tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
נעמן מתלהב מכך שיכול לתת משהו לנביא, ונותן שתי ככרות כסף ושתי חליפות.
כשחוזר גיחזי אל אלישע, אלישע שואל אותו לאן הלך והוא מצדו מגיב כי לא הלך לשום מקום.
אלישע מסביר לגיחזי כי היה ראה שנעמן הסתובב לקראתו ולכן מודיע לגיחזי כי ייענש על חטאו.
לאחר חטאו של גיחזי הוא נענש בכך שצרעת נעמן עוברת אליו.
ב הגמרא מסבירה שגיחזי תכנן לקנות בכסף את הדברים המפורטים בפסוק וזה הפירוט האמור בפסוק.
בנוסף, הגמרא מסבירה כי ארבעת המצורעים האמורים לאחר מכן בזמן המלחמה בין ישראל לארם.
לדעת רבי יוחנן בגמרא, אלו גיחזי ושלושת בניו.
והכתוב בפסוק "ובזרעך עד עולם", הכוונה לילדים שקיימים לו כעת, שיהיו מצורעים לעולם.
חטא המעפילים הוא סיפור מקראי המתואר בספר במדבר ובספר דברים.
לאחר חטא המרגלים, שבו המרגלים גרמו לבני ישראל להרתע מלכבוש את ארץ כנען, אלוהים כעס על בני ישראל, והעניש אותם להמשיך לנדוד במדבר ארבעים שנה.
למרות העונש, חלק מבני ישראל החליטו לעלות לארץ חרף אזהרתו של משה שאלוהים לא יהיה עמם.
הם 'העפילו' לעלות אל ראש ההר, אך העמלקים והכנענים יושבי ההר יצאו לקראתם, והכו אותם מכה קשה.
על פי ספר במדבר סיפור המעפילים אירע בבוקר למחרת חטא המרגלים, בתור תגובה לחטא: .
גם מהתיאור בספר דברים עולה שההעפלה היא תגובה של בני ישראל לחטא המרגלים: .
ניסיונו של משה למנוע את המעשה
בספר במדבר מסופר שמשה ניסה להניא את העם מעלייה לארץ: .
ובספר דברים מסופר שמשה ניסה להניא את העם, על פי הוראת אלוהים:
חרף סירובו של משה, העם עלה לראש ההר, ונחל מפלה קשה.
בספר במדבר מתוארת המפלה כך:
ובספר דברים מתוארת המפלה ביתר פירוט:
כפי שהובא לעיל וכפי שיובא עוד בהמשך, ישנם הבדלים רבים בין הסיפור בספר במדבר לבין הסיפור בספר דברים.
לדעת הרב אלחנן סמט, ספר דברים משלים את הפרטים החסרים ומתרץ את הקשיים שבספר במדבר.
בדבריהם של בני ישראל בספר במדבר:, לא מוזכר רצון להילחם.
בנוסף, לא מפורש בדבריהם של המעפילים מה "אמר ה'"; רש"י פירש, שבני ישראל תולים את מעשיהם בהבטחת ה' שהארץ תהיה שלהם, אך רשב"ם פירש, שהם הסתמכו על מצוות ירושת ארץ ישראל.
כדי להשלים את הפרטים החסרים, הרב סמט משתמש בספר דברים, שבו כתוב במפורש, שכוונתם של המעפילים הייתה להילחם: - הם רצו להילחם כי כך ה' ציווה.
בדברים אלו יש גם סיוע לפירוש הרשב"ם, שמה ש"אמר ה'" הוא הציווי להילחם בעמי הארץ.
בדבריו של משה: , לא ברור מדוע הוא החשיב את המעשה כעבירה על רצון ה'; חלק מהפרשנים כתבו, שהכוונה לציווי שהוזכר לפני ההודעה המלאה על עונש החוטאים, , והרמב"ן כתב, שמדובר על ציווי שניתן למשה באותו הרגע, כפי שמופיע בספר דברים.
גם הנימוק לדבריו של משה נאמר באריכות הנראית מיותרת: .
הרב סמט משתמש בספר דברים, בכדי להסביר את האריכות בדבריו של משה.
בספר דברים כתוב במפורש, שבני ישראל עברו על דברי ה', שאמר למשה .
בתחילה, משה אומר:, שזהו ציווי המקביל לדברי ה'; ולאחר מכן הוא מוסיף את הסיבה שה' לא יהיה עמם, והם יפלו בידי העמלקי והכנעני.
חטאי מלחמה הוא סרט דרמת מלחמה אמריקאי משנת 1989 בבימויו של בריאן דה פלמה, שנכתב על ידי דייוויד ראב.
בסרט מככבים מייקל ג'יי פוקס ושון פן בתפקידים הראשיים.
העלילה עוסקת בכיתת חיילים במהלך מלחמת וייטנאם המבצעת פשע מלחמה.
הסרט מבוסס על אירועים אמיתיים שחוו חיילים אמריקאים בווייטנאם.
ההכנסות של הסרט היו כ-18.7 מיליון דולר בארצות הברית, מול תקציב של כ-22.5 מיליון דולר.
הסרט מספר את סיפורם של חיילים אמריקאים המשרתים במהלך מלחמת וייטנאם.
סמל טוני מזרב (שון פן), מוביל את הכיתה שלו למשימת לחימה באזורים הכפריים של וייטנאם, אך גם מתכנן משימה צדדית של חטיפת נערה וייטנאמית לצורך "הפגת השעמום והרמת המורל", כדבריו.
לאחר שמזרב וחייליו חוטפים צעירה וייטנאמית מאחד הכפרים, אונסים אותה ורוצחים אותה, החייל מקס אריקסון (מייקל ג'יי פוקס), המזועזע מהמעשה של חבריו הטובים, מוצא את עצמו בעימות מוסרי קשה נגד כל המערכת בכדי לדווח על מה שקרה, ושחבריו יועמדו לדין על המעשה הנפשע שלהם.
הסיפור מביא לידי ביטוי את הקונפליקטים המוסריים ואת השפעות המלחמה על החיילים עצמם.
הסרט רובו ככולו מוצג כפלשבק של אריקסון כאשר הוא נוסע ברכבת ומבחין ממולו בנוסעת צעירה ממוצא אסייתי המזכירה לו את אותה צעירה וייטנאמית מהאירוע הקשה בתקופת המלחמה.
הסרט בחלקו האחרון מציג את המשפט הצבאי ואת התהליך של התמודדות עם האשמות על פשעי מלחמה.
בפסק הדין כל שלושת חבריו של אריקסון, והסמל מזרב, הורשעו ונידונו לעונשי מאסר ארוכים מאוד, הכוללים גם עבודות פרך.
לאחר המשפט אחד החיילים שהורשעו הגיש ערעור והוא זוכה ושוחרר, מכיוון שהודאתו נפסלה מסיבות חוקתיות.
הסרט מבוסס על מקרה אמיתי שקרה במהלך מלחמת וייטנאם.
המקרה פורסם לראשונה בשנת 1969 בעיתון הניו יורקר .
פוקס בתפקיד מקס אריקסון - חייל בכיתה שמתמודד עם דילמה מוסרית
שון פן בתפקיד טוני מסרב - סמל כריזמטי ואכזרי
דון פטריק הארווי בתפקיד תומאס אי.
קלארק - רב-טוראי בכיתת החיילים
ריילי בתפקיד הרברט הטצ'ר - חייל בכיתה
ג'ון לגוויזאמו בתפקיד אנטוניו דיאז - חייל צעיר נוסף
ת'וי ת'ו לה בתפקיד טרן טי הואן - אזרחית וייטנאמית צעירה
באתר Rotten Tomatoes הסרט זכה לציון 83% בהתבסס על 36 ביקורות.
הקונצנזוס באתר: "סרט נוקב ועוצמתי המעלה שאלות מוסריות חשובות הקשורות למלחמה ולפשעי מלחמה.".
יתר על כן, באתר Metacritic הסרט קיבל ציון 75 מתוך 100, בהתבסס על 17 ביקורות.
בנוסף, הסרט גרף שבחים על משחקם של פוקס ופן ועל הבימוי של דה פלמה, אך גם עורר דיון על תכניו הקשים ודמויותיו המורכבות.
חזרתו של ג'ורג' הרביעי לגריניץ' מסקוטלנד הוא ציור מאת האמן הבריטי ויליאם אנדרסון, המתאר את חזרתו של המלך הבריטי ג'ורג' הרביעי מהביקור ההיסטורי שערך בסקוטלנד בשנת 1822.
בין 15 ל-29 באוגוסט 1822 ערך המלך ג'ורג' הרביעי ביקור ממלכתי באדינבורו .
זה היה הביקור הראשון של מלך בריטי מכהן בסקוטלנד כמעט זה 200 שנה.
לביקור הייתה משמעות סמלית, שכן היה זה הביקור המלכותי הראשון מאז הכתרתו של צ'ארלס השני בסקוטלנד בשנת 1651, וכן הראשון מאז חוקי האיחוד של 1707 שאיחד את פרלמנט אנגליה עם זה של סקוטלנד ויצר את הממלכה המאוחדת.
בציור, ג'ורג' הרביעי מתואר ברגע שבו הוא מועבר בסירה אל שער המים של בית החולים גריניץ' בלונדון, לאחר שירד מהיאכטה המלכותית "Royal George", העוגנת ברקע.
בחזית היצירה נראות שתי גונדולות טקסיות לונדוניות.
באחת מהן, בצד ימין, נראים סמל עיריית לונדון על ירכתיה ולהקת נגנים קטנה על גג הקרון.
לאורך קו החוף נאסף קהל צופים הצופה בחזרת המלך.
הציור מרמז כי גם היציאה המקורית של המלך למסע נעשתה מגריניץ'.
היצירה מציגה רגע טקסי וייצוגי בחייו של המלך ג'ורג' הרביעי, ומדגישה את הפאר וההדר שנלוו למעמד המלוכה הבריטית בראשית המאה ה-19.
חטאֹת נעורים הוא ספרו האוטוביוגרפי של משה לייב ליליינבלום (1843–1910), מחשובי ההוגים היהודים בני הדור השני להשכלה באימפריה הרוסית במחצית השנייה של המאה ה-19, ולימים אחד מראשי חובבי ציון.
הספר, ששמו המלא הוא "חטאת נעורים או וידוי הגדול", נכתב בין השנים 1872–1873 אך התפרסם, תחת שם העט "צלפחד בר חשים התוהה", רק בשנת 1876, מאחר שלא נמצא מו"ל שנאות להדפיסו עד אותה עת.
האוטוביוגרפיה שימשה כלי ספרותי מקובל בקרב משכילים יהודים (תחילה במערב אירופה ובהמשך גם במזרחה) שביקשו להנחיל השקפת עולם פרוגרמטית הנלמדת כלקח מסיפור חייהם שלהם עצמם, וכך נהג גם מל"ל בספרו.
