tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בעת שהותה בביתה של קתרין פאר, אשת הנרי השמיני, היו היא ואדוארד השישי מלך אנגליה מאוהבים זה בזה, אולם בשל גילו הצעיר ומצבו הבריאותי לא נישאו.
ג'יין התארסה עם הלורד גילפורד דדלי, בנו הצעיר של ג'ון דאדלי, הדוכס הראשון מנורת'מברלנד.
הדוכס, שהיה הלורד נשיא המועצה המלכותית מסוף 1549, היה אז האיש החזק ביותר באנגליה.
ב--25 במאי 1553, ג'יין וגילדפורד נישאו בדרהאם.
למלך הנרי השמיני היו שלושה ילדים: מרי,שגודלה כקתולית, אליזבת ואדוארד, בנו של המלך מנישואיו השלישיים לג'יין סימור (שנפטרה בשנת 1537 מסיבוכים בעקבות ההיריון והלידה של אדוארד), שגודלו כפרוטסטנטים.
לאחר ביטול נישואיו לאשתו הראשונה, קתרין מאראגון, אמה של מרי, בשנת 1533, ועריפת ראשה של אשתו השנייה, אן בולין, אמה של אליזבת, בשנת 1536, הנרי שינה את חוק הירושה פעמיים, והכריז על בנותיו כבלתי חוקיות.
אף על פי שג'יין סימור הצליחה לפייס את הנרי לזמן קצר עם בנותיו, הפיוס הפורמלי של המונרך איתן הגיע רק בשנת 1543, בעקבות דחיפתה של אשתו השישית והאחרונה, קתרין פאר.
הנסיכות הושבו לקו הירושה בחוק הסופי של 1544, אף על פי שעדיין נחשבו לבלתי חוקיות.
יתר על כן, חוק זה אישר להנרי השמיני לשנות את סדר הירושה על פי צוואתו.
צוואתו של הנרי חיזקה את סדר הירושה של שלושת ילדיו.
היא קבעה כי אם אף אחד מהם לא ישאיר צאצאים, הכס יעבור ליורשי אחותו הצעירה, מרי טיודור, מלכת צרפת שכללה את ג'יין.
מסיבות שאינן ידועות עד היום, הנרי השמיט את אחייניתו ואמה של ג'יין, ליידי פרנסס ברנדון, מקו הירושה, וגם עקף את טענות צאצאי אחותו הבכורה, מרגרט, שנישאה לבית המלוכה והאצולה הסקוטית
בפברואר 1553, אדוארד השישי חלה במחלה קשה, שאובחנה על ידי היסטוריונים רבים כשחפת, אף שיכולה הייתה להיות זו מחלת נשימה חמורה אחרת.
על אף שהתאושש לפרק זמן קצר, במאי חלה שוב הידרדרות במצבו, ובתחילת יוני הידרדרותו הבריאותית הייתה כה חמורה עד שרופאי המלך הודיעו לדאדלי ולאצילים המקורבים למלך הצעיר שנותרו לו שבועות ספורים בלבד לחיות.
באותה עת, יורשת העצר המשוערת של אדוארד הייתה אחותו למחצה הקתולית, מרי.
בטיוטת צוואה שחיבר אדוארד מוקדם יותר באותה שנה, הוא הגביל בתחילה את הירושה לצאצאים זכרים (שלא היו קיימים) של אמה של ג'יין ובנותיה.
לאחר מכן, ככל הנראה ביוני 1553, הוא מינה את בת דודתו הפרוטסטנטית "ליידי ג'יין ויורשיה הזכרים" כיורשיו.
במודעות למותו הקרב ובעודו צלול, אדוארד, בהדרכתו העיקרית של דאדלי, תכנן את הדחת אחותו למחצה הבכורה מקו הירושה.
כוונות המלך היו תואמות את חששותיו של דאדלי: דאדלי, שהפך לסמל הרפורמציה השנואה עבור מרי, האמין בצדק שמרי עלולה לבקש לחסל גם אותו וגם את משפחתו ברגע שתעלה לשלטון.
הן המלך והן הלורד דאדלי ידעו על מסירותה העזה של מרי לאמונה הקתולית.
הנסיכה קיבלה חלק מרפורמות אביה, אך התנגדה בחריפות לכל הרפורמות שבוצעו על ידי אדוארד.
החשש של שניהם היה שאם היא תעלה לכס המלוכה, היא תקים מחדש את הקתוליות ובכך תבטל את כל הרפורמות שנעשו.
אדוארד הוזהר על ידי יועציו כי אינו יכול לנשל רק את אחת מאחיותיו למחצה הבכורות: הוא יצטרך לנשל גם את אליזבת, למרות שהיא, כמו אחיה למחצה, הייתה גם היא פרוטסטנטית.
בכך אדוארד החליט לנשל הן את מרי והן את אליזבת, ובכך הפר את חוק הירושה של 1544, ומינה את ג'יין גריי ליורשתו.
המלך נפטר בסביבות השעה תשע בערב ב-6 ביולי 1553, אך מותו לא הוכרז רשמית אלא כעבור ארבעה ימים.
ג'יין, שגרה באותה תקופה מחוץ לעיר בצ'לסי, נותרה ללא ידיעה על החלטת המלך המנוח והמועצה המלכותית.
על פי עדותה של ג'יין עצמה, שנמסרה בעודה כלואה באוגוסט 1553, בסביבות ה-19 ביוני, היא קיבלה אזהרה בלתי רשמית ראשונה בדבר בחירתו של אדוארד, אך לא ייחסה לה חשיבות.
בצהריי ה-9 ביולי, היא קיבלה זימון תמוה להשתתף בישיבת מועצה .
ב-10 ביולי הוכרזה ג'יין רשמית כמלכת אנגליה, צרפת ואירלנד.
לדברי חלק מהמקורות ההיסטוריים, היה זה נורת'מברלנד שהטעה אותה וגרם לה לשים את הכתר על ראשה.
על מנת לבסס את שלטונה היה עליה לאסור את מרי בתו הבכורה של הנרי השמיני, אולם למרי נודע על כוונתה של ג'יין גריי, והיא נמלטה לטירת פראמלינגהאם בסאפוק והסתתרה שם.
באותו יום, גיין ובעלה גילדפורד ערכו את כניסתם הטקסית למצודת לונדון, שם התגוררו באופן מסורתי מונרכים אנגלים מתקופת עלייתם לשלטון ועד הכתרתם.
לאחר הגעת הזוג הצעיר למצודה, גילדפורד החל לדרוש שיקבל סמכויות או תפקידים.
ג'יין קיימה דיון ארוך בנושא עם גילדפורד, "שהסכים שאם ימונה למלך, הוא יהיה כזה על ידי, בחוק הפרלמנט".
אולם, ג'יין הסכימה רק למנות אותו לדוכס קלרנס; גילדפורד השיב כי אינו רוצה להיות דוכס, אלא מלך.
כאשר ג'יין דאדלי אשתו של ג'ון דוכס נורת'מברלנד שמעה על הוויכוח, היא זעמה ואסרה על גילדפורד לישון עוד עם אשתו.
היא גם ציוותה עליו לעזוב את המצודה ולחזור לביתו, אך ג'יין התעקשה שיישאר בחצר לצדה.
בערבו של ה-7 ביולי, הגיעו למרי שליחים מלונדון ובישרו לה על מות אחיה יום קודם לכן.
כדי לתבוע את זכותה לכתר, מרי החלה לאסוף את תומכיה במזרח אנגליה.
בצהריי ה-8 ביולי, היא זימנה אותם לנורפוק.
באותו זמן, התמיכה במרי החלה לגדול ברחבי המדינה: אצילים, פקידי מלוכה ומועצות עירוניות הכריזו על תמיכתם במרי.
מרי ניצלה במלואה את הרשת המחתרתית של קתולים בעלי דעות דומות, אך היא נזקקה גם לתמיכת פרוטסטנטים ולכן נמנעה מרטוריקה דתית בשלב זה.
באופן פרדוקסלי, מרי נתמכה לא רק על ידי פרוטסטנטים בודדים אלא גם על ידי קהילות פרוטסטנטיות שלמות, כגון הקהילה העירונית של קובנטרי.עד מהרה, גדולי האצילים באזור, הן קתולים והן פרוטסטנטים, החלו להצטרף לתביעתה של מרי לכס המלכות.
ב-9 ביולי, מרי שלחה מכתב שבו הצהירה כי היא המלכה החוקית ודרשה את צייתנות המועצה המלכותית.
המכתב הגיע ב-10 ביולי, באותו יום שבו הוכרזה ג'יין כמלכה בלונדון.
הכרזתה של ג'יין בלונדון התקבלה בקרב הציבור במלמולים של חוסר שביעות רצון.
המועצה השיבה למכתבה של מרי כי ג'יין היא המלכה בסמכותו של אדוארד, וכי מרי, לעומת זאת, היא בלתי לגיטימית ונתמכת רק על ידי "מעט אנשים פוחזים ונחותים".
ב-24 ביולי, מרי עזבה את פראמלינגהאם לכיוון לונדון ורכבה בניצחון אל הבירה ב-3 באוגוסט, על גל של תמיכה עממית.
היא לוותה על ידי אחותה למחצה אליזבת ותהלוכה של למעלה מ-800 אצילים וג'נטלמנים.
ג'יין מכונה לעיתים קרובות "מלכת תשעת הימים"; אולם, אם שלטונה יחושב מרגע מותו של אדוארד ב-6 ביולי 1553, הוא יכול להיחשב ככזה שנמשך כמעט שבועיים (13 ימים).
ליידי ג'יין, אשר בחצר המלוכה כונתה "ג'יין דאדלי, אשתו של גילדפורד", הואשמה בבגידה חמורה, יחד עם בעלה.
משפטם, שנערך בפני ועדה מיוחדת, התקיים ב--13 בנובמבר 1553, שבעיר לונדון.
כצפוי, כל הנאשמים נמצאו אשמים ונידונו למוות.
אשמתה של ג'יין, בכך שנטלה בבגידה את התואר והכוח של המונרך, הוכחה במספר מסמכים שחתמה עליהם כ"ג'יין המלכה".
גזר דינה היה "תישרף בחיים בגבעת המצודה או תערף ראשה כרצון המלכה" (שריפה הייתה העונש האנגלי המסורתי על בגידה שבוצעה על ידי נשים).
מרי החליטה בתחילה לחוס על חייהם של ג'יין ובעלה, מתוך הנחה שהם היו רק כלי בתוכנית פוליטית רחבה יותר שתוכננה ותוזמרה על ידי נורת'מברלנד.
