tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
ב-17 באוקטובר, כשבועיים לפני הבחירות, פסל בית המשפט את מועמדותו שקבע כי אלעד היא מקום מגוריו הארעי, ולא הקבוע.
עתירתו של פינדרוס לבג"ץ נגד ההחלטה של בית המשפט המחוזי נדחתה ב-22 באוקטובר.
לאחר הפסילה פנו מפלגות דגל התורה וש"ס לשר הפנים בבקשה לדחות את מועד הבחירות בעיר.
עקב ניגוד עניינים מובנה, העביר שר הפנים אריה דרעי את הסמכות לדחייה לידי השר לשיתוף פעולה אזורי, צחי הנגבי, שדחה ב-25 באוקטובר את הבקשה.
בין דצמבר 2018 ואוקטובר 2019 שימש כמנכ"ל המכון החרדי למחקרי מדיניות, בו היה חבר קודם לכן, כמנהל 'פרויקט הדיור', שנועד לדאוג לסוגיית מצוקת הדיור החרדית, בדגש על השפעה על מדיניות משרדי הממשלה בסוגיה.
פינדרוס נכלל ברשימת יהדות התורה לכנסת החל מה ועד ל במקומות לא ריאליים.
לקראת הבחירות לכנסת העשרים ואחת, הוצב פינדרוס במקום הרביעי ברשימת דגל התורה (השמיני ברשימת יהדות התורה) ונבחר לכנסת.
לכנסת העשרים ושתיים הוא לא נכנס (המפלגה זכתה רק בשבעה מושבים), ולכנסת העשרים ושלוש הוא נכנס רק ב-19 ביוני 2020, עם התפטרותו של מאיר פרוש במסגרת "החוק הנורווגי".
מיד לאחר מכן מונה פינדרוס ליו"ר סיעת יהדות התורה בכנסת.
בכנסת זו היה חבר בוועדות הכנסת, הכלכלה, המדע והטכנולוגיה והיה ממלא מקום בוועדת הכספים.
כמו כן היה יושב ראש השדולה לעידוד תוצרת הארץ.
ביחס לאיזון בין רשויות השלטון, התבטא פינדרוס כי "החלום שלי זה להביא D-9 ולפוצץ את בניין בית המשפט העליון".
דבריו גררו את תגובת נשיאת בית המשפט העליון, אסתר חיות, שהצהירה כי דבריו מבטאים "שאיפות מסוכנות כלפי בית המשפט העליון בשפה אלימה ובוטה".
לאחר פיזור הכנסת ה־21 ולאחר שלא נבחר לכנסת ה־22, מונה פינדרוס למזכ"ל מפלגת דגל התורה.
בבחירות לכנסת העשרים וארבע קודם פינדרוס למקום השביעי ברשימת יהדות התורה ונבחר לכנסת.
בבחירות לכנסת העשרים וחמש ירד למקום השמיני ולא נבחר, אולם נכנס לכנסת ב-6 בינואר במסגרת "החוק הנורווגי", עם התפטרות שר הבינוי והשיכון יצחק גולדקנופף.
במהלך כהונתו בכנסת העשרים וחמש התבטא פינדרוס נגד קהילת הלהט"ב באמרו כי .
ב-17 ביולי 2025 עזב את הכנסת, בעקבות התפטרות חברי הכנסת של יהדות התורה מתפקידם בממשלה, עקב הוראת מועצת גדולי התורה.
בינואר 2026 מינתה 'חיים וחסד', עמותה המסייעת לעולים דוברי אנגלית באמצעות ליווי, משאבים ופעילות מול רשויות המדינה בכל תחומי החיים, את פינדרוס לתפקיד קשר ממשלתי בכיר., אך לאחר כמה שבועות, ב-21 בינואר 2026 שב לכנסת לאחר התפטרותו של חבר הכנסת ישראל אייכלר במסגרת החוק הנורווגי.
פינדרוס נשוי לשרה (לבית רוטנברג) ואב לשישה.
הוא מתגורר בעיר העתיקה בירושלים.
ח"כ צבי סוכות הוא בנה של בת דודתו.
יצחק פלר (נולד ב-4 בדצמבר 1941) הוא עיתונאי ויועץ תקשורת ישראלי.
פלר נולד בירושלים, והוא בוגר בתי הספר "תחכמוני", "מעלה" ו"סמינר למורים - מזרחי" בבירה.
לאחר שירותו הצבאי שימש, בשנים 1963–1965, כמורה ומחנך ב"מרכז הנוער" בדימונה, ובין השנים 1967-1965 כפרילנס בעיתונות הכתובה (ב"ידיעות אחרונות", ב"מעריב", ב"דבר" וב"חרות"), והתמקד בסיקור דמויות ומוסדות מיוחדים בירושלים.
במקביל, סיים קורס כתבים ושדרים במרכז ההדרכה של קול ישראל.
השידור ההיסטורי הראשון שלו בוצע ב-1967 ערב פרוץ מלחמת ששת הימים, כאשר תיאר את פינוי כוחות האו"ם ממחסום ארז שעל גבול רצועת עזה.
מיד לאחר המלחמה התמנה ככתב הראשון של קול ישראל ברצועה.
בקיץ 1974 סיקר את ההפיכה הצבאית בקפריסין ואת פלישת הצבא הטורקי לאי.
השידורים זיכו את פלר בציון לשבח ממנהל הרדיו, משה חובב.
באוגוסט 1978 היה לשליח קול ישראל לוועידת קמפ-דייוויד שהסתיימה בהסכם השלום בין מצרים לישראל.
ב-1994 היה הכתב-שדר הישראלי הראשון לדווח מרבת-עמון על ההסכם המתגבש בין אש"ף לבין ישראל ועל ההסכם המתרקם בין ישראל לירדן.
במרוצת למעלה מ-30 שנה שימש פלר ככתב בכיר ועורך-אחראי בחטיבת החדשות של רשות השידור, והיה, בין השאר, כתב לענייני פנים, רווחה, מפלגות ובית הנשיא, כתב לענייני-חוץ וכתב-חוקר.
כמו כן שימש כעורך יומני החדשות של רשת ב' ועורך "יומן השבוע".
במשך שלוש שנים עבד בטלוויזיה הישראלית (ככתב בדסק החוץ וכתב-חוקר ב"כלבוטק") ובערוץ 2 (כתב ב"רשת חוקרת").
בעת מלחמת יום כיפור נמנה עם הכתבים הצבאיים באוגדת אריק שרון, ובמלחמת שלום הגליל סיקר את המלחמה לצד אוגדת השריון 36 בפיקודו של אביגדור קהלני.
עיסוקים בצד הזירה התקשורתית ומחוץ לה
בין השנים 1977–1981 שימש (במסגרת חופשה ללא תשלום) שליח הסוכנות היהודית באוהיו, ארצות הברית, ובין השנים 1988–1990 שליח עלייה בקייפטאון, דרום אפריקה (גם כן במסגרת חופשה ללא תשלום).
בשנים 1983–1985 שימש כמרצה בחוג לתקשורת באוניברסיטת חיפה וכמרצה בקורסי שליחים של הסוכנות.
ניהל קורס כתבים ועורכי חדשות במרכז ההדרכה של רשות השידור.
כיהן כיושב ראש ועד העיתונאים בקול ישראל בשנים 1993-1992.
בין השנים 1996–1999 שימש יועץ תקשורת לשר הקליטה יולי אדלשטיין.
במקביל קיים סדנאות תקשורת ליחידים ולגופים.
פלר מתגורר בירושלים, אב לשלושה וסב לחמישה.
יצחק פטרבורג (18 בפברואר 1951 – 17 בדצמבר 2021) היה רופא, מומחה ברפואת ילדים, פרופסור ומנהל ישראלי.
כיהן כמנכ"ל שירותי בריאות כללית, כמנכ"ל "סלקום", וכיושב ראש דירקטוריון חברת "טבע" (עד ל-12 בדצמבר 2017) ומינואר 2017 עד נובמבר 2017 שימש כמנכ"ל זמני של החברה, מעת עזיבתו של ארז ויגודמן עד למינויו של קאר שולץ.
נולד בתל אביב ולמד בתיכון עירוני ז' בעיר.
בשנת 1968 החל ללמוד רפואה במסגרת העתודה האקדמית, ובשנת 1977 קיבל תואר דוקטור לרפואה מבית הספר לרפואה של האוניברסיטה העברית בירושלים.
בשנת 1987 קיבל תואר דוקטור במינהל מערכות בריאות מאוניברסיטת קולומביה שבניו יורק, ובשנת 1990 קיבל תואר שני במערכות מידע מבית הספר לכלכלה של לונדון.
שירת בצה"ל משנת 1976, בשירות קבע עד שנת 1990, ומילא תפקידים של רופא אוגדתי באוגדה 252, סגן מפקד שירותי רפואה בפיקוד הצפון, מפקד רפואה ברצועת הביטחון בדרום לבנון אחרי מלחמת לבנון הראשונה, מפקד מרפאת המומחים של צה"ל בצריפין, וקצין מטה בריאות במנהל האזרחי בעזה.
סיים את שירותו בצה"ל בדרגת סגן-אלוף.
עם סיום שירותו בצה"ל הצטרף לסגל שירותי בריאות כללית.
בשנים 1992-1990 כיהן כראש אגף מדיניות בריאות ואפידמיולוגיה, ובשנים 1995-1993 כיהן כמנהל מחוז המרכז וחבר ההנהלה המרכזית.
בשנים 1995–1997 כיהן כמנהל המרכז הרפואי האוניברסיטאי סורוקה בבאר שבע.
בתפקידו זה הוביל שינוי מהותי בבית החולים במסגרת תוכנית "סורוקה 2000", שחילקה את המרכז הרפואי ליחידות נושאיות: כירורגיה, רפואה פנימית, רפואת ילדים, רפואת נשים ואמבולטורי.
לכל נושא מתחם משלו, הכולל גם מחלקות משנה.
בשנים 1997–2002 כיהן כמנכ"ל שירותי בריאות כללית.
בתפקידו זה הביא לצמצום הגירעון של הקופה בכ-600 מיליון ש"ח, בתהליך התייעלות שכלל גם החלטה להימנע באופן גורף ממתן טיפולים שמחוץ לסל הבריאות.
בתקופתו כמנכ"ל גדל מספר המבוטחים בקופה בכ-400 אלף איש.
כן חתר להפחתת מחירי תרופות שרוכשת הקופה.
במסגרת ההכנות לוועידת הנשיא הראשונה, בשנת 2008, עמד בראש ועדת השיפוט שבחרה את המיזמים שהוצגו בתערוכת "מרחבי המחר" לציון 60 המיזמים הישראליים שישנו את המחר.
מ-2009 עד יולי 2010 כיהן במועצת המנהלים של חברת התרופות "טבע", וחזר לתפקיד זה בתחילת 2012. בשנים 2010–2011 כיהן בחברה כסמנכ"ל בכיר, ראש מערך המוצרים הממותגים של החברה.
