tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
משפט זה הפך למין מטבע לשון וקיימת קבוצת פייסבוק בשם זה, המציגה שעשועי לשון וכפל משמעות של כיתוב.
אחד המשפטים המפורסמים מהסרט מבצע סבתא הוא "סבתא חיה מתה".
ללא הקשר המשפט נראה כבנוי על ניגוד ויוצר סתירה.
אבל במשפט זה המילה "חיה" היא שם פרטי ו"מתה" הוא פועל.
השפה האנגלית נותנת מרחב למשפטים עם דו משמעות, עקב כך ששמות עצם ופעלים בהווה נכתבים ומשמעים זהה.
כך המילה man יכולה להיות שם עצם גבר ויכולה להיות פועל "לאייש".
בנוסף, יכול להיווצר גם בלבול בעזרת כך ששם תואר ישתמש במשפט כשם עצם.
המשפט The old man the boat נראה כטענה חסרת משמעות, "הגבר הזקן הסירה".
האפקט כאן מושג על ידי כך שהמילה old אינה משתמשת כשם תואר, אלא כשם עצם והמילה man אינה משתמשת כשם עצם, אלא כפועל.
כלמור משמעות המשפט הוא "הזקנים מאיישים את הסירה".
המשפט נראה על פניו חסר משמעות ואינו תקין לשונית.
כאן משחק המילים מושג על ידי כך שהמילה Russian שנראית כביכול כתואר המתאר את המילה women (כלומר "נשים רוסיות") משמשת במשפט כנושא, כשהנשוא הוא died.
כלומר משמעות המשפט הוא "הרוסי אותו נשים אהבו מת".
המשפט Fat people eat accumulates על פניו נראה כמדבר על אנשים שמנים, ולכן נשמע משובש מבחינה לשונית.
אבל המילה fat במשפט הזה אינה שם תואר, אלא היא שם עצם שומן ונושא המשפט.
משמעותו היא "שומן שאנשים אוכלים מצטבר".
המשפט Косил косой косой косой יראה כמו חזרה על מילה זהה ולא יצור רצף לוגי.
במשפט הזה המילה косой משתמשת כשם עצם (נושא- אדם פוזל), שם תואר (עקום) ושם עצם אחר (מושא, חרמש).
משמעות המשפט היא "פוזל קצר בחרמש עקום".
משפטו של בילי מיטשל הוא סרט ביוגרפי אמריקאי משנת 1955 בבימויו של אוטו פרמינגר, עם גרי קופר, ראלף בלאמי, צ'ארלס ביקפורד, ורוד שטייגר בתפקידים הראשיים.
התסריט מבוסס על המשפט הצבאי שנערך לקולונל בילי מיטשל שנאשים בביזיון הצבא והצי האמריקאי.
התסריט של מילטון ספלינג ואמט לאוורי היה מועמד לפרס אוסקר לתסריט המקורי הטוב ביותר.
יולי 1921, בריגדיר גנרל בילי מיטשל הוא סגן מפקד שירות האוויר של צבא ארצות הברית.
הוא מנסה לקדם את שירות האוויר כזרוע נפרדת בצבא ארצות הברית ומנסה להוכיח כי מטוסיו יכולים להטביע את אוניית המערכה הגרמנית "אוסטפרייסלנד" שהובאה כשלל מלחמה מול חופי וירג'יניה.
מפקדו הישיר הוא מייגור גנרל גאת'רי (צ'ארלס ביקפורד), איש חיל רגלים שמפקפק ביכולותיו של מיטשל.
בניסוי הראשון נכשלים מטוסיו בהטבעת הספינה.
הוא מבקש הזדמנות נוספת וגאת'רי מאשר לו בתנאי שלא יחרוג מהפקודות - טיסה מעל 5000 רגל ופצצות של 1,000 פאונדס בלבד.
מיטשל חורג מהפקודות, ומורה לחמש כל מטוס בשתי פצצות של 2,000 פאונדס ולטוס בגובה 1500 רגל.
בניסיון זה הם מצליחים לטבע את האנייה אך גנרל פרשינג (רוברט הייס) שהיה ראש מטה צבא ארצות הברית מחליט להוריד את מיטשל לדרגת קולונל ולשלוח אותו לתפקיד אדמיניסטרטיבי בבסיס חיל האוויר בסן אנטוניו, טקסס.
הוא קשור בעיקר לטייס קפטן זקרי "זאק" לנסדאון (ג'ק לורד) ולאשתו מרגרט (אליזבת מונטגומרי).
זאק מקבל משימה להטיס את ספינת האוויר "שננדואה" למטרת פרסומת לצבא.
מיטשל מזהיר את זאק כי יש בעיות רבות של בטיחות בטיסה אך זאק יודע זאת ואינו יכול להתריע על כך בפני הממונים עליו כי הוא חושש לעתידו הצבאי.
ה"שננדואה" מתרסקת עם 14 מטייסיה וזמן קצר לאחר מכן מתרסקים ששה מטוסים וטייסיהם נהרגים.
מיטשל יודע כי האשם הוא בפיקוד הצבא וחיל הים שאינם רוצים לפתח את חיל האוויר ולהשקיע במטוסים חדישים ובטוחים.
הוא מזמן את ראשי העיתונאים ומכתיב להם הצהרה בה הוא מאשים את ראשי הצבא בהזנחה פושעת.
המשפט נערך במחסן גדול בוושינגטון.
בראש השופטים יושב גנרל גאת'רי ובין האחרים נמצא גם גנרל דגלאס מקארתור שתומך במיטשל.
איש הקוגרס פרנק ריד (ראלף בלאמי) מתנדב להגן על מיטשל בנוסף לסניגור הצבאי הרברט ווייט (ג'יימס דייוי).
התובע קולונל מורלנד (פרד קלארק), מתרכז רק בעובדה שמיטשל חרג מסמכותו בפנותו לתקשורת ללא אישור.
בתחילת המשפט נאמר למיטשל כי הוא נשפט אך ורק על פי האם מסר הצהרות לא מורשות לעיתונות ומסורבת לו ההזדמנות לטעון את תקפות הצהרותיו.
ריד מביא עדים להגנתו של מיטשל כמו מייגור קרל ספאץ, מייג'ור הנרי ארנולד, פיורלו לה גוארדיה ובעיקר עושה רושם עדותה של האלמנה מרגרט לנסדאון המעידה כי הופעל עליה לחץ מהצבא לא להגיע לעדות המשפט לטובת מיטשל.
פאנל השופטים מציע לשחרר את מיטשל בנזיפה בתמורה לביטול הצהרותיו, אך מיטשל מסרב, מתוך אמונה שהוא פועל לטובת המדינה
ריד מבקש להביא לעדות את הנשיא קלווין קולידג' אך זה מסרב ובמקום זה ממנה את התובע הצבאי המיומן ביותר, אלן גוליון (רוד שטייגר) לחזק את התביעה.
גוליון קורא לבית המשפט קטעים ממכתביו של מיטשל, תוך שהוא מגחך למקרא הצעותיו של מיטשל לפיהם שלוש זרועות של השירותים המזוינים, צבא, צי וחיל אוויר, ישולבו תחת מחלקת מלחמה אחת, ושתיבנה אקדמיה דומה לווסט פוינט עבור אנשי אוויר..
בטענה שהנאשם הוא חולם ומגלה עתידות, גוליון קורא את התחזיות של מיטשל לגבי התקפות אוויר, מקלטים ומטוסים שטסים מהר יותר ממהירות הקול בטיסות חוצה אוקיינוס ללא הפסקה.
הוא מוצא את התחזית המגוחכת של מיטשל שהוואי (פרל הארבור) תהיה נמל חשוב במלחמה עתידית הדרושה לשליטה באוקיינוס השקט, ותהיה חשופה להתקפות אוויריות.
לאחר שהעלה מקרים קודמים של אי ציות של מיטשל לממונים עליו, גוליון מסכם בכך שמיטשל הוא רק אדם שוחר פרסום שאינו כפוף.
בהפרכתו, מיטשל, שנאבק מהשפעות המלריה, מצהיר שאם עתידה של ארצו דורש זאת, עליו להמשיך להיות "קצין רע".
בהצבעה חשאית בכתב, מיטשל נמצא אשם ונידון להשעיה של חמש שנים.
מיטשל לובש בגדים אזרחיים ונפרד מטייסיו.
בחוץ הוא צופה על מטס כבוד של מטוסים דו-כנפיים שמתחלפים למטוסי סילון מודרניים.
שם השחקן/יתשם הדמותהערותגרי קופרבילי מיטשלראלף בלאמיפרנק רידחבר קונגרסצ'ארלס ביקפורדגנרל גאת'ריג'ק לורדזאק לנסדאוןטייסאליזבת מונטגומרימרגרט לנסדאוןרוד שטייגרמייג'ור אלן גוילוןתובע צבאיהרברט הייסג'ון פרשינגפרד קלארקקולונל מורלנדתובע צבאיג'יימס דייויקולונל הרברט ווייטסניגור צבאי
משפט שלמה הוא ציור שמן על לוח מאת הצייר הפלמי פרנס פלוריס.
הציור נוצר מיד לאחר שובו של פלוריס ממסעו לאיטליה ומתאר הסיפור המקראי – משפט שלמה.
בסיפור זה, שלמה המלך פסק בין שתי נשים שטענו כל אחת לאמהות על תינוק.
שלמה חשף את רגשותיהן האמיתיים ואת הקשר שלהן לילד בכך שהציע לחצות את התינוק לשניים ולחלקו בין הנשים.
באמצעות אסטרטגיה זו הצליח שלמה לזהות את האם שאינה אמיתית – זו שהסכימה לחלוקה ואמרה: "גַּם לִי גַם לָךְ לֹא יִהְיֶה גְּזֹרוּ" – ואילו האם האמיתית התחננה שהילד יימסר ליריבתה ובלבד שלא יהרגו אותו: "בִּי אֲדֹנִי תְּנוּ לָהּ אֶת הַיָּלוּד הַחַי וְהָמֵת אַל תְּמִיתֻהוּ".
ציור זה נמנה עם יצירותיו הראשונות של פלוריס לאחר שובו מאיטליה, והשפעת מסעו ניכרת בתשומת הלב לפרטים וללבוש הדמויות.
הסיפור המקראי הועבר בהשראתו לתקופת רומא העתיקה.
מאפיין בולט של יצירותיו המוקדמות של פלוריס הוא קומפוזיציה עמוסה בדמויות הצמודות זו לזו בקדמת הציור, ללא פתחים לעומק, וכן הבעות פנים נוקשות וללא מאפיינים אישיים.
