tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
איקס היה המארגן ומנהל האירוע בקונצרט של אנדרסון שנערך לאחר מכן באנדרטת לינקולן.
ב-1933 שם איקס קץ להפרדה הגזעית בקפיטריה ובחדרי השירותים של מחלקת הפנים, כולל בפארקים הלאומיים ברחבי ארצות הברית.
הוא עודד קבלנים פרטיים שעבדו עם מינהל קידום העבודות להעסיק אפרו-אמריקאים הן כעובדים מקצועיים והן כעובדים מקצועיים.
רוברט ויוור, שב-1966 היה האפרו-אמריקאי הראשון שכיהן בחבר בקבינט, היה אחד מיועציו בסוגיות שנגעו ליחסים בין-גזעיים, קבוצה שנודעה בכינוי "קבינט מטבחון השחורים" (Black Kitchen Cabinet).
ביחסם של הלבנים כלפי השחורים חל שינוי איטי מאוד במהלך שנות ה-30, ואיקס לא ניסה להאיץ את השינוי, בטענה קיים קודם כל צורך לבצע הקלה דחופה ושדרוג של מיומנויותיהם של השחורים.
ב-1937, כאשר האשים הסנאטור הדמוקרטי מקרוליינה הצפונית ג'וזאיה ביילי את איקס על כך שהוא מפר את חוקי ההפרדה הגזעית, כתב לו איקס שהוא פעל לטובת השוויון וצפה שהוא יתרחש, אך לא בזבז אנרגיה על ההפרדה הגזעית ברמת המדינות:
ב-1941 סלל איקס את הדרך לכך ששירות הפארקים הלאומיים של ארצות הברית יבטל את ההפרדה הגזעית במתקניו בבירה לאחר שקבוצה של שחורים הגיעה כדי לשחק מיני גולף במסלול הגולף של פארק הפוטומק המזרחי והוטרדה מילולית על ידי מנהלי המתקן הלבנים.
הוא עשה כן יום לאחר האירוע וכמעט 14 שנים לפני פסק דין בראון נגד מועצת החינוך.
ב-1942 כתב איקס ביומנו על התנגדותו לכליאת היפנים בארצות הברית, אך לא נתן פומבי למחשבותיו.
חודשים ספורים לאחר מכן הוא ניהל התכתבות עם רוזוולט על העניין.
כנציג רשמי לוועידת היסוד של האומות המאוחדות בסן פרנסיסקו, שבראשה ישב המזכיר הכללי בפועל אלג'ר היס, קידם איקס דעות להשגת שלטון עצמי ובסופו של דבר עצמאות של המושבות ברחבי העולם.
ההצעה ליישוב הפליטים היהודים באלסקה
במסיבת עיתונאים שהתקיימה ערב חג ההודיה של 1938, הציע איקס את אלסקה כ"גן עדן עבור פליטים יהודים מגרמניה הנאצית ומאזורים אחרים באירופה בהם יהודים נתונים להגבלות מעיקות".
ההצעה נועדה לעקוף את מכסות ההגירה, שכן אלסקה לא הייתה אז עדיין מדינה.
איקס סייר באותו קיץ באלסקה, נפגש עם פקידי ממשל כדי לדון עמם כיצד למשוך אליה פיתוח בקנה מידה רחב יותר, הן מסיבות כלכליות והן כדי לחזק את הביטחון באזור שהיה קרוב ליפן ולברית המועצות ולפתח תוכנית למשוך בעלי מקצוע ברמה עולמית, כולל יהודים אירופאים.
במסיבת עיתונאים זו, ציין איקס שמאתיים משפחות עברו מאגן האבק לעמק מטנוסקה-סוסיטנה שבאלסקה.
מחלקת הפנים הכינה דוח שפירט את יתרונות התוכנית, שהוגשה בתוך הצעת חוק על ידי הסנאטור מיוטה ויליאם ה.
קינג ועל ידי חבר בית הנבחרים מקליפורניה פרנק ר.
התוכנית זכתה לתמיכה מצומצמת בקרב יהדות ארצות הברית, למעט איגוד ציונות העבודה.
רוב היהודים הסכימו עם הרב סטיבן שמואל וייז מהקונגרס היהודי האמריקאי שהתוכנית, אם תיושם, תיצור "רושם מוטעה וכואב ...שהיהודים משתלטים על חלק כלשהו של הארץ לצורך התיישבות".
המהלומה הסופית שספגה התוכנית התרחשה כאשר הנשיא רוזוולט הציע מכסה של 10,000 מהגרים לשנה למשך חמש שנים, שמתוכם לא יותר מעשרה אחוזים יהיו יהודים.
בהמשך הוא הפחית את המספר עוד יותר והתוכנית לא הוזכרה שוב בפומבי.
אף על פי שאיקס המשיך לכהן כמזכיר הפנים בממשלו של הנשיא הארי טרומן לאחר מותו של רוזוולט באפריל 1945, שנה לאחר מכן הוא התפטר מתפקידו.
בפברואר 1946 הציג טרומן את מועמדותו של אדווין ו.
פאולי שימש קודם לכן כגזבר הארצי של המפלגה הדמוקרטית.
בעבר הוא הציע לאיקס סכום של 300,000 דולר בגיוס כספים למסע הבחירות אם הוא יוותר על מאבקו נגד זיכיון לקידוחי נפט רווחיים בים.
במהלך השימוע על מינויו של פאולי כמזכיר הצי בסנאט, העיד על כך איקס.
צעדו זה הוביל לעימות קשה עם הנשיא טרומן, שרמז שזכרונו של איקס השתבש.
איקס כתב מכתב התפטרות באורך של 2,000 מילים, שבו נכתב בין השאר: "אין אני מעוניין להישאר בממשל בו מצופה ממני לשאת שבועת שקר לטובתה של המפלגה...
המוניטין שלי לא מאפשר לי להתמודד בפזיזות עם האמת".
טרומן קיבל את ההתפטרות ונתן לאיקס שלושה ימים לסיים את תפקידו.
זמן קצר לאחר מכן ויתר פאולי על המינוי.
ב-1937 רכש איקס את חוות הדווטרס ליד אולני, מרילנד.
רעייתו ג'יין ניהלה את החווה ואיקס גידל פרחים כתחביב.
הנשיא רוזוולט בילה שם לעיתים את סופי השבוע לפני שהוקם מעון הנופש הנשיאותי בקמפ דייוויד.
לאחר התפטרותו ב-1946 פרש איקס לחוותו, אך נותר פעיל בזירה הפוליטית, וכתב טור בעיתון.
בדצמבר 1945 הוא קיבל משרה כיושב הראש של ועדת האזרחים העצמאיים לאומנויות, מדעים ומקצועות (Independent Citizens Committee of the Arts, Sciences and Professions), שאך נוסדה, והייתה קבוצה שמתחה ביקורת על חוסר הנאמנות של טרומן לעקרונותיו של רוזוולט.
אלף איש נכחו בסעודה שנערכה במלון לכבוד מינויו.
בפברואר 1946 הוא התפטר מתפקידו זה מתוך חוסר שביעות רצון מהכשל של הארגון לשלם לו את השכר שהוסכם עליו וחוסר רצונו לתמוך בארגון בהקמת מפלגה פוליטית חדשה שתתמוך במרוץ לנשיאות של הנרי וולאס.
איקס נודע בשל שנינות לשונו החריפה והנאתו מקרבות מילוליים.
אך הוא גם ספג השפלות מילוליות בעצמו.
לדוגמה, רוזוולט בחר באיקס למסור את התגובה למועמדותו של ונדל וילקי לנשיאות.
בתגובה לתגובתו של איקס, כינה אותו הסנאטור סטיילס ברידג'ס "איש מדנים נפוח ממשרתו הרמה".
חברת בית הנבחרים הרפובליקנית העירה פעם הערה מפורסמת שלאיקס היה "נפש של קומיסר ונשמה של גרזנאי".
בספטמבר 1944 הבטיח המועמד הרפובליקני לנשיאות תומאס דיואי לפטר את איקס אם הוא ייבחר.
איקס כתב לדיואי מכתב התפטרות שהודפס בהרחבה בעיתונות, ובו הוא כתב בין השאר: .
ב-1911 נשא איקס לאישה את אנה וילמרת' תומפסון.
לזוג נולד בן אחד, ריימונד וילמרת' איקס.
הוא גם היה אביהם החורג של שני ילדיה של אנה מנישואיה הקודמים, בנה הביולוגי וילמרת' תומפסון, ובתה המאומצת פרנסס תומפסון.
איקס ותומפסון אימצו גם הם בן בשם רוברט הרולד איקס.
אנה נהרגה בתאונת דרכים ב-31 באוגוסט 1935. בנו המאומץ בן ה-37 התאבד בבית המשפחה בפרברי שיקגו באותו תאריך שנה לאחר מכן.
איקס סירב להגיב על התאבדות בנו.
ב-1938, בגיל 64, נישא איקס בשנית לג'יין דהלמן בת ה-25, אחותה הצעירה של רעיית בנו וילמרת, בטי.
מנישואים אלו נולדו בתו אליזבת ג'יין ובנו הרולד מקאוון איקס, שהיה סגן ראש סגל הבית הלבן בממשלו של ביל קלינטון.
כאשר נשאל איקס כיצד יש להגות את שמו, הוא השיב: "אני חושב שתהיה קרוב ביותר להגיה הנכונה כאשר תבין שהשם מתחרז עם המילה sickness (מחלה), עם השמטת האות n.
האות e נהגת בערך באמצע בין e ל-u".
עם זאת, בנו, הרולד מקאוון איקיז, הוגה את שמו "איקיז".
האיות הנכון של שמו האמצעי לא מוגדר עד סופו, וקיימות גרסאות כמו Le Clair, Le Claire או LeClare.
הרולד איקס נפטר ב-3 בפברואר 1952 בוושינגטון הבירה.
הוא נטמן בבית הקברות בסנדי ספרינג, מרילנד.
בשנים 1954–1955 נבנה מיזם מגורים ציבורי בדרום שיקגו, שנקרא על שמו של איקס.
בעשור השני של המאה ה-21 נהרסו אחרוני המבנים במיזם.
בשכונת רד הוק שבברוקלין, ניו יורק, קיים מגרש משחקים בשטח של 1.82 אקר (כ-7 דונם), הקרוי על שמו של איקס.
הר איקס, שבשטחי הפארק הלאומי קינגס קניון, נקרא על שמו ב-1964.
בסרט יאנקי דודל דנדי מ-1942, שר ג'יימס קאגני (בתפקיד ג'ורג' מ.
