tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
קוסקה הסביר שהתקיפה תסייע להסיט את תשומת לב המטוסים האמריקאים מתקיפה אווירית יפנית מתוכננת על הצי האמריקאי, ושההנהגה היפנית, כולל הקיסר הירוהיטו, מצפים מהצי לעשות כמיטב יכולתו בסיוע להגנת אוקינאווה.
דבריו של קוסקה שכנעו את הקצינים והם קיבלו את התוכנית.
לאחר אישור התוכנית תודרכו צוותי האוניות וניתנה להם הזדמנות להישאר בנמל אם רצו, אך איש לא ויתר.
עם זאת, צוערים, חולים וכל מי שלא נחשב מתאים למשימה נותר בחוף.
לפי פרטי התוכנית, קצבת הדלק לכוח כולו הייתה 2000 טון, כמות שהייתה מאפשרת לאוניות לבצע מספר תמרונים, אך לא מספקת בשביל לחזור ליפן.
קציני האספקה בנמל סיפקו לשייטת כמעט פי ארבעה מכמות הדלק שנקבעה בתוכנית, אך גם זו הייתה מחווה עקרה, שכן גם כמות זו לא הספיקה למסע חזרה ליפן.
יאמטו, עם איטו על סיפונה, הסיירת הקלה "יהאגי" ושמונה משחתות יצאו מנמל טוקויאמה ב-6 באפריל בשעה 15:20, תחת השם "כוח התקיפה המיוחד." בשעה 20:00, עת חצה את תעלת בונגו, אותר כוח התקיפה המיוחד על ידי הצוללות האמריקאיות "ת'רֶדפין" ו"האקלבק".
שתי הצוללות דיווחו לכוח נושאות המטוסים האמריקאי בסביבות אוקינאווה את מיקומו של הכוח אך נמנעו מלתקוף בשל מהירות טור האוניות - 22 קשרים (41 קמ"ש) - ותנועות הזיגזג שלו.
בבוקר 7 באפריל חצה כוח התקיפה המיוחד את חצי האי אוסומי שבקצה הדרומי של האי קיושו ויצא אל הים הפתוח.
צוותי הספינות עברו לעמדות קרב, מוכנים לפעילות נ"מ.
הכוח נכנס למבנה בו יהאגי מובילה לפני יאמטו ושמונה המשחתות יצרו טבעת הגנה מסביב לשתי האוניות הגדולות, ברווח של 1,500 מטר אחת מהשנייה, ובעודן נעות במהירות 20 קשרים.
האדמירל ריימונד ספרואנס הורה לשש אוניות מערכה ששהו באזור להתכונן לפעולה.
כוח אוניות המערכה (שכלל את "מסצ'וסטס," "אינדיאנה," "ניו ג'רזי," "דרום דקוטה," "ויסקונסין" ואת "מיזורי") נשלח כגיבוי, בליווי שבע סיירות ו-21 משחתות, על מנת למנוע מהכוח היפני להגיע לטווח ירי על כוחות הנחיתה.
בשעה 10:00 המריאו כ-400 מטוסים אמריקאים מנושאות המטוסים בדרכם ליירט את כוח התקיפה המיוחד.
מכיוון שליפנים לא היה חיפוי אווירי, יכלו הטייסים לחוג מסביב לכוח התקיפה המיוחד, מחוץ לטווח תותחי הנ"מ של הכוח, ולתזמן את תקיפותיהם בקלות.
בהתאם לנוהלי הגנת הנ"מ של היפנים הגביר כוח התקיפה המיוחד את מהירותו ל-24 קשרים (44 קמ"ש), והמשחתות החלו להקיף את היאמטו.
בשעה 12:41 השמידו שתי פצצות שני תותחי נ"מ 25 מ"מ ופערו חור בסיפון היאמטו.
בשעה 12:46 פגע טורפדו בחדר המנועים של יהאגי, וכתוצאה מכך נהרגו כל אנשי צוות ההנדסה של האונייה והיא נעצרה.
בהמשך נפגעה יהאגי משישה טורפדו נוספים לפחות ושתים עשרה פצצות בגלי תקיפה אחרים.
המשחתת היפנית "איסוקאזה" שבאה לעזרת יהאגי ספגה אף היא נזק כבד וטבעה מאוחר יותר.
יהאגי התהפכה וטבעה בשעה 14:05. ביעף התקיפה הראשון ספגו גם המשחתות "המקאזה" ו"סוזוטסוקי" נזק רב, והראשונה טבעה זמן קצר לאחר מכן.
באותה עת פגעו שתי פצצות נוספות במרכז צדה השמאלי של היאמטו - אחת מעט לפני תותח 150 מ"מ והשנייה ישירות עליו.
מכיוון שרוב ניצולי פגיעה זו נהרגו מאוחר יותר בהפצצות מיעף נמוך או שלא הצליחו להימלט מהאונייה הטובעת, הפרטים אינם ברורים, אך ככל הנראה לא נגרם נזק חמור.
ההתקפה הסתיימה בשעה 12:47, בהותירה את היאמטו נוטה על צידה בכ-6-5 מעלות לצד שמאל; הצפות נגד - הצפה מכוונת של מדורים בצדה השני של האונייה - צימצמו את הנטייה לכדי מעלה אחת.
מעט לפני השעה 13:00, החלה ההתקפה השנייה, שהתרכזה ביאמטו.
התקפה זו הותירה את היאמטו בנטייה מסוכנת של 18-15 מעלות לצד שמאל.
הצפת נגד של כל המדורים הריקים בצד ימין של האונייה צמצמה את הנטייה ל-10 מעלות, אך שיפור נוסף הצריך תיקונים או הצפת חדרי מכונות וחדרי דוודים בצד הימני של האונייה.
על אף שבנקודה זו לא הייתה היאמטו בסכנת טביעה, הותירה הנטייה את סוללת התותחים הראשית בלי יכולת לירות, והאטה את מהירות האונייה לכדי 18 קשרים (21 קמ"ש).
בסביבות השעה 13:40 החלה ההתקפה השלישית, וכעת הפכה היאמטו למטרה איטית ונוחה.
הטורפדו הרביעי פגע ככל הנראה בחדר המכונות הימיני החיצוני, שיחד עם עוד שלושה מדורים בימין האונייה, הוצפו במכוון על מנת לייצב את האונייה.
שריפות השתוללו במדורים שונים באונייה ואזעקות המתריעות מפני התחממות של מחסני התחמושת הקדמיים פעלו בעצמה.
ענן הפטרייה שהיתמר בעקבות הפיצוץ לגובה של 6.4 ק"מ ונצפה אף בקיושו, מרחק 160 ק"מ משם.
היאמטו שקעה במהירות, עמה כ-2,063 מתוך 2,332 אנשי ציוותה, בהם איטו, מפקד הכוח.
המשחתת "אסשימו", שפרשה בראשית הקרב בשל תקלה במנועים, טובעה על ידי מטוסים מנושאת המטוסים "סן חסינטו", וכמוה גם המשחתת "קסומי." על אף שחרטומה התפוצץ הצליחה המשחתת סוזוטסוקי להגיע לנמל ססבו שביפן על ידי הפלגה אחורה לאורך כל הדרך.
שלוש המשחתות הנותרות שלא ניזוקו בצורה קשה ("פויוזוקי," "יוקיקאזה" ו"הטסושימו") אספו 280 ניצולים מיאמטו, 555 ניצולים מיהאגי (מתוך צוות של 1,000) ומעט מעל 800 ניצולים מאיסוקאזה, מהמקאזה ומקסומי.
מספר ההרוגים היפנים בקרב נע בין 3,700 ל-4,250. עשרה מטוסים אמריקאים יורטו על ידי אש נ"מ מהאוניות היפניות, וחלק מהטייסים נאספו על ידי ספינות וצוללות.
בסך-הכל נהרגו 12 טייסים אמריקאים.
במהלך הקרב ערך הצבא היפני התקפה אווירית על כוחות בעלות הברית באוקינאווה, כפי שהבטיח, אך הטייסים היפנים לא הצליחו לטבע אף אונייה.
כ-115 מטוסים, רבים מהם קמיקזה, תקפו את האוניות האמריקאית ב-7 באפריל והסבו נזק לנושאת המטוסים "הנקוק", לאוניית המערכה "מרילנד" ולמשחתת "בנט".
היפנים איבדו כמאה מטוסים בהתקפה זו.
מבצע טן-גו היה המבצע הגדול האחרון של הצי הקיסרי היפני במלחמה, וכלי השיט הנותרים לא השתתפו בלחימה עד סופה.
המשחתת סוזוטסוקי מעולם לא תוקנה; פויוזוקי תוקנה אך נפגעה ממוקש ימי ב-20 באוגוסט ולא תוקנה לאחר מכן; יוקיקאזה שרדה את המלחמה כמעט ללא נזק; המשחתת האטסושימו נפגעה ממוקש ימי ב-30 ביולי והייתה למשחתת היפנית ה-129, והאחרונה, לטבוע.
ב-21 ביוני 1945 הכריזו בעלות הברית על סיום הקרבות באוקינאווה, לאחר קרב קשה.
יפן נכנעה ב-15 באוגוסט לאחר שספגה שתי פצצות אטום.
מבצע חנית נפטון היה מבצע צבאי של צבא ארצות הברית, בו נהרג הטרוריסט הסעודי אוסאמה בן לאדן, מנהיגו של ארגון הטרור האסלאמיסטי הסוני הקיצוני אל-קאעדה, אשר היה אחראי לפיגועים רצחניים ברחבי העולם ובהם פיגועי 11 בספטמבר.
המבצע הצבאי להריגת בן לאדן תוכנן ונוהל על ידי הכוחות המזוינים של ארצות הברית, בהוראתו של הנשיא ברק אובמה, בביצוע לוחמי הכוחות המיוחדים, "צוות 6" של יחידת "אריות הים" (Navy SEALs), ב-2 במאי 2011, בעיר אבוטאבאד, כ-50 קילומטרים צפונית לאסלאמאבאד בירת פקיסטן.
בעקבות פיגועי 11 בספטמבר פתחה ארצות הברית במצוד רחב היקף ללכידתו או הריגתו של אוסאמה בן לאדן, מנהיג ארגון הטרור אל-קאעידה, שסומן כאחראי לפיגועים אלה.
עם כניסתו לתפקיד נשיא ארצות הברית, הורה ברק אובמה לראש סוכנות הביון המרכזית, ליאון פאנטה, כי משימת איתורו והריגתו של בן לאדן היא משימה ראשונה במעלה ויש להפנות אליה את כל המאמצים הנדרשים.
