tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
זמן קצר לאחר מכן, "אשרון" שוב אורבת, אך אוברי מתחמק משם בלילה באמצעות שימוש ברפסודת פיתוי ומנורות הספינה.
"סורפרייז" סובבת את כף הורן בעקבות הפרביטיר, ופונה לאיי גלאפגוס, שם אוברי משוכנע ש"אשרון" תיטרף על ידי צי הלווייתנים של בריטניה.
רופא הספינה, מטורין, מתעניין בצומח ובעלי החיים הייחודיים באיים, ואוברי מבטיח לחברו שהות של מספר ימים כדי לחקור אותם.
כאשר "סורפרייז" מגיעה לגלאפגוס, לעומת זאת, הם נאלצים לחלץ ניצולים של ספינת ציידי לווייתנים שנהרסה על ידי "אשרון".
אוברי רודף בחיפזון אחר הפרביטיר ומקפיץ את ציפייתו של מטורין לכך שיקבל יותר זמן לצורך מחקרו.
הצוות הופך לחסר מנוחה וללא סדר ואמונות טפלות מתחילות להתפשט ביניהם.
הצוער הולום, נקרא על ידי המלחים "יונה" (כמישהו שמביא מזל רע לספינה).
כשהמתח עולה, איש הצוות נגל מסרב להצדיע להולום על הסיפון והוא סופג מלקות על עבירת משמעת.
באותו לילה הולום מתאבד בקפיצה מעל הספינה עם כדור תותח.
למחרת בבוקר, אוברי מקיים תפילה עבור הולום.
הרוח שוב מתגברת ו"סורפרייז" מחדשת את המרדף.
למחרת, מפקד הנחתים המלכותיים קפטן האוורד מנסה לצוד אלבטרוס אך פוגע בטעות במקום זה במטורין.
עוזרו של המנתח מודיע לאוברי כי יש להסיר את הקליע ואת פיסת הבד שלקח איתו.
הוא גם ממליץ לבצע את הפעולה העדינה ביבשה.
אף על פי שהם סוגרים על "אשרון", אוברי לוקח את הרופא חזרה אל גלאפגוס.
מטורין מבצע ניתוח בעצמו באמצעות מראה.
לבסוף אוברי מוותר על המרדף אחרי הפרביטיר, ומעניק למטורין את ההזדמנות לחקור את איי גלאפגוס ולאסוף דגימות לפני שהם שבים הביתה.
בעודו מחפש מינים של קורמורן גלאפגוס, הרופא מגלה את "אשרון" בצד השני של האי.
מטורין נוטש את רוב הדגימות שלו וממהר להזהיר את אוברי.
כדי להכין את "סורפרייז" לקרב נוסף.
בשל היותה של "אשרון" ספינה חזקה, חייבת "סורפרייז" להיות במרחק קרוב כדי לפגוע בה.
לאחר שהתבונן ביכולת ההסוואה של אחת מהדגימות של מטורין, אוברי גורם לספינה להיראות כספינת ציד לווייתנים; הוא מקווה שהצרפתים יתפתו לתפוס את הספינה היקרה במקום להשמיד אותה.
"אשרון" נופלת בפח ו"סורפרייז" יוצאת להתקפה.
כשהגלגלים האחוריים של התותחים יורדים, התותחים מסוגלים לירות על "אשרון" בזמן שהקלעים של קפטן האוורד פוגעים בצוות של "אשרון" מלמעלה.
אוברי מוביל מתקפה של לחימה עזה פנים אל פנים.
עם החרמת הספינה הצרפתית, אוברי מתוודע לרופא הספינה הצרפתית שמיידע שהקברניט הצרפתי מת ונותן לו חרב הקפטן.
"אשרון" ו"סורפרייז" עוברות תיקונים; בעוד "סורפרייז" נשארת בגלאפגוס, "אשרון" נלקחת לולפראיסו.
כאשר "אשרון" מפליגה, מטורין מזכיר כי הרופא שלהם נפטר לפני חודשים.
משהבין שהקפטן הצרפתי הוליך אותו שולל על ידי התחזות לרופא של הספינה, אוברי נותן את ההוראה לשנות כיוון כדי ליירט את "אשרון" וללוות אותה אל ולפראיסו.
מטורין מאבד את ההזדמנות לחקור את גלאפגוס, אך אוברי באירוניה מציין כי מאחר הציפור שהוא מחפש אינה מסוגלת לעוף, "היא לא תלך לשום מקום" והשניים מנגנים את Musica notturna delle strade di Madrid של לואיג'י בוקריני כאשר "סורפרייז" יוצאת למרדף נוסף אחר "אשרון".
אדוני האוויר היא סדרת דרמת מלחמה, המתבססת על מבצעי חיל האוויר השמיני של חילות האוויר של צבא ארצות הברית במהלך מלחמת העולם השנייה.
הסדרה מופקת על ידי Playtone, שהפיקה גם את הסדרה אחים לנשק ואת הפסיפיק.
הסדרה עלתה לשידור ב-26 בינואר 2024.
באוקטובר 2012 החלו דיווחים על מיני-סדרה שלישית המבוססת על מלחמת העולם השנייה באותו אופן כמו אחים לנשק והפסיפיק שפותחה על ידי טום הנקס וסטיבן ספילברג, ותתמקד בצוותי האוויר של צבא ארצות הברית וחיל האוויר השמיני.
בינואר 2013 אישרה HBO כי היא מפתחת את המיני סדרה, על פי ספרו של דונלד ל.
באוקטובר 2019 דווח כי אפל ביצעה עסקה עם חברות ההפקה של ספילברג והנקס להזרמת הסדרה באופן בלעדי בשרתי Apple TV + במקום ב-HBO.
HBO אישרה כי החליטה שלא להתקדם עם הסדרה.
דווח שהסדרה מכילה שמונה פרקים בעלות הפקה של מעל 200 מיליון דולר, אך בהוליווד ריפורטר טענו כי היא מכילה תשעה פרקים בעלות הפקה של 250 מיליון דולר.
באתר Footsteps Research דיווחו שהסדרה תתמקד בקבוצת כנף ההפצצה ה-100 של חיל האוויר השמיני.
באוקטובר 2020 הוכרז כי קרי ג'וג'י פוקונאגה יביים שלושה פרקים בסדרה, כאשר הצילומים יתחילו במרץ 2021 בלונדון.
אדון האוקיינוס הוא דמות בדיונית של נבל-על, המופיעה בחוברות הקומיקס אקוומן של חברת DC קומיקס.
דמותו הופיעה לראשונה בתור הכסף של הקומיקס בחוברת Aquaman #29 מאוקטובר 1966, ונוצרה על ידי הכותב בוב הייני והמאייר ניק קרדי.
אדון האוקיינוס הוא אויבו המושבע של אקוומן, אחיו למחצה, וכן יריבם של קבוצת ליגת הצדק - קבוצה שאחיו היה החבר המייסד שלה.
אדון האוקיינוס הוא האלטר אגו של אורם מריוס, אחיו למחצה של ארתור קורי, גיבור-העל שידוע בכינויו אקוומן.
בהמשכיות שלפני המשבר בעולמות האינסופיים, אורם היה בנו האנושי של טום קורי (אביו של ארתור) ושל אישה בשם מרי או'סוליבן.
הוא גדל בצילו של אחיו הגיבור ונטר לו טינה שלא היו לו כוחות על-אנושיים כמוהו.
בשלב מסוים הוא התדרדר לחיי פשע וסבל מאמנזיה שגרמה לו לשכוח את עברו.
מספר שנים לאחר מכן, הוא צץ מחדש תחת הכינוי "אדון האוקיינוס" כפיראט בעל אמצעים טכנולוגיים שתקף ספינות והמשיך ליצור אסונות טבע כדי להחזיק את ממשלות העולם תחת כופר.
אקוומן ואקוולאד נלכדו על ידו אך הצליחו להימלט, לא לפני שאקוומן הבין ששוביו הוא אחיו למחצה.
בהופעותיו המאוחרות יותר, אדון האוקיינוס האמין שאקוומן מפחד ממנו והחליט להפיל אותו מכס המלוכה והחליפו כמלך אטלנטיס.
אולם, הוא לא היה יכול לשרוד מתחת לפני הים ולכן יצר לעצמו חליפה מיוחדת וקסדה שתאפשר לו לנשום מתחת למים.
דמותו של אדון האוקיינוס זכתה למספר עיבודים למדיות אחרות.
הוא הופיע בסדרות האנימציה "ליגת הצדק", "ליגת הצדק - הדור הבא" ו"באטמן: האמיצים והנועזים" וסרטי האנימציה "ליגת הצדק: פרדוקס פלאשפוינט" ו"ליגת הצדק: כס אטלנטיס".
הדמות הופיעה בהופעת הבכורה הקולנועית שלה בסרט היקום הקולנועי של DC "אקוומן" בגילומו של השחקן פטריק וילסון.
אדון נוקאאוט הוא סרט קולנוע רוסי מסוגת דרמת הספורט, המספר על המתאגרף הסובייטי ולרי פופנצ'נקו.
את הסרט ביים ארטיום מיכלקוב, עם סרגיי בזרוקוב וויקטור חוריניאק בתפקידים הראשיים.
הקרנת הבכורה מתוכננת ל-23 בפברואר 2022.
הדמות הראשית של הסרט היא המתאגרף הסובייטי ולרי פופנצ'נקו.
הסרט מספר על ילדותו, השירות הצבאי ותחילת הקריירה הספורטיבית שלו.
ויקטור חוריניאק - ולרי פופנצ'נקו
את הסרט ביים ארטיום מיכאלקוב.
ב-23 בנובמבר 2021 יצא הטריילר הראשון לסרט.
"אדון הסליחות" הוא סינגל המשלב מוזיקה יהודית מסורתית, פופ והיפ הופ, בביצועם של הזמר-יוצר חנן בן ארי והראפר איזי עם קולות של אמן הביטבוקס שגיא ברייטנר.
השיר יצא לאור ב-3 ספטמבר 2015 ומהווה עיבוד מודרני לפיוט העתיק והידוע "אדון הסליחות", הנאמר בתקופת הסליחות ובימים הנוראים.
אדון הסליחות הוא שיר משותף של הזמר-יוצר חנן בן ארי והראפר איזי, אשר יצא לאור לקראת תקופת הימים הנוראים וחגי תשרי.
מבחינה סגנון השיר, השיר ממוקם על התפר שבין מוזיקה יהודית מקורית לבין מוזיקת ראפ והיפ הופ מודרנית.
השיר משלב את פזמון הפיוט המסורתי "אדון הסליחות" עם בתים חדשים שנכתבו על ידי בן ארי ואיזי.
