tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
ארז דבורה, ב-ynet, שיבח את התעוזה ורמת הדרמה של הסרט, ביקר במקצת את קצב התפתחות העלילה לקראת סוף הסרט, אך התרשם מן המשחק של שתי השחקניות הראשיות ובמיוחד יכולת האלתור של סרייה.
מבקר הקולנוע אורי קליין, לעומת זאת, כתב שיש בסרט משהו מאולץ, ושהוא מקרטע בחלקים.
לתחושתו חלק מהסצנות נקטעו באופן לא מספק.
אך גם הוא שיבח את ההופעות של השחקניות.
במגזין הקולנוע The Hollywood Reporter, דברה יאנג שיבחה את הסרט, וקראה לו "דוגמה מופלאה כיצד ניתן לייצר סרט בלתי נשכח בתקציב דל".
היא במיוחד ציינה לחיוב את הטיפול בנרטיב של דמותה של סרייה, וכן את המשחק והשיר שלה.
סמירה סרייה זכתה בפרס חג'ג' לשחקנית הטובה ביותר במסגרת פסטיבל ירושלים עבור גילום תפקיד יסמין נאסר בסרט.
ב-9 בינואר 2018 יצאה הודעה שהסרט התקבל לפסטיבל גטבורג בשוודיה לשנת 2018, פסטיבל הקולנוע הגדול ביותר בסקנדינביה, וישתתף במסגרתו בתחרות על שם אינגמר ברגמן.
בנובמבר 2018 זכה הסרט בפרס התסריט הטוב ביותר בפסטיבל הקולנוע היהודי בלונדון.
פרס זוכה תוצאה פרס חג'ג' לשחקנית הטובה ביותר 2017 סמירה סרייה פרס חג'ג' לסרט העלילתי הטוב ביותר 2017 דנה גולדברג ואפרת מישורי פרס התסריט הטוב ביותר 2018 דנה גולדברג ואפרת מישורי
"מות אכילס: פרשת הרוצח השכיר" הוא ספר מאת בוריס אקונין מז'אנר ספרות בלשית, הספר הרביעי בסדרת ההרפתקאות של אראסט פנדורין.
כמו בספרים הקודמים, גם ספר זה הוא מחווה לספרות הקלאסית ובמיוחד – לאיליאדה של הומרוס.
הספר ראה אור בשנת 1998 וזכה לפופולריות רבה, תורגם ללמעלה מ-36 שפות ונמכר במיליוני עותקים.
הספר מתמקד בחקירת רצח ובניסיונו של פנדורין לאתר רוצח שכיר בשם אחימאס.
הרומן נפרש משתי נקודות מבט מנוגדות, בחלק הראשון מופיעה זו של הבלש ובחלק השני זו של אויבו, המחסל המקצועי אחימאס.
השנה היא 1882 ולאחר ארבע שנות שירות דיפלומטי ביפן, אֶראסְט פּטרוביץ' פַנדורין שב למוסקבה.
הוא צולל מיד לתוך חקירת פרשה מסתורית ובעלת חשיבות ממלכתית: הגנרל סוֹבּוֹלֶב, גיבורה המהולל של רוסיה, מת.
לא מות גיבורים בשדה-קרב אלא סתם כך, יושב על הכורסה בחדרו.
פנדורין מחליט לברר את העניין ומתמודד נגד רוקמי הקנוניות שבצמרת השלטון הרוסי, נגד סוכנים כפולים, פושעים מוסקבאיים אכזריים, דיוות מפתות, וכן נגד הרוצח השכיר המסוכן ביותר בעולם, אחימעץ ולדה, שבמקורו הוא בן למשפחת אנאבפטיסטים שגלו לקווקז.
פנדורין, בן 26 שנים, הוא אדם בוגר ובעל אופי מעוצב.
עלילות חייו ברוסיה וביפן חישלו אותו והפכו אותו לשילוב המושלם של אינטליגנט רוסי, ג'נטלמן בנוסח בריטי ואיש-המעלה הקונפוציאני.
לראשונה מתלווה אליו בן-לווייתו הקבוע של פנדורין, איש היאקוזה לשעבר ומשרתו הנאמן בהווה, שיבטה מאסהירו, או בקיצור – מאסה.
מות'רה היא פרפרית בדיונית בסדרת סרטי גודזילה.
בניגוד לגודזילה ולרודן, מות'רה הייתה טובת-לב כבר מההתחלה.
היא הופיעה לראשונה במהלך 30 ליולי, 1961, בסרט מות'רה, מבית היוצר של טוהו.
דמותה של מות'רה מדורגת במקום השלישי ברשימת 10 מפלצות-הענק היפניות הגדולות ביותר בכל הזמנים, לפי אתר IGN.
מראה של מות'רה הוא כשל עש צבעוני.
צבעיה העיקריים של מות'רה הם אדום, לבן, שחור, כתום, צהוב, חום ועיניה בצבע כחול.
בניגוד לשאר המפלצות, מראה של מות'רה כמעט ולא השתנה בכל סרטי גודזילה, אך בסרטי לג'נדרי המראה שלה ישתנה במשמעותיות.
בסדרת סרטי שוהה, מות'רה מוצגת כמשכינת שלום היוצאת חוצץ נגד הניסויים הגרעיניים של ארצות הברית.
היא גם מוצגת כאויב חזק לקינג גידורה.
בסדרת סרטי הייסי, מות'רה נאלצת להילחם לצד גודזילה נגד אויבה הראשי: באטרה.
מעין העתק מפחיד, חזק וקטלני למות'רה.
בנוסף, מות'רה גם נלחמת מול יצור הדומה לקינג גידורה בשם דס-גידורה, ומטילה על בנה, מות'רה ליאו, להמשיך את המורשת שלה: להשמיד את דס-גידורה.
הלידה של מות'רה החדשה (1966)
בסדרת סרטי מילניום, מות'רה היא שומרת מגנה של יפן, לצד גידורה ובראגון.
גודזילה נגד מכה-גודזילה 3 (2002)
מות'רה בסרטים האמריקאים החדשים מתוארת כמין של פרפראים קדמוניים ששרדו מספר הכחדות עוד לפני בוא האדם.
מות יעקב וקבורתו הוא סיפור מקראי המופיע בפרשת ויחי שבספר בראשית (פרקים מ"ט ונ'), המתאר את מות יעקב בארץ מצרים, חניטתו וקבורתו במערת המכפלה שבארץ ישראל.
לאחר מכירת יוסף ומינויו למשנה לפרעה מלך מצרים, ירדו יעקב ובניו למצרים, וקיבלו שם אדמה בארץ גושן עקב היותם רועי צאן והיות ארץ גושן מקום מרעה.
לאחר שבע עשרה שנה מירידת יעקב למצרים, בגיל 147, קרבו ימיו למות.
הוא ברך את בני יוסף ואת בניו, וציווה את יוסף להעלות את עצמותיו לארץ ישראל, לקבורה במערת המכפלה.
כשנפטר יוסף ציווה את רופאי מצרים לחנוט אותו.
לאחר ארבעים יום של גמר החניטה ושלושים יום נוספים של בכי במצרים יוסף ביקש מפרעה לקיים את שבועתו לאביו להעלות את עצמותיו לארץ ישראל.
כשפרעה אישר לו, יוסף עלה לקבור את אביו עם כל עבדי פרעה זקני ביתו וכל זקני ארץ מצרים וכל בית יוסף ואחיו ובית אביו חוץ מטפם וצאנם ובקרם שהשאירו בארץ גשן.
הוא לקח עמו גם רכב ופרשים והמחנה היה "כבד מאד".
הם הגיעו עד גרן האטד שנמצא בעבר הירדן ועשו שם מספד גדול מאוד ואבל שבעה ימים.
על שם המספד הזה הכנענים יושבי הארץ קראו את שם המקום "אבל מצרים".
לאחר ההספד בניו נשאו אותו לארץ כנען וקברו אותו במערת המכפלה שאברהם קנה לאחוזת קבר מעפרון החתי.
מות אדוניס (באיטלקית: Morte di Adone) הוא פסל שיש של הפסל ג'וזפה מצואולי, שהושלם בשנת 1709 ומתאר את מות אדוניס.
הוא נחצב בגודל טבעי (גובה 193 ס"מ) ומוצג במוזיאון הארמיטאז' בסנקט פטרבורג.
על פי השיר האפי מטמורפוזות של אובידיוס, גידלה האלה ונוס את אדוניס כאם והוא הפך למאהב שלה.
באחת מגיחות הציד שלו נפצע אדוניס פציעה קשה בירכו על ידי חזיר בר ומת מפצעיו בידיה של ונוס, אשר יצקה את נקטר האלים על הדם הניגר, וממנו צמחו פרחי הכלנית האדומים (למרות זאת, סוג הפרח הקרוי על שם אדוניס הוא הדמומית).
הפסל הגיע למוזיאון הארמיטאז' בשנת 1923, לאחר ששכן לפני כן באוסף מוסין-פושקין (Musin-Pushkin collection).
יצירה זו של מצואולי, מתלמידיו של ברניני, שעליה עבד כמעט 30 שנה (החל מ-1680), מגלמת את כל התכונות של הבארוק המאוחר.
היא מתארת את הרגע שבו אדוניס עומד ליפול, לאחר שספג מהלומה מחזיר הבר.
תנוחתו ולבושו של אדוניס מחזקים את הדינמיות של הרגע הדרמטי הזה.
גלימתו, אשר מועפת אל מעבר לכתפו, מעניקה לפסל רוגע וציוריות.
העיבוד המגוון של השיש, החל מליטוש אלגנטי לחספוס, משפר את הדקורטיביות של היצירה.
מותו של אהרן הכהן התרחש, כמתואר בתורה, ביום א' באב, בשנת הארבעים ליציאת מצרים, לפני שעם ישראל נכנס לארץ ישראל.
אהרן עלה להור ההר, ולאחר שתפקיד הכהן הגדול הועבר לבנו אלעזר, נפטר אהרן, ונקבר בהור ההר.
מות אהרן, כמו מות משה, בא כעונש על חטא מי מריבה.
האירוע מתואר בהרחבה בפרשת חקת שבספר במדבר, ונזכר בכמה מקומות נוספים במקרא.
לפי הכרונולוגיה המקראית והמסורתית, מותו של אהרן אירע בשנת לבריאת העולם.
עם ישראל נסע אל הר ההר שבגבול ארץ אדום, שם ציווה ה' את משה ואת אהרן שבאותו מקום אהרן ימות ולא יכנס לארץ בגלל מקרה מי מריבה בו משה ואהרן המרו את פי הקב"ה - .
