tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
ב-31 במאי 2019 ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה הראשונה של המועדון, בניצחון 2–3 על קורדובה במסגרת המחזור ה-41 בליגה הספרדית השנייה לעונת .
זו הייתה הופעתו היחידה בעונה זו, שבסופה העפילה אוססונה ללה ליגה.
ב-19 ביולי 2020 ערך את הופעת הבכורה שלו בלה ליגה, בתיקו 2-2 נגד מיורקה במסגרת המחזור ה-38 לעונת 2019/2020.
אורוס היה חלק מסגל נבחרת ספרד עד גיל 21 לטורניר אליפות אירופה עד גיל 21 לשנת 2023, וערך שש הופעות בטורניר, בהן הבקיע שער אחד.
איימריק קארון הוא עיתונאי, סופר, פובליציסט, פעיל למען זכויות בעלי חיים ופוליטיקאי צרפתי.
הוא כיהן כחבר האספה הלאומית של צרפת מטעם המחוז ה-18 של פריז בין השנים 2022–2024, במסגרת המפלגה האקולוגית-מהפכנית (Révolution écologique pour le vivant), אותה ייסד.
איימריק קארון נולד בבולון-סור-מר, עיירה בחבל פה-דה-קאלה שבצפון צרפת.
הוא גדל במשפחה ממעמד הביניים; אביו מנהל בית ספר יסודי ואימו מורה.
למד עיתונאות בבית ספר לעיתונאות בעיר ליל, ולאחר מכן קיבל תואר שני בפילוסופיה באוניברסיטת סורבון בפריז.
קארון החל את קריירת העיתונאות בשנת 1995, לאחר סיום לימודיו בבית הספר לעיתונאות.
שימש ככתב חוץ בערוצי טלוויזיה צרפתיים, בהם TF1 ו-France 3, ודיווח בעיקר מאזורי סכסוך, בהם עיראק, אפגניסטן, קוסובו, חוף השנהב והרפובליקה של קונגו.
בין 2012 ל-2015 השתתף בתוכנית אירוח בערוץ France 2 וזכה לפופולריות.
לאורך השנים השתתף גם בתוכניות רדיו ופרסם טורי פובליציסטיקה בעיתון לה מונד ובעיתונים נוספים.
ב-2018 קארון ייסד את המפלגה האקולוגית-מהפכנית (Révolution écologique pour le vivant), ששמה דגש על איכות הסביבה, זכויות בעלי חיים וצדק חברתי.
בשנת 2022 הוא נבחר לפרלמנט הצרפתי כנציג המחוז ה-18 של פריז במסגרת הסכם קואליציוני עם מפלגה נוספת.
במהלך כהונתו קידם הצעות חוק להגבלת פעילותה של תעשיית הבשר, איסור משלוחים חיים של בעלי חיים וקידום חקלאות בת קיימא.
בשנת 2024 הפסיד את מושבו באספה הלאומית, אך ממשיך בפעילות פוליטית.
המפלגה האקולוגית-מהפכנית מנסה לקדם שינוי מערכתי במדיניות הסביבתית, הכלכלית והחברתית, תוך התמקדות בשלושה עקרונות מרכזיים:
איכות הסביבה: קידום מדיניות להפחתת פליטות גזי חממה, הגנה על המגוון הביולוגי ופיתוח אנרגיות מתחדשות.
זכויות בעלי חיים: מאבק נגד חקלאות תעשייתית וניצול בעלי חיים, תוך קידום חקיקה להגנה על רווחת בעלי חיים.
צדק חברתי: צמצום אי-שוויון כלכלי וחברתי באמצעות מדיניות פרוגרסיבית, כולל מיסוי עשירים ותמיכה בחקלאים מקומיים.
קארון טען כי המהפכה האקולוגית מחייבת שינוי עמוק בתרבות הצריכה וביחס של החברה לסביבה ולבעלי החיים.
הוא קרא להפסקת הסכמי סחר חופשי שפוגעים בחקלאות בת קיימא ולהשקעה בחינוך סביבתי.
במהלך כהונתו בפרלמנט הוא הגיש הצעות חוק לאיסור על שימוש בחומרי הדברה מזיקים ולקידום חקלאות אורגנית.
כמו כן, הוא תמך בקמפיינים ציבוריים להעלאת המודעות למשבר האקלים, ושיתף פעולה עם ארגון גרינפיס וארגונים צרפתיים למען זכויות בעלי החיים.
קארון מרבה להתבטא בנושאים פוליטיים שונים.
בין השאר, הוא ביקורתי כלפי מדיניות ישראל בסכסוך הישראלי-פלסטיני.
בתוכנית טלוויזיה בספטמבר 2014 התרחש עימות מילולי בינו לבין ברנאר-אנרי לוי אודות מבצע צוק איתן.
לאחר האירוע איימריק קארון ומשפחתו ספגו איומים ברצח וקיבלו אבטחה משטרתית.
במהלך מלחמת חרבות ברזל הביע לעיתים קרובות ביקורת על ישראל.
בריאיון באוגוסט 2024 אמר הרב הראשי של צרפת, חיים קורסיה: "אין לי שום סיבה להתבייש במה שישראל עושה, גם לגבי האופן שבו היא מנהלת את הלחימה".
בעקבות דברים אלה הגיש קארון תלונה נגדו על תמיכה בפשעי מלחמה.
קארון הוא טבעוני מאז 2011 ודמות מובילה בתנועה נגד סוגנות בצרפת.
בספריו ומאמריו הוא מציג ביקורת על תעשיית הבשר וקורא למיגור הסוגנות ולשוויון מוסרי בין בני אדם לבעלי חיים.
בעיקר בולט ספרו "Antispéciste" (אנטי-סוגנות) משנת 2016, בו הוא מפרט את תפיסתו נגד סוגנות.
הוא מתאר עד כמה בעלי החיים הם יצורים רגשיים, אינטליגנטיים ובעלי חיי חברה, וקורא לשוויון בין המינים.
בשנת 2019 צוטטה בעיתונות אמירה פרובוקטיבית שלו בנושא זה, כאשר טען שאסור לבני אדם להרוג יתושים או למנוע מהם לעקוץ, משום שזו הדרך שלהם לקבל חלבון, הנחוץ לצורכי רבייה ותזונה.
לדבריו הוא אימץ את תפיסת עולמו של הפילוסוף אלברט שווייצר, שהרשה לעצמו להרוג יתושים רק באפריקה, שם יש סכנה בהידבקות במלריה מעקיצת יתוש.
קארון מרצה לעיתים קרובות על קידום טבעונות ושמירה על איכות הסביבה.
בשנת 2014 קרא לביטול מלחמות שוורים, ומשנת 2016 פועל לשילוב מזון טבעוני בבתי הספר בצרפת.
בשנת 2015 כתב הקדמה לספרו של פיטר סינגר "The Ethics of What We Eat" שראה אור בצרפתית.
ביולי 2018 השחיתו אלמונים מספר חנויות בשר ואטליזים בצרפת.
קארון גינה את המעשים וכינה אותם "ונדליזם", אך הוסיף: "אם פעילי זכויות בעלי החיים נאלצים לנקוט באמצעים אלימים, זה פשוט משום שלא נעשה שימוש באמצעים דמוקרטיים בצרפת".
קארון נשוי ואב לשני ילדים, מתגורר בפריז.
איין מוניוס קאפייאן (בספרדית: Aihen Muñoz Capellán; נולד ב-16 באוגוסט 1997) הוא כדורגלן ספרדי המשחק בעמדות המגן השמאלי והקיצוני השמאלי בריאל סוסיאדד מהלה ליגה.
הוא גדל במחלקת הנוער של ריאל סוסיאדד.
בשנת 2015 קודם לקבוצת המילואים השלישית של המועדון, ששיחקה בליגה הרביעית.
לקראת עונת 2017/2018 קודם לקבוצת המילואים של המועדון, ששיחקה בליגה השלישית.
ב-6 בינואר 2019 ערך את הופעת הבכורה שלו בלה ליגה, כשפתח בהרכב בניצחון 2–0 על ריאל מדריד.
ב-23 באפריל 2019 האריך את חוזהו במועדון עד לשנת 2022, וב-9 ביוני 2019 קודם באופן קבוע לקבוצה הבוגרת.
איימן חוסיין ח'ליל סיאם הידוע בכינויו אבו אל-עז, היה טרוריסט פלסטיני, ששימש כראש המערך הרקטי של גדודי עז א-דין אל-קסאם ברצועת עזה משנות ה-2000 המוקדמות עד שנהרג על ידי ישראל בסוף 2023.
איימן סיאם, המכונה "אבו אל-עז", נולד במחנה הפליטים ג'באליה ב-18 באוגוסט 1974, למשפחה ששורשיה מיבנה.
בצעירותו היה שחקן כדורגל וכדורעף, ושיחק במועדון הכדורגל האגודה האסלאמית בין השנים 1994 ו-2001. הוא היה בעל תואר אקדמי מדעי מהאוניברסיטה האסלאמית בעזה.
סיאם שימש כראש מערך התמ"ס בארגון הטרור חמאס כ-15 שנים.
במסגרת תפקידו האחרון, היה אחראי סיאם על בניין הכוח של המערך, ניהול מלאי אמצעי הלחימה וכן הנחיה והכוונה של כלל שיגורי הרקטות של ארגון הטרור חמאס למדינת ישראל.
הוא היווה מוקד ידע משמעותי בזרוע הצבאית של חמאס, ובכלל סבבי הלחימה המשמעותיים האחרונים (מבצע עמוד ענן, מבצע צוק איתן, מבצע שומר החומות ועוד) היה אמון על הפעלת האש של חמאס ועל הוצאת מתווי טרור.
סיאם ניצל מכמה ניסיונות התנקשות, הן ב-2009 (במהלך מבצע עופרת יצוקה) והן ב-2014 (במהלך מבצע צוק איתן).
הוא נהרג ב-14 בנובמבר 2023 (במהלך מלחמת חרבות ברזל), בתקיפה של חיל האוויר על מפקדה תת-קרקעית בעיר עזה, יחד עמו נהרגו אחמד ע'נדור מפקד חטיבת צפון הרצועה ובכירים נוספים בחמאס.
האַיְינְזַצְגְרוּפֶּן (מגרמנית: Einsatzgruppen – "קבוצות משימה"), או עוצבות המבצע, הוא השם הכולל ל"עוצבות המבצע של האס דה והסיפּ"וֹ (משטרה)", אשר שימשו גורם מרכזי בהשמדת יהודי אירופה בתקופת מלחמת העולם השנייה.