הבתים החדשים מעניקים פרשנות עכשווית ומעמיקה לנושאים של סליחה ותשובה, ונוגעים בחשבון נפש אישי ובבקשה לתיקון רוחני, תוך תיאור מחזוריות השנה והשיבה המתמדת אל האמונה השילוב הייחודי נועד לגשר בין קהלים שונים ולספק ביטוי עדכני לתחושות המלוות את ימי הדין.
השיר הגיע למקום 6 במצעד השבועי של מדיה פורסט בנוסף לשיר אלפי צפיות ביוטיוב.
השיר התקבל בחיבוק על ידי המבקרים והקהל כאחד, ונחשב לדוגמה מופתית לחיבור בין ישן לחדש.
המבקר יוסי חרסונסקי העניק לשיר ציון גבוה, תוך שהוא מציין כי השילוב בין הלחן הספרדי המסורתי לבין קטעי הראפ המודרניים אינו נשמע מאולץ, אלא יוצר "דרמה אמינה".
הביקורות שיבחו את היכולת של חנן בן ארי להביא עוצמה ווקאלית וסנטימנט דתי שורשי, אל מול הטקסטים של איזי, שהוסיפו רובד של "כאן ועכשיו" – סליחה שאינה רק פולחנית, אלא אישית, חברתית וחשופה.
מנגד, היו שציינו כי העיבוד המודרני והקצבי עלול להיתפס כמעט "פופ-דתי" מדי עבור מי שמחפש את כובד הראש המסורתי של ימי הרחמים והסליחות, אך הרוב המכריע של המבקרים ראה בכך מהלך מרענן שהפיח חיים חדשים בטקסט העתיק והנגיש אותו לדור הצעיר ולקהל חילוני רחב.
אדון לולזים ז'גרובה הוא כדורגלן קוסובורי יליד גרמניה, המשחק בעמדת הקיצוני ביובנטוס מהסרייה א' ובנבחרת קוסובו.
ב-22 במרץ 2017 חתם ז'גרובה בראסינג גנק מהליגה הבלגית לאחר שהגיע ממחלקת הנוער של סנט טרוידן.
ב-10 בספטמבר הוא ערך את הופעת הבכורה שלו בתיקו 1-1 מול גנט.
ב-23 בפברואר הוא ערך את הופעת הבכורה שלו בניצחון 2–0 על נשאטל גזמאקס.
הוא הבקיע את שערו הראשון בקבוצה ב-25 בספטמבר בניצחון 4–0 על פ.צ.
ב-22 בספטמבר 2020 חתם ז'גרובה על חוזה קבוע לשלוש שנים בפ.צ.
ב-14 בינואר 2022 חתם ז'גרובה על חוזה לארבע שנים בליל מהליגה הצרפתית תמורת 7 מיליון יורו.
הוא ערך את הופעת הבכורה שלו ב-6 בפברואר בהפסד 1–5 לפריז סן ז'רמן.
חודש לאחר הופעת הבכורה הוא כבש את שערו הראשון בקבוצה בניצחון 0–4 על קלרמון פוט.
ב-1 בספטמבר 2025 חתם ז'גרובה ביובנטוס מהסרייה א'.
ב-24 במרץ 2018 ערך ז'גרובה את הופעת הבכורה שלו בנבחרת קוסובו במשחק ידידות נגד מדגסקר, משחק בו גם כבש את שער בכורה וסייע לנבחרת לנצח 0–1.
ז'גרובה נולד בהרפורד, גרמניה, להורים אלבנים מקוסובו.
לאחר מלחמת קוסובו, משפחתו חזרה להתגורר בקוסובו.
אחותה הצעירה, ולזה, היא זמרת.
אדון השבת הוא משל המיוחס לישו ומופיע ב בכל שלוש הבשורות הסינופטיות: מתי, מרקוס ולוקאס.
בכל שלוש גרסאותיו של המשל הפרושים מתלוננים כי תלמידיו הרעבים של ישו החלו לקטוף מלילות, סוג של שיבולים, במהלך יום השבת, מה שעובר על הציווי המקראי .
ישו אומר להם כי דוד המלך בבורחו משאול התחבא בנוב, שם הוא רעב ואכל מלחם הפנים, שאכילתו הייתה מותרת לכוהנים בלבד: .
משום כך, מותר היה לתלמידיו לחלל את השבת למטרה זו כיוון שהיו רעבים, כשם שדוד עבר על החוק כיוון שהיה רעב.
כך בא המשל לידי ביטוי אצל מתי:
מתי מצטט את הביטוי מתוך .
הוא אף מוסיף כי גם הכוהנים חיללו את השבת בבית המקדש ולא נענשו על כך.
כך בא המשל לידי ביטוי אצל מרקוס:
כך בא המשל לידי ביטוי אצל לוקאס:
לוקאס מציין את התאריך שבו נערך האירוע: יום השבת השני לספירת העומר.
המשל הוא כנראה אחד הרכיבים הקדומים והאותנטיים ביותר בברית החדשה, וניתן לייחסו בסבירות גבוהה לישו ההיסטורי (בניגוד לרוב האמירות המובאות בשמו).
לפיכך, ההערכה היא שבמקור כיוון המשל לכך שאנשים רשאים לעשות ביום כחפצם, ולא לכך שישו הוא אדון לשבת.
"אדון אבוקדו וגברת אבוקדה" הוא סינגל שהוקלט על ידי הצמד המוזיקלי הישראלי אילן ואילנית.
את השיר הוציאה לאור בשנת 1972 חברת התקליטים התקליט חיפה, והוא נכלל כרצועה השנייה באלבומו השביעי של הצמד, ישראל שלי חוגגת.
"אדון אבוקדו וגברת אבוקדה" נכתב והולחן על ידי דן אלמגור ובני נגרי.
במרכז ארבעת הבתים הראשונים מסופר על אדון אבוקדו.
בכל פעם שמוזכר שמו, השורה הבאה מסתיימת בחריזה המתאימה לו (אבוקדו-טורנדו-נחמדו).
בשורה אחת מכל בית מוזכרת גברת אבוקדה, וגם לה מותאמת חריזה סכמטית בשורה הבאה.
בבית החמישי והאחרון מסופר על אדון אבוקדו וגברת אבוקדה כזוג ועל ציפייתם לאבוקדינו, ילדיהם המשותף.
ב-19 בנובמבר 1972 נכנס לראשונה למצעד הפזמונים השבועי של רשת ג' במקום ה-13. ב-3 בדצמבר עלה למקום השביעי, שיאו במצעד.
לבסוף, ב-7 בינואר 1973, יצא מהדירוג לאחר שבעה שבועות צעידה רצופה.
"אדון שוקו" הוא שיר של הזמר הישראלי אריק איינשטיין.
השיר נכתב בידי הסופרת חיה שנהב, הולחן הופק ועובד בידי הזמר יוני רכטר, ויצא לאור בשנת 1989 כחלק מאלבום האולפן ה-27 של איינשטיין, "הייתי פעם ילד".
"אדון שוקו" הוא שיר ילדים באורך של 3:31 דקות.
השיר נכתב בידי הסופרת חיה שנהב, והולחן הופק ועובד בידי הזמר יוני רכטר.
הוא הוקלט באולפן "Hamon", רמת גן שבישראל, ויצא לאור בשנת 1989 כחלק מאלבום האולפן ה-27 של איינשטיין, "הייתי פעם ילד".
השיר מתאר דמות בדיונית בשם אדון שוקו, שמבלה את זמנו בבילויים חסרי תכלית עם חבריו.
יש המפרשים את השיר כביקורת מרומזת על יושבי בתי הקפה, שמבלים את זמנם ללא מטרה או מחויבות.
בשנת 2003 נכלל השיר באלבום האוסף "המיטב".
בשנת 1991 התארח איינשטיין בתוכנית "זהו זה!", שם צולם וידאו קליפ לשיר בביצועו של איינשטיין ובליווי חברי התוכנית.
בשנת 1990 נכלל ביצוע של עוזי חיטמן לשיר בקלטת "שירים קטנים".
בנובמבר 2012 יצאה לאור גרסת כיסוי של ערוץ הופ!
לשירו של איינשטיין אשר בוצע בידי "מקהלת שרונית".
במרץ 2024 הוציאה חיה שנהב את ספרה לילדים "אדון שוקו", על ידי הוצאת הספרים "עם עובד".
הספר מכיל את סיפורו של אדון שוקו ומעוטר באיורים שנוצרו על ידי שחר קובר.
בתחילה, משום שמילות השיר לא מתארות מיהם אותם "אדוני שוקו", צייר אותם קובר בתור דמויות כלבים אשר "הולבשו" בסגנון הלבוש שאפיין את אריק איינשטיין.
לאחר שההוצאה פסלה את רעיון הכלבים, החליט קובר לאייר את "אדוני השוקו" בתור דמויות קשישים, כשלכל קשיש הוצמד כלב משלו.
ב-9 במאי 2011 יצאה לאור פארודיה על השיר בשם "אדון סאטלה" על ידי חברת שרוטונים.
"אדון חרדון המפוזר" הוא שיר ילדים ישראלי מאת המשוררת לאה נאור, עם לחן של נחום היימן ועיבוד של מל קלר.
השיר בוצע במקור על ידי דליה פרידלנד במסגרת המחזמר "זרעים של מסטיק" משנת 1967.
השיר מספר על דמותו של אדון חרדון המפוזר, ששוכח דברים רבים, ובין היתר גם את זהותו שלו.
אסנת פז ומקהלת ילדי בית הספר "רמת חן" ביצעו את השיר באלבום "אסנת פז - בשירי ילדים של היום ושל אז" משנת 1968.
דפנה דקל הקליטה את השיר בתקליטור "זרעים של מסטיק" בהוצאת קלסיקלטת משנת 1995.
ישראל גוריון, עירית ענבי וג'וליאן שגרן הקליטו את השיר בקלטת האוסף "שירים קטנים שאהבנו" משנת 1995.
ורדה זמיר הקליטה את השיר באלבום שירי הילדים "החיות ואני" בהוצאת "קל טף" משנת 2014.
השיר בוצע על ידי ילדי "מקהלת שרונית" מתוך שידורי ערוץ הטלוויזיה "ילדות ישראלית" משנת 2014.
אדוניס הוא אל התשוקה והיופי ואהוב האלה אפרודיטה במיתולוגיה היוונית.
אדוניס נחשב המקביל לאל אוסיריס במיתולוגיה המצרית ולאל תמוז במיתולוגיה המסופוטמית.
הסיפור אודות אדוניס הגיע למיתולוגיה היוונית ככל הנראה מהאל אדון הכנעני או מהאל תמוז.
בעת החדשה שמו הפך שם נרדף ואב טיפוס לדמות צעיר יפה תואר.
