tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
האבקה יכולה לכלול אבקת בשר מיובש ושומן עוף.
הערך התזונתי של האבקה נמוך משום שמרבית האבקות המסחריות מורכבות מכמות תבלינים קטנה המוגדלת באמצעות שימוש בתוספים כעמילן, סוכר ושמן.
חלק מהאבקות כוללות מונוסודיום גלוטמט שמעניק טעם אוממי, אך בעקבות ביקורת ציבורית כנגד השימוש ברכיב, הוא הוצא ממרבית האבקות.
הוא נודע בזמנו כאחד האנשים העשירים בעולם.
מצד אמו היו לו שורשים דניים.
הוא ניהל מדיניות אנגלופילית, והמשיך את קשרי הידידות עם הכתר הבריטי, שטיפח אביו אבו בכר, אולם בו בזמן השתדל לשים סייג לשאיפות ההתפשטות של משרד המושבות הבריטי.
מאוחר יותר נעשה פחות פופולרי, בגלל התנגדותו לעצמאות מלזיה.
בשנותיו האחרונות שהה תקופות ארוכות רחוק מג'והור, תוך כדי טיולים באירופה, בעיקר בבריטניה.
סולטן אברהים נשא את הדרגה הצבאית של מייג'ור גנרל.
וואן אברהים נולד בשנת 1873 באסטנה בידאדארי, בסרנגון, סינגפור, כבנם של הסולטאן סיר אבו בכר של ג'והור (ששלט בשנים 1862–1895) ושל הסולטאנה זוביידה בנת עבד אללה.
שמה המקורי של אמו היה ססיליה קתרינה לאנגה.
היא הייתה בת לאיש עסקים דני, מאדס יוהנסן לאנגה, שפעל באי באלי, ולאשתו הסינית, נונה סאנג ניו נונה, ילידת דרום סין שחיה בצעירותה במזרח ג'אווה.
בנעוריו התמנה כסגן משנה בצבא של ג'והור וב-23 במאי 1891, בגיל 17, הוכרז ליורש העצר הבכור של ג'והור - "טונקו מהקוטה".
מתוקף מעמד זה ליווה את אביו בביקוריו בחצרות המלכותיות באירופה, לעיתים מילא את מקום אביו כשזה נסע מעבר לים.
בשעות הפנאי בילה בציד ובמרוצי סוסים.
באפריל 1895 כשאביו העניק למדינה חוקה, טונקו אבראהים היה אחד משלושת חותמיה.
חודש לאחר מכן ליווה את אביו ללונדון לצורך המשך המו"ם עם משרד המושבות הבריטי בנוגע לענייני הסולטנות.
האב אבו בכר היה אז חולה מאוד וטונקו אברהים עמד שעות רבות על יד מיטת אביו, עד שמת כעבור חודש.
ב-7 בספטמבר 1895 ביום הלווייתו של אביו, אבו בכר, בגיל 22, הוכרז טונקו אברהים לסולטאן ג'והור.
בנו בן השנה, טונקו אסמעיל, הוכרז כיורש העצר.
טקס הכתרה רשמי התקיים ב-2 בנובמבר 1895. בשנה הבאה לקח הסולטאן אברהים לידיו את ענייני הממשל במדינתו ואחד מדו"חותיו הראשונים התייחס לקשיים הכספיים של הנסיכות.
רבים מפקידיו קבלו כי שכרם שולם באיחור ולא פעם קיבלו אותו בתשלומים.
הסולטאן דאג מאז להשגיח מקרוב על אוצר המדינה ולהיות נוכח אישית ביום תשלום משכורתיהם של עובדיו.
באותה שנה מינה את חבר הוועדים של חברת Johor Gambier and Pepper Society, החברה לפלפל ולגמביר, הידועה בשפה המלזית כ-Kongkek.
סולטאן אברהים לא היה מנוסה בתחום הניהול הציבורי וסמך במידה רבה על מזכירו הפרטי, עבדול רחמן בן אנדק, בכל מה שנוגע לניהול המדינה.
הנציג הכללי של בריטניה במדינות המלזיות הפדרליות, פרנד סוויטנהם, הציע לסולטאן אברהים בנובמבר 1899 לבנות מסילת רכבת שתחבר את ג'והור עם שאר מלזיה.
הסולטאן קיבל את הרעיון אך היה מודאג מההשפעה הפוליטית הבריטית בחצי האי ועמד על כך שמימון מסילת הברזל בסולטנות יפול עליו.
סוויטנהם לא הביע התנגדות אך התוכנית עוררה ספקנות אצל מזכיר המושבות הבריטי ג'וזף צ'מברלין שהכיר את קשייה הכלכליים של ג'והור ולא אישר אותה.
במאי 1900 הסולטאן אברהים שלח את עבדול רחמן בן אנדק ללונדון כדי לשאת ולתת עם משרד המושבות.
הוא עצמו נסע למשך שנה ללונדון כדי למצוא מימון של קבלנים בריטים פרטיים לבניית מסילת הרכבת ודן עם השלטונות הבריטיים על קבלת הלוואה.
ההלוואה אושרה וביולי 1904 עבדול רחמן חתם על הסכם עם בריטניה על הרחבת קווי הרכבת המלזים בתוך הסולטנות ג'והור.
בשובו לג'והור הגדיל הסולטאן את צבאו.
הקים כוחות מתנדבים JVF ששימשו ככוחות מילואים של המדינה.
ב-1906 הוא ערב להענקת אדמות לאנשי עסקים ובנקאים אנגלים לצורכי פיתוח.
המושל מושבות המצרים, ג'ון אנדרסון, לא התלהב מכוונותיו של אברהים לנתק את ג'והור מהתלות הכלכלית בסינגפור.
אחרי קבלת דו"חות על המצב הרעוע של אוצר הסולטנות, הוא הצליח לשכנע את הסולטאן לפטר את מזכירו, עבדול רחמן, ולוותר על סמכויות הניהול של הרכבת לטובת הממשל הקולוניאלי הבריטי.
בשנת 1909 נפתח באופן רשמי קו הרכבת של מדינת ג'והור.
המנהל הקולוניאלי לא שבע רצון מהאופן המרושל שבו ניהל הסולטאן את המדינה וביקש להגביר את השפעתו בתוכה.
הלורד אלגין, שכיהן כמזכיר מושבת המצרים, פגש ב-1909 את הסולטאן אברהים ויעץ לו לנהל את הסולטנות בהתאם לאינטרסים הבריטים ולקצץ בנסיעותיו הארוכות לאירופה.
אבראהים דחה את העצות בכעס וכעבור שנתיים הוזהר על ידי לורד אלגין כי ישנה אפשרות כי בריטניה תבצע שינויים חוקתיים במנהל הסולטנות.
ב-1910, אחרי לחצים כבדים מצד הבריטים, הסכים אברהים להעסיק יועץ בריטי באוצר מדינתו שהידלדל בעקבות מסעותיו הארוכים של הסולטאן בחו"ל.
כיועץ ראשון לג'והור התמנה הנציג הבריטי בנגרי סמבילן, דאגלס גרהם קמפבל.
בשנה הראשונה היחסים בין הסולטאן לקמפבל היו מצוינים ואברהים נתן לו את תמיכתו על מנת לשפר את מערכת המנהל של המדינה.
אולם כעבור זמן, כשקמפבל הציע רפורמות מנהליות רבות שהיו למורת רוחו של הסולטאן, יחסיהם הדרדרו.
בשנת 1912 חשף קמפבל בפומבי הזנחה קשה בניהול בית הסוהר בחרו ג'והור ובתנאי כליאתם של האסירים ועורר שערורייה.
קמפבל ביקש שהשלטונות הבריטים ייקחו על עצמם את ניהול בית הסוהר.
גם בנוגע לניהול הרכבת נוצרו מתחים בין ממשל הסולטאן ולשלטונות הקולוניאליים.
על ראש ממשלה ("מנטרי בסאר") של ג'והור, עבד אללה בן ג'אפר הוטל לדון עם הבריטים על סוגיות אלה.
זמן קצר אחרי ריבו עם קמפבל, הקים סולטאן אברהים מועצה ממלכתית פועלת (Masyurat Kerja) אחראית על הפיקוח על ניהול החקלאות והמכרות במדינה.
הסולטאן שמר מרחק מקמפבל ומהיועץ המשפטי מייקל וייטלי ולקח את ענייני הניהול בידיו.
נוכח מצב זה, קמפבל ווייטלי, הביעו דאגה ומורת רוח ופנו בכתב למושל מושבת המצרים, סר ארתור הנדרסון יאנג, וביקשו הרחבת סמכויות הניהול הבריטיות בסולטנות.
יאנג אישר לקמפבל סמכויות דומות לנציג הכללי הבריטי שבמדינות אחרות, אך תוך שמירת התואר "יועץ כללי" (general adviser) כדי לא לפגוע יתר על המידה ברגשות הסולטאן.
אברהים לא היה מרוצה מכך, אך יאנג הבטיח לו שיעמוד לרשותו לצורך ייעוץ בכל מקרה שיתעוררו הבדלי דעות בינו לקמפבל.
ב-12 במאי 1914 נחתם הסכם שנתן תוקף להרחבת סמכויות היועץ הכללי הבריטי.
על ידי שינוי ההסכם משנת 1885 הפכה ג'והור בפועל לפרוטקטורט של הכתר הבריטי.
מלחמת העולם הראשונה והשנים שבין מלחמות העולם 1941-1914
כתוצאה מעלייה במחירי הגומי נוצר עודף תקציבי בשאר שנות ה-1910. קמפבל שימש כיועץ כללי עד מותו ביוני 1918. ביוני 1918-דצמבר 1920 התחלפו זה אחר זה 5 יועצים כלליים.
בזמן שהשלטון הקולוניאלי הרפה בהחלטיותו בניהול הסולטנות, ניסה הסולטאן אברהים להרחיב שוב את השפעתו.
בדצמבר 1920 התמנה ליועץ כללי הייס מריוט וארגן בהמשך חידש את המנהל הממלכתי.
החל משנות ה-1920 שמר הסולטאן תפקיד של מונרך טקסי בלבד, האחראי לפתיחת טקסים שונים ברחבי מדינתו.
הוא הביע את דעותיו על המנהל והכלכלה, כל פעם שהייתה לו הערה כלשהי, והשלטונות הבריטים לקחו אותן בחשבון.
בשנת 1924 נחנכה בממלכה כביש ומסילת רכבת חדשה בין צפון סינגפור וג'והור בחרו.
החל משנת 1928 כשהוא חלה בשיגדון ובבעיות לב, הירבה שוב אבראהים לשהות תקופות ארוכות בחו"ל.