הן הורכבו ממספר רב של יחידות חיסול ממונעות שהתקדמו אחרי הצבא הפולש (ולעיתים השתתפו בלחימה) בחזית המזרחית, וביצעו מעשי רצח של יהודים, פולנים וקומוניסטים רוסים.
האיינזצגרופן הוקמו בפקודתו של ראש המשרד הראשי לביטחון הרייך, ריינהרד היידריך, סמוך לתחילת המלחמה.
הן פעלו במסגרת האס אס שפעל בשטחים שנכבשו על ידי הגרמנים במזרח אירופה והיו מורכבות ממתנדבים נאצים נאמני המשטר.
בראשן הועמדו מפקדים בעלי השכלה – שלושה מבין מפקדי ארבע היחידות המרכזיות של האיינזצגרופן היו בעלי תואר דוקטור.
לאנשים שגויסו ליחידות אלו הייתה מוטיבציה אידאולוגית וקנאות פנאטית לרייך השלישי.
בתחילה היה תפקידו העיקרי של הכוח לפעול נגד מי שהוגדר כאויבי המשטר הנאצי, כמו יהודים פוליטיים, אנשי אינטליגנציה פולנים, חברי המפלגה הקומוניסטית ומתנגדי משטר נוספים; אך בהמשך, ובמיוחד מאוגוסט 1941, הורחבו תפקידיו והוא עבר מרצח ממוקד לרצח המוני של נשים וילדים.
בשלב זה מטרתו העיקרית, כפי שהעיד איש האס אס הגנרל אריך פון דם באך-צלבסקי במשפטי נירנברג, הייתה: "השמדה של יהודים, צוענים וקומיסרים סובייטים".
לאיינזצגרופן היה תפקיד מוביל ביישומו של הפתרון הסופי של "שאלת היהודים" בשטחים שנכבשו על ידי גרמניה.
על פי רשימותיו האישיות של ריינהרד היידריך, האיינזצגרופן רצחו יותר ממיליון אזרחים.
ההשמדה החלה ברציחתם של אינטלקטואלים פולנים ב-1939, ועברה לרציחתם המאסיבית של יהודים וצוענים ברחבי מזרח אירופה.
על פי הערכתו של ההיסטוריון ראול הילברג, בשנים 1941 ל-1945 רצחו אנשי האיינזצגרופן יותר מ-1.3 מיליון אנשים בירי.
על-אף שהאיינזצגרופן נשלטו על ידי האס אס, כוחותיהם הורכבו מאנשי משטרת הסדר הגרמנית (Ordnungspolizei), מאנשי האס אס החמוש (וָאפֶן אס אס) וממתנדבים מקומיים.
האיינזצגרופן הוקמו ב–1938 על ידי ריינהרד היידריך, ראש משטרת הביטחון בגרמניה הנאצית, ושימשו כיחידות למשימות מיוחדות.
מטרתן, בראשית פעילותן, הייתה לטפל בגורמים עוינים למשטר הנאצי, לאתר מתנגדים פוליטיים ולעוצרם, להחרים נשק, ולאחר סיפוח אוסטריה וצ'כוסלובקיה – לבצע פעולות טרור נגד מתנגדי המשטר.
ערב הפלישה לפולין הוקמו שש קבוצות מבצע.
עם פרוץ מלחמת העולם השנייה הצטרפו האיינזצגרופן לצבא שפלש לפולין: קבוצות 1–5 סופחו כל אחת לארמייה, וקבוצה 6 פעלה עצמאית.
האיינזצגרופן חולקו ל-15 איינזצקומנדו (אחד לכל קורפוס במסגרת הארמייה).
אנשי היחידות גויסו מקרב המשרד הראשי לביטחון הרייך, שהיה הגוף שתחתיו פעלו היחידות ובראשו עמד היידריך.
האיינזצגרופן הסתייעו בצבא רק בעניינים לוגיסטיים (מזון, אספקה וכדומה) ולא בעניינים מבצעיים, מה ששחרר את הצבא מביצוע רציחות ו"ניקה" את מצפונו.
בהתאם להוראות באיגרת הבזק של היידריך, תפקידם היה ריגול נגדי וטיפול ב"אויבי העם הגרמני".
משימתם העיקרית הייתה לרכז את יהודי פולין המערבית לתוך גטאות בערים.
עם זאת, הם נדרשו להשיג רשימות של אנשי ההנהגה הפולנית ולהוציאם להורג.
מעשיהם לווּ באכזריות, בהשפלה ובהתעללות.
הם ביצעו רציחות של יחידים ומעשי טבח של קהילות שלמות.
הנס פרנק, האחראי על אזור הגנרלגוברנמן, טען שהגרמנים לא יכולים להקריב דמם כדי להציל את אירופה מהיהודים, ושהגזע היהודי ימשיך להתקיים.
הוא דרש את השמדת היהודים.
האיינזצגרופן בפיקודו של אודו פון ווירש פעלו באכזריות יוצאת דופן, ואף קציני ורמכט הסתייגו מפעילותם.
כאשר הכינה גרמניה את מבצע ארי הים (הפלישה לבריטניה), הוכנו על ידי היידריך שישה איינזצקומנדו שהיו אמורות להיות תחת פיקודו של פרופ' פראנץ זיקס ואמורות היו לפעול ממשרדיהן בלונדון, בריסטול, ברמינגהאם, ליברפול, מנצ'סטר ואדינבורו.
הם הוקמו למטרת לכידת אויבי המשטר, ולשם כך הוכנו שתי רשימות על ידי ולטר שלנברג (מהאס-דה).
הכנתם הייתה חפוזה מכיוון ששלנברג היה עסוק בתכנון חטיפתו (שלא בוצעה) של הדוכס מווינדזור בליסבון.
רשימה אחת כללה שמות אנשים: צ'רצ'יל ושאר חברי הקבינט, סופרים רבים (ה' ג' וולס, וירג'יניה וולף ועוד), מלומדים, מהגרים זרים וגרמנים (בהם חיים ויצמן וזיגמונד פרויד) ושרי הממשלה הצ'כוסלובקית הגולה (הנשיא בנש ושר החוץ יאן מסריק).
הרשימה השנייה כללה מוסדות, כגון ה"פאבליק סקול", תנועת הצופים והכנסייה האנגליקנית.
ב–1941, עם הפלישה לברית המועצות (מבצע ברברוסה), אורגנו האיינזצגרופן מחדש לארבע קבוצות – אחת לכל קבוצת ארמיות פולשת – וכל קבוצה כללה כמה מאות חיילים.
היחידות חולקו לאיינזצקומנדו (EK), שייעודם פעולה מאחורי החזית, וזונדרקומנדו (SK; אין מדובר באסירים הפועלים של מחנות ההשמדה), שייעודם פעולה בחזית עצמה.
בפועל, כל יחידה כזו קיבלה גזרה גאוגרפית משלה, כך שלמעשה לא היה הבדל ביניהן.
בנוסף פעלו גם יחידות מבצע זמניות – טַיְילְקומנדו (חלקי קומנדו) או פוֹרְקומנדו (קומנדו קדמי), כפי שנקראו לפני פלישתם לעיר.
מאחר שהאיינזצגרופן עצמן לא כללו מספר רב של אנשים, הן נעזרו ביחידות משטרה מקומיות (הידועה ביותר לשמצה הייתה זו של אוקראינה) ולעיתים רחוקות ביחידות צבא עורפיות.
האיינזצגרופן ריכזו גורמים לא-רצויים לנאצים בגטאות והרגו אותם.
הם עברו ביישובים שנכבשו מידי הרוסים, והשמידו – טבחו על ידי ירי או גז – קרוב למיליון איש, רובם יהודים והשאר צוענים וקומוניסטים, שנחשבו לגורמים המסוכנים ביותר בעיני הנאצים.
טוענים כי אופי פעילותם העיד, כבר בשלב זה, על כוונת הנאצים לפעולה מקיפה להשמדת היהודים (התחלת "הפתרון הסופי").
מבנה האיינזצגרופן ערב הפלישה לברית המועצות
איינזצגרופה א' – SK 1a+b, EK 2+3, שכללה 1,000 איש בפיקוד בריגדפיהרר ד"ר פרנץ שטלקר ופעלה בארצות הבלטיות.
איינזצגרופה ב' – SK 7a+b, EK 8+9 ו־c (שיוחדה למוסקבה), שכללה 665 איש בפיקוד בריגדפיהרר ארתור נבה ופעלה בבלארוס.
איינזצגרופה ג' – SK 4a+b, EK 5+6, שכללה 800 איש בפיקוד גרופנפיהרר ד"ר אוטו רש ופעלה במרכז ומערב אוקראינה.
איינזצגרופה ד' – SK 10a+b, EK 11a+b,12 שכללו 600 איש בפיקוד גרופנפיהרר פרופ' אוטו אולנדורף ופעלה בדרום אוקראינה.
הרג בבור ירי – רובם של ההרוגים נורו על ידי חוליות ירי.
המוני היהודים רוכזו במרכז היישוב, בתואנה כי הם מועברים ליישוב אחר או נלקחים לעבודות כפייה.
משם הובלו ברגל לאזור מרוחק מהיישוב, והומתו בירי אל בורות ואל מחפורות שהוכנו מראש.
לעיתים אולצו היהודים לחפור בעצמם את הבורות לפני הירי, או לכסותם בעפר על-מנת להסתיר את המתים.
לעיתים התבקשו הקורבנות לשכב על גבי שורה קודמת של גופות ונורו, שכבה על גבי שכבה.
לאחר הירי קצינים היו עוברים ומוודאים הריגה באנשים שרק נפצעו.
מעטים בלבד מבין היהודים הצליחו להינצל מן הירי, בזחילה מן הבורות אל היערות הסמוכים.
בפונאר שבליטא נערך טבח של 60,000 יהודים, והטבח שנערך בבאבי יאר ליד קייב, בירת אוקראינה, היה לסמל זוועת ההרג בירי: בחודש ספטמבר 1941 נרצחו בדרך זו 33,771 יהודים תוך יומיים בלבד; בשנה שלאחר מכן נהרגו במקום כ-15,000 יהודים נוספים, ועוד מספר לא ידוע של צוענים ושבויים סובייטים.
המתה במשאיות גז – האיינזצגרופן נהגו לדחוס מספר רב של אנשים לתא הנוסעים של המשאית, לנעול אותו, לחבר אליו את צינור המפלט של המנוע ולחנוק את הקורבנות בגז פחמן חד-חמצני.
לרשות האיינזצגרופן הועמדו 20 משאיות.
שיטת רצח זו לא הייתה אהובה במיוחד על האיינזצגרופן, כיוון שגרמה להם לטרחה רבה וקושי פסיכולוגי רב בטיפול בגוויות המתים.