לסיפור אדוניס מספר גרסאות, אך גרעין העלילות דומה: הוריו של אדוניס היו סמירנה ואביה קינירס מלך קפריסין.
סמירנה לא כיבדה את האלה אפרודיטה, והאלה הנזעמת גרמה לה להתאהב באביה ולשכב עמו בלי ידיעתו.
משך כל ההריון שמרה הבת על הסוד, אך כשכבר לא יכלה גילתה אותו לאביה.
משגילה את התועבה, כעס קינירס כל כך, עד שסילק את סמירנה המבוהלת מהארמון ורדף אחריה בחרב שלופה.
אפרודיטה הפכה את סמירנה לעץ מור, ועץ זה התבקע וממנו נולד אדוניס הקטן.
אפרודיטה מסרה את אדוניס לאלה פרספונה.
לאחר שנים מספר התחרטה על כך אפרודיטה ורצתה את אדוניס בחזרה, אך פרספונה לא רצתה למסור אותו.
הוויכוח נפתר במשפט שערכה המוזה קאליופה (בחלק מהגרסאות היה זה זאוס שערך את המשפט), שחילקה את השנה לשלושה חלקים שווים – בחלק הראשון על אדוניס להיות עם פרספונה, בחלק השני עם אפרודיטה ובשלישי יוכל להיות היכן שיחליט בעצמו.
הילד, שגדל עם פרספונה, רצה תמיד להישאר אתה בחלק השלישי של השנה.
הדבר לא מצא חן בעיני אפרודיטה, ובעזרת חגורתה הקסומה אילצה את אדוניס להישאר אתה גם בחלק השלישי של השנה, ובסופו של דבר שייכה לעצמה גם את החלק של פרספונה.
פרספונה הזועמת הלכה לארס, מאהבה של אפרודיטה, וסיפרה לו שאפרודיטה מעדיפה את אדוניס על פניו.
בהתקף קנאה הביא ארס לפציעתו של אדוניס בידי חזיר בר, פציעה ממנה דימם אדוניס למוות בזרועות אפרודיטה.
מדמו אשר טפטף לארץ יצרה אפרודיטה פרח שינציח את זכרו – הכלנית (למרות זאת, סוג הפרח הקרוי על שם אדוניס הוא הדמומית).
לזכר מות אדוניס, במועד קבוע בשנה, מי נהר איברהים הנשפכים לים התיכון ליד גבל, בלבנון של היום, מאדימים מדמו של אדוניס.
השם היווני Ἄδωνις (בתעתיק: Ádōnis, הגייה יוונית: [ádɔːnis]) נגזר מהמילה הכנענית adōn ("אדון" בעברית).
מילה זו מקבילה למילה אדוני (אֲדֹנָי), המשמשת להתייחסות לאלוהי התנ"ך.
רוב החוקרים המודרניים חושבים שסיפורם של אפרודיטה ואדוניס נגזר מסיפור מסופוטמי קדום על איננה (אישתר) ותמוז (שומרית: דּוּמוּזִיד, "ילד טוב").
ההתייחסות היוונית המוכרת ביותר לאדוניס באה משיר של המשוררת סאפפו מלסבוס (בערך 630–570 לפנה"ס), בו מקהלת נערות צעירות שואלת את אפרודיטה מה הן יכולות לעשות כדי להתאבל על מות אדוניס.
אפרודיטה עונה שעליהן להכות על שדיהן ולקרוע את הטוניקות שלהן.
פולחן אדוניס תואר גם כמתאים לפולחן האל הפיניקי בעל.
התאריך המדויק בו השתלב פולחן אדוניס בתרבות היוונית עדיין שנוי במחלוקת.
ההשפעה המשמעותית של תרבות המזרח הקרוב על הדת היוונית הקדומה בכלל, ועל פולחן אפרודיטה בפרט, מתוארכת למאה השמינית לפנה"ס, כאשר יוון הארכאית הייתה בשולי האימפריה האשורית החדשה.
אדוניס היה דמות מרכזית בפולחן הנשים ביוון העתיקה.
במסגרת פסטיבל בן יומיים, שכונה "הגנים של אדוניס", שתלו נשים, בשיא הקיץ, זרעי צמחים שונים בעציצים.
לאחר מכן הן טיפסו על סולמות לגגות בתיהן, שם הניחו את הזרעים בחום השמש.
זרעים אלו נבטו במהירות רבה בשל החום אך גם קמלו במהירות מאותה הסיבה – קמילה שסימלה את מותו בטרם עת של אדוניס.
בזמן שחיכו שהצמחים יקמלו, הנשים הבעירו קטורת לאדוניס והתאבלו בקול על מותו.
ברגע בו הצמחים קמלו, הן קרעו את בגדיהן והכו על שדיהן במפגן צער ציבורי.
אחר כך נשאו את "פסל דמות" אדוניס יחד עם כל הצמחים הנבולים כמסע לוויה.
הפסטיבל הסתיים בהשלכת פסל הדמות והצמחים לים.
אֲדֹנִיָּהו (או אֲדֹנִיָּה) הוא דמות מקראית, בנם של דוד המלך ואשתו חגית.
נולד בעת שאביו מלך בחברון, והיה הבא בתור בסדר הירושה לאחר מות אבשלום.
כמוהו כאבשלום היה אדוניהו יפה תואר ושאפתן.
הוא הודח מכס המלוכה והוצא להורג מאוחר יותר בפקודת שלמה.
פרשת הדחתו והוצאתו להורג מתוארת בתחילת ספר מלכים.
אדוניהו, הבן הגדול מבין הבנים שנותרו לדוד, לאחר מותם של אמנון ואבשלום.
הוא הכין לעצמו סמלי סטטוס כמו מרכבות, סוסים ורצים, ואביו מעולם לא נזף בו.
לקראת מותו של דוד, טען אדוניהו לזכותו לרשת את כס המלוכה לאחר אביו.
בשלהי מלכותו של דוד, ביקש אדוניהו לתפוס את השלטון ולמנוע את עליית שלמה לכס המלוכה.
המלכתו של אדוניהו נתמכה על ידי מספר אנשי מפתח, שהיו מעורבים בטקס הכתרתו.
בין התומכים היו יואב בן צרויה, שר הצבא של דוד המלך, וסיעת הכוהנים של בני עלי, בראשות אביתר הכהן.
בנוסף, "כל אחיו בני המלך", נכבדי יהודה ופשוטי העם, שהוזמנו להיות חלק מהקהל בטקס ההכתרה.
לעומת זאת קבוצת מקורבים לדוד לא הוזמנו לטקס המלכת אדוניהו, משום שתמכו בהמלכת שלמה.
מלבד שלמה עצמו, בין התומכים היו נתן הנביא, צדוק הכהן, אנשי משמר המלך – הכרתי והפלתי, ומפקד המשמר בניהו בן יהוידע.
נוספו אליהם גיבורי דוד, לוחמים דגולים שנלחמו לצידו במלחמות.
לקראת ההכתרה, פנה נתן הנביא לבת שבע, אמו של שלמה, בטענה כי חייה וחיי בנה בסכנה, ותכנן יחד עמה כיצד יפנו למלך דוד וישכנעו אותו לפעול על מנת לממש את הנבואה של מלוכת שלמה.
הכתוב מתאר את מהלך השיחה בין בת שבע לדוד, שאליה מצטרף נתן הנביא בשלב מאוחר יותר.
הדמות הנוספת המצוינת כעדה לשיחה זו היא אבישג השונמית.
בסוף הדיון החליט דוד להמליך את שלמה תחתיו, ושלח את צדוק הכהן, נתן הנביא ובניהו בן יהוידע להמליך את שלמה בנחל גיחון.
אדוניהו מתבשר על ידי יונתן בן אביתר כי שלמה הומלך.
בשמוע תומכיו של אדוניהו על המלכת שלמה, נחרדו כולם והתפזרו "איש לדרכו".
אדוניהו עצמו ביקש מקלט בכך שהחזיק בקרנות המזבח.
שלמה העניק לו חנינה, בתנאי ש"יהיה לבן חיל".
לאחר מות דוד, פנה אדוניה לבת שבע, ושלח דרכה בקשה לשלמה לשאת את אבישג השונמית, ששירתה את דוד בזקנתו.
שלמה ראה בכך ניסיון מחודש מצד אדוניה לשים ידיו על כיסא המלוכה, וציווה על בניהו להוציאו להורג, מאחר שהפר את תנאי חנינתו.
בהמשך הוצא להורג גם יואב בן צרויה בפקודת שלמה, ואביתר הכהן הוגלה לענתות.
"אדניה מה שביקש לא ניתן לו, ומה שבידו ניטל ממנו".
מדרש קהלת רבה מציג את פסק דינו של אדוניהו בידי שלמה על דרך האגדה: "אמר שלמה: 'טוב כעס משחוק' (קוהלת ז', ג') - אילו כעס אבא על אדוניהו קימעא, טוב היה לו משחוק ששחקה עליו מידת הדין".
אֲדוֹרָה היא התנחלות ויישוב קהילתי בהר חברון מערבית לעיר חברון.
שייכת למועצה אזורית הר חברון והוקמה בידי תנועת משקי חירות-בית"ר.
היישוב שוכן מדרום לכביש חוצה יהודה, על הר המשקיף מערבה לכיוון שפלת יהודה וערי המרכז, מעל אפיקו התלול של נחל גוברין, ולמרגלותיו נמצאים עין אל-פארעה וח'רבת אל-פארעה, המזוהה עם פִּרְעָתוֹן הנזכרת באזור זה ב.
בתחילת 1982 הוקמה היאחזות נח"ל "מצפה אמציה" על בסיס צו תפיסה של אדמות לצרכים צבאיים.
טקס העלייה לקרקע נערך ביום העצמאות 1982. שמה הוסב לאדורה.
החלטת הממשלה על הקמת יישוב אזרחי התקבלה בספטמבר 1982 ואושררה בוועדת השרים להתיישבות בדצמבר 1982, זאת על בסיס חוות דעת של מנהלת המחלקה האזרחית בפרקליטות המדינה, פליאה אלבק, שניתן להכריז על הקרקעות במקום כ"אדמות מדינה".
היישוב האזרחי הוקם צפונית־מזרחית להיאחזות.
ההיאחזות המשיכה להתקיים לאחר הקמת היישוב ושמה שונה לאדוריים או דורן.
שם היישוב נגזר משם העיר הקדומה אדורים, אשר נזכרת ברשימת ערי ממלכת יהודה שביצר המלך רחבעם, ואשר שמה נשמר בשם הכפר הערבי דוּרָא, המצוי מדרום-מזרח ליישוב.
