tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
עדיין ניתן לראות חתיכות זכוכית ופסולת מהפיצוץ בתוך חללו של אחד העצים.
עצים אלו הם מהעצים הגדולים ביותר בעיר.
היקפו של אחד העצים 6 מטר ושל השני 8 מטר, כנמדד בגובה החזה של אדם מבוגר, אך גובהם רק כ-10 מטר.
חופת הענפים המשולבת שלהם מכסה שטח של כ-40 על 25 מטר.
מאמינים רבים מבקרים את העצים בכל יום כדי לגעת בהם ולחלוק את כח החיות שלהם.
המשרד היפני לאיכות הסביבה הכריז על קול רשרוש הרוח בעצי הקמפור של מקדש סאנו כאחד ממאה הצלילים הראויים לשימור לדורות הבאים.
אחד משני העצים הללו הוכרז ב-15 בפברואר 1969 כ.
זמר ה-ג'יי-פופ והשחקן , שנולד בנגסאקי לניצולי פצצת האטום, כתב שיר על עצי הקמפור של המקדש בשם קוסונאקי (ביפנית: クスノキ, שמשמעותו קמפור).
שיר זה התפרסם באלבומו Human מ-2014. פוקויאמה תרם את כל ההכנסות מהשיר ומהופעות מול קהל ביפן לעיר נגסאקי כדי לשמר את עצי מקדש סאנו וכחמישים עצים נוספים ששרדו ברדיוס של כארבעה קילומטר ממוקד הפיצוץ, ולימוד ההיסטוריה הקשורה אליהם.
בדצמבר 2018 ייסדה העיר את קרן קוסונוקי כדי, יחד עם הכנסות ממיסים ותרומות אחרות, להגשים מטרות אלו וכן לשמש כסמל של שלום ליפן ולעולם.
מקדש הרה באולימפיה הוא מקדש יווני ארכאי עתיק באולימפיה שביוון, שהוקדש לאלה הרה, מלכת האלים היווניים.
זהו המקדש העתיק ביותר באולימפיה, ואחד המכובדים ביותר בכל יוון.
במקור היה זה מקדש משותף של הרה ובעלה זאוס, ראש האלים, עד שנבנה עבורו מקדש נפרד.
על מזבח המקדש הזה, שכיוונו מזרח-מערב, דולקת הלהבה האולימפית.
לפיד הלהבה האולימפית דולק בחורבותיה עד היום.
המקדש נבנה בסביבות שנת 580 לפנה"ס, אך נהרס ברעידת אדמה בתחילת המאה ה-4 לספירה.
מקדש הרה באולימפיה, הממוקם בצפון המתחם הקדוש, האלטיס, הוא אחד המקדשים הדוריים הקדומים ביותר ביוון, והמקדש הפריפטרלי העתיק ביותר באתר זה, בעל שורת עמודים אחת מכל עבר.
ייתכן שהאתר שימש בעבר כמקום פולחן של כת קדומה יותר.
המקדש הוקם בסביבות השנים 600-580 לפנה"ס, ככל הנראה כהקדשה על ידי הפוליס הטריפילית של סקילוס.
הוצע כי הקדשה זו על ידי עיר סמוכה הייתה במקור לכבוד האלה הפטרונית באולימפיה, הרה, ונחנכה מחדש כדי לכלול את זאוס, בעלה ואחיה, בנקודה מאוחרת יותר - אולי לאחר 580 לפנה"ס, כאשר השליטה באולימפיה עברה מטריפיליה לאליס, או במאה ה-5 לפנה"ס, כאשר נבנה מקדש זאוס.
המקדש נסגר במהלך רדיפת עובדי אלילים בשלהי האימפריה הרומית.
בתקופה היוונית הארכאית, המקדש שימש כמקום אחסון לפריטים חשובים לתרבות היוונית, ומנחות אחרות של העם.
בצדו המזרחי של המקדש נמצא מזבח הרה, שם דולקת הלהבה האולימפית מאז 1936 באמצעות מראה פרבולית לריכוז קרני השמש.
המקדש תואר בגב שטר היווני של 1000 דרכמה בין השנים 1987–2001.
גני גבעת יסמין בווטומפקה שבאלבמה (ארצות הברית), הכילו העתק בגודל מלא של מקדש הרה (ההרוס).
אבו סימבל או איפסמבול הוא אתר ארכאולוגי ביישוב אבו סימבל בקרבת הגבול מצרים־סודאן, הכולל שני מקדשים מתקופת השושלת ה־19 במצרים העתיקה, אשר נחצבו בסלע בנוביה.
המקדשים נבנו במאה ה־13 לפנה"ס על ידי רעמסס השני.
האתר כולל מקדש גדול המוקדש לרעמסס השני ומקדש קטן יותר צפון מזרחית לגדול המוקדש לאשתו החשובה של רעמסס, נפרתרי ולאלה חתחור.
אבו סימבל הוכר בשנת 1979 כאתר מורשת עולמית.
מקדשים אלה הוקמו בידי הפרעונים סתי הראשון ורעמסס השני, בין השנים 1284 לפנה"ס ל־1264 לפנה"ס לערך.
המקדשים הוקמו לזכר המלחמה עם החיתים בקרב קדש על האורונטס בשנת 1289 לפנה"ס לערך, שהסתיימה ללא הכרעה צבאית, אבל המצרים הציגו אותה כניצחון.
הקומפלקס המדובר הוא אחד משישה מקדשים חצובים בסלע שנבנו בנוביה במהלך כהונתו של רעמסס השני, אשר נבנו על־מנת להרשים את שכנותיה הדרומיות של מצרים וכן לחזק מחדש את הדת במצרים.
האתר נחשף בשנת 1817 על ידי ג'ובאני בלזוני.
בשנת 1959 החל מבצע תרומות בינלאומי לשימור המבנים בנוביה.
השרידים הללו, שהם הדרומיים ביותר לאותה ציוויליזציה מצרית עתיקה, נמצאו תחת סכנה ממשית בעקבות הצטברות מי הנילוס מדרום לסכר אסואן (אשר נבנה בדיוק למטרה זו – אגירת המים מדרומו).
מבצע ההצלה של מקדשי אבו סימבל החל ב־1964, ועלותו נאמדת בכ־40 מיליון דולר.
בין 1964 ו־1968, האתר כולו נחתך לבלוקים גדולים, פורק וכונס מחדש באתר חדש – 65 מטר גבוה יותר ו־200 מטר הרחק מהנילוס על־מנת להצילו משקיעה באגם נאצר בשעה שזה הלך והתמלא מאחורי הסכר, באחד המבצעים שנמנה עם ההישגים הגדולים והחשובים ביותר של ההנדסה הארכאולוגית בימינו.
אחת התוכניות הראשונות לשימור המקדשים הייתה בנייה של חלון זכוכית ענק שיקיף את המקדשים מכל עבריהם ולתוכם אפשר יהיה להוריד תיירים דרך פתח עילי, אך תוכנית זאת לא מומשה.
שער הכניסה למקדש נמצא בין שני פילונים.
המעבר בין שני הפילונים היה כמו כניסה לתוך נקיק תלול ועמוק במדבר.
בסמוך לפילונים מוצבים פסלים ענקיים המגדירים את הכניסה למקדש.
אלה הם ארבעה פסלים של רעמסס השני כביכול.
בין רגליו של הפרעה מוצגים בני משפחתו בגודל זעיר ביחס אליו, סמל לכך שפרעה נישא מכל אדם.
מעל פתח הכניסה ישנו פסל של האל אמון (רע).
מקדש זה הוקדש למלכה נפרתרי אשתו החשובה של רעמסס השני ולאלה חתחור.
המקדש שוכן 100 מטר צפון־מזרחית למקדש הגדול.
זו הייתה הפעם השנייה בהיסטוריה של מצרים העתיקה שמקדש הוקדש למלכה, הפעם הראשונה הייתה המקדש שאחנתון בנה לאשתו נפרטיטי.
על אחת הקשתות במקדש רשומה הכתובת
על קשת אחרת רשומה הכתובת הבאה:
בחזית המקדש במרכזו נמצא הפתח למקדש, מכל צד ניצבים שלושה פסלים ענקיים בגודל מעל 10 מטר.
במרכז של כל שלישית פסלים נמצא פסל ענק של נפרתרי, הפסלים זהים בגודלם לפסלי רעמסס השני.
דמותה של נפרתרי מוצגת מחזיקה בידה כלי נגינה סיסטרום (רעשן), לבושה בשמלה ארוכה, ועל ראשה עיטור האופייני לאלה חתחור, קרני פרה המקיפים את גלגל השמש.
בתוך המקדש נמצא היפוסטיל הנתמך על ידי שישה עמודים, המעוטרים על ידי סצנות המראות את נפרתרי משקשקת בסיסיטרום יחד עם האלים הורוס, ח'נום וח'ונסו ועם האלות חתחור, איסיס, מאעת, מות ותא־ורת.
בנוסף לכתובות מצריות עתיקות, נחרטו על רגלי פסלי המלכים באתר גם כתובות יווניות ופיניקיות .
באחת הכתובות ניכרת השפעת הארמית על חלק מהאותיות.
חמש כתובות אחרות מוקדשות ל"ר לחמס" (קיצור של "רבים ליעחמס") בעלי שמות פיניקיים, שייתכן שמקושרים, לפי תארוך הכתובות, צורת הכתב, מיקומן והקשרן, למושבה הצבאית היהודית ביב.
אריסטיאס מספר כי גדודים יהודים נלמחו בצבאות המצרים נגד כוש באותה תקופה.
הכתובות היווניות באתר מספרות שהחילות המצריים שיצאו מיב כללו שלושה גדודים: מצריים, יוונים ו"לועזים" (αλλογλοσσοι, דוברי שפות זרות), וכן נזכרו בהן המפקדים היוונים.
נחום סלושץ סבר שבגדוד ה"לועזי" שרתו כנענים (פיניקים) וישראלים, והכתובות הכנעניות מהאתר מגלות טפח קדום מהמושבה היהודית ביב.
כתובות המפקדים הכנענים הן: , ו, ו.
מקהלה היא קבוצה של זמרים, המבצעים יחד מוזיקה ווקאלית.
בנוסף למקהלה הנפוצה בעלת ארבעה קולות (סופרן, אלט, טנור ובס), ישנם סוגים רבים של מקהלות: קיימות מקהלות נשים, המתחלקות לקולות סופרן ואלט, ואלה מתחלקים, לפי הצורך, לסופרן ומצו סופרן, אלט ראשון ושני.
מקהלות גברים מורכבות מטנור ובס, ואלה מתחלקים לפי הצורך לטנור ראשון ושני, בריטון ובס.
