tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
הסערות והערפל שבפארק נובעים, בין השאר, מכך שבמשך שעות אחדות ברוב ימות השנה מכוסים השמים בעננים.
בעבר היה סלונגה בית גידול עבור הזנים של פיל סוואנה אפריקני ופיל יער אפריקני, אך נכון לשנת 2003 שרדו רק כ-2,000 פרטים של הזנים האלה.
סלונגה הוא בית גידול עבור כ-50 מינים של יונקים בינוניים וגדולים.
היונק המפורסם ביותר הוא הבונובו, שהוא מין אנדמי למדינה כולה ונכון ל-2003 אוכלוסייתו מונה כ-15,000 פרטים המפוזרים בשני חלקי הפארק.
מלבד הבונובו יש בפארק פרימטים נוספים כמו קולובוס ומספר מיני גנון.
פאונת הסוואנה תלויה בצמחיית הדשא הגדלה בו.
בין מיני בעלי החיים האחרים הגדלים בשטחי הפארק ניתן למנות מספר מינים של פנגולינאים, נמרים, חתול זהוב אפריקני, תן לבן-פס, קרנף רחב-שפה, חזיר נהרות והיפופוטם.
בשטחי הפארק תועדו למעלה מ-100 מינים של עופות, מספר מינים של זוחלים וכ-400 מינים של דגים.
הפארק משתרע על פני שליש משטחו של יער סלונגה-לוקני-סאנקורו.
העצים המשווניים הגדלים בו מתנשאים לגובה של עד 45 מטרים, ומפוזרים בהתאם למאפיינים הגאומורפולוגיים של האזור בו הם גדלים.
בפארק יש שלושה סוגים שונים של יערות - יערות יבשים, יערות ביצתיים ויערות נהר.
האזורים שבין הנהרות מאופיינים בעיקר בצמחיית יער נשירה למחצה.
ערבות הדשא משתרעות על פני מחצית האחוז משטח הפארק.
הקרקעות הלחות של הפארק הן בית גידול עבור פלורה ממשפחת הדגניים.
בחלק הדרומי של הפארק ישנם מספר אזורי סוואנה.
בפארק מתגוררת אוכלוסייה דלילה של בני אדם, והם מתחלקים בין שני כפרים מסודרים, שבכל אחד מהם בין 3,000 ל-4,000 תושבים, ובשמונה כפרים בדרום-מזרח הפארק שבהם מתגוררים בסך הכל כ-800 תושבים מבני אייאלימה (Iyalima), שהם ילידי המקום.
בעקבות ההכרזה על סלונגה כפארק לאומי וכאתר מורשת עולמית נוצרו מספר בעיות משפטיות בכל הנוגע לקיום הכפרים, אך בשנת 2003 החלה יוזמה של פרויקט מקומי להכנת תוכנית שימור חדשה שבה הכפרים יוותרו במקומם.
החקלאות המקומית מבוססת על מגוון גידולים כגון מניהוט מצוי, קפה ואורז, וכן דיג וציד.
הפארק הלאומי סרה דה קפיברה (פורטוגזית: Parque Nacional Serra da Capivara) שוכן במדינת פיאאוי שבצפון-מזרח ברזיל.
הפארק הוקם ב-1979 על מנת להגן על השרידים הפרהיסטוריים וציורי הסלע השוכנים בו, והוכרז כאתר מורשת עולמית ב-1991. הפארק משתרע על פני שטח של כ-1,300 קילומטרים רבועים, ויש בו ריכוז גדול של חוות פרהיסטוריות קטנות.
אזור סרה דה קפיברה מאופיין בשקע הגאולוגי של נהר סאו פרנסיסקו.
בפארק יש רצועת צוקים המתנשאים לגובה של עד 270 מטרים, ואורכה הוא כ-180 קילומטרים.
הרצועה חוצצת בין מישור בחלק הדרום-מזרחי של הפארק, לבין מסיבים בחלקו הצפון-מזרחי.
באזור ההררי של הפארק נוצרו מערות ועמקים רבים כתוצאה מתהליכי בליה.
האזור הוא גם אגן ניקוז עבור מספר נהרות.
לאזור יש חשיבות כמייצג של צמחיית הקאאטינגה המאפיינת את צפון-מזרח ברזיל.
הצמחייה בפארק מורכבת בעיקר ממרבדי שיחים נרחבים, וכוללת מספר עצים חסיני יובש וקסרופיטיים.
ישנם אזורים בודדים, בעיקר בקניונים העמוקים השומרים על לחותם גם בקיץ, שבהם גדלים שרידים של יערות הגשם שאכלסו את האזור לפני אלפי שנים.
הפאונה של אזורי השיחים דלילה מאוד, אך על המינים שניתן למצוא בה נמנים זאב היער והאוצלוט.
המאובנים שהתגלו באזור מתוארכים לתקופה שלפני 15,000 שנים.
המדענים משערים כי האזור היה מיושב על ידי התושבים הקדומים של יבשת אמריקה.
באתר הארכאולוגי פדרה פוראדה, השוכן בתוך הפארק, התגלו שרידים של חומה שבורה, ובאמצעות תיארוך פחמן 14 התברר כי ככל הנראה היא נבנתה בשנים שבין 26,000 ל-22,000 לפני הספירה.
אחד מהמאפיינים החזותיים הבולטים ביותר של הפארק הן המערות החצובות בסלע, שהתגלו במהלך שנות ה-60 ומעוטרות בציורי סלע רבים.
הציורים העתיקים ביותר תוארכו לאלף ה-13 לפני הספירה, אך מרבית הציורים מתוארכים לתקופה שבין האלף ה-10 לאלף ה-4 לפני הספירה, ומשויכים לתרבויות העתיקות שהתגוררו בצפון-מזרח ברזיל (נורדסטה) ובאזור אגרסטה.
ההשערה היא כי תרבות אגרסטה התקיימה בדו-קיום לצידה של תרבות נורדסטה עד שנת 5,000 לפנה"ס בקירוב, ואז גורשה על ידה.
הציורים שנוצרו על ידי תרבות נורדסטה מאופיינים בתבניות גאומטריות, דמויות אנושיות, צמחים ובעלי חיים, ובשל כך הצליחו להגיע למסקנות שונות הנוגעות לאורח חייהם הרוחני והחברתי של אנשי הנורדסטה.
רוב הציורים הם בצבע אדום.
ישנן קבוצות ציורים אחדות שטרם ניתן להן הסבר מספק, אך יש בהן ארבעה אלמנטים ברורים והם טקסי ציד, ריקוד, טקסים הקשורים לעצים ותנוחות מיניות.
הציורים של תרבות אגרסטה מאופיינים במוטיבים אנושיים, והם השתמרו במצב טוב.
הגישה אל הפארק נחשבת לקשה בשל היעדר תשתיות מתאימות.
לאורך השנים הוכנו מספר תוכניות לעידוד שימור הטבע בפארק, ובמהלך תוכנית החומש שהחלה לפעול במאי 1989 אף הוצע לתושבים המועטים שבאזור פיצוי כספי תמורת הסכמתם להגר למקום אחר.
הנהלת הפארק מתמקדת בשימורו ובתחזוקתו, ואף שיתפה פעולה עם האוכלוסייה המקומית באמצעות הדרכה מקצועית כיצד לא להזיק לפארק.
בעיות במצב השימור של ציורי הסלע התעוררו כתוצאה מפעילויות בירוא יערות לא חוקיות, שגרמו לשינויים כימיים בהרכב הצבעים ולהגברת החשיפה לאור השמש.
גורם נוסף הוא גדילתם של גלמי דבוראים על הציורים.
הפארק הלאומי פולגפונה (בנורווגית: Folgefonna nasjonalpark) הוא פארק לאומי הממוקם באזור הורדלנד שבנורווגיה, בסמוך לעיר אודא.
הפארק מנוהל על ידי המנהלה הנורווגית לניהול נכסי טבע.
הפארק נחנך בטקס שנערך ב-14 במאי 2005 בנוכחות סוניה, מלכת נורווגיה.
בפארק ממוקמים קרחוני פולגפונה, ועל שמם הוא נקרא.
הפארק הלאומי נמדג'י (בכתיב מלא: הפארק הלאומי נאמאדג'י) הוא פארק לאומי הממוקם בטריטוריית הבירה האוסטרלית שבאוסטרליה.
הפארק גובל בשטחי הפארק הלאומי קוסקיוזקו שבמדינת ניו סאות' ויילס.
הפארק ממוקם כ-40 ק"מ דרומית מערבית לקנברה בירת אוסטרליה, ומהווה 46% משטח טריטוריית הבירה האוסטרלית.
הפארק מהווה שמורת טבע ומגן על האזור הצפוני של האלפים האוסטרליים.
הפארק כולל שטחי טונדרה אלפינית וערבות דשא, ומהווה בית גידול לקנגורו אפור מזרחי, וולבי, וומבט, רוסלה ועורבני אוסטרלי.
האקלים בפארק סוב-אלפיני, ובחודשי החורף פסגות ההרים מכוסות שלג.
הגבוה בהרי הפארק הוא פסגת בימברי שגובהה 1,912 מטרים מעל פני הים.
מקור שמו של הפארק בשמם של ההרים בשפת האבוריג'ינים - התושבים המקוריים של אוסטרליה.
באזור הפארק התגלו עדויות להתיישבות אבוריג'ינית משנת 19,000 לפנה"ס לערך, והפארק בעל חשיבות דתית ותרבותית לאבוריג'ינים, חשיבות שהוקרה על ידי ממשלת אוסטרליה.
המתיישבים האירופאים הראשונים התיישבו באזור הפארק בשנות ה-30 של המאה ה-19 אולם התיישבות הייתה בעיקר בעמקים, ושטחי היערות שעל מורדות ההרים לא נפגעו.
הפארק הלאומי הוקם בשנת 1984 על מנת להגן על יערות אלה.
בפארק ממוקם מרכז מבקרים בסמוך לעיירה תארווה.
ב-7 בנובמבר 2008 הוכרז הפארק כאתר מורשת לאומית אוסטרלית, בשל היותו חלק מ-11 האזורים המהווים את האלפים האוסטרליים.
הפארק הלאומי מרצ'יסון פולס הוא פארק לאומי בצפון-מערב אוגנדה.
