tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בעיר דרי, לידות לא חוקיות ואלכוהוליזם גברו בקרב נשים ושיעור הגירושין עלה.
אלכוהוליזם בקרב בני נוער הפך גם הוא לבעיה משמעותית, בין היתר כתוצאה ממועדוני השתייה שהוקמו באזורים לויאליסטים ורפובליקניים כאחד.
במקרים רבים, לא התאפשר להורים לפקח על ילדיהם בצורה אידיאלית באותה תקופה, בעיקר באזורים העניים של צפון אירלנד.
בנוסף, דו"ח משרד הבריאות הבריטי מ-2007 טוען שלאירועי הצרות הייתה השפעה מכרעת באחוז ההתאבדויות הגבוה יחסית בצפון אירלנד בשנים שלאחר מכן.
קווי השלום, שנבנו בצפון אירלנד במהלך השנים הראשונות של הצרות כדי להפריד בין קהילות קתוליות לפרוטסטנטיות, נותרו במקומם.
על פי סקר שנערך בשנת 2022, 69% מהלאומנים האיריים שנשאלו מאמינים שלא הייתה ברירה אלא "להתנגד באלימות לשלטון הבריטי במהלך הצרות".
תוך שימוש בהשוואה יחסית זו לארצות הברית, האנליסט ג'ון מ.
גייטס טוען כי למרות הגדרתו ככזה, הצרות לא היו "סכסוך בעצימות נמוכה".
בשנת 2010 הוערך כי 107,000 בני אדם בצפון אירלנד סבלו מפגיעה גופנית כלשהי כתוצאה מהסכסוך.
על סמך נתונים שנאספו על ידי סוכנות הסטטיסטיקה והמחקר של צפון אירלנד, העריכה ועדת הקורבנות כי הסכסוך הביא ל-500,000 נפגעים בצפון אירלנד בלבד.
היא מגדירה נפגעים כאלה שסבלו מפגיעה גופנית, נפשית, או שאיבדו בן משפחה מדרגה ראשונה במהלך וכתוצאה מהצרות.
פירוט סטטיסטי אחר של מקרי המוות בתקופת הצרות קבע כי מספר ההרוגים במהלכן היה 3,466, מתוכם כ-3,218 שנהרגו בצפון אירלנד, 125 בבריטניה, 105 ברפובליקה של אירלנד ו-18 בשאר אירופה.
כוחות צבאיים לאומנים אירים (בראשם ה-IRA על כלל זרמיו) היו אחראים לכ-60% מכלל ההרוגים, הארגונים הצבאיים הלויאליסטים והיוניוניסטים ל-30% וכוחות הביטחון הבריטיים ל-10%.
+אחריות להריגההגורם האחראימספר ההרוגים%קבוצות צבאיות לאומניות איריות2,05860%קבוצות צבאיות לויאליסטיות ויוניניוסטיות1,02730%כוחות הביטחון הבריטיים36510%לא ידועים77כוחות הביטחון האיריים5סַך הַכֹּל3,532
לויאליסטים ויוניוניסטים הרגו 48% מהאזרחים שנפגעו, הלאומנים האירים כ-39% וכוחות הביטחון הבריטיים הרגו כ-10% מהאזרחים.
רוב האזרחים הקתולים נהרגו על ידי לויאליסטים, ורוב האזרחים הפרוטסטנטים נהרגו על ידי לאומנים.
מבין אלה שנהרגו על ידי קבוצות צבאיות של לאומנים אירים:
1,080 (כ-52.5%) היו חברים/חברים לשעבר בכוחות הביטחון הבריטיים
188 (כ-9.2%) היו חברים בקבוצות צבאיות לאומניות איריות
57 (כ-2.8%) היו חברים בקבוצות צבאיות לויאליסטיות
11 (כ-0.5%) היו חברים בכוחות הביטחון האיריים
מבין אלה שנהרגו על ידי קבוצות צבאיות לויאליסטיות:
94 (~9.2%) היו חברים בקבוצות צבאיות לויאליסטיות
41 (כ-4.0%) היו חברים בקבוצות צבאיות לאומניות
14 (כ-1.4%) היו חברים בכוחות הביטחון הבריטיים
מבין אלה שנהרגו על ידי כוחות הביטחון הבריטיים:
146 (כ-40.2%) היו חברים בקבוצות צבאיות לאומניות
18 (כ-5.0%) היו חברים בקבוצות צבאיות לויאליסטיות
13 (כ-3.6%) היו חברים לשעבר בכוחות הביטחון הבריטים
+מקרי מוות הקשורים לסכסוך לפי מיקוםמִקוּםלֹא.בלפסט1,541מערב בלפסט623צפון בלפסט577דרום בלפסט213מזרח בלפסט128מחוז ארמה477מחוז טיירון340מחוז דאון243העיר דרי227מחוז אנטרים209מחוז לונדונדרי123מחוז פרמנה112הרפובליקה של אירלנד116אנגליה125שאר אירופה18
+נתונים סטטיסטיים משוערים נוספים על הסכסוךתקריתמספרפציעות47,541אירוע ירי36,923שוד מזוין22,539אנשים שהואשמו בעבירות צבאיות למחצה19,605פיצוצים או ניסיונות פיצוץ16,209הצתות2,225
חוק המורשת והפיוס בענייני הצרות בצפון אירלנד (2023)
ב-18 בספטמבר 2023, חוק המורשת והפיוס בענייני הצרות בצפון אירלנד (סעיף 41), הידוע גם כחוק המורשת, קיבל אישור מלכותי.
ועדת זכויות האדם של צפון אירלנד העלתה חשש שהחוק סותר את החוק לזכויות אדם משנת 1998. החוק החדש פוטר אנשים שביצעו מעשים פליליים הקשורים לסכסוך הצבאי במהלך הצרות מהעמדה לדין, והביא לייסוד הוועדה העצמאית לפיוס ואיסוף מידע.
הסכמי שביתת הנשק ממלחמת העצמאות, המכונים גם הסכמי רודוס, נחתמו בין ישראל לארבעת שכנותיה, מצרים, ירדן, סוריה ולבנון, קבעו את סיום הלחימה הרשמי של מלחמת העצמאות.
ההסכמים, אשר נחתמו ב-1949, כללו הפסקת אש, קביעת קווי שביתת נשק (שכונו לימים "הקו הירוק") והקמת מנגנונים לפיקוח ופתרון תקריות.
ההסכמים הדגישו כי קווים אלה אינם מהווים גבולות קבע, ונועדו לשמש כבסיס ליציבות אזורית.
עיראק, שמסרה את השטחים שהחזיקה לצבא ירדן, סירבה להשתתף בשיחות ולחתום על הסכמי שביתת הנשק, ולכן באופן רשמי נמצאת מאז במצב מלחמה עם ישראל.
בסוף שנת 1948 היה ניצחונה של מדינת ישראל במלחמת העצמאות ברור.
ב-22 באוקטובר אותה שנה, לאחר הצלחת מבצע יואב, הכריזה מועצת הביטחון של האו"ם על הפסקת אש, אך זו לא יושמה בפועל.
מיד לאחר מכן פתח צה"ל במבצע חירם, שבמהלכו נכבש הגליל העליון.
בהמשך, במהלך מבצע חורב שנועד להוציא את הכוחות המצריים מהנגב, הגיע צה"ל עד סמוך לאל עריש.
ב-16 בנובמבר 1948 קראה מועצת הביטחון של האו"ם לכל הצדדים לפתוח במשא ומתן על שביתת נשק.
קריאה זו עוגנה ב-29 בדצמבר בהחלטה רשמית של המועצה, בחסותו של המתווך מטעם האו"ם, ראלף באנץ'.
שיחות שביתת הנשק נפתחו ב-12 בינואר 1949 במלון "השושנים" שברודוס, ומכאן כונו "הסכמי רודוס".
במקביל למשא ומתן נמשכו הקרבות בחלק מהחזיתות, במטרה ליצור עובדות בשטח.
הלחימה הסתיימה ב-10 במרץ 1949 עם כיבוש אילת במבצע עובדה.
סיומה הרשמי של מלחמת העצמאות נקבע עם חתימת הסכם שביתת הנשק האחרון עם סוריה ב-20 ביולי 1949.
בהסכמים נקבע מנגנון פיקוח של משקיפי או"ם, באמצעות ארבע ועדות שביתת נשק משותפות, שכללו נציגים מישראל ומכל אחת מהמדינות החותמות.
בהסכמים אלו עוצב לראשונה תוואי "הקו הירוק", ששימש כגבולה של ישראל עד מלחמת ששת הימים.
בשנת 1950 פרסמו ארצות הברית, הממלכה המאוחדת וצרפת את ההצהרה המשולשת, שנועדה להבטיח את שמירת הסטטוס קוו הטריטוריאלי שנקבע בעקבות הסכמים אלה.
ב-1 בינואר 1949, בתיווך אמריקאי, הבריטים העמידו אולטימטום לישראל לסגת משטחים שתפסה בחצי האי סיני, ואיימו לפעול צבאית בשיתוף עם הכוחות המצריים בהתאם לאמנה האנגלו-מצרית מ-1936. כוחות הצבא הבריטי הועברו לעקבה, והתקבלו דיווחים על כוונה לכבוש את הנגב עם סיוע מכוחות ירדניים, עיראקיים ומצריים.
הלחץ הבינלאומי הביא לכך שכבר למחרת נסוגו כוחות ישראל מסיני.
בשל המצור על הכוח המצרי ברצועת עזה וכן כיתור החטיבה המצרית בכיס פלוג'ה, נאלצה מצרים לפתוח ב-12 בינואר במשא ומתן לשביתת נשק עם ישראל.
הדיונים נערכו באי היווני רודוס בתיווך האו"ם וראלף באנץ'.
בראש משלחת ישראל עמד המנהל הכללי של משרד החוץ ולטר איתן, כשלצידו ראובן שילוח ואליהו ששון ויועץ משפטי מטעם משרד החוץ.
בראש הצוות הצבאי עמד האלוף יגאל ידין, ושני קציני מודיעין: רב-סרן אריה סימון ורב-סרן יהושפט הרכבי.
האלוף דוד שאלתיאל וסגן-אלוף יצחק רבין השתתפו בחלק מהשיחות.
בראש המשלחת המצרית עמד קולונל מוחמד סיף אל-דין, כשלצידו שני קולונלים ושני קציני מודיעין, יועץ משפטי ושני יועצים מדיניים.
הדיונים היו ממושכים עקב תנאים מוקדמים מחמירים מצד מצרים כמו נסיגת צה"ל מבאר שבע.
