tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
הגדרה זו היא גם סובייקטיבית כיוון שחברי הקבוצה יכולים להשתמש בסטטוס זה על מנת לבסס את יחסי הסולידריות בתוך קבוצת המיעוט.
בכל מקרה, הסטטוס של קבוצות המיעוט בחברה הוא קטגוריאלי בטבעו: יחיד בעל נתונים פיזיים או התנהגותיים התואמים קבוצת מיעוט מסוימת, יתאים את הסטטוס שלו לקבוצת המיעוט, ולפיכך יזכה ליחס דומה לשל שאר חברי הקבוצה.
כל חברה גדולה כוללת מיעוטים אתניים: מהגרים, ילידים, פליטים או נוודים.
קבוצת מיעוט אתני יכולה להיות מורכבת מקבוצת הרוב בחברה, דוגמת השחורים תחת משטר האפרטהייד בדרום אפריקה.
החוק הבין-לאומי מאפשר הגנה על מיעוטים אתניים במספר דרכים כאשר העיקרון המרכזי המניע לפעולה הוא הזכות להגדרה עצמית.
החברים בקבוצות מיעוט הם בעלי זהות מובחנת, כלומר הם בעלי מודעות לגבי התכונות הפיזיות שמבדילות אותן מקבוצת הרוב.
כאשר ההבדלים הם אינם בולטים לעין (בשונה מההבדלים בין נשים לגברים) קיימת אפשרות כי קבוצת המיעוט האתני תבחר לקרב את מידת ההשתייכות שלה אל הזהות האתנית של קבוצת הרוב.
למשל היהודים הרפורמים בארצות הברית הפחיתו מערכה של הזהות האתנית שלהם.
לעומת זאת היהודים האורתודוקסים נטו לשמור על המורשת הדתית והיהודית.
קבוצות מיעוט דתיות הן קבוצות שאינן משתייכות לדת הדומיננטית בחברה.
ברוב מדינות העולם יש קבוצות מיעוט דתיות, אם כי התפיסה הרווחת כיום היא שלבני אדם יש את הזכות לבחור את ההשתייכות הדתית, וכן לבחור לא להשתייך לדת כלשהי (אתאיזם) או להמיר דת אחת באחרת.
אף על פי כן, ישנן מדינות שבהן חופש זה מופר.
לדוגמה, מצרים, בה המערכת מחייבת את אזרחיה להגדיר באופן רשמי את הדת אליה הם משתייכים, כאשר האפשרויות היחידות שקיימות הן: אסלאם, נצרות או יהדות.
אף על פי שמספרם של הנשים והגברים בחברה הוא כמעט שווה, הבדלי הסטטוס ביניהם הביאו לכך שנשים נחשבות כקבוצת מיעוט בחברה.
הגדרה זו בעייתית במידת מה, מאחר שמנקודת מבט סובייקטיבית ישנן, למשל, קבוצות של נשים שאינן רואות עצמן כקבוצת מיעוט (כדוגמת נשים לבנות בארצות הברית), כיוון שהן לוקחות חלק ומיוצגות בכל השלבים של הסולם החברתי.
אף על פי כן, הכנסותיהן של נשים נמוכות משל הגברים.
בבסיס ההגדרה של נשים כקבוצת מיעוט עומדת ההנחה כי כיום התפיסה הפטריארכלית היא ששולטת בחברה ולפיכך, נשים נמצאות בעמדת נחיתות אל מול הגברים (תחילה הן כפופות לאביהן ובשלב מאוחר יותר, לבעליהן).
קבוצה נוספת של מיעוטים מגדריים כוללת אנשים בעלי מגוון נטיות מיניות וזהויות מגדריות שאינן נתפסות כנורמטיביות אשר בעטיין הם עשויים להיחשב כקבוצות מיעוט בחברה.
לדוגמה: הומוסקסואלים, לסביות, טרנסג'נדרים, ביסקסואלים וכדומה.
אוכלוסיית הקשישים אשר הייתה בעלת השפעה מסורתית ואף הייתה בעלת מעורבות דומיננטית בעבר (בייחוד ב"גרונטוקרטיה"-ממשל של זקנים), נדחקה בחברות המודרניות למעמד של קבוצת מיעוט, מאופיינת כקבוצה "לא יצרנית כלכלית".
לאורה של תפיסה זו ניתן גם להציג את ה"ילדים" כקבוצת מיעוט אשר נתקלת ביחס מפלה.
היחס המפלה אליו נחשפים הזקנים מכונה גילנות (שיפוט מופלה על רקע גיל, שמבוסס על התפיסה כי הקשישים נחותים למול בני הגיל הצעיר).
קיימים מגוון חוקים מקומיים ובינלאומיים שנועדו למתן את הניצול של ה"ילדים", כגון מגילת זכויות הילד וכן מספר ארגונים, שמתאחדים לכדי תנועה כוללת למען זכויות הילד.
כמו כן ישנם קמפיינים של תנועות הדוגלות בזכויות בני הגיל הצעיר, הלוחמות למען העצמת כוחם החברתי של הצעירים, וכנגד מגבלות חוקיות וחברתיות שאליהם נחשפים הצעירים מתוקף הגדרתם בחוק כ"קטינים".
קבוצות המייצגות את האינטרסים של האוכלוסייה הבוגרת לעיתים מאופיינות כארגוני צדקה כדוגמת (Help The Aged), כפעלתנות של האזרח הפשוט (Gray Panthers) ולעיתים רעיונותיהם של ארגונים אלו עולות בקנה אחד עם דיונים בנוגע לזכויות אנשים עם מוגבלויות.
קבוצות מיעוט של אנשים עם מוגבלויות
התנועה לזכויות אנשים עם מוגבלות תרמה להעברת המסר, לפיו לאוכלוסיות האנשים עם מוגבלויות יש אופי של מיעוט מכיוון שמלבד הנחיתות הכרוכה במגבלות הפיזיות שעימן הם מתמודדים, הם נאלצים להתמודד מול יחס חריג ומפלה מהחברה שמעצים את תחושת הנחיתות שלהם.
הגורמים המייצגים את זכויות האנשים עם המוגבלות מעדיפים להתמקד בשוני הפיזי או הפיזיולוגי המצוי בתפקודם, מאשר ב"נחיתות" העולה ממצבם.
קהילת החירשים מוצגת לעיתים קרובות כמיעוט לשוני ותרבותי, יותר מאשר כקבוצה עם מוגבלות.
לאור זאת, חירשים רבים אינם רואים עצמם כלל כאנשים עם מוגבלות, אלא לתפיסתם הם קורבנות של טכנולוגיה ומוסדות חברתיים שעוצבו על פי ראות עיניה של הקבוצה הדומיננטית בחברה, ועל כן יוחסה להם את נחיתותם.
במדינת ישראל ניתן להבחין במספר גדול של קבוצות מיעוט, חלקן ייחודיות למדינת ישראל וחלקן לא.
עם קום המדינה נכתב במגילת העצמאות כי קיום שוויון זכויות חברתי גמור לכל אזרחי המדינה הוא עקרון יסוד חברתי.
עיקרון זה עמד במבחן לאורך שנות קיומה של המדינה נוכח טענותיהם של קבוצות המיעוט כנגד אפליה.
לעיתים טענות אלו הופנו כלפי גורמים ממשלתיים, דוגמת הפנתרים השחורים שהפגינו בטענה לאפליה של עדות המזרח בראשית שנות ה-70 וערביי ישראל הטוענים לתחושת אי שייכות ולקיפוחם בחברה.
בנוסף, בשנים האחרונות אנו עדים לטענותיהם של עולים חדשים מאתיופיה ומחבר העמים כנגד הממשלה שאינה פועלת מספיק לקליטתם ולדאגה לרווחתם.
עקב כך, הם טוענים כי עולים חדשים רבים מדרדרים לפשע ואבטלה, ואינם מגיעים לכדי השתלבות והצלחה חברתית.
מיסרח אר איל-קביר (מלטית Misraħ Għar il-Kbir) הוא אתר פרהיסטורי ממזרח לצוקי דינגלי שבדרום-מערב האי מלטה, הידוע בשורות חריצי הסלע שבו.
גילו המדויק של האתר ומטרת הקמתו עדיין שנויים במחלוקת, אך רוב החוקרים גורסים כי הוא הוקם לפני כ-4000 שנים, בעת שמתיישבים חדשים הגיעו למלטה, לאחר שקיעתה של תרבות בניית המקדשים המגליתיים באי, ועם תחילתה של תקופת הברונזה.
ברחבי האיים מספר אתרים נוספים דומים.
החריצים בסלע באתרים מגיעים לעומק של עד 60 ס"מ, והם חצובים במרחקים הנעים בין 110 ל-140 ס"מ.
חלקם חוצים את זה ואחרים יוצרים צמתים בצורות ובזוויות שונות.
התופעה מכונה באופן רשמי בשם "חריצי המרכבות" (Cart Ruts), והאתר הספציפי במיסרח אר איל-קביר קרוי באופן עממי בשם "צומת קלאפהאם" (Clapham Junction), כינוי שהעניק לו אנגלי על-שמו של מפגש רכבות בלונדון.
קיימות מספר השערות באשר לשימוש האפשרי שלשמו נחרטו החריצים בסלע.
לפי הסברה המקובלת הם נוצרו כתוצאה מהסעת מטען על ידי מזחלות או על ידי מרכבות, אלא שבתאוריה זו כמה בעיות לא פתורות.
אם אכן שונעו מזחלות במקום, משאן היה חייב להיות כבד מאוד כדי ליצור חריצים כה עמוקים, ולא ברור איזה כוח יכול היה לספק אנרגיה לדחיפתן, בהתחשב בממדיו של האי ושל אוכלוסייתו לפני 4000 שנים.
אם דובר במרכבות, הרי שכדי לחרוץ חריצים בסלע בעומק של עד 60 ס"מ, על גלגליהן היה להיות בקוטר ניכר של 140 ס"מ לפחות.
ייתכן כי החריצים שמשו להעברת מסעות דווקא במעלה הגבעות, והוצע כי אדמה חקלאית הועברה באמצעותם אל צוקי אבן הגיר החשופים באיים.
תאוריה אחת מתארכת את החריצים לתקופת בניית המקדשים במלטה, היינו כ-1500 שנים קודם לתקופת הברונזה, אלא שאין קשר גאוגרפי בין מיקומם של החריצים למיקום המקדשים שהוקמו בתקופה זו, והם סמוכים למקומות היישוב בתקופת הברונזה.
אחרים סוברים כי נחצבו על ידי הפיניקים, היינו, החל במאה ה-7 לפנה"ס.
