tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
פוטילוב היה חבר במועצה הזמנית של הרפובליקה הרוסית שהתכנסה בפטרוגראד ב־7 (20) באוקטובר 1917. בעקבות ההפיכה הבולשביקית ב-25 באוקטובר (7 בנובמבר) 1917, פורקה המועצה הזמנית, כל נכסי הבנק הרוסי-אסיאתי ברוסיה הולאמו על ידי הממשלה הבולשביקית.
"פוטילוב" עזב לחרבין, שבמנצ'וריה, אשר בה היה מרכז הבסיס הכלכלי של הבנק.
בנו הבכור סרגיי עזב בעבר לפריז, בעוד שארית המשפחה נותרה בביתם בפטרוגראד בגדות מיטנינסקאיה 11.
בהיעדרו, כל נכסיו של פוטילוב, מטלטלין ונדל"ן, הוחרמו באמצעות צו של מועצת המפקדים העממיים ב-30 בדצמבר 1917 (12 בינואר 1918).
באביב 1918 אשתו של פוטילוב ורה, הבת יקטרינה, נכדתו, והבן הצעיר איוואן הצליחו לברוח לפינלנד ומשם לפריז.
בינתיים, בחרבין פוטילוב שיתף פעולה עם סגן-אלוף דמיטרי חורבאת, ראש הרכבת המזרחית הסינית, בשמירה על השליטה הרוסית "הלבנה" על המסילה ומתן סיוע כספי לצבא האנטי-בולשביקי בדרום רוסיה, בראשות הגנרל וראנגל.
או-אז הצטרף פוטילוב למשפחתו בפריז, שם החזיר את פעילות הבנק האסייתי-רוסי על בסיס סניפיו הזרים, עם המשרד הראשי בפריס.
בשנת 1921 ניהל משא ומתן עם לאוניד קראסין על האפשרות ליצור בנק סובייטי-צרפתי שיעזור לממשלת ברית המועצות לבצע רפורמות כספיות.
שום דבר לא עלה מהדיונים הללו, אך כאשר פורסמו והוצגו באופן שגוי על ידי העיתונות בשנת 1926, נאלץ פוטילוב להתפטר מתפקידו כיו"ר הבנק האסייתי-רוסי.
אחריו הוחלף כיהן הנסיך סרגיי קודאשב.
הבנק פשט רגל ב-26 בספטמבר 1926 לאחר שאיבד כ-5 מיליון ליש"ט בשוק הפיננסי בפריז ופורק לבסוף בשנת 1928.
פוטילוב מת בפריז ב-2 ביוני 1940.
פוטילוב התחתן עם ורה אלכסנדרובנה זייפרט (גרמנית: ורה סייפרט), בתו של סגן אלוף אלכסנדר זייפרט (1835–1918).
הם היו הורים לארבעה ילדים:
מריה (מתה ב-12 (25) במאי 1912, לאחר שלקחה מנה ארסית קטלנית לאחר שאביה לא תמך באיש שאהבה; אהובה ירה בעצמו בסמוך לבית משפחת פוטילוב במיטנינסקאיה.
אלכסיי פוקושבסקי (בסרבית: Aleksej Pokuševski, ביוונית: Αλεξέι Ποκουσέβσκι; נולד ב-26 בדצמבר 2001) הוא כדורסלן סרבי, בעל אזרחות יוונית, המשחק בקבוצת פרטיזן בלגרד המשחקת בליגת העל הסרבית, הליגה האדריאטית וביורוליג.
הוריו של פוקושבסקי הם אזרחי קוסובו, אשר היגרו לבלגרד שבסרביה בשנת 1999, בעקבות מלחמת קוסובו.
לאחר לידתו של אלכסיי, עברה המשפחה להתגורר בעיר נובי סאד.
בשנת 2015, בגיל 13, החל לשחק בקבוצת הנוער של מועדון אולימפיאקוס היווני, ומכיוון ששיחק בליגה יוונית מקצועית לפני גיל 14, זכה לאזרחות יוונית.
בשנת 2018, לקראת טורניר גביע העולם בכדורסל עד גיל 17, בחר לייצג את נבחרת סרביה, ובכך ויתר למעשה על כל השתתפות עתידית במדי נבחרות יוון.
באותה שנה השתתף במחנה "כדורסל ללא גבולות" האירופי שהתקיים בבלגרד, ובשנת 2019 השתתף ב"משחק האולסטאר" של הטורניר הבינלאומי אשר נערך בשארלוט, ארצות הברית.
בעונת שיחק לסירוגין עבור קבוצת הבוגרים של אולימפיאקוס מליגת העל היוונית, ועבור קבוצת הבת שלה מהליגה היוונית השנייה ("ליגת A2").
ב-19 במרץ 2019 השתתף במשחק היורוליג הראשון שלו, בין אולימפיאקוס לבאיירן מינכן, ובכך הפך לשחקן הצעיר ביותר בתולדות המועדון אשר משחק ביורוליג – בגיל 17 שנים ו-83 ימים.
בעונה העוקבת הפך לשחקן רוטציה קבוע בקבוצת הבת של המועדון, ורשם ממוצעים של 10.8 נקודות ו-7.9 ריבאונדים למשחק בליגת A2. לאורך שתי עונותיו עם אולימפיאקוס ביורוליג שותף בשלושה משחקים בלבד, במשך כ-8 דקות בסך הכול.
בדראפט ה-NBA 2020 נבחר פוקושבסקי בבחירה ה-17 על ידי מינסוטה טימברוולבס, ומיד הועבר בטרייד לאוקלהומה סיטי ת'אנדר.
ב-28 בפברואר 2024 חתם כשחקן חופשי בשארלוט הורנטס.
ב-20 באוגוסט 2024 לאחר ארבע שנות NBA
חזר לאירופה וחתם על חוזה לארבע שנים בפרטיזן בלגרד.
אלכסיי גיאורגביץ' פון יבלנסקי ( בגרמנית: Alexej Georgewitsch von Jawlensky; 13 במרץ 1864 – 15 במרץ 1941) היה חבר מרכזי באגודת האמנים החדשה של מינכן (Neue Künstlervereinigung München) ובקבוצת "הפרש הכחול".
אלכסיי פון יבלנסקי נולד בעיר טורז'וק שבפלך טבר, של האימפריה הרוסית, כילדם החמישי של גאורגי פון יבלנסקי, קצין בחיל הפרשים, ואשתו אלכסנדרה.
בגיל עשר עבר עם משפחתו למוסקבה, שם למד בפנימיה צבאית ובהמשך בבית הספר לקצינים.
הוא החל להתעניין בציור, וביקר בתערוכה העולמית במוסקבה1880.בשנת 1885 סיים את לימודיו והוסמך לקצונה.
בזכות קשריו החברתיים הטובים הצליח (במקביל לשירותו הצבאי) ללמוד בלמד באקדמיה לאמנות בסנט פטרסבורג שנים 1889–1896. יבלנסקי התקבל לחוג הצייר הריאליסטי הרוסי הנודע איליה רפין.
שם פגש את מריאנה פון ורפקין, אמנית עשירה ותלמידה לשעבר של רפין.
הוא ביקש להיות בן חסותה, ורפקין החליטה להפסיק את עבודתה לקידום עבודתו ולספק לו אורח חיים נוח.
יבלנסקי וורפקין עברו למינכן בשנת 1894, שם למד בבית הספר הפרטי של אנטון אז'בה.
בשנת 1905 ביקר יבלנסקי את הצייר פרדיננד הודלר, וכעבור שנתיים החל את ידידותו הארוכה עם יאן פרקאדה ופגש את פול סריזייה.
יחד העבירו ורקדה וסרוזייה ליבלנסקי יסודות מעשיים ותאורטיים של עבודת תנועת הנאבי ועקרונות אמנות סינתטיים .
במינכן הוא פגש את וסילי קנדינסקי ואמנים רוסים אחרים, והוא תרם להיווצרותו של אגודת האמנים החדשים במינכן.
עבודתו בתקופה זו הייתה שופעת וצבעונית, אך מאוחר יותר עברה לעבר הפשטה וסגנון פשוט ונוסחתי.
בין השנים 1908–1910 בילו יבלנסקי וורפקין בקיץ באלפים הבוואריים יחד עם קנדינסקי ובת זוגו הציירת גבריאלה מינטר.
כאן, באמצעות ציור נופים של סביבתם ההררית, הם התנסו בטכניקות זה של זה ודנו בבסיסים התאורטיים של אמנותם.
לאחר טיול לחוף הים הבלטי, וחידוש הקשר עם אנרי מאטיס בשנת 1911 ואמיל נולדה בשנת 1912, פנה יבלנסקי יותר לשימוש אקספרסיבי בצבע ובצורה בלבד בדיוקנאותיו.
הוא גורש מגרמניה בשנת 1914, עבר לשווייץ.
הוא פגש את אמי שייר בשנת 1916, אמנית נוספת שנטשה את עבודתה כדי שילמד ויציג בארצות הברית.
לאחר הפסקה בניסויים עם הצורה האנושית, הפיק יבלנסקי אולי את הסדרה הידועה ביותר שלו, ראשי המיסטיקה (1917–1919) ואת פניו של המושיע (1918-20), המזכירים את האייקונים הרוסיים האורתודוקסיים המסורתיים של ילדותו.
בשנת 1922 התחתן יבלנסקי עם המשרתת לשעבר של ורפקין הלן נסנקומוף, אם בנו היחיד, אנדראס, שנולד לפני נישואיהם.
אלכסיי פון יבלנסקי התמקם בויסבאדן והציג קבוצת עם "הפרש הכחול", שעבודותיהם במשותף בגרמניה ובארצות הברית.
משנת 1929 יבלנסקי סבל מדלקת מפרקים הולכת וגוברת, מה שהצריך ממנו להפחית מאמץ, ולבסוף אילץ אותו להפסיק את ציורו בשנת 1937. הוא החל להכתיב את זיכרונותיו בשנת 1938.
הוא נפטר בויסבאדן, גרמניה, ב־15 במרץ 1941.
הוא ואשתו הלן קבורים בבית העלמין של כנסיית סנט אליזבת, ויסבאדן.
על כריכות של מספר תקליטים ותקליטורים הופיעו יצירות של יבלנסקי.
אלכסיי יורייביץ' פחוב (רוסית: Алексей Юрьевич Пехов; נולד ב-30 במרץ 1978) הוא סופר רוסי מסוגת הפנטזיה ומדע בדיוני.
הוא זכה במספר פרסים בתחום, ספריו תורגמו לאנגלית, גרמנית, צרפתית, ספרדית ושפות אחרות.
פחוב חבר באגודת הסופרים הרוסים ובאגודת סופרי מדע בדיוני ופנטזיה של אמריקה .
בשנת 2015 קיבל פרס "סופר פנטזיה ומדע בדיוני של השנה" כסופר שמכר הכי הרבה ספרים בשנת 2014.
