tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
מבשלות בירה ישראל נכנסה לשוק בשנת 1992, כשותפות בין קבוצת "קרלסברג" לזכיינית "קוקה-קולה בישראל ("החברה המרכזית לייצור משקאות קלים").
ב-1996 החלה החברה לשווק את "בירה גינס".
טמפו, הממוקמת בנתניה, היא מבשלת הבירה הגדולה ביותר בישראל.
ב-1999 היו לבירות "גולדסטאר", "מכבי" ו"היינקן" של "טמפו" נתח שוק של יותר מ-70% משוק הבירה בישראל.
אולם עשרים שנה אחר כך ירד נתח השוק של "טמפו" לכ-45% ו"מבשלות בירה ישראל" מחזיקה נתח שוק של כ-30%, שאר השוק מוחזק בידי מבשלות בוטיק ומותגים מיובאים.
מבשלות בוטיק בישראל החלו להופיע ולהתפתח באמצע העשור הראשון של שנות ה-2000, לאחר שנים ארוכות שבהן הייתה רק פעילות של מבשלות מסחריות גדולות.
פתיחת מבשלות הבוטיק בישראל באה בעקבות פריחת בישול הבירה הביתית, כפי שהחל להתבטא בישראל בתחילת שנות ה-2000: העיתונאי שגיא קופר, יחד עם איש הבירה גדי דבירי, ייסדו בשנת 2002 את 'מועדון הבירה הישראלי', שאיחד באופן לא רשמי את רוב מבשלי הבירה הביתית בישראל דאז.
חשיבותם של מבשלי הבירה הביתית ושל מבשלות הבוטיק הלכה ועלתה גם בישראל, כיון שהם פיתחו שיח סביב הבירה.
בשלב מסוים אף נטלה חברת טמפו חסות על תחרות הבירה הביתית של קופר ודבירי ומועדון הבירה הישראלי, תחת השם 'סמואל אדמס לונג שוט', כשם התחרות בארצות הברית.
מאוחר יותר אף ייסד שגיא קופר תחרות בירה ביתית בשם 'אתגר הסטאוט', יחד עם מבשלת קרלסברג באשקלון.
מבשלת דנסינג קאמל, שנפתחה בתל אביב ב-2006, הייתה המבשלה הראשונה שנפתחה בישראל והיא מייצרת ארבעה סוגי בירה באופן קבוע ורציף.
מאוחר יותר באותה שנה נפתחה מבשלת הגולן ברמת הגולן.
"ג'מס מפעל הבירה" - המבשלה הכשרה הראשונה בישראל, נפתחה ברחוב המגשימים בפתח תקווה ב-2009. בירה ג'מס מייצרת מספר רב של בירות, ומלבד המפעל בפתח תקווה היא מחזיקה בסניפים נוספים ברחבי ישראל אך יותר מאוחר הפסיקה לבשל בעצמה והסתמכה על מבשלות אחרות אשר מבשלות את המתכונים עבורם.
כיום מיוצרים בישראל סה"כ כ-100 סוגי בירה.
מותגי מבשלות הבוטיק ומיקומן בארץ (נכון לאוקטובר 2018) הם:
+שםמקוםשנת הקמהמותגיםהערותמבשלת דנסינג קאמלתל אביב2006דנסינג קאמלנסגרה ב-2022בירה מלכהתפן2006מלכהמבשלת הגולןקצרין2006בזלת, עוג.מבשלת ליבירהחיפה2007ליבירהמבשלת אייסיסדקל2007אייסיסמבשלת הנגבקריית גת2008נגבאוחדה עם בירה מלכה ב-2016מבשלת סלארהגניגר2008סלארהאוק אנד אשבית שמש2008אש, א-בירבאסטרס עד 2019ג'מספתח תקווה2009ג'מסהמבשלה נסגרה אך המותג עדיין מייוצר ונמכר במסעדות הרשתמבשלת העםאבן יהודה2009הדוביםנסגרה ב-2015 ובהמשך המותג הדובים מיוצר במבשלת הארץבירה אלכסנדרעמק חפר2010בירה אלכסנדרמבשלת בירה שיטהערד2010שיטה, (איפשי)בירה שפיראא.ת.
שורק2011בירה שפיראמבשלת הגלילקיבוץ מורן2011גלילמבשלת שריגיםשריגים-ליאון2011עמק האלה, רונןמבשלת מידןכרמיאל2012מידןבירה ללא גלוטןמבשלת מוסקוזנוח2012מוסקו, (ללה)מבשלת פסגשור2012פסצ'אקס2013צ'אקסהמבשלה נסגרהבירה הרצלירושלים2013בירה הרצלהגיבורכרמיאל2013הגיבורמבשלת החצר2014החצרהמבשלה נסגרהמבשלת הערבהצוקים2014קצרהבירצינותקטורה2014בירצינותמבשלת השכן2015השכןהמבשלה סוףאילת2015סוףמבשלת הארץקריית גת2016בירבזאר, הדוביםהמבשלה נקנתה ממבשלת הנגבאודיזכפר גלעדי2016אודיזהאטץ'ירושלים2017המבשלה נסגרהמבשלת שבטפרדס חנה-כרכור2018מבשלת שקמהאשקלון2021מבשלת שניטתל אביב2022
קְלַיּן היא רבה רקונסטרוקציוניסטית בקהילה היהודית של שטרסבורג וסופרת.
בשנת 2017 היא הוסמכה כרבה בבית המדרש לרבנים ליהדות מתחדשת בווינקוט שבפילדלפיה.
רבה בירגיט קליין היא גם פרופסור של בית הספר הגבוה למדעי היהדות בהיידלברג .
ספריה של בירגיט קליין בגרמנית הם:
ב הייתה הבירה מרכיב חשוב בתזונה היומיומית ובפולחן.
יש המייחסים את תירבות החיטה בזמן המהפכה הנאוליתית לצריכת הבירה, ויש המקדימים את ייצור וצריכת הבירה, אפילו לתרבות הנטופית הקדומה, 14,000 שנה לפני זמננו, קודם לתירבות החיטה.
מתחילת האלף השלישי לפנה"ס, הפך ייצור הבירה לאינטנסיבי בקרב תרבויות רבות במזרח הקרוב.
בייחוד היה הדבר שכיח במצרים העתיקה ובמסופוטמיה, בהן שימשה הבירה הן את החיים והן את המתים, כמנחות קבורה.
התרבויות העתיקות ייחסו לבירה כוח רב, בעיקר בפולחן, אך גם כתרופה.
באזורים אחרים כמו בדרום הלבנט לא היה לבירה תפקיד משמעותי לאורך התקופות, למעט כשהאזור הרלוונטי היה כבוש על ידי אחת הממלכות של הבירה, בעיקר המצרית.
שיטות ייצור הבירה השתנו במהלך השנים, אך תהליך היצור הבסיסי (שילוב לתת, שמרים ותהליך התסיסה) נשאר אותו הדבר.
את תהליך היצור של הבירה העתיקה חוקרים על ידי קריאת מקורות ראשוניים כתובים וחזותיים, ביחד עם מיתולוגיה, מחקר ארכאולוגי ושימוש במדעים מדויקים כמו מיקרו-כימיה.
הידע על תהליך ייצור הבירה כיום חלקי, אף שקיימים מקורות רבים, משום שבכולם אין רשימה של מרכיבים, כמויות, זמנים ואת התהליכים המדויקים ומיקומם במתכון הכללי.
זאת הסיבה שעל אף שמספר חוקרים ניסו להפיק בירה על בסיס הנתונים הקיימים התוצר הסופי שהתקבל לא היה מדויק ובמקרים רבים נגמרו ניסויים אלו בכישלון.
עדות המוקדמת ביותר למבשלת בירה בארץ ישראל התגלתה בתל עין הבשור בצפון-מערב הנגב.
הממצאים מיוחסים לתקופת השושלת הראשונה המצרית (3100–2890 לפנה"ס).
המבשלה בעין הבשור קשורה לשלטון המצרי בארץ ישראל בתקופת השושלות הראשונות של הממלכה הקדומה, ואינה תופעה מקומית.
עדויות ארכאולוגיות נוספות לייצור בירה בארץ ישראל מהאלף ה-3 לפנה"ס נמצאו בערד ובמתחם חסן ערפה בתל אביב.
בנוסף, נמצאו בארץ ישראל קנקנים בעלי זרבובית רחבה ומסננת.
לדעת חוקרים רבים, כלים כאלה שהיו נפוצים בתקופת הברונזה המאוחרת בארץ ישראל ותקופת הברזל בארץ ישראל באתרים פלשתיים ופיניקיים מעידים על שתיית בירה, משום שהמשקאות האחרים בתקופות אלו היו מזוקקים יותר לעומתה.
עדיין לא נעשו בדיקות כימיות לקיומה של בירה בקנקנים אלו.
במצרים העתיקה נחשבה הבירה למשקה הלאומי המצרי.
הבירה הייתה מצרך מזון בסיסי ושימשה גם כמטפורה לחיים טובים.
הבירות הראשונות נוצרו בבישול ביתי על ידי נשים, ורק מאוחר יותר התפתחה תעשיית בירה מלכותית המעסיקה גברים.
האופי הנשי של עשיית הבירה נשמר בקשר של הבירה לאלה צ'ננת .
אלה זו הייתה אחראית לאיכות של הבירה ולשימור המתכון שלה, ולעיתים לא נכתבה הבירה בהירוגליפים הרגילים אלא לשם לכבוד האלה תנמו .
הבירה מוזכרת בכתבים שונים העוסקים בהספקה וחלוקה של המזון היומי של בוני הפירמידות בגיזה, בכתבי רפואה רבים כתרופה בפני עצמה ולא כמרכיב וגם כאמצעי לסילוק רוחות רעות.
בירות שימשו גם כמנחות למתים ולאלים, כשבשני המקרים הונחו קנקני הבירה לפני פסל האל או המת כדי לזכות בחיבתו ותמיכתו.
היצגים של הבירה ותעשיית הבירה הם ממצא נפוץ במכלולי הקבורה המצריים והם מגיעים בכמה אופנים: פסלוני עץ, צלמיות חרס.
האזכורים הראשונים לבירה בכתובות מצריות קיימות כבר מתקופת השושלת ה-3, בעיקר כחלק ממנחות הקבורה.
המוקדמת מכולם היא אסטלה מסקארה המתוארת כ-"hnqt-ndmt" (בירה מתוקה).
