tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
נמצא קטע נוסף שייתכן שגם הוא מתוך המקרא, אבל השרידים דלים מכדי לאפשר את זיהוי הסצנה.
מתחת לרצפת הפסיפס נחפרו שישה בורות בדיקה.
הממצאים מבורות אלה אפשרו את תיארוך השלב.
בבורות נמצאו יותר מ-500 שברי חרסים שאפשרו תיארוך וכן 17 מטבעות.
ח'רבת א-לתאתין (גם: ח'רבת א-לטאטין) (נ.צ.
1660-1418) היא חורבה בשטח של כארבעה דונמים, כ-300 מטר מצפון לגבעת זאב שבבנימין, על גבעה ברום 760 מטר מעל פני הים.
בחורבה נערכו חפירות ביוני 1995, ונמצאו בה שרידי כנסייה ותחנת דרכים מתחילת המאה ה-5 לספירה, רצפת פסיפס ובית בד.
מסקירות ארכאולוגיות שנעשו באתר בשנות המנדט הבריטי, אותרו בו גם ממצאים מתקופת בית שני.
החורבה מזוהה מתחילת המאה ה-20 עם תחנת הדרכים הנזכרת במפת מידבא בשם TO ENNATON (מילולית: "התשיעית").
זאת, בשל שימור מסוים של שם האתר בשם החורבה, בשל ממצאי תחנת הדרכים במקום, ובשל מיקומו של האתר בסביבות המיל התשיעי בדרך הרומית שבין ירושלים ללוד, היא דרך בית חורון.
לפי דעת מיעוט, אתר המיל התשיעי הנזכר במפת מידבא מתייחס לדרך הרומית השנייה שחיברה בין ירושלים ללוד, אשר עברה דרך מוצא ("קולוניה" הרומאית), אבו גוש של ימינו ואמאוס.
ח'רבת דיר שבאב (גם: ח'רבת דיר א-שבאב) היא אתר ארכאולוגי בחבל בנימין, בצמוד ממזרח לכביש 60.
החורבה, המפוצלת לחלק צפוני (ח'רבת דיר שבאב א-שמאליה) ולחלק דרומי (ח'רבת דיר שבאב אלקבליה), נמצאת כשני ק"מ ממזרח לבית אל וכקילומטר וחצי מדרום לעופרה.
פירוש שם החורבה הוא חורבת מנזר הנערים, ולפי הסברה הוקם במקום בתקופה הביזנטית מנזר לזכר סיפור אלישע והדובים, בו נטרפו בידי שתי דובות ארבעים ושניים נערים בדרך שבין נערן ובית אל, לאחר שלעגו לנביא אלישע.
המאורע המקראי המיוחס לשם החורבה מונצח גם בשמו של הכפר הסמוך אליה מדרום מזרח, דיר דבואן, שפירוש שמו הוא "מנזר שני הדובים".
בחורבות עצמן נמצאו שרידים מהתקופה הביזנטית בעיקר.
על הגבעה שממערב לחורבות נמצא רוגם אבנים בקוטר של כ-30 מטרים, והוצע לזהותה עם כֶּתֶף לוּזָה המקראית.
ח'רבת בית ג'ן הוא שמו של תל ארכאולוגי בבקעת יבנאל, הנמצא כיום בתחום המושבה יבנאל.
בסמוך לתל הוקמה בתחילת המאה ה-20 המושבה בית-גן.
באתר התגלו פריטים ארכיטקטוניים רבים, האופייניים לבתי כנסת מתקופת התלמוד שנתגלו באזור, בין היתר בחורבת ימה, בחורבת עטוש, בחורבת ציידתה, בחורבת שרונה ובחורבת סרגונה הסמוכות.
בין היתר נתגלו באתר משקופים, מזוזות ואפריזים מעוטרים, חלקם בשריגי גפנים, במנורת שבעת הקנים ובשופר, ואשר מקורם כנראה בבית הכנסת של היישוב הקדום.
בשלב מאוחר נתגלו באתר גם חריטות של צלבים, המעידים כנראה על כניסת הנצרות ליישוב.
בחורבה תועדה בעבר גם רצפת פסיפס, בה נמצאו מטבעות מהמאה הרביעית לספירה וכתובת יוונית המזכירה אדם בשם מתתיהו.
עד 1901 חיו במקום ערבים בדואים בחושות בוץ.
ב-1902 נרכש התל ואדמות הבדואים יחד על רכישת אדמות יבנאל והבדואים נאלצו לעזוב את המקום.
בקתות הבוץ שימשן את מתיישבי בית גן עד שעברו למבני האבן.