אחרי סיום בית ספר הוא למד רפואת שיניים במכון ע"ש סמשקו .
כבר בבית הספר הוא התחיל לכתוב סיפורי פנטזיה.
משנת 2001 פחוב סופר מקצועני.
אשתו ילנה ביצ'קובה גם סופרת.
חלק מהספרים נכתבו בשיתוף פעולה בין בני הזוג.
טרילוגיה כרוניקות של סיאלה (Chronicles of Siala)
כורע בין הצללים (Shadow Prowler), 2002
ג'נגה עם הצללים (Shadow Chaser), 2002
הדיבר האחרון, 2003, בשיתוף עם אנדריי יגורוב
טטרלוגיה רוח וניצוצות (Wind and Sparks)
טטרלוגיה קינדרט (Kindrat), ביחד עם ילנה ביצ'קובה ונטליה טורצ'נינובה
הסדרה ספלקאסטרים (Spellcasters), ביחד עם ילנה ביצ'קובה ונטליה טורצ'נינובה
הסדרה אדון החלומות, ביחד עם ילנה ביצ'קובה ונטליה טורצ'נינובה
פרס "חרב ללא שם" בשנת 2002 על הרומן "כורע בין הצללים"
פרס "קדוקאוס כסוף" (מקום שני) בפסטיבל בינלאומי "גשר הכוכבים" בשנת 2003 על הסדרה "כרוניקות של סיאלה"
פרס "ספר השנה" ופרס "פנזיה רוסית הטובה ביותר 2004" של המגזין "עולם המדע הבדיוני" בשנת 2004 על הספר "בסימן מנטיקורה"
"קדוקאוס כסוף" בשנת 2006 על הסדרה "רוח וניצוצות"
פרס "הנודד" לשנת 2006 בקטגוריה "פנטזיה אורבנית" על הספר "קינדרט.
פרס "פנזיה רוסית הטובה ביותר 2009" של המגזין "עולם המדע הבדיוני" על הרומן "החקיין"
פרס "פנזיה רוסית הטובה ביותר 2010" של המגזין "עולם המדע הבדיוני" על הספר "השומר".
הספר גם היה מועמד לפרס "הנודד".
מדליה ע"ש אנטון צ'כוב של אגודת הסופרים הרוסים על התרומה לתרבות הרוסית לשנת 2010
הרומן "קרן הארורים" קיבל פרס "ספר השנה" לשנת 2015 מהאתר Fantlab.ru
באותה השנה פחוב קיבל פרס "סופר מדע בדיוני הטוב ביותר" בכנס "Роскон-2015"
אלכסיי ויקטורוביץ' קוזמיצ'וב (לעיתים: קוזמיצ'וף; ברוסית: Алексей Викторович Кузьмичёв; נולד ב-15 באוקטובר 1962) הוא מיליארדר ואיש עסקים רוסי.
ממייסדי קבוצת LetterOne (עם מיכאיל פרידמן וגרמן חאן) וחבר הדירקטוריון שלה.
בנוסף, חבר קוזמיצ'וב במועצת המנהלים של קונגלומרט אלפא גרופ.
לקוזמיצ'וב אחזקות עקיפות בתחום הטלפוניה הסלולרית (10% ממניות VimpelCom, השישית בגודלה בעולם); הבנקאות (18% ממניות אלפא-בנק, הגדול ברוסיה), ועוד.
בעת מכירת מיזם האנרגיה TNK-BP לחברת הנפט הממשלתית רוסנפט, נאמד שווי חלקו של קוזמיצ'וב במיזם ב-2.5 מיליארד דולר, שאותם השקיע בעסקיו האחרים.
לפי "פורבס", ההון המוערך של קוזמיצ'וב ב-2013 היה 8.8 מיליארד דולר, ולאחר הפלישה הרוסית לאוקראינה עמד על 6.38 מיליארד דולר.
אלכסיי קורז'וקין היה צייר ז'אנר רוסי.
הוא נולד למשפחה של מחפשי זהב ליד יקטרינבורג.
בצעירותו עבד במפעל רכבות מקומי ובמטבעה.
הוא התחיל לצייר כשהיה עדיין ילד ולכן, בשנת 1858, הוא נכנס לאקדמיה האימפריאלית לאמנויות יפות, שם למד אצל פיוטר באסין ופיודור ברוני.
בשנת 1861 הוענק לו מדליית זהב וקצבה עבור הוצאות נסיעה.
עם זאת, בשנת 1863, הוא הפך לחבר בקבוצת "מרד הארבעה עשר", קבוצת סטודנטים שהעדיפה את הריאליזם ומחו על התעקשותה של האקדמיה לצייר בסגנון קלאסי.
הוא והאחרים פרשו מהאקדמיה, קיבלו את הכינוי "אמן סוג ב'".
זמן קצר לאחר מכן הצטרף לקומונה אמנותית, ונשאר איתם עד שהתפרקו ב-1871. הוא גם הפך לחבר בקבוצת "הנודדים" ולימד רישום ב"חברה האימפריאלית למען עידוד האמנויות".
בשנת 1865, ציורו "התעוררות בבית הקברות בכפר" זיכה אותו בדרגת "אמן מהשורה הראשונה", ושלוש שנים לאחר מכן, הוא זכה בתואר "אקדמאי".
בנוסף לציורי חיי היום-יום יצר דיוקנאות ועבודות דתיות.
אלה כוללים אייקונים ותיאורים של ארבעת האבות של הכנסייה בקתדרלת ישו המושיע; ציורי קיר בקתדרלת ההתעלות, ושלוש עשרה תמונות עבור קתדרלת המולד, בריגה.
הוא גם הציג תערוכות רבות, כולל התערוכה הבינלאומית השנתית השנייה בלונדון (1872), התערוכה העולמית בווינה (1873) ותערוכת המאה בפילדלפיה (1876).
הוא היה עד להתנקשות בצאר אלכסנדר השני ב-1881. הדבר הביא להלם עצבי חמור והוא מעולם לא התאושש לחלוטין מבריאותו.
אלכסיי צ'ומאקוב הוא זמר, סופר, מנחה טלוויזיה ומוזיקאי רוסי.
אלכסיי צ'ומאקוב נולד בסמרקנד, אז בתחומי ברית המועצות.
אביו היה ממוצא בולגרי ואמו ארמנית.
בילדות הוא השתתף בחוגי מוזיקה.
בשנת 1994 הוא קיבל דיפלומה על השתתפותו בתחרות שירה.
בשנת 1995 המשפחה עברה לטיומן.
בהיותו בטיומן צ'ומאקוב התחיל ללמוד שירה אך כעבור שנה עבר לטשקנט בה למד בבית הספר לאמוניות וסיים אותה בשנת 1998 עם התמחות לניצוח ושירת מקהלה.
לאחר סיום הלימודים צ'ומאקוב חזר לרוסיה.
בשנת 2003 הוא עבר למוסקבה ותוך זמן קצר העביר לעיר את הוריו.
בשנת 2003 צ'ומאקוב זכה במקום השלישי בתחרות ריאליטי בערוץ רוסיה-1. בשנת 2006 הזמר הוציא את האלבום הראשון.
צ'ומאוקב המשיך להשתתף בתוכניות טלוויזיה שונות בקביל לקריירה של זמר.
בשנת 2013 הוא ניצח בתחרות שירה בערוץ הראשון.
באותה שנה הוא הוציא את האלבום השני.
בשנת 2014 צ'ומאקוב התחתן עם הזמרת ושחקנית יוליה קובלצ'וק.
באותה השנה הם הקליטו שיר משותף ובשנת 2015 השתתפו בסרט בו שיחקו את התפקידים הראשיים.
בשנת 2016 צ'ומאקוב ניצח בפעם השנייה בתחרות שירה בערוץ הראשון.
בשנת 2019 הוא שיחק בסדרת טלוויזיה "בארס".
החל משנת 2021 צ'ומאקוב ואשתו מנחים תוכנית טלוויזיה בערוץ "CTC".
אלכסיי סטפנוב היה צייר ז'אנר, מאייר ומורה לאמנות רוסי.
הוא היה חבר בנודדים ומייסד "איגוד האמנים הרוסים".
אביו, שהיה ממשפחת אצולה, שירת כקצין במלחמת קרים.
אמו נפטרה זמן לא רב לאחר לידתו, ואביו טיפל בו עד-1863, אז הוא נלקח לבית יתומים במוסקבה שהיה מיועד לילדי משפחות צבאיות שהיה ממוקם באחוזה שהייתה בעבר בבעלות הרוזן אלכסיי רזומובסקי.
לאחר שסיים את לימודיו בבית הספר הממלכתי, סטפאנוב נכנס למכון המדידות של קונסטנטין וסיים את לימודיו כמודד רשמי בשנת 1879. בין השנים 1880 ל-1883, הוא לקח שיעורים שניתנו על ידי אילריון פריאנישניקוב ויבגרף סורוקין בבית הספר לציור, פיסול ואדריכלות במוסקבה.
בהיותו שם, הוא ערך היכרות עם ליאוניד סבנייב, שערך את כתב העת Природа и Охота ("טבע וציד"), שעבורו סיפק סטפנוב למעלה ממאה רישומים מ-1883 עד 1895.
בשנת 1888, הוא החל להציג עם הנודדים, ובשנה שלאחר מכן, ציורו "עדר איילים" נרכש על ידי פאבל טרטיאקוב.
באותה תקופה הוא הפך למרצה ב"בית הספר לאמנויות יפות" שהופעל על ידי האדריכל אנטולי גונסט.
זמן קצר לאחר מכן, ולנטין סרוב הזמין אותו ללמד בבית הספר לציור במוסקבה.
מאוחר יותר הוא קיבל תואר פרופסור ונשאר שם עד 1918. בין תלמידיו הבולטים היו סרגיי גרסימוב, בוריס איוגנסון, פאבל קורין ולאונרד טורז'נסקי.
ב-1894 ליווה את אספן האמנות ניקולאי מדינצב (1841–1904) ואת משפחתו למסע באירופה, בביקור בגרמניה, בצפון איטליה ובצרפת, שם הושפע מהאימפרסיוניסטים.
בשנה שלאחר מכן נשא לאישה את בתו של מדינצב, לודמילה.
ב-1903 הוא היה חלק מהקבוצה שעזבה את הנודדים כדי ליצור את "איחוד האמנים הרוסים".
שנתיים לאחר מכן קיבל את התואר "אקדמי" מהאקדמיה הקיסרית לאמנויות על ציורו "ברכות בוקר".
מ-1906 עד 1914, הוא בילה את הקיץ שלו באחוזתו בנפת טבר.
לאחר 1920 חלה במחלה קשה, אך המשיך לעבוד.
אחד מציוריו האחרונים "התנופה" נרכש על ידי מוזיאון קרנגי של פיטסבורג.