אולם, בעקבות ניסיון המרד הפרוטסטנטי של תומאס וייאט הצעיר בשנת 1554 נגד תוכניות הנישואין של המלכה מרי עם פיליפה מספרד, חרץ בסופו של דבר את גורלה של ג'יין.בסביבות השעה עשר בבוקר ב--12 בפברואר, הובל גילדפורד אל גבעת המצודה.
גילדפורד נשא נאום קצר בפני הקהל שהתאסף, כפי שהיה נהוג.
הוא כרע ברך, התפלל, וביקש מהאנשים להתפלל עבורו.
גילדפורד הוצא להורג במכה אחת של הגרזן.
ג'יין, שצפתה במתרחש מחלונה, קראה: "הו, גילדפורד, גילדפורד!".
לאחר מכן היא נלקחה אל הטאוור גרין, בתוך המצודה.
ג'יין נשאה נאום בעלותה על הגרדום:
"אנשים טובים, באתי הנה למות, ועל פי חוק נגזר עליי הדבר.
המעשה, אכן, נגד הוד מלכותה המלכה היה בלתי חוקי, והסכמתי לו; אך בכל הנוגע להשגתו ולרצוני בו על ידי או בשמי, אני רוחצת את ידי מכך בחפותי בפני אלוהים ופניכם, אנשים נוצרים, היום."
לאחר מכן ג'יין ציטטה את מזמור נ"א (תהילים נ"א) באנגלית, ומסרה את כפפותיה ומטפחתה למשרתתה.
ג'יין לא הצליחה למצוא את גוש העץ בידיה, וקראה, "מה אעשה?
היכן הוא?" ככל הנראה סר תומאס, סגן מפקד המצודה, עזר לה למצוא את דרכה.
כשלבסוף הניחה את ראשה על הגוש, ג'יין אמרה את מילותיו האחרונות של ישו.
לאחר מכן הוצאה להורג ג'יין גריי בת ה-16.
גודול נולדה בלונדון, בירת אנגליה, בתם הבכורה של מורטימור הרברט מוריס גודול וונה ג'וזף.
אחותה ג'ודי נולדה בשנת 1938 כשהייתה בת ארבע.
לאחר שהוריה התגרשו עברה גודול עם אמה לבורנמות'.
היא התעניינה בבעלי חיים מאז נעוריה.
האנתרופולוג לואיס ליקי הבחין בחיבתה לבעלי חיים ובחוש הסקרנות שלה במהלך טיולה לקניה, בין 1957 ל-1958 שבו שהה גם ליקי, והעסיק אותה כמזכירתו.
בעקבות עבודתה עם ליקי, החלה לעבוד וללמוד על שימפנזים מצויים בפארק הלאומי גומבה שבטנזניה, ביולי 1960. ליקי גם סייע לגודול לחזור לאנגליה ולקבל תואר דוקטור באתולוגיה מאוניברסיטת קיימברידג' בשנת 1964.
גודול נישאה פעמיים; בשנת 1964 נישאה לצלם חיות הבר הוגו ואן לוויק (van Lawick), אך הם התגרשו בשנת 1974. מנישואים אלה נולד בנה, ב-1967. ג'יין נישאה בשנית, לדרק ברייסון (Bryceson), חבר הפרלמנט של טנזניה, באמצע שנות השבעים, נישואין שהתקיימו עד למותו מסרטן בשנת 1980.
ג'יין גודול קיבלה מדליות, עיטורים, תעודות הוקרה ופרסים רבים על תמיכתה בשימפנזים ומחקרה עליהם.
בין השאר, היא קיבלה את 'מדליית הכבוד של טנזניה', פרס קיוטו היוקרתי מיפן, 'מדליית בנג'מין פרנקלין במדעי החיים' ועוד פרסים רבים.
בחודש אפריל 2003, המזכיר הכללי של האו"ם, קופי אנאן, הכריז על דוקטור גודול כ"שליחת השלום ברחבי העולם".
נפטרה ב-1 באוקטובר 2025 במהלך מסע הרצאות בקליפורניה.
מחקריה הארוכים והמקיפים של ג'יין גודול על השימפנזים הועילו למדע בהבנת היחסים החברתיים שבין שימפנזה אחד למשנהו ובין הלהקה כולה, וכן בהבנת תהליכי הלמידה והחשיבה המפותחים של השימפנזים, וכך גם הבנת פעולותיהם של השימפנזים, ומנהגיהם בתוך הלהקה.
בנוסף, גודול עזרה למיון השימפנזים ולהבדלתם מהבונובו, והכללת שניהם, יחד עם הגורילות כהומינידים.
ג'יין גודול הייתה שונה מחוקרי חיות רבים אחרים בזמנה בכך שלמדה על בעלי החיים לא בדרך תאורטית, אלא בדרך מעשית.
היא יצאה אל הטבע, לצפות בשימפנזים בסביבתם הטבעית, מתוך אמונה ששם היא תוכל ללמוד עליהם בצורה הטובה ביותר, וכך גם תוכל ליצור איתם קשר אמין יותר.
בנוסף, גם קראה בשמות לשימפנזים שאותם חקרה, וזאת בניגוד לגישה הרווחת לפיה יש ליצור ריחוק מסוים בין החוקר לבין מושא המחקר, בעל החיים, כדי לא ליצור קרבה רגשית.
עם הזמן, חוקרים ומדענים רבים הלכו בדרכה וחקרו בעלי חיים לא בדרך תאורטית, אלא בפועל, על ידי צפייה בהם והבנת אורחות חייהם.
אחת מתרומותיה הגדולות ביותר של גודול לפרימטולוגיה (חקר פרימטים) היא התגלית שהשימפנזים משתמשים בכלים למטרות שונות, ואף מתאימים אותם לצרכיהם.
גודול גילתה שהשימפנזים דוחפים מקלות לתוך חורי נמלים וטרמיטים.
החרקים עולים על המקל, ואז השימפנזה מושך את המקל ואוכל את החרקים.
יתר על כן, השימפנזים עשויים להתאים ענף לתפקיד על ידי קיצוצו לאורך הנכון ותלישת העלים מעליו.
לפני תגלית זו היה ידוע על בעלי-חיים המשתמשים בכלים בטבע, אך היה מקובל לחשוב שרק בני אדם מייצרים כלים.
גילוי נוסף היא העובדה שבעת שעמום, שימפנזים יכולים לשתף פעולה כדי לצוד קופים קטנים.
ג'יין גודול ציינה כי שימפנזים מסוימים עשויים "לרקוד" עם תחילת גשם כבד או כאשר הם עוברים ליד מפל מים.
היא משערת כי התנהגויות "אלמנטליות" (כלומר, הקשורות לארבעת היסודות; במקרה זה, ליסוד המים) אלה הן למעשה "מבשרות הטקסים הדתיים" כלומר סימנים להתנהגות דתית בבעלי חיים.
גודול תמכה במספר יוזמות חברתיות והומניטריות, וכיהנה כשליחת האומות המאוחדות לשלום בשנת 2002. בעקבות פעולותיה אלה, קיבלה בשנת 2004 תואר אצולה מאליזבת השנייה, מלכת הממלכה המאוחדת.
בנוסף, היו לגודול פינות בכמה סדרות טלוויזיה והיא כתבה טור במגזין חיות הבר של ה-BBC.
בשנת 2008 קיבלה תואר דוקטור לשם כבוד מטעם אוניברסיטת חיפה.
גודול הוציאה ספרים וסרטים רבים, רובם על חוויית חייה עם השימפנזים.
חלק גדול מהסרטים עליה הופקו על ידי ערוץ נשיונל ג'יאוגרפיק.
גודול כיהנה כנשיאת הארגון "Advocates for Animals", עמותה לזכויות בעלי-חיים הפועלת בסקוטלנד.
הארגון פועל נגד ניסויים בבעלי-חיים, תעשיית הפרוות, גני חיות, השימוש בבעלי-חיים לצורכי בידור, והפגיעה בבעלי-חיים בחקלאות תעשייתית.
גודול הייתה צמחונית ועודדה תזונה צמחונית מסיבות אתיות, סביבתיות ובריאותיות.
בספרה "העולם הפנימי של חיות החווה" (2009), כתבה גודול כי חיות משק הן "הרבה יותר מודעות ואינטליגנטיות ממה שאי פעם דמיינו.
למרות שגודלו כעבדים מבויתים, הן יצורים אינדיבידואליים בפני עצמם.
ככאלה, הן ראויות לכבוד שלנו, ולעזרה שלנו.
מי יתחנן למענן אם נשתוק?" גודול אמרה גם: "אלפי אנשים שאומרים שהם 'אוהבים' בעלי חיים יושבים פעם או פעמיים ביום כדי ליהנות מבשרם של יצורים שטופלו ללא כל כבוד או טוב לב, רק כדי לייצר יותר בשר."
בשנת 2021 הפכה גודול לטבעונית, ופרסמה ספר בישול בשם "Eat Meat Less" (משחק מילים באנגלית שפירושו יכול להיות "אכול פחות בשר" או "אכול ללא בשר").
בשנת 1977 הקימה גודול את "מכון ג'יין גודול" בטנזניה, מכון שתמך בפארק הלאומי גומבה ובמאמצם להגן על שימפנזים ועל סביבתם הטבעית, יערות הגשם.
עם 19 שלוחות מסביב לעולם, המכון הוכר בפעילותו החדשנית עבור שימור קהילות השימפנזים והפעלת תוכניות ללימוד נוער על שימפנזים ועל חיות בסכנת הכחדה בכלל, באפריקה, שהתרחבה בהמשך ל-87 מדינות.
מאז, הקדישה גודול את זמנה לתמיכה, למחקר, להבנת השימפנזים ולפעילות הגנה עליהם ברחבי העולם, שכללה הרצאות ומחקרים במדינות רבות.
מדענים רבים יצאו נגד גישתה של גודול בחקר בעלי חיים.
הם טוענים שלפני יציאה אל הטבע כדי לצפות בבעלי החיים צריך לחקור אותם מהפן התאורטי.
כמו כן יש מדענים שמבקרים את גישתה, הטוענת שיש ליצור קרבה רגשית בין הנחקר לחוקר, גישה היוצרת נקודת מבט לא-נייטרלית לדעתם.
צייר הקומיקס האמריקאי גארי לארסון הציג במדור הקריקטורות שלו זוג שימפנזים מטפחים זה את זה.
