tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
שיתופי פעולה לעיתים חשפו תפיסה בעייתית כלפי החינוך הסאמי במקומות נוספים: במסגרת סמינר שהזמינה מועצת בתי הספר היסודיים גילו הסאמים שבעת חלוקה לקבוצות עבודה הכניסו אותם לקבוצה אחת עם המהגרים לנורווגיה.
גם שם הסאמים מחו בתוקף בטענה שחינוך ילידי וחינוך למהגרים הם שני תחומים שונים, וכך זכו ליצור קבוצה משלהם.
הומועצה נתקלה בתפיסות דומות אפילו מצד חלק מן ההורים הסאמים שהפנימו את הדיכוי ורצו להתרחק מן הזהות הסאמית ומן השפה הסאמית.
ב-1978 שכרה המועצה את נילס תומאס אוטסי כדי שישלים את המושגים שהיו חסרים בסאמית בשביל המקצועות הנלמדים ויפיץ את המושגים גם בקהילות סאמיות מעבר לגבולות נורווגיה.
הוא שימש בתפקיד משך שמונה שנים.
כחלק מתפקידיה קידמה המועצה בראשות הטה אריקסן הוצאה והדפסה של ספרי לימוד וחומרי הוראה בסאמית ופיקחה עליהם, כך שמצד אחד סביבת ההוראה הסאמית יכלה להתבסס, ומצד שני התגבשה פדגוגיה משופרת ללימוד נורווגית לסאמים.
גם מלאכה זו לא הייתה פשוטה: יצירת חומרי הלימוד והנגשתם, בעיקר לאור השינויים באיות הסאמי באותה תקופה, דרשו עבודה רבה מצד המורים הסאמיים המעטים שהיו במערכת החינוך, והדבר גרר תלונות מצד בתי הספר.
במקביל היקף העבודה גרר הזנחה של ניבים כגון הסאמית הדרומית והלולה-סאמית, שאישור הכתיב שלהם והעבודה על לימוד באמצעותן החלו רק בשלב מאוחר יותר.
לשם אישור הספרים במשרד החינוך דרש המשרד מוועדת החינוך הסאמית לתרגם את הספרים לנורווגית.
הומועצה סירבה ופנתה לדרגים גבוהים לעזרה, אך לא קיבלה מענה.
בינתיים לימדו בתי הספר עם ספרים סאמיים לא מאושרים, עד שב-1985 הוסמכה מועצת החינוך הסאמי עצמה לאשר ספרי לימוד בסאמית.
החל מ־1984 עבדה המועצה על תוכנית לימודים לסאמית כשפה ראשונה ושנייה, תוך שילוב סאמית במקצועות הנלמדים האחרים.
תוכנית הלימודים התפרסמה כספר במהלך שנחשב היסטורי והוכרז במסיבת עיתונאים.
האפקט של תוכנית הלימודים הורגש, למשל, בבתי ספר בהם נאסר על שירת יוייק מתוך תפיסה שלה כצורת ביטוי נחותה, שם גילו שהיוייק נכנס לבית הספר דרך תוכנית הלימודים הסאמית כחלק משיעורי מוזיקה.
במסגרת המועצה הטה אריקסן הייתה מעורבת גם בניסיונות לשיתוף פעולה עם בתי ספר סאמיים בשוודיה.
הניסיונות נחלו כישלון, חלקם בגלל חוסר רצון מופגן לשתף פעולה מצד המוסדות בשוודיה, וחלקם בגלל שוני גדול מדי באופי בתי הספר ובתוכניות הלימודים, וחוסר נכונות להתגמש.
מעבר לעיסוק בלימוד עצמו, החל מ־1978 דאגה המועצה בראשות הטה אריקסן גם להכשרת מורים שילמדו בסאמית (צפונית, דרומית ולולה סאמית), תוך שיתוף פעולה עם מכללה להכשרת מורים שלקחה את האחריות הרשמית בעוד ועדת החינוך מבצעת את ההכשרה בפועל במוקדים שונים.
המועצה יצרה גם קורסי הכנה, מאחר שמועמדים רבים התגלו כחסרים את הרמה האקדמית הנדרשת.
בתקופתה כמזכ"לית מועצת החינוך הסאמית התבלטה הטה אריקסן בעיקר בפעולתה לשינוי מדיניות בתי הספר ממדיניות של הטמעה למדיניות שמוכוונת לתלמידים הסאמיים, והמועצה בראשותה הגדילה את מספר עובדיה משלושה לכעשרה, ותקציבה גדל בתוך עשר שנים פי 11 בערך, מסכום של 488 אלף קרונות ב־1977 ל-5.7 מיליון קרונות ב־1987.
ב-1989 פרשה הטה אריקסן ממועצת החינוך הסאמית, משיקולי גיל, עם הגיעה לגיל 68.
הטה אריקסן גם שימשה חברה ב וראש תת-המועצה המקצועית שלה לתרבות סאמית, שם שימשה עד 1984.
בשנות ה-50 שימשה פעמיים חברת המועצה העירונית של קאוטוקיינו.
בשנים 1953–1956 הייתה חברה במועצת הסאמי הנורדית עם הקמתה, ושימשה כוח מניע בהקמתה.
ב-1963 הייתה בין החברים המייסדים של , שם זכתה לחברות כבוד 35 שנים מאוחר יותר ב-1998.
במקביל לניהול בית הספר שימשה הטה אריקסן חברת הנהלה באגודה הלאומית הנורווגית של הסאמים מ-1974 עד 1977, ובאותן שנים גם שימשה פעם שנייה נציגה במועצת הסאמי.
ב-1998–2001 הייתה חברה ב שהקימה ממשלת נורווגיה לחיזוק המעורבות הקהילתית של האזרחים.
שימשה בעמותה ההיסטורית של קאוטוקיינו ובאגודת הגמלאים של פינמרק.
הטה אריקסן זכתה בפרסים בתחום התרבות מטעם עיריית קאוטוקיינו ומטעם המועצה הסאמית הנורווגית, וב-1988 קיבלה תואר אבירות דרגה ראשונה במסדר אולף הקדוש.
ב-1990 קיבלה תואר סטודנט לשם כבוד של האוניברסיטה הסאמית.
אדל הוא רומן היסטורי מאת הסופרת הישראלית והיוצאת בשאלה יוכי ברנדס אשר מגולל את סיפורם של מייסד תנועת החסידות הבעל שם טוב ובתו אדל.
הספר יצא לאור ב-12 באוגוסט 2018 על ידי כנרת זמורה-ביתן דביר, נכנס לחמישייה הראשונה ברשימת רבי המכר של צומת ספרים ושל סטימצקי לשנת 2018 ונחשב כספר החשוב ביותר של ברנדס.
הספר מגולל את קורות חייו של הבעל שם טוב, דרך נקודת מבטה של בתו.
במסעותיהם מתואר כיצד תורתו של הבעל שם טוב מתפתחת עקב נסיבות חייו ומושפעת מהם.
ברנדס החלה לכתוב את "אדל" עוד בשנת 2012. היא שאפה שהרומן לא יתבסס רק על הביוגרפיה של הבעל שם טוב אלא גם על תורתו.
בריאיון לאריאל שנבל מ"מקור ראשון" סיפרה:
בראיון לסמדר שילוני מאתר "ynet" הוסיפה ברנדס:
עטיפת הספר צולמה ועוצבה על ידי אנה קנטור.
על גבי העטיפה נראה בנה של ברנדס, אייל, כשהוא נושא על כתפיו את נכדת אחותה של ברנדס, מיקה.
הספר יצא לאור ב-12 באוגוסט 2018 על ידי כנרת זמורה-ביתן דביר, מכר אלפי עותקים והגיע למקום השלישי ברשימת רבי המכר של צומת ספרים לשנת 2018 ולמקום השני ברשימת רבי המכר של סטימצקי לאותה שנה.
הפרופסור לספרות והעורך יגאל שוורץ התבטא כי "אדל" הוא ספרה החשוב והנועז ביותר של ברנדס, ועם זאת השוטף והקריא מכולם.
זהרה רון מ"גלובס" כתבה כי זהו ספר בעל "עלילה סוחפת" ו"רקע ההיסטורי מרתק".
היא ציינה לשבח את העובדה שאף שהעלילה מתרחשת במאות ה-17 וה-18, אצל הבעל שם טוב אין הדרת נשים.
בתו ואשתו ממלאות תפקיד חשוב בחייו, וגם בעלילת הספר.
רון הוסיפה כי גם היא מסכימה שזהו ספרה הטוב ביותר של ברדנס קביעה שברנדס עצמה הסכימה עימה.
יוספה קמחי מ"מעריב" כתבה כי "נוכחותה של אדל כאשה שיש לה השפעה ונוכחות חזקה בחייו של אביה, הוגה החסידות, שופכת אור חדש על מקומן של נשים במרחב היהודי המסורתי", ובחדשות 13 נאמר כי יש בספר משהו שכל כך חסר הן בחילוניות האתאיסטית והן בדת הממוסדת.
לעומתם, תמר רותם מ"הארץ" כתבה כי הסופרת מתקשה ללכוד את משק כנפיה של המהפכה המחשבתית והחברתית האדירה שחוללה החסידות ביהדות והמהפך בדמותו של הבעל שם טוב דווקא גורע מכוחו.
במהלך אירוע שנערך בתיאטרון "החאן" ניגשה יוצרת התיאטרון נתנאלה תירוש אל יוכי ברנדס ובקשה את ברכתה ליצירת עיבוד של הספר למחזה.
ברדנס הסכימה אך אמרה שלא תוכל להתערב ביצירת המחזה.
בראיון למתן ליונס מאתר "כיפה" סיפרה תירוש:
המחזה עובד על ידי נתנאלה תירוש ונדב סדקה, ומשתתפים בו מוריס כהן, יעל שרייבר, נופר לוינגר, שיר שנער, אילן חזן וגדי ויסברט בבימוי של נתנאלה תירוש ובהפקת הדס קדרון.
הופעת הבכורה יועדה בתחילה להתבצע ב-14 במרץ בתיאטרון החאן בירושלים, אך לבסוף הועברה למוזיאון פעיל עין יעל בירושלים, והתרחשה ב-26 ביולי 2022.
אדל גודמן קלארק הייתה אמנית וסופרז'יסטית ממונטגומרי, אלבמה, ארצות הברית.
היא פעלה רבות למען זכות הצבעה לנשים במדינת וירג'יניה שבה גרה ברוב חייה, השתתפה ואף ניהלה ארגונים סופרז'יסטים רבים, ארגנה הפגנות ונאומים ופעלה למען תיקון לחוקת ארצות הברית שתאפשר זכות הצבעה לנשים.