אלכסיי סובורין היה עיתונאי רוסי ובעל הוצאת ספרים בעל השפעה ברוסיה הצארית.
סובורין נולד למשפחת איכרים, הצליח להשיג גישה לבית ספר צבאי בוורונז' שם סיים את לימודיו בשנת 1850. בשנה שלאחר מכן הגיע לסנט פטרסבורג והצטרף לבית ספר לתותחנים.
אחרי זה הוא חזר לשמונה שנים במחוז ילדותו, ולימד שם היסטוריה וגאוגרפיה.
איש לא יכול היה לחזות שבתוך שניים או שלושה עשורים, המורה הפרובינציאלי יקום ויהפוך לאחד האנשים המשפיעים ביותר באימפריה הרוסית.
צעד גדול קדימה בקריירה שלו היה בשנת 1861, כאשר עבר למוסקבה, שם מצא את עצמו משתלב בחוגים הספרותיים.
מאחר שהפרנסה הייתה בצמצום הוא החליט לעבור לסנט פטרסבורג, שם הצטרף לצוות עיתון רב השפעה בעל נטיות ליברליות.
עד מהרה הפך לכתב המוביל בעיתון, וקיבל את תפקיד העורך הראשי.
הכתבות של סובורין, שפורסמו תחת שם העט "זר", היו סנסציה מיידית והעניקו לו השראה להפנות את תשומת לבו לכתיבה יצירתית יותר.
הישגיו של סובורין כסופר נמוכים מההישגיו בתחום העיתונות.
אף על פי כן, הוא היה סופר פורה ופרסם מספר סיפורים קצרים ומחזות בכלי התקשורת המרכזיים הליברליים שבהם נחשב כאחד המנהיגים.
בהתבסס על הצלחה זו, הקים סובורין מיזם הוצאה לאור בשנת 1871. בין הפרסומים הראשונים שלו היה לוח השנה הרוסי, שהיה בעל ביקוש רב בכל רחבי רוסיה, ואחריו הוציא סדרה גדולה של מהדורות זולות של קלאסיקות, זרות ורוסיות.
עבור קוראים בעלי אמצעים, הוא הוציא אלבומים מאוירים על גלריות האמנות הגדולות של אירופה.
הוא העסיק ציירים רוסיים כמו סרגיי סולומוקו באיור הספרים.
בסוף המאה ה-19, הוא השיק סדרה של מדריכי ערים, שפורסמו על בסיס שנתי (כל אחד היה באורך של בין 500 ל-1500 עמודים) עבור סנט פטרסבורג, מוסקבה ושאר ערי רוסיה בהם היה פירוט שמות וכתובות של תושבים פרטיים, משרדי ממשלה, שירותים ציבוריים ועסקים בינוניים וגדולים.
לעיתים הם מכונים מדריכי סובורין כשם ההוצאה.
המדריכים משמשים גנאלוגים מודרניים כדי להתחקות אחרי בני משפחה שחיו ברוסיה הקיסרית וברוסיה הסובייטית המוקדמת כאשר רשומות חיוניות חסרות או שקשה למצוא אותן.
היסטוריונים משתמשים בהם כדי לחקור את ההיסטוריה החברתית של סוף המאה ה-19 ותחילת המאה ה-20 של רוסיה.
עד סוף המאה ה-19, חנויות הספרים של סובורין היו בכל מקום, במוסקבה, סנט פטרבורג, חרקוב, אודסה, רוסטוב, סרטוב.
הוא החזיק במונופול על הפצת דברי דפוס בתחנות הרכבת וברכבות, והוא כנראה היה המוציא לאור המשפיע ביותר ברוסיה.
ב-1876 רכש סובורין את הבעלות על העיתון הכושל נובויה ורמיה ("זמנים חדשים"); הוא נשאר העורך הראשי של העיתון עד מותו.
בשנת 1880, הוא ייסד גם כתב עת היסטורי.
עד סוף שנות השמונים של המאה ה-19, העיתון נובוייה ורמיה נחשב לאחד המפעלים הרווחיים והעדכניים ביותר בתעשיית ההוצאה לאור הרוסית.
בתחילת דרכו העיתון היה ליברלי ותמך בדעות מהפכניות ושמאליות.
אבל העברת הבעלות והעריכה לסובורין, שינתה לחלוטין את כיוונו האידאולוגי.
העיתון נתן לסובורין הזדמנות להשפיע על הדור הצעיר בהתבטאויות שמרניות, אנטי ליברליות שלו.
הוא היה בעל דעות אנטישמיות ותמך ברוסיפיקציה שקידמה ממשלתו של אלכסנדר השלישי.
העיתון נודע כאחד האנטישמיים ברחבי רוסיה, ובעל השפעה גדולה מעבר לסנט פטרסבורג שם הוא הופיע.
הסלידה העזה של סובורין ממהפכנים ומרפורמות הייתה מושרשת בו עמוק: עוד ב-1873, אשתו הראשונה נורתה למוות על ידי אהובה, קצין ליברלי שהתאבד.
השפעה נוספת עליו הייתה של פיודור דוסטויבסקי, שעמו היה בקשר קרוב, במיוחד במהלך השנה האחרונה לחייו של הסופר.
את סובורין ירש אחד מבניו בראש העסק המשפחתי.
העיתון נסגר סופית על ידי לנין לאחר המהפכה.
קברו נמצא בלברה אלכסנדר נייבסקי.
מאז שנות ה-60 התעניין סובורין בתיאטרון ופרסם בקביעות ביקורת תיאטרון.
הוא התיידד עם אנטון צ'כוב, כאשר האחרון היה עיתונאי שאפתן והפך לאחד ממקורביו המעטים.
ההתכתבות הענפה שלהם מעניינת וממחישה את התפתחות השקפותיו של צ'כוב על כל היבטי חייה של רוסיה לאורך השנים.
צוין כי צ'כוב היה מסונוור מחיבתו לסובורין.
אבל במחצית השנייה של שנות ה-90, צ'כוב התרחק מסובורין בעקבות דעותיו הריאקציוניות.
דעות אלה, הביאו לירידת קרנו של התיאטרון, בעיני האינטליגנציה השמאלנית הרוסית.
לכן אחרי שהשלים את "בוסתן הדובדבנים", כתב צ'כוב לאשתו כי לא תמסור את המחזה לסובורין גם אם יציע לו 100,000 רובל.
למרות המוניטין השלילי, התיאטרון שרד והמשיך לפעול ברווחיות עד מהפכת אוקטובר.
מאז 1920, בניין התיאטרון, הפך לביתו של תיאטרון הדרמה בולשוי.
אַלֶכְּסֵיי וַסִילְיֶוִיץ' קוֹלְצוֹב היה משורר רוסי שכונה ברנס הרוסי.
שיריו, המושמים תכופות בפי נשים, הם שירים מסוגננים על חיי האיכרים ומתארים בצורה אידיאלית את העבודה החקלאית.
קולצוב אסף באופן רציני פולקלור רוסי שהשפיע רבות על שירתו.
הוא הלל את האיכרים הפשוטים, את עבודתם ואת חייהם.
רבים משיריו הולחנו על ידי מלחינים כמו דארגומיז'סקי, מוסורגסקי ורימסקי-קורסקוב.
הוא נולד בוורונז' כבן של סוחר בקר.
לאחר שלמד פחות משנתיים בבית ספר מקומי (1818–1820), עזב אלכסי את לימודיו משום שאביו דרש את עזרתו בעסקיו.
קולצוב עבר, קנה ומכר בקר; ובינתיים, כתב שירים בסתר מאביו.
הפרסום הרציני הראשונה של שירתו התרחשה ב-1831, כאשר , משורר ופילוסוף ממוסקבה, פרסם כמה שירים ב"ליטרטורנאיה גאזטה" (עיתון ספרותי) עם הקדמה קצרה.
ב-1835 יצא לאור קובץ השירה הראשון שלו.
קולצוב נסע לעיתים קרובות לעסקים לסנקט פטרבורג ולמוסקבה, שם פגש את בלינסקי, שהפך למנטור שלו, וכן את וסילי ז'וקובסקי, , ואלכסנדר פושקין, שפרסם את אחד משיריו של קולצוב בכתב העת שלו "סוברמניק".
אביו של קולצוב שלט באופן מתמיד ואכזרי בחייו, ודיכא את הכתיבה היצירתית של אלכסיי ואת חייו האישיים.
נחלש מדיכאון ושחפת שנמשכה שנה, נפטר קולצוב ב-1842 בגיל 33. הוא נקבר בוורונז'.
אלכסי קורין היה צייר ז'אנר רוסי.
הוא היה חבר בהנודדים ופרופסור בבית הספר לציור, פיסול ואדריכלות במוסקבה.
הוא נולד למשפחת איכרים של ציירי איקונות.
אביו, ניקולאי, היה ידוע בזכות המיניאטורות שלו.
למרות זאת, לא עודדו את אלכסי להמשיך בלימודי אמנות רשמיים.
השיעורים הבסיסיים הראשונים שלו הגיעו מדודו, דמיטרי קורין, אביו של פאבל קורין.
מ-1875 עד 1876, הוא למד בבית המלאכה לציור אייקונים של סנט סרגיוס.
בניגוד לרצונו של אביו, הוא הלך להירשם לבית הספר לציור, פיסול ואדריכלות במוסקבה ב-1884, שם למד אצל וסילי פרוב, אילאריון פרינישניקוב, ולדימיר מקובסקי ו-וסילי פולנוב.
הוא סיים את לימודיו ב-1889, וקיבל מדליית כסף ותואר "אמן".
באותה שנה הוא הצטרף לקבוצת ציירים בראשות יצחק לויתן עם סופיה קובשינקובה שציירו באוויר הפתוח בסביבת פליוס.
בשנים 1890–1892 הוא זכה בפרסים מאגודת חובבי האמנות של מוסקבה.
הציור שלו, "האמן החולה" נרכש על ידי פאבל טרטיאקוב והוא הפך לחבר בהנודדים ב-1894. משנת 1894 עד 1917, הוא היה פרופסור בבית ספר לציור במוסקבה.
לאחר שנת 1900, הוא בילה את חודשי הקיץ בכפר קטן בנפת טבר והחל ללמד בבית הספר לציור טכני סטרוגנוב.
הוא גם השתתף בארגון המחלקה לאמנות במוזיאון טובולסק.
בשנת 1901 הוענק לו אות מסדר סטניסלאוס הקדוש, ואחריו מסדר אנה הקדושה בשנת 1909. בשנים 1911 עד 1912 הוא צייר ציורי קיר בקתדרלת אלכסנדר נייבסקי, סופיה, ועזר לשחזר את האיקונוגרפיה במקום.
לאחר מהפכת אוקטובר עזב את מוסקבה והתיישב במרינו, שם פתח בית מלאכה.
