tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
במטאורולוגיה, גובה שיווי המשקל (Equilibrium Level – EL), או גובה הציפה הנייטרלית (Level of Neutral Buoyancy – LNB), או גבול הקונבקציה (Limit of Convection – LOC), הוא הגובה שבו חבילת אוויר עולה מגיעה לטמפרטורה זהה לזו של סביבתה.
המשמעות היא שאוויר בלתי יציב נעשה יציב כאשר הוא מגיע לגובה שיווי המשקל, והקונבקציה נפסקת.
גובה זה נמצא לעיתים קרובות קרוב לטרופופאוזה, וניתן לזהותו כאזור שבו נמצא "הסדן" של סופת רעמים, מאחר שמדובר בנקודה שבה זרם האוויר העולה מהסופה נפסק, למעט במקרים של "פסגות חורגות" (Overshooting Tops (אנ')), בהם זרם האוויר ממשיך לעלות עד לגובה המרבי של החבילה (Maximum Parcel Level – MPL) בשל התמדתו.
באופן מדויק יותר, ענן קומולונימבוס יפסיק לעלות כמה קילומטרים לפני שיגיע לגובה הציפה הנייטרלית, ובממוצע קפיאת הסדן (anvil glaciation) מתרחשת בגובה רב יותר מעל יבשה מאשר מעל ים – אף על פי שאין הבדל משמעותי בגובה הציפה הנייטרלית (LNB) בין יבשה לים.
בטופוגרפיה, גובה של מיקום גאוגרפי הוא גובהו מעל או מתחת לנקודת ייחוס קבועה, לרוב גיאואיד, שהוא מודל מתמטי של גובה פני הים של כדור הארץ כמשטח כבידה שווה פוטנציאל (דאטום).
המונח 'גובה' משמש בעיקר כאשר מתייחסים לנקודות על פני כדור הארץ, בעוד שגובה גאופוטנציאלי משמש לייחוס נקודות מעל פני השטח, כגון כלי טיס בטיסה או חללית במסלול, ועומק משמש לנקודות מתחת לפני השטח.
אין לבלבל בין גובה לבין המרחק ממרכז כדור הארץ.
בשל הבליטה המשוונית, לפסגות האוורסט והר צ'ימבורסו יש, בהתאמה, את הגובה הגדול ביותר ואת המרחק הגיאוצנטרי הגדול ביותר.
בתעופה, המונח גובה או גובה שדה תעופה מוגדר על ידי ICAO כנקודה הגבוהה ביותר באזור הנחיתה.
גובה זה נמדד לעיתים קרובות ברגל, וניתן למצוא אותו בתרשימי גישה של שדה התעופה.
GIS, או מערכת מידע גאוגרפית, היא מערכת מחשב המאפשרת ויזואליזציה, מניפולציה, לכידה ואחסון של נתונים עם מאפיינים נלווים.
GIS מציע הבנה טובה יותר של דפוסים וקשרים של הנוף בקני מידה שונים.
כלים בתוך ה-GIS מאפשרים מניפולציה של נתונים לצורך ניתוח מרחבי או קרטוגרפיה.
מפה טופוגרפית היא הסוג העיקרי של מפה המשמשת לתיאור גובה, לרוב באמצעות קווי גובה.
במערכת מידע גאוגרפית (GIS), מודלים דיגיטליים של גובה (DEM) משמשים בדרך כלל לייצוג פני השטח (טופוגרפיה) של מקום, באמצעות מערך נתונים של גבהים.
מודלים דיגיטליים של שטח הם דרך נוספת לייצוג שטח ב-GIS.
המכון הגאולוגי של ארצות הברית (USGS) מפתח תוכנית גובה תלת-ממדית (3DEP) כדי לעמוד בקצב הצרכים הגוברים לנתונים טופוגרפיים באיכות גבוהה.
3DEP הוא אוסף של נתוני גובה משופרים בצורת נתוני LiDAR באיכות גבוהה מעל ארצות הברית, הוואי והטריטוריות של ארצות הברית.
ישנן שלוש שכבות DEM של אדמה חשופה ב-3DEP שהן חלקות ברמה הארצית ברזולוציה של 1/3, 1 ו-2 קשת-שניות.
גובלין (Goblin) הוא יצור דמיוני, המתואר בפולקלור ובמיתולוגיה, באגדות, בספרי פנטזיה ובמשחקי תפקידים (כגון מבוכים ודרקונים).
לשפה העברית הגיעה המילה מהשפה האנגלית.
לפי המילון האנגלי של אוקספורד לאנגלית מודרנית מקורה במילה מימי הביניים "Goblin", הקשורה לרוח רפאים גרמנית עתיקה.
גובלין הוא סוג של טרול מרושע, בגובה של גמד, הם מתוארים כטיפוסים חשדניים ונבזיים.
אחת מיכולותיהם היא לטוות חלומות רעים ולהכניס אותם לראשו של אדם ישן דרך אוזנו.
כמו כן, נאמר עליהם שהם נוהגים להוציא בלילה את הסוסים מהאורוות ולרכב עליהם כל הלילה – כך נהגו להסביר עייפות של סוסים בבקרים.
הגובלינים נוהגים לגנוב ילדים של בני אדם ולהחביאם בארצם שמתחת לאדמה, או להחליפם בילדיהם שלהם.
אצל טולקין, האויבים הראשיים בספר "ההוביט" נקראים "גובלינים" אף על פי שלאמיתו של דבר מדובר באורקים.
בסרטו של ג'ים הנסון – "המבוך", מלך הגובלינים חוטף תינוק לארמונו, המצוי בלב המבוך.
גובלינים מופיעים גם בסרט "אגדה" בכיכובו של טום קרוז.
בספרי "הארי פוטר" מאת ג'יי קיי רולינג מוזכרים הגובלינים כשומרי בנק הקוסמים גרינגוטס, מזגם זועף, אך אינם מתוארים כרעים מטבעם.
בספרי "נדי" מאת איניד בלייטון מופיעים שני גובלינים צעצועים בשמות סליי וגובו.
אואן קולפר, בסדרת ספרי "ארטמיס פאול", מתייחס לגובלין כיצור טיפש ורע, המסוגל ליצור כדורי אש.
הובגובלין והגובלין הירוק הם מאויביו של ספיידרמן.
בספרי "עלילות ספיידרוויק" הגובלינים הם יצורים רשעים, החוטפים אנשים ומהווים מטרד.
עוץ לי גוץ לי הוא גובלין באגדת עם גרמנית ידועה.
במשחקי תפקידים, כגון "מבוכים ודרקונים", הגובלין הוא יצור מיתולוגי נמוך וירוק, שתוקף קבוצות קטנות ושודד אותן.
כמו כן, מתוארים במשחק הובגובלינים (גובלינים חכמים) ודובלינים (גובלינים גדולים, חזקים וטיפשים).
בעולם של משחקי "וורקראפט" מתוארים הגובלינים כגזע שוחר מדע וטכנולוגיה, חלק מההורד ("העדר") שאינו נוטה לקחת צד בסכסוכים בין הגזעים השונים.
קיימת יריבות ביניהם לבין הננסים (גנומים) במרדף להשגת עליונות טכנולוגית.
במשחקי האסטרטגיה "Clash of Clans" ו"קלאש רויאל" משמשים הגובלינים כחיילים.
גוג'ראט () היא המדינה המערבית ביותר בהודו.
גוג'ראט משתרעת על פני כ-196,204 קמ"ר, וגובלת עם המדינות מהאראשטרה, מדיה פרדש ורג'סטן אשר בהודו, וכן עם פקיסטן.
קו החוף שלה נמתח לאורך כ-1,600 ק"מ.
אוכלוסייתה של גוג'ראט היא יותר מ-60 מיליון נפש.
במדינה נמצאים שרידי כמה מהערים החשובות של תרבות עמק האינדוס, בהן לות'אל ודהולאווירה (Dholavira).
גוג'ראט הייתה מקום מרכזי ביותר בתרבות עמק האינדוס.
נמצאים אתרים ארכאולוגיים רבים וחשובים, בהם 50 ערים שונות מתקופת תרבות עמק ההינדוס והנמל הראשון בהודו.
התקיים סחר רב בין גוג'ראט למצרים, בחריין ושומר דרך המפרץ הפרסי בשנים 1000 לפנה"ס- 750 לפנה"ס.
לאורך אלף השנים שלאחר מכן התקיימו מספר ישויות מדיניות בודהיסטיות והינדואיות כגון האימפריה המאורית וממלכת גופטה.
בתחילת המאה ה-8 הוקם בית אומיה, שושלת הח'ליפים הראשונה באימפריה המוסלמית העולה.
לאחר קרבות רבים, בית אומיה הגיע עד לגבול גוג'ראט, אך לא הצליח לכבוש את השטח שממזרח להינדוס כתוצאה מברית של כוחות הודים.
למרות זאת, במהלך ימי הביניים התפתחה באזור קהילה מוסלמית.
בשנים 1297–1300 הסולטאן של דלהי עלאא אל-דין אלח'לג'י זרע הרס רב בערי גוג'ראט ושילב את האזור בשטחי הסולטנות.
בתקופה שלאחר מכן נוצרה ברית בין המנהיגים בגוג'ראט לבין מנהיגי האימפריה העות'מאנית, ובכך התחזק הקשר בין שני האזורים דרך הים האדום.
בתחילת המאה ה-14 ההרפתקן המגרבי אבן בטוטה עבר בסביבת גוג'ראט והילל את איכות הארכיטקטורה שבה.
הומאיון, קיסר האימפריה המוגולית כבש את האזור לזמן קצר בשנת 1536. גוג'ראט נשארה עצמאית עד שנת 1572, כאשר נכבשה שוב על ידי האימפריה המוגולית בהנהגת אכבר.
בתקופה זו הפך נמל העיר סוראט (הנמל היחידי בהודו הפונה מערבה) לנמל המרכזי באזור, ובכך הכלכלה התחזקה מאוד.
גוג'ראט הייתה גם אחת מ-12 המחוזות המקוריים בהודו שהוקמו על ידי אכבר.
יורשו של אכבר, אורנגזב, נולד בגוג'ראט, ובזמן שלטונו הרחיב רבות את גבולות האימפריה.
בתקופת עידן התגליות התפתח מאוד הסחר בין הודו לבין אירופה (במיוחד פורטוגל וספרד).
זאת בזכות גילוי נתיבי סחר חודשי בין אירופה ל"הודו המזרחית".
התפתחות הסחר גרמה לעושר רב בגוג'ראט ולמוניטין בינלאומי- במיוחד בתחומי הבנקאות, ההלוואה בריבית וחלפנות כספים.
זאת יחד עם צמיחה תרבותית ודתית.