יש מקהלות חובבים ששרות מתווים ואחרות, השרות משמיעה בלבד, בדרך כלל משום שרבים מן החברים אינם קוראים תווים.
במקהלות מקצועיות יש דרישה לקריאת תווים, סולפג'.
מקהלות ברמה גבוהה מוכשרות לשירת א-קפלה – שירה ללא ליווי.
מקהלה יכולה להופיע בליווי פסנתר בלבד, או עם כל הרכב שהוא, לפי המלחין או המעבד, מכלי בודד ועד תזמורת מלאה, עם זמרי סולו או עם מקהלת ילדים.
שירה בקולות אחדים יוצרת הרמוניה בין הקולות השונים.
דוגמה לכך הם הכוראלים של באך, אם כי הם נכתבו לקול ועוגב.
מוזיקה מקהלתית מוקדמת יותר נכתבה בקונטרפונקט, כמו למשל המוזיקה של המאה ה-16. דוגמה למוזיקה כזאת הם המוטטים והמדריגלים של ג'ובאני פלסטרינה, שנכתבו בשלושה עד חמישה קולות לפי חוקים נוקשים ומחייבים.
בישראל פועלות מקהלות רבות, וזה כמה שנים שקיים בישראל בית ספר למקהלה, המכשיר זמרי מקהלות לשירה ברמה גבוהה.
במקהלה בעלת שני קולות קיים קול הסופרן, וקול האלט.
מקהלה כזו יכולה להיות מקהלת נשים, או ילדים לפני התחלפות הקול.
במקהלה בעלת שלושה קולות קיימים הקולות סופרן, מצו ואלט.
מקהלות לשלושה קולות מיועדת לנשים, ילדים לפני התחלפות הקול וגברים השרים גבוה (פלצ'טו).
במקהלה בעלת ארבעה קולות קיימים קולות סופרן, אלט, טנור ובס.
לעיתים מקהלה זו שרה עם ליווי פסנתר, ולעיתים לא, משום שבמקהלה בעלת ארבעה קולות יש מספיק קולות כדי ליצור אקורד והרמוניה.
בתקופת הבארוק שרה מקהלה זו בכנסייה, בליווי עוגב, כאשר מקהלה זו שרה שירים, בדרך-כלל נעשה עיבוד לארבעה קולות.
כל מקהלה יכולה לבצע שירים בעיבוד מתאים, אך לא כל מקהלה יכולה וראויה להופיע ביצירות מוזיקליות, באולם קונצרטים או באופרות.
כל מקהלה בת ארבעה קולות יכולה להתחלק בשעת הצורך לשישה קולות ואף לשמונה או שנים-עשר, ביצירות המחייבות זאת ובהתאם לגודל המקהלה.
במקהלה בעלת שישה קולות קיימים סופרן, מצו סופרן, אלט, טנור, בריטון ובס.
בתי אופרה מחזיקים מקהלות משלהם, המשתתפות בהפקות במשך העונה.
כך גם חלק מן התזמורות.
מקדש קסטור ופולוקס הוא מקדש המצוי בפורום העתיק של העיר רומא.
המקדש נבנה במקורו לאות תודה על ניצחון העיר רומא בקרב אגם רגילוס בשנת 496 לפנה"ס.
המקדש הוקדש לתאומים קסטור ופולוקס, בניהם של זאוס ולדה - ושזוהו ברומא כאלים הפטרונים של מעמד הפרשים.
בעת שמלכה האחרון של רומא טרקוויניוס סופרבוס ניסה לאחר סילוקו מכס המלוכה לשוב ולהשתלט על רומא, נשבע הדיקטטור אולוס פוסטומיוס אלבוס רגיננסיס כי אם ינצח יבנה מקדש לקסטור ופולוקס.
על פי האגדה הופיעו השניים רכובים על סוסים בשדה הקרב והצילו את הרפובליקה הרומית.
מאוחר יותר הופיעו בפורום ובישרו לתושבי העיר כי עירם ניצלה.
המקדש נבנה במקום בו, על פי האגדה, הופיעו התאומים, ובניית המקדש הושלמה בשנת 484 לפנה"ס.
המקדש שופץ והורחב בשנת 117 לפנה"ס על ידי לוקיוס קייקיליוס מטלוס דלמטיקוס לאחר ניצחונו הצבאי.
המקדש שופץ על ידי גאיוס ורס בשנת 73 לפנה"ס.
בשנת 14 לפנה"ס נשרף הפורום ובין המבנים שניזוקו היה גם המקדש.
המקדש נבנה מחדש על ידי טיבריוס אשר חנך אותו בשנת 6 לספירה.
תיאורים מהמאה הרביעית מעידים שהמבנה עדיין היה קיים, אולם לא ידוע מתי נהרס.
ציורים מהמאה ה-15 מעידים על כך שרק שלושה עמודים נותרו מהמקדש.
בתקופת הרפובליקה שימש המקדש כמקום מפגש עבור הסנאט הרומאי, והחל מהמאה השנייה לפני הספירה שימשה חזית המקדש כבמת נאומים עבור הפוליטיקאים והמנהיגים הרומאים.
בתקופת הקיסרות הרומית שימש המקדש כמשרד המידות והמשקלות וכאוצר הקיסרות.
בחזית המבנה ניצבו שמונה עמודים קורינתיים, ובצד המבנה 11 עמודים.
במבנה היה אולם אחד המרוצף בפסיפס שרוחבו 32 מטרים, אורכו 49.5 מטרים וגובהו 7 מטרים.
מקדש סטורנוס הוא מקדש שהיה ממוקם בפורום של רומא העתיקה.
המקדש הוקדש לאל הרומי סטורנוס - אל החקלאות.
המקדש, הממוקם בקצהו המערבי של הפורום, הוא אחד המקדשים העתיקים ביותר שהיו בפורום.
המקדש הוקם בין השנים 501 לפנה"ס ו-498 לפנה"ס.
לפי חלק מהמקורות ההיסטוריים, המקדש הוקם על ידי המלך טרקוויניוס סופרבוס ולפי מקורות אחרים על ידי לוקיוס פוריוס, אולם ייתכן כי המקורות המשייכים את המבנה ללוסיוס מתייחסים להרס המקדש נהרס במאה הרביעית לפני הספירה בשריפה ובנייתו מחדש.
השרידים הנוכחיים של המקדש מקורם במקדש השלישי שנבנה במקום, לאחר שהמקדש השני נהרס בשריפה בשנת 283.
לפי מקורות היסטוריים בתוך המקדש עמדה דמות האל המכוסה צעיף, שבידו מגל.
הכיסויים המכסים את פסל האל הוסרו רק ב-17 בדצמבר כל שנה - חג הסטורנאליה.
המקדש שימש כמקום אוצר האימפריה הרומית (aerarium) ובו הוחזקו רזרבות הזהב והכסף של האימפריה, וכן החותמות הרשמיות.
על פי סיפורי המקרא מלבד בית המקדש שהיה בירושלים נבנו בממלכת ישראל, במטרה להחליפו, שני מקדשים נוספים, אחד בדן ואחד בבית אל ("מקדש ירבעם").
לאחר שהתפצלה ממלכת ישראל המאוחדת לשתיים - ממלכת ישראל שעליה מלך ירבעם בן נבט וממלכת יהודה שעליה מלך רחבעם בן שלמה, הבחין ירבעם במשיכה של העם למקדש בירושלים.
הוא חשש שמא העם יימשך לטקסים הגדולים של העלייה לרגל ויחליט למרוד בו ולחזור אל רחבעם, המלך מבית דוד.
כדי למנוע זאת, הוא החליט ליצור שני מקדשים חדשים, בעיר דן ובעיר בית אל (שתי הערים נמצאו בשתי קצות ממלכת ישראל).
ועגלי זהב (בניגוד לתורה האוסרת עשיית פסלים), ומונו כהנים שאינם משבט לוי.
לפי מסורת חז"ל, אף הוצבו שומרים בדרכים לירושלים בתקופת הרגל כדי למנוע מהאנשים לעלות לרגל לירושלים.
מהר מאוד העם התרגל לעלות לדן ולבית אל בתאריך חלופי אותו בחר ירבעם - ט"ו בחשון ("בחדש אשר בדא מלבו") במקום לעלות לירושלים ברגל.
בספר מלכים מסופר, שנביא מיהודה בא למקדש בבית אל, והתנבא שעתיד לקום מלך מבית דוד, יאשיהו שמו, והוא ישרוף על המזבח הזה את עצמות הכהנים המשרתים שם.
ירבעם, שעסק באותו זמן בהקטרה על המזבח, הורה לתפוס את הנביא, אך ידו לקתה בשיתוק ("ותיבש ידו"), המזבח נקרע והדשן נשפך מעל המזבח, אך ההקרבה במקום לא פסקה.
יש מהנביאים שדברו בגנות המקדש בבית אל, והם אף כינו לו שם גנאי - "בית און".
נראה שישראל כל כך התרגלו לעגלים, שהם המשיכו לעלות לדן ולבית אל עד שנלקחו הפסלים - הפסל בדן על ידי תגלת פלאסר השלישי והפסל בבית אל על ידי פול מלך אשור.
חוקרים רבים, סבורים כיום ששני המקדשים היו קיימים עוד לפני ירבעם בן נבט.
לשיטתם, סיפור ייסודם בספר נביאים הומצא בזמן רפורמות יאשיהו, אשר ניסה לרכז את פולחן אלוהי ישראל בירושלים.
כמו כן העגל בשני המקדשים רומז על זיהוי ישראלי בין אל הכנעני לאלוהי ישראל.
המקהלה היוותה חלק בלתי נפרד מהתיאטרון ביוון העתיקה וכלי מרכזי בהתפתחותו של התיאטרון.
בטרגדיות הראשונות שהוצגו ביוון העתיקה, כל התפקידים גולמו על ידי שחקן אחד.
כיוון שהשחקן נדרש לצאת את הבמה מדי פעם על מנת להחליף תלבושות לצורך גילום תפקידים שונים, תפקיד המקהלה, שנותרה על הבמה, היה מרכזי ביותר, והיא תיארה את ההתרחשויות שאירעו מחוץ לבמה – בדרך כלל התרחשויות אלימות יותר, שלא הוצגו על הבמה לפני הקהל.
במאה החמישית לפנה"ס מספר חברי המקהלה היה כ-50 חברים – כולם גברים.
המקהלה, בניגוד למקהלות של ימינו, לא שרה אלא דיקלמה את תפקידה.