ארמונו של שלמה מופיע כטרקלין עמודים הצופה על חורבות עתיקות.
דמויותיו של פלוריס הושפעו מרפאל, עמו התוודע ברומא.
הצייר ניסה לשחזר את האדריכלות העתיקה ואת הלבוש בצורה המדויקת ביותר בהתבסס על מחקריו מאלבומי רישומים איטלקיים.
הציור שמור כיום במוזיאון המלכותי לאמנויות יפות באנטוורפן.
משפט שלמה הוא ציור שמן על בד מאת הצייר ההולנדי מתיאס סטום, שנוצר סביב שנת 1640. הציור מתאר את סצנת משפט שלמה, אחד הסיפורים הידועים ביותר מהתנ"ך, המדגים את חכמתו הרבה של המלך שלמה.
היצירה נמצאת כיום במוזיאון לאמנויות יפות ביוסטון.
הציור מתאר את הרגע שבו המלך שלמה מכריע בין שתי נשים הטוענות לאימהות של אותו ילד.
על פי הסיפור המקראי, אחת מהנשים איבדה את בנה ותבעה את הילד שנותר בחיים.
שלמה מציע פתרון קיצוני: לחתוך את הילד לשניים ולחלקו בין שתי הנשים, מתוך כוונה לחשוף את האם האמיתית – זו שמעדיפה לוותר על הילד כדי להציל את חייו.
הסצנה מתרחשת בחלל חשוך, כאשר הדמויות מוארות באור מעומעם, בסגנון טיפוסי לטכניקת קיארוסקורו, המדגישה את הניגוד בין אור וצל.
שלמה, היושב על כיסאו, לבוש בבגד אדום וחובש טורבן קטן שעליו מונח כתרו.
לרגליו מונח הילד המת, עדות לטרגדיה שכבר התרחשה.
מימין ניצב המוציא להורג, גבר שרירי בעל שפם, הלבוש רק במותנית, אשר אוחז את הילד החי באחת מרגליו, ובידו השנייה חרב שלופה, כביכול מוכן כדי לבצע את פסק הדין.
סביב הסצנה עומדים אנשי חצר המלך, חלקם מביטים בשקט, אחרים נראים מודאגים או שקועים בדיון.
סטום מתאר את הסצנה בעוצמה דרמטית, תוך שימוש בתאורה דרמטית ובניגודיות גבוהה בין אור לצל, המדגישה את המתח והרגש שבסיפור.
הדמויות מוצגות בתנוחות דרמטיות, ומשפט שלמה מוצג כמחזה של צדק וכחוכמה על-זמנית.
הציור משקף את השפעת הסגנון הקרוואג'סקי, שהתאפיין בריאליזם עז ובשימוש דרמטי באור וצל כדי להעצים את הנרטיב החזותי.
הציור היה שייך בעבר לנסיך קרקאפה ד'אנדריה מנאפולי.
בשנת 1970 נרכש הציור על ידי המוזיאון לאמנויות יפות ביוסטון, בזכות מימון מקרן Laurence H.
משפטה של המלכה קרוליין הוא ציור היסטורי רחב־היקף מאת סר ג'ורג' הייטר, המתאר את הדיונים בבית הלורדים הבריטי בשנת 1820 סביב הצעת חוק עונשין מיוחדת (Bill of Pains and Penalties), שנועדה לשלול מקרולינה מבראונשווייג-וולפנביטל את מעמדה כמלכה ולשמש בסיס לגירושיה מהמלך ג'ורג' הרביעי.
אף שלא היה מדובר בהליך פלילי, הציבור והעיתונות ראו בו "משפט" לכל דבר, והוא עורר סערה ציבורית ופוליטית חסרת תקדים.
הציור מתאר את היום השישי להליך, 23 באוגוסט 1820, שבו העיד תיאודור מז'וקי, אחד העדים המרכזיים נגד המלכה.
הייטר בחר להציג את רגע חקירתו על ידי הלורד גריי, מנהיג האופוזיציה הוויגית, המתואר במחווה דרמטית, זרועו מושטת לעבר המתרגם ספינטו, בעוד המלכה קרוליין יושבת בנינוחות, מאזינה בעיון.
סביבה מופיעים עורכי דינה - דנמן, ברוהם, ויילד, ויליאמס, לוושינגטון וטינדל.
בית הלורדים מלא בדמויות פוליטיות בכירות: ראש הממשלה הלורד ליברפול, הדוכס מוולינגטון, הלורד קסטלריי, הלורד ג'ון ראסל, לורד מלבורן ואחרים.
נוכחים גם הדוכס מיורק ודוכס קלרנס (לימים המלך ויליאם הרביעי).
בצד הימני של הציור נראים ג'ורג' אגר אליס, מזמין העבודה, והאמן עצמו, המופיע בדיוקן עצמי.
הייטר נכח בדיונים וערך עשרות סקיצות בעיפרון, דיו וצבעי מים.
הוא תיעד במדויק את התאורה, הצללים, הבדים, הפאות והאדריכלות, ואף כתב לעצמו "מזכר עזר" ובו 16 הוראות טכניות, בהן: "הצללים רכים", "האור על הברזל בוהק מכל אובייקט אחר", ו"כל הראשים ליד כס המלכות מאבדים אור".
בציור מופיעות קרוב ל־300 דמויות, מתוכן 161 אישים ישבו ודגמנו להייטר לפורטרט אישי.
עם זאת, רק שני ציורי שמן מוקדמים ידועים כיום: דיוקן המלכה קרולינה ודיוקן הלורד הולנד.
שאר ההכנות שמורות בצורת סקיצות כתובות ושרטוטים בארכיון גלריית הדיוקנאות הלאומית.
האירוע התרחש ב"בית הבקשות" (Court of Requests) בארמון וסטמינסטר, אשר עוצב מחדש על ידי האדריכל ג'יימס וייאט.
אף שהמבנה עורר ביקורת כ"לא ראוי" ו"דמוי טחנת כותנה", הייטר שיחזר אותו בפרטי פרטים, כולל התקרה המקומרת, כס המלכות, הנברשות, הגלריות של סר ג'ון סואן ושטיחי הארמדה ההיסטוריים.
הציור הוצג לראשונה במרץ 1823 בגלריית קאוטי בפאל מא בלונדון, וזכה לביקורת נלהבת.
הטיימס תיאר אותו כיצירת מופת של דיוק טבעי, פרספקטיבה מעודנת ואפקטים של אור וצל יוצאי דופן.
לאחר מכן הוצג בביתו של אגר אליס בכיכר הנובר, תוך חלוקת כרטיסים מסודרת למבקרים, כולל בקשה להימנע מהגעה בנעליים רטובות או מלוכלכות.
ב־1823 תוכננה הפקת הדפס חרוט של הציור, שפורסם לבסוף רק בשנת 1832 על ידי המוציא לאור רוברט בוייר.
ההדפס לווה במפת זיהוי - תרשים הממפה את הדמויות בציור באמצעות מספרים וצירוף שמותיהן, תפקידיהן ומיקומן.
מפת הזיהוי המקורית שיצר הייטר כללה 189 אישים, ושימשה בסיס לזיהוי הדמויות בגלריה עד היום.
מעבר לגלריית הדיוקנאות והיסטוריית בעלות
לאחר פטירתו של אגר אליס (שכונה לימים לורד דובר) בשנת 1833, עבר הציור בירושה ונשמר באוספים פרטיים.
בשנת 1895 הושאל לגלריית הדיוקנאות הלאומית (NPG), ולמרות ניסיונות של ממשלת בריטניה להעבירו לבית הלורדים, הוא נרכש בשנת 1912 על ידי קרן האוספים הלאומיים והוענק ל-NPG.
שם הוא שמור ומוצג עד היום, תחת מספר הרישום NPG 999.
מפת זיהוי – הדמויות בציור
הציור מהווה תיעוד פורטרטיסטי מקיף של התקופה הרג'נסית המאוחרת.
באמצעות מפת הזיהוי המקורית של הייטר, ניתן לזהות כמעט כל אחת מהדמויות בציור, כולל תיאור תפקידה ההיסטורי.
75 – הלורד ליברפול, ראש הממשלה
94–96 – עורכי הדין של קרוליין (דנמן, ויילד, ברוהם)
10 – דוכס קלרנס (ויליאם הרביעי)
הציור הוצג בשנת 1823 באולמות גרייט רומס של קוטי בבית שומברג שברחוב פאל מל בלונדון.
ג'ורג' הייטר המשיך ביצירת ציורים היסטוריים עכשוויים נוספים, בהם בית הנבחרים, 1833, וכן ציורים המתעדים את ההכתרה והנישואין של המלכה ויקטוריה, כיום הציור מהווה חלק מאוסף גלריית הדיוקנאות הלאומית בלונדון, לאחר שנרכש מתרומת קרן האמנות בשנת 1912.
משפט שלמה הוא ציור שמן רחב־ממדים מאת הצייר הפלמי מתיאס סטום (Matthias Stom), המתאר את הסצנה התנ"כית המפורסמת מ, ובה שלמה המלך חורץ משפט בין שתי נשים על זהותו של תינוק.
היצירה נחשבת לדוגמה מובהקת לסגנונו הדרמטי והתיאטרלי של סטום, שנמנה עם זרם הקרוואג'יזם הבינלאומי.
כיום מוצגת היצירה במוזיאון לאמנות קורייר במנצ'סטר, ניו המפשייר, שרכש אותו מאוסף ג'.א.
ספרא במכירה פומבית של סותבי'ס ב־5 ביולי 2017 תמורת 428,750 ליש"ט.
פלטת הצבעים, הסגנון והטיפול בבדי הלבוש דומים ליצירות נוספות שצייר האמן בעת שהותו בסיציליה, כגון סקילתו של סטפנוס הקדוש, השמורה כיום בארמון אליאטה וילאפרנקה בפלרמו – האמן התיישב באי בסביבות שנת 1640.
הציור מציג את הרגע הדרמטי שבו שלמה המלך מצווה להביא חרב ולחצות את התינוק כדי לחשוף את האם האמיתית.
הסצנה מאופיינת במתח רגשי עז, תנועות חדות והבעות פנים דרמטיות, המודגשות על ידי תאורה קרוואג'יסטית חזקה וניגודי אור וצל.
הטיפול בקומפוזיציה ובדמויות ממחיש את שליטתו של סטום בתיאטרליות של הסגנון האיטלקי הבארוקי.
הציור ככל הנראה צויר בסביבות שנת 1640, בתקופה שבה פעל סטום בסיציליה.