קוהאן) שיר סאטירי על ממשל רוזוולט, שכולל התייחסות ל"מר איקס".
בביצוע זה הוא מבטא את השם באופן בו הוגה אותו בנו של איקס, "איקיז".
במחזמר אנני מ-1977, דורש רוזוולט מאיקס לשיר את השיר "מחר" (Tomorrow) בחדר הסגלגל ומורה לו לשיר אותו בקול רם יותר.
דמותו של איקס במחזמר הייתה דמות קומית באופן כללי, על אף שהוא היה בו גס רוח, המוני ויהיר.
אנני מסייעת לו בשירה, ובאופן כלשהו עולה הדבר בידו.
הוא מסיים את השיר כשהוא כורע על ברכיו, לתדהמתם של חברי הקבינט והנשיא.
בספרו של מייקל שייבון מ-2007, איגוד השוטרים היידים, דמותו של איקס מופיעה כדמות מפתח ברקע הסיפור.
הרוח ומולי מגי היא סדרת טלוויזיה מונפשת אמריקאית, שנוצרה על ידי ביל מוץ ובוב רות'.
הסדרה החלה את שידוריה בערוץ דיסני בארצות הברית ב-1 באוקטובר 2021. בישראל הסדרה שודרה בדיבוב עברי בערוץ דיסני ישראל החל מ-19 בדצמבר 2021.
ב-31 באוגוסט 2021 הסדרה חודשה לעונה שנייה, אשר עלתה לשידור בארצות הברית ב-1 באפריל 2023 עם פרק באורך 22 דקות, בניגוד לפרק רגיל עם שני חלקים של 11 דקות.
העונה השנייה שודרה בדיבוב עברי בערוץ דיסני ישראל החל מ-30 ביולי של אותה השנה.
ב-13 בינואר 2024 שודר הפרק האחרון של הסדרה בארצות הברית ובישראל ב-23 באוגוסט של אותה השנה.
הסדרה הוסרה מה-VOD של הערוץ ב-29 בספטמבר של אותה השנה.
הסדרה זמינה בשירות הסטרימינג "דיסני+".
בת הנוער האופטימית מולי מגי חיה כדי להפוך את העולם למקום טוב יותר, לתקן את מה שהשתבש ולהפיץ שמחה.
לעומת זאת, סקראץ', רוח רפאים מתנשאת, חי כדי להפוך את העולם למקום גרוע יותר, להרוס את מה שהלך כמו שצריך ולהפיץ אומללות.
סקראץ' מטיל על מולי קללה, אך מוצא עצמו קשור אליה לנצח.
למרות זאת, סקראץ' ומולי יוצרים חברות לא סבירה שמנחה כל אחד מהם לאורך העליות והמורדות של עולמם.
בפרק סיום עונה אחת אנו רואים שאם בן אדם נכנס לעולם הרוחות הוא יהפוך בעצמו לרוח.
מולי נכנסת לעולם הרוחות ומביסה את יושב הראש בעזרת שמחה.
מולי מגי (Molly McGee) – בת נוער טובת לב העוברת עם משפחתה לגור בעיירה בשם "ברייטון", שם הם מתגוררים בבית הרדוף על ידי רוח רפאים זעפנית בשם סקראץ'.
מולי היא ילדה אופטימית, נדיבה, טובת לב, מועילה, נחמדה, תומכת, המחפשת להפוך את העולם למקום טוב יותר, ורואה הכל באור חיובי, חוץ מקוסמים, כי לטענתה הם רמאים.
מולי ומשפחתה עברו לא מעט פעמים דירה, ואפשר לראות על הלוח שבחדרה שהם הקיפו את כל היבשת .
בפרק סיום עונה אחת היא הפכה לוראית' (צורה מיוחדת של רוח רפאים שיש רוח והגוף חי; נקרא בדיבוב לעברית "גולם") והיה לה את כוח השמחה שבזכותו היא התנקשה ביושב ראש.
טוד - סקראץ' (Tod - Scratch) – רוח רפאים שרודף בית בעיירה "ברייטון", וכל מטרתו בחיים היא לאמלל את תושבי העיירה ולהפחיד בני תמותה.
הוא עצלן, רע, זעפן, מפונק, ולרוב רעב - תכונות שהפוכות מחברתו הטובה ביותר, מולי מגי.
אף על פי שבהתחלה קשה לו להודות בכך, הוא אוהב ודואג למולי, והיא הופכת אותו לרוח קצת נחמדה יותר, אך לרוע מזלו, ככל שיהיה מפחיד פחות, כך יתקרב יותר ויותר לאבד את זכותו להתקיים.
לכן, כשכל משפחת מגי יודעת על קיומו, ולמולי קשה לשקר על קיומו, הסיכויים שלו קלושים.
בפרק סיום העונה נשלח לעולם הרוחות למשפט כיוון שלא אימלל את תושבי ברייטון אך ניצל על ידי מולי.
דריל מגי (Darryl McGee) – אחייה של מולי.
פיט מגי (Pete Mcgee) – אבא של מולי ודריל.
שרון מגי (Sharon McGee) – אמא של מולי ודריל.
נין מגי (Nin McGee) – סבתא של מולי ודריל ואמה של שרון.
לפי הפרק "נין-מתחים" שרון לא הסכימה להזמין את נין אליהם לבית מכיוון שהיה להן ריב גדול, אם כי מולי פייסה ביניהן.
יודעת על קיומן של רוחות ואף מגדלת אחד.
ליבי שטיין-טורס (Libby Stein-Torres) – חברתה הטובה ביותר של מולי.
ליבי היא ילדה ביישנית ולא מקובלת, שאוהבת מאוד צבים.
מגלה על קיומו של סקראץ' בפרק התשיעי של הסדרה והופכים לחברים טובים לאחר שהצילו את מולי.
הפרק "Festival of Lights" עוסק בחג החנוכה, ותושבי העיר לומדים על חג החנוכה בספרייה של אמא של ליבי.
בנוסף, בפרק "", ליבי חוגגת בת מצווה ומצוין שהיא קראה בתורה.
שונאת את יום שישי ה-13. עזרה למולי להישאר בברייטון יחד עם שאר העיר.
אַנדריאה דבנפורט (Andrea Davenport) – בריונית ומקובלת בבית ספרה של מולי.
בת להורים שלא שמים לב אליה ומהם בא דפוס ההתנהגות שלה, מתקרבת אליהם יותר בפרק 10. בעלת הרבה מזל.
עזרה למולי להישאר בברייטון יחד עם שאר העיר.
ג'ף (Geoff) – החבר היחיד של סקראץ'.
טיפש ולא מבין רמזים, אך מצטיין בהפחדות.
לוקח את מולי לעולם הרוחות בסוף העונה כדי להציל את סקראץ'.
מקסוול דבנפורט (Maxwell Davenport) – אבא של אנדריאה בעל חנות ועשיר מאוד, בקושי התייחס לבת שלו בפרק 10 יותר התקרב עלייה אבל יותר נראה כך שהוא התקרב עלייה בפרק 12.
Davenport) – אמה של אנדריאה לא מתעסקת בעניינים של בתה התייחסה עלייה יותר בפרק 10 אבל נראה שהיא יותר התקרבה עלייה בפרק 12.
מועצת הרוחות (The Ghost Council) – מועצת הרוחות היא ארגון השולט בעולם הרוחות.
בשיר מתוך הפרק הראשון של העונה השנייה סקראץ' שר למועצת הרוחות (חוץ מיושב הראש כי הוא הושמד) על החיים של אחרי המוות (בגלל שיושב הראש מת).
יושב הראש (The Chairman) – רוח כעסנית מאוד וצורתה דומה לשד.
הוא לא מדבר אבל הוא מביע כל מיני דברים דרך הפרצופים שלו.
הוא מחזיק בכוח להעיף רוח ל"זרם הרוחות הכושלות" שמטרתה היא להשאיר רוח בתוך זרם ולא לצאת משם בחיים.
נרצח על ידי מולי מגי בסוף העונה הראשונה.
בקומיקון הודיעו על כך שבעונה השנייה של הסדרה יושב הראש יוחלף ביושב ראש אחר.
לוקריטיה (Lucretia) – רוח רפאים סגולה והיא ממועצת הרוחות.
סר אליסטר (Sir Alister) – רוח רפאים ירוקה והוא ממועצת הרוחות.
ברתולומיאו (Bartholomew) – רוח רפאים כחולה והוא ממועצת הרוחות.
גרימבלה (Grimbella) – רוח רפאים ורודה והיא ממועצת הרוחות.
ג'ינקס (Jinx) – רוח רפאים מרשעת במיוחד שזומנה על ידי מועצת הרוחות ומטרתה היא לראות את מד השמחה בבריטון.
ראש העיר (mayor) – ראש העיר של ברייטון בא משושלת ברונסון, שהיו ראשי העיר של ברייטון זה חמישה דורות.
אוליבר "אולי" צ'ן (Oliver "Ollie" Chen) - מולי מאוהבת בו וגם הוא מאוהב בה והוא אחיה הגדול בן ה-14 של ג'ון.
אוליבר הוא מומחה המחקר של צייד הרוחות של משפחתו, הוא צמחוני, ועבר עם משפחתו לברייטון בעונה 2 כי הוא ומשפחתו שמעו שברייטון זאת עיר שיש בה רוחות רפאים.
ג'וניפר "ג'ון" צ'ן (Juniper "June" Chen) - אחותו הצעירה של אוליבר וממציאה גדולה.
ג'ון היא אשפית הטכנולוגיה של צייד הרוחות של משפחתה.
היא אוטיסטית, כמו גם הקולנית שלה, ויש לה הרגל של כנות אכזרית מאוד.
והיא עברה עם משפחתה לברייטון בעונה 2 כי היא ומשפחתה שמעו שברייטון זאת עיר שיש בה רוחות רפאים.
היא מעדיפה שיקראו לה "ג'ון" ולא ג'וניפר.
אסתר צ'ן (Esther Chen) - היא אמא של אוליבר וג'ון.
אסתר אחראית על הסרטונים והגרפיקה של צייד הרוחות של משפחתה.
והם עברו לברייטון בעונה 2 כי היא ומשפחתה שמעו שברייטון זאת עיר שיש בה רוחות רפאים.
רובן צ'ן (Ruben Chen) - הוא אביו של אוליבר וג'ון.
רובן הוא החוקר הראשי של צייד הרוחות של משפחתו.
והם עברו לברייטון בעונה 2 כי הוא ומשפחתו שמעו שברייטון זאת עיר שיש בה רוחות רפאים.
זו הופעת הדיבוב הראשונה של הילה ויז'נסקי, המדבבת את מולי.