אף על פי שהעדויות הכתובות הן מהתקופות השושלות במצרים יש עדויות ארכאולוגיות לשימוש בבירה כבר מהתקופה הפרה-שושלתית (5500–3100 לפנה"ס), לדוגמה צנצנות הבירה מנקאדה.
יש חוקרים שמחשיבים את העלייה בחשיבות בירה וייצור הבירה לשינויים הפוליטיים-כלכליים של סוף התקופה הפרה-שושלתית.
במצרים התגלו מבנים מעטים בלבד שניתן לזהות אותם בוודאות גבוהה עם מבשלות בירה, אך ישנם מבנים בהם התגלו מכלולי מאפיינים של מטבח או מאפייה ובשל הקשר ההדוק של תעשיית הלחם והבירה הוגדרו במחקר כמבשלות.
תעשיית הבירה המוקדמת ביותר שנחפרה במצרים מתוארכת לסביבות 3500–3400 לפנה"ס בעיר היירקונפוליס שעל הגדה המזרחית של הנילוס, ונמצאו בה שרידים של 8 גתות ליצור בירה שעל פי הערכות יכלו לייצר 300 ליטר בירה ביום, בנוסף לחביות בהן שאריות של דגניים: חיטה ושעורה וגם מעט שרידים של פירות.
דרך נוספת לימוד על תהליך הכנת הבירה במצרים העתיקה הוא על פי המקורות החזותיים כמו מודלי העץ והחרס או תיאור של סצנות בישול בציורים ותחריטים על קברים מצריים.
הדוגמה למקור הראשון היא המודל של המאפייה או מבשלת בירה שנמצאה בקברו של הוזיר מכת-רע מתקופת השושלת ה-11 שנמצאה בקברו ב.
זו דוגמה למודל שלם שמורכב ממבנה, חפצים ודמיות אנושיות, אך יש גם מודלים שכוללים רק את דמות האדם שעוסק באחת מפעולות בישול הבירה.
דוגמה למקור מצויר הוא מקבר תי שמתוארך לשנת 2500 לפנה"ס ומתארת לפרטים את תהליכי הכנת הבירה והלחם.
מקור אחר הוא תחריטים מקבר הנסיך רעחתפ שהיה האחראי על תהליך ייצור הבירה ובדיקת איכותה במצרים סביב שנת 2590 לפנה"ס.
הבירה במצרים הייתה נפוצה יותר מיין, שהיה יחסית תופעה שולית במצרים עד הממלכה החדשה (1550–1069 לפנה"ס) והמעבר הכמעט מוחלט ליין במצרים הרומית (30 לפנה"ס – 395 לספירה).
הבירה במצרים הייתה משקה יומיומי שנצרך כדי להרוות צימאון ואולי אף כתחליף לשתיית מים שלא תמיד היו סטריליים.
הבירה התעשייתית שנועדה לצריכה יומיומית הייתה בעלת רמת אלכוהול נמוכה יחסית, כלומר לא היה ניתן לשמר אותה לזמן ארוך, דבר שהצריך תעשיית בירה אינטנסיבית יומיומית ואספקה של בירה טרייה מהיצרן ללקוחות בפרקי זמן קצרים.
הבירה הייתה בשימוש גם בפסטיבלים דתיים ובאירועים חשובים, בירה זו נעשתה בתהליך ייצור שונה מזו היומיומית והייתה בעלת רמת אלכוהול גבוה.
ההפרדה בין יין לבירה נחקרה רבות, חלק מהחוקרים משייכים את הצריכה של הבירה לאזורים שבהם טבעית לא ניתן לגדל גפן, ולכן אין אופציה לייצור של יין.
אחרים טענו כי היין היה המשקה של האליטות המצריות ואילו הבירה הייתה הנחמה של פשוטי העם.
על פי המיתולוגיה המצרית, הומצאה הבירה על ידי האל אוסיריס וניתנה לאנושות בתחילת דרכה יחד עם החקלאות.
הבירה ממלאת מקום חשוב בסיפור מיתולוגי מצרי, העוסק בריסון האלה סח'מת שמוכרת גם כצד השלילי והאגרסיבי של אלת הפוריות חתחור.
סח'מת יצאה במסע טבח אחרי ששוחררה על יד האל רע שמאס בחטאי האנושות.
שאר האלים המצרים קראו לאל רע להחזיר את סח'מת שתהרוג את כל האנשים ולא יישארו מאמינים שיסגדו לאלים.
רע השתכנע וקרא לסח'מת לחזור אך היא סירבה ולכן הוא הורה להביא בירה ולצבוע אותה בצבע אדום שידמה אותה לדם ולהניח אותה בדרכה של סח'מת.
האלה מצאה את הבירה האדומה שתתה, השתכרה ונרדמה וכך נצלה האנושות.
על בסיס אגדה זו נערך פסטיבל תח' (Tekh) כלומר "פסטיבל השכרות" שנמצאו עדויות לקיומו מתקופת הממלכה התיכונה וכנראה מקורו מוקדם יותר, אך שיא הפופולריות שלו היה בתקופת הממלכה החדשה.
המשתתפים היו צריכים להשתכר ולהירדם בחדר מסוים בו היו מתעוררים לקולות תופים.
לפי תאוריות מסוימות מלבד ההשתכרות, כלל הפסטיבל גם פעילות מינית כלשהי משום שיש קשר ישיר של מחזור חיי האדם שכולל את ההתרבות שלו עם האלה חתחור שמתעוררת מתוך סח'מת אחרי שהיא מתעוררת משכרותה.
בהשוואה למידע הקיים אודות הבירה במצרים, היסטוריית הבירה באזור מסופוטמיה היא חלקית, שכן קיימים מעט מאוד תיעודים ויזואליים ואומנותיים המתארים תהליכי הכנה, צריכה וסחר הקשורים לבירה.
הציוויליזציה השומרית הייתה הראשונה לייצר בירה באופן מסחרי.
האזכור הכתוב הראשון לבירה הו בפיקטוגרם השומרי KAS, המתאר קנקן בירה ומשקה בירה (מתוארך לתחילת ההיסטוריה הכתובה).
בעיר גירסו, שהשתייכה לעיר-המדינה לגש, נחשפו מספר תבליטים המתעדים כמויות חיטה ושעורה שנשלחו להכנת בירה.
ערים נוספות בהן נמצאו תבליטים הן מרי, ותבה ע'אורא שבה פרט לתבליטים נמצא גם חותם המתאר שני אנשים משתמשים בקשים על מנת לשתות בירה מקנקן גדול.
בדומה למצרים, גם במסופוטמיה הייתה הבירה מצרך מזון בסיסי לכל שכבות האוכלוסייה, ונצרכה לאורך כל ההיסטוריה.
בנוסף, לבירה היה קשר הדוק עם הרוחניות והדת המסופוטמית ואף לרגשות שמחה ואושר ותפישתן בתרבות המסופוטמית, שכן לתרבות זו מספר פתגמים הקשורים לבירה: "הדרך היא רעה, הבירה היא טובה", "אין ילדים ללא יחסי מין, אין שכרות ללא בירה".
למבשלי הבירה היה מקום מיוחד בחברה המסופוטמית.
מבשלי הבירה הועסקו על ידי השלטון המקומי או בתי המקדש ומעמדם החברתי היה גבוה, חלקם היו אמידים מספיק להחזיק בעבדים.
את שכרם קבלו בשטחי קרקע, חיות משק, שעורה ומצרכים נוספים בהם השתמשו לייצור הבירה.
תבליט ממקדש איננה מתאר את מבשלי הבירה מכינים את מרכיבי המשקה ואת קבלת השעורה כשכר על עבודתם.
הבירה מוצאת את מקומה הייחודי אף בפנתאון המסופוטמי דרך האלה נינקאסי, אלת הבירה של שומר.
הבירה נצרכה בבתי בירה וגם בבתים פרטיים.
בבתי הבירה היא נצרכה בעזרת צינוריות מתוך קנקן בירה גדול ומשותף לכולם.
בסופם של הצינוריות הייתה מסננת.
בבית שתו את הבירה מתוך ספל או קערה.
מקורן של העדויות להכנת בירה במסופוטמיה הוא בעיקר בתבליטים, שכן נכון ל-2018 נמצאו רק שלושה אתרי מבשלה-מאפייה באזור, אחד מהם בלגש.
אתרים אלה זוהו כמבשלות-מאפיות בשל כלי קיבול הנחשפו בהם אשר מזוהים עם הכנת בירה.
בנוסף, נמצאו גם אבני שחיקה וכתישה, תנורים ומסננות, המאששים את זיהוי אתרים אלה כאתרי מבשלה-מאפייה.
ארכאולוגים קבעו שגודלם של אתרים אלה מעיד על ייצור בירה מסחרי ואינטנסיבי.
מלבד עדויות אלה נמצאו בקנקני בירה שרידי חומרים המעידים על השימוש בהם.
על תפקידה ונוכחותה של הבירה בציוויליזציה הבבלית קיים ויכוח.
ישנם ארכאולוגים הסבורים כי הבבלים אכן צרכו בירה, בעוד שאחרים טוענים שלא כך הדבר, ומזהים את המשקה כמשקה מוגז דמוי הקוואס המזרח אירופאי.
הארכאולוג בדז'יך הרוזני הוביל מחקרים מעמיקים בנושא צריכת הבירה בממלכת בבל וקבע מספר סוגים שונים של בירה: בירה שחורה, בירה אדומה, בירת שעורה, בירת כוסמין, בירה לבנה, בירת תבלינים ועוד.
ההבדל העיקרי באיכות הבירות שצוינו הוא כמויות החיטה והכוסמין שהוסיפו לבירה, כאשר בירה שחורה הייתה נקיה מחיטה וכוסמין וכן הכי זולה והכי נחותה מבחינת איכות.
בתקופת שלטונה של האימפריה הבבלית החדשה הבירה המסורתית המבוססת על חיטה, כוסמין ובעיקר שעורה הוחלפה על ידי בירה מבוססת תמרים.
שינוי זה הוביל לצמיחת תעשיות בירה חדשות מבוססות על פירות, אחת מהן מתוארת במארי ושמה alappanu - בירה המבוססת על רימונים.
על אף שהבירה הייתה מרכיב מרכזי בתזונה במצרים בעת העתיקה, לא השתמר אף מתכון מדויק להכנת בירה מתקופות אלו.
בירה המצרית מתוארת בכתבים המצריים וגם הרומיים המאוחרים יותר כמשקה סמיך בצבע צהוב בהיר הנודף ריח של שמרים ואלכוהול וטעמו נעים ומתוק.