היא פעלה גם למען זכויות שחורים ונכים בווירג'יניה.
למדה אומנות בבתי ספר ומכללות שונות ברחבי ארצות הברית ואף פתחה סטודיו לאומנות בעיר ריצ'מונד בווירג'יניה, שהפך בהמשך לאקדמיית וירג'יניה לאומנות.
קלארק נולדה במונטגומרי, אלבמה לרוברט קלארק הנוצרי ואסטל גודמן קלארק היהודייה.
היא גדלה עם שלוש אחיות, ובהן אדית' קלארק קוולס , שהייתה גם היא פעילה סופרז'יסטית.
קלארק עברה עם משפחתה פעמים רבות בילדותה בין מדינות בדרום ארצות הברית: בגיל 3 עברה לווירג'יניה, בגיל 7 חזרה לאלבמה וחיה גם במיסיסיפי לתקופה, ולבסוף, בגיל 12, עברה חזרה לווירג'יניה והשתקעה שם.
היא למדה בבית הספר הנוצרי סיינט קת'רין ובנוסף למדה אומנות בסטודיו של האמנית לילי מ.
היא סיימה את לימודיה בשנת 1901.
לאחר סיום לימודיה בתיכון, קלארק למדה ולאחר מכן גם לימדה אומנות במועדון האומנות בריצ'מונד, שם פגשה את חברתה הטובה נורה האוסטון .
בשנת 1906 קיבלה מלגה לבית ספר פרסונס לעיצוב, והיא והאוסטון למדו שם יחדיו במשך כמעט שנה.
היא פתחה יחד עם האוסטון בית ספר לאומנות במסגרת מועדון האומנות, ומאוחר יותר, בשנת 1916, הן פתחו בית ספר משלהן – האטלייה.
הסטודיו שלהן הפך בהמשך לבית ספר לאמנים רבים.
3 שנים לאחר מכן הן פתחו את ליגת וירג'יניה לאומנות ומלאכות יד, שמאוחר יותר התחברה עם האטלייה והפכה לחלק מאקדמיית ריצ'מונד לאומנות.
ציוריה של קלארק התמקדו בעיקר נופים ודיוקנאות, והיו לה תערוכות במוזיאונים רבים ברחבי ארצות הברית.
כיום, יצירותיה מופיעות בתערוכות באוניברסיטת וירג'יניה קומונוולת' , במוזיאון וירג'יניה לאומנות ובמוזיאונים וגלריות נוספות.
תחילת דרכה וליגת ההצבעה השוויונית של וירג'יניה
העניין של קלארק בתנועת הסופרז'יזם החל כשעבדה בחברת ביטוח בלשכת המסחר.
היא גילתה שמחירי הביטוח מהעיר דנוויל מוכפלים מאחר שמפעל טקסטיל בעיר גרם למותם של ילדים רבים.
היא הניחה שלנשים יהיה עניין רב בבריאותם של הילדים ולכן מגיעה להן זכות הצבעה.
באביב שנת 1909 היא סיפרה שנכנסה אישה לכיתת הלימוד שלה וביקשה להחתים על עצומה למען זכות הצבעה לנשים, מה שהוסיף לעניין שלה בנושא.
מאוחר יותר באותה השנה נפגשו קלארק ונשים בעלות עניין דומה והקימו את ליגת ההצבעה השוויונית של וירג'יניה , מאחר שרבות מהן רצו זכות הצבעה כדי שיוכלו לבחור במנהיגים שהן מאמינות בהם ובכך להשפיע על העברת חוקים בנושאים כמו בריאות, חינוך והעסקת ילדים.
קלארק נבחרה להיות מזכירת התיעוד של התנועה בפגישה זו.
כמה שנים לפני כן היא עבדה בתור קלדנית בלשכת התעסוקה של ריצ'מונד, והניסיון תרם לה בתפקיד זה.
היא התפטרה מהתפקיד כעבור חצי שנה אך המשיכה לפעול כחלק מהליגה עד לפירוקה.
היא גייסה את אמה ואחותה לתנועת הסופרז'יזם, עזרה לארגן יוזמות חקיקה, עיצבה וציירה גלויות ופלאיירים, ארגנה צעדות והפגנות בעד זכות ההצבעה ונאמה נאומים שעזרו לבסס את מעמדה של הליגה בווירג'יניה.
בשנת 1912, היא נכנסה לעימות כתוב שפורסם באמצעות מאמרים הפורסמו בעיתונים שונים עם מנהיגת תנועת האנטי-סופרז'יזם מולי אליוט סיוול.
קלארק פתחה במאמר "אם נשים יכלו להצביע", סיוול ענתה במאמר "למה נשים לא צריכות להצביע", וקלארק הגיבה עם המאמר "תנועת הסופרז'יזם: תגובה לגברת מולי אליוט סיוול".
המאמר היה כה משכנע שליגת ההצבעה השוויונית הרחיבה אותו לספר בשם "עובדות מול אמונות שגויות: טענות אנטי-סופרג'יסטיות מופרכות" (1912).
מטרתה העיקרית של הליגה הייתה לחנך את תושבי ומחוקקי וירג'יניה באמצעות נאומים והפצת עלונים ופלאיירים.
קלארק והאוסטון פיתחו דרך מיוחדת לעשות זאת – הן הוציאו את כני הציור שלהן בפינת הרחוב וציירו, וכשמספיק אנשים התאספו סביבן הן התחילו לדבר על זכות ההצבעה לנשים וחשיבותה.
הליגה הייתה אחת התנועות המשמעותיות והמרכזיות בדרום ארצות הברית באותה התקופה, והדיון בנושא זכות ההצבעה עלה 3 פעמים בבית המחוקקים בווירג'יניה – בשנים 1912, 1914 ו־1916. הוא נדחה כל פעם, ולכן הארגון החליט למקד את פעילותו בהעברת תיקון בחוקת ארצות הברית שיאפשר זכות הצבעה לנשים.
התיקון אכן הועבר בשנת 1919, כאשר קלארק ניהלה את ועדת האישור של הליגה בשנה זו ובשנה שאחריה.
למרות זאת, וירג'יניה הייתה אחת מתשע המדינות שלא הוציאו לפועל את התיקון בחוקה עד שנת 1952.
ליגת הנשים המצביעות של וירג'יניה ופעילות נוספת למען זכויות נשים
לאחר שעבר התיקון בחוקה בשנת 1920, ליגת ההצבעה השוויונית של וירג'יניה התפרקה ובעקבות זאת נוצר ארגון חדש בשם ליגת הנשים המצביעות של וירג'יניה .
קלארק ניהלה את הוועדה שהחליטה להקים את הארגון הזה, ואף הייתה נשיאת הארגון משנת 1921–1925 ושוב מ־1929-1944. בהנהגתה, הליגה שכנעה את המושל להקים ועדה שתבחן בעיות שפוגעות בילדים במדינה – ובעקבות זאת עברו 18 חוקים שהגבילו עבודת ילדים, הפכו את החינוך לחובה ועוד.
בנוסף לכך, ובניגוד לליגה הקודמת, ליגת הנשים המצביעות עבדה יחד עם נשים אפרו-אמריקאיות ופעלה נגד הגזענות בארצות הברית.
בשנת 1924 נבחרה קלארק להיות מנהלת של אזור מספר 3 (שכלל את וושינגטון די.
סי., וירג'יניה ומדינות דרומיות נוספות) בליגת הנשים המצביעות הלאומית של ארצות הברית.
בשנים 1925–1928 היא הייתה סגנית הנשיאה השנייה של הליגה, ולכן נאמה בכנסים ב-24 מדינות שונות בארצות הברית.
בשנת 1927 היא ניהלה את עמותת ההנצחה של לילה מיד וולנטיין , פעילה סופרז'יסטית והנשיאה הראשונה של ליגת ההצבעה השוויונית, שמטרתה הייתה להנציח את זכרה של הפעילה על ידי הצבת אנדרטה בעיר הבירה של וירג'יניה.
בשנת 1922 המושל מינה אותה למזכירה בוועדה להפשטה וכלכלת המדינה והשלטון המקומי, בה היא פעלה במשך כמעט שנתיים.
בשנת 1928 המושל הבא מינה אותה לוועדה שכללה תשעה אנשים שמטרתה הייתה לברר את אפשרות הקמת מכללה חדשה לאומנויות ליברליות לנשים באחת מהמכללות למורים במדינה.
בין מרץ לספטמבר של 1926 היא עבדה כמנהלת החברתית של נשים במכללת ויליאם ומרי.
החל משנת 1933 קלארק עבדה כמפקחת בשטח בווירג'יניה מטעם שירות התעסוקה הלאומי , ובשנים 1936–1942 כמנהלת פרויקט האומנות הפדרלי של מינהל קידום העבודות, בניסיון למצוא מקומות עבודה לאמנים בווירג'יניה שהיו מחוסרי עבודה בעקבות השפל הגדול.
תחת הנהגתה, אמנים ציירו ציורי קיר על בניינים והכינו מאות ציורים בשביל בנייני ממשל מקומיים, וגלריות רבות חדשות נפתחו.
בשנת 1938, קלארק ניהלה את ועדת וירג'יניה להצגת אומנות דרומית ביריד העולמי לשנים 1939–1940 בניו יורק.
היא עבדה בשנת 1941 בוועדת וירג'יניה לשבוע האומנות הלאומי.
קלארק המירה את דתה לקתולית בשנת 1942 בעקבות מותה של חברתה האוסטון, שהייתה גם היא קתולית.
היא עזרה לארגן את מועצת אזור ריצ'מונד לנשים קתוליות, שבין השאר דיברה בעד הפסקת ההפרדה הגזעית בבתי ספר ונגד מס הגולגולת שהוטל על תושבים אפרו-אמריקאים שרצו להצביע בבחירות.
בשנות ה-40 של המאה העשרים היא לימדה ילדים נכים ובעלי מוגבלויות אומנות.
היא עבדה גם עם מנהל החינוך בריצ'מונד ועם האגודה למען ילדים ומבוגרים בעלי מוגבלויות, ולימדה ציור בנוסף לסוגים אחרים של אומנות כמו יצירת בובות ומסיכות.
היא תמכה רבות בקהילת האומנים בריצ'מונד ואף הייתה חלק משמעותי בהקמת ועדת האומנות של וירג'יניה, שבה הייתה חברה בשנים 1941–1964. בדצמבר 1967 קיבלה קלארק אות של כבוד ואחווה מהוועדה הלאומית לנוצרים ויהודים.
קלארק לא נישאה וחיה בשנות חייה המאוחרות יותר עם בת דודתה מעצבת האופנה, ווילאבי איונס .
