tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
ספק מצא עבודה במהרה וכעבור ימים ספורים בלבד הצטרף לצוות הסיפון של אוניית המשא הקלרנס בי.
רנדל בראשות חברת , אשר הורכב משלושים ושלושה ימאים.
אולם מסעו תם לאחר זמן קצר בלבד, לאחר שב-3 במאי לקה בדלקת בתוספתן ופונה על גבי מסוק של משמר החופים לבית החולים סנט ג'וזף ב, מישיגן, שם עבר ניתוח חירום מסוג אפנדקטומיה.
עם שחרורו מבית החולים שב לביתם של מרתה וג'ין לצורך תקופת החלמה, ובהמשך אותו החודש חבר חזרה לספינה ממנה פונה, אולם נטייתו להשתכר, להיקלע לריבים ותגרות, וכן מקרה אחד בו תקף קצין, הובילו לסילוקו לאלתר מהצוות ב-15 ביוני, אז הורד מהסיפון ונלקח חזרה לחוף.
בניירות שחרורו נכתב בקצרה: .
לאורך השבוע הבא שהה ספק באכסניה זולה בשם סנט אלמו בפינת רחוב איסט מספר 99 ושדרות אואינג, בשכונת שבשיקגו, והעביר את זמנו בחברת מובטלים, ימאים ועובדי כפיים שונים, תוך כדי שתייה בלתי פוסקת וחיפוש אחר זונות.
כאשר אזל כספו עלה לרכבת שנסעה ל, מישיגן, שם התארח באכסניה בשם בית דאגלס וביקר את חברתו ג'ודי לאקאנימי בת העשרים ושמונה, אחות מוסמכת וסניטרית שהכיר מספר שבועות קודם לכן כאשר הלה טיפלה בו בזמן שהותו בבית החולים.
באותה העת הייתה לאקאנימי בתהליך גירושים מבעלה ונענתה בקלות להצעתו, בייחוד לאחר ששיקר לה באומרו כי פוטר מעבודתו כאשר נקלע לתגרה עם מלח אחר אשר כינה אותה בשם גנאי כאשר נתקל במכתב ששלחה לו.
השניים בילו יחדיו במשך מספר ימים במהלכם ניסתה לאקאנימי לעזור לו לחפש אחר עבודה חדשה, אך משלא הצליח למצוא אף משרה נוחה, הביאה לו לבסוף כשמונים דולרים.
הוא עזב חזרה לביתה של אחותו בשיקגו ב-27 ביולי, בו נותר במשך השבועות הבאים.
לאחר שלא עלה בידם לשריין את מקומו של ספק על אף הפלגה קרובה נאלצו השניים לחזור למקום כעבור מספר ימים, ב-8 ביולי, בניסיון לעלות על אוניית המשא הקצף המעופף אשר הייתה מיועדת להפליג לדרום וייטנאם, אולם התקן הפנוי נמסר למלח בעל ותק גבוה יותר משל ספק.
ספק חזר בשלישית למשרדי הלשכה של איגוד הימאים בצהרי ה-12 ביולי וקיבל צו התייצבות לאוניית הסינקלייר גרייט לייקס אשר עגנה במרחק של כחצי שעת נסיעה ב, אינדיאנה.
הוא הצליח לתפוס טרמפ ברכבו של מלח איטלקי ותיק והגיע לנמל העיר בשעה 17:00 אחר הצהריים, רק כדי לגלות כי מקומו נלקח שוב בידי ימאי אחר.
בלית ברירה חזר בכעס יחד עם אותו מלח לאולם האיגוד אשר כבר סגר את שעריו לאותו היום, ומאחר שלא היה בידיו די כסף כדי להשכיר חדר באכסניה או במלון, השאיר את תיקיו בתחנת הדלק, אכל ארוחת ערב במסעדה מקומית, והלך לישון על ספסל בפארק לואלה.
השכם בבוקר למחרת אסף ספק את חפציו ושב אל בנייני הלשכה, אך הקדים במעט את שעת הפתיחה ונאלץ לחכות בחוץ במשך זמן-מה.
כאשר אחד מסוכני האיגוד הגיע למקום לבסוף פנה אליו ספק בזעם והתלונן על כך שנשלח להפלגות אשר כבר היו משוריינות לימאים אחרים.
כעבור שעתיים הגיעו אחותו וגיסו לבקרו, והשלושה ישבו ברכבם במשך חצי שעה ושוחחו זה עם זה.
כאשר סיפר להם ספק על צרותיו והקשיים בהם נתקל במציאת הפלגה נתנו לו כעשרים וחמישה דולרים, ונסעו לדרכם.
לאחר ששכר חדר למשך שבוע שלם באכסניית מסבאת המספנה העביר ספק את השעות הבאות בשתייה לשכרה.
בהמשך היום ובזמן ששוטט מפאב אחד למשנהו נתקל באלה מיי הופר, זונה בת חמישים ושלוש אשר נהגה לפקוד את אותם אזורים בחיפוש אחר משקאות חריפים ולקוחות.
הוא החל לעקוב אחריה במשך מספר דקות, ולאחר שלא הגיבה לקריאותיו, הציע לקנות עבורה משקה במסבאה בה שכר את חדרו.
כאשר המשיכה לסרב להצעותיו שלף את סכינו והצמיד אותה לגבה, מאיים עליה כי אם לא תתלווה אליו ירצח אותה.
השניים הגיעו לבסוף למסבאה ונכנסו פנימה דרך הדלת האחורית, משם עלו במעלה גרם המדרגות לחדרו של ספק, אשר נמצא בקומה השנייה.
תחילה שתו בירה ושוחחו במשך זמן קצר, בטרם פקד עליה ספק לפשוט את בגדיה ולהיכנס למיטה, עליה אנס אותה במשך מספר דקות.
לפני שעזבה הושיט לה שקית שהכילה מספר פחיות בירה סגורות, וביקש ממנה לפגוש אותו באחד הפאבים הסמוכים בהמשך היום.
כאשר הגיעה חזרה לביתה הבחינה הופר כי הלה גנב את אקדח הרוהם שהחזיקה בארנקה.
מאוחר יותר באותו הערב שב ספק לאכסניית מגוריו וכמעט נקלע לתגרה עם כמה מיושביה לאחר שכיוון את האקדח שגנב לעברם.
שני הצדדים השלימו בסופו של דבר, ולאחר שעזבו את המקום בסביבות השעה 22:30 בלילה, עלה ספק לחדרו למשך זמן קצר.
הוא התלבש בבגדים שחורים ויצא העירה כשהוא שיכור למדי, וחמוש באקדח ובאולר קטן.
לאחר שהגיע למפתן הדלת האחורית של הבניין דרך סמטה צדדית וחשוכה השתמש ספק בלהב סכינו כדי לפרוץ את אחד החלונות, שיטה בה היה מלומד ומנוסה בעקבות השנים הרבות בהן שדד בתי מגורים, בטרם החליק את ידו פנימה ופתח את ידית הדלת.
כאשר נכנס צעד מיד לכיוון חדר השינה של קוראזון אמוראו ומרליטה גארגולו בנות העשרים ושלוש, שתיים מהסטודנטיות הפיליפיניות אשר השתכנו בבניין, ודפק בעדינות על הדלת.
אמוראו התעוררה מרעש הנקישות וקמה ממיטתה כדי לבדוק לפשרן, אולם ברגע שפתחה את הדלת רק מעט נדחף ספק קדימה בכוח רב ונכנס לחדר השינה כשהוא מחזיק בידו הימנית את האקדח שגנב מאלה היי הופר.
הוא תפס את אמוראו בחוזקה בידה תוך כדי ששאל אותה היכן ישנו שאר האחיות באותה שעה, לפני שהעיר את מרליטה, והצעיד את שתיהן תחת איומי אקדח במורד המסדרון ולכיוון חדר השינה הגדול שנמצא בעורף הקומה.
כאשר נכנסו פנימה הדליק את האור והעיר את אחת מארבע האחיות שישנו בחדר, ולנטינה פסיון בת העשרים וארבע, גם היא סטודנטית פיליפינית, לפני שניגש להעיר את שלושת האחרות.
בשעה שניסה לעוררן נכנסו הסטודנטיות המפוחדות לתוך חדר ארון הבגדים הסמוך שנבנה מעבר לאחד הקירות של חדר השינה, בו הסתררו במשך מספר רגעים, בטרם נשמעו נקישות חלשות על הדלת ואחריהן קולה של אחת מחברותיהן אשר נשמע אומר, .
כאשר פתחו את הדלת לרווחה ראו כי ספק העיר גם את פמלה וילקנינג ופאט מאטוסק בנות העשרים ואת נינה שמאל בת העשרים ושלוש, כולן סטודנטיות אמריקאיות, אשר עמדו במרכז החדר בבגדיהן התחתונים.
כעת, לאחר שריכז את כולן בחדר אחד, הורה להן להתיישב על הרצפה באמצעות אקדחו כשגבן מופנה כנגד שתי השידות שניצבו בצדדי החדר, בזמן שהוא נותר על רגליו ונשען על אחת משלוש מיטות הקומתיים, תוך כדי שהשקיף מבעד לחלון לעבר פארק לואלה הסמוך כדי לוודא שאף נפש חיה לא הבחינה במתרחש.
סטודנטית נוספת בשם סוזן פריס נכנסה לבניין באותה שעה כדי להשתמש בטלפון ולהתקשר לאחד מחדרי המעונות הסמוכים, אולם ספק והאחיות לא שמעו אותה, והיא לא ראתה אותם.
הסטודנטיות ישבו כעת במעין חצי מעגל מסביב לספק ופנו אליו לראשונה בשאלה, .
כאשר אחת המתלמדות האמריקאיות שאלה כיצד הצליח להיכנס לבניין, ענה לה ביובש, .
לאחר מכן התנדבה וילקנינג להביא לו את כספה, אולם הוא סימן לה באקדחה שלא תזוז ממקומה, תוך כדי שהמשיך לשוחח עמן, ולעיתים אף ניסה להתבדח.
לבסוף שאל אותן ספק כמה כסף החזיקו עליהן בטרם השיבה כל אחת מהן כמה כסף היה ברשותה.
אלו שהתגוררו באותו החדר קמו לעבר מיטותיהן כדי להביא את הכסף מארנקיהן, אך הסטודנטיות הפיליפיניות הצביעו לעבר הדלת כדי להורות לספק על החדר הראשון, בו השאירו את דבריהן.
הוא ניגש לעבר הדלת והשקיף על המסדרון החשוך בטרם הקים את כל שש הסטודנטיות על רגליהן והוביל אותן בטור מסודר לעבר חדר השינה החזיתי, שם לקח את כספן של הפיליפיניות, לפני שהשיב את כולן חזרה לאותו החדר, בו הושיב וספר אותן שנית.