עם התפתחות התיאטרון והתווספות שחקנים נוספים, תפקיד המקהלה פחת באורכו, אולם לעיתים עלתה חשיבותו, כך למשל במחזה "הבכחים" של אאוריפידס המקהלה מגלמת את תפקיד הנשים העובדות את האל – שהוא למעשה תפקיד של אחת הדמויות בהצגה, המניעה את העלילה, ולא רק מתארת התרחשויות מחוץ לבמה.
אייסכילוס הפחית את מספר חברי המקהלה ל-12 חברים בלבד, ובמחזותיו שימשו חברי המקהלה בתפקידים עיקריים במחזה – כך למשל המקהלה היא הגיבור בהצגה "המבקשות מחסה", והאנטי גיבור בהצגה "בנות החסד".
סופוקלס הגדיל את מספר חברי המקהלה ל-15 חברים, וחילק אותה לשתי תת-מקהלות של שישה חברים בכל מקהלה (ההמיכוריא), וכן אחד מחבריה היה ראש המקהלה (הקוריפאיוס).
סופוקלס אף הגדיל את מספר השחקנים משני שחקנים לשלושה, ונוסף עליהם שימש ראש המקהלה כדמות לכל דבר (למעשה, שחקן רביעי), והציג את עמדת דעת הקהל או הציבור בעלילה להתרחשויות על הבמה.
שימושים מודרניים במקהלה כפי שהופיעה בסיגנונה היווני (כדמות המביעה את עמדת הציבור על ההתרחשויות המוצגות לצופים):
המחזמר "חנות קטנה ומטריפה" והסרט המוזיקלי באותו השם.
"צרות בטהיטי" – אופרה מאת ליאונרד ברנשטיין
"אפרודיטה הגדולה" – סרטו של וודי אלן משנת 1995
מקדש פאהארפור (בנגלית পাহাড়পুর বৌদ্ধবিহার - "פָּהָרְפּוּר בּוֹאוּדְהוֹבִּיהָר" קרי "המקדש הבודהיסטי של פהרפור") בכפר פאהארפור בצפון-מערב בנגלדש הוא אחד המקדשים הבודהיסטים הידועים בדרום אסיה ואחד האתרים הארכאולוגים החשובים במדינה.
משמעות השם היא "משכן ההר" (פאהאר - הר; פור - משכן, עיר, כפר).
לפי חותמים שנמצאו באתר, המקדש נבנה על ידי המלך דהארמאפאלה, השליט השני של אימפריית פאלה שמלך בשנים 781-821. במאה ה-11 חרב המקדש בשריפה בעת כיבוש המקום על ידי ממלכת ונגה.
כמאה שנים לאחר מכן חודש המקדש, אולם במחצית השנייה של המאה ה-12 החל שוקע, ולבסוף נינטש במהלך המאה ה-13, כאשר האזור נשלט על ידי המוסלמים.
האתר התגלה מחדש בתחילת המאה ה-19 ונערכו בו מחקרים מוגבלים בשנת 1879 בשל התנגדות בעליו של השטח.
בשנת 1919 הוכרז המקדש כאתר מוגן, ומאז 1923 נערכו בו חפירות ומחקרים משך כעשור שנים.
בשנות השמונים של המאה ה-20 המשיכו עבודות המחקר באתר תחת פיקוחה של מחלקת הארכולוגיה של בנגלדש.
המקדש משתרע על פני תא שטח רבוע ששטחו 75,000 מ"ר, ואורך כל אחת מצלעותיו הוא כ-274 מטר.
השטח מוקף בחומה ברוחב של 5 מטר ובגובה של 3.6 עד 4.5 מטר, שבה קבועות שתי כניסות - הראשית בצידו הצפוני של המתחם, והאחרת בצידו המזרחי.
177 תאים ששימשו את הנזירים למגורים ולמדיטציה משתרעים לאורך פרוזדורים הקבועים בחומות המקדש.
בצד הצפוני 45 תאים וביתר 44 תאים בכל צד.
גודלו של כל תא הוא 4.26 על 4.11 מטר והגישה אליהם היא באמצעות גרמי מדרגות מהחצר המרכזית.
בשטח המקדש עצמו שוכנים מקדשים משניים, סטופות ומבנים אחרים, ובהם קבוצה של חמש סטופות ודגם קטן של הסטופה המרכזית הניצבים כולם בפינה הדרום-מזרחית של המתחם, וקבוצת מבנים ששימשו לצרכים מנהלתיים בפינתו הצפון-מזרחית.
בחלקו המערבי של המתחם כמעט ולא הוקמו מבנים.
מבנים נוספים כוללים מטבח, חדר אוכל ובארות.
במרכזו של המתחם ניצבת הסטופה המרכזית שצורתה כשל צלב שבין זרועותיו בליטות מרובעות.
הסטופה היא מבנה מדורג בן שלוש טרסות הנישא לגובה של 21 מטר.
בשתי הטרסות התחתונות שבילים עגולים היקפיים ותו לא (השביל ההיקפי של הטרסה התחתונה מכוסה כעת באדמה), אך קירותיהן של שתי הטרסות מכוסים בתבליטי טרקוטה.
בטרסה העליונה ניצבים ארבעה מקדשי משנה הקבועים בכל אחד מצדדיה ואל כל אחד מהם מוליכה מבואה.
במתחם נמצאו ממצאים רבים המתוארכים למאה ה-5 עד המאה ה-12, בהם: 63 פסלים שכולם למעט אחד מוקדשים לפולחן ברהמה, כ-2,800 לוחות טרקוטה ש-2,000 מהם עדיין קבועים בקירות המקדש, כלי בית, מטבעות, חותמות וכיוצ"ב.
הממצאים מוצגים במספר מוזיאונים ברחבי המדינה.
מקדש קונקורדיה היה מקדש שעמד בקצה המערבי של הפורום במרכז רומא העתיקה.
המקדש הוקדש לאלה קונקורדיה והוא מסמל את אחדות העם הרומאי, ונוסד ככל הנראה במאה השישית לפנה"ס.
המקדש נבנה מספר פעמים, ובהם על ידי הקיסר טיבריוס.
המקדש תואר על ידי פליניוס הזקן בספרו "תולדות הטבע".
על פי המסורת הרומאית המקדש הראשון לאלה קונקורדיה נבנה בשנת 367 לפנה"ס על ידי מרקוס פוריוס קאמילוס לאחר הפיוס בין הפלבאים לפטריקים בעקבות הסכסוך בקשר לחוקים שיפתחו את הקונסולאט בפני הפלבאים.
המקדש נבנה מחדש בשנת 121 לפנה"ס, לאחר הרצחו של גאיוס סמפרוניוס גרקכוס.
בין שנת 7 לשנת 10 שוקם המקדש על ידי טיבריוס, והמבנה החדש נחנך בשנת 12. במסגרת שיקום זה נבנה המקדש משיש ועוטר בפסלים רבים וציורי קיר המתוארים בפירוט בספרו של פליניוס הזקן "תולדות הטבע".
המקדש שימש כאחד ממקומות התכנסותו של הסנאט, בין האירועים הפוליטיים המשמעותים שהתרחשו בו היו הנאום שנשא מרקוס טוליוס קיקרו, בעת כהונתו כקונסול של שנת 63 לפנה"ס, שבו הוא פתח את התקפתו על לוקיוס סרגיוס קטילינה שתכנן הפיכה והצבעת הסנאט שהחליטה על הוצאתו להורג של סיאנוס בשנת 31.
המקדש נבנה לרגלי גבעת הקפיטולין בסמוך לטאבולאריום.
בשל מגבלות המקום המקדש היה החדר הקדמי במקדש רחב (45 מטרים) בחזיתו, וצר בעומקו (24 מטרים), ואילו החדר הפנימי רחב פחות (34 מטרים) וצר אף יותר (14 מטרים עומקו).
טור של עמודים קורינתיים חילק את המבנה לשני אולמות.
כיום נותרה רק רצפת המקדש.
המבנה היה מעוטר בפסלים רבים - חלקם העתקים של פסלים יווניים ובהם פסלי אפולון ויונו, אפולון התינוק ומינרווה (מעשה ידי הפסל אופרנור), פסל אסקלפיוס והיגיה (מעשה ידי ניקראטוס), פסל מרס ומרקוריוס (מעשה ידי פיסטון), פסל קרס ומינרווה (מעשה ידי סתניס), וכן ציורים רבים.
מקדש פּרֶאַהּ וִיהֶאַר (בקמרית: ប្រាសាទព្រះវិហារ) הוא מקדש קְמֶרִי הנמצא בראש המצוק פֵאי טָדִי, בהרי דאנג'רֶק (Dângrêk) בצפון קמבודיה, בגבולה עם תאילנד.
ממקומו בראש המצוק, בגובה 525 מטרים, צופה המקדש דרומה על מישוריה הצפוניים של קמבודיה.
המבנה המפואר היה אבן פינה בחיים הדתיים של האימפריה הקמרית, ועבר כמה שיפוצים והרחבות במשך הדורות, ובשל כך מצויים במבנה אלמנטים מכמה סגנונות אדריכליים.
המקדש שונה מרוב המקדשים החמריים בכיוונו: רוב המקדשים בנויים בציר מזרח–מערב, ואילו מקדש פראה ויהאר בנוי בציר צפון–דרום.
על שמו של המקדש נקרא גם המחוז בו הוא נמצא – מחוז פראה ויהאר.
גם הפארק הלאומי קהאו פהראה וויהאן (Khao Phra Wihan) הנמצא במחוז סיסאקט (Sisaket) בתאילנד, שממנו נוח יותר להגיע אל המקדש, נקרא על שם המקום.
המקדש מרוחק כ-300 ק"מ מבירת קמבודיה, פנום פן, ובמרחק כ-280 ק"מ מאנגקור ואט.
בשנת 1962, לאחר סכסוך בין תאילנד וקמבודיה בדבר הבעלות על המקדש, פסק בית הדין הבינלאומי לצדק בהאג שהמקדש שייך לקמבודיה.
ב-7 ביולי 2008 הוכרז המקדש כאתר מורשת עולמית של אונסק"ו.
בשפה התאית מתורגם השם "פראה ויהאר" כפראסאט פהרה ויהאן (Prasat Phra Viharn) או פראסאט קהאו פהרה ויהאן (Prasat Khao Phra Viharn).
פראסאט הוא "טירה" ולעיתים מקדש בשתי השפות, קמרית ותאית, וקהאו פירושו "גבעה", או "הר" בתאית; בלשון הקמרית הר הוא "פנום" (phnom), ולפיכך המקדש נקרא בקמרית לעיתים פנום פראה ויהאר, ובתאית קהאו פהרא ויהאן.
המילים "פראה" ו"פהרה" משמען "מקודש", והמילים "ויהאר" או "ויהאן" משמען "מקדש", שהכוונה היא לחלק המקודש ביותר במבנה.