הספר כולל רשימות יומן וחילופי מכתבים תוך ניסיון לטשטש פרטים ביוגרפיים רבים ככל הניתן (שמות ומקומות) כדי למנוע את זיהויו של הכותב.
המניעים לכתיבת הספר מורכבים ממספר טעמים:
נוסף על הצורך האישי של המחבר לפרוק את חוויותיו ומצוקותיו, הספר משמש כעדות לנפתוליהם של צעירי היהודים המשכילים: תחילתם באורח חיים מסורתי וחיפוש אחר השכלה כדי להשתחרר מאמונות טפלות, בהמשך - התפקרות מוחלטת, ובסופו של דבר - ניהיליזם גמור והתרחקות מכל אידיאל חיובי.
סיפור חייו של מל"ל משמש איפוא כאות אזהרה לדור הצעיר בתחום המושב, לבל ילך בדרך בה הלך הוא.
בספרו, מחלק מל"ל את חייו עד גיל 30 לארבע תקופות עיקריות:
חלק זה עוסק בחמש עשרה שנות חייו הראשונות (1858–1843) – ימי ילדותו וראשית חינוכו בעיר קיידאן.
תקופה זו מוצגת באור שלילי במיוחד וככתב אישום של ממש כנגד העולם היהודי-מסורתי בהיבטי המשפחה, החינוך ועוד.
בשם זה כינה מל"ל את חייו בין השנים 1858 ל-1866. בתקופה זו עבר מל"ל לווילקומיר, מקום מגוריו של חותנו, שם רכש בקיאות תורנית מסורתית, אך במקביל החלו להתעורר בלבו ספקות ראשונים באשר למוחלטות המסורת ואף החל להתעניין בספרות ועיתונות כללית.
בין השנים 1866 ל-1869 החל מל"ל את מלחמתו למען פסיקה חדשנית ונרחבת עבור צורכי הדור.
בתקופה זו הפך מל"ל לאדם שאיננו רק קולט ולומד אלא מנסה להשפיע.
מטרתו, באותה עת, הייתה דווקא הבטחת הקיום היהודי.
מל"ל טען כי שילוב לימודים יהודיים והשכלה כללית יביאו דווקא לביצורה של דת ישראל ויהוו תרופה יעילה כנגד הקנאות הדתית מחד וכנגד הכפירה מאידך.
באותה תקופה, קרא מל"ל להתאמתה של הדת אל תמורותיה של המציאות ולגיבוש "שולחן ערוך עדכני".
כמו כן, ביקש לראות בחוקי התורה בלבד תוקף נצחי, ולא בסיפורי האגדה שבה.
את התלמוד ראה כמתודה בלבד ולא כמוצר מוגמר של הלכה פסוקה לדורות.
שורש נשמתו של התלמוד, על פי מל"ל, הוא בשינוי מתמיד במצוות המעשיות.
זאת לעומת ספרות הפוסקים אותה תיאר מל"ל כיצירה אופיינית של ימי הביניים המייצגת התאבנות, בדלנות ונסיגה מרוח התלמוד כתוצאה מרדיפות.
התמורות בקרב יהודי רוסיה והתקרבותם לסביבתם, אפשרו ואף חייבו "רפורמה תלמודית" בדת, במטרה לשוב ולקשר בין עם ישראל לדת ישראל.
כמו כן, ראה בדור זה הזדמנות אחרונה לעשות שינויים כאלה – כל עוד המסורת לא התפוררה לחלוטין בשכבות רחבות בעם, כפי שאירע בתקופה זו בארצות המערב.
בשלב כלשהו, החל מל"ל להתייאש מהאפשרות לחבר את הדת עם החיים והתנער מכל זיקה לתפיסת היהדות הרומנטית שבה החזיק.
תקופה זו (1869–1873) החלה עם הגיעו לאודסה, שם נוכח כי רעיונותיו הקודמים היו תמימים ומנותקים מהמציאות.
במציאות, הוא גילה כי הרבנים, שלהם ייעד את תפקיד מובילי הרפורמה, אינם מוכנים למלא תפקיד זה.
בד בבד, האינטליגנציה היהודית-רוסית באודסה, במקום לקדם רעיונות כגון אלה, נתגלתה כעוינת את הספרות העברית וכמתקדמת לעבר התבוללות מוחלטת.
אם לא די בכך, מל"ל גילה, למגינת לבו, כי גם ההמון היהודי נותר אדיש לרעיונותיו האידיאליסטים – רובו המשיך לחיות באורח חיים מסורתי, ואילו מיעוטו התפקר, מטעמי נוחות ופרקטיקה.
לכל אלה יש להוסיף כי באותה תקופה (1870) העיד מל"ל על עצמו כי נתוודע לראשונה להשערת התעודות, שלפיה התורה היא חיבור אנושי בן תקופתו של ירמיהו.
השתכנעותו מתאוריה זו היוותה מהלומת מוות לרעיונותיו הקודמים, וערערה את יסודות עולמו, שכן הפכה את מאבקיו לעריכת תיקונים בדת, על בסיס רעיון "תורה מן השמים" לנלעגים ולחסרי משמעות.
חטיבה או בריגדה היא יחידה צבאית טקטית גדולה, מורכבת משניים עד חמישה רגימנטים או גדודים ומפקדת חטיבה אחת.
חטיבה יכולה להיות כפופה לאוגדה (דיוויזיה).
במרבית הצבאות מפקד על החטיבה קצין בדרגת קולונל או בריגדיר גנרל, הראשונה מקבילה לדרגת אלוף-משנה והשנייה מקבילה לדרגת תת-אלוף.
שמה של הדרגה בריגדיר (או בריגדיר גנרל) נגזר למעשה מהמילה הלועזית לחטיבה: בריגדה.
החל מסוף המאה העשרים עברו כמה צבאות תהליכי התייעלות בהם בוטלו האוגדות ובכך הפכו החטיבות ליחידות הצבאיות הגדולות, ומפקדיהן הוסבו לדרגת בריגדיר גנרל (כגון צבא ספרד).
בצבא היבשה של ארצות הברית, מפקדי חטיבות הם בדרגת קולונל, ובמקרים מסוימים לוטננט קולונל (סגן-אלוף).
בצה"ל חטיבת חיל רגלים כוללת בין 3,000 ל-7,000 חיילים.
חטיבה בחיל השריון כוללת 3 גדודי שריון עם מעל ל-100 טנקים, גדוד חיל רגלים וגדוד הנדסה קרבית.
בחיל התותחנים כל חטיבה מונה 3-4 גדודים מהמערך הקני ויחידות נוספות (גדודי רקטות, איכון ומזל"טים).
המסגרת המקבילה לחטיבה ביחידות מנהלתיות נקראת אגד ובחיל האוויר נקראת כנף.
מפקד חטיבה (מח"ט) בצה"ל הוא קצין בדרגת אלוף-משנה.
לצד זאת, משמש המונח חטיבה בצה"ל לתיאור מחלקת־המשנה הראשונה באגפי המטה הכללי ובמפקדת זרוע היבשה.
העומד בראש חטיבת מטה מכונה רח"ט (ראש חטיבה) והוא קצין בדרגת תת-אלוף.
חטיבה 14 (חטיבת המחץ, או בכינויה "חטיבת הביזון") היא חטיבת שריון מילואים, שפורקה וחודשה מספר פעמים.
בעבר החטיבה הורכבה בחלקה מכוח סדיר ובחלקה מכוח מילואים.
היא נודעה בעיקר בזכות השתתפותה בקרב אום-כתף במלחמת ששת הימים, באבדות הרבות שספגה במלחמת יום הכיפורים בעת שנשאה בנטל העיקרי של בלימת הכוחות המצרים שחצו את תעלת סואץ, ובכיבוש החווה הסינית בקרב שאפשר את צליחת התעלה והכרעת חזית הדרום.
בשנת 2014 מוזגה החטיבה עם חטיבה 278, כאשר למטרת שימור המורשת, הוחלט כי החטיבה הממוזגת תיקרא 14. גם מספרי הגדודים (79, 87, 184) נשמרו.
החטיבה היא תחת אוגדה 252 וכוללת בתוכה גדודי שריון, גדוד ח"יר מושאל מחטיבה אחרת באוגדה, גדוד הנדסה קרבית, גדוד סיוע מבצעי (גדס"מ) ופלוגת סיור.
במקור התבססה חטיבה 14 על חטיבה 6 ("עציוני") ההיסטורית ממלחמת העצמאות, חטיבה שפורקה בשנת 1949.
ב-1955 הוקמה חטיבה 6 מחדש כחטיבת חי"ר במילואים הכפופה לפיקוד המרכז.
החטיבה לא נטלה חלק במלחמת סיני.
בספטמבר 1958 שונה שמה לחטיבה 14, וממאי 1959 הוכפפה לפיקוד הדרום.
בראשית שנות ה-60 עברה החטיבה הסבה לחטיבה ממוכנת.
שני גדודי חי"ר הוסבו לגדודי חרמ"ש במילואים.
בשנת 1965 לאחר הקמת גדוד המגח 79 בחטיבה 7, הועבר גדוד 52 לחטיבה 14 – כגדוד טנקים סדיר שכלל טנקי סופר שרמן ו-AMX-13.
חטיבה 14 הייתה חטיבת החוד באוגדה, שפעלה בציר המרכזי בפיקודו של אריק שרון.
מפקד החטיבה היה מרדכי ציפורי.
קרב ההבקעה העיקרי בגזרה המרכזית היה על מתחמי אום-כתף.
בשלב ראשון נכבש תוך שעתיים על ידי כוחות החטיבה מוצב החוץ – טראת אום בסיס.
פריצה זו נועדה לסלול את הדרך לכיבוש מתחמי אבו עגילה.
כסיוע לקרב המשולב הוסקו בליל 6 ביוני כוחות צנחנים מחטיבה 80 בעורף מתחם אום-כתף במטרה לפגוע בסוללות התותחים ולזרוע בלבול בכוח המצרי.
את קרב הפריצה המשוריין עצמו ניהל ששון יצחקי, מפקד גדוד 52. פריצת הטנקים את הקו הראשון לפנות בוקר התאפשרה לאחר שכוחות נח"ל וחי"ר של חטיבה 99 בפיקוד יקותיאל אדם החלו בכיבוש היעד המצרי המבוצר, שכלל תעלות בטון ארוכות ומצדיות רבות.
כשכוחות החי"ר הצה"לי הגיעו לציר המרכזי בתוך היעד המבוצר החלה פריצת השריון.
עם אור בוקר 6 ביוני הסתיים כיבוש היעד כולו על ידי החי"ר הצה"לי.
כוחות חטיבה 14 נעו מערבה בתוך היעד תוך ניהול אש מול השריון המצרי שהתרכז במתחם אום-כתף ובמתחם אום שיחאן.
