tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
ב-26 בדצמבר של אותה שנה, הוא הוביל שייטת שכללה חמש משחתות ואת סיירת המערכה שרנהורסט, ליירט שתי שיירות, מברית המועצות ואליה, בים ברנץ.
הבריטים המתינו לגרמנים, וטמנו להם מארב ליד נורדקאפ.
כאשר היה ברור שהקרב אבוד, שלח ביי את השדר: "שרנהורסט תילחם עד הפגז האחרון.
הייל היטלר!" הגרמנים אכן לחמו בגבורה, אולם הובסו לנוכח עדיפותם של הבריטים.
שרנהורסט טבעה ומתוך 1968 אנשי צוותה, רק 36 חולצו.
עדי ראייה בריטיים סיפרו שהבחינו באדמירל ביי כשהוא פצוע קשה במים, אולם לא הספיקו לחלץ אותו לפני שטבע.
אריחי מלט או אריחים הידראוליים (מכונים בישראל גם אריחי בטון) הם אריחים צבעוניים, שלעיתים קרובות מעוטרים בדוגמאות גאומטריות.
הם הופיעו לראשונה בשנות ה-50 של המאה ה-19 באירופה בגרמניה, בקטלוניה (ספרד) ובוִיוִיֶרְז בדרום צרפת, מיקומו של מפעל המלט המפורסם לָפָרְז'.
החל מאמצע המאה ה-20 הם הוחלפו בהדרגה על ידי טכנולוגיות חדשות יותר כמו טרצו ואריחי קרמיקה מודרניים, שלא אפשרו קישוט דקורטיבי או צבעוני אבל היו זולים יותר.
כמו כן, אין להם שכבת זיגוג על פני האריח.
הם שואבים את העמידות שלהם מהשילוב של שכבה צבעונית המבוססת על צמנט פורטלנד לבן, אבקת שיש, חול ופיגמנטי צבע, שמהווה את פני האריח, ושכבה גסה ועבה יותר של חול ומלט שמהווה את גוף האריח.
שכבת הפיגמנט מעוצבת באמצעות תבנית מתכת שמשמשת לקיבוע הדוגמה ולהפרדה בין משטחים בצבעים שונים.
לאחר ייבוש חלקי מוסרת התבנית, שכבת הפיגמנט נלחצת באמצעות מכבש הידראולי אל גוף האריח, ולאחר ייבושו המלא הופכת לחלק ממנו.
טכניקת הייצור של אריחי המלט הובאה לישראל לראשונה מגרמניה על ידי המתיישבים הטמפלרים.
משפחת ביילהרץ הייתה החלוצה בתחום, בבית החרושת שהקימה במושבה הגרמנית בחיפה בסוף המאה ה-19, שם יוצרו מוצרי בנייה טרומיים מבטון, ובכלל זה אריחים מעוטרים.
בית החרושת של משפחת וילנד נבנה במקביל ב-1902 ליד תחנת הרכבת העות'מאנית בפאתי יפו, וייצר ומכר אף הוא אריחים מעוטרים לצד מוצרי בניין נוספים.
המפעל העברי הראשון שייצר אריחי מלט מעוטרים היה "האחים שלוש".
הוא שכן בנוה צדק, הוקם בשנות התשעים של המאה ה-19, ובמקביל להקמת המפעלים הטמפלרים החל גם הוא לייצר מרצפות מלט מעוטרות.
האחים שייסדו וניהלו את המפעל היו בניו של אהרן שלוש, ממייסדי השכונה.
בתים רבים שהוקמו במחצית הראשונה של המאה העשרים עוטרו באריחי מלט, הן בקרב האוכלוסייה הערבית והן היהודית.
לאור הביקוש הרב שנוצר לאריחים מעוטרים, נפתחו בישראל מפעלים נוספים רבים לייצור אריחי מלט, ובשנות ה-20 וה-30 של המאה ה-20 פעלו בישראל כ-70 מפעלים שייצרו אריחי בטון מעוטרים, חלקם מפעלים ממש, ביניהם המרצפייה, המומחה וגלוסקא, וחלקם יוזמות ייצור פרטיות שלא תמיד שמרו על סטנדרט הייצור האיכותי והקפדני שהובילו המפעלים הטמפלרים.
אריחי המלט המעוטרים נחשבים לאלמנט עיצוב וינטאג' שתורם לחן ולאווירה של דירה או בית ותיקים.
אספנים וחובבי וינטאג' מפרקים לעיתים רצפות בבית שמיועדים להריסה על מנת לעשות שימוש חוזר במרצפות בבניינים חדשים.
מספר מפעלים עדיין מייצרים אריחי מלט מעוטרים בשיטות ייצור מסורתיות עבור בתים לשימור ולמען חובבי הוינטאג', אך כיום נפוצים מהם בהרבה אריחי קרמיקה וגרניט פורצלן בעלי דוגמאות גאומטריות, שחלקן מחקות עיטורים נפוצים של אריחי המלט הוותיקים.
ארייאנט אנאן מוריץ' (נולד ב-7 בנובמבר 1998) הוא כדורגלן קוסוברי המשחק בעמדת השוער בקבוצת ססואולו בהשאלה מאיפסוויץ' טאון, ובנבחרת קוסובו.
ב-31 ביולי 2018, הצטרף מוריץ' לקבוצת נאק ברדה מליגת העל ההולנדית, בהשאלה לעונה אחת.
הוא ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה ב-18 באוגוסט 2018, במשחק ליגה מול דה חראפסחאפ.
ב-25 בספטמבר 2018, ערך מוריץ' את הופעת הבכורה שלו במנצ'סטר סיטי, במשחק נגד אוקספורד יונייטד.
ב-9 ביולי 2019, הושאל מוריץ' לקבוצת נוטינגהאם פורסט מליגת המשנה האנגלית, בהשאלה לעונה אחת.
הוא ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה ב-3 באוגוסט 2019, במשחק ליגה נגד וסט ברומיץ' אלביון.
ב-18 בספטמבר 2020, הושאל מוריץ' לקבוצת ז'ירונה מליגת המשנה הספרדית, בהשאלה לעונה אחת.
הוא ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה ב-26 בספטמבר 2020, במשחק ליגה נגד ספורטינג חיחון.
ב-1 בפברואר 2021, הושאל מוריץ' לקבוצת ווילם II מליגת העל ההולנדית, עד לסיום העונה.
הוא ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה ב-14 בפברואר 2021, במשחק ליגה נגד פיינורד.
ב-5 באוגוסט 2021, הושאל מוריץ' לקבוצת אדנה דמירספור מהליגה הטורקית, בהשאלה לעונה אחת.
הוא ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה ב-15 באוגוסט 2021, במשחק ליגה נגד פנרבחצ'ה.
ב-22 ביולי 2022, חתם מוריץ' בקבוצת ברנלי מליגת המשנה האנגלית, על חוזה לארבע שנים.
הוא ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה ב-30 ביולי 2022, במשחק ליגה נגד האדרספילד טאון.
ב-17 ביולי 2024, חתם מוריץ' באיפסוויץ' טאון.
ב-13 באוגוסט 2025 הושאל לעונה אחת לססואולו מהסרייה א'.
ב-26 באוגוסט 2018, הודיעה התאחדות הכדורגל של קוסובו כי לאחר מספר חודשי משא ומתן, החליט מוריץ לשחק בנבחרת קוסובו.
ב-9 בנובמבר 2018, הוא זומן לסגל של קוסובו למשחקי ליגת האומות של אופ"א 2018/2019 נגד נבחרות מלטה ואזרבייג'ן.
11 ימים לאחר מכן, ערך מוריץ' את הופעת הבכורה שלו במדי הנבחרת, במשחק ליגת האומות של אופ"א 2018/2019 נגד אזרבייג'ן.
אריך ביהם (24 באוקטובר 1894 – 24 באוקטובר 1984) היה מהנדס וכימאי טכסטיל.
כיהן כראש המועצה המקומית הראשון של כפר אתא בין השנים 1941–1947.
ביהם נולד באוסטרבה, צ'כוסלובקיה למקס ביהם ואדל וולף.
במהלך מלחמת העולם הראשונה שרת בצבא האוסטרו–הונגרי.
הוא למד כימיה באוניברסיטת וינה ושימש כמנהל של מפעל "האחים ביהם" שייצר כובעים.
בשל הכרותו עם אריך מולר, שהקים את מפעל "אתא" עלה לארץ בשנת 1936, התיישב בכפר אתא והחל לעבוד כמנהל המצבעה ומחלקת האשפרה.
בשל ניסיונו הצבאי עסק בנושאי הביטחון של היישוב החל משנת 1937 והיה מפקד אזור כפר אתא וחבר המפקדה הנפתית זבולון של ארגון ההגנה.
במלחמת העצמאות שירת בצבא כקצין בחיל התותחנים.
נפטר ביום הולדתו ה-90 ונקבר בבית העלמין חוף הכרמל
ביוני 1941 הוקמה המועצה המקומית כפר אתא.
ביהם מונה לנשיא המועצה ואריך מולר שימש כסגנו.
אחד הנושאים הראשונים בהם טיפל היה הסדרת אספקת המים ליישוב.
המועצה רכשה בארות מים פרטיות בעזרת תקציב שקיבלה מממשלת המנדט.
בהמשך נפתחה לשכה לעזרה סוציאלית והוקם בית דואר.
בינואר 1945 התקיימו בחירות ראשונות למועצה.
בשנת 1946, לאחר דיונים ארוכים, החליטה המועצה על השם הרשמי של היישוב - כפר אתא.
בשנת 1947 הוחלף בתפקיד בידי בנימין נאמן.
אריזת מעגלים בתוך מעגל היא בעיית אריזה דו־ממדית שמטרתה לארוז את מעגלי היחידה במעגל עם הרדיוס הקטן ביותר האפשרי.
אם קיים יותר מפתרון אופטימלי אחד, כולם מוצגים.
רדיוס המעגל התוחםצפיפותאופטימליותפתרון עבור n מעגלים111.0טריוויאלי220.5טריוויאלי32.155...
0.7339...שוער כאופטימלי על ידי U.Pirl
0.7609...שוער כאופטימלי על ידי U.Pirl
רק 26 אריזות אופטימליות נחשבות כקשיחות (ללא עיגולים שיכולים "לשקשק").
אריטס ברוקס פלמינג היה פוליטיקאי אמריקאי מווירג'יניה המערבית, איש המפלגה הדמוקרטית, שכיהן כמושל וירג'יניה המערבית השמיני בשנים 1890–1893.
אריטס פלמינג נולד בפיירמונט שבווירג'יניה (כיום בתחומי ווירג'יניה המערבית), כבנם של בנג'מין פ.
