tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
אחמד קוואם נולד למשפחה עשירה ממוצא אזרי שהייתה בעלת השפעה בחצר המלוכה של נאסר א-דין שאה קאג'אר.
קוואם נכנס לחצרו של מוזפר א-דין שאה קאג'אר כסופר ורשם מלכותי בשנת 1898. לאחר המהפכה החוקתית בפרס הפך קוואם להיות חבר במג'לס (הפרלמנט האיראני).
הוא עלה לתפקיד שר המשפטים בשנת 1909 והיה לשר הפנים בשנה שלאחר מכן.
בשנת 1918 הוא מונה למושל ח'וראסאן (כיום המחוזות ח'וראסאן רזאווי, צפון ח'וראסאן ודרום ח'וראסאן) במהלך אירועי רעב גדול שנוצר כתוצאה מבצורת ובמהלך שלוש התפרצויות השפעת הספרדית.
לאחר ההפיכה האיראנית של 1921 הפך לראש ממשלת פרס במשטרו הצבאי של רזא ח'אן.
בינואר 1922 ירש אותו חסן פירניא אך קוואם שב לתפקידו ביוני אותה שנה.
אולם בשנת 1923 הואשם קוואם כי תכנן קשר נגד חייו של אחמד שאה קאג'אר, השאה של השושלת הקאג'ארית, והוגלה עד 1928, כאשר עלה לשלטון רזא שאה פהלווי בראש שושלת מלוכנית חדשה.
לאחר הפלישה הבריטית-סובייטית לאיראן קוואם שירת בפעם השלישית בתפקיד ראש הממשלה בשנת 1942 בתקופת שלטונו המוקדם של מוחמד רזא שאה פהלווי, אך התפטר מתפקידו שנה לאחר פרעות המחסור בלחם בטהראן.
קוואם הוחזר לתפקיד בינואר 1946, והצליח להביא לנסיגת הכוחות הסובייטים מאזור אזרבייג'ן האיראנית (מחוזות מערב אזרבייג'ן ומזרח אזרבייג'ן) שבצפון מערב איראן והיה מרכזי בסיומו של משבר איראן של 1946 והקמת חברת הנפט סובייטית-איראנית.
הזכויות הסובייטיות שהוצעו על חברת הנפט החדשה הביאו התנגדות מצד המג'לס והצעת החוק להקמת החברה לא עברה עקב מחסור בתמיכה שמאוחר יותר הביא להדחתו של קוואם.
קוואם עזב את איראן בשנת 1947 אך חזר לביתו ולתפקיד ראש ממשלה בפעם החמישית והאחרונה בשנת 1952 במינוי השאה ובעודו בן 80 ובריאותו חלשה.
שוב היה תפקידו במשרדו קצר מועד.
השאה, שנמצא בסכסוך עמוק עם המנהיג הלאומני מוחמד מוסאדק - אותו החליף קוואם כראש ממשלה - מנע מקוואם את הכוחות הצבאיים הדרושים לביטול הפרעות שפרצו בבירה בעקבות התפטרותו של ראש הממשלה לשעבר.
קוואם עצמו התפטר אחרי ארבעה ימים בלבד בתפקיד, ומוסאדק חזר לראשות הממשלה ונותר בתפקידו עד לההפיכה באיראן של 1953. קוואם נעצר והוצא צו להחרמת רכושו.
אולם הוא לא הועמד למשפט ובשנת 1954 בוטל הצו.
שנה מאוחר יותר, בזקנתו (בן 82) נפטר אחמד קוואם בביתו בטהראן.
אחמד מוחמד פראג טאייע היה דיפלומט ופוליטיקאי מצרי.
כיהן כשר החוץ של מצרים מיד לאחר מהפכת הקצינים החופשיים והתפטר מתפקידו כעבור חודשים ספורים במחאה על מינוי פקידים במשרד החוץ ללא הסכמתו.
אחמד מוחמד פראג טאייע נולד בכפר אספון אל-מות'ענה בנפת לוקסור שבמצרים.
הוא למד בבית הספר היסודי ובתיכון בכפרו.
אביו, שהיה מנכבדי הכפר, דחף אותו להשלים את לימודיו בקהיר.
לאחר מכן למד משפטים בצרפת, והשלים את התואר הראשון בשנת 1926.
הוא הצטרף לשירות החוץ המצרי ושימש שגריר מצרים ביפן ובגרמניה.
אחר כך היה השגריר המצרי האחרון לפלשתינה.
ב-1952 היה שגריר מצרים בסוריה.
הוא התמנה כנציג המצרי ל במקום מחמוד פאוזי , אך לפני שהחל בתפקידו התחוללה מהפכת הקצינים החופשיים והוא נקרא לכהן כשר החוץ של מצרים.
בעקבות התערבות בשיקול דעתו ומינוי בכירים במשרד בניגוד לדעתו פרש מהפוליטיקה ומשירות החוץ, והקים משרד עורכי דין ברחוב סולימאן פאשה בקהיר.
הוא מת בגיל 76. הותיר אחריו בן, עאדל אחמד פראג, המשמש פרופסור באוניברסיטת דבלין באירלנד, ושלוש בנות.
הוא חיבר שני ספרים: האחד עוסק ב'שאלת פלסטין' ומקומה בדיפלומטיה הקולוניאלית העולמית, ספר שכתב בתקופת היותו שגריר בפלשתינה המנדטורית.
ספרו השני כולל 'הערות דיפלומטיות' ומתייחס באופן כללי לעבודה הדיפלומטית ולאו"ם.
אחמד רזא ג'לאלי (נולד ב-15 בספטמבר 1971) הוא רופא, מרצה וחוקר איראני-שוודי, מומחה לרפואת חירום.
הוא הואשם על ידי איראן בריגול לטובת ישראל ונגזר עליו עונש מוות.
לפני כן עבד במספר אוניברסיטאות באירופה, בהן מכון קרולינסקה בשוודיה והאוניברסיטה החופשית של בריסל.
במהלך מחקריו היה בקשר עם חוקרים באוניברסיטאות במדינות רבות, בהן איראן, ארצות הברית, ישראל וערב הסעודית.
ג'לאלי נעצר באפריל 2016 באיראן בחשד שהוא סוכן של המוסד, נשפט ונגזר עליו עונש מוות בגין ריגול ובגידה.
לטענת ג'לאלי, הוא עבר עינויים ואיומים במהלך תקופת מעצרו.
ג'לאלי חקר את מערכי רפואת החירום באיטליה, איראן, דנמרק ושוודיה.
הוא פרסם מחקרים רבים בתחום זה, ובין השאר בדק את מוכנות בתי החולים להתמודדות עם רעידות אדמה, מצבי עימות מזוין, פגיעות של נשק להשמדה המונית (נשק כימי, ביולוגי או גרעיני), ורפואת חירום המונית.
מחקר שערך בתחילת שנת 2016 באיטליה בחן את רמת המוכנות למקרי אסון של חדרי המיון בבתי חולים איטלקיים, והוא הגיש שורת המלצות לשיפור המצב.
הוא בין המייסדים של המרכז לחקר רפואת חירום באוניברסיטת פיימונטה המזרחית, איטליה.
בדצמבר 2020 הוצעו לו מלגה ותפקיד אקדמי בבית הספר לרפואה של אוניברסיטת הרווארד.
באפריל 2016 הגיע ג'לאלי לאיראן להשתתף בכנס בנושא רפואת חירום, אליו הוזמן על ידי אוניברסיטת טהראן ואוניברסיטת שיראז.
הוא נעצר בהוראת משרד המודיעין, וכעבור שבועיים הוגש נגדו כתב אישום על ריגול לטובת המוסד ושיתוף פעולה עם ישראל, בהסתמך על מכתב מבת זוגו, אשר נטען כי יש בו ראיות התומכות בהאשמות.
לאחר שהוחזק במקום לא ידוע במשך כשבוע, הוא הועבר לכלא אווין, שם הוחזק בבידוד או בבידוד חלקי.
ב-31 בינואר 2017 החל משפטו של ג'לאלי בבית המשפט של המהפכה האסלאמית.
נגזר עליו עונש מוות ב-21 באוקטובר 2017, באשמת פשעים ביטחוניים, המכונים באיראן "".
עורך דינו הגיש ערעור על גזר הדין, אך הוא נדחה.
בדצמבר 2017 הוקראה הודאתו בטלוויזיה האיראנית.
בהודאה אמר ג'לאלי שהוא היה מעורב בפרויקט ביטחוני שבמהלכו היה בקשר עם מדענים בתוכנית הגרעין האיראנית, וכי העביר את פרטיהם לידי ארגון ביון זר.
המדענים נרצחו בשנת 2010, וג'לאלי ציין שהוא מתחרט על שבגד באמונם.
על פי אמנסטי אינטרנשיונל, ההודאה נגבתה באיומים.
לפי דיווחים שונים, מצבו הבריאותי של ג'לאלי הידרדר בתקופת מעצרו, והוא איבד משקל רב.
ארגוני זכויות אדם של האו"ם ביקשו מאיראן מידע על תנאי מעצרו של ג'לאלי, וביקשו לבטל את גזר הדין נגדו, בהתבסס על ההכרזה לכל באי עולם בדבר זכויות האדם ועל האמנה הבינלאומית בדבר זכויות אזרחיות ומדיניות, עליהן איראן חתומה.
בדו"ח של משרד הנציב העליון של האו"ם לזכויות האדם לשנת 2020 נאמר כי יש חשש למצבו הבריאותי.
באוקטובר 2020 מיצ'ל בצ'לט, הנציבה העליונה של האו"ם לזכויות אדם, קראה לאיראן לשחרר את האסירים הפוליטיים, בהם ג'לאלי, לאור מגפת הקורונה באיראן.
מכון קרולינסקה בשוודיה והאוניברסיטה החופשית של בריסל קראו לאיראן לשחרר את ג'לאלי, ומספר גופים אקדמיים באירופה השעו שיתופי פעולה עם איראן עקב מעצרו.
הארגון "" פנה מספר פעמים לשלטונות איראן בבקשה להעניק לג'לאלי טיפול רפואי ולשקול לשחרר אותו כדי שיסייע לאיראן במאבקה במגפת הקורונה.
בפברואר 2021 ביקש הארגון מנשיא ארצות הברית ג'ו ביידן לפעול לשחרורו של ג'לאלי.
אָחְמֵד שָאַה אִבְּן אֵל-מָרְהוּם סוּלְטָאן מָחְמוּד שָאַה (נפטר ב-1513) היה האחרון שבסולטאני מלאקה, ובמהלך שלטונו שארך שנתיים חרבה הסולטנות.