הוא משתרע על פני כ-3,480 קמ"ר, מזרחית לאגם אלברט, באזור הנילוס הלבן, והוא הפארק הלאומי הגדול באוגנדה.
יחד עם שמורת הטבע בוגונגו ושמורת הטבע קארומה, הוא מהווה חלק מאזור השימור מרצ'יסון פולס, ששטחו כ-5,300 קמ"ר.
הפארק נוסד ב-1926 כשמורת ציד, בעת שאוגנדה הייתה מדינת חסות בריטית.
ב-1951 צולמו בשטחו סצנות מהסרט מלכה אפריקאית, בכיכובו של האמפרי בוגארט, וב-1952 שינו הבריטים את מעמדו, והוא היה לפארק לאומי.
הפארק נקרא על שם מפלי מרצ'יסון המצויים בתחומו, ושקרויים בעצמם על שם רודריק מרצ'יסון, שהיה נשיא החברה הגאוגרפית המלכותית.
בתקופת שלטונו של אידי אמין, בשנות ה-70, נפגעה קשות אוכלוסיית בעלי החיים בפארק, כתוצאה מציד בלתי-חוקי, וב-1983 נכחדו הקרנפיים.
לאחר תום שלטונו של אמין החלו הרשויות לאכוף את איסור הציד, ואוכלוסיית בעלי החיים התאוששה.
ב-2005 העבירה קרן הקרנפים של אוגנדה מספר קרנפים רחבי-שפה לחווה באזור הפארק, כדי ליצור עדר שבסופו של דבר ישוחרר בפארק.
בתחומי הפארק חיים 76 מיני יונקים, ובהם פילים, תאואים, אריות, נמרים, היפופוטמים, ג'ירפים, אנטילופות כמו קובוסים שחורי-רגל, בובאלים אייליים, אוריבים וקובוסי מים, חזירי יבלות, ופרימטים כמו בבוני זית, קולובוסים, פרשים אדומים ואף שימפנזים.
הפארק הוא גם משכנם של 451 מיני עופות, בהם מנעלנים, אנפות גוליית, עגורי כתר לבן-לחיים, אנפיות סוף, יקאנות אפריקניות, חרטומנים, קלאואים קרקעיים, טוראקיים, אורגיים, פרפורים עקודים ושלדגים ענקים.
בנוסף, חיים תנינים במימי הנילוס, אגם אלברט והנהרות הנוספים הזורמים בפארק.
מפלי מרצ'יסון, שנתנו לפארק את שמו.
גובהם של המפלים 43 מטרים, ורוחבם 7 מטרים בלבד, דרכם מתנקז נהר הנילוס.
עוצמת המים במפלים מגיעה לכדי 300 מ"ק בשנייה.
השיט בנהר מאפשר צפייה בתנינים, בהיפופוטמים, בעופות המים ובבעלי החיים הבאים לשתות ממימי הנהר.
אזור השפך עשיר בעופות מים, בהם המנעלן הנדיר.
השבילים, שאורכם בין 120 ל-170 ק"מ, עוברים דרך סוואנה, עצי שיטה ויערות, והם האזור הפופולרי ביותר לספארי בפארק.
פראה (Paraa; מילולית: בית ההיפופוטם) הוא המרכז האדמיניסטרטיבי של הפארק, וממנו יוצאים טיולי הספארי והמעבורות המשייטות בנהר.
באזור פראה מספר מקומות לינה.
מפלי קארומה, בצדו הצפון-מזרחי של הפארק.
יער קנייו פבידי (Kaniyo Pabidi).
היער מצוי בחלקו הדרומי של הפארק, ובו ניתן לצפות בפרימטים שונים, בהם שימפנזים, לצד יונקים המצויים גם בסוואנה, וכן ציפורי יער.
יער רבונגו (Rabongo), יער קטן ששטחו 4 קמ"ר בלבד, אך עשיר בציפורים.
הפארק הלאומי סגווארו הוא פארק לאומי השוכן בתחום מחוז פימה בדרום-מזרח מדינת אריזונה בארצות הברית.
הפארק, השייך לשירות הפארקים הלאומיים של ארצות הברית, משתרע על שטח בן 370 קילומטרים רבועים המתחלקים לשני אזורים נפרדים, האחד הקרוי "נפת הרי רינקון" (Rincon Mountain District), כ-15 קילומטרים מזרחית לעיר טוסון, והשני הקרוי "נפת הרי טוסון" (Tucson Mountain District), כ-15 קילומטרים מערבית לה.
הפארק הוקם במטרה לשמר את הנוף המדברי, הצמחייה ובעלי החיים הכלולים בתחומי שני חלקי הפארק, ולהגן על הקקטוס הענק שהפארק נושא את שמו, הסגווארו (Carnegiea gigantea).
צמחי הסגווארו בתחומי הפארק הם בסמוך לגבול הצפוני ביותר של התחום שבו הם גדלים באופן טבעי בתוך מדבר סונורה.
הסלעים הגעשיים הניצבים על פני השטח של נפת הרי טוסון שונים מאוד מהסלעים על פני השטח בנפת הרי רינקון.
לפני מעל ל-30 מיליון שנים גרמה התמתחות קרום כדור הארץ לעקירת סלעים מתחת להרי טוסון שבנפת הרי טוסון על מנת ליצור את הרי רינקון של נפת הרי רינקון.
הרי רינקון שהתרוממו ועברו סחיפה גבוהים באופן משמעותי ולכן גם גשומים יותר מהרי טוסון.
הרי רינקון, כחלק מאיי השמיים המדרייניים, בין הרי הרוקי הדרומיים לסיירה מאדרה אוריינטל במקסיקו, מאפשרים מגוון ביולוגי רב, והם משכן לצמחים ובעלי חיים רבים שאינם חיים בנפת הרי טוסון.
התושבים והמבקרים הראשונים באדמות הפארק וסביבו עוד לפני הקמתו כללו את בני התרבויות הוהקם, סובאיפורי (Sobaipuri), טוהונו אודהאם ואפאצ'י, חוקרי ארצות ספרדיים, מיסיונרים, כורים, חוואים ובוקרים.
ב-1933 הקים נשיא ארצות הברית הרברט הובר בהרי רינקון את הפארק המקורי, המונומנט הלאומי סגווארו, על בסיס סמכותו לפי חוק העתיקות.
ב-1961 הוסיף הנשיא ג'ון קנדי את נפת הרי טוסון למונומנט ושינה את שם החלקה המקורית לנפת הרי רינקון.
הקונגרס של ארצות הברית איחד את נפת הרי טוסון ונפת הרי רינקון על מנת ליצור פארק לאומי ב-1994.
הפעילויות הפופולריות בפארק כוללות סיורים רגליים בשבילים המוסדרים באורך כולל של 266 קילומטרים וצפייה בנוף לאורך הכבישים הסלולים בסמוך לשני מרכזי המבקרים.
שני החלקים מאפשרים רכיבה על אופניים ורכיבה על סוסים על הדרכים והשבילים המיועדים לכך.
נפת הרי רינקון מאפשרת לינה מוגבלת בשטח, אבל אין אפשרות כזו בנפת הרי טוסון.
שם הפארק מנציח את הסגווארו (Carnegiea gigantea), קקטוס ענק שגדל במדבר סונורה ואינו גדל באופן טבעי בשום מקום אחר.
מקור המילה רינקון, כמו בהרי רינקון, רינקון קריק ועמק רינקון, הוא מספרדית: Rincón, שפירושה "פינה", והיא מתייחסת לצורת רכס ההרים.
השם טוסון נגזר מצירוף מילים בשפת אודהאם של בני הפימה (ˡtʃukʂɔn) שפירושם "מעיין כהה" או "מעיין חום".
השם טאנק (Tanque), שיוזכר בהמשך הערך, מתייחס לבריכה מלאכותית קטנה שנוצרת מאחורי סכר הלוכד את מי הנגר בשקע טבעי קיים.
מקור השם מדרייניים בהקשר ל"איי השמיים המדריינים" הוא במילה הספרדית Madre שפירושה אמא, והוא מתייחס לרכס ההרים סיירה מדרה ("הרי אמא") במקסיקו.
הפארק משתרע על שטח בן 370 קילומטרים רבועים המתחלקים לשני אזורים נפרדים, האחד הקרוי "נפת הרי רינקון" (Rincon Mountain District), כ-15 קילומטרים מזרחית לעיר טוסון, והשני הקרוי "נפת הרי טוסון" (Rincon Mountain District), כ-15 קילומטרים מערבית לה.
נפת הרי טוסון משתרעת על שטח של 100 קילומטרים רבועים, בעוד שנפת הרי רינקון הגדולה הרבה יותר משתרעת על 270 קילומטרים רבועים.
כ-290 קילומטרים רבועים משטח הפארק, כולל חלקים גדולים משני חלקי הפארק הוכרזו כאזור טבע בראשיתי.
כביש בין-מדינתי 10 הוא הכביש הראשי הקרוב ביותר לפארק ועובר דרך טוסון.
פארק הרי טוסון (Tucson Mountain Park) גובל בצד הדרומי של נפת הרי טוסון, ועמק אוורה (Avra Valley) גובל בצד המערבי.
"אזור הטבע הבראשיתי רינקון" (Rincon Mountain Wilderness), אזור מוגן נפרד של בערך 150 קילומטרים רבועים ביער הלאומי קורונדו (Coronado National Forest) גובל בנפת הרי רינקון במזרח ובדרום-מזרח, בעוד שעמק רינקון גובל מדרום בחלק המערבי של נפת הרי רינקון.
אקלים הפארק הוא אקלים מדברי (סיווג BWH על פי שיטת קפן).
שני חלקי הפארק משמרים חלקות במדבר סונורה, כולל רכסים של הרים משמעותיים, הרי טוסון במערב והרי רינקון במזרח.
גובה פני השטח בנפת הרי טוסון נע בין 664 ל-1,429 מטרים מעל גובה פני הים, הגובה של פסגת ואסון (Wasson Peak).
כמות המשקעים הממוצעת בנפת הרי טוסון היא כ-250 מילימטרים בשנה.
גובה פני השטח בנפת הרי רינקון נע בין 814 ל-2,641 מטרים מעל גובה פני הים, הגובה של פסגת מיקה (Mica Peak), כשכמות הגשמים והשלגים השנתית הממוצעת היא 760 מילימטרים.