איתור הבלדרים של ארגון אל-קאעידה היה בעדיפות ראשונה עבור חוקרי ה-CIA, בשל הנחת העבודה לפיה בן לאדן לא יידע את פעילי ארגון אל-קאעידה או את המפקדים הבכירים של הארגון בדבר מקום הימצאו, ובמקום זאת נהג לתקשר עם מפקדי ופעילי הארגון באמצעות בלדרים.
בשנת 2002 קיבלו החוקרים מידע מודיעיני על כך שאחד הבלדרים של אל-קאעידה פועל תחת הכינוי "אבו אחמד אל-כוויתי".
בשנת 2003 ח'אלד שיח' מוחמד, המפקד המבצעי לכאורה של ארגון אל-קאעידה שהואשם על ידי ארצות הברית בתכנון מתקפת הטרור של ה-11 בספטמבר, חשף במהלך חקירה כי הוא מכיר את אל-כוויתי, אך על מנת להסיט את החוקרים לכיוון אחר, אמר להם שאל-כוויתי לא היה פעיל בארגון.
בשנת 2004 אסיר בשם חסן גול ציין במהלך חקירה כי אל-כוויתי היה מקורב לבן לאדן, כמו גם ח'אלד שייח' מוחמד ויורשו של מוחמד - אבו פרג' אל-ליבי.
כמו כן גול ציין גם כי אל-כוויתי לא נראה במשך זמן רב – עובדה אשר הובילה את החוקרים האמריקנים לחשוד כי אל-כוויתי עבד בשירותו של בן לאדן.
אבו פרג' אל-ליבי נלכד בשנת 2005 והועבר למתקן הכליאה בגואנטנמו בספטמבר 2006. אבו פרג' סיפר לחוקרי ה-CIA כי השליח של בן לאדן היה אדם בשם מאולאווי עבד אל-ח'אליק ג'אן והכחיש את הסברה לפיה הכיר את אל-כוויתי.
מכיוון שגם מוחמד וגם אל-ליבי המעיטו בחשיבותו של אל-כוויתי, החוקרים האמריקנים העריכו כי אל-כוויתי היה חלק מהמעגל הפנימי של בן לאדן.
במהלך 2010 גורמים אמריקנים הצליחו לאתר שיחה טלפונית שבוצעה עם אל-כוויתי.
בעקבות כך, במהלך אוגוסט 2010 אנשי ה-CIA איתרו את אל-כוויתי וניהלו אחריו מעקב עד אשר הוא הוביל את האמריקנים למתחם באבוטאבאד, כ-50 ק"מ מצפון לאסלאמאבאד בירת פקיסטן, שלבסוף התברר כי שם הסתתר בן לאדן.
במהלך ספטמבר 2010, קבע ה-CIA כי המתחם הוקם במטרה להסתיר בכיר בארגון אל-קאעידה, וכי קיימת סבירות גבוהה כי בן לאדן עצמו מתגורר במתחם זה.
האמריקנים שיערו שבן לאדן מתגורר במתחם יחד עם אשתו הצעירה.
המתחם המבוצר, בגודל של כ-280 מ"ר, נבנה במהלך שנת 2004, הוא בעל שלוש קומות, ונמצא בקצה דרך עפר צרה, 4 ק"מ צפון-מזרחית למרכז העיר אבוטאבאד.
אבוטאבאד היא במרחק 160 ק"מ מהגבול המזרחי של פקיסטן עם אפגניסטן (בסביבות 32 ק"מ מהודו).
המתחם נמצא במרחק 1.3 ק"מ דרום-מערבית לאקדמיה הצבאית לקצינים של פקיסטן, בלב העיר אבוטאבאד.
המתחם השתרע על חלקת אדמה אשר גדולה פי שמונה מזו של הבתים הסמוכים לה, והיה מוקף בקירות בטון בגובה 3.7 - 5.5 מטרים ועליהם גדר תיל.
למתחם היו שני שערים, ולקומה השלישית של הבניין הייתה מרפסת עם מסך הסוואה בגובה 2.1 מטרים.
המתחם לא היה מחובר כלל לשירותי אינטרנט או טלפוניה.
תושבי המתחם נהגו לשרוף את האשפה שלהם, בשונה משכניהם, אשר אשפתם נאספה באופן קבוע.
ה-CIA קיים תצפית על הבית ממקום לא ידוע בתוך אבוטאבאד במשך מספר חודשים.
צוות של ה-CIA השתמש בסייענים ובטכניקות אחרות על מנת לאסוף מידע מודיעיני על המתחם.
המתחם נותר נטוש לאחר מותו של בן לאדן.
חודשים של עבודה קדחתנית הובילו את אנשי המודיעין האמריקני להעריך במידה רבה של ודאות שהמתחם המבוצר משמש מקלט לבן לאדן ובני משפחתו.
בהתאם, נשיא ארצות הברית דאז, אובמה, קבע כי המידע המודיעיני שהוצג לו מהימן דיו כדי להתחיל את תכנונו של מבצע צבאי.
מקרייוון המליץ לנשיא אובמה על אחת משלוש חלופות: לבצע פשיטה המשלבת כוחות אמריקנים ופקיסטנים, לשלוח טייסת מפציצים חמקנים לגיחת הפצצה על היעד, או לערוך פשיטת קומנדו שתתבצע תוך שימוש בכוחות אמריקנים בלבד.
נוכח רצונו של הממשל האמריקני למנוע את דליפת המודיעין הרגיש הוחלט שלא לשתף במבצע גורמים לא אמריקנים, ובהם ממשלת פקיסטן.
צוות שש של הקומנדו הימי האמריקני יחידת אריות הים (המתמחה בלוחמה בטרור ונחשב למעולה שבצוותים), אשר מקרייוון שירת בו כמפקד פלוגה, נבחר לבצע את המשימה בשיתוף עם טייסת המסוקים וטייסים של יחידת העילית הרגימנט האווירי למבצעים מיוחדים ה-160, לצד לוחמי האגף לפעולות מיוחדות של ה-CIA.
הנשיא אישר את המבצע ב-29 באפריל.
הכוחות למבצע, שקיבל את שם הקוד "חנית נפטון", התמקמו בבסיס פעולה קדמי בעיר ג'לאלאבאד שבאפגניסטן.
המועד המוקדם ביותר בו ניתן היה לבצע את הפעולה היה יום שבת, 30 באפריל, אולם הפעולה לא יצאה לפועל עקב מזג אוויר קשה באזור המתחם בו שהה בן לאדן.
למחרת ביום ראשון השתפר מזג האוויר.
באישון לילה חצו שני מסוקי בלק-הוק חמקניים של צבא ארצות הברית את הגבול בין אפגניסטן לפקיסטן.
45 דקות אחריהם טסו שני מסוקי צ'ינוק לגיבוי ועם דלק למסוקי הבלק הוק והמתינו בנקודה בשם ביליאני צפונית לאבוטאבאד.
ביום שני, 2 במאי, לפנות בוקר, לאחר טיסה של כ-90 דקות, הגיעו המסוקים ליעד.
אחד מהמסוקים שהיה אמור לרחף מעל הבית ולהנחית לוחמים על הגג, בשל זרמי אוויר שעלו מהמתחם איבד את היציבות שלו ונחת נחיתת חירום בתוך המתחם והושבת.
למרות התקלה הזו האמריקנים הנחיתו את כל 24 הלוחמים מצוות שש בשלום.
בהמשך עברו הכוחות האמריקנים מחדר לחדר וטיהרו את הבית מן הקומה התחתונה לעליונה, כאשר הם אוזקים באזיקוני פלסטיק מספר אנשים לא חמושים אשר שהו ברחבי המתחם, בהם נשים וילדים.
בן לאדן נפגע מכדור בחלק השמאלי של ראשו ומכדור בחזהו.
אחד המסוקים האמריקנים אשר נפגע במהלך הפשיטה ונאלץ לבצע נחיתת חירום בשטח המתחם, פוצץ על ידי הלוחמים האמריקנים באמצעות חומר נפץ.
עם זאת שרידי הזנב שלו שרדו והיה בהם להסגיר חלק ממאפייני החמקנות שלו.
מסוק צ'ינוק 1 טס לעבר המתחם וחילץ את הלוחמים של המסוק שנפגע וטס ישירות לאפגניסטן, בעוד שהבלק הוק השני טס צפונה וחבר למסוק צ'ינוק 2 בביליאני כדי לתדלק, ולאחר מכן שניהם חזרו ביחד לאפגניסטן, כאשר מטוס F16 פקיסטני מנסה לאתר אותם.
לאחר ארבע שעות פעילות כל הכוחות שהשתתפו במבצע חזרו לאפגניסטן.
למרות שהזיהוי של בן לאדן לא היה ודאי בנקודת הזמן הזו והתבסס בעיקר על נתונים פיזיים כמו גובה ודמיון חיצוני, נשיא ארצות הברית, ברק אובמה, החליט לצאת בליל ה-1 במאי (זמן מקומי בארצות הברית) בנאום לאומה האמריקנית שבו בישר:
הנשיא ברק אובמה העניק ללוחמי הקומנדו הימי צל"ש נשיאותי יחידתי בשל הצלחתם במשימה.
כוחות הצבא האמריקנים השתמשו בשיטות מרובות על מנת לאמת את זהות גופתו של אוסאמה בן לאדן:
מדידות של הגופה: אורך הגופה היה זהה לגובהו של אוסאמה בן לאדן (1.93 מטר).
תוכנת זיהוי פנים: יחידת אריות הים שלחה תצלום של הגופה למטה ה-CIA בלאנגלי שבווירג'יניה לניתוח זיהוי פנים אשר הניב סבירות של 90 - 95 אחוזים.
זיהוי מגורם המקושר לבן לאדן: אחת מנשותיו של בן לאדן זיהתה את גופתו.
היא גם קראה בשמו במהלך הפשיטה, ובכך סייעה בשוגג לכוח האמריקני על הקרקע לזהות אותו.
בדיקות DNA: סוכנות הידיעות AP והניו יורק טיימס דיווחו כי גופתו של בן לאדן זוהתה גם באמצעות בדיקת DNA שנלקחה על ידי דגימת רקמות ודגימת דם שנלקחו מאחותו של בן לאדן שנפטרה מסרטן המוח.
שרידי גופתו של בן לאדן הושלכו לים במיקום סודי, וזאת משני טעמים עיקריים: אף מדינה ערבית לא רצתה לקבור אותו בשטחה וכן מניעת הפיכת קברו לאתר עלייה לרגל.
גופתו של בן לאדן צולמה על ידי כוחות ארצות הברית מספר פעמים (בפקיסטן, באפגניסטן ועל סיפונה של נושאת המטוסים "קרל וינסון").
בהמשך התעורר ויכוח בשאלה האם להפיץ את התמונות לאמצעי התקשורת.