הוא השתתף בתערוכות הציור הלאומיות השנייה והשלישית ב-1919 (מוסקבה) וב-1920 (ריאזאן).
הוא נפטר בביתו לאחר מחלה ממושכת.
אלכסיי קיבשנקו היה צייר אימפריאלי רוסי, בעיקר של סצנות היסטוריות.
בין הידועים ביותר היו אלה המתארים את מלחמות רוסיה-טורקיה.
הוא גם יצר סצנות ציד וז'אנר והיה קשור להנודדים.
הוא נולד בחוות בקר קטנה.
אביו התעניין באמנות ובמוזיקה, ועודד את הניסיונות המוקדמים של בנו לצייר.
לימודיו הראשונים החלו כשהיה בן תשע; בחברה האימפריאלית לעידוד האמנויות עם איוואן קרמסקוי.
מ-1867 עד 1877, הוא היה סטודנט באקדמיה האימפריאלית לאמנויות, בניהולו של קרליס הונס.
הוא גם ביקר בשיעורים במכון הטכנולוגי הממלכתי ובאקדמיה המדיקו-כירורגית, אך אלה לא היו לרוחו.
כשהיה שם, הוא עזר לפרנס את עצמו בכך שעבד כפקיד במועצת האדמירליות.
ב-1880, לאחר שקיבל מלגה זרה, הוא החל לנסוע באירופה, וביקר בפריז, דיסלדורף ומינכן, שם עבד עם גבריאל פון מקס ווילהלם פון דיז.
כשחזר ב-1884, הציורים שהפיק זיכו אותו בתואר "אקדמי".
מאוחר יותר באותה שנה, הוא הוזמן על ידי הצאר אלכסנדר השלישי לצייר סצנות ממלחמת רוסיה-טורקיה האחרונה.
הוא נסע לטרנסקווקאז כדי לבצע רישומים.
הוא גם לימד רישום באקדמיה לאמנות ותעשייה בסנט פטרבורג עד 1889.
רבים מהם שימשו כאיורי ספרים.
בשנת 1893, הוא הפך לחבר מלא באקדמיה ולימד שיעור בציור קרב.
הוא מת מסיבות לא ידועות במהלך ביקור בגרמניה.
אלכסיי ולדימירוביץ' סוואטייב הוא מתמטיקאי רוסי ומומחה בכלכלה מתמטית, פופוליזטור של מתמטיקה.
דוקטור למדעי הפיזיקה והמתמטיקה, חבר בהתכתבות באקדמיה הרוסית למדעים (2022).
פרופסור במכון מוסקבה לפיזיקה טכנית , פרופסור באוניברסיטת אדיגיה הממלכתית , חוקר מוביל במכון המרכזי לכלכלה ומתמטיקה של האקדמיה הרוסית למדעים .
אלכסיי סוואטייב נולד ב-13 בדצמבר 1973 במוסקבה, ברית המועצות.
סבא מצד האם - יצחק אלכסנדרוביץ' לוריא (1890–1956) - מתמטיקאי, פרופסור וראש המחלקה למתמטיקה גבוהה של האקדמיה להנדסה צבאית של הצבא האדום ע"ש קויבישב .
בשנת 1990 סיים סוואטייב את בית הספר למתמטיקה מס' 57 במוסקבה, ולאחר מכן נכנס לפקולטה למכניקה ומתמטיקה של אוניברסיטת מוסקבה , סיים את לימודיו בשנת 1995 בהצטיינות.
המשיך את לימודיו בבית הספר הרוסי לכלכלה (NES), סיים את לימודיו ב-1997 בהצטיינות יתרה.
לאחר דִּיסֶרְטַצְיָה, בהזמנת פרופסור שלמה ובר , יצא לשנה וחצי ללימודי פוסט-דוקטורט בבלגיה במרכז לחקר תפעול ואקונומטריה .
אלכסיי קונטורוביץ' היה גאולוג סובייטי-רוסי בעל שורשים יהודים.
הוא התמחה בחיפושי נפט וגז.
אלכסיי קונטורוביץ' נולד בשנת 1931 בחרקיב (אז בתחומי האימפריה הרוסית כיום באוקראינה) למשפחה מעורבת יהודית-יוונית.
אביו, אחיו וקרובי משפחה נוספים הוצאו להורג או הוגלו לסיביר בשנת 1937 בתקופת הטיהורים הגדולים.
בשנת 1941 הם הצליחו לעזוב את העיר ועברו לסיביר בה הוא סיים בית ספר עם מדליית זהב.
בשנת 1956 קונטורוביץ' סיים בהצטיינות לימודי פיזיקה באוניברסיטת טומסק.
בגלל מוצאו היהודי וכחבר משפחה של מואשמים בפעילות נגד השלטון, הוא הצליח להתקבל לעבודה רק כמורה לפיזיקה בבית ספר.
לקראת שנת 1958 עם שינויים הפוליטיים במדיניות פנים בברית המועצות קונטורוביץ' הצליח להתקבל לעבודה במכון למחקר גאולוגי של אקדמיה למדעים של ברית המועצות.
הוא עבר לנובוסיבירסק, סיים לימודי תואר שלישי בשנת 1964 ועבודת פוסט-דוקטורט בשנת 1968.
קונטורוביץ' קודם בעבודה במכון בו עבד, בשנת 1989 הוא מונה לסגן מנהל למדע ובשנת 1997 למנהל המכון.
בשנת 1990 התקבל כחבר בהתכתבות באקדמיה למדעים של ברית המועצות ובשנת 1991 קיבל מעמד של חבר בפועל.
פעילות של קונטורוביץ' התרכזה בחקר שיטות לחיפוש גז ונפט ופיתוח שיטות לניצול שדות גז ונפט שהתגלו.
העבודות יישומיות התרכזו בשטח סיביר המערבית בה קיימות שדות גז ונפט רבות.
קונטורוביץ' פרסם כ-850 מאמרים בנושא וכתב מספר ספרים.
הוא היה חבר מערכת של כתבי עת בנושא התמחותו.
על פעילותו, הוענקו לו פרסים ועיטורים רבים.
קונטורוביץ' נפטר בשנת 2023 בנובוסיבירסק לאחר מחלה קשה וממושכת.
בנו למד גאולוגיה, מכהן כפרופסור ובשנת 2008 נבחר לאקדמיה למדעים.
אלכסיי קיליאקוב הוא מחליק אמנותי ישראלי-אמריקאי.
סגן אלוף עולם בהחלקה אמנותית על הקרח לנוער (טאיפיי 2024) ואלוף ישראל פעמיים (2023, 2025) בקטגוריית ריקוד על הקרח יחד עם אליזבת טקצ'נקו.
קיליאקוב נולד בגייטרסבורג שבמרילנד, ארצות הברית, לאכסיי ואלנה, מאמני החלקה אמנותית על הקרח שהגיעו מרוסיה.
בשנת 2011 החל להתחרות יחד עם שותפתו הנוכחית אליזבת טקצ'נקו.
באליפות העולם בהחלקה אמנותית על הקרח לנוער שנערכה בטאלין שבאסטוניה באפריל סיים במקום 13 יחד עם אליזבת טקצ'נקו בקטגוריית ריקוד על הקרח בתוצאה של 132.20 נקודות.
באליפות ישראל 2023 בהחלקה אמנותית על הקרח שנערכה בדצמבר זכה במדליית זהב יחד עם אליזבת טקצ'נקו בקטגוריית ריקוד על הקרח בתוצאה של 171.27 נקודות.
באליפות העולם בהחלקה אמנותית על הקרח לנוער שנערכה בקלגרי שבקנדה בפברואר-מרץ סיים במקום 11 יחד עם אליזבת טקצ'נקו בקטגוריית ריקוד על הקרח בתוצאה של 147.85 נקודות.
באליפות העולם בהחלקה אמנותית על הקרח לנוער שנערכה בטאיפיי שבטאיוואן בפברואר-מרץ זכה במדליית כסף יחד עם אליזבת טקצ'נקו בקטגוריית ריקוד על הקרח בתוצאה של 162.68 נקודות.
באליפות ישראל 2025 בהחלקה אמנותית על הקרח שנערכה בדצמבר זכה במדליית זהב יחד עם אליזבת טקצ'נקו בקטגוריית ריקוד על הקרח בתוצאה של 177.60 נקודות.
אלכסיי צ'פיצ'קה (בצ'כית: Alexej Čepička; 18 באוגוסט 1910 – 30 בספטמבר 1990) היה פוליטיקאי צ'כוסלובקי, שכיהן כשר המשפטים ולאחר מכן כשר ההגנה במשטר הקומוניסטי בצ'כוסלובקיה.
צ'פיצקה נולד בעיר קרומרז'יז' (אז בתחומי האימפריה האוסטרו-הונגרית וכיום במחוז זלין של צ'כיה).
לאחר סיום בית ספר תיכון בעיר, נסע לפראג, שם התקבל ללימודים בפקולטה למשפטים של אוניברסיטת קארל.
במהלך הלימודים הצטרף אל המפלגה הקומוניסטית .
בתום לימודיו, עבר לברנו, שם עבד במשרד עורכי דין.
במהלך הכיבוש הנאצי של צקכוסלובקיה הפך לפעיל בתנועת ההתנגדות.
בשנת 1942 נעצר על ידי גסטפו ונכלא במחנה ריכוז אושוויץ.
בשנת 1945, עם התקרבות הצבא האדום אל אושוויץ, הוא הועבר למחנה ריכוז בוכנוואלד.
באפריל 1945 שוחרר מן המחנה על ידי חיילי צבא ארצות הברית.
בתום המלחמה שב לעיר הולדתו קרומרז'יז', שם היה לחבר במועצת העיר.
בשנת 1946 נבחר למועצה הלאומית המכוננת (פרלמנט של הרפובליקה הצ'כוסלובקית השלישית) ועבר לפראג.
בפראג התיידד עם קלמנט גוטוולד ומשפחתו.
הוא התחתן עם מרטה, בתו של קלמנט גוטוולד.
הנישואין הללו הזניקו למעשה את הקריירה הפוליטית של צ'פיצ'קה.
בשנת 1947 מונה צ'פיצ'קה לשר לענייני מסחר.
אחר ההפיכה של פברואר 1948, בה תפסו הקומוניסטים את השלטון בצ'כוסלובקיה, מונה לשר המשפטים.
במסגרת תפקידו ביצע רפורמה במערכת המשפט במדינה ולמעשה הכפיף אותה למפלגה הקומוניסטית.
שופטים ופרקליטים, שנחשדו באי נאמנות למשטר - פוטרו.
בשנת 1950 מונה צ'פיצ'קה לתפקיד שר ההגנה, במקומו של לודביק סבובודה (שהואשם בכך, כי אינו נאמן דיו למשטר).
