tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
מגפי טיפוס הרים הם בדרך כלל גבוהים וקשיחים יותר מנעלי הליכה, ומספקים בידוד מתנאי מזג אויר כמו גם תמיכה והגנה בתנאי שטח שונים.
חלק עליון: החלק העליון של נעלי הליכה.
נועד להגן ולתמוך בכף הרגל עם התאמה צמודה לכל אורך הגוף.
החלק העליון צריך להיות דוחה מים, אך לאפשר לכפות הרגליים לנשום כדי למנוע מעודף לחות לגרום לשלפוחיות ואי נוחות אחרת.
סוליות: לנעלי טיולים יש סוליות גומי קשיחות עם שקעים עמוקים כדי ליצור חיכוך שימנע החלקה.
הסוליות בולמות זעזועים, ומספקות ריפוד לכפות הרגליים.
החלק מתחת לשרוכים: מונע כניסת מים, לכלוך ופסולת למגפיים.
בטנות וריפודים: לשם הגנה לכפות הרגליים והליכה נוחה.
מדרסים: החלק התחתון בתוך החלק הפנימי של הנעל שעליו עומדות הרגליים.
ככל שמדרסים מותאמים יותר לרגלי המטייל התמיכה והאיזון יהיו גבוהים ויעילים יותר.
הלוחות המובנים בסוליה: קיימים באורכים שונים.
ככל והם ארוכים יותר המגפיים קשיחים יותר.
צווארונים: מגן על הגיד בעקב האכילס ועל הקרסול מפני שפשוף.
קרמפון: אביזר שמתחבר למגפיים על מנת לספק אחיזה טובה יותר בשלג וקרח.
נעימת השיכורים היא יצירה אינסטרומנטלית שהלחין יוני רועה והייתה לאחד מלהיטיו.
בשנת 1999 בחר שמעון פרנס ברועה כמנהל המוזיקלי של תוכנית מוזיקה ים-תיכונית חדשה בשם שישי בטברנה ששודרה ביום שישי ב.
רועה ניהל מוזיקלית את התכנית במרבית שנותיה ואף הגיש אותה במשך כשנה.
רועה ביסס את הלחן על מוטיב עממי נושן מהמוזיקה הטורקית.
להקת התכנית ניגנה אותה בסיום כל תוכנית.
נגן הכינור הטורקי ילמז טשצ'שמה שהופיע בתוכנית, ניגן בכלי שהיווה את מרכז היצירה.
המנגינה כתובה בסולם "ביאת" שהוא סולם מינורי שבו התו השני בסולם מונמך ברבע טון.
השיר יצא כסינגל באותה השנה במיני-אלבום בן 3 שירים של יוני רועה לצד "שיר אושר" ו"תני לחיות" בהוצאת הליקון-כנען.
הנעימה נכללה באלבום האוסף "Spirits of the world 5"', שיצא לאור ב-2001 בחברת התקליטים "הליקון".
בשנת 1999 בני אלבז חיבר מילים לנעימה הכלית כחלק משירי המחאה כנגד האשמתו בפלילים של השר אריה דרעי, לצד השיר "הוא זכאי", ממנו התנער לימים.
דין דין אביב ואמה עליזה אביב שפעלו כצמד תחת השם "על ידין", ביצעו את השיר למילים שחיבר אהוד מנור.
השיר נקרא "שיר היין" ונכלל באלבום "ALIDIN" שיצא בשנת 2001.
עומר אדם מרבה לשלב את השיר בהופעותיו כחלק ממחרוזת שירים בה הוא מעודד את הקהל: "תוציאו רגע טלפונים, תפתחו ת'סטורי רגע" בכדי לצלם את ההופעה ולהעלות אותה לסטורי שלהם באינסטגרם.
אדם מלווה את הנגינה בשירת "טיניניי ניי", ולאחריה מבצע את הלהיט "היא רק רוצה לרקוד".
חסידי ברסלב נוהגים לשיר את המנגינה עם מילים משלהם על רבי נחמן ורבי שמעון בר יוחאי.
נעלי ירושלים היה מפעל ישראלי לייצור נעליים, שפעל בירושלים משנות ה-50 של המאה ה-20 ועד סוף שנות ה-80.
בשנות ה-50 של המאה ה-20 הוקמו בירושלים שני מפעלי נעליים: "הנעל האמריקאית", בבעלות נחמן חבס, ו"נעלי ארצנו" – קואופרטיב של עולים מצפון אפריקה.
שני המפעלים נקלעו לקשיים כלכליים ואוחדו בבעלותו של חבס תחת השם "נעלי ירושלים".
בשנותיו הראשונות העסיק המפעל כ-400 עובדים, רובם עולים חדשים.
בשנת 1966 המפעל פשט את הרגל וחבס התפטר מניהולו.
בשנת 1967 נרכש המפעל על ידי המשביר לתעשייה, ואוחד באופן רשמי עם מפעל "המגפר" בחיפה, אף שהמשיך להיות מנוהל עצמאית על ידי משה זלצר.
תחת ניהולו של זלצר הגיע המפעל לפשיטת רגל נוספת.
בשנת 1970 עבר המפעל לידי קונצרן "כור תעשיות", שהקים יחידת נעליים חדשה בראשותו של יצחק נגלר, שכללה גם את מפעל "המגפר".
במקביל, הוכפף המפעל לחטיבה חדשה ב"כור" בשם "כור מזון ומוצרי צריכה", בראשות בנימין גיבלי.
נגלר מינה לניהול "נעלי ירושלים" את מלאכי אלמוגי, שנכנס לתפקידו ב-1 במאי 1970. תחת ניהולו של אלמוגי עבר המפעל תהליך של מודרניזציה, שכלל הכנסת ציוד חדש, שיטות ייצור מתקדמות, שימוש בדבקים תרמו-פלסטיים, שיטות לניצול שאריות חומר, מנגנוני תמרוץ לעובדים והתקנת מנועים חשמליים במכונות התפירה.
בשנים 1970–1975 זכה המפעל חמש שנים ברציפות בפרס יוספטל לבטיחות וגהות בעבודה.
המפעל ייצר נעליים מסוגים שונים: נעלי נשים, גברים וילדים, נעלי אחיות, נעלי צבא, סנדלים תנ"כיים ונעלי בטיחות.
כחלק מהמאמץ לבנות תדמית חדשה, השיק המפעל סדרת נעליים תחת המותג "קאנון", שהייתה מיועדת לשוק הפנאי והאופנה, בנפרד מקו המוצרים המוכר.
בשנת 1972 יוצרו במפעל כ-200 אלף זוגות נעליים, וב-1975 התפוקה הוכפלה ויוצרו בו כ–400 אלף זוגות.
בשנה זו הועסקו במפעל כ-220 עובדים – 150 בייצור, והיתר בשיווק, שירותים והנהלה.
מחזור המכירות היה כ-25 מיליון ל"י.
בשנת 1973, זמן קצר לפני מלחמת יום הכיפורים, נחתם הסכם עם חברת הנעליים האמריקאית וולברין לייצור דגמי Hush Puppies , אך יישומו נדחה בשל פרוץ המלחמה.
החוזה חודש לאחר מכן, והמפעל החל בייצור הנעליים.
בנוסף, נחתם הסכם עם חברה צרפתית לייצור נעלי ילדים מסוג Kickers .
במהלך מלחמת יום הכיפורים גויסו רבים מעובדי מפעל "נעלי ירושלים" לשירות מילואים, ובהם גם מנהל המפעל, אלמוגי.
זמן קצר לאחר פרוץ הקרבות, התקבלה דרישה מהצבא להאיץ את ייצור נעלי החיילים.
לנוכח הצורך הדחוף, גויסו לעבודה במפעל מתנדבים, ואלמוגי שוחרר מתפקידו הצבאי על מנת לשוב ולנהל את פעילות המפעל.
בשנת 1974 הגיעו לבקר במפעל שמעון פרס ונשיא המדינה אפרים קציר.בשנת 1978 סיים אלמוגי את כהונתו, והוחלף על ידי אודי שריר.
בשנת 1988, במסגרת תוכנית הבראה מקיפה בקונצרן "כור", מונה בני גאון למנכ"ל הקונצרן במטרה לצמצם הפסדים ולסגור מפעלים שאינם רווחיים.
בין המפעלים שנסגרו במסגרת מהלך זה היו גם "נעלי ירושלים" ו"המגפר".
נועם אוקון (נולד ב-16 באפריל 1978) הוא טניסאי עבר ישראלי.
הגיע בשיאו למקום ה-95 בדירוג העולמי.
אוקון גדל והתחנך בעיר חיפה.
כבר מגיל צעיר החל לשחק טניס, משנת 1996 שיחק כמקצוען.
באפריל 2002 העפיל אל המקום ה-95 בדירוג העולמי, דבר המהווה את הישג השיא של הקריירה שלו.
השיא שלו בתחרויות היה שלב רבע הגמר בטורניר אינדיאנפוליס אליו הגיע בשנת 2004, וזה נחשב להישג הטוב ביותר שלו בסבב ה-ATP.
במהלך שנת 2007 היה אוקון חלק מנבחרת גביע דייוויס של ישראל, תחילה כמחבט מספר 1 ולאחר מכן כמחבט מספר 2 שלה בשלושת המפגשים (שכולם הסתיימו בניצחונות) נגד נבחרות לוקסמבורג, איטליה וצ'ילה תוך כדי שהוא מציג טניס ברמה גבוהה וכמה ניצחונות מרשימים על יריבים בכירים ממנו.
לקראת סוף שנת 2007 הידרדר אוקון בדירוג העולמי אל מחוץ ל-200 השחקנים הבכירים בעולם תוך כדי שהראל לוי עוקף אותו והופך למחבט מספר 2 של ישראל.
במרץ 2009, בהיותו במקום ה-393 בעולם עלה אוקון לחצי גמר טורניר בנגקוק ביחידים כאשר ברבע הגמר גבר על המדורג 1 בטורניר ו-86 בעולם בשתי מערכות: 6:4, 6:2 ועלה למקום ה-347 בעולם.
באותו טורניר עלה אוקון לחצי גמר טורניר הזוגות עם הראל לוי מה שהכניס אותו בפעם הראשונה ל-200 הראשונים בעולם בזוגות, למקום ה-192.
אחרי טורניר בנגקוק הטוב של אוקון השתתף אוקון בעוד טורניר בתאילנד.
הפעם הוא לא הצליח לשחזר את חצי הגמר בבנגקוק אבל הגיע לרבע הגמר ביחידים מה שקירב אותו עוד יותר אל 300 הראשונים בעולם.
בטורניר המקביל לזוגות עלה אוקון לחצי הגמר ביחד עם שותפו החדש הראל לוי.
