tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
אחרי הקיץ של 56' נהייתי ציירת אבסרקטית".
מאוחר יותר באותה השנה, נסעה קולמייר לטיול באירופה, שם פגשה את האמן הספרדי ז'ואן מירו (Joan Miró) שהיה מושא הערצתה והשפיע רבות על אמנותה.
כל אותה תקופה, מאז שנת 1956, לימדה קולמייר שיעורי אמנות בקולג' ניוקומב, אך בשנת 1964 החליטה לעזוב את עבודתה לאחר שבנתה לעצמה סטודיו במטיירי, פרוור של ניו אורלינס, שם היא עברה לגור עם משפחתה.
בשנת 1957 הגיע האמן מארק רותקו, שהשתייך לזרם האקספרסיוניסטי המופשט, לבקר באוניברסיטת טוליין בניו אורלינס והקים את הסטודיו שלו בביתם של הוריה של קולמייר.
כך השפיע רבות על האמנות של קולמייר ועל סגנונה.
מאז ועד יום מותה, שגשגה הקריירה של קולמייר כאמנית, שערכה המון תערוכות וקבלה פרסים רבים.
שנות ה-90 היו תקופה קשה עבור קולמייר, לאחר שנפגעה בראייתה בעין אחת ובן זוגה יו קולמייר נפטר ב-1995. למרות זאת, הייתה זו תקופה פורייה עבורה, בה היו לה תצוגות רבות במוזיאונים וגלריות חשובות.
אידה קולמייר נפטרה בינואר 1997.
את תערוכת היחיד הראשונה שלה ערכה קולמייר במוזיאון ניו אורלינס לאמנות (New Orleans Museum of Art) בשנת 1957, ואת תערוכתה הראשונה בניו יורק ערכה בגלריית רות הלבנה (Ruth White Gallery) ב-1959, שם נשארו עבודותיה לתצוגה בקביעות.
באותה השנה קחבלה קולמייר פרס נוסף על השתתפותה בתערוכת הציורים הבין-לאומית השנתית (Inter-American Annual Exhibition of Painting) בקולומביה.
בתקופה זו רבים עודדו אותה לעזוב את ניו אורלינס ולהמשיך בקריירה שלה בחוף המזרחי, אך היא בחרה להישאר ולגדל את ילדותיה בעיר ילדותה.
ב-1971 הציג המוזיאון הגבוה לאמנות באטלנטה, גאורגיה (High Museum of Art, Atlanta) תערוכה רטרוספקטיבית של קולמייר שנמשכה 10 שנים.
ב-1973 קיבלה משרת פרופסור לאמנות באוניברסיטת ניו אורלינס, ובאותה השנה התחילה להתנסות בשיטת ההדפסה.
בשנת 1980 זכתה קולמייר לפרס מהארגון WCA (; ארגון התומך בנשים העוסקות באמנות) על הישגים יוצאים מן הכלל בתחום האמנות הוויזואלית.
שנתיים לאחר מכן, ב-1982, קיבלה את התואר "חברת כבוד" בארגון זה.
קולמייר החלה להתעסק בפיסול כבר בשנת 1969, אך הישגיה בתחום זה יצאו לאור רק בשנת 1981 כשהוזמנה להכין פסלים לבניין של חברת הביטוח "Equitable Life Assurance Society".
פרויקט זה הסתיים בשנת 1983 וכונה "Krewe of Poydras".
קולמייר משתייכת לזרם האקספרסיוניסטי המופשט (סגנון בו אין אובייקטים ברורים והוא משתמש במקום זאת בצורות מופשטות, מרקמים, צבעים ומתארים שאינם מוגדרים).
קולמייר לקחה השראה מרבים מהאמנים הגדולים שעסקו באקספרסיוניזם מופשט באותה התקופה, ביניהם ארשיל גורקי, מארק רותקו וז'ואן מירו.
בתחילת שנות ה-70, בהשפעתו של מירו שפגשה בפריז ב-1956, התחילה קולמייר לפתח לעצמה סגנון ייחודי משלה, המשלב סמלים וציורים המחוברים ברשת רופפת ומזכירים הירוגליפים.
את הסגנון הזה תרגמה קולמייר גם לפסלים, והיא התעסקה בו עד מותה.
סגנון זה הביא ביטוי ליכולות השרטוט מעוררות ההתפעלות שלה ולשימוש במגוון צבעים.
1963 – פרס נרכש של קרן פורד (Ford Foundation) בעקבות השתתפות בתערוכת הביאנלה ה־28 של האמנות האמריקאית העכשווית.
1963 – פרס שקיבלה בעקבות השתתפות בתערוכת הציורים הבין-לאומית השנתית.
1980 – פרס שנתי שהוענק על ידי הארגון WCA (Women's Caucus for Art) על הישגים יוצאים מן הכלל בתחומי האמנות הוויזואלית.
1982 – תואר 'חברת כבוד' בארגון WCA.
אידה מרשה סילברמן הייתה נדבנית ופעילה ציונית אמריקאית.
הייתה האישה הראשונה שכיהנה כסגנית נשיא הוועד היהודי-האמריקאי וארגון ציוני אמריקה.
הקימה קרן לבניין בתי כנסת אשר תרמה לבנייתם של כ-100 בתי כנסת בישראל ובתפוצות.
אידה קמלהור (Camelhor) נולדה במחוז קובנה, אז חלק מהאימפריה הרוסית והיום מחוז בליטא.
היא הייתה בתם השמינית של הוריה, וכל אחיה נפטרו בילדותם.
כשהייתה בת שמונה חודשים היגרו הוריה לארצות הברית והשתקעו בניו יורק.
כשהייתה בת 10 עברו הוריה לפרובידנס, רוד איילנד.
כשהייתה בת 11 ויתרה על פרס בתחרות נאום, משום שסירבה לצטט קטע מתוך המחזה האנטישמי הסוחר מוונציה.
היא התייתמה מהוריה בגיל 15, סיימה את חוק לימודיה בגיל 16, והחלה לעבוד כמנהלת חשבונות עבור ארצ'יבלד סילברמן, יצרן תכשיטים ובעצמו מהגר מרוסיה.
עסקיו של ארצ'יבלד עלו יפה ואפשרו לסילברמן להתנדב לפעילות ציבורית כבר בצעירותה.
היא הקימה ארגון נשים אשר סייע לבית יתומים יהודי מקומי.
ב-1906 החלה בפעילות ציונית ברוד איילנד.
בזכרונותיה ציטטה ארגון נשים מקומי, אשר תקף אותה על פעילותה הציונית: "היא חייבת למשפחתה שלא לסכן את מעמדה החברתי בעבודה למען מטרה בלתי מקובלת ובלתי אופנתית כמו הציונות - מטרה אשר נדונה לכישלון, מאחר שהיא לעולם לא תשיג דבר".
עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה ב-1914, החלה לתרום ולגייס תרומות למען מטרות של בריאות ורווחה ברוד איילנד, וכן למציאת פתרונות קבע לפליטי המלחמה.
ב-1915 ייסדה סניף של הדסה במדינתה, ובארבע השנים שלאחר מכן הפכה לדמות מוכרת בזכות נאומים שנשאה במסגרות ציוניות, עד שהעפילה לתפקיד סגנית נשיאת הסתדרות הדסה.
ב-1919 נבחרה לסגנית נשיא הוועד היהודי-האמריקאי, והייתה האישה הראשונה לכהן בתפקיד זה.
התפקיד היה ייצוגי במהותו, ולא העניק לסילברמן סמכויות ממשיות, אך החסות שהעניק הארגון לנאומיה סייעה לביסוס דמותה כפעילה מרכזית בקרב ארגוני יהדות ארצות הברית.
בשנת 1925 ביקרה לראשונה בארץ ישראל, והשתתפה בטקס חנוכת האוניברסיטה העברית בירושלים.
במקביל החלה לכהן כסגנית נשיא ארגון ציוני אמריקה, וכסגנית יושב ראש קרן הבניין של בית החולים הדסה בהר הצופים.
חלק מרכזי בפעילותה הציונית של סילברמן היה נאומים בכנסי הסברה בקהילות יהודיות בארצות הברית וברחבי העולם.
לאורך חייה טסה יותר מ-600 אלף מייל, ונטען שהיא טסה יותר מכל אישה אמריקנית אחרת.
ביקרה בכל מדינות ארצות הברית, באמריקה הלטינית, באירופה, בדרום אפריקה, באוסטרליה, ברוסיה ובארץ ישראל.
ב-1927 השתתפה בקונגרס הציוני העולמי ה-15 בבזל.
הפרידה מהדסה ופעילות למען ההתיישבות
בשנת 1928 חוותה הציונות האמריקנית הממוסדת טלטלה סביב המשך כהונתו של לואי ליפסקי כנשיא ארגון ציוני אמריקה.
בשבע שנות כהונתו צבר הארגון גירעונות כספיים, וליפסקי אף ספג ביקורת בשל סירובו לכלול בארגון אישים לא ציוניים.
קבוצה בראשות לואי ברנדייס פעלה להדיחו, והפולמוס עורר רגשות רבים וחצה את יהדות ארצות הברית למחנות.
נשיאת הדסה אירמה לינדהיים, וכן מייסדת הדסה הנרייטה סאלד, הצטרפו לקבוצתו של ברנדייס, ואילו סילברמן תמכה בהמשך כהונתו של ליפסקי.
בעקבות המחלוקת הודיעה סילברמן על פרישתה מהדסה, ובמכתב הפרישה הטיחה בהנהגת הארגון האשמות קשות, במשיכת משכורות גבוהות לצד היעדר חיבור לצורכי השטח.
בשנים שלאחר מכן בילתה סילברמן לפחות שישה חודשים בשנה מחוץ לארצות הברית, וביקרה בארץ ישראל לפחות פעם בשנה.
היא גייסה תרומות לשם רכישת קרקעות בארץ ישראל והקמת מושבות.
ב-1931 נטעה את העץ הראשון בקיבוץ עין החורש שבעמק חפר.
ב-1938 שבה וחברה להדסה לשם גיוס תרומות לעליית הנוער, וסייעה לממן את עלייתם של 7,000 פליטים יהודים מאירופה לארץ ישראל.
ב-1939 נסעה לפולין על מנת לסקור עבור הג'וינט את מצוקתם של יהודי המדינה ואת שיעור ההתאבדות הגבוה בה.
היא הספיקה לעזוב את המדינה ימים ספורים לפני הפלישה הנאצית לפולין עם תחילת מלחמת העולם השנייה.