במהלך המאה ה-17 מעצמות אירופאיות רבות הקימו בסיסי סחר באזור.
פורטוגל הייתה הכוח האירופאי הראשון שהגיע לגוג'אראט.
פורטוגל הצליחה לספח לשליטתה כמה אזורים, שעברו לשלטון הודו רק בשנת 1961.
חברת הודו המזרחית הבריטית החלה לפעול בסוראט בשנת 1614. בשנת 1668 השלטון באזור עבר מפורטוגל לידי הממלכה המאוחדת, כחלק מנישואי צ'ארלס השני, מלך אנגליה לקתרינה, נסיכת פורטוגל, בתו של ז'ואאו הרביעי, מלך פורטוגל.
גוג'ראט הייתה האזור הראשון בהודו שעבר לידיים בריטיות.
מאוחר יותר הייתה גוג'ראט חלק מהאימפריה המראטהית.
חברת הודו המזרחית הבריטית הצליחה להשתלט חזרה על חלקים מהאזור בשנים 1802–1803.
גוג'ראט הוקמה מחדש עם עצמאות הודו בשנת 1947, בירתה הייתה בתחילה (עד שנת 1970) אחמדאבאד.
בפברואר 2002 התרחשו מהומות אלימות בין ההינדים למוסלמים במדינה.
גוג'ראט גובלת בפקיסטן בצפון מערב, במדינת ראג'סטאן בצפון, בים הערבי בדרום מזרח ובמאדהיה פרדש במזרח.
גוג'ראט היא המדינה בעלת קו החוף הארוך ביותר בהודו.
כשליש משטחה מהווה חצי האי קתיאוואר.
בגוג'ראט שני מפרצים: מפרץ קומבי ומפרץ קטש.
הגידולים והמשאבים העיקריים הם: בוטנים, דוחן, מלח בישול (בקרבת המפרצים), כותנה, יוטה וקנה סוכר.
אזור זה הוא אזור דיג חסילונים.
בשנים האחרונות מתרבים מעשי האלימות והשנאה בין שני הצדדים.
כמו כן, בגוג'אראט, בעיקר בעיר אחמדאבד, ישנה קהילה יהודית מעדת בני ישראל המונה כמה עשרות משפחות.
ערים גדולות נוספות הן: רג'קוט, בהבנגר, מהובה, דיאו, ורבל, מנגרול, פורבנדר, דורקה וג'מנגר.
הגוג'אראטית, היא בין השפות המדוברות בהודו.
דוברים אותה 59 מיליון נפש, מה שהופך אותה לשפה ה-26 המדוברת בעולם.
בנוסף על שפה זו, מדוברות במדינה גם אנגלית, סינדית, פנג'אבי, טמילית, קאנדה, טלוגו, בנגלית, אורייה, מלאיאלאם ומראטהית.
נכון למפקד האוכלוסין שנערך בשנת 2011:
ב ישנם כ-182 חברים הנבחרים אחת לחמש שנים ב-182 מחוזות בחירה.
מי שמנהל את המדינה בפועל הוא השר הראשי, שמנהיג המפלגה הגדולה או קואליציית מפלגות בפרלמנט.
עד שנות ה-90 של המאה ה-20 המפלגה הדומיננטית בשלטון הייתה מפלגת הקונגרס הלאומי ההודי.
כיום מפלגת העם ההודית היא זו הדומיננטית, עם 156 מושבים.
גוּגַ'ראטית (ગુજરાતી) היא שפה הודו-ארית.
היא אחת מ-22 השפות הרשמיות של הודו ומדוברת גם בפקיסטן ועל ידי מיעוטים הודיים בטנזניה (250,000), אוגנדה (150,000) וקניה (50,000).
בסך הכול דוברים אותה כ-46 מיליון בני אדם, בעיקר במדינת גוג'ראט במערב הודו והיא השפה ה-23 בעולם מבחינת מספר הדוברים.
השפה נכתבת בכתב גוג'ראטי, הדומה במידה רבה לכתב ההינדי.
ההבדל הבולט ביותר הוא שבהינדי רוב האותיות נכתבות עם קו אופקי בחלק העליון של האות ואילו גוג'ראטית נכתבת ללא קו (לדוגמה: השפה גוג'ראטי נכתבת כ-गुजराती בהינדי ו-ગુજરાતી בגוג'ראטית).
+פונמות בגוג'ראטית סדקי וילוני חכי כפוף בתר־מכתשי מכתשי/(שִנִּי) שפתי(־שִנִּי) אפיɳnm סותם*gʱkʰɖʱʈʰ*d̪ʱt̪ʰ*bʱ*pʱ מחוכךʤʱʧʰ חוכךɦ *ʃ*(z)*s*ʋf מקורב(צדי)jl מקישɾ* תוספת פונמה בהתאמה לסטנדרט
דוברים מסוימים במילים שאולות מאנגלית ופרסית.
בעלי אלופוני [β ð ɣ] בהתאמה בין תנועות וכדומה, ובניב התקני /pʰ/נתפש כ-[f]
בניבים מסוימים [s], במשניים [ʃ] ובאחרים שתיהן גם יחד, בלא הבדל פונמי
גוג'ו ריו, (מיפנית: 剛柔流) היא שיטת קראטה מסורתית שפירוש שמה "דרך רכה-קשה".
מקור השיטה באי היפני אוקינאווה, אך ידוע כי השיטה מושפעת מאמנויות לחימה בנות למעלה ממאתיים שנה שמקורן בדרום סין.
השיטה מבוססת על טכניקות ישרות ומעגליות ולחימה מטווח קרוב.
השיטה משתמשת בכלים שונים, כגון משקולות יד ומאקיווארה, העוזרים בפיתוח וחישול הגוף והנפש.
צ'וגון מיאגי סנסיי (宮城 長順, יליד נהה, אוקינאווה, 1888 - 1953) נחשב לאבי השיטה.
הארגון הבינלאומי של קראטה מסוג גוג'ו ריו הוא Traditional Okinawan Goju-Ryu Karate Federation, או בראשי תיבות TOGKF.
הארגון נוסד בשנת 1979 באוקינאווה, יפן.
בראש הארגון העולמי עומד כיום מוריו היגאונה סנסיי, (חגורה שחורה דאן #10, יליד אוקינאווה, 1938), הנאמן לדרכו (ה"דו") של צ'וגון מיאגי סנסיי ושם לו למטרה לשמר אותה בעזרתם של תלמידיו - תלמידי ומדריכי גוג'ו ריו בכל רחבי העולם.
לארגון סניפים בכל רחבי העולם: ישראל, איטליה, קנדה, צ'כיה, אזרבייג'ן, נמיביה, סרי לנקה, ארגנטינה ועוד מדינות בעיקר באירופה, מזרח אסיה ואמריקה.
מדיטציה קצרה, להכנה נפשית לאימון.
תרגילי חימום, הכוללים מתיחות מקצות האצבעות ועד לראש (בדרך כלל לפי הסדר) ותרגילי כוח ואירובי.
תרגילי יסוד, כלומר התקפות בסיסיות, הגנות, התחמקויות וכו'.
בדרך כלל נבחרים התרגילים עליהם יש להתאמן כדי לבצע את התרגילים המתקדמים יותר בהצלחה.
תרגילים מתקדמים, הכוללים שילוב מעניין של תרגילי יסוד, עמידות מוצא ומעברים ביניהם, בהיבט של אופי לחימה מסוים.
עבודה בזוגות, בהם חוזרים על התרגילים המתקדמים כאשר אחד מתקיף והשני מתגונן בעזרת התרגילים שהתאמנו עליהם.
קרבות, בדרך כלל באותו היבט עליו התאמנו באימון, כלומר אם האימון היה בדגש על זרימה, המתאמן יידרש להשקיע יותר בזרימת התרגילים שלו ופחות בהפעלת כוח או דיוק.
לעיתים נבחרות קאטה או שתיים שאופיין תואם לאופי האימון הספציפי.
אימון כוח קצר, למיצוי האימון.
מדיטציה קצרה, לחזרה בראש על האימון.
קאטה היא סדרה של תנועות לחימה, הן הגנתיות והן התקפיות, שמתבצעות באופן יחידני נגד יריב וירטואלי.
הן מהוות חלק אינטגרלי חשוב מכל סוג של קראטה ומטרת לימודן לאפשר למתאמן להפנים את מטרתן ומהותן של התנועות שהוא עושה.
בשלב מאוחר יותר יוכל המתאמן לשלב את התנועות הללו ברנדורי (קרבות חופשיים) ולפתח אינסטינקטים בהתאם.
בגוג'ו ריו יש 13 קאטות.
שלוש קאטות נשימה - סאנצ'ין בשתי וריאציות וטנשו - ו-10 נוספות עם ידיים סגורות.
צ'וגון מיאגי סנסיי פיתח את שתי הקאטות הראשונות - גקיסאי-דאי-איצ'י וגקיסאי-דאי-ני - שהדמיון ביניהן רב למעט תנועות מעטות.
כל שאר הקאטות פותחו בסין בטרם התגבשות השיטה במאה ה-20. בשל אופייה של השיטה, כמעט בכל הקאטות המתקדמות קיימים אלמנטים של לחימה צמודה או היחלצות מאחיזות בצורות מגוונות, בנוסף על תרגילים לטווחים רחוקים יותר.
גקיסאי-דאי-איצ'י - "השמדה" מספר אחת - הקאטה הראשונה בגוג'ו ריו.
קאטה בסיסית הכוללת בעיקר תנועות בסיסיות ונלמדת בתחילת דרכו של המתאמן.
הקאטה נקראה כך כיוון שפותחה על ידי אחד התלמידים המצטיינים של השיטה שגויס לצבא היפני במלחמת העולם השנייה.
הוא צפה כי המלחמה תביא מפלה קשה לעמו ולעצמו, ולכן קרא לקאטה על שם עתידו הצפוי (הוא אכן לא חזר בחיים).
גקיסאי-דאי-ני - "השמדה" מספר שתיים - קאטה מתקדמת יותר, דומה למדי לקאטה הראשונה, למעט שינויים קלים בהם עמידת חתול (נקו-אשי-דאץ'), בלימת איקי-אוקה ותנועת טורה-גוץ'.
סייפה (サイファー, Saifa) - הקאטה המסורתית הראשונה למעשה של הגוג'ו ריו, ופותחת את סדרת הקאטות עם ידיים פתוחות (קאי-שו-גאטה).
פירוש שמה, "להרוס ולהביס", מייצג היטב את התנועות והרצף שלהן בקאטה.
ברמות הגבוהות, היישום של הסייפה מביא לידי ביטוי את היכולת להימלט מאחיזה רבת עוצמה של יריב אחד או שניים.