מהמעט שידוע על תהליך היצור של הבירה זהו תהליך שמתבצע המקביל לתהליך יצור הלחם, החיבור הזה נצפה בעיקר בציורי הקיר המצרים בהם שתי התעשיות הללו מופיעות זו לצד זו.
המקורות הראשוניים שיש לנו לגבי המרכיבים והתהליך של הייצור של הבירה המצרית נשען בעיקר על ציורי קיר מקברי מכובדים במצרים ומעט טקסטים מצריים מאוחרים יותר, מתקופת השלטון הרומי במאות הראשונות לספירה.
הבירה בהתבססות על המקורות הראשונים הכתובים והמצוירים הייתה מיוצרת מכיכרות לחם חיטה, שעורה, דוחן, דורה או שילובים שלהם.
בתקופות המוקדמות אין שימוש בכשותנית ולכן למשקה המתקבל אינו בעל טעם לווי מריר כמו לבירות האירופיות ולאייל, אבל המצריים יכול לשלב בבירה שלהם פירות או צמחי תבלין בשביל הטעם או לשימור של הבירה לאורך זמן.
בהתבסס על כתבי הפירמידות ומקורות מצריים מוקדמים אחרים ניתן לומר שהיה מגוון של בירות שיוצרו על ידי מבחירת הרכיבים שונים: סוגי דגן, פירות ותבלינים מגוונים, בחירת כמויות משתנות של כל מרכיבים.
בנוסף היו טכניקות בישול בירה שונות שייצרו את ההבדל בין הבירות: רמת המתיקות וההקצפה.
בכתבים מוזכרות בירות יומיומיות כגון: "בירה שחורה", "בירת ברזל", "בירת חברים", "בירת המגן" ושמות רבים נוספים.
מתוך הבירות למקרים מיוחדים מוזכרת "בירת האמת" ששתו תריסר האלים ששומרים על מקדשו של אוסיריס.
ברוב המקרים הבירה המצרית נצרכה טרייה כלומר הבירה הייתה נמכרת אחרי שלב ההתססה הראשונית של הבירה, אך המצריים ידעו לבשל גם בירה בעלת חיי מדף ארוכים יותר, ששימשו כנראה כמנחות קבורה.
דוגמאות לבירות הללו יכולות להיות בירות הנושאות את שמות כמו "הבירה של הנצח", "בירה סמיכה" או "הבירה שאיננה הופכת חמוצה".
בירות עם שמות אלו נפוצה בכתבים המצריים ובעיקר בטקסטים עם הקשר רפואי וניתן למצוא בתוך רשימות התרופות המצריות 17 טיפוסים שונים של בירה.
זני הדגניים שמופיעים מתורבתים הכי מוקדם במצרים הם חיטת אמר והשעורה שמתורבתים סביב 5300–4000 לפנה"ס, שנמצאו באתרי הדלתא של הנילוס.
שני זני הדגניים הללו יהווה מרכיב חשוב בכלכלה של מצרים עד התקופה היוונית-רומית.
חיטת אמר והשעורה המצרית בעלת שתיים או שש שורות, הם מזן שבו הזרעים נפרדים בבשלותם מהשיבולת.
חוקרים שונים ניסו בעזרת אנליזות כימיות לבדוק קנקני בירה עתיקים מאתרים שונים במצרים אך התוצאות שהתקבלות היו שונות בין אתר לאתר, חלקם הכילו חיטת אמר וחלקם שעורה.
הטקסט המפורט ביותר של תהליך הבישול של הבירה נכתב בשלהי המאה ה-3 ותחילת המאה ה-4 לספירה על ידי זוסימוס מפנופוליס .
תרגומים של כתביו מציגים את תהליך בישול הבירה בשלבים הבאים: ברירת השעורה הטובה, ביצוע מספר פעמים מחזור של השריה של הזרעים במים ליממה, לאחר מכן פיזור הזרעים באזור עם גישה לשמש ללא רוחות למשך חמש-שש שעות.
את תוצר הביניים שהתקבל יש להעביר לקנקן בעל בסיס מסננת.
השלב הבא שמתואר אצל זוסימוס הוא טחינת הדגנים לקמח ויצירה של בצק ממנו.
לבצק המוכן כמו בתהליך הכנת לחם הוספו שמרים טבעיים והבצק המוכן הונח באווירה חמימה עד יתחיל תהליך ההתססה הטבעי.
השלב הבא הוא העברה של הבצק המוחמץ דרך בד פשתן דק או דרך מסננת דקה שמפריד את המוצק מהנוזלים שנאגרו בקנקנים.
שיטה אחרת שזוסימוס מתאר היא אפייה חלקית כיכרות הלחם מהבצק המקורי, שבירה שלהם והשריה שלהם במים בקנקן תוך חשיפה של הכלי למקור חום (לא להביא את המים לרתיחה) לאחר מכן לסנן את התוצר ולהעביר את הנוזל שהתקבל בסינון תהליך חימום נוסף ואחרי תהליך של הרפיה.
השלב שבין המעבר לכלי הסינון ושלב הטחינה של הדגן איננו קריא בטקסט המקורי, אך החוקרים הצליחו בכל זאת, בעזרת דוגמאות אתנוגרפיות, להסיק כי בין שני השלבים השעורה הוצאה לשמש לייבוש שאפשר הסרה יעילה יותר של הקליפה המרירה של השעורה.
מקור ראשוני מצרי אחר הם ציורי הקירות המלווים לעיתים בכתוב.
על פי המקורות הללו ניתן לסכם את התהליך בישול הבירה בשלבים הבאים: תחילה יש ברירה של זרעים טובים של חיטה, שעורה או כוסמת אותם משרים במים ואחרי כותשים במכתש ועלי.
השלב הבאה היה הוספת שמרים טבעיים ולישה עד קבלת בצק אותו מניחים בכיכרות על משטחי קרמיקה שמחוממים על אש נמוכה עד שהכיכרות אפויים למחצה.
הלחם החצי אפוי הורד מהאש ופורר לחתיכות שהוכנסו להשריה במים ולאחר מכן הוכנס הכול לקנקנים בהם יתחיל תהליך התסיסה של הבירה.
הלחם המותסס נרמס ברגלים (פעולה שנעשה על פי הציורים על ידי נשים), את המסה דמוית הדייסה שהתקבלה שמו בסלים קלועים שהועמדו על קנקנים רחבי פתח שאספו את הבירה המסוננת שנוצרת בתהליך הלישה הידנית.
הבירה המסוננת הועברה מהקנקנים לפכי בירה שנחתמו על ידי פקק טין לא צרוף.
בחלק מהמקורות הכתובים יש אזכור של חיפוי שטח הפנים הפנימי של הפכים בביטומן או חומר אוטם אחר, אך בממצא הארכאולוגי לא נמצאו עדויות לכך.
בניגוד למצרים, בה תהליכי הכנת הבירה תועדו בציורי קיר וטקסטים, במסופוטמיה תהליך זה כמעט ולא תועד, וכנראה היה שייך לתרבות אוראלית שבה מידע עבר מפה לאוזן לאורך הדורות.
עם זאת, קיים מספר מועט של תבליטים המפרטים תהליכי הכנת לתת, התססה ותהליכים טכניים נוספים בשלבי הבישול (תבליטים אלה הם חלק מהנומנקלטורה שיצרו מבשלי הבירה המסופוטמיים לאורך ההיסטוריה).
האזכור היחידי והעתיק ביותר למתכון בירה בתרבויות המסופוטמיות שייך לתרבות שומר ומתוארך לשנת 1800 לפנה"ס.
מתכון זה משולב בשיר המנון לאלת הבירה המסופוטמית נינקאסי.
בשיר, נינקאסי מתוארת מכינה לחם, לתת, מתסיסה את התערובת ומסננת אותה לבירה.
זני החיטה והשעורה בהם השתמשו המסופוטמים דומים לאלה המצויים במצרים: שעורה דו טורית ושש טורית וחיטת אמר.
בעוד שתהליך הבישול המדויק לא ידוע וכן כמות המרכיבים, חוקרים רבים טוענים כי ניתן לראות בתיאורי הבירה והרגלי השתייה המסופוטמיים רמזים לתהליכים ולכמויות.
עצם העובדה שהמסופוטמים מתוארים שותים בירה בקשיות מרמזת על כך שהבירה המסופוטמית הייתה מאוד מוקצפת.
על מנת להתגבר על טעם הקצף המר, השתמשו המסופוטמים בקשיות.
המצאות קצף רב בבירה מרמזת על כך שהלתת של הבירה נוצר משעורה, שכן קצף בבירה הוא בעצם שורשי השעורה שנושרים מן הזרעים בתהליך ההלתתה והופכים למן גרגרים קטנים המכילים אחוז חלבון גבוה ואחראים לטעם המר של הקצף.
בנוסף, הקשיות גם נועדו להגן על השותים מהימצאותם ומטעמם הלא נעים של קליפות זרעי השעורה שחמקו מן המסננת.
תהליך הכנת הלתת הוא פחות או יותר אוניברסלי ומאוד דומה לתהליך בו השתמשו המצרים: הנבטה מכוונת של הזרעים, יבוש וחימום.
גם בתרבויות המסופוטמיות וגם בתרבות המצרית ניתן היה להכין בירה בשתי שיטות:
שיטה המערבת לתת, שמרים, אוכל לשמרים ומרכיבים נוספים אותם מביאים לרתיחה ומתסיסים.
שיטה נוספת, פשוטה וקצרה יותר הדומה לשיטת הכנת הקוואס הרוסי: הכנת לחם והשרייתו במים רותחים כיממה, הוספת שמרים לתרכיז והשארתו כ-24 שעות לתסוס.
הגורם המייחד את הבירה המסופוטמית והשומרית בפרט הוא תהליך הכנת הלחם הנחוץ להכנת הבירה בשיטה השנייה.
לשומרים היה לחם שעורה מיוחד בשם באפיר שנועד אך ורק להכנת בירה, ולא נאכל ביום-יום.
את הבאפיר היו אופים פעמיים משני צדדים שונים על מנת להקשות אותו כדי להאריך את תקופת התוקף שלו.
ארכאולוגים סוברים שאת הבאפיר יצרו משילוב של שעורה מולתתת, קמח שעורה, מים ודבש והוא הפך את טעם הבירה השומרית למאוד מתוק וארומטי.
ההבדל בין ההכנה במתרים למסופוטמיה הוא: בעוד שבמצרים היה שימוש נרחב הן בשעורה והן בחיטה ליצירת לתת ובירה, במסופוטמיה השימוש בחיטה היה מאוד נדיר.