נתונים נוספים המקשים על תאוריית השינוע מצויים בעובדות שבאתרים מסוימים החריצים נפסקים בקצה מצוקים, ובאחרים הם צוללים אל תוך הים, ממשיכים מתחת לפני המים ולעיתים מגיחים שוב מצידו האחר של מפרץ.
סמוך לחוף ובתוך הים משתנה רוחבם של החריצים והם ערוכים בדוגמת שתי וערב.
במספר אתרים, ובמיוחד במיסרח אר איל-קביר נראות צורות גאולוגיות של משולשים ומרובעים ליד החריצים.
לפי הסברה השלישית שנשקלה, החריצים שמשו כמערכת השקיה, וסברה רביעית, לפחות באזור החופים ובים גורסת כי מדובר בתופעה של העתקים טבעיים.
מיסת פרפרזה היא יצירה מוזיקלית הכתובה למיסה היום-יומית (Ordinary of the Mass) ומשתמשת לבסיסה בגרסה משוכללת של קנטוס פירמוס, הנבחרת על פי רוב מתוך קנטוס פלאנוס או מקור אחר של מוזיקת קודש.
היה זה אמצעי שכיח לחיבור מיסה משלהי המאה ה-15 עד סוף המאה ה-16, במשך תקופת הרנסאנס בתולדות המוזיקה, ובתדירות הרבה ביותר שימשה מלחינים באותם חלקים של אירופה המערבית, שנשארו בשלטונה הישיר של הכנסייה הקתולית.
היא נבדלת מן הטכניקות האחרות של חיבור מיסות, הכוללות מיסה מחזורית, פארודי, קאנון, סוגטו קאוואטו, הלחנה חופשית ותשלובת של טכניקות אלה.
פרפרזה מוזיקלית, באופן כללי, הייתה בשימוש זמן רב לפני שיוחסה לראשונה למוזיקה של נוסח המיסה המקובל.
בראשית המאה ה-15 ובאמצעיתה היה זה נוהג מקובל, שיצירה כגון מוטט תעשה שימוש במלודיה רבת-עיטורים של קנטוס פלאנוס כמקור, כשהמלודיה מופיעה על פי רוב בקול העליון.
"גלוריה" של ג'ון דאנסטפל היא דוגמה לנוהל הזה, וכמוה גם שתי היצירות שכתב גיום דופאי לאנטיפון המריאני Alma redemptoris mater.
יצירות רבות בפובורדון, טכניקה אופיינית לאסכולה הבורגונדית, משתמשות בגרסת פרפרזה של נעימת קנטוס פלאנוס בקול העליון.
במקרים אלה, לא הוסווה המקור בפרפרזה; אפשר היה לזהותו בנקל מבעד לכל הקישוטים שנוספו אליו.
דופאי היה מן הסתם אחד הראשונים שהשתמשו בטכניקת פרפרזה במיסה.
יצירתו Missa Ave regina celorum (שנכתבה בין 1463 ל-1474) דומה למיסת מחזורית (מיסת קנטוס פירמוס) במובן זה, שהנעימה מופיעה בטנור, עם זאת, היא עברה עיבוד (פרפרזה) בהרחבה ושכלול (ודופאי גם כולל בה קטעים מן המוטט שלו על אותו אנטיפון ומקדים בכך את טכניקת המיסה הפארודית).
בשנות ה-70' או ה-80' של המאה ה-15 מופיעות המיסות הראשונות, העושות שימוש ביותר מקול אחד: שתי דוגמאות ששרדו הן משלך יוהנס מרטיני, Missa domenicalis ו-Missaferialis
עד ראשית המאה ה-16 התפשט השימוש בנעימה שעברה פרפרזה בכל הקולות של מרקם פוליפוני.
הדוגמה המפורסמת ביותר מראשית המאה ה-16, ואחת המפורסמות ביותר במיסות הפרפרזה מאז ומעולם, הייתה ה-Missa pange lingua מאת ז'וסקן דה פרה, פנטזיה מורחבת על ה-Pange Lingua, מזמור תפילה ל"קורפוס כריסטי" מאת תומאס אקווינס.
מיסה זו חוברה, קרוב לוודאי, סמוך לסוף חייו של ז'וסקן, בסביבות 1520. ב-Missa pange lingua כל הקולות שרים נוסחים שונים של המזמור, כשהתחלות של פסוקים עוקבים מציינות נקודות אימיטאציה במיסה.
לכל הקולות ניתן משקל שווה, והיצירה כולה משיגה אחדות מוטיבית, שהוותה תמורה משמעותית מן הנוהג הקודם.
עוד מלחין מן הדור של ז'וסקן, שמילא תפקיד חשוב בהתפתחות מיסת הפרפרזה היה פייר דה לה רי.
כמו ז'וסקן, החל לעבוד בטכניקת הקנטוס פירמוס והמשיך להשתמש בה רוב חייו; אבל הוא החל לעבד ולשכלל את חומר המקור ובסופו של דבר מיזג אותו לרב-קוליות של המרקם הפוליפוני, הנותן משקל שווה לכל הקולות.
בהמשך המאה ה-16 נשארה הפרפרזה טכניקה לבניית מיסות, אף כי השימוש בה פחת בהשוואה לטכניקה הפארודית.
פלסטרינה השתמש בטכניקת פרפרזה ב-31 מן המיסות שלו; רק טכניקת הפארודיה, בה השתמש ב-51 מיסות, עלתה עליה במספר.רוב המיסות שלו המבוססות על מזמורי תפילה הן מיסות פרפרזה.
ביצירות אלה, מזמורי המקור מוצגים במקרים רבים בצורה תמציתית.
כשוועידת טרנטו אסרה ב-1562 את השימוש בשירים חילוניים כמקורות למיסות, נמנע מן המלחינים השימוש במצבור גדול של מוזיקה, שעד אז בזזו ממנו ככל העולה על רוחם לשם כתיבת פארודיות; אותם מלחינים שצייתו לתכתיבי המועצה חזרו במקרים רבים לשימוש במזמורים מונודיים ובקנטוס פלאנוס, מקורות שהזכירו את טכניקת הפרפרזה.
למעשה, במהלך תקופה זו הייתה זאת השיטה העדיפה לשימוש במזמרים גרגוריאניים ליצירת מיסות.
מיסות פרפרזה נכתבו לעיתים רחוקות יחסית באנגליה ובגרמניה, בייחוד לאחר הרפורמציה הפרוטסטנטית.
מלחיני מיסות במחוזות אלה פיתחו סגנונות עצמאיים ושניהם נטו לשימוש בצורות שונות של טכניקת הקנטוס פירמוס.
מיעוט מי שפיר הוא מצב רפואי בו קיים מיעוט של מי שפיר בשק השפיר בתוך הרחם, במהלך ההריון.
מיעוט מי שפיר מוגדר כמדד מי שפיר (amniotic fluid index) שהוא מתחת ל-5 ס"מ (AFI<5).
מיעוט מי שפיר מתחלק ל-early onset ול-late onset.
כאשר מיעוט מי השפיר הוא בשלב מוקדם, קיים חשש למומים כגון club foot ודפורמציות נוספות בשלד, אמפוטציות (שיירים של לנוגו וחומרים אחרים במי שפיר אשר הופכים לקשרים פיברוטיים, הנכרכים סביב גפיים ומביאים לקטיעתם), היפופלזיה ריאתית ואגנזיה של הכליות (חוסר התפתחות כלייתית).
מיעוט מי שפיר בשלב מאוחר כרוך בסיבוכים מיילדותיים כגון שאיפה של מקוניום (שלא נמהל ולכן עלול לגרום לנזק רב יותר), לחץ על חבל הטבור המביא למצוקה עוברית, עליה בשכיחות ניתוחים קיסריים.
מומים מולדים במערכת העצבים המרכזית הכוללים למשל יתר הפרשה של הורמון נוגד השתנה.
הפרעות כרומוזומליות המביאות בין היתר לפגיעה כלייתית כגון תסמונת טרנר, טריזומיה 18.
סיבות הקשורות לשליה כגון ווסקולפתיה שלייתית (פגיעה בכלי הדם השלייתים).
תרופות כגון אינדומד (או ACEI - שאסור לקחת במהלך בהריון).
אם יש מיעוט מי שפיר קיצוני אזי יש ליילד את העובר.
אם מיעוט מי השפיר הקיצוני החל כבר בתחילת ההריון יש לשקול הפסקת הריון מאחר שרוב המקרים הקיצוניים נובעים מבעיה כרומוזומלית או חוסר התפתחות של הכליות.
במידה ומדובר במיעוט מי שפיר שהתפתח מאוחר יותר יש ליילד את העובר.
"מיסיסיפי" פרד מקדואל היה זמר וגיטריסט בלוז.
סגנונו הפשוט והבסיסי, שלא השתנה עם השנים, קנה לו הכרה כאחד מהמוזיקאים שניגנו את הבלוז הטהור ביותר.
מקדואל נולד בסמוך לממפיס, טנסי.
למרות שניגן מגיל 14, עבד עד 1959 בעיקר כחוואי בסביבות ממפיס וניגן באירועים שונים.
בין היתר פיתח (או שימר) סגנון שונה במקצת מהדלתא בלוז, שהתבסס על קשר עמוק למוזיקה אפריקאית (בעיקר שירי קריאה ותגובה) ואלתורים מחזוריים על אקורד יחיד, סגנון זה נקרא לעיתים "סגנון צפון-מיסיסיפי".
כן פיתח נגינה בגיטרת סלייד, כאשר הוא עושה שימוש בכלים שונים ל"סלייד" (עצם המושחל על אצבע יד שמאל ומוחלק על המיתרים) בהם אולר, עצם חלולה (מה שהקנה לנגינה את הכינוי Steakbone, "עצם סטייק") וכוס זכוכית.
ב-1959 גילה אותו חוקר הפולקלור והמוזיקולוג אלן לומקס, שהקליט אותו יחד עם זמרת הפולק הבריטית שירלי קולינס.
לומקס וקולינס הקליטו את מקדאול לתקליטים שהפכו פופולריים במקביל להתעניינות הגוברת בבלוז השורשי במועדוני ניו יורק ולונדון.
מקדאול הופיע במועדונים ופסטיבלים כאשר הוא מנגן גיטרה ושר, ללא כל ליווי אחר.
בשנות ה-60 החל לנגן גם בגיטרה חשמלית, אך באותו סגנון ישן ולא כרוק אנד רול.
בשנת 1969 יצא לאור תקליטו "I Do Not Play No Rock 'N' Roll" ("אני לא מנגן שום רוקנ'רול"), ששמו מבוסס על שורה של מקדאול בריאיון עיתונאי.
