tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
הוא נשלח לייצג את ברית המועצות מחוץ לגבולות המדינה כשגריר בצ'כוסלובקיה (מ-1924), ליטא (מ-1928) ופולין (מ-1930).
בשנות ה-30 אנטונוב-אובסיינקו חזר לברית המועצות ופעל במערכת המשפטית.
הוא דגל במתן עונשים על בסיס "צורך מהפכני".
בשנים 1924–1933 פרסם ספר זיכרונות על אירועי מלחמת האזרחים ברוסיה ב-4 כרכים.
במהלך מלחמת האזרחים בספרד אנטונוב-אובסיינקו מונה לקונסול הכללי בברצלונה.
במקביל הוא פעל כיועץ צבאי.
בהתאם לעדויות הוא תמך בארגונים אנרכיסטים וטרוצקיסטים בניגוד למדיניות הכללית של ברית המועצות.
בשנת 1937 הוא הוחזר למוסקבה.
באותה תקופה מיכאיל רום היה עסוק בצילומי סרט בנושא אירועי מהפכת אוקטובר.
אנטונוב-אובסיינקו ידע שלבמאי ניתנה הנחיה ברורה לא להזכיר את שמו בסרט, אך הסכים להיפגש איתו ונתן לו פירוט האירועים שהיו באותה התקופה.
ב-12 באוקטובר 1937 נעצר אנטונוב-אובסיינקו על ידי הנ.ק.וו.ד.
אשתו נעצרה מספר ימים מאוחר יותר.
הזוג הוצא להורג באותו יום ב-10 בפברואר 1938.
ב-25 בפברואר 1956 הם טוהרו מכל אשמה.
ולדימיר בכטרב 1857 – 24 בדצמבר 1927, מוסקבה) היה פסיכיאטר, פסיכולוג ופיזיולוג רוסי.
במהלך עבודתו פיתח תאוריות פסיכולוגיות וחקר מחלות ובמיוחד דלקת חוליות מקשחת.
ולדימיר בכטרב נולד בכפר בקרבת ויאטקה למשפחה של פקיד ממשלתי.
הוא למד בגימנזיה בעיר ויאטקה ולאחר סיומה המשיך לאקדמיה לרפואה בסנקט פטרבורג.
במהלך המלחמה עם האימפריה העות'מאנית בכטרב התנדב לצבא והעביר כמה חודשים בחזית הלחימה תוך מתן עזרה רפואית לפצועים.
לאחר סיום הלימודים הוא הקדיש את עצמו לחקר מחלות עצבים.
בשנת 1879 בכטרב התקבל לאיגוד הפסיכיאטרים של סנקט פטרבורג.
בשנת 1884 בכטרב נסע לאירופה במטרה להשתלם אצל וילהלם וונדט וז'אן-מרטן שארקו ופסיכיאטרים נוספים.
בשנת 1881 בכטרב סיים את עבודת הדוקטורט ובשנת 1885 התמנה לפרופסור באוניברסיטת קאזאן.
במקביל הוא ניהל קליניקה פסיכיאטרית בבית חולים המקומי.
בתקופה זו הוא ביצע מחקר על דלקת חוליות מקשחת.
בשנת 1893 ולדימיר בכטרב חזר לסנקט פטרבורג והחל בניהול קתדרה באקדמיה רפואית בה למד.
בכטרב פעל רבות לקידום פסיכיאטריה ברוסיה.
הוא היה עורך של ירחונים מקצועיים ופרסם מספר ספרים על פעילות המוח האנושי.
במקביל לאיוואן פבלוב הוא חקר את התניה קלאסית.
בנובמבר 1900 בכטרב נבחר ליושב ראש האיגוד הרוסי לפסיכולוגיה.
בכטרב היה בין עורכיו של "Traite international de psychologie pathologique" שכלל מספר כרכים ופורסם בפריז על ידי צוות בינלאומי בשנים 1908-1910.
בשנת 1908 בכטרב הקים מכון לחקר פסיכולוגיה ונוירולוגיה.
לאחר מהפכת אוקטובר בכטרב ביקש מהשלטונות להעביר לארמון השיש את המכון שהקים.
במאי 1918 הוא פנה לשלטונות עם הצעה להקים מכון לחקר המוח.
המכון הוקם ובכטרב ניהל אותו עד לשנת 1927. בכטרב היה מבקר את עבודות של זיגמונד פרויד אך פעל שבמכון שהקים יהיו מחקרים בתחום פסיכואנליזה.
בשנת 1927 ולדימיר בכטרב התחתן בפעם השנייה עם קרובת משפחה של גנריך יגודה.
הוא נפטר באופן פתאומי ב-24 בדצמבר 1927. מספר ימים לפני פטירתו בכטרב בדק את מצבו הבריאותי של יוסיף סטלין ולפי מספר גרסאות פטירתו הפתאומית קשורה לממצאים שהוא גילה.
ולדימיר בוקובסקי היה דיסידנט סובייטי, שישב בכלא הסובייטי מספר פעמים עד שבשנת 1976 במסגרת עסקת חליפין הוחלף בקומוניסט צ'יליאני.
ולדימיר בוקובסקי נולד בעיירה בבשקיריה למשפחת סופר ועיתונאי.
בתקופה זו המשפחה פונתה ממוסקבה בעקבות התקרבות הנאצים לעיר.
תוך מספר שנים המשפחה חזרה למוסקבה.
בשנת 1959 בוקובסקי סולק מבית הספר בעקבות עריכת עיתון עצמאי.
הוא המשיך את לימודיו בבית ספר ערב.
בשנת 1960 בוקובסקי ביחד עם יורי גלנסקוב, אדוארד קוזנצוב ואישים נוספים היה בין מארגני מפגשי נוער ליד פסל מאיאקובסקי במוסקבה.
לאחר מעצר הפעילים בביתו של בוקובסקי בוצע שם חיפוש ונמצא מאמר על הצורך ברפורמה בקומסומול.
באותה תקופה היה בוקובסקי סטודנט באוניברסיטת מוסקבה.
הוא לא קיבל אישור לגשת לבחינות ובסוף 1961 סולק מלימודים.
בשנת 1963 בוקובסקי נעצר בפעם הראשונה.
העילה למעצר הייתה ניסיון להפיץ ספר של הקומוניסט יוגוסלבי מילובן דג'ילאס שהיה אסור להפצה בברית המועצות.
בוקובסקי נשלח לקורס טיפול לבית חולים הפסיכיאטרי המיוחד בלנינגרד.
בהיותו בבית החולים הוא הכיר את פיוטר גריגורנקו שגם נשלח לטיפול פסיכיאטרי כפוי.
בדצמבר 1965 בוקובסקי נעצר בפעם השנייה הפעם לאור ארגון הפגנות תמיכה באנדריי סיניאבסקי וביולי דניאל.
הוא נשלח לבית חולים פסיכיאטרי בפעם השנייה ושוחרר כעבור חצי שנה.
בשנת 1967 בוקובסקי נעצר לאחר ארגון הפגנה נגד מעצר של אלכסנדר גינזבורג ויורי גלנסקוב.
הפעם הוא הוכר ככשיר למשפט שהחל ב-30 באוגוסט 1967. במהלך המשפט כפר בוקובסקי באשמה ואף נשא נאום תקיף נגד השלטון.
הוא נשפט ל-3 שנות מאסר בעוון השתתפות בהפרות סדר.
לאחר ריצוי העונש במחנה פרם-36, חזר בוקובסקי למוסקבה ונהפך לאחד הדיסידנטים המובילים.
במהלך שנת 1970 נתן בוקובסקי מספר ראיונות לכתבים מערביים על שימוש בפסיכיאטריה כפויה (אבחון של סכיזופרניה איטית) בברית המועצות.
הוא קיבל אזהרה רשמית מהשלטונות שאם לא יפסיק בפעילותו הוא ייעצר.
למרות זאת, בתחילת 1971 פרסם בוקובסקי מכתב גלוי לפסיכיאטרים מערביים בהקשר לשימוש בטיפול כפוי כלפי מתנגדי השלטון בברית המועצות.
במרץ 1971 בוקובסקי נעצר בפעם הרביעית.
זמן קצר לפני מעצרו פורסם מאמר בעיתון פראבדה בו הוא תואר כמפר סדר שפועל נגד השלטון.
המשפט החל במוסקבה ב-5 בינואר 1972 והנאשם נשפט ל-2 שנים מאסר בכלא ו-5 שנות גלות.
במהלך ריצוי העונש, הוא הכיר פסיכיאטר בשם סמיון גלוזמן ויחד הם כתבו ספר הנקרא "מדריך בפסיכיאטריה למתנגדי השלטון" בו הוסבר איך לנהוג כדי שהשלטונות לא יוכלו להאשים את מתנגדי לשלטון באי-שפיות.
במקביל מתנגדי השלטון ופעילי זכויות האדם במערב המשיכו בפעולות לשחרורו.
בשנת 1976 בוקובסקי הוחלף בקומוניסט צ'יליאני והוגלה לשווייץ.
תוך זמן קצר הוא התקבל אצל ג'ימי קרטר ועבר להתגורר בבריטניה.
בוקובסקי קיבל תואר בביולוגיה מאוניברסיטת קיימברידג', עסק בתחום חקר המוח וכתב מספר ספרים על פעילותו.
הוא תמך באי-השתתפות מדינות באולימפיאדת מוסקבה ופעל בגנות הפלישה הסובייטית לאפגניסטן.
בשנת 1983 ביחד עם אדוארד קוזנצוב וולדימיר מקסימוב הוא השתתף בארגון "אינטרנציונל ההתנגדות".
בשנת 1992 בוקובסקי ביקר במוסקבה לראשונה לאחר גירושו.
בהזמנת השלטונות הוא היה עד-מומחה במשפט של המפלגה הקומוניסטית של ברית המועצות.
במהלך ההכנה למשפט, בוקובסקי קיבל גישה לארכיונים סגורים; חלק מהמסמכים הוא סרק ופרסם בספרו.
בשנת 1997 פג תוקף דרכונו הרוסי ובוקובסקי סירב לחדשו.
לאור כך הוא לא היה יכול יותר להגיע לרוסיה.
בוקובסקי חידש את דרכונו רק בשנת 2007.
בשנת 2002 הגיע לקיימברידג' לפגישה עם בוקובסקי בוריס נמצוב והם דנו בארגון אופוזיציה לנשיא רוסיה ולדימיר פוטין.
בוקובסקי היה בדעה שאם פוטין יישאר בשלטון, אין סיכוי להמשך קיום דמוקרטיה ברוסיה.
בשנת 2007 הוצע לבוקובסקי להיות מועמד לנשיא רוסיה והוא הסכים מייד.
נאספו כל המסמכים הנדרשים ולוועדת הבחירות הוגשה בקשה רשמית.