ב-26 בנובמבר 2014 הודיע דירקטוריון "טבע" על מינויו של פטרבורג ליושב ראש דירקטוריון החברה.
פטרבורג נכנס לתפקידו ב־1 בינואר 2015, והחליף בתפקידו את ד"ר פיליפ פרוסט.
בפברואר 2017, עם פרישתו של ארז ויגודמן מתפקיד מנכ"ל "טבע", מונה פטרבורג למנכ"ל זמני במקומו.
ב-12 בדצמבר 2017 הודיע פטרבורג על פרישתו, מסיבות אישיות, מחבר הדירקטוריון של "טבע" בתוקף מיידי.
כיהן כפרופסור בבית הספר למינהל עסקים באוניברסיטת בן-גוריון בנגב.
כיהן כיו"ר הדירקטוריון של חברות הסטארט-אפ אפוליסוניקס (Applisonix), טג'אט (Tjat), והוספיטק (Hospitech), וכן חבר בדירקטוריון של חברת רוזטה.
במהלך שביתת הרופאים בישראל מונה למגשר בין הרופאים השובתים ובין המעסיקים, והביא לסיום השביתה ולחתימתו של הסכם קיבוצי.
מילא מספר תפקידים ציבוריים, בהם יו"ר אגודת ידידי אוניברסיטת בן-גוריון בנגב בישראל, חבר בוועד המנהל של קרן רש"י וחבר עמותת המכון הישראלי לדמוקרטיה.
נפטר ב-17 בדצמבר 2021 ונטמן בבית העלמין "בשביל מנוחה נכונה" הסמוך לבית עלמין גני אסתר.
היה נשוי, אב לשלוש בנות וסב לעשרה נכדים.
אחיו הוא איש העסקים משה פטרבורג.
יצחק פלורנטין הוא במאי סרטי פעולה ישראלי הפעיל בארצות הברית.
יצחק פלורנטין נולד בישראל וגדל בצפון תל אביב, הוא בן להורים ניצולי שואה, בילדותו אהב לראות בקולנוע את מערבוני הספגטי של סרג'ו לאונה ואת סרטיו של ברוס לי.
למד קרטה, בין השאר אצל תאמס וובר בשוודיה ופתח ב-1979 מועדון קרטה בבית הפועל באוסישקין, תל אביב, אותו ניהל כעשר שנים.
בפרויקט הסיום שלו בחוג לקולנוע ב-1987 ביים את סרט הפעולה הקצר "שלום למחסל", שזכה בפרסי מוגרבי לסרטי גמר בקטגוריות בימוי, עריכה, תפאורה, תלבושות, הפקה ומוזיקה.
בתחילת שנות ה-90 היגר פלורנטין עם אשתו לארצות הברית, כדי לנסות ולממש את חלומותיו הקולנועיים, באותה עת התיידד עם בועז דוידזון, שנהפך למדריך שלו בעולם סרטי הפעולה.
בהתחלה עבד עם המפיק הישראלי רוני הדר כבמאי קרבות בסרטים וכבמאי משנה.
את ההזדמנות הראשונה לביים קיבל ב-1992 ממנחם גולן, אז ביים את "נץ המדבר" עם פול ל.
בשנים 1996–2001 עבד פלורנטין עם המפיק הישראלי חיים סבן ביים כשבעים פרקים של סדרת הילדים "פאוור ריינג'רס".
כן ביים למעלה מ-40 פרקים בסדרות אחרות, במיוחד ב-WMAC Masters, סדרת פעולה ואמנויות לחימה.
ב-1998 החל פלורנטין לעבוד עם חברת "ניו אימאג'" בבעלות הישראלים דני דימבורט ואבי לרנר, ומאז ביים עבורם כעשרה סרטים.
ב-1999 ביים את הסרט "גשר הדרקונים" (Bridge of Dragons) עם דולף לונדגרן.
ב-2006 הוא ביים את "Undisputed II: Last Man Standing", סרט המשך לסרט בכיכובו של וסלי סנייפס, בכיכובם של מייקל ג'אי וייט, שמגלם מתאגרף מפורסם שנשפט למאסר וסקוט אדקינס גילם את בויקה, הגיבור הרוסי שחיכה לו בבית הכלא כדי להילחם נגדו.
ב-2008 ביים את הסרט "רועה החוק" (The Shepherd: Border Patrol) עם ז'אן-קלוד ואן דאם.
ב-2009 ביים את "נינג'ה חוזר", שמספר על יריבות בין שני אמני נינג'ה, האחד אמריקאי – הוא טוב והשני יפני – הוא רע.
ב-2010 ביים את "בלתי מנוצח" (Undisputed III: Redemption), בו בויקה, הגיבור המובס מהסרט הקודם משתתף בטורניר בו נלחמים בטורניר האסירים הכי קטלניים בתבל.
הסרט קיבל שני פרסים בפסטיבל "Actionfest" לסרטי פעולה בצפון קרוליינה: פלורנטין זכה בפרס הבמאי, ולארנל סטובאל, כוריאוגרף הקרבות של הסרט, זכה בפרס נוסף.
ב-2011 ביים את סרט הדרמה "סופיה" עם דונלד סתרלנד וכריסטיאן סלייטר.
ב-2015 ביים את סרט הפעולה "מטווח אפס".
ב 2017 ביים את הסרט "מעשה של נקמה" בכיכובו של אנטוניו בנדרס ואת הסרט הקדיש לאשתו שנפטרה, ברברה.
פלורנטין מצלם את רוב סרטיו בבולגריה.
פלורנטין ייסד חברת הפצה לסרטי תעודה והדרכה לאמנויות לחימה, שחלק מהם ביים תחת השם הבדוי "אישימוטו".
השחקן הבולט בסרטיו של פלורנטין הוא הבריטי סקוט אדקינס, שחקן טלוויזיה לשעבר, שהופיע בחמישה מסרטיו.
עורכת הסרטים הקבועה שלו היא הישראלית אירית רז.
הרב יצחק פַנגֶר (נולד ב-3 באוקטובר 1971, ט"ו בתשרי ה'תשל"ב) הוא דרשן ומחזיר בתשובה חרדי-ישראלי.
בהרצאותיו משולב הומור והן זוכות לפופולריות ברשת האינטרנט.
נולד בהרצליה, בן בכור לאליק ומירה פנגר, משפחה חילונית.
התחרה בנערותו בגלישת רוח וטריאתלון ודורג במקום השישי בישראל בשיאו.
שירת בחיל השריון בחטיבה 7. אחד מחבריו נהרג בעת שירותו, עובדה שהשפיעה על חייו.
למד מספר קורסים באוניברסיטה הפתוחה, ופנה ללימודי רפואה סינית והוסמך למאסטר רייקי.
במשך כשנתיים שהה בארצות הברית ועסק במתן טיפולי רייקי.
לאחר מכן נסע להודו שם רצה להעמיק את ידיעותיו בשיטת הרייקי ולאחר זמן מה הצטרף למנזרו של הדלאי למה.
הוא נשלח למשימה של ששה חודשי שתיקה במנזר ליד דרמסאלה ולמד בודהיזם.
לאחר כמה חודשים של שתיקה חווה התגלות רוחנית, שהובילה אותו לחקור את מקורות היהדות.
בשנת 1995 שב לישראל והחל בתהליך של חזרה בתשובה.
הרב יצחק זילברשטיין הורה לו להפסיק לעסוק בענייני הרייקי בנימוק שזה עבודה זרה מכיוון שמעורבים בזה כוחות טומאה.
סיפר שלאחר שאחיו הצעיר חזר בתשובה האח ביקש ממנו לדבר עם חבריו על נושאי יהדות וכך נכנס לתחום ההרצאות.
כיום הרב פנגר מרצה בערוץ הידברות ובסמינרים לחוזרים בתשובה.
בשנים 2015–2016 הגיש הרב פנגר תוכנית שבועית בשם "ליל שישי אופטימי" ברדיו קול ברמה.
בתחילת 2017 עבר להגיש תוכנית שבועית ברדיו קול חי בשם "חישוב מסלול מחדש".
החל משנת 2018 הוא מגיש בימים א'-ד' תוכנית בוקר יומית בשם "השראה יומית" ברדיו קול חי.
הרב פנגר לרוב פותח את דבריו במילתא דבדיחותא.
ממעט להתעסק בהלכה או סיפורי תורה ומרבה להתייחס לעבודת המידות ויחסים בן אדם לסביבתו, אירועים בלוח השנה היהודי ופרשת השבוע.
משתמש בכלים מעולמות התוכן של אימון והעצמה אישית.
בהרצאותיו הוא מרבה להשתמש בתנועות ידיים ובמימיקה ומשלב סיפורים הומוריסטיים בעלי מוסר השכל.
הוא התפרסם גם בשל קטעים משעשעים מהרצאותיו שהובאו בתוכנית "מה נסגר?" בערוץ 10 ובערוץ כאן 11.
בשנת 1998 נישא לנחמה, בתו של החזן יאיר סובר.
הוא מתגורר במודיעין עילית ועובד כמשגיח בישיבת נזר ישראל.
זה אפשרי - מיצוי פוטנציאל אישי
מהיום והלאה - כלים להתמודדות עם אתגרי החיים
ארגז הכלים - המפתח לחיים איכותיים
FHT – Fanger Healing Technique - ניקוי רעלים רוחני, וריפוי טבעי
השראה יומית - 101 נקודות אור לשגרת היומיום
המכתב - תורת ישראל, אמת ומסתורין
מחשב מסלול מחדש - הדרך לשינוי הרגלים.
קוקטייל ההצלחה -כלים מגוונים וייחודיים של שיטות שנועדו לסייע לאדם להצליח בחייו.
יצחק (איצקו) פינצי, (בבולגרית: Ицхак (Ицко) Финци, נולד ב-25 באפריל 1933, סופיה, ממלכת בולגריה), הוא שחקן תיאטרון וקולנוע בולגרי ממוצא יהודי, אשר שיחק בלמעלה מ-60 סרטי קולנוע וטלוויזיה ובמקביל הופיע במספר רב של הצגות תיאטרון ברחבי בולגריה.
פינצי נולד בסופיה בירת בולגריה, ב-1955 סיים את האקדמיה הלאומית לאמניות הבמה והקולנוע והחל לשחק בתיאטרון, בתחילה בדימיטרובגראד ובהמשך בבורגס.
ב-1959 ערך את הופעת הבכורה הקולנועית שלו בסרט המזרח גרמני "Sterne" והמשיך בקריירה עשירה בעיקר בבולגריה ובגוש המזרחי, אשר זיכתה אותו בפופולריות רבה.
ב-1993 זכה בפרס האקדמיה הבולגרית על מפעל חיים בתחום התיאטרון.
