tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
במקום לחכות שהפעולה תסתיים (polling), מה שמוביל לבזבוז משאבים וביצועים איטיים, המעבד יכול לעבוד על משימות אחרות ורק כאשר הקלט/פלט מסיים את הפעולה, הוא נקטע כדי לטפל בה.
גישה זו משפרת משמעותית את יעילות המערכת.
פסיפס תמונות הוא תמונת פסיפס, המורכבת ממספר רב של תמונות קטנות.
תמונת המקור הראשונית מחולקת למשבצות מלבניות וכל אחת מאותן המשבצות מוחלפת בתמונה שלמה, המשולבת ומותאמת במיוחד.
אופן השילוב הייחודי כפסיפס, יוצר מצב, בו במבט ממרחק-מה, נראה שילוב התמונות כאילו היה התמונה הראשונית, בעוד שבמבט מקרוב נחשפות מאות התמונות הקטנות המרכיבות את פסיפס התמונות.
שורשיו ההיסטוריים של פסיפס התמונות משויכים לאומנות הכתב היהודית שהחלה במאה ה-9, שנקראת מיקרוגרפיה, אומנות הכתיבה בקו עברי זעיר, אשר באמצעותו "צוירו" צורות גאומטריות וקישוטים.
אותה אומנות תורגמה בשנות ה-70 של המאה העשרים, בעידן המחשב, לטכניקה הנקראת אמנות ASCII, שבבסיסה יצירת תמונות מצירוף של האותיות הקיימות במחשב, ללא שימוש בגרפיקה ממוחשבת.
הפקת פסיפס תמונות מחייבת מספר תהליכים:
עיבוד גרפי של התמונה המיועדת להיות תמונת היעד.
עיבוד של כל תמונות המקור המיועדות לשמש ליצירת הפסיפס, והתאמתן כך שלא יפגמו בעת שילובן בפסיפס.
גם תמונות, שהמבנה המקורי שלהן לגובה, עוברות תהליך חיתוך והתאמה, תוך שימור תוכן התמונה ועיבודה באופן שנראה כאילו צולמה במקור לרוחב.
מעבר על תמונות המקור וניתוח המבנה של כל אחת ואחת מהן: מיון לפי צבעים וגוונים ולפי מבנה.
תהליך הליבה - שיבוץ תמונות המקור כחלקיקים בתוך מלבני היעד: תהליך זה מבוצע באופן מדוקדק, על ידי מציאת התאמה בין תמונת המקור לבין המיקום, בו תשולב התמונה על גבי לוח המשבצות של תמונת היעד.
תהליך הפקת הפסיפס נעשה קשה עוד יותר, כאשר מתקבלת החלטה שאין לבצע שימוש חוזר רצוף בתמונות המקור, ושימוש חוזר בתמונת מקור יורשה רק בתנאי שיש בין מופעי התמונה מרחק מינימלי מסוים.
פסיפס אלכסנדר הוא פסיפס שהתגלה בפומפיי ומתוארך לשלהי המאה ה-2 לפנה"ס.
הפסיפס מתאר את הקרב בין אלכסנדר מוקדון לדריווש השלישי מלך האימפריה הפרסית.
גודלו של הפסיפס 5.83 על 3.13 מטרים, והוא מורכב מכמיליון אבני פסיפס.
הדעה המקובלת בקרב חוקרי האמנות, היא שהפסיפס מתאר את קרב איסוס שנערך בשנת 333 לפנה"ס בין אלכסנדר הגדול לדריווש השלישי.
היסטוריונים אחרים סבורים כי הקרב הוא למעשה קרב גאוגמלה משנת 331 לפנה"ס בו ניסה אלכסנדר לתפוס את דריווש.
אף שרק חלק מהפסיפס השתמר עד ימינו, ניתן בקלות לזהות את שתי הדמויות העיקריות בפסיפס - אלכסנדר ודריווש.
אלכסנדר לובש את השריון הידוע שלו - עליו ראש המדוזה - אחת הגורגונות.
דריווש בורח במרכבתו מצבאו של אלכסנדר - ונראה כמנסה להורות לנהגו לסובב את המרכבה לתקוף את אלכסנדר אולם הנהג לא מציית לו.
אוקסיאתרס , אחיו של דריווש, מקריב את עצמו על מנת להציל את חיי המלך.
יש מלומדים הסוברים כי הפסיפס הוא העתק של ציור שנעשה על ידי הצייר אפלס בן התקופה או העתק של ציור קיר (פרסקו) של הצייר פילוקסנוס מארטריה שלא נשתמר.
בפסיפס מתוארים פרטים רבים, ובשל גודלו עלה ככל הנראה סכום נכבד ביותר.
מציאת הפסיפס בבית פרטי מעידה על עושרם הרב של בעלי הבית.
הפסיפס התגלה בבית הפאן שבפומפיי, ב-24 בספטמבר 1831. ב-1843 הפסיפס הועבר לנאפולי, שם הוא מוצג במוזיאון הלאומי לארכאולוגיה של נאפולי.
בשנת 2003 יזם המרכז הבין-לאומי ללימוד והוראת פסיפסים (CISIM) ברוונה שבאיטליה יצירת העתק של הפסיפס.
ההעתק נוצר על ידי צילום של הפסיפס בגודל טבעי, העתקת הדמות באמצעות צבע כהה ויצירת תשליל של הפסיפס על גבי 44 משטחי חימר, אותו כיסו בכ-2 מיליון אבני פסיפס עשויות סוגים שונים של שיש.
לאחר מכן כוסו האבנים בדבק, והונחו על משטח בטון, ומשהודבקו אבני הפסיפס הוסרו משטחי החימר.
יצירת ההעתק ארכה 22 חודשים ועלתה 216,000 דולרים.
ההעתק הונח במקום בו נמצא הפסיפס המקורי - בית הפאן בשנת 2005.
קבוצת הכוכבים פַּסָּל נמצאת בשמי הדרום.
זאת קבוצה חלשה במיוחד, ללא כוכבים בהירים יותר מדרגה 4. הקוטב הדרומי של גלקסיית שביל החלב נמצא בקבוצה (כשלוש מעלות צפונית מערבית לכוכב α בפסל), כלומר כשמביטים בכיוון הקבוצה קו הראיה ניצב למישור הגלקסיה, מה שמסביר את מיעוט הכוכבים בקבוצה ובפרט את היעדרם של כוכבים בהירים.
הקבוצה הוגדרה במאה ה-18 על ידי האסטרונום הצרפתי ניקולא לואי דה לאקאי ובמקור הייתה אמורה לייצג חדר עבודה של פסל אך שמה קוצר מאוחר יותר.
α בפסל הוא ענק כחול במרחק של כ-680 שנות אור ובעל בהירות נראית נראית מדרגה 4.3. עוצמת ההארה שלו משתנה בשעור זעום של 0.01 דרגות, שינוי שניתן להבחנה רק במדי אור רגישים ביותר.
NGC 253 שנקראת גם גלקסיית פסל היא גלקסיה ספירלית במרחק של 11.4 מיליון שנות אור.
בהירותה היא מדרגה 7 כך שניתן להבחין בה באמצעות משקפת, והיא הגלקסיה הבהירה ביותר מבין כ-13 הגלקסיות של קבוצת פסל, שהיא אחת מקבוצות הגלקסיות הקרובות ביותר לקבוצה המקומית, במרחק של כ-12.7 מיליון שנות אור.
NGC 55 היא גלקסיה לא-סדורה במרחק של כ-6.2 מיליון שנות אור ממערכת השמש, בין הקבוצה המקומית ובין קבוצת פסל.
ניתן לראות את הגלקסיה בטלסקופ ככתם מעורפל עם בהירות לא אחידה סביב דרגה 8.
פסיקת הלכה היא הכרעה של מורה הוראה בשאלה הלכתית מסופקת או נתונה במחלוקת.
פסיקת הלכה בימינו מתבססת בדרך כלל על מקורות מהתורה, חז"ל (כגון המשנה והגמרא), הגאונים, הראשונים, האחרונים, ספר הזוהר ותורת הקבלה, סברא, מנהגים, מסורת ולעיתים מהמדרש.
המקור להוראת הלכות על ידי פוסק מופיע בפסוקים בתורה, כגון , .
בנוסף, לפי חז"ל ניתנה סמכות מיוחדת לבית דין הגדול שאסור להמרות את פיהם.
על פי המסורת פסוקים אלו מהווים מצווה מהתורה – לשמוע לדברי חכמים אשר יהיו בכל דור ודור.
פסוקים אלו למעשה נותנים תוקף מדאורייתא לכל המצוות וההלכות מדרבנן.
על פי הפשט, בשני הפסוקים הראשונים מוגדרים היקף, תחום ותוקף סמכות הפסק:
: "יִפָּלֵא" היינו דבר נשגב, כלומר חורג מיכולת ההכרעה של האדם בעצמו, וגם לא ניתן להכריע בו באמצעות שאילת מורה הוראה שרירותי, כי הוא נתון במחלוקת.
: כאן מוגדר תחום השיפוט להריגת זקן ממרא, דין מדיני טומאה וטהרה (בין דם טהור לדם טמא), דין פלילי, דין בענייני נגעים, ודין בדיני ממונות.
כשמורים בית דין הגדול בשאר דברים יש חיוב לשמוע, אבל אין מי שממרא את פיהם נידון כזקן ממרא.
: מכאן שסמכות בית הדין הגדול נובעת ממיקומו הגאוגרפי.
לפי חז"ל, מאז ימות דוד המלך המקום הנבחר הוא הר המוריה.
בתקופת בית המקדש השני בית הדין הגדול היה הסנהדרין שישבה בלשכת הגזית במקדש.
: מכאן שיש מצווה שיהיו בתוך הסנהדרין גם כהנים ולוויים.
: הסמכות נתונה לסנהדרין של אותו הדור, אף אם אינם כחכמי הדורות הקודמים.
מאז חתימתו במאות החמישית והשישית לספירה, התלמוד הבבלי שבו רוכזו מסורות מימי בית שני ואחריהם, משמש אבן יסוד בפסיקה ההלכתית בקרב בני היהדות הרבנית.
במאה ה-12, הרמב"ם כתב כי דברי התלמוד מחייבים את כל ישראל:
במקומות שלא הוכרעה בתלמוד ההלכה, צירפו הפוסקים לשיקולי הפסיקה את שאר חיבורי חז"ל כמו תלמוד ירושלמי, ספרי, ספרא, מכילתא, תוספתא ועוד.
ישנה מחלוקת אם אפשר להשתמש במדרש אגדה לפסיקת הלכה.
ישנם מספר עקרונות המדריכים פוסקי הלכה כיצד לפסוק.
