tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
וילהלם השלישי, דוכס בראונשווייג-לינבורג (1392–1482).
פרידריך השלישי, דוכס בראונשווייג-לינבורג היה בנו.
קתרינה מבראונשווייג-לינבורג (1395–1442), התחתנה עם פרידריך הראשון, הנסיך הבוחר מסקסוניה
בשנת 1409 התחתן היינריך עם מרגרטה מהסן, בתם של הרמן השני, רוזן הסן ומרגרטה מהוהנצולרן-נירנברג, ממנה נולד לו בן אחד:
היינריך השליח, דוכס בראונשווייג-לינבורג (1411–1473)
היינריך העשרים וארבעה, רוזן רויס-אברסדורף , היה רוזן רויס-אברסדורף בין השנים 1747–1779.
היינריך נולד ב-22 בינואר 1724 באברסדורף שהשתייכה לרוזנות רויס-אברסדורף, להיינריך העשרים ותשעה, רוזן רויס-אברסדורף ולסופיה תאודורה, רוזנת קסטל-רמלינגן, בתם של וולפגנג, רוזן קסטל-קסטל ודורותיאה רנטה מצינצנדורף-פוטנדורף.
שלא כמו אצל רוב שליטי אירופה, המספר הסודר שנוסף לשמו לא סימל שהיו כל כך הרבה שליטים עם השם הזה לפניו, אלא לפי המסורת, כל הגברים בבית רויס נקראו בשם היינריך, ומוספרו לפי סדר הלידה במשפחה באופן כללי.
בנסיכות רויס הקו הצעיר, שיטת המספור הייתה לאפס בכל תחילת המאה.
בשנת 1747 מת אביו היינריך העשרים ותשעה, רוזן רויס-אברסדורף, והיינריך ירש את נחלותיו ותאריו.
למרות שהוריו היו מאמינים נלהבים של הכנסייה המורבית היינריך פחות התעניין בדת, ולא התעניין בפייטיזם כמותם.
ב-28 ביוני 1754 התחתן היינריך עם קרולינה ארנסטינה, רוזנת ארבאך-שנברג, בתם של גאורג אוגוסט, רוזן ארבאך-שנברג ופרדיננדה הנרייטה, רוזנת שטולברג-גדרן, ממנה נולדו לו 7 ילדים.
ב-13 במאי 1779 מת היינריך באברסדורף, ובנו היינריך החמישים ואחד, רוזן רויס-אברסדורף ירש את נחלותיו ותאריו.
ב-28 ביוני 1754 התחתן היינריך עם קרולינה ארנסטינה, רוזנת ארבאך-שנברג, בתם של גאורג אוגוסט, רוזן ארבאך-שנברג ופרדיננדה הנרייטה, רוזנת שטולברג-גדרן, ממנה נולדו לו 7 ילדים:
היינריך הארבעים ושישה, רוזן רויס-אברסדורף (1755–1757)
אוגוסטה, נסיכת רויס-אברסדורף (1757–1831), התחתנה עם פרנץ, דוכס סקסוניה-קובורג-זאלפלד
לואיזה, נסיכת רויס-אברסדורף (1759–1840), התחתנה עם היינריך הארבעים ושלושה, נסיך רויס-קסטריץ
היינריך החמישים ואחד, נסיך רויס אברסדורף (1761 – 1822)
ארנסטינה פרדיננדה, רוזנת רויס-אברסדורף (1762–1763)
היינריך החמישים ושלושה, רוזן רויס-אברסדורף (1765–1770)
הנרייטה, נסיכת רויס-אברסדורף (1767–1801), התחתנה עם אמיך קרל, נסיך ליינינגן
היינריך העשרים ושנים, נסיך רויס-גרייץ , היה נסיך רויס-גרייץ בין השנים 1859–1902.
היינריך נולד ב-28 במרץ 1846 בעיר גרייץ, להיינריך העשרים, נסיך רויס-גרייץ ולקרולינה, נסיכת הסן-הומבורג, בתם של גוסטב, רוזן הסן-הומבורג ולואיזה, נסיכת אנהלט-דסאו.
בשנת 1859 מת אביו היינריך העשרים, נסיך רויס-גרייץ, והיינריך ירש את נחלותיו ותאריו.
מכיוון שהיה קטין שלטה אמו קרולינה, נסיכת הסן-הומבורג כעוצרת הנסיכות עד לבגרותו.
אמו, שהייתה בתו של גנרל אוסטרי ואשתו של קצין אוסטרי, שנאה את פרוסיה, ובשל כך הצטרפה במלחמת אוסטריה–פרוסיה לצד אוסטריה.
עד מהרה נכבשה נסיכות רויס-גרייץ על ידי הצבא הפרוסי, ונשארה תחת כוחות כיבוש עד לאחר תשלום של 100,000 טאלרים.
ב-28 במרץ 1867 נטל היינריך את מושכות השלטון לידיו, ומיד לאחר מכן העניק לנסיכות את החוקה הראשונה שלה.
כמו הוריו נשאר היינריך אנטי פרוסי כל ימיו, ודחה שוב ושוב את הצעדים הפרוסיים כקולטורקמפף ונישואים אזרחיים.
היינריך, כמו גם נתיניו ברויס, סירב לקבל את העובדה שלקיסרי גרמניה מבית הוהנצולרן יש עדיפות על פני בתי מלוכה אחרים, וכשנשאל על יחסיו עם הקיסר, היה היינריך פשוט משיב כי הם "הם בעלי ברית להגנה משותפת של הפדרציה הגרמנית".
היינריך לא פספס שום הזדמנות להראות את סלידתו מהקיסר, וסירב לאפשר את הקמתו של כל זכר לקיסר וילהלם הראשון, סבו האהוב של וילהלם השני.
היינריך היה עשיר מאוד, שכן חלקו הגדול של השטח ששלט בו היה רכושו הפרטי.
בסוף שלטונו, התגוררו ברויס-גרייץ פחות מ-70,000 אנשים, והיא השתרעה על שטח של 122 קילומטרים רבועים.
ב-19 באפריל 1902 מת היינריך בגרייץ, ובנו היינריך העשרים וארבעה, נסיך רויס גרייץ עלה לשלטון במקומו.
ב-8 באוקטובר 1872 התחתן היינריך עם אידה, נסיכת שאומבורג-ליפה, בתם של אדולף הראשון, נסיך שאומבורג-ליפה והרמינה, נסיכת ולדק ופירמונט, ממנה נולדו לו חמישה ילדים:
הרמינה, נסיכת רויס-גרייץ (1887-1947), התחתנה עם יוהאן, נסיך שנאייך-קרולאט, ולאחריו התחתנה עם וילהלם השני, קיסר גרמניה
היינריך העשרים וארבעה, נסיך רויס גרייץ , היה נסיך רויס-גרייץ בין השנים 1902–1918.
היינריך נולד ב-20 במרץ 1878 בעיר גרייץ, להיינריך העשרים ושנים, נסיך רויס-גרייץ ולאידה, נסיכת שאומבורג-ליפה, בתם של אדולף הראשון, נסיך שאומבורג-ליפה והרמינה, נסיכת ולדק ופירמונט.
בשנת 1902 מת אביו היינריך העשרים ושנים, נסיך רויס-גרייץ, והיינריך עלה לשלטון במקומו.
מכיוון שהיינריך העשרים וארבעה היה לקוי בנפשו כתוצאה מתאונה שעבר בילדותו, שלטו דודניו היינריך הארבעה עשר, נסיך רויס הקו הצעיר ולאחריו היינריך העשרים ושבעה, נסיך רויס הקו הצעיר כעוצרי הנסיכות.
לאחר תבוסת גרמניה במלחמת העולם הראשונה, נאלץ היינריך העשרים וארבעה להתפטר, ובתחומי הנסיכות הוקמה המדינה העממית רויס שהצטרפה בשנת 1920 למדינת תורינגיה.
ב-13 באוקטובר 1927 מת היינריך בגרייץ, ולאחר מותו איחד דודנו היינריך העשרים ושבעה, נסיך רויס הקו הצעיר, את בית רויס כולו תחת הנהגתו.
היינריך הרביעי, דוכס סקסוניה היה דוכס סקסוניה מבית וטין.
היינריך נולד בדרזדן ב-16 במרץ 1473, והיה בנם השני של אלברכט השלישי, דוכס סקסוניה, וסידוניה מפודבראדי, בתם של גאורגה פודבראדי, מלך בוהמיה וקוניגונדה משטרנברג.
בשנת 1500 מת אביו, ואחיו גאורג, דוכס סקסוניה ירש את דוכסות סקסוניה, בעוד היינריך הפך ללורד של פריסלנד.
השלטון הסקסוני בפריזלנד הוטרד מהתקוממות מתמשכת, וכתוצאה מכך, היינריך, שהיה בעל אופי די מתון, ויתר על התואר שלו בשנת 1505 לאחיו גאורג, בתמורה לקצבה ולמחוזות וולקנשטיין ופרייברג, שבה הוא התגורר.
בשנת 1517 החל מרטין לותר את הרפורמציה הפרוטסטנטית בגרמניה, וכמה שנים מאוחר יותר המיר היינריך את דתו ללותרניזם, בעוד אחיו גאורג נשאר קתולי אדוק.
כאשר נפטר פרידריך בשנת 1539, הפך היינריך להיות יורש העצר של הדוכסות פי חוק ההסדר של 1499, אולם כדי למנוע רצף פרוטסטנטי, ניסה גאורג לעקוף את רצונו של אביו, לנשל את היינריך, ולהוריש את הדוכסות לארכידוכס פרדיננד, אחיו של קרל החמישי, קיסר האימפריה הרומית הקדושה.
עם זאת, גאורג מת רק חודשיים מאוחר יותר, והיינריך ירש את הדוכסות בגיל 66. הוא הפך את הלותרניזם לדת המדינה של דוכסות סקסוניה, אולם ב-18 באוגוסט 1541 הוא מת בדרזדן, ובנו מוריץ, דוכס סקסוניה עלה לשלטון במקומו.
ב-6 ביולי 1512 התחתן היינריך בפרייברג עם קתרינה ממקלנבורג, בתם של מגנוס השני, דוכס מקלנבורג-שוורין וגיסטרוב וסופיה מפומרניה-וולגשט, ממנה היו לו שישה ילדים:
זיבילה מסקסוניה (1515–1592), התחתנה עם פרנץ הראשון, דוכס סקסוניה-לאוונבורג.
אמיליה מסקסוניה (1516–1591), התחתנה עם גאורג, מרקיז ברנדנבורג-אנסבך.
זידוניה מסקסוניה (1518–1575), התחתנה עם אריך השני, דוכס בראונשווייג-לינבורג.