בזה אוקון עלה למקום ה-175 בעולם לזוגות, דירוג שיא עבורו עד כה בזוגות.
ב-23 בדצמבר 2010 הודיע על פרישתו מטניס, לאחר שהפסיד לדודי סלע בחצי-גמר אליפות ישראל.
טורניר 2000 2002 2005 2006 אליפות אוסטרליה הפתוחהסיבוב 1סיבוב 1 אליפות צרפת הפתוחהמוקדמותמוקדמות אליפות וימבלדוןסיבוב 1סיבוב 1 אליפות ארצות הברית הפתוחהסיבוב 2סיבוב 1סיבוב 2
אוקון ייצג את ישראל בגביע דייוויס 9 פעמים ביחידים:
הנעלמים, או "20 מי יודע" הוא משחק שאלות, המתאים לכל הרכב משתתפים.
אחד מהקבוצה יוצא מן החדר וממתין בחוץ עד שמזמינים אותו לחזור.
בזמן היעדרו, מסכמים שאר המשתתפים על הנעלם - מילה או צירוף מילים מקובל, מושג, מונח, שם עצם וכו'.
השואל חוזר ומתחיל להציג שאלות לאנשי הקבוצה, לפי כל סדר הרצוי לו.
אין חובה לשאול את כולם.
יש לנסח את השאלות כך, שאפשר יהיה לענות עליהן ב"כן" ו"לא" בלבד.
שאלה שאינה מנוסחת כך לא תיענה ויש לנסחה מחדש.
אין שאלות מחייבות, אך מקובל להתחיל בסדרת סיווג ראשונית, בנוסח תרשים זרימה מילולי:
אם כן, ממשיכים בכיוון זה -
אם התשובה הייתה "לא", הרי שמדובר במופשט, וכאן מתחילה סדרת שאלות חדשה.
כל תשובה מובילה לכיוון מוגדר, ואם מציגים את השאלות בתבונה וחסכנות, יש סיכוי להגיע לתשובה הנכונה במסגרת 20 שאלות.
יש להיזהר מבזבוז שאלות-סרק (אם נאמר שהנעלם איננו מוחשי, ברור שאיננו חי או דומם, למשל).
אם התשובה היא שמדובר בצומח, למשל, אפשר לשאול אם מדובר בצמח מסוים (נניח, הצמח שבעציץ בפינת החדר).
אם לא, אפשר לשאול אם זה עץ, אם זה סוג מסוים של עץ, אם זה עץ בעל תכונות מיוחדות, וכן הלאה.
משחק הנעלמים טוב גם למצבים, המחייבים תעסוקה בתנאים מגבילים - בנסיעה ארוכה, בשעת המתנה וכדומה.
המשתתפים יכולים לוותר על הגבלת 20 השאלות, להרחיב אותה או לקבוע הגבלת זמן במקומה.
חשוב לוודא שאופי השאלות ורמתן מותאמים לגיל הנשאל ולרמת הידע וההתמצאות שלו.
קיימת גרסה אחרת למשחק בשם "חי, צומח, דומם?" בה השאלה הפותחת היא (כצפוי): "האם זה חי, צומח או דומם?" והמשיב עונה בהתאם.
כל שאר השאלות הן שאלות כן ולא בלבד.
משחקים אלה משמשים לעיתים בסיס למבחן טיורינג בהן נבחנת יכולתו של מחשב לנחש את המושג תוך 20 שאלות.
מספר משחקים כאלה עלו לאינטרנט ובנויים כך שיוכלו ללמוד מתשובות הגולשים.
משחק אינטרנט בשם אקינטור (הג'יני) בו על הג'יני לנחש באמצעות 20 שאלות על איזה אישיות או דמות חשב השחקן זכה לפופולריות גדולה.
הג'יני לומד מתשובות השחקן ומעדכן בהתאם את מסד הנתונים שלו.
אם הג'יני נכשל, הוא מבקש מהשחקן שיגלה לו את התשובה ומוסיף אותה למאגר הנתונים שלו.
בקול ישראל שודרה מדי שבת תוכנית רדיו המבוססת על המשחק, אותה הגיש שמואל רוזן.
גרסה קצת שונה של המשחק הייתה התכנית זה הסוד שלי ששודרה בטלוויזיה הישראלית בהנחיית אורי זוהר.
נעל (ברבים: נעליים) היא פריט לבוש, שמטרתו לכסות את כף הרגל על מנת להקל על ההליכה ולמנוע פציעות ממכשולים סביבתיים כגון קוצים, אבני חצץ וזכוכיות, ולהגן על כף הרגל בימות הגשמים מפני הגשמים.
הנעל בנויה מסוליה - החלק התחתון של הנעל המעניק את המשען המוגבה לעקב יותר מאזור האצבעות, גוף הנעל והשרוכים המהדקים את הנעל לכף הרגל.
חומר גלם עיקרי לייצור גוף הנעל הוא עור, וכן פלסטיק ובד.
הסוליה עשויה מעור, גומי או פלסטיק.
הידוק הנעל לרגל נעשה בדרך כלל באמצעות שרוכים שקשירתם בצורה נכונה מבטיחה אחיזה טובה של כף הרגל, מונעת נזקי הליכה ומונעת מהנעל מלהחליק מהרגל.
תחליף לא נפוץ לשרוכים הוא צמדנים, שרכיסתם מהירה יותר ופשוטה יותר.
לצד הנעליים הקלאסיות, קיימים גם דגמים שונים שכל אחד מהם נועד לפעילות ספציפית.
כדי להתאים את גודל הנעליים לנועל מחולקות הנעליים ל"מידות".
מידות אלו שונות בין אירופה, אסיה ואמריקה.
כדי להקל על ההליכה ולעיתים גם מסיבות רפואיות נעזרים במדרסים בנעילת הנעליים.
על מנת למנוע שפשוף בין הרגל לנעל וגם על מנת לחמם את כף הרגל נהוג ללבוש גרביים.
כדי לנקות את הנעליים משתמשים לרוב במשחת נעליים (במיוחד בנעלי עור, אבל לא בנעלי בד).
יש המשתמשים בכף נעליים להקל על הכנסת הרגל לנעל.
עבודת תחזוקת הנעליים קרויה סנדלרות, מהמילה היוונית סנדלון (σανδαλον) שמשמעותה נעל.
על פי ההערכות, הגרסאות הקדומות ביותר של נעליים הוכנו בתקופה הפלאוליתית התיכונה, אולם נכנסו לשימוש של ממש בתקופה הפלאוליתית העליונה.
הגרסאות המוקדמות ביותר של נעליים הידועות למחקר היו רכות, עטופות עור והזכירו במידת מה סנדלים או מוקסינים.
במהלך אלפי השנים האחרונות השתכללו בהדרגה היכולות לייצר נעליים עמידות יותר והומצאו סוגי נעליים שונות לשימושים שונים.
על פי ממצאים ארכאולוגיים, מלכים בעת העתיקה נעלו "סנדלי אצבע" על סוליית עור שטוחה, חלקם עשויים מקנה פפירוס דמוי נעל מוקסין פתוחה בעלת סוליה משופעת.
ב"סנדלי האצבע" שולבה רצועה מרכזית היוצאת מן הרווח שבין הבוהן הגדולה לשאר הבהונות ורצועה קטנה העוטפת את הבוהן - כמקובל בסנדלים הודים קלאסיים.
מהסנדלים הקדומים התפתחו בהמשך נעלי אריג.
ממצאים מהשנים 1550-1070 לפנה"ס מציגים נעל חזקה עשויה מאריג, העוטפת את הרגל מצדדיה.
לנעל קצה קדמי מחודד ועקב עגול, ומדרסים בעלי שלוש שכבות לשמירת הרגל מהקרקע.
רצועות הנעל עשויות מקנה דק ורך יותר.
בכתב החרטומים הסימן המצרי לסנדל הוא "חאבט" ("Chebet", בדמות סנדל בעל שתי רצועות.
תאוריות שונות ניסו להסביר את משמעות ההירוגליף המצרי ענח, שפירושו "חיי נצח".
הסימן מייצג, בין היתר, רצועת סנדל הכרוכה סביב הנעל במראה מוארך, שבהמשך מתעגל כלפי מעלה ולאחר מכן מטה קווים או צורות גאומטריות לצדדים.
הסנדל התנ"כי הראשון שהתגלה בממצאים ארכאולוגיים היה בעל סוליית עור דקה, שתי רצועות עור חומות לרוחב, ועל פי רוב אבזם על הרצועה הקדמית (לסנדל ללא אבזם על הרצועה הקדמית נהוג לקרוא "חוגיסטי").
הסנדל התנ"כי חושף חלק ניכר מכף הרגל.
סנדל אחר דמוי "נעלי אצבע" הורכב מסוליה תחת לכף הרגל החזיקה את הרגל ברצועת אורך, שחוברה לסוליה ברווח שבין הבוהן הגדולה יתר הבהונות.
התרבות הירמוכית ששכנה בצפון שטח ארץ ישראל ועד ירדן ולבנון מאופיינת בפסלי פולחן בעלי דימויי אדם/אל שלהם בהונות מודגשות ברגל, שבאות לרמז על נעילת ערדליים.
זאת ניתן להסיק מסנדליו המכונפים של הרמס, האל השליח.
בדומה לתרבויות אחרות באותה עת, גם ביהדות הייתה לנעל משמעות סמלית המתייחסת לקדושה.
עבור חקלאים שעבדו בשדה בכל עונות השנה, הנעל סימלה את הקשר לקרקע ולעבודות הרבות הקשורות בה.
לפיכך נאמר, כי כשהאדם קם ממיטתו בבוקר עליו לנעול את נעליו ולברך "שעשה לי כל צורכי".
הנחת היסוד לברכה זו היא שנעילת הנעליים מסמלת יציאה לעבודה היום יומית להשגת צרכיו ומחייתו של האדם.
גם אמרה תלמודית אחרת מצביעה על חשיבות הנעליים: "לעולם ימכור אדם קורות ביתו וייקח מנעלים לרגליו; הקיז דם ואין לו מה יאכל, ימכור מנעליים שברגליו ויספיק מהן צורכי סעודה".
גם לחליצת נעל יש היבט של קדושה.
החליצה הראשונה המתוארת במקרא התרחשה בהתגלות הסנה הבוער.
כשמשה ניגש אל הסנה, מצווה עליו האל: "של נעליך מעל רגליך כי המקום אשר אתה עומד עליו אדמת קודש הוא" (שמות ג:5).
מצוות השלת הנעליים למשה זכתה לפרשנויות רבות במהלך הדורות, ואף הובנה כסמל לשלילת החומריות, אך הדבר המרכזי המשתמע ממנה הוא מנהג חליצת נעלים במקום קדוש.