ספק והאחיות המשיכו לשבת זה מול זה עד להגעתה של גלוריה דייווי בת העשרים ושתיים, סטודנטית אמריקאית נוספת, אשר חזרה זה עתה מפגישה לילית עם ארוסה והחלה לעלות בגרם המדרגות.
כאשר שמע את צעדיה החל ספק לצעוד ברחבי החדר על קצות אצבעותיו הלוך ושוב בין הדלת לחלון עד שלבסוף נעמד לצידה של הדלת ותפס בחוזקה בידית.
כאשר עמדה דייווי להיכנס פתח ספק את הדלת בחוזקה ונעמד מולה.
היא צרחה קלות, אולם הוא תחב את אקדחו כנגד גופה במהרה וצירף אותה למעגל הסטודנטיות, אשר הכיל כעת כשבע אחיות.
תחילה שאל אותה אם החזיקה ברשותה כסף, בטרם חזר לשוחח עם שאר חברותיה וניסה להרגיען עם הבטחותיו, , תוך כדי שישב על הרצפה לצידן עם פנים מחויכות ועישן סיגריה.
לפתע זינק על רגליו ותלש את סדיני אחת המיטות בטרם החל לקרוע אותו לרצועות ארוכות בעזרת סכינו.
הוא המשיך במלאכה לאורך חמש דקות עד שקרע די חתיכות, אותן הניח על כתפיו ומסביב לצווארו, לפני שהחל לקשור את האחיות אחת אחרי השנייה, תחילה מסביב לקרסוליהן, אז ביקש מהן בנימוס להסתובב ולשכב על בטנן כך שיוכל לקשור את ידיהן מסביב לגבן.
בזמן שעשה זאת הניח את אקדחו על הרצפה, במרחק הישג יד.
כאשר פנתה אליו דייווי ושאלה, , חייך ספק והשיב לה, .
מעת לעת המשיך לנסות להרגיען באמצעות הבטחות כי לא התכוון לפגוע או להרוג אותן.
בזמן שקשר את קרסוליה של מאטוסק צלצל פעמון הבית בקומת הקרקע.
ספק הורה לאומראו וגארגולו, שתי האחיות היחידות שלא הספיק לקשור, לבוא בעקבותיו.
השלושה ירדו במורד המדרגות על קצות אצבעותיהם כאשר ספק הולך מאחורי שתי האחיות עם אקדחו נעוץ בגבה של אמוראו.
עם הגעתם לדלת להן לפתוח אותה, אך לאחר שלא מצאו אף אחד על מפתנה, סגרו אותה וחזרו מעלה.
מי שצלצלה בפעמון הייתה אחות נוספת בשם תמי סוקוף אשר התגוררה בבניין הסמוך, אולם מאחר שהזדרזה לשוב לחדרה ולא ראתה כל אורות בקומה התחתונה החליטה לעזוב.
חזרה בחדר השינה המשיך ספק היכן שעצר, ובזמן שקשר את שתי האחיות הנותרות שאל את גארגולו, , אך היא לא ענתה לו.
כשעה ורבע לאחר שפרץ לתוך הבניין שכבו כל שבע האחיות לרגליו של ספק כשהן כבולות בחוזקה.
הוא קם על רגליו ופרם את הקשר מסביב לרגליה של וילקנינג, תופס אותה בידה ומושך אותה בעקבותיו לחדר השינה הסמוך, שם השכיב אותה על הרצפה וסתם את פיה עם אחת מרצועות הסדין הנותרות, אותה קשר בשנית עם רצועה נוספת מסביב לראשה.
הוא פישק את רגליה ותלש את התחבושת ההיגיינית שחבשה ככל הנראה בניסיון לאנוס אותה, אולם נאלץ לעצור לאחר ששתי אחיות נוספות, סוזן פריס ומארי אן ג'ורדן בנות העשרים ואחת, נכנסו לפתע פנימה ונתקלו בוילקנינג שוכבת על הרצפה באימה כשרגליה פתוחות לרווחה, ובספק הרוכן מעליה.
השתיים ניסו להימלט אך ספק זינק קדימה במהירות וחסם את דרכן.
הן ברחו לעבר חדר השינה בו שכבו שאר האחיות, שם הצליח לתפוס אותן באיומי אקדח כשהוא אומר, .
לאחר מכן הוביל אותן לחדר השינה בו שכבה וילקנינג וניסה להורידן ארצה, אך הן התנגדו והחלו להיאבק בו.
הוא שלף את סכינו ושיסע אותה נגדן בחוזקה.
תחילה דקר את פריס שמונה עשרה פעמים ברחבי גופה, שמונה מהן באזור החזה ואחת עשרה בצווארה.
לאחר מכן נעץ את סכינו בעינה השמאלית של ג'ורדן, ודקר אותה שלוש פעמים נוספות בחזה.
פריס, עם זאת, לא מתה באופן מידי, וספק נאלץ לרכון לצידה ולחנוק אותה במשך זמן-מה.
לאחר מכן ניגש לוילקנינג, אשר עדיין הייתה שרועה על הרצפה, ונעץ את סכינו ישירות בליבה.
לפני שחזר לחדר השינה בו שכבו האחיות כיסה ספק את שתי הגופות של וילקנינג ופריס, אך הותיר את זו של ג'ורדן חשופה.
כמו כן הלך לחדר השירותים כדי לשטוף את ידיו המגואלות בדם, כך שהאחיות לא יגלו היסטריה או פאניקה למראהן.
לאחר מכן החל להוציא אותן מהחדר, אחת אחרי השנייה, על מנת לרצוח אותן, תוך כדי שביקר בחדר השירותים כדי לנקות את עצמו בתום כל רצח.
תחילה לקח את שמאל, ולאחר מכן את פסיון וגארגולו.
הוא התעכב במשך עשרים דקות עד לחצי שעה על כל אחת מהן, ובכל פעם שחזר לחדר צעד על קצות אצבעותיו והשקיף בזהירות מבעד לחלון לעבר הרחוב.
בשלב מסוים החלו האחיות הנותרות להזדחל על הרצפה בניסיון להתחבא תחת המיטות, אך למעט אמוראו, הצליח ספק למצוא את כולן.
הוא שב לחדר ורכן מעל מאטוסק כשהוא שואל אותה בלחישה, ; היא השיבה לו, .
לאחר מכן ציווה עליה לשכב על הרצפה בתנוחה מסוימת, אך משלא הצליחה למלא את הוראותיו בעט בה בחוזקה בבטנה, בטרם לקח אותה עמו למסדרון ורצח אותה.
כאשר שב לחדר השינה בפעם האחרונה נותרו בו רק שתיים מהאחיות, אמוראו, אשר הצליחה להסתתר היטב תחת מיטת הקומתיים ונעלמה לחלוטין מעיניו, ודייווי, אשר נרדמה על הרצפה.
ספק התיישב לצידה וטרק את הדלת בחוזקה, מעיר אותה.
הוא תלש את מכנסי הג'ינס והתחתונים שלבשה ושאל אותה, , לפני שהחל לאנוס אותה במשך קרוב לחצי שעה.
במהלך האונס פנה אליה פעם אחת בשאלה, .
לבסוף גרר אותה למסדרון ורצח גם אותה, מה שלקח לו כחמישים דקות, יותר מכל שאר הקורבנות.
השעה הייתה 03:30 לפנות בוקר, כארבע וחצי שעות לאחר שדרך לראשונה על מפתן דלתן של המעונות, כאשר החליט ספק לעזוב את המקום.
הוא רצח שמונה אחיות ואנס אחת מהן, אולם פספס את קוראזון אמוראו אשר הצליחה להתחבא תחת המיטה והפכה בהמשך לעדה המרכזית במשפט נגדו.
לאחר שבדק את החדרים השונים בחיפוש אחר עדים נוספים, וכן חיטט בארנקיהן של האחיות המתות בניסיון למצוא עוד כסף, עזב את הבניין כשהוא יוצא דרך הדלת הראשית.
קוראזון אמוראו הצליחה להשתחרר מכבליה בשעות הבאות, ויצאה ממקום מחבואה תחת המיטה כשהיא זוחלת על בטנה.
לאחר שהציצה מבעד לדלת הפתוחה לכיוון המסדרון כדי לוודא שספק עזב את המעונות, קמה על רגליה והלכה לכיוון חדר השינה שלה, בו נתקלה בגופתה של אחת מחברותיה.
היא טיפסה על מיטת הקומתיים הקרובה אליה ופתחה את החלון לרווחה, ממנו החלה לצרוח במשך חמש דקות רצופות, .
כוחות המשטרה שהגיעו לזירה לקחו את עדותה, והלה תיארה בפניהם את דמותו של ספק כגבר לבן וגבוה קומה, בסביבות גיל עשרים וחמש, לבוש כולו בבגדים שחורים, וללא כובע לראשו.
הסיפור כיכב בכל עיתוני הבוקר והצהריים, אשר הגדירו אותו כטבח הקטלני והמזעזע ביותר מאז צעדת המוות של הווארד אונרו, איש צבא בדימוס שרצח שלושה עשר אנשים לאור יום ב-6 בספטמבר 1949.
המצוד בעקבותיו של ספק, אפוא, החל כמעט מיד, בשעות הבוקר המוקדמות של ה-14 ביולי, אולם עד אז כבר הספיק הלה לחזור לאכסניה בה התגורר, לישון במשך מספר שעות, ולקום בשעה 10:30 בבוקר כדי לשתות לשכרה יחד עם חבריו.
הבלשים שדלקו אחריו אספו מספר עדויות אודות אדם שתאם את התיאור שקיבלו מאמוראו, אשר הובילו אותם לתחנת הדלק בה השאיר את תיקיו קודם לכן, וכן לאולם הגיוס של איגוד הימאים בו המתין להפלגה, שדרך עיון בארכיונותיו עלה בידם למצוא מסמכים שנקבו בשמו המלא וסיפקו פרטים נוספים אודות רקעו.
השמועות אודות הטבח, עם זאת, הספיקו להגיע כבר לידי כתבי חדשות הטלוויזיה, וספק למד לראשונה כי הותיר בשוגג את אחת מקורבנותיו בחיים.
הוא המשיך להתרועע במשך זמן מה עם כמה מחבריו ברחובות הנמל הסמוכים, אולם סימני הדחק והפאניקה כבר ניכרו על התנהגותו, והוא החליט לשוב לחדרו.
