tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
שמו של המיזם בא מהלחם המילים הטורקיות לים השיש (ים מרמרה, Marmara) ופס רכבת (Ray).
המנהרה נפתחה לתנועה ב-29 באוקטובר 2013.
הרעיון לחפור מנהרה מתחת לבוספורוס הועלה כבר בשנת 1860, אך בשל עומקו של המצר הדבר לא היה אפשרי באמצעים הקיימים באותה עת, והתוכנית לבשה צורה של מעין גשר תת-ימי.
ב-1902 הועלה הרעיון של הנחת מנהרה על קרקעית המצר כפי שנעשה במנהרת הרכבת במישיגן שנפתחה ב-1910. בשל התפתחותה המהירה של העיר, שוב עלה הנושא לדיון בשנות ה-80 של המאה ה-20, וב-1987 פורסמה תוכנית פרטנית.
ב-1998 התקבלה ההחלטה הסופית להקים את המנהרה, ושנה לאחר מכן החל גיוס הכספים לשם הוצאתו של המיזם אל הפועל.
חפירת המנהרה החלה במאי 2004 והסתיימה ב-2008. המנהרה נפתחה לתנועה ב-28 באוקטובר 2013 לאחר עיכובים רבים, שנבעו בחלקם ממציאת כ-40,000 פריטים ארכאולוגיים בעלי ערך, ובכלל זה בית קברות לכשלושים אוניות ביזנטיות.
השלמת הפרויקט כולו מתוכננת לשנת 2015, ועלות הפרויקט מוערכת ב-2.5 מיליארד אירו.
המממנים העיקריים של הפרויקט היו בנק יפן לשיתוף פעולה בינלאומי, אשר העביר לפרויקט סכום של 735 מיליון אירו, ובנק ההשקעות האירופי.
במרץ 2019 הושלם החלק העילי של פרויקט מרמריי ותנועת רכבות מלאה, כולל שירותי רכבות פרברים, רכבת מהירה בין-עירונית ורכבות משא החלו לנוע דרך המנהרה.
ב-7 בנובמבר 2019, רכבת המשא הסינית הראשונה לאירופה עברה דרך המנהרה, וזמן ההובלה מסין לטורקיה קוצר מחודש ל-12 ימים, כחלק מיוזמת החגורה והדרך.
רכבת המשא הראשונה שעברה בין סין לאירופה, דרך המנהרה, נשאה 42 מכולות שהעבירו פאנלים סולאריים שיוצרו בסין לפראג.
המיזם כולל מנהרה תת-קרקעית באורך של 13.6 ק"מ שתחל בקזליצ'שמה (Kazlıçeşme) שבידיקולה (Yedikule) בצידה המערבי של העיר איסטנבול, החוצה את הבוספורוס וממשיכה עד לאייריליקצ'שמה (Ayrılıkçeşme) בחלקה המזרחי של העיר איסקידר (Üsküdar) באסיה; וכן מסילת רכבת על פני הקרקע באורך של 63 ק"מ.
סך הכול נסלל קו רכבת פרברי באורך של יותר מ-76 ק"מ שמאפשר תנועת רכבות רציפה מגבזה (Gebze) במזרח ועד להלקלי (Halkalı) במערב.
לאורך רובו של הקו נסללה מסילת רכבת שלישית, כדי לאפשר הסעת 75,000 נוסעים בשעה בכל כיוון (במקום 10,000 קודם), וכן הוחלפה מערכת האיתות כדי לאפשר מרווחים של שתי דקות בין רכבת לרכבת.
המנהרה מתחת לבוספורוס היא באורך של 1,400 מטר, והיא מורכבת מ-11 מקטעים שנבנו על היבשה מראש והונחו בעומק של 56 מטר מתחת לפני הים.
לאורך הקו נבנו או חודשו 40 תחנות רכבת, מהן שלוש תת-קרקעיות:
ביניקפי (Yenikapı) תחנת רכבת המקשרת אל קו הרכבת הקלה (Hafif Metro) המוביל לנמל התעופה הבינלאומי איסטנבול אטאטורק, ואל קו הרכבת התחתית שמוביל לצפונה של העיר.
יניקפי היא התחנה העמוסה בעיר.
בסירקג'י (Sirkeci) תחנה תת-קרקעית החליפה את תחנת הרכבת ההיסטורית, שהייתה נקודת הסיום של קו הרכבת המוביל מהעיר לאירופה.
בתחנה זו מתאפשר מעבר אל קו החשמלית העובר במקום.
תחנה תת-קרקעית נוספת הוקמה באיסקידר, בצד האסיתי של הבוספורוס, ובה מתאפשר מעבר אל קו הרכבת אל דודולו (Dudullu), ואל קו הרכבת הקלה איסקידר-אורמניה.
תחנת סירקג'י ההיסטורית הוסבה לשימוש של קו רכבת פרברים.
הרציפים בכל התחנות הם רציפי אי שאורכם כ-225 מטר ואשר יכולים לשרת רכבות בנות עשרה קרונות.
זמן הנסיעה בין שני קצות הקו החדש הוא 105 דקות במקום יותר משלוש שעות קודם (כולל זמן ההפלגה במעבורת מסירקג'י להיידרפאשה).
חציית הבוספורוס עצמו אורכת 4 דקות בלבד, והמהירות המרבית לאורך הקו היא 100 קמ"ש.
ההערכה היא כי בשנת 2015 ישתמשו בקו הרכבת מיליון וחצי נוסעים מדי יום ותוך עשר שנים יעלה מספרם ל-1.7 מיליון.
חלקה של תחבורת הרכבת בעיר צפוי לגדול מ-3.6% בלבד כיום ל-27.7%, ולהציב את איסטנבול במקום השלישי בעולם בתחום זה אחרי טוקיו וניו יורק.
איסטנבול שוכנת 20 ק"מ בלבד מצפון להעתק צפון אנטוליה, ורעידת האדמה החזקה האחרונה התחוללה לאורכו ב-1999 סמוך לעיר איזמיט, 85 ק"מ בלבד מזרחית לעיר.
ניסיון העבר מגלה כי מנהרות כדוגמת מרמריי הממוקמות באזורים מועדים לרעידות אדמה (כמו מנהרת BART בסן פרנסיסקו ומנהרת קובה ביפן), הוכיחו עמידות בעת אירוע סייסמי.
בשל כך מושם דגש על עמידה בתקנים אשר יבטיחו את בטיחות המיזם, והמנהרה מתחת לבוספורוס בפרט, בפני רעידות אדמה בעוצמה החזקה ביותר הצפויה באזור.
מחוז מרמרה (טורקית Marmara Bölgesi) הוא אחד משבעת מחוזותיה של טורקיה.
המחוז שוכן בצפון-מערב טורקיה ומקיף את כל שטחיה באירופה (תראקיה) ואת צפון מערבה של אנטוליה שמסביב לים מרמרה.
המחוז מחולק ל-11 נפות, כדלקמן:
המחוז משתרע על שטח של 67,000 קמ"ר, המחוז הקטן במדינה מבחינת שטחו.
מאידך מנתה אוכלוסייתו בשנת 2000 17,365,027, עובדה שהציבה אותו במקום הראשון בטורקיה, הן במספר תושביו והן בצפיפותו.
מרנגה (Merengue) הוא סגנון מוזיקלי וריקוד בהיספניולה.
היום הסגנון פופולרי מאוד גם בקולומביה ובארצות אחרות בדרום אמריקה.
קיימות שתי גרסאות בנוגע למקור של המרנגה:
האחת, מקורה בעבדים שנקשרו יחדיו ואולצו לגרור רגל אחת כאשר נכפו לבצע איסוף קני סוכר בקצב התופים עליהם תופפו ברקע.
עבד אשר לא היה עומד בקצב היה מקבל עונש חמור.
השנייה, טוענת שאחד מגיבורי האזור המוכרים נפצע ברגלו באחת מהמהפכות ברפובליקה הדומיניקנית.
בני העיר קיבלו אותו וחגגו את ניצחונו וכחלק מהזדהות עמו רקדו כאשר הם גוררים רגל אחת.
מרנגה קיים מאז שנותיה הראשונות של הרפובליקה הדומיניקנית (בהאיטי, הריקוד נקראה Meringue).
אפשרי ששם הריקוד, מקורו בקצף אוורירי ולבן העשוי סוכר וביצים המשול לאופי הריקוד, לקצבו המהיר יחסית והדייקנות שבו.
באמצע המאה ה-19, צבר המרנגה תאוצה ושירי מרנגה הושמעו כמעט בכל אירוע ברפובליקה הדומיניקנית ובאיים הקריביים.
כמו כן הפך המרנגה לריקוד פופולרי בדרום אמריקה.
קיים גיוון רב במוזיקה של המרנגה, קיימים סוגים מגוונים של קצבי ריקוד, ממהירים ועד לאיטיים.
הקצב המקובל במועדונים ומסעדות הוא בולרו איטי (סוג של ריקוד ספרדי, Slow Bolero), אשר משתנה למרנגה, הדומה לסגנון הג'ייב בשלביו הסופיים.
המרנגה הנפוץ באולמות נשפים הוא איטי יותר ונרקד עם דגש על תנועות רגליים ואגן.
התפשטות המרנגה בארצות הברית החלה באזור ניו יורק, בתחילה לא היה נפוץ אך הפך לכך כעבור מספר שנים, כריקוד המתאים לרחבות ריקודים קטנות ומלאות באנשים.
מרנגה הוא שילוב של שני ריקודים, המינואט (Minuet) האפריקאי והצרפתי, מסוף המאה ה-17 ותחילת המאה ה-18. העבדים השחורים ראו את הריקודים שנערכו בערבי הנשפים של אדוניהם, וכאשר חגגו את הפסטיבלים שלהם, הם החלו לחקות את הריקודים אותם ראו "Masters' Dances".
אך אותם ריקודים אירופאיים לא היו ריקודים שכיף לרקוד, הם היו אחידים ומשעממים, כך שבמשך הזמן הוסיפו העבדים מוטיבים נוספים באמצעות תיפוף לריקודים אשר הפכו אותם לקיצביים יותר.
כל זוג עמד והחזיק ידיים.
הם עמדו בריחוק יחסי אחד מהשני.
התנועות המקוריות של ריקוד זה היו ניעור הכתפיים ותנועות מהירות של הרגליים.
לא הייתה תנועה קיצונית של האגן כפי שקיימת היום, זאת מכיוון שריקודים אפריקאים בנויים רק מתנועה של הידיים ומצעדים מסובכים.