התומכים בהפצת תמונות הגופה טוענים כי התצלומים יוכיחו באופן חד משמעי כי בן לאדן נהרג, וימנעו תאוריות קונספירציה בנושא.
בעוד שאחרים הביעו חשש כי תצלומי הגופה ילהיטו סנטימנטים אנטי אמריקניים במזרח התיכון, וישמשו בעתיד לצורך תעמולה אנטי אמריקנית ובכך יסכנו את הציבור האמריקני.
ראש ה-CIA, ליאון פאנטה, ציין בריאיון לרשת NBC כי לפי דעתו תמונות הגופה של בן לאדן "בסופו של דבר" יפורסמו באמצעי התקשורת, אך בעקבות דבריו גורמים רשמיים בבית הלבן הכחישו במהרה כי התקבלה החלטה לפרסם את התצלומים וציינו כי הצילומים "מבעיתים".
הנשיא אובמה החליט בסופו של דבר שלא להפיץ את התמונות.
ב-4 במאי, פרסמה סוכנות רויטרס תמונות אשר לטענתה צולמו על ידי פקיד ביטחון בפקיסטן, לאחר הפשיטה על המתחם בו שהה בן לאדן.
תמונות אלו כללו תמונות של הריסות המסוק ושל שלוש גופות של גברים.
טענות בדבר תמיכה פקיסטנית בהסתרת בן לאדן
לאחר המבצע גורמים רשמיים רבים ברחבי העולם מתחו ביקורת רבה על תפקידה של פקיסטן במבצע.
מנגד, גורמים רשמיים בפקיסטן עמדו בתוקף על כך שלא היה ברשותם שום מידע מוקדם שהצביע על כך שמקום הימצאו של בן לאדן הוא באבוטאבאד.
טענות רבות הועלו נגד ממשלת פקיסטן על כך שסייעה בהסתרתו של בן לאדן.
כמו כן התכתובת המודלפת ציינה כי המודיעין הבין-שירותי (ISI), סוכנות המודיעין של פקיסטן, סייעו להבריח אנשי מליציה חמושים מארגון אל-קאעידה לאפגניסטן כדי שילחמו בכוחות נאט"ו המוצבים באפגניסטן.
על פי התכתובת שהודלפה, בדצמבר 2009 ממשלת טג'יקיסטן ציינה בפני פקידים אמריקנים כי אנשים רבים בפקיסטן מודעים למקום הימצאו של בן לאדן.
בראיון הראשון שלו לאחר ניתוח המבצע, ציין יושב ראש ועדת הכוחות המזוינים בסנאט, קרל לוין, כי ה-CIA קיבל החלטה שלא לערב את פקיסטן במבצע מתוך החשש כי "הניסיונות לשתף פעולה עם הפקיסטנים עלולים לסכן את המשימה.
הם יכולים להזהיר את כוחות האויב".
עם זאת, מזכירת המדינה, הילרי רודהם קלינטון, ציינה כי "שיתוף הפעולה עם פקיסטן סייע להוביל אותנו לבן לאדן ולמתחם בו הוא הסתתר." בהמשך הנשיא אובמה חזר בשנית על עמדתה של קלינטון.
במהלך ראיון בתוכנית "60 דקות" אשר נערך בספטמבר 2005, הכחיש נשיא פקיסטן פרבז מושארף ספקולציות לפיהן בן לאדן הסתתר בפקיסטן.
אף על פי כן, לפי תמונות הלוויין השונות אשר פורסמו לאחר מבצע חנית נפטון על ידי הצבא האמריקני, המתחם של בן לאדן באבוטאבאד נבנה במהלך שנת 2005.
נשיא פקיסטן שלאחריו, אסיף עלי זרדארי, הכחיש בתוקף את הטענות לפיהן כוחות הביטחון של ארצו הגנו על אוסאמה בן לאדן.
מצוד אמריקאי, אוסאמה בן לאדן
מבצע טורקיז היה מבצע תחת פיקוד צרפתי שנערך ברואנדה ב-1994 תחת מנדט של האו"ם.
אף על פי שהמבצע לכאורה היה במטרה להגיש סיוע הומניטרי, הרי שלאחר סיומו עלו טענות רבות שלמבצע היו מטרות נוספות ובהן הצלת הממשלה הזמנית ומניעת ניצחון החזית הפטריוטית הרואנדית (RPF).
ב-1990 פלשו לרואנדה כוחות ה-RPF (החזית הפטריוטית הרואנדית שהקימו בני טוטסי) מבסיסם באוגנדה.
נשיא רואנדה, בן ההוטו, האשים את הטוטסי בניסיון לתפוס את השלטון בכוח ולשעבד את בני ההוטו.
היחסים הרעועים בלאו הכי בין שני השבטים החריפו.
לחץ בינלאומי אילץ את ממשלת רואנדה ואת ה-RPF לחתום באוגוסט 1993 על הסכמי ארושה, שנועדו לשים קץ למלחמת האזרחים.
בדצמבר 1990 פורסם מסמך, המכונה "עשרת הדיברות של ההוטו", אשר היווה בסיס תעמולתי כנגד הטוטסי.
שליח או"ם, הגנרל דאלאיירה, אשר הגיע לרואנדה ב-1993, לא חש בסכנה מיוחדת והציע לשלוח רק כוחות מועטים "לשמור על השלום באזור".
האו"ם החזיק בקיאגלי כוח שמירת שלום מתוך מטרה לוודא שקיום הסכמי ארושה מתבצע.
הפלת מטוסם של נשיא רואנדה, ז'ובנל הביארימנה ונשיא בורונדי, המדינה השכנה, כיפריאן נטאריאמירה ב-6 באפריל 1994 היווה את העילה לפרוץ רצח העם ברואנדה.
למחרת נרצחה ראש ממשלת רואנדה, אגתה אווילימנגימאנה ויחד איתה נרצחו עשרת חיילי האו"ם הבלגים שנועדו לשמור על ביטחונה.
לאחר רצח זה פרשה בלגיה מכוח השלום של האו"ם, ה-UNAMIR.
יחידות צבא מערביות מבלגיה, מצרפת, מאיטליה ומארצות הברית, הגיעו למקום על מנת לאבטח את פינוי הזרים, לבנים.
עם תחילת רצח העם ברואנדה החל גם ה-RPF במתקפה על אזורי השליטה של ממשלת ההוטו מתוך מטרה להפיל את הממשלה ועד סוף יוני הוא התקרב לניצחון מוחלט.
יחידות ה-RPF ביצעו פיגועים בתחום שליטתם.
אולם פיגועים אלו לא התקרבו לרמתו של רצח העם שבוצע על ידי הממשלה בבני הטוטסי.
רואנדה מעולם לא הייתה מושבה צרפתית, אולם אף על פי כן צרפת ראתה בה כחלק מאזור ההשפעה שלה באפריקה.
הממשלה הרואנדית בנשיאותו של ז'ובנל הביארימנה והממשלה הצרפתית בראשותו של פרנסואה מיטראן היו בקשרים קרובים.
בנוסף לכך, שני הנשיאים היו ידידים אישיים.
עוד לפני תחילת רצח העם, ב-1990 הצרפתים סייעו לממשלת ההוטו השלטת בהספקת כוח צבאי ותמיכה דיפלומטית שכללה גם התערבות צבאית מתוך מטרה להציל את הממשלה במהלך מתקפה בידי ה-RPF.
המעורבת העמוקה של צרפת באזור התחילה עוד בניסיון ההפיכה של ה-RPF ב-1990 אז נשלח כוח צבאי (שמנה בין 600 ל-1100 חיילים) לעזרת הנשיא הביארימנה.
בין פקידיו של הכוח היה אימון צבא רואנדה והמשמר הנשיאותי, ייעוץ טקטי ואסטרטגי למטכ"ל הרואנדי, הקמת מתקני תקשורת וארטילריה ותפעולם, הטסת מסוקים, איוש מחסומים, הגנה על הבירה וחקירת שבויים.
ראש המשלחת היה יועצו הצבאי של נשיא צרפת, מיטראן.
אף על פי שבאופן רשמי הכוח נועד להגן על אזרחי צרפת ברואנדה הרי שמשימתו הייתה לסייע לממשלה לגבור על ה-RPF שחתרו נגד הממשלה השולטת.
ואכן, לכוחות הצרפתיים היה חלק חשוב בבלימת המורדים בשנים הבאות.
בנוסף לכך, תוך הפרת האמברגו שהטיל האו"ם על הספקת נשק סיפקה צרפת ציוד צבאי לממשלה.
בנוסף, ידוע שהצרפתים אימנו בפועל את האינטראהמווה, המיליציה הרצחנית של ה-MRND.
רב הכוח הצרפתי פונה מרואנדה כבר בדצמבר 1993. אולם ברואנדה נותרו כמה עשרות יועצים.
למעשה, בהמשך היה שגריר צרפת פעיל בהקמת הממשלה הרדיקלית-גזענית שאף קיבלה את הכרתה של צרפת וברכתה.
בתחילת אפריל 1994 שלחה צרפת לרואנדה כוח שמטרתו הייתה פינוי האזרחים הזרים (הלבנים).
בני טוטסי שהיו נשואים לאירופאים לא פונו אף על פי שבין המפונים היו כמה מהמשטר הישן.
לאחר שלושה ימים סגר השגריר הצרפתי את השגרירות במקום ויומיים לאחר מכן עזבו את רואנדה אחרוני החיילים הצרפתים.
עם תחילת רצח העם סייעה צרפת לרואנדה גם במסגרת או"ם.
נציגי צרפת טענו כי הרצח המתבצע אינו רצח עם, כי אם מלחמה והאשם המרכזי הוא RPF וכי הממשלה אינה אחראית למעשי ההרג.
ב-18 ביוני פרסמה ממשלת צרפת הצהרה לפיה היא מתכוונת להקים 'אזור בטוח' בדרום מזרח רואנדה.
המטרה המוצהרת של המבצע הייתה:
ב-20 ביוני שלחה צרפת טיוטת החלטה לאישור מועצת הביטחון כדי לקבל הרשאה לבצע את מבצע טורקיז תחת מנדט הפרק השביעי של מגילת האו"ם.
לאחר יומיים של דיונים ולאחר אישורו של מזכ"ל האו"ם התקבלה ב-22 ביוני החלטה 929 המאשרת את המבצע.
בהחלטה תמכו עשרה ונמנעו חמישה.
הקבוצות הראשונות של הכוח כללו 2,550 חיילים צרפתים.
יחד איתם היו 500 חיילים אפריקאים מסנגל, גינאה ביסאו, צ'אד, מצרים, ניז'ר והרפובליקה של קונגו שנועדו ליצור למשלחת אופי בינלאומי.
