tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
נחמיה אלוני, הבלשנות העברית בטבריה, ירושלים תשנ"ה
יהודה לוי נחום, ספר התעודה מחשיפת גנזי תימן, חולון תשנ"ו
שלום גמליאל, הנחשונים על כנפי נשרים: מתימן למקומותם בשמותם, ירושלים תשנ"ו
מהלל העדני, פירוש לספרי שיר השירים, משלי, קהלת, תל אביב תשנ"ז
בין עבר לערב: המגעים בין הספרות הערבית לבין הספרות היהודית בימי הביניים ובזמן החדש, כרכים א-ד.
מהלל העדני, פירוש לספרי תהלים, פרקי אבות, רות, איכה, אסתר, תל אביב תשנ"ח
מחקרים ביהדות תימן: דברי הקונגרס הבינלאומי השני, חיפה-פרינסטון, ניו ג'רזי תשנ"ט (בשיתוף עם אפרים יצחק.
הגות בחינוך היהודי א (תשנ"ט)
עזרא קהתי, יקיריי בתימן ובציון: פרקי הווי וזכרונות, ירושלים תשנ"ט
תל אביב תשס"א; מהדורה שנייה, תל אביב תשס"ג (בשיתוף עם שלום סרי)
שלמה מורג, מסורות הלשון העברית והלשון הארמית שבפי יהודי תימן, ירושלים תשס"ב
רננת אראלים: סדר ברכות אירוסין ונישואין, על פי תכלאל כתב יד, צנעא 1643, יוצא לאור לרגל יום כלולותיהם של אראל שביל ורננה טובי, ירושלים תשס"ג
עטרת יצחק: קובץ מחקרים במורשת יהודי תימן, מוגשים ליצחק קרנר.
שואל ומשיב: פירוש מדרשי־אלגורי על התורה ועל האפטריות, תימן המאה הט"ו (בשיתוף עם מאיר חבצלת).
ספר היובל לכבוד פרופ' אמנון שילוח [=בין עבר לערב ד], חיפה תשס"ח
מהלל העדני, אור החוזר על המקרא: כרכים א-ג.
שלום שבזי - שירים, ההוצאה לאור - אוניברסיטת תל אביב, 2012.
ספר השירים המשוכלל בשירי הגאון המפורסם שלום שבזי, [נעתק על ידי] חיים בן יהודה טובי ; הביא לדפוס וכתב מבוא בנו יוסף יובל טובי.
נתניה: הוצאת האגודה לטיפוח חברה ותרבות, תשפ"א.
"כתבי פרופ' יוסף טובי", עורך יהודה עמיר, מכון שלום לשבטי ישורון, ירושלים תשס"ב, בחוברת זו אסופים 462 מאמרים וספרים מפרי עטו.
יוסף חריש (15 בספטמבר 1923 – 6 בנובמבר 2013) היה היועץ המשפטי השמיני לממשלה, שופט וסגן נשיא בית המשפט המחוזי בתל אביב.
יוסף חריש נולד בירושלים למשפחה דתית, גדל בשכונת רחביה ולמד בישיבת תפארת צבי.
לאחר שיצא בשאלה עבר ללמוד בגימנסיה העברית רחביה.
התנדב לארגון ההגנה ושירת בצבא הבריטי במלחמת העולם השנייה.
במהלך "השבת השחורה" נעצר על ידי הבריטים ונאסר יחד עם חברי הגנה נוספים במחנה המעצר בלטרון.
הוא ישב שם במשך חצי שנה.
במלחמת העצמאות היה קצין וסייע להקמת חיל השלישות.
בתקופת הצנע שימש כעוזרו האישי של דב יוסף, שר האספקה והקיצוב, ובמקביל למד משפטים לתואר הראשון ושני אוניברסיטה העברית.
במרץ 1954 קיבל רישיון לעריכת דין בישראל במחזור הראשון של הפקולטה למשפטים.
לאחר מכן הצטרף לפרקליטות המדינה.
בשנת 1958, בגיל 35, מונה לשופט בבית משפט השלום.
ב-1969 התמנה כשופט בבית המשפט המחוזי בתל אביב, בו הגיע לדרגת סגן נשיא בשנת 1984.
בחודש יוני, בעקבות פרשת קו 300, שבעקבותיה הוחלט לממש את הודעת ההתפטרות של היועץ המשפטי לממשלה יצחק זמיר מחודש פברואר, מונה חריש במקומו.
במסגרת תפקידו קבע מספר הנחיות במסגרת "הנחיות היועץ המשפטי לממשלה":
העמדה לדין של חיילים בעבירות של התעללות בערבים, במהלך האינתיפאדה הראשונה
חובת עמידה בקריטריונים בתמיכות ממשלתיות - ביטול "הכספים הייחודיים"
איסור מינויים פוליטיים בשירות הציבורי - קשר פוליטי כשלעצמו אינו כישור ראוי לקבלת משרה בשירות הציבורי.
הליך השימוע בטרם הגשת כתב אישום.
נושאים בולטים שבהם טיפל במהלך כהונתו:
המשך הטיפול בפרשת קו 300 - חריש התעקש על חקירה משטרתית, דבר שהביא לחנינות שהעניק הנשיא חיים הרצוג.
טיפולו ההססני בפרשה ספג ביקורת חריפה, ועמד בניגוד לעמדה התקיפה של קודמו.
הקלון שליווה את המהלך הזה לא עזב את חריש למשך כל תקופת כהונתו.
פרשת ויסות מניות הבנקים - חריש קבע שאין מרמה בפעולת מנהלי הבנקים ואין להגיש כתבי אישום.
בג"ץ התערב בהחלטתו באופן חריג, והנחה אותו להגיש כתבי אישום; המשפט הסתיים בהרשעת מרבית הנאשמים.
פרשת עיזאת נאפסו - עדויות השקר במשפטים ביטחוניים בבתי דין צבאיים
פרשת ויליאם נקש - הסגרת העבריין ויליאם נקש לצרפת
הגשת כתב אישום בפרשת אריה דרעי
פרשת גירוש פעילי החמאס ללבנון - חריש כתב חוות דעת שהתירה את גירושם.
כיהן בתפקידו כיועץ המשפטי לממשלה עד 1 בנובמבר 1993.
חריש היה נשוי פעמיים ונולדו לו ארבעה ילדים, בהם מנכ"ל עמותת "לשובע", גיל-עד חריש.
התגורר בשכונת רמת אביב שבתל אביב.
נפטר ב-6 בנובמבר 2013 ונטמן בהר המנוחות בירושלים.
יוסף (יוספל'ה) טבנקין (18 במרץ 1921 – 24 בספטמבר 1987) היה ממפקדי הפלמ"ח במלחמת העצמאות.
טבנקין נולד בתל אביב וגדל בעין חרוד.
אביו, יצחק טבנקין, היה מנהיג תנועת הקיבוץ המאוחד וממנהיגי תנועת אחדות העבודה, אמו הייתה אווה טבנקין מחלוצות העלייה השנייה.
אחד מאחיו היה המשורר וסופר הילדים משה טבנקין.
הוא נקרא על שם חברם של הוריו, יוסף זלצמן, שנרצח בשנת 1913.
בשנת 1938 הצטרף לפלוגות השדה (פו"ש) של ארגון "ההגנה" תחת פיקודו של יצחק שדה.
בשנת 1939 סיים קורס מפקדי כיתות בג'וערה והשתתף בפשיטה על חירבת דין.
בשנת 1941 התמנה למפקד עין חרוד.
בשנת 1942 התגייס לפלמ"ח, ופיקד על קורסים של מפקדי כיתות ומחלקות של "ההגנה" בג'וערה.
בשנת 1944 התמנה למדריך ראשי במטה הפלמ"ח והיה בין מתווי תורת הלחימה של הפלמ"ח.
בשנת 1947 התמנה למפקד הגדוד הרביעי של הפלמ"ח (שנודע אחר כך כגדוד הפורצים).
הוא פיקד על הפשיטה לרמלה, ועל הפשיטה על מחסני המחנה הצבאי הבריטי בתל ליטווינסקי שנועדה להשיג נשק לצורכי ליווי השיירות לירושלים.
במבצע נחשון באפריל 1948 פיקד על הגדוד הרביעי בגזרת שער הגיא, ובירושלים.
תחת פיקודו השתתף הגדוד בפריצת הדרך לירושלים, בקרב הקסטל והכפרים לאורך הדרך לעיר, במבצע הראל, קרב נבי סמואל, קרב סן סימון בקטמון ובית מחסיר, בפריצה לעיר העתיקה, בפריצת דרך בורמה ובפריצת המצור על ירושלים.
טבנקין החליף את יצחק רבין כמפקד חטיבת הראל, ופיקד עליה בין השאר במבצע יורם, במבצע דני, במבצע ההר ובמבצע חורב.
טבנקין נודע כמפקד עצמאי, שלא היסס לסרב לפקודות שהחשיב כמוטעות.
בשנת 1950 השתחרר מצה"ל, כמו מפקדי פלמ"ח רבים שקידומם נחסם בגלל מדיניותו של בן-גוריון, וחזר לקיבוצו עין חרוד.
פעל במסגרת קיבוצו ובתנועת הקיבוץ המאוחד, וניהל מפעלים שונים של התעשייה הקיבוצית.
היה מתומכי "התנועה למען ארץ ישראל השלמה" ופרסם ספרים על אביו ועל חטיבת הראל במלחמת העצמאות.
יצחק טבנקין ואתגרי תקופתנו, תל אביב: הדר, 1986.
המפנה במלחמת העצמאות: מתקפת גדוד פלמ"ח "הפורצים" במבצעי נחשון והראל, רמת אפעל: יד טבנקין, 1989.
חנני נולד בווילנה למנחם ורבקה, אח למשורר גרשון חנוביץ' ולסופר הילדים ישראל חנני, ולמד בגימנסיה תרבות בעיר.
במלחמת העולם הראשונה נדד עם משפחתו לחרקוב ולסיביר.
לאחר מכן חזר לווילנה להמשך לימודיו.
בשנת 1925 עלה עם בני משפחתו לארץ ישראל והחל לעבוד בפרדסי פתח-תקוה.
במקביל, למד חנני בבית המדרש העברי למורים בירושלים.
לאחר סיום לימודיו עבד כמורה בחדרה, בהולנד כשליח החלוץ, ובפתח תקווה.
הוא ייסד את בית הספר של מפעל החשמל בנהריים.
בהמשך הוא ניהל בתי ספר, שימש מפקח על בתי הספר בתל אביב, הרצה למחנכים במקצוע ספרות עברית וכללית.
לאורך השנים כתב חנני עשרות ספרים, ייסד וערך במשך שנים רבות את הקובץ הספרותי "קטיף", הרצה על ספרות ברחבי הארץ והיה חבר ועד אגודת הסופרים העברים ומועצת הסופרים.
