציה של דו־קיום, סכסוכים (עם הפלסטינים, עם מדינות אחרות במזרח התיכון), שילוב ישראל במזרח התיכון, זהות, מנהיגות המיעוט, אוטונומיה, אמצעי מאבק, אפשרויות שינוי (של המדיניות), מצב היחסים (הערכה בהווה וציפייה לעתיד).
על בסיס ממצאי הסקרים הללו וניתוח של חומר רב אחר, הגיע סמוחה למסקנה שאין אישור לתזה הנפוצה בקרב הציבור הרחב, התקשורת, קובעי המדיניות והחוקרים באקדמיה לפיה קיימת מגמה היסטורית של הקצנה בעמדות וגידול בניכור ההדדי וכי התנגשות אלימה בין הערבים והיהודים היא בלתי נמנעת.
למרות שהאזרחים הערבים הם מתנגדי משטר (לא ציונים) וחשודים באי-נאמנות למדינה, הם שומרים על החוק והסדר, וכקהילה הם לא פתחו בהתקוממות עממית ולא ביצעו פעילות חתרנית.
הם עוברים ישראליזציה (מונח שסמוחה טבע) שמקרבת אותם ליהודים ומאזנת את הפלסטיניזציה שלהם.
הם עשו בחירה אסטרטגית במאבק באמצעים דמוקרטיים בלבד לקידום מטרותיהם – שוויון ושיתוף בינם ליהודים ושלום באמצעות הקמת מדינה פלסטינית לצד מדינת ישראל.
למרות שהם ממשיכים לשלול את אופייה הציוני של המדינה ולתמוך במדינה דו-לאומית ברוח הדרישות של האליטות הערביות בארבעת מסמכי החזון שפרסמו, הם משלימים בהדרגה עם אופייה היהודי של ישראל.
הם מודעים ליתרונות שהם מפיקים מהחיים בישראל, אפילו כמיעוט מופלה לרעה במדינה יהודית.
אלה כוללים דמוקרטיה, מדינת רווחה, אורח חיים מודרני, וחסינות מפני השתלטות אסלאמית.
עבורם החיים בישראל הם הרע במיעוטו ואין להם ברירה אחרת.
על כן הם מתנגדים לעבור לגור במדינה פלסטינית עתידית ולסיפוח חלק מיישוביהם אליה.
גם היהודים מצידם למדו לחיות עם האזרחים הערבים ולבדל אותם מהערבים הפלסטינים שמעבר לקו הירוק הנתונים תחת כיבוש והנלחמים להקמת מדינה פלסטינית עצמאית לצד או במקום מדינת ישראל.
גם עמדות היהודים לא נעשות יותר קשוחות ואנטי-ערביות לאורך זמן למרות הסחף ימינה שלהם מאז שנות השבעים.
ניתוח זה מוביל את סמוחה למסקנה שיחסי ערבים-יהודים הם יציבים למדי ואינם מועדים לקריסה.
אין סיכוי סביר ששיפורם ייעשה על ידי השתנות של ישראל ממדינה יהודית למדינה דו-לאומית ("מדינת כל אזרחיה" או לאומיה) כפי שהערבים דורשים כי רעיון המדינה היהודית והדמוקרטית הוא הגמוני מבחינת היהודים והם גם נחושים וחזקים דיים למנוע מהפכה אנטי-ציונית.
יותר מציאותי לחפש ולמצוא נוסחה אחרת של מדינה יהודית ודמוקרטית, מאוזנת והוגנת יותר, ששני הצדדים יוכלו לחיות איתה.
ברם, כל עוד לא יושבה השאלה הפלסטינית, יקשה לקיים דיאלוג ערבי-יהודי ממשי בעניין זה ולהגיע למתכונת מוסכמת.
בנושא זה פרסם סמוחה מאמרים רבים ומספר ספרים.
ביניהם שני הכרכים באנגלית "ערבים ויהודים בישראל" (Arabs and Jews in Israel) ו"מדד יחסי יהודים ערבים בישראל 2004" שהופיע בעברית ובאנגלית.
סמוחה פרסם גם חיבור העוסק בשאלת האוטונומיה לערבים בישראל, שבו הוא מנתח את היתרונות ואת החסרונות של אוטונומיה למיעוטים לאומיים בעולם ולערבים בישראל ומציג מודל של אוטונומיה תרבותית לא טריטוריאלית למיעוט הערבי, שבו הוא תומך.
הוא גם הוציא מונוגרפיה על שירות אזרחי לערבים, המושתתת על סקרי עמדות שמראים כי רוב האזרחים הערבים הבוגרים והצעירים תומכים בשירות אזרחי תמורת קבלת ההטבות שניתנות למשוחררי צבא, למרות שהמנהיגות שלהם מתנגדת לכך בתוקף.
עבודותיו של סמוחה עוררו ביקורת מכיוונים שונים ומנוגדים.
סמוחה גורס שמאז אמצע שנות התשעים הלך והתגבש במדעי החברה זרם רדיקלי, הנבדל מהזרם הביקורתי, הרואה בישראל חברה קולוניאלית, מנשלת, מיליטריסטית, כובשת, משתרעת משני צידי הקו הירוק, לא-דמוקרטית, ולא יציבה.
היות שהגישה הביקורתית של סמוחה תופסת עמדת ביניים בין הגישה של הזרם המרכזי לבין הגישה של הזרם הרדיקלי החדש, אין זה מפתיע שמדעני חברה משני הצדדים מבקרים אותה.
רבים המערערים על הערכות אלה של סמוחה.
למשל, על הגישה הפלורליסטית נמתחה הביקורת שהיא עמומה, עושה סינתזה לא-אפשרית בין גישות מנוגדות ואינה מובילה לשום מסקנה ברורה.
אי-בהירות זו מקבלת ביטוי נמרץ ביישומה של גישה זו על הבעיה העדתית בישראל.
מחד גיסא, סמוחה טוען שחלה טמיעה תרבותית וחברתית רבה, ומאידך הוא מדגיש שבה בעת נמשכים הדומיננטיות האשכנזית, אי-השוויון העדתי הגדול ואי-הסובלנות בין העדות, כך שהבעיה נותרה בעינה.
ביקורת קשה הופנתה נגד מודל הדמוקרטיה האתנית והצגת ישראל כאבטיפוס של משטר זה.
המודל בוקר כאוקסימורון כי לדעת המבקרים אי-שוויון שטבוע במערכת פוליטית ודמוקרטיה אינם יכולים לדור בכפיפה אחת.
המבקרים מהזרם המרכזי מערערים על אפיון ישראל כדמוקרטיה אתנית משום שלדעתם ישראל היא מדינת לאום יהודית-דמוקרטית ככל מדינת לאום מערבית אחרת.
בעוד שהמבקרים מהזרם הרדיקלי טוענים שאפיון זה דווקא עושה חסד עם ישראל במתן לגיטימציה למשטר שהוא במהותו לא-דמוקרטי.
יש גם מי שטוען שסמוחה נקלע לסתירה כאשר הוא מסיק שבמרכז-מזרח אירופה טרם צמח אף לא מקרה אחד של דמוקרטיה אתנית, כך שלמעשה ישראל היא מקרה קיצוני ויוצא דופן של דמוקרטיה אתנית ולא אבטיפוס.
יש המפקפקים בממצאים כי במרוצת השנים האזרחים הערבים והיהודים אינם מקצינים בעמדותיהם וכי לא נפרמים החישוקים שקושרים ביניהם, ולכן מטילים ספק במסקנה שלא צפוי בטווח הנראה לעין עימות אלים בין המיעוט הערבי לבין הרוב היהודי והמדינה היהודית.
בית ברל: המרכז לחקר החברה הערבית בישראל.