הציוד כלל 100 נגמ"שים, 10 מסוקים, סוללה של מרגמות 120 מ"מ, 4 מפציצי יגואר, 8 מטוסי מיראז' 3 ומטוסי סיור.
אזור ההשפעה הצרפתי הידוע כאזור טורקיז השתרע על כחמישית במדינה, בתוך המשולש Cyangugu-Kibuye-Gikongoro.
אף על פי שלכאורה מטרת הכוח הייתה להציל חיים ולעצור את ההרג הרב, מספר הנרצחים באזור רק גבר.
בזמן שממשלת ההוטו העבירה את הרדיו וערוץ הטלוויזיה הרשמי שלה ה-RTLM –כלי שעודד את בני שבט ההוטו להרוג את בני הטוטסי- לתוך אזור טורקיז הצרפתים לא השתלטו על התחנה, אף על פי שיכלו לעשות זאת.
התחנה שידרה מגיסנסי וקראה: "בנות הוטו, תתלבשו בבגדים היפים שלכם כדי לקבל את פני הכוחות הצרפתיים.
כל בנות הטוטסי מתו, ועכשיו זו ההזדמנות שלכם." הצרפתים לא עצרו את פקידי הממשלה אף על פי שהם ידעו כי הם עוזרים ברצח העם.
בהמשך טען שר החוץ הצרפתי בפרלמנט הצרפתי כי מנדט האו"ם שניתן לכוח הצרפתי לא כלל אישור לחקור או לעצור פושעי מלחמה חשודים.
בכל מקרה, טען נשיא צרפת פרנסואה מיטראן, המבצע הציל חיים של עשרות אלפי בני אדם.
הכוח עזב עם פוג תוקפו של המנדט למבצע, ב-21 באוגוסט.
עם יציאת הצבא הצרפתי כבש RPF את האזור, דבר שגרם לזרם פליטים מחודש.
מבצע טורקיז היה שנוי במחלוקת משתי סיבות: הראשונה היא משום שנטען שהמבצע היה למעשה ניסיון (כושל) לחזק את ממשלת ההוטו.
בנוסף, נטען כי הכוח הצרפתי ערער את מנדט ה-UNAMIR.
היו שטענו כי למבצע היה מטרות נוספות מלבד סיוע הומניטרי: רצון צרפתי להציל את הממשלה הזמנית ולמנוע את ניצחון ה-RPF כך שיהיה ניתן לחזור להסכמי ארושה הנוגעים בחלוקת השלטון.
בנוסף לכך, התברר בהמשך כי הכוח הצרפתי שנסוג עזר לאקאזו (מעגל של קרובי משפחה וחברים קרובים של הנשיא הביארימנה ואשתו) ועוד אנשי ממשל שלקחו חלק ברצח העם להימלט.
במאי 2006 התקבלו בבית המשפט לערעורים בפריז 6 תביעות של קורבנות הג'נוסייד.
האשמות שהועלו נגד הצבא הצרפתי כללו טענות של שיתוף פעולה ברצח או פשעים נגד האנושות.
הקורבנות טענו כי חיילים צרפתים בכוח המבצא עזרו למליציה האינטראהמווה למצוא את בני הטוטסי ושהם אף ביצעו בעצמם מעשיי זוועה.
שגריר צרפת ברואנדה העיד במשפט כי "מבצע טורקיז נועד רק כדי לאגן על מבצעי רצח העם משום שרצח העם המשיך גם בתוך אזור טורקיז".
צרפת הכחישה מאז ומתמיד כל קשר לרצח.
גם דלייר, מפקד ה-UNAMIR התנגד לפריסה הצרפתית וטען כי אישור שני כוחות עם שני מנדטים נפרדים בידי האו"ם לאותו אזור הוא בעייתי.
דלייר היה חסיד של חיזוק ה-UNAMIR תוך העברתו למנדט על פי פרק 7 במקום הקמת כוח חדש עם אותה מטרה.
חששו זה של דלייר הוא זה שהוביל לכך ש-5 מהמדינות החברות במועצת הביטחון נמנעו מההצבעה לאישור הכוח.
ביוני החליף דלייר 42 משקיפים מכוח ה-UNAMIR לאור הריאקציה של ה-RPF למבצע טורקיז.
במהלך 2 חודשי המנדט היו עימותים בין ה-RPF לבין יחידות צרפתיות ברחבי האזור במהלכם התבקש ה-UNAMIR לתווך בין השניים.
האו"ם ציין בלשון יבשה כי "היה מדובר בתפקיד מביך למדי".
ביוני 2008 האשימה רואנדה את צרפת כי בכירים צרפתים היו מעורבים ברצח העם שאירע במדינה ב-1990. 34 בכירים צרפתים הואשמו במעורבות ברצח העם ורואנדה קראה להעמידם למשפט.
בין השמות שהוזכרו בדו"ח שפורסם על ידה נמנו גם ראש הממשלה לשעבר דומיניק דה-וילפן והנשיא פרנסואה מיטראן.
דובר משרד החוץ בפריז הצהיר כי בדו"ח הרואנדי "הועלו האשמות לא מקובלות נגד גורמים צרפתים פוליטיים וצבאיים".
לטענת צרפת, דו"ח ועדת החקירה העצמאית שהוקמה ברואנדה מוטה, וכי יש לפקפק באובייקטיביות של המנדט שניתן לוועדת החקירה העצמאית.
למרות האשמות אלו צרפת ביצעה ניסיונות לנרמל את היחסים בין שתי המדינות.
בדצמבר 2007 הכריז ניקולא סרקוזי על "תחילת הנורמליזציה" של היחסים בין המדינות.
ב-2010 הודה נשיא צרפת ניקולא סרקוזי בביקור בקיגאלי, בירת רואנדה כי לצרפת היו טעויות שיפוט חמורות, אולם הוא נמנע מלהתנצל.
מבצע חרגול, הקרוי גם פעולת תאופיק, היה פעולת תגמול שערכה חטיבת גולני נגד הכפר הסורי תאופיק, כתגובה על תקריות באזור תל קציר.
המבצע נערך בלילה שבין 31 בינואר ו-1 בפברואר 1960.
בעקבות ירי מן הכפר תאופיק על תל קציר והמרחב הסובב את הקיבוץ, החליטה ממשלת ישראל כי יש להגיב בפעולת התגמול הראשונה מאז מלחמת סיני.
יעדי הפעולה היו הריסת בתי תאופיק התחתונה.
תאופיק סומן כבסיס לפעולות סוריות באזור, אשר ממנו יצאו תקיפות הצבא הסורי על מרחב קיבוצי האון ותל-קציר, ובכלל זה פעולות מיקוש, ירי באש נק"ל והפגזות תותחים ומרגמות.
מבצע "חרגול" (פעולת תאופיק) נקבע לליל 31 בינואר - 1 בפברואר 1960, והרמטכ"ל, חיים לסקוב, ואלוף פיקוד הצפון, מאיר זורע, בחרו להטיל את ביצוע הפעולה על כוח מחטיבת גולני, בפיקוד אל"ם אלעד פלד.
כוח חטיבת גולני, בפיקוד פלד, פשט על הכפר בלילה.
כוח פלוגתי מגדוד 17 (אריות הגולן), קורס מ"כים של גולני, בפיקוד סרן יהודה גולן, אליו סופח צוות מסיירת גולני, בפיקוד סגן מנחם דיגלי, נע ברגל וכבש את הכפר.
לכוח זה חבר כוח רכוב על זחל"מים, בפיקוד סגן מפקד החטיבה, סא"ל שלמה להט, אשר כלל כוח הנדסה.
מפקד החטיבה, אלעד פלד, נע עם הכוח הפושט ופיקד על הפעולה ממרכז גזרת הלחימה.
הכוח קיבל סיוע באש מאת מחלקת טנקים בפיקודו של סגן אמנון רשף וכוחות תותחנים שכללו את גדוד 402 בפיקודו של יעקב עקנין, גדוד 404 בפיקודו של יצחק יכין וגדוד 334 בפיקודו של צבי אילון.
את גזרת הפעולה בודדו כוחות חסימה בפיקודם של רס"ן יוסף קסטל, סגן אורי כהן וסגן אמיר דרורי.
מחלקת טנקים בת 5 טנקים, בפיקוד סגן אמנון רשף, התמקמה בעמדות אש סמוך לתל קציר, בכוננות לסייע לחטיבת גולני.
בעת תנועת הכוח הפושט לעבר היעד, נדלק זרקור רב מדדים והאיר על הכוח.
מחלקת הטנקים של אמנון רשף פתחה בירי מטח של תותחי הטנקים והשמידה את הזרקור, מה שאפשר את המשך התקדמות הכוח הפושט לעבר היעד.
הכוח בפיקוד אורי כהן נתקל, בעת שנע למקם את החסימה, בכוח תגבורת חיילים מן הצבא הסורי שנעה לעבר הכפר, ריתק אותו למקומו, איגף אותו והסב לו נפגעים.
לאחר מכן המשיך הכוח למשימת החסימה.
הכוח בפיקוד דרורי נתקל אף הוא בכוחות תגבורת, פגע בהם, ולאחר שזיהה כי נקודת החסימה המיועדת חשופה לאש אויב מיקם אותה בנקודה בטוחה ויעילה יותר.
כוח החסימה מסיירת גולני, עליו פיקד מפקדה, יוסף קסטל, זיהה חיילים סורים נמלטים מגזרת הפעולה, הסתער עליהם וסייע לכוחות הפועלים בכפר.
בשעה 3:00 לפנות בוקר הושלם כיבוש הכפר, והכוח הטמין מטעני חבלה בעמדות הצבא הסורי ובבתי הכפר תאופיק התחתונה.
יעדי הפעולה הושמדו, אולם הצבא הסורי הפעיל שני זרקורים בקרבת תאופיק העליונה ופתח באש נק"ל, מקלעים ותותחים על הכוחות.
מפקד הפעולה, פלד, הפעיל בתגובה את מחלקת הטנקים שפגעה בכינון ישיר בזרקורים וניפצה אותם, ואת סוללת התותחים שהועמדה לרשותו, שפתחה בהפגזה כבדה על תאופיק העליונה ועל מוצבים סורים סמוכים.
כוחות צה"ל נסוגו בסיוע אש התותחים ושבו לשטח ישראל.
בתי הכפר בתאופיק התחתונה הושמדו, וכן עמדות של הצבא הסורי.
תשעה חיילים סורים נהרגו וחמישה-עשר נפצעו.
לצה"ל היו במבצע ארבעה חיילים הרוגים ושבעה-עשר חיילים פצועים, ביניהם יוסף מוגלניצקי.
מפקדי כוחות החסימה צוינו לאחר הפעולה לשבח.
לרס"ן קסטל הוענק על פועלו במבצע צל"ש אלוף מאת אלוף פיקוד הצפון, מאיר זורע.
