tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
מעתה, לא די בכך שהכנסת הסמיכה את הרשויות המקומיות להתקין חוקי עזר; על הרשויות המקומיות להבטיח כי חוקי העזר שלהן לא יפגעו בחופש העיסוק ובחירויות הפרט במידה שאינה עולה על הנדרש.
תהליכים אלה שעברו על החברה הישראלית חידשו את המאבקים בין דתיים לחילוניים בשאלת בשר החזיר.
בבית שמש, שאופיינה בשני סוגי אוכלוסייה קוטביים, שעברו להתגורר בה במהלך שנות ה-90 – חרדים ועולים חדשים – אירעו עימותים אלימים.
מנגד, ניכרת התמתנות יחסית בעמדות הפוליטיקאים הדתיים.
כלומר, לא הייתי רוצה חזיר בארץ, אבל מכיוון שאנחנו מדברים על הדדיות - למה לא?
לא נכנסים לצלחת, אבל בתור יהודי, כאשר אני עובר בשכונה שלי, ויש שם חנויות לממכר חזיר, זה פוגע לי בנשמה, פוגע באורח החיים שלי.
אני מבקש ממך: תשמע, אתה יכול למכור את החזיר, נעשה את זה בקצה העיר, באזור התעשייה".
הרשויות המקומיות נדרשו להתמודד עם התופעה החדשה של ריבוי בתי עסק המוכרים בשר חזיר בתחומן.
חלקן העלימו עין וחלקן הגישו כתבי אישום.
כך נהגה, למשל, עיריית נתניה, עד שב-1996 פסק בית משפט השלום בעיר כי נוכח חקיקת חוקי היסוד החדשים, חוק עזר שאוסר לחלוטין על מכירת בשר חזיר בעיר אינו מידתי.
לאחר מתן פסק הדין, החליט היועץ המשפטי לממשלה שלא לערער עליו, ותחת זאת הוציא הנחיה לפיה על הרשויות המקומיות להציג נתונים בדבר נחיצות האיסור לאוכלוסייה המקומית ולספק נתונים דמוגרפיים, כדי שחוקי העזר שלהם יאושרו בידי שר הפנים.
כן נשלחו הנחיות מרוככות לתובעים העירוניים.
למעשה, נוכח המדיניות החדשה, לא אישר עוד משרד הפנים חוקי עזר הקובעים איסור גורף בכל חלקי הרשות המקומית.
כתוצאה מכך, ניצבו בפני הרשויות שתי אפשרויות: או לתקן את חוק העזר שלהן כך שיכיל אזורים מותרים, או להותירו על כנו, ובפועל לא לאכוף אותו באזורים מסוימים.
מרבית הרשויות המקומיות בחרו בדרך השנייה.
מספר רשויות מקומיות קולטות עלייה, שבכל אחת מהן הייתה סיטואציה שונה, החליטו להתמודד עם המצב החדש באמצעות חקיקה: עכו, בית שמש, טבריה וכרמיאל.
בעכו, שהיא עיר מעורבת, היה מאז ומתמיד חוק עזר שהתיר מכירת בשר חזיר באזור התעשייה.
מועצת העיר החליטה לתקן את חוק העזר כך שיחול בכל חלקיה.
על פי הנחיית היועץ המשפטי לממשלה ובלחץ משרד המשפטים, לא אישר שר הפנים את חוק העזר.
בבית שמש כלל לא היה חוק עזר בעניין, והמועצה הייתה מעוניינת בחוק עזר שיתיר מכירה באזור התעשייה.
שר הפנים, נתן שרנסקי מישראל בעלייה, סירב לאשר את חוק העזר, אך מחליפו, חיים רמון, אישר אותו.
נגד חוק העזר הוגשו עתירות לבג"ץ מטעם חברת הכנסת מרינה סולודקין, מפלגת שינוי, בעלי חנויות מכולת בעיר ואחד התושבים.
בטבריה היה חוק עזר שהותקן ב-1958. חברה לשיווק בשר עתרה נגד חוק העזר לבג"ץ.
במהלך הדיון בבית המשפט העליון, הסכימו נציגי העירייה כי המועצה תדון מחדש בחוק העזר, אך זו החליטה להותירו על כנו.
משכך, הגישה החברה עתירה מחודשת.
בכרמיאל היה חוק עזר מ-1978, שהתיר מכירת בשר חזיר באזור התעשייה, וחוק עזר חדש שהתקינה העירייה הרחיב את התחום המותר גם לשני מרכזים מסחריים בעיר עצמה.
חברת הכנסת סולודקין ושלושה סוחרים בעיר הגישו עתירות הן נגד החוק הישן והן נגד החוק החדש, בטענה שאין די בהם.
כל העתירות נדונו במשולב בבג"ץ, בהרכב מורחב של תשעה שופטים (בג"ץ סולודקין).
הדיונים בבית המשפט העליון גלשו גם לכנסת.
לאחר שהתפרסם שהשופט מישאל חשין שאל את נציגי המשיבים "איפה אתם רוצים שימכרו בשר חזיר, בשדות?", כינה אותו חבר הכנסת מאיר פרוש, במהלך נאום במליאת הכנסת, "חזיר".
יושב ראש הכנסת, ראובן ריבלין, הוציא את פרוש מהמליאה, והגיש נגדו קובלנה לוועדת האתיקה, שהטילה על פרוש נזיפה חמורה.
בסופו של דבר, כללה פסיקתו של בית המשפט התוויה של השיקולים השונים שעל הרשות המקומית לשקול בבואה להתקין חוק עזר מעין זה, תוך התחשבות במכלול האינטרסים העומדים על הפרק.
שיקולים אלה כוללים את עוצמת הפגיעה ברגשותיהם של התושבים מחד גיסא, ואת עוצמת הפגיעה בזכויותיהם של המעוניינים במכירה ובקנייה של בשר חזיר מאידך גיסא.
בבחינת חלופות מעשיות, על הרשות המקומית לבחון את צביונה של העיר, את חלוקתה לשכונות, את מידת ההטרוגניות בשכונות, את המרחקים ואת זמני הנסיעה ממקום למקום, ואת האפשרות לייחד מקומות לממכר בשר חזיר ומוצריו בתוך השכונות השונות או מחוצה להן.
למעשה, לא הכריע בית המשפט בסוגיה, ואף היו שאמרו, ששופטי בג"ץ "הוציאו את הכדור מחוץ למגרשם".
בית המשפט הורה לרשויות המקומיות לשוב ולדון בחוקי העזר שלהן בהתאם לאמות המידה שגיבש, ועד אז הקפיא את הפעלת חוקי העזר.
המשמעות המעשית של פסק הדין לגבי שלוש הערים הייתה כי בבית שמש לא הותקן חוק עזר חדש, ובטבריה ובכרמיאל לא שונו חוקי העזר שהוקפאו.
הוראות חוק ההסמכה היו יכולות להיות רלוונטיות גם במגזר הערבי, שכן גם על פי האסלאם אכילת בשר חזיר אסורה.
עם זאת, בניגוד לרשויות המקומיות היהודיות, אף רשות מקומית שיש בה רוב מוסלמי לא התקינה חוקי עזר מכוחו.
מספר ערים מעורבות התקינו חוקי עזר (תל אביב-יפו, חיפה, עכו, לוד ורמלה), אך בכולן היה רוב של תושבים יהודים.
חוק הרפורמה של 1832 או בשמו הרשמי המקוצר "חוק ייצוג העם 1832" (Representation of the People Act 1832) הוא חוק ששינה את סדרי הבחירות לבית הנבחרים הבריטי, כדי שייצגו טוב יותר את ציבור הבוחרים.
הרפורמה נועדה לתקן את שיטת הבחירות בבריטניה.
לפני החלתה, זכות הבחירה הייתה מוגבלת לחלק קטן מהאוכלוסייה, על-פי קריטריונים כלכליים, ומחוזות הבחירה נקבעו באופן היסטורי ולא לפי מספר התושבים בפועל, כך שהתפתחו פערים עצומים בין גודלי האוכלוסייה במחוזות שונים.
קריאות לתיקון המצב החלו להישמע כבר במאה ה-18, אך רק לאחר ששככו הדי המהפכה הצרפתית עלה בידי תומכי הרפורמה להוציאה אל הפועל, ביוזמת ראש הממשלה הלורד גריי.
שני השינויים העיקריים ברפורמה היו ביטולם של מחוזות בחירה היסטוריים שבהם מספר מצביעים קטן מאוד, והענקת זכות הבחירה לציבור רחב יותר, אך לא לכלל האוכלוסייה.
ההיסטוריונים חלוקים בדעותיהם באשר למידה שבה השפיעה הרפורמה על הדמוקרטיה בבריטניה.
הרפורמה הייתה פרי מאבק פוליטי שנמשך עשרות שנים לתיקון העיוותים באופן הייצוג של הבוחרים בבריטניה, מאבק שעמד בתקופות מסוימות בלב הוויכוח הפוליטי בבריטניה.
במצב ששרר קודם לחקיקת החוק, חולקה בריטניה למחוזות בחירה בהתאם לגבולות של נחלות פיאודליות שמקורם עוד בימי הביניים ולא שיקפו את המציאות הדמוגרפית.
מחוזות כפריים (counties) שאמורים היו לייצג את בעלי הקרקעות, ושהיוו גם יחידה מנהלית בעלת חשיבות (למשל לארגון מיליציות ובמערכת בתי המשפט).
מחוזות עירוניים (boroughs) שאמורים היו לייצג את מעמד הסוחרים והבורגנות העירונית.
גבולותיהם של מחוזות כפריים נקבעו החל מן המאה השמינית לספירה, ומספר הבוחרים במחוז נע לרוב בין 1,000 ל-20,000. כל מחוז כפרי בווילס שלח לפרלמנט נציג יחיד, ובאנגליה - שניים.
מחוזות עירוניים נוצרו בחלקם בימי הביניים על ידי שריפים מחוזיים, בתקופה שבה גם יישוב קטן יכול היה למלא תפקיד של עיירת מחוז.
במשך השנים העניקו מלכי אנגליה ייצוג בפרלמנט למחוזות עירוניים ושללו את הייצוג מאחרים, כשההחלטה אילו ערים יזכו בייצוג נעשית באופן קפריזי ונקודתי ולא בצורה שיטתית.
המחוז העירוני האחרון שנוצר היה ניוארק, ב-1661. רוב המחוזות העירוניים באנגליה בחרו שני נציגים לפרלמנט, המחוזות בווילס וחלק מאלה שבאנגליה בחרו נציג בודד, ולונדון ומחוז עירוני נוסף בחרו ארבעה.