אחמד שאה עלה לשלטון בשנת 1511, אחרי שאביו, מחמוד שאה, נמלט לפהאנג תוך ניסיון לגייס סיוע סיני נגד הפורטוגזים שתקפו את הסולטנות והצליחו לכבוש אותה זמן קצר לאחר מכן.
עם זאת, מחמוד שאה המשיך לקבל את היחס של סולטאן מלאקה.
לפי מחקר, אחמד שאה מונה לשליט באופן לא רשמי כדי לאפשר לאביו לברוח יחד עם טון טג'ה והאנג טואה לאוקיינוס ההודי.
אחמד שאה נחשב לבלתי כשיר לכהן כסולטאן, והוא נהרג ב-1513 כשאביו, מחמוד שאה, ניסה להשתלט מחדש על הסולטנות ולשחרר אותה משלטון פורטוגל.
עם זאת, בגלל שהסולטנות כבר חרבה, מחמוד שאה נחשב לטוען לכתר.
האגדה של פיוטרי גוננג לדאנג
הסולטאן אחמד שאה היה מעורב במיתוס על סולטאן מלאקה ששמע על יופייה של נסיכה שמימית שגרה בהר לדאנג ורצה להתחתן איתה, אך היא הציבה בפניו שבעה תנאים בלתי אפשריים.
בין התנאים שהיא הציבה לו הייתה קערת דמו של הסולטאן.
התנאים הוצבו כדי לבחון את אהבת הסולטאן כלפיה, אך היא ידעה שהם בלתי אפשריים מפני שהבקשה האחרונה הייתה קשה במיוחד מאחר שלסולטאן היה בן יחיד.
גרסאות מסוימות טוענות שהסולטאן לא הצליח למלא אף בקשה, בעוד אחרות סוברות שהוא מילא את ששת התנאים הראשונים, ובכך גרם לחורבן הסולטנות.
לפי גרסה אחרת, אחמד שאה שנרצח על ידי אביו הוא הבן שאת דמו ביקשה הנסיכה.
אחמד צַ'לַבִּי היה פוליטיקאי עיראקי שכיהן כסגן ראש ממשלת עיראק בממשלה ה-37.
בנוסף היה איש עסקים מוכר שהקים את בנק פטרה בירדן והואשם בה במעילה ומרמה לאחר שלא עמד בצו שהוציא נגיד הבנק המרכזי של ירדן.
צ'לבי היה פעיל אופוזיציוני גולה שתמך בהפלת משטרו של סדאם חוסיין ובהפיכתה של עיראק למדינה דמוקרטית, מודרנית ומשגשגת.
הוא הקים את הקונגרס הלאומי העיראקי שנועד לשמש כארגון-גג שיאגד את כל ארגוני האופוזיציה העיראקיים בגולה במטרה לפעול במשותף להפלת שלטון הבעת' בראשותו של סדאם חוסיין ולהקים תחתיו ממשלה עיראקית דמוקרטית.
עד לפלישה האמריקאית לעיראק שמר צ'לבי על קשרים קרובים עם בכירי הממשל האמריקאי, שראו בו מנהיג פוטנציאלי לעיראק שלאחר הפלת משטר הבעת.
לאחר הפלישה וההסתבכות במלחמה במדינה, ראו בכירי הממשל בצ'לבי נוכל שהוליך אותם שולל, שכן עדויות שונות שהביא צ'לבי בפני הממשל לקיומו של נשק להשמדה המונית בידי השלטונות העיראקיים הוכחו כבדיות וכראיות כוזבות.
בזירה הפוליטית העיראקית, מנגד, לא נתפס צ'לבי כדמות מנהיגותית חשובה, שכן שהה ופעל בגולה ומיעט לפעול בתוך עיראק ולכן מפלגתו קיבלה קולות מעטים במערכות הבחירות במדינה.
אחמד צ'לבי נולד בשנת 1944 ברובע כאזמיה בבגדאד למשפחה שיעית מוכרת מהאליטה של בגדאד, שניהלה את הבנק המסחרי הוותיק ביותר בעיראק.
אביו היה יו"ר הסנאט העיראקי לאחר ששימש קודם לכן כחבר במועצת הנבחרים.
בשנת 1958, לאחר ההפיכה הצבאית שהעלתה לשלטון את עבד אל-כרים קאסם, פרש אביו מהחיים הציבוריים והמשפחה עזבה את עיראק.
בעקבות זאת, גדל צ'לבי בנעוריו בעיקר בבריטניה ובארצות הברית.
הוא למד מתמטיקה וכלכלה במכון הטכנולוגי של מסצ'וסטס (MIT) ולאחר מכן קיבל דוקטורט במתמטיקה בתורת ההקשרים מאוניברסיטת שיקגו.
צ'לבי עבד במחלקה למתמטיקה של האוניברסיטה האמריקאית בביירות ובין השנים 1973–1980 פרסם שלושה מאמרים מדעיים בתחום האלגברה המופשטת.
בשנת 1971, כשהוא עדיין בלבנון, התחתן צ'לבי עם ליילא אוסייראן, בתו של הפוליטיקאי הלבנוני עאדל אוסייראן ולזוג נולדו ארבעה ילדים: תמרה, מרים, האשם והאדי.
לאחר שפרצה מלחמת האזרחים בלבנון בשנת 1975, עזב צ'לבי את ביירות עם משפחתו ועבר לירדן.
הסתבכות פלילית בירדן והקמת הקונגרס הלאומי העיראקי
בשנת 1977 ניצל צ'לבי את הונו המשפחתי וייסד בעמאן את בנק פטרה יחד עם יורש העצר הנסיך חסן, אחיו של המלך חוסיין.
הבנק הצליח בעיקר בזכות חידושים פיננסיים וטכנולוגיים שהכניס צ'לבי, כגון קופות אוטומטיות וכרטיסי אשראי.
בשנת 1989 פרסם נגיד הבנק המרכזי של ירדן צו המורה לכל הבנקים במדינה להפקיד 35% מעתודות המזומנים שלהם בבנק המרכזי.
בנק פטרה היה היחיד שלא עמד בהוראות הצו ובעקבות כך נפתחה נגדו חקירה שהובילה בסופה לסגירתו והכספים שהיו ברשותו, בסך 350 מיליון דולר, חולטו על־ידי הבנק המרכזי.
צ'לבי נמלט מירדן ומאוחר יותר הורשע שלא בפניו במעילה ובמרמה ונידון בשל כך ל-22 שנות מאסר.
בתגובה אמר כי השתמש בקשרים הבנקאיים שיצר כדי לסייע לאופוזיציה בעיראק וכן כדי לחסום כספים שסדאם חוסיין נזקק להם כדי לממן את מלחמותיו.
לטענתו, שליט עיראק לחץ על מלך ירדן לסגור את הבנק כנקמה על פעולותיו הפוליטיות.
בעקבות הפרשיה עזב צ'לבי את ירדן ללונדון.
במקביל לאירועים אלה, באוגוסט 1990, פלשה עיראק לשכנתה כווית כדי להשתלט על מאגרי הנפט שלה ולהשיג לעצמה גישה למפרץ הפרסי, צעד תוקפני שבעקבותיו הטילה ארצות הברית אולטימטום על עיראק בדרישה להסיג מיידית את כוחותיה מכווית.
מספר חודשים לאחר מכן, בתחילת שנת 1991, פתחה ארצות הברית, בשיתוף עם קואליציה רחבה של מדינות נוספות, במבצע "סופה במדבר", מבצע צבאי נרחב שמטרתו להסיג את צבא עיראק מכווית.
בתוך שבועות ספורים הנחילו כוחות הקואליציה תבוסה קשה לצבא עיראק ופלשו למדינה, אך הותירו את שלטון הבעת' על כנו.
לאחר סיום המלחמה עבר צ'לבי לכורדיסטן העיראקית שהייתה נתונה תחת שליטה אמריקאית.
ב-15 במרץ 1992 הקים צ'לבי בווינה, בתמיכה אמריקאית, את הקונגרס הלאומי העיראקי (INC), שנועד לשמש כארגון-גג שיאגד את כל ארגוני האופוזיציה העיראקיים בגולה.
המטרת המוצהרת של הארגון החדש הייתה לפתור סכסוכים אתניים בדרכי שלום ובדרכים דמוקרטיות ולצד זאת, שאיפתו הייתה להפיל תוך פעולות ממשיות את שלטונו של סדאם חוסיין ולהקים תחתיו ממשלה עיראקית דמוקרטית.
בשנת 1995, שיכנע צ'לבי את ה-CIA לממן משלחת שתעזור בארגון התקוממות כנגד משטרו של סדאם.
התוכניות קרמו עור וגידים, כאשר מורדים מהארגון פתחו בתקיפה צבאית שמטרתה הפלת המשטר העיראקי.
ההפיכה לא צלחה והובילה למותם של רבים, צ'לבי הואשם בתוצאות המרד וכן הדבר הוריד מכוחו של הארגון אשר נאלץ להעביר את המטה הראשי של הארגון ללונדון.
פעילותו האופוזיציונית וקשריו עם האמריקאים
בשנתיים שלאחר ניסיון ההפיכה הכושל, ביקר צ'לבי בוושינגטון מספר פעמים רב במטרה לשדל את הממשל האמריקאי לפעול צבאית להפלתו של סדאם חוסיין מהשלטון בעיראק ולשכנע את האמריקאים כי הוא האדם שניתן לסמוך עליו בבנייתה מחדש של עיראק כמדינה דמוקרטית לאחר הפלת משטר הבעת'.
לפי העיתון וושינגטון טיימס, צ'לבי קיבל שכר של למעלה מ-300,000 דולר לחודש מהממשל האמריקאי ועמד בקשרים הדוקים עם פוליטיקאים בכירים בפנטגון, ביניהם סגן הנשיא דיק צ'ייני, סגן שר ההגנה פול וולפוביץ ותת-מזכיר ההגנה לענייני מדיניות דאגלס פיית'.
הממשל סיפק גם תמיכה כספית ל"קונגרס" וצ'לבי הצליח אפילו לשכנע את הקונגרס האמריקאי להעביר את חוק שחרור עיראק ב-1998 שבמסגרתו הוענקו ל"קונגרס" ולקבוצות אופוזיציה אחרות 97 מיליון דולר כדי להילחם בחוסיין.
צ'לבי שיכנע את ממשלת ארצות הברית ואת המודיעין האמריקאי כי סדאם חוסיין מחזיק מאגרי נשק להשמדה המונית ואולי אף תוכנית גרעין שבגינם הוא מסרב לשתף פעולה עם פקחי האו"ם.
שנים לאחר מכן, פרסמה ועדת המודיעין של הסנאט דוח שקבע כי העילה ליציאה למלחמה בעיראק ב-2003 התבססה על מידע כוזב שאת חלקו הגדול סיפק הארגון של צ'לבי.
