tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
הרשת מוכרת גם מזון לא כשר, ומרבית סניפיה פתוחים במשך כל ימות השבוע, כולל שבתות וחגים למעט יום הכיפורים.
נכון לשנת 2024 ישנם 26 סניפים לרשת.
היא הרשת השנייה בגודלה בישראל המוכרת מזון הלא כשר אחרי טיב טעם.
הרשת נוסדה בשנת 2002 על ידי מוזיק וולדמן ואריאל לכט.
בהמשך נפתחו סניפים נוספים בצפון ישראל, ולאחר מכן היא התרחבה גם לעבר מרכז הארץ.
הרשת מתייחדת בכך שרוב סניפיה פתוחים בשבת ונמכר בה גם מזון לא כשר.
בתחילת דרכה הרשת פנתה בעיקר לעולים מברית המועצות לשעבר, אך כיום היא פונה לקהלים נוספים.
בשנת 2018 החלה הרשת להפעיל אתר למשלוחים.
בשנה 2021 החלה "קשת טעמים" לייבא מוצרי מזון תחת חברת "דליסימו" שנמכרים באופן בלעדי בסניפיה.
הרשת מפעילה גם מפעל לארוחות מוכנות בשם "מאמוצ'קה" הנמצא בכרמיאל ובבאר שבע ומוצריו נמכרים ברשת.
בשנת 2023 רכשה 70% מרשת הפטיסרי דודו אוטמזגין, לפי שווי של כ-50 מיליון ש"ח.
רשות התחרות הטילה עיצום כספי של 735 אלף ש"ח על קשת טעמים ו־36 אלף ש"ח על דודו אוטמזגין, משום שמהלך זה נעשה בלי אישור מראש של הרשות.
בשנת 2023 פתחה הרשת מרכז לוגיסטי למשלוחים רובוטי הגדול בארץ, המשתרע על פני 5,000 מ"ר בפתח תקווה.
הרשת נכון לשנת 2024 מונה 26 סניפים: 22 סניפי ענק, ועוד 4 סניפים עירוניים קטנים יותר תחת המותג "קולינריק", שבתחילת דרכה ניהל את מחלקת האוכל המוכן, השף יונתן רושפלד.
בשנת 2024 נבחר לפרזנטור החברה פבלו רוזנברג.
באותה שנה פתחה את סניף הדגל שלה בגודל 6,000 מ"ר במתחם G בראשון לציון.
קשת טראיאנוס (באיטלקית: Arco di Traiano di Benevento) היא שער ניצחון בעיר בנוונטו בקמפניה, איטליה.
הקשת הוקמה מטעם הסנאט הרומי לכבוד הקיסר טראיאנוס לרגל השלמת הדרך החדשה לנמל ברינדיזיום – ויה טראיאנה, שהתפצלה באתרו מוויה אפיה הוותיקה.
המבנה מעוטר בתבליטים המאדירים את הישגיו של הקיסר.
קשת טראיאנוס בבנוונטו נבנתה בין השנים 114 ו-117 והושלמה אחרי מות הקיסר.
תכנון הקשת מיוחס לאדריכל אפולודורוס מדמשק ולהשראת קשת טיטוס ברומא.
ייחודה של הקשת בשלֵמוּתה מאז נבנתה.
היא לא נפגעה על אף הרס החומות ומבני הציבור של העיר בידי טוטילה מלך האוסטרוגותים ב-545. בשלהי מאה ה-6, אחרי הכיבוש הלומברדי, שולבה הקשת בקטע הצפוני של חומות העיר ונודעה בשם "שער הזהב" (Porta Aurea).
משום כך לא פורקה ולא נשדדה.
בתקופת מלחמת העולם השנייה כוסה המבנה כולו בפיגומי עץ עמוסים שקי חול להגנה מהפצצות.
מאז שנות ה-90 של המאה ה-20 נערכות באתר פעולות שימור מקיפות – מסילוק משקעי זיהום אוויר ועד חיזוק התבליטים העתיקים במקומם.
הקשת בעלת מעבר אחד מקורה בקמרון חביתי.
בכל אחת מהחזיתות ארבעה עמודים מודבקים (פילסטרים) נושאים כותרות בסגנון הסדר המשולב.
האנטבלטורה בנויה מעל כותרות העמודים ומעליה מתנשא מבנה האטיקה שבו קבועות כתובות ההקדשה.
הקשת בנויה מנדבכי אבן גיר מחופים בלוחות שיש פארוס לבן.
תבליטים המפוסלים על הלוחות מציגים בתוכנית סדורה את מפעלותיו הצבאיים, המדיניים והאזרחיים של הקיסר.
התוכנית הפיסולית מדגישה את הישגיו האזרחיים של הקיסר ומציגה אותו כשליט המחויב לרווחת נתיניו, שלא כבעמוד טראיאנוס ברומא, שתוכנן על ידי אותו אדריכל ונבנה באותה תקופה, אך הוקדש כולו לצבא ומלחמה.
חלק מהתבליטים קיבלו פרשנויות שונות, אבל מוסכם שתוכני התבליטים בצד הקשת הפונה דרומה, אל תוך העיר ולעבר הדרך לרומא, שונים מאלה שבצד הקשת הפונה צפונה, אל מחוץ לעיר: מחד – מסרים הנוגעים לדאגתו של הקיסר לשלום אזרחי רומא ואיטליה, ומאידך – כאלה הנוגעים למדיניותו כלפי הפרובינקיות ברחבי האימפריה ולמלחמותיו בגבולותיה.
האחידות הסגנונית של התבליטים המפוסלים מצביעה על כך שנוצרו בידי צוות אחד ובמשך תקופה לא ארוכה.
במרכז האטיקה שבגג המבנה מגולפות שתי כתובות זהות בתוכנן, אחת בכל חזית.
הכתובות נחרתו בשנת 114. הסיבה להקמת הקשת אינה נזכרת בכתובת, אבל התבליטים השונים מראים שהכבוד הוענק לא רק בשל השלמת הדרך החדשה שהקשת הוצבה במוצאהּ, אלא הקשת בכללותה שימשה לתעמולה הקיסרית – להעלות על נס את מחויבותו של טראיאנוס ליציבות האימפריה ולרווחת אזרחיה.
כל אחת מהכתובות נתונה בין שני לוחות מפוסלים.
בתבליט משמאל לכתובת בחזית הדרומית (הפונה אל תוך העיר): השְׁלָשָׁה הקפיטולינית – יופיטר, יונו ומינרווה – מקדמת את פניו של טראיאנוס.
קשת משופעת היא קשת אסימטרית שבסיסיה ממוקמים בגבהים שונים באופן מהותי.
לעיתים קרובות, היא משמשת למעבר בין מפלסים שונים, בעיקר במדרגות, מסדרונות משופעים ושאר מישורים משופעים.
קשתות משופעות יכולות להיות מורכבות מקטע מעגלי יחיד.
זו צורה פשוטה יותר מבחינה גאומטרית, שיפוע הקשת נובע מכך שהיא מתחילה ונגמרת בגבהים שונים, ולכן היא "משופעת" (אופייני לתומכות דואות של קתדרלות גדולות).
קיימת גם שיטה מורכבת יותר, שבה הקשת בנויה משני קטעים של מעגלים שונים – כלומר, לכל חלק של הקשת יש מרכז שונה ורדיוס שונה.
שני החלקים האלה נפגשים באמצע הקשת, בנקודה הגבוהה ביותר שלה, באבן ראשה, האבן שמחזיקה את כל מבנה הקשת יחד.
במקור שימשה הקשת לתמיכה במבנים משופעים, כמו מדרגות או רמפות, במאות ה-13-14 הקשת המשופעת הופיעה כחלקים של תמיכות דואות ששימשו לנטרול דחיפה של קמרונות צלעות גותיים.
בשנת 1854 תיאר ויולה-לה-דוק שני סוגי קשתות בתומכות: הקדום יותר שבו מרכז קטע הקשת ממוקם על פני הקיר, והעיצוב המאוחר יותר, היעיל יותר, שבו המרכז מוזז בתוך הקיר, מה שמצר את הקטע.
תומכת דואה טיפוסית השתמשה בסידור של קשת אחת, אם כי לעיתים נעשה שימוש בקשתות דו-קומתיות ואפילו בשלוש קומות.
הקשתות המשופעות הופיעו במבנים דמויי תומכות דואות בפעם הראשונה בשנת 1100 לספירה בקתדרלת דורהאם.
הקשתות עדיין לא שימשו נגד כוחות הדחיפה של הקמרון, אך סיפקו תמיכה לגג מעל הטריפוריום.
הצורך לתמוך בקירות כדי לנטרל את הדחיפה עלה כאשר קמרונות החבית באדריכלות הרומנסקית החלו להיסדק עם הזמן.
בתחילה נוספו מסגרות עץ מחוץ לחומות, ומאוחר יותר הוחלפו באבן, ככל הנראה המקום הראשון לעשות זאת היה כנסיית וזלה (המאה ה-12).
לקשתות המשופעות היה תפקיד מרכזי באדריכלות הגותית, שכן השימוש בהן אפשר להקליל את הקירות ולהשתמש בחלונות גדולים, ובכך לשפר משמעותית את התאורה בתוך הכנסיות הגותיות בהשוואה לכנסיות הרומנסקיות.
הקשתות המשופעות הפכו פופולריות שוב באדריכלות הנאו-גותית של סוף המאה ה-19.
קשת מחודדת, קשת אוגיבלית או קשת גותית היא קשת עם ראש מחודד.
צורתה נגזרת ממפגש של שני מעגלים.
אלמנט אדריכלי זה נפוץ במיוחד באדריכלות הגותית ובאדריכלות האסלאמית.
קשתות גולמיות בעלות צורה מחודדת התגלו לראשונה בניפור מתקופת הברונזה, ומתוארכות לתחילת שנת 2700 לפני הספירה.
ישנן דוגמאות יווניות, רומיות וסאסאניות, בעיקר בכנסיות מוקדמות בסוריה ובמסופוטמיה, אך גם בעבודות אזרחיות כמו גשר קרמגארה הביזנטי, עם קשת מחודדת באורך של 17 מטרים, מה שהופך את "המקור לקשת מחודדת היא בתקופה הטרום-איסלאמיית לטענה שאין עליה עוררין".
הדוגמה המובהקת ביותר של קשתות מחודדות ששרדו מהתקופה הטרום-אסלאמית הן שתי הקשתות המחודדות של אמת המים כיטרוי-קונסטנטיה בקפריסין, המתוארכות למאה ה-7 לספירה.
הקשת המחודדת הפכה מראשיתה למאפיין מובהק של האדריכלות בעולם האסלאמי.