לא ניתן לחלוק "אחורה" – חכמים בתקופה מאוחרת לא יכולים לחלוק על חכמים בתקופה מוקדמת יותר: אחרונים לא יכולים לחלוק על ראשונים.
ראשונים לא יכולים לחלוק על גאונים.
גאונים לא יכולים לחלוק על אמוראים.
כלל זה מבוסס על הקביעה כי ככל שדור החכמים מוקדם יותר, כך קרוב הוא יותר למעמד הר סיני, ולפיכך אוחז בהלכה בצורה המדויקת והמקורית יותר.
וראה עוד בערך ירידת הדורות.
מותר לחלוק "אחורה" אם בדורות הקודמים עצמם לא הייתה הסכמה – לדוגמה, מותר לאחרון הנתקל במחלוקת ראשונים לפסוק כאחד מהם, על אף שבפסיקה זו יש מחלוקת על ראשונים אחרים שלא פסקו כמוהו.
דקדוק במילות הפוסקים – הכתיבה התורנית ובכלל, ופסיקת ההלכה בפרט, מתאפיינת בדקדוק במילים.
מדקדוק במילים שנכתבו על ידי פוסקים מדורות קודמים, ניתן להסיק דעתם בסוגיות שונות.
למשל, במקומות רבים בשולחן ערוך מופיעה הלכה בסתם, ולאחריה "יש אומרים".
מהתנסחות זו ניתן ללמוד כי דעת מחבר השולחן הערוך היא כי ההלכה כסתם ולא כדעת ה-"יש אומרים".
כללי פסיקה בשולחן ערוך – הספר שולחן ערוך יחד עם הגהות הרמ"א, התקבל בכלל תפוצות ישראל כפסיקת הלכה יסודית, מוכרת ומחייבת.
פוסקי ההלכה נעזרים בהלכות המופיעות בספר, יחד עם כללי פסיקה ייעודיים לספר זה.
הכלל "סתם ויש אומרים – הלכה כסתם", שתואר בסעיף הקודם, הוא דוגמה לכלל פסיקה בשולחן ערוך.
למי שמסוגל לכך – הכרעה מכוח ראיות.
עשה לך רב – על פי הכלל "עשה לך רב" המופיע במשנה במסכת אבות (פרק א' משנה ו'), על האדם היהודי לדבוק בדרך הלכתית אחת, ולא "לזגזג", כגון שלא לבחור לעצמו את הרב המיקל בכל שאלה הלכתית בנפרד.
בהתאמה לכלל זה, רוב הספרדים נוהגים על פי ההלכה הפסוקה בשולחן ערוך, ספר הלכה יסודי שנכתב על ידי רבי יוסף קארו, בהתבסס על פסקיהם של שלושת "עמודי ההוראה": הרמב"ם, הרא"ש והרי"ף.
האשכנזים נוהגים כדעת הרמ"א המובא גם הוא כהגהות בגוף הספר שולחן ערוך, הלכות שנפסקו בדרך כלל כדעת חכמי אשכנז המוקדמים, כמו: התוספות, המרדכי, הרא"ש, הטור, והמהרי"ל.
על עיקרון זה מתבססים מחלוקות רבות בין השולחן ערוך לרמ"א.
להלן דוגמאות נוספות ליישום הכלל "עשה לך רב":
קבלת הוראות מרן – בקרב הספרדים מפורסם הכלל שטבע הראשון לציון הרב עובדיה יוסף: "קיבלנו הוראות מרן", המתייחס למרן השולחן ערוך.
בנו הרב יצחק יוסף מביא בספריו רשימת 138 גדולי הדורות הספרדים מאז ימי השולחן ערוך ועד ימינו, הנוקטים כלל זה.
אדמו"רים – בחסידויות נהוגה קבלה מוחלטת של דרכו של האדמו"ר ופסיקותיו.
מרא דאתרא – פסיקות רב המקום מחייבות את אנשי מקומו, בדור זה ולעיתים גם לדורות הבאים.
עיין ערך מורחב: מרא דאתרא.
יחיד ורבים הלכה כרבים – כאשר ישנה מחלוקת בין חכם יחיד לחכמים רבים, בדרך כלל נפסקת הלכה כרבים, על פי הכלל "יחיד ורבים הלכה כרבים".
ישנם מקרים שבהם נפסקת הלכה כדעת היחיד כנגד הרבים כאשר יש סניפים ושיקולים נוספים לפסיקה, כגון ההסתמכות על דעת יחיד בשעת הדחק, או במקרים בהם מעורבים שיקולים נוספים להיתר.
סימוכין מהגמרא להסתמכות על פוסק יחיד בשעת הדחק הם המימרא המפורסמת: "כדאי הוא רבי שמעון לסמוך עליו בשעת הדחק" ().
שלא לאסור את המותר – אין לו לפוסק ההלכה להחמיר מספק או חוסר ידיעה.
החמרה שלא לצורך מעמיסה ומקשה על הציבור, ולעיתים אף מפסידה את ממונם (כגון פוסק הפוסל בשר מספק כשרות, ובעל הבשר נאלץ להשמידו, כאשר בבדיקה מעמיקה ניתן היה להתיר).
הכלל מופיע במקורות שונים, ובהם: ספר הפרדס המיוחס לרש"י (דף קכז'), הש"ך (בפלפול בהנהגת הוראות איסור והיתר, סוף סימן רמב').
העניין שלא להפסיד ממונם של ישראל נלמד מהתורה, בפרשת נגע הבית (ויקרא יד', לו'), שם על הכהן לבקש הוצאת החפצים מהבית טרם בדיקת הנגע, שמא יוכרז טמא וייטמאו החפצים עמו.
משקל שונה לפוסקים שונים – בעת הכרעה במחלוקת, לעיתים יתן פוסק ההלכה משקל גדול יותר להכרעת פוסק גדול יותר בחכמה או במניין (המוביל ציבור רחב יותר), או שפסקיו התקבלו יותר, על פני פוסק קטן ממנו בעניינים אלו.
הלכה כבתראי – ישנם מקרים של מחלוקת בין פוסקים מאותה תקופה, שבהם מעדיפים את הפוסק המאוחר יותר דווקא.
דוגמה לכלל 'הלכה כבתראי': מקובל בהלכה שבמחלוקות בתוך תקופת האמוראים, הלכה כאחרונים.
ספק דאורייתא לחומרא, ספק דרבנן לקולא – כאשר יש מחלוקת פוסקים בהלכה, הרי שיש לפנינו ספק.
במצב של ספק על הפוסק להתחשב גם בכללים ספק דאורייתא לחומרא, ספק דרבנן לקולא, שמשמעותם בפסיקת הלכה היא כי בדין תורה הולכים אחר המחמיר, בדברי חכמים אפשר להקל.
עיקרו דאורייתא – איסור דרבנן שמקורו דאורייתא.
לדוגמה: האיסור לאסור עוף בחלב הוא איסור דרבנן, אך שורשו באיסור דאורייתא של אכילת בשר בחלב.
דוגמה נוספת: ספירת העומר בזמן הזה (לפי הדעות שבזמן הזה המצווה מדרבנן בלבד).
יש פוסקים המחמירים במצוות דרבנן בהן מתקיים דין "עיקרו דאורייתא" יותר מאיסורי דרבנן רגילים.
לדעת הרב יצחק יוסף, גם במצוות אלו – עדיין מדובר בדין דרבנן גמור.
מחלוקת – מותר לפוסק לחלוק, אפילו על גדול הדור, ובלבד שעושה כן במתינות, ביישוב הדעת, תוך הבאת סימוכין וראיות – על פי הכלל "כדרכה של תורה".
צירוף – צירוף דעות פוסקים בעניינים שונים, אשר בשילובם מתקבלת הלכה חדשה.
לדוגמה: צירוף דעת אחד הפוסקים כי מעשה מסוים הוא איסור דרבנן בלבד ולא דאורייתא, עם דעתו של פוסק אחר כי מעשה זו הוא בגדר "פסיק רישא שלא אכפת ליה", מאפשר לפסוק כי המעשה מותר משום "פסיק רישא דרבנן דלא אכפת ליה".
ספר הזוהר ותורת הקבלה – כאשר ספר הזוהר איננו חולק על הפשט, כלומר על הגמרא, יש הפוסקים על פיו.
בקרב הספרדים מקובל לנהוג על פי הקבלה בענייני נוסח התפילה, ובעניינים בהם הסוד אינו חולק על הפשט כאמור.
המקובלים נוהגים בכל על פי הקבלה והסוד.
ענייני אמונה – כאשר ישנה מחלוקת בענייני אגדה ואמונה שאינה נוגעת הלכה למעשה לא פוסקים הלכה כאף צד.
עקרון יסוד בפסיקת הלכה הוא להימנע לחלוק על פסיקת הלכה שניתנה בתקופה קדומה.
למשל, אמוראים נמנעים מלחלוק על תנאים, ראשונים אינם יכולים לחלוק על אמוראים, ואחרונים אינם רגילים לחלוק על ראשונים.
רבות מהקושיות בגמרא מבוססות על כלל זה, כאשר מקשים על אמורא ממשנה או מברייתא.
כלומר, הדורות הקודמים נחשבו לגדולים יותר בחכמתם, בין אם מצד עצמם ובין אם מצד מצבו הכללי של עם ישראל באותה תקופה, שאפשר בירורים הלכתיים מעמיקים.
לכן על האחרונים לבטל את דעתם.
בסופה של כל תקופה, עם ישראל קיבל על עצמו שלא לחלוק על חכמי אותה התקופה: בסוף תקופת התנאים – בחתימת המשנה, בסוף תקופת האמוראים – בחתימת התלמוד, בסוף תקופת הראשונים – בשולחן ערוך.
צמצום כזה – המתרחש במקרים רבים – נקרא 'אוקימתא', והוא נפוץ במיוחד בגמרא כלפי מקורות תנאיים כמו המשנה והברייתות.
לאורך הדורות חוברו ספרים העוסקים בבירור ההלכה מתוך המקורות התלמודיים במצבי החיים המתחדשים, בעריכות מגוונות, ולצרכים שונים.
חיבורים אלה מכונים בכללם ספרות ההלכה.
פסיקת ההלכה עוברת דרך ספרות ההלכה.
ישנן שלוש קטגוריות עיקריות בתוך ספרות ההלכה:
ספרי פירושים וחידושים – ספרים שנכתבו כפירוש והרחבה על הנאמר בתלמוד מתוך ניתוח, הבנה והעמקה על מנת לסייע בבירור הדין בסוגיה.
חלק מהספרים הללו כמו הרי"ף והרא"ש שילבו בתוכם פסקי הלכה ולכן ניתן לראות בהם גם ספרי הלכה.