לא כל אדם היה זכאי להצביע.
במחוזות כפריים נדרשה בעלות על קרקע בשווי 40 שילינג.
במחוזות העירוניים הועמדו תנאים שונים הנוגעים להכנסה, לבעלות על רכוש או לתשלום מיסים מקומיים.
בפועל, הוענקה זכות הבחירה לגברים בלבד, אם כי הדבר לא נקבע במפורש בחוק.
שינויים דמוגרפיים שהתחוללו במשך השנים, כאשר יישובים שונים איבדו את חשיבותם ואוכלוסייתם הדלדלה, ואחרים גדלו מאוד, העצימו את הפערים בין הייצוג לפרלמנט לבין המציאות הדמוגרפית.
תהליך זה הואץ בשל המהפכה התעשייתית, שגרמה למעבר תושבים רבים לערי התעשייה המתפתחות.
כך התקיימו בבריטניה מחוזות עירוניים שהיו למעשה כפרים, והיו בהם רק כמה מאות או אף עשרות בוחרים (אלו כונו "מחוזות רקובים" או "מחוזות כיס").
מחוזות אלה היו מועדים לשוחד בחירות, כיוון שדי היה בקניית קולותיהם של אנשים מעטים כדי להשיג מקום בפרלמנט.
שוחד הבחירות הסתייע בעובדה, שההצבעה נעשתה בגלוי, ולכן המשחד היה יכול להיות בטוח שהמשוחד הצביע עבורו.
מחוזות רבים היו נתונים למעשה בידיו של אציל כפרי, בעל האדמות הגדול במחוז (מכאן הכינוי "מחוז כיס").
חלק מבני האצולה הגבוהה, שירשו קרקעות בכמה מחוזות, יכלו להכניס לבית הנבחרים כמה מבני חסותם.
היו דוכסים שחלשו על עשרה מושבים ויותר.
נציגים שנבחרו הודות לתמיכתו של פטרון אציל נאלצו בדרך כלל להצביע לפי רצונו, כיוון שהוא היה יכול למנוע את בחירתם מחדש.
לצד מחוזות הכיס היו ערים בנות רבבות תושבים, שיוצגו על ידי שני נציגים בלבד, או ללא ייצוג כלל (בנפרד מהמחוז הכפרי שבו שכנו), כגון מנצ'סטר ובירמינגהאם.
עיוותי הייצוג לא נעלמו מעיני הפוליטיקאים הבריטים.
חלקם, בכלל זה גם הבכירים שבהם, תמכו בשינוי המצב.
במלחמת האזרחים האנגלית שפרצה ב-1642 הונהג לזמן קצר בבריטניה משטר רפובליקני בהנהגת אוליבר קרומוול.
בין המהפכנים היו שקראו לשינוי יסודי בשיטת הבחירות והרחבת זכות הבחירה, אך ידו של המחנה השמרני בתוכם גברה, וקרומוול הסתפק בתיקונים חלקיים, שגם הם בוטלו עם החזרת המלוכה.
הדיון בנושא שיטת הבחירות נדחק לשוליים למשך כמאה שנה.
בשנות השישים של המאה ה-18 קרא ראש הממשלה ויליאם פיט לרפורמה בסדרי הבחירות.
גם בנו ויליאם פיט הבן, שנכנס לתפקיד ראש הממשלה ב-1783, היה מהתומכים המובהקים ברפורמה, אך גם הוא לא הצליח להוציאה אל הפועל.
כמה מכשולים נערמו בפני חסידי הרפורמה: התנגדות של בית הלורדים, שתמיכתו נדרשה כדי לאשר חוקים חדשים, התנגדות מצד המלך ג'ורג' השלישי; וקושי להעביר את הרפורמה בבית הנבחרים עצמו, עקב מספרם הרב של צירים שנבחרו במחוזות כיס, שרבים מהם היו צפויים לאבד את מושבם כתוצאה מרפורמה.
המהפכה הצרפתית שפרצה ב-1789 גרמה לריאקציה שמרנית בקרב רוב הפוליטיקאים בבריטניה, מחשש שניסיונות לתקן את סדרי השלטון עלולים לצאת משליטה, כפי שאירע בצרפת.
רק מיעוט מבין הוויגים, אנשי המחנה הליברלי בפוליטיקה הבריטית, המשיכו לצדד בגלוי בשינוי סדרי הבחירות בתקופת המלחמות הנפוליאוניות שפרצו לאחר המהפכה בצרפת.
בציבור הרחב, לעומת זאת, הלך והתגבר הלחץ לרפורמות, בהובלתן של תנועות חוץ ממסדיות שארגנו עצומות, אספות והפגנות, לעיתים אלימות.
ב-1819 נהרגו 15 מפגינים ומאות נפצעו בטבח פיטרלו, כאשר הפגנה למען ייצוג הולם בבחירות פוזרה בכוח במנצ'סטר.
בשנות העשרים של המאה ה-19 ננקטו כמה צעדים נקודתיים לתיקון עיוותים בייצוג, אך הם לא שינו את התמונה הכוללת, והשינויים הדמוגרפיים שנלוו למהפכה התעשייתית אף העצימו את פערי הייצוג ככל שחלף הזמן.
הדרישה לרפורמה גורפת החלה צוברת תומכים גם בקרב המחוקקים.
הרפורמה יצאה לפועל לבסוף ב-1832, ביוזמת ראש הממשלה הלורד גריי, תוך התנגדות עזה מצד רוב המחנה הטוֹרי (השמרני), בעיקר בבית הלורדים.
מרבית ההנהגה הוויגית, בדומה לטורים, החזיקה בהשקפות אריסטוקרטיות והתנגדה לדמוקרטיה בצורתה המודרנית.
חבריה קיוו שתיקון השיטה הפוליטית, מבלי לעקרה מיסודותיה, ישיג פיוס בין האריסטוקרטיה השלטת לבין כלל האומה וישקיט את המחאה הציבורית.
גריי, ליברל שצידד ברפורמה מאז היבחרו לפרלמנט ב-1786, ניסה להעביר את חוק הרפורמה מיד עם מינויו לראש ממשלה בחודש מרץ 1831. החוק עבר ברוב דחוק בקריאה ראשונה ושנייה בבית הנבחרים, אך השלמת תהליך החקיקה נכשלה ולכן פוזר הפרלמנט.
שאלת הרפורמה עמדה במוקד מערכת הבחירות והוויגים חסידי הרפורמה זכו לרוב גורף, תוך שהם מנצחים כמעט בכל המחוזות שבהם היה קהל בוחרים ממשי.
נוסח שני של החוק אושר בבית הנבחרים ברוב של כמאה צירים, אך טורפד בבית הלורדים, בין היתר בגלל התגייסות של נציגי הכנסייה בבית הלורדים נגדו.
הזעם הציבורי על דחיית הרפורמה התבטא בגל של מהומות אלימות שנמשך מספר ימים בכמה ערים.
נוסח שלישי של החוק אושר בבית הנבחרים במושב הבא שלו, במרץ 1832, והועבר לבית הלורדים.
מתנגדי הרפורמה בבית הלורדים, שלא רצו לקומם את הציבור בהצבעה נגד הצעת החוק, ניסו להכניס בה שורה של שינויים כדי לעקרה מתוכן.
בתגובה הציעו שרי הממשלה למלך ויליאם הרביעי להעניק תוארי אצולה (המקנים מושב בבית הלורדים) לעשרות פוליטיקאים חסידי הרפורמה, כדי לאפשר את העברת הצעת החוק ללא שינויים משמעותיים.
המלך, אף שתמך ברפורמה, נרתע מצעד קיצוני שכזה, ולכן התפטר גריי.
הדוכס מוולינגטון, בעל העמדות השמרניות הקיצוניות, התבקש להרכיב ממשלה במקומו.
התפתחות זו הציתה גל נוסף של מהומות, שכונו "ימי מאי", במהלכן הותקפו בתים בבעלותם של לורדים ושל בישופים, ובתי כלא נפרצו.
לדעת היסטוריונים מסוימים, בהם אריק הובסבאום, בריטניה הייתה קרובה למהפכה בימים אלה.
עתה שינה המלך את עמדתו: הוא שב והטיל על גריי להרכיב ממשלה, ואיים על הלורדים כי אם יעמדו בהתנגדותם, יכניס עשרות ויגים לבית הלורדים, במספר הדרוש כדי לאפשר את אישור הרפורמה.
האיום פעל את פעולתו, רוב מתנגדי החוק נעדרו מההצבעה, וב-4 ביוני הוא אושר בבית הלורדים.
ב-7 ביוני 1832 נכנס החוק לתוקף לאחר שאושר בידי המלך.
כותרתו הרשמית המלאה של החוק הייתה "An Act to amend the representation of the people in England and Wales", "חוק לתיקון ייצוגו של העם באנגליה ובווילס".
לעיתים הוא נקרא "Great Reform Act", "חוק הרפורמה הגדולה".
השינויים העיקריים ברפורמה שחולל החוק נגעו לחלוקת בריטניה למחוזות בחירה ולהרחבת זכות הבחירה.
חוק הרפורמה של 1832 ביטל 143 מושבים במחוזות הבחירה העירוניים מעוטי המצביעים (מתוך 513 מושבים במחוזות אנגליה וויילס בכלל), הוסיף מחוזות בחירה באזורים מרובי אוכלוסייה ובעיקר בערים המתפתחות, והגדיל את מספר הנציגים בחלק ממחוזות אלה.
השינויים נעשו על בסיס נתוני מפקד אוכלוסין שנערך זמן קצר לפני הרפורמה.
שינוי נוסף היה הרחבת בסיס המצביעים.
החוק לא העניק זכות בחירה לכל, והוא אף שלל במפורש את זכות הבחירה מן הנשים, אך הוא ריכך את הדרישות שנדרשו כדי להצביע.
מעריכים את הגידול במספר הזכאים להצביע כתוצאה מהרפורמה ב-50 עד 80 אחוזים, עד לרמה של כ-650,000 בעלי זכות בחירה באנגליה לבדה, אחד מכל חמישה גברים בערך.
בנוסף, החוק קבע תנאי סף אחידים בכל המחוזות העירוניים והנהיג מערכת של רישום בוחרים ושינויים אחרים בסדרי הבחירות, במטרה להפחית את השחיתות שאפיינה את הבחירות קודם לכן.
עם זאת, ההצבעה נותרה גלויה.
