tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בנוסף התייחס ריקרדו למשך ההשקעה כגורם הקובע את הערך היחסי: ההשקעה של חקלאי בזרעי חיטה, אותם יש לשתול ולגדל במשך שנה, אינה זהה להשקעה של אופה בזרעי חיטה, אותם הוא טוחן ואופה בתוך שבוע.
מחזור הפעילות הקצר יותר של האופה מאפשר לו להחזיר את ההשקעה בתוך זמן קצר יותר.
בהתאם לכך הבחין ריקרדו בין שימוש בהון חוזר – כלומר השקעה בעלת מחזוריות קצרה, כמו חומרי גלם – לבין שימוש בהון יציב, כלומר השקעה בנכסים לטווח ארוך כמו מכונות וציוד.
האופן שבו פיתח ריקרדו את התאוריה שלו בפרקים ארבע וחמש ב"עקרונות הכלכלה" הביא פרשנים וכלכלנים בתקופה מאוחרת יותר לראות בתאוריה שלו גרסה מוקדמת של תאוריית ערך של עלות הייצור (Cost Theory of Value), שבה עלות ההשקעה של היזם בכל שלב נקבעת באופן כללי לפי כמות העבודה שהוא נדרש להעסיק.
הרעיונות שהציע ריקרדו בנוגע לעבודה כגורם הקובע את הערך עוררו ביקורת מיד עם פרסום "עקרונות הכלכלה".
הכלכלן הצרפתי ז'אן בטיסט סיי כתב בהקדמה למהדורה הצרפתית של הספר כי "נדמה שמר ריקרדו אינו כולל [בתרומה של המכונות לערך של הסחורה] את הרווח או הריבית על ההון הכלולה במחיר הסחורות".
תומאס מלתוס, שפרסם את ספרו "עקרונות הכלכלה המדינית" בשנת 1820, ביקר את ריקרדו על כך שאינו כולל בתוך עלות העבודה גם את הרנטה על הקרקע.
ריקרדו עצמו ראה בשאלת הערך בעיה סבוכה, ואף לא היה מרוצה לחלוטין מההסבר שהוא עצמו סיפק לה.
במכתב משנת 1823, זמן קצר לפני מותו, כתב ריקרדו כי: "הקושי שבנושא הערך העסיק את מחשבותיי, אך מבלי למצוא באופן משביע רצון את דרכי החוצה ממבוך זה"; במכתב מוקדם יותר לתלמידיו הוא כתב כי: "אני לא שבע רצון מההסבר נתתי לעקרונות הקובעים (Regulate) את הערך".
בשנת 1825, שנתיים לאחר מותו של ריקרדו, פרסם ההוגה הבריטי סמואל ביילי מאמר בשם A Critical Dissertation on the Nature, Measure, and Causes of Value, שביקר את רעיונותיו של ריקרדו.
על אף שהמאמר לא זכה לפרסום נרחב בתקופתו, הוא השפיע רבות על הכלכלנים המובילים באותה התקופה.
לאחר מותו של ריקרדו בשנת 1823 המשיכו תלמידיו – ובעיקר ג'יימס מיל וג'ון רמזי מקולש (John Ramsey McCulloch) – לדבוק בתאוריית העבודה שהוא הציע.
מיל ומקוליש ניסו להתמודד עם הבעיה שיצרה שאלת הריבית בתאוריה של ריקרדו, ורוברט טורנס (Torrens) ניסה למנוע מהתאוריה "לגלוש" לקווים כלליים של תאוריית עלות (Cost) על ידי הגדרת העלות כ"עבודה צבורה".
אולם האסכולה הכלכלית שהתגבשה סביב רעיונותיו של ריקרדו החלה לאבד ממעמדה וחשיבותה מיד לאחר מותו, בין היתר בשל חוסר היכולת של ממשיכי ריקרדו להתמודד עם הביקורת שהועלתה כלפי הרעיונות המופיעים ב"עקרונות הכלכלה".
עם זאת, רעיונותיו של ריקרדו המשיכו להשפיע על כלכלנים במשך המאה ה-19, בפרט בבריטניה ובגרמניה.
קבוצה נוספת שהושפעה מהרעיונות של ריקרדו לעבודה ולערך כללה הוגים סוציאליסטים כמו תומאס הודג'סקין (Hodgskin), ויליאם תומפסון, ג'ון גריי, צ'ארלס הול ואחרים.
הוגים אלה, שזכו לכינוי "ריקארדיאנים סוציאליסטים", אימצו את תאוריית הערך של העבודה כפי שהציגה ריקרדו, והשתמשו בה כדי לטעון בדבר הצורך בתיקונים סוציאליים שישפרו את מצבו של מעמד הפועלים.
במאמר בשם An Inquiry into the Principles of the Distribution of Wealth, שהתפרסם בשנת 1824, טען תומפסון כי העבודה היא שמייצרת את כל ערך החליפין של הסחורה, ולכן כל התוצרים של העבודה צריכים להיות שייכים לעובד.
תומפסון טען כי במצב החברתי הנוכחי, נתח הארי של הערך (או הרווח) מגיע לבעל ההון (Capital) או לבעל הקרקע (Land), במקום לפועל.
הרעיונות שהציע תומפסון במאמרו השפיעו רבות על הכלכלנים הגרמנים יוהאן קרל רודברטוס (Rodbertus) וקרל מרקס.
הודג'סקין פרסם בשנת 1825 מאמר בשם Labour Defended against the Claims of Capital, שבו קבע כי "אני מתייחס אליהם [לרעיונותיו של ריקרדו] לא כדי להאיר את הגאוניות והעומק של הכותב, אלא מפני שהתאוריה שלו מאשרת את האבחנות שהצעתי זה עתה – כלומר שהסחטנות של הקפיטליסט היא הסיבה לעוני של הפועל".
תאוריית העבודה של ריקרדו והשימוש שעשו בה הריקארדיאנים הסוציאליסטים השפיעה מאוד על קרל מרקס, והוא ניסה לעקוף את המכשולים בהם נתקל ריקרדו מכיוון אחר.
בתחילת החלק הראשון של "הקפיטל" העלה מרקס את השאלה כיצד הסחורות – שערך השימוש שלהן כל כך מגוון ושונה זו מזו – בכלל ניתנות להשוואה על בסיס קנה מידה משותף, כלומר שיש להן בכלל ערך חליפין.
התשובה של מרקס הייתה שמלבד ערך השימוש, הדבר המשותף לכל הסחורות (מלבד הנדירות, אותן הזניח מרקס בדומה לריקרדו) הוא שהן תוצר של עבודה אנושית:
בדומה לריקרדו, גם מרקס הבחין בין שני מושגים שונים של "עבודה": הראשון מתייחס לכמות העבודה שמבוצעת (labor power), ונמדד בשעות, והשני מתייחס לערך הכולל של כמות העבודה שצורך העובד לקיומו, המגולמת בין היתר במזון, הכשרה ומגורים - ובמובן מסוים "מייצרת" את העבודה שהוא עושה בפועל.
את יחידות העבודה בהן השתמש עבור "כוח העבודה" הגדיר מרקס כיחידה קבועה, הומוגנית ובלתי משתנה, המייצגת את כוח העבודה הממוצע בחברה.
לפי מרקס, הערך של כוח העבודה שמייצר כל עובד נקבע לפי כמות העבודה "הנדרשת מבחינה חברתית" (socially necessary) עבור קיומו, כך שהוא יוכל לייצר כוח עבודה בעצמו.
כך, חידושים טכנולוגיים, שמקטינים את כמות העבודה הנדרשת להפקת מוצר כלשהו, מביאים לירידה בכמות העבודה ההכרחית מבחינה חברתית להפקת המוצר, ובכך מקטינים את ערך החליפין של עבודת הפועל העוסק במלאכה.
מרקס מביא כדוגמה את תהליכי התיעוש בבריטניה, שם "המעבר לשימוש בנולי אריגה משוכללים [..] ככל הנראה הוריד בחצי את כמות העבודה הנדרשת לאריגת כמות מסוימת של חוטים לבד.
האורגים שהשתמשו בעבודת יד [...] המשיכו להזדקק לאותה כמות זמן כמקודם לאריגת הבד.
כיוון שכך, התוצר של שעת עבודה אחת שלהם לאחר השינויים שיקף חצי שעת עבודה הכרחית מבחינה חברתית, ובהתאם ירד הערך שלה למחצית מערכה הקודם".
תאוריית הערך של העבודה שימשה את מרקס כדי להסביר את מה שהוא ראה כתהליך ההיווצרות של "ערך עודף" (surplus value) בתהליך הייצור הקפיטליסטי, וכבסיס לתאוריית הניצול שלו (exploitation theory).
לפי מרקס, ניתן למדוד את כמות העבודה שמבצע הפועל לפי הערך הכולל של כוח העבודה שמושקע באמצעים לקיומו ולהכשרתו.
נניח שהערך הכולל של אותו כוח עבודה, לאורך חייו של הפועל, מתבטא בשש שעות עבודה ביום.
המעסיק הקפיטליסט מחייב את הפועל לעבוד שמונה שעות ביום, כשהשעתיים הנוספות הן הערך העודף שקובע את הרווח שלו.
תאוריית הניצול של מרקס התבססה על ההנחה שרק כוח עבודה מייצר ערך עודף, ולא נכסי הון כמו מכונות או ציוד, שלכאורה רק "מעבירים" את הערך הקבוע שלהם אל הסחורה.
ואולם, כפי שציינו מבקריו, הערך הקבוע לכאורה של כל מכונה אמור לכלול בתוכו מלכתחילה את הערך העודף שלכאורה נוצר בתהליך הייצור שלה עצמה; באותו האופן, הערך של המזון שצורך הפועל כולל בתוכו את הערך העודף שנוצר בתהליך הייצור שלו.
במילים אחרות, העלויות של המעסיק הקפיטליסט כוללות גם את הערך העודף שעליו לשלם עבור אמצעי המחייה של פועליו וחומרי הגלם הנדרשים לעבודה, ולכן לשיטתו של מרקס אינם משקפים את כמות העבודה "הנדרשת מבחינה חברתית", ואי אפשר לחשב אותם בלי להזדקק למנגנון של היצע וביקוש.
הכלכלן האוסטרי אויגן פון בהם-באוורק ביקר בחיבורו "הון וריבית" את ההוכחה הבסיסית של מרקס לכך שמקור הערך של המוצר הוא העבודה.