חיפה: המרכז היהודי-ערבי, אוניברסיטת חיפה; ירושלים: הפורום להסכמה אזרחית; תל אביב: קרן פרידריך אברט.
"מדיניות קיימת ואלטרנטיבית כלפי הערבים בישראל." מגמות כ"ו, 1 (ספטמבר 1980): 7–36
"שסעים מעמדיים, עדתיים ולאומיים ודמוקרטיה בישראל".
בתוך: החברה הישראלית: היבטים ביקורתיים, בעריכת אורי רם.
"המשטר של מדינת ישראל: דמוקרטיה אזרחית, אי-דמוקרטיה, או דמוקרטיה אתנית?" סוציולוגיה ישראלית ב, 2 (2000): 630-565.
"יחסי ערבים-יהודים בישראל כמדינה יהודית ודמוקרטית".
בתוך: מגמות בחברה הישראלית, בעריכת אפרים יער וזאב שביט.
בתוך: מעמד המיעוט הערבי במדינת הלאום היהודית, בעריכת אלי רכס ושרה אוסצקי-לזר.
תל אביב: מרכז משה דיין ללימודי המזרח התיכון ואפריקה, אוניברסיטת תל אביב.
בתוך: ישראל והמודרניות: למשה ליסק ביובלו, בעריכת אורי כהן, אליעזר בן-רפאל, אבי בראלי ואפרים יער.
שדה בוקר: מכון בן-גוריון לחקר ישראל.
סמיאטיץ' (בפולנית: Siemiatycze) היא עיירה במחוז פודלסיה בצפון-מזרח פולין.
העיירה שוכנת על גדת נהר קאמיונקא בקרבת שפכו אל נהר הבוג המערבי.
עד מלחמת העולם השנייה הייתה סמיאטיץ' עיירה יהודית ברובה.
סמיאטיץ' נוסדה במאה ה-16, כאחוזה פולנית פרטית.
רק סמוך למאה העשרים שונה מעמדה לעיירה פולנית.
עד מלחמת העולם השנייה היו מרבית תושבי סמיאטיץ' יהודים.
מצבם הכלכלי של יהודי סמיאטיץ' היה דחוק, מלבד מספר מצומצם של יהודים אמידים שעסקו בסחר יערות, חכירת אחוזות ותעשייה.
אחד מהם מפעל שהוקם בשנת 1898 על ידי אהרון הירש דייטש וייצר אריחי חרס ששימשו לתנורי חימום שיוצאו לרחבי אירופה.
בשיא פריחתו כמחצית מעובדי המפעל היו יהודים וכללו גם את פעילי ההכשרה החלוצית "קיבוץ שחריה".
במרכז העיר ובמספר רחובות סמוך לו, היו חנויות של קמעונאים, שהיו מביאים מהכפרים חיטה, דגן, תפוחי אדמה, ביצים ועופות.
אחרים התפרנסו ממכירת דברי סדקית לאיכרי הסביבה שהגיעו לימי-השוק השבועיים ולירידים.
בסוף שנת תרנ"ט (1899), החל הרב יוסף דוד שחור לשמש כרב העיר, וכיהן בתפקיד זה עד פטירתו בשנת תרס"ו (1906).
משבר קשה פקד את יהודי העיר בשנת הבחירות לדומה הרביעית (1907), כשהפולנים הכריזו חרם על יהודי פולין, בשל תמיכתם בבחירתו של המועמד הסוציאל-דמוקרטי יאנאלו בוורשה.
בסמיאטיץ' הסית הכומר הפולני את התושבים הפולנים שלא יקנו אצל יהודים; הפולנים התאגדו והקימו חנות קואופרטיבית משלהם.
משנות התשעים של המאה ה-19 תפסה התנועה הציונית מקום ניכר בחיי החברה היהודית בסמיאטיץ'.
מבחינה ארגונית השתייכה סמיאטיץ' לוועד הגליל בגרודנו.
בראש התנועה הציונית בעיירה עמדו שלום פחטר ומשה פונדיק.
באותה עת נוסדה גם אגודת פועלי ציון, ובשנת 1905 התאחדה עם קבוצתו של יצחק טבנקין.
המצב הכלכלי המעורער והרדיפות הפוליטיות בשנים 1905-1914, עוררו תנועת הגירה לאמריקה ועליית בודדים לארץ ישראל.
עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה והכיבוש הגרמני נפתחה תקופת התחדשות בתולדות יהודי סמיאטיץ': חרף התנאים הקשים ששררו בעיירה, גילתה האוכלוסייה היהודית כושר הסתגלות וחיי הציבור אורגנו מחדש; השלטונות פתחו בית ספר גרמני לילדי העיירה שהלימוד בו חובה; והפעולה הציונית התרחבה.
לאחר מלחמת העולם הראשונה פרחה הפעילות הציונית בעיירה.
בשנת 1922 התבסס בית הספר העברי "קדימה" ונתקבלו מורים חדשים.
קמה תנועת השומר הצעיר, שמילאה תפקיד חשוב בהכשרת הנוער וחינוכו לציונות.
בשנת 1931 התקיימו בסמיאטיץ' בחירות לוועד הקהילה, וההנהלה נבחרה מקרב רשימות שונות של מפלגות: ציונים כלליים, פועלי ציון, הבונד, וכן סוחרים ובעלי מלאכה.
בשנת 1938 נשלם בניין בית הספר העברי "קדימה" בעבודת התנדבות של הנוער היהודי על כל זרמיו.
מול הפעילות הציונית בתקופה זו, התחזקה הפעילות האנטישמית בעיירה; אנשי המפלגה האנטישמית קראו להגברת החרם הכלכלי על הרוב היהודי בעיר.
בזמן מלחמת העולם השנייה, באוגוסט 1942, קובצו כל יהודי העיירה ומספר יישובים סמוכים בגטו צפוף בתוכה.
בנובמבר 1942 הועברו כל יהודי סמיאטיץ' (כ-4,500 איש) להשמדה בתאי הגזים של מחנה טרבלינקה.
בעקבות המלחמה צנחה אוכלוסיית העיירה ל-4,000 תושבים.
לקראת שנותיו האחרונות עבר להתגורר בישראל ונפטר במאי 2009.
סמי שמעון נולד בבגדאד, בן למשפחת סוחרים אמידה.
בנעוריו עבר עם משפחתו לאיראן, ובגיל 20 עלה לבדו לישראל, שירת בצה"ל, ולאחר מכן יצא ללימודים בטורקיה וחזר למשפחתו באיראן.
עם עלייתו של ח'ומייני לשלטון היגר לפורטוגל ומשם עבר ללונדון, שם עסק בעסקי נדל"ן וצבר נדל"ן במדינות רבות.
בין היתר הקים שמעון חברות לשיווק נפט ולייצור פלדה בדרום אפריקה, פרויקטים של תשתיות בפורטוגל, בנייני משרדים בארצות הברית ובתי-מלון במערב אירופה.
מימוש המניות אחרי עליית שערן הקנה לו חלק ניכר מהונו.
בשנת 1991 רכש את חברת הפרדסנות והשימורים יכין-חק"ל מהסוכנות, והסב חלק ניכר מפעילותה לעסקי נדל"ן.
רכש 21% מחברת שהוקמה על ידי בני גאון וכן 17.5% מחברת צינורות המזרח התיכון.
שמעון תרם לקידום החינוך והרפואה בישראל.
הוא קיבל תואר דוקטור לשם כבוד מאוניברסיטת בר-אילן וכיהן כנשיא הקונגרס הספרדי העולמי ונשיא עמותת "הצל ליבו של ילד".
כמו כן מימן לימודי רפואה לקרדיולוגים בארצות הברית.