עם כניסתו פנימה קיבל שיחת טלפון מגיסו, ג'ין, אשר התקשר להודיע לו כי סוכן מטעם איגוד הימאים שיבץ אותו להפלגה קרובה, וביקש שייצור עמו קשר.
ספק, עם זאת, הבין במהרה כי ידיה של המשטרה עמדו מאחורי התחבולה שנועדה למשוך אותו החוצה מתוך מקום מחבואו.
כאשר התקשר לאיגוד שיקר כי שהה ברובע העסקים של העיר באותה העת, במרחק מספר קילומטרים משם, וטען כי יוכל להתייצב במשרדי הלשכה רק בעוד שעה.
כאשר ניתק את הטלפון, עם זאת, ארז את חפציו במהרה והחל להפיץ שמועות שקריות בין יושבי הפאב אודות היעדים השונים אליהם התכוון לנסוע, בטרם שקע במשחק ביליארד בזמן שחיכה למונית שהזמין.
מספר שוטרים אשר חיפשו אחריו נכנסו לפאב באותה שעה, אולם הם טרם למדו את שמו המדויק ולא הבחינו בו, על אף שעמד במרחק צעדים ספורים מהם.
לאחר שעלה למונית יחד עם אחד מחבריו, רוברט ג'רלד, אשר איבד את הכרתו בשל שתייתו המופרזת, המשיכו השלושה לפאב נוסף הנמצא במרחק מספר רחובות משם והורידו אותו, בטרם ביקש ספק להמשיך לשכונת מצוקה בצפון העיר אשר הייתה מאוכלסת ברובה באפרו-אמריקאים.
משם המשיך בצעידה רגלית ארוכה עד שהגיע למלון ראלי, אליו נכנס בשעה 16:20 אחר הצהריים ונרשם תחת השם הבדוי דייוויד סטייטון.
באותו הלילה פקד את הפאבים הרבים של אותו אזור, אולם נמנע מהתרועעות עם אנשים חדשים ובילה את מרב זמנו לבדו, בשתייה לשכרה לצד הג'וקבוקס.
הוא שב חזרה לחדרו בשעה 03:15 לפנות בוקר ב-15 ביולי בחברתה של זונה כהת עור, והשניים שתו לשכרה וקיימו יחסי מין במשך חצי שעה, בטרם יצאה לדרכה.
לפני שעזבה את המלון דיווחה לפקידת הקבלה של משמרת הלילה כי הלה החזיק אקדח ברשותו.
שני שוטרים הגיעו לחדרו למחרת בבוקר בעקבות תלונה מצד הנהלת המלון, אך לא קישרו את שמו לטבח האחיות מאחר שהדבר עדיין נותר בגדר חשד ולא פורסם, ובתום שיחה קצרה ביניהם הצליח ספק לשכנעם כי הזונה היא שהשאירה את האקדח בחדרו.
באותה העת השיגו כוחות המשטרה תמונת פספורט של ספק, אותה חילקו לצוותים השונים שסיירו בעיר בחיפושים אחריו, וכמו כן פרסמו קלסתרון של פניו בעיתונים המקומיים ובטלוויזיה בניסיון לגייס את עזרת הציבור בלכידתו.
כאשר הגיעו לבסוף הראלי בו שהה למדו כי עזב כרבע שעה קודם לכן.
הלה חבר לשני שתיינים בשם קלאוד לאנספורד ושורטי אינגרם, ויחדיו הם המשיכו למלון סטאר, אשר הציע ללקוחותיו לינה זולה בחדרונים קטנים ומטונפים שהופרדו זה מזה במחיצות עץ דקות.
השלושה ישבו על מדרגות יציאת החירום של בית המלון ושתו לשכרה, בזמן שספק ניסה לשכנע את לאנספורד ללמד אותו כיצד להסתנן לרכבות נוסעות.
הלה התחמק מבקשותיו באמתלה כי נזקק למשכורת של יום עבודה נוסף בטרם יוכלו שניהם לעזוב את העיר על אחת הרכבות הקרובות.
לאחר שפרשו לאותו הלילה הלך ספק לישון למשך מספר שעות בטרם העיר אותו ב-05:00 לפנות בוקר ב-16 ביולי והודיע לו כי במקום לחפש אחר עבודה ינסה למכור את מזוודותיו.
מאוחר יותר באותו היום הלך לחדרו של לאנספורד כשבידיו מספר עיתונים עליהם הודפס דיוקנו ובקבוק יין.
הוא הלך לחדר השירותים המשותף ושבר את הבקבוק, בטרם השתמש בזכוכית השבורה כדי לחתוך את ידיו בניסיון לשים קץ לחייו.
לאחר מכן דשדש לחדרו כשהוא מותיר שובל של דם אחריו, והתמוטט על המזרן בדממה.
כאשר שב לאנספורד לחדרו לקראת שעות הערב והבחין בספק שוכב על מזרנו כשהוא מגואל בדם עזב את המקום מיד.
מאוחר יותר זיהה את דמותו בעיתון בו נתקל ודיווח על כך באמצעות שיחת טלפון למשטרה, אשר התעלמה מכך, ככל הנראה בשל עומס המידע שהתקבל אודות חשודים אפשריים.
אחד משכניו של ספק, עם זאת, הודיע לבסוף לפקיד הקבלה על מצבו, ומספר שוטרים שהגיעו למקום לקחו אותו לבית החולים.
כאשר הגיע ליחידת הטיפול הנמרץ זיהה אותו הרופא שטיפל בו, דוקטור לירוי סמית', ודיווח על כך לשוטר אשר שמר על מטופל אחר.
תוך זמן קצר הגיעו למקום עשרות ניידות, בנוסף לסוכנים של הבולשת הפדרלית, אשר אזקו את ידיו ורגליו של ספק למיטתו והמתינו שיתעורר מתרדמתו בטרם החלו לחקור אותו.
שימועו המשפטי הראשון של ספק התקיים ב-1 באוגוסט, והפך לאירוע סנסציוני אשר סוקר בחדשות התקשורת העיתונאית והטלוויזיונית ברחבי העולם.
הוא לווה בידי יותר מחמישים שוטרים חמושים לכל אורך הדרך בין התעלה התת-קרקעית שחיברה את בית המעצר בו שהה לבין בית המשפט, בטרם עלה במעלית מסורגת לקומה הרביעית כדי להתייצב בפני השופט אלכסנדר ג'.
לאחר שזיהה אותו באופן רשמי והתרשם כי אינו יכול לממן את הגנתו המשפטית מכיסו הפרטי, מינה עבורו השופט את הסנגור הציבורי ג'רלד פ.
גטי בן החמישים ושלוש, אשר שימש כמנהל הסנגוריה הציבורית במשך שנים רבות וזכה לפרסום לאחר שאף לא אחד מבין יותר מארבע מאות הנאשמים עליהם הגן לאורך שנותיו כעורך דין נידון למוות אי פעם.
בנוסף, מינה את השופט הרברט ג'.
השמועות שנפוצו בתקשורת טענו כי האסטרטגיה המשפטית בה בחר גטי הייתה הגנת אי-שפיות, כלומר להצביע על חפותו מפשע של ספק מסיבת חולי נפשי.
בשימוע נוסף שנערך ב-18 באוגוסט הוא אכן הגיש עתירה בה ביקש למנות פאנל עצמאי של פסיכיאטרים אשר יתבקשו לקבוע האם ספק היה כשיר לעמוד למשפט והאם נמצא בקו השפיות בעת ביצוע הרציחות, זאת לאחר שלמד אודות הראיות החזקות שהחזיקה הפרקליטות נגדו, ביניהן עדי ראייה, טביעות אצבעות, ממצאים פורנזיים, וכיוצא בזאת.
שני הצדדים הגיעו לעמק השווה והסכימו על הקמת הפאנל הפסיכיאטרי במהלך שימוע נוסף שנערך ב-1 בספטמבר, לאחר שהתנתה התביעה כי קביעתו המקצועית של הפאנל לא תגביל את מי מהצדדים להגיש ראיות נוספות אשר עשויות היו להצביע אודות מצבו הנפשי של ספק.
הארכה נוספת ניתנה, אפוא, עד ה-9 בספטמבר, כדי שיוכלו להציע את מועמדיהם, שלושה מכל צד, בפני בית המשפט.
הערכה פסיכיאטרית כוללת של מצבו של ספק התקיימה, אפוא, בין החודשים ספטמבר–אוקטובר, על ידי שלושה פסיכיאטרים מטעם ההגנה, ושני פסיכיאטרים וכירורג מטעם התביעה.
כמו כן נלקח הלה למוסד פסיכיאטרי של המשטרה ב-29 בספטמבר כדי לעבור בדיקה נוירולוגית של גלי מוחו.
השישה סיימו את עבודתם ב-22 באוקטובר, ומצאו אותו כשיר לעמוד למשפט, בנוסף לכך שקבעו כי היה שפוי בעת ביצוע הרציחות.
עם זאת, אבחנו אותו כסובל מהפרעת אישיות אנטיסוציאלית ואלכוהוליזם.
התעקשותה המוקדמת של הפרקליטות שלא להגביל את הצדדים בהצגת ראיות נוספות אודות שפיותו של הנאשם, עם זאת, לא הועילה לה כעת, משום שהותירה פתח להגנה להציע ראיות שיכלו לסתור את ממצאי הפאנל.
באותה העת השתתף ספק גם במפגשים שבועיים עם הפסיכיאטר של בית הכלא המחוזי, דוקטור מרווין זיפורין.
הוא סבר כי ספק סבל מהפרעת אישיות טורדנית-כפייתית ותסביך זונת מדונה, בנוסף לדיכאון, חרדות, רגשות אשמה ובושה.
מנהגי צריכת הסמים והאלכוהול ארוכי השנים של ספק, בנוסף למספר רב של חבלות ראש שספג הן בשל תאונות בהן היה מעורב הן בשל ריבים אליהם נקלע, אשר גרמו לו לנזק מוחי.
לדבריו, הלה היה כשיר לעמוד למשפט באותה העת, אך לא היה שפוי בעת ביצוע הרציחות, בעקבות השפעת הסמים והאלכוהול שצרך בשילוב עם הסממנים של ממנה סבל.
הוא לא העיד במהלך המשפט בפני אף אחד מהצדדים, עם זאת, משום שהספר שכתב אודות ספק יצא לאור וגרף רווחים, מה שפגע באמינותו המשפטית.
לאחר שתקוותו להציל את ספק מעונש המוות בטענה לאי-שפיות נמוגה, ניסה גטי להגיש כמה שיותר עתירות קדם משפטיות כך שגם אם הלה יורשע עדיין יהיו בידיו תיעודים משפטיים מספקים על מנת למלא את ערעוריו כנגד גזר דינו.