במקביל, נכבשה אבו עגילה על ידי גדוד 63 בפיקוד נתן ניר, שנע בציר אוגף מצפון דרך הדיונות.
בלילה שבין 6 ל-7 ביוני, נכנסה האוגדה למתחם בו היה אמור להימצא כוח שריון מיוחד מצרי, שרוכז במגמה לנתק את הנגב הדרומי ולכבוש את אילת.
תחת זאת נתקלה החטיבה בג'בל חרים ב"מתחם רפאים" מוקף שדות מוקשים.
החדירה לשדה המוקשים בלילה גבתה קורבנות מפלוגת הסיור.
האוגדה המשיכה בתנועה מהירה לכיוון דרום מערב לעבר מצודת נח'ל כאשר חטיבה 14 מובילה.
עם התקרבותה לנח'ל, נערכה החטיבה במארב עם שתי זרועות תוך המתנה לכוחות הדיוויזיה השישית המצרית בפיקודו של גנרל שאזלי, שנסוגו מאזור תמד מערבה תוך ניסיון להתחמק מניתוק וכיתור.
שני גדודי החטיבה בסיוע אווירי נטרלו תוך הפתעה את יחידות השריון של הדיוויזיה השישית.
עם סיום הקרב יצאה החטיבה במסע מהיר למיתלה תוך השמדת כוחות שונים.
כיבוש נח'ל ושליטה על הציר נח'ל – מעבר המיתלה היוו את אקורד הסיום במלחמת ששת הימים של החטיבה עם מספר אבדות קטן יחסית.
לאחר המלחמה אורגנה החטיבה מחדש.
בתחילה הוקם גדוד חרמ"ש 195. מגדודי החרמ"ש במילואים 58 ו-83 הוקמה חטיבת מרכבות הברזל.
בנובמבר 1967 הוסב גדוד 52 לטנקי מגח, גדוד 184 הוקם כגדוד טנקי מגח שני, גדוד 195 הועבר לחטיבה 401 ובתמורה קיבלה החטיבה את גדוד החרמ"ש 9.
בתקופה שבין מלחמת ששת הימים ובין מלחמת יום הכיפורים החזיקה החטיבה לסירוגין, יחד עם חטיבה 401, את קו התעלה, שהשתרע לאורך 160 קילומטרים.
החטיבה כללה שני גדודי טנקים – גדוד 52 וגדוד 184, וכן גדוד חרמ"ש 9. בשנת 1970 הוסב גדוד 9 לגדוד טנקים, בדומה לגדוד 195 בחטיבה 401.
בפרוץ מלחמת יום הכיפורים הייתה החטיבה, בפיקודו של אל"ם אמנון רשף, מוצבת בגזרת תעלת סואץ.
הייתה זו חטיבת השריון היחידה שהייתה בקרבת התעלה בפרוץ הקרבות.
החטיבה הייתה אחראית על הגזרות המרכזית והדרומית של חזית סיני, נפרסה לאורך כ-200 ק"מ וכללה 5 פלוגות טנקים – 56 טנקים, פלוגת סיור ופלוגת חרמ"ש.
במוצאי יום הכיפורים, קיבלה חטיבה 401 את האחריות על הגזרה הדרומית של חזית סיני וגדוד 52 הועבר תחת פיקודה.
בהתאמה, העבירה חטיבה 401 את גדוד 79, בפיקוד סא"ל מוני ניצני, לחטיבה 14. גדוד 9 (33 טנקים) היה כפוף מבחינה מבצעית לחטיבה המרחבית 275 שישבה בבלוזה בפיקודו של אל"ם פנחס נוי (אלוש) ולחם במסגרת זו.
בנוסף לשני גדודים אלה, ניצב מול המצרים גדוד 184, שהוקם לאחר מלחמת ששת הימים, ואשר מנה שתי פלוגות שריון ופלוגת חרמ"ש.
עם צליחת המצרים את התעלה נלחמה החטיבה ב-4 דיוויזיות מצריות (למעלה מ-80,000 חיילים מצריים), שכללו מאות טנקי אויב נשק אנטי-טנקי רב, ולוו בהפגזה של כ-2,400 תותחי ארטילריה וגיחות מטוסים.
ביממה הראשונה נפלו בחטיבה 94 לוחמים, 15 מהם – בתקרית בה נשלחו בטעות לתוך מארב קומנדו מצרי, שהיה ידוע לפיקוד.
כל אנשי הקבוצה, למעט שניים, נהרגו.
הפצועים נרצחו גם הם על ידי המצרים בדם קר כאשר אזלה תחמושתם וניסו להיכנע.
גדוד 79 נשחק לחלוטין, ובתשעה לחודש אוחדו שרידיו עם גדוד 196 מבית הספר לשריון.
הגדוד המאוחד, בפיקוד סא"ל עמרם מצנע, נקרא גדוד 79, ופעל במסגרת החטיבה בהמשך ימי הלחימה.
גדוד 9 התפרק לגמרי ושרידיו, לרבות המג"ד סא"ל יום טוב תמיר, הצטרפו ליחידות אחרות ולחמו במסגרתן.
גדוד 52 בפיקוד סא"ל עמנואל סקל, השתייך לחטיבה 401, וסבל אבדות קשות.
החטיבה השתתפה בכל קרבות הבלימה, אך היעדר תוכנית הגנה פיקודית/אוגדתית נאלצה החטיבה לפצל את כוחותיה, בניגוד לעקרונות המלחמה ותורת הלחימה הצה"לית.
מצב זה, פגע ביכולת העמידה וההישרדות שלה: ראשית, אף על פי שהיה ידוע בשלב מסוים לפיקוד שכל המעוזים על שפת תעלת סואץ נשטפו בתקיפה המצרית המסיבית, כולל חוליות סאגרים קטלניות, הוחלט להמשיך ולנסות לחלץ את אנשי המעוזים.
שנית, במקום לקבץ יחד כוח גדול יחסית, אגרוף שריון, הטנקים שנשלחו לסייע למעוזים, נעו ביחידות קטנות של 2–3 טנקים ונגמ"שים ובנתיבים צרים בין הביצות באזור התעלה – ועל כן היוו מטרה קלה לחוליות הסאגרים המצריות.
ב-9 באוקטובר הצליח מג"ד 184, סא"ל שאול שלו לחלץ תחת אש ממתחם בשליטה מצרית על סיפון הטנק שלו את 33 לוחמי מוצב "פורקן".
מספר שעות אחר כך נהרג שלו בהתקפה על מעוז "טלוויזיה".
קודמו בתפקיד, סא"ל אברהם אלמוג מונה במקומו.
החטיבה השתתפה בקרב השריון הגדול ב-14 באוקטובר והשמידה חטיבת טנקים של האויב.
בהמשך המלחמה השתתפה החטיבה בקרב החווה הסינית.
אוגדת שרון קיבלה את משימת כיבוש החווה הסינית וצליחת התעלה.
בליל 14 באוקטובר מפקדת האוגדה הטילה את משימת כיבוש החווה הסינית על חטיבה 14. החטיבה כבשה מחדש את הגדה המזרחית של התעלה ואת אזור "החווה הסינית" בקרב אכזרי ומתמשך ובכך אפשרה את הצליחה וההכרעה במלחמה.
החטיבה מנתה ארבעה גדודי טנקים ושלושה גדודי חי"ר: יחידה 424 – סיירת שקד, "כוח שמוליק", בפיקוד רס"ן שמואל ארד, שכלל שתי פלוגות צנחנים, פלוגת צוערי חי"ר מבה"ד 1 בפיקוד רס"ן יצחק זמיר, וגדוד צנחנים במילואים 582 בפיקודו של נתן שונרי.
בליל דמים זה איבדה החטיבה 122 מלוחמיה ומתוך 93 טנקים, החטיבה נותרה עם 36 טנקים כשירים.
משה דיין ביקר בשדה הקרב ב-17 באוקטובר ובספרו אבני דרך, מתאר את התופת שנגלתה לעיניו:
החטיבה המשיכה להילחם ואיבטחה את הצליחה עד 19 באוקטובר יום בו היא צלחה את תעלת סואץ, כבשה את מערך "אורחה" והרגה 300 לוחמי קומנדו מצריים בלחימה בתעלות ובבונקרים שנמשכה יממה.
במסגרת החטיבה נפלו 302 חללים ו-88 מלוחמי החטיבה (גדודים 9, 52 ו-184) נפלו שלא במסגרת החטיבה, כך שסה"כ הנופלים בחטיבה עומד על 390 חללים.
החטיבה נלחמה בקרבות העיקריים של המלחמה בחזית הדרום, ולמרות אבדותיה, חזרה והשתקמה, תוך כדי הלחימה, ותרמה לניצחון הצבאי במלחמת יום הכיפורים.
עם פרוץ מלחמת יום כיפור התחלפו גדוד 52 וגדוד 79 מחטיבה 401 בשייכותם החטיבתית.
לאחר הנסיגה לקו המייצרים נפרשו גדודי החטיבה בגזרה המרכזית בסיני ומפקדתה התמקמה בג'בל אום מחצ'ה.
למלחמת לבנון הראשונה יצאה החטיבה מבסיסה החדש בבקעת סיירים אליו עברה במסגרת הנסיגה מסיני ב-1982. במלחמת לבנון לחמה החטיבה במסגרת אוגדה 90, נגד כוחות מחבלים לאורך רכס כפר משכי, ובהמשך נגד כוחות סוריים.
החטיבה מנתה אז שני גדודי פטון סדירים – גדוד 184 בפיקוד משה עברי סוקניק וגדוד 79 בפיקוד יעקב סטודניק, גדוד 8576 פטון במילואים בפיקוד ישי וקסלר וגדוד חיר"ם סדיר, שהורכב מצוערי חי"ר בבה"ד 1 בפיקוד גיורא איילנד.
לאחר מכן נשארה החטיבה בלבנון, החזיקה את הקו בחזית המזרחית תחת פיקוד אוגדה 252, וכן הוקם גדוד פטון סדיר נוסף (78).
בתחילת 1985 (לקראת הנסיגה לקו הסגול) החליפה את חטיבה 500, חטיבה 500 עם אוגדה 162 שהו בלבנון שנה רציפה בגזרה המזרחית וביצעה את הנסיגה במסגרת מבצע טבלה סובבת.
ב-1985 פורקה החטיבה במסגרת צמצום מערך השריון.
עם תחילת מתקפת הפתע גויסה החטיבה, וכוחותיה נכנסו ללחימה במלחמת חרבות ברזל.
בשלב ההגנה וטיהור המרחב החליפה החטיבה את גדוד 77 בהגנה וטיהור העוטף.
ב-28 באוקטובר הצטרפה לתמרון הקרקעי ברצועה בו נלחמה החטיבה במסגרת אוגדה 252. בין היתר, החטיבה כבשה את "מוצב פלסטין" ששימש את חמאס כבסיס אימונים לפעילויות טרור.