פלמינג ושל רודה (לבית ברוקס) פלמינג.
הוא היה בן למשפחה בולטת בעלת קשרים בפוליטיקה בכל רחבי האזור.
פלמינג למד משפטים באוניברסיטת וירג'יניה, ובמהלך מלחמת האזרחים האמריקאית החל לעסוק בעריכת דין.
ב-1865 הוא נשא לאישה את קרי מ.
ווטסון, בתו של התעשיין ג'יימס א.
ווטסון ואחותו של קלרנס ו.
קשריה של משפחת פלמינג ומסירותה למפלגה הדמוקרטית הקנו לפלמינג הצלחה פוליטית ועסקית.
ב-1872 הוא נבחר לבית הנבחרים של וירג'יניה המערבית וכיהן בו עד 1875. ב-1878 הוא נבחר כשופט בסבב השיפוטי השני של המדינה, וכיהן על כס השיפוט עד בחירתו כמושל.
בכול אופן, עניינו הבסיסי של פלמינג בפוליטיקה נשאב מהעניין המרכזי שלו בעסקים.
הוא השקיע בחברות רכבות, קרקעות, עצים, נפט ופחם.
לאחר 1886 הוא יצר שותפות עם הסנאטור ג'ונסון נ.
הוא זכה לתמיכה ולגיבוי מקמדן, והשניים הקדישו את מרצם לפיתוח אזור הפחם של מונוגליה העליונה.
ב-1888, בתמיכתו של קמדן, זכה פלמינג במועמדות המפלגה הדמוקרטית למשרת מושל וירג'יניה המערבית, ובבחירות הכלליות, שהיו השנויות ביותר במחלוקת בתולדות המדינה, ניצח את המועמד הרפובליקני נתן גוף.
בספירת הקולות הראשונית הציג גוף הפרש של 106 קולות לטובתו, אך פלמינג קרא תיגר על זכות ההצבעה של תושבים אפרו-אמריקאים רבים במחוזות מרסר ומקדואל.
הן גוף והן פלמינג הושבעו ביום ההשבעה כמושלים, אך המושל היוצא עמנואל ויליס וילסון, סירב לפנות את מקומו.
בית המשפט העליון של וירג'יניה המערבית אישר את הישארותו של וילסון בתפקיד, והמחלוקת יושבה בסופו של דבר בהצבעה מפלגתית בבית המחוקקים ב-15 בינואר 1890, יותר משנה לאחר הבחירות.
כמושל, פעל פלמינג בהחלטיות ליצור סביבה ידידותית למגזר העסקי על ידי הגבלת כוחה של הממשלה והורדת מיסים.
אי-הרצון של המדינה להתערב בכלכלה הפך את וירג'יניה המערבית למקום מקלט ליזמות.
המסחר והתעשייה התרחבו בהתמדה, וכך יצרו משאבי עושר חדשים, ושילבו עוד יותר את המדינה בזרם המרכזי של כלכלת ארצות הברית.
עלו שאלות בנוגע לאישיותו של פלמינג ובנוגע לשאלה אם הוא הפיק רווחים אישיים מכהונתו כמושל.
קיימת עדות מוצקה שפלמינג היה מעורב בעסקים, והוא אכן הרחיב את פעילויותיו הפיננסיות המגוונות כאשר כיהן בתפקיד.
הוא פעל במסגרת תרבות אזורית שניזונה מרוח הקידמה, וכמושל, דמוקרט או רפובליקני, צופה ממנו לעשות שימוש בתפקידו כדי להמריץ את כלכלת המדינה ולמשוך אליה משקיעים.
פלמינג יצר תוכנית כלכלית שהוא ציפה שממנה יפיקו רווחים הן המדינה והן הוא עצמו.
לאחר סיום כהונתו כמושל ב-1893 שב פלמינג לעיסוקו בעריכת דין, וקידם במרץ את עסקיו.
יחד עם גיסו קלרנס ו.
ווטסון, הוא יצר מספר חברות פחם שלאחר מכן מיזג אותם ב-1901 לחברת הפחם פיירמונט.
המאמצים לחסל את התחרות הגיעו לשיאם ב-1903 כאשר חברת פיירמונט התמזגה אל חברת הפחם המאוחדת (Consolidation Coal Company) ממרילנד.
קבוצת פלמינג-ווטסון שלטה בחברת הפחם המאוחדת במשך 25 השנים הבאות.
הם פעלו בתקופה של התרחבות תעשייתית משמעותית, וכך הם הצליחו להשתלט על רוב המכרות בשטחי הפחם של פיירמונט.
הצלחתם עמדה בצל מותם של לפחות 361 גברים ונערים במכרות של מונוגה ב-1907. לאחר אסון מונוגה, הכיר פלמינג בעובדה שהצלחה בעסקים מצריכה את הבעלים להפעיל מקומות עבודה בטוחים.
הוא הפעיל השפעה רחבה בקרב מפעילי מכרות הפחם בווירג'יניה המערבית, והוביל מהלך לייסוד משרד המכרות של ארצות הברית ב-1910. חזונו כלל טרנספורמציה תעשייתית שהוכוונה לטובת מדינתו.
משפחת פלמינג-ווטסון בנתה כמה חברות בפיירמונט, והם שמרו על השליטה בחברת הפחם של פיירמונט ובחברת הפחם המאוחדת עד לשנות ה-20.
אריטס פלמינג נפטר בפיירמונט ב-13 באוקטובר 1923. הוא נטמן בבית הקברות וודלון שבעיר, שם אובליסק גדול מציין את מקום קבורתו.
כמה רחובות בפיירמונט נושאים את שמו.
אריך 'אטה' ביר הוא כדורגלן עבר גרמני ששיחק בעמדת הקשר, וגם מאמן כדורגל בעבר.
ככדורגלן, זוהה ביר בעיקר עם הרטה ברלין.
ביר ערך 24 הופעות והבקיע שבעה שערים במדי , והשתתף עמה ביורו 1976 ומונדיאל 1978.
ביר החל את קריירת הבוגרים שלו בנירנברג, שם שיחק בעונת 1968/1969 בבונדסליגה, וירד ליגה עם הקבוצה.
בקיץ 1969 עבר לרוט-וייס אסן, ששיחקה אז בבונדסליגה.
בעונה הראשונה שלו בקבוצה, 1969/70, סיים ביר עם הקבוצה במקום ה-12. בעונת 1970/71 סיימו ביר והקבוצה במקום האחרון בטבלה, וירדו ליגה.
בעקבות ירידת הליגה עם רוט-וייס אסן, חתם ביר במועדון עמו הוא מזוהה, הרטה ברלין.
ביר הפך עד מהרה לחלק חשוב בקבוצה, ובעונת 1974/75 היה שותף להישג השיא של המועדון בעידן הבונדסליגה, כשהרטה ברלין סיימה במקום השני, דבר שהקנה לה השתתפות בגביע אופ"א בעונת 1975/76. בעונת 1976/77 ביר והרטה ברלין הגיעו עד לגמר הגביע הגרמני, והפסידו בו במפגש כפול לפ.צ.
ביר היה קפטן הקבוצה בתקופה זו, ושיחק את מלוא הדקות במפגש הכפול.
בעונת 1977/78 ביר והרטה ברלין רשמו הישג נאה כשסיימו במקום השלישי בבונדסליגה, והבטיחו מקום בגביע אופ"א בעונת 1978/79. ביר והרטה ברלין רשמו הצלחה גדולה בגביע אופ"א בעונה זו, כשהגיעו עד לחצי הגמר, שם הודחו על ידי הכוכב האדום בלגרד בעקבות חוק שערי החוץ.
הכוכב האדום ניצחו בביתם 1-0 במשחק הראשון, ובמשחק הגומלין ניצחה הרטה ברלין 1–2 כשביר הבקיע את השער הראשון.
באותה עונה, נחלו ביר והרטה ברלין אכזבה נוספת, כשהגיעו לגמר הגביע הגרמני, והפסידו 0–1 בהארכה לפורטונה דיסלדורף.
בתום עונת 1978/79, עזב ביר את הרטה ברלין לאחר 8 עונות ו-83 שערי ליגה, ועבר לאל-איתיחאד מערב הסעודית.
לאחר שנתיים בערב הסעודית, חזר ביר לגרמניה וחתם במינכן 1860 ששיחקה אז בבונדסליגה השנייה, שם שיתף פעולה עם רודי פלר ועם חברו מהרטה ברלין וולפגנג זידקה.
ביר רשם עונה אישית מוצלחת וסייע למינכן 1860 לסיים במקום הרביעי, אך הקבוצה הורדה ליגה בעקבות עבירות תקציב.
בתום עונה זו, פרש ביר ממשחק פעיל.
לאחר הפרישה, מונה ביר כמאמן מינכן 1860 ואימן את הקבוצה לתקופה קצרה.
ביר ערך 24 הופעות והבקיע 7 שערים במדי נבחרת גרמניה המערבית בין השנים 1975 ו-1978. בשנת 1976 זומן ביר לסגל גרמניה המערבית ליורו 1976. ביר פתח בהרכב בשני המשחקים של הנבחרת, והוחלף בגמר בו הפסידה גרמניה המערבית בבעיטות הכרעה לצ'כוסלובקיה.
בשנת 1978 זומן ביר לסגל מערב גרמניה למונדיאל 1978, בו הודחה גרמניה בשלב הבתים השני.
אריך בלוך (9 בינואר 1925 – 25 בנובמבר 2016) היה מהנדס חשמל ומנהל יהודי-אמריקאי יליד גרמניה.
הוא היה מעורב בפיתוח מחשב העל הטרנזיסטורי הראשון של חברת IBM, IBM 7030 Stretch, וסדרת המחשבים המרכזיים System/360. כיהן כמנהל הקרן הלאומית למדע בשנים 1984–1990.
אריך בלוך נולד ב-1925 בזולצבורג שבגרמניה, בן יחיד ליוסף בלוך, איש עסקים, ולינה רוטשילד, עקרת בית, שנרצחו מאוחר יותר בשואה.
הוא שרד את המלחמה במחנה פליטים בשווייץ ובשנת 1948 היגר לארצות הברית.
הוא למד הנדסת חשמל ב-מכון הטכנולוגי של ציריך וקיבל תואר ראשון בהנדסת חשמל מאוניברסיטת באפלו.
במהלך לימודיו עבד כמתדלק בתחנת דלק וכמנקה של ציוד מעבדה.
עם סיום לימודיו הצטרף בשנת 1952 לחברת IBM.
הוא היה מנהל ההנדסה של מערכת מחשב העל Stretch של IBM ומנהל מספר אתרי מחקר במהלך הקריירה שלו.