הקב"ה מצווה את משה שייקח את אהרן ואת אלעזר בנו אל הר ההר.
שם, משה יפשיט את אהרן מבגדיו וילביש אותם את אלעזר ואחר כך אהרן ימות.
משה מעלה את אהרן ואלעזר לעיני כל העדה ומקיים את ציווי ה'.
לאחר מכן גופת אהרן נשארת בהר ומשה ואלעזר יורדים אל העם.
ברש"י מובא תיאור של הכניסה למערת הקבורה בהר - .
בילקוט שמעוני מובאים שני תיאורים בנוגע למה קרה בהר ההר כשמת אהרן:
לאחר מות אהרן התאבלו עם ישראל 30 יום.
המדרש מספר שכיוון שהיה אהרן משכין שלום בכל חלקי העם בכו אותו כל עם ישראל, אנשים ונשים.
המדרש ממחיש את תגובת עם ישראל למות אהרן:
מסורות על מקום קבורתו של אהרן
מותו של אהרן הכהן מצוין בתורה במספר מקומות שונים.
מהפסוקים האלה, עולה שאלה לגבי זיהוי מקום מותו וקבורתו של אהרן: היכן באמת מת אהרן והיכן נקבר.
חז"ל אמרו: "ובני ישראל נסעו מבארות בני יעקן מוסרה שם מת אהרן" וכי שם מת אהרן?
שנא' "וימת אהרן שם בהר ההר".
ייתכן שכוונתם לומר כי מת במוסרה, אך נקבר בהר ההר.
שאלות נוספות עולות באשר לזיהוי המיקום הגאוגרפי: האם "קדש" הוא אתר אחד או יותר?
מה היחס בין קדש הסמוכה במסעות להר ההר לבין קדש ברנע?
האם ארץ אדום כוללת, מלבד הרי אדום ממזרח לערבה, גם חלק מהנגב?
האם ייתכן שהר ההר ומוסרה זהות?
רובינסון מציע את ג'בל מד'רה, שכיום ידוע כהר ציון, כמקומו ליד הר הר, תוך התייחסות לשם "מסורה".
המקור הקדום ביותר המזכיר את קבר אהרן בג'בל הארון הוא יוסף בן מתתיהו, ב"קדמוניות היהודים": "שמו פטרה.
שם עלה אהרן על ההר, פשט את בגדי הכהונה הגדולה ומסרו לבנו אלעזר, ומת וכל העם מביט בו.
גם בכתבי אבות הכנסייה מופיע תיאור דומה:" הר ההר, אשר מת בו אהרן, אצל עיר פטרה, אשר מראים עד היום את הסלע אשר נתן מים על פי משה"
הסלע נמצא שם גם בימינו, מעל נביעה בשם עין מוסה, הצמודה לפטרה ממזרח.
במקום ישנה בריכת מים קטנה, שתושבי המקום מתייחסים אליה בקדושה בשל זיהויה כמקום קבורת אהרן.
לאחר מות אהרן, ממשיכו בתפקיד הכהן הגדול היה אלעזר בנו.
התורה מספרת שלאחר מות אהרן, תקף הכנעני מלך ערד שיושב בנגב את ישראל לאחר ששמע שהם מתקרבים לארצו, והצליח לשבות שבי מעם ישראל.
חז"ל אמרו שהתקיפה הייתה בעקבות מות אהרן - .
מות הפרפר הוא אלבום האולפן החמישי של הזמרת הישראלית חוה אלברשטיין.
את האלבום הוציאה לאור בשנת 1968 חברת התקליטים CBS ישראל.
האלבום יצא באותה השנה בה יצא האלבום שירי רחל ביחד עם הזמר והמלחין דני גרנות.
בעטיפת האלבום מוצגות תמונות שונות של אלברשטיין, כמו גם איור של פרפר.
במסגרת האלבום, הקליטה אלברשטיין להיטים כדוגמת "מות הפרפר", "כפל", "חיוכים" ו"בשביל אל הבריכות".
מוּתַ'לַּת' א-שוּהָדָא הוא כפר פלסטיני מדרום לעיר ג'נין, השוכן בעמק דותן, מזרחית לצומת דותן ולצומת קבאטיה, על כביש 588. הכפר בגובה כ-265 מטר מעל פני הים.
לפי נתוני הלשכה הפלסטינית המרכזית לסטטיסטיקה, בשנת 2017 חיו בכפר 2,299 איש.
הפירוש המילולי של השם הוא: משולש (צומת) השהידים.
הכפר נקרא על שם חללי חיל המשלוח העיראקי שנהרגו באזור זה, במהלך הקרב על ג'נין, במסגרת מלחמת העצמאות.
הארכאולוג אדם זרטל מצא, מזרחית לכפר, כמויות גדולות של חרסים מתקופת הברונזה התיכונה.
רוב התושבים בכפר הם פליטים פלסטינים שברחו בשנת 1948 מאיג'זים ועין ע'זאל.
לפני שהכפר נוסד, נקרא הצומת "משולש גַ'נְזוּר".
בשנת 1961 התגוררו בכפר 159 תושבים.
לפי נתוני הלשכה הפלסטינית המרכזית לסטטיסטיקה, באמצע שנת 2006 התגוררו בכפר 1,738 איש.
המשפחות הגדולות בכפר הן: עסאעסָה, וַושַאחִיֶּה, נזאל.
האנדרטה לחללי חטיבה 45 במלחמת ששת הימים – עמדה בצומת הכניסה לכפר עד לאחר הסכמי אוסלו.
בית הקברות לחללי חיל המשלוח העיראקי.
מות ארתור (le morte Darthur) הוא אוסף קאנוני של סיפורי המלך ארתור ואבירי השולחן העגול שנכתב במאה ה-15 על ידי תומאס מלורי.
מקובל לזהות את כותב הספר, סר תומאס מלורי, עם סר תומאס מלורי מווריקשייר, אולם הזיהוי שנוי במחלוקת.
סר מלורי מווריקשייר היה אביר שלחם במלחמת מאה השנים והיה חבר בבית הנבחרים הבריטי.
הוא בילה זמן רב בבתי כלא בשל מגוון פשעים, כולל גניבת בקר, אונס, שוד מנזר וניסיון לארוב לדוכס מבקינגהאם.
חלקים מהספר נכתבו על ידי מלורי בזמן ששהה בכלא.
הוא השלים את כתיבת הספר בערך ב-1470.
מלורי אסף את סיפוריו ממקורות מגוונים באנגלית ובצרפתית, כגון הפרוזה הצרפתית "מחזור הוולגטה" והפואמה האנגלית "Alliterative Morte Arthure" המתארת את מלחמתו של ארתור בקיסר רומאי.
חלקים מעטים מהספר, בעיקר סיפורו של גארת', הם פרי עטו של מלורי עצמו.
בשונה מהטקסטים עליהם התבסס, כתב מלורי באופן כרונולוגי ויצר לראשונה חוט עלילה ליניארי, מלידתו של ארתור עד מותו.
לרוב הוא הציג את הסיפורים ללא עוררין, בשפה פשוטה ועובדתית.
בכתב היד חולק הקאנון לשמונה חלקים: לידתו ועלייתו לשלטון של ארתור, מלחמתו של ארתור נגד האימפריה הרומית המערבית, הרפתקאותיו של סר לנסלוט, סיפורו של , סיפורם של טריסטן ואיזולדה, המסע אחרי הגביע הקדוש, סיפור אהבתם של לנסלוט וגווינביר ולבסוף התפרקות השולחן העגול ומותו של ארתור.
בגרסה המודפסת של קקסטון אורגן התוכן מחדש ב-21 חלקים.
הספר הודפס לראשונה על ידי ויליאם קקסטון ב-1485. כתב היד היחיד הקודם למהדורה של קקסטון התגלה ב-1934 בספריית הקולג' של וינצ'סטר, והוא מוצג כיום בספרייה הבריטית בלונדון.
לאחר הדפסתו הראשונה בשנת 1485 הפך "מות ארתור" לפופולרי, והודפס בלפחות חמש מהדורות נוספות עד מלחמת האזרחים האנגלית.
כל מהדורה עברה שינויים חזותיים ולשוניים, וחלקן עברו צנזור.
לאחר מלחמת האזרחים לא הודפס הספר שוב עד המאה ה-19, אז התעורר עניין מחודש בסיפורי המלך ארתור.
בסך הכל הודפסו באנגלית 29 מהדורות שלמות של "מות ארתור" מאז כתיבתו עד שנות ה-80 של המאה ה-20.
"מות ארתור" עובד ותורגם לעברית על ידי דבורה עומר.
מושצ'נה (באוקראינית: Мощена) הוא כפר קטן במחוז ווהלין שבאוקראינה.
הכפר נמצא בשפלת פוליסקה, השייכת למישור המזרח אירופאי.
מנקודת מבט גאולוגית, מושצ'נה, כמו כל חלקו הצפוני של האזור, שוכן על "מדף קובל".
התבליט שטוח, הפרשי הגבהים המרביים הם מספר מטרים בודדים.
הגובה הממוצע מעל פני הים הוא 179 מטר.
מצפון תחום הכפר בגבעות חוליות קטנות, וכן ביערות מחטניים ומעורבים, ומדרום הוא גובל בכרי דשא וביצות.
ליד הכפר נמצא מאגר מושן, שנוצר בשנות ה-70. נהר הרודקה זורם ליד הכפר.
הכפר מקושר בכביש אספלט עם העיר קובל ודרכי עפר ממערב לקרוגל ולנובי קושר, מדרום לצ'רקאסי ומצפון לקרסנובול ודובובוי.
יש ארבעה רחובות בהם בנייני מגורים.
במהלך מאות שנים רבות לקיומו, הכפר היה חלק ממדינות שונות.
בשנת 1542 הוציא הנסיך קובל ואסיל מיכאילוביץ' סנגושקו "שטר שכר" לדמיד וויטקוביץ' על בעלות על חצר בכפר.
באמנה של המלך הפולני זיגיסמונד הראשון מיום 4 במרץ 1543 הצביע על חילופי אדמות מרצון בין הנסיך ואסיל סנגושקו לבונה ספורצה.
הנסיך קיבל אדמות במחוז מסטיסלבסקי (אזור מוהילב של היום), ובונה קיבלה את אחוזת קובל.
באמצע המאה ה-16 צמח במחוז קובל מבנה כלכלי ייחודי.
בעלי מלאכה של הכפרים התאחדו במחוזות.
לאחר מותה של בונה, הכפר, כמו רבים אחרים, עבר לאוצר המלוכה.
