tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בין אזורי העיר קיימת שונות בצפיפות האוכלוסייה.
באזור עבר הירקון ובאזור שרונה ומונטיפיורי – צפיפות האוכלוסייה נמוכה יותר (בין 3.4 ל-6.9 נפשות לדונם בשנת 2017) ובאזור מרכז העיר והצפון הישן צפיפות האוכלוסייה גבוהה יותר (13.4 ו-17.8 נפשות לדונם בשנת 2017, בהתאמה).
להלן טבלה הממחישה את התפתחות האוכלוסייה בעיר בחתך לאום ובהשוואה להתרחבות שטחה; וכן התפתחות האוכלוסייה בתצוגה גרפית:
הגיל החציוני של תושבי העיר הוא 34.1 שנים לעומת 28.6 בכלל ישראל.
להלן נתוני התפלגות האוכלוסייה בשנת 2008 לפי גיל ומין:
המרכז הרפואי תל אביב ע"ש סוראסקי הוא המוסד הרפואי החשוב בתל אביב, ונמנה עם שלושת בתי החולים הגדולים במדינה.
המרכז מטפל בכ־438,000 תושבי העיר ומעל למיליון איש הנכנסים אליה מדי יום.
המרכז נמצא ברחוב ויצמן בעיר ומשתרע על שטח של 150,000 מ"ר.
הוא מאגד בתוכו שלושה בתי חולים: בית החולים הכללי איכילוב ובצמוד לו מרכז השיקום ע"ש אידה סוראסקי, בית החולים ליס לנשים וליולדות ובית החולים דנה לילדים.
בנוסף לתפקידו כמתקן רפואי הוא משמש מרכז הוראה ומחקר המסונף לפקולטה לרפואה ובית הספר לסיעוד באוניברסיטת תל אביב.
בית החולים הפרטי החשוב בעיר הוא בית חולים אסותא, ופעל בו גם בית ספר לאחיות.
הוא הוקם ב־1934 על ידי קבוצת רופאים יוצאי גרמניה, אשר שמו דגש על הקמת מוסד רפואי עצמאי, שאינו מהווה חלק מהמערכות הבריאותיות המרכזיות של ההסתדרות הציונית הדסה וקופת חולים כללית שפעלו אותה עת ביישוב היהודי בארץ ישראל.
בית החולים הוקם ברחוב ז'בוטינסקי על שטח של שמונה דונמים שנרכש מהכפר סומייל, והשם "אסותא" נבחר על ידי המשוררים שאול טשרניחובסקי ויעקב כהן.
בשנת 2009 עבר בית החולים אסותא לבניין חדיש ומפואר ברחוב הברזל בשכונת רמת החיל.
בית החולים אסותא הוא בעליו של ארבעה בתי חולים ושבע מרפאות ברחבי ישראל.
מרכז אסותא גדול נוסף נמצא כיום ברחוב יגאל אלון בעיר.
מרכז רפואי רעות הנמצא בשכונת יד אליהו הוא בית החולים השיקומי הגדול מסוגו בתל אביב.
בעבר פעלו בתחומי תל אביב מספר בתי חולים נוספים.
בית החולים הדסה הוקם בשנת 1918 ושכן רוב הזמן בבניין ברחוב בלפור 8 במרכז העיר.
בית החולים הדסה שירת את תושבי העיר, יחד עם בית החולים אסותא, משך עשרות שנים, אך החל בשנות ה־80 החל פינויו ההדרגתי ומחלקותיו שולבו במרכז הרפואי תל אביב.
ב־1992 נסגרה המחלקה האחרונה והבניין נהרס.
בית חולים נוסף ששולב במרכז הרפואי ת"א, הוא בית היולדות הקריה ששכן בקריה ונודע בשם "בית חולים הקריה".
בית היולדות נוסד בשנת 1951, ושימש עד 1998 כבית היולדות של תל אביב.
לאחר מכן נהרס הבניין ותחתיו קם המגדל של משרד הביטחון.
ביפו פעל בית חולים ממשלתי.
בית החולים פעל משנת 1948 עד לסגירתו בשנת 1980. את מקומו ירש המרכז הרפואי וולפסון בחולון.
מוסד רפואי חשוב נוסף שפעל בתל אביב הוא מרפאת זמנהוף ששימשה כמרפאה החשובה ביותר של קופת חולים כללית במרכז ישראל.
המבנה ברחוב זמנהוף היה בנוי בסגנון הבין-לאומי.
המבנה נהרס ובמקומו מוקם מגדל מגורים תוך כדי שימור חלק ממעטפת המבנה המקורי.
המרפאות שפעלו בו הועברו למגדל המאה.
העיר תל אביב מהווה את ליבה התרבותי של מדינת ישראל.
בעיר מספר רב של מוסדות תרבות ובידור ובה מתגוררים המספר הרב ביותר של אנשי תרבות ורוח, אנשי תקשורת וכוכבי בידור לעומת ערים אחרות בישראל.
במידה רבה, תל אביב היא מרכזה ומקורה של התרבות הישראלית והעברית המודרנית.
לעיר דימוי של עיר נהנתנית המרוכזת בעצמה ובהנאות העולם, ולעיתים מתוארים תושביה באופן ביקורתי כמתגוררים בבועה ומנותקים מהנעשה מחוץ לעירם.
מרבית התיאטראות צמחו בתל אביב כבר בימיה הראשונים כעיר ובעיקר בתקופת המנדט הבריטי.
"הבימה", "האוהל" ו"המטאטא" היו מן התיאטראות העבריים הראשונים וכולם צמחו בעיר בתקופה זו.
בשנות ה־40 הוקם התיאטרון הקאמרי, התיאטרון העירוני הרשמי.
בתל אביב הקים מרדכי גולינקין ב־1923 את האופרה הארצישראלית, שנסגרה ב־1940. בשנת 1947 הוקמה האופרה הישראלית, וב־1985 האופרה הישראלית החדשה, ששמה הרשמי הוא "האופרה הישראלית תל אביב-יפו".
גם התזמורת הפילהרמונית הישראלית, שקונצרט הפתיחה שלה נערך באולם יריד המזרח בתל אביב ב־26 בדצמבר 1936, פועלת מתל אביב.
בתל אביב ממוקמים גם האולמות המובילים לאמנות הבמה, ובהם המשכן לאמנויות הבמה, המשמש בית לתיאטרון הקאמרי ולאופרה הישראלית החדשה, ומתחם הבימה הכולל את היכל התרבות, המשמש, מאז היווסדו בשנת 1957, כאולם הבית של התזמורת הפילהרמונית הישראלית.
בין השנים 1992–1995 פעלה בעיר התזמורת הסימפונית תל אביב בניצוחו של איתי טלגם ובין השנים 1990–1997 פעלה גם התזמורת הקאמרית תל אביב-יפו בניצוחו של ארנסט לב.
בתחום האמנות הפלסטית בולטת תל אביב-יפו בריכוז הגדול של גלריות ומוזיאונים לאמנות.
בית ספר לאמנות של ההסתדרות מיוסדו של הצייר יצחק פרנקל פעל בת"א מ-1926 עד 1929, שם למדו ציירים בולטים כגון ג'ניה ברגר, שמשון הולצמן, מרדכי לבנון ועוד.
בשנת 1932 נפתח בתל אביב מוזיאון תל אביב לאמנות, ששכן אז ב"בית דיזנגוף".
בשנת 1934 נפתחה הגלריה הראשונה בעיר – גלריה לאמנות כ"ץ.
בתחילת שנות ה־40 של המאה ה־20 בלטו תערוכות כלליות שהוצגו בבית "הבימה" והיוו במה להצגת מיטב האמנות של אותה תקופה.
בשנת 1952 נחנך "ביתן הלנה רובינשטיין לאמנות בת זמננו", שנבנה כתוספת למוזיאון תל אביב לאמנות.
בשנת 1971 נחנך המבנה הנוכחי של מוזיאון תל אביב לאמנות.
לאחר קום המדינה התפתח במרכז העיר, ברחובות שסביב רחוב גורדון, מרכז של גלריות לאמנות.
בין הגלריות בלטו "גלריה גורדון", "גלריה גבעון" ו"גלריית הקיבוץ", "גלריה ג'ולי מ." ועוד.
בשנות ה-90 של המאה ה-20 החלו להיפתח גלריות במקומות נוספים בעיר, בעיקר בחלקה הדרומי.
בעשור הראשון של המאה ה-21 החלו להיערך גם ירידי אמנות גדולים כגון פסטיבל "אמנות הארץ", שנערך בשטח תחנת הכוח רדינג (2000–2006), "ArTlv" (בשנת 2008) ו"צבע טרי" (2008–2011).
תל אביב אירחה את תחרות אירוויזיון 2019, שנערכה באקספו תל אביב.
עם מוסדות האמנות והתרבות המרכזיים בעיר נמנים:
אנו – מוזיאון העם היהודי
הרצלילינבלום – מוזיאון להיסטוריית הבנקאות
הספרייה המרכזית של תל אביב היא ספריית בית אריאלה, שהיא גם הספרייה הציבורית הגדולה בישראל.
בנוסף, נכון ל־2021 יש 21 ספריות עירוניות בתל אביב:
ספריית מגדל שלום, שהוקמה בשנת 1973, נמצאת במגדל שלום ברחוב אחד העם.
זו הספרייה השנייה בגודלה בתל אביב.
חלל הספרייה מתחלק לשלושה אזורים: אזור השאלת הספרים, מרחב עבודה ללא תשלום ומרחב יזמות שפועל החל משנת 2011 ומנגיש ליזמים צעירים חלל עבודה ובו מקומות ל־30 יזמים במקביל.
כחלק מתמיכת עירית תל אביב ומחלקת הספריות ביוצרים מתחום הכתיבה, קיים מיזם "חדר משלך" ומדי שנה מוענקת לארבעה יוצרים הזכות להשתמש בשני חדרי סופרים לתקופה של חצי שנה, כאשר חדר סופרים אחד היה חדר העבודה של המשורר, הסופר, המחזאי והמתרגם יעקב כהן.
הספרייה על שם אנה לאורה פטליק פישר – נחנכה באוקטובר 2015, בתוך המרכז הערבי יהודי ברחוב קדם ביפו.
הספרייה נתרמה על ידי משפחת פישר מברזיל.
בספרייה 20,000 ספרים ויש בה אוסף גדול של ספרים בשפה הערבית לילדים ולמבוגרים.
יש בה ספרנית אחת דוברת עברית וספרנית אחת דוברת ערבית.
אחת לשבוע מתקיימת בספרייה שעת סיפור דו לשונית, בערבית ובעברית.