ועדת השמות הממשלתית שינתה את שם המקום לדורן, גם הוא על שם אדורים, אך השם לא השתרש.
אוכלוסייה: היישוב מונה כ-100 משפחות.
הרכב האוכלוסייה מגוון וכולל דתיים וחילונים, משפחות ותיקות לצד זוגות צעירים.
מבני ציבור: שני גנים, מעון, ספריה, חדר כושר, אזור תעשייה, בית כנסת, מועדון נוער, סניף בני עקיבא, מועדון קהילתי (רב תכליתי).
החל מ-1990 זכאים תושבי היישוב להנחה במס הכנסה.
תיירות: בקרבת היישוב נמצאים מעיינות תלם אדורה או "עין פארעה".
מעיין שופע למרגלות היישוב אדורה ובאפיקו של נחל גוברין עילי.
מהמעיין יוצאות אמות מים קדומות לכיוון בית גוברין וכנראה שהמעיין שימש כספק המים המרכזי לשם בתקופה הרומית.
לאחר האינתיפאדה השנייה, ב-27 באפריל 2002 אירע ביישוב פיגוע, בו פרצו ליישוב שני מחבלים שהיו לבושים במדי צה"ל וחגרו אפודי מגן.
בפיגוע נפצעו שבעה אנשים ונרצחו ארבעה תושבים.
בשנת 2003 הורשעו שני תושבי היישוב במכירת תחמושת לפלסטינים מחברון.
ב-12 בינואר 2024, בזמן מלחמת חרבות ברזל, פרצה דרך פרצה בגדר ליישוב חוליה של פלסטינים המזוהים עם חמאס אשר היו חמושים בנשק M-16, סכינים, בקבוקי תבערה וגרזן במטרה לבצע פיגוע טרור.
חייל מילואים זיהה אותם והתריע על כך.
המחבלים ירו לעברו ופצעו אותו קלות ברגלו.
חיילי מילואים מגדוד 5060 חשו למיקומם וחיסלו את המחבלים, בתיאום מול כיתת הכוננות, כשהמחבלים לכודים בין הגדר ההיקפית לגדר התלתלית.
אֲדוֹרָם קייסי (נולד ב-17 ביוני 1972) הוא כדורגלן עבר ישראלי.
לאחר שגדל בהפועל פתח תקווה העביר קייסי את רוב הקריירה שלו במדי מכבי חיפה, ממנה הגיע גם לנבחרת ישראל.
קייסי זכה ב-4 אליפויות, גביע אחד ו-3 גביעי טוטו.
אדורם קייסי התחיל את הקריירה במחלקת הנוער של הפועל פתח תקווה ובגיל 17.5 הושאל לשמשון תל אביב.
קייסי גילה יכולת טובה ואף זומן לנבחרת הצעירה.
בעונת 1992/1993 חזר להפועל פתח תקווה, וערך את הופעת הבכורה שלו במסגרת גביע המחזיקות, מול סטרומסגודסט הנורווגית.
באותה עונה הוא הבקיע את שער הניצחון מול בית"ר תל אביב, שבזכותו נשארה קבוצתו בליגה.
הוא הלך והשתפר בהדרגה, עד שהפך לאחד השחקנים המובילים בקבוצה.
במחזור ה-15 לעונת 1995/1996 נפצע קייסי באופן קשה באצטדיון קריית אליעזר במשחק מול הפועל חיפה לאחר תיקול חריף של טל בנין והושבת לתקופה ארוכה.
באותו משחק כבש קייסי את שער השוויון בדקה ה-27 (1–1) שהיה גם תוצאת המשחק.
קייסי הפצוע נרכש על ידי מכבי חיפה ורק ב-1997 החל לגלות ניצוצות של חזרה לכושרו האמיתי.
בעונת 1997/1998 חל שיפור גדול ביכולתו של קייסי.
לשיפור היה ביטוי סמלי: בעקבות מכירתו של סרגיי קנדאורוב לבנפיקה ליסבון ביקש קייסי לקבל את חולצה מס' 6 של קנדאורוב, במקום חולצה מס' 20 שלבש עד אז.
במחצית אותה עונה השתתף קייסי במשחק ראווה של נבחרת חיפה מול מילאן.
קייסי החליף את נג'ואן גרייב המצוין במחצית והציג משחק טוב.
לבוש בחולצה מס' 6 הוא כבש את שער הניצחון בדו-קרב בעיטות ההכרעה מ-11 מטר.
בסיום אותה עונה זכה קייסי לראשונה בחייו בגביע המדינה (תחת הדרכתו של דניאל בריילובסקי) אחרי שחיפה ניצחה בגמר הגביע 2–0 את הפועל ירושלים.
בעונת 1998/1999 לקח קייסי חלק מרכזי בהעפלתה של מכבי חיפה לרבע גמר גביע המחזיקות.
במשחק הגומלין באצטדיון קריית אליעזר מול פריס סן ז'רמן כבש קייסי שער יתרון לחיפה בחצי מספרת יפהפייה.
בסיום אותו משחק ניצחה חיפה 3–2 והעפילה לשמינית הגמר מול ס.ו.
רייד, אותה עברה גם כן.
באותה עונה זומן קייסי לנבחרת עקב כושרו הטוב, ומאז תקע יתד בעמדת המגן השמאלי.
קייסי וחיפה המשיכו להשתפר, אך רק עם הגעתו של אברהם גרנט בעונת 2000/2001 תרגמו את היכולת להישגים.
לקייסי היה חלק חשוב באליפות כאשר כבש שער שוויון בנגיחה בדקה ה-90 מול הפועל תל אביב באחד המשחקים המכריעים באותה עונה.
מבחינת יכולת אישית, עונת השיא שלו הייתה עונת 2001/2002 בה כבש 4 שערים ובישל 4 מעמדת המגן השמאלי (אחד מהשערים היה במשחק מול בית"ר ירושלים באצטדיון טדי, קייסי הבקיע בבעיטה חופשית בדקה ה-90 על מנת לקבוע ניצחון 3–2 לחיפה).
בעונה זו זכה קייסי באליפות נוספת במדי הירוקים.
בעונת 2002/2003 היה קייסי שותף להישג היסטורי נוסף, כאשר מכבי חיפה תחת הדרכתו של יצחק שום העפילה לשלב הבתים של ליגת האלופות.
במוקדמות העלייה לשלב הבתים הוגרלה מכבי חיפה לשחק מול שטורם גראץ האוסטרית.
במשחק הראשון נצחה חיפה 2–0 מצמד של יעקובו איגביני אך במשחק הגומלין באצטדיון ע"ש ארנולד שוורצנגר באוסטריה, פיגרה חיפה 1–3 והייתה על סף הדחה.
למזלה, קייסי שוב היה במקום: הוא השתלט על ריבאונד מבעיטה חופשית סתמית שפגעה בחומה ושלח כדור חזק אל הרשת העליונה מטווח קרוב.
בדקה ה-90 חתם ואליד באדיר את תוצאת המשחק כ-3–3 שהבטיח לחיפה עליה היסטורית לשלב הבתים.
בשלב הבתים הציגה חיפה הופעה מכובדת ביותר ואף הביסה 3–0 את אולימפיאקוס ומנצ'סטר יונייטד.
המאמץ המתיש של חיפה עלה לה באליפות (אותה היא הפסידה בגלל הפרש שערים) וגביע הטוטו בו זכתה הווה פרס תנחומים.
מבחינת אישית, אדורם קייסי הציג עונה מצוינת עם 4 שערים ו-4 בישולים, והישג חסר תקדים של הופעות בעונה לשחקן אחד.
אדורם קייסי מחזיק בשיא ישראלי בהופעות בעונה אחת: הוא שיחק ב-66 משחקים רשמיים בהם 32 בליגה, 12 בגביע אירופה, 4 בגביע המדינה, 9 בגביע הטוטו, 9 בנבחרת ישראל.
בסך הכול שיחק 5724 דקות שהם 63.6 משחקים מלאים.
בעונת 2003/2004 החזירו קייסי וחיפה את האליפות לאצטדיון קריית אליעזר תחת הדרכתו של רוני לוי.
בסיום אותה עונה החליט קייסי לחזור לקבוצה בה גדל, הפועל פתח תקווה, עקב אי-הסכמה כספית עם מכבי חיפה על תנאיו לעונה הבאה.
אחרי עונה אחת (2004/2005) בהפועל פתח תקווה (בה זכה בגביע הטוטו), עזב קייסי בפעם האחרונה את הפועל פתח תקווה, ובסך הכל הופיע ב-139 משחקי ליגה במדיה, וכבש 11 שערים.
קייסי חזר למכבי חיפה בעונת 2006/2005 (בה הוא התעקש ללבוש שוב את חולצה מס' 6 - מספר המזל שלו).
ב-18 בינואר 2006 הוחתם קייסי (יחד עם אלון חרזי) לשנתיים נוספות, תוך ששכרו שודרג לאות הערכה על תרומתו למועדון.
בעונה זו תפס קייסי את מקומו של חיים מגרלשווילי בהרכב הפותח וחיפה זכתה באליפות קלילה נוספת ובגביע הטוטו.
בעונת 2006/2007 סבל קייסי מפציעה וכתוצאה מכך איבד את מקומו בהרכב לחיים מגרלשווילי.
בהופעותיו המעטות הספיק לכבוש שני שערים.
קייסי היה שותף להישג ההעפלה לשמינית גמר גביע אופ"א, אך בליגה חיפה סיימה חמישית.
ב-27 בספטמבר 2007 השעה מאמן הקבוצה רוני לוי את אדורם קייסי מכל פעילות במכבי חיפה עקב התנהגות לא נאותה לכאורה.
כמו כן אמר כי כל עוד הוא מאמן מכבי חיפה, קייסי לא ישחק בקבוצה ובכך סיים קייסי את הקריירה שלו במכבי חיפה.
9 ימים לאחר השעייתו, ב-5 באוקטובר 2007, הודיע קייסי על פרישתו מכדורגל בגיל 35. לקייסי 23 שערים ב-286 הופעות במדי הירוקים.
בעקבות יכולתו הגבוהה במדי מכבי חיפה רכש לעצמו קייסי מקום של קבע גם באגף השמאלי של הגנת נבחרת ישראל.
למרות גילו המתקדם, גילה קייסי יכולת גבוהה ותרם נקודות חשובות לנבחרת במשחקי מוקדמות מונדיאל 2006. בין השאר כבש את קייסי את שער היתרון מול נבחרת קפריסין בחוץ ואת שער השוויון החשוב מול נבחרת שווייץ בבזל.
בנוסף אחראי קייסי למספר בישולים, עקב הגבהותיו המדויקות מצד שמאל לתוך הרחבה.