מרבית יצירתו הבשלה נקשרת לאי זה, ורבות מיצירותיו מצויות בערים פלרמו, מסינה וקקמו.
בצ'יזה די סנט'אגוסטינו בקקמו שמור הציור החתום והמתוארך היחיד של האמן – איסידור החקלאי (1641).
מבחינת מאפיינים סגנוניים, קיימת הקבלה בין ציור זה לבין סקילת סטפנוס הקדוש שבארמון אליאטה וילאפרנקה בפלרמו.
ייתכן והציור הנוכחי זהה לציור שנרשם בשנת 1675 ברשימת האוסף של דון ג'וזפה ברנציפורטה, נסיך בוטרה, בעיר מצארינו שבדרום סיציליה, אשר כלל חמש יצירות של סטום.
במשך תקופה ארוכה זוהה ציור זה בטעות עם גרסה אחרת של משפט שלמה, קטנה יותר, המצויה כיום בהמוזיאון לאמנויות יפות ביוסטון.
גרסה זו משמשת כפנדנט ליצירה נוספת של סטום, מוקיוס סקאבולה, שנמצאת בגלריה לאמנות של ניו סאות' ויילס בסידני.
על פי לאונרד סלייטקס, הגרסה מיוסטון מאופיינת בסגנון הדומה לעבודותיו הנאפוליטניות של סטום משנות ה־30 של המאה ה־17, בעוד שהציור שנחשף במכירה הפומבית של סותביס בדצמבר 1991 משתלב היטב ביצירתו הסיציליאנית המאוחרת, וייתכן שהוא הציור המקורי מאוסף ברנציפורטה.
לפי דו"ח שנכתב על ידי מומחה השימור העצמאי הנרי ג'נטל, הציור מצוי במצב כללי טוב.
הקנבס המקורי עבר ריפוד, ושכבת הצבע ברובה יציבה, אם כי קיימים אזורים של חוסר יציבות והרמת צבע, בעיקר בחלקו התחתון של הציור.
במרכז היצירה נראית שבר אופקי, ככל הנראה כתוצאה מסימן של מתוח ישן (stretcher mark), אשר שוחזר חלקית בעקבות אובדן צבע קל.
ניתן להבחין ברסטורציה שהתכהתה עם הזמן, במיוחד ברקע העליון מימין – לרבות קסדת החייל, מרפקה של הדמות הנשית העומדת בגבה לצופה, בדי הדר המלכותיים בצד שמאל, ובשמיים.
בנוסף, תחת תאורת UV זוהו תיקוני צבע פזורים נוספים.
ישנם סימנים של שחיקה קלה בשכבת הצבע, בעיקר באזור הקשת ובבגד הכחול של האם האוחזת בתינוק, שחושפים את מרקם הקנבס.
חרף הפגמים המקומיים, מרקם הצבע, חדות משיחות המכחול והעומק הצבעוני נשמרו היטב.
הסרת שכבת הלכה הישנה והמוכתמת צפויה לשפר את הגוונים והטונליות של היצירה כולה.
הקשר לציור משפט שלמה הנוסף
שני ציוריו של מתיאס סטום בנושא משפט שלמה משקפים שלבים שונים ביצירתו ואת מעברי הסגנון שבין תקופות עבודתו בנאפולי ובסיציליה.
הגרסה הקטנה יותר, השמורה כיום במוזיאון לאמנות יפה ביוסטון, נחשבת לשייכת לתקופה הנאפוליטנית של שנות ה־30, ומתאפיינת בקומפוזיציה מרוכזת ובמאפיינים סגנוניים טיפוסיים ליצירתו המוקדמת.
ציור זה שימש כפנדנט ליצירתו מוקיוס סקאבולה, המוצגת כיום בגלריה לאמנות של ניו סאות' ויילס בסידני.
לעומת זאת, הגרסה הגדולה יותר, שזוהתה מחדש במכירה פומבית של סותביס בשנת 1991, משתייכת לסגנונו המאוחר והבשול של סטום מהתקופה הסיציליאנית, בה התיישב באי סביב 1640. פלטת הצבעים, הטיפול בבדי הלבוש והאופי התיאטרלי של הקומפוזיציה דומים ליצירות אחרות שצייר באי, ובהן סקילתו של סטפנוס הקדוש שבארמון אליאטה וילאפרנקה בפלרמו.
על פי ניתוח סגנוני זה, גרסה זו מזוהה כיום כיצירה שהייתה באוסף ההיסטורי של דון ג'וזפה ברנציפורטה במצארינו.
משפט שלא בפניו הוא הליך פלילי המתנהל בבית משפט שבו האדם הנשפט אינו נוכח.
פרשנות המושג משתנה בהתאם לתחום השיפוט ולמערכת המשפט.
במערכות המשפט המקובל, הביטוי מרמז על הכרה בפגיעה בזכותו של נאשם להיות נוכח בהליכים משפטיים במשפט פלילי.
הרשעה במשפט שבו נאשם אינו נוכח כדי להשיב על האישומים, נחשבת להפרה של הצדק הטבעי.
באופן ספציפי, הוא מפר את העיקרון השני של כללי הצדק הטבעי: .
כלל שמקורו נמצא כבר בהלכה היהודית הקדומה.
בחלק ממערכות המשפט הקונטיננטלי, כמו זו של איטליה, היעדרות היא אסטרטגיית הגנה מוכרת ומקובלת.
משפטים כאלה עשויים לדרוש נוכחות של עורך הדין של הנאשם, בהתאם למדינה.
המדינות החברות במועצת אירופה שהן צד לאמנה האירופית לזכויות אדם מחויבות לדבוק ב, המגן על הזכות למשפט הוגן.
משפטים שלא בפניו אסורים בחלק מהמדינות החברות באיחוד האירופי ומותרים באחרות, מה שמציב בעיות משמעותיות להכרה ההדדית בפסקי דין.
למדינה החברה יש מידה מסוימת של שיקול דעת, והיא אינה מחויבת להוציא לפועל צו מעצר אירופי אם המדינה שמגישה את הבקשה כבר שפטה את אותו אדם שלא בפניו.
התנאים שבהם יש להכיר במשפטים שלא בנוכחותם כוללים: אם ניתן לומר שהאדם היה מודע למשפט, אם יועץ תפס את מקומו במשפט, אם הוא לא מבקש ערעור בזמן, ואם הוגש ערעור.
החלטת המסגרת על צו מעצר אירופי קובעת את הערבויות המשפטיות הרלוונטיות למשפטים שלא בנוכחות הנאשם.
בעוד שהחלטת המסגרת מתייחסת במפורש לסעיף 6 של האמנה האירופית לזכויות אדם, מטרתה אינה ליצור הרמוניה בין החוקים הלאומיים בנושא, אלא לספק תנאים לאי הכרה בצו מעצר אירופי ובכלים שיתופיים אחרים.
החלטת המסגרת קובעת תנאים ודרישות מפורטים, שעל פיהם משפט שלא בפניו יכול להיחשב תואם את סעיף 6.
לדברי פיטר קלפ ממכון המחקר , בחלקים מאירופה, משפטים שלא בפניו נותנים לנאשמים את היכולת לערער פעמיים - לבקש משפט חוזר שבו הם יהיו נוכחים ואז לערער על פסק הדין השני.
מועצת אירופה פרסמה פרשנות על פסקי דין שניתנו שלא בפניו.
, בהחלטה מיום 21 במאי 1975, קבעה כי יש להגיש לאדם זימון בפועל לפני שהוא נשפט.
במובן זה, השרים מדגישים כי לא נוכחות הנאשם בשימוע היא החשובה, אלא ההתמקדות צריכה להיות בשאלה האם האדם קיבל הודעה על המשפט בזמן.
בפסק דין משנת 1985 בתיק קולוזה נגד איטליה, הדגיש בית הדין האירופי לזכויות אדם כי אדם המואשם בעבירה פלילית זכאי להשתתף בדיונים.
זכאות זו מבוססת על הזכות להליך הוגן ועל הזכות להגנה, שתיהן נדרשות על פי האמנה (סעיפים 6(1) ו-6(3)).
כמו כן, הדגיש בית המשפט כי אדם שהורשע שלא בפניו יהיה זכאי למשפט חוזר מרגע שנודע לו על ההליך.
איטליה היא אחת מכמה מדינות באירופה המאפשרות משפטים שלא בנוכחותם, והם מתרחשים בה באופן קבוע.
בפסק דין מאלכי נגד איטליה (1997) קבעה ועדת האו"ם לזכויות אדם כי המדיניות האיטלקית בנוגע למשפט שלא בפניו מהווה הפרה של הזכות למשפט הוגן על פי סעיף 14 לאמנה הבין-לאומית בדבר זכויות אזרחיות ומדיניות.
איטליה טענה כי כאשר נאשם שלא בפניו מיוצג על ידי עורך דין שמונה על ידי בית המשפט, וכאשר יש לו הזדמנות להישפט מחדש, הזכות למשפט הוגן לא תיפגע.
ב-2009, ראש תחנת CIA לשעבר ושני אמריקאים נוספים נשפטו והורשעו שלא בפניהם על ידי בית משפט לערעורים במילאנו בחטיפתו של החשוד בטרור המצרי .
בסך הכל 26 אמריקאים נשפטו שלא בפניו על החטיפה, וכולם נמצאו אשמים.
נאסר עצמו נשפט והורשע שלא בפניו בעבירות טרור על ידי בית משפט איטלקי ב-2013, לאחר שהרשויות המצריות לא הגיבו לבקשות להסגרתו.
דוגמה מפורסמת נוספת היא המשפט החוזר שנערך לאמנדה נוקס האמריקאית על רצח הסטודנטית הבריטית מרדית' קרצ'ר ב-2007. נוקס חזרה לארצות הברית לאחר שזכתה בערעור על הרשעתה המקורית, אך ב-2013 בית המשפט לערעורים באיטליה ביטל את הזיכוי של נוקס.
משפט חוזר נערך, אך מכיוון שנוקס נשארה בארצות הברית ולא ניתן היה להכריח אותה לחזור לאיטליה, המשפט נערך בפירנצה שלא בפניה.
ב-30 בינואר 2014 היא הורשעה שוב ברצח ונידונה ל-28 שנים ושישה חודשי מאסר, יותר מהעונש המקורי שנגזר עליה.
נוקס הצהירה שהיא לא תחזור לאיטליה כדי לרצות את עונשה.
בשנת 2024, הרפובליקה העממית של סין פרסמה הנחיות משפטיות הקובעות כי תומכי עצמאות טייוואן, ללא קשר למיקומם, יכולים להישפט שלא בפניהם וניתן לגזור עליהם עונש מוות בבתי משפט סיניים.
