tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
הרב רוז'ה משמש כרב החברה קדישא של תל אביב ויו"ר ועד רבני זק"א.
בעקבות הפיגוע בקו 5 בשנת 1994, מונה לנציג הרבנות הראשית במכון הלאומי לרפואה משפטית.
בבחירות שנערכו בשנת 2008 נבחר הרב רוז'ה למועצת הרבנות הראשית והוא מכהן במועצה כיו"ר ועדה לענייני כבוד המת.
בין השאר נכח הרב רוז'ה במכון לרפואה משפטית בעת זיהוי גופות שלושת הנערים שנחטפו ונרצחו על ידי מחבלים, וציין "אני מעיד כי בשלושת הקדושים לא שלטה רימה ותולעה".
בעקבות טבח שבעה באוקטובר גויס למילואים ועסק בזיהוי חללי המתקפה.
נשוי לנכדתו של הרב חיים טודרוס הרשלר, משכונת שערי חסד בירושלים.
אחיותיו הם: רחל - אשת הרב יחזקאל דאום, טובה - אשת הרב מנחם פליקס, ורות - אשת הרב חיים פוגל.
חסד ואמת נפגשו – שו"ת העוסק בדיני אבלות.
צלם ישראלי בולט שהביא את רוח הצילום הגרמנית לארץ ישראל, עסק גם בקולנוע ובעיצוב גרפי, באמצעותם נתן ביטוי להישגי הציונות ביצירה חדשה בארץ ולנופיה.
יעקב (ז'אק) רוזנר נולד במינכן שבמינכן שבגרמניה לסידוני זלדה (שרה) לבית רייטמן ואוסקר.
אביו היה יליד וינה ואמו ילידת למברג (כיום לביב, באוקראינה).
בעקבות תקרית אנטישמי שחווה בבית הספר הוא החל להיות מודע ליהדותו, ופיתח השקפה ציונית.
תחילה היה פעיל בתנועת הנוער "בלאו וייס" ('כחול לבן') במינכן ובהמשך אף הדריך בה.
ב-1921 רוזנר סיים את לימודיו בבית הספר הריאלי, ואחריו למד בשנים 1920-1922 במכללה למסחר במינכן (שהשתלבה אז באוניברסיטה הטכנית).
רוזנר החל בלימודי כלכלה ומשפט באוניברסיטת פרנקפורט ב-1922. בשנת 1925 קבל תואר דוקטור במדעי הכלכלה והחברה על מחקרו בתחום פריון העבודה בתעשייה.
במקביל עבד ככתב לענייני כלכלה ביומון פרנקפורטר צייטונג.
ב-1926 נישא למרגוט קלאוזנר בברלין, וכציונים, בילו את ירח הדבש שלהם, שנמשך כחצי שנה, בארץ ישראל, בתל אביב ובקיבוץ בית אלפא, ובסופו שבו לברלין.
ב-1927 נולדה לבני הזוג הבת מרים.
באותה שנה השתלב בחברת ההנעלה "לייזר" (Leiser) של חמו בברלין כראש מחלקת הפרסום.
אז החלה אהבתו לצילום כאשר במקביל לעבודתו פיתח את ידיעותיו בצילום, קולנוע, ועיצוב גרפי.
בהמשך התקבל כאוטודידקט לאגודת הצלמים הגרמנית (Gesellschaft GDL; Deutscher Lichtbildner).
בשנים 1926-27 שהה רוזנר בארצות הברית לצורך לימודי פרסום ותעשייה, שם פגש את הצלם אלפרד סטיגליץ – מפגש שהשפיע רבות על יצירתו.
תיאטרון הבימה הגיע לביקור בברלין באוקטובר 1926 ועמו גם מנהלה, יהושע ברנדשטטר.
רוזנר סייע לרעייתו מרגוט במאמציה להעלות את שחקני הבימה ממוסקבה לתל אביב
בין מרגוט קלאוזנר וברנדשטטר התפתח רומן שבעקבותיו היא התגרשה מרוזנר.
קלאוזנר אף עלתה עם הבת מרים לארץ ישראל בתחילת שנות ה-30.
רוזנר נשא לאשה את מעצבת הכובעים אדית גרוסווקס (Edith Grosswachs) ב-1934 ושנתיים מאוחר יותר בשנת 1936 עלו לארץ ישראל והשתקעו ברחוב ביאליק בתל אביב, שם נולדה ב-1940 בתם, נעמי.
כאשר נואש מניסיונו להקים מפעל לנעליים בארץ ישראל עבד בשיתוף עם פרנץ קראוס, מחלוצי העיצוב בארץ, הפיק סרטים, עסק בטיפוגרפיה ובעיצוב גרפי ובעיקר התמסר לצילום.
הצטרף ב-1939 לחבריו הצלמים היקים אנשי העלייה החמישית בתל אביב לאגודה שהקימו במטרה לסייע לעצמם בהתמצאות בעבודת הצלם בארץ, האגודה נקראה "התאחדות הצלמים המקצועיים בארץ-ישראל" (PPPA) והתנהלה בגרמנית.
רוזנר היה הצלם הראשי בקק"ל, צילם עבור קרן היסוד, ויצו ומוסדות ציוניים אחרים, האוניברסיטה העברית, הפיק את שנתון הממשלה הראשון, וסקירה מאוירת של ירושלים שנועדה להצגה באו"ם, הפיק חוברות רבות לפרסום ושווק לחברות וליישובים והפיק סרטים.
יעקב רוזנר נפטר במפתיע בי"ג באלול תש"י בתל אביב, ונטמן בבית העלמין קריית שאול.[3] הותיר אישה, עידית (1907-1976) ושתי בנות.
לאחר מותו תרמה בתו, נעמי שוורץ, אוסף מתצלומיו והנגטיבים שלהם למוזיאון ישראל.
1944, תערוכת צילומים מאת יעקב רוזנר, בית הנכות בצלאל, ירושלים, (תערוכת יחיד)
1954, הצילום בישראל: צילום אמנותי בישראל, זאת היא ישראל, בית הנכות בצלאל, ירושלים
1991, Judische Lebenswelten, (עולם החיים היהודי), מוזיאון גרופיוס באו, ברלין
2000, מראה מקום: מאה שנות צילום בארץ ישראל, מוזיאון מאנה כץ, חיפה
2000, מסגרת זמן, מאה שנות צילום בארץ-ישראל, מוזיאון ישראל, ירושלים
2008, קרן קיימת ומצלמת: תמונות מהקופסה הכחולה 1903-2003, תחנת הכוח, תל אביב
2010, Unbelichtet: Münchener Fotografen in Exil, (לא נחשף: צלמי מינכן בגלות), המוזיאון היהודי במינכן
האלבום האבוד, תצלומי התימנים של יעקב רוזנר, מוזיאון ישראל, ירושלים ותימא, האגודה לטיפוח חברה ותרבות, 2024 .
סרט דוקו, מולי לנדסמן, סיפור המתחיל בתמונה, (Saga of a Photo), 2013
אלבום לבולי הקרן הקיימת לישראל, יעקב רוזנר, מועצת המורים למען הקרן הקימת לישראל, ג'ויש נתנאל פונד, 32 עמודים
אלבום Returned from Cyprus, (השיבה מקפריסין), 10.2.1940
אלבום Jewish Women Go to War, (נשים יהודיות הולכות למלחמה), 1942 בקירוב
אלבום Uncovering History, (חשיפת ההיסטוריה), בלי תאריך
אלבום The University of the Jewish People, (האוניברסיטה של העם היהודי), בלי תאריך
אלבום The Road to Jerusalem, (הדרך לירושלים), בלי תאריך
יעקב (יָאשָה) רֶזניק (1899 – י"ד בתמוז תש"ז, 2 ביולי 1947) היה חלוץ העלייה הרביעית, עיתונאי והומוריסטן עברי ביישוב, עורך עיתון הילדים "עתוננו", עורך השבועון ההומוריסטי "סיכות" וחוברות היתוליות אחרות וחבר מערכת "דבר".
יעקב רזניק נולד בשנת 1899 בעיירה בּרְשַד (Бершадь) שבפודוליה, בדרום-מערב האימפריה הרוסית (בתחום המושב היהודי), בן למרדכי.
בגיל צעיר התייתם מאמו, ואביו נישא מחדש ועבר לעיר אחרת, ורזניק התחנך אצל אבי-אמו, הרב נחום, והיה בן-בית גם אצל אבי-אביו, ר' לוי, שהיה שו"ב ומוהל מפורסם בסביבה.
קיבל חינוך יהודי מסורתי ב"חדרים" עד לאחר גיל בר-מצווה, ובהמשך נסע לרכוש השכלה בעיר הגדולה אודסה.
שם היה פעיל בחוגי "צעירי ציון" ומהפעילים הבולטים של "החלוץ" ברוסיה.
ועם יסוד בית הספר העברי לילדי הפליטים מהעיירות שחרבו במלחמת העולם הראשונה, היה ממוריו בהתנדבות.
על רקע מלחמת האזרחים ברוסיה עבר את הגבול לבסראביה, ושם הצטרף להכשרה חלוצית ובמשך תקופה עבד בעבודות שונות בקישינב ובערים נוספות ברומניה.
לאחר שקיבל סרטיפיקט, עלה לארץ ישראל עם קבוצתו בשנת 1924.
בארץ הצטרף למפלגת "הפועל הצעיר", ובתשע שנותיו הראשונות בה עבד כחלוץ בחקלאות ובבניין, תחילה באזור השומרון והשרון, ולאחר כמה שנים התיישב בירושלים, שם היה חבר הוועד הפועל של מועצת פועלי ירושלים.
הוא סירב לעבודות שאינן עבודות כפיים, כמו הוראה, אך בסופו של דבר, על רקע בריאותו, עבר לעבודה משרדית כמגיה בדפוס "דואר היום".
בראשית שנות ה-30 היה ממייסדיו של העיתון לילדים "עתוננו" שיצא פעם בשבועיים בירושלים על ידי חבורת מורים בהשתתפות יצחק אפשטיין, והיה מעורכיו, יחד עם אברהם אבן-שושן וגדליה אמיתי.
כעבור שלוש השנים עברה מערכת העיתון עם רזניק לתל אביב, והעיתון היה לשבועון.
מסוף שנות ה-30 עבד כמגיה בדפוס העיתון "דבר", שבו עבד בה עד פטירתו.
במקביל לעבודתו ב"דבר" היה ממייסדי השבועון ההומוריסטי-סאטירי "סיכות", וערך אותו במשך חמש שנותיו הראשונות, עד דצמבר 1944, על רקע סכסוך עם המו"ל והקריקטוריסט יוסף בס.