בשנת 1971 הקליטה להקת האבנים המתגלגלות את שירו "You Gotta Move", תוך שמירה על סגנונו, בתקליטם החשוב "Sticky Fingers".
באותה שנה הוקלט אלבומו אחרון של מקדאול "Live in New York".
שנה מאוחר יותר נפטר מסרטן.
ג'ון סמית הארט שנודע בשם הבמה מיסיסיפי ג'ון הארט (Mississippi John Hurt) היה זמר-יוצר וגיטריסט בלוז.
תוכני שיריו המבוססים בחלקם על גוספל, בשילוב עם תכנים חילוניים נחשבו בתקופתו לשילוב מקורי.
גם סגנון פריטתו על הגיטרה ללא מפרט ולעיתים עם גיטרת סלייד, היה מקורי בתוך מסגרת הדלתא בלוז.
להארט היו "שתי תקופות חיים" כאמן, לאחר מספר הקלטות בשנת 1928 באו כ-35 שנים בהן עבד כפועל ונשכח כליל כיוצר.
עם תחיית ההתעניינות במוזיקת פולק ובלוז על ידי קהל לבן מתוחכם מערי מזרח ארצות הברית בשנות ה-60 זכה הארט ל"גילוי מחודש", להצלחה וחיבוק של מעריצים, בהם פיט סיגר ובוב דילן.
נולד בכפר טאוק (Teoc) וחי רוב חייו בעיירה אבלון (Avalon), שתיהן בלב הדלתא של מיסיסיפי.
הוא למד נגינה בעצמו מתוך שמיעה בגיל 9, וחקר את הסגנונות הנפוצים בסביבתו, בהם מוזיקת פולק וספיריטואלס מתוך ניסיון לגבש צליל אישי.
הוא גיבש סגנון מרובה-סינקופות, שהתאים לריקודים בירידים המקומיים.
ב-1928 חבר לנגן כינור בשם וילי נרמור.
נרמור זכה ב-1928 בתחרות כינור מקומית, שהפרס עליה היה הקלטת תקליטון בחברת Okeh Records מממפיס, טנסי.
באופן טבעי ביקש את הארט שישתתף עמו בהקלטת השיר "Monday Morning Blues".
כך התגלה לראשונה הארט לקהל הרחב.
החברה העניקה לו את תחילית-הכינוי "מיסיסיפי" והקליטה שישה תקליטונים משלו.
במסגרת זו נסע להקליט בניו יורק, שם כתב את "בלוז אבלון" ("אבלון היא עירי, ניו יורק היא עיר יפה, אבל לא בשבילי").
עקב השפל הגדול וחוסר ההצלחה היחסי של הקלטותיו, לא הקליטה Okeh Records תקליטים נוספים עם הארט לאחר אותה שנה והוא שב לעבוד כפועל חקלאי באבאלון.
בשנת 1952 נכללו שניים משיריו ("Frankie" ו-"Spike Driver Blues") באסופה שנקראה אנתולוגיית מוזיקת הפולק האמריקאית (Anthology of American Folk Music), הוצאת האסופה הייתה אחד הזרזים להתעניינות קהל לבן במוזיקה העממית של דרום ארצות הברית.
עד 1963 תהו חובבי הסוגה מיהו אותו "מיסיסיפי ג'ון הארט" מסתורי והאם הוא עודנו בחיים.
באותה שנה "התגלה" הארט באבלון על ידי המוזיקולוג וחוקר הפולקלור טום הוסקינס, שהגיע לעיירה (שלא הופיעה על אף מפה שהייתה ברשותו) על סמך ניחוש.
כאשר גילה הוסקינס שהארט הוא אכן האיש ושכושר נגינתו ושירתו לא נפגעו, שכנע אותו לבוא עמו לוושינגטון הבירה ולהקליט עבור ספריית הקונגרס.
במקביל החל הארט להופיע בפסטיבלים ומועדונים של תנועת תחיית הפולק עם אמנים כפיט סיגר ובוב דילן והוחתם על ידי חברת התקליטים Vanguard בה הקליט ארבעה תקליטים עד מותו.
בשנת 1964 הופיע על בימת פסטיבל הפולק של ניופורט, הופעתו תועדה בתקליט Mississippi John Hurt at Newport.
כמו כן הופיע בתוכנית הטלוויזיה "The Tonight Show" בהנחיית ג'וני קרסון, לב המיינסטרים האמריקני.
תקליטוני ה-78 סיבובים לדקה מ-1928 הפכו כמעט בן-לילה לפריטי אספנות מבוקשים, בקרב חובבי הבלוז והפולק.
ב-1966 נפטר הארט מהתקף לב ונקבר באבלון.
בשנת 1988 נבחר להיכל התהילה של הבלוז.
מיסיסיפי בוערת היא דרמת פשע אמריקנית משנת 1988 המבוססת על חקירה שביצעו סוכני FBI בנוגע לרציחתם של שלושה חברי זכויות האזרח שנרצחו במיסיסיפי בשנת 1964.
הסרט מתמקד בשני סוכני FBI (ג'ין הקמן ווילם דפו) החוקרים את הרציחות.
דמותם של הקמן (הסוכן רופרט אנדרסון) ודפו (הסוכן אלאן וורד) מתארות בצורה רופפת את סוכני ה-FBI שפעלו במציאות ג'וזף סאליבן וג'ון פרוקטור.
בסרט גם מככבים פרנסס מקדורמנד, בראד דוריף, ר.
לי ארמי וגליארד סרטיין והוא נכתב על ידי כריס גרולמו ובוים בידי אלן פארקר.
הסרט היה מועמד לפרס אוסקר לסרט הטוב ביותר ופארקר קיבל על בימויו מועמדות לאוסקר על הבימוי.
הסרט היה מועמד לאוסקר בקטגוריות נוספות בהן השחקן הטוב ביותר (הקמן) ושחקנית המשנה הטובה ביותר (מקדורמנד) וזכה בפרס אחד על הצילום.
לאחר ששלושה מחברי זכויות האדם מוגדרים כנעדרים (שניים יהודים ואחד שחור), שני סוכני FBI נשלחים על מנת לחקור את הפרשה במחוז ג'סוף במיסיסיפי (האירוע האמיתי התרחש במחוז נשובה).
שני הסוכנים נוקטים בגישות שונות.
הסוכן אלן וורד, ליברל צפוני, פועל בגישה ישירה בחקירה על פי הנהלים.
לעומתו, הסוכן רופרט אנדרסון, שריף לשעבר במדינה, מבין את המורכבות הגזעית בדרום, נוקט בגישה מורכבת, הוא מנסה להשיג פרטים במעין חיזור ידידותי אחר אשת אחד הקצינים הבכירים ובדרכים עקיפות מעין אלה.
עניין זה יוצר קשיים בחקירה, בעיקר כיוון שלמשרד השריף המקומי קשרים עם סניף הקו קלוקס קלאן ושחורים מעדיפים לא למסור אינפורמציה מחשש לחייהם ולרכושם מצד חברי הקלאן.
החקירה מתקדמת כאשר אשת סגן השריף, קלינטון פל מגלה לאנדרסון בשיחה דיסקרטית ששלושת הנערים נרצחו.
עם הזמן, כאשר סוכני ה-FBI חוקרים לעומק, מתגברת השנאה והפעולות האלימות נגד שחורים בעיירה.
במקביל, פעילויות של חברי הקלאן כנגד סוכני ה-FBI לא מצליחות להבריח אותם מהעירייה.
לאחר ויכוח קשה בין שני הסוכנים, וגילוי גופותיהם של הנעדרים, מסכים הסוכן וורד לפעול על פי גישתו של הסוכן אנדרסון.
הם פועלים בדרכם של החשודים ברצח על מנת להשיג את המידע הדרוש לצורך החקירה, וכך מצליחים להביא להרשעתם.
רוב חברי הקלאן הואשמו בהפרת זכויות אדם ונידונו למאסר של 3 עד 10 שנים.
הסרט מסתיים כאשר סוכני ה-FBI מבקרים בבית קברות אפרו-אמריקאי ובו מצבה עם הכיתוב: "לא נשכח".
הסוכן רופרט אנדרסון (ג'ין הקמן)
סגן השריף קלינטון פל (בראד דוריף)
גב' פל (פרנסס מקדורמנד): אשתו של סגן השריף
השריף ריי סטאקי (גאילרד סרטיין)
פרס אוסקר לצילום הטוב ביותר (1989) - פיטר ביז'ו
פרס האקדמיה הבריטית לצילום הטוב ביותר (1989) - פיטר ביז'ו
פסטיבל הסרטים הבינלאומי בברלין: השחקן הטוב ביותר (1989) - ג'ין הקמן
פרס האקדמיה הבריטית לעריכה הטובה ביותר (1989) - ג'רי המבלינג;
פרס האקדמיה הבריטית לפסקול הטוב ביותר (1989) - ביל פיליפס, דני מייקל, רוברט ליט, אליוט טייסון, ריק קליין;
פרס החברה הבריטית לצילום הטוב ביותר (1989) - פיטר ביז'ו
פרס ההנהלה הארצית של סרטי קולנוע, הסרט הטוב ביותר (1988);
פרס ההנהלה הארצית של סרטי קולנוע, השחקן הטוב ביותר (1988) - ג'ין הקמן
פרס ההנהלה הארצית של סרטי קולנוע, הבמאי הטוב ביותר (1988) - אלן פארקר
פרס ההנהלה הארצית של סרטי קולנוע, שחקנית המשנה הטובה ביותר (1988) - פרנסס מקדורמנד;
פרס אוסקר לסרט הטוב ביותר (1989);
פרס אוסקר לשחקן הטוב ביותר (1989) - ג'ין הקמן
פרס אוסקר לשחקנית המשנה הטובה ביותר (1988) - פרנסס מקדורמנד;
פרס אוסקר לבמאי הטוב ביותר (1989) - אלן פארקר
פרס אוסקר לעריכה הטובה ביותר (1989) - ג'רי המבלינג;
פרס אוסקר לפסקול הטוב ביותר (1989) - ביל פיליפס, דני מייקל, רוברט ליט, אליוט טייסון, ריק קליין;
פסטיבל הסרטים הבינלאומי בברלין: פרס "דב הזהב" לסרט הטוב ביותר (1989)
מיעוט אחר מיעוט היא מידה מדרשית, אחת מ-32 מידות של רבי יוסי הגלילי, ולפיה ניתן להפיק משמעות מן המקרא שאינה כתובה במפורש בכך שהכתוב מביע לשון כפול של שלילה.