היעד העיקרי היה לונדון, בה נהג להתקבל במדרש המושבות כל אימת שהיו תלונות נגד המנהל הקולוניאלי.
עקב תלונותיו המרובות, יחסיו עם על יועץ כללי היו מתוחים.
יוצא מן הכלל היה ריצ'רד אולאף וינסטדט ששימש כיועץ כללי בשנים 1933-1931. אותו הסולטאן הוקיר וביקש ממנו להישאר בתפקיד עד שנת 1935.מושל מושבות המצרים (1934-1930), סר ססיל קלמנטי, לעומת זאת עורר את זעמו כשהעיר כי הסולטאן עצמאי מדי בניהול ענייני הממלכה והציע שיפנה אליו כמו אל מין נציב עליון.
כתוצאה מכך החרים אבראהים את ועידת דורבר בפברואר 1934.
בשנות ה-1920 עלתה המודעות הלאומית המלזית בג'והור במיוחד אחרי שאון ג'אפאר, אציל מלזי, שהסולטאן התייחס אליו כמו אל בן מאומץ, עסק בעיתונאות וכתב מאמרים המוקדשים לאינטרסים של העם המלזי.
אחרי שפרסם כמה ממאמרים בקורתיים כלפי מדיניות הסולטאן, הופיעו מתחים ביחסיהם.
בעקבות מאמר שפרסם און ג'אפאר בעיתון "סאנדי מירור" בסינגפור, שבו מתח ביקורת על התנאים הגרועים של חיי החיילים הג'והורים ועל היחס הרע כלפי הילידים במסולטנות - ה-Orang Asli, גרש הסולטאן את העיתונאי ממדינתו.
און הפך בהמשך לפופולרי מאוד אחרי פרסום של מאמרים נוספים אל הבעיות של המלזים ובשנת 1936 הזמן אותו הסולטאן לשוב לג'והור.
בסביבות שנות ה-1930 לקח הסולטן לחסותו את מחלקת תעשיית העצים ועודד את המשרד האחראי על תעזיה זו להקצות חלק מהיערות לשמורות טבע, נוכח צמצום מאגרי העצים במדינה.
עד 1934 שמורות הטבע כיסו 15% מאדמות הממלכה, במיוחד באזורים הצפוניים שלה.
ביחסי הסולטאן עם יורשו של קלמנטי, סר תומאס שנטון, נעשו עכורים אחרי שניסה תומאס ליצור איחוד מלזי מרכזי ולהביא את ג'והור ומדינות מלזיות הלא-פסדריות תחת הנהגה ישירה של מושל מיושבות המצרים.
ב-1939 כשפרצה מלחמת העולם השנייה הנהיג תומאד תוכנית מיסוי כלל-מלזי כדי לעזור במימון מאמץ המלחמה הבריטי.
הסולטאן אברהים דחה את התוכנית ובמהלך מסעו לאירופה ב-1939, העניק למלך ג'ורג' השישי מתנת יומולדת בשווי 250,000 לירות שטרלינג במזומן.
בשנים 1934–1940 נקשר שמו של הסולטאן לזה של רקדנית הקברט לידיה ססיליה היל.
בשנת 1940 היא נפטרה והובאה לקבורה באדינגטון, קנט.
בנובמבר 1940 התחתן בפעם הרביעית בלונדון עם מרצלה מנדל, יהודיה, שהתאסלמה לצורך הנישואין וזכתה לשם פאוזיה בנתי עבדאללה.
עוד משנות ה-1920 התיידד הסולטאן עם טוקוגאווה יושיצ'יקה, צאצא למשפחת השוגונים היפנים טוקוגאווה, ששלטה ביפן החל מהמאה ה-16 ועד למאה ה-19. כשפלשה יפן למלאיה, טוקוגאווה ליווה את צבאו של הגנרל יאמאשיטה טומויוקי ובהגיעו לג'והור באחרו בסוף ינואר 1942 התקבל בחום על ידי סולטאן אבראהים.
יאמאשיטה וקציניו השתכנו בארמון הסולטאן, אסטאנה בוקיט סרנה, ובבניין מזכרות הממלכה, "בית סולטאן אברהים" ותכננו משם את הפלישה לסינגפור.
בפברואר 1942 הקימו היפנים ממשל צבאי של מלאיה.
טוקוגאווה כיהן בו כיועץ מדיני, לפי המלצת הסולטאן.
לאורך שנות הכיבוש היפני, היחסים בין הממשל הצבאי לסולטאן היו חמים בתחילה וטוקוגאווה ערך תוכנית לאיחוד הסולטאנויות המלזיות, כולל סולטנות פטאני, כשסולטאן אברהים יעמוד בראש האיחוד.
עם זאת, אחרי 1943 היפנים נתקלו בקשיים כלכליים ובתבוסות צבאיות במערכת האוקיינוס השקט, עזבו תוכניות אלה והתמקדו בסוגיית החקלאות המקומית.
הם המשיכו בסידור הבריטי של מינוי יועצים ממלכתיים בג'והור, והסולטאן התפנה לחיי הפנאי.
בשנים האחרונות של הכיבוש, הסולטאן חש תסכולים מיחס השלטונות היפניים.
הם הורו לסולטאנים המלזים לתרום תרומה שנתית של 10,000 דולר למימון מאמץ המלחמה היפני, ונאומי השליטים עברו צנזורה של מחלק התעמולה היפני.
הסולטאן ננזף והושפל בפומבי על כך שפעם העז להישען על מקל ההליכה שלו בעומדו בפני קצינים יפנים.
זמן קצר לפני שיפן נכנעה, גורש אבראהים מארמונו באיסטנה בוקיט סרנה ואולץ לעבור לגור בארמון יורש העצר, "איסטאנה פסיר פלאנגי".
ימים ספורים לאחר חזרת הבריטים ב-5 בספטמבר 1945 לסינגפור, התחיל המינהל הצבאי הבריטי לעבוד שוב על תוכנית שקדמה למלחמה לשליטה מרכזית במדינות המלזיות.
קצין משפטן ששירת בעבר בשרות האזרחי המלזי, ה.ס.
וילאן, קיבל משימה לראיין את השליטים המלזים.
ב-8 בספטמבר הוא התקבל אצל סולטאן אברהים שהתגורר אז באסטאנה פסיר פלאנגי יחד עם אשתו ממוצא יהודי-רומני.
הוא התלונן על תסכוליו בעת הכיבוש היפני והציע את שרותיו למנהל הצבאי הבריטי.
הסולטאן ביקש מווילאן את הרשות להציב את דגל בריטניה על מכוניתו בטקס הכניעה שתוכנן ל-12 בספטמבר ובקשתו אושרה.
אחרי סיום הראיונות דו"חותיו של וילאן נמסרו למנהל הצבאי.
סר הרולד מקמייקל, נציב עליון לשעבר של ארץ ישראל, הוסמך לתחום על הסכמים רשמיים עם שליטים המלזים בנוגע להקמת איחוד מלאיה.
באוקטובר קיבל אברהים את ביקורו של מקמקייל.
הוא הסכים מיד להצעת התוכנית, מפני שהשתוקק מאוד לבקר שוב באנגליה בסוף אותה השנה.
שליטים מלזים רבים הביעו הסתייגויות עזות לתוכנית, מחשש כי יאבדו את סמכויותיהם וכי מדינותיהם היו עלולות ליפול לתחום ההשפעה הפוליטית של תאילנד.
ההסכמים ידועים כ"הסכם מקמייקל" ציינו שלבריטניה נותרה סמכות מנהלית מלאה במדינות המלזיות פרט לתחומים הקשורים למנהגים ולדת.
בקרב המלזים קמו מחאות חזקות נגד ההסכמים אשר היוו עקיפה של הסמכויות המוסריות והרוחניות של השליטים, שהיו חשובות ביותר בעיני העם.
עלו גם המתחים בין המלזים למיעוט הסיני והציפייה להתאזרחות של תושבים הלא-מלזים נחשבה לבלתי מתקבלת על דעת המלזים.
בג'והור היו הפוליטיקאים המקומיים מאוד מתוסכלים מהחלטת הסולטאן לחתום על ההסכמים עם מקמייקל וטענו שהסולטאן הפר את החוקה, שאסרה במפורש על כל השתלטות של מעצמה זרה על ניהול המדינה.
בתחילת פברואר 1946 כמה מתנגדים פוליטיים בראשות אוואנג בן חסן ארגנו אספה נגד החלטת הסולטאן והזמינו גם את און בן ג'אפאר, ששימש אז כראש מחוז בבאטו פאהאט להצטרף.
האספה התקיימה ב-1 בפברואר 1946 במסגד הממלכתי סולטאן אבו בכר.
המפגינים דקלמו סיסמאות לאומניות וקראו להדחת הסולטאן אברהים אשר נטען כי בחתימת ההסכמים הוא בגד באומה המלזית.
הסולטאן קיבל את הידיעות על האספה ב-22 בפברואר בזמן ששהה בGrosvenor House בלונדון.
הוא ניגש למשרד המושבות והצהיר שהוא נסוג מתמיכתו בתוכנית.
אבל מחווה זאת לא הרגיעה את המתנגדים ואון המשיך לארגן עוד הפגנות גם במדינות המלזיות האחרות כדי למחות נגד הקמת האיחוד המלזי.
הם הקימו במאי 1946 את "הארגון הלאומי המאוחד של המלזים" UMNO.
בתחילת ספטמבר 1947 חזר הסולטאן לג'והור והשתתף באסטאנה בסאר במפגש הכללי השני של "הארגון הלאומי המאוחד של המלזים" שבראשו עמד הפוליטיקאי הצעיר חוסיין און, בנו של ג'אפאר און.
אף על פי שהרבה מהפוליטיקאים הנוכחים עדיין ביקרו את הסולטאן, קיבלו אותו בברכה.
אחרי שבינואר 1946 הקימו הבריטים את הפדרציה של מלאיה ששמרה את סמכויות השליטים, הבקורות נגד הסולטאן שככו.
זמן קצר לפני שעזב לביקור חוזר לאנגליה, הסולטאן העניק תרומה של 5,000 דולר לארגון UMNO מתוך תקווה לשפר את יחסיו איתו ועם און עצמו, אותו מינה לראש ממשלת ג'והור.
הקמת הפדרציה של מלאיה לא התקבלה באושר על ידי המיעוטים ובראשם הסינים, מפני שתנאי התאזרחותם הורעו.
בשנת 1949 הוקם איגוד הסינים המלזים MCA בראשותו של איש העסקים טאן צ'נג לוק, שהעלה תכופות טענות לגבי המגבלות בתחום ההתאזרחות שליוו את הקמת הפדרציה המלזית.