תרם רבות למכללה האקדמית להנדסה בנגב מה שהוביל את שינוי שמה להמכללה האקדמית להנדסה סמי שמעון הקרויה על שמו.
בין תרומותיו - תרומה למחלקה לניתוחי חזה ולב במרכז רפואי וולפסון, מבנה בית הספר לפילוסופיה באוניברסיטת בר-אילן ובית יתומים בנתניה.
שמעון נפטר בגיל 77 כשהוא מותיר אחריו את רעייתו אנג'לה, בריטית שהתגיירה, ואת בתו אלכסנדרה.
לאחר מותו, בחודש יוני 2012, קבע בית המשפט לענייני משפחה בתל אביב, כי אלמנתו תקבל מחצית מהונו של סמי שמעון, כ-1.3 מיליארד ש"ח, אף על פי שאת הנכסים צבר שמעון בטרם הנישואים.
בטרם נפטר, ציווה להעביר סכום של כ-10 מיליון דולר לארצות הברית, לעמותת צאנז, לטובת הקמת בית יתומים בעיר נתניה.
בעקבות התנגדות היורשים, התעכב ביצוע הפרויקט, ב-2014 פורסם שהכסף הועבר לעמותה.
סמואל "סמי" נלסון הוא כדורגלן עבר צפון אירי, שהצטרף לארסנל ביום הולדתו ה-17.
בתחילת הקריירה שלו נלסון שיחק בעמדת הקיצוני השמאלי, אך בשלב מאוחר יותר עבר להגנה והפך לבלם שמאלי.
הוא היה שחקן הרכב קבוע בקבוצת המילואים של ארסנל במשך מספר עונות, וערך את הופעת הבכורה שלו בסגל הבוגר במשחק נגד איפסוויץ' טאון ב-25 באוקטובר 1969. נלסון היה מחליפו של הבלם הוותיק בוב מקנאב, ורק כאשר מקנאב נפצע בעונת 1971/1972 הוא הפך לשחקן הרכב קבוע.
עם זאת, כאשר מקנאב היה מחלים מהפציעות שלו הוא היה מועדף בהרכב על פני נלסון.
ב-21 באפריל 1970 נערך משחק בין נבחרת צפון אירלנד לנבחרת אנגליה, ונלסון עלה בו כמחליף וערך את הופעת הבכורה הבינלאומית שלו.
נלסון שיחק בנבחרתו ב-51 משחקים, כולל שני משחקים במסגרת מונדיאל 1982.
מקנאב עזב את ארסנל בקיץ 1975, ונלסון זכה לבסוף למקום קבוע בהרכב במשך חמש העונות הבאות.
בעונות הללו הוא שיחק בשלושת משחקי גמר גביע ה-FA שהמועדון העפיל עליהם (1978 - הפסד, 1979 - ניצחון, 1980 - הפסד), ובהפסד ב-1980 לוולנסיה בגמר גביע המחזיקות.
נלסון היה ידוע בזכות קשיחותו ותיקוליו, והיה אחד מהשחקנים האהודים על הקהל.
שמו הוכתם לאחר שהוחלט בהנהלת ארסנל להשעותו, כיוון שלאחר שהבקיע את שער השוויון במשחק בהייבורי נגד קובנטרי סיטי, הוא הוריד את מכנסיו והפנה את אחוריו אל היציע הצפוני של האצטדיון.
עם הגעתו למועדון של האנגלי הבינלאומי קני סנסום ב-1980 נלסון מצא את עצמו פעם נוספת בקבוצת המילואים.
הוא עזב את ארסנל ב-1981 על מנת להצטרף לברייטון אנד הוב אלביון.
הוא שיחק במדי ארסנל ב-339 משחקים, והבקיע בהם 12 שערים.
נלסון שיחק בברייטון במשך שתי עונות, ולמרות שלא הצליח להציל את המועדון מירידת ליגה בעונת 1982/1983, הוא הצליח להוביל אותו לגמר גביע ה-FA (הרביעי בקריירה שלו), אך המועדון הובס במשחק החוזר של הגמר בתוצאה 0-4 על ידי מנצ'סטר יונייטד, לאחר 2-2 במשחק הראשון.
נלסון פרש מכדורגל באותו קיץ, ולאחר שאימן את ברייטון במשך תקופה קצרה הוא עזב את תחום הכדורגל והחל לעסוק בתעשיית הביטוח.
בנוסף, נלסון עובד באצטדיון האמירויות של ארסנל כחלק מסיור מיוחד.
שלמה (סמי) תורג'מן (נולד ב-11 ביולי 1964) הוא אלוף במילואים בצה"ל, שכיהן כיו"ר חברת נגה - ניהול מערכת החשמל, חברה ממשלתית לניהול מערכת החשמל הארצית.
כיהן בין היתר כמפקד פיקוד הדרום, מפקד זרוע היבשה, ראש חטיבת המבצעים וכקצין שריון ראשי.
תורג'מן נולד במרקש שבמרוקו ועלה בגיל חצי שנה עם משפחתו ארצה.
הוא גדל והתחנך באשקלון והתגורר בה עד לשנת 2004.
בשנת 1982 התגייס תורג'מן לצה"ל ועשה את מרבית שירותו הצבאי בתפקידי פיקוד בחיל השריון.
ב-1996 מונה למפקד עוצבת מרכבות האש והדריך במקביל בקורס מפקדי פלוגות ומפקדי גדודים.
בשנים 1997–1999 שימש כראש מחלקת אימונים במפקדת חילות השדה.
בין השנים 1999–2001 כיהן כמפקד חטיבה 500 ולאחר מכן כמפקד חטיבה 460. בשנת 2003 קודם לדרגת תת-אלוף ומונה למפקד אוגדת המילואים נתיב האש של פיקוד הצפון.
במקביל שימש בשנים 2004–2005 כקצין שריון ראשי.
לאחר מכן שימש כראש חטיבת המבצעים במטכ"ל ובין אוקטובר 2007 - יוני 2009 שימש כמפקד עוצבת געש.
ב-6 בספטמבר 2009 קודם לדרגת אלוף ומונה למפקד זרוע היבשה.
באפריל 2013 מונה למפקד פיקוד הדרום ושירת בתפקיד עד אוקטובר 2015. במהלך כהונתו פיקד בין היתר על הפעילות הקרקעית במבצע צוק איתן.
השתחרר מצה"ל בתחילת שנת 2017.
לאחר שחרורו מצה"ל עסק בייעוץ ביטחוני לתעשיות ביטחוניות, ובין השנים 2018-2017 שימש כחוקר במכון וושינגטון למדיניות המזרח התיכון.
בנובמבר 2018 מונה לתפקיד יו"ר חברת נגה - ניהול מערכת החשמל בע"מ (בשמה הקודם: "ניהול מערכת בע"מ"), חברה ממשלתית שהוקמה במסגרת הרפורמה במשק החשמל לשם ניהול מערכת החשמל הארצית.
תורג'מן כיהן בתפקיד במשך שתי כהונות, וכהונתו השנייה הסתיימה ב-18 בינואר 2025; הוועדה לבדיקת מינויים בחברות ממשלתיות החליטה לאחר בדיקה של יחסי הדירקטוריון וההנהלה, שלא להאריך את מינויו של תורג'מן לכהונה שלישית, מבלי לפסול את אפשרות הארכת כהונתו בשלושה חודשים נוספים ככל שהדבר נדרש להבטחת יציבות החברה.
בודק חיצוני לחברה, שמונה על ידי רשות התחרות, טען כי תורג'מן "פעל לעיתים בדרך לא נכונה בכל הקשור להפרת כללי הממשל התאגידי התקין".