אוגוסט הראשון, הנסיך הבוחר מסקסוניה (1526–1586).
היינריך הראשון, נסיך אנהלט , חבר בית אסקניה, ורוזן אנהלט בין השנים 1212–1218, ולאחר מכן נסיך אנהלט עד מותו.
היינריך נולד בשנת 1170, והיה הבן הבכור של ברנהרד, רוזן אנהלט ובריגיטה מדנמרק, בתו של קנוט החמישי, מלך דנמרק.
בתחילה היה היינריך תומך נאמן של בית הוהנשטאופן יורש העצר פרידריך השני, אם כי מאוחר יותר הוא תמך באופן זמני בקיסר אוטו הרביעי מבית ולף, בעקבות סכסוך עם הארכיבישופים של מגדבורג.
בשנת 1215, הוא נטל לעצמו את התואר "הנסיך", ולאחר מותו של אוטו בשנת 1218 הוא קיבל את התואר באופן רשמי.
משנת 1220 שימש היינריך כאפוטרופוס לבניו של בן דודו אלברכט השני, מרקיז ברנדנבורג, יחד עם הארכיבישוף אלברכט הראשון מקאפרנבורג ואחיו, אלברכט הראשון, דוכס סקסוניה.
לפני מותו, בשנת 1245 ציווה היינריך לחלק את נסיכות אנהלט בין בניו: היינריך השני, ירש את אשרסלבן, ברנהרד קיבל את ברנבורג, וזיגפריד ירש את צרבסט, בעוד בניו הצעירים הוסמכו לכמורה, ואכן לאחר מותו של היינריך ב-1252, חולקה הנסיכות בין בניו.
צאצאיו שלטו בדוכסות אנהלט עד 1918.
בשנת 1211 התחתן היינריך עם אירמגרד מתורינגיה, בתו של הרמן הראשון, רוזן תורינגיה, ממנה היו לו אחד עשר ילדים:
היינריך השני, נסיך אנהלט-אשרסלבן (1215–1266)
יודית (מתה ב-1277), התחתנה עם ניקולאוס הראשון, הלורד של ורלה
סופיה (מתה ב-1272), התחתנה עם אוטו הראשון, דוכס מראניה, ולאחריו התחתנה עם זיגפריד, רוזן רגנשטיין, ולאחריו התחתנה עם אוטו, רוזן האמרסלבן
ברנהרד הראשון, נסיך אנהלט-ברנבורג (1218–1287)
זיגפריד הראשון, נסיך אנהלט-צרבסט (1230–1298)
הדוויג (מתה ב-1259), התחתנה עם בולסלאב השני, דוכס שלזיה
היינריך העשרים, נסיך רויס-גרייץ היה נסיך רויס-גרייץ בין השנים 1836–1859.
היינריך נולד ב-29 ביוני 1794 באופנבך, רוזנות הסן-דרמשטאדט, והיה בנם הצעיר של היינריך השלושה עשר, נסיך רויס-גרייץ, בנם של היינריך האחד עשר, נסיך רויס-גרייץ וקונרדינה אלאונורה, נסיכת רויס-גרייץ, ווילהלמינה לואיזה, נסיכת נסאו-ויילבורג, בתם של קרל כריסטיאן, נסיך נסאו-ויילבורג וקרולינה, נסיכת אורנז'-נסאו).
בשנת 1836 מת אחיו הבכור היינריך התשעה עשר, נסיך רויס-גרייץ ללא בנים, והיינריך עלה לשלטון במקומו.
היינריך שלט שלטון אבסולוטי בנסיכות.
בשנת 1848 פרצו בנסיכות מהומות כחלק ממהפכות אביב העמים, והיינריך הבטיח שיעניק חוקה לנתיניו, אולם לאחר דיכוי המהומות הוא הפר את הבטחתו ולא העניק להם חוקה.
בנוסף, היינריך שירת שירות צבאי לטובת האימפריה האוסטרית, והיה הנסיך התורינגי היחיד לצד סקסוניה-מיינינגן שעמד לצד אוסטריה בשאלה הגרמנית.
ב-8 בנובמבר 1859 מת היינריך בגרייץ, ובנו היינריך העשרים ושנים, נסיך רויס-גרייץ עלה לשלטון במקומו.
ב-25 בנובמבר 1834 התחתן היינריך בטירת הייד עם סופיה, נסיכת לוונשטיין-ורטהיים-רוזנברג, בתם של קרל, נסיך לוונשטיין-ורטהיים-רוזנברג, והרוזנת סופיה לואיזה וינדיש-גרץ, אולם היא מתה בשנת 1838 ללא ילדים.
ב-1 באוקטובר 1839 התחתן היינריך בשנית בבאד הומבורג עם קרולינה, נסיכת הסן-הומבורג, בתם הבכורה של גוסטב, רוזן הסן-הומבורג ולואיזה, נסיכת אנהלט-דסאו, ממנה היו לו חמישה ילדים:
הרמינה, נסיכת רויס-גרייץ (1840 – 1890), התחתנה עם הוגו, נסיך שנבורג-ואלדנבורג.
היינריך העשרים ואחד, נסיך רויס-גרייץ (1844)
היינריך העשרים ושנים, נסיך רויס-גרייץ (1846 – 1902)
היינריך העשרים ושלושה, נסיך רויס-גרייץ (1848 – 1861)
מריה, נסיכת רויס-גרייץ (1855 – 1909), התחתנה עם פרידריך, רוזן איזנבורג ובידינגן.
היינריך הראשון, רוזן הסן "הילד" היה רוזן הסן הראשון בין השנים 1264–1308.
היינריך נולד ב-24 ביוני 1244 במרבורג, להיינריך השני, דוכס בראבנט ולסופיה מתורינגיה, דוכסית בראבנט, בתם של לודוויג הרביעי, רוזן תורינגיה ואליזבת מתורינגיה.
בשנת 1247 מת היינריך ראספה, רוזן תורינגיה ללא יורשים, ובעקבות כך פרץ סכסוך ירושה בתורינגיה והסן.
הצוואה הייתה שנויה במחלוקת בין בת אחיו של היינריך רספי לבת אחותו: סופיה הייתה בת אחיו של היינריך ראספה - לודוויג הרביעי, רוזן תורינגיה ותבעה את השטחים בשמה של בנה היינריך, ואילו היינריך השלישי, רוזן מייסן, היה בנה של אחותו של היינריך ראספה, יוטה.
טוען אחר היה הארכיבישוף של מיינץ, שיכלו לטעון שהסן היא נחלה של הארכיבישוף, ועכשיו, אחרי הכחדת הלודוויאנים, דרש את חזרתה אליו.
סופיה, שנתמכה בידי האצולה ההסיאנית, הצליחה לשמור על הסן נגד בת דודתה, אשר בשנת 1264 קיבלה את חלוקת הירושה הלודווינית: היינריך ממייסן קיבל את תורינגיה, ואילו בנה של סופיה, היינריך יירש את הסן.
בשנה שלאחר מכן, הארכיבישוף ורנר השני, פון אפנשטיין, נעתר לחלוקה זו באמנת לנגסדורף, וקיבל את הנרי כוואסל שלו וכרוזן הסן.
בשלב זה, רוזנות הסן כללה את האזור בין וולפהאגן, זיירנברג, אשווגה, אלספלד, גרינברג, פרנקנברג וביידנקופ.
באותה שנה רכש היינריך חלק ממחוז גלייברג עם גיסן מהפלטין של טיבינגן.
הרוזנות התרכזה סביב קאסל, שם התגורר היינריך במעונו מאז שנת 1277, ומרבורג, שם נקברה סבתו אליזבת הקדושה, ושם בנה היינריך את ארמון מרבורג.
מאוחר יותר שוב נכנס היינריך לעימות עם אדוניו, הארכיבישוף, על השליטה בעיר נאומבורג.
בשם הארכיבישוף הוצא היינריך מחוץ לחוק בשנת 1274 בידי רודולף הראשון, מלך גרמניה, אך לאחר שהיינריך תמך ברודולף במלחמה נגד אוטאקאר השני, מלך בוהמיה וסייע לכבוש את וינה בשנת 1276, החזיר רודולף את היינריך למעמדו.
בשנת 1290 ניצח היינריך את הארכיבישוף בקרב פריצלר, ומעתה היה יכול להחזיק את הטריטוריה שלו.
אף על פי שהיינריך מעולם לא ויתר על הטענה שלו על דוכסות בראבנט, הוא תמך באחיינו, יוהאן הראשון, דוכס בראבנט, נגד חלרה ולוקסמבורג, במהלך מלחמת הירושה הלימבורגית.
ב-12 במאי 1292 קיבל היינריך את התואר נסיך קיסרי מאדולף מנסאו, מלך גרמניה, ושחרר את הסה מעליונות הארכיבישוף של מיינץ.
להיינרי הוענקו הערים אשווגה ובויינבורג, מה שחיזק את מעמדו בהסן.
על ידי דיפלומטיה מיומנת הוא רכש את הערים סודן-אלנדורף, קאופונגן, ויצנהאוזן, אימנהאוזן, גרבנשטיין, וונפריד, שטאופנברג, טרנדלבורג וריינהרדסוואלד.
בשנת 1263 התחתן היינריך עם אדלייד מבראונשווייג-לינבורג, בתם של אוטו הראשון, דוכס בראונשווייג-לינבורג ומתילדה מברנדנבורג, דוכסית בראונשווייג-לינבורג, ממנה נולדו לו 7 ילדים.
בשנת 1276 התחתן היינריך עם מכטילד מקלווה, בתם של דיטריך השישי, רוזן קלווה ואלידה מהיינסברג, ממנה נולדו לו 7 ילדים.
בשנת 1292 התעורר סכסוך פנימי בשאלת יורשו של היינריך.
מכתילד מקלווה דרשה עבור בניה חלק מהירושה, ואילו היינריך ואוטו, בניו של היינריך מאשתו הראשונה, התעקשו להוציא את אחיהם החורגים מן הירושה.
הדבר הוביל למלחמת אחים שנמשכה עד מותו של היינריך.
הנרי נפטר ב-21 בדצמבר 1308 במרבורג במהלך הסכסוך, ונקבר שם בכנסיית אליזבת הקדושה, שהפכה לקבר של הרוזנים הבאים במשך מאות שנים נוספות.
לאחר מותו נחלקה הנחלה בין אוטו, שקיבל את הסן העליונה (Oberhessen) סביב מרבורג, ויוהאן, שקיבל את הסן התחתונה (Niederhessen), סביב קאסל.
בנו הצעיר של היינריך, לודוויג, נכנס לכמורה והפך לבישוף של מינסטר בשנת 1310.
