tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
מזג האוויר והים היו סוערים והתחזית ניבאה ירידה נוספת בטמפרטורות.
הייתה לכך השפעה בעת העמסת והורדת הסירות, ולקראת ההחפה גל הגיבוע הוריד בכח את השחיינים אל הסלעים וגרם לחוסר סדר מסוים.
הירח היה במולד ולכן היה הלילה חשוך והתאים לפעילות פשיטה.
קיצור זמן ההתרעה חייב את העמסת סירות הגומי על ספינות הסער בשעות האור של יום חמישי, 17 באפריל.
ההעמסה בוצעה בים גלי וברוח צפונית חזקה.
חלק מערכות ההרמה של סירות הגומי היו חדשות ושונות מהרגילות, והשילוב של הים הגלי וחוסר הניסיון עם ערכות ההרמה הביא לתקלה שבמהלכה נקרעו שלוש סירות בעת העמסתן על הספינות.
סיבוך נוסף היה בשל מעבר קרוב של אוניית משא, שחייבה את הסתרת הפעולה.
בהמשך, אוניית ביון סובייטית שעמדה בקרבת הנתיב המתוכנן חייבה שינוי נתיב ומעבר קרוב יותר לחוף.
כתוצאה מכך הורדו הסירות קרוב יותר לחוף מן המתוכנן, וכך קוצר שלב התנועה שלהן וחלק מהעיכוב פריקת הסירות והתארגנות ליד ספינת הפיקוד.
שלוש סירות גומי נפגעו בעת ההעמסה.
מחוסר סירות החליט עמי אילון להשאיר את כוח החילוץ באח"י יפו (סער 4).
בשעה 21:30 יצאו הסירות לעבר החוף.
בשל מצב הים הייתה תנועת סירות הגומי איטית מאוד.
גורם נוסף שהאט עוד יותר את תנועת הסירות היה כמות עצומה של שקיות ניילון שהיו בים, שגרמו לתקלות רבות במנועי הסירות.
כשהוחלט לגרור את הסירות התקולות על ידי הסנוניות הסתבר שערכות ההרמה, שהיו גם ערכות גרירה לסירות, יצרו בעיות בים הגלי ששרר באזור.
מהירות התנועה הייתה איטית והגיעה רק למחצית מהמהירות המתוכנת.
טבילת השחיינים נעשתה מול היעד, במרחק גדול מהחוף, בשעה 23:54. החפת כח הפשיטה תוכננה להיעשות בשני גלים, אך כדי להשיג את הזמן שאבד החליט אילון להחף את הגל השני מבלי להמתין לסריקת חוף על ידי הגל הראשון.
בעת השחייה נוצרה סטייה של הכוח לכיוון צפון מזרח.
עוזי לבנת, בכח הסנוניות, הבחין בטעות ונתן תיקון הכוונה.
הבית הדו-קומתי, שהיה מואר, נתגלה לשוחים שהגיעו לנקודת ההחפה המתוכננת.
כ-40 דקות אחר חצות היו כל הפושטים בחוף.
נתיב ההליכה תוכנן בתוך פרדס והצעידה על העלים היבשים עוררה רעש.
בשל העיכוב בלוח הזמנים והרעש מהעלים היבשים החליט אילון לשנות נתיב ולנוע לאורך שדה חרוש לנקודת היערכות, מזרחית למבנה הדו-קומתי.
ההליכה הייתה טובה ומהירה אך הכוחות נתקלו במכשול – תעלת מים, וכן בהבדלי גובה, מכיוון שהשדה היה גבוה בכ-2 מטר מאזור הבניין.
לאחר שהובררה המכשלה קיבל אילון החלטה להחזיר את חוליות בן-צור (כוח 1), מושינסקי (כוח 2) וחוליית החפ"ק על עקבותיהם ולעבור בכל זאת דרך הפרדס.
חולית שי ברוש (כוח 3) המשיכה בדרכה ליעדה, הבניין החד קומתי בצד מזרח.
חוליית מושינסקי וחולית החפ"ק נערכו במרחק 15 מטר מהבית הדו-קומתי.
אף על פי שעת הלילה המאוחרת הבית היה מואר הורגשה תנועת אנשים ומשאית קרבה אל הבית.
ליד הבית נצפו שני שומרים, אך אלה לא הבחינו בלוחמים.
בשעה 2:11, בהוראת עמי איילון, פתחו כוחות הפשיטה בו זמנית במכת אש חזקה על שלושת היעדים.
הלוחמים התקרבו אל המבנים והטילו עליהם רימוני רסס.
החוליה נתפסה ליד בניין מפקדה הדו-קומתי, בדיוק כאשר העמיסו ציוד על הרכב שאמור היה לקחת אותם לאזור הביצוע ב, בקריית שמונה.
תוך כדי הלחימה הפעילו הלוחמים מטעני נפץ מסוג "גור", במשקל 5 ק"ג לכל מטען, והרסו את הבתים.
בבית הדו-קומתי השתמש דורון מושינסקי במטען כפול, במשקל 10 ק"ג, אותו השליך לתוך בניין מפקדת המחבלים.
במקום לא היה מסתור ומושינסקי, שלא הספיק להתרחק, נפגע מאבן שנפגעה בכתפו והוא נפצע.
סגנו, יואב גלנט, הוביל את פינוי הכח אל החוף.
לאחר הירי ביצעו הפושטים סריקה של האזור, במשך כ-15 דקות.
ינון בן-צור סרק לאורך החוף, נתקל בעמדה חפורה ותקף אותה.
מקצה הפרדס נפתחה על הלוחמים אש מעמדת מקלע מוגבהת, ממנה נפגע סגן רני פרידלנדר בידו.
בן-צור ביקש סיוע אש מהסנוניות אך הסיוע לא אושר.
אש המקלע לא הייתה ממוקדת על הפושטים.
עמי אילון החליט שמרבית היעדים הושגו ופקד לנתק מגע.
הוא הורה לכוח בן-צור שלא להשיב אש אלא להתפנות.
דורון מושינסקי קיבל טיפול ראשוני מהרופא בחפ"ק.
הוא הושכב באלונקה מתנפחת והורד למים.
הכח התפנה מחוף הים בשחייה אל הסירות.
הלוחמים התרכזו בנקודת יציאה והתפנו בחוף, תוך כדי שנורית עליהם אש בלתי מכוונת מעמדות מחבלים לכיוון הים.
הפושטים יצאו בשחייה של כ-2 ק"מ אל הסירות.
כוח מושינסקי בפיקוד יואב גלנט ואנשי החפ"ק יצאו ראשונים, אחריהם בן-צור ואנשיו, יחד עם אילון.
חולית שי ברוש איבטחה את נקודת הפינוי והתפנתה אחרונה.
כוח הסירות התקרב לטווח קצר מהחוף ואסף את השוחים.
הפצועים דורון מושינסקי ורני פרידלנדר קיבלו טיפול מהרופא בסירה.
לפני השעה 4 לפנות בוקר נמצאו כל הפושטים בסירות.
השיט למפגש עם ספינות הטילים ארך כ-50 דקות והתקיים בדמדומי בוקר.
העמסת הסירות לסטי"לים נעשתה ללא בעיות, ושני הפצועים הועלו לאח"י יפו ופונו במסוק למרכז רפואי רמב"ם.
סיוע באש מהים אל החוף
כאמור, בתכנון נקבע שבמקביל לפתיחה באש של הפושטים יבצעו ספינות הסער הפגזה מהים בתותח אוטו מלרה 76 מ"מ על יעדי מחבלים, כהסחה.
לגבי נושא זה נעשה שיקול נוסף, ואישור שר הביטחון לביצוע הירי ניתן בשעה מאוחרת.
ההפגזה נערכה לאחר נסיגת הכוחות הפושטים מהחוף.
שלוש ספינות סער 3 ירו 20 פגזים על יעד ההסחה, מדרום לאזור הפעולה, ו-28 פגזים על אזור יעד הפשיטה.
לא אובחנו תוצאות לירי זה.
אף כי המודיעין לגבי חולית המחבלים ומועד יציאתה המתוכנן היה איכותי, נדרש מפקד כוח הפשיטה, עמי אילון, למספר החלטות במהלך הפעולה:
השארת חולית החילוץ בספינה, עקב קריעת הסירות;
בניתוח תצלום האוויר לא הובחן בהבדל הגובה בתעלת המים בין השדה החרוש לבנין הדו-קומתי.
כשהתגלה הקושי, לאחר המעבר דרך השדה החרוש שהגיע למבוי סתום, החזיר איילון את הפושטים לחוף ועבר דרך הפרדס;
לאחר תקיפת שלושת יעדי שלב א' החליט אילון על ניתוק המגע והחל ביציאה.
גם ראש המטה הכללי, רפאל איתן, הגיע במקביל למסקנה שאין צורך בהישגים נוספים וב-2:45 פקד על פינוי כוח הפשיטה מהחוף.
האהלים שהוגדרו לטיפול בשלב ב' לא טופלו וגם עמדת מקלע של המחבלים מדרום ליעד, שירתה אש לא מכוונת, לא הושמדה.
שר הביטחון, עזר ויצמן, התערב במהלך ההפלגה אל היעד ודרש שהפגזת החוף על ידי ספינות הטילים תיעשה באישורו, מכיוון שהפגזת חוף הייתה עלית מדרגה בלחימה.
לאחר שיחה עם הרמטכ"ל התקבל האישור בשעה 02:20. בניגוד לתכנון המקורי, הירי לא בוצע במקביל לפתיחה באש של הפושטים אלא לאחר שכוח שייטת 13 התפנה מהחוף.
העלאת סירות הגומי לספינות הסער נעשתה בים גבולי.
במהלכה נפגעו שלש סירות גומי.
כח הכוננות וההתערבות נשאר באח"י יפו ולא קורב לחוף.
תנועת כח הסירות הייתה איטית, במהירות 4 קשר (כ-7.5 קמ"ש) במקום 7 קשר (כ-13 קמ"ש), כפי שנקבע בתכנון.
הפושטים הגיעו לנקודת הטבילה והחלו לשחות באיחור של 52 דקות.
בשלב השחייה אל החוף נסחפו הפושטים לכיוון מזרח ונוצרה טעות בכיוון.
הכיוון תוקן והכוח נחת בנקודה המתוכננת בחוף.
במהלך הפעולה היו קשיי קשר בין כח הפשיטה בחוף לבין החפ"ק הימי.
מפקד כוח הסירות, עוזי לבנת, תיווך בין החפ"ק הימי לחפ"ק בחוף.
למחבלים היו כעשרים הרוגים, ובהם שלושה מחבלים מתוך הקבוצה שהייתה אמורה לבצע את הפיגוע.