בשימוע שנערך ב-4 בנובמבר עתר גטי לבית המשפט מתוך בקשה כי האישומים נגד ספק יוסרו בשל בעיות שנעשו, לכאורה, בידי חבר המושבעים הגדול אשר העלה אותם מלכתחילה.
כמו כן ביקש להעביר את המשפט למקום אחר מחוץ למחוז קוק, בשל הפרסום האזורי הרב שצבר.
עתירתו הראשונה נדחתה, אך השופט הסכים להעניק הארכה נוספת של שבועיים במהלכה יעריך האם הפרסום שצבר המשפט עשוי לפגוע בהליכיו, ובנוסף יבחר את חבר המושבעים שידון בשאלת שפיותו של ספק.
בתום בחירת חבר המושבעים בידי נציגי הפרקליטות וההגנה, אשר הורכב משבעה גברים וחמש נשים, עלו לדוכן העדים הרופאים והפסיכיאטרים השונים שאבחנו את ספק, והעידו פה אחד כי הלה הבין את האישומים שהופנו נגדו ולפיכך היה כשיר לעמוד למשפט.
כעבור יומיים חתמו המושבעים שנבחרו על פסק דין שמצא אותו שפוי.
שני הצדדים המשיכו להתווכח, עם זאת, אודות שאלת המקום בו יתקיים המשפט, כאשר ההחלטה האחרונה בעניין התקבלה לבסוף בידי השופט ב-19 בדצמבר, אשר קבע כי ייערך ב, במרחק של מעל מאתיים קילומטרים משיקגו.
כעבור יום, הודיע השופט כי משפטו של ספק יתחיל ב-3 באפריל.
כתבי העת טבע ולאנסט פרסמו בדצמבר 1965 ובמרץ 1966 ממצאים מאת הציטוגנטיקאית הבריטית פטרישיה ג'ייקובס ועמיתיה אודות תסקיר כרומוזומים שנערך על מטופלים מעוכבים התפתחותית ב.
בתשע מטופלים אשר גובהם נע בין כ-1.70 ל-1.88 מטרים נמצא כרומוזום Y נוסף, דבר שהוביל את צוות המחקר למסקנה כי הם לוקים ב.
ההיפותזה של ג'ייקובס, אשר שיערה כי הגברים הלוקים בתסמונת הם בעלי נטייה יתרה להתנהגות אגרסיבית ואלימה מאשר אלו בעלי הקריוטיפ הנורמלי, הוכחה מאוחר יותר כשגויה.
אנליזת כרומוזומים אשר בוצעה כעבור חודש בידיו, עם זאת, גילתה כי ספק היה בעל קריוטיפ XY נורמלי.
כעבור שנתיים, זמן-מה לאחר תום משפטו של ספק, פרסמה הביוכימאית מארי טלפר ממצאים מתוך מאגר אנליזה גנטית, אשר היו דומים באופיים לממצאיה של ג'ייקובס, שהציגו נתונים שנגעו למטופלים במוסדות פסיכיאטריים ובמוסדות כליאה בפנסילבניה.
מתוך חמישה מקרים של גברים שלקו בתסמונת ה-XYY, ארבעה הראו סימנים של אקנה חמורה, תסמין נוסף ממנו סבל ספק, מה שהוביל את מארי ועמיתיה להציע כי על האקנה להתווסף כסימן נלווה אפשרי לרשימת המאפיינים של התסמונת.
מחקר נוסף, עם זאת, נכשל להוכיח גם את תיאוריה זו.
לאחר שגטי יצר קשר עם טלפר כדי לדון במחקריה והרלוונטיות שלהם לספק, ניסחה טלפר כתבה השערתית עבור כתב העת הבריטי בו דיווחה בטעות כי ריצ'רד ספק הוא בעל קריוטיפ XYY.
השילוב בין פשעיו האלימים ובין צלקות האקנה החמורות שנשא על פניו הובילו אותה לתאר אותו בתור .
כמו כן תיאר העיתון את ספק בתור וציטט את דבריהם של טלפר וגטי כמקורות מוסמכים, תוך קביעה כי התסמונת עתידה להכריע את גורלו של ספק בטענתו לאי-שפיות.
מספר מחקרים דומים הופיעו בכתבי העת טיים וניוזוויק.
מאוחר יותר באותה שנה עבר ספק אנליזת כרומוזומים נוספת בידי אנגל, שתוצאתה יצאה זהה, קרי גנום נורמלי של ארבעים ושישה כרומוזומים XY.
על אף כן, מאמרים רבים שטענו כי תסמונת ה-XYY ממנה סבל עדיין עשויה הייתה להצילו מעונש המוות המשיכו להתפרסם גם לאחר שערעורו נגד גזר דינו נדחה בידי בית המשפט העליון של אילינוי.
ויליאם מייקל קורט בראון, פרופסור לציטוגנטיקה, פרסם מאמר סופי בנוגע לפרשה ב בשלהי אותה שנה, בו טען כי לא התגלו כל ממצאים שתמכו בריבוי גברים שסבלו מתסמונת ה-XYY במתקני כליאה, בתי חולים ומוסדות פסיכיאטרים בסקוטלנד, והוסיף כי המסקנות השגויות אשר נבעו מהמחקרים הקודמים הם ככל הנראה פירותיה של הטיית בחירה.
בכנס השנתי של האגודה האמריקנית לפסיכיאטריה אשר נערך כעבור שנה ב-1969 חזרה בה טלפר מדבריה והודיעה כי לא נמצאו כל ראיות משמעותיות אודות שוני התנהגותי בין גברים בעלי קריוטיפ XYY לבין בעלי גנום רגיל.
על אף ניסיונותיהם הרבים של גטי ואנגל ליישב את ההדורים בהתייחס לטעות שנעשתה על חשבונו של ספק בעניין התסמונת, מספר ספרי לימוד, אתרי אינטרנט ומקורות אחרים עדיין מייחסים לו את התסמינים.
המשפט נפתח באופן רשמי ב-3 באפריל 1967 בפאוריה, אילינוי, בהשתתפות חבר מושבעים מלא בן שבעה גברים וחמש נשים, בנוסף לשני מושבעים חלופיים, גבר ואישה, לאחר שהוטל צו איסור פרסום שמנע מהתקשורת המקומית לסקר את הפרשה.
לאורך הימים הראשונים תיאר התובע הראשי, ויליאם ג'.
מרטין, את אירועי הטבח בפני חבר המושבעים, והעלה לדוכן את העדים העיקריים של התביעה, ביניהם קוראזון אמוראו, האחות התשיעית אשר הסתתרה תחת אחת המיטות בזמן שספק רצח את חברותיה, וכן מומחים פליליים שונים שהשתתפו בחקירה והעידו אודות טביעות האצבעות ושאר הראיות שנמצאו בזירה.
ספק, אשר סבל מפחד במה, סירב להעיד במשפט, ולא עזר לגטי להגן עליו יתר על המידה.
בתום שלב טיעוני הסיכום ב-15 באפריל, התכנס חבר המושבעים לישיבה בת ארבעים ותשע דקות, שבסופה מצא את ספק אשם והמליץ לגזור עליו את עונש המוות בגין כל אחד משמונת סעיפי הרצח.
בית המשפט התכנס בשנית ב-5 ביוני, אז השופט פשן דן אותו למוות בכיסא חשמלי, בהוצאה להורג שעתידה הייתה להתרחש ב-1 בספטמבר אותה שנה.
ערעורו של ספק על גזר דינו הוגש באופן אוטומטי לידי בית המשפט העליון של אילינוי, ולפיכך תאריך הוצאתו להורג נדחה למועד עתידי.
בית המשפט, עם זאת, אשרר את עונשו ב-22 בנובמבר 1968, אולם ב-28 ביוני 1971 הפך בית המשפט העליון של ארצות הברית את ההחלטה במסגרת פסק הדין , וביטל את עונש המוות שהוטל על ארבעים ושניים מורשעים ברחבי המדינה, שביניהם נמצא ספק.
כעבור שנה, ב-29 ביוני 1972, קבע בית המשפט העליון במסגרת פסק הדין כי עונש המוות אינו חוקתי, מה שאילץ לערוך משפט חוזר לספק, אשר התקיים ב-21 בנובמבר אותה שנה, ובמהלכו נידון בידי השופט ריצ'רד ג'.
פיצג'רלד לשמונה עונשי מאסר רצופים בני חמישים עד מאה וחמישים שנים, כלומר בסך הכל בין ארבע מאות לאלף ומאתיים שנים, אשר הופחתו בהמשך לבין מאה לשלוש מאות שנות מאסר.
שחרורו המוקדם נדחה לראשונה ב-15 בספטמבר 1976, ושש פעמים נוספות עד ל-1990.
לאורך מאסרו ב ב, אילינוי, זכה ספק לכינוי "איש הציפורים" על שם איש הציפורים מאלקטרז, הודות לזוג דרורים אשר גידל לאחר שעפו לתוך תאו.
הוא תואר כמתבודד שנהנה לאסוף בולים ולשמוע מוזיקה.
מעת לעת נהג לבקש ממנהל בית הסוהר חולצות חדשות, מכשירי רדיו, וחפצים שונים.
הלה תיאר אותו בתור .
לעיתים תכופות נתפס משתמש בסמים שהוברחו לתוך בית הסוהר, או באלכוהול מתוצרת ביתית.
העונשים שספג עבור הפרות משמעת מהסוג הזה לא הפריעו לו, והוא אף צוטט אומר, .
ספק רחש שנאה תהומית לתקשורת והעניק ראיון בודד בלבד ב-1978 ל מהשיקגו טריביון, במהלכו הודה לראשונה ברציחות שביצע, שיער כי ישתחרר מהכלא עד לשנת 2000, והביע תקווה כי עד אז כבר ינהל חנות מכולת משלו.
כאשר שאל אותו גרין האם השווה בין עצמו לבין רוצחים מפורסמים אחרים כגון ג'ון דילינג'ר השיב ספק, .
במהלך חקירותיו הראשונות טען כי אינו זוכר דבר מהטבח, אולם בעת ראיונו שינה את גרסתו ואמר, .
כאשר נשאל אם יש בפיו דבר-מה נוסף שירצה לומר ביקש למסור לציבור האמריקאי, .
בספרם, תיארו ו ראיון שניהלו עם ספק בבית הסוהר, ופירטו אודות תקרית אשר הסכים לחשוף בפניהם.
לאחר שמצא בתאו ציפור פצועה שעפה פנימה דרך הסורגים טיפל בה עד שהבריאה, קשר חוט מסביב לרגלה כשהייתה חזקה מספיק כדי לעמוד על רגליה, והניח אותה על כתפו.