מכאן שמקור המרנגה דומה מאוד לזה של ה"קייק ווק" ("Cake Walk") הדרום אמריקאי.
מרמיטה צפון-אמריקאית (שם מדעי: Marmota monax) היא מין מכרסם בסוג מרמיטה שבמשפחת הסנאיים.
בשונה ממרמיטות אחרות שחיות לרוב באזורים הרריים, המרמיטה הצפון-אמריקאית שוכנת בעיקר באזורי השפלה - במקומות נמוכים ומישוריים.
אזור התפוצה שלה הוא באמריקה הצפונית ובפרט בצפון-מזרח ומרכז ארצות הברית, אך ישנן גם אוכלוסיות שלה באלסקה ובאלבמה שבדרום.
מרמיטה צפון-אמריקאית היא המכרסם הגדול ביותר באזורי התפוצה שלו.
מרמיטה צפון-אמריקאית מותאמת היטב לחפירה, בשל טפריה הקצרים והחזקים.
להבדיל משאר המינים במשפחתה, גבה של המרמיטה הצפון אמריקאית יותר מעוקל וזנבה קצר יותר (ומהווה כרבע מאורכה בלבד).
על מנת להתאים את עצמה לטמפרטורות הנמוכות השוררות באזורי מחייתה, המרמיטה הצפון אמריקאית מכוסה על ידי שתי שכבות פרווה: שכבה תחתונה דחוסה וצבעה אפור, ושכבה עליונה מחודדת וארוכה יותר.
תוחלת חייה בטבע נעה בדרך כלל בין שנתיים לשלוש, אך ישנן החיות עד שש או שבע שנים.
בשבי, לעומת זאת, הן אף חורגות מטווח זה, וידוע על פרט שהגיע לגיל 22 שנים.
טורפיה העיקריים הם זאבים, שועלים, דובים, נצים גדולים, ינשופים וכלבים.
הפרטים הצעירים אף מהווים טרף לנחשים, המסוגלים לחדור למחילותיהם.
המרמיטה הצפון-אמריקאית היא לרוב אוכלת עשב, אך לעיתים ניזונה גם מסוגים שונים של חרקים.
עם זאת, אין להגדירה כאוכלת כל כמרבית המינים במשפחת הסנאיים.
המרמיטה הצפון-אמריקאית מצטיינת בחפירת מחילות.
היא מפנה בממוצע כמטר מעוקב של עפר בעת החפירה, השווה לכ-320 ק"ג.
המחילה ארוכה מאוד (כ-14 מטר) ועמוקה מאוד (עד לכ-1.5 מטר מתחת לאדמה).
המרמיטות משתמשות במחילות לצורכי לינה, גידול צאצאים וכמקום מחסה בעת תרדמת החורף.
בכל מחילה יש בדרך כלל בין 2 ל-5 כניסות המשמשות כנתיב מפלט מפני טורפים.
על אף שהיא לרוב חיה בבדידות, ישנם מקרים בהם כמה מרמיטות חולקות מחילה אחת.
המרמיטה הצפון-אמריקאית שוקעת בתרדמת חורף מוחלטת, ולעיתים היא אף מקימה "מחילת חורף" מיוחדת למטרה זו.
במרבית האזורים הן מצויות בתרדמה בין אוקטובר למרץ ואפריל.
על מנת לשרוד את החורף, הן מגיעות למשקלן המקסימלי זמן קצר לפני התרדמת.
המרמיטה הצפון-אמריקאית נראית כלפי חוץ כבעלת גוף כבד ביותר, אולם היא בעלת כושר שחייה מעולה ומסוגלת לטפס על עצים בזריזות.
במקרה של פלישה למחילתה, היא מתגוננת בעזרת שתי שיניה הקדמיות הגדולות וטפרייה החדים.
התנהגותן היא לעיתים קרובות לוחמנית וטריטוריאלית מה שעלול להביא להתכתשויות ביניהן.
כשהמרמיטה חשה בסכנה היא נזקפת על שתי רגליה האחוריות בדריכות.
כאשר מאוימת היא שורקת ומזהירה את שאר הפרטים מפני הסכנה.
שריקה זו זיכתה אותה בכינוי "whistle-pig" ("חזיר שרקן").
המרמיטה הצפון-אמריקאית מתרבה על פי רוב בשנתה השנייה.
עונת הרבייה שלה נמשכת ממרץ ועד אמצע או סוף אפריל (לאחר תרדמת החורף).
הזוג המזדווג נשאר באותה מחילה לאורך 32-28 ימי ההריון, ועם הולדת הצאצא באפריל או מאי, עוזב הזכר את המחילה.
הנקבה ממליטה פעם בשנה כשניים עד שישה גורים, הנולדים עיוורים וחסרי פרווה.
הם נגמלים מהנקה לאחר כשישה שבועות ויוצאים לחפש לעצמם מחילה משלהם.
המרמיטה הצפון-אמריקאית מעדיפה לחיות בשטחים פתוחים, ובשל כריתת היערות המואצת, שטחי המחיה שלה גדלים, וכך גם אוכלוסייתה.
עם זאת, המרמיטות ניצודות לעיתים קרובות בשם הספורט, אולם תחת פיקוח שמונע הידלדלות יתר.
בארצות הברית ובקנדה חוגגים את יום המרמיטה, שמגדיל את הפופולריות ומידת ההכרה שלה במדינות אלה.
הסרט "לקום אתמול בבוקר" שעלילתו מתרחשת במקביל ליום המרמיטה, תרם אף הוא לכך.
שמה של המרמיטה הצפון-אמריקאית באנגלית הוא וודצ'אק - woodchuck.
אולם, השם אינו הלחם בסיסים של המילים 'wood' (עץ) ו-'chucking' (השלכה) כפי שניתן לחשוב, אלא מקורו בשפה אלגונקית (משפחת שפות אינדיאניות) שם נקראה 'wuchak'.
הדמיון בין מילים אלו היווה בסיס לכמה משפטים שוברי שיניים ומשפטי שעשוע, שהידוע שבהם הוא:
שפירושו, בתרגום חופשי, הוא "כמה עץ הייתה מרמיטה זורקת, לו יכלה מרמיטה לזרוק עץ"?
שם נוסף של המרמיטה הצפון אמריקאית הוא גראונדהוג - Groundhog, בתרגום חופשי - חזיר אדמה.
מֶרֶנְגֶ'נָה אָסַאדָה (בלאדינו: Merenjena Asada, Berenjena Asada) הוא מאכל יהודי ספרדי מתפוצות הבלקנים: יוון, בולגריה, מקדוניה ואסיה הקטנה, המבוסס על מחית חצילים ומוגש במגוון גרסאות, החל מתוספת למנה בשרית, דרך רוטב לתבשילים כגון "אורז לבן" וכלה כמנה עיקרית בפני עצמה.
מֶרֶנְגֶ'נָה משמעה חציל, בספרדית קסטייאנית בת ימי הביניים.
במסגרת תהליך התפתחותה של השפה השתנתה המילה לבֶּרֶנְגֶ'נָה.
בקרב יהודים דוברי לאדינו מקהילות מבוססות כגון איסטנבול וסלוניקי, אשר עמדו בקשרים עם קהילות מחוץ לגבולות האימפריה העות'מאנית חלה התפתחות בשפת הלאדינו במקביל להתפתחות הספרדית וכן הטמעה נרחבת של מינוחים מטורקית.
כך, לאורך השנים השתנה שמו של התבשיל לברנג'נה אסאדה.
בקהילות מבודדות יחסית באזורי בולגריה ומקדוניה תהליך זה היה איטי יותר והתבשיל נותר בשמו המקורי מגולת ספרד.
המילה אסאדו משמעה צלוי או אפוי, תהליך בישול המכונה לעיתים "על האש".
החציל שמקורו בהודו הגיע לחצי האי האיברי ביחד עם הכובשים המוסלמים עת נקרא האזור אל-אנדלוס וממנו נפוץ דרך צרפת ואיטליה לכל רחבי אירופה.
מגורשי ספרד ופורטוגל התיישבו בכל רחבי האימפריה העות'מאנית ובעיקר בבלקן, בהזמנתו של הסולטאן באיזיט השני.
הממשל העות'מאני עודד את היהודים להגר לממלכה, סייע להם להקלט והם זכו לחופש פולחן.
בני הקהילה הביאו עימם מאכלים מסורתיים והחל תהליך מיזוג מטבחים בין המטבח הספרדי לבלקני.
הכנת המאכל התבססה על אפיית חצילים, קיצוצם ואחר כך בישולם לכדי מחית בתבלון והסמכה הרלוונטיים לייעודה של המנה, לעיתים בתוספת ירקות נוספים וגם עגבניות.
התבשיל שימש לעיתים כמנה בפני עצמה אולם לרוב הוגש כתוספת למנה בשרית מרכזית כגון אומצה או דג וכן כרוטב למנות עיקריות כגון אורז "לבן".
היהודים חיו בעוני ודלות והתקשו להשיג מנות בקר או דגים יקרות, כך שיעוד התבשיל הצטמצם לכדי תוספת או רוטב למנה עיקרית.
לאחר סיום מלחמת העולם הראשונה המצב הכלכלי במדינות הבלקן ככלל ובממלכת בולגריה בפרט, היה ירוד מאוד ובאזורי הספר הגיעו התושבים ובכלל זה בני הקהילות היהודיות לסף רעב.
מחית החצילים הפכה למנה עיקרית, כאשר בתוכה נהגו לבשל קציצות שהיו עשויות ברובן משאריות לחם ומעט בשר טחון.
בלאדינו, שמה של גרסת העוני היה: Merenjena Asada kon al bóndigas והיא השתמרה גם לאחר עלייתם של בני הקהילה מבולגריה לישראל
גרסת העוני הייתה פתרון קולינרי גם בשנות הצנע במדינת ישראל, שנים המקבילות לעלייתם והתבססותם של יהודי בולגריה בישראל.
באותן שנים החצילים היו זמינים אולם בשר חולק בכמויות קטנות על פי תלושים ולכן המנה כללה הרבה מחית חצילים ומעט קציצות בהן מרכיב הבשר היה זניח.
בישראל התפתחה גם גרסה המורכבת מחצילים ופילה דג.
האב מַרַן מֵרְסֵן היה מתמטיקאי, פילוסוף, תאולוג ומוזיקולוג צרפתי.
ידוע בעיקר בקרב מתמטיקאים בשל מספרי מרסן הקרויים על שמו.
אלו מספרים מהצורה עבור n טבעי.
