tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בספטמבר 2011 הוועדה המחוזית לתכנון ולבניה מחוז דרום של משרד הפנים אישרה תוכנית למתקן פוטו-וולטאי הצמוד ליישוב תראבין.
תרבוש או פז (בטורקית: Fes, בערבית: فاس) הוא כובע טורקי.
התרבוש דומה בצורתו לגליל הולך וצר (חרוט קטום) וסגור בצידו העליון במשטח שצורתו מעגל.
צבעו של התרבוש בדרך כלל אדום ובמרכז חלקו העליון גדילים שחורים.
התרבוש נפוץ בטורקיה וכן בארצות ערב, בעיקר בצפון אפריקה, סוריה ועיראק.
התרבוש עוצב לפי דוגמה צפון אפריקאית והוכנס לשימוש בשנת 1828, בתקופת כהונתו של הסולטאן מהמוט השני (1808–1839).
התרבוש הוא למעשה מגבעת מערבית ללא שוליים, שמאפשרת למוסלמי לגעת עם מצחו בארץ בעת התפילה.
התרבוש הונהג כחלק מלבוש השופטים באימפריה העות'מאנית, ובמהרה אומץ כסמל סטטוס גם בחוגי הפקידות הבכירה האחרת ובחוגים משכילים או מכובדים.
בשנת 1840 החל התרבוש לשמש יחידות מסוימות של הצבא העות'מאני.
בהדרגה, נפוץ התרבוש אל שכבות נוספות בממלכה הטורקית בתצורות שונות.
התרבוש האדום היה לסמל ההתעתמנות ובחבישתו הייתה הכרזה על אזרחות עות'מאנית; בארץ ישראל, לאחר פרוץ מלחמת העולם הראשונה פירושה המעשי עבור חלק מהיישוב היה הגנה מגירוש, שבו נקטו השלטונות כלפי נתינים זרים.
נשיא טורקיה בשנות העשרים של המאה העשרים ואבי האומה הטורקית, מוסטפא כמאל אטאטורק התייחס לתרבוש כסמל לפאודליזם.
ביוני 1925 הוא החל במאבק נגדו, באוגוסט הוא אסר את חבישתו, וב-25 בנובמבר 1925 יצא צו רשמי שחייב את עובדי הממשלה השכירים לחבוש מגבעת מערבית.
בנאום באוקטובר 1927 הסביר את פעולתו: "מן ההכרח לבטל את התרבוש, אשר ישב על ראשו של עמנו כסמל לבערות, פנאטיות ושנאת הקידמה והציוויליזציה, ולקבל במקומו את המגבעת, כיסוי־הראש שבו משתמש העולם הנאור, ולהוכיח בדרך זו שהעם הטורקי...
בדצמבר 1928 אסר רזא שאה פהלווי על המשכילים בפרס את חבישת התרבוש וכפה עליהם את המגבעת האירופית.
תַּרְבּוּת הייתה רשת בתי ספר עבריים ציוניים, שפעלה בארצות מזרח אירופה ובייחוד בליטא ובפולין בתקופה שבין שתי מלחמות העולם.
מקורו של בית הספר העברי היה ברשת בתי הספר של ה"השכלה" היהודית במזרח אירופה, ומאוחר יותר בחדרים המתוקנים שהפעילו חובבי ציון ברוסיה של שלהי המאה ה-19. החדרים המתוקנים היו, למעשה, חדרים מודרניים יותר, פתוחים לגישות חדשות, ובעלי צביון לאומי ופיקוח ציבורי.
עם נפילת שלטון הצאר במהפכת פברואר 1917, בוטלו הגבלות מסוימות שהיו על היהודים, והם מיהרו לפעול למען ריכוז ופיתוח החינוך היהודי.
במסגרת ועידה של אגודת חובבי שפת עבר (שנוסדה ב-1907) שנערכה בפטרוגרד, 1917, ובה השתתפו גם ביאליק, דוד פרישמן, מ.
בן אליעזר, הלל זלטופולסקי ובתו, שושנה פרסיץ, הוסב שמה של האגודה לרשת "תרבות".
הוקמו במהירות כ-200 מוסדות השכלה – מגני ילדים, דרך בתי ספר מקצועיים וגימנסיות ועד אוניברסיטה.
במוסדות אלו לימדו בשפה העברית, המורים התארגנו בהסתדרות שנקראה "המורה".
בין חמש הגימנסיות העבריות הייתה הגימנסיה ברוז'ין בהנהלת שמואל שרירא בין השנים -1920- 1919. לאחר עליית הבולשביקים נוסדה הייבסקציה, והשלטונות הורו כי שפתם של היהודים היא היידיש ולא העברית, ולכן אסרו את השימוש בה כשפת הוראה (בשנת 1919), מה שהביא לסגירת בתי הספר העבריים שנפתחו עד אז.
בליטא ובפולין העצמאית שאחרי מלחמת העולם הראשונה החלו בתי ספר עבריים לצוץ באופן עצמאי ומפוזר, ביוזמות מקומיות.
עם התמסדות והתארגנות התנועה הציונית וריכוז פעולותיה, החלו גם בתי הספר העבריים להתרכז תחת השם "התנועה העברית".
בוועידת ציוני פולין השלישית, שהתקיימה בשנת 1917, החליטו על הקמת "קורטוריון מרכזי בשביל בתי-הספר העממיים בפולין", ובוועידה הרביעית, בשנת 1919, יצרו גוף רחב אף יותר בשם "הלשכה לחינוך ולתרבות של ההסתדרות הציונית בפולין".
בשנת 1921 התאגדו המורים בעצמם, בעקבות ביקורת שהייתה להם על ארגון החינוך בהסתדרות הציונית, והקימו "משרד מרכזי זמני", שהפך בשנת 1922 ל"תרבות".
באותה שנה התקיימה גם הוועידה הראשונה של "תרבות", וועידות אלו נמשכו לסירוגין עד 1936. בשיא גודלה, מנתה האגודה בפולין יותר מ-45,000 תלמידים.
עם זאת, הרוב המוחלט של מוסדות החינוך של הרשת פעל בליטא.
המורים הוכשרו בסמינרים של האגודה בערים גרודנו, וילנה, לבוב וורשה.
השואה, שהכחידה את רובה של יהדות פולין, הביאה גם קץ לרשת תרבות.
בספרו האוטוביוגרפי של עמוס עוז "סיפור על אהבה וחושך" מתוארת רציחתם של תלמידי הגימנסיה "תרבות" ומוריהם בעיר רובנו בחבל ווהלין על ידי הנאצים.
בתי ספר של "תרבות" הוקמו גם בליטא ולמדו שם יותר מ-12,000 תלמידים.
פעולת "תרבות" הופסקה שם עם כניסת הצבא האדום ב-1940. בלטביה היהודים נהנו מאוטונומיה תרבותית בשנים 1919–1934 והוקמו בשטחה 34 בתי ספר עממיים ששפת ההוראה הייתה עברית.
מלחמת העולם השנייה הפסיקה את פעולתם.
ברומניה הייתה פעילות ענפה מאוד של "תרבות" בייחוד באזורים בסרביה ובוקובינה.
פעילות קטנה יותר התקיימה גם באסטוניה, בולגריה ומזרח צ'כוסלובקיה.
בכל האזורים האלו התקיימו גם קורסי השתלמות, הרצאות והוצאות לאור של ספרי לימוד וכתבי עת לילדים ולמוריהם.
בשנות מלחמת העולם השנייה התקיימה בבוכרה (אוזבקיסטן), קהילה יהודית של פליטי מלחמה מפולין.
בין יתר מוסדות הקהילה פעל בבוכרה בי"ס תיכון "תרבות" בהנהלתו של נחום שוחט.
המוסד היה כפוף לממשלה הפולנית הגולה בלונדון ותלמידי התיכון נבחנו בבחינות בגרות שאפשרו להם, לאחר המלחמה, ללמוד במוסדות להשכלה גבוהה בישראל ומחוצה לה.
בית הספר נסגר עם תום המלחמה ורבים מבוגריו עלו לארץ.
אנשי "תרבות" ביקשו להקים בתי ספר עבריים, ציוניים וחילוניים (אך לא אנטי-דתיים), המשלבים לימודים עבריים וכלליים, הומניים וריאליים, תוך שימוש בשיטות חינוך מודרניות (כמו חינוך לעמלנות), על מנת להכשיר את התלמיד לתרום לעמו בעתיד.
העמלנות שאותה ביקשו לקדם יצרה קשר בין הלימוד העיוני לפעילותו הפיזית של התלמיד.
היא עמדה בניגוד לחינוך הישן, שעשה שימוש בשיטות של שינון החומר מספרים או בעל-פה.
לפי שיטת העמלנות, יש לשים את התלמיד במרכז ולהתחשב בצרכיו ובשלבי התפתחותו, תוך כדי פיתוח האסתטיות, היצירתיות, הגוף וההתקרבות לטבע.
ב"תרבות" קיבלה העמלנות משמעות נוספת, במסגרת הציונות, של הכשרה לחיי חלוציות, עשייה ויצרנות.
עמוס עוז בספרו מתאר את החינוך שניתן בגימנסיה תרבות בעיר רובנו, בה למדה אמו, בלשונה של דודתו:
אצל "תרבות" הייתה הלשון לא פחות חשובה מהתוכן: בתי הספר של הרשת היו עבריים לחלוטין.
שיטת הוראת השפה הייתה "השיטה הטבעית" – "עברית בעברית", במסגרתה נלמדת השפה בדומה לשפת אם, ללא תרגום.
בכיתות הנמוכות נתקלו המורים בקושי הגדול ביותר, שכן התלמידים טרם ידעו עברית, אך בזכות הלימודים ידעו בוגרי מוסדות הרשת לדבר עברית שוטפת.
כך קיוו ב"תרבות" לסייע בתחייתה של השפה העברית.
הם קיוו להחדיר את השימוש בשפה העברית כשפה חיה גם בבתי התלמידים, בין היתר באמצעות עריכת פעילויות בהשתתפות ההורים, אף כי הכירו בצורך שבדיבור ביידיש במפגש עם ההורים (שלא ידעו עברית).
בשפה הפולנית נעשה שימוש מצומצם בלבד, במסגרת ה"לימודים הפולניים" (לא הכלליים), שנוספו בדרישת השלטונות.
העלייה לארץ ישראל הייתה היעד הנכסף שאליו כיוונו מחנכי "תרבות" את תלמידיהם.
