tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בקארי סאניה – כדורגלן עם 439 שערי ליגה ו-65 בנבחרת צרפת
כריס מאלונגה – כדורגלן נבחרת קונגו
סנקט-פטרבורג (או סנט-פטרבורג / סנט-פטרסבורג; ברוסית: Санкт-Петербу́рг, בעבר: פטרוגרד ולנינגרד) היא העיר השנייה בגודלה ברוסיה (אחרי מוסקבה).
תושבי העיר מכנים אותה בקיצור פטרבורג (Петербу́рг) או פיטר (Питер).
העיר שוכנת בצפון-מערב רוסיה, על שפת הים הבלטי, בשפך נהר הנייבה.
היא מהווה מרכז תרבותי אירופי חשוב, בעלת מעמד מרכזי כעיר נמל ופתח למסחר עם אירופה.
העיר נוסדה ב-27 במאי 1703 על ידי הצאר פיוטר הגדול כ"חלון לאירופה", ושימשה כבירת האימפריה הרוסית בשנים 1721–1917, למעט השנים 1728–1730 שבהן מוסקבה שימשה כעיר הבירה.
היא חדלה לשמש עיר הבירה לאחר מהפכת אוקטובר, כאשר הבירה שבה למוסקבה והעיר שינתה את שמה ללנינגרד.
אוכלוסיית העיר מונה מעל 5 מיליון תושבים (2018) והיא בירת המחוז הפדרלי הצפון-מערבי.
בעיר נמצא מושב בית הדין לחוקה של רוסיה, האספה הבין-פרלמנטרית של חבר המדינות, המפקדה הראשית של הצי הרוסי, מטה המחוז הצבאי הלנינגרדי של הכוחות המזוינים של הפדרציה הרוסית (עד 2023 שימשה גם כבירת מחוז לנינגרד).
שם העיר השתנה מספר פעמים בהיסטוריה, ואת שמה הנוכחי מבטאים אנשים בדרכים שונות.
כשנוסדה העיר, היא נקראה על שם פטרוס הקדוש.
פיוטר הגדול בחר להשתמש בתחילית "סנקט" ובסיומת "בורג" שמקורן בגרמנית, ובכך רצה לשוות לעיר אופי בין-לאומי.
בשנת 1914 שונה שמה לפטרוגרד , בעקבות מלחמתה של רוסיה נגד גרמניה במלחמת העולם הראשונה, וב-24 בינואר 1924, שלושה ימים לאחר מותו של ולדימיר לנין, שונה שמה ללנינגרד על שמו.
ב-1991 היא שבה וקיבלה את השם "סנקט פטרבורג", לאחר משאל עם.
בינואר 1993 הוענק לה מעמד עיר פדרלית.
בתקופת מלחמת העולם השנייה סבלה העיר ממצור כבד שהביא למותם של כמיליון מתושבי העיר, שבעקבותיו הוענק לעיר בשנת 1945 מעמד עיר גיבורה.
העיר מהווה מרכז כלכלי, תחבורתי ותרבותי חשוב מאוד ברוסיה.
המרכז ההיסטורי של העיר כולל אתרי מורשת עולמיים והוא אחד האזורים המתוירים במדינה.
ביניהם נמצאים מוזיאון הארמיטאז', הקונסטקאמרה, תיאטרון מריאינסקי, הספרייה הלאומית הרוסית, המוזיאון הרוסי, המבצר הפטרופאבלי וקתדרלת איסק.
בשנת 1698 שב פיוטר הגדול מהשליחות הגדולה, שמטרתה הייתה חיזוק הליגה הקדושה - ברית של מספר מדינות נוצריות כנגד האימפריה העות'מאנית.
בעקבות שליחות זו הוא החל במדיניות של התמערבות והתפשטות אשר נועדה להפוך את מדינת הצאר של רוסיה לאימפריה הרוסית ולמעצמה אירופאית גדולה.
מדיניות זו באה לידי ביטוי בלבנים ובטיט על ידי הקמת עיר חדשה, סנקט פטרסבורג, בשנת 1703, באזור אינגריאן שנכבש במלחמה הצפונית הגדולה.
פיוטר הגדול ביקש "לקרוע חלון לאירופה" (כלומר, מוצא לים).
הוא קרא לעיר על שם השליח פיוטר הקדוש, השם המקורי SanktPiterburh היה למעשה חיקוי להגייה ההולנדית Sint Petersburg (הצאר פיוטר חי ולמד בתקופה מסוימת בהולנד).
סגנון הבניה של העיר החדשה נבחר בהשראה של הערים הגדולות של אירופה, וכדחייה מודעת של האדריכלות הרוסית המסורתית בהשפעת התקופה הביזנטית, כמו הבארוק האופנתי של נרישקין דאז.
הצאר התכוון שעירו החדשה תעוצב בסגנון רנסאנס פלמי, שנודע לימים בשם בארוק פטרין, וזה היה הסגנון שבחר לארמונו החדש בעיר.
בניית העיר החלה בזמן מלחמה.
המבנה הראשון שנבנה היה מבצר הידוע כיום כמבצר פטרופבלובסקיה, אשר נשא את השם המקורי SanktPiterburh.
המבנה נבנה באי הארנבים, בגדה הימנית של נהר הנֶבָה, מספר קילומטרים ביבשה מהמפרץ.
אדמת הביצה שהקיפה את המבצר עברה ייבוש, והעיר נפרסה כלפי חוץ מתוך המבצר, בהשגחתם של מהנדסים גרמנים שהוזמנו לרוסיה על ידי הצאר.
פיוטר אסר על בניית מבנים מאבן בכל רוסיה מחוץ לגבולות העיר, על מנת שכל סתתי האבן ברוסיה יבואו לסייע בבניית העיר.
בניית העיר החדשה הייתה כרוכה בסבל לא יתואר להמוני העובדים, שהועסקו בתנאי כפייה.
על פי הערכות, כ-30 אלף מהם מתו במהלך הבנייה.
הסופר דוסטויבסקי כינה אותה "העיר המלאכותית ביותר בעולם" בשל מיקומה כיד היוצאת אל הים הבלטי, ואילו הסופר אלכסנדר פושקין קרא לה "החלון אל אירופה".
העיר הייתה גם בסיס חיל הים של הצאר, המוגן על ידי האי המבוצר קרונשטאדט, שנבנה מייד לאחר תום עבודות הבנייה בעיר שיזם הצאר.
האדם הראשון שבנה את ביתו בעיר היה קורנליוס קרואיס, מפקד הצי הבלטי.
כיום משמש בסיס הצי הרוסי במקום כמטה חיל הים הרוסי, ואילו נמל הבית של הצי הבלטי שוכן בקלינינגרד.
הצאר פיוטר, שקיבל השראה מהערים ונציה ואמסטרדם, חזה שסירות ואוניות יהיו אמצעי התעבורה הבלעדיים בתעלות העיר, ולכן הורה שלא ייבנה גשר קבוע מעל נהר הנֶבָה.
הוראה זו שונתה בשנת 1850, עת הותרה בנייתם של גשרים נפתחים מעל הנהר.
ב-1712 הפכה העיר לבירת האימפריה הרוסית, ופיוטר הגדול חייב את האצולה לגור בה לפחות מחצית מהשנה.
אולם עם מותו, בשנת 1725, העיר עדיין הייתה רחוקה מלהיות מרכז התרבות והציוויליזציה המערבית כפי שדמיין.
רבים מהאריסטוקרטים שאולצו על ידי הצאר להתיישב בסנט פטרסבורג עזבו.
גם חצר המלוכה עזבה את סנט פטרסבורג וחזרה למוסקבה, אשר שוב הוכרזה כעיר הבירה.
אולם אחייניתו של פיוטר הגדול, אנה איבנובנה, דוכסית קורלנד אשר הייתה היורשת שלו, בחרה לחזור לעיר, ובשנת 1732 סנט פטרסבורג החליפה רשמית את מוסקבה כבירת רוסיה, תפקיד שהחזיקה בו עד 1918. העברת משרדי הממשלה אליה נתנה דחיפה גדולה להתפתחותה.
פטרבורג למרכז התרבות הרוסית ופרחו בה התיאטרון, הבלט, הפעילות הספרותית, המוזיקלית, והמדעית.
כל גדולי סופרי רוסיה במאה ה-19 חיו באופן זמני או קבוע בעיר.
במשך המאה ה-18 וה-19 בנתה האליטה הרוסיה בצורה פזרנית את העיר, בהשאירה אחריה ארמונות רבים ששרדו עד היום.
העיר סבלה ממספר רב של שיטפונות, החמור שבהם היה ב-7 בנובמבר 1824 כאשר המים עלו 4.21 מטרים מעל מפלס המים הרגיל.
העיר הפכה למרכז התסיסה החברתית והמהפכנית ברוסיה, בין השאר בגלל הימצאותם של פועלי התעשייה בקרבה משמעותית לאצולה הרוסית בעיר.
אך גם בשל גידולה העצום של העיר וביטול צמיתות האיכרים על ידי צאר אלכסנדר השני ב-1861.
בתי מגורים נבנו בפאתי העיר וצמחו תעשיות חדשות, עד סוף המאה ה-19 הפכה סנקט פטרבורג לאחד ממרכזי התעשייה הגדולים באירופה.
עם התפתחות התעשייה צמחו תנועות פועלים קיצוניות, ותנועות סוציאליסטיות היו אחראיות להתנקשויות באנשי אצולה רבים, בהן גם ההתנקשות בצאר אלכסנדר השני, שנרצח באחד מרחובות העיר בשנת 1881.
ב-1905 פרצה המהפכה הרוסית הראשונה (הידועה בתור מהפכת 1905) בעיר, שהתרחבה למחוזות רבים אחרים.
בתקופת מלחמת העולם הראשונה שינה הצאר ניקולאי השני את שם העיר ב-31 באוגוסט 1914, מסנקט פטרבורג שהיה בעל צליל גרמני לפטרוגראד שהיה בעל צליל סלאבי יותר; דבר שהיה אמור להעלות את המורל של העם הרוסי.
ב-1917 החלה המהפכה הרוסית בשלב הראשון (פברואר 1917) הורדת הממשל הצארי והקמת שני מרכזי כוח פוליטיים (הממשלה הזמנית וסובייט פטרוגראד).
ב-25 באוקטובר פרצו הקומוניסטים את ארמון החורף בעיר, מקום מושבה של הממשלה הזמנית, ותפסו את השלטון.
כאשר החלה מלחמת האזרחים ברוסיה, בגלל קרבתם של הכוחות האנטי-מהפכניים (הצבא הלבן) והמצב הפוליטי המעורער אולץ המנהיג הבולשביקי ולדימיר לנין להימלט למוסקבה, בירתה הקודמת של רוסיה, ב-5 במרץ 1918. מהלך זה נראה בהתחלה כזמני (וכך הוא הוצג) אבל מוסקבה נשארה הבירה עד עצם היום הזה.