ספרי הפירושים כמו רש"י ורבינו חננאל התמקדו בעיקר בפרוש הנאמר במשנה ובתלמודים על מנת להקל על לימודם.
ספרות החידושים כמו בעלי התוספות משתמשת בכלי הלמדנות המובאים בסוגיות שונות בתלמוד על מנת ליישב סתירות וקושיות המופיעות בו ולהגיע להכרעה הלכתית.
ספרי הלכה – ספרים אלו כתובים על מנת לפרט את ההכרעה ההלכתית בכל מקרה על סדר התלמוד, או על סדר ענייני, או בהתבסס על סדר סימני וסעיפי השולחן ערוך או חיבור אחר המשמש כאינדקס לצורך התמצאות במקורות הרלוונטיים.
לעיתים ההכרעה מובאת בקיצור, בלשון פשוטה, לדוגמה במשנה תורה, ארבעה טורים, שולחן ערוך, ולעיתים לאחר פירוט השקלא וטריא התלמודית, כמו הרי"ף, או דרך פירוט מספר מקרים ודעות ביחס לנושא, לדוג' משנה ברורה וערוך השולחן.
ספרי קיצורים והלכות בשפה בהירה – כמו קיצור שולחן ערוך, ילקוט יוסף ופניני הלכה.
ספרים אלו מסכמים את ההלכות הפסוקות הנובעות מספר הלכה מסוים או מכלל ספרי ההלכה המקובלים העוסקים בנושא.
הדגש אינו על השתלשלות הדינים אלא על השלכותיהם המעשיות ובהתאם לכך סדר ההלכות עשוי להיות שונה מסדרן בספרי ההלכה.
הספרים מסוג זה נכתבים לתפוצה עממית רחבה, בהתמקדות במקרים הנוגעים למעשה מול השמטת מקרים פחות מצויים, ובשפה קולחת בהירה ומובנת.
סדר ההלכות עשוי להיות שונה מסדרן בספרי ההלכה הקלאסיים, אך לרוב הן מלווים בהפניות למקורות, ולעיתים בהרחבות בהערות שוליים.
שו"ת (שאלות ותשובות) – סוג נוסף של ספרי הלכה המבוסס על מקרים שהובאו בפני הפוסקים.
המחבר מציג את המקרה, דן בצדדים שלו על פי ההלכה עד לפסק הסופי.
בדרך כלל שאלות הנשאלות בשו"ת הן שאלות אמיתיות הנוגעות למעשה, אולם לעיתים מדובר בשאלות תאורטיות.
לעיתים הפוסק בתשובתו מקיף את הנושא מכל צדדיו, אולם רוב התשובות מסתפקות בהתייחסות ספציפית למקרה בו עוסקת השאלה.
ספרים מסוג זה מיועדים בדרך כלל לרבנים ולמבקשים להעמיק, ולא לתפוצה עממית כללית.
רבים דנו כיצד יש להתייחס לעניינים מדעיים המופיעים בתלמוד ובראשונים כגון רפואה ואסטרונומיה, המתבססים על הנחות מדעיות שהוכחו כשגויות; האם ניתן לדחות את דברי חז"ל ולשנות את ההלכה בעניינים אלו.
דוגמה מפורסמת היא המחלוקת על הריגת כינה בשבת.
במסכת שבת נאמר שכינה אינה פרה ורבה ולכן מותר להורגה בשבת, הפוסקים דנו האם ההלכה תשתנה כאשר התברר כי הכינה המוכרת לנו אכן פרה ורבה.
בין אלו שדנו, הרב משה שמואל גלזנר שסבר שלאחר שנכתבה התורה שבעל פה כבר אין אפשרות לחלוק על הנאמר בה, גם אם אנו יודעים שהדברים מוטעים ולא מתאימים למדע המצוי כיום.
הרב אריה כרמל כותב בשם רבו הרב אליהו דסלר שלחכמים הייתה מסורת על פרטי ההלכה והם ניסו להתאים בין הידע המדעי שהיה מצוי בידם להלכות שהם הכירו.
לכן, השינוי בידע המדעי אינו גורם לשינוי בהלכות, אלא מצריך הבנה חדשה של טעמיהם.
לבני שבט לוי בכלל ולכהנים בפרט קיים תפקיד מיוחד בהוראת תורה.
הייעוד מתבאר בספר ויקרא בכך שהתורה מוסרת את איסור ההוראה בשכרות – בפרשה המכוונת דווקא כלפי אהרן ובניו.
וכן משה בירך את שבט לוי שיורו את המצוות לעם ישראל.
בנוסף, מצווה להעמיד כהנים ולויים בתוך הסנהדרין.
בחלק הנסתר שבתורה מובאות אמירות אידיאליות הדורשות מהכוהנים שינהגו כמורי הדת, יהיו בעלי ידע תורני ברמה גבוהה, ויתנהגו עם הוראתם באופן של חסד ושלום.
בתורה מתוארת הוראתו של כהן בנושאים המסורים לו, כגון ראיית צרעת, כקביעה חלוטה (מוחלטת).
בבית המקדש היה קיים בית דין של הכהנים שדן בנושאים הקשורים בכהונה.
במציאות, לאורך הדורות, רוב החכמים לא היו משבט לוי: רבי עקיבא היה מבני גרים, רבי היה משבט יהודה וכן רבים נוספים.
פסיקתא היא סוג מסוים של מדרשי אגדה, המורכבים מקבוצות דרשות המסודרות בפיסקאות על סדר קריאת התורה וההפטרה למועדים ושבתות מצוינות.
הפסיקתות נקראות גם "מדרשי הפטרות" והן כתובות בעברית.
הפסיקתא הקדומה ביותר שבידינו היא "פסיקתא דרב כהנא" אשר סבורים שהיא מהמאה ה-5. חלק מן החומר המצוי בה נמצא גם ב"פסיקתא רבתי" (=הגדולה) שהיא מאוחרת יותר.
הדרשה הראשונה ב"פסיקתא רבתי" מתייחסת לשנת 846, וכן כלולות בה גם דרשות מסוג חדש המובאות כתשובה לשאלה בענייני הלכה או אגדה ופותחות במילים "ילמדנו רבינו" (בדומה למדרש תנחומא).
התשובות בענייני הלכה כוללות בה תמיד חומר רב מן האגדה.
"פסיקתא זוטרתא" (=הקטנה) הוא כינוי למדרש לקח טוב על התורה ועל חמש מגילות, שלפי אופיו אינו פסיקתא.
פסיפס הציפורים הוא פסיפס ייחודי שעיטר רצפת חדר בכנסייה ארמנית המתוארכת למאה הששית, ושמוקמה כ-350 מטרים צפונית לשער שכם בירושלים.
כתובת בארמנית המתנוססת בראש הפסיפס, וכן סגנונו האמנותי העשיר בציפורים שונות, בכלים ובפירות, מלמדים כי נעשה בידי אמנים ארמנים.
פסיפס הציפורים שכן בתוך מבנה ישן, מחוץ לשער שכם, בתחילתו של רחוב הנביאים.
מבנה זה עומד בתחומי השכונה היהודית קריה נאמנה (בתי ניסן ב"ק), שחרבה במהלך מלחמת העצמאות, ועל חורבותיה נבנו בתים ערביים.
פסיפס זה הוא אחד מארבעה פסיפסים ארמניים מהתקופה הביזנטית שנתגלו באזור זה של ירושלים, ונראה כי ניתן ללמוד מכך על תחום פעילותה הדתית של הקהילה הארמנית בירושלים באותה עת.
הפסיפס התגלה בשנת 1894, במהלך הנחת יסודות לבית.
השלטונות הטורקיים ביקשו מן הארכאולוגים פרדריק בליס וארצ'יבלד דיקי, שעבדו באותה עת בהר ציון לקחת על עצמם את עבודת החשיפה.
עבודות הפיתוח פגעו אך מעט בשולי הפסיפס, ומיד עם גילויו הופסקו העבודות, והחלה מלאכת חשיפת הפסיפס ושימורו.
תחת חלקו הדרום-מזרחי של הפסיפס נתגלתה מערה קטנה, ובה עצמות אדם וכמה נרות שמן, שתוארכו לתקופה הביזנטית.
עם גילוי הכתובת הארמנית הביעה הפטריארכיה הארמנית בירושלים עניין בקניית הבית, ולבסוף רכשה אותו, מתוך רצון להדגיש את חשיבותה ומרכזיותה של הקהילה הארמנית בירושלים בתקופה הביזנטית.
ב-2022 הועבר הפסיפס בשלמותו למוזיאון הארמני ברובע הארמני שבעיר העתיקה, כחלק משיפוץ נרחב של המוזיאון.
הפסיפס הוצב בלב המוזיאון שמתוכנן להיפתח בסוף שנת 2022. פסיפס הציפורים בירושלים נחשב עד היום לאחד האתרים החשובים בתולדות היישוב הארמני בעיר.
כאלף רצפות פסיפס נתגלו בארץ ישראל, ותוארכו ברובן לתקופה הביזנטית, בין השנים 450 ועד שנת 640, שאז נכבשה ארץ ישראל בידי המוסלמים, ואמנות הכנסיות שקעה.
רוב הפסיפסים עיטרו רצפות כנסיות יווניות או ארמניות.
רק כ-200 פסיפסים מהם מתארים צומח, עופות ויונקים, בתיאורים מקומיים ייחודיים, בעיצוב מקומי, למרות הדמיון בסגנון הכללי ודמיון בקומפוזיציה.
פסיפס הציפורים השתרע על פני חדר ששטחו הוא כ-7 על 4 מטרים, והוא השתמר כמעט במלואו, כולל כתובת שלמה בארמנית האומרת: "לזכרם ולגאולתם של כל הארמנים, אשר שמותיהם ידועים לאל בלבד".
כתובת זו מלמדת כי הפסיפס עיטר כנראה רצפה של קפלת זיכרון למתים, דבר שהיה מקובל בכנסיות ארמניות בתקופה הביזנטית.
נראה שהמערה שנתגלתה מתחת לפסיפס שימשה כחלק מהקפלה, ואולי היא קברם של אותם הארמנים "ששמותיהם ידועים לאל בלבד".
על פי הכתובת וסגנון הפסיפס, הוא תוארך לסביבות שנת 550, שכן מתקופה זו ואילך ישנן עדויות לנוכחות ארמנית בירושלים.
האלפבית הארמני נוצר רק בשנת 404, כך שלא ניתן להקדים את זמנו של הפסיפס לפני המאה החמישית.
פסיפס הציפורים, כמשתמע משמו, עשיר בדמויות ציפורים, הנתונות בתוך 43 מסגרות עגולות של שריגי גפן.
הפסיפס תחום במסגרת "צמה" ססגונית.
