tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
"רק גליה רואה אותם", תל אביב, הוצאת הקיבוץ המאוחד, 2002. איורים: רחלה זנדבנק
"ואיך קוראים לך עכשיו", אור יהודה, הוצאת דביר, בית לוחמי הגיטאות, 2007 <תורגם לקטלנית, ספרדית, הולנדית, גרמנית, איטלקית ויפנית>
"דאוס: האל שבתוך המכונה", אור יהודה, הוצאת כנרת, 2009 <עריכה - יעל גובר>
"הספור של אליעזר בן יהודה: שפעם כעסו עליו (בהרבה שפות) והיום אומרים לו תודה רבה (בעברית)", אור יהודה, הוצאת כנרת זמורה-ביתן, 2010. איורים: רוני פחימה
"חתול בא הביתה: מדריך לילדים לגדול חתולים", תל אביב, הוצאת עם עובד, 2011. איורים: מירה פרידמן; עריכה: דלית לב
"אני לא גנב", אור יהודה, הוצאת כנרת זמורה-ביתן, 2012
"מארי קירי שגלתה את הקרניים החזקות בעולם", אור יהודה, הוצאת כנרת, 2013. איורים: אלינה גורבן
"קונצרט בחולות", ירושלים, הוצאת כתר, 2013. בשיתוף רחלה זנדבנק; איורים - אבי עופר
"המסע לכוכב המינימיקים" {סיפור סרט} הוצאת מיקמק, 2013 <מבוסס על סיפור מאת: אלון שטרן ושי כרמלי פולק
"מלכה בירושלים" {סיפור בית ספר בצלאל}, הוצאת כתר, 2015. יחד עם רחלה זנדבנק; איורים: אבי עופר
"אלברט איינשטיין: הגאון שפצח (בכוח הדמיון) את סודות היקום", חבל מודיעין, הוצאת כנרת זמורה-ביתן-דביר, 2016
"סבא סביח", הוצאת כנרת זמורה-דביר, 2017. איורים: שמרית אלקנתי
"הביתה", בן שמן, הוצאת כתר, 2017. בשיתוף רחלה זנדבנק, איורים: יעל אלברט
"אלכסנדר גרהם בל: ששלח את קולו של האדם למרחקים", אור יהודה, הוצאת כנרת זמורה-ביתן, 2018. איורים: אלינה גורבן
"אני לא עוזב", אור יהודה, הוצאת כנרת זמורה-ביתן, 2020
"זיגמונד פרויד: שגלה את החיים המסתוריים של הרגשות",חבל מודיעין, הוצאת כנרת זמורה-ביתן, 2020. איורים: אלינה גורבן
"הילדים שומרים עלינו", הוצאת אחוזת בית ספרים, 2025.
"אסור לדרוך על הקווים", כתב על ידי בן ריצ'רדס [תורגם בשיתוף עם מולדובאן שפירו], הוצאת בבל, 1999
"סערה במטבח: ספר בישול קטלני לצעירים", כתבו סם שטרן וסוזי שטרן, הוצאת דניאלה די-נור, 2007
"שועל", כתבה קיט בנקס, [תורגם בשיתוף עם יואל שם-טוב], 2010, הוצאת כנרת, 2010, איורים: גאורג הלנסלבן
"אלוף הילדים: הספור של יאנוש קורצ'אק", נכתב על ידי טומק בוגצקי [תורגם על ידי תמי שם-טוב], הוצאת כנרת, 2010
"שלוש הנסיכות והאיש הנדיר: משפחה חדשה - ספור על אב מיוחד ובנותיו", כתבה ד"ר אורלי דביר, 2017, איורים: נאוה אייבל
"רק לי זה קורה?", כתבה ד"ר אורלי דביר, 2019, הוצאת אמציה ספרים, איורים: נאוה אייבל
תמיכות דואות (נקראות גם קשתות דואות או כנפיים דואות, בצרפתית: Arc-boutant) הן אלמנט אדריכלי, הבנוי מחצאי קשתות, בדרך כלל משופעות "המרחפות" באוויר ותומכות את הקמרון הפנימי של המבנה מצידו האחד, על ידי העברת הכוחות שהוא מפעיל כלפי חוץ לעמוד רחב.
האלמנט התפתח מתוך צורך הנדסי לתמוך את קמרונות הקתדרלות שהתנשאו לגובה רב, והוא נפוץ בבנייה של מבנים בסגנון הגותי.
התמיכות הדואות הן שכלול של התמיכות המלאות בהן השתמשו באדריכלות הרומנסק כדי לתמוך קמרונות מהצד.
השימוש בהן במאה ה-12, בפעם הראשונה בעת שניסו אדריכלי קתדרלת נוטרדאם דה פארי לבנות אולם תווך גבוה יותר מכל אולם שנבנה עד לתקופתם, דבר שהצריך תמיכה מבנית נוספת.
התמיכות הדואות נראות מחוץ למבנה כמו צלעות דקות.
העמוד אליו עוברים הכוחות היה רחב ומדורג על מנת שיוכל לתמוך בכוחות הגדולים שנבעו מהקמרון.
ברוב המקרים גם הוצב מעל העמוד, בנקודה בה הקשת מתחברת אליו, צריח או פסל עופרת הנקרא "צריחון" (Pinnacle), שמטרתו הייתה הגברת הלחיצה של העמוד לכיוון האדמה על מנת שלא יקרוס הצדה.
הצריחון עוצב כפסל או כצריח מחודד והתאים בסגנונו לגותיקה.
מתחת לתמיכה הדואה הייתה תמיכה נוספת מקורה אשר מתחתיה היה חלל הספינה המשנית של הקתדרלה.
אף על פי שמטרתן העיקרית של התמיכות הדואות הייתה הנדסית (תמיכה בקמרונות הגבוהים של הספינה הראשית), היה להן גם ערך אסתטי.
מבנן הדק והקליל תרם למבנה התחרה של הקתדרלה הגותית, והדגיש את השאיפה לגובה.
עקב סגולות אלה, בכנסיות רבות שנבנו או הושלמו בגל התחייה הגותית (בעיקר במאה ה-19) נבנו תמיכות דואות, גם אם לא היה צורך הנדסי בהן בזכות טכנולוגיות הבנייה החדשות.
תמי (תמר) עזריה (נולדה ב-1950) היא זמרת ושחקנית.
בוגרת להקת הנח"ל מחזור 1969. הייתה חברה בשלישייה המקורית של " שוקולד מנטה מסטיק".
תמי עזריה נולדה וגדלה בקיבוץ עין חרוד איחוד, שבעמק יזרעאל.
החלה את הקריירה האמנותית כזמרת ושחקנית בלהקת הנח"ל, שהעלתה ב-1969 את תוכניתה ה-22 "שא לשלום", הידועה כ"בהיאחזות הנח"ל בסיני".
בין שירי התוכנית היו "שיר לשלום", "הבן יקיר לי" ו"בהיאחזות הנח"ל בסיני".
"הבן יקיר לי" צולם כקליפ לטלוויזיה הישראלית בימיה הראשונים.
זו הייתה חשיפתה הטלוויזיונית הראשונה.
במהלך החזרות וההופעות של להקת הנח"ל השתתפה עזריה ב"פינות פוגי", במסגרת תוכנית הרדיו של דורי בן זאב, "ממנו אלייך" ובהקלטת "אופרת פוגי" מאת דני סנדרסון שכללה מעברים מוזיקליים ונונסנס, בתפקיד קרלה ובת האיכר.
סנדרסון, שאסף כמה מחבריו מהלהקה, הקליט את החזרות לאופרה "סיפורי פוגי" שנערכו במרתף ביתו ושראו אור לראשונה באוסף "כוורת בקופסה" (2013).
לאחר שחרורה מצה"ל הוחתמה עזריה על ידי המפיק אברהם דשא (פשנל), והופיעה יחד עם בוגרי להקות צבאיות נוספים בהצגה "ג'אמבו".
בשנת 1972 השתתפה בהצגה "שוקולד מנטה מסטיק" (על שום קריאת מוכרי הממתקים שהיו עוברים אז בבתי הקולנוע בזמן ההפסקות), שנולד בעקבות ההפקה קונגרס הצחוק הציוני.
יחד עימה הופיעו חברותיה ללהקת הנח"ל, ירדנה ארזי ורותי הולצמן.
ההצגה, אשר עסקה בחיי תל אביב הקטנה, הייתה להצלחה גדולה.
בעקבות ההצגה הקים פשנל את השלישייה המקורית של "שוקולד מנטה מסטיק", שהופיעה לראשונה במסגרת ההצגה ובמקביל בפסטיבל שירי ילדים מס' 3 עם השיר "אברא קדברא".
בעקבות הצלחת השיר וזכייתו במקום השני, הפכה השלישייה להצלחה, שבעקבותיה נוצרה תוכנית הטלוויזיה "חג לי" לחג הפסח, חג השבועות וראש השנה.
ההופעות המשמעויות הבאות של ההרכב היו בפסטיבל הזמר והפזמון 1973, בו ביצעו יחד עם שלישיית אף אוזן גרון את השיר "נצח ישראל לא ישקר" (שבוצע במקור על ידי רותי נבון) ובכנס להקות הנח"ל שנערך כמה שבועות לפני פרוץ מלחמת יום הכיפורים.
בתום המלחמה ובעקבות מות אמה, פרשה עזריה מהשלישייה והביאה במקומה את חברתה מלהקת הנח"ל לאה לופטין.
עקב נישואיה נסעה לארצות הברית.
שם, ילדה את שתי בנותיה והמשיכה להופיע במסגרות שונות.
בשנת 1977 חזרה עזריה לישראל והשתתפה במופע "שלושים שנה ושיר".
הצטרפה אל תיאטרון "הקיבוץ" ולקראת סוף שנות השמונים משסיימה לימודי משחק ב"סמינר הקיבוצים" הופיעה בהצגות "עלי כינור" ו"חתונת הדמים" בתיאטרון "הבימה".
"שוקולד מנטה מסטיק" - התיאטרון "העממי"
פסטיבל שירי ילדים מס' 3
"כיבוי אורות" - תיאטרון "הקיבוץ"
"הר העצה הרעה" - תיאטרון "הקיבוץ"
"להיות אפרוח ביער" - תיאטרון "הקיבוץ"
"ורדה'לה הולכת אל העם" - תיאטרון "הקיבוץ"
"מסכת חרסינה" - תיאטרון "הקיבוץ"
"עלי כינור" - תיאטרון "הבימה"
"חתונת הדמים" - תיאטרון "הבימה"
תמיד אותו חלום היא מיני-סדרת טלוויזיה ישראלית שהופקה על ידי דנה הפקות ושודרה בשנת 2009 בערוץ הוט 3, ובמקביל גם בשירות VOD של חברת הכבלים HOT.