העברתה של הבירה למוסקבה הביאה להגירה המונית אל הבירה החדשה ועד 1920, אוכלוסייתה של העיר קטנה לכדי שליש.
ב-24 בינואר 1924, שלושה ימים לאחר מותו של לנין, קיבלה העיר את השם לנינגרד לכבודו.
מהלך זה נראה אז כסוג של התנערות מהרקע האימפריאליסטי של העיר.
בזמן מלחמת העולם השנייה הוטל על לנינגרד מצור על ידי כוחות הוורמאכט של גרמניה הנאצית, אשר ארך מ-8 בספטמבר 1941 ועד ל-27 בינואר 1944, לאורך 29 חודשים רצופים.
היטלר הורה באופן מפורש להחריב את העיר עד היסוד ולא לקבל כניעה – כלומר להביא למותם של מיליוני תושבי העיר.
מפקדי הוורמאכט במקום לא הסתייגו כלל, אלא הרחיבו הנחיות כלליות אלו לפקודות מפורשות ומפורטות: פגיעה באספקת המים, המזון והדלק על-מנת להביא לרעב, לצד פקודות לא לקבל שום כניעה מצד אזרחי העיר, ולירות על מנת להרוג אזרחים המבקשים להיכנע או לברוח מהעיר הנצורה.
הכוחות הגרמנים יחד עם משתפי הפעולה (בהם הפינים) מנו כ-750,000 נפש ואילו הכוחות הרוסים כולל משמר אזרחי מנו כמיליון נפש.
במשך זמן זה הוקמה "הדרך לחיים" מעל אגם לאדוגה (שהיה קפוא במשך רוב השנה) אבל היה פתוח לתקיפות אוויריות ורק כאחת מתוך שלוש משאיות שהושמה למשימה הגיעה ליעדה.
במשך המלחמה נהרגו כ-700 אלף תושבים מתוך שלושה מיליון – שיעור האבדות האזרחיות הכבד ביותר מעיר כלשהי בהיסטוריה המודרנית, ואולי בכלל.
בעקבות העקשנות ההירואית של תושבי העיר, הייתה סנקט פטרבורג העיר הסובייטית הראשונה שקיבלה את מעמד עיר גיבורה.
לאחר המלחמה נבנתה העיר מחדש בעזרת ציורים ישנים של מבניה, וחזרה להיות מרכז תרבותי ואינטלקטואלי כבעבר.
במרכז העיר הוקמה "כיכר הניצחון", לזכר המלחמה והמצור, וכן הוקם לזכרם ב-Poklonnaya Gora שבמוסקבה "פארק הניצחון", ובו היכל זיכרון עם 900 פגזים מוארים, כנגד מספר ימי המצור על סנקט פטרבורג.
בתקופת הפרסטרויקה החל בברית המועצות גל של החזרת שמות קודמים למקומות ששמם שונה.
ב-12 ביוני 1991 נערך בעיר משאל עם שבו החליטו תושבי העיר להחזיר את השם המקורי "סנקט פטרבורג", עם תמיכה של 54% אחוזים.
ההחלטה נכנסה לתוקף באישור המועצה העליונה של רוסיה ב-6 בספטמבר באותה השנה.
שמות הרחובות, הפארקים והארמונות חזרו גם כן לשמם המקורי.
אך במשאל עם נוסף שנערך בחרו המקומיים להשאיר את שם המחוז "מחוז לנינגרד" מהתקופה הסובייטית ולא לשנותו.
מאז 1997 העיר מארחת את פורום סנקט פטרבורג הבין-לאומי לכלכלה, המהווה לפורום כלכלי חשוב מאוד שנועד למשוך השקעות זרות לרוסיה.
הפורום כולל כנסים שנתיים בהשתתפות נשיא רוסיה המארח בכנסים אלה את בכירי הפוליטיקאים, הכלכלנים, אנשי העסקים והעיתונאים, כדי לדון בנושאים הבוערים בענייני כלכלה ויחסים בין-לאומיים.
בשנת 2017 נחנך בעיר אצטדיון קרסטובסקי שאירח משחקים בגביע הקונפדרציות 2017, מונדיאל 2018 וביולי 2021 אירח גם משחק ביורו 2020.
במהלך התפרצות נגיף הקורונה ברוסיה, לראשונה מאז מלחמת העולם השנייה, בהוראת מועצת העיר סנקט פטרבורג החל ממרץ 2020 הוטל על העיר סגר כללי במסגרתו נאסר על התושבים לצאת מבתיהם.
סנקט פטרבורג היא העיר הצפונית ביותר בעולם מבין הערים בעלות אוכלוסייה של יותר ממיליון איש.
היא ממוקמת בצפון-מערב רוסיה על שפת הים הבלטי בשפך נהר הנֶבה.
הגובה מעל פני הים במרכז העיר הוא 1–5 מ'.
סנקט פטרבורג היא עיר בעלת אקלים קר ולח.
מספר ימי השמש במהלך השנה הוא כ-62 בלבד.
הטמפרטורה היומית הממוצעת עומדת על C° 17.8 ביולי, ו־C° 7.7− בינואר.
העיר סנקט פטרבורג היא עיר פדרלית שבראשה עומד מושל סנקט פטרבורג המנהל את מינהל העיר סנקט פטרבורג המכונה רשמית ממשלת העיר.
לצד ממשלת העיר פועלת האספה המחוקקת של סנקט פטרבורג, כפרלמנט עירוני ובו 50 חברים, המחוקקת חוקים עירוניים ובלבד שאלה אינם נוגדים את חוקת רוסיה.
בשל חשיבותה ההיסטורית של העיר וקרבתה לאירופה, תפקיד מושל העיר נהנה מיוקרה רבה, שאין מקבילה לה ברוסיה למעט תפקיד מושל סבסטופול וראש עיריית מוסקבה.
ספינות שיט בין-לאומיות עוגנות בנמל הנוסעים בטרמינל הימי בקצה המערבי של האי וסילי בעיר.
מטבעת סנקט פטרבורג, שנוסדה בשנת 1724, היא אחת המטבעות הגדולות בעולם.
היא מייצרת מטבעות רוסיים, מדליות ותגים רשמיים.
טויוטה בונה מפעל בעיר הפרברית שושיארי, ג'נרל מוטורס וניסן חתמו על עסקאות גם עם ממשלת רוסיה.
סנקט פטרבורג ידועה כ"בירת הבירה" של רוסיה, בשל אספקת המים המקומיים ואיכותם, ותורמת למעלה מ-30% מהייצור המקומי של בירה עם חמש המבשלות הגדולות בהן מבושלת הבירה השנייה בתפוצתה באירופה, בלטיקה, ומבשלת ונה (שתיהן מופעלות על ידי BBH), מבשלת היינקן, סטפן ראזין (שתיהן בבעלות הייניקן) ומבשלת טינקוף (SUN-InBev).
בנוסף, היקף ענף הבנייה בעיר הוא השני בגודלו ברוסיה, כולל מסחר, שיכון ובנייה.
בשנת 2022 עומד התקציב העירוני על 800 מיליארד רובל רוסי.
אף על פי שבעבור המקומיים בעלות על רכב היא סימן להצלחה ומעמד חברתי, רשת התחבורה הציבורית בעיר היא למעשה ענפה ויעילה, גם אם היא צפופה לעיתים קרובות.
הרכבת התחתית של סנקט פטרבורג הוא אופן התחבורה היעיל ביותר והרשת שלה מכסה כמעט את כל תחומי העיר, כאשר תחנות חדשות נפתחות כמעט מדי שנה ויש בהן עיצוב אדריכלי מרהיב.
התחבורה הציבורית מורכבת מרשת רכבת תחתית, אוטובוסים, טרוליבוסים וחשמליות.
התשלום מתבצע לרוב באמצעות כרטיס נסיעה או כרטיס מוגבל בזמן המאפשר תשלום על כל סוגי התחבורה הציבורית.
ישנם שני סוגים של אוטובוסים: נתיבי אוטובוס ציבוריים המופעלים על ידי החברה העירונית PassajirAvtoTrans ונתיבים מסחריים בבעלות של חברות פרטיות (כמו הפארק השלישי).
לעיתים קרובות כולם עוברים באותם קווים.
ההבדל הוא במחיר הנסיעה והעובדה שאוטובוסים פרטיים אינם מספקים מחירים מיוחדים, הנחות לסטודנטים, והמחיר הוא גבוה יותר.
האוטובוסים המסחריים כולם מסומנים באות K (או T) כמו K-1 או K-154. שלא כמו בנתיבים ציבוריים, בנתיבים המסחריים ניתן לעצור בכל נקודה שהנוסע יבקש לאורך הקו, באמצעות בקשה מראש מהנהג, בעוד קווים ציבוריים עוצרים רק בתחנות הרשמיות.
מערכת התחבורה הציבורית בסנט פטרסבורג עובדת משעה 06:00 עד 00:00, כמה מסלולים מתחילים קצת יותר מוקדם ועוצרים מעט אחר כך.
בימים מסוימים שבהם הרכבת התחתית פועלת 24 שעות.
בעיר פועלות חמש תחנות רכבת:
התחנה הבלטית (משרתת קווים לקינגיספ ואיוואנגורוד, עם קישור לפטרהוף, לומונוסוב, סוסנובי בור, גטצ'ינה, לוגה, פסקוב וגדוב)
תחנת ויטבסק (משרתת קווים לקלינינגרד, ערי אוקראינה, בלארוס, המדינות הבלטיות ורכבת פרברית לפאבלובסק, אורדג', ויריצה)
תחנת לדוגה (רכבות למורמנסק, וולוגדה, ארכנגלסק, טיומן, ערי מזרח רוסיה, הלסינקי; רכבת פרברית לבודוגוש, וולחובסטרוי, נבדובסטרוי, בבאייבו)
תחנת מוסקבה (רכבות למוסקבה, במרכז ובדרום רוסיה; רכבת פרברית לקירישי, שדה לודיינויה, מלאיה וישרה ונובגורוד)
תחנת פינלנד (משרתת את תנועת רכבות הפרברים לפריאוזרסק, קוזנצ'נויה, ויבורג, ססטרורצק, אגם לדוגה וכן רכבות להלסינקי).
בעבר פעלה תחנת ורשה שנסגרה בשנת 2001. עד לשיטפון שפרץ בשנת 1924 פעלה תחנת הרכבת פרימורסקי בצפון מזרח העיר.