ועדת הבחירות סירבה לאשר את מועמדותו בטענה שבוקובסקי מתגורר מחוץ לגבולות המדינה.
בשנת 2010 בוקובסקי חתם על פנייה לאזרחי רוסיה "פוטין צריך ללכת".
ב-1977 הועלתה בלונדון ההצגה "מי דואג לילד" שכתב טום סטופארד והלחין אנדרה פרווין.
ההצגה המתרחשת בבית חולים פסיכיאטרי בברית המועצות, מוקדשת לבוקובסקי ולוויקטור פיינברג.
ולדימיר רָסַטֶה (בבולגרית: Владимир Расате) היה קניאז האימפריה הבולגרית הראשונה מ-889 ועד 893.
ולדימיר עלה לשלטון לאחר פרישתו לחיי נזירות של אביו בוריס הראשון.
בוריס ככל הנראה לא ויתר על תוארו קניאז בולגריה, אך העביר את רסן השלטון לבכורו.
קיים אזכור לוולדימיר בכתבים ביזנטיים בהקשר להשתתפותו במסע המלחמה של בוריס הראשון נגד הסרבים.
ב-892 כרת ולדימיר ברית צבאית עם ארנולף מקרינתיה מלך פרנקיה המזרחית כנגד נסיכות מוראביה.
ברית זו פגעה באינטרסים של האימפריה הביזנטית באזור.
במסגרת המהלכים נגד הביזנטים, פעל ולדימיר למיגור סמלי הנצרות האורתודוקסית שהונהגה בבולגריה על ידי אביו.
פעולות אלו כללו רדיפת כמרים והחרבת כנסיות וכן החזרת סמלים פגניים.
מרבית חברי מעמד האצולה הבולגרי - הבויארים, חששו מתגובת הביזנטים, התנגדו למהלכיו של ולדימיר ופנו לבוריס הראשון כדי שיתערב בנעשה.
לפי המתואר בכרוניקות, שב בוריס הראשון לפליסקה והצליח להדיח את בנו מכיסאו.
בוריס עיוור את ולדימיר, כלא אותו בצינוק ושם ככל הנראה סיים את חייו.
סימאון, בנו השלישי של בוריס הוכתר כקניאז בולגריה.
בוצעו מהלכים משמעותיים נוספים כדי למצב את הממלכה הבולגרית כיישות סלאבית, ובכללם העברת בירת הממלכה מפליסקה לפרסלב, הכשרת כמרים בולגרים במקום הסתמכות על כמרים ביזנטיים, והנהגת הסלאבית הכנסייתית העתיקה כשפה הרשמית תחת היוונית הביזנטית.
בנרטיב ההיסטורי הבולגרי, הועצמה משמעותה הדתית של הדחת ולדימיר אף על פי שמהלכיו היו פוליטיים בעיקרם וכוונו נגד האימפריה הביזנטית.
ולדימיר ארטיומוב היה מתעמל סובייטי.
אלוף אולימפי (סיאול 1988), בעל 10 מדליות, מהן 6 זהב באליפויות העולם במחצית השנייה של שנות ה-80.
ולדימיר ארטיומוב נולד בולדימיר והחל להתאמן בגיל 8. הוא התאמן באותו מועדון בו התאמן ניקולאי אנדריאנוב, גם הוא יליד ולדימיר.
ארטיומוב למד במכון למורים בעיר ואחר כך היה מלמד במכון בו למד.
בשנת 1980 ארטיומוב ניצח באליפות ברית המועצות נועד ובשנת 1981 החל להשתתף בתחרויות בוגרים.
החל מתחילת שנות ה-80 הוא נכלל בנבחרת של ברית המועצות שהייתה בין החזקות בעולם.
במסגרת זו הוא זכה במספר מדליות קבוצתיות ואישיות באליפויות העולם.
בשנת 1988 באולימפיאדת סיאול ארטיומוב היה בין הכוכבים הגדולים של הנבחרת וזכה ב-5 מדליות מהם 4 זהב.
בשנת 1989 ארטיומוב בפעם האחרונה השתתף בתחרויות אליפות העולם.
בשנת 1990 הוא עזב את ארצו ועבר עם משפחתו לארצות הברית.
מאז הוא מתגורר בארצות הברית ועוסק באימון ילדים במועדון שהקים.
ולדימיר אלכסנדרוביץ', הנסיך הגדול של רוסיה , היה בנו של אלכסנדר השני, קיסר רוסיה שנרצח בשנת 1881. נינתו היא מריה ולדימירובנה, הנסיכה הגדולה של רוסיה, הטוענת לראשות בית רומנוב כיום.
ולדימיר נולד ב-22 באפריל 1847 בארמון החורף בסנקט פטרבורג, לאלכסנדר, נסיך הכתר של רוסיה ומריה, נסיכת הסן, בתם של לודוויג השני, הדוכס הגדול של הסן ווילהלמינה, נסיכת באדן.
בהיותו בן 8 מת סבו ניקולאי הראשון, קיסר רוסיה, ואביו עלה לשלטון כאלכסנדר השני, קיסר רוסיה.
בשנת 1865 מת אחיו הבכור ניקולאי אלכסנדרוביץ', הצארביץ' של רוסיה, והיו שמועות שאחיו השני אלכסנדר יפנה את מקומו לוולדימיר, ויתחתן עם פשוטת עם בנישואים מורגנטיים, אולם לבסוף בלחץ המשפחה הסכים אלכסנדר להתחתן עם אשה מיוחסת, ולהישאר נסיך הכתר.
היחסים בין אלכסנדר וולדימיר היו לבביים, אך לא היה להם קשר חם.
בשנת 1867 ליוו אלכסנדר וולדימיר את אביהם בביקורו בתערוכה העולמית בפריז, שם נורה אביהם על ידי מתנקש פולני לאומני.
בשנת 1871 שוב ליוו האחים את אביהם בביקור באזור הקווקז, גאורגיה, צ'צ'ניה ודאגסטן, ובשנת 1872 ליווה ולדימיר את אביו לווינה, לפגישה של הקיסרים של רוסיה, גרמניה ואוסטריה.
ב-28 באוגוסט 1874 התחתן ולדימיר עם מריה, דוכסית מקלנבורג-שוורין, בתם של פרידריך פרנץ השני, הדוכס הגדול של מקלנבורג-שוורין ואוגוסטה, נסיכת רויס-קסטריץ.
מריה, שהייתה לותרנית אדוקה, סירבה להמיר את דתה לדת הרוסית הפרובוסלבית, ולכן לקח שלוש שנים עד שהצאר נתן את הסכמתו לנישואים.
מריה שמרה על דתה במהלך רוב נישואיה אולם המירה לבסוף את דתה שנים לאחר מכן, ככל הנראה כדי לתת לבנה קיריל סיכוי רב יותר לרשת את כס הקיסרות.
לאחר המרתה היא קיבלה את השם הרוסי מריה פבלובנה.
המשפחה התגוררה בארמון ולדימיר שבסנט פטרבורג, שם ביססה אשתו מריה את שמה כאחת המארחות הטובות ביותר בעיר.
אשתו מריה לא הסתדרה עם אחיו אלכסנדר השלישי, קיסר רוסיה, ובמיוחד עם גיסתו, אלכסנדרה, נסיכת הסן, ומריה הפכה את ארמון ולדימיר לחלופה לחצר המלוכה.
במהלך המלחמה העות'מאנית-רוסית (1877–1878) לחם ולדימיר נגד צבא האימפריה העות'מאנית, ופיקד על הקורפוס ה-12. אולם על אף הקיירה הצבאית המרשימה שטיפח, עניינו אותו יותר אמנות וספרות.
בשנת 1880 מינה אותו אביו לנשיא האקדמיה הקיסרית לאמנויות יפות.
בשנת 1881 נרצח אביו אלכסנדר השני, קיסר רוסיה, ואחיו עלה לשלטון במקומו כאלכסנדר השלישי, קיסר רוסיה.
ולדימיר שהתעשת במהירות רבה יותר מאשר אחיו, היה זה שהכריז על מות אביהם לציבור.
ולדימיר ירש את ספרייתו האישית של אביו, ואף הוסיף לאוסף את הספרייה הגדולה שלו.
לאחר המהפכה הרוסית ספרים אלה נמכרו באופן אקראי לפי משקל, וכיום הם מהווים חלק מהאוספים של כמה אוניברסיטאות אמריקניות.
למרות שהיחסים בין אלכסנדר השלישי וולדימיר היו די מרוחקים, והייתה תחרות עזה בין נשותיהם, קידם אלכסנדר את הקריירה של ולדימיר, ומינה את ולדימיר למושל הצבאי של סנקט פטרבורג.
ולדימיר כיהן במועצת המדינה ואף עמד בראש ועדת החקירה הממלכתית לרצח אביו.
בנוסף פיקח ולדימיר על בניית הקתדרלה במקום הרצח של אביו, שנבנתה בין השנים 1883–1887. ולדימיר היה פילנתרופ מפורסם, ועקב אהבתו הרבה לציור, אף הפך לפטרון של האמנויות ברחבי האימפריה.
באוקטובר 1888 הצאר אלכסנדר השלישי ובני משפחתו נסעו ברכבת הקיסרית שנסעה מדרום כשלפתע היא סטתה מהמסילה, בתחנת בורקי, 50 ק"מ מחרקוב.
שבעה קרונות התהפכו ורבים מעובדי ומשרתי משפחת הצאר נפצעו אך המשפחה הקיסרית ניצלה בנס והקרון בו ישבה נותר שלם למעט הגג שנתלש.
ולדימיר ששהה באותו זמן בפריז יחד עם משפחתו לא נחפז לחזור לרוסיה, מה שהרגיז את אלכסנדר השלישי, שטען שאילו היה נהרג בתאונה היה ולדימיר חוזר במהירות על מנת לרשת את הכס.
בשנת 1894 מת אחיו אלכסנדר השלישי, קיסר רוסיה, ואחיינו ניקולאי השני, קיסר רוסיה עלה במקומו לשלטון.
בינואר 1905 פרץ גל שביתות בסנקט פטרבורג, וב-9 בינואר מפגינים בלתי חמושים החלו לצעוד לעבר ארמון החורף של הצאר, אולם חיילי המשמר פתחו עליהם באש, במה שנודע כיום ראשון העקוב מדם (1905).
כתוצאה מכך פרצה מהפכת 1905, שבמהלכה אף נרצח אחיו של ולדימיר - סרגיי אלכסנדרוביץ', הנסיך הגדול של רוסיה, והביאה לשינויים בממשל.