חליצת נעליים מוזכרת גם כביטוי של אבל.
בסיפור דוד ואבשלום מצוין כי דוד עלה ובוכה במעלה הזיתים והוא הולך יחף.
גם כך בהוראות האל לנביא ישעיהו, כיצד להתאבל על חורבן מצרים וכוש: "ונעלך תחלץ מעל רגלך ויעש כן הלך ערום ויחף"(ישעיהו כ: 2).
פסוקים אלה הם המקור לאיסור על נעילת נעל עור ביום הכיפורים ובתשעה באב.
בתקופת הבארוק באירופה, סוג הנעליים היה מעין סמל סטטוס, כאשר פשוטי העם נעלו בדרך כלל נעליים עם עקב עשוי עור, ואריסטוקרטים נעלו נעליים עם עקב שגולף מעץ.
בתחילת המאה ה-19 החלו אופנות להבחין באופן מובהק בין נעלי גברים לנעלי נשים בצבע, גובה עקב וסגנון.
באמצע מאה זו החלו סנדלרים להבחין בין נעליים שמיועדות לרגל שמאל/ימין, להבדיל מימי קדם בהן זוג נעליים היה מעוצב באותו הכיוון.
הממציאה האמריקנית הלן בלנשארד, המציאה מכונת תפירה לתיפור נעליים, בשנות ה-1870.
במאה ה-20 החלו שינויים תכופים יותר ויותר בעיצוב הנעליים, ואלו נבעו בעיקר מתשלובת התפתחויות טכנולוגיות מקבילות ששינו וייעלו את תהליך הייצור פעם אחר פעם, באופן שאפשר בהדרגה לאוכלוסייה רחבה יותר ויותר גישה לנעליים.
החל מאמצע המאה החלו נעלי הנשים להתאפיין בעיצובים מתוחכמים יותר.
קיימים סוגים שונים של נעליים, המיועדים למגוון שימושים.
נעלי בית נועדו להליכה בבית, כדי לצמצם הכנסת לכלוך על ידי נעליים רגילות מבחוץ.
רוב נעלי הבית נוחות יותר מנעליים רגילות מפני שהן קלות יותר, ורכות יותר.
נעלי בית מיוצרות במגוון רחב של דגמים וצורות, לדוגמה כפכפים, מגפונים וגרביים עבים המשמשים כנעלי בית.
נשים נוטות לנעול נעלי בית יותר מגברים.
נעליים, לרוב נעלי נשים, המיועדות להליכה בחוץ.
הנעליים גורמות נזקים לתנועת האגן לעמוד השדרה ולירכיים.
העקב הגבוה בעולם נישא לאורך 23 ס"מ.
ניתן למצוא גם סנדלי עקב וגם מגפי עקב מכל מיני סוגים, גדלים וגבהים.
נעלי אצבע הן נעליים, המשמשות בעיקר נשים, שבהן אצבעות כף הרגל חשופות דרך פתח בקדמת הנעל.
קיימות נעליים מותאמות לפעילויות ספורטיביות.
נעלי כדורגל - מותאמות לאחיזה מיטבית על כר הדשא, לבעיטה חזקה וליכולת הגבהת הכדור בקלות.
נעלי כדורסל - מותאמות לניתור גבוה, שמירה על הקרסול ולבלימת זעזועים.
נעלי ריקוד - מאפשרות גמישות תנועה בכפות הרגליים, ומתאימות לפעולות הדורשות גמישות - כגון ריקוד בלט.
בשנים האחרונות נעליים אלו, ובעיקר נעלי ריצה, נכנסו לאופנה גם בתור נעלי הליכה רגילות ליום-יום.
נעליים, לרוב גבוהות ובעלות סולייה עבה המיועדות להליכה בתנאי שטח מאתגרים.
בעיקר באזורים כמו הרים, גבעות, טיפוס ועוד.
בנעליים אלו מושקעים תכנון ועיצוב מיוחד המיועד כדי ליצור נעל שתהיה חזקה ועמידה מאוד מפני תנאי השטח השונים, למנוע רטיבות (על ידי אטימות למים), מכות ועוד.
בשנים האחרונות הנעליים נכנסו לאופנה גם בתור נעלי הליכה רגילות ליום-יום.
בין החברות הידועות המתמחות בייצור נעלי הרים ניתן למנות את טימברלנד, היי- טק, אסולו, ואסק, קולומביה ועוד.
נעליים מינימליסטיות בעלות סוליה דקה במיוחד.
Lieberman שפורסם במגזין Nature מצא שרצים בנעלי ריצה קונבנציונליות נוחתים עם כף הרגל על הקרקע באופן שונה משמעותית מאשר רצים בנעליים מינימליסטיות או יחפים.
הריצה היחפה או הריצה בנעל מינימליסטית מתאימה בצורה טובה יותר לביומכניקה של כף הרגל ובמהלכה כף הרגל סופגת פחות זעזועים.
נעלי צבא הן נעליים המיועדות לחיילים המשרתים בצבא.
הדגש בהן הוא על עמידות והגנה על הקרסוליים ועל כפות הרגליים בעת פעילות צבאית.
מגפיים הם נעליים התופסות חלק ניכר יותר מנעליים אחרות ברגל.
מגפיים נגד מים ('מגפיים לגשם' או 'מגפי חורף')
מגף אוסטרלי (כבלנדסטון, RedBek) ועוד.
הן מעוצבות בדרך כלל עם עקב סטילטו או טריז שמטרתם להגביה את העקב מבלי לפגוע יותר מדי ביציבה.
למרות מגוון העיצובים של נעלי העקב באותה התקופה כגון סוליות עץ, שעם או חומרים סינתטיים, העיצוב הפופולרי ביותר בשנות ה-70 היה עיצוב סנדל בעל שתי רצועות מוצלבות מעל אצבעות הרגליים, שתי רצועות מסביב הקרסול ורצועה היקפית בהירה מעור של באפלו מים (שכהתה במשך הזמן).
דגם זה נקרא Kork-Ease והיו לו זיופים רבים באותה התקופה.
הנעליים מסמלות ביהדות את האדם העצמאי בהיותו בעולם ועל כן הותקנה ברכה לאמירה בכל בוקר על נעילת הנעליים: "שעשה לי כל צורכי".
על פי היהדות יש להימנע מהליכה ברגליים יחפות, ואף מצוין בתלמוד: .
למרות זאת, לפי ההלכה אין לנעול נעליים במקום בית המקדש, ובתנ"ך מובא שמשה ויהושע נדרשו לחלוץ נעליים בעת שעמדו על אדמת קודש.
ישנם המפרשים זאת בצורך להתבטל לפני האל.
הכהנים עובדים בבית המקדש כשהם יחפים, וכן האבל אינו נועל נעליים לאות אבל.
ישנם הטוענים שהנעל מסמלת את גוף האדם והגשמיות שהיא החיבור של האדם לעולם הזה והתיאום שלו אל הקרקע (סמל הגשמיות).
כמו שהנעל מקשרת בין האדם לעולם עליו הוא הולך, כך הגוף מקשר בין הנשמה לבין העולם הגשמי.
בהסרת הנעל, כמו ביום כיפור יש מן הסמליות של עזיבת הגשמיות והחיבור לקרקע.
במצוות חליצה חליצת נעל היא חלק מרכזי.
כחלק ממצוות החליצה התורה מצווה על היבמה לחלוץ את נעלו של אחי בעלה המת אשר אינו מסכים לייבם אותה ולהקים את בית אחיו שמת בלי בנים.
סיבות שונות ניתנו לחליצת הנעל.
הרב שמשון רפאל הירש כותב שחליצת הנעל מסמלת ירידה ממעמד, והסוציולוג דויד מייס טוען שהנעל מסמלת את נכסי האדם בכך שהיא מאפשרת לו לסייר באחוזתו.
מוריס לם מקשר בין חליצת הנעל לאבלות וטוען שבסירוב להקים את בית אחיו, היבם גוזר כליה על אחיו ועל כן עליו להתאבל עליו ולהסיר את נעלו.
התלמוד אומר שבשעת גזרת שמד יש למסור את הנפש אפילו על מנהג כמו צבע השרוכים ומכך לומדים שבתקופת התלמוד היהודים נבדלו מהגויים בצבע שרוכי הנעליים.
חל איסור לנעול נעלי עור בתשעה באב וביום הכיפורים.
ביפן מקובל להוריד את נעלי הרחוב כשנכנסים הביתה ולנעול נעלי בית או גרביים מיוחדות.
גדעון עפרת כתב את המאמר 'נעלי ישראל', שבו הוא מתאר ומסביר את הנעליים ביצירות אמנות.
המאמר מתחיל בהתייחסות לנעליים שסיגלית לנדאו השרתה בים המלח.
בספר ובסרט הקוסם מארץ עוץ, יש לנעלי האודם (או הנעליים הכסופות בספר) תכונות קסם, והן המאפשרות לדורותי לחזור לקנזס.
מאז 1934 אנשים באירופה ואמריקה ציפו בארד את הנעל הראשונה של התינוקות שלהם על ידי אלקטרוליזה כמזכרת נצחית.
את השיטה פתחה הגננת האמריקאית ויולט שינבך [Violet Shinbach] מקליבלנד היא הקימה עסק והתפרנסה ממנו.
בתחילת המאה ה-21 הנהלות חברות הנעליים כמו יתר הנהלות חברות הביגוד, הבינו שעליהם לחשוב על מיחזור המוצרים שלהם ועל שימוש בחמרים שהפכו לפסולת.
אחד מסוגי הפסולת המזיקים הוא בקבוקי הפלסטיק שמגיעים לאוקיינוסים.
על פי מאמר שהתפרסם בנשייונל גאוגרפיק [National Geographic] ב-2017 היו בעולם 6 מיליארד טונות של פסולת פלסטיק.
חברת הנעלה צרפתית ואיה [Veja] התחילה להשתמש בפסולת פלסטיק שנאספה ברחובות ריו דה ז'ניירו וסאו פאולו, לייצור אריג רשתי של חלק מנעלי הספורט שלהם.
חברת רותי [Rothy] האמריקאית,מקבלת פלסטיק מחברה שאוספת בכל מקום, ואדידס יחד עם חברת פארליי [Parley] משתפות פעולה מ-2015 בייצור נעלי הספורט שלהם מפלסטיק שנאסף מחופי האוקיינוסים.
לדברי האחרונים כל זוג נעלי ספורט מיוצר מ־11 בקבוקים שלא הגיעו לים.
הנעליים גם עמידות ובבוא הזמן אפשר יהיה לשוב ולמחזרן.