טרם הקמת מדינת ישראל פעלו בתנועה הציונית ומחוצה לה ארגונים טריטוריאליסטים, אשר שאפו לפתור את מצוקתם של יהודי אירופה באמצעות הקמת מדינה יהודית עצמאית במקומות שאינם ארץ ישראל.
סילברמן שמה לעצמה מטרה להקדיש את מאמצי ההסברה שלה למלחמה בתנועה זו.
בתחילה נסעה לאוסטרליה, על מנת לחקור את היתכנותה של תוכנית קימברלי ליישוב יהודים באוסטרליה המערבית, וכתבה על התוכנית ליישב יהודים "לצד אבוריג'ינים ציידי ראשים, קרוב לקו המשווה ...
וייתכן שיש לי חלק בנטישה הסופית של התוכנית השערורייתית הזו".
ב-1941 ביקרה במושבות הברון הירש באמריקה הדרומית ובקריביים, במטרה לבחון האם האזור מתאים להתיישבות יהודית.
היא דיווחה את ממצאיה לוועידה הכלל-אמריקנית שהתקיימה בבולטימור: לדעתה, ההתיישבות היהודית שברפובליקה הדומיניקנית הייתה כישלון מהדהד.
סילברמן הציגה את ממצאיה זמן קצר לאחר נאומו של תת-מזכיר המדינה לענייני הגירה של ארצות הברית, סאמנר וולס, אשר היה אורח הכבוד של הוועידה ונאם בשבח הפתרון הדרום-אמריקני.
דבריה הבוטים של סילברמן גרמו למבוכה, ונשיא הוועידה סטפן וייז נאלץ להתנצל בשמה.
בהמשך העלתה סילברמן על הכתב את ממצאיה:
אחת הדמויות המרכזיות בתנועה הטריטוריאליסטיות של אותה התקופה היה יצחק נחמן שטיינברג, אשר יחד עם ארגונו פריילאנד פעל לקליטת יהודים בסורינאם.
גם לשם נסעה סילברמן על מנת לדווח למוסדות הציוניים בארצות הברית:
לאחר הקמת מדינת ישראל התמקדה פעילותה של סילברמן בשלושה תחומים: בתחום התיירות, סילברמן ובעלה מימנו את הקמת מלון השרון, המלון הראשון שנוסד במדינת ישראל.
סילברמן כיהנה בדירקטוריון החברה לפיתוח הרצליה, בשאיפה להפוך את העיר לעוגן תיירותי בישראל.
בתחום החקלאות תרמו סילברמן ובעלה להקמת חווה חקלאית ניסויית בעמק יזרעאל.
מפעלה המשמעותי ביותר לאחר הקמת המדינה היה הקמת קרן בניין לבתי כנסת, אשר השתתפה בהקמתם של כמאה בתי כנסת בישראל ובתפוצות.
אף שבעלה של אידה החזיק בתפקידים בבתי כנסת קונסרבטיביים בארצות הברית, רוב בתי הכנסת שהוקמו על ידי הקרן היו אורתודוקסיים.
מילדיה היא נפרדה במילים "אני רוצה לשוב הביתה.
לא אוכל למות בשום מקום אחר".
היא נפטרה בהרצליה ב-1973 ונקברה בהר הזיתים.
עיקר פעילותה של סילברמן היה נאומים וסקירות בעד הציונות, שבהם שיבצה תיאורים צבעוניים מביקוריה בארץ ישראל.
סילברמן לא ריכזה את עבודתה בכרך שראה אור, אך לאחר מותה פורסם מאמר ביוגרפי אודותיה, בו שולבו קטעים מהגותה.
תפיסתה הציונית של סילברמן הייתה בעלת ממד דתי חזק, אף שלא השתייכה לציונות הדתית:
לאחר ביקורה הראשון בארץ ישראל, ב-1925, כתבה:
בנאומיה נהגה סילברמן לתעד את חיי היהודים בארץ ישראל, ודיווחה חזרה לארצות הברית כמה פרות, תרנגולות, עצים ומחרשות יש בכל משק בו ביקרה.
היא ביקשה להעביר מסר לפיו החלוצים לא מחפשים חיי בורגנות נוחים, אלא רק את המינימום הדרוש למחייתם העצמאית.
"חלוץ שנמלט מאירופה לארץ ישראל מקבל חבילה, בשווי 250 דולר, שכללה דונם אדמה, אוהל, ציוד חקלאי בסיסי ושישה שבועות של דמי כיס (עד ליבול הראשון)".
לאחר פרוץ המרד הערבי הגדול ב-1936, היא הטילה את האחריות לפרעות על ההנהגה הערבית בארץ ישראל, והאשימה אותה בהונאת המוני הערבים ובהובלתם לאימוץ תפיסה לאומית שקרית וכוזבת.
לשיטתה, הערבים בארץ ישראל היו למעשה אסירי תודה ליהודים אשר הביאו לארצם פריחה כלכלית.
לתוכנית החלוקה התנגדה סילברמן בטענה כי יהודים וערבים יוכלו להתפתח בארץ ישראל רק אם שתי הקבוצות יהיו מעורבבות: "הערבים זקוקים לדוגמה שנותנים היהודים, אשר בונים את הארץ בגבורה ובנחישות תחת איום תמידי שהכל יילקח מהם".
ב-1942, בעיצומה מלחמת העולם הראשונה האשימה את עשירי בריטניה באי נקיטת פעולות להגשמת הציונות בשעה שהדבר היה אפשרי:
אידה סיקמן ידועה בתור האדם הראשון מתוך 136 אנשים שידוע שמתו בניסיון לחצות את חומת ברלין.
ניסיון החציה הכושל התרחש ב-22 באוגוסט 1961.
אידה סיקמן נולדה ב-23 באוגוסט 1902 בפרוסיה המערבית באימפריה הגרמנית (כיום העיר , , פולין) בעיר שליד .
היא עברה לברלין שם עבדה כאחות, ובאוגוסט 1961 התאלמנה.
לאחר מלחמת העולם השנייה, חולקה ברלין לארבעה אגפים שהיו שייכים לבעלות הברית.
סיקמן גרה ב 48 (Bernauer Straße) ברובע מיטה שנמצא בדיוק בתפר בין מזרח למערב ברלין, ואחותה, מרתה ל' גרה די קרוב לשם ב (Lortzingstraße) שהשתייך למערב ברלין.
בעקבות חלוקת ברלין, הרחוב והמדרכה של רחוב ברנאואר היו באגף הצרפתי במערב ברלין, ואילו חזית הבניינים בצד הדרומי של רחוב ברנאואר היו באגף הסובייטי במזרח ברלין.
כך יצא שסיקמן הייתה חוצה את הגבול בין הצד הסובייטי לצד הצרפתי רק על ידי יציאה מהבית.
רחוב לורטזינג שבו גרה אחותה של סיקמן היה ממוקם בצד המערבי של ברלין שהיה בשליטת הצרפתים.
ב־13 באוגוסט 1961, מיד לאחר סגירת הגבול בין מזרח ומערב ברלין, גרמניה המזרחית התחילה לבנות את חומת ברלין, חומה זו היוותה את הגבול בין שני חצאי ברלין.
ביום הקמת החומה חמישים איש מרחוב ברנאואר נמלטו למערב ברלין, סיקמן לא הייתה ביניהם.
בעקבות כך חמישה ימים מאוחר יותר ב־18 באוגוסט 1961, מנהיג מזרח גרמניה ולטר אולבריכט, (Walter Ulbricht) הורה לחיילי הגבול לחסום את הכניסות והחלונות בקומת הקרקע של חזית הבניינים בצד הדרומי של רחוב ברנאואר.
חברי קבוצות המאבק של מעמד הפועלים והפולקספוליזי (משטרת גרמניה הדמוקרטית) השגיחו על כל אדם שניסה להיכנס לבתים, והתושבים היו נתונים לשליטה נוקשה.
תושבים רבים שגרו בבניינים שנמצאו בין החלק המזרחי לחלק המערבי של ברלין המשיכו לברוח למערב ברלין.
דרך בריחה נפוצה בקרב תושבי הקומות העליונות של בניינים אלו הייתה סדיני קפיצה שהוחזקו על ידי מכבי האש של מערב ברלין.
ב־21 באוגוסט נחסמו הכניסה והחלונות של רחוב ברנאואר 48 על ידי שלטונות מזרח גרמניה.
סיקמן לא יכלה לשאת את הניתוק מאחותה ובסביבות השעה שבע למחרת בבוקר, יום לפני יום הולדתה ה-59, זרקה סיקמן שמיכה וכמה מחפציה לרחוב במערב ברלין וקפצה מחלון דירתה בקומה השלישית.
סיקמן קפצה לפני שהכבאים הצליחו לפתוח כראוי את יריעת הקפיצה ונפצעה קשה כשנפלה על המדרכה.
סיקמן נפטרה כשהייתה בדרכה ל (Lazarus), זמן קצר לאחר הנפילה, ובכך הפכה לנפגעת הידועה הראשונה בחומת ברלין.
גופתה של סיקמן נשרפה ב והיא נקברה ב-29 באוגוסט 1961, ב (Seestraße).
ארון קבורתה היה מעוטר בצבעי מערב ברלין, וללוויתה באו רבים מתושבי מערב ברלין כולל מספר אנשים חשובים מהרשויות הפעילות בעיר.
במקום מותה המדויק הוקמה לכבודה אנדרטה מאולתרת משלושה לוחות עץ וחוט תייל.
מאוחר יותר הוחלפה האנדרטה בלוח זיכרון והפכה למקום הטקסים השנתיים לכבוד קורבנות חומת ברלין.
את האנדרטה ביקרו לעיתים קרובות פוליטיקאים זרים כולל רוברט פ קנדי, והארכיבישוף מקריוס, כדי לכבד את קורבנות החומה.
אידולון או עטלף דקלים (שם מדעי: Eidolon) הוא סוג של עטלף בינוני במשפחת עטלפי הפירות, שכולל 2 מינים שחיים בעיקר באפריקה שמדרום לסהרה.
הסוג הוקם בשנת 1815 על ידי הזואולוג האמריקני-צרפתי קונסטנטין סמואל רפינסק ומשמעות שמו המדעי היא "רוח רפאים".
הסיווג של עטלף הדקלים בתוך משפחת עטלפי הפירות אינו ברור; הדעות חלוקות האם לסווגו בתת-משפחת השועלים המעופפים (Pteropodinae), בתת-משפחת עטלפים רוסטיים (Rousettinae) או בכלל בתת-משפחה עצמאית - אידולונים (Eidolinae).