היא הופיעה באדריכלות האסלאמית הקדומה, הן באדריכלות האומיית והן באדריכלות העבאסית (סוף המאה ה-7 עד המאה ה-9).
הצורה המתקדמת ביותר של קשת מחודדת באדריכלות האסלאמית הייתה הקשת הארבע מוקדית, שהופיעה באדריכלות של העבאסית.
דוגמאו לכך מופיעה בארמון אל-עאשק בסמארא, מאוחר יותר היא הופיעה באדריכלות הפאטימית, באדריכלות הפרסית, ובאדריכלות ההודו-אסלאמית.
ההתפתחות של הקשת המחודדת באדריכלות האסלאמית מצביעה על הגדלה הדרגתית של המרחק בין מרכזי המעגלים שמהם נבנו שני צדי הקשת, המפתח, מה שגרם לה להיות פחות קהה ויותר מחודדת.
בתחילה, המרחק הזה היה עשירית מרוחב הקשת, לדוגמה, בקסר עמרה (712–715 לספירה), אחר כך שישית בחמם א-סראח (725–730), חמישית בקאסר אל-משאתא (744), ולבסוף שליש בפוסטאט (861–862).
הופעת הקשת המחודדת באדריכלות הרומנסקית במהלך המחצית השנייה של המאה ה-11, למשל במנזר קלוני, מיוחסת להשפעה האסלאמית.
ישנם חוקרים ההולכים בעקבות ויולה-לה-דוק וטוענים להתפשטות צורות אדריכלות ערביות ברחבי איטליה, ספרד וצרפת, אך מציעים כי במקרים מסוימים הצורה המחודדת הומצאה באופן עצמאי לאחר תצפיות על קריסת של קשתות חצי עגולות בהן מרכז הקשת שקע כלפי מטה והצדדים נדחפו החוצה.
לכן, הקשת המחודדת נתפסה כניסיון לחזק את הקשת החצי-עגולה – על ידי הרמת המרכז ודחיסת הצדדים פנימה, כדי למנוע קריסה.
הפחתת הכוח המופעל על התומכים, שנוצרה בקשת מחודדת בהשוואה לקשת חצי-עגולה עם אותו עומס ורוחב, זוהתה במהירות על ידי הבנאים האירופים בימי הביניים.
בתחילה הם הגיעו לכך באמצעות ניסויים, אך ספרות טכנית מתקופת הרנסאנס מעידה כי ייתכן שנוסחאות לחישוב הכוח כבר היו בשימוש בתקופה הביניימית.
במאה ה-12, אדריכלים בסיציליה, אנגליה וצרפת החלו להשתמש בקשת המחודדת כדי ליצור את קמרון הצלעות, בו השתמשו כדי לכסות את ספינות הקתדרלות.
קמרון הצלעות החליף במהרה את קמרון החבית הרומנסקי בו הקשת העגולה מעל הספינה הראשית לחצה ישירות על הקירות, שהיו צריכים להיות עבים מאוד, עם מעט חלונות, כדי לתמוך במשקל.
בקמרון הצלעות, צלעות האבן הדקות של הקשתות המחודדות חילקו את המשקל החוצה ולמטה אל שורות העמודים שמתחת.
התוצאה הייתה שהקירות יכלו להיות דקים וגבוהים יותר, ואפשרו חלונות גדולים בין העמודים.
עם הוספת התמיכות הדואות עם הקשת משופעת, ניתן היה לתמוך במשקל באמצעות עמודים חיצוניים לבניין, מה שאפשר לקתדרלות להיות גבוהות אף יותר, עם חלונות ויטראז' עצומים.
שערים של קתדרלות בתקופה הגותית היו בדרך כלל בצורת קשת מחודדת, מוקפים בפסלים.
החלל שמעל שתי הדלתות ומתחת לקשת נקרא טימפנון ושימש מצע לפיסול גותי נרחב.
החלון בצורת קשת מחודדת הוא מאפיין נפוץ של הסגנון הגותי.
חלונות נבנו לעיתים בצורה קלאסית של קשת מחודדת, בעוד שאחרים היו בעלי צורות דמיוניות יותר, (ראה בהמשך).
צורה נפוצה אחת הייתה חלון הלנסט, חלון גבוה ודק עם קשת מחודדת, אשר קיבל את שמו מצורת החנית כוסלת.
הצורה הנפוצה ביותר של קשת מחודדת באדריכלות הגותית התבססה על משולש שווה-צלעות, שבו שלוש הצלעות שוות אורך, כלומר מפתח הקשת שווה לרדיוס הקשת.
לקשת שווה-צלעות זו, הייתה יתרון גדול בשל הפשטות שלה.
חוצבי אבנים יכלו לצייר במדויק את הקשת על האבן בעזרת חוט וגיר.
זה אפשר לחתוך אבני קשת במחצבה בכמות רבה בדיוק רב, ולאחר מכן לספק ולהרכיב אותן באתר, שם השכבות הרכיבו אותן יחד בדיוק מרבי.
לשימוש במשולש שווה הצלעות אף ניתן הסבר תאולוגי, לפיו שלושת הצלעות מייצגים את השילוש הקדוש.
בשנים המאוחרות יותר של הגותיקה הלוהבת, הקשתות קיבלו צורות מורכבות יותר, חלקם השתמשו בצורה מחודדת של קשת הפרסה, שהושאלה מהאדריכלות האסלאמית.
קשת טיודור בסגנון גותי מאוחר הייתה וריאציה של הקשת האסלאמית הארבע מוקדית.
הקשת הארבע מוקדית היא קשת נמוכה ורחבה עם קודקוד מחודד.
המבנה שלו מתקבל על ידי שרטוט שתי קשתות העולות בתלילות מכל נקודת קפיצה ברדיוס קטן, ולאחר מכן הופכות לשתי קשתות בעלות רדיוס רחב ונקודת קפיצה נמוכה בהרבה.
שניים מהסוגים הבולטים ביותר ידועים כקשת הפרסית, שהיא משוקעת במידה בינונית, וקשת טיודור, שהיא שטוחה אף יותר מהקשת הפרסית והייתה בשימוש נרחב באדריכלות האנגלית, במיוחד בתקופת שושלת טיודור (1485–1603).
הקשת המחודדת הגותית ננטשה ברובה במהלך רנסאנס, והוחלפה בצורות קלאסיות יותר.
היא הופיעה מחדש במאה ה-18 וה-19, באדריכלות התחייה הגותית.
באדריכלות, קשת חצי עגולה היא קשת שצורתה הפנימית חצי עיגול.
סוג זה של קשת נפוצה באדריכלות רומנסקית ובאדריכלות הרומית.
הגובה של קשת עגולה מוגבל למחצית מהמפתח שלה - המרחק בין שתי נקודות הבסיס של הקשת, ולכן היא נראית יותר מקובעת או טבעית מאשר קשת פרבולית או קשת מחודדת.
כאשר נדרשת קשת חצי-עגולה גבוהה יותר נעשה שימוש באחת משתי שיטות הבאות:
קשת כלונסאות - הרמה של בסיס הקשת על ידי עמודים או קירות קצרים, מה שיוצר קשת מוגבהת.
קשת פרסה - עיצוב הקשת בצורת פרסה, כך שהקשת ממשיכה מעט מעבר לחצי המעגל.
שיטות אלו נזנחו כמעט מיד כאשר אומצה הקשת המחודדת, שמציעה פרופורציות גמישות הרבה יותר.
ובכל זאת, "הקשת הרומנסקית יפה כקו מופשט.
הצורה שלה תמיד נוכחת לנגד עינינו, כפי שמופיעה בכיפת השמיים ובקו האופק של כדור הארץ".
(ג'ון ראסקין, שבעת המאורות של האדריכלות).
כאשר נדרשת קשת שגובהה קטן מחצי מפתח הקשת, נעשה שימוש בקשת מקוטעת בעלת צורה מעוגלת שצורתה קטנה מחצי עיגול.
הפופולריות של הקשת החצי-מעגלית מבוססת על פשטותה ולא על תכונות מבניות מעולות.
צידי הקשת הזו רחבים ולכן חווים מומנט כפיפה כאשר הכוח מופנה כלפי חוץ.
כדי למנוע כיפוף, יש להחיל מילוי נוסף כבד הנקרא ספנדרל, מחוץ לחלקים התחתונים.
הפופולריות של הקשת חצי העגולה נובעת מפשטות התכנון והבנייה שלה, ולא מיתרונות מבניים יוצאי דופן.
למעשה, צדי קשת זו מתרחבים יותר מהקימור הפוניקולרי (צורת שרשרת תלויה הפוכה, שהיא הצורה האידיאלית להעברת כוחות בקשת), ולכן הם חווים מומנט כפיפה עם כוח המופנה כלפי חוץ.
כדי למנוע קריסה, יש להוסיף חיזוק בספנדרל - חלקים החיצוניים של הקשת, לספק את המשקל הנגדי הדרוש לייצוב המבנה.
בנוסף לבנייה הרומית הקיסרית, קשתות עגולות מקושרות גם לסגנונות ביזנטיים, רומנסקיים רנסאנס והתחייה הרומנסקית.
באדריכלות היוונית, היא מילאה בעיקר תפקיד דקורטיבי, ולא מבני.
קשת מקוטעת או קשת סגמנטלית היא סוג של קשת העשויה מקטע מעגלי שאורכו פחות מחצי מעגל.
הקשת המקוטעת היא אחת מהקשתות החזקות ביותר משום שהיא מסוגלת לעמוד בלחץ האופקי.
על מנת למנוע כשל מבני, על קשת מקוטעת להיות בעלת גובה שאינו קטן מ־1/8 מרוחב המפתח - המרווח שהקשת מכסה.
קשתות מקוטעות שגובהן קטן מ־1/8 מרוחב המפתח חייבות להישען על תומך קבוע או מסגרת תומכת מתחת לקשת, כדי למנוע כשל.
הקשת המקוטעת היא מהצורות המוקדמות של הקשתות בבניה.
היא מופיעה במקדשים יווניים, בבנייה אזרחית רומית, באדריכלות אסלאמית, וזכתה לפופולריות כגמלוני חלונות במהלך הרנסאנס.
צורה נפוצה של שימוש בגמלונים מקוטעים ברנסאנס ובאדריכלות הניאו קלאסית, נקראת גמלונים מתחלפים.
בשיטה זו, החלונות, בדרך כלל בקומה השנייה, היו מעוטרים בגמלון קשת מקוטעת ובגמלון משולש לסירוגין על מנת ליצור עניין חזותי בעוד שהכניסות והפתחים הרשמיים נעשו בעזרת קשת חצי עגולה שהיא רשמית וחגיגית יותר.
