tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
אטומוואפן שואב גם השפעות מהאזוטריזם הנאצי ומהנסתר, וחומר הקריאה המומלץ שלו ליוזמים שואפים כולל את עבודותיהם של סוויטרי דווי ואנטון לונג ממסדר תשע זוויות, מנהיג בריטי נאו-נאצי בעל היסטוריה פלילית אלימה.
חלק מחברי הקבוצה אוהדים גם את הג'יהאדיסטים של האסלאם.
על פי החשד, מייסד חטיבת אטומפן, ברנדון ראסל, תיאר את עומר מטין, שהתחייב לאמונים למדינה האיסלאמית, וביצע את הירי במועדון הלילה באורלנדו כ"גיבור".
הקבוצה גם ידועה בהילולו של אוסאמה בן לאדן בתעמולה שלה, ורואה את "תרבות השהיד וההתקוממות" בתוך אל-קאעידה והטליבאן כמושא לחיקוי.
סמואל וודוורד ביטא גם את השקפתו החיובית של האסלאם, ואמר כי הוא מעדיף את ארגון המדינה האסלאמית על פני רב-תרבותיות וליברליזם וציין כי יוליוס אבולה, פרנסיס פארקר יוקי וג'ורג 'לינקולן רוקוול התייחסו גם הם באהדה כלפי האסלאם.
הוא גם אמר כי ארתרס האמין כי איסלמופוביה משמשת לקידום רצח הגזע הלבן על ידי נאו-קונסרבטיבים.
חבר חטיבת אטומוואפן, סטיבן בילינגסלי, הצטלם באנדרטה בסן אנטוניו שבטקסס, לקורבנות פיגוע הירי במועדון הלהט"ב באורלנדו, עם מסיכת גולגולת ושלט "אלוהים שונא הומואים".
חברי הקבוצה רובם צעירים והיא גייסה גם חברים חדשים בקמפוסים באוניברסיטה.
קמפייני הכרזות הגיוס בקמפוס קוראים לסטודנטים "להצטרף לנאצים המקומיים שלך!" ואומרים "הנאצים באים!" היא פרסמה פוסטרים מגייסים באוניברסיטת שיקגו, אוניברסיטת מרכז פלורידה, אוניברסיטת דומיניון העתיקה בנורפוק, וירג'יניה, ובאוניברסיטת בוסטון.
חטיבת אטומוואפן גייסה כמה ותיקים ואנשי כוחות צבא ארצות הברית המכשירים את חברי הארגון בשימוש בכלי נשק וטקטיקות צבאיות.
אנשי אטומוואפן ביקשו להתאמן עם גדוד אזוב באוקראינה.
בנוסף לאזוב, לאטומוואפן יש קשרים עם קבוצות נאו-נאציות קשורות שונות והמסדר השטניסטי הפשיסטי של תשע זוויות הדוגל בהקרבה אנושית.
במהלך חקירה, פרופובליקה השיגה 250,000 יומני צ'ט מוצפנים שנכתבו על ידי חברי הקבוצה.
פרופובליקה העריכה בתחילת 2018 כי באטומוואפן היו 80 חברים, ואילו הליגה נגד השמצה העריכה כי היו בה 24 עד 36 חברים פעילים.
על פי המרכז הבינלאומי למלחמה בטרור , הקבוצה יש מספר רב של "יוזמים" בנוסף ל-60 עד 80 חברים מלאים.
הקבוצה היא אחת ממספר ארגונים נאו-נאצים וימני-זכות אשר נאסרו על ידי דיסקורד ויוטיוב בשל הפרות של תנאי השירות שלהם.
עם זאת, הקבוצה העלתה מאז תוכן מחדש ליוטיוב, שלא הוסר.
ב־14 במרץ 2020 טען מייסון כי חטיבת אטומוואפן התפרקה.
עם זאת, על פי ההערכה, הקבוצה עומדת על סף הכינוי טרור זר.
יחידות התגמול הסובייטיות (Трофейные бригады) היו יחידות צבאיות בצבא האדום שעסקו באיסוף שלל אויב מסוגים שונים (צבאיים וגם לא צבאיים: כלי נשק, ציוד, תחמושת, אוכל, רפואה, תכשיטים, ערכים חומריים, חפצי אמנות ועוד) שנותרו לאחר שהצד הלוחם עזב את השטח שנכבש ממנו, כתגמול ופיצוי על הסבל שגרמה גרמניה הנאצית.
היחידות פעלו במלחמת העולם השנייה, בשנים 1943–1945, לפני שנערכה ועידת פוטסדאם, שהסדירה את נושא הפיצויים.
יחידות התגמול החלו להיווצר בפברואר 1943, בהתאם לצו של ועדת ההגנה הממלכתית "על איסוף ופינוי רכוש שנלכד והבטחת אחסונו".
עוד קודם לכן, בהוראת המפלגה הקומוניסטית של ברית המועצות מ-5 בינואר 1943, הוקם עמדות פיקוד שנועדו לבצע משימות זיהוי, רישום, איסוף, אחסון והרחקה של שלל, רכוש, מספוא וגרוטאות מתכתיות מהשטחים המשוחררים.
יחידות התגמול הצבאיות היו אמורות לשמש לאיסוף, רישום, שמירה וייצוא של כלי נשק, רכוש, מצרכי מזון וגרוטאות מתכת, כמו גם העברת השלל למחסנים של הצבא ונקודות הרכבה בתחנות כלי נשק ורכוש שנאספו על ידי פלוגות בעורף קווי האויב.
מחלקות דומות המורכבות מ-8–12 איש נוצרו בחזיתות ובצבאות ונודעו כאוגדות לאיסוף שלל.
כתוצאה מארגון מחדש באפריל 1943, הוקמה ועדת התגמול (Трофейный комитет) בראשות מרשל מברית המועצות וורושילוב במקום שתי ועדות ומינהל.
הארגון מחדש המקביל התבצע ברמה המבצעית והצבאית עם הקמת יחידות התגמול החדשות.
היחידות מיוחדות הוקצו לצבאות האוויר וצורפו לחזיתות.
צעד חשוב לבניית הכוחות היה הקמת 5 גדודי רכבות ושלושה צוותי פינוי נפרדים לביצוע פעולות משא מורכבות עבור הצבא האדום.
ב-28 באפריל 1944 נוסחה מטרתן העיקרית של היחידות: "איסוף, הגנה, רישום, הסרה ומסירת כלי נשק שנתפסו, תחמושת, ציוד צבאי, כלי אוכל, דלק וכלים צבאיים וכלכליים אחרים שנתפסו על ידי הצבא האדום מידי האויב."
אל היחידות צורפו יחידות לסיכול ריגול של סמרש שנועדו לוודא שהשלל לא ייגנב.
ביוני 1945 אורגנו מחלקות תגמול נפרדות.
לאחר הקמת מערכת הפיקוד והבקרה הצבאית התחזק הפיקוח והיחידות הפכו לחלק מקבוצות כוחות הכפופות למפקד.
האקדמאי בוריס צ'רטוק כתב בפירוט על האווירה ששררה בצוותים הללו בספרו, ואז באפריל 1945, החיילים היו מפרקים כל מיני ציוד חשמלי ואחר בברלין ופרבריה.
אלפי קצינים - נציגים מכל המשרדים והמחלקות - בזזו את גרמניה המשוחררת.
הכל פורק ונלקח, החל במפעלים שלמים, אספקת מזון, וכלה בתחתונים.
התחושה הייתה בקרב החיילים שאחרי הסבל שגרמה גרמניה הנאצית לארצם הייתה זו זכותם לקבל פיצוי על הסבל.
במהלך המלחמה ריכזו יחידות התגמול 24,615 טנקים גרמנים ויחידות ארטילריה בהנעה עצמית, מעל 68 אלף תותחים ו-30 אלף מרגמות, יותר מ-114 מיליון פגזים, 16 מיליון מוקשים, 257 אלף מקלעים, 3 מיליון רובים, כ-2 מיליארד מחסניות רובה ו-50 אלף מכוניות.
המשקל הכולל של המתכת שנלכדה, שהועברה מאזורי החזית לשימוש שני, הסתכם בכ-10 מיליון טון.
בשלב האחרון של המלחמה, משימה חשובה שביצעו יחידות התגמול היה איסוף הפריטים ההיסטוריים והתרבותיים בשטח המשוחרר, כולל יצירות אמנות שונות.
מאז שנת 1943 פיתחה האקדמיה למדעים של ברית המועצות תוכנית לפיצוי אבדן המוזיאונים הסובייטים במהלך המלחמה מיצירות אמנות שהיו שייכות לגרמניה.
בראש התוכנית עמד איגור גראבר (Игорь Грабарь).
במסגרת יישום תוכנית זו, בפברואר 1945, הוקמה "הוועדה המיוחדת של ועדת ההגנה הממלכתית", שתפקידה היה להבטיח תיאום בין-עירוני בארגון ייצוא רכוש שהוחרם מגרמניה.
ועדה מיוחדת פיקחה על פעילותן של יחידות התגמול בחזיתות (היו בהן גם חטיבות תגמול של הוועדה לאמנויות של ברית המועצות והוועדה למוסדות תרבות וחינוך של רוסיה הסובייטית).
היו שם נציגים של הוועדה לאמנויות, מינהל הארכיון הראשי, האקדמיה למדעים של ברית המועצות, האקדמיה הלאומית למדעים ומוסדות אחרים.
היחידות עסקו בחיפוש אחר הפריטים החשובים ביותר בתחום כאמנות והמדע, של ספרים, כתבי יד, אוספים.
בדרך כלל היחידות קיבלו החלטות במקום קיבלו על החרמה וייצוא של נכסי תרבות שהתגלו, כנכסים "נטושים" או "חסרי בעלים", "לצורך שמירתם מנזק, הרס או גזל".
בחירת נכסי התרבות המיועדים לייצוא אל ברית המועצות התקיימה במחסנים מיוחדים.
עובדי הוועדה, שהיו עובדי מוזיאונים ותיאטראות סובייטים (ביניהם - אוצר מוזיאון הקרמיקה במוסקבה ב.
אלכסייב, מנהל תיאטרון האמנות במוסקבה א.
צ'גודאייב ממוזיאון פושקין במוסקבה, מנהל המחלקה להגנת על מונומנטים ש.
קופצוב מגלריית טרטיאקוב, פרופסור ב.
לזרב (מאוניברסיטת מוסקבה), ראש המחלקה לאמנות א.
סושצ'נקו, אוצר המוזיאון לאמנות מודרנית נ.
לאישים אלה הוענקו תפקידים כקציני מטה הצבא, הוענקו סמכויות רחבות, והונפקו קטלוגים ותמציות מספרי מלאי, במטרה למצוא, לאסוף ולייצא יצירות אמנות יקרות ערך.
ב-6 במאי 1945 שלחה הוועדה למוסדות תרבות וחינוך (שהפך בהמשך למשרד התרבות) קבוצה של מומחים לברלין לחיפוש אחר פריטי מוזיאון וספרים שנגנבו על ידי הנאצים בברית המועצות ובין ה-10 במאי ועד 29 במאי 1945 עבדה קבוצת מוזיאונים וספריות בראשות האקדמאי א.