הוא פרסם בו, ב"דבר" ובעיתונים עבריים נוספים רשימות, פיליטונים, הומורסקות וסאטירות, לעיתים בחתימת שמו, אך (כמקובל אז) פעמים רבות תחת שמות עט שונים (אחד משמות העט העיקריים שבהם השתמש היה "ר' יעקב").
כן ערך החל בראשית שנות ה-30 חוברות היתוליות, חלקן עם ידידו צבי קרול.
בשנה האחרונה לחייו היה לחבר מערכת העיתון "דבר".
מכריו תיארו אותו כאדם עדין ו"ללא מרפקים".
דוד זכאי הספידו באומרו: "הוא נתברך בהומור טוב.
היו לו עיניים פקוחות, טובות, וכך הסתכל בחיינו, ביקש אם להצדיק ואם להרשיעם - מתוך הומור טוב".
לדברי זלמן ליבאי בהספדו, בפרסומיו של רזניק "הייתה מבצבצת ועולה לא רק פיקחות, חכמת-חיים וחריפות השכל, אלא גם תם-לב ואהבה רבה לאדם ולעם...
על צחוקו ועל אמרתו השנונה, בהם היה פוקד את התופעות השליליות שבחיינו החברתיים, הייתה מרחפת רוח טהורה ונדיבה, אשר קרנה מאישיותו המלבבת".
יעקב רזניק נפטר בקיץ 1947 בבית החולים בילינסון, בן 48 במותו.
יעקב (קיקו) רחמינוביץ' (נולד ב-5 ביולי 1948) הוא כדורגלן עבר ישראלי ששיחק בעמדת הבלם ומזוהה בעיקר עם הפועל תל אביב.
יעקב רחמינוביץ' נולד ביפו לאב יליד יוגוסלביה ולאם ילידת טורקיה.
הוא החל לשחק כדורגל בקבוצות הילדים של מכבי יפו ובגיל 15 עבר למחלקת הנוער של הפועל תל אביב.
בשנת 1966 זכה עם הקבוצה באליפות הליגה לנוער, תחת הדרכתו של המאמן רחביה רוזנבוים, יחד עם שחקנים נוספים שעלו לאחר מכן לקבוצה הבוגרת וביניהם המגן השמאלי נחמן קסטרו.
כשעלה רחמינוביץ' לקבוצה הבוגרת החל לתפוס את מקומו בהרכב הראשון של הקבוצה, לצידו של הבלם דוד פרימו.
את הכינוי "קיקו" קיבל ממאמן הפועל תל אביב דאז, יוסף מרימוביץ'.
ב-19 בדצמבר 1967 כבש את שערו הראשון במדי הקבוצה, שהיה לשער החשוב ביותר בקריירה שלו, ולאחד החשובים בהיסטוריה של הפועל תל אביב.
היה זה בגמר אליפות אסיה לקבוצות, שנערכה באותה שנה לראשונה.
הפועל תל אביב שיחקה בבנגקוק מול סלאנגור, אלופת מלזיה, ופיגרה 0–1 עד שדני בורסוק השווה את התוצאה בדקה ה-80. חמש דקות לסיום שרק השופט לבעיטת עונשין מ-11 מטר לטובת הפועל תל אביב.
רחמינוביץ' בן ה-20 בעט וכבש את שער הניצחון שהפך את הפועל תל אביב לזוכה הראשונה של הטורניר.
בעונת 1968/1969 זכה עם הפועל תל אביב באליפות תחת הדרכתו של רחביה רוזנבוים, מאמנו מקבוצת הנוער, כשלצידו של רחמינוביץ' מככבים בקבוצה רוני קלדרון, שמעון בן יהונתן, יחזקאל חזום, ג'ורג' בורבה ושייע פייגנבוים.
בעונה זו כבש את שער הניצחון (1–0) מול מכבי נתניה במחזור ה-20, שתרם רבות להמשך מאבק האליפות של הקבוצה.
במהלך שנות השבעים היה רחמינוביץ' הבלם הקבוע בהרכב של הפועל תל אביב, במדיה רשם 30 שערים בליגה ובסך הכל כבש 41 שערים בכל המסגרות.
לזכותו של רחמינוביץ' 332 הופעות בליגה במדי הפועל תל אביב, והוא מדורג במקום השישי בטבלת שיאני ההופעות של הקבוצה בכל הזמנים.
לרחמינוביץ' הופעה אחת בנבחרת ישראל, במשחק ידידות מול נבחרת אוסטרליה ב-10 בנובמבר 1970.
לאחר שעזב את הפועל תל אביב שיחק גם בהפועל חולון בליגת המשנה, ולאחר מכן אימן את הפועל אשדוד ומספר קבוצות בליגות הנמוכות, שימש מנהל מקצועי במחלקות הנוער של הפועל אשקלון ומכבי יפו, אימן את קבוצת הנוער של שמשון תל אביב ואת קבוצות הנוער והנערים של הפועל תל אביב.
רחמינוביץ' נמנה עם צוות מערך האיתור של שחקנים לנבחרות הצעירות של ישראל, משמש כחבר הנהלה בכיר בארגון המאמנים, ומאמן בבית הספר לכדורגל של הפועל בת ים.
מאשתו הראשונה נולדו לו שלושה ילדים.
במקביל לקריירת המשחק שלו, עבד רחמינוביץ' כנהג באגד.
יעקב רובינוביץ (6 בספטמבר 1947 – 27 באפריל 2018) היה מדען ישראלי, ראש המעבדה לרובוטיקה וייצור משולב מחשב בטכניון.
יעקב רובינוביץ נולד בלודז' שבפולין, בן למרדכי ואלקה.
בשנת 1957 עלה לישראל, בעליית גומולקה.
הוא בוגר הנדסת תעשייה וניהול בטכניון.
בשנים 1969–1973 היה מנתח מערכות מידע בממר"ם ובקונטרול דאטה (ישראל).
הוא ניהל צוות תוכנת תעשייה (בשנים 1973-1983) ובתחילה עבד בתע"א, שם פותחה תוכנת Enterprise resource planning) MRP).
הוא התקין את תוכנת Cyber Manufacturing Management System-CMMS לניהול תעשייתי שפותחה בחברה, ברחבי העולם (דרא"פ, הולנד, ארצות הברית ואוסטרליה).
בשנת 1987, בסיום לימודי הדוקטורט שלו באוניברסיטת המדינה של פנסילבניה, כיהן במשך שנה כפרופסור אורח במחלקת הנדסת תעשייה באוניברסיטה זו.
בשנת 1988 שב לישראל והצטרף למחלקה להנדסת תעשייה וניהול בטכניון.
עמד בראש המעבדה לרובוטיקה וייצור משולב מחשב בטכניון, אותה גם הקים.
בין השנים 2003–2004 לימד הנדסת תעשייה ורובוטיקה באוניברסיטת תל אביב.
בשנת 2005 פרש פרישה מוקדמת מהטכניון עקב מחלה.
ד"ר רובינוביץ פרסם ספרים ומאמרים בתחומו.
הוא היה חבר הוועדה של תוכנית הלימודים במדעי הטכנולוגיה של המינהל למדע ולטכנולוגיה במשרד החינוך.
רובינוביץ היה נשוי לנורית, אב לשלושה וסב לנכדים.
נפטר ב-27 באפריל 2018 והובא לקבורה בבית הקברות ירקון.
מערכות ייצור משולבות מחשב: מבוא ותוכן ממוחשב; בקרה ספרתית; רובוטיקה; יישומי ראייה ב-CIM, האוניברסיטה הפתוחה, כרך א'
יעקב רותם (25 בנובמבר 1912 – 10 בנובמבר 2004) היה רופא ילדים ישראלי, מחברם של כמה ספרים ברפואה, עורך עיתון "הרפואה" בשנים 1984–1999 וממניחי יסודות רפואת הילדים החדשה בישראל.
רותם נולד ב-25 בנובמבר 1912 תחת השם יעקב דויטש בעיירה טורקה שבגליציה המערבית, אז שטח האימפריה האוסטרו-הונגרית וברבות הימים פולין ואוקראינה.
את לימודיו התיכוניים עשה בעיר המחוז לבוב, ואת לימודי הרפואה בצ'כוסלובקיה.
בשנת 1938 עלה לארץ ישראל והחל לעבוד כרופא בבית החולים הדסה כשבמקביל שימש כשומר מטעם "ההגנה" בקמפוס של הר הצופים.
שנה מאוחר יותר היה בין העולים לקרקע ליישוב נגבה.
בשנת 1940 החל עבודתו בבית החולים בעפולה תחת הדרכתו של פרופ' אריך נסאו.
בשנת 1943 נתמנה רופא מחוזי ליישובי העמק.
בשנת 1950 נתמנה מנהל מחלקת הילדים בבית החולים בפרדס כץ.
כעבור שנתיים נתמנה מנהל מחלקת הילדים בבית החולים תל השומר, משרה בה החזיק 28 שנים.
רותם כתב כ-300 מאמרים, מספר ספרי רפואה, ערכים באנציקלופדיות והיה עורך עיתון "הרפואה" במשך 15 שנה.
חתן פרס סולד לרפואה והיגיינה ציבורית מטעם עיריית תל אביב לשנת 1975, פרס איינהורן (1983), פרס קורצ'אק ויקיר העיר תל אביב.
רותם נפטר בסוף שנת 2004.
אנציקלופדיה רפואית למשפחה, עורך ראשי - יעקב רותם, תל אביב, רביבים, 1981
מילון רפואי חדש, מאת יוסף אבן-אודם, ויעקב רותם, ירושלים, ראובן מס, 1967.
רותם, יעקב ,ספר האם; מדריך לתקופת ההריון ולטפול בילד הרך, מ.
גידול בנים (עפ פרופסור א.
יעקב רובינסון (וגם רובינזון, רבינזון, רבינסון; בליטאית: Jokūbas Robinzonas; באנגלית: Jacob Robinson; 28 בנובמבר 1889, סייריהיי, ליטא הרוסית – 24 באוקטובר 1977, ניו יורק, ארצות הברית) היה משפטן, מגדולי עורכי הדין בליטא, פוליטיקאי ליטאי, דיפלומט, פעיל ציוני, מחנך ומרצה.
ייסד את הגימנסיה העברית בווירבאלן ושימש כמנהלה.
מעורכיו הראשונים של היומון היידי הציוני "די אידישע שטימע", חבר בסיימאס הליטאי מטעם הסיעה היהודית, ויועץ משפטי במשרד החוץ הליטאי ובמשלחת ליטא בבית הדין הקבוע לבוררות בסוגיית ממל.
בסוף שנת 1940 עבר לארצות הברית, עמד בראש המכון לענייני יהודים, ושימש מרצה למשפט בינלאומי באוניברסיטת קולומביה.