כעבור מספר ימים הודיע לו אחד השומרים כי בעלי חיים אינם מורשים בין כותלי הכלא.
שאל ספק, והלך לכיוון מאוורר מסתובב, בטרם השליך את החיה הקטנה פנימה.
גרסה קולנועית דומה הופיעה בסדרת הטלוויזיה מיינד האנטר מבית נטפליקס.
בהמשך הוא נראה מתרברב באומרו, .
בית המחוקקים שריין את האודיטוריום כדי לצפות בסרט שאורכו כשעתיים, אך עצר את ההקרנה עם תחילתה של סצנת המין בין האסירים.
בנוסף, אחד האסירים אשר עמד מאחורי המצלמה שאל את ספק האם הוא רצח את האחיות, והלה השיב לו, .
כאשר נשאל מדוע, משך ספק בכתפיו ואמר בעליצות, .
כאשר נשאל כיצד הוא מרגיש לגבי עצמו לאחר כל השנים שחלפו, אמר, .
כמו כן תיאר מקרוב את תחושת חווית החניקה של אחת הקורבנות, .
ספק הועבר מ ל בג'ולייט, אילינוי, ב-5 בדצמבר 1991, לאחר שהתלונן על כאבים בחזהו.
הוא מת כעבור מספר שעות כתוצאה מהתקף לב, יום אחד לפני יום הולדתו החמישים.
חוקר מקרי המוות אמר כי ספק סבל מקרדיומגליה, מחלת ריאות חסימתית כרונית, וטרשת עורקים.
אחותו הורתה לשרוף את גווייתו מחשש כי קברו יחולל, ואפרו פוזר באזור העיר ג'ולייט.
סדרת הטלוויזיה "מיינד האנטר" הציגה בפרק התשיעי של העונה הראשונה ריאיון בין הסוכן הפדרלי הולדן פורד לבין ריצ'רד ספק, המבוסס על האירועים האמיתיים המתוארים בספר "ציידי המחשבות" מאת מארק אולשייקר וג'ון דאגלס.
הסרט היפני מ-1967 בבימויו של ובכיכובו של מבוסס על הטבח.
הסרט הגרמני מ-1976 בבימויו של ובכיכובו של מבוסס על הטבח ומציג את ריצ'רד ספק בדמותו של חייל אמריקאי לוקה בנפשו המגיע לבלפסט, אירלנד, חזרה מסיורו במלחמת וייטנאם, ונקלע לבית מעונות מלא באחיות.
הסרט האמריקאי מ-1983 בבימויו של ובכיכובם של וצ'ארלס ברונסון סובב דמות נבל של רוצח סדרתי המחפש אחר קורבנות חדשים בדמות סטודנטיות-אחיות, ונחשב למבוסס על הטבח שביצע ספק.
הסרט האמריקאי ספק מ-2002 בבימויו של קית' ואלי ובכיכובו של דאג קול מתאר את חייו ופשעיו של ספק.
הסרט האמריקאי מ-2007 בבימויו של מייקל פייפר ובכיכובו של קורין נמק מתאר את הטבח שביצע ספק.
ריצ'רד סֶרָה היה אמן יהודי-אמריקאי שנודע בפסליו המינימליסטיים והמונומנטליים, שחלקם היו עשויים מפלדה.
סרה נולד ב-1938 בסן פרנסיסקו, שני מבין שלושה בנים.
אביו, טוני, היה יליד מיורקה, ספרד, שהועסק במפעלי פלדה.
סרה ציין את המספנה בסן פרנסיסקו שבה עבד אביו כמתקין צנרות כגורם שהשפיע על עבודתו.
אמו של סרה, גלדיס פיינברג, נולדה בלוס אנג'לס למהגרים יהודים מאודסה, והיא שעודדה אותו לצייר מגיל צעיר.
סרה למד באוניברסיטת קליפורניה בברקלי בשנת 1957, לפני שעבר לאוניברסיטת קליפורניה בסנטה ברברה שבה סיים ב-1961 תואר ראשון בספרות אנגלית.
ב-UCSB למד אמנות אצל הווארד ורשה וריקו לברון.
בעת לימודיו עבד לפרנסתו במפעלי פלדה, והייתה לכך השפעה רבה על יצירותיו.
בשנת 1961 החל לימודים בתולדות האמנות באוניברסיטת ייל וב-1964 זוּכה בתואר מוסמך.
בוגרי ייל עמיתים משנות ה-60 היו, בין היתר, הציירים, הצלמים והפסלים בריס מרדן, צ'אק קלוז, ננסי גרייבס, ג'נט פיש וסילביה ורוברט מנגולד.
בייל פגש באמנים מאסכולת ניו יורק, בהם פיליפ גוסטון, רוברט ראושנברג, פרנק סטלה והמלחין מורטון פלדמן, שבאו ללמד בייל.
סרה אף לימד בשנת לימודיו האחרונה, ובסיומה התבקש להוכיח את התאוריה בספרו מ-1963 של מורהו, הצייר יוזף אלברס, "Interaction of Color".
בשנת 1964 נסע לפריז בסיוע מלגה נודדת מאוניברסיטת ייל.
שנה לאחר מכן עבר לפירנצה הודות למלגת פולברייט.
חוג חבריו שם כלל את קרל אנדרה, וולטר דה מריה, אווה הסה, סול לוויט ורוברט סמיתסון.
בשנת 1966 ייצר סרה את הפסלים הראשונים שלו מחומרים שונים דוגמת פיברגלס וגומי.
עבודתו המוקדמת ביותר של סרה הייתה מופשטת והתבססה על תהליכים שבהם הוטחה עופרת מותכת בהתזות גדולות על קיר סטודיו או חלל תצוגה.
סרה שילב ניאון עם רצועות גומי מתמשכות ביצירה "חגורות" (1966) המתייחסת להפשטה הסדרתית ב"ציור הקיר" של ג'קסון פולוק.
ב-1967 כתב סרה את "רשימת הפְּעלים", רשימה של פעלים יוצאים (כגון להטיל את, לגלגל את, לקפל את, להרים את ולקרוע את), בהם השתמש כהנחיות לעבודת הפיסול שלו.
סרה הרבה להשתמש בעופרת, משום שהיא ניתנת לעיבוד ומאפשרת להמיס אותה וליצור בה מגוון צורות.
בשנת 1968 נכללו יצירות של סרה בתערוכה הקבוצתית "Nine at Castelli" במחסן Castelli בניו יורק.
ב-1969 נכללה היצירה שלו "לצקת" בתערוכה "Anti-illusion: Procedures/Materials" במוזיאון ויטני לאמנות אמריקאית בניו יורק.
"לתמוך", פועל יוצא נוסף ב"רשימת הפעלים" של סרה, שימש במכלול עבודות בהן העמדת לוחות ומוטות עופרת הייתה תלויה בהישענות הדדית ובכוח הכבידה.
סרה זיהה את הפוטנציאל של עבודה בקנה מידה גדול בסדרת "מפצחי הגולגולות" שלו שנעשתה במהלך התערוכה "אמנות וטכנולוגיה" במוזיאון לאמנות של מחוז לוס אנג'לס בשנת 1969. הוא בילה עשרה שבועות בבניית מספר חלקי פלדה כבדים שהוערמו באמצעות מנוף כדי לחקור את העקרונות של איזון נגד וכוח הכבידה.
הערימות, שגובהן עלה על 10 מטרים ומשקלן היה בין 60 ל-70 טונות, הופלו והוערמו מחדש מדי יום.
קנה המידה של הערימות אִפשר לסרה להתחיל לחשוב על עבודה מחוץ לחללי גלריות ומוזיאונים.
ביצירה "מכשיר חיתוך: מדידת בסיס הבסיס" (1969) הורכבו, כביכול באקראי, חתיכות עופרת, עץ, אבן ופלדה שבהן ביצע סרה חיתוכים מקבילים.
ביצירה "גליל מאלמו" (1984) נתמך לוח פלדה מרובע, באורך של מטר וחצי ובעובי של סנטימטר וחצי, על ידי אבזר גלילי קצר שהושען על קיר.
Sea Level ("מפלס הים") הולנד
1981, Tilted Arc (קשת מוטה) עבודת פלדה בגובה 36 מטר מנהטן, שהוסרה מהצגתה עקב ביקורת קשה של הקהל
אנדרטה לזכר קורבנות הנאצים בברלין
"מעגל חיצוני" הגרסה המאוחרת ל"מעגל", המוצגת בגן האמנות במוזיאון ישראל
Tilted Spheres - מותקן בטרמינל 1 של נמל התעופה טורונטו פירסון (Toronto Pearson), והוא עשוי מלוחות פלדה ענקיים שמסתחררים סביבך כמו קירות של קניון אדריכלי
בשנת 1969 נכלל ברשימת "תשעה אמנים צעירים", של פרסי Theodoron מטעם מוזיאון גוגנהיים בניו יורק.
1992, תערוכת רטרוספקטיבה במוזיאון ריינה סופיה
תערוכה שהוקדשה בלעדית לעבודותיו במוזיאון גוגנהיים בבילבאו.
2002 פרסם "הניו יורקר" כתבת מגזין מקיפה אודותיו בשם "איש הפלדה".
היה נשוי לחוקרת האמנות קלרה ווירגראף.
ריצ'רד פול אוונס הוא סופר אמריקאי שספריו נכנסו לרשימת רבי-המכר של הניו יורק טיימס.
ריצ'רד פול אוונס נולד בגדל בסולט לייק סיטי.
הוא סיים אוניברסיטת יוטה בשנת 1964 והחל לעבוד בתחום הפרסום.
בזמן הפנוי הוא כתב סיפורי חג מולד לילדים.
ריצ'רד פול אוונס לא הצליח למצוא סוכן שיוציא לאור את הספר ולכן הוציא לאור את הספר באופן עצמאי בשנת 1993. הספר זכה להצלחה מקומית.
בשנת 1994 הספרו The Christmas Box hit #2 נכלל ברשימת רבי-המכר של הניו יורק טיימס.
הוא חתם על חוזה עם "סיימון אנד שוסטר" ששלמו לו 4.2 מיליון $ על הספרים העתידיים.
בשנת 1995 יצא לאור מחדש ספרו הראשון והגיע למקום הראשון ברשימת ניו יורק טיימס.
באותה שנה על בסיס הספר צולם סרט בו השתתפו ריצ'רד תומאס ומורין או'הרה.
בשנת 1996 על בסיס ספרו Timepiece צולם סרט טלוויזיה ובהמשך צולמו סרטים נוספים.
בשנת 2011 הוא פרסם ספר "הרפתקאותיו של מייקל ויי: האסיר מתא 25" שהיה הספר הראשון בסדרה של מייקל ויי.
