tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
לאחר שהנעלה נותן תשובה זו, הוא מעיר שמעטים "יהיו מספיק חכמים" כדי שיוכלו לענות על שאלתו של גנגלרי.
לאחר מכין הוא מוסיף עוד פרטים, שלטבח קוראים אנדהרימניר ולסיר אלדהרימניר, ומצטט את הבית שבו מוזכר סהרימניר ב"בלדה של גרימניר" מהאדה הפואטית.
לאחר מכן, גנגלרי שואל אם אודין גם ניזון באותה צורה, והנעלה משיב לו שאת האוכל שלו הוא נותן לשני זאבים בשם גרי ופרקי, ושהוא עצמו אינו זקוק לאוכל מפני שיין עבורו משמש גם כמשקה וגם כבשר.
השם סהרימניר מופיע לקראת סוף הספר "שפת השירה", ברשימה של מילים פואטיות שיכולות לשמש כתחליף למילה "חזיר".
סהרן מרוץ אדום (שם מדעי: Vittina waigiensis, שידוע באנגלית בשם העממי Red Racer Nerite) הוא מין של חילזון שחי בתפר שבין מים מתוקים, מים מליחים ומים מלוחים.
מוצאו מהפיליפינים ואינדונזיה (האי סולאווסי ואיי מאלוקו).
הוא שייך למשפחה סהרניים .
חילזון זה ידוע בקונכייתו הססגונית בצבעים עזים של אדום, צהוב וחום ועליה דוגמאות מורכבות ומגוונות של פסים וחצים, דבר שהופך את סהרן המרוץ האדום לחיית מחמד פופולרית ביותר לגידול באקווריום.
יחד עם מינים קרובים הם מכונים "חלזונות זברה" או "zebra nerites" בשל דוגמאות הפסים של הקונכייה.
סהרן המרוץ האדום הוא חילזון קטן, שקוטרו המרבי הוא כ-30 מילימטר (3 ס"מ).
הקונכיות שלהם רבגוניות: הן צבועות ברקע של אדום, צהוב או חום עזים בגוונים שונים ועליהם דוגמאות שונות בצהוב, חום, שחור ולבן של פסים, חצים ושברונים ("סיטרואן") המזכירים עקבות צמיגים או קישוטים של מכוניות מרוץ.
מכאן נובע השם העממי "Red Racer Nerite" למרות שחילזון זה לא מהיר במיוחד.
חלזונות אלה הם אמפיביים (כלומר: יכולים לחיות גם במים וגם ביבשה) ולפעמים נמצאים מעל קו המים.
הם יכולים לסבול מים מתוקים, מים מליחים ומים מלוחים של ים.
בית הגידול שלהם הוא אזור הכרית בתפר שבין מי הים לצמחייה ומים מליחים, כגון בביצות ויערות מנגרובים ובשפכי נהרות.
מזונם העיקרי הוא אצות וביופילם אותם הם מגרדים מהמצע באמצעות המשננת שלהם.
הם מטילים ביצים בתטולות של 50–100 לתטולה.
הפגית שלהם, מסוג וליגר, היא חלק מהפלנקטון ויכולה לשרוד רק במים מליחים, שהם חיוניים להתפתחותה.
תוחלת החיים שלהם היא יחסית ארוכה לגודלם ויכולה להגיע ל-4 שנים.
הם גם נוחים לגידול ודבר זה, ביחד עם קונכייתם הצבעונית והיפה, הופכים אותם לחלזונות פופולריים לגידול באקווריום.
סהר אלבז (נולד ב-16 במרץ 1996) הוא חייל צה"ל בדרגת סמל ראשון מיחידת רימון שעוטר בצל"ש הרמטכ"ל על לחימתו בקרב ח'וזאעה במבצע צוק איתן.
סהר אלבז נולד ב-16 במרץ 1996 בקריית ביאליק בישראל.
בצעירותו עברה משפחתו לארצות הברית, והתגייס כחייל בודד ב-2013.
ב-8 ביולי 2014 החל מבצע צוק איתן ברצועת עזה, ב-29 ביולי 2014, יומו ה-22 של המבצע, וביומו השלישי של קרב ח'וזאעה, התגלתה מנהרת טרור מהכפר ח'ירבת אחזעה שחצתה את גדר המערכת, ובמקום התפתח קרב עם מחבלי ארגון הטרור חמאס.
הנאמר על אלבז, באתר הגבורה:
בפברואר 2015 קיבל את צל"ש הרמטכ"ל מראש המטה הכללי דאז בני גנץ.
לאחר מספר חודשים גם אחותו התגייסה כחיילת בודדה לצה"ל במסגרת גרעין צבר.
סו טיילור גרפטון הייתה סופרת אמריקאית שנודעה בשל ספריה מסוגת הספרות הבלשית.
אביה היה הסופר קורנליוס וורן גרפטון.
בצעירותה עבדה גרפטון כפקידת קבלה, קופאית ומזכירה רפואית בבתי חולים בסנטה ברברה וסנטה מוניקה שבקליפורניה.
היא החלה לכתוב בגיל 18 וסיימה את ספרה הראשון בגיל 19.
גרפטון הייתה נשואה בשלישית לסטיבן המפרי, והם גידלו שלושה ילדים מנישואיה הקודמים של גרפטון.
שמה של אחת מנכדותיה הוא קינסי, שם דמות מפורסמת מספריה הפופולריים של גרפטון.
גרפטון ובעלה התגוררו לסירוגין בסנטה ברברה, קליפורניה ולואיוויל, קנטקי, בהתאם לזמני עבודתו של המפרי כמרצה באוניברסיטאות בשתי הערים.
ספריה של גרפטון תורגמו ל-26 שפות ופורסמו ב-28 מדינות.
סו נוראז'י די ברומיני (סרדו Su Nuraxi di Barumini - "הנוראגי של ברומיני") הוא אתר נוראגה (יחיד Nuraghe, רבים Nuraghes או Nuraghi) של התרבות הנוראגית, הממוקם סמוך ממערב לעיירה ברומיני במרכז סרדיניה, והנחשב לאתר הנוראגי הידוע, הגדול והחשוב ביותר באי.
האתר הוא מצודה גדולה הבנויה על גבעה (Bruncu su Nuraxi) בגובה של 238 מטר והשולטת על המישור המקיף אותה.
הוא נבנה מבזלת וקומותיו העליונות נבנו מאבן חול ומחוואר כדי לא להכביד על משקל המבנים.
הבנייה נעשתה במשך תקופות שונות, בין המאה ה-15 לפנה"ס למאה ה-11 לפנה"ס, סביב מגדל מרכזי שהגיע לגובה של 18.5 מטר ובו שלוש קומות.
המגדל עצמו נבנה בין המאה ה-15 לפנה"ס למאה ה-14 לפנה"ס.
אל המגדל הוביל מסדרון באורך של 3 מטר שלצידו הייתה עמדת שמירה.
בתוך המגדל ממוקם גרם מדרגות המתחיל בגובה של 4.2 מטר מעל לרצפה ושאל תחילתו ניתן היה להגיע בעזרת סולם או חבל.
סביב למגדל המרכזי ניצבים ארבעה מגדלים נוספים בגובה של 12 מטר ובכל אחד מהם שתי קומות.
מגדלים אלה מאוחרים למגדל המקורי בכ-200 שנים, והם חוברו זה לזה בחומה ויצרו חצר מרכזית שבה נמצאת באר מים שעומקה 15 מטר.
מאוחר יותר, בין המאה ה-10 לפנה"ס והמאה ה-8 לפנה"ס הוקם באתר מערך ביצורים נוסף ובו חומה ושלושה מגדלים נוספים בגובה של 10 מטר כל אחד.
סביב מתחם מרכזי זה השתרע כפר ובו כ-50 בקתות שנבנו מאבנים גדולות וכוסו בענפים שהונחו על קונסטרוקציות בצורת חרוטים העשויות מעץ.
במאה ה-6 לפנה"ס חרב האתר ונבנה שוב בתקופת השלטון הקרתגיני.
המחקרים שנערכו באתר בין השנים 1949 ו-1956 אישרו כי היה נושב עד למאה ה-1 לפנה"ס, דהיינו לאחר שהאי נכבש על ידי הרומאים, אם כי נמצאו מספר עדויות להתיישבות שהמשיכה במקום עד המאה ה-3.
סו נוראז'י די ברומיני הוכרז כאתר מורשת עולמית בשנת 1997.
סואומנלינה (פינית Suomenlinna - "מצודת פינלנד"; ובעבר Viapori; שוודית Sveaborg - "מצודת סוואה") היא מצודה היסטורית השוכנת על קבוצה של חמישה איים המחוברים זה לזה בגשרים או ברצועות אדמה, דרומית-מזרחית למרכזה של הלסינקי בירת פינלנד.
השוודים החלו בבניית מצודה בצורת כוכב על אחד האיים בשנת 1748, וזאת כדי להגן על האזור מפני התפשטות האימפריה הרוסית.
במקביל הוקמו ביצורים על חופיה של הלסינקי עצמה שמול המצודה, וזאת על מנת להבטיח שהאויב לא יוכל להשתלט על ראש גשר שישמש כבסיס לתקיפת המצודה.
סואומנלינה נכנעה לצבא רוסיה ב-8 במאי 1808 במהלך המלחמה הפינית, והייתה לבסיס לכיבוש פינלנד בידי הרוסים ב-1809, שהובילה להקמת הדוכסות הגדולה של פינלנד.
ב-1918, שנה לאחר עצמאות פינלנד קיבלה המצודה את שמה הנוכחי ממניעים פטריוטיים.
המצודה הוכרזה כאתר מורשת עולמית בשנת 1991 והיא מהווה מוקד משיכה תיירותי ראשון במעלה בעיר.
לאחר מלחמותיה עם רוסיה במחצית הראשונה של המאה ה-18, איבדה שוודיה את רוב מעוזיה לאורך גבולה המזרחי, והרוסים היו חופשיים לנוע כרצונם ברחבי הים הבלטי.
ב-1747 החליטו השוודים להקים מצודה מול חופיה של הלסינקי.
הקמת המצודה שהייתה מיזם הבנייה הגדול ביותר שנטלו השוודים על עצמם עד אותה תקופה, הופקדה בידיו של אוגוסטין ארנסוורט (Augustin Ehrensvärd), ורוב המימון בעשור הראשון לעבודות ההקמה הגיע מצרפת שהייתה בת בריתה של שוודיה באותה עת.