בסנקט פטרבורג ישנם משרדים של קו הרכבת הגדול ביותר ברוסיה – אוקטיברסקאיה – ושניים מסניפיה: קו סנקט פטרבורג וסנקט פטרבורג-ויטבסק.
נמל התעופה הצמוד לעיר הוא נמל התעופה פולקובו.
העיר היא אחד מאתרי התיירות המרכזיים והחשובים ברוסיה.
על פי מיטב המסורת הנורדית, נבנתה העיר בשטח גדול, ורובה הוא אזורי פארקים, תעלות ואגמים.
שטח העיר הוא כ-1439 קמ"ר, מה שעושה אותה לעיר השנייה בגודל שטחה באירופה עבור מעל למיליון תושבים, לאחר לונדון.
העיר גדולה בשטחה פי שניים מניו יורק ופי 18 מפריז.
סנקט פטרבורג היא העיר הצפונית ביותר הכוללת יותר ממיליון תושבים.
בשנת 1990 הוכרז המרכז ההיסטורי של העיר (לראשונה לאחר נפילת מסך הברזל בברית המועצות), שלפעמים נקרא גם המוזיאון החוץ-מבני של נאו קלאסיציזם, כאתר מורשת עולמית על ידי אונסק"ו.
סנקט פטרבורג היא עיר בעלת רקע תרבותי ואדריכלי עשיר.
הופעתה המלכותית של העיר היא תוצאה של שלל פרטי אדריכלות, בהם: שדרות ישרות ורחבות, שטחים פתוחים, פארקים וגנים, גדרות מתכת מקושטות, פסלים ואנדרטות.
בניגוד לרוב הערים העתיקות באירופה שהלכו והתפתחו לאורך השנים בצורה טבעית, סנקט פטרבורג נבנתה מלכתחילה עם תכנון קפדני ותוך הקצאת משאבים אדירים.
כחלק מהתכנון, הוזרמו מי נהר הנֶבָה דרך עשרות תעלות, שמשתלבות במרקם המרכז העירוני עם גשריהן ומעגניהן.
תעלות מים אלה מוסיפות לאווירה המיוחדת השוררת בעיר ובזכותן הוענק לה הכינוי "ונציה של הצפון".
בין שפע המוזיאונים נמנה הארמיטאז' השוכן ברובו בארמון החורף של הצארים ובעל אוסף ציורים מן המפורסמים בעולם.
אתרים הראויים לציון הם בין היתר קתדרלת יצחק (איסאקייבסקי סאבור) ומנזר אלכסנדר נֶבסְקִי שבו קבורים גדולי הספרות הרוסית.
בקתדרלת פטר ופול קבורים רבים מבני משפחת המלוכה (בית רומנוב), כיכר הארמון עם עמוד אלכסנדר.
בעיר פעילים כ-40 תיאטראות, ביניהם תיאטרון מריאינסקי, שהוא אחד מבתי האופרה הבולטים בעולם.
בתיאטרון זה שוכנת גם אחת מלהקות הבלט המוכרות בעולם – "בלט קירוב".
העיר היא ביתה של "אקדמיה וגנובה" שהוא מבתי הספר לבלט הטובים בעולם.
בין יצירות האדריכלות מהמאה ה-18 ומהמאה ה-19 נמנים מבצר פטר ופאול הקדושים הממוקם על אי השולט על שפך הנהר והנמל, מכון סְמוֹלְנִי, שדרת נֶװְסְקִי, בניין הבורסה באי וָסִילְײֵבְסְקִי, כיכר הדקבריסטים, רחוב האדריכל רוֹסִי, כיכר האמנויות.
בשנת 1960 הוקמה אנדרטת זיכרון פִיסְקָרֵבְסְקָאיָה לזכר נספי מלחמת העולם השנייה והמצור.
בשנים 1950–1980 הוקמו שכונות מגורים, בנייני ממשל וציבור.
בשיא הקיץ מתרחשת בעיר תופעת הלילות לבנים, שבה השמש שוקעת מתחת לקו האופק למשך פרק זמן קצר בלבד, וחשיכה של ממש איננה משתררת כלל ועיקר.
בתקופה זו מתרחשים בעיר פסטיבלים רבים, שהידוע בהם הוא פסטיבל הלילות הלבנים.
|Colspan=2|העיר מחולקת ל-18 נפות (ראיונים):
|colspan=2|בגבולות הנפות והאזורים ישנם 111 תת-מחוזות מוניציפליים: 81 מהם מחוזות (אוקרוגים) מוניציפליים, 9 ערים (הנמצאות במחוז לנינגרד) ו-21 כפרים.
מרכז סנקט פטרבורג שנוסד בשנות ה-30 של המאה ה-18 הוא החלק העתיק ביותר של העיר (מלבד מצודת פטר ופבל) אשר מכיל את מרבית אטרקציות התיירות באזור המטרופולין של סנקט פטרבורג.
אזור זה ממוקם על מספר איים הנמצאים בין נהר הנייבה שבצפון ותעלת אובוודני שבדרום.
את מרכז העיר חוצים הנהרות פונטאנקה ומוייקה.
במרכז סנקט פטרבורג נמצא מוזיאון האֶרְמִיטָאז' שהוא אחד המוזיאונים הגדולים, הוותיקים והחשובים ביותר בעולם לאמנות.
כמו כן בחלק זה של העיר ממוקמת גם השדרה הראשית של העיר, נייבסקי פרוספקט, המכילה מונומנטים ארכיטקטוניים רבים מהמאה ה-18 והמאה ה-19.
זהו רובע הגובל בנהרות נייבה הגדולה ונייבה הקטנה מדרום ומצפון-מזרח ובמפרץ הפיני ממערב.
הרובע מהווה חלק ניכר מאזור המרכז ההיסטורי של העיר.
החלק הצפון מערבי העצום של הרובע איננו מכיל אתרים בעלי עניין לתיירים, בניגוד לחלק המזרחי של האי שמכיל אתרים רבים בעלי עניין תיירותי.
זהו אחד מהמרכזים ההיסטוריים של העיר שמשתרע על פני מספר איים בצפון הדלתא של הנייבה.
ברובע, שמכיל בעיקר שכונות מגורים, נמצאים גם כמה מהאוניברסיטאות הקטנות יותר בעיר, אצטדיון פטרובסקי המשמש את מועדון הכדורגל זניט סנקט פטרבורג ואחד המבנים הגבוהים ביותר בעיר – לידר טאואר, המשמש לתחנת שידורי טלוויזיה וגובהו 326 מטרים.
באזור ממוקמת גם מצודת פטר ופבל והאתר בו היישוב סנקט פטרבורג נוסד במקור.
הרובע מכיל מונומנטים ארכיטקטוניים רבים מהמאה ה-19 והמאה ה-20. באיים שבחלק הצפון-מערבי של הרובע נמצאים מספר מרכזי בילוי בולטים בעיר, כמו גם פארקים, וילות ומתקני ספורט בולטים.
זהו רובע המכיל בעיקר בנייני דירות חדגוניים ולעיתים רבות אף מכוערים, אשר נבנו במהלך התקופה הסובייטית ונודעים בשם "חרושצ'ובקי".
אזור זה איננו מכיל אתרים בעלי עניין תיירותי.
אלה הפרברים הדרומיים של העיר בהם היה ממוקם לפני המהפכה הרוסית בשנת 1917, מרכז התעשייה של העיר.
באזור זה החל המצור על לנינגרד במהלך מלחמת העולם השנייה.
אטרקציות תיירות בולטות באזור זה כוללות את שערי הניצחון של הנארווה, כנסיית צ'סנה ומצפה פולקובו.
הגדה המזרחית של סנקט פטרבורג.
באזור זה נמצאים בין היתר מספר כנסיות יפות, פארקים, זירת הוקי קרח המשמש את קבוצת סק"א סנקט פטרבורג ותחנת הרכבת לדוגה.
בעיר מתגוררים מעל 5 מיליון תושבים (2018).
סנקט פטרבורג היא העיר השנייה בגודלה ברוסיה והרביעית באירופה.
אחרי ייסוד העיר ב-1703 הותר להתיישב בה רק ליהודים שהמירו דתם, או לפי היתר מיוחד מהצאר.
המפקד הראשון של משטרת סנקט פטרבורג היה אנטוניו די ויירה, שהיה אולי יהודי מומר.
עם זאת, הקהילה היהודית במקום היא אחת הוותיקות ברוסיה.
אחרי חלוקת פולין ב-1795 הגיעו יהודים לעיר ולמעשה הניחו את היסוד לקהילה היהודית.
ב-1802 היה כבר בית עלמין יהודי.
הרפורמות של הצאר אלכסנדר השני, הביאו לצמיחה מהירה באוכלוסייה היהודית בעיר.
ב-1863 מונה לראשונה רב ראשי לעיר.
ב-1893 נבנה בית הכנסת קורל הגדול, שהכיל 1,200 מקומות.
ב-1917 בעקבות מהפכת פברואר בוטלו כל ההגבלות על התיישבות יהודית בעיר.
עד 1930 היה הרב דוד טבל קצנלנבוגן רבה של הקהילה.
עם מותו נסגר בית הכנסת הגדול, אך נפתח שוב בעקבות פניות חברי הקהילה.
כרב הקהילה בין 1934–1936 שימש מנחם מנדל גלוסקין, אחריו הרב אברהם לובנוב מ-1943 עד 1973. ב-1978 כחלק מהכנות לאולימפיאדה במוסקבה שופץ בית הכנסת כאחד ממוקדי התיירות בעיר.
בשנות השמונים כרב בית הכנסת נבחר יפים לויטיס.
ב-1990 נפתח בית ספר יהודי על ידי מיכאל קוריץ.
מאז 1997 רב העיר הוא שליח חב"ד, הרב מנחם פבזנר.
נשיא הקהילה הוא מרק גרוברג.
מרכז הקהילה היהודית שוכן ברחוב לרמונטובסקי.
לפי מרשם האוכלוסין הרוסי, בשנת 2003 חיו בעיר 35,000 יהודים.
אחרים מעריכים כי המספר גבוה יותר.
אישים בולטים שנולדו בסנקט פטרבורג
רומן וישניאק – צלם אמריקאי.
יצחק מירלשוילי – יזם ישראלי, בעל השליטה בערוץ 14.
הסימפוניה השביעית שלו, הקרויה "סימפוניית לנינגרד" מנציחה את המאבק הקשה והנואש על העיר במלחמת העולם השנייה.
סנקט פטרבורג היא אחת הערים המפותחות ביותר בתחום הספורט ובה 1,649 היכלי ספורט, 118 בריכות שחייה, 18 מרכזי החלקה, 17 אולמות סגורים להחלקה, 13 אצטדיונים ומגרשי כדורגל, שתכולתם יותר מ-1,500 מושבים ויותר מ-20 מרכזי ספורט.