מנבסקי באזורים המערביים של ברלין רבתי.
ב-25 באפריל 1945 יצאו חמישה קצינים מהמוזיאון המרכזי של הצבא האדום לברלין.
המשימה של הקבוצה הייתה יוצאת דופן - לאסוף שרידים של גרמניה הפשיסטית, כולל כל מה שקשור למנהיגי הרייך השלישי.
המשלחת הובלה על ידי ו.
ההרכב, ההיסטוריה והגורל של "חידוש" זה נותרו עד כה לא ידועים.
לטענת רוסיה, במהלך מלחמת העולם השנייה ייצאה גרמניה יותר מ-560 אלף יצירות אמנות מברית המועצות, כמאה אלף ממצאים ארכאולוגיים, הרסו או ייצאו 180 מיליון ספרים.
המוזיאונים הגדולים באוקראינה במלחמת העולם השנייה איבדו כ-300 אלף פריטים, ההערכה היא כי הרוב המכריע של אותם פריטים נמצאים כעת באוספים פרטיים במדינות אירופה, אך מידע זה נותר בלתי מאושר.
הנזק שגרם הכיבוש הגרמני למוזיאונים וספריות ברית המועצות עדיין ניכר.
גרמניה, מצדה, ממשיכה להתעקש על החזרת נכסי תרבות עקורים בהתאם לחוק הבינלאומי (אמנת האג הרביעית משנת 1907) והסכמים רוסיים-גרמנים משנות התשעים.
עם זאת, גם הדעות בגרמניה שונות, למשל, על פי הערכות קרן המורשת התרבותית הפרוסית הגרמנית, ברוסיה ישנם יותר ממיליון חפצים של "אמנות מוחרמת" וכ-4.6 מיליון ספרים וכתבי יד נדירים; למעל 200 אלף יצירות אמנות אלה יש ערך תרבותי.
לדברי רוסיה, מדובר על 1.3 מיליון ספרים, 250 אלף פריטים ויותר מ-266 אלף תיקי ארכיון.
גורלם של פריטים רבים עדיין אינו ידוע.
יתר על כן, חלק הארי של "השלל" המאוחסן ברוסיה - כמיליון פריטים - הוא נייר: דהיינו, ספרים וחומרי ארכיון.
בנוסף לציורים ורישומים של אמנים גרמנים (כמו דירר, קרנאך, הולביין), ספרים ייחודיים (כמו תנ"ך גוטנברג שהדפיס גוטנברג עצמו) ומסמכים (למשל, כאלה המתייחסים לחייו ויצירתו של מרטין לותר), אוספים ארכאולוגיים, כמו אלה שאוחסנו במוזיאון על שם פושקין במוסקבה.
ביניהם כל "אוספי הזהב" מברלין.
בנוסף ל"זהב שלימן" ואוספים עתיקים אחרים, כמו גם ארכאולוגיה גרמנית: אוצר אברסוואלדה, שנמצא בסמוך לברלין בשנת 1913 והוא העדות התיעודית החשובה ביותר לתקופת הברונזה, או "זהב המרובינגים" של שושלת המלוכה הגרמנית העתיקה.
הממשלה הפדרלית הגרמנית ממשיכה לפעול למען פתרון שלו לסוגיית השבת הרכוש התרבותי.
יחידת אלפא (Група «А» пры Камітэце дзяржаўнай бяспекі Рэспублікі Беларусь, רשמית: קבוצת "A" של הק.ד.ב של בלארוס) היא היחידה למלחמה בטרור של הק.ג.ב של בלארוס.
זהו אחד הכוחות המיוחדים החשאיים ביותר של השירותים המיוחדים וסוכנויות אכיפת החוק בבלארוס.
קבוצת אלפא הוקמה בשנת 1974 תחת הק.ג.ב של ברית המועצות כדי לאתר ולדכא את פעילותם של ארגוני טרור וקיצונים, כמו גם גילויי פשע מסוכנים במיוחד.
ב-3 במרץ 1990 הורמה יחידה 11 של הכוחות המיוחדים במינסק ופעלה בתחילה, בנוסף לבלארוס הסובייטית, גם באזור הבלטי.
עד ינואר 1992 עמדה יחידת אלפא לרשות מחלקת האבטחה הראשית של נשיא ברית המועצות, לאחר מכן היא הפכה לחלק מהק.ג.ב של הרפובליקה של בלארוס.
משנת 1992 עד 1994 היחידה הייתה מעורבת במשימות שנועדו להבטיח את ההגנה על הנהגת המדינה ועל חברי משלחות זרות.
בשנות ה-90 המשימות של אלפא כללו את המאבק בפשע המאורגן, ייצוא בלתי חוקי של מתכות יקרות, חומרים וערכים היסטוריים מחוץ לבלארוס.
באוקטובר 1999 נחתמו פרוטוקולים על שיתוף פעולה בין יחידת אלפא של הק.ג.ב של בלארוס לבין מקבילתה הרוסית של הפ.ס.ב.
בשנת 2008, הנשיא לוקשנקו ערך ביקורת על פעילותם של כל היחידות למלחמה בטרור.
בשנת 2012, על פי החלטת הנהגת הק.ג.ב, לראשונה מאז הקמתה, יחידת אלפא אפשרה לעיתונאים לבקר במרכזי האימון שלה.
הקריטריונים שעל חברי יחידת אלפא לעמוד בהם לקראת גיוסם:
היכולת לסבול מתח פיזי ופסיכולוגי גדול;
יחידת אלפא של שירות הביטחון האוקראיני (שם מלא - המרכז למבצעים מיוחדות למלחמה בטרור) היא יחידה מיוחדת בשירות הביטחון של אוקראינה.
רשמית נושאת את השם "היחידה הצבאית E6117".
היחידה מתניידת לרוב בשריוניות מדגם HMMWV M1114 UAH שהועברו מארצות הברית במרץ 2015.
ב-28 ביולי 1974, הוקמה קבוצת אלפא בהוראתו של יו"ר הק.ג.ב.
יורי אנדרופוב, לאחר טבח הספורטאים באולימפיאדת מינכן ב-1972. ייתכן שהיחידה הוקמה כתגובה להקמת יחידת ה-GSG 9 על ידי גרמניה המערבית.
יחידת איסוף מודיעין ושלל טכני (אמש"ט) הוקמה במסגרת יחידת חצב ב-1976 כלקח ממלחמת יום הכיפורים, עם שני תחומי פעילות: איסוף מסמכי שלל ועיבודם ואיסוף ציוד לחימה של האויב.
עד אז היה איסוף ציוד השלל באחריות הענף הטכני במחלקת מחקר, ואיסוף מסמכי השלל היה באחריות יחידת החקירות 560.
היחידה החדשה, בפיקודם של אל"ם שמחה ביברמן וקצין המבצעים, רס"ן צבי אמיתי, הכשירה סגל אנשי מילואים מיומן לתחומי הפעילות בשדה בשיתוף הדוק עם הקמ"נים בשטח.
החיבור ליחידת האוסינט הסדירה חצב, הבטיח גרעין סדיר של מתרגמים למסמכי שלל בעלי ערך מודיעיני.
ב-2018 נסגרה היחידה והוטמע נושא אמש"ט בגדוד הסיגינט המבצעי (גדס"מ) של יחידה 8200.
היחידה הוקמה מחדש ב-13 באוקטובר 2023 במהלך מלחמת חרבות ברזל.
מפקד היחידה הוא קצין בדרגת אלוף-משנה.
ביום השני של מלחמת ששת הימים הוקמו במסגרת חיל החימוש יחידות 852 ו־853 לאיסוף שלל.
ב-1976 הוקם גדוד אמש"ט 641 במסגרת יחידה 8162. במהלך מבצע שלום הגליל נתפסו בין היתר מערכות איכון באמצעות קול של תותחים סורים ורובי צלפים.
היחידה פעלה במסגרת מבצע צוק איתן ב-2014.
לאחר פרוץ מלחמת חרבות ברזל, הוקמה היחידה מחדש, והורכבה ברובה ממשרתי מילואים.
יחידת אבטחת הסייבר של משמרות המהפכה האסלאמית אחראי על לוחמת סייבר ואבטחת סייבר.
היא נוסדה בשנת 2006 והפיקוד שלה הוקם בשנת 2015.
הממשלה הבריטית הטילה סנקציות על הארגון בשנת 2023 עקב חששות לגבי רגרסיה של זכויות אדם ואיומים נתפסים.
ארצות הברית הטילה עליה סנקציות גם על דיכוי זכויות אדם והתערבות בבחירות.
בשנת 2006 איראן הקימה את היחידה לאחר מתקפות סייבר ישראליות ואמריקאיות.
בשנת 2022 אתרי היחידה נפרצו וזהויות חברי היחידה פורסמו.
במהלך השנים היחידה ביצעה מספר סוגים של מבצעים:
מערך ההגנה האווירית, שנקרא עד 2011 מערך הנ"מ, בנוי מיחידות.
גדודיו הראשונים של המערך הוקמו תחת חיל התותחנים עם הקמתו במהלך מלחמת העצמאות, לצד גונדות נ"מ של החיל שפעלו תחת חטיבות חי"ר ושריון.
ב־1950 הועברו יחידות הנ"מ לפיקוד א"א (אנטי־אוויר) העצמאי שנסגר באותה שנה.
במהלך מלחמת ההתשה ב־1969 והשנים שלאחריה הוקמו גדודים רבים במערך הנ"מ, שגדל מ־12 גדודים ויחידות ל־31. 9 גדודי מילואים הוקמו על בסיס ציוד שלל, בעוד חמישה גדודי מילואים הוקמו על בסיס ציוד קיים.
במהלך שנות השמונים החל תהליך של איחוד וסגירת יחידות.
בשנות התשעים, עם הקמת פיקוד העורף, הועברו כמה מגדודי המילואים של המערך אליו.
גדודי המילואים האחרונים של המערך נסגרו בשנות העשרה של המאה ה־21.
כיום, מערך ההגנה האווירית הישראלי מתבסס על מספר סוגי מערכות הגנה אווירית אקטיביות וסוללות טילים נגד טילים.
היחידה הבסיסית ביותר היא הפלגה – (מחלקה) צוות הגנה אווירית בסיסי.
מספר פלגות מאוגדות בסוללה (פלוגה).
כלל גדודי ההגנה האווירית המבצעיים נמצאים תחת פיקודו הישיר של מפקד מערך ההגנה האווירית.
בנוסף, קיימת כנף היערכות 168.
למערך ההגנה האווירית גדודים מבצעיים המתפעלים מגוון מערכות לחימה והגנה:
חלק מיחידות מערך ההגנה האווירית היו בעלי כינויים ייחודיים.
גדוד רם 66 הוקם באפריל 1970 כגנמ"מ 66. המספר נלקח מגדוד מילואים של חטיבה 55 ששינה את מספרו, מספר שעורר אסוציאציה עם שני קנים על גלגלים.