ובשנת 1564 עבר לרשותו של הנסיך אנדרי קורבסקי, ולאחר מותו (1583) לאשתו, אולכסנדרה סמשקו.
בשנת 1590 אחוזת קובל כולה עברה לרשותו של אנדריי פירלי, חתנה של הנסיכה לשעבר מקורבסקה, מריה הולשנסקה.
לאחר מכן, הוא הפך שוב לנכס מלכותי.
ב, הכפר הוענק לרוזן ואצלב לשצ'ינסקי, זקן קובלסקי, שב-1671 בנה בה כנסייה.
ברפורמה של 1557 נרשמו בכפר 50 מגרשים, מהם נגבה דמי שכירות.
הסיבה: עמלות מופרזות עבור הקרקע אילצו את הבעלים לוותר עליה.
לאחר חלוקת פולין בשנת 1795 הפכו אדמות אלו לחלק מרוסיה.
הכפר נכנס למחוז קובל החדש שנוצר במחוז והלין.
ב-7 בנובמבר 1894 נפתח המוסד החינוכי הראשון בכפר, בית ספר קהילתי.
ההוראה בה, כמו בכל מקום אחר באימפריה, התנהלה ברוסית.
בשנת 1921, על פי הסכם ריגה, הכפר, כחלק מוהלין, הועבר לחבר העמים הפולני-ליטאי השני.
מושצ'נה נכללה בגמינה Stari Koshari, אשר בהרכבה היו 29 קהילות, והתקיימה בין השנים 1921 ל-1939.
בספטמבר 1939, על פי הסכם ריבנטרופ–מולוטוב נכבש הכפר על ידי כוחות סובייטים ומיד החל התארגנות קולחוז "קובלסקי".
ב-27 ביוני 1941 נכבש הכפר על ידי כוחות גרמנים.
כוחות גרילה מיערות הסביבה ביצעו בשנות המלחמה מספר פעולות חבלה, בעיקר בקטע מסילת הרכבת ברסט-קובל.
במרץ 1944 עקב רצח חייל גרמני, הכפר נשרף עד היסוד, וחלק מתושבי הכפר נלקחו לגרמניה.
ב-7 ביוני 1944 נכנסו שוב כוחות סובייטים בראשות מרשל רוקוסובסקי לכפר.
כ-130 מתושבי הכפר מתו במהלך המלחמה.
בשנת 1949 הושלמה סוף סוף הקולקטיביזציה עם הקמת חווה קיבוצית.
בשנת 1959 הוא אורגן מחדש לחווה הממלכתית של קובל.
בשנת 1962 האיכרים החלו לקבל שכר מובטח.
מאז 1967, החווה מתמחה בגידול בקר וחזירים צעירים.
בשנים שלאחר המלחמה נבנו 148 מבני מגורים.
ב-1970 כבר פעלו תחנת פרמדיק-מיילדות, חנות, בית ספר מקיף שמונה שנתי, ספרייה, מרכז תרבות וגן ילדים.
אוכלוסיית מושצ'נה ב-2015 מנתה 583 תושבים ולפי מפקד האוכלוסין של אוקראינה משנת 2001, גרו בכפר 540 איש.
98% מאוכלוסיית הכפר הם אוקראינים.
ליד הכפר עוברים שני קווי רכבת: קובל-ברסט ו-קובל-לובומל.
ישנה תחנת רכבת באותו השם שנבנתה בשנת 1873, הנמצאת שלושה קילומטרים מהכפר.
דרך אספלט מובילה לכפר מהעיירה קובל.
אוטובוס נוסע לאורך המסלול הזה.
כלכלת התושבים האיכרים מבוססת על חקלאות, המוצרים המיוצרים נמכרים בעיר קובל.
חלק גדול מתושבי הכפר עובדים שם.
כמה איכרים סוחרים עם פולין.
בכפר יש בית ספר מקיף מושצ'נסק לכיתות א'–ב', מחלקה לתקשורת, מרכז תרבות, ספרייה ומרכז רפואי.
תחום השירותים מיוצג על ידי 2 חנויות.
הכנסייה האורתודוקסית הראשונה בכפר נבנתה ב-1671 על חשבונו של ואצלב לשצ'ינסקי, זקן קובלסקי.
ובאותו מקום ב-1887 החלה בניית כנסייה חדשה מכספי חברי קהילה.
הכנסייה החדשה נבנתה כבר תחת אוקראינה העצמאית - בשנת 1997 והיא נקראת כנסיית המולד של התאוטוקוס הקדוש ביותר.
זהו בניין לבנים, המכוון לאורך הציר המערבי-מזרחי.
בשימוש על ידי הכנסייה האורתודוקסית של אוקראינה.
ליד הכנסייה יש האנדרטה לחייל האלמוני (1988).
בכניסה לכפר יש אנדרטה לזכר של גיבור ברית המועצות זלנסקי גבריאל מיקיטוביץ' בנהרג ליד הכפר במלחמת העולם השנייה
קבר אחים של חיילים סובייטים שהתגלה שבשנת 2012 (שרידי 11 חיילים סובייטים).
"מות הפרפר" הוא סינגל שהוקלט על ידי הזמרת הישראלית חוה אלברשטיין.
את השיר הוציאה בשנת 1968 לאור חברת התקליטים CBS ישראל, כרצועה הראשונה באלבומה החמישי של אלברשטיין הנושא את אותו שם.
"מות הפרפר" נכתב על ידי אהוד מנור, והולחן על ידי מישה סגל.
השיר עוסק ביופיו וברכותו של הפרפר, שחייו קצרים ועדינים.
מתוך הפרח הקר, מתאר הדובר פרפר "ממשי רך", המתחיל את מסעו היומי בחרצית ומסיים בכלנית, כשהוא חי יום אחד בלבד.
לאורך חייו הקצרים הוא מוצא ביטחון ויופי, כאילו חי לנצח.
בחלק השני, הפרפר מזדקן ו"סב כתרח".
בעודו חווה את השמש והירח, הוא מתמודד את התשוקה והכאב הכרוכים בחיים.
השיר מדגיש את הפער בין יופיו של הפרפר לבין קוצר ימיו, ובכך מצביע על הארעיות שבעולם הטבע, שם הפרפר, בן יום, הופך לסמל של רוך שנמשך לנצח.
במרוצת השנים פורסמו כמה גרסאות כיסוי לשיר, כשהמוכרות ביניהן הן של דני רובס, נתנאלה, לימור שפירא ומישה סגל.
מות הבכור של פרעה הוא ציור מאת הצייר הוויקטוריאני לורנס אלמה-טדמה (1836–1912), המתאר סצנה תנ"כית מתוך ספר שמות.
הציור מציג רגע דרמטי במיוחד: פרעה המובס מתאבל על בנו הבכור שמת כתוצאה מהמכה העשירית שהביא אלוהים על מצרים – מכת בכורות – לאחר שפרעה סירב לשחרר את בני ישראל מעבדות.
זוהי נקודת השבר של פרעה, שבעקבותיה מחליט לאפשר לבני ישראל לצאת לחופשי.
הציור מתאר את הרגע באופן אינטנסיבי במיוחד, כאשר בנו המת של פרעה מונח על ברכיו.
הציור זכה להצלחה מיידית עם הצגתו.
מגזין האמנות הבריטי "Pall Mall Magazine" בחר בו כ"ציור השנה", ובשנת 1878 זכה במדליית זהב בתערוכת סלון פריז.
אף על פי שבמרוצת השנים נודע אלמה-טדמה בעיקר בזכות ציוריו המוקדשים לעולם הרומי, הייתה זו דווקא סצנה מצרית זו שזיכתה אותו בפרסומו הראשון.
הציור נחשב לאחד האהובים על האמן עצמו, והוא מעולם לא מכר אותו.
בפינה הימנית העליונה של הציור נראים משה ואהרון מגיעים אל פרעה כדי לבשר לו את דבר ה', בעודם עדים לאבלו על בנו שמת.
הציור מתאפיין באווירה קודרת, המבטאת את עומק הצער של האב האבל.
רק בהתבוננות ממושכת ניתן להבחין בכל הפרטים והדמויות שבלב החשכה.
לורנס אלמה-טדמה (1836–1912) נולד בשם לורנס (לורנס) אלמה טדמה בפריסלנד שבהולנד, והתחנך כאמן בהולנד ובלגיה.
בדצמבר 1869 עבר לאנגליה, שם בנה קריירה מצליחה ונחשב לדמות מרכזית הן בחברה הגבוהה של לונדון והן בזירת האמנות הבריטית.
הוא שינה את שמו ל"לורנס" ואיחד את שמו הפרטי עם שמו האמצעי "אלמה" כדי להבטיח שיופיע בראש קטלוגי התערוכות תחת האות A.
על אף שמולדתו ההולנדית העריכה אותו פחות מאשר הקהל הבריטי והבינלאומי, ביקש אלמה-טדמה להבטיח שלפחות אחת מיצירות המופת שלו תישמר באוסף הולנדי חשוב.
בהתאם לכך, הוא הוריש את הציור לרייקסמוזיאום שבאמסטרדם, שם הוא מוצג עד היום.
הציור משקף את תחושת האבל והאובדן באמצעות אווירה קודרת ועמוסת רגש.
הדמויות נבלעות ברקע אפל, ורק בהתבוננות ממושכת ניתן להבחין בפרטים ובנוכחותם של משה ואהרן בפינה הימנית העליונה.
החושך בציור מבטא את הצער העמוק של פרעה על מות בנו, ומדגיש את עוצמת המכה שהביאה לשחרור בני ישראל ממצרים.
מוּתָג הוא סך כל העמדות והתפיסות הקיימות אצל הצרכנים בנוגע לחברה, מוצר, קו מוצרים או שירות, ובהכללה גם גורמים נוספים כמו זכויות היוצרים, מקור היצירה, האדם יוצר, או עמותה, אתר תיירות, מפלגה ואדם פרטי.
עמדות ורגשות כמו גם סלוגנים ונוסחים, העתקות ופיתוחים אלה מכונים לעיתים גם "נכסי המותג".
מותג הוא "ישות" בפני עצמה, בדיוק כפי שבעולם החשבונאי-משפטי, חברה בע"מ היא "ישות נפרדת" מבעליה, כך גם בעולם השיווק: המותג מהווה "ישות נפרדת משל עצמה" (האנשה) עם ערכים, אופי, "אישיות" ועוד.
בעבר היה נהוג להתייחס בשם מותג רק אל הסממנים הוויזואליים של התאגיד או המוצר.