ב-1945 היה יועץ לתובע של ארצות הברית במשפטי נירנברג וב-1961 יועץ לתובע של מדינת ישראל במשפט אייכמן.
פרס על שם יעקב רובינסון חולק מטעם איגוד יוצאי ליטא בישראל בשנים 1979–1995.
יעקב רובינסון נולד ב-28 בנובמבר 1889 בעיירה הליטאית הקטנה סייריהיי (ליט') שבפלך סובאלק, במערב האימפריה הרוסית (כיום בנפת לאזדיהיי, מחוז אליטוס שבדרום ליטא), הבכור משבעת ילדיהם של דוד ובלומה רובינסון ונצר למשפחת למדנים וגדולים בתורה, שאחד בהם היה רבי יום-טוב ליפמן הלר, מגדולי פרשני המשנה ובעל פירוש "תוספות יום טוב".
אביו של יעקב, מורה ומשכיל, יוצא העיירה וישטיניץ (Vištytis), בעל בעמיו בקהילתו ודובר שלה, ייצג אותה לפני רשויות האימפריה הרוסית והקיסרות הגרמנית כאחד.
קיבל חינוך יהודי מסורתי ממורה פרטי בווישטיניץ, ב-1910 גמר את הגימנסיה בסובאלק, ובקיץ 1914 סיים את הפקולטה למשפטים באוניברסיטת ורשה וקיבל תואר דוקטור למשפטים.
עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה ב-1914 גויס לצבא הרוסי הצארי על סמך תקנות השירות המיוחדות לבוגרי אוניברסיטאות אך לאחר שנה נלקח בשבי הגרמני ועד סוף המלחמה הוחזק בשמונה מחנות שבויים.
באופן בלתי רשמי שימש כדוברם של שבויי מלחמה יהודים ורוסים בפני הגרמנים.
בתום המלחמה שב לליטא העצמאית, ייסד את הגימנסיה העברית בווירבאלן (Virbalis) ושימש מנהלה בשנים 1919–1922. במאי 1923 נבחר לסיימאס הליטאי, בו כיהן עד לפיזורו הלכה למעשה בדצמבר 1926 (הסיימאס השני והשלישי.
הסיימאס השלישי חדל למעשה מלתפקד בעקבות הפיכה צבאית שבראשה עמד אנטאנס סמטונה) כיושב ראש הסיעה היהודית וכמנהיג גוש המיעוטים.
בשנים 1923–1925 ערך בקובנה ביחד עם ראובן רובינשטיין את היומן היידי הציוני המרכזי של יהודי ליטא "די אידישע שטימע", בשמשו כמנחה המדיני של העיתון בתיאום עם הקו של הסיעה היהודית בסיים הליטאי.
ד"ר רובינסון היה אחד מקברניטי המאבק על האוטונומיה למיעוט היהודי בליטא וביחד עם הד"ר נחמן רחמלביץ נטל חלק בניסוח מערכת חוקים שבאו להבטיח זכות להתארגנות עצמית בכל הנוגע לחינוך, תרבות, דת, וזהות יהודית בליטא העצמאית.
בתוך כך עסק בהקמת המערך המשפטי והפוליטי לייסוד קהילות יהודיות בכל עיירה ו"המועצה הלאומית" (ביידיש: 'הנאציאנאל-ראט') של יהודי ליטא – המוסד העליון שמנהל את האוטונומיה היהודית בעל סמכויות נרחבות להטלת מסים לקיום מוסדות הקהילות היהודיות, הקמת רשת בתי חינוך עבריים, הבטחת קיומן של הישיבות, בתי אולפנה ועוד.
כמו כן ניהל מאבק פרלמנטרי ומשפטי נגד אפליה ונישול זכויות יהודים בחקלאות, בתעשייה, במסחר, בחברה ובממשל, והתפרסם במיוחד כאשר הועלו בסיים הליטאי הצעות חוק ימי מנוחה, שנועדו לחייב בעלי מלאכה וסוחרים יהודיים לסגור בתי מלאכה ועסקים בימי ראשון ובחגים נוצריים בנוסף לשבתות וימי חג יהודיים.
בשנים 1925 עד 1931 היה דובר יהודי בולט בקונגרס-הלאומים של אירופה (Congress of European Nationalities), ארגון גג למיעוטים באירופה, לטיפוח האינטרסים המשותפים שלהם.
מ-1927 עסק בעריכת דין בקובנה יחד עם אחיו נחמיה.
ב-1931 נתמנה ליועץ המשפטי של משרד החוץ הליטאי, תפקיד בו שימש עד 1933. הנושא החשוב ביותר בו עסק נודע כ"תקנון ממל (קלייפדה)" (1931–1932), שהשתלשלויות הימים הביאוהו לבירור בבית הדין הקבוע לבוררות.
החלק הצפוני של פרוסיה המזרחית הידוע כחבל ממל היה חלק מהקיסרות הגרמנית עד לפני מלחמת העולם הראשונה אך בתום המלחמה, בעקבות חוזה ורסאי, נמסר על ידי מדינות ההסכמה לשליטתה של צרפת וסופח ב-1923 על ידי ליטא.
אלא שגרמניה תבעה לשנות את תנאי השלום בחוזה ורסאי.
מן המערכה בפרשת ממל (הכולל נמל חשוב) יצאה ליטא כשידה על העליונה הודות לניהול ייצוגה על ידי צוות שד"ר רובינסון הדריך את צעדיו בצורה מבריקה.
כיהן משך שנים כיושב ראש המרכז הציוני בליטא והיה אחד משלושת הנאמנים של חוות ההכשרה החלוצית שם, השתתף בקונגרסים ציוניים ושימש דוברה של יהדות ליטא וציוניה.
עם פרוץ מלחמת העולם השנייה והשבת וילנה לליטא, נבחר לראשות הנציגות היהודית לטיפול בפליטי פולין היהודים, תפקיד אותו מילא בשנים 1939–1940.
בתקופה 1942–1944 עסק גם בהוראת המשפט הבינלאומי באוניברסיטת קולומביה.
עם תום מלחמת העולם השנייה וייסוד "האומות המאוחדות" התמקד בשתי בעיות יסוד עיקריות: א.
כינון מדינה יהודית והבטחת קיומה וביטחונה; ב.
חיסול, ככל מידת האפשר, השפעת השואה על הניצולים.
שרת את כל שלוש המשלחות היהודיות (משלחת של הקונגרס היהודי העולמי, משלחת של הסוכנות היהודית ומשלחת של הוועידה היהודית אמריקאית – American Jewish Conference) שהשתתפו באפריל–יוני 1945 שפעלו כמשקיפות בוועידת האומות המאוחדות בסן פרנסיסקו לשילוב סעיף 80 פרק 12 למגילת האומות המאוחדות שנחתמה בסיום הוועידה.
ב-1946 הוזמן על ידי מזכירות האומות המאוחדות כדי לסייע בארגון נציבות האומות המאוחדות לזכויות אדם (UNCHR), ולאחר מכן היה חבר אותה ועדה.
במשפטי נירנברג (1945–1946) שימש יועץ לענייני יהודים לשופט רוברט ה.
ג'קסון שעמד בראש צוות הקטגוריה מטעם ארצות הברית, ושמו נקשר כמי שמילא תפקיד מפתח בשכנועו לקבל כהולם את הרעיון החדש פשע נגד האנושות כסעיף אישומם של הנאצים בפשעים נגד היהודים (המונח הופיע לראשונה בכתבי אישום במשפטי נירנברג).
אחרי משפט פושעי המלחמה הראשיים, הוסיף לעקוב מקרוב אחרי בירור דינם והליכי ענישתם של פושעי מלחמה בסדרת משפטים הידועה בשם "משפטי נירנברג הנוספים".
הוא ייעץ, למשל, לתובע הראשי במשפטו של פרידריך פליק, בריגדיר גנרל טלפורד טיילור.
ב-1947, כאשר העלתה ממשלת בריטניה את בעיית ארץ ישראל לפני האו"ם, התמנה ליועץ המשפטי של משלחת הסוכנות היהודית לארץ ישראל בניו יורק.
במשלחת ישראל לאו"ם וניסוח אמנה בדבר מעמדם של פליטים
בעקבות הכרזת העצמאות של ישראל ב-14 במאי 1948, הפכה משלחת הסוכנות למשלחתה הקבועה של ישראל באו"ם, וד"ר רובינסון נתמנה כיועץ בה, תפקיד אותו מילא עד 1957. בתור יועץ השתתף במושבים של עצרת האו"ם, בישיבות מועצת הביטחון ובמוסדות אחרים של האו"ם.
בדצמבר 1946 קיבלה העצרת הכללית של האו"ם את החלטה 62, שהכריזה על הקמתו של ארגון הפליטים הבינלאומי.
עד מהרה התברר שבעיית הפליטים גדולה ממה שחשבו וכי יש צורך בחקיקה לאומית ובינלאומית.
האו"ם המליץ אל הקמת ועדה מיוחדת שתמליץ על ניסוח אמנה בינלאומית בנושא.
הוועדה הורכבה מנציגיהן של 13 מדינות חברות באו"ם, כולל מדינת ישראל, שיוצגה על ידי רובינסון.
גלעד בן נון, היסטוריון מטעם האיחוד האירופי באוניברסיטת ורונה, שמחקרו עסק בנושא, טוען כי:
ב-28 ביולי 1951 אושרה האמנה בדבר מעמדם של פליטים.
נכון לשנת 2010 - 147 מדינות בעולם חתמו על האמנה או על הפרוטוקול שהרחיבה אותה.
תרומתו למשרד החוץ ולהסכם השילומים
אף שישב דרך קבע בניו יורק, עקב תמיד מקרוב אחר מהלך המאורעות בישראל.
את ניסיונו הרב במשרד החוץ הליטאי העמיד לרשות מדינת ישראל כאשר סייע בארגון המחלקה המשפטית של משרד החוץ הישראלי.
ב-1951, יחד עם אחיו ד"ר נחמיה רובינסון, נטל חלק פעיל במשא ומתן עם מערב גרמניה לגבי שילומים לנפגעי הנאצים שהתנהל בוואסנאר (Wassenaar), ליד האג שבהולנד, המקום בו ישבו הצדדים המתדיינים על המדוכה ועיבדו את "הסכם-לוקסמבורג" שנחתם בספטמבר 1952 (בבית העירייה של לוקסמבורג בין ישראל לגרמניה).
את כל הידע והניסיון שרכש במגעים עם גרמניה בעבר (בשנות היותו בשבי הגרמני ולאחר מכן בעת טיפולו בסוגיית ממל מה גם שהיה דובר גרמנית שוטפת) השקיע עתה במגעיו עם הגרמנים על נושא השילומים.