עבודות הבנייה החלו ב-1748 על חמשת האיים - קוסטאנמייקה (Kustaanmiekka - האי המרכזי), פיקו מוסטאסארי (Pikku Mustasaari), איסו מוסטאסארי (Iso Mustasaari), לנסי מוסטסארי (Länsi-Mustasaari) וסוסיסארי (Susisaari).
התכנון נעשה בהתאם לתפיסתו של המהנדס הצבאי הצרפתי וובאן.
ארנסוורט עסק בהקמת המצודה עד מותו ב-1772, וחיילים מכל רחבי המדינה עשו במלאכה.
המצודה נועדה לשרת הן את צבא היבשה והן את הצי השוודי והוקמה בה גם מספנה.
בפברואר 1808 התקיפו הרוסים את שוודיה ותוך זמן קצר הטילו מצור על המצודה שבה שהה חיל מצב שוודי בהיקף של 7,000 חיילים.
אף שהכוח הרוסי היה קטן ביחס לכוח המתגונן, לאחר הפצצה קצרה של המצודה הושגה הפסקת אש שהובילה לכניעתה ולמסירתה לרוסים ב-8 במאי 1808. הכניעה המהירה והבלתי מוסברת זעזעה את שוודיה, והגנת פינלנד התערערה.
באוגוסט 1808 הודיע הצאר אלכסנדר הראשון, קיסר רוסיה על סיפוחה של פינלנד לרוסיה, והסכם האמינה ב-1809 סיים את המהלך.
הרוסים החזיקו חיל מצב גדול במצודה שמנה עד 13,000 איש.
דבר זה היה בין הסיבות להפיכתה של הלסינקי לבירת פינלנד ב-1812 במקומה של טורקו.
עוד בנו הרוסים קסרקטין גדול במקום, בית חולים וכנסייה, ואף הקימו חנויות, בית ספר ומבשלת בירה הפועלת עד היום.
באוגוסט 1855 בעת מלחמת קרים, הפגיזו אוניות בריטיות וצרפתיות את סואומנלינה משך שתי יממות.
למרות הנזק הרב שגרמה ההפגזה, לא ניסו התוקפים לנחות במצודה והיא לא נכבשה.
ב-1906 פרץ במקום מרד, אשר היה אמור לבשר את המהפכה הרוסית, אך הוא דוכא עד מהרה.
לפני מלחמת העולם הראשונה נבנתה המצודה מחדש במסגרת קו ההגנה הימי על סנקט פטרבורג, אך המלחמה לא הגיעה עד שעריה, ובאביב 1918, מסרו הבולשביקים את המצודה לפינלנד העצמאית.
ב-12 במאי 1918 שונה שמה של המצודה באופן רשמי לסואומנלינה ודגל פינלנד הונף בה.
ייעודו של המקום הוסב תחילה לבית כלא, וכ-8,500 עד 10,000 אסירים שהשתייכו ל"אדומים" שהפסידו במלחמת האזרחים הפינית הוחזקו בו.
כ-1,000 עד 1,500 מהם מתו מקור ומרעב בטרם חוסל בית המאסר בשנת 1919, והמקום שב לשמש כמאחז צבאי.
עם ירידת חשיבותה האסטרטגית של המצודה, היא הייתה לבסיס צבאי רגיל לחילות רגלים, ארטילריה, נ"מ ושימשה גם כמעגן צוללות.
במהלך מלחמת העולם השנייה הושמדו חלק מהמבנים באתר בהפצצות אוויריות, ולאחריה החל השימוש הצבאי במקום לסגת מפני ערכו התיירותי.
ב-1952 התקיימו באתר תחרויות השייט של אולימפיאדת הלסינקי וקו מעבורת סדיר החל מקשר בין סואומנלינה לעיר.
ב-1973 חוסל הבסיס הצבאי באופן סופי, והמקום הועבר מידיו של משרד הביטחון הפיני לפיקוחו של משרד החינוך, אשר הקים רשות שהופקדה על ניהולו.
סואומנלינה נחשבת לאתר התיירות החשוב ביותר בהלסינקי וכמעט חצי מיליון תיירים פוקדים אותה מדי שנה.
במקום מתגוררים כ-900 איש ובמובן זה הוא מתפקד ככפר לכל דבר.
בשנת 1991 הוכרזה המצודה כאתר מורשת עולמית וב-1998 חגגה את יובל ה-250 שלה.
מצודת סואומנלינה נגישה באמצעות קווי מעבורת המחברים אותה להלסינקי משך כל השנה.
עוד ממוקמים במקום מרינה שמאפשרת למבקרים להגיע אליו עם סירות פרטיות ובית מלון קטן.
שער המלכים הוא סמלה של סואומנלינה.
הוא נבנה בשנים 1753–1754 כשער מצעדים, ולפי המסורת הוא הוקם במקום בו עגנה הספינה אשר הביאה את אדולף פרדריק, מלך שוודיה, כאשר בא להתרשם מהתקדמות העבודות.
המבנה בן שתי קומות ומסגרת השער עשויה מאבן גיר.
בשנות השבעים של המאה ה-18 הותקנו בשער שני גשרי הרמה וגרם מדרגות אשר זכה לכינוי "מדרגות המלך", וכן הוקם בסמוך לו רציף עגינה מאבן חול אשר הובאה מסטוקהולם.
בשער קבועים שני לוחות שיש שעל אחד מהם חרוטים דבריו של ארנסוורט: "הדורות הבאים יעמדו כאן על אדמתם שלהם, ולא יצטרכו לעזרת זרים לעולמים".
הרציף וחלק מגרם המדרגות נהרסו בעת מלחמת קרים, אך השער שופץ בארבע הזדמנויות במהלך המאה ה-20.
קסרקטין הרציף הוא מבנה ארוך בצבע ורוד, והוא נחשב למבנה החשוב ביותר במקום שהוקם בידי הרוסים.
הוא נבנה בשנים 1868–1870 כשער הכניסה העיקרי למצודה ורוב המבקרים מגיעים אליה דרכו גם כיום.
המבנה חולש על חופיו הצפוניים של האי וכיום פועלים בו, בין היתר, מבשלת בירה, אולפן הקלטות, מסעדה ואולם לתערוכות מתחלפות.
החצר הגדולה תוכננה על ידי ארסוורט ככיכר המרכזית של המצודה.
סביב החצר שוכנים בית המפקד ובית המשמר המרכזי.
הבתים עוצבו באופן ששיווה לחצר ממדים גדולים ממידיה האמיתיים וחזיתותיהם עוטרו.
בצידה הצפוני של החצר שוכנים שני מגדלי שמירה - מגדל הפקן (Höpken) ומגדל אקבלאט (Ekeblad) - ובמרכזה נמצא קברו של ארנסוורט המעוצב כסירה הנושאת עליה קסדה.
בתי המלאכה של ארנסוורט הם קבוצת המבנים הגדולה בסואומנלינה, והקמתם החלה בשנת 1775. חזיתם הצפונית של המבנים שימשה כקו הגנה חיצוני עשוי גרניט ותותחים מוקמו עליה.
כיום משמשים המבנים בין היתר כמשכנה של הרשות המנהלת את האתר.
הקמתם של הרציפים הימיים החלה ב-1750 ובמבדוק היבש שלהם נבנה "צי הארכיפלג" השוודי.
המבדוק עדיין פועל כיום ומטפל בספינות עץ.
במבנים הסמוכים לרציפים שכנו המשאבה שהייתה אחראית על שאיבת המים מהמבדוק, וטחנת הקמח ובית המאפה של המצודה.
הכנסייה נבנתה במקור ככנסייה אורתודוקסית-יוונית ב-1854, ומעליה התנשאו חמישה מגדלים עם כיפות בצל.
עם עצמאות פינלנד הפכה הכנסייה לכנסייה לותרנית, ובשנות העשרים של המאה ה-20 קיבלה את חזותה הנוכחית.
הכנסייה נראית מהעיר ומשמשת גם כמגדלור.
אתר הזיכרון לבית המאסר בסואומנלינה הוקם בשנת 2004 לזכר האסירים שנכלאו במקום לאחר מלחמת האזרחים הפינית.
באתר פועלים שישה מוזיאונים - מרכז המבקרים ומוזיאון סואומנלינה סוקר את אורח החיים במצודה לאורך השנים וכן מוקרנת במקום מצגת אור-קולית אודות בניית האתר, המספנה שפעלה בו ודברי ימיו.
מוזיאון ארנסוורט שוכן בבית המפקד ההיסטורי ומתמקד בתקופת השלטון השוודי.
מוזיאון הצעצועים מציג אלפי צעצועים עתיקים, שהמוקדמים שבהם הם מתחילת המאה ה-19. מוזיאון המנז' הצבאי מציג תערוכה קבועה של כלי נשק ומוצגים צבאיים מהתקופה שלאחר עצמאות פינלנד.
הצוללת וסיקו (Vesikko) היא צוללת שנבנתה עבור הצי הגרמני ב-1933. הצי הפיני רכש את הצוללת ב-1936 ובמלחמת העולם השנייה ולאחריה הפעיל אותה במימיו של המפרץ הפיני.
לאחר חוזה פריז נאסר על הפינים להחזיק צי צוללות, ואלה פורקו ונמכרו, למעט וסיקו שהוצבה בסואומנלינה.
מוזיאון המכס מוקדש להיסטוריה ולהווה של רשות המכס, ומציג שיטות הברחה בעבר ובהווה.
סוּ פולס היא העיר הגדולה ביותר במדינת דקוטה הדרומית שבארצות הברית.
העיר משמשת כבירת מחוז מינהאהא שבדקוטה.
בשנת 2020 מנתה אוכלוסיית סו פולס
האזור המטרופוליטני של העיר עצמה מונה 276,730 נפש, נכון לשנת 2020 ובצירוף עם העיר השכנה מדרום, סו סיטי שבאיווה, מונה המטרופולין מעל מיליון נפש.
העיר הוקמה בשנת 1856 על גדות הנהר סו הגדול (Big Sioux River), בערבת המישורים הגדולים, החוצה את ארצות הברית מדרום לצפון.
הנהר נקרא על שמו של שבט הסו, שבט אינדיאני שחי באזור, והעיר נקראה על שם המפלים הקיימים בנהר.
באזורים נרחבים אלו חיו בעבר גם השבטים האינדיאנים הו-צ'ונק, מיזורי, דקוטה, נקוטה, שאיין, אומהה, פונקה, אוסג', קנזה, איווה, קוופו, אריקירה ואוטו.
עד היום מאוכלסת העיר בצאצאים רבים של השבטים הללו.
העדות הראשונה להגעת אירופאים לאזור היא מתחילת המאה השמונה עשרה.