במוצב נחשפו מנהרות טרור, מטענים ומוקשים הנועדו לפגוע בלוחמי צה"ל במהלך הקרבות ההשתלטות.
בקרב זה נהרג סרן (במיל') יובל זילבר.
ב-18 בנובמבר עברה החטיבה למרחב בית חאנון ולקחה חלק יחד עם חטיבה 551 וחטיבה 12 בקרבות במרחב הקסבה של בית חאנון.
בדצמבר 2023 הצטרפה החטיבה לאוגדה 162, בגזרת העיר עזה, בשכונת שיח' רדואן, ובמחנה הפליטים שאטי, כשתחתיה פעל גם גדוד 697 מעוצבת חצי האש.
בפעילות זו פגעה בפעילי חמאס, איתרה והשמידה אמצעי לחימה ותשתיות טרור.
החטיבה איתרה מנהרות והשמידה אותן, ומצאה אמצעי לחימה רבים וגם מודיעין רב.
בין ההישגים הבולטים של החטיבה בעיר עזה היה השמדת רשת מנהרות מרכזית שהתחילה מדירת מסתור של יחיא סינוואר, וכן השתלטות על מלון הבלו ביץ' ששימש כמתחם התארגנות של החמאס, תוך גילוי פירי מנהרות.
בסוף שנת 2023 החטיבה סיימה את לחימתה בעזה.
גדודים אחרים של החטיבה – הגדודים 87 וגדוד ההנדסה 271 פעלו תחילה בבית חאנון שבצפון הרצועה, ולאחר מכן הצטרפו לאוגדה 98 ופעלו בח'אן יונס, ובח'ירבת ח'וזאעה.
גם לאחר יציאת החטיבה, גדודים 271 ו-87 המשיכו במשימותיהם במסגרת חטיבות אחרות.
בחודש אוגוסט 2024 חזרה החטיבה ללחימה במסדרון נצרים עד לראשית אוקטובר.
בחודש מרץ 2025 שבה החטיבה לסבב נוסף ברצועת עזה ופעלה באזור רפיח וציר פילדלפי בפיקודה של אוגדת עזה.
ב-2 באפריל כוחות החטיבה השלימו את כיתורה של שכונת תל א-סולטאן עם התרחבות התמרון במסגרת מבצע עוז וחרב.
במהלך המלחמה נהרגו לחטיבה בצוותי הקרב השונים, תשעה חיילים.
הגדוד הוקם במסגרת חטיבה 14 בסוף 1967, לאחר מלחמת ששת הימים.
לוחמיו תפסו את קו המעוזים לנוכח תעלת סואץ במלחמת ההתשה והשתתפו בקרבות מראשית מלחמת יום הכיפורים.
בהמשך המלחמה נטלו חלק עיקרי במבצע האוגדתי לצליחת תעלת סואץ.
הגדוד, שכלל עם פרוץ הקרבות שתי פלוגות טנקים ופלוגת חרמ"ש אחת, חנה בגזרה המרכזית של תעלת סואץ, ועל לוחמיו הוטל להשתתף בבלימת העוצבות המצריות אשר צלחו את התעלה וחדרו לסיני.
למרות ההפתעה ועל אף תנאי הפתיחה הנוראים של הקרבות, הצליחו לוחמי הגדוד לבלום את הכוחות המצריים, כבשו את ה"חווה הסינית" מידיהם וצלחו את התעלה מערבה.
שמונים מחיילי הגדוד נפלו במלחמה הקשה.
גדוד המגח הראשון בצה"ל, הוקם ב-1965 בחטיבה 7, ותחתיה לחם במלחמת ששת הימים.
במסגרת ארגון חטיבות השריון לפי סוגי טנקים, הועבר הגדוד בשנת 1968 לחטיבה 401, חטיבת המגח הראשונה.
בפרוץ מלחמת יום הכיפורים, משיקולי מיקום ופריסת כוחות, הועבר הגדוד לפיקוד חטיבה 14 (שבהתאם העבירה את גדוד 52 לחטיבה 401).
הגדוד כלל שתי פלוגות טנקים – פלוגה ו' בפיקודו של זאב פרל, ופלוגה ח' בפיקודו של עמוס וינטרוב.
הגדוד השתתף בלחימה לבלימת הכוחות המצריים הצולחים.
מאוחר יותר תוגבר הגדוד בפלוגת טנקים נוספת ז', בפיקודו של אברהם שמיר שהיוותה אוסף של אנשי צוות מבית הספר לשריון שלחמה עם הסמג"ד יעקב יעבץ.
עד ל-9 באוקטובר נפגע קשה צוות הפיקוד.
הסמג"ד יעקב יעבץ ומ"פ ח' עמוס וינטרוב נהרגו.
מ"פ ו' זאב פרל ומ"פ ז' אברהם שמיר נפצעו.
ב-7 באוקטובר נפצע קשה ופונה המג"ד מוני ניצני.
הגדוד חדל לתפקד כיחידה תחת סד"כ חטיבה 14, והלוחמים שנותרו צורפו לגדודים 184 ו-196.
ב-9 באוקטובר שונה שמו של גדוד 196 – במקור מבית הספר לשריון בפיקוד עמרם מצנע, לגדוד 79.
במקביל, פלוגות אחרות קובצו תחת גדוד חדש בפיקוד יעקב לפידות, שקיבל את המספר 196.
גדוד 79 המשיך ונטל חלק בקרב השריון ב-14 בחודש, במבצע אבירי לב, קרב החווה הסינית, באבטחת 'מסדרון הצליחה' ובקרבות בצד המערבי של תעלת סואץ.
לאחר המלחמה פעל הגדוד במסגרת חטיבה 14. עד מלחמת לבנון הראשונה נשאר עם החטיבה בסיני.
לאחר חתימת הסכם השלום עם מצרים עבר לבקעת סיירים.
במלחמת לבנון הראשונה לחם כגדוד סדיר במסגרת חטיבה 14 לאורך רכס כפר משכי, ובהמשך נגד כוחות סוריים.
לאחר המלחמה נשאר עם החטיבה בלבנון, ונטל חלק בהחזקת הקו בחזית המזרחית.
+ תקופה שם הערות 1972–1973 שלמה ניצני פיקד על הגדוד במלחמת יום כיפור, עד לפציעתו.
1973–1973 עמרם מצנע פיקד על הגדוד המאוחד 196/79, בהמשך מלחמת יום כיפור, עד לפציעתו.
לימים אלוף.1973–1974נתן בן אריהחליף את עמרם מצנע במהלך מלחמת יום כיפור 1976–1975 אברהם בן-ארצי 1977–1976 נחמן ריבקין1981–1982יעקב סטודניקמפקד הגדוד במלחמת לבנון הראשונה2006–2007עופר ימיני2007–2010אשר דגן2010–2017עדו גנות2017–2022אמיר עפרי2022–הווהאליחן זריןמפקד הגדוד בזמן מלחמת חרבות ברזל
תחת פיקוד החטיבה פלוגת סיור שריון 5440 המשמשת ככח מנתב, תצפית, אבטחת חפ"ק, שינוע, הכוונת אש ועוד.
במהלך מלחמת חרבות ברזל לקח הפלס"ר חלק בלחימה במספר סבבים.
צוותי הפלס"ר פעלו במלחמה בתפקידי תצפית והכוונת אש, חילוץ ופינוי, חפ"ק מח"ט וסמח"ט.
צוות נוסף של חש"ל (חוליית שליטה) ניתב והוביל כוחות ושיירות לוגיסטיות (הצוות עבר לפיקוד גדס"מ החטיבה בסבבים הבאים).
גדוד 271 הוא גדוד הנדסה קרבית (גדחה"ן) המורכב מחיילים יוצאי הנדסה מגדודים שונים סדירים.
במסגרת מלחמת חרבות ברזל ברצועת עזה, הגדוד שימש ככוח מסייע עם שאר כוחות האוגדה במשימות השמדה ותקיפה של האויב, איתור וחיסול רשת מנהרות טרור, פירים, לחימה בשטח בנוי, מלכוד חבלה והשמדת מבני טרור, בתי פעילי מחבלים, אמל"ח ומשגרי רקטות, פתיחת ציר הנדסי וסיוע בתמרון לשאר כוחות החי"ר והשריון.
הגדוד ופלוגותיו החלו את התקיפה בעיר בית חאנון תחת אוגדה 252 ולאחר מכן נלחמה בחאן יונס תחת אוגדה 98.
פלוגת הצמ"ה ופלוגות הפלסים של הגדוד פעלו רבות בלחימה.
בפרוץ מלחמת חרבות ברזל פלוגת הצמ"ה פוצלה למספר גזרות.
חצי מהפלוגה נלחמה בשכונת הסביבון בבית חאנון יחד עם חטיבה 551, וחצי פלוגה פעלה וכבשה את מוצב פלסטין יחד עם חטיבה 14. לאחר שמוצב פלסטין נכבש צוותי הצמה פעלו תחת חטיבה 261 באוגדה 162 באל-עטאטרה אשר בקו החוף.
בהמשך, הפלוגה נלחמה במזרח חאן יונס ובבני סוהילה תחת אוגדה 98, פרצה וסללה ציר לוגיסטי אוגדתי, השמידה תשתיות תת"ק ואמל"ח תחת צק"ח 55. פלוגות החבלה ופלוגות הצמ"ה לחמו יחד עם כוחות ח"יר ושריון.
בהמשך, הגדוד הצטרף לתמרון בקרבות ברפיח תחת אוגדה 162 וחטיבות 12, הנח"ל וגבעתי.
השתתף בפשיטות ולחימה אורבנית בשכונות העיר ברפיח, חיסלו תשתיות, מבנים ובסיסי טרור, איסוף אמל"ח רב ומשימות נוספור.
כמו כן גם באיתור וחשיפת מנהרות ופירים ביחד עם יחידת יהל"מ וכוחות נוספים.
בחודש דצמבר 2024, הגדוד חזר לסבב קרקעי נוסף בעזה, בגזרת צפון הרצועה ופעל בבית חאנון תחת אוגדה 143.
גדוד 8114 הוא גדוד חי"ר המורכב בעיקר מחיילים יוצאי חטיבת גבעתי מגדוד רותם.
בעברו הגדוד היה משויך לחטיבת הנגב והשתתף במבצע "עופרת יצוקה" וב"צוק איתן" ברצועת עזה.
במסגרת מלחמת "חרבות ברזל" ברצועת עזה, השתלט הגדוד ביחד עם יתר גדודי החטיבה על מוצב פלסטין של החמאס בצפון רצועת עזה.
המוצב שימש את חמאס כבסיס אימונים בו התאמנו המחבלים להוצאת פיגועים נגד אזרחי ישראל וחיילי צה"ל.