בשנת 1263 התחתן היינריך עם אדלייד מבראונשווייג-לינבורג, בתם של אוטו הראשון, דוכס בראונשווייג-לינבורג ומתילדה מברנדנבורג, דוכסית בראונשווייג-לינבורג, ממנה נולדו לו 7 ילדים:
היינריך הצעיר (1265–1298), התחתן עם אגנס מבוואריה, מרקיזת ברנדנבורג-שטנדאל.
מתילדה (1267–1332), התחתנה עם גוטפריד, רוזן זיגנהיין, ולאחריו התחתנה עם פיליפ השלישי רוזן פאלקנשטיין-מינצברג.
אדלהייד (1268–1315), התחתנה עם ברטולד השביעי, רוזן הונברג-שלויזינגן.
בשנת 1276 התחתן היינריך עם מכטילד מקלווה, בתם של דיטריך השישי, רוזן קלווה ואלידה מהיינסברג, ממנה נולדו לו 7 ילדים:
אליזבת (1276–1306), התחתנה עם וילהלם הראשון, דוכס בראונשווייג-לינבורג, ולאחריו התחתנה עם גרהרד מאפשטיין.
אגנס (1277–1335), התחתנה עם יוהאן הראשון, רוזן העיר נירנברג.
אליזבת (מתה ב-1308), התחתנה עם אלברכט השני, רוזן גוריציה.
קתרינה (מתה ב-1322), התחתנה עם אוטו הרביעי, רוזן אורלמינדה.
יוטה (מתה ב-1317), התחתנה עם אוטו המתון, דוכס בראונשווייג-לינבורג.
היינריך האחד עשר, נסיך רויס-גרייץ היה הנסיך הראשון של נסיכות רויס-גרייץ בין השנים 1778–1800.
היינריך נולד ב-18 במרץ 1722 בגרייץ, והיה בנם הצעיר של היינריך השני, רוזן רויס-אוברגרייץ, והרוזנת סופיה פון בותמר, בתם של יוהאן קספאר, רוזן בותמר וגיזלה ארדמוט פון הוים.
בשנת 1723 מת אחיו, היינריך התשיעי, רוזן רויס-אוברגרייץ, והיינריך ירש את רוזנות רויס-אוברגרייץ.
בשנת 1768 מת היינריך השלישי, רוזן רויס-אונטרגרייץ, והיינריך איחד את שתי הרוזנויות לרוזנות רויס-גרייץ.
ב-12 במאי 1778 העניק לו יוזף השני, קיסר האימפריה הרומית הקדושה את התואר נסיך, ובשנת 1800 הוא מת ובנו היינריך השלושה עשר, נסיך רויס-גרייץ ירש את נחלותיו ותאריו.
ב-4 באפריל 1743 התחתן היינריך עם קונרדינה אלאונורה, נסיכת רויס-קסטריץ, בתם של היינריך העשרים וארבעה, רוזן רויס-קסטריץ והברונית מריה אלאונורה אמה פון פרומניץ-דיטרסבאך, ממנה נולדו לו אחד עשר ילדים:
היינריך השנים עשר, רוזן רויס-גרייץ (1744–1745)
היינריך השלושה עשר, נסיך רויס-גרייץ (1747–1817), התחתן עם וילהלמינה לואיזה, נסיכת נסאו-ויילבורג.
פרדריקה, נסיכת רויס-גרייץ (1748–1816), התחתנה עם פרידריך לודוויג, רוזן קסטל-רידנהאוזן, ולאחריו התחתנה עם פרידריך וילהלם, נסיך הוהנלוהה-קירכברג.
היינריך הארבעה עשר, נסיך רויס-גרייץ (1749–1799), התחתן עם מארי אן מאייר.
היינריך החמישה עשר, נסיך רויס-גרייץ (1751–1825)
איזבל אוגוסטה, נסיכת רויס-גרייץ (1752–1824), התחתנה עם גאורג וילהלם, רוזן קירכברג-הכינגן.
ויקטוריה, נסיכת רויס-גרייץ (1756–1819), התחתנה עם וולפגנג ארנסט השני, נסיך איזנבורג-בידינגן.
היינריך השישה עשר, רוזן רויס-גרייץ (1759–1763)
היינריך השבעה עשר, נסיך רויס-גרייץ (1761–1807), התחתן עם באבט פון ונץ.
ב-25 באוקטובר 1770 התחתן היינריך בשנית בפרנקפורט עם אלכסנדרינה, רוזנת ליינינגן-דאגסבורג-היידסהיים, בתם של כריסטיאן קרל ריינהרד, רוזן ליינינגן-דאגסבורג-פאלקנבורג-היידסהיים, וקתרינה פוליקסנה, רוזנת זולמס-רדלהיים, אולם לא היו להם ילדים.
היינריך העשרים ושבעה, נסיך רויס הקו הצעיר , היה נסיך רויס הקו הצעיר האחרון בין השנים 1913–1918.
היינריך נולד ב-10 בנובמבר 1858 בגרה, להיינריך הארבעה עשר, נסיך רויס הקו הצעיר ולאגנס, דוכסית וירטמברג, בתם של אויגן, דוכס וירטמברג והלנה, נסיכת הוהנלוהה-לנגנבורג.
בשנת 1913 מת אביו, והיינריך ירש את נחלותיו ותאריו.
בשל נכות פיזית ונפשית של דודנו היינריך העשרים וארבעה, נסיך רויס-גרייץ, שלט היינריך כעוצר אף בנסיכות רויס הקו המבוגר.
בשנת 1918, לאחר תבוסת הקיסרות הגרמנית במלחמת העולם הראשונה פרצה המהפכה הגרמנית, והיינריך נאלץ להתפטר מתפקידו.
עם מותו של היינריך העשרים וארבעה בשנת 1927, איחד היינריך תחתיו את כל נחלות בית רויס.
ב-21 בנובמבר 1928 מת היינריך בגרה, ובנו היינריך הארבעים וחמישה, נסיך הכתר של רויס הקו הצעיר ירש את תאריו.
ב-11 בנובמבר 1884 התחתן היינריך עם אליזה, נסיכת הוהנלוהה-לנגנבורג, בתם של הרמן, נסיך הוהנלוהה-לנגנבורג, ולאופולדינה, נסיכת באדן, ממנה נולדו לו חמישה ילדים:
ויקטוריה, נסיכת רויס הקו הצעיר (1889 – 1918), התחתנה עם אדולף פרידריך, דוכס מקלנבורג-שוורין.
היינריך הארבעים, נסיך רויס הקו הצעיר (1891).
היינריך הארבעים ושלושה, נסיך רויס הקו הצעיר (1893 – 1912).
היינריך הארבעים וחמישה, נסיך הכתר של רויס הקו הצעיר (1895 – 1945).
היינריך הארבעה עשר, נסיך רויס הקו הצעיר היה נסיך רויס הקו הצעיר בין השנים 1867–1913.
היינריך נולד ב-28 במאי 1832 בקובורג, דוכסות סקסוניה-קובורג-גותה, להיינריך השישים ושבעה, נסיך רויס הקו הצעיר ולאדלהייד, נסיכת רויס-אברסדורף, בתם של היינריך החמישים ואחד, נסיך רויס-אברסדורף והרוזנת לואיזה פון הוים.
בשנת 1867 מת אביו, והיינריך ירש את נחלותיו ותאריו.
באותה שנה צירף היינריך את הנסיכות לקונפדרציה הצפון-גרמנית.
בשנת 1870 לחמו כוחות הנסיכות לצד הצבא הפרוסי במלחמת צרפת–פרוסיה, ובשנת 1871 הצטרפה הנסיכות לקיסרות הגרמנית.
בשנת 1902 מת היינריך העשרים ושניים, נסיך רויס-גרייץ, ובנו היינריך העשרים וארבעה, נסיך רויס-גרייץ עלה לשלטון במקומו.
מכיוון שהיינריך העשרים וארבעה היה לקוי בנפשו כתוצאה מתאונה שעבר בילדותו, שלטו היינריך הארבעה עשר, ולאחריו בנו היינריך העשרים ושבעה, נסיך רויס הקו הצעיר כעוצרי הנסיכות.
בשנת 1869 הוא ייסד את עיטור צלב הכבוד של רויס, (דה:Reußisches Ehrenkreuz) ובשנת 1897 הוא העניק מדליית זהב לשירות מצוין (דה:Goldenen Verdienstmedaille).
ב-29 במרץ 1913 מת היינריך בשלייץ, ובנו היינריך העשרים ושבעה, נסיך רויס הקו הצעיר ירש את נחלותיו ותאריו.
ב-6 בפברואר 1858 התחתן היינריך בקרלסרוהה עם אגנס, דוכסית וירטמברג, בתם של אויגן, דוכס וירטמברג והלנה, נסיכת הוהנלוהה-לנגנבורג, ממנה נולדו לו שני ילדים:
היינריך העשרים ושבעה, נסיך רויס הקו הצעיר (1858–1928), התחתן עם אליזה, נסיכת הוהנלוהה-לנגנבורג.
אליזבת, נסיכת רויס-שלייץ (1859–1951), התחתנה עם הרמן, נסיך זולמס-בראונפלס.
ב-14 בפברואר 1890 הוא התחתן בשנית בנישואים מורגנטיים בגרה עם פרדריקה גראייץ, בתם של יוהאן פיליפ גראייץ ואוגוסטה נייס, ממנה נולד לו בן אחד:
הברון היינריך פון זאלבורג (1875 – 1954), התחתן עם מרגרטה גרוינוולדט.
היינריך הארבעים ושניים, נסיך רויס-שלייץ וגרה היה נסיך גרמני מבית רויס.
היינריך נולד ב-27 בפברואר 1752, להיינריך השנים עשר, רוזן רויס-שלייץ ולכריסטינה, רוזנת ארבאך-שנברג, בתם של גאורג אוגוסט, רוזן ארבאך-שנברג ופרדיננדה הנרייטה, רוזנת שטולברג-גדרן.
בשנת 1784 מת אביו, והיינריך ירש את נחלותיו ותאריו.
בשנת 1802 מת היינריך השלושים, רוזן רויס-גרה והיינריך איחד את שתי הרוזנויות תחת שלטונו.
בשנת 1806 היינריך קיבל את התואר נסיך מידי נפוליאון.
בשנת 1807 הנסיכות הצטרפה לקונפדרציה של הריין, ובשנת 1815 היא הצטרפה לקונפדרציה הגרמנית.
ב-17 באפריל 1818 מת היינריך, ובנו היינריך השישים ושניים ירש את נחלותיו ותאריו.