הנקבה מוצאת שערה אנושית על גופו של השימפנז האחר, ושואלת אותו "עשית עוד קצת 'מחקר' עם גודול?".
מכון המחקר של גודול כעס על הפרסום, ועורכי דינה שלחו מכתב ללארסון, שבו טענו שהציור משמיץ ואכזרי, ואם לא תתפרסם התנצלות מאת לארסון, גודול תתבע אותו.
לבסוף, התברר כי המכתב לא נשלח על דעתה של גודול (שכלל לא ראתה את הקריקטורה), והיא פיטרה את המזכירה שהייתה אחראית לו.
כל הרווחים ממכירת הקומיקס הופנו אל מכון המחקר של גודול, והיא כתבה הקדמה משעשעת לספרו של לארסון ובו סיפרה את הסיפור במלואו.
החברים שלי, השימפנזים, וושינגטון, בהפקת נשיונל ג'יאוגרפיק (1970), תורגם לעברית כאני והשימפנזים הוצאת עם עובד (1973)
הרוצחים התמימים (יחד עם הוגו ואן לוויק), לונדון, (1971), יצא לאור בעברית ב-1981 בהוצאת מסדה
השימפנזים של גומבה, התפרסם גם ביפנית ורוסית.
קרבת משפחה אכזרית (עם מיכאל ניצ'ולס), ניו יורק, (1990)
סיבה לתקווה ספיריטואל נסיעה (עם פיליפ בארמאן), ניו יורק.
אפריקה שבעה מדם, ניו יורק, (2000)
מעבר לתמימות: אוטוביוגרפיה במכתבים, ניו יורק, (2001)
יחסי אמון: מה אנחנו חייבים לעשות לבעלי החיים שאנחנו אוהבים, (עם מארק באקופף), סן פרנסיסקו, (2002)
גברת גודול ושימפנזי־הבר, נשיונל ג'יאוגרפיק, (1965)
בין השימפנזים, נשיונל ג'יאוגרפיק, (1984)
התרעת שימפנזים, הפקה עצמית, (1990)
החיים והאגדה של ג'יין גודול, נשיונל ג'יאוגרפיק, (1990)
ג'יין גודול: מדוע?, נשיונל ג'יאוגרפיק, (2000)
מילים אחרונות מפורסמות, ד"ר ג'יין גודול, (2025)
ג'יין אדמס הייתה חלוצה פעילה בתנועת בתי ההתיישבות האמריקאית, עובדת סוציאלית, פילוסופית ציבורית, סוציולוגית, סופרת, ומנהיגה בתנועת זכות בחירה לנשים ושלום עולמי.
ממייסדי תנועת בתי ההתיישבות בארצות הברית, ייסדה את אחד מבתי התיישבות הראשונים בארצות הברית - בית האל .
בתקופה בה נשיאים אמריקאים כמו תאודור רוזוולט וודרו וילסון זיהו עצמם כרפורמיסטים ופעילים חברתיים, אדמס הייתה אחת הרפורמיסטיות הבולטות ביותר בעידן הפרוגרסיבי בארצות הברית (בשנים 1890–1920).
היא הסבה את תשומת ליבם של האמריקאים לחששות של אמהות, בנושאים כמו צרכים של ילדים, בריאות ציבור מקומית ושלום עולמי.
אדמס טענה שאם נשים היו אחראיות להובלת הקהילות שלהן, הן היו הופכות אותן למקומות טובים יותר לחיות בהם.
לכן, היא קראה למתן זכות הצבעה לנשים על מנת להשפיע על הקהילות שלהן.
אדמס הפכה למודל לחיקוי לנשים ממעמד הביניים, שהתנדבו לחזק את הקהילות שלהן.
היא מזוהה כחלק מהזרם הפרגמטיסטי האמריקאי בפילוסופיה.
בשנת 1889 היא הייתה אחת ממייסדות בית האל (Hull House), ובשנת 1920 לקחה חלק בהקמת האיגוד האמריקאי לחירויות אזרחיות.
בשנת 1931 היא הפכה לאישה האמריקנית הראשונה שזכתה בפרס נובל לשלום.
אדמס הוכרה כמייסדת מקצוע העבודה הסוציאלית הקהילתית המקבילה למארי ריצ'מונד, שהייתה ממייסדות העבודה הסוציאלית הפרטנית.
ג'יין אדמס נולדה בסֶדארוויל, אילינוי, והייתה הצעירה מבין שמונה ילדים שנולדו למשפחה אמידה ומבוססת.
המשפחה הייתה ממוצא אנגלי-אמריקאי עם שורשים בניו אינגלנד הקולוניאלית ; אביה היה פעיל פוליטית.
שלושה מאחיה מתו בינקות, ואח נוסף נפטר בגיל 16, כך שנותרו לה רק ארבעה אחים עד שאדמס הגיעה לגיל 8. אמה, שרה אדמס (נולדה כוויבר), מתה כאשר אדמס הייתה בת שנתיים.
אדמס בילתה את ילדותה במשחק בחוץ, קריאה בבית, ולמדה בבית הספר של יום ראשון.
כשהייתה בת ארבע, היא לקתה בשחפת של עמוד השדרה ומחלת פוטס, שגרמה לעקמומיות בעמוד השדרה ולבעיות בריאות לכל חייה.
מחלות אלו הקשו עליה להתחבר עם ילדים אחרים משום שצלעה ולא יכלה לרוץ.
כילדה, היא חשבה שהיא "מכוערת", ומאוחר יותר נזכרה שלא רצתה להביך את אביה שהלכו יחד ברחוב.
אדמס העריצה את אביה כשהייתה ילדה, היא תיארה זאת בספר הזכרונות שלה, "עשרים שנה בבית האל" (1910).
ג'ון יואי אדמס היה איש עסקים.
עסקיו כללו מגוון עסקים חקלאיים: טחנות קמח, מפעל צמר, מפעל לקורות ועוד.
כמו כן, הוא היה הנשיא של הבנק הלאומי השני של פריפורט.
הוא נישא בשנית בשנת 1868, כאשר ג'יין הייתה בת שמונה.
אשתו השנייה הייתה אנה הוסטר הולדמן, אלמנתו של טוחן בפריפורט.
ג'ון אדמס היה חבר מייסד של המפלגה הרפובליקנית של אילינוי, שימש כסנטור אילינוי (1855–1870), ותמך בחברו אברהם לינקולן במועמדויותיו לסנאט (1854) ולנשיאות (1860).
ג'ון אדמס שמר מכתב מלינקולן בשולחן כתיבה שלו, וג'יין אדמס אהבה להסתכל עליו כילדה.
בשנות העשרה שלה, היו לאדמס חלומות גדולים לעשות משהו מועיל בעולם.
היא הכירה בקשיים של אנשים עניים מקריאתה בספרים של דיקנס וקבלה השראה מנדיבותה של אמה לעניי סֶדארוויל.
היא החליטה להיות רופאה כדי שתוכל לחיות ולעבוד בקרב העניים.
זה היה רעיון מעורפל, שטופח על ידי ספרות בדיונית.
אביה ומשפחתה של אדמס עודדו אותה לרכוש השכלה גבוהה, דבר שלא היה מובן מאליו עבור נערה באותם ימים.
אדמס הייתה להוטה ללמוד במכללה החדשה לנשים, סמית' קולג' במסצ'וסטס; אבל אביה דרש ממנה ללמוד בסמינר הבנות רוקפורד הסמוך לביתה (כיום אוניברסיטת רוקפורד), ברוקפורד, אילינוי.
לאחר שסיימה את לימודיה ברוקפורד בשנת 1881, היא עדיין קיוותה ללמוד בסמית' ולרכוש תואר אקדמי.
באותו הקיץ, אביה נפטר באופן בלתי צפוי.
לאחר מות האב, המשפחה עברה לפילדלפיה כדי שהאחיות יוכלו ללמוד רפואה.
ג'יין ואליס השלימו את שנתן הראשונה בבית הספר לרפואה לנשים של פילדלפיה, אך הבעיות הבריאותיות של ג'יין, ניתוח בעמוד השדרה והתמוטטויות עצבים, מנעו ממנה את השלמת התואר.
היא התמלאה בעצב בגלל תחושת הכישלון.
גם אמה החורגת חלתה וכל בני המשפחה ביטלו את תוכניותיהם וחזרו לסֶדארוויל.
בסתיו שלאחר מכן, אחיה (החורג) הארי ביצע ניתוח בגבה, כדי לנסות וליישר אותו ויעץ לה שלא תמשיך בלימודים ובמקום תטייל.
באוגוסט 1883, היא יצאה למסע של שנתיים באירופה עם אמה החורגת, חלק מהזמן הן היו עם חברים ובני משפחה שהצטרפו אליהם.
אדמס החליטה שהיא לא צריכה להיות רופאה כדי לעזור לעניים.
בשובה הביתה, ביוני 1887, נשארה לגור עם אמה החורגת.
אדמס, שעדיין הייתה ללא כיוון, שקעה בדיכאון, חוסר ביטחון לגבי עתידה והרגישה חסרת תועלת כאישה צעירה ואמידה.
היא כתבה מכתבים ארוכים לחברתה מסמינר רוקפורד, אלן גייטס סטאר, בעיקר על הנצרות וספרים, אבל לפעמים גם על ייאושה.
אדמס קיבלה השראה מהספרים שקראה.
מוקסמת מחיי הנוצרים הקדמונים ומספרו של טולסטוי "הדת שלי", היא הוטבלה בכנסייה הפרסביטריאנית שבסדארוויל, בקיץ 1886. כשקראה את "חובות של אדם" של ג'וזפה מציני, היא התחילה להאמין ולקחת השראה מהרעיון של דמוקרטיה כאידיאל חברתי.
ובכל זאת היא חשה מבולבלת לגבי תפקידה כאישה.
"שעבוד האישה" של ג'ון סטיוארט מיל גרמו לה לפקפק בלחצים החברתיים שיש על אישה להתחתן ולהקדיש את חייה למשפחה.
בקיץ 1887, אדמס קראה על תנועת בתי ההתיישבות.
היא החליטה לנוסע לבקר בבית הראשון של התנועה בלונדון, טוינבי הול (Toynbee Hall).
היא וכמה חברים, כולל אלן גייטס סטאר, נסעו לאירופה מדצמבר 1887 עד סוף הקיץ של 1888. בתחילה אדמס לא סיפרה לאיש על חלומה להקים בית התיישבות בארצות הברית; אבל, היא חשה יותר ויותר אשמה שהיא לא עושה דבר להגשים אותו.