בכינויו התאי של המקדש הושמטה בשנה האחרונה המילה "קהאו", כדי ליצור בִּידוּל בין המקדש לבין ההר.
נראה שהשינוי הולך ותופס מקום בשיח התאילנדי.
לשמות השונים של המקדש בשתי השפות יש משמעויות פוליטיות ולאומיות, כפי שיפורט להלן.
המקדש הראשון באתר הוקם בתחילת המאה התשיעית לספירה.
עם הקמתו הוקדש המקום לאל שיווה, בהתגשמותו כאלים ההרריים סיקהארֶסוָוארה (Sikharesvara) ובהָאדרֶסוָוארה (Bhadresvara).
עם זאת, החלקים המוקדמים ביותר המצויים כיום במקדש הם מן המאה העשירית, מתקופת קוֹהּ קֶר; באותה תקופה שכנה בירת האימפריה הקמרית בעיר בעלת שם זה.
באתר ניתן לראות כיום שרידים בסגנון באנטאי סרֵיי מסוף המאה העשירית, אם כי רוב המקדש הקיים כיום נבנה בזמן שלטונם של המלכים סוּריָאוָארָאמן הראשון (1002–1050) וסוּריָאוָארָאמן השני (1113–1150).
כתובת שנמצאה במקדש מספרת על המלך סוּריָאוָארָאמן השני, שעסק בלימוד פולחנים מקודשים, חגג חגים דתיים, והעניק מתנות (ובהן שמשיות לבנות, קערות זהב ופילים) ליועצו הרוחני הברהמן דיוָאקאראפאנדיטה.
הכתובת מספרת שגם הברהמן עצמו הביע עניין במקדש, ותרם לו פסל מוזהב של שיווה הרוקד.
אורכו של המתחם כ-800 מטרים, והוא בנוי מצפון לדרום.
בכניסה למתחם גרם מדרגות ארוך, המתחיל בצפון ומוביל את הבאים לאתר במעלה ההר אל המקדש, הנמצא בדרום.
אורכו של גרם המדרגות הוא 54 מטרים ובו 159 מדרגות.
המקדש עצמו גבוה ב-120 מטרים מבסיס המדרגות; גובהו 525 מטרים מעל מישורי קמבודיה המשתרעים לדרומו, ו-625 מטרים מעל גובה פני הים.
אף על פי שמבנהו של המקדש בפראה והאר שונה מהמקדשים הקמריים באנגקור, הרי שהרעיון המונח בבסיסם משותף: המקדש מייצג את הר מֵרו, ההר המיתולוגי בהינדואיזם, משכן האלים.
בדרך אל המקדש ישנן חמש גופורות (גופורה ביחיד), מבנים שבהם נכנסים למקדשים.
הגופורות הם מוטיב ברוב המקדשים הקמריים, וגם בפראה ויהאר מצויות גופורות לאורך שביל הכניסה למקדש.
הן נספרות מהמקדש אל הכניסה, כך שהגופורה החמישית נמצאת ליד מדרגות הכניסה, והראשונה ליד המקדש עצמו.
כברוב הגופורות, עומדים על הגופורות בפראה ויהאר מגדלים מקושטים בפיתוחים שהם חלק מהמונומנטים של המקדש.
העולה אל המתחם המקודש עולה במדרגות אל כל גופורה, כדי להדגיש את גובהה; הגופורה גם מסתירה את המשך הדרך, ורק לאחר שיוצאים בצידה השני של הגופורה ניתן לראות את ההמשך.
כך, אין שום נקודה בה ניתן לראות את כל המתחם בבת אחת.
הגופורה החמישית בנויה בסגנון הישן ביותר, סגנון קוה קר, ומשמרת עדיין חלק מן הצבע האדום המקורי בה הייתה צבועה.
גג הרעפים שכיסה את הגופורה בעבר נעלם.
הגופורה השנייה מאוחרת יותר, ובנויה בסגנון מקדשי קהלאנג ובאופון מן המאה האחת עשרה.
הגופורה השלישית היא הגדולה בין החמש, ומשני צידיה שני מבנים מוארכים בצורת פרסה ושני מבנים המכונים "ארמונות", אך למעשה שימשו את הנזירים.
אל המקדש עצמו מגיעים דרך שתי חצרות, שבחיצונה מהן ניצבת ה"ספרייה"; זהו מבנה הנמצא ברבים מן המקדשים הקמריים, בחצרות הכניסה.
מטרתם המדויקת של מבנים אלה אינה ידועה, אך נראה שכללו מקום ללימוד טקסטים מקודשים, בצד מקום למרכיב כלשהו של הפולחן הדתי.
משני צדדיו של המקדש שני אולמות הבנויים בצורת קלויסטר.
הוויכוח בדבר הבעלות על המקדש
העניין בעתיקותיה של קמבודיה החל להתעורר במערב, והחל מחקר משמעותי באתרים השונים.
בשנת 1904 הוקמה ועדה משותפת לשלטונות הקולוניאליים הצרפתיים של קמבודיה ולסיאם, כדי לקבוע את הגבול המשותף.
באזור המקדש הונחתה הוועדה, על ידי ממשלות שני הצדדים, לקבוע את הגבול לפי קו פרשת המים.
קביעה כזו הייתה מותירה את המקדש בצידו התאילנדי של הגבול.
למרות זאת, בגבול שנקבע בשנת 1907 נותר המקדש בצד הקמבודי של הגבול.
עם סיום השלטון הקולוניאלי הצרפתי בשנת 1954, השתלט הצבא התאילנדי על המקדש.
קמבודיה מחתה על הכיבוש, וב-1959 ביקשה מבית הדין הבינלאומי לצדק בהאג להכריע בסוגיה ולקבוע שהמקדש נמצא בשטחה של קמבודיה.
המתח סביב השאלה עלה מאוד, היחסים הדיפלומטיים בין שתי הארצות נותקו ואף הושמעו משני הצדדים איומים לשימוש בכוח.
בית הדין הבינלאומי לא דן בשאלות של שייכות תרבותית או היסטורית, אלא בשאלה הפורמלית של סימון הגבול בתחילת המאה.
מי שייצג את קמבודיה בית הדין היה דין אצ'יסון, לשעבר מזכיר המדינה של ארצות הברית.
תאילנד טענה שהמפה אינה תקפה, מכיוון שהפרה את העיקרון שאמור היה להנחות את מכיניה.
בית הדין דחה טענה זו, ופסק שמכיוון שתאילנד לא ערערה על המפה במשך חמישה עשורים, ואף נהנתה משיבושים אחרים במפה שהיו לטובתה, הרי שבכך הוכיחה שקיבלה את קו הגבול.
החלטת בית הדין התקבלה ב-15 ביוני 1962, ברוב של תשעה מול שלושה.
בית הדין גם פסק, ברוב של שבעה מול חמישה, שעל תאילנד להחזיר את כל העתיקות והשרידים שנלקחו מהמקדש.
תאילנד הגיבה על ההחלטה בזעם, וטענה שההחלטה נבעה מהעדפה של ארצות הברית את קמבודיה.
ממשלת תאילנד איימה להחרים את ישיבות SEATO, והמונים יצאו בהפגנות ענק נגד ההחלטה.
ואולם, למרות הזעם הרב נסוגה תאילנד בסופו של דבר ממחאתה, ובינואר 1963 קיבלה קמבודיה לידיה את המקדש.
העברת השליטה התקיימה בטקס צבעוני בו נכחו כאלף איש, שעלו למקדש מצידו הקמבודי התלול של המקדש.
נורדום סיהאנוק, מלך קמבודיה אז, הביע בטקס נימה מפייסת כלפי תאילנד, והבטיח שמבקרים תאילנדים יוכלו להיכנס למקדש ללא אשרה, וויתר על הדרישה להשיב חפצים ושרידים שנלקחו על ידי תאילנד.
בשנות ה-70 של המאה העשרים הדרדרה קמבודיה למלחמת אזרחים.
מיקומו הטופוגרפי של המקדש הפך אותו למבצר קשה לכיבוש מכיוון קמבודיה.
חייליו של לון נול החזיקו במקום מול כמה התקפות של הקמר רוז', וגם לאחר שהמישורים לרגלי הצוק נפלו בידי הקמר רוז' עדיין החזיקו חייליו של לון נול במקדש.
גם לאחר כיבוש פנום פן בידי הקמר רוז' ונפילת ממשלתם, עדיין נותר המקדש כמעוז האחרון; מקום נכבש רק ב-22 במאי 1975, כאשר חיילי הקמר רוז' הפגיזו את המקום וטיפסו על המצוק בדרך אל המקדש.
בדצמבר 1978 פלש הצבא הווייטנאמי לקמבודיה, כדי להפיל את משטר הקמר רוז'.
בינואר 1979 נמסר על קרבות באזור המקדש; אלפי פליטים נמלטו לשטח תאילנד וגורשו חזרה על ידי הממשלה התאית, באזור פראה ויהאר.
בשל קרבות הגרילה שהתנהלו במדינה בשנות ה-80 הייתה הגישה למקדש קשה; ב-1992 נפתח המקדש לציבור לזמן קצר, אך נסגר בשנה לאחר מכן לאחר שנכבש שוב בידי לוחמי הקמר רוז'.
בדצמבר 1998 נכנעו במקום מאות אנשי קמר רוז' לממשלת קמבודיה, כנראה הכוח המאורגן האחרון של הקמר רוז'.
גם ההכרזה על המקדש כאתר מורשת עולמית לוותה בוויכוח בין תאילנד לקמבודיה.
תאילנד תבעה שההכרזה על המקדש תהיה משותפת לשתי המדינות, ולפיכך החליטה אונסקו ב-2007 לדחות את הדיון בשנה.
בתחילה הושגה הסכמה בין שתי המדינות שקמבודיה תציג את הבקשה להכיר במקדש כאתר מורשת עולמית "בעל חשיבות אוניברסלית ייחודית", בתקווה שהאתר יוכר באונסקו בישיבה ה-32 בשנת 2008; תאילנד הסכימה לתמוך בבקשה באופן פעיל.
ואולם, האופוזיציה בתאילנד התנגדה למהלך; סביב המקדש עדיין ישנם 4.2 קילומטרים רבועים שהם שטח מריבה בין קמבודיה לבין תאילנד, והאופוזיציה טענה שההכרזה תפגע בזכויותיה של תאילנד על שטח זה.
בעקבות הלחץ האופוזיציוני נסוגה תאילנד מתמיכתה בהכרזה, ואף הביעה את התנגדותה לכך.