חוק הרפורמה נגע רק לאנגליה ולווילס.
חוקים משלימים נחקקו באותה שנה עבור סקוטלנד ואירלנד (אז חלק מהממלכה המאוחדת), אם כי בארצות אלה לא שונתה החלוקה למחוזות בחירה במידה ניכרת כפי שנעשה באנגליה ובווילס.
אילוצים פוליטיים מיתנו חלק גדול מסעיפי הרפורמה.
לא כל המחוזות מעוטי המצביעים בוטלו, וקניית קולות המשיכה להיות נוהג רווח גם לאחר 1832. זכות הבחירה אמנם הורחבה משמעותית, אך עדיין נשללה מרוב גדול של האוכלוסייה שלא עמדה בדרישות הכספיות, וכן מכל הנשים.
מבחינת המאבק בין המפלגות, חיזקה הרפורמה את הוויגים (הליברלים) שכוחם היה רב בערים ומועט בקרב בעלי הקרקעות במחוזות הכיס.
תוצאה זו קוזזה חלקית כתוצאה מאחד מסעיפי החוק, שהעניק זכות בחירה גם לשוכרי נכסים, שדמי השכירות שלהם אינם נופלים מחמישים לירות שטרלינג בשנה; שוכרים אלה נטו להצביע בהתאם לעמדות בעלי הבתים שלהם, שהיו לרוב חסידי הטוֹרים.
החוק הגדיל את כוחו של בית הנבחרים לעומת בית הלורדים, כיוון שחלק ניכר מן המחוזות שבוטלו נשלטו על ידי חברי בית הלורדים.
עם זאת, בית הלורדים נותר עדיין גורם רב-השפעה, והיה בכוחו לעכב רפורמות אחרות בסדרי הממשל ולמזער את היקפן.
שינויים קטנים בסדרי הבחירות הוכנסו בשנים שלאחר הרפורמה, אך קריאות לרפורמה מקיפה יותר, שתעניק זכות בחירה לכל גבר ותבטיח את חשאיות הבחירות, נתקלו בהתנגדות טורית מוצקה ולא נענו.
הרפורמה הגדולה הבאה בסדרי הבחירות בממלכה יצאה לפועל ב-1867.
היסטוריונים חלוקים בדעתם באשר למשמעותה של הרפורמה.
טרווליאן, הרואים בה נקודה מכרעת בתהליך הדמוקרטיזציה של בריטניה, ואילו אחרים טוענים כי המערכת הפוליטית נותרה דומה מאוד למערכת ששררה לפני החוק.
לפי עמדתם של הללו, בריטניה לא הייתה לדמוקרטיה של ממש עד חוק הרפורמה השני (של 1867), ואולי אף לאחר מכן.
חוק השמירה על המקומות הקדושים, תשכ"ז-1967 קובע עונש מאסר למי שמחלל מקום קדוש או פוגע בו, ולמי שעושה דבר העלול לפגוע בחופש הגישה של בני הדתות אל המקומות המקודשים להם או ברגשותיהם כלפי אותם מקומות.
אף שלשון החוק מאפשרת הכרזה על מקומות קדושים לבני כל הדתות, עד כה הוכרזו רק מקומות הקדושים ליהודים (עם זאת, במקרה הצתת מסגד אל-אקצא נשפט המצית על עבירה על חוק זה).
חוק השמירה על המקומות הקדושים אושר בכנסת ב-27 ביוני 1967, על פי הצעת חוק שפורסמה ב"רשומות" באותו יום.
חקיקת בזק זו, כשבועיים לאחר תום מלחמת ששת הימים, נדרשה משום שבמלחמה זו עברו לשליטת ישראל מקומות קדושים רבים שהיו קודם לכן בשליטת ירדן, ונדרש חוק שיבטיח את שמירתם ואת חופש הגישה אליהם.
מטרה זו נקבעה בסעיף 1 לחוק, האומר:
השופט שמעון אגרנט קבע כי דבר המלך בתוקף, אך במקרה של סתירה בינו ובין חוק המקומות הקדושים, גובר חוק המקומות הקדושים.
שר הדתות הוסמך להתקין תקנות לשם ביצוע החוק.
שר הדתות מימש סמכותו זו פעמים אחדות, והתקנות התקפות מאז יוני 1981 הן תקנות שמירה על מקומות קדושים ליהודים, תשמ"א-1981. מכוח תקנות אלה ממונה רב הכותל המערבי והמקומות הקדושים.
בתוקף נקבעו המקומות הקדושים ליהודים:
ירושלים – הכותל המערבי ורחבתו, מערת שמעון הצדיק, מערת הסנהדרין הקטנה; קבר עובדיה מברטנורא; קבר זכריה; יד אבשלום.
חיפה – מערת אליהו הנביא.
טבריה – קבר הרמב"ם, קבר רבי עקיבא, קבר רבי חייא ובניו.
מירון – קבר רבי שמעון בר יוחאי.
פקיעין – המערה והמעיין של רבי שמעון בר-יוחאי; בתי העלמין היהודיים; קברי רבי יוסי ורבי יהושע בן חנניה.
בית הכנסת העתיק; בית הכנסת החדש.
קבוצה של חברי כנסת חרדים הגישה בשנת 2001 הצעת חוק לתיקון חוק זה, שבה הוצע שרחבת התפילה של הכותל המערבי תחולק באמצעות מחיצה לעזרת גברים ועזרת נשים, ו"לא יקוים טקס דתי בעזרת הנשים שליד הכותל המערבי, הכולל הוצאת ספר תורה וקריאה בו, תקיעה בשופרות, לבישת טליתות ותפילין".
בשנת 2018, הוגשה הצעת חוק לתיקון חוק זה, אשר נוסחה על ידי תנועת נאמני תורה ועבודה, שמטרתה לשנות את מתווה ניהול מתחם רחבת הכותל המערבי, כך שיינתן ייצוג לכלל העם היהודי.
זאת על ידי הקמת מועצה ציבורית אשר תקבע את סדרי התפילה, הביקורים, הטקסים והאירועים בכותל המערבי, ובראשה יעמוד יושב ראש הסוכנות היהודית לארץ ישראל.
חוק השלישים הוא כלל אצבע בתחום הקומפוזיציה, המיושם בתחומים כמו ציור, צילום ועיצוב.
החוק קובע כי כאשר תהיה התמונה מחולקת על ידי שני קווים אנכיים ושני קווים אופקים באופן שייווצרו בה תשעה חלקים (שלושה שלישים אנכיים ושלושה שלישים אופקיים), נושא התמונה, או נושאיה, צריכים להיות ממוקמים על אחד הקווים או באחת מארבע נקודות המפגש של הקווים (+).
מחקרים שהתקיימו בנושא קבעו כי העיניים שלנו, בהתבוננות בתמונה, נמשכות באופן טבעי לאחת מנקודות המפגש (+) ולא בהכרח למרכז התמונה.
חוק השלישים עוזר לנו לשמור על הרמוניה עם המשיכה הטבעית האמורה.
שימוש נכון בחוק השלישים בדרך של שימת נקודות העניין שבקומפוזיציה על נקודות המפגש של הקווים, ישמור על תמונה מאוזנת יותר מה שייאפשר לצופה להתחבר לתמונה ביתר טבעיות.
התצלום משמאל מדגים יישום של חוק השלישים.
האופק נמצא בדיוק על הקו המפריד בין השליש התחתון לשליש האמצעי של התמונה.
העץ נמצא בנקודת המפגש של הקו האופקי התחתון עם הקו האנכי הימני, דבר שיוצר מתח ודינמיקה בתמונה.
חוק השידור הציבורי הישראלי, התשע"ד-2014 אושר בכנסת ב-29 ביולי 2014, והוא קובע את הקמתו של תאגיד השידור הישראלי ואת סגירתה של רשות השידור.
במשך השנים חלה הידרדרות חמורה במעמדה ובתפקודה של רשות השידור.
ועדות ציבוריות אשר בחנו את הגורמים למצבה הקשה קבעו שהוא נובע בין היתר ממספר עובדיה הגדול, מעלויות שכרם הגבוהות, מהסכמי שכר קשיחים ומן החוק, שמקשה לנהלה במקצועיות וללא פניות בסביבה רבת ערוצי תקשורת.
מחברי הדוחות המליצו בין היתר על שינויים מבניים ברשות ועל שינויים בחוק.
בחודש יולי 2013 שכר שר התקשורת, גלעד ארדן, חברת ייעוץ חיצונית לבחינת עתיד רשות השידור, על מנת להחליט האם נכון לסגור את הרשות.
לאור הנתונים הוקמה "ועדת לנדס" בראשות רם לנדס וזו פרסמה את החלטותיה בראשית מרץ 2014. לפי הסיכומים שהתקבלו, תבוטל אגרת הטלוויזיה החל מ-1 באפריל 2015 ובמקום רשות השידור יוקם גוף שידורים חדש.
לגיבוש החקיקה הנדרשת הקימה הכנסת את הוועדה המיוחדת לדיון בהצעת חוק השידור הציבורי, בראשות חברת הכנסת קארין אלהרר.
הוועדה החלה את דיוניה ב-11 ביוני 2014 וקיימה מספר ישיבות רב בזמן קצר על מנת לאפשר את סיום הליך החקיקה עד תום מושב הכנסת בחודש יולי, דבר שעורר ביקורת מצד כמה מחברי הכנסת.
ב-9 ביולי אושר נוסח הצעת החוק והיא הועברה למליאת הכנסת לקריאה שנייה ושלישית, שם אושר ב-29 ביולי 2014 חוק השידור הציבורי, התשע"ד-2014, המורה על הקמת תאגיד השידור הישראלי ועל סגירת רשות השידור.
בתיקון מס' 2 לחוק שונה שם החוק לשמו הנוכחי,"חוק השידור הציבורי הישראלי", שם תאגיד השידור החדש שונה ל"תאגיד השידור הישראלי", ומועד תחילת שידוריו של תאגיד השידור הישראלי נדחה ל-31 במרץ 2016. התיקון גם הרחיב משמעותית את סמכויות המנכ"ל הזמני של תאגיד השידור החדש, אלדד קובלנץ, והאריך את כהונתו.
סעיף זה עורר ביקורת רבה, ובוטל למפרע בתיקון מספר 3.
בתיקון מס' 4 נדחתה סגירת רשות השידור פעם נוספת, ל-1 באוקטובר 2016, ובתיקון נוסף נדחה צעד זה ל-15 במאי 2017.