הגדוד הפעיל ערכת נ"מ שהורכבה על בסיס ערכת תותחי ששימשה לתחמושת בראונינג 0.5 אינץ' ממלחמת העולם השנייה עליהם הורכבו תותחי אורליקון 20 מ"מ שהוסרו ממטוסי אורגן צרפתיים שהוסבו לתותחי 30 מ"מ.
המערך הורכב על גבי BTR-40, משוריין סובייטי שנפל לידי צה"ל במלחמת ששת הימים.
11 כלים כאלה פוזרו בחזית התעלה והופעלו על ידי לוחמים מגדודים 881, 882 ו־945. ב־28 בפברואר 1970 הפילה יחידה כזו שני מיג-17, והדבר הביא להקמת הגדוד.
ב־8 באוקטובר 1973 בשעה 06:45 תקפה רביעיית מיג-17 ריכוזי חי"ר ומוצבי צה"ל באזור טסה.
פלגה מהגדוד הפילה אחד מהמטוסים התוקפים.
בשעה 08:20 תקפו שישה מיג-17 את סוללת ההוק של יטנ"מ 139 בג'ידי ומטרות אחרות.
סוללות ההוק שיגרה שני טילים ללא תוצאות, ופלגה מגנמ"מ 66 שהגנה על הסוללה הפילה מיג אחד.
בשעה 08:50 תקפה שישיית מיג-17 את סוללת ההוק באבו סמרה של יטנ"מ 136. בגלל תקלה לא שיגרה הסוללה טילים לעבר המטוסים התוקפים, ופלגת גנמ"מ 66 הפילה שני מטוסים תוקפים.
הגדוד שכן במשך שמונה שנים בבח"א 5 באל־עריש, ולאחר מכן עבר לבסיס איתם ולאחר מכן לבסיס משאבים.
באפריל 1981 יירטה סוללה א' של הגדוד כדור פורח שחצה את גבול ישראל–לבנון באזור מנרה.
שני מחבלים שהיו בבלון חוסלו על ידי כוחות חי"ר.
ב־1993 עבר הגדוד מאגד נ"מ דרום 170, שאוחד עם ביסנ"ם 883, לאגד נ"מ צפון 168. הגדוד התיישב במחנה קבע ברמות נפתלי.
בינואר 1998 השלים הגדוד את קליטת המחבט, מערכת נשק ששילבה תותחי M61 וולקן וטילי סטינגר.
הגדוד הוגדר כגדוד חביר לעוצבת הפלדה (162), במקום אוגדת המפץ (146).
בעקבות סגירת גדוד 946 ב־2003 קלט הגדוד סוללת ברקן ושתי רמיות.
ב־2007 נסגרה סוללה ד' בגדוד.
ב-9 באוגוסט 2012 הוסב גדוד 66 לגדוד של פיקוד העורף וקיבל את המספר 668.
ב־2016 גדוד 66 הוקם מחדש כגדוד מבצעי ראשון המפעיל את המערכת קלע דוד תחת כנף 168 ובאותה שנה, בעקבות שינוי ארגוני הגדוד הוכפף ישירות למפקדת המערך ההגנה האווירית בחיל האוויר.
ב-10 במאי 2023, במסגרת מבצע מגן וחץ, ביצע הגדוד יירוט מבצעי ראשון במערכת קלע דוד, אשר יירטה רקטה ששוגרה מרצועת עזה מעל גוש דן.
במלחמת חרבות ברזל ביצעה "קלע דוד" עשרות יירוטים ואף יירטה טילים בליסטיים (מדגמי קאדר 1 ועיאש 250) ששיגרו חזבאללה וחמאס לעבר גוש דן.
יטק"א 136 הוקמה בבח"א 27 עם קליטת MIM-23 הוק ב־1965 וכללה שתי סללות MIM-23 הוק, והיא נועדה לשמש סוללת הדרכה למקצועות המבצעיים – קציני בקרה, עוזרי בקר ומפעילי טיל משגר.
בנוסף הוקמה סוללה 137 תחת היחידה, שהפכה ליטנ"מ 137 יחד עם סוללה נוספת שפרסה במתכים.
ב־25 אוקטובר 1969 הפילה סוללה א' שנפרסה במעבר הגידי מיג-21 ואיליושין Il-28.
במהלך מלחמת יום הכיפורים הופצצה סוללה ב' של היחידה שהייתה פרוסה בי"ב 528. סוללה א', שפרסה באבו סמרה, הפילה 10 מטוסים מצריים.
היחידה שויכה לאגד 167 עם הקמתו במרץ 1977.
ב־1990, ערב מלחמת המפרץ, נקלטו ביחידה סוללות MIM-104 פטריוט ("יהלום").
ב־1997 הוקמה גרעין הקמה ליחידת חרב מגן, כיחידה שתפעיל את חץ 2. ב־2000 הוקמה היחידה באופן רשמי עם קליטת המשגרים, וסוללות ההוק שלה הועברו ליטנ"מ 139. ב־2009 החלה היחידה לבצע כוננות ביטחון שוטף.
ב־2017 קלטה היחדה את חץ 3. במלחמת חרבות ברזל רשם ה"חץ 3" הפלת בכורה מבצעית של טיל בליסטי.
כחלק מקליטת סוללות MIM-23 הוק בפברואר 1965 הוקמה סוללה 137 תחת יטק"א 136 בבח"א 27. בינואר 1966 פרסה סוללה 137 למתחם מתכים שבמישור רותם.
בנובמבר 1966 בעקבות מידע מודיעני שבכוונת המצרים לבצע גיחת צילום בגובה רב בשמי מתכים, פרסה למקום סוללה מיטק"א 136. בסוף 1966 אוחדו שתי הסוללות אשר שהו במתכים ליטק"א 137. היחידה הוצבה במתחם מתכים במישור רותם, ובמקביל הוקמה עמדה קבועה בדים.
בתחילת 1967 הוקמה סוללה נוספת ביחידה.
במהלך מלחמת ששת הימים נפרסה סוללה של היחידה להגן על הקמ"ג בדימונה, והפילה מטוס אוראגן ישראלי ששב מתקיפת שדה התעופה מפרק בירדן והקשר עימו ניתק.
לאחר המלחמה נפרסה אחת מסוללות היחידה להגן על י"ב 511 בג'בל אום־מרג'ום במערב סיני.
היחידה נסגרה במאי 1973 ונפתחה בשנית ב־1977 עם ארבעה סוללות, מהן שתים סדירות ושניים במילואים.
ב־1981 כחלק מהיערכותו מחדש של צה"ל עקב נסיגתו מסיני אוחדה היחידה עם יטנ"מ 139.
ב־2000 הוקמה היחידה מחדש בביסל"א כיחידה בפיקוד רס"ן שנועדה לספק שירותי הדרכה לצד שירות מבצעי שהפעילה סוללת הוק (סוללה 5721א) וסוללת MIM-104 פטריוט שנקלטה מיטנ"מ 136 שהפכה למסגרת חץ.
בפברואר 2003 נקלטו ביחידה שתי סוללות הוק גרמניות שנקלטו עקב מלחמת עיראק.
בפברואר ב־2012 מונה סא"ל לירן כהן כמפקד הגדוד במסגרת המרתו לגדוד כיפת ברזל.
ב־24 ביולי 2014, במהלך מבצע צוק איתן, רשם הגדוד הפלה מבצעית ראשונה כגדוד כיפה בהגנה על אילת כאשר יירט רקטה ששוגרה מסיני לעבר העיר.
ב-24 באפריל 2017 לאור ההחלטה להקים את גדוד 137 מחדש כגדוד כיפת ברזל שני האחראי על הגזרה הצפונית, עזב הגדוד את ביסל"א.
בספטמבר 2017 נפתח הגדוד מחדש כגדוד "כיפת ברזל" הצפוני וכאחראי על כיפה ימית.
במהלך מבצע בית הקלפים ב־10 במאי 2018 יירט הגדוד 4 מתוך כ־20 טילים איראניים ששוגרו לעבר קו המוצבים הקדמי ברמת הגולן.
היה זה היירוט המבצי הראשון של הגדוד כגדוד כיפת ברזל.
בספטמבר 2019 נקלטה סוללת ארבל בגדוד.
גדוד 138 הוקם בפברואר 1965 עם הגעת טילי ההוק לארץ.
היחידה נקראה יטק"א (יחידת טליל קרקע-אוויר) 138 ושכנה בביסל"ט 21. בפברואר 1969 קלטה היחידה סוללה שנייה ובינואר 1971 נקלטה סוללה שלישית כסוללת מילואים
היחדיה רשמה הפלה ראשונה ב־21 במאי 1969, כאשר סוללה א' שהייתה פרוסה בבלוזה הפילה מיג-21. בקרבות האוויר של 11 בספטמבר 1969 הפילה הסוללה בפריסתה בבלוזה שני מטוסים מצריים, בהם סוחוי Su-7 אחד מטוס נוסף, סוחוי Su-7 או מיג-21. סוללה ב' של היחידה יירטה מיג-17 ב־21 באפריל 1970.
בתקיפות האוויריות של חיל האוויר הסורי בפתיחת מלחמת יום הכיפורים הפילה סוללת הגדוד שהוצבה ביב"א 506 סוחוי Su-20 סורי שניסה לתקוף את היחידה והביא להנסת שאר הרביעייה.
ב־21 באוקטובר הוקמה סוללה רביעית ליחידה על בסיס ציוד שהובא במבצע ניקל גראס.
הסוללה פרסה בתחילה במפרץ חיפה, והועברה ב־27 באוקטובר למרחב יב"א 511 וב־30 באוקטובר הועברה לצורך הידוק הכיתור על הארמייה השלישית המצרית למעבר המיתלה.
היחידה שויכה לאגד נ"מ צפון 168 עם הקמתו בסוף 1975.
ב־1981 הועבר ליחידה פלגה מיטנ"מ 139 שהפכה לסוללה ה'.
ב־31 באוגוסט 1982 השתתפה היחידה במבצע גוזל, בו סוללה שהוצבה בג'בל בארוכ הצליחה ליירט מיג-25 שטס בגובה רב.
המיג נפגע על ידי טילי ההוק ולאחר שאיבד מגובהו השלימו את היירוט מטוסי F15 מטייסת 116.
ב־1993 קלט הגדוד סוללת יהלום (MIM-104 פטריוט) ראשונה.
ב־2007 הפכה היחידה מיטנ"מ לגדוד.
מ־2013 עד ערב מבצע צוק איתן עסק הגדוד בקליטת סוללות יהלום גרמניות והוצאת מערכת ההוק משירות.
ב־14 ו־17 ביולי 2014, במהלך מבצע צוק איתן יירט הגדוד שני כטב"מים ששוגרו על ידי חמאס על ידי טילי פטריוט.
הגדוד רשם לזכותו מספר הפלות במהלך מלחמת האזרחים בסוריה של כלי טיס של חיל האוויר הסורי שחדרו לרמת הגולן.
ב־23 באוגוסט 2014 יירטה סוללת בירייה של הגדוד סוחוי Su-24, וב־31 באוגוסט 2014 יירט הגדוד כטב"ם סורי.