היא קבורה בבית הקברות של כנסיית עמנואל בריצ'מונד.
בשנת 2013 נבחרה קלארק להיות אחת מ-12 הנשים ממדינת וירג'יניה שנבחרו להיות מונצחות בפסל ברונזה בכיכר העיר ריצ'מונד.
אדל טנקובה (נולדה ב-22 במאי 2000) היא מחליקה אומנותית אולימפית ישראלית.
טנקובה התחרתה עבור ישראל באולימפיאדת החורף של 2018 יחד עם רונלד זילברברג בהחלקה אמנותית על הקרח.
טנקובה, אשר היא יהודיה, נולדה בעיר דניפרו שבאוקראינה.
טנקובה גדלה ביישוב האקנסאק אשר במדינת ניו ג'רזי שבארצות הברית.
טנקובה החלה להחליק על הקרח ב-2004. בעבר היא נהגה להחליק יחד עם יבגני קרסנופולסקי.
בהווה היא מחליקה יחד עם רונלד זילברברג, איתו היא החלה להתחרות ב-2016. המאמנת והכוריאוגרפית שלה היא גלית חייט.
ב-2017/2018 זכו טנקובה וזילברברג באליפות ישראל בהחלקה אומנותית על הקרח, והגיעו בהמשך למקום ה-28 באליפות אירופה לריקוד קרח של ISU.
טנקובה וזילברברג התחרו עבור ישראל באולימפיאדת החורף של 2018 בהחלקה אמנותית על הקרח.
אדל ברלין (נולדה ב-23 במאי 1943 בפילדלפיה) היא חוקרת מקרא ועברית אמריקאית.
ברלין היא פרופסור אמריטוס ללימודי מקרא באוניברסיטת מרילנד.
ברלין היא בוגרת לימודי המזרח הקרוב באוניברסיטת פנסילבניה והשלימה שם את הדוקטורט שלה בשנת 1976, שעסק בחקר טקסטים מתקופת שומר.
ברלין לימדה באוניברסיטת מרילנד בשנים 1979–2009 במחלקה למדעי היהדות ובמחלקה לאנגלית.
בשנת 1994 מונתה כפרופסור רוברט ה.
תחומי העניין העיקריים שלה הם הנרטיב והשירה התנ"כית, ופרשנות עתיקה ומודרנית של התנ"ך.
בשנים 1988–1991 שימשה כמנהלת מרכז ג'וזף ורבקה מאיירהוף למדעי היהדות, בשנים 1994–1997 כיהנה בתפקיד פרובסט חבר לענייני הפקולטה, והייתה יו"ר הסנאט של האוניברסיטה בשנים 2005–2006.
פרופסור ברלין היא עמיתה באקדמיה האמריקאית למחקר יהודי ונשיאה בעבר של האגודה לספרות תנ"ך.
היא החזיקה במלגות מהקרן הלאומית למדעי הרוח, קרן ג'ון סיימון גוגנהיים, המרכז ללימודי יהדות מתקדמים באוניברסיטת פנסילבניה והמכון ללימודים מתקדמים של האוניברסיטה העברית בירושלים.
בשנת 2005 הוענק לה תואר דוקטור לשם כבוד מטעם האוניברסיטה העברית בבולטימור.
ברלין פרסמה במשך השנים עשרות מאמרים וספרים ביניהם שלושה ספרים של פירושים מקראיים לספרים: צפניה, מגילת אסתר ומגילת איכה.
פירושה של אדל ברלין למגילת אסתר, יצאה לאור גם בעברית בסדרת "מקרא לישראל", בהוצאת עם עובד בשיתוף הוצאת מאגנס.
ספרים נוספים שכתבה כוללים פרשנות לסיפור השומרי העתיק "אנמרכר ואנסוקדסנה", פרשנות של הפואטיקה בנרטיב תנ"כי, שירה מקראית דרך עיניים יהודיות מימי הביניים, הדינמיקה של מקביליות תנ"כית וערכה יחד עם מארק ברטלר את The Jewish Study Bible.
היא גם שימשה כעורכת ראשית למהדורה המתוקנת של מילון אוקספורד של הדת היהודית.
לפי ברלין מגילת אסתר היא יצירה מן התקופה ההלניסטית (ולא מהתקופה הפרסית) שנכתבה כדי להסביר את טעמו של חג הפורים.
ושהרקע הפרסי של המגילה דומה ואף זהה לתיאורי פרס ומנהגיה כפי שהם מופיעים בספרות היוונית מהתקופה ההלניסטית, שנכתבו בידי היסטוריונים יווניים כהרודוטוס, בעיקר בגלל השימוש במוטיבים ספרותיים זהים.
גם לשונה של המגילה שייכת לאותה תקופה.
מבחינה ספרותית המגילה היא בורלסקה שאין לקבלה באווירה של כובד ראש ורצינות, אלא כשעשוע ובבדיחות הדעת.
ותכליתה של המגילה לשעשע ולבדר.
לדעתה של ברלין, האירועים המתוארים במגילה אינה מדויקים מבחינה היסטורית והם סיפור בדיוני, שפרטיו ההיסטוריים מצויים רק ברקע העלילה ובתפאורה.
כל השאר רחוק מהמציאות, בדומה לסיפורים שרווחו בתקופה הפרסית וההלניסטית וכמותם מצויים אפילו אצל הרודוטוס, שליצירותיו מקובל לייחס אמינות היסטורית.
אדל סמואלסון (1 באוקטובר 1914 – 25 באוקטובר 2025) הייתה האישה המבוגרת ביותר בישראל עד לפטירתה.
ב-25 באוקטובר 2025 היא נפטרה, בגיל 111. ממשפחתה נמסר שהיא "נפטרה בשיבה טובה כשהיא מוקפת בבני משפחתה".
הובאה למנוחות בבית העלמין במושב מכמורת.
סמואלסון נולדה בעיירה קטנה בליטא, שהייתה אז חלק מהאימפריה הרוסית.
את שנות נעוריה בילתה באירופה, אך עם עליית הנאצים לשלטון בגרמניה, היא היגרה לדרום אפריקה, לפני השואה ומלחמת העולם השנייה.
לאחר מכן, עלתה לישראל לפני עשרות שנים.
במהלך חייה המקצועיים בישראל, שימשה סמואלסון כעובדת בלשכת נשיא אוניברסיטת תל אביב, תפקיד ממנו פרשה בגיל 86. גם לאחר שמלאו לה מאה שנים, היא המשיכה לטוס לחו"ל.
בשנת 2019, בגיל 105, היא הפכה לנוסעת המבוגרת ביותר אי פעם שטסה בטיסת "אל על", כאשר טסה לדרום אפריקה לבקר את אחותה.
במישור האישי, לסמואלסון נולדו שתי בנות.
היא נפטרה ב-25 באוקטובר 2025, בגיל 111, ומשפחתה מסרה שהיא "נפטרה בשיבה טובה כשהיא מוקפת בבני משפחתה".
היא הובאה למנוחות בבית העלמין במושב מכמורת.
אדל כץ גולדשטיין הייתה מתמטיקאית ומתכנתת מחשבים אמריקאית.
היא כתבה את המדריך למחשב הדיגיטלי האלקטרוני הראשון, אניאק.
נולדה בשם אדל כץ למשפחה יהודית בעיר ניו יורק.
היא הייתה אחת משתי בנותיו של ויליאם כץ, איש עסקים מצליח בתחום הקמעונאות שהיגר מפנדליס, ליטא (אז האימפריה הרוסית ) בשנת 1902. היא למדה בבית הספר התיכון Hunter College High School בניו יורק ולאחר מכן המשיכה ללימודים במכללת האנטר.
לאחר שסיימה תואר ראשון במתמטיקה, הצטרפה לאוניברסיטת מישיגן, שם קיבלה תואר שני במתמטיקה בגיל 22. בתקופה זו הכירה את הרמן גולדסטין, מתמטיקאי ומדען מחשב שהיה גם אחד מהמפתחים המקוריים של האניאק.
באותה עת הוא לימד במישיגן, לפני שהצטרף לצבא כקצין קישור ומפקח פרויקט לאחר כניסת ארצות הברית למלחמת העולם השנייה.
בשנת 1942 הצטרפה גולדשטיין לבית הספר מור להנדסת אלקטרוניקה באוניברסיטת פנסילבניה, בעוד בעלה מונה למנהל פרויקט האניאק.
בבית הספר מור עבדה קבוצה של כ-80 נשים בחישוב ידני של מסלולי ירי בליסטיים, חישובים דיפרנציאליים מורכבים, במימון צבא ארצות הברית.
נשים אלו כונו "מחשבות" (computers).
בשנת 1943 החליט הצבא לממן פרויקט ניסיוני, המחשב הדיגיטלי האלקטרוני הראשון, ושש מה"מחשבות" נבחרו להיות המתכנתות הראשונות שלו.
האניאק היה המחשב הדיגיטלי האלקטרוני הראשון, מכונה ענקית המורכבת מארבעים לוחות שחורים בגובה שמונה רגל כל אחד.
למתכנתות לא עמדו כלי התכנות המוכרים כיום, והפעלת האניאק הייתה אתגר של ממש.
שש המתכנתות נדרשו להפעיל פיזית את התוכנית הבליסטית באמצעות 3,000 מתגים, עשרות לוחות חיבור ומגשי חיבורים דיגיטליים כדי לנתב נתונים ופולסי תכנות דרך המכונה.
הן השתמשו בטכנולוגיה אנלוגית כדי לחשב משוואות של מסלולי ירי בליסטיים.
היא הייתה האישה היחידה שעבדה באותה עת על החומרה של האניאק, והחזיקה בתואר שני מאוניברסיטת מישיגן, ההסמכה המתמטית הגבוהה ביותר מבין כל הנשים שעבדו עם האניאק.
היא זו שגייסה והכשירה את שאר הנשים בלימוד תכנות.
היא ניהלה את קורס חיל הנשים של הצבא האמריקאי בבית הספר מור וביחד עם מילדרד קריימר ומרי מאוצ'לי לימדה את הנשים את המתמטיקה הדרושה לחישובים בליסטיים.
גולדשטיין כתבה את מדריך המפעילים המפורט של האניאק בסביבות שנת 1945. בשנת 1946 יישמה את שינוי תוכנית-האחסון של דיק קליפינגר באניאק.
שינוי זה איפשר למתכנתות להפסיק לחבר ולנתק כבלים ידנית בכל תכנות מחדש, והמחשב יכול היה לבצע סט של חמישים הוראות מאוחסנות.
בשנת 1946 נחשף מחשב האניאק בפני הציבור והעיתונות.