לקייסי יש 55 הופעות ו-4 שערים במדי נבחרת ישראל.
קייסי נולד בפתח תקווה, למשפחה יהודית.
שמו הפרטי, אֲדוֹרָם, לקוח מהתנ"ך.
אחיו, נועם, כדורגלן עבר אף הוא.
מאז 2010 הוא בזוגיות עם שירן, כשביולי 2012 נישאו תחת חופה עם רב, בטקס באולם אירועים על חוף יפו.
להם בת משותפת שנולדה ב-2014. לו גם שני ילדים מזוגיות קודמת.
עונה קבוצה שערים בישולים תארים, הישגים והערות 1990/1991 שמשון תל אביב ?
גביע המחזיקות, סיבוב ראשון 1993/1994 הפועל פתח תקווה 2 ?
במאי 2008 מונה קייסי למנהל הקבוצה של מכבי חיפה, תפקיד אותו מילא עד 2015.
עלי אחמד סעיד אסבר , המוכר יותר בשם העט אדוניס הוא משורר ואינטלקטואל סורי שחי גם בלבנון וצרפת.
כינויו מתייחס לאל פיניקי, סמל של התחדשות מחזורית.
אדוניס נולד בסוריה, בכפר סמוך ללטקיה, למשפחה מהעדה העלווית.
ב-1954 השלים את לימודי הפילוסופיה שלו באוניברסיטת דמשק.
שנה לאחר מכן נעצר לשישה חודשים בשל פעילותו במפלגה הסורית הסוציאלית-לאומית, מפלגת ימין קיצוני הקוראת להקמת אימפריה סורית על שטחי לבנון, ישראל, עיראק, ירדן, כווית וקפריסין.
לאחר ששוחרר עבר לגור בביירות, שם ייסד, בשיתוף עם המשורר הסורי יוסוף אל-ח'אל, את מגזין השירה שִׁעְר (שירה).
בתקופה זו גם נטש את השקפותיו הלאומניות הקיצוניות.
בעקבות מלחמת האזרחים עזב אדוניס את לבנון בשנת 1975 ועבר לפריז, שם החל לשמש כמרצה לערבית בסורבון.
אדוניס ידוע כמבקר של הסגירות של העולם הערבי כלפי תרבות המערב.
במפגש אנשי רוח ישראלים וערבים, שנערך בספרד ב-1993, התבטא בעד ביטול החרם התרבותי על ישראל ובעד יצירת קשרי תרבות בין ערבים ליהודים.
בעקבות דברים אלו סולק מהתאחדות הסופרים והמשוררים הערבים שבדמשק.
בשנת 2011 זכה בפרס גתה.
אדוניס פרסם יותר מעשרים ספרי שירה.
בשירתו הוא משתמש בתבניות מסורתיות של שירה ערבית קלאסית, על אף שהוא מכניס לתוכן תכנים מודרניים.
הוא משלב בשירתו מוטיבים מהתרבות הפיניקית העתיקה, ומכאן גם לקוח כינויו הספרותי, על שמו של האליל הפיניקי אדוניס.
אדוניס היה מקורב למשורר הישראלי נתן זך והשניים אף הוציאו אסופת שירים משותפת.
אדוניס נחשב כמועמד לקבלת פרס נובל לספרות.
דבריו של נתן זך עליו
תחיליות, הוצאת תל אביב, 1989.
מפתח פעולות הרוח (תרגם: ראובן שניר) (קשב לשירה, 2012).
בשנת 1999 זכה אדוניס בפרס נונינו הבינלאומי.
בשנת 2011 זכה אדוניס בפרס גתה הגרמני לאמנויות..
אֲדוֹרַים הייתה עיר קדומה בהר יהודה, הנזכרת במקרא ובמקורות מימי בית שני.
שמה השתמר בשם הכפר הערבי דוּרָא.
שמו של היישוב אדורה, כ-5 ק"מ מצפון לה, על כביש חוצה יהודה, נבחר בזיקה לשם המקראי, וכך גם שמו של בסיס אדוריים.
זיהויה המקובל של אדורים הוא כאמור בכפר דורא.
האתר העתיק נמצא בגרעין הקדום של הכפר, אך לא בחלקו הגבוה אלא מעל הבאר.
אתרה של דורא נסקר לראשונה באופן שיטתי בידי משה כוכבי ולאחר מכן בידי אבי עופר.
שטחו המרבי של האתר הקדום מוערך בכ-30 דונם, כששיאי היישוב הם בתקופות הברזל 2ג וההלניסטית.
מהתקופה הרומית 2 לא זוהו חרסים.
אחר כך מתקיים היישוב בתקופה הביזנטית (כ-13 דונם) ובימי הביניים (כ-11 דונם).
במהלך התקופה העות'מאנית גדל היישוב עד להיקף מרבי של כ-65 דונם, כלומר מעבר לגרעין הקדום.
לפי ממצאי הסקר יישוב האתר החל בתקופת הברונזה התיכונה, אלא שהיקפו לא היה גדול מאד, ואין הוא נזכר במקורות בני התקופה.
בתקופת הברונזה המאוחרת האתר חדל להתקיים, למעט אולי פרק זמן קצר בראשית התקופה, ובכך הוא דומה לאתרים רבים אחרים מתקופת הברונזה בהר יהודה ובהר המרכזי בכלל.
בעבר סברו כי אדורים נזכרת במכתבי אל עמרנה שמתקופת הברונזה המאוחרת, אלא שהשערה זו הופרכה זה מכבר, והעיר הנזכרת שם זוהתה כעיר בגולן.
תקופת בית ראשון (תקופת הברזל)
אדורים נזכרת במקרא רק פעם אחת, ברשימת הערים למצור המיוחסת לרחבעם.
מרבית חוקרי המקרא דוחים את ייחוס הרשימה לימי רחבעם מסיבות שונות, וביניהן שאין זה סביר כי אילון וגת נכללו בממלכתו, וכן העובדה שבחלק מהערים הנזכרות לא נתגלה ממצא מתקופת הברזל 2א-ב, זמנו המשוער של רחבעם.
ייתכן שאין רקע היסטורי ריאלי לרשימה כנתינתה בידינו.
אם הרשימה כן היסטורית, נראה שזמנה הוא בין ימי חזקיהו לימי צדקיהו, וגם הממצא הארכאולוגי בהר יהודה תומך בכך.
נראה כי תיארוך לימיו של צדקיהו תואם יותר לרשימה ולהיקפה, ומציג פחות בעיות מאשר תיארוך לימי חזקיהו, אך אין זו מסקנה מוחלטת.
כאמור, אדורים איננה נזכרת עוד במקרא, אולם ניתן לשחזר את תולדותיה לאור הממצא הארכאולוגי על רקע התמונה הארכאולוגית וההיסטורית הכללית בהר יהודה.
אדוריים נוסדה בראשית תקופת המלוכה (תקופת הברזל 2א), והלכה וגדלה ברציפות עד סוף תקופת הברזל 2ג.
במועד זה חרבו כל ערי יהודה, למעט ירושלים, במסע סנחריב לדיכוי מרד חזקיהו (שנת 701 לפסה"נ), ומסתבר שגם אדורים חרבה אז, לאחר מכן חלק מהערים לא חזרו להתקיים, ואילו אחרות יושבו מחדש אך בהיקף מצומצם יותר, וכך גם באדורים על פי הממצא.
מאידך, בעת חורבן בית ראשון לא חרבו כל אתרי יהודה, וכיוון שאדורים ממשיכה להתקיים באותו היקף גם בתקופה הפרסית, אין לדעת אם חרבה ושוקמה, או שלא חרבה כלל.
אשר לרשימת הערים למצור (לעיל), אם כן יש לה רקע היסטורי ממשי, הרי אדורים יכלה להיות חלק מהרשימה הן בימי מרד חזקיהו בסנחריב מלך אשור, והן בימי מרד צדקיהו בנבוכדנצר מלך בבל.
בספרו של יוסף בן מתתיהו, "קדמוניות היהודים", מוזכרות הערים "אדורים" ו"מרשה" (השוכנת מצפון-מערב לאדורים) כערים בעלי אוכלוסייה אדומית.
שתי הערים הללו היו המרכזיות באפארכיה אידומיאה.
מכיוון שמרשה נמצאה בשפלה הדרומית, קרוב יותר למישור החוף, וישבה בה אוכלוסייה פיניקית גדולה, הרי שאדורים, ששכנה על גב ההר בלב היישוב האדומי, הייתה למעשה העיר המרכזית שלו.
יוחנן הורקנוס החשמונאי היה במהלך של כיבושים וחיזק את האחיזה היהודית בעבר הירדן ובשכם, שם הרס את מקדש השומרונים על הר גריזים.
את מלחמתו הבאה ערך יוחנן נגד שתי הפוליס שבאדום (אדורים ומרשה) וכבש את אזור הרי חברון כולו:
אדורים מוזכרת פעם נוספת בהקשר להחלטת המושל הרומי גביניוס לחלק את העם ביהודה החשמונאית "לחמישה בתי-דינים".
יוסף בן מתתיהו כתב בספרו "מלחמת היהודים" כי לאחר ניצחונו של גביניוס על אלכסנדרוס בן אריסטובולוס, הוא מינה את הורקנוס השני על "משמרת בית המקדש ואת יתר עסקי השלטון מסר לטובי העם".
וכך, על הבסיס הרעיון של הפרד ומשול ועל המודל של הכיבוש הרומאי במוקדון, הוא ממנה את חמשת בתי-הדין: הראשון - בירושלים, השני - בגדר, את "בני הפלך השלישי תחת בית הדין" בצפון הארץ, בחמתא ליד טבריה, הפלך הרביעי - חבל יריחו ו"בראש החבל החמישי יישוב אשר בגליל.
ומסיים יוסף בן מתתיהו, שלא מן הנמנע שנועדה להחניף לשלטון הרומאי: "והיהודים שמחו, כי נפדו משלטון היחיד, ומהיום והלאה ינהלו אותם טובי אחיהם".
אברהם שליט סבור כי אחד מחמשת המחוזות הוא אדורים.
ממצאי הסקרים הארכאולוגיים, שתוארו לעיל, מתיישבים היטב עם המקורות ההיסטוריים שנסקרו כאן.
אדזארד ארנסט (Edzard Ernst; 30 בינואר 1948) הוא רופא גרמני שהיה לפרופסור הראשון לרפואה משלימה בבריטניה.
ארנסט, שעסק ברפואה וברפואה משלימה, לרבות הומאופתיה, פעיל בבחינה מדעית של תאוריות שונות ברפואה משלימה, וביחד עם סיימון סינג חיבר ספר בשם "ריפוי או פיתוי" הבוחן את הרפואה המשלימה בכלים מדעיים.