ספריית בית יד לבנים – ברחוב פנקס 63, משרתת את תושבי השכונות שמדרום לירקון, הצפון החדש ואזור כיכר המדינה.
הספרייה היא חלק מבית יד לבנים תל אביב.
ספריית יאיר השולמי (נחלת יצחק)
ספריית יפו ג' (בני ברית)
ספריית יפו ד' (ספריית הכ"ב)
ספריית מרכז יפו ע"ש מנדל
ספריית נווה עופר (תל כביר)
אנסמבל וירטואוזים של תל אביב
אנדרטה לשואה ולתקומה (1975) מאת יגאל תומרקין
עקלתון (1975) מאת יצחק דנציגר
התרוממות (1976) מאת מנשה קדישמן
כיכר לבנה (1989) מאת דני קרוון
בוסתן בתים – אזורי חן (1991) מאת ציונה שמשי
בסך הכל, פועלים בתל אביב-יפו למעלה מ־150 מוסדות חינוך.
ידועה במיוחד היא הגימנסיה העברית "הרצליה" שהוקמה ביפו בשנת 1905 והייתה בית הספר התיכון העברי הראשון בעולם.
עם ייסודה של אחוזת בית בשנת 1909, הועברה הגימנסיה לרחוב הרצל ונקראה על שמו של חוזה המדינה.
הבניין הישן של בית הספר היה בנוי בסגנון אקלקטי והוא הוקם בקצה רחוב הרצל באופן שהציב אותו ואת החינוך בתודעת תושבי תל אביב כמוסד בעל חשיבות עליונה.
ב־1962 הועבר בית הספר למבנה חדש ברחוב ז'בוטינסקי, והמבנה הישן נהרס בצעד שנוי במחלוקת ופינה את מקומו למגדל שלום מאיר.
המוסד החינוכי החשוב בעיר כיום הוא אוניברסיטת תל אביב.
המוסד הוא אוניברסיטת המחקר הגדולה בישראל והמוסד היהודי להשכלה גבוהה הגדול בעולם.
על־פי הלשכה המרכזית לסטטיסטיקה, בשנת הלימודים תשס"ו למדו בה כ־28,000 סטודנטים.
ההכרזה על הקמת אוניברסיטת תל אביב התקיימה ב־6 ביוני 1956, אך למעשה הקמתה נעשתה בשלבים ונמשכה כעשר שנים, אגב איחוד מוסדות שונים.
גרעין האוניברסיטה הוקם ב־1 בדצמבר 1953 באבו כביר סמוך ליפו, עם פתיחת "המכון האוניברסיטאי למדעי הטבע".
בשנת 1960 זכתה האוניברסיטה להכרה ראשונה מטעם המועצה להשכלה גבוהה ובהדרגה הוכרו חוגים נוספים שלה מבחינה אקדמית.
ב־4 בנובמבר 1964 נחנך הקמפוס הקבוע של האוניברסיטה ברמת אביב, וב־1969 זכתה אוניברסיטת תל אביב להכרה מלאה של המועצה להשכלה גבוהה והוכרה כתאגיד לפי החוק להשכלה גבוהה.
מוסדות אקדמיים אחרים הם המכללה האקדמית תל אביב יפו ואפקה - המכללה האקדמית להנדסה בתל אביב, ועם המוסדות להכשרת מורים נמנים מכללת לוינסקי לחינוך שנוסדה בשנת 1912 וסמינר הקיבוצים.
עם בתי הספר התיכוניים הבולטים נמנים גמנסיה הרצליה, שבח מופת, עירוני א', עירוני ד', עירוני ה, אליאנס (עירוני י') ותיכון חדש.
בתל אביב פועלות מספר ישיבות, ועמן נמנות הישיבה לאמנויות ולמדעים בר-אילן, ישיבת היישוב החדש, ישיבת אורות אביב, ישיבת חידושי הרי"ם, ישיבת מעלה אליהו, ישיבת שירת משה, ישיבת "עטרת נחמיה" בשכונת נחלת יצחק, ישיבת "נתיבות יצחק" בשכונת יד אליהו וישיבת אורות שאול בשכונת שפירא.
בתי ספר בעיר המתמקדים בנושאים ייחודיים הם בית הספר לטבע, בית הספר לאמנויות תל אביב ובית החינוך ע"ש א"ד גורדון.
בעיר תל אביב-יפו פועלים שני מועדוני הספורט הגדולים והמעוטרים בישראל – מכבי תל אביב והפועל תל אביב, אשר החלו לפעול בענפי ספורט רבים עוד בטרם הוקמה המדינה, ומלבדן פועלות בעיר עוד עשרות קבוצות בענפים שונים.
בעיר פועלות שתי קבוצות כדורגל מהמצליחות והמעוטרות בישראל – מכבי תל אביב והפועל תל אביב המשחקות בליגת העל, אשר משחק הדרבי ביניהן נחשב לאחד המשחקים הבולטים בכדורגל בישראל.
בני יהודה תל אביב אשר מייצגת את שכונת התקווה, מכבי יפו והפועל כפר שלם משחקות בליגה הלאומית.
שמשון תל אביב משחקות בליגה א'.
בית"ר תל אביב ובני יפו אורתודוקסים משחקות בליגה ב'.
במחוז תל אביב של ליגה ג' משחקות אינטר עלייה תל אביב, בית"ר עזרא, מועדון ספורט רו"ח תל אביב, אליצור יפו תל אביב, ספורטינג תל אביב, הפועל רמת ישראל, בית"ר יפו, הפועל נווה גולן, מועדון כדורגל דיזנגוף תל אביב ומועדון כדורגל תל אביב טומי.
בנוסף פועלת בעיר מחלקת הנוער של גדנ"ע תל אביב יהודה.
כמו כן פועלת קבוצת הנשים אס"א תל אביב, המשחקת בליגת העל לנשים.
בנוסף פועלות הפועל תל אביב ובני יהודה המשחקות בליגות הנמוכות.
בעבר פעלה גם קבוצת מכבי תל אביב.
בעיר מספר אצטדיוני כדורגל שהגדול בהם הוא אצטדיון בלומפילד המכיל 29,400 מקומות ישיבה המשמש את מכבי תל אביב, הפועל תל אביב ובני יהודה.
אצטדיון נוסף בעיר הוא אצטדיון שכונת התקווה המשמש קבוצות כדורגל מתל אביב בליגות נמוכות.
בעבר שכן בעיר אצטדיון המכביה ההיסטורי שהיה מגרשה הביתי של מכבי תל אביב.
בתל אביב נמצא גם אולם הכדורסל היכל מנורה מבטחים, אולם רב תכילתי אשר משמש כמגרש הבית של מכבי תל אביב והפועל תל אביב, וכן היכל קבוצת שלמה, אולם רב תכליתי אשר שימש כמגרש הבית של קבוצת הפועל תל אביב.
הישגיה של מכבי תל אביב, הכוללים זכייה ברוב הגדול של אליפויות ישראל בכדורסל וכן הישגים רבים באירופה (כולל מספר זכיות ביורוליג ובמפעל שקדם לו הסופרוליג) זיכו את העיר בגאווה רבה, שהשתקפה באמירתו המפורסמת של אלכס גלעדי משנת 1977, כאשר נודע שמכבי זוכה באליפות אירופה לראשונה: "גביע אירופה לתל אביב!".
בליגות הכדורסל הנמוכות משחקות גם בית"ר תל אביב ומכבי תל אביב דרום קבוצת הבת של מכבי תל אביב.
עד סוף שנות ה-80 היו הקבוצות התל אביביות הדומיננטיות גם בכדורסל הנשים, ושלוש קבוצות מהעיר – מכבי, הפועל ואליצור זכו במרבית התארים.
כיום פעילות הקבוצות אליצור תל אביב ובני יהודה.
בתחום הכדוריד קיימות בעיר שתי קבוצות, מכבי תל אביב שמתמודדת בליגת העל בכדוריד ומשחקת באולם התיכונט ואס"א תל אביב המתומדדת בליגה הלאומית בכדוריד ומשחקת במרכז עלית אשר נמצא באוניברסיטת תל אביב.
בעבר הייתה קיימת גם הפועל תל אביב, אך היא פורקה בשנת 2017.
בתחום הכדורעף פועלת בעיר קבוצת מכבי תל אביב, אשר משחקת בליגת העל ולזכותה 16 אליפויות ו-11 גביעים, כולל תשעה דאבלים.
בעבר פעלה בעיר גם קבוצת הכדורעף של הפועל תל אביב.
בליגת העל בכדורעף נשים פעילות הקבוצות מכבי תל אביב וק.ק.
בתחום הכדורמים פועלת בעיר קבוצת אס"א תל אביב, 9 פעמים אלופת המדינה ו-9 פעמים מחזיקת גביע המדינה.
בשנות ה-60 הייתה קבוצת הכדורמים של הפועל תל אביב המובילה בישראל, ולזכותה 9 אליפויות ו-8 גביעים, אך היא פורקה.
בנוסף פעלו בעבר גם קבוצות הכדורמים של מכבי תל אביב וברית מכבים עתיד.
בעיר פועלות גם מספר קבוצות רשמיות בקטרגל, פוטבול, טריאתלון וריצה.
באזור שפך הירקון פועל מרכז דניאל עמיחי ללימודי חתירה וימאות בו פעילים ספורטאים רבים.
בתל אביב התקיימו משחקי המכביה הראשונים, החל משנת 1932. אצטדיון המכביה שבמתחם שפך הירקון היה מוקד הפעילות של המשחקים עד שעברו לאצטדיון רמת גן.
טקס המכביה הראשונה נפתח חגיגית בבית-העם בהשתתפות אישי ציבור ובראשם ראש העיר מאיר דיזנגוף.
למחרת הוביל דיזנגוף רכוב על סוסו את מצעד 390 הספורטאים, ויצא מן הגימנסיה הרצליה עד אצטדיון המכביה מרחק של כ-5 קילומטרים.
בסיום התחרויות נערך מצעד הסיום בכיוון ההפוך, מאצטדיון המכביה לגימנסיה.
מרכז הספורט הלאומי הוא מתחם של אצטדיונים ושל מתקני ספורט רבים, הכוללים גם את "אצטדיון האתלטיקה הלאומי".
במקום נמצאים גם משרדי הוועד האולימפי בישראל, משרדיהם של איגוד האתלטיקה בישראל, איגוד הג'ודו הישראלי וכן מספר איגודי ספורט נוספים.
מרכז הספורט הלאומי ממוקם ברחוב שלום בכור שטרית שבשכונת הדר יוסף, בצמוד לפארק הירקון והוא מהווה מתחם משלים למכון וינגייט בנתניה.