עוד קבע הדוח שהארגון ניסה להשפיע על מדיניות ארצות הברית באמצעות עדויות של עריקים עיראקים שסיפרו כי עיראק מחזיקה בנשק להשמדה המונית ומערכת קשרים עם ארגוני טרור כדוגמת אל-קאעדה.
העריק שנתן את העדות המרכזית שזוהתה ככוזבת היה ראפד אחמד עלוואן אל-ג'נאבּי, גולה עיראקי שחי בגרמניה וזוהה בשם הקוד Curveball .
לצד אל-ג'נאבּי, הביא ארגונו של צ'לבי עריקים עיראקים נוספים כדי לתמוך בטענות – סבאח ח'ליפה חודאדה אל-לאמי ואבו זיינבּ אל-קוריירי שטענו כי טרוריסטים אסלאמיים התאמנו באמצע שנות ה-90 במחנה האימונים "סלמאן פּאק", מדרום לבגדאד.
עריק נוסף בשם ח'דר חמזה דיווח כי סדאם חוסיין ניסה לבנות נשק גרעיני בתחילת שנות ה-90; ועריק אחר, בשם עדנאן איחסאן סעיד אל-חיידרי, אמר לעיתון ניו יורק טיימס כי "ביקר ב-20 מתקני נשק סודיים בעיראק לפחות".
חזרתו לעיראק והשתלבותו בפוליטיקה המקומית
בשנת 2003 פלשו כוחות הקואליציה הבינלאומיות בהובלת ארצות הברית ובריטניה לעיראק במטרה להפיל את שלטונו של חוסיין, וזאת על בסיס טענות להימצאותם של מאגרי נשק להשמדה המונית ברשות משטר הבעת' העיראקי, וביניהן טענותיהם של צ'לבי ואנשי ארגונו.
צ'לבי חזר לעיראק עם הכוחות האמריקאיים הפולשים ב-2003, בתקווה למלא תפקיד מרכזי בממשלה שתקום לאחר הפלת שלטון הבעת' ולהפוך את עיראק למדינה מודרנית ודמוקרטית.
הוא נהנה מגיבוי של הממשל האמריקאי ומניסיון פוליטי עשיר שרכש במהלך שנים של פעילות אופוזיציונית בגולה.
צ'לבי כיהן למשך זמן קצר כנשיא מועצת הממשל העיראקית שהוקמה על-ידי הרשות הזמנית של הקואליציה.
עם זאת, השפעתו בזירה הפוליטית בעיראק דעכה במהירות: ידיעות המודיעין המפוקפקות והמזויפות שמסר על קיומו של נשק להשמדה המונית פגעו באמון הממשל בו; הוא התמודד עם האשמות בשחיתות ובשיתוף פעולה עם איראן ובעיקר הוכפש על־ידי פקידים ואנשי-צבא אמריקאים והואשם שהיה האיש שהוליך אותם שולל.
לצד זאת, הוא לא זכה לאמון הציבור העיראקי מאחר שאת רוב שנותיו בילה מחוץ למדינה ולכן לא היה לו בסיס תמיכה מקומי משמעותי.
בשני סבבי הבחירות של שנת 2005 לא עלה בידיו של צ'לבי להשיג ניצחונות משמעותיים, עובדה שהדגישה את התמיכה המוגבלת שזכה לה ברחוב העיראקי.
מפלגתו, "הקונגרס הלאומי העיראקי", נותרה בשנים שלאחר מכן שחקן שולי במערכת הפוליטית בעיראק.
לאורך שנות פעילותו בפוליטיקה העיראקית, החזיק צ'לבי בתפקידים רבים, אך השפעתו הכוללת בפוליטיקה העיראקית דעכה בהדרגה לאחר 2003, במידה רבה משום שבכירים אמריקאים האשימו אותו ברבות מהשגיאות שעשתה ארצות הברית סביב הפלישה לעיראק.
האשמות אלה הכתימו את צ'לבי כמי שהוליך שולל את הממשל האמריקאי וכמי שנושא באחריות לכישלון הפלישה.
למרות הכתם שהוטל עליו, עשה צ'לבי מאמץ להמשיך בדרכו הפוליטית בראש מפלגת הקונגרס הלאומי העיראקי: בין השנים 2005-2006 כיהן כשר הנפט הזמני וכסגן ראש הממשלה; בין השנים 2005-2009 כיהן כחבר בפרלמנט העיראקי, אך בשל מספר המושבים הקטן שבהם זכתה מפלגתו בבחירות, השפעתו הייתה מוגבלת בלבד.
בשנים 2006–2009 שימש כיו"ר ועדת הכספים של הפרלמנט, אך גם בתפקיד זה השפעתו הייתה מוגבלת מאחר שלא הייתה לו קואליציה רחבה בתוך הממשלה ובהיעדר תמיכה לא יכל היה להוביל מדיניות משמעותית.
צ'לבי מת ב-3 בנובמבר 2015, ארבעה ימים לאחר יום הולדתו ה-70, ככל הנראה בעקבות התקף לב שבו לקה בביתו שברובע כּאזמיה, בצפון בגדאד.
בתקופה שקדמה למותו, הצהיר צ'לבי לעיתים תכופות בבמות תקשורתיות שונות כי הוא מתעתד לחשוף עדויות לשחיתות של בכירים ברשות הזמנית של הקואליציה ובממשלת עיראק בראשות אל-מאלכי.
עם היוודע דבר מותו של צ'לבי, העלתה העיתונות העיראקית השערה כי הוא הורעל למוות בעקבות מאמציו המתמשכים לחשוף שחיתויות בשורות הממשל.
צ'לבי מת בעת שכיהן כחבר בפרלמנט העיראקי ועמד בראש ועדת הכספים.
הובא למנוחות בבית הקברות ברובע כאזמיה בבגדאד.
סולטאן חאג'י אחמד שאה אל-מוסתעין בילה איבני אלמרהום סולטאן אבו בכר ריאיאתודין אל-מועזאם שאה (בג'אווי: المرحوم سلطان حاج أحمد شاه المستعين بالله إبن المرحوم سلطان أبو بكر رعاية الدين المعظم شاه) היה הסולטאן החמישי של פהנג והיאנג די-פרטואן אגונג השביעי של מלזיה מ-1979 עד 1984.
חאג'י אחמד שאה נולד באיסטאנה מנגה טונגל, פקאן, פהנג.
הוא היה בנו היחיד של סולטאן אבו בכר ריאיאתודין אל-מועזאם שאה איבני אלמרהום סולטאן עבדאללה אל-מועטסים בילה.
הוא למד בקולג' המלזי בקואלה קאנגסאר, ולאחר מכן קיבל דיפלומה במינהל ציבורי ממכללת ווסטר, שבאוניברסיטת אוקספורד ואוניברסיטת אקסטר.
הוא ירש את אביו כסולטאן פהאנג במאי 1974.
בשנת 1979 הוא נבחר ליאנג די-פרטואן אגונג של מלזיה.
בחירתו הייתה שנויה במחלוקת משום שהתפרסם במדינה שהוא מסוכסך עם סגן ראש הממשלה מאהאטיר מוחמד.
שמועות אלה התבררו לבסוף כבדויות.
סולטאן אחמד שאה היה חובב ספורט נלהב והיה נשיא התאחדות הכדורגל המלזית (FAM) משנת 1984 עד 2014, נשיא קונפדרציית הכדורגל של אסיה (AFC) עד 2002 ונשיא התאחדות הכדורגל של ASEAN מ-2011 עד 2019. בנוסף לכדורגל, אהב גם גולף, פולו ורכיבה על סוסים.
הוא התפטר מתפקידו כשליט פהאנג בינואר 2019 בשל חוסר יכולתו להמשיך לשלוט בעקבות בריאותו הרופפת ותפקיד הסולטאן הועבר לבנו עבדאללה.
הוא מלך לעולמו אחרי ארבעה חודשים מהתפטרותו במאי 2019 ונקבר לצד אשתו במאוזוליאום המלכותי פהאנג ליד המסגד המלכותי אבו בכר בפקאן שבפאהאנג.
לאחר מותו, מדינת פהנג ציינה 40 ימי אבל, ודגלי פהנג ברחבי המדינה הונפו בחצי התורן.
אחמד א-סייד רפעת אחמד היה כדורגלן מצרי ששיחק בעמדת קשר הכנף.
רפעת גדל במחלקת הנוער של ENPPI, ובשנת 2013 החל לשחק בקבוצה הבוגרת של המועדון במסגרת ליגת העל המצרית.
בהמשך עבר לא-זמאלכ מליגת העל המצרית, ממנה הושאל בחזרה ל-ENPPI, ובהמשך לאל-איתיחאד, גם היא מליגת העל המצרית.
בחודש נובמבר 2020 חתם באל-מסרי מליגת העל המצרית, ובחודש אוקטובר 2021 עבר לפיוצ'ר, גם היא מליגת העל המצרית.
ב-8 באוקטובר 2022 הושאל לאל-וחדה מליגת העל של איחוד האמירויות הערביות, במדיה ערך שש הופעות ליגה והבקיע שער אחד, וב-31 בינואר 2023 חזר לפיוצ'ר.
ב-11 במרץ 2024 במהלך משחק הליגה של פיוצ'ר נגד אל-איתיחאד איבד רפעת את הכרתו והובהל לבית החולים.
הוא סבל מאוטם שריר הלב בשל מצב רפואי נדיר, וחזר להכרה לאחר כשבוע.
ב-14 באוגוסט 2013 ערך רפעת את הופעת הבכורה שלו בנבחרת מצרים, בניצחון 3-0 על נבחרת אוגנדה במשחק ידידות.
זו הייתה הופעתו היחידה בנבחרת עד לשנת 2021, בה חזר למדי הנבחרת במסגרת הגביע הערבי.
ב-4 בדצמבר 2021 הבקיע את שער הבכורה שלו בנבחרת, בניצחון 5-0 על נבחרת סודאן, במסגרת שלב הבתים של הטורניר.
בסך הכל ערך שבע הופעות במדי הנבחרת, בהן הבקיע שני שערים.
ב-6 ביולי 2024, בגיל 31, מת רפעת בקהיר כתוצאה מאוטם שריר הלב.
אחמד עבדולעזיז שוביר הוא שוער כדורגל מצרי לשעבר, ששיחק במועדון הכדורגל אל-אהלי ובנבחרת מצרים.
שוביר כיהן בעבר כסגן נשיא התאחדות הכדורגל המצרית וכפקיד רשמי בנבחרת האולימפית של מצרים.
הוא נחשב לאחד מגדולי השחקנים בתולדות מצרים.
בנוסף לפטריוטיות שלו, הוא הביע רגשות חזקים במיוחד בשידוריו, הרבה מעבר למקובל אצל אנשי טלוויזיה.