כתוצאה מכך עלו המתחים בין המלזים לסינים ואון שמר מרחק מטאן.
טאן נתקל בקשיים בלהתקבל אצל הסולטן, שלא היה רגיל למגעים עם אנשי עסקים סינים.
אבראהים הרגיש למורת רוחו כי און מזניח את ענייני המדינה לטובת מחויבותו למפלגת UMNO.
בתחילת שנת 1950 הסולטן אמר זאת בפניו, ובמאי 1950 העדיף און להתפטר מהתפקיד של "מנטרי בסאר".
הסולטן חש יותר ויותר מתוסכל מרעיון השתלבות מדינתו ג'והור בפדרציה של מלאיה, במיוחד כשהפדרציה העצמאית המתוכננת אחרי השחרור מההתערבות הבריטית תהיה כפופה למהיגותו של טונקו עבדול רחמן.
במכתב לעיתון The Straits Times בשנת 1953, תחת הכותרת "Straits Settlement Forever" (הסכם המצרים לעולמים), הביע הסולטן ספקנות לגבי עתידה של ג'והור כחלק ממלאיה עצמאית, ותמיכה בהמשך שיטת ה"ייעוץ" הבריטי בג'והור.
קריאותיו ליציאת ממלכתו מן הפדרציה נתנו השראה לתנועה פלגנית Persatuan Kebangsaan Melayu Johor (PKMJ) והראשה אונגקו עבדוללה בן עומר, קרוב משפחה של הסולטן, ששימש כיועץ ממלכתי.
בעת אספה באמצע דצמבר 1955, הביע הסולטן תמיכה פומבית ב-PKMJ ובהתחלת שנת 1956 קיבלה מפלגה זו תמיכה אזרחית רחבה.
מפלגת UMNO הגיבה בעוצמה לנסיבות הקמת PKMJ וקראה למועצה הפועלת של מדינת ג'והור לפקח על נאומיהם הפוליטיים העתידיים של הסולטאן ושל בני משפחתו.UMNO אימצה קו עוין מאוד כלפי מפלגת PKMJ וניסתה באופן פעיל לדכא את פעילותה ולהבאיש את ריחה.
תוך זמן קצר יחסית PKMJ איבדה את רוב חבריה לטובת UMNO ובאמצע 1957 אונגקו עבדלה נשאר עם מפלגה של עשרה חברים.
בינתיים במרץ 1957 בוועידת השליטים הצהיר טונקו עבדול רחמן כי בכוונתו להציע את בחירתו של סולטאן אברהים כנשיא -יאנג די-פרטואן אגונג - ראשון של מלזיה המאוחדת, אולם אברהים דחה את ההצעה מסיבות גיל ורצונו לפרוש בקרוב.
כעבור 4 חודשים ביולי 1957 פנה אונקו עבדלה פנייה אחרונה לסולטאן אברהים עם בקשה שלא יחתום על חוקת הפדרציה המלזית.
הסולטאן, שהתגורר כבר בלונדון, הודיע לאונגקו עבדוללה, כי הסמיך את היורש העצר, טונקו אסמעיל (לימים הסולטאן אסמעיל) להכריע בסוגיה.
טונקו אסמעיל לא נענה לבקשה של אונגקו עבדלה ובמפגש השליטים חתם על החוקה החדשה.
כתוצאה מכך אונגקו עבדוללה פירק מה שנשאר ממפלגתו ימים אחדים לפני הכרזת העצמאות של מלזיה.
אברהים בילה את השנתיים האחרונות בחייו בדירתו ב"גרוסוונר האוס" בלונדון.
נהג להביט בטלוויזיה, לבקר בהצגות תיאטרון ונהנה מחברת אשתו השישית, מרצלה מנדל, ושל בתו, טונקו מרים.
הוא נפטר ב-8 במאי 1959 בדירתו, כשאשתו עמדה לצד מיטתו בשעותיו האחרונות.
בנו, טונקו אסמעיל, התמנה במקומו לסולטאן ג'והור.
גופת הסולטאן הובלה על אונייה לג'והור בחרו שהגיעה לשם בחודש שלאחר מכן.
הוא זכה ללוויה ממלכתית וגופתו הונחה ב־4–6 ביוני באסטאנה בסאר.
ביום מותו היה הסולטאן ששלט למשך התקופה הארוכה ביותר בג'והור: 64 שנה.
סולטאן אברהים בילה את מרבית זמנו באנגליה, תוך כדי מדע תכוף עם משרד המושבות הבריטי בלונדון.
יחסיו עם אנגליה עברו עליות וירידות בסוגיות מדיניות ואישיות כאחד, על רקע טיב יחסיו עם הדמויות המובילות במשרד המושבות.
החל מאמצע שנות ה-1930 יצר קשק ידידותי אישי עם מלך בריטניה, ותרם תרומה בשווי 500,000 ₤ במזומן ליובל הכסף של ג'ורג' החמישי, סכום ששימש במידה רבה לבניית בסיס הצי סמבוואנג בסינגפור.
כעבור שלוש שנים ביקר אברהים בגרמניה, בה פגש את אדולף היטלר, ובכניסתו לצרפת אחר כך נעצר לזמן קצר על ישי משטרת צרפת שחשדה כי הוא מרגל.
אברהים הפך למכר קרוב של טוקוגאווה יושיצ'יקה מאז שהאחרון ביקר בג'והור בשנת 1921. קשר התחזק על רקע היותו של טוקוגאווה דובר מלזית שוטפת ותשוקתם המשותפת לציד טיגריסים.
ידידות זאת גרמה לאנשי עסקים יפנים להשקיע במטעי הגומי של ג'והור הלך משנות ה-1920. אברהים ביקר ביפן בשנת 1934 להזמנתו של טוקוגאווה.
בעת שלטונו נחשב הסולטאן אברהים לאחד העשירים המופלגים של התבל.
היה לו שם של פלייבוי, שנהג בין היתר לשנות צבע סוסי המרוצים שלו כדי להציגם כלא ידועים ולשפר א סיכוייו בהרוויח, ונודע כפוקד תכופות את רובע החלומות האדומים של וינה.
תרם טיגריסים ממאלאיה לגן החיות של אדינבורו וכאמור העניק סכום גדול לחגיגות היובל של ג'ורג' החמישי.
היה אנגלופיל ושהה חלק גדול מחייו רחוק ממולדתו ומדינתו, תוך העדפה לחיי תענוגות באירופה.
את בניו שלח להתחנך בבריטניה.
לסולטאנה הלן אברהים העניק אוסף תכשיטים יוצא דופן - בין השארף אזמרגד לרגל יום הולדתה ויהלום לרגל יובל חתונתם, אפילו אחרי שהתגרש ממנה.
האוסף התכשיטים שלה הפך לאחד המפוארים בעולם.
סולטאן אברהים היה בנו היחיד של צ'ה ואן אבו בכר, "טמנגונג" של ג'והור, מאשתו ממוצא דני ססיליה קתרינה לאנגה (1939-1848), הידועה כצ'ה פואן בסאר זוביידה.
סולטאן אברהים נשא לפחות ארבע נשים רשמיות שהפכו לסולטנות של ג'והור:
אונגקו מיימונה בנתי אונגקו עבדול מג'יד (מתה ב-1909), נישאה לאברהים ב-5 באוקטובר 1892 ונולד להם בן אחד, לימים סולטאן אסמעיל
אנצ'ה חסנה בנתי דתו ג'אפר
אונגקו אנטאן בנתי אונגקו אחמד
סולטאנה הלן אברהים - בשמה המקורי - הלן ברתולומיו וילסון, גרושתו של ויליאם ברוקי וילסון; נישאה לאברהים ב-15 באוקטובר 1930, התגרשו ב-30 במרץ 1938.
פאוזיה בנתי עבדאללה, או ליידי מרצלה אברהים (1982-1915), בשמה המקורי - מרצלה מנדל, יהודייה במוצאה, בת של אדגר מנדל, יליד רומניה, ובת דודה של הדיפלומט הבריטי אלסי דה וולף.
נישאה לאברהים ב-1940. נולדה להם בת, טונקו מרים בנתי אל מרהום סולטאן סיר אברהים (ילידת 18 בספטמבר 1950, הייתה נשואה לכוכב הרוק הבריטי ברי ספרסון, הידוע כבארי ריאן.
פרט למלזית מדברת באופן שוטף גרמנית, צרפתית ואנגלית.
לסולטאן נולד עוד בן, טונקו אחמד (1963-1898) מקשרו לחסנה בנתי ג'אפר
נכדו סולטאן אסכנדר כינה אותו "מיל מסיהור" - ("הגדול"), אך כינוי זה לא תפס בדעת הקהל.
דמותו נותרה שנויה במחלוקת, בגלל התנגדותו לעצמאות, התרחקותו הממושכת מהממלכה ומבני עמו, בזבזנותו ונאמנותו הכמעט מוחלטת לבריטים.
הוד מלכותו פאדוקה סרי סולטאן סיר אבראהים אל-משהור אבני אל-מרהום סולטאן סיר אבו בכּר אל-חליל.
אבראהים אבן אל-אע'לב היה הראשון בשושלת האע'לבים באיפריקיה (800–909).
אביו של אבראהים אל-אע'לב היה ח'וראסאני מפקודיו של אבו מוסלים, המנהיג הצבאי שפעל בשרות בית עבאס, ומשפחתו התייחסה לשבט בַּנוּ תמים .
בהיות אבראהים בן עשר שנים עברה המשפחה למצרים בעקבות תפקידיו של האב בצבא העבאסי.
במצרים קיבל אבראהים את השכלתו, בעיקר במשפט דתי.
ממצרים עברה המשפחה לקירואן שבה כיהן האב בשנים 785–787 כמושל איפריקיה.
ב-795 מונה אבראהים אל-אע'לב למושל מחוז מזאב (בצפון-מזרח אלג'יריה של ימינו) והצליח לדכא את מרידות שבטי הבֶּרבֶּרים הח'וארג'ים באזור.
כאות תודה ובתמורה להבטחה לתשלום שנתי של 40,000 דינרי זהב לאוצר העבאסי הכיר הח'ליף הארון א-רשיד באבראהים אל-אע'לב וביורשיו כאמירים של איפריקיה.
מלבד השקטת האזורים בשליטתו הצליח אבראהים אל-אע'לב להקים מינהל מסודר והניח את היסודות לשגשוג הכלכלי של איפריקיה בהמשך.
הוויתור על הכנעת האזור הדרומי של המגרב, שם יכלו הברברים לקיים את אמונותיהם הח'וארג'יות, היה ברבות הימים בגורמים לנפילת השושלת האע'לבית מול הפאטמים השיעים.