בעוד במכון בנתניה מתבצעת הכשרת מרבית ספורטאי ישראל, במרכז הספורט מרוכזות רוב אגודות הספורט הלאומיות של ישראל, המפקחות על תהליכי הספורט.
תל אביב היא העיר השנייה הכי מתוירת בישראל אחרי ירושלים וביקרו בה בעשור השני של המאה ה-21 כ-2 מיליון תיירים בשנה.
בשנת 2019 היו בה 8,800 חדרי מלון בהם היו כ-3 מיליון לינות של תיירים.
ועוד מספר זהה של דירות airbnb שהושכרו לתיירים.
ההיסטוריה של התיירות בעיר מתחילה במבני חאן ואכסניות ביפו, שאירחו בעיקר את באי נמל יפו עוד במאה ה-19. כמה מן האכסניות והמלונות הוקמו ביפו על ידי נוצרים צליינים כגון המושבה האמריקאית-גרמנית.
עם צמיחתה של תל אביב בשנות ה-20 הוקמו בעיר מספר בתי מלון שנועדו לארח בעיקר בריטים שהגיעו לארץ ישראל לפעילויות שונות כחלק מענייני המנדט הבריטי.
הידוע שבהם הוא מלון פלטין, שהיה המלון המרכזי בעיר בתקופה זו.
במהלך שנות ה-30 הוקמו עוד מספר בתי מלון באזור לב העיר.
יריד המזרח שפעל בתקופה זו, ובעיקר היריד של 1934, תרם רבות לצמיחת התיירות בעיר והיה יעד אליו הגיעו בתקופה של מספר שבועות כ-600,000 מבקרים – יותר ממספר התושבים היהודים בכל ארץ ישראל בתקופה זו.
בשנות ה-60 ו-ה70 של המאה ה-20 החלה מגמה של בניית בתי המלון לאורך החוף והפיכתו של חוף הים למוקד תיירות חשוב.
מלון דן תל אביב שנפתח ב-1953 ונבנה מחדש במתכונתו הנוכחית ב-1964 היה המלון הראשון על קו החוף, והגדיר מחדש את תפישתה התיירותית של רצועת החוף.
אחריו נבנו עוד מספר רב של בתי מלון רבי קומות הפונים אל הים בהם גם מלון הילטון שנבנה ב-1965 במרכז גן העצמאות ובצמוד לחוף.
בשנות ה-70 נבנו עוד מספר בתי מלון בולטים בחוף הים בין רחוב גורדון לרחוב ארלוזורוב, כמו שרתון תל אביב ומלון הרודס.
בשנת 2021 מוקמה תל אביב על ידי המגזין טיים אאוט כעיר השמינית הטובה בעולם, "העיר הכיפית ביותר בעולם", והעיר השנייה בעולם בתחום הקולינרי.
בתל אביב קהילת להט"ב דינמית ומשפיעה, בעלת ייצוג בולט בחיים התרבותיים, בחיי הלילה, ובזירה הפוליטית העירונית.
היווצרותה של קהילה זו בתל אביב התאפשרה בזכות אופייה הסובלני והפתוח של תל אביב, המכבד זוגיות חד-מינית.
העיר מושכת אליה אלפי הומואים ולסביות צעירים, המוצאים בה "עיר מקלט".
בתל אביב פועל מתנ"ס לקהילה בגן מאיר ומדי שנה מתקיים בעיר מצעד גאווה עירוני.
בשנת 2009 התקיימו אירועי הגאווה העירוניים במתכונת מורחבת, כחלק מחגיגות ה-100 לעיר.
בשנת 2016 השתתפו במצעד הגאווה בתל אביב למעלה מעל 200,000 צועדים, ובשנת 2018 השתתפו כבר כרבע מיליון.
המצעד, שכולל הפנינג ומסיבת חוף בתחילתו ובסופו נושא אופי דמוי קרנבלי ומושך אליו עשרות אלפי תיירים מהעולם.
בשנת 2016, על פי דיווחי עיתונות שונים – הגיעו למצעד בתל אביב מעל 30,000 תיירים.
בשנת 2023 מצעד הגאווה בעיר תוכנן במתכונת מיוחדת לציון 25 שנים למצעד הגאווה בעיר.
בתל אביב ישנו ריכוז דרי הרחוב הגדול ביותר בישראל – כ-650 איש על-פי הערכות, כשליש מכלל דרי הרחוב בישראל.
בשנת 2014 קבעה העירייה נוהל העוסק באכיפה של מטרדים הנגרמים מציוד של דרי רחוב, ולפיו לפקח אסור לפנות ציוד שאינו פוגע ביכולת השימוש הסביר של הציבור הרחב במרחב הציבורי.
עוד קובע הנוהל כי "בכל מקרה לא יעשה פקח שימוש בכוח כלפי חסר בית".
בתל אביב כמה מאות בתי כנסת ובתחילת שנות ה-90 של המאה ה-20 נרשמו 509 בתי כנסת בעיר, אולם נכון ל-2023 רובם אינם פועלים או פועלים במתכונת מצומצמת.
בית הכנסת הגדול בתל אביב נמצא ברחוב אלנבי, במרכז הישן של העיר.
בעבר היו בתל אביב גם מספר חצרות חסידיות.
לאחר קום המדינה, עברו רבים מתושביה הדתיים והחרדים של תל אביב לערים אחרות, והעיר כמעט התרוקנה מאוכלוסייה דתית.
בעיר נותרו קהילות דתיות שונות, ושלוחות קטנות של חצרות חסידיות.
הן מפעילות בתי כנסת שבהם מתקיימים תפילות ושיעורי תורה, מוסדות חינוך, וכן צרכנייה המוכרת מוצרים כשרים בלבד.
בתל אביב קיימים בתי כנסת אחדים בעלי אופי ייחודי:
כעבור שנים אחדות השתלטו ערביי יפו על המבנה, והתירו ליהודים להתפלל בו במספר ימים בשנה בלבד, ולאחר מכן אסרו עליהם כליל את השימוש בו.
קהילה גדולה של יוצאי לוב הפכה את המבנה למרכזה הרוחני, אך כיום כמעט ולא מתקיימות במקום תפילות בשל שינויים בהרכב הדמוגרפי של השכונה.
בית כנסת רבי מאיר בעל הנס של יהודי סלוניקי הוקם בשנת 1936 ליד נמל תל אביב על ידי הסבלים ופועלי הנמל יוצאי סלוניקי שהתגוררו באזור הנמל.
על קירות בית הכנסת נמצא לוח זיכרון המנציח את עשרת מייסדי בית הכנסת.
איחוד שיבת ציון ברחוב בן-יהודה – נוסד על ידי יוצאי גרמניה בשנת 1938. בית הכנסת משמש גם כמרכז קהילתי לחבריו.
בהקמתו הודגש "מטרת אגודתנו היא לדאוג לחבריה שיסתדרו בארץ בקרב היישוב העברי, וימצאו הספקה גמורה לצרכיהם בענייני דת, לאומיות, תרבות ועזרה סוציאלית" במסגרת בית הכנסת מתקיימת פעילות תורנית ותרבותית ענפה לחוגי המתפללים, כולל הפעלת תנועת נוער, ובזמנה פעלה בו חברה קדישא מקומית.
בית הכנסת והמרכז למורשת היהדות ע"ש צימבליסטה שוכן באוניברסיטת תל אביב, והוקם ביוזמתם ובמימונם של נורברט ופולט צימבליסטה משווייץ, החברים בחבר הנאמנים של האוניברסיטה, ותוכנן על ידי האדריכל השווייצרי מריו בוטה.
המרכז הוקם בשנים 1997–1998 במטרה להביא להבנה ולקירוב לבבות בין הזרמים היהודיים הדתיים השונים ובין חילונים לדתיים.
מבנה המרכז ייחודי והוא עשוי בצורת שני מגדלים זהים שגובהם 13.5 מטר; המגדלים רבועים בבסיסם והם הופכים אט אט לעגולים.
בית הכנסת אוהל מועד הוא אחד מבתי הכנסת הראשונים של תל אביב ומשמש עד היום את העדה הספרדית בעיר.
בית הכנסת תוכנן על ידי האדריכל יוסף ברלין בשנות ה-20 של המאה העשרים ונחנך ברחוב שד"ל 5 בתל אביב בשנת 1931, לאחר שש שנות בנייה.
במרכז המבנה נמצאת כיפה הבנויה מ-15 מדרגות מתומנות המסמלות את 15 המעלות שהיו בבית המקדש ועליהן שרים את "שיר המעלות".
הכיפה המרשימה נתמכת בארבע קשתות הבנויות כמניפות.
בימי המנדט הבריטי שימש בית הכנסת כסליק, וגם כמקום אימונים של האצ"ל והלח"י.
קיימים בעיר גם מספר גרעינים תורניים המרכזים סביבם קהילה דתית, מקום תפילה ומוסדות חינוך.
רבני העיר הראשונים הוכתרו בשנת תרפ"ג (1923).
בין השנים 1825–1879 הקים את קהילת יהודי יפו וכיהן כרבה מטעם כל העדות, הרב רפאל יהודה מנחם לוי המכונה יהודה מרגוזה.
בין השנים תרנ"א–תרס"ב (1891–1902) כיהן ברבנות יפו מטעם כל העדות, הרב נפתלי הירץ הלוי.
בין השנים תרס"ב–תרס"ד (1902–1904) כיהן הרב יוסף צבי הלוי חתנו של הרב הקודם ואב בית דין בעיר.
אחריו כיהן בין השנים תרס"ד–תרע"ד (1904–1914) הרב אברהם יצחק הכהן קוק.
הרב בן-ציון מאיר חי עוזיאל כיהן כרב רשמי מטעם הטורקים משנת תרע"א (1911) ועזב את תפקידו בשנת תרפ"א (1921).
לאחר פטירת הרב עמיאל הועלה שמו של הרב יעקב משה חרל"פ כמועמד מתאים לרבנות העיר.
במשך תקופה הופעלו לחצים על הרב יוסף דוב הלוי סולובייצ'יק מבוסטון שיעלה לארץ ויכהן כרבה של העיר, הוא אף הגיע לבחון את הנושא ובזמן שהותו בעיר נשא מספר נאומים ושיעורים שיצרו הד גדול.
אך לבסוף לא יצא הדבר אל הפועל.
כ-8% מתושבי העיר אינם יהודים – מחציתם ערבים והיתר בני קהילות אחרות.
עם זאת, לפי נתונים לא רשמיים גרים בתל אביב גם כ-50,000 עובדים זרים, שאינם במניין הלמ"ס.
הידועות שבהן שוכנות ביפו ומשרתות את תושבי העיר הערבים-נוצרים כמו גם את אוכלוסיית העובדים הזרים הנוצרית.