במהלך מלחמת חרבות ברזל ביצע הגדוד 9 יירוטים.
בעקבות סגירת מערך היהלום ב־2024 הוסב הגדוד לגדוד כיפת ברזל.
יטנ"מ 139 הוקמה בסיני באפריל 1969, בתחילת מלחמת ההתשה.
היחידה הוקמה על בסיס סוללה 137 ב' שפרסה בג'בל אום־מרג'ום להגנת יב"א 511 וסוללה חדשה בראס סודר.
היחידה קיבלה אחריות על מערב סיני ממפקדתה בבסיס רפידים, בתוספת סוללה סדירה מיטנ"מ 136 שנפרסה במרחב.
ב־20 ביולי 1969 רשמה היחידה הפלה ראשונה כאשר סוללת ראס סודר הפילה סוחוי Su-7. ב־13 באוקטובר 1969 הפילה סוללת ראס סודר מטוס דרור כתוצאה מזיהוי שגוי, וחמשת נוסעיו נהרגו.
ב־10 בינואר 1970 הפילה סוללת ראס סודר שני סוחוי Su-7.
ב־1971 נוספה סוללה ג' ליחידה שפרסה במעבר הגידי.
בערב יום הראשון של מלחמת יום הכיפורים הפילה סוללה של היחידה מסוק מי-8 שנשא כוחות קומנדו מצריים.
בנובמבר 1973 נוספה סוללה שהגיעה ברכבת הימית שנקרא 139 ה' ונפרסה יב"א 511. בדצמבר 1973 פרסה פלגה מהסוללה החדשה לבסיס נחשון ופלגה אחת נשארה ביב"א 511. שתי הפלגות פורקו בינואר 1974 והציוד נותר בבח"א רפידים.
היחידה הפעילה במהלך המלחמה טילי מרקיז, פיתוח על בסיס טיל הלוז.
ב־1974 הוקמו שתי פלגות מתנייעות ביחידה, אחת על בסיס סוללה 139ג'.
בעקבות הסכם הביניים בין ישראל למצרים 1975 הועברה סוללה א' לנח"ל ים/מחג'ר וסוללה ב' לביר תמדה.
לאחר הסכם השלום בין ישראל למצרים ב־1979 פונו אתרים אלה, וסוללה א' הפכה לסוללת בית הספר (5721 א') וסוללה ב' הפכה לסוללה 136ב' בי"ב 503 בבעל חצור.
מפקדת היחידה עברה לבסיס איתם.
לאחר יציאת כוחות צה"ל מסיני ב־1981 אוחדה היחידה עם יטנ"מ 137 וכללה סוללה סדירה של יטנ"מ 137 במתכים, ושלושה סוללות מילואים, בהן אחת שהשתייכה ל־137. מפקדת היחידה ישבה בדים.
ב־1993 אוחד אגד נ"מ דרום 170 עם בית הספר לנ"מ, והיחידה הועברה לפיקוד ביסנ"מ.
עם הסבת יחידה 136 להפעלת מערכת חץ ב־1999 הועברו סוללות ההוק שלה ליחידה.
עם הארגון של מערך הנ"מ למערך ההגנה האווירית ב־2011 הוכפף הגדוד לכנף הגנת שמיים (168).
עם סגירת מערך ההוק בראשית שנות העשרה של המאה העשרים ואחת הוסב הגדוד ליהלום (MIM-104 פטריוט).
בינואר 2021 הועבר סוללה אחת מהגדוד לגדוד 138 ואחרת נסגרה, ובינואר 2022 נסגר הגדוד.
הגדוד נפתח מחדש במאי 2024 במהלך מלחמת חרבות ברזל כגדוד כיפת ברזל הרביעי.
גדוד 946 הוקם ב־1974 גנמ"מ 946 שהפעיל מערכת נשק מסוג MIM-72 צ'פרל (דרקון") שהגיעו לישראל בשלהי הרכבת האווירית במלחמת יום הכיפורים.
מפקדת הגדוד הייתה בבסיס תל נוף.
ב־6 במאי 1974, במהלך מלחמת ההתשה במובלעת הסורית, הפילה סוללת הגדוד שהייתה פרוסה בח'אן ארנבה מיג-17 סורי, בהפלה המבצעית היחידה של הדרקון.
ב־1977 הפך הגדוד לגדוד של ארבע סוללות סדירות ועוד סוללת מילואים, כשייעודו הראשוני היה לתת הגנת נ"מ לאתרי חיל האוויר.
במקביל הוקם גדוד 5706, כגדוד מילואים חביר לאוגדה, ובו שלוש סוללות.
הגדוד הורכב מ-4 סוללות: 3 סוללות של צ'פרל וסוללה אחת של סטינגר.
ב־1999 הועבר הגדוד לאגד 168, ומחנה הקבע שלו עבר מבח"א 8 לסאסא.
הגדוד נסגר באפריל 2003. סוללת ברקן של הגדוד עברה לגדוד 947, וסוללת ברקן נוספת הוקמה בגדוד 66 על בסיס אנשי הגדוד.
שני הגדודים קלטו שתי רמיות כל אחת.
בנובמבר 2024 הוקם גרעין הקמה להפעלתו מחדש של הגדוד כגדוד טקטי המתמחה ברום הקרוב לקרקע ופועל כנגד רחפנים וכטב"מים.
הגדוד הפעיל גם נשקי לייזר.
במאי 2025 הוקם הגדוד מחדש, כשהוא מיועד לפעול תחת אוגדה 91.
גדוד הקלעים 947 הוקם במאי 1974 כחלק מלקחי מלחמת יום הכיפורים, כגדוד נ"מ טקטי.
הגדוד הוקם על בסיס גנ"מ 882, ומחנה הקבע שלו נקבע בקלע שברמת הגולן.
במהלך מלחמת לבנון הראשונה שימש הגדוד ככוח חביר לאוגדה 36. הגדוד השתמש בחובט גם כאמצעי ללוחמה קרקעית, אך גם הפילה מיג-21 ב־10 ביוני בעין דוחה.
ב־1998 הוסב הגדוד למחבט, מערכת נשק ששילבה תותחי M61 וולקן וטילי סטינגר.
במאי 2007 נקלטה בגדוד סוללת עין הסערה (מערכת גילוי של נאוטילוס) מגדוד 947, ובקיץ 2008 עברה לגדוד 136.
במהלך 2009 החל מערך הנ"מ בהקמת צוותי הקליטה למערכת כיפת ברזל, וב-11 באוקטובר 2009 הוחלט להסב את גדוד 947 לגדוד כיפת ברזל הראשון.
בתחילת 2011 הוצבו סוללות כיפת ברזל הראשונות של הגדוד בעקבות הסלמה שהייתה באזור הדרום, כאשר ב-27 במרץ 2011 מוקמה סוללה בבאר שבע וב-4 באפריל מוקמה סוללה באשקלון, זאת אף על פי שהמערכת עדיין לא הוכרזה מבצעית.
לאחר מלחמת ההתשה הוקם מנ"מ 168 כיחידת תמיכה לגדודי המילואים בצפון.
הוקמה בדצמבר 1970 בעקבות העברת הפיקוד על מערך הנ"מ לחיל האוויר כמפקדת כוחות הנ"מ.
גדוד קשר ארצי, עבר למערך ההגנה האווירית ב־2008 עם סגירת בח"א 27 בו שכן לפני כן.
ביולי 1955 הוקם גנ"מ 883, שצויד בתותחי 3.7 אינץ' והורכב מסוללה סדירה להגנת תל אביב וסוללת מילואים להגנת חיפה.
כחלק מלקחי מלחמת יום הכיפורים הפך הגדוד לבית הספר לנ"מ, שנועד להכשיר את לוחמי המערך.
ששת סוללות הגדוד שימשו בסיס לגדוד המילואים 5723 שנועד להגן על נמל התעופה בן-גוריון.
גדוד 203 החל כגונדה 203 שסופחה לחטיבת גולני במלחמת העצמאות.
בשנות החמישים הייתה הגונדה גונדה פיקודית בפיקוד צפון בת ארבעה סוללות 20 מ"מ נגרר.
גונדה 203 נלחמה במבצע קדש במסגרת כיבוש עזה תחת חטיבה 11. מפקד הגונדה סרן וסגנו נפלו בקרב.
בשנות הששים הוסבו גודנות הנ"מ, בהם גונדה 203, לגדודי תנמ"ק.
במהלך מלחמת ששת הימים פרס הגדוד להגנה על מתקני המוביל הארצי באשד כינורות.
לאחר המלחמה הוסב הגדוד לתותחי 14.5 מ"מ דו\ארבעה קני.
ב־1972 הוסב לגדוד מתנייע 20 מ"מ קני בפיקוד מוסה כהן ויועד לחבור לאוגדה 36. ב־21 באוקטובר 1973, במהלך מלחמת יום הכיפורים, הפיל הגדוד שני מטוסי מיג-17 סוריים בח'אן ארנבה.
הגדוד נכלל באגד נ"מ צפון 168 עם הקמתו בסוף 1975, והימ"ח של היה בבח"א 21.
ב־2003 הוסב הגדוד לגדוד ברקן בעל 4 סוללות.
ב־2014 הוסב הגדוד להגנה קרקעית של פריסות מערך ההגנה האווירית.
הגדוד כפוף לכנף 168. במהלך נגיף הקורונה בישראל השתתף הגדוד בשינוע בדיקות קורונה מנקודות בדיקה למעבדות.
גדוד 968 הוקם ב-1972 כגדוד הק"ח (הגנת רקע חילית) בבסיס עציון (כנף 10).
במהלך מלחמת יום הכיפורים הגדוד השתתף במרדפים אחר חוליות מודיעין מצריות.
במלחמת שלום הגליל ב־1982 סופחה פלוגה אחת של הגדוד לדובר צה"ל וליוותה את הכתבים הצבאיים שיצאו לסיורי שטח.
יתר הפלוגות ליוו ואיבטחו שיירות אספקה.
הגדוד ביצע תעסוקה מבצעית לא אורגנית ברצועת עזה וביהודה ושומרון.
ב־1998 החל הגדוד להשתתף באבטחת פריסות של מערך הנ"מ ותרגילי ג'וניפר קוברה.
ב־2000–2001 הוסב הגדוד ל־FIM-92 סטינגר ("ברקן") וצויד להתנייעות בהאמרים.
ב־2013 הוסב הגדוד לגדוד הגנה קרקעית ליחידות הפורסות של מערך ההגנה האווירית.
הגדוד שייך לכנף 168. במהלך נגיף הקורונה בישראל השתתף הגדוד בשינוע בדיקות קורונה מנקודות בדיקה למעבדות.
יחידת מגידו 7167 היא יחידת מילואים במערך ההגנה האווירית הממונה על תרגיל ג'וניפר קוברה ועל התיאום עם כוחות ארצות הברית הנפרסים בישראל.
לאחר מלחמת ההתשה הוקם מנ"מ 167 כיחידת תמיכה לגדודי המילואים במרכז.
לאחר מלחמת ההתשה הוקם מנ"מ 169 כיחידת תמיכה לגדודי המילואים בנגב.