עם זאת, במהרה החל משא ומתן ישיר בין הצדדים, ללא עזרת נציגי האו"ם.
ההסכם נחתם לבסוף ב־24 בפברואר 1949, וקבע שהנגב יישאר בשלטון מדינת ישראל, אך מוצב בית הקברות מערבית לרפיח יעבור למצרים.
בנוסף קבע ההסכם שהחטיבה המצרית המכותרת תשוב למצרים, ושאזור עוג'ה אל חפיר יפורז.
ההסכם קבע כי באזור עזה ישרטט קו הגבול במרחק של 3 ק"מ לכביש מג'דל-עזה ודרומה עד לגבול הבין-לאומי.
עם הגעת הצוותים לשרטט את הקו בשטח, התברר כי הוא חוצה באזור הדרומי את כפרי עבסאן ומפריד בין בתי הכפר לאדמותיו.
בעקבות זאת, הושגה הסכמה לשנות את קו הגבול כך שיכלול את עבסאן.
לכן, באזור דרום הרצועה קו שביתת הנשק מתרחק יותר מ-3 ק"מ מהכביש, ולכן באזור קיבוץ נירים נוצרה ה"ברך" של הרצועה.
בתמורה לכך קיבלה ישראל שטח שווה בצפון הרצועה, כאשר תחומה הצפוני שורטט צמוד דרומית יותר (לימים נבנה שם מושב נתיב העשרה) במקום ליד קיבוץ יד מרדכי.
ההסכם, שהוגדר כ"פשרת שעה", נחתם בפברואר 1950, ומכאן שקו שביתת הנשק עם מצרים המשורטט במפות ובשטח הוא מ-1950 ולא הקו שהוסכם עליו תחילה ב-1949.
זמן קצר לאחר חתימת הסכם שביתת הנשק עם מצרים בנובמבר 1948 ובתום מבצע חירם, החלו המגעים בין ממשלת ישראל ללבנון.
בשיחות מקדימות שנערכו בפריז הביעה ישראל נכונות לפנות כמה כפרים שהיו בשליטתה, והושגה הסכמה עקרונית לפתוח במשא ומתן להסכם שביתת נשק.
בינואר 1949 פינתה ישראל חמישה כפרים, אולם השיחות נדחו ל-1 במרץ.
הם התקיימו באזור ראש הנקרה, בהשתתפות משלחת ישראלית בראשות סגן-אלוף מרדכי מקלף והשתתפו בה נציגי משרד החוץ יהושע פלמון ושבתאי רוזן.
מנגד המשלחת הלבנונית כללה את רמטכ"ל צבא לבנון תופיק סלים, שני קצינים נוספים ונציג ממשרד החוץ הלבנוני.
נציג האו"ם אנרי ויז'יה שימש כמתווך.
המשא ומתן התנהל כשיחות ישירות, ללא מעורבות מהותית מצד האו"ם, והושגה הסכמה עקרונית על עיקרי ההסכם.
עם זאת, התהליך נמשך כשלושה שבועות בעקבות ניסיון ישראלי לנצל את ההסכם עם לבנון כדי ללחוץ על סוריה לסגת משטחי ישראל.
הדרישה המרכזית של ישראל הייתה לכרוך את החתימה על ההסכם עם לבנון, וכן את הפינוי מהכפרים הלבנוניים, בנסיגת סוריה משטחים שהחזיקה בגבול ישראל לאורך נהר הירדן ובמזרח הכנרת.
ישראל נימקה זאת בטענה שגבולה הצפוני, מראש הנקרה ועד הכנרת, מהווה יחידה גאוגרפית אחת, ויש להחיל על כולו את עקרון הנסיגה לגבול הבין-לאומי.
בתחילה ניתנה הוראה למשלחת הישראלית להכין את ההסכם, אך לדחות את החתימה עד שסוריה תסכים לסגת מהשטחים שהחזיקה בשטח ישראל.
נציגי משרד החוץ לא הסכימו עם העמדה הביטחונית, אך פעלו לפיה.
עקב החשש שישראל תואשם בהכשלת השיחות ויופעל עליה לחץ בין-לאומי, היא הציעה להכניס סעיף בהסכם הקובע לוח זמנים לפינוי, שיהיה מותנה בנסיגות סוריות.
נציג האו"ם ויז'יה התנגד לכך בחריפות והשיחות הוקפאו.
בסופו של דבר נאלצה לוותר על התנאי הזה ולחתום לאלתר על ההסכם עם לבנון, ללא הישגים מהותיים מול סוריה, עקב שילוב של שיקולים מדיניים וצבאיים:
חשש שהעיכוב יפגע בסיכויי קבלתה של ישראל לאו"ם, בטענה שהיא מכשילה את המשא ומתן.
בנוסף, לקראת כינוס מדינות ערב מול ועדת הפיוס של האו"ם, לא רצו שמצרים תהיה המדינה היחידה עם הסכם.
בן-גוריון האמין שחתימה על הסכם עם לבנון תחזק את מעמד ישראל במערכת הבין-לאומית, תסייע בדרישות הטריטוריאליות דרום הנגב, ויסייע במשא ומתן עם ירדן.
ההחלטה הישראלית נפלה ב-17 במרץ 1949, והסכם שביתת הנשק בין ישראל ללבנון נחתם ב-23 במרץ 1949. על פי ההסכם, צבא לבנון נסוג מראש הנקרה, התקיימו חילופי שבויים (שישה ישראלים תמורת 36 לבנונים), וצה"ל נסוג מאחד-עשר כפרים שנכבשו במלחמה עד לנהר הליטני.
כן פינה את אזור עמק עיון, שבו עיבדו חקלאי מטולה חלקות חקלאיות הרשומות על שמם בטאבו בצידון מתקופת המנדט הבריטי, אף שהאזור נכלל בשטח המנדט הצרפתי מאז הסכם ניוקומב-פולה (1923) ובשטח לבנון מאז הקמתה ב-1943.
השיחות הרשמיות בין ישראל לירדן החלו ברודוס ב-4 במרץ 1949. השתתפו בהן מצד ישראל: ראובן שילוח (ראש המשלחת), סגן-אלוף משה דיין, סגן-אלוף דן לנר, והיועץ המשפטי שבתאי רוזן.
כעבור זמן צורף גם יעקב שמעוני.
שני קצינים ישראליים, יהושפט הרכבי ושאול רמתי, צורפו למשלחת, אך לא נמנו עם חבריה הרשמיים.
בראש המשלחת הירדנית עמד קולונל אחמד צדקי אל-ג'ונדי, ועם חבריה נמנו: ליטנאנט-קולונל מוחמד אל-מעאייטה, קפטן עלי אבו נוואר, מייג'ור ראדי הנדאוי, והיועץ המשפטי ריאד אל-מופלח.
מטעם האו"ם ניהל את השיחות ראלף באנץ'.
השיחות עם ירדן התנהלו באווירה ידידותית וביחסי קרבה בין המשלחות, אולם המשלחת הירדנית הייתה מורכבת מאישים בדרג מדיני וצבאי נמוך יחסית, שהיו מחוסרי סמכות ממשית ולא הוסמכו להחליט בנושאים המרכזיים.
הדיונים המכריעים לא נערכו ברודוס, אלא במגעים ישירים עם המלך ונציגיו.
השיחות היו מורכבות וקשות בגלל הגבול הארוך והמפותל המשותף לה ולמדינת ישראל.
החזית הירדנית השתרעה לאורך קווים ארוכים ומפותלים, שמשני עבריה ישבו מרבית התושבים היהודים והערבים של ארץ-ישראל.
בחלקה הצפוני והמרכזי החזיק הצבא העיראקי, ובקטעים אחרים בחלקה הדרומי ישב הצבא המצרי.
בירושלים הפריד קו החזית בין שתי האוכלוסיות וחצה את העיר לשתיים.
בחזית זו התמקד לב-לבו של הסכסוך היהודי-ערבי.
המערכה הצבאית העיקרית בחזית הירדנית הסתיימה עם ההפוגה השנייה, ב-18 ביולי 1948. קווי ההפוגה נשארו בתוקפם עד לפתיחת שיחות שביתת-הנשק, פרט לחלק מהקווים בדרומו של פרוזדור ירושלים ובהר חברון, שהצבא המצרי החזיק בהם.
קווים אלו שונו במהלך מבצעי "ההר" ו"יקב" (19–22 באוקטובר 1948), שנערכו בו-בזמן עם מבצע יואב.
קווי ההפוגה סטו במקומות רבים מגבולות החלוקה, וקבעו מציאות צבאית חדשה בארץ-ישראל: הגליל המערבי, לוד, רמלה, יפו, חלקים בדרום יהודה והנגב הצפוני, בכלל זה העיר באר-שבע, שהוקצו כולם למדינה הערבית, נמצאו בשליטת ישראל.
רצועת עזה נותקה ממרכז הארץ וישב בה הצבא המצרי.
רק בשרון הצליחו העיראקים לכבוש שטח קטן שהוקצה למדינה היהודית.
בירושלים הצליחו שני המפקדים המקומיים, עבדאללה א-תל ומשה דיין, בעזרת נציגי האו"ם, למצוא הסדר שימנע את חילופי האש והתקריות הבלתי-פוסקות בעיר.
ב-30 בנובמבר 1948 חתמו על "הסכם הפוגה כנה", ששם קץ לחילופי האש וקבע קו הפוגה מוסכם.
הצלחת המגעים עודדה את הצדדים ואת אנשי האו"ם להמשיך בשיחות ולהרחיב את תחולתו של ההסכם, אך המשא-ומתן שניהלו בראשית דצמבר לא הוכתר בהצלחה, ונפסק במחצית החודש ביוזמת ישראל.
אולם המגעים עם ממלכת ירדן לא נותקו, וב-26 בדצמבר פתחו שני הצדדים בשיחות ישירות ביניהם, שהוגדרו כשיחות שביתת-נשק שתורחבנה לשיחות שלום.
בשיחות אלה, שהגיעו עד לשלב של החלפת כתבי הרשאה, התבררו נקודות המחלוקת בין הצדדים: מלך ירדן ביקש הסדר שיתבסס על שילוב של תוכנית החלוקה ותוכנית ברנאדוט, ואילו נציגי ישראל הציגו את המצב הצבאי כבסיס להסדר.
בשיחות הישירות שקיים המלך עם נציגי ישראל ביקש למנוע את סיפוח רצועת עזה למצרים, דחה את רעיון בינאום ירושלים והציע לחלקה בין ירדן וישראל.
הירדנים הציעו חילופי שטחים בירושלים, כדי לפתור את בעיית ניתוקה של בית לחם מהאזור הערבי וניתוקה של הדרך להר הצופים מהאזור היהודי, אך השטחים שהציעו להחלפה היו כולם בידי ישראל.