זהו פסיפס סימטרי, בו האלמנטים המופיעים מימין כמו "משתקפים" בהתאמה משמאל, כך שלכל ציפור יש בת זוג ממול, למעט הציפורים והכלים שבציר המרכזי.
בשל כך, רוב העופות פונים אל הטור המרכזי של הפסיפס.
הציפורים נעדרות "עומק" ופרספקטיבה, שכן בעוד שאמנות הפסיפס היוונית והרומית התבססו על פרספקטיבה ותיאור תלת-ממדי של הדמויות, הרי שהפסיפס הביזנטי, שהתפתח בארץ ישראל במחצית המאה החמישית, הושפע מהאמנות המזרחית הנוטה ל"השטחה" של הדמויות, ולחלוקת השטח לריבועים או למדליונים.
ראשיתו של הפסיפס בכניסה לחדר, שם מוצגת אמפורה מסוגננת, משני עברייה טווסים.
אמפורה וצמד טווסים הם מוטיב נפוץ באמנות הפסיפס הביזנטית בארץ ישראל, וניתן למצוא כדוגמתה בכנסייה העתיקה בנהריה גם בבתי כנסת מהתקופה הביזנטית או בכנסייה הביזנטית בסבסטופול.
מן האמפורה משתרגים ענפי גפן דקים ועגולים, היוצרים את מסגרת המדליונים, בהם מוצגים העופות השונים.
מענפים אלה יוצאים עלי גפן ואשכולות ענבים עגולים, הפזורים בפסיפס כולו.
ענפי גפנים משתרגים הם מוטיב נפוץ ברצפות פסיפס ביזנטיות בארץ ישראל, וגם בבתי כנסת בני התקופה, כמו בעזה ובמעון.
נראה שהאמנים בני התקופה המשיכו בכך את מורשת הפסיפס הרומית.
מיני העופות שמוצגים בפסיפס הם: פֶּרֶס, יונת סלעים, תרנגול הבית (זכר ונקבה), יאורית מצרית, פלמינגו, אנפה ארגמנית, פורפיריה כחולה, פסיון מצוי, דררת קרמר, טווס הודי, חוגלת סלעים.
חלק ממיני העופות מופיעים יותר מפעם אחת.
אמני הפסיפס הארמניים הרבו להשתמש במוטיבים מהטבע הסובב ומחיי החקלאות המקומית, כמו כלים, צומח, עופות ויונקים.
שימוש במוטיבים מהחי והצומח מאפיינים את הפסיפסים מהתקופה הרומית והביזנטית, בישראל ומחוצה לה.
הדיוק בפרטים האנטומיים והצבעים הוא מרשים, ומאפשר זיהוי מיני החי והצומח בפסיפס הנוכחי ובפסיפסים נוספים רבים בני התקופות.
מוטיבים אלה הפכו לסימן היכר מובהק של האמנות הארמנית בכלל, ועד היום מאופיינת הקרמיקה הארמנית, למשל, בעיטורים מן הטבע.
במרכז הפסיפס עובר ציר אורך מרכזי, ובו מדליונים המכילים גם אלמנטים אחרים מאשר ציפורים; המדליון שמעל האמפורה, למשל, מציג סל גדול ובו שפע של פירות תפוחי עץ אדומים.
במדליון שמעליו מוצגת יאורית מצרית ומעליה מדליון נוסף ובו אמפורה בדגם קונכייה.
במדליון הבא מציג פֶּרֶס, ומעליו כלוב עם חוגלה בשבי.
המדליון הבא מציג סל מלא באשכולות ענבים, ומעליו מדליון אחרון המציג זוג דררות שעומדות על שריגי גפן.
מדליון זה הוא היחיד המציג זוג ציפורים יחד במדליון אחד.
נושא הפסיפס, לדעת חוקרים רבים, הוא זיכרון החיים את המתים, והמעבר בין העולם הזה לעולם הבא.
הכתובת שבראש הפסיפס מעידה כי הקפלה נועדה לשמר את זכרם של המתים, והפסיפס כולו בא, אפוא, לחזק את החיבור שבין העולמות.
על פי תפיסה זו, יש לראות, למשל, את הציפור בכלוב כסמל לנשמה הכלואה בגוף, המבדיל אותה מהנשמות נטולות הגוף שבעולם הבא.
הקונכייה, המופיעה מעל האמפורה בציר המרכזי של הפסיפס, היא מוטיב שאול מאמנות יוון העתיקה, בה היא משמשת כסמל למקום קדוש ולמלכות.
ייתכן שיש לראות בכך סמל ל'מלכות השמים', שאת מפתחותיה העניק ישו לפטרוס לפני מותו (הבשורה על-פי מתי, פרק ט"ז).
בנוסף, ישנו הנשר (או העיט), שבניגוד לשאר הציפורים, מביט אחורה, ואולי מסמל בכך את פרידת המתים ואת זיכרונם.
האמפורה הגדולה, שריגי הגפן, וצמד הטווסים משמשים אף הם כמוטיבים מחיי העולם הבא, כפי שכתב החוקר מיכאל אבי-יונה על בית הכנסת במעון שבדרום הר חברון: "האמפורה ודליות הגפן מייצגות את גן עדן, והטווסים שמשני הצדדים מסמלים את האלמוות."
נירית שלו-כליפא, חוקרת מ"יד בן צבי", מצאה בשריגי הגפן באמנות הנוצרית הליטורגית ביטוי ליין, המסמל את דמו של ישו.
הציפורים השונות מסמלות באמנות הנוצרית הקדומה את נשמות המאמינים, כך שהפסיפס מבקש להעביר את מסר האמונה בישו, שבזכות קורבנו האישי תבוא הגאולה, ונשמות החיים תחבורנה לנשמות המתים.
אישוש לרעיון זה ניתן למצוא בדמות השקנאי, הניצבת מעל האמפורה בלב הפסיפס, ומייצגת ביצירות נוצריות רבות את ישו, שהקריב את עצמו למען המאמינים, כפי שהשקנאית האם "מקריבה" את עצמה למען גוזליה.
בשנת 1950 נתגלתה בגבעה בקיסריה רצפת פסיפס מלבנית בגודל של כ-16 על 14 מטרים.
הפסיפס מציג 120 ציפורים מסוגים שונים כמו טווסים, חסידות, שקנאים ואנפות, הנתונות כל אחת בתוך מדליון.
סביב הפסיפס מסגרת עבה, ובה בעלי חיים שונים, כמו אריה, נמר, חזיר בר, יעל ועוד.
בתחילה זוהה הפסיפס כרצפת כנסייה, אולם בחפירות שניות שנערכו במקום ב-2004 התברר כי מדובר בחצר ארמון מפואר משלהי התקופה הביזנטית.
פסיפס הציפורים מקיסריה, למרות שגם מתוארים בו עופות, הוא שונה מהפסיפס הארמני.
הפסיפס מקיסריה הושפע ביצירתו מרצפות מעבר הירדן המזרחי, מידבא וכנסיית פטרה.
הקומפוזיציה של פסיפס הציפורים מקיסריה שונה באופן מהותי מהפסיפס הארמני הנוכחי, אבני הפסיפס גדולות יותר, המדליונים גדולים יותר ונושאי הפסיפס שונה.
כן לא ידוע מי יצר את הפסיפס בקיסריה, ואין כל הוכחה שנעשה בידי ארמנים.
פסיפס לוד הוא פסיפס מהתקופה הרומית אשר התגלה בשנת 1996 בעיר לוד על ידי הארכאולוגית מרים אבישר מרשות העתיקות.
הפסיפס היה חלק מרצפתו של בית אמידים בלוד הרומית, מסוף המאה השלישית עד תחילת המאה הרביעית לספירה, והתגלה בשנת 1996, לפני הרחבת רחוב החלוץ בעיר, במהלך חפירת הצלה.
פסיפס הבית הרומי בלוד הוא הגדול והאיכותי ביותר מבין הפסיפסים הרומיים שהתגלו בישראל.
בפסיפס שהשתמר היטב מעוטרים מוטיבים מעולם החי והצומח, ביניהם גם מוטיבים ייחודיים.
בתחילה הפסיפס כוסה בעפר בשל היעדר תקציב.
מאוחר יותר בעקבות קבלת תרומה מקרן שלבי וויט וליאון לוי החלה רשות העתיקות, בשיתוף עם עיריית לוד, בעבודות לשימור הפסיפס לקראת הצגתו ברחבי העולם.
במהלך העבודות נחשף פסיפס מרשים נוסף של חצר פריסטילית.
ביולי 2009 נחשף הפסיפס והוצג במשך שלושה ימים לקהל.
לאחר מכן הועבר הפסיפס לירושלים לשם שימורו.
קטעים מהפסיפס המשומר נשלחו לתצוגה במוזיאון המטרופוליטן בניו יורק.
הפסיפס הוצג במוזיאון הלובר בפריז, במוזיאון הישן בברלין, במוזיאון ארמיטאז' בסנקט פטרבורג ובמרכזי תרבות נוספים.
גודלה של רצפת פסיפס הטרקלין הוא כ-155 מ"ר.
אורכו כ-17 מטרים ורוחבו כתשעה מטרים.
הפסיפס מחולק לשטיחים נפרדים, ובכל שטיח נושאי תיאור שונים.
בפסיפס עוצבו תיאורים מדויקים של יונקים, עופות, צמחייה, דגים, רכיכות ואוניות דיג.
באתר הפסיפס בלוד נבנה מוזיאון הפסיפס בלוד, שהיה אמור להיפתח ב-2021. במהלך המהומות בלוד במאי 2021 השחיתו מתפרעים את מבנה המוזיאון וגרמו לו נזק ניכר.
ביוני 2022 הושלמה בנייתו והוא נפתח לקהל ונקרא בשם "מרכז ארכאולוגי פסיפס לוד ע"ש שלבי וייט ולאון לוי".
הפסיפס שמור היטב ומוצג במוזיאון בלוד, באתרו.
פסכתר (מיוונית, ψυκτήρ פסיקטר – 'כלי לצינון יין'/ בארמית כלי גדול) הוא גיגית נחושת גדולה, ששימשה כאחד מכלי השרת בבית המקדש.
הפסכתר מכילה לתך אחד (כ־125 ליטר לדעת ר' חיים נאה), והיא בעלת גלגלים כדי שתוכל לנוע בחופשיות על גבי מזבח העולה מבלי לגרום פגימה באבנים ופסילתם.
על מנת למנוע ממנה להתדרדר מהכבש בשעת הסעתו, חיברו אליה שתי שרשראות, בהן אחזו שני כהנים, האחת לגרירת הפסכתר והשנייה לייצובה.