נמנה עם מובילי הפיתוח של סדרת המחשבים המרכזיים המצליחה System/360. תפקידו האחרון בחברה היה סגן נשיא לפיתוח כוח אדם טכני.
ביוני 1984 מינה נשיא ארצות הברית רונלד רייגן את בלוך למחליפו של אדוארד אלן קנאפ בתפקיד מנהל הקרן הלאומית למדע.
הוא מונה בזכות הישגיו בחברת IBM, והיה מנהל הקרן הראשון שאינו בעל תואר דוקטור והראשון שבא מהתעשייה ולא מהאקדמיה.
בשנת 1984 נבחר לחבר זר באקדמיה המלכותית השוודית למדעי ההנדסה .
בשנת 1985 זכה באחת המדליות הלאומיות הראשונות לטכנולוגיה וחדשנות יחד עם בוב או.
אוונס ופרד ברוקס על עבודתם על System/360.
לאחר שפרש מתפקידו כמנהל הקרן הלאומית למדע הצטרף בלוך ל כעמית כבוד הראשון שלה.
העניקה לו בשנת 1993 את פרס חלוץ המחשבים על תרומתו מחשוב במהירות גבוהה.
בשנת 2002, מועצת המדע הלאומית כיבדה את בלוך ב.
הוא מונה לעמית במוזיאון היסטוריית המחשב בשנת 2004 "על ניהול הנדסי של מחשב העל IBM Stretch, ושל טכנולוגיית Solid Logic המשמשת ב-System/360, שחוללה מהפכה בתעשיית המחשבים."
נישא בשנת 1948 לרנה שטרן, שנפטרה ב-2004, ולהם בת אחת.
בלוך נפטר בגיל 91 מסיבוכים של מחלת אלצהיימר ב-25 בנובמבר 2016 בוושינגטון הבירה.
אֶריך מריה רֶמַרְק הוא שם העט של אריך פאול רֶמַרְק (Erich Paul Remark), סופר גרמני.
רמרק נולד באוסנבריק, כבנם של פטר פרנץ רמרק, שהיה כורך עני, בן למשפחה ממוצא צרפתי שעברה תהליך של גרמניזציה ואנה מריה לבית שטאלקנכט (Stallknecht).
המשפחה שינתה את מקום מגוריה בעיר לעיתים קרובות.
ב-1900 נולדה אחותו ארנה (Erna) ושנה לאחר מכן מת אחיו, תאודור, שהיה מבוגר ממנו בשנתיים.
כעבור שנה נוספת, ב-1903, נולדה אחותו, אלפרידה (Elfriede).
בשנים 1912-1904 למד בבית הספר העממי ולאחר מכן למד שלוש שנים בסמינר קתולי למורים.
רמרק הצטיין בלימודיו ולפי עדות חבריו ללימודים היה תמיד התלמיד המצטיין.
ב-1915 המשיך לימודיו בסמינר קתולי למורים באוסנבריק והצטרף לחוג צעירים (Traumbudenkreis) שנפגשו בעליית הגג שבה התגורר חברו, פריץ הרסטמאייר.
בחוג הכיר רמרק ציירים, סופרים, מוזיקאים ובוהמיינים בתחילת דרכם ואלה סיפקו לו השראה.
בגיל 16 התחיל את כתיבת הנובלה "דוכן החלומות" (Die Traumbude), שאת כתיבתה השלים לאחר מלחמת העולם הראשונה.
גיוסו לצבא הגרמני קטע את לימודיו.
בגיל 18, ב-21 בנובמבר 1916 גויס לגדוד המילואים של רגימנט חיל הרגלים מס' 78, ועבר טירונות באוסנבריק ובצלה.
ב-12 ביוני 1917 נשלח לחזית המערב, במחלקה השנייה של מגויסי השדה של משמר המילואים השני ב-Hem-Lenglet.
מ-26 ביוני שהה בין Thorhut ובין Houthulst, וב-31 ביולי נפצע מרסיסי פגז ברגל השמאלית, בזרוע הימנית ובצוואר.
בגלל פציעותיו פונה לבית חולים שדה ומשם נשלח להחלמה בבית החולים הצבאי "וינצנץ הקדוש" בדויסבורג, שם נשאר עד תום המלחמה ועבד בחדר הכתיבה.
בתקופה זו גיבש אידאולוגיה פציפיסטית ואנטי-מלחמתית.
בספטמבר 1917 מתה אימו, ואביו נישא בשנית.
באפריל 1918 התפרסמה יצירתו "אני ואתה" (פרסום שני).
בסוף אוקטובר 1918 שוחרר מבית החולים והוצב מחדש בחיל הרגלים, וב-15 בנובמבר הוענק לו צלב הברזל, דרגה ראשונה, שאושר על ידי מועצת העובדים והחיילים של אוסנבריק.
בתחילת ינואר 1919 המשיך בלימודיו בסמינר למורים וכן השתחרר מהצבא, תוך ויתור על העיטורים והמדליות שהוענקו לו.
לאחר המלחמה - מורה ועורך
באוגוסט 1919 סיים לימודיו בהצלחה ועבד כמורה בבית ספר עממי בלוהנה (Lohne) הסמוכה ללינגן עד סוף מרץ 1920.
לאחר מכן לימד בעוד שני בתי ספר ובנובמבר ביקש לצאת לחופשה.
לאחר התנסויות אלה עזב את ההוראה ועסק בעבודות מזדמנות: מנהל חשבונות, מוכר מצבות, נתן שיעורי נגינה בפסנתר ואף שימש כנגן עוגב.
במקביל, ב-1920 יצא לאור בדרזדן רומן הביכורים שלו "דוכן החלומות.
רומן אומנותי." אותו הקדיש לחברו פריץ הרסטמאייר, שנפטר בתחילת 1918. הרומן לא זכה להצלחה.
במרץ 1921 החל לעבוד כעורך ומבקר תיאטרון בעיתון ה"אוסנבריקר טאגסבלאט" (Osnabrücker Tageblatt).
בשנת 1922 החל בעבודתו כעורך בעיתון החברה Echo Continental של יצרנית הגומי קונטיננטל AG מהנובר.
לכתב עת זה כתב סדרת קומיקס "נערי קונטי" (Die Contibuben), אותה חתם בראשי התיבות „E.M.R.", וכן טקסטים פרסומיים.
בתקופת עבודתו בהנובר פרסם כ-100 טקסטים שונים של פרוזה בעיתונים שונים.
מסוף שנת 1922 אימץ לעצמו את השם האמצעי "מריה" לזכר אימו המנוחה ומשנת 1924 החל לחתום בגרסה הצרפתית של שם משפחתו „Remarque", בה השתמש סבו במאה ה-19. בשנת 1925 החל לשמש כעורך עבור עיתון ספורט בברלין.
באוקטובר אותה שנה נישא רמרק לרקדנית יוטה אילזה זמבונה (Jutta Ilse Zambona).
ב-1926 שילם חמש מאות רייכסמארק לאציל המרושש הוגו פון בוכוולד, כדי שיאמץ אותו לבן.
בכך זכה לתואר האצולה פרייהר (אציל זוטר, מקביל לברון).
בשנת 1927 החל בכתיבת הרומאנים "תחנה באופק" ו"במערב אין כל חדש" (Im Westen nichts Neues).
בשנת 1927 נולדה לבני הזוג רמרק הבת פאולה ובשנת 1930 נולדה הבת מרלנה.
בנובמבר 1928 החל רמרק לפרסם את הרומן "במערב אין כל חדש" כסיפור בהמשכים בעיתון הברלינאי הוותיק "פוסישה צייטונג" (Vossische Zeitung).
בינואר 1929 הופיע הספר, שכלל את חוויותיו מן החזית ועדויות של חיילים שפגש בבתי החולים אותם עבר.
הרומן מתאר את אכזריותה חסרת האבחנה של המלחמה מנקודת מבטו של חייל בן 19. הספר יצא בהוצאת אולשטיין בברלין, למרות שהלקטורים של ההוצאה טענו שאין לו סיכוי כי אין ביקוש לספרי מלחמה, הודות להתעקשותו של פרנץ אולשטיין, שלקח על עצמו את הסיכון של כישלון הספר.
הספר זכה להצלחה רבה מחוץ לגרמניה ואף הוסרט בשנת 1930 בהוליווד בבימויו של לואיס מיילסטון (הקרנת הבכורה נערכה בסוף אפריל).
הספר נמכר במעל חצי מיליון עותקים.
בגרמניה עורר הסרט תרעומת בקרב החוגים הלאומניים ויוזף גבלס ארגן קבוצת בריונים שניסתה למנוע את הקרנת הבכורה של הסרט בברלין בסוף שנת 1930. פעולות דומות נערכו כנגד הסרט גם בערים אחרות בגרמניה.
בשנה לאחר מכן עבר הסרט צנזורה פעמיים ולבסוף הותר להקרנה פומבית.
כבר בדצמבר 1930 החל רמרק בכתיבת רומאן ההמשך "בחזרה", שחלקו גם הופיע ב"פוסישה צייטונג".
לאחר ספר זה פרסם רמרק מספר יצירות העוסקות בנושאים דומים.
בשפה פשוטה ומלאת רגש עצור תיארו יצירות אלה את המלחמה ואת השנים שבאו לאחריה.
התעמולה הנאצית הכוזבת ניסתה להכפיש את שמו של רמרק וטענה כי שמו במקור היה קראמר (שמו שנקרא לאחור) או מרכוס.
טענה זו עדיין מופיעה בכמה ביוגרפיות.
בנוסף העלילו הנאצים עליו שהיה ממוצא יהודי וכי לא לחם במלחמת העולם הראשונה.
בינואר 1930 התגרשו בני הזוג רמרק, נישאו מחדש כדי להקנות לגרושתו תושבות בשווייץ, (התגרשו סופית ב-1957 טרם נישואי הבעל לפולט גודארד).
בשנת 1931 הוצע רמרק כמועמד לפרס נובל לשלום על "במערב אין כל חדש".
באוגוסט אותה שנה רכש רמרק וילה בשווייץ, סמוך ללוקרנו, על שפת אגם מאג'ורה.
בעקבות התעמולה הנאצית נגדו עבר רמרק באביב 1932 להתגורר בווילה שלו בשווייץ והגיש בקשה לאזרחות שווייצרית.
רשמית הוא עזב את גרמניה ב-31 בינואר 1933, יום לאחר מינויו של היטלר לרייכסקאנצלר.
ב-1933 אסרו הנאצים על הפצת ספריו וספריו נכללו בשריפה הגדולה בברלין במאי אותה שנה.
הסרט "במערב אין כל חדש" נאסר אף הוא להקרנה.