בתיקון מס' 8 הוחלט על פיצול תאגיד השידור הישראלי, כך ששידורי אקטואליה יופרדו לתאגיד חדשות, אך החלטה זו בוטלה קודם שמומשה.
בנוסחו המקורי קבע החוק שב-1 באפריל 2015 יחלו שידוריו של תאגיד השידור הציבורי ויפסקו שידורי רשות השידור.
מועד זה נדחה פעמים אחדות, וב-15 במאי 2017 נסגרה הרשות כאשר הממונה על פירוקה הודיע כי סיים לממש את נכסיה ולשלם את כל חובותיה.
על מנכ"ל תאגיד השידור הציבורי ייאסר כל עיסוק בפעילות פוליטית או שיהיה בעל זיקה פוליטית, וכך גם על חברי המועצה ועל מנהל חטיבת החדשות.
כמו כן, צומצמו סמכויותיהם של שרי הממשלה על התאגיד, ובין היתר שר התקשורת לא יוכל עוד לפטר את המנכ"ל ושר האוצר לא יהיה מעורב בניהול תקציב התאגיד.
מועצת תאגיד השידור הציבורי – פרט לבחירת המנכ"ל, תמלא המועצה מספר תפקידים נוספים, ביניהם: קביעת מדיניות תאגיד השידור הציבורי, אישור לוח השידורים שלו, אישור התקציב השנתי, גיבוש תוכנית העבודה השנתית של התאגיד ואישורה וקביעת כללי אתיקה לשידור הציבורי.
נייטרליות – לפי החוק, התוכן שיספק התאגיד יופנה לכל אזרחי המדינה, ישקף ויתעד את היותה מדינה יהודית ודמוקרטית, וייתן ביטוי הוגן, שוויוני ומאוזן למגוון ההשקפות והדעות הרווחות בציבור בישראל.
תכניו החדשותיים יוגשו באופן מקצועי, הגון, אחראי, עצמאי, ביקורתי, נטול פניות ואמין, בשקיפות ותוך הפעלת שיקול דעת עיתונאי ונאמנות לאמת העובדתית ולחובת הדיווח לציבור, לשון החוק.
תוכני השידור בתאגיד – התאגיד יפעיל שלושה ערוצי טלוויזיה: ערוץ כללי, ערוץ בערבית וערוץ לילדים ולנוער, ונתח משמעותי מתקציב התאגיד יוקצה למימון הפקות מקומיות קנויות ושידורי ספורט למיניהם.
בחירת ההפקות תעשה בהתייעצות עם נציגי ציבור בעלי ניסיון מתאים.
החוק מתייחס גם לנתח שיוקצה מתקציב התאגיד לז'אנרים שונים שישודרו בערוציו.
בחירת ההפקות שיירכשו בידי התאגיד תעשה לאחר התייעצות עם נציגי ציבור בעלי ניסיון מתאים.
כמו כן, במסגרת התאגיד החדש, שידורי החדשות בטלוויזיה, ברדיו ובאינטרנט יאוחדו לגוף חדשותי אחד.
שידורי הרדיו בתאגיד החדש יכללו שידורי חדשות ותוכניות בענייני היום, מוזיקה, שידורים בנושא מורשת ישראל, שידורים לילדים ולנוער ושידורים בערבית, ברוסית ובאמהרית.
ארכיון תאגיד השידור הציבורי – התכנים בארכיון התאגיד יהיו נגישים לציבור והתאגיד יהיה רשאי לגבות עבורם עלות סמלית בלבד.
אגרה – עם תחילת שידורי התאגיד החדש, לא תיגבה עוד אגרת טלוויזיה.
אגרת רדיו נגבית במסגרת אגרת רישיון רכב הנגבית על ידי משרד התחבורה והבטיחות בדרכים.
בתחילת אוגוסט 2014 מונה פרופסור דוד האן לכונס הנכסים של הרשות.
מועצת התאגיד מורכבת מ-12 נציגי ציבור והיא הגוף האמון על קביעת מדיניות התאגיד, לרבות מדיניות השידורים הכוללת, אישור לוחות השידורים והתקציבים שלו, מינוי המנהל הכללי, ופיקוח על הדרג הניהולי ועל ביצוע המדיניות שנקבעה.
המועצה אחראית גם לאשר את המבנה הארגוני של התאגיד, את מדיניות ההעסקה ואת שיא כוח האדם, ולדון בהצעת התקציב ובתוכנית העבודה השנתיות של מנכ"ל התאגיד ולאשר אותן.
מינוי חברי המועצה הוא באחריות של שר התקשורת ובאישורו.
מינוי חבר מועצה הוא לתקופה של ארבע שנים, אולם, שר התקשורת, בהמלצת ועדת האיתור, רשאי להאריך את כהונתו לתקופה אחת נוספת.
הרכב המועצה כולל לפחות 6 נשים ולפחות חבר אחד הנמנה עם האוכלוסייה הערבית, לרבות האוכלוסייה הדרוזית והצ'רקסית, לפי המלצת ועדת האיתור, כמתואר בחוק.
(1) יושב ראש, בעל תואר אקדמי וניסיון בתפקיד בכיר בתחום הניהול העסקי של תאגיד ו/או בארגון משמעותי בעל מעמד בתחום התקשורת;
(2) נציג ציבור בעל ניסיון בתפקיד ניהולי בגוף העוסק בשידורים, בעיתון או באתר אינטרנט חדשותי;
(3) נציג ציבור בעל ניסיון בתחום העיתונות הכתובה, המשודרת או באתרי אינטרנט חדשותיים, לרבות עריכת תוכן;
(4 ו-5) שני נציגי ציבורי בעלי ניסיון בתחום היצירה הטלוויזיונית, הקולנועית או המוזיקלית;
(6) נציג ציבור בעל ניסיון טכנולוגי משמעותי בתחום הקשור לפעילות התאגיד;
(7) נציג ציבור בעל ניסיון משמעותי בניהול כספים בגופים בעלי היקף עסקים משמעותי;
(8) נציג ציבור בעל מומחיות חשבונאית ופיננסית;
(9) נציג ציבור שהוא משפטן בעל ניסיון משמעותי בתחום האסדרה;
(10 ו-11) שני נציגי ציבור בעלי ניסיון משמעותי בתחום החינוך או השידורים לילדים ולנוער;
(12) נציג ציבור בעל מעמד בתחום מורשת ישראל.
חוק השחיטה (בשוודית: Lag angående slakt av husdjur), הוא חוק שוודי אנטי-יהודי ואנטי-מוסלמי משנת 1937 האוסר שחיטה ריטואלית, אלא אם כן הבהמה הייתה לפני כן בחוסר הכרה, והשחיטה היהודית תתאפשר רק על ידי הימום חשמלי לבהמה בטרם שחיטתה.
רבני ישראל ישבו לדון בזה, וישנם צדדים לאיסור וצדדים להיתר.
החל משנת 1864 החלו ארגוני הגנה על בעלי-חיים לפעול לאיסור השחיטה והשחיטה היהודית בכללה.
פעילות זו עוררה דיונים והצעות חוק שונות לאיסור השחיטה היהודית.
עם הזמן התפשטה בכל אירופה המגמה לאסור את השחיטה.
הנימוקים העיקריים לאוסרה הייתה הצער בעלי חיים הכרוך בטיפול הבהמה והכנתה לשחיטה, והכאב של הבהמה בעת השחיטה עצמה ולאחריה כאשר היא עדיין נתונה להכרה מלאה.
המדינה הראשונה בה נאסרה השחיטה הייתה מדינת שווייץ, לאחר מכן נאסרה השחיטה בעוד מדינות בזה אחר זה, בפינלנד (לאחר השתדלות הרב שמעון פדרבוש בפני הפרלמנט הפיני הותר הדבר).
בנורווגיה ובוואריה בשנת 1930. בשנת 1933 נאסרה השחיטה גם בגרמניה עם עלות הנאצים לשלטון, ובשנת 1936 נאסר גם לייבא שחיטה כשרה לתוככי גרמניה.
בשנת 1937 נאסרה השחיטה גם בשוודיה, אך בהסתייגות, אם השחיטה נעשית על ידי הקדמת הימום לבהמה תותר השחיטה.
בעקבות החוק החדש בשוודיה גם בהונגריה ובאיטליה נאסרה שחיטת בהמה שאינה מהוממת בשנת 1938. עם התפשטות השלטון הנאצי הוחל איסור זה גם במדינות נוספות כסלובקיה ופולין.
על מנת לפתור חלק מבעיות הטיפול בבעלי החיים, ובעיקר השכבת הבהמה לשחיטה השתדל ד"ר מנחם שלמה לובן למצוא פתרון מדעי לכך.
ד"ר לובן העלה בתחילה כי ניתן להזרים חשמל מועט לבהמה, אשר זה יספיק להמם אותה ולהשכיבה מבלי לגרום פגם-מטריף פנימי.
ד"ר לובן עצמו, לאחר ניסויים רבים, הגיע למסקנה, כי כל שימוש בזרם חשמלי מזעזע את הבהמה וגורם לה פגמים ובכך מטריפים חלקיה הפנימיים.
מלבד זאת יש צדדים נוספים ואיסורים נוספים בהימום טרם השחיטה:
טעמו של הרב יוסף רוזין, היות שהמתת הבהמה צריכה להיות דווקא על ידי השחיטה ולא על ידי גורם נוסף אחר, ממילא נאסרת הבהמה, מכיוון שההימום מסייע להמתת הבהמה.
טעם נוסף אותו העלה רבה של סטוקהולם והשו"ב הראשי, הרב יעקב ישראל זובער, הוא חשש בליעת דם באיברים, היות שהימום הבהמה גורם גם להאטת מרוצת הדם, על כן ישנו החשש שהדם נבלע באיברים.
לאיסור הימום הבהמה הצטרפו חשובי הרבנים, הרב חיים עוזר גרודזנסקי, הרב שלמה דוד כהנא, ועוד.
בקשר עם מאבק השחיטה בפולין יצאו למעלה משמונה מאות רבנים בקריאה לשלטונות שיימנעו מחקיקת חוק זה, בייחוד בהתחשב בעובדה שבפולין היו כשלושה מיליון וחצי יהודים.
בעקבות ההצעה שהועלתה להזרים חשמל לבהמה, ובכך להמם אותה ולגרום לה את מניעת הכאב, הלחץ מטעם השלטונות, וגם מהקהילה היהודית, אשר סברו כי בזרם חשמלי חלש ניתן להשיג את המבוקש, גבר יותר ויותר.