סגן אורי כהן וסגן אמיר דרורי עוטרו בצל"ש הרמטכ"ל על מעשיהם בפעולה, והצל"ש הומר בהמשך לעיטור העוז.
הרמטכ"ל, לסקוב, קבע כי חטיבת גולני הצטיינה בפעולתה.
בעקבות הצלחת המתקפה השתלט הצבא הסובייטי במהירות על רומניה ובולגריה, וברומניה התחוללה הפיכה, שהביאה להדחתו של אנטונסקו, ולמעבר של רומניה ממחנה הציר למחנה בעלות הברית.
המבצע נחשב אחד המבצעים הצבאיים המוצלחים ביותר של הצבא האדום במהלך מלחמת העולם השנייה.
לקראת אוגוסט 1944 נוצר באזור הבלקנים מצב מתאים למתקפה סובייטית חדשה.
בעקבות מבצע בגרטיון והמתקפות הסובייטיות שבאו בעקבותיו בקיץ 1944, העביר הפיקוד העליון הגרמני מאזור זה לבלארוס, פולין וצפון אוקראינה 12 דיוויזיות, ובכך החליש במידה רבה את קבוצת ארמיות דרום אוקראינה, שהגנה על שטח רומניה.
קבוצת הארמיות נותרה עם 3 דיוויזיות ניידות בלבד (דיוויזיית הפאנצר ה-13, דיוויזיית הפאנצרגרנדיר ה-10, ודיוויזיית השריון הרומנית ה-1).
הגרמנים בנו ברומניה מערך ביצורים חזק, שכלל שלוש רצועות הגנה עיקריות, ונשען על הנהרות דניסטר וסירט.
מערך שהוכיח את עוצמתו במהלך הדיפת שורת מתקפות סובייטיות באפריל-יוני 1944 (מבצע יאשי-קישינב הראשון) .
ב-4 באוגוסט אדולף היטלר נפגש עם יון אנטונסקו ושכנע אותו שהורמאכט מסוגל להגן על רומניה.
היטלר דרש מאנטונסקו הצהרה שרומניה לא תנסה לצאת ממעגל המלחמה ולהגיע להסכם כלשהו עם בעלות הברית, וכן שאחזקת כוחות וורמאכט בשטחה תהיה על חשבונה.
במקביל, אישים בהנהגת רומניה החלו לחשוש מתבוסת גרמניה במלחמה ומכיבוש רומניה על ידי הצבא האדום.
הפיקוד הסובייטי העריך ששתי הארמיות הרומניות, שהגנו על האגפים של הארמייה הגרמנית השישית, חלשות יחסית, ולכן יש למקד את המתקפה בגזרות החזית שהוחזקו על ידן, או בנקודות התפר בינן לבין הארמייה השישית.
בהתאם לכך הוחלט שהחזית האוקראינית השנייה תתקוף מצפון מערב לעיר יאשי ואילו החזית האוקראינית השלישית תתקוף מדרום לעיר בנדרי.
הפיקוד הגרמני לא ציפה למתקפה סובייטית גדולה באזור הבלקן, ולא העריך נכונה את תוכנית המתקפה הסובייטית.
צי הים השחור היה צריך לתמוך במתקפה ולהפגיז את הנמלים הרומניים בקונסטנצה וסולינה.
כוחות הצבא הסובייטי שהשתתפו במתקפה כללו שתי חזיתות (קבוצות ארמיות) :
החזית האוקראינית השנייה בפיקוד רודיון מלינובסקי:
קורפוס הפרשים של המשמר ה-5
החזית האוקראינית השלישית בפיקוד פיודור טולבוחין
קורפוס הפרשים של המשמר ה-4
הקורפוס הממוכן של המשמר ה-4
קבוצת ארמיות דרום אוקראינה בפיקוד יוהנס פריסנר:
קבוצת ארמיות והלר בפיקוד אוטו והלר:
קבוצת ארמיות דומיטרסקו בפיקוד פטרה דומיטרסקו:
המבצע החל ב-20 באוגוסט בבוקר בהפגזה מקדימה עזה.
חיילים סובייטים ציינו שההרעשה הארטילרית הייתה כה כבדה ויעילה עד שהיחידות שהחזיקו בקווי ההגנה הקדמיים הושמדו והיחידות התוקפות לא נתקלו בהתנגדות ממשית במהלך קרב ההבקעה.
לקראת מחצית היום הצבא האדום הצליח לפרוץ גם קו הביצורים השני.
ארמיית המשמר המשוריינת ה-6 הוטלה למערכה וניצלה את הפרצה בקווי הציר להתקדמות מהירה לעורפם.
בהתאם לעדותו של המפקד הגרמני יוהנס פריסנר הוא התחיל לאבד שליטה על כוחותיו.
העברת תגבורות לאזור לא הצליחה להביא לשינוי של ממש במהלך הקרב.
לקראת סוף 21 באוגוסט נפרץ גם קו ההגנה השלישי ובחזית שרוחבו כ-60 ק"מ הצבא האדום התקדם ב-40 ק"מ תוך כיבוש העיר יאשי.
ב-21 באוגוסט הסטבקה הבינה שקיים פוטנציאל לכיתור כוח גרמני-רומני משמעותי.
באותו יום הצבא האדום הצליח להביא לנתק בין הארמייה הגרמנית השישית לבין הארמייה הרומנית השלישית.
יוהנס פריסנר החליט על העברת הכוחות לגדה המערבית של נהר פרוט.
המתנה לקבלת אישור מפיקוד העליון גרמה לכך שזמן יקר אבד וגרמנים היו בסכנה של כיתור.
ב-23 באוגוסט טבעת הכיתור נסגרה.
הארמייה הרומנית השלישית כותרה באזור החוף וב-24 באוגוסט נכנעה.
באותו יום טבעת הכיתור בו היו 18 דיוויזיות נסגרה סופית.
ב-26 באוגוסט הצבא האדום הגיע לגבול המדיני.
הקריסה מהירה של החזית השפיעה על המצב הפוליטי בבוקרשט.
בעקבות האירועים בחזית ב-23 באוגוסט החל מרד בבירה.
מיכאי הראשון, מלך רומניה תמך במורדים ויון אנטונסקו נעצר.
ראש הממשלה החדש קונסטנטין סנטסקו הודיע על סיום הלחימה.
ב-24 באוגוסט הפציץ הלופטוואפה את בוקרשט והוורמאכט החל במתקפה לכיוון הבירה.
הממשל החדש ביקש עזרה מהממשל הסובייטי.
הפיקוד הסובייטי החליט לפצל את הכוחות ולהעביר חלק משמעותי לכיוון בוקרשט.
יתר הכוח המשיך בלחץ על יחידות גרמניות מכותרות.
ב-29 באוגוסט הפסיק הכוח הגרמני המכותר את הלחימה.
ב-12 בספטמבר נחתם הסכם על סיום הלחימה בין רומניה לבין ברית המועצות, בריטניה וארצות הברית.
מבצע חיריק והרפתקאות נוספות של שוריק הוא סרט סובייטי שהופק על ידי אולפני הסרטים מוספילם.
בהתאם לסקר שנערך בזמנו הוא נחשב כסרט השנה של ברית המועצות עבור שנת 1965. בהתאם לנתונים רשמיים כ-70 מיליון צופים ראו את הסרט במהלך הקרנתו באולמות קולנוע.
הסרט כולל 3 נובלות נפרדות שבהם מככב הסטודנט שוריק (אלכסנדר דמיאננקו).
הנובלה השנייה של הסרט הוצגה בנפרד בפסטיבל הקולנוע בקרקוב וזכתה בפרס הראשי.
בשנת 2001 הופקה גרסת הסרט על גבי DVD.
לאור הצלחת הסרט, צולם סרט המשך השבויה מקווקז או ההרפתקאות החדשות של שוריק.
והסרט "איוון האיום מחליף מקצוע".
שבו שוריק ממציא מכונת זמן ופותח חור בקיר אל העבר.
הסרט הוא קומדיית טעויות שכן השכן של שוריק הדומה לאיוואן האיום במראהו, נכנס בטעות לעבר ונתקע שם בעוד שוריק עושה כל שביוכלותו להחזירו.
במהלך נסיעה באוטובוס שוריק (סטודנט ממושקף) מנסה לגרום לאיש אגואיסט (פיודור) לפנות את מקומו לאישה הרה.
העניין מתפתח לקטטה, ובסופו של דבר השניים מגיעים למשטרה.
בתור עונש פיודור נידון ל-15 יממות של עבודות ציבור באתר בנייה.
להפתעתו, התברר שבאותו אתר בנייה עובד גם שוריק.
מנהל העבודה מציב אותם לעבודה משותפת.
פיודור מנסה לנקום בשוריק ומתפתח מרדף בסגנון "טום וג'רי" כשבסופו של דבר שוריק מנצח.
למחרת פיודור מוכן לצאת לכל עבודה חוץ מהעבודה עם שוריק, אך התברר שהוא שובץ בכל זאת לעבודה עם שוריק לכול תקופת העונש.
שוריק הלומד האוניברסיטה הגיע לתקופת המבחנים.
בשעות האחרונות של ההכנות למבחן הוא נצמד לסטודנטית וקורא את החומר מהמחברת שלה כך ששניהם לא שמים לב לנעשה מסביבם.
לאחר המבחן הוא פוגש אותה בפעם השנייה והיא מזמינה אותו לביתה.
במהלך ביקור שוריק מגלה שהדירה כבר מוכרת לו והוא יודע את מיקומם של פריטים שונים בה.
הסטודנטית חושבת שלשוריק יש יכולות על והם מחליטים לבצע מבחן "טלפתיה".
מנהל מחסן שוכר שלושה עבריינים לפרוץ למחסן שלו במטרה להסתיר מחסור במוצרים.
על המחסן אמורה לשמור אישה זקנה, אך באופן לא מתוכנן היא צריכה לשמור על הנכדה שעושה גיהנום לשוריק כך שהוא מבקש להחליף אותה במשמרת לילה.
כתוצאה מכך הפורצים (יורי ניקולין הוא אחד מהם) צריכים להתמודד עם שומר צעיר ונמרץ שמגן על המחסן.
שוריק מצליח להתגבר על הפורצים ולהביא אותם למשטרה.
מבצע חמניה הוא סרט קולנוע ישראלי בבימויו של אברהם קושניר.
יצא בשנת 2014. התסריט נכתב על ידי אברהם קושניר ותסריטאי בעילום שם ובהפקת טורא תקשורת בע"מ וחיים שריר.
בתוך שעה וארבעים וחמש דקות ישוגרו טילים גרעיניים אל עבר ישראל.
אל מול הזמן ההולך ואוזל לקראת שואה גרעינית אפשרית, משוחזר סיפור בניית האופציה הגרעינית של ישראל.