למרות התנגדות זו הוכרז המקדש כאתר מורשת עולמית ב-7 ביולי 2008. עקב ההכרזה עלה מאוד המתח בין שתי המדינות, ואף הושמעו איומים הדדיים וכוחות צבאיים של שתי המדינות נשלחו לאזור.
נעשים מאמצים למצוא פתרון דיפלומטי, ובמהלך אוגוסט 2008 נסוגו חלק מן הכוחות מן האזורים הסמוכים לגבול.
מקדש שלושת האמגושים הניצב בקתדרלת קלן הוא תיבת שרידי קדושים (רליקיוויאריום) המכילה לפי המסורת את עצמותיהם של שלושת האמגושים (הידועים גם כשלושת המלכים או שלושת החכמים מהמזרח), שביקרו את מריה וישו בבית לחם וסגדו לו.
התיבה עצמה היא סרקופג והיא ניצבת בתיבת זכוכית מאחורי המזבח הראשי באפסיס של קתדרלת קלן הגותית.
התיבה נחשבת לשיאה של האמנות המזאנית, תת-סגנון של הרומנסק, שהתפתח בעמקי המז והריין.
מקדש שלושת האמגושים הוא תיבת שרידי הקודש הגדולה ביותר בעולם המערבי.
שרידי שלושת האמגושים אוחסנו והוצגו במקור בקונסטנטינופול, אך הובאו למילאנו ב-344 על ידי אוסטרוגיוס הראשון, הבישוף של מילאנו.
ב-1164 העביר פרידריך ברברוסה, קיסר הקיסרות הרומית הקדושה, את השרידים ממילאנו לקלן, והם נמסרו לארכיבישוף ריינאלד פון דאסל (Rainald von Dassel).
לפי "חיי אוסטורגיוס" (Vita Eustorgii) נבנה המקדש בימיו של הבישוף פיליפ הראשון פון היינסברג (Philipp I.
חלקים מהתיבה תוכננו בידי הצורף המפורסם מימי הביניים ניקולס מוורדון (Nikolaus von Verdun 1130-1205), שהתחיל לעבוד עליה בסביבות 1190 והמלאכה נשלמה ב-1220 לערך, לאחר מותו.
בשנת 1199 העניק הקיסר אוטו הרביעי שלושה כתרי זהב במתנה לכנסייה של קלן.
כתרים אלה נועדו עבור שלושת האמגושים.
בגלל חשיבות המקדש והקתדרלה לעיר, נראים שלושה כתרים, המסמלים את שלושת האמגושים, בסמלה של העיר.
לשרידי האמגושים הייתה חשיבות דתית עצומה, והקתדרלה הייתה לאתר עלייה לרגל.
עובדה זו חייבה את הריסתה והקמת מבנה חדש שיהלום את המעמד והצרכים, ואבן הפינה הונחה ב-15 באוגוסט 1248. בית המקהלה, שנבנה בסגנון גותי קורן (Rayonnant) בניצוחו של רב הבנאים מאסטר גרהרד, נחנך ב-27 בספטמבר 1322 ושרידי האמגושים הונחו באותו מעמד באפסיס במבנה.
ב-20 ביולי 1864, נפתח הסרקופג ובתוכו נתגלו שרידי שלוש גופות לצד המטבעות שהניח בה הארכיבישוף פיליפ הראשון פון היינסברג.
העצמות נעטפו שוב בבד והושבו לתיבה.
אף שב-1794 התיבה קוצרה כאשר הוחבאה מפני חייליו של נפוליאון, היא שוחזרה לממדיה המקוריים בשחזור שנערך בין השנים 1961–1973.
היא מעוצבת בצורת בזיליקה ובה שני סרקופגים בצדדים וסרקופג נוסף מוגבה ביניהם.
שלושת הסרקופגים צמודים זה לזה.
התיבה עשויה מעץ ומצופה בזהב, בכסף ובאמייל, ומעוטרת ביותר מאלף יהלומים וחרוזים.
על החלק החיצוני של התיבה נראות 74 דמויות מרכזיות מגולפות מצופות בכסף מוזהב.
בחלק התחתון של צדדי התיבה נראות דמויות נביאים ומעליהן דמויות של השליחים והמבשרים.
בקצה אחד נמצאים: בחלק התחתון, משמאל לימין, תמונות של הערצת האמגושים, המדונה והילד והטבלת ישו; ובחלק העליון ישו על כס המלכות ביום הדין האחרון.
בקצה האחר מוצגים סצנות מהפסיון של ישו, ההצלפה בישו וצליבתו בחלק התחתון, ומעליהם תחייתו של ישו.
במרכזו של צד זה נראית גם מעין פרוטומה של רינלאנד מדאסל.
מקהלת האיחוד נוסדה בשנת 1955 על ידי המנצח והמלחין יהודה שרת יחד עם המלחין והמנצח יקותיאל שור כגוף המקהלתי של תנועת איחוד הקבוצות והקיבוצים.
הזמרים והזמרות, חברי קיבוצים מכל רחבי הארץ, היו נפגשים לכנסים מרוכזים אשר כללו חזרות והופעות בפני חברי הקיבוץ המארח.
לאחר פרישתו של איתי ניצחו על המקהלה רון זרחי, אורנה ארניה ורונן בורשבסקי, המכהן גם בתפקיד מנהלה המוזיקלי של המקהלה.
מנכ"לית המקהלה החל משנת 2020 היא עירית שיפריס אשל.
בתחילת שנות ה-70 החלה המקהלה לצאת לסיורים בחו"ל, תחילה לכנסי אירופה-קנטט ובהמשך גם לצפון אמריקה ולאוסטרליה.
נסיעתה האחרונה, עד כה, הייתה באוקטובר 2015 לקוריאה הדרומית, ובמסגרתה השתתפה בכנס מקהלות בינלאומי בעיר פוסן.
מקהלת האיחוד, המשתייכת לתנועה הקיבוצית, שרה יצירות מכל התקופות והסגנונות, ומתמחה בביצועים של מוזיקה ישראלית.
היא הפיקה מספר תקליטים ובהם יצירות ישראליות של מיטב המלחינים, אשר חלקן נכתבו במיוחד עבורה.
מקהלת גבעול היא הרכב מוזיקלי ווקאלי הפועל בישראל.
חבריה הם בדרך כלל מוזיקאים פעילים, חלקם ידועים, המגיעים מרקעים ומסגנונות מוזיקליים ואמנותיים שונים.
ההרכב מתכנס בדרך כלל אחת לשנה, להופעה בודדת או למספר קטן של הופעות.
ההרכב מעיד על עצמו כי מטרתו "לחקור דרכים ליצירת סאונד חדש", המבוסס בעיקרו על כלי הביטוי הראשוני ביותר – הקול האנושי.
הרפרטואר של המקהלה מגוון ומורכב בעיקרו מיצירות חדשות (הנכתבות על ידי חברי ההרכב במיוחד למקהלה), מיצירות מבוססות אלתור, מיצירות שנכתבות על ידי מלחינים עכשוויים כגון קרן רוזנבאום, אלווין קוראן ואחרים, וכן מהרפרטואר הקלאסי (ליגטי, בארטוק, ואחרים).
מקהלת גבעול הוקמה בשנת 2003 על ידי הפסנתרנית, המלחינה והסולנית מאיה דוניץ והזמרת והמלחינה מיכל אופנהיים, אשר באו מרקע של מוזיקאי אוונגארד, המאלתרים, שרים ויוצרים מוזיקה אקספרימנטלית, שאינה מתיישבת תחת תוויות מוזיקליות מוגדרות מראש.
הופעת הבכורה של ההרכב התקיימה במרכז ענב בתל אביב בשנת 2003 וגרפה שבחים רבים מהעיתונות, הקהל והמוסדות השונים.
המקהלה נתמכה על ידי מפעל הפיס, קרן יהושע רבינוביץ לאמנויות תל אביב ועיריית תל אביב, ובמשך חמש שנים יצרה חמש תוכניות חדשות ומקוריות לחלוטין והופיעה ברחבי הארץ.
כמו כן שיתפה המקהלה פעולה עם אמנים ידועים כמו ברי סחרוף, רמי פורטיס, ארקדי דוכין ואריאל אשבל, והשתתפה בהפקות רב תחומיות בפסטיבלים שונים.
המקהלה הופיעה בהצגת התיאטרון "גרעינים" בבימויו של אריאל אפרים אשבל ובניהול מוזיקלי של מאיה דוניץ, במסגרת פסטיבל עכו לתיאטרון אחר.
ההצגה זכתה בפרס ההצגה הטובה ביותר מטעם חבר השופטים של פסטיבל עכו 2003, ובפרס המוזיקה המקורית, עיבוד מוזיקלי וניצוח.
בשנת 2005 השתלב בניהול המוזיקלי של המופע המלחין והיוצר יוני סילבר.
המופע הועלה במסגרת פסטיבל "קרב-רב" בתיאטרון תמונע, וזכה לביקורות נלהבות.
המופע האחרון של המקהלה התקיים בתל אביב בנובמבר 2008, בבית העמודים.
המופע התקיים במהלך שלשה ימים ברציפות בהשתתפות המלחין ונגן כלי ההקשה האמריקאי, דייוויד מוס (David Moss) והורכב ממיצגים מוזיקליים שהתחוללו בו-זמנית באתרים שונים במבנה.
מַקְהֵלוֹת עַם הוא פיוט אשר חובר על ידי הרב מרדכי עבאדי, מגדולי רבני יהדות חלב.
את הפיוט מקהלות עם נהוג לשיר במסורת יהדות חלב.
נוהגים לפצוח ברינה, בריקוד ובשירה עם הפיוט מקהלות עם כאשר החתן עולה לתורה.
השירה נועדה לשמח את החתן ולעודד אותו בבניית בית, משפחה ונחלה.
נוהגים לשיר פיוט זה בשבת חתן ואף בסעודת ליל שבת כפזמונים לכבוד השבת משום השמחה המרובה בשירת פיוט זה.
מקדש קיסר הידוע גם בשם "המקדש לסגידה ליוליוס קיסר" או "המקדש של כוכב השביט", הוא מבנה עתיק בפורום הרומאי הממוקם ברומא, איטליה בסמוך למקדש וסטה.
בניית המקדש החלה על ידי אוגוסטוס בשנת 42 לפנה"ס, לאחר שהסנאט הכריז על פולחן הקיסר בעקבות מותו של יוליוס קיסר.
אוגוסטוס הקדיש את המקדש לקיסר (אביו המאמץ) ב-18 באוגוסט 29 לפנה"ס לאחר קרב אקטיום.
המקדש עומד בצד המזרחי של הכיכר המרכזית בפורום הרומאי, בין רג'יה, קסטור ופולוקס ובזיליקה אמיליה במקום בו נשרפה גופתו של קיסר (צוואתו של קיסר הוקראה בהלוויה על ידי מרקוס אנטוניוס).