בסדרה זו נכתבו שבעה ספרים.
בשנת 2022, ספרו "יומנה של נואל" עובד לסרט של נטפליקס.
ריצ'רד אוונס כתב יותר מ-40 ספרים, שעיקר מבוססים על נושאי נוצרות וערכי המשפחה.
ריצ'רד אוולין סימפקין הוא בריגדיר גנרל לשעבר בריטי והוגה צבאי.
סימפקין התגייס לצבא הבריטי, הוסמך לקצונה ולחם כקצין שריון ברגימנט הטנקים המלכותי במערכה בצפון אפריקה.
על גבורתו עוטר בבצלב הצבאי.
על תפקידו בתכנון טנק הצ'יפטיין הוענק לו בשנת 1963 עיטור מסדר האימפריה הבריטית והוא מונה למפקד רגימנט הטנקים המלכותי.
לאחר פרישתו פנה לכתיבה ומחקר צבאי ונחשב לאחד התיאוריטקנים החשובים בתחום בבריטניה.
ריצ'רד ג'יימס פייג' הוא מוזיקאי אמריקאי הידוע בעיקר בתור הסולן והבסיסט של להקת Mr.
Mister, שפעלה בשנות ה-80. בין להיטי הלהקה נמנים: "Broken Wings" ו-"Kyrie".
פייג' לקח חלק בלהקות אחרות, פעל כאמן סולו, כתב שירים עבור אמנים אחרים, ועבד כזמר רקע עבור אמנים אחרים.
בשנת 1994 כתב עם הזמרת-יוצרת האמריקאית מדונה את הלהיט "I'll Remember", שדורג במקום השני במצעד הבילבורד הוט 100.
פייג' סיים ללמוד בבית הספר התיכון המרכזי בפיניקס, אריזונה.
אמו עבדה כעוזרת המנהלת של מקהלת הבנים של פיניקס, בעוד שאביו היה מנהל מוזיקלי בכנסיית פיניקס.
לפייג' ולאשתו לינדה יש ארבעה ילדים.
ריצ'רד אריק פטיס הוא פרופסור אמריקאי באוניברסיטת קליפורניה, בית הספר למדעי המידע ומדעי המחשב דונלד ברן באירוויין, שם לימד תכנות מבוא ומבנה נתונים.
פטיס שימש פרופסור למדעי המחשב באוניברסיטת קרנגי מלון ובאוניברסיטת וושינגטון.
הוא בעל תואר שני מאוניברסיטת סטנפורד.
ריצ'רד סירפוס היה טייס קרב ואסטרונאוט בתוכנית מעבורות החלל של נאס"א.
ריצ'רד סירפוס נולד בעיירה שבמישיגן וגדל בפורתסמות' שבניו המפשיר.
בשנת 1978 הוא סיים לימודי תואר ראשון באקדמיית חיל האוויר של ארצות הברית.
בשנת 1979 הוא קיבל תואר שני במכון הטכנולוגי של קליפורניה.
בשנת 1980 הוא סיים קורס טיס והוצב בבריטניה כטייס "F-111 ארדוורק".
בהמשך הוא חזר לארצות הברית, שירת במספר בסיסים וקיבל הסמכה כטייס ניסוי.
בשנת 1990 סירפוס נבחר ליחידת האסטרונאוטים של נאס"א.
בשנת 1993 הוא השתתף במשימת STS-58 כטייס של מעבורת החלל קולומביה (ג'ון בלאהה היה מפקד צוות).
המטרה העיקרית הייתה בדיקת השפעת חוסר כבידה על פעילות ובריאות אנשי הצוות.
במשימת STS-76 בשנת 1996 (קווין צ'ילטון היה מפקד צוות) הוא היה טייס צוות של מעבורת החלל אטלנטיס.
זו הייתה משימת המעבורת השלישית שעגנה בתחנת החלל מיר הרוסית והיא נשאה עימה את האסטרונאוטית שאנון לוסיד לשהייה ממושכת בתחנה.
בשנת 1998 סירפוס היה מפקד צוות של STS-90 במעבורת החלל אטלנטיס.
בטיסה זו נבדקו השפעות חוסר כבידה על מערכת העצבים.
לאחר נאס"א זמן קצר סירפוס היה טייס בחברת "סאות'ווסט איירליינס" ואחר כך חזר לנאס"א כטייס ניסוי.
בהמשך הוא השתלב בתעשיית החלל הפרטית.
שנים רבות הוא עבד ב-XCOR Aerospace שתכננו כלי לשיגור לחלל.
בשנת 2013 הוא מונה לטייס ניסוי ראשי של החברה.
החברה פשטה רגל בשנת 2017.
אסטרואיד 13157 Searfoss נקרא על שמו.
ריצ'רד פוקס (26 באפריל 1887 - 22 בספטמבר 1947) היה מלחין ואדריכל יהודי-גרמני.
פוקס נולד בקרלסרוהה למשפחה אמידה בת חמישה ילדים (ארבעה בנים ובת אחת).
אביו, גוסטב, עסק במסחר בעץ.
הוא אחיו הבכור של שחקן הכדורגל האולימפי של נבחרת גרמניה, גוטפריד פוקס.
סיים לימודי אדריכלות ובתום לימודיו השתקע ועבד בברלין עד פרוץ מלחמת העולם הראשונה.
כמו שאר אחיו, התנדב לצבא הקיסרות הגרמנית ועל לחימתו ב זכה בצלב הברזל.
בתום המלחמה שב לקרלסרוהה וסיים דוקטורט באדריכלות במכון קרלסרוהה לטכנולוגיה.
המיזם הציבורי היחיד שבו זכה כאדריכל הוא הקמת , שנחנך ביולי 1928 ונהרס בליל הבדולח ב-1938.
בעקבות עליית הנאצים לשלטון ב-1933 הוגבלה פעילותם של האמנים היהודים ולשם כך הוקמה האגודה היהודית לתרבות, שבה היה פעיל ובמסגרתה אף נוגנו מספר יצירות שלו.
במקביל שימש גם כנשיא לשכת בני ברית בעירו.
משנת 1935 נאסר עליו לעבוד כאדריכל.
ראו לעיל מבנים פרטיים אחרים שאותם תכנן.
בשנות ה-30 ניסה לשווא לעניין מנצחים נודעים כווילהלם פורטוונגלר ופליקס ויינגרטנר לבצע את האורטוריה שלו, "גורל יהודי", בגרמניה (גם בשל היותו יהודי וגם כיוון שלא היה מלחין מוכר).
ב-1 בנובמבר 1938, לאחר ליל הבדולח, הוא נכלא (בגיל 50) למשך מספר שבועות במחנה הריכוז דכאו, יחד עם אחיו וולטר.
בעקבות מאמצים של משפחתו קיבל אשרת הגירה לניו זילנד ושוחרר מדכאו.
את הנסיעה עם רעייתו ושתי בנותיהם עשו דרך אנגליה, והגיע לייעדם יחד עם מבחר מיצירותיו ב-17 באפריל 1939.
בוולינגטון עבד כאדריכל במשרד האדריכלים "נאטוש ובניו", ובמחלקת השיכון, תוך כדי הוא המשיך להלחין ולקחת חלק פעיל בסצנת המוזיקה של וולינגטון.
עם זאת, בעוד שבגרמניה הוא נרדף כיהודי, בניו זילנד הוא נחשב ל"נתין עוין" (Enemy alien), עם פרוץ מלחמת העולם השנייה ואיבד את משרתו.
הוא כתב שירים מסוג מוזיקה קאמרית, רביעיית מיתרים וחמישיית פסנתר, כולל "A New Zealand Christmas" למילותיה של איילין דוגאן, אשר הושר ב-1954 על ידי מקהלת בנות מאורי עבור המלכה במהלך ביקורה ברוטורואה.
מלבד כמה שירים ורביעיית כלי מיתר, מעטים מיצירותיו של ריצ'רד פוקס בוצעו בימי חייו.
כעת, הוא כמעט לא מוכר, אבל יש מאמצים להחיות את עבודתו.
בשנת 2007, תלמידי Hochschule für Musik Karlsruhe ביצעו חלק מהמוזיקה הקאמרית של ריצ'רד פוקס בקונצרט מיוחד שניתן לזכרו.
במאי 2008, התזמורת הסימפונית של ניו זילנד ניגנה את "Symphonic Movement in F minor" של ריצ'רד פוקס שהולחן ב-1943. ב-2008 בוצעו בקונצרט בבית הממשלה מוזיקה קאמרית שכתב בניו זילנד, כולל חמישיית פסנתר בדי מינור (1941) ורביעיית מיתרים במי מז'ור (1945), ושירו, "In Der Fremde".
המוזיקה הקאמרית הקודמת שלו, רביעיית מיתרים בדי מינור (1932), נוגנה באוקלנד ב-2009 יחד עם כמה משיריו.
סרט על חייו של ריצ'רד פוקס, "The Third Richard" הופק על ידי נכדו .
ב-2011 ארבעה זמרים בולטים בניו זילנד, ריצ'רד גרייגר, רוג'ר ווילסון, ג'ני וולרמן ומרגרט מדלין, הקליטו דיסק ("In a Strange Land") משיריו של פוקס, בליווי ריצ'רד מאפ וברוס גרינפילד.
בינואר 2020 הוצגה לראשונה בקרלסרוהה האורטוריה שלו "Vom Jüdischen Schicksal" (גורל יהודי).
ב-2018 רכשה האוניברסיטה למוזיקה ואמנויות הבמה של וינה את הארכיון שלו מניו זילנד.
ב-22 בספטמבר 2022, במלאת 75 שנה למותו, בוצעו בגרנסבאך יצירות מאת ריצ'רד פוקס: חמישיית הפסנתר בדי מינור (1941), רביעיית המיתרים בדו מז'ור (1945) והקדיש (1935) בעיבוד לרביעיית כלי מיתר.
ריצ'רד פוטס היה פוליטיקאי ומשפטן אמריקאי, אשר כיהן כחבר הסנאט של ארצות הברית מטעם מרילנד.
פוטס נולד ב-19 ביולי 1753 באפר מרלבורו שבפרובינציית מרילנד, והתגורר בה עד שעבר עם משפחתו לאיי ברבדוס בשנת 1757. ב-1761 חזר למרילנד והתיישב בבירת המדינה אנאפוליס, שם למד משפטים.
הוא החל לעסוק בעריכת דין במחוז פרדריק, מרילנד בשנת 1775. פוטס שימש כחבר בוועדת התצפית של מחוז פרדריק ב-1776 וכעוזר צבאי למושל מרילנד ב-1777.