המשקעים יורדים בשתי הנפות בעיקר במהלך שתי עונות קצרות, בדצמבר ובינואר כגשמים קלים קבועים וביולי ובאוגוסט כגשמים עזים קצרים המלווים בברקים ולעיתים בסופות חול ושיטפונות בזק (המונסון של אמריקה הצפונית).
חלק מהמשקעים במקומות הגבוהים בהרי רינקון יורדים כחורף כשלגים.
הפשרת השלגים תורמת לכמות המים המוגבלת במקומות הנמוכים יותר מאוחר יותר במהלך השנה.
בין אוקטובר ואפריל מגיעה הטמפרטורה במהלך היום בין 21°C ל-27°C והטמפרטורה בלילה יכולה לרדת מתחת לנקודת הקיפאון.
בתקופה החמה ביותר בין מאי לספטמבר הטמפרטורה במהלך היום היא בממוצע מעל ל-38°C.
מחקרים על השפעת שינוי האקלים בפארק הראו שהטמפרטורה השנתית הממוצעת עלתה מ-17°C ב-1900 ל-19°C ב-2010.
הפארק הלאומי סגווארו שוכן בתחום פרשת המים של הנהר סנטה קרוז הזורם צפונה, שהוא בדרך כלל יבש.
נחל רינקון קריק בחלק הדרומי של נפת הרי רינקון, זורם לפחות בחלק מהשנה וכולל את אזור צמחיית הגדות הנרחבת ביותר בפארק.
הנחל הוא יובל של פנטנו וואש (Pantano Wash), החוצה את טוסון מדרום-מזרח לצפון-מערב בדרכו לטנק ורדה וואש (Tanque Verde Wash).
שני נחלי האכזב מתחברים לנחל אכזב נוסף, נחל ריאיטו (Rillito River), יובל של הסנטה קרוז שכיוונו ממזרח למערב.
נחלי האכזב בשתי הנפות יבשים בדרך כלל, אבל מדי פעם מתרחשים בהם שיטפונות בזק.
אזורי צמחיית גדות קטנים יותר מצויים במעיינות ובגבים (המכונים על בסיס השם הספרדי טינאחה – tinaja) בנפת הרי רינקון.
המעיין הגדול ביותר הוא במחנה מנינג (Manning Camp), גבוה בהרי רינקון.
הסלעים העתיקים ביותר בפארק הלאומי סגווארו, צפחת פינאל (Pinal Schist), קודמים להיווצרות פרובינציית אגן ורכס, שהפארק הוא חלק ממנה, בכ-1.7 מיליארד שנים מהפרקמבריון.
הצפחה נחשפת בנפת הרי רינקון לאורך נחל אכזב מרחק קצר מכביש הלולאה יער הקקטוס (Cactus Forest Loop Drive).
סלעים עתיקים נוספים, סלעי גרניט בני 1.4 מיליארד שנים מהווים את מרבית רכס טאנק ורדה (Tanque Verde Ridge) בנפת הרי רינקון.
זמן רב אחר כך בפלאוזואיקון, לפני כ-600 מיליון שנים, כיסו ימים רדודים את האזור סביב טוסון של ימינו, במהלך השנים שקעו בהם סלעי משקע: אבן גיר, אבן חול ופצלים.
אבן גיר, הקיימת בפארק בכמה מקומות, נחצבה מכאן בשלהי המאה ה-19 על מנת לייצר מלט.
בשטח הפארק לעתיד היו שישה כבשני סיד, שניים בנפת הרי טוסון וארבעה בנפת הרי רינקון.
בשלושה מתוכם, כולם בנפת הרי רינקון אפשר לבקר כיום.
שניים לאורך שביל יער הקקטוס (Cactus Forest Trail), ואחד לאורך שביל רואיז (Ruiz Trail).
לפני כ-80 מיליון שנים גרמו תנועות של לוחות טקטוניים לתקופה של בניית הרים, האורוגנזה הלרמידית, שנמשכה עד לפני כ-50 מיליון שנים במערב אמריקה הצפונית.
התפרצויות געשיות מתפוצצות יצרו את הרי טוסון לפני כ-70 מיליון שנים, ופסגת הר הגעש במרכזם התמוטטה ויצרה קלדרה בקוטר של 19 קילומטרים.
הקלדרה התמלאה בסופו של דבר בשברי סלעים, מחדרים של סלע פלוטוני וקילוחי לבה, אחדים בין לפני 30 ל-15 מיליון שנים.
סלעים געשיים שנחשפו בנפת הרי טוסון או בקרבתה הם שרידים לאירועים אלו.
הדוגמאות כוללות ברקציה שנחשפה במעבר גרנטס (Grants Pass) ושיורים גרניטיים של תא מאגמה, שבהם ניתן לצפות באזור הפיקניק סוס (Sus Picnic Area) בנפת הרי טוסון.
לא כל הגרניט המותך הגיע לפני השטח של הרי טוסון.
חלקו התקרר והתגבש מתחת לפני השטח.
אגן טוסון וההרים הסמוכים – כולל הרי טוסון במערב, הרי סנטה קטלינה מצפון והרי רינקון ממזרח – הם חלק מפרובינציית אגן ורכס המשתרעת מצפון מקסיקו ועד דרום אורגון בארצות הברית.
הפרובינציה שמקורה בפעילות צעירה במונחים גאולוגיים, נוצרה כאשר עקב תנועת הלוחות הטקטוניים קרום כדור הארץ התמתח ונעשה דק יותר בחלק זה של מערב אמריקה הצפונית עד שהקרום נקרע לאורך העתקים.
העתק קטלינה (Catalina Fault), העתק התנתקות תשתית (Detachment fault), החל להיווצר לפני כ-30 מיליון שנים כ-10 עד 13 קילומטרים מתחת להרי טוסון.
הסלעים שמתחת להעתק, הסלעים שבתחתית הלוח הטקטוני, נעקרו בסופו של דבר 26 עד 35 קילומטרים מזרחית-צפונית-מזרחית יחסית לסלעים שמעל להעתק, ואז התרוממו, עברו סחיפה והתעגלו בצורת כיפה על מנת ליצור את הרי רינקון והרי סנטה קטלינה של ימינו.
אף שהסלעים הגעשיים אותם רואים על פני השטח של נפת הרי רינקון, אינם מצויים בנפת הרי רינקון, הגרניט הקריסטליני (גנייס קטלינה) מתחת להרי טוסון נחשף על פני השטח של נפת הרי רינקון.
גנייס מפוספס (banded gneiss) זה הוא סוג הסלע הנפוץ בהרי רינקון וניתן לראותו בנפת הרי רינקון באתרים כדוגמת סלעי ג'אוולינה לאורך כביש הלולאה יער הקקטוס.
התפשטות אורבנית, זיהום אוויר ומים, רעשים, זיהום אור, וההגבלות שהתשתית האנושית מטילה על בתי הגידול יוצרים עקה על היונקים ובעלי החיים האחרים בפארק, אבל האיום הרציני ביותר עליהם הוא דריסה.
כ-50,000 חולייתנים נדרסים למוות בכבישי הפארק כאשר פוגע בהם רכב.
בנפת הרי רינקון יש מעט כבישים, אבל כביש הסלעים הציוריים (Picture Rocks Road), כביש מהיר החוצה את נפת הרי טוסון ממזרח למערב, מסוכן מאוד לבעלי חיים.
ניסיון ב-2002 להפוך אותו לשביל הליכה נכשלו לאחר שההצעה נתקלה בהתנגדות ציבורית עזה.
הרי רינקון והרי סנטה קטלינה הקרובים (אבל לא הרי טוסון הנמוכים יותר) הם חלק מכ-40 רכסי הרים המכונים איי השמיים המדרייניים שלביולוגים יש בהם עניין מיוחד.
האקולוג פיטר וורשול (Peter Warshall) פירט כמה מאפיינים ההופכים את המכלול המדרייני ייחודי בין כ-20 מכלולי איי השמיים בכדור הארץ.
בהם הכיוון צפון-דרום לרוחב 8 מעלות של קווי רוחב תוך חצייה של אזורי אקלים ממוזג לסובטרופי, האופי המגוון מאוד של המקור הגאולוגי של ההרים וקרקעותיהם, התבליט המתון עד החד של פני השטח, ומרחקם מאזורי ההכחדה ההמונית הקשורה לקרחונים בצפון בעידן הקרח האחרון.
כתוצאה ממאפיינים אלו ותנאים נוספים מאפשרים איי השמיים המדרייניים מגוון ביולוגי יוצא דופן.
חבורות הצמחייה בתוך הפארק משתנות עם הגובה.
בנפת הרי טוסון יש כ-400 מיני צמחים בשתי חבורות מובחנות, צמחיית מדבר נמוכה, כדוגמת מלוח מאפיר (Atriplex canescens) ו-Encelia farinose (באנגלית brittlebush שיח ממשפחת המורכבים), בגבהים הנמוכים וערבת עשב מדברית גבוה קצת יותר.
במהלך ספירת המלאי השנתית ב-2011 ו-2013, זיהו מאות של מדענים ואלפי מתנדבים 389 מינים של צמחים וסקולריים, 25 מינים של צמחים שאינם וסקולריים ו-197 מינים של פטריות בפארק הלאומי סגווארו.
מין הקקטוס סגווארו, המשגשג בשתי הנפות של הפארק, גדל בקצב איטי במיוחד.
הזרוע הראשונה של הסגווארו מופיעה בדרך כלל כשהקקטוס בן 50 ל-70 שנים, אף שהוא יהיה קרוב יותר לבן 100 שנים במקומות שבהם כמות המשקעים נמוכה במיוחד.
סגווארו יכול לחיות עד 200 שנים ונחשב בוגר בגיל 125 שנים.
סגווארו בוגר יכול לגדול לגובה של 18 מטרים ולשקול עד 2,200 קילוגרם כשהוא רווי לגמרי במים.
כמות הפרטים של הסגווארו בפארק נאמדת ב-1.8 מיליון, ובפארק מצויים בשפע 24 מינים אחרים של קקטוס.
צמחים פולשים כוללים זיף-נוצה (Pennisetum), אשל, דרדר מלטזי (Centaurea melitensis) ורבים אחרים, אבל האיום החמור ביותר למערכת האקולוגית הטבעי הוא ללא ספק זיף-נוצה ריסני (Cenchrus ciliaris, באנגלית buffelgrass).