בכל זאת, אין בכח המידה לנגד את עיקר הבנת פשט המקרא אלא לפרש כוונת המקרא.
במדרש הספרא, התנא רבי יהודה משתמש בלימוד זה יותר משאר חבריו התנאים.
עניין המיעוט במקרא הוא ביטוי שבא למעט דבר כללי אל מקרה ספציפי.
אמנם, כשיש מיעוט אחד ואחריו בא מיעוט שני, אומרים שהמיעוט השני אינו בא למעט פעם שנית, אלא אדרבה הוא בא לרבות.
המלבי"ם מגדיר את המידה ככלל ההגיוני שכל שלילה אחר שלילה דינה לא לשלול אלא לחייב.
בכל זאת, החיוב הנדרש מוגדר להיות סימילרי ומעין הדבר שעליו מדובר במפורש.
במקרה שבא עוד מיעוט אחר השני, קיימים חילוקי דעות בחז"ל האם המיעוט השלישי בא למעט שוב את השני או שמתחילים לספור מחדש כלומר שאין המיעוט השלישי פועל על השני ולא קשור אליו כלל ועיקר
ההיגיון של מיעוט שלישי פורש על ידי המלבי"ם כבא להגביל את המיעוט השני ולמעט את הריבוי שניתן לדרוש ממנו (מחמת המיעוט שהוא גורם) -ולא נרבה כל דבר שרוצים לרבות.
המידה מיעוט אחר מיעוט פועלת על לשונות של כפל שלילה כ, ו.
אולם, לימוד יותר מסובך מופיע בסוף חומש ויקרא אודות מצוות חיובו של הכהן להעריך אדם או שדה למעריך שנתדלדל מעושרו שהיה לו בשעת הערכתו -שם מדובר על מיעוט אחר מיעוט בן עשר פעמים;
דיון נוסף בשיטת מיעוט אחר מיעוט הוא המחלוקת התנאית אם נתינת הזרוע, לחיים וקיבה לכהנת נחשב כקיום ציווי התורנית.
דעתם של רבי אליעזר בן יעקב שניתן לתרום את מתנת הזרוע, לחיים וקיבה אל כהנת על סמך לימוד של מיעוט אחר מיעוט
מִסָּעָה היא חלק הדרך או הכביש המיועד למעבר כלי רכב גלגליים ובפרט לכלי רכב מנועיים כגון מכוניות או משאיות, באותו אופן שמדרכה היא החלק בדרך המיועד להולכי רגל.
לרוב מיסעה בנויה על פני הקרקע, אך מיסעות יכולות להיות גם חלק של מבנה כמו בגשר או בתוך חניון רב קומתי.
מחלקים את המיסעות המודרניות לשלושה סוגים על פי השכבה הנושאת שלהם, כלומר על פי השכבה העליונה עליה נעים כלי הרכב:
מיסעה קשיחה - מיסעה שהשכבה הנושאת שלה עשויה בטון מזוין
מיסעה גמישה - מיסעה שהשכבה הנושאת שלה עשויה אספלט
מיסעה מרוצפת - מיסעה שהשכבה הנושאת שלה היא ריצוף מאריחים טבעיים או מלאכותיים
מרבית המיסעות בנויות על גבי קרקע טבעית.
מיסעות אלו מורכבות ממספר שכבות, כאשר השכבה העליונה היא השכבה הנושאת והשכבה התחתונה נקראת שכבת שתית שהיא שטח המגע של המיסעה עם הסביבה הקיימת, שבדרך כלל היא אדמה טבעית בלתי מופרת.
מעל השתית מונחות מספר שכבות של חומרים גרנולריים שונים.
השכבות הללו נקראות בשם מבנה המיסעה.
השכבה העליונה במבנה המיסעה נקראת "השכבה הנושאת".
השכבה הנושאת קובעת את אופי המיסעה.
לפי החוק הקנדי, קבוצת "מיעוטים נראים" היא קבוצת מיעוט המובחנת על פי גזעה.
זאת להבדיל מקבוצה של מיעוט שאינה נראית, כלומר קבוצה שמובחנת לפי קריטריון של שפה או דת, פרמטרים שאי אפשר להבחין בהם במבט חיצוני.
המונח משמש בעיקר לצרכים דמוגרפיים סטטיסטיים בקנדה, וכן לשם אפליה מתקנת.
בשנת 1986 חוקקה קנדה את חוק השוויון בתעסוקה לפיו מוגדרים בני "מיעוטים נראים" כ"אנשים, להוציא ילידים, ששייכים לגזעים לא-קווקזים או שהם בלתי-לבנים בצבעם." גם ההגדרה בארצות הברית דומה, אך היא משמשת גם להכללת ילידי אמריקה אדומי העור.
מיסלוביצה (בפולנית: Mysłowice, נהגה: ; בגרמנית: Myslowitz, מיסלוביץ) היא עיר בשלזיה, בדרום פולין.
בדרום האזור המטרופוליני של שלזיה עילית, על גדות הפשמשה והבריניצה יובלי הוויסלה.
בעבר השתייכה העיר מבחינה מנהלית לפרובינציית קטוביצה, ומאז הקמת פרובינציית שלזיה (ב-1999) היא משויכת אליה.
מיסלוביצה היא אחת הערים המרכיבות את אגד הערים של קטוביצה שבו כ-2.7 מיליון תושבים.
בעיר עצמה מתגוררים נכון לסוף יוני 2016 כ-75,000 תושבים.
בשנת 1887 חיו בעיר 900 יהודים מתוך 14,000 תושבים; על פי מקורות מסוימים, בשנה זו זה היה המספר הגבוה ביותר של יהודים שחיו בעיר בכל שנותיה .
בשנת 1895 הוקם בית כנסת חדש בעיר.
ב־1 בספטמבר 1939 פלשה גרמניה לפולין.
כבר בימיה הראשונים של המלחמה נכבשה מיסלוביצה בידי הצבא הגרמני.
בסתיו 1939 הגרמנים שרפו והרסו את בית הכנסת הגדול בעיר.
באוגוסט 1942 חלק מיהודי מיסלוביצה נשלחו ברכבת ב"טרנספורט המוות" למחנה המוות בבלז'ץ.
האחרים הועברו, באוגוסט 1943, למחנה המוות הנאצי אושוויץ-בירקנאו והומתו שם בתאי הגזים.
לאחר השחרור בחודש מאי 1945 חזרו למיסלוביצה יחידים מתושביה היהודים שניצלו, ונוספו עליהם גם כמה עשרות יהודים, רובם משטחי פולין שסופחו לברית-המועצות.
בחודש ספטמבר 1945 חיו במיסלוביצה 82 יהודים.
הם נטשו את מיסלוביצה בגלי ההגירה של היהודים מפולין לארצות מערב אירופה, ארצות-הברית ולישראל.
מיעוט המצוי הוא הגדרה הלכתית שנזכרה לראשונה בדברי הראשונים.
משמעות הגדרה זו היא החלת חובת בדיקה על כלל הפריטים, מפני איסור כלשהו המצוי במיעוט ניכר מהם.
הדוגמה הבולטת לכלל הלכתי זה היא בדיקת ריאותיהן של כלל הבהמות מסירכא המטריפה את הבהמה, מחמת מיעוט מצוי של בהמות הסובלות ממחלה מטריפה זו.
דוגמה נוספת שכיחה היא בדיקת פירות וירקות שמיעוט המצוי מהם נגוע בחרקים האסורים באכילה מהתורה, ומחייב את כל הפריטים ממינים אלו בבדיקה לשלילת הנגיעות בפרי או בירק הנאכל.
מדין תורה, במקרים של חוסר ידיעה, ניתן להכריע על פי הרוב את דינו של הדבר.
כך למשל אין חובה לברר האם בהמה שנשחטה היא טריפה, מאחר שרוב בהמות אינן טריפות.
הראשונים סייגו את ההסתמכות המוחלטת על הרוב וקבעו כי במקרה שבו ידוע לנו שישנו מיעוט המצוי של איסור, קיימת חובה מדרבנן לבדיקת כלל הפריטים.
הנושא המרכזי שלגביו מוזכרת הגדרה זו של 'מיעוט המצוי' הוא הימצאות סירכות מטריפות בריאות הבקר והצאן, דבר האוסר את הבהמה באכילה.
לפי הכלל הנ"ל, מאחר שמיעוט מצוי (ניכר, שכיח) מהבהמות לוקה בהתגלות סירכא בריאה, יש חובה לבדוק את כל הבהמות הנשחטות מחשש הימצאות סירכא בריאה.
רוב הראשונים שעסקו בנושא לא פירטו את התנאים המבדילים בין מיעוט שאינו מצוי למיעוט המצוי.
יוצא מן הכלל הוא הריב"ש, שכתב שמיעוט המצוי הוא מיעוט ניכר מאוד, שקרוב ל-50%: .
יש בפוסקים שהוכיחו מדברי ראשונים שכתבו בהתייחס למקרים נדירים ביותר שהם בכלל מיעוט המצוי, שהחלוקה בין מיעוט המצוי לשאינו מצוי אינה תלויה בשכיחות גרידא.
כך לדוגמה, לדעת שבט הלוי אין לכמת את הגדרת מיעוט המצוי באחוזים, אלא כל שהמיעוט מלווה את הרוב בכל זמן ובכל מקום - נחשב מיעוט המצוי.
אך אם ישנם זמנים שבהם אין מיעוט אסור, או שישנם מקומות שבהם אין מיעוט אסור - אין זה נחשב למיעוט המצוי:
הלכות שלגביהן מוזכר דין זה
מלבד חובת בדיקת ריאות הבהמה מסירכות, אחד המופעים המרכזיים של דין זה הוא חיוב הבדיקה של פירות וירקות מתולעים.
בהלכה מחולקים הפירות לשלש קטגוריות: פירות שמוחזקים בנקיות; פירות שמוחזקים בנגיעות, ופירות שיש בהם מיעוט המצוי של תולעים.
חיוב הבדיקה במיעוט המצוי נזכר במקומות נוספים:
מים שאין להם סוף - איסור אשת איש להינשא לגבר אחר על סמך עדות שבעלה הראשון נראה טובע בים או אגם גדול שלא ניתן לראות את קצהו, הואיל ומיעוט המצוי של הטובעים מצליח להינצל מכך ולחיות.
אשת איש - מי שהעידו על בעלה שהגיע לגסיסה, אינה מותרת להינשא לאדם אחר על סמך עדות זו, הואיל ומיעוט מצוי של הגוססים אינם מתים מיד, וחוששים למיעוט זה.