בוהם-באוורק טען כי התעלמותו של מרקס מערך-השימוש בנימוק שבחליפין ערך שימוש אחד זהה למשנהו היא דוגמה ל"כשל לוגי מן הסוג החמור ביותר".
כשל חמור עוד יותר, טען בוהם-באוורק, טמון בטענתו של מרקס, לפיה אם מתעלמים מערך השימוש, נותרת רק תכונה משותפת אחת — זו של היותם תוצרי עבודה.
לפי בוהם-באוורק ישנו מגוון אפשרויות אחרות: היות המוצר במחסור ביחס לביקוש, היותו אובייקט ביקוש והיצע, היותו רכושו של מישהו, היותו מוצר טבעי ועוד.
פסק דינם של רוב הכלכלנים אחרי הופעת תאוריית הערך השולי היה שתע"ה הופרכה ואינה יכולה לשמש תורת ערך תקפה .
אחרי הופעת תאוריית הערך השולי בשנת 1871 ואחרי הביקורת של בוהם-באוורק בשנת 1884 היחידים שהמשיכו להתייחס במידה כלשהי של רצינות לתע"ה היו מרקס וההוגים סוציאליסטיים שהלכו בעקבותיו.
את גישתם של שאר העוסקים בכלכלה ביטא בתמציתיות הכלכלן אלפרד מרשל כאשר כתב ב"עקרונות הכלכלה" שלו משנת 1890:
על הממשל המדיני: מסכת שנייה, ג'ון לוק, הוצאת מאגנס, 1959
עקרונות הכלכלה המדינית והמסים, דייוויד ריקרדו, תרגם פרופ' בנימין זיו, נ.
תאוריית הייחוס היא תאוריה מתחום הפסיכולוגיה החברתית שמנסה לתת מסגרת להבנת התהליכים אשר אנשים עוברים בניסיון להשיג מידע על תכונותיהם הקבועות של אחרים, על מטרותיהם ועל המוטיבציות שלהם ובעקבות כך לחזות התנהגות של פרטים נוספים.
תאוריית הייחוס מנסה להסביר מתי אנשים נוטים לבצע סוגים שונים של ייחוסים, את הצורה בה הם מבצעים אותם ואת השימוש שנעשה במידע זה.
הפסיכולוג האוסטרי, פריץ היידר תיאר בעבר שכמו שמדען מחפש סיבות לתופעות בטבע, כך בדיוק, כל אדם מחפש סיבות למה שקורה סביבו.
על בסיס תפיסה זו פיתח היידר את תאוריית ייחוס הבסיסית.
הראשונים לחקור את האופן בו נוטים לבצע ייחוס הלכה למעשה, הם ג'ונס והריס (1967), במחקר שערכו הגיעו השניים למסקנה שייחוס סיבות להתנהגות מסוימת של אדם לפי נסיבה פנימית או חיצונית, נערך תוך שיש למתבונן בפעולה מהצד, הנטייה להעניק משקל גבוה יותר לנסיבה הפנימית של הנצפה מאשר לנסיבה חיצונית.
ניסוי המשך שנערך בשנת 1977 חיזק את מסקנת מחקרים של ג'ונס והריס, לפיה ישנה נטייה אנושית להסביר התנהגויות באופן תכונתי על בסיס נסיבות פנימיות, תוך הענקת משקל פחות לנסיבות חיצוניות התלויות בהקשר כהסבר להתנהגות.
לשם המחשה, הסיבה בגינה פלוני נוהג בכביש הצפוף ביותר בארץ הוא עושה תאונה, יכולה להיות נעוצה בנסיבות הפנימיות או בנסיבות החיצוניות שמתרחשות כאשר הוא נוהג בכביש: נסיבה פנימיות שגרמה לתאונה יכולה להיות קשורה בחרדה ממקומות צפופים – בכביש אחר שאינו כה צפוף, סביר שחרדה זו לא הייתה מתעוררת.
מנגד, נסיבה חיצונית שגרמה לתאונה יכולה להיות קשורה בכך שהכביש בנוי באופן המקשה על ראות בתנאי צפיפות למשל – גם כאן, בכביש שבו הראות טובה סביר שפלוני לא היה מבצע תאונה.
התאוריה של הרולד קלי לגבי ייחוס סיבתי מתמקדת בניסיוננו כבני אדם להבין האם התנהגותו של אדם נובעת מסיבה חיצונית - סיבה הנובעת מהמצב בו האדם נמצא, או מסיבה פנימית - תכונה, רגש או מוטיבציה של האדם.
לפי תאוריה זו, קיימים שלושה היבטים אשר יקבעו את סוג הייחוס שנבצע: ייחודיות ההתנהגות, עקביותה ומידת הקונצנזוס לגביה.
ייחודיות ההתנהגות היא המידה בה תגובתו של אדם לגירוי או אירוע זה ייחודית לאירוע ושונה מתגובתו לגירויים או אירועים אחרים.
עקביות ההתנהגות היא המידה בה האדם מתנהג בצורה דומה כתגובה לאירוע או גירוי בסיטואציות שונות לאורך זמן.
מידת הקונצנזוס לגבי התנהגות היא המידה בה התנהגותו של אדם מקובלת חברתית, כלומר האם מרבית האנשים יתנהגו דומה בתגובה לאירוע או גירוי דומה.
במקרה של רצייה חברתית (קונצנזוס) נמוכה, ייחודיות נמוכה ועקביות גבוהה אנשים נוטים לבצע ייחוס פנימי.
במקרה שכל השלוש גבוהות אנשים נוטים לבצע ייחוס חיצוני.
את מידת הקונצנזוס אנו קובעים על פי רוב בעזרת היוריסטיקת הנגישות.
למשל, אם רוב בני האדם שנוסעים בכביש בו נסע פלוני עושים תאונה, השופט ייטה לייחס את התאונה לנסיבותיה חיצוניות הקשורות בתנאי הדרך ולמצב הכביש, ולא לנסיבה פנימית של פלוני, היות שישנו קונצנזוס גבוה.
כמו כן, אם נניח שבכבישים צפופים אחרים שפלוני נוסע בהם הוא לא עושה תאונות, גם כאן ייטה השופט לייחס את התאונה לנסיבה חיצונית, של תנאי הכביש למשל, היות שלא החרדה של פלוני היא שהשפיעה על התרחשות התאונה, היות הייחודיות גבוהה.
לבסוף, ככל שפלוני נוסע בכביש הצפוף במועדים שונים ובכל פעם עושה תאונה, גם אם רמת החרדה שלו הייתה נמוכה, השופט ייטה לייחס את התאונה לנסיבה החיצונית וזאת לאור עקביות גבוהה.
עם המחקר המשפיע של ג'ונס והריס (1967) השתרשה במחקר ההבנה כי מודל השונות המשותפת איננו רלוונטי, שכן האו אינו לוקח בחשבון את אותה נטייה של אנשים להעניק משקל גבוה יותר לנסיבה הפנימית של הנצפה מאשר לנסיבה החיצונית.
להבדיל מהתאוריה של קלי, אשר מנסה לנתח מתי אנשים מסיקים על תכונות קבועות של אדם אחר לפי התנהגותו, מודל ההסקה ההולמת של ג'ונס ודייוויס מנסה להבין מתי נסיק ייחוסים לגבי עמדות ורגשות שיש לאדם אחר לפי התנהגותו.
נקודת המוצא של המודל היא שלכל אדם ישנן תכונות ונטיות מסוימות (כגון נדיבות או אכזריות), אשר באות לידי מימוש בכוונותיו.
אם אדם נדיב למשל, הוא ייטה להושיט עזרה.
הנחה זו מאפשרת לצופה מהצד להניח שאדם שמגיש עזרה אכן התכוון לעשות זאת, ולכן גם סביר כי תהיה לו תכונת הנדיבות.
תנאי נוסף שהצופה מהצד לוקח בחשבון הוא תחומי הידע והיכולת של האדם בתחום שבו הוא פועל - אין די בתכונה וכוונה, יש גם צורך בידע.
לדוגמה, אדם נדיב עם כוונה לעזור בתיקון תקר בגלגל לא יוכל לעשות זאת ללא הידע המתאים.
הצופה מודע לכך שישנם אילוצים מצביים או חברתיים אשר הביאו את האדם להתנהגות, את חלקם הוא יכול לראות ואת חלקם ניתן לשער.
לעומת זאת, את תכונותיו של האדם לא ניתן לראות, ולכן יש צורך לשער לגביהן.
לפי מודל ההסקה ההולמת של דייוויס, הצופה מהצד יסיק על אדם בדרך כלל כאשר מדובר בהתנהגות חד-פעמית של האדם.
אם להתנהגות יש השלכות אישיות על הצופה, עולה הסיכוי שיעשה הסקה הולמת.
הנטייה להסקה גוברת עוד יותר במידה והוא חושב כי ההתנהגות נעשתה במכוון.
במקרה שאנו סבורים כי קיימות סיבות אפשריות רבות להתנהגותו של אדם נבצע הפחתה של המשקל שאנו מייחסים לגורם מסוים במקרה שיש גורמים נוספים שהיו יכולים להניע את האדם לביצוע ההתנהגות.
בצורה דומה במקרה שקיימים גורמים רבים שהיו יכולים למנוע אדם מלהתנהג כך, נגדיל את המשקל שאנו מייחסים לגורם.
השפעת הייחוס על רגשות והתנהגות עתידית
ויינר הציע מודל נוסף העוסק בתהליך הייחוס, אולם מכיוון מעט שונה.
מודל ההסקה ההולמת של דייוויס מנסה לנסח את התנאים לכך שיבוצע ייחוס.
המודל של ויינר לעומת זאת שם דגש על סוג הייחוס שיעשה.
לפי המודל של ויינר לסוג הייחוס תהיה משמעות על רגשותיו של הצופה מהצד, אשר יכולה להשפיע על התנהגותו בהווה או בעתיד.
להתנהגות קודם רגש, הרגש תלוי בממדי הייחוס.
ויינר הוסיף שני ממדים נוספים לייחוס: מידת היציבות של הגורמים להתנהגות - עד כמה אנו סבורים שהגורם להתנהגות יציב לאורך ציר הזמן, ומידת השליטה של האדם על הגורם להתנהגות - עד כמה אנו סבורים כי ניתן היה לשלוט בגורם שהביא להתנהגות זו, לאו דווקא על ידי האדם עצמו.