בראשית המאה ה-21 הופיע בהצגות תיאטרון מחוץ לבולגריה ובכלל זה בציריך שבשווייץ.
הוא נחשב לאחד מהשחקנים הבולטים בבולגריה במחצית השנייה של המאה ה-20. בנו, סמואל פינצי גדל להיות שחקן מוערך בבולגריה ומופיע גם בגרמניה.
יצחק פָּאנֶר (נכתב גם פנר; ביידיש: פּאַנער; בלועזית: Panner; 1890 – 20 בספטמבר 1979) היה עיתונאי, משורר וסופר יידי אשר פעל במזרח אירופה, במחנות המעצר בקפריסין ובארץ ישראל.
יצחק פאנר נולד ב-1890 בדוֹבּרוֹמיל שבגליציה.
בגיל ארבע היגר עם הוריו לבוקובינה.
עד גיל עשר למד ב"חדר" ואחר כך למד בבית הספר עממי רומני וסיים בו את לימודיו.
בגיל 14 נסע עם אחותו המבוגרת לאמריקה, חלה שם מעבודה קשה וחזר הביתה.
באותה תקופה החל ביצירה ספרותית.
בתקופת השואה גורש עם רעייתו ובנו למחנה הריכוז שהוקם בטרנסניסטריה.
שם הצליח לשרוד עם משפחתו, בין השאר בזכות עבודת חרט האומן של בנו, אשר הצליח להתפרנס מעיצוב אותיות במכונות כתיבה וכך הצליח להשיג קצת אוכל.
בסוף שנת 1947 העפיל עם משפחתו באוניית המעפילים פאן יורק וגורש עם מעפיליה לקפריסין.
במחנה המעפילים בקפריסין היה ממיסדי התיאטרון היידיש וניהל אותו, וכתב שירים ומחזות ביניהם את שיר קפריסין שמקרא בהמשך המנון קפריסין ובוצע בתוכנית שרתי לך ארצי כ"טנגו קפריסין" על ידי שלמה ארצי ושלישיית המעפיל.
פאנר כתב לשחקנית מרים זוהר את המחזה הראשון.
שיר נוסף "שיר מעפילים" (מתחיל במילים "שטה אוניה בים") לפי לחן של ד"ר האקן, תרגם לעברית דב נוי.
בתחילת 1949 שוחרר ועלה לישראל.
בתחילת דרכו כיוצר פרסם שירים בעיתונים "פארווערטס" ו"צייט גייסט".
אחר כך עבר לצ'רנוביץ והיה פעיל במועדון הספרותי ע"ש אליעזר שטיינברג, וכתב באופן קבוע בעיתון "צייטונג" שראה אור בעיר, ופרסם בו שירים ופיליטונים.
היה ממייסדי עיתון הפועלים "צ'רנוביץ ארבטר בלטר" וערך שבועון ספרותי להומור ולסאטירה בשם "דער קאנטשיק".
כן כתב בעיתוני יידיש בניו יורק ובארגנטינה.
בישראל כתב בעיתון היידי "לעצטע נייעס".
יצחק פאנר זכה ב"פרס מאנגר" לספרות יידיש.
היה מזכיר בית לייוויק ופעל רבות לקידום מעמדם וקליטתם של סופרי יידיש בארץ.
בספרו "דווקא ציוני", בהוצאת ידיעות אחרונות בשנת 1999, מספר יצחק ארצי על פגישתו עם יצחק פאנר:
אחר כך הגיע השיר ארצה עם אחד העולים.
תחזיתו הקודרת של יצחק פאנער התבדתה.
הוא ומשפחתו שוחררו ועלו ארצה.
במשך שנים שימש כמזכירו האישי של הסופר הדגול שלום אש.
כעבור שנים הולחן השיר בידי האמן לייבו לעווין ועד היום שרה אותו בתו הזמרת רות לעווין".
את השיר "וואיט פון דאנען" הזה שרו ברבות הימים גם הזמרות נחמה ליפשיץ ואסנת פז.
היה נשוי לפני צפורה, שנפטרה באביב 1968, ואב לבן, עזרא פאנר (נפטר בתשנ"א).
יצחק פאנר נפטר ב-1979, בגיל 89. נקבר בבית העלמין הדרום לצד רעייתו.
מיניאטורות, (תרגום מיידיש: שלמה שנהוד) הוצאת י"ל פרץ, תשל"ב 1972.
פרנקל ; הקדמה - איציק מאנגר, נייע יידישע דיכטונג, ירושלים: קרן על שם יעקב גרופר, 2009. - אנתולוגיה של שירים ביידיש.
שטריכן צום פארטרעט פון איציק מאנגער, תל אביב: המנורה, תשל"ו 1976.
אין אייגענעם האפן, הוצאת י"ל פרץ, 1970.
זון און שאטן : ישראל-מאטיוון, הוצאת י"ל פרץ, 1964.
שלום אש אין זיין לעצטער היים, הוצאת י"ל פרץ, 1958.
נייע יידישע דיכטונג, הוצאת י"ל פרץ, 1947.
לימד שנים רבות בבצלאל, שם שימש כראש המחלקה לציור.
פוגץ' נולד בעיר קובל שבווהלין, (אז בתחומי פולין, היום בתחומי אוקראינה) ב-1919. עלה לארץ ישראל בשנת 1939 בעלייה בלתי-לגאלית, והתיישב בירושלים.
הוא התגייס לבריגדה היהודית ונלחם בצרפת ובאיטליה.
בתום המלחמה נרשם ללימודי אמנות בבריטניה.
כשחזר ארצה נלחם במלחמת העצמאות.
בתום המלחמה החל ללמד בבצלאל, שם לימד כל חייו והתקדם לתפקיד ראש המחלקה לציור.
זכה בפרס משרד החינוך, בפרס ירושלים לאמנות הציור ובפרס בצלאל.
היה נשוי לרות עד למותה ב-2002 ואב לשתי בנות.
תמונה ושיר: ציורים מתוך 'סדרת הזהב' של יצחק פוגץ'; ושירים להם כתב יהודה עמיחי, ירושלים: מוסד ביאליק, תש"ל.
יצחק פִּירוֹז'ניקוב (ביידיש: פּיראָזשניקאָוו; ברוסית: И.
Пирожников; באנגלית: Isaac Piroshnikoff; 8 במאי 1859, חורטיצה, מחוז אלכסנדרובסקי, פלך יקטרינוסלב, רוסיה (אוקראינה) – 14 ביוני 1933, ניו יורק) היה מוזיקאי יהודי, מנצח תזמורות ומקהלות, מלחין שירים עממיים ונגן קונצרטינה וירטואוז שהוכתר בתואר "מלך הקונצרטינה", ומו"ל ובעל בית דפוס, שפעל בעיקר בווילנה ובאחרית ימיו בניו יורק.
יצחק בן יוסף (יוסיפוביץ') פירוז'ניקוב נולד בשנת 1859 בכפר חוֹרטיצָה (Хортица) שבמחוז אלכסנדרובסקי, פלך יקטרינוסלב, בדרום-מערב רוסיה (אוקראינה), במשפחה יהודית.
למד מוזיקה בקונסרבטוריון של ורשה, והיה למוביל הרכב צבאי בעיר וילנה.
בהמשך כיהן כמורה לזמרה בסמינר הממלכתי למורים יהודים בווילנה וכמנצח תזמורת המוסד.
שיטת הוראת הנגינה בקונצרטינה (מפוחית יד) שפיתח סייעה לנגנים מתחילים לתפוס את יסודות הנגינה, ונפוצה ברבים מהסמינרים למורים ברוסיה.
פירוז'ניקוב סייע להפיץ את השימוש בקונצרטינה ככלי עזר להוראת הזמרה בבתי הספר ברוסיה.
פירוז'ניקוב ניצח על מקהלות נוספות, בהן המקהלה הלאומית שנוסדה ליד האגודה הספרותית-אמנותית בווילנה.
בשנת תרנ"ט-1899 ייסד בווילנה הוצאת ספרים ובית דפוס.
בשנת 1908 החל להופיע בווילנה כתב העת העברי לילדים "החבר", שהיה היומון העברי הראשון לילדים.
את כתב העת יזם וערך המחנך והסופר י"ח טביוב, ושותפו היה המו"ל פירוז'ניקוב.
באביב 1909 הגיע פירוז'ניקוב לביקור בארץ ישראל עם י"ל גולדברג ויעקב שסקין (מראשי ציוני וילנה).
בקונצרט המוני שערך ביפו הפליא לנגן בקונצרטינה – כלי נגינה שעד אז טרם נראה ביישוב – והרשים את שומעיו (בהם הסופר והמחנך מרדכי אזרחי-קריצ'בסקי, שפרסם למחרת ביקורת נלהבת שבה הילל את נגינתו הווירטואוזית).
בתוך זמן קצר נרכשו בארץ עשרות קונצרטינות, והיא הייתה לכלי הנגינה המרכזי של המורים לזמרה בארץ.
בשנת 1912 היגר פירוז'ניקוב לארצות הברית והתיישב בניו יורק, בשדרות פורט וושינגטון (Fort Washington Ave.
461, בשכונת וושינגטון הייטס שבצפון מנהטן.
בניו יורק ניהל את המקהלה של הארבעטער רינג (חוג הפועלים), את מקהלת "פרייהייט געזאנג פאריין" ('אגודת זמר החרות'; בהמשך נקראה Paterson Jewish Folk Chorus) וכן כמה מקהלות ילדים.
פירוז'ניקוב נפטר בקיץ 1933 בביתו מהתקף לב, בגיל 74.
מגלת אסתר: עם תרגום רוסי מאת פּיראָזשניקאָוו, ועם ציורים ותמונות מאת הציר גוסטאוו דאָרע, וילנה: דפוס פיראזשניקאוו, תר"ס 1900. (Книга Есфирь) (עברית ורוסית עמודה מול עמודה)
מגלת איכה: עם תרגום רוסי מאת י' פּיראָזשניקאָוו ועם ציורי ...
גוסטאוו דאָרע ועוד, וילנה: דפוס י' פיראזשניקאוו, תר"ס.
(Плач Иеремии) (עברית ורוסית עמודה מול עמודה)
אנטאָן פּאוולאָוויטש טשעכאָוו, ראָטשילדס פיעדעל: בעריהמטע ערצאהלונגען, וילנה: פיראזשניקאוו, 1900.
רבי יצחק פרידמן (כ"ו באייר תרס"ג, 23 במאי 1903 – י"ד באב תשנ"ב, 13 באוגוסט 1992) היה האדמו"ר מבוהוש, הרביעי בשושלת.
כיהן באדמו"רות גם בתל אביב ובני ברק.
נולד בשפיקוב לרבי שלום יוסף פרידמן.
אמו הייתה בתו של רבי מרדכי טברסקי, האדמו"ר משפיקוב.