היינריך התחתן עם קרולינה, נסיכת הוהנלוהה-קירכברג, בתם של כריסטיאן פרידריך קרל, נסיך הוהנלוהה-קירכברג ולואיזה שרלוטה, נסיכת הוהנלוהה-לנגנבורג, ממנה נולדו לו שמונה ילדים:
כריסטינה פיליפינה לואיזה, נסיכת רויס-שלייץ (1781–1866)
היינריך החמישים ושמונה, רוזן רויס-שלייץ (1782–1783)
כריסטינה פרדיננדה קרולינה, רוזנת רויס-שלייץ (1784–1785)
היינריך השישים ושניים, נסיך רויס הקו הצעיר (1785–1854)
היינריך השישים וחמישה, רוזן רויס-שלייץ (1788–1790)
היינריך השישים ושבעה, נסיך רויס הקו הצעיר (1789–1867)
היינריך השישים ושמונה, רוזן רויס-שלייץ (1790–1792)
היינריך השבעים ואחד, רוזן רויס-שלייץ (1793–1794)
היינריך החמישים ואחד, נסיך רויס-אברסדורף היה נסיך רויס-אברסדורף משנת 1779 ועד למותו בשנת 1822.
היינריך נולד ב-16 במאי 1761 בזאלבורג-אברסדורף שהשתייכה לרוזנות רויס-אברסדורף, להיינריך העשרים וארבעה, רוזן רויס-אברסדורף ולקרולינה ארנסטינה, רוזנת ארבאך-שנברג, בתם של גאורג אוגוסט, רוזן ארבאך-שנברג ופרדיננדה הנרייטה, רוזנת שטולברג-גדרן.
בשנת 1779 מת אביו, והיינריך ירש את נחלותיו ותאריו.
ב-9 באפריל 1806 שודרגה הרוזנות למעמד של נסיכות, ובשנת 1807 הצטרפה הנסיכות לקונפדרציה של הריין.
בשנת 1815 הצטרפה הנסיכות לקונפדרציה של הריין.
ב-10 ביולי 1822 מת היינריך, ובנו היינריך השבעים ושניים, נסיך רויס-אברסדורף ירש את נחלותיו ותאריו.
ב-16 באוגוסט 1791 התחתן היינריך עם הרוזנת לואיזה פון הוים, בתם של גוטהלף אדולף, רוזן הוים וסופיה אוגוסטה, רוזנת שטולברג-רוסלה, ממנה נולדו לו שלושה ילדים:
היינריך השבעים ושניים, נסיך רויס-אברסדורף (1797–1853).
אדלהייד, נסיכת רויס-אברסדורף (1800–1880), התחתנה עם היינריך השישים ושבעה, נסיך רויס הקו הצעיר.
היינריך העשרים ותשעה, רוזן רויס-אברסדורף היה חבר בבית רויס הקו הצעיר, ורוזן רויס-אברסדורף בין השנים 1711–1747.
היינריך נולד ב-21 ביולי 1699 באברסדורף, להיינריך העשירי, רוזן רויס-אברסדורף ולארדמוטה בניגנה מזולמס-לאובאך, בתם של יוהאן פרידריך, רוזן זולמס-בארוט ובניגנה מפומניץ.
הוריו גידלו אותו אך ורק על פי ההנחיות של הפייטיזם.
היינריך התיידד עם הרוזן ניקולאוס לודוויג פון זינצנדורף.
ב-7 בספטמבר 1721 התחתן היינריך עם סופיה תאודורה, רוזנת קסטל-רמלינגן, בתם של וולפגנג, רוזן קסטל-קסטל ודורותיאה רנטה מצינצנדורף-פוטנדורף, ממנה נולדו לו עשרה ילדים.
בחתונתו של היינריך, הרוזן ניקולאוס לודוויג פגש את אחותו של היינריך, ארדמוט דורותיאה, והם התחתנו בדיוק שנה אחת מאוחר יותר.
היינריך ייסד את הכנסייה המורבית, ומכיוון שהבדלי המעמדות בוטלו ברובם בכנסייה זו, נפגש הכפר כולו באולם הנשפים של הארמון כדי להתפלל ולשיר מזמורים.
הרוזן ומשרתיו היו מתייחסים זה לזה כאל "אחים" בזמן ששהו בכנסייה.
ב-22 במאי 1747 מת היינריך בהרנהאג, ובנו היינריך העשרים וארבעה, רוזן רויס-אברסדורף ירש את נחלותיו ותאריו.
ב-7 בספטמבר 1721 התחתן היינריך עם סופיה תאודורה, רוזנת קסטל-רמלינגן, בתם של וולפגנג, רוזן קסטל-קסטל ודורותיאה רנטה מצינצנדורף-פוטנדורף, ממנה נולדו לו 13 ילדים:
רנאטה בניגנה, רוזנת רויס-אברסדורף (1722–1747)
היינריך העשרים וארבעה, רוזן רויס-אברסדורף (1724–1779)
היינריך העשרים ושישה, רוזן רויס-אברסדורף (1725–1796)
היינריך העשרים ושמונה, רוזן רויס-אברסדורף (1726–1797), התחתן עם אגנס סופיה מפרומניץ, בתו של ארדמן השני, רוזן פרומניץ
סופיה אוגוסטה, רוזנת רויס-אברסדורף (1728–1753), התחתנה עם הברון לודוויג פון וייטלפסהאוזן
שרלוטה לואיזה, רוזנת רויס-אברסדורף (1729–1792)
היינריך השלושים ואחד, רוזן רויס-אברסדורף (1731–1763)
היינריך השלושים ושניים, רוזן רויס-אברסדורף (1733–1756), נהרג בקרב לובוזיץ
היינריך השלושים ושלושה, רוזן רויס-אברסדורף (1734–1791)
היינריך השלושים וארבעה, רוזן רויס-אברסדורף (1737–1806)
כריסטיאנה אלאנורה, רוזנת רויס-אברסדורף (1739–1761)
מריה אליזבת, רוזנת רויס-אברסדורף (1740–1784), התחתנה עם היינריך העשרים וחמישה, רוזן רויס-לובנשטיין
יוהנה דורותיאה, רוזנת רויס-אברסדורף (1743–1801) התחתנה עם כריסטוף פרידריך לוין פון טרוטה
היינריך העשירי, רוזן רויס-אברסדורף היה הרוזן המייסד של רויס-אברסדורף, ושלט ברוזנות בין השנים 1688–1711.
היינריך היה הבן הצעיר של היינריך העשירי, רוזן רויס-לובנשטיין, בנו של היינריך השני, רוזן רויס-גרה, ולמריה זיבילה מרויס-אוברגרייץ, בתם של היינריך הרביעי, רוזן רויס-אוברגרייץ ואליזבת יוליאנה מדאון-נויפווילר.
בשנת 1671 מת אביו, והיינריך ואחיו היינריך השלישי והיינריך השביעי שלטו ברוזנות במשותף.
בשנת 1678 חילקו האחים ביניהם את הנחלה: היינריך השלישי קיבל את רוזנות רויס-לובנשטיין, היינריך השביעי קיבל את רוזנות רויס-הירשברג והיינריך העשירי קיבל את רוזנות רויס-אברסדורף, אשר היה דבר יוצא דופן, מאחר שהיה זה כפר קטן.
לפני שהוא התחתן, הוא הקים בית אחוזה, אשר כלל טירה צנועה שנבנתה בין השנים 1692–1694, והוסיף עליה גן בסגנון הבארוק.
כאשר הטירה שלו הייתה מוכנה, התחתן היינריך ב-29 בנובמבר 1694 עם ארדמוטה בניגנה מזולמס-לאובאך, בתם של יוהאן פרידריך, רוזן זולמס-בארוט ובניגנה מפומניץ.
שני בני הזוג נחשבו מאוד אדוקים.
הם היו חברים קרובים של הפדגוג אוגוסט הרמן פרנקה פון האלי, ומאוחר יותר של הרוזן ניקולאוס לודוויג פון צינצנדורף, אשר התחתן עם בתם ארדמוטה דורותיאה.
אברסדורף הפכה תחת שלטונו למרכז של הפייטיזם בתורינגיה.
ב-10 ביוני 1711 מת היינריך, ובנו היינריך העשרים ותשעה, רוזן רויס-אברסדורף עלה לשלטון במקומו.
התחתן היינריך ב-29 בנובמבר 1694 עם ארדמוטה בניגנה מזולמס-לאובאך, בתם של יוהאן פרידריך, רוזן זולמס-בארוט ובניגנה מפומניץ, ממנה נולדו לו שמונה ילדים:
בניגנה מריה, רוזנת רויס-אברסדורף (1695–1751)
פרדריקה וילהלמינה, רוזנת רויס-אברסדורף (1696–1698)
שרלוטה לואיזה, רוזנת רויס-אברסדורף (1698)
היינריך העשרים ותשעה, רוזן רויס-אברסדורף (1699–1747), התחתן עם סופיה תאודורה, רוזנת קסטל-רמלינגן
ארדמוטה דורותיאה, רוזנת רויס-אברסדורף (1700–1756), התחתנה עם הרוזן ניקולאוס לודוויג פון צינצנדורף
ביביאנה הנרייטה, רוזנת רויס-אברסדורף (1702–1745), התחתנה עם הברון גאורג אדולף מרשל פון ביברשטיין
סופיה אלברטינה דורותיאה, רוזנת רויס-אברסדורף (1703–1708)
ארנסטינה אלאנורה, רוזנת רויס-אברסדורף (1706–1766)
היינריך הארבעים וחמישה, נסיך הכתר של רויס הקו הצעיר היה ראש בית רויס משנת 1928 עד 1945, היה ראש בית רויס האחרון מהקו הצעיר.
היינריך נולד באברסדורף, נסיכות רויס-גרה (תורינגיה של ימינו), והיה בנו יחיד שנשאר בחיים של היינריך העשרים ושבעה, נסיך רויס הקו הצעיר, בנם של היינריך הארבעה עשר, נסיך רויס הקו הצעיר, ואגנס, דוכסית וירטמברג, ואשתו, אליזה, נסיכת הוהנלהה-לנגנבורג, בתם של הרמן, נסיך הוהנלוהה-לנגנבורג ופאודורה, נסיכת ליינינגן.
הוא למד בתיכון בדרזדן ושירת כלויטננט במלחמת העולם הראשונה.
לאחר המלחמה הוא למד בלייפציג, מרבורג, מינכן וקיל, ספרות, מוזיקה ופילוסופיה.
הוא היה חובב ותומך תיאטרון גדול והיה במאי, סופר ויועץ.
בשנת 1923 הפך היינריך לראש מחלקת הדרמטורגיה בתיאטרון הרוסי בגרה.