לפושטים היו 2 פצועים שפונו לחוף, משם בשחייה לסירות הגומי שהביאום לספינת הפיקוד אח"י יפו וממנה במסוק למרכז רפואי רמב"ם.
ראש המטה הכללי רפאל איתן הביע את הערכתו לביצוע:
ליאת לרר, הפשיטה על מחנה ג'בריל בליטת ראס-א-שייק, מספן ים מדור היסטוריה, אוגוסט 1980.
אלכס פישמן, בסוד העניינים, ידיעות אחרונות המוסף לשבת, 24 באוקטובר 2005, עמ' 6–9.
דן מרגלית ורונן ברגמן, הבור – הסודות האפלים מאחורי משבר המנהיגות החמור בתולדות צה"ל, כנרת, זמורה-ביתן, 2011, המהדורה המוקדמת, עמוד 138.
מבצע נזיפה הוא שמו הרשמי של מבצע הפצצת סכרי הרוהר שנערך בליל 16-17 במאי 1943 על ידי חיל האוויר המלכותי.
במהלך המבצע הופצצו ונהרסו שניים מהסכרים וסכר שלישי ניזוק.
ראשיתו של המבצע ביוזמה אישית של בארנס וואליס (Wallis), מהנדס אווירונאוטיקה במפעל ויקרס (Vickers, תכנן את מטוסי הוולסלי (Wellesley), ויקרס ולינגטון, ובהמשך גם את הוורויק), אשר עקב עבודתו בתכנון מפציצים צבר ידע רב בכל הקשור להפצצות.
וואליס פיתח פצצה שנועדה להרוס סכרים, מתוך כוונה להטיל אותה על הסכרים של חבל הרוהר – המרכז התעשייתי של גרמניה, ובכך להסב נזק כבד למאמץ המלחמתי הגרמני.
הניסיון שנצבר עד לאותה עת לימד כי לא ניתן להסב נזק למבני בטון מאסיביים כסכרים באמצעות הפצצה מהאוויר, וזאת בשל שני גורמים עיקריים: חוסר הדיוק של המפציצים, ועצמתן הנמוכה של הפצצות.
הפצצות הגדולות ביותר בהן נעשה שימוש עד אותה עת היו של 250 ק"ג.
וואליס חישב ומצא כי פצצה גדולה בהרבה, שתתפוצץ מתחת למים ובקרבה משמעותית לסכר, תביא לפריצתו.
במשך שנות המלחמה פיתח וואליס פצצה המתאימה למשימה זו ובמקביל ניסה לקדם את תוכניתו בקרב מקבלי ההחלטות בממלכה המאוחדת.
ב-26 בפברואר 1943 התקבלה החלטה להוציא את התוכנית אל הפועל.
היות שהזמן המתאים ביותר להפצצת הסכרים היה חודש מאי, בו מאגרי המים מלאים לחלוטין, נאלצה הכנת המבצע להתבצע במהירות.
בעת קבלת ההחלטה לביצוע ההפצצה הסתיים כבר פיתוח הפצצה המיוחדת שנועדה למשימה זו, אולם הדרישות הטכניות להטלת הפצצות – הטלה מדויקת, בלילה, ומגובה 18 מטר מעל פני האגם – נראו כבלתי אפשריות.
מפקד פיקוד המפציצים של חיל האוויר המלכותי, סר ארתור האריס, הטיל על מפקד להק מפציצים 5 ראלף קוקריין (Cochrane) להקים טייסת מובחרת שתבצע את המשימה.
קוקריין מינה לתפקיד מפקד הטייסת את גאי גיבסון וזה זימן אליה את טובי צוותי האוויר בלהק 5. בסך הכל, זומנו לטייסת עם הקמתה 147 אנשי צוות אוויר, שהיוו 21 צוותי לנקסטר.
טייסת זו קיבלה את המספר 617.
הטייסת התאמנה למשימה במשך כששה שבועות, תוך שהיא מפתחת פתרונות טכניים ייחודיים שהביאו לרמת הדיוק שנדרשה להפצצה.
במקביל, ייצרו במפעל אוורו (Avro) מספר מפציצי לנקסטר שהותאמו במיוחד לביצוע המשימה.
הפצצת הסכרים חייבה טכניקת הפצצה חדשה:
טיסה בלילה ובגובה נמוך מאוד: הסכרים נמצאו בעומק השטח הגרמני, וטיסה ביום ו/או בגובה רב הייתה מובילה כמעט בוודאות להתגלות המפציצים ויירוטם על ידי חיל האוויר הגרמני או הפלתם באש נ"מ.
טיסה בגובה 18 מטר בדיוק מעל אגם.
הטלת הפצצה במרחק מדויק מהסכר.
הסיבה לשתי הדרישות האחרונות הייתה מבנה הפצצה, שנועדה לנצל את התנע של המטוס ולקפוץ מספר פעמים על מי האגם (כמו בהקפצת אבנים) בטרם תשקע בצמוד לסכר, וכך לעבור מעל רשתות ההגנה נגד טורפדו שנמתחו לרוחב האגם.
טייסת 617 התאמנה בעיקר על טיסה נמוכה בלילה, וכך רכשו טייסיה מיומנות בתחום זה.
הבעיה הטכנית הראשונה בה נתקלו הייתה כי דלתות ההפצצה של המטוס היחידי שיכול היה לשאת פצצה במשקל כה רב – האוורו לנקסטר, היו קטנות מכדי לאפשר הטלתה.
בעיה זו נפתרה על ידי עקירת הדלתות ותליית הפצצה מתחת לגחון המטוס.
בנוסף, הוכנסו מספר שינויים נוספים למטוס על מנת להתאים את ביצועיו למשימה ייחודית זו: משקלו הוקטן על ידי הסרת חלק מהמיגון ומהחימוש המקוריים (דבר שהפך אותו להרבה יותר פגיע).
בעיית קביעת גובה ההטלה נפתרה על ידי הצבת שני זרקורים בשני קצוות המטוס, שנקבעו בזווית כזו שאלומותיהם נפגשו כאשר המטוס היה בדיוק בגובה 18 מטר.
החיסרון של שיטה זו היה שהזרקורים "סימנו" את מקום המפציץ עבור מפעילי הנ"מ.
לקביעת נקודת ההטלה המדויקת השתמשו בכוונת מיוחדת, שנבנתה כך שתזהה את נקודת ההטלה על פי הזווית בה נראו מהמטוס שני המגדלים שנמצאו משני צידי הסכר.
לצורך ההתקפה חולקה הטייסת לשלושה מבנים להם נקבעו נתיבי טיסה נפרדים, על מנת להקשות על זיהוי יעד ההתקפה במידה והמפציצים יתגלו בעוד מועד.
המבנה הראשון ובו תשעה מפציצים בפיקודו של גיבסון יועד לנוע בנתיב הדרומי, ועליו הוטל לתקוף את סכרי המונה (Möhne) והאדר (Eder).
המבנה השני, בפיקודו של לס מאנרו (Munro), כלל חמישה מפציצים שינועו בנתיב צפוני ויתקפו את סכר הזורפה (Sorpe).
מבנה שלישי, בן חמישה מפציצים, היווה עתודה.
ב-16 במאי בשעה 21:38 החל מבנה מספר 2, לו הנתיב הארוך יותר, ממריא משדה התעופה בסקאמפטון (Scampton), כאשר מטוסו של מקארתי (McCarthy), אחד מאלה שנועדו לתקיפת סכר הזורפה, מאחר בהמראה עקב תקלה טכנית וטס בנפרד במרחק רב אחרי מטוסי המבנה.
לאחר מכן המריאו יתר המטוסים בתזמון שנקבע על פי נתיבי הטיסה המתוכננים.
מיד אחרי חציית החוף ההולנדי נתקל מבנה 2 באש נגד מטוסים ממנה נפגע מטוסו של מאנרו.
מערכות הקשר במטוס נהרסו ומאנרו נאלץ לנטוש את המשימה ולטוס חזרה לאנגליה.
מטוס נוסף, בפיקודו של רייס (Rice), טעה בהערכת הגובה ופגע תוך כדי טיסה במים.
כתוצאה מכך נקרעה ממנו הפצצה ביחד עם חלק מגחון המטוס, וגם מפציץ זה נאלץ לשוב לאנגליה.
שני המטוסים הבאים במבנה נפגעו ונפלו זמן קצר לאחר חדירתם לשטח הולנד.
ממבנה 2 נותר מטוס אחד בלבד.
מבנה 1 התקדם בנתיב הדרומי ונתקל במספר ריכוזים של אש נ"מ, אך הצליח לעבור אותם ללא פגע.
מטוסו של אסטל (Astell) סטה מנתיב הטיסה המתוכנן, פגע בקוי מתח גבוה והתרסק.
יתר מטוסי מבנה 1 הגיעו ליעדם הראשון – סכר המונה.
מיד עם הגעת מבנה 1 למונה, נפתחה כנגד המטוסים אש נ"מ כבדה.
ראשון נכנס גיבסון ליעף הפצצה והצליח להטיל את הפצצה בהתאם לתכנון.
המטוס השני שנכנס ליעף נפגע מאש הנ"מ והחטיא את הסכר.
שניות לאחר הטלת הפצצה אירע פיצוץ במטוס והוא התרסק.
כאשר נכנס המטוס השלישי ליעף הפצצה חזר גיבסון ותקף את תותחי הנ"מ במקלעיו, על מנת להסיט את האש מהמטוס התוקף.
תשומת לבם של מפעילי הנ"מ הופנתה כלפי מעלה ורק ברגע האחרון שמו לב למפציץ המגיח מעל האגם לעבר הסכר.
המפציץ הטיל את הפצצה בדייקנות, אך נפגע כמעט מיד מאש הנ"מ.
פגיעה זו לא הפילה את המטוס והוא המשיך במשימתו.
מבנה 1 חידש את ההתקפה על הסכר, כאשר כל מפציץ שמסיים את יעף ההפצצה מצטרף לאחרים בירי על תותחי הנ"מ.
הוטלו עוד שתי פצצות: עם הטלת הפצצה החמישית נפרץ הסכר, וגיבסון הפנה את מטוסיו הנותרים לעבר סכר האדר.
לאחר פריצת המונה פקד גיבסון על שניים מהמפציצים אשר הטילו כבר את הפצצה לשוב לאנגליה.
גיבסון הוביל את שלושת המפציצים אשר עדיין נשאו פצצות לעבר סכר האדר, כאשר מטוסו של "דינגי" יאנג (Young) אשר הטיל כבר את הפצצה צורף למבנה על מנת לתפוס את הפיקוד על הכח במקרה שגיבסון יופל.
סכר האדר לא היה מוגן על ידי כוחות נ"מ, כנראה בשל הטופוגרפיה שלו: הסכר היה מוקף הרים בגובה 300 מטר וגיחת מפציץ לקרבת האגם נראתה בלתי אפשרית.