ב־1975 הוסב לאגד נ"מ נגב 169. בעקבות נסיגת צה"ל מסיני כחלק מהסכם השלום בין ישראל למצרים אוחד עם אגדים 170 ו־173 לאגד דרום 170.
על האגד פיקדו יהודה רווה, דב שדה ואיתן יריב (לימים מפקד מערך הנ"מ).
לאחר מלחמת ההתשה הוקם מנ"מ 170 כיחידת תמיכה לגדודי המילואים בסיני.
במהלך מלחמת יום הכיפורים תפקדה היחידה כמפקדה ראשית של יחידות הנ"מ בסיני, ובעקבות כך הוסב לאגד נ"מ סיני 170. בעקבות נסיגת צה"ל מסיני כחלק מהסכם השלום בין ישראל למצרים אוחד עם אגדים 169 ו־173 לאגד דרום 170.
ב־1993 אוחד האגד עם בית הספר לנ"מ.
בעקבות נסיגת צה"ל מסיני כחלק מהסכם השלום בין ישראל למצרים אוחד עם אגדים 169 ו־170 לאגד דרום 170.
במהלך שנות החמישים והששים התקיימו גונדות 204 ו־205 שהפעילו תותחי 20 מ"מ.
גונדת נ"מ 206 הוקמה בשנות החמישים והוסבה באוגוסט 1966 לגדוד 206. הגדוד כלל שלושה סוללות מצוידות בתותחי 20 מ"מ קניים נגררים וסוללת מפקדה.
לאחר מלחמת ששת הימים הוסב לגדוד 14.5 מ"מ.
קודם מלחמת יום הכיפורים החלה הסבתו לגנמ"מ אך רק סוללה אחת הוסבה קודם המלחמה.
הגדוד נועד ליבור לאוגדה 146. בדצמבר 1973 הוסב גדוד 206 לגדוד נ"מ מתנייע.
במהלך מלחמת שלום הגליל חבר הגדוד לאוגדה 162. כמו שאר גדודי הנ"מ המתנייעים במלחמה, השתמש הגדוד במערכות הנ"מ ללוחמה קרקעית, אך גם הפילה שני מטוסים סורים במלחמה, אחד מהם על ידי טיל אישי FIM-43 רד-איי ("בזק"), שהפיל מיג-23.
ב־1992 הוסב הגדוד ל-MIM-72 צ'פרל ("דרקון") ו-FIM-92 סטינגר, והגדוד חבר לאוגדה 370. הגדוד נסגר ב־2004, במקביל לנסגירת האוגדה.
יעקב לוין - מקים הגדוד, פיקד עליו במלחמת ששת הימים
ישראל חסון – פיקד על הגדוד במלחמת יום כיפורים
סא"ל אבנר גרליץ - קיבל פיקוד על הגדוד בשלהי שנות השבעים, פיקד עליו במלחמת לבנון הראשונה עד מותו ב־1983
ב־1954 הוקמה גונדת נ"מ 207 שכללה שתי סוללות תותחי 20 מ"מ נגררים.
הימ"ח של הגדוד היה בדים שבמישור רותם.
ב־17 באוקטובר 1973 נפרס הגדוד להגן על גשר הגלילים.
ב־18 באוקטובר 1973 הפיל הגדוד מסוק מי 8. ב־19 באוקטובר הפיל שני מטוסי מיג-17. ב־21 באוקטובר הפיל הגדוד מיג-17, ב־22 באוקטובר הפיל סוחוי Su-7 וב־29 באוקטובר הפיל מיג-17 נוסף.
במהלך מלחמת לבנון הראשונה חבר הגדוד לאוגדה 90.
ב־1992 הוחלט על פירוק גדוד 291 והפיכת הימ"ח של הגדוד לימ"ח של גדוד 207 שהפך לגדוד 291.
ישעיהו (שייק'ה) שפיר – מהקמת הגדוד בשנות החמישים עד אפריל 1972
סא"ל עמוס ארד – מאפריל 1972, כמינוי משני.
פיקד על הגדוד במלחמת יום הכיפורים.
בני כהן – מינוי חירום במלחמת לבנון הראשונה
גונדה 208 הוקמה בשנות החמישים והפעיל תותחי 20 מ"מ.
הגדוד הוקם ב־1966/1967 כגדוד בן שתי גונדות, כל אחת בת 4 סוללות.
במאי 1971 הוצאה פקודת הארגון להפיכת הגדוד לגדוד מתנייע החביר לאוגדה 143 והימ"ח שכן במחנה סירקין.
במאי 1972 התקיים אימון גדודי במסגרת של שתי גונדות בנות 4 סוללות שהתקיים קודם לכן, ולאחריו הוחלט לארגנם כשלוש סוללות בנות שלושה צוותים.
במהלך מלחמת יום הכיפורים הוצב הגדוד להגן על מפקדת אוגדה 143 בטסה ואגד ארטילרי 214 שהשתייך לה.
עם התייצבותה בבוקר 8 באוקטובר רביעיית מטוסי הוקר האנטר עיראקיים תקפה עמדות של הגדוד בטסה.
הגדוד שעוד היה בהיערכות לא הגיב.
בשעה 17:20 שמונה מטוסי האנטר נוספים תקפו את מפקדת אוגדה 143 וארבעה מטוסים תקפו את סוללת ההוק באבו סמרה.
יחד עם שתי סוללות של גנ"מ 935 הפיל הגדוד שני מטוסים כאשר למטוסי חיל האוויר שחגו באזור אושרו שלוש הפלות נוספות.
ב־15 באוקטובר החלה גרירת גשר הגלילים ממרחק 17 ק"מ לכיוון התעלה.
לתקיפות אוויריות הגנו עליו שלוש סוללות מגנמ"מ 208 אליהן צורפה סוללה מגנמ"מ 207. על כל כוח הנ"מ שנע עם הטנקים ציוד ויחידות הצליחה פיקד מפקד גדוד 208 רס"ן ניסן גלעד.
בהתקרבם לתעלה חזרה הסוללה מגנמ"מ 207 לשטח החיוני במרחב מוצב "לקקן" וגדוד 208 כולו נערך ב"חצר" שבקרבת מעוז מצמד (דוורסואר).
ב־16 באוקטובר בשעה 11:08 הגיעה לאזור החצר שמיניית מטוסי מיג-17 ותקפה כוחות צה"ל שהיו בדרכם לצליחת התעלה.
גנמ"מ 208 הפיל מטוס אחד.
ב־18 באוקטובר הפיל הגדוד מיג-21 ומיג-17, וב־19 באוקטובר הפיל מיג-21 נוסף.
במהלך המלחמה הפיל הגדוד 11 מטוסים מצריים.
במלחמת לבנון הראשונה נפרסה סוללה ב' באנסאר.
הגדוד היה חביר לאוגדה 340 הגדוד נסגר באוגוסט 2001.
רס"ן ניסן גלעד (1971–1985; מפקד הגדוד במלחמת יום הכיפורים)
גדוד 291 הוקם כגדוד מתנייע באוקטובר 1972 כגדוד חביר לאוגדה 252, וזאת תחת פיקודו של המג"ד הוותיק ישעיהו (שייקה) שפיר, שפיקד קודם לכן על גדוד 207. ימ"ח הגדוד היה בבח"א 5 באל-עריש.
במהלך מלחמת יום הכיפורים נפרסו סוללות הגדוד במרחב שבין רומני לבלוזה, והגנו על מפקדת אוגדה 162, אגד ארטילרי 215 ומרכזי התחזוקה של האוגדה.
ב־10 באוקטובר בשעה 15:20 תקפו שני מבנים עם 12 מטוסי מיג-17 את כוחות צה"ל באזור בלוזה.
סוללות גנמ"מ 291 פגעו בשלושה מטוסים, שאחד נפל ושניים חזרו פגועים לנחיתה.
ב־20 באוקטובר, כשהגדוד חצה את גשר הגלילים יחד עם אוגדה 162, הפיל שני טילי קלט.
בשעות הבוקר של 21 באוקטובר נכבשה פאיד על ידי כוחות שריון, סיירת מטכ"ל וסוללה א' מהגדוד, שנשלחה להגן על שדה התעופה.
חיילי קומנדו מצריים מצוידים במרגמות הסתובבו שם ומדי פעם פתחו באש.
לוחמים מהסוללה השיבו באש גם מהתומ"תים.
למחרת ב־15:30 הגיחה רביעיית מיג-21 מצרית ושני מיראז' 5 לוביים אשר תקפו מטרות קרקעיות.
הופלו שני מטוסים מצריים כששני מיגים המשיכו בקרב.
הסוללה הפילה אחד מהם כשהשני הופל על ידי פנטום שחש לאזור.
כוחות הגדוד השתלבו בלחימה בסואץ, כאשר פגזים הקלים אפשרו לו לבצע ירי קל יותר מאשר כוחות השריון בלחימה העירונית.
גדוד הנ"מ הראשון בצה"ל הוקם ב־1 באוגוסט 1948 כגדוד א"א (אנטי־אווירי) 1 בחיל התותחנים ולאחר זמן קצר הפך לגדוד 411. הגדוד הפעיל שתי סוללות והפעיל תותחי בופורס 40 מ"מ ותותחי היספנו סוויזה 75 מ"מ.
במהלך מלחמת העצמאות נרשמו לזכות הגדוד 6 הפלות.
הגדוד פורק ב־1951. גדוד 411 הוקם מחדש בתפקידים אחרים בחיל התותחנים.
על הגדוד פיקד רס"ן טוביה דוסטרובסקי.
גדוד נ"מ 470 הוקם ב־1970 כגדוד מילואים נייח על בסיס ציוד שלל של שבעה סוללות תותחי 37 מ"מ שנועד להגן על בתי הזיקוק באשדוד.
במהלך מלחמת יום הכיפורים פרס הגדוד גם להגנת בח"א 3 באל-עריש.
על הגדוד פיקד צבי צילקר, במקביל לכהונתו כראש עיריית אשדוד.
ב־1984 נועד הפיקוד לעבור ליצחק פרנקל, אך עקב תהליכי פירוק הגדוד הדבר לא התבצע.
גנ"מ 662 הוקם לאחר מלחמת ששת הימים על בסיס של חמש סוללות של תותחי שלל 57 מ"מ ונועד להגנת תחנת הכוח רדינג.
הימ"ח ומרכז הקישור היו במחנה סירקין.
גנ"מ 664 הוקם לאחר מלחמת ששת הימים בשנים 1969/1970 בהרכב של שלוש סוללות 57 מ"מ ושתי סוללות 37 מ"מ פרס להגנה על פי גלילות.
מפקד הגדוד מהקמתו עד 1989 היה יונה בנימיני, כאשר שמואל און קיבל את הפיקוד לזמן קצר עד פירוק הגדוד.
הגדוד אוחד עם גדוד 913.
הגדוד נועד להגן על בסיס דלק חצרים (6830) שתחת מרכז ציוד.
הגדוד פורק בנובמבר 1984. על הגדוד פיקדו דויד נהיר ואלחנן אילת (1973–1984).