לאחר המינוי קיבל צ'פיצ'קה דרגת גנרל ארמייה, וזאת למרות שמעולם לא שירת בצבא ולא הייתה לו שום הכשרה צבאית.
בשנת 1951 התקבל צ'פיצ'קה כחבר לפוליטביורו של המפלגה הקומוניסטית.
צ'פיצ'קה היה אחד מ"שבעת הגדולים" - שבעה האנשים הכי חזקים ומשפיעים בשלטון (יחד עם: נשיא קלמנט גוטוולד, ראש ממשלה אנטונין זפוטוצקי, מזכיר המפלגה אנטונין נובוטני, שר לביטחון הפנים ואצלב נוסק, שר החוץ ויליאם שירוקי ושר המידע ואצלב קופצקי).
כשר ההגנה הגדיל צ'פיצ'קה את מצבת הצבא הסדיר מ-170 אלף ל-250 אלף חיילים.
הצבא נבנה לפי המודל של הצבא האדום.
צ'פיצ'קה יזם הקמת "גדודי עזר טכניים" - למעשה יחידות עונשין, אליהן גויסו מתנגדי המשטר.
הגדודים הועסקו בעבודות פרך במכרות.
לאחר מותו של קלמנט גוטוולד בשנת 1953, החל לרדת מעמדו של צ'פיצ'קה בתוך המפלגה ובשלטון.
הוא אומנם נשאר בתפקידו, אך החלק מתחומי אחראיותו נלקחו ממנו.
במהלך תהליך הדה-סטליניזציה שהחל בגוש המזרחי בשנת 1956, פוטר צ'פיצ'קה מתפקידו כשר ההגנה.
הוא קיבל תפקיד של מנהל משרד הפטנטים הממשלתי.
בשנת 1959 הוא עבר אירוע לב ובעקבות קח הוצא לגמלאות.
בשנת 1963 הואשם צ'פיצ'קה בניצול לרעה של מוסדות השלטון ובשל כך סולק מהמפלגה הקומוניסטית.
הוא התגורר בפראג באלמוניות, הרחק מהחיים הפוליטיים.
בסוף חייו אושפז בבית אבות סיעודי בעיר דובריש בבוהמיה המרכזית.
אלכסיי סטפּנוביץ' סואטין (16 בנובמבר 1926 - 10 בספטמבר 2001) היה רב-אמן סובייטי ורוסי וסופר בתחום השחמט, אלוף העולם לסניורים בשחמט מ-1996 עד 1997.
סואטין היה תושב מינסק (בשנים 1953–1968), מהנדס מכונות במקצועו.
קיבל דרגת אמן-בינלאומי בשחמט בשנת 1961 ודרגת רב-אמן בשנת 1965. הפילוסופיה שלו תמיד הייתה ש"אמנות אינה מספיקה; אתה חייב להעז, לקחת סיכונים".
זו הייתה אקסיומה שעיצבה אותו לשחקן קשוח ותחרותי ביותר, ונראה שהביאה לו הצלחות רבות.
הצלחתו הגדולה הראשונה הייתה בשנת 1955, כאשר כחבר בנבחרת ברית המועצות באליפות העולם בנבחרות סטודנטים, הוא קבע תוצאה של 80% וזכה במדליות זהב אישיות וקבוצתיות.
סואטין השתתף בשבע אליפויות ברית המועצות בין השנים 1958 ל-1966, כאשר השגו הטוב ביותר היה חלוקת המקומות 4–6 ב-1963 (אחרי לאוניד שטיין, בוריס ספאסקי ו) וחלוקת מקומות 4–6 ב-1965 (אחרי שטיין, לב פולוגייבסקי ומארק טיימנוב).
עד שנת 1971, הוא שימש כמאמן ועוזר של טיגראן פטרוסיאן ברבים ממשחקיו החשובים ביותר, כולל ניצחונו באליפות העולם ב-1963. במשך שנים רבות הוא היה המאמן הבכיר של מוסקבה, ופיקח על פיתוחם של כישרונות חדשים ומבטיחים, ביניהם וסילי איוונצ'וק ואנדריי סוקולוב.
למרות שהיה פחות בולט מבעבר, קריירת המשחק שלו נמשכה לשנות ה-90 ואילך.
הוא ניצח בתחרות המשנה של הייסטינגס 1990/91, אך היה כמו יפים גלר, מעשן בשרשרת, והתקשה להסתגל להנחיית פיד"א משנת 1990 שאסרה עישון בתחרויות.
פרשן בעל שם של המשחק, משנת 1965 סואטין היה כתב של "פראבדה" וקולו נשמע לעיתים קרובות ברדיו ובטלוויזיה של מוסקבה בשנות ה-70 וה-80.
כשחקן ותיק, הוא זכה באליפות העולם לסניורים בשנים 1996 ו-1997.
הוא כתב ספרי שחמט רבים; בעיקר כאלה העוסקים במשחק המציעה או בשלב הפתיחה.
ספרו האחרון, "Chess through the prism of time" פורסם במוסקבה בשנת 1998.
סואטין היה נשוי לרב-אמן בשחמט ובשנת 1951 נולד להם בן, אלכסנדר.
הם התגוררו בבלארוס במשך מספר שנים וסואטין התחרה לעיתים קרובות באליפות בלארוס.
בתחילת שנות ה-60 התגרש מזבוריקינה ונישא בפעם השנייה.
סואטין נפטר בגיל 74 מהתקף לב זמן קצר לאחר שחזר הביתה מאליפות רוסיה בשחמט לבוגרים.
ויקטור קורצ'נוי - אלכסיי סטפנוביץ' סואטין
חצי גמר האליפות הסובייטית לקבוצות, 1953
ויקטור קורצ'נוי - אלכסיי סטפנוביץ' סואטין חצי גמר האליפות הסובייטית לקבוצות, 1953 , יוטיוב
אלכסיס-שארל-אנרי קלרל דה טוקוויל היה הוגה דעות והיסטוריון צרפתי.
טוקוויל נולד בשנת 1805 בוורניי-סיר-סן (Verneuil-sur-Seine) שבפריז, כבנם השלישי של ארוה ולואיז מדלן.
אביו ארוה היה צאצא של משפחת האצולה העתיקה "קלרל דה טוקוויל", ואמו לואיז מדלן השתייכה מצד אביה לבית האצולה "לטיה דה-רוזאנבו" ומצד אמה הייתה נכדתו של קראטיון גיום דה מאלזרב מבכירי שריו של לואי ה-16. בשל היות סבה סניגורו של לואי ה-16 נרצחה כל משפחתה של לואיז בתקופת הטרור.
הוריו של טוקוויל הועמדו לדין גם הם, אך התמוטטות שלטון רובספייר ב-1794 הצילה את חייהם.
בתקופת הרסטורציה הצרפתית הפך אביו ל ולנציג מחוז.
אביו היה מלוכן נאמן למשטרו של שרל ה-10, ואף כיהן כחבר פרלמנט.
עם הדחתו של שרל ה-10, פרש ארוה מהחיים הפוליטיים והיה להיסטוריון.
טוקוויל למד משפטים במכללת מץ.
פעילותו הפוליטית בצרפת התחדשה בימי הרפובליקה הצרפתית השנייה (1849–1851) שבאה בעקבות מהפכת אביב העמים שהתרחשה בצרפת בפברואר 1848. על פי אחד הדיווחים הפך מעמדו הפוליטי כה בלתי נסבל בשנים אלו, עד כדי כך שסבל מחוסר אמונם של שני הצדדים הפוליטיים, ימין ושמאל כאחד, וחיפש תירוץ לעזוב את צרפת.
הוא פרש מהחיים הפוליטיים לאחר ההפיכה של נפוליאון השלישי ב-2 בדצמבר 1851 והחל לעבוד על הכרך הראשון של ספרו, המשטר הישן והמהפכה.
כחבר פרלמנט, תמך טוקוויל בקידום סחר חופשי והגן על פעילי התנועה לביטול העבדות.
לצד זאת, תמך טוקוויל בהתנחלויות באלג'יריה, מדיניות שיצאה לפועל תחת משטרו של לואי פיליפ, מלך הצרפתים.
ספריו התבססו על מסעותיו בארצות הברית, וספרו "הדמוקרטיה באמריקה" מהווה חיבור יסודי להבנת ההיסטוריה של ארצות הברית במאה ה-19. חיבור זה נחשב לאחת העבודות המוקדמות החשובות בהיסטוריה בתחומי הסוציולוגיה ומדע המדינה.
בחיבור זה עמד על יתרונותיה של הדמוקרטיה האמריקנית ובמיוחד על רוח החירות ועל חלוקת הכוח והסמכויות השלטוניות בין הרשויות.
חלוקת סמכויות זאת, טען, מבטיחה פלורליזם ומונעת ריכוזיות.
הוא הילל גם את חשיבות השלטון המקומי כבלם בפני נטיות לריכוזיות יתר, את חשיבותם של הארגונים הוולונטריים ואת העיתונות החופשית.
בצד היתרונות הצביע טוקוויל גם על החסרונות העלולים להתגלות בדמוקרטיה האמריקנית ולמעשה בכל דמוקרטיה.
עיקר חששו היה עריצות הרוב ומניפולציה של הציבור על ידי השלטון.
הוא טוען כי העובדה שבני אדם מתקבצים לכדי רוב אינה הופכת אותם סובלניים למיעוט, ולא מצטמצם הסיכוי כי הם יפעילו שלטון בלתי מוגבל וישתמשו בו לרעה כנגד המיעוט נטול הכוח.
משמע, עצם היות הרוב מאמין בטענה מסוימת, אין זה אומר שהרוב צודק.
ואם אינו צודק, בהכרח יפעיל את כוחו על המיעוט.
בשנים 1841 ו-1846 נסע בשליחות גם לאלג'יריה, ופרסם דו"ח שבו הוא מפציר בממשל הצרפתי לא לחזור על הטעויות שביצעו המעצמות האירופאיות בקולוניות בצפון אמריקה.
הוא הרחיק לכת ודגל בגלוי בהנהגת הפרדה גזעית בין המתיישבים האירופים לבין ה"ערבים" באמצעות יישום של שתי מערכות חקיקה שונות.
טוקוויל נפטר בקאן בשנת 1859 ממחלת השחפת.
כתביו המפורסמים ביותר של טוקוויל הם: הדמוקרטיה באמריקה, שהופיע בשני כרכים ב-1835 ו-1840, והמשטר הישן והמהפכה, שהופיע ב-1856.
בשתי יצירות אלה, הוא חקר את ההשפעות של הגידול בשוויון התנאים החברתיים על הפרט ועל המדינה בחברות המערביות.
טוקוויל דגל, להלכה ולמעשה, בדמוקרטיה וחירות, וניסה לקדם ערכים אלה בכתביו.
אחת מהערותיו הידועות היא שלעולם הרבה יותר קל לקבל שקר פשוט מאשר אמת מורכבת.