היסוד הדומיננטי ביצירתו הוא המאבק בסבל.
האדם, בכל חולשתו, נכשל ונענש.
הרקע לסיפוריו הם חיי היישוב בארץ משנות השלושים ואילך.
המקומות שבהם מתרחשים הסיפורים הם ירושלים, פתח-תקוה ויישובים אחרים.
ביצירות השונות משתקף המאבק בין האידיאלים לעולם המעשה, ובין חיי אושר והתרוממות רוח לבין יאוש ובדידות.
כך למשל נתן גליק, גיבור הרומן "המחלל ממאה שערים", נושא שאת מזמורי תהילים ומתעמק בגמרא.
לצורך פרנסה הוא כורך ספרי קודש.
לאחר שקיבל מעט כסף, החלה החומריות להשתלט עליו וחייו מידרדרים.
הוא מסכים לנישואי בתו להרפתקן פיננסי אך החתן זונח את משפחתו.
הוא מאבד את מאור עיניו כתוצאה מתאונה ומקבל את גזר הדין כעונש על שרדף אחר חיי הזוהר.
אותו קסם של חיים חומריים ונוצצים מכשיל את בלהה, גיבורת הרומן "בעול הכיבוש".
מזל, גיבורת הרומן "מזל", רואה את חלום חייה בחברה האשכנזית, השונה ממוצאה הספרדי וסובלת גם היא בשל היגררותה אחר החומריות.
חנני נישא לחסיה, מורה ירושלמית, ולשניים נולדו שני בנים: הפרופסור לפיזיולוגיה מנחם חנני, וד"ר אורי חנני.
יוסף חנני נפטר ב-18 באפריל 1988 ונקבר בבית הקברות סגולה.
על שמו נקראים רחובות בפתח תקווה ובכפר סבא.
פרס למדן לספרות נוער וילדים (1969)
עת כבו האורות (קובץ סיפורים)
ריח של עצי אקליפטוס (קובץ סיפורים)
מערת הפלאים (קובץ סיפורים לילדים ולנוער)
השמש זרחה בחלון (קובץ סיפורים לילדים ולנוער)
כד החרס (קובץ סיפורים לילדים ולנוער)
שלושה חברים וחבר (קובץ סיפורים לילדים ולנוער)
שני לימונים ולימון (קובץ סיפורים לילדים ולנוער)
רחוק מן הבית רחוק מן הלב (קובץ סיפורים לילדים ולנוער)
היום הארוך של ערן (רומן לבני הנעורים בשני כרכים)
סמי הפורץ (קובץ סיפורים לילדים ולנוער)
הראש מעל המים (קובץ סיפורים לילדים ולנוער)
מהומה בכיתה (קובץ סיפורים לילדים ולנוער)
פרחים מן הכותל (קובץ סיפורים לילדים ולנוער)
גינת אגוז (קובץ סיפורים לילדים ולנוער)
אחד נגד כולם (קובץ סיפורים לילדים ולנוער)
ענן זהוב (קובץ סיפורים לילדים ולנוער)
יש לי ידיד (קובץ סיפורים לילדים ולנוער)
הוראת הסיפור הקצר (ספר הוראה)
הרב יוֹסֵף (ב"ר שמואל) טוּב עֶלֶם (בר"ת: ריט"ע; מכונה לעיתים הגדול; שם משפחתו הוא תרגום מצרפתית: Bon fils; סביבות 980 – 1050 בערך) היה פוסק ופייטן צרפתי בולט, שחי ופעל בתחילת המאה ה-11. על פי חתימתו באחד מפיוטיו, גר בעיר לימוז'.
לא ידוע רבות על אודות הביוגרפיה שלו, אך נודע כי מוצאו מנרבונה שבפרובאנס וכי חי בלימוז', ולפי המובא בספר "שיבולי הלקט", היה בר פלוגתא של רבי אליהו הזקן בעניין ה"קרובות".
רוב חיבוריו אבדו, אך היה לו פירוש על המקרא ועל התלמוד הבבלי, ופירושו לתלמוד מצוטט לעיתים בפירושי ראשונים שונים על התלמוד, ביניהם בפירוש רשב"ם לתלמוד.
כמה מתשובותיו נשתמרו אצל חכמי אשכנז.
עסק בהעתקה, עריכה ופרסום של ספרי חכמים שקדמו לו, ביניהם "הלכות גדולות", "קובץ תשובות הגאונים" ו"סדר תנאים ואמוראים".
על פי ספר יוחסין השלם, חיבר גם את סדר עולם זוטא.
חיבר גם סדר "תיקון שטרות" העוסק בנוסח השטרות השונים.
ספרו של הרב יוסף טוב עלם על המקרא שאבד מצוטט בספר "מנחת שי".
קרובת "אלהים בצעדך הכות פתרוס" לשבת הגדול, סדרת פיוטים מסוג קדושתא הכוללת סדר הלכה "אלהי הרוחות לכל בשר".
קרובה זו נאמרת במנהג אשכנז המזרחי, והראשונים דנים בדינים שבסדר ההלכה בכמה וכמה מקומות.
סיומה של קרובה זו הוא הפיוט המפורסם "חסל סידור פסח":
מעריב "וירד אביר יעקב", הנאמר בשני מנהגי אשכנז בליל ראשון של שבועות.
מעריב "אוחזי בידם ארבעה מינים", הנאמר בשני מנהגי אשכנז בליל ראשון של סוכות.
קרובה לשבועות "אמרות יי אמרות טהורות".
מחזור קרובות לכל ימי הפסח.
כמה פיוטי מערכת יוצר, חלקם בענייני שעבוד מלכיות.
היוצר לשבת הגדול "אאמיר מסתתר במעון חביון" היה מיוחס לו, אבל שולמית אליצור הוכיחה שהוא באמת מיצירתו של ר' יוסף אבן אביתור.
יוסף חיים שוואקי (Yosef Chaim Shwekey; נולד בו' באייר תשמ"ד, 8 במאי 1984) הוא זמר חסידי.
שוואקי נולד בירושלים למשפחת שוויקה (שוויכה), אביו מיוצאי חלב שבסוריה, צאצא לרב אהרן שוויכה, רבה הראשי של חלב.
אמו ילידת פולין בת למשפחה חסידית.
גדל על סגנונות המוזיקה המזרחית והחסידית.
בצעירותו עברה המשפחה לארצות הברית, שם שינתה את שמה לשוואקי.
בהמשך שב לישראל לתקופה בת שלוש שנים ללימודיו בישיבת מקדש מלך.
לאחר מכן נישא בארצות הברית ובשנת 2010 עלה לישראל עם משפחתו.
יוסף חיים לומד בכולל אברכים.
אחיו הגדול הוא הזמר יעקב שוואקי.
בשנת 2009 הוציא את אלבומו הראשון - "לא לפחד" בהפקת שמח מיוזיק.
כשבין המלחינים משה לאופר ובין המעבדים יונתן רזאל.
בסוף שנת 2011 יצא אלבומו השני - "חביבין עלי".
על הלחנים והעיבודים אחראים יואלי דיקמן, אלי כהן ואיצי ברי.
בשנת 2015 יצא אלבומו השלישי - "הכל לטובה".
יוסף טישלר (י"א בניסן תרמ"ז; 5 באפריל 1887 - 8 בינואר 1971) היה פעיל ויזם תוכניות של המפעל הציוני בארץ ישראל, אדריכל ומתכנן התיישבות ועיור ארצישראלי.
יוסף טישלר נולד בעיר בוצ'אץ' בגליציה אשר באוקראינה, אז חלק מהקיסרות האוסטרו-הונגרית.
הוא היה הבן הבכור במשפחה מסורתית; בן גילו של הסופר ש"י עגנון.
מנעוריו היה טישלר בעל תודעה לאומית עברית וציונית.
הוא למד ב"חדר" ובבית הספר היסודי על שם הברון הירש, ואחר בגימנסיה המקומית; במקביל, המשיך בלימודים ואף הוראה, של יהדות, שפה עברית, תולדות עם ישראל ומחשבה ציונית.
ב-1908 החל בלימודי הנדסת בנין בבית הספר הטכני הגבוה בווינה.
אחר כך, בבית הספר הטכני בלבוב ובאוניברסיטה הטכנית הגרמנית בברנו, שם היה תלמידו של האדריכל פרופ' קרל מיירדר.
ב-1916 קיבל את התואר אינג'ינר בהנדסת בנין.
יום לאחר מכן, בעיצומה של מלחמת העולם הראשונה, התגייס טישלר לצבא האוסטרי וזכה בדרגת קצין.
הוא הוצב תחילה במונטנגרו, ואחר נדד עם פיקודיו לאיטליה וסלובניה.
לאחר המלחמה שהה טישלר בווינה.
טישלר עלה לארץ בשנת 1920. אחריו עלו גם בני משפחתו.
לאחר הגיעו לארץ ישראל הקים טישלר משרד אדריכלים בתל אביב, והתגורר בה.
הוא תכנן עד גמר את הקמתם של כשלוש מאות בתים בתל אביב, בני ברק, פתח תקווה וכפר סבא; לידיו נמסרו תכנונן של שכונות חדשות, בין השאר, שכונת פקידי אפ"ק, מרכז מסחרי ובכלל זה רחוב לוינסקי, ושכונת נווה שאנן (תל אביב).
עיקר פעילותו כמתכנן ובונה בתים הייתה בשנות העשרים והשלושים.
סדרת עיצובי הבתים שלו משקפת את המעבר האופייני מן הסגנון האקלקטי או "סגנון החלומות", אל הסגנון הבינלאומי, שנקרא בארץ גם סגנון הבאוהאוס.
משנת 1936 הצטמצמה פעילותו כאדריכל והוא עבר לגור עם משפחתו במתחם בתכנונו בבני ברק.
לאחר הקמת מדינת ישראל התיישב בירושלים.
בשנת 1948 השתתף טישלר בהקמת "החוג לרפורמה התיישבותית" שכלל אנשי ציבור, כלכלנים ואדריכלים.
ברוך רביד תיאר את חשיבותם של יוזמותיו התכנוניות: "העקרונות אשר הנחו את פעולות אגף התכנון בעת הכנתה של התוכנית הפיזית הכלל-ארצית של מדינת ישראל, היוו לא מעט המשך לאלה שגובשו בדיוני החוג לרפורמה התיישבותית".
טישלר הציע וניהל תוכניות אב של ההתיישבות בארץ.
כך למשל, ניהל כבר מ-1919, את תוכנית הקמת "קריה נאמנה" עיר גנים בארץ ישראל; היא כמעט הוקמה בסמוך לראשון לציון ונרכשו עבורה קרקעות ליד הר מירון, אך לא נתגשמה, והקרקעות נמסרו לקק"ל.