לעומת זאת דחו הירדנים הצעה ישראלית לחילופי שטחים שהיו בידי ישראל בדרום העיר תמורת שטחים ערבים בצפונה.
הירדנים הביעו הסכמה למסירת הרובע היהודי של העיר העתיקה ליהודים, עם סידורי מעבר מתאימים.
לאחר שבשיחות המוקדמות התברר כי הירדנים שואפים לאחיזה בנגב, החל מבצע עוּבדה, שהתקיים בין 6 ל-10 במרץ 1949. מטרת המבצע הייתה לכבוש את כל שטחי הנגב לרבות אילת ולהשיג אחיזה במצדה ובעין גדי.
המבצע נחל הצלחה, ורק לאחריו החלו השיחות עם הירדנים.
עיראק לא השתתפה בשיחות ומסרה את השטחים שהחזיקה לצבא ירדן.
בכך התאפשר למלך עבדאללה להשתלט על השטחים שהעיראקים פינו, ללא כל מאמץ צבאי.
ישראל שגרה מברק למתווך ובו נאמר כי החלפת העיראקים בירדנים עשויה להעניק יתרון ברור לירדנים ויש בכך משום הפרת ההפוגה, ובנוסף טענו אנשי המשלחת הישראלית שהשטחים שהועברו לירדן על ידי העיראקים ניתנים למשא ומתן ואינם שייכים לירדן.
צה"ל פרסם את פקודת המבצע שן תחת שן (שת"ש) בהשתתפות חטיבת גבעתי (5) וחטיבה 7, ומטרתו הייתה כיבוש ואדי עארה ודחיקת הצבא העיראקי מזרחה ממרכזי האוכלוסייה היהודית במרכז.
המבצע עמד להתחיל ב-12 במרץ 1949, אך לבסוף בוטל לאחר שהירדנים נרתעו והסכימו לוויתורים ניכרים.
שבויי העיר העתיקה של ירושלים וגוש עציון הוחזרו למדינת ישראל.
בהסכם נקבע שישראלים יוכלו לפקוד את המקומות הקדושים במזרח ירושלים, בהם הכותל המערבי והר הזיתים, וגם מקומות ציבוריים כמו האוניברסיטה העברית ובית החולים הדסה, וכי תתאפשר תנועת ישראלים בכביש לטרון-ירושלים (כיום חלק מכביש 1), אך השלטון הירדני לא כיבד את החלק הזה בהסכם.
בעת שנחתם ההסכם נראה היה שיש סיכוי להסדר מדיני בעתיד, שבמסגרתו יוסדרו הבעיות שלא נפתרו, כמו סוגיית ירושלים ולטרון (שבאה לקיצה אחרי מלחמת ששת הימים), המפעלים הכלכליים ובעיית הפליטים הפלסטינים (בשונה משאר המדינות השכנות שאליהם ברחו פליטים פלסטינים, ירדן הייתה היחידה שקלטה את הפליטים והעניקה להם אזרחות ירדנית).
השיחות עם סוריה נפתחו ב-5 באפריל 1949 בחורבת ירדה, והיו הארוכות והקשות מכולן.
הן נמשכו למעלה ממאה ימים, עם הפסקות מרובות, בין היתר בשל עלייתו לשלטון של חוסני א-זעים בסוריה, שביקש להפגין קו תקיף, וכן מאחר שעם סיום הקרבות היה הצבא הסורי היחיד שהחזיק בשטח שיועד למדינה היהודית לפי תוכנית החלוקה.
ישראל דרשה נסיגה מלאה של הסורים מהשטחים הללו, ותכננה לשם כך את "מבצע אורן", מתקפה רחבת היקף בצפון שכללה גם הפצצת דמשק, אך המבצע בוטל בשל התקדמות במשא ומתן.
את ישראל ייצגו חברי המשלחת ששוחחו קודם לכן עם לבנון, בראשות סא"ל מרדכי מקלף.
את סוריה ייצגו קצינים בכירים בראשות פאוזי סלו ויועץ משפטי.
עיקר הדיונים נסוב סביב נסיגה סורית תוך ניסיון לפצותה, אך הצדדים הציגו עמדות נוקשות והדיונים נקלעו למבוי סתום כבר בראשיתם.
הסורים הציעו הצעות שנדחו על הסף, כמו נסיגה ישראלית מהגליל העליון או קביעת קווי שביתת-נשק חלקיים בלבד, רק בגזרת בניאס-החולה.
ישראל מצידה חששה מהסכם שיגביל אותה צבאית אם סוריה תתמיד בסירובה.
ב-29 באפריל הופסקו השיחות זמנית.
ניסיון נוסף ב-2 במאי, בפגישה בין נציגי ישראל לנציגי זעים בראש פינה, נכשל אף הוא.
ב-10 במאי חודשו השיחות, אך הצעה סורית לא הבטיחה נסיגה מלאה של כוחותיה, מה שהותירה ללא התקדמות.
גם הצעת פשרה מעורפלת של ראלף באנץ' לא התקבלה.
לאחר שהתברר שגם ב-17 במאי אין התקדמות, קיבלה משלחת ישראל הוראה להפסיק את השיחות אם לא תובטח נסיגה ברורה של סוריה.
ואכן, הן הופסקו ללא מועד לחידוש.
לבסוף, חזרו הצדדים לשולחן הדיונים בעקבות פשרת ביניים של באנץ'.
ישראל עמדה על כך שהאזורים ממערב לגבול הבין-לאומי לא יורחבו, חרף ניסיונות סוריה להכליל בהם גם את החולה, צמח וסביבתה.
לבסוף התקבלה עמדת ישראל, והוסכם על קו שביתת-נשק.
ההסכם שביתת הנשק עם סוריה נחתם ב-20 ביולי 1949. סוריה פינתה את משמר הירדן, השיבה את שבויי הקרב, ונסוגה אל מעבר לגבול הבין-לאומי.
השטחים שממערב לגבול הפכו לאזורים מפורזים, אך מעמדם נותר שנוי במחלוקת: ישראל ראתה בהם שטחים ריבוניים והקימה בהם יישובים כמו גדות, האון, תל קציר ומעגן.
זאת בעוד שסוריה ראתה בהם שטחי הפקר והתנגדה לכל פעילות אזרחית או צבאית בתחומם, לרבות התיישבות וחקלאות.
חילוקי דעות אלה הביאו לתקריות גבול רבות והיוו אחד מהגורמים לפרוץ מלחמת ששת הימים.
הסכסוך בדרום הפיליפינים הוא סכסוך בדרום הפיליפינים, בעיקר באי מינדנאו, בין האוכלוסייה המורית-מוסלמית לשלטון המרכזי בפיליפינים ולאוכלוסייה הנוצרית המקומית, הנמשך, בצורות שונות, מאז מרץ 1968. סכסוכים דומים אירעו במהלך השליטה האמריקאית והספרדית באיים.
האוכלוסייה המוסלמית בפיליפינים נוצרה על ידי סוחרים מוסלמים ממלזיה ואינדונזיה שראשוניהם הגיעו לאזור בתחילת המאה ה-14, כשהם מתיישבים באי הולו ומקיימים קשרי נישואין עם האליטה המקומית.
האסלאם התפשט גם לדרום מינדנאו ולפיליפינים החלו להגיע מטיפים ואנשי דת מוסלמיים.
כשהספרדים הגיעו לפיליפינים במאה ה-16, הם מצאו באיים הדרומיים קהילה מוסלמית אותה הם כינו 'מורו', אותו שם בו כינו את המוסלמים בארצם, ויצאו למספר מלחמות בניסיון לנצר את האוכלוסייה המקומית.
בשנות ה-60 החלו להגיע לאזור מטיפים מוסלמים, בעיקר ממדינות המזרח התיכון, שגילו מעורבות בגורל בני המורו.
המורו גם הוזמנו להשתתף בכנסים פאן-אסלאמיים והחלו להשתתף במצוות החג'.
יחד עם כך יזמו מדינות ערב השקעות ניכרות במבני הדת ובתשתיות המקומיות, דבר שגרם להתחזקות הזהות המוסלמית של המורו וחיזוק קשריהם עם העולם המוסלמי.
הקהילות המוסלמיות אינן הומוגניות ואינן חולקות שפה משותפת.
בדרך כלל חיות הקבוצות המוסלמיות בנפרד זו מזו ומהרוב הלא מוסלמי, אך ישנן גם קהילות מעורבות.
לצד כך, נוצרים מהאיים הצפוניים של הפיליפינים החלו מהגרים לאזור, ובעקבות סלילת כבישים ובהדברת מחלות על ידי הממשלה, הפכו האיים למושכים עוד יותר עבור המתיישבים מהצפון.
בסיום גל ההגירה נשארו המוסלמים רוב רק ב-5 מ-23 האזורים המסורתיים שלהם במינדנאו, סולו ופלאוואן.
בשנות ה-60 פרץ המתח להתנגשויות ובשנת 1969 הפכו ההתנגשויות לקבועות.
עד סוף שנת 1971 אבדה השליטה הצבאית של הממשלה המרכזית בחלקים המוסלמיים של הפיליפינים כאשר הכנופיות הנוצריות והמוסלמיות נלחמות אלו באלו, כשהצבא הפיליפיני מתקשה להשליט סדר ולהפריד בין הניצים.
המוסלמים הקימו את החזית הלאומית לשחרור בני המורו – MNLF.
החזית התאמנה מחוץ לפיליפינים וקיבלה נשק וכלי-משחית מהמדינות המוסלמיות.
היא הוקמה דווקא על ידי קומוניסט לשעבר שהעדיף להקים את החזית וכך לפרוש מהקומוניסטים משום שלפי דעתו לא העניקו הקומוניסטים חשיבות רבה מספיק לבעיית בני המורו.
החל מאמצע שנת 1972 המאבק בין המוסלמים לבין הנוצרים הסלים והפך למעשה למאבק של כוחות הממשלה והנוצרים נגד המוסלמים.
החזית של בני המורו מנתה כמה אלפים (5,000–30,000), כאשר חלק מהלוחמים אינם קבועים.
לא היה ברור מה היא האידאולוגיה של חזית בני המורו.
במניפסט שלה דרשה התנועה את שחרור כל אדמות המורו, הקמת מדינה עצמאית של המורו שתנוהל על פי חוקי האסלאם, כאשר התושבים הבלתי מוסלמים יוכלו להישאר אך רק אם הם יוותרו על האזרחות הפיליפינית שלהם.