אחד האצטדיונים הגדולים ברוסיה והגדול ביותר בצפון מערב רוסיה הוא אצטדיון קרסטובסקי ובו למעלה מ-68,000 מושבים, אצטדיון נוסף הוא אצטדיון פטרובסקי המשמש את בתי הספר לכדורגל השונים בעיר.
בנוסף קיים גם היכל הספורט יובילייני, המשמש למשחקי כדורסל, מתחם הספורט פטרבורגסקי המארח בעיקר קונצרטים, היכל הקרח המשמש למשחקי הוקי קרח והיכל סיבור ארנה, המשמש לקונצרטים ומשחקי כדורסל שונים.
המרכז החשוב ביותר להכשרה בתחום הספורט בעיר הוא האוניברסיטה הלאומית הממלכתית לתרבות גוף, ספורט ובריאות על שם לסגאפט .
בשנת 2023 העיר תארח את אליפות העולם בהוקי קרח ולשם כך נבנה סק"א ארנה, שצפוי להכיל יותר מ-22,000 מושבים.
בעיר פועלים מספר רב של מועדוני ספורט מקצועניים:
מועדוןליגהענף ספורטאצטדיון/היכל ביתהקמהתארים בולטיםהערות זניט הפרמייר ליג הרוסיכדורגלגזפרום ארנה19261 גביע אופ"א (2007/08), 1 הסופרקאפ האירופי (2008), 7 אליפויות רוסיה, 1 אליפות ברית המועצותזניט-2 ליגת הכדורגל המקצועניתאצטדיון סמנה1993קבוצת מילואים של זניטדינמו ליגת הכדורגל המקצועניתאצטדיון דינמו1923מועדון הכדורגל הוותיק ביותר בעיר זניט הליגה המאוחדת של VTBכדורסלסיבור ארנה2014 ספרטקללא.
המועדון פורקסיבור ארנה19352 גביע ספורטה, 1 גביע רוסיה, 2 אליפויות ברית המועצות, 2 גביעי ברית המועצות דינמוללא.
לוקיוס אנאוס סנקה , שנודע גם בפשטות כסֶנֶקָה (Seneca) או סנקה הצעיר (4 לפנה"ס בערך – 65 לספירה), היה פילוסוף, מדינאי, ומחזאי רומאי ב"תקופת הכסף" של הספרות הלטינית.
סנקה נולד בקורדובה וגדל ברומא, בנם השני של הלוויה (Helvia) ומרקוס אנאוס סנקה, רטוריקן עשיר הידוע כסנקה הזקן.
אחיו הבכור של סנקה, גליו , היה פרוקונסול באכיה (שם, לפי מקורות נוצריים מוקדמים, הוא פגש את השליח פאולוס בערך ב-52 לספירה).
סנקה היה דודו של המשורר מרקוס אנאוס לוקאנוס, בנו של אחיו הצעיר, אנאוס מלה.
המסורת מספרת כי הוא היה ילד חולני, בנעוריו התגורר זמן מה אצל דודתו במצרים ואז נלקח על ידה לרומא לצורך חינוכו.
הוא למד שם רטוריקה, ופילוסופיה סטואית ונאו-פיתגורית.
אך יש מעט מאוד מידע ביוגרפי שניתן להפיק מיצירותיו הוא, ולפיכך קשה לדעת את הפרטים המדויקים על הביוגרפיה שלו.
מקורות היסטוריים אחרים נכתבו מנקודות מבט מוטות, ולכן קשה להפיק מהם מידע מהימן לגבי חייו.
תחת השגחתם של אביו ודודתו, הוא בנה לעצמו קריירה משגשגת כפרקליט ונבחר לקוואיסטור לשנת 33. ב-35 נשא לאישה את פומפיה פולינה.
אחרי שירש את ממונו של אביו חדל מלעסוק במשפטים וניסה את כוחו בכתיבה.
בשנת 40 כתב מכתב תנחומים למרסייה, בתו של ההיסטוריון קרמוטיוס קורדוס שנאלץ להתאבד בפקודת טיבריוס 15 שנה קודם לכן.
בשל מכתב זה הקיסר קליגולה ציווה להוציא להורג את סנקה, אך לבסוף לא הרגו רק מכיוון שהאמין כי סנקה החולני ימות ממילא.
(סנקה סבל מקוצר נשימה עד כדי כך שלעיתים קרובות חשב להתאבד).
בשנת 41 מסלינה, אשתו של הקיסר קלאודיוס, שכנעה את קלאודיוס שיגרש את סנקה לקורסיקה בהאשמה כי נאף עם יוליה ליווילה.
בשהותו בגלות עסק בלימודים פילוסופיים, וכתב בין היתר את חיבורו "תנחומים" לאמו הלוויה.
בשנת 49, אשתו החדשה של קלאודיוס, אגריפינה הצעירה, קראה לו חזרה לרומא על מנת ללמד את בנה, ל.
דומיטוס, שעתיד היה להיות הקיסר נירון.
כאשר קלאודיוס נרצח בשנת 54, אגריפינה הצליחה להביא להכתרתו של נירון לקיסר, ולהעדפתו על פני בריטניקוס, בנו של קלאודיוס.
במשך חמש השנים הראשונות שלט נירון בתבונה תחת השפעתו של סנקה ושל פקיד בכיר אחר, סקטוס אפריקנוס בורוס.
אך לאחר זמן מה, סנקה ובורוס איבדו את השפעתם על נירון ושלטונו הפך דיקטטורי וטיראני.
בשנת 58 סנקה נתבע לדין על כך שצבר הון תועפות על חשבון הציבור, אך יצא מן המשפט ללא פגע.
הוא התעשר מאוד מהשקעות כשניצל את מעמדו הרם כדי לקבל אינפורמציה פיננסית, והלווה כספים לפרובינקיות בשיעורי ריבית גבוהים מאוד.
הוא עצמו הסתפק במועט למרות עושרו הרב, ישן על מזרן קשה, שתה מים בלבד והסתפק במזון מועט.
"שפע של מזון מפריע למחשבה וחונק את הנשמה" כך כתב.
מותו של בורוס בשנת 62 הזיק מאוד למעמדו של סנקה, ונירון היה נתון להשפעתם של אנשים שהטיחו בסנקה האשמות שונות ובהן שניסה לצבור ממון.
סנקה פרש והשקיע את זמנו בלימוד וכתיבה.
אחרי השריפה הגדולה של רומא בשנת 64, סנקה תרם את רוב ממונו לשיקומה.
בשנת 65 הוא הואשם כי היה שותף בקשר פיסו שמטרתו הייתה להרוג את נירון.
סנקה הצטווה על ידי נירון להתאבד ללא משפט.
טקיטוס מתאר שסנקה התאבד עם אשתו, פומפיה פולינה, שבחרה להתאבד עמו.
היצירות המיוחסות לסנקה כוללות סאטירה, ספר על מטאורולוגיה (מחקרי טבע), מאמרים פילוסופיים, 124 מכתבים העוסקים בנושאים מוסריים (מכתבי מוסר), ועשר טרגדיות.
אחת מהטרגדיות המיוחסות לו, אוקטביה, בוודאי אינה שלו.
הוא אפילו מופיע כאחת מהדמויות במחזה.
זהותו כמחבר טרגדיה אחרת, הרקולס באוטה, מוטלת בספק.
השיטה של הפילוסופיה הסטואית שסנקה האמין בה הדגישה צעדים מעשיים שעל ידיהם הקורא יוכל לעמוד בפני בעיות החיים.
בייחוד הוא האמין כי חשוב מאוד לעמוד בפני העובדה של המוות.
השאלה של איך לעמוד בפני המוות היא דומיננטית ברבים ממכתביו.
מכתבי מוסר אלה נכתבו לידידו לוקיליוס, מושלה העשיר של סיציליה שהיה משורר ופילוסוף אפיקוראי.
במכתבים אלה ניתן לראות תחילתו של סגנון הכתיבה של המסה שבו המשיכו אחריו פלוטרכוס היווני, מישל דה מונטן מחבר "המסות" הצרפתי, פרנסיס בייקון האנגלי ורבים אחרים.
מישל דה מונטן הושפע רבות מסנקה, ובמסה "על ספרים" (ספר 2 פרק 10) הוא כותב: "סנקה מתאמץ ומשתדל לצייד בנשק את המידות הטובות מול האימה, הרפיון והתשוקות הנלוזות...
הוא מחזיק בדעות סטואיות ואפיקוראיות, רחוקות מן המצוי והרגיל, אך לדעתי יציבות ומתאימות לחיי הפרט."
הטרגדיות של סנקה אמנם נכתבו בצורת דרמה, אך נועדו כנראה להיקרא ולא להיות מוצגות על במה.
הוא לקח מחזות מהתיאטרון היווני הקלאסי, מהטרגיקנים אייסכילוס, סופוקלס ואוריפידס.
מחזותיו של סנקה נקראו רבות באוניברסיטאות אירופאיות בימי הביניים, ולכן הם השפיעו בצורה חזקה על הדרמה הטרגית בתקופת הרנסאנס, ובעיקר על הספרות באנגליה האליזבתנית ועל המחזאים הצרפתיים פייר קורניי וז'אן רסין.
תנחומים למרסייה (שנת 40 לספירה)
על יציבותו של החכם (55)
כיום מסכימים החוקרים שנכתבה לאחר מותו של סנקה)
מתורגמים מרומית בלויית מבואות והערות על ידי אהרן קמינקא.
[התוכן: על ההשגחה האלוהית, על מנוחת הנפש, איגרת-תנחומים לאמו הלוויא, מכתבים.]
[שבעה ספרים; לפוליביוס במות אחיו] מאת לוציוס אנאוס סנקא.
מתורגמים מרומית עם מבואות והערות ומאמרים נספחים מאת המתרגם אהרן קמינקא.
תל אביב, "דבר" בהשתתפות מוסד ביאליק, תש"ב.
מתורגמים מרומית עם הערות, בידי אהרן קמינקא.
מתורגמים מרומית, עם מבואות והערות והשקפה כוללת: חיי סנקא ודעותיו מאת אהרן קמינקא.
תל אביב, "דבר" בהשתתפות מוסד ביאליק.
כרך א' - תש"ג; כרך ב' - תש"ה [התוכן: על החיים המאושרים, על המרגוע, תנחומים למריציה, לנרון קיסר על החנינה, על החסדים (שבעה ספרים, לאבוציוס ליברליס)].
בתוך: נתן שפיגל, סנקה - האיש ומשנתו.
על החיים המאושרים, מלווה בחיבורים "על הפנאי" ו"על שלוות הנפש", חיבורים פילוסופיים על איכות החיים, מאת לוקיוס אנאיוס סנקה.