כגון שם, סיסמה (סלוגן או מוטו), סימן מסחרי, לוגו (סמליל) וסימנים ויזואליים אחרים כמו צבעים (צהוב של מקדונלד'ס) או עיצוב (מחשבי iMac של אפל), אולם כיום מקובל להגדיר את הסימנים הוויזואליים רק כחלק מהמותג והם מכונים בשם זהות מותגית.
המונח העברי "מותג" הוא תחדיש שיצר פרופ' מיכאל פרי, מתוך הלחם של המילים "מוצר" ו"תג".
מטרתו של המשווק היא לבנות מותג עם ערכים חיוביים, כמו איכות, יוקרה, הנאה ו/או שמירה על איכות הסביבה ו/או תמורה טובה לכסף וכך למשוך אליו קהל לקוחות שיזדהה עם ערכי המותג, ובסופו של דבר ירכוש אותו ויניב למשווק רווח כספי.
עם זאת, למרות עבודה והשקעה של המשווק ייתכן בהחלט שלצרכנים יהיו עמדות שליליות כלפי מותג מסוים, מסיבות שונות שלאו דווקא קשורות בפרסום.
הדבר ייחשב בדרך-כלל לכישלון של התהליך השיווקי.
מטרתו של המותג נעוצה במיצוב של המוצר הממותג, והשגת בידול.
בשוק לא ממותג, הצרכנים כמעט שאינם מבדילים בין מוצרים מתחרים.
במצב זה היצרנים (או ספקי השירותים) מתחרים ביניהם בעיקר באמצעות הורדת מחירים, באופן שפוגע ברווחיות שלהם.
המיתוג מאפשר להם להתחרות גם על מאפיינים אחרים של המוצר, שאינם המחיר.
אם הצרכן תופס מותג כבעל ערך עבורו, הוא יהיה מוכן לשלם עבורו יותר מאשר עבור מוצרים מתחרים.
הבדל זה במחיר יכול להגיע לעשרות אחוזים, והוא מכונה "פרמיית מותג".
המיתוג הוא בעל ערך גם עבור הצרכן: ליצרן יש אינטרס שלא לפגוע בעמדות הצרכנים כלפי המותג.
אם המוצר או השירות לא ייעמדו בציפיות הצרכנים, הם לא ישובו לרכוש אותם.
לפיכך המותג מגלם הבטחה לצרכן של מוצר העומד בציפיותיו.
בנוסף, מותגים עשויים לתת לצרכן ערך נוסף שחורג מעצם השימוש בהם, כגון העלאת ערכם העצמי או הפגנה של מעמד חברתי.
עם זאת, לעיתים עמדות ורגשות כלפי מותגים אינם נובעות מהבדל אמיתי בינם לבין מתחריהם.
כך לדוגמה, צרכנים נוטים להיות נאמנים למותגי מזון ומשקאות מסוימים, על אף שבמבחני טעימה מתברר לעיתים קרובות שהם אינם מסוגלים להבדיל בין טעמם לטעם המתחרים.
לכן נטען כי מיתוג עלול לגרום לצרכן להחלטות לא-רציונליות, בכך שאינו פועל באופן הטוב ביותר (לדעת הטוענים) עבור עצמו.
תהליך המיתוג (Branding) הוא תהליך אסטרטגי שבו נוצר מותג חדש או מתעדכן מותג קיים.
במסגרת תהליך זה מחליטים מהם 'ערכי המותג' הרצויים ומפתחים סממנים ומאפיינים ויזואליים ומילוליים האמורים לבטא 'ערכים' אלה.
סממנים אלה כוללים את שם המותג, הסמליל, סוגי האותיות המשמשים להצגתו, צורות, צבעים, צלילים וכל מאפיין חושי אחר שהוא חלק מעיצוב 'חוויית המותג'.
במקביל נעשית בדיקה של השוק (המכיל את כלל הצרכנים ומתחרים) מתוך כוונה לייצר למותג ערך ייחודי: מבודל ומובחן, נתפס וזכיר.
בשלב זה מוגדרים הבידול, המיקוד, המיצוב והערך המוסף (ה-USP) של המותג, כחלק מאפיון אישיות המותג וערכיו.
השלב הבא בתהליך המיתוג הוא לשווק ולהחדיר את המותג ו'ערכיו' לתודעה הציבורית באמצעים שונים ומגוונים כשתהליכי המיתוג הקלאסיים נעזרו בעיקר ב:פרסום, יחסי ציבור וקידום מכירות.
מיתוג נעשה בדרך-כלל בעת כניסה של שירות או מוצר חדשים לשוק.
איכות המוצר - בבניית המותג שמים דגש על איך רוצים שהלקוח יתפוס את המותג כמייצג מערכת שלמה של צרכים, סגנון חיים, הבטחות, ציפיות וחוויות שהצרכן מקשר לשם, ללוגו, ולתדמית של החברה.
ייחודיותו של מוצר מותג לא נובעת רק מתכונותיו הפיזיות, אלא גם מהערכים הרגשיים והתפיסתיים שהוא מגלם עבור הצרכן.
אם איכות המוצר וההבטחות סביבו לא יאששו את ציפיותיו של הלקוח, כמו לא יהוו עבורו רגש שייכות, המותג לא יחזיק מעמד לזמן.
ובמקרה הטוב יתקימו קניות אקראיות בתחלופה גבוהה, ללא נאמנות לקוחות ואפשרות אפקטיבית לשימור לקוחות - מה שיגרור ירידה בערך המותג.
"מיתוג מחדש" (re-branding) הוא תהליך שמטרתו לשנות את המותג ו"ערכי המותג" של חברה, מוצר, או קו-מוצרים קיים כחלק מאסטרטגיה שיווקית בה נבחנת מחדש הרלוונטיות של המותג ומבוצעות התאמות בהתאם לחקר שוק.
לעיתים מתגלה כי יש צורך לפתח זהות מותגית ואסטרטגיה שיווקית חדשה כלפי צרכנים, משקיעים ובעלי עניין אחרים.
לעיתים להתרחק מהתדמית השלילית של המיתוג הקודם.
כניסה לשווקים חדשים או מתחרים חדשים שנכנסו לשוק עלולים להצריך התאמות או שינויים במותג הקיים.
דוגמה מובהקת למיתוג מחדש הוא מיתוגן של סיגריות מרלבורו.
תחילה שווקו הסיגריות לנשים תחת הסיסמה "Mild As May", ומסע הפרסום ציין שלא נשארים עליהן כתמי שפתון.
שיטת שיווק זו נכשלה, וכתוצאה מכך נעשה שינוי קיצוני במיתוג הסיגריה.
באמצעות "איש המרלבורו" - בוקר קשוח המעשן מרלבורו, שעמד במרכז מסע הפרסום של המותג משנות השישים עד שנות התשעים, הפך מרלבורו למותג הסיגריות הנמכר ביותר בעולם.
מיתוג ערכי (Value-branding) הוא תהליך שמטרתו לחבר בין "ערכי המותג" לערכים החשובים בקרב קהל המטרה.
הבסיס למיתוג הערכי מבוסס על ההנחה שקיים קהל לקוחות שבחירתם במותג כזה או אחר אינה מבוססת על מחיר או על איכות המוצר.
לקוחות אלו יעדיפו מוצרים הנתפסים בעיניהם ככאלה שמבטאים את העולם הערכי שלהם - כדוגמת ערכי חברה, סביבה, מגדר, חינוך, אמונה ועוד.
ארכיטקטורת מותגים היא תהליך קבלת ההחלטות הקשורות למערכת היחסים בין המותג למותגים אחרים המשווקים על ידי אותה חברה.
ישנן ארבע אסטרטגיות עיקריות לתהליכים אלו על פי המודל הבא:
בית ממותג – זהות מוחלטת בין מותג העל (החברה) למותגי המשנה (המוצרים).
תת-מותגים – מותגים המרחיבים את מותג העל ומוסיפים לו זהויות נוספות על גביו.
לעיתים המותג הראשי מוביל - לדוגמה: Fox men ולעיתים בהובלה משותפת לדוגמה: הונדה אקורד.
הקרנה – מותגים עצמאיים הנהנים מערכי המותג הראשי.
בית מותגים – חברה המשווקת מגוון מותגים ללא זהות מותגית תאגידית.
לדוגמה: יוניליוור או פרוקטר אנד גמבל.
ערך המותג הוא המחיר אותו היה צריך לשלם תאורטית על מנת להעביר בעלות על המותג וערכיו - כלומר הסימנים הוויזואלים של המותג והערכים והמוניטין המתלווים אליהם.
במותגים מובילים (כדוגמת קוקה-קולה) עולה לעיתים ערך המותג על כלל נכסי החברה ה"גשמיים" - כמו מפעלים, רווחים וכוח אדם.
נכסיות מותג הן שלל תפיסות או ערכים אשר מזוהים עם המותג אצל קהל היעד ומהווים יתרון (נכס) המייצר העדפה על פני מותגים אחרים בשוק.
נכסיות מותג יכולה להתבטא בבידול מוצרי, בתפישת שירות, בערוצי הפצה, בסטטוס הציבורי או החברתי, בתפישות איכות ובמיצוב, במובילות שוק, ובפרמטרים נוספים ומשתנים הנחשבים בעיני קהל היעד.
פרמיית מותג הוא המחיר והעלות הנוספים, שלקוח מסוים בשוק צרכני מסוים, יהיה מוכן להוסיף ולשלם בתמורה למותג, וזאת בהשוואה למוצר דומה שאינו ממותג בהתאם.
פרמיית המותג היא נגזרת אחת של ערך המותג ושווי נכסיותו.
לדוגמה: אם מותג מסוים נמכר בהצלחה במחיר המגלם תוספת של 20 אחוז על מחירי השוק הממוצעים של מוצרי המתחרים, אזי נגדיר את "פרמיית המותג" כעומדת על שווי של 20%.
חישוב פרמיית המותג הצפויה כתוצאה מהמיתוג - משמש גם ככלי לחישוב הכדאיות בתהליך של מיתוג.
מותג פרטי הוא מוצר שמיוצר על ידי חברות עבור רשתות שיווק ונושא את שמן של רשתות השיווק ולא של החברות המקוריות המייצרת את המוצר (מותג יצרן).
בצורה זו חוסכות חברות השיווק את פערי התיווך, ומצליחות להביא למדף מוצרים זולים יותר.
בדרך כלל מוצרים כאלו נמכרים רק ברשת השיווק הממתגת את המוצר.
אף שהדבר מוריד מרווחי החברות המייצרות, האופציה האחרת שעומדת לרשותן היא לא למכור את מוצריהן כלל באותה רשת, או להפסיד את הייצור לחברה אחרת.