אף על פי שהוסווה כמתקן אימונים בלבד, מהמוצב יצאו מחבלים לפעילויות טרור.
+ תקופה שם הערות2017–2022יוגב טביבי2022–הווהניר סויסהמפקד הגדוד במלחמת "חרבות ברזל"
חטיבות שקיבלו את השם, המספר והסמל של חטיבה 14
מפקדיה בתקופת הראשונה כחטיבה 6:
לימים סגן הרמטכ"ל וראש אג"ם סא"ל שמעיה בקנשטיין 1956–1959 במהלך פיקודו (בשנת 1958) שונה שם החטיבה ל-14 (חי"ר מילואים).
אל"ם ברוך בר-לב 1959–1962 במהלך פיקודו הפכה החטיבה לממוכנת (שני גדודים הוסבו לחרמ"ש).
אנדרטת גדוד 184, אבירי לב ביער צרעה.
מועדון הכדורגל חטאפה (בספרדית: Getafe Club de Fútbol) הוא מועדון כדורגל ספרדי מהעיר חטאפה שבקהילה האוטונומית מדריד, אשר משחק בלה ליגה.
אצטדיון הבית של הקבוצה הוא אצטדיון קוליסיאום, המכיל כ-17,300 מושבים.
מועדון סוסיאדד חטאפה דפורטיבו הוקם בשנת 1923 ושיחק בליגות נמוכות עד 1932 עת החלה מלחמת האזרחים במדינה.
ב-2 בספטמבר 1970 חנך המועדון אצטדיון משלו לאחר שנבנה עבורו הלטרסא דיוויסיון.
שש שנים לאחר מכן עלתה לראשונה לליגה השנייה.
מועדון חטאפה דפורטיבו שיחק שש עונות בסגונדה דיוויסיון, עם הצלחה מועטה.
בין השנים 1976 ל-1982 סיימו בכל השנים מתחת למקום העשירי בליגה.
בשנת 1978, הקבוצה הוגרלה לשחק נגד ברצלונה בשלב שמינית גמר הגביע הספרדי, הקבוצה הפתיעה לטובה כאשר סיימה במשחק הראשון ב-3–3 אך הודחה כאשר הובסה בגומלין בתוצאה 0–8.
בסיום עונת 1981/1982, שחקנים לא קיבלו שכר עקב בעיות כלכליות והמועדון התפרק.
ב-1 בינואר 1998 נחנך אצטדיון חדש לקבוצה, "הקולוסיאום אלפונסו פרס".
בסיום עונת 1998/1999 חזרה הקבוצה לליגה השנייה אחרי היעדרות של 3 שנים ובסיום עונת 2000/2001 נשרה חזרה לליגה השלישית.
כעבור עונה אחת חזרה הקבוצה לליגה השנייה ובסיום עונת 2003/2004 העפילה חטאפה לראשונה בתולדותיה לליגה הספרדית הראשונה, הלה ליגה.
במהלך עונת 2001/2002 נרצח אחד משחקני הקבוצה, סבסטיאן "סבאס" גומז, סיבת הרצח שהתבררה לאחר מכן הייתה בנוגע לתשלומים שלא שולמו בעקבות חוב של 3 מיליון יורו.
הקבוצה החלה את העונה ההיסטורית, עונת 2004/2005 בצורה גרועה, לאחר מכן, ניצחונות ביתיים על אספניול, אתלטיק בילבאו, ולנסיה וריאל מדריד, סיימה הקבוצה במקום ה-13 בטבלה והייתה היחידה באותה העונה שעלתה ליגה ולא ירדה חזרה.
בעונה שלאחר מכן, עונת 2006/2007, סיימה הקבוצה בחלק העליון בטבלה, במקום התשיעי כשהיא סופגת 33 שערים בלבד.
מעבר לכך, ההישג הגדול בעונה זו היה הגעת הקבוצה לגמר הגביע הספרדי כאשר היא מדיחה בדרך את ברצלונה אך נכנעת בגמר לסביליה.
עקב הגעת הקבוצה לגמר הגביע השתתפה הקבוצה בעונת 2007/2008 בגביע אופ"א בו הגיע עד לשלב רבע הגמר שבו הודחה על ידי באיירן מינכן.
באותה עונה העפילה הקבוצה פעם נוספת לגמר הגביע אך שוב כשלה בו והפסידה 1–3 לולנסיה.
בסיום עונת 2015/2016, אחרי 12 שנים רצופות בליגה הראשונה, נשרה חטאפה לליגה השנייה.
בספטמבר 2016 מונה חוסה בורדאלאס למאמן הקבוצה, אשר שבה בסיום העונה בחזרה לליגה הראשונה לאחר ניצחון במשחקי הפלייאוף.
את עונת 2017/2018 סיימה חטאפה, שהייתה מועמדת לירידה, במקום השמיני, תוך שהיא סופגת 33 שערים בלבד ב-38 מחזורים, ההגנה השלישית בטיבה בליגה.
חטופי דמשק הוא השם בו כונו צלח מועלם ושלמה סמואלוב - נוסעים ישראלים במטוס שנחטף לדמשק, אשר שוחררו לאחר יותר משלושה חודשים בכלא הסורי.
ב-29 באוגוסט 1969 חטפו שני מחבלים, ליילה ח'אלד וסלים עיסאווי, חברים בחזית העממית לשחרור פלסטין מטוס נוסעים מדגם בואינג 707 של חברת התעופה האמריקנית TWA בטיסה 840, שהיה בדרכו מלוס אנג'לס, דרך רומא, לאתונה.
במטוס היו 7 אנשי צוות ומאה ועשרים נוסעים, בהם שישה ישראלים.
על פי מספר דיווחים תקשורתיים שלא אומתו, האמינו מתכנני החטיפה כי על המטוס נמצא רמטכ"ל צה"ל במלחמת ששת הימים יצחק רבין שהיה אז שגריר ישראל בארצות הברית.
המטוס חלף מעל ישראל ואולץ לנחות בדמשק.
בפעולת החטיפה נפגעו קל כמה נוסעים כאשר נדחפו להחלץ מן המטוס לפני שחרטומו פוצץ.
כל הנוסעים שוחררו לאחר יממה למעט ששת הנוסעים הישראלים.
ארבע נשים ישראליות שוחררו במהרה אך שני גברים נותרו בשבי.
השניים היו צלח מועלם ושלמה סמואלוב - פרופסור לרפואה בבית החולים הדסה בירושלים.
השניים, שנודעו בשם "חטופי דמשק", נותרו בסוריה ושהו בכלא אל-מאזה במשך 98 ימים.
תחילה סירבה ישראל לכל עסקה עם הסורים ודרשה את שחרור הכלואים ללא תנאי.
אולם בלחץ מצרים שהחזיקה שני טייסים ישראליים, והתנתה את שחרורם בכך שישראל תשחרר שני טייסים סורים, הסכימה ישראל להסכם עם סוריה ושחרור שבויים תמורת החטופים.
בעסקת חילופי השבויים שנערכה ב-5 בדצמבר 1969 הוחלפו חטופי דמשק תמורת 2 טייסים סוריים ו-11 מחבלים סוריים ובמקביל שוחררו שני טייסים ישראלים, גיורא רום ונסים אשכנזי, שהיו במצרים תמורת 6 חיילים ו-52 אזרחים מצריים.
המטוס שנחטף שופץ וחזר לשירות.
חטופה הוא סרט קולנוע אמריקאי-צרפתי מסוגת הפעולה, בבימויו של פייר מורל ובהפקתו של לוק בסון.
הסרט יצא לאקרנים בצרפת ב-27 בפברואר 2008. הסרט צולם בצרפת, וזכה בהצלחה קופתית גדולה לצד ביקורות מעורבות.
הוא נחשב לנקודת מפנה בקריירה של ליאם ניסן, בכך שהוא הפך אותו לכוכב סרטי פעולה.
סוכן ה-CIA בדימוס בריאן מילס (ליאם ניסן) מבקש לבנות מערכת יחסים קרובה יותר עם בתו בת ה-17 קים (מגי גרייס), שחיה עם אשתו לשעבר ואמה לאונור (פמקה ינסן) ובעלה העשיר סטיוארט (זנדר ברקלי).
בזמן שהוא מאבטח קונצרט של כוכבת הפופ שירה, בריאן מציל את חייה מתוקף חמוש.
בהבעת תודה לבריאן, שירה מציעה לו לסייע לקים להתחיל הכשרה כזמרת.
לפני שבריאן יכול לספר לקים על ההצעה, קים מבקשת ממנו אישור לנסוע עם חברתה הטובה אמנדה לפריז.
בתחילה בריאן מסרב בגלל שהוא דואג לביטחונה של קים וחושש מהעובדה שהיא תשהה בפריז לבד, אך לאחר זמן קצר הוא מתרצה וחותם על האישור.
בשדה התעופה הוא מגלה שהבנות למעשה מתכננות לנסוע בכל רחבי אירופה בעקבות סיבוב ההופעות של להקת U2.
כשהבנות מגיעות לנמל התעופה שארל דה גול בפריז, פוגשות קים ואמנדה בפיטר, שמציע להן לקחת ביחד מונית.
ביחד השלושה מגיעים לדירתם של בני הדודים של אמנדה בפריז, וקים לומדת שהם נמצאים כרגע בספרד.
פיטר מתקשר למעסיקיו ומספר להם על שתי הבנות ועל הכתובת של הדירה.
בזמן שקים מדברת עם בריאן בפלאפון שלה, גברים זרים נכנסים לדירה וחוטפים בכוח את אמנדה.
קים המבועתת מצייתת להוראותיו של בריאן להתחבא ולהקשיב בקפידה.
תוך זמן קצר חוטפיה מוצאים אותה מתחת למיטה וגוררים אותה בכוח והיא צועקת לפלאפון את תיאורו הפיזי של חוטפה.
בריאן שומע את החוטף נושם בכבדות ומבין כי אחד מהחוטפים לקח את הפלאפון לידיו.
הוא מזהיר את החוטף כי אם לא יניחו לבתו, הוא ימצא אותם ויהרוג אותם.
החוטף מאחל לו "בהצלחה" ומנתק.
בעזרת עמיתו של בריאן מימיהם ב-CIA, סם (לילנד אורסר), בריאן מבין כי החוטפים שלקחו את קים הם חלק מרשת אלבנית להברחת נשים, והחוטף הראשי זוהה כמרקו הוקסה מטרופויה.
סם מסביר לבריאן שיש לו חלון הזדמנויות של 96 שעות בלבד לאתר את קים לפני שהיא תיעלם לתמיד.
בעזרת סטיוארט, בריאן טס במהירות לפריז, פורץ לדירה של בני דודה של אמנדה ומוצא את ההשתקפות של פיטר בצילום בתוך הפלאפון של קים.