באוקטובר באותה שנה התחתן בנו הבכור של ולדימיר - קיריל ולדימירוביץ', הנסיך הגדול של רוסיה עם ויקטוריה מליטה, נסיכת אדינבורו וסקסה-קובורג-גותה, נכדתה של ויקטוריה, מלכת הממלכה המאוחדת, ללא הסכמתו של ניקולאי השני, קיסר רוסיה, ומשום כך גורש מרוסיה.
במחאה על כך התפטר ולדימיר מכל תפקידיו, וב-17 בפברואר 1909 מת בפתאומיות כתוצאה משטף דם במוח.
לאחר מותו החזיר ניקולאי השני את בנו של ולדימיר - קיריל למעמדו, ונכדתו של קיריל - מריה ולדימירובנה, הנסיכה הגדולה של רוסיה, היא הטוענת לראשות בית רומנוב כיום.
בשנת 1874 התחתן ולדימיר עם מריה, דוכסית מקלנבורג-שוורין, בתם של פרידריך פרנץ השני, הדוכס הגדול של מקלנבורג-שוורין ואוגוסטה, נסיכת רויס-קסטריץ.
אלכסנדר ולדימירוביץ', הנסיך הגדול של רוסיה (1875–1877) - מת בצעירותו.
קיריל ולדימירוביץ', הנסיך הגדול של רוסיה (1876–1938) - לאחר המהפכה הרוסית ורציחתם של רבים מבני משפחת המלוכה שימש כראש שושלת רומנוב והכריז על עצמו כצאר.
נישא לבת דודתו ויקטוריה מליטה, נסיכת סקסה-קובורג-גותה, נכדתה של המלכה ויקטוריה.
בוריס ולדימירוביץ', הנסיך הגדול של רוסיה (1877–1943) - קצין בכיר בצבא הרוסי הקיסרי.
אנדריי ולדימירוביץ', הנסיך הגדול של רוסיה (1879–1956) - נישא למאהבתו מתילדה קז'שינסקה, רקדנית בלט שהייתה גם מאהבתו של הצאר ניקולאי השני.
ילנה ולדימירובנה, הנסיכה הגדולה של רוסיה (1882–1957) - נישאה לניקולאס, נסיך יוון ודנמרק, בנו של גאורגיוס הראשון, מלך היוונים.
ולדימיר אקופיאן (בארמנית: Վլադիմիր Հակոբյան; נולד ב-7 בדצמבר 1971, באקו ברית המועצות) הוא שחמטאי ארמני-אמריקאי בדרגת רב-אמן.
התחרה באליפות העולם בשחמט והפסיד בגמר בדו-קרב על התואר בשנת 1999.
נכון לספטמבר 2025, מדורג במקום ה-17 בארצות הברית לפי מד כושר.
בגיל 8 הוא ניצח בתחרות הראשונה שלו.
בגיל 14 הוא ניצח באליפות העולם לנערים עד גיל 16. בשנת 1989 הוא ניצח באליפות העולם לנוער.
בשנת 1991 הוא השתתף באליפות ארצות הברית הפתוחה וחלק את המקום ה-1–2 עם מייקל רודה.
בשנת 1991 הוענקה לו דרגת רב-אמן ובשנת 1992 הוא הגיע למד כושר 2600.
בשנת 1999 הוא העפיל לגמר אליפות העולם והפסיד בדו-קרב על התואר לאלכסנדר חליפמן.
אליפות העולם בשחמט 1999 מטעם פיד"ה
אליפות העולם בשחמט 2004 מטעם פיד"ה
בין השנים 1992 ל-2011 השתתף ולדימיר אקופיאן ב-11 אולימפיאדות שחמט:
ולדימיר איביץ' (בסרבית-קירילית: Владимир Ивић; נולד ב-7 במאי 1977 בזרניאנין שביוגוסלביה) הוא כדורגלן עבר סרבי, אשר שיחק בעמדת הקשר ההתקפי וכיום מאמן אל-עין מליגת העל של איחוד האמירויות הערביות.
איביץ' התחיל לשחק כדורגל מקצועי בפרולטר זרניאנין, וערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה הבוגרת בגיל 17 בעונת 1994/1995. בינואר 1998 עבר לפרטיזן בלגרד, שם שיחק שש שנים וזכה בשלוש אליפויות ושני גביעים.
את הופעת הבכורה שלו בליגת האלופות ערך בעונת 2003/2004, ולאחר עזיבתו של סאשה איליץ' הוא מונה לקפטן הקבוצה.
ב-133 משחקים הבקיע 64 שערים.
לאחר מכן עבר לגרמניה וחתם בבורוסיה מנשנגלדבך אך לא הצליח להשתלב במועדון, ובשנת 2005 עבר ליוון ושם שיחק בא.א.ק.
אתונה, אריס סלוניקי ופאוק סלוניקי עד לפרישתו ב-2012.
איביץ' ערך שמונה הופעות במדי נבחרת סרביה ומונטנגרו בין השנים 2001–2004. את הופעת הבכורה שלו ערך במונדיאל 2002, כשהחליף את דיאן סטנקוביץ' במשחק מול .
ביוני 2013 החל איביץ' לאמן את קבוצת הנוער של פאוק סלוניקי, וכבר בשנה הראשונה הוביל את הקבוצה לתואר.
במרץ 2016 מונה איביץ' למאמן הקבוצה הבוגרת של המועדון, ובשנת 2017 זכה עמה בגביע היווני.
ב-31 במאי 2018 מונה למאמן מכבי תל אביב.
בקיץ של אותה העונה, לא הצליח איביץ' להביא את מכבי תל אביב לשלב הבתים של הליגה האירופית, לאחר הפסד לקבוצת סרפסבורג 08.
ב-26 בספטמבר 2018 זכתה מכבי בגביע הטוטו.
לאחר מכן, מכבי תל אביב זכתה באליפות אשר הצליחה לשבור שיאים רבים.
בסיום העונה נבחר על ידי ארגון השחקנים והמאמנים כ"מאמן העונה".
עונה לאחר מכן זכה איביץ' בפעם השנייה ברציפות באליפות, כשאחריה הודיע על כוונתו לעזוב את מועדון הכדורגל מכבי תל אביב.
ב-15 באוגוסט 2020 חתם בווטפורד.
ב-19 בדצמבר 2020 פוטר מתפקידו.
ב-12 ביוני 2022 מונה לקדנציה שנייה למאמן מכבי תל אביב.
ב-3 בינואר 2023, בתום משחק רבע גמר גביע המדינה בה ניצחה הקבוצה 5-0 את בני סכנין, פורסמה הודעה בה הקבוצה מודיעה על כך שחוזהו של איביץ' הותר.
ב-4 בינואר 2023, חתם איביץ' בקרסנודאר מליגת העל הרוסית.
הוא הצליח להוליך את הקבוצה לגמר הגביע הרוסי בכדורגל והוכתר פעמיים למאמן החודש במהלך עונת 2023/2024. למרות שהוביל את הקבוצה למקום השני לאחר 20 מחזורים, נקודה אחת פחות מזניט סנקט פטרבורג המוליכה, פוטר.
ב-4 בפברואר 2025 מונה איביץ' למאמן אל-עין מליגת העל של איחוד האמירויות הערביות.
מאמן החודש בצ'מפיונשיפ: נובמבר 2020
מאמן החודש בליגת העל הרוסית בכדורגל: יולי–אוגוסט 2023, ספטמבר 2023
ולדימיר ויקטורוביץ' אקסיונוב היה קוסמונאוט סובייטי שטס לחלל בשתי משימות כחבר משלחת לתחנת החלל סאליוט 6.
ולדימיר אקסיונוב נולד בכפר במחוז ריאזאן למשפחת איכר.
בשנת 1953 הוא סיים בית הספר להנדסאים והחל ללמוד טייס.
בשנת 1956 הוא שוחרר מהצבא האדום בעקבות הצמצומים.
בשנת 1963 הוא סיים לימודי הנדסה וקיבל תואר מהנדס מכונות.
ולדימיר אקסיונוב נקלט לעבודה במחלקת תכנון מס' 1. הוא עסק בתפקידים שונים בתכנון חלליות מדגמים שונים.
בשנת 1973 הוא נכלל ביחידת הקוסמונאוטים והחל בהכנות לטיסת חלל.
בשנת 1976 ולדימיר אקסיונוב טס לחלל בחללית סויוז 22 לצד ואלרי ביקובסקי שהיה מפקד צוות.
מהלך טיסה בוצעו צילומי כדור הארץ.
בשנת 1980 ולדימיר אקסיונוב ביצע את הטיסה השנייה שלו על סיפון חללית סויוז T-2. המטרה הייתה לבחון חללית מדגם חדש ולבצע עגינה בתחנת חלל סאליוט 6. מערכת אוטומטית כשלה והיה צורך לבצע עגינה ידנית שהסתיימה בהצלחה.
בשנת 1988 הוא עזב את יחידת הקוסמונאוטים והמשיך לכהן בתפקידים שונים בתעשיית החלל הרוסית ובמערכת הבנקאית.
ולדימיר אברמוביץ' אטוש היה שחקן קולנוע ותיאטרון סובייטי ורוסי, ממוצא יהודי.
בשנת 1984 הוענק לו תואר האמן העממי של ברית המועצות.
בעל כל ארבע דרגות עיטור ההצטיינות למען המולדת.
אביו אברהם אטוש היה יליד הלוסק.
בתקופת נא"פ הוא היה איש עסקים ובהמשך עבד בניין.
אמו של השחקן ראיסה (מבית שמולאין) הייתה עקרת בית ולאחר מעצר בעלה החלה לעבוד.
לאטוש הייתה אחות לידיה, מורה למוזיקה.
אטוש היה נשוי מספר פעמים.
נינל מישקובה (ילידת 1926, נפטרה ב-2003) - שחקנית, בתו היחידה של גנרל קונסטנטין מישקוב.
נינה קריינובה (ילידת 1927, נפטרה בשנת 2000) - מורה לאנגלית.
ילנה גורבונובה (ילידת 1965) - מורה לאנגלית.
מנישואיו לנינה קריינובה נולדה לו בת, השחקנית ראיסה אטוש (ילידת 1955).
ולדיווסטוק רבתי הוא כינויו של אגלומרט ולדיווסטוק ולפרויקט של ממשלת פרימוריה למיזוג העיר ולדיווסטוק עם עיירות הלוויין הסמוכות שלה לעירייה עירונית אחת: מיזוג מחוזות העיר ולדיווסטוק וארטיומובסקי ובהמשך - מיזוג עם אוסוריסק ונחודקה.
אוכלוסיית השטח, בהתאם להרכב השטחים הכלולים בה, מוערכת בין 0.8 ל-1 מיליון תושבים.
לערים ולדיווסטוק-נחודקה, שאינה עומדת בכל קריטריוני האגלומרט, מונה כ-1.2 מיליון תושבים.