הטבח הגדול של היהודים החל בברית המועצות והמשיך לפולין.
הוא נעשה במסווה ובהיחבא, ללא עדים, והיהודים שהומתו נקברו מייד לאחר הרצח.
על-פי דוחות שנתגלו ניתן להעריך את מספר הנרצחים בדרך זו בכמיליון וחצי יהודים, כבר בשלב זה של המלחמה.
כלכלה – הירי אל הבורות גזל תחמושת רבה מן הצבא, ועלויות ההרג היו גבוהות.
גם כמות האלכוהול הרבה שנצרכה במהלך הפעולות הטרידה את הגרמנים.
יעילות – כמות הבורות שנחפרו להסתרת הגופות הייתה מוגבלת וגזלה זמן רב.
קצב ההריגה בירי איטי מדי ואילו מספר היהודים הגדול חִייב יתר מהירות.
מספר היהודים הנכנסים למשאית היה מוגבל, והפחית את יעילות ההשמדה.
מחיר פסיכולוגי – ההשמדה במשאיות יצרה התנגדות של מבצעיה, משום שהייתה כרוכה באי-נעימות עקב ההמתה האיטית וקולות הסבל של הגוססים.
הירי הישיר באנשים גרם לנזק פסיכולוגי ליורים (בעיות כמו סדיזם, מחלות נפש ודיכאונות החלו להיות נפוצות אצל החיילים), למרות ריכוך הבעיה על ידי יצירת דה-הומניזציה של הנטבחים, ושיכוך ההשפעה על היורים בכך שהומלץ להם להשתכר לפני הירי.
סודיות – קבוצות הביצוע התקשו לשמור על סודיות המבצע, משום שתושבי הסביבה הלא-יהודים הבחינו לרוב במתרחש, והיו עלולים לחשוף עדויות על הרצח ההמוני.
פעולות האיינזצגרופן כחלק מהפתרון הסופי
הטענה כי השמדת היהודים השיטתית החלה עם הפלישה לברית המועצות נתמכת בכמה נימוקים:
מספר היהודים – עם הפלישה לברית המועצות נוספו לשטח השליטה הגרמני 2.5 מיליון יהודים.
יחד עם היהודים שחיו בברית המועצות הגיעה האוכלוסייה היהודית לחמישה מיליון נפש.
הכפלת מספר היהודים תחת השליטה הגרמנית "חייבה" את השמדתם.
מספר היהודים שהושמדו בידי האיינזצגרופן (מיליון וחצי) ושיטות ההשמדה העידו על כוונת הנאצים לפעול להשמדה שיטתית של העם היהודי.
ההישגים הצבאיים של הגרמנים – הפלישה לברית המועצות נערכה לאחר שנתיים של ניצחונות, שבמהלכן נכבשו מזרח אירופה ומערבה.
הישגים אלה תרמו לתחושת הביטחון של הגרמנים, שהתבטאה בשאיפתם להשמדת העם היהודי.
המאבק בקומוניזם – הנאצים ראו בקומוניסטים בברית המועצות אויב מר והוציאו הוראה בפקודת הקומיסרים לרצוח את כל הפעילים הקומוניסטים.
הם גם רצחו קרוב ל-3 מיליון שבויי מלחמה רוסים.
ההנהגה הנאצית זיהתה בין הקומוניסטים והיהודים וראתה במאבק זה מאבק משותף.
האידאולוגיה הנאצית על "מרחב מחיה" במזרח – האידאולוגיה הנאצית הושתתה על התיישבות גרמנית רחבת היקף במזרח אירופה.
הפלישה לברית המועצות נועדה להרחיב את תחום המחייה הגרמני, ולשם כך נדרשו הגרמנים "לטהר" את השטח.
בעקבות חשיפת הגרמנים את טבח הפולנים ביער קאטין בידי הסובייטים באפריל 1943 נותקו היחסים הדיפלומטיים בין הממשלה הפולנית הגולה בראשותו של הגנרל ולדיסלב שיקורסקי שישבה בלונדון לבין ממשלת ברית המועצות.
אירוע זה הדגים לגרמנים את ההשלכות של גילוי של רציחות המוניות, וביולי 1943 הוקמה יחידה בשם זונדרקומנדו 1005 בראשות פאול בלובל, שמשימתה הייתה לטשטש את עקבות הרציחות ההמוניות ולהעלימן.
במבצע רחב היקף ותוך שימוש בעובדי כפייה יהודים, עברה היחידה באתרי הרצח, הוציאה את גופות הנרצחים מהקברים ההמוניים, ושרפה אותם בעזרת עצים וחומרי דלק.
בבלארוס השתמשה היחידה בשבויי מלחמה סובייטים.
עובדי הכפייה הללו נרצחו והוחלפו באחרים כדי לטשטש את המעשים.
עם זאת, היו מקרים של בריחות של עובדי כפייה אשר ידעו כי גורלם נחרץ ולא נותר להם להפסיד דבר.
כבר ב-1943 ניהלה ברית המועצות משפטים בשטחים שכבשה כנגד אנשי האיינזצגרופן שהצליחה ללכוד.
ב-1946 נשפט בריגה פרידריך יקלן, שהיה אחראי על מספר רציחות המוניות גדולות, והיה בעל כושר המצאה ביצירת שיטות להרג המוני, והוצא להורג בתלייה.
אחרי המלחמה נידונו אנשי האיינזצגרופן במשפט התשיעי של בית-הדין הצבאי האמריקני בנירנברג.
שמו הרשמי של המשפט היה "ארצות-הברית של אמריקה נגד אוטו אולנדורף ואחרים".
אב בית-הדין היה השופט מיכאל א.
המשפט התנהל מ-3 ביולי 1947 עד 10 באפריל 1948, והיו בו 24 נאשמים בלבד (בשל מחסור במושבים בבית המשפט).
14 מתוכם נדונו למוות, אולם גזר הדין בוצע רק בארבעה מקרים: אוטו אולנדורף שהודה באחריות לרצח 90,000 בני אדם, פאול בלובל, אריך נאומן וורנר בראון הוצאו להורג בתלייה; כל הנאשמים האחרים נדונו לתקופות מאסר שונות.
כולם שוחררו מהכלא ב-1958 כולל ארנסט ביברשטיין שתחילה נדון לעונש מוות.
בחקירתו של אוטו אולנדורף הוא הסביר את הרציונל והמניעים למעשי האיינזצגרופן:
ברית המועצות התכוננה לתקוף אותנו ולכן הקדמנו לתקוף אותה".
לשאלתו של התובע למה הם רצחו יהודים, השיב אולנדורף: "ליהודים הייתה סימפתיה לבולשביקים".
ולשאלת התובע מדוע הם רצחו את הילדים, השיב: "לא רצינו שהילדים יגדלו ויהיו אויבי הרייך".
לטענתו של התובע במשפט, בנג'מין פרנץ, היחס הסלחני של ארצות הברית כלפי הנאשמים נבע מכך שארצות הברית הייתה זקוקה לגרמניה במלחמה הקרה כנגד ברית המועצות ולכן היא לא רצתה להכעיס את דעת הקהל הגרמנית.
מאז הקמתה של "הלשכה המרכזית של המנהל המשפטי" בלודוויגסבורג שבמערב גרמניה לתביעות נגד פושעי מלחמה, נפתחו תיקים והובאו למשפט יותר מ-100 איש, ביניהם מפקדי איינזצקומנדו, קצינים, מש"קים וטוראים.
במשפטים הללו לא נגזרו עונשי מיתה, שכן עונש המיתה בוטל ברפובליקה הפדרלית הגרמנית.
למעשה מתוך 3,000 איש שהשתתפו בחוליות המוות, רק כ-200 הועמדו לדין.
כל היתר חזרו בתום המלחמה למשרותיהם הרגילות, ורבים בהם שימשו בתפקידים של אכיפת החוק בגרמניה שלאחר המלחמה.
גילוי מאוחר: תוכנית להשמדת יהודי ארץ ישראל
לדברי החוקרים, העובדה כי התוכנית התגלתה 64 שנים לאחר שנרקמה, נובעת מכך שהם איתרו מסמכים שחוקרים אחרים פסחו עליהם.
על פי המחקר, הוקמה עוצבת מבצע מיוחדת לצורך כך במסגרת האס אס בשם "איינזצגרופה מצרים", שכללה 24 חיילי אס אס בפיקודו של ולטר ראוף, קצין האס אס שהיה אחראי בסוף 1941 ובראשית 1942 על ייצורן של משאיות להמתה באמצעות גז הפליטה שלהן, שהוזרם לתא מטען אטום ובו הקורבנות.
השמדת חמש מאות אלף היהודים בארץ ישראל אמורה הייתה להתבצע באותם האמצעים והשיטות שבהם בוצע רצח יהודי אירופה, דהיינו הפעלת האוכלוסייה המקומית, הלא-יהודית, כמבצעי הרצח השיטתי, בהדרכתו ובפיקודו של צוות גרמני מצומצם.
תוכנית זאת תואמת את ההבטחה שהגרמנים נתנו למנהיג ערביי ארץ ישראל חאג' אמין אל-חוסייני, ששהה בגלות בברלין, בדבר מחויבתם להשמדת היישוב היהודי בארץ ישראל.
אנשי עוצבת המבצע הוצבו באתונה והמתינו לפקודה לנוע לארץ ישראל.
עם הניצחון הבריטי בקרב אל-עלמיין השני בסוף שנת 1942 בא הקץ לתוכנית זאת, והצוות של "איינזצגרופה מצרים" נאלץ להישאר ביוון.
למרות שאנשי היישוב לא היו מודעים לתוכנית הזו, עברו עליהם מאתיים ימי חרדה מפני פלישה גרמנית אפשרית.
אַיְינְשְטַיְינְיוּם הוא יסוד מלאכותי מתכתי ורדיואקטיבי, שסמלו הכימי Es ומספרו האטומי 99. זהו היסוד ה-7 בסדרת היסודות הטרנס-אורניים.
איינשטייניום מופק על ידי הפצצת פלוטוניום בנייטרונים ונוצר לראשונה בידי אדם במהלך הניסוי הראשון של פצצת המימן.
הוא נקרא על שם אלברט איינשטיין, בכנס האטום הראשון בז'נבה, אוגוסט 1955, חודש לאחר פטירתו של איינשטיין.
איינשטייניום הוא אחד משני היסודות הכבדים ביותר שניתן להפיקם על ידי הפצצת נייטרונים (בניגוד להפקה במאיצי חלקיקים בלבד), והיסוד הכבד ביותר שהוכנה דגימה מתכתית טהורה שלו.