עלילת הסרט מתרחשת בשנות ה-60 בירושלים ופריז עם הפנים אל עבר הכור הגרעיני בדימונה.
זהו סיפור על העשייה הבלתי אפשרית העומדת מאחורי החימוש הגרעיני של ישראל על רקע אינטריגות פוליטיות, עולם המדע והדרמות האנושיות של האנשים שעמדו מאחורי הפרויקט שזכה לכינוי "מבצע חמנייה".
ישראל בשנות ה-50, מדינה בחיתוליה שמאוימת ללא הרף על ידי שכנותיה, מחליטה להטות את הכף לטובתה.
באמצעות ראש המוסד (יהורם גאון) וסגניתו (צופית גרנט) מתחיל מסע של שכנועים, מניפולציות ובריתות חשאיות - הכל כדי להשיג את האופציה הגרעינית, זו שבבוא היום תמנע מלחמה מול שכנותיה של ישראל.
מנגד לאנשי המוסד, ניצב פנחס פיירברג, מדען הפיזיקה הבכיר של ישראל (ברוך ברנר), כשהוא קרוע בין האתגר המקצועי והאקדמי של בניית פצצה גרעינית, לבין ההשלכות הפוטנציאליות של בניית פצצה שכזו.
יחד עם צוות של שלושה דוקטורנטים (דניאלה קרטס, יוסי מרשק) מתחיל המדען את הדרך אל האופציה הגרעית.
צופית גרנט - שושנה (42) - יד ימינו של לוי.
ברוך ברנר - פנחס פיירברג (37) - ד"ר מוכשר לפיזיקה גרעינית הנלקח מאחורי הקתדרה האקדמאית כדי להפוך לאחראי על ההבטים המדעיים והמעשיים בבנית האופציה הגרעינית של ישראל.
דניאלה קרטס - גילה (28) - דוקטורנטית לפיזיקה גרעינית, האשה היחידה בצוות ההקמה והפיתוח של פצצת האטום.
יוסי מרשק - אפרים (29) - דוקטורנט לפיזיקה גרעינית, חלק מצוות ההקמה והפיתוח של פצצת האטום המאוהב בגילה.
סשה דמידוב - דויד (28) – בעל קשר אישי לפיירברג.
עליזה רוזן - רות (85) - אחותו של פיירברג.
יואב היימן - דניאל (30) - בנה של רות (אחיינו של פיירברג).
עמנואל הלפרין - קלוד (45) - מנכ"ל משרד ראש הממשלה הצרפתי.
הסצנות במבצע חמניה, העוסקות בתהליך המדעי של פיתוח האופציה הגרעינית של ישראל, צולמו במעבדות של בנין רקח בקמפוס האוניברסיטה העברית, בגבעת רם בירושלים.
מעבדות אלו ואולם היצור שבקרבתם, שוכנים במרתפי הפקולטה לפיזיקה, והם השתמרו בחזותם המקורית, כפי שנבנו על ידי החוקרים והטכנאים בסוף שנות ה-50. במועדים שבהן מתרחשת עלילת הסרט, היו אזורים במחלקה לפיזיקה בגבעת רם, שהיו מוקפים בגדרות ואסורים בכניסה, להוציא את המורשים לכך.
הסצנות בסרט המתארות את המתרחש בין כותלי המוסד, צולמו באתר מתקופת המנדט, בו שוכן המכון הגאולוגי בירושלים.
מבנים ייחודיים אלו, דומים למשרדים ששימשו את המוסד בתקופה שבה מתרחש הסרט.
המבנים כולם, השוכנים ליד מחנה שנלר ההיסטורי בירושלים, עומדים בפני הריסה ובמקומם מתוכננת שכונת מגורים לאוכלוסייה החרדית.
שיר המלווה את הסרט נקרא שיר שלום של נירים.
השיר חובר בשנת 1957 על ידי יצחק (ציקי) דינשטיין שהיה נחלאי בקיבוץ נירים השוכן מול רצועת עזה.
השיר לא הושמע ברדיו באותם ימים והיו לו שני ביצועים מוקלטים מאותם ימים.
האחד של חבורת זמר בהדרכת מאיר הרניק והשני שהוקלט בארצות הברית על ידי הדסה סיגלוב.
מבצע "חשיפה מלאה" הוא מבצע צבאי שנערך ב-5 במרץ 2014 על ידי שייטת 13 ושייטת ספינות הטילים של חיל הים הישראלי.
במבצע זה נתפסה אוניית המשא קלוס סי , שניסתה להבריח מאיראן אמצעי לחימה שחלקם הוטסו ככל הנראה מסוריה ויועדו לארגוני הטרור הפלסטיניים בסיני או ברצועת עזה.
אוניית המשא קלוס סי, ששטה תחת דגל פנמה, יצאה מנמל בנדר עבאס שבאיראן בדרכה לנמל אום אלקצר שבעיראק, ושם העמיסה מספר נוסף של מכולות.
לקראת 25 בפברואר יצאה האנייה לכיוון פורט סודאן שבסודאן.
קהילת המודיעין הישראלית עקבה אחר האנייה למן הפלגתה מאיראן.
לאחר שהבשילו התנאים לביצוע הפשיטה, אישר ראש הממשלה, בנימין נתניהו, ששהה באותה עת בביקור ממלכתי בארצות הברית, את המלצת הרמטכ"ל, בני גנץ, ושר הביטחון, משה יעלון, להשתלט על האונייה.
איש מ-17 אנשי צוות האונייה לא גילה התנגדות.
המטען הכיל בין היתר רקטות קרקע-קרקע M-302 סוריות ואיראניות בעלות טווח של יותר ממאה קילומטרים.
איראן הכחישה כל קשר לאוניית הנשק מרגע פרסום הידיעה.
על המבצע פיקד מפקד חיל הים, האלוף רם רוטברג, מעמדת פיקוד באח"י חנית, שהשתתפה במבצע.
במבצע השתתפה גם אח"י חץ, ספינת טילים מדגם סער 4.5 נירית.
ב-8 במרץ 2014, אחר הצהריים, הגיעו שני הסט"ילים ואוניית הנשק לנמל אילת.
במאי 2014 ביקש צה"ל תקציב נוסף בסך 33 מיליון ש"ח, לכיסוי עלות המבצע.
בקרב אנשי מודיעין אמריקניים רווחת ההערכה כי הרקטות היו מיועדות לסיני ולא לעזה.
לדבריהם, הרקטות, שאורכן 5.5 מטר, אינן ניתנות לפירוק והרכבה, והברחתן לעזה איננה מעשית.
ירדן גור חשיפה מלאה 'בין גלים' אפריל 2014 עמ' 11.
מבצע טרף קל הוא מבצע צבאי בלבנון שבוצע על ידי לוחמי סיירת גולני.
ב-3 באוגוסט 1997 יצא כוח של סיירת גולני, בפיקודו של רס"ן רביב ניר, שהיה מפקד הסיירת, להטמין מטעני חבלה במטרה להרוג מספר בכירים בחזבאללה.
על חפ"ק המבצע פיקד מפקד חטיבת גולני, אל"ם ארז גרשטיין ממוצב דלעת.
המבצע הביא להריגת שבעה מחבלי חזבאללה.
לוחמי הסיירת, בפיקוד רביב ניר, הוסקו לקרבת הכפר אל-כפור שבלבנון והטמינו מטעני חבלה בקרבת הבתים בהם התגוררו בכירי חזבאללה.
במהלך הנסיגה מהיעד הכוח נתגלה וניר ניהל את הלחימה במהלכה הרגו הלוחמים שני מחבלים.
הכוח השלים את משימתו, נסוג מן הכפר וחולץ באמצעות מסוקי חיל האוויר.
למחרת נהרגו כתוצאה מפיצוץ המטענים חמישה מחבלים נוספים, ובהם חוסיין זין קוצר, אשר פיקד מטעם חזבאללה על הגזרה המרכזית בדרום לבנון והיה אחראי לירי קטיושות על יישובי גבול צפון ישראל, והשייח תייסיר בדראן, האמון על הגיוס הדתי של חזבאללה בכפר.
הסיירת זכתה לצל"ש אלוף מאת אלוף פיקוד הצפון עמירם לוין.
גם מפקד הסיירת, רביב ניר, עוטר בצל"ש אלוף מאת האלוף עמירם לוין, על תקופת פיקודו על הסיירת.
חודש לאחר מכן נערך מבצע "שירת הצפצפה" (שנודע כ"אסון השייטת"), שאמור היה להתרחש במקביל למבצע "טרף קל" אך נדחה בחודש מחשש לפעילות שני צוותים לא אורגניים באותו אזור.
מבצע חשאי הוא שם כללי למגוון סוגי מבצעים צבאיים המתבצעים תוך הסתרת עצם התרחשותם, הסוואת זהות המבצע או שניהם גם יחד.
בעוד שבעבר המונח התייחס בעיקר לפעילות סוכנים הנוכחים פיזית באזור הפעולה, מושג זה התרחב וכולל כיום גם לוחמת סייבר חשאית, לצד המבצעים הקלאסיים.
לפי מילון מחלקת ההגנה האמריקאית למונחים צבאיים, מבצע חשאי (Covert operation) הוא:
אם כי מקובל לכנות בשם מבצעים חשאיים גם מבצעים של רשויות אכיפה פנימיות במדינה, כדוגמת המשטרה, הרשות למלחמה בסמים, הרשות למניעת הלבנת הון, רשות המיסים וכו'.
עצם ביצוע המבצע אינו בהכרח הפרט ההופך אותו לחשאי, וקיימת קטגוריה נרחבת של מבצעי הטעיה, המכונים מבצעי דגל כוזב, בהם חשוב דווקא כי המבצע יתגלה, אך במטרה להפליל גורם השונה מהגורם שביצע אותו בפועל.
החוק האמריקאי קובע כי כל מבצע חשאי המנוהל על ידי ארצות הברית יונהג על ידי ה-CIA (Central Intelligence Agency), אלא אם הנשיא מאמין כי רשות אחרת תבצע את המשימה באופן עדיף, ויידע את הקונגרס על כך.
בנוסף, הנשיא רונלד רייגן קבע את Executive Order 12333 שכותרתה "United States Intelligence Activities" בשנת 1984, ובה הוגדרו מבצעים חשאיים כ-:
ה-CIA חייב לקבל אישור מנשיא ארצות הברית לביצוע פעולות אלה לפי תיקון היוז-ראיין לחוק זה.
ב-CIA קיימת מחלקת Special Activities Division (SAD) בשירות החשאי של ה-CIA האחראי על מבצעים מיוחדים.
מבצעים אלה כוללים בחובם גם השפעות פוליטיות חשאיות, ומבצעים צבאיים למחצה.