מתנגדיו מבית היו קהילות המתיישבים הערבים (הג'וּנד ) בתוניס ובקירואן שנאבקו לשמור על זכויות היתר שלהם.
לנוכח התמרדויותיהם גייס לצבאו בעיקר חיילים-עבדים אפריקאים.
מול אבראהים אל-אע'לב, שהיה במקורו מעת'זילי, התייצבו גם חכמי המשפט המאליכיים בקירואן, בייחוד אחרי שמינה ב-806 אימאם מעת'זילי לקאדי של קירואן.
מצב זה הביא אותו לקבוע את חצרו ואת מינהל מִמשלו בקריה חדשה מחוץ לקירואן, שנקראה בשם אל-עבאסיה לכבוד פטרוניו.
במותו ב-5 ביולי 812 ירשו אותו בניו.
אבקת בננה היא אבקה העשויה מבננות מעובדות.
משמשת בעיקר כמרכיב לייצור שייקים ומזון תינוקות, ובייצור של עוגות וביסקוויטים שונים.
השימוש באבקת בננות כמזון לתינוקות החל כבר בראשית המאה ה-20, כשבאותו זמן ייבוש בננות ותאנים עבור מזון תינוקות היה אחד מענפי התעשייה המרכזיים בהודו המערבית.
חברת הפירות המאוחדת החלה לייצר מוצר בשם "מלזו" בשנות ה-30 של המאה ה-20, שאבקת בננה הייתה המרכיב העיקרי בו.
המוצר שווק כמזון בריא לילדים ולזקנים, שגם יעיל לקשיי עיכול מסוימים.
אבקת בננה נוצרת באמצעות עיסת בננה שנקצצה מכנית, ואז מעובדת במאמץ גזירה בתוך מטחנת קולואיד שהופכת אותה לסמיכה.
לעיסה מוסיפים נתרן דיסולפיט כדי להדגיש את הצבע הצהוב, ולאחר מכן מייבשים את האבקה שנוצרה.
חיי המדף של האבקה הם כשנה.
אַבְקַת בֵּיצִים היא אבקה עשויה בלילת ביצים שיובשה לחלוטין, על פי רוב באמצעות ייבוש בריסוס.
היתרונות העיקריים של אבקת ביצים לעומת ביצים טריות הם משקלה הנמוך, וכפועל יוצא שטח אחסון קטן יותר, וחיי מדף ארוכים יותר, לרבות היעדר הצורך בקירור.
ניתן להשתמש באבקת ביצים באפייה ללא צורך בהוספת מים, וכן להכנת ביצה מקושקשת וחביתה לאחר המסתה בנוזלים.
פרסומות לאבקת ביצים הופיעו בארצות הברית בסוף שנות ה-90 של המאה ה-19, ובספרות מוזכרת אבקת ביצים כמרכיב עיקרי של בישול במחנה כבר בשנת 1912.
השיטה המודרנית לייצור אבקת ביצים פותחה בשנות ה-30 של המאה ה-20 על ידי יצרנית העוגות, חברת אלברט גרנט ושות' מלונדון, עת עובד של החברה הבין שבלילת הביצים שהחברה ייבאה מסין הכילה 75% מים.
מפעל ניסיוני לייבוש בהקפאה נבנה, ולאחר הצלחת הניסוי הוקם מפעל בסינגפור לעיבוד ביצים מסין.
המפעל הועבר לארגנטינה עם התגברות רוחות המלחמה.
בזמן מלחמת העולם השנייה הסירה ממשלת בריטניה את הפטנט משיטת ייבוש הביצים, וספקים רבים אחרים נכנסו לשוק, בפרט בארצות הברית.
במהלך המלחמה נעשה שימוש באבקת ביצים בממלכה המאוחדת כחלק ממדיניות קיצוב.
בדומה לכך, גם בתקופת הצנע בישראל נעשה שימוש נרחב באבקת ביצים, לרבות כרזות לשכנוע הציבור לצרוך אבקת ביצים במקום ביצים טריות.
ישנם שלושה סוגים של מוצרי אבקת ביצים: אבקת ביצים שלמות, אבקת חלבונים ותערובת אבקת ביצים הכוללת גם אבקת חלב ושמן צמחי.
לאבקת ביצים יש חיי מדף של 5–10 שנים כשהיא מאוחסנת ללא חמצן בסביבת אחסון קרירה.
אברהים ח'ליל אל-עבד אבראש הוא פוליטיקאי ואקדמאי פלסטיני שכיהן בתפקיד שר התרבות בממשלת הרשות הפלסטינית.
אבראש נולד במחנה הפליטים אל-בורייג' ברצועת עזה.
הוא למד משפטים ב במרוקו, והשלים שם תואר ראשון במשפט ציבורי ב-1976, תואר שני במדעי המדינה ב-1981 ודוקטורט במשפטים ב-1985. בין השנים 1978–2000 לימד באוניברסיטאות במרוקו.
אבראש כיהן בתפקיד שר התרבות בממשלת הרשות הפלסטינית בראשות סלאם פיאד משנת 2007 ועד להתפטרותו בשנת 2008.
בנוסף, כיהן כיו"ר חבר הנאמנים של אוניברסיטת אל-אזהר בעזה, אך לאחר סכסוך ממושך עם ההנהלה, הודיע באוגוסט 2019 על התפטרותו מהתפקיד.
עם זאת, הוא המשיך ללמד באוניברסיטה, ופרסם לאורך השנים עשרות מאמרים, בעיקר בסוגיות חברתיות פלסטיניות.
ב-2024, במהלך מלחמת חרבות ברזל, פרסם מאמר ביקורת חריף על התנהלותו של ארגון הטרור חמאס, וקבע כי המתקפה שביצע בטבח שבעה באוקטובר פוגעת בסופו של דבר באינטרס הפלסטיני ונעשתה מבלי להתייעץ עם העם הפלסטיני ולשאול את דעתו.
אבראהים מחמוד רשיד א-שאער הוא אקדמאי ופוליטיקאי פלסטיני, שכיהן בעבר כשר לפיתוח חברתי בממשלת הרשות הפלסטינית והמכהן כנשיא האוניברסיטה הפתוחה אל-קודס מאז 2024.
א-שאער נולד ב-20 ביולי 1963 בתקופת הממשל הירדני ביהודה ושומרון בעיר בית לחם.
הוא השלים לימודי תואר ראשון בשפה האנגלית ותעודה בחינוך ב-1986 באוניברסיטת בית לחם, ולאחר מכן קיבל מלגה מהמועצה הבריטית ב-1989 ללימודי תואר שני בבלשנות ב, בריטניה, ומלגה ללימודי דוקטורט בבלשנות יישומית באוניברסיטת רדינג, בריטניה.
בדצמבר 2015 מונה לכהן כשר לפיתוח חברתי בממשלת חמדאללה השלישית במהלך חילופי השרים שנערכו בה.
ב-31 באוקטובר 2024 מונה לכהן כנשיא האוניברסיטה הפתוחה אל-קודס,בה כיהן במגוון תפקידים החל משנת 1991.
א-שאער כיהן גם כיו"ר חבר הנאמנים של הקרן הלאומית להעצמה כלכלית של העם הפלסטיני בין השנים 2015-2019. הוא היה חבר במועצה המייעצת של מחוז בית לחם (2020-2024) וחבר בוועדה הטכנית למדעי הרוח והחברה במשרד ההשכלה הגבוהה (2013-2015).
הוא גם כיהן כיו"ר המועצה העליונה לילדות והמועצה העליונה לאנשים עם מוגבלויות ברשות הפלסטינית, כנשיא הקרן הפלסטינית לפיתוח כפרי בבית לחם (1998-1993) וכסגן נשיא איגוד העובדים באוניברסיטת אל-קודס הפתוחה (1992-1994).
אָבְּרָאג' קֻדָאי הוא מלון ענק שנמצא בתהליכי בניה בחלק הצפוני של שכונת קֻדָאי במכה, ערב הסעודית.
המלון נמצא כ-1.8 קילומטרים בקו אווירי, דרומית למסגד אל-חראם ומכאן חשיבותו, במיוחד בתקופות החג'.
המלון צפוי להיפתח בשנת 2026.
חדרי הלינה יהיו בשטח כולל של 64,000 מטרים רבועים והשטח הכללי הבנוי יהיה 1.4 מיליון מטרים רבועים.
לכשתושלם הבנייה, זה יהיה המלון הגדול ביותר בעולם.
המלון יכלול "טבעת" של 12 מגדלים, כל אחד בן כ-45 קומות, עם 10,000 חדרי שינה, 70 מסעדות וארבעה מנחתי מסוקים על הגגות.
בתוך המתחם כלולות חמש קומות לשימוש בלעדי של משפחת המלוכה הסעודית.
עשרה מגדלים יספקו אירוח בדירוג ארבעה כוכבים ושני מגדלים יציעו שירותים בדירוג חמישה כוכבים.
את המלון תשרת תחנת אוטובוסים גדולה וכן חניה צמודה ל-2,500 מכוניות.
את הפרויקט יזם משרד האוצר הסעודי והבניה מבוצעת על ידי "קבוצת בן לאדן" (Saudi Binladin Group - SBL), אחת מתאגידי הבנייה הגדולים במדינה.
התכנון החיצוני: "דאר אל-הנדסה" חברת אדריכלות סעודית, בין-לאומית.
תכנון הפנים: "ארין הוספיטליטי" (Areen Hospitality) מבחריין.
העלות המשוערת של המלון היא כ-3.5 מיליארד דולר.
הבניה החלה ב-2015 והייתה אמורה להסתיים בתוך שנתיים.
חברת הבניה בן לאדן, נקלעה לקשיים כלכליים בשנת 2015, הבניה הופסקה וחודשה ב-2017. המלון אמור להיפתח ב-2026.
אִבּראהים מחמד עלי פאשא היה קצין מצרי שנלחם בהצלחה נגד האימפריה העות'מאנית והשתלט על סוריה ועל ארץ ישראל.
בנו (נטען גם שהיה בנו המאומץ) של שליט מצרים מוחמד עלי.
אבראהים ידוע בהיסטוריה היהודית בגלל מעורבותו בעלילת הדם של דמשק, שהייתה חלק מסכסוך בינלאומי גדול שבעקבותיו אולץ לעזוב את סוריה.
אבראהים נולד בעיר קוואלה (Kavala), הנמצאת בחבל מזרח מקדוניה ותראקיה שביוון המודרנית והייתה אז חלק מהאימפריה העות'מאנית.
גם אביו היה יליד אותה עיר.