בנוסף, בדיבוב העברי מדבבים גילן שחף, תמר עזרן, קובי ליקורמן ויונתן אלאל.גרימבלה
עונהמספר פרקיםתקופת שידור מקורית תקופת שידור בישראל שידור ראשוןשידור אחרוןשידור ראשוןשידור אחרון1201 באוקטובר 20219 ביולי 202219 בדצמבר 202131 באוגוסט 20222211 באפריל 202313 בינואר 202430 ביולי 202323 באוגוסט 2024
The Ghost Worldמולי נגד עולם הרוחות
מספר הפרקשם הפרק בעבריתשם הפרק באנגליתזמר/תתאריך שידור מקורי1שנה טובהBroken Scary-okeסקראץ'5 בדצמבר 20212רק רוצה לחםI Just Wanna Eat Breadסקראץ' ומולי13 באוגוסט 20223דרכים שחשים בהן חרדהWays We Feel Anxiousליבי, קנדיס (פיניאס ופרב), מרסי (אמפיביה) וגלוריה (הגרינים בעיר הגדולה)10 באוקטובר 2022
מספר הפרקשם הפרק בעבריתשם הפרק באנגליתתאריך שידור מקורי1"ההשתטלות על השיר" של אנדריאהAndrea Theme Song Takeover12 ביוני 20222"ההשתטלות על השיר" של ליביLibi Theme Song Takeover3 במאי 20233"ההשתטלות על השיר" של דרילDerail thme song takeover24 ביוני 2023
מספר הפרקשם הפרק באנגליתשם הפרק בעבריתתאריך שידור בארצות הברית 1Scratch Calls the Haunted Mansionסקראץ' מתקשר לאחוזה רדופה25 בספטמבר 2023
מספר הפרקשם הפרק באנגליתשם הפרק בעבריתתאריך שידור בארצות הברית 1How NOT To Draw: Scratchאיך לא לצייר: סקראץ'24 בפברואר 2024
שנהפרסקטגוריהמועמדותתוצאהמקור2022פרס אנני 2022הישג יוצא דופן עבור סטוריבורד בהפקת טלוויזיה/מדיה אנימציהג'וני קאסטוצ'יאנו (עבור "כל היום לא")פרסי אמי לתוכניות לילדים ולמשפחהכותרת ראשית וגרפיקה מצטיינתסטיב לוטר, דייב נוט, טוני מולינה, נואל בלקנאפ2023משחק הקול הטוב ביותר - טלוויזיהעדן ריגל2024פרס התקשורת של הליגה ההומו-לסבית נגד השמצההתוכנית הטובה ביותר לילדים ולמשפחה - אנימציה"הרוח ומולי מגי"
הרולד בקר הוא במאי קולנוע וטלוויזיה, מפיק וצלם אמריקאי מניו יורק, המזוהה עם תנועת הוליווד החדשה וידוע בעיקר בזכות עבודתו בסוגת המותחנים.
לאחר לימודי אמנות וצילום במכון פראט , בקר החל את דרכו כצלם סטילס, אך מאוחר יותר ניסה את כוחו בבימוי פרסומות בטלוויזיה, סרטים קצרים וסרטים תיעודיים.
בקר עשה את הופעת הבכורה שלו בקולנוע ב-1972 כאשר ביים את "בתו של הרמטמן" יחד עם סוטר האריס.
במהלך הקריירה שלו, ביים עבור מדונה את הקליפים של "Crazy for You" ו-"Gambler".
בקר זכה בפרס הזהב של פסטיבל הסרטים הבין-לאומי של מנהיים-היידלברג על סרטו הקצר "איוואנהו דונלדסון".
הרולד דלף גיליס (Harold Delf Gillies; 17 ביוני 1882 - 10 בספטמבר 1960) היה רופא מנתח ניו זילנדי בריטי, שנודע כאבי ענף הכירורגיה הפלסטית.
הרולד גיליס נולד בעיר דנידין שבניו זילנד.
הוא למד רפואה בקולג' גונוויל וקאיוס באוניברסיטת קיימברידג' שבבריטניה, שם היה ספורטאי מצטיין (בחתירה וגולף) וכן הצטרף לבונים החופשיים.
ב-1908 הוסך כרופא וב-1910 החל לעבוד כרופא אף אוזן גרון במרפאתו של סר מילסום ריס .
לאחר פרוץ מלחמת העולם הראשונה התגייס גיליס לחיל הרפואה של הצבא הבריטי והוצב בצפון צרפת.
שם היה עד לניסיונו של רופא שיניים צרפתי לפתח טכניקה להשתלת עור.
משם עבר גיליס לפריז והתוודע לניסיונות דומים מצד מנתח הפה והלסת היפוליט מורסטין .
גיליס סבר שחשוב לפתח את התחום והצליח לשכנע את הרופא הראשי של הצבא הבריטי לייסד מחלקה לטיפול בפציעות פנים בבית חולים צבאי באלדרשוט שבבריטניה.
הביקוש לשירותי המחלקה גדל במהירות והביא להקמתו של בית חולים ייעודי לתחום במטרופולין לונדון.
גיליס וצוות שהקים פיתחו שם טכניקות שונות של שיקום פציעות פנים בכירורגיה פלסטית וערכו מספר גדול של ניתוחים.
כ-11,000 מטופלים עברו תחת ידיו במהלך המלחמה.
לאחר המלחמה פתח גיליס פרקטיקה פרטית בתחום הכירורגיה הפלסטית, ועסק רבות בהוראה והדרכה של הטכניקות הכירורגיות שפיתח ברחבי העולם.
קרוב משפחתו הרופא ארצ'יבלד מק'אינדו הצטרף לעבודה במרפאתו והיה בעצמו לעוסק מרכזי בתחום הכירורגיה הפלסטית.
ב-1930 הוענק לגיליס תואר קצין במסדר האימפריה הבריטית לאות הוקרה על הישגיו הרפואיים במלחמה.
על פעילותו הוענקו לו גם עיטורים של דנמרק (1923) ונורווגיה (1948).
הוא צורף כחבר כבוד לאגודות המנתחים האוסטרלית והאמריקאית ולחברה המלכותית לרפואה בבריטניה.
במהלך מלחמת העולם השנייה שימש גיליס כיועץ למשרד הבריאות הבריטי, לחיל האוויר המלכותי ולאדמירליות.
הוא הקים יחידות כירורגיה פלסטית ברחבי בריטניה, ובהשראתו עשו כך גם מנתחים אחרים.
במהלך המלחמה ואחריה הכשיר גיליס רופאים רבים בבריטניה ובמדינות חבר העמים כמנתחים פלסטיים.
ב-1946 ערכו גיליס ועמיתו את אחד הניתוחים הראשונים בעולם לשינוי מין.
בהמשך פיתח טכניקה ניתוחית לנושא זה, שהפכה לסטנדרטית למשך עשרות שנים.
בקיץ 1960 סבל גיליס משבץ מוחי בעיצומו של ניתוח שערך וב-10 בספטמבר מת במרפאת לונדון בגיל 78.
לאשתו ולו נולדו ארבעה ילדים.
בנם הבכור היה טייס קרב במלחמת העולם השנייה ונפל בשבי הגרמני.
בנם הצעיר עסק גם הוא ברפואה.
אשתו מתה ב-1957, והוא נישא בשנית.
גיליס היה שחקן גולף בליגת החובבים והשתתף בתחרויות רבות במסגרתה במהלך שנות העשרה והעשרים.
גיליס התגורר שנים רבות בהמפסטד שבלונדון.
שלט כחול על קיר הבית שבו גר מנציח את חייו שם ואת עבודתו.
ב-2015 הקים קולג' גונוויל וקאיוס בקיימברידג' שיכון וקרא לרחוב שבו הוא שוכן על שמו של גיליס.
בשלושה ספרים שיצאו לאור מתוארת עבודתו של גיליס כחלוץ בתחום הכירורגיה הפלסטית במלחמות העולם.
הרויה פוג'י (ביפנית: 藤井 陽也; נולד ב-26 בדצמבר 2000 ביפן) הוא כדורגלן יפני המשחק בעמדת הבלם בקבוצת קורטרייק מליגת העל הבלגית, בהשאלה מנגויה גראמפוס, ובנבחרת יפן.
פוג'י גדל במחלקת הנוער של נגויה גראמפוס.
בשנת 2018 החל לשחק בקבוצה הבוגרת של המועדון במסגרת ליגת העל היפנית.
ב-10 בינואר 2024 הושאל פוג'י עד לתום עונת לקורטרייק מליגת העל הבלגית, עם אופציית רכישה.
ב-20 בינואר ערך את הופעת הבכורה שלו במועדון, בניצחון 0–1 על סטנדרד לייז' במסגרת המחזור ה-21 בליגה.
ב-1 בינואר 2024 ערך פוג'י את הופעת הבכורה שלו בנבחרת יפן, בניצחון 0–5 על נבחרת תאילנד במשחק ידידות.
הרולד ג'ון ארתור היה פוליטיקאי אמריקאי מוורמונט, איש המפלגה הרפובליקנית, שכיהן כסגן מושל ורמונט ה-64 בשנים 1949–1950, ומתוקף תפקידו, כיהן כמושל ורמונט ה-68 מהתפטרותו של המושל ארנסט ויליאם גיבסון הבן בינואר 1950 ועד ינואר 1951.
הרולד ארתור נולד בעיירה וייטהול שבמדינת ניו יורק, כבנם של רומה ס.
ומינה ארתור, וגדל במחוז אדיסון ובמחוז ראטלנד שבורמונט.
הוא למד בקולג' לעסקים של אולבני, ועבד בבנק הלאומי של ברנדון ובעסקים נוספים עד שהתיישב בברלינגטון.
ב-1938 נשא ארתור לאישה את מרי סי.
(לבית אלאפט) ארתור, שאיתה עבד בעריכת דין.
בשנים 1927–1929 עבד ארתור כעוזר למושל ג'ון ויקס.
בשנים 1928–1940 הוא הועסק על ידי וורן אוסטין כפקיד וכקצרן, ולמד משפטים במשרדו.
הוא קיבל תואר במשפטים משלוחת אוניברסיטת לסל, והיה לעורך דין בברלינגטון.
ארתור גם עבד בבית הנבחרים של ורמונט במשך יותר מעשרים שנה, והגיע לתפקיד הפקיד הראשי, תפקיד בו הוא שימש בשנים 1939–1949. בשנים 1939 - 1943 הוא היה פקיד הבית ושוב בשנים 1947 - 1949. במהלך שירותו הצבאי במלחמת העולם השנייה שימש בתפקיד קליפטון ג.