כל תוכנית הלימודים ואופיים כוונו למטרה זו: העברית והלימודים העבריים והארץ-ישראלים (כולל דיווחים על המתרחש בארץ ישראל), החינוך לציונות, העמלנות והחלוציות.
התלמידים תרמו לקק"ל, ואף קיימו חליפת מכתבים עם ילדי ארץ ישראל.
עם חיזוק הקשרים עם היישוב בארץ ישראל, באמצע שנות העשרים, הפכה "תרבות" לנציגה הראשית של ארץ ישראל בפולין.
פולין נתפשה לא כמקום קבע, כי אם כמקום ארעי.
לימודי השפה הפולנית, הגאוגרפיה וההיסטוריה שלה, נוספו לתוכנית הלימודים רק כדי לספק לתלמיד כלים שיסייעו לו בחייו בפולין, בעודו מתכונן לעלייה ארצה, וכן עקב דרישת השלטונות.
כמו כן, על אף שביקשו לחנך לראיית המולדת בארץ ישראל, נאלצו לבטא נאמנות גם לפולין, עקב הפיקוח הפולני.
כך, בעיתונים שהוציאה "תרבות" כונתה פולין "מדינתנו", וארץ ישראל "ארצנו".
"תרבות" הייתה רשת חינוך חילונית אך לא אנטי-דתית, והכירה בערכה הגדול של המסורת בחיים היהודיים.
המקצועות היהודיים, שבמקומות אחרים (כמו מוסדות "אגודת ישראל" או "יבנה") נלמדו כלימודי דת, הועברו ב"תרבות" מזווית ראייה שאינה דתית, דבר שהיווה מפנה מהפכני בחינוך היהודי ועימת את "תרבות" עם הסביבה היהודית, הדתית ברובה.
כמו כן, נתקלו אנשי החינוך של "תרבות" בקושי בבואם לגבש תוכנית לימודים יהודית שאינה דתית.
המטרות שראו בהוראת התנ"ך היו מטרה אמנותית-ספרותית, מדעית-היסטורית, מוסרית-ציבורית, וארץ-ישראלית-לאומית.
בחלק מבתי הספר, בעקבות בקשות ההורים, היה מורה מיוחד להוראת הדת.
הרוב המוחלט של בתי הספר של הרשת נמצא בליטא וכן בחבלי הסְפָר המזרחי, כנראה עקב חסרונה של תרבות שלטת שם, בשל המאבק בין זו הרוסית לזו הפולנית (כך יכלה התרבות העברית לפרוח).
האזור השני בגודלו שבו הייתה ל"תרבות" אחיזה היה פולין הקונגרסאית (שם, רוב בתי הספר לא הצליחו לשמור על טוהרת העברית).
בגליציה, האזור השלישי, חלה ירידה חדה במספר מוסדות "תרבות" (מדובר היה בבתי ספר "של מילואים", עבור התלמידים שלמדו בבתי-הספר הממלכתיים) בשנות ה-30. חוסר ההצלחה של "תרבות" באזורים אלה נבע מהנטייה החזקה לפולניזציה שהייתה שם (הן בערי פולין הקונגרסאית והן בגליציה) ומהאחיזה החזקה והמאורגנת של "אגודת ישראל" האנטי-ציונית בפולין הקונגרסאית.
בתי הספר של הרשת היו קשורים זה לזה, ובעלי תוכנית למודים אחידה.
הרשת הפעילה גני ילדים, בתי-ספר עממיים, גימנסיות, בתי מדרש למורים, קורסים פדגוגיים, שיעורי ערב למבוגרים וספריות השאלה, וכן הוציאה לאור ספרי לימוד, עיתונים פדגוגיים ("תרבות", "אפקים", "מסילות"), ועיתונים לילדים בגילאים שונים ("שבלים", "עולמי", "עולמי הקטן", "עולמי הקטנטן").
כמו כן, הקימה בית ספר חקלאי.
שיתוף פעולה בולט היה בין "תרבות" לבין המפלגות ותנועות הנוער הציוניות, מצדדים שונים בקשת הפוליטית: הציונים הכלליים, ה"התאחדות" ("הפועל הצעיר"), הרוויזיוניסטים, "השומר הצעיר", "גורדוניה", "החלוץ", "הנוער הציוני", ואחרות.
כמו כן, רבים מתלמידי "תרבות" הצטרפו לתנועות הנוער הציוניות-החלוציות.
לפי נתוני "הג'וינט", בשנת 1936, למדו 44,780 תלמידים ב-269 מוסדות השייכים לרשת "תרבות".
רוב התלמידים (ואף המורים) היו בני המעמד הבינוני והמעמד הבינוני הנמוך, ומעטים היו בני פועלים.
אחרי ניסיונות לא מוצלחים לגיבוש תוכנית לימודים אחידה, נתקבלה לבסוף תוכנית שהייתה מוסכמת על הכול, וכללה לימודים הומניים, ריאליים, ארצישראלים ועמלנות.
מחנכי "תרבות" ביקשו לשלב בלימודים שיטות חינוך חדשות, המתחשבות בצרכיו הייחודיים של הילד, בפעלתנותו ובסקרנותו.
כך נעשה שימוש בגישת העמלנות כאמור, שקידמה מקצועות כמלאכה, ספורט, טבע וחקלאות, המשלבים פעילות גופנית, עבודת כפיים, הכרת הסביבה והטבע.
עקב השימוש בשיטות חדשות, התעורר מחסור בספרי עזר למורים, המותאמים לשיטות אלה.
כמו כן, היה צריך לדאוג להכשרתם של מורים חדשים וותיקים ברוח השיטות הפדגוגיות המתאימות.
בעיה נוספת וחשובה שעלתה הייתה ההתנגשות בין המסרים החינוכיים המועברים לתלמיד בבית-הספר לבין הסביבה החיצונית השונה – עברית מול פולנית או יידיש, עמלנות מול חברה עירונית-קפיטליסטית, חילון מול דת.
בשל השימוש בשפה העברית בתוכנית הלימודים לא הוכרו הגימנסיות של "תרבות" על ידי הממשלה לצורך קבלה ללימודים גבוהים, למעט הגימנסיה בבריסק; הן לא יכלו להעניק תעודות בגרות, ובוגריהן (ואף בוגרי הסמינרים למורים) נבחנו על ידי ועדות-בוחנות ממשלתיות.
עם זאת, תלמידי "תרבות" שבגיל חינוך חובה היו פטורים מהליכה לבית-ספר ממלכתי (שאבאסובקי).
"תרבות" סבלה מבעיות כלכליות חמורות.
המימון העיקרי הגיע משכר הלימוד ששילמו ההורים (שחלקו במימון בתי-הספר עמד על 70%).
התמיכה מהממשלה הייתה זניחה, אם בכלל.
הניסיון להשיג מעט מתקציב הקהילה המקומית הביא לסכסוכים בין רשתות החינוך השונות, שנלחמו על חלוקת התקציבים הקהילתיים.
בנוסף, הפערים האידאולוגיים בין "תרבות" לבין הקהילה (חילוניות, ציונות, עברית...), המעיטו את סיכויה לקבל נתח משמעותי מתקציבי הקהילה.
עד שנת 1923 תמך "הג'וינט" ב"תרבות", אם כי העניק לה נתח קטן יותר מזה שהעניק לבתי-הספר היידיים והדתיים, עקב אופיים הלא-ציוני של הארגונים שהרכיבו אותו.
בשל המחסור החמור, לא קיבלו המורים בדרך-כלל שכר על ימי החופשה שלהם, ולעיתים אף על עבודתם קבלו שכר חלקי בלבד.
בין "תרבות" לבין הזרמים האחרים בקהילה היו חילוקי דעות רבים, אשר הקשו עליה, בין היתר, בקבלת סיוע כלכלי מהקהילה, שנשלטה לרוב על ידי אנשי "אגודת ישראל".
יחסם של אנשי "המזרחי" (ו"יבנה" בתוכה) ל"תרבות" היה מעורב, ונע משלילה מוחלטת להשלמה מסויגת: לדעת השוללים, הציונות החילונית ונטולת הקשר לדת של "תרבות", בה אף מעבירים מקצועות קודש בכיתות מעורבות וללא כיסוי ראש, תוך פגיעה בערכי הדת, לא יכולה באמת לחזק את הקשר הלאומי ההיסטורי.
מכל היהדות נותרה רק השפה העברית.
לעומתם, היו אלה שהשלימו בהסתייגות עם קיומה של "תרבות", תוך שהם מציינים שיחסה של "תרבות" לדת לא היה יחס מנוגד, אלא נייטרלי, ושרוב המורים ב"תרבות" התייחסו אל הדת בכבוד.
אנשי "ציש"א", שצידדו בתרבות היידיש, האשימו את "תרבות" בחינוך מלאכותי, שנוצר מרעיון, ולא ממציאות.
הם טענו שבעקבות החינוך לציונות, סבלה "תרבות" מחוסר יציבות (תלמידים שעזבו, כי עלו לארץ ישראל), שהקשה עליה להשיג את הכרת השלטונות.
כמו כן, הם טענו כי השימוש בעברית בלבד, מתכחש להווי ולתרבות של היהודים, שהתנהלו ביידיש, ושהציונות מנתקת את התלמידים מהארץ בה הם חיים.
מנגד, טענו אנשי "תרבות" שתרבות היידיש נמצאת רק בחיתוליה, לעומת התרבות העברית, ושבתי-הספר היידיים מנתקים את התלמידים מההיסטוריה, השפה והתרבות היהודית.
כמו כן, טענו, היידיש אינה שפתם האוניברסלית של היהודים – שכן יהודים במקומות אחרים אינם מדברים ביידיש.
ההתייחסות של "ציש"א" אל למודי התנ"ך כאל למודי דת, מרחיקה אותם מבתי-הספר שלהם, ובכך חותרת תחת הלאומיות היהודית.
ההכנה לחיים צריכה לכלול גם הכנה לחיים כיהודי.
רבים מאנשי הציונות הכללית (ביניהם אנשי המוסדות הדו-לשוניים) טענו שגישת ה"הכל או לא כלום" של "תרבות" מבחינת העברית, היא גישה מסוכנת, שכן היא גורמת לרבים (בעיקר ברחבי פולין הקונגרסאית וגליציה), שאינם מחסידי העברית, לבכר את בתי-הספר הממלכתיים על פניה, שם הם חשופים לסכנת ההתבוללות.
לעומתם, טענו אנשי "תרבות" כנגד הדו-לשוניים, שהם מחלישים את בית-הספר העברי השלם (של "תרבות"), ופוגעים בתנועה הציונית.