הדו"ח גם מתאר כי משבר היחסים של תורג'מן עם שני המנכ"לים של נגה, הביא להתפטרות המנכ"לים מהחברה, לאחר כשנתיים בתפקיד של כל אחד מהם.
ב-5 במרץ 2025 הקים הרמטכ"ל ה-24, רב-אלוף אייל זמיר, צוות מומחים בראשות תורג'מן כדי לבחון מחדש את תחקירי 7 באוקטובר של צה"ל.
בנוסף הצוות כולל את מפקד חיל האוויר לשעבר האלוף במילואים עמיקם נורקין, מפקד חיל הים לשעבר האלוף במילואים אלי שרביט, ולצידם בכירים נוספים כמו תת-אלוף במילואים עופר לוי וקציני מודיעין.
תורג'מן בעל תואר ראשון במדעי המדינה מאוניברסיטת בר-אילן ובעל תואר שני במנהל עסקים מאוניברסיטת תל אביב.
מתגורר עם משפחתו בגבעת עדה.
בתו גל שירתה בין היתר כעוזרת לדובר צה"ל ועוטרה במהלך שירותה באות מצטיין הרמטכ"ל.
סֶמיוּאֶל פִּיפְּס היה חבר מועצת הצי (Navy Board), חבר הפרלמנט הבריטי, חבר האגודה המלכותית ושופט שלום.
הוא מפורסם בעיקר בשל היומן פרי עטו, אותו ניהל בצעירותו במשך כעשר שנים ואשר מהווה מקור חשוב להכרת תקופתו.
אף שלא היה לו כל ניסיון ימי, התקדם פיפס בסיוע פטרוניו והודות לעבודתו המאומצת ולכישרון הניהול שלו עד לתפקיד מזכיר האדמירליות בתקופת שלטונם של צ'ארלס השני וג'יימס השני.
השפעתו והרפורמות שהנהיג תרמו תרומה חשובה לתחילת התמקצעותו של הצי המלכותי.
היומן האישי המפורט שכתב מ־1660 עד 1669 פורסם לראשונה במאה ה־19, והוא אחד המקורות הראשוניים החשובים להכרת אנגליה בתקופת הרסטורציה.
היומן הוא שילוב של גילויים אישיים ושל תיאורים מפי עד ראייה למאורעות חשובים כמו המגפה הגדולה של לונדון, מלחמת אנגליה-הולנד השנייה והשרפה הגדולה של לונדון.
פיפס היה החמישי מבין אחד־עשר ילדים, אך כל אחיו, הגדולים ממנו, מתו בילדותם.
הוא הוטבל בכנסיית סיינט בריידס ב־3 במרץ.
את שנות ינקותו לא עשה בלונדון, אלא נשלח לזמן מה לטיפולה של אומנת, ג'וּדִי לוֹרֶנְס, בקינגסלנד, מצפון לסיטי של לונדון.
בסביבות 1644 החל פיפס ללמוד בבית הספר היסודי הנטינגדון, ומ־1646 עד 1650 למד בבית הספר סיינט פול בלונדון.
ב־1649, בעודו נער, צפה בהוצאתו להורג של המלך צ'ארלס הראשון.
ב־1650 החל פיפס את לימודיו באוניברסיטת קיימברידג', שמומנו באמצעות שתי קצבות לימודים שקיבל מבית הספר סיינט פול (כפי הנראה הודות להשפעתו של סר ג'ורג' דאונינג, שהיה ראש חבר השופטים ולימים מנהלו באוצר המדינה) ומענק מחברת מֶרְסֶרְס.
באוקטובר התקבל כסטודנט ב (Magdalene College).
הוא החל את לימודיו במרץ 1651 וקיבל את התואר בוגר במדעי הרוח ב־1654. בשלהי אותה שנה, או בתחילת 1655, החל לעבוד בביתו של סֶר אדוארד מונטגיו, אחד מבני דודיו של אביו ומי שלימים יהיה הראשון של סנדוויץ'.
באותה תקופה נשא לאשה את אליזבת דה סן מישל בת הארבע־עשרה, צאצאית של מהגרים הוּגֶנוֹטִים מצרפת.
תחילה נישאו השניים בטקס אזרחי, ב־10 באוקטובר 1655, ואחר כך בטקס דתי, ב־1 בדצמבר 1655 בכנסיית סיינט מרגרט בווסטמינסטר.
פיפס סבל מצעירותו מאבנים בדרכי השתן – חולי ממנו סבלו גם אמו ואחיו ג'ון.
הכאבים ותופעות לוואי נוספות כמו "דם בשתן" (המטוריה) לא הרפו ממנו, וסמוך לאחר נישואיו החמיר מצבו עד מאוד.
ב־1657 החליט פיפס לעבור ניתוח.
לא הייתה זו החלטה קלה, שכן הניתוח היה ידוע ככואב ומסוכן במיוחד.
פיפס נועץ במנתח תומאס הולייר, וב־26 במרץ 1658 נותח בחדר השינה בבית דודניתו, ג'יין טרנר.
האבן סולקה בהצלחה, והוא החליט לחגוג מדי שנה את המאורע ואומנם התמיד בכך שנים אחדות.
ברם, הניתוח הותיר בו את אותותיו לשנים רבות: החתך שנעשה בשלפוחית השתן שלו נפתח מאוחר יותר במהלך חייו, וההתערבות הכירורגית הותירה אותו עקר, אם כי אין כל עדות ישירה לכך, שכן לא נולדו לו ילדים לפני הניתוח.
באמצע שנת 1658 עבר פיפס להתגורר באֵייקס יארד, סמוך למקום בו נמצא כיום רחוב דאונינג.
הוא עבד כקופאי באוצר המדינה תחת ג'ורג' דאונינג.
ב־1 בינואר 1660 החל פיפס לנהל יומן אישי.
הוא כתב בו את קורותיו מדי יום במשך קרוב לעשר שנים.
מתוארים ביומנו הנשים אחריהן חיזר, חבריו וקשריו, ונחשפים בו קנאותיו, חששותיו, דאגות היומיום שלו ויחסיו המעורערים עם אשתו.
היומן הוא תיאור חשוב של לונדון בעשור השישי של המאה השבע־עשרה.
הוא מציג, מתחילתו, את פרשנותו של פיפס לאירועים הפוליטיים והלאומיים של התקופה לצד ענייניו האישיים ביותר.
פיפס פותח את יומנו, בינואר 1660, בדברים הבאים:
הרישומים מן החודשים הראשונים כוללים ידיעות על התקדמות מונק וחייליו אל לונדון.
באפריל ובמאי אותה שנה – תקופה בה נתגלעו חיכוכים בין פיפס לאשתו – הוא נלווה אל ציו של מונטגיו שהחזיר את המלך צ'ארלס השני מגלותו בהולנד.
למונטגיו הוענק ב־18 ביוני התואר ארל סנדוויץ', אות לנאמנותו למלך, ובהשפעתו מונה פיפס ב־13 ביולי לפקיד הראשי של מועצת הצי (Clerk of the Acts).
שכרו השנתי נקבע ל־350 ליש"ט ובנוסף זכה להטבות ולמענקים – כולל מתנות שוחד – שנלוו לתפקיד.
הוא דחה תשלום של 1000 ליש"ט שהוצע לו על ידי מתחרה אחר על המשרה, ועבר להתגורר בדירת השרד שקיבל בסית'ינג לֵיין, בסיטי של לונדון.
פיפס הוכיח עצמו כעובד מוכשר ויעיל, יותר מעמיתיו שנשאו במשרות בכירות משלו.
עובדה זו מילאה אותו רוגז ומצאה את ביטויה בדברי ביקורת חריפים שכתב ביומנו.