ארתור היה חבר המשמר הלאומי של ורמונט החל מ-1928, שירת במלחמת העולם השנייה, והגיע לדרגת לוטננט קולונל כפרקליט צבאי עד פרישתו ב-1959.
ב-1948 נבחר ארתור כסגן מושל ורמונט, וכיהן בתפקיד בשנים 1949–1950.
ארתור הושבע כמושל כאשר המושל ארנסט ויליאם גיבסון הבן התפטר כדי לכהן כשופט פדרלי.
ב-1950 הוא לא התמודד לתקופת כהונה מלאה בזכות עצמו, ותחת זאת התמודד בבחירות לבית הנבחרים של ארצות הברית, אך נוצח על ידי וינסטון פראוטי, שאותו ניצח ארתור בהתמודדות על מועמדות הרפובליקנים לתפקיד סגן המושל ב-1948.
ב-1954 התמודד ארתור ללא הצלחה על מועמדות הרפובליקנים למשרת סגן המושל, ונוצח על ידי קונסואלו ביילי.
ב-1958 הוא נבחר כמועמד הרפובליקנים למושב בבית הנבחרים של ארצות הברית, אך נוצח בבחירות הכלליות על ידי ויליאם ה.
מאייר, שהיה לדמוקרט הראשון שנבחר למשרת מדינתית בוורמונט מאז שנות ה-50 של המאה ה-19.
הרולד ארתור נפטר בבית החולים של בסיס חיל האוויר פלאטסבורו ב-19 ביולי 1971 כתוצאה ממחלת הסרטן.
הוא נטמן בבית הקברות לייקויו שבברלינגטון.
הרולד "הל" דייוויד גולדסמית' , היה סיף יהודי-אמריקאי, סיים במקום רביעי באולימאפידת (מלבורן 1956) עם נבחרת ארצות הברית.
הוא השתתף ב-3 אולימפיאדות (הלסינקי 1952, מלבורן 1956 ורומא 1960) ופעמיים ברציפות אלוף המשחקים הפאן אמריקאיים (1955 ו-1959) ברומח אישי.
הרולד גולדסמית' נולד בגנזונגן (שבהמשך סופחה לעיירה פלסברג ) במדינת הסן שבגרמניה בשם הנס גולדשמידט למשפחה יהודית.
בשנת 1938 ברח עם משפחתו לניו יורק.
הוא למד בתיכון סטאיווסנט בניו יורק.
ושירת כקצין בצבא ארצות הברית.
באליפות המכללות של ארצות הברית שנערכה בשנת 1952 הוא זכה במדליית זהב ברומח אישי.
באולימפיאדת הלסינקי הוא סיים במקום 7 ברומח קבוצתי.
הנבחרת האמריקאית כללה עוד ארבעה סייפים יהודים אלברט אקסלרוד, דניאל בוקנץ, נתנאל לובל וביירון קריגר.
ב שנערכו במקסיקו סיטי, מקסיקו 1955 הוא זכה ב-3 מדליות, 1 זהב ו-2 כסף.
מדליית זהב ברומח אישי ומדליית כסף ברומח קבוצתי.
באולימפיאדת מלבורן הוא סיים במקום 17 ברומח אישי ובמקום רביעי ברומח קבוצתי.
במשחקים הפאן אמריקאיים שנערכו בשיקגו, אילינוי 1959 הוא זכה בשתי מדליות זהב וכסף, ברומח אישי וברומח קבוצתי.
הנבחרת האמריקאית כללה עוד שלושה סייפים יהודים אלברט אקסלרוד, דניאל בוקנץ ויוג'ין גלזר.
בשנת 1956 הוא נישא לדל-רן מילנר ונולדו לו שני בנים.
בשנת 1964 הם עברו להתגורר בארדסלי, ניו יורק .
בשנת 1991 עברו להתגורר בצ'ילמרק, מסצ'וסטס .
הרוכבים הקשוחים היה כינויו של רגימנט הפרשים המתנדבים הראשון של צבא ארצות הברית, שהשתתף במלחמת ארצות הברית–ספרד בשנת 1898. הגדוד התפרסם בשל הרכב אנשיו יוצא הדופן, וכן בזכות חלקו של תאודור רוזוולט, שבהמשך כיהן כנשיא ארצות הברית, בפיקוד על הרגימנט.
לקראת סוף המאה ה-19 גברה התמיכה בארצות הברית בהתערבות בסכסוך בין קובה לשלטון הקולוניאלי הספרדי.
לאחר פיצוץ אוניית הקרב "מיין" בנמל הוואנה, הכריזה ארצות הברית מלחמה על ספרד.
מאחר שהצבא הסדיר של ארצות הברית היה קטן יחסית, אישר הקונגרס הקמת יחידות מתנדבים.
כך הוקם הרגימנט שהתפרסם כ"הרוכבים הקשוחים".
את הרגימנט הקימו קולונל לאונרד ווד וסגנו תאודור רוזוולט.
הלוחמים הגיעו ממגוון רקעים: בוקרים ממדינות המערב, כורי מכרות, שוטרים לשעבר, סטודנטים ובני המעמד הגבוה מהמזרח – מה שיצר דימוי עממי של אחדות אמריקאית.
למרות שנקראו פרשים, ברוב הקרבות נלחמו רגלית, כיוון שהובלת סוסים לקובה הייתה בעייתית.
בקרב זה נתקלו הכוחות האמריקנים במוצבים ספרדיים והצליחו לדחוק את מגיני המקום לאחור.
זה היה הקרב הראשון של הרוכבים הקשוחים ותרם רבות לביטחון העצמי של אנשי היחידה.
קרב סן חואן הוא הקרב הידוע ביותר בו השתתפה היחידה.
ב-1 ביולי 1898 הסתערה היחידה, יחד עם רגימנטים נוספים, על גבעות סן חואן ליד סנטיאגו דה קובה.
רוזוולט הוביל את אנשיו תחת אש, בקרב שהפך לסמל אמריקאי של גבורה והעלה את קרנו הציבורית של רוזוולט.
לאחר המלחמה פורק הרגימנט, כמו מרבית כוחות המתנדבים.
רבים מאנשיו שמרו על קשרים והקימו אגודות לזכר שירותם.
דמות "הרוכב הקשוח" הפכה לסמל לאומי אמריקאי של חלוציות ואומץ.
הרוכבים הקשוחים הונצחו בספרות, קולנוע וטלוויזיה, והיו נושא לפסלים ולציורים פטריוטיים רבים.
דמות רוזוולט בראש הרוכבים הפכה לאחד האייקונים הידועים של תקופתו.
ב-1927, יצא לאקרנים הסרט האילם "הרוכבים הקשוחים" בבימויו של ויקטור פלמינג.
בסדרת הטלוויזיה "הווירג'יניאן", טראמפס וסטיב והווירג'ינאי, מצטרפים לרוכבים הקשוחים כדי להילחם בקובה.
במשחק המיניאוטרות וורהאמר 40,000, ישנו גדוד של המשמר הקיסרי, הצבא העיקרי של אימפריום האדם, נושא את השם: "הרוכבים הקשוחים האיטלאיים", המתמחה בפרשים.
ב-1997, המיני סדרה "רוכבים קשוחים", בבימויו של ג'ון מיליוס שודרה ב-TNT.
הסדרה מתמקדת בעיקר בקרב גבעת סן חואן.
במשחק ציוויליזציה 6, הרוכבים הקשוחים מוצגים כיחידה ייחודית לצוויליזציה האמריקנית.
כמה מלוחמי הרגימנט עוטרו במדליית הכבוד האמריקאית.
רוזוולט עצמו הומלץ למדליה מיד לאחר המלחמה, אך קיבל אותה (באופן יוצא דופן) רק לאחר מותו, בשנת 2001.
הרוחצת וכלב גריפון (בפורטוגזית: A banhista e o cão griffon) הוא ציור שמן מאת הצייר הצרפתי פייר-אוגוסט רנואר, שהושלם בשנת 1870. ליז טרהו (1848–1922) שימשה כמודל לציור זה ולרבות מיצירותיו של רנואר מראשית דרכו, ובהן כמה מהחשובות ביותר מתקופה זו.
ככל הנראה התקיים ביניהם קשר רגשי באותה עת.
בין השנים 1865 ו־1872, רנואר הציג בעיקר בסלונים, שבחרו יצירות לפי קריטריונים מצומצמים, תוך העדפה לנושאים קאנוניים.
מתוך שאיפה לזכות בלגיטימציה, נענה רנואר לדרישות אלו, וליז מופיעה בציוריו כשהיא מגלמת דמויות שונות.
היצירה "הרוחצת וכלב גריפון", המוצגת כיום במוזיאון האמנות של סאו פאולו, הוצגה בסלון של שנת 1870, לצד הציור "אודליסקה" מאותה שנה, אף הוא בממדים קטנים יותר ובו שימשה ליז כמודל.
מאז הרנסאנס, ובייחוד באמנות האקדמית, הוגבלה הצגת עירום בציור לנושאים מיתולוגיים, שבהם נראו אלות ונימפות רוחצות או ניצבות ליד נהר.
אמנים השתמשו במוטיבים אלה כאמצעי ללימוד הגוף האנושי.
במחצית השנייה של המאה ה־19 נעשתה דמות הרוחצת נפוצה, בגישה נטורליסטית שנותקה מאידיאלי היופי של ונוס ודיאנה.
הרחצה שימשה כהצדקה להצגת עירום כמעשה יומיומי.
ביצירתו של רנואר ניכרות שכבות של אזכורים מתוך תולדות האמנות: היא מאזכרת את ציורו הידוע של גוסטב קורבה, "הרוחצות" (1853), אשר ככל הנראה הושפע מתצלום של ז'וליאן ואלו דה וילנב (Étude d'après nature, nu no.
יש הטוענים שביצירה קיים ייצוג של מבט קווירי, שבו אישה מתבוננת באחרת במבט רך וחושני; בהקשר זה, כלב הגריפון הקטן עשוי לשמש סמל לתשוקה בלתי ממושמעת.
הרולד ג'ק בלום היה מפיק טלוויזיה ותסריטאי אמריקאי.
בלום עבד כתסריטאי מאז סוף שנות ה-40 של המאה ה-20. בשנות ה-70 הוא עבד כמפיק בסדרת הסרטים של .
ב-1989 חיבר את התסריט האחרון שלו, לסרט הטלוויזיה "ארגז של קוקאין".
בסך הכול היה בלום מעורב ביותר מ-40 הפקות טלוויזיוניות.