התראקים הקדמונים (יוונית עתיקה: Θρᾷκες, לטינית: Thraci) היו קבוצה של שבטים הודו-אירופאיים שאכלסו אזורים הכוללים את תראקיה בפינה הדרומית-מזרחית של חצי האי הבלקני באירופה.
התראקים אכלסו חלקים של המחוזות העתיקים: תראקיה, מואסיה, מוקדון, דאקיה, סקיתיה הקטנה, סרמטיה, ביתיניה, מיסיה, פאנוניה, ואזורים נוספים ברחבי הבלקן ואנטוליה.
אזור זה משתרע על פני רוב אזור הבלקן, עד גטאה מצפון לדנובה ועד מעבר לבוג.
הם דיברו את השפה התראקית - ממשפחת השפות ההודו-אירופיות.
חקר התראקים ותרבות תראקיה נקרא תראקולוגיה.
התיעוד ההיסטורי הראשון על התראקים נמצא באיליאדה, שם הם מתוארים כבעלי הברית של הטרויאנים במלחמת טרויה נגד היוונים.
שבטים הודו - אירופאים אלו, שנחשבו ברברים וכפריים על ידי שכניהם היוונים, פיתחו צורות מתקדמות של מוזיקה, שירה, תעשייה, ומלאכת יד.
הם התאחדו לממלכות ושבטים, אך לא הגיעו למצב של אחדות לאומית, מעבר לשלטון קצר של שושלות בשיאה של התקופה הקלאסית היוונית.
בדומה לגאלים ולשאר השבטים הקלטיים, רובם חיו בפשטות בכפרים מבוצרים קטנים, בדרך כלל על הגבעות.
אף על פי שהמושג של מרכז עירוני לא פותח עד התקופה הרומית, מספר ביצורים גדולים שונים שימשו גם בתור מרכזי מסחר.
עם זאת, באופן כללי, למרות הקולוניזציה היוונית באזורים כגון ביזנטיון, אפולוניה וערים נוספות, התראקים נמנעו מחיים עירוניים.
במאה ה-8 לפנה"ס הוקמו בתראקיה המושבות היווניות הראשונות, ובתקופה זו החלו התראקים לשמש שכירי חרב בשירותן של ערי יוון.
תראקיה מדרום לדנובה נכבשה על ידי דריווש הראשון בשנת 512 לפנה"ס והייתה למחוז בממלכה האחמנית למשך זמן קצר עד שהפרסים גורשו ממנה במלחמת פרס–יוון.
עד המאה החמישית לפני הספירה, נוכחות התראקים הייתה נרחבת עד כדי כך שהרודוטוס החשיב אותם בתור העם השני בגודלו בחלק של העולם הידוע לו (אחרי ההודים), ואולי אף החזק ביותר, אם כי חוסר האחדות שלהם מנע זאת.
במהלך התקופה הקלאסית התראקים התחלקו למספר רב של קבוצות ושבטים, אם כי מספר ממלכות נוסדו.
החל באמצע המאה ה-5 לפנה"ס הצליחו מספר שבטים תראקים להתאחד לממלכה שנשלטה על ידי המלך תרס, מייסד השושלת האורדיסית.
הממלכה התקיימה עד אמצע המאה ה-3 לפנה"ס ובירתה הייתה באוסקודמה או אורדיסיה (אדירנה בטורקיה של ימינו).
הממלכה לא איחדה את כל שטחיה של תראקיה, וגם בשטח שהיה נתון לשליטתה היה כוחו של השלטון המרכזי מוגבל.
במאה ה-4 לפנה"ס התפצלה הממלכה לשלוש ממלכות קטנות יותר ובירתה של אחת מהן הועברה בשנת 320 לפנה"ס לסתופוליס (קאזאנלק בבולגריה של ימינו).
סוג של חייל מאותה התקופה המכונה פלטסט מקורו כנראה בתראקיה.
התרבות התראקית ספגה מכה נוספת עם כיבושה של תראקיה במאה ה-4 לפני הספירה, בידי פיליפוס השני מלך מוקדון ואביו של אלכסנדר הגדול, התראקים אימצו את התרבות ההלניסטית במשך 150 שנות שלטונה של מוקדון עליהם.
ליסימאכוס, מיורשיו של אלכסנדר הגדול ושליטים הלניסטיים נוספים שלטו בחלק או בחלקים מתראקיה עד נפילתה בידי הרומאים.
בשנת 279 לפני הספירה, נעו גאלים קלטים אל עבר מוקדון, תראקיה ודרום יוון.
הם נאלצו עד מהרה לסגת ממוקדון ומדרום יוון, אך נשארו בתראקיה עד סוף המאה.
מתראקיה, שלושה שבטים קלטים התקדמו לתוך אנטוליה והקימו ממלכה חדשה בשם גלטיה.
במהלך מלחמת מוקדון, הסכסוך בין רומא לתראקיה הפך בלתי נמנע.
הרס של מפלגות השלטון במוקדון ערער את סמכותם על תראקיה, והשבטים התראקים שבו לפעול מרצונם.
לאחר קרב פידנה בשנת 168 לפני הספירה, נראה היה כי שליטה רומאית על מוקדון הפכה לבלתי נמנעת, והממשל של תראקיה עבר לרומא.
לא התראקים ולא המקדונים קיבלו על עצמם עדיין את השלטון הרומי, ומספר מרידות התרחשו במהלך תקופה זו של המעבר.
מרד אנדריסכוס בשנת 149 לפני הספירה לדוגמה, משך את עיקר תמיכתו מתראקיה.
מספר פשיטות של שבטים מקומיים לתוך מוקדון המשיכו במשך שנים רבות, אם כי היו שבטים אשר שיתפו פעולה ברצון עם רומא.
לאחר המלחמה המוקדונית השלישית, תראקיה החלה להכיר בסמכות הרומית.
תראקיה בתור מדינה קליינטית הורכבה משבטים שונים.
הדת של התראקים התבססה על המיתולוגיה הפליאו-בלקנית והייתה שונה בין הצפון לדרום.
הסיבה לכך היא הרפורמה של זלמוקסיס (Zalmoxis), אשר השפיעה באורח משמעותי על האמונות והמוסדות הדתיים של הצפון.
אולם האלים שהכירו היוונים במאה החמישית לפנה"ס (סבזיוס, בנדיס, קוטיס) וכן דמויות כמו דיוניסוס ואורפיאוס, שמייחסים להם מוצא תראקי, הגיעו מתראקיה הדרומית.
על-פי הרודוטוס עבדו התראקים ארבעה אלים שתאמו את ארס, דיוניסוס, ארטמיס והרמס, כאשר הפולחן של האחרונים היה שמור למלכים.
אצל התראקים הצפוניים היה האל החשוב זכר, ואילו אצל התראקים הדרומיים - נקבה, כיוון שזוהתה עם הרה.
תראו מי מדבר (במקור: Look Who's Talking) הוא סרט קומדיה רומנטית אמריקאית משנת 1989 בבימויה של איימי הקרלינג ובכיכובם של ג'ון טרבולטה וקירסטי אלי.
עוד משתתפים בסרט: ג'ורג' סיגל, אולימפיה דוקאקיס, טווינק קפלן, ג'וי בושל, אייב ויגודה, ג'ואן ריברס, ג'ייסון שאלר, ג'ייקוב היינס וכן ברוס ויליס, כקולו של התינוק מייקי.
מולי ג'נסן (קירסטי אלי) רואת חשבון שנכנסת להריון מאלברט, גבר נשוי שאיתו ניהלה רומן.
מולי מתיידדת עם נהג מונית בשם ג'יימס (ג'ון טרבולטה) המסיע אותה לבית החולים ובהמשך מסייע לה לגדל את התינוק ששמו מייקי.
הסרט עוקב בין היתר אחר ניסיונותיה לשכנע את האב, אלברט, לקחת אחריות על הילד ולסייע במזונות.
מולי וג'יימס מתאהבים אך רק לקראת סיום הסרט מולי מבינה כי ג'יימס מהווה דמות אב ראויה יותר עבור מייקי מאשר אלברט.
לאורך הסרט, מייקי משתף את הצופים במחשבותיו ודעותיו על האירועים המתרחשים.
הסרט קיבל ביקורות מעורבות ולציון 59% באתר ריכוז הביקורות Rotten Tomatoes, מתוך 34 ביקורות.
הסרט הכניס $140,088,813 בארצות הברית, וברחבי העולם - סך של $296,999,813, עובדה שהופכת אותו לסרטו המצליח ביותר של ג'ון טרבולטה מזה 11 שנים, מאז "גריז".
בעקבות הצלחת הסרט, נוצרו שני סרטי המשך: "תראו מי מדברת" (1990) ו-"תראו מי מדבר עכשיו" (1993).
ג'ון טרבולטה, קירסטי אלי, ואולימפיה דוקאקיס הם שלושת השחקנים היחידים, אשר הופיעו בכל שלושת סרטי הסדרה.
בעקבות הצלחתם של שני הסרטים הראשונים, רשת ABC יצרה סיטקום שנקרא "Baby Talk", אשר שודר בשנית 1991–1992, בהשתתפות טוני דנזה כקולו של התינוק מייקי.
מוריץ, המפיק של "מהיר ועצבני", מתכנן ליצור סרט "ריבוט" לסדרה.
תראו מי מדברת (במקור: Look Who's Talking Too) הוא סרט המשך משנת 1990 לסרטה של איימי הקרלינג משנת 1989 "תראו מי מדבר".
בסרט מככבים ג'ון טרבולטה וקירסטי אלי כהוריו של הילד מייקי (קולו של ברוס ויליס).
עלילת הסרט מתארת כיצד הפעוט מתמודד עם תוספת חדשה למשפחה - אחותו התינוקת ג'ולי (קולה של רוזאן בר).
בסרט ההמשך, ג'יימס (ג'ון טרבולטה) ומולי (קירסטי אלי) נשואים ונולדת להם בת בשם ג'ולי.
עם זאת, מייקי איננו שמח על כך משום שהוא מקנא בתשומת הלב הרבה שאחותו הקטנה מקבלת, ובעקבות כך הקנאה הופכת להיות המקור לסכסוך עם אחותו.
מייקי צריך ללמוד גם כיצד להשתמש בשירותים בפעם הראשונה.
הסרט קיבל ביקורות שליליות ולציון 17% באתר ריכוז הביקורות Rotten Tomatoes, מתוך 12 ביקורות.
, מה שהופך אותו להצלחה מתונה, אך לא להצלחה כלכלית מוחלטת.