בשנת 1805, בזמן שאביו נאבק להשתלט על מצרים, הוא שלח את בנו בן ה-16 להיות בן ערובה אצל הקפודאן פאשא , אדמירל הצי העות'מאני.
אולם כאשר שלטון אביו במצרים הוכר על ידי השער הנשגב, מנגנון השלטון העות'מאני, והוא אף הצליח להביס את חיל המשלוח הצבאי האנגלי בפיקודו של מייג'ור ג'נרל אלכסנדר מקנזי פרייזר , הותר לאבראהים לחזור למצרים.
כאשר יצא מוחמד עלי לחצי האי ערב להילחם בווהאבים, הוא השאיר את אבראהים לפקד על מצרים העליונה, שם המשיך במלחמתו נגד כוחם המדולדל של הממלוכים אותם הצליח לנצח.
ב-1816 התמנה אבראהים כמפקד הצבא המצרי בחצי האי ערב.
אבראהים עמד בראש המערכה נגד הווהאבים שהשתלטו על ערי הקודש האסלאמיות מכה ואל-מדינה.
ב-1816 נחת אבראהים בנמל ינבוע, נמלה של מדינה והשתלט חיש מהר על הערים הקדושות.
משם יצא למסע אל מדבר נג'ד כדי לכבוש את המצודה הווהאבית א-דרעיה.
החיילים המצריים, אף על פי שהיו מאומנים ומצוידים היטב, והחזיקו ביתרון גדול בארטילריה, התקשו, אולם אבראהים הוליך את צבאו בנחישות דרך המדבר, בתנאים קשים אותם חלק עם חייליו, עד שבספטמבר 1818 כפה על המנהיג הווהאבי להיכנע, כבש והרס את מצודתו.
ב-1819 חזר אבראהים פאשא במסע ניצחון לקהיר.
בקהיר סייע אבראהים לקולונל הצרפתי סֶב הידוע גם כסוליימן פאשא, שנשכר כדי לאמן את הצבא המצרי בשיטות אירופיות.
ב-1824 נתמנה אבראהים להיות מושל מוראה (השם שבו נקרא חצי האי פלופונסוס) על ידי הסולטאן מהמוט השני.
אבראהים נתבקש לסייע לסולטאן במאבקו נגד היוונים במסגרת מלחמת השחרור היוונית (1821 - 1832).
הוא יצא בראש שייטת וצבא בן 17,000 חיילים לפלופונסוס.
מסעו נתקל בקשיים בגלל חששו מספינות האש היווניות ובשל התקוממות מלחיו היוונים, אולם לבסוף הצליח לנחות בפלופונסוס, להשתלט על שטחים נרחבים ביוון, ולפגוע בתושביה.
הוא החריב שטחים נרחבים ומכר את תושביהם לעבדים במצרים.
מעשי האכזריות והדיכוי שלו כנגד אוכלוסייה נוצרית עוררו זעזוע במערב, ומעצמות המערב התערבו במלחמה, אבראהים הובס בקרב נאווארינו וחיל משלוח צרפתי נחת ביוון ב-1827. לבסוף כפו עליו מעצמות המערב להיכנע באוקטובר 1828, ואבראהים נאלץ לעזוב את יוון.
הממשלה העות'מאנית ניסתה כנראה למנוע את חזרתו של אבראהים פאשא למצרים, מאחר שחששה מכוחו הצבאי הרב.
מוחמד עלי, שהיה מסוכסך עם השער העליון, שלח את בנו ב-1831 בראש צבא לכבוש את סוריה, מבצע אותו מילא בהצלחה רבה.
הוא כבש את עכו לאחר מצור קשה ב-27 במאי 1832, כבש את דמשק, הביס כוח של הצבא העות'מאני בחומס ב-8 ביולי, כוח-צבאי נוסף בביילן ב-29 ביולי, פלש לאסיה הקטנה, ולבסוף הביס את הווזיר הגדול ב-21 בדצמבר בקרב קוניה.
על פי תנאי אמנת קוטהיה הפך אבראהים לשליט סוריה וארץ ישראל.
בתחילה היה פופולרי מאוד בקרב התושבים, אולם הגזרות והמיסוי הכבד שהשית על התושבים המוסלמים בהוראת אביו, גרמו לתסיסה גוברת והולכת והביאו בסופו של דבר לפרוץ מרד הפלאחים.
ב-1838 חידשו העות'מאנים את המלחמה באבראהים.
תחילה זכה אבראהים בניצחון בקרב נזיב ב-1839, אולם לאחר מכן התערבו בריטניה והאימפריה האוסטרו-הונגרית, בניסיון להציל את האימפריה העות'מאנית, וכפו על אבראהים לעזוב את סוריה ולהחזירה לשלטון עות'מאני.
ב-1840, בשלהי שלטונו של אבראהים בסוריה התחוללה עלילת הדם של דמשק.
ככלל היה יחסו של אבראהים ליהודי סוריה טוב והם ציפו כי יושיע אותם מן הרדיפות שהיו מנת חלקם קודם לכן.
בה בשעה שהשלטון המצרי התייחס ליהודים בסובלנות רבה, הרי מנהיגי הנוצרים היוונים, הארמנים והקתולים שבארץ -ישראל ובסוריה, היו "אויבים קשים ליהודים אפילו יותר מאשר המוסלמים".
בעלילת הדם של דמשק היה מעורב הקונסול הצרפתי.
הקונסול שכנע את הפאשא לחקור בעינויים את יהודי דמשק ואף היה מעורב אישית בעינויים אלה.
באותו זמן התערבו הקונסולים של בריטניה ואוסטריה לטובת היהודים.
התערבותו של הקונסול הבריטי נבעה גם מתוך אידאולוגיה פרוטסטנטית-מיסיונרית, ואולם בעיקר נבעה התערבותם של שני קונסולים אלו מתוך ההתחרות בהשפעה הצרפתית הגדולה בסוריה.
בסופו של דבר הביאה התערבות זו, כאמור, לסילוק השלטון המצרי מסוריה.
לאבראהים פאשא מקום חשוב בהיסטוריה של ארץ ישראל.
ב-1831 עלה אבראהים בראש צבא בן 40,000 חיילים על ארץ ישראל.
הוא כבש את עזה, רמלה, יפו, חיפה וירושלים ללא קרב, ואת עכו לאחר מצור אכזרי של שישה חודשים.
כיבוש הארץ בידי אבראהים פאשא הביא לשינוי דמוגרפי מהותי.
אבראהים פאשא הביא עמו עשרות אלפי מצרים, ביניהם גם פלאחים, לשם ביצוע עבודות שונות ועל מנת לקבץ סביבו נאמני שלטון.
מאות אחדות של מהגרים ממצרים התיישבו בחיפה.
כשיצא אבראהים למסע כיבוש נמל יפו מידי הסולטאן הטורקי הקים מפקדה צבאית על הרכס שמדרום לעיר העתיקה ותכנן להפוך את יפו לעיר נמל מרכזית.
אבראהים פאשא הביא לארץ חיילים משוחררים ממצרים והושיב אותם בשכונות מסביב לחומות.
לשכונות האלה קראו "סכנות" (לדוגמה סכנת א-טורקי) - ומכאן צמח המושג שכונה.
אבראהים התייחס באהדה לאוכלוסייה היהודית והנוצרית בארץ.
הוא היה מיודד עם אליהו שלמה זלמן בסאן ואישר לאברהם שלמה זלמן צורף להקים את בית כנסת החורבה.
על התושבים המוסלמים הוא ציווה לאסוף את הנשק מתושבי ארץ ישראל, שלל זכויות של נכבדיהם ודרש מהם לגייס לצבאו אחד מכל חמישה צעירים.
כדוגמה ל"זכויות" שנשללו ניתן לציין את ה"מס" שמשפחת אבו גוש נהגה לגבות מכל מי שעבר בדרך לירושלים.
גזרותיו של אבראהים, כמו גם עידוד עות'מאני מבחוץ וסיוע של האימפריה הבריטית, הביאו להתקוממות של המוסלמים בארץ ישראל נגד השלטון המצרי (מרד הפלחים).
ההתקוממות פרצה במקומות רבים בארץ ישראל, בין היתר בבית ג'אלא, יפו, א-סאלט, שכם, בית לחם, שער הגיא, עזה וצפת.
ב-1834 שלח אבראהים אזהרה חמורה למוסלמים לבל יפגעו בקדשיהם של הנוצרים והיהודים.
המורדים צרו על מצודת ירושלים והתחוללו מהומות קשות במשך שישה ימים.
הנוצרים התחבאו במנזרים והיהודים בבתי הכנסת אולם רבים מהם נרצחו בידי המורדים המוסלמים.
אבראהים פאשא חזר לירושלים, עלה למסגד אל-אקצא והכריז על חנינה כללית, אולם המורדים סירבו להיכנע.
בעקבות כך אבראהים פתח עליהם בעימות צבאי והביס אותם.
אבראהים פאשא ובית המקדש היהודי
הרב צבי הירש קלישר ראה בכיבוש ארץ ישראל על ידי מוחמד עלי הזדמנות להשגת הארץ עבור העם היהודי.
בשנת 1836 הוא פנה לברון אנשל מאיר רוטשילד בבקשה לרכוש את הארץ ולכל הפחות את ירושלים או את הר הבית.
במכתב זה פירט הרב קלישר את השקפותיו על הגאולה ועל הקרבת קרבנות בזמן הזה.
במקביל ניהל הרב קלישר משא ומתן הלכתי עם רבי עקיבא איגר וחתנו החת"ם סופר בעניין חידוש עבודת הקורבנות בזמן הזה.
החתם סופר הסכים לחלק מהטענות אולם טען כי למעשה אין סיכוי להצעה כיוון שאבראהים פאשא "הוא קפדן גדול...
לבל יקרב שם מי שאינו מאמונת ישמעאל, כי שם נבנה בית עבודה שלהם ואומרים שאבן שתייה באמצע כיפה ההיא, ולא יקרב שם איש זר שאינו מאמונתם".
אבראהים בילה את שנותיו האחרונות בשלווה אולם היה חולה מאוד, כנראה עקב משקל עודף.
ביולי 1848 כאשר נעשה אביו סנילי, מונה אבראהים כעוצר אולם נפטר ב-10 בנובמבר 1848.
על שם תארו של פאשא, "אבראהים הראשון", נקראה הספינה המצרית אבראהים אל-אוול, אשר נלכדה על ידי חיל הים הישראלי במבצע סיני.
שייח' אִבְּרָאהִים עַבְּדאללה צַרְצוּר הוא חבר הכנסת לשעבר מטעם רע"מ-תע"ל, ולשעבר ראש הפלג הדרומי של התנועה האסלאמית.