מ-1777 עד 1778 כיהן פוטס כפקיד בית המשפט של מחוז פרדריק, וכתובע המחוזי של מחוזות פרדריק, מונטגומרי וושינגטון ב-1784. הוא מונה על ידי הנשיא ג'ורג' וושינגטון כתובע המחוזי הפדרלי עבור מרילנד, וכיהן בתפקיד מ-1789 עד 1791.
פוטס כיהן גם כחבר בקונגרס הקונטיננטלי ב-1781, וכחבר בוועידת מרילנד אשר אשררה את חוקת ארצות הברית ב-1788.
מ-1791 עד 1793 ושוב מ-1796 עד 1801, כיהן פוטס כשופט ראשי של המחוז השיפוטי החמישי של המדינה.
מאוחר יותר מונה לשופט עמית של בית המשפט לערעורים במרילנד, תפקיד בו כיהן מ-1801 עד 1804.
פוטס סירב למינוי כמזכיר המדינה ב-1795. פוטס נפטר בפרדריק ב-26 בנובמבר 1808, ונקבר בבית הקברות של קהילת כל הקדושים עד לקבורתו מחדש בבית הקברות מאונט אוליבט בפרדריק.
ריצ'רד ספריג הבן היה עורך דין, משפטן ופוליטיקאי אמריקאי ממחוז פרינס ג'ורג', מרילנד.
הוא ייצג את מרילנד בבית הנבחרים של ארצות הברית ולאחר מכן כיהן כשופט בית המשפט במדינה.
ספריג נולד בערך ב-1769 במחוז פרינס ג'ורג', פרובינציית מרילנד.
בין השנים 1792–1793 ספריג היה חבר בבית הנבחרים של מרילנד.
ספריג נבחר לקונגרס בשנת 1796 כדי למלא את המושב שהתפנה כתוצאה מהתפטרותו של גבריאל דובאל.
ב-27 בינואר 1806, המושל רוברט בואי מינה את ספריג לבית המשפט לערעורים שהוקם מחדש במקום גבריאל דובאל, שסירב למינוי שבוע קודם לכן.
ספריג מת בצ'ארלסטון, קרוליינה הדרומית, בשנת 1806.
ריצ'רד סטנפורד היה פוליטיקאי אמריקאי, איש המפלגה הדמוקרטית-רפובליקנית, אשר כיהן כחבר בית הנבחרים של ארצות הברית מטעם קרוליינה הצפונית בין השנים 1797 ל-1816.
סטנפורד נולד ליד וינה, פרובינציית מרילנד ב-2 במרץ 1767, עבר להאופילדס, קרוליינה הצפונית, בסביבות 1793 והקים אקדמיה.
ב-1796 נבחר לבית הנבחרים של ארצות הברית מטעם המפלגה הדמוקרטית-רפובליקנית ונבחר מחדש תשע פעמים לפני מותו בג'ורג'טאון ב-9 באפריל 1816. במהלך הקונגרס ה-13, עמד סטנפורד בראש הוועדה לשינוי ועסקים לא גמורים.
הוא נקבר בבית הקברות של הקונגרס.
סטנפורד היה סבו של חבר הסנאט של ארצות הברית מטנסי ויליאם רוברט וב.
ריצ'רד הנרי סנדר הוא חוקר משפטי אמריקאי ופרופסור למשפטים באוניברסיטת קליפורניה בלוס אנג'לס ומבקר בולט של תופעת האפליה המתקנת סנדר ידוע עקב תאוריית חוסר ההתאמה.
ריצ'רד סנדר נולד ב-26 במאי 1956 בוושינגטון הבירה הוא גדל בצפון אינדיאנה.
סנדרס סיים לימודי תואר ראשון במדעי החברה מאוניברסיטת הרווארד ב-1978, לימודי תואר שני בכלכלה מאוניברסיטת נורת'ווסטרן ב-1985,וגם דוקטורט בכלכלה מאותה האוניברסיטה.
לאחר התואר הראשון שלו בלימודים חברתיים, סנדר נכנס לתוכנית הפדרלית של ויסטה בעבודה עם קבוצת דיור בצד הדרומי של שיקגו.
במהלך לימודיו לתואר שני בנורת'ווסטרן, כיהן סנדר במועצת המנהלים של ועדת הדיירים של רוג'רס פארק והיה מעורב בקמפיין הבחירות של הרולד וושינגטון, ראש העיר האפרו-אמריקאי הראשון של שיקגו.
סנדר הצטרף לפקולטה למשפטים של אוניברסיטת קליפורניה ב-1989, והפך שם לפרופסור מן המניין חמש שנים מאוחר יותר.
כמו בשיקגו, גם שם היה סנדר מעורב במאבק לתנאי דיור הוגנים.
הוא היה נשיא קונגרס הדיור ההוגן של דרום קליפורניה, ובשנת 1996 ייסד את מכון הדיור ההוגן, וסייע לעיריית לוס אנג'לס לעצב וליישם את "חוק המחייה" שלה.
סנדר ידוע במחקר שלו על אפליה מתקנת.
לפי מחקריו עולה כי אפליה מתקנת מובילה לתוצאות אף יותר שליליות מאשר ההטבות להן זוכים סטודנטים למשפטים אפרו-אמריקאים, הדבר פוגע בהם עקב הסביבות התחרותיות מדי בבתי הספר היוקרתיים להם הם מתקבלים בזכות האפליה המתקנת.
באמצעות מה שסנדר מכנה "אפקט אי ההתאמה".
מחקר זה פורסם במאמר מ-2004 ב־Stanford Law Review, שם טען סנדר שאם תלמידים בני מיעוטים היו מתקבלים לבתי ספר פחות תחרותיים להם הם היו זכאים ללא אפליה מתקנת, הם היו מצליחים יותר.
סנדר פרסם גם מחקרים המצביעים על כך שהמאמצים של משרדי עורכי דין לקדם "גיוון" הובילו לפעמים להעסקת עורכי דין שחורים שאינם מוכשרים מספיק, מה שהוביל לכך שעורכי דין אלה נוטים יותר מאשר עמיתיהם הלבנים בעלי הסמכה הטובה יותר לעזוב את המשרדים אליהם התקבלו
מחקר של סנדר שנוי במחלוקת וזוכה לביקורת רבה, כולל ביקורתיהם של איאן איירס ושל ריצ'רד ברוקס.
איירס וברוקס פרסמו מחקר ב-2005 שמצא שביטול אפליה מתקנת לא יגדיל את מספר עורכי הדין השחורים ב-7.9 אחוזים, כפי שטען המחקר של סנדר, אלא שבמקום זאת יקטין את מספר עורכי הדין בכ-12.7 אחוזים.
מחקר משנת 2008 של ג'סי רוטשטיין ואלברט ה' יון אישר את ממצאי חוסר ההתאמה של סנדר, אך גם מצא שביטול ההעדפה המתקנת "תוביל לירידה של 63 אחוזים בזכאות לתואר של שחורים בכל בתי הספר למשפטים ולירידה של 90 אחוז בבתי ספר עילית למשפטים".
תחזיות המספרים הגבוהות הללו הוטלו בספק במאמר של הלשכה הלאומית למחקר כלכלי מאת פיטר ארקידיאקונו ומייקל לוונהיים; ירידה נמוכה יותר של 32.5 אחוזים הייתה ירידה נוספת שצוטטה ונחשבת במאמר.
המאמר שלהם משנת 2016 מצא אינדיקציה חזקה לכך שהעדפה גזעית גורמת לאפקט של אי התאמה.
הם טענו שהנוכחות של כמה סטודנטים אפרו-אמריקאים בבתי ספר פחות סלקטיביים תשפר משמעותית את שיעור הנמוך בניסיון הראשון לעבור את רף הלשכה הממלכתי, אך הם הזהירו ששיפורים כאלה עלולים להתגבר על ירידה בשיעור הנוכחות בבתי ספר למשפטים.
בשנת 2006, וכדי להשיג מידע מחקרי נוסף בנוגע לתאוריית חוסר ההתאמה שלו, למעט מידע פרטיות של יחידים, סנדר ביקש מלשכת עורכי הדין בקליפורניה לשחרר את הנתונים המאוחסנים שלו של ציוני בחינות לשכת עורכי הדין, ממוצעי ציונים וציוני LSAT, כולל מידע על גזע ומגדר של כולם.
הלשכה דחה בקשה זו על רקע שיקולי פרטיות.
בשנת 2008, ויחד עם קואליציית התיקון הראשון, הגיש סנדר תביעה לבית המשפט העליון בקליפורניה בדרישה לשחרר את המידע הזה.
ב-12 באפריל 2016 קבע בית המשפט כי לשכת עורכי הדין בקליפורניה נדרשת להיענות לבקשתו של סנדר.
בשנת 2018, לעומת זאת, בית המשפט לערעורים בקליפורניה אישר כי ללשכת עורכי הדין אין חובה לפרסם את הרשומות.
בשנת 2022, עודד סנדר את בית המשפט העליון של ארצות הברית להרחיב את החלת חוק זכויות האזרח משנת 1964, ולא התיקון הארבעה עשר לחוקת ארצות הברית, לאוניברסיטאות כדי להגביל את השימוש שלהן בהעדפות גזעיות, תוך השארת הנושא בתחום החוקי.
החוק כדי שהקונגרס של ארצות הברית יוכל לטפל בנושא כראות עיניו.
בספר שכתב סנדר, יחד עם סטיוארט טיילור ג'וניור, שכותרתו "חוסר התאמה: כיצד אפליה מתקנת פוגעת בסטודנטים שהיא נועדה לעזור, ומדוע אוניברסיטאות לא יודו בכך." המביע דעות דומות לגבי אפליה מתקנת כמו שהוצגו במחקר שלו.
הספר זכה לביקורת חיובית בניו-ריפבליק על ידי ריצ'רד קהלנברג, שכינה אותו "תפיסתי" ואמר כי הוא "מציג התייחסות ניואנסית לנושא".
ריצ'רד פרנקלין פטיגרו היה עורך דין, מודד ומפתח קרקעות אמריקאי.
הוא ייצג את טריטוריית דקוטה בבית הנבחרים של ארצות הברית, ולאחר שהדקוטות התקבלו כמדינות, כיהן כחבר הסנאט של ארצות הברית הראשון מטעם דקוטה הדרומית.
פטיגרו נולד לאנדרו פטיגרו הבן ולהאנה ב.
סואטל ב-23 ביולי 1848 בלדלאו, מחוז וינדזור, ורמונט, והיה הילד השישי מתוך תשעה ילדים בסך הכל.