על שמו קרויים חוקי מרסן המתארים את תיאום התנודות של מיתרים, ועבודתו בתיאורית המוזיקה "הרמוניה אוניברסלית" היא אחת העבודות הקדומות פורצות הדרך בתחום האקוסטיקה.
תרומה משמעותית של מרסן למדע ולמתמטיקה הייתה עידודם של חוקרים לפרסם את תוצאות מחקריהם בפומבי במקום לשמור אותם בסוד.
הוא שילב בכך את יכולותיו הבין אישיות כמו גם הפעלת לחצים וחשיפה של חומר שנשלח אליו באופן פרטי.
פעולות אלה הובילו לפרסום מאמרים רבים של מדענים ומתמטיקאים מכל רחבי אירופה.
מרסן נולד להורים איכרים בקומונה ואזה.
הוא התחנך בלה מאן, בקולג' ישועי, בשנת 1609 עזב את הקולג' כדי ללמוד תאולוגיה בסורבון וב-17 ביולי 1611 הצטרף למסדר דתי.
לאחר שלמד תאולוגיה ועברית בפריז, הוסמך ככומר בשנת 1613. ב-1619 פרש להתגורר במנזר בפריז, שם גר במשך כל שארית חייו.
הרמוניה אוניברסלית מוערכת כעבודה המשפיעה ביותר שיצר מרסן בחייו.
היא אחת העבודות המוקדמות והמקיפות בתחום תאוריית המוזיקה שנוגעת בתחומים מוזיקליים רבים תוך שילוב אלמנטים מתמטיים במוזיקה.
העבודה מכילה את הנוסחאות של חוקי מרסן לתנודות מיתרים מתוחים.
פריצות דרך לגבי העברת גלים בתווך ומושגים חדשניים שמהווים את הבסיס לטלסקופים המודרניים.
התדירות יחסית לאורך המיתר (עובדה שכבר הייתה ידועה ליוונים ומיוחסת לפיתגורס)
התדירות יחסית לשורש ריבועי של מתיחות המיתר
התדירות יחסית לשורש ריבועי של הצפיפות האורכית של המסה
מחישוב מתמטי ניתן להגיע לכך שהתדירות הנמוכה ביותר היא:
כאשר f היא התדירות הנמדדת, L מסמלת את האורך ו-μ את הצפיפות האורכית של המסה.
מרסן ידוע בעיקר בשל מספרי מרסן הקרויים על שמו.
אלו מספרים מהצורה לכל n טבעי.
המספרים נקראו על שמו לאחר שמצא את כל הראשוניים שבהם n קטן מ-258 (מה שמאפשר לבנות מספרים משוכללים כפי שהוכיח אוקלידס).
בשל גודלם העצום של המספרים המעורבים, האפשרות לבדוק את המקרים הגדולים ברשימה של מרסן התאפשרה רק עם המצאת המחשב.
כיום ידוע שלמרסן היו חמש טעויות.
עידוד שיתוף פעולה ופומביות במדע
אחת התרומות החשובות של מרסן למתמטיקה ולמדע האירופיים היה דרך עידוד של פרסומים פומביים, מאבק בסודית ועידוד שיתופי פעולה בין חוקרים.
מתמטיקאים שפעלו בפריס לפני מרסן נמנעו משיתופי פעולה ושמרו על סודיות.
הייתה זו מסורת שנבעה מהקוסיסטים שפעלו במאה ה-16. הקוסיסטים היו מומחים לחישובים שהועסקו על ידי אנשי עסקים וסוחרים בפתרון בעיות מתמטיות מסובכות.
כל אחד מהם שמר על שיטות העבודה שלו בסוד.
דוגמה לכך הייתה ניקולו טרטליה שגילה שיטה לפתרון משוואות ממעלה שלישית.
הוא גילה שיטה זו בסוד לג'ירולמו קרדאנו.
קרדאנו מעל באמון ופרסם את השיטה בספר האומנות הגדולה שיצא לאור עשר שנים לאחר מכן בשנת 1545. דבר זה גרם למריבה עם טרטליה, ועודד עוד מתמטיקאים לשמור על שיטות הפעולה שלהם בסוד.
במהלך חייו התכתב מרסן עם מתמטיקאים ומדענים מכל רחבי אירופה, הפיץ את תגליותיהם וניהל במנזרו חוג שבו נפגשו והתארחו מיטב אנשי המדע של אירופה.
הקבוצה שייסד הייתה לימים לגרעין של האקדמיה הצרפתית.
בין היתר תרגם מרסן את כתביו של גלילאו גליליי לצרפתית, הציג בחוג שלו את ילד הפלא בלז פסקל והפיץ את השימוש בברומטר של אוונג'ליסטה טוריצ'לי אל מחוץ לגבולות איטליה.
מרסן התכתב עם עשרות מדענים ומתמטיקאים ובכללם פייר דה פרמה, בלז פסקל, רנה דקארט, כריסטיאן הויגנס, גלילאו גליליי, אוונג'ליסטה טוריצ'לי, ג'ון פל ותומאס הובס.
מרסן ערך גם טיולים ברחבי צרפת במטרה לשמור על קשר עם חוקרים שנמצאו הרחק מבירת צרפת.
במפגשים אלה הוא הפיץ לחוקרים ידיעות על מחקרים חדשים וקיבל מהם מידע על מחקריהם.
במקרים מסוימים, כמו במקרה של פרמה שעבד בטולוז, הוא היה ערוץ הקשר העיקרי עם מתמטיקאים אחרים.
דוגמה לכך היה פרסום כתבים פילוסופיים של דקארט שנחשבו כדבר שפגע בכנסייה.
הדבר הוביל להרס היחסים הממושכים ביניהם.
אף שהיה איש כמורה, מרסן התייצב להגנתם של חוקרים, כאשר הכנסייה תקפה את עבודותיהם בטענה שהם פוגעות באמונות דתיות.
הוא הגן על גלילאו ועל דקארט כאשר אלה הותקפו בטיעונים תאולוגיים.
מרן מרסן נפטר ממחלת ריאות.
על שמו קרוי האסטרואיד מרסן.
מרמלדה היא ריבה העשויה מפירות.
באנגליה המונח משמש לתאר ריבה העשויה פרי הדר וסוכר (כאשר מדובר בתפוזי סביליה - תפוזים מרים מספרד); הריבה מיוצרת גם מבשרו של פרי ההדר וגם מקליפתו המרה, ומכאן טעמה המתוק-מריר של הריבה.
בספרדית ובפורטוגזית המונח "מרמלדה" משמש לתאר קינוח מפירות שונים.
במדינות אחרות, ביניהן ישראל, המונח משמש לתאר קריש פירות.
מקורה של הריבה במטבח יוון העתיקה.
היוונים גילו כי בישול פירות עם דבש, וקירור הנוזל, מביא להתגבשותו וליצירת מאכל הנשמר זמן רב.
בתקופת האימפריה הרומית נפוצה שיטת הכנת הריבה ברחבי האימפריה, כאשר שמה של הריבה בשפות אירופה (ושמה של המרמלדה) מקורה במילה היוונית לריבה - μελίμηλον (מלימלון - "דבש תפוחים" או "דבש פירות", כאשר המילה "מלון" - μῆλον - שימשה הן לציון תפוחים והן לציון פירות עצים באופן כללי).
אפיקיוס, בספר הבישול שכתב, מתאר מתכון להכנת ריבת חבושים.
המונח "מרמלדה" שימש לתיאור ריבת פרי בפורטוגל החל מימי הביניים.
בשלהי ימי הביניים שימש המונח גם בצרפתית ובשנת 1480 שימש המונח לתיאור הריבה גם באנגליה.
ריבת מרמלדה מתפוזים הפכה פופולרית באנגליה במאה ה-16. תעודות מתקופת הנרי השמיני מציינות כי בשנת 1524 קיבל המלך במתנה קופסה מלאה מרמלדה, דבר המעיד על מעמדו של המאכל.
בשלהי המאה ה-18 הפכה מרמלדה למאכל המזוהה עם העיר דנדי שבסקוטלנד.
בשנת 1797 קיבלה חנותו של ג'יימס קיילר (James Keiller) כמות גדולה של תפוזי סביליה מרים.
התפוזים לא נמכרו בשל טעמם, וג'אנט, רעייתו של ג'יימס, הכינה מהם ריבות אשר זכו להצלחה רבה והפכו לסמלה של העיר.
מרמנת ארגון וניהול פרויקטים בע"מ (או בקיצור "מרמנת") עוסקת בניהול והפעלה של פרויקטים במיקור חוץ, בעלי גוון של עשייה חברתית-חינוכית עבור גופים ציבוריים ומשרדי ממשלה שונים.
החברה הוקמה ב-1994 והיא נמצאת בבעלות חברת מעוף.
מרמנת מתמחה בהקמה וניהול של פרויקטים רב תחומיים במיקור חוץ, בדגש על התחום החינוכי, המשלבים מגוון יכולות לאורך חיי הפרויקט, תוך התאמת שיטות עבודה והפעלת טכנולוגיות מתקדמות.
החברה מתפעלת פרויקטים בהיקף רחב, תוך הסתמכות על מערך לוגיסטי ומערך תוכני ופדגוגי הכולל סניפים בפריסה ארצית.
לחברה ניסיון רב בעבודה מול משרד החינוך על אגפיו השונים, מה שמעניק למרמנת מומחיות ייחודית בניהול תהליכים חינוכיים, פדגוגיים וארגוניים בבתי ספר ובאגפי החינוך ברשויות המקומיות.
מרמנת מפעילה מערך של צוותים מקצועיים מתחום החינוך הכוללים מנהלי בתי ספר לשעבר, יועצים, מאמנים, מנחים, מורים ומדריכים לכל מטרה.
לחברה קשרים עם מערכות חינוך שונות בארץ ובחו"ל ופתרונותיה מיושמים בהצלחה בקרב מאות מוסדות חינוך.
מאז 2010 זכתה החברה במכרזים של חצי מיליארד שקל ממשרד החינוך ומשרדי ממשלה נוספים רבים.
מנכ"ל החברה הוא גלעד נוסבוים.
סיוע בהגשת בקשות למלגות וניהול חלוקתן
הקמה ותפעול מנהלות מקצועיות ואדמיניסטרטיביות
בקרות איכות - בקרות שטח, בקרת תהליכי עבודה ובקרות נתונים
כתיבה ותפעול מערכי בחינה - כתיבת מבחנים, הקמה וניהול של מרכזי בחינה בפריסה ארצית
הדרכות והכשרות - כתיבת תוכן, הפקת תיקי למידה וניהול מערכי הדרכה
הפעלת תוכניות חינוכיות - גפ"ן, לבתי הספר
גאודע ניהול ומידע, מקרקעין ונכסים|גאודע ניהול ומידע, מקרקעין ונכסים בע"מ – עוסקת בניהול מידע בנכסים ומקרקעין.