הוא יזם את הקמת "אגודת האינג'ינרים והארכיטקטים בארץ-ישראל" והוציא לאור וערך את כתב העת של האגודה; הוא היה חבר ב"וועדת בניין ערים של עיריית תל אביב", ב"וועדה לחלוקת עבודה לטיפול בבעיית מחוסרי עבודה" וב"וועדה למונחי לשון"; ואף היה יושב ראש ראשון של "ועד ההורים המרכזי".
טישלר השתתף בעריכת "מלון למונחי התכניקה", ביחד עם חיים נחמן ביאליק, בשנת 1929.
בשנת 2008 פרסם היסטוריון האדריכלות ברוך רביד מונוגרפיה מקצועית על פעלו של טישלר.
הספר "יוסף טישלר, אדריכל ומתכנן ערים בתל אביב", המתבסס על תחקיר שערכה שולה וידריך, סוקר את המבנים שתכנן ואת גישתו התכנונית שייצגה שלב התפתחותי משמעותי באדריכלות ישראל.
חלק מהבתים שתכנן טישלר בתל אביב הוכרזו כמבנים לשימור.
רבי יוסף טאיטאצאק (ה'רכ"ה, 1465– ה'ש"ו, 1546), היה פוסק, מקובל וראש ישיבה, מראשי הפזורה הספרדית במאה ה־16 תחת האימפריה העות'מאנית בכלל וביוון בפרט.
זכה להערצה מגדולי דורו, ורבים מגדולי הדור הבא היו מתלמידיו.
נולד בקסטיליה שבספרד, לר' שלמה, שם למד בישיבה עם רבי לוי בן חביב (מהרלב"ח).
לאחר גירוש ספרד בשנת 1492, עבר לפורטוגל.
ובערך בשנת 1497, עבר לאיטליה, והתגורר במנטובה ולמד שם חכמת התכונה ופילוסופיה.
ואחר כן בשנת 1507 עבר עם אביו ואחיו לסלוניקי שבשטח האימפריה העות'מאנית, שם המשיך בלימודיו והפך לראש הקהילה היהודית־הפורטוגזית בעיר.
רבי משה המון , מחכמי טורקיה ורופא החצר של סולימאן המפואר הקים בסלוניקי על חשבונו ישיבה שבראשה עמד ר' יוסף טאיטאצאק 40 שנה.
ישיבתו נחשבה לגדולה ולחשובה ביותר באותם ימים באימפריה העות'מאנית.
על תלמידיו נמנו בין השאר, רבי משה אלשיך, רבי שמואל די מדינה (מהרשד"ם), רבי אליעזר אשכנזי, רבי שלמה אלקבץ, רבי יצחק אדרבי (מחבר שו"ת דברי ריבות) ורבי יוסף אבן וירגה.
לדעת פרופסור צבי ורבלובסקי גם רבי יוסף קארו היה תלמידו או בחבורת המקובלים עמו, ועל סמך זה קבע שהספר "מגיד מישרים" ובו תיעוד של "מגיד" המגלה לרבי יוסף קארו את סודות הקבלה ואת העתיד לקרות לו ולחבריו, מהימן ואינו מזויף.
בספר זה המגיד מבקש דרך רבי יוסף קארו לעדכן את הרב טאיטאצאק ולתקן את דבריו.
בערך בשנת ה'רס"ח נמלטו כמה יהודים משאלוניקי להעיר שׂירון (סרס) שביוון וכיהן רבי יוסף טאיטאצאק כרבה של הקהילה לכמה שנים.
חביריו לדיינות היו רבי שמואל אלמושנינו ורבי יוסף פאסי.
התמנה לסמכות הראשית של היהודים בעיני הטורקים אף על פי שבדרך כלל תפקיד זה היה שמור לרב הראשי של קושטא.
הוא כיהן גם כראש הקהילה היהודית בסרס.
גדולי דורו כותבים עליו בהערצה רבה.
רבי יוסף קארו כינה אותו: "אור ישראל וקדושו עטרת בני הגולה העומד לנס עמים ולצפירת תפארה"; ועל אף שרבי יוסף קארו בחיבורו הגדול הבית יוסף כמעט ולא מצטט מדברי רבנים בני דורו, הוא ציטט כמה וכמה פעמים את דבריו.
רבי אליהו די וידאש העיד עליו כי החיד"א כתב עליו שהיה ראוי לחבר בעצמו את השולחן ערוך.
החוקר מאיר בניהו שכתב עליו מחקרים היסטוריים רבים, מציין שהמקורות מלמדים שהיה בקיא ומבין גדול בחכמות ומדעים שונים.
גדולי החכמים בדורו היו פונים אליו בשאלות, בהם, רבי יוסף קארו, רבי דוד הכהן (הרד"ך) מקורפו, מהר"י בן לב, רבי בנימין זאב מארטה (מחבר שו"ת בנימין זאב), רבי אליהו קפשאלי ועוד.
דרכו הייתה לפסוק לקולא במקרים של אנוסים שהגיעו לסלוניקי וביקשו לשוב ליהדותם, ואף נחלק לשם כך על גדולי דורו.
גם היה יודע כיצד להקל בדיני אישות, ובייחוד בדיני עגונה, ונלחם על כך מול גדולי דורו שרצו להחמיר.
על פיו נוסדו כללי פסיקה והוראה רבים בנושאים אלה ובכלל.
בדרך כלל היו תשובותיו בקיצור אך יוצאת מן הכלל תשובה שנשתמרה ארוכה כספר בעניין פירוד הקהלים; שאלה שהעסיקה רבות את בעלי ההלכה ופרנסי העיר סלוניקי בדבר אחת הקהילות שבעיר.
הרבה לעסוק בתורת הנסתר, ועמד בקשרי מכתבים עם המקובל רבי שלמה מולכו שאף שהה בבית מדרשו בשנת רפ"ט.
החיד"א כתב שהיה לו מגיד שהיה נגלה אליו.
גם בספר מגיד מישרים מזכיר ר' יוסף קארו פעמים רבות שהמגיד מבקש ממנו למסור לר' יוסף טאיטאצאק שצדק או טעה בדברים שונים.
גרשום שלום שיער שהוא היה מחבר ספר המשיב.
אולם משה אידל הקשה על גרשם שלום מספר קושיות והשאיר את שאלת מחבר הספר פתוחה.
ולפי הדעה המקובלת כיום הספר התחבר על ידי קבוצת מקובלים שקדמו לו.
לעת זקנותו עבר רבי יוסף טאיטאצאק לקושטא ושם נפטר.
אחיו הרב שמואל טאיטאצאק נחשב לחכם גדול בדורו, ואף נכדו היה תלמיד חכם והוא אשר קיבץ רבות מתשובותיו בספר שארית יהודה.
הרב צבי יהודה קוק סיפר בשיחה בשם הרב אהרן מרקוס, מקורבו של בנימין זאב הרצל, כי הרצל העיד בפניו בשיחה אישית על היותו צאצא ישיר (בן אחר בן) של ר' יוסף טאיטאצאק.
כתב תשובות ופסקי הלכה רבים אך רק מקצתם נשמרו:
בספרו של נכד אחיו שארית יהודה.
בספרו של רבי תם אבן יחיא אהלי תם.
מפירושיו למקרא נדפסו כמה מאמרים והובאו בשמו:
בספרו של תלמידו רבי יצחק אדרבי דברי שלום; הובאו ארבעה חיבורים של הרב טאיטאצאק עם פירושים וגילויים מפי מגיד על התורה, תהלים, משלי, איוב וחמש מגילות; וכן ביאורים בדרך הנגלה לספר קהלת הנקרא בשם פורת יוסף (ויניציאה שנ"ט), ופירוש לספר תהלים, ועוד ליקוטי פירושים על המקרא, דרשות ומאמרי חז"ל.
כמו כן הובאו שם שמועות שנמסרו מפי תלמידיו או תלמידיהם שהביאו אותן בספריהם שלהם בשמו.
פירושיו על פרקי אבות ועל ספרים נוספים של המקרא נמצאים בכתב יד.
חיבר פירוש על דברי הרי"ף, אך הוא לא הגיע לידינו.
כף הקטורת - פירוש קבלי על תהילים.
יצא לאור מחדש על ידי הוצאת אידרא, 2018.
68 מפסקיו שנשלחו אל קהילות יהודיות בארצות טורקיה, מצרים ויוון, קובצו מחדש בספר בהוצאת מכון "יד הרב נסים".
רבי שמואל די מדינה (מהרשד"ם)
יוסף בועז טוליפמן (6 במרץ 1926 – 14 ביוני 2009) היה מנהל הקריה למחקר גרעיני ומנהל בכיר במגזר הציבורי והפרטי בישראל.
יוסף בועז טוליפמן נולד בירושלים.
אביו, דוד טוליפמן, בנו של אלכסנדר זוסיה טוליפמן, מאנשי העלייה הראשונה וממתיישבי ראשון לציון.
אמו, שפרה, הייתה בתו של יעקב מרדכי זינגר, שו"ב בראשון לציון, וגיסתם של שמעון כהנוב (בנו של פייבל כהנוב) ויעקב איכילוב (בנו של אברהם זלמן איכילוב).
אחותו הגדולה, שולמית, נישאה לימים לאליקום אוסטשינסקי, אגרונום וראש המועצה ראשון לציון.
המשפחה שבה למכורתה ראשון לציון, שם חזר אביו לחקלאות (ונרצח ב-1943 על ידי שודדים ערבים בפרדסו).
טוליפמן גדל במושבה, ולמד בה בבית הספר חביב ובגימנסיה הריאלית.
היה פעיל בארגון "ההגנה", ובשנת 1947 הוכשר כמפקד מחלקה, במקביל לשירותו במשטרת היישובים העבריים.
במלחמת העצמאות שירת כמפקד פלוגה, ולאחר מכן היה מדריך בבית הספר לקצינים.
בשנים אלו החל ללמוד הנדסה כימית בטכניון, ובסיום לימודיו החל לעבוד בוועדה לאנרגיה אטומית.
בשנת 1957 החל לעבוד במכון ויצמן למדע.
במסגרת תפקידו כמהנדס הראשי של חברת הפוספטים עסק מטעם משרד הביטחון במחקר הפקת אורניום מפוספטים.
במשך שלוש שנים שהה בצרפת ועסק שם בעבודות מטעם הוועדה לאנרגיה אטומית.
בשנת 1963 מונה למשנה למנכ"ל משרד הפיתוח ומתוקף תפקידו הממונה על החברות הכימיות בישראל ודירקטור בחברת החשמל, אך כעבור זמן קצר יצא לשנת השתלמות באוניברסיטת הרווארד ובשנת 1965 מונה למנהל הקריה למחקר גרעיני ועמד בראשה עד 1973. בתפקידו היה חבר הוועדה לאנרגיה אטומית.