החיסרון העיקרי בשיטה זו הוא שלרשת השיווק הממתגת עניין לשווק ולדחוף את מוצריה, על חשבון מוצרים מקבילים של חברות אחרות שנדחקות מפניה, וכך הצרכן מאבד את יכולת הבחירה שלו לברור בין מוצרים שונים לפי איכותם ולפי טעמו האישי.
גם לישראל חדר המותג הפרטי.
הרשת הראשונה שהחלה להציע מוצרים תחת המותג הפרטי היא רשת סופר פארם שבשנת 1994 החלה לשווק מוצרים תחת המותג "Life", המותג הפרטי של הרשת.
חוק קידום התחרות בענף המזון, תשע"ד-2014 מגדיר "מצרך מותג פרטי": "מצרך הנושא שם מסחרי, סימן מסחר, סמל, כיתוב מיוחד, עיצוב גרפי או סימנים ייחודיים אחרים שניתן לזהותו עם קמעונאי גדול או קמעונאים גדולים".
מיתוג קולי (Sonic branding או Audio branding) הוא תהליך של יצירת זהות מותגית מובחנת באמצעות אודיו.
לוגו מוזיקלי - כאשר קיים צליל מובחן אשר מלווה את הלוגו של החברה או פעילות מרכזית של החברה.
כך למשל חברות כמו נטפליקס או HBO יצרו לעצמן צלילים מובחנים שמזוהים איתם.
קריינות קבועה - שיוך קולו של הקריין למרחבים שונים של החברה ויצירת אסוציאציה בינו לבין ערכי החברה
"עיוורון מותגים" מתאר צרכנות המתעלמת לחלוטין מהשפעות המיתוג המלווה את המוצרים הנצרכים.
פעילי אנטי גלובליזציה ואנטי תרבות הצריכה קוראים להחדרת עיוורון המותגים לחוגים רחבים יותר ויותר של צרכנים כך שאלו ישפטו את המוצרים לפי מדדי עלות-תועלת ללא השפעות הפרסום והלחץ החברתי הנגרם כתוצאה מחדירת המותגים לשכבות רחבות באוכלוסייה.
רבים סברו שיום שישי של מרלבורו הוא יום המפנה בדרך לחברה צרכנית עיוורת למותגים אולם התקווה לדור צרכני חדש נכזבה עם השנים כאשר מאז כלכלת המותגים רק הלכה והתפתחה בתקציבי פרסום הולכים וגדלים סביב המותגים החדשים-ישנים.
כבר מימי קדם היו בתחומי מסחר מסוימים יצרנים שהיו ידועים יותר מאחרים, בעיקר אמנים ואומנים שייצרו מוצרים יקרים ואיכותיים יותר שנועדו לשכבה העשירה של האוכלוסייה.
עשירי האצילים עשויים היו לשלם ממון רב בעד רהיט של נגר מסוים, או בעד חרב של נפח מסוים.
עם זאת, לאורך רוב ההיסטוריה האנושית, עד תום התקופה הפיאודלית באירופה, משקי הבית נקטו בשיטת הכלכלה האוטרקית ומרבית המוצרים יוצרו באופן פרטי על ידי מי שגם צרכו אותם.
כך משקי בית רבים ייצרו לעצמם מזון ותפרו בגדים.
גם הסחורות שנמכרו בשווקים נמכרו לרוב בתפזורת, ושם האיכר או האומן שייצר אותם לא היה ידוע.
במאה ה-19 חל תהליך התיעוש, שהפחית מאוד את הייצור הביתי, והופיעו המוצרים הארוזים שיוצרו בייצור המוני.
היצרנים החלו לעשות שימוש בכיתוב ועיטור על האריזות על מנת לשכנע את הצרכנים לרכוש את המוצרים.
הפרסום במובנו המודרני החל להופיע, והסימן הייחודי של האריזות נדרש עכשיו גם כדי לאפשר לצרכן לזהות את המוצר ששמע או קרא עליו.
למעשה תפקידו ההיסטורי הראשוני של המותג היה בקרת איכות, סוג של תו תקן.
צרכנים ידעו שמוצר מסוים עם הסימן המסוים (הסמליל) הוא יותר טוב ואותו הסימן היה הזיהוי לאיכות.
עם השנים התבררה חשיבותו הכלכלית של המותג, והוא התפשט מענף מוצרי הצריכה בייצור-המוני לענפי הכלכלה השונים.
ברשימת המותגים המובילים בעולם של השבועון "Business Week", מופיעים מותגים בתחומים מגוונים כמו מחשוב (חומרה, תוכנה ואינטרנט), אלקטרוניקה, מכוניות, ריהוט, בנקאות, תעופה, תקשורת ובידור.
יתר על כן, לקראת סוף המאה ה-20 החלו להשתמש במושגים שיווקיים כמו מיתוג גם בפוליטיקה ובמגזר השלישי.
המותג הוא כאמור תוצר של המהפכה התעשייתית שהחליפה ייצור ביתי וקהילתי בייצור המוני.
אין זה מפתיע לכן שתהליך הגלובליזציה, כלומר המעבר לייצור ושיווק גלובליים, מחזק עוד יותר את חשיבות המותג.
מותגים בינלאומיים, המוחזקים בידי תאגידי ענק, מוכַּרים ומוכְרים היום כמעט בכל מדינה בעולם.
חברת קוקה-קולה, לדוגמה, שהמותג שלה נחשב לראשון בעולם ושוויו מוערך בכ-70 מיליארד דולר, משווקת את משקאותיה כיום בכ-200 מדינות.
כמעט כל המותגים המופיעים ברשימת ה-100 המובילים של Business Week ניתנים לרכישה בישראל.
תהליך המיתוג (או המיתוג-מחדש) הוא תהליך יקר מאד, בשל השימוש האינטנסיבי וארוך הטווח בפרסום וקידום מכירות.
מיתוג בשוק הישראלי עשוי לעלות עשרות מיליוני דולרים; מיתוג בינלאומי עולה לעיתים מיליארדים רבים.
רק חברות ענק מסוגלות לעמוד בעלויות אלה, וכך הן זוכות ליתרון גדול על חברות קטנות ומקומיות.
מותו של איוואן איליץ' הוא נובלה שכתב הסופר הרוסי לב טולסטוי.
הסיפור פורסם בשנת 1886 ומאז תורגם לשפות רבות, ובכללן מספר פעמים לעברית.
הסיפור הוא אחת מיצירות המופת של ספרות העולם והריאליזם הקלאסי ואחת מיצירותיו החשובות של הסופר.
עלילת הסיפור נפתחת כשנודע מותו של איוואן איליץ לחבריו במקום עבודתו בבית המשפט.
הבשורה מתקבלת באדישות ובהקלה, נוכח הקידום שלו יכולים כמה מהם לצפות בעקבות מותו.
אחד מהם, פיוטר איוונוביץ' נאלץ לבקר בבית המת, שם הוא פוגש באלמנתו, אותה מעסיקה בעיקר האפשרות להוציא סכום כסף נוסף מאוצר המדינה.
מכאן שב הסיפור אל ילדותו של איוואן איליץ' ומתאר את מהלך חייו, שעמדו בסימן שאיפתו להסתפח אל העשירים ובעלי המעמד, ליהנות מהשררה שמזמן לו תפקידו המשפטי, לבלות ולהשתעשע, ועיקר העיקרים, להימנע מכל "אי נעימות" או מכל קיצוניות שתשבש את הליכתו השלווה בתלם.
בצוק העתים, כשהוא מבין כי מסלול ההתקדמות שלו מוגבל, מחליט איוואן איליץ' להשיג לו משרה בשכר גבוה יותר בבירה, ואחרי השגתה הוא מרהט ומעצב את בית המשפחה החדש בקפידה.
לרוע מזלו של איוואן איליץ' כשהוא מנחה את עושה הטפטים במלאכתו, הוא נחבל בצידו.
פגיעה זו, הנראית תחילה זניחה, מולידה עם הזמן כאב עמום, ההופך בהדרגה למחלה המכלה את כוחו של איוואן איליץ'.
כשהוא נופל למשכב, מתהפך עולמו.
רק בנו הקטן מפגין עדיין מידה של חמלה אנושית כלפיו.
באופן דומה, אותה שררת שרד ואותם שקרים ששמע והשמיע בבית המשפט, מתוך ביטחון גמור כי כך דרכו של עולם, שב איוואן איליץ' ושומע מפי הרופאים השונים בהם הוא נועץ.
כל חייו, הוא נוכח לדעת, היו קודש למניעת חדירתה של "אי נעימות" לתוכם, וככל שהוא שוקע עמוק אל תוך מחלתו ומותו הופך וודאי יותר הוא הולך ונלכד באי יכולתו לפרוץ את מחסום "אי הנעימות" הזו של השקר המוסכם.
היחידי שמאפשר לו הצצה לאפשרות אחרת הוא המשרת גראסים, איכר שעבר העירה, ומשרת אותו במסירות שאינה מסתירה את הבנתו שמדובר בשירות למי שיעבור מן העולם עד מהרה.
הסיפור נגמר במותו מתוך הבנה כי כל חייו חי בשקר.
מות איבן איליץ', לב טולסטוי, תרגום: אלכסנדר זיסקינד רבינוביץ, יפו : יפת, תרע"ב-תרע"ג, 1913.
מותו של איוון איליץ', לב טולסטוי, תרגמה מרים ברנשטיין-כהן.
כרוך יחד עם השבוי מקווקז, סיפור נוסף של טולסטוי, 144 עמ', ספריית תרמיל, 1965.
טולסטוי, תרגום: פטר קריקסונוב, 320 עמ', תשנ"ט / 1999. הספריה החדשה, הוצאת הקיבוץ המאוחד/ספרי סימן קריאה.
מותו של איוואן איליץ, לב ניקולאייביץ טולסטוי, הוצאת דביר, 195 עמ', תרגום: א"ד יציב, 2005. הספר כולל עוד שתי נובלות: האב סרגי והשטן
מות סארדאנאפאלוס הוא ציור שמן של הצייר אז'ן דלקרואה משנת 1827.
הציור מבוסס על אחד משיריו של לורד ביירון, מהתנועה הרומנטית, תנועה שצמחה בשלהי המאה השמונה עשרה ורווחה עד מחציתה של המאה התשע עשרה.
הדרך המקובלת להגדיר את הרומנטיקה היא על דרך השלילה: התנועה מהווה את הריאקציה להלך הרוח ששלט בכיפה הפוליטית, האינטלקטואלית והאמנותית – עידן הנאורות.