ולדיווסטוק עם ערי הלוויין, שמקורן בתקופה הסובייטית, הפכה לאחת ממיליון המטרופולינים הרוסים הבודדים שאוכלוסייתה עדיין לא הגיעה למיליון איש.
בעידן שלאחר התפרקות ברית המועצות העיר וסביבתה חווים פיתוח ניכר משמעותי בשל המרחק מהמרכזים הכלכליים העיקריים של רוסיה, העניין הנמוך של המשקיעים מאזור אסיה-פסיפיק, והשוק הקטן של סחורות מקומיות, שמחריף את היציאה התמידית של האוכלוסייה מהמזרח הרחוק.
לראשונה נדון בשנת 1997 אודות פרויקט ולדיווסטוק רבתי לאיחוד העיר עם עיירות הלוויין.
הפרויקט נכלל בתוכנית האב של ולדיווסטוק, שאומצה בשנת 2008. המכשול הראשון להתפתחות ולדיווסטוק רבתי הוא היעדר כבישים ותחבורה עירונית מודרנית.
התקוות העיקריות בדרך ליישום הפרויקט נקשרו בעת ההכנות לפסגת APEC בשנת 2012 בוולדיווסטוק, אז שופצו כבישים ושדה תעופה בינלאומי באזור.
בנוסף, תוכנן לארגן בניית רכבת עירונית במהירות גבוהה שתחבר את ולדיווסטוק עם פרבריה.
בכפוך להיקף המימון, תוכנית פעולה ברורה עם קווי המתאר העיקריים של "ולדיווסטוק רבתי" תוכנן להיות מיושם עד לשנים 2025–2030.
הפרויקט נתמך על ידי תוכניות ממשל פדרליות (של המשרד לפיתוח אזורי והמשרד לפיתוח כלכלי) ליצור את מה שמכונה "ערים תומכות".
ב-28 באוקטובר 2014 נחתם הסכם בין ארבע עיריות להקמת אגלומרט ולדיווסטוק.
האגלומרט כולל את העיר ולדיווסטוק ואת שלוש העיריות הקרובות לה.
המחוזות העירוניים של אוסוריסק (194,250 תושבים בשנת 2015), בולשוי קאמן (39,879 תושבים), פוקינו (23,077 תושבים), נחודקה (156,649 תושבים), שרחוקה יחסית מהעיר ולדיווסטוק, מתפרשים כחלק מפיתוח עירוני היקפי נרחב.
אגלומרט ולדיווסטוק יכול להגדיל את אוכלוסיית העיר וסביבתה לכדי 1.2 מיליון תושבים.
ולדימיר בויארסקי (10 בדצמבר 1901 – 7 במאי 1945) היה קצין בצבא האדום, שהפך למשתף פעולה עם גרמניה הנאצית במהלך מלחמת העולם השנייה, שירת בצבא השחרור הרוסי של אנדריי וולסוב.
הוא נולד בכפר ברודצקויה שבפלך קייב של האימפריה הרוסית (היום נמצא הכפר בתחומי מחוז ויניצה של אוקראינה) במשפחה ממוצא פולני.
בגיל 18 התגייס לצבא האדום ולחם במלחמת האזרחים ובמלחמה הפולנית-סובייטית.
בהמשך השתתף בדיכוי מרידות נגד השלטון הסובייטי בדגסטן ובגיאורגיה.
הוא קיבל הכשרה צבאית בבית הספר לקצינים בעיר טביליסי ובהמשך למד כלכלה.
בשנים 1926 עד 1934 שירת בתפקידי פיקוד שונים ביחידות חיל רגלים.
בשנים 1934 - 1937 למד באקדמיה הצבאית במוסקבה.
לאחר מכן היה מדריך בקורס קצינים בכירים.
בינואר 1941 הועלה לדרגת קולונל ומונה לקצין אג"מ במטה קורפוס מס' 18 שהוצב במזרח הרחוק הרוסי.
לאחר פלישת גרמניה הנאצית לברית המועצות מונה לראש מטה קורפוס ה-31. בספטמבר 1941 מונה למפקד דיוויזיה מס' 41.
בינואר 1942 נשלחה הדיוויזיה בפיקודו לחזית וצורפה אל החזית הדרום-מערבית.
במאי 1942, במהלך קרב חרקוב השני כותרה הדיוויזיה על ידי הכוחות הגרמנים ובויארסקי נפל בשבי.
שיתוף פעולה עם גרמניה הנאצית
בשבי הודיע על רצונו לשתף פעולה עם הרשויות הגרמניות.
הוא הוחזק במחנה מיוחד ליד ויניצה, ב-3 באוגוסט 1942, יחד עם הגנרל אנדריי ולסוב, חתמו על פנייה לפיקוד הגרמני עם בקשה להקמת צבא השחרור הרוסי.
באותו חודש הוא שוחרר מהמחנה וב-1 בספטמבר 1942 מונה למפקד צבא העם הלאומי הרוסי (RNNA), שנוצר כניסוי והוצב בכפר אוסינטורף בין סמולנסק לאורשה.
העבודה על יצירת RNNA הייתה בפיקוח של המודיעין הצבאי הגרמני.
באוקטובר 1942 היו ביחידה הצבאית כ-8,000 אלף חיילים, אך אז החליט הפיקוד הגרמני לחלק אותו לגדודים, אשר היו אמורים לשמש בנפרד על ידי הוורמאכט.
בויארסקי התנגד להחלטה זו, נעצר, אך שוחרר במהרה ומונה לקצין פיקוד והכשרה על כוחות ההתנדבות המזרחיים במטה הארמייה ה-16. בתפקיד זה הוא שוב התעמת עם הרשויות בגרמניה ופוטר.
מאז קיץ 1943 הוא נצפה בגדודים רוסים מתנדבים, בפיקודו של הגנרל ולסוב.
הוא לקח חלק פעיל ביצירת הכוחות המזוינים של הוועדה לשחרור עמי רוסיה ופיתוח התוכנית הפוליטית של הכוחות המזוינים.
מינואר עד מאי 1945 היה סגן הרמטכ"ל של צבא השחרור הרוסי בפיקודו של הגנרל פיודור טרוחין.
ב-5 במאי 1945, בהוראת טרוכין, הוא נסע לאזור פראג כדי ליצור קשר עם היחידה הצבאית KONR - אוגדת החי"ר הראשונה בפיקוד הגנרל סרגיי בוניאצ'נקו.
בעיר פריברם הוא נפל בשבי על ידי פרטיזנים צ'כיים בפיקודו של הקצין הסובייטי סמירנוב.
הוא התעמת עם סמירנוב, נתן לו סטירה בפניו והוצא להורג מיד בתליה.
ולדימיר פטרוביץ' בבושקין היה פושע סובייטי, מנהיג הסביבה הפלילית בברית המועצות, גנב בחוק רוסי של "הדור הישן", אגדת העולם הפלילי.
בילה ברציפות 35 שנות חיים בכלא, למעט בריחות.
היה ידוע בכינוי ואסיה בריליאנט (ואסיה היהלום).
באוקטובר 1949, בגיל 20, בבושקין עוכב בוולסק במחוז סרטוב בגין כייסות ובשנת 1950 נידון לעשר שנות מאסר על פי צו בית המשפט העליון של ברית המועצות.
בשנת 1950, במעצר, בבושקין "הוכתר" כגנב בחוק.
לאחר ריצוי עונשו, נידון פעמיים (בשנת 1951 ו-1953) לעוד 25 שנות מאסר באשמת שוד.
בשנת 1965 הוא שוב נידון ל -15 שנות מאסר באשמת עבירות שוחד.
הוא ברח מהמחנה פעמיים, אך נתפס.
בשנת 1971, באשמת ניסיון רצח, בבושקין נידון ל-15 שנות מאסר נוספות (10 השנים הראשונות מתוכן בכלא) ו- 5 שנות גלות.
בשנים 1971–1973 ריצה את עונשו בכלא זלטוסט מחוז צ'ליאבינסק, ובשנים 1973–1981 בכלא "ולדימירסקי צנטרל".
לאחר מכן ריצה את עונשו בכלא המשטר המיוחד בכפר חורפיה וכפר לפוטקובה מחוז סברדלובסק ובכלא "הברבור הלבן" (סוליקאמסק, מחוז פרם).
עד סוף חייו בבושקין דבק במסורות הגנבים, ולכן מעולם לא עבד רשמית עבור המדינה הסובייטית.
בשנים האחרונות לחייו, בבושקין הזדהה עם הדיסידנטים הרוסיים, הם השתמשו בערוצי התקשורת שנוצרו על ידו בכלא "ולדימרסקי צנטרל".
לפי גרסה לא רשמית הוא נהרג בכלא המשטר המיוחד "הברבור הלבן".
הוא נקבר בבית העלמין בעיר סוליקאמסק.
על הקבר מוצבת מצבת גרניט ששוקלת שמונה טונות.
ולדימיר בוריסוביץ' איסורין (1946 – 24 ביולי 2020) היה מאמן חתירה וחוקר פיזיולוגיה רוסי-ישראלי, מומחה בתורת האימון המודרנית, לשעבר יועץ וראש המחקר הלאומי של נבחרת ברית המועצות בחתירה.
איסורין סיים את לימודי הדוקטורט שלו בשנת 1972 באוניברסיטת לנינגרד לספורט.
נושא התזה שלו היה שיפור טכניקת התנועה של שחיינים.
ב-1988 סיים פוסט דוקטורט באוניברסיטת מוסקבה לספורט, במהלכו התמקד בספורט ימי ובחתירה.
בין השנים 1978 ל-1991 איסורין שימש כיועץ מקצועי ומדען ראשי של הנבחרת האולימפית הרוסית.
ב-1980 זכה בפרס מטעם ממשלת ברית המועצות.
ב-1991 עלה איסורין לישראל ומאז שימש כיועץ ומתאם מקצועי ביחידה לספורט הישגי במכון וינגייט, מרצה בבית הספר למאמנים ולמדריכים על שם נט הולמן במכון וינגייט וכיועץ מקצועי עבור הנבחרות האולימפיות של ישראל.
הדריך את מאמני הנבחרת האולימפית הישראלית בענפי הספורט השונים.
בשנת 2000 ו-2004 הוא שימש כראש נבחרת הקאייקים והשחייה של ישראל.
סך הכל לקח חלק במהלך הקריירה שלו בעשר אולימפיאדות.
פרופסור איסורין קיבל תואר כבוד מהוועדה האולימפית של ברית המועצות ובולגריה.
תאוריית הפריודיזציה היא תורת חלוקת התקופות בתהליך האימון.
עם התפתחות הספורט המודרני ומדע האימון לצדו, התברר שאי אפשר לאמן את כל היכולות שאליהן ספורטאי נדרש בבת אחת ויותר נכון יהיה לחלק לתקופות את תהליך האימון כאשר בכל תקופה יתרכזו באימון סט יכולות ספציפיות.