במשך יותר מ-100 שנה, בתי משפט בארצות הברית קבעו כי חוקת ארצות הברית מגנה על זכותו של נאשם בפלילים להופיע באופן אישי במשפטו, כעניין של הליך הוגן, על פי התיקון החמישי, השישי והארבעה עשר.
למרות שהקונגרס של ארצות הברית עיגן זכות זו על ידי אישור כלל 43 של בשנת 1946 ותיקן את הכלל בשנת 1973, זכות זו אינה מוחלטת.
כלל 43 קובע כי נאשם יהיה נוכח במשפט, בזמן הטיעונים, בכל שלב של המשפט, כולל בחירת חבר המושבעים ובעת הטלת העונש.
עם זאת, החריגים הבאים כלולים בכלל: אם הנאשם מוותר על זכותו להיות נוכח, אם הוא עוזב את המשפט מרצונו לאחר תחילתו, או אם הוא ממשיך בהתנהגות מפריעה לאחר שהוזהר כי התנהגות כזו תגרום להרחקתו מאולם בית המשפט.
תאגיד אינו חייב להיות נוכח, אך הוא יכול להיות מיוצג על ידי עורך דין.
בהעמדה לדין על עבירות, בית המשפט רשאי להתיר העמדה לדין, טיעון, משפט והטלת עונש בהיעדרו של הנאשם, בהסכמתו בכתב, וכן הנאשם אינו חייב להיות נוכח בוויכוח בשאלה משפטית או בהפחתת העונש על פי כלל 35 של הכללים הפדרליים של סדר הדין הפלילי.
ואכן, מספר החלטות של בית המשפט העליון של ארצות הברית הכירו בכך שנאשם רשאי לאבד את הזכות להיות נוכח במשפט עקב התנהגות מפריעה או באמצעות היעדרותו מרצון לאחר תחילת המשפט.
דוגמאות מפורסמות לאנשים שהורשעו שלא בפניהם הן:
צ'ארלס הראשון, מלך אנגליה הודח ממשפטו בשל התנהגותו המפריעה, ונידון למוות בעריפת ראשו מבלי שהיה בחדר.
מרטין בורמן, פקיד נאצי ומזכירו הפרטי של היטלר, הורשע בפשעי מלחמה ופשעים נגד האנושות ונידון למוות בתלייה במשפטי נירנברג.
דסי באוטרסה, המנהיג הצבאי לשעבר של סורינאם, נידון ל-16 שנות מאסר וקנס של 2.18 מיליון דולר בהולנד בגין סחר בקוקאין.
אחמד צ'לבי, שר הנפט העיראקי לשעבר, הורשע בירדן בהונאה בנקאית.
בטינו קרקסי, ראש ממשלת איטליה לשעבר, נידון שלא בפניו ל-27 שנות מאסר, אחרי שנמלט לתוניסיה ב-1994.
לאון דגרל, בלגי שהיה משתף פעולה נאצי ונידון למוות בכיתת יורים בעת שהתגורר בספרד.
שארל דה גול, נידון תחילה לארבע שנות מאסר ולאחר מכן למוות ב-1940 באשמת בגידה במשטר וישי.
אולג גורדייבסקי, נידון למוות על ידי ברית המועצות באשמת בגידה לאחר שנמלט לבריטניה ב-1985.
מנגיסטו היילה מריאם, דיקטטור קומוניסטי לשעבר שנידון למוות באתיופיה בגין רצח עם במאי 2008.
ג'מאל ג'עפר מוחמד המכונה אבו מהדי אל-מוהנדס, נידון למוות על ידי בית משפט בכווית בגין הפיגועים בכווית ב-1983.
אבו מוסעב א-זרקאווי, נידון למוות בירדן.
זין אל-עאבדין בן עלי, נשיא תוניסיה לשעבר, נידון למאסר עולם יחד עם אשתו, ליילה בן עלי.
איראקלי אוכרואשווילי, שר ההגנה של גאורגיה בין השנים 2004 ל-2006, הקים מפלגת אופוזיציה והאשים את הממשלה בשחיתות ובתכנון התנקשויות.
הוא נעצר כמה ימים לאחר מכן באשמת סחיטה, לקיחת שוחד וניצול לרעה של כוח, ושוחרר בערבות של 6 מיליון דולר עד למשפט.
הוא טס לאירופה, כביכול כדי לקבל טיפול רפואי, אך ניסה למצוא מקלט מדיני.
הוא נשפט שלא בפניו, נמצא אשם ונידון ל-11 שנות מאסר.
אנוואר אל-עוולקי, איש דת אסלאמי קיצוני שחוסל באמצעות מל"ט על ידי ארצות הברית בתימן ב-2011, נשפט שלא בפניו על ידי ממשלת תימן.
אלכסנדר פוטייב, קולונל לשעבר בסוכנות הביון הרוסית SVR, נידון שלא בפניו ל-25 שנות מאסר באשמת בגידה חמורה על ידי בית המשפט במוסקבה ב-2011. מקום הימצאו אינו ידוע.
נטען כי הוא חי ונפטר בארצות הברית.
דמיטרי יאזוב, מרשל סובייטי שהורשע שלא בפניו על ידי ליטא בדיכוי צבאי קטלני ב-1991 ונידון לעשר שנות מאסר.
ז'ולי ד'אוביני, סייפת צרפתית מהמאה ה-17 הואשמה בחטיפה, הצתה וחטיפת גופות.
אבו עבאס, מנהיג החזית לשחרור פלסטין, נשפט באיטליה שלא בפניו לחמישה מאסרי עולם בגין תפקידו כמתכנן חטיפת ספינת התענוגות האיטלקית אקילה לאורו ב-1985, שהביאה לרצח הנוסע היהודי האמריקני בן ה-69 .
מאוריסיו פונס, נשיא אל סלוודור לשעבר (2009-2014), הורשע ונידון שלא בפניו ל-14 שנות מאסר במאי 2023 על חלקו בארגון הפסקת אש בין הכנופיות בין 2012 ל-2014. בזמן גזר דינו, פונס חי בגלות בניקרגואה.
מרינה אובסיאניקובה, עיתונאית רוסיה, נידונה שלא בפניה ל-8.5 שנות מאסר באוקטובר 2023 בגין הפצת "מידע כוזב" על הכוחות המזוינים הרוסיים באוקראינה.
אובסיאניקובה כינתה את המשפט "מונע ממניעים פוליטיים" ו"אבסורדי".
משפטו של סדאם חוסיין היה ההליך המשפטי בו נשפט נשיא עיראק המודח סדאם חוסיין על ידי על פשעים נגד האנושות שביצע במהלך כהונתו.
ב-9 בדצמבר 2003 הצביעה הרשות הזמנית של הקואליציה בעד הקמת (IST), המורכב מחמישה שופטים עיראקים, כדי לשפוט את סדאם ועוזריו באשמת פשעי מלחמה, פשעים נגד האנושות ורצח עם מתחילת שנות ה-80.
סדאם נתפס על ידי הכוחות המזוינים של ארצות הברית ב-13 בדצמבר 2003. הוא נשאר במעצר ב בבגדאד, יחד עם 11 בכירים במפלגת הבעת' בעיראק.
תשומת לב מיוחדת הוקדשה במהלך המשפט לפעילותו נגד הכורדים בצפון במהלך מלחמת איראן-עיראק, נגד השיעים בדרום ב-1991 וב-1999 כדי לדכא מרידות, וב לאחר ניסיון התנקשות כושל בסדאם ב-8 ביולי 1982, במהלך מלחמת איראן-עיראק.
סדאם טען להגנתו כי הוא הופל שלא כדין, וכי הוא עדיין נשיא עיראק.
המשפט הראשון החל בפני בית הדין העיראקי המיוחד ב-19 באוקטובר 2005. במשפט זה הועמדו סדאם ושבעה נאשמים נוספים לדין בגין פשעים נגד האנושות בקשר לאירועים שהתרחשו בדוג'יל ב-1982 על ידי חברי מפלגת הדעווה האסלאמית.
משפט שני ונפרד החל ב-21 באוגוסט 2006, ובו נשפטו סדאם ושישה נאשמים נוספים באשמת רצח עם במהלך מבצע אל-אנפאל נגד הכורדים בצפון עיראק.
ב-5 בנובמבר 2006 נידון סדאם למוות בתלייה.
ב-26 בדצמבר נדחה ערעורו וגזר דין המוות נותר על כנו.
לא הוגשו ערעורים נוספים וסדאם הוצא להורג תוך 30 יום.
תאריך ומקום ההוצאה להורג היו חסויים עד לביצוע גזר הדין.
סדאם הוצא להורג בתלייה ב-30 בדצמבר 2006. עם מותו, בוטלו כל שאר האישומים.
אמנסטי אינטרנשיונל קבע כי המשפט היה "לא הוגן", וארגון Human Rights Watch קבע כי הוצאתו להורג של סדאם "באה בעקבות משפט פגום ומסמנת צעד משמעותי של התרחקות משלטון החוק בעיראק".
כמה חודשים לפני המשפט, , לשעבר ראש בית הדין המיוחד בעיראק, האשים את ראש ממשלת עיראק הזמני איאד עלאווי בדחיפה למשפט ראווה והוצאה להורג חפוזים, באומרו: "משפטי ראווה ואחריהם הוצאות להורג מהירות עשויים לסייע לממשלה הזמנית מבחינה פוליטית בטווח הקצר, אך הם יפגעו בהתפתחות הדמוקרטיה ושלטון החוק בעיראק בטווח הארוך".
במשך 46 דקות של שימוע, הנשיא לשעבר בן ה-67, סדאם חוסיין, האזין לשופט והטיל ספק בלגיטימיות של בית הדין שהוקם כדי לשפוט אותו.
הוא כינה את המשפט "הצגה" שמטרתה לפגוע בסיכוייו של ג'ורג' בוש לנצח בבחירות לנשיאות ארצות הברית.
הוא דחה בתוקף את ההאשמות נגדו והצהיר כי "זה הכול תיאטרון.
כשהתבקש על ידי השופט להזדהות (שלושה מתוך חמשת השופטים והתובע מעולם לא זוהו ולא צולמו מסיבות ביטחוניות), השיב: "אתה עיראקי, אתה יודע מי אני".
כמו כן, במהלך המשפט, סדאם הגן על הפלישה העיראקית לכווית באוגוסט 1990 והתייחס לכווייתים כאל "כלבים" שניסו להפוך את נשות עיראק ל"זונות של שני אגורות", מה שהוביל לנזיפה מצד השופט על השימוש בשפה גסה בבית המשפט.