בלום אמור היה להיות תסריטאי הסרט "אתה חי רק פעמיים" מסדרת סרטי ג'יימס בונד.
אולם בסופו של דבר הגיש רואלד דאל את התסריט הסופי, ובלום עצמו זכה לקרדיט בסרט כשצוין כמי שהביא "חומר עלילתי נוסף".
על התסריט לסרט "" היה בלום מועמד לפרס אוסקר לתסריט המקורי הטוב ביותר לשנת 1954, יחד עם .
בלום נישא פעמיים ונולד לו בן אחד.
נפטר ממחלת הסרטן בגיל 75.
הרולד היה בנו הבלתי-חוקי של המלך הדני קאנוט הגדול, שכבש את אנגליה.
הוא כונה "קל-רגליים" בשל זריזותו וכישרונו כצייד.
אחיו למחצה של הרולד, הארדיקאנוט, שהיה בנם של קאנוט ואמה מנורמנדיה, נועד לרשת את כס המלוכה הדני וגם את האנגלי, אך לאחר מותו של קאנוט ב-1035, השתלט הרולד על אנגליה בכוח הזרוע, בזמן שאחיו שהה בדנמרק.
ב-1037 שב לאנגליה אלפרד, בנם של המלך אתלרד השני ואמה מנורמנדיה, יחד עם אחיו אדוארד, כדי להשיב לעצמו את כס המלכות.
הרולד שבה את אלפרד, ניקר את עיניו ולאחר מכן הוציאו להורג, אך אדוארד הצליח להימלט.
הרולד לא נישא מעולם, אך היה לו בן בלתי-חוקי בשם אלפווין, שהיה לנזיר.
הרולד מת ב-1040, בדיוק בזמן שהארדיקאנוט תכנן פלישה לממלכת אנגליה.
הוא נקבר בווסטמינסטר, אך מאוחר יותר הוציא הארדיקאנוט את גופתו מקברה והשליכה לביצה.
הרולד השני , הידוע גם בשם הרולד גודווינסון (Harold Godwinson), היה המלך האנגלו-סקסוני האחרון של אנגליה.
הוא עלה לשלטון ב-5 בינואר 1066, לאחר מות המלך אדוארד המודה, ושלט עד 14 באוקטובר באותה שנה, אז הובס בידי ויליאם הכובש בקרב הייסטינגס.
הרולד גודווינסון היה בנם של גודווין, רוזן וסקס, וגיתה תורקלסדוטיר, גיסתו של קאנוט הגדול וקרובתו של סוון הראשון.
לזוג היו שני צאצאים נוספים, טוסטיג גודווינסון ואדית מווסקס, לימים מלכתו של אדוארד המודה מלך אנגליה.
הרולד זכה בתואר רוזן מזרח אנגליה ב-1045, ולאחר מות אביו ב-1053 ירש את התואר רוזן וסקס, אזור שבאותם זמנים כלל קרוב לשליש מאנגליה, והפך לאציל החזק באנגליה.
ב-1058 זכה הרולד גם בתואר הרוזן מהיירפורד, והחליף את אביו כראש האופוזיציה הסקסונית להשפעה הנורמאנית, שהלכה וגברה עם עלייתו של אדוארד המודה לשלטון, לאחר ששהה שנים רבות בגלות בנורמנדיה.
הרולד זכה בתהילה רבה בעקבות מספר מערכות שניהל ב-1062–1063 כנגד גראפיד' אפ ליוולין מגוויניד', מלך ויילס.
ב-1064 נישא הרולד לאדית, אלמנתו של גראפיד ובתו של רוזן מרסיה.
מנישואין אלו נולדו לו שני בנים, ככל הנראה תאומים, שנקראו הרולד ואולף.
השניים הגיעו לבגרות, וככל הנראה סיימו את חייהם בגלות.
בנוסף, היו לו מספר ילדים בלתי-חוקיים מפילגשו (שלפי החוק הדני נחשבה אף היא לרעייתו) אדית "צוואר-ברבור".
ב-1065 מרדו הנורת'מבריאנים באחיו של הרולד, טוסטיג, רוזן נורת'מבריה, והחליפוהו במורקאר.
הרולד תמך ברוזן מורקאר, ובכך חיזק את ההסכמה על היותו יורשו המיועד של אדוארד המודה, אך גם יצר קרע במשפחתו, וגרם לטוסטיג לחבור להראלד הארדראדה מלך נורווגיה.
לאחר מותו של אדוארד המודה ב-5 בינואר 1066, טען הרולד כי המלך הבטיח לו שיירש אותו, והוכתר כמלך אנגליה באישור הויטנגמוט.
עם הכתרתו פלשו לממלכת אנגליה המלך הראלד מנורווגיה וויליאם מנורמנדיה, שכל אחד מהם רצה את הכתר האנגלי לעצמו.
ויליאם טען כי אדוארד הבטיח לו את כס המלוכה (ככל הנראה ב-1052), תמורת עזרה שהעניק לו כשספינתו נטרפה אל מול חופי נורמנדי, אולם סיפור זה מוטל בספק, וגם אם אדוארד הבטיח הבטחה כזו, הרי שעשה זאת תחת לחץ, והרולד חש חופשי להפר אותה.
הראלד וטוסטיג פלשו לאזור יורקשייר, בצפון אנגליה, בספטמבר 1066. ב-20 בספטמבר הביסו את מורקאר ואדווין רוזן מרסיה בקרב פאלפורד, אך הובסו, חמישה ימים מאוחר יותר, על ידי הרולד בקרב גשר סטמפורד.
לאחר קרב זה פנה הרולד דרומה, להילחם בויליאם, שנחת בסאסקס עם 7,000 מאנשיו.
שני הצבאות נפגשו בהייסטינגס ב-14 באוקטובר, והרולד, שצבאו היה עייף בעקבות המערכה כנגד מלך נורווגיה, נהרג מפגיעת חץ בעינו.
גופתו נקברה, ככל הנראה, בכנסיית וולטהאם שבאסקס.
אגדה שהייתה נפוצה במאה ה-12 טענה כי הרולד למעשה לא מת, ושרד את הקרב.
לפי גרסה זו, שהה הרולד בווינצ'סטר במשך שנתיים כדי להחלים מפצעיו, ולאחר מכן נדד לגרמניה, שם שהה במשך שנים רבות כנווד.
כשהזדקן, שב הרולד לאנגליה וחי כמתבודד במערה בקרבת דובר.
כשנטה למות, התוודה כי על אף שהוא הולך לעולמו כששמו כריסטיאן, הוא נולד בשם הרולד גודווינסון.
לסיפור זה, ככל הנראה, קיימת מעט אחיזה במציאות.
הרולד מקמייקל היה הנציב העליון הבריטי החמישי שמונה על ארץ ישראל.
סר הרולד מקמייקל נולד בשנת 1882 בדרבישייר שבבריטניה.
לאחר שעמד בבחינות הכניסה לשירות המדינה החל בשירותו בסודאן האנגלו-מצרית.
בהמשך שירת בחבל הנילוס הכחול, עד 1915. בשנה זו התמנה למפקח בכיר בפרובינציית ח'רטום, ומשם התקדם במעלה הדרגות של שירות המדינה.
ב-1933 נתמנה למושל טנגניקה (כיום החלק העיקרי של טנזניה).
בתחילת מרץ 1938 נתמנה מקמייקל למושל עליון על ארץ ישראל.
היה זה בתקופת המרד הערבי הגדול ומתחילת כהונתו מקמייקל הסתובב תחת משמר כבד, במונחים של אותם ימים.
לאור עברו הקולוניאלי בסודאן, האמין מקמייקל כי עתיד בריטניה קשור בברית עם העולם הערבי.
את העניין היהודי לא הכיר, והיהודים נראו לו כנטע זר ומפריע במזרח התיכון.
בהשקפתו זו הפך מקמייקל להיות לנציב העליון העוין ביותר כלפי היישוב היהודי מבין הנציבים העליונים, במיוחד התבטא הדבר בפרשת הוצאתו להורג של שלמה בן-יוסף, כשלא נעתר לבקשות הסוכנות היהודית וזאב ז'בוטינסקי לחוס על חייו.
בדצמבר 1941 הושמה בהסגר בנמל איסטנבול אוניית המעפילים "סטרומה".
האונייה, ועליה 769 מעפילים, פליטים רומנים הנמלטים משואת יהודי רומניה, נשלחה אל חופי הים השחור, לאחר שבמשך עשרה שבועות נעשו מאמצים לאפשר את הגעתה אל הארץ, ועליית הפליטים שעליה, אך השלטונות הבריטים לא איפשרו כניסת העולים, אף אם יקוזז מספר העולים ממכסת הסרטיפיקטים.
לאחר עשרה שבועות בהסגר, בפברואר 1942 נשלחה האונייה ללב ים.
בהיותה בלב ים טובעה האונייה, כפי הנראה בטעות, על ידי צוללת רוסית, ו-768 מנוסעיה ירדו למצולות.
בעקבות פרשה זו פרסמו המחתרות את הכרוז הבא, הנושא את תמונתו של מקמייקל, בנוסח כרוזי ה"מבוקש" שפורסמו באשר ללוחמי המחתרות עצמם:
סיר הארולד מק מייכל, הידוע כנציב העליון לפלסטינה (א"י),מבוקש עבור רצח 800 פליטים יהודים במימי הים השחור באוניה "סטרומה".
ב-8 באוגוסט 1944 ניסו אנשי הלח"י להתנקש בחייו, אך נכשלו בכך.
עשרה לוחמים בפיקודו של יהושע כהן ארבו לו על הכביש הראשי ביציאה מירושלים, בסיבוב חד ליד הכפר ליפתא, כשהם מוסווים למודדי כבישים.
בהגיע מכוניתו של הנציב, ומלפניה ומאחוריה מכוניות משטרה ובהן שוטרים חמושים, זרקו אנשי הלח"י בקבוק מולוטוב לכביש, שיצר חומת אש שעצרה את השיירה, ופתחו לעברה באש מקלעים.
נהגו של הנציב הצליח למלט את המכונית לשטח ראות מת מעבר לצלע ההר וחיי הנציב נצלו, אך אשתו נפצעה.
לאחר ניסיון ההתנקשות, פורסמו גינויים מפי הוועד הלאומי והסוכנות היהודית
זמן קצר לאחר מכן הוצב מקמייקל במלאיה (כיום מלזיה) ובשנת 1946 שירת שנה אחת במלטה.