לאחר המלחמה הצטרף הרמן גולדשטיין למכון ללימודים מתקדמים באוניברסיטת פרינסטון, כדי לעבוד עם הפיזיקאי ג'ון פון נוימן.
אדל עברה גם היא לפרינסטון עם בעלה, אך המשיכה בעבודת התכנות שלה לאחר שנשכרה לעבוד על פרויקט תוכנית-האחסון של האניאק מפרינסטון.
בשנת 1941 נישאו להרמן גולדשטיין.
לאחר שילדה שני ילדים, בשנים 1953 ו-1960, היא אובחנה כחולת סרטן בשנת 1962. היא נפטרה שנתיים לאחר מכן בגיל 43 בשנת 1964.
אדלייד היא בירת מדינת אוסטרליה הדרומית.
העיר שוכנת לחוף האוקיינוס הדרומי וקרויה על שמה של המלכה אדלייד מסקסה-מיינינגן, רעייתו של מלך הממלכה המאוחדת ויליאם הרביעי.
נכון ל-2022, באדלייד מתגוררים כ-1,418,455 תושבים, והיא העיר החמישית בגודלה באוסטרליה.
העיר שוכנת לחוף האוקיינוס הדרומי על חצי האי פלוריו () לחוף מפרץ סנט וינסנט ().
מוטו העיר הוא "Ut Prosint Omnibus Conjuncti" – "מאוחדים לטובת הכלל".
אוסטרליה הדרומית יושבה רשמית כמושבה בריטית ב-28 בדצמבר 1836. אזור העיר נסקר לצורך בניית עיר על ידי קולונל ויליאם לייט, העיר תוכננה מראש להיות מושבה של מתיישבים חופשיים, ולא כמושבת עונשין כמו סידני והובארט.
מרכז העיר אדלייד בנוי בצורת שתי וערב כאשר הוא מוקף בפארק אותו חוצה נהר.
האקלים של אדלייד הוא אקלים ים תיכוני (Csa לפי שיטת קפן) – קיצים חמים ויבשים וחורפים גשומים וממוזגים.
טמפרטורה מקסימלית ממוצעת לחודש ינואר – C° 28.8
טמפרטורה מינימלית ממוצעת לחודש ינואר – C° 16.8
מספר שעות שמש בממוצע בינואר – 10.5 שעות
טמפרטורה מקסימלית ממוצעת לחודש יולי – C° 15.3
טמפרטורה מינימלית ממוצעת לחודש יולי – C° 7.4
מספר שעות שמש בממוצע ביולי – 4.9 שעות
כמות משקעים שנתית ממוצעת – 536 מילימטרים גשם
טמפרטורה מקסימלית – C° 47.7
טמפרטורה מינימלית – C° 0.4 מתחת לאפס
מועצת העיר הוקמה בשנת 1840 והיא המועצה העירונית הוותיקה ביותר באוסטרליה.
באדלייד רבתי התגוררו בשנת 2021 כ-1,402,400 תושבים (עדכני לשנת 2021), והיא העיר החמישית בגודלה באוסטרליה.
שיעור גידול האוכלוסייה בין השנים 2002–2003 היה 0.6% (שיעור הנמוך מהשיעור הארצי של 1.2%).
באדלייד נמצאים מפעלי ייצור מכוניות של חברות הולדן ומיצובישי, וכן מפעלי מחקר של צבא אוסטרליה ושל חיל האוויר המלכותי האוסטרלי.
אחד הכינויים של אדלייד הוא "עיר הכנסיות", בשל מספר הכנסיות הרב בעיר.
בעיר שוכנים גלריית האמנות של אוסטרליה הדרומית (AGSA) והספרייה הממלכתית של אוסטרליה הדרומית (SLSA).
בעיר נערכים מספר רב של פסטיבלים כגון פסטיבל המוזיקה ברוסה, פסטיבל הקברט של אדלייד, פסטיבל אדלייד לאמנויות, פסטיבל הסרטים של אדלייד (AFF), פסטיבל הרעיונות של אדלייד (AFOI) ופסטיבל הפרינג' אדלייד.
בשנת 2020 נפתח מוזיאון השואה של אדלייד ומרכז החינוך של אנדרו שטיינר.
באדלייד נערכו מרוצי הפורמולה 1 של הגרנד פרי האוסטרלי בין השנים 1985–1995. החל משנת 1995 נערך המרוץ במלבורן.
באדלייד נערך במקומו מרוץ האדלייד 500 על מסלול דומה.
באדלייד שתי קבוצות השייכות לליגת הפוטבול האוסטרלי: עורבי אדלייד (Adelaide Crows) ומועדון הפוטבול פורט אדלייד (Port Adelaide Football Club) המכונה גם "הכוח אדלייד" (Adelaide Power).
אדלייד 36' היא קבוצת הכדורסל שמייצגת את העיר בליגת העל האוסטרלית בכדורסל.
לעיר גם יש קבוצת כדורגל בשם אדלייד יונייטד אשר משחקת בליגת העל האוסטרלית בכדורגל.
מאז שנת 1999 נערך באדלייד מרוץ האופניים טור דאון אנדר.
באדלייד מיוצרת מכונית המרוץ ברהבם BT62 המיועדת לימי מסלול (Track day ), ומוגדרת כמכונית ספורט בעלת תכונות של מכונית על המיוצרת על ידי יצרנית הרכב האנגלו-אוסטרלית ברבהאם אוטומוטיב אשר מיוצרת משנת 2018.
באדלייד נמצאות אוניברסיטת אוסטרליה הדרומית, אוניברסיטת אדלייד ואוניברסיטת פלינדרס.
בעיר נמצאת שלוחה של האוניברסיטה האמריקאית הפרטית אוניברסיטת קרנגי מלון.
בתחילת המאה ה-21 ליד אוניברסיטת פלינדרס הוקם המרכז הרפואי פלינדרס שמשמש גם בית ספר לרפואה.
מערך התחבורה הציבורית של אדלייד, המכונה המטרו של אדלייד מורכב משילוב של מערכת אוטובוסים ומערכת רכבות קלות, וכן חשמלית אחת – חשמלית גלנלג.
באדלייד מערכת ייחודית של אוטובוסים מונחים הנקראת האו באן של אדלייד (Adelaide O-Bahn).
אדלייד נמצאת בנקודת האמצע של הרכבת ההודית פאסיפית העוברת בין פרת' וסידני.
שדה התעופה של העיר הוא שדה התעופה הבין-לאומי אדלייד – שנבנה מחדש בשנת 2005.
באדלייד מספר עיתונים יומיים ובהם "האדוורטייזר" (The Advertiser), "המסנג'ר" (The Messenger), "האוסטרליאן" וכן מספר שבועונים, כגון "האדלייד ריוויו" (עד שנת 2020).
באדלייד משדרות חמש תחנות טלוויזיה עיקריות: תאגיד השידור האוסטרלי (ABC), שירות השידור המיוחד (SBS), רשת שבע, רשת תשע, ורשת עשר, וכן תחנה מקומית בשם ערוץ 44 (אדלייד).
אדֵלבֵרט פון שאמיסוֹ (במקור לואי שארל אדלייד דה שאמיסו, 30 בינואר 1781 בחבל שמפן, צרפת - 21 באוגוסט 1838) היה חוקר טבע, סופר ומשורר גרמני יליד צרפת, ממעמד האצולה, אשר השתייך לזרם הרומנטיקה בספרות הגרמנית.
זכורים בעיקר יומני המסעות שלו והנובלה "סיפורו המופלא של פטר שלומיאל".
שאמיסו נולד רביעי מבין שבעת ילדיו של הרוזן לואי מארי דה שאמיסו באחוזתה של המשפחה, טירת בונקור (Boncourt) בחבל שמפן.
רק יום טבילתו, 31 בינואר 1781, נחשב לוודאי, משום שצוין בספרו "מסע מסביב לעולם".
עם הרעת התנאים של האצולה הצרפתית עזבו בשנת 1790 הוריו שהתרוששו את אחוזתם, וכעבור שנתיים את צרפת עצמה.
במנוסתם מתומכי המהפכה הצרפתית הרחיקו נדוד דרך ארצות השפלה עד לדרום גרמניה, ובשנת 1796 התיישבו לבסוף בברלין, שם עבדו שני אחיו הבכורים כמורים פרטיים.
בברלין זכה שאמיסו להתחנך בגימנסיה הצרפתית של העיר, שנוסדה עוד בשנת 1689 על ידי ההוגנוטים.
לאחר שירות צבאי כקצין פרוסי בשנים 1798–1807. בשנת 1805 חווה על בשרו את כניעתה המבישה של העיר המלין לצבאו של נפוליון, שהתאפשרה בגלל בגידה.
כשבוי מלחמה צרפתי הועבר לצרפת, ובשנת 1807 פרש מן השירות הצבאי.
החל בשנת 1804 היה שותף ביחד עם רחל ורנהגן להוצאתו לאור של ה-"Musenalmanach" (אלמנך המוזות) שראה אור בברלין, שבו נתפרסמו יצירות של חוג המשוררים שלו שעליו נמנו יוליוס אדוארד היציג, פרידריך דה לה מוט פוקה, קרל אוגוסט ורנהגן פון אנזה (בעלה של רחל ורנהגן) ואחרים.
מעתה קרא לעצמו אלדברט פון שאמיסו.
לאחר כמה שנים בחוסר כל בברלין, שהה בצרפת מ-1810 עד 1813, ואחר כך עבר לשווייץ ושב לברלין.
בשווייץ החל מתעניין במדעי הטבע, ובעיקר בבוטניקה.
בשנים 1815 עד 1818 השתתף כחוקר טבע בהפלגה מסביב לעולם (משלחת רוריק).
משלחת חקר זו של רב החובל הרוסי ממוצא גרמני-בלטי אוטו פון קוצבוייה, בנו של המשורר אוגוסט פון קוצבוייה, שאותה מימן שר האוצר הרוסי הרוזן רומאנצוב, חקרה באוקיינוס השקט את פולינזיה ואת הוואי וניסתה למצוא את המעבר הצפון-מערבי.
שאמיסו מיפה חלקים גדולים מחופי אלסקה, הגדיר את הצמחייה של אלסקה (על שמו נקרא שם אי שנתגלה בהפלגה) ותיאר את הרגליהם ותנאי חייהם של בני האינואיטים.
הוא ביקר בחריפות את השלטון הקולוניאלי הרוסי באזורים אלה.
את ההפלגה המפורסמת תיאר בספרו "מסע מסביב לעולם".
בשנת 1819 קיבל משרה בכירה בעשביית-המרפא המלכותית בגנים הבוטניים בברלין, בשטחו של פארק קלייסט של ימינו.