מאוחר יותר ב-1 ביולי אמר שר ההסברה של כווית, אבו אל-חסן, כי "מצופה" מסדאם להשתמש בשפה גסה.
"כך הוא גדל", אמר השר.
אף על פי שעורכי דינו של סדאם לא נכחו בדיון ב-1 ביולי, אשתו הראשונה, , שכרה צוות משפטי רב-לאומי של עורכי דין, בראשות מוחמד רשדאן הירדני, כולל את עאישה קדאפי (לוב), קרטיס דובלר (ארצות הברית), עמנואל לודו (צרפת) ומארק הנזלין (שווייץ).
לקראת סוף הדיון הראשון, הנשיא המודח סירב לחתום על המסמך המשפטי המאשר את הבנתו את ההאשמות.
בתמליל שהודלף מפגישה בפברואר 2003 בין ג'ורג' בוש לראש ממשלת ספרד חוסה מריה אסנאר, הביע בוש נכונות להעמיד את סדאם לדין בבית הדין הבינלאומי בהאג.
העיתון הלונדוני בשפה הערבית אל-קודס אל-ערבי דיווח בתחילת מאי 2005 כי במהלך פגישה עם מזכיר ההגנה דונלד רמספלד, סירב סדאם להצעת שחרור אם יבקש בטלוויזיה מארגונים חמושים להגיע להפסקת אש עם כוחות בעלות הברית.
העיתון הבריטי דיילי טלגרף, שציטט מקור בכיר בממשלת בריטניה, דיווח שבועיים קודם לכן כי למורדים העיראקים מוצעת "עסקה" לפיה נשיא עיראק יקבל עונש קל יותר אם יוותרו על התקפותיהם.
ב-18 ביולי 2005 הואשם סדאם על ידי בית הדין המיוחד בכתב האישום הראשון בסדרה צפויה של אישומים, הנוגעים להרג ההמוני של תושבי הכפר דוג'יל ב-1982 לאחר ניסיון התנקשות כושל נגדו.
ב-8 באוגוסט 2005 הודיעה משפחתו של סדאם כי היא פירקה את הצוות המשפטי שבסיסו בירדן וכי היא מינתה את ח'ליל אל-דולימי, החבר היחיד בעיראק, כיועץ המשפטי היחיד.
בראיון ששודר בטלוויזיה העיראקית ב-6 בספטמבר 2005, אמר נשיא עיראק ג'לאל טאלבאני כי הוא הוציא ישירות הודאות מסדאם כי הורה על הרג המוני ו"פשעים" אחרים בתקופת שלטונו וכי "מגיע לו למות".
יומיים לאחר מכן, עורך דינו של סדאם הכחיש שהוא הודה.
סנגורו של סדאם טען שוב ושוב לעיכוב ההליכים, והתעקש כי לא ניתנו לו ראיות שהובטחו על ידי התביעה, ולא ניתן לו מספיק זמן לעיין במסמכי התביעה, אך טענות אלה לא זכו לתגובה מבית המשפט.
ארגונים בין-לאומיים לזכויות אדם, לרבות Human Rights Watch, אמנסטי אינטרנשיונל וגופי או"ם כגון ומשרד הנציב העליון של האו"ם לזכויות האדם הצהירו כי בית הדין העיראקי המיוחד וההליך המשפטי שלו אינם עומדים באמות המידה הבין-לאומיות למשפט הוגן.
מזכ"ל האו"ם, קופי אנאן, סירב לתמוך בהליך, והביע חששות דומים לגבי ההגינות כמו גם לגבי האפשרות של עונש מוות בתיק.
הרשויות העיראקיות העמידו לדין את סדאם ושבעה בכירים עיראקים לשעבר ב-19 באוקטובר 2005, ארבעה ימים לאחר משאל העם ב-15 באוקטובר 2005 על החוקה העיראקית החדשה.
בית הדין האשים את הנאשמים באופן ספציפי בהריגתם של 148 שיעים מדוג'יל במה שכונה , כנקמה על ניסיון ההתנקשות הכושל ב-8 ביולי 1982. תומכי סדאם מחו נגד המשפט בתיכרית.
לאחר שהוקראו בפניהם האישומים, כל שמונת הנאשמים הודו באשמה.
אף על פי שהמשפט היה פתוח בתחילה לציבור, המשפט נסגר ב-15 במרץ 2006, לאחר שסדאם החל להשמיע הצהרות פוליטיות על דוכן העדים והחל ויכוח בינו לבין השופטים.
הנאשמים יחד עם סדאם היו:
, אחיו למחצה וראש המודיעין לשעבר
עוואד חאמד אל-בנדר אל-סעדון, שופט ראשי לשעבר
עבדאללה כאט'ם רוויד אל-מושיח'י, בכיר במפלגת הבעת'
מזהר עבדאללה רוויד אל-מושיח'י (בנו של עבדאללה כאט'ם), בכיר במפלגת הבעת'
עלי דאים עלי, בכיר במפלגת הבעת'
מוחמד עזוי עלי, בכיר במפלגת הבעת'
בפתיחת המשפט ב-19 באוקטובר, סדאם דחה את הלגיטימיות של בית הדין.
"אני לא מגיב לבית המשפט הזה, ואני שומר על זכותי החוקתית כנשיא עיראק", הכריז סדאם.
כשהשופט שאל לשמו, סדאם ענה "אני נשיא עיראק".
הוא השיב לשאלה, ושאל את השופט הכורדי ריזגר מוחמד אמין, "מי אתה?
אני רוצה לדעת מי אתה".
כאשר אמין כינה את סדאם "הנשיא לשעבר", סדאם התנגד בתוקף ואמר שהוא עדיין נשיא עיראק ולא הודח.
הישיבה הראשונה במשפט נמשכה שלוש שעות.
בית המשפט דחה את הדיון בתיק עד ל-28 בנובמבר 2005, מכיוון שחלק מהעדים היו מפוחדים מכדי להשתתף וכדי לאפשר להגנה זמן נוסף ללמוד את הראיות.
בראיון לסוכנות הידיעות הערבית אל-ערביה לאחר פתיחת המשפט, כינתה בתו הבכורה של סדאם, רג'ד, את בית המשפט "פארסה" וטענה כי אביה התנהג כמו "אריה" במהלך ההליכים.
"הוא יהיה אריה גם כשהוא כלוא בכלוב.
כל אדם ישר שמכיר את סדאם יודע שהוא תקיף וחזק".
המשפט נדחה ב-28 בנובמבר 2005 על ידי השופט הראשי ריזגר מוחמד אמין כדי לאפשר זמן למציאת עורכי דין חלופיים לכמה מהנאשמים.
עו"ד סעדון סוג'ייר אל-ג'נבי, הממונה על הגנתו של עווד חאמד אל-בנדר, נחטף ממשרדו חודש לפני כן על ידי חמושים, ונמצא ירוי ליד משרדו כמה שעות לאחר מכן.
ב-8 בנובמבר 2005 נהרג עו"ד עאדל אל-זביידי, שייצג את סגן הנשיא טאהא יאסין רמדאן ואת עבדאללה כאט'ם רווייד, בידי שלושה חמושים בבגדאד.
בהתקפה נפצע גם עורך דינו של ברזאן איבראהים, ת'אמר חמוד אל-ח'וזאעי.
היו כמה תקריות במהלך המשפט שבהן סדאם הפגין התרסה נגד סמכות בית הדין.
בשלב מסוים, צוות ההגנה המשפטי של סדאם יצא מבית המשפט לאחר שהטיל ספק בלגיטימיות של בית הדין, ושאל על החזרתם של מסמכי ההגנה שנתפסו על ידי החיילים האמריקאים וסוגיות ביטחוניות הנוגעות להגנה.
סדאם, יחד עם הנאשמים האחרים, תקפו את השופט אמין ואת בית הדין.
למחרת, לאחר ששמע שעות של עדויות נגדו, הוא השתלח בשופט.
הוא אמר שהוא מותש, וכי הוא לא מתכוון לחזור למשפט.
מאוחר יותר, ב-7 בדצמבר 2005, סירב סדאם להיכנס לבית המשפט והתלונן על תנאי מעצרו ועל התנהלות המשפט.
תלונותיו של סדאם היו, בין היתר, על כך שלא החליף את בגדיו במשך ארבעה ימים.
ב-12 בדצמבר 2005, במקום לחקור עדים, האשים סדאם את שוביו האמריקאים בעינויים ואמר: "היכו אותי בכל מקום בגופי, והסימנים ניכרים בכל גופי".
התובע הראשי ג'עפר אל-מוסאווי קרא להטיל עונש מוות על סדאם ועל ארבעה נאשמים נוספים.
החשודים היו צפויים להוצאה להורג בתלייה אם יורשעו ויידונו למוות.
בעקבות ההתנקשות בעורך דינו הראשי, חמיס אל-עוביידי, פתח סדאם בשביתת רעב במחאה על היעדר הגנה בין-לאומית לעורכי דין, השביתה נמשכה 19 יום.
ב-5 בנובמבר 2006 נידון סדאם חוסיין למוות בתלייה בגין הריגתם של 148 שיעים מדוג'יל.
כשהשופט הכריז על פסק הדין, סדאם צעק: "יחי העם.
עורך הדין הראשי של הסנגוריה, ח'ליל אל-דולימי, ציטט מאוחר יותר הצהרה של סדאם שניתנה זמן קצר לפני שבית המשפט פרסם את פסק הדין.
לדבריו, סדאם קרא לאזרחי ארצו "להתאחד לנוכח סכסוכים עדתיים".
אל-דולימי הוסיף כי המסר של סדאם לעם הוא "לסלוח ולא לנקום במדינות הפולשות ובאזרחיהן".
בעקבות הדברים הוגש ערעור, שאושר על ידי מערכת המשפט העיראקית.
ב-26 בדצמבר נדחה ערעורו של סדאם ונגזר עליו גזר דין מוות.
לא ניתן היה לערער על כך וסדאם היה צריך להיות מוצא להורג תוך 30 יום מתאריך זה.
ההחלטה עדיין הייתה צריכה להיות מאושרת על ידי נשיא עיראק, אך לא ניתן היה לשנות אותה.
ב-30 בדצמבר 2006 בוצע גזר דינו של סדאם והוא הוצא להורג בתלייה.
בין הנאשמים עם סדאם, ברזאן איברהים אל-תיכרית'י ועוואד חאמד אל-בנדר, נידונו גם הם למוות בתלייה.