נשיא הפיליפינים פרדיננד מרקוס הבין כי מדובר במאבק רציני ולכן נקט שיטה מורכבת של המקל והגזר המשלבת פיתוח כלכלי של האזורים המוסלמיים עם התקפות צבאיות על בני המורו ועם לוחמה פסיכולוגית כנגד המנהיגות של בני המורו.
נושא המאבק של בני המורו עלה לדיון בוועידת שרי החוץ של המדינות המוסלמיות.
ערב הסעודית ולוב לחצו לפעול ולהגן על בני המורו, לעומת אינדונזיה ומלזיה שהתנגדו מתוך חשש שהמודעות האתנית תזרום אליהם ותפלג אותן.
לקראת ועידה נוספת של המדינות האסלאמיות ב-1974 הסכים מרקוס, שחשש מאמברגו נפט מצד מדינות ערב על מדינתו, להעניק לבני המורו אוטונומיה כשהריבונות הפיליפינית בדרום תישאר על כנה.
דרישות דומות דרשו מדינות ערב.
בשנת 1976 מרקוס הגיע למסקנה כי מי שקרוב ביותר לחזית המורו הוא נשיא לוב מועמר קדאפי, שנתן מחסה למנהיגי התנועה והיה למשקיע העיקרי בחזית המורו.
הושג הסכם טריפולי המעניק אוטונומיה מצומצמת למורו, אלא שממשלת הפיליפינים ביקשה לערוך משאל עם האם להעניק אותה או לא, כנדרש על פי החוקה הפיליפינית.
רעיון האוטונומיה והנהגת בני המורו הובאו להצבעה ב-13 מחוזות על ידי משאל עם.
בשמונה מהם נדחתה התוכנית על ידי הרוב הנוצרי.
האזורים בהם ישבו מורו, הן האזורים בעלי הרוב המוסלמי והן בעלי הרוב הנוצרי, אוחדו וקיבלו אוטונומיה.
בינתיים בשנת 1977 התפצלה מהחזית הלאומית לשחרור בני המורו חזית השחרור האסלאמית של המורו (MILF).
דעותיהם של המנהיגים הערבים התחלקו, במי יש לתמוך.
ממשלת הנשיאה קוראסון אקינו ניסתה להגיע להסכם עם החזית הלאומית לשחרור בני המורו.
מנהיג התנועה אף הוזמן לבקר בפיליפינים.
הדבר עורר חשד בקרב הנוצרים ומנהיג הלאומנים גם בגד באמון הממשלה הפיליפינית והשתמש בביקור כדי לגייס תומכים חדשים לתנועתו ואפילו הוקם ארגון לאומני של המתיישבים הנוצרים.
סבב נוסף של שיחות החל ב-1993 ולבסוף הושג הסדר ולפיו יקבלו החבלים המוסלמיים של הפיליפינים אוטונומיה.
החזית הלאומית לשחרור בני המורו הסכימה לקבל אוטונומיה ולא עצמאות מלאה כאשר למעשה מונה מפקד החזית למושל ללא סמכויות תחיקה ועם סמכויות ביצוע בלבד וחלק מאנשיו הפכו לשוטרים.
רבים מאנשי החזית עברו לחזית השחרור האסלאמית של המורו ומעשי הטרור של המוסלמים נמשכו.
הסכסוך הסלים במהלך שנות ה-90 אל עבר שני העשורים הבאים כאשר נכנסו לתמונה ארגונים ג'יהאדיסטיים כמו אבו סיאף שהושפעו מאידאולוגיית הג'יהאד העולמי נוסח אל-קאעידה.
מחבלי הארגונים האלו חטפו אזרחים רבים כבני ערובה וביצעו פיגועים קטלניים.
בשנת 2014 חתמו ממשלת הפיליפינים וחזית השחרור האסלאמית של המורו על הסכם שלום, אשר אושר בקונגרס הפיליפיני בשנת 2018.
בשנת 2019, נערך משאל עם בו הפכו האזורים המוריים באי מינדאו למחוז חדש בעל סמכויות אוטונומיות רחבות יותר.
הסכמי טרטו , Treaty of Tartu (Russian–Finnish); ברוסית: ; באסטונית: Tartu Rahu; בפינית: Tarton Rauha) היו סדרה של הסכמים בין רוסיה הסובייטית ובין פינלנד ואסטוניה הצעירות, אשר היו עד פברואר 1917 בשליטת האימפריה הרוסית ואחר כך בשליטת הרפובליקה הרוסית (4 במרץ 1917 — 7 בנובמבר 1917).
הם נידונו ונחתמו בעיר טרטו שבאסטוניה בשנת 1920 אחרי תום מלחמות האזרחים ברוסיה ובפינלנד וסיום מלחמת השחרור באסטוניה.
ההסכמים נגעו בנושאים אשר כללו את עצמאותן של פינלנד ואסטוניה והגבולות של המדינות האלה עם רוסיה.
ההסכם הרוסי-אסטוני – נחתם ב-2 בפברואר 1920 אחרי מלחמת השחרור האסטונית.
תנאי ההסכם נידונו בין אדולף יופה, מן הצד הרוסי, לבין יאן פוסקה (Jaan Poska) מן הצד האסטוני וקבעו שלאסטוניה תינתן עצמאות מלאה מרוסיה.
על-פי ההסכם, רוסיה ויתרה לטובת אסטוניה על אזור פצ'ורי (כיום במחוז פסקוב של רוסיה) ועל השטחים בגדה המזרחית של הנהר נרבה, כולל העיר איוואנגורוד (כיום במחוז לנינגרד של רוסיה).
כמו כן, הועברו לאסטוניה כ-11.6 טון זהב במסגרת חלוקת הזהב של האימפריה הרוסית.
ההסכם הרוסי-פיני – נחתם ב-14 באוקטובר 1920 אחרי משא ומתן שנמשך ארבעה חודשים.
על-פי ההסכם, הגבול בין רוסיה לבין פינלנד היה זהה לגבול הישן עם הדוכסות הגדולה של פינלנד, למעט אזור פטסאמו (Петсамо, בפינית Petsamo) בעל הנמל נטול הקרח לחוף אוקיינוס הקרח הצפוני שנמסר לפינלנד ואילו מזרח קרליה שנמסר לרוסיה.
כמו כן, פינלנד פירקה את כל המתקנים הצבאיים שלה בים הבלטי והרוסים אפשרו מסחר חופשי בין ימת לדוגה למפרץ הפיני.
מבחינת פינלנד הייתה זו מסגרת חוקית לביטול הסכם פרדריקסהאמן משנת 1809 שבמסגרתו סופחה פינלנד לרוסיה.
על-פי הסכם ריבנטרופ–מולוטוב, שנחתם בין ברית המועצות לגרמניה הנאצית ב-23 באוגוסט 1939, אסטוניה, לטביה, ליטא ומזרח-פולין נכבשו על ידי ברית המועצות וגרמניה קיבלה את רוב פולין (כיום בבלארוס ובאוקראינה).
הסכסוך הגאורגי-אבחזי מתייחס לאחד מהסכסוכים האתניים העקובים מדם בעידן הפוסט-סובייטי, בין הממשלה הגאורגית לבין בדלנים אבחזים, שהגיע לשיאו בין השנים 1992–1993, במלחמת אבחזיה, וגרם, בין היתר, לטיהור האתני של גאורגים מאבחזיה.
אבחזיה שוכנת במערב גאורגיה לחופי הים השחור.
מקורו של מעמדה הפוליטי נעוץ בהסדרי הגבולות המנהליים של שנות ה-20 וה-30 של המאה העשרים.
ב-31 במרץ 1921 הוכרזה אבחזיה כרפובליקה סובייטית עצמאית בשם הרפובליקה הסובייטית הסוציאליסטית של אבחזיה, אך כבר בדצמבר של אותה שנה היא שולבה עם גאורגיה בהסכם פדרטיווי, שאיפשר לה לשמור על ריבונותה.
מעמד ריבוני זה נפגע כאשר, בשנת 1931, היא אוחדה איחוד מלא עם גאורגיה כרפובליקה אוטונומית, תחת שליטה מלאה של גאורגיה.
מצב שגרם להתפתחות עוינות של האבחזים כלפי הגאורגים.
אחד מיתרונותיה הבולטים של אבחזיה גאוגרפית הוא המוצא לים.
בזכות תוואי הקרקע של הקווקז משמשת אבחזיה כמקום אסטרטגי במפת הדרכים האזורית.
מלבד מספר קטן של מעברי הרים מהווה רכס הקווקז מחסום בלתי עביר מרוסיה דרומה.
אבחזיה שולטת על מישור החוף הצפון-מזרחי של הים השחור, גובלת ברוסיה וממוקמת בכניסה לשפלת אריון, שהיא ציר תנועה נוח ממערב הקווקז למזרחו עד לבאקו שלחוף הים הכספי.
אבחזיה משמשת כנתיב הגישה היחיד של רוסיה לדרום הקווקז ממערב.
מסילת הברזל היחידה המקשרת את מרכז הקווקז עם מערב הקווקז ורוסיה, חוצה את אבחזיה.
זהו גם קשר התחבורה העיקרי בין רוסיה לארמניה, בת חסותה של רוסיה.
בשנת 1978 פנו האבחזים, לשלטונות הסובייטים, בבקשה לנתק אותם מגאורגיה ולהחזיר את הסטטוס שהיה לאבחזיה כפדרציה עם גאורגיה או עצמאות, ונדחו.
אולם מדיניות הגלאסנוסט של גורבצ'וב, מאמצע שנות השמונים עודדה את השאיפות הלאומיות של כל עמי האזור והגבירה את החששות ההדדיים.
מצד אחד חששו הגאורגים מעצמאות אבחזיה, כדי שלא תשפיע על מקומות אחרים בגאורגיה, ומצד שני חששו האבחזים מהשתלטות גאורגית על המחוז, ובעצם מהתהליך שהתנהל למעשה בתקופה הסובייטית ודחק את האבחזים מעמדות כוח והשפעה במחוז.
הקרבה של האבחזים לעמי האזור השכנים שמעבר לגבול ברוסיה, והעובדה שיש לאבחזיה גבול משותף עם רוסיה, עוררו בתחילת שנות התשעים ציפיות לתמיכה פוליטית וצבאית של רוסיה, בתביעתם להיפרדות מגאורגיה ולסיפוחם לרוסיה.
העימות המזוין הראשון בין נציגי האבחזים והגאורגים התרחש מה-15 ביולי ועד ל-17 ביולי 1989.
במלחמת אבחזיה, בשנים 1992–1993, שנמשכה 13 חודשים, נאבקו מצד אחד כוחות צבא גאורגיה ומיליציות של גאורגים שהתגוררו באבחזיה, ומצד שני כוחות בדלניים של אבחזים, ארמנים ורוסים, שהתגוררו אף הם באבחזיה.