לממדים אלו חשיבות גדולה בהמשך ההתנהגות של הצופה מהצד.
לדוגמה חולי איידס אשר נדבקו עקב מנת דם נגועה במהלך טיפול בהמופיליה, לעומת חולים שנבדקו עקב מגע מיני לא מוגן.
במקרה של הראשונים, לא הייתה להם שליטה על מהלך העניינים ולכן הצופה מהצד יעשה ייחוס חיצוני.
ארגוני התרמה נאלצו להתמודד עם נקודה זו בגיוסי תרומות.
דוגמאות נוספות לרגשות תלויי ייחוס לפי המודל של ויינר:
תחושת הכרת תודה - תופיע בעקבות ייחוס חיצוני, חיובי ונשלט.
למשל לאחר שאדם עוזר לנו ברכישת ציוד במחיר טוב.
כעס - יופיע בעקבות ייחוס חיצוני, שלילי ונשלט.
כלומר ויינר טוען שכעס הוא רגש תלוי ייחוס, ולא תגובה אוטומטית לתוצאה שלילית.
רחמים - דבר שלילי קורה לאדם אחר אשר אין לו שליטה על כך.
לו הייתה לו שליטה, לא הייתה מתעוררת תחושת רחמים.
את הנטייה של אנשים לתת הערכת יתר לכוחן של נסיבות פנימיות והערכת חסר לנסיבות חיצוניות בייחוס סיבות להתנהגות, כינה פרופסור לי רוס בשם "טעות הייחוס הבסיסית", בקובעו שטעות זו היא הבסיס הרעיוני לכל תחום הפסיכולוגיה החברתית.
הליך שגוי זה נובע מחוסר במידע על הפרט עליו מבוצע הייחוס.
זאת לעומת המצב התקין של ייחוס תכונתי שבו פרט רציונלי מסתכל על התנהגות האדם ועל ההקשר של התנהגותו ואז נותן פירוש של משמעות ההתנהגות.
במצב של היכרות עם העולם הנצפה, וקיום של מידע אודותיו, פירוש משמעות ההתנהגות תתבצע בצורה תקינה של שקלול ההתנהגות עם ההקשר.
לעומת זאת, כאמור בסיטואציה של מידע חסר תהליך העיבוד הקוגניטיבי במוח האדם מתבצע בצורה מוטעית: בשלב הראשון הפרט מזהה התנהגות של אחר ומייחס להתנהגות תכונה או אמונה שמתאימה לה (אפיון).
שלב זה הוא אוטומטי ולא מצריך חשיבה.
בשלב השני הפרט משקלל את ההקשר והנסיבות החיצוניות בהן בוצעה ההתנהגות ומבצע תיקון להיסק שעשה באופן אוטומטי.
שלב זה אינו אוטומטי ומצריך חשיבה.
אפילו במקרה שקבוצת אנשים צפו באותו אירוע, רב הסיכוי שתהיה שונות בייחוסים שכל אחד מהם יבצע.
שגיאת הייחוס הבסיסית היא הנטייה להסביר את התנהגותם של אחרים על ידי תכונות פנימיות אפילו כשקיימות סיבות מצביות, ואילו את התנהגותנו שלנו אנו נוטים להסביר על ידי גורמים מצביים (כלומר חיצוניים).
הטיה נוספת בייחוס היא הטיה לטובת העצמי - הנטייה לייחס פעולות שליליות שלנו לגורמים חיצוניים ואילו פעולות חיוביות, כלומר רצויות מבחינתנו, לגורמים פנימיים.
הטיה זו נפוצה יותר בתרבויות המערב אשר שמות דגש רב יותר על אינדיבידואליזם.
יש לציין כי ההטיה לטובת העצמי עלולה לגרום לטעויות בשיפוט המציאות האובייקטיבית, אולם מחקרים מראים כי בקרב הסובלים מדיכאון ישנו שימוש מצומצם מאוד בהטיה זו, ולעיתים אף קיימת הטיה הפוכה (ריאליזם דיכאוני).
טעות ייחוס נוספת היא אפקט דפרנציאלי לפועל-צופה - הנטייה שלנו לפרש את התנהגותנו על ידי גורמים מצביים ואילו את התנהגות האחר על ידי גורמים פנימיים.
תאוריית הייחוס מהווה דוגמה מצוינת לתאוריה שמצאה מקום חשוב גם ביישומים.
שתי דוגמאות בולטות ליישומים כאלו הם שימוש בתאוריית הייחוס בטיפול בדיכאון וכן בהבנה של מקורות האפליה אשר עוזרת בחיפוש דרכים להימנעות ממנה.
שיטת הטיפול בדיכאון אשר משתמשת בתאוריית הייחוס מסתמכת על ממצאים המצביעים על כך שבקרב הסובלים מדיכאון ישנו שימוש מופחת בהטיה בשירות העצמי ולעיתים אף נטייה הפוכה: האדם מייחס את הצלחותיו שלו לגורמים חיצוניים שאינם תלויים בו ואילו את כישלונותיו לגורמים פנימיים בתכונותיו.
נטייה זו מביאה בעצם לתחושה של חוסר שליטה.
טיפול לפי גישה זו יעזור למטופל לייחס לפחות חלק מהצלחותיו לגורמים פנימיים, ובצורה דומה לייחס לפחות חלק מהכישלונות לגורמים חיצוניים אשר אינם בשליטתו.
כאמור, תאוריית הייחוס מציעה גם הסבר לפחדם של מיעוטים לצאת כנגד אפליה: פחד מפני ייחוס שלילי כלפי המתלוננים על אפליה.
המופלה חושש כי תיוחס לו תכונת "מתלונן סדרתי".
מחקרים שבוצעו על סטודנטים באמריקה הצביעו על כך כי אכן קיימת נטייה לבצע ייחוס שלילי שכזה.
תאוריית המודרניזציה היא מקבץ תאוריות במדעי החברה העוסקות בריבוד הגלובלי, פרי יצירתם של אינטלקטואלים שונים, ובמרכזה דגם של תהליך התפתחות כלכלית וחברתית המציג את הריבוד הגלובלי כתוצאה של הבדלים בקידמה החברתית, בדגש על ההתפתחות הטכנולוגית.
התאוריה התפתחה בארצות הברית בשנות ה-50 של המאה ה-20, והייתה לה השפעה רבה על מדיניות החוץ של ארצות הברית בעידן הפוסטקולוניאלי ובהקשר של המלחמה הקרה.
הטענה המרכזית של התאוריה היא חשיבותה של הטכנולוגיה התעשייתית ושל הקידמה החברתית והתרבותית באופן כללי, כקובעת את רמת החיים של כל חברה וחברה.
המחסום העיקרי, על פי תאוריית המודרניזציה, מפני ההתפתחות הטכנולוגית ואגב כך גם ההתפתחות הכלכלית, היא המסורת.
הטענה היא שחברות מסורתיות נוטות לדחות חידושים טכנולוגיים ועל ידי כך בולמות את התפתחותן הכלכלית.
וולט רוסטוב התמקד בספרו "שלבים של צמיחה כלכלית: מניפסט לא-קומוניסטי" (1960) בצד הכלכלי של המודרניזציה, וניסה להראות מהם הגורמים שמדינה צריכה כדי להגיע לדרך המודרניזציה.
רוסטוב תיאר את תהליך ההתפתחות הכלכלית בצורה אבולוציונית:
השלב המסורתי, במסגרתו ישנה התנגדות גדולה של החברה המסורתית לחידושים טכנולוגיים.
החיברות המסורתי כל כך חזק עד שהפרטים בחברה אינם מוכנים לאמץ דפוסים חברתיים-כלכליים חדשים, ואף לא לתת בידי פרטים אחרים את החופש לאמץ דפוסים אלה.
בשלב זה החברות המסורתיות עשירות מבחינה רוחנית, אך הן דלות מאוד מבחינה כלכלית.
שלב ההמראה, במסגרתו החברה הולכת ומתנערת מכבלי המסורת, ודפוסים חדשים, כגון אינדיבידואליזם, חדשנות אינדיבידואלית והישגיות מתחילים לתת את אותותיהם.
על פי תאוריה זו בריטניה הגיעה לשלב זה בתחילת המאה ה-19, וארצות הברית כעשרים שנה לאחר מכן.
תאילנד היא דוגמה למדינה אשר בסוף המאה ה-20 נמצאה בשלב זה.
שלב החתירה לבגרות טכנולוגית, במסגרתו ישנו משק כלכלי פעיל ומגוון, המעודד יתרונות טכנולוגיים.
בשלב זה ישנה ירידה ניכרת ברמת העוני המוחלט, וישנם תהליכי עיור מואצים, התמחות תעסוקתית, כרסום בקהילה ובמסורות המשפחתיות ואינדיבידואליזם הולך וגובר.
שלב הצריכה ההמונית, במסגרתו הייצור ההמוני מוביל לצריכה המונית.
ארצות הברית נכנסה לעידן זה בתחילת המאה ה-20.
חברה מודרנית מתנהלת על פי יממה בת 24 שעות, בה מתנהל סדר יום שמוגדר מראש.
קיימת שעה מוגדרת לפתיחת עסקים, ללימודים במוסדות חינוך, לזמני ארוחות.
כן החברה מתנהלת על פי לוח זמנים שנתי - תשלומים מתבצעים בתאריכים מסוימים, דו"חות מוגשים בתאריכים מוגדרים מראש, תקציבים מוגדרים על פי זמן, זמני החופשות נקבעים מראש.
גם למשימות שונות נקבע פרק זמן ברור להשלמתן.
בחברה מודרנית הפרט הוא הריבון על חייו.
הוא ייחודי, אוטונומי ועצמאי, ועומד במרכז המחשבה.
החברה המודרנית מאופיינת במשימות רבות הדורשות עבודת צוות, במגוון רחב של תחומים.
עבודות צוות בחברות מודרניות הן לא פעם מורכבות ביותר, וכרוכות בתכנון דקדקני מראש, תזמון משימות, ניהול וביצוע מדויקים.
דווקא בגלל הנטייה המודרנית לעבודת צוות, נוצר צורך עז בהתמחות, מכיוון שלא פעם לכל אחד מחברי הצוות תפקיד שונה והתמחות בתפקיד המסוים הזה מהווה יתרון הן לצוות והן לתפיסה האינדיבידואליסטית בה רבים מחפשים את ייחודם בתוך החברה.