סיונצ'ין - "דרך ארוכה אל המטרה" - קאטה המאופיינת בתרגילי ידיים ובעמידות חזקות, ללא בעיטות.
משלבת תרגילים רכים וקשים לסירוגין.
שיסוצ'ין - "ארבעה שערים \ התקפות" - קאטה המאופיינת בתרגילי ידיים פתוחות המחליפים כיווני התקפה בתדירות גבוהה.
סאן סירו - "שלושים ושש" - קאטה המיועדת, כמו הקאטות הבאות ברשימה, לחגורות שחורות, מאופיינת בהתקפות והפלות בכוח רב.
סאי פאי - "שמונה עשרה" - מאופיינת בתקיפות רכות וקשות לסירוגין.
קורורונפה - "השקט שלפני הסערה"- קאטה מהירה שכוללת התחמקויות.
סאי סאן - "שלוש עשרה".
סופר אינפאי - "מאה ושמונה".
זוהי קאטה ארוכה במיוחד, לדרגות גבוהות בלבד, והיא היחידה מכל קאטות גוג'ו ריו הכוללת קפיצה.
את תורת הגוג'ו ריו הביא לישראל סנסיי (ליאון) יהודה פנטנוביץ' (נולד ב-30 בנובמבר 1938 בקלקרסדוף טרנסוואל, דרום אפריקה, נפטר ב-12 באוקטובר 2006 בישראל), וייסד את קראטה-דו ישראל - הארגון הישראלי לגוג'ו ריו.
בשנת 1972 עלה לישראל ביחד עם אשתו, נורמה - אשר תרמה גם היא רבות לקיומה של השיטה בארץ ותמכה בו, ועם שלושת ילדיו.
הוא הקים את המועדון הראשון של שיטת הגוג'ו ריו בפתח תקווה.
בדצמבר 2004 קיבל דרגת דאן #8. הדוג'ו עבר לנתניה בתחילת שנות שמונים.
סנסיי יהודה היה אדם מאמין והשתמש רבות במקורות היהודיים לחינוך תלמידיו.
הארגון שייסד סנסיי פנטנוביץ' ממשיך בפעילותו גם כיום.
הדוג'ו הראשי של הארגון (הונבו דוג'ו) עדיין פעיל בנתניה ואת הארגון הארצי מובילים כיום תלמידיו הבכירים החברים בארגון העולמי IOGKF של סנסאי נקמורה.
ארבעה תלמידים בכירים לשעבר של פנטנוביץ' הפכו למורים בולטים לאמנויות לחימה בישראל.
הראשון מביניהם, שעדיין מלמד גוג'ו ריו קראטה בפתח תקווה, הוא רוני קלוגר סנסיי.
השני הוא ירון בנימיני, אשר לימד גוג'ו ריו משך שנים רבות, אך ברבות הזמן עבר לתרגל וללמד אמנויות לחימה סיניות.
השלישי הוא, יוסי קאבלי, שפרש בתחילת שנות התשעים לאחר מעבר למדינה אחרת, הרביעי הוא תלמידו של יוסי, אילן אופנהיימר, אשר פרש מארגון IOGKF ומלמד גוג'ו ריו בפתח תקווה, בתל אביב וברעננה.
אחד המורים היותר מוכרים באזור הדרום, תאודור שפיר מאורוגוואי אשר מלמד את שיטת הגוג'ו ריו, עלה לישראל משנת 1974, והיום מלמד באזור המרכז, גם הכשיר שני תלמידים בכירים בולטים לאמנויות לחימה בישראל, הראשון הוא אורליו בוניה, מומחיות וסמכות בתחומו המתגורר כיום בספרד, והשני הוא אלברט בן דוד.
גובלינים היא סדרת משחקי מחשב בעלת 4 כותרים.
שלושת המשחקים הראשונים פותחו על ידי החברה קוקטל וויז'ן, המשחק הרביעי פותח על ידי סוסיאיטי פולנה.
הוגה הרעיון שמאחורי המשחקים ומפתחם הראשי הוא פייר גילהודס.
המשחק יכול להחשב כשילוב בין משחקי הרפתקאות למשחקי חשיבה (פאזלים).
השחקן צריך לפתור את התעלומה במסך הנוכחי על מנת להגיע למסך הבא.
לאחר פתרון של כמה מסכים עובר השחקן לשלב הבא.
השלבים הולכים ונהיים קשים ככל שמתקדמים במשחק.
במהלך המשחק שולט השחקן בכמה גובלינים במקביל, ונעזר ביכולת הייחודית של כל גובלין.
אפשר לשלוט בגובלין אחד בכל זמן, אבל בהתאם לזירה, ניתן להחליף בין הגובלינים.
במשחק המקורי קיימים פסי בריאות לכל אחד משלושת הגובלינים, אך במשחקים הבאים הפס נעלם.
מספר האותיות "i" בשם המשחק מציין את מספר הגובלינים עליהם ניתן לשלוט, בדומה לכך גם מספר האותיות "ו" בשם העברי של המשחק מציין את מספר הגובלינים שעליהם ניתן לשלוט (מלבד המשחק הרביעי שהתעלם מכך בשם שניתן לו בארץ).
במשחק המקורי, אשר יצא בשנת 1991, חבורת הגובלינים יוצאת למסע כדי למצוא מזור למכאובי המלך שהוטלה עליו קללה על ידי המכשף הרשע.
השחקן יכול לשלוט בשלושה גובלינים במקביל.
לכל אחד יש את היכולת המיוחדת שלו.
הגובלין הראשון, בוֹבוֹ, הוא לוחם אשר יכול לגרום לדברים להישבר וליפול.
הגובלין השני, הוּטר, הוא קוסם אשר יכול להשתמש בקסמיו על חפצים ולגרום לדברים בלתי צפויים.
הגובלין השלישי, דווין, הוא היחידי שיכול לאסוף חפצים, וניתן להגדירו כגנב.
מהלכים שגויים יכולים לגרום לגובלין להסתבך, כמו השארתו באזור לא בטוח ושימוש שגוי בחפץ, וכך לצמצם את פס הבריאות שלו.
כאשר אחד מהגובלינים מת, המשחק נגמר.
בשנת 1992 הופץ המשחק השני בסדרת הגובלינים.
הפעם מטרתם היא לחלץ את הנסיך הצעיר שנחטף על ידי שד שהפכו לשוטה החצר ולהחזירו בריא ושלם לאביו המלך.
במשחק זה שולט השחקן בשני גובלינים - פינגוּס החכם והביישן, ווינקל הטיפש והאמיץ.
שני הגובלינים יכולים לאסוף חפצים, אך משתמשים בהם בצורה שונה.
חידוש מסוים במשחק זה הוא הצורך לחזור למסכים קודמים כדי להשלים את פתרון הפאזל.
בנוסף, ניתן לתת לשני הגובלינים פקודה בו זמנית.
בשנת 1993 יצא לשוק המשחק השלישי בסדרה.
בלאונט, גיבור המשחק, הוא עיתונאי שיוצא למסע במטרה להגיע לשתי ממלכות מרוחקות כדי לכתוב סיקור על היריבות ביניהן אודות אוצר רב ערך.
הפעם שולט השחקן בגובלין יחיד, אך הוא מקבל סיוע במהלך המשחק מיצורים שונים.
חלק מהאזורים במשחק גדולים יותר מהמסך, ולכן צורף אליהם פס גלילה.
המשחק תורגם לעברית על ידי חברת מחשבת.
המשחק הרביעי בסדרה יצא בשנת 2009. מטרת הגובלינים היא למצוא את חיית המחמד של המלך, דוב הנמלים רירי, שברח מביתו בחיפוש אחר הרפתקאות.
ההבדל הבולט במשחק הרביעי בסדרה לעומת שלושת המשחקים הראשונים הוא המנוע הגרפי התלת־ממדי של המשחק.
מלבד זאת המשחק משמר את האופי של שלושת המשחקים הקודמים בסדרה ובמיוחד הוא נושא דמיון גדול למשחק הראשון.
במשחק זה שולטים בשלושה גובלינים שונים שלכל אחד מהם יש את יכולותיו המיוחדות: צ'ופ הבלש, סטוקו הלוחם ופרליאוס הקוסם.
הפעולות שהם יכולים לבצע דומות לפעולות האפשריות של מקביליהם במשחק הראשון.
כמו כן, חלק מהשלבים הם עיבוד של שלבים מן המשחק המקורי.
המשחק החמישי בסדרה נוצר בזכות שני קמפיינים מוצלחים באתרי מימון ההמונים Ulule ו-Kickstarter.
המשחק יצא לראשונה לשווקים במאי 2023 ב-Itch.io וביולי 2023 ב-Steam.
במשחק השחקן שולט בשלושת הגובלינים מהמשחק הראשון בסדרה.
המטרה במשחק היא לגלות מה המקור של אקדח לייזר מסתורי שהופך אנשים לתפוחי אדמה אנתרופומורפיים.
גּוֹבְּלֶן (Gobelin) הייתה משפחה של צובעי חוטים שעברו לייצור אריגים בטכניקה הקרויה על שמהּ.
המשפחה, שמוצאה ככל הנראה מריימס, השתכנה באמצע המאה ה-15 סמוך לפריז, על גדות הבִּיֶיבְרְ (Bièvre), מיובלי הסן.
ראש המשפחה, ז'אן גובלן (Jehan Gobelin; מת ב-1476), מצא דרך ייחודית לצביעת בדים, ויורשיו פיתחו מפעל לאריגת טַפֵּטִין שהתפרסמו באיכותם והעשירו אותם.
שטיחי גובלן היו מרהיבים ומבוקשים מאוד, ובגינם החלו בתי אריגה אחרים החלו לייחס למוצריהם את השם 'גובלן' כסממן לאיכות וליופי.
'גובלן' נעשה כך לשם גנרי, והמונחים 'גובלן' ו'טַפֵּטִין' (טפסטרי) הם חופפים.
אמנים מפורסמים נרתמו לאורך הדורות לעצב את הדוגמאות שנארגו בטפטין.
צאצאי המשפחה זנחו ברבות הימים את המפעל, רכשו אדמות והשיגו תוארי אצולה.
היו בהם שמילאו תפקידים בכירים בחצר המלוכה הצרפתית.
ב-1662 נרכש המפעל עבור המלך לואי ה-14 באמצעות שר האוצר קולבר, שמו הוסב ל'מפעל הגובלנים' והוא פועל במסגרת ממשלתית עד ימינו אלה.
אריגת טפטין צורכת זמן רב וחומרים יקרים ושטיחים ממין זה אינם בהישג יד אלא של עשירים.
על כן נמצאה דרך פשוטה להעתקת הדגמים במלאכת רקמה על בד קנבס.