תפוקת האיינשטייניום העולמית, בכורים הגרעיניים הספורים המתאימים לכך, עומדת על כמיליגרם אחד לשנה.
השימוש היחיד של איינשטייניום הוא בתחום המחקר המדעי.
האיינשטייניום זוהה לראשונה בדצמבר 1952 על ידי אלברט גיורסו באוניברסיטת קליפורניה בברקלי ועל ידי קבוצה נוספת בראשות ג.ר שופין במעבדה הלאומית לוס אלמוס שבארצות הברית.
אלו וגם אלו בחנו נשורת מהניסוי הראשון בפצצת מימן בנובמבר 1952 (קיסוס מייק, שהיה חלק מסדרת ניסויים קצרה בשם "מבצע קיסוס" ).
הם גילו את האיזוטופ 253Es (זמן מחצית החיים 20.5 יום), אשר הופק מההיתוך הגרעיני של 15 נייטרונים עם 238U (שעבר אז התפרקות בטא).
הממצאים נשמרו בסוד עד 1955 עקב מתיחויות המלחמה הקרה.
ב-1961 הופק די איינשטייניום כדי להכין כמות מיקרוסקופית של 253Es.
משקלה של דוגמה זו היה בערך 0.01 מיליגרם, והיא נמדדה במד משקל מיוחד.
החומר שהופק שימש להפקת מנדלביום (יסוד טרנס-אורני נוסף).
איינשטייניום נוסף הופק בכור האיזוטופים במתח גבוה במעבדה הלאומית אוק רידג' בטנסי, על ידי הפצצת 239Pu בנייטרונים.
כ-3 מיליגרם נוצרו במשך למעלה מ-4 שנות הקרנה, ולאחריה הפרדה כימית מכמות התחלתית של קילוגרם אחד איזוטופ פלוטוניום.
רשימת תרכובות ידועות של איינשטייניום:
EsBr2 - איינשטייניום ברומיד (II).
EsBr3 - איינשטייניום ברומיד (III).
EsCl2 - איינשטייניום כלוריד (II).
EsCl3 - איינשטייניום כלוריד (III).
EsF3 - איינשטייניום פלואוריד (III).
EsI2 - איינשטייניום יודיד (II).
EsI3 - איינשטייניום יודיד (III).
Es2O3 - תחמוצת איינשטייניום (III).
איינטרכט פרנקפורט הוא מועדון ספורט רב תכליתי גרמני מהעיר פרנקפורט שבמדינת הסן, שנודע בעיקר בזכות קבוצת הכדורגל שלו, המשחקת בבונדסליגה.
הקבוצה נוסדה בשנת 1899, ומחזיקה באליפות אחת של הבונדסליגה, חמש זכיות בגביע הגרמני, זכייה אחת בגביע אופ"א וזכייה אחת בליגה האירופית.
הקבוצה משחקת באצטדיון דויטשה בנק פארק, הידוע גם בשמו המקורי ואלדשטדיון, שתכולתו 59,500 צופים.
המועדון המאוחד זכה בשלוש אליפויות רצופות של המחוז, שהקנו לו השתתפות באליפות השנתית של דרום גרמניה.
בשנת 1920, לאחר סיום מלחמת העולם הראשונה, התמזג המועדון עם מועדון התעמלות בשם פרנקפורטר טורגמיינדה פון 1861, והאיחוד הזה יצר את איינטרכט פרנקפורט, כאשר פירוש השם איינטרכט הוא הרמוניה בגרמנית, והשם נועד לבטא את ההרמוניה בין המועדונים המרכיבים את האיחוד (בדומה לקבוצות אנגליות הקרויות יונייטד).
בשנת 1927 נפרדו דרכיהם של מועדון הכדורגל ומועדון ההתעמלות.
באותה תקופה החל מועדון הכדורגל איינטרכט פרנקפורט להצליח מאוד ולזכות בתארים אזוריים רבים, אך לא הצליח לזכות באליפויות הארציות.
איינטרכט פרנקפורט הגיעה לגמר אליפות גרמניה לשנת 1932, בו הפסידה 0–2 לבאיירן מינכן.
בשנת 1933, עם עליית הרייך השלישי, בוצע ארגון מחדש של מבנה הליגות בגרמניה, והוקמו 16 ליגות מחוזיות הנקראות גאוליגה, שבסיומן נפגשות הקבוצות המנצחות לאליפות הארצית.
איינטרכט פרנקפורט סיימה לרוב בצמרת הטבלה של הגאוליגה שלה, ובשנת 1938 זכתה באליפות הגאוליגה של מחוז דרום מערב.
לאחר מלחמת העולם השנייה בוצע שוב ארגון מחדש של מבנה הליגות בגרמניה, ואיינטרכט פרנקפורט שובצה באוברליגה הדרומית, בה זכתה באליפויות בשנים 1953 ו-1959. הזכייה באליפות האוברליגה הדרומית בשנת 1959 הקנתה לפרנקפורט כרטיס לגמרים הארציים, ובמשחק הגמר הסופי ניצחה הקבוצה 2–3 את יריבתה קיקרז אופנבך, וזכתה באליפות גרמניה בפעם היחידה בתולדותיה.
בזכות הזכייה הזו באליפות השתתפה איינטרכט פרנקפורט בגביע אירופה לאלופות לשנת 1960 והגיעה עד לגמר, בו הפסידה 3–7 לריאל מדריד, בגמר שנחשב לאחד הטובים בהיסטוריה, שבו הובקעה רביעייה על ידי פרנץ פושקש ושלושער על ידי אלפרדו די סטפנו, בעוד שלפרנקפורט הבקיע ריכרד קרס שער אחד וארווין שטיין הבקיע צמד.
איינטרכט פרנקפורט הייתה אחת מ-16 הקבוצות שייסדו את הבונדסליגה בעונת 1963/64. הקבוצה נשארה בליגה במשך 33 עונות רצופות, כשברובן סיימה בחצי העליון של הטבלה.
הישג השיא של הקבוצה היה המקום השלישי, אותו השיגה חמש פעמים, כאשר בעונת 1991/92 הקבוצה סיימה עם שתי נקודות פחות מהאלופה שטוטגרט, בעונה המוצלחת ביותר בתולדותיה.
בעונת 1966/67 הגיעה פרנקפורט עד לחצי גמר גביע ערי הירידים, בו הודחה על ידי דינמו זאגרב.
בשנות ה-70 של המאה ה-20 פרנקפורט התמקמה בעיקר בחלק העליון של הטבלה, כששחקניה העיקריים היו ברנד ניקל, ברנד הולצנביין, יורגן גרבובסקי, שיאן ההופעות של הבונדסליגה בכל הזמנים, קרל היינץ קורבל, ובסיום העשור גם צ'ה בום קון.
בעונת 1973/74 זכתה הקבוצה בגביע הגרמני בפעם הראשונה, לאחר ניצחון 1–3 בגמר על המבורג.
כעבור שנה, בעונת 1974/75, הגנה פרנקפורט על תוארה וזכתה בגביע בפעם השנייה ברציפות, לאחר ניצחון 0–1 בגמר על דיסבורג.
בזכות זכייה זו השתתפה פרנקפורט בגביע אירופה למחזיקות גביע, והגיעה בו עד לשלב חצי הגמר, בו הפסידה במפגש כפול לווסטהאם יונייטד.
בעונת 1979/80 זכתה פרנקפורט בתואר החשוב ביותר בתולדותיה, גביע אופ"א, לאחר ניצחון על בורוסיה מנשנגלדבך במפגש כפול, בזכות שערי חוץ.
בעונת 1980/81 זכתה איינטרכט פרנקפורט בגביע הגרמני בפעם השלישית, לאחר ניצחון 1–3 בגמר על קייזרסלאוטרן.
בשנות ה-80 של המאה ה-20 היו לקבוצה גם מספר עונות חלשות בתקופה זו, בהן ניצלה בעור שיניה מירידה לבונדסליגה השנייה.
השחקנים העיקריים של הקבוצה היו קרל היינץ קורבל, ראלף פלקנמאייר ותומאס ברטולד.
בעונת 1983/84 פרנקפורט נשארה בליגה רק לאחר שניצחה במבחני הישרדות את דיסבורג.
בעונת 1987/88 זכתה פרנקפורט בגביע הגרמני בפעם הרביעית, לאחר ניצחון 0–1 בגמר על בוכום.
בעונת 1988/89 שוב הסתבכה פרנקפורט בתחתית, וניצחה את פ.צ.
כעבור שנה רכשה פרנקפורט מזארבריקן את החלוץ טוני יבואה, שעתיד היה להיות אחד מחשובי השחקנים של המועדון בתקופת ההצלחה בתחילת שנות ה-90 של המאה ה-20. בתקופה זו שיחקו בקבוצה, בנוסף ליבואה, שחקנים כמו אובה ביין, ג'יי ג'יי אוקוצ'ה, יורן אנדרסן, מנפרד בינץ, אנדראס מולר והשוער אולי שטיין.
בשנים 1990–1994 סיימה הקבוצה בכל העונות לפחות במקום החמישי, ושלוש פעמים במקום השלישי.
בעונת 1997/98, לאחר שתי עונות בבונדסליגה השנייה, חזרה הקבוצה לליגה הבכירה.
בעונת 1998/99 נדמה היה כי פרנקפורט תרד ליגה שוב כבר לאחר עונה אחת, אך במחזור האחרון הביסה פרנקפורט את האלופה היוצאת קייזרסלאוטרן בתוצאה 1–5, והשיגה מספר נקודות והפרש שערים זהה לזה של נירנברג, שירדה ליגה רק בגלל נחיתות בקריטריון שערי הזכות.
בעונת 1999/00 פרנקפורט שוב נאבקה בתחתית, ואף הופחתו לקבוצה שתי נקודות בגין עבירות תקציביות.
בעונת 2000/01 נשרה פרנקפורט שוב לבונדסליגה השנייה, ושבה לבונדסליגה שוב כעבור שתי עונות, בעונת 2000/03. בעונת 2003/04 נשרה פרנקפורט שוב לבונדסליגה השנייה אחרי עונה אחת בלבד בבונדסליגה, ושוב סבלה מבעיות תקציביות קשות.
פרנקפורט חזרה לבונדסליגה לאחר עונה אחת בבונדסליגה השנייה.
בעונת 2005/06 סיימה פרנקפורט במקום ה-14 בבונדסליגה, והגיעה לגמר הגביע הגרמני, בו הפסידה 0–1 לבאיירן מינכן.