באמונה כי שיתוף חלומה עשוי לעזור לה לפעול על פיו, היא סיפרה לאלן גייטס סטאר.
סטאר אהבה את הרעיון והסכימה להצטרף לאדמס בהקמת בית התיישבות.
אדמס וידידה נוספת נסעו שוב ללונדון ללא סטאר, לביקור בטוינבי הוֹל שבלונדון, שהיה בית מחסה שנוהל על ידי נשים אמידות.
טוינבי הוֹל הרשים מאוד את אדמס ואת סטאר, הן לאור מעשי הפעילות הענפה עבור אוכלוסיות שוליות בחברה, והן בזכות העובדה כי נוהל על ידי נשים שהתגוררו במקום, בשכונות העוני של איסט אנד.
אדמס תארה את ההרגשה בתור "קהילה של אנשי אוניברסיטה, יש להם את מועדוני הבילוי והחברה שלהם בשיתוף האנשים העניים, ובכל זאת, הם מתנהגים באותה דרך שבה הם יחיו במעגל שלהם.
הכל כל כך פרודוקטיבי - יש ציונים טובים בכיתות ובספריות, נראה מושלם ואידיאלי." חלומה של אדמס על מעמדות חברתיים מעורבבים שיפיקו תועלת הדדית, כפי שעשו חוגים נוצריים עתיקים התגלם כסוג החדש של מוסד.
בחזונה של אדמס בתי ההתיישבות נועדו מרחב שבתוכו מקיימים קשרים תרבותיים בלתי צפויים ללא הגבלות של תרבות, מעמד, וחינוך.
בתים אלו ישגשגו כמרכזי אומנויות קהילתיים ומתקני שירות ציבור.
הם יניחו את היסודות לחברה אזרחית אמריקאית, מרחב נייטרלי שבתוכו קהילות ואידאולוגיות שונות יכולות ללמוד אחת מהשנייה ומנסות למצוא בסיס משותף לפעולה משותפת.
תפקידו של בית ההתיישבות יהיה "מאמץ בלתי פוסק ליצור תרבות משותפת".
בשנת 1889 אדמס וחברתה מהקולג' והמאהבת שלה אלן גייטס סטאר יסדו ביחד את בית האל, בית חברתי בשיקגו.
האחוזה נבנתה על ידי צ'ארלס האל בשנת 1856 נזקקה לתיקונים ושדרוגים.
אדמס שילמה בהתחלה עבור כל הוצאות התיקון (הגג של המרפסת, צביעת החדרים, רכישת רהיטים וכו') ועבור רוב עלויות התפעול.
עם זאת, היו אנשים נוספים שתמכו בבית מתחילת הפעלתו, התקציב השנתי גדל בקצב מהיר ואדמס הצליחה להפחית את חלקה במימון הבית.
מספר נשים עשירות הפכו לתורמות קבועות לבית, ביניהן הלן קלבר, שנהלה את הנכסים של בן דודה צ'ארלס האל, ובסופו של דבר איפשרה להשתמש בבית מבלי לשלם שכר דירה.
תורמים אחרים היו לואיז דה קובן בואן, מרי רוזט סמית', מרי וילמארת', ואחרים.
אדמס וסטאר היו שתי הדיירות הראשונות של הבית, אשר לימים הפך למעונן של כ-25 נשים.
בשיאו, הגיעו לבית האל כ-2,000 איש בשבוע.
בית האל היה מרכז למחקר, ניתוחים תצפיתיים, לימוד, דיבייט וגם מרכז עסקי למחיה ולכינון יחסי שכנות טובה.
דיירי בית האל חקרו נושאים שונים כגון דיור, מיילדות, עייפות, שחפת, טיפוס הבטן, איסוף אשפה, קוקאין, ונשירה מבתי ספר.
הפעילות בבית כללו לימודי ערב למבוגרים, מועדוניות לילדים בוגרים, מטבח ציבורי, גלריית אומנות, חדר כושר, מועדון בנות, בית מרחץ, כריכיה, בית ספר למוזיקה, חוג לדרמה ותיאטרון, דירות, ספרייה, חדרי ישיבות לדיון, מועדונים, לשכת עבודה, וכן חדר אוכל.
לימודי הערב למבוגרים היו ההתחלה של תוכניות לימודי המשך המוצעות כיום על ידי אוניברסיטאות וגופים רבים נוספים.
בנוסף להפעלת שירותים קהילתיים ואירועי תרבות, בית האל הציע הזדמנות לעובדים סוציאליים צעירים לרכישת הכשרה.
בסופו של דבר, בית האל הפך לבית התיישבות המורכב מ-13 בניינים, שכללו מגרש משחקים ומחנה קיץ.
היבט אחד של בית האל שהיה חשוב מאוד לאדמס היה תוכנית האמנות.
תוכנית האמנות בבית האל קראה תיגר על שיטת החינוך "המתועש", אשר התאים את הפרט לעבודה או תפקיד ספציפי.
אדמס רצתה שהבית יספק מרחב, זמן וכלים כדי לעודד אנשים לחשוב באופן עצמאי.
לצידה עבדה במקום במשך חמישים שנה האמנית אנלה בנדיקט, שנתנה שעורים והכשרות בהיבטים שונים של ציור, רישום, חימר ועוד.
היא ראתה באמנות מפתח לפיצוח הניכור בעיר באמצעות אינטראקציה קולקטיבית, גילוי-עצמי הדדי, שעשוע ודמיון.
האמנות הייתה חלק בלתי נפרד מהחזון של הקהילתי שלה, ניתוץ קיבעונות מחשבתיים, איתגור השונות והאינטראקציה שעליה חברה "בריאה" תלויה, תוך התבססות על כתיבה חדשה ומתמשכת של מפגש בין תרבותיות.
בעזרת מימון מאדוארד באטלר, פתחה אדמס גלריית אמנות ומרחב סטודיו.
הגלריה הציגה שחזורים של יצירות אמנות מפורסמות כמו גם עבודות של אמנים מקומיים.
בתוך הגלריה היו סטודיו ששימש את דיירי בית האל ואת הקהילה כולה.
בבית האל היה סניף של הספרייה הציבורית של שיקגו.
ככל שבית האל גדל, ומערכת היחסים עם השכונה העמיקה, המקום פחות עסק בסיוע לעניים אלא יותר למרחב לביטוי עצמי וחילופי תרבויות ומפגש לקהילות מגוונות.
לילדים ממעמד העובדים הוצעה הדרכה בכל הצורות והרמות של אמנות.
אדמס, בעזרת אלן גייטס סטאר, ייסדה את אגודת בתי הספר הציבוריים לאמנות בשיקגו (CPSAS או Chicago Public School Art Society) על מנת להגביר את השימוש באומנות בקרב ילדים.
האגודה סיפקה שיעורים ציבוריים תוך שימוש בשחזורים של יצירות אמנות בעלות שם עולמי, שכרה אמנים שילמדו ילדים כיצד ליצור אמנות, וגם לקחה את התלמידים לסיורים למוזיאוני האמנות הרבים של שיקגו.
אדמס הייתה מראשוני הגישה הטוענת שניתן לקיים בשכונות עוני חיי תרבות וחברה, ושטיפוח חיי התרבות בשכונות עוני יכול לא רק להפחית שוטטות ואלימות אלא באופן חיובי ואקטיבי לסייע לאוכלוסייה לשמר את התרבות ולנצל את הכוחות החברתיים שלה לשינוי.
לאחר עשר שנים היו כבר כמאה בתים חברתיים דומים, ולאחר 20 שנה כ־400.
בשנות ה-1890 ג'וליה לת'רופ, פלורנס קלי, ותושבים אחרים של הבית תרמו להפיכתו למרכז עולמי בתחום רפורמות חברתיות.
הם השתמשו במתודולוגיות חדשניות כדי ללמוד על צפיפות אוכלוסין, נשירה מבית ספר, טיפוס המעיין, קוקאין, קריאה של ילדים, תמותת תינוקות, ומיילדות.
בניסיון לשפר את הסביבה, קבוצת בית האל הפכה למעורבת בקמפיינים עירוניים ומדיניים בנושא תרבות הדיור, שיפור בשירותי הרווחה, דיונים בנוגע להחמרת החקיקה בנוגע להעסקת ילדים, והגנה על נשים עובדות.
אדמס הביאה מבקרים בולטים מרחבי העולם, ופיתחה קשרים הדוקים עם אנשי הרוח והנדבנים המובילים בשיקגו.
בשנת 1912, היא סייעה למפלגה הפרוגרסיבית החדשה ותמכה בקמפיין לנשיאות של תאודור רוזוולט.
בית האל שם דגש על תפקידם של ילדים בתהליך הקליטה של מהגרים חדשים.
אדמס טענה בספרה The Spirit of Youth and the City Streets (רוח נוער ורחובות העיר) שמשחק חיוני לנוער משום שערים הורסות את רוח הנעורים.
בית האל הציג מספר רב של תוכניות אמנות ודרמה, כיתות גן, מועדוני נוער, שיעורי שפה, קבוצות קריאה, אולם התעמלות, ומגרש משחקים.
כל אלו ואחרים, נועדו לעודד שיתוף פעולה דמוקרטי, פעולה משותפת והורדת ערך האינדיבידואליזם.
היא עזרה להעביר את חוקי המפעל הראשונים.
אדמס ועמיתיה תיעדו את הגאוגרפיה של הטיפואיד ודיווחו כי העובדים העניים סבלו ממנה רבות.
היא זיהתה את תאוות הבצע והשחיתות שהובילו לביורוקרטיה העירונית להתעלם מבריאות, תברואה חוקי הבנייה.
השילוב בין צדק סביבתי לרפורמה בשלטון המקומי, בסופו של דבר, הביאו לחלוקה שוויונית יותר של תשתיות העיר ושיטות בדיקה מודרניות.
אדמס עבדה עם לשכת הבריאות של שיקגו וכיהנה כסגנית הנשיא הראשונה של אגודת גני השעשועים של אמריקה.
בשנת 1912 פרסמה אדמס את הספר "מצפון חדש ורוע עתיק", שעסק בזנות.
על אף הנושא הספר זה היה פופולרי משום שהוא פורסם בזמן המאבק בעבדות הלבנה.
אדמס האמינה כי זנות היא תוצאה של חטיפה בלבד.
אדמס ועמיתיה רצו במקור שבית האל יביא את הערכים הגבוהים של תרבות הקולג' להמונים, כולל את עקרונות תנועת היעילות (Efficiency Movement).