בדרומה של תל אביב, בעיקר באזור התחנה המרכזית הישנה פועלות כנסיות קטנות מאולתרות.
עם הכנסיות הפעילות ביפו נמנות כנסיית פטרוס הקדוש וכנסיית אנטוניוס הקדוש – שתיהן קתוליות-פרנציסקניות, כנסיית גאורגיוס הקדוש וכנסיית מאר מיכאל – שתיהן יווניות-אורתודוקסיות, כנסיית עמנואל הלותרנית וכנסיית פטרוס הקדוש הרוסית פרבוסלבית.
ביפו שוכנים מספר מסגדים ששירתו בעבר את האוכלוסייה המוסלמית בעיר.
המסגד המרכזי והחשוב ביותר כיום הוא מסגד מחמודיה ממערב לכיכר השעון, וההערכה היא כי זהו המסגד השלישי בגודלו בארץ ישראל, אחרי מסגד אל-אקצא בירושלים והמסגד במערת המכפלה בחברון.
מסגד בולט נוסף הוא מסגד חסן בק במנשייה.
עיריית תל אביב-יפו היא גוף השלטון המקומי, במעמד של עירייה, האחראי לניהול השוטף של תל אביב-יפו, ובה מכהנים 31 חברי מועצה.
ככל רשות מקומית, עוסקת העירייה בעניינים מוניציפליים מסוג הסדרת שרותי חינוך, תרבות, רווחה, תשתיות, ניקיון ותברואה וכדומה.
שטח העיר מחולק לתשעה רבעים מנהליים.
אלה הם ראשי העירייה שכיהנו בתל אביב:
העירייה שוכנת בבית עיריית תל אביב-יפו שבכיכר רבין מ-1965 אז עברה אליו ממשכנה הקודם בכיכר ביאליק.
עד 1921 ניהלו את ענייני תל אביב והשכונות היהודיות ביפו ועדים שנבחרו באסיפות כלליות של התושבים.
בשנה זו חתם הנציב העליון הרברט סמואל על "פקודת מועצת עיריית תל אביב" שהקנתה לעיר העברית מעמד מוניציפלי עצמאי ובלתי תלוי בעיריית יפו הערבית.
ראש העיר הראשון היה מאיר דיזנגוף וב-24 בינואר 1924 נערכו הבחירות הראשונות למועצת העיר.
ב-1950, לאחר מלחמת העצמאות, אוחדה יפו אל תוך עיריית תל אביב ושמה שונה ל"עיריית תל אביב-יפו".
לתל אביב 11 ערים תאומות, והן:
בנוסף לתל אביב הסכמי שיתוף פעולה עם ערים נוספות ברחבי העולם, וכן מספר מחוזות, ואלו כוללים בין היתר את:
בשנת 1998 נחתם בברצלונה הסכם ידידות ושיתוף פעולה משולש בין ברצלונה, תל אביב-יפו ועזה, אך הסכם זה לא מומש מעולם, למעט מספר מפגשים דו-צדדיים טכניים בין נציגי ברצלונה ותל אביב.
תל אביב - לוס אנג'לס הוא סרט ישראלי שיצא לראשונה לאקרנים בשנת 1988. בוים על ידי שמואל אימברמן.
מודי גזית (דודו טופז), הוא בדרן בינוני המנסה תחת חסותו של אמרגן בינוני לפרוץ קדימה ולהתקבל לטלוויזיה.
לאחר שנכשל במבחני הקבלה לטלוויזיה, הוא מתכנן עם חברתו ואמרגנו תחבולה אשר תכניס אותו לשידור חי בטלוויזיה, תחבולה זאת הצליחה מעבר למצופה והקריירה של גזית נוסקת מעלה והוא הופך לכוכב על.
בעקבות הצלחתו מקבל גזית הצעות להופיע בארצות הברית בפני הקהילה היהודית בניו יורק ובלוס אנג'לס.
בסיומה של אחת ההופעות שלו בלוס אנג'לס מקבל גזית הצעה מישראלית הגרה בלוס אנג'לס להתארח בביתה תוך שהיא מבטיחה לו להפעיל את קשריה ולעזור לו לפרוץ קדימה גם בארצות הברית.
אמרגנו של גזית מנסה לשכנע אותו לחזור לארץ ולא להישאר באמריקה, אך לשווא.
חלומו הגדול להפוך בארצות הברית לכוכב על לא מתממש וגזית מבין שהוא נמצא בפני דילמה קשה, האם לקחת סיכון ולנסות בכל זאת להמתין להזדמנות, אך הוא יודע שאם לא יצליח לפרוץ קדימה וישהה יותר מדי זמן בארצות הברית הוא עלול להגיע למצב שבארץ ישכחו אותו.
גזית רב עם בעלת הבית בלוס אנג'לס, בעיקר לאחר שקיבל ממנה במשך יותר משנה הבטחות רבות שתעזור לו לפרוץ קדימה, הבטחות שלא מומשו.
הוא מחליט לחזור לארץ ומגלה שמי שהייתה חברתו לפני שעזב את הארץ כבר יוצאת עם מישהו אחר, הוא מגיע למשרד של אמרגנו שמאושר לפגוש אותו, גזית מצהיר בפניו שתם עידן אמריקה אצלו והוא החליט לחזור לארץ לתמיד.
מודי גזית - דודו טופז
חזי - ז'אק כהן - בתפקיד אמרגנו של מודי.
דניאלה - אביגיל אריאלי - חברתו של מודי.
ברכה - ברכה נאמן, אישה עשירה הגרה בלוס אנג'לס בווילה יוקרתית, מארחת אצלה את מודי.
אמנון מסקין - במאי הטלוויזיה
סם כהן - גבי שושן
יוסי ברק - בתפקיד עצמו, כבדרן בטלוויזיה
נהג מונית - יוסי קיפניס
אפרת לביא - בתפקיד אורח, מלצרית ומארחת
"תל אביב" הייתה אונייה מעורבת להובלת נוסעים ומשא, שפעלה בארץ ישראל בשנים 1935–1936. הייתה זו אוניית הקיטור הראשונה שנרשמה במרשם האוניות בחיפה, ב-17 במאי 1935, ושהניפה את דגל צי הסוחר המנדטורי.
מספר הרישום שלה היה א/ק 1.
האונייה הושקה ב-1904 כאוניית משא בשם Hohenstein.
היא נרכשה על ידי "חברת ספנות ארץ-ישראלית" (Palestine Shipping Co.
Ltd), עברה שיפוץ ארוך והפכה לאוניית נוסעים מפוארת להובלת נוסעים בקו טריאסטה-חיפה.
השיפוץ כלל סידור כמה סיפונים רחבים ונוחים, הוספת מערכת אוורור יעילה (אולי האונייה הראשונה בים התיכון עם מערכת אוורור), פתיחת מחלקת נוסעים אחת בלבד ל-400 נוסעים, עם אולם אוכל ותאים מרווחים ברמה אחידה, שכללו כל אחד חדר אמבט צמוד.
האונייה עגנה לראשונה בנמל חיפה ב-22 בפברואר 1935. הופעת אוניית הקיטור הגדולה והלבנה בחופי ארץ ישראל, כשעל חרטומה מתנוסס באותיות עבריות השם "תל אביב", גרמה להתרגשות רבה בקרב אנשי היישוב.
האונייה הפליגה בצורה סדירה אחת לשבועיים בקו חיפה-טריאסטה-חיפה.
בהפלגתה הראשונה שירתו בה אחד-עשר אנשי צוות יהודים מתוך 142 אנשי צוות תחת פיקודו של רב חובל גרמני.
וכעבור שנתיים כבר עבדו בה 132 אנשי צוות יהודים.
לקראת הקונגרס הציוני ה-19 שהתקיים באוגוסט 1935 יצאו צירים רבים לאירופה בנסיעה משותפת באונייה זו, וכבר על סיפונה ערכו ישיבה בה הצהירו כי יפעלו לטובת הספנות העברית.
ואכן אחת ההחלטות החשובות שיצאו באותו קונגרס הייתה בדבר חיזוק הספנות העברית.
ואכן בשנת 1936 ייסדה הסוכנות היהודית את המחלקה לים ודיג.
חברת הספנות האיטלקית "לויד טרייסטינו" , שאוניותיה שטו באותו קו, ניהלה מלחמה עזה במתחרה החדשה, הורידה את מחירי הנסיעה וכך הפכה את פעילותה של א/ק "תל אביב" להפסדית.
האונייה הוסיפה לשרת עוד כשנה וחצי, עד להתמוטטות החברה המפעילה אותה בנובמבר 1936 עקב התחרות החריפה.
באוקטובר 1937 נמכרה "תל אביב" לחברת ספנות יפנית ונמחקה ממרשם האוניות הארצישראלי.
קיימת ידיעה בלתי מאומתת שהאונייה טובעה באוקיינוס ההודי ב-1944, במהלך מלחמת העולם השנייה.
אוניות נוספות תחת אותו שם
לאחר קום המדינה השיק צי הסוחר הישראלי מטעם חברת "אל-ים" בנובמבר 1949, אוניית משא בשם "תל אביב".
האונייה הופעלה למשך כ-12 שנים כאוניית משא בקו ישראל-ארצות הברית.
בעת שביתת הימאים הגדולה, ב-14 בדצמבר 1951, התפרסמה בכך שצוותה התנגד בכוח לניסיון המשטרה להשתלט עליה.
בפברואר 1963 רשמה חברת "אל-ים" אוניית צובר תחת השם "תל אביב".
אונייה זו הפליגה במשך כעשרים שנה.
תל אביב אחת היא רשימה מוניציפלית במועצת העיר תל אביב-יפו.
הרשימה הוקמה לקראת הבחירות ב-1998 על ידי ראש עיריית תל אביב-יפו, רון חולדאי, בתמיכתה של מפלגת העבודה.
עיקרי המצע של הרשימה היו: חיזוק תל אביב-יפו כמרכז כלכלי ותרבותי, הפיכת העיר לעיר כל תושביה, הגברת השקיפות בממשל העירוני ופיתוח סביבה עירונית אטרקטיבית.
בבחירות 2003 זכתה הרשימה לארבעה מנדטים וחברי המועצה שהתמנו מטעמה הם: רון חולדאי, שנבחר ברוב של 63% לכהן בשנית כראש העיר; דורון ספיר, שהתמנה לממלא מקום ראש העירייה וסגן ראש העירייה; שולה אגמי ושמואל מזרחי.
בבחירות 2008 התמודדה שוב הסיעה בראשות רון חולדאי, שהתמודד שוב לראשות העיר.
הסיעה רצה ברשימה משותפת יחד עם מפלגת העבודה ומפלגת קדימה.