הם הוצאו להורג ב-15 בינואר 2007. סגן נשיא עיראק לשעבר, טאהא יאסין רמדאן, נידון למאסר עולם.
אולם, ב-12 בפברואר 2007 הומר דינו למוות בתלייה, והוא הוצא להורג ב-20 במרץ 2007.
עבדאללה כאט'ם רוויד אל-מושיח'י, בנו מזהר עבדאללה רוויד אל-מושיח'י ועלי דאים עלי נידונו ל-15 שנות מאסר.
מוחמד עזאווי עלי, גם הוא בכיר במפלגת הבעת' באזור דוג'יל, זוכה מחוסר ראיות.
משפט שלמה הוא ציור משנת 1742 המתאר את משפט שלמה, מאת הצייר הצרפתי ז'אן־פרנסואה דה טרואה.
היצירה נוצרה ברומא כחלק מהזמנה של הקרדינל פייר גרן דה טנסן לארמון הארכיבישופי שלו בליון.
ציור נוסף שנכלל באותה הזמנה הוא ישו והאישה השומרונית.
שתי היצירות שמורות כיום במוזיאון לאמנויות יפות של ליון.
הסצנה מתרחשת בארמונו של המלך שלמה, כפי שמעידות העמודות הנראות ברקע.
המלך, הלבוש גלימה וטורבן, שרוי בצללים, יושב על כס מלכותו ולצדו שני יועציו.
הקומפוזיציה נחתכת באלכסון, מהלך המדגיש את דמויות התליין, שתי הנשים ושני התינוקות שבקדמת התמונה.
התליין, זרועו הימנית מתוחה, אוחז בסכין בידו הימנית ומביט אל המלך, כאילו הוא ממתין לפקודת הביצוע.
בידו השמאלית הוא אוחז בכף רגלו של התינוק החי, שאותו הוא עומד לחצות לשניים.
התינוק מונח בין שתי הנשים, דבר המבליט עוד יותר את העימות ביניהן.
האישה הראשונה, הלבושה שמלה אדומה, נראית מתחננת ומצביעה על התינוק המת השוכב לרגליה.
האישה השנייה, הלבושה שמלה כחולה, שומרת על תנוחה מתגוננת.
מבטן של שתי הנשים מתלכד ומופנה אל המלך.
משפט שלמה הוא ציור שמן על בד מן השנים 1505–1511, מאת הצייר הוונציאני סבסטיאנו דל פיומבו.
היצירה נחשבת לאחת מיצירות הסצנה הנרטיביות הגדולות והשאפתניות ביותר שנוצרו בוונציה בראשית המאה ה־16. הציור אינו גמור, אך מקובל במחקר לייחסו לדל פיומבו, והוא שמור כיום באוסף בנקס שבאחוזת קינגסטון לייסי בדורסט.
היצירה, שנותרה בלתי גמורה, מתוארכת בדרך כלל לשנות נעוריו של הצייר, בתקופה שבה פעל עדיין בוונציה, עיר הולדתו.
ייתכן כי הוזמנה בידי אנדראה לורדאן, חבר מועצת העשרה, וייתכן כי נותרה בלתי מושלמת כאשר האמן נקרא לרומא.
הדמות המזוקנת הלבושה אדום מצטטת את מזבח סן זקאריה מאת ג'ובאני בליני, ואילו דמותו של שלמה היושב על כס מלכות מאזכרת את הציור יעקובו פזארו מוצג לפני האפיפיור אלכסנדר השישי ולפני פטרוס הקדוש מאת טיציאן.
החייל המופיע מימין מתייחס ככל הנראה לגלדיאטור בורגזה, ואילו שלוש הנשים נראות כמי שהתבססו על אותו מודל, המוצג בחזית, בפרופיל ומאחור.
משפטו של טראיאנוס הוא ציור שמן על בד משנת 1840 מאת אז'ן דלקרואה.
היצירה שייכת לתחום הציור ההיסטורי ונוצרה ברבע השני של המאה ה-19. היא מתארת סצנה היסטורית ובה הקיסר הרומי טראיאנוס, המוקף קהל, דן בבקשתה של אלמנה לצד גופת בנה, בנוכחות חיילים, סוסים ודגלים.
נושא הציור נלקח מן הקומדיה האלוהית של דנטה אליגיירי, שיר עשירי של "כור המצרף".
האפיזודה מתארת את טראיאנוס כשליט מופת של צדק: בעת יציאתו למסע מלחמה הוא נעצר בידי אלמנה הדורשת משפט צדק על מות בנה, והוא נענה לבקשתה ומעכב את יציאתו.
דלקרואה צירף להצגת היצירה קטע ארוך מן הפואמה בתרגום צרפתי מאת אנטואן דשאן.
הציור הוצג בסלון של פריז בשנת 1840, ולאחר מכן הוצג שוב ברטרוספקטיבה לעבודותיו של דלקרואה בתערוכה העולמית של פריז בשנת 1855 הביקורת הייתה חלוקה, אך שארל בודלר ותאופיל גוטייה ציינו את היצירה לשבח במיוחד.
היצירה נרכשה מיד בידי המדינה.
במתמטיקה, ובפרט בתורת המידה, משפט שטיינהאוס קובע שקבוצת ההפרשים של קבוצה ממידה גדולה מאפס לפי מידת לבג, מכילה סביבה פתוחה של 0.
המשפט הוכח לראשונה על-ידי המתמטיקאי הוגו שטיינהאוס בשנת 1920. גרסה של המשפט למידת האר כללית הוכחה על-ידי אנדרה וייל בשנת 1941.
בערך זה נסמן ב-, וב- את קבוצת המספרים הטבעיים, השלמים והממשיים בהתאמה.
כמו כן, נסמן ב- את מידת לבג וב- את מידת לבג ה- ממדית עבור כלשהו.
לבסוף, נסמן ב- את פעולת ההפרש הסימטרי בין קבוצות.
יהי ותהי קבוצה מדידה כך ש-.
אזי, מכילה סביבה פתוחה של וקטור האפס.
לצורך פשטות נוכיח את המקרה שבו .
ההוכחה ל- כללי דומה, אך דורשת כמה שלבים נוספים.
למה: רציפות מידת לבג להזזות
תהי קבוצה מדידה לפי לבג וקומפקטית.
יהי קטע פתוח כלשהו .
באופן דומה, אפשר להראות שאם קבוצה היא איחוד סופי של קטעים פתוחים, אז
מאחר ש- מדידה וקומפקטית, קיימת קבוצה שהיא איחוד סופי של קטעים פתוחים כך ש-.
בנוסף, מאחר ש-, קיים כך שלכל מתקיים ש-.
לבסוף, מאחר שמידת לבג אינווריאנטית להזזות, .
מחברים את כל אלו ומקבלים שלכל :
מניחים שהקבוצה ממשפט שטיינהאוס היא קבוצה קומפקטית.
לכן, לפי הלמה לעיל, קיים כך שלכל מתקיים ש-.
מציבים באי-השוויון לעיל ומעבירים אגפים כדי לקבל ש-.
כלומר, וגם , מה שאומר ש-.מכל זה:
הדבר נכון לכל , משמע ש-, וזוהי קבוצה פתוחה שמכילה את 0.
כעת מניחים שהקבוצה ממשפט שטיינהאוס היא קבוצה מדידה כללית (לאו דווקא קומפקטית).
מחלקים את הישר לקטעים חצי פתוחים כאשר .
משום ש-, בהכרח קיים כך ש-.
לכן, לפי משפט שטיינהאוס לקבוצות קומפקטיות שהוכח לעיל, קיימת קבוצה פתוחה שמכילה את הראשית כך ש-.
ניתן להראות כי , לכן כנדרש.
סכום של קבוצות ממידה חיובית
יהי ותהי זוג קבוצות מדידות כך ש- ו-.
אזי, הפנים של אינו ריק.
משפט שטיינהאוס למידת האר כללית
תהי חבורה קומפקטית מקומית עם מידת האר שמאלית .
כמו כן, תהי קבוצה שעבורה .
אזי, מכילה סביבה פתוחה של איבר היחידה.
גם הנושא הזה של התייחסות עצמית הפך אותם למעוררי עניין.
המאה ה-19 ידעה ערעור באמון המדע בידע של האדם בכלל ושל המדען בפרט.
בני-אדם החלו להיות מובנים כסובייקטיביים בהכרח ולכן פותחו דרכי הגדרה חדשות של מהו ידע, שתסתמכנה על כלים, שאינם האינטואיציה או ההבנה הפרטית של המדען.
מי שהוביל את השינוי היו תחומי המתמטיקה והלוגיקה.
אחד מהנסיונות להגדרת ידע באופן שאינו תלוי באדם הפרטי היה פניה לאמצעים מכניים.
אחת השאלות שעלתה הייתה האם ניתן להגדיר את כל הידע המתמטי באמצעות מערכת הסק הניתנת לתיאור מכני לחלוטין.
משפטי אי-השלמות הראו כי שום מערכת אקסיומות והסק עקבית הניתנת לתיאור מכני ומסוגלת לתאר את המספרים הטבעיים אינה יכולה להיות שלמה - כלומר להוכיח או להפריך כל טענה.
בפרט נובע מכך שהיא אינה יכולה להסיק את כל המשפטים האריתמטיים האמתיים.
במשפט הראשון, גדל הראה שכל מערכת אקסיומות אפקטיבית ועשירה מספיק (כזו המכילה חלק מספיק גדול מאקסיומות האריתמטיקה) שהיא עקבית, היא בהכרח לא שלמה, משמע שקיימות טענות שלא ניתנות להכרעה, כלומר שלא ניתן להוכיחן או להפריכן באמצעות מערכת האקסיומות.
בכך גדל שם קץ לניסיונות רבים לבנות מערכת אקסיומטית כוללת שממנה תנבע כל המתמטיקה.
במשפט השני הראה גדל תוצאה עוד יותר חזקה, והיא, שאף אם המערכת עקבית, לא ניתן להוכיח את עקביותה מתוך המערכת.
המשפטים מצוטטים בתרבות הפופולרית בצורות שונות, לעיתים שגויות, ובפרט יש בלבול סביב השאלה האם המשפטים טוענים ש־"קיימות טענות אמיתיות שלא ניתן להוכיח".
המשפטים מוכיחים שעבור כל מערכת כמתואר לעיל קיימת טענה על מספרים טבעיים שהיא אמיתית אך אינה ניתנת להוכחה במערכת.
עם זאת, קיים גם משפט לכאורה הפוך, משפט השלמות של גדל, שקדם למשפטי האי־שלמות, שטוען שבכל מערכת כזו אפשר להוכיח כל טענה הנכונה בכל מודל המתאים למערכת (כלומר בכל פרשנות אפשרית של המערכת).