המפציץ הראשון נכנס ליעף הפצצה חמש פעמים, אך לא הצליח להתייצב בזמן על מנת להטיל את הפצצה.
גיבסון פקד על המפציץ השני לנסות ולהטיל את הפצצה.
לאחר שני ניסיונות הטלה כושלים נכנס המפציץ ליעף שלישי והטיל את הפצצה, אך מהירות המפציץ בעת ההטלה הייתה גבוהה מדי וזו התפוצצה מעל הסכר, תוך שהיא גורמת נזק ניכר למטוס.
המפציץ פנה לשוב לאנגליה, אך הופל מעל גרמניה.
לאחר עוד מספר ניסיונות הצליחו כל אחד משני המפציצים הנותרים להטיל את הפצצות.
עם הטלת הפצצה השנייה, נבקע הסכר.
ממבנה 2 הגיע מטוסו של מקארתי לסכר הזורפה לבדו.
בנוסף, הופנו לשם שניים ממטוסי העתודה.
מקארתי לא נתקל בהתנגדות אולם גם בזורפה אילצה הטופוגרפיה של האגם ביצוע של עשרה ניסיונות בטרם הצליח להטיל את הפצצה.
לסכר נגרם נזק ומקארתי פנה לשוב לאנגליה.
זמן מה לאחר מכן הגיעו מטוסי העתודה אל הסכר אך בשלב זה היו האגם והסכר מכוסים בערפל.
מטוסו של בראון (Brown) הטיל חומרי תבערה על העצים שסביב לסכר, ולאור הדלקה הצליח לדייק בהטלת הפצצה.
כשהמטוס הבא ניסה לבצע את ההפצצה היה הערפל כה סמיך שלא ניתן היה לזהות את האגם או הסכר.
לדעתו של שפר, שר החימוש הגרמני, אילו נהרס סכר זה היה נגרם נזק כבד ביותר לתעשייה הגרמנית, שכן שני האגמים המלאכותיים של סכר הזורפה הכילו את רוב המים שהיו נחוצים לתעשייה הכבדה של חבל הרוהר.
שני מטוסי העתודה הנוספים הופנו ליעדי משנה – סכר הליסטר (Lister) וסכר אנפה (Ennepe).
המטוס שהיה בדרכו לליסטר הופל, ואילו זה שהופנה לאנפה הטיל את הפצצה בדייקנות ופנה לשוב לאנגליה.
בדרכם חזרה, טסים שוב בגובה צמרות העצים, אבדו שני מפציצים נוספים.
מטוסו של מודסלי (Maudslay) נפגע מאש נ"מ ליד נטרדן (Netterden, בהולנד, ממש על הגבול עם גרמניה), ומטוסו הפגוע של "דינגי" יאנג נפגע שנית מאש נ"מ והתרסק אל הים בסמוך לחופי הולנד.
יאננ צנח לים אך לא שרד.
מתשעה עשר המפציצים שיצאו למשימה שבו אחד עשר.
53 אנשי צוות אוויר נהרגו ו-3 צנחו אל השבי הגרמני.
אות קריאה מפקד מטרה חזר הערות מבנה 1 G George גאי גיבסון סכר המונה כן מפקד המבצע.
M Mother הופגוד לא נפגע מאש נ"מ בעת ההטלה.
הפצצה עברה מעל הסכר והתפוצצה מעבר לו, המטוס התרסק שניות ספורות לאחר מכן.
(P Peter (Popsie הרולד (מיקי) מרטין כן נפגע מאש הנ"מ והחטיא את הסכר.
A Apple "דינגי" יאנג לא פגע בסכר וגרם לו נזק.
הופל מעל חופי הולנד בדרכו חזרה.
J Johnny דייוויד מאלטבי כן פגע בסכר והביא לפריצתו.
L Leather שאנון סכר האדר כן פגע בסכר לאחר מספר יעפים לא מוצלחים.
Z Zebra מודסלי לא הפצצה התפוצצה מעל הסכר ולמטוס נגרם נזק והוא הופל בדרכו חזרה.
(N Nancy (Nan נייט כן פגע בסכר והביא לפריצתו.
B Baker אסטל לא הגיע לא התרסק בדרך לסכרים לאחר שפגע בקו מתח גבוה.
מבנה 2 T Tommy מקארתי סכר הזורפה כן פגע בסכר והסב לו נזק.
E Easy בארלו לא הגיע לא התרסק בדרך לסכרים לאחר שפגע בקו מתח גבוה.
K King באירס לא הופל באש נ"מ לאחר מעבר החוף ההולנדי.
H Harry רייס כן פגע במים והפצצה נקרעה מגחונו.
W Willie לס מאנרו כן נפגע מאש נ"מ מעל הולנד, איבד את מערכות הקשר ושב לאנגליה.
מבנה 3 Y York אנדרסון סכר הזורפה כן לא הצליח לזהות את המטרה בשל ערפל כבד.
שב לאנגליה מבלי להטיל את הפצצה.
F Freddy בראון סכר הזורפה כן פגע במטרה.
O Orange טאונסנד סכר אנפה כן פגע במטרה.
S Sugar ברפי לא הגיע לא הופל באש נ"מ מעל הולנד C Charlie אוטלי לא הופל מעל גרמניה.
שניים מהסכרים שהופצצו נפרצו ולשלישי נגרם נזק ניכר.
עמק התעשייה הגרמני של הרוהר הוצף ונגרם נזק כבד לתעשייה הגרמנית: 125 בתי חרושת נהרסו או ניזוקו, שטחים חקלאיים רבים הוצפו, גשרים קרסו ואלפי בעלי חיים טבעו.
בשיטפונות נספו 1,294 אזרחים, בהם כמה מאות עובדי כפייה שהובאו מהארצות הכבושות על ידי גרמניה וששוכנו במחנה שבויים בעמק האדר.
הגרמנים הצליחו לבנות את הסכרים מחדש תוך זמן קצר יחסית, אולם במשאבים רבים שבאו על חשבון המאמץ המלחמתי.
בנוסף, נאלצו הגרמנים להגביר את השמירה על הסכרים באמצעים ובכוחות שנשללו מחזיתות המלחמה האחרות.
המבצע תואר בסרט פורצי הסכרים בשנת 1955.
מבצע ניקל גראס היה מבצע אמריקאי לסיוע באספקת נשק ותחמושת לישראל במלחמת יום הכיפורים שבוצע ברכבת אווירית.
שם המבצע הישראלי לקליטת הציוד היה "מבצע מנוף".
במשך 32 יום, בין 14 באוקטובר ל-14 בנובמבר 1973, חיל האוויר האמריקני העביר לישראל 22,325 טונות של טנקים, ארטילריה, תחמושת ואספקה במטוסי תובלה C-141 Starlifter ו-C-5 גלקסי.
נוסף על כך, ארצות הברית העבירה גם בדרך הים לישראל, במסגרת הרכבת הימית לישראל במלחמת יום הכיפורים 33,210 טון עד ליום 30 באוקטובר.
באותה תקופה העבירו הסובייטים 12,500–15,000 טון אספקה, יותר ממחציתן לסוריה; הם גם סיפקו 63,000 טון נוספים בעיקר לסוריה בדרך הים.
בשנים שקדמו למלחמה, הוכנו וחומשו מדינות ערב על ידי ברית המועצות.
הסובייטים סיפקו למצרים ולסוריה מעל 600 טילי קרקע-אוויר מתקדמים, 300 מטוסי מיג-21, 1,200 טנקים ומאות אלפי טונות של ציוד מלחמה.
בימיה הראשונים של מלחמת יום הכיפורים איבד צה"ל אמצעי לחימה רבים בקרבות הבלימה.
ב-24 השעות הראשונות למלחמה אבדו לחיל האוויר 40 מטוסי קרב וחיל השריון איבד כ-200 טנקים.
בתום שלושת ימי הלחימה הראשונים עמדו אבדות צה"ל על 49 מטוסי קרב וכ-500 טנקים וכן נעשה שימוש בתחמושת רבה ממחסני החירום.
בעקבות זאת נוצר בישראל חשש למחסור בציוד צבאי מסוגים שונים, בעיקר מטוסי פנטום, טנקים ותחמושת, במיוחד ארטילרית, שהוזמנו עוד קודם למלחמה אך מועד אספקתם היה עתידי.
ישראל החלה לפנות בבקשות לסיוע החל מה-7 באוקטובר.
הבקשות הישראליות הועברו לממשל האמריקני בשלושה ערוצים מקבילים: משרד הביטחון פנה לשגרירות ארצות הברית בישראל, שגריר ישראל בארצות הברית שמחה דיניץ פנה להנרי קיסינג'ר, ונספח ההגנה של ישראל בוושינגטון מרדכי גור פנה למחלקת ההגנה של ארצות הברית ("הפנטגון").
ככל שהמלחמה התקדמה, התארכה הרשימה של הציוד שישראל ביקשה מארצות הברית.
בימים הראשונים דחתה ארצות הברית את בקשות ישראל לסיוע וסירבה לבקשת ישראל שמטוסים ישראלים ינחתו בארצות הברית ויאספו תחמושת וחלקי חילוף חיוניים בהיקף מוגבל.
קיסינג'ר אמר לנציגים הישראלים שהסירוב נובע מהתנגדותו של ג'יימס ר' שלזינגר שעמד בראש מחלקת ההגנה של ארצות הברית, וכן שלובי הנפט היושב בפנטגון מונע את הסיוע.
בהמשך נאמר לנציגים הישראלים שהנשיא החליט עקרונית לספק לישראל מטוסי קרב במקום אלו שאבדו לה, אולם המטוסים לא סופקו.
בד בבד, תיאם קיסינג'ר כי "אל על" תוכל לאסוף פריטים מסוימים, כולל תחמושת, "מוצרי טכנולוגיה עילית" וטילי AIM-9 Sidewinder מהבסיס הימי בווירג'יניה והחל מאמץ לאספקתם.
קיסינג'ר עדיין קיווה לשמור על נראות נמוכה ועד 13 באוקטובר 1973 נמסר לישראל סיוע מוגבל בלבד באמצעות מטוסים אזרחיים לא מסומנים.
מספר ימים קודם לכן, ב-9 אוקטובר, הורה נשיא ארצות הברית ריצ'רד ניקסון על תחילת מבצע "ניקל גראס", להחליף את כל אבדות הציוד של ישראל.
ההחלטה התקבלה ביום שבו החלו הסובייטים בפעילות אספקה משלהם לצבאות ערב דרך הים.
על פי טענת פרופ' אלכסנדר בליי (חוקר שהיה בדרגת סגן בזמן המלחמה), הסיוע כלל רק מעילים, תרופות, אלונקות וכדומה.