בניגוד לטפטין הנארג על נול נייח וכבד, בד הרקמה ניתן לנשיאה לכל מקום, למרעה ולבית, לעבודה בעת פנאי.
המונח "גובלן" יוחס במשך השנים גם לעבודת רקמה על בד, אף שמקורו באריגה.
בקברי הפרעונים תחותמס הרביעי ותות ענח' אמון במצרים העתיקה נמצאו שאריות של אריגי שטיחים בסגנון שטיח הגובלן.
בחוף המערבי של פרו נמצאו שאריות של אריגים בסגנון זה שתוארכו ל.
בבריסל בבלגיה התפתחה כבר במאה ה-15 תעשיית טפטין ענפה, שהייתה לשם דבר.
בתחילת המאה ה-20 החלו אמנים ידועים להתעניין שוב באריגת גובלן, ובזכותם זכתה טכניקה היסטורית זו לפריחה מחודשת.
בכפר הצרפתי אובוסון שוחזרו בתי אריגה שהביאו לפריחה כלכלית של המקום ושל הגובלנים.
החלוץ בתחום היה האמן ז'אן לורסה , ואליו הצטרפו מרסל גרומֵייר , דום רובר , פבלו פיקאסו ורבים אחרים.
בישראל מוּכָּרים שטיחי הקיר הארוגים בטרקלין שאגאל שבכנסת שעיצב מארק שאגאל.
כיום מכנים בשם "גובלן" גם רקמת צלבים בדוגמאות שונות על גבי בד רשת.
רקמה כזו הייתה תחביב נפוץ בישראל בשנות ה-60 ובשנות ה-70 של המאה העשרים, ותוצריה הממוסגרים נתלו לקישוט על קירות הבתים.
גוג'ם (געז: ጎጃም, גם: גוזם, גוז'ם) אזור היסטורי במערב אתיופיה השוכן דרומית לאגם טאנה ושהנילוס הכחול משמש כגבול הצפון-מזרחי, המזרחי והדרומי.
האזכור הראשון של השם האזור מגיע מן המאה ה-14 והתייחס בזמנו לאזור הדרום-מזרחי של גוג'ם המודרנית.
כבר במאה זו תושבי גוג'ם היו לדוברי אמהרית שככל הנראה הגיעו מהאזורים הסמוכים לרבות מאמהרה.
גוג'ם סופחה ככל הנראה לאימפריה האתיופית בתחילת המאה ה-14 ובראשה עמד מלך שהעלה מס לקיסר אתיופיה.
במאה ה-15 היה גוג'ם לאחד מהמחוזות החשובים באימפריה ובאותה מאה כדי לחזק את השלטון הקיסרי, מינה הקיסר זרע יעקב מושל מטעמו וכן מתיישבים נאמנים שהגיעו לאזור.
בתקופת מלחמת אתיופיה-אדאל, אזור גוג'ם לא חווה פלישה אדאלית.
בשלהי המאה ה-16 היגרו לדרום האזור תושבי דמות ותושבים נוצריים רבים שחיו מדרום לנילוס הכחול שנסו מפלישת שבטי האורומו לאזוריהם והתיישבו ברחבי גוג'ם.
הקיסרים זה דנגל, סוסניוס, פאסילידס, יוהנס הראשון וייאסו הראשון הובילו מערכות צבאיות שיצאו מגוג'ם כנגד האונג'י-אגאו שבאגאו מדר, האורומו, השינשה של מתקל.
מהמאה ה-18 ואילך היה גוג'ם מחוז חשוב באימפריה ששליטיו נישאו בנישואים עם המשפחה הקיסרית.
ברוב תקופת השופטים האזור נשלט על ידי דג'זמץ' היילו יוסדק ולאחר מכאן על ידי בנו ראס ולדה גבריאל ואז על ידי בנו דג'זמץ' תדלה גולו שהיה במאבקים תכופים כנגד דג'זמץ' זוודה שליט דמות החדשה.
בתחילת המאה ה-19 המחוז נשלט על ידי גושו זוודה אשר בשנת 1852 נהרג בקרב כנגד דג'זמץ' קאסה היילו.
ב-1870 מונה אדל תסמה להיות מושל המחוז ולאחר מכאן מונה למלך על גוג'ם ונטל את השם תקלה היימנות.
בשנות הכיבוש האיטלקי גוג'ם היה למחוז שבו פעלו מחתרות רבות כנגד האיטלקים ובראשם דג'זמץ' בלאי זלקה.
היילה סלאסי עצמו נכנס לאתיופיה במהלך מלחמת השחרור דרך המחוז יחד עם כח גדעון.
בשנות ה-50 וה-60 של המאה ה-20 היו בגוג'ם מספר התקוממויות כנגד עול המיסים שבעקבותיהם הם הורדו.
בחלוקה המנהלית של המאה ה-20 היה גוג'ם למחוז שגבולו המערבי היה גבול סודאן וגבולו הצפון-מערבי היה נחל שינפה שהפרידו מקווארה.
כיום רוב שטחי גוג'ם נמצאים במדינת אמהרה וחולקו בין המחוזות מזרח גוג'ם, מערב גוג'ם, אגאו מדר ובהר דר, תוך שמתקל סופחה למדינת בנישנגול-גומאז והפכה למחוז בה.
בגוג'ם חיו קהילות יהודיות משך זמן רב, אך אלו לא נחקרו לעומק.
באיגרת רבי אליהו מפירארה מתחילת המאה ה-15 מוזכר "נהר גוזן" כנהר שעובר ביישובי ביתא ישראל.
שם הנהר "גוזן" הגיע, ככל הנראה, מהשם "גוזם" שהיה שמו של האזור בתקופת הרב.
הנהר המוזכר הוא ככל הנראה הנילוס הכחול או אחד מיובליו הזורמים באזור.
במאה ה-16 מזכירים מקורות פורטוגזים יהודים החיים באזור גאפאת השוכן דרום מערבית מגוג'ם ההיסטורית.
במאה ה-19 מוזכר כי יהודי גוג'ם מתפקדים כנפחים וייתכן שהקבוצה המכונה "בודה" והמוזכרת במקורות מאותה התקופה מתכוונת אליהם.
בשנות ה-70 של המאה ה-19 מוזכר כי מלך גוג'ם תקלה היימנות לקח יהודים שעסקו בנפחות ונגרות מאבורה שבגונדר לגוג'ם כדי שאלו יבנו כנסיות, יהודים אלו עבדו כל השנה וחזרו לביתם בעונות הגשומות.
בשלהי המאה ה-19 היו יהודי גוג'ם היו מטרה למיסיונרים מטעם החברה הלונדונית וזכו לביקורים תכופים.
גוּגְ'רָאנְוָואלָה (באורדו: ; בפנג'אבי: گجرانوالا, תעתיק מדויק: גג'ראנואלא) היא עיר בפרובינציית פנג'אב שבפקיסטן.
העיר ידועה גם כ"עיר המתאבקים" ומפורסמת למדי בזכות האוכל שלה.
גוג'ראנוואלה גובלת במספר עיירות וכפרים קטנים והיא אחת מהערים המתועשות ביותר בפקיסטן.
סבורים כי אזור גוג'ראנוואלה היה מיושב כבר מהעת העתיקה.
על פי המהדורה הראשונה של דברי ימי המחוז, שמה הראשון של ההתיישבות במקום היה "חנפור שאנסי" על שם חבר בקבוצה האתנית ובקאסטת הג'אט , שייסדו 11 כפרים באזור הסמוך.
גם הקבוצה האתנית גוג'אר התיישבה באזור והשפעתה הייתה כה גדולה עד כי העיר נקראת על שמם.
על פי דברי הימים המלכותיים של הודו, נוסדה העיר על ידי גוג'ארים ומאוחר יותר שונה שמה על ידי נוודי סאנסי מקבוצת ג'אט שבאו מאמריטסר והתיישבו במקום.
אולם השם העתיק שרד וחזר לשימוש עד היום.
בשנת 630 עולה הרגל הבודהיסטי, הסיני שוואנדזאנג, ביקר בעיר גדולה בשם צה-קיה (או טאקי) שהייתה באזור של גוג'ראנוואלה המודרנית.
תל ליד הכפר אסארור, שממזרח לגוג'ראנוואלה, זוהה כאתר של עיר עתיקה זו שעל פי דבריו של הנוסע, הייתה בירת האזור.
עד הגעתם של המוסלמים, ידוע אך מעט על גוג'ראנוואלה, אלא זאת שטאקי ירדה מגדולתה ונעזבה ואת מקומה כעיר המרכזית באזור תפסה לאהור.
תחת השלטון המוסלמי שגשג האזור למשך זמן, אלא שאז, באופן מסתורי, עזבה אותו האוכלוסייה וכל המחוז היה עזוב לחלוטין.
"דברי הימים" של המחוז מתארך את מתן השם גוג'ראנוואלה לעיר לאמצע המאה ה-16.
לאחר מותו של השליט המוגולי אורנגזב ב-1707, השתלטו הסיקים על חבל פנג'אב.
העיר הפכה לחשובה במשך שלטונם של אביו וסבו של המהראג'ה הסיקי רנג'יט סינג.
סינג עצמו נולד בגוג'ראנוואלה ב-1780 והפך לגדול השליטים של הממלכה הסיקית.
בנייתה של העיר החדשה של גוג'ראנוואלה מיוחסת לשר הצבא של הממלכה הסיקית, הארי סינג נאלווה.
אזור העיר נכבש על ידי הבריטים ב-1849 וסופח לשטח שלטונם בהודו.
גוג'ראנוואלה הוכרזה כישות מוניציפלית ב-1867 וב-1881 נסללה מסילת ברזל לאורך כביש הגרנד טראנק, כדי לחבר את ערי פנג'אב לערי החוף בים הערבי ולשפר את אפשרויות הסחר.
מסילת הברזל הצפון מערבית של הודו חיברה את גוג'ראנוואלה לשאר ערי הודו הבריטית כולל לערי המסחר החשובות קולקטה ומומבאי.
ב-1903 עמדה ההכנסה השנתית הממוצעת לנפש על 83,100 רופיות וההוצאה השנתית הממוצעת לנפש עמדה על 67,900 רופיות.
לאחר הקמת פקיסטן ב-1947, התפתחה גוג'ראנוואלה במהירות והיא כיום אחת מהערים הראשיות בפקיסטן.
היא משמשת כמרכז לסחר חקלאי באזורה וכמרכז מסחרי ותעשייתי.
גוג'ראנוואלה נמצאת בצפון-מזרח מחוז פנג'אב של פקיסטן.
היא נמצאת 67 קילומטר צפונית ללאהור - בירת המחוז והעיר הגדולה שבו.