בשנת 1833 היה למנהלו של הגן, והתמיד במשרה זו עד מעט לפני מותו.
משרה זו הבטיחה את עתידו הכלכלי.
שאמיסו נשא אישה, ובשנת 1831 פרסם מחזור שירים ראשון, ובו שירים משנים עברו.
שירים חדשים כמעט ולא כתב עוד.
לפי עדותו שלו, היה שאמיסו בונה חופשי, אף שככל הנראה לא פקד את לשכותיהם בברלין.
בקרבת מקום מצויה כיכר שאמיסו הקרויה על שמו.
אף ששפת האם של שאמיסו הייתה צרפתית, עלה בידו לכתוב בגרמנית, שפתו השנייה, יצירות ששרדו בהצלחה את מבחן הזמן.
בין יצירותיו המוכרות ביותר הנובלה "סיפורו המופלא של פטר שלומיאל" (1814) והשיר "צעצוע הענקים" המתאר את טירת נידק באלזס.
מסיבה זו קרוי על שמו הפרס היחיד לספרות גרמנית של מהגרים וזרים.
מאז שנת 1985 מוענק בגרמניה פרס אדלברט פון שאמיסו לסופרים וסופרות ששפת האם שלהם איננה גרמנית.
סיפורו המופלא של פטר שלומיאל Peter Schlemihls wundersame Geschichte, שנת 1814, עובד לבלט בשנת 1956
אהבת אישה וחייה, מחזור שירים, ברלין 1830 (לחן: רוברט שומאן 1830 וקרל לווה 1840)
אדלווייס (אֶדֶלְוַיְס, מגרמנית Edelweiß; שם מדעי: Leontopodium alpinum), המכונה בעברית גם לבנבן, הוא פרח ממשפחת המורכבים, ואחד מהמאפיינים הידועים ביותר של הצמחייה בהרי האלפים שבדרום מרכזה של אירופה.
מקור שמו של האדלווייס בשפה הגרמנית: 'אדל' (אציל) + 'וייס' (לבן).
השם המדעי Leontopodium נגזר מן השפה היוונית: leon (אריה), podion (רגל) ופירושו "כף רגלו של האריה".
האקדמיה ללשון העברית בחרה לקרוא לאדלווייס בשם "לבנבן" בשל צבעו הלבן הייחודי.
עלי הכותרת שלו לבנים ובעלי שערות קטנות כמין צמר.
במרכז 5–6 פרחים קטנים בצבע צהוב שגודלם כ-5 מ"מ.
גודל הפרחים נע בממוצע בין 3–20 ס"מ ויכול להגיע לגודל של 40 ס"מ.
פורח בחודשים יולי עד ספטמבר.
תפוצתו של הצמח אינה אחידה, והוא מעדיף שטחי סלעי גיר בגובה 2,000–2,900 מטר.
הצמח משמש כתרופה למחלות בטן ולמחלות נשימה ברפואה העממית.
השערות הזעירות והצפופות מסייעות לו לשרוד ולהסתגל לקור העז וליובש שבאזורי הגידול שלו, וכן מגִנות עליו מפני קרינת ה-UV שמאפיינת אזורים גבוהים אלה.
צמח הלבנבן נחשב כצמח מוגן במדינות רבות, כגון: מונגוליה, בולגריה, קרואטיה, שווייץ (הפרח הלאומי), צרפת, נורווגיה, איטליה, מלזיה, קמרון, אינדונזיה, גרמניה, ספרד, פולין, סלובקיה, סלובניה, אוסטריה ורומניה.
כיום הוא גדל בגינות נוי.
הצמחים חיים לזמן קצר וניתן לגדל אותם מזרעים.
האדלווייס מהווה סמל תרבותי בעולם כולו בשל שמו, מראו ואזור התפוצה הייחודיים שלו.
תמונה של הפרח מופיעה על המטבע האוסטרי של שני סנט.
הפרח מהווה סמל של ארגון התיירות הלאומי השווייצרי.
הפרח מופיע על שטר של 50 לאו רומני.
שם מותג של בירה אוסטרית - בירת אדלווייס.
הלבנבן הוא הפרח הלאומי הרשמי של אוסטריה ולא רשמי של שווייץ.
אדלווייס אייר - חברת תעופה בינלאומית שבסיסה בשווייץ, נקראת על שם הפרח, המופיע גם על הלוגו שלה.
השיר "אדלווייס", נכתב על ידי אוסקר המרשטיין ב-1959 למחזמר "צלילי המוסיקה".
הפרח הופיע על תג של חיילים אלפינים בצבא האימפריה האוסטרו-הונגרית טרם מלחמת העולם הראשונה, וגם כיום הוא משמש כסמל של יחידות האלפיניסטים בצבא גרמניה.
הפרח הוזכר בשירו של הזמר היפני קנשי יונזו "Pale blue".
הפרח הופיע על התג של הפיראטים של אדלווייס - תנועת נוער גרמנית אנטי-נאצית בזמן שילטון היטלר.
רקום על דש ה"ברדזון" שהוא הלבוש המסורתי של הארמילי, רועי הפרות השווייצרים.
הפרח הוא נושאו של השיר "היה זהו אדלווייס" מאת הרמס ניל משנת 1939.
אדלווייס אייר היא חברת תעופה סדירה אשר מפעילה טיסות עונתיות וחברת בת של סוויס הפועלת מנמל התעופה הבינלאומי ציריך קלוטן.
שם החברה נובע משמו של הפרח האלפיני אדלווייס, אשר מופיע גם בלוגו החברה.
החברה מפעילה טיסות ל-65 יעדים באירופה, אמריקה הצפונית, המזרח הרחוק, המזרח התיכון, האיים הקריביים ואפריקה.
צי המטוסים של החברה נכון לספטמבר 2020:
החל מ-28 באוקטובר 2018 ועד מרץ 2019 הפעילה החברה קו שבועי בין נמל התעופה ציריך קלוטן לנמל התעופה עובדה באיירבוס A320.
אדלברט פון גולדשמידט היה מלחין אוסטרי.
גולדשמידט נולד בווינה ולמד בקונסרבטוריון הווינאי.
הוא ויתר על קריירה בבנקאות כדי להתמקד בכתיבת מוזיקה ושירה, ובעידוד הוריו למד הלחנה אצל פרידריך אדולף וולף, שבשבילו כתב כמה שירים, רביעיית מיתרים ומיסה.
הצלחתו הרצינית ראשונה הייתה באורטוריה שלו "שבעת חטאי המוות" שבוצעה בברלין בשנת 1876 והמשך בערים שונות בגרמניה ועם תזמורת לאמורו בפריז.
עם זאת, על אף הקבלה החיובית מצד הקהל, מבקר המוזיקה אדוארד הנסליק כינה אותה מכוערת, מוגזמת וחיקוי של וגנר, שבה ביצע המלחין "מאה אלף חטאי מוות".
גולדשמידט יצר טרילוגיה של אופרות; הראשונה בהן, "הליאנתוס", שנכתבה בהשפעת אקוורל של הצייר פון פהריך עם לברית של המלחין, הוצגה לראשונה בהצלחה בלייפציג בשנת 1884. יצירתו החשובה ביותר הייתה טרילוגיית האופרות-אורטוריות
"גיאה", שנכתבה בין 1877 ל-1892 ובוצעה לראשונה בביצוע קונצרטי בברלין, בשנת 1893. כמו כן חיבר מספר רב של שירים ויצירות לפסנתר סולו, פואמה סימפונית ואופרה קומית בשם "הלנה האדוקה" (1897).
השפעת דרמת המוזיקה של ריכרד וגנר ניכרת הן ב"גיאה" והן ב"שבעת חטאי המוות", אך פחות בשיריו.
הסלון של גולדשמידט היה מרכז לחיי המוזיקה של וינה, ופרנץ ליסט ניגן שם פעם.
אדלברט פון גולדשמידט מת בהאקינג, סמוך לווינה.
נכד-אחיו היה המנצח ניקולס גולדשמידט.
האי אַדֶלֵיְיד , הידוע גם בתור איסלה אדלאידה (בספרדית: Isla Adelaida) או איסלה בלגראנו (בספרדית: Isla Belgrano), הוא אי גדול, מכוסה ברובו קרח, 139 ק"מ אורכו ו-37 ק"מ רוחבו, בצדו הצפוני של מפרץ מרגריט סמוך לחוף המערבי של חצי האי האנטארקטי.
מדרום לו שוכנים איי ג'ינג'ר.
ארגנטינה, בריטניה וצ'ילה תובעות בעלות עליו.
האי אדלייד התגלה בשנת 1832 על ידי המשלחת הבריטית בהנהגת ג'ון ביסקו, והמשלחת הצרפתית לאנטארקטיקה (1910-1908) בהנהגת ז'אן-באטיסט שארקו ערכה בו את המדידות הראשונות.
על האי שוכנים שני בסיסים.
את הבסיס הישן של האי אדלייד (הידוע גם בשם "בסיס T") הקים סקר החסות של איי פוקלנד (FIDS), שהיה בהמשך לסקר אנטארקטיקה הבריטית.
הבסיס נסגר עקב אי-יציבות בדרך הגישה אליו והפעלתו עברה אל תחנת המחקר רותרה החדשה בשנים 1977-1976; בסיס זה נשאר פתוח.
הבסיס הישן הועבר לשליטת צ'ילה בשנת 1984, ושמו שונה לבסיס טֶנְיֵנְטֶה לואיס קָרוַוחַל וִיָארוֹאֶל.
התחנה שימשה מאז את הצ'יליאנים בתקופת הקיץ בלבד.
עם זאת, מדרון הסקי וה"שיפוע" היורד אל התחנה מן הרמה התערערו כל כך עם הזמן, שחיל האוויר הצ'יליאני (FACH) הפסיק את פעולותיו במקום.
הצי הצ'יליאני מבקר בתחנה כמעט בכל קיץ כדי לוודא את איכות התחזוקה שם.
גם עובדי תחנת רותרה מבקרים בתחנה במהלך החורף כשהגישה מן הרמה נוחה יותר.
שמו של האי ניתן לו על ידי ביסקו לכבוד אדלייד, מלכת הממלכה המאוחדת.
אדלברט שולץ היה קצין שריון גרמני אשר שירת בדיוויזיה השביעית ואף פיקד עליה במהלך ינואר 1944.
שולץ היה מבין 27 בלבד מחיילי גרמניה הנאצית שעוטרו בצלב האבירים של צלב הברזל עם עלי אלון, חרבות ויהלומים (הוא היה התשיעי סך הכל לזכות בעיטור).