בשנים 1973–1976 היה טוליפמן מנכ"ל המועצה לשיווק פרי הדר, ובשנת 1980 היה מספר חודשים מנכ"ל חברת החשמל.
בין תפקידיו במגזר העסקי והפרטי היה יו"ר הנהלת חברת פרוטרום (1982–1985), מנכ"ל כלל סחר, יו"ר חברת פיתוח משאבי אנרגיה (1991–1993) ודירקטור בבנק דיסקונט.
בתו, נילי, שנישאה לכדורגלן הפועל באר שבע ונבחרת ישראל, אלון בן דור, הייתה בין חטופי מטוס "אייר פרנס" לאנטבה בשנת 1976.
בשנותיו האחרונות בת זוגו הייתה ד"ר שושנה קיני.
נפטר ב-14 ביוני 2009 בגיל 83, והובא למנוחות בבית העלמין גני אסתר בראשון לציון .
יוסף טונקל (ביידיש: יוסף טונקעל 1881 - 9 באוגוסט 1949, י"ד באב תש"ט) היה סופר ומשורר יהודי בשפה יידיש וקריקטוריסט יליד בלארוס (אז באימפריה הרוסית), שפעל בעיקר בפולין ובארצות הברית.
נודע בכתיבתו ההומוריסטית, תחת שם-העט "דער טונקעלער", כלומר "האפל".
ההומורסקות, הסיפורים, הסצנות, הפרודיות והמחזות שלו מהווים במידה מסוימת המשך למורשת הספרותית של שלום עליכם.
יוסף טונקל נולד ב-1881 בבוברויסק למשפחתו של מלמד עני מבוברויסק.
היה ילד חולני וצולע, מוכשר מאוד בציור.
בגיל 15 נשלח בעזרת כמה נדיבים שבקהילה היהודית, ללמוד בבית הספר טרוטנב לציור בווילנה.
סיים שם את לימודיו בשנת 1899, אולם בגלל קוצר ראייה חמור, העדיף לעזוב את הקריירת הצייר לטובת העיסוק בכתיבה יצירתית.
הרבה לסייר מעיר לעיר ולספר סיפורים בפני הקהל.
בשנת 1901 פרסם שיר ראשון בכתב העת "דער יוד" של יוסף לוריא, שנערך בוורשה והודפס באוסטרו-הונגריה, בעיר קרקוב.
מאז שיריו, סיפוריו הסטיריים, מחזותיו וסיפורי הילדים שכתב התפרסמו בעיתונות ביידיש ברחבי אירופה וצפון אמריקה.
בשנים 1906–1910 שהה בארצות הברית והקים בניו יורק את השבועון ההומוריסטי "דער קיבעצער", שהמשיך אחר כך להופיע תחת השם "דער גרויסער קונדס".
חזר הבייתה לבוברויסק בגלל חירום משפחתי.
המשיך לכתוב והוציא שם שני עיתונים.
בשנת 1911 השתקע טונקל בוורשה ועבד בעיתון "דער מאמענט" כעורך מוסף ההומור השבועי שלו, "דער קרומער שפיגעל" ("המראה העקומה").
נהג לחתום "חושך" או "דער טונקעלער".
בוורשה ב-1912 פרסם טונקל את הספר ההומוריסטי הראשון שלו - "דער גרינער פפוגאי" (התוכי הירוק")
בימי מלחמת העולם הראשונה חזר טונקל לבוברויסק ואחר כך שהה באוקראינה, בעיקר בקייב ואודסה.
ניסה להוציא לאור עיתוני הומור בשם "אשמדאי" ו"סמבטיון" ופרסם ב"די רוטה הגדה" ("ההגדה האדומה").
בתום המלחמה שב לפולין, הפעם מדינה עצמאית, וגם לעיתון "דער מאמענט".
מדי פעם פרסם גם בעיתונים כמו "דער היינט" ו"פאלקסצייטונג", תחת שם העט "אנדרוגינוס".
אחרי פתיחת מועדון הקברט "עזאזעל" בוורשה, טונקל היה אחראי על חלק מהרפרטואר שלו.
קטעי ההומור שכתב הוצגו גם במועדון הקברט "סמבטיון", שנפתח בוורשה בשנת 1927 וגם בלודז'.
ופרסם ספרים הומוריסטיים חדשים - את קובץ ההומרסקות והפרודיות "קאטאווס" ("בדיחות") (1923), "מיטן קאפ אראפ " (1924 מהדורה שנייה בווילנה 1934), "מיט די פוס ארויף" (1926), "איך לאך פון אייך" (1930 וילנה).
בשנות העשרים המוקדמות עיבד ליידיש את כתבי המשורר הגרמני וילהלם בוש.
פרסם ספרים, מחזות, פיליטונים, הומורסקות ופרודיות רבים, ובסיורי הופעות ברחבי פולין שיחק כמה מהם על הבמה.
בשנת 1931 ביקר טונקל בארץ ישראל וזכה לקבלה ידידותית של איגוד הסופרים העבריים, לרבות של חיים נחמן ביאליק שהכריז על הערצתו הרבה כלפי כתבי טונקל.
בחזרתו לאירופה כתב טונקל ספר על מסעו בארץ ישראל.
ב-1932 ביקר בארצות הברית (את ידידיו ובספרינגפילד את אחיו אלקס), ב-1934 ברית המועצות אחר כך שהה זמן מה בפריז.
פריצת מלחמת העולם השנייה מצאה אותו בבלגיה.
יחד עם קבוצה של פליטים יהודים נמלט מפני הנאצים, עבר בצורה בלתי חוקית את הגבול לצרפת, ,נעצר על ידי שלוטנות וישי אך שוחרר.
כעבור זמן מה נעצר שוב בטולוז גורש למרכז מאסר ליהודים זרים בשטרסבורג.
שם התיידד עם הסופר וולף ווביורקה.
ב-1941 הצליח בדרך נס לברוח מן המחנה.
היה חולה ובעל ראייה לקויה מאוד אך התמזל למצוא דרכים לברוח באפריל 1941 לארצות הברית..
התיישב בניו יורק ומצא שם מיד עבודה ביומון הפורוורד.
גם אחרי שחלה קשה לא עזב את העט והמשיך לכתוב לעיתון כמיטב יכולתו.
כתב ספר גם על חוויותיו העצובות בבלגיה וצרפת.
בסוף ימיו איבד לגמרי את חוש הראייה.
ב-1948 פרסם את ספרו האחרון "דער גרויסער געניץ אודר הנודנער טאג אין ניו יורק (הגאון הגדול או יום מטורף בניו יורק)
יצירתו האחרונה הייתה מאמר עבור ספר יזכור ליטאי "פרק וילנה בחיי".
יוסף טונקל נפטר בבית חולים ברובע ברונקס בניו יורק בשנת 1949. הובא לקבורה בבית העלמין ניו מאונט כרמל ברידג'ווד, קווינס, בניו יורק.
טונקל פרסם מעל שלושים ספרים.
1901 "א געלעכטער אן אזייט"
1910 - "דער קרומער שפיגעל: פארודיעס אף דעם סטיל פון פארשידענע שריפטשטעלער" ("המראה העקומה - פארודיות של סגנונם של סופרים שונים")
1921 - "וויכנע דוואשע פארט קיין אמעריקע, ערשטער טייל: פון שטויבץ ביז דאנציג"
1922 -"חיים געצל דער רעפארמאטאר מיט זיינע 25 רעפארמען"
1931 - "איך לאך פון אייך : הומארעסקן, סצענקעס, דראמען"(אני צוחק מכם - הומורסקות, סצנות, מחזות)
1931 - "דאס פריילעכע טעאטער"
"אַ יריד פון געלעכטער" ("יריד הצחוק") - קומדיה מוזיקלית, הוצגה בישראל על ידי תיאטרון יידיפשיל
דער ספר פון הומארעסקעס און ליטערארישע פאראדיעס / ספר ההומרסקות והפארודיות הספרותיות ביידיש - בעריכתו של יחיאל שיינטוך - ירושלים, הוצאת מגנס ,תש"ן
הערך "יוסף טונקל" מאת יחיאל שיינטוך ב"אנציקלופדיה של י.וו.א.
על יוסף טונקל באתר הספרייה אוגוסטאנה באוגסבורג
נחת פון קינדער - מונולוג - (1905) מהדורה אלקטרונית, הוצאת פראגר, 2004
א טאטער פון קבצנים - הוצאת פראגר 2005
דער למדנישע בעראטונגען, שיר, הוצאת פראגר 2005
"נודניקעס" מאת דער טונקעלער באתר העיתון "פֿאָרווערטס" עם הקלטה
תורה און ספארט - בעיתון דער מאמענט
על דער טונקעלער וההצגה "יריד הצחוק" באתר יידישפיל
יעד בירן, ירושלים על פי טונקל
די באלשעוויסטישע הגדה (ההגדה הבולשביקית), חיבור סאטירי על מנהגי הפסח לקומוניסט.
יוסף חסיד היה כנר יהודי-פולני.
נולד להורים יהודים בעיר סובאלק בפולין.
בגיל עשר התייתם מאמו ואביו לקח על עצמו לקדם את הקריירה שלו.
לאחר שלמד נגינה בכינור אצל מורים מקומיים התקבל ב-1934 לבית הספר למוזיקה על שם שופן בוורשה.
ב-1935 זכה בפרס כבוד בתחרות הכינור על שם הנריק וייניאבסקי.
אביו סידר לו הופעה בפני ברוניסלב הוברמן שהתרשם מנגינתו והפנה אותו להמשך לימודים אצל הכנר קרל פלש.
בקיץ 1937 השתתף בקורס שארגן פלש בעיר ספא בבלגיה ביחד עם הכנרים עברי גיטליס וז'ינט נבה.
באותה תקופה התאהב בנערה אבל הקשר ביניהם נותק בגלל התנגדות הוריה לקשר עם יהודים.
לעובדה זו הייתה השפעה על מצבו הנפשי.
ב-1938 הגיעו חסיד ואביו ללונדון בהזמנתו של פלש כדי להמשיך את לימודי הכינור אצלו.
בבית פלש נפגש חסיד הצעיר וניגן בפני הכנרים יוזף סיגטי, ז'אק טיבו, דוד אויסטרך ופריץ קרייזלר.
קרייזלר התרשם כל כך מנגינתו של חסיד עד כי אמר: "כנר כמו יאשה חפץ נולד פעם במאה שנה ופעם במאתיים שנה נולד כנר כיוסף חסיד".
הוא אף השאיל לו כינור יקר משלו של בונה הכינורות הצרפתי ז'אן בטיסט וויון.
חסיד החל לתת רסיטלים ביחד עם הפסנתרן ג'רלד מור.
בפרסומות לרסיטלים אלה הוא תואר כ"נער כנר פולני".