קיסר היה האזרח הראשון ברומא שזכה למקדש המשמש לסגידה אליו, משום שהיה הראשון שהוכרז כאל על ידי הסנאט.
הפלטפורמה הגבוהה שעליה נבנה המקדש שימשה כרוסטרה (Rostra), סוג של דוכן נואמים מוגבה, בקצה השני של הפורום, ועוטרה בחרטומי ספינות שנלקחו מקרב אקטיום.
מקדש קיסר הוקדש כולו לפולחן של כוכב שביט, הכוכב הופיע זמן מה לאחר הירצחו של קיסר (44 לפנה"ס) ונחשב לנשמתו ולמסמל לידתו של אגוסטוס כשליט הקיסרות הרומית.
התוכנית למקדש הופיעה בשבריו הנותרים של הפורום הרומי, יחד עם התוכנית לרג'יה, מקדש קסטור ופולוקס, בזיליקה אמיליה ובזיליקה יוליה.
אחרים סבורים כי המקדש כולו היה בנוי בסגנון קורינתי וכי העמודים על המטבעות מייצגים עמודים קורינתיים ברמה נמוכה.
בית המקדש נחרב בשריפה במהלך כהונתו של ספטימיוס סוורוס ולאחר מכן שוחזר בעזרת איורים במטבעות מתקופת אוגוסטוס ואדריאנוס, קיימת אפשרות כי במהלך השחזור הסדר במקדש שונה על ידי סוורוס, שלאחריו האנטבלטורה והקרניז של המקדש היו בעלי מוטיבים ומאפיינים של הסדר הקורינתי.
מקהלת האמנים של לוס אנג'לס היא מקהלה מקצועית מלוס אנג'לס, קליפורניה.
היא נוסדה ב-1964 בידי רוג'ר וגנר כאחד משלושת מוסדות התרבות המקוריים שפעלו במרכז המוזיקה של לוס אנג'לס.
גרנט גרשון משמש כמנהל מוזיקלי של המקהלה מאז 2001, ולפניו היה בתפקיד פול סלמונוביץ', שמשמש כיום מנהל מוזיקלי אמריטוס.
במהלך עונת ההופעות שלה מקיימת מקהלת האמנים כעשר הופעות בשנה.
בסה"כ קיימה המקהלה מעל 450 קונצרטים, ממוזיקת מקהלות קלאסית ועד ללחנים מודרניים.
כמו כן, שרה המקהלה 24 יצירות מקוריות שלה ו-40 יצירות שהושרו לראשונה בביצועה.
המקהלה מרבה בשיתופי פעולה עם התזמורת הפילהרמונית של לוס אנג'לס ועם תזמורת הוליווד בוול (Hollywood Bowl Orchestra), שתיהן פועלות במרכז המוזיקה, ואף שיתפה פעולה עם מנצחים מובילים כמו אסה-פקה סאלונן, זובין מהטה, אנדרה פרווין, פייר בולז, מייקל טילסון תומאס ורוג'ר נורינגטון.
בשנותיה הראשונות שימשה מקהלת הבית של האופרה של לוס אנג'לס, עד שביססה את עצמה והקימה מקהלה עצמאית.
המקהלה אף מקיימת קונצרטים לקהילה ברחבי דרום קליפורניה.
מעונה המקורי של המקהלה היה הדורותי צ'נדלר פביליון, אך מאז 2003 האולם המרכזי של המקהלה הוא אולם הקונצרטים על שם וולט דיסני.
מורטן לאורידסן היה מלחין הבית (composer-in-residence) של המקהלה בין 1994 לשנת 2001.
מקדש שלמה (בפורטוגזית: Templo de Salomão) הוא מקדש שנבנה על ידי הכנסייה האוניברסלית של מלכות אלוהים, זרם בנצרות הפרוטסטנטית, בשכונת בראס שבעיר סאו פאולו בברזיל.
המקדש נבנה על פי תיאורי מקדש שלמה בתנ"ך, ועל פי הממצאים הארכאולוגיים שנמצאו.
בניית המקדש שגודלו 74 אלף מ"ר נמשכה כארבע שנים בעלות של כ-300 מיליון דולר.
המקדש שגובהו 55 מטרים, גבוה משמעותית מפסל ישו הגואל שבריו דה ז'ניירו.
אורך המבנה 126 מטרים, ורוחבו 104 מטרים.
בתוך המשכן נמצא העתק של ארון הברית, ומזבח מחופה עלי זהב ומעוטר ב־12 אבנים המייצגות את שבטי ישראל.
במקדש חלונות ויטראז' מוזהבים בגודל של 100 מ"ר, הוא מחופה באבנים ירושלמיות שיובאו מישראל, ובמשקופי המבנה כ-2,000 מזוזות שנכתבו בישראל.
בסמוך למקדש הוקם מנחת מסוקים, וחניון המסוגל להכיל כאלף כלי רכב וכחמישים אוטובוסים.
הבישוף אדיר מאסדו מייסד ומנהיג הכנסייה האוניברסלית, הסביר כי המקדש החדש נגיש כולו לכל דורש, בניגוד למקדש המקורי שבו רק לכהן הגדול הותר להיכנס לקודש הקודשים.
באירוע חנוכת המשכן שהתקיים ב-31 ביולי 2014, השתתפו כעשרת אלפים איש, ובהן נשיאת ברזיל דילמה רוסף.
מקדש סיני הוא מבנה ציבורי המשמש לביצוע טקסים ופולחנים דתיים של מרבית הדתות הקיימות בסין, והכולל לעיתים מגורים של נזירים.
מרבית המקדשים שוכנים בסין, אבל עם ההגירה של סינים למדינות אחרות, בעיקר לדרום-מזרח אסיה, אבל גם למדינות יבשת אמריקה, הוקמו מקדשים סיניים גם שם.
מבנה שנועד לפולחן עבור הדת המסורתית של הקבוצה האתנית של בני ההאן.
דת זו, שמקורה באוסף של מסורות דתיות שורשיות אתניות, מכונה לעיתים שניזם (במנדרינית תקנית: 神教, בפין-יין: Shénjiào).
הדת כוללת בעיקר סגידה לשן (神, בפין-יין Shén), ביטוי כללי לתיאור אלים (יותר מדויק, האנרגיות היוצרות דברים ומאפשרות להם לשגשג).
השן יכולים להיות אלוהויות הקשורות לטבע, לעיר, לחפצים, לגיבורים מיתולוגיים וכו'.
המקדשים של דת זו מתחלקים לשני סוגים:
מְיָאוֹ (庙, בפין-יין: Miào) או דְייֵן (殿, בפין-יין: Diàn), שפירושם בפשטות "מקדש", ובדרך כלל נועדו לסגידה לאלי טבע או לגיבורים לאומיים.
צְה (祠, בפין-יין: Cí) או צְה-טָאנְג (祠堂, בפין-יין: Cítáng) או דְזונְגְצְה (宗祠, בפין-יין: Zōngcí) או דְזוּמְיָאו (祖庙, בפין-יין: Zǔmiào) הם מקדשים לאבות הקדמונים שבהם סוגדים לאלים הקדמונים של משפחה או משפחה מורחבת.
מקדשים מסוג זה מוקמים ומנוהלים על ידי תושבים מקומיים: קהילות כפריות, קהילות על בסיס קרבה משפחתית ואגודות דתיות, ואין בהם כוהנים מקצועיים.
אם כי כוהנים טאואיסטיים (דָאושְׁה או פָאשְׁה), קונפוציוניסטים (לִישֶׁנְג) או שמאנים (ווּ או טונְגְגִ'י) יכולים לערוך טקסים בתוך מקדשים אלו.
מקדשים עממים הם בדרך כלל מבנים קטנים ומקושטים בדמויות מסורתיות על גגם (דרקונים ואלוהיות), אם כי חלקם התפתח למבנים גדולים.
את המקדשים העממיים המסורתיים הסינים ניתן לפגוש בכל רחבי סין גופא, טאיוואן וכן במקומות שבהם התיישבו מהגרים סינים במהלך מאות השנים האחרונות.
באנגלית של צפון מערב אמריקה בשלהי המאה ה-19 היה מקובל לכנות מקדשים אלו שצצו בכל צ'יינהטאון, "joss house", כש-"Joss" היה עיוות של המילה בפורטוגזית לאלוהים (deus).
מקדשים ומנזרים בודהיסטיים קרויים סְה (寺, בפין-יין: Sì) או סְה-יְוֵּ'אן (寺院, בפין-יין: Sìyuàn), כשיְוֵּ'אן (院, בפין-יין: Yuàn), פירושו מקום קדוש.
מכלול מקדשים גדול שנבנה במימון הקיסרות מכונה גוֹנְג (宫, בפין-יין: Gōng, "ארמון").
מקדש בודהיסטי כולל את האלמנטים הבאים:
שער דקורטיבי או פָּאיְפָאנְג (牌坊, בפין-יין: Páifāng) – שער על עמודים שמעליו כמה גגות.
מסך מגן או יִינְגְבִּי (影壁, בפין-יין Yǐngbì) – קיר עשוי מלבנים לפני הכניסה שתפקידו למנוע מרוחות רעות, שעל פי האמונה בסין אינן מסוגלות להסתובב בפינות, מלהיכנס למקדש.
בקיר יש בדרך כלל תבליטים של דרקונים.
פתח הכניסה - לפניו צמד פסלי האריות הקלאסיים, בבית השער צמד שומרים (哼哈二将, בפין-יין: Hēnghā èr jiàng), אווטארים של הבודהיסטווה וג'ראפני, המייצג את כוחו של הבודהה.
חצר ובמרכזה מחתה גדולה שאינה משמשת לשריפה אלא לקליטת מטבעות מתורמים.
מגדל התוף ומגדל הפעמון – שני מבנים זהים בגובה שתיים או שלוש קומות, המכילים בקומה העליונה, האחד תוף גדול, והשני פעמון.
היכל המלכים השמימיים (風調雨順, בפין-יין: Fēng Tiáo Yǔ Shùn) אולם ריבועי גבוה ובו פסליהם של המלכים האחראים על ארבע רוחות השמיים.
במרכז האולם מזבח ועליו פסלו של בודאי, נזיר שמן שתמיד מפוסל כשהוא מחייך או צוחק ולכן מכונה בסינית "בודהה הצוחק" (笑佛, פין-יין Xiào fú), הוא נחשב כהתגלמותו של מאיטרייה, הבודהה העתידי.
החצר המרכזית - נמצאת בדרך כלל בין היכל המלכים השמימיים לאולם המרכזי.