קבוצת "אל-אהלי", שבה הפסידה 3-1 ל"אל-מסרי" ושאוהדיה היו רוב הנפגעים באסון, היא הקבוצה שבה שיחק בשנות ה-80 ותחילת שנות ה-90, ועם אותה קבוצה זכה בתארים רבים במצרים ובאפריקה.
שוביר היה גם חבר בפרלמנט המצרי, כנציג עירו טנטא במחוז אל-ע'רביה, לתקופת כהונה שהחלה ב-2005 והסתיימה ב-2010. הוא היה חבר במפלגה הדמוקרטית הלאומית, שהייתה מפלגת השלטון, עד שפוזרה בעקבות מהפכת 2011 במצרים שהפילה את נשיא מצרים חוסני מובארכ.
שוביר שיחק במועדון הספורט אל-אהלי משנת 1980 ועד 1996.
בשנת 1990 הופיע שמו של שובייר באחד השירים המפורסמים ביותר בתחום הספורט בישראל.
עלי מוהר שילב את שמו בשיר "ואלה שמות", שהולחן על ידי יוני רכטר ובוצע על ידי אריק איינשטיין.
השיר, המורכב כולו משמות של כוכבי כדורגל, בעיקר כאלה שהשתתפו במונדיאל 1990 באיטליה באותה שנה, כלל את השורה: "דסייב זיגמנטוביץ' דמייננקו ניקו קלאסן, ומג'די עבד אל-ראני ושובייר וחוסם חסאן" שאותה שר איינשטיין.
מאז פרישתו הפך שוביר לשדרן טלוויזיה ופרשן כדורגל נודע.
הוא החל את דרכו בערוץ Dream ובתוכניתו בערוץ "אלחיאת" בשם "'אל-כורה מע שוביר" או "הכדורגל עם שוביר".
לאחר מכן, הוא הנחה תוכנית לילה יומית על כדורגל בשם זהה בערוץ ONTime Sport, וגם הנחה תוכנית רדיו בתחנת ON Sport FM עד יולי 2024.
בנו הוא שוער נבחרת מצרים מוסטפא שובייר.
מקום 7 בדירוג השחקן האפריקאי הטוב ביותר על ידי France Football בשנת 1989
מקום 5 בדירוג השחקן האפריקאי הטוב ביותר על ידי France Football בשנת 1990
השוער הטוב ביותר במצרים מספר פעמים
השחקן המצטיין בגביע הנשיא בשנת 1993
השתתפות בגביע העולם באיטליה 1990
מדליית זהב בגביע אפריקה לאומות בשנת 1986
מדליית זהב במשחקים הפאן-ערביים ובגביע הערבי בשנת 1992
מדליית זהב במשחקים הפאן-אפריקאיים בשנת 1987
תואר ליגת האלופות האפריקאית בשנת 1987
4 תארים בגביע מחזיקות הגביע האפריקאי
תואר ליגת האלופות הערבית בשנת 1996
תואר גביע מחזיקות הגביע הערבי בשנת 1995
אחמד פתאלי (ערבית: أحمد فتالي) הוא ראש המועצה המקומית ע'ג'ר מאז שנת 2003.
פתאלי הוא בן אחותו של ראש המועצה הקודם והוותיק של הכפר, השייח סלמאן אלח'טיב, אשר הנהיג אותו מאז כיבושו במלחמת ששת הימים ועד שנת 2003. כבר בקדנציה האחרונה של אלח'טיב ביקש לפרוש מהתפקיד אולם תושבי הכפר ביקשו ממנו להאריך כהונתו.
בבחירות 2003 הודיע שלא יתמודד, וישנן טענות כי הציע את פתאלי למחליפו.
פתאלי שימש כמורה שנים רבות וטרם בחירתו לראשות המועצה שימש כסגן מנהל בית הספר היסודי ביישוב ומנהל מרכז התרבות של הכפר.
עוד טרם בחירתו נחשב למנהיג רוחני ולדמות אהודה ביישוב.
הוא נבחר לראשות המועצה ב-2003 כשהיה בגיל 43, ללא מועמדים אחרים לתפקיד, וגם במערכות הבחירות לאחר מכן איש לא התמודד מולו.
בשנת 2012 הקים בסיוע מפעל הפיס את 'גן השלום' ביישוב כסמל לשלום בין העמים.
בלשכתו הציב את סמלי המדינה ותמונות ראש הממשלה והנשיא.
פתאלי שם דגש על פיתוח התיירות בכפר, על אף המגבלה המחייבת תיאום מראש עם הצבא של כניסת ישראלים לשטחו.
בשנת 2024, בתקופת כהונתו, אושרה הרחבת הכפר והקמת שכונה נוספת בו.
אחמד פרס היה כדורגלן מרוקאי ששיחק בעמדת החלוץ.
הוא זכה בתואר כדורגלן השנה באפריקה לשנת 1975, ונחשב לאחד הכדורגלנים המרוקאים הגדולים בכל הזמנים.
פרס שיחק לאורך כל הקריירה שלו בקבוצת שבאב מוחמדיה , בעיר מוחמדיה, בין השנים 1965 ל-1982. הוא זכה עם המועדון באליפות ליגת העל המרוקאית בעונת 1979/80, והיה מלך השערים של הליגה בשנים 1969 ו-1973.
הוא פרש מכדורגל בשנת 1982, לאחר שבילה את כל הקריירה שלו באותו מועדון.
פרס שיחק בנבחרת מרוקו בטורניר הכדורגל באולימפיאדת מינכן (1972).
כמו כן, שימש כקפטן הנבחרת במונדיאל 1970 שהתקיים במקסיקו.
הוא הנהיג את נבחרתו לזכייה היסטורית בגביע אפריקה לאומות 1976, התואר היחיד של מרוקו בטורניר זה עד היום.
פרס כבש 36 שערים ב-94 הופעות במדי נבחרת מרוקו.
גביע מחזיקות הגביע של המגרב: 1973
נבחרת הטורניר של גביע אפריקה לאומות: 1976
נבחרת החלומות של מרוקו בכל הזמנים של IFFHS
נבחר על ידי CAF לאחד מ-200 הכדורגלנים האפריקאים הגדולים ב-50 השנים האחרונות (2006)
אחמד ראמי היה משורר ומתרגם מצרי.
הוא ידוע בעיקר בזכות כתיבת מילים לזמרים המצרים אום כלתום ומוחמד עבד אל-והאב.
עבודותיו כוללות תרגומים לערבית של כמה ממחזותיו של שייקספיר ואת ה"מרובעים" של המשורר הפרסי עומר ח'יאם.
ראמי מילא גם תפקיד מוביל בפיתוח השירה הערבית, תוך שימוש בשפה פשוטה כדי לבטא נושאים נשגבים.
הוא זכה בכינוי "משורר הנעורים" כהוקרה על תרומתו לשירה הערבית.
אחמד ראמי נולד ברובע נאסירייה בקהיר ב-9 באוגוסט 1892 למשפחה מצרית מהמעמד הבינוני.
אביו היה אז סטודנט לרפואה בקאסר אל-עיני ומאוחר יותר הפך לרופא בארמון.
אחמד בילה את שנות ילדותו הראשונות עם אביו באי תאסוס, שהיה שייך לח'דיו עבאס השני.
הוא חזר לקהיר בשנת 1901 כדי לגור עם דודתו.
הוא למד בבית הספר היסודי מוחמדיה ובבתי ספר התיכוניים יוקרתיים בקהיר.
בתקופה זו, ראמי השתתף בפורומים פואטיים שבועיים והחל לפתח את כישרונו הפואטי.
הוא כתב את שירו הראשון כשהיה בן 15 והחל לבטא בשירתו את תגובתו לאירועים פוליטיים.
שירו הראשון שפורסם הופיע בשנת 1910 במגזין אל-רוויאת אל-גדידה.
לאחר שסיים את לימודיו בבית הספר הגבוה למורים בשנת 1914, מונה ראמי למורה לגאוגרפיה ולשפה האנגלית בבתי ספר פרטיים בקהיר.
בתקופה זו הכיר לראשונה את המשוררים והאומנים של זמנו, כמו עבד אל-חלים אל-מסרי, אחמד שאוקי, אחמד נאסים וחאפז אבראהים.
שש שנים לאחר מכן, מונה לספרן בסמינר הגבוה למורים, מה שהציע לו הזדמנות ייחודית לקרוא שירה וספרות ערבית, אנגלית וצרפתית.
בשנת 1918, פרסם ראמי את הדיוואן הראשון שלו, שהציג לקוראים הערבים סוג חדש של שירה.
בשנת 1924, ראמי קיבל מלגה ונשלח לפריז ללימודים, שם קיבל תואר בלימודי פרסית מבית הספר לשפות המזרחיות.
הכשרתו בשפה הפרסית סייעה לו בתרגום המרובעים ( רובאעיאת) של עומר ח'יאם מהמקור בפרסית לערבית.
תרגומו שיקף את הפילוסופייה של ח'יאם.
בשנת 1925, הוא עבד כספרן בספרייה הלאומית והארכיון הלאומי של מצרים, שם יישם את הטכניקות המודרניות שלמד בצרפת כדי לארגן את הספרייה.
בשנת 1925 הוא פרסם את קובצי השירה השני והשלישי שלו .
בשנת 1938, ראמי עבד כספרן בספריית חבר הלאומים בז'נבה לאחר שמצרים הצטרפה רשמית לליגה.
בשנת 1945 הוא חזר למצרים שם עבד כיועץ לבית השידור המצרי.
הוא חזר לספריה של מצרים כסגן יו"ר שלוש שנים לאחר מכן.
ראמי מונה לסגן נשיא מועצת הספרייה הלאומית בשנת 1948 וליועץ ספרותי לשידור הממלכתי המצרי בנובמבר 1954. הוא כתב במגזין אל-הילאל בין השנים 1936 ו-1954 וכתב מחזות לבמה ולמסך.
במהלך הקריירה שלו, אחמד ראמי זכה במספר רב של פרסים ואותות הצטיינות.
בשנת 1965 הוא קיבל את פרס המדינה לספרות והוענק לו מסדר מצוינות אינטלקטואלית מהמלך חסן השני ממרוקו.
הוא זכה במסדר ההצטיינות הממלכתי בספרות בשנת 1967. תואר דוקטור לשם כבוד הוענק לו מהאקדמיה לאמנויות בשנת 1976. הוא זכה במסדר הצטיינות לבנוני יוקרתי, ואיגוד המלחינים שבסיסו בפריז העניק לו לוח זיכרון כהוקרה על תרומתו.
ראמי השפיע על הזמרת המצרית האגדית אום כולתום, לה חיבר 137 משיריו.