מבוססת על שיריו של צביקה פיק.
ב-13 ביולי 2010 זכתה הסדרה בפרס האקדמיה הישראלית לטלוויזיה בקטגוריית ה"מיני סדרה הטובה ביותר".
עלילת הסדרה עוקבת אחר סיפור חייו של מאיר לוי, הומוסקסואל מתבגר, היוצא לחפש אחר אימו, שעזבה את הבית במפתיע בתל אביב.
העלילה מתמקדת בחודשים אחדים בחייו של מאיר, תוך שהיא נעה אחורה לתקופת ילדותו והתבגרותו בצל העדרה המסתורי של אימו.
הסדרה משלבת בתוכה קטעים מוזיקליים רבים, כמעט כולם משיריו של הזמר והמלחין צביקה פיק, שאף השתתף בסדרה בהופעת אורח בתפקיד עצמו.
שירי ארצי יצרה את הסדרה וכתבה את התסריט שלה, ואיתן פוקס ביים אותה.
את העיבודים המוזיקליים יצרו עברי לידר ועדי גולדשטיין.
חלק מהשירים בסדרה בוצעו על ידי רוני אלטר.
מאיר לוי (עידו רוזנברג): הומוסקסואל מתבגר, שיוצא למסע לחיפוש אחרי אימו שעזבה.
שולי (דנה פרידר): חברת ילדות של מאיר.
מתאהבת בגבי, ולאחר שהוא נפרד ממנה, היא נקשרת לאלמן המבוגר ממנה בכ-10 שנים.
גבי (גבריאל) בן עטר (אלון לוי): חברם ללימודים של מאיר ושולי, אשר התגייס לצבא ועושה טירונות בגולני.
במהלך הסדרה הוא מגלה שהוא הומו ומנהל רומן עם מאיר.
אורי "מיס סאנשיין" זהבי (ידידיה ויטל): דראג קווין אשר מאיר מתחבר אליו.
השניים נפגשים לראשונה באודישנים לתוכנית כוכב נולד אשר מתקיימים בבית צבי.
אורי מתאהב במאיר, אבל מאיר לא מחזיר לו אהבה, לה אורי כה משתוקק.
כתוצאה מכך, אורי פונה לנהג מונית, שלומי, שרואה באורי אובייקט מיני בלבד.
שלומי מכה את אורי, ובסופו של דבר מהווה קטליזטור להתאבדותו של אורי בטביעה.
מרים לוי (מרי לו) (מיה דגן): מעריצה של צביקה פיק, אשר עזבה את הבית במפתיע ביום הולדתו העשירי של בנה מאיר.
מאיר בטוח שהיא עזבה על מנת לממש את חלומה לעבוד כזמרת ליווי לצד צביקה פיק, בעוד שלמעשה הייתה מאושפזת כל אותו הזמן במוסד לחולי נפש.
דויד לוי (שמואל וילוז'ני): בעלה של מרים ואביו האוהב של מאיר .
זאב רווח בתפקיד ז'אק, האמרגן לשעבר של צביקה פיק.
אמנון וולף בתפקיד האב האלמן בו שולי מתאהבת.
שרית וינו-אלעד בתפקיד עירית זהבי, אמא של אורי.
אנחל בונני בתפקיד שלומי, נהג מונית המנהל יחסי מין עם אורי.
תמר "תמי" מוניוז מעוז (נולדה בשנת 1967) היא שחיינית עבר ישראלית, אלופת ישראל ושיאנית ישראל בשחייה, שהתמחתה בסגנון החזה.
בעלת 3 מדליות כסף מהמכביה האחת עשרה (1981).
תמי מוניוז גדלה בקיבוץ פלמ"ח צובה.
היא התאמנה בקבוצת השחייה של הפועל מטה יהודה, תחת הדרכתו של המאמן אילן קוגוס.
עופרה, אחותה הבכורה של תמי, גם היא אלופה ושיאנית ישראל בשחייה.
באליפות ישראל בשחייה שנערכה בווינגייט בסוף אוגוסט 1980 זכתה מוניוז בשתי מדליות, זהב וארד.
מדליית זהב, במשחה ל-200 מטר חזה בשיא ישראלי חדש של 2:50.15 דקות, לפני רבקה פרידלנד שקבעה שיא ישראלי חדש לגילאי 12 של 2:50.90 דקות.
כבר בשלב המוקדמות היא שיפרה את השיא הישראלי בתוצאה של 2:51.49 דקות, שיפור לשיא בן ה-8 שנים של שלומית ניר (2:51.89 דקות).
באליפות ישראל בשחייה שנערכה בווינגייט בסוף חודש אוגוסט אותה שנה זכתה מוניוז בשתי מדליות.
באליפות ישראל בשחייה שנערכה בווינגייט בסוף אוגוסט 1982 זכתה מוניוז במדליית ארד במשחה ל-100 מטר חזה ביחד עם ענת עדות תוצאה של 1:21.53 דקות, אחרי פרידלנדר שקבעה שיא ישראלי חדש של 1:18.85 דקות ונוגה ויזל (1:18.88 דקות).
תמיד ביחד היא סדרת טלוויזיה מקורית של ערוץ דיסני, שנוצרה על ידי סקוט תומאס וג'ד אלינוף.
פרק סיום הסדרה שודר לראשונה ב-11 בדצמבר 2016 ובישראל ב-6 בפברואר 2017.
סיד עוברת לגור אצל חברתה הטובה שלבי, כיוון שהוריה חוקרים ארכאולוגיה בפרו.
הן פוגשות בבארי השכן המדען הצעיר, וכשהן היו במעבדה שלו הן הפעילו בטעות מכונה שנתנה להן את היכולת לנוע בזמן בכל פעם שהן נוגעות אחת בשנייה וחושבות על מקום וזמן לעבור אליו.
בסדרה הן צריכות להיות אחראיות על הכוח שלהן, ולפעמים הן גם פותרות תעלומות, לדוגמה בעונה הראשונה הבנות גילו שבעתיד הולכים לעשות עליהן ניסויים במעבדת העתיד, ובעונה השנייה מגיעה לעולם שלהן נסיכה מימי הביניים אשר הן מגלות כי היא מיועדת לנוכל והן עוזרות לה.
שם הדמותשם השחקן/ניתמספר פרקיםעונות12סידלנדרי בנדר31 ראשישלבילורן טיילור31 ראשיבאריגס קאמפ31 ראשינלדוריקי גרסייה31 ראשיברטבנג'מין קול רוייר19 ראשיצ'אטמתיו לואיס רוייר19 ראשי
סיד (לנדרי בנדר) - חברתה הטובה ביותר של שלבי, עוברת לגור עם שלבי כיוון שהוריה חוקרים בפרו.
בעזרת חברתה היא יכולה לנסוע בזמן.
שלבי (לורן טיילור) - חברתה הטובה ביותר של סיד.
בארי (גס קאמפ) - השכן של סיד ושלבי, מדען צעיר שנותן לסיד ושלבי את היכולת לנוע בזמן.
נלדו (ריקי גרסייה) - החבר הטוב ביותר ושותף המעבדה של בארי.
ברט (בנג'מין קול רוייר) - האח הקטן של שלבי, התאום של צ'אט.
צ'אט (מתאיו לואיס רוייר) - האח הקטן של שלבי, התאום של ברט.
דייזי- נסיכה מהמאה ה-16. בעונה 2 בפרק 10 מגלים שדייזי מאורסת לנוכל בשם סבסטיאן.
הלכה לנשף עם בארי, ובסוף הסדרה, נישקה אותו.
אסטריד (מארי פאסרי) - אמא של שלבי, ברט וצ'אט.
נורם (קווין סימונס) - אבא של ברט, צ'אט ושלבי.
מרסי (מדיסון הו) - החברה המוזרה של סיד ושלבי, הייתה בזוגיות עם בארי.
גברת נסביט (ג'וסלין אנאייה) - הייתה המורה של סיד ושלבי, אך בגלל שהיא עשתה מבחנים קשים הן חזרו בזמן ושינו את החלטתה מלהפוך למורה, ללהפוך לשוטרת.
עונה מספר פרקים תקופת שידור מקורית תקופת שידור בישראל שידור ראשון שידור אחרון שידור ראשון שידור אחרון11926 ביוני 201522 במאי 201617 בפברואר 201629 ביוני 201621225 ביולי 201611 בדצמבר 201621 בנובמבר 20166 בפברואר 2017
תמי שינקמן (נולדה ב-1 ביולי 1960) היא יועצת תקשורת, אסטרטגיה, ומנהלת קמפיינים פוליטיים, שהובילה את הקמפיין הציבורי לשחרורו של גלעד שליט ושימשה יועצת התקשורת ודוברת של השר בנימין (פואד) בן אליעזר בארבעה משרדי ממשלה.
תמי שינקמן נולדה ב-1 ביולי 1960 בירושלים, שם סיימה את בית הספר התיכון סליגסברג.
את שירותה הצבאי עשתה בחיל האוויר כפקידה ראשית בלשכת ראש להק אוויר ובהמשך כקצינת ניהול מבק"א של החיל.
את דרכה התקשורתית החלה בשנת 1985 בעיתון ידיעות אחרונות, כמ"מ רכז הכתבים, זאב גלילי, וכמפיקה בכירה בריכוז הכתבים.
במקביל שימשה מפיקה לתחקירן הבכיר של העיתון, מוטי גילת.
במקביל סיימה את לימודי המשפטים באוניברסיטת תל אביב.
בשנת 1996 עברה לחברת החדשות של הערוץ 2, שם שימשה רכזת מערכת בתוכנית האקטואליה היומית של רפי רשף.
בשנת 1997 שימשה יועצת תקשורת למתמודד לראשות לשכת עורכי הדין, עו"ד אלכס הרטמן.
בהמשך אותה שנה עסקה בהיערכות וניהול התקשורתי של מפלגת העבודה לבחירות לרשויות המקומיות.
בשנת 1999 מונתה לדוברת וליועצת התקשורת בתחום המוניציפלי לאהוד ברק, במסגרת המירוץ והבחירות לראשות הממשלה.
עם זכייתו של ברק בבחירות, ומינויו לראש הממשלה, עברה תמי שינקמן לעבוד עם שר התקשורת, בנימין (פואד) בן אליעזר, כדוברת וכיועצת התקשורת של השר.
כשמונה בן אליעזר בשנת 2001 לתפקיד שר הביטחון, עברה עימו ושימשה דוברת ויועצת התקשורת של שר הביטחון.
בשנת 2003 עברה לעבוד עם יועץ התקשורת מוטי מורל.
בשנת 2005, עם מינויו של בנימין (פואד) בן אליעזר לשר התשתיות, חזרה שינקמן למלא את תפקיד הדוברת ויועצת התקשורת של השר ודוברת המשרד.