עם עמיתיו למשרד נמנו אדמירל סר ויליאם פן, סר ג'ורג' קרטרט, סר ג'ון מנס וסר ויליאם באטן.
הוא שכר מורה פרטי כדי ללמוד חשבון, השתמש בדגמי אוניות כדי לפצות על חוסר ניסיונו הימי, ועם הזמן התבלט יותר ויותר בעבודת המשרד.
בספטמבר 1660 מונה לשופט שלום, ב־15 בפברואר 1662 נתקבל כחבר זוטר (young brother) בטריניטי האוס, וב־30 באפריל הוענק לו "אות חירות העיר" (Freedom of the city) של פורטסמות'.
הודות לקרבתו אל ארל סנדוויץ' נעשה פיפס מעורב גם בהקמתה ובניהולה של הקולוניה האנגלית בטנג'יר שלא האריכה ימים.
הוא צורף לוועדת טנג'יר באוגוסט 1662 עם הקמת הקולוניה וב־1665 מונה לגזבר הקולוניה.
ב־1663 נשא ונתן לבדו על חוזה בשווי 3000 ליש"ט לקניית עצים לתרנים בנורווגיה.
ב־8 באפריל 1664 מונה לחבר בוועדה הממונה על דגת המלך.
נוסף על היותו מקור מכלי ראשון להכרת תקופת הרסטורציה, מתאר יומנו של פיפס בפירוט, לצד היומן המפורסם פחות ממנו של ג'ון אוולין, גם מאורעות בולטים נוספים של התקופה, והוא מקור רב ערך לידיעותינו על מלחמת אנגליה-הולנד השנייה (1665-1667), המגפה הגדולה של שנת 1665 והשרפה הגדולה של לונדון ב־1666.
מעמסה כבדה הוטלה על כתפיו של פיפס עם פרוץ מלחמת אנגליה-הולנד השנייה בתחילת 1665. עמיתיו למשרד יצאו לקרב או חסרו את הכישורים המתאימים, ופיפס נאלץ לעשות את רוב העבודה בעצמו.
הוא היטיב לפעול תחת לחץ, שהיה הפעם גדול במיוחד אם מביאים בחשבון את מורכבותו של הצי המלכותי ואת התקציב הדל שעמד לרשותו.
כבר בתחילת המלחמה הציע פיפס לרכז תחת גג אחד את הטיפול באספקה לאוניות.
הצעתו נתקבלה, והוא מונה באוקטובר 1665 למפקח הראשי על האספקה (surveyor-general of victualling), תפקיד שזיכה אותו בתוספת משכורת של 300 ליש"ט לשנה.
על מלחמה זו כתב פיפס ביומנו: "בכל דבר ודבר - בתבונה, באומץ לב, בחַיל ובתושיה - ההולנדים עולים עלינו והמלחמה תסתיים בניצחונם." והמלך צ'ארלס השני אמר: "עלינו לחקות את ההולנדים, לא להילחם בהם."
בשנת 1667, לאחר התבוסה במלחמה, סייע פיפס לשחרר את אוניות הצי משירותן הפעיל.
ההולנדים, שניצחו את האנגלים בים, החלו כעת מאיימים על חופי אנגליה.
ביוני 1667 פשטו אוניות הצי ההולנדי על בסיס הצי במדוויי, פרצו את מחסום השרשרת שהגן על המעגן בגילינגהם, ועזבו כשהם גוררים עימם את "רויאל צ'ארלס", אחת מאוניות הצי החשובות ביותר.
בעקבות האירועים הוציא פיפס את אשתו ואת כספו מלונדון, כפי שעשה גם בעת השריפה והמגפה.
פשיטת הצי ההולנדי הסבה אומנם דאגה רבה כשלעצמה, אך על פיפס הופעל גם לחץ אחר: הציבור והפרלמנט בדקו בשבע עיניים את התנהלות מועצת הצי בתקופת המלחמה ובכלל זה גם את תפקידו של פיפס כמזכיר.
המלחמה הסתיימה באוגוסט, וב-17 באוקטובר הקים בית הנבחרים ועדה לחקירת "המחדלים".
ב-20 באוקטובר נדרש פיפס להמציא את רשימת האוניות ומפקדיהן מזמן פריסת הצי ב־1666. ברם, דרישות אלה היו למעשה רצויות לו, שכן טעויות טקטיות ואסטרטגיות לא היו באחריותה של מינהלת הצי.
אומנם הועלו טענות אחדות נגד אנשי מינהלת הצי הנוגעות לפשיטה על מדווי, אך הם יכלו לנצל את הביקורת שכבר ספג מנהל מספנת הצי בצ'טם, פיטר פיט, כדי להדוף את הביקורת עליהם.
הוועדה קיבלה את עמדתם כשהתייצבו בפניה בפברואר 1688. עם זאת, ביקורת נמתחה על מינהלת הצי בשל השימוש שעשתה בתלושים כדי לשלם לימאים את שכרם.
את התלושים הללו ניתן היה לפדות רק בגזברות הצי בלונדון.
פיפס הגן על השיטה בנאום ארוך שנשא בפני בית הנבחרים ב־5 במרץ 1688. נייטון כותב, כי היה זה "נאום מעשה־מחשבת".
חקירה נוספת נוהלה נגד פיפס ועמיתיו על ידי גוף שעוצמתו רבה יותר, הממונים על ההוצאות.
הם ניהלו את ישיבותיהם בברוק האוז, הולברן, וחקרו משך שנתיים את דרכי מימון המלחמה.
ב-1669 נדרש פיפס להשיב בפירוט על שמונה שאלות שהציגה לו הוועדה בעניין פעילות מועצת הצי במלחמה, וב-1670 חויב להתייצב בפניה ולשכנעם בצדקת מילויו את תפקידו.
תלוש של ימאי ועליו שמו של פיפס העיד באופן שאינו משתמע לשני פנים על התנהלות מושחתת, אך הודות להתערבותו של המלך נחלץ פיפס מן החקירה כמעט ללא פגע.
התפרצות מגפה לא הייתה מאורע יוצא דופן בלונדון.
מגפות גדולות פקדו אותה ב-1592, 1603, 1625 ו-1636. יתרה מכך, פיפס לא נמנה עם קבוצות האוכלוסייה שהיו חשופות יותר מכל לפגיעתן: הוא לא התגורר בשיכונים צפופים, לא התערב דרך שגרה בעניים, ולא נדרש להחזיק את משפחתו בלונדון בעת משבר.
חומרת המגפה נתבררה רק בחודש יוני, ועבודתו של פיפס בחמשת החודשים הראשונים של השנה לא הושפעה ממנה באופן ניכר.
ואומנם, קלייר טומלין כותבת, כי "העובדה הראויה להיזכר יותר מכל אודות שנת המגפה של פיפס היא, כי בעיניו הייתה זו אחת השנים המאושרות בחייו." ב-1665 השקיע פיפס עמל רב בעבודתו, אך מאמציו נשאו פרי והוא הכפיל פי ארבעה את הונו.
ב-31 בדצמבר, בסיכום השנה, הוא כותב: "מעולם לא חייתי באושר רב יותר מכפי שחייתי בתקופת המגפה (מלבד זאת, מעולם לא הרווחתי הרבה כל כך)".
עם זאת, אין זה נכון לחשוב כי פיפס לא היה מודאג כלל מן המגפה.
במכתב ששלח מתאר פיפס את העיר:
פיפס מציין כי הוא לעס טבק כדי להתגונן מפני המגפה, וכי הוא חשש שעושי הפאות משתמשים בשער המתים לפאותיהם.
פיפס הציע כי מפקדת הצי תעבור לגריניץ' מפני המגפה (ואף הציע להמשיך לעבוד בעיר עצמה, ולא לעבור למפקדה החדשה).