בעקבות זאת, בשנת 1937 שלטונות החוק בשוודיה חוקקו כי החוק אוסר שחיטה ריטואלית, אלא אם כן הבהמה הייתה לפני זה בחוסר הכרה, והשחיטה היהודית תתאפשר רק על ידי הימום חשמלי לבהמה בטרם שחיטתה.
שלטונות שוודיה היו הראשונות בחקיקת חוק זה המחייב הימום חשמלי לבהמה.
החוק היה אמור להיכנס לפועל בתוך שנה, עד שנת 1938, בכך הוגבר הצורך לפתרון עבור הקהילה היהודית בשוודיה על שאלה זו.
על כך ענה הרב רוזין, בתשובה מיום ה' שלח תרצ"ד, אחרי נתינת טעמיו לאיסור "לכן ח"ו להתיר זה".
בי"ט אב תרצ"ה כתב שוב הרב יוסף רוזין בשלילת ההימום החשמלי, לקהילת שוודיה, "ח"ו להתיר זה וכבר השבתי כמה פעמים לאיסור גמור חשש נבילה .
לכן לדינא אי אפשר להתיר באופן כזה בשום אופן ואקצר".
שאלה נוספת שהתעוררה, היא עריפת כל הראש על פי דרישת הממשלה השוודית, וכך כותב הרמ"א (יורה דעה, סימן כד, הלכה ה): "והמנהג להטריף אפילו לא חתך רק רוב המפרקת, ואין לשנות, כי יש מרבוותא סוברין כן".
אמנם בשו"ע ובנו"כ יש המקילים בזה באופנים שונים.
בפועל רבו המתירין בזה בעופות הקטנים בשעת הדחק.
על ההיתר מהרב חיים עוזר גרודזנסקי סיפר הרב זובער במכתבו לרב יוסף אונא, תוך התעניינות בסכין מיוחדת המיועדת לכך:
וגם אני בעצמי כתבתי בארוכה על כך ולדעתי ג"כ היתר גמור יש בזה.
"היות שבמדינתנו עומדת כעת על הפרק שאלת השחיטה והחוק כפי ההצעה של המינסטעריון הוא שהראש מוכרח להיבדל – דער קאמפפ מוז געטרעננט וערן פאם קעפער – וע"כ עלינו לדעת מאופן השחיטה בסכין זה.
"ובזה הנני לבקש מכבוד הדר"ג לשלוח לנו תמונה לדוגמה מסכין זה, וכן להודיעני אם מעשה יכולים להשתמט בזה באופן נקל – היינו הצד המעשי מאופן שחיטה זו".
הרב אונא השיבו, תוך תיאור נתינת ההיתר וההסתגויות כי "הגאב"ד דק"ק ווילנא ר' חיים עוזר נ"י הסכים להתיר בעד בתי-החולים וגם בעד אחרים אם אין באפשרות להכניס בשר מן החוץ.
גם עשו ניסיונות כמה פעמים והצליחו".
לאחר מכן מסתייג מהשימוש בסכין, שכן אינו טוב לעופות גדולים (אווזים וכדומה) אלא רק לעופות קטנים (תרנגולים וכדומה), שכן יש בזה "חששות גדולים".
וגם לעופות הקטנים אינו טוב כל-כך, רק אחר ניסיון השוחט פעמים רבות.
ומסיים "אקוה שתוכלו לבטל את הגזרה מבלי לשנות ממנהג אבותינו וד' יהי' בעזרתכם".
ושוב חוזר ומזהיר כי "בוודאי שלא תחליטו את הדבר מבלי להתייעץ עוד הפעם עם גדולי תורה".
לאחר שהוצעה הצעת ההימום תמך בה הרב מרדכי ערנפרייז, מראשי הקהילה, בהימום ובשחיטה כזו והורה להיתר.
מר ערנפרייז רצה את תמיכת הרב יצחק אייזיק הלוי הרצוג, והיה אמור לפוגשו אך לא הסתדרה נסיעתו והם לא נפגשו (בעבור השנים, בשנת תשי"ד, אסרה הרבנות הראשית לישראל שחיטה על ידי הימום, בראשות הרב יצחק אייזיק הלוי הרצוג).
כתב על כך הרב שלמה דוד כהנא אל הרב זובער בי' אדר ראשון תרצ"ח, "לפי הנשמע רוצים במדינתו להתיר ההימום קודם השחיטה באופנים שונים והתעמולה נעשית על ידי הרב החכם עהרענפרייז וכבר יצאו רבני מדינתנו באיסור נגד זה .
ואבקשו להודיעני מזה אם חזרו מדעתם להתיר ההימום".
בו' ניסן תרצ"ז כתב אל הרב זובער, הרב חיים עוזר גרודזנסקי בעניין זה: "נצטערתי לשמוע כי הרב הד"ר ערענפרייז מתיר את ההימום לפני השחיטה.
וכי כן הודיע לפני שרי הממשלה.
וגם כתב בכל העיתונים השוויידים, שהוא מסכים על ההימום על ידי עלעקטריע בוודאי ראוי למחות נגד זה בכל תוקף וע"ז כתבתי לווארשא אודות זה.
הרב זובער בהוראת רבי יוסף יצחק שניאורסון מלובביץ', החל לשכנע את מר ערנפרייז בביטול תמיכתו, ואמנם הוא חזר בו מהסכמתו.
וכך כותב רבי יוסף יצחק שניאורסון אל הרב יצחק אייזיק הלוי הרצוג: "כפי הנשמע בראשונה הסכים לזה גם הפראפעסאר מר מ.
עהרנפראייז רב הכולל דמדינת שוועדין, אכן באחרונה בקש מהממשלה לדחות החוק עד יתברר העניין על ידי רבנים מפורסמים עד כמה מתאים זה עם דת ישראל.
"יש אומרים אשר הפרפעסאר מר עהרנפרייז התחרט על אשר שגג בהסכמתו ומבקש לו מוצא איך לתקן הדבר.
לאחר זמן הועלתה הצעה להמם את הבהמה לאחר שחיטתה ובדיקת סימניה בכך להסיח את דעת השלטונות, על ידי מניעת הפרכוס תיכף לאחר השחיטה, כתב אז הרב ישראל זובער אל הרב חיים עוזר גרודזנסקי ושאל לעצתו, וזה ענה בל' כסלו תרצ"ז:
"בדבר השאלה אדות ההמום בזרם אלקטרי לאחר השחיטה – כמובן לאחר הבדיקה בסימנים – בוודאי אין חשש בזה מכיוון שנעשה לאחר השחיטה והבדיקה בסימנים.
וגם משום הבלעת דם באיברים אין לחשוש יותר מבהכאת הראש כמ"ש כת"ר.
ואם יש תקוה שעי"ז לא יגעו לרעה בעצם השחיטה, בוודאי ראוי מאד לעשות בזה ולהרבות השתדלות עד כמה שאפשר, וד' יהי' בעזרם להעמיד יסודות הדת והכשרות על תלם".
לא ידוע מה עלה בסופו של ניסיון זה, אך בהמשך השנים הועלתה שוב ושוב הצעה זו, להיתר ולאיסור.
לפועל לא הצליח חפצו של הרב ישראל זובער, ובשוודיה נאסרה השחיטה.
הרב זובער החליט להמשיך את השחיטה היהודית על אף שהיה זה בניגוד לחוק.
במשך תקופה ארוכה היה יוצא בספינה מעבר לגבול, ושם היה שוחט בהמות ועופות, כאשר לקראת החגים היה שחוט כמויות גדולות יותר של בשר.
ההוצאות הכרוכות בנסיעה זו הביאו לכך שמחיר הבשר התייקר.
משום כך החליט למצוא דרך חילופית לקיום השחיטה בשוודיה.
וכך במשך תקופה ארוכה נהג לשחוט ללא אישור, אך גם לשלם את הקנס הקבוע לכך מראש.
כעבור זמן הרב זובער נסע משוודיה, והקהילה היהודית החלה להשתמש בהימום חשמלי לפני השחיטה על סמך היתר זמני שניתן על ידי הרב צבי פסח פרנק, בשנת תשי"ב, לשוחט בסטוקהולם על פי תנאים שונים.
הרב זובער, שלבינתיים התיישב בבוסטון הביע את תמיהתו לרבי מנחם מנדל שניאורסון מלובביץ' על ההיתר, ושאלו על כך, ועל כך ענהו בו' אדר תשי"ב:
ובו מתאר מצב השחיטה במקומו לפנים בסטוקהולם במדינת שוועדען אשר הממשלה מתרת שם השחיטה דווקא על ידי הימום עלעקטרע לפני זה, וכת"ר אסר את זה, אבל אח""כ המציאו לו היתר מרבנים באה"ק ת"ו".
וממשיך למנות הסיבות הפשוטות אשר כל רופא יודע שאפשר שימית את הבהמה, וכותב ג' טענות על ההיתר.
ומסיים, "אבל המורם מכל זה, שכיון שכבודו כבר כתב דעתו לאיסור, לדעתי יחזור על דבריו בזה ובפרט ע"פ כל הנכתב לעיל".
ב-1933 פתר הרב ד"ר שמעון פדרבוש את בעיית השחיטה בפינלנד, עקב כך פנו ראשי הקהילה בסטוקהולם אליו, בתקווה שימצא פתרון הולם לבעיה, אמנם עלה בדעתו לכתוב בירור הלכה בעניין, וערך ניסויים להימום לא חשמלי, והעלה לעשות הימום בעזרת נשימת אוויר מחניק שאינו מזיק לבהמה אלא מהממה לזמן מה.
פעולת ההימום על ידי שהבהמה נושמת לתוכה אוויר המחזיק רק יסוד החנקן, היינו אוויר שמתרוקן מיסוד החמצן.
נשימת אוויר שכזה מביאה לידי התעלפות ואיבוד התודעה, וכמובן גם לידי חדלון הרגשה של צער וכאב.
לפתרון הימום זה הסכים במידה מסוימת גם הרב שמעון דוד כהנא, תוך הסתייגות שאין לעסוק בשאלה זו, כיוון שזה נותן פתחון פה לשונאי ישראל.
אך הרב מרדכי יעקב ברייש בספרו 'חלקת יעקב', הרב יצחק יעקב ווייס בספרו 'מנחת יצחק' והרב יחיאל יעקב ווינברג בספרו שרידי אש הורו לאסור גם שחיטה על ידי הימום כזה.