לפסכתר היו שלשה שימושים כפי שמזכירה המשנה במסכת תמיד:
לעיתים התמלא התפוח (ערמת אפר שהצטברה על מזבח העולה והייתה עגולה כתפוח) בדשן והיה צורך להוציא אותו מבית המקדש.
בשלב זה היו מעלים את הפסכתר על המזבח והיו מכניסים לתוכו את הדשן.
לאחר מכן היו מוציאים בעזרת הפסכתר את כל הדשן שהיה בתפוח אל בית הדשן שהיה מחוץ לירושלים.
כאשר מצאו שרץ בשבת בתוך העזרה, היו מניחים עליו את הפסכתר כדי שהכהנים לא ידרכו על השרץ ויטמאו.
בכל בוקר היה הכהן שאחראי על הקטרת הקטורת עולה למזבח העולה ובעזרת מחתת כסף היה חותה גחלים ממערכת הקטורת.
לאחר מכן הכהן היה מעביר את הגחלים שעל מחתת הכסף למחתת זהב.
מחתת הזהב הייתה קטנה יותר ממחתת הכסף ולכן התפזרו על רצפת העזרה גחלים.
בכל יום רגיל היו מטאטאים את הגחלים לאמת מים אבל בשבת היה אסור לעשות את זה
ולכן היו מניחים על הגחלים את הפסכתר.
מלבד שימושיו של הפסכתר שמוזכרים במשנה, מוזכר שימוש נוסף שהיה תקף רק במשכן העדות.
מובא בתלמוד: "תניא, אש תמיד תוקד על המזבח לא תכבה בשעת מסעות מה היו עושין לה?
היו כופין עליה פסכתר, דברי רבי יהודה.
כלומר: אם אש בערה באופן קבוע על המזבח, איך היו מסתדרים עם האש בשעת המסעות?
וכיצד לא נשרף הבד המכסה את כלי המשכן.
יוצא שלדעת רבי יהודה, בעת המסעות היה לפסכתר שימוש נוסף – סיר מגן מפני אש.
פסיפס הציפורים הוא רצפת פסיפס הנמצאת על גבעת כורכר ליד שכונה 2 בקיסריה, בפינת שדרות רוטשילד והכביש המוביל אל אמות המים ואל חוף הים.
הפסיפס התגלה ב-1950, במהלך אימון צבאי, ולאחר חמש שנים כוסה בחול בשל התפוררותו.
הארכאולוג שמואל ייבין פרסם את ההודעה הראשונה אודות התגלית, והגדיר את המבנה ככנסייה בשל האפסיס שנמצא בחלקו המזרחי של המבנה והפונה מזרחה.
מאחר שלא מצא במקום עמודים, הציע לראות במבנה כנסייה בלתי מקורה.
אשר עובדיה הכליל את המבנה בקורפוס הכנסיות שלו.
בשנת 1985 התייחס רוני רייך לממצאים, והסיק שאין מדובר כלל בכנסייה אלא בחלק מרכזי של ארמון.
רק באוגוסט 2004, חשף המשמר אמיר ג'נאח, את הפסיפס לאחר הליך בירוקרטי ממושך (בין היתר כיוון שהפסיפס נמצא מול בית הברון רוטשילד) ובהשתתפות מתנדבים מקיסריה, אור עקיבא ושדות ים.
המטרה הייתה לבדק את מצבו השימורי ולכסותו על פי הסכם מול החברה לפיתוח קיסריה שהתנגדה להשאירו חשוף היות שהאתר נימצא מחוץ לגן הלאומי.
לאחר חשיפת הפסיפס הסכימה החברה לפיתוח קיסריה להשאירו חשוף והשקיעה 600,000 ש"ח בפרויקט.
העבודות הסתיימו באוקטובר 2005 והאתר נפתח לקהל הרחב ללא תשלום.
לאחר החשיפה והשימור, עבודות השחזור בוצעו בהובלת ז'ק נגר, גלאב אבו דיאב וגבריאל סולומן, ובשנים האחרונות שוחזרו מקטעים במסגרת הפסיפס, הוספו מדליונים עם עופות והמשיכו עבודות התחזוקה.
רצפת הפסיפס השתייכה לארמון ביזנטי שהוקם בסוף המאה ה-6 או בתחילת המאה ה-7 ואשר שכן מחוץ לחומותיה של קיסריה העתיקה.
הרצפה כסתה את החצר המרכזית של הארמון, אליה הוביל פורטיקו בצידה המערבי, וסביבה שכנו אכסדרה, חדרים וחצרות נוספות שגם בהם היו רצפות פסיפס.
שטחו הבנוי של הארמון השתרע על פני כ-1,500 מ"ר ושטחה של האחוזה כולה היה כשלושה דונמים.
הוא השתייך למשפחה נוצרית אמידה, אך לא נמצאו עדות או כתובת המעידות על זהותה.
במבנה הייתה קומה נוספת אשר גם היא הייתה מרוצפת בפסיפסים, ואשר חלקים ממנה קרסו על בעת שהארמון נהרס בשרפה, כנראה בעת הכיבוש הערבי בשנת 640. קורות העץ של הקומה השנייה נשרפו, וחלקי הפסיפס שלה נמצאו מונחים על רצפת הקומה הראשונה.
הפסיפס משתרע על פני שטח מלבני באורך של 16 מטרים וברוחב של 14.5 מטר.
הוא כולל מסגרת שבה עוטרו עצי פרי עמוסי פירות, כגון שזיף, אפרסק, משמש, אתרוג, רימון, תאנה, אגס ותפוח.
בין העצים נראים יונקים בתנועה כגון אריות, נמרים, דובים, יעלים, כלבים, פילים, צבאים, שוורים, חזיר בר, סוס ועז.
המסגרת מקיפה את מרכז החצר שבה 120 מדליונים עגולים המאכלסים עופות גדולים וצבעוניים, והן הקנו לפסיפס את שמו.
המדליונים ערוכים ב-12 שורות, כשבכל שורה מינים שונים של עופות - טווסים, חסידות, שקנאים, אנפות, פסיונים, פורפיריה כחולה, ברווז, פלמינגו, פנינייה, יען, חוגלה - הפונים כולם שמאלה.
סדר הופעת הציפורים בכל השורות קבוע, אך כל שורה נפתחת בעוף השני המופיע בשורה שמתחתיה, כך שנוצרים אלכסונים שבכל אחד מהם מופיעה אותה דמות.
מתחת לפסיפס שכן בור מים מטוייח אליו נוקזו מי הגשמים מהמכלול כולו, ובפינתו הצפון-מערבית של האתר שכנה בריכת אגירה נוספת שקיבלה את מימיה מבאר, שכן הארמון גבוה ממפלסן של אמות המים בקיסריה, ולכן נזקק לאספקת מים עצמאית.
ממצא נוסף ויחידאי שנחשף במקום הוא לוח שולחן בצורת האות D, משובץ בצורת ריבועים ומשולשים.
הלוח עשוי בטכניקת "זכוכית-זהב" - שתי שכבות זכוכית שביניהן שכבת זהב, ובו דוגמאות של צלבים ופרחים.
בעת שריפת הארמון, נפל שולחן העץ על פניו ונשרף, והלוח השתמר על הרצפה.
לוח השולחן הועבר לשימור ואינו מוצג באתרו.
פסיק רישא או פסיק רישיה (מילולית: יחתך ראשו), הוא עיקרון הלכתי בכלל דיני התורה, ובפרט בהלכות שבת, שמשמעותו כי פעולת היתר אשר בוודאי תגרום לפעולת איסור - אסור לעשותה, אף על פי שהאדם אינו מתכוון לאיסור.
מקור המושג פסיק רישא הוא בארמית - "כריתת ראש".
משמעות המונח "פסיק רישא" היא כפי שמנסח זאת הרמב"ם: .
פתיחת דלת המקרר: בפתיחת דלת המקרר, בדרך כלל נדלקת נורה בתוך המקרר.
הפותח את דלת המקרר אינו מתכוון לנורה, אלא לפתיחת הדלת בלבד, אך מכיוון שמלאכת הדלקת הנורה תתבצע בוודאות עם פתיחת הדלת, הרי זהו "פסיק רישא".
סגירת דלת: אם בסגירת דלת הבית ברור שתוך סגירת הדלת תִכָּלֵא חיה בבית, אף שאינו מתכווין לכך, אסור לסגור את הדלת, שהרי זו מלאכת צד מדין פסיק רישא.
כאשר המלאכה שתתרחש בוודאות עקב פעולת האדם (כלומר מעשה ה-"פסיק רישא") היא איסור דאורייתא, ביצוע הפעולה אסור לכולי עלמא, כלומר לכל הדעות.
כאמור, דין "פסיק רישא" הוא כאשר האדם בפעולתו לא התכוון למלאכה האסורה, אך בפעולתו המלאכה האסורה תיעשה בוודאות.
במקרה שבו המלאכה האסורה תיעשה בוודאות, אך המלאכה אינה נוחה לעושה המעשה קיימת מחלוקת ראשונים האם האיסור הוא דרבנן, או מותר מלכתחילה.
לדעת בעל הערוך ההלכה היא שמותר לכתחילה, אך דעת רוב הפוסקים האחרים היא שאסור.
"דלא ניחא ליה" פירושו - "שלא נוח לו", כלומר האיסור אינו נוח לאדם.
לדוגמה: הפותח דלת חדר המלון בלילה וגורם בכך להדלקת האור בחדר – הדלקת האור היא איסור שבוודאי יתרחש, אך האיסור אינו נוח לאדם מכיוון שבלילה הוא בוודאי רוצה לשכב לישון.
הקולא היחסית במקרה של "לא ניחא ליה", הינה רק בדיני שבת, מכיוון שדבר זה אינו מלאכת מחשבת.
בשאר דיני התורה מקרה זה נחשב כפסיק רישא מוחלט, ואסור מן התורה.
פסיק רישא דלא אכפת ליה
פסיק רישא "דלא אכפת ליה" מתקיים כאשר לאדם אין התייחסות מיוחדת למעשה האיסור הצפוי להתרחש: הדבר אינו נוח או לא נוח לו במיוחד.
לדוגמה: הפותח דלת חדר המלון בשבת ומדליק בכך את המזגן באופן אוטומטי, כאשר כוונת האדם היא לקחת חפץ ולצאת מיד.
הדלקת המזגן היא מלאכת איסור, שהיא במקרה זה חסרת משמעות עבור האדם.
לעומת זה, ב-"פסיק רישא דלא ניחא ליה" באיסור דרבנן, יש פוסקים שמתירים ויש שאוסרים, ובשעת הצורך מקלים.
הרב עובדיה פסק להתיר ב-"פסיק רישא דלא ניחא ליה" באיסור דרבנן.