מרמיטה זהובת-בטן (שם מדעי: Marmota flaviventris) היא מין מכרסם בסוג מרמיטה שבמשפחת הסנאיים.
אזור התפוצה שלה הוא במערב אמריקה הצפונית.
מרמיטה זהובת-בטן בוגרת שוקלת בין 1.6 קילוגרם ל-5.2 קילוגרם, אם כי זכרים שוקלים בין 3 ל-5 קילוגרם ונקבות שוקלות בין 1.6 ל-4 קילוגרם.
אורך מרמיטה בוגרת נע בין 47 ל-70 סנטימטרים, כשאורך הזנב בין 7 ל-9 סנטימטרים.
הפרווה חומה, כשבין העיניים יש רצועה של פרווה לבנה, זנב בגוון חום-אדמדם, ובטן זהובה, שנתנה למין את שמו.
אוזניהם קטנות ועגולות, חרטום קטן לבן ואף שחור.
המרמיטות משמינות בסתיו לפני שהן נכנסות לתרדמת חורף.
תחום תפוצתה של המרמיטה זהובת-הבטן משתרע על מערב ארצות הברית ודרום-מערב קנדה, כולל בהרי הרוקי, סיירה נבדה, והר ריינייר במדינת וושינגטון.
היא שוכנת באזורים פתוחים, כרי דשא, מקבצים של סלעי מפולות, ובתי גידול פתוחים אחרים, לעיתים בשולי יערות של עצים נשירים או מחטניים, ובדרך כלל מעל לגובה של 2,000 מטרים.
הטריטוריה שלהן משתרעת על שטח בן 20 עד 30 דונם סביב מקבץ של מחילות קיץ.
המרמיטות מעדיפות לחפור את המחילות מתחת לסלעים משום שאז גדל הסיכוי שטורפים לא יאתרו את המחילה.
הטורפים כוללים זאבים, שועלים, זאבי ערבות, דביבונים, כלבים ועיטים.
כשמרמיטה מזהה טורף היא שורקת על מנת להזהיר מרמיטות אחרות באזור, מנהג שהקנה לה את הכינוי "חזיר שורק" ("whistle pig") ואז היא מסתתרת בערימת סלעים.
רבייה מתחילה אצל המרמיטות בגיל שנתיים, והן עשויות לחיות עד גיל חמש עשרה.
המרמיטות חיות במושבות של בין עשרה לעשרים פרטים.
כל מרמיטה זכר חופר מחילה מיד לאחר שהוא מתעורר מתרדמת החורף.
לאחר שסיים הוא מחפש נקבות, ועד הקיץ יכולות לחיות איתו עד ארבע נקבות.
הוא מזדווג עם כולן במקביל.
כל שגר מכיל בממוצע בין שלושה לשמונה ולדות לנקבה.
רק כמחצית מהגורים שורדים את השנה הראשונה.
ולדות נקבות נוטות להשאיר סביב המקום בו נולדו.
ולדות זכרים עוזבים כשהם בני שנה, ואז ינסו למצוא נקבות ולהגן עליהן.
מרמיטות זהובות בטן מבלות כ-80% מחייהן במחילה, 60% מכך בתקופה של תרדמת החורף.
לעיתים קרובות הן שוהות במחילה גם באמצע היום ובלילה.
מחילות אלו נחפרו במדרון של גבעה, הר או צוק.
עומקן של המחילות המשמשות לתרדמת חורף נע בין 5 ל-7 מטרים, אבל המחילות שנחפרות לשימוש יום יומי הן בדרך כלל בעומק מטר אחד.
תקופת תרדמת החורף משתנה בהתאם לגובה, והיא בדרך כלל מספטמבר עד מאי.
המרמיטת מטפסות לעיתים על עצים וצמחים אחרים, אבל בדרך כלל הן שוהות על הקרקע.
מרמיטות זהובות בטן הן בעלי חיים הפעילים ביום וישנים בלילה.
הן אוכלות-כול, כשהתזונה שלהן כוללת עשב, זרעים, עלים, פרחים, קטניות, פירות, חגבים וביצי עופות.
מָרַן (מקובל לנקד מָרָן; בהגייה אשכנזית: מוֹרוֹן (ליטאית), מוּרֶן או מוּרוֹן (חסידית)) הוא תואר כבוד עבור רבנים.
בעבר נעשה שימוש בתואר רק לכינוי רבנים מקובלים במיוחד.
במשך השנים נשחק התואר והוא משמש לכינוי מכבד עבור רבנים ברמות חשיבות שונות, אך בעיתונות החרדית הממסדית נשמר התואר באדיקות עבור הדמויות העומדות בראש המערכת התורנית כפי שמערכת העיתון רואה אותה, אלו שמכונים גדולי הדור.
המושג שכיח בעיקר בשיח הציבור החרדי, ובציבור הדתי לאומי בעיקר עבור רבנים מעדות המזרח וראשי ישיבת 'מרכז הרב'.
כאשר התואר מופיע ללא שום תוספת, הכוונה על פי רוב לרב יוסף קארו, בעל ה"שולחן ערוך".
במאה ה-21 לעיתים מדובר ברב עובדיה יוסף.
מקור המושג הוא בארמית גלילית, ומשמעותו "אדוננו" (בארמית בבלית צריך לומר "מרנא").
הביטוי אינו נפוץ בספרות חז"ל כמו התואר "מר", ללא הטיה.
בתפילת יקום פורקן נוהגים לברך את "מרנן ורבנן חבורתא קדישתא די בארעא דישראל ודי בבבל" (אדונינו ורבותינו החבורה הקדושה אשר בארץ ישראל ואשר בבבל) ש"מרן די בשמיא יהא בסעדהון כל זמן ועדן" (אדוננו שבשמים יהיה בעזרם כל זמן ועת).
כמו רוב התארים, מופיע התואר לפני השם.
התואר יכול לבוא ללא שם, כשהכוונה לאדם המוכר בקהל היעד בתואר, כמו בתואר "מרן ראש הישיבה", או בתואר "מרן הרב".
כשהתואר בכל זאת בא עם שם, הוא בדרך כלל יבוא עם תואר או תארים נוספים, כמו "הרב", "הרב הגאון" וכו'.
כיוון שבארמית המילה מוטה, היא אינה מגיעה עם ה"א הידיעה, אך לפעמים נעשה שימוש מוטעה בתואר "המרן".
תואר שגוי נוסף הוא "מרן אדמו"ר", בו נעשה שימוש במילה הארמית לצד המילה העברית "אדוננו" (כחלק מראשי התיבות "אדמו"ר").
התואר ניתן לכל ראש ישיבה, ראש עדה או ראש תנועה על ידי תלמידיו, חסידיו ומעריציו; ברמה העולמית הוא ניתן רק למי שנחשבו לגדולי דורם, לא לאור מדד אובייקטיבי של גדולתם התורנית אלא בזיקה ישירה למידת היותם "גדולי הדור".
האדם הידוע ביותר הנקרא בתואר הוא הרב יוסף קארו, הנקרא "מרן הבית יוסף", או, בציבור הספרדי, "מרן" ללא שם או תואר נלווה.
מקובל להגיד דרך רמז, כי תואר זה הוא ראשי תיבות של "מאתים רבנים נסמך", ופירושו לפי דברי החיד"א, כי מאתים רבנים הסכימו לפסקיו של הרב קארו.
המושג "קבלת הוראות מרן", בו השתמש רבות הרב עובדיה יוסף לגבי הרב קארו, בסופו של דבר הביא לשימוש נרחב בתואר "מרן" גם לגבי הרב יוסף עצמו.
בקרב חוג תלמידי ישיבת מרכז הרב לדורותיה משמש התואר "מרן הרב זצ"ל" כשלעצמו עבור הרב אברהם יצחק הכהן קוק,.
בדומה לכך, בחוג חזון איש משמש התואר "מרן ז"ל" כשלעצמו לתאר את הרב אברהם ישעיהו קרליץ.
העיתונות החרדית הממסדית שומרת בקפידה על השימוש בתואר זה לרבנים ספורים בלבד: בעיתונות החסידית מוענק התואר רק לאדמו"רי חסידויות גדולות במיוחד, ובעיתונות הליטאית היו תמורות בנושא זה במשך השנים.
העיתון "יתד נאמן", שבמשך שנים היה העיתון הליטאי היחיד, העניק בראשית דרכו את התואר לשורת רבנים, בהם הרבנים שלמה זלמן אוירבך, דוד פוברסקי, מאיר חדש ויוסף שלום אלישיב, זאת על פי הוראת מנהיג הציבור הליטאי דאז, הרב אלעזר מנחם מן שך, שאף לו הוענק התואר.
לאחר פטירת הרב שך לא הוענק התואר לאישים שלא כונו כך לפני פטירתו, ולמעשה נשמר התואר עבור הרב יוסף שלום אלישיב באופן בלעדי.
לאחר החלפת מערכת העיתון בנאמני הרב אהרן יהודה ליב שטינמן ופטירת הרב אלישיב, החל העיתון משתמש בתואר זה גם לאזכור שמו של הרב שטינמן והרבנים חיים קניבסקי, נסים קרליץ וגרשון אדלשטיין.
בשנת 2022 החל העיתון, בהוראת הרב אדלשטיין, להוסיף את התואר לשמותיהם של הרבנים ברוך מרדכי אזרחי, מאיר צבי ברגמן, דוב לנדו וברוך דב פוברסקי.
החל מספטמבר 2023 החל העיתון להעניק לרב לנדו את התואר "רבינו מרן", במקביל להוספת התואר "מרן" לרבנים משה הלל הירש, משה יהודה שלזינגר ויצחק זילברשטיין.
העיתון "הפלס" לא השתמש בתואר לתיאור אנשים חיים מאז פטירת הרב אלישיב ועד לסוף 2016, בה ניתן התואר לרב שמואל אוירבך.
בעיתון "יום ליום", אשר זוהה בעבר עם מפלגת ש"ס, מקבלים את התואר מרן הרבנים מאיר מאזוז ושלום כהן מאז פטירת הרב עובדיה יוסף.
בעיתון "הדרך" מקבל הרב שלום כהן את התואר מרן.
התואר "מרן ראש הישיבה" משמש, במקורו, באופן פנימי בכל ישיבה כלפי ראש הישיבה, אך הוצמד באופן כללי בציבור הליטאי לרב שך, למרות שתואר זה כלל בהתייחס לרב שך, התייחסות לישיבת פוניבז'.