שחיטה - למרות שרוב העוסקים בשחיטה מומחים הם, אין להכשיר שחיטתו של מי שלא הוחזק במומחיות כל עוד ניתן לבחון אותו ולבדוק האם אינו מהמיעוט המצוי של השוחטים שאינם בקיאים במלאכתם.
דמאי - גם איסור דמאי מבוסס על כך שמיעוט שכיח של עמי הארץ לא היו מעשרים את פירותיהם.
מאחר שכאמור דין זה הוא מדרבנן, ומן התורה ניתן לסמוך על הרוב, כתבו הראשונים שכאשר לא ניתן לבצע את הבדיקה, אין לחשוש למיעוט המצוי.
כך לדוגמה, למרות שחלה חובה לבדוק את הריאה מסירכות, במידה שהריאה נאבדה לפני בדיקתה, יש להתיר את הבהמה באכילה.
יש באחרונים שכתב שאין לחדש חששות למיעוט המצוי אלא מה שנמצא לו סמך בתלמוד ומפורש בדברי הראשונים.
האחרונים נחלקו האם קיימת חובת בדיקה בדבר שהמיעוט המצוי בו אינו של האיסור עצמו, אלא של סימנים חיצוניים המעוררים חשש לנוכחות האיסור.
מיעוט רבים שניים הוא כלל שמרבים להשתמש בו פרשני המקרא והתלמוד, ופשוטו: במקום שנקט הטקסט לשון רבים – היחידה הקטנה ביותר של לשון הרבים היא: שניים.
הכלל איננו מופיע כלשונו המדויק בתלמוד ובמדרשים, אך תוכנו והוראתו קיימים בשניהם, ורמז לכלל זה ניתן למצוא במקרא.
בית המשפט הישראלי נעזר גם הוא בכלל.
" יונתן שגיב העיר על הפסוק, שהוא "היחידי בכל המקרא שניתן ללמוד ממנו ש'יָמִים' הם היחידה המינימלית".
"ויהי לתקופות הימים מיעוט תקופות שתים ומיעוט ימים שנים" - אותה משמעות וביטוי דומה, שאינו כוללני: במקום "רבים" נוקט התלמוד בפריט עצמו: ימים או שנים.
"כמה כוכבים יצאו ויהא לילה?
רבי פינחס בשם רבי אבא בר פפא: כוכב אחד ודאי יום.
והכתיב 'עד צאת הכוכבים' אלא מיעוט כוכבים שנים.
קדמיא לא מתחשב [אין התנא מונה הראשון]"
ב דנים חז"ל בפסוק בבמדבר: "וישאהו במוט בשניים".
"ממשמע שנאמר 'במוט' איני יודע שבשנים?
שהרי נושאים במוט רק בשנים.
מה אם כן תלמוד לומר "בשנים" — בשני מוטות, שנשאוהו ארבעה אנשים" ואומר על כך בעל ה"משכיל לדוד": "דר"ל אינו יודע שבשנים אנשים?
ולאו ממשמעות דמוט אלא מ'וישאוהו' קא דריש שהוא לשון רבים ומיעוט רבים שנים".
"תנו רבנן [שנו חכמים]: נאמר: "ייקח שני שעירי עזים" (ויקרא טז, ה), מיעוט "שעירי" — שנים, שכן מיעוט לשון רבים שלא נתפרש מניינה הריהי שנים.
אם כן מה תלמוד לומר: "שני" — ללמד שיהיו שניהן שוים".
את הכלל מביא הרב עדין שטיינזלץ שמפרש את הטקסט התלמודי.
גם הרמב"ם נעזר בכלל זה, על אף שהביא אותו במקור בערבית
בעיתון הצופה, מאי 1969, במדור "תצפית" התפרסמה כתבה בשם: "ניב המדרשייה" - שמו של כתב עת חדש שיוצא וכולל פרקי ספרות.
אבל בגיליון פורסם רק סיפור אחד, מתלונן העיתון, והמדור אינו מצדיק את השימוש בלשון רבים (פרקי) - "והרי מיעוט רבים - שניים"
בעיתון מעריב, אוגוסט 1972, מסופר על השוודים שדווחו שיש בארצם 600 פליטים, מתוכם ישראלים.
כאשר נשאלו כמה "פליטים" הגיעו מישראל, השיבו: שניים.
יהודה ברנדס כותב בספרו על ברכת המזון: "בשני הפסוקים מדובר על יחיד הפונה לרבים, ומיעוט רבים שניים".
מיסְלַאב אוֹרְשִׁיץ' (בקרואטית: Mislav Oršić; נולד ב-29 בדצמבר 1992) הוא כדורגלן קרואטי המשחק בעמדות הקשר השמאלי והכנף בפאפוס מליגת העל הקפריסאית ובנבחרת קרואטיה.
אורשיץ' התחיל את הקריירה שלו בקבוצה הבוגרת של אינטר זאפרשיץ', אליה הצטרף בשנת .
בעונת כבש 12 שערים והיה מלך שערי הקבוצה.
בקיץ , אורשיץ' חתם בספציה מהסרייה ב'.
שנה לאחר מכן, חזר לקרואטיה וחתם ברייקה.
במהלך הקדנציה שלו ברייקה, הושאל לצליה וג'אונם דראגונס, אליה הצטרף בשנת .
ב-1 ביולי 2016, אורשיץ' נמכר לצ'אנגצ'ון יטאי מליגת העל הסינית תמורת 1.3 מיליון אירו.
בינואר אורשיץ' חתם באולסן יונדאי תמורת 935 אלף אירו, עמה זכה בגביע הדרום-קוריאני.
בקיץ , אורשיץ' חתם בדינמו זאגרב.
ב-18 בספטמבר 2019 אורשיץ' כבש שלושער בניצחון 0–4 נגד אטלנטה במסגרת שלב הבתים של ליגת האלופות.
ב-18 במרץ 2021, אורשיץ' כבש שלושער בניצחון 0–3 נגד טוטנהאם הוטספר והפך לכובש המצטיין של זאגרב בזירה האירופית.
ב-6 בינואר 2023 חתם אורשיץ' בסאות'המפטון לשנתיים וחצי.
במדי הקבוצה שותף במשחק ליגה אחד בלבד.
ב-29 ביוני 2023 חתם אורשיץ' בטרבזונספור.
ב-9 בספטמבר 2019, אורשיץ' ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת קרואטיה בתיקו 1-1 נגד .
ליגת העל הקרואטית: , , ,
נבחרת העונה בליגה האירופית: 2020/2021
מיסמי (בספרדית: Mismi) היא פסגת הר ממקור געשי ברכס הרי צ'ילַה שבהרי האנדים בפרו.
נחל שזורם על המיסמי זוהה ב-1996 כמקור המרוחק ביותר של נהר האמזונאס; ממצא זה אושר לראשונה בשנת 2001, ושוב בשנת 2007. המים ממיסמי זורמים לנחלים קראוואסנטה ואפצ'יטה, הזורמים לנהר אפורימק.
זהו יובל של אוקיאלי שמתלכד מאוחר יותר עם מרניון.
מיסמי ממוקמת כ-160 ק"מ מערבית לאגם טיטיקקה ו-700 ק"מ דרום-מזרחית לעיר הבירה של פרו, לימה.
זוהי אחת הנקודות הגבוהות ביותר של קניון קולקה.
בשנת 1982 הוביל ז'אן מישל קוסטו משלחת בקנה מידה גדול אל האמזונאס – מראשיתו ועד למקורו.
"משלחת האמזונאס של קוסטו" עלתה 11 מיליון דולר והגיעה לשיאה בסרט תיעודי בן שש שעות בשם "האמזונאס של קוסטו" שיצא ב-1983. הסרט הביא תובנות לגבי הביולוגיה והגאולוגיה של מערכת הנהרות הגדולה ביותר על פני כדור הארץ.
משלחת זו חולקה לשלוש קבוצות נפרדות וחלק העליון של האמזונאס כוסה על ידי "המשלחת המעופפת" שהופקדה לחקור את השליש העליון לארקיפה ממוצא הנהר.
צוות "המשלחת המעופפת" הורכב מ-12 מומחים מגרמניה, צרפת, ארגנטינה, פרו וארצות הברית.
בשנת 2001 אומתה ההשערה שמקורו הקרחוני של נהר האמזונס נמצא במיסמי.
משלחת של נשיונל ג'יאוגרפיק גילתה שנחל קראוואסנטה הזורם לנהר אפורימאק מקורו במורדות הצפוניים של ההר ולאחר מכן עובר דרך יובלים ונהרות אחרים כדי לעזור ליצור את נהר האמזונס הראשי.
בשנת 2007, מדענים ברזילאים אישרו כי מי הראשים של נהר אפורימאק הם המקור של נהר האמזונס והצביעו על מיסמי כמקור הסביר ביותר של האמזונס.
מיסירלו (ביוונית Μισιρλού, בטורקית Mısırlı, באנגלית Misirlou או Miserlou) הוא לחן עממי מזרח תיכוני.
קיימות גרסאות של השיר החל משנות העשרים של המאה העשרים שבוצעו על ידי נגנים ערבים, יוונים ויהודים.
מאוחר יותר נוספו גרסאות אלבניות, ארמניות, טורקיות ועוד.
ההקלטה המוקדמת ביותר הידועה של הלחן נעשתה בארצות הברית בביצוע יווני בסגנון רבטיקו בשנת 1927. בעקבותיה עלתה הפופולריות של הנעימה, והוקלטו לה גרסאות רבות ברחבי העולם.
גרסת הרוק של הנעימה הפכה לנעימת גיטרה מוכרת ואהובה, וקיבלה משנה פופולריות בעקבות הכללתה בפסקול הסרט ספרות זולה ב-1994.
שמו הטורקי של הלחן הוא מיסירלי, שפירושו מצרי או מצריה.
שמו של הלחן ביוונית הוא מיסירלו, מצריה.
בגרסאות מושרות של הלחן הוא נקרא לעיתים "נערה מצריה" או "אישה מצריה".
מחברו המקורי של הלחן אינו ידוע.
יש השערות שהלחן היה ידוע בין מוזיקאים ערבים, יוונים וכליזמרים יהודים בשנות העשרים.
זהו לחן בסולם הרמוני כפול (E-F-G#-A-B-C-D#), המוכר בשם חיג'אז קאר.
ההקלטה המוקדמת ביותר של השיר נעשתה על ידי המוזיקאי היווני תיאודוטוס דמטריאדס ב-1927. הוא נולד באיסטנבול של האימפריה העות'מאנית, והיגר לארצות הברית ב-1921. ההנחה היא שהוא הכיר את הלחן העממי לפני שעבר לארצות הברית.