הוא נהרג מרסיס פגז שפגע בראשו תוך שהוא חשוף בצריח הטנק שלו, ומוביל את טנקי הדיוויזיה תחת פיקודו בהתקפה באזור סטרוקונסטנטינוב שבאוקראינה.
אדלברט שולץ נולד בברלין ב-20 בדצמבר 1903, בשנת 1925 הצטרף למשטרת פרוסיה, באפריל 1934 הועלה לדרגת לויטננט במשטרה ובאוקטובר 1935 הוא עבר לשירות בוורמאכט בדרגת אובר-לויטננט.
שולץ השתתף באנשלוס (סיפוח אוסטריה) ובסיפוח חבל הסודטים, מיד עם סיום המערכה בפולין הוא הצטרף לגדוד הראשון, רגימנט השריון ה-25 בדיוויזיית הפאנצר השביעית.
במהלך המערכה על צרפת ועל ארצות השפלה ב-1940, הוא לחם עם הדיוויזיה בגזרה הצפונית כחלק מהמאמץ לכיבוש שרבורג תחת פיקוד ארווין רומל.
עבור תפקודו במערכה, הוא הועלה לדרגת קפטן ועוטר בצלב האבירים של צלב הברזל.
במהלך מבצע ברברוסה לחמה הדיוויזיה השביעית כחלק מקבוצת ארמיות מרכז, שולץ היה מעורב בלחימה כנגד כוח סובייטי עדיף באזור קלין, הוא הצליח לחפות על הנסיגה של הכוחות הגרמנים באזור בנוסף הוא אפשר פינוי של בית חולים שדה גרמני בגזרה וכך ניצלו חייהם של כ-4,000 פצועים.
עבור אירוע זה הוספו 'עלי אלון' לצלב האבירים שלו בדצמבר 1941. במרץ 1943 הדיוויזיה השביעית כחלק מארמיית הפאנצר הרביעית, השתתפה במתקפת הנגד כנגד הצבא האדום בחרקוב.
מעט לפני תחילת הלחימה קיבל שולץ את הפיקוד על רגימנט השריון ה-25, תחת פיקודו רגימנט השריון השמיד מעל ל-100 טנקים סובייטים וכלי ארטילריה רבים כחלק מהלחימה כנגד ארמיית הטנקים השלישית.
ביולי 1943 הדיוויזיה לקחה חלק בתקיפה בגזרה הדרומית של קרב קורסק, תחת פיקוד קורפוס הפאנצר ה-3 (כחלק מפלגת הארמייה קמפף).
רגימנט השריון תחת פיקודו של שולץ היה מעורב בקרבות הקשים כנגד יחידות ארמיית המשמר המשוריינת החמישית ויחידות נוספות של חזית וורונז'.
ב-6 באוגוסט 1943 הוספו 'חרבות' לעיטור צלב האבירים של שולץ עבור פיקודו במהלך הקרב.
ב-14 בדצמבר נמסר לשולץ שהוחלט להעניק לו את הדרגה הגבוהה ביותר (באותה העת) לחיילי גרמניה הנאצית: צלב האבירים של צלב הברזל עם עלי אלון, חרבות ויהלומים.
הוא קיבל את העיטור באופן אישי מהיטלר (כנהוג בעיטורים חשובים) רק ב-9 בינואר, לאחר שטען שהוא עסוק מדי בלחימה בחזית ולא יכול להגיע לקבל את העיטור.
עם קבלת העיטור, הוא גם הועלה לדרגת גנרל-מיור וקיבל את הפיקוד על דיוויזיית הפאנצר השביעית בה שירת לאורך כל המלחמה.
כמעט שלושה שבועות לאחר שקיבל שולץ את הפיקוד על הדיוויזיה, הוא הוביל אותה בהתקפה על עמדות האויב סמוך לשפטיבקה ב-28 בינואר.
כשהוא ניצב מחוץ לצריח הטנק שלו, נפגע שולץ מרסיס פגז ארטילרי בראשו, הוא הובהל לבית חולים שדה אך עוד באותו היום מת מפצעיו.
אַדַלברט מפראג , לימים "וויטייך הקדוש" (Svatý Vojtěch),(בפולנית: ווֹיצֶ'ך - Wojciech; 956 או 955 בליביצה-נאד-צידלינואו, צ'כיה - 23 באפריל 997) היה כומר ומיסיונר צ'כי, בישוף של פראג (989-982, 995-992), וקדוש מעונה של הנצרות הקתולית והאורתודוקסית.
מוקירים אותו במיוחד בצ'כיה, פולין, קרואטיה והונגריה.
משפחתו, בית סלבניק, תמכה בדוכסי פולין במלחמתם נגד בית פז'מיסל מפראג ובנסיבות אלה הודח אדלברט פעמיים מראשות הארכיבישופות של פראג וחי כנזיר פשוט וכמיסיונר.
כמה מהשירים הכנסייתיים העתיקים והמפורסמים של הצ'כים והפולנים מיוחסים לאדלברט (ללא הוכחה): "גוספודי, פומילוי ני" ו"בוגורודז'יצה", הנחשב לעתיק שבהמנונים הפולנים.
שאיפתו להנהיג שינוי במנהגים ובאורח החיים על העם הביאה אותו לסכסוכים עם השלטון ועם מנהיגים דתיים כאחד.
הוא נרצח ב-23 באפריל 997 בעת שליחות למען התנצרות תושבי פרוסיה, והוכרז בשנת 999, על ידי האפיפיור סילבסטר השני, לקדוש מעונה של הנצרות.
הוא נחשב לקדוש פטרון של פולין, אך גם של בוהמיה, ושל פרוסיה לשעבר.
היה הבישוף השני של פראג והצ'כי הראשון שכיהן בתפקיד זה.
בקרואטיה מייחסים לו ולמשפחתו, סלבניק, מוצא "קרואטי לבן".
אלדברט נולד בשם ווייטייך כבן למשפחת הנסיכים הצ'כים "סלבניקובצי" שמרכזה היה בעיר ליביצה נאד צידלינואו, במזרח בוהמיה (בימינו היא חלק ממחוז נימורק, באזור "בוהמיה המרכזית").
אביו, הנסיך סלבניק, היה שליט עצמאי אמיד ואדוק של נסיכות זליצ'אן, שנמצאה בתחרות עם פראג.
הפרטים עליו ידועים, בין השאר, מן הכרוניקה של קוסמס מפראג.
סלבניק היה לפי מקורות אחדים מיוחס למלך גרמניה, היינריך לוכד הציפורים.
אימו הייתה סטז'זיסלבה, בת למשפחת אצילים בכירים.
ייתכן כי הייתה אחותם של ואצלב ובולסלב ממשפחת פז'מיסל או קרובת משפחה של בני בבנברג .
ווייטייך היה השישי מבין שבעה אחים.
אחיו היו: סובייסלב (נפטר ב-1004) יורשו של סלבניק, ספיטימיר, פּוברסלב, פוז'יי וצ'סלב.
היה עוד אח אחד למחצה, ראדים או בשמו הכנסייתי - גאודנטיוס.
גם גאודנטיוס היה לדמות דתית חשובה, הארכיבישוף הראשון של גנייזנו ושל פולין.
בצ'כיה היו בני סלבניק היריבים של בני פז'מיסל והסכסוך הפאודלי בין שתי המשפחות הנסיכיות החריף דווקא בימי חייו של וויטייך.
אחרי ששרד מחלה קשה בילדותו, הועידו הוריו את ווייטייך לשירות האל.
לפי אגדה אחת, הם נדרו נדר לשלוח אותו לכמורה אם יישאר בחיים ויחלים
בערך ב-970–973 נסע ווייטייך ללמוד במגדבורג.
הוא התחנך שם למשך כ-9 שנים בבית הספר לכמרים שליד הקתדרלה על שם הקדושים מוריץ וקתרינה שבניהול אוטריך (Ohtrich).
מורו הרוחני היה אדלברט, הארכיבישוף (החל משנת 968) של מגדבורג, שהעניק לו את שמו בעת טקס קונפירמציה שני ושחיזק בו, ככל הנראה, את האידיאלים המיסיונריים אדלברט הצעיר זכה במהרה באמונו והערכתו של הקיסר אוטו השני.
בשנת 975 ניהל אדלברט באאכן את טקס הכתרת הקיסר .
בשנת 981 שב אדלברט לפראג, סיים את חוק לימודיו והוסמך ככומר על ידי הבישוף הראשון של העיר, דיטמאר מפראג.
ב-982 נפטר דיטמר ומספרים שאדלברט נכח בווידויו האחרון של הבישוף שהתייסר בגין חטאיו.
ב-19 בפברואר באותה שנה בחר הדוכס בולסלב השני "האדוק" באדלברט לבישוף פראג, על אף גילו הצעיר, ולמרות השתייכותו לבית סלבניק היריב, מתוך הערכה לבקיאותו ולקשריו בחו"ל.
אדלברט נהנה מתמיכת הקיסר אוטו השני, אך היסס לקבל את התפקיד.
ייתכן כי הנסיך בולסלב סבר שאדלברט הצעיר לא יעמיד, בשם הכנסייה, מכשולים ודרישות רבים מדי בפני השלטון.
את אישור המינוי השיג אדלברט כעבור שנה נוספת, ב-3 ביוני 983 בוורונה.
אחר כך חזר לפראג, בה נשאר עד שנת 989.
על אף היותו בן למשפחה עשירה, ויש אומרים, כדי להיבדל ממנהגי הבישוף דיטמר המנוח, בחר אדלברט בחיי סגפנות - נהג לישון על הרצפה, הקפיד על צומות, ולא בחל מלבקר אצל עניים ואסירים.
אולם, אחרי 6 שנים של תפילות והטפות אין ספור בקרב תושבי בוהמיה, תהליך התנצרותם עמד במקום.
הם דבקו עדיין בעקשנות באמונותיהם פגאניות.
אדלברט התרעם על השתתפותם של נוצרים בסחר העבדים והתלונן על תופעות של פוליגמיה, עבודת אלילים ושל נישואי כמרים, שהיו עדיין שכיחות.
כשדרש מהם לשנות את מנהגיהם נתקל הבישוף בהתנגדות גם מצד שועי הארץ וגם מצד הכמורה.
יש אומרים כי את מי שנתפס שובר את הצומות העניש אדלברט בעקירת שיניים.
באותו זמן אחיו של אדלברט, סובייסלב, ששלט בליביצה העז לקרוא לעצמו "דוכס", תוך כרסום בסמכות הדוכס בולסלב השני ונמנע מלסייע לו בסכסוך עם פולין.