מאז, רבנים בולטים שמכהנים כראשי ישיבה מכונים כך גם במרחב הציבורי, גם אם הישיבה בראשותה הם עומדים אינה מן הבולטות ביותר במגזר.
לדוגמה: הרב שטינמן כונה כך כבר מתקופת כהונתו כראש ישיבת גאון יעקב, ישיבה שולית באופן יחסי.
התואר "מרן שר התורה" ניתן באופן כמעט בלעדי לרב חיים קניבסקי.
הנוצרים הסורים, דוברי הסורית (השייכת לאותה משפחה בתוך הארמית כמו הניב הגלילי), משתמשים בתואר זה עבור ישו, למשל ܡܪܢ ܝܫܘܥ ܡܫܝܚܐ (מרן ישוע משיחא) (פשיטתא, רומים ה: 1) ובתואר "מרתן" ("גבירתנו"; צורת נקבה של מרן) עבור מרים, אמו .
מרן היא עיר וקומונה בקנטון ז'נבה שבשווייץ, העיר הרביעית בגודלה בקנטון.
היא נמצאת מצפון-מערב לעיר ז'נבה, ובתחומה שוכן נמל התעופה הבינלאומי של ז'נבה.
בשנת 2004 הועבר אליה מרכז מבקרים של CERN – "גלובוס המדע והחדשנות".
כמו שכנתה ורנייה, הייתה מרן כפר קטן וחסר חשיבות אזורית עד שנות ה-60, אז הוחל בפיתוח מואץ של האזור, ונבנו בה שיכונים גדולים בהשראת רעיונותיו של האדריכל השווייצרי לה קורבוזייה.
תוך שני עשורים גדלה אוכלוסיית העיר מ-3,000 תושבים עד קרוב ל-19,000. נכון לסוף 2018 מונה העיר יותר מ-25,000 תושבים.
מֶרַנְטִי או פֶרְדי (Ferdie) בפיליפינים, היה סופר טייפון שהתהווה כ-800 ק"מ דרום מזרחית לטאיוואן בתחילת ספטמבר 2016. ב-12 בספטמבר התפתח במהרה לטייפון בקטגוריה 5 (הגבוהה ביותר), עם רוחות יציבות של מעל 240 קמ"ש ומשבים מזדמנים של 315 קמ"ש.
והיה לסופה החזקה ביותר מאז טייפון מגי, 2010.
ב-13 בספטמבר, הסופה פגעה באי איטביאט הקטן (83 קמ"ר) שבפרובינציית בטנאס שבפיליפינים, והמשיכה לכיוון סין.
מרמיטות (שם מדעי: Marmotini) הוא שבט של מכרסמים ממשפחת הסנאיים מתת-משפחת סנאיי קרקע והשבט הגדול בקבוצה.
המרמיטות חיות ברחבי אמריקה הצפונית, אירופה ואסיה באקלימים ממוזגים ולעיתים מדבריים או אף ארקטיים.
בני הקבוצה מזכירים במראם מרמיטות והם חיים על הקרקע ולא בין העצים כמו שאר הסנאים.
רבים מהם גדולים יחסית למשפחתם והגדולה שבהם היא המרמיטה האלפינית ששוקלת לעיתים עד 8 ק"ג.
רבים מהם חיים מתחת לאדמה בקהילות גדולות ומתקשרים ביניהם באמצעות שריקות ואיתותים.
מאורות גדולות כאלה יוצרים למשל הנובחניות של אמריקה הצפונית שעומקן לעיתים 5–10 מטרים.
סנאים אלה ברובם אוכלי צמחים שניזונים מעשב, פירות ואגוזים אך יגוונו בחרקים, ביצים ויצורים קטנים נוספים לרבות מכרסמים אחרים.
הם עצמם מושכים אליהם מגוון טורפים ביניהם עופות דורסים, שועלים וסמוריים ולכן נוטים שלא להתרחק מהמאורות ולתצפת על הסביבה.
כשזקיף רואה טורף הוא מפעיל צעקת אזעקה שמזהירה את חבריו והם נמלטים למאורות.
סוג סוסליק יפה (Callospermophilus) - בו סוסליק יפה סטורטוס
סוג ומין יחיד טמיאס סיבירי (Eutamias sibiricus)
סוג סנאי קרקע טרופי (Notocitellus)
סוג סנאי קליפורני (Otospermophilus) - בו סנאי קרקע קליפורני
סוג סנאי ערבה (Urocitellus) - בו סנאי קרקע בלדינג
מרמיטת ההימלאיה (שם מדעי: Marmota himalayana) היא מין של מכרסם מסוג מרמיטה החיה בהרי ההימלאיה וברמת טיבט שבמרכז אסיה.
מרמיטה זו היא קרובתם של הסנאים והטמיאס למשפחת הסנאיים, אך היא גדולה יותר ומבלה במחילות באדמה ולא מטפסת על העצים.
היא מגיעה לגודל הקרוב לחתול, באורך 40–80 סנטימטר ומשקל של עד 9 ק"ג, מה שהופך אותה לאחת מהגדולות שבסנאים.
היא בעלת פרווה עבה בצבע חום-כהה עם פלג גוף עליון, עורף וכיפת ראש שחורים ופנים צהובות.
האף שלה גדול ושחור וכך גם השפתיים והכפות חזקות ומצוידות להתחפר באדמה במהירות.
המרמיטה מצויה בטבע באזורי ההר ההימלאים בגובה 3,500-5,200 מטר מהקרקע באזור שבין צפון הודו, צפון פקיסטן, נפאל, בהוטן ובסין במחוזות: שינג'יאנג, יונאן, סצ'ואן, מחוז טיבט, גאנסו וצ'ינגהאי.
המרמיטות חיות בקבוצות משפחתיות הרועות בעמקים בעומק 2–10 מטרים באדמה, שם הם ישנים שנת חורף ובקיץ הם מתעוררים וניזונים מצמחיית הכר ההררית.
הם ניזונים ממיני דגניים, צמחי כריך ומפרחים שונים, בעיקר ממשפחת המורכבים.
הטורפים העיקריים שלהם הם עופות דורסים ונמר השלג.
המין מרמיטת בובק (Marmota bobak) נחשב לעיתים לתת-מין של מרמיטת ההימלאיה אך הופרד לאחרונה.
מרמיטה שעירה (שם מדעי: Marmota caligata) היא מין של מרמיטה ממשפחת הסנאיים החיה בצפון-מערב אמריקה הצפונית.
היא מכונה באנגלית: "the whistler" - "השרקנית", עקב קריאות האזהרה הרמות שלה.
מרמיטה שעירה היא מהגדולות שבבני משפחת הסנאיים, אם כי בממוצע היא קטנה יותר מהמרמיטה האלפינית ודומה בגודלה למרמיטה אולימפית (Marmota olympus) ולמרמיטת ונקובר (Marmota vancouverensis), אשר לעיתים נכללות במין זה.
המרמיטה מגיעה לאורך של 62–82 סנטימטרים עם זנב באורך 17–25 סנטימטרים.
המרמיטות בעלות דו-צורתיות זוויגית בולטת והזכרים גדולים בהרבה מהנקבות במרבית תת-המינים.
משקלה של המרמיטה משתנה לאורך השנה עקב תרדמת החורף הארוכה שלה.
כאשר היא מתעוררת, בסביבות חודש מאי, משקלה עשוי להגיע ל-3.75 ק"ג, ועד חודש ספטמבר היא עשויה להגיע למשקל של עד 7 ק"ג.
מספר פרטים יכולים להגיע למשקל של 10 ק"ג, והשיא שנמדד היה פרט במשקל 13.5 ק"ג.
למרמיטה שעירה פרווה ארוכה אפורה כהה עד חומה כהה, ולעיתים שחורה.
הפנים בהירות יותר בגווני אפור עד אפור בהיר.
האף והשפתיים מוקפים באזור לבן המוקף פס שחור.
המרמיטה היא מכרסם מגושם יחסית, בעל רגליים רחבות, גוף עגלגל, אוזניים קצרות וזנב רחב ושטוח.
המרמיטות חיות לאורך מורדות הרים עד גובה 2,500 מטר, מאלסקה עד לדרום נהר היוקון שבדרום קנדה, וכן בוושינגטון, במונטנה ובאיידהו שבארצות הברית.
הן שוהות במחילות באדמה, בהן הן נחות ואוכלות.
הן חיות ביחידות משפחתיות קטנות וישנות יחדיו במשך החורף.
מרמיידינג הוא אמנות ההופעה והשחייה באביזר גוף המדמה סנפיר בנות ובני ים מרמיידינג הוא תחום שחייה חדשני המאפשר לעוסקים בו לשלב כושר גופני עם משחק, דמיון והנאה.
מרמיידינג הוא תחום שצובר פופולריות ברחבי העולם בשל היותו ענף ספורטיבי ייחודי המשלב פעילות גופנית עם קוספליי ודמיון.
עבור רבים מהעוסקים בתחום, מדובר בהגשמת חלום ילדות והפיכתו למציאות.
קשה לקבוע בדיוק היכן נטבע המונח "מרמיידינג"; עם זאת, חלק מבנות הים הפרילנסריות המקצועיות הראשונות הופיעו בזירה העולמית בסביבות 2004, כולן תוך שימוש במונח.
מעט מאוחר יותר עבר המונח לשימוש בקהילה רחבה יותר בפורום בנות הים הנקרא MerNetwork.com אשר פעיל עד היום.
בתחילת המאה ה-20 התייחסו לתחום כאל בלט מים, מונח שאינו נפוץ כיום.
אין לבלבל בין מרמיידינג לשחייה צורנית, שכן הדגש במרמיידינג הוא על ההופעה התת-מימית ואילו בשחייה צורנית הדגש הוא על ההופעה מחוץ למים.
מרמיידינג מוכר הן כמקצוע והן כתחביב.
בנות ים מקצועיות שוחות לרוב בהפקות או מופעים חיים, מוסרטים או מצולמים, וניתן לשכור אותן לאירועים מיוחדים.
חובבים לא מקצועיים שוחים בזנבות בבריכות המקומיות, באגמים, בנהרות או בחופי ים ולרוב מתקבצים בקהילות.
חלק מהעוסקים במרמיידינג אינם שוחים בפועל, אלא עוסקים בפעילויות כמו צילומים מקצועיים מחוץ למים או הופעות במסיבות ימי הולדת, אך אלו עדיין נחשבות למרמיידינג.
התחום פופולרי בקרב כל הגילאים והמגדרים.