האידולון מתאפיין בגוף דק ומוארך, בראש גדול חרוטי ובלוע ומחודד.
האוזניים גדולות ורחבות עם קצה מעוגל.
העיניים גדולות ובולטות והנחיריים מופרדים בחריץ עמוק.
בין המאפיינים של הסוג המבדילים אותו מהשועלים המעופפים ניתן למנות עצם עורפית מעוגלת ולא ישרה, עצם חותכת מופרדת מהחרטום, העדר שיער נוקשה בצוואר, לחיים נפוחות ושיניים קצרות יחסית עם נוסחה שונה (5 טוחנות בלסת העליונה ו-6 טוחנות בתחתונה).
כמו כן, יש לו זנב קצרצר בניגוד לרוב השועלים המעופפים נטולי הזנב.
הזכרים כבדים במקצת מן הנקבות.
קרום התעופה האחורי מסתכם ברצועות דקות לאורך פנים הרגליים.
הפרווה של האידולון קצרה ודלילה.
צבעה הכללי נע בין צהוב עז לצהבהב חיוור, אוכרה, זית, חאקי או בז, כשאזור הגב חום אפרורי וסביב הצוואר יש סינר כתום או זהוב.
הפנים, הכנפיים, הרגליים והזנב בצבע שחור מפוחם או חום כהה והזרועות, האמות והכתפיים לבנבנות-כסופות.
בבסיס האוזניים יש צמד כתמים לבנים והאישונים אדמדמים.
האידולון נפוץ באפריקה ובחצי האי ערב.
בין המדינות שבהם הם מצויים ניתן למנות את תימן, סעודיה, אתיופיה, סודאן, כל מדינות אפריקה שמדרום לסהרה (להוציא סומליה, בוצוואנה ונמיביה) ומדגסקר.
בית הגידול שלהם מגוון למדי וכולל יער גשם טרופי, יער סובטרופי יבש, סוואנה מישורית צחיחה למחצה, סוואנה טרופית, סוואנת-שיחים דוקרנית, בתה ואפילו אזורים עירוניים.
האידולון פעיל בעיקר בלילה, אך מגיח מדי פעם גם בשעות היום.
את רוב שעות היום החמות הם מבלים במנוחה בנקיקי סלעים, מערות או עצים גבוהים - בפרט תחת כפות דקלים שהעניקו להם את שמם.
המינים בסוג חברותיים, ומין אחד אף חי במגה-מושבות של מאות אלפי פרטים ומבצע אחת לשנה נדידה ענקית ברחבי אפריקה בה משתתפים רבבות פרטים.
התזונה של עטלפי הדקלים מורכבת מפירות, צוף, פרחים, עלים וקליפות עצים.
הרגלי התזונה שלהם, הופכים אותם למאביקי פרחים ולמפיצי זרעים בולטים באפריקה שמדרום לסהרה.
עונת הרבייה של העטלפים מתרחשת בין אפריל ליוני, אך לאחר מכן העובר אינו מתפתח אלא נכנס לדיאפאוזה עד אוקטובר, וההמלטות מתרחשות בין פברואר למרץ.
עיכוב ההתפתחות מתרחש במהלך העונה היבשה ומאפשר לנקבות להמליט כאשר המזון שופע.
עטלפי הדקלים מאוימים מצד אובדן בית גידול וציד לבשר.
מין אחד מסווג כקרוב לסיכון (NT) ומין אחד פגיע (VU).
אידולון מצוי (Eidolon helvum) - מצוי ברחבי אפריקה ובחצי האי ערב.
אידולון מדגסקרי (Eidolon dupreanum) - אנדמי למדגסקר.
אידי ארליסה בריקל היא זמרת-יוצרת אמריקאית הידועה בעיקר בזכות אלבום הבכורה שלה "Shooting Rubberbands at the Stars" עם "Edie Brickell & New Bohemians" שהגיע למקום הרביעי במצעד האלבומים של בילבורד.
היא נשואה לזמר והיוצר פול סיימון .
בריקל נולדה בדאלאס, טקסס, היא למדה בתיכון Booker T.
Washington לאמנויות בדאלאס, ולאחר מכן למדה באוניברסיטה המתודיסטית הדרומית עד שהצטרפה ללהקה והחליטה להתמקד בכתיבת שירים.
ב-1985, בריקל הוזמנה לשיר לילה אחד עם חברים מהתיכון שלה בלהקת פולק רוק מקומית, "New Bohemians".
לאחר שהלהקה חתמה על חוזה הקלטות, הלייבל שינתה את שם הלהקה ל"אידי בריקל אנד ניו בוהמיאנס".
אלבום הבכורה שלהם מ-1988, "Shooting Rubberbands at the Stars", זכה לשבחים ולהצלחה מסחרית, כולל הסינגל "What I Am" שהגיע למקום השביעי במצעד הבילבורד הוט 100 והיה להיט בעוד מדינות.
אלבום ההמשך של הלהקה "Ghost of a Dog" משנת 1990, היה מאמץ מכוון להבליט את האופי האקלקטי של הלהקה ולהתרחק מסגנון הפופ של התקליט הראשון.
הלהקה ניגנה באופן ספוראדי בהופעות לאחר יציאת האלבום, וב-2006 הוציאה את אלבומם השלישי "Stranger Things".
ב-2018 הם יצא לאור האלבום "Rocket" שלווה בסיבוב הופעות בארצות הברית.
הלהקה הוציאה את אלבום האולפן החמישי שלה:"Hunter and the Dog Star" בשנת 2021.
בריקל שיחקה זמרת פולק בסרט "נולד בארבעה ביולי" של אוליבר סטון משנת 1989. הגרסה שלה לשיר "A Hard Rain's a-Gonna Fall" של בוב דילן מופיעה בפסקול הסרט.
היא גם שרה גרסת כיסוי ל"Walk on the Wild Side" של לו ריד בסרט "פלאשבק" מ-1990.
כאמנית סולו, בריקל הוציאה לאור ב-1994 את האלבום "Picture Perfect Morning" ואת "Volcano" בשנת 2003.
ב-2010, ייסדה בריקל להקה חדשה The Gaddabouts, עם סטיב גאד בתופים, בריקל כסולנית ראשית ועל הגיטרה, אנדי פיירוות'ר לואו בגיטרות חשמליות ואקוסטיות וקולות רקע, פינו פאלאדינו בבס ובגיטרה, ובהשתתפות דן בלוק, רוני קיובר,ג'ואי דפרנססקו, גיל גולדסטיין ומרקוס רוחאס.
אלבום הבלוגראס "Love Has Come for You" יצא לאור ב-23 באפריל 2013. האלבום הוא שיתוף פעולה עם סטיב מרטין.
השניים הופיעו בתוכניות אירוח, כגון "The View" עם ברברה וולטרס וב"לייט שואו" עם דייוויד לטרמן, כדי לקדם את האלבום.
החל ממאי 2013, בריקל ערכה עם מרטין סיבוב הופעות ברחבי צפון אמריקה.
שיר הנושא מהאלבום זכה בפרס הגראמי לשיר בלוגראס לשנת 2013.
בשנת 2016, המחזמר "Bright Star" לו כתבה בריקל מוזיקה, מילים וסיפור בהשראת האלבום עלה בברודוויי בתיאטרון קורט.
בשנת 2017, בריקל ומרטין הופיעו בסרט התיעודי "The American Epic Sessions" בבימויו של ברנרד מקמאהון.
הם הקליטו את "The Coo Coo Bird", שיר עם אנגלי מסורתי, במערכת הקלטת הקול החשמלית הראשונה משנות ה-20.
בריקל התחתנה עם הזמר והיוצר פול סיימון ב-30 במאי 1992. בריקל ביצעה את "What I Am" בתוכנית סאטרדיי נייט לייב ברשת NBC ב-5 בנובמבר 1988, כשהבחינה בסיימון עומד מול הצלם.
"אף על פי שביצעתי את השיר מאות פעמים במועדונים, הוא גרם לי לשכוח איך השיר הולך כשהסתכלתי עליו.
אנחנו יכולים להראות לילדים את הקלטת ולהגיד, 'תראו, זה הרגע שבו שמנו עין זה על זה לראשונה'".
לבריקל ולסיימון יש שלושה ילדים: אדריאן, לולו וגבריאל.
הברונית אידה קוהנר מסאסברק (בהונגרית: Kohner Ida; בודפשט, 28 בפברואר 1895 – בודפשט, ינואר 1945) הייתה ציירת הונגרייה-יהודייה בולטת, אשתו של הצייר המפורסם אישטוואן פרקש.
שניהם ניספו בשואת יהודי הונגריה.
אידה קוהנר נולדה במשפחה יהודית כבתם של הבארון מסאסברק אדולף קוהנר הברון מסאסברק ושל הלן (אירן) קוהנר.
היא למדה ציור אצל אדולף פניאש במושבת האמנים של סולנוק, שהוקמה חלקית בעזרת אביה ולאחר מכן לזמן קצר ב"בית הספר לעיצוב וציור" בבודפשט (שמה היום האוניברסיטה ההונגרית לאמנויות יפות) בין השנים 1912 לבין 1913. היא ערכה סיורי לימודים ברומא ובפירנצה.
אידה קוהנר הציגה בכמה מוזיאונים חשובים מאוד.
לראשונה בהיכל האמנות בודפשט בתערוכת החורף של 1918–1919 וכן הציגה תערוכת אוסף במוזיאון ארנסט (1923) בעיקר של נופים מאיטליה ומסולנוק: גבעות אומבריה, סן פרנצ'סקו וכו'.
מ־1918 הציגה את עבודותיה בתערוכות של הסלון הלאומי, היכל האמנות ו.
היא הציגה גם בתערוכות מחוץ לישראל בסטוקהולם, בוונציה ובהאג.
תחריט הנחושת שלה בן 12 הגיליונות פורסם תחת השם "הבלט הרוסי".
ב־18 ביוני 1925, בבודפשט, נישאה לצייר אישטוואן פרקש, והם התגוררו בפריז מאותה שנה (1925) עד 1933. אחת מיצירותיה של אידה קוהנר נשמרת עד היום במוזיאון לאמנות יפה בבודפשט.
בעלה גורש למחנה הריכוז אושוויץ ב־1944, שם מצא את מותו.
אידה קוהנר הפכה לקורבן של השואה ב־1945 ולאחר רציחתה על גדת הדנובה, אנשי מפלגת צלב החץ דחפו את גופתה לדנובה.