בדומה לאירועי המלחמה עם הולנד, גם בשל המגפה שלח פיפס את אשתו מן העיר לוולוויץ'.
אליזבת שבה ללונדון רק בינואר 1666. פיפס מציין ביומנו כי אליזבת נדהמה ממראה חצר כנסיית סנט אולאבס בה נקברו 300 מתים מהמגפה בזמן העדרה מן העיר.
בשעות הבוקר המוקדמות של 2 בספטמבר 1666 העיר את פיפס משרתו, אשר הבחין בשריפה באזור בילינגסגייט.
פיפס חשב שהשריפה אינה רצינית ושב למיטתו.
פיפס הלך למצודת לונדון על מנת לראות את השריפה מנקודת מבט גבוהה, ולאחר מכן שכר סירה והפליג בנהר התמזה על מנת לצפות בשריפה במשך כשעה, וכך כתב ביומנו:
לאחר שראה שהאש מתקדמת מערבה בשל הרוח החזקה, הורה פיפס למשיט הסירה להפליג לעבר וייטצ'אפל והיה הראשון שעדכן את המלך אודות השריפה.
פיפס נסע בכרכרה עד קתדרלת סנט פול והמשיך ברגל בעיר הבוערת.
בצהרי היום שב פיפס לביתו, אכל ארוחת צהרים איכותית, ושב אל הסיטי לצפות בשריפה.
פיפס מציין ביומנו כי בכה בראותו את השריפה.
בשובו לביתו פגש פיפס את מזכירו, תום הייטר אשר איבד את כל רכושו בשריפה.
בשעות הערב אכל את שאריות ארוחת הערב של היום הקודם, באשר לא הייתה לו אש לחמם את האוכל וצלחות לאכול בהן.
בבוקר יום רביעי, 5 בספטמבר, בשעה 2 לפנות בוקר, מצאה אותו רעייתו ישן על רצפת משרדו, ואמרה לו שהאש כמעט הגיעה לכנסיית כל הקדושים שליד המצודה והגיעה לפתחו של רחוב סית'ינג.
פיפס החליט לשלוח אותה ואת זהבו (כ-2,350 ליש"ט) לוולוויץ'.
ב-7 בספטמבר, לאחר שכבתה האש, הלך פיפס לרציף סנט פול וראה את הריסות קתדרלת סנט פול, הריסות בית ספרו, והריסות בית אביו, וכן הריסות הבית בו נותח.
ביתו שלו, משרדו, וכן רכושו ויומנו של פיפס ניצלו מהאש.
היומן מתאר בפרטים רבים את חייו הפרטיים של פיפס.
פיפס אהב יין ואהב לצפות במחזות וכן לארח ולהתארח אצל חבריו.
הוא בילה זמן רב בספירת כספו, בהערכת שווי רכושו ומעמדו החברתי.
מיומנו עולה כי פיפס היה סקרן ביותר, ועל בסיס זה פעל, לרוב מבלי לחשוב על הסכנה.
מדי פעם כתב ביומנו שעליו להשקיע פחות זמן בבילויים ויותר זמן בעבודה.
פיפס היה איש תרבות, ואהב לקרוא ספרים, לשמוע מוזיקה, וכן לצפות בתיאטרון.
הוא התעניין במדעים, הלחין מוזיקה, ואף ידע לשיר ולנגן בחליל, ויולה, כינור והרפסיקורד.
ביומנו כתב כי דאג לשיעורי מוזיקה עבור משרתיו.
פיפס שר בקונצרטים שנערכו בביתו, בבתי קפה, ואף במנזר וסטמינסטר.
פיפס אף לימד את אשתו לשיר, ושילם על שיעורי ריקוד עבורה (אף שהפסיק את אלה לאחר שחשד במורה לריקוד שהוא מחזר אחריה).
לפיפס היו מספר רומנים מחוץ לנישואין עם נשים שונות.
רומנים אלה תועדו בפירוט רב ביומנו, כאשר פיפס השתמש בשפות שונות (אנגלית, צרפתית, ספרדית ולטינית) על מנת לתאר את יחסי המין.
ביומנו הוא מתאר כי ב-25 באוקטובר 1668 תפסה אותו אשתו כשהוא מחבק את המשרתת של אשתו, דבורה וילט.
האשמה שחש בשל כך לא מנעה ממנו לפטר את המשרתת, ולהמשיך לחזר אחריה.
פיפס השתמש בשיטת קצרנות שהומצאה על ידי תומאס שלטון, ונעשה בה שימוש רב בתקופתו, על מנת לכתוב את יומנו.
אמנם היומן נכתב לשימוש פרטי בלבד, ולא נועד לפרסום, פיפס נקט צעדים על מנת לשמרו.
הוא נהג לכתוב טיוטה, ורק לאחר מכן לכתוב את הדברים ביומן, וכן כרך את הדפים לשישה כרכים, וקיטלג את יומנו בין יתר ספריו בספרייתו, מתוך כוונה לשמרם, ואולי גם מתוך כוונה כי יקראו בעתיד.
במהלך שנות עבודתו נפגעה בריאותו של פיפס בשל שעות עבודתו הארוכות.
פיפס האמין שההתדרדרות בראייתו מקורה היה בעבודתו ובמסמכים הרבים שקרא.
בסוף מאי 1669 הגיע למסקנה כי על מנת להציל את ראייתו עליו להפסיק לכתוב, ומאותו רגע הכתיב למזכיריו את המסמכים.
משמעות ההחלטה היה כי לא יכל עוד להמשיך לכתוב ביומנו.
ביוני - אוקטובר 1669 נסעו פיפס ורעייתו לחופשה בצרפת ובארצות השפלה.
זמן קצר לאחר שובם נפלה רעייתו למשכב ונפטרה זמן קצר לאחר מכן, ב-10 בנובמבר 1669. פיפס הקים לזכרה מצבה בכנסיית סנט אולאב הארט סטריט הסמוכה לביתם.
חבר פרלמנט וראש מועצת הצי
בשנת 1672 מונה לתפקיד אח בכיר בטריניטי האוס, ובשנה לאחר מכן מונה לראש מועצת הצי ונבחר לפרלמנט הבריטי מטעם מחוז קאסל רייזינג שבנורפוק.
במאי 1676 נבחר לתפקיד מאסטר בטריניטי האוס וכיהן בתפקיד זה עד שנת 1689.
בשנת 1673 פעל להקמת בית ספר מלכותי למתמטיקה בבית החולים כרייסט במטרה ללמד 40 ילדים מדי שנה את אמנות הניווט על מנת שיתקבלו לימים לצי המלכותי.
בשנת 1675 מונה לתפקיד מפקח בית החולים, ופעל בו שנים רבות.
בשנת 1699 בשל פעילותו הרבה בתפקיד זה ניתן לו אות הכבוד חירות העיר של הסיטי של לונדון.
בשנת 1679 נבחר לפרלמנט ממחוז הארוויץ', ונכח בפרלמנט זה (שלימים נקרא פרלמנט הפרשים).
במאי אותה שנה התקיפו אותו יריביו הפוליטיים והוא נאלץ להתפטר מתפקידו כמזכיר הימיה ונכלא במצודת לונדון בחשד שמסר מידע סודי לידי צרפת.
אשמות אלה ככל הנראה זויפו על ידי אנתוני אשלי קופר, רוזן שפטסברי הראשון.
פיפס הואשם גם כי היה תומך האפיפיור.
הוא שוחרר מכילאו ביולי, אולם ההליכים נגדו נפסקו רק ביוני 1680.