הגשר הראשון שנבנה עם קשת מקוטעת הוא גשר אנג'י מעל נהר שיאו במחוז חביי בסין, שנבנה בשנת 610 לספירה.
קשת פרבולית היא קשת בעלת צורה של פרבולה.
במבנים, הצורה הזו מאפשרת פיזור יעיל של עומסים, ולכן ניתן למצוא קשתות פרבוליות בגשרים ובסגנונות אדריכליים שונים.
בעוד שקשת פרבולית עשויה להידמות לקשת קטנרית - המבוססת על קו השרשרת, פרבולה היא פונקציה ריבועית בעוד שקטנרית היא הקוסינוס ההיפרבולי, , סכום של שתי פונקציות מעריכיות.
פרבולה אחת היא , וקוסינוס ההיפרבולי הוא .
בניגוד לקשת קטנרית, קשת פרבולית משתמשת בעיקרון שכאשר משקל מופעל באופן אחיד מעל, מאמצי הלחיצה הנובעים ממשקל זה יתפרסו לעקומה פרבולית.
מבין כל סוגי הקשתות, הקשת הפרבולית מייצרת את מאמץ הלחיצה הגדול ביותר בבסיס.
כמו כן, הוא יכול להשתרע על פני השטח הרחב ביותר.
הוא משמש בדרך כלל בתכנון גשרים, בהם נדרשים מפתחים רחבים.
עומס חיצוני אחיד מלמעלה (כמו משטח, כביש או גג): במצב כזה, הכוחות מתפזרים בצורה כזו שהמסלול האידיאלי של הכוחות (קו העומס) עוקב אחרי צורת פרבולה.
לכן, קשת פרבולית היא הצורה היעילה והיציבה ביותר.
המשקל העצמי של הקשת בלבד: כשאין עומס נוסף מלמעלה, אלא רק משקל הקשת עצמה, המסלול שהכוחות יוצרים (קו העומס) הוא בצורת קשת קטנרית – זוהי בעצם הצורה שתלויה חופשי כמו שרשרת.
קשתות קטנריות נושאות משקל עצמי הופיעו באדריכלות עתיקה, הדוגמה המפורסמת לכך היא הקשת הראשית של הארמון הסאסאני טאק כסרא בעיראק, הקמרון הגדול ביותר בעולם בעל מרווח אחד עשוי לבנים לא מזוינות.
בעידן המודרני, השימוש הנרחב הראשון בקשתות פרבוליות החל בשנות ה-1880 על ידי האדריכל הקטלאני אנטוני גאודי.
גאודי פיתח את הקשתות הללו מתוך צורות קשת קטנרית, ובנה אותן מלבנים או מאבן, כשהביטוי המרשים ביותר לכך הוא בעיצוב המבוסס על קשתות קטנריות של כנסיית הסגרדה פמיליה המפורסמת.
אדריכלים קטלאנים נוספים המשיכו להשתמש בקשתות פרבוליות עד לשנות ה-1920, והן הופיעו מדי פעם גם בארכיטקטורה האקספרסיוניסטית הגרמנית בשנות ה-20 וה-30 של המאה ה-20. משנות ה-1940, הקשתות הפרבוליות זכו לעדנה מחודשת, במיוחד בבנייה מבטון מזוין, ובפרט במבני קליפה שנבנו לעיתים בצורה של פרבולואידים היפרבוליים.
פליקס קנדלה במקסיקו ואוסקר נימאייר בברזיל עשו שימוש נרחב בסגנון זה.
מאז שנות ה-90, האדריכל הספרדי סנטיאגו קלטרווה עושה שימוש תכוף בצורת הפרבולה כמרכיב מרכזי במבנים הייחודיים שלו.
רשימה חלקית של מבני קשת פרבולית ידועים:
פלאו גואל, ברצלונה, אנטוני גאודי, 1886, הקשתות הפרבוליות משמשות בעיקר בכניסה.
קאזה מילה, גאודי, 1906, הקשתות הפרבוליות תומכות בגג
אנדרטת הזיכרון, פארק השלום בהירושימה, קנזו טנגה, 1952
ל'אומברקל, עיר האמנויות והמדעים, ולנסיה, סנטיאגו קלטרווה, 2001
ל'אוסאנוגרפיק, ולנסיה, פליקס קנדלה, 2003
בניגוד לדעה הרווחת, קשת השער שתכנן אירו סארינן בסנט לואיס אינה פרבולית אלא קטנרית.
גשרים הורכבו ממגוון קשתות מאז ימי קדם, בדרך כלל בצורות חצי עגולות מקטעיות אך לעיתים רחוקות בצורת פרבולה.
גשר חבלים פשוט התלוי בין שני עמודים יוצר צורת קשת קטנרית (כמו שרשרת תלויה), אך כאשר מדובר בגשר תלוי – כלומר גשר שבו המשטח (הכביש) תלוי מהכבלים – הצורה המתקבלת לרוב היא פרבולה הפוכה.
גשרים תלויים מודרניים החלו להיבנות בראשית המאה ה-19 באמצעות כבלי פלדה דקים וחזקים, ונמצאים בשימוש עד היום.
קשתות פרבוליות התומכות במשטח הכביש מלמטה (או כאלה שבהן הקשת עוברת דרך הגשר, ) הופיעו לראשונה בשנות ה-70 של המאה ה-19.
קשת קורבלית היא שיטת בנייה דמוית קשת המשתמשת בטכניקה אדריכלית הנקראת קורבלינג כדי להקיף חלל או ריק במבנה, כגון כניסה בקיר או כמפתח של גשר.
בקמרון קורבלי נעשה שימוש באותה טכניקה כדי לתמוך בגג המבנה.קשת קורבלית נבנית על ידי סידור אבנים (או לבנים) בשורות אופקיות שמדלגות כלפי פנים, החל מנקודת ההתחלה של הקיר—הנקודה שבה הקיר מפסיק להיות אנכי ומתחיל להתעקם לכיוון מרכז הקשת.
האבנים בכל שורה יוצאות מעט אל עבר מרכז הקשת מכל צד תומך, עד שהשורות פוגשות זו את זו בראש הקשת (לעיתים את המרווח האחרון סוגרים באבן שטוחה).
בטכניקה זו, כאשר יוצרים כיפה קורבלית, המהלך מורחב לתלת-ממד לאורך שני הקירות המקבילים המתנגדים.
קשתות קורבלית יכולות להיות מדורגות, תוך שמירה על פאות הבלוקים מלבניות, אך ניתן גם לסתת ולעצב אותן שייראו כמו קשת אמיתית, אך העיקרון המבני זהה.
חשוב להבדיל בין קשת קורבלית לקשת רגילה השעונה על קורבלים.
למרות השיפור ביעילות נשיאת העומס בהשוואה לעמודים וקורות, קשתות כאלה אינן מבנים תומכים לחלוטין, ומכונות קשת שקרית.
בשונה מקשתות אמיתיות, קשתות שקריות בנויות מאבנים או לבנים המונחות אופקית כאמור, ולא מאבנים בצורת טריז המוחזקות יחד על ידי אבן ראשה מרכזית.
בנוסף, בניגוד לקשתות אמיתיות, בקשת קורבלית לא כל הכוחות המתוחים המתחוללים כתוצאה ממשקל המבנה שמעליה הופכים לכוחות לחיצה בתוך המבנה.
סוג נוסף של קשת שקרית היא קשת משולשת שבה מונחות שתי אבנים בזווית המייצרת את ראש הקשת.
גם כאן הקשת אינה נהנית מהיתרונות המבניים של קשת אמיתית.
במהלך שלטונו של הפרעה סנפרו בתקופת השושלת הרביעית (בסביבות 2600 לפנה"ס), הפירמידות המצריות הקדומות נבנו בקמרונות קורבליות בחלק מחדריהן.
בין מקדשים שנבנו כך נמנים פירמידת מיידום (בסביבות 2600 לפנה"ס), הפירמידה הכפופה (בסביבות 2600 לפנה"ס) והפירמידה האדומה (בסביבות 2590 לפנה"ס).
גם בפירמידה הגדולה של גיזה (בסביבות 2580–2560 לפנה"ס) השתמשו בקשתות קורבליות בגלריה הגדולה.
המצרים גילו את עקרון הקשת האמיתית בשלב מוקדם, אך המשיכו להשתמש בקשת הקורבלית בבניינים רבים, מכיוון שהעדיפו פתחים מלבניים עם משקוף ישר.
קשתות קורבליות וקמרונות נמצאים במקומות שונים ברחבי הים התיכון הקדום.
באבלה בסוריה, בתל אל-אג'ול, תל חצור, תל מגידו, תיעניכ, באוגרית ועוד.
מבני נוראגה בסרדיניה העתיקה, המתוארכים למאה ה-18 לפני הספירה, נבנו גם הם בטכניקות דומות.
השימוש בקברי תולוס (הבנויים בעיקרון דומה) בחצי האי האיברי ובמקומות אחרים סביב הים התיכון, החל משנת 3000 לפני הספירה.
החתים באנטוליה העתיקה בנו קמרונות מקשתות קורבליות.
השרידים המוקדמים ביותר מתוארכים למאה ה-16 לפני הספירה.
נמצאו גם כמה קווי דמיון בין טכניקות הבנייה החתיתלמיקנית אחרי של 300 שנה.
יוון (בנייה מיקנית, קלאסית והלניסטית)
ביוון יש ממצאים רבים של קשתות וקמרונות קורבליים ששרדו או נחקרו ארכאולוגית, אלה שימשו לגשרים ולמגוון מבנים אחרים, ומתוארכים לתקופה המיקנית המינואית, הקלאסית המאוחרת וההלניסטית.
בחורבות מיקנה העתיקה נמצאו קשתות קורבליות רבות וקמרונות, כאשר אוצר אטראוס, שנבנה בסביבות שנת 1250 לפנה"ס, הוא דוגמה בולטת לכך.
גשר ארקדיקו הוא אחד מארבעה גשרי קשת קורבלית מיקניים, שהם חלק מרשת כבישים לשעבר, שנועדה לאפשר מעבר מרכבות, בין טירינס לאפידאורוס בפלופונסוס.
גשר אלאוטרנה ההלניסטי בכרתים, מציג מוטת אורך גדולה באופן יוצא דופן של כמעט 4 מטרים.
לפני שהקשת האמיתית הוכנסה לאדריכלות האינדו-אסלאמית, כמעט כל הקשתות במבנים ההודיים נבנו בשיטות של מבנה קורה או בטכניקת קשת קורבלית.