ביקורת רבה הופנתה כלפי תאוריית המודרניזציה:
נטען כי התאוריה היא מסווה אידאולוגי למען הקפיטליזם, וכי למרות תהליכי מודרניזציה שעברו, בחברות רבות כגון אלה שמדרום לסהרה, חלה ירידה מתמדת ברמת החיים.
החברות החזקות כיום התחזקו מבחינה כלכלית מתוך עמדה של עצמה גלובלית, כך שאין לצפות שהחברות החלשות כיום, שנמצאות בעמדת חולשה מבחינה גלובלית תוכלנה לעבור תהליך דומה.
תאוריית המודרניזציה מציגה את החברות העשירות כמסייעות לחברות העניות, בשעה שהחברות העשירות הן אלה שנישלו וממשיכות לנשל את החברות העניות.
נטען כנגד תאוריית המודרניזציה שהיא מציגה עמדה אתנוצטרית בנוגע לשאלות של קידמה, מסורת, תפיסת חיים ואף רמת חיים (כך, למשל, הרס הסביבה מזיק לרמת החיים).
התאוריה מפנה אצבע מאשימה כלפי החברות החלשות, ובעצם מאשימה את הקורבנות בנחשלותן.
לפיכך תאוריות של ריבוד גלובלי צריכות לשים דגש על מעשי החברות העשירות ופחות על מעשי החברות העניות.
היישום המרכזי לתאוריית המודרניציה במדינת ישראל נעשה בשנות ה-50 וה-60, במסגרתו שלטה התפיסה בקרב מדעני החברה ובקרב האליטות החברתיות, כי על יוצאי ארצות האסלאם לעבור תהליכי מודרניזציה.
הטענה הייתה שמכיוון שעולים אלה עלו ממדינות לא מודרניות, עליהם לעבור תהליכי דה-סוציאליזציה ורה-סוציאליזציה, על מנת שיוכלו להצטרף כראוי לכור ההיתוך הישראלי.
גם בישראל תאוריה זו נמצאה תחת מתקפה החל משנות ה-70, בין השאר כתוצאה מערעור ההנחה בדבר אי-המודרניות של המדינות מהן הגיעו העולים מארצות האסלאם, וכתוצאה מהבנה טובה יותר של תהליכי אוריינטליזציה, ניחשול ודיכוי חברתי ותרבותי.
תיאורית המשאב הקוגניטיבי היא תיאורית מנהיגות מתחום פסיכולוגיה תעשייתית וארגונית אשר פותחה על ידי פרד פידלר וג'ו גרסיה ב- 1987 כעיבוד מחודש של מודל התלות של פידלר.
התאוריה מתמקדת בהשפעתם של האינטליגנציה והניסיון של המנהיג על תגובותיו/ה במצבי דחק.
בלב התאוריה מצויה התפיסה שדחק הוא אויבו של ההיגיון והוא פוגע ביכולתו של המנהיג לחשוב בצורה לוגית ואנליטית.
אולם, אינטליגנציה וניסיון של מנהיג יכולים למתן את השפעת הדחק על פעולותיו: האינטליגנציה היא גורם מרכזי במצבים של דחק מתון בעוד הניסיון משמעותי יותר במצבי דחק גבוה.
ניבוייה של תיאורית המשאב הקוגניטיבי
יכולתו הקוגניטיבית של המנהיג תורמת לביצועי הצוות רק כאשר גישתו של המנהיג היא גישה מנחה.
כאשר המנהיג טוב יותר בתכנון ובקבלת החלטות מאשר צוותו, עליו להנחות את הכפופים לו כיצד לפעול על מנת שתוכניות והחלטות יצאו אל הפועל.
כאשר המנהיג איננו טוב יותר מצוותו, עדיפה גישה לא מנחה, למשל בדרך של דיון פתוח בו נבחנים רעיונות הצוות והתוכנית הטובה ביותר מזוהה ומיושמת.
מצב של דחק משפיע על מערכת היחסים שבין אינטליגנציה ואיכות ההחלטות.
במצב שאיננו לחוץ, היכולת האינטלקטואלית פעילה במלואה ותרומתה מיטבית.
אולם, במצב לחוץ מאוד, אינטליגנציה טבעית לא רק שאינה תורמת אלא עלולה להשפיע בצורה שלילית.
ייתכן כי אחת הסיבות לכך היא שאדם אינטליגנטי נוטה לחפש פתרונות הגיוניים שלאו דווקא זמינים במצב דחק.
במצבים מסוג זה, מנהיג שאיננו מנוסה בהחלטות של "תחושת בטן" ייאלץ לסמוך על גישה זו, שאיננה מוכרת לו.
אפשרות אחרת היא שהמנהיג מתכנס בתוך עצמו על מנת להרהר בבעיה ומשאיר את הצוות ללא הנחיה.
במצב של דחק, ניסיון קשור בצורה חיובית לאיכות החלטות.
כאשר נמצאים בסיטואציה לחוצה והיכולת האינטלקטואלית נפגמת, ניסיון במצב זהה או דומה מאפשר למנהיג להגיב בצורה נאותה ללא הצורך בחשיבה מרובה.
ניסיון של קבלת החלטות במצבי דחק יתרום להחלטה איכותית יותר מאשר הסתמכות על ההגיון בלבד.
כאשר מדובר במטלות פשוטות, ניסיונו ויכולתו האינטלקטואלית של המנהיג חסרי חשיבות.
כשהכפיפים מקבלים משימות אשר אינן דורשות הנחיה או תמיכה, אין זה חשוב עד כמה המנהיג טוב בקבלת החלטות מכיוון שההחלטות קלות גם עבור הכפיפים ואינן דורשות כל תמיכה נוספת.
תאוריית הצבעים של גתה או תאוריות הצבע של גתה היא תאוריה המוצגת בספרו של יוהאן וולפגנג פון גתה "תאוריות הצבע" משנת 1810.
גתה החל לחקור את תופעות הצבע בשנת 1790 בערך, ומטרת מחקרו הייתה, בין היתר, לשמש כחומר תאורטי עליו ציירים יוכלו לבסס את טכניקת הציור שלהם.
תאוריית הצבע חוקרת את דרך הראייה של העין האנושית המאפשרת את ההתאמה בין המוח לעולם.
גתה חילק את הצבעים לפיזיולוגיים, כאלה שנוצרים בתוך העין והם מהווים תנאי הכרחי לראייה.
לבין צבעים פיזיקליים, אשר מנוגדים לפיזיולוגיים והם תופעה חיצונית והדרך בה האדם חווה אותם קשורה להשפעתם של תנאים חיצוניים אשר מושפעים מאור וצל.
צבעים נוספים הם צבעים כימיים המהווים את הצבע הבסיסי והקבוע של החומר, וכל שנדרש כדי לראותו הוא נוכחות של אור.
בתאוריית הצבעים גתה מיחס לצבעים שחור ולבן את המקור ליצירת שאר הצבעים.
כאשר השחור, המייצג את הצל, משאיר את העין במצב מנוחה, ואילו הלבן, מעורר את פעילותה ומייצג את האור.
הלבן והשחור המייצגים את האור והעדרו הכרחיים ליצירת הצבע, כשהצבע הצהוב הוא הקרוב ביותר ללבן, והכחול לשחור ובאופן כללי כל הצבעים נוצרים מערבוב מסוים של ניגודים, כך הצהוב והכחול יוצרים ירוק.
גתה התייחס לקבוצות של צבעים ותכונותיהם המשפיעות על הרגש וגורמות לתחושות שונות אצל כל אדם.
הצהוב, הצהוב-אדום והכתום הם צבעים חמים המעוררים תחושות של מהירות, חיות וכמיהה ולכן הם מוגדרים כחיוביים, בעוד שהכחול, הסגול והארגמן הם צבעים קרים המבטאים חוסר מנוחה ומלנכוליה ולפיכך הוא הגדיר אותם כחלק מהצד השלילי בגלגל הצבעים.
גתה מבחין בתופעה המכונה "מיזוג אופטי" בה שני פסי צבע צרים בגוונים כחול וצהוב נראים כירוקים במבט מרחוק.
הזליגה האופטית של הצבעים והפיכתם למעין משטח אחיד, מהווה חלק מהבסיס לטכניקות הציור האימפרסיוניסטי והדיוויזיוניסטי.
בתאוריית הצבע גתה מתייחס להשפעתו של הצל שמטילים גופים על משטח, וכאשר המשטח בגוון נייטרלי כמו לבן, גוני הצל יהיו בצבעים המשלימים של צבע האור, כך כשהאור בגוונים צהובים, הצללים יהיו סגלגלים.
אחד הציירים הראשונים שעשו שימוש בתאוריה של גתה הוא ויליאם טרנר.
תאוריית המנהיגות המצבית היא תאוריה בתחום המנהיגות, לפיה המנהיגות האפקטיבית ביותר אינה יחידה וקבועה, אלא עליה להיות מותאמת למצב ולהקשר בו היא פועלת, וכן למידת הבשלות של המונהגים.
לפי התאוריה, כל סוג של מנהיגות יכול להיות מתאים ויעיל יותר במצבים אחרים, ולכן כל מנהיג צריך לזהות את מידת הבשלות של מונהגיו ואת השינויים במצב או במשימה שלפניו, ולהתאים את סגנון מנהיגותו כך שיוכל להשיג את התוצאות הטובות ביותר ממונהגיו.
התאוריה פותחה על ידי חוקרי המנהיגות פול הרשי וקן בלנצ'רד בשנות ה-70 של המאה ה-20.
למרות שהתאוריה פופולרית בציבור הרחב, הביסוס המדעי שלה חלש, ולכן היא יכולה להיחשב לפסאודו-מדע.
על פי התאוריה, מידת המעורבות של המונהגים בקבלת ההחלטות בארגון, יכולה להתקיים על פי שני ממדים: מידת ההכוונה של המנהיג והתמקדותו במשימה, ומידת ההתייחסות שלו לאנשים והתמיכה החברתית-רגשית בהם.
לפיכך עשויים להתקיים ארבעה סגנונות מנהיגות אפשריים:
מנהיג מכוון - מתמקד ברמה גבוהה במשימה וברמה נמוכה באנשים.