נסיבות אלה וגם סממני העצמאות של אדלברט, שהנפיק מטבעות משל עצמו ערערו את מעמדו כבישוף בפראג.
שהוא מתוסכל ומר נפש, בשנת 988 או 989 נסע אדלברט לרומא וביקש מהאפיפיור יוחנן החמישה עשר להרשות לו לעזוב לפחות זמנית את הדיוקסיה ולהיכנס למנזר ברומא.
ברומא פגש אדלברט בקיסרית גרמניה היווניה, תאופאנו, אלמנת אוטו השני, שכיהנה כעוצרת האימפריה בעת קטינות בנה, אוטו השלישי והוא היה לאחד מיועציה.
הוא שקל לעלות רגל לירושלים אך שהה בינתיים במנזר הבנדיקטיני מונטה קאסינו.
התאכזב מאורח החיים שנראה לו מנוון של נזירי מונטה קאסינו והלך ברגל כדי לבקר אצל נילוס מרוסאנו, נזיר יווני מפורסם בן 80, יליד קלבריה, שנמצא באותה תקופה במנזר וללוצ'ו, במרחק 12 קילומטרים ממונטה קאסינו.
נילוס התרשם מאוד מאדיקותו ואישיותו של אדלברט, הניא אותו מלעלות לירושלים או מלהצטרף לקהילת הנזירים היוונים שהנהיג ושלח אותו עם המלצות אל ראש המנזר סנטי בוניפציו ואלסיו (הקדושים בוניפטיוס ואלקסיוס) שעל גבעת האוונטין ברומא.
אכן באותו מנזר נקלט אדלברט בצורה נאותה ובשנת 990 קיבל על עצמו את עול הנזירות של המקומיים.
ב-992 ויליג, הארכיבישוף של מיינץ, שלא ראה בעיניים יפות את עזיבת הדיוקסיה בפראג, פנה לאפיפיור עם בקשה להחזיר את אדלברט - ווייצייך לכס הבישופות בבוהמיה.
משלחת ובראשה אחי הדוכס בולסלב מסרה לאדלברט בקשה לשוב לתפקידו הרם בפראג.
האפיפיור ציין עם זאת כי אם ייתקל אדלברט בהתנגדות כלשהי יהיה רשאי לעזוב שוב את המשרה.
אדלברט התקבל בחום על ידי תושבי פראג והקים יחד עם הדוכס בולסלב השני את המנזר הבנדיקטיני בז'בנוב, מנזר הגברים הראשון בשטחי צ'כיה.
אולם גם כהונה שנייה זו של אדלברט כבישוף פראג נגמרה באקורד צורם.
אדלברט ניסה להגן על אשה אצילה שנתפסה נואפת, חזרה בתשובה ונמלטה למנזר.
היא נשלפה משם בכוח ונרצחה.
מתוך מחאה על חילול קדושת המקום, הטיל אדלברט חרם על הרוצחים, דבר שעורר זעם בעיר.
יש סבורים כי היה כל האירוע הזה תוצאה של מזימה נגד הבישוף.
פרט לשערורייה זו, הזירה הפוליטית הייתה עדה לברית שנכרתה בשנת 995 בין בני סלבניק לקלאן החזק ורשוב (ורשובצי).
כתגובה לכך ב-28 בספטמבר 995 הסתערו חיילי הדוכס בלוסלב, על העיר ליביצה נאד צידליואו וכבשוה.
לפי דברי "כרוניקת הבוהמים" הם בעת תפילת חג בכנסייה הם רצחו ארבעה מאחיו של אדלברט ואת ילדיהם ושדדו ושרפו את העיר.
נסיכות זליצ'אן חדלה להתקיים וסופחה לאחוזות בני פז'מיסל.
השליט סובייסלב ניצל ומצא מקלט בחצר הפולנית.
בהתאם לסיכום עם האפיפיור, משלא הרגיש יותר ביטחון בפראג, עזב שוב אדלברט בשנת 995 את בישופות בוהמיה וחזר למנזר אלסיו הקדוש ברומא.
במקומו מונה סטרצ'קבאס, אך הוא מת באופן פתאומי בעת טקס הליתורגיה, כשעמד לעלות על כס הבישופות בפראג.
סיבת מותו של סטרצ'קבאס נשארה מסתורית.
בינתיים ברומא פקד אדלברט את חוג המלומדים שבחצר הקיסר הצעיר אוטו השלישי שהגיע בשנת 996 בראש מסע צבאי כדי להגן על האפיפיור יוחנן החמשה עשר שגורש מרומא.
התנהגותו של אדלברט בחצר הקיסר עורר תמיהה, במיוחד מנהגיו הסגפניים שנראו מביכים, כמו זה שקם בלילות כדי לרחוץ את הרגליים של אצילי החצר.
האפיפיור החדש, גרגוריוס החמישי ויתר בסופו של דבר על הרעיון למנותו שוב לבישוף בפראג, והחליט לשולחו כמיסיונר בהונגריה.
אדלברט נסע להונגריה כדי לחזק בה את הדת הנוצרית.
היו שסברו כי הוא היה זה שהטביל באסטרגום את ואיק, בנו של הנסיך הגדול, גזה.
ואיק קיבל את השם הנוצרי סטפאן, בהונגרית - אישטוואן ונודע לימים כאישטוואן הקדוש.
עם זאת רק מקור אחד בלבד מאשש את מעורבותו של אדלברט בטבילתו.
המעמד הונצח מאוחר יותר בציור של הצייר ההונגרי גיולה בנצור.
לפי עדותו של ברונו מקוורפורט את רוב המאמצים המיסיונריים הפעיל אדלברט בפני אשתו של הנסיך גזה, שרולטה.
היא הייתה ידועה כ"מחזיקה את כל הממלכה בידיה".
ייתכן כי בהשפעת אדלברט קם בשנת 966 בפאנונה המנזר הבנדיקטיני הראשון בהונגריה, בראשות נזיר צ'כי בשם ראדלה.
אחר כך שם אדלברט פעמיו לפולין, בה התקבל בלבביות על ידי הדוכס בולסלב הראשון "האמיץ", שמינה אותו לבישוף גנייזנו.
אדלברט עזב בסופו של דבר את הדיוקסיה שלו בגנייזנו כדי לצאת לשליחות מיסיונרית נוספת בקרב השבטים הפגאנים בפומרניה ופרוסיה, בצפון פולין, אזור קלינינגרד וצפון-מזרח גרמניה של ימינו.
הדוכס בולסלב הראשון, לימים מלך פולין, צייד אותו במלווים חמושים.
אדלברט, שאליו התלווה גם אחיו למחצה ראדים-גאונטיוס, אדם כנראה פולני בשם בנדיקט-בוגושה ולפחות מתורגמן אחד, נסע ברחבי פרוסיה, לאורך החוף הבלטי עד לגדנסק.
בהתחלה מאמציו נשאו פרי אך לבסוף הטפותיו הסמכותיות ובמיוחד שימושו בספר, חפץ שנראה חשוד בעיני הפרוסים המקומיים האנלפבתים עוררה את זעמם, לרבות אצל האצילים וכהני הדת הפגאנים.
אדלברט התנגד בחריפות לעבודת העצים ולהקרבת בני אדם.
המקומיים חשדו בנוסף שהוא מרגל לטובת השליט הפולני ואכן הייתה שליחותו חלק ממדיניות ההתפשטות של הממלכה הפולנית.
באחד הכפרים אחד מראשי השבטים הכה בגבו בעזרת משוט, מה שגרם לדפי הספר שאדלברט החזיק ביד להתפזר על האדמה.
הוא נאלץ יחד עם רעיו לברוח מעבר לנחל.
במקום אחר הכפריים דחפו ברעש את מקלותיהם ברצפה תוך קריאות לרצח נגד אדלברט ומלוויו.
לפי אחד הסיפורים עליו, ב-23 באפריל 997 אחרי המיסה, בשוק של טרוסו (קרוב להעיר אלבלונג בעת ששכב על הדשא לארוחה קלה, הותקף אדלברט על ידי המון מוסת ובראשו אדם בשם סיקו, ייתכן כהן דת פגאני, שהתחיל להפליא בו ובחבריו את מכותיו.
כל הקהל הצטרף וביצע בהם מעשה לינץ'.
הם כרתו את ראשו של אדלברט ותקעו אותו בשיפוד וכך צעדו בחזרה לבתיהם.
לפי גרסה אחרת נלקח אדלברט בשבי בזמן שישן על ידי כהן דת פגאני.
אחר כך בקול, אמר שהוא מוסר את חייו לאלהים וביקש מחילה עבור תוקפיו.
אז אמר לו הפגאני "זהו רצונך מתמיד, למות למען ישו" ואז נעץ כידון בחזהו.
עוד שישה תוקפים התנפלו עליו ודקרו אותו והוא מת מפצעיו.
מקום רציחתו אינו ידוע בדיוק: היה אולי קרוב לאלבלונג, או אולי בטנקיטן (בימינו לטנויה) ופישהאוזן (כיום הכפר ברוגובויה השייך ליישוב פרימורסק שבבמחוז קלינינגרד של רוסיה.
מספרים שהמלך הפולני בולסלב גאל את גופתו מהפרוסים תמורת משקלה בזהב.
כמה שנים אחרי רציחתו, בשנת 999 הוכרז אדלברט ל"קדוש אדלברט מפראג".
סיפור חייו נרשם בספרים שנקראו "'Vita Sancti Adalberti Pragensis" (חיי הקדוש אדלברט מפראג).
החצר הפולנית יזמה בעצמה כתיבת ספר על חיי אדלברט-וויצ'ך הקדוש.
המחבר הראשון של ספר כזה נחשב הנזיר ג'ובני קנפאריוס מרומא.
ספרים ראשונים על חיי אדלברט נכתבו באאכן ובלייז' כשבעיר האחרונה נכתבה על ידי בישוף לייז', נוטגר פון ליטיך (נוטגר מלייז').
ביוגרף מפורסם אחר של אדלברט הקדוש היה ברונו הקדוש מקוורפורט, שחיבר הגיוגרפיה עליו בשנים 1001–1004.
נודע כי שליטי בוהמיה משושלת פז'מיסל, סירבו לשלם כופר על גופת אדלברט הנרצח בפרוסיה .
במקום זאת הסכימו לכך הפולנים.
עצמותיו של אדלברט נשמרו בקברו בגנייזנו, מה שסייע מאוד למלך פולין בולסלב להגביר את השפעתו הפוליטית והדיפלומטית באירופה.
בשנת 1000 ערך קיסר גרמניה, אוטו השלישי, עלייה לרגל לקבר ידידו, אדלברט.