בחלוף הזמן, מטרת הבית השתנתה מהבאת אמנות ותרבות לשכונה, למענה על הצרכים של הקהילה על ידי מתן טיפול לילדים, הזדמנויות חינוכיות, ואזורי כינוס גדולים.
בית האל הפך ליותר ממקום עבור הדור החדש של נשות ההשכלה האקדמית, הוא גם הפך לחלק מהקהילה בה הוא נוסד, וההתפתחות מראה על היסטוריה משותפת.
אדמס קראה לנשים - בעיקר נשים מהמעמד הבינוני עם זמן פנוי וכוחות, כמו גם נדבניות עשירות - לממש את חובתן האזרחית ולהיות מעורבות בנושאים מוניציפליים כביטוי ל"משק בית אזרחי".
בכך הרחיבה אדמס את הרעיון של אחריות אזרחית גם לנשים והזמינה אותם לעשייה ציבורית מעבר לתפקידי האמהות.
חייהם של נשים סובבים סביב "אחריות, זהירות, וחובה", תחומים אלו ייצגו את מקור הכח של הנשים.
רעיון זה היווה את הבסיס לתפקיד המשק עירוני או אזרחי שאדמס הגדירה, ונתן ערך מוסף לתנועה לזכות הבחירה לנשים בה אדמס תמכה.
אדמס טענה שנשים, בניגוד לגברים, חונכו על מנת לדאוג לרווחת האדם.
הן צריכות לבנות על בסיס תפקידיהן המסורתיים במשק הבית תפקידים אזרחיים.
חובות משק אזרחי כללו, למשל, מאמצים להובלת רפורמה בנושאים ביוב, אוויר מזוהם, ותנאי עבודה לא בטוחים במפעלים.
אדמס הובילה את "מלחמות אשפה"; בשנת 1894 היא הפכה לאישה הראשונה שמונתה למפקחת תברואה של שדרה ה-19 בשיקגו.
בעזרתו של מועדון נשי בית האל, תוך שנה יותר מ-1000 הפרות בריאות דווחו לעירייה ואיסוף האשפה תדיר גרם לירידה בשיעורי המוות והמחלות.
לאדמס היו דיונים ארוכים עם הפילוסוף ג'ון דיואי שבהם הם הגדירו מחדש את הדמוקרטיה במונחים של פרגמטיזם אקטיביזם אזרחי, תוך שימת דגש יותר על חובת האזרח ופחות על זכויות.
אחת מהפרספקטיבות המובילות שייחדו אדמס והקואליציה שלה הייתה הקריאה להרחיב את המבנים והשיטות הדמוקרטיות לחיים החברתיים והכלכליים ולא להגביל אותם לתחום המדיני בלבד.
השנייה הייתה קריאתם למוסר חברתי חדש שיחליף את הבלטת האינדיבידואליות בחברה מודרנית.
אף על פי שלא הייתה אמא בעצמה, אדמס הפכה ל-"אמא לאומה", המזוהה עם אמהות במובן של טיפול המגן על בני עמה.
אדמס שמרה על לוח הזמנים הצפוף שלה שכלל הרצאות ציבוריות ברחבי הארץ, בעיקר בקמפוסים.
בנוסף לכך, היא הרצתה בקורסים ביחידה ללימודי חוץ של אוניברסיטת שיקגו.
היא סירבה להצעות מהאוניברסיטה, להפוך לחברת סגל קבועה על מנת לשמור על התפקיד העצמאי שלה מחוץ לאקדמיה.
מטרתה הייתה ללמד מבוגרים שלא למדו במוסדות אקדמיים רשמיים, בגלל מחסור כלכלי או העדר תעודות.
יתר על כן, היא לא רצתה מעורבות אוניברסיטאית על הפעילויות הפוליטיות שלה.
במהלך השנים השתלמו בבית האל עובדות סוציאליות רבות.
בשנת 1910 הפכה לאשה הראשונה ששמשה נשיאה של הוועדה הלאומית לעבודה סוציאלית, וב-1919 מונתה ליושבת ראש הקונגרס הבינלאומי של נשים, שמקום מושבו בהאג, הולנד.
שם פעלה יחד עם אמילי גרין באלץ', והן חיברו במשותף את דו"ח הקונגרס.
כפציפיסטית יצאה בגלוי כנגד הצטרפותה של ארצות הברית למלחמת העולם הראשונה, דבר שהביא לגינוי כלפיה מצד אנשי ציבור והעיתונות.
אדמס הייתה ממייסדות ליגת הנשים הבינלאומית למען שלום וזכויות אדם.
בשנת 1931 זכתה, במשותף עם ניקולס מארי באטלר, בפרס נובל לשלום על פועלה.
הייתה זו הפעם הראשונה שאשה אמריקאית זכתה בפרס נובל.
אדמס החלה להיות פעילה במפלגת הנשים לשלום ב-1915 ונבחרה ליושבת ראש ארצית.
סופרג'יסטיות אירופאיות, אלטה יאקובס, אניטה אאוגספורג וגוסטבה היימן הזמינו אותה יחד עם פעילות נוספות מהמפלגה לקונגרס הנשים הבינלאומי בהאג באותה השנה.
ביחד עם מנהיגות נוספות היא נפגשה עם מנהיגים של המדינות הנייטרליות לדיונים באפשרות לסיום מלחמת העולם הראשונה.
כמו כן היא כתבה לנשיא ארצות הברית וודרו וילסון מכתב בו הפצירה בו לא להיכנס למלחמה באירופה:
ב־1919 כאשר הקונגרס התכנס, בשנית בז'נבה, הוקמה ליגת נשים בינלאומית לשלום וחרות ואדמס נבחרה לנשיאה.
כאשר ארצות הברית הצטרפה למלחמה, בשנת 1917, אדמס ביקרה חריפות את ההחלטה.
היא התמודדה עם תגובות קשות על היותה פציפיסטית וביקורתית.
כחלק פעילותה למען השלום, במהלך מסעותיה, נפגשה אדמס עם מגוון רחב של דיפלומטים ומנהיגים אזרחיים הדגישה את התפקיד המיוחד שיש של נשים לשמור על השלום.
ההכרה של מאמציה זיכו את אדמס בפרס נובל לשלום בשנת 1931. היא הייתה האישה האמריקאית הראשונה שזכתה בפרס.
את הפרס הכספי היא תרמה לליגת נשים בינלאומית לשלום.
במהלך חייה לאדמס היו יחסים רומנטיים עם נשים, למשל עם מרי רוזט סמית' ואלן סטאר.
היחסים שלה עם נשים היוו מערך תמיכה עבורה בעבודה החברתית.
היא הקפידה והצליחה לשמור על יחסי עבודה תקינים עם הנשים שהגיעו לבית האל והיוותה עבורן דמות להערכה והשראה.
קרוב לוודאי שכיום הייתה מוגדרת כלסבית.
בת הזוג הראשונה שלה הייתה אלן סטאר, שעמה היא ייסדה את בית האל.
הן הכירו כששתיהן היו סטודנטיות בסמינר רוקפורד לבנות.
בשנת 1889, הן ביקרו באולם טוינבי יחד, והחלו בפרויקט בית החברתי.
בת זוגה השנייה הייתה מרי רוזט סמית', שהייתה אחת התורמות לבית האל, וגרה שם יחד עם אדמס.
ליליאן פאדרמן, היסטוריונית, כתבה כי אדמס פנתה למרי בתור "יקירתי הנצחית" "מותק" ו-"יקרה מכל", וקבעה באופן חד משמעי כי הן חלקו את האינטימיות של זוג נשוי.
ב-1934, כשמרי נפטרה מדלקת ריאות, לאחר ארבעים שנה יחד.
נאמר כי, "מרי סמית' נהייתה ונשארה התו הגבוה והברור ביותר במוזיקה שהייתה החיים האישיים של ג'יין אדמס".
בבעלותן היה בית קיץ בנמל בר, מיין.
כאשר היו רחוקות זו מזו, הן כתבו מכתב אחת לשנייה לפחות פעם ביום - לפעמים פעמיים ביום.
אדמס כתבה לסמית', "אני מתגעגעת אליך נורא, שלך עד המוות".
המכתבים מראים שהנשים ראו את עצמם כזוג נשוי: "יש היגיון בתכונה של אנשים נשואים להישאר יחד", כתבה אדמס לסמית'.
בית האל, תנועת בתי ההתיישבות ותנועת השלום מזוהים כעמודי התווך של המורשת של אדמס.
בעוד חייה התמקדו בפיתוח הפרט, רעיונותיה ממשיכים להשפיע חברתית, פוליטית וכלכלית בארצות הברית, כמו גם מבחינה בינלאומית.
וילארד מוטלי, אמן דייר בבית האל, חילץ מידע מהתאוריה המרכזית של אדמס על אינטראקציה סימבולית והשתמש בשכונה ובאנשיה כדי לכתוב, בשנת 1948, את רב המכר שלו "לדפוק על כל דלת" (Knock on Any Door).
תפקידה של אדמס כמתקנת חברתית איפשר לה לעתור כנגד הממסד ולשנות את הגאוגרפיה החברתית והפיזית של השכונה שלה בשיקגו.
אף על פי שסוציולוגים אקדמיים עכשוויים הגדירו את התחייבותה בתור "עבודה סוציאלית", המאמצים של אדמס היו שונים בצורה משמעותית מפעילות שבדרך כלל היו מתויגות בתור "עבודה סוציאלית" במהלך אותה תקופת זמן.
לפני ההשפעה של אדמס על המקצוע, רוב העבודה הסוציאלית פעלה על בסיס המודל של "מבקר ידידותי", שבו בדרך כלל, נשים עשירות ממעמד ציבורי גבוה בקרו אנשים עניים, ובאמצעות הערכה והתערבות שיטתיות, ניסו לשפר את חייהם.
אדמס דחתה את מודל המבקר הידידותי לטובת מודל של תיקון חברתי / תורת בנייה חברתית, ובכך הציגה את היסודות המרכזיים של צדק חברתי ורפורמי עכשווי בתחום העבודה סוציאלית.
אדמס פעלה עם אחרים לכינון בית המשפט הראשון לנוער, רגולציה בדיור ללא צורך במיקור חוץ, יום עבודה של שמונה שעות לנשים, בדיקות בטיחות במפעל, ודמי מחלה בשל תאונות בעבודה.
היא תמכה במחקר שמטרתו לקבוע את הסיבות של עוני ופשע, ותמכה בזכות ההצבעה לנשים.
היא הייתה חסידה נלהבת של צדק למהגרים ושחורים והפכה לחברה באיגוד הלאומי לקידום אנשים צבעוניים.