שני מכתבים מאת לוקיוס אנאוס סנקה, מלאטינית: אילריה שטילר-טימור וגדעון כ"ץ, 'דחק', כרך ב', 2012, עמ' 323.
ירושלים, מוסד ביאליק, המפעל לתרגום ספרות מופת, תשע"ז 2016.
מכתבים אל לוקיליוס, כרך א'.
ירושלים, הוצאת הספרים ע"ש י"ל מאגנס, 2017.
מכתבים אל לוקיליוס, כרך ב'.
ירושלים, הוצאת הספרים ע"ש י"ל מאגנס, 2019.
ירושלים: מוסד ביאליק, תשע"ט 2018.
ירושלים: מוסד ביאליק, תש"ף 2020.
ירושלים: מוסד ביאליק, תשפ"ג 2022.
שיגעונו של הרקולס; אוקטביה תרגמה מרומית רחל בירנבאום.
ירושלים: מוסד ביאליק, תשפ"ה 2025.
בחיבור "מכתבי מוסר" (Epistulae Morales), מספר סנקה על השפעת האסכולה הפיתגוראית עליו בשנות נעוריו וכתוצאה מכך התנסותו בהימנעות ממאכל בעלי חיים.
לדבריו נטש את המנהג מכיוון שהייתה זו תחילת תקופת שלטונו של טיבריוס, אז הופיעו ברומא טקסי פולחן זרים והימנעות מאכילת סוגים מסוימים של מאכלי בשר נראתה כהוכחה להתעניינות בכת הזרה.
לכן, לבקשת אביו, שלא חשש מהעמדה לדין אבל שנא פילוסופיה, חזר להרגליו הקודמים.
יש להניח שסנקה התכוון לאירועי שנת 19 לספירה, בה נרדפו תחת שלטון טיבריוס פולחנים יהודיים ומצריים.
במקום אחר בחיבור, סנקה מותח ביקורת על הפולחן הטקסי וכדוגמה הראשונה הוא בוחר במנהג היהודי של הדלקת נרות שבת: "יהי אסור להדליק נרות בערבי שבתות מפני שהאלים אינם צריכים לאורה, ולאנשים לא נעים העשן".
הדגש על מנהגים יהודים בהקשר כזה יכול להיות מוסבר כניסיון לסתור את טענות היהודים, ששמו דגש על סגולתו של המונותאיזם היהודי המופשט, וכתגובה לחוגי החברה הרומאית שהתרשמו מפן זה של הדת היהודית.
כפי שניתן להסיק מתוך חיבוריו הידועים, סנקה מראה אנטיפתיה מודגשת כלפי דתות מזרחיות באופן כללי.
התייחסויותיו של סנקה ליהודים נמצאות בחיבורים שכתב בשנות ה-60 של המאה הראשונה, כלומר בשיא תנועת הגיור והפצת המנהגים היהודים ברחבי העולם הסובב את הים התיכון.
סנקה היה הסופר הלטיני הראשון שנתן דרור להשתלחויות מכוונות נגד הדת היהודית והשפעתה על החברה הרומית.
בחיבורו האבוד "De Superstitione", טען סנקה לגבי היהודים "שמנהגם אינו מועיל, שכן על ידי הנהגת יום מנוחה אחד כל שבעה ימים, הם מפסידים בבטלנות כמעט שביעית מחייהם, ועל ידי הימנעותם מלפעול בעתות חירום משלמים לא פעם באובדן...
בינתיים המנהגים של העם המקולל הזה זכו להשפעה כזאת שהם עכשיו מקובלים בכל רחבי תבל.
...היהודים, עם זאת מודעים למקור ולמשמעות של פולחניהם.
רוב העם מקיים פולחן מבלי לדעת מדוע הוא עושה זאת".
סנקה היה הראשון שביקורתו על השבת נתמכה בגינוי הבטלנות.
על פי דבריו על עתות החירום, מתגלה שהכיר את מנהג היהודים שלא להגן על עצמם בשבת.
סנקה מוטרד מהתפשטות המנהגים היהודיים בקרב הלא־יהודים, אולם למרות ביקורתו כלפי היהודים, ניתן ללמוד מדבריו על כבוד מסוים למודעותם לגבי פולחניהם - מודעות שמייחדת את היהודים מ"רוב העם", הבורים בעניין.
ניתן לזהות את "רוב העם" עם הגרים למיניהם, אולם סביר יותר להניח שסנקה הציג ניגוד בין היהודים לרוב העם הרומי הפשוט ובכך העביר ביקורת על בני ארצו.
סנצ'ו הראשון היה בנם של רמירו הראשון מלך אראגון (לכן כונה גם סנצ'ו רָמִירֶס), ואשתו ארמסינדה (במקור חיסברגה).
הוא עלה לשלטון באראגון עם מות אביו, וב-1076, לאחר שבן דודו סנצ'ו הרביעי, מלך נווארה נרצח בידי אחיו, נבחר גם למלך נווארה.
סנצ'ו הראשון התחיל במסע דרומה לכיבוש השטחים המוסלמיים במסגרת מה שכונה הרקונקיסטה.
כמו כן בנה מצודות במונטאראגון (Montearagón) ובקסטייר (Castellar), והשתתף לצד אלפונסו השישי, מלך קסטיליה בקרב א-זלאקה, שבו הפסידו כוחותיהם למוראביטון המוסלמים.
הוא נישא פעמיים, מאשתו הראשונה איסבל מאורז'ל, נולד לו פרו הראשון, ומאשתו השנייה נולדו אלפונסו הראשון ורמירו השני.
שלושת ילדיו היו מלכי אראגון.
ב-1094 נהרג סנצ'ו מפגיעת חץ בזמן המצור על ווסקה.
סנץ (FC Senec) היה מועדון כדורגל סלובקי מהעיר סנץ שבמערב סלובקיה במחוז ברטיסלבה.
הקבוצה זכתה פעם אחת בגביע הסלובקי בכדורגל בעונת 2001/02. הבעלים של הקבוצה היה דניאל יאמר שהיה גם הבעלים של קבוצת מכבי נתניה הישראלית אך הוא עזב את סנץ עקב העפלת של מכבי נתניה לגביע אופ"א.
מאמן הקבוצה הוא גוזף ואלוביץ' שהיה מועמד לאמן את מכבי נתניה בעונת 2006/07.
השתתפותה היחידה של הקבוצה במפעיל אירופי היה בגביע אופ"א בעונת 2002/03, אז הקבוצה הוגרלה בסיבוב המוקדם נגד קבוצת שירוקי ברייג מבוסניה והרצגובינה והפסידה לה בשני המשחקים והודחה מהמפעל.
המועדון התקיים בסך הכל 14 שנים ולאחר עונת 2007/08 מוזג עם מועדון דונז'סקה סטרדה.
סֶנֶץ (בסלובקית: Senec, בהונגרית: Szenc, בגרמנית: Wartberg) היא עיר בדרום-מערב סלובקיה, השוכנת כ-25 קילומטר צפונית-מזרחית לברטיסלאבה.
סנץ היא העיר המרכזית בנפה בשם זה, הידועה כאחד האזורים החשובים בסלובקיה לתיירות קיץ.
בעיר מועדון כדורגל ידוע בשם FC Senec, המשחק בליגת העל הסלובקית.
בשנים 1763–1776 פעלה בסנץ מכללה ללימודי כלכלה שנוסדה על ידי מריה תרזה ונוהלה על ידי המסדר הקתולי של הפיאריסטים.
תלמידי המכללה למדו הנהלת חשבונות, גאומטריה, מכניקה וכלכלה והשתלבו בפקידות של ממלכת הונגריה.
בשנת 1776 נשרף בניין בית הספר בסנץ ופעילותו הועברה לטאטא, עד שנסגר לאחר ארבע שנים עם שאר בתי הספר בהונגריה בהוראת יוזף השני, קיסר האימפריה הרומית הקדושה.
סנקאי או סאנקאי (בסינית: 三彩 - מילולית "שלושה צבעים") הוא סגנון פיסול ויצירת כלי חרסינה המאפיין בציפוי הכלים בשלושה צבעי זיגוג.
כלים אלה עשויים חמר לבן, המצופה זיגוג, והנאפה בתנור בחום של 800 מעלות צלזיוס.
הזיגוג עשוי חד תחמוצת העופרת המעורב בגבישי קוורץ ביחס של 3:1.
שלושת הגוונים השונים בכלי החרס הושג באמצעות הוספת נחושת (אשר נתנה צבע ירוק), ברזל (אשר יצר צבע חום- צהוב) ומנגן או קובלט (אשר נתנו צבע כחול).
יצור כלי חרס תוך צביעתם בזיגוג צבעוני החל בתקופת שושלת האן (25 - 220 לספירה), עת החל השימוש בזיגוג ירוק.
כלים רבים בסגנון זה התגלו בקברים מתקופת שושלת קי הצפונית (550 - 577 לספירה).
סגנון שלושת הצבעים עצמו התפתח בתקופת שושלת טאנג, אולם באותה עת לא נקרא הסגנון בשם זה, ולעיתים כלל שני צבעים בלבד - ירוק וצהוב (ובהתאם נקראו הכלים בכינוי "ביצים ותרד").
כלים בסגנון סנקאי נשלחו לאורך דרך המשי מערבה, וזכו לפופולריות רבה, ואף השפיעו על סגנונות ייצור כלי חרס מקומיים בסוריה, קפריסין, ובין המאה ה-13 למאה ה-15 הגיע סגנון זה לאיטליה וזכה להשפעה רבה.
סגנון זה אף השפיע רבות על ייצור החרס ביפן.
הוא רוכב על חמור חסר שם אליו הוא פונה בכינוי "האפור" (בספרדית: El rucio), אשר יכול להיות מפורש גם כדהוי או בלתי נקי, כאשר השימוש מוגבל להתייחסות אל סוס או חמור.
בתחילת הרומן, סנצ'ו פנסה הוא איכר עני ופשוט החי בכפר, נשוי ואב לשני ילדים.
סנצ'ו מחליט להתלוות אל דון קיחוטה במסעותיו בתור נושא הכלים שלו, לאחר שזה מבטיח להפוך אותו למושל של אי.
בהסתמך על המקור הספרדי, התעתיק העברי של שם הדמות הוא "סנצ'ו פנסה".
משמעות המילה "פנסה" (panza) בספרדית היא "בטן" – בדרך כלל "כרס".
סנקט יוהאן אין טירול היא עיירת שוק במחוז קיצביהל שבמדינת טירול שבאוסטריה.
העיירה נקראת על שם כנסייה קתולית עתיקה (קודם לשנת 738), על שם הקדוש הנוצרי יוחנן כותב הבשורה.