פסיק רישא באיסור דרבנן משום גזרה
כאשר מעשה הפסיק רישא הוא איסור דרבנן משום "גזרה", כלומר משום גזרת חכמים על מנת להרחיק האדם מעבירה, ולא משום איסור העומד בפני עצמו - לדעת חלק מהפוסקים יש מקום להקל גם כאשר מדובר באיסור דניחא ליה.
כך יהיה לו מים חמים נוספים בהמשך השבת).
אך איסור הבישול האמור הוא משום "גזרה" בלבד, שמא יבוא האדם לבשל בתולדות האור (האש), כלומר אין זה איסור העומד בפני עצמו, ולכן יש המצרפים זאת כסניף להקל (הרב עובדיה).
"ספק פסיק רישא" (נקרא גם 'פסיק רישא לשעבר'), הוא כאשר קיים ספק בידיעת אדם לגבי המציאות.
לדוגמה, אדם סוגר את דלת ביתו, ולא יודע אם יש בבית בהמה או לא.
אם אין בבית בהמה - מותר לסגור את הדלת מלכתחילה.
הט"ז פוסק במקרה שאדם סוגר תיבה שייתכן שיש בה זבובים, ואם יש בה - יחשב הדבר כצידה, שמותר לסגור אותה כי הדבר לא נחשב "פסיק רישא".
אך לדעת רבי עקיבא איגר הדבר אינו בכלל דבר שאינו מתכוון והוא אסור.
להלכה הכריע המשנה ברורה לסמוך על הט"ז רק באיסור דרבנן.
אומנם הרב עובדיה והרב יצחק יוסף פסקו להתיר בספק פסיק רישא, משום שדבר זה נחשב "דבר שאינו מתכוון".
פסיק רישא דניכר ודלא ניכר
יש פוסקים המבחינים בין פסיק רישא הניכר והלא ניכר.
לדוגמה: סגירת הדלת בשבת כאשר יש צבי בבית, הרי זה פסיק רישא שאינו ניכר.
הצופה מן הצד לא יבחין בכך שהאדם מבצע פעולה שיש בה משום פסיק רישא, משום שהצבי בתוך הבית איננו נראה מבחוץ.
לעומת זאת, ביצוע ברית מילה בשבת, כאשר חיתוך המילה מוריד גם חלק מנגע הבהרת (נגע מנגעי האדם) באותו המקום - הרי זה ניכר לכל המתבונן בביצוע הברית.
סיכום עיקרי הלכות פסיק רישא
להלן עיקרי הלכות פסיק רישא לפי שיטת הרב עובדיה:
פסיק רישא באיסור דאורייתא - בין דניחא ליה ובין דלא ניחא ליה - אסור לכולי עלמא (לכל הדעות).
פסיק רישא באיסור דרבנן דניחא ליה - אסור.
פסיק רישא באיסור דרבנן דלא אכפת ליה - מחלוקת.
פסיק רישא באיסור דרבנן דלא ניחא ליה - מותר.
ספק פסיק רישא - מותר משום "דבר שאינו מתכוון".
"פסל בגן" או "ללא כותרת" (1982) הוא פסל מאת הפסל הישראלי דב פייגין.
הפסל מוצב בגן העצמאות בתל אביב-יפו, בחלקו הצפוני, הקרוב לשדרות נורדאו.
הקומפוזיציה של הפסל אופיינית לייצירתו המאוחרת של פייגין, בה נטש האמן את הפיסול קטן הממדים לטובת עבודות מופשטות יותר בקנה מידה מונומנטלי.
זה הוא פסל מופשט עשוי ברזל צבוע באדום.
במרכז היצירה ריבוע, שבמרכזו חור עיגולי, העומד על צידו.
פייגין השתמש בשורה של צינורות, המצטרפים למעין צורה של מלבן, כדי ליצור בפסל שיווי משקל צורני.
"פסל-ים" הוא פסל מאת הפסל הישראלי יחיאל שמי המוצב על חוף הים באכזיב.
הפסל הוקם כאנדרטה לציון ההעפלה לארץ ישראל.
חומר הגלם של האנדרטה הגיע מגרוטאות ברזל של אוניות מעפילים שנמשו בנמל חיפה, משרידי הספינות "פאטריה" ו"אקסודוס".
הקמת האנדרטה, בתרומתו של אדם פרטי, השתלבה בפיתוח תיירותי כולל של חוף אכזיב, שהסתיים ביולי 1969.
האנדרטה עוצבה כשלושה משטחי בטון יצוק, המהווים מעין כן לאסמבלאז' של חלקי ברזל.
שמי הדגיש בתיאורו את הפסל את היותו חלק מן הנוף ואת הצורך של הצופה להתבונן בו מכמה נקודות מבט שונות.
ב־2022–2023 האנדרטה הוסרה לשמונה חודשים לשם שיפוץ, תחזוקה ושימור.
במשפט, פסיקתה (גם פסיקתא) היא תמצית של פסק דין הכוללת רק את ההוראות האופרטיביות ללא ההנמקה.
כך, למשל, כאשר ניתן פסק דין ארוך ומסובך, שתוצאתו היא כי פלוני חב לאלמוני סכום מסוים, ניתן לבקש מהשופט שייתן פסיקתה, המתייחסת אך לגובה החוב, ולהשתמש בפסיקתה לצורכי הוצאה לפועל של פסק הדין.
את הפסיקתה יכול לכתוב אחד הצדדים לתביעה, וחתימת בית המשפט על הפסיקתה מאשרת את נכונותה.
מעבר לתמצות ההוראות האופרטיביות של פסק הדין, הפסיקתה יכולה גם להבהיר את פסק הדין.
בית המשפט העליון מצא מקום לקבל ערעור נגד פסיקתה שכלל נימוק והורה למחוק את הנימוק מן הפסיקתה.
פסיפס הקשת בענן היא יצירת פסיפס שיצר האמן לב סירקין בשנת 1973, והתנוססה עד 2012 על גבי בניין מרכזיית טלפון אנלוגית של בזק בדרך חברון בירושלים.
לאחר שנהרסה מרכזיית הטלפונים הועתק הפסיפס ב-2021 לקיר ייעודי באותו אתר.
מבנה המרכזיה הוקם לצורך אחסון ציוד ולא לאנשים ולפיכך הוקם כתיבת-ענק ללא חלונות כמעט.
שמעון פרס, שר התקשורת באותה עת, שהיה אחראי על שירותי הטלפוניה, הציע לעטר את קיר המבנה ביצירת אמנות.
זמן מה לפני כן עלה סירקין לישראל.
הוא נודע כמי שיצר את יצירת הפסיפס הגדולה באירופה "אוקטובר", שהשתרעה על פני 2,000 מ"ר במרכז מוסקבה.
יצירת הפסיפס נמשכה כשנה והוא כולל 50,000 אבני פסיפס.
אורך הפסיפס 13.5 מטרים ורוחבו 5.3 מטרים.
גם לאחר למעלה מ-40 שנה לא ניזוק באופן משמעותי.
הסצנה המתוארת בפסיפס היא הקשת בענן שנראתה בשמיים עם תום המבול והיציאה מתיבת נח.
מתחת לפסיפס היה מוטבע הפסוק .
בשנת 2009 הוצא צו הריסה למבנה, והתעורר צורך למצוא פתרון לשימור הפסיפס, וב-2012 הפסיפס הוסר מהמבנה לקראת הריסתו הצפויה.
בשנת 2021 היצירה הותקנה מחדש על קיר חלופי באותו מקום.
הפסיפס מככב בסרט התעודה "חלום של אידיוט" שביים בנו של לב, דני סירקין, ב-2007.
פסיתאי (נקרא גם Jupiter XXXVIII) הוא אחד הירחים של כוכב הלכת צדק.
פסיתאי התגלה בשנת 2001 על ידי קבוצת אסטרונומים מאוניברסיטת הוואי שבראשה עמד סקוט שפרד.
לאחר הגילוי קוטלג הירח בשם S/2001 J 6.
קוטרו של פסיתאי הוא 2 קילומטרים, והמהירות אשר בה הוא מקיף את צדק היא 2.33 ק"מ לשנייה.
רדיוס מסלולו של פסיתאי סביב צדק הוא 23,307,000 קילומטרים ומשך זמן הקפתו את צדק הוא 727.933 ימים.
פסיתאי בעל אלבדו של 0.04 ואקסצנטריות של 0.3289.
את שמו, קיבל פסיתאי על שם פסיתאי שהייתה אחת מהחאריטות.
פסיתאי משתייך לקבוצת הירחים קארמה אשר קרויה על שם הירח קארמה.
פסל אלינור ריגבי הוא פסל הניצב ברחוב סטנלי שבעיר ליברפול שבאנגליה.
הפסל עוצב ונוצר על ידי הזמר והפסל טומי סטיל והוא מבוסס על הדמות המתוארת בשירה של להקת הביטלס, אלינור ריגבי, שנכתב על ידי לנון-מקרטני.
בשנת 1981, כאשר קיים טומי סטיל הופעה בליברפול, הוא הציע למועצת העיר ליברפול ליצור פסל כהוקרה ללהקת הביטלס.
הסכום שאותו דרש עבור הפסל היה 3 פני, כרמז לשם המופע שלו "Half a Sixpence".
המועצה קיבלה את ההצעה, מתוך כוונה שהפסל ימשוך אליו תיירים, והקצתה 4,000 ליש"ט למימון העלות.
עבודת הפיסול ארכה תשעה חודשים וב-3 בדצמבר 1982 הוסר הלוט מעל הפסל על ידי סטיל.
הפסל כולל דמות עשויה ארד הישובה על ספסל מאבן.
הפסל מתאר אישה היושבת עם תיק יד על ברכיה, שקית קניות מפלסטיק מימינה ועותק של העיתון "ליברפול אקו" (Liverpool Echo) משמאלה.
משקית הקניות מבצבץ בקבוק חלב ועל גבי העיתון ציפור דרור ופיסת לחם.
על גבי הקיר שמאחורי הדמות קבועה טבלה ועליה הכיתוב:
פְּסִיקוֹנִאִים או פְּסוֹקָאִים (השם מדעי: Psocoptera הוחלף לאחרונה ל: כינאים Psocodea) היא סדרה של חרקים קטנים באורך של 0.2–10 מ"מ, המונה כ-11,000 מינים חיים ב-83 משפחות שונות.
הם הופיעו לראשונה בתקופת הפרם לפני 295-248 מיליון שנה.
מקור השם פסוקופטרה ביוונית פְּסוֹקוֹס ψῶχος psokhos משמעו כרסם או שפשף ופְּטֶרָה πτερά, ptera משמעו כנפיים.