שנה פרס קטגוריה תוצאה 1991 פרס פטל הזהב גילברט גוטפריד - שחקן המשנה הגרוע ביותר 1991 פרס פטל הזהב רוזאן בר - שחקנית המשנה הגרועה ביותר
תראו מי מדבר עכשיו (במקור: Look Who's Talking Now) הוא קומדיה רומנטית משנת 1993, שהיא סרט המשך שני לסרט משנת 1989 "תראו מי מדבר".
בסרט זה מככבים ג'ון טרבולטה וקירסטי אלי.
עוד מככבים בסרט: ליזל אנתוני ואולימפיה דוקאקיס.
ג'ורג' סיגל וצ'ארלס בארקלי מופיעים הופעת קמאו בסרט.
שלא כמו בסרטים הקודמים, סרט זה לא כולל קריינות של המונולוגים הפנימיים של הילדים על ידי ברוס ויליס, רוזאן בר, או ג'ואן ריברס, אלא הפעם דני דה ויטו ודיאן קיטון מספקים קריינות בעבור זוג כלבים - המצטרפים החדשים למשפחה.
בהתאמה, עלילת הסרט מתמקדת יותר על אירועים המתרחשים בחיי חיות המחמד, יותר מאשר יתר בני המשפחה.
בסרט המשך זה הילדים כבר גדלו וכעת מדברים.
ג'יימס (ג'ון טרבולטה) מוצא עבודה בתור טייס פרטי של נשיאת חברת קוסמטיקה בעוד שאשתו מולי (קריסטי אלי) מפוטרת מעבודתה ומתבקשת להשגיח על כלבת הפודל המפונקת של נשיאת החברה.
בנוסף בנם מייקי אשר מעוניין בכלב משלו מזה זמן רב, מביא הביתה כלב רחוב קשוח.
בניגוד לשני הסרטים הראשונים בהם הילדים מדברים, בסרט זה הכלבים הם המספרים (קולותיהם של דני דה ויטו ודיאן קיטון).
שם השחקן/ית שם הדמות הערותג'ון טרבולטה ג'יימסקירסטי אלי מולידייוויד גלגר מייקיטבת'ה לופין ג'ולידני דה ויטו רוקס קולדיאן קיטון דפני קול
הסרט קיבל ביקורות שליליות בלבד, ולפיכך לציון 0% (אפס אחוזים) באתר ריכוז הביקורות Rotten Tomatoes, מתוך 23 ביקורות.
שנה פרס קטגוריה תוצאה 1994 Young Artist Award דייוויד גלגר - השחקן הטוב ביותר עד גיל 10 1994 Young Artist Award טבת'ה לופין - השחקנית הטובה ביותר עד גיל 10 1994 Young Artist Award סרט המשפחה הטוב ביותר
תראפוזה בלונדי (שם מדעי: Theraphosa blondi), המכונה גם גוליית אוכל-ציפורים , הוא מין של טרנטולה יבשתית, הנחשב לעכביש השני בגודלו בעולם מבחינת מוטת רגליים (שני רק להטרופודה מאקסימה שנתגלה בלאוס בשנת 2001), והגדול ביותר בעולם מבחינת משקלו.
שמו הנפוץ של העכביש ניתן לו בעקבות דיווחים של חוקרים מהתקופה הוויקטוריאנית, שחזו בו כשהוא ניזון על קוליברי.
מוטת רגליו של הבלונדי מגיעה עד 30 ס"מ, ומשקלו מגיע עד ל-170 גרם.
תראפוזה בלונדי הוא אחד ממיני הטרנטולה היחידים שבהם חסרים לזכרים את הזיזים הבולטים הממוקמים על זוג הרגליים הקדמיות, המשמשים את הזכר לשיתוק ניביה של הנקבה במטרה למנוע ממנה לנשוך אותו במהלך ההזדווגות.
צבעו של הבלונדי נע בין חום בהיר לכהה, עם סימנים חיוורים על הרגליים.
לבלונדי שערות על גופו, בטנו ורגליו.
בדומה למיני עכבישים אחרים (דוגמת האלמנה השחורה) נוהגות לעיתים הנקבות ממין זה לטרוף את בני זוגן לאחר ההזדווגות.
לזכרים ממין זה אין את הזיזים הבולטים המסייעים להם להתגונן מפני הנקבה.
הנקבות מגיעות לבגרות בתוך שלוש עד ארבע שנים, ואורך חייהן נע בין 15 ל-25 שנה.
הזכרים מתים מעט לאחר הגיעם לבגרות, ואורך חייהם נע בין שלוש לשש שנים.
הנקבה מטילה בין 100 ל-200 ביצים בכל הטלה, ואלו בוקעות תוך חודשיים.
סביבת המחיה הטבעית של תראפוזה בלונדי היא יערות הגשם בצפון אמריקה הדרומית.
בטבע נוהגים עכבישים ממין זה להתחפר במחילות עמוקות, ולכן ניתן למצוא אותם בעיקר באזורי ביצות, במחילות שחפרו בעצמם או שננטשו על ידי בעלי חיים אחרים.
על אף שמו הנפוץ, "אוכל הציפורים", עופות אינן חלק ממזונו הקבוע של הבלונדי.
כמו יתר הטרנטולות, הם ניזונים בעיקר על חרקים ועל חסרי חוליות אחרים.
עם זאת, בשל גודלם העצום, ישנם מקרים שבהם עכבישים אלה יצודו ויאכלו גם בעלי חוליות קטנים.
בטבע תועדו מקרים שבהם טרנטולות גדולות נראו כשהן ניזונות על מכרסמים, לטאות, עטלפים ואף נחשים ארסיים.
לעכביש חוש ראייה חלש, והוא מסתמך בעיקר על תנודות האדמה שסביב מחילתו.
בשבי יש להאכיל את העכביש בעיקר בתיקנים.
צעירים יש להאכיל בצרצרים או תיקנים שגודלם אינו עולה על אורך גופו של העכביש עצמו.
לא רצוי להאכיל את העכבישים בעכברים באופן קבוע, שכן הם מכילים כמות סידן גדולה שעלולה להזיק לטרנטולה.
בכל מקרה יש להעדיף ולדות עכברים שכן עכברים בוגרים יכולים לגרום לטרנטולה נזק בטרם תצליח זו לחסלם.
כמו כל הטרנטולות, לתראפוזה בלונדי יש ניבים ארוכים דיים כדי לחדור עור של אדם (3.8-1.9 ס"מ).
העכביש ינשך כשהוא חש מאוים, אך השפעת הארס על האדם היא מינורית יחסית (למעט במקרים של אלרגיה) וניתן להשוותה להשפעתה של עקיצת צרעה.
כשהוא חש מאוים יבעט העכביש בעזרת רגליו האחוריות שערות צורבות מבטנו.
שערות אלו יוצרות גירוי חריף בעור וברקמות ריריות.
שערות אלו מזיקות לאדם ונחשבות לשערות הצורבות המזיקות ביותר לאדם מבין אלו של כלל הטרנטולות.
ככלל, טרנטולות לרוב לא ינשכו אדם, אלא אם הן חשות מאוימות.
ישנם מקרים שבהם הנשיכה תהיה נשיכה יבשה (כלומר, ללא החדרת ארס).
תראפוזה או עכביש גוליית (שם מדעי: Theraphosa) היא סוג של טרנטולה מדרום אמריקה.
סוג זה כולל שלושה מינים, שלושתם מהגדולים שבעכבישי העולם.
עד לשנת 2010 היו ידועים שני מיני תראפוזה, אם כי רבים חשדו כי חלק מהפריטים שנחשבו בטעות כ-Theraphosa blondi שייכים בעצם למין אחר, שלישי.
בשנת 2010 תואר לראשונה המין Theraphosa stirmi.
שלושת מיני התראפוזה דומים זה לזה, ונדרשת רמה מסוימת של בקיאות על מנת להבחין ביניהם.
Theraphosa blondi להטרייל, 1804 — גינאה הצרפתית, סורינאם, גויאנה?, ברזיל?,
Theraphosa stirmi רודולף וויינמן, 2010 — גויאנה
מוטת רגליהם של מיני התראפוזה מגיעה עד 30 ס"מ, ומשקלם מגיע עד ל-170 גרם.
הזכרים חסרים את הזיזים הבולטים הממוקמים על זוג הרגליים הקדמיות, המשמשים את הזכר לשיתוק ניביה של הנקבה במטרה למנוע ממנה לנשוך אותו במהלך ההזדווגות.
צבעם של מיני התראפוזה נע בין חום בהיר לכהה, עם סימנים חיוורים על הרגליים.
לתראפוזה שערות על גופם, בטנם ורגליהם.
בדומה למיני עכבישים אחרים (דוגמת האלמנה השחורה) נוהגות לעיתים הנקבות מסוג זה לטרוף את בני זוגן לאחר ההזדווגות.
הנקבות מגיעות לבגרות בתוך 3 עד 4 שנים, ואורך חייהן נע בין 15 ל-25 שנה.
הזכרים מתים מעט לאחר הגיעם לבגרות, ואורך חייהם נע בין 3 ל-6 שנים.
יחד עם זאת, בשל גודלם העצום, ישנם מקרים שבהם עכבישים אלה יצודו ויאכלו גם בעלי חוליות קטנים.
כמו כל הטרנטולות, לתראפוזה יש ניבים ארוכים דיים כדי לחדור עור של אדם (3.8-1.9 ס"מ).
שערות אלה מזיקות לאדם ונחשבות לשערות הצורבות המזיקות ביותר לאדם מבין אלו של כלל הטרנטולות.
תראבוט-התחברות הייתה תנועה ישראלית שהגדירה עצמה "תנועה ערבית-יהודית לשינוי חברתי ופוליטי".
"תראבוט-התחברות" החלה את דרכה בשנת 2006 והושקה רשמית בינואר 2008 בערערה.
פירוש המילה "תראבוט" בערבית הוא "התחברות".
התנועה ראתה עצמה כ"תנועה עממית המאגדת אנשים הנאבקים יחד למען צדק ושוויון, נגד נישול ואפליה בחברה הישראלית".
לפי התנועה, עוולות החברה הישראלית קשורות אחת לשנייה ועל כן תראבוט פעלה לחיבור בין מאבקים של קבוצות שונות בחברה הישראלית נגד דיכוי, אי־שוויון ואפליה.
התנועה פעלה נגד הכיבוש, למען צדק חברתי, זכויות עובדים, נגד ניצול נשים, למען שוויון זכויות לערבים ונגד דיכוי המזרחים.