בסוף שנות ה-70 למד ספרות אנגלית ובלשנות אנגלית באוניברסיטת בר-אילן, וקיבל תואר ראשון בשנת 1981.
צרצור מתגורר בכפר קאסם וכיהן כראש מועצת כפר קאסם בין השנים 1988 ל-1998.
הוא הגיע לתנועה האסלאמית לאחר שהיה תלמידו של השייח' עבדאללה נימר דרוויש במסגד בכפרו, ומאז 1998 הוא עומד בראש הפלג הדרומי שלה.
ב-23 בפברואר 2006 עמד בראש משלחת מטעם הפלג, שביקשה להיכנס לרצועת עזה ולהיפגש עם אסמאעיל הנייה ועם אבו מאזן, לאחר הבחירות שבהן ניצחה תנועת חמאס.
הביקור נמנע על ידי משרד הביטחון בשל האיסור על כניסת ישראלים לרצועת עזה.
צרצור חבר בוועדת המעקב העליונה של ערביי ישראל.
ב-2007 נתגלע מאבק בינו לבין חבר הכנסת עבאס זכור עקב אי נכונותו של זכור לפנות את מושבו בכנסת לחבר הבא ברשימת התנועה האסלאמית.
זכור הסכים לבצע את הרוטציה רק בחודש אוגוסט 2008 למורת רוחו של צרצור שפנה למאבק נגדו בהליכים משפטיים, ולבסוף הביא להדחתו מהתנועה.
בכנסות ה-17-19 עמד בראש סיעת רע"ם-תע"ל אשר בכל כנסת כללה ארבעה חברי כנסת- שלושה מהתנועה האיסלאמית ואחמד טיבי מתע"ל.
חבר הכנסת צרצור היה חבר בוועדת הפנים והגנת הסביבה ובוועדה למינוי קאדים שרעים.
כמו כן היה חבר בשדולה למען ירושלים, השדולה הסביבתית-חברתית והשדולה למען דו קיום יהודי-ערבי.
צרצור יזם הצעת חוק שתעניש כל אדם הפוגע בקודשי דת אחרת בשלוש שנות מאסר וקנס של מאה אלף שקלים, בתגובה להתבטאויות נגד מוחמד בעת משחק של קבוצת הכדורגל בית"ר ירושלים.
הוא נמנה עם יוזמי תוכנית "ירושלים תחילה" הקוראת "לשחרר ולהציל את ירושלים מהתוכניות הישראליות ומהגברת המודעות והמאמצים של המוסלמים בעולם לכיוון ירושלים ולא למדינות אחרות".
צרצור גם תמך בהקמת מדינת ח'ליפות אסלאמית.
לאחר שנשאל על כך על ידי גורמים ישראליים בטרם התנהלו הבחירות, טען שהתכוון לכינון ח'ליפות במדינות ערב ולא בישראל.
הוא פתח בקמפיין נגד מה שהוא מכנה "התועבה" המתפרסמת באתרי האינטרנט הערביים בישראל, תמונות בעלות אופי מיני של שחקנים וזמרים ערבים או אחרים.
לטענתו גורמות תמונות אלו להשפעה שלילית על האוכלוסייה הערבית ואף מעודדות ביצוע עבירות ופשעים.
לאחר הופעתה של הזמרת הלבנונית ננסי עג'רם בפני קהל פלסטיני בירדן, התבטא נגדה וכינה אותה "סרטן בגוף האומה".
דעתו של צרצור שאופי השירים, התוכן והלבוש של הזמרות ננסי עג'רם והייפא והבי משפיעות לרעה על הנוער, מעודדות התפשטותם של יצרים מזיקים ותורמות לפירוק של מסגרות משפחתיות.
בדיון שנערך על שאלת הקיום של מצעד הגאווה של הקהילה ההומו-לסבית בירושלים אמר כי הוא לא מכיר את השאלה מכיוון שבחברה המוסלמית אין "בעיה שכזו".
לאחר שחוסאם א-זהאר, בנו של בכיר חמאס מחמוד א-זהאר וחבר בגדודי עז א-דין אל-קסאם, נהרג לאחר שהשתתף בשיגור רקטות ובפעולות טרור לעבר יעדים ישראליים, כינה צרצור את התקיפה של צה"ל "מעשי טבח" ואת ישראל כינה "ברברית".
צרצור פרסם בעיתון התנועה האיסלאמית הודעת תנחומים הממוענת למחמוד א-זהאר בה הביע את צערו ואת שותפותו עם העם הפלסטיני.
ב-22 באוגוסט 2011 קרא לג'יהאד לשחרור ירושלים -
אִבְּראהים אל-אוול הייתה משחתת ששירתה בשלושה חילות ים באמצע המאה העשרים, תחת ארבעה שמות שונים.
אבראהים אל-אוול הוא שמה השלישי של המשחתת, ששירתה בחיל הים הישראלי בשם אח"י חיפה (ק-38).
אניית קרב זו הייתה במקורה משחתת בריטית, מדגם Hunt, אשר שירתה במלחמת העולם השנייה בצי המלכותי הבריטי ונקראה בו "(HMS Mendip (L60" .
בהמשך היא נמסרה לחיל הים המצרי ונקראה בו תחילה "מוחמד אל-כביר" (ערבית: מוחמד הגדול).
מאוחר יותר, שונה שמה לאבראהים אל-אוול, על-שם אבראהים פאשא המפקד המצרי בנו של מוחמד עלי (שליט מצרים).
במלחמת סיני נשלחה המשחתת להפגיז יעדים בחיפה ונכנעה לאחר שהותקפה על ידי חיל הים וחיל האוויר הישראלי.
אבראהים אל-אוול הוכשרה לשימוש בחיל הים ונקראה אח"י חיפה על שם העיר אותה הפגיזה.
כמו כן הונפק לה מספר הצי "ק-38".
האוניה השתתפה במלחמת ששת הימים ובה פגעה בצוללת מצרית וגירשה אותה ממבואות מפרץ חיפה.
בשנת 1968 הוצאה מהשירות, ומסרה את השם אח"י חיפה לספינת טילים חדשה מדגם סער 2, נושאת מספר צי ס-322. בס-322 הותקנה מערכת טילי הגבריאל הראשונה בצה"ל ואבראהים אל-אוול שימשה לה כאונית מטרה לירי אימון.
ב-10 בנובמבר 1970 הוטבעה ק-38 בשני טילי הגבריאל שנורו מהספינה שירשה את שמה.
האונייה נבנתה במספנות Swan Hunter באנגליה.
התכנון התבסס על אניית ליווי קיימת - HMS Bittern.
הדגם החדש נקרא "משחתת מדגם האנט" (Hunt class destroyer).
היא הושקה ב-9 באפריל 1940 כאה"מ Mendip והופעלה בצי המלכותי הבריטי כנגד צוללות וטרפדות גרמניות במלחמת העולם השנייה.
כדי להתמודד מול הטרפדות הגרמניות המהירות היה צורך להעלות את המהירות ל-30 קשר.
לכן הוצר כלי השיט ב-2.5 מטר אך עדיין נשא אותו חימוש.
תוך כדי פעילות התברר כי מהירות המשחתות אמנם עלתה אבל היציבות אבדה.
כדי לאזן את האנייה נדרשו המשחתות שכבר נבנו לשאת מטילי פלדה במשקל של 50 טון בתחתית.
בהמשך הורחבה האוניה ב-90 ס"מ ובוטל הצורך בנשיאת ה.
ב-1948 תכננו הבריטים להשאיל מספר אוניות וביניהן HMS Mendip לסין הלאומנית.
הסינים אף הכינו לה שם חדש, "לין פו", אך לאחר שצוות הסיירת HMS Aurora שכבר נמסרה לסינים קודם לכן ערק עם האוניה לקומוניסטים בוטלה ההשאלה והיא נשארה בבריטניה.
ב-1949 נמכרה המשחתת למצרים, יחד עם משחתת האנט נוספת בשם HMS Cottesmore.
בתחילה נקראה בשם "מוחמד אל-כביר" ושם האנייה השנייה "אבראהים אל-אוול" (ابراهيم الاول, בתעתיק מדויק: אבראהים אלאול, מערבית: "אבראהים הראשון"), אולם ב-1951 החליפו המצרים את שמות האוניות בהצלבה.
בליל 30 - 31 באוקטובר 1956 נשלחה אבראהים אל אוול בפיקוד רס"ן רושדי טמזין להפגיז את נמל חיפה ללא תכנון מוקדם וללא מודיעין עדכני.
התגובה המהירה של המשחתת הצרפתית קרסן (Escorteur d'Escadre Kersaint), שעגנה במפרץ, גרמה להפסקת הירי המצרי מבלי שנגרמו בחיפה נזקים.
במפגש עם שתי המשחתות הישראליות ירתה אבראהים אל-אוול בתחילה אש מדויקת ונפילות הפגזים היו קרובות לאח"י יפו.
פגיעה שספגה המשחתת המצרית בחדר הדוודים הביאה להאטה ואובדן יכולת נסיגה.
תקיפת מטוסי אורגן של חיל האוויר הביאו את מפקדה להכריז על כניעה, לאחר שקיבל אישור לכך מהמפקדה המצרית.
צוות המשחתת ניסה להטביעה באמצעות החדרת מים, אולם הניסיון לא צלח והיא נפלה בידי חיל הים הישראלי במצב ראוי לשימוש.
בשנותיה הראשונות הייתה מדינת ישראל מוטרדת על ידי פעולות מסתננים שהלכו והתגברו.
מצריים הפעילה את הפדאיון לפעולות טרור וחסמה את מצרי טירן לשייט ישראלי.
במטרה להסיר איומים אלה שיתפה ישראל פעולה עם צרפת ואנגליה שתכננו את מבצע מוסקטר לכיבוש תעלת סואץ.
חיל הים השלים רכישת שתי משחתות מדגם Z שהגיעו לארץ ב-20 ביוני 1956. רכישת המשחתות חייבה צמצום רב בהוצאות חיל הים מבצע צימוק.
המשחתות ערכו אימון היבנות באנגליה שכלל גם ירי בתותחים.
מאז הגעתם לארץ לא ערכו אימונים הכוללים ירי.
חלקו של חיל הים במבצע המתוכנן היה מזערי.
הערכתו של הרמטכ"ל משה דיין הייתה שהצי המלכותי הבריטי עם הצי הצרפתי ירתקו את חיל הים המצרי בנמליו.
לכן המשימות לחיל הים היו:
שירותי אספקה וסיוע בחופי ים סוף.
תכנון וכוננות להפעלת חיל הים במקרה של הצטרפות סוריה ולבנון למלחמה.