ב-1853, אנדרו הבן מכר את החנות שלו לשותפות של אמרסון וריצ'רדס, והמשפחה עברה לוויסקונסין ב-1854 כשהיה פטיגרו בן 6. אנדרו ג'וניור העביר את המשפחה בגלל עמדות אנטי-עבדות חזקות של השכנים, והחנות שימשה להפצת ספרות נגד עבדות.
החנות הוחרמה על ידי תומכי עבדות זועמים, אשר איימו על משפחת פטיגרו באלימות.
המשפחה התיישבה במחוז רוק, ליד יוניון, ויסקונסין, והוא למד באקדמיית אוונסוויל באוונסוויל.
בשנת 1866, פטיגרו נסע לבלויט כדי להירשם לקולג' בלויט.
בחורף 1868, פטיגרו החל בלימודי משפטים באוניברסיטת ויסקונסין–מדיסון.
פטיגרו עבר לטריטוריית דקוטה ב-1869 כדי לעבוד עם סוקר משנה של ארצות הברית.
הוא השתקע בסו פולס, שם עבד כעורך דין והתעסק במדידות ובנדל"ן.
הוא כיהן חבר בבית הנבחרים הטריטוריאלי ושירת במועצה הטריטוריאלית.
הוא נבחר מטעם המפלגה הרפובליקנית כחבר בית הנבחרים של ארצות הברית, וכיהן בתפקיד מ-4 במרץ 1881 ועד 3 במרץ 1883. הוא לא הצליח להיבחר מחדש ב-1882 אך חזר למועצה הטריטוריאלית בין השנים 1885 ל-1889.
פטיגרו גם היה גורם מרכזי בהקמת קהילות מקומיות רבות באזור סו פולס על ידי תרומת אדמות.
הוא ואשתו, בסי, תרמו קרקע בשנת 1886 כדי לסייע בהקמת ופיתוח גרניט, איווה, במחוז ליון.
טייט תרמו עוד קרקע והיו אחראים להקמת סאות' סו פולס.
פטיגרו רצה לבנות פרבר של סו פולס מדרום וממערב.
כאשר דקוטה הדרומית התקבלה כמדינה, נבחר פטיגרו נבחר להיות הסנאטור הראשון מטעם דקוטה הדרומית בסנאט של ארצות הברית.
הוא כיהן בתפקיד זה מ-2 בנובמבר 1889 עד 3 במרץ 1901. הוא הציע חוק למימון בניית המבנה הפדרלי הראשון של המדינה, והמליץ להשתמש בקוורציט מקומי משטחי שבט הסו האינדיאני לבנייתו.
הוא נבחר מחדש ב-1894, אך עזב את המפלגה הרפובליקנית ב-17 ביוני 1896 והצטרף לרפובליקנים של הכסף, סיעה במפלגה הרפובליקנית שהתנגדה לעמדת המפלגה התומכת בתקן הזהב המוניטרי.
הוא לא הצליח להיבחר מחדש ב-1900. פטיגרו התנגד באופן נחרץ לניסיון של הנשיא ויליאם מקינלי לספח את הרפובליקה של הוואי בניגוד לרצונם של תושביה המקומיים הרבים.
בנאום בקונגרס אמר:"הדגל האמריקני עלה בהוואי בחוסר כבוד; הוא ירד בכבוד, ואם יעלה שוב עכשיו הוא יעלה בשמצה ובושה והממשלה הזו תצטרף לאומות השודדים של העולם."דבריו על הוואי והסיפוח היו מנוגדים לחלק מהשקפותיו האחרות, במיוחד בתחום המדיניות הפדרלית לגבי האינדיאנים.
פטיגרו תמך בחוק שמטרתו לפרק את ממשלות השבטים באופן חד-צדדי ולכפות עליהם להסכים להקצאת אדמותיהם.
זו חובתנו לעשות זאת".בבחירות לנשיאות של שנת 1900, בעודו בסנאט, שימש כנציג ודמות בולטת בכנס הפוליטי הלאומי של סיעת "הברית" במפלגה הפופוליסטית שנערך בסו פולס ב-9 במאי 1900 ונמשך שלושה ימים.
המפלגה תמכה בוויליאם ג'נינגס ברייאן כמועמדה.
ב-1917, בזמן שהתראיין לעיתונאי מה-Argus Leader, הביע את דעתו כי מלחמת העולם הראשונה הייתה מזימה קפיטליסטית שנועדה להעשיר את העשירים עוד יותר, ודחק בגברים צעירים להתחמק מהגיוס.
התובע המקומי של ארצות הברית הגיש כתב אישום חמור נגד פטיגרו בחשד להפרת חוק הריגול משנת 1917, אותה האשמה שבגינה ריצה המנהיג הסוציאליסטי יוג'ין דבס באותה העת עונש מאסר פדרלי של עשר שנים.
פטיגרו הרכיב צוות הגנה משפטית חזק בראשות עורך הדין הקרוב לו, קלרנס דרו.
המשפט עוכב שוב ושוב, ולבסוף בוטל האישום נגדו.
פטיגרו הציב את מסמך האישום המוסמך במסגרת והציג אותו באופן בולט בביתו לצד עותק ממוסגר של הכרזת העצמאות של ארצות הברית, שם הוא נמצא עד היום כחלק מהתערוכות במוזיאון Pettigrew Home & Museum.
לאחר כהונתו בסנאט, עסק פטיגרו בתחילה בעריכת דין בעיר ניו יורק, אך עד מהרה חזר לסו פולס ונותר פעיל בפוליטיקה ובעסקים עד מותו ב-5 באוקטובר 1926 בעיר זו.
הוא נקבר בבית הקברות וודלאון בסו פולס.
פטיגרו הוריש בצוואתו את ביתו לעיר סו פולס.
הבית ומוזיאון פטיגרו מתוחזקים עד היום על ידי עיריית סו פולס, והוא עוצב כדי להמחיש כיצד אדם במעמדו של פטיגרו היה חי בסביבות תחילת המאה.
הבית מלא בחפצים עתיקים מתחילת המאה ה-20 וכולל אוסף אישי של פטיגרו, כולל פריטים מתקופתו כחוקר חובב.
ב-12 בינואר 2009 הוכרז על פתיחת בית ספר יסודי ריצ'רד פ.
פטיגרו, אשר נפתח בסתיו 2009 בדרום-מערב סו פולס.
ריצ'רד סקינר היה עורך דין, משפטן ופוליטיקאי אמריקאי מוורמונט, איש המפלגה הדמוקרטית-רפובליקנית, שכיהן כחבר בית הנבחרים של ורמונט בשנים 1815–1816 ובשנים 1818–1819, כחבר בית הנבחרים של ארצות הברית בשנים 1813–1815 וכמושל ורמונט התשיעי בשנים 1820–1823.
ריצ'רד סקינר נולד בליצ'פילד שבקונטיקט, כבנם של טימותי סקינר ושל סוזאנה מארש סקינר.
אחיו היה השופט רוג'ר סקינר ממדינת ניו יורק.
סקינר למד בבית ספר תיכון וסיים את לימודיו בבית הספר למשפטים של ליצ'פילד.
ב-1800 הוא התקבל ללשכת עורכי הדין, והחל לעסוק במקצוע במנצ'סטר שבוורמונט.
הוא נשא אישה את פאני פיירפונט, ולשניים נולדו ארבעה ילדים, ביניהם מארק סקינר, שהיה פוליטיקאי בולט באילינוי.
בין עורכי הדין שהתלמדו במשרדו של סקינר היה פיירפוינט אישאם, שכיהן כשופט בבית המשפט העליון של ורמונט בשנים 1851–1856.
ב-1801 מונה סקינר לתובע המדינתי במחוז בנינגטון שבוורמונט, תפקיד בו הוא שימש עד 1813. בשנים 1805 - 1813 הוא גם שימש שופט שלום במחוז מנצ'סטר.
ב-1812 נבחר סקינר מטעם המפלגה הדמוקרטית-רפובליקנית כחבר בית הנבחרים של ארצות הברית.
הוא כיהן בבית הנבחרים תקופת כהונה אחת של שנתיים בשנים 1813 - 1815. בניסיונו להיבחר לתקופת כהונה נוספת ב-1814 הוא נוצח ושב לוורמונט כדי לחדש את עיסוקו בעריכת דין.
בשנים 1815 ו-1816 שימש סקינר שופט בבית המשפט העליון של ורמונט.
ב-1816 הוא החליף את אסא אלדיס כנשיא בית המשפט, אך ב-1817 ביקש שלא להמשיך בתפקיד.
בשנים 1815–1816 ובשנים 1818–1819 הוא היה חבר בבית הנבחרים של ורמונט, כאשר בתקופת הכהונה השנייה הוא היה יושב ראש הבית.
ב-1819 שב סקינר לזמן קצר לתפקידו הקודם כתובע המדינתי במחוז בנינגטון.
באותה שנה הוא נבחר למושל ורמונט, וכיהן בתפקיד בשנים 1820–1823, כאשר הוא היה לנשיא בית המשפט העליון של ורמונט.
בתפקיד זה הוא החזיק עד 1828, ואז פרש מהחיים הציבוריים.
סקינר גילה עניין בחינוך הציבורי, ושירת כנשיא הסניף הצפון-מזרחי של האגודה החינוכית האמריקאית וכחבר בחבר הנאמנים של מידלברי קולג'.
ריצ'רד סקינר נפטר במנצ'סטר ב-23 במאי 1833. הוא נטמן בבית הקברות דלווד שבעיר.
ריצ'רד ארקרייט סנלינג היה איש עסקים ופוליטיקאי אמריקאי מוורמונט, איש המפלגה הרפובליקנית, שכיהן כחבר בית הנבחרים של מדינתו בשנים 1959–1961, ובשנים 1973–1977, לאחר מכן ועד 1985 כמושל ורמונט ה-76. בינואר 1991 הוא החל לכהן בתקופת כהונתו השנייה כמושל ורמונט ה-78, אך נפטר שבעה חודשים לאחר מכן בעת כהונתו.
ריצ'רד סנלינג נולד באלנטאון שבפנסילבניה, כבנם של הכימאי וולטר א.
סנלינג ושל הלן מרג'ורי גרינג.
הוא התחנך בבתי הספר הציבוריים של אלנטאון, סיים את לימודיו בבית הספר התיכון המקומי ב-1944, והשלים את חובותיו שישה חודשים לפני חבריו לספסל הלימודים כחלק מתוכנית מואצת לצעירים שהתכוונו להתגייס לשירות צבאי במלחמת העולם השנייה.
במהלך שנותיו בבית הספר התיכון היה סנלינג חבר ב"אגודת הכבוד הלאומית" ובנבחרות האתלטיקה, השחייה וההיאבקות של בית ספרו.