בתקופה הנאו-בבלית השימוש בדגניים לייצור אלכוהול נפסק והחל שימוש נרחב בפירות (בעיקר תמרים) ליצירת משקאות בירה דמויי סיידר.
ניסיון השחזור המוצלח והמפורסם ביותר לבירה המצרית נעשה בשנת 2011 על ידי המבשלה וחברת הבירה Dogfish Head Craft Brewery ממדינת דלאוור בארצות הברית.
מבשלה זו השיקה בירה בשם Ta Henket על פי מתכון וטכניקות יצור ששוחזרו בעזרת כימאים ומידע ארכאולוגי.
על מנת ליצור את הבירה, שלחה המבשלה את אנשיה למצרים לאסוף שמרים טבעיים מקומיים.
שחזור זה נעשה בתנאי מעבדה ובאופן מסחרי.
ניסויים אחרים שקשורים לבירה המצרית נעשו על ידי חוקרים מאוניברסיטת קיימברידג' באנגליה שהשתמשו במחקרים מיקרו-ביולוגיים ומיקרו-כימיים שבדקו כלי חרס שיצאו מקונטקסט ארכאולוגי של מבשלת בירה במצרים וניסו לשחזר את התהליכים השונים של תעשיית הבירה המצרית.
החוקרים התרכזו בסירי חרס שמתוארכים לממלכה החדשה במצרים (1550–1070 לפנה"ס) מקונטקסטים ארכאולוגיים מגוונים: קבורה, מבשלה ובתים לדוגמה ממצא מכפר העובדים של עמרנה, מהעיר דיר אל-מדינה, מהקברים בלוקסור ומהמבשלות של היירקונפוליס.
תוצאות הבדיקה אוששו כי המצריים לא השתמשו בכשות או חומרים עם טעם מר בבירה שלהם.
תהליך נוסף שנמצא בבדיקות המיקרו-כימיות היא שהלתת של הבירה הוכנה בשני שלבים:
הנבטה מכוונת של הזרעים שחוממה מאוחר יותר מה שיצר את הסוכר והטעם, הבישול מאפשר לגרגירים להיות רגישים יותר לאנזימים שהופכים מעמילן לחד-סוכרים.
את התוצר שהתקבל היו מערבבים אחר כך עם גרעיני דגן נבוטים שלא חוממו במים ורק לאחר מכן הוספו שמרים לתערובת זו והכול הותסס.
התוצאה הסופית של תהליך הבירה שהוצג במחקר הייתה בירה מאוד סמיכה, מתוקה ויחסית מזוקקת.
נקודה נוספת שנכון למרץ 2018, לחוקרים אין עדיין תשובה עליה מתרכזת בשאלת הוספת התמרים לבירה המצרית, ידוע כי במסופוטמיה היו מוסיפים תמרים לבירה בתהליך הייצור ובנוסף לקיומה של מסורת של בירה או יין מתמרים במסופוטמיה ודרום הלבנט.
אך לא נמצאו עדויות ארכאולוגיות שתומכות במידע הזה.
אך ישנו עיטור על אחד הקירות של קבר אנטפוקר וסנט (Antefoqer and Senet) או בשם המוכר יותר TT60 בו יש תבליט וטקסט בו יש ייצוג יחיד במינו של הכנת מחית מתמרים לטובת ייצר בירה.
ניסיון שחזור נוסף לבירה מצרית עתיקה נעשה על ידי המכון לארכאולוגיה באוניברסיטת תל אביב ובשימוש במתכון המשוחזר של ד"ר דלוון סמואל (Delwen Samuel).
להבדיל מניסיון השחזור של חברת Dogfish Head, באוניברסיטת תל אביב לא נעשה ניסיון לבשל את הבירה בשיטות המסורתיות ועם מרכיבים מסורתיים.
לבירה שומרית נעשה ניסיון שחזור מוצלח אחד בתל באזי צפון סוריה, על ידי צוות ארכאולוגים וחוקרים מאוניברסיטת לודוויג מקסימיליאן במינכן, תחת ההיסטוריון הגרמני ד"ר פטר דמרוב .
בדומה לניסוי שנערך באוניברסיטת תל אביב, גם בניסוי זה לא נעשה שימוש בשיטות מסורתיות של בישול בירה.
בירגיטה, דוכסית גלוסטר היא רעייתו של הנסיך ריצ'רד, דוכס גלוסטר (אשר ניצב במקום ה-30 בסדר הירושה לכתר הבריטי).
בירגיטה אווה הנריקסן נולדה באודנסה כבת הצעירה במשפחה לאב עורך דין, בתחילה התחנכה בעיירה ולאחר מכן השלימה את לימודיה התיכוניים בלוזאן ובקיימברידג', ב-1966 כשהוריה נפרדו היא אימצה את שם הנעורים של אמה ואן דאורס, היא למדה שלוש שנים בקופנהגן וב-1971 חזרה לאנגליה על מנת לעבוד בשגרירות דנמרק בלונדון.
היא פגשה את הנסיך ריצ'רד, בנו של הנסיך הנרי, דוכס גלוסטר לראשונה בקיימברידג' בשנות ה-60, בפברואר 1972 הם התארסו, הנסיך עיצב עבורה טבעת נישואים העשויה מכסף ואלמוגים, ביולי אותה שנה הם נישאו, שישה חודשים לאחר חתונתם נהיה הנסיך לדוכס גלוסטר והיא לדוכסית, בהמשך גם נולדו לזוג שלושה ילדים.
משנת 1997 היא משמשת כנשיאת האקדמיה המלכותית למוזיקה, היא התלוותה לבעלה במהלך ביקוריו הרשמיים במדינות שונות, בין היתר נכחה בחגיגות השבעים של אולף החמישי, מלך נורווגיה, בני הזוג מתגוררים בארמון קנזינגטון.
בירגיטה ברמר (בשוודית: Birgitta Bremer; נולדה ב-17 בינואר 1950) היא בוטנאית שוודית.
ברמר קיבלה את הדוקטורט שלה בשנת 1980 מאוניברסיטת סטוקהולם.
נושא התזה שלה היה "טקסונומיה של טחבי העלים של מין ה-Schistidium".
ב-1981 הצטרפה לסגל האקדמאי של האוניברסיטה בסטוקהולם, שוודיה.
משנת 1983 ועד 1990 הייתה מדריכה של סיסטמטיקה במיון עולם החי.
מ-2000 ועד 2001 הייתה דקאנית המחלקה לסיסטמטיקה.
מ-2002 היא משמשת כמנהלת הגן הבוטני "Bergianska trädgården" בסטוקהולם.
בעלה קורה ברמר גם בוטנאי.
בירגיטה סאהלן (בשוודית: Birgitta Sahlén; נולדה ב-29 בינואר 1953) היא קלינאית תקשורת שוודית.
מ-1978 היא עוסקת בהוראה בחוג להפרעות בתקשורת של אוניברסיטת לונד, ב-2009 החלה לעבוד גם בתוכנית אודיולוגיה של האוניברסיטה, וב-2012 קודמה לדרגת פרופסור.
היא עוסקת גם באימונים של יכולות תקשורתיות, ובנוסף, מעורבת בפרויקטים של שיתופי פעולה בין אוניברסיטת לונד לאוניברסיטאות אחרות.
בירגיטה סאהלן היא פרופסור לטיפול בדיבור באוניברסיטת לונד.
במשך חמש שנים היא מובילה ומרכזת עבודה במרכז לינאוס לקוגניציה, תקשורת ולמידה (CCL) באוניברסיטת לונד.
היא גם מנהלת מספר השתלמויות בפדגוגיה, מנהיגות וגישות טיפוליות באוניברסיטת לונד ומחוצה לה, וכן חינוך במתודולוגיה קבוצתית גדולה, ניתוח טרנזקציות וניתוח שיחות.
בין תחומי המחקר שלה בעיות תקשורת של ילדים וביטוי צלילים, וקשר בין איכות מורים ליכולות קוגניטיביות של ילדים.
מאז 1996 היא נמנית עם צוות מכון MiL למנהיגות.
סאהלן נשואה לרופא סוון אולוף סלמרלוב, ויש לה בן, הזמר מונס סלמרלוב ובת, פאני.
בירגיט אנטונסן (בשוודית: Birgit Antonsson; נולדה ב-23 באפריל 1942) היא ספרנית שוודית.
אנטונסן נולדה ביבלבורג, היא למדה באוניברסיטת אופסלה וב-1972 קיבלה את התואר דוקטור לפילוסופיה ונושא הדוקטורט שלה היה כתיבתו ההיסטורית ספרותית של הסופר השוודי פר פרוידנטל.
מ-1974 ועד 1975 הייתה ספרנית בספרייה הציבורית של גוטנבורג, מ-1975 ועד 1981 עבדה בספרייה של אוניברסיטת לינשפין, מ-1981 ועד 1985 הייתה הספרנית הראשית של אוניברסיטת אופסלה, מ-1985 ועד 1987 ניהלה את ספריית "בית הספר לכלכלה של סטוקהולם" (Handelshögskolan i Stockholm).
ב-1987 החלה לעבוד בספרייה הלאומית של שוודיה וב-1988 מונתה למנהלת הספרייה, תפקיד אותו ביצעה עד 1995, לאחר מכן החלה לעבוד במשרד החינוך השוודי.
מ-1989 ועד 1995 הייתה יושבת ראש "מועצת המחקר במדעי החברה ולימודים הומאניים" (Humanistisk-samhällsvetenskapliga forskningsrådet), מאז 1990 היא חברה בסניף השוודי של ארגון אונסק"ו, בנוסף היא כתבה ספר אודות טובה ינסון.
בירגיטה, נסיכת שוודיה (בשוודית: Birgitta, Prinsessa av Sverige och Hohenzollern; 19 בינואר 1937 – 4 בדצמבר 2024) הייתה נסיכה שוודית.
בירגיטה נולדה ב-19 בינואר 1937 בארמון האגה בסטוקהולם, כבתם השנייה של הנסיך גוסטב אדולף, דוכס וסטרבוטן, בנו של גוסטב השישי אדולף, מלך שוודיה, וזיבילה, נסיכת סקסוניה-קובורג-גותה, בתם של קרל אדוארד, דוכס סקסוניה-קובורג-גותה - נכדה של ויקטוריה, מלכת הממלכה המאוחדת, וויקטוריה אדליידה, נסיכת שלזוויג-הולשטיין.
בירגיטה היא מורה להתעמלות בהכשרתה.