לקראת המבצע ניצלה ישראל הזדמנות וחיל האוויר הישראלי ביצע את "מבצע תרנגול", שבו הופל מטוס מצרי שהחזיר קבוצת קצינים מהמטכ"ל המצרי משיחות תיאום בסוריה על ידי הטייס יואש צידון.
המצרים הוציאו כוח משימה לחיפוש ניצולים.
כאשר נתקלו בכלי שיט של צרפת ובריטניה הם החזירו את כוח החיפוש לפורט סעיד.
המשחתת "אבראהים אל אוול" בפיקוד רס"ן רושדי טמזין בן ה-27 שקיבל פקודה להתייצב מול מפרץ חיפה ולהפגיז עם שחר את הנמל, מתקני הדלק והבסיס של חיל הים ולסגת.
ביום השלישי של מלחמת סיני, ב-31 באוקטובר 1956 הופיעו במרכז השליטה של חיל הים, בשעה 2:45 לפנות בוקר, מטרות בכיוון °270 20 מייל מחיפה בנתוני תנועה מזרחיים ומהירות 20 קשר.
קצין המשמרת שיער שאלו אוניות הצי האמריקני עליהן התקבלה הודעה מוקדמת שמתוכננות להגיע לחיפה, לפינוי אזרחי ארצות הברית מאזורי לחימה.
במפרץ סיירה ספינת המשמר מח-14 שהייתה ללא מכ"ם.
המטרה לא עוררה חשד כי נחשבה כאחת מאוניות הפינוי.
על אף שאבראהים אל-אוול נעה בדממת אלחוט ואת ההוראות לפעולה קיבל מפקדה במעטפה סגורה שהייתה עמו ואותה פתח רק לפני שהגיע לחיפה, יירט המודיעין הישראלי תשדורות מצריות לגבי אניה ששטה ממצרים ליעד בלתי ידוע.
ידיעות אלה לא הועברו למודיעין של חיל הים.
בשעה 3:30 בבוקר החלה "אבראהים אל אוול" להפגיז את חיפה תוך שהיא מתקשה לאתר את יעדיה בשל ההאפלה המוחלטת, שילחה במשך כרבע שעה כ-160 פגזים בקוטר 4 אינץ'.
למזל תושבי חיפה, רק כמה מהם פגעו בשובר הגלים של הנמל, במספנה, במתקנים ובסיס חיל הים.
הנכס האסטרטגי העיקרי במפרץ חיפה הוא בתי הזיקוק והערכה הייתה כי הם היו המטרה להפגזה.
אך ממפת התכנון של המפקד המצרי, שנמצאה באונייה לאחר הקרב, עולה שהם אינם מסומנים כלל כיעדים לתקיפה.
גם נמל התעופה חיפה והמחנה הצבאי הצמוד לו לא היו בתוכנית.
הסיבות לכך עשויות להיות שכוונות המצרים היו לפעולת תגמול מוגבלת בהיקפה.
או שההפגזה הוכנה בחיפזון, על מפה ימית בריטית של נמל חיפה שבה בתי הזיקוק ונמל התעופה חיפה לא הופיעו.
ספינת משמר החופים מח-14 הייתה מגויסת תחת פיקוד חיל הים וסיירה במרכז מפרץ חיפה.
לסמ"ר לא היה מכ"ם היא דיווחה למפקדת חיל הים על הכיוון להבזקי הירי מתותחי המשחתת המצרית.
במפרץ חיפה עגנה באותו הזמן המשחתת הצרפתית החדישה קרסן אשר הגיעה יחד עם אחיותיה סירקוף ובווה שלושה ימים קודם לכן.
האוניות הגיעו לפי בקשת בן-גוריון בהסכם סוור להגנת ערי ישראל מפני מפציצים מצריים.
על הקרסן הוצב קצין קישור מחיל הים, רמי לונץ, לימים תא"ל וראש מספן המודיעין בעת מלחמת יום הכיפורים.
לאור הערכה שחיל האוויר המצרי לא יפעל עזבו הבווה והסירקוף ב-30 באוקטובר את חופי ישראל והצטרפו לכוח מבצע מוסקטר.
קצין הקישור בסירקוף היה יצחק שושן שתיאר בספרו את האירועים.עם הירי, וזיהוי המטרה כאויב, קיבלה הקרסן הוראה מצבי קינן, ראש מחלקת מבצעים בחיל הים הישראלי לפתוח באש על המשחתת המצרית וכך עשתה.
לאור הורדת הסבירות האיום האווירי הייתה המשחתת הצרפתית בכוננות מופחתת.
מטעמי הגנה עצמית החליט לחרוג ממשימת הגנת נ"מ, הרים עוגן ופנה צפונה לתת גזרת ירי לכיוון מערב.
ופתח באש משני תותחים דו-קניים 127 מ"מ.
קרסן ירתה 64 פגזים לעבר אבראהים אל-אוול.
המפקד המצרי רס"ן רושדי טמזין הופתע מהתגובה המהירה, לא היה לו מידע על הנוכחות הצרפתית והעריך בתחילה כי יורים עליו מתותחים בחוף.
כשהנפילות סגרו כדי 10 – 15 מטר מאונייתו, נסוג בעקלתון מערבה.
כשהבין שמדובר באוניה השיב בשני מטחים לכיוון ה"קרסן" שלא פגעו בה.
מפקדת חיל הים ציפתה שקרסן בעלת מערכת בקרת אש משוכללת המבוססת מכ"ם תמשיך בקרב ותפגע במשחתת המצרית, אך מפקדה סא"ל בוי הודיע באמצעות קצין הקישור, שאוניתו סובלת מתקלה באחד המנועים, מהירותה המקסימלית מוגבלת ל-15 קשר, ואינה יכולה לרדוף אחרי המשחתת המצרית הנסוגה.
מאוחר יותר התברר כי אכן הייתה תקלה ובגללה אף חזרה לעגינה במפרץ חיפה כשאחיותיה עזבו.
הצרפתים לא היו בטוחים בזהות האניה ובגמר הקרב, שיגר אדמירל בארז'ו ממטהו בקפריסין מברק לצרפת: מברק זה היווה בסיס למסקנה המצרית כי המשחתת שלהם נשבתה על ידי הצרפתים.
מפקדת חיל הים הזמינה מטוס סיור כדי לגלות את המתרחש ולאתר את הכוח המצרי באזור.
במקביל הועברה הפקודה למפקד שייטת 1, אל"ם שמואל ינאי ("סמק") להשמיד את אבראהים אל אוול.
שייטת 1, שכללה את המשחתות אח"י יפו (ק-42) בפיקודו של סא"ל יוחאי בן נון, אח"י אילת (ק-40) בפיקודו של סא"ל מנחם כהן "צ'רצ'יל", והפריגטה אח"י מזנק (ק-32) בפיקודו של סא"ל דוד מימון הייתה אותו לילה במשימת סיור אלים בין חיפה לעזה וחשה צפונה.
שייטת הטרפדות שכללה ארבע טרפדות של חיל הים נמצאו בנמל חיפה בפיקוד נפתלי רוזן קיבלו הוראת יירוט, אך פתיחת רשת ההגנה נגד הצוללים עיכבה אותן בנמל והן לא לקחו חלק בקרב.
האוניות אח"י אילת ואח"י יפו היו משחתות מסדרת ייצור בריטית מטיפוס Z שנבנו בסוף מלחמת העולם השנייה, והיו עדיפות במהירות על המשחתת המצרית שהצליחה להפליג במהירות של 25 קשרים, בעוד שהמשחתות הישראליות הפליגו במהירות של 30 קשר.
עם זאת המשחתות הגיעו לארץ בחודש יוני אותה שנה ומאז לא ביצעו אימוני ירי בתותחים הראשיים.
הצוותים הושלמו באנשי מילואים שלא היו מאומנים באספקת תחמושת.
מערכת בקרת האש שהותקנה בהן הייתה מדגם ישן ובלילה הייתה לא יעילה.
הפריגטה אח"י מזנק (ק-32) לא הצליחה לעמוד במהירות הגבוהה של המשחתות.
מערכת הקיטור עבדה בדרך כלל על מהירויות נמוכות יותר.
צינור קיטור התפוצץ מהלחץ, מכונאי אביגדור רביד שעבר לידו נכווה קשה ואח"י מזנק יצאה מהמערכה.
שתי המשחתות הישראליות סגרו טווח, ובשעה 05:07 הן גילו את "אבראהים אל-אוול" על מסך המכ"ם.
שמונה דקות אחר כך התגלו על מסך המכ"ם, ארבע מטרות, במרחק של 20 מיל ממערב לאזור הקרב.
מפקד השייטת חשש שמדובר במארב מתוכנן, שינה כיוון ופנה באיתות לאוניות, שהתברר שהן אוניות של הצי האמריקני, והועברה להן הודעה להתרחק.
המשחתות הישראליות התקרבו לספינה המצרית, אך המפקד לא היה בטוח בזיהויה, ולכן אותתו לספינה "What ship" באיתות אור, ונענו בשאלה חוזרת או בתשובות מתחמקות.
מטרתו של טמזין הייתה לנסות ולדחות את ההכרעה עד אשר תהא שהות לכוחות אוויר או ים מצריים או סורים להתערב.
בשעה 05:32 החליט שמואל ינאי לפתוח באש.
בתגובה השיבה אבראהים אל-אוול בירי תותחים מכוון היטב.
מקבץ הנפילות היה מרוכז וקרובות לירכתיים של אח"י יפו.
הכיוון נראה מדויק אך הטווח היה קצר, והמשחתות הישראליות לא נפגעו.
אש המשחתות לא הייתה מדויקת בכיוונה וחלפה לפני חרטום המטרה.
לאור זאת שקל ינאי שלא לקצר טווח והורה להמשיך בירי תותחים מטווח גדול.
במפקדת חיל הים נמצאו באותה עת מפקד חיל הים שמואל טנקוס ורמ"ח הים צבי קינן שעקבו אחר המתרחש.
באופן מפתיע הגיע מידע מהאזנת קשר של אגף המודיעין שהאוניה המצרית היא המשחתת אבראהים אל-אוול ומפקדה מתאר בהתרגשות ובאופן ציורי את המתרחש למפקדה המצרית בגלוי באלחוט דיבור.
באישור מפקד חיל הים הועבר המידע בהתחלה המיקום ונתוני התנועה בתרגום מיידי בשיחת מפקדים בין קינן לינאי שעודכן באופן שוטף על תנועותיו וכוונותיו של טמזין.
כאשר נשמעה הודעה למפקד המצרי שחיל האוויר הסורי יוצא לעזרתו, הזמין צבי קינן מטוסי קרב דרך קצין הקישור מחיל האוויר.