חוקרים צרפתים הגיעו למקום כדי למפות אותו, ולמנות את האוכלוסייה הילידית של האזור.
במפקד שערכו, מנתה אוכלוסייה זו כעשרת אלפים נפש.
ההתיישבות הלבנה באזור החלה רק באמצע המאה התשע עשרה.
בשנת 1832 פקד את המקום פילנדר פרסקוט, שהיה סוחר, חוקר וצייד.
בשנת 1844 הנהיג ג'יימס אלן משלחת צבאית, שיצאה ממצודת דה מוין שבאיובה כדי לתור את האזור.
תיאור של מפלי נהר סו שהתפרסם ב-1856, עורר ביקוש לאזור בקרב יזמי נדל"ן שעסקו ביישוב ובבניית ערים חדשות.
באותה שנה הגיעו לאזור שתי קבוצות מתיישבים, שאף שהסתכסכו בשאלת הבעלות על הקרקעות, שיתפו פעולה בהקמת מצודה שנקראה "מבצר סוד", ושתפקידה היה להגן על המתיישבים מפני השבטים האינדיאנים העוינים.
עד 1862 היו הסכסוכים בין הלבנים לאינדיאנים מעטים למדי, אך בשנה זו, עם פרוץ המרד של שבט הסו, הידוע כמלחמת דקוטה - 1862, ועם התפשטות המלחמה למינסוטה, נורו ונהרגו שני מתיישבים לבנים.
עקב כך פונתה העיר ממתיישביה הלבנים והאינדיאנים בזזו ושרפו אותה כליל.
עם סיום המלחמה וניצחון הלבנים, השתנה יחסם כלפי האינדיאנים ילידי דקוטה, ותופעות של התאכזרות והרעבה כלפיהם הפכו לשכיחות בקרב מתיישבי דקוטה הדרומית ומינסוטה.
ב-1865 הוקמה בעיר "מצודת דקוטה", ששימשה עמדת הגנה כנגד האינדיאנים.
מתיישבים ותיקים רבים החלו לחזור העירה, לצד גל חדש של מתיישבים שנהרו מערבה.
בשנים שלאחר מכן גדלה האוכלוסייה והחלה בנייה מואצת בעיר.
בשנת 1876 התאגדו התושבים תחת השם "כפר סו פולס", וב-3 במרץ 1883, קיבלה העיר רישיון חוקי מטעם בית המחוקקים המחוזי.
התפתחותן של מסילות הרכבת בשנות השמונים של המאה התשע עשרה, גרמה להאצה רבה בהתפתחותה של דקוטה הדרומית בכלל ושל סו פולס בפרט.
אוכלוסיית העיר זינקה מ-2,164 נפש בשנת 1880, ל-10,167 ב-1890. מגמה חיובית זו נקטעה בעשור שלאחר מכן, עקב מתקפת ארבה חמורה ושפל לאומי כללי.
מספר תושבי העיר עלה בעשור האחרון של המאה התשע עשרה בשמונים ותשע נפש בלבד.
עם תחילת המאה העשרים חזרה הצמיחה לסו פולס.
החלה תקופה של חקלאות ממוכנת, הוקמו מכלאות בקר, מהגדולים בארצות הברית, ונפתח מפעל גדול לעיבוד ואריזת בשר - חברת ג'ון מורל.
תחומים אלו ביססו את כלכלת העיר עד מחצית המאה.
בשנת 1942, בעיצומה של מלחמת העולם השנייה, הוקמו בסמוך לעיר בסיס אווירי ובסיס רדיו ותקשורת.
בסיסים אלו העסיקו אזרחים, תושבי סו פולס, ותרמו בכך להתפתחות כלכלית נוספת.
משנות החמישים ואילך, התרחבה הכלכלה לתחומים נוספים, בעיקר שירותים, בנקאות, ביטוחים, רפואה מונעת ועסקים קמעוניים.
בשנות החמישים והשישים נסללו בדקוטה הדרומית הכבישים הבין-מדינתיים: 90, 29 ו-229. התפתחות תחבורתית זו בצירוף העובדה שסו פולס היא המטרופולין הבודד ברדיוס של קילומטרים רבים, הגבירה את נגישותה של העיר לתושבי האזורים הכפריים שסביבה ותרמה רבות להתפתחות כלכלתה.
החקיקה הכלכלית המקלה של דקוטה הדרומית, היטיבה מאוד עם כלכלתה של סו פולס.
הקלות בנושא הלוואת עם ריבית שהתקבלו בשנות השבעים, גרמו לבנק הניו יורקי המפורסם "סיטי בנק" להעביר את מרכז ניהול האשראי שלו לסו פולס.
הקלות אחרות בנושא מס הכנסה, משכו אל העיר חברות פיננסיות רבות, ביניהן סיטיגרופ, מהמעסיקות הגדולות בעיר (3,200 עובדים), HSBC הולדינגס, Wells Fargo ועוד.
המעסיק הגדול ביותר בעיר הוא בית החולים סנפורד הלת', הכולל קליניקות טיפוליות ויחידות רפואה מונעת.
בית החולים מעסיק למעלה מ-5,000 עובדים ומרים תרומה משמעותית לכלכלת האזור.
במקביל פועלים בעיר שלושה בתי חולים נוספים: בית החולים אוורה מק'קנן (מעסיק כ-3,500 עובדים), בית החולים של החיילים הוותיקים של דרום דקוטה ובית החולים אוורה הרט של דרום דקוטה.
תחומי הכלכלה המסורתיים של סו פולס, ייצור ועיבוד מזון, נשארו דומיננטיים גם בסוף המאה העשרים.
בית האריזה ג'ון מורל, שהוקם בתחילת המאה, הוא המעסיק השלישי בעיר עם למעלה מ-3,300 עובדים.
לצד מפעל זה פועלים בעיר עוד מספר בתי חרושת לייצור מזון.
אף כי סו פולס נהנית ממספר פארקים יפים, הידוע שבהם הוא פארק המפלים, העיר אינה אטרקטיבית לתיירים, המוצאים בה בעיקר מקומות לינה ומעדיפים לטייל באזורים המעניינים הסמוכים לה.
בעיירה דה סמט הנמצאת מצפון לסו פולס, נמצא ביתה של לורה אינגלס ווילדר, שקורותיה בעיירה זו הועלו על הכתב בספר "עיר קטנה בערבה", מתוך סדרת הספרים "בית קטן בערבה" המנציחה את חייה של הסופרת.
בעיירה נערכים פסטיבלים לזכרה, ונמכרים מזכרות העוסקות בנושא זה.
אתרים נוספים הסמוכים לעיר ומהווים מוקד משיכה לתיירים הם העיר מיטשל, צ'מברלין ופיר, בירת המדינה.
סו פולס שוכנת בדרום-מזרח דקוטה הדרומית, 24 ק"מ בלבד מערבית למינסוטה ו-13 ק"מ בלבד צפונית לאיובה.
העיר בנויה על רמה שגובהה הממוצע הוא 448 מטר.
שטחה של העיר לפי מדידות רשמיות הוא 145.9 קמ"ר, רובם המוחלט יבשה ורק 0.04% מים.
הטמפרטורה הממוצעת בחודש החם - יולי, היא 30 °C, ובחודש הקר - ינואר, היא מינוס 15 °C.
מידת החום הגבוהה ביותר שנרשמה בעיר היא 43 °C (בקיץ 1936) ואילו הנמוכה ביותר היא מינוס 41 °C (בחורף 1899).
ממוצע הגשמים השנתי בסו פולס עומד על 627 מ"מ.
העיר מהווה זירה להתרחשויות רבות במהלך כל 13 העונות של הסדרה על טבעי.
חלק מרכזי בעלילת העונה השנייה של הסדרה פארגו מתרחש בעיר.
סו פולס עומדת בקשרי ערים תאומות עם שלש ערים אירופאיות:
סו גרדנר היא עיתונאית קנדית.
גרדנר נולדה בברבדוס, גדלה והתחנכה בעיירה פורט הופ, באונטריו, קנדה.
אביה היה כומר אנגליקני, שהשתתף ב"נסיעות החירות", לביטול ההפרדה הגזעית בארצות הברית.
אמה הייתה מנהלת התיכון הציבורי בעיירה, האשה הראשונה בתפקיד זה.
כנערה, הייתה גרדנר "חנונית" ומוזרה, וקראה שירה.
חבריה היו להגדרתה מוזרים כמוה, פאנקיסטים, מטאליסטים או חובבי מבוכים ודרקונים.
עבודתה הראשונה הייתה בכתב העת האנרכיסטי Kick It Over.
גרדנר היא בעלת תואר בעיתונאות מאוניברסיטת ריירסון.
היא עבדה במשך 17 שנה בתאגיד השידור הקנדי (CBC), בתחילה כמפיקה, כתבת ובמאית ואחר-כך בהפקת סרטים דוקומנטריים עבור CBC Radio One ו-Newsworld בנושאים חברתיים ותרבות פופולרית.
בתפקידה האחרון היא ניהלה את אתר האינטרנט של רשות השידור הקנדית (CBC).
באביב 2007, יום לפני יום-הולדתה הארבעים התפטרה מתפקידה.
ב-16 באפריל 2007, כששמעה על הטבח במכללת וירג'יניה טק, הגיעה אל דף השיחה של הערך בוויקיפדיה, משחשבה שזו הייתה שיחה בעלת גוון עיתונאי מעמיק, התעוררה סקרנותה, היא עיינה באתר האינטרנט של קרן ויקימדיה וכשראתה שמחפשים מנכ"ל, הגישה את מועמדותה.
בסופו של תהליך, נבחרה לתפקיד.
ג'ימי ויילס אמר על כך: "מה שתפס אותי בה היה השילוב בין הזיקה לתרבות הנגד לבין המקצועיות הרצינית שלה וגם ההומור".
לפי נתונים שפרסמה קרן ויקימדיה, בתחילת דרכה השתכרה 150,000 דולר בשנה ובשנת 2011 עמד שכרה על 200,000 דולר לשנה.
כשסו גרדנר התחילה לעבוד כמנכ"ל קרן ויקימדיה העסיקה הקרן 7 עובדים והיא אף לא העסיקה רואה חשבון במשרה מלאה ופעלה ממשרד שהיה ממוקם במרכז קניות בפלורידה.
כיום משרדי הקרן שוכנים בסן פרנסיסקו ועובדים בה כ-120 עובדים.
מדי חודשיים הקפידה גרדנר לנהל צ'אט עם עורכים במיזמי ויקימדיה מרחבי תבל.