בעת מגוריו בשווייץ נפגש עם גולים גרמנים אחרים, בהם תומאס מאן, קרל צוקמאייר, ארנסט טולר, אלזה לסקר-שילר ולודוויג רן.
הוא אף אירח בביתו לעיתים פליטים גרמנים חסרי מעמד.
בשנת 1935 פנה מזכירו של הרמן גרינג לרמרק וביקשו לשוב לגרמניה.
בשנת 1937 פרסם בלונדון את הרומן "שלושה חברים" באנגלית.
בשנה שלאחר מכן הופיע הספר באמסטרדם במהדורה גרמנית.
בספטמבר 1937 הכיר את מרלן דיטריך בוונציה ובין השניים התפתח קשר רומנטי.
בינואר 1938 נישא בשנית לרעייתו לשעבר יוטה (כדי להקנות לה תושבות בשווייץ) ובמהלך אותה שנה נשללה ממנו אזרחותו הגרמנית.
בסוף אותה שנה החל בכתיבת הרומן "שער הניצחון".
בספטמבר 1939 היגר רמרק לארצות הברית.
הוא התיישב בהוליווד, נפגש בתקופה זו עם מהגרים גרמנים אחרים כמו ליון פויכטוונגר, ברטולט ברכט וארטיום דמיטרייב (Artjom Dmitriev).
בארצות הברית נהנה רמרק מהכרה ומפרסום ניכר.
ייתכן שהגורם להכרה הרבה לה זכה היא העובדה שחלק מיצירותיו הופיעו באנגלית.
בשנת 1941 הוציא לאור בלונדון את הרומן "Flotsam" שהופיע בסטוקהולם בגרמנית תחת השם "Liebe Deinen Nächsten" ("ואהבת את זולתך" - תורגם לעברית בשם קצף על פני המים).
אחותו הצעירה והאהובה של רמרק, אלפרידה, התגוררה בדרזדן והתפרנסה כתופרת.
בעקבות הלשנה היא נעצרה בשנת 1943 והועמדה לדין בבית הדין העממי בטענה שהביעה דעות בגנות המשטר הנאצי.
נשיא בית הדין, השופט רולנד פרייזלר, הרשיע אותה ב"עידוד לסרבנות לשירות צבאי" (עבירה שדינה מוות) והיא הוצאה להורג בעריפת-ראש.
רמרק שמע על מר גורלה רק לאחר תום המלחמה והקדיש את ספרו "קצף על פני המים" לזכרה.
בשנת 1946 יצא לאור בארצות הברית ספרו "שער הניצחון", שזכה להצלחה בין לאומית רבה.
על פי הספר הופק הסרט שער הניצחון בשנת 1948.
ב-1947 הוענקה לו אזרחות אמריקאית.
בעת ישיבתו בארצות הברית קשר רמרק יחסים רומנטיים עם כמה נשים, בהן הרוזנת הרוסייה נטליה פבלובנה פיילי (Natalia Pavlovna Paley), השחקנית הנודעת גרטה גרבו, והשחקנית המקסיקנית לופה ולז (Lupe Vélez).
רמרק נישא בשנית בפברואר 1958 לשחקנית ההוליוודית פולט גודארד (גרושתו של צ'ארלי צ'פלין), אותה הכיר לראשונה בחודש יוני 1940.
ב-1948 חזר לשווייץ, ושם בילה את שארית חייו.
בשנת 1956 כתב את המחזה הדרמטי "התחנה האחרונה" (Die Letzte Station), שהועלה בהצלחה בגרמניה ובברודוויי.
בשנת 1967 זכה לעיטור הוקרה (Großes Verdienstkreuz) מטעם נשיא גרמניה, ובשנה לאחר מכן הוכתר כיקיר העיר אסקונה.
אריך מריה רמרק נפטר בלוקרנו מסיבוך שנגרם כתוצאה מטרשת עורקים ממנה סבל.
בשנים שלפני פטירתו עבר כמה התקפי לב.
הוא נקבר בבית הקברות של העיירה רונקו (Ronco sopra Ascona), הסמוכה ללוקרנו.
1929, Im Westen nichts Neues במערב אין כל חדש, תרגם מגרמנית: יעקב הורוביץ, הוצאת שטיבל, תרפ"ט
תרגום נוסף מגרמנית: צבי ארד, הוצאת זמורה-ביתן, 1982
תרגום נוסף מגרמנית: גדי גולדברג, הוצאת מחברות לספרות, 2014
1931, Der Weg zurück "בחזרה", תרגם מכתב יד י.
1931, Der Feind "האויב" - סיפורים קצרים
1937 Drei Kameraden שלושה חברים, תרגם: אריה ענבי, הוצאת א.
כרמי בשיתוף עם נאור: תרגם מגרמנית: צבי ארד, הוצאת זמורה-ביתן, 1992
1939 Liebe deinen Nächsten קצף על פני המים, תרגם יהודה אשכול, הוצאת כרמי את נאור, תשי"ג 1952 - רומן המתאר את חיי הפליטים הגרמנים, יהודים ולא יהודים, בתקופה שבין מלחמות העולם, כשאף מדינה לא הסכימה לתת להם לחיות בה.
1945 Arc de Triomphe "שער הניצחון", תרגם יעקב אורלנד, הוצאת נ.
טברסקי, תש"ז: תרגם מגרמנית: יעקב גוטשלק, הוצאת זמורה-ביתן, 1986
1952, Der Funke Leben "ניצוץ החיים": תרגם דוד סיון, הוצאת קרני ספרים, 1953
תרגמה: שרה ריפין, תל אביב, מ.
1956, Der schwarze Obelisk "האובליסק השחור" - רומן אוטוביוגרפי על התקופה שלאחר מלחמת העולם הראשונה בעיר גרמנית קטנה, כשברקע השפעות האינפלציה הדוהרת והתחזקות המפלגה הנאצית.
האובליסק השחור הוא מצבה שבעלי החברה לממכר מצבות, שבה עבד רמרק, לא מצליחים למכור אותה.
1961, Der Himmel kennt keine Günstlinge "אין יחסנים בפני האלהים", תרגם ברוך קרוא, הוצאת עמיהוד
1962, Die Nacht von Lissabon "לילה בליסבון", תרגמה גילה אוריאל, הוצאת מ.
Jones "שובו של אנוך ג'ונס"
1994, Ein militanter Pazifist "פציפיסט מיליטנטי" - אסופה של מסות וראיונות
בשנת 1986 הוקמה באוסנבריק "העמותה להפצת מורשתו של אריך מריה רמרק".
כיום חברים בה כ-220 פעילים בכל העולם.
העמותה מארגנת הרצאות ודיונים ומפרסמת שנתון הכולל מאמרים אקטואליים בחקר יצירתו
פרס אריך מריה רמרק לשלום מטעם עיריית אוסנבריק, משנת 1991
אלמנתו של רמרק, פולט גודארד, מימנה את הקמת מכון רמרק, קתדרה במרכז האוניברסיטאי של אוניברסיטת ניו יורק ללימודי אירופה והמזה"ת.
ההיסטוריון טוני ג'אט עמד בראשו, 1995
שלטי זיכרון בשני בתים בהם התגורר רמרק בברלין, ורחובות וכיכר על שמו בעיירות בהן עבד בהוראה.
מאז נובמבר 2010 נעשו מאמצים לרכוש ולשמר כמוזיאון את ביתם של הזוג רמרק גודארד, הידוע כ-"וילה הר-תבור" בשווייץ, וב-2017 אכן הוצא למכירה, וב-2021 נרכש בידי בני זוג גרמנים כאתר לקידום השלום, ע"ש אריך מריה רמרק.
"התחנה האחרונה", סרט טלוויזיה, 1957
"התחנה האחרונה" (Из пепла), סרט רוסי 1958
"התחנה האחרונה", סרט טלוויזיה, 1959
"לילה בליסבון", סרט טלוויזיה, 1971
"אין יחסנים בפני האלהים", 1977
"במערב אין כל חדש", סרט טלוויזיה, 1979
"במערב אין כל חדש", סרט טלוויזיה, 2022
אריך פרידריך וילהלם לוּדנדוֹרף , היה גנרל גרמני, ממנהיגי האימפריה הגרמנית במלחמת העולם הראשונה.
לודנדורף היה בתחילה מתומכיו המוקדמים של אדולף היטלר, אך בהמשך הפך לאויבו המושבע.
אריך לודנדורף נולד ב-9 באפריל 1865 בעיירה קרוזווניה שליד פוזנן (אז בפרוסיה, מאז 1945 בפולין).
אמו, קלרה פון טמפלהוף, הייתה ממשפחה של יונקרים - מעמד בעלי האחוזות הלוחמים שהיווה את האצולה של המדינה הפרוסית.
לודנדורף גדל בחווה החקלאית של משפחתו, ובגיל צעיר חינכה אותו דודתו מצד אמו.
מגיל צעיר הפגין יכולת בתחום המתמטיקה ומוסר עבודה יוצא דופן.
התקבל לאקדמיה לקצינים בפלון לאחר שעבר את מבחני הכניסה בהצטיינות, וקודם לכיתה עם נערים הגדולים ממנו בשנתיים.
לאחר מכן עבר לאקדמיה צבאית בברלין.
לאחר שקיבל דרגת קצונה בגיל 18, מילא שורת תפקידי פיקוד במטה הכללי של צבא גרמניה בתקופה שלפני מלחמת העולם הראשונה.
בשנת 1885 הוצב כלויטננט ברגימנט הרגלים ה-57, והמשיך בשירות בקיל ובפרנקפורט.
בשנת 1893 נבחר לאקדמיה למלחמה, שמפקדה הגנרל מקל המליץ למנות אותו למטה הכללי.
הוא אכן הועבר למטה הכללי בשנת 1894 והתקדם שם במהירות במעלה הדרגות.
בשנת 1905 הוא צורף למפקדת המחלקה השנייה במטה הכללי שם שירת תחת אלפרד פון שליפן.
פון שליפן היה יוזמהּ של תוכנית שליפן, תוכנית האסטרגיה של גרמניה לניצחון כנגד צרפת ורוסיה, אם תפרוץ מלחמה.
לודנדורף היה מעורב בגיבוש הפרטים הטכניים הקשורים בתוכנית.
בין היתר הוא נסע לבלגיה על מנת ללמוד את חוזקם של הביצורים הסובבים את העיר לייז'.
לודנדורף היה מעורב בלחצים פוליטיים שנועדו להגדיל את תקציב הצבא, על מנת לאפשר לו להיערך כראוי למלחמה עתידית.
בעקבות מהלכים אלו בינואר 1913 הודח לודנדורף מהמטה הכללי ביחידה צבאית בדיסלדורף.
עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה מונה לודנדורף לסגן מפקד הארמייה השנייה בצבא גרמניה, עליה פיקד הגנרל קרל פון בילוב.
המינוי נבע מההיכרות המעמיקה של לודנדורף עם תוכנית שליפן.
על פי התוכנית היה על הצבא הגרמני לאגף את קו הביצורים הצרפתי על ידי פלישה לבלגיה, מהלך שצריך היה להכריע את צרפת עוד לפני שצבאות רוסיה יספיקו להגיע לחזית.
לודנדורף מיהר לצוואר הבקבוק של התוכנית, ללייז' שם הוא הצטיין בכיבוש העיר והמבצרים הסובבים אותה.
בעקבות פעילותו זכה לקבלת העיטור הגבוה של פרוסיה 'פור לה מריט'.
כאשר החמיר המצב בחזית המזרחית עם פלישתה של רוסיה לפרוסיה המזרחית, נקרא, יחד עם פאול פון הינדנבורג לעצור את הפלישה.
הינדנבורג מונה לראש הארמייה השמינית, ולודנדורף לראש המטה שלו.
ביחד הצליחו לעצור את הפלישה ולהשמיד שני גייסות רוסיים, בקרב טננברג, שהיה אחד הניצחונות הגדולים ביותר במלחמת העולם הראשונה.
לאחר מכן היה בין האחראים לניצחון הגדול הנוסף בחזית זו - הקרב על האגמים המזוריים.
באוגוסט 1916 התפטר הגנרל-פלדמרשל אריך פון פאלקנהיין, רמטכ"ל הצבא הגרמני.
הינדנבורג מונה למלא את מקומו, והביא עמו את לודנדורף כראש המטה שלו.
משלב זה ואילך היה לודנדורף למנהלו הראשי של מאמץ המלחמה הגרמני.
רבים ראו בו את הכוח המניע מאחורי הינדנבורג, אשר לטענתם היה אך "חזית" לביצוע רעיונותיו של לודנדרוף.
לודנדורף היה ממקדמיה הראשיים של לוחמת הצוללות הבלתי מוגבלת, אשר בסופו של דבר הביאה לכניסתה של ארצות הברית למלחמה לצידן של מדינות ההסכמה.
הצוות הינדנבורג-לודנדורף היה בשנים אלו שליטהּ-בפועל של גרמניה, אשר הפכה לדיקטטורה צבאית-תעשייתית, כאשר הקייזר וילהלם השני, והקנצלר תאובלד פון בתמן-הולווג נדחקים הצידה.
התערבותו של לודנדורף בפוליטיקה הגיעה לכך שהיה מעורב בפיטוריהם של שרי ממשלה, עד לרמת הקנצלר עצמו כשלוש פעמים ברציפות, והייתה לו זכות וטו על מינויים ממשלתיים רמי דרג.
בחודש מרץ 1918 היה לודנדורף בין האחראים לתנאי חוזה השלום הנפרד (חוזה ברסט-ליטובסק) שחתמה גרמניה עם רוסיה הבולשביקית, בהנהגת ולדימיר איליץ' לנין.
במהלך המלחמה נפגש עם הרב יוסף שלמה כהנמן, לדון בבקשתו לתת הקלות ליהודים באזורים הכבושים שסבלו חרפת רעב.
סיום המלחמה בחזית המזרח אפשר לגרמניה להתמקד בחזית המערב, ולודנדורף הגה מתקפה גדולה ומורכבת מבחינה לוגיסטית.
משזו כשלה, העריך לודנדורף בספטמבר 1918 כי מצבה הצבאי של גרמניה הוא של תבוסה ודאית, והביא להפסקת האש שהביאה לסיום המלחמה, ולאירועים שבאו בעקבותיה: התפטרות הקייזר וילהלם השני, ייסוד רפובליקת ויימאר וחתימה על חוזה ורסאי.
לודנדורף נמלט לשוודיה עוד בספטמבר 1918, ושהה מספר חודשים בגלות מרצון, עד ששב בשנת 1920.
בעודו בגלות כתב לודנדורף ספרים ומאמרים רבים אשר יצרו את המיתוס כי גרמניה הייתה יכולה לנצח במלחמה, אך פעילותם של בוגדים מבפנים, ובמיוחד היהודים אשר "דקרו את גרמניה בגבה" הביאה לתבוסתה של גרמניה במלחמה.
ב-1923 העמיד עצמו לרשות אדולף היטלר בפוטש במרתף הבירה, שבו ניסו היטלר ותומכיו להשתלט על מדינת בוואריה ולהפיל את הממשלה הגרמנית החוקית.
התייצבותו לצדו של היטלר סייעה במתן לגיטימציה להיטלר, שהיה עד אז נואם אלמוני בעל עבר מפוקפק, ועתה עמד צד לצד עם גיבור המלחמה הידוע ביותר של גרמניה.
עם כישלון הפוטש נשפט על ידי בית דין מיוחד, וזוכה.
זמן מה לאחר מכן עוד המשיך בפעילותו הפוליטית.
לאחר הפוטש ופירוק המפלגה הנאצית, נבחר לרייכסטאג כנציג תנועת החרות הנאציונל-סוציאליסטית בשנת 1924 והחזיק בכהונה זו עד שנת 1928. הוא העמיד עצמו לבחירות לנשיאות ב-1925, בחירות שבהן ניצח ידידו הוותיק הינדנבורג, שהיה מועמד הימין המתון, כאשר לודנדורף ייצג את הימין הקיצוני ואף זכה לתמיכת היטלר.
לאחר כישלונו בבחירות נעכרו היחסים בינו ובין היטלר, דבר שהביא לבסוף לירידתו מן הזירה הפוליטית הלאומית.
ב-1 בפברואר 1933 יומיים לאחר מינוי של היטלר לקאנצלר, לודנדורף שלח מכתב לנשיא הינדנבורג בו הזהיר אותו מפני היטלר וכתב: .
לפני עליית הנאצים לשלטון תכננה רפובליקת ויימאר לשלוח את לודנדורף, ביחד עם מספר אנשי צבא ידועים אחרים (ביניהם אוגוסט פון מקנזן) על מנת לערוך רפורמה בצבאה של סין, אך רעיון זה הוכשל בהיותו נוגד את הוראות הסכם ורסאי, ועקב הבעיה התדמיתית במשלוח מצביאים אל מחוץ לגבולות גרמניה כשכירי חרב.
על אף שהתפכח מידידותו עם היטלר, ובסוף ימיו התבטא כי הוא חוזה אסון לגרמניה בהנהגתו, נותר לודנדורף גרמני לאומן קנאי, ומאבות אגדת "הסכין בגב" לפיה אשמים היהודים בכניעת גרמניה במלחמת העולם הראשונה.
לאחר שנת 1928 פרש למעשה מפעילות פוליטית.
בהשפעת אשתו השנייה מתילדה (לבית ספיס) לה נישא בשנת 1926 פיתח אידאולוגיה קנאית לפיה האחראים לאסונו של העולם הם היהודים, הקתולים - ובפרט הישועים - והבונים החופשיים.
כדי להפיץ תורה זו הקים את "אגודת ידע האל" ("Bund für Gotteserkenntnis"), שהייתה אגודה קטנה ואזוטרית, אשר שרידיה קיימים עד היום.
בשנת 1935 דחה את הצעתו של היטלר להעלותו לדרגת גנרלפלדמרשל.
היטלר לא נטר לו טינה, ועם מותו, בשנת 1937 ערך לו הלוויה ממלכתית, בה נכח באופן אישי.
דמותו של לודנדורף מופיעה כאחד מהנבלים הראשיים בסרט וונדר וומן בגילומו של דני יוסטון.
אריך מנדלסון היה אדריכל יהודי-גרמני בעל שם עולמי, אשר הושפע בעבודתו בעיקר מן האסכולות האקספרסיוניסטית והפונקציונליסטית באדריכלות.
חותמו של מנדלסון באדריכלות הארץ ישראלית בא לידי ביטוי בשורת מבנים עירוניים בעלי ערך שתכנן בתקופת היישוב העברי.
אריך מנדלסון נולד בשנת 1887 בעיר אלנשטיין בפרוסיה המזרחית שבגרמניה (כיום אולשטין בפולין).
עם עליית היטלר לשלטון בגרמניה - מנדלסון היגר לאנגליה וכן גם עלה לארץ ישראל, ובהן התגורר ופעל במקביל.
מנדלסון, שהיה ארכיטקט בעל שם עולמי, לא הסתגל לתנאי החיים בארץ ישראל תחת המנדט הבריטי, ולכן ירד בשנת 1941 לארצות הברית, שבה נפטר בסן פרנסיסקו שבקליפורניה, בשנת 1953.
מנדלסון תכנן בגרמניה מפעלי תעשייה, את מגדל איינשטיין בפוטסדאם ואת "כלבו שוקן", רשת בתי המסחר של זלמן שוקן.
בארץ ישראל פתח מנדלסון משרד אדריכלים שפעל במחצית השנייה של שנות ה-30. בין עובדי משרדו היה האדריכל גד אשר שלימים הפך לאדריכל הראשי של מחלקת העבודות הציבוריות.
מנדלסון תכנן את ביתו של חיים ויצמן ברחובות, אשר כונה "הארמון".
עם היבחרו של ויצמן לנשיאות מדינת ישראל, הפך הבית למעונו הרשמי של הנשיא.
בשנת 1966, עם פטירתה של ורה ויצמן, הפך הבית למוזיאון, ובשנת 1999 שופץ המקום ושוקם על ידי האדריכל הלל שוקן ונפתח מחדש לציבור.
הבית כולל עשרה חדרי מגורים ועוד כ-40 חדרי שירות, ושטחי הגנים המקיפים את הבית משתרעים על פני 44 דונם.
בסמוך ל"בית ויצמן" תכנן מנדלסון מספר מבנים ב"מכון זיו" (שהפך לאחר מכן למכון ויצמן למדע).
בתל אביב תכנן את המבנה הראשון של מכללת מקס פיין, שהוקם בשנת 1931 בגבול מתחם הנפט ושכונת הרכבת (שכונת העגלונים).
זלמן שוקן, לקוחו של מנדלסון מתקופת עבודתו בגרמניה, שעלה לארץ ישראל בשנת 1934, הזמין את מנדלסון לתכנן עבורו את מעונו (בית זלמן שוקן) ואת ספריית שוקן בשכונת רחביה בירושלים.
בנוסף לאלה תכנן מנדלסון את בניין בנק אנגלו-פלשתינה בירושלים (לשעבר בניין בנק לאומי ברחוב יפו מול כיכר ספרא וכיום סניף של לשכת התעסוקה), את בית החולים הדסה הר הצופים בירושלים ואת בית החולים רמב"ם בחיפה.