ב-1959 היא נסעה לגרמניה על מנת לבקר חברים ובני משפחה, שם הכירה את בעלה לעתיד במהלך מסיבת קוקטייל, וב-15 בדצמבר 1960 הוכרז על אירוסיה ליוהאן גאורג, נסיך הוהנצולרן.
החתונה נערכה בארמון משפחת המלוכה ב-25 במאי 1961, השושבינות שלה היו אחותה הנסיכה כריסטינה ובת דודתה בנדיקטה, נסיכת דנמרק.
היא היחידה מבין אחיותיה שנישאה לנסיך, בן משפחת מלוכה כמיטב המסורת ולא נישאה לבן מעמד אצולה פחות ממשפחתה.
לאחר נישואיה היא המירה את דתה לנצרות קתולית בהתאם לנסיכות הוהנצולרן, נולדו לה שלושה ילדים.
ב-1960 התלוותה לאחותה דזירה ולסבה גוסטב השישי אדולף, מלך שוודיה לביקור בארצות הברית, היא הייתה מעורבת במספר ארגוני גולף וארגוני צדקה מחוץ לשוודיה, היא הייתה חברה במועצת המנהלים של "החברה השוודית-בריטית המלכותית לגולף" (the (British) Royal Swedish Golfing Society), היא ניהלה את תחרות הגולף "גביע הנסיכה בירגיטה" הנערכת במיורקה.
ב-4 בדצמבר 2024 יצאה הודעה רשמית מטעם בית המלוכה השוודי לפיה הנסיכה בירגיטה נפטרה מוקדם יותר באותו היום במיורקה שבספרד, בגיל 87.
ב-25 במאי 1961 התחתנה בירגיטה עם יוהאן גאורג, נסיך הוהנצולרן, ממנו נולדו להם שלושה ילדים:
קרל כריסטיאן, נסיך הוהנצולרן (נולד ב-1962)
דזירה, נסיכת הוהנצולרן (נולדה ב-1963)
הוברטוס, נסיך הוהנצולרן (נולד ב-1966)
בירה (, ) היא עיירה בסובייקט הפדרלי מחוז היהודי האוטונומי ובמחוז משנה אובלוצ'ה שנמצא בו.
העיירה ממוקמת במרחק 40 קילומטרים מבירת הסובייקט, בירוביג'ן.
תחנת הרכבת בבירה נבנתה בשנת 1908. בשנת 1937 פורקה התחנה הישנה והוקמה במקומה תחנה גדולה יותר ומודרנית יותר.
בשנת 2006 ביקר הרב של המחוז היהודי האוטונומי מרדכי שיינר בבירה כדי לברך את היהודים הקבורים בה שנפלו במלחמת העולם השנייה ואת משפחותיהם.
האקלים בבירה הוא אקלים יבשתי-לח.
הוא מאופיין בקיצים חמימים וגשומים ובחורפים קרים מאוד ויבשים שבטמפרטורות שיכולות להגיע ל-35 מעלות צלזיוס מתחת לאפס.
הטמפרטורה הממוצעת באזור בחודש ינואר היא 25 מעלות מתחת לאפס כאשר בחודש יולי הטמפרטורה הממוצעת היא 21 מעלות.
ממוצע הטמפרטורות השנתי בבירה עומד על מינוס עשירית מעלה מתחת לאפס (-0.1).
בירגר שברג (בשוודית: Birger Sjöberg, נהגה לערך - בירייר שבר, 6 בדצמבר 1885 ונרסבורג -
30 באפריל 1929, וקשה) היה משורר, מלחין, זמר יוצר, סופר, ועיתונאי שוודי.
נודע במיוחד הודות למקבץ שיריו המולחנים "Fridas Bok" (ספרה של פרידה) ולרומן "Kvartetten som Sprängdes" (הרביעייה שהתפרקה) המספר על ההימורים במניות הבורסה בשנות ה-20 של המאה ה-20 ומאמצי השיקום.
בתחילת דרכו היה שברג עיתונאי וכתב שירים בזמנו הפנוי.
ספר הבכורה שלו "הספר של פרידה" התקבל באהדה על ידי הקהל והמבקרים כאחד.
אחרי סיור הופעות נסוג שברג מאור הזרקורים והתמקד בכתיבה.
אחרי מותו, בשנת 1929 פורסמה סדרה חדשה של שירי זמר שיצר וכן אנתולוגיה משירתו.
בירגר שברג נולד בעיירה ונרסבורג, במערב שוודיה.
העסק פשט את הרגל כששברג היה בן 13. מאז נאלצה המשפחה, לרבות שברג ושני אחיו, להתמודד עם קשיים כלכליים רבים.
בבית הספר ציוניו היו גרועים, מה שגרם לנשירתו מהלימודים ללא תעודה.
עובדה זו הותירה בו מועקה כבדה לשאר חייו.
ואחר כך עבד מספר שנים כמוכר בחנות.
בשנת 1906 עבר לגור בסטוקהולם, בה השיג משרת עיתונאי בעזרת אחיו יסטה שברג.
כעבור שנה עבר להלסינגבורג בדרום המדינה וחי שם כסופר פרי לנסר וכזמר-יוצר.
שברג נפטר בשנת 1929 בגיל 44 עקב דלקת ריאות.
שברג חונן בכושר משחק פארודי ומופעיו ריתקו את הקהל, עם זאת, בחייו הפרטיים היה ביישן ונשאר רווק כל חייו.
עוד מנעוריו שברג כתב והלחין שירים שזכו בהערכה רבה אצל חבריו ובחוג מכריו.
רבים משיריו מוקדשים לעיירת הולדתו, אותה כינה "לילה פריז"
בשיריו הלך שברג בעקבות מסורת שוודית מיוחדת, אשר נודעה לציבור הרחב, במאה ה-18, לרוב עקב יצירותיו של המשורר והמלחין קארל מיקאל בלמן (1795-1740) - שיריו היו בעלי מנגינה פשוטה ועממית, אך תובעניים מבחינה ספרותית ואמנותית.
רק בשנת 1922 בלחץ חבריו, פרסם שברג את שיריו בקובץ בשם "הספר של פרידה "Fridas Bok".
השירים מתארים באירוניות את אהדת חיי העיירה השוודית ואת אהבת המחבר לפרידה, אך אם פרידה הייתה אדם ממשי בשר ודם לא ידוע עד היום.
הקלילות לכאורה של השירים משכיחה לפעמים את התחכום האמנותי שבם - כמו אצל היינריך היינה, למשל - בין תמימות לאירוניה, בין הרגש הכן והפארודיה של אותו הרגש, בין רצינות לבדיחות הדעת
ה"ספרה של פרידה" זכה להצלחה גדולה.
שברג עשה ביצועים של שיריו בסיורי הופעות בכל רחבי שוודיה.
על אף פחד הקהל של האמן הפך סיור זה למסע ניצחון ממש.
עד לימינו רבים משירי פרידה נשארו פופולריים והם מושרים לעיתים קרובות.
1929 -הפרס הלאומי של שוודיה לספרות.
הסופר, בהיותו על ערש דווי כבר לא היה מודע להענקת הפרס.
Fridas Bok (ספרה של פרידה) 1922
Fridas Andra Bok (ספרה האחר של פרידה) 1929
Minnen Från Jorden (זכרונות מכדור הארץ) 1940
בירגיטה האוקדל (באיסלנדית: Birgitta Haukdal; נולדה ב-28 ביולי 1979) היא זמרת איסלנדית.
האוקדל נולדה בעיירה בצפון איסלנד.
ב-1999 החלה לשמש כסולנית בלהקת הפופ "Írafár", ב-2000 הוציאה במסגרת הלהקה את הסינגל הראשון שלה " "Hvar er ég?"".
ב-2002 חתמה הלהקה על חוזה עם חברת התקליטים הגדולה ביותר באיסלנד "Sena".
בטקס פרסי המוזיקה האיסלנדי ב-2003 זכתה בשני פרקים בקטגוריית כוכבת הפופ של השנה וכמבצעת השנה.
ב-2003 זכתה במקום הראשון ב-Söngvakeppni, תחרות הגמר הלאומית של איסלנד לאירוויזיון עם השיר ""Segðu mér allt".
באירוויזיון שרה את הגרסה באנגלית של השיר "Open Your Heart" והייתה במקום ה-8.
ב-2006 ו-2008 התמודדה על ייצוג המדינה באירוויזיון בשנית.
ב-2007 הופיעה בפרק של המיני סדרה "Næturvaktin".
ב-2012 הופיעה בסרט המוזיקלי "Ávaxtakarfan ".
היא גילמה את סנדי במחזמר גריז לצד יון יוסף סנייביינסון שגילם את דני.
ב-2015 הייתה חברה בצוות השיפוט האיסלנדי באירוויזיון.
ב-23 באוקטובר 2008 נישאה לבנדיקט איינארסון.
בירד אין ת'ה בלי היא להקת פולק בריטית.
ב-23 במרץ 2018, הלהקה הוציאה את אלבום המוזיקה הראשון שלה, The Crowing.
ב-18 באוקטובר 2019, הלהקה הוציאה את אלבום המוזיקה השני שלה, Neighbours and sisters.
אחד מהשירים היה , שיר שנכתב בהשראת הסיפור של ג'יימס פראט וג'ון סמית'.
בירגיט טרייבר-ביינרות היא שחיינית עבר ממזרח גרמניה.
היא אלופה אולימפית (מונטריאול 1976) במשחה שליחות 4x100 מטר מעורב, אלופת עולם (קאלי 1975), אלופת אירופה (ינשפינג 1977) ושיאנית עולם במשחים ל-200 מטר גב ול-400 מטר מעורב אישי.
באליפות מזרח גרמניה שנערכה בויטנברג ב-6 ביוני 1975 זכתה טרייבר במדליית זהב במשחה ל-200 מטר גב בשיא עולם חדש של 2:16.10 דקות, שיפור לשיא העולם בן החודש וחצי של ננסי גרפיק מקנדה (2:16.33 דקות).
חודש וחצי לאחר מכן, באליפות העולם שנערכה בסנטיאגו דה קאלי, קולומביה, בסוף יולי אותה שנה היא זכתה בשתי מדליות, זהב וכסף.
מדליית זהב במשחה ל-200 מטר גב בשיא עולם חדש של 2:15.46 דקות, לפני ננסי גרפיק (2:16.09 דקות) ובת ארצה אולריקה ריכטר (2:18.76 דקות) ומדליית כסף, במשחה ל-100 מטר גב בתוצאה של 1:04.34 דקות, אחרי אולריקה ריכטר שקבעה שיא אליפות חדש של 1:03.30 דקות ולפני ננסי גרפיק (1:04.73 דקות).