ד"ר יעקב רובינסון שימש חבר המשלחת הרשמית של ממשלת ישראל והיה אחראי להיבט המשפטי של ההסכם שהושג עם ממשלת בון.
ב-1957 מונה באופן טבעי על ידי ממשלת ישראל ליועץ לוועידה על תביעות יהודיות חומריות כנגד גרמניה, ולאחר מכן השתתף בהקמתה ב-1964–1965 של קרן הזיכרון לתרבות יהודית (Memorial Foundation for Jewish Culture) מכספי השילומים מגרמניה, בניו יורק.
היה בין המייסדים של יד ושם והרבה במחקרים בנושא השואה ובמפעלים אחרים במסגרתו ובמסגרות אחרות.
עם לכידתו של אייכמן הוזמן להצטרף לצוות התביעה שבראשו עמד גדעון האוזנר.
ניסיונו במשפטי נירנברג, הכרתו את גרמניה והגרמנים ובקיאותו במשפט הפלילי הישראלי הפכוהו לדמות מרכזית בצוות התביעה.
בעקבות המשפט פרסם ספר "העקוב למישור: יהודי אירופה בפני השואה לאור האמת ההיסטורית ומשפט אייכמן בירושלים לפי הנוהג הבינלאומי", שהוא ספר תגובה (ביקורת) לספרה של חנה ארנדט "אייכמן בירושלים: דו"ח על הבנאליות של הרוע".
ארנדט הגיבה על ספרו במאמר תגובה שפורסם ב־The New York- Review תחת הכותרת "The Formidable Dr.
ד"ר יעקב רובינסון נפטר בניו יורק ב-24 באוקטובר 1977.
בצוואתו הועיד לענייני יהדות ליטא והוקמה קרן להענקת פרס על שמו עבור עבודת מחקר בנושא: "היהודי כפרט וכמיעוט לאומי במשפט בינלאומי" (נושא שהיה קרוב לליבו).
הפרס הוענק לחוקרים צעירים וחבר השופטים כלל את פרופ' חיים כהן, פרופ' שבתאי רוזן ועו"ד אברהם תורי (שגם ניהל את הקרן).
מכון מחקר על שמו העוסק בהיסטוריה של זכויות אינדיבידואליות וקולקטיביות הוקם בשנת 2020 באוניברסיטה העברית.
אחיו ד"ר נחמיה רובינסון (1898–1964) היה משפטן מזהיר, ממייסדיו ב-1941 בניו יורק של המכון לענייני יהודים (Institute of Jewish Affairs) ומנהלו לימים.
פעיל במשא ומתן עם מערב גרמניה לגבי שילומים ופיצויים לנפגעי הנאצים.
היה חלוץ בחקר בעיות הרכוש היהודי שאבד בשואה ובענייני פיצויים.
אחיו האחר פרופ' נתן רובינזון (1904–1964) עמד בראש המעבדה לקרינה סולארית בפקולטה לפיזיקה בטכניון.
נחשב לבר-סמכא בינלאומי בנושא הקרינה הסולארית.
אכסניא של תורה (ברלין, 1921) [על בית הספר בווירבאלן];
ידיעת עמנו: דמוגרפיה ונציולוגיה (ברלין: עינות, 1923) [ספר לימוד ועיון לבתי הספר];
ניתוק או רציפות בוועדי הקהילות בתקופה הנאצית (ירושלים: המכון ליהדות זמננו, 1966);
העקוב למישור: יהודי אירופה בפני השואה לאור האמת ההיסטורית ומשפט אייכמן בירושלים לפי הנוהג הבינלאומי; תרגמו מאנגלית: אריה מור וצבי בר-מאיר; ערך יעקב רובינסון (ירושלים: מוסד ביאליק, 1966).
יעקב רַבִּי (יעקב שעיה רבינוביץ; 22 בפברואר 1921 – 29 בפברואר 1988) היה עיתונאי, פובליציסט, מסאי, לשונאי ומתרגם ישראלי, חבר מערכת העיתון "על המשמר".
חתן פרס סוקולוב לעיתונאות (תשל"א).
היה איש ספר שהתעניין בעיקר במקרא ובלשון העברית, ופרסם שירים, מאמרים ופיליטונים בעיתונות היהודית ברומניה (בארץ השתתף בשנותיו האחרונות ב"על המשמר").
בתשרי תרצ"ג (אוקטובר 1932) עלתה המשפחה לארץ ישראל.
רבי סיים את לימודיו בבית הספר הגבוה למשפט ולכלכלה (1939–1943), ולאחר מכן פנה לעסוק בעיתונות.
במשך יותר מארבעים שנה עבד כעיתונאי ב"על המשמר".
ייחודו היה במסות הפובליציסטיות, שבהן הקיף נושאים רבים בתחומי הלשון, מקרא, היסטוריה, חינוך ותרבות, בסגנון כתיבה מיוחד ואישי.
במדורו "עברית שלא כהלכה" שקד על עקירת שיבושי לשון בציבור.
במדורו "שיחות על עברית", שהופיע מסוף שנות ה-60, עסק בענייני לשון בנוסח של שיחה עם קוראים.
נוסף על העבודה השוטפת בעריכה ובכתיבה פובליציסטית, רבי מילא תפקידים מרכזיים במערכת העיתון.
בשנות ה-40 וה-50 השתתף ב"משמר לילדים".
בשנת 1964 השלים בתוך שנה תואר ראשון במדעי היהדות באוניברסיטה העברית בירושלים.
על אף שלא המשיך בלימודים פורמליים, נעשה בקיא בתחום זה.
בשנת 1972 זכה בפרס סוקולוב לעיתונאות לשנת תשל"א, על "תרומתו המיוחדת בהקניית התרבות היהודית והשפה לקוראי עיתון יומי".
כמו כן, תרגם לעברית 14 ספרים, שהתפרסמו משנות ה-40 ועד ראשית שנות ה-80.
לאחר מותו הופיעו עוד שלושה ספרים שבהם הובא חומר מעזבונו: הקובץ "מינחת זיכרון ליעקב רבי" בעריכת א.ב.
יפה ובנימין טנא (עתון וספר, 1991); "יהודים ויהדות במתח הזמנים" (ספרית פועלים, 1992); ו"לשון בריאה" (מוסד ביאליק, 1994), המשכו של הספר "שיחות על עברית", ובו מבחר מאמרים ורשימות בנושא העברית המתחדשת שהתפרסמו בעיקר ב"על המשמר" בשנים 1976–1986, שערכה אלמנתו, תמר רבי.
רבי נפטר בתל אביב ב-1988, בגיל 67 ונקבר בבית העלמין הדרום.
שיחות על עברית, תל אביב: ספרית פועלים – ספרי דעת זמננו, תשל"ז.
תשובת השנה: ישן וחדש במועדי ישראל, תל אביב: ספרית פועלים – ספרי דעת זמננו, תשל"ט 1979.
הדומה והשונה בגילויי ההתבוללות בארצות המערב ובמזרח אירופה, ירושלים: ספריית שזר – המכון ליהדות זמננו – האוניברסיטה העברית בירושלים (מפרסומי החוג לידיעת עם ישראל בתפוצות בבית נשיא המדינה; סדרה י, קונטרס ב), תש"ם.
יפה ובנימין טנא, מנחת זיכרון ליעקב רבי: במלאת שלוש שנים לפטירתו, תל אביב: עיתון וספר, תשנ"א 1991. ("חלק מועט מעזבונו העשיר")
יהודים ויהדות במתח הזמנים; הקדמה: זאב לוי, תל אביב: ספרית פועלים ('ספרי דעת זמננו'), 1992.
לשון בריאה, ירושלים: מוסד ביאליק, תשנ"ד 1994.
הנרי, ספורי ניו יורק; מאנגלית: י.
רבי, תל אביב: ידיעות אחרונות, [תש"-?].
אדגאר סנאו , העומדים לצדנו: הודו, ברית המועצות, סין; מאנגלית: י' רבי, מרחביה: ספרית פועלים ('לכל), 1945.
סומרסט מוהם, התריסר העגול; תרגם: י' רבי יעקב, ירושלים: עופר (ידיעות אחרונות), תש"ו.
שיינה אייזנפלד, תיבה על הים; מכתב-היד ביידיש: י.
רבי, מרחביה: ספרית פועלים ('נעורים'), 1947.
מוריס תורז, בן העם: פרקי אוטוביוגראפיה; מצרפתית: י' רבי, מרחביה: ספרית פועלים ('לכל'), 1950.
ב[ר] ברוכוב, כתבים; ערכו: ל[יב] לויטה, דניאל] בן נחום, כרך ב': תרגום בידי: ד' בן נחום, ולפובסקי וי' רבי, תל אביב: הקיבוץ המאוחד; וספרית פועלים, תשט"ו–תשכ"ו.
ירמיה נוימן בצל המוות: המערכה להצלת יהודי סלובקיה; המתרגם: יעקב רבי, תל אביב: מ' ניומן, תשי"ח.
נורברט וינר, אנשים ומוחות מכונה: הקיברנטיקה והחברה; עברית: יעקב רבי, מרחביה: ספרית פועלים ('דעת זמננו'), 1960.
חיים ז'יטלובסקי, כתבים; מבוא מאת ר[פאל] מאהלר; עברית: יעקב רבי, מרחביה: ספרית פועלים בשיתוף עם קרן ויינפר-מורגנשטרן, 1961.
אירמגרד וולדרינג , מצרים: אמנות, ארץ היאור בתקופת הפרעונים; תרגם: יעקב רבי, תל אביב: דביר ועם עובד ('אמנות העולם: התרבויות הלא אירופיות'), תשכ"ג.
הרמן בונדי, במרחבי תבל; תרגם: י' רבי, תל אביב: דביר ועם עובד ('ספרית מדע לעם'), תשכ"ו.
פיטר צ'ארלס סוון, יאפאן: מימי ג'ומון עד תקופת טוקוגאווא; תרגם: יעקב רבי, תל אביב: דביר ועם עובד ('אמנות העולם: התרבויות הלא אירופיות'), תשכ"ז.
ארתור רופין, פרקי חיי; [נערך מן העזבון בידי אלכס ביין; תורגם מגרמנית בידי א"ד שפיר; חלק ג: "בבנין הארץ והעם 1920–1942", תורגם בידי יעקב רבי, תל אביב: עם עובד, תשכ"ח 1968.
יון קאלגארו, ילדותו של לא-יוצלח; תירגם מרומנית: יעקב רבי, תל אביב: עם עובד – ספריה לעם, תשמ"א 1981.
מנחת זכרון למוטי רבינוביץ; העורך: בנו – י.