וזאת על אף הוראת ניקסון ב-12 באוקטובר "לשלוח לישראל את כל מה שיכול לעוף" עם ציוד.
לדעתו, המפנה התרחש רק אחרי שישראל החלה לנצח בקרבות.
בעקבות תקרית דיפלומטית בין מרדכי גור לממשל האמריקאי תפס את מקומו הנספח האווירי של צה"ל בוושינגטון, שייקה ברקת.
הוא נפגש יחד עם דיניץ בבית הלבן עם ניקסון ועם שר ההגנה, וניתן אישור להוציא לפועל את התוכנית.
לאחר מכן ניהל ברקת מגעים עם נציגי משרד ההגנה וקיבל אישור להעברת טייסת פנטומים לחיל האוויר.
לאחר התחייבות התמיכה אמריקאית, ב-19 באוקטובר, מימשו מדינות ערב החברות בארגון מדינות יצוא הנפט (OPEC) את אזהרותיהן והכריזו על אמברגו נפט מוחלט על ארצות הברית, והגבלות על מדינות אחרות.
צעד זה, לצד כישלון המשא ומתן בנושא תמחור וייצור בין היצואנים לחברות הנפט הגדולות, הובילו למשבר הנפט ב-1973. קובעי המדיניות בוושינגטון הפיקו מכך לקחים שעיצבו באופן מכריע את המדיניות הפוליטית והאסטרטגית האמריקאית במיוחד בנוגע למזרח התיכון.
בנוסף, המבצע שינה לחלוטין את יחסי ארצות הברית וסעודיה.
בתחילה, רק חברת אל על הובילה את האספקה וזו החלה להגיע לישראל ב-10 באוקטובר.
במהרה היה ברור כי הכמות המצומצמת של מטוסי אל על אינה מספיקה.
כדי להימנע ממעורבות ישירה של ארצות הברית, מ-10 באוקטובר נדרשו 10–20 טיסות ביום וחלקן בוצע במטוסים לא מזוהים.
אף חברת תעופה לא הסכימה לבצע את הטיסות מחשש שיסורבו לטוס למדינות ערב לאחר המלחמה.
בשל עיכובים בארצות הברית, רק ב-12 באוקטובר הורה ניקסון לחיל האוויר "לשלוח את כל מה שיכול לטוס".
בתוך תשע שעות היו מטוסי C-141 ו-C-5 מוכנים לצאת לישראל.
עם זאת, מדינות אירופה לא הרשו למטוסים האמריקאים לתדלק בשטחן, וחלקן אף סירבו למעבר המטוסים האמריקאים מעל שטחן.
לבסוף ארצות הברית קיבלה זכויות נחיתה באיים האזוריים, בשדה לאג'ס (Lajes Field) רק לאחר שניקסון הפעיל לחץ כבד על פורטוגל.
חלק מהמטוסים תודלקו באוויר מעל האוקיינוס האטלנטי.
ב-14 באוקטובר, בשעה 18:30 לערך, נחת בשדה התעופה לוד מטוס גלקסי אמריקני ראשון ובו מלבד ציוד גם יחידת פיקוח אווירית שמנתה כ-50 חיילים שעתידים לפקח על הפריקה ועל תחזוקת המטוסים.
לאג'ס הפך לנקודת מפתח מרכזית לאספקה האווירית.
מטוסי KC-135A של פיקוד האוויר האסטרטגי (SAC) היו הראשונים שהגיעו לבסיס.
המטוסים עזבו את בסיס פייס בניו המפשייר, בליל שבת, 13 באוקטובר (היה זה אחד הבסיסים שאל-על השתמשה בו בטיסותיה) והעבירו מטוסי A-4 סקייהוק ומטוסי F-4 פנטום חדשים מהמפעל.
הטיסות בוצעו ללא הפסקה מהמפעל בסנט לואיס, מיזורי לשדה התעופה לוד (כיום נמל התעופה בן-גוריון).
כדי לעמוד בלחצים של מדינות אירופאיות, אפילו אספקה אמריקאית שכבר הוצבה באירופה הועברה לישראל דרך האיים האזוריים ועד מהרה למעלה משלושים מטוסים ביום עברו דרך לאג'ס.
לצורך כך הוצבו בבסיס 1,300 איש נוספים בצריפים ממלחמת העולם השנייה.
חדרים שבדרך כלל התאימו לגבר אחד או שניים הורחבו לארבעה (2 מיטות קומתיים).
בין לאג'ס לישראל, המטוסים נאלצו לטוס בנתיב מדויק לאורך גבול המרחב האווירי בין מדינות ערביות עוינות מדרום ומדינות אירופה מצפון.
לקטע זה הוצב ליווי חמוש, והצי השישי של ארצות הברית ליווה את הטיסות עד 240 ק"מ מישראל.
משם ליוו אותם פנטומים ומיראז'ים של חיל האוויר הישראלי עד ללוד (כיום שדה התעופה בן-גוריון).
לאורך התוואי בים התיכון הוצבו ספינות אמריקאיות כל 300 מייל (480 ק"מ) ונושאת מטוסים כל 600 מייל (970 ק"מ).
עם הגעתם נפרקו המטוסים על ידי נציגי ארצות הברית וישראל לפני שטסו חזרה והאספקה הגיעה לחזית הלחימה תוך מספר שעות.
ב"ניקל גראס" בוצעו גם העברת מטוסי קרב באופן ישיר.
בימי המלחמה הראשונים הופל מספר ניכר של מטוסי חיל האוויר הישראלי באמצעות טילי הקרקע-אוויר SA-6. עקב זאת, האמריקאים העבירו לישראל לפחות 100 מטוסי פנטום F-4. המטוסים נשלחו לישראל ישירות משלוש יחידות טקטיות של האמריקאים.
הם הוטסו ללוד, שם הוחלפו טייסים אמריקאים בעמיתיהם הישראלים.
לאחר החלפת סמלי ה-USAF בסמלים של חיל האוויר הישראלי, תודלקו המטוסים ושוגרו לחזית.
לעיתים קרובות הם עלו לאוויר תוך שעות ספורות לאחר שהגיעו.
כמה מהמטוסים היו מטוסי חיל האוויר האמריקאי שהגיעו ישירות מבסיסיהם כשהם צבועים בצבעי ההסוואה המקורית שלהם (סכימת דרום מזרח אסיה) ויצאו לקרב כך לאחר סימונם בסמלים ישראליים, וכך זכו לכינוי הישראלי "קרפדה".
לקראת סוף המלחמה נחתו בשדה התעופה לוד 36 מטוסי פנטום, 60 מטוסי סקייהוק, רובם ישנים, וכן מספר מסוקים ומטוסי הרקולס.
בחלק מהמטוסים היה הכרח לבצע התאמות והחלפת מערכות.
הסקייהוקים שנשלחו הספיקו לבצע במהלך המלחמה כ-280 גיחות מבצעיות והפנטומים כ-200 גיחות.
36 מטוסי סקייהוק אמריקאים שהוצבו בלאג'ס תודלקו על ידי מטוסי תדלוק SAC KC-135A מבסיס חיל האוויר פייס, ניו המפשייר וממתדלקים של נושאת המטוסים ג'ון פ.
קנדי (CVA-67) ממערב למצרי גיברלטר.
הם המשיכו לנומ"ט פרנקלין ד' רוזוולט (CVA-42) מדרום מזרח לסיציליה שם שהו לילה, ואז המשיכו לישראל ותודלקו פעם נוספת ממתדלקים שיצאו מנומ"ט אינדיפנדנס (CVA-62) מדרום לכרתים.
כמו כן הועברו שנים עשר מטוסי הרקולס C-130E, הראשונים מסוג זה שנמסרו לצה"ל.
בסך הכל שלחה ארצות הברית סדרה של 567 טיסות: 145 גיחות של מטוסי גלקסי, ו-422 גיחות של מטוסי סטארליפטר , שבמסגרתם הועברו לישראל, עד 14 בנובמבר 22 אלף טון של ציוד: מטוסים, מסוקים, חלקי חילוף, תחמושת, ואמצעי שיבוש למטוסים.
במשלוחים נכללו גם אמצעי לחימה חדישים שטרם סופקו לישראל, כגון טילי טאו ולאו.
ישראל ביקשה לקבל טנקים מציוד אמריקני שהיה מוצב בגרמניה, אך ארצות הברית לא נעתרה לכך.
על פי יו"ר המטות המשולבים אז האדמירל תומאס מורר האמריקנים הסכימו אך הסירוב היה גרמני.
יובל נאמן, שהיה אחראי על הרכבת מטעם ישראל, גילה כי המבצע היה כרוך גם בתרגילי הטעיה.
טנק 60-M שהוטס לישראל, הוחזר לארץ היעד לאחר שכל הצלמים הסתלקו.
תקציב סיוע החירום לישראל, שאותו אישר הקונגרס לשם מימון הרכבת האווירית, עמד על 2.2 מיליארד דולר.
המבצע בוצע על ידי פיקוד ההטסה האווירית הצבאית , שפעל בין השנים 1966 ל-1992 כסוכנות של משרד ההגנה האמריקאי (Department Of Defense) לאספקה אווירית.
משימתו העיקרית הייתה אספקת ציוד הנדרש לצורך פריסת כוחות אמריקאים בזמן מלחמה.
הפיקוד סיפק גם שירותי תמיכה גלובליים כגון שירות מזג אוויר, חילוץ והצלה למשימות חלל, פינוי רפואי לאח"מים ועוד.
לאחר שנסגר, בשנת 1992, משימותיו הועברו ל-AMC.
מטה הפיקוד שכן בבסיס חיל האוויר סקוט, אילינוי, והיה אחראי על הכוונת הפעילות של כוח האספקה האווירית האסטרטגי.
השליטה המבצעית בכוח נתונה לשתי מפקדות משנה: ה-21 בבסיס McGuire , ניו ג'רסי וה-22 בבסיס טראוויס , קליפורניה.
כאשר כל מפקדה משנית אחראית על הפעילויות בחצי העולם.
תחת מפקדות אלו נמצאות כנפות, צוותי תחזוקה וקרקע, וטייסות הממוקמות בארצות הברית ומחוצה לה.
לביצוע משימותיו הוקצו לפיקוד 77 מטוסי גלקסי C-5 ו-276 מטוסי סטארליפטר C-141. בשנת 1973 שירתו בפיקוד 53,407 אנשי צבא ועוד 15,449 אזרחים.
למשרד ההגנה האמריקאי לא הייתה תוכנית מגירה לפעילות תמיכה אסטרטגית בישראל.
מבצע כמו ניקל גראס דורש איסוף ציוד מנקודות רבות וריכוזו בשדות תעופה מתאימים שמהם ישוגרו בדרך האוויר דרך לאג'ס לישראל.