בהזדמנות זו פולין השיגה העלאת מעמד של הדיוקסיה בגנייזנו לארכיבישופות (ארכידיוקסיה) והקמת בישופויות נוספות, וכן את הכרת הקיסר אוטו במעמד המועדף של פוליו ביחסים עם האימפריה הרומית הקדושה.
לפי דיווחים בוהמיים, בשנת 1039 פשט הדוכס הצ'כי בז'טיסלב הראשון בגנייזנו על מנת לגנוב משם את שאריות גופתו של אדלברט ולהעבירן לפראג.
לפי הטקסטים הפולנים הוא גנב שרידים לא נכונים, דהיינו אלו של גאודנטיוס הקדוש, מפני שהפולנים הסתירו את אלו של אדלברט, שנשארו להיות בגנייזנו.
לפי Roczniki Polskie ראשו הכרות של אדלברט, שנעדר מן הגופה שחולצה בזמנו על ידי בולסלב האמיץ, נתגלה בשנת 1127 והובא לגנייזנו.
ברבע האחרון של המאה ה-12 נבנה שער הברונזה של קתדרלת גנייזנו, והוא קושט בתבליטים על חיי אדלברט הקדוש.
בשנת 1928 הוחזרה לגנייזנו גם אחת מהזרועות שיוחסו לאדלברט הקדוש.
היה זה כלי שהוענק על ידי בולסלב הראשון לידי הקיסר אוטו השלישי.
הספר הליתורגי הקתולי "מיסאלה רומאנום" (Missale Romanum) מכיל טקסט ("קומונה סנקטורום) המוקדש לקדושים המעונים של הכנסייה, ביניהם אדלברט הקדוש הנחגג ב-23 באפריל.
1870 - "אגודת וויטך הקדוש " הוקמה על ידי הכומר הקתולי הסלובקי אנדריי רדלינסקי על מנת לפרסם ספרים ותרגומים דתיים.
היא הגוף הרשמי לפרסומים של ועידת הבישופים הקתולים של סלובקיה.
בימינו שתי קתדרלות טוענות לתואר מקום הקבורה של אדלברט: הקתדרלה בפראג והקתדרלה המלכותית בגנייזנו.
הגולגולת המיוחסת לקדוש בגנייזנו נגנבה בשנת 1923.
דלתות שער הברונזה של הקתדרלה בגנייזנו (המאה ה-12) מקושטות ב-18 תבליטים המציגים תמונות מחיי אדלברט.
הן הדלתות הכנסייתיות היחידות בסגנון רומנסקי באירופה המציגים חיי קדוש ורציחה של קדוש מעונה.
באפריל 1997 נחגג בפולין, צ'כיה, גרמניה, רוסיה ובארצות אחרות, יובל אלף השנים למות הקדושים של אדלברט מפראג.
גם נציגים של הכנסיות הרומיות-קתוליות, האורתודוקסיות והאוונגליות ערכו עליית רגל לקבר הנמצא בגנייזנו.
האפיפיור יוחנן פאולוס השני ביקר בקתדרלת גנייזנו וערך בה מיסה בנוכחות שבעת ראשי מדינה אירופיים ובהשתתפות כמיליון מאמינים.
בכפר ברגובויה, בעבר טנקיטן, שבאזור קלינינגרד, שלפי אחת המסורות סבורים כי זה המקום שבו נרצח אדלברט על ידי פגאנים פרוסים, הוצב צלב בעל גובה של 10 מטר.
1997 - פרס הקרן VIZE 97 על שם דגמר וואצלב האוול המוענק להוגי דעות "הפורצים דרך מחוץ למסגרת המסורתית של הידע המדעי, תורמים להבנת המדע כחלק אינטגרלי של התרבות הכללית והעוסקים בדרך לא שגרתית בשאלות אודות הקוגניציה, החיים והקיום האנושיים".
הפרס מלווה בהענקת מטה דומה לזה של אדלברט הקדוש, פרי עיצובו של האמן יז'י פליישטיק.
25 בינואר - אזכרת העברת שרידיו לכנסיית רוכוס הקדוש בפראג
22 באפריל - אזכרתו בדיוקסיית אינסברוק ופלדקירך.
22 באפריל - אזכרת הקדוש בכנסייה הקתולית של אנגליה וויילז
23 באפריל - חג בכנסייה האוונגלית של גרמניה ובכנסייה האורתודוקסית
14 במאי - חג הקדשת הכנסייה באאכן.
25 באוגוסט - חג העברת השרידים מגנייזנו לפראג
26 באוגוסט - חג העברת השרידים לוורוצלב
20 באוקטובר - חג העברת שרידים לגנייזנו
6 בנובמבר - אזכרת העברת השרידים לאסטרגום
אדלייד ארנה קרולינה מריה אליזבתה, נסיכת סקסוניה-מיינינגן (; 16 באוגוסט 1891 - 25 באפריל 1971) הייתה נסיכת סקסוניה-מיינינגן, ואשתו של אדלברט, נסיך פרוסיה.
אדלייד נולדה ב-16 באוגוסט 1891 בעיר קאסל שבקיסרות הגרמנית.
אביה היה פרידריך יוהאן, נסיך סקסוניה-מיינינגן, בנו של גאורג השני, דוכס סקסוניה-מיינינגן ואחיו של ברנהרד השלישי, דוכס סקסוניה-מיינינגן.
אמה הייתה אדלייד, רוזנת ליפה-ביסטרפלד בתו של ארנסט השני, רוזן ליפה-ביסטרפלד ואחותו של לאופולד הרביעי, נסיך ליפה (השליט האחרון של נסיכות ליפה).
ב-3 באוגוסט 1914 זמן קצר לאחר פרוץ מלחמת העולם הראשונה, היא נישאה לאדלברט, נסיך פרוסיה, בנו השלישי של וילהלם השני, קיסר גרמניה.
חרף העובדה שהיו אלו בעיקר נישואים פוליטיים שנועדו לסיים את הקרע בין בית הוהנצולרן לבית סקסוניה-מיינינגן, אשר ראשיתו עוד בימי מלחמת שבעת השבועות.
עם זאת, בני הזוג הסתדרו מצוין והביאו לעולם שלושה ילדים.
במהלך המלחמה, אדלברט שרת כקצין בצבא הקיסרות הגרמנית, ולתקופה מסוימת רווחו שמועות שקריות שנהרג.
אוגוסטה ויקטוריה, קיסרית גרמניה ומלכת פרוסיה העבירה את ארגוני הצדקה שלה אל אדלייד.
אדלייד מצידה הפעילה החל מ-1918 בית הבראה על חוף הים.
בעקבות המהפכה הגרמנית ביקש אדלברט מקלט ביאכטה שלו, אשר הייתה מוחזקת בידי צוות נאמן.
אדלייד וילדיה ניסו לעקוב אחריו ולפגוש אותו בנמל קיל, אולם עוכבו בידי שלטונות המהפכה ושהו בבוואריה.
הם התאחדו כעבור זמן, והותר להם להישאר בגרמניה.
עם זאת, אדלברט שקע בדיכאון עמוק ויצא לגלות מרצון בשווייץ.
אדלייד וילדיה נשארו בגרמניה, ומדי פעם ביקרו אותו.
אדלברט נפטר ב-22 בספטמבר 1948 בכפר לה טור דה פליז בקנטון וו בשווייץ.
אדלייד נפטרה באותו המקום ב-25 באפריל 1971 בגיל 79.
ב-3 באוגוסט 1914 התחתנה אדלייד עם אדלברט, נסיך פרוסיה, והיא ילדה לו שלושה ילדים:
ויקטוריה מריאנה, נסיכת פרוסיה (1917–1981)
אדלווייס הוא שם מותג של בירת חיטה אוסטרית בסגנון גרמני לא מסוננת, המורכבת ממים מהרי האלפים, קו שמרי אייל ייחודי, לתת חיטה, לתת שעורה וכשות.
תחת המותג אדלווייס משווקות 3 סוגי בירות חיטה בהירות (Hefetrüb המעוננת צהובה-מוזהבת, Hofbräu הפירותית מעוננת ענברית, ו-Gamsbock בעלת אחוז אלכוהול גבוה) ובירת חיטה כהה אחת (Dark).
כמו כן משווקת בירה נטולת אלכוהול (Alkoholfrei) וכן בירת Festweizen העונתית.
מבשלת קלטנהאוזן הוקמה ב-1475 בכפר קטן למרגלות הרי האלפים על ידי ראש עיריית זלצבורג דאז - יוהאן אלזנהיימר.
לאחר מותו הפכה המבשלה לרכושו של נסיך הארכיבישופים של זלצבורג למשך תקופה של כ-300 שנה.
לאחר מספר פעמים של חילופי בעלות, בשנת 1921 הפכה המבשלה להיות אחת ממבשלות היסוד של קונצרן בראו יוניון ששייך כיום להיינקן העולמית.
קלטנהאוזן זו המבשלה הוותיקה באזור זלצבורג, ונחשבת למבשלת החיטה הוותיקה באוסטריה.
למבשלה מסורת של למעלה מ-350 שנים של בישול בירות חיטה, אך המותג אדלווייס הושק רק ב-1986, ומאז הפך למוביל בשוק בירות החיטה באוסטריה וגם מצליח במדינות נוספות באירופה.
הבירה קרויה על שם פרח האדלווייס הגדל בהרי האלפים ומשמעותו "לבן-אצילי".
בסמל הבירה חרוטים ברקע הרי האלפים.
אדלהייד, נסיכת אנהלט-ברנבורג-שאומבורג-הוים (; 23 בפברואר 1800 - 13 בספטמבר 1820), הייתה בתו של ויקטור השני, נסיך אנהלט-ברנבורג-שאומבורג-הוים ואשתו של אוגוסט, הדוכס הגדול של אולדנבורג.
אדלהייד נולדה ב-23 בפברואר 1800 בטירת שאומבורג לויקטור, נסיך הכתר של אנהלט-ברנבורג-שאומבורג-הוים ואמליה, נסיכת נסאו-ויילבורג, בתם של קרל כריסטיאן, נסיך נסאו-ויילבורג וקרולינה, נסיכת אורנז'-נסאו.
אדלהייד התחנכה בקפידה בעיר הוים, יחד עם שלוש אחיותיה.
בשנת 1806 מת סבה קרל לודוויג, נסיך אנהלט-ברנבורג-שאומבורג-הוים, ואביה עלה לשלטון במקומו.
בשנת 1812 מת אביה ויקטור השני, נסיך אנהלט-ברנבורג-שאומבורג-הוים, ודודו פרידריך, נסיך אנהלט-ברנבורג-שאומבורג-הוים עלה לשלטון במקומו.