הכנסייה מוזכרת לראשונה בתעודה כתובה משנת 1150.
באזור יש מכרות נחושת וכסף מפורסמים, שהביאו לאיתנות כלכלת העיירה.
עם חיבור רשת הרכבת המקומית לרשת הרכבות האירופית, כשנסלל הקו זלצבורג-טירול בשנת 1873, הכלכלה התחזקה אף יותר, עם התגברות התיירות.
האזור מבוקש מאוד לתיירות סקי בחורף.
יוהאן אין טירול גדלה באופן קבוע, ונכון ל-2012 היא העיירה הגדולה ביותר במחוז, אף יותר מבירת המחוז קיצביהל.
כלכלת העיירה מתבססת על תיירות, עם למעלה מחצי מיליון תיירים בשנה (העושים את הלילה בעיירה, עוד רבים עוברים דרכה ללא שינה).
התיירות היא הן בקיץ והן בחורף בשווה.
העיירה מהווה מוקד משיכה עבור תיירות סקי ועוד.
בנוסף, העיירה הפכה בעשורים האחרונים למרכז קניות ועסקים למחוז כולו, כמו גם חברות גדולות שפתחו בעיירה מפעלים ומשרדים.
גם החקלאות המסורתית עדיין תופסת משקל בכלכלת העיירה, על אף הקשיים הרבים בכך.
סנפרוסט היא חברה ישראלית לייצור ירקות מוקפאים.
החברה הוקמה ב-1970 כשותפות בין "כלל תעשיות" ויזמים אמריקאים.
ב-1998 רכשה תנובה מ"כלל" את השליטה בחברה.
מפעל סנפרוסט להקפאת מזון הוקם בשנים 1969–1970 באשדוד על שטח של קרוב ל-6000 מ"ר.
המטרה המוצהרת של המשקיעים שהקימו את המפעל היה לייצא כמעט את כל תוצרת המפעל ובכך להגדיל את השוק עבור החקלאות הישראלית.
המפעל החל בהפעלת הרצה בספטמבר 1970 בהקפאת תירס ונחנך רשמית ב-17 בינואר 1971 בנוכחות שר האוצר פנחס ספיר, ראש עיריית אשדוד צבי צילקר ושגריר ארצות הברית בישראל.
בשנת 1971 ייצאה סנפרוסט לאנגליה וכן שיווקה את תוצרתה בישראל לפרטיים ולמוסדות.
המפעל קלט להקפאה עודפי גידול של החקלאים.
במאי 1971 החלה החברה למכור צ'יפס.
סנפרוסט חתמה על הסכם לניהול ושיווק עם חברת "סיברוק" שהייתה מהחברות הגדולות בעולם בתחום המזון הקפוא.
אולם עד אוגוסט 1972 צבר המפעל חובות של 8 מיליון לירות.
בעקבות זאת לקחה על עצמה כלל תעשיות את ניהול החברה ומינתה מנכ"ל חדש למפעל.
החברה פיטרה חלק מהעובדים, הגבירה את ההזדהות של העובדים עם החברה, העבירה את נקודת הכובד של הייצוא מארצות הברית לאירופה וב־1973 התקרב המפעל לאיזון תקציבי.
המפעל גם פעל מול החקלאים להשגת אספקה סדירה של תוצרת ופיקח על התוצרת עוד בשדות.
בשנת 1972 קרוב למחצית מכירות המפעל היו לייצוא ומחצית הייצוא של סנפרוסט היה לבריטניה והשאר היה לארצות סקנדינביה וגרמניה.
ב־1976 פתח המפעל קו ייצור של מוצאים מוגמרים, שכלל ממרח אבוקדו ורטטוי.
בשנת 1978 היו לסנפרוסט רווחים גבוהים וכוסו הפסדי העבר.
בשנת 1997 סגרה החברה את המפעל באשדוד, העבירה את הייצור למפעל של "פרי העמק" במגדל העמק ומכרה את מתחם החברה באשדוד לקבוצת מנרב.
ביולי 1999 בוטל ההכרזה על סנפרוסט כמונופול בתחום הירקות המוקפאים.
בסוף שנות ה-90, החברה סגרה את מערך ההפצה שלה ועברה להשתמש במערך ההפצה של תנובה.
בשנת 1999 נכנסה החברה לתחום הארוחות המוכנות.
באוגוסט 2022 נמצאו במוצרי סנפרוסט טפרים וחלקי רגל של ציפור, ראש עכבר, שבלול וחלקי נחש.
סנפרוסט דיווחה למשרד הבריאות על חלקי הנחש, אך לא דיווחה על הימצאות העכבר.
משרד הבריאות דרש מסנפרוסט לבצע ריקול של מוצריה בשל סיכון לזיהום.
סנפרוסט סירבה במשך 5 ימים, אך לאחר איום בשימוע, הסכימה לבצע ריקול מהחנויות תוך שהיא נמנעת מלהודיע לצרכנים על כך.
בספטמבר באותה השנה, נמצאה באפונה נוספת של סנפרוסט חיפושית.
הלקוח שצרך את האפונה הסביר שהוא נגע בחיפושית כשהוצגה מהאריזה וגילה שהיא הייתה קפואה, מה שאומר שהיא הגיעה מפס הייצור של סנפרוסט ולא בעת משלוח לרשתות השיווק.
בתחילת 1975 זכה המפעל לתואר יצואן מצטיין ודווח שאין בו תחלופת עובדים וסכסוכי עבודה.
אולם בשנות ה-80 מצב הדברים השתנה.
ב-1986 פרצה במפעל שביתה, ובמסגרתה פרצו הפועלים למשרדי ההנהלה, ומנכ"ל המפעל נמלט ממנו.
בספטמבר 1988 שבתו פועלי המפעל במחאה על פיטורי 27 עובדים.
שביתה נוספת התקיימה במפעל בספטמבר 2011.
משנת 1972 ניהל את המפעל אברהם בלס, שאף זכה בפרס התעשייה בשנת 1980.
בשנים 1982–1988 ניהל את המפעל אבי מרגלית.
בסוף 1988 החליף אהרון לימור את מרגלית.
סנקביצ'ובקה (באוקראינית: Сенкевичівка, סנקביצ'יבקה; בפולנית: Sienkiewiczówka, שנקייביצ'ובקה) היא עיירה במחוז ווהלין שבמערב אוקראינה, בה התקיימה עד השואה קהילה יהודית גדולה.
סנקביצ'ובקה החלה ככפר שנבנה סביב תחנת רכבת בקו לוצק-לבוב במאה ה-19, בו התיישבו יהודים וצ'כים.
בין מלחמות העולם נמנו ביישוב כ-500 יהודים, ופעל בו בית כנסת.
ביישוב התקיימה בשנים אלה פעילות ציונית, וכמה מבני הקהילה עלו ארצה.
בשנת 1936 סבלו יהודי היישוב ממספר תקריות אנטישמיות במקום.
עם כיבוש היישוב בידי הגרמנים במהלך מבצע ברברוסה, ב-26 ביוני 1941, מסרו אלו את השליטה בו לידי המשטרה האוקראינית.
ב-9 באוקטובר 1941 ערכו הגרמנים אקציה ביישוב, בה גירשו את יהודיו לגטו הורוכוב, שם נספו יהודי היישוב עם יתר יושבי הגטו בבורות ירי ב-8 בספטמבר 1942. מיהודי היישוב שרדו את השואה 15 יהודים, רובם בזכות חסיד אומות העולם ממוצא צ'כי.
סנקט יוהאן אים פונגאו היא עיר במדינת זלצבורג שבאוסטריה ובירת המחוז סנקט יוקאן אים פונגאו.
עם 10,945 תושבים (נכון ל-1 בינואר 2016), היא גם העיר הגדולה ביותר במחוז זה.
העיר שוכנת בעמק זלצך שבאלפים המזרחיים, במרכז אזור זלצבורג פונגאו.
השטח המוניציפלי של העיר מכסה את הקהילות גינָאוֹ, הָלמוֹס, מָשֶל, אָיינוֹדֶן, פּלַנקֶנָאוֹ, רָיינבָאך, רֶטֶנשטָיין, סנקט יוהאן ואוּרָייטִינג.
עקב מיקומו הציורי, האזור מתפרנס בעיקר מתיירות, סקי בחורף וטיולים בחודשי הקיץ.
עמק דרמטי באורך של כ-4 קילומטרים הנקרא לִיכטֶנשטָיינסקלָם שוכן מדרום לעיר.
סנצ'ז המלוכלך הוא מונח המתאר אקט מיני בו צואה נמרחת מעל השפה העליונה של אחד מן המשתתפים, בדרך כלל בעזרת הפין לאחר קיום יחסי מין אנאליים.
העיתונאי דן סאבאג' טוען כי המונח הוא בדיוני לחלוטין.
הסופר בריאן בולדריי שכתב את הספר "Dirty Words: A Literary Encyclopedia of Sex" טוען כי המונח הוא אגדה אורבנית.
במילון "The New Partridge Dictionary of Slang and Unconventional English" שנכתב על ידי הסופר אריק פרטרידג' כתוב כי למרות שנראה שהמצאת המונח כוונה כדי לעורר הלם, אין ספק כי חלק מן האנשים יתנסו בכך.
שמו של המונח נובע מן הלכלוך של הצואה והעובדה שהמריחה מזכירה שפם.
העיתונאי גוסטבו ארלנו טוען כי המונח מעורר קונוטציה סטראוטיפית כנגד שפמים מקסיקנים.
השימוש במונח החל בקהילה הגאה של בריטניה בשנת 1960.
בסרט "בתול בן 40", מוג' שמגלה כי אנדי הוא בתול, מספר לו על חדוות המין ועל אקטים מיניים ובתוכם סנצ'ז המלוכלך וטרומבון חלוד.
בסרט "דודג'בול", חברי קבוצת ה"ממוצעים" חוגגים את העפלתם לטורניר המחניים בלאס וגאס בפאב שנקרא "סנצ'ז המלוכלך".
השדרן הווארד סטרן משתמש במונח בתכיפות.
בסדרת האנימציה "איש משפחה" נעשה שימוש במונח המומצא "רמירז הבוצי" כדי להימנע מקנסות וצנזורה שכן רשות התקשורת הפדרלית בארצות הברית הגדירה את המונח כבלתי מהוגן.
סנצ'ו השלישי נולד בשנת 1134 לאלפונסו השביעי, מלך לאון וברנגריה מברצלונה, בתם של רמון ברנגר השלישי, רוזן ברצלונה ודוס הראשונה, רוזנת פרובנס.
בשנת 1157 מת אביו אלפונסו השביעי, וסנצ'ו ירש את ממלכת קסטיליה וטולדו, בעוד אחיו פרננדו השני, מלך לאון קיבל את ממלכת לאון וממלכת גליסיה.