לעיתים קרובות נראים בנות ובני ים יחד עם קוספליי ויצירת סנפירים וטופים באופן עצמאי.
ישנן מספר חברות המייצרות סנפירים מסוגים שונים, החל מסנפירי בד העולים כמה עשרות דולרים ועד סנפירי סיליקון בעבודת יד שיכולים להגיע למחיר של 6,000 אירו.
אנט מרי שרה קלרמן (8.7.1886- 9.11.1975) הייתה שחיינית אוסטרלית, שחקנית וכוכבת קולנוע בתחילת המאה ה-20. היא הייתה בין הראשונות שלבשה בגד ים צמוד בניגוד לשמלות שהיו נהוגות באותה תקופה, ועודדה אחרים ללכת בעקבותיה.
היא שברה שיא בשחיה, הייתה קופצת מקצועית למים וידועה כממציאת השחייה הצורנית לאחר שהופיעה בבלט המים ב־1907. בשנת 1911 הפכה לשחקנית הראשונה אשר הופיעה בסרט עם סנפיר בנות ים בסרט "בת הים" (1911) ובכך הפכה לראשונה שעסקה במרמיידינג.
היא עיצבה ולעיתים אף תפרה והכינה את הסנפירים שלה בעצמה ויש כוכב על שמה בשדרת הכוכבים של הוליווד.
סיפור חייה אף הונצח בסרט הוליוודי ששמו "מיליון דולר מרמייד" (1956).
בנות הים של וויקי וואצ'י
וויקי וואצ'י הוא תיאטרון תת-מיימי שבו מתקיימות הופעות של בנות ים החל משנת 1947. התיאטרון הוקם על ידי ניוטון פרי שמצא מעיינות הטבעיים בשמורת טבע בפלורידה והחליט להפוך את המקום לתיאטרון תת-מיימי ראשו מסוגו בעולם.
הוא פיתח המצאה של קומפרסור אשר מספק חמצן דחוס דרך צינוריות נשימה ארוכים אשר הוסוו ברקע וכך הפרפומריות יכלו להיות 6 מטרים מתחת לפני המים וליצור את האשליה שאינן צריכות לעלות לקחת אוויר.
בנות הים הראשונות שלו היו קבוצה של שחייניות צורניות אשר אותן הוא אימן לנשום באמצעות הצינוריות והן יצרו הופעות של מה שנודע בעבר- כבלט המים.
בשנות החמישים הפך וויקי וואצ'י לאחת מתחנות התיירות הפופולריות ביותר במדינה והאטרקציה זכתה לשבחים עולמיים.
ימי הזוהר של וויקי וואצ'י החלו בשנת 1959, כאשר התיאטרון נרכש על ידי רשת השידור האמריקאית (ABC) וקודם מאוד.
ABC בנתה את התיאטרון הנוכחי, אשר מכיל 500 מושבים ונמצא ששה מטר מתחת לפני המים.
ABC פיתחה גם נושאים למופעים התת-מימיים, עם אבזרים, מוזיקה וקווי סיפור מורחבים כמו קרקס תת-מימי, בנות הים והפיראטים, אליסה בארץ הפלאות, הקוסם מארץ עוץ, שלגייה ופיטר פן.
בשנות השישים בנות הגיעו גם מטוקיו הרחוקה כדי לנסות את מזלן להפוך להיות בנות הים של וויקי וואצ'י.
בנות הים הזוהרות ביצעו שמונה מופעים ביום לאולם מלא עד אפס מקום - כחצי מיליון איש בשנה הגיעו לראות את בנות הים וויקי ווצ'י.
התיאטרון העסיק 35 בתולות ים בסך הכל, שהופיעו לסירוגין במופעים אשר כבשו ההמונים.
האטרקציה משכה אליה כחצי מיליון מבקרים בשנה.
הסרט "ספלאש" (1984) בכיכובם של דריל האנה וטום הנקס, היווה נקודת מפנה משמעותית של המרמיידינג בתרבות המערבית.
האנה גילמה בת ים שמתאהבת באדם אשר יכלה ללכת על היבשה בצורה אנושית, אך רגליה התחלפו לזנב דג בכל פעם שנרטבה.
חלק ניכר מהסרט נסוב סביב ניסיונותיה ההומוריסטיים להסתיר את זהותה האמיתית מאהובה.
הסרט היה שובר קופות, וגרם להעצמת הפופולריות של בנות הים בכלל ומרמיידינג בפרט, שכן הוא עורר השראה בקרב אנשים רבים ליצור סנפירים משלהם ולהיכנס למים.
סנפיר בת הים של דריל האנה עוצב ונוצר על ידי אמן האפקטים הוויזואליים עטור הפרסים רוברט שורט.
האנה שחתה איתו כל כך מהר שצוות הבטיחות שלה לא יכול היה לעמוד בקצב שלה.
על פי הסרט התיעודי, האנה בעצמה שחתה בסגנון "בת הים" כשרגליה קשורות זו לזו מאז שהייתה ילדה, מפני שהוקסמה מסיפור " בת הים הקטנה " של הנס כריסטיאן אנדרסן.
"השנה השלוש-עשרה" (1999): נער המגלה שאמו הביולוגית היא בתולת ים לאחר שהוא מתחיל לגדל סנפירים וקשקשים דקיקים ביום הולדתו השלוש עשרה.
"אקוומרין" (2006): הדמות הראשית היא בת ים (שרה פקסטון) שנשטפת לחוף לאחר סערה אלימה.
היא מחליטה לחפש אהבה אמיתית ביבשה, ורוכשת שתי חברות טובות (ג'ואנה "ג'וג'ו" לבסק ואמה רוברטס) לאורך הדרך.
הסרט מבוסס באופן רופף על ספר ילדים בשם זהה מאת אליס הופמן, בוים על ידי הבמאית האמריקאית אליזבת אלן וצולם בקווינסלנד, אוסטרליה.
בהפקה היו שלושה סנפירים שונים, כולל דגם אנימטרון שהופעל מרחוק.
אחד מהסנפירים היה זנב המיועד לשחייה שאותו שלבשה השחקנית.
"H2O: Just Add Water" (2012): סדרת הטלוויזיה הזו כוללת שלוש נערות מתבגרות אשר לאחר שנתקלו במערה מסתורית באי הופכות לבנות ים בכל פעם שהמים נוגעים בכל חלק מגופם.
בסדרה מופיעים שלושה סוגים שונים של סנפירי בנות ים: סנפירים בהתאמה אישית שבהם הבנות שוחות, "זנב קל" המשמש לצילומים נייחים, ו"זנב קשה "להפעלת פעלולים.
לקח שישה חודשים לבנות את הסנפירים המותאמים אישית, כאשר הזנבות והגופיות עוצבו על בסיס יציקות גוף וכוללים קשקשים בעבודת יד.
המוצר המוגמ שוקל בין 12–15 קילוגרם.
בתוך הזנב מצויות רצועות לרגליים אשר בהן הבנות קשורות ואז יש לרכוס את הסנפיר עד למעלה.
לאחר שהבנות עוטות את הסנפיר, יש להרים אותן למים משום שהן אינן יכולות ללכת.
נעשו ניסיונות לטשטש את קיומו של הרוכסן על הסנפיר על ידי הוספת קשקשים נוספים.
"שודדי הקאריביים: זרמים זרים" (2011): במהלך חיפושו אחר מזרקת הנוער, ג'ק ספארו נתקל במספר בנות ים.
סרט זה נכלל ברשימה זו מכיוון שכמו "ספלאש", הוא היווה עלייה בפופולריות של בת הים עם יציאתו, והוא כולל דמות מרכזית של בת ים.
עם זאת, לא נעשה שימוש בסנפירים בפועל במהלך הצילומים; הם נוספו במהלך תהליך העריכה באמצעות אנימציה ממוחשבת.
בצילום בתולות הים היו מעורבות שמונה שחקניות דוגמניות, שהציגו אותן מחוץ למים, וכן 22 ספורטאי שחייה מסונכרנים וקבוצה של נשות פעלולים, שתיהן לבשו חליפות לכידת תנועה שיוחלפו אחר כך בסנפירי בנות ים דיגיטליות.
גוויות בתולת הים הוצגו על ידי דגמי גבס.
העיצוב ניסה להימנע מייצוגים מסורתיים של בתולות ים בציורים ובספרות, ובמקום זאת ללכת על גוף קשקשי עם קרום שקוף בהשראת מדוזות.
כדי להפוך את בנות הים ליותר מאיימות מתחת למים, על פניהם של השחקניות היו כמה נגיעות דיגיטליות על הקלעים מתחת למים, והוסיפו שיניים חדות יותר ואפקט קשקשי דגים מנצנצים על העור.
"בנות הים של מאקו" (2012) - סדרת ספין אוף ל-H2O just add water.
העלילה מתרחשת באותה עיירה באוסטרליה אשר צמודה לאי מאקו.
במרכז הסיפור נמצא נער אשר נפל בטעות אל בריכת הירח בליל ירח מלא והפך לבן ים ושלוש בנות ים אשר מנסות להחזיר אותו לקדמותו.
בעקבות ההצלחה של הסרט ספלאש משנת 1984, מרמיידינג עלה על הגל בתרבות הפופולרית.
תום שואס, אשר יצר את הסנפיר המקורי של דריל האנה, התחיל לייצר סנפירים ללקוחות פרטיים, אך בעיקר נתן השראה לתנועת DIY ענפה שבה אנשים התחילו לנסות לייצר בעצמם סנפירי בני ובנות ים.
עד תחילת שנות ה-2000, כדי לעסוק במרמיידינג באופן מקצועי היה צריך לנסוע עד לתיאטרון וויקי וואצ'י בפלורידה ולעבור מיונים והכשרות אינטנסיביות.
המצב השתנה עם הופעתן של בנות הים המקצועיות הפרילאנסיות הראשונות.
הראשונה בהן הייתה האנה מרמייד, ואחריה הופיעו מהינה מרמייד, מרמייד לינדן ומרמייד קאט.
בנות הים האלו התחילו להופיע בחדשות ובאתרי אינטרנט החל משנת 2004. הן שחו באוקיינוסים ובימים, התחילו להופיע באקווריומים ובעצם היו החלוצות של תרבות המרמיידינג המודרנית שאותה אנחנו מכירים כיום.
לקראת שנת 2010, התחילו לצוץ אתרי אינטרנט שהוקדשו למרמיידינג וסייעו ביצירת תת-תרבות מובחנת בה החברים נעו בין חובבים למבצעים מקצועיים.