חברת המועצה יעל דיין, שכיהנה כסגנית ראש העיר בקדנציה הקודמת מטעם מרצ, הצטרפה לרשימה לאחר שפרשה מהמפלגה.
חולדאי זכה שוב בראשות העיר, והרשימה זכתה בחמישה מנדטים.
בבחירות 2013 התמודדה הסיעה בראשות רון חולדאי, עם שינוי של מספר חברים חדשים ברשימה, בין היתר אופירה יוחנן וולק, גל שרעבי דמאיו וליאור שפירא.
בבחירות 2018 התמודדה הסיעה בראשות רון חולדאי בפעם הרביעית.
חולדאי זכה בראשות העיר והרשימה זכתה בשבעה מנדטים.
בבחירות 2024 זכתה הסיעה ב-7 מושבים במועצת העירייה.
תל אביב אחת היא בעלת זיקה למפלגת העבודה הישראלית.
5 מנדטים: רון חולדאי, דורון ספיר, שולה אגמי, שמואל מזרחי, גילה אלמגור
4 מנדטים (מתוך 31): רון חולדאי, דורון ספיר, שולה אגמי, שמואל מזרחי
5 מנדטים: רון חולדאי, דורון ספיר, שולה אגמי, שמואל מזרחי, יעל דיין
5 מנדטים: רון חולדאי, דורון ספיר, אופירה יוחנן-וולק, ליאור שפירא, גל שרעבי דמאיו
7 מנדטים: רון חולדאי, דורון ספיר, אופירה יוחנן-וולק, גל שרעבי דמאיו, ליאור שפירא, מאיה נורי, מוטי רייף
7 מנדטים: רון חולדאי, אסף זמיר, אריאלי חן, גל שרעבי דמאיו, ליאור שפירא, מאיה נורי, מוטי רייף
תל אביב הקטנה הוא כינוי המתייחס לשטח שכלל את שכונת אחוזת בית שהוקמה מצפון ליפו בשנת 1909, ואחיותיה הבוגרות שהוקמו מחוץ לתוואי חומות יפו במהלך שנות השמונים של המאה התשע עשרה.
'אחוזת בית' התרחבה במהירות ושכונות רבות נוספו לה מעבר לקווי המתאר הראשונים, עד שהוכרזה כעיר בשנת 1934. 'תל אביב הקטנה' הייתה למושג, מושא לגעגועיהם של רבים, ומופיעה ביצירות אמנות בתחום הספרות, הציור והפיסול.
מאז העשור האחרון של המאה ה-20, גברה המודעות הציבורית לתרבות שנוצרה בתקופת "תל אביב הקטנה", עם הרצון לשמר מבנים, תצלומים, חפצים שנוצרו בה; פורסמו מחקרים אחדים אודותיה; והיא נושאן של מספר תערוכות במוזיאונים בישראל.
למעשה, איכות וסגנון חיים מערבי על שפת הים התיכון בלבנט.
כיום "תל אביב הקטנה" היא מתחם בנייה מראשית העשור השני ועד מחצית העשור השלישי של המאה העשרים, המיועד לשימור ומשומר בחלקו.
יציאתן של השכונות היהודיות מיפו, בשנות השמונים של המאה התשע עשרה, לא נעשתה במחשבה של בניית עיר, אלא ענתה על צורך קיומי למגורים.
השכונות היהודיות הראשונות הללו היו העתק של דפוסי בנייה ואופי חיים עירוני מזרחי, כפי שהיה מקובל אז וכמו שהיה ביפו.
בניית קירות עם גג כבית.
בית צמוד לבית שכן שנבנה על מלוא פיסת האדמה שנרכשה בתוך כרם ובפרדס.
לא היו דרכים, לא כבישים ובוודאי לא גינות-גן או חצר משחקים ציבורית.
ביוב ולכלוך היו הסביבה הטבעית שבה גם נחפרו בארות מי שתייה.
כך חיה האוכלוסייה עד לעלייה השנייה שהשכלתה, כוחה הכלכלי ואופיה העירוני, יצרו את הצורך במגורים כבתרבות המערבית.
מאחוזת בית לתל אביב הקטנה
ראשיתה של העיר בדרומה, ביציאה מהעיר יפו אל מעבר לתחנת הרכבת העות'מאנית, אל קרקעות "כרם ג'באלי" מזרחית לעיר הנמל.
ב-1906, החלה מתגבשת אגודת "אחוזת בית".
הוקמה הגימנסיה העברית "הרצליה" על קצה גבעת רחוב הרצל ומעבר שדרות רוטשילד.
מזרחית ומחוץ לשכונה היהודית נווה צדק ובתי הספר העבריים שבה, "אליאנס" לבנים ו"יחיאלי" לבנות (על שם מנהלו יחיאל יחיאלי).
כך נוצרה אחוזת בית על 60 בנייניה הראשונים וממנה התפתחה העיר צפונה ומזרחה בשלבים מהירים תוך תריסר שנים ועד לכיבוש הבריטי בשנת 1918, כ-1600 - 2000 נפש גרו אז בכמאה ושמונים בתי העיר המערבית "תל אביב הקטנה".
הכיבוש הבריטי בא לאחר שהח'ליפה השליט, עות'מאני מתעמר, גירש את תושביה העבריים במה שזכור כגירוש תל אביב והרחיקם אל יישובים יהודיים אחרים.
גבעה נמשכה אז מנווה צדק, חצתה מזרחה אל מרכז תעבורה בכיכר המושבות שהייתה מלאה עגלות רתומות לבהמות.
ברחובות אז התגוללו גללי בהמות שריחם התערבל בריח עשן.
נשמע רעש מנועים מקרטעים ושריקות קיטור נוצרו משסתום נפתח בארובת קטר רכבת ירושלים-תל אביב שנכנסה לתחנה.
שכונה חדשה נבנתה לאורך מסילת הרכבת העות'מאנית, ותל אביב החלה עם בתיה המסוגננים וצמודי הקרקע.
הקטנה התרחבה מזרחה עד רחוב אלנבי ורחוב נחלת בנימין, אשר חלקו המערבי משמש כיום כמדרחוב שהחליף דרך ראשית (צפון-דרום) ששימשה מאחוזת בית אל טחנת הקמח ליד נחל הירקון.
ברחוב היו חנויות בעלי מלאכה, סוחרים ובתי קפה ומסעדות.
מאלנבי, התרחבו רחובות כרחוב אחד העם ובית הספר העברי בו, מזא"ה וברנר ועד רחוב שינקין.
בשכונת נווה צדק נבנה קולנוע עדן פתוח אל השמים וסמטאות צרות נבנו על ידי בוני ה"חזון בלב פרדס מחוץ ליפו".
התפתחות הבנייה המשיכה עם שכונת פלורנטין, שכונת מונטיפיורי ושדרות רוטשילד.
האחרונה הוקמה אך במקרה, עקב היות תעלה במקום, שהתמלאה תשפוכת חולית ופסולת בנייה, דבר שמנע בנייה עליה והפך את התעלה לכל אורכה לשדרה נטועת עצים.
מאז תל אביב הקטנה שחצרות בנייניה נטועות עצים, התפתחה והפכה עיר "קוביסטית, באוהאוסית לבנה וממורפסת, מסוגננת.
לעיתים צבעונית, מעוגלת ומעורגלת סבכות ברזל תוחמות מרפסות צרות, סמטריות ומעוגלות".
עיר שרעפיה מסוגננים, עיר עם דרכים כבישים ושדרות כאירופה, כמערב החדש.
בשנת 1932 הקימו הבריטים את נמל חיפה, אך מאורעות 1936 הובילו את ראשי היישוב לסבור כי נמל יפו אינו יכול לשמש אותו והחל לפעול מזח נמל עברי למורת רוח שלטונות המנדט.
בסופו של דבר, במהלך 1937 נחפר נמל תל אביב ביבשה ונחנך בפברואר 1938.
בתל אביב, קיימים מספר שווקים:
שוק בצלאל, תחום בין הרחובות קינג ג'ורג' בדרום, אלנבי במערב, טשרניחובסקי בצפון והמכבי במזרח, ידוע כשוק הפשפשים התל אביבי.
נכון ל-2015, השוק בחלקו עדיין קיים, אך בעתיד מתוכנן להפוך לקומפלקס מגורים.
שוק הכרמל, נמצא בין הרחובות אלנבי ממזרח ודניאל ממערב.
השוק נחשב למרכז החיים העירוני החוצץ בין שכונת כרם התימנים שנבנתה סמטאות צרות ותריסי העץ שורדים בקוביות חדרי השכונה הלבנות שחוברו כשרשרת מסוידת לבן, מצפון לנווה צדק על סמטאותיה המספרות לקבוצות קהל קטנות, על "חזון בלב פרדס" כשכונה ראשונה מחוץ ליפו.
שוק התקווה, שוכן בשכונת התקווה, נמצא בין צומת הרחובות ההגנה והאצ"ל בדרום מזרח תל אביב.
"תל אביב הקטנה" הוא מופע מוזיקלי שהופק על ידי חיים חפר ודן בן אמוץ בשנות ה-50 של המאה ה-20.
במהלך מלחמת העצמאות הייתה תל אביב עיר הבירה דה פקטו של מדינת ישראל ושל היישוב העברי שקדם לה.
ירושלים הייתה נצורה, ומשרדי הממשלה ומפקדות הצבא, כמו גם מוסדות השלטון וגוף השידור הציבורי, קול ישראל, קבעו את מקומם בתל אביב.
הכרזת העצמאות, ככתוב במגילת העצמאות, הוכרזה "על אדמת המולדת, בעיר תל אביב".
אוכלוסיית העיר, שכונתה "העיר העברית הראשונה", הייתה אוכלוסייה יהודית הומוגנית, ולכן לא נחשבה כמו חיפה או ירושלים לעיר מעורבת.
עם זאת, עדיין ניטשו קרבות בסביבת העיר.
התפתחותה המהירה של תל אביב הביאה לכך ששכונותיה נשקו לריכוזי אוכלוסייה ערבים, שיצרו למעשה גוש עירוני אחד עם העיר תל אביב, והיישובים הסמוכים לה כמו חולון ובת ים.
במהלך המלחמה נוהלו קרבות על דרכי הגישה לעיר ועל צירי התנועה העיקריים לירושלים ולחיפה, כמו גם קרבות עם הערבים בשכנותיה של תל אביב, העיר יפו שבה הייתה אוכלוסייה ערבית בת עשרות אלפי אנשים, וכפרים סמוכים.
בתחילת המערכה הביא מצב זה לסיכון תושבי העיר שסבלו מירי צלפים, אשר גרם לעשרות הרוגים, וממתקפות על שכונותיה הדרומיות של העיר.