הוא מוצא את פיטר בשדה התעופה מנסה לפתות תיירת נוספת ומנסה לתפוס אותו, ופיטר נמלט ומוצא את מותו בהתנגשות עם משאית.
כשהרמז המרכזי שלו מת, בריאן נאלץ לפנות לעמיתו הצרפתי, סוכן הביון הצרפתי לשעבר ז'אן קלוד פיטרל (אוליבר רבורדין), שבינתיים קודם לסגן מנהל ביטחון הפנים הצרפתי וקיבל עבודה משרדית.
ז'אן קלוד מכוון את בריאן לרובע החלונות האדומים בפריז.
בריאן מצליח לעקוב אחרי פושעים אלבנים לאתר בנייה שם הם מנהלים בית בושת.
הוא מוצא שם תיירת צעירה מסוממת שהחזיקה במעיל הג'ינס של קים, ומחלץ אותה תוך כדי קרב יריות ומרדף מול הפושעים האלבנים.
הוא לוקח אותה לבית מלון, שם הוא נותן לה טיפול.
בבוקר לאחר מכן, הצעירה מספרת לו שהיא נלקחה לבית מסוים בפריז, שם היא פגשה את קים וקיבלה ממנה את המעיל.
כשהוא מתחזה לז'אן קלוד, הוא נכנס לבית ונפגש עם המאפיונרים האלבנים, לכאורה כדי לדון איתם על תנאים החדשים לשוחד שכוחות הביטחון לוקחים מהם כדי להעלים עין מפעולותיהם.
כשבריאן מבקש מאחד המאפיונרים לחזור על המילה "בהצלחה", הוא מזהה אותו כמרקו הוקסה ובקרב היריות שמתפתח בינו לבין שאר הפושעים הוא הורג את כולם למעט מרקו.
הוא מחפש בחדרי הבית ומגלה בנות אחרות מסוממות באופן קשה, כולל את גופתה של אמנדה שמתה ממנת יתר.
הוא גורר את מרקו למרתף הבית, שם הוא מענה אותו בכיסא חשמלי מאולתר במטרה לאלץ אותו לגלות לו איפה קים.
מרקו מגלה לבריאן שבתולות כמו קים שוות הרבה כסף ולכן היא נמכרה מהר לקונה בשם פטריס סיינט קלייר, אך מספר שהוא לא יודע היכן למצוא אותו.
בריאן משאיר אותו למות בכיסא החשמלי ועוזב את הבית.
בערב הוא מבקר את ז'אן קלוד בדירתו ומספר לו שהוא גילה את המעורבות שלו ברשת האלבנית.
הוא יורה באשתו של ז'אן קלוד ופוצע אותה ובכך מאלץ את ז'אן קלוד לגלות לו את מקום הימצאו של סיינט קלייר.
בריאן מסתנן לביתו של סיינט קלייר, שם מתבצעת מכירה פומבית חשאית של קים ושל בנות אחרות ללקוחות עשירים.
בריאן מאלץ את עלי, נציג של קונה ערבי עשיר, לרכוש את קים, אך כשהוא מנסה לברוח הוא מוכה על ידי שומריו של סיינט קלייר ונקשר לצינור במרתף.
הוא מצליח לברוח ולהרוג את אנשיו של סיינט קלייר.
סיינט קלייר מסגיר לבריאן באיומי אקדח שקים נלקחה ליאכטה של השייח' הערבי ראמן שאמורה לעזוב את פריז לפני שבריאן הורג אותו ביריות.
בריאן נוסע במהירות לנמל ומצליח לעלות ליאכטה ולחסל את שומרי הראש של השייח', כולל עלי, לפני שהוא מגיע לחדרו של השייח' שמחזיק את קים ומצמיד סכין לגרונה.
כשראמן מנסה לדון עם בריאן, בריאן הורג אותו ביריה לראש ומחבק את קים.
בחזרה בשדה התעופה בארצות הברית, קים מתאחדת עם ליאונור וסטיוארט.
ליאונור מתפייסת עם בריאן ומאפשרת לו להפגיש בין קים לבין שירה.
ליאם ניסן בתור בריאן מילס, סוכן CIA לשעבר שעבר ללוס אנג'לס כדי להיות קרוב לבתו קים.
פמקה ינסן בתור לנור "לני" מילס, אשתו לשעבר של בריאן שכעת נשואה לאדם בשם סטיוארט.
מגי גרייס בתור קים מילס, בתו של בריאן שחיה עם אמה ועם סטיוארט אבל נחטפת בידי אלבנים שעוסקים בסחר בנשים.
זנדר ברקליי בתור סטיוארט סנט ג'ון, בעלה של לנור.
קייטי קסידי בתור אמנדה, חברתה הטובה של קים שנחטפת גם היא בידי האלבנים.
לבסוף מתה תחת השפעת הסמים.
אוליבר רבורדין בתור ז'אן-קלוד פיטרל, צרפתי העובד בביטחון הפנימי בפריז וידיד של בריאן אבל מקבל הוראה לעצור אותו.
בהמשך מתגלה שהוא קשור למאפיה האלבנית.
ג'רארד ווטקינס בתור פטריס סנט-קלייר, אחראי על סחר פרימיום בנשים.
ארבן בז'קרטראש בתור מארקו, אדם האחראי לחטיפתה של קים.
חוסל על ידי בריאן באמצעות כיסא חשמלי מאולתר שבנה עבורו.
קמיל ג'אפי בתור איזבל, אשתו של ז'אן-קלוד.
את המוזיקה לסרט כתב והלחין המוזיקאי הצרפתי נתניאל מקאלי .
בעקבות הצלחת הסרט יצא לאקרנים באוגוסט 2012 סרט המשך בשם "חטופה 2".
הסרט השלישי בסדרה, "חטופה 3", יצא לאקרנים בינואר 2015.
חטופים היא סדרת דרמה ישראלית, אשר עלתה לשידור בערוץ 2 במסגרת שידורי קשת ב-6 במרץ 2010. הסדרה מספרת את סיפורם של שני חיילי צה"ל השבים לישראל אחרי 17 שנה בשבי בסוריה.
ב־13 ביולי 2010 זכתה "חטופים" בפרס האקדמיה לטלוויזיה בקטגוריית סדרת הדרמה הטובה ביותר.
שיר הנושא של הסדרה הוא "הנה באתי הביתה" שהולחן על ידי איתי פרל ונכתב ומבוצע על ידי דנה ברגר ואיתי פרל.
השיר לא נכתב במיוחד לסדרה, והקשר בין מילותיו לבין עלילת הסדרה הוא מקרי.
הסדרה שודרה בפלטפורמת הסטרימינג הולו, ונמכרה לפלטפורמת הפצת התוכן ההודית TATA SKY.
ב־1 באוגוסט 2018 עלתה הסדרה לרשת השידור נטפליקס, ובשנה שלאחר מכן בחר בה העיתון "הניו יורק טיימס" לסדרה הזרה הטובה ביותר בעשור.
העונה הראשונה שודרה בין חודש מרץ 2010 למאי אותה השנה.
השנה היא 2008. כשבע-עשרה שנים קודם לכן נשלחה יחידת מודיעין, המורכבת מחיילי מילואים, אל עומק לבנון לפעולה חשאית כנגד מבוקש בכיר של ארגון טרור.
הפעולה נכשלה ובמהלכה אחד החיילים נהרג ושלושה חיילים, נמרוד קליין, אורי זך ועמיאל בן חורין, נפלו בשבי והוחזקו סמוך לדמשק.
לאחר שנים של מגעים חשאיים, בעסקת חילופי שבויים, שבים השבויים.
אז מתברר שמתוך השלושה שנשבו, רק שניים נותרו בחיים.
הסדרה מתחילה עם שיבתם של החטופים מהשבי.
במהלך היעדרותם הפכו לסמלים לאומיים ציוניים.
סטיקרים עם שמותיהם ודגלים עם תמונותיהם מעטרים את רחובות ישראל.
הסדרה בוחנת את התמודדותם עם הכניסה מחדש לחברה הישראלית ברמה הלאומית וברמה האישית.
מאנשים שבילו את היום־יום שלהם במאבק לשרוד בחדרון קטן אי שם, לדמויות ציבוריות מפורסמות שיתקשו לעמוד בציפיות ובמיתוס שנוצר סביבם.
ברמה האישית, הסדרה עוקבת אחר ההתמודדות עם מערכות יחסים שנקטעו שנים קודם לכן, עם נשותיהם שהמשיכו, או שלא המשיכו בחייהן, ילדים שהם אינם מכירים, הורים שכבר אינם בחיים וחברים שהגשימו חלומות וחיו חיים שלמים בתקופת היעדרותם.
יש גם התמודדות של השבויים זה עם זה אחרי שב־17 השנים האחרונות היו כל מה שהכירו.
במקביל להתמודדויות עם האנשים שסובבים אותם, לאורך הסדרה השניים עוברים סדרת חקירות אצל פסיכיאטר צבאי שמנסה להציל מפי החטופים כל פיסת מידע על הצד השני ועל החוויה שהם עברו בשבי – זאת בניגוד לצורך החזק של השניים לשכוח את שהיה.
בהדרגה מתברר שמשהו בסיפורם של השניים אינו אמין, גרסותיהם שונות ועל כן מתחילה חקירה סמויה שמנסה לברר מה בדיוק יש לשניים להסתיר.
בפרק האחרון של העונה נפתרת התעלומה המרכזית ומתגלה כי עמיאל נותר למעשה בחיים, התאסלם ונשאר בסוריה.
במקביל לשידור הסדרה, באתר האינטרנט שלה הוצגו פרטים המהווים "מידע משלים" לאלו שנמסרו בפרקים עצמם.
היה זה מידע על מה שכביכול עבר על הדמויות הראשיות במהלך שני העשורים שקדמו לזמן הסיפורי.
הדברים הוצגו באמצעות תמונות וקטעי וידאו, אשר לא שולבו בסדרה עצמה.
עוד במהלך שידור עשרת פרקיה הראשונים של הסדרה, לאור הצלחתה, הוחלט ב"קשת" להפיק עונה שנייה לסדרה.
לפיכך, הפרק העשירי של העונה הראשונה הסתיים בסוף פתוח - כאשר הוא בא אל קיצו, הופיע הכיתוב "המשך יבוא".
העונה השנייה צולמה במהלך שנת 2011 אך עלתה לשידור רק ב-15 באוקטובר 2012. עיקר העיסוק בפרקים סובב סביב השאלה, מבחינתם של אורי ונמרוד, האם עמיאל נותר בחיים, ואם כן, מה עלה בגורלו וכיצד ניתן יהיה להביאו חזרה ארצה.
מלבד סוגיה זו, אשר מעורבים בה גם גורמים שלא הכרנו בעונה הראשונה, הסיפור ממשיך לתאר את תהליך ההתאקלמות של נמרוד ואורי לחיים בישראל, לצד בני משפחתם.