השיר מתאר את הסיפור על המלך האשורי סארדאנאפאלוס, שהעלה את ארמונו בלהבות, באקט של טירוף, בעת שעירו נינוה הייתה תחת מצור, ושהורה להרוג ולהרוס הכל.
גישתו הייתה שאם יהרגו אותו אז הוא ייקח את כולם עמו.
הסצנה החזקה במישור הראשון שמופיעה בה האישה העירומה שעומדים לשסף את גרונה מעמידה את הצופה בהלם.
המלך, עומד במישור האחורי ומסתכל על האירוע נראה כאילו נמצא במקום שונה, אינדיבידואלי, ייחודי משאר הקבוצה.
הציור שופע סצנות אלימות, מיניות ומוחצנות.
הקצינים שוחטים בסכין את נשי ההרמון העירומות על רקע העיר הבוערת בעשן סמיך.
הצבעים בציור עזים, בעוד האדום הוא הדומיננטי שביניהם.
הציור נמצא כיום במוזיאון הלובר שבפריז, והעתק שצייר האמן בשנת 1844 נמצא במוזיאון פילדלפיה לאמנות.
עזריה צ'מברלין הייתה תינוקת בת תשעה שבועות מאוסטרליה, שבליל 17 באוגוסט 1980 נעלמה מאתר לינה למרגלות האולורו במהלך חופשה משפחתית.
אמה, לינדי (אליס לין) בת ה־32, טענה כי נלקחה מהאוהל בידי כלב דינגו.
על אף שבחקירה הראשונית של המקרה המשטרה תמכה בטענות הזוג צ'מברלין, נפתחה חקירה מחודשת של המקרה, ומסקנותיה הסופיות היו כי לינדי צ'מברלין רצחה את בתה עזריה והיא נידונה למאסר עולם.
רק מספר שנים מאוחר יותר, בזמן ריצוי העונש, נמצא באזור האולורו פריט לבוש של התינוקת עזריה, הראיה היחידה שהעידה על חפותה של לינדי צ'מברלין והביאה לשחרורה מהכלא.
חקירת המקרה עוררה הד רב באוסטרליה בעקבות הסיקור התקשורתי המאסיבי לו זכתה, וכן מכיוון שהייתה הראשונה שזכתה לסיקור טלוויזיוני צמוד במדינה.
סיקור תקשורתי זה הפך גם לסיבה לרצח האופי של הזוג צ'מברלין והפיכתם לקורבן של התקשורת האוסטרלית.
המשפט המפורסם אשר אמרה לינדי צ'מברלין לאחר שגילתה כי עזריה נעלמה, "הדינגו חטף את התינוקת שלי!", הפך לאחד מסמלי ההיכר של אוסטרליה.
לינדי צ'מברלין נולדה ב־4 במרץ 1948 בוואקאטאנה שבניו זילנד ועברה עם משפחתה לאוסטרליה בשנת 1949. היא ומשפחתה נמנו על מאמיני הכנסייה האדוונטיסטית של היום השביעי.
ב־18 בנובמבר 1969 התחתנה עם כומר בכנסייה, מייקל צ'מברלין.
בנם הבכור של השניים, איידן, נולד ב־1973 ובנם השני, רייגן, בשנת 1976. חמש שנים לאחר נישואיהם המשפחה עברה לטזמניה ומשם צפונה לקווינסלנד שבאוסטרליה.
עזריה (באבי) צ'מברלין (11 ביוני 1980 – 17 באוגוסט 1980), ילדתם השלישית של בני הזוג, נולדה בבית החולים שבמונט אייזה, קווינסלנד.
ב־13 באוגוסט 1980 יצאו הכומר מייקל צ'מברלין, אשתו לינדי, בניהם איידן (בן 6) ורייגן (בן 4) והתינוקת בת החודשיים עזריה, למספר ימי נופש באתרים שונים שבצפון אוסטרליה.
בליל יום שבת, ה־16 באוגוסט, הגיעו לאתר מחנאות ליד האולורו, שם נשארו ללון, וביום המחרת טיילו באזור.
לאחר ארוחת הערב של אותו יום, השכיבה לינדי את עזריה לישון באוהל המשפחתי יחד עם רייגן, וחזרה אל שאר החונים במחנה.
בלילה של 17 באוגוסט שמעה לינדי זעקת תינוק מכיוון האוהל המשפחתי, וכשניגשה לשם ראתה כלב דינגו יוצא מתוך האוהל.
כשנכנסה פנימה, גילתה שעזריה נעלמה מעריסת הקש שבה ישנה.
לינדי רצה לעבר שאר החונים בזעקות "הדינגו חטף את התינוקת שלי!".
על מחצלת האוהל נמצאו כתמי דם ועקבות חיה שנעלמו במרחק מה מן האוהל.
במהלך הלילה כולו חיפש אחר התינוקת צוות שכלל 300 איש, מבוגרים ונערים, בחולות שבאזור המחנה.
הרמזים היחידים לעזריה היו סימנים של סריג שלבשה, נגרר בחול, ותו לא.
אנשי החוק שמונו לתיק היו המפקח מייקל גילרוי, שוטר המקוף פרנק מוריס וג'ון לינקולן.
הוויכוח הראשון שעלה בתיק היה בנוגע לאמיתות הסיפור של לינדי צ'מברלין, והאפשרות שכלב דינגו אכן יוכל לסחוב תינוקת במשקל חמישה ק"ג.
טיעון זה הועלה בידי לינקולן שלא האמין לסיפור וטענתו הנוספת היה בנוגע לטבעם הבלתי תוקפני של כלבי הדינגו.
לעומתו, טען גילרוי כי היו מקרי תקיפה בקרב כלבי דינגו, גם אם לא ברמה קטלנית כמו במקרה הזה.
שבוע לאחר היעלמותה של עזריה גילה תייר בשם ואלי גולדווין מוויקטוריה, פריטי לבוש מגואלים בדם של עזריה סמוך למאורת כלבי דינגו, שכללו גופייה, סרבל, מגפונים וחיתול בד.
גודווין דיווח על גילויו ומוריס הגיע לגבות ממנו עדות.
החשדות למעורבות של הזוג צ'מברלין בהיעלמותה של עזריה החלו ב־28 באוגוסט, כאשר הבלש גרים צ'ארלווד החל בחקירת התיק.
דיווחו של גילרוי על הרקע של משפחת צ'מברלין עוררו את חשדותיו של צ'ארלווד, כאשר בחקירה התגלה שאדם שטען כי היה הרופא של עזריה (מה שהסתבר מאוחר יותר כשקר) סיפר שלבדיקה רפואית הביאה לינדי צ'מברלין את עזריה כשהיא לבושה כולה בשחור.
כמו כן, טען שפירוש השם עזריה הוא "הקרבה בשממה", ככל הנראה משום שבלבל בין השם העברי עזריה לבין עזאזל.
גילוייו הנוספים של גילרוי היו בנוגע להימצאות בגדיה של עזריה באזור בו טיילה המשפחה, ושהמחנאים האחרים לא יכלו להגיד בוודאות אם ראו באותו ערב את התינוקת.
בינתיים, בבדיקות מדעיות שנערכו על שרידי בגדיה של עזריה, הועלתה מחלוקת בנוגע לשאלה האם הקרעים שעל הבגדים נוצרו משיני כלבי דינגו, או שמא על ידי כלי מלאכותי אחר.
ניסיונות שונים לאמת את אחת מההשערות, בנוסף לחיפושים אחר שרידיה של עזריה בגופות כלבי דינגו שניצודו לאחר ההיעלמות, העלו את הטענה כי התינוקת לא נהרגה בידי כלב דינגו.
הרקע התמהוני של משפחת צ'מברלין, בנוסף לחוסר הוכחות כי כלב דינגו גרם למותה של עזריה, העלו בכלי התקשורת את החשדות שהזוג רצח את בתם למטרות פולחן דתי, או ככפרה על חטאי התנועה הנוצרית בה היו חברים.
במקרה אחר, קושר שמם של הצ'מברלינים להתאבדות המונית מפורסמת בג'ונסטאון שנתיים לפני האירוע.
בעקבות הראיונות הטלוויזיוניים בהם הופיע הזוג התקבעה לגביהם דעה שלילית, בעקבות התנהגותם המנוכרת, שנתפסה כבלתי הולמת לזוג שאיבד את בתו.
החקירה הראשונית למקרי מוות של מקרה ההעלמות נפתחה ב־16 בדצמבר 1980, בידי דניס באריט, החוקר למקרי המוות.
אשלי מקנ'יי מטעם הטריטוריה הצפונית של אוסטרליה העלה את הטיעונים כי מותה של עזריה צ'מברלין היה רצח.
תימוכיו העיקריים היו כי הבגדים שנמצאו הונחו באופן מסודר ולא נגררו, ההסתברות שכלב דינגו הוא זה שהפשיט אותם קלושה מאוד, וכן הנזק שנגרם להם לא יכל להתאפשר על ידיו.
אמנם, חקירתו של מקנ'יי את לינדי צ'מברלין לא העלתה הוכחות לרצח או מניעים לכך.
ב־20 בפברואר 1981, בסיקור הטלוויזיוני הראשון של משפט באוסטרליה, סיכם באריט את ממצאי החקירה והכריז כי הסיבה המשוערת למותה של עזריה הייתה תקיפת כלב דינגו בזמן שישנה באוהל המשפחתי.
בנוסף לממצאים, הוסיף באריט כי "גופתה של עזריה נלקחה מידי הדינגו, וסולקה באופן לא ברור ובידי אדם או מספר אנשים בלתי ידועים".
משטרת הטריטוריה הצפונית של אוסטרליה והתובעים לא היו מרוצים מהממצאים של החקירה הראשונית וכתוצאה מכך החקירות נמשכו.
באוגוסט 1981, כשנה לאחר סיום החקירה הראשונה, ערכה משטרת הטריטוריה הצפונית חיפוש קפדני בבית משפחת צ'מברלין, והחרימה מעל לשלוש מאות פריטים, כולל המכונית של המשפחה.
בנובמבר של אותה שנה הגיש התובע המחוזי של הטריטוריה הצפונית והשר הראשי אוורינגהם בקשה לדחיית ממצאי החקירה הראשונה בעקבות ראיות חדשות.
הראייה העיקרית הייתה מציאת כמויות גדולות של דם במכונית של משפחת צ'מברלין.
החקירה השנייה נפתחה באליס ספרינגס, ב־14 בדצמבר 1981. החקירה נפתחה בפני החוקר למקרי המוות, ג'רי פ.