ב-1941 הקליט המוזיקאי האמריקאי ממוצא יווני ניקולס רובניס גרסת ג'אז של הלחן, והכריז על עצמו כמלחין המקורי.
מאחר שאיש לא ערער על הקביעה הזאת, הוא נתפס בעיני רבים בעולם כמלחין המקורי של הלחן.
רובניס גם כתב מילים לנעימה ביוונית.
הגרסה של רובניס הפכה ללהיט בארצות הברית, ובעקבותיה הוקלטו גרסאות נוספות ללחן, עם מילים באנגלית ובצרפתית.
ב-1962 הקליט הגיטריסט האמריקאי דיק דייל גרסה של הנעימה בסגנון רוק גלישה.
הוא הגביר את קצב הנגינה והתאים אותו לקהל חובב רוקנרול.
הגרסה של דייל הפכה לפופולרית ביותר בארצות הברית והציגה את הלחן בפני הקהל הרחב.
ב-1994 נכללה הגרסה של דייל בפסקול הסרט ספרות זולה.
היא מושמעת על רקע כתוביות הפתיחה של הסרט.
הדבר עזר להגביר את הפופולריות של הלחן, כך שכיום נחשבת גרסה זאת לאחד הריפים המוכרים והפופולריים לגיטרה חשמלית.
במרץ 2005 נכללה הגרסה של דייל ברשימת 100 קטעי הגיטרה הגדולים ביותר של מגזין Q, במקום ה-89.
ללחן הוקלטו כמה גרסאות בעברית, עם מילים של מחברים שונים:
גרסה משנות החמישים בשם לולו בביצועה של יפה ירקוני.
גרסה נוספת משנות החמישים בשם ליל רזים, בביצועה של שולמית לבנת.
תרגום המילים נעשה על ידי אברהם בן זאב.
גרסה משנת 2000 בשם נערת המדבר של איילה לוי עם מילים מתורגמות של ארלט ספדיה.
בנוסף הוקלטו גרסאות של זמרים ישראלים לשיר עם המילים ביוונית של ניקולס רובניס, בין היתר של שלומי סרנגה ואבי טובי.
בציבור החרדי מושרת המנגינה בשם "שיר הביטחון" במילים: "יש בורא עולם; אין עוד מלבדו".
השיר מוכר בסגנונו הקצבי ומושר בחתונות ובאירועי שמחה אחרים.
נקניק מיסליבסקה (נקניק ציידים) (בפולנית: Kielbasa myśliwska) הוא סוג של קילבסה (נקניק פולני) מעושן קלות ומיובש.
המרכיבים שלו הם בשר חזיר, מלח, פלפל, וערער.
אורכו בדרך כלל בסביבות 10 ס"מ ואורך ורוחבו כ-2.5 ס"מ בקוטר.
לפחות מותג אחד, המיוצר בפולין, אך נמכר בבריטניה, מכיל גם בשר בקר וגם בשר חזיר.
כפי שמשתמע מהשם הנקניק מועדף על ציידים, דייגים ועובדי חוץ אחרים.
הוא רשום תחת השם "kiełbasa myśliwska staropolska" כמוצר בשר מסורתי בפולין ומוצר בעל התמחות מסורתית מובטחת באיחוד האירופי ובבריטניה.
מיסליבסקה פרוסה משמשת בדרך כלל להכנת כריכים עם לחם שיפון.
כפי ששמה מרמז, היא כאמור מזון לציידים, פועלי בניין וכו'.
אולי בגלל האופן הפשוט שבו הוא מאוחסן הוא נפוץ לצריכה לצד נקניק Jalowcowka ועם וודקה ערער.
לפולנים ברחבי העולם, ניחוח ערער, שיח בר עם פירות יער בטעמים חריפים, קשור ביערות, בחיק הטבע, לציד ולעיסוקים אחרים בחוץ.
ערער הוא גולת הכותרת העיקרית של הטעמים של שני הנקניקים המעושנים המוצקים, בעלי הגוף, בנוסף לכך שהוא מתובל בגרגרי ערער מרוסקים, הוא מעושן גם בעשן עץ ערער.
כלומר, נקניקים האלה אינם צריכים קירור ויש להם 'חיי מדף' ארוכים במיוחד.
ניתן לקחת נקניקיית ערער לפיקניקים ולאתרי קמפינג, לטיולי דיג ומסעות ציד.
אבל זהוא גם חטיף מצוין בכל מקום ובכל זמן.
המיספיטס היא להקת פאנק רוק (Punk rock) אמריקאית המוכרת לעיתים קרובות כחלוצת תת-ז'אנר ההורור פאנק, המשלב השפעות פאנק והשפעות מוזיקליות אחרות עם נושאים ודימויים של סרטי אימה.
הלהקה הוקמה בשנת 1977 בלודיי, ניו ג'רזי, על ידי הסולן, כותב השירים והקלידן גלן דנזיג.
במהלך שש השנים הבאות, דנזיג והבסיסט ג'רי אונלי היו החברים הקבועים בלהקה.
במהלך תקופה זו, הם הוציאו מספר מיני-אלבומים וסינגלים, ועם אחיו של אונלי, דויל כגיטריסט, האלבומים Walk Among Us ו-Earth A.D./Wolfs Blood, שניהם נחשבו למשפיעים על תנועת ההארדקור פאנק של תחילת שנות ה-80. הלהקה עברה שינויים רבים בהרכב במהלך השנים, כאשר הבסיסט ג'רי אונלי היה החבר הקבוע היחיד בלהקה.
המיספיטס התפרקו ב-1983, וגלן דנזיג הקים את סמהיין ולאחר מכן את דנזיג.
מספר אלבומים של חומרים שהוצאו מחדש ושלא פורסמו קודם לכן יצאו לאור לאחר פירוק הלהקה, והמוזיקה שלהם הפכה להיות משפיעה על פאנק רוק, הבי מטאל, הארד רוק ורוק אלטרנטיבי, כולל להקות בעלות פרופיל גבוה כמו מטאליקה, Guns N' Roses, מרילין מנסון, גרין דיי, NOFX, AFI, אוונג'ד סוונפולד ו-My Chemical Romance.
לאחר סדרה של מאבקים משפטיים עם דנזיג, אונלי ודויל השיבו לעצמם את הזכויות להקליט ולהופיע בתור המיספיטס.
הם הקימו גרסה חדשה של הלהקה בשנת 1995 עם הזמר מייקל גרייבס והמתופף ד"ר צ'וד.
הרכב זה הוציא אלבום של גרסאות כיסוי בשנת 2003, בשם Project 1950, ויצא לסיבוב הופעות במשך מספר שנים.
בשנת 2005, מארקי הוחלף על ידי רובו, שהיה המתופף של מיספיטס מ-1982 עד 1983 וניגן גם עם בלאק פלאג.
באותה שנה הצטרף ללהקה מארק ריזו מלהקת Soulfly, שגם ניגן בגיטרה.
הוא מילא את מקומו של קאדנה, לפני שקאייפה הפך לגיטריסט הלהקה.
בספטמבר 2016, לראשונה מזה 33 שנים, התאחדו דנזיג, אונלי ודויל לשתי הופעות תחת השם המיספיטס המקוריים ב-Riot Fest, יחד עם המתופף דייב לומברדו והגיטריסט השני אייסי סלייד.
המיספיטס המקוריים המשיכו להופיע באופן ספורדי.
הלהקה הוקמה בשנת 1977 בלודיי, ניו ג'רזי, על ידי גלן דנזיג, שהיה בעל ניסיון קודם בהופעות בלהקות קאברים מקומיות.
הלהקה נקראה על שם סרטה האחרון של השחקנית מרילין מונרו, יוצאי הדופן (באנגלית The Misfits).
לדנזיג הצטרפו המתופף מר ג'ים והבסיסטית דיאן דיפיאזה, אולם דיפיאזה מעולם לא הופיעה בשום חזרה.
מר ג'ים הוחלף על ידי מני מרטינז זמן קצר לאחר מכן.
השניים התאמנו במוסך של מרטינז, כשדנזיג על פסנתר חשמלי ומרטינז על תופים.
הצמד פגש במהרה את ג'רי קאייפה, שיצא עם שכנה של מרטינז ובדיוק קיבל גיטרה בס לחג המולד.
למרות ניסיונו המועט, הוא הצטרף ללהקה; קאייפה ודנזיג נשארו החברים העקביים היחידים במיספיטס עד לפירוק הלהקה ב-1983.
דנזיג, מרטינז וקאייפה ערכו חזרות במשך שלושה חודשים ללא גיטריסט, והשתמשו בפסנתר החשמלי של דנזיג כדי לספק קצב לשירים.
הלהקה הופיעה לראשונה ב-CBGB בניו יורק באפריל 1977, ולאחר מכן הופיעה בהופעות מקומיות נוספות בחודשים שלאחר מכן.
במאי אותה שנה, הם הקליטו את הסינגל הראשון שלהם, Cough/Cool, אותו הם הוציאו דרך חברת התקליטים שלהם בלאנק רקורדס באוגוסט אותה שנה.
שם משפחתו של קאייפה אוית בטעות על עטיפת התקליט, מה שגרם לו להתעקש שבעתיד הוא ייקרא "ג'רי, רק ג'רי".
"ג'רי אונלי" הפך לשם הבמה שלו למשך שארית הקריירה שלו.
באוגוסט 1977 הצטרף הגיטריסט פרנק ליקאטה ללהקה תחת השם פראנש קומה, מה שאפשר לדנזיג להוציא בהדרגה את הפסנתר החשמלי ולהתמקד בשירה תוך דחיפת צליל הלהקה לכיוון פאנק רוק (Punk rock).
דנזיג ואונלי סברו שמרטינז לא אמין והוחליפו אותו במר ג'ים.
הלהקה מצאה הזדמנות להקליט כאשר מרקורי רקורדס רצתה להשתמש בשם בלאנק רקורדס והציעה לדנזיג שלושים שעות של זמן אולפן בתמורה לזכויות על השם.
דנזיג הסכים, ובינואר 1978 נכנסו המיספיטס לאולפן הקלטות בניו יורק כדי להקליט 17 שירים, 14 מהם היו במיקס לאלבום Static Age.
דייב לומברדו - תופים (2016–היום)
אייסי סלייד - גיטרת קצב, קולות רקע (2016–הווה)
מיפוי לב היא בדיקה רפואית (מתחום הרפואה הגרעינית), המצביעה על איכות זרימת הדם בעורקים הכליליים של הלב, וכן את תפקוד שרירי הלב.