בתחילה נאבקו האחים זה בזה, אולם בשנת 1158 נפגשו ופתרו את הבעיות ביניהם.
ב-31 באוגוסט 1158 מת סנצ'ו השלישי, ובנו אלפונסו השמיני, מלך קסטיליה עלה לשלטון במקומו, ובעקבות כך סיפח אחיו פרננדו השני, מלך לאון חלקים מקסטיליה.
בשנת 1151 התחתן סנצ'ו עם בלאנקה מנווארה, בתם של גרסיה רמירס, מלך נווארה ומרגרט מל'אגל, ממנה היה לו שני ילדים:
סנצ'ו הרביעי נולד ב-12 במאי 1258 לאלפונסו העשירי, מלך קסטיליה וויולנטה מאראגון, בתם של חיימה הראשון, מלך אראגון ויולאנטה מהונגריה.
בשנת 1275 מת אחיו הבכור של סנצ'ו – פרננדו דה לה סרדה במהלך קרב אסיחה נגד הכוחות המוסלמים, והשאיר אחריו שני בנים קטנים.
סנצ'ו הכריז על עצמו כיורש העצר, תוך שהוא מבסס את טענתו על מנהג קסטיליאני ישן, שהתבסס על כך שלאחר מותו של הבן הבכור הנחלה עוברת לבנים האחרים.
אביו, אלפונסו העשירי, העדיף להשאיר את הכתר בידי נכדיו, אבל סנצ'ו זכה לתמיכה של האצולה.
כתוצאה מכך פרצה מלחמת אזרחים מרה, ובשנת 1282 נאלץ אלפונסו העשירי לקבל את סנצ'ו כיורשו במקום נכדיו הצעירים.
ב-4 באפריל 1284 מת אלפונסו העשירי, וסנצ'ו הרביעי עלה לשלטון במקומו.
לאחר עלותו של חיימה השני, מלך אראגון לשלטון בשנת 1291 כרת עמו סנצ'ו ברית למלחמה כנגד המוסלמים.
בשנת 1292, כחלק ממאמציו להשיג את השליטה במצר גיברלטר, הטיל סנצ'ו מצור על העיר טריפה וכבשהּ.
ב-25 באפריל 1295 מת סנצ'ו משחפת, ובנו פרננדו עלה לשלטון במקומו, כשאמו לצידו כעוצרת.
בשנת 1282 התחתן פרננדו עם מריה דה מולינה, בתם של אלפונסו דה מולינה ומיור אלפונסו דה מנסס, ממנה היה לו שבעה ילדים:
איזבלה מקסטיליה, דוכסית בריטני (1283–1328)
בנוסף, היו לסנצ'ו שלושה ילדים לא חוקיים.
סנצ'ו השני נולד בשנת 1047 לפרננדו הראשון, מלך לאון וסאנצ'ה מלאון, בתם של אלפונסו החמישי, מלך לאון ואלווירה מננדס.
ב-24 בדצמבר 1065 מת פרננדו הראשון, ולאחר מותו פוצלה הממלכה בין בניו: סנצ'ו השני ירש את ממלכת קסטיליה, אלפונסו השישי, מלך לאון ירש את ממלכת לאון, גרסיה ירש את ממלכת גליסיה, אוראקה ירשה את העיר סמורה ואלווירה ירשה את טורו (Toro).
אלפונסו השישי, מלך לאון חזר כמעט לאלתר מהגלות בטולדו ותפס את מקום אחיו כמלך לאון וקסטיליה.
בשנת 1069 התחתן סנצ'ו עם אלברטה מאנגליה, בתו של ויליאם הראשון, מלך אנגליה, אך לא היו לו ילדים ממנה.
לוקיוס, או מרקוס, אניאוס סנקה (Annaeus Seneca), הידוע כסנקה הזקן וסנקה הרטוריקן (54 לפנה"ס – 39 לספירה לערך), היה רטוריקן וסופר רומאי, שנולד למשפחה עשירה ממעמד הפרשים מקורדובה, היספניה.
סנקה חי במהלך תקופות שלטונם של שלושה קיסרים חשובים: אוגוסטוס, טיבריוס וקליגולה.
הוא היה אביהם של לוקיוס יוניוס גליו אניאנוס ושל הפילוסוף הסטואי סנקה הצעיר (לוקיוס), שהיה המורה של נירון קיסר.
סנקה הזקן הוא הראשון במשפחתו שיש לגביו ידע ברור.
שמו הרומאי הפרטי אינו ודאי.
בתקופת הרנסאנס שמו וחיבוריו נתערבבו עם אלה של בנו, לוקיוס אניאוס סנקה.
בתחילת המאה ה-16, רפאלו מאפיי מוולטרה הבין כי חייבים היו להיות שני אנשים שונים.
הוא ציין כי שניים מנכדיו של סנקה הזקן נקראו "מרקוס" ומאחר שהיה מנהג רומאי להעניק לבנים את השם של סבם, רפאלו אימץ את השם "מרקוס" לסנקה הזקן עצמו.
עד המאה ה-20 שם זה שימש כשמו הפרטי הסטנדרטי.
עם זאת, כיום מקובל שמנהג זה של קריאת שמות לא היה נוקשה, ומאחר שבכתבי היד הוא נזכר כ"לוקיוס", חוקרים רבים מעדיפים כיום את השם הפרטי הזה, מכיוון שהוא גם יכול לעזור להסביר מדוע חיבוריהם נתבלבלו כל כך ביניהם.
במהלך שהייה ארוכה בשתי הזדמנויות ברומא, ביקר סנקה בהרצאות של נואמים (אורטורים ) ורטוריקנים מפורסמים, כדי להכין את עצמו לקריירה רשמית כעורך דין.
האורטור ה"אידיאלי" שלו היה קיקרו, וסנקה לא אהב את הנטיות המליציות של האורטוריה של זמנו.
מאחר שהוא נפטר לפני שבנו סנקה הצעיר גורש על ידי הקיסר קלאודיוס בשנת 41 (Seneca, ad Helviam, ii.
4), והפרטים המאוחרים ביותר בכתביו מתייחסים לתקופה שמיד אחרי מותו של הקיסר טיבריוס, סנקה נפטר ככל הנראה בסביבות שנת 38 לספירה.
בגיל מתקדם, לבקשת בניו, הוא הכין, כך נאמר מזיכרון, אוסף של מגוון נושאים והטיפול בהם על ידי נואמים יוונים ורומאים.
את האוסף הזה, המכונה לרוב "דקלומים"/"נאומים", הוא ערך בעשרה ספרים בחיבור "מחלוקות" ("Controversiae", תיקים משפטיים דמיוניים), שבו נידונו 74 נושאים, דעותיהם של הרטוריקנים בכל אחד מהתיקים ניתנות מנקודות מבט שונות, ואז חלוקתם את התיק לשאלות יחידות שונות (divisio), ולבסוף, את האמצעים לגרום לשחור להיראות לבן ולהקטין את העוול (צבעים).
כל ספר נפתח בהקדמה, שבה נידונו המאפיינים של רטוריקנים ספציפיים.
החיבור אינו שלם, אולם ניתן במידת מה ל"להשלים" את החסר, בסיוע תקציר שנעשה במאה ה-4 או ה-5 לשימושם של בתי ספר.
היסודות הרומנטיים נוצלו באוסף אנקדוטות וסיפורים קצרים שנקרא גסטה רומנורום.
עבור ספרים 1, 2, 7, 9 ו-10 יש בידינו גם את המקור וגם את התקציר; עבור שאר הספרים, ישנם רק התקצירים, אבל קיימות רק שבע הקדמות.
ל"מחלוקות" נוספו ה-Suasoriae (תרגילים באורטוריה מעוררת דיונים), שבהם נידונה השאלה אם דברים מסוימים צריכים או לא צריכים להיעשות.
כל החיבור מהווה את הסמכות החשובה ביותר להיסטוריה של הנאום.
סנקה היה גם מחברו של חיבור אבוד, שכלל את ההיסטוריה של רומא מתחילתה של מלחמת האזרחים של יוליוס קיסר ועד כמעט למותו שלו, שלאחריו פורסם החיבור על ידי בנו.
על כך אנו למדים משהו מחיבורו של סנקה הצעיר "חיי האב" (De vita patris), שתחילתו נתגלתה על ידי ברתולד גאורג ניבור.
בעלותו של האב על החיבור הרטורי, שיוחס לבנו במהלך ימי הביניים, הוכחה על ידי ההומניסטיים מתקופת הרנסאנס רפאלו מאפיי ויוסטוס ליפסיוס.
סנקה הזקן מזכיר בכתביו פעם אחת בלבד, ובאופן אגבי, את היהודים, בתיאורו את אופיו של סוסיוס, "שהכניע את היהודים" במצור על מתתיהו אנטיגונוס השני בירושלים בשנת 37 לפנה"ס.
ערוץ הטלוויזיה "סנקט פטרבורג" הוא ערוץ טלוויזיה בעיר סנקט פטרבורג, המשודר מסביב לשעון דרך רשתות הכבלים בסנקט פטרבורג ובמחוז לנינגרד והוא נמצא בבעלות העירייה.
הקמת הערוץ הוכרזה בסתיו 2009, אז הודיע בעל חברת הטלוויזיה "פטרבורג" על הרפורמה ב"ערוץ החמישי", כתוצאה ממנה פוטרו כ-15% מהעובדים ומספר הידיעות החדשותיות הצטמצם בחדות.
תחילה תוכנן שפרויקט זה ימומן על ידי חברת NMG.
עם זאת, בהמשך התברר כי הערוץ החדש ייווצר בתמיכה כספית של ממשלת העיר.
למנכ"ל מונה יו"ר לשעבר של ועדת הדפוס של עיריית סנקט פטרבורג, יורי זינצ'וק.
הבעלים הרשמי של הערוץ הוא חברת המניות המשולבת "הסוכנות העירונית לשידורי טלוויזיה ורדיו" (ОАО «Городское агентство по телевидению и радиовещанию»).
התוכניות הראשונות של הערוץ שודרו ב-10 באוקטובר 2010. להכנת השקת הערוץ נדרשו 38 יום בלבד.
אתר הערוץ https://topspb.tv/ הושק ב-27 במאי 2011 ודרכו מתאפשרים גם שידורים חיים.
בהחלטת ועדת המכרז הפדרלית לשידורי טלוויזיה ורדיו מיום 15 בפברואר 2017, ערוץ הטלוויזיה נבחר בתור הטלוויזיה האזורית המחייבת לציבור ("כפתור 21") של סנקט פטרבורג.
המשמעות היא שהערוץ נקלט בכל מקלט טלוויזיה בעיר ובפרבריה.