בדומה לעונה הראשונה, גם עונה זו לוותה בקטעי "מידע משלים" באתר האינטרנט של הסדרה, שכללו רמזים לגבי התקדמות החקירה המוצגת בסדרה וכן "בלוגים" של מספר דמויות.
תגובות המבקרים לסדרה היו חצויות.
מספר ביקורות היללו והחמיאו לסדרה, ומספר ביקורות התנגדו וטענו כי היא לא אמינה וכי התסריט לוקה בחסר.
היו גם לא מעט התנגדויות לקיומה של סדרה מעין זו, בהן ממשפחות שבויים, כגון מרים גרוף, אימו של שבוי ששוחרר בעסקת ג'יבריל שטענה שסדרה זו היא למעשה פרומו לארגון החמאס.
פרק ששודר בעונה השנייה של הסדרה עורר סערה לאחר שאחת מהדמויות בו כינתה דמות עיתונאית בשם "אריאנה" במילים "שמנה וממורמרת".
זאת, כביכול כתגובה לדברי מבקרת הטלוויזיה אריאנה מלמד, אשר ביקרה חריפות את עונתה הראשונה של הסדרה.
מלמד ועיתונאים אחרים טענו כי מדובר ב"חריגה בוטה מכללי המשחק" וכי לא יעלה על הדעת לתקוף מבקר טלוויזיה שעושה את עבודתו.
יוצרי הסדרה טענו שמדובר בהומור בלבד.
ב־9 בדצמבר 2009 פורסם כי זכויות ההפקה של הסדרה נרכשו על ידי אולפני FOX האמריקאים.
כמו כן, זכתה הסדרה בפרסי האמי.
הגרסה המקורית בעברית זכתה בגראנד פרייז בטקס פרסי הדרמה בסאול, והייתה לסדרה הישראלית הראשונה ששודרה בפלטפורמת הסטרימינג הולו ובערוץ Sky Arts הבריטי.
זכויות ההפקה נמכרו גם לרוסיה, טורקיה, מקסיקו וקוריאה.
בשנת 2018 שודרו בהודו שתי עונות של רימייק הודי, המתפרס על פני 110 פרקים ואשר זכה בחמישה פרסי ABBY, וכן נמכרו העונות בגרסה המקורית בעברית לפלטפורמת התוכן ההודית TATA SKY.
בדצמבר 2019, הניו יורק טיימס בחר במקום הראשון ברשימת הסדרות הבינלאומיות הטובות של העשור את "חטופים" בגרסתה המקורית בעברית.
הסדרה של "קשת", שנחשבת לכזאת שסללה את הדרך לתעשיית הטלוויזיה הישראלית מחוץ לגבולות המדינה ושבעקבותיה נמכרו מחוץ לישראל סדרות ישראליות רבות, הובילה באותה רשימה על סדרות זוכות פרסים אחרות כמו "הכתר" הבריטית ו"הגשר" הנורווגית.
חטאת העוף הוא אחד מסוגי קרבן חטאת שהוקרב בבית המקדש.
הקורבן מובא ככפרה על חטאים שונים.
ייחודו הוא באופן השחיטה - מליקה - מהעורף ולא מהצוואר, בציפורן הכהן ולא סכין כלי שרת, לאחר המליקה יש לעשות "מיצוי" - הצמדת גוף העוף אל המזבח כך שכל דמו ימצה וירד אל יסוד המזבח.
חטאת העוף מובאת על ידי הטמאים הזקוקים לקורבן להשלמת טהרתם ("מחוסר כיפורים"), והם: זב, זבה יולדת ומצורע (אם הוא עני, ואין ביכולתו להביא בהמה לחטאת).
גם נזיר שנטמא צריך להביא קורבן חטאת העוף לאחר שנטהר והוא מתחיל לספור את ימי נזירותו מחדש.
כמו כן, מי שחייב קורבן עולה ויורד ואין ביכולתו להביא בהמה לחטאת - יביא תחתיה עוף.
בכל המקרים הללו חטאת העוף באה בנוסף לעולה, לרוב - אף היא מן העוף (פרט ליולדת עשירה, המביאה בהמה לעולה ועוף לחטאת).
חטאת העוף היא סוג אחד של קורבן העוף, וקיים סוג נוסף, עולת העוף.
שני הסוגים דומים בכך שהעוף איננו נשחט בסכין מן הצוואר, אלא נמלק בידי הכהן מן העורף.
נתינת הדם למזבח נעשית ישירות מגוף העוף אל המזבח, ולא באמצעות כלי ("מזרק") לקבלת הדם.
כמו כן, בשני סוגי העוף אין סמיכה.
ההבדל המרכזי בין חטאת העוף לעולת העוף הוא בייעודו של הקורבן: חטאת העוף נאכלת על ידי הכהנים, והמזבח איננו מקבל דבר מבשרה, אלא רק את הדם.
לעומת זאת עולת העוף נשרפת ("מוקטרת") כליל על גבי המזבח.
מליקת חטאת העוף נעשית לכתחילה בעזרה, ולא על המזבח.
בדיעבד היא יכולה להעשות בכל מקום במזבח.
בעולת העוף המליקה נעשית רק בחציו העליון.
המליקה עצמה נעשית בחטאת העוף על ידי חיתוך קנה הנשימה או הוושט, ואסור להבדיל, כאשר לפי הרמב"ם הכוונה להפריד את הראש מהגוף לפני הזאת הדם, ולפי רש"י אסור לחתוך את שני הסימנים לפני הזאת הדם.
בעולה, לעומת זאת, חייב להבדיל לפני הזאת הדם.
דם החטאת ניתן למזבח בחציו התחתון, בפינה הדרום מערבית של המזבח.
לעומת זאת דם העולה ניתן בחציו העליון.
שיטת הנתינה למזבח היא: תחילה התזה ("הזאה") מגוף העוף אל המזבח, ולאחר מכן סחיטה ("מיצוי") של דם העוף.
חטאת העוף הבאה על הספק
מאחר שהעוף אינו נשחט, אלא נמלק, למעשה מבחינת הלכות הכשרות המקובלות הוא נבלה, האסורה באכילה, ואף מטמאת את האוכל אותה.
לפיכך, הדין שכהנים אוכלים את בשר החטאת הוא חידוש מיוחד, שקורבן שנמלק כהלכתו איננו נבלה ואיננו מטמא.
זאת, בתנאי שאכן יש ודאות שזהו קורבן חטאת.
כאשר יש ספק לגבי החיוב בקורבן חטאת, יש להביא את קורבן החטאת ולהקריב את דמו כרגיל, אך מחמת הספק אסור לאכול ממנו.
דין זה נקרא "חטאת העוף הבאה על הספק".
בהלכה היהודית, קרבן נשיא שחטא הוא סוג של קרבן חטאת המיוחד למלך.
בניגוד לאדם רגיל שחטא שמביא כבשה או שעירה, הרי שנשיא שחטא מביא תיש להקרבה.
נשיא הוא אדם בכלל ישראל ש, אדם שאין אדם אחר השולט עליו, שזהו מלך ממלכי ישראל, או הריש גלותא שבבבל.
לעומת זאת, מסופר, כי רבי יהודה הנשיא, ששימש כנשיא וראש העדה היהודית בארץ ישראל, שאל את תלמידו המובהק רבי חייא, האם הוא נחשב למלך, וזה השיב לו, כי מכיוון שלריש גלותא שבבבל ישנה עדיין שליטה מסוימת על הנשיאים שבארץ ישראל, אין הנשיא נחשב למלך.
החתם סופר מסביר, כי גם בזמן הזה, שבית המקדש השלישי עדיין לא נבנה, צריך כל אדם לדעת איזה קרבן עליו להביא, שכן על כל אדם לומר את פרשת הקרבן אותו הוא חייב להביא, ואחר כך לומר, כנהוג בכל תפוצות ישראל לומר בחלק הראשון של תפילת שחרית.
הדיעה המקובלת היא, שדינו של הנשיא נקבע בעיקר לפי הזמן שחטא האדם, ולא לפי הזמן שנודע לו.
הגמרא מסופקת בסיבת טעמו של רבי שמעון, שהדיוט שנודע לו בתור נשיא אינו מביא קרבן הדיוט.
האם הסיבה לכך היא בכך שהשתנה דין קרבנו, שמביא עז זכר בניגוד לאדם רגיל המביא עיזה או כבשה נקבה, או שהסיבה לכך היא בכך שהנשיא השתנה והפך לאדם אחר, בדומה לדיני שינוי במשפט העברי, ואם כן באשם תלוי שלא השתנה דינו, ועליו להביא קרבן כהדיוט, עליו להביא קרבן.
הדיעה המסתברת היא, שאדם שחטא באופן שמחצית מהחטא התבצעה בעודו הדיוט, ומחציתו לאחר ההתמנות, מכיוון שהחטא הושלם בעודו נשיא, עליו להביא קרבן כנשיא, כמו למשל אדם שאכל חצי כזית חלב כשהוא הדיוט וחצי כזית חלב כשהוא נשיא.
אלא שעל כך ישנו פסוק מיוחד המפריד ומפקיע את כל חיובי הקרבן מעל נשיא שהתמנה לנשיאות, הפסוק הקובע את חיוב קרבן חטאת על חטא, , ודרשו החכמים, שהמילים מעם הארץ באים להוציא מן הכלל "נשיא", שאינו חייב בקרבן זה.
שאלה זו הובאה על ידו לרבו המובהק רב נחמן, שלא ידע את התשובה.
חטט עצים גדול (שם מדעי: Camarhynchus psittacula) הוא מין של ציפור מקבוצת פרושי דרווין.
בית גידולה הטבעי של הציפור הוא יערות-הררים לחים בעלי אקלים טרופי וסובטרופי, וכן יערות יבשים בעלי אקלים דומה.
חטט עצים קטן (שם מדעי: Camarhynchus parvulus) הוא מין של ציפור מקבוצת פרושי דרווין.
הציפור היא אנדמית לאיי גלאפגוס.
בית גידולו הטבעי של חטט העצים הקטן הוא יערות טרופיים וסובטרופיים, וכן אזורי בָּתָה.
הוא מין של עוף ממשפחת הפרושיים.
הוא אוכל חרקים המתחבאים בתוך עצים באיי גלאפגוס.
הוא מצליח להוציא אותם מתוך העץ על ידי שימוש בעלים או מקלות קטנים, המחלצים את החרק מתוך החור שנוצר על ידי מקורו החזק של החטט.
חטופה 2 הוא סרט קולנוע מסוגת מותחן פעולה צרפתי דובר אנגלית בבימויו של אוליבר מגאטון.
הסרט שיצא באוקטובר 2012 מהווה המשכון לסרט "חטופה" משנת 2008. הסרט קיבל ביקורות גרועות, אך למרות זאת נחשב להצלחה וזכה להכנסות גבוהות יותר מקודמו.