אדוקי האמונה הישנה או תומכי המנהג הישן הוא שם כולל למספר זרמים דתיים, שפרשו במקורם מן הכנסייה האורתודוקסית הרוסית במחצית השנייה של המאה ה-17, מתוך התנגדות לרפורמות שנערכו בסדרי התפילה והטקס שלה, ומשמרים את הנוהג הרוסי שקדם לתיקונים.
מייסדי האמונה הישנה סברו שהרפורמה היא מעשה שטן המעיד על בוא יום הדין, וראו את הכנסייה והמדינה כמשרתות האנטיכריסטוס.
על מנת להימלט מרדיפות השלטון, הם התיישבו בחבלים נידחים כמו סיביר או נמלטו מרוסיה לארצות הסמוכות.
הקהילות התאפיינו בדתיות עמוקה ובאורח חיים קפדני ונוקשה, כולל חוקי התבדלות שהפרידו אותם מעל יתר החברה.
הם דחו את ההתמערבות שהנהיג פטר הגדול, והוסיפו לדבוק באורח החיים הרוסי המסורתי.
ללא ארגון מרכזי, קמו ביניהם זרמים ותתי-זרמים.
החלוקה העיקרית היא בין הפּוֹפּוֹבצִים, שהוסיפו להיעזר בכמרים בחיי הדת, לבין הבֶּזפּוֹפּוֹבצִים, שהעבירו את ההנהגה לידי הדיוטות.
על אף אפליות והגבלות שונות מצד השלטון הרוסי, שנתבטלו סופית רק לאחר מהפכת 1905, התנועה שגשגה ומנתה בין 10 מיליון ל-20 מיליון נפש בראשית המאה ה-20. בתקופת הדיכוי של המשטר הסובייטי נעלמו רוב הקהילות ורק מעטים הוסיפו לדבוק במסורותיהן.
גל של פליטים הקים קהילות חדשות בצפון ודרום אמריקה ובאוסטרליה.
לאחר נפילת הקומוניזם התרחשה תחייה רוחנית של התנועה במדינות הפוסט-סובייטיות.
בראשית המאה ה-21 ישנם ברחבי העולם למעלה ממיליון בני האמונה הישנה, המתגוררים ברובם ברוסיה, לטביה, ליטא, רומניה, אוקראינה, בלארוס וארצות הברית.
המניע שבשלו התפלגו ראשוני האמונה הישנה מן הכנסייה הרוסית, היה הרפורמה שנערכה בסידורי התפילה, בארחות הטקס ובפרטים אחרים בין 1653 ל-1657, בימי הפטריארך ניקון.
תיקוני ניקון נועדו להאחיד את הנוהג הרוסי עם המקובל ביתר הכנסיות האורתודוקסיות, ובייחוד אלו היווניות.
בכל מקום בו לשון התפילה הרוסית נדמתה כסוטה מן הנוסח היווני, או שפרטי עריכת הטקס היו שונים, הם תוקנו בהתאם.
הרפורמה נאכפה בנוקשות יתרה לאחר הוועידה הכנסייתית שנערכה במוסקבה ב-1667, והמתנגדים לה נאסרו, עונו והוצאו להורג.
היא לא עסקה בשאלות תאולוגיות כלל, תחום שאין בו הבדל בין האמונה הישנה לכנסייה הממלכתית, אלא נגעה לפרטים צורניים שונים.
המשותף לכל זרמי האמונה הישנה הוא קודם כל שלילת אותם שינויים, שנערך פולמוס נרחב נגד כל פרט ופרט בהם, והיצמדות קפדנית למסורת הרוסית שקדמה להם.
אולי הבולט שבסממנים אלו, שהפך לסמל של התנועה, הוא אורח ההצטלבות.
תומכי המנהג הישן קומצים עם האגודל את הקמיצה והזרת, לסמל את השילוש, כשהמורה והאמה זקורות לזכר שני טבעיו של ישו, והאמה הכפופה מעט לצד המורה מסמלת את הכנעת טבעו האנושי בפני האלוהי שבו; המנהג ה"חדש" הוא לקמוץ את המורה והאמה ולקפל את הקמיצה והזרת.
הם מקפידים להטביל בשיקוע מלא של הגוף והראש במים שלוש פעמים, ולא מכירים בטבילה בזרזוף בשום צורה.
הם חוזרים על המילה "הללויה" במקומות שהיא נאמרת בתפילה פעמיים, ולא שלוש, ובאוכריסטיה מוגשות שבע ככרות של לחם הקודש ("פּרוֹסוֹפוֹרָה") ולא חמש.
התהלוכה נושאת-הצלב סביב הכנסייה נעה עם כיוון השמש, כלומר נגד כיוון השעון, ולא להפך כבנוהג החדש.
סמל הצלב הוא תמיד הצלב הרוסי מתומן-הפינות ובעל שלוש הקורות, והתפילה מתחילה ומסתיימת בקידות מרובות, שבוטלו בנוהג החדש.
ההבדל בין הצהרות האמונה הוא מספר זעום של מילים, איותים והטיות דקדוקיות, שיוחסו להם משמעויות עמוקות בידי המתנגדים במאה ה-17. בנוסח הישן, השם "ישו" ברוסית מאוית ביו"ד אחת ולא שתיים, ונכתב "למלכותו אין קץ" להבדיל מ"למלכותו לא יהיה קץ" החדש.
חשוב מכל, רוח הקודש מתוארת כ"האדון האמיתי המחייה", בעוד שהמילה "אמיתי" הושמטה ברפורמת ניקון.
בתפילות האחרות, פרט בולט נוסף הוא הותרת המילים "לעלמי עלמיא" ביחסת המושא העקיף ("וֶקי וֶקוֹם"), ולא בשייכות ("וֶקי וֶקוֹב") כבמנהג החדש.
שינויי נוסח התפילה מהישן לחדש נגעו למאות פרטים, כמו שמות הקדושים והשליטים הנזכרים בעת הכנת הלחם והיין באוכריסטיה , הברכות והטקסים לפני קריאת הבשורה בכנסייה, התפילה למען המתים, ועוד.
התנועה פסלה לא רק את הרפורמה עצמה, אלא את הכנסייה שאימצה אותה, ומתעלמת מכל החידושים וההחלטות שנערכו מאז באורתודוקסיה הרוסית.
כך, מחוץ לתפילות ולטקסים עצמם, האמונה הישנה מתייחדת בסממנים אסתטיים חשובים.
במוזיקה הדתית, נשמר סגנון הזמר המונופוני הפשוט והמסורתי, ה"זְנאמֶני" , ולא התקבל הסגנון הפוליפוני , שיובא לרוסיה מן האורתודוקסיה הזרה.
באמנות הדתית, נדחו כל החידושים שמקורם בהשפעות מערביות, כמו פרספקטיבה מציאותית וצבעים טבעיים.
הצלמיות של האמונה הישנה מצוירות בסגנון הלא-טבעי המודגש של האמנות הרוסית המסורתית, בצבעי זהב חמים ופרופורציות לא-אנושיות של הגוף.
כל הקביעות והאיסורים של הכנסייה הממוסדת לגבי ציור איקונות לא הוכרו, ולפיכך השתמרו ייצוגים מסורתיים של קדושים שונים, של ישו ושל דמויות אחרות, שיצאו משימוש אצל אמנים בשירות הממסד.
אף השלטון החילוני והחברה הרוסיים שקיבלו את סמכות הכנסייה, נחשבו לטמאים ונגועים, ונדרש להיבדל מהם בתוקף.
האמונה הישנה שימרה את ארחות החיים הרוסיים הטרום-מודרניים, שהיו דתיים מאוד וסלדו מזרים וממנהגים זרים.
הקהילות הקפידו על ריחוק תודעתי ופיזי מסביבתן, וטיפחו דימוי עצמי של נבחרי האלוהים האוחזים בנצרות האמיתית, בתוך עולם מושחת הנשלט בידי השטן.
בקהילות רבות היה נהוג שלא לאכול עם זרים ולהחזיק כלי אוכל נפרדים עבור "עובדי האלילים", וחברי הקהילה ששבו ממסעות הוחזקו למי שטומאו בעולם החיצון, ונדרשו אף הם להשתמש בכלים נפרדים עד שהיטהרו בתפילות ובצומות.
נישואין עם זרים מביאים לאבדן מעמד ולסילוק מן הקהילה אף בתקופה המודרנית.
בכיתות המחמירות יותר, זרים שביקשו להסתפח נדרשו להיטבל מחדש, משום שטבילתם הראשונה לא הוכרה כתקפה.
הכיתה הקיצונית ביותר, ה"נמלטים" (בֶּגוּני), הטיפה לאורח חיים של ניתוק גמור מן הרשויות והעולם הסובב: חבריה סירבו להישבע, לשאת מסמכי זהות, לגעת בכסף וכיוצא בזה.
אף בשנות ה-50, אתנוגרפים סובייטים הוסיפו לאתר יישובים מבודדים ומנותקים לחלוטין מן העולם של האמונה הישנה בעמקי סיביר.
ההופעה החיצונית של המאמינים, סממן המזהה אותם כלפי חוץ, מוכתבת על ידי שלילת סגנון הלבוש והנימוסים האירופאיים שייבא פטר הגדול בראשית המאה ה-18, ומשמרת את הסגנון הרוסי שקדם להם (שנותר בקרב האיכרות עד ראשית המאה ה-20).
גם כיום, בעיקר באזורים כפריים או בקהילות האדוקות יותר שמחוץ למרחב הפוסט-סובייטי, ולעיתים רק בשעת התפילה בכנסייה, גברים לובשים מעילים ארוכים בגובה הברך וטוניקות רקומות, חוגרים חגורות רקומות או קלועות, ומגדלים זקנים שופעים.
נשים עוטות שמלות ללא שרוולים, קולעות את שיערן בצמה יחידה בהיותן בתולות, ולאחר נישואיהן הן מכסות אותו במטפחת ארוכה.
אף כי קיים גיוון רב בתלבושות המסורתיות של בני האמונה הישנה, לפי מוצאן הגאוגרפי של הקהילות, הפרטים הבסיסיים זהים.
חברי הקהילות אף נמנעו מלשתות תה וקפה ולאכול תפוחי אדמה, מזונות שהובאו לרוסיה בימי פטר ונחשבו שטניים, ושימרו את הטאבו הרוסי הישן על טבק, שהותר לעישון בימי השליט, ועל גילוח הזקן.
הם אף משתמשים בלוח הביזנטי הישן, הסופר את השנים מבריאת העולם, שפטר החליף בלוח היוליאני.
באמונה הישנה נכרכה מראשיתה נימה אפוקליפטית חזקה.