בניין בית החולים בחיפה היה מיזם ממשלתי ונהוג היה שיתוכנן על ידי ארכיטקט אנגלי, אולם המושל הבריטי ארתור ווקופ התערב אישית וביקש לתת את תכנון הבניין למנדלסון.
מנדלסון היה מבין התומכים במיזם אטלנטרופה.
זכרו של מנדלסון הונצח בבול דאר ישראלי, במסגרת סדרה (מס' 9) שהוקדשה לאדריכלות הישראלית .
ב-9 באפריל 1991, הנפיק השירות הבולאי בול דאר לזכרו של מנדלסון שעליו מופיע ציור של חלק של בית חיים ויצמן ברחובות שמנדלסון תכנן אותו בשנת 1934. על השובל מופיע צילום של הבניין.
אריך דב מוֹזֶס (29 ביוני 1896 - 22 בספטמבר 1944) היה ציוני, סוחר בטקסטיל ויזם התיישבות עצמאי (שאינה קשורה למוסדות המיישבים) באזור השרון.
מוזס נולד בברלין בירת גרמניה (1896).
הוא סיים לימודים בבית ספר למסחר.
עוד בחו"ל הכין תוכנית התיישבות, המבוססת על רעיונות של דוד (דייוויס) טריטש, ומשלבת תעשייה וחקלאות.
לשם כך, אסף מוזס כספים בגרמניה ואף גייס אנשי מקצוע בתחום הטקסטיל בלודז'.
בשנת 1924 עלה לארץ ישראל, ורכש, בשיתוף עם שני יזמים נוספים שטח של 250 דונם, עליו הוקמה המושבה רמתיים (כיום - חלק מהוד השרון), שם בנה את ביתו.
את הונו השקיע ביצירת משק מעורב, בהתאם לתוכניתו.
בשנת 1928 פנה מוזס למכריו בגרמניה וניסה לשכנע אותם לעלות לארץ ולהתיישב בה על פי תוכניתו של דייוויס טריטש.
בשנת 1933 הצליח להקים את רמות השבים, יישוב של עולים בעלי אמצעים ממרכז אירופה, שאינם קשורים במוסדות המיישבים, הצמוד להוד השרון דהיום.
חמש שנים מאוחר יזם את הקמת המושבה רמת הדר ליד רמתיים, עבור העולים הגרמנים (גם היא מהווה כיום חלק מהוד השרון).
פטירתו בגיל 48 קטעה את תוכניותיו הנוספות.
מוזס נפטר ב-1944 הוא נקבר בבית העלמין האזורי המשותף ברמות השבים.
הוא היה נשוי לאלזה, לזוג נולדו בישראל שני בנים: דוד ובנימין.
בנימין הלך בדרך אביו ופעל ליישוב הארץ, ולמד גננות בבית הספר החקלאי במקווה ישראל.
לימים נשא בנימין לאישה את מטילדה שרם, ממנה נולדו להם שלושה בנים ובת.
הוא נודע כאדם טוב לב ואנשים רבים שאלו בעצותיו הטובות.
בגיל חמישים לערך הפך בנימין לאדם מאמין, והחל בלימוד וקיום תורה ומצוות.
בנימין מוזס נפטר בשנת 2015 בירושלים, ישראל.
אריך ליינסדורף (גרמנית: Erich Leinsdorf; 4 בפברואר 1912 – 11 בספטמבר 1993) היה מנצח יהודי-אוסטרי.
ליינסדורף נולד בווינה למשפחה יהודית.
למד מוזיקה ומשנת 1934 עד 1937 עבד כעוזר לברונו ולטר ולארטורו טוסקניני בפסטיבל זלצבורג.
ניצח במטרופוליטן אופרה בניו יורק משנת 1938, ונודע בעיקר בפרשנותו לוגנר.
ליינסדורף כיהן תקופה קצרה של שלוש שנים כמנהל מוזיקלי של תזמורת קליבלנד.
גילו הצעיר יחסית והעובדה שהתאזרח זמן לא רב קודם לכן באמריקה הביאו לגיוסו לצבא ארצות הברית במלחמת העולם השנייה.
הוא הצליח אמנם להשתחרר מתפקידו כמנצח תזמורת צועדת לפני תום המלחמה, אך הנזק לשמו בקליבלנד היה תמידי והחוזה שלו לא חודש.
הוא היה מנצח הפילהרמונית של רוצ'סטר משנת 1947 עד 1955 ומנהל מוזיקלי של התזמורת הסימפונית של בוסטון משנת 1962 עד 1969. לאחר מכן הופיע כמנצח אורח במספר תזמורות.
כמנצח התזמורת הפילהרמונית הישראלית בשנת 1967, נמלט מישראל בפתאומיות באמצע סדרת קונצרטים למנויים, בתקופת המתיחות שלפני מלחמת ששת הימים.
הוא עזב בחיפזון כזה, ששכח אפילו את הטוקסידו שלו.
ב-22 בנובמבר 1963, בשעת קונצרט של תזמורת בוסטון, קטע את התוכנית בחדשות מעציבות והודיע, "גבירותי ורבותי, הודיעו עכשיו בשידור ברדיו...
אנו מקווים שאין לכך אישור, אבל עלינו להטיל ספק בכך...
שנשיא ארצות הברית היה קורבן להתנקשות." הוא דיבר על רצח הנשיא ג'ון פיצג'רלד קנדי בדאלאס, טקסס.
ספר זיכרונות שלו בשם: Cadenza: a Musical Career פורסם בשנת 1976.
אריך הונקר היה מדינאי מזרח גרמני, ששימש כמנהיג גרמניה המזרחית בשנים 1971–1989.
אריך הונקר נולד בחבל הסאר, בן לכורה פחם שהיה פעיל שמאל מיליטנטי.
הוא הצטרף לליגת הקומוניסטים הצעירים של גרמניה בשנת 1926 ולמפלגה הקומוניסטית של גרמניה בשנת 1929. עד שנת 1930 עבד כמניח רעפים אבל אף פעם לא סיים את התמחותו.
הוא נשלח על ידי המפלגה הקומוניסטית ללימודים בבית הספר הבין-לאומי לנין שבמוסקבה.
הונקר חזר לגרמניה בשנת 1931. אחרי עליית הנאצים לשלטון בשנת 1933 הוא הפך לפעיל במחתרת הקומוניסטית עד מעצרו בשנת 1935. בשנת 1937 נגזר עליו מאסר של עשר שנים והוא נשאר בכלא עד סופה של מלחמת העולם השנייה.
אחרי המלחמה חזר הונקר להיות פעיל במפלגה הקומוניסטית.
כאשר זו התאחדה עם המפלגה הסוציאל-דמוקרטית של גרמניה בשטח הכיבוש הסובייטי הוא היה מראשוני החברים של המפלגה החדשה, מפלגת האיחוד הסוציאליסטי של גרמניה.
לאחר הקמת הרפובליקה הדמוקרטית הגרמנית נבחר הונקר לכהן בפולקסקאמר, הפרלמנט המזרח גרמני, מטעם מפלגת האיחוד הסוציאליסטי.
הוא מונה למזכיר בוועד המרכזי של המפלגה בשנת 1950 ובשנת 1959 הפך לחבר מלא בו.
הונקר היה אחראי לבניית חומת ברלין בשנת 1961.
על רקע התנגדותו של ולטר אולבריכט למדיניות הדטאנט בשנת 1971, הונקר, בתמיכה סובייטית, הוביל הפיכה נגדו וירש אותו כמנהיג הרפובליקה הדמוקרטית הגרמנית.
תחת מנהיגותו של הונקר אימצה גרמניה המזרחית מדיניות של "סוציאליזם צרכני" שהובילה לשיפור באיכות החיים, שכבר הייתה מן הגבוהות בגוש המזרחי.
למרות כל השיפורים הללו, ההתנגדות הפנימית להונקר המשיכה להיות פעילה, ומספר עריקים נהרגו בעת ניסיון לחצות את חומת ברלין.
בתחום יחסי החוץ הוביל הונקר את מזרח גרמניה מחוץ לבידוד הדיפלומטי שבו היא הייתה שרויה: בתקופת כהונתו היא הפכה לחברה באו"ם ויחסיה עם גרמניה המערבית התחממו.
הונקר היה גם המנהיג המזרח גרמני הראשון שביקר במערב גרמניה.
הוא התנגד ליישום הרפורמות של מיכאיל גורבצ'וב בגוש המזרחי ובחר לדבוק במדיניות קומוניסטית שמרנית, אולם עם התחלת התפוררות הקומוניזם במזרח אירופה הוא הוכרח על ידי הפגנות המוניות במזרח גרמניה להתפטר מהנהגת המדינה והמפלגה.
בן חסותו אגון קרנץ ירש אותו כמנהיג המדינה והמפלגה, ואחר כך הושם הונקר במעצר בית.
הונקר, שהואשם בבגידה ובפשעים אחרים שבוצעו בתקופת המלחמה הקרה, נמלט לאחר איחוד גרמניה וקיבל מקלט בברית המועצות.
אחרי פירוקה הוא הוסגר על ידי רוסיה לגרמניה.
משפטו נפתח בתחילת שנת 1993, אולם כתוצאה ממחלתו המשפט בוטל והוא יצא לגלות בצ'ילה, שם מת מסרטן הכבד בשנת 1994.
אריך פריץ אמיל מילקה היה מדינאי מזרח גרמני וראש המשטרה החשאית (השטאזי) של גרמניה המזרחית משנת 1957 ועד איחוד גרמניה ב-1989.
אריך מילקה נולד למשפחה ממעמד הפועלים (אביו היה נגר) ברובע ודינג שבברלין.
הוריו נמנו עם החברים הראשונים במפלגה הקומוניסטית הגרמנית.
הוא עצמו קיבל הכשרה במסחר ובלוגיסטיקה.
מילקה הצטרף למפלגה הקומוניסטית הגרמנית בשנות העשרים ובשנים 1928–1931 עבד ככתב בעיתון קומוניסטי.
עוד בשנות העשרה שלו כבר שירת במחלקה הצבאית למחצה של המפלגה.
הוא השתתף בקרבות רחוב נגד הנאצים וב-9 באוגוסט 1931, התנקש, ביחד עם אריך צימר ובהוראת בכירים במפלגה הקומוניסטית, בחייהם של שני קציני משטרה בברלין, פאול אנלאוף (Paul Anlauf) ופרנץ לנק (Franz Lenck).
שוטר נוסף נפצע בהתנקשות אך שרד.
אנלאוף היווה מטרה להתנקשות כיוון שהשתייך למפלגה הסוציאל-דמוקרטית, ופעל אישית לפיזור הפגנות בלתי-חוקיות של המפלגה הקומוניסטית, שהמטה שלה נמצא בשטח אחריותו.