הבדלנים נתמכו גם במיליציות צפון קווקזיות, מיליציות של קוזאקים ובאופן בלתי רשמי כוחות רוסיים המוצבים בגודאותה (מחוז גודאותה).
המתיחות באבחזיה החלה כבר בימי הרפובליקה האוטונומית הסובייטית הסוציאליסטית של אבחזיה, בשנות השמונים, כאשר התפתחה אופוזיציה אנטי-סובייטית, שדרשה הפרדות מברית המועצות.
במרץ 1989, דרשו לאומנים אבחזים, בהצהרת ליחני, הכרה באבחזיה כרפובליקה סובייטית, כאשר הם מתבססים על מעמדה של אבחזיה בשנים 1925–1931. ההפגנות שבאו בעקבות הדרישה התפתחו להפגנות אנטי-סובייטיות, ולתמיכה בעצמאותה של גאורגיה.
פעולות דיכוי ההפגנות של הצבא האדום גרמו ל-21 הרוגים.
באמצע יולי של אותה שנה נרשמה ההתנגשות המזוינת הראשונה בין גאורגים לאבחזים בסוחומי, כאשר העילה לעימותים היו פגיעה, כביכול, בבחינות הקבלה לאוניברסיטת סוחומי.
התסיסה התפתחה במהירות לעימות מזוין, שגבה 16 הרוגים וכ-40 פצועים, בעיקר גאורגים.
הצבא הרוסי שנקרא לעזור לא התערב בסכסוך האתני, בהיותו עסוק בעצמו בהתפרקות ברית המועצות.
באוגוסט 1990 הכריז השלטון הסובייטי האבחזי על ריבונותה של אבחזיה.
לאחר הכרזת העצמאות של הרפובליקה של גאורגיה, באפריל 1991, הצביעו האבחזים, בקיץ 1992, בעד החזרתה של חוקת אבחזיה הריבונית משנת 1925. הכרזה זו נתקלה בהתנגדותו של זוויאד גמסחורדיה והלאומנים הגאורגים.
הם דחו כל תביעה להכרזה על אבחזיה כאוטונומיה.
האבחזים מצידם פנו למוסקבה ולארגון הגג של הקבוצות האתניות בקווקז, לקבלת תמיכה.
הטיהור האתני של גאורגים מאבחזיה
במהלך שנות התשעים היו שינויים רבים בדמוגרפיה של אבחזיה.
בשנת 1989 עם סוף ימי ברית המועצות ישבו במחוז כ-525,000 איש שהתחלקו אתנית ל-45.7% גאורגים ורק -17.8% אבחזים (אחוזים דומים נרשמו גם בשנת 1917 כאשר הגאורגים היוו 42% מהאוכלוסייה והאבחזים 21%).
הפיזור הדמוגרפי של העמים באבחזיה היה הטרוגני.
בשנת 1989, נמנו במחוז גאלי 93% גאורגים, ואילו במחוז גודאותה היה רוב אבחזי של 53%.
בבירה סוחומי נמנו 44% גאורגים ואילו רק 13% אבחזים.
כאשר במחוז סוחומי נמנו 44% גאורגים ואילו רק 5% אבחזים.
בעיר אוצ'מצ'ירה נמנו 40% גאורגים ו-37% אבחזים.
בשנת 1993 לאחר מלחמה קשה נוצר צורך להפריד את אבחזיה מיתר גאורגיה, כאשר כ-240,000 גאורגים שישבו במחוז זה גורשו מאבחזיה במה שנקרא "הטיהור האתני של גאורגים מאבחזיה".
כיום הרוב במחוז זה הוא של הקבוצה האתנית האבחזית, כאשר האבחזים מהווים 37% מאוכלוסיית והגאורגים 30%, כמו כן קטן במעט אחוז הארמנים והרוסים.
הממשל דה יורה של אבחזיה הוא הגוף היחיד המוכר באופן בינלאומי כסמכות הרשמית של אבחזיה, היא ממוקמת בצ'חאלתה שבאבחזיה עילית, ושולטת בפועל רק בחלק הצפון-מזרחי של אבחזיה.
כוחות של בדלנים שנתמכו על ידי רוסיה ובעלי בריתם, שהסתערו על סוחומי ב-27 בספטמבר 1993, וגרשו את התושבים הגאורגים של אבחזיה, שהיו אז הרוב באבחזיה, ויחד עמם גם את חברי הממשל.
במשך כ-13 שנה, נקרא ממשל זה בשם "ממשלת אבחזיה בגלות", והייתה ממוקמת בטביליסי עד למשבר קודורי (2006), שבעקבותיו נוסד מחדש הממשל האבחזי בתוך הגבולות המנהלתיים של אבחזיה.
מלחז אקישבאיה, פוליטיקאי אבחזי בעל השכלה מערבית, נבחר באפריל 2006 לראש הממשל דה יורה של אבחזיה.
ב-27 בספטמבר 2006, הנשיא מיכאיל סאקשווילי, נינו בורג'נדזה והפטריאך הקתולי של כל גאורגיה, איליה השני, וחברי ממשלה אחרים של גאורגיה, ביקרו בעמק קודורי, ושינו את שם האזור באופן רשמי לאבחזיה עילית.
הנשיא סאקשווילי מיקם את המפקדה בצ'חאלתה שבאחזיה עילית.
כוח המשקיפים של האו"ם בגאורגיה
בעקבות המלחמה באבחזיה וחתימת הסכם הפסקת האש, הוקם כוח המשקיפים של האו"ם בגאורגיה, UNOMIG, מכוח החלטת מועצת הביטחון של האו"ם מספר 858.
באפריל-מאי 1998, התחדש הסכסוך שוב במחוז גאלי, כאשר מאות מכוחות האבחזים פלשו לכפרים שהיו עדיין מאוכלסים בגאורגים.
למרות הביקורת שנמתחה עליו, סירב אדוארד שוורדנדזה להיערך כנגד האבחזים.
וב-20 במאי של אותה שנה הוכרז על הפסקת אש לאחר משא ומתן.
תוצאות פעולות האיבה היו מאות הרוגים משני הצדדים וכ-20,000 פליטים גאורגים.
אבינעם עידן, דרום הקווקז - סדר גאואסטרטגי חדש, הקתדרה לגאואסטרטגיה ע"ש ראובן חייקין, אוני' חיפה
הסכסוך הגאורגי-אוסטי מתייחס לסכסוך אתנו-פוליטי במחוז האוטונומי של גאורגיה, דרום אוסטיה.
הסכסוך התעורר בשנת 1989 והתפתח למלחמת אזרחים.
למרות ההכרזה על הפסקת אש, ומאמצי השכנת שלום רבים, נותר הסכסוך בלתי פתור.
תקריות אש נקודתיות המשיכו להתרחש מאז, ורוב השטח אינו בשליטת השלטון המרכזי בטביליסי.
באוגוסט 2008, הגיעה המתיחות הדיפלומטית ועימותים עצימות נמוכה, בין גאורגיה לממשל הבדלני של דרום אוסטיה, למלחמה בדרום אוסטיה.
אזור דרום אוסטיה נמצא בחלק הצפוני של מרכז גאורגיה, בשיפולי הקווקז הגדול, ומשתרע על 3,900 קמ"ר.
בשנת 1989, בתחילת הסכסוך הגאורגי-אוסטי, מנתה אוכלוסיית המחוז כ-99 אלף נפש, מהם כ-66% אוסטים (משנות העשרים היוו האוסטים 66%-69% מאוכלוסיית המחוז) ו-29% גאורגים.
מסך של כ-164 אלף האוסטים ברחבי ברית המועצות, התגוררו כ-65 אלף בדרום אוסטיה.
מבחינה גאוגרפית נמצאת דרום אוסטיה בשיפולי מרכז רכס הקווקז הגדול.
היא גובלת ממזרח, מדרום וממערב, במחוזות האחרים של גאורגיה.
מצפון היא גובלת ברפובליקה של צפון אוסטיה שהיא חלק מהפדרציה הרוסית.
פסגות רכס הקווקז הגדול יוצרת חיץ פיזי בין גאורגיה לרוסיה.
המעבר היחיד המאפשר מעבר של כל רכב כל ימות השנה היא מנהרת רוקי שנפתחה בשנת 1988. המעברים האחרים פתוחים בעונת הקיץ בלבד, חלקם נועד להולכי רגל.
המעבר הנמתח לאורך 3,660 בגובה 3,000 מעל פני הים, מאפשר קשר דו כיווני ישיר ורציף מצפון אוסטיה לדרום אוסטיה ומרוסיה לגאורגיה.
המאבק הטריטוריאלי של הצפון אוסטים כנגד האינגושים והקברדינים ושל הדרום אוסטים כנגד הגאורגים, יצרה תלות של האוסטים ברוסיה.
התמיכה הרוסית הכרחית להישרדותם של האוסטים בצפון אוסטיה ובדרום אוסטיה.
מציאות זו מאפשרת לרוסיה לקדם את השפעתה והאינטרסים הפוליטיים שלה בעבר הקווקז באמצעות האוסטים.
האוסטים, צאצאי האלאנים, הגיעו לאזור דרום אוסטיה במאה השלוש עשרה, לאחר שהממלכה האלאנית נפוצה לכל עבר בעקבות הפלישות המונגוליות לאזור מגוריהם שהשתרע בין נהר הדון לנהר הוולגה.
האוסטים שהתיישבו בשני צידי רכס הקווקז הגדול, השתייכו במהלך ההיסטוריה שלהם לישויות שונות שהתקיימו באזור.
האוסטים שהגיעו לדרום אוסטיה הפכו לנתינים פיאודליים של גאורגיה.
הם היו חלק מהנסיכות הגאורגית, נסיכות סמאצ'בלו, והיו למעשה חלק מהממלכות הגאורגיות שהתקיימו בגאורגיה עד לסיפוחה על ידי האימפריה הרוסית בשנת 1801. עם סיפוח גאורגיה לאימפריה הרוסית, אוחדו שני חלקי העם האוסטי ליחידה אחת תחת מלכות המשנה של הקווקז שבירתה טביליסי.
הקמתה של הרפובליקה הדמוקרטית של גאורגיה, בשנת 1918, ניתקה את דרום אוסטיה מצפון אוסטיה.
החבל האוטונומי של צפון אוסטיה הוקם רק בשנת 1924, בנפרד מדרום אוסטיה.
למרות מדיניות הקורניזציה חששו הסובייטים, שעדיין לא ביססו את שלטונם על גאורגיה, לקרוע את דרום אוסטיה מגאורגיה ולאחד אותה עם צפון אוסטיה.