לאחר מלחמת העולם הראשונה, נשאר אביו האדמו"ר היחידי לבית רוז'ין תחת השלטון הרוסי וחסידי רוז'ין שחיו תחת השלטון הרוסי נסעו אליו.
בשנת תר"פ קיבל היתר הוראה מהרב יהודה לייב צירלסון.
באותה שנה התפרצה מגפת טיפוס באזור, והוריו נפטרו בהפרש של שבועיים, בסוף שבט ובפורים.
הוא עצמו גם חלה, ולא יכול לשבת שבעה על הוריו.
לאחר שנרפא, הוכתר לממלא מקום אביו בעודו רווק, לצד אחיו רבי דוד, שכיהן בפלוישט הרומנית.
לאחר מספר חודשים, החלו רדיפות מצד הרוסים נגד היהודים ובפרט נגד המנהיגים, והוא נמלט וחזר לבוהוש הרומנית, שם גדל אצל דודו רבי מנחם מנדל פרידמן, לימים האדמו"ר מבוהוש.
בשנת תרפ"ד נישא ליוכבד פייגא, בתו של דודו רבי מנחם מנדל.
בשנת תר"צ עבר לבוקרשט שם כיהן כאדמו"ר למעט החסידים שהתגוררו בה.
בזמן מלחמת העולם השנייה, עת יהודים רבים נמלטו לבוקרשט, פתח את ביתו לציבור, והסתכן בחייו עקב זאת.
בשנת תש"ג נפטר חותנו, וחסידי בוהוש התלכדו סביבו.
בי"ד באייר תשי"א עלה לארץ ישראל עם אשתו ובתו והתיישב בתל אביב, כשאר אדמו"רי רוז'ין ופתח בית כנסת בשדרות רוטשילד.
הוא היה אוהב ישראל וארץ ישראל.
נהג ללכת ביום העצמאות לתפילת שחרית בבית הכנסת הגדול.
בשנת תשל"ב פתח כולל אברכים בבית מדרשו בתל אביב (לימים עבר הכולל לבני ברק).
בשנת תשמ"ה פתח את ישיבת בוהוש בבני ברק.
בשנת תשמ"ז עבר לבני ברק שם כבר היה בית כנסת של חסידי בוהוש.
נפטר בזמן שהותו בארוזה, שווייץ.
גופו הועלה לקבורה לבית הקברות נחלת יצחק בגבעתיים בחלקת אדמו"רי רוז'ין.
בתו היחידה, שיינדל שרה דבורה (1936 - 23 ביולי 2023), נישאה לרב ישראל שלום יוסף פנחס פרידמן, בנו של רבי יעקב דוד פרידמן, האדמו"ר מפשקאן ובן דודם של אביו וחותנו של רבי יצחק.
להם שני ילדים, רבי יעקב מנדל פרידמן, ממלא מקום סבו באדמו"רות, ויהודית מלכה, אשת רבי צבי רבינוביץ, האדמו"ר מביאלא רמת אהרן ומחבר הספר "עיוני הלכות" (שלושה חלקים).
הוא היה ידוע כבעל השקפה אוהדת לציונות, בין היתר ביום העצמאות היה נוהג להגיד הלל ולערוך טיש שהתנהל כאירוע חסידי לכל דבר, עם שירים, מזמורים ודברי תורה מפי הרבי.
בדבריו ציין הרבי את המקובל בידינו שמזמור "למנצח בנגינות" (תהילים סז), המכיל 49 מילים, מכוון ל־49 ימי ספירת העומר.
בהתאם לכך, המילה השייכת ליום ה' אייר היא "יִשְׂמְחוּ", כפי שמופיע בסידורים.
מכאן רמז לחובת השמחה ביום זה.
בנוסף בחזית ביתו של הרבי מבוהוש נתלה דגל המדינה.
כמו כן בגלויה ששלח לבן משפחתו לקראת יום העצמאות 1958, כתב "אנא בואו לבקרנו במלאת עשר שנים למדינתנו", וחתם את דבריו בברכת "מועדים לשמחה".
יצחק פורת (25 בנובמבר 1934 – 20 ביוני 2012) היה מהנדס מכונות ומדען ישראלי מבכירי העובדים ברפאל וחבר הוראה נלווה בכיר בטכניון.
קיבל פרס ביטחון ישראל למפעל חיים.
פורת נולד בתל אביב כיצחק רפפורט, למד בבית חינוך לילדי עובדים ובגימנסיה גאולה.
את שלושת תאריו האקדמיים קיבל בטכניון: תואר ראשון (1958) ותואר שני (1961) בפקולטה להנדסת מכונות ותואר שלישי (1967) במחלקה למכניקה, על עבודה שכותרתה "ויסות מהירות סיבוב", שנעשתה בהנחיית בועז פופר.
ב־1961 החל לעבוד ברפאל – הרשות לפיתוח אמצעי לחימה.
בנוסף לעבודתו ברפאל לימד קורסים בטכניון.
ברפאל הקים והוביל פרויקט מורכב ובעל תרומה משמעותית ביותר לביטחון המדינה.
על הישגיו בפרויקט זה קיבל ב־1978 את פרס ברגמן מידי הנשיא קציר.
לאחר סיום תפקידו כראש פרויקט, התמנה כמהנדס מחקר ראשי של חטיבת אווירומכניקה.
בהמשך התמנה ברפאל כעמית מחקר.
גם לאחר הגיעו לגיל פרישה המשיך פורת לתרום מקצועית וניהולית לפרויקטים קריטיים לביטחון המדינה, ללמד בטכניון ולהנחות מהנדסים לתארים גבוהים (המסטרנט האחרון שלו עבר את הבחינה לתיזה ימים ספורים לפני שפורת נפטר ממחלה קשה).
במהלך עבודתו מונה כחבר בוועדות חשובות כגון: ועדת הבראת רפאל, יו"ר ועדת הדירוג הבכיר ברפאל וחבר ועדת הדירוג העליונה של משרד הביטחון, חבר בוועדות מקצועיות אד-הוק, לקידום בכיר של סגל אקדמי בטכניון, יו"ר ועדת המחקר של רפאל (תפקיד שמילא עד לפטירתו).
פורת לימד קורסים בלימודי הסמכה ומוסמכים בטכניון בנושאי דינמיקה, תורת הרטט, תכן מכני, דינמיקת רוטורים, דינמיקה אנליטית ותכן משולב.
במהלך השנים הנחה למעלה מ־30 מהנדסים לתואר מאסטר ודוקטורט, רובם עובדי רפאל שתפסו ותופסים עמדות בכירות ברפאל ובמערכת הביטחון.
כתב עשרות דוחות פנימיים, פרסומים בספרות המקצועית הבינלאומית ופטנטים.
ברפאל קיבל פרס עבור העמדת תלמידים (1987) ופרס מפעל חיים (1999).
פורת היה חובב מוזיקה נלהב.
אביו חיים רפפורט, היה בונה כינורות מפורסם.
פורת הִרבה לנגן בכינור בהרכבים שונים וריכז חוג להאזנה למוזיקה קלאסית.
ב־2009 זכה פורת בפרס ביטחון ישראל למפעל חיים.
יצחק פורת נפטר ב־20 ביוני 2012 וטמן בבית הקברות שדה יהושע.
היה נשוי לאראלה ואב לשניים.
רבי יצחק הלוי פיצ'ניק (?-ט"ו באלול תרכ"ה, 1865) היה האדמו"ר השני של חסידות ברזנה.
כיהן בחבל ווהלין כאדמו"ר בעיירה ברזנה.
רבי יצחק היה בנו של רבי יחיאל מיכל הלוי מברזנה, מייסד חסידות ברזנה, ונכדו של רבי דוד מסטפין תלמיד הבעל שם טוב והמגיד ממעזריטש.
הוא מיוחס גם לבעל טורי זהב ולרבי יחיאל מיכל מזלוטשוב.
רבי יצחק נישא לבת האדמו"ר רבי אהרן מטשרנוביל, בנו של רבי מרדכי מטשרנוביל.
רבי יצחק הגיע, יחד עם אביו רבי יחיאל לעיר ברזנה לפי הזמנת הפריץ המקומי (והבטחה מצידו לסייע בבנית בית מדרש), והחלו למשוך אליהם המונים מכל הסביבה.
רבי יחיאל ובנו רבי יצחק ישבו גם שם על התורה ועל העבודה, אך עם פטירת אביו יצא ר' יצחק מכליו, והחל לפעול לביסוס והרחבת שושלת ברזנה.
חסידיו נאמדו באלפים, וכללו בעיקר המוני עם.
רבי יצחק היה מרבה בנסיעות אל חסידיו.
לרבי יצחק נולד בן בשם יוסף.
רבי יצחק נפטר בט"ו אלול שנת תרכ"ה.
מרעייתו בת רבי אהרן מטשרנוביל, נולד לו ילדיו:
הרב יוסף הלוי פיצ'ניק - היה האדמו"ר השלישי מברזנה.
נולד כנראה בברזנה, שם גם כיהן בתפקידו.
למרות גילו הצעיר העטירוהו באגדות מופלאות מגדולי מנהיגי יהדות ווהלין בדורו.
נכדו, הרב אברהם שמואל הלוי פיצ'ניק בנו של הרב יוסף הלוי פיצ'ניק, מילא את מקום אביו בעיירה ברזנה שבווהלין.
נינו שנקרא על שם בנו היה ר' יצחק הלוי פיצ'ניק (השני) מברזנה שמילא את מקום אביו ר' אברהם שמואל בברזנה
הרב יצחק דוד פלקסר (י"א בטבת ה'תרע"ז, 5 בינואר 1917 – י' באייר ה'תשנ"ט, 26 באפריל 1999) היה רב ישראלי ממוצא פולני, מראשי ישיבת שפת אמת בירושלים, חבר מועצת גדולי התורה של אגודת ישראל וראב"ד בד"צ אגודת ישראל.
נולד בולוצלאווק שבפולין לבתיה דבורה ולרב ישראל פלקסר.
בשנות ה-30 של המאה ה-20 למד בישיבת חכמי לובלין מפי הרב מאיר שפירא, הרב אריה צבי פרומר והרב אברהם שמעון הלוי אנגל-הורוביץ.
אימו נפטרה בשנת 1938. בשנת תרצ"ו (1936) עלה לארץ ישראל.
אביו, שני אחיו ושתי אחיותיו נספו בשואה.
למד בשנים ה'תש"א-ה'תש"ב בבית המדרש של חסידות קוידנוב בשכונת בית ישראל בירושלים עם תלמידים נוספים של ישיבת חכמי לובלין שהצליחו להימלט ולהגיע לארץ ישראל, בהם: הרב שמואל הלוי ואזנר והרב אברהם לנדא מסטריקוב.
לאחר מכן נכנס ללמוד בישיבת שפת אמת של חסידות גור בירושלים וכן למד בישיבת בית זבול.