תראבוט הייתה אחת התנועות החברות בחד"ש בשנים 2008–2017.
התנועה תמכה בריצה משותפת של חד"ש עם מפלגת בל"ד.
בבחירות הפנימיות בחד"ש לקראת הכנסת ה-19 היא הריצה את חברת מועצת עיריית תל אביב–יפו יעל בן יפת מול דב חנין, ותמכה במועמדותה של נבילה אספניולי שהגיעה למקום ה־5, אך לא היה לה נציג בכנסת.
בתל אביב תמכה התנועה בסיעת עיר לכולנו.
יעל בן-יפת, מנכ"לית הקשת הדמוקרטית המזרחית ופעילת תראבוט כיהנה במועצת עיריית ת"א מטעם עיר לכולנו.
תראבוט תמכה במועמדות אהרון מדואל, מזכיר ועד כפר שלם וחבר סיעת עיר לכולנו במועצת העיר היוצאת, לתפקיד מועמדה של עיר לכולנו לראשות העיר.
במשך כ-3 שנים הפעילה תראבוט מרכז למידה ביפו.
בתנועה פעלו 3 צוותי פעולה מרכזיים:
צוות דיור ציבורי: עסק בפעילות למען דיור ציבורי ופעולות דחופות נגד פינויים כפויים.
צוות כפרים לא מוכרים: ארגן מדי יום א' תמיכה במשמרת מחאה של תושבי אל-עראקיב ונאבק למען הכרה בכפרים הבלתי מוכרים.
במסגרת הפעילות בנגב, יזמה התנועה קמפיין נגד קק"ל ופעילות הייעור שלה על אדמות בדואיות בנגב.
הקמפיין התנהל בישראל ומחוצה לה – בגרמניה, שווייץ, ארצות הברית ועוד – לעיתים בשיתוף עם ארגונים מקומיים.
צוות כוח לעובדים: קידם מעורבות במסגרת ארגון כוח לעובדים, לרבות ליווי התארגנויות, מעורבות בהנהגת הסניף הכללי, בצוות הארגון ובהנהגת התארגנויות שונות.
שיתוף פעולה עם השמאל הפלסטיני
תראבוט קיימה פעולות ודיונים עם ארגוני השמאל הפלסטיני בחברון שכללו הצטרפות להפגנות לפתיחת רחוב השוהדא, סיורים לישראלים בעיר והצהרות פוליטיות משותפות.
במאי 2011 קיימה ביחד עם המרכז לאינפורמציה אלטרנטיבית ועם החזית הדמוקרטית, החזית העממית ומפלגת העם הפלסטינית כנס משותף בעיר חברון.
מדובר באירוע ראשון מאז סיום האינתיפאדה השנייה בו תנועות שמאל פלסטיניות מארחות לכנס בהשתתפות נרחבת (כ־200 משתתפים מכל צד) תנועה פוליטית ישראלית.
בנובמבר 2017 הודיעה על פרישתה מחד"ש עקב אי־קיום הסכם הרוטציה ברשימה המשותפת..
בתוך זמן לא רב לאחר פרישתה מחד"ש, חדלה התנועה בפועל מלהתקיים.
הפרסומים האחרונים באתר התנועה הם משנת 2018 ובדף הפייסבוק משנת 2020.
התרבות המוכרת לנו כתרבות היוונית, לא הייתה קיימת לפני האלף ה-1 לפנה"ס.
תחילת התרבות היוונית הייתה בכרתים באלף השני לפני הספירה.
יוון המינואית או התקופה הכרתית אינה נחשבת לרוב כתקופה בתולדות יוון העתיקה אך היא אחד משורשיה.
היא נקראת מינואית מלשון מינוס מלכה האגדי של כרתים.
נהוג לחלק את התקופה המינואית לשלש תקופות עיקריות: התקופה המינואית הקדומה (2000–1700 לפנה"ס), התקופה המינואית התיכונה (1700–1580 לפנה"ס), והתקופה המינואית המאוחרת (1580–1100 לפנה"ס).
ביוון היבשתית התפתחה במקביל תרבות מפותחת סביב העיר מיקנה שבפלופונסוס המכונה התרבות המיקנית, תרבות אשר הייתה השלב האחרון של תקופת הברונזה ביוון.
על אף שהמיקנים לא היו יוונים במובן המוכר לנו של המילה, היסטוריונים רבים רואים בה כבסיס לתרבות היוונית העתיקה שהתפתחה אחריה.
התרבות המיקנית החלה בסביבות 1600 לפנה"ס ונמשכה עד 1100 לפנה"ס לערך.
בתרבות המיקנית נעוצים רוב המיתוסים היווניים והיא היוותה מקור השראה נכבד למשוררי יוון דוגמת הומרוס אשר כתב על מלחמת טרויה שנערכה לפיו בתקופה זו.
בתקופה המיקנית, השלטון היה נתון בידיה של עלית אריסטוקרטית שהורכבה בעיקר מלוחמים.
בסביבות סוף המאה ה-12 לפנה"ס החלה דעיכה של תרבויות אלו בעקבות השבטים האכאים והדורים שפלשו לאזור במה שמכונה "הפלישה הדורית".
לא ידוע על מקורם ועל מוצאם של השבטים האלו אך הם הביאו איתם ידע בעיבוד ברזל ובכך החלה תקופת הברזל ביוון.
בין 1100 ל-1200 לפנה"ס בערך התרבות המיקנית התמוטטה וזו המינואית נכחדה כמעט לחלוטין.
אתרים רבים נבזזו, אחרים ננטשו ויוון שקעה לתוך תקופת מעבר.
תרבוע הפרבולה הוא חיבור על גאומטריה, שנכתב על ידי ארכימדס במאה ה-3 לפנה"ס.
כשהוא נכתב כמכתב לחברו דוסיתאוס, העבודה מכילה 24 טענות בנוגע לפרבולות, ותוצאת הכתר שלה היא ההוכחה שהשטח של מקטע פרבולי (השטח התחום על ידי פרבולה וקו ישר) שווה ל-4/3 שטחו של משולש חסום מסוים.
זה מייצג את אחד השימושים המתוחכמים ביותר בשיטת המיצוי במתמטיקה של העת העתיקה, ונשאר כזה עד הפיתוח של החשבון האינטגרלי במאה ה-17, אז הוא הוחלף בידי עקרון קאוואליירי.
מקטע פרבולי הוא האזור התחום על ידי פרבולה וישר.
כדי למצוא את השטח של מקטע פרבולי, ארכימדס בונה משולש חסום מסוים.
הבסיס של המשולש הזה הוא הקטע על הקו הישר המוקצה על ידי הפרבולה, והקודקוד השלישי של המשולש הוא הנקודה על הפרבולה בה המשיק לפרבולה מקביל לבסיס המשולש.
לפי טענה 1, קו מהקודקוד השלישי אשר מקביל לציר הפרבולה מחלק את הבסיס של המשולש למקטעים שווים.
המשפט המרכזי קובע כי השטח של המקטע הפרבולי שווה ל-4/3 שטחו של המשולש החסום.
ארכימדס נותן שתי הוכחות של המשפט המרכזי.
הראשונה נעזרת במכניקה מופשטת, ועושה שימוש בעקרון המנוף.
השנייה, והמפורסמת יותר, נעזרת בגאומטריה טהורה, ובשיטת המיצוי.
הרעיון המרכזי של ההוכחה הוא החלוקה של המקטע הפרבולי למספר אינסופי של משולשים, באופן כזה שכל משולש נחסם במקטע הפרבולי שלו באותו אופן שהמשולש הכחול נחסם במקטע הגדול.
בטענות 18 עד 21, ארכימדס מוכיח שהשטח של כל משולש ירוק הוא שמינית אחת משטח המשולש הכחול.
זה נובע מההוכחה של ארכימדס שלמשולש הירוק רוחב ששווה למחצית רוחבו של המשולש הכחול וגובה ששווה לרבע גובהו של המשולש הכחול.
הטענה שהגובה של המשולש הירוק שווה לרבע גובהו של המשולש הכחול נובעת מיישום הטענה הראשונה (טענה 1) שארכימדס הוכיח בחיבור למקטע הפרבולי בו חסום המשולש הירוק, ומן הגאומטריה של הפרבולה.
לאחר מכן, ארכימדס מרחיב את הטיעון הזה הלאה, ומוכיח שלכל אחד מהמשולשים הצהובים יש שטח ששווה לשמינית שטחו של המשולש הירוק, ושלכל אחד מהמשולשים האדומים יש שטח ששווה לשמינית משטח המשולש הצהוב, וכך הלאה.
באמצעות שיטת המיצוי, נובע שהשטח הכולל של המקטע הפרבולי ניתן על ידי:
כאשר T מייצג את השטח של המשולש הגדול הכחול, האיבר השני מייצג את השטח הכולל של שני המשולשים הירוקים, האיבר השלישי מייצג את השטח הכולל של שני המשולשים הצהובים, וכך הלאה.
כדי להשלים את ההוכחה, ארכימדס מראה ש-:
הנוסחה לעיל היא טור גאומטרי, כל איבר הוא רבע מהאיבר הקודם לו.
ארכימדס מעריך את הסכום בשיטה גאומטרית לחלוטין - ארכימדס מעריך את הסכומים החלקיים ומשתמש בתכונה הארכימדית כדי לטעון שהסכומים החלקיים נעשים קרובים בצורה שרירותית ל-4/3. זה שקול לוגית לרעיון המודרני של סיכום טור אינסופי.
התמונה משמאל ממחישה את הסיכום של טור אינסופי כזה.
התמונה מראה ריבוע יחידה שחולק לאינסוף ריבועים קטנים יותר.
כל ריבוע סגול הוא בעל שטח של 1/4 מהריבוע הקודם לו, וכך השטח הסגול הכולל מסתכם ל-:
אבל הריבועים הסגולים קונגרואנטיים לכל אחת מקבוצות הריבועים הצהובים, ולכן מכסים 1/3 משטח ריבוע היחידה.
מכך נובע שהסכום לעיל מסתכם ל-4/3.
הסיפור פורסם לראשונה בגיליון יוני 1951 של Astounding.
הסיפור תורגם לעברית בשנת 1969 בקובץ שקיעה תחת השם "הגדל שם אדם...?", ותורגם שנית בשנת 2011 בספר כתבי אייזק אסימוב כרך 3.
אלווד רלסון, פיזיקאי מבריק, אך מופרע נפשית, השתכנע כי האנושות היא ניסוי גנטי, המבוקר על ידי חייזרים.