ביקורת על מחלקה זו מוטלת על שר החוץ האמריקאי.
בישראל קיימים שני גופים בלתי צבאיים, הכפופים למשרד ראש הממשלה - השב"כ והמוסד, האחראים על ביצועי מבצעים חשאיים בתחומי ישראל ומחוצה לה בהתאמה.
נוסף עליהם, הממשלה יכולה להטיל גם על צה"ל לבצע פעולות חשאיות בתוך ומחוץ לשטחי ישראל, לבד או בשיתוף פעולה עם שני גופים אלה.
לרוב משימות אלו בצבא מוטלות על יחידות מובחרות וסיירות.
מבצע חצב עדין היה פשיטה בדרום לבנון שבוצעה על ידי שייטת 13 (הקומנדו הימי) ב-26 ביולי 1987.
לאור התגברות פעילות ארגוני המחבלים כנגד כוחות צה"ל בדרום לבנון הורה הרמטכ"ל, דן שומרון, על הכנת פשיטה לפגיעה במחבלים בעומק לבנון.
מטרת הפעולה הייתה לפגוע ברכבי מחבלים שנעו בקרבת החוף הלבנוני בפאתי העיר צידון.
הפעולה הוטלה על שייטת 13 בפיקוד אורי טאיץ.
על הכוח הפושט, אשר מנה כ-26 לוחמים פיקד רס"ן יואב גלנט, מפקד פלגת הלוחמים של השייטת.
במסגרת המבצע תוכננה גם הפעלת מסוקי קרב מסוג קוברה שישמשו כפתיון לרכבי המחבלים הנוסעים בחוף.
הלוחמים שטו ללב ים בסטי"לים.
חפ"ק מפקד שייטת 13 נותר בסטי"ל והוא היה אמון על תיאום הסיוע האווירי והימי.
עם רדת הלילה עלו הלוחמים על גבי סירות גומי ושטו לעבר חוף לבנון.
לאחר שהגיעו לקרבת החוף הותירו הלוחמים את הסירות במים ושחו את שארית המרחק לחוף.
לוחמי השייטת נעו לנקודות המארב בתנועה חרישית.
הם נערכו למארב בשתי נקודות לאורך הציר כאשר בנקודה אחת התמקמו שני צוותים, בהם צוות בפיקוד טל שאול, ובנקודה השנייה צוות בפיקוד ארז צוקרמן ומפקד הכוח כולו, רס"ן גלנט.
זמן קצר לאחר מכן הגיע רכב מחבלים נושא תול"ר לקרבת נקודת המארב של צוות צוקרמן.
לפקודת גלנט, הרכב הושמד על נוסעיו.
זמן קצר לאחר מכן השמיד הצוות בפיקוד צוקרמן רכב מחבלים נוסף שנע לנקודה.
לאחר מכן הכוח נסוג למים, שחה לעבר הסירות והתפנה לעבר ישראל.
עם הלוחמים שהשתתפו במבצע נמנו גם רם רוטברג ויוסי קורקין.
למחבלים היו שבעה הרוגים וארבעה פצועים מארגון "צבא השחרור העממי" שבראשות מוסטפא סעד.
מבצע חתונה הוא סרט תיעודי של ענת זלמנסון קוזניצוב על סיפור הוריה, מקבוצת מבצע חתונה: ניסיון בריחה של קבוצת יהודים מסורבי עלייה מברית המועצות ב-1970 על ידי חטיפת מטוס ריק.
הסרט הופק על ידי סשה קליין הפקות ואגו מדיה בסיוע הערוץ הראשון, מרכז הסרטים הלאומי של לטביה ובתמיכת מימון המונים.
הקרנת הבכורה של הסרט הייתה בסינמטק תל אביב ב-29 ביולי 2016. הבכורה הטלוייזיונית הייתה ברשות השידור ב-2 באוגוסט 2016.
לנינגרד, 1970. קבוצת יהודים מנסים לחטוף מטוס ריק כדי לברוח לישראל ונתפסים על ידי הקג"ב.
הם נשפטים בעוון בגידה במולדת ושניים מהם מקבלים גזר דין מוות.
45 שנה לאחר מכן בתם של מנהיגי הקבוצה, ענת זלמנסון-קוזניצוב, חושפת דרך מסע אישי את סיפור הוריה הנחשבים לגיבורים בארץ ובעולם המערבי אבל ברוסיה עדיין מכונים "טרוריסטים".
מבצע חתונה התחיל בתור רעיון שכנראה לא יצא לפועל: תחת מסווה של טיסה לחתונה מקומית, חברי הקבוצה יקנו את כל הכרטיסים למטוס קטן בעל 12 מושבים.
טייס הקבוצה ישתלט על תא הטייס וימריא מעבר לגבול הסובייטי.
הם נעצרו מספר צעדים לפני עלייתם למטוס ונשפטו על בגידה במולדת.
בין הנעצרים נותרת אישה אחת במשפט, סילווה זלמנסון.
היא מקבלת 10 שנות מאסר.
בעלה של סילווה אדוארד קוזניצוב, מנהיג הקבוצה, מקבל גזר דין מוות.
בעיתונות הסובייטית יש שמחה על כך שהפושעים קיבלו את עונשם, אבל בעולם המערבי רבבות אנשים דורשים "שלח את עמי!".
הסובייטים מתחילים לשחרר יהודים וחברי הקבוצה נשארים לשלם את מחיר החופש עבור כולם.
"ההורים שלך גיבורים", כך אמרו לענת מאז שהייתה ילדה.
הסיפור שהסעיר את העולם בשנות ה-70 החל להתפוגג מהזיכרון הקולקטיבי בשנות ה-90 עד שכמעט ונשכח לגמרי.
בגיל 29 ענת מתחילה לחקור בארכיונים ומגלה סרטים רוסים בהם ממציאים את ההיסטוריה מחדש ושם מכנים את הוריה "טרוריסטים."
ענת נוסעת עם אמה לשחזר את מסעם בדרך לחטיפת המטוס ומגיעה עד לתא המעצר הטחוב בו שהתה סילווה, אז בת 25. התחקיר של ענת מעמיק ומתמשך במשך שנים בהם היא מראיינת אנשי קג"ב, כדי להבין את הצד שלהם, ולמעשה הופך למסע שאינו נגמר.
דרך שילוב של ראיונות, שיחות מהולות בוודקה ועשן סיגריות, ארכיונים נדירים ושחזורים שנעשו הן בישראל בשנות ה-80 והן ברוסיה ב-2010, ענת חושפת אותנו לראשונה מנקודת מבט אינטימית לסיפור המלא והמרתק של קבוצת אזרחים ששינו את ההיסטוריה וסדקו את מסך הברזל.
מבצע יאשי-קישינב הראשון, קרוי על שם שתי ערים גדולות (יאשי וקישינב) ברומניה, ומתייחס לקרבות שהתנהלו בין 8 באפריל ל-6 ביוני 1944, בין הכוחות הסובייטים לבין כוחות הציר במהלך מלחמת העולם השנייה.
לדברי דייוויד גלאנץ, ההתקפה הייתה פלישה מתואמת אל רומניה, שנערכה על ידי החזית האוקראינית השנייה והחזית האוקראינית השלישית של הצבא האדום, בהתאם לאסטרטגיה של יוסיף סטלין ליצור מוקדי כוח באזור הבלקן.
על פי התוכניות של הפיקוד הראשי של הצבא הסובייטי (הסטאבקה), שתי החזיתות הסובייטיות היו אמורות לפרוץ את קווי ההגנה החיוניים של כוחות הציר בצפון רומניה, ולסייע בהמשך ההתקדמות של הצבא האדום לאזור הבלקן כולו.
המתקפה הסובייטית החלה בקרב טרגו פרומוס הראשון ובקרב פודו אילואיי, והגיעה לשיאה בקרב טרגו פרומוס השני.
הכוחות הסובייטיים לא הצליחו להתגבר על ההגנות הגרמניות באזור והפעולה ההתקפית נכשלה, בעיקר בשל הביצועים הגרועים של הכוחות הסובייטיים ואפקטיביות ההכנות הגרמניות.
ב-5 במרץ 1944, מרשל איוואן קונייב, מפקד החזית האוקראינית השנייה, החל במבצע אומן-בוטושאן באוקראינה.
המבצע הזה הצליח להפריד את כוחות קבוצת ארמיות דרום, וליצור פער בין ארמיית הפאנצר הראשונה לארמייה השמינית ב-17 במרץ.
בתחילת אפריל הכוחות הסובייטים התקרבו לעבר הגבול הרומני.
בתחילת אפריל 1944 הסטאבקה הורתה לחזית האוקראינית השנייה ולחזית האוקראינית השלישית לתכנן מתקפה גדולה עם השלכות אסטרטגיות במערב רומניה.
הכוונות האסטרטגיות של הסטאבקה היו לשבור את קווי ההגנה הגרמנית-רומנית בצפון רומניה, וללכוד את ערי המפתח יאשי וקישינב, ולאחר מכן להזרים כוחות עמוק לתוך השטח הרומני, ואם אפשר, לכבוש את פלוישט ובוקרשט.
ב-5 באפריל צלחו כוחות החזית בפיקודו של קונייב את נהרות הדניסטר והפרוט, וכבשו את חוטין ודורוחוי, ופנו לעבר טרגו פרומוס ובוטושאן השוכנים כ-48 עד 97 ק"מ צפונית מערבית ליאשי, ונתקלו רק בהתנגדות רומנית קלה.
ב-8 באפריל ציווה קונייב על הארמיות ה-27 וה-40 לנהל מתקפה מתואמת דרומה לאורך ציר טרגו פרומוס, תוך שיתוף פעולה הדוק עם ארמיית הטנקים השנייה, בפיקודו של סמיון בוגדנוב.
בזמן שכוחות הסער של קונייב התקדמו לעבר טרגו פרומוס, הארמייה ה-52 בפיקודו של קונסטנטין קורוטיב וחלקים מארמיית הטנקים השישית בפיקודו של אנדריי גרבאצ'נקו אשר פעלו מצפון ליאשי, החלו בפעולות לצד הציר המוביל ליאשי, על מנת לתמוך במאמץ הראשי של כוחותיו של קונייב.
כאשר כוחותיו של קונייב החלו את ההתקפה שלהם לעבר טרגו פרומוס, הארמייה השמינית בפיקודו של אוטו והלר הייתה מעורבת בקרבות קשים סביב הכפר פופריקאני, 9 ק"מ צפונית ליאשי, שבו לחמו שני קורפוסים סובייטים עם צוותי קרב משוריינים של הגרמנים, מה שהסיח את דעתם של הגרמנים מהמתרחש בטרגו פרומוס.