ב-1936 הוקם בראש התל מגדל תצפית מבטון בן שתי קומות ובראשו הותקן זרקאור.
ח'רבת אבו פלאח הוא כפר פלסטיני בנפת רמאללה ואל-בירה, הנמצא 26 ק"מ מצפון לרמאללה שבמרכז השומרון.
לפי נתוני הלשכה הפלסטינית המרכזית לסטטיסטיקה, אוכלוסיית הכפר מנתה 4,237 תושבים במפקד 2007.
פליטים פלסטינים וצאצאיהם היוו 1.4% מהתושבים.
במפקד 2007 של הלמ"ס גדלה אוכלוסיית ח'רבת אבו פלאח ל-3,966. מספר משקי הבית היה 620, כאשר בכל משק בית היו בממוצע בין שש לשבע נפשות.
נשים היוו 49% מהאוכלוסייה וגברים 51%.
האוכלוסייה בכפר מוסלמית, ויש בו שלושה מסגדים: המסגד הישן, המסגד המזרחי ומסגד אבו עוביידה.
יש בח'רבת אבו פלאח שתי חמולות: חמולת חַמַ֫איֶל, שכוללת את משפחות אבו מ֫וּרַּה, אל-פ֫וּקַהַא ואבו חַ֫יַּה; וחמולת שומַ֫אן, שכוללת את משפחות א-סַּרַאסִ֫יר, נַזַּ֫אל ואבו פלאח.
מאז שנת 2000 היגרו מהכפר חמש משפחות.
חי'רבת אבו פלאח ממוקם באזור הררי, במישורים המרכזיים של הגדה המערבית, וגובהו הממוצע הוא 743 מטר מעל פני הים.
הוא ממוקם 15.7 ק"מ צפונית מזרחית לרמאללה.
היישובים הקרובים ביותר הם מזרעה א-שרקיה מדרום-מערב, תורמוס עיא מצפון, אל-מוע'ייר ממזרח, וכפר מאליכ מדרום.
במפקד אוכלוסין מ-1922 שנערך על ידי המנדט הבריטי, אוכלוסיית ח'רבת אבו פלאח מנתה 519 תושבים, כולם מוסלמים.
במפקד אוכלוסין 1931 של ארץ ישראל אוכלוסיית ח'רבת אבו פלאח מנתה 588 תושבים, ב-125 בתים.
בשנת 1945 אוכלוסיית ח'רבת אבו פלאח מנתה 710 תושבים, אשר בבעלותם 8,186 דונם של קרקע, על פי סקר הכפרים של המנדט הבריטי בארץ ישראל.
מאז מלחמת ששת הימים ב-1967, ח'רבת אבו פלאח נמצאת תחת שלטון ישראלי.
בנובמבר 2014 טענו פלסטינים כי בוצעה פעולת תג מחיר בכפר, מתנחלים הציתו בית ונמצאו כתובות נאצה בעברית.
בליל ה-26 בנובמבר 2025 הציתו מתנחלים את אחד המסגדים בכפר.
בתיעוד ממצלמת האבטחה נראים שלושה רעולי פנים מגיעים למקום עם חפצים בידיהם.
במקום רוססו כתובות "עם ישראל חי", "נקמה צומת הגוש", וציור של מגן דוד.
מקור התעסוקה הגדול ביותר בח'רבת אבו פלאח הוא מגזר השירותים, המהווה כ-50% מכוח העבודה של הכפר.
מגזרי תעסוקה מרכזיים אחרים, הם תעסוקה ממשלתית או מקצועית (20%), חקלאות (17%) וסחר (10%).
התעשייה, המהווה כ-3% מכוח העבודה בח'רבת אבו פלאח, מתעסקת ברובה סביב תעשיית האבן המקומית.
יש שלוש מחצבות, 30 חנויות מכולת, וחנויות נוספות.
בשנת 2011 שיעור האבטלה בחי'רבת אבו פלאח היה 20%.
לכפר שטח כולל של 8,245 דונם.
שטחים בנויים מהווים 8.4% מאדמות הכפר, בעוד שטחים חקלאיים ושטחים פתוחים מהווים 56.4% ו-35.1%, בהתאמה.
מתוך השטחים החקלאיים, 3,981 דונם נטועים בגידולים קבועים, בעיקר עצי זית ודגנים.
כ-5% מתושבי חי'רבת אבו פלאח מגדלים בעלי-חיים, ובבעלותם כ-840 כבשים וכ-550 עיזים.