רבי, במלאת שלוש שנים לפטירתו, תל אביב: (הדפוס החדש), תשכ"ו.
(דברים מעזבונו של מוטי רבינוביץ (בתרגום עברי, או ביידיש ותרגום עברי כאחד) וכן דברים עליו)
יעקב רייפמן (ביידיש: רייפמאנן; א' בניסן תקע"ח, 7 באפריל 1818 - י"ד בחשוון תרנ"ה, 13 בנובמבר 1894) היה חוקר אוטודידקט ומחבר פורה, היסטוריון של היהדות ומלומד עברי.
דמות אניגמטית שנעה על קו התפר שבין חדש לישן, חבר החברה הגבוהה של תנועת ההשכלה היהודית ושומר תורה ומצוות.
נולד ב-7 באפריל 1818, לצבי הירש ורחל רייפמן, בכפר וואגוב (לאגאוו) הסמוך לאפטא.
בשנת תקפ"ב (1822), בעקבות שרפה שכילתה את ביתם ורכושם, עקרו בני המשפחה לעיר אפטא, עיר הולדתו של אביו.
בין השנים תקפ"ד-תקצ"ג למד אצל דייני אפטא, אך שיטת הלימוד שהייתה כמקובל בבתי המדרש בפולין, בדרך הפלפול, ובמעבר בין סוגיות לסוגיות, לא מצאה חן בעיניו; הוא העדיף לימוד מסודר לפי סדר דפי המסכת בצורה שיטתית ובשלמות.
הוא הפך לאוטודידקט וניסה להתקדם בלימודיו בכוחות עצמו.
אפטא היהודית הייתה עיר בעלת אוריינטציה חסידית, ורייפמן הצעיר שלא אהב את הגישה, עזב את משפחתו ונסע ללובלין.
למרות גילו הצעיר (15 או 16) ניסה להקים בלובלין בית ספר מודרני, אך נתקל בהתנגדות של הקהילה החסידית המקומית שמנעה ממנו את תוכניתו.
בעקבות אותו אירוע ניהל מלחמה מתמדת מול אנשי החסידות בכל המקומות אליהם הגיע במשך חייו.
הוא נישא לטשרנה מיימון בתו של יוסף מיימון משברשין הסמוכה ללובלין, ועבר לגור שם.
בתקופה שלאחר נישואיו השתלם בפילוסופיה יהודית והתכתב עם גדולי תנועת ההשכלה היהודית ורבנים המקורבים לתנועה.
הוא פרסם מרעיונותיו ומחקריו בכל כתבי העת של תנועת חכמת ישראל, והציג את עצמו כמקורי וביקורתי, אך קומם עליו הן את השמרנים והן את הרפורמים, השמרנים ראו בפתיחותו לביקורת "יותר מפתחה של מחט", והרפורמים ראו בו עדיין את איש בית המדרש הישן.
הוא גם ספג ביקורת על עצם תקפות מחקריו וטיעוניו, שד"ל כתב לו: .
אך למעשה היה חבר מקובל בין חברי חכמת ישראל, וניהל תכתובות עם כל המי ומי בחברה זו: שי"ר, יש"ר, שד"ל, גייגר, יוסט, חיות, שטיינהיים, פירסט, קירכהיים, זק"ש, ריב"ל, שזח"ה, בובר, ועוד רבים וטובים.
למרות כישוריו וקשריו, לא מצא רייפמן מי שיעסיק אותו בצורה מכובדת, וחי במשך שנים בעניות מחפירה.
רבי אלעזר הורוויץ מחבר שו"ת "יד אלעזר", ויל"ג, ניסו לסדר לו תפקידים שונים ללא הצלחה.
יש התולים את אי הצלחתו בכך שלא היה מקובל על החברה, ולא מצא את מקומו בשסע שבין הישן לחדש.
פרץ תיאר את עולמו המלא סתירות, ואת דיכאונו וחרטותיו: .
לרייפמן נולד בן יחיד בשם נתן, עליו כתב: תחת הון ועושר ומעדני תבל ומחמדיה אשר הִשָׁנִי אלוקי, נתן לי בן רב תושייה ובקי גדול בתלמוד ובפוסקים ראשונים ואחרונים, ואחרוני אחרונים, והוא מורה הוראה בלובלין ומהולל לאביר מורי הוראה וירא ה' מרבים.
שמו נתן, ומלבדו אין לי עוד לא בן ולא בת, ואך הוא הנו חבלי וחלקי בחלד, ואך בו לבדו כל שעשועי".
אשתו של רייפמן נטתה אחרי החסידות, והתייעצה עם הרבי מלובלין רבי לייבלה, אם להרחיק את בנה מבעלה הנוטה להשכלה.
הרבי שאל אותה אם בעלה נוטל את ידיו בכל בוקר, ומשהשיבה בחיוב, השיב שאין חשש באשר ליראת השמים שלו ואל לה להרחיק את בנו ממנו.
ואולם לפי עדות אחרת, בנו לא ישב שבעה אחרי פטירתו, כדינם של היוצאים לתרבות רעה ו"פורשים מדרכי ציבור".
רייפמן נפטר חסר כל ומשפחתו ידעה חרפת רעב.
תבנית הבית (זולקווא תר"ד) - שש שאלות ותשובות בעניינים תורניים
פשר דבר (ורשה תר"ה) - 22 עניינים שונים בתלמוד הבבלי והירושלמי
תולדות רבנו זרחיה הלוי (פראג תרי"ג)
קול מבשר (פראג תרי"ט) - ספר מקדים לקראת מהדורה מדעית של "הלכות גדולות"
חוט המשולש (פראג תרי"ט) - שלושה עניינים: א.
ידיעת חכמי התלמוד בשפות שונות.
ארבעה חרשים (פראג תר"ך) - ניתוח של ארבעה ספרים: א.
משיב דבר (וויען תרכ"ו) - על ברייתא דל"ב מידות
תולדות אבי משפחת רפאפורט (וויען תרל"ב) - תולדות ר' אברהם מנחם ב"ר יעקב הכהן
מה לך נרדם (איידטקוהנען תרל"ג)
שדה ארם (ברלין תרל"ה) - מחקרים על תרגום אונקלוס
חובת האב לבנו (פטרסבורג תרמ"ב)
אהל יששכר: תולדות ר' יששכר הכהן בעל ספר "מתנות כהונה" וקורות ספריו (פרעמישל תרמ"ז)
דרכי המתרגמים הארמים באוריהם (סט.
עיונים במשנת הראב"ע, בעריכת נפתלי בן מנחם (ירושלים: מחברות לספרות, תשכ"ב)
בשנת תש"ן יצאו בניו יורק, כל ספרי יעקב רייפמאן מהדורת צילום בשני כרכים, הכוללים את כתביו שבדפוס ומאמרי הערכה שכתבו אחרים אודותיו.
מפענח נעלמים (תרמ"א-תרמ"ג), סדרת מאמרים במאסף "אוצר נחמד"
ד"ר יעקב רוזנפלד (11 בינואר 1903 – 22 באפריל 1952), המוכר בשמו הסיני לוֹאו שֶנגטה (בכתב סיני מפושט: 罗生特), היה רופא יהודי שהתנדב לצבא השחרור העממי של סין ופעל כמפקד בכיר בחיל הרפואה בתקופת מלחמת סין–יפן השנייה ואחרי כן, בדרגת גנרל, במלחמת האזרחים הסינית.
רוזנפלד נולד כבן הבכור לרגינה ומיכאל בלמברג שבאוסטרו-הונגריה (כיום לבוב באוקראינה).
ב-1910 עקרה משפחתו לעיירה ולרסדורף (Wöllersdorf) שבאוסטריה תחתית, שם העביר את ילדותו ונעוריו.
ב-1921 עבר לווינה לשם לימודי רפואה באוניברסיטת וינה.
ב-1928 קיבל תואר דוקטור, החל לעבוד בבית חולים והתמחה באורולוגיה וגינקולוגיה.
בשנת 1934 פתח מרפאה בעיר וינר נוישטאדט עם אחותו, שטפני, שהייתה רופאה כללית ורופאת שיניים.
בשנת 1938, לאחר השתלטות גרמניה הנאצית על אוסטריה (האנשלוס), נעצר ונשלח למחנה הריכוז דכאו, ומשם לבוכנוואלד.
ביוני 1939 שוחרר בתנאי שיעזוב את המדינה בתוך 14 יום.
בסיוע הקונסול הסיני, חסיד אומות העולם חה פנגשאן, הצליח להימלט לסין עם אחיו, יושי.
שם פתח מרפאה והשתקע בגטו שאנגחאי.
העיר שאנגחאי הייתה תחת כיבוש יפני באותה תקופה.
למרות מצבו הכלכלי המבוסס, החליט לצאת מן העיר ולהצטרף לצבא השחרור העממי הסיני.
ככל הנראה בהשפעת הנס שיפה, קומוניסט יהודי שהתגורר בגטו וכתב לשבועון הגרמני די ולטבינה תחת שם העט "אסיאתיקוס".
בעזרת שיפה הצליח לצאת מן העיר במרץ 1941 והצטרף כרופא לארמייה הרביעית של צבא השחרור העממי, שלחמה בדרום סין סביב שנגחאי.
הוא שימש כמנתח בבית חולים שדה, ניתח חיילים פצועים, טיפל באלפי כפריים ובמקביל יילד תינוקות.
כיוון שהסינים התקשו לבטא את שמו, דבק בו הכינוי "לואו שנג" ("אף ארוך" בסינית).
ב-1943 הועבר לארמייה השמינית, שפעלה בצפון סין, באזור הצבאי שאנדונג.
הוא התקדם לתפקיד קצין הרפואה הראשי והועלה לדרגת גנרל על ידי מאו דזה-דונג.
רוזנפלד תכנן את התשתית הרפואית של הצבא והיה אחראי על בניית בתי-חולים ועל הכשרת צוותי הרפואה.
באביב 1944 יזם הקמת בית חולים, שהופצץ על ידי הצבא היפני ונבנה מחדש ב-1946.
ב-1945 מונה לרופא הראשי של הארמייה הראשונה במנצ'וריה.
בשנת 1949, לאחר סיום מלחמת האזרחים הסינית בניצחון המפלגה הקומוניסטית והקמת הרפובליקה העממית של סין, פרש רוזנפלד מתפקידיו.
בנובמבר אותה שנה הוא שב לאוסטריה לחפש אחר בני משפחתו, שחלקם נספו בשואה.
ניסיונותיו לחזור לסין נתקלו בקשיים.
הוא ניסה להגר לארצות הברית ולהתאחד עם אחיו, אולם נדחה עקב שירותו בצבא הסיני.
באוגוסט 1951 עלה לישראל, בה התגורר אחיו הצעיר.