עם גילוי מנגנון פיצוי היתר, התגלית שהפכה למעשה את מדע האימון מתיאוריה למדע, גם התקבעה התפיסה שיש לחלק את השנה לשלוש תקופות עיקריות:
תקופת הבסיס – בדרך כלל תקופת החורף וגם התקופה הארוכה ביותר, בה עובדים על כישורי הבסיס של הספורטאי כגון סיבולת לב ריאה, כוח ועוד.
מאופיינת במעט עד כמעט ללא תחרויות.
תקופת ההכנה הספציפית (אביב) – התקופה בה משלבים את כל היכולות שפותחו במהלך תקופת ההכנה לכדי יכולת הכנה ספציפית לתחרות בה מנסים להכין את הספורטאי.
הספורטאי כבר מתחרה אך התחרויות מוגדרות כתחרויות הכנה.
תקופת התחרויות (קיץ) – תקופה בה הספורטאי משתתף בתחרויות המטרה השונות.
מרבית הדגש הוא להגיע מוכן לתחרויות, ההכוונה היא להתאוששות, ואופי האימונים הוא קצר ועצים.
לפי תאוריית הבלוקים של פרופסור איסורין קיימת הוכחה פיזיולוגית לכך שלאימון יש "תאריך תפוגה", תופעה המכונה בשפת היומיום 'ירידה בכושר'.
איסורין גילה שלכל יכולת שאתלט מפתחי במהלך אימון יש אורך ימי אימון אופטימלי, ובנוסף לכל יכולת יש "זנב זמן" של כושר גופני שנשאר גם אם סיימנו לאמן יכולת זאת.
בנוסף, התגלה במחקר שאימון יכולת מסוג אחד פוגע באימון יכולת מסוג אחר.
עם התגליות הנ"ל הצליח איסורין להוכיח שתאוריית הפריודיזציה הקלאסית לוקה בחסר מכיוון שיכולת אנאירובית לדוגמה פג תוקפה מהר יותר, והיכולת יורדת משמעותית לאחר כמה יבמים לעומת יכולת פיתוח אירובי שזנבה הוא 5 שבועות.
הפתרון שהגה בעקבות המסקנות הנ"ל היא להרכיב את השנה, במקום ממחזור אחד ארוך, ממחזורי אימון קצרים יותר כאשר כל מחזור מורכב משלושה בלוקים (ולכן השם Block Periodization): בסיס, המרה ומימוש.
לכל סוג בלוק אופי העבודה המסוים שלו וגם את אורך "זנב הכושר" שלו.
כך, על ידי תזמון נכון ועבודה לפי השלבים, כאשר מפתחים קודם את בלוק הבסיס בעל "זנב הכושר" הארוך יותר ולאחריו את בלוק ההמרה בעל "זנב הכושר" הקצר יותר יוכל האתלט להגיע בעת התחרות (בלוק המימוש) לכושר שיא הן ביכולת הבסיס והן ביכולת ההמרה.
בעשורים האחרונים, עם העלייה בנגישות למידע ברשת האינטרנט, הפכה תורתו של איסורין למאוד פופולרית.
חוקרים רבים ביצעו מחקרים יישומיים עליה והיא פרשה כנפיים ומשמשת מאמנים מעשרות ענפים, מטריאתלון ועד כדורגל ולא רק בענפי הקיאקים והשחייה, שאותם חקר איסורין.
עם פרישתו מהספורט ההישגי במקביל לעלייה בפופולריות של תאוריית הבלוק, שקד פרופסור איסורין על פרסום מאמרים ומספר ספרים בראשם Block periodization: Breakthrough in sports training.
ולדימיר איסורין - אימון בתנאי גובה
ולדימיר איוואנוביץ' בולאווין הוא מדינאי רוסי, שכיהן כראש שירות המכס הפדרלי מ-28 ביולי 2016 עד פברואר 2023.
שימש כנציג בכיר של נשיא הפדרציה הרוסית במחוז הפדרלי הצפון מערבי (11 במרץ 2013 עד 28 ביולי 2016).
סגן המזכיר הראשון של מועצת הביטחון של הפדרציה הרוסית (2 ביוני 2008 עד 11 במרץ 2013).
עובד לשעבר בגופי הביטחון, קצין שירות הביטחון הפדרלי של הפדרציה הרוסית.
הוא נולד ב-11 בפברואר 1953 בכפר סטנובויה, שבליפצק.
בשנת 1975 סיים לימודי הנדסת תחבורה במוסקבה בעל תואר באוטומציה ומכניקה, ולאחר מכן עבד עד 1977 כמהנדס תכנון במפעל לבניית מכונות בפאבלובסק בשם "ווסחוד".
מאז 1977 עבד בסוכנויות הביטחון הממלכתיות.
לאחר שסיים בשנת 1979 השתלמות דו-שנתית לאנשי מבצעים עם ידע בשפה זרה של בית הספר העליון של הק.ג.ב של ברית המועצות, הוא נשלח לעבודה מבצעית במנהל הק.ג.ב.
באזור גורקי (כיום ניז'ני נובגורוד).
בשנת 1992 מונה לראש שירות הביטחון של ניז'ני נובגורוד ובשנים 2001–2006 שימש כקצין בכיר של שירות הביטחון במחוז הפדרלי של הוולגה.
בשנת 2006 הוא מונה לסגן מנהל שירות הביטחון הפדרלי ולראש מנגנון הוועדה הלאומית למלחמה בטרור, שנוסדה ב-6 במרץ 2006. ב-2 ביוני 2008 על פי צו של נשיא הפדרציה הרוסית מונה לסגן המזכיר הראשון של מועצת הביטחון של הפדרציה הרוסית.
מ-11 במרץ 2013 עד 28 ביולי 2016 כיהן כנציגו המיוחד של נשיא הפדרציה הרוסית במחוז הפדרלי הצפון-מערבי.
ב-28 ביולי 2016 ראש ממשלת רוסיה דמיטרי מדבדב מינה אותו לראש שירות המכס הפדרלי של רוסיה.
ולדימיר בולאווין נשוי ויש לו שני ילדים - בת ובן.
ולדימיר פטרוביץ' אלגאנוב הוא מרגל רוסי.
אלגאנוב, יליד לנינגרד, היה קצין הק.ג.ב.
הסובייטי בוורשה, פולין בשנות ה-80 וקצין סוכנות הביון הרוסית באותה עיר בשנות ה-90.
בשנת 1996 התפטר ראש ממשלת פולין יוזף אולקסי מתפקידו בשל קשריו עם אלגאנוב.
אלגאנוב גורש מפולין בשנת 1997.
בשנת 2005 הרשויות הליטאיות אמרו כי לאלגאנוב הונפקה אשרת שהייה בליטא ארוכת טווח בשנת 2002 ואלגאנוב פגש את מנהלי תחנת הכוח הגרעינית איגנלינה.
בשנת 2003 פגש אלגאנוב בחשאי את יאן קולצ'יק במסעדה בווינה, אוסטריה.
השיחה הוקלטה על ידי קציני מודיעין פולנים.
לדברי אנטוני מקיירביץ', חבר ועדת החקירות:
אלגאנוב הציע לקולצ'יק 5 מיליון דולר כדי להשפיע על נשיא פולין דאז אלכסנדר קוושנייבסקי.
אלגאנוב אמר כי שישה חודשים קודם לכן שילמו הרוסים מיליון דולר לשר האוצר ויסלאב קצ'מארק עבור החברה הרוסית לוקאויל שתזכה במכרז ההפרטה של בית זיקוק בגדנסק.
כמו כן נכח בפגישה אלכסנדר ז'גיאל, שותפו העסקי של אלגאנוב בווינה.
הפרשה עוררה גלים וביקורת מעורבות סוכנויות הביון הרוסיות בענייניהן הפנימיים של ליטא ופולין.
ולדימיר בליאק הוא חבר הכנסת מטעם יש עתיד.
ולדימיר בליאק נולד בעיר קמרובו שבדרום מערב סיביר, ברית המועצות.
אמו, מריה, עבדה כמנהלת בחברת החשמל של ברית המועצות.
בליאק השתייך בצעירותו לסגל נבחרת רוסיה בריצה ל-400 ו-800 מטר וניצח בעשרות תחרויות ריצה ברחבי ברית המועצות.
לאחר סיום בית הספר בהצטיינות יתרה ב-1990, התחיל את לימודיו באוניברסיטה הטכנית של מחוז קוזבס, בפקולטה להנדסה וכלכלה.
ב-1995 החל את עבודתו בבנק קוזבסוצבנק.
ב-1996 התמנה למנהל מחלקת פרסום ויחסי ציבור בבנק.
ב-1998 החל לעבוד כמנהל יחסי ציבור בחברת הסלולר בי-ליין.
בדצמבר 1998 עלה לישראל עם אחותו ואחייניתו והתגורר בחולון.
עבודתו הראשונה בישראל הייתה כשומר בחניון בית המשפט בתל אביב, במקביל ללימודי עברית באולפן.
ביולי 1999 התקבל לתוכנית לקליטת אקדמאים (תק"א) באשקלון, אותה סיים בינואר 2000. בהמשך למד חשבונאות באוניברסיטת תל אביב ועבד בבנק לאומי.
ב-2003 החל את התמחותו בראיית חשבון במשרד זהר נוימרק ושות' בתל אביב.
בשנת 2005 עבר בהצלחה את מבחני מועצת רואי החשבון והוסמך לרואה חשבון.
בשנת 2006 הפך לשותף במשרד.
בבחירות למועצת עיריית חולון באוקטובר 2003 התמודד במקום ה־12 ברשימת אמת בראשות מוטי ששון ולא נבחר למועצה.
בשנת 2008 סיים את התואר שני במשפטים ללא משפטנים באוניברסיטת בר-אילן.
החל לנהל משרד רואי חשבון.
בשנים 2010–2019, במקביל לניהול משרד רואה חשבון, שימש כיועץ המשרד לקליטת העלייה ליזמות עסקית וסייע לעולים יזמים בתחילת דרכם בישראל.
בשנת 2012 הצטרף למפלגת "יש עתיד" והיה לראש מטה מודיעין-מכבים-רעות וראש פורום העצמאים והעסקים הקטנים במפלגה.
ב שובץ במקום ה-25. בליאק היה חלק מהצוות שניסח בשנת 2016 חוק פנסיה חובה לעצמאים.
החוק אושר בכנסת בשנת 2017. בנוסף, יזם וניסח חוק דמי אבטלה לעצמאים שהוגש על ידי חבר הכנסת מאיר כהן.
ב שובץ במקום ה-22 ב"יש עתיד" ולאחר האיחוד עם "חוסן לישראל" הוצב במקום 51 ברשימת "כחול לבן".