במבצע חמץ, בחודש אפריל 1948, נכבשה העיר יפו, כמו גם ריכוזי אוכלוסייה ערביים אחרים באזור, ורבים מתושביה הערבים נמלטו.
כיבוש ריכוזי האוכלוסייה הערבים שמסביב לעיר הביא לסיום תופעות הצליפה והמתקפות, ולהקלה על תושבי העיר.
עם זאת, לעיר עדיין נשקפה סכנה עקב פלישת צבאות ערב אל המדינה הצעירה לאחר הכרזת העצמאות.
במאי 1948 הגיע הצבא המצרי הפולש עד גשר עד הלום, כ-35 קילומטר מדרום לתל אביב, אך שם נעצר.
העיר המשיכה להיות מטרה לתקיפות מן האוויר ומן הים, שנמשכו עד לסיום המלחמה.
ביוני 1948 הייתה תל אביב זירת המאבק בין שלטונות המדינה ובין אנשי האצ"ל שהסתיים בהטבעת ספינת הנשק אלטלנה.
מצבה האסטרטגי של העיר עם תחילת מעשי האיבה
תל אביב - בירה דה פקטו
עם תחילת מעשי האיבה, לאחר הכרזת האו"ם על קבלת תוכנית החלוקה בכ"ט בנובמבר 1947, שכנו מרכז היישוב העברי, מנהיגותו, מוסדותיו והמנהלה שלו, בתל אביב.
לעומתה הייתה ירושלים נתונה במצור והתנועה אליה לא הייתה חופשית; ובנוסף על כך, על פי תוכנית החלוקה, היא הוגדרה כעיר "בינלאומית" ולא כחלק מהמדינה היהודית.
על אף שדוד בן-גוריון ראה בחזונו את ירושלים כבירת מדינת ישראל, לא התאפשרה ההכרזה הרשמית עליה כבירה עד לדצמבר 1949. כיוון שכך, החליט בן-גוריון, בדצמבר 1947, כי הוא עצמו ישתקע בתל אביב, שכן בה היה מרכז ההגנה (ולאחר מכן משרד הביטחון הנמצא בתל אביב עד היום).
גולדה מאיר, שהייתה שרת החוץ בפועל בעת שהותו של משה שרת בניו יורק, נשארה בירושלים, וכך גם הנהלת הסוכנות היהודית בניהולו של יצחק גרינבוים, כך שירושלים הייתה "המרכז המדיני".
שרת לא הסכים עם בן-גוריון בנושא זה, ועם שובו לארץ ישראל המשיך לנהל את ענייני משרד החוץ מתל אביב (המשרד עבר לירושלים רק בשנת 1953).
סמוך להקמת המדינה הוקמו בתל אביב שתי זרועות הממשל העיקריות, הפרלמנט הזמני, הוא מועצת העם, והממשלה, היא מנהלת העם.
14 מתוך 37 חברי מועצת המדינה היו בירושלים הנצורה, וזו התכנסה בסך הכל ארבע פעמים בהרכב חסר.
לעומת זאת, מנהלת העם התכנסה מדי יום בתל אביב.
ב-14 במאי 1948 הוכרז בתל אביב על הקמת מדינת ישראל.
ההכרזה הייתה במוזיאון תל אביב הישן בשדרות רוטשילד, שהיה במקור ביתו של ראש העיר מאיר דיזנגוף, וכיום שוכנים בו "בית התנ"ך" ו"מוזיאון היכל העצמאות".
רק בסוף שנת 1949 הוכרזה ירושלים כבירת ישראל והכנסת שבה אליה.
במהלך כל המלחמה הייתה תל אביב מרכז הממשל, המרכז האדמיניסטרטיבי והמדיני של מדינת ישראל, ולמעשה שימשה בירה דה פקטו.
בדצמבר 1947 התלונן ועד לשכת המסחר תל אביב-יפו על פלישות לעסקים ומשרדים של פליטים מאזורי הספר של העיר (בעיקר מאזור הגבול העירוני בין תל אביב ליפו, ויהודים שהתגוררו בתוך יפו עצמה), ובינואר 1948 החליטה עיריית תל אביב להטיל מס חד פעמי לצורכי שיכון הפליטים.
ועד מרץ 1948 כבר נרשמו 3480 משפחות פליטים בעיריית תל אביב.
1640 משפחות שוכנו על ידי העירייה בכפרים הערביים הנטושים ג'מוסין, סומייל ושייח' מוניס.
בנוסף הוקמה שכונה חדשה לפליטים, שכונת רמת ישראל (הרחוב הראשי בשכונה נקרא על שמם "רחוב פליטי הספר").
המתקפות על העיר עם תחילת המלחמה
בתחילת המלחמה חולקה תל אביב לשתי חזיתות:
חזית מס' 1 - חזית הדרום ("דרומי"), כללה את כל הגבול העירוני בין תל אביב ליפו משפת הים, בצפון שכונת מנשיה עד לשכונת התקווה ושכונת עזרא.
מפקד החזית היה ישראל שחורי.
זו הייתה החזית העיקרית בתל אביב עד לכיבוש יפו.
חזית מס' 2 - חזית הצפון, נועדה להגן על גבולה הצפוני של תל אביב מול הכפרים הערביים ג'מוסין, סומייל ושייח' מוניס.
עיריית תל אביב קבעה לוחית זיכרון על מטה חזית הדרום ברחוב דרך שלמה (אז - סלמה) מס' 60.
עם החלטת האו"ם על הקמת מדינת ישראל, החריפה הלוחמה העירונית בקו התפר שבין תל אביב ובנותיה לבין היישובים הערבים שמסביבן.
אנשים נמלטו מהבתים ששכנו באזורי הספר, והתפתחה לוחמה עירונית בין שני הצדדים, שהתמקדה בשכונות הדרומיות של העיר, אך התפשטה גם לאזורים אחרים, במיוחד בצורת אש צלפים.
יום לאחר ההחלטה, ב-30 בנובמבר 1947, נפל ההרוג הראשון, סוחר תל אביבי שנרצח ברחוב סלמה ביפו.
ניסיונם של ראשי העיריות של תל אביב ושל יפו, ישראל רוקח ויוסוף הייכל, להביא להרגעת הרוחות, נכשל.
המאבק לבש צורות שונות - אש צלפים מיררה את חיי העוברים ושבים בשתי הערים, מלחמת מכוניות תופת התפתחה בארץ כולה, ופורעים מאורגנים פשטו על שכונות הספר של תל אביב.
המאבק על דרכי התחבורה אל העיר וממנה היה אף הוא מאבק מר שגבה קורבנות רבים.
מסגד חסן בק הפך לקן צלפים ומירר את חיי תושבי תל אביב.
ירי הצלפים גבה עשרות הרוגים בחודשיה הראשונים של הלוחמה.
בשבועיים הראשונים של הלחימה, עד 14 בדצמבר 1947, נהרגו 35 איש בתל אביב רק מירי הצלפים.
עד לכיבוש יפו נהרגו עוד עשרות רבות.
שכונותיה הדרומיות של תל אביב, שכונת שפירא, שכונת עזרא ושכונת התקווה, היוו מוקד להתקפות מאורגנות.
ב-5 בדצמבר 1947 וב-6 נהרגו 3 אנשי הגנה בקרבות עם תושבי סלמה.
ב-7 בדצמבר פוצץ בית בסלמה על ידי לוחמי ההגנה, והדבר גרר סערה בכפר ודרישה לפעולת נגד.
חסן סלאמה, סגנו של עבד אל-קאדר אל-חוסייני תכנן מתקפה נגד שכונת התקווה מבעוד מועד, בגלל המבנה הטופוגרפי שהקנה לו יתרון.
היה זה העימות הצבאי הגדול הראשון במלחמת העצמאות.
עם תחילת הלוחמה השתמשו שני הצדדים בפיצוץ מכוניות תופת כאמצעי להטלת אימה על הצד השני ולפגיעה במטרות איכות.
בינואר 1948 ערכו האצ"ל והלח"י מספר ניסיונות לפגיעה ביפו באמצעי זה.
לאחר מספר כישלונות, הצליחו אנשי הלח"י, ב-4 בינואר 1948, לפגוע בבניין הסראיה ביפו שבו שכנו משרדי הוועד הערבי הלאומי בעיר.
בפיצוץ נהרגו 28 איש ועשרות נפצעו.
אורי מילשטיין מספר שהפעולה הקדימה בכמה ימים פעולה דומה שתכננה ההגנה בניסיון לחסל מנהיגים ערבים, והביאה לביטולה.
המתקפה עוררה בהלה רבה, והחישה את בואם של המתנדבים ממדינות ערב ליפו - אנשי צבא ההצלה של פאוזי קאוקג'י שהיו ברובם מתנדבים עיראקים ובוסנים.
התחבורה לתל אביב וממנה עמדה במוקד המתקפות הערביות בימיה הראשונים של המלחמה.
הכפרים הערבים אבו כביר, א-ריש ויאזור חלשו על הדרכים היוצאות מתל אביב, וההגנה על הדרכים והנסיעה בהן גבתה קורבנות רבים באירועים כנפילת שבעת הנוטרים ב-22 בינואר 1948. בינואר 1948 נסללה דרך הביטחון, בתחילה בין שכונת התקווה ומקווה ישראל ולאחר מכן עד לאזור צומת בית דגן.
דרך זו פתרה את הבעיה רק באופן חלקי.
גם דרך הביטחון עמדה תחת מתקפה בלתי פוסקת, שהגיעה לשיאה בפרשת היוצק.
שני מוצבים של ההגנה ששמרו על דרך הביטחון, היו בית החרושת "היוצק" ובית חרושת סמוך לספירט.
ב-29 בפברואר 1948 ערכו אנשי צבא בריטים "חיפוש" במוצבים אלו והחרימו את הנשק שנמצא שם.
11 אנשי ההגנה ששמרו על המוצבים נותרו בלתי חמושים, ושמונה מהם נטבחו על ידי המון ערבי זועם.
בתקרית דומה, מספר ימים לאחר מכן, בבית הקרן הקיימת סמוך לבית דגן, הטילו הערבים מצור על חבורת אנשי ההגנה, אך הבריטים הצליחו לחלצם.
מערכה ממושכת הייתה עם שכונת אבו כביר שחלשה על דרום תל אביב ואש צלפים ממנה שתקה רחובות רבים בדרום העיר.
בסוף שנת 1947 חיו באבו כביר ובשכונות הערביות הסמוכות לה כ-5,000 תושבים.
ב-2 בדצמבר 1947 נרצח נהג יהודי שהגיע למקום.
מאז ובמשך מספר חודשים ירו הערבים מאבו כביר על רחוב הרצל, שכונת שפירא ושכונת פלורנטין.