באוקטובר 2009 בחר בה האתר הפינגטון פוסט כאחת מעשרת האישים המשפיעים ביותר על עולם התקשורת של השנה, בשל עבודתה בוויקימדיה{{הערה
אריאנה הפינגטון, "עשרת האישים המשפיעים ביותר על עולם התקשורת", הפינגטון פוסט, 19 בנובמבר 2009}}.
ב-27 במרץ 2013 הודיעה גרדנר, ברשימת תפוצה להודעות בקהילת ויקימדיה, כי היא מתכוונת לפרוש מתפקידה כמנכ"לית קרן ויקימדיה לטובת תפקיד אחר, מתוך מטרה לקדם את עולם האינטרנט החופשי.
היא ציינה שהחלטתה באה לאור שינויים ביחס לאינטרנט, אשר מהווים איום על המשך קיומו בצורה המוכרת לנו, והביאה כדוגמה את פעולות החקיקה הידועות כ-SOPA/PIPA.
גרדנר הדגישה בהודעתה שאינה עוזבת מייד, ובתיאום עם הוועד המנהל של הקרן, תעשה זאת לאחר שיימצא לה מחליף.
ב-1 ביוני 2014 הוחלפה על ידי לילה טרטיקוב.
במאי 2015 הצטרפה לפרויקט Tor כיועצת, לשם בניית תוכנית ארוכת טווח לפרויקט.
החל מספטמבר 2018 היא עומדת בראש אתר האינטרנט "The Markup", אתר ללא מטרות רווח שעוסק בהשפעתן של ענקיות הטכנולוגיה על החברה.
סואו"ד או בשמה המלא המערכת המאוחדת לעיבוד נתונים על האויב (רוסית:СОУД; Система объединенного учета данных о противнике) היא המקבילה הרוסית לאשלון.
החלטה על הקמת המערכת התקבלה ב-1977 בתקופת המלחמה הקרה והייתה משותפת לכל מדינות ברית ורשה, היא החלה לפעול ב-1979 לקראת אולימפיאדת 1980 במוסקבה.
במערכת עשו שימוש שירותי הביון של צ'כוסלובקיה, בולגריה, רומניה, וייטנאם, קובה, מונגוליה, פולין והונגריה.
בתקופה הסובייטית המינהל ה-16 בקג"ב ומינהל 6 בגר"ו הסובייטי הפעילו את המערכת, כיום המערכת מופעלת בידי פס"ב, שירות האבטחה הפדרלי וגר"ו.
בשונה מאשלון, סואו"ד הייתה מערכת חשאית מאוד שהתפרסמה במערב, בעקבות פרסומו של עריק הקג"ב, אולג גורדייבסקי.
המערכת הכילה שני מרכזי מחשבים גדולים: הראשון במוסקבה, השני - במזרח גרמניה.
המערכת עבדה עד 1989, אז בעקבות איחוד גרמניה מרכז המחשבים הפך לרכוש של שירות הביון הפדרלי של גרמניה.
בעקבות איבוד המחשב, המערכת איבדה חלק משמעותי מיכולותיה.
אולם, הרשויות הרוסיות היו נחושות לשקם את המערכת; בתחילת שנות ה-90 שרידי מערכת סואו"ד הוקמו מחדש ונוסדה מערכת ביון רוסית חדשה, נבנו תחנות חדשות והתחנות הישנות שוקמו ושופצו.
אחת מתחנות ההאזנה שהייתה נושא לחיכוכים בין האמריקנים לרוסים, הייתה התחנה בלורדס, קובה.
במהלך כל שנות ה-90 התוכנית הופעלה על ידי פאפס"י - הסוכנות הפדרלית לתקשורת ממשלתית.
המערכת מכילה שורת מתקני האזנה ברחבי העולם, כמו מתקן האזנה בקובה ובווייטנאם.
עד שנת 2000 היה קיים הסכם בין רוסיה לקובה על אחזקת המתקן אך בשנת 2001 הבסיס בקובה נסגר וכל העובדים הרוסים פונו.
סו טונג (בסינית: 苏童, נולד ב-21 בינואר 1963) הוא שם העט של טונג שונגאווי (בסינית: 童忠贵), סופר סיני מודרני שפרסם שבעה רומנים ומאתיים סיפורים קצרים, ספריו תורגמו לשפות רבות כולל עברית, אנגלית, גרמנית, צרפתית ואיטלקית.
חלק מספריו אף עובדו לסרטים, בהם "על נשים ופילגשים" שעובד לסרט "הרם את הפנסים האדומים" והיה מועמד לפרס אוסקר ב-1991 בקטגוריית הסרט הזר.
הוא מעוטר בפרסים בינלאומיים, ובסין מולדתו נחשב לסופר חשוב.
סו טונג נולד ב-21 בינואר 1963 בסין בעיר סוג'ואו.
הוא סיים את לימודיו התיכוניים בעיר הולדתו והחל ללמוד באוניברסיטת בייג'ינג בשנת 1980. לאחר הלימודים קיבל משרת הוראה בבית ספר בעיר נאנג'ינג והוא שימש כמורה זמן קצר בלבד.
ב-1983 הוא הצטרף אל צוות העורכים של מגזין ספרות סיני, שראה כשליחות את טיפוחם של סופרים סינים צעירים.
החל מאמצע שנות השמונים הוא סופר במשרה מלאה וכיום הוא נשוי ואב לילד וגר בעיר נאנז'ינג.
הפריצה של טונג אל תודעת המערב התרחשה בשנת 1991 בעקבות הסרט הרם את הפנסים האדומים, שהתבסס על ספרו: נשים ופילגשים, הספר יצא לאור בסין ב-1990. הסרט היה מועמד בקטגוריית הסרט הזר.
הסרט עורר רושם עז, בעקבותיו הוא זכה בפרסים במערב.
הסרט שהוצג בתחרות האוסקר אמנם עבר בהצלחה את מבחן הצנזורה המחמיר של שלטונות סין, אך בתחילה בסין עצמה נאסרה הקרנת הגרסה העדכנית של הסרט.
בעקבות הסרט, תורגם הספר לשפות רבות כולל אנגלית גרמנית צרפתית אך שמו שונה לשם הסרט: הרם את הפנסים האדומים.
כמו מו יאן מרבה טונג להציג תיאורי זוועות ואכזריות בספריו, מאידך כמו הסופרת הונג יינג, הוא אינו נצמד באופן אוטומטי אל הקו התרבותי פילוסופי בו דוגל המשטר הסיני.
הוא נחשב לסופר צעיר מרדן בסין, ובפסטיבל הספרות בסינגפור בשנת 2003 הוא מבכה את ירידת קרנו של הסופר בסין בפרט ובעולם בכלל (ביקורת מרומזת על סין).
בספרו החשוב חיי כקיסר, מבקרי ספרות רואים בתיאור תככי חצר של ארמון סיני מסורתי אלגוריה אודות תככי השלטון בעולם המודרני.
כמו כן הפתרון שמוצא הקיסר המודח דואן באי (גיבור הרומן) נטען על ידי מבקרים שהוא מנוגד לרוח הקומוניזם הסיני, דואן באי בוחר להתבודד במנזר נטוש להתאמן בהליכה על חבל בימים ובלילות לומד "המאמרות של קונפוציוס" (פתרון אנטי חברתי, ודתי.)
בשנת 2009 טונג זכה בפרס איש הספרות של אסיה על סיפרו: סירה אל הגאולה והיה לסופר הסיני השני שזכה בפרס (ג'יאנג רונג זכה בפרס בשנת 2007).
חיי כקיסר, סו טונג, תרגום מסינית: עפרה ויינשטיין-ארבל.
ידיעות אחרונות 2010. (הספר פורסם לראשונה בסין בשנת 1992.)
אורז, סו טונג, תרגום מסינית יוסף סרגוסטי.
סרטים בולטים שנעשו על פי ספריו
הפנסים האדומים, בימוי ז'אנג יימו, הונג קונג, 1991. (על פי ספרו של סו טונג, נשים ופילגשים.)
פרס אריה הכסף, פסטיבל הסרטים בוונציה 1993.
פרס האקדמיה הבריטית לקולנוע, (הסרט הטוב ביותר, לא בשפה האנגלית.) 1993
סוֹא הוא שם המוזכר בספר מלכים ב' פרק י"ז כשם של מלך מצרי איתו ניסה הושע בן אלה לקשור קשר במטרה למרוד בשלמנאסר החמישי מלך אשור, לפני עליית האימפריה האשורית על שומרון והחרבתה של ממלכת ישראל בשנת 722 לפנה"ס.
כיום לא ברורה זהותו של אותו "סוא" מכיוון שלא ידוע על שליט מצרי בשם זה.
הדעות חלוקות בנוגע לזהותו ההיסטורית של סוא, חוקרים מסוימים (שמסתמכים על התיקון של הפסוק שמופיע ב"תנ"ך האנגלי החדש") מציעים כי השם סוא איננו שמו של אחד הפרעונים, ונראה שיש כאן שיבוש מסוים והכוונה היא לשמה של עיר מושבו של תפנחת מייסד השושלת ה-24 (סאו במצרית, Sa-a-a באשורית, סאיס ביוונית).
באותה עת נחלקה מצרים לשתי מלכויות ומסתבר שהמורדים בישראל ביקשו סיוע מממלכת מצרים הצפונית, זו שבאזור הדלתא של הנילוס.
לעומתם יש חוקרים שטוענים שהמרכז הניהולי של מצרים באותה התקופה היה בכלל בעיר טאניס ושהתיקון של "התנ"ך האנגלי החדש" לפסוק זה לא היה הכרחי, מכיוון שלטענתם הצעתו של האגיפטולוג קנת קיצ'ן (Kenneth Kitchen) לזהות את סוא המקראי עם אוסורקון הרביעי בן השושלת ה-22 הוא הנכון יותר.
פרשני המקרא הידועים משה דוד קאסוטו ואליה שמואל הרטום מציעים בפירושם לספר מלכים בהתייחסותם לסוא מלך מצרים כך:
סו קו היא אמנית ומאיירת אנגליה.
עיקר יצירותיה הן מתחום הציור וההדפס.
היא גדלה בסמוך לבית מטבחיים ופיתחה רצון עז להפסיק את האכזריות כלפי בעלי חיים.
קו למדה בקולג' המלכותי לאומנות בלונדון, וגרה בארצות הברית.
יצירותיה פוליטיות מאוד ולעיתים קרובות עוסקות בביקורת נגד השיטה הקפיטליסטית ונגד התאכזרות כלפי בעלי חיים.
במשך 25 שנה היא חקרה סדנאות יזע, משקים תעשייתיים, משטר אפרטהייד, בתי כלא, איידס ומלחמות.