הקהילה פנתה גם אל הרב שלמה גורן לגבי היתר השחיטה, וזה אחר תשובה ארוכה ומפולפלת כתב:
"אלא שאתם, שקיבלתם למעשה את ההיתר מפיו של הגרצ"פ פרנק זצ"ל ונוהגים על פיו, עליכם לפחות למלא אחר התנאים דלעיל כדי למנוע תקלה גדולה וחמורה יותר.
"אלה הדברים אשר העליתי במצודתי בנושא חמור זה ואם כי מבין אנכי את הקשיים בפניהם אתם עומדים, אין להתייאש מסכויי ההצלחה, ואם תפעלו במסירות נפש למען העברת הגזירה הרעה הזו מקהל ישראל וה' יהיה אתכם ויסייע בידי העושים והמעשים לבל יכשלו במאכלות אסורות והבא לטהר מסייעין אותו".
בעבור השנים הוצעה שוב השאלה על הימום הבהמה לאחר השחיטה, שהרב גרודז'נסקי הורה להתירה.
השאלה הופנתה אל הרב שלמה זלמן אוירבך שפסק להיתר.
אך הרב משה שטרנבוך פסק לאסור.
בפועל, בשוודיה כיום, אסורה השחיטה שלא על ידי הימום מוקדם לבהמה.
חוק השכירות והשאילה, תשל"א-1971 הוא חוק שאושר בכנסת השביעית ועוסק בהסדרתן של שכירות ושאילה.
"שכירות היא זכות שהוקנתה בתמורה (להלן – דמי שכירות), להחזיק בנכס ולהשתמש בו שלא לצמיתות" ().
"שאילה היא זכות להחזיק בנכס ולהשתמש בו שלא לצמיתות, כשהזכות הוקנתה שלא בתמורה" ().
החוק ביטל את הוראות הספר השני של המג'לה העוסקות בשכירות נכסים.
דברי ההסבר להצעת החוק מציגים את מאפייניו:
תכנו של החוק המוצע, ואף מבנהו, מותאמים לחוק המכר, תשכ"ח-1968, בשינויים המחויבים לפי אופי העסקאות הנדונות בו.
סימונן של עסקאות אלה הוא זמניותן: שלא כמו במכר, הזכויות מוקנות לא לצמיתות, והקשר בין הצדדים נמשך גם לאחר כריתת החוזה.
מכאן הצורך בהוראות שענייניהן תיקון המושכר, השימוש בו ללא הפרעה, אופן השימוש, מועד תשלום דמי שכירות, מועד סיום השכירות, העברת חוזה השכירות, שכירות משנה וכיוצא באלה, שאין מקומן בחוק על מכר.
כל אלה בצדן של הוראות בדבר חובת מסירת המושכר, קבלתו והתאמתו למוסכם בין הצדדים, בדומה לאלה המצויות כחוק המכר.
בחוק שני פרקים עיקריים: (שבו מרבית סעיפי החוק) ו.
פרטיה של השכירות נקבעים בחוזה בין הצדדים, אך החוק מוסיף כי "פרטים של חוזה שכירות שלא נקבעו בהסכם בין הצדדים יהיו לפי הנוהג שהצדדים להסכם ראו אותו כמקובל עליהם בעסקאות קודמות שביניהם, ובאין נוהג כזה – לפי הנוהג שצדדים סבירים רואים אותו כחל בעסקאות מאותו סוג."
חובת תום הלב, המקובלת בדיני חוזים מוצגת בחוק זה במפורש: "חיוב הנובע מחוזה שכירות יש לקיימו בדרך מקובלת ובתום לב; והוא הדין לגבי השימוש בזכות הנובעת מן החוזה" ().
על המשכיר למסור את המושכר לשוכר כשהוא מתאים למוסכם בינו ובין השוכר.
המשכיר חייב לתקן במושכר כל פגם הגורם הפרעה של ממש לשימוש הרגיל במושכר או לשימוש בו על פי המוסכם בינו ובין השוכר, זולת פגם שהשוכר אחראי לתיקונו.
המשכיר חייב לאפשר לשוכר להשתמש במושכר במשך תקופת השכירות לפי המוסכם בין הצדדים ללא הפרעה מצדו או מטעמו.
על השוכר להשתמש במושכר לפי המוסכם עם המשכיר.
השוכר חייב לאפשר למשכיר, בכל עת סבירה, לבדוק את המושכר ולבצע בו תיקונים, ובלבד שהמשכיר יודיע לו על כך זמן סביר מראש וימעיט ככל האפשר בהפרעה לשוכר.
השוכר אינו רשאי להעביר לאחר את הזכות להחזיק ולהשתמש במושכר וכן את חיוביו האחרים על פי חוזה השכירות או להשכיר את המושכר בשכירות משנה, אלא בהסכמת המשכיר.
בתיקון לחוק נוספה התייחסות לשינויים במושכר: השוכר אינו רשאי לבצע שינויים במושכר, אלא אם כן קיבל את הסכמת המשכיר לשינויים.
אם השוכר ביצע שינויים במושכר בהסכמת המשכיר, זכאי השוכר, בעת השבת המושכר, לבחור בין השבת המושכר כפי שהוא לאחר ביצוע השינויים ובין החזרת המושכר לקדמותו והשבתו כפי שהיה טרם ביצוע השינויים; בחר השוכר להשיב את המושכר כפי שהוא לאחר ביצוע השינויים, אין הוא זכאי לתמורה בשל השינויים שביצע.
עם סיום תקופת השכירות על השוכר להשיב למשכיר את המושכר, כשהוא פנוי מכל אדם או נכס, למעט נכס של המשכיר המשמש את המושכר.
בתיקון לחוק, שאושר בכנסת ב-17 ביולי 2017 ונכנס לתוקף ב-17 בספטמבר 2017, נוסף לפרק זה סימן ו' שבו 15 סעיפים העוסקים באופן מפורט בחוזה שכירות למגורים.
דברי ההסבר להצעת החוק מציגים את הצורך בתיקון זה:
עם זאת, לצד ההסדרה המוצעת, מבקשת הצעת החוק להמשיך ולקיים את הגמישות של שוק השכירות למגורים במקומות המתאימים, מתוך הכרה בהיקפם הגדול של חוזי השכירות למגורים ובהטרוגניות של שוק זה מבחינת אופי השוכרים והמשכירים, מגוון הדירות העומדות לשכירות והביקוש המשתנה בין אזורי שכירות שונים בישראל.
חוזה שכירות למגורים ייערך בכתב וייחתם בידי המשכיר והשוכר, ואולם אין באי-קיום הוראה זו כדי לגרוע מתוקפו של החוזה.
על החוזה לכלול, בין השאר, את הפרטים הבאים:
(2) שמות הצדדים לחוזה, מספרי תעודת הזהות שלהם ומענם;
(3) תיאור הדירה המושכרת, הריהוט והאבזרים שבה, ובכלל זה תיאור חלקי הרכוש המשותף הצמודים לדירה, שהושכרו;
(4) תקופת השכירות, קיומה של ברירה להארכת התקופה ותנאי הברירה כאמור, וקיומה של זכות לביטול החוזה ותנאי הביטול;
(5) דמי השכירות, מועד תשלומם ואופן התשלום;
(6) תשלומים נוספים החלים על השוכר שאינם דמי שכירות, אם ישנם, וגובהם;
(7) פגם, או ליקוי אחר בדירה המושכרת שאינו קל ערך, הידוע למשכיר בעת כריתת החוזה, וכל דבר אחר בדירה המושכרת או בסביבתה או בנכס המשמש אותה הגורם או העלול לגרום הפרעה של ממש לשימוש בדירה המושכרת והידוע למשכיר בעת כריתת החוזה.
על המשכיר למסור את הדירה המושכרת כשהיא מתאימה למגורים; על מסירת דירה שאינה מתאימה למגורים חלות הוראות החוק העוסקות באי-ההתאמה.
מסירת דירה כשהיא אינה ראויה למגורים, דינה כהפרת חוזה.
החוק מפרט שדירה אינה ראויה למגורים אם מתקיים בה אחד מאלה:
(1) היא אינה כוללת מערכת ניקוז, לרבות מערכת לסילוק סדיר של שפכים ודלוחין;
(2) היא אינה כוללת מערכת חשמל או מערכת תאורה;
(3) אין בה פתחי אוורור ותאורה טבעית וכן דלתות וחלונות לסגירת פתחים אלה, ובכלל זה דלת כניסה ראשית בעלת אמצעי נעילה;
(4) היא אינה כוללת מערכת להספקת מי שתייה;
(5) היא אינה כוללת מחיצה בין השירותים ובין הדירה;
(6) יש בה סיכון בלתי-סביר לבטיחות השוכר או לבריאותו.
השוכר אחראי על כל ליקוי בדירה המושכרת, לרבות פגם, שנגרם עקב שימוש בלתי סביר בדירה המושכרת, ועליו לתקן ליקוי כזה על חשבונו, אלא אם הסכימו הצדדים אחרת.
המשכיר יתקן על חשבונו כל ליקוי או פגם אחר בדירה המושכרת ואינו קל ערך.
החוק מפרט את התשלומים שבהם יישא השוכר לגבי תקופת השכירות:
(1) דמי שכירות לפי חוזה השכירות למגורים;
(2) מיסים החלים על המחזיק בדירה, לרבות ארנונה;
(3) תשלומים בעד צריכה של שירותים שוטפים הניתנים לשוכר בדירה למגורים, ובכלל זה מים, חשמל, גז וחימום;
(4) תשלומים לצורך אחזקה שוטפת המשולמים לנציגות הבית המשותף או למי שנכרת עמו חוזה לניהול ואחזקה שוטפת של הבית המשותף.
החוק קובע במפורש תשלומים שהשוכר לא יישא בהם:
(1) תשלום המיועד לרכישה או להשבחה של מערכות או מתקנים קבועים המשרתים את הדירה המושכרת, למעט התאמות מיוחדות או שיפורים שביקש השוכר;
(2) דמי ביטוח בעד ביטוח הדירה המושכרת בביטוח מבנה;
(3) תשלומים שהמשכיר חב בהם כלפי צד שלישי, ובכלל זה דמי תיווך למתווך אם המתווך פעל מטעם המשכיר.
ערבות לשם הבטחת חיובי השוכר הנובעים מחוזה השכירות למגורים לא תעלה על הנמוך מבין סכומים אלה:
(1) סכום דמי השכירות בעד שליש מתקופת השכירות;
(2) סכום השווה לפי שלושה מדמי השכירות לחודש.