מייסדיה ראו את רפורמת ניקון לא כטעות, אלא כמעשה שטן שנועד לחסל את הנצרות האמיתית, ושהעיד על כך ששלטון האנטיכריסטוס החל והעולם קרב לקצו.
הם הרבו לזהות את ניקון, את הצארים השונים, ואת המדינה הרוסית בכללותה בתור האנטיכריסטוס.
במאה ה-17, בעת שהתנועה קמה, הייתה ודאות רבה בכך שאחרית הימים תזדמן בכל רגע, ויש לעמוד בפיתויי ואיומי השטן ולשמר את האמונה האמיתית עד שובו של ישו ארצה.
בשיאה, גישה זו הביאה להתאבדויות המוניות.
אף שהנהגת התנועה גינתה לבסוף את המעשים, היא שימרה את זכר המתאבדים כקדושים.
מדי פעם התחוללו התפרצויות של להט קנאי ונכונות להתעמת עם השלטון, שרוסנו אך בקושי בידי ההנהגה הפרגמטית, ודיונים אודות זהותו של האנטיכריסטוס והתאריך המדויק של האפוקליפסה; מאידך, הזרמים השמרניים נזהרו מזיהוי האנטיכריסטוס ומשרתיו במציאות האקטואלית, ואף בכיתות הרדיקליות עלו קולות מתונים בתקופות של סובלנות.
אך הנושא מעולם לא סר מסדר היום של האמונה הישנה.
ב-1820, לאחר שני דורות של קבלה חברתית, מצאה המשטרה בקהילה האמידה והמכובדת במוסקבה, דיוקן של הצאר אלכסנדר כשהוא עטור קרניים וזנב ועל מצחו הספרה 666. אף בשלהי המאה ה-20, בני קהילות בקנדה עסקו באורח יום-יומי בהשערות על זהות האנטיכריסטוס.
לבסוף, הקהילות מתאפיינות באדיקות דתית יתרה ובאורח חיים נוקשה וחמור.
הזמן שאינו מוקדש לעבודה מופנה לתפילות הארוכות לפי הנוסח הישן, ולצומות ולחגים המרובים בלוח השנה הליטורגי.
ילדים רוכשים חינוך דתי מקיף בסלאבונית כנסייתית, שפת התפילות וספרי הקודש.
הכללים נאכפים על ידי ההנהגה, ואי-ציות מביא לענישה ואף לסילוק ונידוי מן הקהילה.
משקאות חריפים אסורים בשתייה, ובבתי המאמינים בסיביר ובמקומות מסוימים היה נהוג להחזיק בקבוק וודקה מלא במקום בולט, כדי להראות שאינם נוגעים בו – אף כי קוואס ויין פירות, שאינם נחשבים לחריפים בעיניהם, מותרים.
קיים מגוון גדול של איסורי טאבו הקשורים לטהרה, חלקם פרי מסורות רוסיות וחלקם התפתחו במהלך הדורות ללא הסבר, ומשתנים מזרם לזרם.
כך, נוזלים מוחזקים כמועדים להיטמא על ידי שדים: מים עומדים, לדוגמה, הם מטמא חזק ביותר ואין לגעת בהם.
חיות טורפות ובהמות שאינן מפריסות פרסה אסורות למאכל, ודם או בשר שלא הוצא ממנו הדם הם טאבו חזק במיוחד.
בתקופה הסובייטית נשחקה מאוד ההקפדה על חוקים אלו בקרב הרוב שנותר בברית-המועצות, והם נשמרים יותר בקרב קהילות המהגרים מחוץ למדינות הפוסט-סובייטיות.
האמונה הישנה, שכפרה בסמכות ההיררכיה של הכנסייה הממוסדת, לא הקימה היררכיה חדשה, ולא הייתה מעולם תנועה אחדותית, אלא רשת של קהילות שהוקמו בחופזה, ולרוב במחתרת.
היחידה הראשונית בתוך התנועה כונתה "הסכמה" (סוֹגְלָסִיֵה), וכללה קהילה או מספר קהילות שהכירו בסמכות רוחנית אחת והתנהלו לפי החלטותיה.
במאות ה-19 וה-20, בתקופות שבהן גילו השלטונות סובלנות, אף הוקמו כנסיות מאורגנות של האמונה הישנה.
אף כי חלקו זהות משותפת, וסולידריות נגד השלטון והחברה הסובבת, אופי הקשרים בין הפלגים השונים היה תכופות רופף למדי.
חלק מההסכמות נכחדו לחלוטין במהלך ההיסטוריה, ואחרות שרדו רק במתי מעט.
החלוקה הבסיסית בתוככי האמונה הישנה התהוותה עוד בשחר ימיה של התנועה, בשלהי המאה ה-17, בין "חסרי הכמורה" (בֶּזפּוֹפּוֹבצִי) ל"בעלי הכמורה" (פּוֹפּוֹבצִי).
"חסרי הכמורה" אחזו בראייה אפוקליפטית וחמורה כלפי הכנסייה שלאחר רפורמת ניקון, וגרסו שמאחר ואיבדה את סמכותה עם השחתת מסורתה העתיקה, רק מי שנסמכו לכמורה טרם התיקונים החזיקו בתפקידם כדין.
עם מותם של אחרוני הסמוכים וללא בישוף לגיטימי שיקדש חדשים, החליטו הבֶּזפּוֹפּוֹבצִים להתקיים ללא כמרים, ולוותר למעשה על ההמיסטריות שאין הדיוט רשאי לערכן, וכך נותרו רק עם הווידוי והטבילה; מאחר שאי-אפשר היה לערוך נישואין כטקס מקודש, שאלת הנישואין והפרישות הייתה סוגיה מרכזית בין "חסרי הכמורה".
ויתור זה לא היה להלכה, ועקרונית הם המשיכו להכיר בקדושת המיסטריות האחרות ולייחל לשובן.
הקהילות שלהם היו דינמיות, נטו לעצמאות וליצירתיות מחשבתית, ותפקיד ההדיוטות (וגם נשים) בתוכן היה מפותח ביותר.
בראש הקהילות עמדו "נציבים", שכונו נַסטָבניק או נַסטוֹיאטֶל.
הפּוֹפּוֹבצִים, אף כי ראו ברפורמה סטייה חמורה, לא שללו לגמרי את תוקף הסמיכה של הכנסייה הממלכתית.
הם קיבלו ברצון כמרים מובטלים או נמלטים לשורותיהם, לאחר שאלו נטהרו וקיבלו את כלליהם, כדי לערוך להם את המיסטריות הקדושות.
על אף ש"בעלי הכמורה" היו ממוסדים ושמרנים יותר מ"חסרי הכמורה", הקהילה שלהם הייתה עצמאית יותר מן הקהל הממוצע של הכנסייה הממלכתית, ולהדיוטות הייתה השכלה ומעורבות גבוהה בהרבה.
הכומר נתפס יותר כמועסק על ידי ההדיוטות מאשר סמכות רוחנית בלעדית.
בני הזרם קיוו לגייס בישופים שיאפשרו סמיכה לגיטימית וחסרת כל ספקות, לפי הנוסח הישן.
תקוותם התגשמה החל מאמצע ה-19, כשהבישוף הסרבי אמברוזיוס הסכים להסתפח אליהם ולהסמיך כמרים, וכיום יש שתי כנסיות היררכיות עצמאיות של המנהג הישן.
הפילוגים בתוך האמונה הישנה לא הוגבלו לשלב מסוים בתולדותיה, והחלוקה בין בעלי וחסרי כמורה לא הייתה קבועה.
במאה ה-18 נקרעו הבֶּזפּוֹפּוֹבצִים עקב מחלוקות בשאלות כמו ההכרח בפרישות והתפילה לשלום המלכות, והתפלגו לכמה "הסכמות" נבדלות: בתחילה ה"הסכמה" הפּוֹמוֹרית וה"הסכמה" הפֶאוֹדוֹסית, שחלקו זו על זו בשאלה אם לקבל חברים נשואים, ולאחר מכן ה"הסכמה" הפיליפית, שפרשה מהפומורית עקב סירוב אפילו להכרה פרגמטית במדינה והפגינה אהדה כלפי התאבדויות.
בתוכן אירעו עוד פילוגי משנה בהמשך.
בראשית המאה ה-19, בתקופה של רדיפות, כמה קהילות פּוֹפּוֹבצִים לא יכלו לגייס כמרים לתקופה ממושכת.
קבוצה זו, המכונה צָ'סוֹבֵנים ("בעלי בתי-תפילה"), מתנהלת מאז מבחינה פרקטית כמו חסרי-הכמורה, אם כי אינה מאמצת שיוך זה.
אף בשנות ה-80 של המאה ה-20, ראשי קהילות הבֶּזפּוֹפּוֹבצִים במדינות אורגון ואלסקה שבארצות הברית החליטו להסתפח לכנסייה הפּוֹפּוֹבצִית המאורגנת ברוסיה והוסמכו לכמורה.
חלק מהקהל שלהם פרש והתמיד בדרכו הישנה, והתפלג בהמשך לשתי קבוצות נבדלות עקב פולמוס אודות האופן הראוי לצייר אצבעות דמויות בצלמיות.
באותה עת, אנתרופולוג שביקר ביישוב של מאמינים ישנים בקנדה העיד כי שלושת הפלגים השונים בכפר הקטן עיינו זה את זה והיו בקשרים מועטים.
קהילות האמונה הישנה נטו במקורן להתפתח באזורים נידחים ברוסיה, כמו בהרי אוראל, במעמקי סיביר ובחבל ארכנגלסק הרחק בצפון, שם יכלו לצמוח הרחק מתשומת לבן של הרשויות.
רדיפות שונות הניעו חלק להימלט מחוץ למדינה, שם שימרו את תרבותם ואמונתם, בייחוד לארצות הבלטיות ולרומניה הסמוכות.
לעיתים הם גורשו או הוגלו על ידי השלטון, שראה בכך הזדמנות להיפטר מיסודות חשודים וליישב אזורי ספר בעת ובעונה אחת.
הסגירות שנבעה מדתם המתבדלת, בעיקר בקרב עמים לא-רוסיים, אף הביאה קהילות שונות להתפתח לכדי קבוצות אתניות של ממש, עם דפוסי תרבות ייחודיים.
הסיימסקים , עם קטן שחי בבוריאטיה וכמעט נעלם, הם צאצאי כמה רבבות מאמינים ישנים שגורשו מגבול פולין על ידי הצאר באמצע המאה ה-18; הקרז'אקים תושבי המזרח הרחוק הרוסי הם צאצאי פליטים שנמלטו מהרס קהילותיהם בניז'ני נובגורוד; והליפובנים ברומניה, המוכרים כמיעוט לאומי, ברחו אף מן המיסוי הכבד וההגבלות שהושתו על אבותיהם.