האומנות שלה, המבקרת אירועים פוליטיים ועוולות חברתיות, פורסמה בעיתונים, במגזינים ובספרים, ומוצגת במוזיאונים ובגלריות.
יצירותיה נמכרו במכירות פומביות על מנת לגייס כספים למטרות חברתיות, ומשנת 1998 היא מוכרת אותן כדי לגייס כספים עבור ארגונים לזכויות בעלי חיים.
קו הושפעה בעיקר מיצירותיהם של חיים סוטין, ג'וס גואדלופה פוסאדה, קתה קולוויץ, פרנסיסקו דה גויה ורמברנדט.
יצירותיה מופיעות תדיר במגזין הקומיקס הפוליטי "World War 3 Illustrated" ופורסמו בשלל עיתונים ומגזינים נוספים, ביניהם הניו יורק טיימס, הניו יורקר וטיים מגזין.
בשנות השמונים, קו הופיעה על שער המגזין האמריקאי ARTnews ויצירות האומנות שלה הוצגו באוספים של גלריות ומוזיאונים רבים.
בשנת 2002, אוניברסיטת בראון הציגה תערוכה של יצירותיה בשם 'מחויבות למאבק – האומנות של סו קו'.
נכון לשנת 2015, קו הוציאה לאור כשבעה ספרים.
ספרה האחרון 'Cruel: Bearing Witness to Animal Exploitation' יצא לאור בשנת 2012. קו לימדה קורסים בנושא אמנות חברתית בבית הספר היוקרתי לעיצוב Parsons School of Design.
סו סיטי היא בירת מחוז וודברי במדינת איווה בארצות הברית.
העיר שוכנת על הגדה המזרחית של נהר מיזורי במקום בו נשפכים אליו הנהרות ביג סו ופלויד ובקרבת משולש הגבולות של איווה, נברסקה ודקוטה הדרומית.
בעיר מתגוררים כ-80 אלף תושבים (נכון ל-2020), והיא העיר הרביעית מבחינת גודל אוכלוסייתה באיווה.
במטרופולין של העיר מתגוררים כ-170 אלף תושבים (נכון ל-2020).
האזור היה מיושב על ידי בני שבט הסו לפני הגעתם של הצרפתים לאזור.
לאחר שארצות הברית קנתה את האזור בצרפת במסגרת רכישת לואיזיאנה ב-1803 נשלחה משלחת בהנהגת מריווד'ר לואיס וויליאם קלארק כדי לחקור אותו.
במהלך מסעה המשלחת חנתה פעם אחת באזור סו סיטי של היום.
ב-1848 ויליאם תומפסון הקים בקרבת האזור בו נמצאת העיר היום תחנת מסחר במטרה להקים בהמשך עיר, אך תוכניתו לא צלחה בסופו של דבר.
בערך באותו זמן התיישב באזור סוחר פרווה קנדי בשם תאופיל בריגייה (Théophile Bruguier).
הוא הציע לחברו ג'יימס ג'קסון, שהיה מוכר מוצרי פרווה, להקים תחנת מסחר באזור.
ג'קסון בתורו שכנע את החם שלו ג'ון קוק להקים עיירה.
קוק התרשם, קנה את כל האדמות באזור והקים את סו סיטי ב-1854. כעבור שלוש שנים סו סיטי קיבלה מעמד של עיר.
העיר המשיכה להתפתח ולגדול בעשורים שלאחר מכן עד שההתפתחות נעצרה בסוף המאה ה-19 בעקבות מספר אירועים, בהם עליית נהר פלויד על גדותיו ב-1892. עם זאת העיר הצליחה להתאושש במהרה.
בעיר נמצאים מספר מוסדות להשכלה גבוהה, בהם אוניברסיטת בראייר קליף ומכללת מורנינגסייד.
את העיר משרת נמל התעופה סו גייטוויי, שנמצא במרחק של 11 קילומטרים דרומית למרכז העיר ומציע טיסות לשיקגו.
בעיר עובר כביש בין-מדינתי 29, המקשר בין קנזס סיטי במיזורי ובין הגבול של ארצות הברית עם קנדה.
סוזן ג'ונסטון (שם נעורים רייט; באנגלית: ; נולדה ב-7 בדצמבר 1943) היא שחקנית אנגלייה.
היא הייתה מועמדת לפרס באפט"א לטלוויזיה על תפקידה כשילה גרנט באופרת הסבון "ברוקסייד" (1982–1990), ומוכרת בתפקיד גרייס פולי בסדרה "להעיר את המתים" (2000–2011), כברברה רויאל בקומדיה של ה-BBC "משפחת רויאל" (1998–2012) ובתפקיד גלוריה פרייס בסדרה "קורוניישן סטריט" (2012 –2014).
ג'ונסטון נולדה בורינגטון שבלנקשייר וגדלה בעיר פרסקוט.
הוריה היו פרד ומרגרט ג'יין רייט.
בגיל 17 הפסיקה את לימודיה, אחרי שנה שלמדה לבחינות A-level, והחליטה להיות שחקנית.
אחרי שעבדה תקופה מסוימת כמפקחת מס, עבדה אצל בריאן אפשטיין, בתקופה שהחבר שלה היה חבר להקת הסווינגינג בלו ג'ינס.
בגיל 21 החלה ללמוד באקדמיה וובר דגלאס לאמנות הדרמה בלונדון.
הופעת הבכורה של ג'ונסטון בטלוויזיה הייתה בקיץ 1982, כשהייתה בת 38, באופרת הסבון "קורוניישן סטריט".
היא גילמה את גברת צ'דוויק אשתו של סוכן הימורים.
בין השנים 1982 ל-1990 שיחקה בתפקיד שילה גרנט באופרט הסבון "ברוקסייד".
היא השתתפה מסדרה החל מהפרק הראשון ששודר ב-2 בנובמבר 1982, באותו יום שבו עלה לאוויר ערוץ 4. הפרק האחרון בהשתתפותה היה בספטמבר 1990, הדמות אותה גילמה הוצאה מהסדרה אחרי הגירושים מבובי גרנט (ריקי טומלינסון) והנישואים מחדש לבילי קורקהיל (ג'ון מקרדל).
מאז הופיעה ג'ונסטון בסרטים ובסדרות דרמה רבות, בהם "המפקח מורס", "הטי ויינת'רופ חוקרת", "התזמורת" ו"הדוד סילאס".
ב-1992 שיחקה בדרמה זוכת הפרסים "Goodbye Cruel World" בה גילמה אשה הסובלת ממחלת ניוון שרירים.
בתפקידי משנה הופיעו לצידה אלן ארמסטרונג וג'וני לי מילר.
עוד מוכרת ג'ונסטון בתפקיד ברברה רויאל בסדרה הקומית של ה-BBC "משפחת רויאל", כשלצידה מופיע השחקן ריקי טומליסון, מי שגילם את בעלה ב"ברוקסייד".
בסדרה היא מופיעה מתחילתה בספטמבר 1998 ועד הפרק האחרון ששודר בחג המולד 2000. כמו כן השתתפה בפרק ספיישל חד פעמי ששודר באוקטובר 2006. משנת 2000 ועד 2011 כיכבה ג'ונסטון בסדרת הטלוויזיה המשטרתית "להעיר את המתים" בתפקיד הפסיכולוגית גרייס פולי לצדו של טרוור איב.
ב-2004 השתתפה ג'ונסטון בפרק בסדרה "Who Do You Think You Are?" שמתחקה אחרי שורשים משפחתיים.
היא כיכבה בדרמה הקומית של ג'ניפר סונדרס "ג'אם וירושלים" ב-BBC One לצידם של ג'ואנה לאמלי, מגי סטיד ודייוויד מיטשל.
העונה הראשונה שודרה ב-2006, שידורי העונה השנייה התחילו ב-1 בינואר 2008, והעונה השלישית באוגוסט 2009. עוד ב-2008 גילמה את אפרי פלינטוויץ' בעיבוד של ה-BBC לדוריט הקטנה.
בחג המולד 2008 חזרה ג'ונסטון לגלם את ברברה רויאל בפרק נוסף של "משפחת רויאל" ששודרה ב-BBC One.
ב-2010 שיחקה לצידה של בילי פייפר בעיבוד טלוויזיוני לספר "A Passionate Woman".
ב-2 באפריל 2012 הודיע פיל קולינסון, מפיק הסדרה "קורוניישן סטריט", שג'ונסטון תצטרף לצוות השחקנים של אופרת הסבון בתפקיד גלוריה, אמה של סטלה פרייס (בגילומה של מישל קולינס).
הופעתה הראשונה בסדרה הייתה ב-5 בספטמבר 2012. והופעתה האחרונה הייתה ב-21 בפברואר 2014.
בדצמבר 2011 שיחקה בתפקיד איילין לואיס בדרמה של ה-BBC "לפלנד".
ב-2013 החלה לגלם את אותה דמות בסדרת טלוויזיה בשם "להיות איילין".
ג'ונסטון השתתפה בעונה החמישית של סדרת הדרמה התקופתית "אחוזת דאונטון" בתפקיד דנקר, המשרתת האישית של הרוזנת האלמנה מגרנתהם בגילומה של מגי סמית'.
ברדיו משחקת ג'ונסטון בתפקיד ג'ולי בסדרת התסכיתים "Love in Recovery" של BBC Radio 4.
ב-1967 התחתנה עם בעלה הראשון ניל ג'ונסטון.
בגיל 24 נכנסה להריון אך הפילה את העובר.
זמן קצר אחר כך התגרשו השניים, אבל היא שמרה את שם המשפחה כשם המקצועי שלה.
ב-1976 נישאה לדייוויד פאמנטר ולבני הזוג נולד בן, ג'ואל.
על אף שהדמות של ברברה רויאל בסדרה "משפחת רויאל" היא מעשנת כבדה, ג'ונסטון הפסיקה לעשן בשנת 1978. עבור התפקיד היא מעשנת סיגריות דלות ניקוטין, אבל היא לחלוטין נגד עישון.
ביום ההולדת של המלכה ב-2009 הוענק לה תואר קצינת מסדר האימפריה הבריטית (OBE).
בנובמבר 2010 הוענק לה תואר דוקטור של כבוד אוניברסיטת צ'סטר בקתדרלת צ'סטר.
בשנת 1989 פרסמה ג'ונסטון בסיועו של לזלי תומסון את ספרה הראשון, ממואר בשם "Hold on to the Messy Times".
סו מונק קיד היא סופרת מדרום ארצות הברית, הידועה בעיקר בזכות הרומן שכתבה, "החיים הסודיים של הדבורים".