בצפון הודו, במדינת אודישה, המקדשים המאוחרים בבובנשוואר נבנו על פי עקרון הקמור הקורבלי, שנראה לראשונה במבואה של מקדש מוקטשוואר (מקדש שנחשב לדוגמה מובהקת של האדריכלות הצפונית בהודו, בערך בשנת 950 לספירה).
המבנים הגדולים הראשונים של סולטנות דלהי הוקמו בשנת 1206 לאחר הפלישה מוסלמית, והיו מבוססים על פועלים הודים שהיו רגילים לאדריכלות מקדשים הינדית, אך הפטרונים המוסלמים היו רגילים לסגנונות מרכז אסיה שהשתמשו רבות בקשתות אמיתיות.
קשת קסרוטי כלפה (20 בנובמבר 2001 – 7 באוקטובר 2023), שהיה מוכר בשם קשת קסרוטי, היה צעיר ישראלי שנרצח במהלך הטבח בפסטיבל נובה בטבח שבעה באוקטובר.
תמונתו מופיעה על כרזת הסרט הישראלי זוכה פרס אמי "עוד נחזור לרקוד".
קשת קסרוטי נולד בבית החולים יוספטל באילת וגדל בקיבוץ סמר שבערבה הדרומית.
בנם של נטליה ולורנט, ואח לענן ושמש.
בילדותו היה פעיל במגוון חוגים, ביניהם קפוארה, ג'ודו, שחמט וכדוריד.
עם סיום לימודיו בחר שלא להתגייס בצה"ל ויצא לטייל ולעבוד ברחבי העולם, בעיקר בפסטיבלים של מוזיקה באירופה ובדרום אמריקה.
בבגרותו החל להתקרב לדת תוך שמירה על אורח חיים עצמאי ופתוח.
ב-7 באוקטובר 2023 השתתף קשת קסרוטי בפסטיבל נובה שבאזור רעים, ונרצח במהלך מתקפת הטרור של חמאס.
הוא נטמן בבית העלמין בקיבוץ סמר.
לאחר מתקפת הטרור בפסטיבל נובה ב-7 באוקטובר 2023, הוא הוגדר כנעדר.
אמו, נטליה, פתחה במאמצים נרחבים לאיתורו.
היא פנתה לבתי חולים, מסרה תמונות לזיהוי, הגישה דגימת DNA במשטרה וניסתה לאכן את מיקומו של הטלפון הנייד שלו - אך ללא הצלחה.
בימים הראשונים האמינה כי הוא נחטף, שכן לא התקבלו ממנו סימני חיים, והוא לא נמצא בין הפצועים או ההרוגים שזוהו באותה עת.
ביום רביעי, 11 באוקטובר 2023, בשעה 12:25, הגיעה המשטרה לבית המשפחה והודיעה על זיהוי ודאי של גופתו של קשת.
מקום המוות ונסיבותיו לא היו ידועים בשלב זה, ולא נמסרו פרטים נוספים.
למחרת, ביום חמישי 12 באוקטובר, בשעה 17:00, הוא הובא למנוחות בבית העלמין בקיבוץ סמר.
בהמשך, עם קבלת מכשיר הטלפון האישי של קשת מגורמי החירום, החלה משפחתו לשחזר בעצמה את רגעיו האחרונים.
נמצאו שיחות מוקלטות והתכתבויות, כולל שליחת מיקום מדויק לשירותי מד"א בשעה 07:00 בבוקר.
קשת דיווח אז כי ידידתו, שני לוק, פצועה קשה ברגלה ואינה מסוגלת לעזוב את הרכב, וביקש סיוע מיידי.
בשיחה נוספת, שנערכה בשעה 07:10, נשמע קשת כשהוא אומר שהוא עצמו פצוע, מפוחד, ומבקש חילוץ דחוף.
במהלך האירוע יצר קשר גם עם חברים ששהו ברכב סמוך והתריע בפניהם שלא להתקרב לאזור בשל ירי כבד, ובכך ככל הנראה הציל את חייהם.
בסמוך לשעה 08:00, עלה קשת על רכב חולף בו נהג מוטי זוארמן, בניסיון להגיע לבית חולים.
השניים נורו ונהרגו סמוך לצומת שער הנגב.
פינוי גופתו של קשת התעכב עד לשעות הלילה בשל מטען חבלה שהציבו מחבלים בסמוך לרכב.
רק לאחר ניטרול המטען על ידי כוחות חבלנים וליווי של צה"ל ואנשי זק"א, ניתן היה לחלצה ולהעבירה לזיהוי.
שני לוק, שהייתה עם קשת ברכב ונפצעה קשה, הוגדרה כנעדרת במשך ימים ארוכים.
בהמשך התברר כי גופתה נחטפה לרצועת עזה.
כשבועיים לאחר שקשת הובא למנוחות, קיבלה משפחתה של לוק הודעה רשמית כי נרצחה בזמן הטבח, וגופתה הובלה לרצועה.
חבר נוסף, אוריון הרננדס, שהיה אף הוא עם קשת ושני באותו הרכב, נחטף לעזה וגופתו שוחררה במבצע צבאי בחודש מאי 2024; הוא נקבר במקסיקו.
המידע המלא על נסיבות מותו של קשת, פעולותיו בניסיון להציל את חבריו, ומסלול בריחתו מהאירוע - התגלה רק בדיעבד, באמצעות חקירה עצמאית של המשפחה, עדים, וחומרי תקשורת שנמצאו בטלפון האישי שלו.
הופעה בסרט "עוד נחזור לרקוד", לרבות על גבי כרזת הסרט.
שני ספרי תורה לעילוי נשמתו בבית הכנסת בשכונת פלורנטין בתל אביב
קשתית היא איבר בעין המקיף את האישון.
האישון מתרחב ומתכווץ על ידי התרחבות והתכווצות של הקשתית.
צבע הקשתית עשוי להשתנות מאדם לאדם בטווח הנע בין חום ושחור לירוק, כחול, תכלת, אפור, ענבר וחום בהיר.
קשתית בצבע סגול היא נדירה ביותר (סמלה המסחרי של אליזבת טיילור).
את צבע הקשתית המדויק קובעת רמת הפיגמנט מלנין.
תופעת ההטרוכרומיה, בה לקשתית יש צבע שונה בכל עין או שחלקים מהקשתית צבועים בצבע שונה באותה העין, נדירה בבני אדם.
תופעה זו יכולה להיות מולדת או להוות תסמין לפגיעה או מחלה.
שמה של הקשתית ניתן לה משום שהיא צבעונית כמו הקשת בענן.
שמה באנגלית הוא איריס (iris) אשר הייתה אלת הקשת בענן.
צבעה וצורתה של הקשתית ייחודיות לכל אדם והן משמשות לזיהוי בדומה לטביעת אצבעות.
בניתוחי לייזר לתיקון הראייה זיהוי הקשתית משמש כדי לוודא שהניתוח מבוצע באדם הנכון ובעין הנכונה.
ישנן שתי שיטות עיקריות לשינוי צבע העין.
הראשונה היא השתלת קשתית סינתטית.
ניתוח זה כרוך בסיכונים ובוצע רק על מאות בודדות של מטופלים ברחבי העולם.
השנייה היא קילוף בלייזר של שכבות הפיגמנט בקשתית וחשיפת הצבע הבהיר יותר.
כיום ניתוחים קוסמטיים אלו לא מומלצים על ידי רופאי עיניים לאנשים עם ראייה בריאה היות שיש סיכונים לראייה.
קתאי פסיפיק איירליינס היא חברת התעופה הלאומית של הונג קונג, שבסיסה נמצא בנמל התעופה הבינלאומי של הונג קונג.
קת'אי פסיפיק נוסדה בהונג קונג בשנת 1946. בשנת 1998 החברה ייסדה ביחד עם החברות אמריקן איירליינס, בריטיש איירוויז, קנדיאן איירליינס וקוואנטס את השותפות Oneworld.
בשנת 2006 קנתה החברה את דראגונאייר, חברת התעופה השנייה בגודלה בהונג קונג.
בשנת 2008 דורגה כחברת התעופה הטובה ביותר.
ובשנת 2019 זכתה במקום הרביעי בתואר 'חברות התעופה הטובות ביותר'.
מאז תחילת מגפת הקורונה נמצאת החברה בצרות בשל סגירתו הכמעט מוחלטת של האי הונג קונג לתנועת מטוסים ולאחר מכן בשל מגבלות מחמירות לצוותי האוויר של החברה.
מהתוצאות הכספיות של החברה לשנת 2021 עולה כי הפסידה 5.5 מיליארד דולר קונג קונג (כ-703 מיליון דולר אמריקאי).
צי המטוסים של החברה נכון ליולי 2024:
כלי טיס בצי בהזמנה נוסעים הערות F J W Y סה"כאיירבוס
אייר הונג קונג (חברת מטענים)
החברה החלה להפעיל ב-26 במרץ 2017 ארבע טיסות שבועיות ישירות בין הונג קונג לנמל התעופה בן-גוריון באמצעות מטוס איירבוס 900-A350.
מ-2 באוקטובר עד 1 בדצמבר 2018, החברה הפעילה את חלק מטיסותיה גם באמצעות מטוס האיירבוס A350-1000.
במאי 2017, הודיעה החברה כי תוסיף החל מ-1 בספטמבר טיסה חמישית בקו בימי שישי.
החל מ-1 במרץ 2019 החלה החברה להטיס טיסה יומית בקו במטוסי האיירבוס A350-1000.
לאחר משבר הקורונה שהוריד את הביקושים לטיסות להונג קונג, החברה ירדה ל-3 טיסות שבועיות שבוצעו במטוסי בואינג 777-300ER.
לאחר פרוץ מלחמת חרבות ברזל באוקטובר 2023 החברה הפסיקה את טיסותיה לישראל ולא סימנה מועד חזרה נכון לדצמבר 2025.
קשת רובינסון היא כינויו של מחלף מדורג ששכן בכניסה להר הבית בירושלים, בימי בית המקדש השני.
המחלף אפשר להולכים מחוץ להר הבית, במפלס הרחוב הנמוך, לעלות ולהיכנס למפלס הר הבית הגבוה.
קשת רובינסון נחשבת לאחד המֶחְלָפִים הראשונים בעולם.
היא נקראת על שם המגלה שלה בשנת 1838, החוקר האמריקאי אדוארד רובינסון, שאיתר את שרידי הקשת הגדולה ששולבה במחלף.
שרידי קשת רובינסון שוכנים בתחום הגן הארכאולוגי ירושלים, כ-12 מטרים מצפון לפינה הדרומית-מערבית של הר הבית, מימין לשער המוגרבים.