ברחבי הארץ הסרט שוחרר לאקרנים ב-4DX (ארבעה-ממדים), למרות שלא הומר לפורמט 4DX.
לאחר שבריאן רצח את המאפיונרים האלבניים בסרט הקודם מחליט מוראד, מנהיג החבורה האלבנית ואביו של מרקו לנקום את מותם.
קים ולנור מחליטות להפתיע את בריאן במהלך שהייתו באיסטנבול.
למחרת בריאן ולנור יוצאים לארוחת צהריים ומגלים שעוקבים אחריהם והם נחטפים.
בריאן יוצר קשר עם קים והיא מנסה להציל אותם.
ליאם ניסן בתור בריאן מיילס.
מגי גרייס בתור קים מיילס.
פמקה ינסן בתור לנור 'לני' מיילס.
ראדה סרבדז'ה בתור מוראד, הנבל הראשי של הסרט.
נתנאל מקהיילי, מי שהלחין את הפסקול של הסרט הראשון נבחר שוב להלחין ולכתוב את הפסקול לסרט.
כל המוזיקה של הסרט נכתבה והולחנה בידי נתנאל מקהיילי.
חטופה 2: פסקול הסרט המקורי
ב-25 ביוני 2013 אושר כי ליאם ניסן חתם על חוזה לככב בסרט ההמשך "חטופה 3".
ב-29 במרץ 2014 החלו הצילומים בלוס אנג'לס.
הסרט יצא לאקרנים ב-9 בינואר 2015.
חטיבה 130 (לשעבר חטיבת "עשת" 767, חטיבה 645, חטיבה 277, חטיבה 520, חטיבה 217) המכונה גם "עוצבת הבזקה" הייתה חטיבת מילואים משוריינת בצה"ל.
כחלק מתוכנית הקיצוצים של צה"ל נסגרה החטיבה ב-2014.
חטיבת "עשת 767" הוקמה ביוני 1974 במסגרת אוגדה 880, בעקבות יישום חיל השריון וצה"ל את לקחי מלחמת יום הכיפורים.
הוגבר השיתוף הבין זרועי, ונמשך תהליך ההתעצמות בו נקלטו טנקים משוכללים מתוצרת ארצות הברית מסוג M60 פטון.
מפקדה הראשון – אל"ם אריה וינברג החל במיון וגיוס חיילים מזרועות ויחידות צה"ל השונות תוך הסבה מקצועית למקצועות השריון ושיבוצם הקרבי להשלמת התקנים הדרושים.
במשך השנים חל שיפור ניכר ביכולותיה תוך כדי אימונים בפיתוח החשיבה הטקטית והשפה המקצועית המשותפת בין הלוחמים והמפקדים.
וכן ביצוע תעסוקות מבצעיות ושמירה על גבולותיה של המדינה.
עקב התגברות פעולות טרור על ידי ארגוני המחבלים הפלסטינים מלבנון בתחילת שנות ה-80, החל צה"ל להיערך לפגוע במרכזי המחבלים.
ב-8 ביוני 1982, יומיים לאחר כניסת כוחות צה"ל ללבנון במלחמת לבנון הראשונה, גויסה החטיבה בפיקודו של אל"ם חיים כץ והצטרפה לכוחות שפעלו בגזרה המזרחית תוך לחימה בכוחות סוריים ובסיוע למשימה האוגדתית בחילוץ גדוד צה"ל שנקלע למארב נ"ט.
במהלך מלחמת שלום הגליל ולאחר הפסקת האש, קיבלה החטיבה את משימת החזקת קו סולטאן יעקוב בואכה כביש ביירות-דמשק ושהתה באזור כ-40 יום, תוך ניהול קרב עם כוחות שריון סורים הכולל השמדת תריסר טנקים, חלקם חדישים ביותר מסוג T-72.
כמו כן פעלו יחידות החטיבה במניעת חדירת מחבלים בניסיונותיהם לפגוע בכוחות צה"ל.
באפריל–מאי 2002 השתתפה החטיבה בלחימה כנגד ארגוני החבלה ביהודה ושומרון וגויסה בצו 8 למבצע חומת מגן - סבב ב'.
כשיחידותיה פועלות בג'נין, טולכרם, קלקיליה, שכם ורמאללה, במטרה למגר ולהשמיד תשתיות טרור המופעלות כנגד אזרחי ישראל.
באפריל 2004 לאור ארגון מחדש של סד"כ צה"ל ופירוק חטיבה 277, שונה שם העוצבה מ"עשת" ל"הבזקה".
סמל היחידה שונה לסמל סוס החד-קרן וכן קיבלה החטיבה את האחריות על שימור מורשת חטיבה 277 והנצחת חלליה.
חטיבה 277, ששמה הקודם היה חטיבה 645, הוקמה במסגרת עוצבת עידן ב-1974, החטיבה קיבלה את האחריות על שימור המורשת והנצחת חלליה של חטיבה 217 שהחלה את דרכה בשנת 1962 כחטיבה 520. החטיבה השתתפה במלחמת ששת הימים, מלחמת יום הכיפורים ומלחמת שלום הגליל וספגה אבדות רבות בנפש – 135 חללים.
במרץ 2014, בעקבות השינויים האסטרטגיים והקיצוצים בתקציב הביטחון, החליט צה"ל על סגירת החטיבה.
ב-8 באפריל 2014, התקיים בלטרון טקס סגירת החטיבה.
במלחמת לבנון הראשונה חטיבה 130 (בתקופת המלחמה נקראה: חטיבת עשת 767) בפיקודו של אל"ם חיים כץ התגייסה ב-8 ביוני 1982, יומיים לאחר פרוץ הקרבות והצטרפה למאמץ הצבאי להרוס את תשתיות הטרור של ארגוני החבלה בלבנון.
בתוך 24 שעות החטיבה הייתה ערוכה ומוכנה למשימה, כשגדוד 711 ביצע היסע על גבי מובילים וסמי-טריילרים ושאר כלי הרק"מ של יחידות החטיבה הוסעו על גבי קרונות רכבת מאשקלון לקריית מוצקין ומשם למשטח גיבור שמצפון לקריית שמונה.
לאחר הערכות וציוות כוחות, נכנסה החטיבה בשער פאטמה בדרכה צפונה דרך מרג' עיון בגזרה המזרחית בעקבות יחידות עוצבת עידן.
התנועה צפונה התעכבה עקב פיצוץ מכוון של הצירים ההרריים על ידי האויב, לכיוון הבקאע שבין חצביה לאגם קרעון, בציר הפיתולים אשר נקרא במפות הקוד של צה"ל – "ציר מיכה".
בבוקר ה-11 ביוני השתתפה החטיבה במאמץ הגייסי, ובסיוע לחלץ את גדוד 362 מאוגדה 90 שנקלע למארב נ"ט סורי.
ואכן הגדוד חולץ אך במחיר יקר של נפגעים רבים ושלושה נעדרים – זכריה באומל, יהודה כץ, וצבי פלדמן.
החטיבה קיבלה אחריות על הגזרה "במתחם טובלנו" שמדרום לסולטאן יעקוב, בואכה כביש ביירות–דמשק, תוך שיפור עמדות בשטח וחילופי אש עם כוחות סוריים שהתמקמו ברכס הממשיך מג'בל ערבה צפונה - מסולטאן יעקוב א-פוקא (עילית) לבין הכפר סולטאן יעקוב א-תחתא (תחתית) ומזרחה.
החטיבה שהתה באזור כ-40 יום, תוך ניהול קרב עם כוחות שריון סורים שכלל השמדת תריסר טנקים, חלקם חדישים ביותר מסוג T-72.
בלילה האחרון בגזרה, חדרה חולית מחבלים לכיוון המוצב בו שהו כוחות החטיבה תוך חפיפה עם יחידת שריון סדירה מאוגדה 252, לצורך קבלת אחריות על הגזרה.
סמ"פ פלוגת הסיור, , התרוצץ במוצב תוך מתן הנחיות לחיילים כיצד לפגוע במחבלים.
אחד החיילים הסדירים סבר שבן יוסף הוא אחד המחבלים שחדר למוצב וירה בו צרור ארוך מהמא"ג המותקן על הטנק והרגו.
למחרת בבוקר יצאה החטיבה מלבנון לאחר שביצעה את משימתה אך במחיר כבד.
במבצע חומת מגן (2002) גויסו יחידות חטיבה 130 בצו 8 בפעימה השנייה והוצבו למלא את השורות בערים טולכרם, קלקיליה, שכם, רמאללה וג'נין.
הגדודים פעלו לכיתור הערים, להגנה על יישובי השומרון, לחיפוי לכוחות החי"ר הפועלים בתוך הערים ופעולות נוספות.
במבצע בלט במיוחד גדוד ההנדסה 710, שהוביל את כיבוש העיר ג'נין.
במבצע עמוד ענן השתתף גדוד ההנדסה 710 של חטיבה 130.
גדוד 708 היה מורכב משלוש פלוגות טנקים, פלוגת חרמ"ש, ופלוגת מפקדה.
הגדוד הוקם ביוני 1974, וביצע אימון הקמה בצאלים, בפיקוד סא"ל יהודה ארזי, תוך בניית מסגרות וצוותי קרב.
במלחמת לבנון הראשונה התגייס הגדוד יחד עם שאר החטיבה ביום שלישי, 8 ביוני, הגדוד חצה את הגבול בלילה שבין חמישי לשישי, ונע בעקבות יחידות האוגדה בגזרה המזרחית בציר "מיכה" (ציר הפיתולים).
משימת הגדוד הייתה לשלוט ולאבטח את ציר מיכה באזור שמדרום למשולש טובלנו בואכה סולטאן יעקב, ולהוות עתודה חטיבתית בהחזקת קו הגבול בין יחידות צה"ל לכוחות הסוריים שבמרחב.
ביום שישי נכנסה לתוקפה הפסקת האש בשעה 12:00. בימים שלאחר הפסקת האש, הגדוד ניהל אש עם הסורים על מנת למנוע מהם בניסיונותיהם לשפר עמדות, וכן פעל לשפר עמדות ולתפוס שטחים שולטים בגזרה.
הגדוד שהה בלבנון כ-45 יום, וחזר ללא נפגעים למחנות הקבע בחסה.
במשך השנה שלאחר מכן, ביצע הגדוד החזרה לכשרות ונערך למשימות הבאות הצפויות לו.
בשנות השמונים והתשעים נערכו הסבות ושדרוגים משמעותיים בטנקי המגח והצל"מ ובהתאם החל הגדוד באימונים ותרגילים אשר הביאו לשיפור גדול ביכולות אשר באו לידי ביטוי בתעסוקות המבצעיות ובשמירה על גבולותיה של המדינה.