על ידי ניצול ההסתערות של הארמייה ה-52 באזור יאשי, החלו שלוש ארמיות ההלם של קונייב להתקדם דרומה השכם בבוקר 8 באפריל.
ההתקדמות הייתה איטית למדי עקב כבישים חסומים בבוץ במהלך הרספוטיצה (קרקע בוצית במיוחד בעקבות הפשרת השלגים), וכן בעקבות הקשיים בחצייה לגדה המערבית של נהר הפרוט מצפון-מערב ליאשי.
המשימה הראשונית של כוחותיו של קונייב הייתה להגיע לטרגו פרומוס, פשקאן וטרגו ניאמץ 30 ק"מ ממערב ליאשי, וללכוד את שלוש הערים המוגנות בהפתעה.
בעוד 3 דיוויזיות של הארמייה ה-51 התקדמו דרומה לעבר פשקאן, בעוד 2 דיוויזיות רובאים אחרות הגנו על אגפיהם מצפון-מערב לטרגו ניאמץ.
עוד מזרחה משם, 7 דיוויזיות רובאים נוספות שהוקצו לקורפוס המשמר ה-35 ולקורפוס הרוברים ה-33 של הארמייה ה-27 התקדמו דרומה-מזרחה לאורך פרוט החל מ-7 באפריל, ואילצו את הדיוויזיה הרומנית ה-8 לסגת לכיוון חרלאו, 27 ק"מ מצפון לטרגו פרומוס.
בינתיים, עוד 2 דיוויזיות של קורפוס הרובאים ה-33 הצטרפו ל-2 קורפוסים של ארמיית הטנקים השנייה, והדפו את הדיוויזיה הרומנית ה-7 בחזרה לעבר טרגו פרומוס.
הגרמנים התעשתו במהירות, וב-10 באפריל הגיעה לזירת הקרב דיוויזיית גרוסדויטשלנד, אשר מנתה 160 טנקים, ובהם 40 פנתרים ו-40 טיגרים.
עד מהרה הפכה המתקפה לסדרת קרבות בודדים, אשר בהם נבלמו הכוחות הסובייטיים ונגרמו להם אבדות כבדות.
בנוסף, הגרמנים העבירו לאזור את קורפוס הפאנצר ה-57, ובו דיוויזיית הפאנצר ה-24, ואת הקורפוס ה-52, ובעזרתם הצליחו עד לסוף מאי לבלום לחלוטין את המתקפה הרוסית.
בעקבות מבצע בגרטיון והמתקפות הסובייטיות שבאו בעקבותיו בקיץ 1944, נאלץ הפיקוד העליון הגרמני להעביר מאזור זה לבלארוס, פולין וצפון אוקראינה 12 דיוויזיות, ובכך החליש במידה רבה את קבוצת ארמיות דרום אוקראינה, שהגנה על שטח רומניה.
בנוסף, הגרמנים בנו ברומניה מערך ביצורים חזק, שכלל שלוש רצועות הגנה עיקריות, ונשען על הנהרות דניסטר וסירט.
מערך שהוכיח את עוצמתו במהלך הדיפת שורת מתקפות סובייטיות באפריל-יוני 1944 (מבצע יאשי-קישינב הראשון).
אולם, ב-23 באוגוסט פתחו הסובייטים במבצע יאשי-קישינב, ועד מהרה כבשו את רומניה כולה, אשר עברה למחנה בעלות הברית, ולאחר מכן אף כבשו את בולגריה ויוגוסלביה, ואף הגיעו לפאתי בודפשט, הונגריה.
מבצע טומבולה הייתה פשיטה של יחידת הקומנדו SAS של הצבא הבריטי בצפון איטליה, שהתרחשה בזירה האיטלקית במלחמת העולם השנייה בין 4 במרץ ל-24 באפריל 1945.
מטרת המבצע הייתה לייסד בסיס באזור בין לה ספיזה לבין בולגונה, בקצהו המערבי של הקו הגותי, בסיוע הפרטיזנים המקומיים, ולגרום נזק גדול ככל הניתן לכוחות של גרמניה הנאצית.
בין ה-4 ל-24 במרץ צנחו חמישים חיילים בפיקודו של רוי פאראן, שנפל בטעות מהמטוס במהלך הצניחה, ושלאחר שכבר נמלט מהשבי הגרמני פעם אחת, נלחם תחת השם 'מייג'ור פטריק מקגינטי'.
החיילים צנחו באזור הר קזנה (רג'ו אמיליה) וסייעו בביצוע משימת "מעטפה" של מנהלת המבצעים המיוחדים, עליה פיקד מייקל ליז.
מספר הצנחות של בעלות הברית סיפקו לחיילים נשק שכלל גם פרטיזנים מקומיים ו-70 שבויים סובייטים שנמלטו.
הכוח הצליח לתקוף את המטה הגרמני של הקורפוס ההררי ה-51 ששכן בשתי וילות בגבעות מעל רג'ו אמיליה.
באותה תקיפה בליל ה-27 במרץ 1945 ספגו הגרמנים בין 50 ל-60 נפגעים, מהם מספר לא ידוע של הרוגים.
מצד בעלות הברית, שלושה אנשי SAS נהרגו, ושבעה נפצעו (ארבעה בריטים, שני איטלקים ורוסי).
ההתקפה בוצעה בו לקול חלילן סקוטי, דייוויד קירקפטריק, שלבש קילט.
קירקפטריק התנדב להשתתף במבצע על מנת שיהיה ניתן לזהות את החיילים כבריטים, על מנת שלא יבוצעו פעולות תגמול גרמניות נגד האוכלוסייה המקומית.
הדבר אכן סייע לגרמנים לחשוב שהפעולה הייתה פעולה צבאית לגיטימית וכתוצאה מכך לא בוצעו פעולות תגמול נגד האוכלוסייה המקומית.
מבצע טומבולה נמשך עד 23 באפריל, והפשיטות במהלכו כללו פגיעה בתשתיות ובמתקנים.
חשובה באותה מידה הייתה גם הריגתם של 300 חיילים גרמנים ושבייתם של 200, והועברו מתפקידיהם לאבטחת הדרכים באזור, דבר שפגע במאמץ המלחמתי הגרמני.
מספר טייסים של בעלות הברית שהוחבאו על ידי התושבים המקומיים הושבו גם כן לבעליהם.
בספרו "Operation Tombola", פרסם מפקד המבצע רוי פאראן את זיכרונותיו.
כן סופר על המבצע גם במיני הסדרה הטלוויזיונית משנת 2004, בשם "Great SAS missions".
בנוסף, סדרה שעלתה ב-BBC בשנת 2011 ונקראה Secret War עסקה במעלליהם של רוי פאראן ומייקל ליז באחד מפרקיה.
מבצע טוקאן (בספרדית: Operación Tucán) היה מבצע משותף של הק.ג.ב.
ומינהל הביון הקובני להשפעה על דעת הקהל, המופנית נגד ממשלת צ'ילה, בראשות אוגוסטו פינושה.
לדברי קצין הק.ג.ב לשעבר וסילי מיטרוחין, רעיון המבצע היה שייך ליורי אנדרופוב.
למבצע היו שתי מטרות: לארגן ארגוני זכויות אדם כדי להפעיל לחץ על ארגון האומות המאוחדות ולספק סיקור שלילי על משטר פינושה בעיתונות.
בשנת 1976, עם תחילת המבצע, הדפיס הניו יורק טיימס 66 מאמרים בנושא זכויות אדם בצ'ילה, ארבעה על משטר הקמר רוז' בקמבודיה ושלושה מאמרים על זכויות אדם בקובה.
במהלך המבצע זייף הק.ג.ב גם מכתב בו הואשם ה-CIA במסע הרדיפה הפוליטית נגד מינהל הביון הלאומי הצ'יליאני.
עיתונאים רבים, כולל ג'ק אנדרסון מהניו יורק טיימס, השתמשו במכתב כהוכחה למעורבות ה-CIA ברגעים המלוכלכים של מבצע קונדור.
מבצע טרבראש היה סדרה של פשיטות קומנדו בריטיות במהלך מלחמת העולם השנייה, שהתרחשו ב־1944 בצפון צרפת.
בוצעו על ידי לוחמי קומנדו מס' 10. מטרת המבצעים הייתה סיור מקדים, מודעיני הנדסי לפלישה לנורמנדי.
צילומים וראיות אחרות למוקשים ולמלכודות אחרות בחוף.
במהלך ההכנות לפלישה לנורמדי, תקף מטוס בריטי פילבוקס בחוף הצרפתי.
המטוס צילם סרטים במהלך התקיפה.
המדענים שבדקו את התמונות הבחינו שהיו פיצוצים מתחת למים כאשר רקטות המטוס נפלו לאוקיינוס.
מכיוון שזו הייתה עדות אפשרית למוקשים, נדרשו בעלות הברית לבדוק האם האויב פרש סוג חדש של מיקוש.
שלוש ממשימות היו בפיקודו של גורג ליין.
המשימה שהוביל ליין דרשה סיור של שני קילומטרים בחוף שמור בכבדות.
משלחתו מצאה כי במים הסמוכים לחוף, התקינו הגרמנים מוקשי טלר על עמודים.
בגאות, המוקשים היו מתחת למים, וכלי הנחיתה לא היו מסוגלים לראות אותם, במיוחד בלילה, וכך יפגעו בהם.
עם זאת, ההתקנה לא התחשבה בעובדה שהמוקשים אינם אטומים למים ובכך נפגמו.
בגלל הקורוזיה, המוקשים הפעלו רק מהרקטות של מטוסי חיל האוויר המלכותי.
מסקנתו של ליין הייתה כי הפריסה הייתה אלתור מהיר, ולא מייצגת את התקדמות הטכנולוגיית המוקשים של הגרמנים.
במהלך פיקוד על אחד ממבצעי טרבראש על חוף פה־דה־קאלה זמן קצר לפני הפלישה לנורמנדי, נתפס ליין על ידי הגרמנים בתאריכים 18–19 במאי 1944. ליין ציפה להוצאה להורג על פי פקודת הקומנדו של היטלר, אך במקום זאת הוא נחקר על כס תה על ידי רומל.
מאוחר יותר נמלט והסתתר אצל גיסו ויקטור רוטשילד בפריס.
על ארבע המשימות פיקד קפטן הילטון-ג'ונס, מהבסיס בדובר.
רס"ן ארנסט ליי סמית' (אז קפטן) הוביל את מבצע טורברוש 8 ב־Quend Plage והביא בהצלחה מידע חיוני כולל מוקש טלר.
סמית וצוותו עוטרו בצלב הצבאי.
מאוחר יותר הצטרף לשתי פעולות דומות בווסטקאפל לקראת נחיתות וולשרן ב־1 בנובמבר 1944.