הנֶקְרָסוֹבְצים, קהילה קטנה של מאמינים ישנים בני הקוזאקים של נהר הדון, נמלטה הלאה והלאה ממחוז מוצאה בדרום רוסיה, כשהיא מתיישבת תחילה בבולגריה ולאחר מכן בטורקיה, ולבסוף בארצות הברית.
לאחר עלות המשטר הסובייטי, קהילות שלמות נמלטו מסיביר לחרבין שבסין.
עם ניצחון הקומוניסטים שם, הם עברו בעזרת האו"ם לאוסטרליה, ברזיל, ארצות הברית (שם הריכוזים העיקריים מצויים באורגון ובאלסקה) ומדינות אחרות.
במקרה ידוע אחד של בריחה מן השלטונות, משפחת המאמינים הישנים ליקוב נמלטה ב-1936 מכפרה וחייתה בהחבא בשממה הסיבירית, כשהיא מתחמקת בהצלחה מן הרשויות במשך יותר מ-40 שנה.
ישנם כמה ארגונים ממוסדים גדולים בקרב האמונה הישנה.
הגדול ביותר הוא "הכנסייה האורתודוקסית הרוסית לפי המנהג הישן" הפּוֹפּוֹבצִית, שבראשה עומד ארכיבישוף הנושא בתואר מטרופוליט מוסקבה וכל רוס.
מתוך 367 קהילות אמונה ישנה שנרשמו על ידי השלטונות ברוסיה ב-2018, כ-200 השתייכו לכנסייה.
מחוץ לרוסיה יש לה כתריסר קהילות בסך הכל בבלארוס, מולדובה, קזחסטן וקירגיזסטן.
ב-2022, עם הפלישה הרוסית לאוקראינה, התפלגה מן הכנסייה הארכידיוקסיה שלה במדינה המותקפת והכריזה על עצמה כ"הכנסייה האורתודוקסית האוקראינית לפי המנהג הישן" , שלה 55 קהילות.
כנסייה-אחות אחרת, החולקת עם שתיהן את אותה היררכיה (שמקורה בבישוף אמברוזיוס), היא "הכנסייה האורתודוקסית לפי המנהג הישן ברומניה" , המעריכה שיש לה 35,000 מאמינים בכ-50 קהילות.
ארגון פּוֹפּוֹבצִי נוסף הוא "הכנסייה האורתודוקסית הישנה הרוסית" , שבראשה עומד הפטריארך שלה.
ב-2018 היו לה כ-100 קהילות ברוסיה ועוד כמה באסטוניה, רומניה ובולגריה.
בקרב הבֶּזפּוֹפּוֹבצִים, הארגון הפעיל הבולט כיום "הכנסייה האורתודוקסית הישנה הפּוֹמוֹרית" , הממשיכה את מסורת ה"הסכמה" הפומורית רבת השנים, ונוכחת במיוחד במדינות הבלטיות.
הכנסייה מחולקת לשבע מועצות לפי מדינה: רוסיה (כ-200 קהילות אם כי רק רבע רשומות), ליטא (52 קהילות), לטביה (60 קהילות), אסטוניה (15 קהילות), אוקראינה (35 קהילות), בלארוס (19 קהילות) ופולין (4 קהילות).
כמו כן היו לכנסייה הפומורית קהילות בקזחסטן, קירגיזסטן, פינלנד, שוודיה, רומניה, מולדובה, ארצות הברית, ברזיל וארגנטינה.
ה"הסכמה" הפאודוסית, שרואה עצמה כזרם הפּוֹמוֹרי האותנטי, התמסדה ב-2014 והקימה את "הכנסייה האורתודוקסית הפאודוסית-פומורית ישנה" הקטנה, שהיו לה 8 קהילות רשומות ברוסיה.
בקצה המחנה של האמונה הישנה נמצאת "האמונה האחודה" (יֶדינוֹבֵרִיֵה) , קהילות שהתאחדו מחדש עם הכנסייה הרוסית האורתודוקסית, בתמורה להקצאת כמרים, והיתר להשתמש במנהג הישן תחת הגבלות נוקשות.
הידינובריה הייתה קהילה חלשה, שזכתה להתעלמות מהכנסייה הממסדית ולהתנגדות עזה מיתר המאמינים הישנים תחת הצארים, וכמעט ונעלמה בימי השלטון הקומוניסטי.
כיום ישנן כארבעים קהילות אחודות ברחבי רוסיה.
אין נתונים אמינים אודות הדמוגרפיה של האמונה הישנה, אף כי הערכה נפוצה בספרות האקדמית היא כי יש בין 2 ל-3 מיליון מהם.
ערב קריסת ברית המועצות, הערכות סובייטיות רשמיות (שהתבססו על נתונים סטטיסטיים) נקבו ב-2 מיליון בשטח המדינה.
יש פער ניכר בין מספר החברים הפעילים באורח קבע בחיי הדת של הקהילות, לבין אלו המקיימים קשר חלקי ואלו שהתנתקו.
כך, באסטוניה נאמד מספר המאמינים הישנים ב-15,000, אך רק 3,000 מבקרים בכנסייה באופן קבוע.
ב-2016 ציין סגן ראש המועצה הרוסית של הכנסייה הפומורית שבמדינה למעלה מ-800 קהילות אמונה ישנה מכל הזרמים (פחות ממחציתן רשומות), וכי ניתן להעריך את מספר המבקרים הקבועים הממוצע וכנגזרת ממנו את היקף בעלי הקשר החלקי.
על בסיס זה, קבע שאומדן סביר לגבי מספר המאמינים הישנים ברוסיה יהיה בין 800,000 ל-1.3 מיליון.
רפורמת ניקון והפילוג בכנסייה הרוסית
בשנות ה-40 של המאה ה-17 קם בכנסייה הרוסית חוג אליטיסטי ומצומצם, "קנאי החסידות" (שם זה נטבע בדיעבד על ידי היסטוריונים), שהטיף לתחייה דתית ומוסרית.
ה"קנאים" מחו על הבערות והרפיון של הכמורה הזוטרה ועל אורח החיים הפרוע והפגני-למחצה של המוני העם.
בכתביהם, הפרידו בין הכנסייה הגשמית לבין הכנסייה האידילית, שכללה רק את הנוצרים האמיתיים.
חזונם החמור של לא היה פופולרי: כש"קנאים" ששירתו ככמרי קהילות, כמו אבאקום הצעיר, ניסו לאסור על פריצות ושכרות, ההמון עשה בהם שפטים.
הצאר אלכסי אהד את ה"קנאים" ורומם אחד מהם, ניקוֹן, למשרת הפטריארך ב-1652. ניקון התגלה במהרה כסמכותני, ורבים מאוהדיו קמו נגדו.
ב-1653 החל ביישום הרפורמה שנועדה להאחיד את התפילות וסדרי הטקס עם המקובל ביתר הכנסיות האורתודוקסיות, בייחוד היווניות.
במהלך מאתיים השנים שקדמו לכך, מאז הסכמת רוב הכנסיות המזרחיות להתאחד עם האפיפיור הקתולי בוועידת פרארה ב-1439 ונפילת ביזנטיון לידי הטורקים ב-1453, רווחה ברוסיה סתגרנות והתנשאות כלפי האורתודוקסיה הזרה, ונפוצה ההשקפה כי מוסקבה לבדה שימרה את הנצרות האמיתית.
אך שילוב של רצון פוליטי בהנהגת העולם האורתודוקסי, ומודעות גוברת לפיגור האינטלקטואלי המקומי, הביא את הצאר לרצות בהתקרבות מחודשת לאחים-לאמונה.
הרפורמה לא עוררה בתחילה מחאה משמעותית, אך לקראת 1660 התגבש חוג של אנשי כנסייה רמי-דרג שדרשו את ביטולה.
נראה שהמכנה המשותף לכולם היה שבתחילה נמנו על מקורבי ניקון וקיבלו את התיקונים, אך בהמשך הסתכסו עמו.
מנהיגם היה הבישוף אלכסנדר מוויאטקה, והתאולוג שלהם היה הארכימנדריט ספירידון.
הם עמלו להוכיח שהיוונים, ולא הרוסים, סטו מהמסורת.
בהגותם הופיעו שלושה מוטיבים: רעיונות ה"קנאים" על מיעוט נבחר של נוצרים אמיתיים; קדושת המסורת הרוסית לבדה; ותפישה אפוקליפטית לפיה יום הדין היה קרוב ושלטון האנטיכריסטוס החל.
האחרון נשאב מהספרות שהגיעה לרוסיה מאוקראינה, שם ראו האורתודוקסים המקומיים את רדיפותיהם תחת השלטון הפולני הקתולי כאות לקץ הימים, והרעיון נקלט היטב בממלכה שחוותה את זוועות תקופת הצרות ופשט בכל שדרות העם.
ספירידון ורעיו שילבום יחד, וטענו שהפגיעה בדת הרוסית הייתה השחתת צלמה של הנצרות האמיתית על ידי השטן, שניקון היה שליחו, והעולם היה עתיד להסתיים בתאריך ההולם, 1666. נבחרי אלוהים שיוושעו יהיו אלה שיידחו את התיקונים וידבקו בדת האמת.
ב-1666 ו-1667 נערכה במוסקבה ועידה כנסייתית כללית.
ניקון הודח, אך הרפורמה נכפתה באיומי נידוי וחרם.
אלכסנדר עצמו ורוב נאמניו נכנעו, חזרו בהם, נמחלו וחלקם אף קודמו.
רק ארבעה מתנגדים שנכחו בוועידה, אבאקום, פיודור, אפיפני ולזר, עמדו בדעתם.
נגזרה עליהם גלות בפּוּסְטוֹזֶרְסְק שבחוג הקוטב הצפוני.
אכיפת הרפורמה הייתה אך פן אחד במשטור החיים תחת השלטון המרכזי, וחיסול אוטונומיות מקומיות שונות.
ההתנגשויות השונות שהתעוררו עקב כך נתפשו על ידי הרשויות כתנועת מרי עצומה ומאוחדת, אותה הגדירו כ"פילוג" (רסקול).
הרשויות הכנסייתיות והחילוניות חקרו, עינו, אסרו ולחמו נגד ערב-רב של גורמים מקומיים ויחידים.
מתנגדי רפורמה משכילים הצטרפו לכנופיות החלכאים והנדכאים שנפלטו לשולי החברה, והפכו לאנשי דת ולמעין אידאולוגים עבורן.
קהל זה חלק את הסלידה שחשו כלפי הסדר הקיים, אך היה בור וגס מכדי להפנים את השקפותיהם הדתיות.