רוזנפלד התגורר בתל אביב ועבד בבית-החולים אסותא.
נפטר כתוצאה מהתקף לב ונקבר בבית העלמין קריית שאול.
מאז כינון היחסים הדיפלומטיים בין ישראל לסין ב-1993 נוהגים אורחים סינים רמי-דרג המגיעים ארצה לעלות לקברו, וזכרו משמש סמל לידידות בין סין לישראל.
באוקטובר 1999 הוקדשה לו תערוכה בבית התפוצות - "חייו של ד"ר יעקב רוזנפלד".
במסגרת "שנת סין" של משרד החוץ האוסטרי נפתחה באוקטובר 2006 במוזיאון היהודי בווינה תערוכה על חייו ופועלו.
בסין נבנתה אנדרטה לזכרו ורחובות נקראו על שמו.
בית החולים במחוז שאנדונג שבו עבד נקרא על שמו הסיני - לו שנג (Luo Sheng), ופסלו הוצב שם בשנת 1992. בשנת 2003, במלאת מאה שנה להולדתו, הנפיק הדואר הסיני סדרת בולים מיוחדת לכבודו.
פסל של יעקב רוזנפלד הוצב ב-2016 במוזיאון הפליטים היהודים בשאנגחאי.
בספטמבר 1993 הוצב בכניסה לבית החולים בגראץ תבליט לזכרו.
יעקב רוסטובסקי (28 בפברואר 1860 בולשוי טוקמאק - 28 ביולי 1936, תשעה באב תרצ"ו תל אביב) היה אגרונום ישראלי ואחד מחברי ביל"ו.
נולד ב-1860 בעיר בולשוי-טוקמאק בחצי האי קרים שבאימפריה הרוסית, להוריו קראו יהודה ליב ושפרה.
אביו היה רב שיותר מאוחר עלה לארץ ישראל ובנה בית כנסת בירושלים.
הוא קיבל חינוך מסורתי ויותר מאוחר גם השכלה כללית במליטופול.
הוא למד במכון לחקלאות ויעור בעיר פילבה יחד עם אברהם זוסמן ומנשה מאירוביץ', שלושתם היו האגרונומים היהודים הראשונים ברוסיה.
שלושתם הצטרפו אל תנועת הביל"ו, רוסטובסקי עלה לארץ ב-1883 והתגורר בבית אנטון איוב ועבד במקווה ישראל, יותר מאוחר הוא עבר עם מספר בילו"יים לראשון-לציון, אך נאלץ לחזור למקווה ישראל.
לאחר פיטוריו מבית הספר הוא חזר לרוסיה ועסק במסחר ביקטרינוסלב.
ב-1914 הוא הוזמן להקים בית חרושת ללבני סיליקט בארץ והוא עלה ארצה שוב והשתקע בתל אביב.
עקב פרוץ מלחמת העולם הראשונה נדחתה פתיחתו של המפעל ל-1920, רוסטובסקי עבד בו עד 1923 ולאחר מכן חזר לעסוק במסחר.
יעקב (יענקל'ה) רוטנר (נולד ב-11 ביוני 1955) הוא מלחין, מעבד ומנצח ישראלי.
הוא למד בבית ספר יסודי ת"ת רזי-לי בבני ברק ובהמשך בישיבות קול תורה ואיתרי בירושלים.
בהגיעו לגיל צבא, הצטרף לגרעין צורים טירת צבי ואת שירותו הצבאי עשה בנח"ל.
לאחר שירותו הצבאי למד הוראת מוזיקה והמשיך להשתלם ולהתמקצע בניצוח תזמורות ומקהלות.
בראשית דרכו המוזיקלית אף שימש כחזן במשך 11 שנים בבית כנסת גדול בניו ג'רזי, ארצות הברית.
בשנת 1978 הקים את מקהלת הילדים "פרחי גנים" שהייתה הראשונה במקהלות הילדים בישראל שהופיעה לבדה במופע מלא בהיכל התרבות בתל אביב, וזכתה במשך תשע שנים רצופות במקומות הראשונים במצעדי קול ישראל.
כן יצא אתה למסעות הופעות ברחבי אירופה.
רוטנר הוא המנצח והמנהל המוזיקלי של מקהלות ותזמורות בישראל.
תחת שרביטו הופיעו ומופיעות בקונצרטים ובשבתות חזנות מקהלות החזנות והשירה "שפתי נעם" מנתניה, "שירת מודיעין" ממודיעין, "רינת הכפר" מכפר סבא, מקהלת רחובות ואנסמבל החזנים "קולות ישראל", המופיע בארץ וברחבי העולם.
בין היתר הופיע ההרכב בליטא, בפולין, ביוטה, בדלאס ובסן אנטוניו, טקסס.
אלו, מופיעים מזה כמה שנים בהרכב מורחב בשבת חזנות מיוחדת המתקיימת פעם בשנה בבית הכנסת הגדול בירושלים במעמד קהל אלפים ומלווה את החזנים הראשיים של בית הכנסת.
כן מופיע רוטנר זה שנים עם מקהלותיו בסליחות הראשונות בנוסח עדות אשכנז הנאמרות החל ממוצאי שבת שלפני ראש השנה, עם קטעי תפילה ושירה אותם עיבד בעצמו.
רוטנר הוא גם המנהל המוזיקלי והמנצח של מקהלות הילדים והנוער: "פרחי נתניה", "פרחי מודיעין".
בשנת 2017 החל לנצח על מקהלת הנשים "צלילים באונו" (לשעבר "צלילי גבעתיים") הפועלת במסגרת המחלקה למוזיקה של הקריה האקדמית אונו.
בקונצרטים שהוא מנהלם המוזיקלי מנצח רוטנר על תזמורות סימפוניות של רעננה, הקאמרית הישראלית, נתניה הקאמרית הקיבוצית וחדרה.
בשנת 1993 הלחין רוטנר את האורטוריה "שירת הים" על פי הזמנת הטלוויזיה הישראלית וניצח על 400 זמרי מקהלותיו, שהערוץ הראשון שב ושידר מעת לעת בעיקר בערבי שבת שירה.
בהמשך הוציא רוטנר שלושה ספרי תווים לחזנים ומקהלות על תפילות שבת, חג, וימים נוראים.
לחניו פזורים בין אלבומי חזנות ומקהלות ילדים.
בנוסף, יצר סדרת קונצרטים בשם "מפגש עולמות", בה עיבד ותזמר קטעי תפילה על נעימות אופרה ומחזמר במפגשים סימפוניים ומקהלתיים.
הוא כתב מאות לחנים עיבודים ותזמורים סימפוניים לכל גוני המוזיקה, וביניהם יצירות חזנות מקוריים המשלבים ניחוח מעולם החזנות, הג'אז, האופרה והמחזמר.
בעשור השני של המאה ה-21 כתב את האורטוריה "חיים", אשר בוצעה עם מיטב החזנים והמקהלות בקונצרטים בישראל.
הוא נשוי לפזית ואב לאשת התקשורת רחלי רוטנר והסופרת ליאת רוטנר.
– כ' בניסן ?) היה רב ואדמו"ר חסידי במוגלניצא, בנו הצעיר של רבי אלימלך מליז'נסק.
נולד לרבי אלימלך ושפרינצא וייסבלום.
עקב הלשנה הוצרך להימלט מגליציה למוגלינצא ואף שינה את שם משפחתו מווייסבלום לרויטמן.
במוגלניצא מינוהו לרב ואדמו"ר, תפקידים בו שימש עד פטירתו.
היה תלמידם של אביו ושל רבי משה מפשווארסק.
צדיקי דורו הגדירוהו כצדיק נסתר.
תאריכי לידתו ופטירתו לוטים בערפל, ולא ידוע כי אם שנפטר בכ' בניסן.
אחיינו השרף ממוגלניצא מילא בין השאר גם את מקומו באדמו"רות.
בנו רבי חיים נישא לבתו של רבי אלעזר מקוז'ניץ.
תלמידו היה רבי חנוך ב"ר טוביה הכהן – מחבר ספר "יסוד אמונה ומידת ענווה".
ראובן יעקב נמרוד (נפטר ב-27 ביוני 2020) היה מקימה ומפקדה הראשון של יחידת משמר הגבול הימ"מ - היחידה המיוחדת ללוחמה בטרור של משטרת ישראל.
נמרוד נולד בעיר בגדאד שבעיראק למשפחה עשירה.
לאביו היו קשרים חברתיים עם בכירים בממשל העיראקי.
עם השפעת הנאצים בעיראק ופרוץ הפרהוד ידידו הערבי של האב הודיע לו שלא יוכל להגן עליו ושחייו בסכנה.
האב ברח עם משפחתו לטורקיה ומשם עלה לישראל.
אב המשפחה עסק במסחר ירקות ופירות וראובן סייע לאביו בניהול העסק, ובמקביל למד ועסק במסגרות.
נמרוד התגייס לשירות סדיר בצנחנים וקיבל תפקיד מפקד מחלקת תול"ר ללא דרגת קצונה.
עם סיום שירותו הסדיר התגייס למשמר הגבול.
הוא סיים קורס קצינים בבה"ד 1, קורס מפקדי פלוגות חי"ר וקורס קצינים בכירים של משטרת ישראל.
בתפקידו במשמר הגבול פעל לחשיפתן ולחיסולן של חוליות טרור באופן שזיכה אותו בשבחים רבים מאלוף פיקוד המרכז, משה לוי.
מילא תפקידי פיקוד על מספר יחידות מג"ב.
מפקד מג"ב, ניצב חיים לוי, יזם את הקמת יחידת הימ"מ, לאחר אישורי ממשלת ישראל, משטרת ישראל והמטכ"ל.
ניצב חיים לוי הטיל על ראובן יעקב נימרוד להקים את הימ"מ, לאמנה ולפקד עליה בליווי שני קצינים מהמטכ"ל.
ראובן מילא תפקידי קצין אג"מ במספר יחידות.
בתפקידו האחרון בשירות בתי הסוהר שירת כמפקד גוש צפון בדרגת תת-גונדר.
ספג ביקורת רבה עקב בריחת אסירים דרך מנהרה תת-קרקעית שחפרו.
למרות ניסיונות השר אביגדור קהלני למנוע את פרישתו, החליט לפרוש כאות מחאה על אי קבלת גיבוי מהממונים עליו.
במשך שנים ארוכות נאבק במחלת הסרטן ונפטר ביום 27 ביוני 2020.
יעקב רוזנפלד (נולד ב-1979) הוא חזן חרדי-ישראלי.
רוזנפלד נולד בירושלים בשם יעקב יצחק רוזנפלד להרב משה יונה רוזנפלד משפחה הנמנית עם חסידי תולדות אהרן.