מנהיג זה מקדיש זמן רב למתן הוראות והסברים על המשימה לאנשיו, וכן לפיקוח ובקרה מתמידים עליהם מבחינת ביצוע המשימה.
הוא מפגין סמכות ושומר על מרחק רגשי מסוים מאנשיו.
מנהיג מדריך - מתמקד ברמה גבוהה הן במשימה והן באנשים.
מנהיג זה מקדיש זמן רב לחניכה, הדרכה ופיקוח על אנשיו, אך גם עוסק בתחושותיהם ורגשותיהם ופועל לסייע להם.
תוכנית החניכה של המנהיג מותאמת אישית לכל אחד בצוות על פי יכולותיו ותחושותיו.
מנהיג משתף / תומך - מתמקד ברמה נמוכה במשימה וברמה גבוהה באנשים.
מנהיג זה מקדיש זמן רב לתמיכה רגשית באנשיו ומשתף אותם באופן מלא בקבלת ההחלטות, מאפשר חופש פעולה ופחות עוסק במתן הוראות ובפיקוח על ביצוע המשימה.
מנהיג מאציל - מתמקד ברמה נמוכה הן במשימה והן באנשים.
מנהיג זה לרוב מאציל לאנשיו סמכויות רבות ולא עוסק בהכוונתם, וגם לא תומך בהם רגשית.
על פי התאוריה, מנהיגים צריכים להתאים את סגנון המנהיגות שלהם בהתאם למידת הבשלות של המונהגים.
מידת הבשלות נקבעת על פי היכולת, הידע והניסיון שלהם; וכן על פי מידת המחויבות שלהם למשימה ולארגון, האחריות שהם מסוגלים לקבל על עצמם, הבגרות והמוטיבציה.
למשל, סגנון מנהיגות מאציל מתאים למצב בו הצוות של המנהיג הוא ותיק, בשל, מיומן ובעל מורל גבוה; אז נדרשת פחות מעורבות של המנהיג בהכוונה ופיקוח וכן בתמיכה רגשית לאנשיו, משום שהם בעלי יכולות גבוהות וגם מחויבות גבוהה.
לפיכך, ניתן לתאר את המצבים בהם מתאימים כל אחד מארבעת סגנונות הניהול, על פי שלבים שונים בהתקדמות המשימה של הצוות, המתבטאים גם במידת הבשלות של האנשים:
בשלב בו הצוות מתחיל במשימה חדשה, עדיין לא נרכשו המיומנויות המתאימות, וגם המוטיבציה והמחויבות למשימה עדיין נמוכות.
לפיכך זהו שלב בו מתאים לרוב סגנון מנהיגות מכוון, כדי להתחיל להתניע את המשימה ולקדם אותה.
בשלב בו הצוות כבר פועל במסגרת המשימה ומבטא מיומנויות מסוימות שנרכשו, אך עדיין יש ספקות לגבי המחויבות למשימה - עשוי להתאים סגנון מנהיגות מדריך, בו המנהיג ממשיך לקדם מיומנות אנשיו במשימה, וגם תומך באנשיו ומנסה להעלות את המוטיבציה שלהם כלפי הצוות והמשימה.
בשלב בו הצוות כבר בקיא במשימה אך מבטא ספקות מסוימים לגבי מסוגלותו והתעניינותו בה - עשוי להתאים סגנון מנהיגות משתף, בו המנהיג מרפה מפיקוח על המשימה ומנסה להתקרב לאנשיו ולעודד אותם להיות שותפים בקבלת ההחלטות, ובכך מבטא את אמונו בהם ולהגביר את המסוגלות העצמית שלהם.
זהו מצב שמנהיגים טועים בזיהויו לעיתים, ומניחים שהספקות של המונהגים מבטאים מיומנות נמוכה במשימה, דבר שגורם להם לחזור לסגנון מנהיגות מכוון - מה שעשוי להוביל את אנשיהם לבטא מורל נמוך עוד יותר.
בשלב בו הצוות מבטא בקיאות רבה ומיומנויות גבוהות במשימה, וגם מחויבות ובשלות גבוהות ולקיחת אחריות - עשוי להתאים סגנון מנהיגות מאציל.
אחת הביקורות על התאוריה היא כי היא דורשת מהמנהיגים יכולות אבחון גבוהות מאוד של המצב והמונהגים, וכן יכולת גמישות והסתגלות רבה לשינויים במצב.
בפועל, מנהיגים נוטים לעיתים קרובות לדבוק בסגנון מנהיגות אחד עיקרי, כאשר מטרת כולם לרוב היא ביצוע המשימה, גם אם בדרכים שונות.
תיאורית הלמידה החברתית היא תאוריה המסבירה את ההתנהגות האנושית כמושפעת מגורמים סביבתיים וקוגניטיביים.
כמו תאוריות למידה אחרות, SLT מסבירה כיצד אנשים חושבים ומהם הגורמים המשפיעים על התנהגותם.
SLT נגזרה מתוך רעיון המסוגלות העצמית, המתייחסת לאמונת הפרט ביכולת שלו לבצע משימה והמידה שבה הוא מאמין שהפעולות שלו יובילו לתוצאות הרצויות.
התאוריה נגזרה לראשונה על ידי רוברט סירס, שניסה למזג תאוריה פסיכואנליטית עם למידת תגובה לגירויים על מנת להסביר את ההתנהגות האנושית.
אלברט בנדורה, עמיתו של סירס, הלך בדרך שונה ממנו; הוא זנח את התאוריה הפסיכואנליטית ושם דגש בעיקר על יכולות קוגניטיביות ועיבוד המידע.
הגישה של בנדורה הייתה דומיננטית יותר מבחינה תאורטית והובילה אותו לזכייה בפרסים ממוסדות אקדמיים רבים ברחבי העולם על מחקריו אודות תיאורית הלמידה החברתית.
תיאורית הלמידה החברתית עוסקת בתהליך הלמידה של הפרט אשר מתמקדת בלמידה מתוך חיקוי (כהן ופרידמן, 2002).
התאוריה פותחה על ידי אלברט בנדורה ובוססה על יסודות הגישה ההתנהגותית (ברמן ויריב).
תהליך הלמידה של הפרט מושפע תחילה מסביבתו באופן בלתי נשלט המכונה תהליך החיברות.
בתהליך זה הפרט רוכש את התנהגותו וערכיו על פי הנורמות בסביבה בה הוא חי (ביטמן, 1992).
כאשר הפרט יוצר קשרים חברתיים הדדיים עם הסובבים אותו ומחקה אותם, הוא רוכש לעצמו ידע ומושגים חדשים (כהן ופרידמן, 2002).
בנדורה האמין כי הסביבה מעצבת את התנהגות הפרט, אך בנוסף גם קיימת פעילות גומלין בין הפרט לסביבתו, כלומר לא רק הסביבה משפיעה על התנהגותו, אלא הפרט גם משפיע על סביבתו (בר-אל ונוימאיר, 2009).
מתיאורית הלמידה החברתית נגזר שהתנהגות האדם מושפעת מהיחסים בין הגורמים הבאים:
קיימת השפעה הדדית של האדם על הסביבה ושל הסביבה על האדם: האדם יוצר ייצוגים מנטליים של הסביבה ואז פועל על פיהם, כלומר האדם הוא זה שיוצר את המציאות.
במקביל, הסביבה משפיעה על התהליכים הקוגניטיביים שעיצבו את הייצוגים המנטליים.
המשולש מתקיים בכל סיטואציה בחיים.
התנהגות הפרט היא פונקציה של שני פרמטרים: הסביבה שלו ותכונות האישיות שלו.
אחת החולשות של קשר נוסחאתי שכזה היא ההתייחסות לסביבה ולנטיית הפרט כאל משתנים בלתי תלויים - שהרי הסביבה היא ישות משתנה התלויה בהתנהגות וההתנהגות של הפרט מושפעת מהסביבה.
מדובר בקשר דו-צדדי בין הישויות.
לפי תאוריית הלמידה החברתית של בנדורה, גורם נוסף המשפיע על התנהגות הפרט הוא היכולת הקוגניטיבית שלו.
יכולת זו משפיעה על הכיוון העתידי שלו בפתרון בעיות, חיזוי השלכות לעתיד של פעולות שונות והיערכות להן מראש.
החידוש המרכזי בתיאורית הלמידה החברתית של בנדורה, יחד עם עמיתו ריצ'רד ווטרס (Richard Walters), היה שתהליך הלמידה מושפע מחיקוי.
השלב הראשון כולל התבוננות במודלים משפיעים, והשלב השני הוא חיקוי ההתנהגות.
יכולת הפרט ללמוד תוך התבוננות וחיקוי מודל, מאפשרת לו ללמוד התנהגות חדשה ללא ניסוי וטעייה.
הפרט מתנסה באופן עקיף, דבר החוסך זמן וחוויות לא נעימות.
הוא מסתמך על ניסיון של אחרים ופועל בהתאם לכך, ומצפה שההתנהגות שלו תוביל לתוצאה מסוימת בעקבות מה שלמד מהניסיון שלו דרך צפייה באחרים.
נמצא כי בדרך כלל ההתנהגויות אשר יחוקו יותר הן התנהגויות של אנשים בעלי מעמד גבוה, אנשים בעלי הנאה גבוהה ואנשים אשר דומים לאדם הצופה בהם (בר-אל ונוימאיר, 1999).
כמו כן, ככל שיש יותר אנשים המבצעים אותה פעולה, הלמידה תהיה אינטסיבית יותר.
לפי בנדורה, יכולות להתפתח תגובות רגשיות על ידי התבוננות בחוויות מכאיבות או משמחות.
בנדורה במחקרו על הלמידה החברתית התמקד במוטיבציה האנושית, במחשבות ובביצועים של הפרט.
הניסויים הידועים ביותר של בנדורה נערכו בשנים 1961-1963 באמצעות ליצנים מנופחים (בובת נחום-תקום).
בנדורה בדק את תפקיד מודל ההתנהגות האנושית בקרב ילדים שחולקו ל-3 קבוצות:
ילדים שנחשפו להתנהגות אגרסיבית של מבוגרים.
המבוגרים גילו התנהגות של אלימות מילולית ופיזית כלפי הבובות.
ילדים שנחשפו למבוגרים ששיחקו בלבביות עם הבובות.
ילדים שלא נחשפו להתנהגות כלשהי.