אף על פי שהושגו פגיעות מעטות הן היו קריטיות למהלך הקרב באבראהים אל אוול.
מהירי הישראלי נפגע אחד הדוודים, נכנסו מי ים למכלי הדלק ומהירותה ירדה ל-15 קשר.
ההגה נפגע ולא הייתה שליטה על תמרון האוניה.
פגיעה במחסן צבע קדמי גרמה לשריפה.
בפגיעה בתותח הקדמי נהרג חלק מהצוות ונבצר מהתותח להמשיך בירי.
בפגיעה בסיפון המרכזי שותק תותח הנ"מ.
כמו כן נפגעו בה החרטום וחדר אוכל הקצינים.
ארבעה טרפדות שייטת 5 נמצאו בכוננות מיידית קשורות למצופים במקומם הקבוע בנמל המזרחי.
כאשר החלה ההפגזה נפלו הפגזים בין הספינות.
המפקדים ניתקו חבלים ויצאו, אך רשת האבטחה מפני צוללים שחסמה את הפתח עיכבה אותם.
הם לא הצליחו להבין את התמונה ויצאו לכיוון הקרב, אולם עד שהגיעו הקרב כבר נגמר.
הטרפדת ט-208 פגשה את הפריגטה אח"י מזנק (ק-32) בדרכה לנמל והזיהוי ברגע האחרון מנע קרב.
הטרפדת קיבלה את הפצוע מהפריגטה והעבירה אותו לבית החולים בחיפה.
מטוס דקוטה שהוזמן על ידי מפקדת חיל הים זיהה בשעה 05:46 את המשחתת המצרית.
באותה עת לא היה עדיין נוהל לתיאום בין מטוסי תקיפה לאניות חיל הים.
זוג מטוסי אוראגן שהוזמנו על ידי מפקדת חיל הים כנגד חיל האוויר הסורי הגיעו לשטח אך חיל האוויר הסורי לא היה.
בד בבד עם המטוסים הישראלים הגיעו למרחב הקרב שני מטוסי "מיסטר" צרפתיים שהיו בשדה תעופה של חיל האוויר בארץ.
שביצעו יעפים בגובה רב אך מטוסים סוריים לא היו.
למפקד השייטת נודע על הגעת מטוסי התקיפה משאלת מטוס הדקוטה אם הוא רוצה את עזרתם והשיב בשלילה.
הטייסים יעקב אגסי ודוד קישון כבר עברו יום קרב כשהפציצו את המצרים בקרב המיתלה בערב הקודם.
בשעה 06:37 הם הגיעו לאזור הקרב.
המטוסים, הוכוונו בסיוע של מטוס הדקוטה, זיהו את "אבראהים אל-אוול" ותקפו אותה, כאשר המשחתות הישראליות סמנו את עצמן ברקטות אדומות.
הטייס המוביל, אגסי, תקף בתותחים ובכל 16 הרקטות, ומיד אחריו קישון, שלא השתמש בתותחים כדי שלא לסכן את המוביל, וירה את כל 16 הרקטות.
הטייסים דיווחו על פגיעות ופיצוצים וחזרו לבסיסם.
חיל האוויר שלח זוג מטוסים נוסף שהטיסו אותו עזר ויצמן ומוטי הוד, אך עד שהגיעו המשחתת כבר נכנעה.
לאור צורת התקיפה של המטוסים לא נפגעה המעטפת החיצונית.
הרקטות לא חדרו את הסיפונים לפיכך, לא נגרמו נזקים שהיו עשויים להביא לטביעת האונייה, אך מהפגיעות חוסלה מערכת החשמל ומעליות אספקת התחמושת הפסיקו לתפקד.
שבירת מורל הצוות המצרי הייתה מוחלטת.
"אבראהים אל אוול" איבדה מהירות, והחלה לנטות על צדה.
סירת הצלה אחת הורדה ממנה למים, ומכיוון שסירת ההצלה השנייה הייתה תקועה, זינקו חלק מהמלחים המצרים למים כשהם לבושים בחגורות הצלה.
בשעה 07:25 דיווח רושדי טמזין למפקדתו כי האונייה אינה יכולה להילחם, ובכוונתו להורות לצוות לנטוש את האונייה.
הטבעת האוניה הייתה עלולה לגרום אבדות רבות בצוות האונייה.
טמזין העלה דגל לבן להודיע על כניעה, ובמקביל הורה על פתיחת שסתומי התחתית לחדירת מים.
השסתומים בירכתיים נפתחו ומים החלו להיכנס ואילו השסתומים בחרטום נתקעו.
גם מידע זה הועבר בקשר ונמסר למפקד השייטת שהחליט להעלות לאוניה צוות השתלטות מהר ככל האפשר.
בשעה 07:30 החלה אח"י "יפו" באיסוף הניצולים מהים ומהרפסודות שהתפזרו על שטח נרחב.
תוך פחות משעה נאספו יותר מ-50 איש, ביניהם פצועים.
לשבויים הוגש מזון ומשקה ולפצועים טיפול.
צוות השתלטות מאח"י אילת בפיקודו של רס"ן אברהם בוצר, ירד בסירת המנוע ועלה על סיפון האוניה המצרית.
הצוות כלל כתריסר אנשים ובו מכונאי, חובש ואלחוטאי וכן מספר לוחמים.
שביצעו פעולות רבות במהירות: סגירת שסתומי ההצפה בחרטום ובירכתיים, ריכוז הצוות המצרי לסיפון החרטום והירכתיים.
תיקון ההגה התקוע על ידי סמ"ר (מיל') בן עמי זמיר, הכנת החרטום להגררות, הוקם קשר אלחוט עם אח"י "אילת" ומחסני התחמושת הוצפו במים כדי למנוע נזק אפשרי מהדליקה בחרטום.
החובל יוחנן יוסף (לימים אל"ם) מפקד תותח מס' 1 באח"י אילת היה בצוות ההשתלטות.
תפקידו היה לקיים השגחה צמודה על המפקד טמזין והוא נשאר איתו בגשר האניה.
יוחנן דובר ערבית אך שיחתם התקיימה באנגלית לאחר שהסתבר שטמזין שלט בה היטב.
יוחנן מספר כי לא היה כעס על המצרים היות שאף ישראלי לא נפגע מכל הירי.
למצרים היו שני הרוגים ושמונה פצועים.
הטיפול היה מסור והיחס כלל חמלה וכמעט הזדהות.
בשום אופן לא הייתה דרישה לפשוט מדים והצוות המצרי נשאר כל אחד במה שלבש.
באוניות לא מקובל לשאת נשק אישי לכן גם לא נערכו חיפושים גופניים על המצרים.
לפחות עד למסירת הצוות המצרי לידי המשטרה הצבאית בנמל.
מנועי המשחתת החזקים אינם מיועדים לגרירה אך סא"ל מנחם כהן מפקד אח"י אילת תמרן במיומנות.
האילת נקשרה למשחתת המצרית החבולה והחלה לגרור אותה לכיוון נמל חיפה לאחר כמעט 4 שעות, ב-13:45 הגיעה גוררת הנמל לקבל אותה.
ההגה שהיה תקוע בזווית גדולה לימין הקשה על הגרירה עד שצוות ההשתלטות הצליח להחזירו למרכז.
צוות ההשתלטות הגיש עזרה ראשונה לפצועים.
היחס לצוות המצרי היה אנושי תוך שמירה על כבודם.
גילויי אלימות היו חריגים וגררו תגובה משמעתית מיידית.
צוות השתלטות נשאר על "אבראהים" עד לאחר כניסתה לנמל.
אנשי המשטרה הצבאית עלו לאוניה וקיבלו את 150 אנשי הצוות המצרי.
כעבור מספר חודשים הוחזרו למצרים, במסגרת הסכמי חילופי השבויים.
במבחן התוצאה היה זה קרב מוצלח ביותר לישראל.
כלי שיט מלחמתי של האויב נפל לידי חיל הים במצב ראוי לשימוש ולא היו אבדות ישראליות.
אחדות המטרה יצרה שיתוף הפעולה בין גורמים שלא הייתה ביניהם היכרות מוקדמת וכמעט לא תקשרו.
אך לאחר בדיקת התפקוד שהייתה הצטברות של תקלות, שגיאות וטעויות, שגרמו לכך שהאבראהים אל אוול נשארה שלמה.
רושדי טמזין המפקד המצרי, בחר נתיב התקרבות נכון והצליח להגיע למטחווי פגיעה מחיפה מבלי להתגלות.
בידיו היה המודיעין חלקי והוא לא ידע על מיקום בתי הזיקוק ומחנות צה"ל בחיפה, וודאי לא על קיום המשחתת הצרפתית במפרץ.
לפי דיווחו למפקדתו חשב שיורים עליו מתותחי החוף.
על כן כאשר החליט לסגת פנה לצפון מערב ולא צפון מזרח לכיוון לבנון וכך בזבז את היתרון שהיה לו ונקלע למפגש עם המשחתות הישראליות.
תפקוד הראשוני של מערכת הנשק באוניה היה טוב.
לפי הדיווח שלו נורו 160 פגזים.
מהמפקדה המצרית נאמר לו כי הסיוע מחיל האוויר הסורי כבר באוויר.
החלטתו להיכנע הייתה מוצדקת ובזמן נכון.
עיכוב היה גורם להרג נוסף בין אנשי צוותו מבלי לתת לו כל יתרון.
טמזין התקבל במצרים בכבוד המשיך בשירות בחיל הים המצרי ואף התקדם בדרגות.
ניתן להבין זאת על רקע העובדה שכל כלי השיט המצריים הסתגרו בנמל אלכסנדריה וטמזין עם האבראהים אל-אוול נקט ביזמה התקפית ונלחם נגד כוחות עדיפים.
מהנדס צי צרפתי הוזמן להכין, עבור חיל הים הצרפתי וחיל הים הישראלי, דו"ח פגיעות באניה המצרית.
המהנדס איתר חמש פגיעות של פגזי 114 מ"מ מתותחי "אילת" ו"יפו" - מתוך 436 שנורו.
פגז אחד פער חור של 60 ס"מ משמאל לחרטום.
פגז אחר פגע בתותח מספר אחד ואחר בתותח בופור.
רסיסים של שני פגזים חדרו למגורים, לחדר המכונות ולדוודים.
רקטת חודר שריון אווירית אחת - מתוך 32 שנורו, פגעה בסיפון, חדרה לחדר אוכל קצינים ולחדר המכונאי.
לא אותרה כל פגיעה של 127 מ"מ מתותחי ה"קרסן" - מתוך 64 שנורו.
ממצאים אלה תאמו גם את המידע משיחות ותחקירים של השבויים המצריים.