מגה ראואט [Megha Rawat] מראגיסטאן שבהודו שגדלה בעוני ומחסור ולמדה מדעי מחשב במכון טכנולוגי בקורוקשאטרה [Kurukshetra] .
הקימה ב־2015 במומבאיחברה לייצור נעליים ואביזרים במיחזור משביח של חומרים מקומיים שאותם מייצרים בעלי מלאכה מקומיים ונשים משכבות מעוטות הכנסה.
רצועות הנעליים עשויות מפסולת של מפעלי טקסטיל מקומיים, בעוד הסוליות עשויות מצמיגים ממוחזרים.
ריפוד הנעליים נעשה גם הוא מחומרים ממוחזרים של סוחרים מקומיים.
יש אנשים ההופכים את נעליהם הישנות לעציצים.
יש הממחזרים אותם למחזיקי ספרים, כריות סיכות או מכלים לתכשיטים.
חברת נייקי טוענת שמאז 1990 היא מייצרת משטחי ספורט מנעליים משומשות.
ובשנת 2015 דורגה כחברה המקיימת ביותר בצפון אמריקה.
נעלי צבא הן נעליים המשמשות את החיילים ומהוות חלק בלתי נפרד מהתלבושת הצבאית התקנית והמלאה.
בצבאות שונים ברחבי העולם ישנה לרוב הפרדה בין "נעליים קרביות" לבין "נעליים יצוגיות" (כשם שיש הפרדה בצבאות העולם בין מדים המשמשים לפעילות מבצעית לבין המדים הייצוגיים).
נעלי הצבא המשמשות בפעילות מבצעית נועדה לאפשר ללוחמים הגנה על רגליהם ועל קרסוליהם, ולאפשר יציבות במהלך הפעילות בתנאי שטח שונים.
נעליים אלה עשויות באופן מסורתי מעור מוקשח, אולם בשלהי המאה ה-20 החל ייצור נעליים מסיבי ניילון.
בהתאם לתנאי השטח השונים, ישנם צבאות בהם נעשה שימוש בנעליים שונות לתנאי אקלים שונים (נעלי יער גשם, נעלי מדבר, ונעלי שלגים).
הצבא הרומי היה הצבא הראשון שחילק לחייליו נעלי צבא - מגפים ממוסמרים שכונו קליגה.
משמעות כינויו של הקיסר גאיוס "קליגולה" היא נעלי צבא קטנות, את הכינוי קיבל בילדותו בשעה שהיה נוהג להופיע במחנה הצבא של אביו גרמניקוס לבוש במדי צבא.
במהלך מלחמת העולם הראשונה יוצרו עבור החיילים נעליים בחפירות בחזית שבין צרפת ובלגיה לגרמניה.
בשל הקור הרב בחזית זו בחודשי החורף, יוצרו נעליים מיוחדות העשויות מעור של פרות.
נעלי אלה כונו "נעלי החפירות" בשל אופייה של המלחמה.
נעלי הצבא המודרניות הראשונות יוצרו במהלך מלחמת העולם השנייה, הן על ידי צבא גרמניה הנאצית והן על ידי הצבא האמריקאי, שכינה נעליים אלה בשם M-1943. בנעליים אלה נעשה שימוש גם במלחמת קוריאה ובראשית מלחמת וייטנאם בה הוחלפו הנעליים לנעלי העור הגבוהות המקובלות כיום במרבית צבאות העולם.
עם זאת, מרבית הכוחות המזוינים של ארצות הברית עברו לנעלי עבודה חומות עשויות זמש וזנחו את נעלי העור השחורות.
לרוב, הנעליים אחידות לכל היחידות בצה"ל פרט ליחידות זכאיות שמקבלות נעלי חי"ר (נעליים מאווררות ובעלות סוליה חזקה יותר).
בעבר, נהוג היה לחלק את סוג הנעליים בהתאם למשקלם: הסוג הראשון הוא של הנעליים הצבאיות הכבדות, שאותן בדרך כלל מקבלים החיילים העורפיים ותומכי הלחימה.
הסוג השני הוא של נעליים קלות, שמשקלן נמוך בכמה מאות גרמים ממשקלן של הכבדות, מה שעוזר לקלות וזריזות התנועה בשטח של הנועל אותן.
נעליים אלו קיבלו בדרך כלל החיילים הקרביים שביחידות הלוחמות.
משנת 2008 הפסיק צה"ל לנפק נעליים כבדות למתגייסים והחל לחלק נעליים קלות בלבד.
עד יולי 2019 חלוקת הנעליים הייתה כך:
חיילים עורפיים – נעליים גבוהות שחורות קלות, המכונות נעלי יח"ש
חיילות בתפקידים עורפיים – נעלי שלושה רבעים בצבע שחור
חיילים וחיילות תומכי לחימה – נעליים גבוהות שחורות קלות
החל מאוגוסט 2019, כלל המתגייסים הבנים מקבלים נעלי חי"ר ללא קשר למערך שאליו הם מתגייסים.
חיילים במערך הלחימה שהיו זכאים לנעלי חי"ר אדומות, ימשיכו לשרת עם נעליים בצבע זה.
נעלי החי"ר מיוצרות על ידי החברות McRae ו-Belleville האמריקאיות ולעיתים גם חברת נגה עינת הישראלית, בעוד שהסולייה של הנעל מיוצרת על ידי חברת Vibram האיטלקית.
נעלי חי"ר תוצרת McRae מכונות "ישראליות" ומוטבע עליהן סמל צה"ל בכיס הדיסקית בעוד שנעלי חי"ר תוצרת Belleville מכונות "אמריקאיות" וסמל צה"ל אינו מוטבע עליהן.
עד שנת 2000 יוצרו הנעליים במפעל הנעליים אלבה של משפחת בדנר, ברמת גן.
הונהגו מאז 2010 בחיל הים כחלק ממדי הייצוג של החיל.
ונועלים אותם מדרגת רס"ר או מדרגת רב-סרן ביחד עם המדים הלבנים.
הבנות שהתנדבו לשרת בחילות קרביים, נועלות לרוב נעלי חי"ר שחורות.
בנות שמשרתות בגדודי חי"ר גבולות, איסוף קרבי, ביחידת עוקץ ומדריכות צניחה נועלות נעלי חי"ר אדומות.
חיילים שבחרו לחתום קבע בצה"ל בחילות השדה (כולל קצינים מפקדים), ממשיכים לנעול את הנעליים הצבאיות שליוו אותם במשך שירותם.
לעומת זאת בעורף, אנשי הקבע מורשים לנעול נעליים שחורות אזרחיות (חצאיות).
הפקודות מחייבות את נשות הקבע כמו את הגברים.
חיילים וחיילות במסלול הנח"ל אשר משרתים בתפקידים הזכאים למדי בנים ישרתו עם נעליים אדומות.
אצל צוות אוויר בחיל האוויר הדיגום שונה.
מאמצע קורס הטיס ועד שהם נפרדים מחיל האוויר הם מחויבים לנעול נעליים שחורות גבוהות, שלכאורה נראות כמו ה"קלות" הרגילות, מלבד העובדה שסולייתן חלקה ולא מחוספסת כמו אצל השאר, כדי לסייע לתפקוד בתא הטייס.
סוג הנעליים שינעל החייל נקבע לפי פקודות צה"ל ולא נתון לבחירה.
רופא צבאי רשאי לתת פטור זמני או קבוע מנעילת נעליים צבאיות.
צה"ל מקפיד בכל הקשור לדיגום החיילים, וחייל שלא ינהג לפי הפקודות בקשר לנעליו עלול להקנס ובמקרים מסוימים אף להיענש בכלא צבאי עד ל-28 ימים.
נעלי צבא הפכו למוצר אופנה בתרבות הגותיקה והפאנק.
כמו כן, בשל נוחותן בתנאי שטח נוהגים גם אנשים שאינם אנשי צבא לנעול נעליים אלה, ואלה נמכרות גם בחנויות מטיילים.
נעלי שלג הן נעליים מיוחדות שנועדו להליכה על שלג.
עיצוב נעלי השלג מבוסס על עקרון הגדלת שטח המגע שבין הנעל ובין השלג, לשם פיזור משקלו של נועל הנעליים והקטנת הלחץ על כל סנטימטר מרובע.
הנעליים מאפשרות הליכה בשלג רך, שנוטה להיות "בולעני".
הליכה בנעלי שלג איטית לעומת החלקה על מגלשיים, אך מאפשרת להולך בהן גמישות רבה יותר בבחירת המסלול והגעה למקומות שאין אפשרות להגיע אליהם על מגלשיים.
יש המשתמשים בנעלי שלג מיוחדות גם עבור בעלי חיים, במיוחד עבור כלבים וסוסים מושכי מזחלות.
נעלי השלג הומצאו כנראה במרכז אסיה באלף הרביעי לפנה"ס.
אינדיאנים מאלסקה וקנדה שיכללו את העיצוב של מסגרת הנעליים ויצרו גרסאות שונות.
בימנו נעלי שלג משמשים בעיקר ציידים, איכרים, חוטבי עצים וספורטאים.
1) קצר ורחב ללא זנב - משמש יותר לשטחים מיוערים שדורשים תמרון רב יותר
2) ארוך וצר עם זנב - משמש יותר לשטחים פתוחים ומרוצים
מרוצי נעלי שלג התחילו כנראה באזור 1840 במונטריאול בקנדה והיום נחשבים לענף ספורט.
נעליים על הדנובה (בהונגרית: Cipők a Duna-parton) היא אנדרטה ייחודית שהוקמה בשנת 2005 - תשס"ה על גדות נהר הדנובה בבודפשט בירת הונגריה.
הונגריה שיתפה פעולה עם הנאצים במלחמת העולם השנייה, והוציאה להורג ביוזמתה רבים מאזרחיה היהודים.
לקראת סוף המלחמה עברה הונגריה כמה שינויים פוליטיים, ובהם הדחתו של עוצר המדינה, מיקלוש הורטי, ועלייתו לשלטון של פרנץ סלשי ב-1944. סלשי היה מנהיגה של מפלגת 'צלב החץ' הגזענית והאנטישמית, ועם עלייתו לשלטון, הורה לאנשיו לבצע פרעות ביהודים שנותרו בהונגריה.
בעקבות הוראתו, נורו יהודים רבים ברחובות והוצעדו במצעדי מוות.
אנשי צלב החץ טבחו גם באלפי צוענים, עד כיבושה המלא של הונגריה על ידי בעלות הברית, באפריל 1945. בימי שלטונו של סלשי, נעשו מאמצים רבים להציל את יהודי בודפשט, בעיקר על ידי קרל לוץ השווייצרי וראול ולנברג השוודי ואנשיו.