במקדשים קטנים יהיו מגדל התוף ומגדל הפעמון משני צדיו.
במרכז החצר מחתה להבערת קטורת.
בחלק מהמקדשים יש בחצר גלגלי סוטרה ואסטלות.
האולם המרכזי – במקדשים יכולים להיות אולמות רבים, אבל בכולם ללא יוצא מהכלל יש אולם מרכזי שבו מוצג השילוש הבודהיסטי.
אין לאולם זה שם קבוע והוא יכול להיקרא בשמות כדוגמת "היכל האוצר הגדול" או "ההיכל הגדול של המלומד הדגול" וכו'.
במרכז האולם פסל בודהה החשוב ביותר, בדרך כלל בדמותו של הבודהה היושב על כס האריה כשהוא בתנוחת מדיטציה.
מימינו פסל אמיטאבהה (הבודהה של מערב בודהיזם הארץ הטהורה) היושב כשהוא אוחז קופסת תכשיטים (לסמל תורה יקרה), ומשמאלו בהאיסאג'איגורו (הבודהה של הרפואה) יושב כשהוא אוחז פגודה מיניאטורית או קופסת עשבי מרפא.
מאחורי הבודהה המרכזי יהיה בדרך כלל פסלה של גואן יין (אלת הרחמים) כשהיא ניצבת על מאקארה (מפלצת ים).לעיתים בשתי פינות האולם מאחור יהיה פסליהם של שני בודהיסטוות: סמנטבהדרה על פיל מימין ומנג'סורי על אריה משמאל.
היכלות נוספים- במקדשים גדולים יש מבנים נוספים המוקדשים לדמויות המרכזיות בבודהיזם, דוגמת גואן יין (אלת הרחמים), או הבודהיסטווה מנג'סורי או לכבודו של שׂוֵאנְדְזָאנְג, הנזיר שקידם את הבודהיזם בסין.
קלויסטרים – משני צדי הציר המרכזי של המקדש.
החדרים משמשים למגורי הנזירים, לחדרי לימוד, לחדר האוכל, לחנויות ואף למקדשים קטנים.
פגודה – מגדל סטופה השוכן בדרך כלל בחלקו האחורי של המקדש, אם כי לא קיים בחלק מהמקדשים.
הפגודה נבנית מעל לקברי קדושים כמבנה מרובע או מתומן הכולל כמה קומות ובתוכו גרם מדרגות מתפתל המגיע לגג.
מקדשים ומנזרים טאואיסטיים קרויים גְווָאן (觀, בפין-יין: Guàn) או דָאוגְווָאן (道观, בפין-יין: Dàoguàn).
מכלול מקדשים גדול שנבנה במימון הקיסרות מכונה גונְג, ומקדש קטן שיכול להיות בקתה או מערה יכונה מְיָאו.
במקדש הטאואיסטי יש שילוב בין בנייה המתבססת על עיקרי האמונה לבין בנייה המתבססת על שיטות בניית מקדשים סיניות מסורתיות, וחיקוי של מבני מקדשים בודהיסטיים סיניים.
עקב כך הוא נראה חיצונית דומה מאוד למקדש בודהיסטי.
ההבדלים בין שני סוגי המקדשים מינוריים: במקום פסלי שני השומרים בכניסה למקדש בודהיסטי יהיו פסלי טיגריס ודרקון.
באולם המרכזי יהיו פסלי סָאן צִ'ינְג (三清, בפין-יין Sānqīng – "שלושת הטהורים"), השילוש הטאואיסטי, במקום השילוש הבודהיסטי.
הטאואיזם מעודד את בני האדם לחיות בהרמוניה עם הטבע ועקב כך בנויים מרבית המקדשים הטאואיסטיים על מדרונות ההרים.
לרבים מהמקדשים יש שלד מעץ שהסינים מאמינים כי הוא טוב לבריאות.
מטרת הטאואיזם היא להתברך בחיים ארוכים ופוריים, ונושא זה משתקף בקישוטים של המקדש.
על דלתות המקדש, חלונותיו וקורותיו, חקוקים התווים בסינית המסמלים ברכה, אריכות ימים ומזל, וציורים של צמחים (ברוש וחזרן), בעלי חיים (דגים, עטלפים ואיילים), ובעלי חיים דמיוניים (דרקון, עוף החול וצ'ילין) שכל אחד מסמל משמעות מסוימת: ידידות, אריכות ימים, כבוד, טוב לב וכו'.
מקדש קונפוציוס (孔廟, בפין-יין: Kǒng miào) הוא מבנה המוקדש לזכרו של קונפוציוס והמלומדים והפילוסופים של הקונפוציוניזם.
המקדש הגדול והעתיק ביותר שוכן בצ'ופו, במחוז שאנדונג, עיר הולדתו ומקום קבורתו של קונפוציוס.
הוא הוקם בשנת 479 לפני הספירה, שנה לאחר מותו של קונפוציוס, והורחב שוב ושוב במשך למעלה מ-2,000 שנים מאז נוסד, וכיום הוא מכלול ענק של מבנים.
בהדרגה הוקמו מקדשים נוספים לזכרו ככל שמעמדו גדל עד לדרגת קדוש.
בשנת 630 הורה קיסר סין משושלת טאנג שיש להקים מקדש לקונפוציוס צמוד לכל בית ספר באימפריה בשליטתו.
בין המקדשים הידועים ביותר: מקדש קונפוציוס בשיאן (כיום המוזיאון יער האסטלות), מקדש פֿוּדְזְה-מְיָאוֹ בנאנג'ינג ומקדש קונפוציוס בבייג'ינג, שנבנה לראשונה ב-1302. מקדש קונפוציוס בטיינג'ין שוכן על שטח של 130 דונם, מכלול המבנים המסורתי הגדול ביותר בטיינג'ין.
בנוסף למקדשי קונפוציוס הממלכתיים קיימים גם מקדשים פרטיים המוקדשים להערצת האבות של צאצא משפחת קונג, אליה השתייך קונפוציוס, בניינים שבהם מנציחים את מעשיו, ומקדשים פרטיים באקדמיות של סין.
הפולחן במקדש קונפוציוס כולל העלאת מנחות לרוחו של קונפוציוס, כמו גם למלומדים ופילוסופים קונפוציאניים אחרים.
טקס נוסף הוא ריקוד שמונה השורות, הכולל שמונה טורים של שמונה רקדנים בכל טור.
במקור היה זה ריקוד שש השורות, כפי שבוצע עבור האצולה הסינית, אבל ב-1477 הועלה קונפוציוס לדרגת מלך, ולכן זכה בכבוד הניתן לקיסרים.
מקדש קונפוציוס כולל את האלמנטים הבאים:
שער הכניסה (欞星門, בפין-יין: Língxīng mén)
חצרות – בדרך כלל יש במקדש קונפוציוס שלוש חצרות, אם כי במקדשים קטנים יש שתי חצרות, ולעומת זאת במכלול המקדש בצ'ופו יש תשע חצרות.
בחצרות יש אסטלות אבן בהן מונצחים ביקורים של הקיסר או מתנות מטעם הקיסר בצורת תוארי אצולה שהוענקו לצאצאיו של קונפוציוס.
היכל דָאצֶ'נְג (大成殿, בפין-יין: Dàchéng diàn) – המבנה המרכזי.
הוא שוכן בחצר הפנימית ביותר שאליה נכנסים דרך שער דָאצֶ'נְג (大成門, בפין-יין: Dàchéng mén).
שם המבנה מתורגם כ"היכל ההישג הגדול", "היכל ההשלמה הגדולה" או "היכל השלמות הגדולה".
מבנה זה מכיל את לוחות הנשמות (神位, בפין-יין: Shén wèi) של קונפוציוס ואת הלוחות של מלומדים (聖, בפין-יין: Shèng) חשובים אחרים ושל מכובדים (賢, בפין-יין: Xián).
לפני היכל דָאצֶ'נְג בצ'ופו יש מבנה המכון "ביתן המשמש" (杏壇, בפין-יין: Xìng tán)
מקדש הערצת המלומד (崇聖祠, בפין-יין: Chóng shèng cí) – מבנה השוכן מאחורי היכל דָאצֶ'נְג, שבו מכבדים את אבותיו של קונפוציוס ואבותיהם של ארבעת המלומדים (四配, בפין-יין: Sì pèi) ושנים עשר הפילוסופים (十二哲, בפין-יין: Shí'èr zhé).
שלא כמו במקדשים בודהיסטים או טאואיסטים אין בדרך כלל במקדשי קונפוציוס, פסלים או ציורים.
ככל הנראה היו במקדש בצ'ופו בשנותיו הראשונות ציורי קיר ופסלי עץ וחרס של קונפוציוס ותלמידיו.
כמו כן היה פסל של קונפוציוס במקדשים רשמיים אחרים.
אולם הייתה התנגדות למנהג זאת שנראה כחיקוי של מקדשים בודהיסטים, ובנוסף נטען כי מטרת המקדשים היא לכבד את תורתו של קונפוציוס ולא אותו עצמו.
מכיוון שלא היה דמיון בין הפסלים השונים של קונפוציוס במקדשים השונים הורה הקיסר משושלת מינג ב-1530 שכל הפסלים של קונפוציוס יוחלפו בלוחות נשמה במקדשים הקיסריים בבירה ובמקומות אחרים.
יחד עם זאת, מקדשי קונפוציוס מודרניים רבים מכילים פסלים.
גם במקדשים המופעלים על ידי משפחת קונפוציוס, דוגמת המקדש בצ'ופו, יש פסלים.
מקדש פאטֶמֶה מעצומֶה (פרסית: حرم فاطمه معصومه) הוא מסגד הנמצא בעיר קום באיראן.
במקדש נמצא קברה של פאטמה מעצומה, שהייתה אחותו של האימאם השמיני עלי א-רידא.
בזכות המקדש נחשבת קום עבור מוסלמים שיעים לעיר השנייה בקדושתה באיראן, לאחר העיר משהד, בה קבור האימאם השמיני עצמו.
באסלאם השיעי, נשים שהן קרובות משפחה של אחד משנים-עשר האימאמים לעיתים קרובות נערצות כקדושות.
בכל שנה, מיליוני מוסלמים שיעים עולים לרגל לקום לבקר במקדש.
בתוך המקדש קבורות גם שלוש בנותיו של האימאם התשיעי מוחמד א-תקי.
פאטמה מעצומה נפטרה בשנת 816 בעיר קום, ומקום קברה הפך במהרה למקום עלייה לרגל.
כחמישים שנה לאחר מותה הוקם מבנה עם כיפה מעל לקבר.
במשך מאות שנים הורחב המבנה ונבנה נדבך על גבי נדבך.