הוא הוצג לאום כולתום בשנת 1924 לאחר שובו לקהיר מלימודיו בפריז.
הסופר והעיתונאי הלבנוני סלים נסיב הוציא לאור בשנת 1996 רומן בשם "אום - אני אוהב אותך בגלל קולך" המתמקד במערכת היחסים בין ראמי לאום כולתום.
לפי הרומן אחמד ראמי היה מאוהב עמוקות באום כולתום, אהבה שלא התממשה אך ראמי נתן לאהבה זו ביטוי בשירים שכתב לאום כולתום.
השיר יאמא ארק אלנסים מתוך הסרט "יחיא אלחב" (1938) ובביצוע לילה מוראד, תורגם בידי אלמוג בהר.
השיר "אני אוהב את חיי החופש" תורגם בידי צבי גבאי ופורסם בעיתון 77 בגיליון 374. השיר מבוצע בידי מוחמד עבד אל-והאב.
שירים רבים שבוצעו בידי אום כולתום תורגמו בידי לטיף ברטוב..
אחמד תווכולי (בפרסית: احمد توکلی; 5 במרץ 1951 – 23 ביולי 2025) היה פוליטיקאי ועיתונאי איראני שמרני, שבין היתר היה חבר במועצה האיראנית לאבטחת אינטרס המשטר, המנהל הכללי של אתר החדשות אלף, מנהל מרכז המחקר של המג'לס ומייסד ארגון מעקב הצדק והשקיפות.
בחודשים הראשונים שלאחר המהפכה האסלאמית היה תווכולי ראש תחנת משטרה, חבר הוועדה המהפכנית האסלאמית, סגן התובע והתובע המהפכני של בהשהר בצפון איראן, אך לא נשאר בעניינים צבאיים ומשפטיים ובשנת 1988 התמנה לדובר ממשלתו של מוחמד עלי רג'אי.
לאחר מכן הוא הפך לשר העבודה והרווחה בממשלתו של מיר-חוסיין מוסאווי, אך התפטר בטרם הושבעה הממשלה.
תווכולי נכנס לראשונה לפרלמנט האיראני כנציג בהשאהר, ולאחר מכן כיהן שלוש קדנציות רצופות ככנציג של טהראן, ריי, שמיראנאת ואסלאמאשההר .
במהלך כהונתו הפרלמנטרית, שימש תווכולי כראש מרכז המחקר הפרלמנטרי, והוביל את מחקרי החקיקה והערכות המדיניות של הגוף מתחילת הפרלמנט השביעי ועד אמצע התשיעי.
תווכולי התמודד פעמיים לנשיאות, אך הפסיד: בבחירות ב־1993 מול אכבר האשמי רפסנג'אני וב-2001 מול מוחמד ח'אתמי.
בבחירות לנשיאות איראן ב־2005 תמך תווכולי במחמוד אחמדינז'אד, אך לאחר זמן מה הפך למבקרו.
הוא היה אסלאמיסט שמרן שהתנגד לכלכלה הקפיטליסטית ותמך בשליטת הממשלה בכלכלה.
הוא ביקר בחריפות את אחמדינז'אד על כך שהזכיר בנאומיו רק את איראן ולא את האסלאם כולו.
תווכולי נלחם בשחיתות וצידד בשקיפות של החלטות ומהלכים ממשלתיים, במיוחד בענייני כלכלה.
הוא הגיש תלונות פומביות נגד פקידים, כולל נגד רסול דינרוונד (Rasoul Dinarvand).
החקירה הובילה לפיטורים בתוך המשרד.
לאחר בחירות לנשיאות ב-2009 ודיכוי מחאות "התנועה הירוקה", התנגד תווכולי לשידורים בטלוויזיה, של הודאות בכפייה של עצורים.
בשנות ה-90 למד תווכולי כלכלה באוניברסיטה בבריטניה, עם מלגה ממשרד המדע ולאחר שחזר לאיראן ייסד את העיתון "פרדא" (فردا).
קודם לכן, הוא כתב בעיתון השמרני "רסאלת" (رسالت).
לעיתון תחת ניהולו הייתה גישה ביקורתית למדיניות הכלכלית של תקופות הנשיאות של האשמי רפסנג'אני וח'אתמי.
העיתון נסגר לאחר זמן מה עקב בעיות כלכליות.
בהמשך הוא ייסד ועמד בראש אתר החדשות "Af" ומוסד בשם "Integrity and Justice Watch".
בשניהם הִרבה למתוח ביקורת על "הפרות פיננסיות ומנהליות" והזהירו מפני ההשלכות של התערבות הצבאית בפעילות הפוליטית והכלכלית.
תווכולי היה בן דוד של עלי לאריג'אני.
בשנותיו האחרונות הוא חלה בפרקינסון ונפטר מהתקף לב בטהראן, ב-23 ביולי 2025, בגיל 74.
האחמדיה (באורדו: جماعت احمدیہ مسلمہ, בערבית: الجماعة الإسلامية الأحمدية) היא כיתה דתית המהווה פלג מוסלמי שנוסד בהודו הבריטית (הראג' הבריטי) ומטיף לחידוש דת האסלאם, לנאורות, שלום ודאגה לזולת.
התנועה האחמדית נוסדה במדינת פנג'אב שבהודו הבריטית (הראג' הבריטי), ב על-ידי מירזא ע'ולאם אחמד אל-קאדיאני (1908-1835) ונקראת על שמו.
בהיותו כבן 40 הכריז ע'ולאם אחמד כי אללה הטיל עליו לחדש את פני הדת המוסלמית, ולהשליט בעולם צדק ויושר.
תומכיו התכנסו בעיר ההודית לודהיאנה ב-23 במרץ 1889 ונשבעו לו אמונים (ביעה بيعة).
תאריך זה נחשב כתאריך היווסדו של הפלג האחמדי.
במהלך השנים עשו אנשי התנועה פעולה מיסיונרית רחבת היקף וכך גדל מספר המאמינים.
לאחר חלוקת הודו למדינה בעלת רוב הינדי ולמדינה מוסלמית, עברו אחמדים רבים מהודו לפקיסטן והמרכז הדתי עבר לעיר חדשה שהוקמה על ידי האחמדים – רבואה.
התנועה נרדפה בפקיסטן במשך שנים והפעילות הדתית שלה הועברה ללונדון.
כיום מפוזרים מרכזים של התנועה האחמדית במדינות רבות כולל ישראל (בחיפה).
לאחר מותו של מירזא ע'ולאם אחמד אל-קאדיאני ב-1908, התמנה אחד מתלמידיו הראשונים, חכים נור א-דין (حکیم نور الدین), ליורשו, ותוארו היה "היורש של המשיח".
לאחר מותו של חכים נור א-דין ב-1914, 25 שנה בלבד אחרי ייסוד התנועה, התפצלה התנועה לשני זרמים שכל אחד מהם הונהג על ידי מנהיגים אחרים.
הזרם המרכזי נשאר בקדיאן (Qadian), עיר הולדתו של מייסד התנועה, ובראשו עמד מירזא באשיר אחמד, בנו הבכור של מייסד התנועה.
הזרם השני עבר ללאהור ובראשו עמד מולאי מוחמד עלי.
אנשי הזרם שבסיסו בקדיאן מאמינים שמייסד התנועה, ע'ולאם אחמד, היה "חותם הנביאים" (ח'אתם אל-אנביאא', خاتم الانبياء) כלומר, הנביא האחרון, זה שחותם את רשימת הנביאים.
זאת לעומת האמונה האסלאמית המסורתית שתואר זה שמור בלעדית למוחמד.
אנשי הזרם שבסיסו בלאהור מאמינים שע'ולאם אחמד היה הוגה דעות מוסלמי חשוב אך לא נביא, ולפיכך אינו "חותם הנביאים".
לאחר חלוקת הודו ב-1947 עברו רוב האחמדים מהודו לפקיסטן.
התנועה האחמדית של לאהור התקרבה יותר לאסלאם המסורתי ובעיני מוסלמים, חברי התנועה לא נחשבים ככופרים באסלאם.
ב-1973 שונה נוסח ההשבעה של נשיא פקיסטן וראש ממשלתה בחוקה, שלפיו על הנשיא או על ראש הממשלה המושבע להכיר בהיותו של מוחמד אחרון הנביאים.
שינוי זה בחוקה מונע, למעשה, מאחמדים מהזרם מקדיאן להתמנות לתפקידים אלה, שכן לפי אמונתם מוחמד איננו אחרון הנביאים.
בכינוס אסלאמי בין-לאומי באסלאמאבאד ב-1974 בהשתתפות נציגים מוסלמיים מ-124 מדינות, כולל ממדינות רבות שאינן בעלות רוב אסלאמי, הוקעו האחמדים על שני פלגיהם, ה"קדיאנים" וה"לאהורים", כ"כופרים בני כופרים".
עוד באותה שנה תוקנה חוקת פקיסטן שנית.
לפי התיקון, מי שאינו מאמין בכך שמוחמד היה אחרון הנביאים, איננו נחשב מוסלמי.
נכון לשנת 2016 יש ריכוזים שונים של בני הקהילה ב-209 מדינות וטריטוריות, בעיקר בדרום אסיה, מערב אפריקה, מזרח אפריקה ואינדונזיה.
קשה להעריך את גודלה המדויק של אוכלוסיית האחמדים.
הנהגת הקהילה מדברת על "עשרות מיליונים" אולם רוב המקורות העצמאיים מעריכים כי האוכלוסייה נעה בין 10 ל-20 מיליון ברחבי העולם, שמהווים כ-1% מהמוסלמים בעולם.
בשנת 2001 ה"אנציקלופדיה הנוצרית העולמית" העריכה כי זו התנועה המתפתחת ביותר בתוך האסלאם.
התורה האחמדית שוללת באופן מוחלט אלימות במסגרת ג'יהאד.
לדברי מירזא ע'ולאם אחמד, הצורך בג'יהאד התקפי בטל כיוון שבימי חייו לא נשקפה סכנה לאסלאם.
התנועה מתגאה בהטפה לנאורות, שלום ואהבה לאחר.
האחמדיה רואה בעצמה דת גלובלית, שאמורה לכלול בנוסף למוסלמים גם נוצרים, יהודים והינדים.
לפי האמונה האחמדית, ישו היה בן-אדם שלא נצלב ולא הועלה השמימה, אלא הורד מן העץ על ידי תלמידיו, עבר להודו, ושם מת בגיל 120 בעיר סרינגר שבקשמיר.
לדברי האחמדים, קברו של ישו נמצא בסרינגר, והוא אחד המקומות הקדושים עבורם.
ע'ולאם אחמד, מבשר הדת, היה לפי דבריו גלגול של קרישנה, ישו ומוחמד גם יחד.