המחלף חרב כמעט לגמרי עם חורבן הבית השני בשנת 70 לספירה, בעקבות המרד הגדול.
למרות זאת, ניתן לשער את גודלו ומראהו על פי שרידיו המצויים עדיין בתחומי הגן הארכאולוגי.
בסיסו של המחלף היה מבנה מרובע גדול ממדים, שהתנשא לגובה מספר קומות.
מבנה זה שימש לצורכי עולי הרגל, והכיל מקוואות ציבוריים רבים.
לא שרד כמעט דבר ממבנה זה, חוץ מקומת הקרקע שנחצבה כמעט כולה באבן.
בקומה זו נתגלו מקוואות רבים, וכן צנרת מסועפת שהובילה מים (כנראה מהאמה העליונה) ישירות אל המקוואות.
כן נתגלו שרידי ריצוף עשויים פסיפס, המעידים על היופי והעושר שאפיינו את המבנה.
העלייה למחלף החלה בגרם מדרגות שכיוונו צפון-דרום, בחלקו הדרומי של המבנה הגדול.
גרם מדרגות זה גודר משני צדיו במעקות משוננים, ששרידיהם התגלו בשטח.
גרם המדרגות הסתיים ברחבה רבועה על גג המבנה, ושם פנו העולים ב-90 מעלות ימינה, עברו מעל קשת ענקית, ונכנסו דרך פתח כפול בכותל המערבי לתוך רחבת הר הבית.
הקשת הענקית, שעל שמה נקרא המחלף כולו, נמתחה על פני הרחוב המרוצף שלמרגלות הכותל מקצה לקצה, כ-13 מטרים מהכותל.
שרידי הרחוב ואומנת הקשת הקיימים עדיין, מלמדים כי רוחבה היה 15.20 מטרים, קוטר מעגל הקשת הוא כ-13 מטרים, ומשקלה המשוער הגיע לכדי 1,600 טון.
הקשת התחילה בכותל המערבי, גובהה מעל מפלס הרחוב שמתחתיה התנשא לרום של 17.5 מטרים, והיא הסתיימה באומנה רחבה.
גובה האומנות עד למוצא הקשת היה 11 מטרים בערך, ומעליו גובה של 6.5 מטרים נוספים, שהוא רדיוס הקשת.
אורך האומנה 15.20 מטרים, כרוחב הקשת, ועוביה 3.60 מטרים, עובי שהיה נחוץ כדי לתת בסיס איתן לאומנה הנושאת את לחץ הקשת.
היא בנויה מאבני ענק שגודלן כגודל אבני הכותל, וגם הן מסותתות סיתות שוליים.
באומנה שולבו ארבע חנויות קטנות, שפתחיהן מצד מזרח והן אטומות מצד מערב, כחלק ממערכת חנויות שנבנו משני צדי הרחוב.
הנדבך השלישי באומנה בנוי מאבנים גדולות, המשמשות גם כמשקופי החנויות.
כדי להקל על העומס על המשקופים, נבנו מעליהם קשתות שנסתמו באבני גולל בצורת חצי עיגול.
על פי הארכאולוג מאיר בן דב, קשת רובינסון הייתה "הגדולה בתבל בזמנה".
ההיסטוריון הירושלמי יוסף בן מתתיהו תיאר את המחלף בספרו קדמוניות היהודים: .
בניית קשת כה גדולה וכבדה הצריכה ידע טכנולוגי רב, שהגיע לשיאו באותה עת.
הרומאים פיתחו טכניקה להקמת קשת על ידי בניית מערכת פיגומי עץ בצורת חצי עיגול.
אבני הקשת סותתו בצורת טרפז עדינה, והן הונחו על הפיגומים, כך שהפאה הצרה נשענה ישירות עליהם.
לאחר שמערכת הפיגומים כוסתה כולה באבנים, הוכנסה האבן הראשה למרכז הקשת, והפיגומים סולקו.
בעקבות כך נצמדו אבני הקשת בחוזקה זו אל זו, וצורתן הטרפזית מנעה מהן ליפול.
הלחץ התמידי שהופעל על הקשת חיזק אף יותר את אחיזת האבנים, ושיפר את עמידות הקשת.
אנו יודעים כי קשת רובינסון נבנתה באופן זה, מפני שעד ימינו נותרו בכותל המערבי אבני התמך, שהחזיקו את מערכת פיגומי העץ.
אבנים רבועות אלו בולטות מן הכותל בשורה ישרה ואחידה, מתחת לתחילת קמרון הקשת.
בנוסף, ניתן להבחין באבן גדולה מאוד שנפרשה לכל רוחב הקשת בתחילת הקמרון, כדי להבטיח את יציבות המבנה.
מעל אבן זו נותרו שתי אבני ענק מן הקמרון, שצורתן הטרפזית בולטת לעין.
שיפוץ הר הבית מיוחס למלך הורדוס בשלהי המאה הראשונה לפנה"ס, ולכן מקובל לייחס לו גם את בניית המחלף.
איכות הבנייה והטכנולוגיה המתקדמת לתקופתה מאששים הנחה זו, בהסתמך על מבנים נוספים של הורדוס ברחבי ארץ ישראל.
נראה כי בניית המחלף נועדה להביא את עולי הרגל הרבים ישירות אל הסטיו המלכותי, שנבנה על ידי הורדוס בהר הבית לאורך הכותל הדרומי.
הארכאולוגים רוני רייך ואלי שוקרון מצאו בבסיס הכותל המערבי באזור קשת רובינסון מטבעות שהוטבעו לאחר מותו של הורדוס.
נתון ארכאולוגי זה ממחיש את העובדה שבניית כותלי הר הבית וקשת רובינסון הייתה מפעל אדיר שנמשך על-פני עשרות שנים ולא הושלם בימיו של הורדוס.
הממצא מאשש את תיאוריו של יוסף בן מתתיהו, המספר כי רק בימיו של המלך אגריפס השני (נינו של הורדוס) הסתיימה העבודה.
עם נפילת ירושלים בידי צבא טיטוס בשנת 70 לספירה, עמלו חיילי הלגיון הרומי על הריסתו השיטתית של הר הבית.
בין היתר הוחרב המבנה הגדול במחלף עד היסוד, ומגרם המדרגות המוביל אליו נותרו מדרגות בודדות.
הריסת הקשת דרשה מאמץ מיוחד, שכן כל לחץ שהופעל עליה גרם, כאמור, דווקא לחיזוקה.
נראה כי הרומאים הכריעו את הקשת לאחר שהצליחו לשלוף את אבן הראשה.
בעקבות כך קרסה הקשת כולה בבת אחת.
עדות לכך ניתן למצוא בקטע הרחוב שמתחת לקשת, שנהרס באופן כמעט מוחלט.
בניגוד לרוב אבני הריצוף, שנסדקו ונטו תחת חבטת אבני הכותל שהופלו עליהן מלמעלה, אבני הריצוף שמתחת לקשת רובינסון נשברו לגמרי ונדחסו בכוח אל תוך תעלת הביוב שעברה מתחתן.
הרס כזה יכול היה לקרות רק בעקבות נפילת הקשת כולה (או רובה).
בעקבות חורבן הבית השני והשלכת אבני הכותל על הרחוב המרוצף, בנו יושבי העיר את בתיהם מעל ההריסות, כך שמפלס החיים עלה בחלק זה של העיר.
תהליך זה התרחש עוד ועוד במהלך הדורות (בדומה להיווצרות תל ארכאולוגי), עד כי פני השטח במאה ה-19 היו גבוהים בכמעט 20 מטרים ממפלס החיים בימי הבית השני.
כשהחוקר האמריקני אדוארד רובינסון ראה לראשונה את שרידי הקשת הבולטת מהכותל המערבי בשנת 1838, היו פני השטח בגובה אבני התמך של מערכת פיגומי הקשת.
תמונות מהתקופה מציגות את שדה הבצלים שכיסה אז את פני השטח, וכיצד יכלו האנשים לשבת על האבנים הבולטות מהכותל תחת צל שרידי הקמרון.
בספרו משנת 1841 מתאר רובינסון את גילוי הקשת:
ההנחה שהקשת הייתה חלק מגשר התבססה כנראה על ממצא הגשר בו שולבה קשת וילסון מעט צפונה יותר, שנחשפה כשמונה שנים קודם לכן.
את מחקרו של רובינסון המשיך החוקר הבריטי צ'ארלס וורן, כשלושים שנה לאחר מכן.
באותה עת לא התאפשרה חפירה סטרטיגרפית מסודרת, בה נחשפות שכבות החיים בזו אחר זו, וזאת בשל עוינותם של מוסלמים מקומיים, ומפאת קשיים שונים שהערים השלטון העות'מאני על חוקרים זרים.
בשל כך נאלץ וורן לעבוד בפירי חפירה אנכיים, ולנסות ללמוד מהם על מראה פני השטח בעבר.
וורן הצליח לחשב את זווית הקשת, ממעט אבני הקמרון שבלטו מהכותל, וחפר פיר אנכי הישר אל אומנת הקשת מצדו השני של הרחוב המרוצף.
רמת הדיוק של חישובו הובילה אותו לחשיפת ארבע החנויות שבאומנת הקשת, הנראות היום לעין בגן הארכאולוגי.
מיקומו של הפיר נראה בציור הכחול, שצייר אחד מחברי משלחת החפירה של וורן, כבור עמוק ומעליו חצובה שאפשרה את הוצאת דליי העפר.
גם וורן סבר כי מדובר בקשת שהיא חלק מגשר, ובעקבות כך בנתה עיריית ירושלים שערי כניסה לרחבת התפילה בכותל המערבי אחרי מלחמת ששת הימים ב-1967 בצורת גשר קשתות, המתחיל מול קמרון קשת רובינסון, ומסתיים בבתי הרובע היהודי.
רק לאחר גילוי בסיס גרם המדרגות במהלך חפירות הגן הארכאולוגי בשנות ה-70, התברר כי היה זה מחלף ולא גשר.
בחפירות שנערכו אחרי 1967 נמצאה על הנדבך השלישי שמתחת לבסיס הקשת, במרכז הקשת, כתובת חרוטה באבן ולשונה: .
כתובת זו היא נוסח של הפסוק: ().
כיום הקשת הוקצתה למקום תפילה לנשות הכותל במסגרת ניסיון לפשר בינן לבין הקהילה האורתודוקסית.
קשת רכוב או פרש קשת הוא פרש אשר נשקו העיקרי הוא החץ והקשת.
אלה הם פרשים קלים ניידים במיוחד שתוקפים בטקטיקה של "פגע וברח".