קיד נולדה בעיר סילבסטר במדינת ג'ורג'יה, והתחנכה בבתי ספר מקומיים.
היא קיבלה תואר ראשון בסיעוד מ-Texas Christian University בשנת 1970. במהלך חייה היא עבדה כאחות מוסמכת והייתה מורה לסיעוד ב-Medical College of Georgia.
בשנות העשרים של חייה היא הושפעה מאוד מכתיבתו של טומס מרטון.
בשנות השלושים של חייה היא למדה בקורסים שונים לכתיבה באוניברסיטת אמורי ובמכללת אנדרסון בדרום קרוליינה, היום אוניברסיטת אנדרסון, ולקחה חלק בכינוסים ספרותיים שונים.
היא החלה את דרכה בתחום הכתיבה כשחיבור אישי שכתבה בשיעור כתיבה פורסם ב-Guideposts והודפס מחדש ב-"Reader's Digest".
לאחר מכן היא החלה לשמש כעורכת ב-"Guideposts".
שלושת ספריה הראשונים היו מעין ספרי זכרונות רוחניים המתארים את ניסיונותיה בהרהורים בנצרות, האחרון שבהם מתאר את סיפור המסע שלה מנצרות אוונגליסטית לתאולוגיה פמיניסטית.
ספרה "God's Joyful Surprise: Finding Yourself Loved" (Harper SanFrancisco, 1988) מתמקד בנטישת המסע חסר הסיכוי לשלמות וקבלת העובדה שאדם אהוב כמו שהוא.
הרומן עובד למחזה בניו יורק על ידי התיאטרון The American Place Theater.
הוא גם עובד לסרט באותו השם על ידי אולפני פוקס, בכיכובם של דקוטה פנינג, קווין לטיפה, ג'ניפר הדסון, אלישיה קיז וסופי אוקונדו.
הרומן השני שלה, "כיסא בת הים" (יצא לאור בעברית בהוצאת כנרת זמורה ביתן בשנת 2006), זכה בשנת 2005 בפרס הספרותי Quill Award for General Fiction.
הסיפור עוסק באישה שבעת חזרתה הביתה לאי מול חופי דרום קרוליינה, נמשכת לנזיר בנדיקטיני שנמצא בשלבים האחרונים של לקיחת הנדרים על עצמו.
שם הספר מתייחס לכיסא במנזר של אותו נזיר, ובו מגולפות בתולות ים המוקדשות לקדושה, פטרונית האי, שאמורה להיות בתולת ים לפני תהליך החזרה בתשובה שלה.
עובד לסרט באותו השם בשנת 2006.
הרומן האחרון שלה, "המצאת הכנפיים" (יצא לאור בעברית בהוצאת כנרת זמורה ביתן בשנת 2015), מתרחש בשנים שלפני מלחמת האזרחים ומבוסס על חייה של Sarah Grimké, שהייתה חלוצה בתחום זכויות הנשים ופעילה לביטול העבדות במאה ה-19.
קיד נשואה לסטנפורד "סנדי" קיד, ולזוג שני ילדים.
היא מתגוררת בפלורידה, ובעבר התגוררה בדרום קרוליינה.
סו פולס סקייפורס היא קבוצת כדורסל מהעיר סו פולס, דקוטה הדרומית המשחקת בליגת הפיתוח של ה-NBA.
הקבוצה הוקמה בשנת 1989 כחלק מליגת ה-CBA, בה שיחקה עד שנת 2006. הקבוצה זכתה פעמיים באליפות הליגה (1996, 2005) ופעמיים נוספות הגיעה לגמר, אך לא זכתה (1998, 1999).
בשנת 2006 עברה הקבוצה לשחק במסגרת ליגת הפיתוח בשיתוף עם דטרויט פיסטונס ומינסוטה טימברוולבס בשנת 2016 זכתה באליפות.
עונת הבכורה בליגה הסתיימה במאזן 20-30 והגעה לסיבוב השני של הפלייאוף בו הפסידה לדקוטה ויזארדס.
מאז הצליחה הקבוצה להגיע לפלייאוף עוד 4 פעמים, אך לא הצליחה להגיע לסדרת הגמר.
ביוני 2013 הודיעה קבוצת מיאמי היט על חתימת חוזה לחסות בלעדית עם הסקייפורס, בעקבות כך התווספו לסמל המועדון הצבע האדום והצהוב.
סוזן "סו" בריגיט בירד היא כדורסלנית אמריקאית ששיחקה בעמדת הרכז בסיאטל סטורם מליגת ה-WNBA ובנבחרת ארצות הברית.
בירד, המתנשאת לגובה 1.75 מטרים, זכתה בשתי אליפויות המכללות בכדורסל עם אוניברסיטת קונטיקט, נבחרה במקום הראשון בדראפט ה-WNBA על ידי סיאטל סטורם וזכתה עמה בארבע אליפויות.
היא זכתה בחמש אליפויות יורוליג, ארבע פעמים עם ספרטה אנד קיי ופעם אחת עם אוגמ"ק יקטרינבורג.
עם נבחרת ארצות הברית זכתה בחמש מדליות זהב אולימפיות ובארבעה גביעי עולם.
ב-2025 נבחרה להיכל התהילה של הכדורסל ולהיכל התהילה של כדורסל הנשים.
בירד נולדה בסייאוסיט שבמחוז נסאו במדינת ניו יורק.
אביה הרשל הוא יהודי ששם משפחתו אונגלז מ"בורדה" ל"בירד", ואמה ננסי נוצרייה.
בירד בעלת אזרחות ישראלית משנת 2006 מתוקף חוק השבות.
בתקופת התיכון הצטיינה בענפי ספורט רבים, עם קבוצת הכדורסל של בית הספר זכתה פעמיים באליפות מדינת ניו יורק וב-1998 זכתה בתואר ה-MVP של טורניר אליפות התיכונים.
בשנים 1999 עד 2002 למדה תואר ראשון בתקשורת באוניברסיטת קונטיקט ושיחקה בקבוצת הכדורסל של האוניברסיטה.
היא זכתה עמה פעמיים בטורניר אליפות המכללות בכדורסל, בשנים 2000 ו-2002, פעם נוספת העפילה הקבוצה לפיינל פור.
בירד זכתה בפרס נייסמית' ובפרס וייד לשחקנית המכללות הטובה ביותר בשנת 2002 וכן בפרס ESPY מטעם ESPN לספורטאית המכללות הטובה ביותר לשנה זו לאחר שהובילה את קונטיקט לעונה מושלמת של 39 ניצחונות ללא הפסד.
בירד נבחרה במקום הראשון בדראפט ה-WNBA על ידי קבוצת סיאטל סטורם.
את העונה הראשונה סיימה שנייה לאחר טאמיקה קאצ'ינגס בבחירה לרוקי השנה, נבחרה לחמישייה הפותחת במשחק האולסטאר של הליגה ולחמישיית העונה.
היא השיגה ממוצע של 14.4 נקודות ו-6 אסיסטים למשחק, והובילה את סיאטל להופעה ראשונה בפלייאוף, בו הודחה בסיבוב הראשון על ידי לוס אנג'לס ספארקס.
ב-2004 זכתה עם סיאטל באליפות, וחזרה על הישג זה גם ב-2010. היא החמיצה את עונת 2013 בעקבות ניתוח שעברה בברכה.
ב-2018 זכתה עם סיאטל בפעם השלישית באליפות.
ב-2006 נבחרה לקבוצת העשור של ה-WNBA.
בשנת 2020 זכתה באליפות עם סיאטל והפכה לשחקנית היחידה בהיסטוריה של הליגה שזוכה באליפות בכל עשור בה שיחקה בליגה.
היא פרשה לאחר הדחת הקבוצה בפלייאוף 2022.
עם פרישתה דורגה במקום הראשון בכל הזמנים במספר העונות ששיחקה (20), במספר המשחקים ששיחקה (561), בכמות האסיסטים שמסרה במהלך הקריירה (3,122), במספר ההופעות באולסטאר (12), שנייה במספר השלשות (972), רביעית בחטיפות (702), ושביעית בנקודות (6,664).
בשנת 2004 החלה לשחק במקביל גם באירופה.
בשנתיים הראשונות שיחקה בדינמו מוסקבה, ב-2006 עברה לשחק בקבוצת ספרטק מוסקבה של שבתאי קלמנוביץ', היא הסתייעה בקבלת אזרחות ישראלית על מנת לא להימנות במכסת השחקניות הזרות של הקבוצה.
עם ספרטק זכתה ארבע פעמים באליפות היורוליג לנשים.
ב-2011 עברה לאוגמ"ק יקטרינבורג וזכתה עמה באותה עונה באליפות היורוליג.
באפריל 2002 זומנה לראשונה לסגל נבחרת ארצות הברית בכדורסל נשים.
ב-2007 זכתה עם הנבחרת במדליית זהב באליפות האמריקות וב-2008 בטורניר דיאמונד בול.
ארוסתה היא הכדורגלנית מייגן ראפינו.
סורונבאי שריפוביץ' ג'נבקוב (בקירגיזית: Сооронбай Шарипович Жээнбеков; נולד ב-16 בנובמבר 1958) הוא פוליטיקאי קירגיזי שכיהן כנשיא קירגיזסטן, החל מ-24 בנובמבר 2017 עד 15 באוקטובר 2020. קודם כיהן כראש ממשלת קירגיזסטן מאפריל 2016 ועד אוגוסט 2017.
ג'נבקוב נולד באזור אוש שבמרכז המדינה ב-16 בנובמבר 1958, וגדל במשפחה בת 12 נפשות.
בצעירותו רכש השכלה גבוהה בתחום גידול בעלי חיים.
בשנת 2003 סיים לימודים בכלכלה.
בגיל 18 החל לעבוד כמורה לרוסית וספרות.
בשנת 1983 חזר לעבוד בתחום לעבוד גידול בעלי חיים.
בסוף שנות ה-80 החל לעבוד במוסדות המפלגה הקומוניסטית, שם התקדם לעמדות בכירות.
בשנת 2007 התמנה ג'נבקוב לשר החקלאות, המים והתעשייה.
במרץ 2016 קיבל ג'נבקוב תפקיד בכיר בסגל הנשיאותי ולאחר מכן החל לכהן גם כראש הממשלה.
ב-22 באוגוסט 2017 ג'נבקוב התפטר מתפקידו כראש הממשלה על מנת להתמודד לנשיאות.
הבחירות נערכו ב-15 באוקטובר ובהן ג'נבקוב ניצח ברוב של כ-54.3%.
בחירתו של ג'נבקוב נחשבת לאחת מהעברות השלטון הדמוקרטיות הראשונות במדינה.