אף שהתפטר מוועדת טנג'יר בשנת 1679, בשנת 1683 שב לסייע לעבודה, ונסע לטנג'יר על מנת לסייע לג'ורג' לג, ברון דרטמות' להעריך את כלכליות המושבה ולהחליט בדבר נטישתה.
לאחר שישה חודשים בטנג'יר נסע לספרד יחד עם מהנדס הצי אדמונד דאמר, ושב לאנגליה רק ב-30 במרץ 1684.
ביוני 1684 מונה על ידי המלך צ'ארלס השני בשנית להיות מזכיר הימיה, תפקיד אותו נשא עד לאחר מותו של המלך, וכן במהלך כהונתו של יורשו של צ'ארלס, ג'יימס השני.
בשנת 1684 נקראו על שמו אי התעתוע פיפס.
בין השנים 1685–1688 כיהן כמזכיר הימיה וכן כחבר פרלמנט מטעם הארוויץ'.
הוא אמנם נבחר מטעם סנדוויץ', אולם בשל טענות כנגד בחירתו שב למחוז הארוויץ'.
כאשר ג'יימס נמלט מאנגליה בשנת 1688 הגיעה לסופה הקריירה הפוליטית של פיפס.
הוא הפסיד בבחירות בינואר 1689 ובפברואר 1689, שבוע לאחר עלייתם לשלטון של ויליאם ומרי, התפטר מתפקידו כמזכיר הימיה.
פיפס נבחר כחבר החברה המלכותית בשנת 1665. מ-1 בדצמבר 1684 ועד 30 בנובמבר 1686 כיהן כנשיא החברה המלכותית.
בתקופה זו פרסם אייזק ניוטון ספרו "עקרונות מתמטיים של פילוסופיית הטבע", ושמו של פיפס מופיע על כריכת הספר כנשיא האגודה המפרסמת.
פיפס היה ביחסי ידידות עם ניוטון והתכתב עמו בנושאים רבים.
התכתבותם בשאלה בהסתברות האם יש סבירות גבוהה יותר לקבל את פאת השש בזריקת שש קוביות מאשר לקבל פעמיים את פאת השש בזריקת 12 קוביות נקראת על שמם "בעיית ניוטון-פיפס".
כאמור בין מאי ליוני 1689, ובשנית ביוני 1690, נכלא פיפס בטענה כי הוא מהיעקוביטים או תומך אפיפיור.
אף שהאשמות נגדו בוטלו, לאחר שחרורו העדיף פיפס לפרוש מפעילות ציבורית, והוא בן 57 בלבד.
עשר שנים לאחר מכן, בשנת 1701 עזב את לונדון ועבר לבית חברו בקלפהאם (אז היה אזור זה אזור כפרי המרוחק מלונדון, אף שכיום כבר מהווה חלק מהעיר לונדון).
פיפס התגורר בכפר עד מותו, ב-26 במאי 1703. משלא היו לו ילדים, הוריש את כל רכושו לאחיינו, ג'ון ג'קסון.
פיפס נודע כביבליופיל וכאספן ספרים.
במהלך חייו אסף למעלה מ-3,000 ספרים (ובהם יומנו).
פיפס דאג לקטלג את אוספו ולאנדקס אותו.
ספרייתו הייתה אחת הספריות הטובות ביותר ששרדו מהמאה ה-17 ועד ימינו.
בין ספריו נמנו כתבי יד מימי הביניים, האלמנך האישי של סר פרנסיס דרייק, ואוסף של כ-1,800 בלדות.
בצוואתו הורה פיפס כי האוסף יועבר, לאחר מות אחיינו, לספרייה שתיקרא על שמו ותוקם במכללת מודלין שבאוניברסיטת קיימברידג'.
בשנת 1723 הוקמה ספריית פיפס.
בצוואתו הורה פיפס כי גם ארונות הספרים יועברו לספרייה, ואף נתן הנחיות בדבר צורת סידור הספרים בספרייה.
הכומר ג'ון סמית' נשכר לתרגם את היומנים מהקצרנות בהם נכתבו לאנגלית קריאה.
סמית' עבד על תרגום היומנים בין השנים 1819–1822 מבלי שהוא יודע כי פיפס הכין מדריך לתרגום היומן מקצרנות לאנגלית, וכי המדריך היה ממוקם בסמוך ליומנים.
תרגום זה היווה את הבסיס למהדורה הראשונה של היומנים, שפורסמו בשני כרכים בשנת 1825.
תרגום נוסף, שנעשה בסיוע המדריך של פיפס הושלם בשנת 1875 על ידי מיינורס ברייט.
נוסח זה של היומנים פורסם בין השנים 1875–1879. מהדורה זו סבלה מחוסר דיוקים, ובשנים 1893–1899 הוציא הנרי ויטלי מהדורה נוספת המבוססת על שתי המהדורות הקודמות, ובה תוקנו אי דיוקים רבים.
מהדורה זו הוצאה בשנת 1926 כשהיא מוערת ומאונדקסת.
מהדורה מלאה בעריכתו של רוברט לאת'אם הוצאה בתשעה כרכים בין השנים 1970- 1983 בהוצאת אוניברסיטת קליפורניה שבברקלי.
סמי סמיר הוא שחקן קולנוע, תיאטרון ובמאי ערבי-ישראלי.
סמיר הוא בן למשפחה ערבית-מוסלמית שמוצאה במצרים.
אחותו היא הזמרת חיה סמיר.
אביו, ג'וזף סמיר, התבטא כנגד נשיא מצרים נאצר, ומצא מקלט מדיני בישראל.
סמיר למד בסטודיו למשחק ניסן נתיב וסיים את לימודיו בשנת 1995.
בין השנים 1999 ל–2003 השתתף והדריך ב-"Work Center France".
הוא השתתף במספר סרטים בישראל ובעולם.
הוא שיחק בסרטים גמר גביע של ערן ריקליס, בהפקה הבריטית "בני ערובה", ב"מאחורי הסורגים 2" של אורי ברבש, "אספלט צהוב" של דני ורטה (נוקיו), "טאהרה" של דורון ערן ובסרט "מינכן" של סטיבן ספילברג.
סמיר שיחק בתפקיד משנה בסרט אגורא של הבמאי אלחנדרו אמנבר.
סמיר משמש כמנהל אמנותי ובמאי בתיאטרון פסיק בירושלים.
כן השתתף בהצגות תיאטראות "המעבדה" ו"גשר", בו שיחק בתפקיד הראשי של דון ז'ואן בהצגה "דון ז'ואן", מאת מולייר, בבימויו של יבגני אריה (1998).
הוא גם משמש כבמאי משנה באנסמבל "פנים חדשות".
סמיואל ניקולסון היה מראשוני הקצינים בצי האמריקני.
הוא החל את דרכו בצי הקונטיננטלי במלחמת העצמאות של ארצות הברית והיה מפקדה הראשון של הפריגטה "קונסטיטושן".
את שירותו במלחמת העצמאות האמריקנית (1775-1783) עשה תחילה כלוּטֶנֶנְט באונייה "בונהום ריצ'רד" תחת פיקודו של ג'ון פול ג'ונס.
ב-1777 קיבל את הפיקוד על הספינה "דולפין" וב-1778 נמסרה לפיקודו הפריגטה "דִּין".
המושבות האמריקאיות, שלא יכלו להתמודד מול הצי המלכותי בקרבות סדורים, ניהלו החל מ-1775, אז הוקם הצי הקונטיננטלי, מלחמת הטרדה ימית.
את מאמציהם ריכזו בלכידת אניות סוחר של האויב באמצעות אוניות הצי המלחמתי ופריבטירים, הן במימי אמריקה הן במימי אירופה.
כלי השיט שנתפסו נמכרו על מטעניהם בהתאם לחוקי השלל הימי, והדבר הסב נזקים כספיים עצומים לסוחרים הבריטיים ולממשלה הבריטית גם יחד.