במותו של אביו ב-21 בנובמבר 1928 הוא התמנה לראש בית רויס לאחר שהתמזגו הענפים הצעיר והמבוגר, לאחר הכחדת הענף המבוגר בשנת 1927.
בשנת 1935 הוא אימץ את אחד מקרובי משפחתו, היינריך הראשון, נסיך רויס-קסטריץ.
האימוץ התרחש מטעמי ירושה, ולא בגלל זכויות ירושה לבית רויס.
בשנת 1939 הוא התחתן עם אחייניתו, וויזלאווה פאודורה, דוכסית מקלנבורג.
במהלך שנות ה-30 הפך היינריך לאוהד נאצי ולחבר המפלגה הנאצית.
באוגוסט 1945 הוא נעצר באברסדורף על ידי הצבא הסובייטי ונעלם.
אף על פי שהיה ככל הנראה כלוא ונרצח במחנה המיוחד של NKVD Nr.
2 בבוכנוואלד שמו אינו מופיע באף אחד מרשימות המחנות המיוחדים.
ב-5 בינואר 1962 הוא הוכרז כמת על ידי בית משפט בבידינגן.
כל הונו נתפס והוחרם בשנת 1948 על ידי המינהל הצבאי הסובייטי, כולל טירת אברסדורף, טירת תלביץ, טירת אוסטרשטיין בגרה.
היינריך נותר חסר ילדים וראשות בית רויס עברה להיינריך הרביעי, נסיך רויס-קסטריץ.
היינריך הטש היה רופא ומיקרוביולוג גרמני.
הוא ידוע כמחבר ספרים בנושא רפואה.
יחד עם וילהלם קולה, של הספר המפורסם בקטריולוגיה ניסיונית, אחת העבודות הסמכותיות ביותר במיקרוביולוגיה במחצית הראשונה של המאה ה-20.
הוא למד רפואה בבית הספר לרפואה צבאית גרמנית פפיניר, וסיים רפואה והשיג דוקטורט מחקר (ד"ר.
Med.) בשנת 1895. לאחר מכן עבד כרופא צבאי, והגיע לדרגת גנרלוברארץ, כולל כחוקר ב מכון רוברט קוך למחלות זיהומיות בברלין (1902–1905) וכיועץ להיגיינה ואפידמיולוגיה במשרד המלחמה הפרוסי.
הוא קיבל את השיקום בשנת 1914 באוניברסיטת לייבניץ בהנובר והיה פרופסור בשנת 1916. משנת 1920 עבד במכון הלאומי לטיפול ניסיוני כחוקר וראש מחלקה.
מחקריו התמקדו בתחומים רבים במיקרוביולוגיה, במיוחד באימונולוגיה.
הוא צוין במיוחד בשל מחקריו בנושא חיסונים נגד כולרה וטיפוס.
היינריך דה-אהנה היה כנר ומורה למוזיקה אוסטרי, חבר ברביעיית יואכים.
היינריך דה אהנה, נולד ככל הנראה בווינה בשנת 1832 (מקורות אחרים מזכירים את שנת 1834 או 1835 כשנת לידה).
הוא קיבל שיעורי כינור כשהיה בן שבע.
בגיל עשר הוא הפך לתלמידו של יוסף מייסדר.
בהמשך קיבל שיעורים ממילדנר (1812–1865) בפראג.
הופעתו הציבורית הראשונה כסולן התקיימה בשנת 1846 בבית האופרה של וינה.
הוא יצא לסיורי קונצרטים עם אביו דרך גרמניה ואנגליה.
בשנת 1849 העניק לו הדוכס מקובורג-גותה את התואר "וירטואוז קאמרי".
בשנת 1851 דה-אהנה התגייס לצבא האוסטרי והפך עד מהרה לקצין ושירת שם עד לפרישתו.
לאחר סיבובי הופעות, התיישב בברלין בשנת 1862.
בין השנים 1863 עד 1869 היה מרצה בקונסרבטוריון שטרן.
הוא התמנה למנצח של האופרה בברלין ופרופסור בקונסרבטוריון.
לאחר סיורי אמנות מוצלחים דרך הולנד וגרמניה, דה אהנה הפך לחבר בתזמורת המלכותית בברלין.
בשנת 1862, לאחר פרישתו של מנהל הקונצרטים בתזמורת: הוברט ריז בשנת 1869, הפך דה אהנה לממלא מקומו.
בנוסף, היה פרופסור לכינור בבית הספר הגבוה למוזיקה בברלין שהקים יוזף יואכים.
ובימי היעדרותו של יואכים, דה אהנה היה ממלא מקומו.
דה אהנה נחשב לאחד הכנרים הטובים ביותר בזמנו.
נגינתו זכתה "לשבחים על הטון הפורח, הנשמתי, הטכניקה המושלמת, שאינה נכשלת, האינטונציה הברורה והקונספט האמנותי, האצילי והמסוגנן".
דה אהנה נפטר בברלין בשנת 1892 בגיל 60 ונקבר בבית העלמין המקומי בסנט הדוויג ברחוב ליזנשטראסה.
אמר עליו אדוארד בילבי, שלמד כינור אצל דה אהנה: 1921,
"שמעתי את דה אהנה מנגן את הקונצ'רטו של בטהובן עם קדנזות משלו.
הוא היה שחקן אומנותי ברור ומלא, עם טכניקה ללא דופי וסגנון מענג.
הוא נתן לקונצ'רטו טעם שמעולם לא שמעתי שכפול.
זה היה מושלם, ובכל זאת קצת שונה - קצת יותר נחמד מהרגיל, אפילו הטוב ביותר.
לא היה שום חיקוי של אף אחד, שום קצה של יואכים, ובכל זאת זה היה בסדר גמור אני צריך לומר.
הקדנזות שלו היו משובחות כמו ששמעתי, למעט זו של קרייסלר.
זה היה בערך בשנת 1890, והוא נפטר זמן קצר לאחר מכן.
הוא היה איש גדול והיה בעל מראה מוזר, בגלל מה שנראה כמו חיוך סרדוני ושערות המסתובבות על פניו, משחזרות אפקט מוזר, אבל הומוריסטי למדי, לא דוחה.
ברביעייה הטון שלו התחרה בזה של יואכים."
אחייניתו פאולין דה אהנה, הייתה אשתו של ריכרד שטראוס.
אחותו אלינור דה אהנה (אנ') הייתה זמרת מצו-סופרן עם, בין היתר, הברלינר הופופר.
היינריך דה אהנה נולד למשפחתם של כריסטיאן אדוארד אוגוסט דה אהנה וג'סטין קרבס.
דה אהנה היה חבר ברביעיית יואכים משנת הקמתה (1869) ועד לפטירתו (1992) יחד עם רוברט האוסמן, יוזף יואכים ועימנואל וירט.
הוא היה בתפקיד הכינור השני ולאחר פטירתו הוא הוחלף על ידי קארל האליר.
רביעיית מיתרים מס' 5, אופ' 63, מאת היינריך פון הרצוגנברג (אנ').
היצירה פורסמה לראשונה בשנת 1890 בלייפציג.
משך זמן היצירה הוא 27 דקות.
מדיטציה אופוס 296 מאת קרל בוהם .
מבוסס על סונטה לפסנתר מס' 14 מאת בטהובן.
יוהאן מייקל פרדיננד היינריך הופמן היה צייר גרמני בסוף המאה ה-19 ותחילת המאה ה-20. ידוע בעיקר בזכות ציוריו הרבים המתארים את חייו של ישו.
היינריך הופמן גדל במשפחה שגילתה עניין עמוק באמנות.
אביו, עורך הדין היינריך קרל הופמן (1795–1845) היה צייר בצבעי מים, אמו סופי הופמן, לבית וולהרד (1798–1854) העבירה שיעורים באמנות לפני שנישאה, וארבעת אחיו גילו כולם כישרון אמנותי.
היינריך, לעומת זאת, היה היחיד שאמנות לא הייתה רק מקצוע אלא מרכז חייו.
הופמן קיבל את שיעורי האמנות הראשונים שלו מחרט הנחושת ארנסט ראוך בדרמשטאדט.
בשנת 1842, הוא נכנס לאקדמיה לאמנות בדיסלדורף והשתתף בשיעורים שניתנו על ידי תיאודור הילדברנדט.
מאוחר יותר הוא התקבל לסטודיו של וילהלם פרידריך שדו ושם יצר את הציור הגדול הראשון שלו: סצנה מחייו של אלבוין, מלך הלומברדים.
לאחר מכן, הוא נסע להולנד ולצרפת כדי להעשיר את לימודי האמנות.
בשנת 1846 ביקר הופמן באקדמיה המלכותית לאמנויות היפות של אנטוורפן.
לאחר שעבר תקופה ארוכה יותר במינכן חזר לדרמשטאדט בשנת 1848, ובאותה תקופה החל בשלב אינטנסיבי של ציור דיוקנאות.
האמן הצעיר מצא כי הפעילות הפוליטית של משפחתו פתחה לפניו דלתות רבות לאנשים בעלי השפעה.
הדבר העניק לו את האפשרות ליצור דיוקנאות של מפורסמים.
בשנת 1851 נסע הופמן לדרזדן לבקר בגלריה לאמנות שם.
בשנת 1853 חזר הופמן לדרמשטאדט, ובתחילת 1854 נפטרה אמו האהובה.
הוא התרגש מאוד ממותה מה שנתן לו השראה לצייר את יצירתו הדתית הגדולה הראשונה: קבורת ישו.
בסתיו 1854 החל במסע לאיטליה.
התחנה הארוכה הראשונה שלו הייתה בוונציה לאחר שהמשיך לפירנצה - שם שהה הופמן חודשיים - הוא נסע לרומא בינואר 1855. ההתכתבויות המקיפות עם משפחתו ודיווחי יומנו המפורטים מתעדים את דרך הציור שלו באותה תקופה.
הוא התרשם עמוקות מיצירות אמנות של העת העתיקה, הנצרות והרנסאנס.
זמן לא רב לאחר הגעתו לרומא, הוא הוצג בפני פטר פון קורנליוס (1783-1867) וביקר אותו לעיתים קרובות.
כשהחל את יצירת המופת "מעצרו של ישו" בשנת 1854, הגדיל את העניין של קורנליוס ובמשך 4 שנים הוא ליווה את הופמן עם עצתו וביקורתו הבונה.
בשנת 1858 הסתיים הציור ונרכש על ידי הגלריה לאמנות של הדוכסות הגדולה בדרמשטאדט.
בשנת 1858 חזר הופמן לדרמשטאט ובשנה שלאחר מכן התחתן עם אליזבת ורנר.
עכשיו החלה תקופה נוספת של דיוקנאות.