הוא "אל-מַוְע֫וּד" – המובטח (מילה המקבילה במשמעותה למהדי).
בניגוד לתפיסה האיסלאמית המקובלת שמוחמד הוא "חותם הנביאים", האחמדים מאמינים שלאחר מותו לא חדלה הנבואה והיא עברה לע'ולאם אחמד ולתלמידיו אחריו.
עקרונות התורה האחמדית מחייבים את מאמיניה להיות נאמנים למדינה שבה הם חיים.
האחמדי חייב במצוות הדת כדי להגיע לעולם הבא ואסור לו לעבור על חוקי הממשל במדינתו, כי עליו לחיות בשלום בעולם הזה.
כל מאמין מפריש 6.5% מהכנסתו לפעילות הדת בתחומי החינוך והדת.
במהלך המאבק ההודי לעצמאות מבריטניה לא תמכו אנשי האחמדיה במאבק, והעדיפו שלטון זר ששומר על זכויות המיעוטים על פני שלטון הינדי שעלול לדכא אותם.
הדבר השתלב עם גישתם לציות לחוק (בעוד שאנשי הקונגרס הלאומי ההודי פעלו נגד החוק הקיים בשאיפתם לעצמאות).
כחלק ממטלת קירוב הלבבות שנטלו על עצמם, מתרגמים האחמדים את הקוראן לשפות רבות.
עד כה תורגם הקוראן בידיהם ובידי אחרים לכ-100 שפות, בהן יידיש.
התנועה האחמדית בישראל היא התנועה האחמדית הפעילה היחידה ב.
עוד טרם היווסדה של הקהילה האחמדית בישראל נעשו ניסיונות על ידי מיסיונרים אחמדים ליצור קהילות אחמדיות במזרח התיכון.
ב-17 במרץ 1928 הועבר "מרכז המשלחת האחמדית לארצות המזרח-התיכון" מדמשק לשכונת כבאביר שבחיפה.
המקום היה עד אז כפר קטן בשיפולים המערביים של הר הכרמל, מעל נחל שיח.
כפר זה הפך לשכונה קטנה המונה מעל 1,000 איש, מוקפת מכל צדדיה בשכונות יהודיות.
לקהילה האחמדית בחיפה מסגד גדול שצריחיו ניכרים במבט מהחוף.
המסגד קרוי "אדוננו מחמוד", על שם החליף השני של הדת.
הוא בנוי כמבנה מתומן לפי מתכונת כיפת הסלע בירושלים.
על הקיר בפתח מתנוססת ההבטחה: "כל מי שישהה כאן, בטוח יהיה".
אימאם העדה האחמדית בישראל הוא מוחמד שריף עודה, והוא כפוף לח'ליף מירזא מסרור אחמד, שמושבו בלונדון.
מזכ"ל העדה בישראל נבחר בבחירות בין כל חברי העדה, וכיום, מוחמד עודה מכהן בתפקיד.
לעדה ירחון הקרוי "אל-בושרא אל-אסלאמיה אל-אחמדיה" – "הבשורה המוסלמית האחמדית", אשר מופיע מאז שנת 1932. כבר בגיליונו הראשון פנה ליהודים בהצעה להתאסלם.
מספרם של האחמדים בישראל נאמד בכמה אלפים.
שמס א-דין אל-מלאבארי נולד בעיר בקרלה שבהודו.
הוא הגיע לישראל מהודו בשנת 2004, לאחר שהוצב על ידי הח'ליף של העדה האסלאמית האחמדית, מירזא מסרור אחמד, כאיש הדת והשליח הראשי במדינה, לאחר שלמד באוניברסיטת העדה בקדיאן (Qadian), הודו.
אחנתון, שנודע כאמנחותפ הרביעי בראשית מלכותו, היה פרעה של השושלת השמונה-עשרה של מצרים העתיקה.
ההנחה המקובלת היא, שנולד לאמנחותפ השלישי ולמלכתו הראשית, תיה, בשנת 26 למלכותם (1379/1362 לפנה"ס).
אמנחותפ הרביעי ירש את אביו לאחר 38 שנות מלכות, ייתכן שלאחר מלכות משותפת של שניהם לתקופה שנמשכה עד 12 שנה.
תאריכים אפשריים למלכותו של אחנתון (התלויים במחלוקות בכרונולוגיה המצרית) הם בין 1367 ל-1350 לפנה"ס או מ-1350/1349 לפנה"ס ועד ל-1334/1333 לפנה"ס.
אשתו העיקרית של אחנתון הייתה נפרטיטי, שנעשתה מפורסמת בשל פסלהּ, המוצג בבניין המוזיאון החדש בברלין.
היו כאלה שזיהו אותו כ"נפחורוריה מלך מצרים" הנזכר כנמען של חלק ממכתבי אל-עמארנה, והציעו כי זה היה שמו באכדית.
אמנחותפ הרביעי היה מהפכן דתי, ובשנה הרביעית למלכותו הנהיג במצרים את האתוניזם, שהעלה את אל השמש, אתון – שקודם לכן היה אל מדרגה שנייה – למעמד של אל עליון, במקומו של האל אמון.
המהפכה הדתית הזו החלה כנראה עם החלטתו להצהיר על קיום פסטיבל-סד.
פסטיבל-סד, היה ציון יובל מלכותי שהיה אמור לחזק את כוחותיו האלוהיים של מלכותו של פרעה.
למרות שהפסטיבל נערך בדרך כלל בשנה השלושים למלכותו של פרעה קיים אותו אמנחותפ הרבעי בשנתו הרביעית כצעד יוצא דופן.
באותה שנה החל לבנות את בירתו החדשה, אחתאתון ('האופק של אתון'), שזוהתה כאל-עמארנה.
בשנה החמישית למלכותו, שינה אמנחותפ הרביעי את שמו באופן רשמי לאחנתון (בין הפירושים המקובלים: 'הראוי לעבוד את אתון', 'בחירו של אתון' ו'הרוח המפוארת של אתון'), כעדות לפולחן החדש.
התאריך שניתן לאירוע כנראה נפל ב-2 בינואר של אותה שנה.
בשנה השביעית הועברה הבירה מנא אמון לאחתאתון במדבר המערבי, אם כי בנייתה של העיר נמשכה עוד שנתיים לאחר מכן.
לכבודו של אתון, הוא גם בנה קומפלקס מקדשים מהמסיביים ביותר במצרים העתיקה, כולל המקדשים בכרנך ונוא אמון, ליד המקדש הישן לאל אמון.
במקדשים אלה עבדו את אתון בשמש הישירה, בניגוד למקדשים החשוכים שבהם עבדו את האלים הישנים.
מקובל, כי אחנתון חיבר גם תפילה לאתון.
במקור, אחנתון הציג את אתון כווריאציה של האל העליון המוכר, אמון-רע (אל שהוא תוצאה של עלייתה לגדולה של כת אמון, שהביאה להתמזגותו של אמון עם אל השמש רע), בניסיון להציב את האמונה החדשה בהקשר מצרי מוכר.
אולם בשנה התשיעית למלכותו הצהיר אחנתון על גרסה רדיקלית יותר של הדת החדשה שלו הגורסת כי אתון אינו רק האל העליון, אלא האל היחיד, וכי אחנתון, הוא היחיד שיכול לגשר בין אתון לעמו.
הוא אף הציג רצח טקסי של אמון, והורה על הריסה של מקדשיו בכל מצרים.
פעולה זו הייתה התקפה חזיתית על הכהונה של אמון, שהייתה בעלת כוח פוליטי וכלכלי רב במצרים.
שמו של אתון גם נכתב אחרת לאחר השנה התשיעית, על מנת להדגיש את הרדיקליות של השלטון החדש.
הפולחן כלל איסור על פסלים של אתון, חוץ מאשר העיגול של השמש, כאשר הקרניים צוירו עם ידיים, שכנראה ייצגו את הרוח הלא נראית של אתון, המעניקה חיים לכל, שבאותו זמן נחשב לא רק כאל השמש, אלא כאל אוניברסלי.
השלב הראשון של האתוניזם נראה כסוג של הנותאיזם המוכר בדת המצרית, אך הצורה המאוחרת נראית כפרוטו-מונותיאיזם.
סגנונות האמנות שפרחו בתקופה קצרה זו היו שונים באופן מובהק מאמנות מצרית אחרת, והוצגו בהם עיוותים גופניים שונים, כמו ראשים מוארכים ובטן בולטת, כיעור מוגזם ויופיה של נפרטיטי.
בפעם היחידה באמנות המצרית המלכותית, משפחתו של אחנתון צוירה באופן נטורליסטי במובהק.
נפרטיטי גם נמצאת על יד פרעה בפעולות שבדרך כלל רק פרעה היה יכול לעשות, לדוגמה הכאת אויב זר בעזרת אלה.
הדבר מרמז כי היא הגיעה להשפעה בלתי רגילה עבור מלכה.
ייצוגים אמנותיים של אחנתון מראים אותו באופן נשי ביותר, עם איברים דקים, בטן בולטת וירכיים רחבות, דבר שהעלה תאוריות קונטרברסליות כי הוא בעצם היה אישה המתחזה לגבר, דבר שידוע כי קרה בפוליטיקה המצרית פעם או פעמיים, או שהוא היה דו-מיני או שהיה במצב בין-מיני אחר.
יש שהציעו גם כי משפחתו סבלה מתסמונת מרפן, היוצרת תווי פנים מוארכים, העשוי להסביר את מראהו.
אך ממספר מקורות עולה כי ייצוגים פרטיים של אחנתון, בניגוד לאמנות הרשמית, הראו אותו כרגיל למדי; מעבר לכך, דמויות מובילות מתקופת עמארנה, מלכותיות ואחרות, הוצגו גם הן עם המאפיינים האלה, דבר שמעלה אפשרות כי הייתה סיבה דתית כלשהי לייצוג זה.
עדויות חשובות לגבי השלבים המאוחרים של מלוכת אחנתון הגיעו מגילוי מכתבי אל-עמארנה.
מכתבים אלה כנראה נזרקו על ידי סופרים לאחר שהועתקו לפפירוס, והם מהווים אוצר בלום של מכתבי טבלאות החמר שנשלחו מהמבצרים האימפריאליים ומבעלי הברית הזרים של מצרים.
מהמכתבים עולה כי אחנתון היה מרוכז כל כולו בדתו החדשה, וכי הזנחתו את ענייני המדינה הביאה לחוסר סדר ברחבי האימפריה המצרית העצומה.
המושלים והמלכים של הארצות הנשלטות שלחו מכתבים שבהם ביקשו זהב, וגם התלוננו כי מתעלמים מהם ומרמים אותם.