תאריך מותה נקבע על ידי בית המשפט המחוזי המרכזי של בודפשט לשעה 12 בצהריים ב־15 בינואר 1945, רק שלושה ימים לפני שחרור העיר על ידי הצבא האדום הסובייטי.
בשנת 2015, הונחה אבן נגף לזכרה מול דירתה באותה התקופה ברחוב ראדאי 8 ברובע 9 של בודפשט (Ráday utca 8).
אידה מט (20 ביולי 1901 – 27 ביוני 1973) הייתה רופאה, סופרת ואקטיביסטית אנרכיסטית ממוצא בלארוסי, שפעלה בעיקר באירופה במאה ה־20. היא נודעה במיוחד בזכות תרומתה לפיתוח רעיונות הפלטפורמיזם בתנועה האנרכיסטית.
ערכה את המגזין Delo Truda וכתבה ספרים, בין היתר כתבה ספר על מרד קרונשטאדט בשם "The Kronstadt Commune".
בעקבות המהפכה הרוסית, מט נמלטה לגלות בצרפת, שם הייתה פעילה בקבוצה אנרכיסטית רוסית בשם "דלו טרודה" (Delo Truda) ובכינון הפלטפורמיזם.
לאחר מכן היא השתתפה בתנועות אנרכו-סינדיקליסטיות בבלגיה, ספרד וצרפת, לפני שהדיכוי על ידי משטר וישי הפשיסטי אילץ אותה להפסיק את פעילותה.
בעשורים האחרונים לחייה עבדה כאחות וכמחברת של ספרי היסטוריה.
נולדה בשם אידה מרקובנה גילמן, למשפחת סוחרי בדים בעיירה סמרגון בבלארוס.
רוב תושבי העיירה אז היו יהודים, ואידה נחשפה לרעיונות רדיקליים מגיל צעיר.
בעקבות המהפכה הרוסית, היא עברה למוסקבה כדי ללמוד רפואה והפכה למשתתפת פעילה בתנועה האנרכיסטית הרוסית.
היא נישאה לדוד טננבאום, בשנת 1924 היא נעצרה באשמת הסתה אנטי-סובייטית וביחד עם טננבאום גורשה מרוסיה.
פעילה בקבוצה אנרכיסטית רוסית בגלות
לאחר הגירוש מרוסיה, מט ברחה תחילה לפולין ולאחר מכן לפריז.
בפריז היא הייתה פעילה בקבוצה האנרכיסטית הרוסית בגלות, דלו טרודה (=מטרת העבודה) בשנים 1925-1927. במסגרת זו היא פגשה את הליברטריאן הבלגי ניקולא לזרביץ' והשניים נישאו.
היא אימצה את שם העט "אידה מט" והייתה שותפה בעריכת המגזין האנרכיסטי הרוסי של הקבוצה בשם דלו טרודה.
היא שיתפה פעולה עם האנרכיסטים האוקראינים פיטר ארשינוב ונסטור מאכנו שהיו גם הם חברים בדלו טרודה וביחד הם כתבו את "המצע הארגוני של האיגוד הכללי של האנרכיסטים", המסמך המייסד של המגמה האנרכיסטית שכונתה פלטפורמיזם.
היא התרשמה מהכישרון של מאכנו ובמשך שלוש שנים עזרה לערוך את זיכרונותיו, אך במהלך התהליך השניים הסתכסכו.
בשנת 1928 היא גורשה מקבוצת דלו טרודה בשל מנהגיה הדתיים היהודיים.
(הדלקת נר זיכרון ביום מותו של אביה, מאיר גילמן).
ביחד עם ניקולא לזרביץ', היא ארגנה סדרה של קמפיינים אנטי-בולשביקיים שבגינם גורשה מצרפת ב-25 בנובמבר 1928. השניים עברו להתגורר בבלגיה-ארץ הולדתו של לזרביץ'.
בשנת 1931 השניים חצו בסתר את הגבול לספרד ונפגשו עם בואנוונטורה דורוטי ופרנסיסקו אסקסו שהזמינו אותם לקטלוניה בעקבות הכרזת הרפובליקה הספרדית השנייה.
עם השיבה לבלגיה מט נידונה שוב ושוב לעונשי מאסר קצרים בגין פעילות אנטי-מיליטריסטית.
בשנת 1932 נולד בנה, מארק.
בשנת 1936 מט ולזרביץ' חזרו לצרפת.
הם חיו ללא מעמד חוקי מלא ומעמדם היה מעורער עקב סירוב שיטתי לאזרחות צרפתית וקיבלו אישורי שהייה זמניים בלבד.
לאחר החזרה לצרפת מט עבדה כמזכירה של איגוד עובדי הגז.
היא גם עבדה ככתבת במכון הבין-לאומי להיסטוריה חברתית וחזרה לכתוב.
היא כתבה בעיתון הסינדיקליסטי "La Revolutión Proletariane" אך בשנת 1938 החליטה לעזוב אותו לאחר שפורסם בו מאמר אנטישמי.
לאחר קרב המערכה על צרפת ועל ארצות השפלה בשנת 1940, מט ובנה הצעיר נכלאו במחנה ריוקרוס, שם היו עצורים במשך שנה.
גם בעלה, ניקולא לזרביץ', נעצר ב-8 ביוני 1940 ונשלח למחנה לה ורנה (Camp du Vernet) למשך שלושה חודשים.
הטרוצקיסט היהודי- צרפתי בוריס סוברין סייע להם לאורך השנים בהסדרת מעמדם החוקי.
לאחר השחרור מריוקרוס באפריל 1941, המשפחה עברה להתגורר במארסיי.
הם ניסו להגר לארצות הברית אך הניסיון נכשל.
בסיועו של סוברין המשפחה עברה להתגורר בלה גארד-פרנה, סמוך לחוף הדרומי של צרפת, שם היו במעצר בית לאחר שסוברין סייע להמיר את העונש שקיבלו במעצר בית.
לאחר תום מלחמת העולם השנייה, בשנים 1947-1952, מט עבדה כעוזרת רפואית בבית ההבראה לילדים יהודים בברינואה.
במקביל, היא עבדה כמתרגמת עבור הלשכה ללימודים כלכליים וחברתיים ותיעוד.
למרות שהייתה בעלת דיפלומה לרפואה, הכשרתה הרפואית כרופאה לא הוכרה על ידי הרפובליקה הצרפתית הרביעית והיא לא הורשתה לעסוק במקצוע הרפואה.
עם תחילת המלחמה הקרה מט פרסמה סדרת עבודות היסטוריות על ברית המועצות, שעסקו בנושאים שונים: מחקר על תולדות מרד קרונשטאדט ומצבם של האיכרים הרוסים לפני ואחרי המהפכה, מבט על התפתחויות הקומוניזם לאחר מות סטלין, ההיסטוריה של מערכת החינוך הסובייטית.
היא גם כתבה ספר על מערכת הבריאות הסובייטית, בו תיארה את עליית האנטישמיות בברית המועצות.
במכתבים שכתבה מט להיסטוריון ויקטור פיטרס היא דחתה את הטענות שמאכנו היה אנטישמי ולא הסכימה עם הקביעה שהוא אלכוהוליסט.
מט ביקרה גם את ספר ההיסטוריה של וולין "המהפכה הלא ידועה", ציינה את היעדר הערות שוליים ודחתה את טענות המחבר לאובייקטיביות.
מט תיארה את אלמנתו של מאכנו, הלינה קוזמנקו, באור שלילי מאוד.
היא טענה שקוזמנקו ניסתה להרוג את מאכנו, ניהלה רומן עם וולין וששניהם יחד גנבו את יומנו של מאכנו בזמן שנטה למות.
מט גם בדתה סיפור על כך שקוזמנקו נישאה לקצין נאצי ונהרגה בתקיפה אווירית של בעלות הברית על ברלין.
הדברים שכתבה מט על מאכנו ועל אלמנתו זכו לביקורת חריפה, בין היתר נאמר שהדברים שכתבה מט הם בחזקת לשון הרע.
למרות הדברים שכתבה עליה, מאוחר יותר מט תמכה בהלינה קוזמנקו וטענה שהאחרונה הייתה "מגינת נשים", עקב הוצאות להורג של אנסים במהלך מלחמת האזרחים ברוסיה.
מאוחר יותר, מט ובעלה השתתפו באירועי מרד הסטודנטים במסגרת מאי 68 והעבירו את סיפורי חוויותיהם לדור הבא.
אידיאליזם הוא שם כולל לזרמים בפילוסופיה הסבורים כי מציאות היא בראש ובראשונה אידאה, כלומר משהו מופשט ולא פיזי, ורק בעקבות האידאה (אם בכלל) אפשר לדבר גם על עצמים פיזיים כדברים הקיימים במציאות.
האידיאליזם מנוגד לתפיסה המניחה כי העצמים הפיזיים הם המציאות, ואילו המחשבה המופשטת איננה אלא צעד חיצוני, מאוחר למצוי הפיזי, המתבונן עליו מבחוץ, באופן רפלקטיבי ומנותק ממנו עצמו.
בניגוד לכך, על פי התפיסה האידיאליסטית, למחשבה, או ליתר דיוק לתבונה, תפקיד מרכזי בעיצוב המציאות עצמה – המחשבה והיקום מקיימים או יוצרים זה את זה.
גישה זו מנוגדת למטריאליזם ושונה מהדואליזם.
לדוגמה, עמנואל קאנט טען כי התבונה היא שמאלצת אותנו לקלוט את המציאות כבעלת תכונות של זמן ומקום וקשרים של סיבתיות, ואילו הגל טען כי להיסטוריה האנושית יש כיוון רציונלי כלשהו, בדיוק כמו למחקרים מדעיים.
חשובה ההבחנה בין אידיאליזם סובייקטיבי, המייחס את המציאות לסובייקט אנושי, מישהו החושב מחשבה וזו יוצרת אצלו מציאות, לבין אידיאליזם אובייקטיבי, כמו זה של הגל למשל, המנתק את האידאה מסובייקט אנושי ספציפי כלשהו החושב את המחשבה, ומאמין בקיומה העצמאי, האובייקטיבי, של המחשבה כשלעצמה.
חשיבה אידיאליסטית יכולה לכלול גם אמונה שדברים מופשטים או חומריים כוללים גם תכונות שאינן תלויות במציאות החומרית.
חלק מהפילוסופים ייחסו למספרים תכונה כזאת; אפלטון גרס כי לכל החפצים יש תכונות כאלה וכינה "אידאות".
שיטה זו נקראת גם אידיאליזם אפלטוני.