משילוב שני המשפטים נובע שכל מערכת עקבית לתיאור המספרים הטבעיים אפשר לפרש בצורות שונות, שחלקן שונות מהדרך הרגילה בה אנו תופסים את המספרים הטבעיים.
כלומר אפשר להתאים להן מודל שאינו מודל המספרים הטבעיים הסטנדרטי.
הטענות שאינן ניתנות להכרעה יהיו אמיתיות בחלק מהמודלים הללו, ושקריות באחרים.
מראשית ימי המתמטיקה ועד ל פעלו המתמטיקאים מתוך הנחה שבטיפול בכל טענה מתמטית ייתכנו רק שני כיוונים: ניתן להוכיח את הטענה, או לחלופין ניתן להפריכה (כלומר להוכיח שהטענה אינה נכונה).
גם אם קשה מאוד לפתור בעיה מסוימת, הרי אם יושקעו בה מאמץ וכישרון במידה מספקת – תימצא לה הוכחה נאותה.
דויד הילברט, גדול המתמטיקאים בתחילת המאה העשרים, ידע שזו הנחה שלא זכתה להוכחה, אך הוא היטיב לתארה באומרו:
משפט האי-שלמות הראשון של גדל
הטענות הנבנות דומות מאוד לפרדוקס השקרן (פרדוקס שבו אדם מסוים אומר "אני שקרן"), אך שונות ממנו, שכן לא נטען בהן שהן אינן נכונות.
ההוכחה הפורמלית של המשפט מראה בצורה קונסטרוקטיבית כיצד ניתן לבנות טענה פורמלית האומרת "לא ניתן להוכיח אותי".
במשך שנים לאחר פרסום המשפטים רווחה ההנחה שאמנם קיימות טענות שלא ניתן להוכיח או להפריך אך הן "לא טבעיות", כלומר לא סביר שבמהלך פיתוח סטנדרטי של תורה מתמטית ניתקל במשפטים כאלו.
ההנחה הזו התבררה כשגויה באופן קיצוני בעקבות הוכחת העצמאות של השערת הרצף.
השערת הרצף שהוצעה על ידי גאורג קנטור, טוענת כי לא קיימת קבוצה שעוצמתה גדולה מזו של המספרים הטבעיים וקטנה מזו של המספרים הממשיים.
השערה זו נחשבה לאחת מהבעיות הפתוחות המרכזיות במתמטיקה בתחילת המאה ה-20 (זו הבעיה הראשונה ברשימת 23 הבעיות של הילברט).
בשנת 1937 הוכיח גדל כי לא ניתן להפריך השערה זו במסגרת אקסיומות ZFC ובשנת 1963 הוכיח פול כהן כי לא ניתן להוכיח השערה זו במסגרת ZFC.
משפט האי-שלמות השני של גדל
במשפט האי-שלמות השני הוכיח גדל כי תורה עקבית שהיא מספיק חזקה לקיים את אקסיומות פאנו (שהאריתמטיקה הרגילה מכילה אותה) ובפרט כזאת שמקיימת את האקסיומות של תורת הקבוצות (ZF) לא יכולה להוכיח את העקביות של עצמה.
מזה נובע שלעולם לא נוכל להיות בטוחים לחלוטין שהמערכת עקבית ולא כוללת סתירות נסתרות – כי או שהיא אינה עקבית, או שהיא עקבית אך לא נוכל להוכיח זאת.
אולם, האפשרות שאי אפשר להפריך את העקביות של עצמה תלויה במערכת האקסיומות שלה (יכול להיות שטענה זאת בלתי תלויה במערכת האקסיומות שלך ויכול להיות שהיא לא נכונה).
תנאי המשפט אינם מחייבים מספר סופי של אקסיומות.
כלומר, גם אילו היו בידינו אינסוף אקסיומות של תורת המספרים, היה המשפט מתקיים בתנאי הרגיל, שניתן יהיה לזהות בקלות האם טענה נתונה היא אקסיומה של המערכת (תכונה זו נקראת אפקטיביות).
רעיון זה הופיע עוד קודם לכן בכתביו של אחד מצמד מחברי "פרינקיפיה מתמטיקה", אלפרד נורת' וייטהד.
וייטהד טען טענה דומה בספרו "המדע והעולם המודרני" (1925), על כך שכל מערכת טענות תהא פתוחה, כך שיוותרו בה טענות שלא יהיו ניתנות לאישוש או להפרכה.
רעיונות דומים הופיעו זמן רב לפני כן.
בספר השישי לפוליטאה, למשל, מתאר אפלטון את המתמטיקה ואת כל מדעי הדיאנויה (מחשבה), כמדעים היפותטיים, בהם יש טענות שניתן להניחן אך לא להוכיחן או להפריכן מתוך המערכת עצמה (בדומה לאקסיומות של הגאומטריה).
ההשפעה של המשפט על התפתחות המתמטיקה הייתה רבה.
משפט האי-שלמות למעשה ייתר את תוכנית הילברט ובכך פגע אנושות בניסיון לבצע אקסיומטיזציה של המתמטיקה.
לאחר ההוכחה, חדלו המתמטיקאים בהדרגה לעסוק בנושא בניית יסודות המתמטיקה שהעסיקם רבות בראשית המאה ה-20 עקב תחושה של יאוש מהנושא.
משפט גדל היווה גם, על פי תפיסות מסוימות, הפרכה לתפיסה הפורמליסטית של המתמטיקה כאוסף כללים חסרי משמעות מחוץ למערכת או שמשמעותם מחוץ למערכת אינה עניין מתמטי.
חוסר היכולת לקבוע פורמלית את נכונותם של משפטים אלו ואחרים שימש כראייה לכך שהאדם לא מסוגל לתפוס כל אמת, שהרי כל הוכחה הידועה לאדם מבוססת על מערכת אקסיומות סופית.
טענה אחרת דווקא מסיקה מהמשפט את עליונותו של האדם.
על פי טענה זו, ישנן אמיתות שאף מחשב תאורטי לא יכול להכילן (מדובר על מודל של מחשב, בלי תלות בקיומו הממשי, ראו מדעי המחשב ומכונת טיורינג), כיוון שעל פי תזת צ'רץ'-טיורינג כל ההוכחות האפשריות של המחשב המושלם (מכונת טיורינג) יכולות להיות מאורגנות בצורת מערכת פורמלית.
ואולם, האדם יהיה מסוגל לדעת גם טענות שלא כלולות במערכת זו (דוגמה המובאת לטענה זו היא עקביות המערכת הפורמלית בה משתמש המחשב).
הפיזיקאי רוג'ר פנרוז התבסס על משפטי האי-שלמות של גדל בהעלותו את ההשערה כי האינטליגנציה האנושית ניתנת להסבר רק על ידי קיומן ההיפותטי של אינטראקציות קוונטיות במוח.
אף לא אחת מטענות אלו מוסכמת על כלל הפילוסופים, ובוודאי ששתיהן אינן עומדות בדרישות הריגורוזיות המתמטית.
ההשפעה מחוץ לתחומי המתמטיקה הייתה רבה אף היא.
משפט האי-שלמות משמש את חסידי העידן החדש על מנת לנגח את יומרתו כביכול של המדע לדעת הכל.
לטענתם, אם אפילו המערכות המתמטיות הבסיסיות ביותר אינן ניתנות להוכחה, אזי ישנה בעייתיות בגישה על פיה מסוגל המדע להבין את העולם.
משפט זה נכרך לעיתים קרובות יחד עם מכניקת הקוונטים בידי גורמים עוינים למדע על מנת להוכיח את אי היכולת של המדע לדעת הכול.
אך גדל עצמו לא היה מסכים לכך.
כי הפוסטמודרניזם עמד בניגוד מוחלט לגדל, שהיה פלטוניסט.
בספרו שלוש מהפכות קופרניקניות הציג הפרופסור זאב בכלר את משפטי האי-שלמות של גדל כהפרכה אחת מני רבות לתפיסה אותה הוא מכנה "אקטואליזם".
במקרה זה, טענתו היא שהמתמטיקה מכילה תוכן ולא רק צורה, בניגוד לתפיסות אקטואליסטיות שטוענות להפך.
זאת, בהתאם להתמקדותם הכללית (על פי המתואר בספר) בצורניות ובשפה ולא בעולם, מתוך ההנחה ש"אין משמעות למושג האמת" – פילוסופיה שתקפה הן לגבי המוסר והן לגבי המדע והמתמטיקה.
בכך הולך בכלר בדרכו של גדל עצמו במידת מה, בניגוד לתפיסות הפוסטמודרניות, שכן גדל האמין באמת אחת והתכוון שמשפטו יהווה הפרכה לפורמליזם שראה כמרוקן את המתמטיקה מתוכנה.
באלגברה, משפטי האיזומורפיזם הם שם שכיח לשלושה משפטים יסודיים שלפיהם חבורות מנה מסוימות הן איזומורפיות זו לזו.
משפטים דומים תקפים גם עבור חוגי מנה ומודולי מנה.
המשפטים מיוחסים לאמי נתר, ולפעמים הם נקראים "משפטי נתר", הראשון, השני והשלישי.
מן המשפטים האלה נובעת התאמה בין סריג תת-החבורות של חבורה המכילות תת-חבורה , לבין סריג תת-החבורות של חבורת המנה .
משפט ההתאמה הזה נקרא לפעמים "משפט האיזומורפיזם הרביעי".
אם הומומורפיזם ממבנה אלגברי , אז המנה של ביחס לגרעין של איזומורפית לתמונה של .
משפט (ניסוח לתורת החבורות): תהיינה חבורות, ויהא הומומורפיזם.
משפט (ניסוח לתורת החוגים): יהיו חוגים, ויהא הומומורפיזם.
משפט (ניסוח לתורת המודולים): יהיו שני מודולים מעל חוג , ויהא הומומורפיזם.
נעיר תחילה כי הוא תת-חבורה נורמלית של ולכן חבורת המנה מוגדרת היטב.
נסמן ונגדיר העתקה על ידי לכל קוסט .
נראה כי הפונקציה היא איזומורפיזם וזה יוכיח את המשפט:
הפונקציה מוגדרת היטב (כלומר, אם ניקח נציגים שונים עבור אותה מחלקת שקילות, נקבל אותה תוצאה): נניח כי .
על-פי הגדרת התמונה, קיים עבורו , ובסך הכל נקבל כי .
הפונקציה חד-חד-ערכית: ניקח ונניח כי .
אזי , כלומר , כלומר , כלומר , כלומר .