בתקופת שלטונם של אנשי "צלב החץ" הובאו יהודים והועמדו על רציפים אלו, כשפניהם אל המים, ונורו בגבם.
באחד המקרים, שהתרחש ב-8 בינואר 1945, נגררו כמה עשרות מיהודי בודפשט מבתיהם אל גדות הדנובה ונורו שם.
קבוצת יהודים נוספת נאסרה ונכלאה במפקדת "צלב החץ", במטרה לירות בהם בשעת הבוקר.
בחצות הלילה פרץ כוח של קציני משטרה, ובהם חסיד אומות העולם, פאל סאלאי וחברו קארוי סאבו, ושחררו את היהודים עד האחרון שבהם.
אחד הניצולים שנכלאו במפקדה, יעקב שטיינר (לימים, פרופסור באוניברסיטה העברית), איבד את אביו כמה ימים קודם לכן (25 בדצמבר 1944), לאחר שזה נורה על גדת הדנובה.
היחיד שמוכר כמי שנורה על הדנובה וניצל הוא טומי דיק.
אז נתפסו רבים ממנהיגי המפלגה, ובהם סלשי, שנשפט והוצא להורג בשנת 1946.
האנדרטה היא יצירתם של האומנים והבמאים ההונגרים ג'וּלָה פָּאוּאֶר (Gyula Pauer) וג'אן טוֹגַאי (Can Togay).
היא נחנכה בשנת 2005 במלאת 60 שנה לסיום מלחמת העולם השנייה.
הטקס לווה בתהלוכת לפידים בנוכחותו של ראש ממשלת הונגריה, כשברקע מתנגנת נעימת 'שרפה אחים, שרפה'.
האנדרטה מורכבת משישים זוגות נעליים עשויים מברזל, הפרוסים לאורך כעשרים מטרים לאורך רציף הדנובה בצד העיר פֵּשט, במרחק של כ-220 מטרים מבית הפרלמנט ההונגרי.
כל זוג נעליים נושא אופי מיוחד, וכמו מספר את סיפורו של האדם שנעל אותו: נעליים מהודרות לצד נעליים פשוטות; מגפיים כבדים לצד נעלי ערב עדינות; נעלי ילדים קטנים, נעלי נשים ונעלי נערים ונערות.
התבוננות בנעליים מעלה את השאלות: מי נעל אותן?
לאן נעלמו האנשים שנעלו אותן?
הנעליים ממוסמרות לאבני הרציף וכולן פונות אל הדנובה, ואף גולשות בחלקן מעט מעבר לקו הרציף.
במרחק מה מן הנעליים יש שלושה לוחות ברזל הקבועים ברצפה, ובהם כמה מילות הסבר על האנדרטה בהונגרית, אנגלית ועברית.
בשנת 2024 הניחו חבריה של סיון שהרבני שנרצחה בטבח בפסטיבל נובה את נעליה בשורה אחת עם נעלי המיצג, כביטוי לכך שהטבח ב-7 באוקטובר הוא המשך לפרעות שנעשו ביהודי העולם בשואה.
האנדרטה הפשוטה מעבירה מסר רב עוצמה, ורבים רואים בה יצירה יוצאת דופן, במיוחד בעיר כמו בודפשט העשירה מאוד בפסלים ואנדרטאות.
עם זאת, ישנה ביקורת רבה על מיקומה, ובעיקר על הכיתוב הנלווה לה.
האנדרטה ממוקמת אמנם סמוך לבית הפרלמנט, ולא רחוק מהאקדמיה למדעים של הונגריה, אך אין כל שילוט בולט או גישה נוחה אליה.
בעבר אף לא הייתה דרך נוחה לחצות בבטחה את הכביש הסואן הצמוד לדנובה, בשל היעדרם של מעברי חצייה סמוכים.
כיום יש מעבר חצייה סמוך מאוד לאנדרטה.
גם הכיתוב מעורר פולמוס: ראשית, הלוחות קבועים ברצפה במרחק מן הנעליים והם כמעט בלתי נראים, עד כי רוב החולפים לאורך הרציף אינם מבינים כי הנעליים הן אנדרטת הנצחה לנספים בשואה.
שנית, הטקסט דל ובעייתי: "לזכר קרבנות שנורו ונרצחו על ידי אנשי צלב החץ על שפת הדנובה ב-1944–1945. זיכרונם לברכה.
הוקם ז' בניסן תשס"ה." .
באף אחד מהטקסטים, כולל ההונגרי, לא מוזכר כלל כי הנרצחים היו דווקא יהודים, והטקסט האנגלי אף מוותר על המילה "murdered", ומסתפק בעובדה שהם "נורו".
באנדרטאות או במצבות לזכר אנשים שהומתו בזדון על לא עוול בכפם, מקובל לציין בטקסט העברי את האותיות 'הי"ד' (ה' יקום דמם), ואילו כאן נכתב רק "זיכרונם לברכה", משל מתו בשיבה טובה.
שמו של האמן נעדר בכל הלוחות, ואין כל הסבר על מהות האנדרטה, הסיבות להקמתה, או משמעותה.
ניתן אולי לזהות בכך את הדואליות שבגישת ההונגרים לשואה: זיכרון מחד, והתנערות מאידך.
רשת נעם־צביה (נקראת גם מרחביה) היא רשת חינוך ציונית-דתית, המחנכת בנים ובנות בנפרד ברמה תורנית גבוהה.
השם "צביה" הוענק לה לאחר פטירת הרצי"ה קוק, שמקימיה היו תלמידיו, על שמו.
לאחר יסוד בית ספר נעם ברחובות ואולפנת צביה רחובות, הוקמה רשת נעם צביה ואולפנות ובתי ספר הצטרפו לה.
הרב איתן איזמן עמד בראשה במשך עשרות שנים, ובשנת 2015 מונה הרב שמחה בונים ויסמן להחליפו.
מנכ"ל הרשת הוא ינקי פרידמן.
נשיא הרשת בשנותיה הראשונות היה הרב צבי יהודה הכהן קוק.
מאז פטירתו כיהן בנשיאותה הרב אברהם אלקנה כהנא שפירא.
בית הספר (ולימים רשת נעם) הוקם בידי עמותת "מרחביה - האגודה לקידום החינוך התורני" בראשות הרב יעקב פילבר.
המוסדות ממשיכים את הקו האידאולוגי של ישיבת מרכז הרב ושלושת מייסדי בית ספר נעם בירושלים, הרב יעקב הלוי פילבר, הרב נפתלי בר-אילן והרב איתן אייזמן הם בוגרי ישיבה זו.
ב-1971 נוסדה רשת של בתי ספר יסודיים, על פי המודל של בית הספר בשכונת קריית משה בירושלים, הקיים עד היום.
לאחר מספר שנים הוקמה גם ישיבה תיכונית לבוגרי בית הספר היסודי, ששהתה מספר שנים בקריית משה, ולאחר מכן עברה למשכנה החדש בגבעת מרדכי.
בשנת 2008 הוקם מבנה נוסף בשטח הישיבה ובו 2 בתי-מדרש וחדר אוכל.
כמו כן בישיבה ישנן מגמות רבות, וביניהן: פיזיקה, ביולוגיה, אלקטרוניקה, קולנוע, ומוזיקה.
בנוסף פועלים מסלולים מתוגברים של סייבר ואקדמיה בתיכון.
הישיבה מכילה מגוון רחב של תלמידים בכיתות ז'-י"ב, וביניהם עולים חדשים.
בישיבה לומדים תלמידים מכל קצוות ירושלים ושכנותיה.
בנוסף במבנה הישיבה שוכן חדר מחשבים, חדר קולנוע אור קולי ואולם ספורט חדשני.
ראש הישיבה כיום הוא הרב אורי ביר, מנהל חטיבת הביניים הוא הרב בנצי טויבר ומנהל התיכון הוא הרב אבישי סגל.
הישיבה מציעה מגוון רחב של פעילויות ומסגרות התנדבותיות בכיתות השונות, בנוסף קיים מסלול הנקרא-"שביל ישראל"-מסע רגלי בארץ ישראל.
במקביל למסלול זה, ישנו מסלול ייחודי של עשיית שביל הגולן, התלמידים עם אביהם.
בחודשי הקיץ ישנו מסלול ייחודי למעוניינים בחטיבת הביניים שמשלב בין לימודי קודש והנאה בהנחיית הרב אהוד שרגא ואיתמר וולר.
במקביל, הוקמה אולפנה לבנות ברחוב ירמיהו בירושלים, הקרויה צבי"ה על שם הרב צבי יהודה הכהן קוק, שמקימיה היו מתלמידיו.
לימים, התפתחה רשת של כעשרים אולפנות על-פי אותו מודל.
לרשת משתייכות גם עשר ישיבות תיכוניות.
אולפנת צביה שדות נגב בנתיבות
אולפנת צביה "תאיר" בבית אל
אולפנת צביה הר חברון במצפה אשתמוע
אולפנת צביה "שבות" בבית שמש
ישיבת צביה קטיף ביד בנימין
בית חינוך ארץ הצבי ירושלים
ישיבת צביה בקעת הירדן בגבעת סלעית
נעם ארנון (נולד ב-25 בנובמבר 1954, ה'תשט"ו) הוא דובר היישוב היהודי בחברון, דוקטור להיסטוריה.
ארנון גדל במושב שדה ורבורג ולמד בישיבת נחלים, בישיבת ניר קריית ארבע ובמרכז הרב.
בהמשך, שירת בחיל השריון ולחם במלחמת יום הכיפורים בחזית המצרית ובחזית הסורית.
לאחר השחרור מצה"ל למד באוניברסיטה העברית והוא בעל תואר ראשון בגאוגרפיה ותואר שני בהיסטוריה של עם ישראל.
כמו כן, למד הוראה במכללת הרצוג.
ארנון סיים את עבודת דוקטור באוניברסיטת בר-אילן בשנת 2021, בהנחיית פרופ' בועז זיסו מהמחלקה ללימודי ארץ ישראל וארכאולוגיה באוניברסיטת בר-אילן.
נושא העבודה "מערת המכפלה – האתר ותולדותיו מראשיתו ועד שלהי העת העתיקה".
מחקרו על אודות המערה נמשך כשמונה שנים וכולל פרקים בגאוגרפיה, גאולוגיה, היסטוריה, ארכאולוגיה, ספרות תנאית, ספרות נוצרית ומקורות היסטוריים רבים ושונים.
המחקר מקיף את תולדות המערה במשך 2500 שנה, מתקופת הברונזה התיכונה – תקופת האבות ממנה נותרה מערת קבורה כפולה, ועד תום התקופה הביזנטית בה התקיימו לצד המערה בית כנסת וכנסייה.