בין השנים 2006 ו-2007 שימשה שינקמן סמנכ"ל אסטרטגיה בחברת מקאן-פרס (לשעבר רימון-כהן) יחסי ציבור.
במסגרת תפקידה עסקה בדוברות, בייעוץ תקשורתי ובבניית אסטרטגיה ללקוחות במשבר.
בשנת 2007 פרשו רוני רימון, בני כהן ותמי שינקמן מחברת מקאן והקימו שותפות – רימון כהן שינקמן, שעסקה בניהול אסטרטגיה, תקשורת וטיפול במשברים.
ב"רימון כהן שינקמן" שימשה שינקמן מנכ"לית החברה המשותפת.
בתקופה זו התפרסמה תמי שינקמן בתקשורת בעיקר כמנהלת הקמפיין להחזרת השבוי גלעד שליט.
במסגרת הקמפיין (פרו-בונו) חרטה שינקמן את הסלוגן "גלעד שליט – הילד של כולנו" והובילה עשרות אלפי אוהדים - "צבא החברים של גלעד" -שליוו את הוריו של גלעד שליט מביתם, במצפה הילה ועד אוהל המחאה שהוקם מול ביתו של ראש הממשלה בירושלים.
המאבק לשחרור גלעד שליט בניהולה של תמי שינקמן התנהל משנת 2008 ועד סיומו המוצלח ב-18 באוקטובר 2011 – יום שחרורו של גלעד שליט מהשבי, במסגרת עסקת שליט.
בשנת 2017 פרשה תמי שינקמן מהשותפות עם רוני רימון ובני כהן והקימה משרד עצמאי – תמי שינקמן ושות'.
בין לקוחותיה כיום: עמותות, ארגונים, גופי ממשל, חברות עסקיות, אישים ועוד, הכוללים בין היתר את ארגון אור ירוק, ארגון המורים העל יסודיים, ארגון מסע ישראלי, חברת דובק, משרדי עורכי הדין ש.
הורביץ, עו"ד זיו שרון ושות, ועו"ד סיגל פעיל ושות, קבוצת הג'רוזלם פוסט- מעריב, עיריית רמת השרון ועוד.
תמי שינקמן היא אם לארבע בנות, בהן הסופרת רוני שינקמן.
תמיד גרנו בטירה הוא רומן אימה גותי מאת הסופרת האמריקאית שירלי ג'קסון, שפורסם בשנת 1962. זו הייתה העבודה האחרונה שג'קסון פרסמה בעודה בחיים, אשר הוקדשה לפסקל קוויצ'י, המוציא לאור והעורך שלה.
הרומן כתוב מנקודת המבט של "מריקט" (מרי-קתרין) בלקווד, שגרה יחד עם אחותה והדוד שלה בבית גדול בוורמונט הממוקם בקצה עיירה אמריקאית טיפוסית.
שש שנים לפני אירועי הרומן, חוותה משפחת בלקווד טרגדיה שהשאירה את שתי האחיות ודודם מבודדים משאר תושבי העיירה, כשתושבי העיירה מביעים עוינות גלויה כלפי המשפחה בכלל ומריקט בפרט.
הרומן פורסם לראשונה בהוצאת ויקינג, והוא נחשב בידי רבים לפסגת היצירה של ג'קסון.
העיבוד הראשון של הספר לקולנוע הופק ב-2018 וזכה לביקורות חיוביות.
מריקט (מרי-קתרין) בלקווד - המספרת של הסיפור, נערה בת 18 והניצולה הצעירה ביותר מחברי משפחת בלקווד.
כשהיא הייתה בת 12, הוריה, דודתה ואחיה הצעיר מתו כתוצאה מהרעלה במהלך ארוחת ערב.
מריקט היא היחידה מבין בני המשפחה הנותרים, שהולכת לעיירה כדי להחליף ספרים ולקנות מצרכים.
בזמן שהיא נושאת את המצרכים בחזרה לביתה, היא סובלת תדיר מהטרדות מאנשי העיירה.
מריקט עוסקת ב"קסם" ואמונות תפלות, על ידי קבורה של חפצים שונים ברחבי השדות הסמוכים לביתה.
קונסטנס בלקווד - אחותה הגדולה בת ה-28 של מריקט, שלא יצאה מעבר לתחום הגינה של הבית מאז האסון שפקד את משפחתה.
קונסטנס הייתה זו שנעצרה בחשד לרצח, למרות שמאוחר יותר היא זוכתה מהאשמה זו.
קונסטנס היא היחידה מבין חברי המשפחה שדואגת להכין אוכל, לנקות, ולדאוג לדוד ג'וליאן ולמריקט.
ג'וליאן בלקווד - דודם של מריקט וקונסטנס, אחיו של אביהם המנוח, ג'ון.
ג'וליאן הורעל אף הוא, אבל הצליח לשרוד, ונותר מוגבל לכיסא גלגלים.
הוא שיכל את אשתו דורותי באסון המשפחתי.
ג'וליאן מתואר על ידי הדמויות האחרות כתמהוני, אשר עסוק בכתיבה אובססיבית על ערב ההרעלה בזכרונותיו.
צ'ארלס בלקווד - בן דודן של קונסטנס ומריקט ובנו של ארתור, אחיהם של ג'וליאן וג'ון.
לאחר מותו של אביו, צ'ארלס מגיע לאחוזת בלקווד לביקור, וזוכה לחשדנות מצד מריקט וג'וליאן שלא סומכים על כוונותיו של צ'ארלס בביקורו זה.
ג'וליאן חושד שצ'ארלס זומם לגנוב את ההון המשפחתי.
צ'ארלס מתמקד בקשירת קשר עם קונסטנס, ומנצל את התמימות שלה כדי לנסות להניע אותה לצרכיו.
תמי ספיבק (30 בספטמבר 1944 – 30 בנובמבר 2018) הייתה שחקנית תיאטרון, קולנוע וטלוויזיה, פעילה מובילה בתחום תיאטרון הפרינג' בישראל.
זוכת פרס קיפוד הזהב למפעל חיים בתחום הפרינג' לשנת 2012.
נולדה וגדלה בתל אביב ברחוב פרישמן להוריה פלה (ציפורה) וסשה (ישעיהו) שהיה נהג "דן".
את ילדותה העבירה במרכז תל אביב, למדה בבית הספר תל-נורדאו והייתה פעילה בשומר הצעיר.
לאחר מכן עברה עם משפחתה לשיכון דן ולאחר מכן לרמת אביב, למדה במחזור הראשון של בית הספר אליאנס, חיה ויצרה ברמת אביב משך קרוב ל-50 שנה שם גם נולדו וגדלו שלושת ילדיה.
התגייסה לצה"ל ושירתה בגרעין נח"ל בקיבוץ הזורע ולאחר מכן בקיבוץ זיקים.
לאחר השחרור מהצבא, למדה ספיבק משחק בבית הספר לאמנויות הבמה בית צבי.
עם סיום הלימודים החלה לשחק בתיאטרון, כאשר בין ההצגות הראשונות בהן השתתפה היה המחזה "שמשון" מאת יגאל מוסינזון בבימויו של דוד לוין, בתיאטרון הבימה ב-1969. בהמשך, באותה השנה, הצטרפה למופע השירה המצליח, "הלוך הלכה החבריא", בו בלטה כסולנית בשיר "שונרא" והשתתפה במופע "נסיעה מדומה" משירי לאה גולדברג.
ספיבק השתתפה בהצגות רבות בתיאטראות שונים בישראל – בהם הבימה, תיאטרון בית ליסין, התיאטרון העממי, תיאטרון הילדים והנוער ביממ"א, תיאטרון קרוב, צוותא, הסימטה ותיאטרון אורנה פורת לילדים ולנוער.
בתחילת דרכה השתתפה בהצגות כמו "הרוטשילדים" (1972), "תפוס את הגנב" (1973), "מסעות בנימין השלישי" (1976),, "בומרנג", "פלישות קטנות", "זה מסתובב" ו"גבירתי הנאווה" (1986) בכיכובה של ריטה.
השתתפה באופרה "כרמן" בהפקת האופרה הישראלית.
ספיבק הייתה מחלוצות תיאטרון הפרינג' בישראל ועל כך זכתה בשנת 2012 בפרס "קיפוד הזהב" למפעל חיים.
יצרה ושיחקה רבות בתיאטראות השוליים בתחילת דרכם, בהצגות "פלישות קטנות" של הסמטה, "בחיק המלך" של תיאטרון זירה החדש ועוד.
השתתפה בפסטיבל עכו ובשנות ה-90' יצרה בתיאטרון צוותא ובבית ציוני אמריקה בתל אביב בהצגות כמו "הסיכוי האחרון" ואחרות.
השתתפה בהמשך ב"אדם הוא אדם" ו"שייקספיר מצונזר" בתיאטרון קרוב וב"על פסנתרים ואנשים" בתיאטרון הסימטה.
היא נאבקה למען קיומו של תחום הפרינג' בישראל, השגת תקציבי מדינה לפועלו, שכר הוגן לשחקנים ולשחקניות, מתקנים נאותים וכדומה.
בריאיון לאתר "הבמה" דיברה על המאבק שלה להמשיך ולהציג בכל מחיר ועל הניסיון לגייס משאבים לתיאטרון השוליים.
ספיבק הייתה מחלוצות מופעי היחיד בישראל כאשר בשנת 1990 יצרה את הצגת היחיד "פרישמן 10 על-יד הים", המתארת את ילדותה בתל אביב ואת העיר של אז, בשלהי מלחמת העולם השנייה וסביב הקמת המדינה.
הופיעה עם ההצגה האישית מאות פעמים בכל מקום בארץ לאורך יותר מ-20 שנה.
במקביל, יצרה עבור ילדים ונוער, לקחה חלק בהפקות של תיאטרוני ילדים ונוער ואף הפיקה ושיחקה בעצמה בהצגות ילדים עצמאיות, "שעות סיפור" בספריות ברחבי הארץ ועוד.
בעשור האחרון שבה ספיבק גם אל הבמות הגדולות במקביל לפרינג' ולעשייה העצמאית.
היא גילמה את גברת היגינס בעיבוד החדש של הבימה ל"גבירתי הנאווה" שעלה ב-2013 (שבו שיחקה לצידה של שני כהן וכן לצידה של ריטה), וב-2017 החלה לגלם אם חולה וסיעודית ב"קח את אבא שלך ולך לעזאזל", שכתב הקומיקאי רמי ורד עבור תיאטרון הבימה, הצגה בה השתתפה עד שלושה שבועות לפני מותה.