גוג'ראנוואלה נמצאת במחוז גוג'ראנוואלה ששטחו 3,622 קילומטרים רבועים ואוכלוסייתו מנתה ב-1981 7.5 מיליון נפש.
המחוז נמצא בין שני יובליו של נהר האינדוס, הצ'נאב בצפון מערב והרווי בדרום מזרח ומורכב מאדמת הסחף המצויה בסמוך לנהרות ומרמה הנמצאת בין שני הנהרות.
קטע זה בין הנהרות, בו נמצא המחוז, הוא כעין קטע מעבר בין מורדות ההרים הפוריים של מחוז סיאלקוט בצפון מזרח ובין המישורים המדבריים של מחוז ג'הנג , הנמצא מדרום למחוז שיחאופורה שגובל במחוז גוג'ראנוואלה.
אדמת המחוז נחשבת כפוריה וכראויה לעיבוד חקלאי.
חלקה המערבי של העיר הוא הישן יותר בעוד שהחלקים החדשים יותר נמצאים בצידה המזרחי.
אקלים מחוז גוג'ראנוואלה הוא חם ויבש בקיץ וקריר בחורף.
הקיץ מתחיל באפריל ונמשך עד ספטמבר כשיוני הוא החודש החם בשנה ובו הטמפרטורה המרבית הממוצעת עומדת על 40° והמזערית הממוצעת על 27°.
החורף מתחיל בנובמבר ונמשך עד מרץ כשינואר הוא החודש הקר בשנה ובו עומדת הטמפרטורה המרבית הממוצעת על 19° והמזערית על 5°.
עונת המונסון נמשכת בין החודשים יולי וספטמבר וממוצע המשקעים השנתי במחוז הוא 888 מילימטרים כשחלקו המזרחי של המחוז מקבל מנה גדולה יותר של משקעים.
על פי מפקד האוכלוסין האחרון משנת 2023, התגוררו בגוג'ראנוואלה כ-2.5 מיליון בני אדם והיא העיר החמישית בגודלה בפקיסטן.
רובה המכריע של אוכלוסיית העיר הוא מוסלמי.
קיים מיעוט נוצרי קטן, המתגורר בשכונת פרנסיסאבאד ונהנה מחופש פולחן.
בשכונה זו קיימות מספר כנסיות.
כמו כן, קיים בעיר מיעוט סיקי קטן.
ענפי התעשייה המרכזיים הם: טקסטיל, קרמיקה, תעשיית עיבוד מתכות כגון ברזל, נחושת, פליז וחמרן, מוצרי חשמל, זכוכית, חלקים לכלי רכב, אביזרים סניטריים, תעשיית משי ועיבוד עורות.
העיבוד החקלאי באזור תלוי בהשקיה המתבצעת על ידי רשת תעלות מים שרובן מקבלות את מימיהם מנהר הצ'נאב.
הגידולים העיקריים הם: חיטה, כותנה, אורז, שעורה, תפוחי אדמה ודוחן.
כמו כן, קיימים בעיר מפעלים לעיבוד תוצרת חקלאית.
מסילת הברזל המרכזית העוברת בעיר היא מסילת הברזל שבין לאהור ופשאוור.
תחנת הרכבת המרכזית של גוג'ראנוואלה נבנתה על ידי השלטון הבריטי ונמצאת במרכז העיר.
המסילה והתחנה צמודים ל"דרך הראשית הגדולה" שכינויה המודרני הוא N-5 ואשר מקבילה וצמודה למסילת הברזל לכל אורכה.
כביש זה הוא הנתיב המרכזי בפקיסטן.
אורכו 1819 קילומטר והוא מחבר את קראצ'י, לאהור, רוואלפינדי ופשאוור.
כבישים חשובים נוספים הם הכביש צפונה לסיאלקוט והכביש לכיוון דרום מערב המוביל לשחאופורה ולפייסלאבאד.
בעיר קיים נמל יבשתי הנותן מגוון שירותים המאפשר הובלת ויצוא סחורות דרך מערכת מסילות הברזל והכבישים של פקיסטן אל רחבי המדינה ואל נמלי הים הערבי ומשם לחוץ לארץ.
נמלי התעופה הסמוכים ביותר לעיר הם: נמל התעופה הבינלאומי אלאמה איקבל בלאהור ונמל התעופה הבינלאומי של סיאלקוט.
בגוגראנוואלה קיימים מוסדות רבים לטיפולים בריאותיים: בתי חולים, מרפאות וארגונים חוץ ממשלתיים כמו "קרן סונדאס" ו"בתי רושני".
עם זאת, בתי החולים בעיר אינם מתוכננים ואינם מסוגלים לתת טיפול נאות לאוכלוסיית העיר שצמחה במהירות.
חלק גדול מהאוכלוסייה נוסע ללאהור כדי לקבל טיפולים רפואיים.
בעיר קיים בית חולים ממשלתי אחד בלבד שהוא בעל היקף ורמה נאותים, DHQ Hospital, והוא עמוס במטופלים תושבי גוג'ראנוואלה.
בית חולים נוסף הקיים בעיר הוא בית החולים הצבאי המשולב (Combined Military Hospital).
קיימות בעיר מספר מכללות המסונפות לאוניברסיטת פנג'אב שמרכזה בלאהור.
האוניברסיטה אף מפעילה קמפוס בעיר שבו מתקיימים לימודים במספר תחומים.
מוסדות אקדמאים נוספים בעיר הם:
אוניברסיטת GIFT שבה, בנוסף למסלולי לימוד כלליים, גם קיימים גם מסלולי לימוד לטקסטיל ולעיצוב.
מכללת פנג'אב למסחר ולטכנולוגית מידע
המכללה הממשלתית לנערים והמכללה הממשלתית לנערות
בית ספר ומכללה לתנאי עבודה
השפה המדוברת היא הפנג'אבי והיא מדוברת במספר דיאלקטים גם בתוך אזור העיר.
הספורט הפופולרי ביותר בגוג'ראנוואלה הוא היאבקות.
במיוחד פופולרי סוג ההיאבקות האופייני לתת היבשת ההודית, הפהלווני והעיר אף זכתה לכינוי "עיר הפהלוונים".
מתקן הספורט העיקרי בעיר הוא אצטדיון הקריקט שנקרא בעבר האצטדיון העירוני והיום נקרא אצטדיון ג'ינה.
האצטדיון מארח משחקים ותחרויות בינלאומיות ומכיל 20,000 מושבים.
ב-1987 ארח האצטדיון את אחד ממשחקי טורניר הגביע העולמי בקריקט.
בנוסף לעיתונות הארצית, מופיעים בגוג'ראנוואלה מספר עיתונים מקומיים.
הוותיק בהם הוא ה-Daily Samaaj המופיע מ-1980. עיתונים נוספים הם ה-Daily Gujranwala Times וה-UrduWaqt המופיעים באורדו.
בעיר פועלת תחנת טלוויזיה מקומית - GTV (Gujranwala TV) שהחלה את שידוריה ב-1999 ופועלת במתכונת של תחנת טלוויזיה קהילתית המסקרת את הנעשה בעיר ואת כל תחומי החיים, כולל: ספורט, תעשייה, חינוך, בידור ופעילויות חברתיות.
גוג'י ברי, (גוז'י ברי או וולפברי) הוא פרי יער של שיח רב שנתי ממשפחת הסולניים.
השם "גוג'י" מתייחס לפריו של Lycium barbarum, וגם לפריו של המין L.
השיח צומח לגובה של 1–3 מטרים.
"גוג'י ברי" הוא השם בו משווק הפרי.
מקור הצמח בדרום מזרח אירופה ואסיה.
תפוצתו היא בחצי הכדור הצפוני.
הפריחה מתרחשת בחודשים יוני עד ספטמבר, בהתאם לקו הרוחב, הגובה מעל לפני הקרקע, והאקלים.
מחקרים ביו-מולקוריים מראים שהמינים L, barbarum ,L.
ruthenicum, משתייכים לקבוצה טקסונומית אחת (ענף/clade).
עלי הצמח מסודרים בקבוצות של עד שלושה עלים.
העלים מחודדים בקצוות ורחבים במרכז, אורכם 7 ס"מ ורוחבם עד 3.5 ס"מ.
הפרחים צומחים בקבוצות של 1–3 בחיק העלים.
עלי הגביע יוצרים פרח דמוי פעמון צינורי מאונות משולשות.
עלי הכותרת הם בצבע סגול בהיר, ובגודל 9–14 מ"מ, עם חמש עד שש אונות קצרות.
הפירות הם בצבע כתום בהיר עד אדום, בצורת אליפסה ובגודל 1–2 ס"מ.
מספר הזרעים בכל פרי הוא 10–60 וצבעם צהוב.
הפירות מבשילים בחודשים יולי עד אוקטובר.
השיח מתרבה בעזרת קני שורש תת-קרקעיים ועל מנת למנוע את התרבותו יש לתחום את הקרקע ברדיוס מסוים מסביבו.
פרי הגוג'י ניתן למאכל כשהוא נא, ניתן לשמרו על ידי ייבושו בשמש או על ידי הקפאה.
בסין משמשים העלים הצעירים בסלט.
מתחילת המאה ה-21 משווק הפרי בעולם המערבי כמאכל בריאות.
לעיתים מגובה בהצהרות מדעיות לא מאומתות על ערכו הבריאותי כביכול.
רמת הוויטמין סי בפרי דומה לפרי הדר ותות שדה.
ביקורת על משווקים בארצות הברית
בשנת 2006 הוציא מנהל המזון והתרופות האמריקאי הודעת אזהרה לשניים ממשווקי מיץ הגוג'י שהצהירו בניגוד לחוק שהמוצר הוא "תרופה לריפוי, הפחתה, טיפול או מניעת מחלה" כשאין לזה הערכה מדעית.
בשנת 2009 הוגשה בבית משפט בארצות הברית תובענה ייצוגית נגד 'פרי לייף', משווק פרי ומיץ גוג'י.
התביעה האשימה את המשווק במצגי שווא, פרסומת כוזבת ומטעה, ועוד.
רוב פירות הגוג'י שנמכרים בישראל הם מיובשים ומיובאים.
בשנים האחרונות (2010 בערך) התחילו כמה חוות חקלאיות (בשרון; במושב אביגדור, בצפון; חוות הגוג'י במושב ציפורי) לגדל את פרי הגוג'י למכירת הפרי הטרי.
זרעים ושיחים של הפרי מזנים שונים (הימלאיה - גדול, טיבט - קטן) ניתנים לקנייה במשתלות והוא מומלץ לגידול בגינה.
בקיץ 2014 נקטף לראשונה, היבול הראשון של פרי הגוג'י בתחנת הניסיונות מרכז ופיתוח רמת הנגב.