את הזרם הזה אפשר לחלק לשתי תקופות: האידיאליזם הטרום קאנטיאני שמייצגו העיקרי הוא ג'ורג' ברקלי והאידיאליזם הגרמני המאוחר יותר, שמייצגיו הבולטים הם הגל, פיכטה ושלינג.
אידיוט (או האידיוט; ברוסית: Идиот) הוא רומן מאת פיודור מיכאילוביץ' דוסטויבסקי שנכתב בשנים 1868–1869. הספר נחשב לאחד הרומנים החשובים יותר של דוסטויבסקי.
הנסיך מישקין, בן למשפחה מיוחסת שהוא הצאצא האחרון שלה, חוזר לסנקט פטרבורג לאחר שהייה ארוכה בשווייץ, שם היה מאושפז בשל מחלה.
אין לו כמעט דבר פרט לבגדים שלעורו, אך הוא אופטימי וידידותי בצורה יוצאת דופן.
סגנונו החברותי, הישיר והפתוח הם שמקנים לו את התואר "אידיוט", אף שהוא ניחן בראייה חדה למדי, התנהגותו נדמית תמימה מאוד.
ברכבת לסנקט פטרבורג מתחבר מישקין עם רוגוז'ין, פרחח הולל שירש הון מאביו הסוחר.
הלה מספר לו על תשוקתו לנסטסיה פיליפובנה, יפהפייה ידועה לשמצה בשל התנהגותה ואורח חייה.
הנסיך מגיע אל ביתו של הגנרל יפאנצ'ין, בעלה של קרובת המשפחה האחרונה של הנסיך, ומתיידד עם בני הבית.
משהוא רואה את תמונתה של נסטסיה הוא נתקף תשוקה עזה לראות אותה.
הנסיך מגיע למסיבה אותה עורכת נסטסיה, ורואה כיצד רוגוז'ין השתוי מציע לה הון עתק כדי שתלך איתו.
הוא מציע לה נישואים כדי להציל אותה, אך היא מסרבת לקבל את עזרתו ובורחת עם רוגוז'ין, שהופך מחבר קרוב לאויבו של הנסיך, שאף מנסה לרצוח אותו.
אנו פוגשים שוב בנסיך לאחר שעברו מספר חודשים, ועברו עליו מספר חוויות נוספות בחברת נסטסיה.
הוא מגיע לעיירת קיט שבה מתגוררת משפחת הגנרל יפאנצ'ין, ומחדש את קשריו עם בני המשפחה, שם הולכים ומתחזקים קשריו עם בתם הצעירה, אגלאיה.
אולם לבסוף משליך הנסיך את כל מה שהיה לו כדי להינשא לנסטסיה, וזו בורחת ממנו חזרה אל רוגוז'ין, שרוצח אותה.
כתוצאה מכך שוקע הנסיך בטירוף, ואגלאיה משליכה את עצמה לנישואים לא מאושרים.
יש הטוענים כי בספר מביע דוסטויבסקי ביקורת כלפי החברה הרוסית, והצורה בה היא פוגעת בערכי החמלה ואהבת האדם שאותם מייצג הנסיך.
הוא יוצא נגד תהליכי השינוי שעברו על רוסיה באותה תקופה, אך לא נרתע גם מביקורת עצמית על ביקורתו, שאותה הוא שם בעיקר בפיו של הנסיך, שמצבו הנפשי מעורער והבנתו את המציאות לאשורה אינה ברורה, ובפיו של לבדייב, קמצן ושקרן בוגדני שמוזכר גם כפרשן אפוקליפסה, תחום שדוסטויבסקי תיעב.
כמו כן מביא דוסטויבסקי נאום ארוך על מהות החיים כפי שהם משתקפים דרך עיניו של איפוליט, נער צעיר הגוסס משחפת המייצג את הריקנות שבגישה הניהיליסטית שרווחה באותה התקופה, אך מיד שם את אותו הנאום ללעג ולקלס בעיני שומעיו.
האמביוולנטיות של הסיפור והטראגיות של דמויותיו מבליטה את קווי האופי של החברה שבה פועלות דמויות הסיפור.
יש הרואים בדמותו של הנסיך מישקין סוג של "ישו" המתקשה להתנהל בחיים כפי שהם.
אידיוט: רומן; תרגם ש' הרברג, מצפה ירושלים – תל אביב, 2 כרכים, תרפ"ט 1929. (מהדורות נוספות: עם עובד, תשט"ז; תשל"ב; תשל"ה-1975, עם אחרית דבר מאת עזרא זוסמן.)
אידיוט, תרגמה נילי מירסקי, הקיבוץ המאוחד תל אביב, 2 כרכים, תשנ"ג-1993.
באלגברה, אידיאל הוא תת-קבוצה של חוג, המקיימת תנאים מסוימים.
תנאים אלה מבטיחים שאפשר יהיה לבנות חוגי מנה, מהם ניתן לשאוב מידע על החוג המקורי.
תפקידם של האידיאלים בתורת החוגים דומה לזה של התת-חבורות הנורמליות בתורת החבורות.
המונח אידיאל מתייחס בדרך כלל לאידיאל דו-צדדי, שהוא תת-קבוצה של החוג הסגורה לחיבור וחיסור, וכן לכפל מימין או משמאל באיבר של החוג.
דרישות אלה שקולות לכך שפעולות החיבור והכפל על קבוצת הקוסטים מוגדרות היטב, באופן המשרה מבנה של חוג מנה.
בחוגים לא קומוטטיביים, מגדירים באופן דומה גם אידיאל ימני ואידיאל שמאלי, הנקראים אידיאלים חד-צדדיים.
אידיאל חד-צדדי הוא מודול (ימני או שמאלי) מעל החוג.
תת-קבוצה ממש שעבורה היא תת-חבורה של נקראת אידיאל שמאלי אם לכל ולכל מתקיים ; ואידיאל ימני אם לכל ולכל מתקיים .
קבוצה שהיא גם אידיאל שמאלי וגם אידיאל ימני נקראת אידיאל דו-צדדי או סתם אידיאל.
אידיאל אמיתי (בחוג עם יחידה) איננו יכול להכיל את איבר היחידה של החוג, משום שאז ההגדרה תאלץ אותו להכיל את החוג כולו.
מכאן נובע שאידיאל שמאלי אינו יכול להכיל איברים הפיכים משמאל, בעוד שאידיאל ימני אינו יכול להכיל איברים הפיכים מימין.
בחוג חילופי, כל אידיאל שמאלי או ימני הוא אידיאל.
בחוג לא חילופי יש הבדלים רבים בין שתי התכונות.
בדרך כלל, מועיל לחשוב על אידיאל חד-צדדי (שמאלי או ימני) כקבוצה "גדולה", בעוד שאידיאל (דו-צדדי) הוא קבוצה "קטנה".
הסיבה היא שאידיאלים דו-צדדיים מנועים מלכלול הרבה יותר איברים מאשר האידיאלים החד-צדדיים.
אידיאל נוצר של חוג על ידי קבוצה המוכלת ב- הוא האידיאל הקטן ביותר של המכיל את , והוא קבוצת הסכומים הסופיים מהצורה
בדומה, אידיאל נוצר שמאלי של חוג על ידי קבוצה המוכלת ב- הוא האידיאל השמאלי הקטן ביותר של המכיל את , והוא קבוצת הסכומים הסופיים מהצורה
ואידיאל נוצר ימני של חוג על ידי קבוצה המוכלת ב- הוא האידיאל הימני הקטן ביותר של המכיל את , והוא קבוצת הסכומים הסופיים מהצורה
מוסכם כי האידיאל (שמאלי, ימני ודו-צדדי) הנוצר על ידי קבוצה ריקה הוא האידיאל המכיל את אפס בלבד.
אידיאל הנוצר על ידי איבר אחד נקרא אידיאל ראשי.
לאידיאל שמאלי ראשי יש הצורה , ולאידיאל ימני ראשי הצורה הדואלית, .
האידיאל (הדו-צדדי) הנוצר על ידי הוא קבוצה גדולה בהרבה: , הכוללת את כל המכפלות וכל הסכומים שלהן.
כל אידיאל הוא סכום (לאו דווקא סופי) של אידיאלים כאלה.
תחום שלמות שבו כל האידיאלים הם ראשיים נקרא תחום ראשי.
לדוגמה, בחוג המספרים השלמים, הקבוצה , קבוצת כל המספרים השלמים המתחלקים בשלוש, היא אידיאל ראשי.
קל לוודא שמדובר באידיאל (כיוון שסכום שתי כפולות של שלוש הוא כפולה של שלוש, מספר נגדי לכפולה של שלוש הוא כפולה של שלוש ומכפלת מספר המתחלק בשלוש בכל מספר שלם אחר תתחלק גם היא בשלוש).
חוג המספרים השלמים הוא תחום ראשי.
לכל הומומורפיזם בין שני חוגים , הגרעין הוא אידיאל דו-צדדי של .
ישנם כמה סוגים חשובים במיוחד של אידיאלים, המוגדרים על-פי תכונות של חוג המנה.
אידיאל ראשוני הוא אידיאל של החוג, שעבורו החוג הוא חוג ראשוני.
אפשר לנסח תכונה זו גם כך: לכל שני אידיאלים , אם המכפלה מוכלת ב-, אז אחד מן האידיאלים מוכרח להיות מוכל ב-.
בחוג חילופי, אידיאל הוא ראשוני אם ורק אם אינו יכול להכיל מכפלה של איברים, בלי להכיל אחד מן האיברים.
דוגמה: בחוג המספרים השלמים , כל אידיאל הוא מהצורה .
אידיאל כזה הוא ראשוני אם ורק אם המספר הוא מספר ראשוני, או אפס.
אכן, אם מספר ראשוני מחלק מכפלה של מספרים שלמים, אז הוא חייב לחלק אחד מהם.
אידיאל מקסימלי הוא אידיאל שאינו מוכל באידיאל גדול יותר, ולכן הוא מקסימלי עבור יחס ההכלה.
ניתן להוכיח באמצעות הלמה של צורן שבכל חוג עם יחידה, כל אידיאל מוכל באידיאל מקסימלי.
כל אידיאל מקסימלי הוא ראשוני, אבל ההפך אינו נכון (לדוגמה, אידיאל האפס של חוג השלמים הוא ראשוני ואינו מקסימלי).
חוג שמכיל אידיאל מקסימלי יחיד נקרא חוג מקומי.
בניסוח שקול, הוא אידיאל מקסימלי אם ורק אם חוג המנה הוא חוג פשוט.