טוקוויל היה מחשובי ההוגים המדיניים באשר לדמוקרטיה, והיה פילוסוף מרכזי של שיטת משטר זו, שיטה אותה ראה כמשוואה המאזנת בין חירות ושוויון, בין דאגה לפרטים ודאגה לקהילה.
טוקוויל דיבר על הדמוקרטיה כעל שיטת משטר בה יש איזונים ובלמים המאפשרים חירות ושוויון לאזרח ולקהילה גם יחד.
הוא האמין כי חירות מקסימלית מובילה לבידוד ולאנרכיה, ולעומתה, התאגדות של אנשים המתכנסים יחד למען מטרה משותפת, למרות הכבלים שהיא צופנת בחובה, קושרת את האמריקנים לרעיון של אומה, החשוב יותר מהרצון האנוכי של הפרטים בחברה.
טוקוויל חזה באופן מדויק כי הדמוקרטיה באמריקה תתרחב, ולבסוף תעניק זכויות לנשים, לאינדיאנים ולאפרו-אמריקנים.
הוא היה ממעודדי הקידמה הפוליטית, והתעניין בשיפור חייהם של כל האזרחים.
אלכסיי איוואנוביץ' ריקוב (רוסית: Алексей Иванович Рыков; 1 בפברואר 1881 – 15 במרץ 1938) מהפכן ומדינאי סובייטי, מבכירי המפלגה הקומוניסטית של ברית המועצות וראש ממשלת ברית המועצות בין השנים 1924–1930.
ריקוב נולד בסראטוב שעל גדות הוולגה.
למד משפטים באוניברסיטת קאזאן, אך לא סיים את לימודיו.
בשנת 1899, בגיל 18, הצטרף למפלגה הסוציאל-דמוקרטית של פועלי רוסיה (לימים המפלגה הקומוניסטית), ולאחר הפילוג בכנס ב' שלה (1903) הצטרף לסיעה הבולשביקית.
שימש סוכן של המפלגה בערים שונות ברחבי האימפריה הרוסית ונטל חלק פעיל במהפכה של שנת 1905. נבחר לוועד המרכזי של המפלגה בכנסים ג' וד', ולמועמד-לחבר בו בכנס ה' (1907).
בשנים 1910–1911 ריקוב גר בצרפת, והתנגד לכוונתו של לנין להפוך את הסיעה הבולשביקית מפלגה הסוציאל-דמוקרטית של פועלי רוסיה למפלגה עצמאית (כוונה שמומשה בוועידת פראג של שנת 1912).
בשנת 1917 שב והצטרף לבולשביקים, אף שלא ראה בעין יפה חלק מדעותיהם, שהיה "רדיקלי" לטעמו,בתחילה נבחר לסובייט של מוסקבה, ומאוחר יותר - לזה של פטרוגרד.
בנוסף לכך, בכנס השישי של המפלגה שנערך באותה שנה, נבחר לוועד המרכזי.
עם הקמת הממשלה הבולשביקית מיד עם ההפיכה של ה-7 בנובמבר 1917, מונה ריקוב לשר הפנים בממשלה הבולשביקית החדשה.
ברם, לאור סירוב הוועד המרכזי לאשר את הצטרפותם של נציגים ממפלגות שמאל אחרות לממשלה, פרש ממנה ומהוועד יחד עם לב קמנייב, זינובייב, מיליוטין ונוגין כעבור 10 ימים.
ב-3 באפריל 1918 ריקוב ממונה לראש המועצה העליונה לכלכלה לאומית (ВСНХ).
ב-1920 ריקוב - חבר הוועד המרכזי, במאי 1921, לאחר התפטרותו ממועצת הכלכלה הלאומית - סגנו של ראש ממשלת הפדרציה הרוסית (РСФСР) לנין וסגן ראש המועצה לעבודה והגנה (СТО).
ב-1922 ריקוב - חבר הפוליטביורו, ב-1923 הוא שוב ממונה לעמוד בראש המועצה לכלכלה הלאומית, ונהיה לסגן ראש ממשלת ברית המועצות.
כיוון שראש הממשלה לנין כבר היה חולה מאוד בזמן זה, ריקוב היה למעשה ראש הממשלה.
לאחר מותו של לנין ב-24 בינואר 1924 ריקוב התפטר מהמועצה לכלכלה לאומית ונהיה לראש ממשלת ברית המועצות ולראש הוועדה לעבודה והגנה.
בשנה שלאחר מכן ריקוב הודח על רקע זה מתפקידו כראש ממשלתה של הרפובליקה הרוסית, ובשנה שלאחריה - מהפוליטביורו ומתפקידיו כראש ממשלת ברית המועצות ויושב ראש הוועדה לעבודה והגנה (תפקיד שמילא לאחר הדחתו של קאמנייב).
בינואר 1930 ריקוב חתם על צו שהכשיר את הפעלת מדיניות חיסול מעמד הקולאקים.
בדצמבר 1930 ריקוב מונה לשר הדואר והטלגרף, ובשנת 1934 הודח, יחד עם בוכארין, מחבר הוועד המרכזי למועמד-לחבר בו.
ב-1936, לאור עדויותיהם של קאמנייב וזינובייב במשפט הראווה שלהם, פוטר מתפקידו בממשלה, ובשנת 1937 סולק מהמפלגה, נאסר ונשפט יחד עם בוכארין ושאר ה"אופוזיציה מימין" במשפט ראווה.
הוא נמצא אשם בבגידה ובקשירת קשר כנגד ברית המועצות והוצא להורג בירייה ה-15 במרץ 1938. גזר הדין והסילוק מהמפלגה בוטלו בעת שלטונו הליברלי יותר של מיכאיל גורבצ'וב ב-1988.
אלכסיי שבד הוא כדורסלן רוסי, המשחק עבור זניט ונבחרת רוסיה בכדורסל.
שבד גדל במחלקת הנוער של צסק"א מוסקבה והביל את קבוצת הנוער לשלוש אליפויות רצופות בליגת העל הרוסית.
בעונת 2006/07, הוקפץ לקבוצת הבוגרים השנייה של המועדון, טרינטה ושיחק עימה בליגה השלישית ואף ערך שלושה משחקים במסגרת הקבוצה הבוגרת הראשונה.
בעונת 2007/08, שבד תקע יתד בסגל צסק"א מוסקבה ושיחק עימה באופן קבוע בליגה ובגביע המקומי.
שבד סיים את העונה עם 3.5 נקודות וריבאונד אחד ב-28 הופעות ליגה ושותף בזכייתה של צסק"א באליפות רוסיה.
בעונת 2008/09, לשבד ניתנו מספר רב של דקות, ואף הוצב מספר פעמים בעמדת הרכז הפותח.
שבד שותף בזכייתה של צסק"א מוסקבה באליפות רוסיה, פעם נוספת.
וערך את הופעתו הראשונה במסגרת היורוליג, מול פאניוניוס.
בסיום העונה נרשם לדראפט ה-NBA של שנת 2010. ב־8 ביולי 2012 הוא חתם במינסוטה טימברוולבס.
ביולי 2021 חתם בצסק"א מוסקבה, לאחר שעזב את חימקי מוסקבה שנקלעה לקשיים כלכליים ופשטה רגל.
באוקטובר 2023 חתם בקבוצת שאנשי לונגס מהליגה הסינית.
בינואר 2025 חזר לרוסיה, לליגת VTB וחתם בזניט.
שבד היה חבר בסגל נבחרות הנוער של רוסיה ושותף באליפות אירופה עד גיל 18 שנערכה בשנת 2006 ובאליפות אירופה עד גיל 20 שנערכה בשנת 2007.
אלכסיי שירוב (בלטבית: Aleksejs Širovs; נולד ב-4 ביולי 1972) הוא שחמטאי סובייטי-לטבי-ספרדי ממוצא רוסי, בעל דרגת רב-אמן.
נכון לספטמבר 2025, מדורג במקום השישי בספרד לפי מד כושר.
אלכסיי שירוב נולד בריגה, לטביה, בתקופה בה הייתה חלק מברית המועצות, הוא התבלט במשחק השחמט מגיל צעיר וסגנונו הושפע מבן ארץ מולדתו, מיכאל טל.
ב-1988 זכה באליפות העולם בשחמט עד גיל 16 וב-1990 היה לסגן אלוף העולם בשחמט עד גיל 20 (ניצח איליה גורביץ') ותוך כדי כך זכה גם בתואר רב-אמן.
בגביע העולם בשחמט 2007 הוא סיים במקום השני (הפסיד בשלב הגמר לגטה קמסקי).
ב-2007 הוא סיים במקום השני בתחרות השחמט לזכר טל (קטגוריה 20).
ב-1990 נשא את ורוניקה אלברס לאישה בארגנטינה, השניים התגוררו בטרגונה, ספרד, ושירוב התאזרח בספרד.
מאוחר יותר השניים התגרשו, אז חזר שירוב ללטביה, מבלי לוותר על האזרחות הספרדית ונשא לאישה את ויקטוריה צ'מיליטה, שחמטאית ופוליטיקאית ליטאית.
בשנת 2007 התגרשו, ובשנת 2010 נשא אשה בשלישית, את השחמטאית אולגה דולגובה.
בשנת 2013 הוא ניצח בתחרות שנערכה בבואנוס איירס .
אלכסיי שירוב - ואלרי איוונוביץ' ז'ורבליוב 1983
אלכסיי שירוב - ואלרי איוונוביץ' ז'ורבליוב, יוטיוב
אלכסיי שירוב - ואלרי איוונוביץ' ז'ורבליוב 1986
יאניס קלובאנס - אלכסיי שירוב
יאניס קלובאנס - אלכסיי שירוב אליפות לטביה 1987,יוטיוב
בספרם של נעם מנלה וזאב זוהר "Think like a machine" מביאים המחברים דוגמה זו בעמוד 10 כדוגמה לעמדה שגם שחקנים מוכשרים ביותר לא מביאים בחשבון את המסע הנכון, כפי ששירוב עצמו, אחד השחקנים הטקטיים הטובים בעולם בתחילת שנות ה-90 לא בדק כלל משום שהמסע מנוגד לאינטואיציה האנושית.
אלכסיי רזומובסקי היה מאהב של יליזבטה, קיסרית רוסיה.
רזומובסקי נולד בכפר במחוז צ'רניגוב שבאוקראינה של היום במשפחה של קוזאק מן השורה.
בילדותו ברח ממשפחתו והחל לשיר בכנסייה מקומית.
בשנת 1731 נלקח על ידי אציל מקומי לסנקט פטרבורג.
תוך זמן קצר החל לשיר בחצר.
בהתאם לעדויות היה גבר נאה ביותר וכתוצאה מכך משך תשומת לבה של יליזבטה, קיסרית רוסיה הצעירה.
במהלך שנות ה-30 של המאה ה-18 התקדם לתפקידים שונים בקרבת הנסיכה.