בין הפרויקטים שחברי בית האל פתחו היו חבר ההגנה למהגרים, האגודה להגנה על הנוער, בית המשפט לנוער הראשון בארצות הברית, ומרפאה פסיכותרפית לנוער.
לכתבי ולנאומי אדמס, עקב הקמתו של חבר הלאומים והיותה שוחרת שלום, היו השפעה על האומות המאוחדות.
ב-10 בדצמבר 2007, חגגו באילינוי את יום ג'יין אדמס הראשון השנתי.
את יום ג'יין אדמס יזמה מורה בבית ספר ייעודי בדונגולה, אילינוי, בסיוע של אגף אילינוי של האגודה האמריקנית של נשות האוניברסיטה.
פארק הזיכרון לג'יין אדמס ממוקם ליד הנייבי פיר בשיקגו.
בשנת 2007, מדינת אילינוי שנתה את שמו של כביש האגרה הצפון-מזרחי לכביש האגרה לזיכרון ג'יין אדמס.
בשנת 2008, נכנסה ג'יין אדמס להיכל התהילה של ההומואים והלסביות שיקגו.
בשנת 2012, נכנסה למצעד המורשת, תצוגה ציבורית חיצונית שמציינת את האנשים וההיסטוריה של קהילת הלהט"ב.
בשנת 2014, הייתה לאחת מ-20 המכובדים הראשונים שלהם הוענק שלט ברונזה בגודל 90 ס"מ על 90 ס"מ במצעד הגאווה של סן פרנסיסקו (www.rainbowhonorwalk.org) שמביע הערכה לגיבורים ולגיבורות הלהט"ב.
בשנת 2015, אדמס הפכה לאחת מ-31 האנשים הבולטים של חודש ההיסטוריה של הלהט"ב השנתי לפי פורום השוויון.
מחוץ לאילינוי, בית ג'יין אדמס הוא אולם מגורים שנבנה בשנת 1969 במכללה בקונטיקט.
בית האל נהרס לשם הקמת קמפוס שיקגו באוניברסיטת אילינוי, בשנת 1963, ועבר מקום.
בית המגורים בבית האל עצמו נשמר כמוזיאון וכאנדרטה לג'יין אדמס.
המכללה לעבודה סוציאלית "ג'יין אדמס" הוא בית ספר מקצועי באוניברסיטת אילינוי בשיקגו.
המרכז לפיתוח עסקי "ג'יין אדמס" הוא בית ספר תיכון בקליבלנד, אוהיו.
תיכון "ג'יין אדמס" לקריירה אקדמית הוא בית ספר תיכון בברונקס, ניו יורק.
ג'יין אירווין הריסון הייתה אשתו של ויליאם הנרי הריסון הבן (William Henry Harrison Jr) בנו של הנשיא התשיעי של ארצות הברית, ויליאם הנרי הריסון האב.
שימשה בפועל כמארחת הרשמית של הבית הלבן ולמעשה הגברת הראשונה של ארצות הברית במהלך חודש אחד בשנת 1841, בו כיהן חותנה כנשיא, עת שאשתו של הנשיא (אן הריסון) הייתה חולה ולא יכלה להגיע מאוהיו (שם התגוררו היא ובעלה קודם לבחירתו לנשיא ומעברם לוושינגטון הבירה).
אן הריסון לא יכלה להשתתף בטקס השבעת הנשיא ובטקסים והנשפים שנערכו לאחר מכן, ואשת בנה החליפה אותה בתפקידיה הרשמיים בטקסים אלה כמארחת.
אחותה אליזבת נישאה לבן אחר של הנשיא הריסון, ג'ון סקוט הריסון; אחד מעשרת ילדיהם, בנג'מין הריסון, הפך גם הוא לנשיא ארצות הברית.
ג'יין אשר היא שחקנית וסופרת אנגלייה ממוצא יהודי.
התפרסמה גם בקשר רומנטי של מספר שנים עם פול מקרטני.
ג'יין אשר נולדה בשכונת מרילבון שבלונדון, אנגליה, הבת השנייה מתוך שלושה ילדים של הרופא והביולוג ריצ'רד אשר ושל המורה למוזיקה הידועה מרגרט אליוט-אשר.
סבתה מצד אביה, לואיז (לבית שטרן), הייתה יהודייה שנישאה לפליקס אשר, שהיה כומר.
אחיה הגדול הוא הזמר פיטר אשר מההרכב פיטר וגורדון ואחותה הקטנה, קלייר אשר, היא מגישה תוכניות ברדיו.
הייתה שחקנית כבר בילדותה, הופעתה הראשונה בקולנוע הייתה בגיל 6 בסרט "מאנדי".
אחרי שהופיעה בסרטים אחדים בקולנוע ובטלוויזיה, כגון סדרת המדע בדיוני "Quatermass Xperiment", השתתפה כחברת צוות בתוכנית "Juke Box Jury" של ה-BBC.
ב-18 באפריל 1963 פגשה אשר את פול מקרטני, כאשר הופיעו הביטלס באלברט הול.
מקרטני שכנע אותה להיות חברתו .
ב-25 בדצמבר 1967, אשר ומקרטני הודיעו על אירוסיהם.
אשר ביטלה את האירוסין בתחילת 1968 לאחר שחזרה מבריסטול ומצאה את מקרטני במיטה עם אישה אחרת.
לאחר מכן, הם ניסו לשפר את היחסים ביניהם, אך לבסוף נפרדו ביולי 1968.
אחיה פיטר היה חבר בצמד פיטר וגורדון, שלהם כתבו לנון-מקרטני את הלהיט "A world without love".
ב-1964 הופיעה אשר בסרטו של רוג'ר קורמן "מסכת המוות האדום" ("The Masque of the Red Death").
ב-1965 גילמה את דמותה של מגי טוליבר בסדרת הטלוויזיה "הטחנה על הנהר פלוס" לפי ספרה של ג'ורג' אליוט.
ב-1966 שיחקה בסרט "אלפי" לצידו של מייקל קיין.
ב-1970 שיחקה ב-"Deep End" סרטו של ג'רזי סקולימובסקי.
אחר כך נראתה בעיקר על מסכי הטלוויזיה בסדרות "The Stone Tape", בתפקיד אורח בסדרה "רמפול", בסדרה "חמדת ימים" (Brideshead Revisited), ובתפקיד פיית' אשלי בסדרה "Wish Me Luck" שנמשכה שלוש עונות מ-1987 עד 1989. בשנת 2001 הופיעה בסדרה "Crossroads".
ב-1994 גילמה את תפקיד המלווה, סוזן פורמן, בגרסה רדיופונית של סדרת המדע בדיוני דוקטור הו, הדרמה-הקומית "מה קרה לסוזן פורמן?" שודרה ברדיו-4 של ה-BBC.
הופעת רדיופונית בולטת נוספת הייתה בפרק מתוך "הרפתקאותיו הנוספות של שרלוק הולמס" ששודר ב-2002.
ב-2006 כיכבה בעיבוד של ריצ'רד פל לסדרת המדע בדיוני משנות השישים, "A for Andromeda".
ב-1971 פגשה את המאייר ג'רלד סקרף והם נישאו עשר שנים מאוחר יותר, לזוג נולדו שלושה ילדים.
אשר פרסמה שלושה רומנים שהפכו לרבי מכר "The Longing", "The Question" ו- "Losing It".
כיום היא ידועה ככותבת ספרי בישול, וכמנהלת חברה לאפיית עוגות לאירועים מיוחדים.
אשר היא גם נשיאת האגודה האוטיסטית הלאומית (של הממלכה המאוחדת).
היא פעילה מאוד באגודה, והיא נאמה בפתיחת הקמפיין "הפכו את בית הספר להגיוני", של האגודה.
ג'יימסטאון היא בירת הטריטוריה הבריטית שמעבר לים סנט הלנה, אסנשן וטריסטן דה קונה, ועיר הנמל המרכזית של האי סנט הלנה.
העיר נוסדה בשנת 1659 על ידי חברת מזרח הודו הבריטית.
העיר בנויה לאורכו של עמק צר, וממנה יוצאת דרך המובילה לשאר יישובי האי (ובהם האתר בו נכלא נפוליאון בונפרטה).
כלכלת העיר מתבססת על מכסים מקומיים, תיירות והנפקת בולי דואר.
אחד המבנים הבולטים בעיר מכונה "סולם יעקב" (Jacob's Ladder, על שמו של סולם יעקב) - גרם מדרגות בן 699 מדרגות שנבנה בשנת 1829 וקישר את העיר לגבעת לאדר בה היה מוצב צבאי שהגן על העיר.
בעיר מבנים רבים הבנויים בסגנון אדריכלות ג'ורג'יאני בריטי.
בשל ריכוז מבנים אלה הובאה הצעה בפני ארגון אונסק"ו להכריז על העיר כאתר מורשת עולמית.
ג'יין ג'ייקובס הייתה עיתונאית וסופרת אמריקנית-קנדית, מגדולי המבקרים של תכנון הערים המודרני, שהשפיעה רבות על לימודי עירוניות, סוציולוגיה וכלכלה.
ג'ייקובס ידועה בעיקר בזכות ספרה "מותן וחייהן של ערים אמריקאיות גדולות".
ג'ייקובס הייתה ידועה בפעילותה הציבורית בנושאי תכנון ובנייה המכוונים לתושבים.
בכתביה מתחה ביקורת על מגמות הפרבור של הכרך האמריקאי, הפרדת השימושים, עידוד השימוש ברכב פרטי והירידה בצפיפותן של ערים הנגרמת כתוצאה מכך.
מגמות אלו, טענה ג'ייקובס, מובילות להתפוררות הקהילות העירוניות, לניכור אורבני וכתוצאה מכך להידרדרות הביטחון האישי ואיכות החיים בכרך העירוני.
לתפיסתה, ערים טובות הן ערים בהן מתקיימות אינטראקציות בין אנשים ברחובות ויש העדפה להולכי רגל, רוכבי אופניים ותחבורה ציבורית על פני מכוניות פרטיות.
תמה שכיחה בעבודתה הייתה השאלה האם אנחנו בונים ערים לאנשים או למכוניות?
ג'ייקובס נולדה בשם ג'יין בוצנֶר בסקרנטון שבפנסילבניה.
בתם של בס רוביסון בוצנר, מורה לשעבר ואחות וג'ון דקר בוצנר, רופא.
הם היו משפחה פרוטסטנטית בעיר עם רוב קתולי מובהק.