מדליות כסף במשחה ל-100 מטר גב בתוצאה של 1:03.41 דקות, אחרי אולריקה ריכטר שקבעה שיא אולימפי חדש של 1:01.83 דקות ולפני ננסי גרפיק (1:03.71 דקות) ובמשחה ל-200 מטר גב בתוצאה של 2:14.97 דקות, אחרי אולריקה ריכטר שקבעה שיא אולימפי חדש נוסף של 2:13.43 דקות ולפני ננסי גרפיק (2:15.60 דקות).
נוסף לכך, היא סיימה במקום רביעי במשחה ל-400 מטר מעורב אישי בתוצאה של 4:52.40 דקות.
באולימפיאדת מוסקבה (1980) זכתה טרייבר במדליית ארד במשחה ל-200 מטר גב בתוצאה של 2:14.14 דקות, אחרי ריקה רייניש שקבעה שיא עולם חדש של 2:11.77 דקות וקורנליה פוליט (2:13.75 דקות), שלושתן ממזרח גרמניה.
לאחר שפרשה מספורט תחרותי היא למדה רפואת שיניים ועסקה במקצוע זה לפרנסתה.
במהלך הקריירה שלה קבעה טרייבר שלושה שיאים עולם חדשים, במשחה ל-200 מטר גב בבריכה אולימפית.
בירגיט רגנהילד קולברג (בשוודית: Birgit Ragnhild Cullberg; 3 באוגוסט 1908 – 8 בספטמבר 1999) הייתה כוריאוגרפית שוודית.
קולברג נולדה בניקופינג, בתם של מנהל הבנק קרל קולברג ואלנה וסטרסטרום.
קולברג למדה בלט אצל קורט יוס-לדר וליליאן קרינה ובבלט המלכותי בלונדון בשנים 1952–1957. ב-1960 התמנתה למנהלת וכוריאוגרפית בתיאטרון העירוני של סטוקהולם.
כמה מיצירותיה הועלו בהצגות בכורה באופרה המלכותית השוודית בסטוקהולם.
קולברג זכתה להכרה בינלאומית כשייסדה את בלט קולברג בשנות ה-60. עם פרישתה בשנת 1985, קיבל עליו בנה מאטס אק את ניהול להקת הבלט.
ועדת המענקים השוודית לאמנויות ייסדה את מלגת קולברג לכבודה ותואר פרופסור לשם כבוד ניתן לה באוניברסיטת סטוקהולם, שם למדה בצעירותה.
כמו כן קיבלה את אות הכבוד הצרפתי של מסדר האמנויות והספרות ואת אות הכבוד האיטלקי "קבליירה אופיציאלה".
בין 1942 ל-1949 הייתה נשואה לשחקן אנדרס אק.
יסמין לוסילה אליזבת ג'ניפר ואן דן בוגרד , הידועה בשם הבמה בירדי (Birdy), היא זמרת, פזמונאית ומוזיקאית בריטית.
סינגל הבכורה שלה, היה גרסת כיסוי לשיר "Skinny Love" של בון איבר, אשר הפך לפריצת הדרך שלה, שזכה להופיע ברחבי אירופה וזכה בהסמכת פלטינה שש פעמים באוסטרליה.
אלבום הבכורה שלה, Birdy, בעל השם העצמי, יצא לאור ב-7 בנובמבר 2011, אשר זכה להצלחה דומה והגיע לשיא במקום הראשון באוסטרליה, בלגיה והולנד.
אלבום האולפן השני שלה, Fire Within, יצא לאור ב-23 בספטמבר 2013. בטקס פרסי המוזיקה הבריטית לשנת 2014 היא הייתה מועמדת לאמנית הסולו הנשית הבריטית הטובה ביותר.
אלבום האולפן השלישי שלה, Beautiful Lies, יצא לאור ב-25 במרץ 2016. אלבום האולפן הרביעי הקרוב שלה Young Heart, אמור לצאת ב-30 באפריל 2021.
בירדי נולדה ב-15 במאי 1996 בלימינגטון, אנגליה, שבבריטניה.
אביה הוא רופרט אוליבר בנג'מין ואן דן בוגארדה, סופר, אמה היא סופי פטרישיה (לבית רופר-קורזון), פסנתרנית קונצרטים.
בירדי למדה לנגן בפסנתר בגיל שבע, והחלה לכתוב את המוזיקה שלה בגיל שמונה.
הוריה נישאו בשנת 1995 ויש להם שני ילדים נוספים: ג'ייק, יליד 1997, וקייטלין בשנת 1999. יש לה גם שני אחים למחצה הגדולים, מוזס וסם, מנישואיו הראשונים של אביה.
בירדי למדה בבית הספר להכנה של דורלסטון קורט בברטון און סי, בבית הספר פריסטלנדס ובמכללת ברוקנהרסט, מכללה שישית ביער הניו פורסט.
סבה מצד אמה הוא הקפטן ג'ון כריסטופר אינגרם רופר-קורזון, הברון העשיר טיינהם, והיא גדלה באחוזה המשפחתית ליד לימינגטון, המפשייר.
דוד רבא שלה היה השחקן סר דירק בוגרד.
יש לה שורשים אנגליים, בלגיים (פלמיים), הולנדיים וסקוטיים.
ב-18 באוגוסט 2023 יצא לאור האלבום הרביעי שלה, Portraits.
בירד הוא סרט ביוגרפי אמריקאי משנת 1988, שהפיק וביים קלינט איסטווד, על פי תסריט מאת ג'ואל אוליאנסקי.
הסרט הוא מחווה לחייו ולמוזיקה של סקסופוניסט הג'אז צ'רלי פארקר שהיה ידוע בכינוי "בירד".
הוא בנוי כמונטאז' של סצנות מחייו של פרקר, מילדותו בקנזס סיטי, דרך מותו המוקדם בגיל 34.
הסרט נע קדימה ואחורה בהיסטוריה של פרקר.
חלק גדול מהסרט סובב סביב מערכות היחסים שלו עם אשתו צ'אן פרקר, והשפעתו (הן מבחינה מוזיקלית והן על ההתמכרותו להרואין) על נגן החצוצרה רד רודני.
בשנת 1939 בקנזס סיטי, מיזורי, מופיע נגן הסקסופון האלטי הצעיר צ'רלי "בירד" פארקר (פורסט וויטאקר) במועדון "רינו".
עם זאת, נגינתו המהירה והספורדית גורמת לקהל לקרוא לו לרדת מהבמה.
כשהוא עובר לעיר ניו יורק, צ'רלי מתחיל להופיע במועדוני ג'אז שונים ברחוב 52, ופוגש את החצוצרן דיזי גילספי (סמואל א 'רייט).
בזמן שצ'רלי מופיע עם דיזי, סגנון הג'אז הספציפי שלהם מתפתח ומכונה "ביבופ".
ערב אחד פוגש צ'רלי את צ'אן פרקר (דיאן ונורה), רקדנית וחובבת ג'אז.
מאוחר יותר, צ'אן חוזרת משיקגו ומתוודה שהיא בהריון עם ילד של גבר אחר.
מאוכזב, צ'רלי עוזב ללוס אנג'לס, כדי להופיע עם דיזי.
ערב אחד, רודני האדום (מייקל צלניקר), חצוצרן יהודי, ניגש לצ'ארלי ואומר לו שהוא מעריץ שלו.
מאוחר יותר, המופע של צ'רלי ודיזי מבוטל בגלל חוסר עניין ב"ביבופ".
צ'רלי נשאר בלוס אנג'לס, אך התמכרותו לסמים ואלכוהול מחמירה והוא מאושפז במשך שמונה חודשים.
בשובם לניו יורק, צ'רלי ורודני האדום מופיעים יחד בפתיחה של מועדון בירדלנד.
לאחר מכן המשטרה עוצרת את רודני האדום על החזקת סמים.
צ'רלי ממשיך להופיע במועדון בירדלנד ובמועדונים אחרים בניו יורק.
צ'אן וקים עוברים לגור עם צ'רלי, ונולדו להם שני ילדים: הבן ביירד והבת פרי.
זמן מה לאחר מכן, צ'רלי נעצר בגין החזקת סמים, ונאסר עליו להופיע בניו יורק והוא עובר ללוס אנג'לס במטרה למצוא עבודה.
הוא מתחבר שוב לדיזי, שרואה שהוא שוב משתמש בסמים.
מאוחר יותר לומד צ'רלי כי פרי נפטרה ממחלה וחוזר הביתה להלווייתה.
מדוכא ממותה של פרי ומהקריירה המקרטעת שלו, צ'רלי מנסה להרוג את עצמו על ידי שתיית יוד, אך שורד.
בהמשך חוזר צ'רלי לעיר לאודישן, אך מחליט ברגע האחרון לא ללכת אליו.
צ'רלי הולך לדירתה של הברונית ניקה (דיאן סלינג'ר), פטרונית מוזיקת ג'אז עשירה, ועד מהרה מתעלף.
מגיע רופא וממליץ לצ'רלי ללכת לבית החולים, אך הוא מסרב.
מאוחר יותר כשהוא צופה בטלוויזיה עם הברונית, צ'רלי סובל מהתקף לב ומת בגיל 34.
פורסט ויטאקר - בתפקיד צ'רלי פרקר
דיאן ונורה - בתפקיד צ'אן פרקר
מייקל צלניקר - בתפקיד רודני האדום
סמואל רייט - בתפקיד דיזי גילספי
קית' דייוויד - בתפקיד באסטר פרנקלין
דיאן סלינג'ר - בתפקיד הברונית פאנוניקה דה קניגסווארטר
מייקל מקגווייר - בתפקיד ברוסטר
ג'יימס הנדי - בתפקיד אסטבס
אנה תומסון - בתפקיד אודרי
דיימון ויטאקר - בתפקיד חונה של ציפורים צעירות
ארלן דין סניידר - בתפקיד ד"ר הית
סם רובארדס - בתפקיד מוסקוביץ'
בתחילה, כאשר חברת קולומביה הייתה אחראית על הפרויקט, בכירי האולפנים רצו לשכור מוזיקאים להקליט מחדש את כל המוזיקה של פרקר, בעיקר מאחר שההקלטות המקוריות היו במונו, ולא היו באיכות צליל מקובלת לליווי סרט עלילתי.
לאיסטווד ניתנו כמה הקלטות של פרקר שהוקלטו על ידי אשתו של פרקר, צ'אן, שמהם הצליחו לבודד אלקטרונית את הסולואים של פרקר.