היה מקובל לפנות אליו עם בקשות שונות והוא נהג לעזור תוך ניצול השפעתו על יליזבטה.
ביום הכתרת יליזבטה קיבל רזומובסקי את עיטור אנדריי הקדוש, העיטור הגבוה באימפריה, קודם בדרגה צבאית וקיבל אחוזה וחולופים לבעלותו.
ככל הנראה בשנת 1742 התחתן עם הקיסרית.
בשנת 1744 קיבל תואר רוזן ובשנת 1756 קודם לדרגת גנרל-פלדמרשל.
יחד עם זאת הוא היה בן אדם שקט, דתי ולא התערב בענייני החצר והפוליטיקה הגבוהה.
הוא תמך במשפחתו ובאוקראינה שבתקופת יליזבטה קיבלה כמה הטבות.
בסוף שנות ה-40, עם התקרבות יליזבטה לאיוואן שובלוב, השפעתו על הקיסרית פחתה.
רזומובסקי נפטר בשנת 1771 והוטמן במנזר אלכסנדר נבסקי בסנקט פטרבורג.
קיימות שמועות על כך שיליזבטה ילדה לו ילדים, אך אין לכך עדויות באף מסמך.
בתחילת שלטונו של יקטרינה הגדולה היא שלחה את מיכאיל וורונצוב למצוא מסמכים בנושא חתונת רזומובסקי עם יליזבטה, אך רזומובסקי במהלך הפגישה שרף מסמכים שככל הנראה היו קשורים לנושא.
ידוע על שתי נשים שטענו שהן היו בנות של יליזבטה ורזומובסקי.
אחת מהן הייתה נזירה ובטקס הלוויה שלה השתתפו נציגי משפחת רומנוב ומשפחת רזומובסקי.
השנייה נעצרה בליבורנו, נלקחה לרוסיה ומתה משחפת במבצר פטרופבלובסקיה.
אלכסיס אלחנדרו סאנצ'ס סאנצ'ס (בספרדית: Alexis Alejandro Sánchez Sánchez; נולד ב-19 בדצמבר 1988) הוא כדורגלן צ'יליאני המשחק בעמדות הקיצוני והחלוץ בסביליה ובנבחרת צ'ילה.
סאנצ'ס הוא שיאן ההופעות ומלך השערים של נבחרת צ'ילה בכל הזמנים.
הוא ידוע בכינוי "אל ניניו מרבייה" (בספרדית: "ילד הפלא").
סאנצ'ס החל את הקריירה המקצוענית שלו במועדון הצ'יליאני קוברלואה, שם שיחק בעונת , לפני שהוחתם באודינזה האיטלקית, שהחליטה להשאילו בטרם יצטרף לסגל הקבוצה.
תחילה הושאל לאחת מקבוצות הפאר של צ'ילה, קולו-קולו.
הוא שיחק בקבוצה במשך עונה שלמה בליגת העל הצ'יליאנית (אפרטורה וקלאוסורה), וכבש את שערו הראשון במדיה ב-10 באוקטובר 2006, במשחק מול , במסגרת גביע סודאמריקנה.
בשנת 2007 נכלל ברשימת "50 הנערים הכדורגלנים הטובים בעולם", על ידי המגזין "וורלד סוקר".
ב-15 באוגוסט 2007 הושאל לריבר פלייט הארגנטינאית, עמה זכה בטורניר הקלאוסורה של 2008. במשך העונה הרשים סקאוטים רבים לאחר שעבר בכידרור את כל חמשת שחקני ההגנה של בוקה ג'וניורס, הוכשל ברחבה וזכה בפנדל עבור קבוצתו, במשחק הסופר קלאסיקו במסגרת טורניר קיץ.
לקראת עונת הגיע לאיטליה והצטרף רשמית לסגל של אודינזה.
הוא זכה במהרה באהדתם של אוהדי אודינזה בזכות כישורי הכידרור המרשימים שלו.
ב-19 באוקטובר 2009 ערך את הופעת הבכורה שלו בסרייה א', בהפסד 0–1 ליובנטוס.
את שער הבכורה שלו כבש מול לצ'ה, ובסך הכל כבש שלושה שערים בעונתו הראשונה במועדון.
בעונתו השנייה כבש חמישה שערים, ובעונת הפך לשחקן מפתח באודינזה, וכבש 12 שערי ליגה.
ב-21 ביולי 2011 חתם בברצלונה, ששילמה עבורו 26 מיליון אירו.
את הופעת הבכורה שלו במועדון ערך במשחק הסופר קאפ הספרדי מול ריאל מדריד, וזכה בתואר ראשון עם ברצלונה.
לאחר מכן גם זכה עם הקבוצה בסופר קאפ האירופי, ואת הופעת הבכורה שלו בליגה הספרדית ערך במחזור הראשון נגד ויאריאל, משחק בו גם כבש את שער הבכורה שלו במועדון.
בסך הכל כבש בעונת 2011/2012 15 שערים בכל המסגרות, תרם ארבעה בישולים, ובסוף העונה זכה עם הקבוצה בגביע הספרדי.
בעונת 2012/2013 כבש סאנצ'ס 11 שערים בכל המסגרות, והיה שותף לזכיית הקבוצה באליפות.
ב-10 ביולי 2014 חתם בארסנל מהפרמייר ליג האנגלית, ששילמה עבורו 31 מיליון ליש"ט.
בהופעת הבכורה שלו במדי הקבוצה זכה עמה במגן הקהילה, לאחר ניצחון 0–3 על מנצ'סטר סיטי.
בעונת 2014/2015 הוא כבש 16 שערים בפרמייר ליג ו-25 שערים בכל המסגרות, וזכה עם הקבוצה בגביע האנגלי.
את עונת 2016/2017 סיים במקום השלישי בטבלת מלך שערי הליגה עם 24 שערים.
בעונה זו זכה עם הקבוצה בגביע האנגלי לאחר ניצחון על צ'לסי בגמר, אך ארסנל הודחה בשמינית גמר ליגת האלופות לאחר שתי תבוסות 1–5 לבאיירן מינכן, והפסידה את המקום בליגת האלופות בעונה הבאה.
ב-22 בינואר 2018 חתם סאנצ'ס לשלוש וחצי שנים במנצ'סטר יונייטד, כאשר הנריך מחיתריאן עבר לארסנל בתמורה, ועד תום העונה כבש במדי הקבוצה שני שערים ב-12 הופעות.
ב-29 באוגוסט 2019 הושאל סאנצ'ס לאינטר מילאנו לעונה אחת.
ב-6 באוגוסט 2020 חתם סאנצ'ס על חוזה לשלוש שנים לאחר ששוחרר ללא תמורה ממנצ'סטר יונייטד.
ב-12 בינואר 2022 כבש שער ניצחון בדקה האחרונה של הארכה במשחק הסופר קאפ האיטלקי נגד יובנטוס, והעניק לקבוצתו את התואר לאחר עשור שלא זכתה בו.
ב-10 באוגוסט 2022 חתם סאנצ'ס לשנתיים באולימפיק מרסיי.
ארבעה ימים לאחר מכן ערך הופעת בכורה בתיקו 1-1 נגד ברסט.
ב-28 באוגוסט כבר צמד שערים, שעריו הראשונים בקבוצה, בניצחון 0–3 על ניס.
ב-26 באוגוסט 2023 חזר סאנצ'ס לאינטר מילאנו וחתם לעונה אחת.
ב-10 באוגוסט 2024 חזר סאנצ'ס לאחר 13 שנה לאודינזה וחתם לשנתיים.
ב-1 בספטמבר 2025 חתם בסביליה.
כבר בגיל 17 ערך סאנצ'ס את הופעת הבכורה שלו בנבחרת צ'ילה.
במשחקי מוקדמות מונדיאל 2010 כבר הפך לחלק קבוע מהרכב הנבחרת הבוגרת.
הוא כבש שלושה שערים במהלך משחקי המוקדמות, צמד בניצחון 0–4 על בוליביה ושער אחד בניצחון 0–3 נגד פרו.
במונדיאל 2010 שותף בכל משחקי הנבחרת.
הוא כבש בשמינית הגמר לרשתה של , שער שהשווה את תוצאת המשחק, אך נבחרתו הפסידה בדו-קרב בעיטות עונשין.
לאחר מכן השתתף עם הנבחרת במשחקי קופה אמריקה 2011, וכבש שער אחד בשלב הבתים מול .
במשחקי מונדיאל 2014 כבש את השער הראשון של צ'ילה בטורניר, בניצחון 1–3 על .
בשמינית הגמר שוב שיחקה צ'ילה מול ברזיל, וסאנצ'ס כבש את שער השוויון במשחק, אך החטיא פנדל כשהמשחק הגיע לבעיטות הכרעה, ונבחרתו הודחה מהטורניר.
בגמר הקופה אמריקה 2015 כבש את הפנדל המנצח בבעיטת פננקה מול ארגנטינה, בדו-קרב פנדלים שהסתיים בתוצאה 1–4, וזכה עם צ'ילה בגביע.
שנה לאחר מכן זכה עם הנבחרת גם בקופה אמריקה 2016 ונבחר לשחקן המצטיין של הטורניר.
ב-22 ביוני 2017, במהלך משחק בשלב הבתים של גביע הקונפדרציות מול , כבש את שערו ה-38 בנבחרת, שבר את שיאו של מרסלו סאלאס והפך למלך השערים של נבחרת צ'ילה בכל הזמנים.
באותו משחק השווה את שיאו של קלאודיו בראבו כאשר ערך את הופעתו ה-112 בנבחרת, ולאחר מכן הפך לשיאן ההופעות של הנבחרת והגיע עמה לגמר גביע הקונפדרציות, בו הפסידה לגרמניה.
השחקן המצטיין בקופה אמריקה: 2016
הנבחרת המצטיינת בקופה אמריקה: 2016
אלכסיס מאלון היה בלשן, מזרחן, אגיפטולוג וארכאולוג צרפתי, כומר ישועי שהתיישב במזרח התיכון, עבד במצרים, בלבנון ובארץ ישראל.
היה פרופסור לאגיפטולוגיה במכון האפיפיורי למקרא ברומא ופרופסור בפקולטה למזרחנות באוניברסיטת סן ז'וזף (של הישועים) בביירות ומנהל הראשון של הסניף בירושלים של המכון האפיפיורי למקרא.
תרומותיו המדעיות העיקריות היו חיבור ספר קלאסי לדקדוק השפה הקופטית שפורסם לראשונה בשנת 1904 ואחר כך במהדורות חוזרות במהלך המאה ה-20, וכמו כן תגלית האתר מהכלקוליתי בתוליילת ע'סול, בעבר הירדן.
ממייסדי סניף המכון האפיפיורי למקרא בארץ ישראל
אחרי 1913 גויס האב מאלון למאמצים להקמת מכון אפיפיורי למקרא בירושלים.