אחרי סיום לימודיה בתיכון היא עבדה כעוזרת עורכת, ללא תשלום, בעיתון המקומי בסקרנטון במוסף הנשים.
בשנת 1935 עברה לניו יורק עם אחותה בעקבות השפל הגדול.
בוצנר מצאה את גריניץ' וילג' במנהטן כחלק החביב עליה ביותר בניו יורק משום שלא תאם את המבנה הרשתי של מנהטן והאחיות עברו לגור שם מברוקלין.
החיים בוילג' וכן העבודה במגוון רחב של עבודות שונות, השפיעו על תפיסתה של ג'ייקבוס על שימושים מגוונים של אנשים במרחב הציבורי.
היא למדה באוניברסיטת קולומביה זואולוגיה, גאולוגיה ומדע המדינה.
לאחר שנתיים של לימודים בבית הספר ללימודים כלליים של אוניברסיטת קולומביה, החלה בוצנֶר לעבוד במגזין "איירון אייג'".
ב-1943 פורסם מאמר שלה על המצב הכלכלי הקשה בסקרנטון.
המאמר עורר הדים רבים ואף תאגיד חלקי הרכב Murray Corporation of America העביר לשם את חלק מפעילותו גם בעקבות הכתבה.
מעודדת מהשפעתה של הכתבה, בוצנר פנתה למועצת הייצור המלחמתית על מנת שזו תעודד עוד פעילות כלכלית בעיר.
המשרד האמריקאי למידע על המלחמה
לאחר שכתבה על ממשלת ארצות הברית, ג'ייקובס החלה לעבוד במשרד המידע המלחמתי של ארצות הברית (The United States Office of War Information) שעסק בין היתר בתעמולה.
היא עבדה שם כעשור, החל מסתיו 1943, וכתבה מאמרים על היסטוריה אמריקאית, תעשייה ופוליטיקה אמריקאית שהתפרסמו בעיתונים ברחבי העולם.
אחרי המלחמה, היא הצטרפה למחלקת המדינה והחלה לעבוד ככתבת בכתב העת Amerika, מגזין תעמולה בשפה הרוסית שפורסם במהלך המלחמה הקרה במטרה להאדיר את ארצות הברית.
היא כתבה על ידוענים אמריקאיים, אופנה, אמנות עכשווית ועוד.
אחת הכתבות שכתבה ב-Amerika עסקה באדריכל פרנק לויד רייט.
כתגובה לכתבה, כתב האדריכל הרוסי ו.
קוסאקוב, מכתב תגובה בעיתון הרוסי איזבסטיה בו התייחס לכתבה של ג'ייקובס, שנכתבה בעילום שם, וטען שהיא מאדירה את האדריכלות האמריקאית אך מתעלמת מהתוצאות ההרסניות של הקפיטליזם האמריקאי כפי שהן באות לידי ביטוי בשכונות העוני בערים הגדולות בארצות הברית.
ג'ייקובס למדה את הנושא וכתבה כתבת תגובה בה הציעה פתרון לבעיה שקוסאקוב העלה, פינוי שכונות העוני ובניית מגדלי דירות רבי קומות.
ב-1948 התבקשה ג'ייקובס למלא שאלון לתחקיר ביטחוני.
בעקבות צו נשיאותי לבדיקת נאמנות ומניעת השפעה קומוניסטית על עובדי הממשלה הפדרלית של ארצות הברית, חקירתה נמשכה ארבע שנים.
קשריה עם אלג'ר היס, שהיה המנהל הישיר שלה וכוונתה לנסוע לרוסיה עוררו את חשדם של אנשי ה-FBI שחקרו אותה ומעל עשרה אנשים אודותיה.
ב-1952 מחלקת המדינה הודיעה שמחלקת הפרסומים תעבור מניו יורק לוושינגטון די.
ומרבית העובדים התנגדו למעבר וסירבו לעבור.
ג'ייקובס החלה לעבוד בכתב העת Architectural Forum ב-1952, ונחשבה לעיתונאית מוערכת.
לאחר תקופה קצרה החלה לסקר תכנון ובלייה עירונית.
על מנת להתמקצע בתחום התכנון והארכיטקטורה, בו לא הייתה לה השכלה פורמלית, היא למדה בערבים ביחד עם בעלה, האדריכל רוברט ג'ייקובס.
פיטר פלק, העורך של המגזין ביקש ממנה להתמחות בתחום של מבני ציבור - בתי ספר ובתי חולים.
ב-1954 נשלחה ג'ייקובס לסקר פרויקט פיתוח לבני המעמד הבינוני של האדריכל אדמונד בייקון בפילדלפיה.
בייקון תכנן אזורי תעשייה ומגורים נפרדים ויצר מרחבים ציבוריים לא נוחים ולא מזמינים.
אף על פי שהעורכים ציפו לכתבה חיוביות, ג'ייקובס ביקרה את הפרויקט וטענה שהתכנון פוגע באוכלוסיית האפרו-אמריקאיים העניים ומעקר את המרחב הציבורי כמקום מפגש לרעיונות ואנשים.
כאשר בייקון הגיב לטענותיה והציג דוגמאות לבניינים שעברו פיתוח, היא השיבה שנראה ש"פיתוח" הורס את חיי הקהילה במרחב בציבורי.
בתחילת 1956 הגיע למערכת כתב העת ויליאם קירק, כומר אפיסקופלי, פעיל קהילתי ומנהל איגוד הבתים החברתיים במזרח הארלם והזמין את ג'ייקובס לסיור בשכונה.
מזרח הארלם באותה התקופה הייתה שכונת עוני צפופה אליה הגיעו מהגרים רבים מפוארטו ריקו.
כאשר החלו להגיע כספי שיקום לעיר ניו יורק, הם הופנו להארלם המזרחית.
החל מתחילת שנות הארבעים, נבנו פרויקטי דיור רבי קומות בשכונה.
לטענת קירק, מבנים אלו שבאו לשפר את מצבם של תושבי השכונה, רק הרעו את מצבם משום שהאזורים הציבוריים נותרו ללא שימוש ולא היה נעים ואף מסוכן להסתובב בהם ובנוסף לא הורחבו שירותים ציבוריים נלווים כמו בית ספר, מרפאות וכו' בעקבות הגידול באוכלוסייה.
בעקבות הסיורים בהארלם החלה להתגבש אצל ג'ייקובס ההבנה שרעיונות תכנוניים נפוצים, שכללו הריסת בתים נמוכים בשכונות עניות ובניית בנייני דירות גבוהים, מוקפים בחלל הפתוח, פוגעים במרקם הקהילתי.
באפריל 1956 Architectural Forum שלח את ג'ייקובס להרצות באוניברסיטת הרווארד בנושא תכנון עירוני.
היא הסכימה להרצות בתנאי שתוכל להציג את רעיונותיה על מזרח הארלם.
ההרצאה הייתה בפני מתכנני ערים, אדריכלים ויזמים ובה טענה כי בהארלם היו 1,100 חנויות שנעלמו, אך נוספו 50,000 דיירים שזקוקים לשרותי מסחר, לא רק על מנת לקבל שירותים וטובין, אלא משום שחנויות יוצרות סביבן מרחבים קהילתיים.
היא קראה למאזינים לחשוב על היבטים רחבים יותר של תכנון עירוני, מעבר לבניית מבני מגורים.
בסיום ההרצאה, להפתעתה, נשמעו מחיאות כפיים רמות למרות קריאת התיגר על מתכננים עירוניים, בעלי נדל"ן ומפתחים.
Architectural Forum הדפיס את הנאום בשילוב תמונות של הארלם המזרחית.
מותן וחייהן של ערים אמריקאיות גדולות
אחרי ההרצאה בהרווארד הוזמנה ג'ייקובס לכתוב מאמר בכתב העת Fortune.
ב-1958 פורסם מאמרה "מרכז העיר שייך לאנשים" (Downtown Is for People) שנחשב לביקורת הציבורית הראשונה של ג'ייקובס על תפיסת העולם שייצג רוברט מוזס.
מוזס היה אחראי על פרויקטים לפיתוח ובינוי רחבים מטעם עיריית ניו יורק, שגררו ביקורת נוקבת של ג'ייקובס.
במאמר טענה, שמאמצי הפיתוח של מרכזי הערים ברחבי ארצות הברית מוטעים ומוכיחים כי אין הם מבוססים על ההבנה ביחס לדרך בה אנשים מתנהגים בערים.
בעקבות המאמר ב-Fortune, העניקה קרן רוקפלר מענק מחקר לג'ייקובס על מנת שתערוך מחקר ביקורתי מקיף על תכנון עירוני והחיים העירוניים בארצות הברית.
במשך שלוש שנים היא חקרה בניו סקול, וב-1961 היא פרסמה את הספר מותן וחייהן של ערים אמריקאיות גדולות.
הספר הוא אחד הספרים המשפיעים ביותר בהיסטוריה של התכנון.
ג'ייקובס טבעה את המונחים "עירוב שימושים" ו"עיני הרחוב" והרחיבה את המשמעויות למושג הון חברתי.
אחרי פרסום הספר, התפטרה ג'ייקובס מעבודתה בכתב העת Architectural Forum והקדישה את זמנה לכתיבה ולמשפחתה.
במקביל היא ורוברט ג'ייקובס לקחו חלק בתנועת המחאה בארצות הברית למלחמת וייטנאם.
ג'ייקובס התנגדה להקמתו של מרכז הסחר העולמי במנהטן תחתית.
המרכז נבנה על שטח בן 16 אקר בו פעלו עסקים קטנים שכללו בין היתר חנויות למוצרי אלקטרוניקה, מכשרי רדיו וחלפים.
האזור כונה שדרת הרדיו (Radio Row).
ג'ייקובס טענה שיש מספיק מבני משרדים במנהטן וכי בניית המגדלים תשנה את המרקם העירוני בתחתית מנהטן ותפגע בתושבים החלשים של האזור.
בשנות ה-50 וה-60 של המאה ה-20 התגוררה ג'ייקובס עם משפחתה בגריניץ' וילג' שהשתנתה והתרחבה בעקבות בניית דיור ציבורי, יוזמות בינוי פרטיות, הרחבת אוניברסיטת ניו יורק, ותוכניות התחדשות עירונית שהוביל רוברט מוזס.
התוכנית של מוזס כונתה "פינוי שכונות" והתבססה על חוק השיכון הפדרלי משנת 1949. התוכנית כללה הריסה של בלוקים ובנייה של גורדי שחקים.