מלבד התיאטרון שיחקה ספיבק גם בסרטי קולנוע, בהם "ז'אקו והיצאניות" (1972), "יהיה טוב סלומוניקו" (1975), "סופשבוע מטורף", "בן לוקח בת", "שחקנים", "מוכרחים להיות שמח" (2005), "החשוד האחרון", ו"תפוחים מן המדבר".
השתתפה בסרטי סטודנטים רבים ובהפקות אוניברסיטה מתוך כוונה לסייע ולפרגן לדור היוצרים הצעירים.
משך שנים לימדה משחק בבתי ספר למשחק ובאופן עצמאי והכשירה שחקנים ושחקניות למשחק ולאודישנים.
ספיבק פעלה עבור אמנים כחברת הוועד המנהל של אמ"י במשך מס' קדנציות.
נלחמה למען זכויות אמנים, תשלום ושכר הוגן, הפצת תרבות לכל רחבי הארץ, הלוואות ומענקים לאמנים, אודישנים שוויוניים בתיאטראות ועוד.
ב-2012 קיבלה בטקס "קיפוד הזהב" פרס מפעל חיים על פעילותה בתחום תיאטרון הפרינג'.
בנימוקיהם למתן הפרס כתבו השופטים: "לבד מפועלה כשחקנית, תמי ספיבק משקיעה את מרצה בפעילות חברתית ברוכה לקידום היצירה הישראלית ולקידום יוצרים ישראליים.
ספיבק מתבלטת בפעילותה כאשת תיאטרון יוצרת ומעורבת.
היא נוקטת עמדה חברתית ומוסרית אמיצה, ונאבקת על עקרונותיה בהתמדה, בנאמנות וביושרה.
בכך היא שותפה בכירה במאבקים לקידום תרבות ישראלית ובמיוחד תרבות אלטרנטיבית שהיא הבסיס ההכרחי לצמיחתה והתפתחותה של כל חברה".
נפטרה ב-30 בנובמבר 2018 לאחר מאבק במחלת הסרטן.
נקברה בבית העלמין בכפר שמריהו.
הניחה אחריה שני בנים ובת וכן 8 נכדים.
עיריית תל אביב קבעה לוחית זיכרון בכניסה לביתה ברחוב הרטגלס 18 ברמת אביב.
"בחיק המלך", תיאטרון זירה החדש
"המרק של קרופניק", הסדנה של המחזה המקורי
"אולי תישארי לארוחת הבוקר", תיאטרון יובל – מרים עציוני
"אדם הוא אדם", תיאטרון קרוב
"קח את אבא שלך ולך לעזאזל", הבימה
תמיכה טכנית היא מכלול השירותים שארגונים מספקים ללקוחות, המשתמשים במוצרים או בשירותים הטכנולוגיים שהם מספקים.
מרבית החברות מציעות תמיכה טכנית עבור השירותים או המוצרים שהן מוכרות, שכלולה לעיתים במחיר רכישת המוצר, ולעיתים על מנת לקבלה נדרש תשלום נוסף.
התמיכה הטכנית מתבצעת לרוב באמצעות טלפון, דואר אלקטרוני, אתר אינטרנט או כלי אחר שדרכו יכולים המשתמשים לדווח על בעיות טכניות.
לארגונים גדולים יותר יש לעיתים קרובות מחלקת תמיכה טכנית פנימית העומדת לרשות צוות העובדים, לפתרון בעיות הקשורות לתפעול מערכת המחשוב של החברה.
כיום, משתמשים רבים מסוגלים למצוא פתרונות לבעיות טכניות בעצמם באמצעות האינטרנט, על ידי חיפוש במנועי החיפוש או באתרים המרכזים הסברי וידאו כמו יוטיוב, כאשר לעיתים קרובות ישנם אף משתמשים מנוסים המוכנים לסייע למשתמשים הלא-מנוסים למצוא פתרונות טכניים לבעיות בהן הם נתקלו.
מיקור חוץ של מוקדי תמיכה טכנית
עם השימוש הגובר בטכנולוגיה בעידן המודרני, ישנה גם דרישה גוברת לספק תמיכה טכנית לציבור.
בשל כך, לאורך השנים, ארגונים רבים העבירו את מחלקות התמיכה הטכנית שלהם ואת המוקדים הטלפוניים למדינות שבהן משכורות העובדים נמוכות באופן משמעותי.
חברת דל נמנתה עם החברות הראשונות שהעבירו את מחלקות התמיכה הטכנית ושירות הלקוחות שלהן להודו, בשנת 2001.
עבור עסקים שנדרשים לספק תמיכה טכנית ללקוחותיהם, מיקור החוץ מאפשר לוודא זמינות גבוהה יחסית של אנשי תמיכה טכנית המסוגלים לסייע ללקוחות.
צורך זה עשוי להיות מובהק יותר במהלך שעות העומס למוקד, ובתקופות של פעילות שיא כתוצאה ממכירת מוצרים חדשים.
כמו כן, המניע העיקרי למיקור חוץ הוא רצון מנהלי העסק לספק ללקוחות רמת שירות גבוהה בעלות נמוכה ככל הניתן.
"תמיד עולה המנגינה" הוא פזמון שכתב יורם טהרלב, הלחין יאיר רוזנבלום וביצעה להקת חיל האוויר.
ב-1974 התבקש רוזנבלום להלחין כמה מנגינות לשירי שלישיית הגשש החיוור.
לחן השיר יועד בתחילה לשיר שכתב להם יוסי בנאי "בין הזמנים", אך חברי הגשש החליטו שאיננו מתאים לצרכיהם.
לחן נוסף שנדחה על ידי הגששים, שימש לבסוף לשיר יש לי ציפור קטנה בלב של יגאל בשן.
השיר הועלה במסגרת התוכנית "מוכרחים להמשיך לנגן" בשנת 1974, (שנשאה את שם השיר המצליח בתוכנית, מוכרחים להמשיך לנגן).
הסולנים בשיר היו רחל שיין ארגמן, עמי ויינברג ודגנית יורם-קריב (אמו של מורן קריב).
בין חברי הלהקה באותה עת היו גם נתנאלה ודני בסן.
הוא הגיע לראש מצעד הפזמונים, אך לא דורג במצעד השנתי.
בשנת 2004 ביצעו האחיות פיק גרסת כיסוי לשיר, ששימשה כשיר הפתיחה של הסדרה מ.ק.
22. פזמון השיר גם מבוצע כחלק משיר הפתיחה של העונה השלישית והרביעית של הסדרה השיר שלנו.
בשנת 2020 ביצעה להקת "הזאבות" גרסת כיסוי לשיר.
תמיד חלמתי הוא אלבום האולפן השלישי של הזמר-יוצר הישראלי אליעד.
האלבום יצא לאור ב-16 במאי 2018, על ידי חברת התקליטים NMC.
רוב שירי האלבום, בדומה לאלבומים הקודמים של נחום, הופקו על ידי נחום עצמו ונועם עקרבי.
להפקת השירים "סוף השבוע" ו"ניצחון" הצטרף צאלון בוחבוט.
כמו כן, כל שירי האלבום נכתבו והולחנו על ידי נחום עצמו, בחלק מהשירים, הצטרפו לכתיבה וההלחנה תמר יהלומי, טדרוס מלהקת "אקסום", צאלון בוחבוט, שמעון בוסקילה ויוסי גיספן.
מתוך האלבום, יצאו הסינגלים "לנשום", "תמיד חלמתי", "סוף השבוע" ו"זמן" שזכו להצלחה רבה במצעדי הפזמונים ולמיליוני צפיות באתר יוטיוב.
תוך פחות משבוע, הגיע האלבום למעמד "אלבום פלטינה" על מכירת 30,000 עותקים.
תמיד השטן הוא מותחן פסיכולוגי אמריקאי, המבוסס על רומן באותו שם מאת דונלד ריי פולוק.
הסרט בוים ונכתב על ידי אנטוניו קמפוס והופק על ידי ג'ייק ג'ילנהול ורנדל פוסטר, ומככבים בו טום הולנד, ביל סקארסגארד, ריילי קיאו, ג'ייסון קלארק, סבסטיאן סטן, רוברט פטינסון, היילי בנט, מיה וסיקובסקה, אליזה סקנלן, הארי מלינג ופוקי לה פרג'.
הסרט עלה לשידור ב-16 בספטמבר 2020 בשירות הזרמת המדיה של "נטפליקס".
הסרט מתרחש באוהיו הכפרית, במהלך שני עשורים - מסיום מלחמת העולם השנייה ועד לתחילת מלחמת וייטנאם - ומגולל בצורה לא ליניארית את עלילותיהם של קבוצת אנשים שונים הסובלים מנזקי המלחמה והפשע.
בשנת 1945, בעת שירותו באיי שלמה במהלך מלחמת העולם השנייה הנחת וילארד ראסל וחייליו ליחידה נתקלים בגופתו הדוממת של סמל התותחנים מילר ג'ונס, שהוקפא ונצלב על צלב על ידי היפנים.
וילארד מסיים את ייסוריו של ג'ונס בכך שיורה בראשו.
המפגש עם התמונה המחרידה הזו וחוויות מלחמה אחרות שמהן סבל וילארד משאירות אותו עם הפרעת דחק פוסט-טראומטית ומערך אמונות דתי.
לאחר המלחמה, וילארד חוזר הביתה לעיירה קול קריק במערב וירג'יניה.
בדרך הוא עוצר במיד שבאוהיו שם הוא פוגש את שרלוט ראסל, שהיא מלצרית בדיינר ומתאהב בה.
קרל הנדרסון, צלם מובטל, פוגש את אשתו לעתיד סנדי שעבדה גם היא באותו דיינר כמו שרלוט.
וילארד מתחתן עם שרלוט ועובר לגור בנוקמסטיף, אוהיו, שם נולד להם בן, ארווין.
בשנת 1950 הלן האטון, אישה שאיבדה את משפחתה בשריפה, הולכת להתגורר אצל אמו של וילארד, אמה.
מצטרף חדש, רוי לאפרטי, שהוא אוונגליסט כריזמטי מטריד, מבקר בכנסיית קול קריק כדי לשאת דרשה.
בטירוף דתי, הוא שופך עכבישים אמיתיים על ראשו ועל פניו כדי להראות את אמונתו באלוהים ולהזריק אנרגיה בקהילה.
הלן ורוי מתחתנים ונולדת להם תינוקת, לנורה.
במהלך דרשה שלאחר מכן, ראשו של רוי ננשך על ידי עכביש והוא סובל רבות מארס הנשיכה.
הוא מחלים אך לפציעה הייתה השפעה על שפיותו.
הוא הוזה ומאמין שיש בכוחו להחזיר אנשים מהמתים.
הוא מחליט להפגין את כוחו החדש על ידי הריגתה וההחייאה של הלן.