הגעה זו לגמר הקנתה לפרנקפורט כרטיס לגביע אופ"א, וחזרה להשתתפות במפעלים אירופיים לאחר 12 שנים.
הופעה זו בגביע אופ"א בעונת 2006/07 הסתיימה בהדחה בשלב הבתים.
בין השנים 2007–2010 פרנקפורט סיימה לרוב בחלק התחתון של הטבלה, אך רחוק ממאבקי הירידה.
בעונת 2010/11 נשרה פרנקפורט לבונדסליגה השנייה בפעם הרביעית ב-15 שנים.
גם הפעם חזרה הקבוצה לבונדסליגה לאחר עונה אחת בלבד.
בעונת 2012/13, עונת החזרה לבונדסליגה, רשמה פרנקפורט הישג נאה כשסיימה במקום השישי, בעונה בה השחקנים העיקריים של הקבוצה היו סבסטיאן רודה, פירמין שווגלר, אלכסנדר מאייר, בסטיאן אוצ'יפקה ומרקו רוס.
בזכות הישג זה שיחקה פרנקפורט במפעל הליגה האירופית, ואף פגשה את מכבי תל אביב בשלב הבתים, אותו צלחה, אך הודחה על ידי פורטו בשלב הנוק אאוט הראשון.
לאחר מספר עונות סולידיות במרכז הטבלה, נקלעה איינטרכט פרנקפורט למאבקי תחתית בעונת 2015/16, והשתתפה בפעם השלישית בתולדותיה במבחני הישרדות בבונדסליגה, לאחר שהחתימה את ניקו קובאץ' כמאמן.
גם הפעם פרנקפורט צלחה מבחנים אלה כשגברה על נירנברג.
את עונת 2016/17 פתחה פרנקפורט היטב, אך נחלשה לקראת סיומה, ואת הליגה סיימה רק במקום ה-11. עם זאת, הגיעה הקבוצה לגמר הגביע הגרמני, בו הפסידה 1–2 לבורוסיה דורטמונד.
גם את עונת 2017/18 פתחה פרנקפורט היטב ונחלשה לקראת סיום העונה, אותה סיימה במקום השמיני.
עם זאת, פרנקפורט שוב הגיעה לגמר הגביע, בפעם השנייה ברציפות, והפעם חוללה הפתעה עצומה כשניצחה בגמר את באיירן מינכן בתוצאה 1–3, וזכתה בגביע לראשונה מזה 30 שנה, ובפעם החמישית בתולדותיה.
במאי 2018 הוכרז כי מאמנה החדש של פרנקפורט יהיה האוסטרי אדי הוטר, שיחליף את ניקו קובאץ' שעבר לבאיירן מינכן, אותה ניצח בגמר הגביע הגרמני.
בעונת 2021/2022 זכתה פרנקפורט בליגה האירופית לראשונה מאז 1980, לאחר שעברה בדרך קבוצות בדרגים גבוהים כגון: ריאל בטיס, ברצלונה ווסטהאם יונייטד.
בגמר ניצחה הקבוצה את ריינג'רס הסקוטית בדו-קרב פנדלים.
בבונדסליגה הקבוצה סיימה במקום ה-11. בגביע הגרמני הודחה עוד בסיבוב הראשון על ידי וולדהוף מנהיים.
בעונת 2022/2023 הקבוצה הביאה מספר שחקנים במטרה שיהפכו את הקבוצה לאחד מהקבוצות החזקות באירופה והחתימה את אלוף העולם מריו גצה שחזר לאחר שנה בקבוצת פ.ס.וו איינדהובן ואת רנדל קולו מואני מנאנט.
בתחילת העונה הפסידה בגמר הסופרקאפ האירופי לאלופת אירופה של אותה שנה, ריאל מדריד 0–2. בעקבות זכייתה בליגה האירופית העפילה הקבוצה אוטומטית לליגת האלופות.
בשלב הבתים הוגרלה הקבוצה יחד עם טוטנהאם הוטספר, ספורטינג ליסבון ואולימפיק מארסיי.
בסיום שלב הבתים העפילה הקבוצה לשמינית הגמר לאחר ניצחון במחזור האחרון בשלב הבתים, 1–2 על ספורטינג ליסבון.
בגביע הגרמני העפילה הקבוצה לרבע הגמר לאחר שניצחה בשמינית הגמר את דארמשטדט 2–4. הקבוצה ספגה 0–2 מנאפולי במשחק הראשון בשמינית גמר ליגת האלופות, שהתקיים בפרנקפורט.
במשחק השני הובסה פרנקפורט בתוצאה 0–3 והודחה.
בעונה הזו (2022/2023) סיימה הקבוצה במקום השביעי בבונדסליגה.
בעונת 2024/2025 סיימה הקבוצה במקום השלישי בבונדסליגה וזכתה בכרטיס לליגת האלופות לעונת 2025/2026.
איינטרכט פרנקפורט משחקת באצטדיון וולדשטדיון שנחנך בשנת 1925,שתכולתו 51,500 צופים, אך בעבר תכולתו הייתה מעל לשמונים אלף צופים, כמו במשחק מול פ.ק.
פירמזנס בשנת 1959, שבו צפו 81 אלף צופים.
האצטדיון ידוע משנת 2005 בשמו המסחרי דויטשה בנק פארק.
היריבה העירונית של איינטרכט פרנקפורט היא פ.ס.וו.
עם זאת, המפגשים ביניהן נדירים במיוחד בגלל הבדלי הליגות, ולמעשה מאז שנת 1962 נפגשו הקבוצות רק בעונת 2011/12, עת שתיהן שיחקו בבונדסליגה השנייה.
בשני המפגשים בעונה זו הביסה איינטרכט פרנקפורט את יריבתה.
סמל המועדון הוא עיט על רקע אדום ושחור, בדומה לכיסויי הנשק שרווחו בפרנקפורט בתקופת המאה ה-13. סמל העיט השתנה מספר פעמים עם השנים, אך מוטיב העיט על הרקע האדום והשחור נשאר כמעט בכל המקרים.
הקבוצה אימצה קמע בדמות עיט זהוב אמיתי ששמו אטילה, המצוי בגן החיות בעיר, ומבקרים רבים באים לצפות בו.
איינטרכט פרנקפורט היא קבוצת כדורגל נשים מהעיר פרנקפורט שבגרמניה.
הקבוצה הבוגרת משחקת כרגע בליגה העליונה בגרמניה, הבונדסליגה לנשים.
משנת 1999 עד 2020, המועדון היה ידוע בעבר בשם מועדון כדורגל הנשים פרנקפורט , ובקיצור פרנקפורט .
איינטרכט פרנקפורט זכתה בשבע אליפויות בונדסליגה, ומחזיקה בשיא של תשע זכיות בגביע הגרמני.
כמו כן, לזכותה ארבע זכיות בליגת האלופות לנשים (מקום שני במספר הזכיות לאחר אולימפיק ליון).
פרנקפורט משחקת באצטדיון ברנטאנובאד המכיל 5,200 מושבים, ויריבתה הגדולה ביותר היא טורבינה פוטסדאם.
הקבוצה הוקמה בשנת 1973 כמחלקת הנשים של מועדון הכדורגל פראונהיים 1908 , אך לא שיחק בשום ליגה או מסגרת מסודרת אחרת עד הקמת הבונדסליגה לנשים בשנת 1990. בעונות הראשונות סיימה הקבוצה באזור אמצע הטבלה עם מגמת שיפור קלה מעונה לעונה.
הבסיס להצלחתו המאוחרת של המועדון הונח בעונת 1993/1994, כאשר הקפטנית לשעבר מוניקה סטאב שימשה כמאמנת וכראש חטיבת כדורגל הנשים, וסיגפריד דייטריך כמנהל ומשקיע, פיתחו תפיסה מקצועית שתוביל את המועדון להצלחה מתמשכת - הראשונה מסוגה בכדורגל הנשים הגרמני.
ההישג המשמעותי הראשון של הקבוצה קרה בעונת 1995/1996, אז היא סיימה במקום השני בטבלת החטיבה הדרומית בליגה, ואחר כך בשלב הפלייאוף הגיעה עד לגמר הפלייאוף, אך הפסידה במשחק 0–1 לספורטפראונד זיגן.
בשנים הבאות התבססה פראונהיים כאחת מהקבוצות הטובות בגרמניה, אך לא הצליחה לזכות בתארים.
בעונות שלאחר מכן הצליחה הקבוצה להישאר בין המועדונים המובילים בכדורגל הנשים הגרמני, אך לא זכתה בתארים.
כמו כן, באותה תקופה היא תמיד הייתה בצילה של היריבה העירונית פ.ס.וו פרנקפורט.
ב-27 באוגוסט 1998 עברה הקבוצה לעיר פרנקפורט ושינתה את שמה למועדון כדורגל הנשים פרנקפורט .
השינוי הגיע מיד, כאשר כבר בעונתה הראשונה בפרנקפורט זכתה הקבוצה בדאבל - אליפות וגביע.
שנה לאחר מכן, בעונת 1999/2000 פרנקפורט זכתה בגביע השני שלה, אך איבדה את האליפות ל-FCR דיסבורג.
משנת 2001 עד 2003, זכתה הקבוצה בשלושה דאבלים רצופים, כאשר לשיאה הגיעה בשנת 2002, אז זכתה בעונה הראשונה של גביע אופ"א לנשים.
במשחק הגמר, ניצחה פרנקפורט 2–0 את אומאו השוודית, משערים של שטפי ג'ונס ובירגיט פרינץ.
במהלך השנים הללו והבאות, מועדון טורבינה פוטסדאם החל לקרוא תיגר על שליטת פרנקפורט.
כך בעונת 2003/2004 זכתה טורבינה פוטסדאם בדאבל משלה, והשאירה את פרנקפורט ללא תואר לאחר שזו זכתה בעשרה תארים בחמש שנים.
משחק הגמר בין השתיים משך מספר שיא של 13,100 אוהדים, כשביניהם הקנצלרית אנגלה מרקל.
בסיכום שני המשחקים, גברה פרנקפורט 7–2 על פוטסדאם וזכתה בטורניר בפעם השנייה בתולדותיה.
לאחר שפרנקפורט הפסידה לפוטסדאם בשלושת משחקי גמר הגביע הקודמים, הקבוצה זכתה בדאבל נוסף בעונת 2006/2007, אך הודחה ברבע גמר גביע אופ"א על ידי לקולבוטן הנורווגית.
בעונת 2007/2008, זכתה הקבוצה בטרבל השני שלה בשש שנים, והפכה לקבוצה הראשונה שזכתה שלוש פעמים בגביע אופ"א.