"דולפין" ו"דין", תחת פיקודו של ניקולסון, נחלו במלחמת הטרדה זו ניצחונות מרשימים, והוא עצמו זכה לשבחים מן הוועדה הימית (Naval Committee) שניהלה את הצי.
ב-1794, עם הקמתו מחדש של הצי המלחמתי (שפורק בסוף המלחמה בשל קשיי תקציב), הועלה ניקולסון לדרגת קפטן.
הוא פיקח על בנייתה של הפריגטה קונסטיטושן, אחת משש הפריגטות הראשונות של הצי האמריקני, וב-1797 מונה למפקדה הראשון.
את שירותה המבצעי הראשון עשתה האונייה ללא השגים מיוחדים במלחמה הבלתי רשמית עם צרפת (1798-1800).
במאי 1799 הועבר הפיקוד על האנייה לידי קפטן סיילס טולבוט, וניקולסון מונה למפקד מספנת הצי בבוסטון של הצי.
ניקולסון מת בצ'ארלסטאון, מסצ'וסטס, ב-28 בדצמבר 1811.
סמי סגול (נולד ב-1943) הוא תעשיין ישראלי, לשעבר בעל השליטה בחברת כתר פלסטיק.
סגול נולד בטורקיה, בגיל 15 עלה עם משפחתו לארץ ישראל.
אביו יוסף היה ממקימי חברת כתר פלסטיק ב-1949 וב-1971 רכש את מניות שותפיו בחברה.
בתחילת שנות ה-80 של המאה ה-20 עבר ניהול החברה לידיו של סמי סגול.
הוא הוביל את החברה שהתפתחה ממפעל קטן ביפו לקונצרן בינלאומי הכולל 4,000 עובדים, 30 מפעלים ברחבי העולם והכנסות המוערכות בכמיליארד דולר.
התפתחות זו עשה באמצעות הכנסת ציוד תעשייתי, בין השאר שימוש בהזרקת פלסטיק לייצור מוצר הדגל של החברה, כיסא פלסטיק העשוי מקשה אחת, מיזוג ורכישה של חברות בישראל ובעולם ופנייה לשוק הבינלאומי, המהווה נכון ל-2015 את רוב הכנסות החברה.
סגול מכהן כנשיא כבוד של הנהלת לשכת המסחר ישראל–צרפת וזכה באות לגיון הכבוד הצרפתי ב-2011. ב-2008 זכה בפרס הכלכלה על שם רמניסיאנו מטעם אוניברסיטת תל אביב.
ב-2011 זכה בתואר דוקטור לשם כבוד מאוניברסיטת חיפה, ב-2012 בתואר דוקטור לשם כבוד מאוניברסיטת תל אביב ובפרס מנשיא מדינת ישראל על פועלו לקידום חקר המוח, וב- 2025 קיבל תואר דוקטור לשם כבוד מאוניברסיטת בן-גוריון בנגב.
בשנת 1997 הקים יחד עם משה תאומים ומוטי אורנשטיין את עמותת מפעלות חינוך וחברה שמטרתה לפעול באמצעות הספורט למען החברה והקהילה.
במקביל רכשו יחד עם רפי עגיב את השליטה באגודת הכדורגל הפועל תל אביב, בה החזיקו עד 2008.
הוא סייע במימון מחקריהם ולימודיהם של תלמידי דוקטורט ישראליים בתחום המוח ותמך בפרויקטים וחברות שעניינם קידום חקר המוח בישראל.
תרומות נוספות שלו היו לשיפוץ היכל התרבות ולמורשת יהודי טורקיה.
בידסנטמיהאי (בהונגרית: Bűdszentmihály) היה יישוב במחוז סבולץ'-סטמאר-ברג בצפון מזרח הונגריה.
מיקומו 45 ק"מ מזרחית ממישקולץ ו-26 ק"מ מערבה מנירג'האזה.
מאז 1952 הוא חלק מהעיר טיסאוואשווארי.
בסוף המאה ה-19 שימש רבי יהודה גרינפלד כרב הקהילה וראש הישיבה במקום.
לאחר מותו, ב-1907, מילא בנו רבי שמעון גרינפלד את מקומו.
ב-1929 למדו בישיבה כמאה בחורים.
לאחר פטירתו, ב-1930, הצטמצם מספר התלמידים אולם הישיבה התקיימה עד פרוץ מלחמת העולם השנייה.
באסרו חג פסח של שנת 1944 רוכזו היהודים בבית הספר המרכזי משם הוסעו לנירג'האזה ומשם למחנה ההשמדה אושוויץ.
סוסה נולד במחוז סן פדרו דה מקוריס שברפובליקה הדומיניקנית.
במהלך הקריירה שלו שיחק בארבע קבוצות מקצועניות שונות.
הוא החל את דרכו בליגה המקצוענית בקבוצת טקסס ריינג'רס בשנת 1989. במהלך העונה עבר לקבוצת שיקגו וויט סוקס שם שיחק עד שנת 1991. בשנים 1992 - 2004 שיחק בשיקגו קאבס בה כיכב כאחד החובטים הטובים ביותר בליגה.
ב-2007, שיחק שוב בקבוצת "טקסס ריינג'רס" שם חבט את חבטת ההום ראן ה-600 שלו במהלך הקריירה, והיה לשחקן החמישי בתולדות הליגה שהגיע להישג הזה.
ב-1998 נבחר יחד עם מרק מקגווייר לספורטאי השנה של ספורטס אילוסטרייטד.
כמו כן נבחר ל-MVP של ה-MLB.
שמו של סוסה נקשר עם שימוש בסמים משפרי ביצועים ולכן טרם נבחר להיכל התהילה.
סמי פרץ (נולד ב-9 באוקטובר 1966) הוא עיתונאי ישראלי.
שימש כעורך הראשי של עיתון ואתר "דה מרקר".
את עבודתו כעיתונאי החל בגיל 12 ככתב ספורט ברשת "ידיעות תקשורת", שימש במשך שנתיים ככתב כלכלי בעיתון הכלכלי "טלגרף", וביולי 1995 הצטרף למדור הכלכלי של "הארץ" ככתב לענייני בנקאות וביטוח.
בשנת 2003 מונה לסגן עורך המדור הכלכלי של הארץ.
פרץ הוא בעל תואר ראשון במנהל עסקים מהמסלול האקדמי של המכללה למנהל ותואר שני במנהל עסקים מאוניברסיטת תל אביב במסלול למנהלים (EMBA).
ב-2004 הוביל יחד עם גיא רולניק ומירב ארלוזורוב את הקמת עיתון דה מרקר, שהיה מיזוג של המדור הכלכלי של הארץ ושל אתר דה מרקר.
הוא שימש עורך העיתון היומי מ-2005 ועורך ראשי של העיתון והאתר מ-2013 ועד ספטמבר 2017.
מפרסם מדי שבוע טור בשם "תקציר מנהלים" שממוקד בסוגיות של שוק העבודה, אי שוויון, מאקרו כלכלה, המערכת הפיננסית, שכר מנהלים, תחרותיות ועוד.
במאמריו יש דגש לכמה ערכים שדה מרקר מוביל בשנים האחרונות, ובכלל זה עידוד תחרות ויזמות והקטנת הריכוזיות בכלכלה, רגולציה קפדנית על מוסדות פיננסים, צמצום האי שוויון, מאבק בשחיתות, וקידום רפורמות משקיות.
מרצה משנת 2013 במסלול האקדמי של המכללה למנהל לתואר שני במנהל עסקים על זירת ההשפעה הישראלית, צדק חברתי, ואחריות תאגידית.