התוצאות הראו שילדים חיקו את המודל שנחשפו אליו: הילדים בקבוצה הראשונה תקפו את הבובה כמו המבוגרים.
עוד נמצא כי בנים גילו פי 4 יותר אלימות פיזית מאשר בנות.
לפי התאוריה שבנדורה פיתח, ישנם 4 תהליכים כאשר כל אחד מהם בעל השפעה על רכישת ידע או ההחלטה לבצע שימוש בידע לכדי התנהגות:
תשומת לב ← שימור בזיכרון ← ביצוע ← מוטיבציה.
תשומת לב (Attention) - אנשים לא יכולים ללמוד על ידי צפייה בהתנהגות, אלא אם כן הם מתבוננים בה בתשומת לב, קשב חלקי עלול לפגוע בתהליך הלמידה.
ניתן להיעזר בשיטות שונות אשר מסייעות לשמירת הלמידה בזיכרון על ידי קרבה אישית וזיקה של הפרט הלומד אל המודל.
שימור בזיכרון (Retention) – ידע נשמר במוח האדם כייצוג סימבולי על מנת לבצע בו שימוש בעתיד.
מתבצעת חלוקה לסמלים אותם ניתן לאחסן בקלות ולשלוף בעת הצורך במהירות.
שימור הידע נועד להפוך את מה שהאדם רואה כסמלים לתכונות ועצמים של ההתנהגות.
ביצוע (Production) - הזיכרון הסמלי של ההתנהגות הופך לפעולות גלויות.
לאחר הצפייה בהתנהגות ושמירתה בזיכרון, לפרט דרושה היכולת לשחזור התנהגות זו באמצעות שחזור מוטורי, כלומר ביצוע ההתנהגות הנלמדת.
מוטיבציה (Motivation) - הזיכרון של הפעולה יתפוגג, אלא אם כן לפרט יש מוטיבציה מספקת לחזור על ההתנהגות.
הצפייה במודל מעודדת את הרצון או אי הרצון לביצוע הפעולה שבה צפה הפרט.
החיזוקים שקיבל המודל מניעים את הפרט לחיקוי ההתנהגות הרצויה, או להימנעות מהתנהגות אשר הובילה לחיזוקים שליליים.
האפקטיביות של למידה מתצפית תלויה ב-4 תהליכים אלה, וגידול כל אחד מהממדים לבדו יגדיל את היקף העוצמה של תהליך הלמידה.
בסיום תהליך הלמידה, הפרט מבצע התנהגות מסוימת והוא מקבל על כך משוב מהסביבה.
עונש הוא משוב שלילי מהחברה ומטרתו להפחית התנהגות בלתי רצויה.
חיזוק הוא משוב חיובי מהחברה ומטרתו להגביר התנהגות הולמת ורצויה.
ישנם שלושה סוגי חיזוקים / עונשים אשר באמצעותם הפרט מסיק מסקנות על התנהגותו וכתוצאה מכך משנה אותה בהתאם לנדרש מהסביבה (בר-אל ונוימאיר, 2009).
חיזוק/ עונש ישיר - הפרט מקבל תגובה מהחברה על התנהגות שביצע.
חיזוק/ עונש עצמי - הפרט נותן לעצמו עונש / חיזוק על מעשה שעשה אשר מתבטא בתחושות ורגשות אישיים של הפרט על מעשיו.
חיזוק/ עונש נצפה - כאשר אדם אחר מקבל עונש / חיזוק על התנהגותו, הפרט יצפה לתגובה דומה על התנהגות מסוג זה במידה ויחליט לפעולה בה.
ויסות עצמי הוא היכולת להניע תהליך או היכולת לא להגיב לגירוי מתוך בחירה מודעת ושליטה עצמית.
האדם מווסת את עצמו על ידי מתן חיזוקים עצמיים ללא צורך בחיזוקים ממשיים.
מערכת הוויסות העצמי אינה מולדת אלא התפתחותית.
אנשים שונים נבדלים ביכולת הוויסות העצמי.
הוויסות העצמי מתרחש דרך שלושה תהליכים:
שיפוט / הערכת התנהגות (ביחס לסטנדרטים עצמיים או בהשוואה לאחרים)
הוויסות העצמי מתפתח באמצעות הפנמת תגובות של אחרים, ולמידה ממודל אחר שמווסת את עצמו (למשל ילדים שצופים בהוריהם).
המסוגלות העצמית של הפרט מושפעת מהאמונה ביכולתו לבצע מטלה או אתגר שאיתם יצליח להתמודד.
אמונה זו מושפעת מציפיות הפרט לתוצאות התנהגותו, כלומר האם הביצוע יוביל להצלחה או לכישלון.
מסוגלות עצמית גבוהה תגדיל את מאמציו של הפרט להשגת המטרה או האתגר אשר הציב לעצמו.
המסוגלות העצמית מבטאת את האמונה בכוחו וביכולתו של הפרט להשיג את מטרותיו (בר-אל ונוימאיר, 2009).
מחקרים רבים עשו שימוש בתאוריית הלמידה החברתית.
בדיקת ההשפעה של למידה ממודל על פיתוח מיומנויות מחשב במוסדות חינוכיים ואקדמיים.
השפעת הסביבה הטכנולוגית על יכולת הלמידה - האופן בו מורכבות וחדשנות של טכנולוגיה להעברת מסרים משפיעות על יכולת הלמידה וביצוע המשימות של אנשים.
Distributed Learning - האופן בו למידה מבוזרת ללא תלות בזמן או במיקום גאוגרפי שונה בהשפעותיה מלמידה פרונטלית.
מחקר בתחום למידה המבוססת מערכות טכנולוגיות (E-learning) שנועד לבחון מהי הדרך הטובה ביותר לפתח ולבחון כישורים וידע.
המחקר בוחן את האופן בו תשתיות ה-IT יכולות לתרום לתהליך הלמידה ולספק הזדמנויות חדשות של שליטה בקצב למידה של המשתמש.
תאוריית המחט התת-עורית - מושג מתחום התעמולה, שנטבע על ידי הרולד לאסוול במודל הליניארי שלו.
משויך גם למסורת ההשפעות החזקות של התקשורת.
דימוי התקשורת כמחט תת-עורית אשר מחדירה את מסריה ללא סינון ישירות אל תוך ה"וריד" של הנמענים.
דימוי זה של התקשורת הוא על פי מסורת ההשפעות החזקות (השפעת התקשורת על הנמענים) מסורת זו מייחסת לתקשורת השפעה מהירה ישירה ואחידה.
הקהל הוא פסיבי לפי מסורת זו ולא ממלא תפקיד.
התקשורת יכולה להשפיע על בני אדם שונים ולהביאם לאותן מסקנות אומניפוטנטיות.
המחקרים הראשונים שהוכיחו את התאוריה עסקו בקולנוע.
הנתונים מסוף שנות ה-20 של המאה ה-20 בארצות הברית, מראים שלמעלה מ-90 מיליון ילדים אמריקאים ביקרו כל שבוע בבתי הקולנוע, מתוכם כמעט מחצית הם ילדים בני 14 ומטה.
במימון של קרן פרטית ששמה 'payne fund' הוחלט בין 1929 ל-1932 לערוך סדרה שלמה של מחקרים שתבחן את ההשפעות של הקולנוע על ילדים ובני נוער.
המחקרים של קרן פיין בחנו מצד אחד את תוכן הסרטים, ומצד שני רוב התכנים תיארו את ההשפעה של התכנים.
ברמת התוכן הממצאים היו ברורים- רוב הסרטים האמריקאים בתקופה זו עסקו בשלושה נושאים: פשע, אלימות, אהבה.
תכנים שלא ראויים לצפייתם של בני נוער והם השפיעו בצורת "מחט תת-עורית" על הילדים שצפו בתכנים אלו.
תאוריית החברה העולמית (World Society Theory) מציבה הסבר מוסדי לתהליכי גלובליזציה בטיעונים בדבר האופי הטקסי של אימוץ מודלים עולמיים ושל הפצתם ברחבי העולם.
התאוריה גובשה על ידי ג'ון וו.
מאייר, סוציולוג מאוניברסיטת סטנפורד בקליפורניה, לתיאור יחסים בינלאומיים וגלובליזציה.
התאוריה נסמכת על עבודתו הנחשונית של מאייר בניסוח התאוריה המוסדית ועל פיתוחיו התאורטיים בחקר ארגונים מאז שנות ה-70 של המאה הקודמת ואילך.
בתחילת גיבושהּ כונתה התאוריה גם על ידי מעמידיה בשם World Polity Theory, תוך הדגשת המערך הממשלי (גם אם לא ממשלתי) של הֶסדרים עולמיים.
מיקוד כותרת התאוריה, החל מתחילת שנות האלפיים, בחברה העולמית ובתהליכים חברתיים הביא גם להתכנסות תחת הכותרת "תאוריית החברה העולמית".
תאוריית החברה העולמית פותחה כקריאת תגר על תאוריית המערכת העולמית הנאו-מרקסיסטית (שגובשה על ידי עמנואל ולרשטיין וידועה גם בכינוי תאוריית התלות) ועל תאוריית המודרניזציה הפונקציונליסטית והנאו-ליברלית.
כנגדן העמידו מאייר ותלמידיו סדרת עקרונות מוסדיים להסבר תהליכים עולמיים.
התורה בכללותה נפרשה באורח סדור במספר מאמרים וסוכמה באחרים.
מהם עולה כי המרכזיים מבין עקרונות התאוריה הם כלהלן.
החברה העולמית מַבנָה מודלים אשר מסדירים את הזהות, את המטרות, את ההתנהלות ואת המִבנֶה הראוי למגוון קטגוריות חברתיות, דוגמת מדינת הלאום, בית הספר (כארגון חינוך), ילדוּת (כשלב חיים) וחדשנות (כיעד חברתי).
מתוך הסתמכות על גישה גוֹפמַנית מכונים מודלים אלה בשם "תסריטים" (Scripts), כלומר – הם משמשים כמִתווה מובנֶה להתנהלות ולהתנהגות.
משוּקעוּתן של יחידות חברתיות באותה חברה עולמית משרה על אנשים וארגונים אלה את עקרונות הווייתה; התנהלות היא לפיכך תהליך הביצוע של התפקיד שהובנה (Enactment).