צמח עמיד לבצורת זה, שגדל במקור בחלקים מאפריקה ואסיה, יובא לארצות הברית בשנות ה-30 של המאה ה-20 ונשתל בסמוך לטוסון ובמקומות אחרים במטרה לייצור עשב למרעה בקר ולמנוע סחיפה.
הצמח אותר בפארק לראשונה ב-1989, והתפזר באופן נרחב בשתי הנפות.
זיף-הנוצה הריסני מתחרה עם צמחים אחרים על מחייתו וממלא את החללים הריקים שנמצאים בדרך כלל בין צמחים מדבריים מקומיים ויוצר סיכון אש משמעותי.
עשב שוטה זה שנחשב בלתי אפשרי לחסל לחלוטין, מטופל בכמה אזורים של הפארק ובאזורי המגורים של טוסון באמצעות עקירה ידנית, ובתקופות של גשמים באמצעות ריסוס בקוטלי עשבים המבוססים על גלייפוסט.
למרות האקלים הצחיח שוכנים שלושה מינים של דו-חיים בפארק.
אילנית הסלעים (Hyla arenicolor), Lithobates yavapaiensis (באנגלית lowland leopard frog) ומין החפרית אמריקאית Scaphiopus couchii (באנגלית Couch's spadefoot toad), החיה במחילות תת-קרקעיות, מהן היא יוצאת להתרבות במהלך גשמי הקיץ.
שרפות יער, היוצרות שטחים שרופים המועדים לסחיפה, החריבו שלוליות רבות שבהן נהגה הצפרדע Lithobates yavapaiensis להתרבות, כיוון שהתמלאו בסחף.
מחלקת הציד והדגה של מדינת אריזונה מציינת מין צפרדע זה כראוי להשגחה מיוחדת.
36 מיני הזוחלים בפארק כוללים את צב המדבר (Gopherus agassizii), עכסן אימתן (אחד הנחשים הנפוצים ביותר), פתן אלמוגי, הלודרמה מרירית, איגואנית קצרת-קוצים (Phrynosoma hernandesi), Sceloporus magister (באנגלית Desert spiny lizard) ולטאת זנב הזברה.
המגוון הנרחב של בתי גידול בפארק תומכים באוכלוסייה מגוונת של עופות, כולל כמה, כדוגמת Pyrocephalus obscurus (באנגלית Vermilion flycatcher) ומין הינשוף הצווחן, שאינם נפוצים במקומות אחרים בארצות הברית.
בין 107 מיני העופות בפארק אוח וירג'יניה, גדרון הקקטוס, עורב שחור, בז אמריקני, קתרטס תרנגולי, קוקייה רצנית גדולה, נקר חילה, עקב אדום-זנב, שלווים, קוליברי רחב-מקור (Cynanthus latirostris), ומין אחד בסכנת הכחדה, לילית מנוקדת.
ספירת מלאי של בעלי חיים בינוניים וגדולים בפארק וידאו את הנוכחות של 30 מינים בפארק הלאומי סגווארו בין 1988 ו-2008. מתוכם 21 אותרו בנפת הרי טוסון ו-29 בנפת הרי רינקון.
רשימה חלקית של יונקים בפארק כוללת פומה צפון-אמריקאית, זאב ערבות, שונר מצוי, אייל פרדי לבן-זנב, אייל פרדי שחור-זנב, פקארי מגוון, שועל אפור מצוי, ארנבת שחורת-זנב, ארנבון אודובון (Sylvilagus audubonii), דביבון זנב-טבעת, חוטמן חום, מרמיטות ו-Neotoma albigula (באנגלית white-throated woodrat).
אחד מהמינים בסכנת הכחדה הוא עטלף ארך-חוטם קטן, שחי חלק מהשנה בפארק וחלק מהשנה במקסיקו.
התושבים הראשונים של אזור הפארק הלאומי סגווארו של ימינו שיש עדויות לגביהם הם בני הוהקם, שחיו בכפרים בין 200 ל-1450 לספירה.
פטרוגליפים ושברים של כלי חרס הם בין השרידים שהותירו ההוהוקם בפארק.
ההוהוקם צדו איילים ובעלי חיים אחרים, ליקטו ניצנים של הקקטוס צ'ויה (Cylindropuntia), פירות של צבר (Opuntia), תרמילים של פרקינסוניה (Parkinsonia) ופירות סגווארו, וגידלו תירס, שעועית ודלעת.
תרבויות שבטי הילידים שהתפתחו אחר כך, הסובאיפורי (Sobaipuri) של אגן טוסון, וטוהונו אודהאם (Tohono O'odham) ממערב לאזור הפארק עשויות להיות של צאצאים של ההוהוקם, אף שהעדויות אינן חד-משמעותיות.
חוקרי ארצות ספרדים נכנסו לאריזונה לראשונה בשנים 1539–40 (משלחת קורונדו).
התיישבות ראשונה של אירופאים באזור בסמוך לפארק החלה ב-1692 עם ייסוד מיסיון סן חאווייר דל בק (San Xavier del Bac) לאורך הנהר סנטה קרוז, שזרם דרך טוסון.
ב-1775 בנו הספרדים את פרסידיו סן אוגוסטין דל טוסון (Presidio San Agustín del Tucsón), מבצר צבאי במה שהיה אז חלק ממלכות המשנה של ספרד החדשה, בחלקו כדי להתמודד על פשיטות האפאצ'י.
האדמות שעתידות להפוך בסופו של דבר לפארק הלאומי סגווארו התחמקו יחסית מפיתוח אנושי עד אמצע המאה ה-19, לאחר שאריזונה הפכה לחלק מארצות הברית.
לאחר שהקונגרס של ארצות הברית העביר את חוק הנחלה של 1862 (Homestead Act), הרכבת הגיעה לאזור ב-1880 וסיום מלחמות האפאצ'י ב-1886, התיישבו חוואים ובוקרים בהרי טוסון ובהרי רינקון, וכורים חיפשו כסף, נחושת ועפרות ומינרלים יקרי ערך אחרים.
כריית מחצבים בשטח הפארק נמשכה לסירוגין עד 1942, בעוד שגידול בקר בשטחים פרטיים בתוך הפארק נמשך עד אמצע שנות ה-70 של המאה ה-20.
בית החווה רשום במרשם של מקומות היסטוריים באריזונה.
בקתת מנינג (Manning Cabin), שנבנתה ב-1905 כבית למפלט מחום הקיץ עבור לוי מנינג (Levi Manning), איש עסקים עשיר שהיה ראש העיר של טוסון במשך קדנציה אחת, היא חלק מהתשתית במחנה מנינג סמוך להר מיקה.
הבקתה שהייתה מוזנחת שופצה ושוחזרה.
היא נוספה למרשם הלאומי של מקומות היסטוריים ב-1975. משאבי תרבות בפארק כוללים יותר מ-450 אתרים ארכאולוגיים ויותר מ-60 מבנים היסטוריים.
ב-1920 הביעו חברי "החברה לתולדות הטבע" של אוניברסיטת אריזונה עניין בהקמת אזור מוגן לסגווארו, מין הקקטוס המוכר היטב לצופים בסרטים האילמים של סוגת המערבונים.
ב-1928 הצטרף הומר שנץ (Homer L.
Shantz), בוטנאי ונשיא האוניברסיטה למאמצים להקים מקלט לסגווארו, אבל נושאים הקשורים למימון וניהול עכבו את יצירת הפארק.
ב-1933 שכנע פרנק האריס היצ'קוק (Frank Harris Hitchcock; 1867–1935), המו"ל של העיתון המקומי "טוסון סיטיזן" (Tucson Citizen) ולשעבר המנהל הכללי של הדואר של ארצות הברית, שהיה בעל השפעה במפלגה הרפובליקנית, את נשיא ארצות הברית הרברט הובר להקים את המונומנט הלאומי סגווארו.
הובר השתמש בסמכותו על בסיס חוק העתיקות מ-1906 להקים מונומנט לאומי והכריז על הקמתו ב-1 במרץ 1933. מאוחר יותר באותה שנה העביר הנשיא פרנקלין דלאנו רוזוולט את ניהול המונומנט, מזרחית לטוסון בהרי רינקון לשירות הפארקים הלאומיים של ארצות הברית.
בין 1936 ו-1939 במהלך נשיאותו של רוזוולט בנה חיל השימור האזרחי את כביש הטבעת יער הקקטוסים והתשתית הנלווית אליו.
מרכז המבקרים של המונומנט נפתח בשנות ה-50 של המאה ה-20.
בעידודו של סטיוארט יודול (Stewart Udall), תושב אריזונה שהיה מזכיר הפנים של ארצות הברית, הוסיף הנשיא ג'ון פיצג'רלד קנדי 65 קילומטרים רבועים של אדמות קקטוסים בהרי טוסון למונומנט.
נפה מערבית זו של המונומנט נלקחה מתוך פארק הרי טוסון שנוהל על ידי מחוז פימה.
בשנות ה-20 של המאה ה-20 שכנעה אגודת הגנת חיות הציד של טוסון (Tucson Game Protective Association) את מחלקת הפנים להפריש שטח של 120 קילומטרים רבועים בהרי טוסון מהאזורים בהם ניתן לבקש רישום חוות או לחפור מכרות, ולהקצות אותו כפארק וכמקלט לחיות ציד.
קרקעות שהמחוז שכר בשטח שהופרש זה הפכו ב-1932 לאזור הנופש הרי טוסון (Tucson Mountain Recreation Area).
בין 1933 ו-1941 בנו העובדים של חיל השימור האזרחי מבנים בשמונה אתרי פיקניק בחלק של הפארק המחוזי מתוך השטח שהופרש, חמישה מתוכם הפכו מאוחר יותר לחלק מנפת הרי טוסון של המונומנט הלאומי.
המיזמים האחרים של חיל השימור כללו סלילת כבישים ושבילים, עיצוב נוף, בקרת סחיפה, ושיפור זמינות של המים לחיות הבר.
ההכרזה של קנדי ב-1961 יצרה את נפת הרי טוסון מהחלק הצפוני של הפארק המחוזי ושינתה את שמו של החלק המזרחי של המונומנט לנפת הרי רינקון.
הרחבות ב-1976 וב-1994 הגדילו את שטח נפת הרי טוסון עד ל-100.43 קילומטרים רבועים.