במשחק הגומלין של שלב הגמר נגד אומאו היו 27,640 צופים, שיא צופים חדש למשחק כדורגל של מועדון נשים באירופה.
בעונת 2008/2009 החלה ירידה משמעותית בהישגי הקבוצה.
המועדון סיים במקום הרביעי בליגה, הסיום הגרוע ביותר של המועדון מאז הקמת הבונדסליגה.
כמו כן, המועדון לא הגיע לגמר הגביע בפעם הראשונה מאז שנת 1998, לאחר שהפסיד בסיבוב השני לבאיירן מינכן, מה שהיה ההישג הגרוע ביותר של המועדון בטורניר הגביע מאז עונת 1991/1992. ובגביע אופ"א הן הודחו על ידי 2001 דיסבורג בשלב רבע הגמר.
במשך העונות הבאות הקבוצה נשארה בצמרת הטבלה אך לא זכתה בתארים מלבד הגביע בעונת 2010/2011. הקבוצה חזרה לזכות בתארים בעונת 2013/2014, אז זכתה בגביע וסיימה במקום השני בטבלת הליגה.
ועונה לאחר מכן, פרנקפורט גברה על פריז סן-ז'רמן בגמר ליגת האלופות לנשים וזכתה באליפות אירופה אחרי שבע שנות בצורת.
למרות ההצלחה הקצרה, המועדון המשיך להתדרדר עוד יותר בהישגיו, כאשר בכל העונות בין 2017 ל-2020 הוא סיים במקומות ה-5 או ה-6, המיקום הנמוך ביותר בתולדות המועדון.
בשנת 2019 הכריז המועדון על הצעה למיזוג עם מועדון הכדורגל איינטרכט פרנקפורט.
המיזוג אושר ביוני 2020 והחל מ-1 ביולי 2020, המועדון יתמודד כעת כמחלקת כדורגל הנשים של איינטרכט פרנקפורט.
בנוסף לקבוצה הבוגרת, המחלקה תכלול עד חמש קבוצות נשים שתתמודדנה ברמות ובגילים שונות של כדורגל הנשים.
איינטרכט פרנקפורט משחקת את משחקיה הביתיים באצטדיון ברנטאנובאד, אצטדיון במחוז רודלהיים שבפרנקפורט, והיא חולקת אותו עם קבוצת כדורגל הגברים רוט-ווייס פרנקפורט.
אצטדיון ברנטאנובאד נמצא בבעלות עיריית פרנקפורט ובעל קיבולת של 5,200 מושבים, כשמתוכם 1,100 מקורים בגג.
בעונות האחרונות היה לפרנקפורט את ממוצע הצופים הגבוה ביותר בבונדסליגה עם יותר מ-1,000 צופים למשחק בממוצע.
בכמה הזדמנויות קיימה פרנקפורט את משחקיה הביתיים בקומרצבנק ארנה, אצטדיון הבית של מחלקת כדורגל הגברים של המועדון.
בגמר גביע אופ"א לנשים בין פרנקפורט לטורבינה פוטסדאם בשנת 2006 נכחו 27,400 צופים, כמות שיא במשחקי כדורגל של מועדונים באירופה.
בתחילת שנות ה-2000 התפתחה יריבות בין פרנקפורט לבין אלופת גרמניה המזרחית בכדורגל נשים לשעבר טורבינה פוטסדאם, כאשר פוטסדאם התחילה להיות מועדון צמרת בבונדסליגה.
יריבות זו נמשכה גם בגביע הגרמני ובגביע אירופה כאשר פוטסדאם העפילה לתחרות על ידי לקיחת האליפות מפרנקפורט והצליחה גם לקחת את תוארה כאלופת אירופה.
מלבד היריבות הספורטיבית והמזרח-מערבית, לשני המועדונים יש פילוסופיות שונות לבניית הקבוצות.
פרנקפורט מעדיפה לקנות שחקניות מקומיות וזרות, בעוד פוטסדאם מתמקדת בפיתוח שחקניות צעירות בתוך מערכת המועדון שלה.
עריקתן של פטרה וימברסקי וקרולין תומאס מפוטסדאם לפרנקפורט "חיממה" את היריבות, מכיוון שבין שני המועדונים היה מעין הסכם לא כתוב שלא לרכוש אחת מהשחקניות של המועדון השני מבלי להתייעץ תחילה עם פדרציית הכדורגל הגרמנית.
בגלל היעדר חוליגניות בכדורגל הנשים, יריבות זו פיתחה תחרות בריאה בתוך הבונדסליגה ותרמה רבות להצלחת נבחרת הנשים.
היו חששות מפני בעיה פוטנציאלית בסגנון האולד פירם, מכיוון ששני המועדונים הללו היו העשירים ביותר בכדורגל הנשים והיה חשש שזה עלול להזיק לתחרותיות של הליגה אם הם יהפכו לדומיננטיים מדי.
אך עם עליית מחלקות כדורגל הנשים של וולפסבורג ובאיירן מינכן, הצטרפו מתחרות חדשות למרוץ האליפות.
איינר הרצשפרונג (בדנית: Ejnar Hertzsprung; 8 באוקטובר 1873, קופנהגן - 21 באוקטובר 1967, רוסקילדה) היה כימאי ואסטרונום דני, שפיתח במקביל להנרי נוריס ראסל את דיאגרמת הרצשפרונג-ראסל.
הרצשפרונג נולד בפרדריקסברג הנמצאת ליד קופנהגן, למשפחה ממוצא גרמני.
סבו היגר לדנמרק מפוטסדאם שבגרמניה, על מנת לשמש כמפקח על מפעל טקסטיל.
אביו למד אסטרונומיה בקופנהגן, אך בהמשך ויתר על עיסוקו זה מסיבות כלכליות, ועבר לעסקי הביטוח.
היות שהעדיף שבנו לא יעסוק באסטרונומיה, בביטוח או במתמטיקה, למד איינר הרצשפרונג הנדסה כימית.
בתחילת דרכו עבד שנה וחצי כמהנדס בסנקט פטרבורג שברוסיה, ובברלין שבגרמניה.
לאחר מכן החל ללמוד כימיה פיזיקלית בלייפציג.
בשנת 1902 חזר לדנמרק, לאחר מות אמו, שם עבד במצפה אורניה ובמצפה האוניברסיטאי כאסטרונום חובב.
פרסומיו הראשונים, שעסקו בקשר ובהשלכות הצילום (של כוכבים) על האסטרופיזיקה התאורטית, לא זכו בתחילה להתייחסות המתאימה, משום שפורסמו במגזין צילום מדעי.
ב-1909 הוזמן לאוניברסיטת גטינגן לשמש כפרופסור לאסטרונומיה.
באותה שנה גם התלווה לקרל שוורצשילד, שהפך למנהל המצפה האסטרופיזיקאי בפוטסדאם.
ב-1912 ערך מספר תצפיות במצפה הר וילסון.
משנת 1919 ועד 1946 עבד הרצשפרונג במצפה ליידן שבהולנד, כאשר משנת 1935 כיהן כמנהל המקום.
בנוסף, התגורר ועבד כשנתיים במצפה יוהנסבורג שבדרום אפריקה.
אשתו, הנרייטה, הייתה ביתו של האסטרונום ההולנדי יקובוס קפטיין.
ב-1906, בהיותו בפוטסדאם, הבחין הרצשפרונג כי ניתן לסווג את הכוכבים האדומים ביותר לשתי קבוצות נפרדות: כוכבים הבהירים משמעותית מהשמש, וכאלו העמומים ממנה.
הוא העניק לשתי הקבוצות האלה את הכינוי "כוכבים ענקים" ו"כוכבים ננסים".
בשנה שלאחר מכן החל הרצשפרונג לחקור צבירי כוכבים, שהם מקבצי כוכבים הנמצאים בסמיכות זה לזה.
הוא פרסם את התרשימים הראשונים של צבע לבהירות נראית של הכוכבים האלה, בהם נראתה עקומה רציפה של כוכבים, אותה כינה "הסדרה הראשית".
במקביל אליו, ערך הנרי נוריס ראסל מחקר דומה, בחקרו את הקשר בין הטיפוס הספקטרלי של הכוכבים לבין הבהירות המוחלטת שלהם, כלומר - בהירותם תוך התחשבות במרחקם מהצופה.
ראסל מצא קשר ברור בין הטיפוס הספקטרלי לבין הבהירות עבור הננסים.
מבין הכוכבים האדומים שחקר הרצשפרונג, הכוכבים הננסים דבקו בקשר שמצא ראסל.
עם זאת, הכוכבים הענקים היו בהירים יותר מאלה הננסים, ולא התאימו לקשר זה.
ראסל הציע שהכוכבים הענקים חייבים להיות בעלי צפיפות נמוכה יותר או בהירות רבה יותר של פני השטח, באופן הפוך מהכוכבים הננסים.
כמו כן, נראה כי קיימים מעט מאוד כוכבים לבנים חיוורים.
בשנת 1933, טבע אליס סטרומגרן את המונח "דיאגרמת הרצשפרונג-ראסל" לתרשים המציג את הבהירות לטיפוס ספקטרלי.
שם זה שיקף את הפיתוח המקביל של הטכניקה על ידי הרצשפרונג וראסל גם יחד.
חישוב המרחק אל ענן מגלן הקטן
ב-1913 חישב את מרחקיהם של מספר משתנים קפאידים גלקטיים באמצעות היסטים סטטיסטיים, וכך הצליח לכייל את הקשר בין זמן המחזור של המשתנה הקפאידי לבין בהירותו, קשר שהתגלה על ידי הנרייטה ליוויט.
בחישוביו נפלה טעות, שאפשר כי הייתה פליטת קולמוס, שקירבה את הכוכבים זה לזה פי עשרה יתר על המידה.
הוא השתמש בקשר הזה כדי להעריך את המרחק אל ענן מגלן הקטן.
הרצשפרונג גילה שני אסטרואידים, אחד מהם הוא האסטרואיד ממשפחת אמור, 1627 איוואר:
מדליית זהב של החברה המלכותית לאסטרונומיה (1929)
אייניקײַט (יידיש: אחדות) היה עיתון יידי שיצא לאור בברית המועצות על ידי הוועד היהודי האנטי פשיסטי.
הגיליון הראשון של העיתון יצא לאור ב-7 ביוני 1942 בעיר סמרה, מ-31 באוגוסט 1943 ועד 20 בנובמבר 1948 יצא לאור במוסקבה.
בסמרה יצא לאור פעם בעשרה ימים, במוסקבה בהתחלה פעם בשבוע והחל מ-22 בפברואר 1945 שלוש פעמים בשבוע.