כתוצאה מאלה מתאפיינת החברה העולמית בהידמות צורנית (Isomorphism) של היחידות המשוקעות בחברה העולמית, ובצידה של ההידמות גם צמידות רופפת בין כוונותיהן המוצהרות לבין התנהלותן בפועל וגם בין חטיבות שונות בתוך יחידות משוקעות אלה.
הגורם העיקרי לעיקרון זה הוא אופייה הטקסי של ההשתלבות במערכת העולמית, כשהמניע העיקרי לדירבון היחידות המשוקעות בה הוא השאיפה להכרה וללגיטימציה.
למרות כוחה של המערכת העולמית כמַבנה מודלים מגובשים לכלכלה, לפוליטיקה, לתרבות ולטכנולוגיות ברחבי העולם, מערכת הממשלוּת העולמית מבוזרת מאוד.
בצד הביזור מתקיים גיבוש שהוא מאפיין חשוב להבנת גמישותה של החברה העולמית וגיוונה.
עקרונות תאורטיים נוספים מפורטים בחיבורים שונים המתמקדים כל אחד בנושא מסוים, כדוגמת תהליך הגלובליזציה, עלייתו האונטולוגית של הפרט והתפשטותם של תחומי הסביבה, החינוך, התרבות ושיח זכויות הפרט.
הביקורת על תאוריית החברה העולמית מתמקדת במספר נושאים: (א) בהתרכזותה בתהליכים עולמיים של הידמות תוך התעלמות מעוצמתם והתעצמותם של פערים והבדלים עולמיים.
בעשור האחרון מתפתח מתוך תאוריית החברה העולמית מחקר המוקדש לבחינת גיוון ופערים והמסביר גם אותם בעזרת עקרונות מוסדיים.
(ב) בהתעלמותה של התאוריה ממרכזיותם של כוח ואינטרסים בעיצוב העולם ובהכוונת תהליכים בו.
מספר חוקרים ישראלים הנסמכים על גישה תאורטית זו בעבודתם ובמחקריהם הוסיפו נדבך לפיתוחהּ, ובהם ניצה ברקוביץ', גילי דרורי דני קפלן ואחרים.
תאוריית המערכות הדינמיות בהחלתה על התפתחות אנושית, מציגה מודל התפתחותי מורכב של האורגניזם האנושי כמערכת דינמית ופתוחה להשפעת סביבתה, אשר התוצר המצטבר של פעולתה היא ההתפתחות והגדילה האנושית ברמת אחת, והאבולוציה האנושית ברמה אחרת.
המודל מבצע מעין "חתך רוחב" תאורטי המבקש להראות כיצד, בכל רגע נתון, מערכות ותת-מערכות שונות ומרובות בגוף האדם, ברמות שונות של קני מידה וברמות שונות של פעילות על פני זמן, משפיעות ומושפעות זו על זו, וזו מזו, בתגובה לנעשה בסביבתן בתוך האורגניזם האנושי, ובתגובה לנעשה בסביבתו החיצונית של האורגניזם.
התאוריה ממשיגה את פעילותה של המערכת הדינמית כ"ראש-מעיין המייצר אשד התפתחותי".
אשד זה, ברמת המיקרו, מסביר כיצד מתפתחת ביצית מופרית לידי אדם חושב ומתפקד, וברמת המקרו, מספק הסבר למהלכים אבולוציוניים על פני רצף היסטורי כולל של התפתחות אנושית.
תאוריית המערכות הדינמיות (DST) פותחה בהשפעת עקרונות מתמטיים הלקוחים מתורת הכאוס, המאפשרים להתייחס למערכות מורכבות ומסובכות המתקיימות בטבע.
היא הוחלה על התפתחותן של מערכות מורכבות על ידי הביולוג לודויג פון ברטלנפי אשר עיבד אותה לתאוריה רבת השפעה על התפתחותם של אורגניזמים.
תלן ועמיתתה החוקרת לינדה סמית ניסחו את עיקרי תיאורית המערכות הדינמיות וגוף המחקר ההתפתחותי החדש שקידמו במאמרן "Development As A Dynamic System" מ-2003, אשר חלקים מתוכו מובאים בהרחבה בערך זה.
התאוריה של סמית ותלן התגבשה באופן הדרגתי ומתפתח מתוך ניתוח ממצאיהם של ניסויים תצפיתיים על התנהגותם של תינוקות אשר הגתה תלן (1941–2004), שבמותה הייתה נשיאת האגודה לחקר התפתחות הילד.
סעיף בערך זה יוקדש לתיאור המתפתח של מחקרה ומסקנותיו.
התאוריה שניסחו אפשרה חשיבה ומחקר פורצי דרך בנושאים שונים של התפתחות, ועל אף מורכבותה הרבה והרעיונות המופשטים שהיא מציגה, היא תאוריה נטועה-בשדה אשר התגבשה מתוך מחקר אמפירי ממושך על התפתחותם המוטורית והקוגניטיבית של תינוקות וילדים קטנים, ורלוונטית גם לחוקרי התפתחות וגם לאנשי מקצוע המלווים התפתחות בגיל הרך.
תאוריה זו קוראת תיגר על מסורות חשיבה התפתחותית קודמות ובולטות, כאלה שנוסחו בידי פרויד, ז'אן פיאז'ה וארנולד גסל אשר אפיינו את המהלך ההתפתחותי האישי כרצף של הגעה אל שלבים התפתחותיים אוניברסליים מובחנים.
לעומתן, מציעה תיאורית המערכות הדינמיות תזוזה מהצגתה של כרוניקה התפתחותית ליניארית אל עבר הצגה רוחבית באופייה של מערכת ביולוגית-פיזיולוגית-פסיכולוגית מורכבת המייצרת חידוש התפתחותי מתוך ארגון עצמי תדיר ומשתנה.
לאורך ציר הזמן של חיי האורגניזם המערכת היא לעולם-פעילה ולעולם משפיעה ומושפעת, ולכן כל רגע בזמן מייצר מצב עניינים חדש וראשוני שמתוכו ולעומתו היא מתארגנת.
הרצף התפתחותי לו אנו ערים, כמתבוננים מן החוץ, נדמה כליניארי, אוניברסלי ומכוון-מטרה: כל תינוק בעל התפתחות תקינה מניע את ידיו ורגליו, ובהמשך זוחל, עומד, והולך.
אך רצף מצטבר זה הוא למעשה תוצר הלוואי של פעילותה הרגעית והכאוטית והמשתנה של המערכת: הוא עולה ממנה, אך היא אינה פועלת מתוך מטרה לייצרו.
תפיסה התפתחותית רווחת נוספת המתקשרת לכך, עליה ערערו תלן וסמית, היא האוניברסליות של ההתפתחות.
מבט מעמיק מגלה כי לפרטים שונים נתיבי התפתחות שונים.
עיקרי התאוריה ורעיונות מרכזיים המובעים בה
טענה ראשונה: מערכות יכולות לייצר חידוש מתוך פעולתן שלהן עצמן
"התפתחות משמעה ליצור משהו יותר ממשהו פחות.
למשל: פעוט מדבר והולך מתינוק חסר אונים".
משפט זה, הפותח את מאמרן של סמית ותלן, מתייחס למוקד המחקר ההתפתחותי, אשר לאורך דורות רבים ניסה לאפיין כיצד מתעצבות באורגניזם האנושי רמות הולכות ומשתכללות של תודעה, תנועה, חשיבה, התנהגות ורגש, על פני שנות התפתחותו.
"באופן מסורתי, חוקרי התפתחות חיפשו את המקור לחידוש או בתוך האורגניזם עצמו, או בסביבתו של האורגניזם.
מתוך עצמו – על ידי הוצאה לפועל של קוד גנטי או נוירולוגי הנמצא בתוכו, ומתוך סביבתו – על ידי ספיגת המבנים והדפוסים של סביבתו הפיזית והחברתית, מתוך האינטראקציה אתה.
חשיבה זו מאפיינת את ויכוח "טבע מול סביבה" המאפיין את מסורת המחקר ההתפתחותי.
ויכוח זה, גם בתצורה העדכנית והאינטגרטיבית יותר של גלגולו מתאפיין בהנחה כי ידע קיים מקדים את התהליכים המבטאים אותו.
אך אם ההוראות כיצד להתפתח קיימות בגן, מי "מפעיל" את הגן?
ואם המורכבות קיימת בסביבה – מי מחליט מה האורגניזם יספוג וישמר מתוכה?
רעיונות אלה מעלים סברה כי ישנו גורם סיבתי נוסף המעריך את המידע הגנטי והסביבתי ומקבל החלטות."
בתשובה לכך, תלן וסמית מציינות כי פיתוחים מאוחרים יותר בחקר ההתפתחות והאבולוציה של האדם המשיכו, וממשיכים עדיין, ללמד על מורכבותה של האינטראקציה בין תורשה וסביבה.
המחקר האפיגנטי (תחום בביולוגיה העוסק בשינוי הגן (פנוטיפ) על ידי משובים מהסביבה ומהעולם) הראה, לדוגמה, כיצד תכונה פיזית בולטת הנדמית כמקודדת גנטית - חברברותיו של נמר - היא למעשה תוצר התפתחותי העולה מתוך אינטראקציה מורכבת בין תורשה לסביבה.
דוגמה מטלטלת אף יותר להשפעתה של הסביבה על ההתפתחות הפיזיולוגית של האורגניזם לקוחה מן האמבריולוגיה (חקר העובר ותהליכי התפתחותו) ובה, תאי גזע זהים מתארגנים לייצורם של איברים שונים: "התפתחות העובר מתחילה מביצית מופרית אשר במהלך של ארגון עצמי דינמי מתחלקת לתאים נוספים המתארגנים במבנה מסוים, ומייצרים איברים שונים.
אף תא בפני עצמו אינו נותן את האות להפוך צבר תאים לאיבר כלשהו, אלא, קבוצת התאים הנוהגת כקולקטיב בתוך מיקום ייחודי, היא הקובעת את אחריתה.
אף תא אחד אינו קריטי, אלא ההיסטוריה, וממדי המרחב והזמן של הקבוצה."
תאוריית המערכות הדינמיות ממשיגה, לכן, כיצד שינוי התפתחותי מושג מעצם פעולתו המערכתית, הדינמית והמורכבת של האורגניזם עצמו בהשפעת האינטראקציה עם סביבתו, ואת ההתפתחות כתוצר העולה של אינטראקציות מרובות, מקומיות ומבוזרות המתרחשות בזמן אמת.