(כלומר, חוג שאין בו אידיאלים לא טריוויאליים) מכאן שלכל חוג קיימים חוגי מנה פשוטים; תכונה זו הופכת את החוגים הפשוטים לאבני הבניין של תורת החוגים.
כל חוג חילופי פשוט הוא שדה.
אידיאל מינימלי הוא אידיאל שאינו מכיל אף אידיאל פרט לאפס.
כל אידיאל מינימלי הוא ראשי, אבל ההפך אינו נכון.
אף על פי שהיפוך סריג האידיאלים על ראשו היה מחליף בין מינימליים למקסימליים, אידיאלים מינימליים הם בעלי תכונות שונות לחלוטין מאלו של אידיאלים מקסימליים.
בראש וראשונה, אידיאלים כאלה לא תמיד קיימים (למשל, בחוג השלמים), וההנחה שבכל מחלקה קיים אידיאל מינימלי היא הנחה חזקה (ארטיניות).
בבלשנות, אידיולקט (מיוונית, idio- פרטי ו־-lect לשון) הוא וריאנט שפה הייחודי לפרט מסוים.
האידיולקט בולט בדפוסים של בחירת מילים ודקדוק, או מילים, ביטויים או ניבים לשוניים הייחודיים או אופייניים לפרט מסוים.
לכל פרט יש אידיולקט, המאופיין בקיבוצים חוזרים ונשנים של מילים הייחודיים לו.
אידיולקט עשוי לעיתים קרובות לכלול גם סוגים של אקולקט – דיאלקט הספציפי לבית או למשפחה מסוימת.
לרוב, האידיולקט של אדם אינו כה בולט בחזרותיו עד כדי כך שאחרים מבחינים בו על נקלה, אך במקרים מסוימים ישנם אנשים המאמצים ביטויים וחוזרים עליהם פעמים רבות עד כדי כך שהם הופכים לחלק מכינוים.
אידיולקטים יכולים להכיל חריגות קבועות מהכללים הרשמיים של השפה התקנית ללא שאיפה לתקן אותן.
דוד בן-גוריון מיעט להשתמש במילה "את".
ארנסטו צ'ה גווארה, ששמו האמצעי, "צ'ה", הוא כינוי המבוסס על חיבתו לשימוש במילה "צ'ה" ("חבר" – בסלנג צבאי ארגנטינאי).
שר האוצר לשעבר יגאל הורביץ, שהאידיולקט הבולט שלו, שהיה רצוף בתיאורים ציוריים ובעיקר במשלים לחוסר אחריותם של אלו הדורשים ממנו להוציא כספים, זיכה אותו בכינויי לוואי כגון "אין לי" ו"משוגעים, תרדו מהגג".
יצחק רבין נהג לומר את המילה "פלסטינים" בפ"א דגושה.
מרגלית צנעני משלבת בדיבורה העברי מילים מאנגלית (so am I), מערבית (אבו ענתר) ומשפות רבות אחרות.
לעיתים קרובות היא גם משלבת אמרות שפר כאלה ויוצרת אמרות חדשות משלה.
לדוגמה, את מחאת האוהלים היא כינתה "מהפכה דה לה שמאטע".
גיבור הסרט "הערת שוליים" מבין שנימוקי ועדת פרס ישראל לתת לו את הפרס לא נכתבו כלל על ידי אותה ועדה – משום שהוא מזהה בנימוקים את האידיולקט של בנו, שאינו חבר בוועדה.
במתמטיקה, אידיאל ראשוני הוא אידיאל שאינו יכול להכיל מכפלה של שני אידיאלים בלי להכיל אחד מהם.
הגדרה זו מכלילה את התכונה הבסיסית של מספרים ראשוניים בחוג המספרים השלמים: מספר ראשוני אינו מחלק מכפלה בלי לחלק את אחד הגורמים שלה.
לאידיאלים הראשוניים, ולחוגים הראשוניים לצידם, תפקיד חשוב בתורת המבנה של החוגים בשל הזמינות של טיעונים אינדוקטיביים הכרוכים בהם.
בפרט, בחוגים קומוטטיביים, אפשר לתרגם טענות גאומטריות לטענות על אידיאלים ראשוניים, ולהפך.
בהקשר זה יש חשיבות רבה לאורך המקסימלי של שרשרת של אידיאלים ראשוניים, הקרוי ממד קרול.
אידיאל (אמיתי, היינו שאינו שווה לכל החוג) נקרא ראשוני אם לכל שני אידיאלים ו-, מההכלה נובע או .
זה שקול לכך שחוג המנה הוא ראשוני.
עבור אידיאל בחוג קומוטטיבי, אפשר להגדיר גם לפי איברים: ראשוני אם מ- נובע ש- או .
אם חוג המנה הוא תחום, אומרים ש- ראשוני לחלוטין (ההגדרות מתלכדות בחוגים קומוטטיביים).
בחוג קומוטטיבי , אידיאל האפס הוא ראשוני אם ורק אם החוג הוא תחום שלמות, ובאופן כללי יותר, האידיאל ראשוני אם ורק אם חוג המנה הוא תחום שלמות.
אידיאל ראשי בתחום שלמות הוא ראשוני אם ורק אם האיבר ראשוני.
בפרט, האידיאל ראשוני בחוג המספרים השלמים אם ורק אם מספר ראשוני.
כל אידיאל מקסימלי הוא ראשוני, אבל ההפך אינו נכון, משום שקיימים תחומי שלמות שאינם שדות (וחוגים ראשוניים שאינם פשוטים).
בחוג קומוטטיבי, האיחוד על פני שרשרת של אידיאלים ראשוניים הוא אידיאל ראשוני.
לעומת זאת, במקרה הלא קומוטטיבי הטענה איננה נכונה.
בחוג קומוטטיבי , אידיאל הוא ראשוני אם ורק אם המשלים שלו סגור לכפל, ולכן הוא מונואיד.
כך אפשר לבצע מיקום של החוג ביחס לאותו אידיאל; החוג המתקבל הוא חוג מקומי, שהאידיאלים שלו מתאימים לאידיאלים המוכלים ב-; בפרט, האידיאל המתאים ל- הוא האידיאל המקסימלי היחיד.
אידיאלים ראשוניים הופיעו לראשונה בתורת המספרים האלגברית, בניסיון להכליל את המשפט היסודי של האריתמטיקה על פירוק יחיד של מספר שלם לגורמים ראשוניים, לחוגי מספרים כללים יותר.
פירוק כזה היה נחוץ לצורך הוכחת המשפט האחרון של פרמה.
ריכרד דדקינד מצא שבחוגים מסוימים (הקרויים על-שמו חוגי דדקינד) יש פירוק יחיד של כל אידיאל כמכפלה של אידיאלים ראשוניים.
האורך המקסימלי (נאמר, ) של שרשרת אידיאלים ראשוניים נקרא הגובה של .
הגובה המקסימלי האפשרי בחוג הוא ממד קרול הקלאסי שלו (העשוי להיות אינסופי אפילו אם כל הראשוניים בעלי גובה סופי).
בהרחבה של חוגים קומוטטיביים, האידיאל הראשוני של נמצא "מעל" אידיאל ראשוני של , אם .
LO (או Lying Over) אם מעל כל אידיאל ראשוני של יש אידיאל ראשוני של ;
INC (או Incomparability) אם שני אידיאלים של , שאחד מהם מכיל את רעהו, אינם יכולים להימצא מעל אותו אידיאל של ;
GU (או Going Up) אם כאשר מעל ו-, יש גם אידיאל ראשוני מעל ;
GD (או Going Down) אם כאשר מעל ו-, יש גם אידיאל ראשוני מעל .
יש סוגים רבים של הרחבות שבהן מתקיימות תכונות אלה, או מקצתן.
שתי התכונות הראשונות, בצירוף אחת משתי האחרונות, מספיקות כדי לקבוע שלשני החוגים יש אותו ממד קרול.
בתורת החוגים אידיאל מקסימלי של חוג הוא אידיאל (אמיתי) שהוא מקסימלי ביחס לסדר ההכלה - כלומר, אינו מוכל באף אידיאל גדול יותר (פרט לחוג עצמו).
חוג המנה ביחס לאידיאל מקסימלי הוא חוג פשוט, כלומר אין לו אף אידיאל לא טריוויאלי.
במקרה הקומוטטיבי, חוג המנה הוא שדה.
לפי הלמה של צורן, כל אידיאל בחוג עם יחידה (או אפילו חוג שיש בו אידמפוטנט שונה מאפס כלשהו) מוכל באידיאל מקסימלי (זהו "משפט קרול", 1929).
חוג שיש לו אידיאל מקסימלי אחד בלבד נקרא חוג מקומי.
כל אידיאל מקסימלי הוא אידיאל ראשוני.
אידיאל אמיתי הוא מקסימלי אם אין אידיאל אמיתי המכיל אותו ממש.
באותו אופן ניתן להגדיר אידיאל שמאלי מקסימלי להיות אידיאל שמאלי (אמיתי) שאינו מוכל באף אידיאל שמאלי אחר.
זה שקול לכך שמודול המנה הוא -מודול שמאלי פשוט.
לאידיאלים שמאליים מקסימליים תפקיד חשוב בתורת המבנה של חוגים פרימיטיביים.
חיתוך כל האידיאלים השמאליים המקסימליים הוא הרדיקל של ג'ייקובסון.
בחוגים בעלי ממד קרול 1 (ובפרט, בכל חוג דדקינד), כל אידיאל ראשוני (שונה מאפס) הוא מקסימלי.
לכן בחוג השלמים, האידיאלים המקסימליים הם אלו הנוצרים על ידי מספרים ראשוניים.
אם שדה סגור אלגברית, אז כל אידיאל מקסימלי של האלגברה האפינית של הפולינומים
; בשפה גאומטרית, פירושו של דבר שכל יריעה אפינית אי-פריקה ממימד 0 היא נקודה.
אם n>1, לא כל אידיאל ראשוני הוא מקסימלי.
בחוג ללא יחידה , האידיאל הוא מקסימלי, אבל חוג המנה הוא חוג בלי יחידה בן שני איברים, שבו הריבוע של כל איבר הוא 0 (ולכן זה אינו שדה).
אידיוט פיילוט הם צמד רוק אלקטרוני מהעיר בלינגהאם במדינת וושינגטון שבארצות הברית.
הצמד יוצר מוזיקה שמושפעת מלהקות כמו רדיוהד, מיי בלאדי ואלנטיין ועוד להקות רבות ופחות מוכרות, שהכניסו ממדים נוספים של עומק בשיריהם.
הצמד מוכר בסאונד הייחודי להם.