כיום, רבים מבין בני הים המקצועיים עובדים באקווריומים, בתי קזינו או אטרקציות תיירותיות.
כמה צוללים חופשיים לובשים סנפירי בנות ים כדי להוסיף חידוש לספורט המים.
אף על פי שהרוב המוחלט של בני ובנות הים שוחים בזנבותיהם, קומץ קטן מחברי תת-התרבות של המרמיידינג לא ממש שוחים.
בני ים אלה עשויים ללבוש סנפירים כדי לעורר מודעות לנושאי שימור האוקיינוס, קוספליי או כמפעילים במסיבות ימי הולדת של ילדים.
זה לא מונע מהם להיות פעילים בקהילה הרחבה.
במדינות רבות אנשים יכולים כעת להצטרף לשיעורי מרמיידינג שם הם לומדים לשחות בסנפירי בנות ים.
האקדמיה של בת הים קאט הייתה בית הספר הראשון למרמיידינג שהנגיש לכולם את לימוד השחייה ונפתח באוגוסט 2012. זמן קצר לאחר מכן נפתחו ברחבי העולם בתי ספר נוספים למרמיידינג.
בישראל נפתח בית ספר למרמיידינג בשם "עולם בת הים" בשנת 2016. בבתי הספר האלו, התלמידים יכולים להתנסות בעצמם בשחייה עם סנפיר וללמוד את טכניקת הדולפין קיק אשר ייחודית לשימוש במונופין בזמן צלילה.
בתי הספר מושכים אליהם קהל של ילדים וגם של מבוגרים והתחום נגיש הן לנשים והן לגברים אשר מעוניינים להפוך לבני ים ליום אחד.
התחום מתפתח בשנים האחרונות והופך מתחביב לענף ספורט תחרותי לגיטימי.
בקיץ של שנת 2019, התקיימה אליפות העולם הראשונה למרמיידינג בגואנזו שבסין .
70 מתחרים הגיעו מ־15 מדינות שונות והתחרו על התואר- אלוף העולם במרמיידינג.
התחרות כללה שלושה מקצים כאשר אחד הוא מקצה טכני שבן המתמודדים היו צריכים לשחות עם מונופין בלבד וללא הסנפיר המלא ולהדגים מעברים בין שחייה רגילה לשחיית צד ועד לשחייה הפוכה.
שימוש במשקפות ואטמי אף מוריד נקודות למתחרים ולכן רובם התחרו ללא אביזרים נלווים.
המקצים הנוספים היו תרגילים אומנותיים בני 3 דקות אשר בנו המתחרים וכללו אלמנטים מורכבים של שחייה וצלילה, גלגולים, ברגים, ותנועות ריקוד הלקוחות מבלט המים.
הניקוד ניתן לפי הקטגוריות של טכניקת שחייה עם המונופין, פלואידיות וחינניות מתחת למים, יצירתיות בבניית התרגיל והחזקת האוויר מתחת למים כמו בצלילה חופשית.
התחרות הייתה פתוחה הן לבני ים והן לבנות ים אשר התחרו זה בזה ללא הפרדה.
כן הייתה הפרדה בין תחרות הילדים לבין תחרות הבוגרים.
מרמיידינג הופיע לראשונה בישראל בשנת 2010 עם קליפ שהפך ויראלי ברשתות החברתיות.
הקליפ מציג בת ים ששוחה בים האדום באילת עם סנפיר שהוכן בעבודת יד בעודה שרה את "Part of Your World", שיר הנושא מהסרט "בת הים הקטנה" של חברת וולט דיסני.
הסרטון הופק על ידי האחים שיר ואור פרג שגם בנו בעצמם את הסנפיר בו השתמשו.
הקליפ זכה לפרסום בארץ ושם את ישראל על המפה בתחום המרמיידינג העולמי עם ראיונות בכלי תקשורת מרחבי העולם והתעניינות תקשורתית רבה.
הקליפ אף זכה במקום הראשון ב-world mermaid awaredשנערך בלאס וגאס בשנת 2011.
בשנת 2016 הקימה שיר קצנל (לשעבר פרג), בת הים שכיכבה בסרטון הוויראלי המוזכר לעיל, את "עולם בת הים", בית הספר הראשון למרמיידינג בישראל.
בבית הספר ניתן להתנסות בשחייה עם סנפירי בני ובנות ים במסגרת שיעורים, חוגים ואף לקיים אירועים כגון ימי הולדת ומסיבות שונות בהם המשתתפים כולם הופכים לבני ובנות ים.
בהמשך הוקמו מוסדות עצמאיים נוספים שאף הם הציעו הדרכות שחייה עם סנפירים.
קהילת בני ובנות הים של ישראל
בשנת 2018 הוקמה "קהילת בני ובנות הים של ישראל"על ידי מישל קורצקי ובניהולה המשותף יחד עם שיר קצנל.
הקהילה התחילה כקבוצת פייסבוק אשר קיבצה תחתיה את כל הילדים והמבוגרים אשר התעניינו במידה זו או אחרת במרמיידינג ורצו לעסוק במרמיידינג כתחביב או באופן מקצועי.
ביולי 2018 חברי הקהילה נפגשו לראשונה לשחייה משותפת עם סנפירים בחוף הים בתל אביב.
לאורך קיץ 2018, קהילת בני ובנות הים בישראל התחילה לקבל סיקור תקשורתי בטלוויזיהאשר משך אליה משתתפים נוספים.
הקהילה פועלת תחת ערכי שמירת החופים והאוקיינוסים ומשתפת פעולה עם ארגונים ירוקים שומרי סביבה בישראל על מנת לסייע בהעלאת המודעות לחשיבות שמירת החופים והים.
ייצוג ישראלי בתחרויות בינלאומיות במרמיידינג
בקיץ 2019 התקיימה אליפות העולם למרמיידינג הראשונה בעולם בגאוונזאו אשר בסין.
מעל 70 משתתפים מרחבי העולם ובתוכם שני נציגים מישראל- שיר קצנל ויובל אברמי.
מרנטה (שם מדעי: Maranta leuconeura), נקרא גם צמח תפילה, הוא מין של צמח פורח במשפחת המרנטיים (Marantaceae).
צמחים נוספים במשפחה זו הם קלתאה, סטרומנטה וקטננטה.
הכינוי "צמח תפילה" ניתן לצמח בשל התכונה של עליו "לזוז" בצורה המזכירה תפילה - העלים פרוסים שטוחים במהלך היום ומתקפלים מעלה ומזדקפים לקראת ערב.
עליו של הצמח הם רחבים עגולים ומבריקים ועליהם דוגמאות וכתמי צבע.
הצבעים והדוגמאות משתנים בין זנים שונים של מרנטות.
פרחיו הם לבנים וקטנים והם פורחים בעונת הגדילה.
בגידול ביתי הצמח פורח לעיתים רחוקות.
בשל מראהו ותכונתו "להתפלל" המרנטה הפך לצמח בית פופולרי מאוד.
בגידול ביתי, הצמח זקוק לאור שמש לא ישיר ולחות גבוהה.
זאת מכיוון ומוצאו הוא ביערות גשם טרופיים בהם הלחות גבוהה והאור מסונן דרך עצים.
למרות שהצמח דורש אדמה לחה, הוא פגיע גם לריקבון של השורשים שיכול להיגרם מעודף השקיה.
על כן מומלץ לשתול אותו בכלי עם ניקוז ולהימנע מעודפי מים.
אור שמש ישיר עשוי לשרוף את העלים, אך מיעוט באור עלול לגרום לצמיחה של עלים דהויים ולפגיעה בצבע העלה.
הצמח רגיש גם למינרלים וחומרים נוספים העלולים להימצא במים ובעיקר במי ברז, על כן מומלץ להשקות אותו במים מזוקקים ולא במי ברז.
הופעה של כתמים חומים בקצות העלים עלולה להעיד על הימצאות חומרים במי ההשקיה המזיקים לצמח.
ניתן להרבות את הצמח על ידי חלוקה ובאמצעות ייחור.
ניתן לבצע ריבוי גם באמצעות זרעים.
קיימים מספר זנים של מרנטה.
חלק מהזנים הם טבעיים, וחלקם נוצרו באופן מלאכותי על ידי השבחה.
kerchoveana (רגל ארנב), כתמים כהים בין עורקי העלים.
erythroneura (צמח אדרה); ורידים אדומים חזקים על עלים ירוקים כהים.
ישנם מעט מזיקים שהמרנטה פגיעה אליהם.
המזיקים הנפוצים בצמח המרנטה הם אקרית הקורים וקמחית.
הצמח רגיש לריקבון של השורשים.
מרנלו (במודנית: Maranèl) היא עיר וקהילה במחוז מודנה באמיליה-רומאניה שבצפון איטליה, 18 ק"מ ממודנה, עם אוכלוסייה של 17,504 נכון לשנת 2017. היא ידועה בעולם כביתם של החברות פרארי, של פורמולה 1 ושל קבוצת המרוצים פרארי.
מרנלו היה גם ביתה של חברת בניית הפחונים Carrozzeria Scaglietti, שהיא חברה בבעלותם של פרארי.
מרנלו היא המיקום של מפעל פרארי מאז תחילת שנות ה-40. במהלך מלחמת העולם השנייה אנצו פרארי העביר את מתקני חברתו למרכז העיר מרנלו, וסיים תקופה ארוכה שבה היה חלק בחברה אלפא רומיאו.
בתחילה המפעל של פרארי במרנלו היה בשיתוף עם Auto Avio Costruzioni, עסק לייצור כלי מכונות שהקים אנזו כדי לקדם את החברה בזמן שהאיסור של אלפא רומיאו על אנצו פרארי לייצר מכוניות הנושאות את השם פרארי היה בתוקף.
במרנלו נמצא גם המוזיאון הציבורי "מוזיאון פרארי", אשר מוקדש ליצרנית מוכניות הספורט.
הספרייה החדשה שלה נפתחה בנובמבר 2011, ועוצבה על ידי אראטה איסוזקי ואנדריאה מאפי.
מרנלו היא נקודת ההתחלה של המרתון האיטלקי השנתי, שמסתיים בקארפי אשר סמוכה לה.
ספריית העיר החדשה של מרנלו תוכננה בידי אנדריאה מאפאי ואיסוזקי.
הספרייה נפתחה בשנת 2012. כנסיית הקהילה בעיר של סן ביאג'יו נבנתה מחדש ב-1903.
אנצו פרארי - מייסד קבוצת מרוצי הגרנד פרי למכוניות "סקודריה פרארי" ויצרנית המכוניות פרארי.