ישראל סירבה למסור למתכנני הפעילות מידע שהיה קריטי לצורך הדבר כגון מערכות הנשק הקיימות ברשותה ופריסתן, רמות המלאי, צפי לשחיקת הציוד במצבים שונים ועוד.
מידע זה יכול היה לייעל את הכנת הפריטים ולסייע בתכנון טוב יותר לגבי מסלול השינוע עד לישראל.
כתוצאה מהיעדר שיתוף הפעולה עם ישראל, היה צריך לתכנן את פעילות הסיוע וההובלה האווירית על בסיס אד-הוק.
למרות האמור, ישראל מסרה לקיסינג'ר ולסקוקרופט מידע יומי על מספר המטוסים והטנקים של ישראל שנפגעו בקרבות והכמות שנותרה לצה"ל, וכמו כן רשימה מפורטת של התחמושת שצה"ל היה זקוק לה.
הרשימה נשלחה החל מ-7 באוקטובר 1973 ועודכנה באופן רציף.
הרמטכ"ל לשעבר צור (צ'רה) מונה על ידי ממשלת ישראל לאחראי על אספקת הציוד הנדרש לצה"ל עם רשימות מפורטות שקיבל מהמטכ"ל.
עם קבלת הנחיית הנשיא ניקסון ב-12 באוקטובר 1973 להתחיל בהובלה האווירית באופן מיידי, מטה חיל האוויר הורה למפקד פיקוד ההטסה להיערך למבצע אך עדיין לא להוציא מתחומי ארצות הברית אף פריט.
הפיקוד הפעיל את מטה התמיכה שלו והורה להקים צוותים מיוחדים ביחידות המשנה שלו.
בהמשך אישר הפיקוד את הקצאת המטוסים וביטל את כל אימוני הטיסה השוטפים.
מפקדת חיל האוויר ה-21 הוגדרה כגורם השולט במבצע ההטסות שהחלו למחרת והושלמו 33 יום לאחר מכן למרות היעדר תכנון מקדים.
פריסת כוח אדם וציוד תומך
בשגרה, אנשי פיקוד ההטסה וציוד תמיכה מוקצים לבסיסי העמסת הציוד ופריקתו.
במקרה זה, הפיקוד נדרש לפרוס כוח אדם וציוד לנקודות העמסה מרכזיות, נקודת המעבר ונקודת הפריקה שלא היו מאוישות דיין.
בתחילת המבצע, הפיקוד הציב במספר אתרים צוותי קרקע לבקרה, תפעול, תאום ודיווח הפעילות.
בצוותים אלה היו 689 אנשי צבא, מתוכם 425 הוקצו לבסיס בלאג'ס, עוד 209 הוצבו ב-4 בסיסי חיל האוויר בארצות הברית ו-55 לשדה התעופה לוד.
כמו כן הועבר ציוד נוסף לטיפול בחומרים, ציוד רדיו ותקשורת אחר, ערכות חלפים, עמדות תחזוקה וכלי עבודה.
ציוד התקשורת סופק על ידי אנשי יחידת הקשר של חיל האוויר.
שירות מזג האוויר האווירי ושירות החילוץ האווירי פרסו כוח אדם וציוד משלהם לתמיכה במבצע.
הפיקוד הציב לטובת המבצע רק 24% ממטוסיו בכל יום נתון וזאת על מנת לא לפגוע בשגרת משימותיו השוטפות.
עם זאת, הפיקוד גם רכש מחברות מסחריות שינוע אווירי בכ-5.5 מיליון דולר.
בסיכום המבצע התברר כי לא נוצלו 7 מטוסי גלקסי C-5 ו-46 מטוסי C-141 שהוקצו לו מראש.
מסלול הטיסה מלאג'ס לישראל היה עד לנקודה מעל מצר גיברלטר, ואז מזרחה מעל הים התיכון לסביבת כרתים, ואז דרומית-מזרחית לתל אביב.
מסלול זה נבחר מכיוון שארצות הברית לא הצליחה להשיג אישור דיפלומטי לשימוש בבסיסים בבריטניה, ספרד, איטליה, יוון וטורקיה (שבהם עשה הפיקוד שימוש באופן שוטף בשגרה).
כמו כן, המטוסים נאלצו להימנע מטיסה מעל מדינות ריבוניות בדרך וכמובן שגם להישאר מחוץ לבקרה האווירית של מדינות ערב.
ב־22 באוקטובר 1973, לבקשת ממשלת יוון, מסלול הטיסה שונה כך שיחלוף דרומית לאי כרתים.
לפי הפיקוד, נקודת הרוויה של בסיס לג'ס הייתה 6 מטוסי C-5 ו-36 C-141 לכל כיוון, במהלך 24 שעות.
למרות זאת, שר ההגנה האמריקאי הגביל את מספר המטוסים לנחיתה בלוד ל-6 מטוסי C-5 ו-17 מטוסי C-141.
ה-C-5 מסוגל לשאת 107 טון מטען.
העומס הממוצע שנשאו מטוסי המבצע היה 73.2 טון כשהכבד ביותר נשא 98.7 טון.
השימוש בנקודת ביניים (לאג'ס) הייתה קריטית ובלעדיה המבצע לא היה יוצא אל הפועל.
ללא יכולת תדלוק באוויר, טיסות ישירות של ה-C-5 מארצות הברית לישראל היו מוגבלות לנשיאת 33 טון בלבד למטוס.
בנוסף, בתלות ברוח ובתנאי מזג אוויר אחרים, לא בטוח שלמטוס הייתה יכולת לחזור ללא תדלוק.
מטוסי ה-C-141 כלל לא יכלו לצאת לטיסה מארצות הברית ללא תדלוק בדרך.
הטסת ציוד בממדים גדולים במיוחד
אחד המאפיינים הייחודיים של ה-C-5 הוא יכולתם להוביל מטענים גדולי ממדים.
43 טיסות (29% מהסה"כ) של מטוסי ה-C-5 הובילו 1,257 טון של ציוד גדול ממדים (טנקים, תומ"תים ומשאיות).
43 טיסות אלה העבירו 9% מסך הציוד שהועבר לישראל.
מתוכן, 29 טנקים היוו 69% מכלל הטיסות ומהם רק 4 טנקים הגיעו לישראל לפני הפסקת האש כמו גם 10 פריטי ציוד גדולים אחרים.
ציוד גדול ממדים אחר היה תומ"תי M109 הוביצר, מערכות מכ"ם, ציוד הנדסי כבד, מסוקי יסעור וחלפים למטוסי סקיהוק.
רוב טיסות המטען גדול הממדים הגיעו לאחר הפסקת האש ולאחר הגעת אוניית האספקה הראשונה של הרכבת הימית.
האונייה הראשונה של הרכבת הימית הגיעה לישראל ב-2 בנובמבר 1973, ועליה 3,321 טונות ציוד גדול ממדים ובו טנקים, תומ"תים ומשאיות.
למעט הציוד בממדים גדולים, ניתן היה לבצע את כל המבצע באמצעות מטוסי C-141 בלבד.
ייתכן שהדבר היה משבש פעולות אחרות של פיקוד ההטסה.
עם זאת, פקידי משרד ההגנה הצהירו כי הרכבת האווירית ובמיוחד הובלת ציוד בממדים חריגים, הפגינה לעולם את היכולת האמריקאית.
כמחצית מהיקף הציוד, 10,757 טון בוצעו ב-147 טיסות במטוסי ה-C-5.
מטוסי ה-C-5 ביצעו סה"כ 170 טיסות מנקודות העמסה בארצות הברית לטובת המבצע מהן 7 נחתו בבסיס DOVER , דלאוור; 16 בבסיס Lajes ו-147 הגיעו לשדה התעופה לוד.
מטוס C-5 בודד העביר מטען גם ממערב גרמניה.
עד הפסקת האש, ב-24 אוקטובר 1973, הועברו ארצה בדרך האוויר 39% מהציוד, זאת בנוסף לכ-5,500 טון שהועברו ארצה על ידי 8 מטוסי מטען (B-707 ו-B-747) של "אל על" מנקודות שונות בארצות הברית.
בממוצע יומי, 46 מטוסים שהם 60% מכלל צי מטוסי הגלקסי לא היה בכשירות מבצעית:
22% היו בתחזוקת דרג ד' (בדיקות וטיפולים מתוזמנים, תיקונים, שדרוגים והתקנות) הדבר נעשה בבסיס KELLY בטקסס או בבסיס DOBBINS בג'ורג'יה,
13% לא בכשירות בשל חוסר בחלפים.
מאותן סיבות, גם 25% ממטוסי ה-C-141 היו לא כשירים מבצעית.
בתקופה המבצע, כ-1,000 פריטים נלקחו עבור מטוסי ה-C-5 בחודש – ממוצע של 16.8 פריטים למטוס.
הדבר נבע בעיקר מהגדלת שעות הטיסה.
גורם חשוב למדידת יעילות הובלה אווירית הוא הזמן מנחיתת מטוס ועד המראה חזרה כולל פריקתו, תדלוקו, טיפול שירותי קרקע במטוס ובצוות.
מתוך 147 מטוסי ה-C-5 שנחתו בלוד, 80 המריאו בחזרה תוך 2.5 שעות.
הזמן הממוצע הכולל למבצע הוא 3.6 שעות.
יכולת המטוס להנמיך את פתח תא המטען שלו ל-6 רגל מעל הקרקע ולאפשר פריקת ציוד מהירה תרמה לזמן קצר זה.
הזמן הממוצע על הקרקע של ה-C-141 היה 1.7 שעות אולם כושר הנשיאה של אלו היה רק 38% מאחיהם הגדולים.
פיקוד ההטסה פועל כקבלן ביצוע ללקוחות השונים ובהתאם גובה סכומי כסף בעבור שירותיו.
עלות הפעלת המבצע הסתכמה ב-88.5 מיליון דולר (שנת 1973).
על פי מחבר דו"ח החשב הכללי של ארצות הברית, ישראל חויבה ב-45.1 מיליון דולר פחות מהעלות המצוינת לעיל.
חישובים אלו שונים משהוצג על ידי פיקוד ההטסה (הטוען שההפרש נמוך יותר) שכן הם משקללים גם ריביות, ערך פחת למטוסים ולצוותים ועוד.
בהשוואה, מטוס מטען חכור אזרחי B-747 תומחר בעלות טון למייל של 11 סנט בלבד.
מניתוח המבצע ומדו"ח החשב הכללי שהוצג לנשיא ולקונגרס האמריקאי בשנת 1975 הוצגו הלקחים הבאים:
הקניית יכולת תדלוק אווירית למטוסי מטען צבאיים.
הכנת תוכנית מגירה לפעילות לוגיסטית באזורי עימות בעולם.
שיפור הליכי ניהול משאבי הטסה אווירית.