מור סיפר שנים רבות לאחר מכן: "לא נתקלתי בגאון כמו חסיד.
טכניקה מושלמת, איכות צליל ומעל זה, להט מטפיזי לא מובן, שנגרם כנראה מעצב ומחוסר שקט נפשי בגלל אהבה נכזבת וגרם לנגינתו שתהיה פנטסטית".
נגינת הבכורה של חסיד עם תזמורת הייתה ב-25 באפריל 1940 עם התזמורת הפילהרמונית של לונדון בקונצרט למען "קרן העזרה הפולנית".
הוא ניגן את הקונצ'רטו לכינור של צ'ייקובסקי.
הוא זכה לתשואות ובביקורת בטיימס נכתב, כי "בתחילה הראה עצבנות אך יפי הצליל שלו היה מדהים".
ב-5 בינואר 1941 ניגן חסיד בקונצרט משודר של הבי.בי.סי תחת שרביטו של אדריאן בולט את הקונצ'רטו לכינור של בטהובן.
ב-פברואר 1941 הופיעו שינויים במצב רוחו של חסיד.
מאדם מופנם וחביב הפך לרגזן עם מצבי רוח משתנים.
הופעתו הפומבית האחרונה הייתה ב-1 במרץ 1941 ובה ניגן את הקונצ'רטו לכינור של ברהמס, שעל נגינתו זכה לביקורת צוננת.
מצבו הנפשי התדרדר והוא ניתק עצמו מהעולם.
ב-19 ביוני 1941 אושפז וטופל בהלם אינסולין ונזע חשמלי ללא הטבה.
במשך שנים אושפז בבתי חולים שונים.
ב-1950 הוחלט לבצע לובוטומיה במוחו.
לאחר הניתוח לקה בדלקת קרום המוח ונפטר.
הוא היה בן 27 במותו.
נותרו מספר קטן של הקלטות של חסיד עם ג'רלד מור ואחרים.
יוסף (יוז'ו) טֶלֶקי (9 בדצמבר 1918–25 ביוני 2003) היה מאמן ופרשן שחייה ישראלי, ממקימי פנימיית המחוננים במכון וינגייט ודמות מפתח בענף השחייה הישראלי.
טלקי נולד בדצמבר 1918 בצ'כוסלובקיה, בעיר ניטרה בחבל סלובקיה.
בילדותו נמשך לעיסוק בספורט ולמד לשחות במפרצון של נהר ניטרה אשר חצה את העיר סמוך לביתו.
בגיל 8 החל לשחות במסגרת בית ספרו.
בשנת 1928 עברה משפחתו לעיר טרנבה.
הוא נרשם והתאמן באגודת שחייה בשם "יאנושיק טרנבה" שפעלה בעיר.
בגיל 17 השתתף טלקי בתחרות המכבייה של סלובקיה, וניצח במשחה ה-100 מטר חזה.
עלייתו לארץ ישראל והקמת קבוצת השחייה "הפועל גוש זבולון"
טלקי היה פעיל בתנועה הציונית "מכבי הצעיר", ובסוף שנת 1940 יצא לרומניה וממנה לארץ ישראל על ספינת מעפילים שנתפסה על ידי שלטון המנדט הבריטי.
יחד עם מגורשים נוספים, טלקי הועלה על אונית הגירוש "פאטריה", אשר יועדה למאוריציוס.
האוניה פוצצה על ידי ההגנה וטלקי ניצל בזכות העובדה שהיה שחיין חזק והיה מסוגל לשחות אל החוף.
בהגעתו, הוכה נמרצות על ידי חייל בריטי ולאחר מספר חודשי מעצר בעכו, שוחרר והצטרף לקבוצת כפר המכבי שבעמק זבולון.
עבד בענף המספוא של כפר מכבי שסיפק מספוא למתקן לבעלי חיים שהיה מצוי בנמל חיפה.
בשנת 1950 החל טלקי בבניית בריכת שחיה בכפר המכבי.
הבריכה הושלמה בשנת 1951 ומיד החלו בה פעילויות השחייה.
תחת הדרכתו, הפכה קבוצת השחייה, "הפועל גוש זבולון", שהכילה את שחייני הקיבוצים: רמת יוחנן, כפר המכבי, אושה ושער העמקים, לקבוצת השחייה החזקה והבולטת בישראל החל מסוף שנות ה-50 (לפניה הייתה ברית מכבים עתיד הקבוצה החזקה ביותר), ובמשך שנות ה-60 ושחיינים רבים מרחבי הארץ הגיעו להתאמן בה.
בתחילת שנות ה-70, לאחר שבכירי שחייני הקבוצה נסעו לארצות הברית ללמוד ולהתאמן, נחלשה הקבוצה מאוד.
בין השחיינים הבולטים שצמחו תחת ידיו של טלקי נמנים: ירדנה שאל, אילנה רייזנר, רחל ברגשטיין, אסנת שוהם, עמית לובן, משה גרטל, רמי יהודאי, אברהם מלמד, דני רבס, אורי רדליך, דני שטרן, דניאל פרוכטר, שלום כהן ואחרים.
מאמן לאומי ושליח ישראל לאולימפיאדות
בשנת 1955 נתמנה טלקי למאמן השחייה הלאומי, וכיהן בתפקיד זה עד תחילת 1972, עת הוחלף על ידי המאמן האוסטרלי, ג'ק סטוטסאל.
במהלך שנים אלה הוביל טלקי את נבחרת ישראל לשלוש אולימפיאדות: רומא 1960, טוקיו 1964 ומקסיקו סיטי 1968. במהלך שנים אלו קשר קשרים עם דמויות רבות בשחייה הבינלאומית וזכה להערכה נרחבת על קידום השחייה הישראלית.
עם זאת, התעמת טלקי במספר פעמים עם ראשי ועדת השחייה בישראל ועם מוסדות הספורט הלאומי, כאשר אסר על שחייניו להשתתף בתחרויות שונות וכאשר נסע לאליפות אירופה בשחייה שהתקיימה בברצלונה ב-1970, בניגוד להוראת ההתאחדות לספורט שהטילה עליו להכין באותה עת את שחייני ישראל לקראת משחקי אסיה שעמדו להתקיים בבנגקוק.
בעקבות נסיעתו הושעה טלקי מאימון נבחרת ישראל ומאימון נבחרת הפועל.
הדחתו נבעה גם ממורת רוח בקרב הפעילים בענף השחייה שטענו כי טלקי אינו משתף פעולה במישור המקצועי עם המוסדות השונים וכי אינו מקדם יותר את הנבחרת.
בשנת 1967 החל טלקי לרכז את בית הספר למאמני שחיה.
לצד פעילות זאת, הקים טלקי יחד עם גלעד ויינגרטן את יחידת המחוננים בווינגייט והחל את דרכו כפרשן עבור הטלוויזיה הישראלית.
טלקי המשיך בתפקיד זה בכל האולימפיאדות שנערכו בין השנים 1976–1992.
טלקי המשיך בדרכו כפרשן אורח ולאחר פרישתו עסק בלימוד שחיה לצעירי קיבוץ כפר המכבי.
טלקי נפטר ב-25 ביוני 2003, בגיל 84, לאחר שלקה בסדרת אירועים מוחיים.
הובא למנוחות בבית העלמין המשותף לקיבוצים אושה, כפר המכבי ורמת יוחנן.
כחודש לאחר מותו נערך לזכרו ערב "חברים מספרים על יוז'ו" במכון וינגייט.
השחיה, נתניה: מכון וינגייט לחינוך גופני ולספורט בשיתוף עם רשות הספורט והחינוך הגופני במשרד החינוך והתרבות, 1972. (מהדורה ב מורחבת ומעודכנת: 1973; מהדורה ג מעודכנת: 1976.)
השחיה לקראת שנות ה-80, נתניה: מכון וינגייט לחינוך גופני ולספורט, 1979.
שחיה ספורטיבית: טכניקה ואימונים, קיבוץ כפר המכבי: י' טלקי, 1999
הרב יוסף חיים שרים (ה'תרי"א, 1851 - ו' בטבת ה'תש"ט, 7 בינואר 1949) היה שד"ר ושליח ארץ ישראל בגולה מטעם העדה הספרדית.
נולד בחלב שבסוריה בשנת 1851 לנעמה ולשלום שרים, ובגיל שנתיים עלו עמו הוריו ומשפחתו לארץ ישראל, והשתכנו בירושלים.
בילדותו למד בבית הספר דורש ציון, ובשנת ה'תרל"ד (1874) נישא לשמחה (אלגרה).
במהלך מסעותיו למד שמונה שפות והגיע אף לסינגפור.
בנו הבכור, שלום, נולד בשנת 1878 ונפטר מספר שנים אחר כך.
בשנת 1900 הוא ביקר במומביי ובכלכותה והתקבל בכבוד רב.
לכבוד ביקורו, חברי הקהילה היהודית בכלכותה תרמו כספים לעיר חברון.
בשנת 1900, פרסם הרב יוסף חיים שרים בעיתון "מגיד מישרים" הודעה בערבית.
בהודעה פנה לקהילות היהודיות בערים; סינגפור הונג קונג ושאנגחאי שיתרמו כספים עבור היישוב היהודי בחברון.
בשנת 1918, כאשר התפטר החכם הבאשי של קהילת יהודי בגדאד, הוצע לו התפקיד, אך סירב.
הלך לעולמו בשנת ה'תש"ט (1949), בהיותו כבן 98, והשאיר אחריו ארבעה ילדים (חנה, יהודה, יעל ויום-טוב).
בשנת 1977 ערכה עיריית ירושלים טקס פתיחה לרחוב על שמו, בנוכחות משפחתו.
רחוב זה קיים כיום בשכונת רמת שרת.
על שמו הוקם בית כנסת "עוד יוסף חי" ברחוב שד"ל בשכונת מחנה יהודה בירושלים.
"דבר יוסף" - לקט דרשות שנשא ברחבי העולם, ונמצאו על ידי נכדו, 34 שנה לאחר פטירתו.
"רחשי לב" - אוטוביוגרפיה על חייו ודרשות נוספות שנשא ברחבי העולם
יוסף חכמי (חכמישוילי) (2 באוקטובר 1886 - 23 ביוני 1961) היה איש ציבור יהודי שהיה מדמויות המפתח בעולם הבנקאות בארץ ישראל בתקופת היישוב ולאחריה.
יוסף חכמי נולד בירושלים כיוסף חכמישווילי לרב יעקב חכמישווילי, שהיה מחלוצי העלייה הראשונים של יהדות גאורגיה לארץ ישראל, בן למשפחת רבנים (מכאן הכינוי "חכמישווילי" - "בן החכם" בגאורגית), וללאה בת יוסף גורל (בני משפחתו לקחו חלק ניכר בגאולת קרקעות לבניין שכונות בירושלים).