ב והעשרים ושלוש היה במקום ה-41 ברשימת "כחול לבן", ולא נבחר לכנסת.
בינואר 2021, לאחר התפטרותו של אבי ניסנקורן מהכנסת, הפך לראשונה לחבר הכנסת בסיעת "יש עתיד-תל"ם".
הוא נכנס לכנסת ב-5 בינואר 2021 והיה חבר ב.
בליאק התמנה למרכז הקואליציה בוועדת הכספים וכחבר בוועדה לתשתיות לאומיות ולשירותי דת.
בנוסף, הוא הוביל את שדולת העסקים הקטנים והבינוניים בישראל יחד עם קרן ברק, ואת שדולת התעשייה הישראלית יחד עם חברת הכנסת לימור מגן-תלם.
כמו כן עמד בראש קבוצת הידידות הפרלמנטרית של ישראל-רוסיה, ולקח חלק מרכזי בניסוח החוקים המוסכמים בהעברת תקציב המדינה לשנים 2022–2023, ובאישור רפורמת הכשרות.
יזם תיקון לפקודת מס הכנסה, שאושר בכנסת, במתן נקודות זיכוי לעולים חדשים.
בליאק יזם הצעת חוק "תיקון פקודת מס הכנסה (מס' 262)", שאושרה בכנסת.
בנובמבר 2022 נבחר ל במקום ה-15 ברשימת "יש עתיד".
בליאק התמנה למרכז האופוזיציה בוועדת הכספים, לחבר בוועדת העלייה, הקליטה והתפוצות ולחבר בוועדת הבחירות המרכזית לכנסת ה-25. בנוסף, בליאק עומד בראש שדולת משמר החינוך הממלכתי יחד עם חבר הכנסת הרב גלעד קריב.
בליאק יזם יחד עם חברי הכנסת גלעד קריב ויצחק קרויזר הצעת חוק "תשלומים לפדויי שבי (תיקון מס' 6)", שאושרה בכנסת ביוני 2024.
באוגוסט 2025 יזם סדרה של דיונים בוועדת העלייה, הקליטה והתפוצות על מענים רגשיים וסוציאליים לילדים עולים, זאת לאחר התאבדותה של מילנה בובקובה, והצורך למתן מענה הולם לאמירות גזעניות ופוגעניות כלפי עולים דוברי רוסית.
בליאק פועל רבות למען המילואימניקים מאז פרוץ מלחמת חרבות ברזל עם סדרה של דיונים על הזכאות למענקים בקרב מילואימניקים, כך לדוגמה יזם באוקטובר 2025 דיון דחוף בנושא ההחלטה לבטל את המענקים לחיילים משוחררים, דוגמה נוספת היא דיון בפגיעה בדירוג האשראי של משרתי המילואים.
בינואר 2026 הגיש בליאק עתירה לבג"ץ יחד עם יו"ר מפלגת 'יש עתיד', ח"כ יאיר לפיד וחברי הכנסת נאור שירי ומשה (קינלי) טור-פז לעצור העברה בלתי חוקית של מיליארד ש"ח מתקציב המדינה לרשתות חינוך חרדיות, שלא מלמדות לימודי ליבה.
נמצא במקום הראשון בנוכחות בוועדות הכנסת, והוא הראשון שהגיע בדצמבר 2025 ל-1,000 דיונים בכנסת ה-25.
מנהל חשבון X (טוויטר) פופולרי וב-2022 דורג במקום ה-28 ברשימת המשפיעים בטוויטר בישראל.
בליאק נמנה עם זוכי פרס "אביר איכות השלטון" בקטגוריית הרשות המחוקקת לשנת 2023 מטעם התנועה לאיכות השלטון.
ב-2025 הופיע ברשימת 100 המשפיעים של העיתון כלכליסט, ביחד עם הח"כים נעמה לזימי וגלעד קריב, בשל פעילותם לחשוף ולטרפד העברות שערורייתיות של כספים פוליטיים.
נשוי למרינה בירמן-בליאק משנת 2008, לזוג שתי בנות מיה ורומי, והם מתגוררים במודיעין-מכבים-רעות.
ולדימיר אדולפוביץ' אילין (נולד ב־16 בנובמבר 1947) הוא שחקן קולנוע וטלוויזיה סובייטי-רוסי, אמן העם הרוסי בשנת 1999.
ולדימיר אילין נולד בסברדלובסק, רויה הסובייטית, ברית המועצות (כיום יקטרינבורג, רוסיה).
בשנת 1969 סיים את לימודיו בבית הספר לתיאטרון של סברדלובסק (קורס של פ.
הוא עבד בתיאטרון "בופון" בקאזאן.
בשנים 1974–1989 עבד בתיאטרון על שם מיאקובסקי בראשות א.
נשוי לזואי אילינה (לבית פילנובה).
אחיינו - אלכסנדר אילין, שחקן קולנוע אף הוא.
ולדימיר אילין שיחק ביותר מ־111 סרטים
שנה שם דמות הערות2021דקל טיכונוב2018המאמןברגר 2017עידן החלוציםסרגיי קורוליוב 2014פודובנימאמנו של פודובני 2013הגנת מדינה 3ויטאלי סובוטהסדרה2012הנמר הלבןקולונל, מפקד בית חולים שדה2011ויסוצקי.
ולדיווסטוק הוא סרט פשע רוסי משנת 2021 בהפקת מנכ"ל מוספילם, המפיק קארן שחנאזרוב.
לאחר שביצע בטעות פשע, ויקטור מנסה להתחמק מאחריות ומנסה להימלט מרשויות החוק הפדרליות.
הוא פוגש את ניקה ומתאהב בה.
הצעירים מנסים לארגן את הנסיעה הבלתי חוקית של ויקטור לחו"ל, אך האירועים מקבלים תפנית בלתי צפויה.
הסרט בוים על ידי אנטון בורמאטוב, במאי קליפים מוזיקליים שביים גם קליפ בשם "ולדיווסטוק 2000" עבור הלהקה "מומי טרול" שצולם גם הוא בבירת פרימוריה, העיר ולדיווסטוק.
הסרט שאב השראה מהגל החדש הצרפתי.
הסרט הוקרן בבכורה באוגוסט 2021 במסגרת פסטיבל הסרטים קינוטאבר.
שנת 2020. לאחר שהרג אדם בטעות, יוצא החייל הצעיר ויקטור למנוסה.
בולדיווסטוק הוא מחפש חבר ותיק שיכול להוציא אותו מהמדינה באופן לא חוקי.
עם זאת, נראה כי העיר הזאת לא רוצה להרפות, הוא מסתבך עם שוטר מקומי, הגבולות היבשתיים נסגרים על רקע ההתמודדות עם מגפת הקורונה והוא פוגש את ניקה היפהפייה, אך גם הקטלנית.
צילומי הסרט נערכו בולדיווסטוק שבפרימוריה, מזרח רוסיה.
על פסקול הסרט עבד המלחין הרוסי הנודע יורי פוטיינקו שהלחין את המוזיקה לרבים מסרטיו של המפיק קארן שחנאזרוב וסרטי תאגיד הקולנוע מוספילם ב.
ולדימיר בראנוף-רוסין היה צייר יהודי אוקראיני - רוסי - צרפתי, אמן אוונגרדי, פוטוריזם וקוביזם.
ולדימיר בראנוף-רוסין נולד בחרסון, האימפריה הרוסית (כעת באוקראינה) תחת השם שולם וולף לייב ברנוף.
בשנת 1902 למד בבית הספר של החברה לקידום האמנויות בסנט פטרבורג.
מ-1903 עד 1907 למד באקדמיה האימפריאלית לאמנויות בסנט פטרסבורג.
בשנת 1908 הציג עם קבוצת זבנו ("הקישור") בקייב שאורגנה על ידי האמן דייוויד בורליוק ואחיו ולדימיר בורליוק.
ב-1910 עבר לפריז, שם עד 1914 היה תושב במושבת האמנים במונפרנאס יחד עם אלכסנדר ארצ'פנקו, סוניה דלונה, נתן אלטמן ואחרים.
הוא הציג באופן קבוע בפריז לאחר 1911.
הוא חזר לרוסיה ב-1914. ב-1916 הציג תערוכת יחיד באוסלו.
ב-1918 הציג תערוכות עם איגוד האמנים מיר איסקוסטבה (עולם האמנות) בפטרוגרד (סנט פטרסבורג).
באותה שנה הציג תערוכה עם קבוצת החברה היהודית לקידום האמנויות במוסקבה, יחד עם נתן אלטמן, אל ליסיצקי ודייוויד שטרנברג.
הוא השתתף בתערוכת האמנות החופשית הראשונה של המדינה בפטרוגרד ב-1919.
בשנת 1919 התחתן עם יודין ראיסה מחרסון, במרץ 1920 נולד להם בן בשם יבגני, וריסה מתה מסיבוכים לאחר לידת ילד.
ב-1922 הייתה בראנוף-רוסין המורה בסדנאות הגבוהות לאמנות-טכנית במוסקבה.
והציג בתערוכת האמנות הרוסית הראשונה בברלין.
בשנת 1924 הוא הציג את הפסנתר האופטופוני שלו לראשונה במהלך הופעה בתיאטרון הבולשוי במוסקבה - כלי סינתטי שהיה מסוגל ליצור צלילים ואורות צבעוניים, תבניות ומרקמים בו זמנית.
בראנוף-רוסין, תוך ניסוי מתמשך, יישם את אמנות הצבע על אמנות צבאית בטכניקת הסוואה וזו נפוצה עם רוברט דלונה.
לבראנוף-רוסין מיוחס פיתוח הסוואה צבאית נקודתית ודינמית.
הוא גם המציא "פוטוכרומומטר" שאפשר את קביעת האיכויות של אבנים יקרות.
בתחום אחר הוא שיכלל מכונה שייצרה, משקאות תוססים, ה"מולטיפרקו", וזו קיבלה אז כמה פרסים טכניים.
במהלך הכיבוש הגרמני של צרפת, גורש בראנוף-רוסין לאושוויץ, מחנה ריכוז גרמני ונרצח שם ב-1944 על ידי הנאצים.
ולדימיר בורליוק היה אמן אוונגרד אוקראיני (נאו-פרימיטיביזם וקוביזם).
הוא מת בגיל 32 במלחמת העולם הראשונה.
ולדימיר דווידוביץ' בורליוק נולד ב-15 במרץ 1886 בחרקוב, אחיו הצעיר של דייוויד בורליוק.
משפחתו בחלקה צאצאית של קוזאקים אוקראינים שמילאו תפקידים בכירים.
בשנת 1903 למד בבית הספר אזבה במינכן, ושנה לאחר מכן היה חייל במלחמת רוסיה-יפן.