הצמד שחרר את אלבומם הראשון כשהם רק בני 19, ועל כך הם זכו להערכה ממגוון מגזיני מוזיקה מרחבי ארצות הברית.
מייקל האריס ודניאל אנדרסון הם שני חברי ילדות מהעיירה בלינגהאם שבמדינת וושינגטון.
כשהיו בני 12 התחילו לעסוק במוזיקה ואפילו הקימו להקה עם חברים נוספים בשם "אזרו צ'רי" (Azero Cherry).
חברי הלהקה הוכיחו עצמם כלא מתאימים והביאו את הצמד להחליט "להחליף את האנשים במחשבים".
הם פרשו מהלהקה והחלו לעבוד כצמד על הצליל הייחודי שלהם.
לפני שהתחילו לכתוב מוזיקה הם ישבו והחליטו איך הם רוצים להישמע.
הם שילבו במוזיקה שלהם כל כך הרבה סוגות כך שקשה למצוא מילה אחת שתתאר את המוזיקה.
השניים התחילו לכתוב שירים בחדר השינה של דניאל.
לאט לאט החלו לצאת מחדר השינה ואף להופיע בעיירה שלהם.
הם הוציאו EP שהעלה את ההתעניינות בהם.
כשהצמד סיים את האלבום הראשון שלהם, Strange We Should Meet Here, הם יצרו עותקים ושלחו אותם לתחנות רדיו.
תחנת רדיו מקומית החלה להשמיע את שיריהם, דבר אשר הוסיף להתעניינות בהם.
ב-5 במאי 2004 הלהקה חתמה על חוזה עם חברת התקליטים Reprise Records.
רייצ'ל האוורד מחברת התקליטים, שמעה את האלבום ואמרה שאחרי ארבעים דקות של האזנה היא ידעה שהיא תחתים אותם.
ב-17 במאי 2005 שוחרר האלבום בצורה רשמית וזכה לביקורות חיוביות רבות.
הם הופיעו בסיבובי הופעות באנגליה ובארצות הברית.
הלהקה סיימה את ההקלטות של האלבום השני שלה, Wolves, והוא יצא ב-25 בספטמבר 2007. האלבום הופק במשותף עם מארק הופוס, חבר להקת 44+ (לשעבר חבר בבלינק-182), ורוס רובינסון (Glassjaw, At the Drive-In, The Blood Brothers).
באלבום תופפו כריס פני, לשעבר המתופף של The Dillinger Escape Plan, וטראוויס בארקר, לשעבר המתופף של בלינק-182.
השיר Retina and the Sky מאלבום זה הופיע בפסקול של הסרט רובוטריקים.
ב-2007 הצמד הוסיף להרכב את ראיין סוקלה בתור מתופף בהופעות חיות.
בשנת 2011 הודיעו חברי הלהקה על יציאה לפגרה עד להודעה חדשה.
בפברואר 2019 הודיעו חברי הלקה באופן רשמי על סוף הפגרה, ועל האלבום החדש שלהם, Blue Blood, ששוחרר באופן עצמאי ב-12 במרץ 2019.
דניאל אנדרסון - מוזיקה ושירה
מייקל האריס - מוזיקה ושירה
ראיין סוקלה - תופים (בהופעות חיות)
באלגברה מופשטת, אידיאל פרימרי (או אידיאל קמאי) של חוג קומוטטיבי הוא אידיאל, המקיים את התכונה הבאה: אם המכפלה שייכת לאידיאל, אז או ש- שייך לאידיאל, או שחזקה כלשהי של שייכת לאידיאל.
אידיאל הוא ראשוני אם במקרה כזה אחד מבין או שייך לאידיאל, ולכן כל אידיאל ראשוני הוא פרימרי.
כל חזקה של אידיאל מקסימלי היא פרימרית.
בחוג דדקינד גם ההפך נכון: כל אידיאל פרימרי שאינו אפס הוא חזקה של אידיאל מקסימלי.
לדוגמה, בחוג השלמים האידיאלים הפרימריים הם האידיאלים מהצורה עבור ראשוני.
אידיאל של חוג קומוטטיבי הוא פרימרי, אם בחוג המנה כל מחלק אפס הוא נילפוטנטי.
כל אידיאל ראשוני הוא אידיאל פרימרי.
זה נובע ישירות מההגדרה הבאה של ראשוניות - אם לכל או או אז ראשוני.
הרדיקל של אידיאל פרימרי הוא ראשוני.
מתוך הפרימריות של יוצא ש: או או עבור כלשהו.
עכשיו, אם אז ואם אז .
לכן הרדיקל ראשוני כפי שרצינו.
אידיאל הוא ראשוני אם ורק אם הוא רדיקלי ופרימרי.
אידיאל שהרדיקל שלו מקסימלי הוא פרימרי.
משפט לסקר-נתר קובע שבחוג קומוטטיבי נתרי, כל אידיאל שווה לחיתוך של מספר סופי של אידיאלים פרימריים.
הצגה זו היא כלי בסיסי בגאומטריה אלגברית.
אם האידיאלים המשתתפים בחיתוך הם קו-מקסימליים (כמו שקורה למשל בחוג דדקינד), משפט השאריות הסיני מציג את חוג המנה כמכפלה ישרה של חוגים פרימריים.
אידיאל הוא פרימרי בחזקה (strongly primary) אם קיים כך שהרדיקל מקיים .
כל אידיאל פרימרי נוצר סופית הוא פרימרי בחזקה.
אידית מינטרן סדג'וויק הייתה שחקנית, אשת החברה הגבוהה, דוגמנית ובת לאחת המשפחות העשירות ביותר בארצות הברית ובעולם.
את פרסומה הגדול השיגה בזכות חברותה בקליקת האמנים של ניו יורק ששווקה בשנות ה-60 על ידי האמן האמריקאי אנדי וורהול.
סדג'וויק נולדה בסנטה ברברה, קליפורניה.
אביה, פרנסיס מינטורן סדג'וויק, היה תעשיין ובעל חברות נפט ונדל"ן חובקות עולם.
אמה הייתה אליס דלאנו דה פורסט, ממשפחת התעשיינים דה פורסט, אחת מ-60 המשפחות העשירות בתבל לפי דירוג שנעשה בשנות ה-40.
משפחת סדג'וויק ידועה כאחת המשפחות המייסדות של ארצות הברית.
בני המשפחה היו ממייסדי ניו-אינגלנד ואחד מהם (ויליאם אלרי) אף חתם על מסמך הכרזת העצמאות של ארצות הברית.
המשפחה הייתה רבת השפעה עוד לפני הגעתם מאירופה לארצות הברית.
בשנות ה-60 של המאה ה-20 נהגו לכנותם "אנשי הכסף הישן".
המשפחה נמנתה עם עשירי העולם והחברה הגבוהה של ניו-יורק.
חוג החברים של המשפחה כלל את משפחת רוקפלר, משפחת ואנדרבילט, ואת המשפחות וויטני, הרסט, ברלין ועוד מחוג הסילון הגבוה.
במקור חיה המשפחה במסצ'וסטס, אך אידי ומשפחתה התגוררו בקליפורניה זמן ממושך.
לאחר לימודיה עברה אידי להתגורר עם סבתה באחוזה המשפחתית בפארק אווניו, שם הסתובבה עם הבוהמה הניו-יורקית.
בינואר 1965 הכירה את אנדי וורהול, שהתאהב בחיי העושר של אידי ואנשי חוגה והחליט להפוך אותה למוזה היחידה שלו.
השניים הפכו לאמן והכוכבנית העשירה החמים בעיר, ובמהלך 1965 יצר הזוג סרטים רבים, ביניהם: "Outer and Inner Space", " Prison", "Chelsea Girls" ועוד.
הבילויים וההופעות שלהם במקומות היקרים והמבוקשים של ניו-יורק ובשאר העולם מומנו על ידי אידי, שבזבזה מיליונים מקרן הנאמנות שלה ונותרה כמעט חסרת כל.
אביה לא אהב את חיי החברה שניהלה עם וורהול, וסירב להמשיך לממן את חיי ההוללות של החבורה.
סדג'וויק הייתה דוגמנית הבית הראשונה של המעצבת בטסי ג'ונסון.
סדג'וויק ניהלה בשנות ה-60 רומן סוער עם בוב דילן שמעולם לא חיבב את וורהול.
עד היום הזה מסרב דילן לדבר על אידי.
חלק ממקורביו טוענים שכואב לו לדבר עליה כי הוא מאשים את עצמו במותה.
ישנו אזכור אחד שדילן הסכים לשתף, בו הוא טוען שהוא זוכר ממנה רק דברים טובים, הוא החשיב אותה כידידה טובה ואחת האנשים הטובים והנחמדים שהכיר אך לאחר שנישא לאשתו הוא עזב את מלון צ'לסי ומאז ניתק הקשר.
יש טוענים שדילן הסתיר את הקשר עם אידי מאשתו ולכן בחר להכחיש קשר רומנטי.
סדג'וויק יצאה גם עם לו ריד מהוולווט אנדרגראונד ועם בוב ניווורת'.
בשנות ה-90 הזמרת מדונה גילתה כי וורן בייטי שרכש את זכויות התסריט לסרט עם מולי רינגוולד על אידי אכן הכיר אותה אך הוא מעולם לא הפיק את הסרט ולא הסכים לדבר עליה.
לאחר מותו של אביה בשנת 1967 היא החליטה להתנתק סופית מוורהול וירשה שוב ירושה שהחזירה לה את מעמדה הכלכלי שנהיה לא בטוח עקב בזבוז עתק מקרן הנאמנות הקודמת שלה והחליטה לחזור לקליפורניה.
בין לבין היא צילמה את להתראות מנהטן (1971).
כאשר נישאה סדג'וויק למייקל פוסט ביולי 1971, היא טענה שהפסיקה לשתות אלכוהול ולעשן סמים.
סדג'וויק נפטרה מנטילת מנת יתר של גלולות שינה, בהן השתמשה לאחר גמילתה מסמים.
סדג'וויק הייתה בת דודו של אביה של השחקנית קירה סדג'וויק.
כנכדתו של איש העסקים הנרי ווילר דה פורסט יו"ר Southern Pacific Transportation Company שהיה אחד מהאנשים העשירים בארצות הברית, אידי ירשה ממנו קרן נאמנות בשווי עשרות מיליוני דולרים בנוסף לירושת סבתה ממשפחת סדג'וויק.
בתחילת שנות ה-60 אביה מצא מצבור ענק של נפט בחווה המשפחתית בקליפורניה.