מטרת הבדיקה לזהות הפרעות בזילוח הדם בעורקים הכליליים המספקים דם ללב – שגורמים לשיבושים בהולכת הדם לשריר הלב.
המיפוי מבוצע באמצעות סימון שריר הלב בחומר רדיואקטיבי הפולט קרינת גמא שמזוהה על ידי מצלמת גמא – בעת מנוחה ובעת פעילות גופנית מאומצת.
באמצעות הבדיקה ניתן לאבחן מחלות לב שונות, כמו מחלת לב כלילית קרדיומיופתיה היפרטרופית וחריגות בתנועת דופן הלב.
הבדיקה יכולה לאבחן גם אזורים של אוטם בשריר הלב על ידי הצגת אזורים בעלי ירידה בפרפוזיה (זילוח) של הדם במנוחה.
פעילות שריר הלב נאמדת על ידי חישוב שבר פליטת חדר שמאל (LVEF).
המיפוי נעשה בצמוד לבדיקת אֶרְגּוֹמֶטְרִיָּיה ("מבחן מאמץ").
המידע האבחנתי מופק על ידי יצירת איסכמיה (הגבלה בזילוח הדם לרקמה) אזורית מבוקרת בלב עם זילוף דם משתנה.
בעזרת טומוגרפיית פליטת פוטון בודד (SPECT) ניתן לזהות מומים באזורים שונים וגם אזורי אוטם קטנים, וכן את כלי הדם החסומים ואת תמס שריר הלב הפגוע.
המיפוי הוא בדיקה אמינה ובטוחה ומשמש כמסננת לפני צנתור לב כלילי.
ההיסטוריה של הקרדיולוגיה הגרעינית החלה בשנת 1927 כאשר ד"ר הרמן בלומגרט פיתח את השיטה הראשונה למדידת חוזק לב על ידי הזרקת תרכובת רדיואקטיבית המכונה Radium C (214Bi).
החומר הוזרק למערכת הוורידית וזרם דרך הלב הימני לריאות, ואז ללב השמאלי והחוצה למערכת העורקים שם התגלה אז באמצעות תא וילסון.
תא וילסון שימש כמונה נצנוצים (Scintillation counter) פרימיטיבי שיכול למדוד רדיואקטיביות.
כשנמדד לאורך זמן, מדידה רציפה זו של רדיואקטיביות הניבה את מה שכונה "זמן זרימת הדם".
ככל ש"זמן זרימת הדם "ארוך יותר, כך הלב חלש יותר.
הדגש של בלומגרט היה כפול.
ראשית, ניתן להשתמש בחומרים רדיואקטיביים כדי לקבוע את הפיזיולוגיה של הלב (תפקוד) ויש לעשות זאת עם הכמות הרדיואקטיבית הנמוכה ביותר לשם כך.
שנית, כדי לבצע משימה זו, צריך להשיג מספר רב של ספירות לאורך זמן.
במשך עשרות שנים לא נעשתה כל עבודה מהותית, עד שנת 1959. עבודתו של ד"ר ריצ'רד גורלין על מחקרי "מנוחה" של הלב וניטרוגליצרין, הדגישו כמה נקודות.
ראשית, בדומה לבלומגרט, הוא הדגיש כי הערכת תפקודי הלב מחייבת מדידות שונות לאורך זמן ומדידות אלה חייבות להתבצע באותם תנאים, מבלי לשנות את תפקוד הלב בין המדידות.
אם יש להעריך איסכמיה (הפחתה בזרימת הדם לרקמה, במקרה זה אספקת דם כלילית לשריר הלב), יש לבדוק אנשים בתנאי מאמץ וההשוואה מחייבת השוואה בין מצב מאמץ למצב מאמץ אחר.
באופן דומה, אם יש לקבוע נזק לרקמות (התקף לב, אוטם שריר הלב, הימום לבבי או תרדמת), הדבר נעשה בתנאי מנוחה.
השוואות בין מאמץ ומנוחה אינן מניבות קביעה נאותה של איסכמיה או אוטם.
בשנת 1963, ד"ר ויליאם ברוס, שהיה מודע לנטייתם של אנשים הסובלים ממחלות עורקים כליליים לחוות תעוקת לב (אי נוחות בבית החזה) במהלך אימון גופני, פיתח את השיטה הסטנדרטית הראשונה לבדוק את הלב תחת מאמץ – בעזרת מדידות סדרתיות של שינויים בלחץ הדם, מדידת שינויים בדופק ואלקטרו-קרדיוגרפיה (ECG/EKG) בתנאי השוואת מאמץ.
ב-1965 ד"ר ויליאם לאב הדגים כי ניתן להחליף את תא וילסון במונה גייגר, שהיה מעשי יותר לשימוש.
עם זאת, לאב הביע את אותה דאגה כמו רבים מעמיתיו על כך שלא היו קיימים רדיואיזוטופים מתאימים לשימוש האדם.
באמצע שנות השבעים החלו מדענים וקלינאים להשתמש ב־Tl201 (Thallium-201) כאל הרדיואיזוטופ המועדף עבור מחקרים בבני אדם.
ניתן להניח אנשים על הליכון ולהכניסם למאמץ על ידי "פרוטוקול ברוס" (הפרוטוקול הנפוץ לביצוע מאמץ בעת בדיקות לב במאמץ), וכאשר הם נמצאים בקרבת ביצועי שיא, ניתן היה להזריק להם Thallium-201. האיזוטופ נדרש לפעילות גופנית נוספת- למשך כדקה- כדי לשפר את זרימת האיזוטופ בגוף.
באמצעות מצלמות גרעין של אותה תקופה ובהינתן המגבלות של Tl-201, לא ניתן היה לצלם את תמונת המאמץ הראשונה עד שעה לאחר המאמץ.
בהתאם תיאורית תמונות ההשוואה- תמונת המאמץ השנייה צולמה 4 שעות לאחר המאמץ והשוותה לראשונה.
תנועת ה-Tl-201 שיקפה הבדלים בהובלת דם לרקמות (זרימת דם) ובתפקוד (פעילות מיטוכונדרית).
משך מחצית החיים הארוך יחסית של תאליום-201 (73 שעות) אילץ את הרופאים להשתמש במנות קטנות יחסית (74–111 MBq או 2–3 mCi) של Tl-201. התמונות באיכות הירודה גרמו לחיפוש אחר איזוטופים שיניבו תוצאות טובות יותר.
שימוש באיזוטופים של טכנציום 99mTc
בסוף שנות השמונים הוצגו שתי תרכובות שונות המכילות טכנציום 99mTc: טבורוקסים (teboroxime) וססטמיבי (sestamibi).
השימוש ב-Tc-99m אפשר מינון גבוה יותר (עד 1,100 MBq או 30 mCi) בגלל מחצית החיים (6 שעות) הקצרה יותר של Tc-99m.
דבר זה, הביא ליותר דעיכה גרעינית, הפצת אור מוגברת וכתוצאה מכך - יותר מידע למכשירי הדימות למדידה, ולקבלת תמונות טובות יותר עבור הקלינאי לפירוש.
נרצה להשתמש במיפוי לב במצבים הבאים:
אבחון של מחלת לב כלילית ושלל אבנורמליות קרדיולוגיות שונות.
אבחון המיקום והדרגה של מחלת לב כלילית.
פרוגנוזה של מטופלים לאחר אוטם שריר הלב או חסימה עורקית.
הערכת תפקודי הלב לאחר אירוע לבבי.
הערכת רה-וסקולריזציה של שריר הלב לאחר התערבות קרדיולוגית כגון צנתור או ניתוח מעקפים.
הערכת קוצר נשימה מגורם לבבי.
לדוגמה, אם הבדיקה בגדר הנורמה, הסיכוי למוות על רקע לבבי הוא 0.6% לעומת במצב בו הבדיקה מעלה ממצא אבנורמלי ואז האחוז לתמותה על רקע לבבי עולה ל-5.9%.
דוגמה נוספת לקביעת הפרוגנוזה היא מקטע הפליטה המאפשר ניבוי תמותה בעיקר בקרב חולים עם סיכון בינוני.
אם המקטע פליטה הוא מעל 45% הסיכוי לתמותה הוא 0.96% לעומת 9.2% תמותה בחולים עם מקטע פליטה מתחת ל 45%.
אולם למיפוי לב מגבלות רבות.
תחילה, האיגוד הקרדיולוגי האמריקאי איננו ממליץ לבצע מיפוי לב כבדיקות סקר זאת משום שיעילותן הוכחה רק במקרים של חולים עם גורמי סיכון משמעותיים, אנמנזה מחשידה לכשל לבבי או לאחר התערבות קרדיולוגית עקב אירוע לבבי.
הסיבה קשורה בכך מכיוון שקשה לגלות במיפוי לב חסימות מתחת ל־70%, בעוד התקפי לב יכולים להיגרם גם מחסימות שהם מתחת ל-50%.
בעיות נוספות הקשורות בכך הם שבמיפוי לב יש רזולוציה מרחבית נמוכה וזה יכול להוות בעיה בלבבות קטנים, במיוחד בעת מדידת נפח סוף סיסטולה והערכת יתר של מקטע פליטה (EF).
יתרה מכך, במצבים בהם הפרפוזיה לאזור מסוים נפגע באופן משמעותי, קשה יותר לאתר את האזור המדובר וחישוב מקטע הפליטה אינו תקף לרוב.
את הבדיקה נהוג לבצע כאשר המטופל בצום מלא לפחות 3 שעות ולא צרך קפאין במשך 24 שעות.
תחילה יוודאו כי יש גישה ורידית אצל המטופל, לאחר מכן יחובר המטופל לאק"ג על מנת לנטר את הפעילות החשמלית של הלב והדופק.
בשלב זה יתחיל מבחן המאמץ או הטיפול התרופתי (שנועד לדמות מצב של מאמץ).
בשיא המאמץ יוזרק הרדיואיזוטופ הנבחר דרך העירוי.
לאחר הזרקת הרדיואיזוטופ, תתבצע בדיקת דימות בו יצולם הלב בכמה זוויות שונות על ידי SPECT (משך הזמן בין ההזרקה לצילום - תלוי בסוג הרדיואיזוטופ).
לאחר סיום הדימות הראשון, בעת מנוחה, יוזרק שוב במידת הצורך החומר הרדיואקטיבי.
לאחר שחומר הסימון הרדיואקטיבי מתפזר בדם, יתבצע דימות נוסף ב-SPECT על מנת לבחון את תפקוד העורקים הכליליים במנוחה.
משך הבדיקה נע בין שעתיים ל-4 שעות.
הצילומים מפוענחים על ידי מומחה ברפואה גרעינית.