בדרך כלל היו מתקרבים במהירות גבוהה לגוף הצבא היריב, משחררים מטחי חצים ומסתלקים במהירות גבוהה לפני שהאויב מצליח להגיב.
במקרה של התנגשות חזיתית עם כוחות אחרים היו בדרך כלל בנחיתות כי בדרך כלל לא עטו שריון גוף.
הערבות הגדולות של מרכז מערב אסיה וחלקים גדולים ממזרח אירופה, השייכים כולם לאזור האקולוגי של הערבה האירואסייתית, סיפקו שפע כרי מרעה לסוסים ולמקנה.
מאחר שהיו פחות טובים לחקלאות מתורבתת מאשר אזור הסהר הפורה ועמקי הנהרות של סין, סיפקו ערבות אירואסיה מקום מחיה לעמי נוודים שהתבססו על גידול מקנה ועל פשיטות ביזה על יישובים חקלאיים כדי לקיים את עצמם.
עמי נוודים אלה הסתמכו על חיל הפרשים היעיל שלהם במהלך פשיטותיהם, שהיו מהירות וקטלניות.
מתוך עמי נוודים אלה, המונגולים היו הפרשים הרכובים המוצלחים ביותר ובעזרתם בנה ג'ינג'יס חאן את האימפריה שלו, קשתים רכובים טובים אחרים הם הממלוכים.
היו פרשים רכובים טובים גם אצל השבטים הסקיתים, הסרמאטים, ההונים, המדיארים והטורקמנים ועמים אחרים.
הקשתים הרכובים היו זקוקים לכישורי רכיבה מעולים כדי לירות בזמן תנועה.
בעבר הפרשים-קשתים פעלו בציד, בהגנה על עדריהם, ובלחימה.
כך הפך כל אדם כשיר בעת הצורך ללוחם נייד.
ציד התאו של ערבות צפון אמריקה הוא אחת הדוגמאות המתועדות ביותר לציד בעזרת הפרשים-קשתים.
בקרב, פרשים רכובים היו בדרך כלל חיילים חמושים קלות המסוגלים לנוע במהירות, כדי להימנע מקרב צמוד, ולהנחית מכה מהירה בצדו או חלקו האחורי של האויב.
קפטן רוברט ג'י קרטר תיאר את חווית ההתמודדות מול כוחותיו של קוואנה פרקר כך: "קו לא סדיר של לוחמים מסתחררים, כולם נעים במהירות במעגלי יד ימין ושמאל...
תוך כדי התקדמות, ימינה או שמאלה, ומתרכזים במהירות.
הכול היה תמוה ביותר עבור...
הוותיקים שלנוו שמעולם לא היו עדים לתמרונים טקטיים כאלה, או לקו גמיש כל כך של מתכתשים".
יוסף בן מתתיהו מספר בקדמוניות היהודים על יהודי מבבל, אז חלק מהאימפריה הפרתית, בשם זמריס (זמרי), שהורדוס יישב בגולן ובבשן אותו ואת משפחתו עם חיִל של 500 פרשים רכובים, כדי שיגנו על האזור ועל עולי הרגל מבבל מפני שודדים, והעניק להם קרקעות ופטור ממסים.
צאצאיו של זמריס שמרו אמונים לבית הורדוס, ונכדו של זמריס, פיליפוס בן יקימוס, היה מפקד צבאו של אגריפס השני בזמן המרד הגדול.
קת'אי דראגון היא חברת התעופה השנייה בגודלה בהונג קונג.
החברה היא חברת בת של קת'אי פסיפיק, החברה הגדולה בהונג קונג.
החברה נוסדה בשנת 1985 והחלה את טיסותיה ביולי אותה שנה בין הונג קונג לקוטה קינבאלו שבמלזיה במטוס בואינג 737 תחת השם "הונג קונג דראגון איירליינס".
בשנת 1986 שינתה החברה את שמה לשם "דראגונאייר", וב-21 בנובמבר 2016 שינתה החברה את שמה לשמה הנוכחי "קת'אי דראגון"
בשנת 1990 קנתה קת'אי פסיפיק את כל מניות החברה.
קת הוא החלק המשמש לאחיזה בכלי עבודה או בכלים אחרים בזמן השימוש.
החל מהתקופה הפלאוליתית התיכונה, החלו לייצר קתות ממגוון חומרים, כגון עץ, עצם, קרניים וגם משנהב, ומאוחר יותר, אף ממתכת.
בימים אלו הקת עשויה גם מחומרים פלסטיים שונים או מגומי לאחיזה טובה, למניעת החלקה וכן לבידוד תרמי או חשמלי לפי הצורך.
קת מהודרת של הג'מביה (פגיון מסורתי תימני), עשויה מקרן של קרנף והיא סמל של מעמד חברתי גבוה.
קת היא בפרט החלק האחורי של נשק קל (כגון רובים, מקלעים קלים וכו'), המשמש לאחיזתו.
הקת נתפסת על ידי שקע הכתף, כדי לספוג את הרתע ולהגדיל את הדיוק בירי.
פעמים רבות מחוברת אל הקת רצועה, המאפשרת את תליית הרובה על הכתף.
לעיתים מיוצרת קת מתקפלת, המאפשרת טלטול נוח של הרובה כאשר היא מקופלת.
ברובה M16 ניתנה לקת פונקציה נוספת: על מנת לענות על הצרכים של חיילי צבא ארצות הברית במלחמת וייטנאם, עוצבה הקת כך שתשמש את החיילים כמשוט בנהרות.
בדגמים המקוצרים והמודרניים יותר של ה-M16, כגון ה-M4, הקת היא טלסקופית, כלומר, ניתנת לקיפול פנימה בזמן שהנשק לא בשימוש.
קיימת אפשרות לפתוח את הקת למספר מצבי ביניים, הרלוונטיים לטכניקות ירי שונות.
עד סוף מלחמת העולם השנייה היו רוב הקתות עשויות מעץ ונמצאו בגובה נמוך מן הקנה, על מנת לאפשר ליורה להשעין את הלחי על הקת כך שהעין תהיה בגובה הכוונת.
עם המעבר לרובים אוטומטיים נתגלה חיסרון מרכזי בקונפיגורציה זו: הרתע גרם לרובה להסתובב סביב הידית האחורית וכך להוצאת הרובה מכיוון על המטרה.
כדי להתגבר על בעיה זו כללו הרובים החדשים קת בגובה הקנה, כך שהרתע עובר בקו ישר אל הקת ומשם אל שקע הכתף, דבר המאפשר דיוק רב יותר בירי אוטומטי.
קשתות היא ענף ספורט שבו מתחרים בירי בחץ וקשת.
ארגון הקשתות העולמי World Archery (לשעבר FITA) מקיים תחרויות עבור הקשתות הבאות:
קשת זו היא קשת פשוטה, עשויה עץ או שכבות עץ מודבקות, ללא מנגנונים מכניים וללא כוונת, הכנפיים של הקשת מעוקלות בקצותיהן.
קשת זו לוקחת חלק רק בתחרויות ירי שדה ותלת־ממד (תחרות המדמה ציד).
בדומה לקשת המסורתית אף היא ללא כל עזרים.
כנפי הקשת אינן מתעקלות, בדומה לקשתות שבהן השתמשו האנגלים בימי הביניים.
קשת זו לוקחת חלק רק בתחרויות תלת־ממד.
קשת זו עשויה מחומרים מודרניים.
גוף הקשת מאלומיניום, הכנפיים מסיבי פחמן, עץ, או שילוב שלהם.
אסור להרכיב על הקשת כוונת או מייצבים.
קשת זו משתתפת בתחרויות ירי למטרה, ירי שדה ותלת־ממד.
קשת אולימפית / "מעוקלת" (Recurve).
קשת זו עשויה חומרים מודרניים.
מותרת בה כוונת ללא הגדלה והרכבת מוטות מייצבים.
קשת זו לוקחת חלק בתחרויות ירי שדה וירי למטרה, כולל המשחקים האולימפיים.
קשת קומפאונד / "מורכבת" (Compound).
קשת זו, אשר פותחה במיוחד למטרות צייד, אוצרת את האנרגיה באמצעות מנגנון מכני של גלגלות וכבלים.
מנגנון זה מפחית בעשרות אחוזים את הכוח הנדרש מהקשת על מנת לאחוז את הקשת במצב של מתיחה מלאה, ובכך מאפשר להתמקד בכיוון.
כמו כן, בקשת זו מותרת כוונת אופטית ושחרור החץ נעשה באמצעות הדק מכני, ועל כן היא המדויקת ביותר.
קשת זו, אשר היא קלה ללימוד ולשימוש, היא גם הפופולרית ביותר בעולם.
הקשת לוקחת חלק בתחרויות ירי למטרה, ירי שדה ותלת־ממד.
יוזמה של ארגון הקשתות העולמי להתחרות איתה במשחקים האולימפיים בלוס אנג'לס 2028 נדחתה.
ארגון הקשתות העולמי (World Archery, לשעבר FITA) מארגן מספר סוגי תחרויות:
ירי לטווח של 70 מטרים.
תחרות זו היא התחרות הנערכת במשחקים האולימפיים.
בסיבוב הראשון מתחרים 64 קשתים, שלכל אחד מהם 72 חצים, אותם הם יורים ב-6 מקבצים של 12 חצים.
32 המדורגים ראשונים בתום סיבוב זה ממשיכים לשלב הבא, ומתחרים זה בזה בשיטת נוקאאוט עד לשלב הגמר.
בשלבים אלה יורה כל קשת 12 חצים, במקבצים של שלושה בכל פעם.
סוג נוסף של תחרויות לירי ל-70 מטרים הוא התחרות הקבוצתית, בה מתחרות קבוצות של שלושה קשתים.
כל נבחרת יורה 27 חצים, בשלושה מקבצים שבכל אחד מהם יורה כל קשת שלושה חצים.
קוטר המטרות בטווחים הקצרים (עד 50 מטרים) הוא 80 ס"מ, ובטווחים הארוכים (60 מטרים ומעלה) - 122 ס"מ.
ירי זה מתבצע לטווח 18 מטרים, לעבר 3 מטרות.
בכל מקבץ יורה הקשת חץ אחד לכל מטרה, כאשר בשלבים הראשונים יורה כל קשת בסך הכל 60 חצים, ובשלבי הגמר 12 חצים.
בניגוד לתחרויות הרגילות, המתבצעות במישור, ירי שדה מתבצע באזור טופוגרפי מורכב יותר, הכולל גם תכסית.
התחרויות נערכות במשך יומיים, במהלכם יורה הקשת לעבר 24 מטרות, 3 חצים לכל מטרה.