ב-1994 החליט הקונגרס של ארצות הברית לשפר את המעמד של נפת הרי טוסון ונפת הרי רינקון המאוחדים לרמה של פארק לאומי.
בפארק מבקרים בממוצע קרוב למיליון תיירים מדי שנה.
הפארק פתוח למטיילים בדרך כלל כל יום מלבד חג המולד; נפת הרי טוסון פתוחה לתנועת כלי רכב מהזריחה עד השקיעה ונפת הרי רינקון מ-7 בבוקר עד השקיעה.
בשתי הנפות יש מרכזי מבקרים.
יש יותר מ-266 קילומטרים של שבילי הליכה ברחבי הפארק, שבהם הסכנות עשויות לכלול חום קיצוני, התייבשות, שיטפונות בזק, קוצים של הקקטוסים, נחשים, פומות, דובים ודבורים קטלניות.
בנפת הרי רינקון אפשר ללון בשטח, אם כי נדרש לכך רישיון, אבל היא אינה מותרת בנפת הרי טוסון.
בנפת הרי טוסון יש כ-20 קילומטרים של כבישים סלולים וכ-14 דרכי עפר עבירות למכוניות, כולל דרך הלולאה באחדה (Bajada Loop Drive).
רכיבה על אופניים מותרת רק על הכבישים הסלולים כמו גם בדרך הלולאה באחדה, דרך גולדן גייט (Golden Gate Road) ושביל בלמונט הרב-שימושי (Belmont multi-use trail).
מותר לרכב על סוסים בחלק מהשבילים.
הפטרוגליפים של ההוהוקם שנחרתו על סלעים גדולים נגישים בקלות בנפת הרי טוסון.
שביל סיגנל היל (Signal Hill Trail), המתחיל באזור הפיקניק סיגנל היל לאורך דרך הלולאה באחאדה, מוביל לאזור ובו עשרות דוגמאות של אמנות הסלע בת ה-800 שנים.
בין המבנים המלאכותיים הראויים לציון בנפת הרי טוסון, מחסות לאתרים ארכאולוגיים, שולחנות פיקניק וחדרי שירותים שנבנו על ידי חיל השימור האזרחי בין 1931 ל-1941. המבנים הכפריים תוכננו להשתלב בסביבתם הטבעית והם בנויים מאבנים שנחצבו במקום וחומרים אחרים טבעיים לאזור.
מוזיאון המדבר אריזונה-סונורה (Arizona-Sonora Desert Museum) שוכן בקרבה לגבול הדרומי של נפת הרי טוסון לאורך כביש נורת' קיני (North Kinney Road) בפארק המחוזי הרי טוסון.
המוזיאון, המופעל על ידי ארגון ללא כוונת רווח על שטח בן 400 דונם שהוחכר ממחוז פימה, משלב היבטים של גן בוטני, גן-חיות ומוזיאון לתולדות הטבע שבהם מוצגים צמחים ובעלי חיים מקומיים לאזורים.
כביש הלולאה יער הקקטוס בנפת הרי רינקון באורך 14.3 קילומטרים מאפשר גישה לחלק מהשבילים.
קטע משביל אריזונה מתפתל לאורך נפת הרי רינקון מדרום-מערב לצפון-מזרח.
השביל בן 1,300 קילומטרים חוצה את אריזונה מהגבול עם מקסיקו בדרום עד לגבול עם יוטה בצפון.
ב-2009 הגדיר הקונגרס את השביל כשביל נופי לאומי (National Scenic Trail).
רכיבה על סוסים מותרת על חלק מהשבילים.
בהמות משא, המוגדרים על ידי שירות הפארקים כסוסים, פרדות או חמורים, חייבים לשאת בעצמם את מזונם ואסור להם לרעות בשטח הפארק.
רכיבה על אופניים מותרת על כביש הלולאה יער הקקטוס ושני שבילים בפארק.
אתר המחנאות "מחנה מנינג" (Manning Camp Campground) הוא הבסיס העיקרי ללוחמי האש, צוותי התחזוקה של השבילים, ומדענים העובדים בנפת הרי רינקון.
האספקה שלהם נישאת על גבי פרדות שמוחזקים במכלאה באתר.
נגר ממעיין סמוך, הגדול ביותר בהרי רינקון, מספק מים לבהמות המשא.
במרכז ההדרכה על מחקר המדבר (Desert Research Learning Center) המשתרע על שטח בן 160 דונם הסמוך לנפת הרי רינקון מתבצעים מיזמים מדעיים וחינוכיים הקשורים לרשת הפארקים של מדבר סונורה, כולל הפארק הלאומי סגווארו.
המרכז, שבשטחו יש צמחי מדבר, גב מים מלאכותי, ומערכת לאיסוף מי גשמים, פתוח לקהל.
רשת הניטור והמלאי של מדבר סונורה, שהמרכז הוא חלק ממנו, מכסה עשרה מונומנטים או פארקים לאומיים באריזונה ואחד בניו מקסיקו.
הפארק הלאומי פינקלס הוא פארק לאומי של ארצות הברית, שמורת טבע של אזור הררי ממזרח לעמק סאלינס במרכז קליפורניה, כ-8 קילומטרים ממזרח לסולדד, וכ-130 קילומטרים דרומית-מזרחית לסן חוזה.
תוואיי הנוף שעל שמם קרוי הפארק הם שרידים סחופים של המחצית המערבית של הר געש כבוי שנע 320 קילומטרים ממקומו המקורי על העתק סן אנדראס, כשהוא מוטמע בחלק מרכסי החוף הפסיפיים.
הפארק מנוהל על ידי שירות הפארקים הלאומי, ורוב שטחו של הפארק מוגן באמצעות הגדרתו כאזור טבע בראשיתי.
הפארק מחולק על פי תצורות הסלע לחלק מזרחי וחלק מערבי המקושרים ביניהם באמצעות שבילי הליכה.
אין כביש לכלי רכב המחבר בין הכניסה המזרחית לפארק לכניסה המערבית אליו.
תצורות הסלע יוצרות את הפסגות המרהיבות המושכות מטפסי הרים.
הפארק כולל מערות יוצאות דופן בדרדרת הסלעים המהוות משכן ללפחות שלוש עשרה מינים של עטלפים.
המבקרים מגיעים לפארק בעיקר באביב או בסתיו בגלל החום העז בחודשי הקיץ.
אזור הפארק הוא בית גידול עיקרי של בז ערבות (Falco mexicanus) והוא האתר שבו נוהגים לשחרר לטבע קונדורים קליפורניים, שנולדו בשבי.
המונומנט הלאומי פינקלס הוקם בשנת 1908 על ידי נשיא ארצות הברית תאודור רוזוולט.
הפארק הלאומי פינקלס נוצר מהמונומנט הלאומי פינקלס באמצעות החקיקה שעברה בקונגרס בסוף 2012, והחוק נחתם על ידי הנשיא ברק אובמה ב-10 בינואר 2013.
הילידים האמריקאים שחיו באזור פינקלס היו חבורות מוטסון (Mutsun) וצ'אלון (Chalon) מבני שבט האוהלון, שהשאירו אחריהם כלי אבן באזור הפארק.
עם בואם של הספרדים במאה ה-18 חלה ירידה במספרם, בעקבות החשיפה לסוגי מחלות חדשות והשינויים באורח החיים של הילידים.
אחרון בני הצ'אלון מת או שעזב את האזור עד 1810. מ-1810 ועד ל-1865, כאשר הגיעו ראשוני המתיישבים האנגלו-אמריקאיים, היה אזור פינקלס שממה חסרת שימוש ונטולת יישובים.
הקמת המיסיון הספרדי בסולדד החיש את צמצום האוכלוסייה המקורית באזור באמצעות החשיפה למחלות ופיזור הילידים באזורים אחרים.
סקרים ארכאולוגיים מצאו שלושה עשר אתרים שהיו מיושבים על ידי האינדיאנים, שנים עשר מהם היו קיימים לאחר הקמת המיסיונים.
משערים שאחד מהאתרים הוא בן כ-2,000 שנה.
בהגיע 1880 נהגו נופשים מהקהילות הסמוכות לבקר בפינקלס, שנקרא אז פליסיידס (Palisades - "גדרות יתדות"), והם חקרו את המערות ונהגו ללון בשטח.
התיאור הראשון של אזור פינקלס המתאר את אזור בלקוניס (Balconies - "מרפסות") הופיע בדפוס בשנת 1881. בין 1889 ל-1891 השתנו המאמרים בעיתונים מתיאור טיולים אל ה"פליסיידס" והחלו לכנות אותם "פינקלס".
העניין באזור גבר עד כדי כך שהעיתון "הוליסטר פרי לאנס" (Hollister Free Lance) שלח כתב לפינקלס, וחודשיים אחר-כך הגיעה משלחת של פקידים ציבוריים מקומיים.
משקיעים הגיעו מסן פרנסיסקו לשקול הקמת מלון נופש שם, אבל הרעיון לא הבשיל.
בשנת 1894 הוקמה בעמק בר (Bear Valley, מילולית "עמק הדוב") סוכנות דואר.
מנהל הדואר היה שוליאר האין (Schuyler Hain).
מכיוון שהיה בקליפורניה לפחות עוד עמק בר היה הכינוי של סוכנות הדואר "קוק" (Cook), שם נעוריה של הגברת האין.
בשנת 1924 שונה שם סוכנות הדואר ל"פינקלס".
מנהל סניף הדואר, שוליאר האין (Schuyler Hain), היה מתיישב שהגיע לעמק בר בשנת 1891 ממישיגן עם הוריו ושמונה אחים.
וייט, היה סטודנט באוניברסיטת סטנפורד, והוא הביא את אחד המרצים שלו לראות את פינקלס ב-1893. ד"ר גילברט התרשם מהנוף, ודבריו היוו השראה להאין לפרסם את האזור.
האין הוביל סיורים בעמק בר, ודרך המערות, כשהוא ממליץ לשמר את פינקלס.
המאמצים של האין הובילו לביקורו של נשיא אוניברסיטת סטנפורד דייוויד סטאר ג'ורדן (David Starr Jordan) ב-1904, שיצר קשר עם חבר הקונגרס מטעם פרזנו ג'יימס ק.