השם פסוקופטרה (Psocoptera), ששימש לתיאור סדרה שכללה את רוב משפחות הפסיקונאים יוצא משימוש בעקבות הכללת משפחות הכינים בסדרה הנקראת כעת בלטינית פְּסוֹקוֹדֵיאָה (Psocodea).
סדרת הכינאים נחלקת לתת הסדרות פְּסוֹקוֹמוֹרְפָה (Psocomorpha), טְרוֹקְטוֹמוֹרְפָה (Troctomorpha) - הקרובות זו לזו, וטְרוֹגְיוֹמוֹרְפָה (Trogiomorpha) הכוללת כינים טפילות וכינים שאינן טפילות.
חרקים שונים הניזונים מחזזיות שגדלות על עצים מכונים לעיתים כיני עצים (barklice) ומשוייכים לתת-סדרות שונות של כינאים.
פסוקומורפה (Psocomorpha) היא תת-סדרה של כינאים, הכוללת יותר מ-20 משפחות ו-5,300 מינים מתוארים.
תת-הסדרה טרוקטומורפה (Troctomorpha) כוללת את כיני-הספרים.
סוגים אחדים, בעיקר הסוג חסר הכנפיים Liposcelis עלולים להתרבות בתנאי לחות נוחים ולהופיע בכמויות גדולות בתוך בתים.
הוא ניזון מעובש ולכן מופיע רבות על קירות חדר אמבטיה וגם מהדבק העמילני בו נהגו לכרוך ספרים ישנים ולכן הסדרה מכונה גם כיני ספרים (booklice).
הסוג Liposcelis הוא גם אחד מהסכנות העיקריות לאוספי טבע מדעיים של צמחים וחרקים מיובשים מאחר שהוא ניזון מחומרים אורגניים יבשים ומכרסם את המוצגים.
תת-הסדרה טרוגיומורפה (Trogiomorpha), כוללת שלוש אינפרא-סדרות: פריונוגלרידטה (Prionoglaridetae) הכוללת את המשפחה פריונוגלרידידה (Prionoglarididae); פסיליפסוצטה (Psyllipsocetae) הכוללת את המשפחה פסיליפסוצידה (Psyllipsocidae); ואטרופטה (Atropetae) הכוללת את המשפחות לפידופסוצידה (Lepidopsocidae), טרוגידה (Trogiidae) ופסוקווילידה (Psoquillidae).
פסיקתא רבתי או פסיקתא רבתא הוא שמו של מדרש אגדה מסוג פסיקתא.
המוכר גם כ"פסיקתא" באופן סתמי.
היא מתוארכת במחקר לתקופת הגאונים (סביבות המאה ה-6 או ה-7, והלאה), וקיימת בה השפעה ניכרת ממדרש תנחומא.
שם הספר – "פסיקתא רבתי", ובתרגום מארמית: "הפסיקתא הגדולה" – בא להבדילו מפסיקתא דרב כהנא שקדמה לפסיקתא רבתי, שהיא קטנה יותר בגודלה לעומת ה"פסיקתא רבתי".
החיבור מוזכר בפירוש רש"י למקרא, בשמות "פסיקתא רבתי" או "פסיקתא גדולה".
רבי צדקיה בן בנימין מזכיר אותו בשם "פסיקתא רבתא", וכך גם נקרא בהדפסה הראשונה של החיבור (פראג, תי"ג או תי"ד).
יש שקראו לו (בטעות) "פסיקתא רבתא דרב כהנא", וכן יש שקראו לו גם בשם "פסיקתא" סתם, מה שגרם בעקיפין להיעלמות פסיקתא דרב כהנא הקדומה יותר.
תארוך ה"פסיקתא רבתי" נתון בדעות שונות בין החוקרים, אך מקובל כי התגבשותה הסופית ארעה בתקופת הגאונים (המאה ה-6–המאה ה-7), עם תוספות קלות מאחרות יותר עד המחצית הראשונה של המאה ה-9.
בתחילת החיבור מופיע מאמר שעשוי להעיד על תקופת חיבורו: ;יום-טוב ליפמן צונץ מתארך על פי זאת את תקופת החיבור לסביבות שנת ד'תר"ה (845), תוך שהוא מחשב 777 שנה מחורבן בית שני.
מאיר איש-שלום מחשב את 777 שנים אלו מחורבן בית ראשון, ועל פי זאת הוא מתארך את חיבורו לשנת ד'קט"ו (355) - אמצע תקופת התלמוד; דעה זו מקבלת את זיהוי רבי תנחומא, שחי באותה תקופה, כמחברו המקורי של חיבור זה.
אף בעלי שיטה מקדימה זו מסכימים כי לחיבור תוספות מאוחרות מזמן תקופת הגאונים.
כיום במחקר מקובלת יותר הדעה המאחרת, המייחסת את החיבור לתקופת הגאונים.
תאריכים אלו מתייחסים לעריכתו של המדרש, ולא לתוכן דרשותיו.
גם המאחרים את זמן עריכתו מצביעים על דרשות קדומות יותר, וגם הסוברים כי נתחבר בתקופה קדומה יחסית מודים שישנן בו דרשות מאוחרות.
גם תקופת גיבוש הדרשות לכדי חיבור אחיד ומסודר בסדר המועדים ארכה כפי הנראה זמן רב, ולמעשה, התהליך החל באמצע המאה החמישית, ועוצב סופית רק בהדפסת המדרש במאה ה-17.
בפסיקתא רבתי קיימת השפעה ניכרת ממדרש תנחומא (מה שהביא רבים לזיהוי של מחברו כרבי תנחומא), וחלק מהחומר שבו מקורו מפסיקתא דרב כהנא הקדום, שמתוארך לתקופת אמוראי ארץ ישראל.
בפסיקתא רבתי קיימות פסקאות עתיקות המכילות מאמרים מדרשנים המוזכרים רק בתלמוד ירושלמי, וכן מדרשנים המוזכרים בתלמוד בבלי.
במקומות שונים בפסיקתא רבתי קיימים ציטוטים מקראיים השונים מנוסח המסורה המצוי, והדומים יותר לנוסח התרגומים.
גם "סדר קריאת הפרשיות וההפטרות" המופיע בו שונה הוא מהסדר המקובל, שרובו מיסודו של רב, האמורא הבבלי.
לעומת זאת פסקאות רבות מתוך פסיקתא זו מזוהות עם תקופת הגאונים.
יש המזהים בתוך החיבור דרשה מאוחרת מדרשן איטלקי בן המאה ה-9, שהצטרף לקבוצת אבלי ציון בירושלים במחצית הראשונה של אותה המאה.
צונץ שיער שהמדרש התחבר ביוון.
המבנה הכללי של פסיקתא רבתי דומה לכלל הפסיקתאות, שהן סוג מדרשי אגדה המורכבים מדרשות שלמות על עניינים מיוחדים, ובייחוד דרשות הקשורות בשבתות ומועדים.
דרשות אלה מוסבות על פסוקים מן התורה ומן ההפטרה.
ב"פסיקתא רבתי" קיימת גם דרשות מסוג חדש המובאות כתשובה לשאלה בענייני הלכה או אגדה, ולאו דווקא מעניין החגים והשבתות; דרשות אלו פותחות במילים "ילמדנו רבינו" (בדומה למדרש תנחומא).
החיבור כולל 48 פרשיות, 28 מתוכן מסוגננות בנוסח מדרש ילמדנו, תוך ייחוסן לרבי תנחומא.
חלק מדרשות אלו הופיעו בשאילתות דרב אחא ובמדרש תנחומא, ואי אפשר לדעת איזה מהמקורות קדם.
כמו שאר הפסיקתאות, אף פסיקתא רבתי כתובה בלשון הקודש.
חלקים נרחבים מהחיבור מאופיינים בלשון פייטנית.
מחבר הפסיקתא מצטייר כבעל רגש עמוק, וכבעל דמיון ייחודי.
בעל הפסיקתא מצרף וכורך אגדות רבות, ובונה מהן פואמות שלמות, וכן מערכות הכוללות שירה אפית.
בין יצירות אלו, בולטות הפסקאות העוסקות בתיאור מתן תורה (פסקאות כ'–כ"ד, המכונות גם בשם "מדרש מתן תורה"), חורבן בית המקדש הראשון, ביאת המשיח ועוד, המלוות בתיאור ציוריים ובדיאלוגים בין ה', המלאכים והנביאים, על כל המתרחש בעולמות העליונים.
החיבור מצוטט רבות על ידי רש"י ונכדיו - הרשב"ם ורבנו תם.
לעומת זאת, הוא אינו מצוטט כלל אצל רבי נתן מרומי, בעל ספר הערוך.
במאה ה-12 הוא מוזכר אצל חכמי איטליה, צרפת ואשכנז, אך כמעט שאינו מוזכר אצל חכמי ספרד.
המהדורה הראשונה של ה"פסיקתא רבתי" הודפסה על ידי רבי יצחק בן רבי חיים כ"ץ, שהיא נעדרת ציון מקום ושנת הדפסה, אך במחקר הועלו מספר תימוכין המציינים את פראג כמקום הדפסתה, ומתארכים את שנת ההדפסה לשנת ה'תי"ג (1653) או ה'תי"ד (1654).
הספר הודפס בשנית בשקלוב בשנת ה'תקס"ו (1806), בנוסח חדש, אשר נחשב למדויק פחות מנוסח דפוס פראג, ואף חסר בו קטע שלם מהנוסח המקורי.
למהדורה זו נספח פירוש מילים זרות, על פי ספר הערוך.
מהדורה שלישית היא מהדורתו של רבי זאב וולף איינהורן (מהרז"ו), בברסלאו ה'תקצ"א, בתוספת פירושים, הגהות נוסח (חלק מתיקוניו הוא על פי כתב ידו של ר' אברהם בן הגר"א.
הנוסח עצמו (לפני התיקונים) מבוסס על דפוס שקלוב) וציוני מקורות.
במהדורה זו, חולקו לראשונה פרשיות הפסיקתא לסעיפים.
מהדורת הדפוס הפופולרית של פסיקתא רבתי, היא מהדורת דפוס וינה ה'תר"ם (1880), במהדורתו המוערת של חוקר היהדות מאיר איש-שלום שכינה את פירושו מאיר עין - מגן דוד, ובסופה נספח תרגום המילים היווניות והלטיניות מאת רבה של וינה משה גידמן.
בשנת ה'תרנ"ג נדפסה בוורשה מהדורה (אף היא בייחוס המוטעה לרב כהנא) הכוללת את פירוש מהרז"ו, זרע אפרים ופירוש מאת רבי דוד לוריא.