בשנת 1948 תפוצתו של העיתון הגיע לעשרת אלפים עותקים, 800 מתוכם נשלחו לחו"ל.
ראש הוועד האנטי פשיסטי שלמה מיכאלס ניסח את מטרת העיתון במילים אלו: מטרת העיתון לאחד את כלל היהודים במלחמה הקדושה.
העורך הראשי של העיתון היה הפובליציסט שכנא אפשטיין.
עם כותבי העיתון נמנו דוד ברגלסון, לייב קוויטקו, איציק פפר, שמואל הלקין, מיכאיל שמבדל, אהרן קושנירוב, מרים אייזנשטדט (בין היתר פרסמה רשימת 135 יהודים גיבורי ברית המועצות) ואחרים.
בין היתר תיאר העיתון את חיי היהודים בארץ ישראל ואת מלחמת העצמאות.
ביטאון אמריקאי בעל שם זהה
אין לטעות בין כתב העת הסובייטי, לבין ביטאון 'אייניקייט' אחר - שיצא לאור בניו יורק, בשנים 1943–1947, מטעמה של אגודת הסופרים והאמנים ביידיש באמריקה.
מחוז איינרו (בטטום: Ainaru) הוא אחד מתוך 13 המחוזות של מזרח טימור, המחוז ממוקם בחלק הדרום המערבי של המדינה.
האוכלוסייה במחוז מונה 52,476 אנשים שחיים על שטח של 797 קמ"ר.
בירת המחוז היא העיר איינרו, עיירה הררית קטנה.
המחוז זהה בגודלו למחוז שהיה קרוי באותו השם בתקופת הכיבוש הפורטוגזי במזרח טימור למעט שינוי קטן שחל בשנת 2003.
המחוז גובל במחוזות אילאו בכיוון צפון, מנופני מדרום, קובה-לימה מדרום מערב, בובונרו ממערב, וארמרה מצפון המערב.
באיינרו יש שפע גדול של נהרות ושטחים פורים לחקלאות.
יש לו אזור של חוף, בים טימור, וגם אזורים הרריים, כולל הנקודה הגבוהה ביותר במזרח טימור, ההר רמלו הידוע גם בשם טטמיילו, הנמצא בסמוך לגבול עם ארמרה.
מבחינה היסטורית, המחוז שימש כמעוז מרכזי וחשוב להתנגדות לכיבוש האינדונזי במזרח טימור.
נוסף לשפות הרשמיות של המדינה (טטום ופורטוגזית), מספר גדול של תושבי איינרו מדברים בשפה מליו-פולינזיים.
התושבים כוללים קתולים, פרוטסטנטים, ואף מעט מוסלמים.
אילאו (בטטום: Ainaru) היא עיר הבירה והעיר המרכזית במחוז איינרו השייך למדינה מזרח טימור וממוקם בחלקה הדרום־מערבי.
העיר ממוקמת 78 ק"מ דרומית לדילי (הבירה הלאומית) ויש בה אוכלוסייה של 15,558 אנשים.
בעיר מתגוררות קבוצות אתניות רבות (קתולים, פרוטסטנטים, מוסלמים) בשלום, והמשאבים העיקריים המגודלים בה הם שיחי קפה.
במהלך הכיבוש האינדונזי (1975-1999), איינרו היה מרכז השליטה של הצבא האינדונזי (TNI).
ולכן בחודשיים שקדמו ל-30 באוגוסט 1999 (תאריך קבלת העצמאות), נכנסו מליציות חמושות ופגעו בבסיס החיילים.
כתוצאה מכך סבלה העיר איינרו מהרס כמעט מוחלט ויותר מ-95 אחוזים מבנייניה נהרסו.
אייניוזאורוס (שם מדעי: Einiosaurus) הוא סוג של דינוזאור ממשפחת הצרטופסיים שהתקיים בתקופת הקרטיקון.
פירוש שמו: "לטאת ביזון" ("אייניו" זה ביזון בניב אינדיאני מאזור מונטנה בה נתגלה).
האייניוזאורוס היה דינוזאור צרטופסי מתת-משפחת הצנטרוזאורים המאופיינים בקרני אף מפותחות וקרני גבה מנוונות.
מהעטרה של האייניוזאורוס בלטו שני דוקרנים ארוכים כלפי מעלה והיו בה שני חללים בעצמות.
קרן האף של האייניוזאורוס הייתה כבדה ומעוקלת קדימה.
כנראה שמבנים אלה שימשו בעיקר לתצוגה ופחות להגנה מפני טורפים.
האייניוזאורוס חי בעדרים ואכל צמחייה נמוכה, אותה תלש במקורו.
היה לו מראה מבהיל ביותר, בגלל קרנו הענקית על אפו, כשהיה קטן קרן אפו לא הייתה מעוקלת.
מאובני האייניוזאור נתגלו בשנות ה-80 של המאה ה-20 על ידי ג'ון ר.
הורנר אך תוארו וסווגו רק ב-1995 על ידי סקוט סמפסון, שקרא להולוטייפ B בשם Einiosaurus procurvicornis.
מאוחר יותר סיווג אותו סמפסון כמין של צנטרוזאורוס בשם Centrosaurus procurvicornis, אך שינוי זה לא התקבל בקהילה הפלאונטולוגית.
דינוזאור זה הופיע בסדרה כוכב הדינוזאורים ובמשחקים עולם היורה: המשחק וJurassic World: Alive.
איינור דואן או איינור דוגן (בטורקית: Aynur Doğan, נולדה בשנת 1975) היא זמרת כורדית טורקית.
איינור דואן נולדה בעיירה צ'מישגזק (Çemişgezek) השוכנת בהרים במחוז טונג'לי שבטורקיה.
למדה בטונג'לי ואחר כך באלאזיג.
כשהייתה בת 17, בשנת 1992 משפחתה ברחה לאיסטנבול בגלל הסכסוך בין כוחות הביטחון הטורקים ובין חברי מפלגת הפועלים של כורדיסטן הבלתי חוקית "PKK".
שם סיימה את לימודי התיכון ואחר כך למדה נגינת בגלמה וקריאת תווים אצל אריף זאג.
אחר כך למדה פיתוח קול אצל בגום ארדם ואשקין מטינר, גם כן בבית הספר של אריף סאג.
היא השיקה את האלבום הראשון שלה בשנת 2002
בשנת 2004 הוציאה אלבום נוסף Keçe Kurdan בבית ההוצאה "קאלאן מוזיק" של חסן סלטיק.
ההקלטה נאסרה למכירה על ידי בית המשפט המחוזי של דיארבקיר בנימוק ש"הסיתה נשים להימלט לגבעות אל חברי המחתרת וזורעת פילוג בעם".
בסופו של דבר בוטל האיסור מאוחר יותר באותה שנה.
בדומה לאחיותיה, שבחרו גם כן להיות זמרות, איינור מבצעת מוזיקה בהשפעה מערבית אף גם שירים מסורתיים של רועי צאן מאנטוליה.
על ידי השתתפותה בסרט של יאבוז טורגול, "גנול יאראסי" (2005) הייתה איינור דואן האמנית הראשונה ששרה בכורדית בסרט טורקי - את השיר Dar Hejiroke.
לקחה חלק באותה שנה גם בסרט התיעודי של פטיח אקין "Hatırası" ("תוך חציית הגשרים).
ב-2007 הכניס הבמאי יוקסל יאבוז
את השיר שלה, "קצ'ה קורדן" בפסקול הסרט התיעודי "Close up Kurdistan
2004 Keçe Kurdan (נערה כורדית),
איינר ליברג (בנורווגית: Einar Liberg; 16 באוקטובר 1873 - 11 בספטמבר 1955) היה קלע נורווגי שהתחרה בראשית המאה ה-20. הוא זכה ב-7 מדליות אולימפיות, בהן ארבע מדליות זהב, במהלך ארבעה משחקים אולימפיים.
באולימפיאדת לונדון שהתקיימה ב-1908, זכה ליברג במדליית זהב עם נבחרת הקליעה הנורווגית בתחרות הקבוצתית ברובה חופשי.
הוא השתתף גם בתחרות הקבוצתית ברובה הצבאי, אך שם הגיע רק למקום השישי.
באולימפיאדת סטוקהולם שהתקיימה ב-1912, ארבע שנים מאוחר יותר, זכה במדליית כסף בתחרות הקבוצתית בורבה חופשי.
בתחרות האישית ברובה החופשי (ל-300 מטר) הגיע למקום ה-15.
באולימפיאדת אנטוורפן שהתקיימה ב-1920 השתתף בתחרויות במטרות נעות, וזכה במדליית זהב עם הנבחרת בתחרות הקבוצתית ב-100 מ' מטרות נעות, ירייה יחידה, וב-100 מ' מטרות נעות, ירייה כפולה.
בנוסף הוא זכה במדליית ארד אישית בתחרות ב-100 מ' מטרות נעות, ירייה כפולה.
ליברג השתתף גם בתחרות האקדח החופשי ל-50 מ', וסיים במקום ה-22. באולימפיאדת פריז שהתקיימה ב-1924 סיים את הקריירה האולימפית הארוכה שלו כשהוא זוכה במדליית זהב בתחרות הקבוצתית ב-100 מ' מטרות נעות, ירייה יחידה, ובמדליית כסף בתחרות הקבוצתית ב-100 מ' מטרות נעות, ירייה כפולה.
בתחרויות האישית המקבילות הגיע למקומות השביעי והחמישי בהתאמה.
הוא השתתף גם בתחרות האקדח ל-25 מ', והגיע למקום השמיני.
ליברג נולד באלברום, נורווגיה, ב-1873, ומת באוסלו ב-1955.
איינטרכט בראונשווייג, הוא מועדון כדורגל גרמני המייצג את העיר בראונשווייג, סקסוניה התחתונה, המשחק בבונדסליגה השנייה.
המועדון היה אחד מהמועדונים הראשונים ששיחקו בבונדסליגה וזכה באליפות אחת בשנת 1967. המועדון אף זכה 7 פעמים בגביע האינטרטוטו כאשר הזכייה הראשונה הייתה בשנת .
בשנת ירד המועדון לליגת המשנה ולאחר 28 שנים שבהן אף היה בליגה השלישית עלה המועדון בעונת לליגה הראשונה.
לאחר עונה אחת בלבד חזר המועדון לליגת המשנה.
במאי 2018 נשר המועדון לליגה הגרמנית השלישית, ובסיום עונת 2019/2020, שב לבונדסליגה השנייה, אולם לאחר עונה אחת נשרה הקבוצה שוב לליגה השלישית, ושוב עלתה לאחר עונה אחת.
מאז איינטרכט בראונשווייג משחקת באיינטרכט שטאדיון.