מוזיקאים, כמו ריי בראון, וולטר דייוויס, ג'וניור, רון קרטר, בארי האריס ורד רודני, נשכרו אז להקליט רצועות גיבוי על ציוד מודרני.
דיזי גילספי היה בסיבוב הופעות בזמן ההקלטה, אז נגן החצוצרה ג'ון פאדיס נשכר להקליט את חלקיו.
הבּירגֶרבְּרוֹיְקֶלֶר (; מילולית: מרתף מבשלת בירה של האזרחים) היה אולם בירה גדול בעיר מינכן שבגרמניה.
הוא נפתח בשנת 1885 ברובע אאו-היידהאוזן.
הוא היה אחד מאולמות הבירה הגדולים ביותר של חברת בירגרליכס בראוהאוס (Bürgerliches Brauhaus).
לאחר שהתמזגה החברה עם חברת לוונברוי (Löwenbräu) בשנת 1921 הועבר האולם לבעלות חברה זו.
הבירגרברויקלר היה המקום בו ביצע אדולף היטלר את הפוטש בנובמבר 1923. בשנת 1939 הייתה זו זירת ניסיון ההתנקשות הכושל בחייהם של היטלר ומנהיגים נאצים אחרים בידי גאורג אלזר.
המרתף שרד הפצצות אוויריות במלחמת העולם השנייה.
הבירגרברויקלר נהרס בשנת 1979, ומתחם התרבות והאופרה גאשטייג נבנה באתר.
הבירגרברויקלר היה ממוקם במחוז היידהאוזן (Haidhausen) של מינכן, בצד המזרחי של נהר איזר (Isar).
הכניסה הייתה מרחוב רוזנהיימר, עם גישה אחורית מרחוב קלר.
מאז 1980, האתר עבר פיתוח מחדש ונבנה בו מרכז התרבות גאשטייג, מלון הילטון מינכן ומטה איגוד היוצרים הגרמני GEMA.
במאה ה-16 היו מבשלות בירה בבוואריה אוספות את חביות הבירה לקראת סוף עונת הבירה ומחזיקות אותן במרתפים שפותחו במיוחד לקראת הקיץ.
עד המאה ה-18 גילו מבשלות הבירה שהן יכולות להרוויח יותר אם יפתחו את המרתפים בעלי הגינה בפני הציבור ויגישו את הבירה במקום.
במאה ה-20, היו בירגרברויקלר גם מרתף וגם גן בירה, וכן אולם גדול לפעילויות מקורות.
האולם המלבני הגדול יכול היה להכיל עד 3,000 איש, אם כי פחות מכך בישיבה ליד שולחנות אוכל.
עמודים משני צידי המסדרון תמכו בגלריות צרות ובגג.
הקירות נושאי העומסים והעמודים הפנימיים עם עיטורים קלאסיים היו עשויים מלבנים מטויחות.
התקרה הייתה מטויחת ודקורטיבית, מחולקת למפרצים עם שלוש שורות של נברשות, וקורות פלדה נסתרות התומכות במבנה גג העץ.
בשנים 1920 עד 1923 היה הבירגרברויקלר אחד ממקומות ההתכנסות המרכזיים של המפלגה הנאצית.
שם, ב-8 בנובמבר 1923, ביצע אדולף היטלר את הפוטש במרתף הבירה.
לאחר שתפס את השלטון בשנת 1933, הנציח היטלר כל יום שנה ל-8 בנובמבר בפנייה לאלטה קאמפפר, "הלוחמים הוותיקים", באולם הגדול של הבירגרברויקלר.
למחרת נערך שחזור הצעדה ברחובות מינכן מבירגרברויקלר לקניגספלאץ.
האירוע הגיע לשיאו בטקס בפלדהרנהלה לכבוד 16 'חללי הדם' של הפוטש במרתף הבירה.
ב-8 בנובמבר 1939, פצצת זמן שהוסתרה בתוך עמוד בבירגרברויקלר הייתה אמורה להתפוצץ במהלך נאום היטלר לזכר הפוטש של 1923. הפצצה התפוצצה, הרגה שמונה בני אדם ופצעה 57, אך היטלר, שקיצר את נאומו ועזב דקות ספורות קודם לכן, לא נפגע.
מניח הפצצה, גאורג אלזר, נעצר, נכלא למשך חמש וחצי שנים, והוצא להורג זמן קצר לפני תום המלחמה.
הבניין ספג נזקים מבניים קשים מהפצצה של אלזר, ובשנים שלאחר מכן, 1940–1943, התקיימו אספות מרתף הבירה בלוונברויקלר (Löwenbräukeller) שבשטיגלמאיירפלאץ (Stiglmaierplatz), ובשנת 1944 בבניין כתר הקרקס.
לאחר ניסיון ההתנקשות בהיטלר ב-8 בנובמבר 1939 החלו תיקונים בבירגרברויקלר מתוך כוונה לתקן את הבניין ולהשיבו למצבו המקורי.
בשל המחסור בחומרים, העבודה מעולם לא הושלמה.
במהלך ההפצצה האווירית של בעלות הברית על מינכן, פגעה פצצה באולם בו אירע הפיצוץ בשנת 1939, אך לא התפוצצה.
כאשר כוחות אמריקאים נכנסו למינכן ב-30 באפריל 1945, מצאה דיוויזיית חיל הרגלים ה-42 'קשת בענן' את הבירגרברויקלר מלוכלך, חסר שימוש, ובו ערימות של רישומי המפלגה הנאצית.
הבירגרברויקלר שימש כמועדון הצלב האדום האמריקאי החל מסוף 1945 והפך למועדון לאנשי יחידות השירותים המיוחדים בספטמבר 1947. 1,700 אנשי יחידות אלה עשו שימוש במתקנים השונים של המועדון מדי יום.
היה זה אחד מתשעת מועדוני השירות באזור הצבאי של מינכן.
עם עזיבת הכוחות האמריקאיים בשנת 1957, השתלטה על הבירגרברויקלר חברת הבירה לוונברוי (Lowenbräu), ולאחר בנייה חלקית מחדש, נפתח הבירגרברויקלר מחדש כמרתף בירה (bierkeller) בחג המולד 1958.
לקראת המשחקים האולימפיים במינכן 1972, התחייבו שלטונות העיר לבנות מערכת רכבת תת-קרקעית.
בניית מדרגות נעות מתחנות ברחוב רוזנהיימרשטראסה, ליד הבירגרברויקלר, חייבה את סגירת החלק של המרתף ששימש לפגישות המפלגה הנאצית.
בשנת 1976, האולם הגדול מאחור עדיין היה זמין למפגשים גדולים.
בשנות השבעים היה הבירגרברויקלר בשימוש גם כאולפן הקלטות.
"לה טראוויאטה" של קרלוס קלייבר הוקלט שם בשנת 1976.
הבירגרברויקלר נהרס בשנת 1979 בתוכנית שיפוץ, וכך גם Münchner-Kindl-Keller הסמוך ומבשלת הופברוי (Hofbräu).
באתר הבירגרברויקלר ניצבים כעת בניין איגוד היוצרים הגרמני GEMA, מרכז התרבות גאשטייג, ומלון הילטון מינכן.
ליד הכניסה לבניין GEMA, לוחית זיכרון במדרכה מסמנת את מיקומו של העמוד שהסתיר את הפצצה שהניח גאורג אלזר בניסיונו להתנקש באדולף היטלר.
בירה במצרים היא בעלת נוכחות ארוכת שנים המתוארכת כבר מתקופת מצרים הפרהיסטורית.
במצרים העתיקה יין הועדף על ידי המעמד הגבוה, בעוד שהבירה הייתה משקה של מעמד הפועלים וחלק מרכזי בתזונה שלהם.
למרות הגבלות דתיות על אלכוהול לאחר הכיבוש המוסלמי של מצרים, צריכת הבירה לא פסקה, והיא עדיין נותרה המשקה האלכוהולי הפופולרי ביותר במדינה, המהווה 54 אחוזים מכלל צריכת האלכוהול.
בירה יוצרה במצרים כבר בתקופות קדומות.
בשנת 2021 נחשפה בחפירות ארכאולוגיות באזור העיר אבידוס מבשלת בירה המתוארכת לתקופת המלך נערמר (המאה ה-32 לפנה"ס) ונחשבת למבשלת הבירה הקדומה בעולם.
במאה הראשונה לפני הספירה הצביעו היסטוריונים יוונים בכתביהם על קיומה ועל איכויותיה של הבירה המצרית.
את המצאת הבירה ייחסו היוונים לאל דיוניסוס, בעוד המצרים ייחסו את המצאת והפצת הבירה לאל אוסיריס.
פפירוסים במצרים העתיקה מונים שבעה-עשר סוגים שונים של בירה.
אחד הממצאים שמאיר את הידוע במחקר על ייצור הבירה בעת העתיקה הוא ציור קיר בקברו של Ty מפקח חשוב בבנייתן של הפירמידות בעיר ממפיס, שמראה את השלבים בבישול בירה ובאפיית לחם.
תעשיית הבירה המודרנית במצרים נוסדה על ידי אנשי עסקים בלגים בשנת 1897, עם הקמת מבשלת קראון (Crown Brewery) באלכסנדריה ולאחר מכן מבשלת הפירמידה (the Pyramid Brewery) בגיזה.
שתי המבשלות ייצרו ומכרו בירה בשם דומה, סטלה, כל אחת על בסיס מתכונים שונים לחלוטין.
בשנת 1937 הפכה היינקן למחזיקת מניות גדולה בשתי המבשלות.
מבשלת הפירמידה שינתה את שמה לשם הערבי מבשלת אל אהרם.
בשנת 1963 אוחדו החברות תחת השם "חברת מבשלות אל אהרם" (Al Ahram Beverages Company), לאחר שהולאמו על ידי ממשלתו הסוציאליסטית של נשיא מצרים גמאל עבד אל נאצר.
המותג סטלה אוחד בבעלות ממשלתית והמשיך להיות בייצור המוני.
בשנת 1997 מכרה הממשלה את החברה לאיש העסקים המצרי אחמד זיאת.
יחד עם יועצים של חברת קרלסברג שיפרה החברה את תהליכי הייצור של הבירה והחלה לייצר באופן מקומי את הבירות של המותגים קרלסברג וגינס.
במקביל החלה החברה לייצר משקאות בירה לא אלכוהוליים, שזכו להצלחה רבה במדינות מוסלמיות במפרץ הפרסי ובאפריקה.