התנהגותו הופכת לבלתי יציבה, והוא חש נטיות אובדניות.
אלווד יוצר השוואה בין התקדמות האנושות לצמיחה של חיידקים, וטוען כי האנושות כבר הולידה זנים מיוחדים עבור תכונות שונות (למשל יכולת אמנותית), וכי גידול כזה היה מה שגרם לרנסאנס.
לפי אלווד, הנסיניים משתמשים בטבעת פניצילין, תחום הרג, הגורם לבני האדם להרוג אחד את השני, אם היכולות שלהם גדלות יותר מדי, ומסכנות את הנסיינים.
הזן האחרון החל את המהפכה התעשייתית, ופיתוחה במשך כמאה שנה הפכה אותו למסוכן מאוד, ולכן הנסיינים מתכוונים להשתמש בפצצת האטום, כדי לגורם למדינות המתועשות להרוג אחת את השנייה.
רלסון, העובד על יצירת שדות כוח להגנה מפני פצצות אטום, חש בנטיות אובדניות, שלטענתו נשתלו על ידי מבצעי הניסוי, כדי שלא יצליח להשלים את עבודתו ולהגן על האנושות.
בהשגחתו של הפסיכיאטר ד"ר בלאושטיין, רלסון מצליח לעזור למדענים אחרים בתכנון שדה הכוח, אך לאחר ששדות הכוח נוצרים בהצלחה, רלסון מתאבד.
מאוחר יותר, המהנדס הראשי של מחולל האנרגיה, שמעולם לא דיבר עם רלסון ולא ידע על אמונותיו, מתאבד אף הוא, מה שגורם לבלאושטיין לפקפק בהנחתו כי רלסון היה משוגע.
תַּרְבּוּע הוא מונח היסטורי במתמטיקה שפירושו קביעת השטח של צורה מסוימת.
נושא התרבוע שימש כאחד המקורות העיקריים לבעיות שהתניעו את פיתוח החשבון האינפיניטסימלי, והציג מושגים חשובים באנליזה מתמטית.
מתמטיקאים ביוון העתיקה, בהתאם לדוקטרינה הפיתגוראית, הבינו את המושג של קביעת השטח של צורה כתהליך של בניית ריבוע שיש לו שטח זהה לשטח הצורה (ומכאן מגיע המונח: "תרבוע").
הגאומטרנים היוונים לא הצליחו תמיד במשימה , אולם הם אכן הצליחו לרבע מספר צורות אשר "צלעותיהן" לא היו פשוט קטעים ישרים, כמו למשל את הסהרונים של היפוקרטס ואת הפרבולה .
בהתאם למסורת היוונית, הבניות האלו חייבות להתבצע רק בעזרת סרגל ומחוגה.
לצורך ביצוע תרבוע של מלבן שצלעותיו a ו־b צריך לבנות ריבוע שצלעו (הממוצע הגאומטרי של a ו־b).
למטרה זאת ניתן להשתמש בבנייה הבאה: אם מציירים את המעגל שקוטרו נוצר על ידי חיבור שני קטעים ישרים באורך a ו־b, אז הגובה (BH בדיאגרמה) של הקטע הישר המאונך לקוטר, מנקודת החיבור של הקטעים עד לנקודה בה הוא חותך את המעגל, שווה לממוצע הגאומטרי של a ו-b.
בנייה גאומטרית דומה פותרת את הבעיות של תרבוע המקבילית והמשולש.
בעיות תרבוע של צורות עקמומיות היו קשות בהרבה.
התרבוע של המעגל בעזרת סרגל ומחוגה התברר במאה ה־19 כבלתי אפשרי.
אף על פי כן, בעבור צורות מסוימות (למשל הסהרון של היפוקרטס), תרבוע ניתן לביצוע.
התרבועים של פני השטח של הכדור ושל מקטע פרבולי על ידי ארכימדס הפכו להישג המתמטי הגבוה ביותר של האנליזה בעת העתיקה:
שטח פני השטח של הכדור שווה לארבע פעמים השטח של מעגל גדול.
השטח של מקטע פרבולי שווה ל־4/3 השטח של משולש מסוים שחסום במקטע הפרבולי.
כדי להוכיח את התוצאות הללו, ארכימדס השתמש בשיטת המיצוי של אאודוקסוס.
באירופה של ימי הביניים, המושג תרבוע קיבל משמעות של קביעת השטח של צורה בכל דרך שהיא.
השיטה שנעשה בה השימוש הרבה ביותר היא שיטת הגדלים הבלתי ניתנים לחלוקה; היא הייתה פחות ריגורוזית מאשר הבניות הגאומטריות של היוונים, אך פשוטה ויעילה יותר.
באמצעותה, גלילאו גליליי וז'יל פרסון דה רוברוואל חישבו את השטח תחת קשת של ציקלואידה, גרגואיר דה סנט וינסנט חקר את השטח תחת ההיפרבולה, ותלמידו Alphonse Antonio de Sarasa הבחין בקשר של השטח הזה ללוגריתמים.
ג'ון ואליס תרגם את השיטה הזאת לשפת האלגברה; הוא כתב בחיבורו "Arithmetica Infinitorum" (שפורסם בשנת 1656) מספר טורים השקולים למה שמכונה כיום האינטגרל המסוים, וחישב את הערכים שלהם.
אייזק בארו וג'יימס גרגורי אף עשו התקדמות הלאה: הם חישבו תרבועים של כמה עקומים אלגבריים ושל ספירלות.
כריסטיאן הויגנס ביצע בהצלחה תרבועים של שטח הפנים של כמה גופי סיבוב.
תרבוע ההיפרבולה על ידי סנט וינסנט ו־de Sarasa הביא להגדרתה של פונקציה חדשה, הלוגריתם הטבעי, שהיא בעלת חשיבות יסודית.
עם ההמצאה של החשבון האינטגרלי נוצרה שיטה אוניברסלית לחישוב שטח.
כתוצאה, המונח תרבוע הפך למסורתי (יש שיגידו ארכאי), ובמקומו המונח מציאת השטח הפך לשם הנפוץ יותר לבעיה שמוגדרת כחישוב של אינטגרל מסוים במשתנה אחד.
תראו אותי היא תוכנית אירוח ישראלית בהנחיית אברי גלעד.
מדי פרק מארח אברי גלעד ארבעה ילדים ויחד איתם אורח מיוחד שבבגרותו הצליח משמעותית למרות לקות או מגבלה.
באולפן התוכנית הילדים משחקים ודנים בסוגיות הקשורות לאחר ולשונה בחברה תוך כדי בחינה מחדש של עמדותיהם והסטריאוטיפים.
לצד אברי גלעד נמצא הזברה בגילומו של השחקן ערן בן צבי.
הזברה מתפעל עמדת די.ג'יי מיוחדת באולפן ודואג להשמיע את דעתו בכל נושא.
באנליזה נומרית, כלל תרבוע הוא שיטת קירוב של האינטגרל המסוים של פונקציה, שבדרך כלל מנוסח כסכום משוקלל של ערכים של הפונקציה בנקודות מסוימות בתוך תחום האינטגרציה.
כלל תרבוע גאוסיאני בעל n נקודות הוא כלל תרבוע שנבנה במיוחד לצורך חישוב תוצאה מדויקת לאינטגרל של פולינומים ממעלה או פחות באמצעות בחירה מתאימה של הצמתים xi והמשקלים wi בעבור i= 1, ..., n.
תחום האינטגרציה השכיח ביותר של פונקציות הוא הקטע [1,1-], כך שהכלל מנוסח למקרים אלו כך:
והוא מדויק רק לפולינומים ממעלה ומטה.
כלל זה ידוע בשם תרבוע גאוס–לז'נדר.
תרבוע גאוסיאני היא שיטה טובה יותר לעומת שיטת האינטרפולציה של ניוטון-קוטס, משום היא מדויקת לפולינומים ממעלה גבוהה יותר עבור אותו מספר נקודות, וגם מפני שהיא נמנעת מתופעת רונגה.
היא הוצגה לראשונה על ידי קרל פרידריך גאוס במאמר מ־1814.
ניתן להראות שצמתי התרבוע xi הם שורשים של פולינום המשתייך לסדרה של פולינומים אורתוגונליים (אורתוגונליים ביחס למכפלה פנימית מסוימת).
זו אבחנה קריטית לחישוב נקודות הצומת והמשקלים של תרבוע גאוסיאני של פונקציה.
המקרה הכללי מנוסח באופן הבא: יהי אינטגרל מהצורה ( פונקציית משקל), אזי קיימות נקודות ומשקלים שעבורם כלל הסכימה מקיים , כאשר הקירוב הוא מסדר דיוק אלגברי של (כלומר לכל פולינום המקיים ).
גאוס הוכיח גם שלא קיים כלל סכימה (תרבוע) בעל דיוק אלגברי גדול יותר, ושקיים רק כלל תרבוע יחיד בעל דיוק אלגברי של .
המורשת המגוונת של תרבויות האנדים: קאראל, צ'אווין דה ואנטאר, קווי נסקה, מאצ'ו פיצ'ו, טיוואנאקו, וצ'אן צ'אן.
תרבויות האנדים הוא שם כולל לתרבויות ועמים שונים שהתפתחו לאורך רכס הרי האנדים ומורדותיו, במערב יבשת אמריקה הדרומית.
הם שכנו באזור שהשתרע מצפון רכס האנדים ודרומה עד אזור צפון ארגנטינה וצ'ילה של ימינו.
הציוויליזציה של נורט צ'יקו בפרו היא הציוויליזציה העתיקה ביותר באמריקה, והיא החלה בסביבות 3,200 לפני הספירה.
למרות האתגרים הסביבתיים הקשים, תרבויות האנדים הצליחו לביית מגוון רחב של גידולים, שחלקם הפכו בעידן המודרני נפוצים ברחבי העולם.
פחות ממאה שנה לפני בואם של הכובשים הספרדים, איחדו בני האינקה, שכבר התבססו בפרו, את רוב תרבויות האנדים למדינה אחת, הנחשבת כיום לציוויליזציה האנדית.
אימפריית האינקה כללה בפועל שפות, תרבויות ועמים שונים.
השלטון הספרדי שינה באופן ניכר אלמנטים רבים של תרבויות האנדים.
עמים ותרבויות שנחשבים כמשתייכים לתרבויות האנדים:
תוכנית רב-שנתית (תר"ש) תנופה היא תוכנית עבודה של צה"ל לשנים 2020–2024, שגיבש הרמטכ"ל רב-אלוף אביב כוכבי.