למועדון יש יריבות ידועה עם הנובר 96.
איינר יאן אוס (בנורווגית: Einar Jan Aas, נולד ב-12 באוקטובר 1955 במוס שבנורווגיה) הוא כדורגלן עבר נורווגי ששיחק בעמדת הבלם במוס, באיירן מינכן ונוטינגהאם פורסט.
לאוס 35 הופעות במדי נבחרת נורווגיה, בהן הבקיע שלושה שערים.
אוס גדל בנוער של הקבוצה הנורווגית מוס, ובשנת 1973 החל לשחק בקבוצה הבוגרת, ששיחקה אז בליגת המשנה הנורווגית.
בשנת 1976 העפיל אוס עם מוס לליגת העל הנורווגית, והוכתר על ידי המגזין הנורווגי וורדנס גאנג פעמיים כבלם השנה בנורווגיה, בשנים 1977 ו-1979. הצטיינותו של אוס במדי מוס, הביאה להתעניינות מקבוצות גדולות, ובקיץ 1979 חתם אוס בבאיירן מינכן.
אוס לא הצליח להשתלב היטב בחוליית הגנה שכללה את קלאוס אאוגנטאלר, אודו הורסמן, הנס ויינר, וולפגנג דרמלר וקורט נידרמאייר, וערך רק שש הופעות בעונתו הראשונה בקבוצה, ושבע הופעות בעונתו השנייה.
עם זאת, בשתי העונות זכה אוס באליפויות עם באיירן מינכן.
בקיץ 1981 חתם אוס בנוטינגהאם פורסט, שם החל את עונת 1981/82 היטב, אך שבר את רגלו והקריירה שלו בנוטינגהאם פורסט נקטעה אחרי 21 הופעות ליגה.
בשנת 1983 חזר אוס למועדון נעוריו מוס, שם שיחק ארבע עונות נוספות, עד לפרישתו בתום עונת 1987, בה היה שותף לאליפות הליגה הנורווגית היחידה בתולדותיה של מוס.
בשנת 1977 ערך אוס את הופעת הבכורה במדי נבחרת נורווגיה, והיה שחקן הרכב בנבחרת במשך כעשור, בו ערך 35 הופעות במדים הלאומיים והבקיע שלושה שערים.
אוס לא הצליח להעפיל עם נורווגיה לטורניר גדול.
אליפות ליגת העל הנורווגית: 1987
איינרס בגאצקיס (בלטבית: Ainars Bagatskis; נולד ב-29 במרץ 1967) הוא כדורסלן עבר ומאמן כדורסל לטבי בהווה.
כיום הוא משמש כמאמן קייב באסקט.
בגאצקיס שיחק בנבחרת לטביה בשנים 1999–2006 והשתתף בארבע אליפויות אירופה בכדורסל.
בגאצקיס שיחק במשך 21 עונות בליגות באירופה, החל משנת 1985 בואף ריגה.
בסך הכל שיחק ב-14 קבוצות שונות, איתן זכה באליפויות בנורווגיה, בלטביה, בליטא ובליגה הבלטית.
הוא שיחק בז'לגיריס קובנה, ובין השאר, השתתף באפריל 2004 במשחק נגד מכבי תל אביב שכונה "נס ז'לגיריס", שאותו כינה -"ההפסד הקשה ביותר בקריירה שלי".
בסוף עונת 2006 פרש ממשחק ועבר לקריירת אימון.
בשנת 2006, בעונתו האחרונה כשחקן, בגאצקיס כבר שימש כמאמן-שחקן בליגת העל הלטבית.
בהמשך אימן תקופה קצרה את קבוצת ז'לגיריס קובנה ולאחר מכן אימן קבוצות נוספות בלטביה, ברוסיה, בגאורגיה ובאוקראינה.
החל משנת 2010 משמש בגאצקיס כמאמן נבחרת לטביה.
הוא הוביל את נבחרתו לשלוש אליפויות אירופה - 2011, 2013 ו-2015. באליפות האחרונה סיימה לטביה במקום השמיני וזכתה בכרטיס לטורניר הקדם-אולימפי.
בין השנים 2014–2016 אימן בגאצקיס את קבוצת ניז'ני נובגורוד מליגת העל הרוסית.
בקיץ 2016 מונה לעוזרו של המאמן דייוויד בלאט בקבוצת דרושפאקה הטורקית.
ב-24 בדצמבר 2016 מונה למאמן קבוצת מכבי תל אביב עד לסוף העונה עם אפשרות להארכה.
ב-16 במאי 2017 פוטר ממכבי תל אביב לאחר רצף הפסדים וכישלונות.
ב-30 ביוני 2018 בגאצקיס מונה לתפקיד מאמן ברוזה במברג.
איינר ארנורסון (באיסלנדית: Einar Arnórsson; 24 בפברואר 1880 – 29 במרץ 1955) היה פוליטיקאי ומשפטן איסלנדי שכיהן כשר לענייני איסלנד בממשלת דנמרק, האחרון שנשא בתפקיד זה, שכן, הבאים אחריו הוגדרו כראש ממשלת איסלנד.
ב-1906 סיים ארנורסון את לימודי המשפטים באוניברסיטת קופנהגן.
בין השנים 1911 – 1915 הוא שימש כפרופסור למשפטים באוניברסיטת איסלנד.
בין השנים 1942 – 1944 שימש ארנורסון כשר החינוך והמשפטים בממשלתו של ביורן תורדרסון.
לזמן קצר הוא היה חתנו של חתן פרס נובל לספרות הלדור לכסנס.
בשנים 1919 – 1920 הוא היה עורך העיתונים Ísafold ו-Morgunblaðið.
איינשטיין ואדינגטון הוא סרט דרמה בריטי בהפקת Company Pictures וה-BBC בשיתוף עם HBO.
בסרט משחקים דייוויד טננט בתפקיד המדען הבריטי סר ארתור אדינגטון ואנדי סירקיס בדמות אלברט איינשטיין.
זהו סיפור על תורת היחסות הכללית של איינשטיין, יחסיו עם אדינגטון, והצגת התאוריה בפני העולם, על רקע מלחמת העולם הראשונה.
הסרט שודר לראשונה בערוץ BBC Two ב-22 בנובמבר 2008.
בסצנת הפתיחה רואים את המשלחת של אדינגטון באי פרינסיפה המתכוננת לצפות בליקוי החמה בשנת 1919. אחר כך חוזרים חמש שנים אחורה ל-1914, עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה.
סר אוליבר לודג' ממנה את אדינגטון לאסטרונום הראשי באוניברסיטת קיימברידג', ומורה לו לחקור את עבודתו של איינשטיין כדי שיוכל להגן על התאוריה של ניוטון.
בינתיים בציריך מנסים לפתות את איינשטיין שיצטרף לאקדמיה הפרוסית למדעים כדי לסייע במאמץ המלחמתי, ולהביך את בריטניה בכך שיוכיח שהמדען הבריטי הדגול אייזק ניוטון טעה.
בברלין, כשהיחסים בינו לבין אשתו כבר מתוחים, איינשטיין מתאהב בדודניתו אלזה.
בהיותו קוויקר אדינגטון אינו מסוגל לצאת למלחמה.
הוא יוצא להיפרד מחברו ויליאם מרסטון, שמשרת כקצין בצבא, אבל מגיע באיחור לתחנת הרכבת.
אחר כך הוא מרצה בפני עמיתיו האסטרונומים באוניברסיטה, ומגן על ניוטון, אבל עדיין חושב שייתכן שאיינשטיין צודק.
אדינגטון מקבל בביתו את משפחת מולר הגרמנית לאחר שהציל אותם מהתנפלות של אספסוף אנטי-גרמני.
כשאשתו של איינשטיין מגיעה לברלין, היא מגלה את הרומן של בעלה עם אלזה, ועוזבת אותו.
אדינגטון מתייצב מול מפגינים שבזים לו על היותו סרבן מצפוני.
איינשטיין מגיע באיחור להדגמה של פריץ האבר על גזים רעילים.
הוא סולד מיישום זה של המדע המשמש לרצח עד כדי כך שהוא דוחה הצעה להמיר את אזרחותו משווייצית לגרמנית, ומסרב לחתום על מנשר התשעים ושלושה שתומך במלחמה, שעליו חתמו אנשי מדע ואנשי רוח גרמנים מהשורה הראשונה.
אדינגטון מגלה שהמחקר שלו על עבודתו של איינשטיין נתקלת במכשולים בשל האיסור הבריטי על הפצת ספרות מדעית גרמנית.
כשהוא מבין שהמסלול של כוכב חמה הוא במחזור קטן במעט ממה שהיה אמור להיות לפי חוקי התנועה של ניוטון, הוא כותב לאיינשטיין למרות האיסור כדי לשאול אותו לדעתו.
היחסים בין איינשטיין ואלזה נעשים קרובים יותר.
כשהוא מקבל את המכתב של אדינגטון, הוא מתחיל לעבוד בכיוון זה עם מקס פלאנק.
בה בעת הוא מנחם את פלאנק ששכל את בנו במלחמה על אף חוסר האמונה שלו באלוהות פרטית או בחיים שאחרי המוות.
הם מגלים שהתאוריה של איינשטיין תואמת למסלול של כוכב חמה, בניגוד לתאוריה של ניוטון, והם שולחים מכתב תשובה לאדינגטון.
באותה עת, אדינגטון מתאבל על מותו של מרסטון, אחד מבין 15,000 ההרוגים שהומתו בגז כלור בקרב איפר השני.
אדינגטון מתחיל להטיל ספק באמונתו, אבל הוא נאבק ביתר שאת נגד סילוק מדענים גרמנים מהחברה המלכותית.
יוזם ההצעה הוא לודג', שגם בנו היה בין ההרוגים, והוא דבק בניוטון כנחמה ש"יש סדר ביקום".
אבל אדינגטון אינו מסוגל להודות בפני לודג' שגם הוא מתאבל על אדם אהוב.
בעקבות הידיעות על התקפת הגז איינשטיין מתפרץ נגד עמיתיו המדענים, מה שמוביל להרחקתו מהאוניברסיטה.
הוא מתיש את עצמו בעבודה, נופל למשכב, ואלזה עוזבת אותו.
עם זאת הוא מצליח לסיים את עבודתו על תורת היחסות הכללית ועל עידוש כבידתי, ושולח את התוצאות לאדינגטון בעזרת פלאנק.
אדינגטון מבין שהוא יכול להוכיח שהחלל והאור מתעקמים על ידי התבוננות בליקוי החמה שיתרחש ב-29 במאי 1919 באי פרינסיפה באפריקה.