ארנון היה בקבוצת הצעירים שהצליחו להיכנס בחשאי למעמקי המערה הקדומה שמתחת למבנה מערת המכפלה, באחד מלילות הסליחות בחודש אלול ה'תש"מ (1980).
ארנון ניהל את שיקום בית הכנסת אברהם אבינו בחברון, הקים את מדרשת חברון ואת מוזיאון היישוב היהודי בחברון.
כתב את הספר "חברון – 4000 שנה ועוד 40" לרגל 40 שנה לחידוש ההתיישבות היהודית בעיר.
כן ערך והוציא לאור את הספר המחקרי "המערה" על מערת המכפלה.
ביום ירושלים תשס"ט הוענק לו פרס מוסקוביץ' לציונות.
בנימוקי ועדת הפרס נאמר כי הפרס הוענק "על חלקו המרכזי בהפיכת חברון לאבן שואבת ליהודים מכל רחבי הארץ והעולם ולאחד מאתרי המורשת המרכזיים בארץ; על חלקו בתיעוד קורות קהילת יהודי חברון וחשיפת עברה המפואר ועל מנהיגותו כאחד מראשי מחדשי היישוב היהודי בעיר".
חבר ההנהלה הארצית של תנועת בני עקיבא.
עמק חברון, מערת המכפלה וזכות אבות במדרשי חז"ל, קריית ארבע תשנ"ב
ושבו בנים לגבולם : חברון מאז ולתמיד, חברון תשנ"ה
לב אבות ובנים : ערב חיזוק, תמיכה והזדהות עם היישוב היהודי בחברון, חברון תש"ס
אלף שנות כניסת יהודים למערת המכפלה, קריית ארבע תש"ע
המערה : תגליות ומחקרים במערת המכפלה, קריית ארבע תשנ"ז
זכות אבות : לקט מדרשי חז"ל על האבות ומערת המכפלה, חברון תש"ף
ארנון גר בבית הדסה בחברון.
בתו נריה נשואה לאשר בן אבו.
נִעְלִין היא מועצה מקומית פלסטינית בהרי בנימין, בגובה של כ-260 מטר מעל פני הים.
היישוב נמצא בשטחה של נפת רמאללה ואל-בירה, כשלושה קילומטרים מזרחית לקו הירוק, שני קילומטרים צפונית למודיעין עילית וארבעה קילומטרים דרומית לקיביה.
שטח היישוב 14,756 דונמים, מהם 660 דונמים מיושבים והיתר מיועדים לחקלאות.
בנעלין התגלו חרסים מתקופת הברזל המאוחרת (מאות 8–7 לפנה"ס), התקופה ההלניסטית, הביזנטית, הצלבנית/האיובית, הממלוכית והעות'מאנית המוקדמת.
אדם בשם "יצחק מנעלין" (Isaac de Naelein) מוזכר בתעודה צלבנית מהמאה ה-12.
בתקופה העות'מאנית, על פי רשימות מס נכללה במחוז רמלה ואוכלוסייתה מנתה 72 משפחות.
לאחר מלחמת העצמאות איבדה העיירה כ-40,000 דונמים שנותרו מצידו המערבי של הקו הירוק,
בשנת 1953 תקף צה"ל את העיירה, שהייתה אז תחת שליטת ירדן, כחלק מפעולת קיביה.
במלחמת ששת הימים ב-1967 נכבשה העיירה בידי צה"ל יחד עם יתר שטחי הגדה המערבית, ונכללה בנפת רמאללה של הממשל הצבאי הישראלי בשטחים (ושל המנהל האזרחי החל מ-1981).
לאחר הסכמי אוסלו ב-1993 נכללה העיירה בשטח הרשות הפלסטינית, 93% ממנה כחלק משטח C (שליטה אזרחית וביטחונית ישראלית), ו-7% בשטח B.
ב-1979 אישר בג"ץ הפקעת 600 דונם מתושבי נעלין לצורך הקמת ההתנחלות מתתיהו.
בשנים 1977 עד 1991 הופקעו שטחי קרקע של כ-1,963 דונם מהיישוב להקמת ההתנחלויות מתתיהו, מודיעין עילית, חשמונאים, כפר האורנים ושילת.
לפני האינתיפאדה השנייה רבים מתושבי העיירה עסקו בבנייה בתחומי ישראל, וכיום מרבית תושבי העיירה עוסקים לפרנסתם בחקלאות.
באפריל 2009 נחנך בעיירה מוזיאון לזכר השואה.
המוזיאון הוקם בדירה בשיתוף עם "יד ושם" וכולל תמונות וערכות לימוד בערבית.
באמצע 2008 החלה בניית גדר ההפרדה באזור העיירה, המפרידה ממנו כרבע מאדמותיו.
בעקבות זאת החלו התושבים, תחילה לבד ומאוחר יותר בשיתוף עם ארגונים כתעאיוש ואנרכיסטים נגד הגדר, לפעול נגד הקמת החומה המפרידה בין בתי העיירה לבין האדמות שמעברה השני.
הפעולות כללו הפגנות, השחתת כלי הנדסה והפרעה לעבודות בניית הגדר, הבערת צמיגים ויידוי אבנים לעבר כוחות הביטחון המאבטחים את בניית הגדר.
בשנים 2008–2009 נהרגו בהפגנות 5 פלסטינים; אחד ההרוגים הוא ילד בן 11 שהוגש כתב אישום על גרימת מוות ברשלנות נגד שוטר משמר הגבול האחראי, לכאורה, לירי בו.
כמו כן נפצעו רבים כתוצאה מהשימוש שעשו צה"ל ומשמר הגבול באמצעים לפיזור הפגנות ובאש חיה.
נפצעו גם מספר חיילי צה"ל.
באחת ההפגנות, ביולי 2008, פורסם סרט המתעד ירי כדור גומי בעצור פלסטיני בעודו כפות.
בעקבות זאת המג"ד המעורב באירוע הועבר מתפקידו, והחייל היורה והמג"ד הועמדו למשפט צבאי על התנהגות לא הולמת.
בהוראת בג"ץ הוחמרו סעיפי האיסור נגד השניים, וביולי 2010 הם הורשעו.
כדי למנוע הפגנות אלימות הכריז צה"ל במרץ 2010 על האדמות שבין העיירה לגדר ההפרדה כשטח צבאי סגור מדי יום שישי, עד 17 באוגוסט.
נעם בן זאב (נולד ב-1954) הוא כתב, מבקר מוזיקלי, מוזיקאי, מרצה וסופר ישראלי.
בן זאב הוא בעל תואר שני במוזיקולוגיה מאוניברסיטת תל אביב.
הוא מנגן על טרומבון וניגן בתזמורת הסימפונית חיפה, באופרה הישראלית ובתיאטרון הבימה.
הצטרף לעיתון הארץ בשנת 1992 ועד פרישתו ב-2015 שימש כמבקר המוזיקה וכתב לענייני מוזיקה קלאסית בעיתון.
בן זאב מרבה לעסוק בכתיבתו בסוגיות פוליטיות וחברתיות בהקשרן המוזיקלי, ובמיוחד בולטת התייחסותו הרבה לתחום החינוך המוזיקלי בישראל.
בנובמבר 2015 הצטרף בן זאב למרכז האמנויות "אלמא" בזכרון יעקב כמנהל אמנותי.
בן זאב הוא מרצה למוזיקה במכללת ספיר בשדרות.
בשנת 1998 יצא לאור ספרו "חמישה מבטים על המוזיקה", בהוצאת "סל תרבות ארצי", המגולל את סיפורה של המוזיקה הקלאסית במערב, כרצף של סגנונות שעולים ויורדים, כאשר כל פרק מוקדש לתקופה מסוימת.
בשנת 2009 יצא לאור ספרו "מנגינה ישראלית" בהוצאת הקיבוץ המאוחד.
הספר בוחן את היחס של החברה היהודית והערבית למוזיקה, בעבר והיום, ומנסה להתחקות אחר מקורות המוזיקה שנוגנה ומנוגנת בישראל.
בשנת 2015 יצא לאור, בהוצאה פרטית, ספרו "הנגן הראשי: חיים עם כינור".
הספר הוא ביוגרפיה של הכנר והמורה חיים טאוב, הנגן הראשי של התזמורת הפילהרמונית הישראלית.
בן חורין נולד וגדל בקיבוץ נוה איתן.
למד באקדמיה לאמנות ועיצוב בצלאל בירושלים וסיים לימודי עיצוב אורבני.
עבודותיו של בן-חורין נעות ממופשט למחצה עד מופשט.
השתתף בתערוכות יחיד וקבוצתיות רבות, ויוצג על ידי גלריית אנגל בתל אביב.
בציוריו מתורגמים הדימויים לשפה המאוחסנת במסכים.
משם הם מועברים לקנבס בתיווך היד ליצירת היצירה.
עבודתו של בן חורין תלויה בבנין האופרה בתל אביב, תרומת האמן ותמונותיו מוצגות בגלריית אנגל ובאוספו הפרטי.
נפטר ביוני 2015, ונקבר בבית העלמין קריית שאול.
נעם חורב (נולד ב-23 בנובמבר 1983) הוא פזמונאי, משורר, מחזאי וסופר ישראלי, זוכה פרסי אקו"ם.
נעם חורב נולד וגדל בעפולה, הצעיר משלושת ילדיהם של עמירם ואורה (סמירה).
אביו, ממוצא פולני, גדל בקיבוץ עין כרמל, ואימו עלתה מעיראק עם משפחתה וגדלה במעברת פרדס חנה.
בעקבות לידה שהסתבכה, נולד עם יד ימין משותקת.
לאחר טיפולים אינטנסיביים חזרה ידו לתפקד, וזו היד שבה הוא כותב.
בגיל 24 עבר לתל אביב, כשחלומו הגדול ביותר היה לכתוב שירים לאמנים.
בתחילת דרכו היה מחכה לאמנים בסיום הופעות, כדי למסור לידם מחברות שירים שכתב.
השיר הראשון שכתב חורב ויצא לאור היה השיר "הוכחה" בביצוע מירי מסיקה באלבום "חדשות טובות" (2010).
באותה שנה נבחר השיר "מילים" שכתב להראל סקעת לייצג את ישראל באירוויזיון 2010. השיר העפיל לגמר התחרות וזכה בשלושת פרסי מרסל בזנסון: פרס יוצרי התחרות, פרס העיתונאים ופרס הפרשנים.
בשנת 2011 זכה בשני פרסי אקו"ם: פרס ע"ש אמיתי נאמן לעידוד פרסום היצירה למחבר, ופרס אקו"ם להישג השנה לשיר "כשאחר".