היינקן רכשה שוב את המבשלה בשנת 2002. סטלה נותרה הבירה הפופולרית ביותר במצרים, עם 47.5 מיליון ליטר שנמכרו בשנת 2016 (שווה ערך לשליש מצריכת הבירה הכוללת של מצרים), ואל אהרם המשווקת את "סטלה" וכן את "ביראל" (Birell) הלא-אלכוהולית (הבירה השנייה ברמת הפופולרית במצרים), שולטת ב-89% משוק הבירה של מצרים.
מבשלות אל אהרם נמצאות בעיר אל-עובור, הסמוכה לקהיר.
במקום מיוצרת הבירה המקומית לצד מותגים בינלאומיים כגון היינקן ודספרדוס .
בשנת 2005 הקימה חברת המשקאות המצרית הבינלאומית (Egybev) בעיר לוקסור מבשלת בירה, הנחשבת לשנייה בגודלה במדינה.
האיסור הדתי המוסלמי על שתיית אלכוהול הביא לפופולריות גדולה של בירות לא אלכוהוליות, דוגמת "ביראל" ו"פיירוז".
גם בירות אלכוהוליות בטעמים הפכו לטרנדיות מאז ההשקה של דספרדוס בטעם טקילה בשנת 2016. אל אהרם ייצרה בירות בטעם פירות תחת המותג "מייסטר מקס" ומאז חברות אחרות הלכו בעקבותיהם.
בירות בטעמים אלו פופולריות במיוחד בקרב הדור הצעיר במדינה.
בירגיט יורגנסן הייתה צלמת, ציירת, גרפיקאית, אוצרת ומרצה אוסטרית.
יורגנסן הייתה אחת מאמניות האוונגרד הפמיניסטיות הבולטות בעולם.
פעילותה האמנותית, כללה רישומים, צבעי מים, קולאז'ים, תצלומים, ציורים ופסלים.
היא התמחתה באמנות גוף נשי, דיוקנאות עצמיים וסדרות תמונות, שחשפו רצף אירועים הקשורים לחיי החברה היומיומיים של אישה, על צורותיה השונות כולל אווירה של פחד ודעות קדומות נפוצות המיצגות את המין הנשי.
יורגנסן נולדה בווינה, אוסטריה ב-1949.
סיימה תואר ראשון באוניברסיטה לאמנויות שימושיות בווינה ב-1971.
את הצלחתה הראשונה היא קיבלה ב-1975, כאשר ואלי אקספורט בחרה בה להשתתף בתערוכה MAGNA-Feminismus: Kunst und Kreativität, בווינה, שם הציגה את עבודתה "Hausfrauen-Küchenschürze", סינר בצורת כיריים (צלחות ותנור).
בין 1980 ו-1997 הייתה מרצה באוניברסיטה לאמנויות שימושיות וינה ובאקדמיה לאמנויות יפות וינה.
בהמשך היא לקחה חלק פעיל בדיונים על תיאוריות מגדר, והפכה למרצה בשיעורים שניתנו על ידי מריה לאסניג ולאחר מכן ארנולף ריינר בין השנים 1980 ו-1997.
יוררגנסן גם עבדה כאוצרת, תערוכתה הבולטת הייתה בבנין הזצסיון הווינאי בשנת 1994.
עבודותיה ממשיכות להיות מוצגות ברחבי העולם.
היא הוצגה בביאנלה ה-59 של ונציה "חלב של חלומות", וביריד האמנים המודרניים בניו יורק.
יורגנסן החלה ללמוד אמנות ב־1968, כבר בסוף שנות ה-60, היא פיתחה את צורות האמנות הצילום המגוונות שלה שסבו סביב הגוף הנשי והשינוי שלו.
במהלך שנות עבודותיה היא הפיקה מגוון רחב של תצלומים, רישומים, ציורים, פסלים ובגדים לבישים.
היצירה של יורגנסן מציגה צורות נשיות שנוצרו על ידי תצלומים, התוחמות את הקודים התרבותיים החיצוניים במסגרת העבודה של האופי הדיכאוני הרווח והמגביל לעיתים קרובות של חיי נשים.
בקורפוס העבודות שלה, המוצג בשיתוף עם הוברט וינטר שניהל את אחוזתה שכותרתה "אחוזת יורגנסן", התמונות הן פסיפס רחב של "רישומים, ציורי צבעי מים, פוטוגרמות, מסכים, גרפיקה סולארית וחפצים מאוספים שונים".
ברישומים הסוריאליסטיים שלה מ-1970, מוצגים גופים הן במונחים מטאפוריים והן במונחים מילוליים: הדמות הלבושה היטב, חלקית סרטנית.
בשנת 1972, כייצוג מגדרי, היא צילמה את גופה בארבע תנוחות עם הכיתוב "frau (אשה)".
"סדרת הנעליים" שלה, שנעשתה בשנות ה-70, מורכבת מפסלים בליווי רישומים איורים.
במסגרת הסדרה היא יצרה 18 פסלי נעליים, כל אחד עם חומר שונה כמו פורצלן ושעווה, חלודה ולחם, עצם לסת של בעלי חיים ממוקמת על כרית משי שכותרתה "נעל שריד" (1976), נעליים במשקל זבוב (1973), שני מגפי אורגנזה דקים מנייר עם מראה.
של זבובים מתים שמורים היטב תפורים לתוך הבד.
בעבודותיה המוקדמות, שהופקו בין 1974 ל-1976, תיארה יורגנסן את הדרמה של עקרת הבית הכלואה, המתמזגת עם החפצים שבהם היא משתמשת מדי יום, אבל אז היא תיארה אישה שהסתירה את עצמה בהדרגה, לובשת פרוות, מסכות ומתחפשות, כמו אם מצטמצם לפטיש, מתהפך לעולם חיות הנשלט על ידי אינסטינקטים הישרדותיים.
רעולי פנים עד כדי אי יכולת לדבר או אפילו לנשום, לעיתים קרובות בוכה תוך כדי חיוך, האישה הזו סימלה את כל האלימות שהחברה הפעילה עליה ביצירה ללא כותרת (1974), הסכינים הקטנות מפתחות תכונות של חיות וחושפות את הדחפים האירוטיים, הפסיכולוגיים והרגשיים הבוערים ממש מתחת לפני השטח של הדברים.
ב-Froschschultergürtel (Ergänzung zum menschlichen Bewegungsapparat) (1974), היחסים בין גבולות הנפש הפנימית והגוף החיצוני נעשים מעורפלים, עם מגן עצמות חגור בחלק החיצוני של גופה של אישה עם כובע שחייה וביקיני.
בעבודה "אמזון" משנת 1974 היא צילמה אם וילד בתנוחת עמידה עם ידיים מוחזקות כמו "דמויות קדושות אחרונות הימים על כיסא ברזל גבוה."
בתצלום של אשת הבית של סינר מטבח (Hausfrauen-Küchenschürze) שצולם ב-1975, היא מתארת את עצמה כצורה נשית שנכנסת ל"תנור מטבח כדי ליצור אורגניזם חדש".
בדיוקן עצמי אחר שצולם ב-1976, ונקרא "" (אני רוצה לצאת מכאן!), יורגנסן לבושה ב"צווארון וסיכה תחרה מסודרת ולבנה", ומצמידה את הלחי והידיים שלה.
ויטרינה מזכוכית, המתפרשת כמצביעה על "הלכוד שלה בקודים המדכאים של יופי וביתיות שנשים היו כפופות להם לעיתים קרובות".
חלק מציוריה מתארים שלושה סלעים בצורת ערווה עם הכותרת "תחרות יופי" (1978), ומרלן דיטריך בתנוחה האופיינית שלה עם מסלסל ריסים ומעשנת במיטה.
תמונות בולטות נוספות בצבע יד הן: סינר מטבח, קן (1979), נזירה (1979), דיוקן עצמי צבוע בצבע זהב במסכה שחורה שוכב שטוח ב"סביבה תיאטרלית".
אחת מיצירותיה של יורגנסן נקראת "10 ימים – 100 תמונות" והיא פורסמה בשנת 1980. אוסף זה, הכולל 100 תמונות שצולמו על פני תקופה של 10 ימים, מורכב מדיוקנאות עצמיים, עם פנים מורחקות או מוסוות על ידי פרווה, בפולארוידים ובתצלומים שנקבעו בצורה א-סימטרית עם קריאות ביניים של כמה שורות נרטיב.
על הציור הזה אמר יורגנסן: "זהות האישה נעשתה להיעלם - הכל פרט לחפץ הפטיש, שהוא מוקד הפנטזיה הגברית".
יורגנסן נפטרה ב-11 בספטמבר 2003 בגיל 54.
3 ספרים המרכזים את יצירותיה המרכזיות פורסמו לאחר מותה:
הראשון יצא לאור בשנת 2009 על ידי סמלונג ורבונד ובאג'ה קנץ ונערך על ידי גבריאל שור ואביגיל סולומון-גודו.
מונוגרפיה זו כוללת מספר איורים של צילומיה המביאים לידי ביטוי את גישתה העצמאית לתולדות האמנות, את המשוואה שלה עם ספרות, תיאוריות של פסיכולוגיה ו"סטרוקטורליזם".
הספר השני פורסם בשנת 2011 על ידי פרסטל ונערך על ידי גבריאל שור והייק איפלדאואר, בהוצאת בנק אוסטריה קונסטפורום.
השלישי יצא ב-2018 על ידי נטשה בורגר ויקול פריץ בהוצאת מוזיאון לואיזיאנה.
בירדו , אשר הידועה ביפנית בשם קתרין (ביפנית: キャサリン), היא דמות בדיונית בזיכיון משחקי הווידאו זיכיון של מריו של חברת נינטנדו היפנית.
מאז הופעת הבכורה של הדמות במשחק "האחים סופר מריו 2" בשנת 1988 כדמות שאינה שחקן הפכה בירדו לדמות בולטת במשחקים רבים של נינטנדו בה ניתן אף לשחק.
בירדו היא דינוזאורית אנתרופומורפית ורודה בעלת מראה ייחודי והיכולת הייחודית לירות ביצים מהפה כקליעים.
היא עונדת לראשה סרט אדום וכמו גם טבעת עם יהלום.
בגרסה הראשונה של הדמות היא הייתה כתומה.
למרות שבתחילה לא היה ברור אם מדובר בזכר או נקבה, במשחקים מאוחרים יותר בהן נכללה הדמות נינטנדו בחרה לציין במפורש במדריכים הרשמיים של המשחק שמדובר בנקבה.