בנוסף, הופמן קישט מזבח גדול לכנסייה בהסן: "מדונה עם ישו התינוק והשליחים פאולוס ופיטר".
זמן מה לאחר מכן צויר מזבח של כנסייה בדנמרק: "המשיח שקם לתחייה".
בשנת 1862 עברו הופמן ואשתו לדרזדן.
הוא הקדיש את עצמו לז'אנר הציורים הדתיים.
בשנת 1870 מונה היינריך הופמן ליורשו של פרופסור יוהאן קרל בהר מאקדמיה לאמנויות יפות של דרזדן (HfBK).
בשנת 1872 העניק לו המלך יוהאן את מדליית הזהב הגדולה ובהמשך קיבל את מדליית אלברכט מהמלך אלברט.
בשנת 1891 נפטרה אשתו של הופמן וזמן קצר לאחר מכן התפטר מהאקדמיה לאמנויות יפות של דרזדן.
אף שהפסיק לעבוד באקדמיה ניכר ממכתביו כי בחיים הפרטיים המשיך ליצור יצירות אמנות רבות עד למותו ב־23 ביוני 1911.
הגוף הדתי של עבודתו של הופמן זכה לחשיבות בשנים האחרונות.
אחת הסיבות לפופולריות הגוברת של יצירות האמנות שלו היא פרסום ציוריו ורישומי העיפרון המתארים את חייו של ישו המשיח בהופעתו השנייה של ישו.
היינריך הופמן היה אחד הציירים הבולטים של תקופתו.
The Sunday Strand - באותה תקופה כתב עת בריטי פופולרי מאוד - מתאר אותו כצייר הגרמני המשפיע ביותר.
סגנון הציור של הופמן היה ייחודי בדרכו שלו אך עם זאת הוא ביסס את עבודתו על האמנות המסורתית של ציירים גרמנים, הולנדים ואיטלקים ישנים.
בהיותו ברומא הוא גם בא בקשר עם תנועת הנצרתיים - במיוחד בהשפעתו של קורנליוס - אך לאורך כל חייו הוא נשאר נאמן לדוגמאות הגדולות של הרנסאנס.
ציורי דת תופסים את הבמה המרכזית בעבודתו של הופמן; אך הוא גם יצר דיוקנאות ותמונות רבות המתארות נושאים מיתולוגיים והיסטוריים.
היינריך הופמן היה צלם, פוליטיקאי, מוציא-לאור וחבר במפלגה הנאצית, מבכירי מעגלו הפנימי של אדולף היטלר, אשר שימש כצלמו האישי.
תמונותיו היוו חלק משמעותי בקמפיין התעמולה של המשטר הנאצי וסייעו בהצגת הפיהרר ומפלגתו כתופעה חברתית יוצאת דופן ומיוחדת במינה.
צילומיו זכו לפרסום נרחב והופיעו על כרזות, ספרים ובולים, שימושים שבגינם קיבל תמלוגים גבוהים אשר הפכו אותו במהרה למיליונר.
לאחר מלחמת העולם השנייה נשפט ונידון לארבע שנות מאסר באשמת ניצול רווחי מלחמה.
חוקרי ביזת יצירות האמנות תייגו אותו כפושע בכיר אשר היה אחראי לשדידתם של יהודים רבים, הן כסוחר והן כאספן, ואוספו הפרטי שהכיל יצירות רבות אשר היו שייכות בעבר ליהודים הוחרם.
מאוחר יותר ציוו הרשויות במדינת בוואריה להשיב לידיו את כל היצירות שנלקחו ממנו בין אם היו גנובות ובין אם לא.
נולד בפירט, בוואריה, ב-12 בספטמבר 1885, כבנם היחיד של רוברט הופמן ומריה קרגל.
אביו היה צלם מצליח וניהל חנות קטנה ברגנסבורג בה השלים את הכשרתו המקצועית כשולייתו.
מגיל צעיר חלם ללמוד אמנות, אולם אביו התנגד לכך בתוקף ובתום התמחותו נאלץ להמשיך בעל כורחו ללימודי צילום באוניברסיטת היידלברג, ומאוחר יותר לתקופת השתלמות בגלריית תיאובלד שבפרנקפורט.
בין השנים 1903–1906 עבד עבור תומאס ואיט, צלם אשר פעל בשירות הקיסרות הגרמנית בבאד הומבורג.
לאחר שהועסק במשך זמן מה בתפקידים זוטרים אצל הצלם קמילו רוף בציריך ובגלריית שבמינכן, הצליח להתקבל לשירותו של צלם העיתונאות המפורסם בלונדון; בתקופה זו צילם תמונות שונות עבור הסקוטלנד יארד וכן תרם רבות לספרו של הופ, "מפורסמים בני זמננו, המאה ה-20".
הוא המשיך לרכוש ניסיון בתחום עד שלבסוף התיישב במינכן ב-1909 ופתח חנות צילום ברחוב מספר שלושים ושלוש, ממנה עבד כצלם עיתונאות, פרסום ודיוקנאות.
עסקיו של הופמן שגשגו ובמהרה גילה כי הוא זקוק לעוזרים, ולכן שכר את שירותיה של אישה צעירה אשר ענתה לשם אווה בראון, לימים אשתו של אדולף היטלר, כעוזרת ונציגת מכירות.
השניים אף נפגשו לראשונה כאשר ביקר היטלר בחנותו של הופמן באוקטובר 1929 והכיר את עצמו בתור ; בהמשך העסיק גם את אחותה הצעירה של אווה, גרטל, החל משנת 1932.
כעבור ארבע שנים ייסד הופמן את סוכנות הצילום "פוטובריכט הופמן" אשר עסקה בצילום תמונות דיוקן ומתן שירות מקצועי לעיתונים.
כמו כן ניהל עסק גדול לייצור גלויות, בנוסף למעורבותו בניהול העיתון המאויר של מינכן, שמהדורותיו התפרסמו גם בברלין ובאוסטריה.
בשנים הבאות עבד הופמן כפרילנסר וכצלם מלחמה, עד שגויס באוגוסט 1917 וסופח ליחידת תעופה רזרבית בה שימש כ, דהיינו מיליציית חיילים בעלת מקצועיות לחימתית ירודה, ונשלח אל החזית המערבית.
בתום המלחמה שב לעבודתו כצלם עיתונאות וסיקר חדשות מהרפובליקה הסובייטית הבווארית.
בין השניים נרקמה חברות עמוקה וארוכת שנים.
בשנים הבאות ייסד את העיתון ה, ובנובמבר 1929 ייצג את המפלגה הנאצית באספה שהתקיימה ב.
בין דצמבר 1929 לדצמבר 1933 שירת כחבר במועצה העירונית של מינכן, וב-1940 הפך לחבר רשמי בפרלמנט של הרייכסטאג הנאצי.
לאחר השתלטותו של היטלר על המפלגה הנאצית ב-1921 ומינויו של הופמן, לא הורשה אף אדם אחר לצלם את תמונותיו של הפיהרר מלבדו.
הופמן עצמו הוגבל בחופש אמנותו, לאחר שבתקרית אחת בברגהוף צילם את היטלר משחק עם כלב הטרייר של אשתו, אווה בראון.
בתגובה אסר עליו היטלר לפרסם את התמונה ואמר לו כי, .
היטלר שמר על אחיזה חזקה סביב תדמיתו הפומבית, ובכל פעם שרכש חליפה חדשה דאג להצטלם איתה לפני שלבש אותה בפרהסיה בכדי להעריך את הרושם שהביע.
לדברי הופמן, ציווה היטלר ב-1933 להוציא מסירוקלציה את כל התמונות בהן נראה לובש לדרהוזן.
כמו כן הביע את סלידתו מבניטו מוסוליני, אשר הצטלם בעודו לובש בגד ים.
ניסיונותיו של הופמן לצייר את היטלר כמודל לחיקוי עבור העם הגרמני היו מאתגרים מאחר שהוא חסר את רוב המאפיינים של , קרי שיער בלונדיני וגובה בולט, אשר אידאולוגיית הסדר החדש שאפה לשמר.
בתמונותיו ניסה הופמן למקד את מלוא תשומת הלב של הצופה אל עיניו של היטלר, אשר רבים תיארו כחלומיות ומהפנטות.היטלר השתמש בצילומיו של הופמן לקידום קמפיין התעמולה של המפלגה הנאצית, אותה ביקש לייצג כתופעה חברתית מיוחדת ובעלת חשיבות מכריעה.
תמונות שצילם ב-1926 בויימאר, תורינגיה, אחת המדינות הגרמניות הבודדות שלא אסרו על נאומיו של היטלר, הציגו מצעדים מרשימים בהם השתתפו כחמשת אלפים חיילים אשר נראו לראשונה מצדיעים במועל יד, והופצו באלפיהן ברחבי גרמניה לאחר שהודפסו בעיתון הנאצי הרשמי.
ב-1933 אייר את הספר "חייו הנסתרים של היטלר", אשר היווה חלק גדול ממאמציו הרבים של הפיהרר לעצב את דמותו הפומבית.
לאורך הזמן הפכו הופמן והיטלר לחברים קרובים; ההיסטוריון אלן בולוק תיאר אותו בתור אשר לדבריו נהנה ממשרת "ליצן החצר" במעגלו של היטלר.
הופמן הצטרף לקבוצת חברים קטנה אשר נסעה לבית הסוהר לדנסברג בכדי לפגוש את היטלר כאשר השתחרר ממאסרו ב-20 בדצמבר 1924, וצילם את תמונתו.
בשנים הבאות סעד עמו לעיתים קרובות בברגהוף או במסעדתו המועדפת במינכן, האוסטריה בוואריה, בזמן שריכלו יחדיו ושוחחו על ציירים שונים משוואבינג.
כמו כן התלווה לקמפיין הבחירות שניהל נגד פאול פון הינדנבורג ב-1932, אותו ערכו במתכונת יוצאת דופן באותה העת של טיסה מעיר לעיר.
הופמן התלווה לאחד ממסעותיו של היטלר למינכן ב-1931 כאשר קיבל הפיהרר את החדשות על מותה של אחייניתו, גלי ראובל, אשר התאבדה לאחר שירתה לעצמה בראש.
מאוחר יותר נענה להצעתו לפיה יקבלו שניהם תמלוגים מכל התמונות בהן הופיע, ביניהן על כרזות ובולים, רעיון אשר מילא את כיסיהם בעושר רב.
כאשר עסק הופמן בצילומים אחרים, השתמש ב עבור ייצוגו המקצועי.
הופמן נבחר כחבר בפרלמנט הרייכסטאג הנאצי ב-1933, אולם לאחר העברת חוק ההסמכה באותה שנה, הפך גוף זה לממשלת בובות אשר שימשה כבמת תפאורה ותו לא עבור נאומיו הפוליטיים של היטלר והגשמת מטרותיו האישיות.