רעיון העלייה, או ההופעה ("Emergence") מתאר את הבאתן לידי קיום של צורות חדשות מתוך תהליכים מתמשכים ופנימיים למערכת: "התמונה הנוצרת, לכן, היא שונה מאוד מזו הרואה את הגנים כ"מפעיל-המריונטה" המושך בחוטים בזמן ובמועד הנכונים כדי לשלוט באירועים המתרחשים בתאים.
בהסתכלות דינאמית, אנו מתייחסים גם למריונטה וגם למפעיל כמשפיעים זה על זה באופן שווה.
ובאופן מדויק יותר, המוקד הוא מערכת היחסים שבין החוטים בעודם נמשכים ומתרפים."
טענה שנייה: התפתחות היא התוצר המצטבר של פעולת מערכת דינמית מורכבת הנוקטת ארגון-עצמי משתנה אל מול סביבתה
"ההנחה הראשונה של הגישה הדינמית היא כי אורגניזמים מתפתחים הם מערכות מסובכות ("Complex") המורכבות מאלמנטים מרובים ונפרדים המשובצים בתוך, ופתוחים כלפי, סביבה מסובכת.
כמו במקרים של מערכות רבות ומסובכות נוספות בטבע, מערכות אלה יכולות להציג התנהגות קוהרנטית: החלקים מתואמים ביניהם ללא סוכן או תוכנית ניהוליים המפיקים דפוס מאורגן.
הקוהרנטיות מיוצרת באופן בלבדי ממערכות היחסים שבין הרכיבים האורגניים, והמגבלות וההזדמנויות שמספקת הסביבה.
ארגון עצמי זה משמעו כי לאף מרכיב יחיד אין עדיפות סיבתית [על האחר].
כשמערכות מסובכות שכאלה מתארגנות בעצמן הן מאופיינות על ידי היציבות, או חוסר היציבות, של מצביהן.
התפתחות יכולה להיות מדומיינת, לכן, כסדרה של דפוסים מתהווים ונפרמים בעלי יציבות דינמית משתנה - ולא כצעידה בלתי נמנעת אל עבר בגרות"
תלן וסמית מדגימות רעיון זה דרך דוגמה של זחילה של פעוטות: "זחילה היא התנהגות קוהרנטית שתינוקות עושים בה שימוש כדי לשנע את עצמם, כשיש להם כוח וקואורדינציה מספקים כדי לעמוד על ארבע, אך לא כדי ללכת.
התנהגות של זחילה נשארת יציבה למספר חודשים, אך כשתינוק לומד ללכת, דפוס הזחילה נהיה בלתי יציב על ידי דפוסי העמידה וההליכה.
אין תוכנית של זחילה המוטמעת בגנים או במערכת העצבית: היא מתארגנת מתוך עצמה כפתרון לבעיה - כיצד לנוע על פני החדר - המוחלף מאוחר יותר בפתרון יעיל יותר."
טענה שלישית: תאוריית המערכות הדינמיות היא תאוריה גדולה של התפתחות
"תאוריית המערכות הדינמיות מספקת עקרונות תאורטיים להמשגה, תפעול והצרנה של יחסי הגומלין הסבוכים של זמן, תוכן ותהליך.
זוהי תאוריה גדולה משום שהיא יכולה להיות מיושמת למינים, גילאים ותחומים שונים.
אולם, זוהי גם תאוריה ספציפית הממשיגה כיצד אנשים רוכשים ידע מתוך פעולותיהם היומיומיות".
"הנחת המפתח הנוספת של גישת המערכות הדינאמיות היא ששינוי התנהגותי מתרחש על פני קני-מידה שונים של זמן.
עוררות עצבית, לדוגמה, מופיעה באלפיות שנייה, זמן תגובה הוא בסדר גודל של מאיות שנייה.
אנשים לומדים מיומנויות חדשות לאחר שעות, ימים וחודשים של אימון.
שינוי התפתחותי מתרחש על פני שבועות, חודשים ושנים, ואבולוציה על פני זמן ארוך הרבה יותר".
תלן וסמית יוצאות נגד הראייה המסורתית של פעולה, למידה, התפתחות ואבולוציה כתהליכים נבדלים זה מזה:
"עבור האורגאניזם (וצאצאיו) זמן הוא מאוחד וקוהרנטי, כמו גם חלקיה המשתפים-פעולה של המערכת.
כל אירוע נוירולוגי הוא המצב הראשוני ב"פרוסת" הזמן הבאה.
כל חלוקת תא עורכת את הבמה לבאה אחריה.
קוהרנטיות של זמן ושל רמות המערכת המסובכת משמעה שהתרחשות בקנה מידה אחד של זמן - למשל, פעילות עצבית, הנה המשכית ל, ומעוגנת בתוך, ההתרחשויות בקני מידה אחרים של זמן - למשל, גדילה, למידה והתפתחות."
טענה רביעית: ערעור על תפיסות שלביות אוניברסליות וליניאריות באופיין של התפתחות
"לעיתים קרובות אנו מוצאים עצמינו מחפשים את ה"סיבה" להתפתחות, או מבנה כלשהו החיוני להפיכת התנהגות מסוימת – שפה, הליכה, מושגים של מספר – למה שהיא.
לכן, הרבה מהמחקר ההתפתחותי כוון לגילויים של גורמים בלתי-משתנים - תוכניות, שלבים, מבנים, ייצוגים, מכשירים, סכמות ומודולים – המייצרים תפקוד בגילאים שונים.
חלק נרחב ממחקר זה מכוון לשאלה אלו מגורמים אלה מולדים (נוכחים בלידה), גנטיים או קובעים תוצר התפתחותי.
אך אמבריולוגיה מלמדת כי גנים בפני עצמם אינם קובעים תוצר התפתחותי, אלא, הם גורמים חיוניים באשד דינאמי של תהליכים התפתחותיים.
להבין התפתחות משמעו להבין אשד זה.
התובנה העיקרית הלקוחה מאמבריולוגיה לגבי פסיכולוגיה היא זו: הסדירויות היציבות שאנו רואים באורגניזמים מתפתחים - התופעה אותה אנו מבקשים להסביר כפסיכולוגים – עלולה שלא להיות בעלת גורמים סיבתיים ספציפיים, אותם ניתן לסמן ולבודד, אלא להיות מובנת רק כאשד דינמי של תהליכים רבים הפועלים על פני זמן."
באשד התפתחותי זה, או בציר הזמן שלאורכו פועלת מערכת דינמית, כל רגע נתון מייצר מצב עניינים שאליו מגיבה כלל המערכת, אשר הופך להיות מצב העניינים אליו היא מגיבה ברגע הבא.
דינמיקה זו מייצרת מעין "אפקט פרפר", ובו שינוי קל ברגע נתון מתגלגל להיות שינוי גדול ונרחב יותר בהמשך ציר הזמן ההתפתחותי.
התפתחות עבודתה המחקרית של תלן והתאוריה שצמחה מתוכה
תאוריית המערכות הדינמיות להתפתחות האדם מבוססת באופן נרחב על עבודתה של אסתר תלן (1941–2004) שבמותה הייתה נשיאת האגודה לחקר התפתחות הילד.
לאחר מותה הוקדש מאמר לזכרה המפרט בהרחבה את דרכה המקצועית והתפתחותה של התאוריה שיצרה עם סמית, והוא המקור לכרוניקה המתוארת להלן.
תלן הגיעה מתחום הביולוגיה, ובדומה לג'ון בולבי שפיתח את תאוריית ההתקשרות, הושפעה ממסורת אתולוגית של התבוננות בהתנהגות בעלי חיים בסביבתם הטבעית כדרך לגלות את הדפוסים החוזרים והנסתרים של התנהגותם, ואפיון הפונקציה והאימפקט החברתי שמילאו.
מחקרה הראשון עסק בהתנהגות צרעות, והיא גילתה שפעולות עליהן חזרו השפיעו על התנהגות עוקבת, גם אם הקישור בין התנהגותן בעבר ובהווה לא היה שקוף.
גילוי זה דחף אותה להתמקד בתהליך: באיך ובלמה התנהגויות אלה השתנו.
עניינה של תלן בתהליך בו נרכשות ומשתנות התנהגויות הוביל אותה לקטלג התנהגויות ספונטניות של תינוקות בסביבתם הטבעית, על ידי ביקורם בביתם פעם בשבועיים על פני שנת חייהם הראשונה ורישום מדוקדק של התנהגויותיהם.
תלן קיבצה את ממצאיה לקטגוריות סטראוטיפיות כנפנוף של הזרועות, התנדנדות במקום, ובעיטה של הרגליים.
המעקב אפשר לה לגלות את נתיב התפתחותן של התנהגויות אלה ואת הקשר בינן לבין רכישת אבני דרך של התפתחות מוטורית.
לדוגמה, היא גילתה כי תנועת בעיטה היו בעלות השכיחות הגבוהה ביותר ממש לפני רכישת יכולת התנועה, והתנדנדות על ידיים וברכיים הופיעה ממש לפני זחילה.
היא גילתה כי התנהגויות אלה אפשרו לתינוקות להיות משתתפים אקטיביים בלמידתם שלהם: עמדה שהתחברה לזרמים חדשים בחקר הלמידה וההתפתחות בשנים אלה (תחילת שנות ה-80).
תלן ביקשה לחקור את רפלקס ההליכה: רפלקס מולד המופיע כבר בזמן הלידה, ובו תינוק המוחזק באופן זקוף מבצע פסיעות על גבי משטח.
רפלקס זה נעלם אצל תינוקות עד לגיל 6 שבועות והפסיעות מופיעות מחדש כהתנהגות רצונית בגיל 8 חודשים, לקראת תחילת רכישתה של הליכה .
שאלת היעלמותה של התנהגות זו וחזרתה מחדש מאוחר יותר, עוררה עניין רב בקהילה הרפואית והמחקרית.
תלן ועמיתיה (1984) ביצעו מחקר אורך תצפיתי על תינוקות שונים וגילו שתינקות שמנמנים, ואלו שהעלו משקל הכי מהר, היו הראשונים להפסיק לפסוע.
כדרך לבסס קשר זה, נקטה תלן פעולה שהפכה למאפיין בולט ומוביל של מחקרה: ביצוע מניפולציה המביאה להופעתה או העלמתה של התנהגות מסוימת.