שורשי הסכסוך בין הגאורגים והאוסטים נזרעו עוד בשנת 1918, בתקופת העצמאות הקצרה של גאורגיה.
לאחר המהפכה הרוסית נותרה גאורגיה מנשביקית, בעוד הבולשביקים השתלטו על רוסיה.
ביוני 1920, תקפו כוחות אוסטים מצפון אוסטיה, בחסות רוסית, את הצבא הגאורגי ומשמר העם של גאורגיה.
הגאורגים הגיבו בנוקשות, הכניעו את המרידה, שרפו מספר כפרים אוסטים לאפר וגרשו כ-20,000 אוסטים לתחומי רוסיה הסובייטית.
שמונה חודשים מאוחר יותר, פלש הצבא האדום לגאורגיה וכונן בה שלטון סובייטי.
באפריל 1922 נוסד האובלסט האוטונומי של דרום אוסטיה.
הכרזת מדיניות הגלאסנוסט והפרסטרויקה, בשנת 1988, אפשרה את התפתחותה של תנועה לאומית אוסטית בדרום אוסטיה במקביל לתנועה הלאומית הגאורגית.
כבר באותה שנה ייסד אלן צ'וצ'ייב (Алан Чочиев) תנועה לאומית אוסטית בשם "החזית העממית הדרום אוסטית" או "אדמון ניחאס" ("החזית העממית").
בנובמבר 1988 נערכו בטביליסי הפגנות המוניות שתבעו לבטל את הפליית הגאורגים בייצוג בפרלמנטים של האוטונומיות בגאורגיה.
ב-18 במרץ 1989, נערכת עצרת המונים בליחני שבאבחזיה אסס"ר בתביעה להשיב את המעמד הריבוני של האוטונומיה למעמד שהיה לה בתקופת אבחזיה סס"ר.
באביב של אותה שנה התפרסם המכתב הגלוי של אלן צ'וצ'ייב לאבחזים על תמיכתו במאבקם לעצמאות מגאורגיה.
של אותה שנה התקיימו הפגנות בטביליסי במחאה על התביעות האבחזיות ותביעה לעצמאות גאורגיה שהסתיימו במותם של 22 אזרחים גאורגים, וגרמו להתפטרותה של הממשלה הגאורגית.
באוגוסט 1989 יזם הסובייט העליון של גאורגיה הסובייטית תוכנית חדשה המחייבת את השימוש בשפה הגאורגית בכל מוסדות השלטון ברחבי המדינה.
חודש לאחר מכן ערערו תנועת אדמון ניחאס ואחרים על ההחלטה הגאורגית בפני הסובנארקום, הסובייט העליון של ברית המועצות ולוועד המרכזי של המפלגה הקומוניסטית של ברית המועצות, במחאה על התוכנית הגאורגית והכריזו עליה כ.
בוועד המרכזי הם העלו גם את סוגיית האיחוד עם צפון אוסטיה.
מאוחר יותר באותו חודש הכריזו הסובייט העליון של ברית המועצות והנציגים מדרום אוסטיה על השפה האוסטית כשפה הרשמית של המחוז.
ב-26 במאי של אותה שנה הפכו חגיגות יום השנה להכרזת העצמאות של הרפובליקה הדמוקרטית של גאורגיה (1918-1921), לעימותים בין קבוצות גאורגיות חצי-צבאיות לבין אוסטים בעידודו של זוויאד גמסחורדיה.
ב-10 בנובמבר 1989 אישר הסובייט העליון של דרום אוסטיה החלטה על רצונה להתאחד עם צפון אוסטיה אסס"ר.
אולם הסובייט העליון של גאורגיה ביטל את ההחלטה והנהיג מדיניות של דיכוי העיתונות ודיכוי ההפגנות.
בהחלטתו, הצהיר הסובייט העליון של גאורגיה כי יש לה זכות להטיל וטו על כל החלטה סובייטית הנוגדת את האינטרסים של גאורגיה.
ב-23 לאותו חודש התרחשו התנגשויות אלימות בין הגאורגים והאוסטים כאשר הצהיר זוויאד גמסחורדיה על "פגישת שלום ופיוס" בצחינוואלי.
המשלחת הגאורגית שהתקדמה לכיוון צחינוואלי נחסמה על ידי האוסטים.
עם תחילת 1990, מנו הכוחות האוסטים כ-300-400 לוחמים שהיו חמושים בצורה מינימלית.
אולם תוך שישה חודשים צמח מספרם לכדי 1,500 איש.
המקור העיקרי לנק"ל של המיליציות האוסטיות היה בסיס רגימנט המסוקים של הצבא האדום בצחינוואלי.
מנגד התארגנו גם הכפרים השכנים שהיו מאוכלסים בגאורגים, עם כוח הגנה עצמית המוכר בשם "אגודת מרב קוסטבה".
המיליציות התעמתו בעימותים אקראיים קטנים.
במרץ 1990, הורשו נציגים בלתי רשמיים של צפון אוסטיה ודרום אוסטיה להגיש בקשה להצטרפות לקונפדרציית עמי ההר של הקווקז והתקבלו.
בקיץ של אותה שנה, החליט הסובייט העליון של גאורגיה הסובייטית על איסור פעילותן של מפלגות מקומיות, מה שנתפס בעיני האוסטים כצעד נגדם.
באוגוסט של אותה שנה הגיע מנהיג המחדריוני, ג'אבא יוסליאני, לצחינוואלי כדי לדבריו.
באותו חודש חוקק הסובייט העליון של גאורגיה חוק בחירות חדש האוסר על השתתפותן של מפלגות שפעילותן מוגבלת לאזור מסוים בלבד במדינה.
ב-20 בספטמבר 1990, הכריז האובלסט האוטונומי של דרום אוסטיה על עצמאותו, והתחנן בפני מוסקבה שתכיר בעצמאותו בכפוף לברית המועצות.
ביום למחרת הכריזה המועצה העליונה של הרפובליקה של גאורגיה על ההחלטה כבלתי חוקית ונוגדת את החוקה.
ב-25 בספטמבר אימצה אבחזיה "הצהרת ריבונות" (לא עצמאות).
ב-28 באוקטובר 1990, החרימו דרום אוסטיה ואבחזיה את הבחירות למועצה העליונה של הרפובליקה של גאורגיה, שהיו הבחירות הראשונות בקווקז והיוו צעד משמעותי בדרך לעצמאות גאורגיה.
בבחירות אלה זכה זוויאד גמסחורדיה.
דרום אוסטיה מצידה הכריזה על בחירות פרלמנטריות משלה.
על פי מקורות אוסטיים, השתתפו בבחירות, שהתקיימו ב-9 בדצמבר של אותה שנה, 72% מאוכלוסיית דרום אוסטיה שהוא אחוז גבוה יותר מחלקם היחסי של האוסטים במחוז.
יומיים לאחר מכן, ב-11 בדצמבר של אותה שנה, ביטל הממשל הנבחר של גאורגיה בראשות גמסחורדיה את תוצאות הבחירות, והצביע על ביטול מעמדה האוטונומי של אובלסט דרום אוסטיה.
ביום למחרת, ב-12 בדצמבר, החלו פעולות אלימות בצחינוואלי, והפרלמנט הנבחר של גאורגיה הכריז על מצב חירום בצחינוואלי ובנפת ג'ווה, ונשלחו לשם כוחות ביטחון הפנים של גאורגיה ורוסיה.
מפקד כוחות הביטחון הגאורגיים, ג.
קוואנטאליאני, מונה לראש עיריית צחינוואלי.
לפי גרסת האוסטים, שאומתה על ידי משרד החוץ הרוסי, פרקו כוחות הביטחון הגאורגיים את המיליציות של דרום אוסטיה.
בסוף חודש דצמבר, נכשלה משלחת פיוס בהשתתפות פקידים רשמיים מגאורגיה, דרום אוסטיה ומוסקבה במשימת הפיוס שלה.
ב-20 בדצמבר 1990, נוסד המשמר הלאומי הגאורגי.
וב-1 בינואר 1991 נרצחו מספר אנשי מיליציה גאורגים בצחינוואלי, ומותם הביא מיד לאחר מכן, בינואר 1991, לתחילת מלחמה.
הסכמי ניימכן הם הסכמים שנחתמו ב-1678 ו-1679 בעיר ניימכן בין הרפובליקה של שבעת המחוזות המאוחדים לבין צרפת.
הסכמים אלה סיימו את מלחמת הולנד.
10 באוגוסט 1678 – הסכם שלום בין צרפת לרפובליקה ההולנדית.
19 בספטמבר 1678 – הסכם שלום בין צרפת לספרד.
26 בינואר 1679 – הסכם שלום בין צרפת לאימפריה הרומית הקדושה.
26 בינואר 1679 – הסכם שלום בין שוודיה לאימפריה הרומית הקדושה.
19 במרץ 1679 – הסכם בין שוודיה לדנמרק ונסיכות מונסטר.
2 באוקטובר 1679 – הסכם שלום בין שוודיה והרפובליקה ההולנדית.
צרפת העבירה את השליטה על העיר מאסטריכט לנסיך אורנז' ויליאם השלישי.
צרפת העבירה ערי מבצר מהשטח שהיום נמצא בבלגיה לספרד.
בהם הערים קורטרייק, שרלרואה, ובנש (Binche).
ספרד העבירה לצרפת את השליטה בפראנש-קונטה את השליטה על רוזנות אנו (שטחים שנמצאים היום בצפון צרפת ובלגיה), בהם הערים קאסל, איפר וואלנסיין.
ספרד העבירה את האי טרינידד וטובגו להולנד.
החזקה של צרפת על האיים הקריביים סנט וינסנט והגרנדינים, דומיניקה וסנט לוסיה זכתה להכרה מצד בריטניה.
לאופולד הראשון, קיסר האימפריה הרומית הקדושה, אישר את שליטת צרפת על הערים פרייבורג וקהל (Kehl), הנמצאות בצד המזרחי של נהר הריין.
ההסכמים שמו קץ לרוב המלחמות בצפון צרפת, והגבול שנקבע בהסכמי ניימכן מהווה את גבולה הצפוני של צרפת גם היום.
למרות ניצחונה של צרפת ותוצאות ההסכמים, לא כל האזורים שהועברו לשליטת צרפת הסכימו לכך.
כך למשל דוכס לורן לא הסכים לתנאי הכניעה שבהסכמים, בהם עבר חבל לורן לשליטתו של לואי הארבעה עשר, מלך צרפת, והמשיך למרוד במלך צרפת.