בשנת 2012 זכה חורב בתואר "המחבר הבכיר", שניתן ליוצר שכתב את מספר השירים הגדול ביותר למצעדים השנתיים.
באותה השנה נכנס לרשימת המחברים המושמעים ביותר בישראל על פי נתוני אקו"ם, לצד יוצרים כמו אהוד מנור, יענקלה רוטבליט, אביב גפן, עידן רייכל ונעמי שמר.
חורב כתב את ספר הילדים "לציונה יש כנף אחת", המבוסס על סיפור לידתו.
הספר יצא לאור בשנת 2011, הפך לרב-מכר והגיע ל"מהדורת זהב", לאחר שנמכרו מעל ל-20,000 עותקים ממנו.
בהמשך הוא אף עובד להצגת ילדים בתיאטרון "הקיבוץ".
במסגרת "חג המחזמר" בשנת 2015 הועלתה ההצגה "הזמיר" שכתב חורב.
זהו מחזמר ישראלי מקורי בכיכובו של צחי הלוי, ועליו זכה חורב בפרס הכותב המצטיין מטעם אקו"ם.
חורב שימש יועץ אמנותי בפרויקט "שיר וזיכרון 2016", מיזם בשיתוף רשת ג', ynet ולינקטון לציון יום הזיכרון לחללי מערכות ישראל.
ביוני 2018 הוצגה לראשונה התערוכה "שיר על קיר", שחשפה אינטרפרטציה אישית של עשרות אמנים מתחומים שונים לשיריו של חורב דרך יצירות ציור, פיסול ועיצוב.
באוגוסט 2019 הועלה בתיאטרון הבימה המחזה "אביב מתעורר", שחורב כתב לו את כל שיריו.
חודש אחר כך יצא לאור ספרו השני, הראשון למבוגרים, "טיוטה של אושר", שמאגד טקסטים ושירים שכתב במהלך השנים.
במרץ 2020, בעקבות התפרצות נגיף הקורונה בישראל, כתב את המילים ל"שיר עידוד" בהפקת תיאטרון הבימה אשר נערך על ידי שיר מוסן.
באותה שנה יצא לאור ספרו השלישי (השני לילדים), "טביעת האצבע של איל".
באוגוסט 2021 יצא לאור האלבום "מתנות קטנות – שירים לקטנים ולגדולים" שיצר רמי קלינשטיין עם חורב.
האלבום כולל 12 שירים חדשים ומלווה בסדרת ילדים בהשתתפותם של אמנים רבים.
ב חורב מעלה את המופע "נעם חורב – הסיפורים מאחורי השירים".
ב-5 בפברואר, במהלך מלחמת חרבות ברזל, חורב הוציא את השיר "מחר זה ייגמר", שיתוף פעולה של חורב והמוזיקאי לורן פלד.
חורב כתב מאות שירים לאמנים מכל גוני הקשת של המוזיקה הישראלית.
חורב יצא מהארון בגיל 23, ובשנת 2019 נישא בליסבון לבן זוגו, חיים יניב.
באוגוסט 2024 פרסם חורב כי הוא ובן זוגו הורים לבת בשם דרור שנולדה בפונדקאות.
2010 – אירוויזיון 2010: פרס יוצרי התחרות, פרס העיתונאים ופרס הפרשנים על השיר "מילים" שכתב.
2011 – פרס ע"ש אמיתי נאמן לעידוד פרסום היצירה למחבר.
פרס אקו"ם להישג השנה לשיר "כשאחר".
2012 – תואר "המחבר הבכיר" - תואר הניתן לפזמונאי שכתב הכי הרבה שירים במצעדים השנתיים של אותה שנה.
2014 – פרס אקו"ם לשיר "מתנות קטנות" שכתב לרמי קלינשטיין בקטגוריית "מצעד ריקודי העם".
2015 – פרס מטעם אקו"ם על כתיבת המחזמר "הזמיר" במסגרת "חג המחזמר".
פרס מטעם אקו"ם לשיר "היא לא את" שכתב לאייל גולן ב"מצעד ריקודי העם השנתי".
2017 – מהדורת זהב לספר הילדים פרי עטו, "לציונה יש כנף אחת".
(2017) לציונה יש כנף אחת, איור: ריקי מוספי (ספר ילדים)
(2019) טביעת האצבע של איל, איור: עידן ברזילי (ספר ילדים)
(2021) מתנות קטנות - שירים לקטנים ולגדולים, איור: ריקי מוספי (ספר ילדים)
(2024) גלידה בחורף, איור: קסניה סובה (ספר ילדים)
נעלמת הוא ספר מתח מאת גיליאן פלין שפורסם לראשונה ביוני 2012 והפך מיד לרב מכר.
עלילת הספר נסובה סביב חוסר הנהירות באשר למעורבות הדמות הראשית, ניק דאן, בהיעלמות רעייתו, איימי.
הספר עובד לסרט קולנוע מצליח בבימויו של דייוויד פינצ'ר ובכיכובם של בן אפלק ורוזמונד פייק שיצא לאקרנים ב-3 באוקטובר 2014.
הספר מגולל את קורות מערכת היחסים ונישואיהם המתוסבכים של ניק ואיימי דאן החיים בניו יורק.
המחצית הראשונה של הספר מסופרת בגוף ראשון מנקודת מבטם של ניק ואיימי, כשנקודת מבטו של ניק היא בהווה ושל איימי היא בעבר.
שני הסיפורים שונים, בעוד סיפורה של איימי מגולל כיצד חיי הנישואין משפיעים עליה לטובה וגורמים לה שמחה, מצדו של ניק, הנישואים מעוררים שאט נפש ואובדן חיי חברה.
תיאורה של איימי מציג את ניק באור אלים בהרבה מכפי שנדמה.
ניק מאבד עבודתו כעיתונאי והזוג מתמקם מחדש בעיירה נורת' קרת'ייג' שבמיזורי.
ניק מטפל באמו הגוססת ופותח בר מכספי קרן הנאמנות של רעייתו ומנהל אותו עם אחותו התאומה, מרגו.
החיים השקטים בעיירה הופכים למעמסה על איימי שלא מסתגלת למצב החדש.
ביום השנה החמישי לנישואיהם, איימי נעלמת.
ניק הופך לחשוד עיקרי בהיעלמותה משלל סיבות: הוא השתמש בכספה כדי לנהל עסק, הגדיל את ביטוח החיים שלה ומתגלה כחסר רגש אל מול המצלמה.
המשטרה, מאוחר יותר, מוצאת קופסאות של תצלומי פורנוגרפיה אלימים בבקתת העץ של ניק, מה שמחזק את החשדנות כלפיו.
במחצית השנייה של הספר, הקורא לומד שאיימי וניק לא חלקו עמו את כל המידע שברשותם.
ניק מנהל רומן ואיימי לא נעלמה, אלא חיה ומסתתרת ומנסה לעורר בו רגשות אשם על "מותה".
היומן שלה הוא זיוף ונועד להסגיר את ניק למשטרה.
ניק חושף זאת עד מהרה, אך לא מוצא דרך להוכיח זאת.
איימי נשדדת בידי עוברי אורח במלון דרכים ועוזבת ללא כסף.
בינתיים, ניק מתחיל להתחנן לחזרתה, מה שגורם לה לראות שהוא אוהב אותה עדיין.
נואשת, היא מבקשת את עזרת החבר הכפייתי הראשון שלה, דסי.
דסי מסכים להסתיר אותה, אבל איימי עד מהרה חשה לכודה בביתו כשדסי הופך לרכושני.
היא רוצחת אותו וחוזרת לבעלה ואומרת שהיא נחטפה.
ניק מבין שהיא רוצחת, אך אינו עושה דבר כי אין לו הוכחות.
איימי מתחילה בכתיבת זכרונותיה, ואילו ניק כותב ספר זיכרונות משלו, החושף את השקרים של איימי.
איימי מעברת את עצמה עם הזרע של ניק וגורמת לו למחוק את ספרו כשהיא מאיימת להרוג את הילד שבבטנה.
בסופו של דבר ניק בוחר להישאר עם איימי, למען הילד שלו.
נעם בוכמן הוא חלילן ישראלי, לשעבר החלילן הראשי בתזמורת הסימפונית ירושלים.
הופיע כסולן במספר רב של קונצרטים והקלטות בישראל ובמרכזי מוזיקה באירופה, בארצות הברית ובדרום-אמריקה.
הוא משתתף ומקליט בהרכבים קאמריים שונים ומוזמן לפסטיבלים בינלאומיים.
בוכמן הוא חבר מייסד של אנסמבל המאה ה-21 ונמנה עם סולניו.
בנגינתו יצאו 10 תקליטורים בישראל ובחו"ל, ובהם הקונצ'רטי לחליל מאת איבר, נילסן, גרוניך, פרטוש ובלוך, ומוזיקה קאמרית מאת באך, שוברט, ריכרד שטראוס, בן חיים, פרטוש, מעייני, צור, ינעם ליף, דוד זהבי, שולמית רן ונעם שריף.
הוא מבצע רפרטואר מגוון של מוזיקה מתקופת הבארוק, מוזיקה קלאסית ומוזיקה בת-זמננו.
הוא מקדיש חלק ניכר מפעילותו לביצוע ולקידום של יצירות ישראליות, ומלחינים שונים הקדישו לו את יצירותיהם.
ביולי 2019 התקיים קונצרט פרידה מבוכמן בהשתתפות בוכמן עצמו והתזמורת הסימפונית ירושלים בניצוחו של דורון סלומון.
על תרומתו למוזיקה הישראלית זכה בוכמן בפרס "מבצע מצטיין של יצירות ישראליות" מטעם המועצה לתרבות ואמנות ובפרס "עדן פרטוש" מטעם משרד החינוך והתרבות.
בד בבד עם פעילותו האמנותית מלמד בוכמן חליל באקדמיה למוסיקה ולמחול בירושלים.
נעם דמסקי (נולד ב-1966) הוא יוצר ומפיק סרטים תיעודיים ישראלי.
זוכה פרס הסרט התיעודי הטוב ביותר בפסטיבל הקולנוע ירושלים 2025.
נעם דמסקי, השלישי מבין שבעה ילדים, הוא בן למשפחה שעלתה לישראל מארצות הברית בשנת 1965. הוא נולד וגדל בירושלים ובהיותו בן 16 עבר עם הוריו לאפרת שבגוש עציון.
אביו, אהרן דמסקי, הוא פרופסור במחלקה לתולדות ישראל באוניברסיטת בר-אילן.
אמו, רבקה דמסקי, הייתה חוקרת במכון ליהדות זמננו באוניברסיטה העברית, ואחר-כך סמנכ"לית ברשת המוסדות "אור תורה סטון".