הוא לוקח את הלן לטיול ביער ודוקר אותה למוות בעזרת מברג מושחז.
הוא מנסה את טריק התחייה שלו, אבל זה פשוט לא מסתדר; הוא לא מצליח להחזיר אותה מהמתים.
מוכה ומבין את טעותו, רוי מחליט לחזור להביא את לנורה, ששהתה אצל אמה ארסקל, דודו של וילארד.
רוי מנסה לתפוס טרמפ ונאסף על ידי קרל וסנדי.
קרל מעודד את רוי לקיים יחסי מין עם סנדי כדי שיוכל לצלם אותם בזמן שהוא עושה את זה.
זהו משחק מקדים לכפייה מינית של פנטזיה פולחנית שמובילה בהמשך לרצח רוי.
טקס הרצח הזה משוחזר על ידי קרל וסנדי לאורך העלילה.
הם רוצחים סדרתיים של בעל ואישה שמצלמים את קורבנותיהם הגברים, אותם הם אוספים כטרמפיסטים, לפני שהם רוצחים אותם כדי לספק את הכפייה המינית של קרל.
התענוג היחיד בחיים שמקבל קרל הוא מהרג בדרך זו.
לי בודקר הוא השריף ואחיה של סנדי.
לי מושחת ומחפש להיבחר מחדש, ולכן הוא מעלים עין למרות שהוא חושב שסנדי ובעלה מבצעים משהו חשוד.
בשנת 1957 בנוקמסטיף, בונה וילארד "קרחת תפילה" ומקים צלב ביער שמאחורי ביתו.
בין הפרעת הדחק שלו לבין צורך עז לכפר ולזכור את סמל התותחנים מילר ג'ונס, שנתקל באיי שלמה, וילארד מתפלל שם לעיתים קרובות.
למרות האמונה החדשה הזו, וילארד מלמד את ארווין, בן תשע, להגיב לאלימות נגדו באלימות רבה יותר נגד התוקפים שלו.
כאשר מאובחנת שרלוט כחולה בסרטן, האובססיה הדתית של וילארד מכריחה אותו להאמין שאם הוא מתפלל בלהט מספיק הוא יכול להשפיע על אלוהים שיסלק את הסרטן מגופה של אשתו.
הוא הופך לאובססיבי ומתפלל לאל על בריאותה ומכריח את ארווין להתפלל בקפדנות בכריעה לפני הצלב.
מכיוון שאשתו גוססת מסרטן, וילארד מאבד קשר עם המציאות וחושב שהקרבת בעלי חיים תציל אותה.
הוא הורג את הכלב האהוב של ארווין, ג'ק, ומניח את גופת הכלב על הצלב.
בסופו של דבר שרלוט מתה מסרטן.
השריף לי בודקר מגיע לזירת התאבדותו של וילארד.
ארווין, יתום, נלקח על ידי לי לקול קריק כדי לגור עם סבתו אמה, הדוד-רבה ארסקל, ולנורה, ש"אומצה" על ידי אמה.
בשנת 1965, ביום הולדתו ה-18 של ארווין, הדוד הגדול ארסקל מעניק לארווין את אקדח הלוגר שאביו של ארווין החזיר מהמלחמה.
בכנסייה יש מטיף חדש, הכומר פרסטון טיגרדין.
בארוחת הערב המוצלחת של הכנסייה, פרסטון מבייש את אמה בכך שהוא מעליב את תרומת כבד העוף המטוגנת שלה.
המעשה האכזרי והמיותר של המטיף מעלה חשדות אצל ארווין.
כעבור כמה ימים ארווין מכה באלימות קבוצת בריונים שנטפלה ללנורה.
פרסטון מפתה את לנורה והוא מכריח אותה לקיים עמו יחסי מין.
לאחר מכן, מספרת לנורה שהיא בהריון מפרסטון.
פרסטון מכחיש שזה יכול היה לקרות ומשתמע ממנו שהיא צריכה לעשות הפלה.
מחוסר רצונה להביא בושה על המשפחה, לנורה מחליטה לתלות את עצמה ברפת המשפחתית.
בעודה עומדת על קופסה עם החבל סביב צווארה, היא מבינה שהיא והתינוק שלה בסופו של דבר "בסדר" ומשנה את דעתה.
אך תוך כדי ניסיון להסיר את החבל, היא מחליקה, נופלת ונחנקת בטעות.
את גופתה מוצא ארווין שמנסה לעזור לה, אך היא מתה.
לאחר ביצוע הנתיחה של לנורה, נאמר לארווין שהיא הייתה בהריון.
הוא חושד שפרסטון היה האב.
הוא עוקב בחשאי אחרי פרסטון ורואה אותו מפתה ואונס ילדה אחרת.
לאחר שנפרד מאמה וארסקל, ארווין מתעמת עם פרסטון בכנסייה והורג אותו עם אקדח הלוגר.
לפני שעוזב את האזור, הוא רוצה לתת לכלבו ג'ק קבורה ראויה ומתחיל לנסוע לנוקנסטיף.
הטנדר שלו מתקלקל והוא עוצר טרמפים.
הוא נאסף על ידי קרל וסנדי.
קארל מתחיל את הטקס החולני שלו שיוביל לרצח.
כאשר ארווין רואה את קרל מחזיק אקדח, הוא מבין את כוונתו של קרל ומבין שחייו בסכנה.
באמצעות הלוגר הוא הורג את קארל ובהמשך הורג את סנדי כדי להגן על עצמו.
הוא מסתכל דרך המכונית ומוצא תצלום של סנדי וגופה שנרצחה בעליל יחד עם כמה גלילי סרט.
לי, השריף, מתוודע למותם של פרסטון, סנדי וקרל.
הוא בטוח שארווין הוא החשוד העיקרי ברצח פרסטון.
בהיותו מודאג ממה שקרל וסנדי התעסקו איתו, הוא הולך לדירתם ומוצא את חדר החשכה של קרל ואוסף התמונות הנרחב של מעשי הרצח הסדרתיים של קרל לאורך השנים.
מכיוון שלי אינו מעוניין להסתכן בפגיעה בתדמיתו, הוא שורף את הראיות.
לאחר מכן הוא יוצא לתפוס את ארווין.
ארווין מגיע לנוקמסטיף והולך ל"קרחת התפילה" כדי שיוכל לקבור את עצמות כלבו ג'ק.
לי מופיע ביער כשהוא נושא רובה ציד וקורא לו.
הם מתעמתים אחד עם השני, לי עם רובה ציד וארווין עם הלוגר.
מוחלפות יריות וארווין מצליח לפצוע אנושות את לי.
לפני שלי מת, ארווין מתעמת עם לי עם התמונה של סנדי אותה מצא במכוניתו של קרל.
ארווין עוזב את התצלום ואת גלילי הצילום, כך שניתן לחשוף כמה עדויות למסע ההרג הקטלני של קרל.
לאחר מכן הוא טומן את עצמותיו של ג'ק ואת הלוגר מתחת לעץ ב"קרחת התפילה".
הוא מנסה לעצור טרמפים ונאסף על ידי היפי שנוסע לסינסינטי.
במהלך הנסיעה ארווין עייף מאוד ומשתדל לא להירדם מאחר שהוא נמצא במכונית עם אדם זר.
הוא חולם בהקיץ על ילדותו, חושב על עתידו כבעל אולי וכחייל במלחמת וייטנאם, כמו אביו החייל.
טום הולנד - ארווין ראסל
סבסטיאן סטן - לי בודקר
רוברט פטינסון - פרסטון טגארדין
ביל סקארסגארד - וילארד ראסל
מיה וסיקובסקה - הלן האטון
אליזה סקנלן - לנורה לאפרטי
ג'ייסון קלארק - קארל הנדרסון
ריילי קיאו - סנדי הנדרסון
היילי בנט - שרלוט ראסל
הארי מלינג - רוי לאפרטי
דאגלס הודג' - טייטר בראון
ג'ייסון קולט - גארי מתיו בריסון
אבי גלובר - פמלה סו רייסטר
גיבן שארפ - סוזי קוקס
דרו סטארקי - טומי מטסון
הפקת הסרט הוכרזה בספטמבר 2018, במקביל לדיווח שטום הולנד, רוברט פטינסון, כריס אוונס ומיה וסיקובסקה נמצאים בהליכי משא ומתן על השתתפות בסרט.
בנוסף, דווח שהבמאי אנטוניו קמפוס יכתוב ויביים את הסרט, ואילו ג'ייק ג'ילנהול ישמש כמפיק.
בינואר 2019, ביל סקארסגארד ואליזה סקנלן הצטרפו לצוות השחקנים, ונודע ש"נטפליקס" תפיץ את הסרט.
השחקן סבסטיאן סטן לוהק במקום אוונס לאחר שבעיות בלוח הזמנים שלו הובילו להחלטתו לעזוב את הפקת הסרט ולהמליץ באופן אישי על סטן להחליף את מקומו.
בנוסף, הוכרז שג'ייסון קלארק, ריילי קיאו והיילי בנט הצטרפו לצוות השחקנים.
במרץ 2019 השחקן הארי מלינג הצטרף לצוות השחקנים.
צילומי הסרט החלו ב-19 בפברואר 2019 בעיירות ברמינגהאם, פל סיטי, אניסטון, ודיצוויל, שבאלבמה.
צילומי הסרט במונטוואלבו התקיימו ב-11 במרץ 2019. צילומי הסרט הסתיימו ב-15 באפריל 2019.
הסרט עלה לשידור ב-16 בספטמבר 2020 בכל הפלטפורמות של שירות הזרמת המדיה "נטפליקס".
"תמיד חלמתי" הוא סינגל של הזמר-יוצר הישראלי אליעד נחום, שיצא לאור ב-3 ביולי 2017, כשיר הנושא של אלבום האולפן השלישי שלו, שנקרא גם הוא בשם זה.
השיר הוא בלדת פופ שנכתבה והולחנה על ידי נחום עצמו, ביחד עם ראובן ארגאי מלהקת ההיפ הופ "אקסום", בו מתאר הדובר את חלומותיו.
השיר הופק על ידי נחום ביחד עם המפיק נועם עקרבי, בדומה לשאר שירי האלבום "תמיד חלמתי" ואלבומיו הקודמים של נחום, "סימן" ו"אור".
השיר זכה להצלחה רבה בצאתו וזכה להשמעות רבות בתחנות הרדיו, תוך שהגיע בשיאו למקום הראשון במצעד ההשמעות ברדיו השבועי של חברת מדיה פורסט וצבר כ-186 השמעות.
השיר צעד במצעד סך של כ-9 שבועות רצופים, מתוכם כ-3 שבועות במקום הראשון.
במצעד ההשמעות ברדיו השנתי שערכה החברה, הגיע השיר למקום ה-40, וצבר כ-1046 השמעות באותה השנה.