המשכיר רשאי לממש את הערבות רק במקרים המפורטים להלן ובסכומים כמפורט לצדם:
(1) השוכר לא שילם את דמי השכירות במועד הקבוע בחוזה השכירות – עד גובה דמי השכירות שלא שולמו בתוספת הפרשי הצמדה וריבית לפי תנאי החוזה;
(2) השוכר לא תיקן ליקויים שהוא אחראי לתיקונם – עד גובה עלות התיקון;
(3) השוכר לא שילם את התשלומים השוטפים שהוא חב בהם – עד גובה התשלומים שלא שולמו;
(4) השוכר לא פינה את הדירה המושכרת בתום תקופת השכירות – בסכום בהתאם לתנאי החוזה.
על המשכיר להודיע לשוכר זמן סביר מראש על כוונתו לממש את ערבות ויאפשר לו לתקן את הטעון תיקון בתוך זמן סביר.
תניה בחוזה שכירות למגורים המאפשרת למשכיר לבטל את החוזה שלא בשל הפרתו בטלה, אלא אם כן קיימת גם לשוכר זכות ביטול כאמור.
פרק השאילה מתבסס על פרק השכירות, ומפרט את סעיפי פרק השכירות שיחולו, בשינויים המחויבים, גם על שאילה.
בין השאר, חובת תום הלב חלה גם על הסכם שאילה, ופרטים של חוזה השאילה שלא נקבעו בהסכם בין הצדדים יהיו לפי הנוהג שהצדדים להסכם ראו אותו כמקובל עליהם, ובאין נוהג כזה – לפי הנוהג שצדדים סבירים רואים אותו כחל בעסקאות מאותו סוג.
הכללים החלים על שינויים במושכר חלים גם על שינויים במושאל.
אי-התאמת המושאל לשואל לא תשמש עילה לפיצויים, אלא אם ידע עליה המשאיל בעת כריתת החוזה והשואל לא ידע עליה.
המשאיל רשאי לבטל את חוזה השאילה כל עוד לא מסר את המושאל לשואל, והוא רשאי לסיים את השאילה בתוך תקופתה אם מת השואל או אם המושאל דרוש למשאיל לצורך עצמו, והכל בהודעה לשואל זמן סביר מראש.
השואל אינו רשאי להעביר לאחר את הזכות להחזיק ולהשתמש במושאל או להשאילו בהשאלת משנה, אלא בהסכמת המשאיל.
חוק הרשות השנייה לטלוויזיה ורדיו, התש"ן-1990 אושר בכנסת השתים עשרה והוא מסדיר את הקמתה ופעולתה של הרשות השנייה לטלוויזיה ולרדיו, ואת פעולת ערוצי הרדיו והטלוויזיה המסחריים.
החוק בא להרחיב את מגוון ערוצי הרדיו והטלוויזיה המשודרים בישראל, לאחר שטרם חקיקתו פעלו בישראל רק תחנות השידור הממלכתיות (ברדיו: קול ישראל וגלי צה"ל; בטלוויזיה: הטלוויזיה הישראלית והטלוויזיה החינוכית הישראלית).
דברי ההסבר להצעת החוק מפרטים:
מטרתו של חוק זה היא לנסות לענות על דרישות הציבור על ידי הרחבת היקף כלי התקשורת במדינה וגיוונם ובכך להביא את המצב בישראל לרמה המקובלת במדינות הדמוקרטיות במערב בתחום זה וכן להרחיב את ההפקה והיצירה המקורית.
לפי החוק המוצע ניתן יהא להקים ולהפעיל רשת שנייה של טלוויזיה (הידועה לציבור כ"ערוץ 2") וכן עשר תחנות רדיו מקומיות.
רשת טלוויזיה שנייה תוסיף תוכניות טלוויזיה, לרבות מהדורות חדשות בעברית, בערבית ובשפות אחרות לנוחיותם של תיירים ותושבי הארץ שאינם דוברים עברית וכן תרחיב את היקף השידורים הישראליים המקוריים.
דברי ההסבר הציגו את מתכונת הפעולה המוצעת ואת מקורה:
בחוק מוצעת הקמתה של רשות שמתכונתה תהא דומה במידה רבה למתכונת של רשות השידור העצמאית (Independent Broadcasting Authority) באנגליה.
המתכונת מבוססת על המלצותיהן של ועדת קוברסקי מחודש מרס 1979, של ועדת סדן מחודש דצמבר 1980 ושל ועדת החינוך והתרבות של הכנסת מחודש מאי 1984.
החוק אושר בכנסת ב-30 בינואר 1990, ונקבע בו שתחילתו ביום קבלתו בכנסת.
מאז חקיקתו תוקן החוק 48 פעמים.
החוק מורה על הקמתה של הרשות השנייה לטלוויזיה ולרדיו כתאגיד סטטוטורי, שתפקידו לפקח על שידורים לפי חוק זה.
במילוי תפקידה תפעל הרשות במגמה –
(1) להבטיח השקעה בהפקות מקומיות, בתוכניות סוגה עילית ובשידורי חדשות;
(2) לשמור על אתיקה בשידורים ובשידורי פרסומת;
(3) להנגיש את השידורים לאנשים עם מוגבלות;
(4) להגן על קטינים וחסרי ישע;
(6) לעודד את התחרות, בין השאר, באמצעות הסרת והנמכת חסמי כניסה לתחום השידורים;
(7) להבטיח שידור מידע מהימן, הוגן ומאוזן.
הממשלה תמנה מועצה בת חמישה עשר חברים, שחבריה יהיו אנשי ציבור בעלי רקע תרבותי הולם, ניסיון וידע בתחומי התמחותם וניסיון והבנה למצב החברתי בישראל.
(1) תתווה את קווי הפעולה של הרשות;
(2) תפקח באופן שוטף על ביצוע השידורים בידי מורשים לשידורים, ועל קיום השירותים שהם נותנים;
(3) תדון בהצעת תקציב של הרשות לכל שנת כספים שהגיש לה מנכ"ל הרשות ותאשרו כפי שהוצע לה או בשינויים שתמצא לנכון;
(4) תמנה על פי המלצת מנכ"ל הרשות את נציגי הרשות במועצת המנהלים של חברת החדשות;
(6) תקבע, באישור שר התקשורת, את האזורים לזיכיון לשידורי רדיו;
(7) תדון בדינים וחשבונות שמבקר הרשות יגיש לה ותקבע את מסקנותיה;
(8) תקבל לפי דרישתה דינים וחשבונות ממנכ"ל הרשות ומוועדות המשנה, תדון בהם ותקבע את מסקנותיה;
(9) תגיש לשר התקשורת כל דין וחשבון שידרוש;
(10) תדון ותחליט בכל עניין אחר שייראה לה דרוש לביצוע תפקידיה.
המועצה תמנה, על פי המלצת שר התקשורת ובאישור הממשלה, את המנהל הכללי של הרשות, שהוא האחראי לניהול השוטף של ענייני הרשות.
הקמה והפעלה של תחנת שידור תיעשה רק בידי מי שקיבל זיכיון או רישיון שתעניק המועצה בהתאם להוראות חוק זה.
מורשה לשידורים לא ישדר שידורים שיש בהם –
(1) עבירה פלילית או עוולה אזרחית לפי כל דין;
(2) הסתה לגזענות, לאפליה או לפגיעה ממשית באדם או בקבוצת בני־אדם, על רקע השתייכותם לדת, גזע, לאום, מין, עדה, אורח־חיים או מוצא;
(2א) חומר תועבה, כמשמעותו בחוק העונשין, ובכלל זה מישדרים שעניינם אחד מאלה:
(1) הצגת יחסי מין שיש בהם אלימות, התעללות, ביזוי, השפלה או ניצול;
(2) הצגת יחסי מין עם קטין או עם אדם הנחזה לקטין;
(3) הצגת אדם או איבר מאיבריו כחפץ זמין לשימוש מיני;
והכול כשהמישדרים המנויים בפסקאות משנה (1) עד (3) אינם, באופן מובהק, בעלי ערך אמנותי, מדעי, חדשותי, חינוכי או הסברתי, המצדיק, בנסיבות העניין, את שידורם;
(3) תעמולה מפלגתית למעט תעמולת בחירות המותרת על פי דין;
שידורי החדשות בשידוריו של בעל רישיון לשידורי טלוויזיה ישודרו באמצעות חברת חדשות, שתוקם ותפעל לפי הוראות חוק זה.
חברת החדשות תקיים שידורי חדשות מדויקים, מהימנים ומאוזנים, ולא ישוקפו בהם עמדותיהם ודעותיהם הפרטיות של מנהלי החברה, עובדיה ובעלי מניותיה.
חברת החדשות אינה רשאית לשדר דבר שהוא בגדר שידורי פרסומת, לרבות פרסומת אגב, פרסומת מוסווית או פרסומת בלתי מודעת.
בעל רישיון לשידורי טלוויזיה ישדר בערוץ אחד שבו ישודרו רק שידורי בעל הרישיון ושידורי חברת החדשות.
ארבעים אחוזים לפחות מכלל שידורי הטלוויזיה יהיו מהפקות מקומיות - תוכניות שהופקו כולן או רובן בישראל, למעט תוכנית חדשות, תוכנית בענייני היום ותוכנית ספורט.
בעל רישיון זעיר, שהוא בעל רישיון לשידורי טלוויזיה שהכנסותיו מביצוע שידורים וממתן שירותים אינן עולות על שמונים מיליון ש"ח בשנה החולפת, פטור מהחובות הבאות:
(1) שידור חדשות; כאשר בעל רישיון זעיר החליט לשדר חדשות, הוא יהיה פטור משידור חדשות באמצעות חברת חדשות;
(3) הוצאה לשם הפקת סוגה עילית;
המועצה תעניק זיכיונות להפעלת תחנות אזוריות לשידורי רדיו אזוריים ותקבע את חלוקת הארץ לאחד עשר אזורים לפחות, שבהם יינתנו 15–20 זיכיונות לשידורי רדיו.
החלוקה לאזורים נקבעה בכללי הרשות השנייה לטלוויזיה ורדיו (אזורי זיכיון לשידורי רדיו), תשנ"ה-1995.
המועצה תעניק רישיונות לשידורי רדיו בכיסוי ארצי, בכפוף לאישור שר התקשורת לעניין אפשרות הקצאת התדרים לפי הוראות פקודת הטלגרף האלחוטי וכמות התדרים שניתן להקצות לשידורים כאמור.
שידורי בעל רישיון לשידורי רדיו יופצו באמצעות תחנת שידור של בעל זיכיון להפעלת תחנת שידור או באמצעות תחנת הזנה לוויינית של בעל רישיון להפעלת תחנת הזנה לוויינית.