ג'ורדן ונידהם השפיעו על גיפורד פינצ'ו להמליץ לנשיא תאודור רוזוולט על הקמת "שמורת היער פינקלס".
במאמציו לקדם את פינקלס, השתכנע האין כי פינקלס הוא "ההר יוצא הדופן", שתואר על ידי קפטן ג'ורג' ונקובר ואויר על ידי ג'ון סייקס (John Sykes) בספרו "מסע דיסקוורי" (Voyage of Discovery), אשר תיעד את משלחת ונקובר.
על אזור פינקלס, שבשנת 1906 היה בתחילה חלק מ"שמורת היער פינקלס", הופקדו כמה סוכנויות ניהול פדרליות, החל משירות היערות של ארצות הברית דרך משרד הקרקעות הכללי של ארצות הברית, ובסופו של דבר שירות הפארקים הלאומי.
בשנת 1908 יסד הנשיא תאודור רוזוולט את המונומנט הלאומי פינקלס באמצעות הסמכות שניתנה לו במסגרת "חוק העתיקות" מ-1906. השטח הראשוני המיועד על בסיס חוק העתיקות היה 8,400 דונם.
שירות היערות ויתר על השליטה של המונומנט סביב שנת 1911, אך לא הייתה עדיין סוכנות פעילה כדי לבוא במקומו.
כבישים ברי נהיגה לאזור הפארק לא היו קיימים מקהילות כמו הוליסטר.
תושבים מהוליסטר ניהלו מערכה למימון ממשלתי לסלילת הכביש.
Hayes) ערך מסע לתוך פינקלס בשנת 1913 כחלק מהמערכה לגיוס כספים לסלילת הכביש.
עד 1914 הורחבו כבישים פרימיטיביים לעמק בר.
שירות הפארקים הלאומיים הוקם סוף סוף בשנת 1916, אבל פינקלס לא נחשב משמעותי מספיק כדי להקצות לו משאבים כלשהם של שירות הפארקים באותו זמן.
בינתיים שיבשה חברת כרייה שקיבלה זיכיון באזור את הגישה לשטחי פיקניק המסורתיים בשטח.
בשנת 1922, בעקבות תביעות חוזרות ונשנות של תושבים לפעולה של שירות הפארקים הונחה ו.
Lewis), המפקח של הפארק הלאומי יוסמיטי, לבקר בפינקלס ולדווח על הנסיבות למנהל שירות הפארקים סטיבן מאתר (Stephen Mather).
הסיור של לואיס היה קשה והוא נשאר במקום רק 45 דקות, והדו"ח שלו כלל המלצה לנטוש את המונומנט, שכן רוב החלקים הנופיים ביותר היו בידיים פרטיות.
גם משרד הקרקעות הכללי של ארצות הברית, שניהל את הקרקעות שהקיפו את המונומנט הלאומי ואת מה שהיה אז ידוע בשם היער הלאומי מונטריי (Monterey National Forest), קיבל תלונות.
Favorite) ממשרד הקרקעות הכללי דו"ח יסודי שהעתק ממנו נשלח למאתר.
פייבוריט המליץ לאחד את הקרקעות הציבוריות עם המונומנט הלאומי, ושימונה משגיח מבני המקום.
בשנת 1923 התמנה הרמן הרמנסן (Herman Hermansen) למשגיח, וב-7 במאי 1923 הורחב המונומנט הלאומי באמצעות צו של הנשיא וורן ג.
מאתר ביקר לבסוף במונומנט ב-28 במרץ 1924. צו נוסף, הפעם של קלווין קולידג', הרחיב את המונומנט ב-2 ביולי 1924. הצו הגן על מקורות המים ועל אתרי קמפינג, ובעקבותיו יצאה הנחיה להשלמת סקר של המונומנט שגודלו עכשיו היה 12,030 דונם.
בעקבות ביקור של סגן מנהל שירות הפארקים הלאומיים, הוראס מ.
Albright), הוקצו כספים לבניית בקתה עבור ריינג'רס, שהושלמה בשנת 1929, ובמקביל שופרו המתקנים בתוך המערות.
Kittredge), שעמד בראש מחלקת ההנדסה של שירות הפארקים, ותומאס צ'אלמרס וינט ( Thomas Chalmers Vint), אדריכל נוף שירות הפארקים, ערכו ב-1927 סקר עבור תוכנית חומש לשיפור המונומנט.
ב-1929החלו תהליכי הפקעת קרקע למטרות הציבור מבעלי קרקעות פרטיים בפארק ובסביבתו, כולל חברת הכרייה, כאשר סך כל השטח שנועד להפקעה היה 5,205 דונם.
צו הרחבה של הנשיא הרברט הובר הוסיף 7,795 דונם בשנת 1931 על קרקע שנתרמה על ידי מחוז סן בניטו.
סלילת שבילים הורחבה בתחילת 1930, כולל מנהרה לשביל הפסגות.
בשנת 1933 הוקם מחנה עבור חיל השימור האזרחי עבור כ-200 אנשים שעבדו על תוספות לרשת השבילים.
לאחר הליכים משפטיים ממושכים, שולבו זיכיונות הכרייה הישנים במונומנט בשנת 1958. הפועלים של חיל השימור האזרחי שיפרו את הכביש בבר גולץ' (Bear Gulch - "נקיק הדוב"), בנו בקתות לתיירים, ובנו את הסכר של מאגר בר גולץ' .
תצפית אש נבנתה על ידי חיל השימור האזרחי בפסגת צ'אלון בשנת 1935, אך היא עלתה באש בשנת 1951 והוחלפה על ידי מבנה שנה אחר-כך.
מרכז המבקרים והמטה של הפארק נבנו ב-37–1936 מאבן מקומית.
הקמת בית המגורים עבור המפקח החלה ב-1941 והושלמה ב-1949. מיזם משימה 66 הוסיף קרקעות ופרויקטים חדשים, עם דגש על פיתוח הצד המערבי של הפארק הפחות מפותח עד אז.
בשנת 1975 כלל הפארק 67,670 דונם והתרחב ל-107,670 דונם של ימינו באמצעות סדרה של תוספות, כולל 8,100 דונם של חוות פינקלס.
את התוספת האחרונה ביותר למונומנט לאומי פינקלס העניק הנשיא ביל קלינטון בהצהרת 7266 שהרחיבה את המונומנט ב-32,000 דונם וכללה מערות נוספות.
החוק נחתם על ידי הנשיא ברק אובמה ביום חמישי, 10 בינואר 2013. שינוי הייעוד לא שינה את מעמד פארק, דרך ניהולו, או מטרתו.
הקונגרס קבע ב"חוק הרשויות הכללי" (General Authorities Act) מ-1970 ו"חוק רדווד" (Redwood Act) מ-1978 שכל היחידות של מערכת הפארק הלאומי יטופלו על פי מעמד שווה, בלא קשר לתואר.
פינקלס הוא היחידה התשיעית במערכת הפארק הלאומי בקליפורניה שקיבלה את התואר פארק לאומי.
הפארק הלאומי פינקלס שוכן כ-65 קילומטרים מחוף האוקיינוס השקט וכ-130 קילומטרים דרומית לאזור מפרץ סן פרנסיסקו.
הפארק הוא החלק הדרומי של רכס גבילן (Gabilan Range), חלק מרכסי החוף של קליפורניה.
גובה פני השטח בגבולות הפארק נעים מ-251 מטרים מעל פני הים עד 1,007 מטרים מעל פני הים בפסגת צ'אלון צפון (North Chalone).
האקלים הוא גבולי בין ים-תיכוני (Csa/Csb על פי שיטת קפן) וצחיח למחצה (BSk/BSh על פי שיטת קפן), תוך שינויי טמפרטורות קיצוניים בין היום ללילה.
בחורף יורדת כמות משקעים מתונה, הטמפרטורות המקסימליות מתונות והמינימליות נמוכות, הקיצים צחיחים מאוד, כשהימים חמים מאוד והלילות קרירים מאוד.
הרי סנטה לוסיה שוכנים בין הפארק לאוקיינוס השקט, וחוסמים את השפעתו הממתנת של האוקיינוס על תנודות הטמפרטורה היומיות.
בהשוואה לטמפרטורות בחוף הסמוך התנודות במהלך היממה נעים בממוצע בין 16.7°C ל-27.8°C, תלוי בעונה.
כמות המשקעים הממוצעת השנתית היא 438 מילימטרים.
שלג יכול לרדת, בכמויות קטנות באזורים הגבוהים בין אמצע דצמבר וינואר.
לשירות המטאורולוגי הלאומי של ארצות הברית יש תחנת מדידה במטה הפארק.
הטמפרטורות הממוצעות בינואר הן מקסימום 16.0°C ומינימום 0.4°C.
הטמפרטורות הממוצעות ביולי הן מקסימום 35.5°C ומינימום 10.2°C.
טמפרטורת השיא הייתה 47°C ב-15 ביולי 1972. הטמפרטורה הנמוכה ביותר הייתה 12°C- ב-2 בינואר 1960 וב-22 בדצמבר 1990. כמות המשקעים הממוצעת השנתית היא 438 מילימטרים, כשהשנה הגשומה ביותר הייתה 1983 שבה ירדו 909 מילימטרים גשם והצחיחה ביותר הייתה 1947 שבה ירדו רק 154 מילימטרים גשם.
החודש הגשום ביותר היה מרץ 1983 שבו ירדו 268 מילימטרים גשם, והיממה שבה ירדה כמות הגשם הרבה ביותר הייתה 3 בפברואר 1998 שבה ירדו 120 מילימטרים גשם.
החודש שבו ירדה כמות השלג הרבה ביותר היה ינואר 1962 שבו ירדו 18 סנטימטרים של שלג.
הפארק שוכן בתוך האזור האקולוגי הפנים קליפורני של צ'פארל ויערות (California interior chaparral and woodlands ecoregion).
הצמחייה היא כ-80% צ'פארל כשיערות, צמחיית גדת הנהרות וערבות עשב התמזגו לתוך הצ'פארל.
בתחומי הפארק חיים מספר גדול של מינים של בעלי חיים בשל המגוון של מערכות אקולוגיות מצטלבות ושל גבהים שונים.
הפארק שוכן בסמוך להעתק סן אנדראס שיש לו חלק ביצירת התצורות המיוחדות שעליהן מגן הפארק.