על אף שנחשב בהיסטוריוגרפיה הציונית לאחד הנציבים העוינים ביותר ליישוב היהודי, ממצאים ארכיוניים שנמצאו בהמשך הראו שלקראת סוף כהונתו הוא מיתן את היחס כלפי היישוב היהודי ותמך בהקמה של מדינה יהודית בארץ ישראל בתוואי השטח של מישור החוף והעמקים הצפוניים.
בנוסף לכך מדיניותו הפרו-ערבית נועדה לרצות את היסודות הערביים המתונים בארץ (האופוזיציה) בעוד שאת המופתי הגולה, אמין אל חוסייני, הוא תיעב והתנגד בכל תוקף להחזרתו לגבולות הארץ.
הרולד הולס היה כדורגלן אנגלי.
הולס, יליד לונדון, החל את הקריירה שלו בקבוצת לייטון אוריינט ועבר לקבוצת סאות'נד יונייטד, לפני שעבר ב-1908 למנצ'סטר יונייטד.
הולס עזר ליונייטד לזכות בשתי אליפויות (1908 ו-1911) ופעם אחת בגביע ה-FA (1909).
הולס עזב את יונייטד ב-1912 כשלזכותו חמישים שערים לטובת הקבוצה.
לאחר מכן שיחק באסטון וילה, צ'לסי וצ'רלטון אתלטיק, לפני שפרש מכדורגל ב-1923.
להולס הייתה הופעה אחת בנבחרת אנגליה, בה כבש שני שערים.
הרולד קלייטון יורי (29 באפריל 1893 – 5 בינואר 1981) היה כימאי אמריקני, חתן פרס נובל לכימיה לשנת 1934, "על גילוי המימן הכבד", כחלק ממחקר פורץ דרך על איזוטופים.
מילא תפקיד מרכזי בפיתוח פצצת האטום האמריקאית ונחשב לאחד ממייסדי חקר ראשית החיים, בייחוד בשל הניסוי שערך בשיתוף עם סטנלי מילר הידוע בכינוי ניסוי מילר-יורי.
יורי נולד בוולקרטון, באינדיאנה שבארצות הברית.
הוא סיים תואר ראשון בזואולוגיה באוניברסיטת מונטנה בשנת 1917 ולאחר מכן עבד במחקר כימי בתעשייה וכמדריך באוניברסיטה.
במהלך השנים 1921–1923 למד לדוקטורט בכימיה באוניברסיטת קליפורניה בברקלי.
את עבודת הדוקטורט בחקר תרמודינמיקה, הכין תחת הנחייתו של גילברט לואיס.
לאחר מכן יצא להשתלמות פוסט-דוקטורט על מבנה האטום, במכון לפיזיקה תאורטית בקופנהגן, בהנחיית נילס בוהר.
יורי חזר לארצות הברית והחל לעבוד כמרצה וחוקר באוניברסיטת ג'ונס הופקינס, ומשנת 1929 באוניברסיטת קולומביה.
בשנת 1934 הוא מונה לפרופסור לכימיה.
בתקופה זו כתב יורי, בשיתוף עם ארתור רוארק, את הספר "אטום, קוונטים ומולקולות", אחד מהטקסטים החלוצים על מכניקת הקוונטים.
התעניינותו של יורי במבנה האטום, הובילה אותו לחקר איזוטופים.
הוא ביצע זיקוק חוזר ונשנה של מימן נוזלי ובכך היה הראשון לבודד דגימה של דאוטריום (איזוטופ כבד של מימן).
בהסתמך על תגליתו זו הוא הוכיח את קיומם של מים כבדים, תגלית אשר בזכותה הוענק לו פרס נובל לכימיה בשנת 1934.
במהלך מלחמת העולם השנייה היה יורי אחראי על המחקר המלחמתי של פצצת האטום באוניברסיטת קולומביה ונטל חלק בפרויקט מנהטן, בו סייע בפיתוח שיטות להעשרת אורניום, ובייחוד שיטת הדיפוזיה הגזית.
לאחר המלחמה, עבר יורי לכהן כפרופסור במכון למחקר גרעיני באוניברסיטת שיקגו ובשנת 1958 התמנה לפרופסור באוניברסיטת קליפורניה בסן דייגו, עד לפרישתו.
בשנותיו המאוחרות עסק יורי בחקר ראשית החיים וקוסמוכימיה, ענף מדעי חדש, אשר יורי נחשב לאדם שהעניק לו את שמו.
בין מחקריו החשובים בתחום נמנים חקר השכיחות של איזוטופי חמצן ביקום וחקר התפתחות והאבולוציה של הכוכבים.
עבודתו זו מסוכמת בספר "פלנטות: מוצאן והתפתחותן" מ-1952. בהמשך לעבודתו זו, העלה יורי את התאוריה כי האטמוספירה על כדור הארץ הקדמון הייתה אטמוספירה מחזרת, המורכבת ממתאן, אמוניה ומים, בדומה לאטמוספירה בענקי הגז, דוגמת צדק.
השערה זו נתגלה כמוטעית מאוחר יותר וכיום מקובל כי האטמוספירה על כדור הארץ הקדמון הייתה אטמוספירה חצי-מחזרת.
אולם, על סמך השערתו זו ביצע יורי יחד עם הסטודנט שלו, סטנלי מילר, ניסויים פורצי דרך, המדמים את הסביבה אשר על פי ההשערות באותה תקופה שררה על כדור הארץ הקדמון, במטרה לבחון האם חיים יכלו להיווצר באופן ספונטני בסביבה זו.
בניסויים אלו מילר ויורי הדגימו היווצרות ספונטנית של תרכובות אורגניות מורכבות מחומרי מוצא פשוטים.
מילר הראה כי חומצות אמינו, חומר המוצא לחלבונים, יכולות להיווצר מתערובת של מתאן, אמוניה, מים ומימן.
יורי נפטר בקליפורניה ונקבר באינדיאנה.
ג'יימס הרולד וילסון היה ראש ממשלת בריטניה, מי שהוביל את מפלגת הלייבור לארבעה ניצחונות על השמרנים בבחירות כלליות, בשנות ה-60 וה-70 של המאה ה-20; אינטלקטואל שמאלני-ליברלי, שבתקופתו הותרו בבריטניה הפלות ויחסים הומוסקסואליים ובוטל עונש המוות, אולם התקשה לאושש את כלכלת הממלכה שנקלעה לקשיים.
בנו של תעשיין העוסק בכימיה, וילסון התחנך באוניברסיטת אוקספורד וכבר בשנותיו באוניברסיטה דגל בביטוח סוציאלי ובאמצעי רווחה אחרים.
עם פרוץ מלחמת העולם השנייה גויס וילסון לשירות המדינה.
כמנהל כלכלה וסטטיסטיקה (1943–1944) במשרד הדלק והכוח, הפיק מחקר על תעשיית הכרייה.
ספרו 'עסקה חדשה עבור פחם' היה הבסיס לתוכניות של מפלגת הלייבור להלאמת מכרות הפחם.
וילסון נבחר לראשונה לבית הנבחרים ב-1945 ומונה לנשיא מועצת הסחר ב-1947, והפך, בגיל 31, לחבר הקבינט הצעיר ביותר בבריטניה מאז ויליאם פיט הבן ב-1783. וילסון התפטר מתפקידו באפריל 1951 במחאה נגד העברת אגרות שירותי בריאות לאומיים למימון חימוש מחדש בעבור מלחמת קוריאה.
הוא הפך לדובר הלייבור בנושאי חוץ וכספים, ובשנת 1960 הוא התמודד מטעם הפלג השמאלי של המפלגה מול יו גייטסקל והפסיד.
במותו של גייטסקל ב-1963, וילסון נבחר למנהיג מפלגת הלייבור.
הוא פעל לגיבוש המפלגה מחדש, ולאחר שהמפלגה ניצחה בבחירות הכלליות של 1964, הוא התמנה לראש ממשלה.
ב-1965 לא הצליח וילסון למנוע הכרזת עצמאות חד-צדדית של ממשלת המיעוט הלבנה ברודזיה, ומאמציו להפיל את הממשלה על ידי שימוש בסנקציות כלכליות ולא בכוח צבאי כשלו.
וילסון הרחיק את בריטניה ממעורבות צבאית ישירה במלחמת וייטנאם, אף על פי שנתן תמיכה מילולית למאמץ המלחמתי של ארצות הברית.
ממשלתו קידמה רפורמות ליברליות והקימה את האוניברסיטה הפתוחה הבריטית.
וילסון הרחיב את הרוב של מפלגתו בבחירות הכלליות של 1966, אך הפופולריות שלו ירדה בסוף שנות ה-60, בין היתר בגלל נטילת האחריות הישירה על המשבר הכלכלי זמן קצר לפני פיחות השטרלינג ב-18 בנובמבר 1967. עם עליית האבטלה והמחלוקות באיגודי העובדים, ניצחו השמרנים בבחירות 1970, ווילסון התפטר.
בבחירות הכלליות של פברואר 1974 השמרנים זכו ברוב קולות אך לא הצליחו להקים קואליציה, והמלכה הטילה על וילסון להקים ממשלה במרץ.
ממשל זה החזיק מעמד עד אוקטובר, אז זכה ברוב דחוק לאחר בחירות כלליות חדשות, שניות באותה השנה.
מיומנותו של וילסון להחזיק יחד מפלגה של סוציאל-דמוקרטים, איגודים מקצועיים, סוציאליסטים וליברלים הייתה נתונה למבחן ב-1975. כאשר מפלגתו נחלקה בשאלת החברות החדשה של בריטניה בקהילה הכלכלית האירופית (EEC).
במשאל עם ביוני על החברות ב-EEC, וילסון הצליח לא רק לאשר את החברות הבריטית בארגון ברוב מוחץ, אלא גם לשים קץ למריבה חריפה וארוכה בתוך מפלגתו.
הקשיים הכלכליים נגררו הלאה, וב-16 במרץ 1976 - עם עליית האינפלציה ושביתות העובדים, וילסון הודיע על התפטרותו בפני קבינט המום.
המניעים מאחורי התפטרות זו, שהתרחשה שלוש שנים לפני הבחירות המתוכננות הבאות, נותרו לא ברורים.
באפריל המלכה מינתה את וילסון לאביר במסדר הבירית, ובשנת 1983 הוא התמנה לחבר בית הלורדים לכל החיים.
וילסון, פוליטיקאי מחונן, ניצח בארבע מתוך חמש בחירות כלליות בהן הנהיג את מפלגתו, יותר מכל מנהיג בריטי אחר של מפלגה כלשהי.
באחרית ימיו כתב שלושה ספרי אוטוביוגרפיה על תולדות הקריירה הפוליטית שלו מגוף ראשון.
הרולד וילסון נולד בהאדרספילד שבאנגליה.