האמון הרב שחש היטלר כלפי הופמן ניכר לראשונה ב-1935, לאחר שהרשה לו להנפיק מהדורה מוגבלת של שבעה ציורים מתוך תיק עבודותיו, אותו הרכיב במהלך מלחמת העולם הראשונה.
באותה שנה העניק לו את אחד מציוריו כמתנה עבור יום הולדתו החמישים, בו תיאר את של בית ויטלסבאך במינכן, מושא אמנותי שהיה אהוב עליו במיוחד.
בשנים הבאות דעך חלום נעוריו להפוך לאמן, עד שלבסוף אסר לחלוטין על פרסום חוזר של יצירותיו או של ביקורות כלפיהן.
בסופו של דבר החזיק הופמן לפחות ארבעה מציוריו באוספו, אשר הוחרמו בידי הצבא האמריקאי לאחר המלחמה ומעולם לא הושבו לגרמניה.
למורת רוחו וזעמו הרב של היטלר בחר חבר נאמני התצוגה הגרמנית שהתקיימה במשכן לאמנות במינכן ב-1937 בתמונות וציורים שלא מצאו חן בעיניו, ובשל כך פיטר אותם ומינה במקומם את הופמן כדירקטור.
החלטה זו הכעיסה את קהילת האמנים, אשר חשו כי לא היה מתאים לתפקיד.
כתב בספרו, "היטלר וכוחה של האסתטיקה", כי הופמן היה .
בתגובה לביקורת הנוקבת שספג הסביר הופמן כי ידע מה היטלר רצה ומה הוא אהב.
על אף כן הוסרו מהתצוגה אפילו כמה מבחירותיו האישיות בפקודתו האישית של הפיהרר.
במקרה אחד, חדר מלא יצירות אשר לדבריו היו נדחו בידי היטלר בהינף יד כועס.
הופמן נותר בתפקיד מנהל התצוגה במשך שנה נוספת, והיה אחראי לבחירת התמונות אשר המתינו להחלטתו הסופית של היטלר.
כאשר החלו להיפסק פעילויותיהן של המכירות הפומביות לאור המלחמה הקרבה, עדיין היו ברשות המשרד יותר מ-12,000 פריטים מוחרמים שלשכתו של הופמן הגדירה כחסרי ערך אמנותי.
לאחר שהגיע היטלר בכדי לבחון אותם באופן אישי, סירב להחזירם לאוספים המקוריים מהם נלקחו והורה על שריפתם.
בשל כך הוצתו כ-1,004 ציורי שמן ו-3,825 פריטי אמנות אחרים ב-20 במרץ 1939, בחצר המרכזית של תחנת כיבוי האש הראשית של ברלין.
לאורך הזמן הפך הופמן לאחד האנשים הבודדים שעל כישרונם האמנותי סמך היטלר בבטחה, בנוסף לפסל ארנו ברקר, התפאורן , האדריכלית גרדי טרוסט ואוצר המוזיאון .
ב-1938 הוענקה לו פרופסורה לשם כבוד, מנהג אופייני של הפיהרר, אשר אהב לקדם ולשבח אישים אמנותיים שחיבב, כגון הבמאית לני ריפנשטהאל והאדריכל אלברט שפר.
הופמן התלווה למסעו של היטלר לאיטליה ב-1938, בו נדהם הפיהרר מיופיין של הערים האיטלקיות השונות, בייחוד רומא, נאפולי ופירנצה, והתפעל מיצירות האמנות שהכילו ומסגנון האדריכלות של בתיהן.
תנוכי אוזניים אשר הצביעו על תורשה יהודית היו צמודים, לדבריו, ואילו תנוכים מופרדים היוו סממן ארי ברור.
הופמן מסר לידיו את התמונה המבוקשת, ולשביעות רצונו הרבה קבע היטלר כי סטלין לא היה יהודי.
קשרם סייע לדיטריך רבות, ובזכותו מכרה פריטים נוספים גם לבכירי נאצים אחרים ולמוזיאונים גרמניים.
לאחר כיבושה של הולנד ב-1941 ניצלה דיטריך את המצב לטובתה וקנתה יצירות רבות מסוחרי אמנות הולנדים, לעיתים במחירים מופקרים.
כמו כן הכיר לו הופמן את דוקטור תאודור מורל, אשר הפך לרופאו הפרטי, לאחר שהמליץ לו עליו לצורך טיפול באקזמה ממנה סבל.
מורל היה חבר במפלגה הנאצית מזה שנים רבות, וטיפל בהיטלר בעזרת מגוון רחב של סמים, אשר ככל הנראה הובילו למצבו הפיזי הירוד לקראת סוף המלחמה.
לאחר שנת 1941 החל הופמן לאבד את תשומת הלב הרבה שנהג היטלר להעתיר עליו, ככל הנראה הודות למזכירו האישי, מרטין בורמן, אשר לא חיבב אותו, והעביר לפיהרר מידע כוזב כנגד כל שאר המתחרים שנאבקו על אהבתו.
הופמן נעצר בידי הצבא האמריקאי ב-10 במאי 1945, והועבר ל בבית המשפט הבינלאומי בנירנברג, שם התבקש לסדר את ארכיוני משרדו במטרה לאפשר את הפקתן של ראיות מפלילות כנגד בכירים נאצים אחרים אשר חיכו למשפטם.
כאשר נפתחו בינואר 1946 תהליכי הדה-נאציפיקציה תואר הופמן כחברו הטוב של היטלר וכצלמו האישי, ובמסגרת תיוג הפושעים הנאצים שויך לקבוצה הראשונה אשר נקראה "עבריינים", ונשללה ממנו הפרופסורה שקיבל.
לאחר שנאשם והורשע בניצול רווחי מלחמה נידון לעשר שנות מאסר, אולם הצליח להמתיק את גזר דינו לארבע שנים בעזרת מספר ערעורים שהגיש.
כמו כן הורה בית המשפט על החרמת הונו ואוסף האמנות הפרטי שלו, אשר הכיל כ-278 פריטים והוערך בשווי של כשישה מיליון רייכסמארקים.
לאחר שחרורו מבית הסוהר עתר הופמן לבית המשפט כנגד החרמת נכסיו, וזכה חזרה בעשרים אחוז מהונו המקורי, סכום שנאמד בכ-350 אלף מארקים.
כעבור מספר חודשים הורה משרד האוצר הבווארי להשיב לידיו את כל יצירות האמנות אשר הוחרמו ממנו בעת הרשעתו ועדיין נמצאו ברשות המדינה.
ב-1958 דרשה אוסטריה לקבל חזרה שני ציורים של פרדיננד גאורג ואלדמולר, אולם הם כבר נמסרו להופמן.
חקירות מעמיקות בנוגע למעורבותו בביזת חפצי האמנות בידי גרמניה הנאצית מעולם לא התקיימו, ואף על פי שכל תוארי הכבוד שקיבל נשללו ממנו, המשיך להתייחס לעצמו כפרופסור, דבר שהסביר מאוחר יותר, .
הופמן התיישב בכפר שבדרום בוואריה, ונפטר בגיל 72. אשתו ארנה המשיכה לחיות בביתם לאורך שארית חייה יחד עם שחקנית הקולנוע האילם .
מעט לאחר פרוץ מלחמת העולם הראשונה החל הופמן לצלם סדרת תמונות של מה שכונה באותה העת בשם , קרי תחושת האיתנות וההתמסרות העמוקה שחשו הגרמנים כלפי המאמץ המלחמתי המשותף.
אחת התמונות שצילם ב ב-2 באוגוסט 1914, זכתה לפרסום רחב ותהודה לאומית לאחר שבמבט מקרוב נראה עומד בקהל לא אחר מאשר אדולף היטלר, אשר הריע בשמחה.הופמן טען כי גילה את פניו של היטלר בתמונה רק ב-1929 לאחר שביקר בגלריה שלו.
כאשר סיפר לו שצילם את המתרחש בכיכר באותה העת, השיב לו היטלר שהיה נוכח בקהל; לאחר מכן עיין בלוחיות הנגטיב של צילומיו עד ששם את ידו על התמונה, ובבדיקה חוזרת הבחין לפתע בפניו של היטלר בולטות מבין שאר האנשים.
התמונה פורסמה ב-12 במרץ 1932, בעיתון הנאצי ה.
עד סוף מלחמת העולם השנייה איבד הופמן את הנגטיב המקורי.
ההיסטוריון גרד קרומיך טען ב-2010 כי הופמן זייף את התמונה.
קרומיך בחן מגוון תמונות אחרות אשר צולמו בכנס שהתרחש בכיכר אודאון באותו יום, ולא הצליח לאתר את היטלר במקום בו לכאורה צילם אותו הופמן.
כמו כן, בגרסה אחרת של התמונה אשר נמצאה בארכיון מדינת בוואריה, נראו פניו של היטלר שונים במקצת מאשר אלו שבתמונה שפורסמה.
בשל הספק שהתעורר בעקבות הסתירות הללו נוצרה מחלוקת בדבר האותנטיות של התמונה.
ארכיון הצילומים המרכזי שהיה בבעלות חברתו של הופמן עוקל בידי הממשלה הצבאית שהקימו בעלות הברית האמריקאיות עם כיבושה של גרמניה, ונלקח כשלל מלחמה.
צילומים חשובים רבים נמצאים כיום ברשות הארכיון הלאומי של ארצות הברית, ומשמשים כמקור היסטורי עבור סטודנטים וגורמים חינוכיים אחרים.
כלל התמונות שבאוסף נחשבות לנחלת הכלל, היות שהחוק בארצות הברית מגדיר שלל מלחמה נאצי כחופשי מזכויות יוצרים.
חלק מהארכיון נותר באירופה ונמצא כיום בספריית מדינת בוואריה שבמינכן, גרמניה.
תשע תמונות שצילם הופמן חושפות את אהבתו של היטלר כלפי דמותו הפומבית, וכיצד נהג להתאמן בהצגת תנוחות ידיים והבעות פנים שונות לקראת נאומיו.
הוא ביקש מהופמן שיצלם את עצמו כך שיוכל לראות איך נראה הדבר מצד הקהל, והשתמש בתוצאות בכדי לעצב את הופעתו, אותה אהב ללטש בכל פעם שהדבר התאפשר לו.
לבסוף ביקש כי ישמיד את התמונות, בקשה אותה הופמן לא כיבד.
יצירות אמנות רבות שנבזזו מידי אספנים יהודים עברו דרך ידיו של הופמן, אולם תביעות ועתירות שהוגשו לאחר המלחמה בכדי להשיבן נתקלו בהתנגדות רבה.