התוכנית המקורית דרשה פינוי של 132 משפחות מבתיהן וסגירה של כאלף עסקים קטנים.
היא לקחה חלק במאבקי התושבים באזור ונחשבה לגיבורה מקומית.
באפריל 1968 נעצרה ג'ייקובס על ידי קצין משטרה בלבוש אזרחי במהלך הפגנה.
היא הואשמה בהסתה, פגיעה ברכוש ציבורי הפרעה לפעילותו של עובד ציבור.
אחרי מספר חודשים של התדיינות בבית המשפט, הופחתו ההאשמות נגדה להאשמה של הפרעה לסדר הציבורי.
בזמן המשפט כבר התגוררה ג'ייקובס בקנדה.
בשנת 1968, לאחר מעצרה, היגרה ג'ייקובס ומשפחתה לקנדה.
המשפחה היגרה, בין היתר, בגלל התנגדותם למעורבות האמריקאית במלחמת וייטנאם וכדי למנוע את גיוס בניה לצבא.
גם בטורונטו הייתה מעורבת ג'ייקובס במאבקים עירוניים, שהידוע בהם היה הרחבת הכביש המהיר, אלן רוד, בטורונטו.
ג'ייקובס לקחה חלק בדיון הציבורי על פרישת קוויבק מקנדה ותמכה בהיפרדות.
היא כתבה את ספרה השלישי בנושא, שאלת ההפרדות: קוויבק והמאבק על הריבונות.
הספר בוחן את הסוגיות של ריבונות ואוטונומיה לאורך ההיסטוריה.
מבקריה הבולטים של ג'ייקובס היו מתכנני ערים, יזמי פיתוח ואדריכלים שטענו שהיא חסרה השכלה פורמלית בתחומים בהם פעלה ובכתביה לא התייחסה לתשתיות עירוניות ועל כן פתרונותיה הם שטחיים ופופוליסטיים.
אחד התוצרים המשמעותיים של מאבקיה של ג'ייקובס, אותו לא חזתה, היה ג'נטריפיקציה.
לא רק שאופיו של גריניץ' וילג' לא נשמר אלא השכונה הפכה לאחד מאזורי הנדל"ן היקרים בניו יורק.
הבית של ג'ייקובס נמכר בשנות האלפיים תמורת יותר משלושה מיליון דולר.
ג'יין ג'ייקובס הטביעה את חותמה על החשיבה העירונית עוד בימי חייה, והשפעתה והרוח של רעיונותיה המשיכו להדהד גם לאחר מותה.
ב-2006, לציון יום הולדתה ה-89, קבוצה של חברים ומכרים שלה ייסדו את תנועת "הליכות ג'יין".
ברחבי העולם ובישראל מצוינת מורשתה של ג'ייקובס בסיורים רגליים בכרך העירוני, באירוע המכונה "הליכות ג'יין" ("Jane's Walk").
הסיורים מתקיימים בסוף השבוע הראשון של מאי בכל שנה, במאות ערים ברחבי העולם.
הליכות ג'יין מעודדות אנשים לחלוק סיפורים על השכונות שלהם, להכיר את הקהילות בסביבתם, ולהשתמש בהליכה כדרך להתחבר עם שכניהם.
כמחווה לג'ייקובס, קרן רוקפלר, שהעניקה לה מענקי מחקר בשנות ה-50 וה-60, הכריזה הקרן, בפברואר 2007 על מדליית ג'יין ג'ייקובס, שתוענק לאנשים שתרמו תרומה משמעותית לחשיבה בתחום העיצוב העירוני, במיוחד בעיר ניו יורק.
המכון הקנדי לעירוניות מחלק את פרס ג'יין ג'ייקובס למפעל חיים (Jane Jacobs Lifetime Achievement Award) ליחידים שפעילותם למען הקהילה בה הם חיים עולה בקנה אחד עם תפיסתה של ג'ייקובס: ערים מוצלחות הן ערים השמות במרכז את רווחתם של התושבים.
2008 (1961): מותן וחייהן של ערים אמריקאיות גדולות
ג'יין מאלורי בירקין הייתה שחקנית קולנוע, במאית, דוגמנית וזמרת אנגלייה.
בירקין הייתה ידועה בשל מכלול עבודתה בתחום הקולנוע והזמרה, אך גם בשל חייה הפרטיים, ומערכת יחסיה עם סרז' גינסבורג, עמו שרה את השיר השערורייתי "Je t'aime...
moi non plus", בו נשמעת בירקין כשהיא גונחת ונאנחת בצורה המדמה יחסי מין.
לאחר הפרידה מגינסבורג ב-1980 המשיכה בירקין לעבוד גם כשחקנית וגם כזמרת, הופיעה בסרטים עצמאיים שונים והקליטה אלבומי סולו רבים.
על שמה של בירקין קרוי גם "תיק בירקין" המפורסם של הרמס.
בירקין נולדה בשכונת מרילבון בלונדון בשנת 1946. אמה הייתה השחקנית ג'ודי קמפבל ואביה, דייוויד בירקין, היה קצין ב.
היא גדלה בשכונת צ'לסי בלונדון, ואת לימודי התיכון סיימה בפנימייה יוקרתית באי וייט.
בשנת 1965 הופיעה בתפקיד זעיר בסרט "The Knack", בבימויו של ריצ'רד לסטר.
הצעירה הנאה בלטה כדוגמנית ושחקנית מתחילה בסצנת חיי הלילה של לונדון הסוערת.
בגיל צעיר זה נישאה בשנת 1965 לג'ון בארי, המבוגר ממנה ב-13 שנים.
הזוג התגרש בשנת 1968 והיא חזרה לגור עם הוריה.
תפקידה החשוב הראשון, בסרט "יצרים" משנת 1966, שיקף מציאות זו.
בסרט זה, שביים מיכלאנג'לו אנטוניוני שיחקה בירקין אחת מצמד דוגמניות צעירות המגיעות לדירתו של הצלם תומאס (דייוויד המינגס) ומשתוללות עמו בעירום.
תפקיד זה הוביל, בשנת 1968 למבחן בד לסרטו של פייר גרימבלט, "סלוגן".
על אף שלא דיברה צרפתית קיבלה בירקין את התפקיד.
בסרט כיכב השחקן הצרפתי סרז' גינסבורג, והשניים שרו ביחד את שיר הנושא של הסרט.
עבודתם המשותפת הובילה לקשר רומנטי.
באותה שנה גם שיחקה בסרט פסיכדלי הבריטי "Wonderwall", וב-1969 במותחן הארוטי "הבריכה" (La Piscine), לצד אלן דלון ורומי שניידר.
בשנת 1969 כתב גינסבורג שיר בשם "אני אוהבת אותך...
moi non plus), שאותו ייעד לבריז'יט בארדו.
על אף שבארדו הקליטה את השיר, היא הורתה לגנוז את ההקלטה, בשל נועזותו של השיר.
השיר עורר סערה בכל מקום בו הושמע, ונאסר לשידור על ידי תחנות רדיו באיטליה, ספרד ובריטניה.
בישראל כיכב השיר במצעד הפזמונים של "גלי צה"ל.
השיר נכלל באלבומם "ג'יין בירקין סרז' גינסבורג" שיצא לאור בשנת 1969, ובו שרה בירקין ארבעה שירים בעלי אופי דומה, לרבות השיר "69 année érotique" (השנה האירוטית 69).
בירקין המשיכה להקליט תקליטים ביחד עם גינסבורג.
בשנת 1973 שיחקה עם בארדו בסרטו של רוז'ה ואדים "לו דון ז'ואן היה אישה".
בשנת 1975 הופיעה בסרטו הראשון של גינסבורג, שנקרא "Je t'aime...
בירקין המשיכה בשנות ה-70 בקריירה הקולנועית, לצד הקריירה כזמרת.
בין היתר הופיעה בסרטים "מוות על הנילוס" (1978) ו"רצח תחת השמש" (1982) על פי ספרי אגאתה כריסטי.
בתחילת שנות ה-80 נפרדה מגינסבורג, עם זאת, עדיין המשיכה בשיתוף הפעולה האומנותי עם גינסבורג, עמו הוציאה תקליט משותף בשנת 1983 בשם "Baby alone in Babylone".
בשנות ה-80 שיחקה במספר סרטים של הבמאית אנייס ורדה, בהם: "קונג פו מסטר" (1987) בו שיחקה לצד בתה, שארלוט גינסבורג, וסרט הדוקו-דרמה "Jane B.
באותן השנים שיחקה גם במספר סרטים של הבמאי ז'אק ריווט, בהם "L'Amour par terre" (1984) ו"La Belle Noiseuse" ("דוגמנית עירום") (1991).
בשנת 1999 הוזמנה להופיע עם שירי סרז' גינסבורג בפסטיבל אביניון.
שם היא פגשה את הכנר והמעבד האלג'יראי ג'מאל בנייה והשניים החליטו לעבוד יחד.
בנייה עיבד את כל השירים שכתב גינסבורג בשביל בירקין לסגנון צפון אפריקאי, ובירקין הופיעה עמם בכל העולם במופע הנקרא "ערבסק", במשך מספר שנים.
בשנת 2002, הוציאה לאור את אלבום ההופעה החיה "ערבסק".
בעקבות הצלחת המופע חזרה לתודעת הקהל והוציא שלושה אלבומי אולפן תוך זמן קצר, "Rendez-vous" (2004), Fictions (2006), ו-"Enfants d'Hiver" (2008).
בשנת 2007 יצא לאקרנים סרטה "קופסאות" בו שימשה כבמאית, תסריטאית ואף שיחקה בתפקיד ראשי.
בשנת 2016 כיכבה כדוגמנית בקמפיין האביב של בית האופנה איב סן-לורן.
בשנת 2021 יצאה לאקרנים הסרט "ג'יין מאת שרלוט", דוקו-דרמה שיצרה יחד עם בתה שארלוט גינסבורג.
בירקין ביקרה והופיעה בישראל מספר פעמים.
בשנת 1988 הייתה אורחת פסטיבל הקולנוע ירושלים, לרגל הקרנת ארבעה סרטים בכיכובה במסגרת הפסטיבל.
בשנת 2007 הייתה שוב אורחת פסטיבל הקולנוע, בו הוצג סרטה "ארגזים", בבימויה ובכיכובה, שגם פתח את פסטיבל קאן באותה שנה.
בדצמבר 2003 הופיעה בישראל וב, בעזה, רמאללה ובית לחם, עם המופע "ערבסק" המבוסס על שירי האלבום באותה השם שיצאה בתחילת אותה שנה.