רוזנפלד למד פיתוח קול באוניברסיטת קליניק בגרמניה וכן אצל זמר האופרה ריצ'רד באון.
בין השנים 2007–2014 כיהן בימים נוראים כחזן בבית הכנסת הגדול אוהל אברהם של הרובע השישה-עשר בפריז לצידו של החזן המקומי הרב שמואל שפירו.
ב-2013 צורף לפרויקט של המלחין מרטין וידרקר לאלבום "שבת המלכה", בו הוא מבצע את כל השירים.
ב-2015 יצא האלבום השני של הפרויקט "שבת המלכה 2" בו השתתף לצידו של רוזנפלד אברימי רוט.
רוזנפלד ניחן בכישורי משחק וזכה לסיקורים נרחבים על כך בתקשורת.
הוא הופיע כשחקן ראשי בהצגת תיאטרון חרדי בשם "חלומו של הרבי" בהיכל התרבות, ובמחזה "כנר על הגג" בהונגריה.
שיתף פעולה והופיע לצד אמנים וחזנים ברחבי העולם כגון יצחק מאיר הלפגוט, גד אלבז, שלומי גרטנר, חיים אדלר, מרדכי סובול אהרלה סמט, דוד אולמן ועוד.
מופיע בקונצרטים ברחבי העולם כגון ארצות הברית, סלובקיה, צרפת, גרמניה, אוסטריה, הונגריה, פולין והיכלי התרבות בכל הארץ.
"קומזיץ מיט המזמרים - ווקאלי"
2013 - "שבת המלכה" (ביצוע סולו בכל האלבום)
2015 "שבת המלכה 2" (ביצועים: רוזנפלד & אברימי רוט)
יעקב אנופריביץ' רילסקי היה סייף סובייטי-יהודי.
בעל 12 מדליות מאליפויות העולם, מהן 4 זהב, 5 כסף ו-3 ארד.
רילסקי נולד באלכסנדרובקה, מחוז מזרח קזחסטן.
הוא החל להתאמן בשנת 1950 במהלך שרות בצבא.
היה חבר בנבחרת ברית המועצות בשנים 1953–1966.
באולימפיאדת מלבורן (1956) זכה רילסקי במדליית ארד בתחרות חרב קבוצתי לאחר ניצחון על צרפת בקרב על מדליית הארד.
חברו לנבחרת היה גם דוד טישלר אף הוא יהודי.
בתחרות האישית הוא לא הצליח לעלות לשלב השני.
באליפות העולם שנערכה בפילדלפיה, ארצות הברית בשנת 1958 זכה רילסקי במדליית זהב בתחרות חרב אישי, לפני דוד טישלר ויז'י טוורדוקנס מפולין.
באולימפיאדת רומא (1960) סיים רילסקי במקום חמישי בתחרות חרב קבוצתי וסיים במקום שמיני בתחרות חרב אישי (שביעי סיים דוד טישלר).
באליפות העולם שנערכה בטורינו בשנת 1961 זכה רילסקי במדליית זהב בתחרות חרב אישי לפני אמיל אוחירה ווויצ'ך זבלוקי שניהם מפולין.
באליפות העולם שנערכה בגדנסק בשנת 1963 זכה רילסקי במדליית זהב בתחרות חרב אישי לפני יז'י פבלובסקי מפולין וולדימירו קלרזה מאיטליה.
באולימפיאדת טוקיו (1964) זכה רילסקי במדליית זהב בתחרות חרב קבוצתי במדליית כסף זכתה איטליה ובמדליית ארד זכתה פולין.
שותף לזכייה היה הסייף היהודי מארק רקיטה.
הוא סיים במקום רביעי בתחרות האישית.
יעקב (קובי) רובינשטיין הוא כנר ישראלי, כנר ראשי של התזמורת הסימפונית של במברג (1995–2009), של הסינפונייטה הישראלית באר שבע (2022-2024) ושל אנסמבל סולני תל אביב.
יעקב רובינשטיין החל ללמוד נגינה בכינור בגיל 7 אצל שלמה בורנשטיין ומגיל 13 אצל המורה אילונה פהר.
לאחר שרותו הצבאי כמוזיקאי מצטיין למד באקדמיה למוזיקה בתל אביב אצל יאיר קלס.
בהמשך סיים את לימודיו לתואר ראשון בפרנקפורט ולתואר שני בבית הספר מנהטן למוזיקה בניו יורק (1993–1995).
בשנים 1995–2009 כיהן ככנר ראשי ב, אחת מהתזמורות הגדולות והחשובות בגרמניה.
כסולן הופיע עם תזמורות רבות בארץ ובעולם, כמו עם התזמורות של מנהיים, ברנדנבורג וטיבינגן.
כמו כן ניגן ברסיטלים והרכבים קאמריים רבים ושונים.
הוא מוזמן באופן קבוע לנגן עם מיטב התזמורות המובילות בעולם כמו התזמורות של תזמורת הרדיו של מינכן, קלן, שטוטגרט, באדן-באדן, הנובר, אוסלו, מדריד, ולנסיה, סאו פאולו, אוקלנד ועוד.
רובינשטיין ניגן עם גדולי המוזיקאים, כגון: לוצ'אנו פבארוטי ושלושת הטנורים, מידורי, לורין מאזל, לאנג לאנג, מסטיסלב רוסטרופוביץ', מישה מייסקי ורבים אחרים.
בין הסגנונות המייחדים אותו ניתן למנות את נגינת הבארוק והמוזיקה היהודית.
בשנת 2010 השתתף בהקמת התזמורת הקאמרית "קאמרטה במברג".
בשנת 2011 הקים את פרויקט הכלייזמר הקרוי על שמו: "רובינשטיין כלייזמר פרוג'קט".
מאז חזרתו לארץ בשנת 2012 משמש ככנר ראשי באנסמבל סולני תל אביב כסולן וכנגן ראשי אורח בתזמורות שונות כגון: אנסמבל פניקס למוזיקה עתיקה, התזמורת הקאמרית הישראלית, תזמורת נתניה הקאמרית הקיבוצית, הקאמרטה הישראלית ירושלים, התזמורת הקאמרית כפר סבא "סולני ישראל" והתזמורת הסימפונית חיפה.
הרב יעקב רוזנטל (כסלו ה'תרס"ו, דצמבר 1905 – כ"ז באלול ה'תשנ"ה, 22 בספטמבר 1995), היה אב"ד בתל אביב, רב שכונת הירקון-הצפון ורב בית הכנסת הגדול בצפון תל אביב.
נולד בעיר קויל שבפולין, למאטיל ולר' שמואל רוזנטל, סוחר עצים תורני.
בשנת ה'תרפ"ג, 1923, עלה בגפו לארץ-ישראל.
בירושלים התוודע לרב זרח ראובן ברוורמן, למד בישיבתו שבמאה שערים כחמש שנים וראה בו את רבו המובהק.
בשנת ה'תרפ"ט, 1929, נישא לדבורה, בתו של הרב ראובן משה צ'רנוצקי מוילנה, ושפרה בת הרב שלמה גדול, רבה של וורניאן פלך וילנה.
לאחר נישואיו עבר להתגורר בתל אביב מקום מגוריו של חמיו, והחל ללמד כר"מ בישיבה לצעירים אור זורח ביפו.
בתל אביב נעשה הרב רוזנטל תלמידם ומקורבם של הרב שאול משה זילברמן רבה של ויירושוב, והרב אליהו אהרן מילייקובסקי רבה של חרקוב וראב"ד תל אביב, נסמך על ידם ושימשם בשימוש חכמים.
בהמלצת הרבנים הראשיים לתל אביב, הרב שלמה הכהן אהרונסון והרב בן-ציון מאיר חי עוזיאל, התמנה הרב רוזנטל בשנת ה'תרצ"ב, 1932, כרב שכונת "אגודת יושבי אוהלים וצריפים" בצפון תל אביב, בסמוך לירקון, לימים, שכונת הירקון-הצפון.
באותה שנה נבנה בית הכנסת האזורי ברחוב דיזנגוף 314-312, בו כיהן הרב רוזנטל כרב שישים ושתיים שנה.
כך תיאר ראש הקהילה ומייסדה, בנימין אפרתי, את השתלשלות האירועים:
בשנת ה'תש"ד, 1944, התמנה דיין בבית הדין הרבני; בשנת ה'תש"י, 1950, התמנה לדיין ב"בית דין מיוחד על יד הרבנות הראשית לישראל לעיר יפו המשוחררת", בהרכב של האב"ד הרב יהושע מנחם אהרנברג.
בשנת ה'תשכ"ו, 1966, התמנה לאב"ד בתל אביב, תפקיד אותו מילא כעשרים שנה.
בחודש תשרי ה'תשכ"ז, 1967, חתם הרב רוזנטל על קול קורא יחד עם חשובי הרבנים והדיינים על איסור ניתוחי מתים "אלא באופן של פיקוח נפש מיידי ובהסכמה לכל מקרה של רב מובהק המוסמך לכך".
בחודש אלול ה'תשכ"ז, לאחר מלחמת ששת הימים חתם הרב על כרוז האוסר: "להיכנס לכל שטח הר הבית".
בחודש כסלו ה'תשל"ב, 1972, חתם הרב על פסק דין האוסר גיוס בנות.
כחלוץ רבני בעיר העברית החדשה, הניח הרב רוזנטל יסודות הנהגה רבנית וקהילתית כלל-ישראלית, של יהדות אורתודוקסית בתל אביב, ביניהם: קירוב משפחות שאינן שומרות מצוות; טקסי בר-מצווה למשפחות שאינן שומרות שבת וניסוח פשרות יצירתיות בין מתפללי נוסח אשכנז ונוסח ספרד.
ככלל, הנהגתו הייתה בימין מקרבת, שיחו ושיגו בצניעות, בנועם ובחן.
במלחמת העצמאות התיר לפועלים הסלוניקאים, כולם שומרי שבת, לפרוק נשק מאנייה שעגנה בנמל.
אחד הפועלים, אפרים ברוך, נזכר: "הוא התבונן בפועלי הנמל בחיוך רחב, ואמר להם 'איפה בגדי העבודה תביאו לי מייד חולצה ומכנסיים, שאוכל לעזור לכם'".
לאחר שנתן את ההיתר, סייע הרב בעצמו לפרוק את הנשק.
הרב רוזנטל היה שותף פעיל בהקמת מסגרות חינוך דתי בתל אביב: סייע בהקמת מסגרת תורנית לנוער בתוך בית הכנסת; סייע בייסוד בית הספר לבנות מזרחי בצפון תל אביב, שימש בו 'נשיא ועד ההורים' ועודד את הקמת הישיבה התיכונית בעיר.