ב-13 בפברואר 1948 נערך "מבצע דוד" בו ארבע מחלקות של ההגנה התקיפו את אבו כביר מכיוונים שונים.
בקרב נהרגו 3 לוחמי הגנה וכ-30 ערבים.
חוסר היכולת לפרוץ את ביצורי הערבים באבו כביר הביאה את ישראל שחורי, לזמן את הנשק דוד ליבוביץ ולבקש ממנו לבנות מרגמה שתוכל להפגיז את האויב ולהמם אותו לפני פריצת הכוחות.
לימים דבק במרגמה זו שם החיבה דוידקה.
ב-13 במרץ 1948 נערך "מבצע מרכז" בו השתמשו כוחות ההגנה ב-3 מרגמות כדי להפגיז את אבו כביר.
ההשפעה הפסיכולוגית של ההפגזה הייתה עצומה וכתוצאה מכך החלה בריחה תושבים מאבו כביר.
ב-21 במרץ 1948 נערכה המתקפה האחרונה שכונתה "מבצע מרכז 2", שבה נהרס חלק גדול מהכפר, שחדל להוות איום צבאי.
היישוב יאזור מנה 4000 תושבים ערבים.
במהלך דצמבר 1947 היו תקריות של ירי מצד תושבי המקום על שיירות יהודיות ומתקפות נגד של אנשי אצ"ל ופלמ"ח.
ב-20 בפברואר 1948, יצאו ממקווה ישראל כוחות ה"הגנה" והפלמ"ח ותקפו את מפקדת אנשי חסן סלאמה ביאזור.
הפעולה תוכננה על ידי קצין המבצעים של הפלמ"ח, יצחק רבין, כפעולת תגמול ליום השלושים לרצח השבעה במטרה לשים קץ להתקפות החוזרות על השיירות ממתחם זה.
קרב זה היווה ציון דרך במעבר ה"הגנה" ללחימה של צבא סדיר במלחמת העצמאות: זה הקרב הראשון בו תקפו כוחות ה"הגנה" עם שחר, והראשון בו נעשה שימוש בנשק מסייע כבד.
ב-30 באפריל 1948 נכנס לאזור כוח של חטיבת גבעתי.
מצבה האסטרטגי של תל אביב במרץ 1948
תוכנית ד' היא התוכנית שהוכנה על ידי ארגון "ההגנה" במרץ 1948. התוכנית נסחה את המעבר מאסטרטגיה הגנתית לאסטרטגיה התקפית וליצירת רצף טריטוריאלי יהודי, וכללה גם פעולות באזור תל אביב ויפו.
יפו הייתה חלק מהמדינה הערבית על פי תוכנית החלוקה, וההנחה של מפקדת "ההגנה" הייתה כי ניסיון לכיבושה יביא לסיבוכים בינלאומיים, וכן לעימות עם הבריטים שעדיין לא פינו לחלוטין את מחנותיהם באזור.
כמו כן היה חשש ממתקפה ישירה על העיר, ורצון להשתמש בכוחות הדרושים לכך במקומות אחרים, בהם היו נחוצים יותר.
התוכנית כללה מבצע שכונה מבצע חמץ, על שם חג הפסח שבו תוכנן להתבצע, על בסיס כוח בן שלוש חטיבות.
אלכסנדרוני שפעלה בצפון, קרייתי שפעלה באזור תל אביב, וגבעתי שפעלה בדרום.
שלוש החטיבות אמורות היו לכבוש את הכפרים הערבים במרחב - סלמה, סיקיה, בית דג'אן, תל א-ריש, יאזור ותל ליטווינסקי (שלאחר עזיבת הבריטים, נכבש חלקו הצפוני על ידי חטיבת אלכסנדרוני ב-15 באפריל, וחלקו הדרומי נמסר מהבריטים לכוחות עיראקים של צבא ההצלה).
עוד נועד המבצע לכתר את העיר יפו, ליצור רצף טריטוריאלי יהודי באזור, ולפתוח את הדרך אל שדה התעופה בלוד, שהיה על פי החלטת החלוקה חלק מהמדינה היהודית.
ההנחה הייתה כי כיתור העיר יביא לנפילתה, לאחר עזיבת כוחות הבריטים, וזאת מבלי שהדבר יצריך מתקפה שהייתה כרוכה במאמץ ובקורבנות.
כיבוש שכונת מנשייה על ידי האצ"ל
אחרי ש"ההגנה" כבשה את טבריה ואת חיפה באמצע אפריל, רצה האצ"ל לרשום גם לזכותו כיבוש עיר ערבית.
בהחלטה על היציאה לכיבוש יפו, האצ"ל פעל, בניגוד לתוכניות "ההגנה" ובנפרד מהלח"י שרצה להצטרף למבצע, אך נדחה.
ב-25 באפריל יצאו יחידות האצ"ל, שכללו כ-600 לוחמים, ממחנה הארגון ברמת גן להתקפה על יפו הערבית.
הקרבות מול הקבוצות הערביות החמושות היו קשים, ובהמשך הארגון נתקל בהתנגדות עזה גם מצד הבריטים, שהפעילו נגדו משוריינים ואף כוח אווירי.
הייתה זו הפעם הראשונה שבה הארגון נלחם ישירות מול כוחות צבא בריטיים.
תחת פיקודו של עמיחי פאגלין "גידי", קצין המבצעים של הארגון, האצ"ל כבש לאחר קרב קשה את שכונת מנשייה שאיימה על תל אביב, התקדם עד לאזור הים ולכיוון הנמל, ובו בזמן הפגיז באש מרגמות את השכונות מדרום.
פעולות אלה גרמו למנוסת תושבים ערביים מן העיר, ובמהלכן נהרגו כ-30 אנשי אצ"ל, רובם מאש הבריטים.
הבריטים תבעו את פינוי מנשייה הכבושה, אולם בעקבות הסכם עם "ההגנה", שבו הובטח כי לא תהיה נסיגה מיפו בלחץ הבריטים, העביר האצ"ל ל"הגנה" את החסות על מנשייה אותה כבש.
בכך הסתיימה המתקפה העצמאית של האצ"ל על יפו.
אף על פי שבמתקפה זו נכשל האצ"ל בכיבוש העיר כולה, והסתפק בכיבוש שכונת מנשייה, פעולתו האיצה משמעותית את בריחת התושבים הערבים מיפו, ותרמה רבות להתמוטטות העיר.
בליל 27 באפריל נפתח מבצע חמץ, בתנועת שלוש החטיבות.
לפי התוכנית, נעו חטיבת אלכסנדרוני וחטיבת גבעתי בתנועת מלקחיים וכתרו את יפו.
אלכסנדרוני השלימה את כיבוש תל ליטווינסקי, והכפרים חיריה וסאקיה, אך גדוד 52 של גבעתי נסוג מפני התקפת נגד של גדוד מצבא ההצלה על תל א-ריש ב-28 באפריל, באבידות כבדות, שהגיעו לכדי 37 הרוגים ונעדרים וכ-100 פצועים, על אף השימוש במרגמת הדווידקה, ותל א-ריש נותר בידי הערבים עד לכניעתה של יפו.
בלילה שלאחר מכן, כבשו כוחות קרייתי ואלכסנדרוני את היעדים החשובים סלמה ויאזור.
יפו כותרה, והאיום על התחבורה היהודית הוסר ברובו.
ביפו עצמה החלה בריחה המונית דרך הים.
במשך כשבועיים נוספים נמשכה הלחימה, אך למעשה הקרב כבר הוכרע.
ב-30 באפריל נמלט מפקד "צבא ההצלה" בעיר דרך הים.
רוב מוחלט של תושבי העיר הערבים נמלטו ממנה וב-13 במאי חתמו מנהיגיה על הסכם כניעה.
רוב תושבי העיר נמלטו דרך הנמל והפליגו בעיקר לביירות ולעזה.
מאוכלוסייה של כ-70,000 ערבים לפני המלחמה נשארו בעיר כ-4,000 ערבים בלבד, בעיקר מקרב דלי האמצעים.
במאי 1948 עזב הצבא הבריטי את הארץ, והמנדט הבריטי על ארץ ישראל עמד בפני סיום.
נראה היה כי פלישת צבאות ערב אל הארץ עומדת בפתח.
לאחר הצבעה במנהלת העם, הוחלט להכריז על הקמת מדינה יהודית, היא מדינת ישראל.
ההכרזה התקיימה ב-15 במאי 1948 בישיבת מועצת העם באולם מוזיאון תל אביב, ששכן באותה עת בבית דיזנגוף בשדרות רוטשילד.
יושב ראש המועצה, דוד בן-גוריון, שהיה אז יו"ר הנהלת הסוכנות היהודית, קרא את נוסח ההכרזה - מגילת העצמאות.
בתום ההכרזה חתמו חברי המועצה על מגילת העצמאות.
דוד בן-גוריון היה ראשון החותמים, והתמנה לאחר מכן לראש הממשלה ושר הביטחון בממשלה הזמנית של המדינה החדשה.
ההכרזה הביאה לשלב חדש במלחמה - פלישת מדינות ערב לשטח מדינת ישראל.
עוד ב-14 במאי החלה פלישת הצבא המצרי.
האחד לכיוון באר שבע, והשני בדרך החוף, צפונה מכיוון אל עריש.
יש הסבורים כי מטרת המתקפה הייתה מתקפת רתק והסחה, שנועדה להביא לריכוז כוחות צה"ל באזור תל אביב על מנת לאפשר את כיבוש חיפה וצינור הנפט.
לעומתם יש הסוברים כי מטרת הטור, שנע בדרך החוף, הייתה כיבוש תל אביב.
הטור נעצר לאחר קרב הגנה קשה במרחק של 32 קילומטרים בלבד מתל אביב, במקום שנקרא בעקבות תוצאת הקרב גשר עד הלום.
כאמור, אין לדעת אם מטרתו של המפקד המצרי הייתה כיבוש תל אביב, או לחבור אל הלגיון הערבי באזור לטרון או לכוחות ברמלה.
מכל מקום, עצירת הטור המצרי בגשר עד הלום ב-3 ביוני 1948 הסירה את האיום האחרון למתקפה יבשתית על תל אביב.
תל אביב הייתה בין היישובים הראשונים שהותקפו מן האוויר, במהלך התקפת חיל האוויר המצרי על מדינת ישראל.
ההפצצות על תל אביב נחלקו לשתי תקופות - הראשונה מתום המנדט הבריטי וההכרזה על הקמת מדינת ישראל ועד ההפוגה הראשונה, והשנייה במהלך קרבות עשרת הימים.