בהמשך, בסוף שנות ה-40 התמנה כר"מ בישיבת שפת אמת של חסידות גור בירושלים, ובמשך שנים נחשב כאחד מראשי הישיבה, עד פטירתו.
בסוף שנות ה-50 החל גם לשמש כדיין בבד"צ אגודת ישראל ולימים עמד בראש בית הדין.
בשנת ה'תשמ"ט התמנה כחבר מועצת גדולי התורה של אגודת ישראל.
חיבר את ספרו שערי יצחק על התלמוד בבלי ב-17 כרכים.
נפטר לאחר מחלה ממושכת בי' באייר ה'תשנ"ט, 26 באפריל 1999 ונטמן בחלקת הרבנים בהר המנוחות.
הרב יצחק פרחי (מכונה "המגיד הירושלמי"; 1779 – 1853, ג' באייר ה'תרי"ג) היה חזן ודרשן, שד"ר ואיש ציבור ירושלמי יליד צפת, מרבני ועסקני ירושלים במאה ה-19, ומחבר ספרים רבים בעברית ובלאדינו.
נולד בצפת לרב שלמה ולמרים פרחי בשנת 1779 (ה'תקל"ט).
בשנת 1798 (ה'תקנ"ח) עבר להתגורר בירושלים בשל פטירת אביו.
בירושלים למד אצל הרב יום-טוב אלגזי, ושימש את גדולי רבני ירושלים, בהם הרב אברהם שלום מזרחי.
נישא לאסתר, ובשנת 1828 (ה'תקפ"ח) יצא בשליחות כוללות ירושלים כשד"ר לטורקיה, וכשחזר שימש כחבר בבית הדין של הרב חיים אברהם גאגין.
בשנת 1837 (ה'תקצ"ז) יצא בשנית לטורקיה ולמדינות הבלקן.
בשנת 1848 (ה'תר"ח) יצא בשלישית לערי איטליה יחד עם ידידו, הרב לוי נחמיאש.
במסעותיו חילק את ספריו, והודות לכך נפוצו ספריו בקהילות היהודיות ברחבי העולם.
בירושלים נמנה עם עסקני העדה הספרדית, והודות לפעילותו נוסדו בעיר חברות שונות לרווחת היישוב, בהן ישיבת "חיי עולם", שאף עמד בראשה, ודאגה בין היתר להיטיב את מצבו הכלכלי של הנוער היהודי בעיר.
עסק רבות בענייני צדקה, נמנה עם מנהלי ישיבת 'תפארת ישראל', ובמשך שנים רבות שימש כחזן בבית הכנסת של קהילת יוצאי איסטנבול בעיר.
הודות לדרשותיו בהן שילב תוכחה ומוסר, נודע בכינוי "המגיד הירושלמי".
מעמדו בירושלים סייע לו ליישב סכסוכים בקהילות השונות בעיר, ובין היתר חתם על כתב פשרה בין כוללות העדה הספרדית לישיבת המקובלים בית אל בשנת 1844 (ה'תר"ד).
ספרו "טוב ירושלים" מכיל פרטים רבים אודות מצב מוסדות החסד בירושלים בתקופתו, ומתוכו ניתן לקבל הצצה אל התקופה ואל ארבעת הגופים העיקריים שתמכו כלכלית באנשי היישוב.
פרחי הלך לעולמו בירושלים ב-11 במאי 1853 (ג' באייר ה'תרי"ג) ונקבר בהר הזיתים.
אמרי בינה - מוסר בלאדינו, בלגרד ה'תקצ"ח
זכות הרבים - דורש כתרי אותיות על הפרשיות, קושטנדינא ה'תקפ"ט
זכות ומישור - בלאדינו, סלוניקי ה'תרמ"ז
טוב בירושלים - גדול מעלות העיר הקדושה, מוסדות חסד, קופות ועוד, ירושלים ה'תר"ג
מוסר השכל - בלאדינו, קושטנדינא ה'תק"ץ
מיני מתיקה - כולל שלוש דרשות לפרשת זכור, ליבורנו ה'תר"ח
מרפא לעצם - פרקי מוסר השכל, קושטנדינא ה'תק"ץ, בגדאד ה'תרנ"ב
מתוק לנפש - דרשות ומוסר, ליבורנו ה'תרנ"ח
מתוק מדבש - דברי מוסר, ירושלים ה'תר"ג.
בהמשך נדפס גם בזלקווא, וילנא, זיטומיר, לבוב, פולין, ורשה ועוד
צוף דבש - דברי מוסר ואמרי נועם לשבתות ולמועדים, ליבורנו ה'תר"ט, ירושלים ה'תרפ"ט
שבט מישור - מוסר, בליגוארדו ה'תקצ"ז
שיטות וביאורים על הש"ס ורמב"ם
יצחק פֶלֶר (8 בפברואר 1889, י"ג באדר ה'תרמ"ט – 6 בדצמבר 1967, ד' בכסלו ה'תשכ"ח) היה מחנך ישראלי, איש העלייה השנייה, מנהלם של מספר בתי ספר יסודיים ובהם בפרט בית הספר "תל נורדאו" בתל אביב (1929–1956), מחברן של מקראות, ספרים ללימוד עברית ספרי לימוד רבים במתמטיקה.
יצחק פלר נולד בעיירה זוַוניץ שבפלך פודוליה, של האימפריה הרוסית (כיום במחוז ויניצה של אוקראינה) בשנת 1889, ערב פורים תרמ"ט, בנם של שרה ואברהם פלר, במשפחה יהודית.
אביו היה סוחר וכן נגן חובב.
המשפחה הייתה דתית אך ילדיה גדלו באווירה ליברלית.
עקב מוצאו היהודי, לא התקבל לבית ספר רוסי ממשלתי, על אף כישרונותיו, בייחוד במתמטיקה.
למד בבית הספר העברי בעיירתו, שהיה מראשוני בתי הספר שלימדו בשיטת "עברית בעברית".
בגיל צעיר החל לעסוק בהוראה.
משרתו הראשונה בארץ הייתה בעתלית, שם שימש מורה ומנהל בשנות המלחמה (1914-17).
היו אלה ימי התחנה לניסיונות חקלאיים בעתלית שבהנהלת אהרן אהרנסון, ופלר השתלם אצלו בידיעות הטבע והארץ.
מעתלית עבר ב-1918 לצפת, שם ניהל בית ספר, ומצפת, לאחר הכיבוש הבריטי, לירושלים, שם שימש כמפקח על שיעורי ערב בעיר העתיקה (21-25).
בשנת 1925 היה חבר הנהלת בית משפט השלום העברי בירושלים, ובשנת 1926 היה מזכיר הסתדרות המורים וחבר מרכז ההסתדרות.
כמו כן, היה חבר פעיל במפא"י.
מירושלים עבר לתל אביב, ומשנת 1929 ובמשך רוב שנותיו בה – יותר מ-25 שנה – היה מנהל בית הספר "תל נורדאו" שבצפון העיר, עד פרישתו לגמלאות ב-1956.
פלר פרסם עשרות ספרי לימוד לקריאה ולחשבון, שזכו לתפוצה גדולה.
ביניהם: "החשבון המעשי", "מתמטיקה שימושית", "הנדסה מעשית", "נתיבות", "חברי", "מקראות", "זאת מולדתנו", וחוברות רבות לחופשת הקיץ.
נפטר בתל אביב בדצמבר 1967 לאחר מחלה, כבן 79 במותו.
נטמן בבית הקברות קריית שאול.
בראשית שנת תרע"ג (סוף 1912) נישא פלר לתמר (1888–1937), ילידת הארץ, בתו של בנימין פוקס (מראשוני הביל"ויים וממייסדי גדרה) ונכדתו של מרדכי ניימן (איש העלייה הראשונה, מחלוצי החקלאות בארץ ישראל ומייסדי מזכרת בתיה).
ממנה היה אב לבת, זיוה ספקטור, וסב לארבעה: תמי (תמר), יחיאל, דוד ואבנר.
לאחר שהתאלמן, נישא בנישואים שניים לדבורה לבית לוזוביק (נפטרה ב-1988).
אחיו הצעיר, זאב פלר, שעלה ארצה אחריו, ב-1914, היה עורך-דין.
החשבון המעשי, תל אביב: קריית ספר, תר"ץ–תרצ"א.
הופיע עוד במהדורות רבות בשם זה ויחד עם "הנדסה מעשית" בשם החשבון המעשי; בצירוף הנדסה מעשית.)
נתיבות: ספר ללִמוד הלשון; הציורים מאת נ.
גוטמן, תל אביב: השכלה לעם, תרצ"ד 1934. (חוברות לכיתות הלימוד השונות.
הופיע עוד במהדורות רבות, וכן תחת השמות נתיבות חדשות ונתיבות ישראל.)
הנדסה מעשית, תל אביב: השכלה לעם, תרצ"ה.
א' אשמן, י' פלר, חֲבֵרִי: ספר לִמוד הקריאה והכתיבה; הציורים מאת איזה הרשקוביץ, תל אביב: השכלה לעם, תרצ"ו (1935).
מבחנים בחשבון, תל אביב: השכלה לעם, 1938–1953. (חלק מהחוברות נקראו מבחנים בחשבון ובהנדסה.
ל' חזן, י' פלר, דברי ימי הציונות מראשיתה ועד ימינו: הרעיון והמפעל, ירושלים: קריית ספר, תש"ה.
מתמטיקה שִמושית, ירושלים: קריית ספר, תש"ו.
עמי: ספר ללמוד הלשון למבֻגרים, ירושלים: קריית ספר, תשי"ב–תשי"ג.
לשנת הלמודים, ירושלים: קריית ספר, תשי"ג–תשי"ד.
חוברות עבודה חדשות: לימי החֹפש, לעבודה עצמית ולחזרה, תל אביב: השכלה לעם, תש"ך.
זאת מולדתנו: ספר ללִמוד ידיעת המולדת בכִתות ד–ה של בתי הספר היסודיים, תל אביב: מסדה, תשכ"א 1960–1961.
הרב יצחק הכהן פייגנבוים (1828, ה'תקפ"ח – 22 במאי 1911, כ"ד באייר ה'תרע"א) היה רב פולני-חסידי ששימש ראב"ד ורשה.
יצחק הכהן פייגנבוים נולד בשנת ה'תקפ"ח בשילעץ, פרבר של ורשה, לאביו הרב ישראל איסר פייגנבוים, ואמו חנה גיטל לבית פיינליכט.
משפחתו הייתה מצאצאי הרב יום טוב ליפמן הלר, בעל "תוספות יום טוב".
בילדותו למד אצל מלמדים חשובים והיה נחשב לעילוי ביחס לבני גילו.
בגיל 13 התקבל לישיבתו של בעל חידושי הרי"ם מחסידות גור, שהתגורר אז בוורשה.
בגיל 18 נישא למינדל, בת דודו הרב נפתלי פיינליכט.