בשנת 2009 העריך מגזין פורבס את קרן הנאמנות המשפחתית של משפחת סדג'וויק בכ-14.3 מיליארד דולר.
הקרן, שרשומה באיי הבהאמה, הייתה אחת הקרנות הפרטיות הסודיות בעולם עד לאחרונה.
אדית "אידי" פאלקו היא שחקנית קולנוע, טלוויזיה ותיאטרון אמריקאית, אשר ידועה בעיקר בזכות גילום כרמלה סופרנו בסדרה "הסופרנוס" (1999–2007) ברשת HBO, ובשל תפקידה בתור ג'קי פייטון בסדרה "האחות ג'קי" (2009–2015) של רשת שואוטיים.
היא גם גילמה את הסוהרת דיאן וויטלסי (אנ') בדרמת הכלא "אוז" (1997–2000) של HBO.
עבודתה הקולנועית כוללת תפקידים ראשיים בסרט "Laws of Gravity" (1992); עבורו הייתה מועמדת לפרס אינדפנדנט ספיריט ובסרט "Judy Berlin" (1999).
על תפקידה במחזה של ברודוויי "The House of Blue Leaves" משנת 2011, היא זכתה במועמדות לפרס טוני לשחקנית הטובה ביותר במחזה.
בשנת 2017, היא גילמה את עורכת הדין לסלי אברמסון (אנ') בסדרה "חוק וסדר: פשע אמיתי" ברשת NBC.
פאלקו זכתה סך הכל בשני פרסי גלובוס הזהב (מתוך אחת עשרה מועמדויות) וארבעה פרסי אמי (מתוך ארבע עשרה מועמדויות).
פאלקו נולדה בברוקלין, ניו יורק ב-5 ביולי 1963; בתם של ג'ודית אנדרסון, שחקנית, ושל פרנק פאלקו, מתופף ג'אז שעבד מאוחר יותר עבור משרד פרסום.
יש לה שני אחים, ג'וזף ופול, ואחות אחת, רות.
דודה הוא הסופר, המחזאי והמשורר אדוארד פאלקו (אנ').
מגיל ארבע, פאלקו גדלה בלונג איילנד, שם נדדה עם משפחתה להיקסוויל (אנ'), לאחר מכן לעיירה צפון בבל (אנ'), ולבסוף למערב אייסליפ (אנ').
בילדותה היא שיחקה בתיאטרון הרפרטוארי במזרח פרמינגדייל (אנ'), שם הופיעה גם אמה.
משפחתה עברה בסופו של דבר להתגורר בכפר נורת'פורט (אנ'), הממוקם במישור החוף הצפוני של לונג איילנד, שם למדה בתיכון וגילמה את אלייזה דוליטל בהפקה מקומית של "גבירתי הנאווה" במהלך השנה האחרונה שלה.
פאלקו סיימה את לימודיה בתיכון נורת'פורט (אנ') ב-1981. לאחר מכן היא למדה בחוג למשחק באוניברסיטת המדינה של ניו יורק בפרצ'ס (אנ'), וסיימה את לימודיה ב-1986 עם תואר ראשון באומנויות יפות.
ב-1994 שיחקה בקומדיה "קליעים מעל ברודוויי" של וודי אלן.
ב-1995 התארחה בסדרת המשטרה " בתפקיד קלי.
ב-1996 שיחקה בסרט הקומדיה הטלוויזיוני של CBS "צמד בכותרות" לצד וודי אלן ושרה ג'סיקה פארקר.
בשנת 1999 שיחקה בסרטו של סידני לומט "אהבה מקרית" בכיכובו של האריסון פורד.
בשנת 1997 החלה לשחק בסדרת הדרמה המתרחשת בכותלי בית סוהר "אוז", בתפקיד הסוהרת דיאן וויטלסי אשר מנהלת רומן עם טים מקמאנוס, מנהל אגף M "ברקת".
את תפקידה זה גילמה עד לעונתה השלישית בתפקיד ראשי, ובעונה הרביעית שבה לתפקיד אורח.
בשנה זו שיחקה בדרמת הפשע "צרות בפינה" בכיכובו של טוני גולדווין.
בשנת 1999 התפרסמה לקהל הרחב בשל תפקידה ככרמלה סופרנו בסדרת הדרמה המצליחה של HBO "הסופרנוס", כאשתו של טוני סופרנו למשך 6 עונות כאשר הפרק האחרון שודר ב-10 ביוני 2007. על תפקידה בסדרה הייתה מועמדת ל-6 פרסי אמי לשחקנית ראשית בסדרת דרמה מתוכם זכתה בשלושה פרסים לשנים (1999, 2001, 2003).
הייתה גם מועמדת לפרס גלובוס הזהב לשחקנית הטובה ביותר בסדרת דרמה 7 פעמים מתוכם זכתה פעמיים לשנים (2000, 2003).
זכתה גם למספר פרסים בפרס סטלייט ולפרס גילדת שחקני המסך.
בשנת 2002 שיחקה לצד אנג'לה באסט בסרט "סאנשיין סטייט".
בשנת 2005 גילמה את ספרא בסרט "המופלא החדש", לצד מגי ג'ילנהול.
בשנת 2010 שיחקה בסרט הדרמה העצמאי של אריק מנדלסון "3 Backyards" לצדם של אליאס קוטיז ואמבת' דייווידץ.
בשנת 2013 שיחקה בסרט "האלים משתוללים", דרמה קומית בכיכובה של אליסיה סילברסטון.
בשנת 2016 גילמה את מילר בדרמה הקומית "הקומיקאי" בכיכובו של רוברט דה נירו.
באותה השנה כיכבה בסדרת הרשת "הוראס ופיט" שיצר, כתב וביים לואי סי.
בשנת 2017 שיחקה בסרט הקולנוע "מייגן לוי", בסרט "בחוץ פנימה" ובסרט "Landline", לצד ג'ון טורטורו.
בשנת 2018 שיחקה בסרט הדרמה "ארץ ההרגלים היציבים", ובסרט "Viper Club" בכיכובה של סוזן סרנדון.
בשנת 2020 כיכבה בדרמת הפשע המשטרתית של רשת CBS "טומי" בתפקיד הראשי של אביגיל "טומי" תומאס, קצינה במשטרת לוס אנג'לס.
בשנת 2021 לוהקה לסרטו של ג'יימס קמרון "אווטאר: דרכם של המים"; סרט המשך לשובר הקופות משנת 2009, אשר יצא לאקרנים ברחבי ארצות הברית ב-16 בדצמבר 2022.
ב-2003, פאלקו אובחנה כחולה בסרטן השד.
היא בחרה שלא לפרסם את החדשות עד לשנה שלאחר מכן, לאחר החלמתה.
היא נאבקה באלכוהוליזם והחליטה להתפכח בתחילת שנות ה-90 לאחר "לילה אחד ספציפי של הוללות" בעזרת תוכנית שנים עשר הצעדים של אלכוהוליסטים אנונימיים.
היא אמרה בראיון שהיה לה קשה להיות ליד הקאסט של "הסופרנוס", והצהירה, "הקאסט הזה, הם מאוד אוהבים לבלות ולחגוג.
הם גורמים לזה להיראות כיף.
היא טבעונית ועבדה עם ארגון PETA על מספר פרויקטים, כולל הודעה לשירות הציבור הקוראת להורים להרחיק את ילדיהם מהקרקס.
היא אמרה למגזין Parade, "אני מאמינה שזה הבסיס לכל דבר רע בחברה שלנו - אתה יכול להחזיר את זה לאכזריות לבעלי חיים.
אם אין לך כבוד לחיים מכל סוג שהוא, זה יתבטא בדרכים ברורות יותר".
+שנהסדרהתפקידהערות1993 - 1995Lovingהאחות בקר19 פרקים1993 - 1997רצח מאדום לשחוראווה תורמן5 פרקים1993 - 1998חוק וסדרסאלי בל4 פרקים1995 - 1997רחובות ניו יורק (אנ')סמלת קלי3 פרקים1996צמד בכותרותקרולסרט טלוויזיה של CBS1997 - 2000אוזדיאן וויטלסי (אנ')תפקיד ראשי (עונות 1–3)
תפקיד אורח (עונה 4); 23 פרקים1999 - 2007הסופרנוסכרמלה סופרנותפקיד ראשי (6 עונות); 85 פרקים
פרס גלובוס הזהב לשחקנית הטובה ביותר בסדרת דרמה (1999, 2002; מתוך שבע מועמדויות)
פרס אמי לבידור בפריים טיים לשחקנית ראשית בסדרת דרמה (1999, 2001, 2003; מתוך שש מועמדויות)2000The Sightרוח רפאיםסרט טלוויזיה של FX Networks2001Jeniferאישה על כיסא גלגליםסרט טלוויזיה של CBS2004ויל וגרייסדיידרהפרק: "East Side Story"2007 - 2008רוק 30סלסטה קנינגהאם4 פרקים
מועמדת פרס אמי לבידור בפריים טיים לשחקנית אורחת בסדרת קומדיה (אנ') (2008)2009 - 2015האחות ג'קיג'קי פייטוןתפקיד ראשי (7 עונות); 80 פרקים
ארבע מועמדויות לפרס גלובוס הזהב לשחקנית הטובה ביותר בסדרת קומדיה או סדרה מוזיקלית
פרס אמי לבידור בפריים טיים לשחקנית ראשית בסדרת קומדיה (2010; מתוך שש מועמדויות)2016הוראס ופיטסילביה וויטלתפקיד ראשי; 10 פרקים2017חוק וסדר: פשע אמיתילסלי אברמסון (אנ')תפקיד ראשי; 8 פרקים
פרס אמי לבידור בפריים טיים לשחקנית ראשית במיני-סדרה או בסרט (אנ') (2018)2018אנימלססייקודיבוב; פרק: "Roachella"2020Tommyאביגיל "טומי" תומאסתפקיד ראשי; 12 פרקים
גם מפיקה בפועל2021סיפור פשע אמריקאי: מוניקה לוינסקיהילרי קלינטוןתפקיד ראשי; 10 פרקים2023 - הווהבאפקיס (אנ')איימי דיווידסוןתפקיד ראשי; 8 פרקים
+שנהמחזהתפקידהערות1998Side ManטריClassic Stage Company, אוף ברודוויי
8 בינואר 1999 - יוני 19992002פרנקי וג'וני באור הירחפרנקיתיאטרון בלסקו (אנ'), ברודוויי
8 במאי 2010 - 27 ביוני 20102011The House of Blue Leavesבננות עצבניותתיאטרון וולטר קר (אנ'), ברודוויי