הקמת המכון התעכבה בגלל מריבות בין נציגי הישועים ובין נציגים של ה"אקול ביבליק" הדומיניקנית בירושלים ועם נציגי הכרמליתים בחיפה.
מאלון נמנה עם הישועים הראשונים שהגיעו ב-1912 לארץ ישראל אז תחת השלטון העות'מאני.
פריצת מלחמת העולם הראשונה אילצה אותו ואת עמיתיו לעזוב את הארץ.
הוא חזר בדצמבר 1919. בסופו של דבר הוקם בירושלים סניף של המכון שמרכזו ברומא ולא מכון עצמאי.
בשנת 1925 מונה מאלון להיות מנהלו של הסניף בירושלים שנפתח ביולי 1927.
עבודותיו בתחום השפה והתרבות הקופטית
בשנת 1904, פרסם מאלון לראשונה בביירות, את ספר הדקדוק הידוע שלו על ניב השפה הקופטית - הניב ה"בוהאירי".
בפרסומו ציין, בין השאר, את תרומותיהם של הפילולוגים הקופטים מימי הביניים, שלקחו דוגמה מעמיתיהם הערבים מוסלמים.
מאלון חקר גם את הספרות הדתית הקופטית, כולל ה"תאוטוקיות".
בינואר 1929 ערך מלון ביחד עם רוברט קפל, סקר בדרום מזרח עמק הירדן בעבר הירדן, בין השאר התרשם מאוד מהתלוליות הקרויות "תוליילת ע'סול".
מאלון מסר לג'ון או'רורק, הרקטור באותם הימים של המכון האפיפיורי למקרא, שמושבו ברומא, כי כדאי לערוך במקום חפירות.
לאחר קבלת תרומה כספית ממשפחה אמריקאית ששמרה על עילום שמה, התחיל האב מאסון יחד עם רנה נוויל (שהיה קונסול צרפת בירושלים) ורוברט קפל בחפירות שנמשכו בין דצמבר 1929 ועד שחלה במחלה קשה באביב 1934. האב מאסון נפטר בבית לחם ב-7 באפריל 1934.
החפירות חודשו אחרי מותו בין השנים 1936–1938 בניהולו של רוברט קפל.
הממצאים בשכבה ארכאולוגית שנמצאה קרוב לפני השטח.
החפירות וחשפו ישוב עתיק מאוד, בלתי מבוצר, שפרח בתקופה שבין התקופה הנאוליתית ובין תקופת הברונזה הקדומה.
כדבריו של מאסון, כשהשבטים העברים בהנהגת יהושע בן נון הגיעו לאזור, התלים עם שרידי היישוב הקדום נראו בדיוק כמו בימינו ולא משכו תשומת לב.
בהתחלה סבר האב מאסון שהיישוב הוא אולי אחת מערי הככר הנזכרות בסיפור התנ"כי על סדום ועמורה.
בחפירות אלה הסתבר לראשונה שהאתר מייצג תרבות חדשה בארכאולוגיה באזור.
שכונתה לאחר מכן "התקופה הכלקוליתית".
ממצאי החפירות בתלוליות ע'סול נמסרו למוזיאון האפיפיורי למקרא בירושלים.
בשנת 1924 מצא מאלון את מערת שוקבא.
במערה נערכו לאחר מכן חפירות בראשותה של דורותי גארוד.
במערה התגלתה והוגדרה התרבות הנאטופית.
בשנות ה-20 של המאה ה-20 הביא מאלון לסניף המכון האפיפיורי למקרא בירושלים, מומיה מצרית מתקופת בית תלמי - מתנת המכללה הישועית באלכסנדריה.
המומיה נשמרת במוזיאון המכון והוצגה בתערוכה גם מוזיאון ישראל.
המומיה קיבלה את השם "אלכס" לזכר הכומר-המדען.
בתרגום לערבית על ידי בולוס איאד איאד, הוצאת יוסף כמאל, קהיר, 2004.
L'origine égyptienne de l'alphabet phénicien (המקור המצרי של האלף-בית הפיניקי - המכון הצרפתי לארכאולוגיה מזרחית, קהיר
ארכאולוגיה ותולדות ארץ ישראל Voyage d'Exploration au Sud-Est de la Mer Morte Biblica, 5,1924, 413-455 (מסע מחקר בדרום מזרח ים המלח - בכתב העת "ביבליקה", ה, 1924)
Geuthner 1928 (סטלה מצרית חדשה מבית שאן (סקיתופוליס), פ.
אלכסיי וסילייביץ' רבקו הוא כדורגלן עבר רוסי ששיחק בעמדת הקשר.
עוד כשרבקו היה ילד קטן הוא עבר לספרטק מוסקבה.
ב-2002 הוא ערך את משחק הבכורה שלו במדי ספרטק בגיל 16 שנים ו-78 ימים.
אלכסיי הפך לשחקן הצעיר ביותר בכל תולדות ספרטק ובכל תולדות ליגת העל.
אך אחרי אותו משחק הוא שיחק רק בהרכב השני של הקבוצה.
אחרי שלקבוצה הגיע מאמן חדש ולדימיר פדוטוב ב-2006 רבקו החל לשחק יותר משחקים בהרכב הראשון.
ב-2008 רבקו הביע את רצונו לעזוב את המועדון כשעדיין היה לו חוזה תוקף איתו, אך בסופו של דבר הוא שוחרר מהקבוצה וב-11 בפברואר הוא חתם 4 שנים עם רובין קאזאן, אך כבר ביולי 2008 עבר למועדון הכדורגל מוסקבה שם חתם הסכם על 3 שנים.
ב-5 בספטמבר 2009 ערך רבקו את משחק הבכורה שלו בנבחרת רוסיה הבוגרת מול נבחרת ליכטנשטיין.
ב-21 בפברואר בשל התפרקותה של קבוצתו חתם רבקו 3 שנים עם דינמו מוסקבה.
במרץ 2011 חתם חוזה לשנה וחצי עם רוסטוב.
בינואר 2012 עבר לטום טומסק.
אלכסיס ציפראס הוא פוליטיקאי יווני שכיהן כראש ממשלת יוון וכחבר הפרלמנט האירופי.
עמד כראש מפלגת "קואליציית השמאל הרדיקלי" (הידועה בשמה סיריזה).
ציפראס נבחר לעמוד בראש מפלגת סינאספיסמוס בפברואר 2008. בבחירות 2012 ביוון הוביל את מפלגת סיריזה לזכייה ב-71 מושבים בפרלמנט היווני, ומונה לראש האופוזיציה.
בבחירות לפרלמנט האירופי בשנת 2014 נבחר לעמוד בראש גוש השמאל הרדיקלי האירופי, והוביל אותו לתוצאה הטובה ביותר אי פעם עם 51 מנדטים (6 מתוכם של סיריזה ביוון).
לאחר הבחירות שנערכו במדינה בינואר 2015 מונה ציפראס לראש ממשלת יוון.
באוגוסט 2015 התפטר מתפקידו והכריז על בחירות כלליות.
בבחירות החוזרות שנערכו בספטמבר 2015 זכתה מפלגתו בניצחון, והוא נבחר בשנית לראשות ממשלת יוון.
בבחירות שנערכו ב-7 ביולי 2019 הפסידו ציפראס ומפלגתו "סיריזה" למועמד מפלגת דמוקרטיה חדשה קיריאקוס מיצוטאקיס, שהחליף אותו כראש ממשלת יוון.
הוא סיים לימודי הנדסה אזרחית באוניברסיטה הטכנית הלאומית של אתונה בשנת 2000, ולאחר מכן עסק במקצוע זה.
ציפראס היה פעיל פוליטי כבר בנעוריו, כשהצטרף לנוער הקומוניסטי של יוון וכתלמיד תיכון הוביל מחאת נוער נגד שינויים במערכת החינוך.
בזמן לימודיו באוניברסיטה היה חבר באגודת הסטודנטים.
לאחר פרישתה של המפלגה הקומוניסטית של יוון ממפלגת סינאספיסמוס, עזב אותה ציפראס, ונותר חבר בסינאספיסמוס.
בין 1999 ל-2003 שימש כמזכ"ל הראשון של תנועת הצעירים במפלגה.
במסגרת פעילותו בתנועה, נטל חלק בפעולות מחאה נגד הגלובליזציה.
בשנת 2004 נבחר לחבר בהנהגת המפלגה, והיה אחראי לסוגיות חינוך וצעירים.
בשנת 2006 נבחר ציפראס למועצת העיר אתונה.
בבחירות הכלליות שנערכו ביוון ב-2007 ויתר על ההתמודדות לפרלמנט, כדי להמשיך בכהונתו במועצת העיר.
בשנת 2008 פרש אלקוס אלוואנוס מראשות המפלגה, וציפראס בן ה-33 נבחר לתפקיד במקומו.
בבחירות שנערכו בשנת 2009 נבחר לראשונה לפרלמנט מטעם סיעת סיריזה, סיעה המורכבת ממספר מפלגות, בהן סינאספיסמוס.
הסיעה מנתה 13 חברים (מתוך 300), וציפראס נבחר ליו"ר הסיעה.
במהלך כהונתו הביע ציפראס התנגדות לתוכנית הצנע של ממשלת יוון, שהייתה חלק מתוכנית החילוץ של מנגנון היציבות הפיננסית האירופית ממשבר החוב החריף אליו נקלעה יוון.
ציפראס טען כי המסים והקיצוצים פגעו בעם היווני וכי .
בבחירות שנערכו באפריל 2012 הגדילה סיריזה את כוחה פי ארבעה, זכתה ב-52 מושבים והייתה לסיעה השנייה בגודלה בפרלמנט.
באתונה ובסלוניקי זכתה הסיעה למרב הקולות.
תוצאות הבחירות, שנערכו על רקע המשבר הכלכלי החריף במדינה, יצרו פרלמנט בעל הרכב מקוטב, שבו מפלגות הימין הקיצוני והשמאל הקיצוני התחזקו.
בתחילה הטיל הנשיא קרולוס פפוליאס את הרכבת הממשלה על יו"ר מפלגת המרכז-ימין הדמוקרטיה החדשה, אנטוניס סאמארס, אך זה נכשל בכך, ומלאכת הרכבת הקואליציה הוטלה על ציפראס.
אך גם הוא לא הצליח להשיג את הרוב הדרוש.
לאחר שיו"ר הסיעה השלישית בגודלה, התנועה הסוציאליסטית הפאן-הלנית, אוונגלוס וניזלוס הודיע כי כלל לא ינסה להרכיב ממשלה, הודיע הנשיא כי יתקיימו בחירות חוזרות בחודש יוני.
בבחירות החוזרות שנערכו ביוני 2012 הגדילה סיריזה את כוחה עוד יותר, וזכתה ב-71 מושבים.