מורשה לשידורים רשאי לכלול במסגרת שידוריו תשדירי פרסומת תמורת תשלום בשיעור שהוא יקבע.
זמן שידור מרבי לתשדירי פרסומת שרשאי מורשה לשידורים להקצות בכל שעת שידור, לא יעלה על שש דקות – בשידורי טלוויזיה ותשע דקות – בשידורי רדיו, אך המועצה רשאית להתיר גמישות במועד ניצול זכות זו, ובלבד שלא יוגדל הניצול הכולל.
כללים בכל הקשור לשידורם של תשדירי פרסומת נקבעו בכללים הבאים:
במישדרים עצמם אין לכלול דבר שהוא בגדר פרסומת, גלויה או מוסווית, אך ניתן לשלב תוכן פרסומי (מוצר או אדם ששולבו כנגד תמורה מן המממן) בהתאם למגבלות שנקבעו בכללי הרשות השנייה לטלוויזיה ולרדיו (תוכן פרסומי בטלוויזיה), התשפ"ב–2021. בין השאר קובעים הכללים:
לא ישולב תוכן פרסומי בתוכניות מן הסוגות והסוגים המפורטים להלן:
(2) תוכניות תעודה, ובכלל זה סרטי תעודה, תחקיר ותוכניות בעלות גוון עיתונאי;
(4) תוכנית הקצרה מ־5 דקות, למעט קליפ מוזיקלי;
(5) תוכניות המשודרות בימים אלה:
(א) יום הזיכרון לחללי מערכות ישראל, החל בתחילת טקס פתיחת יום הזיכרון ועד סיום טקס פתיחת יום העצמאות;
(ב) יום הזיכרון לשואה ולגבורה, משעת תחילת טקס פתיחת יום הזיכרון עד השעה 19:55 למחרת;
(ג) תשעה באב, החל בשעה 20:00 בערב תשעה' באב עד שעת סיום הצום למחרת;
(ד) ימי אבל לאומי או אסון בלתי צפויים, ככל שהורה מנכ"ל הרשות השנייה;
(6) תוכנית העוסקת בענייני צרכנות, לרבות תוכנית העורכת השוואה בין מוצרים ותוכנית שבה מוצג מחקר אובייקטיבי בדבר מוצר.
לא ישולב תוכן פרסומי של מוצרים ונותני שירותים אלה:
(ב) מוצר המיועד לסייע להתחמק מבדיקה חוקית או להפריע לביצועה בכל דרך אחרת;
(ג) דת, מיסטיקה, תורת הנסתר, העל־טבעי וכיוצא באלה, ואולם רשאי מנכ"ל הרשות השנייה להתיר את פרסומם של דברי דפוס בנושאים האמורים, אם שוכנע כי יש בתוכנם עניין לציבור;
(ה) נשק, תחמושת ומועדוני ירי או מועדונים לנשק;
(ו) חומר תועבה; שירותי ליווי; שירותי מין;
(ז) יועץ או מומחה בתחומי הרפואה, קוסמטיקה רפואית, רפואה אסתטית ובריאות.
במהלך תוכנית המיועדת לקטינים לא ישודר תוכן פרסומי למוצרים או לנושאים אלה:
(3) טיפולים רפואיים המיועדים לשינוי המראה הגופני.
מכוח החוק החלה לפעול ב-1 בספטמבר 1991 הרשות השנייה לטלוויזיה ולרדיו, וזו אישרה במרוצת השנים את פעולתם של שלושה בעלי רישיון לשידורי טלוויזיה (קשת 12, רשת 13, עכשיו 14), שלושה ערוצים מסחריים זעירים (ערוץ 9, ערוץ 24, הלא TV) ו-17 תחנות רדיו אזורי.
חוק השימוש בתאריך העברי, התשנ"ח-1998 מחייב את מוסדות המדינה לציין את התאריך העברי בכל מכתב רשמי ובכל הודעה רשמית היוצאים מטעמם.
כבר בראשית ימי המדינה ניתנה הנחיה ממשלתית שהתאריך העברי יצוין על ידי משרדי הממשלה בכל מכתב רשמי.
חוק השימוש בתאריך העברי נחקק ביוזמת חבר הכנסת אבנר חי שאקי, אושר בכנסת ב-28 ביולי 1998 ונכנס לתוקף ב-4 בפברואר 1999. דברי ההסבר להצעת החוק מנמקים את הצורך בו:
החוק לא עבר כל שינוי מאז שנחקק.
ביולי 2018 קיבל התאריך העברי חיזוק בחוק יסוד: ישראל – מדינת הלאום של העם היהודי, שסעיף 8 שלו קובע: "הלוח העברי הוא לוח רשמי של המדינה ולצידו ישמש הלוח הלועזי כלוח רשמי".
החוק מגדיר רשות ציבורית – "המדינה ומוסדותיה, רשות מקומית, מוסד חינוך רשמי כמשמעותו בחוק לימוד חובה, תש"ט–1949, מוסד מוכר להשכלה גבוהה, תאגיד שהוקם בחוק וחברה ממשלתית".
כל אלה מחויבים לציין את התאריך העברי בכל מכתב רשמי ובכל הודעה רשמית היוצאים מטעמם.
לנוחות הציבור הבקי יותר בלוח הלועזי קובע החוק כי התאריך הלועזי יצוין נוסף על התאריך העברי.
החוק קובע שהוראותיו לא יחולו על רשות מקומית שמרבית תושביה אינם יהודים, ועל מוסד חינוך רשמי ומוסד מוכר להשכלה גבוהה ששפת ההוראה בהם אינה עברית.
חוק זה נדון בפסקי דין מעטים מאוד.
בשנת 2009 פסק בג"ץ בעתירה נגד שינוי רישום דתה של העותרת, במשרד הפנים, מיהודיה לחסרת דת ומחיקת תאריך הלידה העברי מתעודת הזהות שלה וכן כנגד הדרישה מבנה של העותרת ואשתו, לעזוב לאלתר את הארץ.
בשנת 2016 נדחה ערעורו של נהג חדש שביקש להסתמך על חוק השימוש בתאריך העברי.
הנהג קיבל רישיון נהיגה ב-21 באוקטובר 2013 - י"ז בחשוון תשע"ד.
ב-17 באפריל 2014 - י"ז בניסן תשע"ד נתפס הנהג נוהג ללא מלווה, ועל כך הורשע בכך שנהג ללא מלווה אף על פי שטרם חלפו שישה חודשים מיום קבלת רישיון הנהיגה.
להגנתו טען הנהג שלפי הלוח העברי חלפו שישה חודשים, ובהתאם לחוק השימוש בתאריך העברי יש לזכותו.
ערעורו נדחה בהתאם להוראות , הקובעות כי "שנה" ו"חודש" - לפי הלוח הגריגוריאני, ואם צוינה תחילת תקופתם או סופה לפי הלוח העברי בלבד – לפי הלוח העברי.
בפסק דין אחר בענייני תחבורה ציין השופט: "בשולי הדברים, ומבלי שתהיה לדבר השפעה, אומר, שטען המערער טענה שובת לב בעניין היעדר התאריך העברי מדו"ח התנועה שקיבל המערער ומדו"חות שהמשטרה נותנת בכלל.
אחרי הכל בשנת 1998 חוקקה הכנסת "חוק השימוש בתאריך העברי, התשנ"ח–1998" על-פיו מחויבת רשות ציבורית, דהיינו, המדינה ומוסדותיה גם כן, לציון תאריך עברי בכל מכתב.
אין מדובר בנימוק לקבלת הערעור, אך הנני סבור שכדאי לתת את הדעת לעניין זה."
בעקבות פנייה של הפורום המשפטי למען ארץ ישראל הורה נשיא בית המשפט העליון, אשר גרוניס, שמערכת המשפט בישראל תציית לחוק זה, ותציין את התאריך העברי בהזמנות לדיונים בבתי המשפט.
חוק השטחים של ריצ'רד וויתקומב (לעיתים נקרא בפשטות חוק השטחים, באנגלית: Area Rule) היא טכניקה בה משתמשים בתכנון כלי טיס בתחום העבר-קולי והעל-קולי.
לראשונה פורסמה ב-1950 על ידי ריצ'רד וויתקומב שעבד באותה עת במתקן NACA שבלנגלי, במנהרת הרוח הגדולה (eight foot wind tunnel), שם חקר דרכי התמודדות עם העלייה הדרסטית בגרר כאשר כלי טיס מתחילים להתקרב למהירות הקול.
באוקטובר 1947 טייס הניסוי האמריקאי צ'אק ייגר פרץ לראשונה את מחסום הקול והביא עידן חדש לתעופה ובשנות החמישים החלה תנופה בעידן מטוסי הסילון ומטוסי קרב רבים תוכננו לטוס בקרבת ואף מעבר למהירות הקול.
מלחמת קוריאה היוותה גם תמריץ משמעותי, בה טייסים אמריקאים ניפגשו קרבות אוויר עם מטוסי קרב חדישים מתוצרת ברית המועצות (דוגמת מיג 15) והצורך במהירות, זריזות ומאפיינים נוספים נדרשו עבור המטוסים החדישים על מנת להתעלות על מטוסי הקרב הסובייטים.
במהירויות טיסה גבוהות, המהירות המקומית של זרימת האוויר יכולה להגיע למהירות הקול שבה הזרימה עוברת סביב גוף המטוס והכנפיים.
המהירות שבה מתרחשת התפתחות זו משתנה ממטוס למטוס והוא ידוע כמספר מאך קריטי (מכאן גם השם לפרופילים סופר-קריטיים).
גלי ההלם הנוצרים בנקודות אלו של זרימה קולית/על קולית גורמת לעלייה חדה בגרר, הנקרא גרר גלים.
לרוב, בתיכון מטוס עבר קולי או על קולי, משתמשים בגרף של מספר מאך מול גרר, במקדמי עילוי שונים, על מנת לתאר את נקודת תחילת עליית הגרר (Drag Rise) של המטוס.
על מנת למזער ככל הניתן את כוח הגרר שגלי ההלם יוצרים, הצורה אווירודינמית של כלי הטיס צריכה להשתנות כך ששטח חתך הרוחבי ישתנה בצורה מתונה וחלקה ככל האפשר.
משמעות חוק השטחים היא ששני מטוסים, גם אם שונים בצורתם, אך התפלגות האורכית של שטח החתך זהה, יהיו בעלי ערך גרר גלים זהה.