בפרוץ מאורעות תרצ"ו והגעת פליטים רבים לשכונה, ייסד הרב רוזנטל עם רעייתו הרבנית "אגודת נשים לעזרה סוציאלית וגמילות חסד".
האגודה שיכנה חסרי בית בבית הכנסת וסיפקה להם מצרכים חיוניים.
פעילות זו נמשכה באמצעות ארגון גמ"ח קהילתי של מתן בסתר, הלוואות וסיוע סוציאלי.
הרב רוזנטל נמנה עם מזהירי שבת ובנועם אישיותו הפעיל את השפעתו למניעת חילולי שבת בעיר.
פעולות אלו החלו כבר בשנות ה-30 סביב אירועי יריד המזרח בנמל תל אביב ועד השתדלותו לסגירת בתי קולנוע בכרך הסואן בערוב ימיו.
בתקופת תנועת המרי העברי, הסתתר מנחם בגין מפקד האצ"ל מהשלטון המנדטורי תחת שם הכיסוי: ישראל ססובר.
בין השנים 1947-1945 התגורר במחתרת ברחוב יהושע בן-נון בתל אביב.
בתקופה זו הרבה לפקוד את בית הכנסת "שלום" שבשכונת הצפון.
בספרו המרד מתאר בגין את הרב רוזנטל: "רב השכונה, תלמיד חכם, בעל שתי עיניים בוערות כגחלים".
לימים, לאחר עלותו לכס ראש ממשלת ישראל, שב בגין לבית הכנסת, הפעם במסגרת ביקור רשמי, ובנאומו אמר בין היתר: .
בשנת ה'תשמ"ג, 1983, במלאת יובל שנים לעלותו לכס הרבנות ולייסוד בית הכנסת, התעטר הרב בפרס "לכבודה של תורה", ע"ש הרב איסר יהודה אונטרמן, מטעם המועצה הדתית בתל אביב יפו.
באותה שנה קיבל הרב רוזנטל את אות יקיר העיר תל אביב-יפו כ"רבה של צפון תל אביב וממקימי החינוך הדתי שם".
לכבוד אירועי היובל התפרסם מאמר הוקרה בעיתון דבר:
לרב והרבנית רוזנטל נולדו ארבע בנות:
שפרה, אשת ר' רפאל שפירא, אחיו של הרב משה שמואל שפירא.
שרה, אשת הרב אברהם יצחק קוק.
רחל, אשת הרב אברהם יצחק שלוסברג.
יעקב רחביה (רחבלסקי) (4 באוקטובר 1896 – 28 באוקטובר 1971) היה פעיל ציוני, ממקימי רשת הטלפונים בארץ ישראל תחת המנדט הבריטי, מייסד ומנהל שירותי הטלפון הראשון של מדינת ישראל.
בתפקידיו השונים בתחום הטלפוניה היה פעיל מרכזי בביסוס רשת תקשורת מודרנית בארץ ישראל המנדטורית ובמדינה הצעירה.
נולד בעיירה מקרוב שבאוקראינה, אז חלק מהאימפריה הרוסית, לראובן, סוחר ולחיה, עקרת בית.
בפרעות שנערכו ביהודים בראשית המאה העשרים נרצח אביו, ובעקבות זאת היגר יעקב לארצות הברית בשנת 1911.
בארצות הברית התיישב בשיקגו, עיר מגוריו של דודו, השלים את לימודיו התיכוניים, והתפרנס מחלוקת עיתונים.
הוא תכנן ללמוד את מקצוע הרוקחות, אך בעקבות מפגש בשנת 1916 עם שני פעילים ציוניים, דוד בן-גוריון ויצחק בן-צבי, החליט להתגייס לגדודים העבריים בארץ ישראל תחת פיקודו של זאב ז'בוטינסקי, שהשתתפו במלחמת העולם הראשונה ובכיבוש הבריטי של ארץ ישראל.
התגייס ב-1918 ושירת בגדוד לצידו של בן-צבי.
לבקשת דוד בן-גוריון שינה את שמו מרחבלסקי לרחביה.
הקמת מערכת הטלפוניה בארץ ישראל
עם תום מלחמת העולם הראשונה חזרו רבים מחבריו לגדוד לארצות הברית, אך רחביה בחר, בעידודו של בן-צבי, להיאחז בארץ ישראל ולעסוק בחקלאות.
לצורך כך הוא למד במשך שלושה חודשים בבית הספר החקלאי 'מקווה ישראל'.
למרות כוונתו לעסוק בחקלאות, שוכנע על ידי משלחת של ההסתדרות הציונית להשתלב באדמיניסטרציה של הממשל הבריטי החדש.
במטרה להתמקצע בתחום תשתיות התקשורת, ולסייע בעזרת הידע המקצועי שירכוש להתפתחות היישוב היהודי והמדינה המתוכננת, הצטרף בפברואר 1920 לפרויקט פיתוח רשת הטלפונים והטלגרף בארץ ישראל, במסגרת הצבא הבריטי.
בשלב הראשון עסק בעיקר בעבודה פיזית קשה בשכר נמוך, אשר כללה מתיחת רשתות, כריית שוחות והצבת עמודים, והשתתף בייסוד קווי הטלפון ליריחו ולחברון.
יחד עם 15 העובדים הראשונים בתחום תשתיות התקשורת בארץ ישראל הקים רחביה ארגון עובדים בשם "ההסתדרות הבינלאומית של עובדי מסילות הברזל והטלגרף של א"י", ושימש כמזכיר הראשון שלו.
בראשית שנות ה-20 של המאה ה-20 מונה למדריך הראשי בבית ספר 'בזק', מוסד חדש שהוקם על ידי הבריטים כדי להכשיר עובדים להקמת תשתיות תקשורת בארץ ישראל.
בשנת 1921 מונה למנהל מחלקת הטלפונים בתל אביב, ובתפקיד זה התקין בין השאר את הטלפון הראשון במשרדו של ראש העיר, מאיר דיזנגוף.
במהלך המרד הערבי הגדול היה אחראי על הטלפונים במחוז הדרום.
במסגרת זו עסק בשמירה על קווי הטלפון ובתיקון הנזקים שגרמו להם כנופיות ערביות.
משימה זו הייתה כרוכה בסיכון של ממש, ורחביה ספג איומים מחברי הכנופיות.
באחד המקרים, בנובמבר 1938, נפצע מפגיעת כדור כשהותקף על ידי קבוצה של ערבים ביפו.
על פעולותיו בשנים אלו קיבל מהנציב העליון את אות 'חבר הקיסרות הבריטית' מאת המלך ג'ורג' השישי.
עם פרוץ מלחמת העולם השנייה הוטל עליו לחבר את העיר באר שבע ומחוז הדרום לרשת הטלפונים של המרכז, משימה שעבורה גויסו מאות עובדים.
ביוני 1922 נישא בתל אביב לפנינה אברמוביץ.
לאחר מלחמת העולם השנייה הועבר לירושלים ומונה לסגן מנהל שירותי הטלפון בארץ ישראל.
בשנת 1945 מונה למנהל שירותי הטלפון בארץ ישראל מטעם המנדט הבריטי.
ב-1948 הוקמה מרכזת טלפונים עצמאית בתל אביב, שהייתה אמורה לנתק את העיר העברית מהתלות במרכזת שביפו הערבית.
לאחר שהמהנדס האנגלי האחראי על מחוז תל אביב סירב להפעיל את המרכזת החדשה, ירד רחביה מירושלים והפעיל בעצמו את המרכזת.
מנהל שירותי הטלפון במדינת ישראל
עם קום המדינה בשנת 1948 מונה למנהל שירותי הטלפון הראשון בה, תפקיד אותו מילא עד פרישתו לגמלאות ב-1961. תחילה היו שירותי הטלפון תחת אחריות משרד התחבורה, ולאחר מכן הפך תחום הדואר למשרד הדואר, שכלל גם את שירותי הטלפון.
לאורך כהונתו פיקח על התקנת 63,000 קווי טלפון חדשים, ועל פיתוח רשת הטלפונים של ישראל.
היה אחראי על הקמת מרכזיות טלפון בערים שונות, ובראשן המרכזייה הבין-עירונית בתל אביב.
לאחר פרישתו משירות המדינה שימש כחבר הוועדה לבחירת עובדים לשירות המדינה.
בנוסף עסק בהעברת קורסים מקצועיים למשתלמים שהגיעו ממדינות אפריקה ללמוד את תחום הטלפוניה.
יעקב רחביה נפטר ב-28 באוקטובר 1971 והובא לקבורה בבית העלמין הדרום., ולו שני בנים ובת.
יעקב רוזן (רוזנפלד) (6 באוגוסט 1928 – 9 במרץ 2024) היה נדבן, ניצול שואה וקבלן ישראלי, יקיר העיר רמת גן ועל שמו רחוב בעיר.
נולד בראדזימין, פולין לגולדה (לבית מינזלביק) וליהושע רודנפלד, בבית דיברו ביידיש.
בכיתה ג' הפסיק ללמוד בבית הספר היסודי בעקבות פלישת גרמניה הנאצית לפולין.
אמו עסקה בחכירת מטעים ובמכירת פירותיהם ואביו היה נגר בניין.
ביום שישי 3 באוקטובר 1942 החלו הנאצים לחסל את גטו ראדזימין, יעקב נפרד מאביו, אמו ואחיו הקטן וולף ונמלט מהגטו.
משפחתו הובלה למחנה ההשמדה טרבלינקה ונרצחה בתאי הגזים.
הוא לא פגש בהם יותר.
כדי לשרוד בשואה הסתובב והתארח בין כפרים פולניים במשך שלוש שנים תוך התחזות לנער פולני נוצרי יתום שהכיר בשם יאן רוז'סקי אשר זקוק ללינה ומזון.
במהלך השנים הללו פגש את אחיו משה מספר פעמים.
אחיו הגדול פנחס ברח לברית המועצות והתגייס ל אך לא שרד את המלחמה.
אחרי שהסתיימה מלחמת העולם השנייה הוא שב לעיר הולדתו רדזימין, והתגורר בה עם עוד שישה יהודים ששרדו את השואה.
אחיו משה רוזנפלד עבר לליון שבצרפת לאחר המלחמה והשתקע בה.
בסוף ספטמבר 1945 הגיע לבית עליית הנוער בוורשה, ועבר הכשרה עם קבוצה של 25 נערים ונערות, אשר עלו לארץ באופן בלתי לגאלי באמצעות תנועת הבריחה.
חיילי הבריגדה היהודית עזרו להם להגיע מוורשה, לברטיסלאבה, אוסטריה ואיטליה.
הגיע לרומא בסוף נובמבר 1945 ושהה בה כחצי שנה עד עלייתו לארץ עם אוניית המעפילים דב הוז.