סה"כ גרמו ההפצצות למותם של 150 איש ויותר, כ-130 מתוכם היו אזרחים (מתוך 180 אזרחים שנהרגו בעיר במלחמת העצמאות) והיתר חיילים.
33 מההרוגים האזרחיים היו בני פחות מ-18. כמאה נרגו בתקופת ההפצצות הראשונה וכ-50 נהרגו בתקופתה ההפצצות השנייה.
ב-15 במאי 1948, ביום שלאחר הכרזת העצמאות, התקיפו מספר רב של מטוסי ספיטפייר מצריים, במספר גיחות שהחלו בשעות הבוקר המוקדמות, את שדה התעופה בשדה דב.
בהתקפה נהרגו חמישה אנשים ונפצעו תשעה, ועל אף שאחד המטוסים המצרים נפגע מאש נ"מ של צה"ל, נגרם לשדה, ולמטוסי חיל האוויר שחנו בו, נזק רב.
לאחר המתקפה התמקם מטה חיל האוויר, בראשות מפקד החיל החדש, ישראל עמיר, בבית המלון "ירקון" בתל אביב.
בימים אלו עבר החיל תהליך מהיר של הצטיידות במטוסי קרב חדשים מסוג מסרשמידט 109 ובמטוסי C-46 קומנדו, וכן הצטרפו אליו מספר רב של מתנדבי חוץ לארץ בעלי ניסיון בתעופה.
אך בשבועות הראשונים ללחימה פעל האויב בשמי הארץ כמעט באין מפריע.
המתקפה הקטלנית ביותר שניחתה על העיר מהאוויר התחוללה ב-18 במאי, עת מטוסי חיל האוויר המצרי הפציצו את התחנה המרכזית הישנה של תל אביב, וגרמו ל-42 הרוגים.
המפנה חל ב-3 ביוני עת תקפו שני מטוסי דקוטה מצריים את תל אביב בפצצות.
המטוסים הופלו על ידי מטוסי מסרשמידט של חיל האוויר בפיקודו של מודי אלון.
הייתה זו המתקפה האווירית האחרונה של הצבא המצרי על תל אביב במלחמת העצמאות.
גם בעת קרבות עשרת הימים הופצצה העיר מספר פעמים ועשרות תושבים נהרגו מהפצצות מצריות אלו.
ב-4 ביוני 1948 קרב לחופי תל אביב כוח ימי מצרי בן שלוש ספינות, ספינה נושאת גייסות "אמירה פאוזיה", ושתי ספינות מלחמה.
אל המקום הגיעו שתי ספינות תותחים ישראליות, "חנה סנש" ו"אילת" והתעמתו עם הספינות המצריות.
הראשונים לפתוח באש היו המצרים שתחילה החטיאו, אך שני פגזים פגעו ב"אילת" והסבו לה נזקים קלים.
חיל האוויר תקף את הספינות המצריות במטוסים הזמינים באותה העת, שלושה מטוסים קלים מסוג "דה הבילנד דראגון ראפיד", בוננזה ופיירצ'יילד ארגוס.
המטוסים פעלו ללא מתקנים להטלת פצצות, ואל מול אש נ"מ חזקה.
אחת הפצצות פגעה באחת הספינות, דבר שהביא את הכוח הימי המצרי לסגת לכיוון עזה.
מטוסי חיל האוויר המשיכו לרדוף אחר הספינות, ובמרדף נפגע מטוס הפיירצ'יילד והתרסק לתוך הים, כאשר שני אנשי צוותו נעלמו
לאחר אירועים אלו, והקרב האווירי בשמי תל אביב ב-3 ביוני, בהם הוכיח חיל האוויר את יכולתו להגן על שמי תל אביב ועל חופיה, נהנתה תל אביב מהפוגה מתקיפות ימיות מצריות.
במהלך מבצע חורב, ב-1 בינואר 1949 הגיעו אוניות מצריות לחופי תל אביב, והחלו בהפגזת העיר.
הפגזים התפוצצו בים מבלי לגרום נזק, ולאחר כעשר דקות שבו האוניות כלאחר שבאו.
ניסיון של אוניות חיל הים לרדוף אחר הספינות התוקפות כשל.
פרשה עגומה שהתרחשה בתל אביב ביוני 1948, היא פרשת אניית הנשק "אלטלנה", שהביאה לחילופי אש בין אנשי צה"ל ובין אנשי האצ"ל.
"אלטלנה" הייתה ספינה אותה ארגנו אנשי האצ"ל בצרפת, ועל סיפונה נשלחו כ-900 עולים שנועדו לגיוס ליחידות אצ"ל, וכן נשק ותחמושת רבים שנרכשו במהלך 1948. האצ"ל הודיע על הצטרפותו לצה"ל ועל הימנעות מפעולות רכש עצמאיות, אך עם הגיע הספינה לחופי הארץ דרשו אנשיו כי הנשק שעל סיפונה יועבר ליחידות האצ"ל בצה"ל.
לכך בן-גוריון לא הסכים, והוא עמד על כך שהנשק יופקד ישירות בידי צה"ל.
הספינה הגיעה אל חופי הארץ ב-20 ביוני, בזמן ההפוגה הראשונה, והופנתה אל חוף כפר ויתקין, שם קיבלו את פניה חברי אצ"ל ובראשם מנחם בגין.
הספינה, ועליה כמאה אנשי אצ"ל, ובראשם בגין, עזבה את המקום והגיעה ב-22 ביוני אל מול חוף תל אביב, שם עלתה על שרטון מול מטה הפלמ"ח.
על החוף התקבצו אנשי אצ"ל מחד, וכוחות צה"ל, ובייחוד פלמ"ח, מאידך וקרב פרץ ביניהם.
אירוע סמלי חשוב, שסימן את הקמת הצבא החדש, ואת אחדות פיקודו אל מול אירועים כפרשת "אלטלנה", התקיים ב-28 ביוני 1948, והוא השבעת צה"ל, שנערכה בכיכר הבימה.
האירוע נערך בנוכחות ראש העיר ישראל רוקח ושר החוץ משה שרת.
השבועה נוסחה בידי הרמטכ"ל יעקב דורי.
הטקס תוכנן כעצרת פומבית, ותושבי העיר נקראו להשתתף בה ולקשט את בתיהם בדגלים.
כן השתתפה בטקס התזמורת הפילהרמונית הישראלית.
עוד במהלך ימי הלחימה, ביולי 1948, שימשה העיר זירה למצעד צה"ל.
היה זה המצעד הראשון של צה"ל, והוא נערך ב-27 ביולי 1948, שישה ימים בלבד לאחר כניסתה לתוקף של ההפוגה השנייה.
המצעד נערך לאורך הרחובות אלנבי ובן-יהודה.
הוא עבר החל בשעה חמש אחר הצהרים ברחובות תל אביב, מכיכר המושבות ועד לאצטדיון המכביה שליד שפך הירקון ויריד המזרח.
שם הסתדרו הכוחות הצועדים למסדר מול בימת הכבוד, שעליה ניצב ראש הממשלה ושר הביטחון דוד בן-גוריון.
לצדו עמדו הרמטכ"ל רב-אלוף יעקב דורי ושרי הממשלה, ומאחוריהם אלופי המטכ"ל במדיהם, ענודים, לראשונה, בסימני הדרגות שלהם.
המצעד שעבר ברחובות תל אביב כלל צועדים מכל חיילות וחטיבות צה"ל לרבות חיילות ח"ן.
במצעד הובלו שריוניות של מדינות ערב שנפלו שלל במלחמה, שעליהן נרשמה המילה "שלל".
את מסלול המצעד משני עבריו ואת גגות הבתים גדש המון רב, שקיבל את המצעד בהתלהבות.
מצעד נוסף נערך ב-4 במאי 1949, בסמוך לסיומה הרשמי של המלחמה.
המצעד מכונה "המצעד שלא צעד" שכן לאחר שהחל, פרצו ההמונים אל מסלול המצעד בקרבת כיכר מוגרבי, ולא איפשרו את המשך מהלכו.
כשנתברר כי אין אפשרות להדוף את המתפרצים, בוטל המשך האירוע.
הנצחת אירועי המלחמה והנופלים בעיר
העיר תל אביב הנציחה את אירועי המלחמה ואת זכר הנופלים במגוון דרכים.
ב-1950 נחנך גן העצמאות וניטע יער המגינים במגמה מוצהרת להנציח את אירועי המלחמה.
באותה השנה הכריזה העירייה על קריאת 22 מרחובות העיר בשמות הקשורים למלחמה, לאירועיה ולאתרים ואישים הקשורים בה.
בשנת 1951 הכריזה העירייה על הקמת שלוש אנדרטאות.
אנדרטה מרכזית בכיכר מלכי ישראל, אנדרטה המוקדשת לכובשי יפו, ואנדרטה לזכר הטייסים שנפלו בהגנה על העיר.
האנדרטה ביפו הוקמה ב-1957 בגן הכובשים ליד מסגד חסן בק, בעיצוב מיכאל קארה, והאנדרטה לטייסים, המכונה "אנדרטת השחף" הוקמה בגן העצמאות, לפי דגם של אבא אלחנני ובנימין תמוז.
לזכרם של הטייסים, וכן של מודי אלון, שנהרג במהלך הדיפת הפלישה המצרית באזור אשדוד, הוקמה שכונת רמת הטייסים בשנות ה-50. גם בשכונה זו הוקמה אנדרטה לזכר הטייסים שנפלו.
ב-1953 הציבו לוחמי האצ"ל, מיזמתם, לוח זיכרון על מגדל השעון ביפו.
ב-1983 הוקם בגן צ'ארלס קלור "בית גידי", המנציח את לוחמי האצ"ל, ובמיוחד את אלו שלחמו בקרבות לכיבוש שכונת מנשייה.
מחוץ למוזיאון, בשטח הגן, מוצבת טבלת הנצחה ובה חקוקים שמות 41 הלוחמים שנפלו בקרב.
במלאת שישים שנים לטיבוע "אלטלנה" נחנכה בחוף תל אביב אנדרטה לזכר הנופלים מקרב אנשי אצ"ל (לא מוזכרים בה שלושת חיילי צה"ל שנהרגו באירוע).
תל אביב: חולות שהיו לכרך הוא ספרו של נתן דונביץ' שיצא לאור בשנת 1959 במלאת יובל שנים להקמת העיר תל אביב.
הספר, שיצא לאור בהוצאת שוקן, מורכב מסיפורים ומאנקדוטות מההיסטוריה של העיר מימיה הראשונים ועד לכתיבת הספר, וכן מ"כתבות צבע" עיתונאיות שקובצו מהמדור אותו כתב דונביץ' בעיתון "הארץ" על דמויות ואישים הפועלים בעיר בתקופה בה נכתב הספר.