אביו הרברט היה פעיל המפלגה הליברלית ולאחר מכן פנה לשורות מפלגת הלייבור.
וילסון בן השמונה ביקר בלונדון והצטלם לתמונה שהייתה לימים מפורסמת, על מפתן הדלת בדאונינג 10, מעון ראש הממשלה.
הוריו היו מעורבים פוליטית רבות, דבר אשר השפיע על חינוכו ועל אופיו.
לאחר מסע לאוסטרליה ובחזרה בגיל 10, וילסון אמר לאימו לראשונה כי הוא עומד להיות ראש ממשלה.
הביוגרף שלו, רוי ג'נקינס, ציין: "וילסון היה תלמיד מוצלח להפליא, הן ברוידס הול והן בבית הספר התיכון ויראל...
הוא תמיד היה עובר בחינות בהצטיינות.
אבל הוא לא גילה סקרנות אינטלקטואלית רחבה.
הוא היה מעולה בסילבוס, אבל הוא היה סקרן אך במעט בנושאי תרבות.
הוא גם לא היה מרדן או איקונוקלאסטי.
מרכז הפעילות שלו מחוץ ללימודים היה הסניף המקומי של הצופים.
הוא לא נמשך או הצטיין במשחקי הקבוצה, אבל התרכז בספורט הבודד למדי של ריצה למרחקים ארוכים." ב-1931 חלה בטיפוס הבטן, כתוצאה משתיית חלב נגוע בטיול צופים.
מאוחר יותר נדדה המשפחה לחצי האי וירל שבצפון-מערב אנגליה, שם מצא האב תעסוקה.
בבית הספר המקומי שנוסד לא מכבר, נבחר וילסון לעמוד בראש התלמידים.
הצלחתו בלימודים זיכתה אותו במלגה לאוקספורד.
הוא החל ללמוד שם היסטוריה ב-1934. מאוחר יותר באותה שנה הוא ניצח בתחרות תערוכה היסטורית בג'יזס קולג'.
כמו אביו, הוא החל את פעילותו הפוליטית במפלגה הליברלית דווקא, אך לאחר מכן הצטרף ללייבור בהשפעת מורו ג'ורג' דאגלס הווארד קול, שדגל בסוציאליזם.
בעידודו של קול הוא הצטרף למפלגת הלייבור.
"זה היה קול שסוף סוף הפנה אותי לכיוון מפלגת הלייבור.
התיאוריות החברתיות והכלכליות שלו הפכו אותה למכובדת מבחינה אינטלקטואלית.
עמדותיי התבררו כבר זמן מה והזרז להצטרפותי היה מצב האבטלה.
ראיתי את זה שנים קודם לכן בעמק קולן, כשבני כיתתי היו מובטלים לאחר שהם עזבו את בית הספר.
אבי עדיין סבל את התקופה הכואבת השנייה שלו ללא עבודה.
החינוך הדתי שלי ולימודי בהנדסה, כלכלה ואבטלה שבהם עסקתי באוקספורד שולבו במחשבה אחת: האבטלה לא הייתה רק נתונה לאשמה חמורה של הממשלה, אלא היא הייתה בדרך כלשהי רשע, ופגיעה במדינה שסבלה ממנה."
עם זאת, וילסון לא הצטרף למועדון הלייבור של אוקספורד מכיוון שהוא נשלט על ידי אידאולוגים מרקסיסטים מבית הספר הציבורי.
הרגשתי שאני לא יכול לסבול את כל העקרונות המרקסיסטיים של בית הספר הציבורי שהתרוצצו סביב השיח על העובדים המנוצלים והצורך במהפכה סוציאליסטית...
הרגשתי שמועדון הלייבור של אוקספורד לא היה בשביל אנשים כמוני...
בוודאי שמעולם לא הייתה לי קרקע משותפת עם המרקיסיסטים של בית הספר הציבורי." בשנתו השנייה החליף את לימודי ההיסטוריה בפילוסופיה, פוליטיקה וכלכלה, תואר בין-תחומי שהוא סיים בהצטיינות.
עם סיום לימודיו הצטרף לסגל האקדמי והיה לאחד מהמורים הצעירים ביותר באוקספורד.
הוא לימד כלכלה ואחר כך היסטוריה כלכלית.
מחקריו עסקו באבטלה ומחזור העסקים.
וילסון היה סטודנט חרוץ מאוד והניצחון האקדמי הראשון שלו היה לזכות בפרס גלאדסטון לזיכרון על חיבור אקדמי ארוך על "המדינה ומסילות הברזל בבריטניה הגדולה 1823–1863".
חיבור זה שיקף את העניין הרב שלו בתעשיית הרכבות הבריטית.
נושא נוסף שהוא התעניין בו רבות היה מלחמת האזרחים האמריקאית.
בשנה שלאחר מכן הוא זכה במלגת הבכירים של ג'ורג' ווב מדלי, שהעניקה לו 300 פאונד מדי שנה.
הוא קיבל תוצאה ברורה ראשון, ונטען שהוא השיג את הציונים הגבוהים ביותר במלגת לימודי פילוסופיה, פוליטיקה וכלכלה מכל לומדי תואר ראשון במסלול לאורך כל העשור.
אחד המורים שלו חשב שגם בתוך המקצועות הנבחרים שלו הוא חסר מקוריות.
"מה שהוא היה מעולה בו היה הטמעה מהירה של הידע, בשילוב עם היכולת לשמור אותו מסודר במוחו ולהציג אותו בצורה ברורה שנדמה שפונה ואומרת 'ברוכים הבאים' לבוחנים שלו."
ב-1937 החל וילסון לעבוד עם ויליאם בוורידג' על התיאוריות של ג'ון מיינרד קיינס.
נטען כי העבודה האקדמית בין השניים נועדה רק בעבור מחקר, וכי ביניהם שררו יחסים קרים.
בוורידג' כתב מאוחר יותר על הסגולות של וילסון: "אחד הקשיים של הכלכלנים בעבר היה שכל מי שהצליח ממש טוב בלימודיו (רמיזה לוילסון) היה עלול מיד להתחיל ללמד ולהעביר הלאה את מה שלימדו אותו, דרך קורסים של עבודה תאורטית.
וילסון איתי עכשיו מיישם את הכשרתו הכלכלית לחקר בעיות קונקרטיות, ואני חרד שהוא יוכל להצליח בהן, כפי שאני מאמין שיעשה כדי שיוכל להיות מורה וכלכלן טוב עוד יותר בעוד שנתיים".
מלחמת העולם השנייה ונישואים למרי בולדווין
בפרוץ מלחמת העולם השנייה התנדב לשירות צבאי, אולם סווג כמומחה והוכוון לשירות הציבורי במקום.
הוא היה חלק מחברי המזכירות של ועדה אנגלו-צרפתית שאפשרה לו שהפגישה וגישרה בין ראש הממשלה וינסטון צ'רצ'יל ומנהיג צרפת החופשית שארל דה גול.
על פי ספר הזיכרונות שלו, צ'רצ'יל התרשם מ"הבהירות של מזכריו." בקיץ 1934, וילסון פגש בגלדיס מרי בולדווין, בעת ביקור במועדון הטניס בו הייתה חברה.
מרי הייתה בתו של הכומר דניאל בולדווין, כומר קהילתי מקומי.
היא עזבה את בית הספר בגיל שש עשרה ועבדה כקלדנית.
מאוחר יותר טען וילסון שזו הייתה "אהבה ממבט ראשון".
מרי מצידה טענה בראיונות מאוחרים שלקח לה הרבה זמן להחליט עם לצאת עם וילסון.
ב-1 בינואר 1940, וילסון התחתן עם מרי בולדווין.
באותה תקופה היא ציפתה שיחזור ללמד באוניברסיטה.
מאוחר יותר היא אמרה לרוי האטרסלי: "אהבתי להיות אשתו של דון והייתי שמחה להישאר כזו כל חיי." הם שכרו דירה בריצ'מונד שעל התמזה.
מרי וילסון הייתה גם משוררת, שיצירתה ואישיותה משכו הערצה.
וילסון ישן לעיתים קרובות במשרדו ומרי אמרה לחברים שהיא מרגישה מבודדת ובודדה.
"הרולד לא היה מאוד מבין לגבי צרכים ורגשות נשיים; הוריו המנומסים והבלתי מפגינים לא עשו אף לא מעט כדי להכין אותו לטמפרמנט ולרצונות של אישה רגישה יותר ומבולבלת ממצבי הרוח המשתנים שלה.
מלכתחילה הוא נמנע מלערב את רעייתו בחייו הפוליטיים."
וילסון המשיך להרשים את מנהליו ובאוגוסט 1941 הוא הוצב כמנהל הכלכלה והסטטיסטיקה במשרד הדלק והכוח.
את רוב תקופת המלחמה עשה כסטטיסטיקאי בתעשיית הפחם.
ב-1943–1944 עמד בראש מחלקת הכלכלה והסטטיסטיקה במשרד הדלק והאנרגיה.
מדע הסטטיסטיקה נותר קרוב ללבו כל ימיו: כשר המסחר והתעשייה הוא היה הכח המניע מאחורי חוק נתוני הסחר (1947) שהיה ועודנו הסמכות החוקית שבמסגרתה נאספים הנתונים הכלכליים בממלכה.
ב-1972–1973 עמד בראש החברה המלכותית לסטטיסטיקה.
כפי שהביוגרף שלו ציין, הוא הפך לדמות חשובה בצורך להגביר את ייצור הפחם במהלך המלחמה.
יו גייטסקל דיווח ליו דלטון שווילסון "היה בעל מסוגלות יוצאת דופן...
הוא רק בן עשרים ושש לערך, והוא אחד האנשים הצעירים המבריקים ביותר שראיתי מעודי...
הוא חולל מהפכה בסטטיסטיקת הפחם.
הדבר הגדול בו זה הוא שהוא מבין איזה סטטיסטיקה חשובה ומעניינת מבחינה מנהלית.
אסור לנו בשום אופן למסור אותו לא לצבא ולא לכל מחלקה אחרת."
מאוחר יותר הוא כתב: "תכונותיו היו מעל לאנושיות.
ראשית, הייתה תכונת האומץ הבלתי ניתנת לשליטה.
אף לא בשעת הסכנה הגדולה ביותר עלה בו ספק בניצחון הסופי, הוא יכול היה לנזוף ולעורר לבבות חלשים יותר משלו.
אותה ודאות פנימית שאפשרה לו לעמוד כמעט לבד בראיית הסכנה והזהירה גם מפני הסכנה, הוודאות הזו הפכה לסלע בלתי מעורער כאשר בריטניה וחבר העמים עמדו לבדם...