שיפור נוהלי שליטה ובקרה במצבי חירום.
מניעי ארצות הברית בדחיית ההסכמה לסיוע הצבאי לישראל עד 13 באוקטובר, שבוע לאחר פתיחת המלחמה, כאשר ידה של ישראל בחזית הצפון הייתה על העליונה והחזית בסיני התייצבה, נתונים במחלוקת.
היו שטענו שמדובר במדיניות משותפת של הממשל בארצות הברית, בעוד אחרים טענו שגורמים בממשל טרפדו החלטות של הממשל לסייע לישראל.
על פי גרסה זאת, הרכבת האווירית יצאה לדרך רק לאחר שהנשיא, שהיה שקוע בענייני פרשת ווטרגייט, התערב והורה באופן נחרץ להפעיל את הרכבת האווירית במלוא הקיטור: "לעזאזל, השתמשו בכל דבר שיכול לעוף".
ישנם הטוענים שהסירוב הראשוני למתן סיוע נבע מחשש של ממשל ארצות הברית לפגיעה ביחסי ארצות הברית עם מדינות ערב.
Quandt), שהיה עוזרו של הנרי קיסינג'ר בזמן המלחמה, טוען שמטרת קיסינג'ר הייתה שישראל תנצח במלחמה, אבל ניצחון מתון כך שמצרים תבקש מארצות הברית להתערב.
לכן קיסינג'ר השהה את התחלת הרכבת האווירית כדי לרכך את ישראל.
קיסינג'ר לחץ על גולדה מאיר להסכים להפסקת אש מיידית כבר ב־12 באוקטובר, לאחר שישה ימי לחימה, והבטיח שמרגע הפסקת האש הנשק יסופק מיידית.
מאיר הסכימה, אך סאדאת דחה את ההצעה בטענה שמצרים מנצחת.
בתגובה קיסינג'ר הפעיל מיידית את הרכבת האווירית כדי שמצרים תתחיל להפסיד.
דוד בוקעי טוען כי האחראי המרכזי לעיכוב הרכבת האווירית היה הנרי קיסינג'ר, שהשתמש בשורה של מניפולציות כדי לגרום לכך שישראל לא תגיע לניצחון מוחץ מדי, על פי התפיסה האמריקנית שהיא לא תיתן לערבים לדחוק את ישראל לים, אך גם לא תתן לישראל להשפיל את הערבים.
הוא עוד מציין כי מדיניות זו של עיכובים והשהיות נמשכה כאשר ארצות הברית ניסתה לאלץ את ישראל להסכים להפסקת אש, ולהציל את הארמייה המצרית השלישית הנצורה.
אדמירל אלמו זומוואלט טען שקיסינג'ר ביקש לדאוג לכך שישראל "תקיז מעט דם" על מנת לרכך אותה לקראת המשא ומתן המדיני.
החוקר ישי קורדובה טוען, לעומת זאת, שארצות הברית נמנעה מלהעניק סיוע לישראל בגלל מדיניותה כלפי ברית המועצות, ורק לאחר שברית המועצות הפעילה את הרכבת האווירית והימית הסובייטית במלחמת יום הכיפורים, הפעילה ארצות הברית את הרכבת האווירית שלה, כצעד נגד ההשפעה הסובייטית במזרח התיכון.
השפעת הרכבת האווירית על המלחמה
הרכבת האווירית הגיעה רק החל מערב ה-14 באוקטובר, ובאופן אינטנסיבי רק החל מיום 18 באוקטובר, כלומר לקראת סוף המלחמה.
השפעת הרכבת האווירית ואי הושטת הסיוע בשבוע הראשון על הלחימה נתונים למחלוקת.
פרטי מידע סותרים נמסרו על עצם הצורך בציוד שנשלח והיקף השימוש בו.
הרמטכ"ל דדו מצוטט כמי שהדגיש את חשיבות הרכבת האווירית באומרו לקראת סוף המלחמה: "אנו יורים כל בוקר מה שמגיע בערב מארצות הברית, את המלאי של צה"ל גמרנו מזמן".
לעומת זאת, היו שטענו שלישראל לא היו חוסרים מהותיים, למעט בפגזי ארטילריה והיו אף שטענו שגם בפגזי ארטילריה לא היה חוסר וכי לחיל התותחנים נותר כמחצית המלאי שהיה בתחילת המלחמה.
עם זאת, היו שטענו שאי הוודאות לגבי הגעת אספקה של ציוד ותחמושת גרמה לישראל לקמץ בשימוש באמצעי לחימה ואף נטען שישראל דחתה מתקפת נגד בסיני בגלל מחסור בציוד.
חלק מאמצעי הלחימה היו חדישים ולצה"ל שהיה שקוע בלחימה אינטנסיבית לא הייתה יכולת לקלוט ולתרגל אותם (למשל טילי טאו שהשימוש בהם לא היה אפקטיבי).
לא הועברו ברכבת האווירית טנקים והשחיקה המשמעותית בשריון הישראלי לא פוצתה (נשלחו טנקי פטון M-60 בודדים בלבד לקראת סוף המלחמה ויש הטוענים שהם הוטסו חזרה עוד באותו יום על ידי האמריקאים).
מטוסי הקרב נשלחו לקראת סוף המלחמה ונדרשו בחלק מהם התאמות שעיכבו השתתפותם בקרבות.
עם זאת חיל האוויר הספיק להשתמש בהם במאות גיחות.
יש הטוענים (ביניהם דיין ובר לב) כי הרכבת האווירית לא שינתה דבר מבחינת התפתחות הקרבות, ועיקר תועלתה היה ברמה הפסיכולוגית וההצהרתית, שעל פי יובל נאמן, גם היא לא הייתה דבר מבוטל.
מנגד, היו שטענו שהרכבת האווירית לישראל יצרה רושם אצל חלק מהציבור בישראל ובעולם כי ארצות הברית "הצילה את צה"ל" וכי ביטחון ישראל תלוי בארצות הברית ורושם זה כירסם בכושר ההרתעה של ישראל.
למבצע "ניקל גראס" היו השפעות מיידיות ומרחיקות לכת נוספות.
מדינות ערב ב-OPEC הכריזו כי יגבילו או יעצרו משלוחי נפט לארצות הברית ולמדינות אחרות אם יתמכו בישראל בסכסוך.
בהמשך הכריזו מדינות ערב על אמברגו נפט מוחלט על ארצות הברית.
מחירי הנפט הרקיעו שחקים, וארצות הברית הסתבכה במהרה במשבר הנפט ב-1973.
"ניקל גראס" חשף גם מחסור חמור ביכולות הובלה אווירית אמריקאית: הצורך בהקמת בסיסים מעבר לים.
ללא הסיוע של פורטוגל, ייתכן שהמבצע לא היה אפשרי.
כתוצאה מכך, ארצות הברית הרחיבה מאוד את יכולות התדלוק האווירי שלה ומבצעים ארוכי טווח הפכו לסטנדרט ולא לחריג.
מחקר מסוים דן בחסרונות ה-C-141A.
דגמי ה-A נשלחו חזרה למפעל בג'ורג'יה שם נחתכו והוארכו בעוד 7.11 מ' והוכשרו לתדלוק אווירי כמו גם מטוסי ה-C-5.
"ניקל גראס" חיזק את החלטת חיל האוויר האמריקאי לרכוש את ה-C-5 Galaxy.
מאז הצגתו בשנת 1970, ה-C-5 סבל מבעיות.
אף על פי שתוקנו, ה-C-5 עדיין נתפס בעיתונות ככישלון יקר.
במהלך "ניקל גראס", מטוסי C-5 נשאו 48% מכלל המטען ב-145 מתוך 567 המשימות הכוללות.
ה-C-5 הביא גם מטענים חריגים כמו טנקי M60 פאטון, תומ"תי M109, מערכות מכ"ם קרקעיות, משאיות, מסוקי CH-53 ופריטים של סקייהוק A-4. כל אלו מטענים שלא יכלו להטיס במטוסים קטנים יותר.
הביצוע הצדיק לפיכך את קיומו של ה-C-5.
יו"ר המטות המשולבים של ארצות הברית (JCS), ג'ורג' בראון, נאלץ כמעט להתפטר לאחר שטען שישראל קיבלה סיוע צבאי אמריקני מכיוון שהיהודים שלטו במערכת הבנקאות האמריקאית.
מבצע נוף פראי היה מבצע צבאי שבוצע על ידי יחידת אגוז ב-12 בספטמבר 1997 בדרום לבנון.
במבצע נהרג האדי נסראללה, בנו של מזכ"ל חזבאללה חסן נסראללה, וגופתו שימשה כדי לקבל בחזרה את גופתו של לוחם שייטת 13 איתמר אליה שנפל במבצע שירת הצפצפה.
בספרו כותב תמיר כי שם המבצע נבחר בשל ההרים, הכוח, בפיקודו של המ"פ דוד, שכלל שלושה צוותי לוחמים בפיקודם של הקצינים אבנר, ערן וארז, נערך לשהייה של שלושה ימים בשטח הררי סבוך.
ביום השלישי של המבצע, לאחר שלא נוצר מגע עם מחבלי חזבאללה, נערכו הכוחות לנסיגה מהשטח ולחזרה רגלית למוצב ריחן.
צוותו של ארז נע לנקודת החבירה עם שאר הכוחות לקראת תנועה מסודרת למוצב, ואז הבחין ארז במחבל במדרון שמעליו ופתח באש.
הכוח פתח במרדף בסיוע כלב תקיפה.
הכלב איתר את המחבל והכוח שב וירה עליו.
בהמשך מצא הכוח עמדה של מחבלי חזבאללה, ובה מטענים ואמצעי לחימה.
בהמשך הלחימה, הצוות בפיקודו של ערן, שהתמקם רחוק יותר, נכנס ללחימה באיחור כי לא שמע את הדי הקרב, אך הזדרז להתמקם בעמדה שנקבעה מראש למקרה כזה.
המקלען של הכוח זיהה שלושה מחבלים בורחים מאזור הלחימה ופתח באש.
לוחמים נוספים הצטרפו אליו, והמחבלים נפגעו ונעלמו במדרון הסבוך.
במהלך הקרב ירו מחבלי חזבאללה במרחב אש מקלעים, מרגמות, תותחים ללא רתע ואש נ"מ לעבר הכוח מכמה כיוונים.
מסוקי קרב של צה"ל שהוזנקו כדי לספק אש לחיפוי לטובת הכוחות פגעו בעמדות המקלעים של חזבאללה.
צבא לבנון, בצעד חריג, בחר להתערב בלחימה ולירות על המסוקים.
אלה ירו חזרה והשמידו שלושה משוריינים נושאי תותחים נגד מטוסים של צבא לבנון.