ביומה הראשון של התחרות הטווחים אינם ידועים מראש.
בדומה לירי שדה, תחרות זו מתקיימת בשטח פתוח, המדמה שדה ציד, אך המטרות הן דמויות של חיות בר בגודל טבעי, עשויות ספוג קשיח.
התחרות מתקיימת לאורך יומיים, במהלכם הקשתים יורים ל 24 מטרות, שני חצים לכל מטרה.
בשני הימים הטווחים אינם ידועים.
תחרויות הקשתות נערכו לראשונה באולימפיאדת פריז (1900), והתקיימו עד אולימפיאדת אנטוורפן (1920), למעט אולימפיאדת סטוקהולם (1912).
לאחר מכן הוצא הענף מהתחרויות, והוא הושב אליו רק באולימפיאדת מינכן (1972).
מאז מהווה הענף חלק בלתי נפרד מהמשחקים.
בתחילה נערכו תחרויות FITA מלאות, והתחרויות במתכונתן המוכרת כיום החלו באולימפיאדת ברצלונה (1992).
תחרויות אולימפיות קבוצתיות נערכו לראשונה באולימפיאדת סיאול (1988).
מאז הוחזר הענף למשחקים ב-1972, חולשים עליו הקשתים הדרום קוריאנים.
הם זכו ב-30 מדליות מתוך 96 שחולקו, וב-16 מתוך 32 מדליות הזהב.
אחריהם, בפער ניכר, ארצות הברית, עם 13 מדליות, מהן 8 מדליות זהב.
בטבלת המדליות של כל הזמנים, הכוללת גם את התחרויות שנערכו בראשית המאה ה-20, מדורגות אחרי קוריאה הדרומית ארצות הברית (31 מדליות, מהן 14 מדליות זהב), בלגיה (20 מדליות, מהן 11 מדליות זהב) וצרפת (23 מדליות, מהן 6 מדליות זהב).
מועדון הקשתות הראשון בישראל הוקם בשנת 1967, במרכז הספורט לנכים בר"ג ("ספיבק"), לקראת המשחקים הפאראלימפיים (שנקראו אז "משחקי סטוק מנדוויל") שנערכו בישראל בשנת 1968.
איגוד הקשתות בישראל הוקם בראשית שנות ה-90 של המאה ה-20. בישראל פועלים, נכון לשנת 2024, למעלה מעשרים מועדונים העוסקים בירי תחרותי.
ירון טל קולסניק (13 ביולי 1973 - 30 ביולי 2008) היה קשת ישראלי, אלוף עולם לסטודנטים ושיאן עולם בחץ וקשת.
היה קשת בלתי מנוצח בישראל בשנים 1991 - 2007, והחזיק 16 שנים ברציפות בתואר אלוף ישראל.
הוא ייצג את ישראל באליפויות עולם, באליפויות אירופה ובתחרויות בינלאומיות חשובות.
בשנת 2012 זכה גיא מצקין בתחרות "ההזדמנות האחרונה" לקראת אולימפיאדת לונדון 2012, אך הוועד האולימפי הישראלי סירב להוציאו משום שלא עמד בקריטריון הישראלי.
בשנת 2018 אימץ איגוד הקשתות תוכנית רה-ארגון בשם "כוונות גבוהות" שמטרתה הייתה לבנות מחדש את הענף עם דגשים על התמקצעות ופיתוח פוטנציאל בגילאי הנוער.
מטרת התכנית היא להביא להשתתפות קשתים ישראלים בארבעה אירועים במשחקי לוס אנג'לס 2028. התכנית הצליחה מעל המשוער והביאה בתוך שנים ספורות להישגים בינלאומיים רבים.
באולימפיאדת טוקיו 2020 (שנערכת בשנת 2021), היה איתי שני לקשת הישראלי הראשון שייצג את ישראל במשחקים האולימפיים.
שני הגיע עד לשלב שמינית הגמר, וסיים במקום 9.
באליפות אירופה באולם שנערכה בשנת 2022 בסלובניה, שמאי ימרום היה לקשת הישראלי הראשון שזוכה במדליה באליפות אירופה, כאשר סיים שני בתחרות הירי לנוער (עד גיל 21) למרחק 18מ'.
בשלב חצי הגמר בתחרות קבע שיא עולם לנוער 150 נקודות מתוך 150 אפשריות.
ביוני 2022 מונה למאמן הנבחרת ריצ'רד פריסטמן, לשעבר מאמן נבחרת בריטניה לאולימפיאדת ריו 2016, ובעל שתי מדליות ארד אולימפיות קבוצתיות (סיאול 1988, ברצלונה 1992).
בשנת 2022 במסגרת תחרות גביע העולם בפריז קבע שמאי ימרום שיא אירופה לנוער עד גיל 18, 710 נקודות (מתוך 720), בירי למרחק 50 מ'.
באליפות אירופה לנוער שנערכה באוגוסט 2022, זכה שוב ימרום במדליית הכסף, בתחרות לנוער עד גיל 18, בתחרות הירי למרחק 50 מ' בקשת קומפאונד.
באליפות העולם לנוער שנערכה בשנת 2023 באירלנד, זכו שמאי ימרום ורומי מימון במדליית הכסף בתחרות לקבוצות מעורבים בקשת קומפאונד.
מדליה ראשונה לישראל באליפות עולם.
במאי 2023, במסגרת תחרות בסלובניה, קבעו רועי דרור, ניב פרנקל ושחר קליינר שיא אירופאי קבוצתי עד גיל 21, בירי למרחק 70 מ', 1973 נקודות (מתוך 2160).
בתחרות הסבב העולמי באולם שנערכה בצרפת בינואר 2024, השווה רועי דרור את שיא העולם לנוער בשלב המוקדמות, 596 נקודות (מתוך 600).
דרור סיים ראשון בשלב המוקדמות והמשיך לזכייה בתחרות כולה.
בתחרות הסבב העולמי באולם שנערכה בארצות הברית בפברואר 2024, סיים דרור במקום ה 12. בבעקבות הישג זה עלה למקום ה 35 בדירוג העולמי.
דירוג שיא לקשת ישראלי בקשת אולימפית.
באליפות אירופה באולם שנערכה בשנת 2024 בקרואטיה זכו קשתי נבחרת ישראל ב 6 מדליות, מתוכן 3 זהב ו 3 כסף.
שמאי ימרום זכה במדליית הזהב בתחרות לבוגרים בקשת קומפאונד, ואיתי שני במדליית הכסף בתחרות לבוגרים בקשת אולימפית.
מדליות ראשונות באליפות אירופה לבוגרים.
רועי דרור זכה במדליית הזהב בתחרות עד גיל 21 בקשת אולימפית, וניב פרנקל זכה במדליית הכסף, בגמר כל ישראלי.
ביחד עם אורי רוזמרין זכו דרור ופרנקל גם במדליית הזהב הקבוצתית.
יפתח הדר זכה במדליית הכסף בתחרות עד גיל 21 בקשת קומפאונד.
באליפות אירופה בירי חוץ שנערכה בשנת 2024 בגרמניה זכה שמאי ימרום במדליית הכסף בתחרות הירי למרחק 50 מ' בקשת קומפאונד, וקבע שיא נוער אירופאי לירי בהתמודדות בודדת, 149 נקודות מתוך 150 אפשריות.
מרי קת'לין טרנר היא שחקנית קולנוע ובמאית אמריקאית.
טרנר הייתה בין השחקניות הבולטות בשנות ה-80 לאחר ששיחקה בתפקיד הראשי בסרט "כחום הגוף" (1981).
טרנר אובחנה כלוקה בדלקת מפרקים שיגרונית בתחילת שנות ה-90 והדבר הביא להפחתה בכמות הופעותיה הקולנועיות, על אף שגם לאחר אבחון המחלה המשיכה להופיע, בין היתר בתפקיד הראשי בסרטו של ג'ון ווטרס "אמא סדרתית" (1994).
טרנר ממשיכה להופיע בתיאטרון, ובטלוויזיה (בין היתר שיחקה את אביו הטרנסג'נדר של צ'נדלר בסדרה "חברים") וכן כמדבבת.
טרנר נולדה בספרינגפילד, מיזורי שבארצות הברית למשפחה נוצרית-מתודיסטית אדוקה.
אביה, אלאן ריצ'רד טרנר, היה דיפלומט בשירות החוץ של ארצות הברית, וכילדה חיה טרנר בארצות רבות שבהן שירת אביה, ובין היתר בקנדה, בוונצואלה, בקובה ובבריטניה.
בשנת 1972 סיימה טרנר את לימודי בית הספר התיכון בלונדון, ובאותה השנה מת אביה, והיא שבה לארצות הברית עם משפחתה.
היא למדה באוניברסיטת המדינה של מיזורי במשך שנתיים, והשלימה את התואר הראשון באמנויות באוניברסיטת מרילנד ב-1977.
בצעירותה גילתה כישרון ונטייה למשחק, וכיכבה בהפקות במה בבימויו של הבמאי סטיב ייגר.
בשנת 1978 הופיעה טרנר לראשונה בטלוויזיה באופרת הסבון של רשת NBC "הרופאים" (The Doctors) (היא החליפה את קתרין הרולד).
בשנת 1981 הופיעה לראשונה בקולנוע בסרטו של לורנס קאסדן "כחום הגוף", לצד ויליאם הרט.
"כחום הגוף" הוא סרט "נאו-נואר" בסגנון הסרט האפל.
הדמות שגילמה טרנר, מאטי ווקר, היא פאם פאטאל, המשכנעת עורך דין צעיר שאותו משחק הרט, לרצוח את בעלה, כדי שתוכל לרשת את כספו.
משחקה של טרנר, שהזכיר את משחקן של שחקניות פילם נואר כברברה סטנוויק או לנה טרנר, קולה העמוק שהזכיר לרבים את לורן באקול, והשימוש הניכר בסקס אפיל, משכו תשומת לב לשחקנית הצעירה, והביאו אותה למעמד של כוכבת קולנוע מן השורה הראשונה.
לאחר "כחום הגוף" נמנעה טרנר מתפקידים נוספים כ"פאם פאטאל" כדי שלא להיות מסווגת לסוג אחד של תפקידים.
בשנת 1984 הצליחה מאוד הקומדיה "בעקבות האוצר הרומנטי" שבה גילמה את ג'ואן ויילדר, סופרת מתוסכלת של ספרי רומן רומנטי הנקלעת להרפתקת אמת, שבה מציל אותה גיבור אלמוני (מייקל דאגלס).
הסרט זכה להצלחה רבה, ומשחקה של טרנר זכה בפרס גלובוס הזהב לשנה זו.