היה נוסע לעיתים לרב-רבו, רבי מנחם מנדל מקוצק וספג ממנו את שיטתו בחסידות.
לאחר פטירת הרבי מקוצק הקים בעל חידושי הרי"ם את חסידות גור בעיירה גורה קלוואריה הסמוכה לוורשה.
רבי יצחק נסע תכופות לגור ואף היה מלמד את נכדי האדמו"ר.
פטירת רבו, בכ"ג באדר ה'תרכ"ו הייתה מכה גדולה עבורו והוא התקשה למצוא רב חדש.
בשנת ה'תרכ"ח (1868) התמנה לדיין בוורשה על ידי הרב דב בר מייזלש והמשיך להתגורר בשילעץ.
בשנת ה'תר"ל נפטר הרב מייזלש והחל מאבק קשה בין החסידים למתנגדים בעיר על זהות מחליף מקומו.
בתחילה מונה הרב יעקב גזונדהייט שהיה מעדת המתנגדים, אך לאחר מלחמת החסידים הוא נאלץ לוותר על כיסא הרבנות.
במשך זמן רב התקשו לבחור ברב שהיה מקובל על שני הצדדים עד שעלה שמו של הרב פייגנבוים שהתחבב על ידי כל העדות.
הרב פייגנבוים התמנה לראב"ד ורשה ועבר לעיר עצמה לרחוב גזיבוב.
כחלק מתפקידו היה נציג רשמי של יהודי העיר ומעורב בכל המגעים עם השלטונות.
עם תחילת כהונתו ייסד בביתו ישיבה.
בתקופה זו החל להימנות על חסידי סוכטשוב וביקר רבות אצל רבי אברהם בורנשטיין שהעריכו מאוד.
בשנת ה'תרמ"ב (1882) הוציא לאור חתנו, הרב יעקב יוסף אייבשיץ, את ספרו של זקנו הרב יהונתן אייבשיץ, "אורים ותומים".
הספר יצא מחדש עם הערות והגהות הרב פייגנבוים והספר נחשב למהדורה המדויקת ביותר של ספר זה".
מלבד פעולתו היום יומית הוציא הרב פייגנבוים ירחון לענייני הלכה בשם "שערי תורה".
הירחון החל להופיע בשנת ה'תרס"ד והופיעו בו רוב גדולי הדור.
הרב פייגנבוים כתב את מאמר הפתיחה בכל גיליונות הירחון עד לפטירתו, שמונה שנים לאחר ייסודו.
רוב כתביו נעלמו בשואה אך נכדו הרב יצחק הכהן פייגנבויים יחד עם הרב אברהם דוד מנדלבוים הוציאו לאור בשנת תשמ"ט את הכתבים ששרדו בספר בשם יפה דעת.
הרב פייגנבוים תמך ביישוב ארץ ישראל והיה תומך נלהב של תנועת חובבי ציון, על אף מתנגדיה הרבים מקרב הרבנות האורתודוקסית.
עם יסוד חברה של חובבי ציון בוורשה היה שותף פעיל בכל האסיפות והישיבות.
הוא אף השתתף בחברת "מנוחה ונחלה" שרכשה בארץ את אדמת רחובות ורכש חלקות אדמה בעצמו.
הרב גם נהג לשתות יין דווקא מתוצרת כרמל מזרחי בסעודות בהן היה נדרש לכוס של ברכה.
בשנת ה'תר"ס (1900) פרסם גילוי דעת בעיתון הצפירה בו הוא מצהיר בתמיכתו בתנועה הציונית.
לעת זקנותו חדל מעסקי הציבור ועבר לאוטווצק שבפרוורי ורשה, למד תורה בביתו והגיה את כתביו הרבים.
בכ"ד באייר ה'תרע"א (1911) נפטר הרב פייגנבוים בגיל שמונים ושלש.
הלווייתו עברה ברחבי ורשה וכל חנויות היהודים היו סגורות בעת הלוויה.
הלוויה הובילה אל בית העלמין היהודי בוורשה, שם נטמן.
בהלווייתו השתתפו רבנים רבים מיהדות פולין.
לרב פייגנבוים היו שמונה ילדים – שלושה בנים וחמש בנות.
הרב יעקב שלמה – הוציא בשנת תרנ"ה, יחד עם אחיו ישראל איסר, את הספר "מלבושי יום טוב" של זקנם הרב יום טוב ליפמן הלר, על ספר "הלבוש" של הרב מרדכי יפה.
הרב ישראל איסר – שימש כראש השוחטים בוורשה והמשיך לערוך את הירחון "שערי תורה" עד להירצחו בשואה.
הרב יצחק, בנו של הרב איסר, שרד את השואה ולאחריה שימש כרב בהאג.
בשנת ה'תשכ"ה עלה לארץ והתיישב בירושלים, בתקופה זו הוציא את תורת אביו וסבו לאור.
פרידה – נישאה לרב יעקב יוסף אייבשיץ
בלומה – נישאה לרב מרדכי שמואל גוטלעזר
חנה גיטל – נישאה לרב אברהם נחום הלברשטט
בתה רות שרדה את השואה ועלתה ארצה.
רות נישאה לרב ד"ר ראובן פלדשוה, להם נולדו נקמיה בן שם-פלדשוה ויועזרה בן שם (כיום מריומה).
בנה איסר (איזידור) היה פרטיזן במהלך השואה.
לאחר השואה עלה לארץ אך נפטר ללא ילדים.
צביה – נישאה לרב יעקב קופל וייסברג
שרה – נישאה ר' יעקב חיים רוזנויין.
יצחק בן יוסף אבן פולקר (Pollegar/Polqar) היה פילוסוף יהודי בספרד של המאה ה־14, פייטן ופולמוסן.
תלמידו של אבנר מבורגוס, המלומד היהודי שהמיר את דתו לנצרות.
לא ידוע רבות על חייו, אך משערים (על סמך שיר שנכתב על אודותיו) כי היה נכבד מאוד במקומו, חכם בתורה ומדע, וכנראה גם רופא ומשורר.
חיבורו המפורסם ביותר של פולקר הוא 'עזר הדת' המחולק לחמישה ספרים, וכולל פולמוסים מחורזים בסוגת הדיאלוג.
פולקר הגן על ההלכה והתלמוד, אך כפר בסמכותה של האגדה.
ההלכה לא נועדה לסייע לאלהים, אלא לאדם.
לכן גם לא צפויה לאדם תמורה אלהית על שמירת ההלכה מעבר לתועלת האנושית הישירה בעצם שמירתה.
בכך ביקש פולקר לענות בפשטות על שאלת 'צדיק ורע לו'.
הגמול האמיתי על צדקות ותורה מצוי אך ורק בעצם השגתן של מעלות אלו.
הספר הפותח את 'עזר הדת' מוקדש להצדקת היהדות מול המומרים והנוצרים.
הספר השני מתפלמס כנגד ספקני האמונה.
הספר השלישי מתפלמס כנגד האסטרולוגיה.
הספר הרביעי מוקדש לפרשנות הנכונה למקרא ובו מתפלמס פולקר הן כנגד פרשנות מילולית מדי של כתבי הקודש והן כנגד פרשנות אלגורית, בנוסח הנוצרי.
הספר החמישי החותם את החיבור מתפלמס כנגד הכופרים בנצחיותה של הנשמה.
ואולם, בניגוד לאבנר מבורגוס שהתיימר להצדיק את נצחיותה של הנשמה, הסכים פולקר רק לנצחיותה של 'נשמה' כללית עולמית, ולא של נשמה אינדיבידואלית כלשהי.
ספר ב' (כנגד ספקני האמונה) נכלל ונדפס מחדש כחיבור נפרד בתוך ספרו של ר' אליעזר אשכנזי, טעם זקנים (פרנקפורט 1855).
הדיאלוג בספר זה הוא בין 'תורני' זקן לבין צעיר 'פילוסוף'.
בספר ד' של עזר הדת תוקף פולקר, בין השאר, גם את המקובלים ואת הנוהים אחר מאגיה.
חלק ספציפי זה של חיבורו נדפס מחדש על ידי ישעיה (איזידור) לייב.
במאה העשרים הוהדר ספר 'עזר הדת' ונדפס בשלמותו.
תחילה בלונדון 1906 ולבסוף במהדורה אקדמית מוערת ומבוארת בידיו של יעקב לוינגר (תל אביב תשמ"ד).
מלבד ספרו (1) עזר הדת, חיבורים נוספים של פולקר הם: (2) 'אגרת החרפת' - פולמוס כנגד 'מנחת קנאות' של אבנר מבורגוס.
(3) חיבור בשפה הספרדית כנגד האסטרולוגיה, (4) תרגום עברי (הושלם בשנת 1307) לחלק ג' בספר 'כוונות הפילוסופים' של אל-ע'זאלי.
[זהו ניסיון להמשיך את מלאכת התרגום לעברית בה פתח יצחק אלבלג].
יצחק (איז'אק) פייפר (בהונגרית: Pfeiffer Izsák; אץ', 29 במאי 1884 – מחנה הריכוז דכאו, 3 במאי 1945) היה רב הונגרי, משורר, מתרגם.
אביו, מור (משה צבי) פייפר, היה מנהל בית הספר היהודי בפאפה.
אמו הייתה ריזל (רוז'ה) פייפר.
תחילה למד בגימנסיה של הבנדיקטינים ולאחר מכן במכללה הקלוויניסטית.
בין השנים 1906 לבין 1911 היה תלמיד בית המדרש לרבנים בבודפשט.
בשנת 1911 קיבל את הדוקטורט בפילוסופיה בבודפשט, ובשנת 1912 קיבל סמיכה לרבנות.
שירים רבים שלו הופיעו בכתבי העת היהודיים.
הוא היה מתרגם תנ"ך מצטיין.
עבודותיו הרבות הופיעו גם ב"העלון הפילולוגי" וכן ב"המאה ה-20".
בשנים 1912–1944 עבד פייפר כרב (בערים שימג, בפץ' ובמונור), בשנת 1944 גורש למחנה הריכוז דכאו, שם הפך לרב המחנה.
הוא מת זמן קצר לאחר שחרור המחנה.
אשתו הייתה פרדריקה פייפר ובנו הרופא הוא יואל (מרצל) פייפר.
1911: על תולדות משמעות של הקורבנות בספרות העברית (עבודת דוקטורט)
מחקרים ותרגומים ספרותיים במאה העשרים, סקירה היהודית-הונגרית, כתב העת הפילולוגי האוניברסלי
1926 : תרגום שיר השירים ומגילת רות
1942 : כרך שירים "בשערי יריחו"
יצחק פורטר (1878 – 1944) היה מוזיקאי, כנר ומנצח, ייסד את תזמורות ראש פינה וזכרון יעקב, והיה מראשוני מנצחי האורקסטרה של ראשון.