במצעד ההשמעות של אקו"ם, הגיע השיר למקום התשיעי.
במצעדי הפזמונים העבריים השנתיים של גלגלצ ואתר וואלה!
NEWS וכאן גימל בהתאמה, הגיע השיר למקום החמישי.
וכ-1.9 מיליון השמעות ברשת הזרמת המדיה ספוטיפיי.
עיבוד והפקה מוזיקלית - נועם עקרבי, אליעד נחום
קולות שניים - אליעד נחום, נועם עקרבי
גיטרות אקוסטיות - נועם עקרבי, אליעד נחום
גיטרות חשמליות - נועם עקרבי
כלי הקשה - נועם עקרבי, אליעד נחום
קלידים ותכנותים - נועם עקרבי
לינוי משעלי מאתר "סרוגים" העניקה לשיר ביקורת חיובית ואמרה כי "מדובר כאן באחד הסינגלים הטובים של אליעד עד כה".
גם אתר פרוגי ציין את השיר לחיוב, באומרו: "השיר מצוין, הכל מתחבר זה לזה בצורה מעולה והחבילה המוזיקלית הסופית טובה בהחלט.
השיר מביא משהו מאוד ישיר בצורה פשוט ונכונה.
סך הכל שיר מעולה, יש בו כל מה שצריך שיהיה בשיר טוב והרבה מעבר".
מבקר המוזיקה בן שלו מהארץ ביקר את השיר באופן שלילי, תוך שציין כי "גם כששומעים אותו בפעם הראשונה נדמה שכבר שמענו אותו" והגדיר את השיר כ"לא אחד מאותם שירים שמזכירים מאוד שיר ספציפי אחר, אלא הוא נשמע כמו שקלול של כמה תבניות שירים שמסתובבות עכשיו באוויר של המיינסטרים הישראלי".
תמיהלה קיון (בבורמזית: သမီးလှကျွန်း; מילולית: בתי היפה) הוא אי במחוז אייברטי , מיאנמר.
האי נמצא סמוך לכף נגראיס .
האי הוא אחד מאזורי הקינון העיקריים במיאנמר לצבי ים ירוקים ולצבי ים חומים.
מאז 1986, יש באי תחנת שימור.
בשנים האחרונות, בשל היעלמות מנגרובים, אתר קינון הצבים צומצם.
הציקלון נארגיס שהיה באזור ב-2–3 במאי 2008, פגע גם בקני הצבים ובאתרי הקינון שעל האי.
ב-1801, אוניית הסחר הבריטית, Mermaid, התרסקה על סלע מספר קילומטרים מהאי.
ב-7 בנובמבר 1808, גם האונייה המזרח-אינדיאנית Travers התרסקה באותו אזור.
ב-1908, הוקמה על האי תחנת תקשורת, שכיום סגורה.
התחנה הייתה בקשר רדיו עם איי אנדמן וניקובר והיה לה קשר טלגרף לפאטיין.
בזמן מלחמת העולם השנייה, בינואר 1942, אוניית הקיטור הבריטית, Yengyua, הוציאה את מפעילי הרדיו הבריטיים מהאי.
ב-6 במרץ 1943, מטוסי קונסולידייטד B-24 ליברייטור הפציצו את תחנת הרדיו כשחזרו מהתקפה על אוניות בכף נגראיס .
תמי סטרונך (נולדה ב-31 ביולי 1972) היא שחקנית, רקדנית ופרופסור אמריקאית ממוצא יהודי.
סטרונך נולדה בקיץ 1972 באיראן, עקב מגורי הוריה בעקבות עבודות שעשו שם באותה עת.
ההורים שלה היו הארכאולוגים דוד סטרונך מסקוטלנד ורות סטרונך מישראל, אחותו של פרופ' יואש ועדיה.
אביה ניהל בשנות ה-60 וה 70 את המכון הבריטי למדעי פרס בטהרן והכיר את אמה רות ועדיה בשנות ה-60 בעת שעבדה כארכאולוגית מישראל באיראן.
ב-1979, במהלך המהפכה האיראנית נאלצה לעזוב עם משפחתה ואחותה קרן את איראן, ולאחר מעבר בישראל ובבריטניה, הגיעה משפחתה לקליפורניה, שם התקבל אביה למשרת פרופסור ללימודי המזרח הקרוב באוניברסיטת קליפורניה בברקלי.
בשנת 2020, התחתנה סטרונך עם גרג שטיינברונר.
בנוסף לפרויקטים האמנותיים שלה, סטרונך הלכה בעקבות אביה והפכה לפרופסור בניו יורק.
כשסטרונך הייתה שחקנית ילדה אשר שיחקה את דמות החזרזיר מפו הדב, פנתה אליה מנהלת הליהוק של סרט הסיפור שאינו נגמר וביקשה מסטרונך להיבחן לתפקיד קיסרית הילדה.
לאחר שלושה אודישנים, סטרונך נבחרה ושיחקה בסרט משנת 1984; זה היה סרט הקולנוע היחיד שבו היא שיחקה.
סטרונך חזרה לשחק בשנת 2002 אך בז'אנר התיאטרון, ובשנת 2006 הופיעה בהופעה בתיאטרון לה מאמא והמשיכה ללמוד משחק אצל לורה אסטרמן .
בשנת 2010 ייסדה סטרונך חברה לתיאטרון בשם תיאטרון שוהורן; בשנת 2012, הם החלו ליצור מחזה חדש, "אור: קומדיה שחורה".
באפריל 2024 פורסם כי לאחר 40 שנה של היעדרות ממסך הקולנוע, תחזור סטרונך לשחק בסרט חדש בשם איש ומכשפה: ריקוד אלף הצעדים בתפקיד המכשפה כשלצידה בסרט יככב גרג שטיינברונר שהוא גם כותב התסריט ובן זוגה בחיים האמיתיים.
לאחר שסטרונך שיחקה בסיפור שאינו נגמר, היא התמסרה באופן מלא לריקוד, והקדישה שנים רבות ללמידת ריקודים.
בשנת 1996, סטרונך החלה לרקוד עם נטע פולברמכר ורקדניות נוספות, אף על פי שכבר רקדה במגוון מקומות ברחבי העולם.
שנהמיקוםכותרתתפקידמקור1983תיאטרוןפו הדובחזרזיר1984קולנועהסיפור שאינו נגמר (סרט)הקיסרית הילדה2002תיאטרוןאותות מצוקהכלבה
תמיד אהבה הוא סינגל שהוקלט על ידי הזמר הישראלי עברי לידר.
הוא יצא לאור בהוצאת חברת התקליטים הליקון, באוקטובר 1997, ונכלל באלבום הבכורה של הזמר, מלטף ומשקר, כרצועה השלישית.
את מילות השיר חיבר לידר, לצד יועד נבו, שגם הפיק את השיר.
השיר נכנס למצעד הסינגלים השבועי של רשת ג' ב-26 באוקטובר 1997, במקום העשרים.
"תמיד אהבה" הוא הסינגל היחיד מתוך האלבום מלטף ומשקר שלא שהה כמה שבועות במצעד זה.
הוא ניצב במקום השמיני במצעד השירים לשנת ה'תשנ"ח, חרף כישלונו בדירוגים השבועיים.
תמי פרידמן בן שלום (נולדה בשנת 1956) היא מנהלת בית ספר יסודי ואשת חינוך ישראלית.
ממקימי הקיבוץ העירוני הראשון בישראל, "ראשית", ומייסדת מערך החינוך של "ראשית" בשכונת קריית מנחם ועיר גנים בירושלים.
מערך החינוך אותו הקימה ומנהלת פרידמן בן שלום כולל בית ספר יסודי המונה למעלה מ-650 תלמידים, 13 גני ילדים, אולפני עולים, תנועת נוער שכונתית ומועדוניות נוער.
פרידמן בן שלום היא זוכת פרס יקירת ירושלים לשנת תשפ"ג.
בספטמבר 2025 קיבלה תמי את פרס רוטשילד לחינוך ע"ש מקס רואו.
פרידמן בן שלום גדלה בקיבוץ סעד לחנן והדסה גולן.
חנן חקלאי ומזכיר קיבוץ, והדסה, גננת ואשת חינוך.
היא נכדתו של רבי יצחק הלפרין (מצאצאי רבי חיים מוולוז'ין) שייסד ישיבות וכוללים הדוגלים בשילוב תורה ועבודה, כדוגמת ישיבת היישוב החדש בתל אביב.
במהלך לימודיה בתיכון, ערכה מחקר שהתמקד בתופעת פדיון ילדים יהודיים שאומצו בתקופת השואה על-ידי נוצרים ותיאר מקרוב את סיפור הצלתם.
היותו של המחקר פורץ דרך, הביא לפרסומו כספר ולזכייה בפרסים.
את שירותה הצבאי מילאה כמורה חיילת במושב זמרת, ובתומו, המשיכה לשנת שירות נוספת בקיבוץ ראש צורים.
בשנת 1977 נישאה לירמיהו פרידמן בן-שלום (בנו של ישראל פרידמן בן-שלום), אף הוא בן למשפחה מרכזית בקיבוץ סעד, נצר לאדמו"רי רוז'ין וויז'ניץ.
בשנת 1979 הקימה פרידמן בן שלום, יחד עם ירמיהו בעלה וצעירים נוספים שהגיעו מכלל חלקי החברה הישראלית, את קיבוץ ראשית בשכונת הבוכרים בירושלים.
קיבוץ ראשית היה לקיבוץ העירוני הראשון מסוגו שהוקם בישראל.
האידיאל החברתי שעמד בבסיס הקמת הקיבוץ נולד כלקח של מקימיו לאחר מלחמת יום הכיפורים, לפיו צו השעה הוא יצירה של לכידות חברתית בין הקהילות, הזרמים והתנועות השונות בחברה הישראלית.
במהלך השנים שבין 1979 ועד 1990 התבסס הקיבוץ בשכונת הבוכרים בירושלים.
פעילות הקיבוץ התמקדה בשלושה תחומים מרכזיים: פעילות עם נוער בסיכון, הקמת גרעינים לשירות משמעותי בצה"ל.
לפרנסתם, עסקו חברי הקיבוץ בעבודת כפיים בתחומי החקלאות, ניקיון ובניין הארץ.
באמצעות קבוצות עבודה, שהקימו צרפו אליהם אנשי הקיבוץ אנשים מאוכלוסיות מגוונות ובכך תרמו לשילובם במעגל העבודה תוך מתן דוגמה אישית.
קיבוץ ראשית בשכונת קריית מנחם (1990 – היום)
בשנת 1990 העתיק הקיבוץ את מושבו למתחם הנורית בשכונת קריית מנחם בירושלים.