מ-1905 עד 1910 למד בורליוק בבית הספר לאמנות בקייב.
הוא חי במקומות שונים בזמן שלמד - במוסקבה, התגורר מ-1907 עד 1908. ב-1908 חזר לקייב והיה בקשר הדוק עם אלכסנדרה אקסטר ומיכאיל לריאונוב.
יחד עם חברי הקבוצה The Zveno ארגנו ולדימיר ודייוויד בורליוק תערוכה אוונגרדית בקייב.
בשנים 1909 עד 1910 התגורר בסנט פטרסבורג ובשנים 1910–1911 התגורר שוב במוסקבה.
ב-1910 הפך לחבר בקבוצה אוונגארד במוסקוה יחד עם דייוויד בורליוק, אלכסנדרה אקסטר, קזימיר מלביץ' (לימים גם נתן אלטמן ולדימיר טאטלין).
באותה שנה הוא הפך לחבר בקבוצת אמני האוונגרד הידועה בשם סויוז מולודיוז'י (איגוד הנוער).
ב-1911 הצטרף לבית הספר לאמנות באודסה.
בשנים 1913 עד 1915 הוא אייר פרסומים רבים במוסקבה, כולל הספר "עזרת המוזות באביב" (1915).
הוא גויס לצבא הקיסרי ב-1916 ונהרג בשנה שלאחר מכן בזמן שנלחם בחזית המקדונית של מלחמת העולם הראשונה.
שירת בצבא האימפריה הרוסית במשך 26 שנה ושימש כפקיד למשימות מיוחדות שתחת המושל הכללי של אמור והוביל משלחות חקר רבות לאזור המזרח הרחוק הרוסי.
בזמן מלחמת האזרחים ברוסיה, שימש תחת הממשלה הרוסית הזמנית כנציב לענייני ילידים של מחוז אמור.
היה חבר מלא בחברה לחקר אמור, החברה הגיאוגרפית הרוסית הקיסרית, החברה הלאומית הגאוגרפית של וושינגטון, החברה המלכותית הגאוגרפית וארגונים מדעיים רבים אחרים.
כסופר, ארסנייב ידוע ברבים בזכות ספרי ההרפתקאות שלו "לאורך חבל האוסורי" ו"דרסו אוזאלה", המספרים על משלחותיו דרך הטייגה האוסורית יחד עם חברו ומדריכו, דרסו אוזאלה מבני השבטים הילידיים בסיביר.
ספרים אלה, אפילו במהלך חייו של המחבר, זכו לפופולריות רבה ברוסיה ומחוצה לה, ומאוחר יותר אף היוו בסיס לסרטים עלילתיים.
בין שאר יצירותיו הספרותיות של ארסנייב ניתן למנות את הסיפורים "דרך הטייגה" ו"בהרי סיחוטה-אלין".
למרות העובדה שלדימיר ארסנייב מעולם לא למד באוניברסיטה וסיים רק בית ספר לצוערים, באמצעות חינוך עצמי הוא הצליח להפוך לחוקר מוכשר.
תחומי העניין המדעיים שלו היו מגוונים ונרחבים: הוא עסק בגאוגרפיה ואתנוגרפיה, קרטוגרפיה, סטטיסטיקה, ארכאולוגיה, גאולוגיה, הידרולוגיה, מטאורולוגיה ובלשנות.
המוקד העיקרי של מחקרו של ארסנייב היה אתנוגרפיה וארכאולוגיה.
במשך שלושים שנה חקר ארסנייב את העמים הילידים של המזרח הרחוק, בעיקר שבטי החוג'ים.
עם זאת, חלק נכבד מהמורשת המדעית שלו מעולם לא פורסמה, ולכן תרומתו למדע לא זכתה להערכה מלאה.
העבודה המדעית העיקרית היא מונוגרפיה בת שני כרכים על אנשי אודגה "ארץ אודגה", המסכמת כמעט שלושים שנות מחקר אתנוגרפי שלו, ברם בשל מותו בטרם עת של המחבר, היא נותרה בלתי גמורה ולא פורסמה ובסוף שנות הארבעים של המאה העשרים נעלם כתב היד שלו ולא נמצא.
בשנים האחרונות לחייו היה ארסנייב נתון שוב ושוב להכפשות ולרדיפות אידאולוגיות קשות.
הוא נרדף על ידי הרשויות הסובייטיות משום שהיה קצין בצבא הצאר ופרסומים מדעיים נדחו בהיעדר גישה מדעית מרקסיסטית-לניניסטית בעבודותיו.
זמן קצר לאחר מותו של ארסנייב, הרדיפה שלו קיבלה אופי תכליתי.
בהאשמה מופרכת של השתתפות ב"ארגון חבלה טנטי-מהפכני", שמנהיגו היה לכאורה ארסנייב עצמו, אלמנתו, מרגריטה ניקולאייבנה, נעצרה ולאחר מכן נורתה.
רק בשנות הארבעים, אישיותו ויצירתו זכו להערכה מחודשת, כל ספריו העיקריים פורסמו מחדש ואוסף של שישה כרכים של יצירותיו יצא לאור לראשונה.
ארסנייב נולד בסנקט פטרבורג, האימפריה הרוסית.
אביו, שנולד כצמית, הפך למפקד רכבת מחוז מוסקבה.
לאחר שרכש השכלה צבאית החל ארסנייב במסעותיו ליערות המזרח הרחוק.
הוא חי בוולדיווסטוק בשנות מלחמת האזרחים הרוסית והיה קומיסר למיעוטים אתניים של הרפובליקה העצמאית של המזרח הרחוק.
לאחר שהרפובליקה נבלעה בתוך רוסיה הסובייטית ב-1922 סירב ארסנייב להגר ונשאר בוולדיווסטוק.
ארסנייב מפורסם בעיקר כמחבר ספרים רבים על מחקריו, כולל כ-60 יצירות על הגאוגרפיה, חיות הבר והאתנוגרפיה של האזורים שבהם טייל.
ספרו המפורסם ביותר של ארסנייב, דרסו אוזאלה, הוא ספר זיכרונות של שלוש משלחות לטייגה האוסורית (יער) של צפון אסיה לאורך ים יפן וצפונה עד ולדיווסטוק.
הספר נקרא על שמו של מדריך הטיולים של ארסנייב, יליד השבט האוסורי וננאי.
בסופו של דבר עובד הספר לשני סרטים, האחד של הבמאי הסובייטי אגסי באבאיין בשנת 1961, והשני נוצר על ידי הקולנוען היפני אקירה קורוסאווה בשנת 1975. הסרט דרסו אוזאלה של קורוסאווה זכה באותה שנה באוסקר לסרט הזר הטוב ביותר.
הספר השלישי בטרילוגיה של ארסנייב, "בהרי סיחוטה-אלין", יצא לאור לאחר מותו ב-1937.
ספריו של ארסנייב תורגמו למספר שפות כולל אנגלית, גרמנית, צרפתית, ספרדית, יפנית ועוד.
"טרילוגיית דרסו אוזאלה" תורגמה לראשונה ב-1924 לגרמנית כסט בן שני כרכים (In der Wildnis Ostsibiriens).
בשנת 2016 תורגמה לאנגלית מהדורה לא מצונזרת של "לאורך חבל האוסורי" משנת 1921.
ארסנייב מת ב-1930 בוולדיווסטוק בגיל 57. אלמנתו, מרגריטה ניקולאייבנה ארסנייבה, נעצרה ב-1934 ושוב ב-1937 לאחר שהואשמה בהיותה חברה בארגון מחתרתי של מרגלים וחבלנים שבראשו עמד לכאורה בעלה המנוח.
הדיונים בבית המשפט הצבאי בתיק (21 באוגוסט 1938) ארכו 10 דקות בלבד ונגזר עליה גזר דין מוות.
גם בתו של ארסנייב, נטליה, נעצרה באפריל 1941 ונשלחה לגולאג.
בית משפחתו של ארסנייב בולדיווסטוק הפך למוזיאון.
על שמו נקראה ארסנייב, עיירה השוכנת בחבל פרימוריה.
בשנת 2018 שונה שמו של נמל התעופה הבינלאומי ולדיווסטוק על שמו.
Путешествие в горную область "Сихотэ-Алинь", לאורך חבל האוסורי) (ולדיווסטוק 1921), הספר הראשון בטרילוגיית דרסו אוזאלה.
"דרסו אוזאלה" בתרגום מלקולם בור כ"דרסו הלוכד".
"В горах Сихотэ-Алиня" (בהרי סיחוטה-אלין), הספר השלישי בטרילוגיית דרסו-אוזאלה, שפורסם לאחר מותו ב-1937.
סדרת מונוגרפיות, המכון הבינלאומי ללימודים אתניים ולשוניים (IIEOS), ; 10,
ולדימיר בוגוראז היה מהפכן, סופר ואנתרופולוג רוסי, הידוע במיוחד במחקריו על אנשי הצ'וקצ'י בסיביר.
בוגוראז נולד בעיר אוברוך במשפחתו של מורה בבית ספר יהודי.
בוגוראז שינה את שם הולדתו מנתן לוולדימיר לאחר שהתנצר בבגרותו.
כשסיים את גימנסיה צ'כוב ב-1882, הוא נרשם לפקולטה למשפטים של אוניברסיטת סנט פטרבורג, אך פוטר בשל פעילות מהפכנית עם נרודניה ווליה והוגלה לעיר הוריו, שם בילה 11 חודשים בכלא בגין תעמולה מהפכנית.
בשנת 1886, הוא עבר לסנט פטרסבורג, שם נעצר והוגלה מאוחר יותר לצפון מזרח סיביר, ליד יקוטסק (1889–1899), שם חקר את העם הצ'וקצ'י, אורח חייהם, מסורותיו, שפתו ואמונותיו, ואסף חומר רב ערך.
בוגוראז פרסם את יצירותיו הספרותיות הראשונות בתחילת שנות ה-80, אך הוא התפרסם בשנים 1896–1897 תחת השם הבדוי הספרותי Tan על שירים ורומנים שפורסמו בכתבי עת שונים.
החומרים האתנוגרפיים שפרסם בכתבי העת של האקדמיה הרוסית למדעים, כגון "דגימות של חומרים לחקר השפה והפולקלור של צ'וקצ'י" ו"מחקרי השפה והפולקלור של הצ'וקצ'י שנאספו במחוז קולימה", היו תרומה רבת ערך לפיתוח הבלשנות.
ועשה את המחבר ידוע ברחבי העולם.
בשנת 1899, בהמלצת האקדמיה למדעים, הוזמן בוגוראז על ידי המוזיאון האמריקאי להיסטוריה של הטבע בניו יורק למשלחת לצפון הפסיפיק (1900–1901) שמטרתה לחקור את האתנוגרפיה, האנתרופולוגיה והארכאולוגיה של החופים הצפוניים של האוקיינוס השקט.