כתוצאה מכך מלך צרפת לא הסיג את כוחותיו מהחבל עד לסיום המרידה.
בחבל אלזס הסכמים אלו הביאו לקץ הדקאפול, שנתן חופש יחסי לערים הגדולות בחבל כאשר היו תחת שלטון האימפריה הרומית הקדושה.
בצפון אירופה, לואי הארבעה עשר חייב את דנמרק ואת ברנדנבורג להשיב את כל השטחים שכבשו בשוודיה לשוודיה, בעלי בריתם של הצרפתים.
הסכמת פריז (ברומנית: Convenţia de la Paris) הוא סיכום ההסכמות בין 7 מעצמות אירופה באוגוסט 1858 בנושא הנסיכויות הרומניות, שכונו אז נסיכויות הדנובה.
ההסכמות האלה היו הבסיס לאיחוד הנסיכויות וחלק מהסעיפים היוו עבור הנסיכויות חוקה בסיסית.
המעצמות שגיבשו את ההסכמה היו האימפריה העות'מאנית, צרפת, הממלכה המאוחדת, האימפריה האוסטרית, ממלכת סרדיניה ופרוסיה והאימפריה הרוסית, אותן מדינות שהשתתפו במלחמת קרים.
הסעיף הראשון של ההסכמה אפשר את איחוד נסיכות מולדובה עם נסיכות ולאכיה, כששתיהן כפופות לשלטון הסולטאן העות'מאני.
הסעיף השני ערב לאוטונומיה של הנסיכויות והסעיף השלישי קבע בחירות נפרדות לשליטי שתי הנסיכויות.
בשלושת הסעיפים הבאים נקבעו היחסים בין השליטים ובין שתי האסיפות המכוננות של הנסיכויות, שזומנו והוועדה המרכזית, שנועדה לשבת בפוקשאן.
הסעיף השמיני קבע את גובה המס שהנסיכויות ישלמו לאימפריה העות'מאנית, מיליון וחצי קורושים עבור מולדובה ושני מיליון וחצי קורושים עבור ולאכיה.
בסעיפים 10 עד 14 נקבעו הדרכים לבחירת שליטי הנסיכויות, זכויותיהם וחובותיהם.
סעיף 27 קבע הקמת ועדה מרכזית בפוקשאן, ועדה שתורכב משמונה נציגים של מולדובה ושמונה נציגים של ולאכיה.
בסעיף 38 נקבע שיוקם בית משפט עליון משותף לשתי הנסיכויות ומושבו בפוקשאן.
בסעיפים 42 עד 44 נקבע שיוקם צבא משותף לשתי הנסיכויות ומפקד הצבא ימונה לסירוגין על ידי שליטי שתי הנסיכויות.
הסכמי מדריד (בספרדית: Acuerdo de Madrid או Acuerdo tripartito de Madrid) הוא הכינוי של הכרזת עקרונות מוסכמת בין ספרד, מרוקו ומאוריטניה, שניתנה במדריד, ב-14 בנובמבר 1975, בנושא סיום השלטון הספרדי בסהרה המערבית ועתידה.
קדמו להכרזה זו החלטת בית הדין הבינלאומי בהאג והמצעד הירוק, שני אירועים ששכנעו את הספרדים לעזוב את החבל.
בהסכם עצמו ספרד הכריזה על הפסקת השלטון הקולוניאלי באזור, והכריזה שתשליט שלטון זמני בלבד.
לפי ההסכם, סיום הנוכחות הספרדית בטריטוריה תושלם עד ה-28 בפברואר 1976 לכל המאוחר.
ההסכם זכה להתנגדות רבה של חזית פוליסריו ואלג'יריה (שתמכה בחזית), שאף לחצה על ספרד שלא לחתום על ההסכמים.
זמן קצר לאחר ההסכמים פרצה מלחמת סהרה המערבית שארכה עד 1991.
הסכסוך בשינג'יאנג, הוא סכסוך מתמשך בשינג'יאנג, המחוז האוטונומי שבצפון מערב סין בין הקבוצה האתנית האויגורית, שחיה תחת כיבוש המשטר הסיני מאז 1949 במחוז, לבין השלטון הסיני שנוקט בדיכוי אלים כנגד האוכלוסייה המקומית.
לטענת האויגורים האזור אינו חלק מסין ושהרפובליקה המזרחית הטורקית השנייה סופחה בצורה לא חוקית בשנת 1949 לסין.
אי לכך הם רואים עצמם חיים תחת כיבוש הרפובליקה העממית של סין.
בשני העשורים הראשונים של המאה ה-21 ישנו חיכוך קבוע בין הצדדים.
מצד אחד השלטון הסיני כופה חינוך מחדש על האויגורים, וכולל פעולות אלימות כגון עיקור נשים, חילון בכפייה, ומחנות עבודת פרך, ומאידך קיימים מספר ארגונים מיליטנטיים אויגורים אשר מעודדים ומבצעים מאבק מזוין נגד הממשל בבייג'ינג.
פיגועים של פעילים אויגורים נגד אזרחים סיניים, בעיקר תקיפות מאורגנות בסכינים הן תופעה קיימת שהממשל הסיני מתמודד איתה.
כנגד הממשל נטען לא פעם כי הוא משתמש בכח מופרז כדי לדכא את המרידות.
האזור הנודע כשינג'יאנג היה מדינת חסות של סין כבר בשנת 60 לפני הספירה במהלך שושלת האן וכן מדינת חסות של שושלת טאנג.
למרות שהיו במהלך ההיסטוריה תקופות של עצמאות משלטון סיני, האזור ההיסטורי של שינג'יאנג של ימינו מורכב מאזורי אגן טארים ודזאנגריה ואוכלס במקור על ידי עמים אשר נטו אחר דת הבודהיזם.
האזור היה נתון תחת טורקיזציה ואסלאמיזציה בידי פולשים טורקיים מוסלמים.
במאה ה-18 שושלת צ'ינג הכירה רשמית באזור שינג'יאנג כפרובינציה.
מלחמות שינג'יאנג היו סדרה של עימותים מזוינים בראשית ואמצע המאה ה-20 במהלך תקופת המצביאים (warlords) ברפובליקה של סין.
בשנת 1933 למושל האזור מונה שנג שיצאי ובעקבות כך תומכי ברית המועצות נאלצו לברוח לתחומי ברית המועצות.
בשנת 1944, בעיצומה של מלחמת העולם השנייה, הסובייטים תמכו במרד אילי (Ili Rebellion) האויגורי נגד המשטר בסין, כאשר הוא היה עסוק במלחמה מול האימפריה היפנית במזרח המדינה (שאף היא הייתה במלחמה עם הסובייטים).
רבים מבני האזור הנקרא אילי בשינג'יאנג היו בעלי קשרים תרבותיים, כלכליים ופוליטיים עם האימפריה הרוסית ולאחר מכן עם ברית המועצות.
בסוף המאה ה-20 ובתחילת המאה ה-21 ביצעו פעילים אויגורים מספר תקריות אלימות, בהן נהרגו בני האן.
תקופה זו הקשיחה את יחס השלטון הסיני לאויגורים, כאשר הממשלה כלאה ללא משפט מיליוני אויגורים במחנות חינוך מחדש.
מגוון פעולות בנושא דוגמת מעצר של הורים למשפחות מרובות ילדים ושליחת ילדיהם לבתי יתומים, גרמו לירידה של למעלה מ-60% בין השנים 2015 ו-2018. סין מתמרצת הגעתם של בני האן למחוז, על ידי הקצאת קרקעות, במטרה להטות בהדרגה את הדמוגרפיה ולבטל את הרוב האויגורי.
לאחר שנערכו שינויי החקיקה הדרושים בממלכות השונות נכנס השינוי לתוקפו בכל ממלכות חבר העמים ב-26 במרץ 2015.
על פי המשפט החוקתי שהתגבש מאז התפרקותה של האימפריה הבריטית משמש מלך הממלכה המאוחדת (כיום, המלך צ'ארלס השלישי) גם כמלך בנפרד בכל אחת מ-15 מדינות נוספות, שביחד עם בריטניה הן ממלכות חבר העמים הבריטי.
הכללים קבעו שאדם בסדר הירושה לכתר שנישא לבן הדת הקתולית יודח בשל כך מסדר הירושה.
לבסוף, חוק הנישואים המלכותיים 1772 הצריך צאצא של המונארך לקבל מידיו רשות להינשא לאדם פלוני, באופן שאם לא ניתנה ההסכמה לכך היו הנישואים בטלים מעיקרם.
בשנים 2004 ו-2009 הוגשו לפרלמנט של בריטניה הצעות חוק פרטיות לשינוי כללי סדר הירושה, אך ממשלות בריטניה התנגדו להן והן לא הבשילו לכלל חוק.
בשנת 2011, לאחר נישואי הנסיך ויליאם, דוכס קיימברידג' וקתרין, דוכסית קיימברידג' והציפייה ללידת ילדיהם, התגבשה הסכמה בממשל הבריטי לפעול לשינוי הכלל של העדפת הבן הבכור.
עם זאת, מכוח חוק וסטמינסטר לא ניתן היה לשנות כלל זה ואחרים ללא הסכמת כל יתר ממלכות חבר העמים.
בפגישת ראשי ממשלות חבר העמים הבריטי שנערכה בפרת ב-2011 העלה ראש ממשלת בריטניה דייוויד קמרון את ההצעה בפני עמיתיו מממלכות חבר העמים.
ההצעה כללה גם את ביטול הוצאתם מסדר הירושה של מי שנישאו לקתולים וכן את צמצום חוג צאצאי המונרך שיידרשו לקבל ממנו רשות לנישואיהם לששת הראשונים בסדר הירושה.
ההצעה הותירה על כנו את האיסור שהיה קיים לקתולי לכהן כמונרך.
ראשי ממלכות חבר העמים נתנו את הסכמתם להצעה.
מלכת בריטניה אליזבת השנייה לא התנגדה להצעה.
ממלכות חבר העמים הקימו קבוצת עבודה בראשות ניו זילנד כדי לקבוע את הדרך שבה תיושם ההצעה.
הקבוצה גיבשה הסכמה כי בריטניה תהיה המדינה הראשונה שתנסח את תיקוני החקיקה הנדרשים, אך שחקיקה זו לא תיכנס לתוקף בטרם יתנו כל יתר הממלכות את הסכמתן לכך ולאחר שמדינות אלו ישלימו את ההכנות לשינויים המשפטיים הנדרשים כל אחת בתחומה.
ב-2 בדצמבר 2012 (יומיים לפני שהוכרז על הריונה הראשון של הדוכסית מקיימברידג') קיבלה ממשלת בריטניה הסכמה בכתב של כל ממלכות חבר העמים לחקיקה הבריטית המוצעת.