גנ"מ 832 הוקם באוקטובר 1970 ונועד להגנה על יב"א 509 במצפה רמון.
הגדוד היה מצוידב עם הקמתו ב־2 סוללות 30 מ"מ בימ"ח ביב"א.
בתחילת שנות השבעים עבר הגדוד הסבה ל־2 סוללות 20 מ"מ נגרר דו קני.
במהלך מלחמת יום הכיפורים נפרסו סוללות הגדוד להגנה על סוללות ההוק, לצד פריסתן ביב"א.
ב־20 באוקטובר הפילו סוללות הגדוד במעבר הגידי שני טילי קלט יחד עם גדוד 835.
בספטמבר 1982 הועברו לגדוד שתי סוללות 40 מ"מ מגדוד 945.
גדוד 835 הוקם באפריל באפריל 1969 והורכב מ־4 סוללות תותחים 30 מ"מ ונועד להגן על שדה החירום בשדה התעופה ביר תמדה שנועד לשמש שדה אלטרנטיבי לבסיס רפידים, בו שכן הימ"ח של הגדוד.
בתחילת 1971 הוסב הגדוד לתותחי 20 מ"מ נגררים.
ייעוד הגדוד היה להגן על סוללות ההוק של יטנ"מ 139 במערב סיני.
ב־11 באוקטובר 1973 הפיל הגדוד שנפרס באבו סמרה מטוס מצרי.
ב־20 באוקטובר הפילו סוללות הגדוד במעבר הגידי שני טילי קלט יחד עם גדוד 832.
ב־1975 הועבר הגדוד מרפידים לבסיס איתם.
ייעוד הגדוד היה גנה על יב"א 506 בהר מירון בו היה ימ"J היחידה.
לאחר מלחמת יום הכיפורים נוספו לגדוד פלגת MIM-72 צ'פרל ("דרקון") וצוות רמית.
הגדוד נכלל באגד נ"מ צפון 168 עם הקמתו בסוף 1975. בנוסף, היו בגדוד סוללות תותחי 40 מ"מ.
ב־1994 הועבר הגדוד לפיקוד העורף.
גנ"מ 852 הוקם ב־5 באוקטובר 1970 כגדוד חמש סוללות 57 מ"מ, שיועד להגן על בתי הזיקוק במפרץ חיפה ועל מפעלי המפרץ.
לאחר מלחמת יום הכיפורים הוסב לגדוד 37 מ"מ.
הגדוד נכלל באגד נ"מ צפון 168 עם הקמתו בסוף 1975. בפברואר 1982 אוחד הגדוד עם גדוד 853.
מפקדי הגדוד: שלמה גבעון, חיים ארוך ושמעון וייס (1984–?).
בתחילת שנות החמישים פעלה יחידת בלוני נ"מ במפרץ חיפה תחת מספר 853. הגדוד הוקם ב־5 באוקטובר 1970 כגדוד בן 5 סוללות 57 מ"מ שיועד להגנת תחנת הכוח חיפה.
לאחר מלחמת יום הכיפורים הוסב ל־37 מ"מ הגדוד נכלל באגד נ"מ צפון 168 עם הקמתו בסוף 1975.
בפברואר 1982 אוחד גדוד 852 עם גדוד 853, ומערכות הנשק של הגדוד המאוחד הוסבו בפברואר 1984 מתותחי 37 מ"מ לשתי סוללות 23 מ"מ ושתי סוללות טילים אישיים.
גנ"מ 881 הוקם ב־1951, יחד עם גנ"מ 882 הסדיר וגדוד המילואים 935. מפקדתו של הגדוד ישבה בתחילה במחנה 137 ליד טירת כרמל, וב־1952 עברה למחנה ג'למה.
בשנים 1954/55 מפקדת הגדוד והימ"ח שכנו במפרץ חיפה מול בח"א 21 בתקופה זאת הגדוד היה מצויד גם בתותחים 40 מ"מ 60 L שהוחלפו אחר כך בתותחים 30 מ"מ.
בשנת 1956 הפך גדוד 881 לגדוד מילואים.
לאחר מבצע קדש הוצב הגדוד להגנה על כנף 1 ובשנת 64 הועברה המפקדה לכנף, והגדוד הפך לגדוד סדיר 40 מ"מ ומילואים 20 מ"מ ו־30 מ"מ.
ב־1963 נקלטו בגדוד תותח בופורס 40 מ"מ L-70 מונחי מכ"ם שנרכשו מידי צבא גרמניה המערבית.
במהלך מלחמת ששת הימים השתתף הגדוד בהפלת מטוס סורי ב־5 ביוני ובהפלת מטוס טופלוב עיראקי שחדר לישראל ב־6 ביוני.
במהלך מלחמת ההתשה פרסה סוללה של הגדוד בראס סודר והפילה סוחוי Su-7 ב־4 ביולי 1967.
ב־24 ביולי 1969 הפילה סוללת הגדוד באום חשיבה סוחוי Su-7.
במהלך מלחמת יום הכיפורים הפיל הגדוד טיל קלט באום חשיבה.
הגדוד נכלל באגד נ"מ צפון 168 עם הקמתו בסוף 1975.
ביולי 1998 הפך הגדוד מגדוד סדיר לגדוד מילואים.
במהלך זה נסגר מערך תותחי ה-40 מ"מ, והגדוד עבר הסבה לתצורת "ברקנית" (ברק וכפו"ז (כוונת פשוטה וזולה).
לאחר שנה הושבה התצורה הקודמת של ברקן נייח עם צג רמית.
כחלק מסגירת מערך הברקן נסגר גדוד 881 ב־10 בינואר 2005.
גנ"מ 882 הוקם ב־1951 כגדוד 20 מ"מ חד קני סדיר, יחד עם גנ"מ 881 הסדיר וגדוד המילואים 935. מפקדת הגדוד ישבה בהרצליה.
במהלך מלחמת יום הכיפורים הפיל הגדוד שני מטוסים מצריים.
במשך הזמן התווספו לגדוד תותחים 40 מ"מ L60 ומאוחר יותר תותחי 30 מ"מ עם מזין (שנתגלה כלא שמיש) ולאחר מכן מחסנית.
בתחילת 1962 הוקם רשמית ביסנ"מ 883, וגדוד 882 עבר לבסיס חצור.
ב־1964 הוסב הגדוד לתותחים 40 מ"מ L70. במהלך מלחמת ההתשה היו לגדוד 3 סוללות סדירות וארבעה סוללות מילואים.
במהלך המלחמה הוקמה בגדוד סוללה 9 שעבדה מול כוחות מיוחדים, שהפכה ב־1972 ליחידה 155.
באוקטובר 1974 הוסב לגדוד מילואים מלא, כאשר חייליו הסדירים של הגדוד הוסבו לגדוד 947.
הגדוד נסגר בסוף שנות התשעים של המאה העשרים.
גנ"מ 884 הוקם ב־1963 במרחב אילת, וכללה שתי גונדות, אחת תותחי שדה 75 מ"מ או 25 פאונד והאחרת תותחי נ"מ 20 מ"מ חד קני.
במלחמת ששת הימים פרס הגדוד להגנת אילת.
לאחר המלחמה הופקד הגדוד על בח"א 5 באל־עריש, והגדוד שודרג לתותחי 20 מ"מ ובו 4 סוללות בנות 4 כלים.
ב־1977 הועבר הימ"ח לבסיס משאבי שדה ואורגן במסגרת של 3 סוללות בנות 3 פלגות בהן 3 כלים.
על הגדוד פיקד אייבי מקליס.
ב־1951 הוקמה גונדה 885 1951 כמערכת נ"מ כבדה בתותחי 75 מ"מ תוצרת צרפת מונחי מכ"ם עם שולחן איתור לצורכי חישובים של המצב העתידי, אליו היה צריך לכוון את הפגז על מנת שיפגע במטוס.
הגונדה ישבה במחנה 137 (טירת כרמל) כדייר משנה של גדוד 881. פיתוח המערכת שלא נועדה הגונדה התבצע במכון דוד על ידי חיל המדע, אך תוך פחות משנה הוחלט לסגור את הגונדה עקב קשיים טכניים בלתי נפתרים בפיתוח המכ"ם.
הגדוד כלל 2 סוללות 40 מ"מ ו־3 סוללות 20 מ"מ דו קני נגרר.
בעקבות הקמת גדוד 949 כגדוד תותחי 40 מ"מ ייעודי לבסיס עציון ביולי 1971 שונה ייעוד גדוד 885 ובמלחמת יום הכיפורים פרס הגדוד, בתוספת סוללה 20 מ"מ נגרר דו קני מגדוד 883 להגנה על שדה אופיר ועל סוללת ההוק באזור.
לאחר נסיגת צה"ל מסיני הועבר הגדוד להגן על יב"א 503.
בשנים 1992/1996 עבר הגדוד הסבה לחי"ר קל במסגרת פיקוד העורף.
הגדוד הוקם ב־1971 כגדוד תותחי 37 מ"מ בהרכב של 3 סוללות כאשר כל סוללה מונה 4 כלים ונועד להגנה על מתקני קצא"א ונמל אילת.
ימ"ח הגדוד היה בבסיס עציון.
בנובמבר 1985 הוסב הגדוד לתותחי 23 מ"מ דו קני על צריח ניגרר בהרכב של 3 סוללות ובכל סוללה 3 פלגות ובכל פלגה 3 כלים לצד סוללת 20 מ"מ.
הגדוד במתכונתו החדשה ישב במחנה סירקין תחת אגד נ"מ מרכז 167.
מפקדי הגדוד: ישראל שוורץ (37 מ"מ), משה ויגדור (23 מ"מ).
יחידת אגרופן הוקמה ב־1982, אחרי מלחמת שלום הגליל.
היחידה נועדה לשמור על כשירותם של טייסי חיל האוויר על ידי בימוי יחידות אויב לצורכי אימונים.
בנובמבר 2002 הוחלט על צמצום היחידה כחלק מתהיליכי התייעלות, ובמאי 2003 הוחלט על סגירתה.
היחידה נסגרה סופית בערב ראש השנה תשס"ד ויכולותיה הועברו לידי חברה אזרחית אלישרא.
גדוד 203 החל כגנ"מ 913 והוקם ב־1972 על בסיסי תותחי שלל 37 מ"מ ונועד להגן על תחנת כוח אשכול באשדוד.
במהלך מלחמת יום הכיפורים נפרס הגדוד בבח"א 5 באל־עריש, ולאחר המלחמה עבר הימ"ח לבסיס חצור.
ב־1968 הוסב הגדוד ל-FIM-43 רד-איי ("בזק") והגדוד נבנה מחדש על בסיס כוח האדם של גדודים 662, 664 שנסגרו לצד כוח האדם של הגדוד במסגרת של 3 סוללות הכוללות 3 פלגות כל אחת (36 צוותים), וייעודו היה להגן על תחנות הכוח בחדרה, תחנת הכוח רדינג בתל אביב ומסוף פי גלילות.
במהלך מלחמת המפרץ נפרס הגדוד מעל מחצבות מגדל צדק, וב־1991 פורק הגדוד ובהמשך הפך לגדוד הגנה קרקעית.