כדי לברוח ממעצר, נמלט מילקה לברית המועצות והצטרף לקומוניסטים גרמנים גולים אחרים במוסקבה.
מילקה הורשע, שלא בפניו, במעשי הרצח בשנת 1934. שלושה קומוניסטים אחרים נעצרו בקשר למעשי הרצח, הועמדו לדין בפני בית משפט נאצי, הורשעו ונידונו למוות, ביניהם מקס מארטן.
במוסקבה השתלם בבית הספר על שם לנין בתחום התעמולה הפוליטית, ואף הוכשר כסוכן חשאי.
מילקה היה אחד הבודדים מבין הקומוניסטים הגרמנים הגולים שלא נרצח בהוראת סטלין בתקופת הטיהורים הגדולים בשנים 1936–1939. בשנים אלו גם נשלח כנספח של שירות הריגול הסובייטי להשתתף במלחמת האזרחים בספרד לצידם של הרפובליקנים.
אחרי נפילת הכוחות הרפובליקנים בספרד נעצר מילקה בצרפת ונכלא.
קורותיו בשנים הבאות לוטות בערפל: ידוע כי ביולי 1945 שב מילקה לברלין, אך מעשיו בפרק הזמן שבו התנהלה מלחמת העולם השנייה שנויים במחלוקת.
מילקה טען, שנים לאחר המלחמה, כי שיתף פעולה עם המפלגה הקומוניסטית הצרפתית במחתרת.
לעומת זאת יש המייחסים לו את הטענה כי שימש סוכן סובייטי ביחידת עילית של האס.
אס., לטענה זו לא נמצא אישור.
יהיה אשר יהיה, שלל העיטורים בהם זכה במהלך המלחמה ואחריה מעידים כי שליטי ברית-המועצות רחשו הערכה לפעולותיו.
בשנת 1945 שב מילקה לגרמניה, כנראה בחסות השלטונות הסובייטיים.
הוא חידש את חברותו במפלגה הקומוניסטית הגרמנית והחל משרת כקצין משטרה.
בהמשך היה לחבר במפלגת האיחוד הסוציאליסטי של גרמניה, חברות שנמשכה משנת 1950 ועד לשנת 1989. כבר בסוף 1946 שימש מילקה כראש מחלק הביטחון בוועד המרכזי של המפלגה.
מיולי 1946 ועד אוקטובר 1949 שימש סגן נשיא לענייני פנים.
מאוקטובר 1949 ועד פברואר 1950 היה ראש המנהל להגנת הכלכלה העממית, הארגון שקדם לשטאזי.
בשנים 1950–1953 שימש מזכיר כללי של השטאזי ולאחר מכן היה סגן ראש השטאזי.
במקביל, החל מ-1950 שימש כסגן השר לביטחון המדינה.
בשנת 1957, לאחר התפטרותו של ארנסט וולוובר מונה לראש השטאזי, תפקיד בו החזיק 32 שנים.
מילקה כיהן כראש השטאזי משנת 1957 ועד לנפילת חומת ברלין ב-1989. שירות הביטחון שבראשו עמד מנה בשיאו 91 אלף עובדים במשרה מלאה, וכן 173,000 מלשינים מתנדבים (שנקראו "עובדים בלתי-רשמיים, inoffizielle Mitarbeiter ובקיצור IM).
אנשי שירות הביטחון והמלשינים, שמנו במקובץ כאחוז וחצי מכלל אוכלוסיית מזרח גרמניה, קיימו מדינת משטרה בה התקיים פיקוח הדוק על 16 מיליון תושבי מזרח גרמניה.
מספר משתפי הפעולה עם כוחות המשטר היה כה גדול, עד שכשנפתחו תיקי השטאזי לעיון הציבור התגלה כי בכל בית מגורים היה לפחות דייר אחד ששימש מלשין לטובת השטאזי.
קציני השטאזי שתחת פיקודו של מילקה עצרו מאות אלפים מתושבי מזרח גרמניה, והיו אחראים למספר גדול של מעשי חטיפה, הטרדה, רצח וכליאה בתנאים קשים.
אחרי נפילת המשטר הקומוניסטי במזרח גרמניה התפטר מילקה מתפקידו וכעבור שנה (אוקטובר 1990) נעצר באשמת רצח קציני המשטרה שביצע בשנת 1931. התביעה נעזרה במסמכים שהתגלו בכספת בביתו של מילקה, ובהם חומר החקירה המקורית ובמסמכים נוספים.
מילקה נדון באוקטובר 1993 לשש שנות מאסר וזכה לשחרור מוקדם כעבור פחות משנתיים.
ההליכים נגדו הופסקו בשנת 1998 בגלל בריאותו הרופפת.
מילקה מת בשנת 2000. בהלווייתו נכחו מעטים ואפרו נקבר בבית הקברות המרכזי פרידריכספלדה בברלין.
מילקה היה צייד נלהב והחזיק בבעלותו שטח ציד בו עסק בפעילות זו לצד בכירים מהמפלגה הקומוניסטית בארצו ובברית המועצות.
מילקה גילה גם חיבה לכדורגל, ובשנים 1979–1988 סייע לקבוצת דינמו ברלין, שהוא היה פטרונה, לזכות עשר פעמים ברציפות בתואר האליפות של ליגת העל המזרח-גרמנית.
מילקה נקט לצורך כך במגוון פעולות שחרגו הרבה מתחום הספורטיבי.
בסוף שנות הארבעים התחתן אריך מילקה עם עובדת מתפרה בשם גרטרוד מילר.
לזוג היו שני ילדים - בן בשם אריק ובת בשם אינגריד.
אינגריד מילקה שירתה כקצינה בשטאזי.
אריך מילקה מופיע כדמות שולית בסדרת המתח הגרמנית קליאו, אשר עלילתה מתרחשת בימי התפוררות הגוש המזרחי.
אריך אלפרד הרטמן היה טייס קרב בלופטוואפה במלחמת העולם השנייה, ואלוף ההפלות המצליח ביותר בהיסטוריה עם 352 הפלות – רובן בחזית המזרחית מול ברית המועצות.
במהלך המלחמה ביצע 1,404 גיחות מבצעיות, לחם ב-825 קרבות אוויר, ביצע 14 נחיתות חירום, נשבה פעם אחת והצליח להימלט.
באוגוסט 1944 עוטר בצלב האבירים של צלב הברזל עם עלי אלון, חרבות ויהלומים – מהעיטורים הגבוהים ביותר בגרמניה הנאצית, שהוענק ל-27 לוחמים בלבד.
בשנים 1945–1955 היה במאסר בברית המועצות.
בשנים 1956–1970 שירת בחיל האוויר של גרמניה המערבית ופרש בדרגת אוברסט (אלוף-משנה), בעקבות התנגדותו לרכישת מטוסי F-104 סטארפייטר מארצות הברית.
לאחר פרישתו היה מדריך טיסה וטייס אווירובטיקה.
הרטמן נולד בווירטמברג שבגרמניה, לאב רופא (אלפרד אריך הרטמן) ולאם שהייתה מחלוצות הטיסה בדאונים (אליזבת וילהלמינה מאכטהולף).
המשפחה עברה לסין בעקבות השפל הגדול והשתקעה בעיר צ'אנגשה בירת מחוז חונאן, אך אולצה לחזור לגרמניה בשנת 1928, עם פרוץ מלחמת האזרחים הסינית.
בצעירותו הרטמן למד להטיס דאונים בהדרכת אימו, שהחזיקה בבעלותה גם מטוס קל.
בשנת 1936 אימו הייתה ממייסדי בית ספר לטיסה בתמיכת הממשלה, והרטמן הנער עבד שם כמדריך.
בשנת 1939 קיבל רישיון טיס אזרחי, ב-1 באוקטובר 1940 התגייס לקורס טיס וב-31 בינואר 1942 הוסמך כטייס קרב.
במרץ 1942 קודם לדרגת לויטננט (סגן משנה), ועד 20 באוגוסט הוכשר כטייס מסרשמיט Bf 109, מטוס הקרב העיקרי של החיל.
בעת הכשרתו הרטמן הוכיח יכולת טיסה גבוהה אך משמעת לקויה, ב-31 במרץ 1942 ביצע תרגילי אווירובטיקה בניגוד לנהלים ונידון לשלושה חודשי ריתוק ולקנס של שני שלישים ממשכורתו.
אחיו הצעיר, אלפרד הרטמן, שירת בחיל האוויר כתותחן מטוס שטוקה בחזית צפון אפריקה, נפל בשבי הבריטי ושוחרר לאחר ארבע שנים.
באוקטובר 1942 הוצב בכנף 52 שבסיסה היה במייקופ, רוסיה.
הכנף הפעילה מטוסי מסרשמיט Bf 109 בחזית המזרחית, והתמחתה בהשגת עליונות אווירית.
הוא שירת בטייסת 7 להק III בפיקוד הוברטוס פון בונין וזכה להדרכה מטייסי קרב מנוסים – בהם אדמונד רוסמן, אלפרד גריסלבסקי, הנס דאמרס, ולטר קרופינסקי ויוזף צוורנמן.
ב-14 באוקטובר 1942 טס לגיחה מבצעית ראשונה, יזם קרב אוויר בניגוד לנהלים ולבסוף ביצע נחיתת אונס לאחר שהדלק במטוסו אזל.
בעקבות התנהגותו במשימה הוא נשפט בידי מפקד הטייסת וקורקע לשלושה ימים.
ב-5 בנובמבר 1942 הפיל לראשונה מטוס סובייטי מדגם איליושין Il-2, ועד סוף השנה הפיל מטוס נוסף.
ב-25 במאי 1943 הפיל מטוס אחד והתנגש במטוס אחר, ב-7 ביולי 1943 הפיל שבעה מטוסים במהלך קרב קורסק.
עד תחילת אוגוסט 1943 הגיע ל-50 הפלות, בסופו הגיע ל-98 הפלות ובאפריל 1943 מונה למפקד טייסת 9 של הכנף.
במהלך קרב אוויר ב-19 באוגוסט 1943 הרטמן הפיל שני מטוסים, ונאלץ לבצע נחיתת אונס בשטח סובייטי לאחר שמטוסו נפגע.
הוא נשבה בידי כוח סובייטי, התחזה לפצוע והצליח לברוח ולחזור לשטח הגרמני בחסות החשיכה.
באוקטובר 1943 הפיל 33 מטוסים, הגיע ל-148 הפלות ועוטר בצלב האבירים של צלב הברזל.
בסוף השנה הגיע ל-159 הפלות.