אומברטו מסטי - רוכב אופנוע איטלקי שניצח במרוצי אופנועי גרנד פרי
מיכאל שומאכר - נהג מרוצים גרמני לשעבר.
אדינסון קבאני - כדורגלן אורוגוואי המשחק בעמדת החלוץ במנצ'סטר יונייטד ובנבחרת אורוגוואי.
מַרְמַר (שם מדעי: .Marrubium L) סוג צמחים ממשפחת השפתניים הכולל צמחים עשבוניים רב-שנתיים או בני-שיח או לעיתים רחוקות חד-שנתיים.
הסוג מונה 54 מינים ו-11 תת-מינים ותפוצתו הטבעית מאיי מקרונזיה מזרחה אל כל הארצות השוכנות לחופי הים התיכון עד מערב ההימלאיה וצפונה עד האזורים החמים באירופה.
שמו הקודם של הסוג מרמר בספרות העברית היה מרוביון שהוא תעתיק של שמו המדעי שמקורו לטיני.
השם הוחלף על יד האקדמיה העברית ללשון בשנת 2003 לשם עברי מרמר על שום המרירות של איברי הצמח והדמיון הצלילי לשם המדעי.
מקור השם הליטני הלטיני במרירות של הצמח.
יש הסוברים שהשם Marrob מקורו ערבי (אולי עברי המזכיר את המרור) ופירושו מיץ מר.
וחז"ל התייחסו אליו כאל אחד ממיני המרור הנאכלים בפסח.
צמחים עשבוניים רב-שנתיים או לעיתים רחוקות חד-שנתיים או בני- שיח, גדולים למדי זקופים ומסתעפים מבסיסם, על פי רוב מכוסים בשערות הדוקות או צמריות.
הפרחים קטנים, לבנים או ארגמניים (מרמר הנגב).
העלים נגדיים, פשוטים, מקומטים, דמויי ביצה עד מעוגלים, שפתם משוננת, חרוקה או גזורה.
הדורים כדוריים, חיקיים צפופים ומרובי פרחים.
מספר הפרחים בכל דור 6 עד 30. עלי התפרחת דומים לעלי הגבעול.
החפיות צרות ומחודדות בקודקודן (דמויי מחט) או לעיתים רחוקות נעדרות.
הפרחים קטנים דו-מיניים, בעלי עטיף כפול, מאוחה עלים ודו-שפתניים באופן ברור.
הגביע דמוי צינור (אינו דו-שפתני) בעל 5 או 10 עורקים או יותר ובעל 5 עד 10 שיניים לעיתים 15 (מרמר הערבות).
השיניים שוות זו לזו או השיניים העיקריות ארוכות והנלוות קצרות והן מסודרות לסירוגין (מרמר מצוי).
השיניים נוקשים דמוי מרצע, מסתיימים בעוקץ דמויי אנקול או כפופים לאחור ולעיתים ודוקרניים.
הכותרת דו-שפתנית, צבעה לבן או ארגמן, צינור הכותרת אינו בולט על פי רוב מתוך הגביע והוא חסר טבעת שערות (בישראל).
השפה העליונה זקופה, ושטוחה פחות או יותר, ומפורצת בקודקודה או בעלת שתי אונות.
השפה התחתונה פרושה וגזורה ל-3 אונות, האונה האמצעית רחבה משתי האונות הצדדיות ומפורצת.
האבקנים, שמספרם 4, קטנים חבויים בתוך צינור הכותרת.
הזוג הקדמי ארוך יותר מזוג האחורי.
השחלה עילית וקודקוד עמוד העלי שסוע לשתי אונות.
הפרי מפרדת והפרודות סגלגלות וחלקות.
מַרְמַר הַנֶּגֶב (.Marrubium alysson L) צמח רב-שנתי, מסתעף מבסיסו, וגובהו 40 ס"מ, והוא מלבין כולו בגלל כסות של שערות הדוקות, וקצרות ורכות ונעימות למגע.
העלים נגדיים פשוטים ונישאים על פטוטרת ארוכה.
טרף העלה עגול או בצורת מניפה, רוחבו כרגיל ארוך יותר מאורכו, פניו מקומטים מאוד ושפתו חרוקה עד גזורה.
העלים המלווים את התפרחת משולשים, יתדיים וחסרי פטוטרת.
הפרחים ערוכים בדורים כדוריים צפופים מרוחקים זה מזה לאורך הגבעול.
הגביע דמוי צינור עם 5 שיניים (ולא עשר או יותר) משולשות או דמויות ביצה ואורכן כמחצית אורך הצינור.
הגביע משתייר דמוי כוכב בן 5 אונות, קוצני וקשיח בשלב הפרי והבשלת הפרודות.
הכותרת קטנה, שצבעה ורוד עז (לילך, ארגמן) ובולטת מעט מהגביע.
בית גידול ותפוצה: בישראל הוא גדל בצדי דרכים ומקומות נטושים, בסביבה מופרית, בקרבת האדם אך, גם בבתי גידול טבעיים בעיקר בערבות ובמדבריות.
הוא גדל במיוחד בקרקע לס ומעדיף קרקעות עשירות בנוטריינטים.
הוא גדל בכל אזורי דרום ישראל: בדרום מישור החוף, השפלה, הרי יהודה, צפון הנגב, ומערבה, דרום הנגב, מדבר יהודה, ערבות הירדן והערבה.
התפוצה בעולם היא דרום ים-תיכוני ומזרח סהרו-ערבי עם גשם ממוצע של 150 עד 300 מ"מ בממוצע לשנה.
הוא גדל בארצות: מרוקו, תוניסיה, אלג'יריה, לוב, מצרים, סיני, ארץ ישראל, סרדיניה, איטליה וספרד.
מריון הלבנון הוא צמח עשבוני רב-שנתי הגדל המדרונות אבניים ובצדי-דרכים בחגורה העליונה של החרמון.
זן זה מסתעף מבסיסו, גובהו 40 ס"מ, והוא מלבין כולו בגלל כסות של שערות קצרות והדוקות.
טרף העלה רך, דמוי יתד, מקומט מאוד, שקוע לאורך העורקים, שני חלקי הטרף מקופלים כלפי מעלה, ופניו מכוסים שיער לביד לבן עבה, נעים למגע.
הפרחים קטנים, צבעם לבן או קרם, והם ערוכים בדורים כדוריים צפופים, מרוחקים זה מזה לאורך הגבעול.
הגביע דמוי צינור עם 5 שיניים דמויי מרצע, אורכן כשליש מאורך הצינור.
העלים דמויי ביצה או מעוגלים.
תת-מין זה גדל במדורות אבניים בחרמון בחגורה העליונה של החרמון.
תפוצתו בבתות טרגקנטיות של הרים גבוהים גם באדום.
הוא אחד משלושה תת-מינים של הסוג globosum.
שני המינים האחרים גדלים בטורקיה.
הפריחה מסוף פברואר עד תחילת נובמבר.
מַרְמַר הָעֲרָבוֹת (Marrubium cuneatum, כונה בעבר מרוביון יתדי) - בן שיח נדיר, ים תיכוני, פרחיו קטנים, העלים דמויי יתד (דמוי משולש ההולך וצר כלפי בסיסו) ומופשלים כלפי מטה.
מספר שיני הגביע עולה על 10 והן שטוחות, אינן שוות, ואינן מאונקלות.
אחדות מהן שסועות ל-2 או 3 והן מכוסות שערות צמר כמעט עד לקצה.
גבעולי התפרחות צהבהבים ומכוסים בשערות כוכביות קצרות.
צמחי ערבות בעבר הירדן: בגלעד במואב ואדום ואולי בחרמון הישראלי, בלבנון, סוריה, איראן, עיראק וטורקיה.
הוא נקרא גם מרוביון יתדי.
הפריחה מאמצע אפריל ועד תחילת אוגוסט.
מַרְמַר מָצוּי (Marrubium vulgare) - בן-שיח ריחני ולפרחיו הלבנים ריח חזק, גובהו 30 עד 60 ס"מ, זקוף, מסתעף מבסיס, מכוסה בשערות צמריות לבנות.
השורש שיפודי, הגבעולים רבים, מסועפים לעיתים, מעוצים בבסיסם, ומזדקפים כלפי מעלה ומכוסים שערות צמריות לבנות ארוכות וצפופות.
העלים נגדיים, פשוטים, בעלי פטוטרת (7 עד 15 מ"מ), מקומטים מאוד (שקועים לאורך העורקים), דמויי ביצה או מעוגלים, בסיסם דמויי לב ומוצרים לפטוטרת, ושפתם משוננת או חרוקה.
פניהם העליונים שעירים או מתקרחים.
מספר הפרחים בכל דור 6 עד 10. עלי התפרחת דומים לעלי הגבעול.
הפרחים קטנים (אורכם קטן מעט מסנטימטר אחד) ולבנים עד ורדרדים, דו-מיניים, בעלי עטיף כפול, מאוחה עלים ודו-שפתניים באופן ברור.
החפיות צרות ומסתיימות בקוץ מאונקל וקירח.
הגביע דמוי צינור (אינו דו-שפתני), שאורכו 4 עד 7 ס"מ, בעל 10 עורקים, מכוסה שערות צמריות וגם שערות כוכביות, והלוע חסום בשיער צמרי.
הוא בעל 10 שיניים שוות זו לזו פחות יותר והשיניים העיקריות ארוכות והנלוות קצרות והן מסודרות לסירוגין.
השיניים נוקשים דמוי מרצע ומאונקלות (מסתיימים בקוץ דמויי אנקול) לעיתים ודוקרניים.
מכוסות שערות צמריות בחציין התחתון וקירחות בחציין העליון.
הכותרת דו-שפתנית, צבעה לבן ורדרדה, צינור הכותרת אינו בולט על פי רוב מתוך הגביע והוא חסר טבעת שערות (בישראל).
שתי השפות שעירות בצדם החיצוני.
ההאבקה נעשית על-ידי דבורים, בדרך של האבקה עצמית.
הפריחה מסוף מרץ ועד תחילת יולי.
בית גידול ותפוצה: מרמר מצוי נפוץ בצדי-דרכים, במעזבות, באשפתות, ומעדיף קרקעות עשירות בנוטריינטים.
(חומרי תזונה חשובים) או קרקעות גיר.
הוא גדל בעיקר בבתות-סְפָר ברוב חלקי ישראל.
טיפוס התפוצה ים-תיכוני ואירנו-טורני והתפוצה הטבעית העולמית משתרעת בעיקר בארצות הים התיכון והמזרח התיכון, גם באזורים החמים של אירופה ועד מערב ההימלאיה.