בתחילת שנות ה־70 הוסב הגדוד ל־4 סוללות 20 מ"מ דו קני נגרר ומשימתו הייתה מתן הגנה נ"מ לבח"א 27. במהלך מלחמת יום הכיפורים הפיל שלושה מטוסים והיה מעורב ביירוט שלושה טילי קלט.ב־1975 הוקם גדוד 5723 שהופקד על הגנת בח"א 27, וגדוד 935 הוסב להגנה על סוללות ההוק בבקעת הירדן.
גנ"מ 936 הוקם ב־1 במאי 1970 כגדוד מילואים שכלל ל־4 סוללות תותח בופורס 40 מ"מL70, ומאוחר יותר נוספות שתי סוללות נוספות, לצד סוללת מיצפים.
הגדוד נועד להגנת הקמ"ג ממחנה דים.
באמצע שנות שהבעים נוספה סוללת FIM-43 רד-איי ("בזק") וסוללת MIM-72 צ'פרל ("דרקון") הוצבה תחת פיקודו.
ב־1998 הוסב הגדוד לתצורת ברקן עד אשר נסגר סופית ב־10 בינואר 2005. יחידת הקישור של הגדוד הייתה בפג'ה שבפתח תקווה אך הגדוד היה תחת פיקוד אגד דרום 170.
מפקדי הגדוד: גרישה פוליאקוב, שי רדום, גבריאל קרטיס, נחום אדן, גדעון יקיר ואליעזר פרום.
גנ"מ 945 היה גדוד הנ"מ הראשון שהוקם תחת פיקוד א"א (אנטי־אוויר) ב־1950. הגדוד, שהיה גדוד מילואים, הוקם על ידי העברת גדוד 945 חי"ם ממפקדת מחוז תל אביב לפיקוד הא"א.
הגדוד צויד בתותחי 20 מ"מ ומפקדתו שכנה במחנה סירקין.
לאחר מבצע קדש ב־1956 הוקם גרעין סדיר בגדוד והגדוד יועד להגנת בח"א 8. הגדוד כלל תותחי 30 מ"מ לצד תותחי 20 מ"מ.
ב־11 ביולי 1967 הפילו סוללות של גנ"מ 945 שפרס בקנטרה סוחוי Su-7, וב־15 ביולי הפילו שני מיג-17.
ב־1975 הועבר הגדוד להגנת בסיס עציון בעקבות קליטת גדוד MIM-72 צ'פרל בבח"א 8. עד תחילת שנות השמונים הפך לגדוד מילואים.
גנ"מ 948 הוקם באפריל 1972 כגדוד מילואים בן שתי סוללות תותחים 20 מ"מ דו קני, כל סוללה שתי פלגות ובכל פלגה 4 צוותים.
הגדוד יועד להגן על בסיס פלמחים.
גנ"מ 949 הוקם ביולי 1971 להגן על בסיס עציון.
הגדוד כלל עם הקמתו 4 סוללות תותחי 40 מ"מ כשלכל סוללה נוספו 2 תותחי 20 מ"מ.
לקראת מלחמת יום הכיפורים גדל הגדוד ל־8 סוללות 40 מ"מ כשלכל סוללה תותח 20 מ"מ אחד.
בעקבות פינוי בסיס עציון עם פינוי סיני הועבר הגדוד ב־1985 להגנת בח"א 8. ב־1992 העובר הגדוד לפיקוד העורף.
גנ"מ 955 הוקם ב־1966 כגדוד סדיר על בסיס 3 סוללות 40 מ"מ L70 מגדודי המערך שהיו מבצעות תעסוקה מבצעית במתכים.
מיד לאחר מלחמת ששת הימים ביוני 1967 הועבר הגדוד לסיני להגנת בסיס רפידים, כשהוא מקבל סוללה רביעית מגנ"מ 881. ב־26 באוגוסט 1967 הפילה סוללה ד' של הגדוד סוחוי Su-7 שניסה לתקוף את רפידים.
ביוני 1969 עבר הגדוד לבסיס חצרים, למרות שמרבית הזמן היה פרוס בסיני להגנה על סוללת ההוק של יטנ"מ 139 בבלוזה ומחנה טסה.
ב־20 ביולי 1969 הפילה סוללה ד' של הגדוד מיג-17 בבלוזה, וב־27 ביולי 1969 הפילה מיג נוסף במקום.
בקרבות האוויר של 11 בספטמבר 1969 הפיל הגדוד מיג-17 נוסף בבלוזה.
ב־15 באוקטובר 1980 הוסב לגדוד מילואים בן 5 סוללות.
יחידת ימ"חים בסטלה מאריס שהפכה לבסיס אגד נ"מ צפון 168.
גנ"מ 5702 הוקם ב־1975 כגדוד בן 4 סוללות תותחים 23 מ"מ בהרכב של 3 פלגות בכל סוללה ו־3 תותחים בכל פלגה שנועד להגן על מרחב אילת.
בינואר 1985 נסגרה סוללת 23 מ"מ אחת ובמקומה הוקמו שתי סוללות FIM-43 רד-איי ("בזק").
ימ"ח הגדוד היה בבסיס משאבי שדה.
ב־1991 אוחד הגדוד עם גדוד 5704 והועבר לפיקוד העורף.
גנ"מ 5703 הוקם כגדוד 20 מ"מ נגרר בספטמבר 1974 ונועד להגנה על שדה התעופה מחניים, מחנה בזק וביריה.
בסיס האם היה בסטלה מאריס בחיפה.
הגדוד נכלל באגד נ"מ צפון 168 עם הקמתו בסוף 1975. במאי 1985 הוסב לסוללת 23 מ"מ ושלושת סוללות FIM-43 רד-איי ("בזק") ויועד להגנת פריסות ההוק בצפון.
במקביל הוקם מחנה הקבע של הגדוד ברמות נפתלי, שישמש לימים את גדוד 66.
גנ"מ 5704 הוקם בפברואר 1977 כגדוד 20 מ"מ נגרר דו קני בהרכב של 3 סוללות בבסיס עציון.
עם פינוי הבסיס הועבר בספטמבר 1982 למשאבי שדה.
בסוף 1982 הוסב הגדוד למבנה של 2 סוללות 23 מ"מ דו קני נגרר וסוללה 20 מ"מ דו קני נגרר.
גנ"מ 5705 הוקם ביוני 1975 כגדוד בן 6 סוללות 37 מ"מ כאשר בכל סוללה 4 צוותים שנועד להגנת מסוף הדלק של חברת קצא"א באשקלון.
גנמ"מ 5706 היה גדוד מילואים של מערכת דרקון (MIM-72 צ'פרל) שהוקם ב־1975 בבח"א 8 ולאחר מכן עבר לבח"א 5. ב־1977 הועבר בסיס האם למשאבי שדה והוקמה סוללה נוספת.
הגדוד נועד להגן על בסיס רמון ולהיות גדוד חביר לאוגדה 560. הגדוד נסגר ב־2003.
יחידה 5720 הייתה יחידת תחזוקה מרחבית של אגד נ"מ צפון 168.
גנ"מ 5722 הוקם ב־1 ביולי 1977 כגדוד מילואים בן 4 סוללות 40 מ"מ תחת אגד סיני 170 שנועד להגנת בסיס רפידים, בעוד הימ"ח היה בבח"א 5. עם פינוי רפידים בנובמבר 1981 שונה יעוד הגדוד להגנה על בסיס עציון והימ"ח הועבר אליו.
מפקדים: שמי צינמון, שמואל קורצוויל, שמי צינמון.
גנ"מ 5723 הוקם ב־1 במאי 1976 על בסיס סוללות המילואים של גנ"מ 883 שהפך לביסנ"ם.
הגדוד כלל 8 סוללות תותחים 40 מ"מ L70 כאשר בכל סוללה 3 תותחים ומעכן.
יעוד הגדוד היה הגנת בח"א 27, בעוד הימ"ח היה בהרצליה ולאחר מכן הועבר לבח"א 27. ב־1987 הוסבה מערכת הכינון למערכת כינון ללא מכ"ם – כפוז (כוונה פשוטה וזולה).
ביולי 1998 הוסב הגדוד לתצורת ברקן (FIM-92 סטינגר).
יחידת תחזוקה מרחבית של אגד 169.
הגדוד הוקם כתוצאה מכוננות "כד נוזלים" עליה הכריז הרמטכ"ל מוטה גור שחשש מהונאה מצרית עקב ביקור נשיא מצרים סאדאת בישראל.
סוללה א' הייתה סוללת המילואים של גנמ"מ 66, סוללה ב' הגיעה מגנמ"מ 206 וסוללה ג' מגנמ"מ 208. הגדוד הוגדר כגדוד חביר לאוגדה 880.
הגדוד הוקם תחת אגד 167 והימ"ח שלו היה במפקדת האגד במחנה סירקין.
הגדוד עבר לאחריות אגד 168 לאחר הקמת מחנה הקבע שלו בנעורה.
באפריל 1986 הוסב הגדוד לחובט וסוללת FIM-92 סטינגר.
הגדוד היה חביר לאוגדה 366 במחנה פילון ולאחר מכן לאוגדה 78 בנעורה.
ב־1992 הוקמה ינמ"מ (יחידת נ"מ מוצנחת) 7298, שהפעילה טילי FIM-92 סטינגר אישיים.
היחידה פעלה במחנה סירקין בכפיפות לאגד 167 אך נכללו בפועל באוגדה 98. היחידה נסגרה ב־2014.
יחידת "דובדבן" (יחידה 217) היא יחידה מובחרת בצה"ל, הפועלת תחת פיקודה של חטיבת עוז (עוצבה 89).
היחידה מתמחה בלוחמה בטרור ובפעילות מסוערבת נגד מחבלים.
לפני שהוכפפה לחטיבת עוז ב־27 בדצמבר 2015, פעלה היחידה תחת פיקודה הישיר של אוגדת איו"ש מיום הקמתה (יוני 1986).
תפקידיה של היחידה כוללים משימות מודיעין ומעצרים מורכבים או סיכול ממוקד של מבוקשים ומחבלים (פעילי טרור) בלב שטחים עוינים תוך שימוש ביכולות מתקדמות ומסווגות, כאשר חלק מהפעילות נעשית בצורה מסוערבת (כלומר: הלוחמים מחופשים לעוברי־אורח ערבים).
הפעילות מבוצעת בשיתוף עם השב"כ.
דובדבן הוקמה ביוזמת אהוד ברק, אלוף פיקוד המרכז, בשנת 1986, טרם פרוץ האינתיפאדה הראשונה, מתוך רצון שלצה"ל תהיה יכולת לפעול בתוך מרכזי אוכלוסין ערביים להשיג מודיעין ולסכל טרור באופן נקודתי.
את הרציונל שמאחורי הקמת היחידה תיאר ברק:
דובדבן הוקמה על פי המודל שהכיר ברק מתקופת הקמתה של סיירת מטכ"ל.
את מלאכת ההקמה הטיל ברק על מפקד חטיבת איו"ש, אל"ם דובי דקל.