התר"ש היא המצפן להפעלת הכוח ולבניין הכוח הצבאי, היא מתבססת על מסגרת אסטרטגית לשנות התר"ש (מגמות מאקרו בזירות הלחימה השונות, מאפייני האויב עמו נדרש צה"ל להתמודד, מגמות גלובליות ולאומיות בתחומי הכלכלה, צבא-חברה, שינויים טכנולוגיים ועוד) ועל התפיסה לאורה יופעל הכוח הצבאי בשגרה, במערכה שבין המערכות (מב"ם) ובמלחמה.
התוכנית כוללת את היעדים המרכזיים לבניין הכוח ואת חלוקת המשאבים למימוש יעדים אלו (תוכניות ופרויקטים, רכש אמל"ח וסד"כ, שינויים ארגוניים גדולים, יעדי המוכנות והאימונים של כוחות צה"ל, בניית תשתיות, צמצום וסגירת סד"כ מתיישן ועוד).
ב־2015 פרסם צה"ל את תר"ש גדעון, שגיבש והוביל הרמטכ"ל רא"ל גדי איזנקוט.
בליבת התוכנית עמדה העצמת המוכנות ללחימה – תוך הגברת האימונים לכוחות הסדיר והמילואים ותגבור המלאים בתחמושת וחלפים, לצד השתנות עמוקה בגודל הצבא.
התוכנית הגדירה את פעילות צה"ל למשך חמש שנים והסתיימה בדצמבר 2019.
עם כניסת רא"ל אביב כוכבי לתפקידו כראש המטה הכללי, צה"ל קיים תהליך אבחון מעמיק, שמסקנותיו הן כי צה"ל ערוך למימוש משימותיו למול מתארי הייחוס, אך בראייה ארוכת טווח, מובהקות ההישג ומשך הזמן שיידרש לעמידה ביעדי המלחמה נמצאים במגמת שחיקה.
יתרה מכך, האויב מתעצם ומשתכלל הן באיכות והיקף האמל"ח והן בתפיסות הלחימה ונדרש להתאים את בניין הכוח הצה"לי לשדה הקרב המתפתח.
לצד זאת, התפתחויות עולמיות, ובראשן המשך ההתעצמות של איראן והאפשרות של חידוש תוכנית הגרעין שלה, חייבו חשיבה מחודשת בבניין הכוח.
בינואר 2019, החל צה"ל בתהליך תכנון רב שנתי, שהסתיים בסוף 2019, עם פרסום התוכנית הרב-שנתית "תנופה".
התוכנית הרב-שנתית "תנופה" נבנתה לאורה של תפיסת ההפעלה לניצחון – גיבוש מאפייני הפעולה וההישג הנדרש מצה"ל בלחימה.
תוכנית "תנופה" שמה דגש על הגדלת קטלניות צה"ל, חשיפת האויב הנעלם במרחב האורבני ותקיפה מהירה בעוצמה גדולה ובדיוק רב, כל זאת על בסיס יכולות רב חיליות, זרועיות וארגוניות ורב ממדיות הממצות את עוצמת צה"ל במרחבים השונים.
לצורך גיבוש התר"ש התקיים תהליך עומק שראשיתו בניית המסגרת האסטרטגית לשנים הקרובות, הגדרת מאפייני האויב ואופי הלחימה שלאורם ייבנה הכוח הצבאי בשנות התר"ש, בירור וחקירה של המרכיבים הנדרשים לאופן פעולת צה"ל על מנת לעמוד בהישג הנדרש המבצעי, ובהתאם גיבוש תוכנית רב-שנתית ליישום ומימוש מרכיבים אלו.
תהליך תכנון התר"ש כלל ארבע אבני דרך מרכזיות:
סדנת הניצחון – סדנה שבמרכזה עמדה השאלה "כיצד צה"ל ינצח את המלחמה הבאה?".
התוצר של הסדנה ותהליך העבודה הנלווה הוא "תפיסת ההפעלה לניצחון".
תכלית התפיסה היא שיפור אפקטיביות הלחימה של צה"ל והגדלת היתרון הצבאי, לשם הכרעת האויב באופן מובהק ובזמן קצר, לצד שיפור המוכנות והתאמה למאפייני שדה הקרב באמצעות השתנות ומודרניזציה.
סדנת הערכת המצב וכיווני פעולה – סדנה שעסקה בהערכת יכולות צה"ל למימוש "תפיסת ההפעלה לניצחון", אבחון הפערים המרכזיים והצבעה על כיווני הפעולה הנדרשים.
תוצר הסדנה היה יציאה לדרך של כ-40 צוותים מטכ"ליים לגיבוש תוכניות בניין כוח במגוון תחומים.
סיכום שלב גיבוש התר"ש – תהליך אינטגרטיבי לבחינת כלל המלצות הצוותים, מיקוד ותיעדוף בין התוכניות השונות לכדי גיבוש תוכנית בניין כוח רב-שנתית לטווחי זמן שונים (טווח הזמן קרוב ועד 2030) במדרגות משאבים שונות.
סיכום הרמטכ"ל לתר"ש – בסיום תהליך העבודה של הצוותים והסדנאות שהתקיימו, סומנו המרחבים המשותפים והתקיימה סדרת דיונים בראשות הרמטכ"ל למיקוד ההמלצות לתר"ש.
התר"ש הוצג לדרג המדיני ובתוך צה"ל בכנסים רבי משתתפים.
האדם יקר – הטמעת עקרון "האדם יקר" והגדלת אטרקטיביות השירות, על ידי העמקת המשמעות והמנהיגות, היחס האישי, התרבות והתנאים של המשרתים בצה"ל.
התפיסה מעצימה ומגבירה את הדגש שמושם על כוח האדם ועל מיצויו, והיא משמשת כעיקרון מנחה בתר"ש.
רוח לחימה וערכים – טיפוח צה"ל כצבא העם, ערכי וממלכתי, מעודד ביקורת והתייעלות, יוזמה וחדשנות, מהווה דוגמה ומופת, ונכון לכל משימה.
מימוש – מימוש התר"ש במנהיגות נחושה בכל הרמות.
התפיסה שגיבש צה"ל, מתארת את האופן שבו צה"ל מתכוון לפעול, מה המאמצים המרכזיים ומה הם המאפשרים את הפעולה של מאמצים אלו.
ה"מאמצים והמאפשרים" קיבעו למעשה את "שפת התר"ש".
התפיסה הגדירה שלושה מאמצים מרכזיים המביעים הגיון מבצעי מרכזי, רב-ממדי ורב-זרועי, כלומר, המשלב פעולה מסונכרנת בכלל הממדים בהם פועל הכוח הצבאי.
ממדים אלו כוללים את הפעולה באוויר, ביבשה, בים, בחלל, במרחב הקיברנטי (סייבר), במרחב האלקטרו מגנטי (דיגיטל, ספקטרום) ועוד.
שלושת המאמצים הוגדרו כ"מהלומות רב-ממדיות", "תמרון קטלני רב-ממדי" ו"הגנה רב-ממדית".
בכלל המאמצים הוגדרו "צורות תפקוד", המייצגות שיטות לחימה, תפיסות מבצעיות ואופני פעולה כיכולות צה"ליות מרכזיות.
מהלומות רב-ממדיות – עוסקות ביכולות התקפיות, מדויקות ובהיקפים גדולים.
תכליתן של המהלומות הוא לפגוע באויב באופן נרחב ובפרק זמן קצר על מנת ליטול ממנו יכולות מרכזיות באופן הפעולה שלו.
המהלומות מתבצעות בכלל הממדים בהן צה"ל פועל, באופן מסונכרן ומאוגבר.
תמרון רב-ממדי – עוסק באופן הפעולה של הכוחות המתמרנים בשטח האויב, לשם הסרת האיומים ושלילת יכולות האויב.
התמרון הרב-ממדי מתבסס על כוחות היבשה בשילוב ומיצוי היכולות ביתר הממדים (בדגש לממד האווירי).
הגנה רב-ממדית – הגנת הגבולות עוסקת ביכולות למנוע פעילות אויב במרחב הגבול בכלל, ובפרט חדירה למדינת ישראל.
בבסיס התפיסה, עומד השילוב בין טכנולוגיה מתקדמת לאיתור ותקיפה של כוחות חודרים (אמל"ח או אנשים) לצד ביסוס של מכשול משמעותי למניעה ועיכוב של ניסיונות חדירה לשטח ישראל.
תפיסת ההפעלה לניצחון קבעה את ההגנה מתמ"ס (רקטות) אויב כאחד היעדים המרכזיים של התר"ש.
ההגנה מתמ"ס מתבססת על יכולות גילוי והתרעה, יירוט ומיגון.
המאמצים נשענים על שמונה מאפשרים המהווים יכולות רוחביות תשתיתיות.
תחום ה"ארגון" הוא רכיב מוביל ומרכזי בתר"ש שעיקרה הִשתנות צה"ל והעצמת יכולותיו על ידי שיפור התיאום, התכנון והפעלת הכוח הרב-זרועית; ליבת עוצמתו של צה"ל טמונה בכוח האדם המשרת בו, במיצויו (למשל, באמצעות צמצום כוחות סדירים) ובארגונו באופן מדויק ויעיל.
פיצול אגף התכנון (אג"ת) לשני אגפים: אגף התכנון ובניין הכוח הרב-זרועי (הממוקד בבניין הכוח המטכ"לי והרב-זרועי) ואגף אסטרטגיה ומעגל שלישי, הממוקד באסטרטגיה ובהיערכות מערכתית למול איראן – פיתוח תפיסות, תוכניות אופרטיביות ובניין כוח.
הקמת יחידה רב-ממדית, שעתידה לפעול בכל זירות המלחמה ובכל תוואי שטח בהתאם למאפייניו ולאתגריו המשתנים, תוך שהיא משמשת ככוח מתמרן רב-זרועי, בעל כושר לחימה גבוה לאיתור, ולהשמדת אויב.
בשגרה, ייעודה של היחידה תחת זרוע היבשה לפתח ידע ולהתנסות ביכולות מתקדמות על מנת לשכלל את השימוש המבצעי תוך כדי תחקור ולמידה בשטח כבסיס להטמעת היכולות בכוחות המתמרנים.
הקמת מנהלת הטרנספורמציה הדיגיטלית למימוש החזון הדיגיטלי המהווה רגולטור ומעצב מוביל בתחום הדיגיטל בצה"ל, ומימוש תוכנית האינטרנט המבצעי.