לווינסטון צ'רצ'יל היה כוח בדבריו, אך עוד יותר השפיע כוחו על לבבותיהם של אחרים."
וילסון המשיך להתעניין בפוליטיקה והוא הפך לחבר בוועד המנהל של אגודת פביאן.
ב-1944 הוא נבחר כמועמד מפלגת הלייבור למחוז הבחירה אומסקירק (Ormskirk) לקראת הבחירות הכלליות הקרבות ב-1945. עיתון אחד דיווח: "בגיל 28, מר וילסון נתפס על ידי סוציאליסטים כמתאים למשרת נשיא מועצת המסחר או שר האוצר." לאחר שהתפטר מתפקידו במשרד הדלק והאנרגיה התכוון לשאת משרת הוראה במכללה אוניברסיטאית.
בשנה שלאחר מכן הוציא לאור את הספר 'עסקה חדשה עבור פחם' (New Deal for Coal).
הספר היה לאמרה פוליטית-כלכלית מנומקת ולא דוקטרינרית שנגע למטרת הלאמת המכרות של מפלגת הלייבור.
התיק הוצג כמעט כולו בנימוק של יעילות ולא של הגשמת חזון סוציאליסטי.
וילסון אף הציע בתוכו שיו"ר מועצת הפחם העתידית יקבל משכורת של עד 15,000 ליש"ט בשנה - אז שכר גדול מאוד - כדי להבטיח איכות ניהולית.
פרשת הלאמת הפחם עמדה במקום גבוהה בסדר העדיפויות של מפלגת הלייבור והבוחרים הבריטיים בבחירות 1945.
הבחירה לפרלמנט ונשיא מועצת המסחר
בתום המלחמה החל לחפש מושב מתאים בפרלמנט, על מנת להתמודד בבחירות הכלליות הקרבות ובאות.
הוא הציג את מועמדותו הרשמית למושב הנבחר, אומסקירק, עוד לפני שהוכרזו הבחירות, ולכן נאלץ להתפטר מתפקידו הציבורי.
בזמן שהתפנה לו בין לבין, הוא כתב ספר ובו קרא להלאמה של מכרות הפחם משיקולי יעילות.
בחירות 1945 הסתיימו בניצחון סוחף של הלייבור.
גם וילסון ניצח במחוז שלו ובגיל 29 היה לחבר הפרלמנט.
ראש הממשלה הנבחר קלמנט אטלי מינה אותו במפתיע למזכיר פרלמנטרי (מעין סגן שר) במשרד העבודות.
שנתיים לאחר מכן, ב-14 באוקטובר 1947 התמנה לשר המסחר והתעשייה.
בגיל 31 הוא היה השר הצעיר ביותר מאז ויליאם פיט הבן.
הוא הנהיג את ביטול רבות ממגבלות הקיצוב שנותרו מהמלחמה.
ב-1950 הוא נבחר מחדש לפרלמנט בקושי, לאחר שמחוז הבחירה שלו שונה להאיטון שליד ליברפול.
מאוחר יותר נזכר וילסון כיצד אטלי שלט בהצלחה ב"חמישה סוסים חזקים" בממשלתו - ארנסט בווין, הרברט מוריסון, יו דלטון, סטפורד קריפס ואנורין בווין: "הכוח של אטלי בקבינט נבע בין השאר בשליטתו העסקית בהליכי ממשלתו ובשליטתו המוחלטת.
יכולת ברורה לסכם את החלטותיו...
אישיותו הממולחת של ראש הממשלה בקבינט שיקפה את איכותו הגדולה ביותר, אומץ לב...
אטלי היה בשליטה מלאה, בעצמו, בקבינט שלו ובבית הנבחרים.
תשובותיו בפרלמנט היו תמציתיות וברורות, עם חוש הומור קטן ומתקווץ."
נטען שוילסון היה שר מוכשר.
"הוא לא ביצע טעויות גדולות; הוא לא נשא נאומים בלתי נשכחים.
מלבד אולי בנושא אחד - זה של הסחר הסובייטי." ב-1947 שימש זמן מה כשר האחראי על סחר חוץ.
במסגרת תפקידו זה נסע לברית המועצות מספר פעמים, לשאת ולתת.
ביקורים אלו עוררו לימים חשד, שמא ניהל בהם מגעים מסוג אחר לגמרי וכי ייתכן ופעל מאחורי גב המערב בריגול בעבור ברית המועצות.
לווילסון לא היו יחסים טובים עם שר הקבינט שתחתיו עבד, יו גייטסקל.
שני הגברים נתפסו כמנהיגים עתידיים של מפלגתם.
גייטסקל כתב ביומנו: "חבל שהרולד וילסון, שאני רואה בו כישרון יוצא דופן ורק מסיבה זו הוא בעל ערך רב ביותר לממשלה, יפגע בכל כך הרבה אנשים בהיותו כה נפוח בראשו...
כמובן, אני נחשב ליריב שלו ולכן המקורבים אלי תמיד מדברים עליו במונחים מזלזלים.
אבל אני לא חושב שזה בכלל המצב.
מה שמדכא באמת זה שהוא אדם מאוד לא אישי.
אתה לא מרגיש שאי פעם תוכל להיות חבר קרוב איתו, או בעצם שאי פעם יהיו לו חברים קרובים." פיליפ זיגלר, מחבר ביוגרפיה על וילסון שראתה אור ב-1993, הצביע על כך שאם "וילסון היה מנהל יומן דומה הוא היה מאשים את גייטסקל בהיותו סנוב, קנאי וצדקן."
וילסון נחשב לפוליטיקאי חלש בביצועיו במהלך הבחירות.
העיתונאי ארנסט קיי טען: "הוא דיבר ללא הערות קצת יותר מחצי שעה.
הייתי מאוכזב כשהקשבתי לו וידעתי שכמה מעמיתיי שותפים לרגשות שלי.
עד שהוא היה באמצע הנאום שלו.
הקהל גדל לשלושים איש בלחץ; קל היה לשמוע את דשדוש הרגליים ולראות אנשים עוצרים פיהוקים.
הוא לא היה דובר טוב.
חשבתי שהוא דיבר כאילו הוא נשא הרצאה באוקספורד...
הוא סיים את נאומו במעט מחיאות כפיים - ורוב אלו הגיעו מהפלטפורמה, (מקרב יועצי הקמפיין שלו)." קיי דיבר עם וילסון בפרטיות לאחר מכן וגילה אדם שונה מאוד: "הרולד וילסון היה מקסים.
הוא היה משעשע ונהג להתבדח.
למה, מצאתי את עצמי חושב, הוא לא שם קצת מהשנינות הזו בנאומיו?"
בפברואר 1950 קידם ראש הממשלה אטלי את יו גייטסקל לתפקיד השר לענייני כלכלה.
כאשר סטפורד קריפס התפטר תשעה חודשים לאחר מכן, גייטסקל מונה לרשת אותו כשר האוצר.
הקבינט היה חלוק בהקשר למינוי, הרברט מוריסון אישר את המינוי בעוד אניירין בוואן לא הסכים ושלח מכתב התנגדות לאטלי.
כתוצאה ממלחמת קוריאה הופעל לחץ על ממשלת בריטניה להגדיל את הוצאות הביטחון.
קלמנט אטלי הסכים בסופו של דבר להגדיל את תקציב ההגנה הבריטי מ-3,400 מיליון ליש"ט ל-4,700 מיליון ליש"ט.
וילסון לא הסכים עם מדיניות זו כיוון שחשב שכל ניסיון להגיע ליעד ההוצאות יהיה אסון לכלכלה הבריטית.
אניירין בוואן (שר הבריאות), ג'ון סטראצ'י (שר החוץ למלחמה) וג'ון פרימן (מזכיר פרלמנט במשרד האספקה) הסכימו עם וילסון אבל גייטסקל התעקש שהוא יוכל למצוא את הכסף כדי לשלם עבור ההוצאות המוגדלות על תקציב הביטחון.
גייטסקל החליט שאחת הדרכים להשיג את הכסף היא על ידי קיצוץ בהוצאות הממשלה.
חוק הביטוח הלאומי יצר את המבנה של מדינת הרווחה ולאחר חקיקתו של חוק שירותי הבריאות הלאומיים ב-1948 הוביל לכך שאנשים בבריטניה זכו לאבחון וטיפול בחינם במחלות, בבית או בבית החולים, כמו גם שירותי שיניים ורפואת עיניים.
גייטסקל אמר לעמיתיו שהוא מתכוון להטיל חיובים על משקפיים ועל שיניים תותבות שסופקו במסגרת ה-NHS.
וילסון, בוואן ופרימן איימו כולם להתפטר.
נעשו ניסיונות לשחד את שלושתם לחזור בהם.
לווילסון הוצע מושב בטוח בבחירות הבאות.
הרברט מוריסון נקט באיומים ואמר לווילסון שאם יתפטר יסגרו השערים בפניו "בפוליטיקה של הלייבור למשך עשרים שנים" הבאות.
גייטסקל קיווה ששלושת הגברים יתפטרו.
הוא אמר ליו דלטון, "נפטר היטב משלושתם!" ג'יימס קלהאן אמר לאיש הקשר שלו בשגרירות האמריקאית שאף על פי שווילסון ובוואן איימו להתפטר כמעט ולא היה להם בסיס תמיכה מתוך המפלגה.
ב-11 באפריל, יום לאחר שגייטסקל הציג את התקציב שלו בפני בית הנבחרים, התפטר בוואן מתפקידו כשר הבריאות.
בנאום שנשא בבית הנבחרים הסביר בוואן מדוע קיבל את ההחלטה להתפטר.
הוא התחיל בבחינת הצעתו של גייטסקל להגדיל את הוצאות הביטחון של הממשלה ולאחר מכן המשיך ובחן את הקיצוצים בשירות הבריאות הלאומי.
בוואן טען שהצעד של גייטסקל מערער את מדינת הרווחה.
לאחר נאום ההתפטרות שלו בפני בית הנבחרים, גם וילסון הודיע על התפטרותו מהקבינט.
נאום ההתפטרות של וילסון היה פחות נלהב מזה שנשא בוואן.
"אף על פי שעניין עקרוני, כפי שאני מאמין שהוא, מנתק אותי כעת מעמיתיי בקבינט, אני צריך, במקביל, למלא רצוני להביע את תחושת הזכות העמוקה שהייתה לי לקבל הזדמנות לשרת איתם ובאופן צנוע ככל שיהיה ליטול חלק בהישגיה האמיתיים והגדולים של הממשלה בשנים האחרונות.