יישום של המשפט עבור מרחבים וקטוריים
ניתן לפרש את משפט הממדים עבור העתקות ליניאריות כהדגמה של משפט האיזומורפיזם הראשון, שכן מרחבים וקטוריים הם סוג של חבורות אבליות.
במקרה זה ההעתקה הליניארית היא הומומורפיזם בין החבורות .
בעוד שהגרעין והתמונה של הומומורפיזם זה מקבלים את המשמעות שלהם בהשאלה ממשמעותם באלגברה ליניארית.
בהינתן תת-מרחב , האיברים של חבורת המנה (כלומר הקוסטים של ב-) הם בעצם כל המרחבים מממד זהה ש"מקבילים" ביחס אליו.
לדוגמה, בהינתן מישור וכיוון בתוכו, הקוסטים המתאימים לו הם כל הישרים המקבילים לכיוון זה.
כלומר, איברי חבורת המנה פועלים על קוסט הזהות באותו אופן כמו הזזות (translations), ולפיכך מספר איברי חבורת המנה הוא כמספר ההזזות בכיוונים שאינם מוכלים ב-.
עבור מרחבים וקטוריים מעל שדות סופיים ניתן לספור ישירות את מספר הכיוונים הללו, אולם במקרה האינסופי יש לדבר על ממדי המרחבים הללו.
לפיכך:, בעוד שלפי משפט האיזומורפיזם הראשון מתקיים גם , ולכן
משפט (ניסוח לתורת החבורות): תהא חבורה, תהא תת-חבורה ותהא תת-חבורה נורמלית.
משפט (ניסוח לתורת החוגים): יהא חוג, יהא תת-חוג של ויהא אידיאל דו-צדדי של .
משפט (ניסוח לתורת המודולים): יהא מודול מעל חוג , ויהיו תת-מודולים של .
ראשית, נעיר כי משום ש- וגם אזי , ולכן חבורת המנה מוגדרת היטב.
כעת מגדירים העתקה על ידי לכל .
ההעתקה היא הומומורפיזם כי לכל מתקיים:
ההעתקה היא על כי אם עבור אז .
בסך הכל מקבלים ממשפט האיזומורפיזם הראשון כי כנדרש.
במקרה של המשפט בגרסת תורת החבורות, ניתן להסיק כי איזומורפי לתת-חבורה של , ובפרט , כאשר מסמן את האינדקס של ב-.
מכאן נובע האי-שוויון השימושי .
משפט האיזומורפיזם השלישי (כלל הצמצום)
משפט (ניסוח לתורת החבורות): תהא חבורה ויהיו תת-חבורות נורמליות של המקיימות .
משפט (ניסוח לתורת החוגים): יהא חוג ויהיו אידיאלים דו-צדדיים של המקיימים .
משפט (ניסוח לתורת המודולים): יהא מודול מעל חוג ויהיו תת-מודולים של המקיימים .
ראשית, נעיר כי משום ש- וגם אז .
לכן, חבורת המנה מוגדרת היטב וניתן להראות שמתקיים .
מכאן שהביטוי מוגדר היטב, ונוכל לעבור להוכחת האיזומורפיות.
בהינתן חבורה ותת-חבורה נורמלית , יש התאמה ח.ח.ע ועל בין תת-החבורות של המכילות את , לבין תת-החבורות של חבורת המנה .
כלומר, אם נסמן , אז יש התאמה ח.ח.ע ועל , והיא נתונה על ידי לכל .
משפטי פראג (קרויים לעיתים על שמו של הנאשם הראשי משפט סלנסקי, בצ'כית: Proces se Slánským) היו סדרה של משפטי ראווה שנערכו בסוף 1952 בפראג בירת צ'כוסלובקיה, בהשראתו של סטלין, ונועדו לבצר את שלטונו במדינות הגוש הקומוניסטי.
ארבעה-עשר נאשמים הועמדו לדין במשפט העיקרי, בהם אחד-עשר יהודים.
הבולט בנאשמים היא רודולף סלַנסקי, שהיה מזכיר המפלגה הקומוניסטית של צ'כוסלובקיה.
המשפטים נפתחו ב־20 בנובמבר 1952, ונוהלו בידי הרשויות הצ'כוסלובקיות, בהוראת מוסקבה, באווירה אנטישמית ואנטי-ישראלית.
סלנסקי וחבריו הואשמו ב"קשר טרוצקיסטי־טיטוֹאיסטי־ציוני בשירות האימפריאליזם האמריקני".
בהשפעת עינויים הודה סלנסקי כי היה סוכן ציוני וריגל לטובת המערב.
משפט סלנסקי הפך גם להתקפה אנטי-ציונית ואנטי-ישראלית בגלל המפנה במדיניות החוץ של ברית המועצות במזרח התיכון.
תמיכת הגוש הסובייטי בתוכנית החלוקה ב-1947, באה כדי לאפשר את סילוק הבריטים מהאזור וחדירה מדינית סובייטית אליו.
כאשר לאחר הקמתה התקרבה ישראל למערב ולארצות הברית, גרם הדבר לאכזבה בקרמלין.
התמיכה בישראל עוררה את איבת הערבים לגוש הקומוניסטי, וכדי להתגבר על כך נוצר הצורך להפגין בפומבי את שינוי היחס לישראל, וזה נעשה בעזרת משפט ראווה עם גוון אנטי-ציוני מובהק.
משפטי פראג נחשבים כיום כחלק ממסעו האנטישמי של סטלין נגד ה"קוסמופוליטיים חסרי השורשים" בשנים 1948–1953, והתרחש בין משפט הסופרים ואנשי הרוח היהודים למשפט הרופאים.
ב-27 בנובמבר 1952 נידונו למוות אחד-עשר מהנאשמים, בכללם סלנסקי וולדימיר קלמנטיס, וב־3 בדצמבר בוצע גזר הדין.
שני ישראלים שהגיעו לפראג, מרדכי אורן ושמעון אורנשטיין, נאסרו והואשמו בריגול לטובת ישראל וארצות הברית.
הם שימשו כעדים במשפט העיקרי ואחר כך נידונו במשפט נפרד.
התביעה במשפט דיברה על "תוכנית אבריאל" שזמם כביכול הציר הקודם של ישראל בפראג, אהוד אבריאל, שנועדה לשעבד את צ'כוסלובקיה ל"אימפריאליזם האמריקני".
באותו זמן הוכרז ציר ישראל בפראג, אריה קובובי, כאישיות בלתי רצויה.
אורנשטיין נידון למאסר עולם, ומרדכי אורן לעשרים שנות מאסר; אורנשטיין שוחרר בשנת 1954, ואורן שוחרר בשנת 1956 ביחד עם שלושת נאשמי המשפט העיקרי שלא הוצאו להורג.
בשנת 1963 זכו כל נאשמי פראג לטיהור שמם על ידי שלטונות צ'כוסלובקיה.
בישראל התייחס רוב הציבור מלכתחילה אל ההאשמות כאל עלילות שווא חסרות שחר.
עם זאת, אנשי מק"י הביעו אמון בהאשמות שהועלו במשפט, ובקרב אנשי מפ"ם הייתה מבוכה, בעיקר לאור מעצרו של מרדכי אורן, מראשי הקיבוץ הארצי ומפ"ם.
עמדת האגף השמאלי במפ"ם (בראשות משה סנה, יעקב ריפתין ואליעזר פרי) הייתה שההאשמות נכונות.
אחרים טענו שההאשמות כלפי אורן נבעו מאי-הבנה שיש לתקן, והיו שגינו את המשפט אך ביקשו שלא לנצל אותו כדי להשמיץ את הקומוניזם.
קבוצה שמאלנית של חסידי משה סנה, אשר סירבה לגנות את משפט פראג ואת האשמתו של אורן כמרגל אימפריאליסטי, אולצה לעזוב את קיבוצי מפ"ם.
ארתור לונדון, מניצולי המשפטים, כתב ספר בשם "ההודאה" (L'Aveu).
הבמאי קוסטה גברס עיבד את הספר לסרט, בכיכובם של איב מונטאן וסימון סיניורה.
משפטי סילו הם משפטים בתורת החבורות, העוסקים בתת-חבורות-p מקסימליות של חבורה סופית.
חבורות שסדרן הוא חזקה של ראשוני נקראות חבורות p, וכולן נילפוטנטיות.
משפטי סילו מאפשרים לחקור חבורות סופיות באמצעות תת-חבורות כאלה והפעולה שלה עליהן, ומכאן המעמד היסודי שלהן בתורת החבורות.
את המשפטים הוכיח המתמטיקאי הנורווגי לודוויג סילו בשנת 1872, והם מכלילים את משפט קושי שנוגע למקרה .
במובן מסוים, משפטי סילו הפוכים למשפט לגראנז'.
לפי משפט לגראנז', הסדר של תת-חבורה של חייב לחלק את הסדר של .
משפטי סילו מראים שאם נתון מחלק של הסדר של שהוא חזקת ראשוני, אז אפשר למצוא תת-חבורה מסדר .
משפטי סילו קובעים גם שכל תת-החבורות שסדרן הוא חזקת- מקסימלית, צמודות זו לזו.
אם הוא מספר ראשוני המחלק את הסדר של החבורה הסופית , אז קיימת חזקה מקסימלית של המחלקת את הסדר.
כלומר מחלק את סדר החבורה, אבל אינו מחלק.
לתת-חבורה של שסדרה שווה ל- קוראים חבורת p-סילו של .
הגדרה שימושית אחרת לאותו מושג: חבורת -סילו היא תת-חבורה של שהיא חבורת-p, בעלת אינדקס זר ל-.
לדוגמה, אם אז תת-חבורה מסדר היא חבורת -סילו של , ותת-חבורה מסדר היא חבורת -סילו של .
נניח ש- חבורה סופית וש- היא חזקה מקסימלית של ראשוני המחלקת את הסדר של .
נסמן ב- את מספרן של חבורות p-סילו השונות של .
נציין מיד שאם חבורת סילו, אז תת-החבורות הצמודות לה גם הן חבורות -סילו.
לכל חבורה קיימת חבורת -סילו.
הכללה של משפט זה קובעת שלכל חזקת המחלקת את הסדר של , לאו דווקא החזקה המקסימלית, קיימת תת-חבורה בגודל זה.
כל חבורות -סילו של צמודות זו לזו.
יתרה מזו, כל תת-חבורה של , שהיא חבורת , מוכלת באיזושהי חבורת -סילו של .
חבורת -סילו היא יחידה (כלומר ) אם ורק אם היא תת חבורה נורמלית של .