החומר האידיאלי בו נרצה להשתמש חייב להיות בעל מספר מאפיינים:
המצאות החומר ברקמת שרירי הלב תהיה ביחס ליניארי להולכת הדם אליו.
סילוק יעיל מהרקמה, בזמן קצר יחסית, על מנת לאפשר בדיקות נוספות במצבים שונים.
בעל תכונות צילום טובות כלומר פליטת קרני גמא בעוצמה של בין 100 ל-200 keV.
לא קיים חומר אידיאלי שכזה, אך ישנם שלושה חומרים שתכונותיהם מתקרבות לדרישות.
תליום 201, טכנציום 99m ססטמיבי (sestamibi) או טכנציום 99m טטרופוסמין (tetrofosmin).
תליום 201 היה החומר הראשון בו השתמשו, אך טכנציום 99m החליפו בהדרגה.
תחילה, טכנציום 99m אפשר צילומים באיכות גבוהה יותר זאת הודות לאנרגיית פוטונים הרבה יותר שהם מפיקים, דבר זה אפשר לרופאים להוריד את כמות החומר אותו הזריקו למטופל.
בנוסף זמן מחצית החיים הארוך שלו (73 שעות) חשף את המטופלים לרמות גבוהות יותר של סרטן.
עם הכנסתו של טכנציום 99m בעל זמן מחצית החיים הקצר יותר (6.3 שעות) יכלו רופאים להוריד עוד יותר את רמות הקרינה אליהן נחשף המטופל עד כדי רמות מינימליות.
יתרון נוסף של טכנציום m99 טטרופוסמין הוא ששיעור הספיגה שלו ברקמות נמוך ועומד על כ-54% בלבד לעומת 85% של תליום 201. היות שלתליום היה זמן מחצית חיים ארוך יחסית, היה צורך רק בהזרקה אחת שלו, לעומת זאת עם טכנציום m99 נדרשות שתי הזרקות, אחת למבחן המאמץ ואחת למבחן במנוחה.
נהוג שבמבחן השני מזריקים כמות גדולה יותר וזאת על מנת "להתגבר" על החומר שנשאר מההזרקה הקודמת.
הצילום עם תליום 201 מתבצע לרוב לאחר 5 דק מהזרקת החומר ואילו בטכנציום 99m טטרופוסמין כ-45 דקות לאחר ההזרקה ובטכנציום 99m ססטמיבי לאחר כ-60 דקות מרגע ההזרקה.
מיטצ'ל לי הדברג היה קומיקאי וסטאנד אפיסט אמריקאי אשר היה ידוע בהומור הסוריאלי ובצורת ההגשה הלא קונבנציונלית שלו.
הדברג זכור במיוחד בצורת הדיבור הייחודית שלו, החומר שלו כלל בדרך כלל שורות מחץ קצרות וקומדיה ניתוחית (הבעת הערות על מצבי יום יום רגילים), מעורב באלמנטים של משפטים לא קוהרנטיים והיגיון לוגי מעוות.
הקומדיה של הדברג ודמות הבמה שלו העניקו לו מעמד קאלט.
מיץ' נולד בסיינט פול, מינסוטה, בנם של ארנולד ומארי הדברג.
הוא סיים את לימודיו בתיכון הארדינג בסיינט פול ונישא לקומיקאית הקנדית לין שואוקרופט ב-25 בפברואר 1999.
הדברג התחיל את הקריירה שלו ב-1989 בערבי מיקרופון פתוח בדרום פלורידה.
שנתיים מאוחר יותר, ב-1991 הוא עבר לסיאטל, שם הפופולריות שלו גברה.
למרות זאת, הדברג נתקל בקשיים מסוימים; לקח לו יותר מכמה שנים למצוא חומר בכמות מספקת.
בנוסף לכך סבל הדברג מפחד במה שהיה חזק עד כדי כך שלפעמים הוא הופיע עם עיניים עצומות.
הוא השיג חשיפה לאומית לראשונה ב-1996, כאשר הופיע ברצועה היוקרתית של "רק בשביל הצחוקים קומדי פסטיבל" ששודרה בקומדי סנטרל.
הדברג הופיע בלייט נייט שואו של דייוויד לטרמן עשר פעמים והפך לאחד הקומיקאים האמריקאים המצליחים ביותר.
הדברג יכול היה להישמע כקולו של ג'ימי ג'ונס בפרסומות רדיו במהלך החודשים שקדמו למותו ואחריו.
הוא תרם את קולו גם לקמפיין הפרסומת של ה"אטלנטה פראשרס" (קבוצת הוקי) במהלך 2002–2003. כל מופע של סיבוב ההופעות "האינוסמניאק" בראשות חבריו של הדברג ושותפו לשעבר לסיבובי הופעות, כללו רוסט להדברג בסוף כל מופע.
בשנת 2004 הוא עשה סיבוב הופעות משותף עם סטיבן לינץ'.
מאוחר בערב של ה-25 במרץ 2005 הדברג נמצא מת בחדרו בליבינגסון שבניו ג'רזי.
מותו הוכרז לראשונה על ידי הווארד סטרן בתוכנית הבוקר שלו ואושר על ידי העיתונות בסיינט פול מאוחר יותר באותו היום.
הדברג היה ידוע כמשתמש בסמים, תוך כדי שהוא מתייחס לכך בכמה מהבדיחות שלו ("I used to do drugs.
I still do, but I used to, too"), ואפילו נעצר באוסטין שבטקסס במאי 2003 על החזקת הרואין.
הוא גם נולד עם מום לב שבגללו קיבל טיפול אינטנסיבי כילד.
בהתחלה עלתה ההשערה שהדברג מת כתוצאה ממצב הלב שלו, עד שמשרד הבחינה הרפואית של ניו ג'רזי פרסם כי מותו נגרם בשל "הרעלת סמים מרובה", כולל קוקאין והרואין.
כתוצאה מפחד הבמה שלו, הופיע הדברג בדרך כלל כשהוא מרכיב משקפי שמש, וכשראשו מורכן ושיערו מסתיר את פניו, או עם עיניים עצומות כדי להימנע מליצור קשר עין עם הקהל.
לעיתים קרובות הוא הופיע עם הגב לקהל.
מיץ הוא משקה המופק מהוצאת הנוזלים הטבעיים שבתוך ירקות ופירות.
בישראל שכיחים מאוד מיצים כגון מיץ תפוחים, מיץ תפוזים, מיץ ענבים, לימונדה ומיץ אשכוליות.
במדינות רבות מקובל גם לשתות מיץ חמוציות, מיץ שזיפים, ומיץ עגבניות.
כמו כן מקובל לשלב במיץ מספר זני פירות.
תערובת מקובלת בארצות הברית למשל היא תפוח ודובדבנים שחורים.
מיצים רבים נחשבים כבעלי סגולות רפואיות: מיץ תפוחים, למשל, מכיל כמות גדולה של ויטמין C, ומיץ שזיפים נחשב כמקל על פעילות מערכת העיכול.
בארים למיצים הפכו שכיחים בעולם המערבי בעשרות השנים האחרונות.
בבארים כאלו נמכרים מיצי פירות טריים המוכנים במקום, אשר משמרים את ערכו התזונתי של הפרי.
ההנחה שמיץ טרי הוא בריא יותר מתבססת על הטיעון שמרגע הסחיטה, מגיבים נוגדי החימצון שלו עם רדיקלים חופשיים של חמצן, ומאבדים במהרה מערכם התזונתי.
באנגליה, המונח "מיץ פירות" משמש רק לתיאור מיץ שיוצר מן הפרי בלבד, ללא תוספת חומרים מלאכותיים.
תקנות בנושא מפורסמות על ידי הממשלה.
צריכת מיץ פירות באירופה, באוסטרליה, בניו זילנד ובארצות הברית גדלה בסוף המאה ה-20, קרוב לוודאי בשל תפיסה ציבורית של מיצים כמקור טבעי ובריא של מרכיבים מזינים ובשל עניין ציבורי גואה בנושאי בריאות.
הסימונים על גבי מיצי פירות עשויים להיות מטעים.
"ללא תוספת סוכר" הוא צירוף שכיח בתוויות המיצים, אולם המוצרים לרוב עשויים מ"תרכיזים משוחזרים" שמתנהגים בדומה לסוכרים.
לצרכן קשה לדעת במקרה שכזה מה היו מרכיבי התרכיזים.
כשהמיץ משווק בצורתו המרוכזת, יש להוסיף מים, על מנת להחזיר את הנוזל למצבו המקורי (בדרך כלל יש לתרכיזים טעם שונה מאוד ממיץ מאותו מקור כשהוא סחוט טרי).
אין לבלבל בין מיץ לבין מחית, שהיא לרוב מיץ מלאכותי שיש לדלל במים.
שיטות שכיחות לשימור ועיבוד של מיצי פירות כוללות אידוי וייבוש בהתזה.
המיץ שכיח גם במתכוני בישול רבים סביב העולם.
לדוגמה, מיץ לימון מסייע בהוספת טעם חמוץ או מריר למאכלים.
צריכה בלתי-מספקת של ירקות ופירות היא גורם מחלה נפוץ בבני-אדם, שצריכת מיץ, ובייחוד סחוט וטרי ("100%"), עשויה לחפות עליו, לפחות באופן חלקי.
למרות זאת, תרומת המיץ הטבעי לבריאות עדיין שנוייה במחלוקת בתחום התזונה, בעיקר משום שיחסית לירקות מהם נסחט, הוא עני יותר בסיבים תזונתיים ובתאית, ועתיר חד סוכרים.
מחקרים אלו בדקו שתיית מיצי פירות טריים מסוגים מגוונים (למשל תפוזים, אשכוליות, תערובות שונות) בכמויות של 50 מיליליטר עד 1.2 ליטר ביום.
רק כ-20% מן המחקרים שהתקבלו מצאו יתרונות בריאותיים לשתיית מיץ פירות 100%: 4 מטא-אנליזות מצאו השפעה מיטיבה על לחץ דם, 2 על תפקודים אחרים של כלי הדם והלב, 3 על דלקת, ואחד להפחתת תמותה משבץ מוחי.
לעומתם, פחות מ-6% ממחקרי המטא-אנליזה דיווחו דווקא על סיכונים בריאותיים: אחד על שיעור תמותה ממחלות דם ולב, אחד על סרטן הערמונית (בגברים), ואחד לסוכרת מסוג 2.
רובם הגדול של המחקרים (כ-80%) לא מצאו השפעה בריאותית מובהקת, לטובה או לרעה, לשתייה יומית של מיץ פירות 100%.