למד בתלמוד תורה ספרדי, בבית-המדרש "דורש ציון" ובביה"ס של חברת כל ישראל חברים (אליאנס) בירושלים.
בין לבין השתלם בלמודי שפות.
הוריו שלחו אותו ללמוד באירופה וארצות הברית מסחר ובנקאות ובשנת 1907 חזר ארצה והחל לעבוד בדויטשה פלשתינה בנק.
הוא כיהן כמנהל מחלקות שונות בסניף הירושלמי של הבנק, ומשנת תרע"ה מונה למנהל הבנק.
בתקופת מלחמת העולם הראשונה הופקד על ידי הקונסול האמריקאי בירושלים, ד"ר אוסקר גלאזברוק, ליועצו ולנאמנו בנושא חלוקת הסיוע לנזקקים.
בתקופה זו הוא עזר בסילוק קשיים להעברת כספים ארצה לסיוע ולמוסדות היהודיים.
בתרע"ב נשא לאשה את ונציה בת שמואל בכר מירושלים (אחיה יהושע בכר היה פקיד ראשי במחלקת העלייה של הסוכנות היהודית).
לאחר שהבריטים כבשו את ירושלים חוסל למעשה הבנק הגרמני וחכמי עבר לשירות בבנק האנגלו-מצרי בירושלים, שלימים הפך לבנק ברקליס.
הוא החל לכהן בתפקיד סגן-מנהל הבנק וב-תרצ"ה הוא מונה למנהל הסניף הראשי של הבנק בתל אביב, (בזמן המנדט היה בנק ברקליס הבנק הממשלתי).
הוא הרחיב את פעולות הבנק בעיר ובסביבה ופתח לו סניפים בתל אביב וברמת גן.
הוא העביר את הסניף המרכזי של הבנק לבנין גדול יותר ברחוב אלנבי.
יוסף חכמי טווה מערכת של הכרויות וקשרי משפחה עם הדמויות המובילות בבנקאות ובעסקים בתקופת היישוב.
בספטמבר 1935, פחות מחצי שנה מאז נפתח בנק דיסקונט לישראל, הכריזה איטליה מלחמה על חבש.
מפקידים מבוהלים החלו למשוך כספים מכל הבנקים, כדי להפקידם בבנקים זרים.
לכך נתלוו גם תקריות עוינות בין יהודים וערבים, וקריסת ענף הבנייה, המנוע של הכלכלה בארץ באותם ימים.
מחירי הקרקעות נפלו באופן חד.
חיים קרסו מספר בזיכרונותיו כי משה קרסו (אביו), ממייסדי דיסקונט, פנה ליוסף חכמי ואמר לו "הבנק שלך הוא 'פורט נוקס' של תל אביב, אנו זקוקים להלוואה ממך כדי לעמוד בלחץ המפקידים".
חכמי דאג למלא את בקשתו כבר למחרת ובנק דיסקונט שרד את המשבר.
משנת תרצ"ו עד תרצ"ח היה חבר הוועד הפועל של לשכת המסחר ביפו-ת"א.
היה חבר לשכת בני ברית.
באוקטובר 1946 נתמנה ל"דירקטור מקומי" של הבנק.
בשנת 1934 נבחר למועצת העיר כנציג העדה הגורג'ית, כבא כוחם של אגודת ישראל, היהודים הספרדים ובני עדות המזרח.
עזר להתפתחות ירושלים בסידור הלוואות למסחר, לגאולת קרקעות ולבניין שכונות והיה בין ראשוני הבונים בשכונת רוממה.
יחד עם משה חזן היה האחראי על חניכת קו האוטובוס הראשון משער יפו לרוממה וחזרה, בשעה שהעגלות היו מגיעות רק עד מחנה יהודה.
במהלך כהונתו תמך חכמישוילי באי חידוש החוק להגבלה על שכר הדירה בירושלים.
אולם מצד שני פרסם הודעה שיפעל לחידוש החוק אם יתברר לו כי המשכירים ניצלו את השינוי לרעה והפקיעו מחירים.
באוקטובר 1938 התפטר חכמישוילי ממועצת העיר ירושלים, כיוון שלא יכל למלא את תפקידו מפאת ישיבתו הקבועה בתל אביב.
בשנת 1961 הלך לעולמו בתל אביב.
היה נשוי לוונציה (בתו של שמואל בכר) ולהם ארבעה ילדים:
אפרים - ניהל את בנק ברקליס בירושלים.
מנשה - ניהל סוכנות למכירת תרופות.
עליזה - אשתו של משה מזרחי, ואמו של עו"ד שמעון מזרחי.
דוד - מייסד סוכנות ביטוח, ואביו של איש העסקים ואספן האמנות יוסף דוד חכמי.
יוסף חריף (פנדלר) (1929 – 18 באפריל 2013) היה עיתונאי, פרשן מדיני ופובליציסט ישראלי, מבכירי עיתון "מעריב".
יוסף חריף נולד בשנת 1929 באוקראינה למשפחה דתית ציונית.
בשנת 1936 עלה לארץ ישראל עם משפחתו, והמשפחה התיישבה בתל אביב.
אביו, הרב בן ציון פנדלר-חריף, בן לשושלת רבנית, מונה לכהן כרב בית הכנסת "רמה" ברחוב בן-יהודה בתל אביב ושימש בתפקיד זה שנים רבות.
חריף לא בחר בדרך הרבנות כמצופה מנצר לשושלת רבנים, ובחר לעסוק בעיתונאות.
את דרכו העיתונאית החל בתחילת שנות ה-50 ככתב בעיתון "הבוקר", עיתון מפלגת הציונים הכלליים.
בתחילת שנות ה-60 הוזמן על ידי עורך "מעריב", אריה דיסנצ'יק, להצטרף לצוות הכותבים בעיתונו.
תחילה שימש ככתב בכנסת, ולאחר מכן התמנה לפרשן מדיני של "מעריב".
חריף נחשב כבר-סמכא בנושאים מדיניים וכעיתונאי בעל ניתוחים מעמיקים ובעל מקורות מידע מעולים בהיותו מקורב לראשי המדינה והמערכת הפוליטית והמדינית.
הדבר אִפשר לו לחשוף גילויים רבים ראשוניים ואמינים על המתרחש מאחורי הקלעים במערכת הפוליטית והמדינית.
בצד ידיעות וכתבות יומיומיות על הנעשה בשדה הפוליטי והמדיני בארץ פרסם חריף מאמר קבוע ב"מעריב" שפורסם ביום שישי ובו סיכם וניתח את השבוע שחלף בנושאים המדיניים הפוליטיים.
בשנות ה-80 היה חריף ממקימי היחידה לעיתונות ותקשורת באוניברסיטת בר-אילן, הוא אף לימד בה.
אחר כך מונה למנהל סניף "מעריב" בירושלים.
במהלך שנות ה-90 פרש ממערכת "מעריב", אך המשיך לכתוב במסגרתו עד שנת 2008 טור דעות שבועי.
יוסף חריף נפטר ב-18 באפריל 2013, בגיל 84, ונקבר בבית העלמין גבעת שאול בירושלים.
הותיר אחריו את אשתו רות, בתו של שבתאי דון-יחיא, שני בנים ובת ונכדים.
בנו הוא איש התקשורת ד"ר חגי חריף.
רבי יוסף חמיץ (Camis; בכתבי מקובלי זמנו נכתב לעיתים בקיצור: הרי"ח) היה רב, פילוסוף, רופא, ומקובל מחכמי יהדות איטליה במאה ה-17.
נולד בראשית המאה ה-17, היה מתלמידיו של רבי יהודה אריה ממודנה ונסמך לרבנות על ידו ועל ידי חכמי ונציה.
בהמשך למד באוניברסיטת פדובה ובשנת שפ"ד (1624) קיבל תואר דוקטור לרפואה ופילוסופיה.
כתב הסמיכה שכתב לו רבו, אושר בידי רבי יוסף סאמיגה לבקשת רבי יצחק גרשון.
בשנת ת"ז (1647) שקל עלייה לארץ ישראל ותכנן להקים בירושלים ישיבה בתמיכת נדיבים יהודים-איטלקים.
לשם כך הוא נמלך בעצתו של רבי שמואל אבוהב וביקש ממנו את עזרתו בהשפעתו על עשירי איטליה על מנת שיסייעו לו במימון הישיבה.
ר' שמואל אבוהב יעץ לו לשלוח שליחים ישירות אל העשירים ולא להסתפק בפנייה אליהם במכתב.
לא ידוע מה עלה בתוכנית זו והאם אכן עלה לארץ ישראל, אך ידוע כי בסוף ימיו התגורר כמה שנים באי זאנטי.
לפי מאיר בניהו בשנת ה'תי"ח (1658) מימש לבסוף את תוכניתו ועלה לארץ, אך אין מידע כלשהו אודותיו לאחר מכן ואין ידוע בבירור אם נשאר בארץ ומה עשה בה.
לדברי ישעיהו תשבי יש לזהות מספר מסמכים שבתאיים ככתביו של רבי יוסף חמיץ.
אם זיהוי זה נכון, הרי שהוא תמך בתנועה השבתאית גם לאחר התאסלמותו של שבתי צבי; אך תשבי סייג זאת, לדבריו משנתו של חמיץ לא השתנתה בתקופת תמיכתו בשבתאות, כך ששבתאותו מסתכמת בתמיכה באישי התנועה, שבתי צבי ונתן העזתי כמשיח ונביא.
לכן ניתן להסביר את תמיכתו בתנועה לאחר ההמרה, כהמשך למתח המשיחי בו היה נתון, מתוך תקוה כי ההמרה תתגלה כמכשול בדרך לגאולה.
מסמכים אלו, אותם חקר תשבי, נכתבו בין השנים תכ"ז-תל"ה (1667-1675), ואם זיהוי מחברם נכון, יש לאחר את שנת פטירתו של חמיץ לפחות עד 1675.
בליל חמיץ כולל שירים ושבחים לכבודו...
(ויניציאה: בראגאדין שפ"ד), אוסף שירים ממחברים שונים שנאסף ונדפס על ידי רבו יהודה אריה די מודינא לרגל הסמכתו כרופא ופילוסוף.
דרך אמת (ונציה תי"ח), הוא חלק אחד מתוך ספר גדול יותר בשם "אור נוגה"
שרידים מכתבי הפילוסוף, הרופא והמקובל ר' יוסף חמיץ.
נדפסו מחדש עם הערות ומבוא מאת נחמיה שמואל ליבאוויטץ
ספרו "יודעי בינה" על הזוהר, נכתב על ידו על 33 הדפים הראשונים של ספר הזוהר לחומש בראשית, והושלם בידי הרמ"ז.