הקמת מנהלת מטכ"לית לתחום הלוחמ"ם (לוחמה מועשרת מודיעין) למשימת הנגשת מודיעין לכוחות הלוחמים בשטח באופן שיאפשר להתמודד עם אתגר חשיפת האויב בצורה מיטבית, שילוב המודיעין במערכות הלחימה ולספקו ללוחמים באופן ישיר ואפקטיבי.
הקמת מנהלת מטרות – גוף ייעודי העוסק בייצור מטרות בזירות השונות על בסיס טכנולוגיות מתקדמות.
פיקוד ההכשרות והאימונים – מערך הנושא באחריות כוללת לרצף הכשרות ולאימון לכלל סדר כוחות היבשה בסדיר ובמילואים, בכפוף לתורות החייליות והרב-זרועיות על מנת להביא לשדרוג איכות ההכשרות והאימונים תוך ראיית השלם, מיקוד וסטנדרט בהכשרות ובאימונים.
מערך התמרון – סמכות מקצועית רב-חֵילית לבניית כוח תמרון רב זרועי ולהכנתו ללחימה, שעליו יפקד במקביל מפקד הגיס הצפוני.
וכמו כן יפקד על העוצבות הכפופות לו.
מהלך זה יהדק את החיבור בין החילות והזרועות תוך קיצור תהליכים והנגשת יכולות לקצה המבצעי.
הקמת אוגדת התקפה חדשה – עוצבת הבזק (אוגדה 99) על בסיס עוצבת עידן (אוגדה 340), אוגדת חי"ר-אש, בעלת כושר תמרון ויכולת הפעלת מגוון אמצעי אש.
אל אוגדה זו יוכפפו חטיבת כפיר, חטיבת יפתח וחטיבות נוספות.
הכפפת מפקדות חיל הרגלים, חיל השריון וחיל ההנדסה הקרבית למערך.
חיל הגנת הגבולות – מיקוד העיסוק בבניין הכוח הרב-זרועי בגבולות, במימוש תפיסת "גבול חכם וקטלני", בבניית היחידות הייעודיות להגנת הגבולות וכן בלמידה מבצעית וכתיבת התורה והתפיסות בהגנת גבול.
חטיבת תקיפה רב-זרועית – חטיבה חדשה האחראית על התורה המשלבת בין כוחות אוויר, המודיעין והיבשה, פיתוח התפיסות, פיתוח הידע, התאמה באימונים ואמצעי לחימה – בפיקודו של קצין בדרגת תת-אלוף שהיה טייס בחיל האוויר.
"הגדוד כאתרוג" – תוכנית לחיזוק יחידות הקצה המבצעיות (גדוד, שייטת, טייסת) על ידי הגדלת סד"כ הלוחמים ותומכי הלחימה, ועמידה במלאים הנדרשים ללחימה.
הגדלת כושר ההשמדה של הכוחות הלוחמים – קרי, הגדלת היקף החימוש והקטלניות של הכוחות הטקטיים.
בתר"ש תנופה צפויה הצטיידות רחבה במגוון סוגי חימוש בהיקפים גדולים בראי עשור קדימה באוויר, בים ויבשה.
שיפור איכות הרק"ם (רכב קרבי משוריין) והצטיידות בטנקים ונגמ"שים מתקדמים..
סגירת חטיבת מרכבות הפלדה – חטיבת טנקי מרכבה סימן 3 המוסבות לטנקי מרכבה סימן 4 (בוצע ב-19 באוגוסט 2020).
סגירת פלוגות הסיור בחטיבות השריון.
הצטיידות ביכולות מתקדמות לחשיפת אויב, רחפנים וכלי טיס בלתי מאוישים.
שדרוג חטיבות ההגנה המרחביות לחטמ"ר חכם, המבוסס על טכנולוגיות מתקדמות של קישוריות רחבה, סנסורים חדשניים ובינה מלאכותית שיאפשרו זיהוי והפללה של פעילות חבלנית עוינת.
שיפור והרחבת הכיסוי הארצי של מערך כיפת ברזל לצד המשך רכש מיירטים מול כלל האיומים.
חיזוק העליונות בסייבר של מדינת ישראל והעצמת הפעילות בממד הקיברנטי, כמכפיל כוח ויתרון איכותי מול כלל האויבים בכלל הזירות – באיסוף, בהתקפה ובהגנה.
הרחבת יכולות האיסוף והעיבוד בתחום המטרות, והקמת מנהלת מטרות ייעודית באגף המודיעין של צה"ל, על מנת להגדיל באופן ניכר את בנק המטרות.
אגבור יכולת הרובוטיקה והבינה המלאכותית בצה"ל.
מיצוי הממד האווירי על בסיס כלי טיס שאינם מאוישים לאיסוף והגברת הקטלניות מהווה נדבך מרכזי בתר"ש על ידי הגדלה ניכרת של היקף כלי הטיס הבלתי מאוישים בשימוש כלל משימות צה"ל.
הקמת מתקני אימונים ללחימה אורבנית והרחבה משמעותית של האימונים מבוססי הטכנולוגיה הכוללים סימולטורים ומאמנים מתקדמים.
שימור העליונות האווירית על ידי הרחבת יכולות האיסוף, התקיפה וההשרדה מול כלל האיומים בכלל הזירות.
הטמעת תרבות צבאית – הצבא במקצוע, תרבות התחקיר, משמעת.
בטיחות – הוקם מערך בטיחות חדש, שמטרתו ליישם בכל הצבא הפקות לקחים בנושא איכות אימונים והכשרות, לצד מסקנות מתקריות בטיחות.
לראשות המערך מונה תת-אלוף גברעם הגלילי, שנחשב בצה"ל למומחה בנושאי בטיחות.
על פי צה"ל, אין בהגדרות התר"ש התייחסות לכסף הנדרש לכל דרך פעולה, כמו גם התייחסות לעלויות כוח אדם, אך כן ניתן להבין מה המקומות שבהם יש שאיפה להשקיע.
כלומר, בוצע תיעדוף חלקי ושטחי בלבד של ניתוב תקציבי לפעולות התר"ש.
ביציאה לתכנון התר"ש לא סוכם מתווה רב-שנתי למימוש ממגוון סיבות, ובפרט עקב משבר הקורונה וההתנהלות ללא תקציב מדינה.
בהתאם, צה"ל יצא לדרך במימוש מדורג של תוכנית "תנופה", על בסיס תיעדוף של מרכיבי התוכנית ומימוש בהיקף ובקצב המותאמים למציאות המשאבית הקיימת, תוך מיצוי מהלכי התייעלות מתוך הקיים.
התוכנית לא אושרה מבחינה תקציבית, ונזנחה ב־2023, לאחר מינויו של הרצי הלוי שיזם את תר"ש מעלות תחתיה.
כמה מהשינויים הארגוניים הגדולים במסגרת התר"ש בוטלו בשנים שלאחריה: מערך התמרון נסגר בדצמבר 2024, אגף התכנון ובניין הכוח הרב-זרועי ואגף אסטרטגיה ומעגל שלישי אוחדו במרץ 2025, ופיקוד ההכשרות והאימונים נסגר ביוני 2025.
בעקבות התפרצות נגיף הקורונה בישראל במרץ 2020, נפגעה הכלכלה הישראלית ועלתה ביקורת ודרישה לדחות את התר"ש בעקבות העלות ומקורות המימון שהיא דורשת לצורך מימושה.
תראה איך אני הוא סרט הרפתקאות קומי רוסי, שביים יגור סלניקוב.
הקרנת הבכורה של הסרט ברוסיה התקיימה ב-17 בספטמבר 2020. הסרט תוכנן לצאת לאקרנים עוד קודם לכן אך יציאתו לאקרנים נדחתה בעקבות סגירת בתי הקולנוע לאור התפרצות נגיף הקורונה ברוסיה.
אוליה היא ילדה מטורפת שברחה מבית יתומים.
מקסים הוא בחור עיוור שנמאס לו מהמוזרויות של אביו העשיר.
לאחר שנפגשו במקרה, החבר'ה מחליטים לעזוב הכל וללכת לים.
למה לא - למקסים יש את הכסף של אבא, לאוליה יש חשק מטורף להרפתקאות.
הם צעירים ורוצים חופש, הם פשוט רואים זאת בדרכם שלהם.
מה שהופך את המסע למבריק ומרתק יותר.
תראקיה הצפונית (בבולגרית: Severna Trakiya, בניגוד לתראקיה המערבית ולתראקיה המזרחית מדרום), המכונה גם תראקיה הבולגרית, מהווה את החלק הצפוני והגדול ביותר באזור ההיסטורי של תראקיה.
הוא ממוקם בדרום בולגריה וכולל את השטח מדרום להרי הבלקן וממזרח לנהר המסטה, הגובל ביוון וטורקיה בדרום והים השחור במזרח.
הוא מקיף את סרדנה גורה, המישור התראקי העליון ו-90% מרכס הרודופי.
האקלים נע בין יבשתי ליבשתי מעבר והררי.
הטמפרטורה הגבוהה ביותר שנרשמה בבולגריה התרחשה באזור: 45.2° בסדובו בשנת 1916. הנהרות העיקריים של האזור הם מריצה ויובליו.
הערים הבולטות כוללות את פלובדיב, בורגס, סטארה זאגורה, סליבן, חאסקובו, ימבול, פאזארדז'יק, אסנובגראד, קרדז'אלי, דימיטרובגראד, קאזאנלק וסמוליאן.
תראקיה הצפונית משתרעת על שטח של 42,073 קמ"ר.
האימפריה העות'מאנית יצרה את הפרובינציה האוטונומית של רומליה המזרחית בתראקיה הצפונית בשנת 1878. האזור סופח על ידי נסיכות בולגריה בשנת 1885.
תראקיה המזרחית (בטורקית: Doğu Trakya, ביוונית: Ανατολική Θράκη, בבולגרית: Източна Тракия), המכונה גם תראקיה הטורקית או טורקיה האירופית, הוא החלק של טורקיה שהוא גאוגרפית חלק מדרום מזרח אירופה.
הוא מהווה 3% משטחה של טורקיה אך מהווה 14% מכלל אוכלוסייתה.
שאר חלקי הארץ נמצאים בחצי האי האנטולי וכן ברמת ארמניה, הממוקמים מבחינה גאוגרפית במערב אסיה.
העיר הגדולה ביותר באזור היא איסטנבול, החוצה את הבוספורוס בין אירופה לאסיה.
לתראקיה המזרחית יש חשיבות היסטורית שכן היא נמצאת ליד מסדרון סחר ימי מרכזי ומהווה את מה שנותר מהאזור העות'מאני לשעבר רומליה.