החוקרים במרכז ניסו לפתח את דרכי הגידול, קטיף, ושיפור חיי המדף של הפרי.
תוך כשנה התאפשר גידולו המסחרי במשתלות וחממות מותאמות ברחבי הארץ.
גובּר הוא ממרח המכיל שכבות של חמאת בוטנים ושל ריבה.
ממרח זה נפוץ בארצות הברית.
מקור השם של הממרח בכינוי המקובל לבוטן בסלנג אמריקאי.
הממרח הומצא בשנת 1968 על ידי חברת ג'י אם סמאקר (The J.M.
Smucker Co.) במטרה להקל על הכנת הכריך הפופולרי והנפוץ בארצות הברית - כריך חמאת בוטנים וריבה.
הממרח כולל שכבות אנכיות של חמאת בוטנים ושל ריבה (לרוב ריבת ענבים או תותים, אך ישנה גם גרסה המכילה ממרח שוקולד).
גובריאס (המאה ה-6 לפנה"ס) או בפרסית עתיקה גאוברובא (Gaubaruva) היה אציל פרסי חשוב.
סייע בהפלת שלטונו של ברדיה, והיה גיסו של דריווש הראשון, ואביו של המצביא המפורסם מרדוניוס.
לפני שיצא למסעו למצרים רצח מלך פרס כנבוזי השני את אחיו ברדיה ששימש כעוצר, אולם דבר הרצח נודע אך למעטים ביניהם כהן דת בשם גאומתה שהיה דומה דמיון מפליא לברדיה המת.
על כן החליט גאומתה להתחזות לברדיה והכריז על מרד נגד כנבוזי.
כאשר כנבוזי שמע על כך הוא קפץ על סוסו בזעם וחרבו נתקעה בטעות בגופו ופצעה אותו פצעי מוות.
על פי מסורת אחרת כנבוזי התאבד בכוונה תחילה.
המתחזה הפך איפה למלך החוקי.
אולם אציל בשם אוטאנס גילה זאת ויזם קשר להתנקש במתחזה.
הצטרפו אליו עוד שישה אצילים פרסיים ביניהם דריווש, וגובריאס.
חלק מהקושרים ואוטאנס בראשם סברו שיש לתכנן היטב את המהלכים ולנסות לגייס עוד בעלי ברית בטרם יבצעו את ההתנקשות.
אולם גובריאס ודריווש טענו שיש לפעול במהירות.
בדרכם לארמון נודע לקושרים על התאבדותו של פריכסספס, אחד מקציניו של כנבוזי שהמתחזה ניסה לשכנע אותו להצהיר שהוא המלך האמיתי.
השמועה עודדה את הקושרים שנכנסו לארמון ללא התנגדות כיוון שהיו מוכרים שם.
חמישה מביניהם תקפו את אחיו של המתחזה, בעוד גובריאס ודריווש דלקו אחרי המתחזה.
דריווש חשש להתערב כיוון שלא רצה לפגוע בגובריאס אולם גובריאס עודד אותו לעשות זאת, דריווש הכה והרג את המתחזה.
לאחר ההתנקשות היה גובריאס ראש תומכיו של דריווש שעלה לשלטון כיוון שהיה מקורב לבית המלוכה הפרסי.
הוא נשא לאישה את אחותו של דריווש, ונתן לדריווש לאישה את בתו מנישואים קודמים.
מנישואיו עם אחות דריווש נולד המצביא מרדוניוס, שנישא לארטזוסטרה בתו של דריווש ואחותו של חשיארש.
גובריאס זכה לכבוד רב בחצר המלוכה הפרסית.
הוא מונה כמושל של עילם ודיכא שם מרידה מקומית.
וכן השתתף במסעו של דריווש נגד הסקיתים.
הוא נזכר על לוח משנת 498 לפנה"ס שנמצא בפרספוליס.
על פי הלוח הוא היה האיש החשוב ביותר בממלכה לאחר המלך ונסיך הכתר.
בנו מרדוניוס השתתף במלחמת פרס יוון.
בקברו של דריווש בנקש-י רוסתם נמצא איור של אדם נושא חנית ומעליו כתוב: "גובריאס Pâtišuvariš נושא את החנית של המלך דריווש".
משמעות המילה Pâtišuvariš נותרה בגדר תעלומה, וסביר להניח שמדובר בכפר או שבט.
גוברצ'וב (בפולנית: Gowarczów) הוא כפר במחוז קונסקיה שבפרובינציית שוויינטוקז'יסקיה בפולין, בו התקיימה עד השואה קהילה יהודית.
גוברצ'וב נוסד במאה ה-12 כיישוב מבוצר, ובשנת 1430 הוענקו לו זכויות עיר, והוא הועבר לבעלות משפחת בנינסקי.
בשנת 1869, בעקבות מרד ינואר, הושב היישוב למעמד כפרי.
מהמאה ה-19 התקיימה בגוברצ'וב קהילה יהודית מאורגנת, עם בית כנסת, בית מדרש ובית עלמין, וכן ישבו בה חסידויות שונות.
בשלהי מלחמת העולם הראשונה נערכו ביהודי הכפר פרעות בידי האוכלוסייה הפולנית המקומית, בהן נשדד רכוש יהודי, ומספר יהודים נרצחו.
בין מלחמות העולם התקיימה בכפר פעילות ציונית, לצד פעילות של אגודת ישראל.
בשנים אלה נמנו בכפר כ-450 יהודים, כשליש מסך תושביו.
לאחר פרוץ מלחמת העולם השנייה הגיעו לכפר פליטים יהודים רבים מיישובי הסביבה, עד שב-1942 שכנו בו כאלף יהודים.
יהודי הכפר הועסקו בתקופה זו בעבודות כפייה בכפר הסמוך יוזפוב.
בספטמבר 1942 שולחו יהודי הכפר למחנה ההשמדה טרבלינקה.
מחנה העבודה שהוקם ביוזפוב הסמוכה חוסל בשנת 1943.
גובסיי (יהושע) קלוצמן (10 בספטמבר 1900, פינסק, בלארוס - 2 ביולי 1967, ראשון לציון, ישראל) היה מראשוני התעשיינים בארץ ישראל, בימים שלפני קום המדינה, בעליו של מפעל סכיני הגילוח "אוקבה", יצואן ואיש חסד.
קלוצמן, נולד ב-10 בספטמבר בפינסק שבבלארוס להוריו יצחק ושרה קלוצמן.
כבן למשפחה דתית נשלח ללמוד בחדר.
בגיל 17 עזב את הישיבה ונסע ללמוד לימודים כלליים בגרמניה, בעיר זולינגן, שם גם למד והתמחה בתעשיית הלהבים.
עם סיום לימודיו בגרמניה, נסע קלוצמן לפולין - ורשה, והחל במאמצים להקים מפעל לסכיני גילוח.
המאמצים נסעו פרי ובשנת 1931, הקים בורשה את מפעל סכיני הגילוח - ורשאבסקה פאבריקה אוסטז'י דו גולניה-פולונוז.
הוא פרסם בעיתוני גרמניה מודעת דרושים, בה הוא מחפש עבור בית החרושת, מומחית להשחזת סכיני גילוח.
למודעה נענתה צעירה מהעיר זולינגן, בשם אלזה שמיץ, אשר הגיעה לשם כך במיוחד לוורשה, והחלה לעבוד במפעל.
בשנת 1933 השלימה אלזה הליכי גיור, והשניים נישאו זה לזה.
בינתיים התעוררה בעיה באשר לשמו של המפעל "פולונז", כאשר תעשיין פולני אחר, בעל מפעל בשם "פולונוס", הגיש תביעת הפרת זכויות, וקלוצמן נאלץ לשנות את שם המפעל ל"פולוניה".
במהלך שנת 1934, נסע קלוצמן לארץ ישראל, והקים בעיר ראשון לציון מפעל לסכיני גילוח בשם "אוקבה".
כך בילה קלוצמן את השנים שלפני מלחמת העולם השנייה, בנסיעות בין ורשה וראשון לציון, תוך שהוא מנהל את שני המפעלים, בעת ובעונה אחת.
המפעל הישראלי הפך ליצרני בשנת 1936, כאשר התוצרת משמשת לצריכה מקומית, כמו גם לייצוא לאירופה, ולמדינות האימפריה הבריטית באסיה ובאפריקה.
לשיא הייצור הגיע המפעל בזמן המלחמה, אז הועסקו בו כ־150 עובדים, והתפוקה החודשית הגיעה לחמישה מיליון סכיני גילוח.
גוג'וזאורוס (שם מדעי: Gojirasaurus; מילולית: "לטאת גודזילה") הוא סוג של דינוזאור קדום מקבוצת הצלופיזואידים שהתקיים באמריקה הצפונית של שלהי הטריאס שלפני 210 עד 201.3 מיליון שנה מזמננו.
הסוג מכיל מין אחד – Gojirasaurus quayi, על שם מחוז קואיי שבניו מקסיקו, בו התגלו הממצאים.
הגוג'וזאורוס ידוע מתצורה בודדת שהשתמרה בניו מקסיקו באבן בוץ פחמנית והיא התגלתה ב-1994 בידי החוקר אדריאן האנט, אף שהוא ראה בממצאים אלה שרידים שמבוטלים מספק.
עם זאת ב-1997 הסוג הוגדר מחדש בידי החוקר היפני קנת' קרפטנטר על שם מפלצת הקאייג'ו היפנית (על פי ההגיה המקורית – "גודזירה"), זאת עקב המאובנים שהיו חריגים בגודלם ביחס לתקופתו של הדינוזאור.
ממצאיו של הדינוזאור כללו שרידי שיניים חדות ומשוננות, צלעות וחוליות ושרידי אגן ושוקיים ועצמות רגליים קטנות וללא גולגולת מלאה.
מבנה הדינוזאור היה פרימיטיבי מאוד, דמה לזה של הצלופיזיים או של הדילופוזאוריים וכמה חוקרים סברו שלא היה כלל דינוזאור אלא קרוב של השובוזאוריים.
עם זאת מחקר מ-2004 העריך שמבנה השוקיים והאגן מקביל לאלה של הצלופיזיס והוחלט להעבירו לקבוצת הצלופיזואידים הקדומה.
דינוזאור זה היה לצד הליליינשטרנוס אחד מהגדולים בבני קבוצתו והן בדינוזאורים הטורפים מהטריאס, כאשר הוא היה בעל שוקה באורך 469 מ"מ, ממנה מוצג שגודלו של הפרט הגיע לאורך 5.5 מטרים ולמשקל 150 עד 200 ק"ג, מה שאולי הפך אותו לטורף-על הדומה לדילופוזאורוס.