הפסגות הן חלק מהר הגעש נינאך (Neenach Volcano) שהתפרץ לפני 23 מיליון שנים בסמוך ליישוב לנקסטר בקליפורניה של ימינו.
תנועת הלוח הפסיפי לאורך העתק סן אנדראס פיצלה מקטע של סלעים מהגוף המרכזי של הר הגעש והסיטה אותו 314 קילומטרים לצפון-מערב.
משערים שמקורו של פינקלס בהר געשי ייחודי זה בשל סלעי הברקציה הייחודים שניתן למצוא אך ורק בתצורות של הר הגעש נינאך.
שונות ברמת הסחיפה והבליה של הסלע החשוף יצרה את תצורות הפסגות כפי שהן נראות כיום.
סוגי הסלעים הם אנדזיט וריוליט, כשהתצורות יוצרות גושים מועתקים מוטמעים ברכס גבילן.
תנועת אדמה בקנה מידה גדול יצרה את מערות הדרדרת המצויים בשטח הפארק.
נקיקים עמוקים וצרים ושברי גזירה הפכו למערות כשגושי סלע גדולים הידרדרו מלמעלה וסתמו את הסדקים תוך השארות חלל פתוח מתחת.
מאז שהפסגות של פינקלס הועברו לאזור זה, עבר העתק סן אנדראס 6.4 ק"מ ממזרח לפארק.
ניתן לראות את המיקום המקורי של העתק סן אנדראס בהעתק ערוץ צ'אלון (Chalone Creek fault).
ידוע על שני העתקים גדולים אחרים העוברים דרך הפארק, העתק "מינר'ס גוץ" (Miner's Gulch - נקיק הכורה) והעתק פינקלס.
העתקים אלו מקבילים לסן אנדראס, והם נגרמו ככל הנראה על ידי תנועות גדולות של ההעתק הראשי.
ביסוס התנועה היחסית בין הסלעים של פינקלס לבין הסלעים של נינאך היה גורם משמעותי בקבלת תאוריית טקטוניקת הלוחות בגאולוגיה.
פעילות סייסמית בפארק תדירה למדי והסקר הגאולוגי של ארצות הברית מפעילים שני סייסמוגרפים בגבולות הפארק.
עדות לפעילות סייסמית בעבר ובהווה ניתן לראות בנקודה שבה נחלים חוצים העתקים.
קרקעית העמקים והטרסות מראים סימנים להתרוממות.
בזי ערבות מקננים באזור זה כשצפיפות הקנים ליחידת שטח היא בין הגדולות באמריקה הצפונית.
גם בזים נודדים חזרו לאחרונה לקנן בפארק, אבל מספרם נמוך בהרבה.
תוכנית להשבת הקונדור הקליפורני לטבע מופעלת במקום משנת 2003. ב-2010 נבנה הקן הראשון מאז שהחלה התוכנית ובפארק יש אוכלוסייה של 25 קונדורים חופשיים.
יונקים ועופות החיים בפארק כוללים: בז ערבות, זאב ערבות, בואש מפוספס, אוח וירג'יניה, שונר מצוי, שליו קליפורני, דביבון מצוי, תרנגול הודו מצוי, עיט זהוב ופומה צפון-אמריקאית.
בעלי חיים שחיו בעבר באזור, שכיום נעלמו במרבית מרכז קליפורניה, כולל תת-מין של אייל קנדי (Cervus canadensis nannodes) ואנטילוקפרה אמריקנית.
דוב גריזלי ודוב שחור אמריקני היו באזור עד סוף המאה ה-19.
כמו פארקים רבים במרכז הקליפורניה יש לפינקלס בעיה קטנה עם חזירים פראיים (כלאיים בין חזירי בית שהתפראו וחזירי בר מיובאים) כשהם פוגעים בנוף דרך קבע.
נכון לאביב 2006, אין יותר חזירים בליבת הפארק.
שיאו של מאמץ בן עשרים שנה שעלה 1.6 מיליון דולר, שהצליח לחסל את החזירים שחיו בשטח הפארק.
אנשי שירות הפארקים הלאומי, יחד עם IWS, פעלו לסילוק חזירים מתוך הפארק, ולהקים ולפקח על גדר באורך 42 קילומטרים סביב הליבה המרכזית של הפארק שנועדה למנוע כניסת חזירים.
אבל מחוץ לגדר הזו, משוטטים עדיין חזירים פראיים בשפע.
ניטור שוטף של פרצות פוטנציאליות ופריצות בגדר נחוצים כדי להבטיח שהחזירים לא יחזרו להרוס את הפארק.
13 מינים של עטלפים תועדו בפינקלס, ומשערים בדבר קיומם של עוד שלושה מינים.
מערות הדרדרת של הפארק מספקים בית גידול לרבייה וגידול של עטלפים.
בשנות ה-90 של המאה ה-20 ערכה אוליביה מסינגר (Olivia Messinger), סטודנטית לביולוגיה, מפקד של דבורים בפינקלס.
היא גילתה שבפארק יש יותר דבורים ליחידת שטח מאשר בכל מקום אחר שנחקר בעולם, כ-400 מינים.
מרבית הדבורים היו דבורים יחידאיות, שאינן מתגוררות במושבות כמו דבורת הדבש האירופאית, ומרביתן חיות שלושה עד ארבעה שבועות בלבד.
ומכיוון שפרחים פורחים בפארק במשך כל עונת הצמיחה, קיימות גומחות אקולוגיות רבות לכל מיני הדבורים.
בחלקים החמים יותר של הפארק מכסים את המורדות מרבדים גדולים של Adenostoma fasciculatum (באנגלית greasewood), שיח ממשפחת הוורדיים, יחד עם שיחים של ענבי דוב (Arctostaphylos), סוג במשפחת האברשיים, אורן סבין (Pinus sabiniana), אלון צהוב-קשקשים (Quercus chrysolepis) ומין האלון Quercus douglasii (באנגלית blue oak, "אלון כחול").
באזורים קרירים יותר בפארק יש יחסית יותר אורנים ואלונים, יחד עם ערמונית קליפורנית (Aesculus californica, באנגלית California buckeye), שזיף דובדבן אדום (Prunus ilicifolia באנגלית hollyleaf cherry) ואשחר קליפורני (Rhamnus californica באנגלית coffeeberry).
ערבות וסמבוק גדלים לאורך פלגי האכזב.
לאש יש השפעה בולטת על צמחיית האזור, הן מסיבות טבעיות או מהתערבות מכוונת של בני האדם.
כאשר האינדיאנים שכנו באזור הם השתמשו באש כאמצעי לעודד צמיחה של מקורות מזון מועדפים, ולנתב חיות ציד קטנות במהלך הציד.
מאז שהילידים נעלמו מהאזור מכוסים ההרים בצמחייה עבותה יותר.
יותר מ-80% משטח הפארק (64,700 דונם) מוגדרים "אזור הטבע הבראשיתי האין" (עד 2013 היה אזור הטבע הבראשיתי פינקלס).
הגדרת אזור כאזור טבע בראשיתי מעניקה רמת הגנה גבוהה עוד יותר לצריחי הסלעים שהעניקו לפינקלס את שמו, כמו גם את פסגת דרום צ'אלון, הפסגה השנייה בגובהה בפארק.
אזור הטבע הבראשיתי כולל נקיקים וקניונים שהם בית הגידול לצפרדע אדומת-רגל קליפורנית (Rana draytonii) המוגדרת על ידי ה-IUCN במצב פגיע.
הקונגרס של ארצות הברית חוקק ב-1976 חוק ציבורי מספר 94–567, שבו הוסיף את אזור הטבע הבראשיתי פינקלס ואזורים נוספים למערכת הלאומית של שימור אזורי הטבע הבראשיתי.
אף שיש כבישי גישה, ממערב דרך סולדד, וממזרח דרך האדמות השוממות דרומית להוליסטר, הכבישים אינם מתחברים בתוך הפארק.
מרבית האזורים המפותחים הם בצד המזרחי של הפארק.
ישנם מספר מסלולים למטיילים, שחלקם דורש מאמץ גופני.
בפארק יש פריחה של מגוון רחב של פרחי בר, בעיקר בחודשים מרץ ואפריל, למעט בשנים של בצורת קיצונית.
בימים בהירים מאפשרים השבילים תצפיות על הגבעות הסובבות והעמקים.
אפשר לצפות על העתק סאן אנדראס מכמה נקודות תצפית לאורך השבילים.
הפארק כולל חלק ידוע היטב של שביל הליכה המכונה בקרב חובבי הצעידה כ"גדר החזירים".
חלק זה של שביל דרום אזור הטבע הבראשיתי (South Wilderness Trail) הוא קטע מאתגר של הליכה מאומצת שלפעמים דורשת שימוש בגדר, שהוקמה כדי למנוע מחזירים שהתפראו מלהיכנס לפארק, כדי לעזור לעלות בשביל תלול במיוחד.
שבילים אחרים כוללים נופים של שפע פרחי בר לאורך הקרקעית השטוחה של הפלגים, שבילים המובילים למערות יפהפיות, ושבילים שבמהלכם נפרשים מגבוה תצורות צריחי הסלע שנתנו לפארק את שמו.
הפארק פופולרי בקרב מטפסי סלעים מקצוענים בשל הטיפוס הקשה והמאתגר.
המערות בפינקלס הם מערות דרדרות, שנוצרו כאשר קניונים צרים ותלולים התמלאו בדרדרת של גושי סלעים שהותירו מעברים בין הסלעים הגדולים יותר.
מערת בר גולץ' (Bear Gulch Cave – "נקיק הדוב") בצד המזרחי של הפארק, ומערת בלקוניס (Balconies Cave – "מרפסות") בצד המערבי פתוחים למבקרים בתקופות מסוימות.
שבילים מובילים אל ודרך שתי המערות.
מערות אלו הן משכן למושבות קינון למין העטלף Corynorhinus townsendii, והן סגורות למבקרים בזמן לידת וגידול הגורים.
המערות עלולות להיות מוצפות בתקופת שיטפונות.
שירות הפארקים הלאומיים מתפעל דף אינטרנט המראה את מצב המערות.
מתקנים לקמפינג קיימים בצד המזרחי באתר הקרוי Pinnacles Campground.