שם בוגוראז וחברו ולדימיר יוכלסון היו אחראים על אזור אנאדיר בסיביר, אספו חומרים למחקרים אתנוגרפיים של צ'וקצ'י, קוריאקים, לאמוטים ועמים סיביריים ילידים אחרים.
הוא עזב את רוסיה מסיבות פוליטיות ב-1901 והתיישב בעיר ניו יורק, שם הפך לאוצר המוזיאון האמריקאי להיסטוריה של הטבע והפיק את יצירותיו האנתרופולוגיות הגדולות על הצ'וקצ'י (1904–1909).
בוגוראז חזר לרוסיה בשנת 1904. ועזר בארגון קונגרס האיכרים הראשון.
ב-1910 יצא לאור אוסף מיצירותיו בעשרה כרכים.
ב-1917 הוא הפך לפרופסור לאתנולוגיה באוניברסיטת פטרוגרד.
בוגוראז, בעזרתו של לב שטרנברג, ארגן את המרכז האתנוגרפי הרוסי הראשון באוניברסיטה.
במהלך שנות ה-20 וה-30 הוא עשה עבודה אנתרופולוגית חשובה ביצירת והוראת שפות כתובות עבור עמים סיביריים ילידים והקים את המכון בלנינגרד לחקר עמי הצפון.
בפגישות שונות הואשם המהפכן הזקן בכך שהפך את המכון למעבדה מדעית, בניסיון לפצל את המכון ולהשיג כוח אישי של "התלהבות מהתרבות הפופוליסטית ושל גישה סנטימנטלית לעמי הצפון"; של הכחשת קיומם של מעמדות בקרב הילידים ו"כתוצאה מכך...
הגן עליהם מפני ההשפעה (המזיקה כביכול) של הפיתוח הכלכלי".
אבל בוגוראז ובני בריתו הגנו על עצמם בתקיפות, ובטענה שהם דבקים בקו הפוליטי החדש (הגדרת השמאנים ככוהנים, הפעלת ניתוח מעמדי קפדני על השבטים והנחת היסוד לקולקטיביזציה) הם הצליחו לשמור על עמדותיהם, למרות שהם נותרו תחת בדיקה מדוקדקת.
ולדימיר אורלובסקי היה צייר ריאליסטי רוסי ממוצא אוקראיני, ואקדמאי של האקדמיה לאמנויות סנקט פטרבורג.
אורלובסקי צייר עבור אצולת מוסקבה וסנקט פטרבורג, ויצירותו אף נקנתה על ידי קיסר רוסיה, אלכסנדר השלישי.
אורלובסקי נחשב לאחד ממייסדי ציור הנוף הריאליסטי האוקראיני.
אורלובסקי נולד בקייב בשנת 1842 למשפחת אצילים בעלת אדמות ממוצא אוקראיני.
בכישרונו של האמן הצעיר האמין המורה שלו לאמנות בגימנסיה בקייב, שעזר קודם לכן לטאראס שבצ'נקו.
גם מנהל הגימנסיה זיהה את כישרונו של אורלובסקי והמליץ עליו במכתב שנכתב לשבצ'נקו.
וכך קרה שהחינוך לאמנות של הצייר החל במכתב המלצה מאת טאראס שבצ'נקו באקדמיה לאמנויות יפות בסנקט פטרבורג ב-1861. במהלך לימודיו של אורלובסקי באקדמיה הקיסרית לאמנויות המורה שלו היה אחד מציירי הנוף הרוסים המפורסמים ביותר של המאה ה-19 אלכסיי בוגוליובוב.
על הצלחותיו המהירות קיבל אורלובסקי בסנט פטרבורג מדליית כסף גדולה באקדמיה בשנת 1863. מאוחר יותר צייר בהיותו במוסקבה, סנט פטרסבורג, קייב, צפון הקווקז, קרים ופינלנד.
עם סיום לימודיו ב-1868 זכה אורלובסקי להכרה של עמיתיו בחוגים האקדמיים ובציבור הרחב, וזכה בתואר אמן התואר הראשון.
אורלובסקי קיבל מדליית זהב על ציוריו של נופי חצי האי קרים, שאפשרה לו לנסוע לאירופה בקצבה ממשלתית.
כך, מ-1869 עד 1872, עבד אורלובסקי בפריז, צרפת, וכן בשווייץ, גרמניה ואיטליה.
בתוך שנתיים, ב-1874, הועלה אורלובסקי למעמד של אקדמאי, וב-1878 על ציורו "הקציר" התמנה לפרופסור.
הוא נהנה מפופולריות בדומה לאיוואן אייווזובסקי, והושפע מיצירתו של ארכיפ קוינדג'י.
בשנת 1897 חלה האמן בטיפוס, ובעקבות עצת רופאיו עבר מסנט פטרבורג עם הלחות לקייב.
כדי לשמור על בריאותו בילה ולדימיר אורלובסקי את שארית חייו בג'נובה, איטליה.
ולדימיר ברטול (Vladimir Bartol; 24 בפברואר 1903 – 12 בספטמבר 1967) היה סופר ממוצא סלובני ובן למשפחת מיעוטים באיטליה.
הוא ידוע בזכות ספרו משנת 1938 "אלמות", יצירת הספרות הסלובנית המוכרת ביותר ברחבי העולם, אשר תורגמה לשפות רבות.
ברטול נולד בשנת 1903 בסן ג'ובאני, פרבר בעיר טריאסטה של האימפריה האוסטרו-הונגרית, למשפחה ממעמד הפועלים ובני מיעוטים סלובנים.
אביו גרגור היה פקיד דואר ואמו מריקה הייתה מורה, עורכת וסופרת פמיניסטית.
הוא היה הבן השלישי במשפחה בת שבעה ילדים והוריו העניקו לו חינוך נרחב.
אמו הציגה בפניו את עולם האמנות, בעוד אביו שיתף אותו בתחביבו לביולוגיה.
ברטול החל להתעניין בפילוסופיה, פסיכולוגיה וביולוגיה, אך גם באמנות, תיאטרון וספרות, כפי שנחשף בסיפוריו הקצרים האוטוביוגרפיים.
ברטול החל את לימודיו בבתי ספר יסודי ותיכוני בטריאסטה, לפני שעבר ללמוד באוניברסיטת ליובליאנה כדי ללמוד ביולוגיה ופילוסופיה.
בליובליאנה הוא הכיר פילוסוף סלובני צעיר בשם קלמנט יוג, שהכיר לו את יצירותיו של פרידריך ניטשה.
ברטול גם העניק תשומת לב מיוחדת ליצירותיו של זיגמונד פרויד.
ברטול סיים את לימודיו בשנת 1925 לפני שהמשיך בסורבון שבפריז בין השנים 1926 ל-1927, שם סיים לימודי מלגה בשנת 1928. הוא שירת בצבא בפטרוברדין (כעת פרובינציה אוטונומית של וויבודינה).
בשנים 1933–1934 הוא גר בבלגרד וערך את השבועון הסלובני המקומי.
לאחר מכן הוא חזר לליובליאנה שם עבד ככותב פרילנס עד לשנת 1941. במהלך מלחמת העולם השנייה, הוא הצטרף לפרטיזנים הסלובנים והשתתף בתנועת המחתרת.
אחרי המלחמה, ברטול חזר לעיר הולדתו טריאסטה והתגורר שם עד לשנת 1956. בהמשך, הוא נבחר אל האקדמיה הסלובנית למדעים ואמנויות כחבר שותף, עבר לליובליאנה והמשיך לעבוד בשביל האקדמיה עד למותו בשנת 1967.
כמה מיצירותיו, כולל הרומן אלמות משנת 1938, נחשבות כאלגוריה לארגון המחתרתי והאנטי-פשיסטי של ג'וליאן מארץ' ולמאבק הדיכוי האיטלקי נגד חברי המיעוטים הסלובנים באיטליה.
עלילת אלמות מתרחשת בממלכת פרס בתקופת ימי הביניים ומציגה את מסדר המתנקשים.
Al Araf (אסופת סיפורים קצרים, 1935)
ולדימיר וסילייביץ' אנדרייב היה אתלט רוסי, זוכה מדליית ארד אולימפית (סידני 2000) וסגן אלוף אירופה (מינכן 2002) בהליכה ל-20 ק"מ.
באולימפיאדת ברצלונה שנערכה ביולי סיים במקום 13 בהליכה ל-20 ק"מ בתוצאה של 1:28:25 שעות.
באליפות העולם שנערכה באוגוסט בשטוטגרט שבגרמניה סיים במקום 19 בהליכה ל-20 ק"מ בתוצאה של 1:27:01 שעות.
באליפות העולם שנערכה באוגוסט בסביליה שבספרד נפסל בהליכה ל-20 ק"מ.
באולימפיאדת סידני שנערכה בספטמבר זכה במדליית ארד בהליכה ל-20 ק"מ בתוצאה של 1:19:27 שעות, אחרי רוברט קוז'ניובסקי מפולין (1:18:59 שעות) ונואה הרננדס ממקסיקו (1:19:03 שעות).
באליפות העולם שנערכה באוגוסט באדמונטון שבאלברטה, קנדה נפסל בהליכה ל-20 ק"מ.
באליפות אירופה שנערכה באוגוסט במינכן שגרמניה זכה במדליית כסף בהליכה ל-20 ק"מ בוצאה של 1:19:56 שעות.
באליפות העולם שנערכה באוגוסט בפריז שבצרפת נפסל בהליכה ל-10 ק"מ.
באולימפיאדת אתונה שנערכה באוגוסט סיים במקום שביעי בהליכה ל-20 ק"מ בתוצאה של 1:21:53 שעות.
ולדימיר גריגורייביץ' אדמוני היה פעיל יהודי, בלשן, מתרגם ומשורר.
הגאולוג לב קראסני היה בן-דודו.
גריגורי קראסני נולד בסנקט פטרבורג למשפחה יהודית כבנו של גריגורי קראסני-אדמוני.
לאחר לימודים בבית ספר הוא החל ללמוד בפקולטה לשפות זרות של מכון לחינוך של שם הרצן בלנינגרד.
הוא סיים את הלימודים בשנת 1930. בשנת 1939 הוא סיים עבודת דוקטורט על פעילותו של ז'אן פול ובשנת 1947 פוסט-דוקטורט על הנריק איבסן.
אדמוני היה בסגל של המכון לשפות בה למד.
הוא כיהן כפרופסור וראש קתדרה לפילולוגיה גרמנית.
החל משנת 1960 אדמוני עבד במקביל במכון לחקר בלשנות של אקדמיה של ברית המועצות למדעים.
בשנת 1960 ביחד עם אשתו הוא פרסם ספר על תומאס מאן.