ג'נבקוב הושבע כנשיא ב-24 בנובמבר 2017 בטקס שהתקיים בבית קבלת הפנים של אנזי במעון עלא ארצ'ה.
הצו הנשיאותי הראשון שלו בתפקיד היה להעניק את תואר גיבור הרפובליקה הקירגיזית לנשיא לשעבר אטמבאייב.
רק כמה ימים לכהונתו שינה ג'נבקוב את זמן יציאתו למעון העבודה לפנות בוקר כדי להימנע מפקקים בתנועת בישקק, מהלך שזכה לשבחים מצד רבים מתושבי בישקק.
את ביקור החוץ הראשון שלו ערך ברוסיה ונפגש עם פוטין.
בתחילת כהונתו הואשם כי ערער את הדמוקרטיה במדינה על ידי דיכוי פוליטיקאים ועיתונאים באופוזיציה.
ב-19 באפריל 2018, ג'נבקוב פיטר את ראש הממשלה שלו ספאר איסקוב ואת הממשלה בעקבות הצבעת אי אמון מצד הפרלמנט הקירגיזי.
בנאום בפני עיתונאים במאי 2018, הבטיח ג'נבקוב להילחם נגד השבטיות במדינה.
ג'נבקוב פתח את המסגד המרכזי של האימאם סאראכסי, שהוא המסגד הגדול ביותר במרכז אסיה, עם עמיתו הטורקי רג'פ טאיפ ארדואן במהלך ביקורו בבישקק בתחילת ספטמבר 2018. במהלך ביקורו לחץ ארדואן על ג'נבקוב לנקוט בצעדים המתאימים להתמודדות עם מנהיג האיסלאמיזם הטורקי פתוללה גולן.
ג'נבקוב פתח את משחקי הנוודים העולמיים לשנת 2018 בחולפון-אתא ב-3 בספטמבר 2018, בסימן האירוע הבינלאומי הגדול הראשון שג'נבקוב אירח בקירגיזסטן.
כשקיבל את ראש ממשלת הונגריה ויקטור אורבן במעונו בחולפון-אתא למחרת, הודה ג'נבקוב לראש הממשלה על שהפך למנהיג ההונגרי הראשון שביקר במדינה מאז עצמאותה.
באפריל 2019 קיבל ג'נבקוב את ולנטינה שבצ'נקו (לוחמת אמנית לחימה מעורבת שמוצאה מקירגיזיסטן) במהלך ביקור בקירגיזסטן מולדתה, ביקורה הראשון מזה שבע שנים.
ג'נבקוב שיבח את תפקידה ואף הרחיק לכת באומרו כי היא "הגנה על כבוד קירגיזסטן שלנו".
ב-4 במאי אותה שנה, הוא הורה כי כל כריית האורניום במדינה תיאסר.
ביוני 2020 ג'ינבקוב נכנס לבידוד לאחר שחזר מביקור קצר במוסקבה לאחר ששניים מעובדיו נמצאו חיוביים לנגיף COVID-19. הוא אמור היה להשתתף במצעד יום הניצחון במוסקבה שנדחה, אך לבסוף ביטל הגעתו.
הוא הכריז על 30 ביולי כעל יום אבל לאומי.
באותו יום הוא השתתף בטקס דתי אסלאמי כדי לכבד את אלו שאיבדו את חייהם מהמגפה, באומרו "תנו לנשמת בני ארצנו שנפטרו לנוח בשלום, נשמתם תהיה בשמיים"
לאחר הבחירות לפרלמנט בספטמבר 2020 פרצו הפגנות ברחבי המדינה ורבים דרשו ממנו להתפטר.
מוקדם יותר באותו אוגוסט הוא ציין כי לא ניתן לדחות את הבחירות למרות המגפה.
במהלך הבחירות הואשמו כמה מפלגות המקורבות לג'נבקוב בקניית קולות.
מבין המפלגות שנכנסו לפרלמנט, רק מפלגת קירגיזסטן המאוחדת התנגדה לממשלת ג'נבקוב.
בשעות הבוקר המוקדמות של יום שלישי, 6 באוקטובר, תבעו המפגינים את השליטה בכיכר אלא-טו במרכז בישקק והצליחו לתפוס גם את בנייני הפרלמנט (הבית הלבן) והמועצה העליונה, נכנסו למשרדי הנשיא והרסו דיוקנאות של ג'נבקוב.
בעקבות ההפגנות, ביטלה ועדת הבחירות המרכזית את תוצאות הבחירות לפרלמנט.
ג'נבקוב טען כי הוא עומד בפני הפיכה ואז אמר ל-BBC כי הוא "מוכן להעביר את האחריות למנהיגים חזקים".
ב-8 באוקטובר הוכרז כי מקום הימצאו אינו ידוע, ומשרד הפנים אמר כי הוא אינו עוסק בחיפושים אחריו.
בינתיים, נציגי האופוזיציה פתחו נגדו באותו היום בהליכי הדחה.
בנאום שהתפרסם באתר האינטרנט של הנשיא ב-8 באוקטובר הכריז ג'נבקוב: "לאחר אישור הרשויות המבצעות הלגיטימיות וחזרתנו לדרך החוקיות, אני מוכן לעזוב את תפקיד נשיא הרפובליקה הקירגיזית".
מאוחר יותר באותו יום, למרות כל הסימנים ההפוכים, ג'נבקוב הכריז על מצב חירום בבישקק והורה על הצבת הצבא הקירגיזי ברחובות.
הוא פיטר את הגנרל טאליבק אומוראלייב מתפקיד ראש המטה הכללי שהוביל את התגובה, במקום הגנרל ריימברדי דואישנייב.
הוא פיטר גם את עומורבק סובאנלייב, שכיהן כראש המועצה לביטחון לאומי.
עם זאת, ב-15 באוקטובר, הודיע על התפטרותו המיידית כדי למנוע שפיכות דמים נוספות במדינה.
בהודעת ההתפטרות שלו אמר "אני לא רוצה להיחקק בהיסטוריה של המדינה כנשיא ששפך דם וירה באזרחיו", הוא ציין כי שלמותה של קירגיזסטן והרמוניה בחברה יקרים מכל שלטון.
"לרוע המזל, התוקפנות נמשכת, הדרישה להתפטרות מיידית נמשכת", אמר ודרש מראש הממשלה וזרועות הביטחון לעשות כל שביכולתם כדי השיב את הסדר ולמנוע שפיכות דמים.
סוזן מרלין קליפורד MBE (באנגלית Sue Clifford, נולדה ב-16 באפריל 1944) היא ממייסדות הארגון Common Ground (מכנה משותף), ארגון בריטי אשר פעל על מנת ליצור חיבור בין הטבע לתרבות העולם המודרני ולתרומות החיוביות שאנשים יכולים ליצור מקומית באזור סביבתם.
הארגון הציג רעיונות סביבתיים וסוציאליים באמצעות מיזמים ידועים, אשר לעיתים קרובות יצרו חיבור בין קהילות שונות ליוצרים ואמנים.
קליפורד ייסדה את הארגון יחד עם אנג'לה קינג ב-1983.
עבדה בכמתכננת ערים ואזורים וכן כמרצה לתכנון סביבתי, בקולג' האוניברסיטאי של בלונדון.
כתבה וערכה מגוון רחב של ספרים יחד עם קינג, על מנת לסייע לאנשים לבטא את עצמם יותר ולהיות פעילים יותר בסביבתם.
סו הוזמנה להתעמת בדיון אודות עתידה של אנגליה הכפרית מול ביל ברייסון, ריצ'רד מאביי, ריצ'רד גרילינג וניקולס קריין בכנס המתנדבים של CPRE בשנת 2007.
סוזן "סו" הנדריקסון (באנגלית Susan "Sue" Hendrickson; נולדה ב-2 בדצמבר 1949) היא פלאונטולוגית אמריקאית, הידועה בעיקר בזכות גילוי מאובני טירנוזאורוס רקס בדרום דקוטה ב-12 באוגוסט 1990. הנדריקסון גילתה את שלד הטירנוזאורוס הגדול ביותר בעולם ואחד מהשלמים ביותר.
שלד זה כיום ידוע בכינוי "סו", כהוקרה על תרומתה לגילוי.
הוא מוצג במוזיאון פילד להיסטוריה של הטבע אשר בשיקגו.
היא גילתה מאובנים וממצאים ארכאולוגיים רבים נוספים.
הנדריקסון נולדה באילינוי שבשיקגו, למארי ולי הנדריקסון; כשהייתה תינוקת משפחתה עברה לגור במנסטר, אינדיאנה, בה בילתה את שנות ילדותה ונעוריה.
הנדריקסון היא הבכורה מבין שלושה ילדים, מלבדה יש עוד אחות ואח.
אביה היה קניין מסילות ברזל (רכבת) מצליח, ואמה עבדה באמריקן איירליינס.
ב-1955 החלה הנדריקסון ללמוד בבית הספר הציבורי של מנסטר, ומוריה שיבחו את הישגיה בפני הוריה, והעידו עליה כי הייתה "תלמידה מצוינת וממושמעת".
למרות זאת, בגיל 16, היא הצליחה לשכנע את הוריה שיאפשרו לה לעבור להתגורר עם דודתה בפלורידה, בה החלה ללמוד בבית הספר של פורט לודרדייל.
כנערה הרפתקנית, החליטה הנדריקסון לעזוב גם את התיכון, ועברה מעיר לעיר עם בן זוגה, עדי שלבסוף החליטה להשתקע בקליפורניה.
היא החלה לעבוד בעסק לאקווריום בבעלות שני שחיינים מקצוענים, וכמי שהייתה שחיינית מצוינת בעצמה, אשר בילדותה הייתה חלק מנבחרת השחייה, היא למדה במהירות לצלול והחלה לאסוף ולמכור דגים טרופיים לחנויות חיות ודגים בפלורידה קיז.
מלבד עיסוקה כצוללנית, בתקופות שונות במהלך השנה היא שימשה כדייגת, ועשתה עבודות התנדבות בחפירות פלאונטולוגיות.
מאוחר יותר עברה לגור בסיאטל, עברה את מבחני הבגרות וקיבלה תעודת בגרות.
היא שקלה להתחיל ללמוד ביולוגיה ימית באוניברסיטת וושינגטון, אך לאחר שנה בפלורידה החליטה לחזור לסיאטל ולהמשיך בקריירה של כצוללנית.
ב-1963 הייתה הנדריקסון מוקפת חברים ומכרים מתחום הצלילה, ובאחד הימים הוזמנה להשתתף בצוות חילוץ של צוללים אשר נשלחו לחפש מאובנים באוקיינוס.