בוגר המחזור הראשון של "מעלה - בית הספר לטלוויזיה לקולנוע ולאמנויות" (1992).
בתום לימודיו שהה במשך שנה כשליח של נתיב (לשכת הקשר) ברוסיה.
בעל תואר ראשון בחינוך ותעודת הוראה בתנ"ך מהמכללה האקדמית הרצוג.
לאחר סיום לימודיו לתואר ראשון בתחום הקולנוע דמסקי עבד מספר שנים כצלם חדשות וכצלם סרטים תיעודיים.
בשנת 1998 ביים עבור ערוץ 4 הבריטי סרט של חצי שעה שעקב במשך שלושה חודשים אחרי משפחה יהודית שעלתה לישראל מארצות הברית.
באותה שנה ביים את הסרט "אומן סיפור מסע", אודות מסעם של ארבעה חסידי ברסלב שעלו לרגל לקברו של ר' נחמן מברסלב בראש השנה, הסרט שודר בערוץ 2, קשת.
בשלהי שנות התשעים הפיק וביים פרויקט עבור בית עדות למורשת גוש עציון פרויקט במסגרתו רואיינו קרוב למאתיים לוחמים ומתיישבים שהתגוררו ולחמו במקום עד לשנת 1948. לקח חלק בארכיון הסרטים היהודיים ע"ש סטיבן שפילברג בתיעוד ניצולי השואה בישראל.
2004-2003 הפיק וביים בערוץ הטלוויזיה "תכלת" את רצועת השידור 'בית מדרש תכלת'.
הסרטים וסדרות הטלוויזיה שהפיק וביים הוקרנו בערוצים 1, 2, 8, 10, ערוץ מאיר, ערוץ התכלת; ובאתרי האינטרנט של המרכז לטכנולוגיה חינוכית, בית אבי חי.
הסרטים הוקרנו בפסטיבלים רבים ברחבי תבל.
סרטו "פאות ירוקות" (2001), אודות טירונות הנח"ל החרדי, שודר בערוץ 2 וזכה בפסטיבל דתות בטרנטו, איטליה, 2001.
בשנת 2010 זכה דמסקי בפרס המר לכותב תסריט בתרבות יהודית, ע"ש שר החינוך והתרבות המנוח זבולון המר.
סרטו "הכוח לספר", זכה בפרס היצירה בתחום הציונות בקטגוריית קולנוע מטעם משרד התרבות – 2013.
ב-2015 ביים את הסרט "חבורת היתומים", המתעד חמישים יתומים שנותרו מהטבח בגוש עציון.
הסרט הופק עבור הערוץ הראשון ושודר ביום הזיכרון, דמסקי ביים אותו ביחד עם עדו בהט.
עסק בהוראת קולנוע למעלה מעשר שנים במוסדות תיכוניים ועל-תיכוניים, בהם ב"מעלה".
ב-2019 זכה בפרס שר החינוך לתרבות יהודית בתחום הקולנוע.
ב-2020 ביים את הסרט ילדים על תנאי (A waste of space) סרט על שלושה ילדי אומנה בשנתם האחרונה בבית ההורים האומנים.
הסרט הופק עבור HOT8. בימוי משותף עם עדו בהט.
בשנת 2025 זכה בפסטיבל הקולנוע ירושלים בפרס הסרט התיעודי הטוב ביותר על סרטו מלאכי שיצר ביחד עם עדו בהט.
אומן סיפור מסע - ראש השנה תשנ"ח (1998)
הסרט מגולל את מסע עלייתם לרגל של ארבעה אנשים שונים שמגיעים לקברו של ר' נחמן מברסלב בראש השנה תשנ"ח 1997: האחד חסיד ברסלב מלידה, השני אמן שחזר בתשובה וזהו ביקורו החוזר במקום, השלישי הוא בחור חילוני המגיע לשם לראשונה והרביעי הוא אמרגן.
סרט אודות המחזור השני של הנח"ל החרדי.
דמסקי ליווה ארבעה צעירים חרדים במשך חמישה חודשים: החל מהתקופה שקדמה לגיוס, כשהיו נוער שוליים שלא למד (שבבניקים), עבור בלשכת הגיוס, בטירונות הקרבית במסגרת הנח"ל החרדי, ועד למסדר הסיום ברחבת הכותל.
הסרט עוקב אחר מערכת היחסים שלהם עם משפחותיהם, הוריהם, החברה החרדית ועם עצמם.
הסרט עוסק בנוער שוליים בחברה החרדית בירושלים, שבמקום ללמוד בישיבה, מעבירים זמנם בבילויים.
סדרה תיעודית בת עשרה פרקים (חצי שעה כל פרק) שהוקרנה בפריים טיים בערוץ עשר.
הסדרה מספרת על תלמידי כיתה י"ב של ישיבת כפר הרא"ה, השייכת לתנועת בני עקיבא, מתארת את לבטיהם והחלטותיהם באשר לעתידם.
הסדרה עוברת יחד עם התלמידים, את המסלול המוכר של תלמידי כיתה י"ב במגזר הדתי לאומי, החל מטקס ההשבעה המסורתי ועד לסיום הלימודים המשותפים וההתפצלות למסגרות השונות ישיבה, מכינה וצבא.
במרכזה של הסדרה עומדים שמונה גיבורים, צעירים ומבוגרים, המכניסים אותנו לתוך הקונפליקטים המרכזיים של חייהם בזמן אמת.
הסדרה צולמה על ידי הצלם בועז יהונתן יעקב, וסאבלימנל הלחין את הפתיח לסדרה.
הסרט עוסק במערכות יחסים בין הורים לילדים בשנות העשרים לחייהם שנקלעים למשבר, עקב תפנית שעשו הילדים בחייהם.
רונה עברה להתגורר באוסטרליה לדאבונן של אמה וסבתה, הסרט מתעד את חופשתה בישראל.
סטס, שעלה עם משפחתו מברית המועצות בשנות התשעים, היה תלמיד מצטיין בתיכון, הלך בתום שירותו הצבאי ללמוד מחול; בעוד שהוריו מעוניינים שילך בעקבות אחיו הבכור שעומד לסיים דוקטורט.
אמו ואחותו של עודד מתקשות להסתגל לחזרתו בתשובה.
האוסף של ידידיה הוא אוסף של רסיסי מרגמות, תרמילי כדורים ומצנחי פצצות תאורה, עדות למציאות חיים מורכבת ביישוב
ידידיה אידלס בן ה-10, ילד עשירי במשפחתו, התגורר עד לקיץ 2005 בהתנחלות הדרומית והמבודדת ביותר בגוש קטיף שפונה מיושביו.
הסרט מתלווה לידידיה בימים ובשעות שלפני ההתנתקות וגם ברגעים הקשים בהם פונה מביתו, עם משפחתו ועם האוסף.
הסרט העוקב אחר חבורת ילדים מכפר דרום בגוש קטיף, שנה לפני ההתנתקות וממשיך ומלווה אותם שלוש שנים אחרי ההתנתקות.
עוסק ביחסי הורים וילדים, ילדים ומבוגרים, ילדים ומחנכים.
דמסקי הפיק, בבימויו של מרדכי ורדי.
עוסק ברב שג"ר, תפישת עולמו היהודית והפילוסופית, מערכות היחסים עם ילדיו ותלמידיו.
קבוצת בני נוער בסיכון מבית הספר 'המרתף' בירושלים עורכת הצגה על משפט אייכמן.
במהלך החזרות להצגה הם נפגשים עם העדים מהמשפט שנותרו בחיים וצופים בסרטים על השואה ובקלטות מהמשפט.
כל שחקן מגלם אחד מהעדים, חלקם מגיעים לביתם של העדים (בהם אברהם אביאל, יהודה בקון, פרופ' ישראל גוטמן, נחום הוך ויוסף קליינמן) ומשוחחים עימם.
ההצגה עולה בבית העם בירושלים, מקום בו התקיים משפט אייכמן שישים שנה קודם לכן.
הסרט מתמקד במערכות היחסים שנרקמות בין הנערים לעדים.
הסרט זכה בפרס היצירה בתחום הציונות בקטגוריית קולנוע מטעם משרד התרבות – 2013.
סדרה תיעודית לערוץ מאיר, כל פרק מצולם באזור אחר בישראל; בהגשת נעם יעקובסון שנפגש עם אנשים שונים.
הסדרה נמכרה לערוץ 20 ומשודרת שם.
סדרה של ראיונות אישיים שנעשתה עבור ערוץ מאיר בהם רועי בן טולילה משוחח עם אנשים מעוררי השראה ופורצי דרך.
סדרה של ראיונות אישיים, שנעשתה עבור ערוץ מאיר בהן אורלי גולדקלנג ושיינה בוצר משוחחות עם נשים מעוררות השראה.
הסרט עוקב אחר שתי נשים דתיות, מנהיגות בהתנחלויות.
האחת, שולמית מלמד, מייסדת ערוץ שבע, נאבקת על הנצחתו של הערוץ שנסגר, בדפי ההיסטוריה הישראלית.
השנייה, תירא-אל כהן, סטודנטית לתקשורת, נאבקת להקים כפר סטודנטיות במזרח ירושלים ובשומרון.
הסרט פורש את תפישת עולמן והמניע אותן.
הסרט העוסק בחוויית היתמות של כחמישים מילדי הנופלים בטבח בכפר עציון, במהלך מלחמת העצמאות.
מתוארות בו מערכות היחסים שלהם עם האבות המתים, האמהות החיות ומערכות היחסים שלהם כקבוצה.
נחום בן-סירא, אחד מניצולי הטבח, מחליט לערוך לילדים קייטנה; הוא מקיים שש קייטנות, כל אחת במקום אחר; לאחר מותו הילדים עורכים קייטנה שביעית לזכרו.
בימוי - עדו בהט ונעם דמסקי, 52 דקות, ערוץ הראשון.
סדרה תיעודית העוסקת בחשיבותו של הדיון הציבורי בדמוקרטיה בישראל ובעולם, בהגשת עינת פישביין, בסדרה מרואיינים אנשי תקשורת, עיתונאים ופרשנים מישראל ובריטניה, והיא מלווה בקטעי ארכיון.
מפיק, במאי ועורך שותף עם עדו בהט ועדו צוקרמן, 3 פרקים בני 50 דק' האחד.
אושר, מישל ואיתן הם ילדים בסיכון, אשר הוצאו בילדותם ממשמורת ההורים והועברו למסגרת של משפחות אומנה.
לראשונה, ניתנת להם ההזדמנות לשקם את חייהם ולהתפתח במסגרת משפחה נורמטיבית ומתפקדת.