האש של חזבאללה שככה מעט, וכוח לוחמי אגוז החל להתכונן לחזור למוצב ריחן עם לילה.
צוותו של ערן עבר בתנועתו חזרה דרך מקום ההיתקלות ודיווח כי זיהה שתי גופות של מחבלים.
בשל ההתנהגות החריגה של המחבלים בקרב עלתה בפיקוד צפון ההשערה כי בקרב השתתף פעיל בכיר של ארגון החזבאללה.
בעקבות זאת, ובשל אסון השייטת שאירע בתחילת החודש, פקד סא"ל תמיר, ששהה בכל העת בעמדת הפיקוד במוצב ריחן, על הכוח להעמיס את הגופות על אלונקות ולשאתן עִמו בחזרה לשטח ישראל, וזאת לצורכי משא-ומתן עם הארגון, על החזרת גופות החללים מאסון השייטת.
משתהו מפקדי הכוח בשטח על הפקודה החריגה, ענה להם תמיר בקשר ההחלטה אושרה על ידי אלוף פיקוד צפון, עמירם לוין.
עם עלות השחר שבו לוחמי אגוז בלא פגע למוצב ריחן.
בדיעבד התברר כי בהיתקלות נהרג האדי נסראללה, בנו של מזכ"ל חזבאללה, חסן נסראללה, שהיה לוחם בכוח המיוחד של החזבאללה.
גופתו, ביחד עם גופותיהם של לוחמי חזבאללה אחרים, הוחזרה ללבנון בתמורה לחלקי גופתו של לוחם שייטת 13 , שנהרג באסון השייטת.
בשנת 2008, לציון עשור לנפילתו של האדי נסראללה, ערכו לוחמי חזבאללה שחזור של הקרב בג'בל רפיע.
"מבצע משקל סגולי", המכונה גם "ליל הפג'רים", היה מבצע צבאי שבוצע על ידי חיל האוויר הישראלי בראשית מלחמת לבנון השנייה.
במהלכו הושמד חלק גדול ממערך רקטות הפג'ר במתקפה אווירית שנמשכה 34 דקות.
היא התאפשרה הודות למודיעין איכותי ומדויק בדבר פריסת רקטות הפג'ר במבנים (שחלקם מבני מגורים) בדרום לבנון.
מלחמת לבנון השנייה נפתחה בחטיפת 2 חיילי צה"ל, אהוד גולדווסר ואלדד רגב על ידי חזבאללה והפגזת יישובי הגליל המערבי על ידיו.
בעקבות זאת התכנס בקריה פורום, שכלל את שר הביטחון, עמיר פרץ, הרמטכ"ל, דני חלוץ, ראש אמ"ץ, גדי איזנקוט, ראש אמ"ן, עמוס ידלין, מפקד חיל האוויר, אליעזר שקדי, ובכירים נוספים בצמרת הביטחונית של מדינת ישראל, ודן מהן אפשרויות הפעולה והתגובה הצבאית של מדינת ישראל בכלל וצה"ל בפרט.
בין היתר נידונה בפורום זה המלצת הרמטכ"ל לבצע תקיפת תשתיות נרחבת בלבנון, כדי לחייב את ממשלת לבנון לפעול.
אחת מתוכניות המגירה שהועלו בדיון הייתה תוכנית המבצע "משקל סגולי", אשר כללה תקיפה אווירית קצרה ומדויקת, שמטרתה השמדת המערך הרקטי ארטילרי לטווח ארוך, שהוחבאו ברובם בתוך בתיהם של פעילי חזבאללה בלבנון.
ההכנות המודיעיניות והמבצעיות למבצע נמשכו כשש שנים, מאז נסיגת צה"ל מלבנון.
מומחי חקר ביצועים בחיל האוויר העריכו כי המבצע יגבה את חייהם של כמאתיים אזרחים לבנונים ו-700 פצועים.
לבסוף לאחר דיון ארוך החליט שר הביטחון, פרץ, כי ימליץ לממשלת ישראל להגיב על החטיפה באמצעות ביצוע "משקל סגולי".
בתשובה להזהרת בכירים במטה הכללי כי במבצע עלולים להיפגע אזרחים לבנונים ענה פרץ כי "מי שישן עם רקטה בבית, צריך לדעת שהוא עלול להיפגע".
הרמטכ"ל חלוץ הביא את המבצע לאישור הממשלה והיא, בראשות ראש הממשלה, אהוד אולמרט, אישרה אותו.
רמ"ח מבצעים בחיל האוויר, אל"ם עמיקם נורקין, הופקד על הכנות חיל האוויר למבצע, אשר כלל שימוש במספר רב של כלי טיס.
בין היתר השתתפו במבצע מספר טייסות של מטוסי F-15 וF-16, ובהם טייסת העמק.
בליל 13 ביולי החל המבצע.
הוא נמשך 34 דקות, במהלכן השמיד חיל האוויר 44 משגרי רקטות מסוג פאג'ר 3 ופאג'ר 5 וכן מספר רקטות זלזאל מתוצרת איראן.
במהלך המבצע נהרגו כעשרים בני אדם.
המבצע נחשב למוצלח, בשל העובדה כי הושגה פגיעה קשה ביכולתו של ארגון חזבאללה לפגוע בעורף הישראלי, זאת באמצעות חימוש מדויק ומודיעין איכותי אשר אפשר גם להקטין משמעותית את מספר הפגיעות בנפש.
המבצע הצטייר בתקשורת כפעולה כירורגית מדויקת.
מבצע ניצוץ היה מבצע הונאה נרחב של סוריה ומצרים לקראת מלחמת יום הכיפורים, שמטרתו הייתה להטעות את המערכת הביטחונית והמודיעין הישראלי ולהגביר את גורם ההפתעה לקראת ההתקפה המתואמת ביום הכיפורים 1973.
המבצע התרכז בכך ששני הצבאות ירכזו את הכוחות הנחוצים למתקפה בשטחי ההיערכות ושמהצד השני, ישראל לא תאמין שמדובר בהכנות למלחמה, כך שיחידות צה"ל בחצי האי סיני ורמת הגולן לא יהיו ערוכות למתקפה בסדר גודל מלא ולא תהיה התראה מוקדמת לגיוס מילואים מלא.
המבצע היה מוצלח בכך שצה"ל לא היה ערוך, אף על פי שהועלתה הכוננות באופן חלקי בקווי החזית, ובאופן נקודתי תוגברו חלק מהיחידות (כמו העלאת חטיבה 7 לתגבור צפון רמת הגולן), בפועל רוב יחידות החזית לא היו ערוכות למלחמה ולא נעשו צעדים משמעותיים להגנה.
ההכנות של סוריה למלחמה נתפסו כצעדי מגננה מחשש להתקפה ישראלית, בעוד שההכנות במצרים נתפסו כתרגיל צבאי נרחב לאורך הגבול.
כל זאת למרות ששני הצדדים ביצעו הכנות בהתאם לדוקטרינה הסובייטית שלפיה נלחמו (שהייתה מוכרת לישראל).
בחודשים שקדמו למתקפה המשולבת, הייתה כוננות כחול לבן, ולאחר ביטולה ירד החשש בקרב צבא הגנה לישראל.
בנוסף לכך, נכפתה דממת אלחוט בקרב יחידות הצבאות, מה שהיה עשוי בפני עצמו להדליק נורה אדומה בקרב המודיעין הישראלי, אך עם זאת תוכניות המתקפה לא זלגו באופן ישיר.
מבצע משה היה הקרב לשחרור באר שבע על ידי צה"ל במהלך מלחמת העצמאות.
המבצע נערך ב-21 באוקטובר 1948, בסופו של מבצע יואב ובמסגרתו, והוכתר בהצלחה.
המבצע נקרא על שם משה אלברט, מפקד הגזרה ומ"פ בגדוד 8 של חטיבת הנגב, אשר נהרג בהתקפה מצרית על בית אשל.
באר שבע המודרנית נוסדה בסוף המאה ה-19 כחלק מהמדיניות של עבדול חמיד השני לפתח את אזורי המדבר של האימפריה העות'מאנית (כשם שפיתח את ג'ראש, עמאן ועקבה).
במהלך מלחמת העולם הראשונה נכבשה העיר על ידי הצבא הבריטי בשנת 1917, ובתקופת המנדט הבריטי שימשה כמרכז צבאי ומינהלי, בהיותה העיר הגדולה והחשובה בנגב.
בתוכנית החלוקה נכללה העיר בשטח המדינה הערבית המיועדת.
עם יציאת כוחות המנדט הבריטי משטחי ארץ ישראל בחודש מאי 1948, נכנסו לבאר שבע כוחות צבא מצרים.
כיבוש באר שבע הפך אפשרי בשלבי הסיום של מבצע יואב, כאשר, ב-20 באוקטובר 1948, נפתחה הדרך לנגב.
הכנות לכיבוש העיר נערכו כבר בשלבים מוקדמים של המבצע, עוד טרם פתיחת הדרך.
אלה כללו תכנונים, סיורים והסתננות הכוחות המיועדים למבצע דרומה, אל מעבר לקווי המצרים.
יגאל אלון, מפקד חזית הדרום, העדיף תחילה לתקוף את עזה, שכן קבע כיעד את מיטוט הצבא המצרי.
כיבוש עזה, לשיטתו, יערער את מצבו של הכוח המצרי העיקרי שבמישור החוף.
ב-19 באוקטובר החליטה מועצת הביטחון על הפסקת אש.
כיוון שכיבוש עזה בזמן שנותר הפך כמעט בלתי אפשרי, נפלה ההחלטה לפנות לבאר שבע.
במהלך מבצע יואב, וכן כהכנה לקראת מבצע משה, הופצצה העיר על ידי חיל האוויר.
כמחצית מתוך כ-4,000 תושבי העיר, עזבו אותה עד פתיחת המבצע.
תחילה תוכנן המבצע כהתקפת לילה, ונועד להתחיל בחצות הלילה שבין 20 ל-21 באוקטובר.
עיכובים בתנועתו של גדוד 9 הביאו לדחייתו בארבע שעות, כך שכמעט כל המבצע נערך באור יום.
מהירות הביצוע הייתה מרכיב חשוב בתוכנית ההתקפה.
זו נועדה להיערך מיד לאחר פריצת הדרך לנגב, וההכנות לכיבוש החלו למעשה עוד קודם לפתיחת הדרך.
המהירות נועדה לשם השגת הפתעה, ועל מנת שלמצרים לא יוותר זמן למשלוח תגבורות או להיערך כהלכה.
כל זאת מעבר לגורם שעון החול המדיני לקראת הפסקת אש, שאף הוא הכתיב מהירות.
ואכן, לאחר זמן נודע כי המפקד המצרי של העיר לא קיבל התרעה על ההתקפה המיועדת, ואף לא ידע כי צה"ל פתח את הכביש לנגב.