מספר חוקרים רואים בממצאיו שרידים המעידים שפרט זה היה צעיר ואולי בבגרותו היה גדול עוד יותר.
גוג'וסון (קוריאנית: 고조선; הנג'ה: 古朝鮮, "ג'וסון העתיקה"), נקראת גם ג'וסון (קוריאנית: 조선; הנג'ה: 朝ɕ).
הייתה הממלכה הראשונה בחצי האי הקוריאני.
על פי המיתולוגיה הקוריאנית, הממלכה הוקמה על ידי המלך האגדי דנגון.
לגוג'וסון הייתה התרבות המתקדמת ביותר בחצי האי הקוריאני באותה תקופה והייתה סמן חשוב בהתקדמות לעבר המדינות הריכוזיות יותר של תקופות מאוחרות יותר.
התוספת של גוג'וסון (קוריאנית: 고, הנג'ה: 古), שמשמעותה "עתיקה", משמשת בהיסטוריוגרפיה כדי להבחין בין הממלכה לשושלת ג'וסון, שנוסדה בשנת 1392.
על פי הסאמגוק יוסה, גוג'וסון הוקמה בשנת 2333 לפנה"ס על ידי דנגון, שנאמר כי נולד מהנסיך השמימי הוואנונג ואשת דוב, אונגנייאו.
בעוד דנגון הוא דמות מיתולוגית שלא נמצאה עדות ממשית לקיומה, יש המפרשים את האגדה שלו כהשתקפויות של המצבים החברתיים-תרבותיים הכרוכים בהתפתחות המוקדמת של הממלכה.
בלי קשר, החשבון של דנגון מילא תפקיד חשוב בפיתוח הזהות הקוריאנית.
היום, תאריך הקמתה של גוג'וסון נחגג באופן רשמי כיום הקרן הלאומי בצפון ודרום קוריאה.
חלק מהמקורות טוענים כי במאה ה-12 לפנה"ס, בעקבות הקמת גוג'וסון, היגר ג'יזי (המכונה גם גיג'ה), חכם שהשתייך למשפחת המלוכה משושלת שאנג, לחלק הצפוני של חצי האי הקוריאני והפך למייסד של שושלת גיג'ה ג'וסון .
ישנן פרשנויות רבות לגוג'וסון ושושלת גיג'ה ג'וסון, כמו גם ויכוחים בנוגע לקיומה של שושלת גיג'ה ג'וסון.
בשנת 194 לפנה"ס, השושלת השלטת של גוג'וסון הופלה על ידי ווי מאן (וויי מאן בסינית), פליט מממלכת האן הוסאלית של יאן , שהקים אז את שושלת ווימאן ג'וסון .
בשנת 108 לפני הספירה, שושלת האן, תחת הקיסר וו, פלשה וכבשה את ווימאן ג'וסון .
ההאן הקימו ארבעה מפקדים כדי לנהל את הטריטוריה לשעבר של גוג'וסון.
לאחר פיצול אימפריית האן במהלך המאה ה-3 והמאה ה-4 הכאוטית שלאחר מכן, האזור נמלט מהשליטה הסינית ונכבש על ידי גוגוריאו בשנת 313 לספירה.
בירת גוג'וסון הייתה וואנגום-סונג (פיונגיאנג המודרנית) לפחות מהמאה ה-2 לפני הספירה.
באזור הדרומי של חצי האי הקוריאני קמה מדינת ג'ין במאה ה-3 לפני הספירה.
גוברנר מוריס היה מדינאי אמריקאי, אחד האבות המייסדים של ארצות הברית, ומהחותמים על תקנון הקונפדרציה ועל חוקת ארצות הברית.
הוא כתב את המבוא לחוקת ארצות הברית וכונה "העט של החוקה".
בעוד שרוב האמריקנים עדיין חשבו על עצמם כאזרחים של מדינותיהם, קידם מוריס את הרעיון של להיות אזרח של איחוד מדינות.
הוא גם היה אחד המתנגדים הבוטים ביותר לעבדות מבין אלו שנכחו בועידת החוקה.
הוא ייצג את ניו יורק בסנאט של ארצות הברית בין השנים 1800–1803.
מוריס נולד למשפחה עשירה בעלת אדמות בניו יורק של ימינו.
לאחר שלמד בקינגס קולג' (כיום אוניברסיטת קולומביה) הוא למד משפטים תחת השופט ויליאם סמית' והתקבל ללשכת עורכי הדין.
הוא נבחר לקונגרס המחוזי בניו יורק לפני שכיהן כחבר הקונגרס הקונטיננטלי.
לאחר שהפסיד בבחירה מחדש לקונגרס, עבר לפילדלפיה והפך לעוזר המפקח האמריקאי על הכספים.
הוא ייצג את פנסילבניה בוועידת החוקה של 1787, שבה דגל בממשל מרכזי חזק.
הוא כיהן בוועדה שכתבה את הטיוטה הסופית של חוקת ארצות הברית.
לאחר אשרור החוקה, כיהן מוריס כשגריר בצרפת.
הוא מתח ביקורת על המהפכה הצרפתית והוצאתה להורג של מארי אנטואנט.
מוריס חזר לארצות הברית ב-1798 וזכה בבחירות לסנאט ב-1800. כחבר המפלגה הפדרליסטית, הפסיד בבחירות מחדש ב-1803. לאחר שעזב את הסנאט, כיהן כיו"ר ועדת תעלת אירי.
שמו הפרטי של מוריס נגזר משם המשפחה של אמו.
היא הייתה ממשפחת הוגנוטים שעברה תחילה להולנד ולאחר מכן לניו אמסטרדם.
גם בהולנדית וגם בצרפתית Gouverneur פירושו "מושל".
אחיו למחצה של מוריס, לואיס מוריס, היה חתום על הכרזת העצמאות.
אח נוסף למחצה, סטאטס לונג מוריס, היה מייג'ור גנרל לויאליסט בצבא הבריטי במהלך המהפכה האמריקאית, וסבו של מוריס, לואיס מוריס, היה השופט העליון של ניו יורק והמושל הבריטי של ניו ג'רזי.
אחיינו, לואיס ריצ'רד מוריס, כיהן בבית המחוקקים של ורמונט ובקונגרס של ארצות הברית.
מרדית', שהיה מזכיר האוצר של ארצות הברית תחת זאכרי טיילור.
אביו של מוריס, לואיס מוריס, היה בעל אדמות ושופט עשיר.
גוברנר מוריס נולד באחוזה המשפחתית, מוריסניה, בצד הצפוני של הארלם ריבר, שהיה אז במחוז וסטצ'סטר אך כיום הוא חלק מהברונקס.
מוריס, מלומד מחונן, נרשם לקינגס קולג' (כיום אוניברסיטת קולומביה בניו יורק) בגיל 12. ב-1768 השלים את לימודיו וב-1771 קיבל תואר שני.
הוא למד משפטים אצל השופט ויליאם סמית' והתקבל ללשכת עורכי הדין ב-1775.
ב-8 במאי 1775, נבחר מוריס לייצג את משק בית משפחתו בדרום מחוז וסטצ'סטר (כיום מחוז ברונקס), בקונגרס המחוזי בניו יורק.
כחבר בקונגרס, הוא, יחד עם רוב עמיתיו הנציגים, התרכז בהפיכת המושבה למדינה עצמאית.
עם זאת, התמיכה שלו בעצמאות הביאה אותו לסכסוך עם משפחתו, כמו גם עם המנטור שלו, ויליאם סמית', שנטש את מטרת קבוצת הפטריוטים כאשר היא דרשה לקבל עצמאות.
לאחר קרב לונג איילנד באוגוסט 1776, כבשו הבריטים את העיר ניו יורק.
אמו של מוריס, לויאליסטית, נתנה את האחוזה של משפחתו, שהייתה מעבר להארלם ריבר ממנהטן, לבריטים לשימוש צבאי.
מוריס מונה כציר לקונגרס הקונטיננטלי ותפס את מקומו בקונגרס ב-28 בינואר 1778. הוא נבחר לוועדה האחראית על תיאום הרפורמות בצבא עם ג'ורג' וושינגטון.
לאחר שראה את הצבא חונה בוואלי פורג', היה כל כך מזועזע מתנאי הכוחות שהוא הפך לדובר הצבא הקונטיננטלי בקונגרס ובעקבות כך סייע בביצוע רפורמות משמעותיות בהכשרתו ובמימונו.
הוא גם חתם על תקנון הקונפדרציה ב-1778 והיה החותם הצעיר ביותר עליה.
בשנת 1778, כאשר קייבל קונוויי היה בשיאו, כמה מחברי הקונגרס הקונטיננטלי ניסו להצביע אי-אמון נגד ג'ורג' וושינגטון.
אם המהלך היה מצליח, וושינגטון היה עומד לדין צבאי ומודח מתפקיד המפקד העליון של הצבא הקונטיננטלי.
גוברנר מוריס היה הקול שובר השוויון המכריע בעד השארת וושינגטון כמפקד העליון.
בשנת 1779 הובס בניסיונו להיבחר מחדש לקונגרס, בעיקר בגלל שהתמיכה שלו בממשל מרכזי חזק עמדה בסתירה אל הדעות הביזוריות שרווחו בניו יורק.
מובס במדינת הולדתו, עבר לפילדלפיה שבפנסילבניה, לעבוד כעורך דין וכסוחר.
בשנת 1780 עבר מוריס תאונת דרכים בפילדלפיה, ורגלו השמאלית נקטעה מתחת לברך.
למרות פטור אוטומטי מתפקיד צבאי בגלל מוגבלותו וכהונתו בבית המחוקקים, הצטרף למועדון "תדריכים" מיוחד להגנה על העיר ניו יורק, מבשרה של משמר ניו יורק המודרני.
בפילדלפיה, מונה לעוזר המפקח על הכספים של ארצות הברית ושירת תחת רוברט מוריס.
ב-1787 נבחר כנציג פנסילבניה לוועידת החוקה.
במהלך הוועידה, היה ידיד ובן ברית של וושינגטון ואחרים שהעדיפו שלטון מרכזי חזק.
מוריס נבחר לכהן בוועדת הסגנון וההסדר, ועדה של חמישה (בראשות ויליאם סמואל ג'ונסון), שניסחה את הנוסח הסופי של הצעת החוקה.
רוב ההיסטוריונים ייחסו למוריס את כתיבת הגרסה הסופית של המבוא, כולל שינוי שורת הפתיחה "אנחנו, העם של המדינות" ל"אנחנו, העם של המדינות המאוחדות".
קתרין דרינקר בואן, בספרה "נס בפילדלפיה" משנת 1966, כינתה את מוריס "האמנואנס" של הוועדה, כלומר העט שלו הוא שהיה אחראי לרוב הטיוטה ולצורתה המלוטשת הסופית.