בכתב האישום שהוגש במשפט על ידי הפרקליט המסייע, דס סטורג'ס, נטען שבלילה של ה־17 באוגוסט 1980, שספה לינדי צ'מברלין את גרונה של עזריה במושב הקדמי של המכונית המשפחתית, ככל הנראה בעזרת חפץ חד כמו מספריים.
הביולוגית המשפטית ג'וי קאל וד"ר ג'יימס קמרון מבית החולים של המכללה המדיקלית שבלונדון היו עדי המפתח שהזמין סטורג'ס לחקירה.
ראיית המפתח שתמכה בהאשמה זו הייתה קשורה בממצאים על הסרבל והממצאים הנוספים של החקירה השנייה.
ממצאים אלו כללו דיווח של קאל, על פיו נמצאו כתמי דם עוברי מתחת למושב הקדמי של מכונית הסטיישן של משפחת צ'מברלין, טוראנה מודל 77'.
דם עוברי נמצא בגופם של תינוקות עד גיל חצי שנה, ועזריה צ'מברלין הייתה בת תשעה שבועות בלבד.
ד"ר קמרון טען כי בלתי סביר שהקרע בגופייה נגרם על ידי דינגו, אלא על ידי חפץ חד כמו מספריים.
ממצאים אלו שכנעו את החוקר גאלוין.
לינדי הואשמה ברצח ומייקל הואשם בסיוע לעבירה.
ב־13 בספטמבר 1982, נפתח המשפט נגד לינדי ומייקל צ'מברלין בעיר דרווין.
אל המשפט הגיע הזוג כאשר לינדי הייתה הרה בפעם הרביעית.
שופט התיק היה ג'יימס מיורהד, שעמד בראש "הכתר" (גוף המייצג את סמכות החוק) שייצג את התביעה יחד עם איאן ברקר.
פרקליטי ההגנה היו ג'ון פיליפס ואנדרו קירהאם.
בתחילת המשפט הציג ברקר את טיעוניו באומרו למושבעים כי טענתם של הזוג צ'מברלין היא שקרית, והסיפור חושב מראש במטרה לספק לעצמם אליבי מוצק.
בדבריו ציין ברקר כי אין התייחסות לתווי התנהגות מוקדם של לינדי כלפי עזריה או לשאר ילדיה, אלא רק בהקשר למקרה הנתון.
עדויות המחנאים האחרים ששהו באתר בערב ה־17 באוגוסט 1980, ספקו תמיכה רבה להגנה, אף על פי שהתביעה הייתה זו שזימנה אותם.
תיירת בשם סאלי לאו סיפרה כי לינדי נעדרה מארוחת הערב במשך שש דקות בלבד, זמן שלא נראה סביר כדי לבצע מעשה רצח ולהסתירו.
טענה נוספת הייתה כי זעקת התינוקת נשמעה מאזור האוהל, ולא מהמכונית, והיא גם נשמעה עוד לפני שלינדי הגיעה לשם.
בעלה של סאלי, גרג לאו, נשאל האם ראה את אחד מבני הזוג, או שניהם, מנקים דם מהמכונית שלהם בהתאם לזמן המשוער לכך, וזה טען כי לא, ושאם הדבר קרה, לפחות אחד מבין השוהים הרבים באתר היה מבחין בכך.
עדות נוספת הייתה של ג'ודי ווסט, אשר סיפרה על כלב דינגו שניסה למשוך את בתה בידה, מה שחיזק את הטענה שכלבי דינגו הם תוקפניים.
אמנם עדה אחת מבין השוהים באתר, איימי וויטאקר, פגעה בהגנה בעקבות עדות על התנהגותם התמהונית של הזוג צ'מברלין.
לטענתה, מספר דקות לאחר הזמן המשוער בו התקיימה התקיפה, הגיע מייקל אל הקרוואן שלה ואמר "דינגו לקח את התינוקת שלנו, והיא ככל הנראה כבר מתה כעת." באותה עת לינדי אמרה לעצמה "יהא אשר יהא, זהו רצון האל".
בנוסף לכל אלה, תיארה איך הזוג הלך אל תוך הסבך לזמן של עשר עד עשרים דקות.
מאוחר יותר, טענה התביעה שבזמן זה קברו בני הזוג את עזריה בחולות.
עדות זו של וויטאקר גרמה ליחס עוין ודעת ציבור שלילית כנגד הזוג, במהלך החקירה ואף מוקדם יותר.
קית' לנהן, טרמפיסט מדמם שנאסף בידי הזוג צ'מברלין בשנת 1979, זומן בידי ההגנה בשביל לבטל את הטענה העקרית של התביעה, שמקור הדם במכונית הוא של עזריה.
מטרת עדות זו הייתה להטות את חבר המושבעים לטובת ההגנה, אך ברקר רצה להוכיח כי הכמויות של חלבון הדם העוברי שנמצא לא יכלו להימצא בגופו של אדם כה בוגר.
בסופו של דבר, עדותו של לנהאן חיזקה את ההגנה.
על אף החיזוקים שקבלה ההגנה מהעדויות, צוות המומחים המדעיים במקרה היו אלו שהטו את הכף לטובת התביעה.
על אף גילוי זה, ההגנה דלתה מידע מחייקין שאותם סיבים יכלו גם להגיע מבגד חדש שלא עבר כביסה, ואכן, הצ'מברלינים טענו שנהגו לשים בתוך התיק בגדים של עזריה.
הראיות החיוניות ביותר של התביעה להרשעת הזוג צ'מברלין היו של הביולוגית ג'וי קאל, אשר העידה כי מצאה את הדם העוברי במכונית של משפחת צ'מברלין.
עם זאת, ההגנה דלתה מידע חיוני מקאל בנוגע לשרידי הבדיקות שלה.
עלה כי כל הצלוחיות ששימשו לביצוע הבדיקות הושמדו, ובנוסף התחוור כי האפשרות הסבירה ביותר היא שהדם שלכאורה נמצא במכונית, הגיע בכלל מהטרמפיסט המדמם משנת 1979.
עד נוסף של התביעה היה ברנרד סימס אשר חקר מקרי תקיפת בני אדם בידי כלבים, ומסקנותיו היו שלא היו קיימים כל סימנים לתקיפת דינגו על בגדיה של עזריה.
לטענתו, תקיפה מסוג זה הייתה גורמת לדימום מאסיבי בהרבה יותר.
טענה נוספת של סימס הייתה בנוגע לכך שאין זה אפשרי שכלב דינגו יסגור את לסתותיו על ראשו של תינוק, אך קירקהאם, מההגנה, ביטל טענה זו כאשר הציג תמונה בה כלב דינגו סוגר בלסתותיו על ראש של בובה, בגודל של תינוק, מקדקודה ועד לאוזניה.
צילום זה גרם לסימס לחזור בו מטענתו.
העד האחרון מטעם התביעה היה פרופ' ג'יימס קמרון, שהעיד עוד בחקירה השנייה כי הפציעה של עזריה נגרמה מחתך של סכין.
ד"ר קמרון טען כי "היה קיים פצע של חריטה מסביב לצוואר, במילים אחרות – שיסוף גרון", בהתבסס על תמונות אולטרה סגולות של הסרבל של עזריה.
בנוסף טען כי מהתמונות עולה כי על הבגד יש טביעת יד קטנה של אדם מבוגר, מוכתמת בדם.
במקרה של קמרון כעד, ההגנה נסתה להוכיח כי אינו כשר להעיד, בעקבות מקרים רבים בעבר בהם עזר להרשיע חשודים שבדיעבד התגלה שהם חפים מפשע.
ב־13 באוקטובר נפתחה ההגנה בעדותה של לינדי צ'מברלין עצמה.
בנוסף לתיאור פריטי הלבוש שנמצאו, תיארה לינדי פריט לבוש נוסף שטרם נמצא, כותונת סרוגה בצבע לבן עם שוליים בצבע לימון.
מכיוון שפריט לבוש זה היה הבגד העליון שלבשה עזריה, טענה ההגנה כי עליו יימצאו סימני התקיפה של הדינגו.
עם זאת, פריט לבוש זה מעולם לא נמצא.
בנוסף לכך, אף אחד מלבד לינדי צ'מברלין לא יכול היה להעיד על קיומו.
בהתייחס לעדותו של פרופסור קמרון, הראה ג'ון פיליפס לעדים במשפט כי טביעת האצבעות המוכתמות בדם הראתה ארבעה פרקים בכל אצבע, בניגוד לשלושה, כפי שמצוי בקרב בני אדם.
בתחקור התביעה את עדותה של לינדי צ'מברלין, הקדיש ברקר את רוב מאמציו כדי להוכיח כי הסיפור של הזוג שקרי, בשאלות מתחכמות וביצירת בלבול אצל לינדי.
הועלו שאלות בנוגע לפשר הימצאות הדם במכונית ובנוגע להיעדר כמות גדולה של דם באזור האוהל, לצד הצהרות של ברקר בנוגע למעשיה של לינדי, במטרה להחליש ולעייף אותה, כשלבסוף טען כי סיפור הדינגו הוא פרי דמיונה.
לאחר עדותה של לינדי עלו לדוכן כ-20 עדים נוספים.
העדים חולקו למספר קבוצות: חלקם שיבחו את הזוג והעידו על סבלם באבל על בתם וחלקם סיפרו על מקרים של תוקפנות מצד כלבי הבר שבאזור אולורו.
העדים הנותרים היו מומחי רפואה משפטית מטעם ההגנה שהתנגדו לטענות של התביעה, לרוב בקשר לראיות הדם העוברי.
אחד מעדי המפתח מטעם ההגנה היה הפרופסור בארי באווצ'ר, מומחה לרפואה משפטית.
באווצ'ר יצא כנגד המסקנות של ג'וי קאל בנוגע לדם העוברי שנמצא במכונית של משפחת צ'מברלין והסביר כיצד שיטת בדיקה מסוג זה הביאה לתוצאות שגויות.
עד מומחה נוסף, ריצ'רד ניירן, יצא גם הוא נגד הבדיקות של קאל שככל הנראה היו בלתי מהימנות, אך עדויות אלו לא השפיעו רבות על דעתם של חברי חבר המושבעים.
עדותו של מומחה לכלבי הדינגו, לס האריס, הייתה מבין החשובות ביותר של ההגנה.
הוא טען כי כלב דינגו שיכול לצוד טרף בגודל של תינוקת כמו עזריה, מסוגל ליצור לכידה סביב הראש כולו כדי להביא לשיתוקו.
טענתו הנוספת נגעה לכמות הדם המזערית שנמצאה באזור האוהל.
הוא טען כי מקרי ציד של כלבי דינגו מותירים כמות דם מעטה ביותר.