כיום משתרע המתחם על פני שטח ענק וכולל שלוש כיפות מפוארות, שישה מינארטים ושלושה אולמות תפילה.
עולי רגל שיעים המגיעים למקדש מרחבי איראן וממדינות אחרות מחפשים מרפא למחלות, פתרונות לשאלות המעסיקות אותם, וסליחה על חטאים.
אלפים נוכחים בתפילות שנערכות במתחם המקדש.
מקדש דיבוס רומולוס הוא מבנה שהוקם ב-309 לספירה על ידי הקיסר מקסנטיוס והוקדש לבנו המת (באותה שנה) ולריוס רומולוס שהועלה עם מותו לדרגת אל.
בשנת 527 הפך המבנה לחלק מכנסייה שהוקמה במקום וכללה בנוסף גם את מקדש השלום.
הכניסה הוקדשה לשני אחים וקדושים נוצריים קוסמס ודמיאן כמשקל נגד לגיבורים המיתולוגיים הפגאנים קסטור ופולוקס שמקדשם היה ממוקם בסמוך לכנסייה.
ועל שמם קרויה הכנסייה – בזיליקת סנטי קוסמה א דמיאנו.
מהמקדש שרדו המבנה העגול רוטונדה בחזית המכוסה בכיפה, שבמרכזו בין שני עמודי בהט התומכים בקורה אופקית ניצבים שני שערי הברונזה המקוריים.
משני צידי השערים ניתן להבחין בגומחות לפסלים.
כמו כן ניתן להבחין מצידו הימני של המבנה בשני עמודים מוגבהים (שנלקחו ממבנה אחר) שהיוו חלק משדרת העמודים שניצבה משני אגפי המבנה, משאר העמודים נותרו כיום רק כני האבן.
מקהלה הונגרית הוא ספר אוטוביוגרפי מאת חוקר הספרות פרופ' יגאל שוורץ, שיצא לאור בהוצאת דביר בשנת 2014.
בעקבות שיחותיו עם הסופרת רות אלמוג על זכרונות הילדות שלו כתבה אלמוג את הסיפור הקצר "גמדים על הפיז'מה", שנכלל בקובץ סיפוריה "תיקון אמנותי" משנת 1993. כעבור עשרים שנה כתב שוורץ את "מקהלה הונגרית", שתחילה מובא בו סיפורה של אלמוג, ולאחריו מופיעה התייחסותו הנרחבת של שוורץ לכל משפט בסיפור זה.
דבריו של שוורץ כוללים ניתוח ספרותי של סיפורה של אלמוג, יחד עם השלמות ביוגרפיות שבאו לקשור את הסיפור האמיתי (שגם בו משולב בידיון) של ילדותו עם סיפורה הבדיוני של אלמוג.
"גמדים על הפיז'מה" הוא סיפור קצר מאת רות אלמוג, שנכלל בקובץ סיפוריה "תיקון אמנותי" משנת 1993. את הסיפור כתבה אלמוג בעקבות זכרונות ילדות שסיפר לה יגאל שוורץ.
שוורץ לא רק סיפק את חומר הגלם שבעקבותיו נכתב הסיפור, אלא היה גם העורך שלו לקראת הוצאתו לאור.
הסיפור עוסק במשפחה שבה אם ניצולת השואה ילידת הונגריה, לוצי דויטש, אב שפגש אותה במחנה ריכוז בעת שבא מארץ ישראל, איזידור, בת בכורה בשם מאיה ואחיה הצעיר ממנה בשנים אחדות, גיורא.
המשפחה מתגוררת בבית מבודד השוכן בפרדס שאותו מנהל האב.
דמויות עיקריות נוספות בסיפור הן הדודה מגדה והשכנים חזקל ורובן.
איזידור מתעלל רגשית באשתו לוצי כאשר הוא משמיע באוזניה, לכאורה בתמימות, את המילה "רעכטס" (ביידיש: ימינה), המזכירה לה את המילים "לינקס!
רשטס!" , שאותן שמעה בעת הסלקציה במחנה ההשמדה אושוויץ או בצעדת המוות של יהודי הונגריה.
מילה זו מוציאה אותה מדעתה לזמן קצר, ולאחר מכן היא מענישה את איזידור בהסתלקותה מהבית, תחילה לימים אחדים, ואחר כך לשנים אחדות.
בעת היעדרה מגיעה אחותה, הדודה מגדה, לסייע בעבודות הבית.
איזידור נוהג ביד קשה בילדיו, ובין השאר מעניש אותם בלינה באורווה.
בהתפרצות כעס הוא יורה לעבר גיורא, שנמלט מהבית ומוצא מקלט זמני אצל רובן, העגלון שמסיע אותו ואת אחותו לבית הספר מדי בוקר.
אף שזהו סיפור קצר, הוא מתאר תקופה של יותר מעשר שנים, מילדותו של יגאל ועד ראשית בגרותו.
במהלך תקופה זו מאיה נוסעת לאמריקה, במימון הדוד אישטוון, כדי ללמוד פיתוח קול, נפטר חזקל, שהיה אילם כתוצאה ממעשיו של ד"ר מנגלה, ובהמשך נפטר גם איזידור.
העברית שבפיה של לוצי הייתה עילגת, והיא שילבה בדיבורה מילים בהונגרית, כגון "קיש הרצג" ("נסיך קטן") ו"טֶרְפֶּה" - מילה שהפנתה כלפי האב ופירושה לא היה מובן לילדים, עד שדודה מגדה הסבירה להם שפירושה "גמד".
האב דיבר עברית שוטפת, אך לעיתים שילב בדיבורו מילים ומשפטים ביידיש.
"מקהלה הונגרית" אינו ספר אוטוביוגרפי שגרתי.
הוא כתוב כניתוח ספרותי מדוקדק של סיפורה של אלמוג, מעין מהדורה מוערת שלו, יחד עם הרחבות ביוגרפיות ותיקונים עובדתיים שבאים לקשור את סיפורה הבדיוני של אלמוג עם הסיפור האמיתי של ילדותו של שוורץ.
כדברי שוורץ בפתח הספר, לפיהם הספר הוא "הגרסה שלי לגרסה של אלמוג לסיפור שלי".
חוקר הספרות אברהם בלבן תיאר זאת: "לפנינו טקסט שהוא ספק ממואר, ספק מחקר פרשני על סיפור קצר ועל היחסים בין מציאות לטקסט ספרותי".
בניתוח הספרותי בוחן שוורץ לא רק את עבודתה של אלמוג, אלא גם את עבודתו שלו, בהיותו עורך הספר "תיקון אמנותי" שבו נכלל הסיפור.
שוורץ מציג זאת: "בקטע הזה, רות, אני חושב ש'נרדמת' קצת, ויחד איתך גם העורך שלך, אני".
גם בהשלמות הביוגרפיות משולב בידיון, בפרט בהערותיהם של בני משפחתו המתים של המספר.
הערות רבות תורמת אחותו, גם לאם מנה נכבדה של הערות, ואילו האב משמיע קולות לעיתים נדירות.
תלמה אדמון תיארה זאת: "כמו דיבוקים מצטרפות לגרסתו גם גרסות אמו, אביו ואחותו, עד שהטקסט באמת נראה כפרטיטורה של מקהלה מסויטת, רבת סולנים".
המספר מציג את שמותיהם האמיתיים של בני משפחתו: אמו קטרינה, בקיצור קטי ובשם חיבה קטיצה, ואביו בלה.
בישראל עוברתו שמות הוריו לברכה ובן-ציון.
בנם, המספר, הוא יגאל, ואחותו היא נעמי.
בניגוד לסיפור הבדיוני, שבו רק האם היא ניצולת השואה, בסיפור האמיתי שני ההורים הם ניצולי השואה.
גם לדמויות נוספות בעולם הבדיוני יש מקבילות (בשמות אחרים) בסיפור האמיתי.
דודה מגדה קיימת רק בסיפור הבדיוני, ואין לה מקבילה במציאות.
המשפחה התגוררה בבית בן שני חדרים (חדר הורים וחדר ילדים) ו"הול", ששכן בלב פרדס גדול במזרחה של רמת גן, משני צדי כביש גהה.
בספרו מדלג שוורץ בין התייחסות לשמות המופיעים בסיפור הבדיוני (לוצי, איזידור, נעמי, גיורא) ובין השמות האמיתיים.
בסיפור משולבים ציטוטים, בעיקר מהספרות הקלאסית אך גם ממילון אבן שושן וממכלל - אנציקלופדיה לנוער, הנקשרים אסוציאטיבית לדבריו של המספר (רשימת המקורות לציטוטים אלה ניתנת בסוף הספר).
בתחילת הספר מספר יגאל שוורץ על תהליך כתיבתו:
הסיפור הזה התבשל בי אט אט, עד שבקיץ האחרון החלטתי לעשות מעשה.
נסעתי לבודפשט, עיר ילדותה ונעוריה המוקדמים של אמי, ושם, במשך חודשיים, ואחר כך במשך חודשיים נוספים בארץ, כתבתי, בשטף מטורף, לפעמים עשר ואפילו שתים עשרה שעות ביום, את הגרסה שלי לגרסתה של אלמוג לסיפור שלי.
בריאיון לנרי ליבנה הוסיף שוורץ פרטים:
בכלל לא ידעתי שאני אכתוב שם את הספר.
זה היה דבר שבמובן מסוים היה הכי קל לי לכתוב בחיים, אבל באיזשהו שלב נכנסתי לאמוק.
נכנסתי למוד שיכולתי להמשיך לכתוב כל הזמן.
לא היו לי בעיות מבנה, לא הייתי צריך לערוך את זה, זה פשוט שטף.
באופן כללי זה נכתב בשטף אחד ואחרי זה המשכתי בארץ.
הספר עוסק בזכרונות ילדות של שוורץ, אך עושה זאת בטכניקה שאינה אופיינית לספרי זכרונות.
על משמעותה של טכניקה זו עמד חוקר הספרות אברהם בלבן:
הפואטיקה של "מקהלה הונגרית" היא פואטיקה של הדחקה והרחקה.
פואטיקת ההרחקה נוצרת בעצם הבחירה לא לספר על הילדות בצורה ישירה, אלא דרך פרשנות סיפורה של אלמוג.
כך חוצצת שכבה עבה של פרשנות ספרותית בין סיפורו האישי הדרמטי של שוורץ לבין הקורא.
שוורץ עבר כאן מתפקיד העורך לתפקיד הסופר, אבל החליט לעשות זאת על מגרשו של חוקר הספרות, ויצר טקסט שנע כל העת בין ניתוח ספרותי לבין תיאור של ילדות סיוטית.