נולד במיקולאייב, בעבר ברוסיה וכיום באוקראינה, ב-24 בנובמבר 1878 לרחל לבית ברנר מאודסה ומשה פורטר שהיה מראשוני חובבי ציון, כנר ומוזיקאי בפני עצמו.
יצחק קיבל חינוך מוזיקאי ויהודי מסורתי בצד לימודים בגימנסיה רוסית.
ב-1891 עלה עם הוריו לארץ ישראל.
המשפחה הייתה מראשוני ההתנחלות היהודית בחורן.
שם עבד מבוקר עד ערב כמו המבוגרים, ובשעות הפנאי היה מנגן בכינור ומנעים למתנחלים, את החיים הקשים בבדידות ומרחק ממקומות היישוב היהודי בארץ ישראל.
כשהוכרחה "החברה היהודית להתיישבות" - יק"א לחסל את ההתיישבות בגולן עברה המשפחה לצפת.
הם נדדו על חמורים שלשה ימים ברגל מהרי הגולן והבשן דרך עמק הירמוך וטבריה לצפת, כשמעט כולם נגועים בקדחת.
במכתבו ליהודה לייב פינסקר ולשמריהו לוין תיאר אביו – משה פורטר את הסבל והעוני שמהם סבלה המשפחה במסע זה.
מצפת המשפחה עברה לימא, יחד עם עשר משפחות ממגורשי הגולן.
קבוצה זו הייתה מראשוני מקימי יבנאל.
לאחר מכן חי בראש פינה, זכרון יעקב ראשון לציון ותל אביב, בהתאם להתפתחות הקריירה המוזיקלית שלו.
אשתו ציפורה הייתה צ'לנית בתזמורת שלו.
להם היה בן עורך דין דוד פורטר, שנפטר ב-1967, שני נכדים: דן פורטר ודינה לבל, וכן נינים.
כבר בילדותו התגלה בו כישרון נגינה בכינור ובהיותו בן תשע הוזמן לנגן בארמון מושל המחוז, במסיבה שערך לאורחים רמי מעלה.
במגוריו בחורן יצחק התפרסם ככנר מוכשר, ויהושע אוסובצקי, נציג הברון אדמונד ג'יימס דה רוטשילד, הזמין אותו לייסד ולהדריך תזמורת כלי נשיפה בראש פינה.
לשם כך הזמין כלי נגינה מפריז.
אחר כך יצחק עבר לזכרון יעקב וגם שם יסד וניהל תזמורת, שליוותה את המתיישבים הראשונים במושבות השונות.
רוזנצוייג בתיאורו את כיבוש הכפר מלחמיה, כיום מנחמיה על ידי חלוצים מזכרון יעקב, סיפר שהם יצאו למעשה הכיבוש עם מקלותיהם ותרמיליהם כשהם שרים שירי ציון כי היו "חברים לתזמורת הראשונה שהסתדרה בזכרון יעקב, על ידי המנוח פורטר.
כושרו המוזיקלי התפרסם גם בארצות השכנות, ופעמים רבות הוזמן לנגן ולנצח על תזמורות שלהן.
בייחוד היה אורח קבוע, בעונות התיירות, על במות קונצרטים בביירות, אלכסנדריה וקהיר.
לא פעם הציעו לו בערים אלה משרות קבועות בשכר גדול, אך הוא סירב להתנתק מארץ-ישראל ו"לצאת אחרי ברק הזהב והכבוד".
על סף פרוץ מלחמת העולם הראשונה סירב לצאת למצרים אף לזמן קצר, בחששו שלא יוכל לחזור ארצה בגלל המלחמה.
לאחר מכן השתקע בראשון לציון, הורה נגינה וארגן שם תזמורת כלי נשיפה ורביעיית מיתרים.
נהג להופיע עם התזמורת בחגיגה העממית והמכביה שהייתה נערכת ברחובות בכל שנה בחול המועד פסח, בהשתתפות המוני נוער מכל ארץ ישראל.
עם התזמורת ניגן בחגיגות בבית העם וברחבת בית כנסת, בקבלות פנים לשליטים ולאורחים רמי-מעלה, ולכבוד חיילי הגדודים מאוסטרליה וניו זילנד, ששחררו את מושבות הדרום מידי טורקיה.
מאז הייתה ראשון לציון כעין מרכז מוזיקלי למחנות הצבא שבדרום הארץ.
כן השתתף עם תזמורתו בכינוס הראשון של מכבי (ספורט), שנערך אחרי הכיבוש בירושלים.
את שנותיו האחרונות חי בתל אביב, שם עסק בהוראת מוזיקה, בנגינה, בעיבוד יצירות לתזמורת ולכלים שונים ובכתיבת תווים להפקת יצירות עבור הצגות תיאטרון והופעות בלט.
הוא ליווה את הסרטים האילמים בקולנוע עדן בנגינה.
עיבד יצירות רבות לתזמורת וכן הלחין את המוזיקה להצגת "בלשצאר", שחיבר יוסף אחרון.
יצחק צבי ערמוני (ל' בחשוון ה'תרצ"ו, נובמבר 1935 – י' בניסן ה'תשנ"ה, אפריל 1995) היה ראש מועצה אזורית הר חברון ומזכ"ל גוש אמונים.
נולד וגדל במושב שדה יעקב להוריו פרחיה ואליהו חיים ערמוני (קסטנבוים), שעלו כשלוש שנים לפני כן מצ'כוסלובקיה.
למד בישיבת בני עקיבא כפר הרא"ה ולאחר מכן שירת בנח"ל מטעם בני עקיבא.
לאחר שחרורו מן הצבא הצטרף לקיבוץ עין צורים, ועסק בחקלאות.
עם הקמת קריית ארבע הצטרף עם משפחתו לעלייה על הקרקע.
היה ממייסדי המינהלת המקומית, והיה חבר בה ואף ריכז אותה.
בהושענא רבה ה'תשל"ג (29 בספטמבר 1972) נעצר עם עוד שניים מתושבי קריית ארבע לאחר שסירבו להוראת המושל הצבאי לצאת מ"אולם אברהם" במערת המכפלה.
בין 1984 ל-1985 כיהן כראש מועצה אזורית הר חברון.
משם עבר למושב רמת מגשימים שברמת הגולן והיה רכז המטעים של המושב.
היה פעיל ותיק בתנועת גוש אמונים, וב-1988 נבחר למזכ"ל התנועה.
היה חבר המפד"ל ולאחר מכן עבר למפלגת התחיה.
נפטר ב-י' בניסן ה'תשנ"ה ונקבר בהר המנוחות.
שמו הונצח ב"מצפור קריות" באזור הר עמשא במזרח הר חברון.
היה נשוי לזהבה, ולהם שישה ילדים.
נכדתו נעמה ערמוני נישאה לרב איתם הנקין.
שניהם נרצחו בפיגוע ירי ליד בית פוריכ שבשומרון ב-2015.
נכדו הקרוי על שמו נהרג בהתהפכות תומ"ת בתאונת אימונים ברמת הגולן ב-2017.
יצחק (איציק) פלג (נולד ב-3 בינואר 1947) הוא פרופסור אמריטוס בחוג למקרא ב.
העוסק בחקר המקרא מנקודת מבט ספרותית תוך הדגשת הלגיטימיות של "שתי קריאות" בסיפור המקראי.
יצחק פלג נולד בנתניה, לאלקנה פינגרהוט (פלג), שלימים היה עיתונאי בעיתון על המשמר, ופניה.
פלג למד במגמת אגרו-מכניקה באורט נתניה והתגייס ב-1965 לגרעין נח"ל.
בשנת 1970 סיים את לימודי תואר ראשון במקרא ובהיסטוריה של עם ישראל ב.
עם סיום לימודיו הצטרף כמורה וכמחנך במוסד החינוכי הרי אפרים.
בשנים 1979–1982 היה שליח השומר הצעיר בספרינג ואלי שבניו יורק.
לאחר שובו לישראל חזר לעבודתו החינוכית בבית ספר מגידו.
בשנת 1987 יצא ללימודי תואר שני באוניברסיטת חיפה.
נושא עבודת התיזה שלו היה: "מוטיב הארץ המובטחת לאבות והשתלשלותה במקרא".
בשנים 1997–2000 היה מדריך מחוזי למקרא מטעם משרד החינוך, בצפון הארץ, במנהל לחינוך התיישבותי.
בשנים 2000–2015 לימד מקרא ב, ומ-2006 עד 2012 כיהן כראש החוגים למקרא ולתרבות ישראל במכללה.
ובשנים 2009–2016 היה עורך כתב העת "מועד", השנתון למדעי היהדות של המכללה.
ב-2017 מונה לפרופסור במכללת גורדון.
פלג שימש גם כמרצה ויושב ראש בכנסים של "הקונגרס העולמי למדעי היהדות", בירושלים; חבר בארגון "החברה לספרות המקרא".
נשוי לנעמי, להם שלוש בנות ושמונה נכדים.
שואת ביאפרה, הוצאת קיבוץ יסעור (1968).
סיפורה של שליחות בניו יורק בשנים 1979–1982, הוצאת הקיבוץ הארצי (1983).
פרח הלוטוס שלי – ספר-משחק, הוצאת "מערכת" קיבוץ דליה (1995).
לך לך, מסעי האבות בסיפורי המקרא, הוצאת רסלינג, תל אביב (2013).
והגדת לבנך, החגים כמעצבי זהות ושייכות, הוצאת רסלינג, תל אביב (2018).
במו ידיי – ספר אלבום, ניסור מטבעות למדליונים ומגוון עבודות יד במבט רטרוספקטיבי (2022).
יצחק (צחי) פלפל (נולד ב-12 בספטמבר 1968) הוא גנטיקאי וחוקר אבולוציה ישראלי המכהן כפרופסור מן המניין במחלקה לגנטיקה מולקולרית במכון ויצמן למדע, כסגן יו"ר המועצה המדעית וכמנהל מרכז ברגינסקי לממשק בין מדע ורוח.
מומחה לאבולוציה של הגנום, חתן פרס לנדאו למדעים ומחקר לשנת 2023.
יצחק פלפל נולד בירושלים וגדל בירושלים ובעומר, בנם הבכור של האפידמיולוגית פרופ' דינה פלפל (לבית עזראן) והשופט יהושע אהרן פלפל, והוא נקרא על שם סבו מצד אביו.
סבו מצד אמו היה הרב נסים דוד עזראן ודודו היה הרב מרדכי אליהו.
למד בתיכון מקיף ג' בבאר שבע וכנער התנדב במגן דוד אדום.
את שירותו בצה"ל עשה באגף המודיעין.
לאחר שחרורו ב-1990 החל את לימודי התואר הראשון בביולוגיה באוניברסיטת תל אביב, והשלימם ב-1993.