מתחם הנורית נבנה בתצורה של 10 בניינים (בלוקים) בני שמונה קומות וללא מעלית במטרה לקלוט אליו מפוני מעברה משנות ה-70. מתחם הנורית כפי שמשתקף במכתבו של ראש עיריית ירושלים, טדי קולק, היה מוזנח ובשכונה כולה ניכרה מצוקה חברתית ופיזית קשה.
עם הגעתם לשכונה פעלה פרידמן בן שלום, יחד עם שאר חברי הקיבוץ, ליצור תשתית פיזית ראויה למגורים עבור כל תושבי המתחם.
פעילותם כללה ניקיון ותחזוקה יומיומית של המתחם, שדרוג המרחבים המשותפים באמצעות הקמת גינות נוי, שתילת עצי פרי ודשא, שיפוץ הדירות והבניינים תוך החלפת תשתיות הביוב והמים, בניית מעבר רציף המחבר בין תושבי המתחם, תוך פריצת מעברים חסומים וסלילת שבילים המחברים בין תושבי המתחם.
בתחילת שנות האלפיים הקים הקיבוץ את מערך החינוך "ראשית" הכולל 13 גני עירייה ובית ספר יסודי המונה מעל 1,000 ילדים.
מערך החינוך שם דגש על חינוך ערכי ומשותף מגיל צעיר לערכים, התרבות והמסורת של עדות ישראל השונות.
הקמה וניהול של בית הספר היסודי ראשית (ירושלים)
בית הספר ראשית עוסק בטיפוח השורשים וחיבור למקורות, רוחנית ופיזית.
בבית הספר פועלת חממה וגן ירק המשתרעים על פני שטח של מעל 4 דונם.
החממה מהווה מרחב לימודים תוסס והילדים לומדים בו לא רק שיעורים הקשורים לגידול וטיפוח צמחיית החממה (כמו מדעים וחקלאות) אלא גם חיזוק והעמקת הקשרים בינם לבין עצמם ובינם לבין ארץ ישראל.
מדי שנה מקיים בית הספר מספר אירועים המחזקים את הקשר עם האדמה ועם עונות השנה כמו אירוע לימוד על שנת השמיטה, מסיק זיתים שנתי, ופעילות קציר.
בית הספר ראשית מקיים בתוך מערכת השעות שיעורי "שירה עברית", במסגרתם לומדים הילדים על פיוטים ושירי ארץ ישראל ואודות מחבריהם.
כאירוע שיא מקיים בית הספר מדי שנה, ערב ניגונים ופיוטים בו מופיעים תלמידי הכיתות מול הוריהם ומבצעים ניגון או פיוט שאותו למדו מאחד ההורים.
בשנת 2006 הצטרף בית הספר ראשית לרשת אמי"ת.
המפעל החינוכי שהוקם על-ידי פרידמן בן שלום מתפרס גם מעבר לשעות ולמסגרות הפורמלית, וכולל מועדונית לילדים המופעלת על ידי עמותת נגבה, בשיתוף עם הרווחה ומערכת חינוך משלימה לילדים ונוער.
בשנת 2022 נבחר בית הספר ראשית על-ידי עיריית ירושלים להיות אחד ממוסדות החינוך שאירחו משלחות חינוכיות מטעם ארגון ה-OECD במסגרת כנס בינלאומי לחינוך שמתכנס כל שנה באחת ממדינות ה-OECD, אשר התקיים בתאריכים 31/5-2/6 בירושלים ולאחר שנתיים בהן לא נערך כלל.
בכנס שהתקיים בירושלים השתתפו 250 נציגים מה-OECD מ-48 מדינות.
המשלחת מטעם ה-OECD שהתארחה בבית ספר ראשית (1/6/2022) נחשפה למרחבי הלימוד הייחודיים בבית הספר וקיימה מפגשים עם תלמידים ובוגרי בית הספר.
בן שלום יזמה את הקמתו של אולפן לעולים מרוסיה, שסייע בקליטת העולים ממדינות ברית המועצות לשעבר.
בבית הספר, החודש שבו חל חג הסיגד מצוין ונלמד כחודש העלייה.
במסגרת זו כחודש לפני מועדו הרשמי של הסיגד מתקיימות הרצאות ומפגשים בלתי-אמצעיים עם יהודים שעלו מארצות שונות וכן מתקיים לימוד מעמיק של המסורת והמנהגים של יהודים מקהילות שונות.
שיאו של חודש העלייה מצוין בחג הסיגד (כ"ט בחשוון) במסגרתו חוגג קיבוץ ראשית ומערך החינוך שלו את חג הסיגד בשכונת קריית מנחם ביחד עם מנהיגי הקהילה האתיופית וברוב עם.
פרסים שהיא או מיזמיה קיבלו
פרס יגאל אלון למעשה מופת חלוצי (1992) – פרס יגאל אלון למעשה מופת חלוצי המוענק החל משנת 1982 על ידי "אגודת דור הפלמ"ח" ניתן לקיבוץ ראשית, בשנת 1992 על מפעלם ופועלם בשכונת קריית מנחם בירושלים.
פרס רעיית הנשיא ליוזמה חינוכית (2000) – הפרס הוענק לבית הספר "ראשית" על-ידי רעיית הנשיא בנושא "הזכות לכבוד והחובה לכבד".
פרס זוסמן-ג'וינט (2006) – בשנת 2006 זכתה פרידמן בן שלום, ביחד עם בעלה ירמיהו וביחד עם מר יובל פרג'ון בפרס זוסמן-ג'וינט, הניתן על-ידי הג'וינט למצוינות בתחום פיתוח השירותים החברתיים בישראל.
קיבלה פרס יקירת ירושלים לשנת תשפ"ג.
פרס רוטשילד לחנוך ע"ש מקס רואו.
תמיד , הוא סרט דרמת פנטזיה רומנטית אמריקאית משנת 1989 בבימויו של סטיבן ספילברג, ובכיכובם של ריצ'רד דרייפוס, הולי האנטר, ג'ון גודמן, בראד ג'ונסון ואודרי הפבורן בתפקידה האחרון בקולנוע, מאחר שמתה מסרטן התוספתן בשנת 1994, חמש שנים לאחר צאת הסרט.
הסרט הוא גרסה מחודשת לדרמה הרומנטית "בחור ושמו ג'ו" משנת 1943, שעלילתו התרחשה במהלך מלחמת העולם השנייה בהתאם לתקופה בה יצא, ובגרסה המחודשת הוחלט לשנות את התרחשות הסרט ממלחמת העולם השנייה לכבאות אווירית מודרנית.
בנוסף, השמות של ארבע הדמויות הראשיות של הסרט הקודם זהים כולם, למעט הדמות של טד רנדל, שמכונה בגרסה המחודשת טד בייקר, ושם המשפחה של פיט הוא סנדיץ' במקום סנדידג'.
עם זאת, בבסיסו, הסרט עוקב אחר אותה עלילה כמו הסרט המקורי: רוחו של טייס מומחה שמת לאחרונה מדריכה טייס חדש, בעודו צופה באהבתו שהשאיר מאחור.
פיט סנדיץ' (דרייפוס) הוא כבאי אווירי שהסיכון המוגזם שלו באוויר מטריד מאוד את חברתו, דורינדה דרסטון (האנטר), טייסת המשמשת כבקרת תנועה אווירית של לוחמי האש.
זה נוגע גם לחברו הטוב ביותר של פיט, אל יאקי (גודמן), טייס כבאי עמית.
אחרי עוד טיסה מסוכנת וכמעט קטלנית שפיט מתנער ממנה כלאחר יד, אל מציע לו לקבל עבודה בטוחה יותר בהכשרת טייסי כיבוי אש בפלט רוק, קולורדו.
פיט מסרב עד שדורינדה מתעמתת איתו בבכי, מתוודה על הפחד והייסורים התמידיים שלה שהוא ייהרג.
פיט מתרצה ואומר לדורינדה שהוא ייקח את עבודת ההדרכה.
פיט טס במשימה אחרונה, למרות התחושה הקודמת הקודרת של דורינדה.
במהלך ריצת הפצצת האש, המנוע של אל עולה באש ועומד להתפוצץ.
פיט עושה צלילה תלולה בצורה מסוכנת ומכיף את המנוע של אל במיומנות עם תמיסת מעכב אש, ומציל את אל.
בעוד פיט נאבק להחזיר את השליטה מהצלילה, הוא טס ישירות דרך שריפת היער, מצית את המנוע שלו וגורם למטוס להתפוצץ.
כשהוא מגיע לקרחת יער קטנה, הוא פוגש את האפ (הפבורן), שמסביר שפיט מת בפיצוץ וכעת יש לו מטרה חדשה: כפי שעשו לו רוחות במהלך חייו, הוא יספק את ספיריטוס ("הנשימה האלוהית") כדי להדריך אחרים.
אשר יפרשו את דבריו כמחשבותיהם.
למרות שהזמן אינו ליניארי מנקודת המבט של פיט, חלפו שישה חודשים בעולם האמיתי ואל רוצה שדורינדה המתאבלת תעבור את מותו של פיט.
הוא לוקח אותה איתו לקולורדו כדי לעבוד בבית הספר לטיסה שבו היה פיט לפקד על טייסים שיתאמנו להילחם בשריפות, אחד מהם הוא טד בייקר (ג'ונסון).
חודשים נוספים חולפים, ולצערו של פיט, טד מתאהב בדורינדה כשהיא מתחילה לצאת מהאבלה שנמשך שנה.
פיט מנסה לחבל ברומן המתהווה, אבל האפ מזכיר לו שחייו הסתיימו; הוא נשלח לתת השראה לטד, אבל גם להיפרד מדורינדה.
טד, בהשראתו של פיט, מתכנן משימת חילוץ מסוכנת של כבאים לכודים.
לא מסוגלת לשאת הפסד נוסף, דורינדה לוקחת את המטוס של טד לעשות את העבודה בעצמה.
פיט, שלא נראתה על ידי דורינדה, לא מצליח להניא אותה.
עם זאת, בהדרכתו של פיט, דורינדה מסוגלת להציל את הכבאים הלכודים על הקרקע.
בטיסה חזרה, פיט מספר לה כל מה שרצה לומר בחיים.
דורינדה מבצעת נחיתת מים חירום באגם.
בעוד תא הטייס של המטוס השוקע מוצף, נראה שדורינדה לא שש לברוח.
פיט מופיע לפניה, ומושיט את ידו, מוביל אותה אל פני השטח.
כשדורינדה, עכשיו לבד, משתכשכת לחוף, פיט משחררת את לבה כדי לאפשר לטד להחליף אותו.
דורינדה חוזרת לבסיס האוויר ומחבקת את טד.
פיט מחייך ופונה לכיוון ההפוך כדי לתפוס את מקומו בעולם הבא.