ב-2020, לאחר משא ומתן ארוך שנים, ציורו של יאן ואן דר היידן, "נוף של כיכר הולנדית", הושב חזרה ליורשיהם של גוטליב ומתילדה קראוס, אשר נמלטו מווינה ב-1938. הופמן קיבל את הציור כמתנה מהנאצים.
ממשלת בוואריה לא ביצעה כל מאמצים על מנת להשיבו למשפחת קראוס, אלא מכרה אותו תמורת סכום זעום ב-1962 לבתו של הופמן, הנרייטה.
תחת שלטונה של גרמניה הנאצית הרכיב הופמן ספרי תמונות רבים שעסקו בחייו של היטלר ובמשטרו, אחד הבולטים מביניהם היה "חייו הנסתרים של היטלר" מ-1933, אשר תואר בידי המבקר רון רוזנבאום בתור .
בהמשך כתב הופמן שלושה ספרים; "היטלר באיטליה", "היטלר משחרר את חבל הסודטים", ו"היטלר במולדתו"; ב-1940 פרסם את הספר "היטלר במערב".
ספרו האחרון מאותה תקופה, "פניו של הפיהרר", נכתב מעט לפני פרוץ מלחמת העולם השנייה.
ב-1936 קיבל לידיו את השליטה על בית ההוצאה לאור של הסטריאוסקופ אוטו שנשטיין, , ובכך הפך לאחד מאנשי המקצוע הבולטים ביותר בתחום בגרמניה עד לסוף המלחמה.
היינריך החמישי הבלונדי (1216 – 24 בדצמבר 1281), שנקרא הגדול, היה הרוזן של ארלון מ-1226 ועד מותו, אדון ליני מ-1240 ועד מותו, רוזן לוקסמבורג ולה רוש מ-1247 ועד מותו, ומרקיז נאמור בין 1256 ל-1264 בתור אנרי השלישי.
היינריך נולד ב-1216 והיה בנם ויורשו של ולראן השלישי, דוכס לימבורג ושל ארמסינדה, רוזנת לוקסמבורג.
בשנת 1226, בעקבות מות אביו ולראן השלישי, ירש היינריך את רוזנות ארלון.
בשנת 1240 התחתן הנרי עם מרגרט, בתם של אנרי השני, רוזן באר ופיליפה מדרו.
נישואיו של היינריך למרגרט הביאו לו את ליני-אן-בארואה כנדוניה שלה, אם כי, לפי סעיף בחוזה הנישואין, היא נשארה תחת השליטה הפיאודלית של רוזנות באר.
בזלזול לכך, היינריך נשבע אמונים בשנת 1256 לתאובלד השני, מלך נווארה בתפקידו של האחרון כרוזן שמפאן.
גיסו של היינריך תאובלד השני, רוזן באר ניצל את הסכסוך שהתחולל אז בין פרידריך השלישי, דוכס לורן והבישופים של מץ.
היינריך החמישי היה לצידו של הדוכס ולכן תאובלד לקח את הצד של הבישוף.
היינריך נלכד בקרב ב-Preny ב-14 בספטמבר 1266. ב-8 בספטמבר 1268, לואי התשיעי, מלך צרפת ברר בין שני הרוזנים והיינריך שוחרר וחזר לשלוט בליני, אך תחת שליטה של באר.
היינריך ירש את לוקסמבורג ואת לה רוש לאחר מותה של אמו, ארמסינדה, בשנת 1247. בשנת 1256, תפס היינריך את נאמור בזמן שהמרקיז השולט, בולדווין השני, היה גם קיסר בקונסטנטינופול.
בולדווין מכר את זכויותיו בנאמור לגי, רוזן פלנדריה, אשר כבש את המרקיזות מאת היינריך.
שני הצדדים ערכו שלום וגי התחתן עם בתו של היינריך, איזבל.
לאחר שקיבל 15,000 ליברות מהאפיפיור, הצטרף הנרי לאדוארד מאנגליה במסע הצלב התשיעי.
הוא חזר עם שומריו הנותרים לאחר שהצלבנים השיגו שביתת נשק עם הסולטנות הממלוכית.
מנישואיו עם מרגרט מבאר היו לו הילדים הבאים:
היינריך השישי (נפטר ב-1288), רוזן לוקסמבורג
ולראן הראשון (נפטר ב-1288), רוזן ליני ורוסי.
הוא המייסד של מה שהפך לענף הצרפתי של בית לוקסמבורג, מה שנקרא בית לוקסמבורג-ליני.
איזבל (1247–1298), התחתנה עם גי דה דאמפייר, רוזן פלנדריה
פיליפה (1252–1311), התחתנה עם יוהאן השני, רוזן הולנד
מרגריט (שליטת מאכרן), חיה ב-1302
ז'אן (מתה ב-1310), אם מנזר קליירפונטין
היו לו גם לפחות שני בנים לא חוקיים, כולל:
היינריך, ממזר מלוקסמבורג (נפטר ב-1288), נישא לאיזבל מהופליז, יורשת הופליז.
כל בניו נספו בקרב וורינגן ב-1288.
היינריך הראשון, דוכס בראונשווייג-גרובנהאגן , דוכס בראונשווייג-לינבורג, המכונה הנכבד , חבר בבית ולף, היה השליט הראשון של נסיכות גרובנהאגן משנת 1291 ועד מותו.
היינריך נולד באוגוסט 1267, והוא היה בנם הבכור של אלברכט הראשון, דוכס בראונשווייג-לינבורג ואשתו השנייה אדלייד, בתו של בוניפאס השני, מרקיז מונפראט.
אביו שלט בדוכסות בראונשווייג-לינבורג ביחד עם אחיו יוהאן, עד ששניהם חילקו את שטחם ב-1269. אלברכט המשיך לשלוט בנסיכות וולפנביטל עד מותו ב-1279.
היינריך שלט לראשונה בנסיכות וולפנביטל הבראונשווייגית ביחד עם אחיו הצעירים אלברכט השני השמן ווילהלם הראשון.
ב-1291 חילקו שוב את השטח; היינריך קיבל את השטח שזכה לכינוי נסיכות גרובנהאגן.
היא כללה את הערים איינבק, חצי מהמלין, קלאוסטאל, אמלונגסבורן, דודרשטאדט, הרצברג ואוסטרודה.
היינריך הסתכסך עם אחיו אלברכט, שקיבל את נסיכות גטינגן, על שאר האזורים הקטנים סביב בראונשווייג ווולפנביטל, אך אלברכט ניצח, והיינריך נסוג לגרובנהאגן.
הוא לקח את איינבק כמקום מגוריו.
בשנת 1320 מונה היינריך לרוזן פלטין של סקסוניה על ידי הקיסר.
הוא מת ב-1322, ושלושת בניו שנותרו בחיים שלא הצטרפו לכנסייה חילקו את הטריטוריה שלו זה בזה.
היינריך התחתן עם אגנס, בתו של אלברכט השני, מרקיז מייסן, בשנת 1282. נולדו להם 16 ילדים:
אליזבת (נולדה ב-1282 לערך), נישאה לפרידריך, רוזן בייכלינגן
אלברכט (נולד בסביבות 1284, נפטר לאחר 1341), הצטרף למסדר הטבטוני
אדלייד (1285–1320), נישאה ליינדז'יך הראשון, מלך בוהמיה
אדלהייד מבראונשווייג (בערך 1293 - 17 באוגוסט 1324), נישאה לאנדרוניקוס השלישי, קיסר האימפריה הביזנטית
היינריך רודולף הרץ היה פיזיקאי גרמני ממוצא יהודי (נולד וגדל כנוצרי).
היה הראשון שהדגים והראה את קיומה של הקרינה האלקטרומגנטית, על ידי בניית מכשיר המשדר גלי רדיו ומתקן לקליטת הגלים, בשנת 1888.
הרץ נולד בהמבורג לאביו גוסטב פרדיננד הרץ (במקור דוד גוסטב הרץ) שהיה עורך דין וציר בפרלמנט ולאמו אנה אליזבט פפרקורן.
שניהם נולדו כיהודים אך המירו יחדיו את דתם לנצרות.
את לימודיו עשה באוניברסיטת ברלין.
בשנים 1885–1889 היה מורה לפיזיקה בבית הספר הטכני שבקארלסרוהה, ולאחר מכן היה מרצה באוניברסיטת בון.
היה תלמיד של הרמן פון הלמהולץ, ולאחר שסיים את הדוקטורט בגיל 23 בהצטיינות היה אסיסטנט שלו במשך שלוש שנים.
ב-1885 בהיותו בן 28 שנים בלבד קבל הרץ משרה של פרופסור באוניברסיטת קארלסרוהה.
הרץ הבהיר והרחיב את תאוריית האלקטרומגנטיות של האור שפרסם הפיזיקאי הסקוטי ג'יימס קלרק מקסוול בשנת 1873. הרץ הוכיח שחשמל יכול להיות מועבר בגלים אלקטרומגנטיים שנעים במהירות האור ובעלי תכונות רבות של האור.
ניסוייו אלו בגלים אלקטרומגנטיים הובילו לפיתוח הטלגרף האלחוטי והרדיו.
יחידת התדירות שנמדדת במחזורים לשנייה, קרויה על שמו, הרץ.
מ-1885 עד 1889 הפך הרץ לאדם הראשון ששידר וקלט גלי רדיו בניסויים שהולידו את עידן התקשורת האלחוטית, לפני התגליות של ג'וליאלמו מרקוני האיטלקי ואלכסנדר פופוב הרוסי.
בשנת 1886 נישא לאליזבט דול ונולדו להם שתי בנות – יוהנה ומתילדה.
הוא זכה במדליית רמפורד בשנת 1890.
הרץ נפטר בגיל 37 כתוצאה מהרעלת דם.
בשל מוצאו היהודי, למרות היותו נוצרי, השלטון הנאצי פעל למחיקת מורשתו ושמו מרחובות ברחבי גרמניה וסילק את דיוקנו שהיה תלוי בבית עיריית המבורג.
רחוב באזור התעשייה חוף שמן בחיפה נושא את שמו.
היינריך הרביעי היה מלך גרמניה מ־1056 וקיסר האימפריה הרומית הקדושה מ־1084 ועד ויתורו על הכתר ב־1105.
היינריך היה בנו הבכור של היינריך השלישי, קיסר האימפריה הרומית הקדושה.
הטבלתו לנצרות נדחתה עד חג הפסחא הקרוב להיוולדו, כדי לאפשר לאב הוגו מקלוני להיות סנדקו, אך עוד קודם לכן ניסה אביו להשפיע על האצילים להכיר בילד כיורשו.