לאחר מכן המשיך ללימודי תואר שלישי בגנטיקה מולקולרית (במסלול ישיר) במכון ויצמן למדע, בהנחיית פרופ' דורון לנצט ופרופ' אפרים קציר (לאחר סיום כהונתו כנשיא המדינה).
עבודת הדוקטורט של פלפל, שנשאה את הכותרת "גנומיקה מבנית ואבולוציונית של אוספי זיהוי מולקולרי", הוגשה ב-1999.
בשנים 2000–2002 היה עמית בתר-דוקטורט במסגרת מלגת פולברייט, בהנחיית פרופ' ג'ורג' צ'רץ' מהמחלקה לגנטיקה באוניברסיטת הרווארד.
ב-2003 חזר לישראל והצטרף כחוקר בכיר לסגל המחלקה לגנטיקה מולקולרית במכון ויצמן.
ב-2008 מונה לפרופסור חבר וב-2015 לפרופסור מן המניין.
ב-2018 החל את תפקידו כמנהל מרכז עזריאלי לביולוגיה מערכתית ובשנה שלאחר מכן, מונה לראש המחלקה לגנטיקה מולקולרית ולמנהל מרכז ברגינסקי לממשק בין מדע ורוח.
פלפל כיהן בתפקיד ראש המחלקה עד 2024, אז מונה לסגן יו"ר המועצה המדעית של המכון.
מאז 2010 הוא מחזיק הקתדרה הפרופסוריאלית ע"ש בן מאי.
לאורך השנים כיהן גם במספר ועדות במכון וכראש תוכנית הלימודים בביואינפורמטיקה במדרשת פיינברג.
ב-2008 שהה כפרופסור אורח באוניברסיטת הרווארד.
הוא כיהן כיועצן של מספר חברות מסחריות בתחומי מחקרו, ובהן חברת פייזר.
קבוצתו של פלפל משתמשת במגוון אמצעים כדי לחקור את המנגנונים והתהליכים הדינמיים באבולוציה של גנים וגנומים.
הקבוצה מפתחת מיקרואורגניזמים במעבדה כדי לחקור כיצד אורגניזמים משנים את הגנום שלהם בהתאם לשינויים בסביבה או במערכות התאים שלהם, וכן משתמשת בספריות DNA סינתטיות לפענוח הכלכלה של התבטאות גנים, חוקרת את הכוחות האבולוציוניים המעצבים שיתוף פעולה בין תאים מיקרוביאליים.
בנוסף, פלפל וקבוצתו מפתחים כלים גנטיים לחקר תהליכים כמו בחירת זיווג ואון-כלאיים (hybrid vigor) אצל שמרים.
הקבוצה חוקרת את האבולוציה של היכולת לבצע אבולוציה, תוך בחינת מנגנונים כגון העברת גנים אופקית בחיידקים ושעתוק במהופך בשמרים.
קבוצתו של פלפל עוסקת בתיאוריה של אבולוציה בעזרת מודלים מתמטיים וסימולציות מחשב המנסות להשיב על שאלות כגון דינמיות של קצב מוטציות והשפעת מוטציות פנוטיפיות על מסלול האבולוציה.
פלפל וקבוצתו גילו מנגנון המאפשר תרגום יעיל, בייחוד בחלבונים המיוצרים בכמות גבוהה, ואת הקשר בין תרגום לקיפול חלבונים.
הם גם חוקרים את הכלכלה של תרגום והקואדפטציה בין מאגרי tRNA ו-mRNA בתאים.
בנוסף, הם חוקרים את הדיוק בתרגום והשפעתו על מחלות כמו סרטן ועל תהליכי הזדקנות.
בגנומיקה של ביטוי גנים, הם חוקרים את התפקוד של רשתות רגולטוריות של ביטוי גנים, בדגש על רכיבי ההפרשה של חלבונים בתאים.
הם גילו לראשונה עריכת mRNA בחיידקים, ומצאו שקיימת עריכה מכוונת ברעלנים, המשפיעה על התרבות חיידקית ועמידות לתרופות.
הקבוצה עוסקת בתופעת התניה מיקרוביאלית, בה חיידקים צופים שינויים סביבתיים ומכינים את עצמם מבעוד מועד, וחוקרת את הרשתות הרגולטוריות של מיקרו-RNA בתאים אנושיים ואצל בעלי חיים.
הם גילוו תפקיד חדש לאזור הלא מתורגם 3' UTR בסרטן, שמאפשר לדכא גנים מדכאי גידולים.
הם חוקרים את הביולוגיה של יתירות גנטית, ואת ההשפעה של רעש בביטוי גנים על התנהגות תאים.
מלגת הצטיינות, מטעם מדרשת פיינברג (1997, 1999)
פרס ראשון בתחרות לאומית ללימודי דוקטורט רב-תחומיים, מטעם הפקולטה למתמטיקה ומדעי הטבע, האוניברסיטה העברית בירושלים (1998)
מלגת פולברייט למחקר בתר-דוקטורט, מטעם קרן החינוך ארצות הברית-ישראל (2000)
מלגה הצטיינות לחוקרים צעירים, מטעם קרן הורוביץ (2003)
פרס חוקר צעיר, מטעם EMBO, הארגון האירופאי לביולוגיה מולקולרית (2005)
פרס מחקר ע"ש ג'יימס היינמן מטעם קרן מינרווה (2006)
פרס לוינסון בביולוגיה, מטעם המועצה המדעית במכון ויצמן למדע (2007)
פרס הסטרין, מטעם החברה הישראלית לביוכימיה וביולוגיה מולקולרית (2010)
חבר EMBO, הארגון האירופי לביולוגיה מולקולרית (2011)
פרס קימל למחקר חדשני (2020)
פרס לנדאו למדעים ומחקר בתחום ההנדסה הגנטית, מטעם מפעל הפיס (2023)
פלפל נשוי לאיילת (לבית פיר), מנהלת באגף לחינוך מיוחד בעיריית תל אביב, והם הורים לשלושה ומתגוררים ברחובות.
בנו הבכור, ירדן, הוא ספורטאי שהשתתף בתוכנית "נינג'ה ישראל".
פלפל עוסק בתיאטרון אימפרוביזציה ובכתיבת שירה.
חמיו, יצחק (ג'ף) פיר, הוא אחד מארבעת הטייסים שתרגמו את הספר "ההוביט" בעת שהותם בשבי המצרי.
ד"ר יצחק פיינברג (1822 – 1912) היה רופא יהודי, עסקן ציבור, מראשי הקהילה היהודית בקובנה וממייסדי ספריית מאפו בעיר.
נחשב לרופא בולט בקובנה ובכל רחבי צפון-מערב האימפריה הרוסית.
נולד בעיירה בלבירישוק שבליטא, לאביו רבי אריה, שעסק במסחר.
כבר בילדותו ניכר בו כישרון יוצא דופן, ובגיל 16 עבר עם הוריו לקובנה, ולמד אצל אברהם מאפו.
פיינברג למד רפואה באוניברסיטה רוסית, וסיים בהצטיינות.
נדחתה הצעה שקיבל לכהן בקתדרה לרפואה בתנאי שימיר את דתו.
הוא שימש כרופא בעיר קובנה במשך עשרות שנים, ונודע כרופא מפורסם ברוסיה ומחוצה לה.
בשנת 1908 מונה לראש בית החולים הקליני של קובנה בקובנה.
פיינברג פרסם מאמרים רפואיים רבים בעיתונות המקצועית ברוסית ובגרמנית, שזיכו אותו בהכרה רחבה.
היה פעיל ציבורי בולט, חבר מועצת העיר קובנה במשך יותר מעשרים שנה.
בשנת 1905 פרש מתפקידו במחאה על שלילת זכות הבחירה של היהודים בבחירות לרשויות המקומיות.
במקביל, ייצג את יהדות ליטא בוועידות ובמועצות רבות שהתקיימו בסנקט פטרבורג.
הוא היה ממייסדי ספריית מאפו בקובנה, וכיהן כחבר בהנהלת הקהילה היהודית המקומית.
ספרייתו הפרטית הגדולה נתרמה על פי צוואתו לספרייה הלאומית בירושלים.
פיינברג נודע כאישיות מוערכת ואהובה הן בקרב הציבור היהודי והן בציבור הכללי, והוענקו לו תוארי כבוד רבים מטעם השלטון הצארי על פועלו למען הרפואה והחברה.
בין היתר קיבל את "עיטור ולדימיר הקדוש, דרגה 3".
אחיו היה רבה של ממל רבי גבריאל פיינברג.
יצחק (איציק) פרי (נולד ב-16 בפברואר 1947) הוא עיתונאי ושדרן רדיו ישראלי, המכהן כיום כמנכ"ל האיגוד הישראלי לעיתונות תקופתית.
פרי פעיל בתחום העיתונות והשידור מאז שנת 1977, והוא מוכר במיוחד כמי שעמד מאחורי תוכנית הספורט המיתולוגית "שירים ושערים".
פרי החל את דרכו המקצועית בעולם התעופה כשעבד בחברת "אל על", שם צבר ידע רחב בתחום התעופה והתחבורה.
במקביל, הוא עסק בתחילת דרכו כמנחה של אירועי תרבות ותצוגות אופנה, מה שהקנה לו הכרות עם עולם התרבות והבידור.
עיקר פעילותו העיתונאית של פרי התרכזה ב"קול ישראל", שם שימש ככתב התעופה, התחבורה, התיירות והבטיחות ברשת ב'.
במסגרת תפקידו סיקר אירועים רבים בתחומים אלו וראיין אישים מרכזיים מהתעשיות הנוגעות לתחבורה ולתיירות.
"שירים ושערים" - הפרק הספורטיבי
פרי עמד בין מפיקי התוכנית הספורטיבית האגדית "שירים ושערים" ברשת ב' של קול ישראל.
התוכנית, שהחלה את שידוריה בשנת 1970, ליוותה בשידור חי את משחקי הכדורגל המתקיימים במהלך העונה.
פרי עבד כמפיק שני של התוכנית, שהפכה לאחת מהתוכניות הספורטיביות המיתולוגיות ברדיו הישראלי.
פרי משמש כשדרן ברדיו קסם ורדיו סול, שם הוא מגיש תוכניות שונות.
ברדיו קסם הוא מגיש את התוכנית "מגזין אקטואליה", שבה הוא מארח אמנים, יוצרים וכותבים.
במסגרת תוכניתו התרבותית, הוא מראיין דמויות מהעולם הישראלי ומשמיע יצירות מוזיקליות של יוצרים מקומיים.
מאז שנת 2017 משמש פרי כמנכ"ל האיגוד הישראלי לעיתונות תקופתית.
האיגוד, שנוסד בשנת 1962, מונה כמאות עיתונאים העוסקים בתחומי העיתונות התקופתית והתקשורת.
במסגרת תפקידו, פרי מוביל את מטרות האיגוד, הכוללות ארגון וגיבוש עורכים, עיתונאים, סופרים ובעלי מקצועות נלווים.