לספר הודפסו מספר פירושים, שחלקם כוללים הגהות; לרוב הודפסו יחד עם החיבור עצמו, מהם:
זרע אפרים - מרבי אפרים זלמן מרגליות, תקפ"ה (מהדורה נוספת: לבוב תרי"ג)
הגהות ופירוש מהרז"ו - מרבי זאב וולף איינהורן, ברסלאו
ביאור והגהות הרד"ל - מרבי דוד לוריא
מאיר עין - ממאיר איש-שלום, וינה תר"ם
יד אליקים וגן אליקים - מרבי אליקים האמיזלג מברודי
זרע ישי - מרבי שמואל אהרן ראבין, בני ברק תשכ"ט
קיים גם פירוש חלקי מרבי יצחק דב במברגר, רבה של וירצבורג
פְּסֶל (באוקראינית: Псел) או פְּסְיוֹל הוא נהר הזורם ברוסיה ובאוקראינה, אחד מיובליו העיקריים של הדנייפר.
אורכו של הנהר הוא 717 קילומטרים, ואגן הניקוז שלו הוא כ-22,800 קמ"ר.
הגדה הימנית של הנהר גבוהה ותלולה, בניגוד לגדה השמאלית הנמוכה.
הנהר מתחיל לקפוא מדצמבר עד סוף פברואר, ומפשיר בתחילת אפריל.
הערים המרכזיות ששוכנות לגדותיו הן סומי והדיאץ'.
אוכלוסיית בעלי החיים על גדות הנהר כוללת ארנבות, שועלים, צבאים, חזירי בר ובונים.
בנהר ישנם כ-50 מיני דגים, ובנוסף ישנו מגוון גדול של ציפורים, כמו ברווזי בר, אנפה אפורה, ועוד.
לאורך גדות הנהר ישנם יערות, בעיקר של עצים נשירים.
ישנם גם עצי מחט באזורים החוליים של הגדה, ולעיתים כרי דשא.
פסיקה היא מושג בהלכות ריבית.
מהות המושג היא פסיקת מחיר של סחורה והעברת תשלום באופן מיידי ללא העברת הסחורה עצמה.
מטרת הפסיקה היא קיבוע ערך הסחורה בזמן נתון ולא בזמן העברת הסחורה בפועל.
מבואר במשנה בבא מציעא שבתנאים מסוימים מותר לפסוק על סחורה, אף שאינה קיימת עדיין או טרם הגיעה להישג ידו של המוכר, ואין בכך משום ריבית אף שהקונה קיבל סחורה במחיר מוזל, בעקבות כך ששילם מראש למוכר.
המשנה כותבת שלצורך ההיתר צריך אחד מתוך שני תנאים: "יצא השער" ו"יש לו".
תנאי אפשרי ראשון הוא שיצא השער: כלומר כבר יש לסחורה מחיר קבוע בשוק.
במקרה כזה, אילו המוכר מעוניין, הוא יכול לקנות סחורה מהשוק ולמכור לקונה ובכך לסיים את מחויבותו.
כל זמן שהמוכר לא עושה זאת, אפשר להניח שהוא רוצה למכור את הסחורה שלו, כך שהקונה לא מקבל רווח בעבור המתנת המעות.
הגמרא כותבת שצריך שהשער יהיה שער קבוע.
אם החפץ כבר קיים, מותר לקבל תשלום מראש על מנת להשאיר את מחיר הסחורה כמות שהוא.
טעם ההיתר, הוא משום שנחשב כאילו הקונה קונה את החפץ מידית, היות שכבר ניתן למכור את החפץ.
מבואר בגמרא שאין צורך שהחפץ יהיה קיים באופן מושלם אלא מספיק שהחפץ יהיה ניתן להשלמה על ידי המוכר, הכלל הוא שצריך שהחפץ יהיה מוכן לפחות תוך שתי פעולות של המוכר.
אם החפץ מחוסר שלוש פעולות הרי זה נחשב כאילו אין למוכר את החפץ.
כתבו רש"י ותוספות שטעם ההיתר הוא משום שהמוכר מחויב ללוקח לספק לו את הסחורה ואם לא יספק לו את הסחורה עובר במי שפרע על כן נחשב כאילו הלוקח כבר קנה את החפץ.
ברשב"א כתב שיש שתי טעמים.
אחד, שהקונה אינו מרוויח כלום, שהרי אילו היה רוצה, היה יכול הלקוח לקנות את כל הפירות בזמן הפסיקה ממישהו אחר.
טעם נוסף כתב הרשב"א, שהרי יהמוכר גם יכול לקנות בשוק, ונחשב כאילו יש לו.
הדינים בפסיקה דומים מאוד לדינים בהלוואת סאה בסאה, אם כי יש הבדלים מסוימים ביניהם.
לדוגמה, בסאה בסאה, בשביל להתיר צריך שיהיה ללווה אפילו כנגד חלק מההלוואה, לעומת זאת, בפסיקה, צריך שיהיה למוכר סחורה כנגד כל המכירה.
פסיק, הספרייה הדיגיטלית היא ספרייה מקוונת של ספרי עיון, פרוזה וכתבי עת בעברית.
אוסף הספרייה גדל באופן שוטף ומכיל נכון ל-2025 כ-8,000 ספרים דיגיטליים בעברית לצד עשרות כתבי עת דיגיטליים.
הספרייה הוקמה בשנת 2020 על ידי ניצן גאלדור ואבישי שטכלברג בסיוע חנות הספרים המקוונת "עברית", ובשיתוף פעולה עם מעל מאה מוציאים לאור מסחריים ואקדמיים בישראל.
הספרייה מכסה מגוון תחומים ומציעה את כלל הספרים היוצאים לאור בתחומי החברה והרוח בישראל לצד מבחר גדול של ספרי פרוזה ושירה.
כל הכותרים באתר ניתנים לקריאה כטקסט מלא ומוצגים בפורמט PDF.
בנוסף ניתן לחפש בשפה חופשית באמצעות AI ולמצוא את מידע רלוונטי בצורה מדויקת מתוך כל הספרים.
החל משנת 2024 מפעילה הספרייה גם את מאגר הספרים המקוון של האוניברסיטה הפתוחה – למדא לאקדמיה.
האתר משרת את כל האוניברסיטאות והמכללות בישראל ועשרות בתי ספר בגישה של מינוי לחבילת ספרים או כתבי עת, וכן מציע אפשרויות רכישה מוסדיות לספרים ומאמרים בודדים.
פֶּסֶל הוא ייצוג תלת־ממדי של אדם, בעל חיים, אל או דמות מיתית אחרת שנוצר בדרך כלל כתוצאה מפיסול, גילוף או יציקה של חומרים עמידים שונים כמו אבן, מתכת, עץ או חימר.
לרוב הפסלים הם בגודל הטבעי של האובייקט.
פסל אשר קטן באופן מהותי מהגודל הטבעי של האובייקט מכונה לרוב פסלון או צלמית, בעוד שפסל אשר גדול פי שניים או יותר מהגודל הטבעי של האובייקט מכונה לרוב פסל ענק.
פסלים נוצרו על ידי תרבויות רבות מהתקופה הפרהיסטורית ועד ימינו.
הפסל העתיק ביותר שנמצא עד היום נוצר לפי ההערכות לפני כ-30,000 שנים.
הפסלים משרתים מטרות שונות כולל פולחן דתי וכמו גם הנצחה של דמויות היסטוריות ואירועים היסטוריים שונים.
פסלים רבים מוצבים במקומות ציבוריים כאמנות ציבורית.
הפסל הגבוה בעולם, פסל האחדות, הוא בגובה 182 מטרים והוא ממוקם בקרבת סכר סרדר סרובר בגוג'ראט שבהודו.
הפסל העתיק ביותר בגודל טבעי הוא הפסל "איש אורפה" אשר התגלה בטורקיה ולפי ההערכות נוצר בסביבות 9,000 לפני הספירה.
ונוס מברכת רם, אשר התגלה בשנת 1981 בבריכת רם שברמת הגולן ואשר הוא ככל הנראה פסלון שנוצר על ידי ציידים-לקטים מהמין הומו ארקטוס לכל הפחות לפני כ-230,000 שנים.
אם מדובר אכן בפסלון שנוצר על ידי בני אדם זהו הפסלון העתיק ביותר בעולם.
הפסלונים ארי-אדם ממערת שטאדל וונוס מהוהל פלס , שניהם מגרמניה, הם הפסלונים העתיקים ביותר בעולם שבוודאות נוצרו על ידי בני אדם.
הפסלונים נוצרו לפי ההערכות לפני כ-35,000 עד 40,000 שנים.
לאורך ההיסטוריה יצירת פסלים הייתה בפעמים רבות קשורה לפולחן דתי בתרבויות שונות כמו בין היתר התרבויות של מצרים העתיקה, הודו העתיקה, יוון העתיקה ורומא העתיקה.
הפסלים המצריים בהם הפרעונים מוצגים כספינקסים קיימים עוד מתקופת הממלכה הישנה, ופסל הספינקס העתיק ביותר הוא זה של פרעה ג'דפרה ששלט במצרים לפי ההערכות בסביבות שנת 2575 לפני הספירה.
הפסל העתיק ביותר של פרעה צועד מתוארך לתקופת שלטונו של סנוסרת הראשון (ששלט במצרים לפי ההערכות בין 1947 לפנה"ס עד 1911 לפנה"ס) והוא מוצג כיום במוזיאון המצרי בקהיר.
בתקופת הממלכה התיכונה (שהחלה בסביבות 2000 לפני הספירה) נוצרו במצרים בעיקר פסלי גושים אשר היו הסוג הנפוץ ביותר של פסלים במצרים עד לתקופה התלמית (בסביבות שנת 300 לפני הספירה).
כמו כן, בחלל הפנימי הראשי במקדשים הרומיים ובמקדשים היוונים היה נהוג להציב פסל של האל לה הוקדש המקדש.
במקדשים המרכזיים הפסלים הללו יכלו אף להיות גדולים פי כמה מהגודל הטבעי של בני אדם.
במקרים רבים נוצרו באותה העת גם פסלים של אלים לאורך הקירות של המקדשים.
פסל האל העתיק ביותר ברומא היה פסל הברונזה של קרס שנוצר בשנת 485 לפני הספירה.
הפסל העתיק ביותר ברומא הוא כעת הפסל של דיאנה אלת הציד הרומאית אשר נמצא בגבעת אוונטינו.
ביוון העתיקה וברומא העתיקה נוצרו בפעמים רבות גם פסלים ציבוריים של פוליטיקאים ואנשי עסקים יוונים או רומאים בולטים (אשר לרוב תרמו סכומים גדולים למימון מיזמים ציבוריים שונים), אשר הוצבו בפורום המקומי או בשטח אחד המקדשים, והדבר סייע לחזק את המעמד של אותם האישים באותן החברות.