יש אומרים שמוריס היה "אריסטוקרט עד היסוד", אשר האמין כי "לעולם לא הייתה, ולא תהיה לעולם חברה מתורבתת ללא אריסטוקרטיה".
כמו כן, נטען כי הוא חשב שפשוטי העם אינם מסוגלים לממשל עצמי משום שחשש שהעניים ימכרו את קולם לעשירים וכי יש להגביל את ההצבעה לבעלי נכסים.
דאף קופר כתב על מוריס שלמרות שהוא "דגל בחום בעניין המתיישבים במלחמת העצמאות האמריקאית, הוא שמר על תפיסת חיים אריסטוקרטית צינית ועל בוז עמוק לתיאוריות דמוקרטיות".
מוריס התנגד לקבלת מדינות מערביות חדשות על בסיס שוויוני עם המדינות המזרחיות הקיימות, מחשש ש"הפראיות" שבפנים הארץ לא תוכל להעמיד מדינאים לאומיים "נאורים".
סיכומו של מדיסון לנאום של מוריס בוועידה ב־11 ביולי 1787 ציין שעמדתו "בנוגע לאזור המערב לא שינתה את דעתו בעניין זה.
בין יתר ההתנגדויות היה ברור שהם לא יוכלו לספק אנשים נאורים במידה שווה, כדי להשתתף בניהול עניינינו המשותפים." הנימוק שנתן לכך היה אזורי: "מקום יישובם ההומה של בני האדם, ולא הפראיות המרוחקת, הוא בית הספר הנכון לכישרונות פוליטיים.
אם אנשי המערב יקבלו לידיהם את הכוח – הם יחבלו באינטרסים של החוף האטלנטי." בפחד זה נמצא מוריס במיעוט.
יון אלסטר הציע שניסיונו של מוריס להגביל את כוחה העתידי של המערב היה מהלך אסטרטגי שנועד לצמצם את כוחן של מדינות עבדים, משום שמוריס האמין שהעבדות תשלוט במדינות המערביות החדשות.
בוועידה נשא מוריס יותר נאומים מכל נציג אחר – בסך הכול 173. כעניין עקרוני, לעיתים קרובות הגן בלהט על זכותו של כל אדם לקיים את דתו כרצונו, ללא התערבות, והוא אף טען שיש לכלול לשון כזו בחוקה.
במהלך הוועידה התגורר גוברנר מוריס בבית ההארחה של מיס דאלי, יחד עם אלכסנדר המילטון ואלברידג' גרי.
בעקבות גילוי זה הוגשה בקשה למדינת פנסילבניה להציב שלט היסטורי בפינת הרחובות מרקט ורחוב 3 בפילדלפיה, לכבוד מיס דאלי והמקום שבו התגורר "סופר החוקה".
חוקרים העלו השערה שחברי ועדת הסגנון והסידור, שמנתה חמישה נציגים ובהם גוברנר מוריס, אלכסנדר המילטון וג'יימס מדיסון, ייתכן ונפגשו בבית ההארחה של מיס דאלי בין 8 ל־12 בספטמבר, שכן זה היה המקום הנוח ביותר לכל חמשת הנציגים.
גוברנר מוריס היה אחד הנציגים הבודדים בוועידת פילדלפיה שדיברו בגלוי נגד העבדות הביתית.
על פי ג'יימס מדיסון, שרשם את פרוטוקולי הוועידה, מוריס דיבר בפומבי נגד העבדות ב־8 באוגוסט 1787 והצהיר כי ישנה סתירה לוגית באמירה שעבד הוא גם אדם וגם רכוש בעת ובעונה אחת:
לפי מדיסון, מוריס סבר שמטרת החוקה האמריקאית היא להגן על זכויות האדם, דבר שסותר באופן בוטה את קידומה של העבדות:
מוריס נסע לצרפת בענייני עסקים בשנת 1789, וכיהן כשגריר בצרפת בין השנים 1792–1794. יומניו מאותה תקופה הפכו למסמך כרוניקה יקר־ערך של המהפכה הצרפתית, ובהם תיאר רבות מן הסערות והאלימות של התקופה, לצד תיעוד יחסיו עם נשים שם.
בהשוואה לתומאס ג'פרסון, מוריס היה ביקורתי הרבה יותר כלפי המהפכה הצרפתית, ונטה בהרבה יותר אהדה אל המלכה המודחת מארי אנטואנט.
בהתייחסה לעמדתו של סבה, שנטתה לעיתים קרובות לכיוון שמרני, כתבה אן קארי מוריס: "עקרונו היה לעצב את צורת השלטון בהתאם למצב, לאופי, למנהגים ולהרגלי העם.
בצרפת, דעה זו הובילה אותו לאמץ תפיסה מלוכנית, מתוך אמונה איתנה שצורת שלטון רפובליקנית לא תתאים לאופיו של העם הצרפתי."
במהלך כהונתו של מוריס, המרקיז דה לה פאייט – שהיה דמות חשובה במהפכה האמריקאית – הוגלה מצרפת ומשפחתו נכלאה, ותומאס פיין, דמות בולטת נוספת, נעצר ונכלא בצרפת.
מאמציו של מוריס לפעול למענם נחשבו רופפים ובלתי מספקים.
לאחר חילופי שלטון בצרפת, ולאחר שמוריס הוחלף בתפקידו, הצליח מחליפו, ג'יימס מונרו, להביא לשחרורו של פיין.
ב-1798 חזר לארצות הברית ובאפריל 1800 נבחר כחבר המפלגה הפדרליסטית, לסנאט של ארצות הברית, ומילא את המושב שהתפנה בעקבות התפטרותו של ג'יימס ווטסון.
מוריס כיהן מ-3 במאי 1800 עד 3 במרץ 1803 והובס בניסיונו להיבחר מחדש בפברואר 1803.
ב-4 ביולי 1806, הוא נבחר לחבר כבוד באגודת ניו יורק של סינסינטי.
לאחר שעזב את הסנאט, כיהן כיו"ר ועדת תעלת אירי בין השנים 1810–1813. תעלת אירי סייעה להפוך את העיר ניו יורק לבירה פיננסית, שהאפשרויות שלה היו ברורות למוריס כשאמר כי "האימפריה הגאה ביותר באירופה היא רק בועה בהשוואה למה שאמריקה תהיה, חייבת להיות, במהלך מאתיים, אולי של אחת."
הוא היה אחד משלושת האנשים שהכינו את תוכנית הנציבים משנת 1811, שהציבה את רשת הרחובות של מנהטן.
המעשה הציבורי האחרון של מוריס היה לתמוך באמנת הרטפורד במהלך מלחמת 1812. הוא אפילו דחף להיפרדות כדי ליצור קונפדרציה נפרדת של ניו יורק-ניו אינגלנד, משום שראה במלחמה תוצאה של בעלי עבדים, שרצו להרחיב את שטחם.
במילותיו של הביוגרף ריצ'רד ברוקייזר "האיש שכתב את החוקה קבע שהיא כישלון והיה מוכן לבטל אותה".
מוריס נבחר לחבר באגודת העתיקות האמריקאית בשנת 1814.
עד שהתחתן מאוחר בחייו, יומנו של מוריס מספר על שורה של פרשיות.
בין אהוביו נמנו הסופרת הצרפתייה אדלייד פילול והמשוררת והסופרת האמריקאית שרה וונטוורת' אפט'ורפ מורטון.
ב-1809, בגיל 57, הוא התחתן עם אן קארי רנדולף בת ה-35 (1774–1837), שכונתה "ננסי", שהייתה בתם של אן קארי ותומאס מאן רנדולף האב ואחותו של תומאס מאן רנדולף הבן.
תומאס מאן רנדולף הבן היה בעלה של בתו של תומאס ג'פרסון, מרתה ג'פרסון רנדולף.
ננסי גרה ליד פארמוויל, וירג'יניה, עם אחותה ג'ודית ובעלה של ג'ודית, ריצ'רד רנדולף, במטע בשם ביזאר.
באפריל 1793, ריצ'רד רנדולף וננסי הואשמו ברצח תינוק שזה עתה נולד שנאמר שהוא של ננסי.
יש להניח שהיא ניהלה רומן עם ריצ'רד.
ריצ'רד עמד למשפט ויוצג על ידי פטריק הנרי וג'ון מרשל, שהשיגו זיכוי.
ריצ'רד רנדולף נפטר בפתאומיות ב-1796. שתי האחיות נחשדו במותו, אך דבר לא הוכח.
ננסי נשארה בביזאר לאחר מותו של גיסה, אך ג'ודית ביקשה ממנה לעזוב בשנת 1805.
ננסי נסעה צפונה והתגוררה בקונטיקט לפני שהסכימה ב-1809 לעבוד כעוזרת בית אצל מוריס, שאותו הכירה קודם לכן.
עד מהרה החליטו להינשא; מוריס כנראה לא היה מוטרד מהשמועות שגרמו לננסי לעזוב את וירג'יניה.
לכל הדעות, נישואיהם היו מאושרים.
היה להם בן, גוברנר מוריס הבן, שהמשיך לקריירה ארוכה כמנהל רכבת.
מוריס מת ב-6 בנובמבר 1816, לאחר שגרם לעצמו לפציעות פנימיות ולזיהום בזמן שהשתמש בחתיכת מזיפה של לווייתן כצנתר בניסיון לפנות חסימה בדרכי השתן שלו.
הוא מת באחוזה המשפחתית, מוריסניה, ונקבר בכנסיית סנט אן בברונקס.
נינו של מוריס, שנקרא גם הוא גוברנר מוריס (1876–1953), היה מחבר רומנים וסיפורים קצרים בתחילת המאה ה-20. כמה מיצירותיו עובדו לסרטים, כולל הסרט המפורסם של לון צ'ייני "The Penalty" ב-1920.
מוריס ביסס את עצמו כבעל אדמות חשוב בצפון ניו יורק, שם נקראים העיירה גוברנר, כפר גוברנר וכפר מוריסטאון במחוז סנט לורנס על שמו.
בשנת 1943 הושקה ספינת ליברטי של ארצות הברית ה-"SS Gouverneur Morris".
כמו כל מספר שהוא חזקה שלמה של 10, גורמיו הראשוניים של המספר גוגול הם 2 ו-5 בלבד.
בייצוג בינארי הוא נכתב באמצעות 333 ספרות.
למספר גוגול אין כל תפקיד משמעותי במתמטיקה.
קאסנר השתמש בו כאמצעי המחשה, על מנת להדגים את ההבדל בין מספר גדול עד מעבר לדמיון, כמו גוגול - שהוא גדול ממספר החלקיקים האלמנטריים ביקום הידוע (כ-1087) לבין האינסוף עצמו.