זה מינה את רס"ן ימיני כנען, שהיה קצין מטה בחטיבה לפרויקטור.
הנחייתו של ברק הייתה להפיץ ביחידות קרביות שדרושים מתנדבים ליחידה מיוחדת, ולאתר קצינים עם מוטיבציה גבוהה.
כפרויקטורים מקצועיים לתכנון וביצוע קורס ההקמה גויסו מדריכי הלחימה משירות הביטחון הכללי גבי שי (שיין) ואפי דוברובין.
האימונים נערכו במכון וינגייט, שוק הכרמל, יפו, מרכזי ערים ביהודה ושומרון, תיאטרון ידוע (לימוד התחפשות וכניסה לדמות על ידי חיקוי תנועה והתנהגות), איפור (באמצעות ד' מאפרת מרשות ממשלתית) ועוד.
הצוות השתמש ברכבים אזרחיים בעלי לוחיות רישוי שונות בהתאם למשימה.
כל לוחם צויד באישור צבאי המאשר לו לנוע בלבוש אזרחי, לא מסופר ולא מגולח.
בסוף שנת 1986 קיבל רס"ן במילואים רמי גרשון את הפיקוד על המשך פרויקט ההקמה, והוא גייס ליחידה חיילים נוספים בשיטת חבר מביא חבר וללא תקנים, אמצעי לחימה, נשק, או בסיס קבוע.
בהמשך גייס גרשון לפרויקט את שמואל בורוכוביץ' שהיה איש האמל"ח של רשות שדות התעופה, עמיקם אזולאי שהיה מנהל בית הספר לאבטחה של השב"כ ומרסל סטאל שהיה מדריך בכיר לקרב מגע.
בהמשך גויסו לצוותים ביחידה לוחמים מהקומנדו הימי ומסיירת צנחנים והיחידה פעלה בצורה מסוערבת בלבד.
בקיץ 1987 מונה למפקד דובדבן רס"ן אורי בר־לב, יוצא סיירת שקד קטוע רגל, שהיה קצין האג"ם של חטמ"ר בנימין.
תחת פיקודו הפכה דובדבן ליחידה בסדר גודל גדודי.
בשנות האינתיפאדה הראשונה פעלה היחידה ביהודה ושומרון ואילו ברצועת עזה פעלה יחידת שמשון (יחידה 367) שהוקמה בהשראת הקונספט של דובדבן, ופורקה עם הקמת הרשות הפלסטינית ב־1996 וחלק מחייליה הועבר לדובדבן.לצד הכשרה כמסתערבים הלוחמים אומנו בלוחמה בטרור, קרב מגע, וירי מהיר ומדויק – בדגש על ירי סלקטיבי.
באחת הפעולות הוביל בר־לב כוח מן היחידה למבצע בשכם שבמהלכו הרג הכוח חמישה מחבלים.
לפעולה אחרת הצטרף גם אהוד ברק, אז כבר סגן הרמטכ"ל, מחופש כשאר הלוחמים.
בפעולה נתפסו שישה מבוקשים ואמצעי לחימה.
דבר קיומה של היחידה נשמר בתחילה בסוד והצנזורה הצבאית אסרה על פרסום אודותיה.
באוקטובר 1988, הפרו מספר כתבי חוץ את הוראות הצנזורה ופרסמו את דבר קיומה של היחידה, תוך כינוייה "יחידת חיסול של צה"ל".
בעקבות הפרסום נשללו זמנית תעודות הכתבים של העיתונאים.
גם לאחר מכן, נמנעו פרסומים בעיתונות לציין את שם היחידה והתייחסו אליה כ"היחידה המיוחדת" או "היחידה עם שם של פרי".
ב-8 ביולי 1992 נהרג סמ"ר , לוחם היחידה, מירי דו-צדדי במבצע ללכידת מבוקש במסגד בכפר ברטעה, לאחר שנחשד בטעות כמחבל.
במהלך המבצע שינה מפקד היחידה עמוס גולן את התוכנית, ואישה נשלח לעמוד על גג בריכת מים מחוץ למסגד.
קצין בצוות אחר שלא היה מודע לשינוי בתוכנית ירה באישה מרחוק ואחר כך התקרב וביצע וידוא הריגה.
בעקבות המקרה גולן הודח מתפקידו, אך הפרקליט הצבאי הראשי (הפצ"ר) אילן שיף החליט שלא להעמיד אותו לדין.
באפריל 1993, בעקבות חוות דעת חדשה שהוגשה לפצ"ר, שקבעה כי אישה נהרג בגלל רשלנות פלילית, דרשה משפחתו להעמיד את סא"ל גולן לדין, וכך גם שני מפקדים נוספים.
בנוסף עלתה הטענה כי הקצינים והחיילים שהרגו את אישה רימו בחקירה.
הפצ"ר הסכים לבדוק את המקרה שוב, אך באוקטובר החליט שוב לא להעמיד איש לדין.
בתגובה עתרה משפחתו לבג"ץ בבקשה להעמיד לדין את האשמים, אך העתירה נדחתה.ב-26 במרץ 1993 אירעה תקרית נוספת שדווחה בתקשורת, בה שני חיילי היחידה נפצעו באורח בינוני מכדור שפלט חברם, במהלך פעילות ללכידת מבוקש בכפר פחמה שבנפת ג'נין.
היחידה קיבלה חיזוק משמעותי לאחר חתימת הסכמי אוסלו, שיצרו מציאות חדשה בה צה"ל לא יכול היה לשהות יותר במרכזי הערים הפלסטיניות והתהווה צורך בכוח איכותי בעל יכולת כניסה חשאית למרכזי אוכלוסייה.
דובדבן נטלה על עצמה מידי השב"כ וצה"ל את המשימות המורכבות ביותר לאיתור מבוקשים ביהודה ושומרון, במיוחד אלו שהיה רצון להביאם לחקירה בישראל על מנת לחשוף מידע על מחבלים אחרים.
בין היתר הרגו לוחמי היחידה את איאד בטאט ראש תשתית החמאס באזור חברון
ב־26 באוגוסט 2000 נקלעה היחידה למשבר חמור בעקבות תקלה מבצעית של ירי דו־צדדי (מצב בו לוחמים נפגעים מאש הכוח אליו הם שייכים).
האירוע התרחש בעת מבצע סימפוניית החיים, שמטרתו הייתה מעצר המחבל מחמוד אבו הנוד, מי שהוגדר אז כמבוקש מספר 1 ביהודה ושומרון ופיקד על הזרוע הצבאית של גדודי עז א־דין אל־קסאם.
במהלך המבצע, שהתקיים בכפר עסירה א־שמלייה, סברו צלפי היחידה בטעות שחמישה מחבריהם ששכבו על שני גגות באזור המבצע הם למעשה מחבלים וירו בהם.
מהירי נהרגו סמ"ר , סמ"ר וסמ"ר .
לוחם נוסף א' נפצע אנושות וחולץ תחת האש על ידי חברו לצוות ר' שהיה עמו על הגג.
על תפקודו במבצע היה מועמד ר' לצל"ש.
אבו הנוד עצמו שרד את התקרית ופונה לבית חולים בשכם.
בעקבות הכשל המבצעי החמור הרמטכ"ל, שאול מופז, החליט לנהל את תחקיר האירוע בעצמו.
מפקד היחידה מיקי אדלשטיין, יוצא יחידת שלדג, ביקש להתפטר מתפקידו, וכך גם מפקד אוגדת יהודה ושומרון, תת-אלוף שלמה אורן.
בתחקיר נמצאו כשלים בהכשרת היחידה ובהכנות לפעולה, והומלץ להשעותה מפעילות מבצעית.
הפרקליט הצבאי הראשי, תת-אלוף מנחם פינקלשטיין, החליט לא להעמיד לדין פלילי מפקדים וחיילים על מעורבותם בתאונה.
בעקבות פריצת האינתיפאדה השנייה, כשלושה שבועות לאחר האסון, חזרה היחידה לפעילות מלאה.
במהלך האינתיפאדה דובדבן חזרה להיות חוד החנית של צה"ל במאבק בטרור.
צה"ל, שקיבל לפתע אישורים מדיניים לפעולות צבאיות, עשה שימוש נרחב ביכולותיה של דובדבן להרתיע מחבלים וארגוני טרור.
ביצוע ההחלטה להחלפת מפקד היחידה עוכב, ודובדבן שכאמור חזרה לפעילות מלאה שמה את ידה על מאות מבוקשים ולוחמיה ביצעו סיכולים ממוקדים במבוקשים הגדולים ביו"ש.
בינואר 2002 קיבלה היחידה תעודת הצטיינות מראש הממשלה, אריאל שרון, בשל תפקודה בלחימה בטרור.באפריל 2001, הוחלף אדלשטיין בסגן־אלוף אייל וייס יוצא חטיבת הנח"ל אשר היה למפקדה הראשון של היחידה שהחל את שירותו הצבאי בתור לוחם חי"ר, שכן עד אליו פיקדו על היחידה יוצאי שייטת 13, סיירת מטכ"ל ושלדג.
ב-15 בפברואר 2002, וייס נהרג לאחר שקרסה עליו חומה שפגע בה דחפור די־9 בזמן שהרס בית של מבוקש.
בתחקיר שנערך לאחר האירוע נקבע כי לא היו ליקויים בפעולה.
לאחר מותו של וייס, פיקוד היחידה הועבר לנדב פדן, יוצא סיירת מטכ"ל, אשר לו הוצעה היחידה מלכתחילה ועקב סירובו הוצעה לווייס.
תחת פיקודו של פדן, הייתה היחידה הראשונה שפרצה למוקטעה שנחשבה למעוזה המבוצר של אש"ף.
כך תיאר במילותיו פדן את רגעי הפריצה:
על אף האסונות שפקדו אותה, ובהם מותו של סמל ביולי 2002 ממכת חום, בעת אימון לאחר עבירות קשות על כללי הבטיחות, המשיכה היחידה לבצע את תפקידה באופן אינטנסיבי ביותר הן בהמשך פעולתה במבצע חומת מגן והן בתקופת מבצע דרך נחושה.
היחידה השתקמה מהר מאוד ובשנים שלאחר מכן זכתה בצל"שים ואותות הצטיינות על פעילותה האינטנסיבית ללחימה בטרור הפלסטיני ביהודה ושומרון.
בינואר 2006 החליט הרמטכ"ל, דן חלוץ, להדיח מתפקידם מפקד צוות וסמל ביחידה, לאחר שסירבו לצאת למשימה בעיר ג'נין ב-21 בנובמבר 2005. בנוסף מפקד היחידה אבי גיל קיבל הערה פיקודית.
בשנת 2009, נטלו לוחמי היחידה לראשונה חלק בפעילות מבצעית מחוץ לשטחי איו"ש, והשתתפו במבצע עופרת יצוקה ברצועת עזה, בפיקודו של מפקד היחידה עופר וינטר.
בשנת 2014 לוחמי היחידה, בפיקודו של מפקד היחידה קובי הלר, נטלו חלק במבצע שובו אחים ברצועת עזה ובמבצע צוק איתן.