הפארק הלאומי עמק קויאהוגה , הוא פארק לאומי המשתרע על שטח מיוער בן 132 קילומטרים רבועים בצפון-מזרח מדינת אוהיו בארצות הברית.
הפארק מנוהל על ידי שירות הפארקים הלאומיים של ארצות הברית, והוא הפארק הלאומי היחיד בתחומי מדינת אוהיו.
האתר הוגדר לראשונה ב-1974 כאזור נופש לאומי, והוגדר מחדש כפארק לאומי בשנת 2000.
הפארק הלאומי עמק קויאהוגה משתרע על שטח מיוער בן 132 קילומטרים רבועים בצפון-מזרח מדינת אוהיו בתחומי מחוזות אוהיו קויאהוגה, וסאמיט.
הפארק משתרע לאורך 35 קילומטרים של נפתולי הנהר קויאהוגה, בין הערים קליבלנד ואקרון.
זמן הנסיעה במכונית משתי ערים אלו אל הפארק הוא סביב חצי שעה.
קולומבוס רחוקה כ-200 קילומטרים מהפארק וסינסינטי כ-370 קילומטרים.
הפארק הוא נקודת מפגש בין שני אזורים גאוגרפיים שונים — רמת האפלצ'ים (Appalachian Plateau) והשפלות המרכזיות (Central Lowlands) — שעברו שינויים במהלך עידני הקרח השונים.
גבוה מעל הנהר הנוף טרשי.
עמקים תלולים בינות להרים גבוהים וצרים.
נקיקים רבים מזינים את היובלים, חלקם צונח מגובה של כ-200 מטרים לאורך מספר קילומטרים מועט בדרכם אל הנהר המתפתל.
האקלים בפארק הלאומי עמק קויאהוגה אופייני לצפון אוהיו, ויש בו ארבע עונות מובחנות.
האביב גשום ומאופיין בצמיחה חדשה ובפריחה.
הקיץ לח, והטמפרטורות בו נעות בין 9°C ל-35°C.
בסתיו הטמפרטורות יכולות לנוע בין 21°C ביום לנקודת הקיפאון בלילה, ומזג האוויר יכול לנוע בין שמשי לערפילי, ממטרים, ואפילו סופות גשמים.
צבעי השלכת מופיעים סביב אמצע אוקטובר.
בחורף התנאים משתנים במהירות בשל השפעת ימת אירי.
הטמפרטורות נעות בין מעלה מעל האפס ועד מתחת ל-17°C-.
כמות הגשמים השנתית הממוצעת היא כ-1,000 מילימטרים, וכמות השלג השנתית הממוצעת היא כ-1.5 מטרים.
הפארק הלאומי עמק קויאהוגה שוכן כולו בתחומי אגן הניקוז של הנהר קויאהוגה, שצורתו דמוית האות הלטינית V.
הנהר מתחיל את דרכו בצפון-מזרח מחוז גאוגה כשני מעיינות שמימיהם זורמים לדרום ומתאחדים כ-15 קילומטרים ממקורותיהם.
הנהר זורם לדרום-מערב דרך יערות עבותים ושדות חקלאיים עד שהוא מגיע לאזורים העירוניים סמוך לאקרון.
בנקודה זו הנהר מגיע לקו פרשת המים הלאורנטית (Laurentian Divide), קו פרשת מים המפריד בין מים הזורמים למפרץ הדסון לאלו הזורמים לאוקיינוס האטלנטי, ופונה בחדות לצפון-מערב בנקודה שהיא בסיס ה-V.
הנהר זורם דרך הפארק הלאומי עמק קויאהוגה ונשפך לימת אירי בקליבלנד.
בקו אווירי אורכו של הנהר הוא כ-50 קילומטרים, אבל בגלל נפתוליו המרובים אורכו הוא כ-160 קילומטרים.
שטח אגן הניקוז של הנהר קויאהוגה הוא 2,100 קילומטרים רבועים בצפון-מזרח אוהיו.
מתוכם 56% הם יערות, 22% שדות חקלאים, 16% הם ביצות, נהרות ונחלים ו-6% הם אזורים עירוניים.
במהלך מסלולו זורמים לקויאהוגה 37 יובלים שיש להם שם ופלגים רבים נוספים חסרי שם, ובסך הכול כ-1,700 קילומטרים של נתיבי מים.
אורכם הכולל של נחלי ופלגי האיתן ופלגי האכזב בחלק של אגן הניקוז בתחומי הפארק הלאומי עמק קויאהוגה (בערך 6.5% משטח אגן הניקוז), עולה על 300 קילומטרים.
שטח אגן הניקוז של חלק מהיובלים הגדולים, דוגמת טינקרס קריק שאורכו 45 קילומטרים, עולה על 130 קילומטרים רבועים, בעוד ששטחם של מרבית היובלים האחרים נע בין 5 ל-50 קילומטרים רבועים.
אף שאגן הניקוז של הנהר קויאהוגה מהווה פחות מ-2% משטחה של מדינת אוהיו מתגוררים בתחומו קרוב ל-15% מאוכלוסיית המדינה, הרוב לאורך חלקו המערבי של הנהר, בעיקר בערים אקרון וקליבלנד השוכנות בקצה הדרומי והצפוני של הפארק בהתאמה.
הריכוז הגבוה של שטחים עירוניים והתעשייה הכבדה לאורך גדותיו גורמים ללחץ על האקולוגיה של הנהר שסבל מזיהום כבד מתחילת המאה ה-19, אם כי הוא התאושש מאז.
יותר מ-100 אגמים קטנים ובריכות, כולם מלאכותיים, שוכנים בתחומי הפארק.
שטחם נע מפחות מ-400 מטרים רבועים ועד יותר מ-40 דונם.
רובם נועדו במקור לשמש כמקור למי השקיה.
בריכות שננטשו מזמן הפכו עם השנים לביצות ומטופלים כחלק מ-1,500 הביצות והאזורים הלחים שבתחומי הפארק.
בריכות אחרות משמשות כמקור למים לפעילות חקלאית או לנופש.
האגם הגדול ביותר בתחומי הפארק, אגם קנדל (Kendall Lake) בשטח של כ-50 דונם גדול מספיק לאפשר דיג ושיט.
לנהר קויאהוגה יש נתיב יוצא דופן בצורת האות הלטינית V.
הנהר זורם תחילה לדרום-מערב, ואז פונה בחדות צפונה ונשפך בימת אירי לא הרחק מהמקום בו הוא נובע.
הזרוע השמאלית של ה-V, זורמת צפונה דרך הפארק, כשהיא משתמשת בעמק שקדם לתקופת הקרחונים, בעוד שהזרוע הימנית מותאמת לתבנית ניקוז חדשה יותר.
הזרוע החדשה נחתכה עם הזרוע הישנה במפלי קויאהוגה, בבסיס ה-V.
נחלים אחרים עשו את דרכם אל העמק שקדם לקרחונים באמצעות התחתרות ויצירת קניונים עם מפלים כדוגמת אלו בטינקרס קריק (Tinkers Creek) בברנדיוויין קריק (Brandywine Creek) וצ'יפווה קריק (Chippewa Creek).
מפלים אלו נוצרו כשזרמי המים שחקו את פצלי בדפורד (Bedford Shale) שמתחת לאבן חול בראה (Berea Sandstone).
סחף שמקורו בקרחונים ממלא את העמק עד לעומק של 120 מטרים.
משקעים אלו מורכבים מאוד בשל הצטברות המים לפני הקרח לפני כל אירוע התקרחנות ואחריו.
משקעים חופיים, שרטוני חצצים ומשקעי חוף אחרים מאגם מאומי הקדום (Lake Maumee, אגם קרחוני שקדם לימת אירי) מצויים בעמק, כמו גם חצצים מזמן "אגם ארקונה" (Lake Arkona), ורכסים מסמנים את חופי האגמים: ויטלסי (Whittlesey), וורן (Warren) וויין (Wayne).
שריד בולט מ הוא "מורנת דפאיינס" (Defiance Moraine), המשתרעת מדפייאנס (Defiance) ממערב אוהיו לרוחב אוהיו ועד לתוך פנסילבניה.
כפי שקושינג (Cushing) ועמיתיו הצביעו: "מורנת דפייאנס מייצגת את השריד הבולט האחרון לחזית הקרחון באזור זה".
רוחב המורנה נע בין 3 ל-6 קילומטרים, ולדברי לוורט (Leverett): "היא כמו גל רחב שקו הרכס שלו ניצב 6 עד 15 מטרים מעל הגבול של המישור שמחוץ לו".
מורנה זו יוצרת שלוחה המזדקרת דרומה לתוך העמק למשך 13 קילומטרים עד פנינסולה (Peninsula).
רוחב השלוחה בתחילתה, בקצה הצפוני שלה כ-10 קילומטרים והיא הולכת ונעשית צרה לקראת הקצה הדרומי שלה, שם רוחבה כ-5 קילומטרים.
מבנים של משקעים קרחוניים כדוגמת קם (Kame) ואסקר מאפיינים את פני השטח דרומית למורנה זו עד לקצה הדרומי של ההתקרחנות.
פצלי בדפורד ואבן חול בראה הושקעו בסביבת דלתה של נהר בתת-התור קרבון מיסיסיפי.
ערוצי הנחלים נחצבו בפצלי בדפורד ומאוחר יותר התמלאו ערוצים אלו באבן חול בראה.
יש להם ערך כלכלי מלבד היותם רקע לקניונים מרהיבים ומפלים בעמק.
אבן חול בראה נחצבה בבראה לשימוש כאבני טחינה ואבני בניין, בעוד שאת החלק התחתון של פצלי בדפורד חצבו בסאות אוקליד (South Euclid) ובלוסטון (Bluestone) עבור "האבן הכחולה".
קונגלומרט שרון (Sharon conglomerate) הוא תצורה מקרבון פנסילבני המורכבת מאבן חול וקונגלומרטים.
היא נוצרה לדברי קושינג ועמיתיו כ"טלאים נפרדים או הרי משאר בראשי ההרים הגבוהים ביותר...
הרי משאר אלו ניצבים בעוז מעל הסביבה המקיפה אותם" בשל עמידותם לסחיפה.
מדפי בוסטון (Boston Ledges) הם הדוגמה הראויה ביותר לציון.
כשהפצלים מקרבון מיסיסיפי מתחתיהם נשטפו, נוצרו גושים עצומים של קונגלומרט שרון.