על פי התוכנית, ההתקפה אמורה הייתה להתבצע מצפון.
בצד זה השתרעה שכונה אשר הייתה ממוקמת מחוץ למערכת ההגנה של העיר.
משכונה זו הובילה דרך אל העיר פנימה.
שני היעדים העיקריים בתוך העיר היו תחנת הרכבת ותחנת המשטרה, והם נותרו לשלב הבא.
כוחות חסימה הוצבו בדרכים המובילות לבאר שבע, וזאת על מנת למנוע את תגבור הכוחות המגינים על העיר.
כן תוכנן פיצוץ גשר על הכביש הראשי לחברון.
לשם הטעייה, הוטל על כוחות אחרים לתמרן ולבצע ירי מדרום לעיר, וזאת לצורך מצג שווא של התקפה מכיוון זה.
ההתקפה על באר שבע בוצעה על ידי כוחות גדוד 9 והגדוד השביעי של חטיבת הנגב, עליה פיקד נחום שריג.
בנוסף, נטלו חלק במבצע גדוד 82 (ללא הטנקים, שניזוקו או אבדו, בקרב על עיראק אל-מנשייה), וגדוד 88 (משוריינים נושאי תותחים ומרגמות כבדות), שני האחרונים של חטיבה 8, שבפיקודו של יצחק שדה.
מן הצד המצרי, העיר הוגנה על ידי כוח בסדר גודל גדודי: כ-300 חיילי מילואים מצריים וכ-150 מתנדבים בלתי סדירים.
העיר הייתה מוקפת גדרות תיל, שדות מוקשים ותעלת נ"ט מדרום, ממזרח ומצפון מערב.
מסביב לעיר היו 25 עמדות עפר מבוצרות עם חיפוי ראש.
לרשות מגיני העיר עמדו, כנשק מסייע, מספר משוריינים, סוללת תותחי שדה 90 מ"מ, תותחי נ"ט ומקלעים כבדים ובינוניים.
מהירות הפעולה של צה"ל הביאה לכך שהכוחות המצריים בבאר שבע לא היו ערוכים להתקפה הממשמשת ובאה, ואף לא נודע להם על פריצת הדרך לנגב.
בשעה 3:45 פתחו התותחים והמרגמות באש ארטילרית מעמדות הממוקמות ממערב לעיר, ובמקביל, פעל כוח הסחה, שתי מחלקות, זחל"מים ומשוריינים, של גדוד 9, מדרום לעיר.
כן פוצץ גשר בכביש באר שבע-חברון.
הגדוד התשיעי עקף ממזרח את חלקה הצפוני של העיר, שמחוץ לתחומה המבוצר, הגיע אל המקום בו הדרך מצפון חוצה את קו הביצורים המצרי, ואבטח אותו.
הקומנדו הצרפתי, אשר פעל במסגרת הגדוד, חדר אל העיר סמוך למעבר המאובטח האמור, וכבש את מוצב בית הקברות, הממוקם בצפון העיר, בתוך התחום המבוצר, ומשם חדר אל השטח הבנוי של העיר.
הכוחות התקדמו בחלקה הצפוני של העיר, עד שהגיעו תוך כשעתיים אל הכביש הראשי החוצה אותה.
עם בוקר, ב-21 באוקטובר 1948, תחת הרושם כי הגנת העיר מתפוררת, תקף כוח הזחל"מים מגדוד 82, אשר יצא מצפון העיר, את תחנת הרכבת.
לפיכך, כוח מן הגדוד השביעי, יחד עם פלגת שריוניות מגדוד 88, תקף שנית את תחנת הרכבת, וזו הפעם כבש אותה, והמשיך והתקדם לבניין המשטרה, אשר היה מעוז ההתנגדות העיקרי שנותר.
בשעה 9:45, לאחר שנורו עליו מספר פגזים, נכנע הכוח המצרי שהגן על בניין המשטרה.
בשעות שלאחר כיבוש העיר החלו חיילים רבים בביזה, דבר שהיקשה על המשך התנופה וניצול ההצלחה.
גדוד 9 ניסה, בהמשך אותו יום, להתקדם ולכבוש את המחנה הבריטי לשעבר קמפ אל שריף (מול השער של עיר הבה"דים כיום).
בשל עיסוקם בביזה, היה קושי לרכז את החיילים, ומשהגיע הגדוד ליעדו, נהדף.
לאחר תום הקרב ראש הממשלה דוד בן-גוריון שיגר מברק למפקד חזית הדרום בו כתב "בדמכם חידשתם הקשר עם אברהם אבינו".
בכיבוש העיר נהרגו שישה חיילי צה"ל: ארבעה מהקומנדו הצרפתי ושניים מגדוד 9. מספר הפצועים הגיע ל-21, 14 מהקומנדו והשאר מגדוד 9. לערבים היו כמה עשרות הרוגים וכ-150 שבויים.
כן נפל לידי צה"ל שלל, אשר כלל בין היתר, ארבעה תותחים, וכמות לא מבוטלת של נשק קל ותחמושת.
כל אלה בנוסף לעשרות טונות של מזון ולציוד אזרחי.
כיבוש באר שבע ניתק את הזרוע המזרחית של הצבא המצרי שבהר חברון מיתר כוחות הצבא המצרי בארץ ישראל.
בנוסף, פתח כיבוש באר שבע אפשרויות נרחבות לצה"ל לכיבושים במרחבי הנגב.
אלה התבטאו, בין השאר, במבצע לוט.
באר שבע הפכה תוך מספר ימים למרכז מנהלי ולוגיסטי של חזית הדרום וכן של טייסת הנגב.
תוך מספר חודשים, החל יישוב העיר באזרחים.
מבצע נחישות טבועה הוא השם שניתן בידי משרד ההגנה האמריקני לפעילות הצבאית של ארצות הברית ובעלות בריתה בקואליציה הבינלאומית נגד ארגון המדינה האיסלאמית בעיראק ובסוריה.
אף על פי שמבצע המלחמה העולמית בטרור מזוהה בעיקר עם תקופת כהונתו של ג'ורג' ווקר בוש, נשיא אשר ראה במלחמה זו מדיניות רשמית, היא המשיכה גם בימי נשיאותו של ברק אובמה שהחליט לסיימו.
במהלך כהונת אובמה הוצאו כוחות אמריקאיים מעיראק בשנת 2013 ותוך מספר חודשים יצאו גם מרבית הכוחות מאפגניסטן.
תוך זמן קצר מרגע יציאת הכוחות האמריקנים מעיראק נכזבה תקוותם של רבים בעולם והמדינה הידרדרה למלחמת אזרחים כוללת כאשר המדינה העיראקית מאבדת הלכה למעשה נתחים משמעותיים משטחה לטובת ארגון הטרור המדינה האסלאמית (דאעש), ארגון שרבים מאנשיו הם יוצאי ארגון אל-קאעידה.
לאחר כיבושים הולכים ומתרחבים של ארגון המדינה האיסלאמית ביוני וביולי 2014, מדינות רבות החלו להתערב במלחמות האזרחים המתמשכות בסוריה ובעיראק.
ההישגים הטריטוריאליים המהירים של ארגון המדינה האיסלאמית בעיראק ובסוריה במחצית הראשונה של 2014 בשילוב עם אכזריות ברוטאלית שגררה גינויים בינלאומיים, דיווחים על הפרות זכויות אדם, והחשש מגלישות נוספות של מלחמת האזרחים בסוריה, גרמו למדינות רבות לשקול באותה העת התערבות.
כשברקע סדר יום ושיקולים מדיניים ופוליטיים שונים תחת מצב מורכב, מדינות ניגשו להתערבות בשתי מלחמות האזרחים בסוריה ועיראק בדרכים שונות ובדרגות שונות.
עקב אירועים אלו החליט נשיא ארצות הברית ברק אובמה לחדש את הלחימה האמריקנית במזרח התיכון נגד הטרור האסלאמי, ולצורך כך הוא גיבש קואליציה של מדינות המוציאות כיום לפועל תקיפות אוויריות נגד הארגון.
בעקבות ההתקדמות המהירה של ארגון המדינה האסלאמית לתוך צפון עיראק בקיץ 2014, ארצות הברית ובעלות בריתה הגבירו את מאמצים כדי לתת מענה לקיצונים האסלאמיים.
ארצות הברית, יחד עם כמה מדינות אחרות, החלו במתקפות אוויריות נגד עמדות ארגון המדינה האסלאמית ליד ארביל וסינג'אר, כשהם שוברים את המצור על הר סינג'אר באוגוסט.
בחודש אוגוסט, בדברו על מעורבותה של ארצות הברית בעיראק, אמר הנשיא ברק אובמה: "זה הולך להיות פרויקט ארוך טווח."
ב-26 באוגוסט 2014 החלה ארצות הברית להפעיל טיסות מעקב בשמי סוריה על מנת לאסוף מודיעין על פעילות המדינה האסלאמית וארגונים נוספים במדינה.
טיסות הריגול בוצעו ללא בקשת אישור מממשלת סוריה הרשמית.
ב-22 בספטמבר החלו ארצות הברית, בחריין, ירדן, קטר, סעודיה ואיחוד האמירויות הערביות להפציץ מטרות של המדינה האסלאמית בסוריה באמצעות מטוסי קרב, מפציצים וטילי שיוט מדגם טומהוק.
התקיפות האוויריות נמשכו מדי יום.
בנוסף לכך, בליל התקיפה הראשון הותקפו גם מטרות של קבוצת ח'וראסאן (שלוחה של ג'בהת א-נוסרה) ממערב לחלב.
בתחילת נובמבר 2014 תקפה ארצות הברית מטרות נוספות של הקבוצה.
באותו חודש, מרוקו שלחה שלושה מטוסי F-16 לאיחוד האמירויות, שתשמש בסיס שממנו יצאו המטוסים להפצצות יעדי המדינה האסלאמית בעיראק ובסוריה.
מתחילת אוקטובר 2014 התמקדו התקיפות באזור כובאני שבצפון סוריה, שם צרו לוחמי המדינה האסלאמית על העיר הכורדית האסטרטגית.
ב-1 באוקטובר ארצות הברית ובעלות בריתה תקפו עמדות של המדינה האסלאמית באזור כובאני במטרה לסייע לכוחות הכורדיים שבשטח, בהם היחידות להגנת העם (YPG), ולצבא סוריה החופשי.
ב-9 באוקטובר תקפה ארצות הברית תשע פעמים בעיר כובאני ובסביבתה.
שש מהתקיפות אירעו בדרום כובאני ובמהלכן הושמדו שני מבנים שעליהם השתלטה המדינה האסלאמית, טנק ומכונת ירייה, עמדת לחימה ושלוש יחידות של הארגון.