בשלב מוקדם במלכותו, היה ריב בין אחנתון לבין מלך מיתני, לאחר מכן אחנתון חתם על הסכם עם החיתים בניגוד לעצתו של מלך מיתני, ואלה התקיפו את מיתני וניסו לבנות אימפריה משלהם.
קבוצה אחרת של בעלי ברית של מצרים שניסו למרוד בחיתים נוצחו, והם שלחו לאחנתון מכתבים ובהם ביקשו תגבורת חיילים; הוא כנראה לא ענה לבקשתם.
האגיפטולוג הגרמני יאן אסמן (Jan Assmann) טוען בספרו "משה המצרי" (Moses the Egyptian) שאחנתון היה מבשר המונותאיזם בהצהרתו כי אתון הוא לא רק האל העליון, אלא האל היחיד.
הרעיון של אחנתון כחלוץ המונותאיזם קוּדם על ידי זיגמונד פרויד בספרו משה האיש ואמונת היִחוד וכך נכנס לתודעה הציבורית.
הסבר אלטרנטיבי מהעת האחרונה, שמתבסס על פרשנות של ההיסטוריה המקראית והמצרית, מציע כי משה ואחנתון היו אותו אדם.
פרופ' יהודה אליצור הציע כי בני ישראל היו אלה שהשפיעו על אחנתון לעבור לאמונה באל אחד.
לעומת זאת יש הטוענים שהיו אלה אשתו נפרטיטי ואמו, שהיו שתיהן ממוצא כנעני, מסביבה שבה נפוצו רעיונות מונותאיסטיים-מונולטריים.
לפי הפרשנות המקובלת לא הייתה כוונתו של אמנחותפ ליצור דת מונותאיסטית חדשה, אלא דת מונולטרית מהסוג שהיה קיים במקומות מסוימים במסופוטמיה, שמשמעותה הייתה אמונה שקיימים אלים נוספים, אולם המאמינים באותה דת מחויבים לעבוד אל אחד בלבד.
המשך המחקר הארכאולוגי חשף תמונה שונה – המהפכה הדתית של אחנאתון לא הייתה אלא החלפת אל שמש אחד ('אמון') באל שמש שני ('אתן').
כלומר, הדת החדשה הייתה הנותאיזם, דת שבה קיים אל ראשי אחד ולצידו אלוהויות משנה.
בחפירות של הארכאולוג פלינדרס פיטרי בעיר אחתאתן נתגלתה מערכת שלמה של אלוהויות שהתקיימה בדת זו – כל האלים והאלות של מצרים מופיעים בעיר של אתן, מלבד אלי השמש.
האלוהויות הופיעו בצורה של ציורי קיר, כולל בציורים של אחנאתון ומשפחתו כשהם סוגדים לשמש, בסיתות בקברים, בצורה של פסלים, קמעות, חותמות, תבניות ועוד.
מערכת האלים שנתגלתה באחתאתן כללה את חתחור, שו, תפנות, בסתת, איסיס, בס, תא־ורת, אתום, מאעת, מות, סח'מת, ואצת ועוד.
מתברר שרק אלי השמש הקודמים – רע, אמון, אוסיריס, סת והורוס – הוחרמו בדת החדשה של אחנאתון, ומקדשיהם הושחתו.
תופעה זו ידועה בהיסטוריה של מצרים, כאשר מלך חדש שעלה לשלטון הביא עמו את אל השמש שלו, לו הוא סגד.
שנת נישואיו של אחנתון לנפרטיטי אינה ידועה.
אך היו להם שש בנות ידועות:
מרית אתון – שנה 2
מכת אתון – שנה 3
אנכי שנה-אמון, בעתיד המלכה של תות-ענח'-אמון – שנה 4
נפר נפרו אתון תא-שרית – שנה 6
נפר נפרו רע – שנה 9
מכל אהבותיו הידועות או האפשריות שלו, הידועות ביותר הן:
שתים עשרה שנים לאחר מותו של אמנחותפ השלישי, היא עדיין מוזכרת בכתובות כמלכה ואהובה על המלך.
הוצע כי אחנתון ואימו היו שניהם מלכים בתקופה זו עד למותה, דבר שהיה נחשב כגילוי עריות בתרבות זו.
ענחס נפ אתון, בתו השלישית ואשתו האחרונה הידועה.
היא כנראה ילדה לו בת, ענחס נפ אתון-תא-שרית.
לאחר מותו, ענחסנפאתן נישאה ליורשו, תות-ענח'-אמון.
קיים דיון סביב השאלה האם אמנחותפ הרביעי ירש את הכתר לאחר מות אביו, אמנחותפ השלישי, או שהיה זמן מסוים של מלכות בו זמנית (עד 12 שנים לפי כמה אגיפטולוגים).
על פי ממצאים ארכאולוגיים בנקרופוליס של ב-2013, נמצאו בקברו של הוזיר (מספר 28), ארבעה עמודי תמיכה המתוארכים לשנת היובל בהם מוזכרים אמנחותפ השלישי (בכינויו נבמאאטרע, Nebmaatre) כמלך מצרים העילית והתחתית, בנו של רע, וכן אמנחותפ הרביעי (בכינויו נפרקהפרור, Neferkheperure) כמלך מצרים העילית והתחתית, בנו של רע.
במקביל נמצאו תבליטים המתארים את אמנחותפ השלישי בחגיגות ה-30 למלכותו.
חוקרים טוענים שזו הוכחה ניצחת ששני המלכים מלכו בחפיפה שלטונית לפחות תשע שנים החל משנת ה-30 למלכותו של אמנחותפ השלישי.
קיימים גם מספר ממצאים נסיבתיים פחות מובהקים שתומכים במסקנה זו.
ובדומה לכך למרות שמקובל כי סמנחכרע (אחיה של נפרטיטי) ואחנתון מתו בשנה ה-17 למלכותו, לא ברור האם סמנחכרע מלך יחד עמו שנתיים או שלוש לפני מותו, וכן האם סמנחכרע חי לאחר מות אחנתון.
היורש הבא היה בוודאות תות ענח' אמון (בתחילה – תות-ענח' אתון), שעלה לכס המלכות בגיל שמונה, כאשר הארץ נשלטה על ידי השר הראשי (והפרעה הבא), איי (אחיה של תיאי ואביהם של סמנחכרע ונפרטיטי).
תות-ענח'-אמון כנראה היה אחיו הצעיר של סמנחכרע ובנו של אמנחותפ השלישי או של אחנתון.
עם מותו של אחנתון, כת האתון שהקים הפסיקה לפעול כמעט מייד.
תות-ענח' אתון שינה את שמו לתות-ענח'-אמון בשנה השלישית למלכותו (1348 או 1331 לפנה"ס) ונטש את אחתאתון, והעיר הפכה לעיי חורבות.
המקדשים שאחנתון בנה, כולל המקדש בנוא אמון, יצאו משימוש בימי יורשיו איי וחורמחב, שמיחזרו אותם כמקור טוב לחומרי בנייה וכעיטורים למקדשיהם-הם.
הכתובות שהוקדשו לאתון הושמדו ונמחקו.
נטישתה של העיר הקלה על הארכאולוגים להשוות את הממצאים שנמצאו בה לממצאים באתרים אחרים, מכיוון שהעיר הייתה מיושבת תקופה קצרה בלבד.
כמו כן, אחנתון, סמנח כא רע, תות ענח' אמון ואיי נמחקו מהרשימות הרשמיות של הפרעונים, שבמקום זה מצהירים כי אמנחותפ השלישי נורש ישירות על ידי חורמחב.
דבר זה כנראה מעיד על ניסיון של חורמחב למחוק כל זכר לאתוניזם ולפרעונים שהיו קשורים אליו.
שמו של אחנתון לא הופיע באף אחת מרשימות הפרעונים שנוסחו בידי הפרעונים המאוחרים, ורק בסוף המאה ה-19 נתגלתה זהותו מחדש, והשרידים של מלכותו נמצאו בידי הארכאולוגים.
שירות אחסון אתרי אינטרנט הוא שירות המספק ליחידים וארגונים אירוח (או אחסון) של דפי אינטרנט, קובצי מידע, תמונות, קובצי אודיו, וידאו ותכנים נוספים, במטרה להפוך אותם לנגישים באופן מקוון.
אחסון אתרי אינטרנט הוא מקרה פרטי של אחסון ענן, המתקיים, על פי רוב, על שרת אחד או יותר בחוות שרתים.
שירות האחסון מאפשר ללקוח להתמקד בתוכן אתר האינטרנט שהוא יוצר, כשאת תשתיות החומרה והתוכנה הנדרשות הוא מקבל מספק שירותי האחסון.
את השירות מספקות חברות אחסון, בהן ספקיות שירותי אינטרנט, על גבי שרתים ייעודיים, המאפשרים אחסון אתרים וגישה אליהם.
חלק מהחברות הללו מספקות גם שירותי בניית אתרים ומכירת שמות מתחם (דומיינים).
לאחסון אתרים יש חשיבות גם מבחינת SEO (קידום אתרים אורגני) מכיוון שזמינות, מהירות ואבטחה הם כמה מגורמי הדירוג של מנועי החיפוש.
מרבית ספקי שירותי אירוח האתרים עושים זאת תמורת תשלום, אך יש גם המספקים שירות בסיסי כזה ללא תשלום, תוך הצעת שירות בתשלום למי שהשירות הבסיסי אינו עונה על צרכיו, או תוך מיקום פרסומות בדף או בחלון צץ.
השירות הבסיסי ביותר במסגרת אחסון אתרים הוא אחסון דפי אינטרנט.
את הדפים יכול הלקוח לטעון באמצעים סטנדרטיים, כגון FTP או ממשק ייעודי לטעינת הקבצים.
רוב ספקי השירות מציעים מגוון חבילות אירוח שונות, כאשר המשתנים העיקרים בהן הם:
סוג האחסון (שרת ייעודי או משותף עם אתרים אחרים)
גודל התעבורה החודשית (רוחב פס)
שפות התכנות בהן תומך השרת (ASP, PHP)
גישה למסד נתונים אחד או יותר
שרתים מתקדמים מאפשרים תמיכה במסד נתונים.
כל אתר גדול המכיל מידע רב, כמו גם אתר מסחרי הזקוק לשמירת נתוני העסקים הנערכים בו, זקוק למסד נתונים כדי לאחסן את המידע.
הלקוח יכול להתקין מסד נתונים על שרת האחסון או על שרת ייעודי אחר (בהתאם לסוג שירות האחסון אותו הוא מקבל).
את המידע הוא שולף באמצעות פלטפורמות ייעודיות היודעות להתממשק למסד הנתונים (כגון PHP, .NET, JAVA ועוד).
עבור אתרים הדורשים אבטחה, כגון אתרי מסחר אלקטרוני, דרושים גם מרכיבים אחרים, כגון שכבת TLS.