מאז 1 בפברואר 2018, הערוץ עבר לתבנית שידור 16:9.
ערוץ הטלוויזיה משדר ברשתות של מרבית מפעילי הכבלים בסנקט פטרבורג ובמחוז לנינגרד והוא נכלל גם בחבילה העיקרית של ערוצי הלוויין Tricolor ו-NTV Plus.
בסוף 2015 קהל הערוץ היה 11 מיליון מנויים.
לערוץ קהל צופים נרחב בעיר.
בעונת 2014/2015 בליגת העל הרוסית בכדורגל הערוץ שידר את משחקי זניט סנקט פטרבורג (משחקי הבית שודרו בשידור חי בעוד משחקי החוץ שודרו באיחור).
את זכויות השידור הערוץ רכש מידי חברת Liga TV (רוסית: «Лига-ТВ»), חברת הבת של הפרמייר ליג הרוסי בכדורגל.
עלות ההשקעה עמדה על 80 מיליון רובל.
בעונת 2019/2020 משחקי מועדון הכדורגל זניט שודרו בערוץ באיחור מסוים, זכויות השידור נרכשו מידי ערוץ הטלוויזיה Match TV (Матч ТВ).
בנוסף, הערוץ משדר גם את משחקיה של דינמו סנקט פטרבורג.
בוריס פטרוב (מאז אוקטובר 2016)
סנקט פטרבורג רבתי הוא המטרופולין העירוני, שנוצר סביב סנקט פטרבורג וכולל את כל שטחה של העיר הפדרלית סנקט פטרבורג וחלק משטחו של מחוז לנינגרד.
האגלומרט משתרע על כ-50 ק"מ ממרכז העיר סנקט פטרבורג.
נכון ל-2015, אוכלוסיית האלוגמרט מנתה כ-5.9 מיליון תושבים באוכלוסייה העירונית (כולל סנקט פטרבורג, וסבולוז'סק, רוב גטצ'ינה, רוב לומונוסוב, חלק מקירובסק, חלק ממחוזות העיר טוסנו במחוז לנינגרד, כמו גם שטחי המחוז העירוני סוסנובי בור), שטח של כ-11.6 אלף קמ"ר.
זהו האגלומרט הרוסי השני בגודלו אחרי מטרופולין מוסקבה.
קישורי תעבורה ניתנים בעיקר באמצעות רכבות חשמליות פרבריות, אוטובוסים ונתיבי רכב קבועים מסחריים.
האלומרט ממשיך להתפתח באופן פעיל, הקמת דרך הטבעת שימשה תמריץ משמעותי.
בשנת 2006 הונחה אבן הפינה ליסודה של העיר החדשה קודרובו.
פיתוח נוסף יתרחש על פי התוכנית הממשלתית הפדרלית להקמת ערי לוויין.
ניתן להבחין באופן תנאי בין המרכיבים הבאים:
החגורה הראשונה של ישובי הלוויין
החגורה השנייה של יישובי הלוויין
ליבת האגלומרט הוא אזור התפתחות מגורים מתמשך של העיר סנט פטרבורג, הכולל 13 מתוך 18 רובעי העיר.
לורה גרוזנקן (נולדה ב-30 באפריל 1990), ידועה בשם הבמה סנק, היא זמרת נשמה, פופ ורוק וכותבת שירים בלגית.
סנק ייצגה את בלגיה באירוויזיון 2018 עם השיר "A Matter of Time".
ב-8 במאי 2018 הופיעה סנק בחצי גמר הראשון של אירוויזיון 2018, רביעית בסדר ההופעות, לפני צ'כיה ואחרי אלבניה.
סנק סיימה את התחרות במקום ה-12 בחצי הגמר הראשון, ובכך לא העפילה לגמר תחרות האירוויזון.
גרוזנקן עבדה בתחום המסחור החזותי ברשת איקאה, ובמקביל עבדה כמורה לפיתוח קול בעיר לוון, עיר הולדתה.
גרוזנקן כתבה שירים ללהקת הפופ–רוק הבלגית הוברפוניק.
B-585 סנקט פטרבורג (על שם העיר סנקט פטרבורג) היא הצוללת הראשונה בסדרת "סנקט פטרבורג" של הצי הרוסי.
זוהי צוללת מהדור הרביעי של צוללות חשמליות המונעות בדיזל שתוכננה ונבנתה בברית המועצות לשעבר וברוסיה כדי להחליף את סדרת קילו.
בניית הצוללת החלה בדצמבר 1997 והיא הושקה באוקטובר 2004. לאחר שעברה הפלגות מבחן (sea trials) נקלטה לשירות במאי 2010. עם זאת, הצי הרוסי החליט שלא לקבל את סדרת צוללות סנקט פטרבורג לאחר שהתגלה כי מערכות ההנעה והסונאר שלה אינן מספקות.
בשנת 2014 הצטרפה הצוללת לצי הצפוני.
"סנקט פטרבורג" היא כלי השיט הראשון מסדרת הצוללות "לאדה" שעוצבה על ידי לשכת העיצוב רובין, מתוכם הצי תכנן לרכוש שמונה כלי שיט מדגם זה.
גרסה מצוידת פחות, סדרת "אמור", משווקת לייצוא.
סדרת "סנקט פטרבורג" תוכננה בשנות התשעים של המאה העשרים והיא מיועדת להיות ממשיכת דרכן של הצוללות מסדרת "קילו" הגדולות יותר.
סדרת הקילו נחשבת לאחת מצוללות הדיזל השקטות ביותר והן מכונות "חור שחור" בשל כך.
בין שיפורי היכולות הצפויים של סדרת סנקט פטרבורג ביחס לקודמתה היו שילוב של ציפוי משופר (למזעור קשר סונאר), טווח השייט המורחב והשדרוג לכלי נשק חדשים יותר לפעולות נגד צוללות ולוחמה נגד ספינות.
צוללות מדגם זה יכולות גם לערוך סיור ולהגן על מתקנים ימיים ונתיבי ים.
בתוך מחסור חמור בכספים שהמדינה חוותה במהלך שנות 1990 בעקבות התפרקות ברית המועצות השדרית של סנקט פטרבורג הונחה ב-26 בדצמבר 1997, על ידי מספנת האדמירליות בסנקט פטרבורג.
החברה מתמחה בבניית צוללות, לאחר שבנתה יותר מ-300 צוללות, כולל הצוללות הגרעיניות מסדרת ויקטור-אלפא.
עד 2006, נוצרו עוד שלוש צוללות נוספות מסדרת סנקט פטרבורג: "קרונשטדט" ו"סבסטופול" הוכנסו לשירות בצי.
סנקט פטרבורג הושקה ב-28 באוקטובר 2004, במקביל לחגיגות 300 שנה להקמתה של העיר סנקט פטרבורג, לפני שעברה מספר ניסויים בים, כדי לאמת את מערכותיה, עד 2009.
החל מ-25 בפברואר 2008, הצוללת מהווה חלק מהבריגדה ה-13 של אוניות בתיקון ובנייה (היחידה הצבאית מספר 22875) והיא עוגנת לרוב בבסיס הצי בלנינגרד.
ב-6 במאי 2010 הוכנסה "סנקט פטרבורג" לשירות מבצעי בחיל הים הרוסי.
הסירה לאחר מכן עברה אימונים קרביים עם הצי הבלטי והשתתפה במצעד ימי ובתרגילים.
במקביל המשיכה בניסויים ימיים עד סוף 2011.
בנובמבר 2011 החליט הצי הרוסי שסדרת "סנקט פטרבורג" לא תתקבל לשירות, מכיוון שהצוללת לא הצליחה לעמוד בדרישות בצי במהלך הניסויים.
לטענת איזווסטיה, החיסרון העיקרי היה חוסר יכולתה של יחידת ההנעה לייצר מחצית מההספק הצפוי, יחד עם חוסר היעילות של מערכת הסונאר.
עם הפסקת בניית שתי הצוללות האחרות בסגנון זה, הצי הרוסי הורה על ייצור צוללות משופרות נוספות מסדרת קילו.
ההחלטה לדחות את אישור הצוללת בפברואר 2012 על ידי המפקד העליון של הצי הרוסי, ולדימיר וויסוצקי, הוסברה בכך ש"הצי הרוסי אינו זקוק ל"סנקט פטרבורג" במתכונתה הנוכחית." הצוללת נותרה אב טיפוס ניסיוני.
"סנקט פטרבורג" נשאה בהצלחה שיגור טילים בהתאם ללוח האימונים הקרבי בים ברנץ.
טיל השיוט שוגר ממיקום תת-ימי ב-17 בנובמבר 2016. הניסויים הסתיימו בהצלחה בדצמבר 2018 וביולי 2020 אף השתתפה במצעד הימי השנתי לציון 321 שנה לצי הרוסי.
סנפרו (סנֶפֵּר-אוּ; במצרית עתיקה: 'הורוס, אדון מאעת השלים אותי' (בתעתיק: Ḥr-nb-mꜣꜥt-snfr-wj), ביוונית (קוינה): Σῶρις סורִיס) היה פרעה מצרים העתיקה במהלך המאה ה-26 לפנה"ס, מייסדה של השושלת הרביעית ומבין בוני הפירמידה הגדולות הראשונים.
תקופת שלטונו נחשבת לתחילתו של תור זהב בהיסטוריה של מצרים העתיקה.
סנפרו, לפי רוב ההערכות הארכאולוגיות, היה בנו של חוני, הפרעון האחרון של השושלת השלישית של מצרים העתיקה.
סנפרו הגיע לכס המלוכה בערך בשנת 2613 לפני הספירה והיה פרעה הראשון של השושלת הרביעית במצרים העתיקה.
הוא שלט במשך כשלושים שנה ושלח משלחות צבאיות למדבר לוב ולנוביה במטרה להשיג חומרי בניין ואסירים לשמש לעבודות כפייה למען פיתוח פרויקטים ותשתיות בנייה שלו.
לאורך תקופת שלטונו, כמו קודמיו וכמו יורשיו, הייתה מצרים בתקופה ממושכת של שלום עם שכניה.
מצב זה אפשר תעסוקה יציבה וכן פיתוח נרחב בנושאי הכמורה, האמנות, הממשל והאדריכלות.
סנפרו מתואר כשליט חכם ונינוח.
מבין המסעות הצבאיות שכן התרחשו בתקופתו נודע כי סנפרו יצא בפלישה לחצי האי סיני אשר דרכה החל בסחר עם הפיניקים.
על יחסי החוץ של מצרים בתקופתו נכתב באבן פלרמו.
סנפרו חיזק את בניית הספינות המצריות למען ביצוע שייט בים התיכון וים סוף לשיפור מסחר ולחיזוק השפעתה של הממלכה המצרית.