הצלחת הסרט הביאה להסרטת המשך בשם "בעקבות אוצר הנילוס", בשנת 1985, שזכה להצלחה פחותה מזו של הסרט הראשון.
בשנת 1985 שיחקה טרנר לצד ג'ק ניקולסון בסרט "הכבוד של פריצי".
הפעם שיחקה מחסלת של המאפיה, שעליה מוטל לחסל מחסל אחר, שאותו משחק ניקולסון, דבר היוצר ביניהם תסבוכת רומנטית.
משחקה בסרט זה זכה לשבחים, והביא לזכייה נוספת בגלובוס הזהב.
בשנת 1986 כיכבה בסרטו של פרנסיס פורד קופולה "להתחתן שנית", בתפקיד אישה בשנות ה-30 לחייה, החוזרת באופן פלאי לגיל 17. בשל משחקה בסרט זה הייתה מועמדת לפרס האוסקר, אך לא זכתה בו.
בשנת 1988 דיבבה את ג'סיקה ראביט, דמות מצוירת בסרט "מי הפליל את רוג'ר ראביט" ששילב בין שחקנים מצולמים והנפשה מסורתית.
הדמות עגולת החמוקיים שאבה השראה מדמויות הפאם פאטאל בסרטי פילם נואר, וקולה הנמוך והסקסי של טרנר העניק לדמות את האפיון הדרוש לשם כך.
בין היתר זכורה ג'סיקה בשל אחד ממשפטי המפתח שהיא אומרת בסרט: "I'm not bad, I'm just drawn that way" (אני לא רעה, אני פשוט מצוירת כך).
בשנת 1989 הופיעה לצד דאגלס פעם נוספת בסרט מלחמת רוז ברוז, קומדיה שחורה שתיארה מאבק גירושין בין בני זוג, המגיע לשיאים של רשעות ושפלות.
גם סרט זה זכה להצלחה קופתית וביקורתית.
טרנר זכתה להצלחה גם על במת התיאטרון.
ב-1990 הייתה מועמדת לפרס טוני על תפקידה במחזה "חתולה על גג פח לוהט" שהועלה בברודוויי.
בשנת 1994 כיכבה בקומדיה השחורה של ג'ון ווטרס "אמא סדרתית" בתפקיד בברלי סטופין, עקרת בית מבולטימור, הרוצחת את כל מי שמאיים בעיניה על הדרך האידילית שבה היא מנהלת את משפחתה.
כן תרמה את קולה לפרק בסדרה "משפחת סימפסון" ולאחר מכן הפחיתה מאוד את הופעותיה, והופיעה בתפקידי משנה בעיקר, הזכור מהם הוא שרה ליסבון, אם המשפחה בסרט "חמש ילדות יפות" שביימה סופיה קופולה בשנת 1999.
משנת 2000 מופיעה טרנר בהצגת היחיד "טלולה", שבה היא משחקת את שחקנית העבר האקסצנטרית טלולה בנקהד.
במסגרת זו היא יוצאת למסעות ברחבי ארצות הברית.
בשנת 2000 עברה ללונדון כדי להשתתף בגרסת הבמה של הסרט "הבוגר".
בשנת 2001 היא החלה להופיע בטלוויזיה בסדרה "חברים" ושיחקה בתפקיד אמו הטרנסג'נדרית של צ'נדלר, דמות שהופיעה בשלושה פרקים.
בשנת 2005 שבה והופיעה בברודוויי במחזה "מי מפחד מווירג'יניה וולף?".
הופעתה העניקה לה מועמדות נוספת לפרס הטוני.
הצלחת המחזה הביאה להעברתו ללונדון בשנת 2006. היא גם הופיעה כעורכת דין בסדרה "חוק וסדר".
בשנת 2006 הופיעה בתפקיד אורח בפרק בסדרה "ניפ/טאק", ודיבבה דמות בסרט "מפלצת של בית".
בשנת 2008 הופיעה בתפקיד קטן בסרט "מארלי ואני" בו גילמה מאלפת כלבים, הנכנעת לכלב מארלי (גיבור הסרט) ומתייאשת מלאלף אותו.
בשנת 1984 נישאה טרנר ליזם הנדל"ן האמריקאי-יהודי ג'יי וייס.
בתם המשותפת, רייצ'ל אן וייס, נולדה ב-14 באוקטובר 1987. על אף שטרנר נולדה למשפחה מתודיסטית, סיפרה טרנר כי "אימצה מידה מסוימת של מסורת יהודית וזהות", בשל נישואיה לבעלה היהודי וחינוך בתם כיהודייה.
בשנת 2007 הודיע הזוג על גירושיו.
בשנת 1992 אובחנה טרנר כחולה בדלקת מפרקים שיגרונית, לאחר שסבלה מכאבים במשך כשנה.
ככל שהתקדמה המחלה, והתרופות שקיבלה שינו את מראה של טרנר, גוועה קריירת הקולנוע שלה.
טרנר האשימה גם את גילה, וטענה כי לאחר גיל 40 פחת העניין בה.
הפוגה במחלתה בסוף שנות ה-90 העניקה לה אפשרות לקדם את קריירת המשחק שלה.
טרנר חברה במספר רב של ארגוני מודעות פוליטית וארגוני צדקה, בין היתר היא משרתת בחבר הנאמנים של הארגון הליברלי "People for the American Way", תומכת בארגון אמנסטי אינטרנשיונל, ובארגון הצדקה "Citymeals-on-Wheels".
היא הייתה מתומכיו הראשונים של הסנטור הדמוקרטי ג'ון קרי, במירוץ לנשיאות ארצות הברית בשנת 2004. טרנר היא תומכת רבת שנים במפלגה הדמוקרטית.
כן היא פעילה בהעלאת המודעות למחלת דלקת המפרקים השיגרונית.
בשנת 2008 יצאה לאור אוטוביוגרפיה שכתבה בשיתוף פעולה עם הסופרת גלוריה פלדט בשם "Send Yourself Roses: Thoughts on my Life, Love, and Leading Roles" (שלחי לעצמך פרחים: מחשבות על החיים, אהבה, ותפקידים ראשיים).
הספר היה לרב מכר והופיע ברשימת רבי המכר של "הניו יורק טיימס" במשך שלושה שבועות.
עם פרסום הספר נתבעה על ידי השחקן ניקולס קייג' בטענה כי האמור בספר כאילו נעצר בשל נהיגה בשכרות, וכי גנב כלב מסוג צ'יוואווה אינו נכון.
טרנר התנצלה בפומבי על פרסום הדברים.
(אנ')הלנה קינדרLove and Action in Chicagoמידלמןחמש ילדות יפותשרה ליסבון2000ביוטיפול (אנ')ורנה צ'יקלPrince of Central Parkרבקה קיים2006מפלצת של ביתקונסטנסדיבוב2008מארלי ואניגברת קורנבלוט2011The Perfect Familyאיילין קליריגם מפיקה בפועל2013Nurse 3Dבטי ווטסוןGods Behaving Badlyסטיקס2014טיפשים בלי הפסקה 2פראידה פלצ'ר2015Emily & Timהקריינית2017חתונה מסוג אחר (אנ')ברברה היינס2022The Swearing Jarבווירושה בהפרעה (אנ')דודה הילדה2024The Long Gameמריה2025חוות החיות (אנ')בנג'מיןדיבוב
+שנהסדרהתפקידהערות1978–1979The Doctorsנולה דנסי אלדריך243 פרקים1994משפחת סימפסוןסטייסי לובאלדיבוב; פרק: "Lisa vs.
+שנהמחזהתפקידהערות1977מזל תאומים (אנ')ג'ודית הסטינגסשחקנית מחליפה; ברודוויי1981חלום ליל קיץטיטאניהתיאטרון ארנה (אנ') בוושינגטון די.
סי.1989Love Lettersמליסה גרדנראוף ברודוויי1990חתולה על גג פח לוהטמגיברודוויי
מועמדת פרס טוני לשחקנית הטובה ביותר במחזה (אנ') (1990)1995Indiscretionsאיבוןברודוויי2000הבוגרגברת רובינסוןתיאטרון גילגוד (אנ') של וסט אנד2000–2001Tallulahטלולה בנקהאד (אנ')סיבוב הופעות ארצי2002הבוגרגברת רובינסוןברודוויי2004The Exoneratedסאני ג'ייקובסתיאטרון קאסה מאניינה (אנ') בטקסס2005–2007מי מפחד מווירג'יניה וולף?מרת'הברודוויי
תיאטרון אפולו (אנ') של וסט אנד
מועמדת פרס טוני לשחקנית הטובה ביותר במחזה (אנ') (2005)2007–2008פשעים שבלב (אנ')במאית
ברודוויי2012Red Hot Patriot: The Kick-Ass Wit of Molly Ivinsמולי איבנס (אנ')תיאטרון גפן פלייהאוס (אנ') בלוס אנג'לס
תיאטרון ארנה (אנ') בוושינגטון די.
סי.רצח האחות ג'ורג'ג'ון באקרידג'גם במאית
Long Wharf Theatre בקונטיקט2014אמא קוראז' וילדיהאמא קוראז'תיאטרון ארנה (אנ') בוושינגטון די.
אוף ברודוויי2016שנה של מחשבות מופלאות (אנ')ג'ואן דידיוןתיאטרון ארנה (אנ') בוושינגטון די.
סי.2017An Act of GodאלוהיםGeorge Street Playhouse בניו ג'רזי2024מוזיקת לילה זעירה (אנ')מאדאם ארפלדOgunquit Playhouse במיין
קת'לין דניס קווינלן היא שחקנית קולנוע וטלוויזיה אמריקאית, הייתה מועמדת לפרס אוסקר לשחקנית המשנה הטובה ביותר לשנת 1995 על תפקידה בסרט "אפולו 13".
קווינלן, בתם של ג'וזפין ורוברט קווינלן, נולדה בפסדינה שבלוס אנג'לס, קליפורניה.
גדלה בעמק מיל שבמארין, קליפורניה ולמדה ב"תיכון טמאלפאייס".
קווינלן נשואה משנת 1994 לשחקן ברוס אבוט, לזוג ילד אחד.
את תפקיד הבכורה שלה בקולנוע קיבלה קווינלן בגיל 19 בדרמה הקומית-מוזיקלית של ג'ורג' לוקאס "אמריקן גרפיטי".
לאחר מכן השתתפה קווינלן בתפקידה הראשי בדרמת הפנטזיה "מעולם לא הבטחתי לך גן של ורדים", עליו הייתה מועמדת לפרס גלובוס הזהב לשחקנית הטובה ביותר - סרט דרמה.