המצב המשפטי בנוגע לכללי ירושת הכתר, כלומר האופן בו שולבו כללים אלו במשפטה המקומי של המדינה, היה שונה בממלכות חבר העמים השונות, ולפיכך נדרשו בהן צעדים משפטיים שונים בהתאמה לשם יישום השינוי.
התברר שתיקון החוק המקומי נדרש למעשה רק בשבע מתוך 16 הממלכות.
בממלכות חבר העמים הבאות תוקן החוק המקומי על מנת ליישם את ההצעה:
במהלך 2013 – בריטניה, ברבדוס, קנדה, ניו זילנד, סנט קיטס ונוויס, סנט וינסנט והגרנדינים
ב-2015 – אוסטרליה (לאחר תיקוני חקיקה בשש מדינות אוסטרליה, שנערכו במהלך השנים 2013–2015)
ממשלות ממלכות חבר העמים הבאות הודיעו כי לאור המצב המשפטי בתחומיהן אין נדרש אצלן תיקון חוק לשם יישום ההצעה: אנטיגואה וברבודה, בהאמס, בליז, גרנדה, ג'מייקה, פפואה גינאה החדשה, סנט לוסיה, איי שלמה, טובאלו.
בקנדה הותקפה חוקתיות החוק המתקן בעתירות שהוגשו לבתי משפט בפרובינציית אונטריו ובפרובינציית קוובק.
באונטריו נידחו העתירות נגד החוק במהלך 2014 בבית המשפט הגבוה ובבית המשפט לערעורים.
בית המשפט הגבוה של קוובק דחה את העתירה בפברואר 2016. הוגש ערעור על הדחייה לבית המשפט לערעורים של קוובק, ורק באפריל 2020 בית המשפט העליון דחה את ההתנגדויות לחוק באופן סופי.
ב-26 במרץ 2015 הודיע ניק קלג (אז הלורד נשיא המועצה) בפרלמנט על כניסת השינויים לתוקפם.
בעת מלכותו של צ'ארלס השלישי, ששת הראשונים בסדר הירושה לכתר, אשר עבורם דרושה הסמכת המונרך לנישואים הם:
לביטול העדפת הבן הבכור לא נודעה משמעות מעשית מיידית שכן ילדו הבכור של הנסיך ויליאם, שנולד ב-2013, הוא בן (הנסיך ג'ורג' מוויילס).
עם זאת, מקומה של אחותו שארלוט כרביעית בסדר הירושה הובטח לה גם לאחר שנולד אחיה הצעיר, הנסיך לואי.
לאחר לידתה השתנה מקומו של הנסיך הארי בסדר הירושה מרביעי לחמישי והשתנו בהתאם מקומותיהם של הבאים אחריו, הנסיך אנדרו והנסיכה ביאטריס.
החיוב לקבל את הסכמת המונרך המכהן לנישואיהם הוחל בעקבות השינוי רק על ששת הראשונים בסדר הירושה.
בעקבות השינויים הוחזר לסדר הירושה לכתר וילם-אלכסנדר, מלך הולנד, שהודר ממנו בשנת 2002 בעקבות נישואיו לאישה קתולית.
עם זאת, בשל מקומו הנמוך בסדר הירושה (מתחת ל-1,200) אין לשינוי זה משמעות מעשית אלא רק טקסית.
הסכסוך האיראני-ישראלי (בפרסית: جنگ نیابتی ایران و اسرائیل, לוחמת השליחים בין ישראל לאיראן) הוא מאבק אזורי בין איראן לבין ישראל, שמהצד האיראני אופיין עד לתחילת 2018 בלוחמת שליחים ומצד ישראל אופיין בלוחמת צללים.
קדם לסכסוך שיתוף פעולה בין ישראל לאיראן תחת שלטון השאה.
הסכסוך החל ב-1979 עם המהפכה האסלאמית באיראן והפלת שלטון השאה, אז התגבשה התנגדות פוליטית ודתית של שלטון האייתולות באיראן לעצם קיומה של ישראל, התנגדות זו ביקשה לשרת את המאבק האיראני להשפעה אזורית על חשבון ההשפעה האזורית של ישראל ועל חשבון ענייניה.
מאבקה של ישראל נגד ארגוני הטרור הפלסטיניים שאיימו עליה, יחד עם שאיפתה להחלפת השלטון בלבנון בהתערבות צבאית חיצונית (מלחמת לבנון הראשונה) אפשרו לאיראן לחדור באופן מעמיק לתחום גבולה של ישראל ולהפעיל בו ארגוני טרור וגורמי התנגדות לפלישת ישראל ללבנון שהעיקרי שבהם הוא חזבאללה.
מערכה משמעותית נוספת היא בתוכנית הגרעין האיראנית שאחת ממטרותיה העיקריות הייתה פיתוח והשגת נשק גרעיני, דבר שגובה בתוכנית טילים בליסטיים ארוכי-טווח.
מנגד, ישראל פעלה נגד תוכנית הגרעין האיראנית ונגד התבססות איראן על גבולות ישראל.
איראן מפעילה בעיקר כוחות שליחים למאבקה נגד ישראל, ובמיוחד את תנועת חזבאללה הלבנונית, אם כי חלה לתקופה מסוימת נסיגה בתמיכתה בחמאס וב, ועדיין תומכת ומממנת מספר גופים פלסטיניים הפועלים בסוריה, לרבות החזית העממית לשחרור פלסטין - המפקדה הכללית.
במהלך השנים האשימה איראן את ישראל בתמיכה בתנועות בדלניות של הכורדים והבלוצ'ים באיראן.
במהלך מלחמת האזרחים בסוריה, כוחות איראניים של משמרות המהפכה האסלאמית נפרסו בסוריה ולראשונה הגיעו למגע ישיר עם גבול ישראל, מה שעורר, לפי דיווחים לא רשמיים, מספר התקלויות חמושות בין כוחות שתי המדינות.
באפריל 2018, בעקבות מספר אירועים כאלה, צוטט ראש אמ"ן לשעבר האלוף במיל' עמוס ידלין כי ישראל נמצאת בעימות ישיר מול איראן.
במסגרת מלחמת חרבות ברזל ובתגובה לתקיפת הקונסוליה האיראנית בדמשק, ב-13 ו-14 באפריל 2024 תקפה איראן את ישראל, לראשונה משטחה, בכטב"מים, טילים בליסטיים וטילי שיוט.
ב-1 באוקטובר 2024, בתגובה להתנקשויות באסמאעיל הנייה ובחסן נסראללה, תקפה איראן שנית את ישראל בטילים בליסטיים.
בתגובה לכך, ב-26 באוקטובר תקפה ישראל את איראן לראשונה באופן גלוי במסגרת מבצע ימי תשובה.
לאחר נפילת משטר אסד בסוריה, בדצמבר 2024, נאם הגנרל הבכיר ביותר של משמרות המהפכה בסוריה, בהרוז אסבתי.
בנאומו אמר: "הובסנו, הובסנו קשות, חטפנו מכה אנושה וזה קשה מאוד".
ב-13 ביוני 2025 פתחו חיל האוויר הישראלי והמוסד ב"מבצע עם כלביא" שכלל מתקפת פתע נרחבת על בכירים בצבא האיראני, תשתיות ליצור רכיבים לנשק גרעיני ואתרי טילים בליסטיים באיראן.
אף על פי שאיראן הקיסרית הצביעה נגד הקמת ישראל בהצבעה באו"ם, עד המהפכה האיראנית של 1979 נהנתה ישראל מיחסי ידידות עם איראן (שבאותה תקופה הייתה תחת שלטונה של שושלת פהלווי), ואיראן נחשבה לידידתה המוסלמית הקרובה ביותר של ישראל.
יחסים התאפיינו בברית פוליטית ("ברית הפריפריה") בין שתי המדינות, קשרים כלכליים חמים, מסחר, והן קשרים צבאיים.
בתחילת 1979, לאחר עליית האייתוללה ח'ומייני לשלטון והצהרתו שהוא תומך בכיבוש ירושלים מידי הציונים, נותקו היחסים בין שתי המדינות והוחלפו בעוינות גלויה.
33 ישראלים חולצו מאיראן בפברואר אותה שנה.
ח'ומייני טבע את המונח "השטן הקטן" עבור ישראל, כנגד "השטן הגדול" עבור ארצות הברית.
בתגובה ארצות הברית העבירה לישראל את כלל הנשק שקנה פהלווי טרם המהפכה האיראנית.
במשך השנים נשאר שלטון האייתולות באיראן נאמן לקו הבלתי מתפשר נגד ישראל, גם כאשר דגלים אחרים של מדיניותם המהפכנית התפשרו עם צורכי ניהול המדינה.
איראן לא חדלה להניף את דגל העוינות לישראל, לגנות את מדינות ערב על חוסר נחרצותן במאבק נגדה ועל מוכנותן לשאת ולתת עמה על שלום, ולתמוך במדינות ובתנועות האסלאמיסטיות והטרוריסטיות הנאבקות נגדה.
דוברים איראנים נוהגים לכנות את ישראל "המשטר הציוני", כינוי שנטבע לראשונה על ידי רוחאללה ח'ומייני, במטרה להציג את השלילה מבחינתם בישראל.
החל משנת 1979 צוין מדי שנה יום ירושלים הבינלאומי כיום הזדהות עם המאבק נגד הציונות.
בשנת 2017, במסגרת מפגן השנאה נגד ישראל, הוצב בכיכר פלסטין במרכז טהרן, שעון הסופר את הימים עד השמדתה של ישראל בשנת 2040. לעומת זאת, שר החוץ האיראני ג'וואד זריף אמר כי לאיראן אין כוונה להשמיד את ישראל.
לפי דובר משרד החוץ האיראני, בהרם קאסמי, "איראן לא איימה להשמיד את ישראל, ישראל היא שמאיימת בהשמדת איראן".
לדבריהם, מדיניותה של ישראל והתנהגותה יובילו לכך שהיא תתחסל מעצמה.
מאז שנות ה-80 של המאה ה-20 איראן התערבה במאבק העדתי בלבנון.
בנוסף, איראן עזרה לחזבאללה להקים מנגנון פוליטי שמטרתו להפוך את לבנון למדינה שיעית פונדמנטליסטית.
מיום הקמתו רואה הארגון במדינת ישראל אויב ועוסק בפעילות עוינת נגדה.
בהודעות רשמיות של הארגון לא מכונה ישראל בשמה אלא "פלסטין הכבושה" או "האויב הציוני".
יחד עם חזבאללה הייתה איראן מעורבת ב ב-1992 וב ב-1994.