ספילברג הודה שבזמן יצירת מלתעות ב-1974, הוא ודרייפוס החליפו סתירות מ"איש בשם ג'ו", שנחשב לסרט מלחמה "קלאסי", ששניהם רצו לעשות מחדש.
בתור "בדיחה מבפנים", קליפ מתוך A Guy Named Joe כלול בסצנה ב-Poltergeist שספילברג הפיק.
דרייפוס ראה את המלודרמה משנת 1943 "לפחות 35 פעמים." עבור שפילברג, שנזכר שראה אותה כילד בשעת לילה מאוחרת, "זה היה אחד הסרטים שהעניקו לו השראה להיות במאי קולנוע," יצירת קשר רגשי לזמנים שאביו, יוצא חיל האוויר במלחמה, עבר.
שני החברים ציטטו צילומים בודדים מהסרט זה לזה, וכשהתעוררה ההזדמנות, שנים מאוחר יותר, נפתרו לשחזר את הפנטזיה של ימי המלחמה.
דמותה של אודרי הפבורן של Hap חולקת את שמה עם המילה האנגלית hap, שמשמעותה 'המטרה שלך בחיים'.
הצילום הראשי החל ב-15 במאי 1989; ההפקה התרחשה בצפון מערב מונטנה ביער הלאומי קוטנאי, עם כמה סצנות שצולמו בליבי וסביבתה.
כ-500 מתושביו גויסו לסרט כניצבים כדי לפעול ככבאים פראיים.
הסצנות שבהן המטוס טס מעל האגם בתחילת הסרט ונוחת באגם בסוף הסרט צולמו באגם בול, דרומית לטרויה.
הסצנות המתרחשות ב"פלט רוק, קולורדו", צולמו בשדה התעופה אפרתה ובסביבתו במזרח וושינגטון.
הסצנה שבה פיט והאפ צועדים בשדה החיטה צולמה ב-Sprague, דרום-מערבית לספוקן, שם בילו שבועיים בצילומים ביוני.
צילומים של השריפות של הפארק הלאומי ילוסטון משנת 1988 שימשו לרצפי השריפות.
ההפקה הסתיימה באוגוסט 1989 והסרט יצא לאקרנים.
זמן מה לאחר מכן, הפבורן פרשה ממשחק ומתה ב-1993 בביתה בשווייץ מסרטן התוספתן אשר ממנו סבלה זמן מה.
תמיכה מוסלמית במדינת ישראל היא תמיכה מצד מוסלמים בזכות ההגדרה העצמית של העם היהודי, בזכות לקיומה של מדינה יהודית בארץ ישראל ולמדינת ישראל כיום.
מוסלמים התומכים במדינת ישראל נחשבים לרוב לתופעה נדירה לאור הסכסוך הישראלי-פלסטיני ולאור הסכסוך הישראלי-ערבי.
בתוך העולם המוסלמי, הלגיטימיות של מדינת ישראל הייתה מעורערת מאז הקמתה, והתמיכה בזכות הקיום של ישראל היא דעת המיעוט.
מוסלמים פרו-ישראלים התמודדו עם התנגדות הן מצד מוסלמים מתונים והן מצד אסלאמיסטים, כאשר רבים מהם היו נתונים להטרדות, לאיומים ולאלימות.
לפי האימאם הבריטי, מוחמד אל-חוסייני, פרשנים מסורתיים מהמאה ה-8 וה-9 ואילך פירשו את הקוראן באופן אחיד כדי לומר במפורש שארץ ישראל ניתנה על ידי אלוהים לעם היהודי כחלק מברית תמידית.
חוסייני מבסס את טיעונו על הפסוקים הבאים מסורת אל-מאאידה, בהם משה מכריז: .
הוא מצטט את פרשן הקוראן מוחמד אבן ג'ריר א-טברי, שאומר כי אמירה זו היא "נרטיב מאת אלוהים...
לקהילתו מבני ישראל ופקודתו אליהם.
לפי פקודת האל אליו, מצווה להיכנס לארץ הקודש".
הוא טען כי הבטחה זו ליהודים מתמשכת לעולם, ובהמשך אמר: "זה מעולם לא היה בתקופת האסלאם המוקדמת...
שהייתה איזושהי התקשרות מקודשת לירושלים כתביעה טריטוריאלית".
פרשנות זו של ההבטחה ליהודים כנצחית אינה מקובלת באופן אחיד על ידי כל פרשני האסלאם.
על פי תרגום של חוקר המשפט האסלאמי ח'ליל מוחמד, אבן קת'יר (1301–1373) פירש את הקוראן 5:20-21 תוך שימוש במונחים הבאים: "'את אשר אלוהים כתב לכם, כלומר מה שהבטיח לכם האל בדברי ישראל אביכם שזו נחלת המאמינים מבינכם."
לאחר מלחמת העולם הראשונה, השריף של מכה, חוסיין בן עלי ובנו, המלך פייסל של חג'אז ולאחר מכן של עיראק, הכריזו על דעות פרו-ציוניות.
עבדול האדי פאלאצי, העמדה הוהאבית, לעומת זאת, הייתה אנטי-ציונית ביותר.
אסעד שוקיירי, חוקר מוסלמי מאזור עכו, ואביו של מייסד אש"ף, אחמד שוקיירי, דחה את ערכי התנועה הלאומית הערבית-פלסטינית והתנגד לתנועה האנטי-ציונית.
הוא נפגש באופן שגרתי עם פקידים ציוניים והיה לו חלק בכל ארגון ערבי פרו-ציוני מתחילת המנדט הבריטי, ודחה בפומבי את השימוש של מוחמד אמין אל-חוסייני באסלאם כדי לתקוף את הציונות.
בשנות ה-20 הוקמה האגודה המוסלמית הלאומית על ידי ערבים מוסלמים שהועסקו על ידי ההנהלה הציונית הפלסטינית.
נשיא האגודה וראש עיריית חיפה, חסן שוכרי, הקים את הארגון יחד עם השייח' מוסא חדייב מהכפר דווימה ליד חברון וראש מפלגת האיכרים של הר חברון.
ביולי 1921 שלח שוכרי מברק לממשלת בריטניה, והצהיר על תמיכה בהצהרת בלפור ובהגירה הציונית לשטחי המנדט הבריטי:
בשנת 1929 נרצח חדייב בירושלים, כביכול בגלל שיתוף הפעולה שלו עם הציונים.
בשנות ה-30 המאוחרות, עבדאללה הראשון, שליט עבר הירדן, והמנהיג הפרו-האשמי של סוריה, עבד אל-רחמן שהבנדר, הציעו לציונים ליצור אוטונומיה יהודית בארץ ישראל תחת שלטון עבר הירדן, אף על פי שהם לא הציעו הקמת מדינה יהודית עצמאית.
כמה אנשי דת מוסלמים כמו עבדול האדי פאלאצי מהאסיפה המוסלמית האיטלקית והסופר מוחמד אל-חוסייני מאמינים כי החזרת היהודים לארץ הקודש, וכן הקמת מדינה יהודית היא בהתאם לתורות האסלאם.
מתוך קהילת המוסלמים התומכים בישראל, חלק מגדירים עצמם כ"ציונים מוסלמים".
אנשים בולטים מרקע מוסלמי התומכים בפומבי בתנועת הציונות כוללים את העיתונאי האפגני המוסלמי לשעבר נמט סאדאת, האסלאמיסט הקיצוני הפקיסטני לשעבר אד חוסיין, הלוחם המצרי לשעבר שהפך לסופר תאופיק חמיד, הסופר והעיתונאי הפקיסטני-אמריקאי תשביח סייד, והעיתונאי הבנגלדשי סלאח צ'ודהורי.
אישים מוסלמים נוספים שהביעו תמיכה פומבית בישראל כוללים את אירשאד מנג'י, סלים מנסור, אנס קאנטר, עבד א-רחמן וחיד, מית'אל אל-אלוסי, קסים חפיז, עבדאללה סעד אל-חדלאק, זוהדי ג'אסר, אסרה נומני, חאלאל מוהאם ונומחד.
מספר קבוצות מוסלמיות שיש להן היסטוריה של סכסוכים עם ערבים, כולל כורדים וברברים, הביעו גם הם תמיכה בישראל ובציונות.
ראמין ארטין, איש מחברת החינוך הכורדי-אמריקאי, טוען שהקמתה של ישראל הייתה "קוץ בעין של הפשיסטים שמעדיפים לחסל את מדינת היהודים".
הוא הגיע למסקנה כי ברית ישראלית-כורדית היא "טבעית", וכי כבוד הדדי כנה והכרה זה בזכויותיו של זה יכולים להוביל לשלום ולשגשוג.
פאלאצי ציין כי אף על פי שבימים אלו התמיכה בישראל בקרב מוסלמים היא דעת המיעוט, ישנם כמה יוצאי דופן, כגון נשיא אינדונזיה לשעבר ומנהיג נהדלתול אל-עולמה, השייח' עבד א-רחמן וחיד, והמופתי הגדול של הפדרציה הרוסית, שייח' טלגט טאג'ודין., המופתי של רוסיה האירופית, שייח' סלמאן פאריד, שכתב פתווה נגד האינתיפאדה.
לדברי פאלאצי, דוגמאות נוספות לאנשי דת מוסלמים פרו-ישראלים הם המופתיים של צ'צ'ניה, אוזבקיסטן וקזחסטן.
טורקיה גם תמכה בישראל, בהיותה אחת המדינות המוסלמיות הראשונות שהכירו בישראל.
כמו כן, מצוין כי הסחר בין טורקיה לישראל שבר שיאים בשנת 2014.
במהלך מלחמת העצמאות, בדואים רבים החליפו צדדים כדי להצטרף לכוחות הציוניים בניגוד לפלישת הצבאות הערבים הרגילים.
הבדואים בנגב, מיעוט מוסלמי הכולל כ-12% מערביי ישראל, נוטים להזדהות יותר כישראלים מאשר שאר אזרחי ישראל הערבים.
בדואים רבים בנגב משרתים בצבא הגנה לישראל.
מדי שנה מתנדבים לצה"ל בין 5% ל-10% מהבדואים בגיל הגיוס (בניגוד לישראלים הדרוזים והיהודים, הם אינם מחויבים על פי חוק לעשות זאת).
במהלך הקמת התנועה הלאומית הערבית-פלסטינית, בדואים תפסו לעיתים קרובות את שבטם כמוקד הזהות העיקרי שלהם, והם בדרך כלל לא ראו את עצמם כמרכיב הזהות הפלסטינית המתהווה.
לבדואים היו קשרים ארוכי שנים עם קהילות יהודיות סמוכות.
הבדואים של טובא-זנגרייה סייעו להגן על קהילות אלה במהלך המרד הערבי הגדול.