הספר אבד, והחיד"א בספרו "מעגל טוב" מצטט עדות לפיה רבי בנימין הלוי יעץ לרמ"ז שרצה להדפיס את הספר, שלא להדפיסו, אך הוא רצה להדפיסו (ונציה ה'ת"י) ובמהלך ההדפסה נשרף בית הדפוס ועותקי הספר.
חיד"א עצמו ראה עותק של "יודעי בינה" שתחילתו וסופו בכתב יד, ובאמצע כ-100 עמודי דפוס שניצלו מן השריפה.
כתב היד (האוטוגרף עצמו) השתמר, הוא היה באוסף שלמה מוסיוף בירושלים, ועבר לרשות הספרייה הלאומית ומתואר ברשימת גרשם שלום.
בסדר הדורות מיוחסים לו בטעות גם הספרים "אור עולם", "ראש יוסף", ו"תבואות שמש".
אך הם אינם אלא מפתחות בכתב-יד לספרו "יודעי בינה".
רבי יוסף בר אליעזר טוּב עֶלֶם הספרדי, מכונה גם בשם רבי יוסף טוב עלם השני.
(המאה ה-14) היה חכם ספרדי בעל השכלה רחבה ביהדות ובהשכלה כללית.
כתב פירוש לפירוש האבן עזרא על התורה בשם "צפנת פענח".
נולד בספרד ככל הידוע בעיר טולדו, בשנת 1335 (שנת ה' אלפים צ"ה) בערך.
אין בידינו מידע רב על חייו אך במכתב בכתב יד מסופר "שנקבצו ובאו עליו צרות על אודות אשה".
בשנת 1376 (קל"ו) היה בעיר 'כינאה' (חאניה) בקנדיה (כרתים), ולאחר מכן עבר למצרים, התעכב שם ועלה לירושלים.
ר' יוסף טוב עלם הרגיש שאנשים תוקפים את פירושו של ר' אברהם אבן עזרא, מכיוון שפירשו לתורה מתומצת ועמוק מידי ולכן לא הבינו אותו כראוי.
ר' יוסף החליט לצאת להגנתו ולכתוב פירוש על פירושו של האבן עזרא.
מסיבות לא ידועות (המכונות: "קורות הזמן") נאלץ ר' יוסף לעזוב את ירושלים ואת עבודתו על פירושו ולעבור לדמשק.
אך בעידודו של הנגיד רבי דוד בן יהושע, (בנו של רבי יהושע הנגיד, מצאצאי הרמב"ם) ששמע על גדלותו של ר' יוסף בתורת האבן עזרא, חזר ר' יוסף לירושלים וסיים שם את פירושו.
לכל המאוחר, בשנת 1387 (קמ"ח) ר' יוסף שב לירושלים.
פירושו של ר' יוסף טוב עלם על האבן עזרא נקרא צָפְנַת פַּעְנֵחַ, הוא מהפירושים החשובים ביותר על פירוש האבן עזרא והמוקדמים שיש בידינו עליו.
מכיוון שר' יוסף היה בעל השכלה גדולה ובקיא בכל תורתו של ראב"ע (רבי אברהם אבן עזרא) הוא הרבה להשתמש בפירושו של ראב"ע במקום אחר על מנת לפרש את כוונותיו במקומות בהם ראב"ע קיצר.
צפנת פענח נקרא בשל שמו של המחבר יוסף, על שם יוסף הצדיק המכונה בתורה 'צָפְנַת פַּעְנֵחַ' שכן פענח את צפונות חלומות פרעה, וכך גם חיבור זה בא לפענח צפונותיו של רבי אברהם אבן עזרא.
החיבור נדפס לראשונה על ידי רבי יקותיאל לאזי בתוך הספר "מרגלית טובה" (אמסטרדם תפ"ב) בשם "אהל יוסף" בצורה מקוצרת ומשובשת.
לאחר מכן יצא הספר בשלמות בשמו המקורי "צפנת פענח" על פי שבעה כתבי יד על ידי ד"ר דוד הערצאג.
בכתב יד אוקספורד 319 יש חיבור בשם "תקון שנים" שחובר על ידי אדם בשם יוסף.
מספר חוקרים זיהו אותו עם טוב עלם הספרדי אבל יש ראיה לזהותו עם יוסף בן משה איש חי על פי חיבור אחר שלו.
יוסף חריט (1 באוקטובר 1896, האימפריה הרוסית – 23 באפריל 1985, כפר גלעדי) היה מאנשי העלייה השנייה.
חבר ארגון השומר וקבוצת הרועה.
שירת בגדודים העבריים ובהמשך בארגון ההגנה.
יוסף חריט נולד ב-1896 בעיירה פוזלוב בפלך קובנה שברוסיה, להוריו יהודה וחיה (רבינוביץ') שקיימו בית ציוני סוציאליסטי.
בעקבות תבוסת רוסיה במלחמת רוסיה–יפן פרצו פרעות ביהודים שאילצו את המשפחה לעבור לסמולנסק שם נשלח חריט ללמוד בבית ספר לחינוך כללי.
הייתה זו האנטישמיות שבסופן של דבר דחפה את המשפחה לצאת מרוסיה.
עם סיום לימודיו ב-1913 עלה ארצה והחל לעבוד בפרדסי פיינברג בחדרה ובהמשך בקואופרציה במרחביה שם צורף לארגון השומר.
במסגרת ארגון זה הצטרף לקבוצת הרועה ונדד עם חברי הקבוצה ברחבי הגליל עד פירוקה ב-1915.
לאחר מלחמת העולם הראשונה הצטרף חריט לגדודים העבריים בשירות הצבא האנגלי.
כשהחלו מאורעות תל חי וכן מאורעות תר"פ נקרא חריט (כמו יתר חברי השומר ששירתו בגדודים) "להעביר" נשק ממחסני הצבא הבריטי לטובת הגנת היישובים העבריים.
רוב הנשק נלקח מהמחנה הבריטי בסרפנד אך כשראו שאין במחסנים אלו פצצות ורימונים החלו בייצור עצמי.
במהלך הוצאת נפצים לרימונים ממחנה הבריטי בלוד נפצע חריט וטופל בבית חולים מספר שבועות.
לאחר החלמתו עלה לגליל והתייצב ביחידה הרוכבת של "השומר" בפיקודו של נחום הורביץ.
כשניסה לחזור, לאחר מספר שבועות, לגדוד העברי גילה שהבריטים החליטו לפרקו וחריט עם שאר אנשי "השומר" חזרו לגליל והחלו להקים בשלישית את כפר גלעדי.
בתקופה שלאחר מלחמת העולם הראשונה הצטרף חריט לארגון המחתרתי הקיבוץ שרוב חבריו היו מפורשי "השומר".
מטעם ארגון זה נשלח ב-1924 לתל יוסף לפקד על קורס למדריכים ולמפקדים צבאיים
ב-1929, בתקופת מאורעות תרפ"ט, התגייס חריט עם עוד ארבעים אנשי "השומר" לעזור בהגנת היישוב כשחריט עצמו פעל בתל אביב.
בתקופת מאורעות תרצ"ו נקרא חריט למפקדת ההגנה שם הוחלט על הקמת פלוגות השדה בפיקודו של יצחק שדה ועל חריט הוטל לפקד על הפלוגה הדרומית ששמרה מראשון לציון ועד נגבה.
בהמשך קיבל פיקוד על פלוגה באזור השרון.
ב-1941, בתקופת הפלישה לסוריה של בעלות הברית מונה חריט לפקד על הגליל העליון.
עם סיום תפקידו חזר לכפר גלעדי.
במסגרת מומחיותו סייע חריט למוסדות להקים קווי ייצור לכלי נשק (תעשייה שהשתלבה עם תע"ש).
ב-1944 החל לעבוד בחברת מקורות שם מילא ניהל את "פיתוח מקורות המים בישראל" וכן היה אחראי על הציוד הכבד בחברה עד צאתו לגמלאות.
חריט נישא לצביה אברמסון (בתו של החלוץ משה אברמסון) ולהם שני בנים (נחום ודן).
היה פעיל בהוצאת ספרי ארגון "השומר".
נפטר ב-1985 והובא לקבורה בחלקת השומרים בבית הקברות בתל חי.
יוסף טייכר (2 בנובמבר 1918 - 11 ביוני 2014) היה מהנדס כימיה ותעשיין ישראלי מייסד ומנכ"ל חברת אליאנס ומנכ"ל מפעלים פטרוכימיים בישראל.
טייכר נולד בצפת והיה דור חמישי בארץ ישראל.
ב-1920 עברה משפחתו לשכונת בת גלים בחיפה.
למד בבית הספר הריאלי והוקפץ שתי כיתות.
בגיל 16 החל ללמוד באוניברסיטה האמריקנית בביירות ובגיל 18 נסע ללמוד הנדסת כימיה בגלאזגו שבסקוטלנד.
במלחמת העולם השנייה עבד ככימאי במפעל הצמיגים דנלופ באנגליה, לאחר המלחמה נשלח לגרמניה למטרות ריגול תעשייתי.
ב-1946 עלה לארץ ישראל ומונה למנהל מפעל הגומי "המגפר" מקבוצת סולל בונה.
בתקופת מלחמת העצמאות פיתח עבור ארגון ההגנה ואגד צמיגים עמידים לירי ששימשו את השיירות לירושלים.
ב-1949 נסע יחד עם שרגא גורן במשלחת מטעם סולל בונה לארצות הברית לשכנע משקיעים להקים מפעל צמיגים בישראל.
לאחר גיוס ההשקעה ייסד ב-1950 את מפעל אליאנס בחדרה ושימש מנכ"ל החברה עד אוגוסט 1976. ב-1980 מונה למנהל חברת מפעלים פטרוכימיים בישראל.
לאחר פרישתו לגמלאות למד פסיכולוגיה בסקוטלנד.
בשנים 1984-1983 כיהן כנשיא אוניברסיטת חיפה.
הוא פעל עם רעייתו בחינוך בני נוער בעיירות פיתוח ולימד בהתנדבות בבית ספר תיכון אורט בחצור הגלילית.
על פועלו זכה לתואר יקיר חיפה.
היה נשוי למילדרד עד למותה ב-2013 ואב לשתי בנות.
הרב יוסף טולדאנו (נולד בתש"ט) הוא הרב של גבעת זאב, תלמידו המובהק של הרב הנזיר ומוציא לאור של חלק מספריו.
נולד במרוקו לרבי שמואל טולידאנו ולרבנית זוהרה חיה.
למד בישיבת מרכז הרב והיה לתלמידו המובהק של הרב דוד כהן ("הרב הנזיר"), ואף שימש אותו במשך מספר שנים.
רב היישוב גבעת זאב וראש ישיבה וכולל אברכים תפארת יעקב.
חתם מספר פעמים על "קול קורא", נגד פינוי יישובים ביהודה ושומרון ובפרט אודות בית הכנסת 'איילת השחר' בגבעת זאב.