מאוחר יותר העידה כי עבודה במחיצת ארכאולוגיים מצאה חן בעיניה.
באמצע שנות ה-80 היא ניסתה לעסוק בתחום כריית האבן ענבר בהרי הדומיניקי.
היא הייתה מוכרת כאחת הספקיות הגדולות והבולטות של אבני ענבר עבור קהילת המדענים.
היא מצאה שלושה מאובנים של פרפר בן למעלה מ-23 מיליון שנה, אשר מהווים מחצית מאוסף הפרפרים מאותו הסוג הכולל הקיים בעולם.
למרות הישגיה, היא מצאה את העבודה מונוטונית, והעידה כי ניתן להשקיע חודשים שלמים בחיפושים באזור, ללא ממצאים.
אף על פי החסרונות והאתגר שבעבודת החיפוש, היא המשיכה לחקור וללמוד אנטומולוגיה, והייתה למומחית בתחום.
היא הצטרפה לצוות חוקרים לצד קירבי סיבר, קרלוס מרטין ופטר לרסון.
הקבוצה חקרה ותרה אחר שרידי לווייתני המזיפות מתקופת המיוקן.
הנדריקסון עבדה עם הקבוצה במהלך מספר קייצים, ותגליותיה הרבות כללו, בין היתר, מאובנים של דולפינים, כרישים וכלבי ים מהתקופה.
מאוחר יותר היא הצטרפה ללרסון לעבוד במוסד האקדמי למחקר הארכאולוגיה Black Hills Institute of Geological Research בדרום דקוטה.
ב-1992 היא הצטרפה לקבוצת ארכאולוגים שהוביל פרנקו גודי, ויצאה עמם למסעות צלילה, אשר המפורסמים בהם היו זה מסע בעקבות הרובע המלכותי של קלאופטרה והמסע בעקבות הצי האבוד של נפוליאון בקרב הנילוס.
ב-2005 גלמור מגזין העניק לה את פרס אשת השנה.
בשנת 2010 ספרה "Hunt for the Past: My Life as an Explorer", בהוצאת New York, NY: Scholastic, Inc יצא לאור, ב-2008 דמותה ותרומותיה הוצגו בפרק "העז לחקור" (Dare to explore) של הנשיונל ג'יאוגרפיק.
הוענק לה התואר דוקטור של כבוד מאוניברסיטת אילינוי אשר בשיקגו.
סו ברקר, קצינה היא טניסאית עבר אנגלייה.
היא דורגה במקום השלישי בעולם בשנת 1976 ובאותה שנה זכתה באליפות צרפת הפתוחה.
סו ברקר התחילה לשחק טניס בגיל 10. בגיל 17 היא עברה לארצות הברית והתאמנה בקליפורניה.
בשנת 1976 היא זכתה לראשונה בטורניר גראנד סלאם, אך לא הצליחה לשחזר הישג זה.
בסך הכל סו ברקר זכתה ב-15 תחרויות יחידים ו-12 תחרויות לזוגות.
לאחר הפרישה היא עסקה בפרשנות טניס.
| style="background:#EFEFEF;" | אליפות ארצות הברית הפתוחה
סו יונג קים היא במאית קולנוע אמריקאית-קוריאנית זוכת פרסים.
בין סרטיה: "שיר אהבה", "בין הימים", Treeless Mountain ו-For Ellen.
קים נולדה בפוסן, בקוריאה הדרומית, ובגיל 12 עברה עם אימה ללוס אנג'לס, קליפורניה.
בשנת 2006, קים זכתה בפרס חבר השופטים בפסטיבל סאנדנס עבור סרט הבכורה שלה "בין הימים".
הסרט, שצולם בטורונטו, היה מבוסס באופן רופף על תקופת נעוריה, וכלל בעיקר קטעים מאולתרים של חברי הקאסט, כולם בגילאי העשרה, אשר הביעו את הבלבול, גילויי הרומנטיקה והניכור מהסביבה שלהם דרך הצילום הדיגיטלי האינטימי של קים.
סרטה השני של קים, משנת 2008, הוא Treeless Mountain.
סרטה השלישי, For Ellen, הוצג בבכורה בפסטיבל סאנדנס של 2012.
ב-2014 הוציא קים סרט קצר בשם Spark and Light בכיכובה של ריילי קיאו, שהוזמן על ידי בית האופנה מיו מיו במסגרת סדרה מתמשכת בהפקתו, Women's Tales (סיפורי נשים).
ב-2016 יצא הסרט "שיר אהבה", שהוצג גם הוא בהצגת הבכורה בפסטיבל סאנדנס.
הסרט עוסק בשתי חברות טובות המתאהבות, בכיכובן של ג'נה מאלון (שהופיע בסרטה הקודם של קים, For Ellen), וריילי קיאו.
גם ב-2016, קים ביימה לראשונה לטלוויזיה, בסדרה Queen Sugar, ומאז ביימה פרקים בסדרות "טרנספרנט", "פשע אמריקאי", "הטובות לקרב" ו"קוד שרוף".
קים נשואה לברדלי ראסט גריי.
שנה שם הסרט קרדיט הערות 2003Salt הפקה 2006 בין הימים בימוי/תסריטאות זכה בפרס חבר השופטים בפסטיבל סאנדנס 2008Treeless Mountain בימוי/תסריטאות/הפקה 2012 For Ellen בימוי/תסריטאות/הפקה 2012 ג'ק ודיאן הפקה/עריכה 2014Spark and Light בימוי/תסריטאות/הפקה סרט קצר 2016 שיר אהבה בימוי/תסריטאות
קים זכתה בפרס חבר השופטים המיוחד לרוח עצמאית בפסטיבל סאנדנס עבור סרטה הראשון, "בין הימים".
סרטיה For Ellen ושיר אהבה היו מועמדים לפרס חבר השופטים המרכזי בפסטיבל.
"בין הימים" זכה בפרסים רבים בפסטיבלים בינלאומיים, ביניהם פסטיבל דובאי, פסטיבל גות'אם, פסטיבל בואנוס איירס, פסטיבל לוס אנג'לס, פסטיבל פוסן ופסטיבל טוקיו.
סו-ג'וק (Sujok) היא שיטת טיפול אלטרנטיבית שפותחה בקוריאה הדרומית.
(השם נכתב לעיתים ברצף: Sujok ולעיתים בשתי מילים נפרדות: Su-Jok) "סו" פירושו יד, "ג'וק" - פירושו רגל.
לפי שיטת הסו-ג'וק הידיים והרגליים הן עותק מיניאטורי של הגוף ובעלות דמיון מבני מקסימלי לגוף האדם.
לכל איבר בגוף האדם יש נקודת השתקפות מתאימה בידיים וברגליים.
נקודות אלו מפעילות כל איבר וחלק בגוף כמו שלט רחוק.
השיטה רואה השתקפות של איברי גוף האדם בכף היד ובכף הרגל אשר מהוות, לפי תורה זו, ערוצים לעזרה במצבי כאב ומחלה ומאפשרות טיפול ללא צורך במגע ישיר באיבר פנימי חולה וכואב.
הטיפול בסו ג'וק נעשה באמצעות גירוי, או חימום וקירור בנקודות ההשתקפות בעזרת חומרים זמינים כמו גרגרים וזרעים ספציפיים שנמצאו יעילים, אותם מדביקים לנקודה הנכונה על האצבע, וכן באמצעות עיסוי ולחיצה בעזרת קיסמים, טבעות עיסוי אלסטיות להמרצת הנקודות, וגם במגנטים, צבעים ומחטים.
הרמה הבסיסית של השיטה אינטואיטיבית, קלה ללימוד ומאפשרת לכל אחד לטפל בעצמו ובבני משפחתו, להפגת כאב ולעזרה ראשונה.
ברמה המקצועית השיטה מורכבת יותר ואותה לומדים כיום בצורה מסודרת במשך שלוש שנים.
הרפואה הקוריאנית העתיקה התפתחה במשך מאות שנים באזורים כפריים בקוריאה, עברה מדור לדור בעל פה בגרסאות שונות ולא אחידות, וסודותיה הכמוסים הועברו למתי מעט במנזרים בודהיסטיים.
במשך השנים נפוצה השיטה באזורים נרחבים מחוץ לקוריאה, במדינות דרום מזרח אסיה.
שיטת הסו-ג'וק פותחה בדרום קוריאה על ידי פרופ' פארק ג'יי וו, מדען ואיש רוח, השיטה מבוססת על עקרונות מרפא מתרבויות עתיקות לצד הגיון רפואי מערבי מודרני ומהווה מעין "טלפון חכם" להפעלת שיטות מרפא שונות באמצעות כפות הידיים והרגליים.
וו למד גאולוגיה באוניברסיטת סיאול בקוריאה הדרומית והפך לחוקר.
לאחר מספר שנים הרגיש שמיצה תחום זה, ופנה לעבודה סוציאלית.
במסגרת עבודתו בבתי החולים נחשף לרפואה הסינית אותה למד בהמשך במכון לרפואה אוריינטלית באוניברסיטת סיאול.
בשנת 1974 החל וו, לחקור את הרפואה הקוריאנית העתיקה והחליט לרכז, לתעד ולשמר את הידע כדי שלא יעלם, ולמסד אותו לשיטה הניתנת ללימוד מסודר.
וו חיבר אלמנטים מהרפואה הקוריאנית המסורתית עם השפעות מרפואות עתיקות אחרות כמו רפואה סינית המטפלת בערוצי האנרגיה (מרידיאנים), הרפואה ההודית שמתמקדת במרכזי אנרגיה (צ'קרות), רפואה יפנית ותורות ריפוי נוספות.
וו נפטר בשנת 2010 בתום סמינר שנתי במוסקבה.
אחרי מותו ממשיכים את דרכו שני בניו ד"ר פארק מין-צ'ול, נשיא איגוד הסו-ג'וק הבינלאומי, וד"ר פארק מין-יו סגנו.
בשלב ראשון החל וו באפיון מערכות ההשתקפות (correspondence systems) הפזורות ברחבי הגוף, ומשתקפות בכפות הידיים והרגליים.
מערכות השתקפות, לפי שיטה זו נמצאות ביחסי הדהוד עם איברים ומערכות פנימיות.
גירוי הנקודה החיצונית ביד או ברגל יגרום, לפי השקפת עולם זו, להפעלת תהליכי החלמה, מתוך הנחה שהגוף מכיל את כל המנגנונים והמרכיבים המאפשרים לו החלמה ספונטנית מפציעות ומבעיות בריאות שונות, כולל מחלות קשות.