בחודשיים הראשונים של 1944 הפיל 50 מטוסים.
קצב ההפלות המהיר שלו נבדק בידי הפיקוד העליון של חיל האוויר, בין השאר באמצעות משקיף שטס לצידו ותיעד את ביצועיו.
הפיקוד הסובייטי הציע פרס של 10,000 רובל על ראשו, והטייסים הסובייטים הכירו את כינויו במערכת הקשר – "קרייה אחד".
על מטוסו היה מצויר פרח צבעוני שחור שהוביל לכינויו "השטן השחור", והטייסים הסובייטים נטו לברוח כשזיהו אותו - לכן המטוס הוקצה בעיקר לטייסים צעירים.
במרץ 1944 הוזמן עם טייסים נוספים לברגהוף, מעונו של אדולף היטלר בבוואריה, לקבלת עיטור צלב האבירים של צלב הברזל עם עלי אלון.
ב-21 במאי 1944 השתתף לראשונה בקרב אוויר מול חילות האוויר של צבא ארצות הברית מעל בוקרשט, רומניה והפיל שני מטוסי מוסטנג.
ב-1 ביוני 1944 הפיל ארבעה מטוסי מוסטנג מעל פלוישט.
במהלך החודש ביצע גיחה חמישית מול מטוסים אמריקניים, הפיל שני מטוסי מוסטנג ונאלץ לנטוש לאחר שאזל הדלק במטוסו.
ביולי 1944 קודם לדרגת אובר-לויטננט (סגן), וב-17 באוגוסט הפך לאלוף ההפלות של החיל כשהגיע ל-274 הפלות.
ב-23 באוגוסט הפיל שמונה מטוסים בשלוש גיחות והגיע ל-290 הפלות.
ב-24 באוגוסט הפיל 11 מטוסים בשתי גיחות והגיע ל-301 הפלות.
בעקבות ההישג הוא קורקע בידי מפקד החיל הרמן גרינג שחשש מהפלתו, אך בהתאם לדרישתו חזר לשרת כטייס קרב.
באותו חודש הוזמן למאורת הזאב, אתר המפקדה של היטלר בפרוסיה המזרחית, לקבלת עיטור צלב האבירים של צלב הברזל עם עלי אלון, חרבות ויהלומים – עיטור שהוענק במלחמה ל-27 לוחמים בלבד.
בפגישה ארוכה עם היטלר שוחחו על הזירה האווירית בפרט ועל המלחמה בכלל.
לצד הענקת העיטור קודם לדרגת האופטמן (סרן) וזכה לחופשה בת עשרה ימים, במהלכה נשא לאישה את אורסולה פטש, חברתו מימי בית הספר התיכון ב-10 בספטמבר 1944. הרטמן סירב להצטרף לתוכנית הניסוי שהפעילה את מטוס הקרב הסילוני הראשון בעולם – מסרשמיט Me-262, והעדיף להמשיך לשרת ביחידתו כטייס קרב פעיל.
בשבועיים הראשונים של פברואר 1945 שירת כמפקד להק I בכנף 53. במרץ 1945 הגיע ל-336 הפלות, ביצע קורס הסבה להטסת מטוסי סילון אך בחר להמשיך לשרת ביחידתו ומונה למפקד להק I בכנף 52. ב-17 באפריל הגיע ל-350 הפלות.
לקראת סוף המלחמה סירב לפקודה לטוס לשטח בשליטה בריטית ולהיכנע שם, כדי להימנע מתפיסה בידי הסובייטים.
הוא נימק את סירובו בכך שכמפקד לא יכול היה להפקיר את חייליו בכנף לסובייטים ולהתחמק מגורל זהה לעצמו.
ב-8 במאי, יום הלחימה האחרון באירופה, ביצע הפלה אחרונה מעל ברנו, צ'כיה – במהלך גיחת סיור הפיל מטוס יאק 9 סובייטי.
עם שובו לבסיס השתתף בהשמדת הציוד הצבאי, לרבות 25 מטוסי קרב, תחמושת ודלק, ובאותו יום קודם לדרגת מיור (רב-סרן).
בתפקידו כמפקד להק I בכנף 52, הרטמן נכנע עם יחידתו לנציגים של הדיוויזיה ה-90 של צבא ארצות הברית.
הרטמן הסביר את הצלחתו בהפעלה יעילה של הנשק שדרשה סבלנות רבה, ובנחיתות של חיל האוויר הסובייטי – לרבות באמצעי הלחימה ובשיטות הלחימה המקובעות.
בקרבות האוויר נהג להפתיע את היריב, ולפתוח באש מטווח קצר מאוד – עד 20 מטר.
השיטה הזאת איפשרה יתרונות רבים: הימנעות מחשיפה מוקדמת של מיקומו, פיצוי על המהירות הנמוכה יחסית של התותח, דיוק מרבי בפגיעה, בזבוז תחמושת מינימלי וצמצום יכולת היריב להגיב ולהימלט.
מאידך, השיטה הובילה לפגיעות רבות משברים או מפיצוצים שמקורם במטוס הנפגע, ולכן חייבה ניתוק מגע והערכה מחודשת של המצב לאחר כל קרב.
הרטמן תיאר זאת בקיצור "צפה-החלט-תקוף-שבור" – צפה ביריב, החלט איך לתקוף, תקוף, נתק מגע והערך מחדש את המצב.
הרטמן נמסר עם אנשי יחידתו לסובייטים ב-24 במאי 1945, בהתאם להסכם למסירת שבויי מלחמה שנערך בוועידת יאלטה.
הוא סירב לשתף פעולה עם המודיעין הסובייטי או להצטרף לחיל האוויר של גרמניה המזרחית, והואשם בפשעי מלחמה שקריים – בהם ירי מכוון על 780 אזרחים בבריאנסק, תקיפת מפעל לחם והשמדת 345 מטוסי קרב יקרים.
הרטמן סירב להודות באשמה וניהל את הגנתו המשפטית בעצמו.
הוא הורשע ונידון ל-25 שנות מאסר עם עבודת פרך.
בעקבות סירובו לעבוד במאסר, הוא נשלח פעמים רבות לבידוד והועבר בין כמה מחנות עבודה.
הרטמן שוחרר לגרמניה המערבית במסגרת עסקת חליפין שבוצעה בשנת 1955, בתום עשר שנים וחצי בשבי, לצד כ-16 אלף שבויים גרמנים נוספים.
עם שובו התאחד עם אשתו אורסולה – והתוודע למות בנו הבכור, שלא פגש מעולם (אריך פטר, 1945–1948).
בשנת 1957 נולדה בתו, אורסולה איזבל.
בינואר 1997 ממשלת רוסיה זיכתה את הרטמן מאשמה, והודתה שהרשעתו בפשעי מלחמה לא הייתה חוקית.
בשנת 1956 התגייס לחיל האוויר של מערב גרמניה, ושירת בכנף 71 – היחידה הראשונה בחיל שהפעילה מטוסי סילון בלבד.
בשנים 1959–1962 שירת כמפקד הכנף, שהפעילה מטוסי קרב מדגם CL-13 סייבר (גרסה קנדית של F-86 סייבר) ובהמשך לוקהיד F-104 סטארפייטר.
במסגרת האימונים עם חיל האוויר האמריקני נשלח מספר פעמים לארצות הברית.
בשנת 1960 קודם לדרגת אוברסט-לויטננט (סגן-אלוף), ובשנת 1967 קודם לדרגת אוברסט (אלוף-משנה).
הרטמן התנגד בחריפות ובאופן גלוי לרכישת מטוסי F-104 – הוא טען שהמטוס פגום מיסודו ולא בטיחותי, ובעקבות התנגדותו נאלץ לפרוש בשנת 1970. במהלך השנים עסקת הרכישה גררה ביקורת רבה, בעקבות תאונות אימונים רבות שהובילו למותם של 115 טייסים ול-282 התרסקויות, ובשל קישורה של העסקה לפרשיות השוחד של לוקהיד.
לאחר פרישתו, משנת 1971, עבד כמדריך טיסה בעיר הנגלר שליד בון, והופיע בצוות אווירובטי עם אדולף גאלאנד.
בשנת 1980 חלה בתעוקת לב, ובעקבות מצבו הבריאותי עסק בעיקר בהדרכת טיסה.
אריך וולפגנג קורנגולד היה מלחין יהודי-אוסטרי.
קורנגולד נולד בעיר ברנו באוסטרו-הונגריה (כיום ברנו בצ'כיה) למשפחה יהודית.
אביו יוליוס קורנגולד היה מבקר מוזיקה מפורסם בזמנו.
כשהיה בן ארבע עברה משפחתו לווינה.
בגיל חמש כבר ניגן קטעי פסנתר בארבע ידיים עם אביו.
בגיל שבע חיבר שירים וואלסים, ובגיל תשע חיבר את הקנטטה זהב וביצע אותה בפני גוסטב מאהלר.
מאהלר, שנדהם מכישרונו של קורנגולד, שלח אותו ללמוד אצל המורה והמלחין הידוע אלכסנדר זמלינסקי, אצלו למד בשנים 1909–1911.
בגיל שלוש-עשרה חיבר בלט פנטומימה בשם איש השלג שתוזמר על ידי זמלינסקי והוצג באופרה המלכותית בווינה לפני הקיסר פרנץ יוזף.
בשנים לאחר מכן חיבר פתיחה לתזמורת, סינפונייטה, סונטה לכינור וקטעים רבים לפסנתר ומוזיקה קאמרית.
קורנגולד הפך לשיחת היום בווינה.
קרל גולדמארק כינה את כל תכונותיו של קורנגולד כ"נס".
ריכרד שטראוס כינה אותו "גאון" ופוצ'יני אמר ש"כישרונו של הילד כל כך גדול שהוא יכול לתת לנו חצי ממנו ועוד יישאר לו הרבה בשביל עצמו".
מבצעים כארתור שנאבל, פריץ קרייזלר, קרל פלש, אלפרד קורטו ומנצחים רבים כמו ארתור ניקיש, ברונו ולטר ואחרים כללו יצירות של קורנגולד בקונצרטים שלהם.
בשנת 1920 חיבר את האופרה העיר המתה, שזכתה להצלחה עצומה.
קורנגולד כתב גם אופרטות ובשנת 1929 העלה עיבוד תזמורתי ל"העטלף" של יוהאן שטראוס ביחד עם הבמאי מקס ריינהרדט.
הצלחת שיתוף הפעולה בין השניים שינתה את גורלו של קורנגולד.
בשנת 1934 הוזמן ריינהרדט להוליווד לביים את הסרט חלום ליל קיץ לפי המחזה של ויליאם שייקספיר.
הוא הזמין את קורנגולד לעבד ולנצח על פסקול הסרט.