הוא אף הגיש עתירה נגד הריסת בית הכנסת.
היה ממייסדי מכון 'נזר דוד' להוצאת כתבי הנזיר ורבים מהספרים שהוציא המכון הם פרי ליקוט משיעורים שסיכם.
היה נשוי לרבנית מרגלית, בתו של רבי מאיר אבוחצירא, שנפטרה בשנת תשע"ד.
בניו הם הרב משה דוד - מנהיג קהילה בבאר שבע והרב שמואל שמעון טולידאנו - מנהיג קהילה באשדוד ובירושלים וראש מוסדות התורה והחסד בית מאיר.
" כיתור הארמייה המצרית על ידי צבא ההגנה לישראל לאור ההלכה", בספר סגולת מנשה, תשל"ח, עמ' 153–158.
ערך את הספר "דודי לצבי": מאה מכתבים ואגרות שהחליפו ביניהם הרב צבי יהודה הכהן קוק והרב הנזיר.
כתב והוציא לאור עשרות חוברות עם שיעורי וכתבי הרב הנזיר.
בהן: הדר דוד: פתיחות והדרנים למסכתות הש"ס.
התנוצצות אורו של משיח - מצוות ישוב א"י.
אור הגנוז: שביבי אורות חנוכה.
אור הנצח: שביבי אורות פורים ופרשיות שקלים וזכור.
ילקוט מספר אור הכיפורים: פרקי הלכה ואגדה, הגות ופנימיות התורה על התשובה ועבודת יום הכפורים.
כוונות לתפלות ראש השנה: פרק מתוך הספר "אור הקול": שביבי אורות ראש השנה.
קול צופיך, אגרות וקטעי יומן - רבי דוד כהן לרבו הרב אברהם יצחק הכהן קוק.
מועדי קודש - ביאורים למדרש בראשית רבא, ברייתא דמלאכת המשכן, פסיקתא רבתי, סיפרא ועוד מדרשים: פרשת ויחי.
ספר קול ואור: שביבי אורות ראש השנה בהלכה, באגדה ובמחשבה.
ליקט את החוברת "אורות הטהרה: קבוצת מאמרים ואגרות בענייני צניעות וטהרת המשפחה" מאת הרב קוק (ה'תשמ"ד).
הרב יוסף חיים קנטור (נולד בי' בשבט תשכ"ט, 1969) הוא שליח חב"ד הראשי בתאילנד, מייסד ועד הכשרות של בנגקוק והעומד בראשו.
קנטור נולד בברוקלין, ניו יורק לנחמה, בת הרב אברהם דוב העכט, רב קהילת הסורים ושליח חב"ד בניו יורק, ויו"ר ראש איגוד רבני אמריקה; והרב יצחק קנטור.
בצעירותו גדל בסידני, ולאחר מכן במלבורן, אוסטרליה.
הוא למד בישיבת תומכי תמימים במלבורן ובישיבת תומכי תמימים מוריסטאון, ניו ג'רזי.
בשנת ה'תש"ן עבר ללמוד בישיבת תומכי תמימים ליובאוויטש המרכזית שבמרכז חב"ד העולמי, שם קיבל סמיכה לרבנות.
בכסלו תשנ"ב התחתן עם נחמה דינה, בתו של הרב שניאור זלמן שמוקלער, שליח חב"ד בלוס אנג'לס, קליפורניה.
בשנת 1993 התאחדו הקהילה האשכנזית והספרדית בתאילנד ופנו לרב משה קוטלרסקי בבקשה שה"מרכז לענייני חינוך" ישלח רב לנהל את קהילתם.
לאחר תקופה קצרה נבחר הרב קנטור.
בי"ד באייר תשנ"ג הגיע לבנגקוק שבתאילנד יחד עם זוגתו ובתו.
עם הגעתו לבנגקוק התחיל ברבנות, החזיר את מקווה הטהרה לשימוש, הנהיג שחיטה כשרה, פתח בית ספר יהודי, הקים בית קברות יהודי ועוד.
כבר בשנה הראשונה לשהותו בבנגקוק הבחין במספר הרב של תיירים ישראלים הפוקדים את המדינה ובעזרת כמה תלמידי ישיבה התחיל לעשות פעילויות עבורם בליל ראש השנה, ליל הסדר, ובהמשך גם סעודות שבת.
מיד לאחר פטירתו של הרבי מליובאוויטש בשנת 1994 פתח הרב קנטור באופן רשמי את "בית חב"ד אור מנחם" - בית חב"ד למטיילים, הראשון מסוגו בעולם, זמן קצר לאחר מכן הביא את הרב נחמיה וילהלם וזוגתו לנהל את הפעילות למטיילים.
במשך הזמן הרחיב קנטור את פעילותו ופתח בתי חב"ד בצ'יאנג מאי, קוסמוי, פוקט ובמדינות נוספות לואנג פרבאנג שבלאוס, בקמבודיה, נפאל ומומבאי שבהודו.
בצונאמי של 2004 ניהל קנטור מערכת איתור נעדרים, ועזר בשליחת גופות הנפטרים לקבורה במדינת מוצאם.
פתח מוקד עזרה לנפגעים המקומיים בסיפוק מצרכי מזון, בגדים ועזרה כספית לכפרים ואזורים שנפגעו באסון.
כמה שבועות אחרי האסון ארגן "יום כיף" עם מתקנים ואטרקציות למאות ילדים שאיבדו את ביתם.
גולת הכותרת של האירוע היה חלוקת צעצועים לכל ילד וילדה, הצעצועים היו מפרויקט Tsunami Toy Drive שהתחיל קנטור, במסגרתו ילדים מרחבי ארצות הברית שלחו את הצעצועים שלהם לשמח את הילדים התאילנדים – בפרויקט השתתפו אלפי ילדים, את הצעצועים חילק הראשון לציון שלמה משה עמאר.
במלאת שנה לצונאמי ארגן טקס "אזכרה" לחללים בהשתתפות הנסיכה אובול ראטאנה.
בהמשך, הביא תחתיו עוד שלוחים לסיוע בפעילות עם בני הקהילה, המונים כהיום כאלף משפחות, ובפעילות עם המטיילים הישראלים הרבים שמגיעים לבקר מדי שנה במדינה.
בשנת 2007 נשא את הנאום המרכזי בכינוס השלוחים העולמי, בנוכחות אלפי שליחי ותומכי חב"ד.
יוסף חיים קסטל (קאשטיל; 30 במרץ 1899 – 11 באפריל 1968) היה מתרגם, סופר ועיתונאי, איש ציבור ופעיל ציוני, מנהל המרכז הארצי של קרן היסוד בארץ ישראל ונציג התנועה הציונית בצרפת.
נודע בגרסה החלופית שכתב להצהרת בלפור, שבמרכזה עמד רעיון המדינה אחת לשני עמים.
נולד בירושלים ב-30 במרץ 1899 (י"ט בניסן ה'תרנ"ט) לרב יהודה קסטל, בן למשפחה ספרדית שעלתה לארץ ישראל לאחר גירוש ספרד, ולרחל בת יוסף אנקונה מאיטליה.
בצעירותו למד בתלמוד תורה שניהל אביו, בבית הספר של כל ישראל חברים ובגימנסיה העברית בעיר.
בשנת 1917 החל ללמוד בגימנסיה הרצליה בתל אביב.
בתקופת מלחמת העולם הראשונה שירת בצבא הטורקי כמתורגמן מתנדב לשפות צרפתית, ערבית וטורקית.
כן שימש כסגן קצין, ולאחר תקופה שימש כמזכירו האישי של מפקד המחנה הצבאי בבאר שבע למשך שנתיים.
לאחר שביתת הנשק עבר לירושלים והחל לשמש כמזכיר בתחנת הבריאות העברית.
זו החל לפעול ציבורית למען עדות המזרח בירושלים, ונמנה עם מייסדי "הסתדרות הספרדים הצעירים" (לימים ספרדים ועדות המזרח), אגודות "שפתנו" ו"הרצל", ונמנה עם מייסדיה ושחקניה הראשיים של "הבימה העברית".
בשנת 1920 (ה'תר"ף) החל לשמש כמזכיר בית משפט השלום העברי בירושלים, וכמזכיר בית המדרש למורים בהנהלת דוד ילין, וכשנוסד עיתון הארץ נמנה עם פעיליו וחברי המערכת שלו.
בתקופה זו החל לשמש כחבר בלשכת העיתונות של ההנהלה הציונית וועד הצירים לארץ ישראל, ולאחר מכן התמנה לשמש כמנהלה.
בשנת 1921 (ה'תרפ"א) שימש כמזכיר המחלקה המדינית לענייני ערבים, ולאחר ארבע שנים עזב את משרתו, לאור חילוקי דעות בינו לבין ראשי ההנהלה הציונית.
בשנת 1925 (ה'תרפ"ה) עבר להתגורר בתל אביב, והחל לשמש כנציגה של סוכנות ידיעות ישראלית, וכמזכירו של חיים נחמן ביאליק במערכת חברת דביר.
לאחר תקופה החל לשמש כמנהל המרכז הארצי של קרן היסוד וכמנהל התעמולה הראשון שלה, והודות לפעילותו שם, הוקמו ועדים שונים בערים ובמושבות.
כן נמנה עם מנהלי התעמולה הראשונים למען תוצרת הארץ, ובתקופה זו הוציא לאור בתל אביב עלון יומי בשם "הזמן" שעסק בענייני מדיניות מסחר וטלגרמות, והופיע במשך 28 פעמים.
בסוף שנת 1925 (ה'תרפ"ה) נסע לפריז שבצרפת כדי להשתלם בעיתונות ובספרות, ולמד שם באוניברסיטה מקומית.
בתקופת שהותו שם מונה על ידי ההנהגה הציונית בלונדון לשמש כנציג וכמארגן העבודה הציונית בצרפת, ויחד עם מספר ידידים, ייסד שם את הסתדרות "תרבות".
בתקופה זו גם ייסד וניהל את לשכת "צרפת ארץ ישראל" ולשכת המסחר שלה.
בשנת 1927 (ה'תרפ"ז) עבר להתגורר בלונדון, וייסד שם בשיתוף עם חברת "פלסטין לויד" מפריז חברה לעידוד התיירות לארץ ישראל בשם "פלסטין אנד אורינט לויד'י".
בלונדון הוציא לאור שבועון אנגלי מצויר בשם "Jewish World" בעריכתו, שבאמצעותו נלחם נגד האנטישמיות של קבוצות אנגלים ופשיסטים כדוגמת אוסוואלד מוסלי.
בשבועון זה כתבו בין היתר אלפרד מונד, סטיבן שמואל וויז, לואי גולדין והרב משה גסטר.
בהמשך הועבר השבועון לבעלות אחרת ושימש ככלי ביטוי של הציבור היהודי באנגליה.