העד האחרון מטעם ההגנה היה מייקל צ'מברלין, שעדותו המבולבלת פגעה קשות בהגנה.
בחקירה של ברקר את מייקל, הוא התמקד בהתנהגותו התמוהה בזמן שלאחר היעלמותה של עזריה: הוא לא ניסה לחפש אותה, ולא שאל את לינדי דבר על היעלמותה של עזריה.
בשאלותיו הנוקבות טען ברקר כי התנהגות זו נבעה מהעובדה שהוא ידע שלינדי רצחה את עזריה ושסיפור הדינגו הוא בדוי לחלוטין.
על כל השאלות ענה מייקל באדישות ובעייפות, מה שהפך את עדותו בעיני חבר המושבעים לבלתי אמינה ואף בלתי הולמת ברמת האדישות שלה.
בנאום הסיכום של ההגנה, טען פיליפס כי התביעה לא מצאה דבר כדי להוכיח את אשמת הזוג צ'מברלין במות עזריה, ואף לא מצאה מניע לרצח.
בנאום הסיכום של התביעה, הודה ברקר כי לא נמצא מניע, מכיוון שמטרת המשפט לא הייתה זו, אלא למצוא אם אכן היה רצח.
טענתו העיקרית הייתה כי על המושבעים לקבוע אם הרוצח הוא הדינגו או לינדי צ'מברלין, ומכיוון שלא נמצאו שום עדויות לכך שכלב דינגו גרם למותה של עזריה, אין זה אפשרי להאשים אותו.
ב־29 באוקטובר 1982, בשעה 08:33 בבוקר, הכריז חבר המושבעים על פסק הדין.
לינדי צ'מברלין נמצאה אשמה ברצח ומייקל צ'מברלין נמצא אשם בסיוע לעבירה.
דיווחים מאוחרים יותר סיפרו כי חבר המושבעים היה חצוי בדעתו, ובתחילת הדיון התחלק לארבעה בעד הרשעה, ארבעה נגד הרשעה, וארבעה נוספים נמנעים.
לינדי צ'מברלין נשפטה למאסר עולם בכלא דרווין ולעבודות פרך.
מייקל צ'מברלין נמצא אשם בסיוע לרצח, אך עונשו נדחה כדי שיוכל לטפל בילדיו בהיעדרה של אימם.
השופט מיורהד אמר על כך: "אני מוצא זאת לא רק הולם, אלא אף בטובתו של הצדק, לעשות כן."
חודש לאחר שהוכנסה לכלא דרווין, ילדה לינדי צ'מברלין את בתה הרביעית, קאליה.
מיד לאחר הלידה לינדי שוחררה בערבות לתקופה קצרה כדי לטפל בבתה הטריה.
בזמן זה המתינה לינדי לתוצאות הערעור על עונשה, אך באפריל 1983 הוחזרה לכלא לאחר שהערעור נדחה ברוב מוחץ וקאליה נמסרה למשפחה אומנת.
עשרה חודשים מאוחר יותר סירב בית הדין העליון לבטל את ההרשעה בהצבעה של שלושה קולות לשניים.
בזמן בו ריצתה לינדי את מאסרה הגיעו דיווחים חדשים שהטילו ספק בראיות שהביאו להרשעתה, מטעם תנועת "שחררו את לינדי" שתפסה תאוצה.
טבעם המפוקפק של הראיות המשפטיות מצד התביעה והמשקל הרב שהיה להם בהרשעה, העלו עניין בנוגע להליכים ולמהימנות העדויות.
הטיעון המרכזי היה הגילוי שמה שנחשב לדם במכונית של משפחת צ'מברלין היה לא פחות ולא יותר מתחליב צבע.
מעל למאה אלף אוסטרליים חתמו על עצומות לשחרורה, אך נותרה מחלוקת ציבורית בנוגע לחפותה: בסקר עלה כי 52% מתושבי אוסטרליה האמינו שהיא אשמה.
בתחילת שנת 1986, נפל אל מותו תייר בריטי בשם דייוויד ברט במהלך טיפוס לילי על האולורו.
בגלל המרחב העצום של הסלע והאזור הסבוך סביב השטח שלו, שרידי גופתו של ברט נמצאו רק לאחר שמונה ימים, מתחת לצוק שעליו איבד את אחיזתו, בסמוך למאורות כלבי דינגו.
במהלך חיפוש משטרתי באזור אחר עצמות שנלקחו מהאזור בידי כלבי דינגו, נמצא פריט לבוש בגודל מזערי.
במהרה הוא זוהה בתור פיסת העדות החיונית להוכחת חפותם של הזוג צ'מברלין - הכותונת הסרוגה של עזריה.
על הכותונת, אשר קיומה היה מוטל בספק, נראו סימני תקיפת הדינגו אשר הוכיחו שלינדי צ'מברלין נקיה מכל אשמה.
כתוצאה מכך הורה השר הראשי על שחרורה מהכלא לאלתר.
ב־7 בפברואר 1986 יצאה משערי הכלא והחלה בתהליך שיקום חייה.
לאחר שחרורה מהכלא החלה חקירה משפטית שכללה ביקורת נוקבת על העדויות של עדי התביעה.
במאי 1987 הנפיק השופט טרוור מורלינג דו"ח בן 380 עמודים, שביקר את שיטת העבודה המדעית של ג'וי קאל, ג'יימס קמרון ועדי תביעה אחרים.
נופשי האתר באותו ערב גורלי צוינו לשבח על התנהגותם הרגישה והמבינה, על כך שלא ייחסו חשיבות להתנהגות התמהונית קמעה של לינדי צ'מברלין, ועל מתן אמון מוחלט בגרסתה.
ב־15 בספטמבר 1988 ביטל בית המשפט של הטריטוריה הצפונית את כל ההרשעות נגד לינדי ומייקל צ'מברלין.
הביטול בוסס על דחיית שני טיעוני המפתח של התביעה: הטענה בנוגע להימצאות הדם העוברי במכונית המשפחתית, והנחות שהיו מבוססות על הטיית המשפט.
חודש מאוחר יותר, ערכו בני המשפחה משתה ניצחון לאורחים שהוזמנו לקפיטריה שבמכללת אבונדייל.
בין המוזמנים היו עדי ההגנה והפרקליטים, זוג שבתם נלקחה ממכוניתם בידי דינגו, ועיתונאים ופוליטיקאים שעמדו לצידם במאבקם.
עורך הדין קן קריספין שיבח בנאומו את הצ'מברלינים על היותם חופשיים, באופן ראוי לציון, ממרירות או רחמים עצמיים.
שנתיים לאחר שנוקו מכל אשמה, קיבלו בני הזוג פיצויים בסך 1.3 מיליון דולר אוסטרליים, על מאסר בלתי מוצדק.
בשנת 1990, פרסמו הצ'מברלינים את האוטוביוגרפיה "דרך עיניי".
שנה לאחר מכן לינדי ומייקל התגרשו.
בשנת 1992, התחתנה לינדי עם ריק קרייטון, מוציא לאור וחבר בכנסייה האדוונטיסטית של היום השביעי.
"משפט הדינגו" היה המפורסם ביותר בהיסטוריה של אוסטרליה, בין השאר מעצם העובדה שרוב העדויות שהוצגו להרשעתה של לינדי צ'מברלין הוכחו מאוחר יותר כחסרות כל בסיס.
המקרה מהווה עד היום דוגמה לאופן בו התקשורת ודעות קדומות יכולות להשפיע על פסק דין באופן כה מזיק.
דעת הקהל והתקשורת במהלך המשפט היוו משקל רב-נגד הצ'מברלינים.
העובדה שהמשפחה הייתה חברה בתנועה נוצרית תמוהה שהאמינה בתחייתו השנייה של ישו (ששמה הוכפש בטענה שהיא בעצם כת מסתורית שרצחה תינוקות כחלק מטקסים ביזאריים) ושלינדי צ'מברלין לא הראתה שום רגשות לאחר מות עזריה, חיזקה את האשמות השווא החמורות שהמשפחה לקחה את בתם הטריה להיות קרבן באזור השממה.
טענות נוספות היו שלינדי צ'מברלין היא מכשפה.
שמועה נוספת שנפוצה בתקופת החקירה הייתה שבנם בן השש של הצ'מברלינים, איידן, הוא האשם במותה של עזריה, ושסיפור הדינגו נועד לחפות על מעשיו.
בשנת 1995, התקיימה חקירה שלישית בידי חוקר מקרי מוות, ג'ון לאוונדס, שעלו ממנה ממצאים לא מאומתים, מה שהותיר את התיק כבלתי פתור.
ביולי 2004, פרנק קוול, אסיר במלבורן, טען כי ירה בכלב דינגו בשנת 1980 ומצא תינוק בתוך פיו.
לאחר ריאיון עם מר קוול בעניין, המשטרה החליטה לא לפתוח את התיק מחדש.
הסיבה העקרית לכך הייתה טענתו שהוא תלש סרט מהכותונת של עזריה כהוכחה למעורבותו.
אמנם, לינדי צ'מברלין הייתה בטוחה לחלוטין כי לא היה שום סרט על הכותונת.
טענתם של הצ'מברלינים שכלב דינגו לקח את עזריה התקבלה בתחילה בספקנות רבה בידי רבים.
מספר גורמים הביאו לספקנות זו, ביניהם חוסר הידע על כלבי דינגו וטבע התנהגותם, והעובדה שחיה זו בדרך כלל נמצאת באזורים מרוחקים ולפיכך נצפית לעיתים רחוקות בידי האוסטרליים.
חוסר ההיכרות עם זן הכלבים הזה, בצירוף הסברה כי הכלבים השייכים לו הם מאולפים, הביאו להשערה הרווחת כי כלבי דינגו אינם מסוכנים.
דעת הקהל השתנתה בעקבות אירועים רבים של תקיפות על ידי כלבי דינגו, שרבות מהן התרחשו בשנות התשעים באי פרייזר שבחוף קווינסלנד, מקום המקלט האחרון לכלבי דינגו טהורים.
הסברה כי כלבי דינגו מסוכנים מקובלת כיום ברבים, מה שהביא למסקנה שהתינוקת עזריה ככל הנראה נהרגה מתקיפת דינגו, ושגופתה נלקחה ונאכלה על ידו כליל.
אירוע בולט התרחש באפריל 1998: תינוקת בת שנה וחודש נתפסה בפיו של כלב דינגו, ונגררה משמיכת פיקניק במחנה טיולים שבוואדי פוינט.
במקרה הזה, התינוקת נשמטה מפיו של הדינגו כאשר אביה התערב בנעשה.