מערכת ההפעלה עליה יושב האתר
שרתי האחסון יכולים לעבוד על שרתים מסוגים שונים, ולהריץ מערכות הפעלה שונות (כגון חלונות, לינוקס ועוד).
אחת התצורות המרכזיות להרצת שרתי "קצה עליון" (שרתים המיועדים לעבוד בעומס עבודה גדול) היא שרת סאן מיקרוסיסטמס/HP, שעליו רצה מערכת הפעלה לינוקס, שרת HTTP של אפאצ'י, מסד נתונים מסוג אורקל (או MySQL).
האתר עצמו יכול להיות כתוב בשפות התכנות המקובלות למטרה זו, כגון PHP, Perl, פייתון או J2EE.
שרתי חלונות מריצים מערכת הפעלה חלונות (גרסת שרת), ומסד נתונים SQL Server, ומעל השרת רצה תוכנה הכתובה ב-.
בנוסף, ספקי השירות עשויים להציע:
אתרי אחסון חינמיים (Free Hosting) - לרוב אתרים אלו משנים את דפי האינטרנט ומוסיפים פרסומות.
הם מוגבלים יחסית לאתרים בתשלום.
אחסון אתרים שיתופי (Shared Hosting) - כמה וכמה אתרים מאוחסנים על אותו שרת המשתמשים באותו מעבד, זיכרון ועוד.
אחסון מיני ייעודי (Virtual Private Server) - באחסון מסוג זה, כל לקוח מקבל מחיצה מתוך האחסון הייעודי עם הקצאת מעבד וזיכרון, כאשר בכל מחיצה מותקנת מערכת הפעלה בנפרד.
בנוסף, הלקוח מקבל (לרוב) גישה מלאה למערכת ההפעלה המותקנת במחיצתו.
אחסון ייעודי (Dedicated) - כל לקוח מקבל שרת אחסון ייעודי.
בנוסף, הלקוח מקבל גישה מלאה לשרת, לרוב כולל סיסמת מנהל.
אחסון במקובץ (Clustering) - כמה שרתים עובדים יחדיו כדי לאחסן את המידע, ומשתפים ביניהם פעולה ומשאבים.
מועדון הכדורגל "אחמט" גרוזני היא קבוצת כדורגל מגרוזני, צ'צ'ניה המשחקת בליגת העל הרוסית.
המועדון נמצא בבעלות קרן אחמט קדירוב, בבעלות נשיא צ'צ'ניה רמזן קדירוב.
בשנים 1958–2017, הקבוצה נקראה בשם מועדון הכדורגל הרפובליקני "טרק" גרוזני .
עד שנת 2008 הייתה ממוקמת בעיר פיאטיגורסק, שבמחוז סטברופול, בדרום-מערב רוסיה ולא בגרוזני, צ'צ'ניה מכיוון שבגרוזני התחוללה מלחמת צ'צ'ניה השנייה, ובכך הקשתה על קיום משחקים בה.
הישג השיא של קבוצת הכדורגל הוא זכייה בגביע הרוסי והיה למועדון הראשון ברוסיה לזכות בגביע בעודו בליגת המשנה ולא בליגה הבכירה.
הקבוצה הוקמה בשנת 1946 בשם "דינמו".
הקבוצה שינתה את שמה בשנת 1948 ל"נפטיאניק" לפני שקבעה את שמה "טרק" בשנת 1958, ששימש כשם הקבוצה במשך 59 שנים.
במשך שנים, הייתה הקבוצה בליגות הנמוכות של ברית המועצות ומעולם לא העפילה לליגה הבכירה בברית המועצות.
במהלך שנות ה-90, ננטש המועדון למספר שנים, אך עם הקמתו מחדש, הפסיקה הקבוצה לשחק את משחקיה בעיר גרוזני, בירת צ'צ'ניה בשל הקרבות הקשים במדינה, ובשל כך הועברה הקבוצה לעיר פיאטיגורסק, במחוז השכן, מחוז סטברופול.
כמו כן, את משחקיה באירופה, אירחה טרק במוסקבה.
בשנת 2004 זכתה הקבוצה בגביע הרוסי לאחר שניצחה בגמר את קריליה סובטוב סמארה ובכך הפכה לקבוצה הראשונה ברוסיה לזכות בגביע מבלי להיות בליגה הבכירה.
באותה העונה, גם העפילה הקבוצה לליגה הבכירה והייתה לקבוצה הראשונה מצ'צ'ניה לעשות זאת, אף על פי שלא שיחקה פיזית במחוז זה.
בעונה שלאחר מכן השתתפה בגביע אופ"א אז עברה בסיבוב המוקדם את לך פוזנאן הפולנית אך הפסידה בסיבוב הראשון לקבוצת פ.צ.
באותה עונה הקבוצה השתתפה במשחק הסופרקאפ הרוסי אך הפסידה ובהמשך נשרה לליגת המשנה.
בעונת 2007 חזרה לליגה הבכירה לאחר שסיימה במקום השני בליגת המשנה והקבוצה החלה לארח באצטדיון בעיר גרוזני, תחילה באצטדיון בלימחאנוב ומאז 2011 מארחת באחמט ארנה.
בינואר 2011 היה רוד חוליט ההולנדי למאמן הזר הראשון בתולדות הקבוצה, אך זה לא הוביל את הקבוצה להישגים של ממש ופוטר כעבור זמן.
מנובמבר 2013 ועד מאי 2017 מאמן הקבוצה היה ראשיד רחימוב הטג'יקי.
בתקופתו הקבוצה הציגה מאזן שלילי של 10 הפסדים רצופים בעונת 2013/2014, אך באותה ניצלה מירידה לליגת המשנה.
ביוני 2017 מנהלי הקבוצה החליטו לשנות את שם קבוצת הכדורגל ל"מועדון הכדורגל אחמט גרוזני" על שם נשיא צ'צ'ניה לשעבר.
את עונת 2024/2025 פתחה הקבוצה עם רצף עגום של 11 הפסדים רצופים וסיימה במקום 14, שהורידו אותה להתמודד במשחקי הישרדות, מול אורל יקטרינבורג מהמקום השלישי בליגה הלאומית.
מאזן המפגשים בכל המסגרות(נכון ל-7 באוקטובר 2018)
לאחמט יש יריבות חזקה עם אנז'י מחצ'קלה מדאגסטן הסמוכה.
המשחקים ביניהן תמיד משכו קהל רב לאצטדיונים בעיקר בשל העובדה ששתי הקבוצות מייצגות את שני אזורי העימות הנפיצים ביותר בדרום רוסיה.
שתיהן טוענות לבכורה בזירה הלאומית ברוסיה והיריבות התחזקה לאחר שטרק גרוזני העפילה לליגת העל הרוסית בכדורגל בעונת 2005. מאז 2010 אנז'י מחצ'קלה חזרה לליגה הבכירה (אחרי שהתמודדה בה בעונת 2000) והמשחקים ביניהן היוו ליריבות מתוחה במחוזות הבית, דאגסטן וצ'צ'ניה.
לאחמט ישנה יריבות גם עם אנגושט נזראן מאינגושטיה השכנה, אך מאחר שאינן מתמודדות זו נגד זו, זו נחשבת ליריבות נחותה יותר.
עונה טורניר שלב מדינה מועדון משחק בית משחק חוץ סך הכל2004/2005גביע אופ"אשלב המוקדמות השנילך פוזנן1:01:02:02004/2005גביע אופ"אסיבוב ראשון</center>בזל1:10:21:3
אחנתון היא אופרה בשלוש מערכות שנכתבה על ידי המלחין המינימליסטי פיליפ גלאס ב-1983. האופרה מגוללת את סיפור חיו ואמונותיו הדתיות החדשניות של הפרעה אחנתון (אמנחותפ הרביעי).
הצגת הבכורה נערכה בבית האופרה של שטוטגרט ב-24 במרץ 1984. משך האופרה הוא כשעתיים.
האופרה היא האחרונה בטרילוגיה של אופרות ביוגרפיות על אישים, שלדברי גלאס, שינו את תפיסת האנושות על העולם בכח חזונם ומעשיהם, וקדמו לה האופרות איינשטיין על החוף על אלברט איינשטיין וסאטיאגרהא על מהאטמה גנדי.
הטקסטים באופרה לקוחים ממקורות היסטוריים שונים מתקופת אחנתון, כגון שיריו של אחנתון, ספר המתים, התכתבויות וצווים שפרסם, והם מבוצעים בשפות המקור - מצרית קדומה, אכדית ועברית עתיקה.
את הקטעים מבאר הדובר, אשר מדבר שפה מודרנית.
נפרטיטי, אשתו של אחנתון – קונטרה אלט.
המלכה תיאי, אם אחנתון – סופרן.
חרמחב, מפקד הצבא ויורש לכס המלוכה – בריטון.
אמון, הכהן הגדול – טנור.
איי, אבי נפרטיטי ויועץ למלך – בס.
בנות אחנתון (מריטאטן, מקטאטן, אחסנפאתן, נפרנפרואתון תשרית, נפרנפרואה, ספתנרה) – 3 סופרן ו-3 קונטרה אלט.
תזמורת האופרה דומה בגודלה לתזמורות מן המאה ה-19, והיא כוללת 2 חלילים, 2 אבובים, 2 קלרינט, קלרינט-בס, 2 בסונים, שתי קרנות יער, שתי חצוצרות, 2 טרומבונים, טובה, כלי הקשה (3 נגנים), צ'לסטה, 12 כינורות, 8 צ'לי ו-6 קונטרבס.
מערכה ראשונה - שנת השלטון הראשונה של אחנתון בתבאי.
תמונה 1: לווייתו של אמנחותפ השלישי
תמונה 2: ההכתרה של אחנתון
תמונה 3: בחלון ההופעות הפומביות
מערכה שנייה - השנים 5 - 15 לשלטונו - תבאי ואחנתון
מערכה שלישית- השנה ה-17 לשלטונו והווה - אחנתון
אַחְמְתָא (בפרסית עתיקה: 𐏃𐎥𐎶𐎫𐎠𐎴 הְַגְמַתַנַה; בפרסית אמצעית: 𐭠𐭧𐭬𐭲𐭠𐭭; בפרסית: همدان, תעתיק המדאן; ביוונית עתיקה: Ἐκβάτανα, תעתיק: אקבטנה) הייתה עיר עתיקה, בירת ממלכת מדי, והבירה הראשונה בהיסטוריה האיראנית.
מאוחר יותר היא הפכה לבירת הקיץ של האימפריה הפרסית האחמנית והאימפריה הפרתית.
היא הייתה גם עיר חשובה בתקופת האימפריות הסלאוקית והסאסאנית.