ח'רבת'א בני חארת' הוא כפר פלסטיני הממוקם כ-15 ק"מ מערבית לרמאללה, בנפת רמאללה ואל-בירה, כקילומטר ממזרח למודיעין עילית.
מקור שם הכפר הוא כנראה שיבוש של המילים "חירבת בני חרית" ("חורבות בני חרית").
לפי נתוני הלשכה הפלסטינית המרכזית לסטטיסטיקה, הכפר מנה 3,471 תושבים.
העיירות והכפרים הסמוכים כוללים את בילעין מדרום, את ראס כרכר ממזרח, ואת דיר קדיס ממערב.
שטחו הכולל של הכפר הוא כ-7,120 דונם.
ממערב לכפר, נמצאות "ח'רבת אל משעיר" "ח'רבת ג'רדה" בהם נמצאו חרסים מתקופת הברזל, כמו גם חרסים מתקופות מאוחרות יותר.
גרעין הכפר הנוכחי הוקם מסביב לקבר שייח ("שייח אבו יוסוף").
ברשומות המס העות'מאני משנת 1596, תושבי הכפר שילמו מס על גידולי חיטה, שעורה, זיתים, גפנים, ועיזים., 29 משפחות התגוררו בכפר.
לפי ויקטור גרן, גרו בכפר 200 תושבים בשנת 1870.
בסקר של הקרן לחקר ארץ ישראל משנת 1882 מתואר הכפר כ-"כפר קטן על ראש גבעה, מוקפת במטעי זיתים.
בימי המנדט הבריטי נכלל הכפר בנפת רמלה.
במפקד 1922, בח'רבת'א בני חארת' נמנו 338 תושבים, כולם מוסלמים, במפקד 1931 גדלה האוכלוסייה ל-469 ששכנו ב-103 בתים.
בסקר הכפרים 1945 בארץ ישראל, הוערכה אוכלוסיית הכפר ב-650 תושבים, שהיו בבעלותם 7,120 דונם.
מתוך מספר זה 2,788 דונם, היו של מטעים ואדמות השקיה, 591 של גידולי דגנים, ו-13 דונם היו קרקע בנויה.
תושבי הכפר היו ועדיין מעורבים במאבק נגד גדר ההפרדה אשר חלק ממנה הוקם על אדמותיהם ולטענתם פוגעת בחייהם.
מועצת הכפר ומספר מתושבי הכפר אף עתרו ב-2004 לבג"ץ בעניין זה ועתירתם נדחתה.
בנובמבר 2006 אישר ראש הממשלה אהוד אולמרט את הרחקת גדר ההפרדה מהקו הירוק באזור, כדי שתכלול את ההתנחלויות ניל"י ונעלה.
כך מצאו 25 אלף תושבי הכפרים באזור במעין מובלעת שגבולותיה הגדר על הקו הירוק ממערב, והכביש והגדר סביב ניל"י ונעלה ממזרח.
בנוסף לגדר, הוקמה חסימה המונעת מעבר רכבים של תושבים פלסטינים בין כביש 446 לכביש 463 במקום הידוע כ"צומת הדואר" (על שם בית הדואר ששכן בסמוך בתקופת המנדט).
ח'רבת א-דיר (ערבית: خربة الدير) הוא כפר פלסטיני הממוקם בנפת חברון, כ-16 ק"מ דרומית-מערבית לבית לחם וסמוך לקו הירוק ולתוואי גדר ההפרדה.
משמעות השם היא חורבות המנזר.
כפר נוסף בשם זה מצוי בנפת בית לחם, מצפון לעיירה הפלסטינית תוקוע וממערב ליישוב הקהילתי תקוע.
מאז מלחמת ששת הימים -1967, הכפר נמצא תחת שליטה ישראלית.
במפקד 1967 שנערך על ידי הרשויות הישראליות נמצא כי האוכלוסייה במקום הייתה 301 נפש.
במפקד האוכלוסין שערכה הרשות הפלסטינית ב-2007 נמנו בכפר 267 תושבים.
התושבים עוסקים בעיקר בחקלאות ובעבודות שונות בתחומי ישראל.
ח'רבת א-סימיא הוא כפר פלסטיני על כביש 60 בדרום הר חברון, הממוקם ארבעה ק"מ צפונית-מערבית לכפר הפלסטיני א-סמוע, וארבעה ק"מ צפונית מזרחית ליישוב היהודי שמעה.
לפי נתוני הלשכה הפלסטינית המרכזית לסטטיסטיקה, אוכלוסיית הכפר מנתה 1,705 תושבים באמצע שנת 2016. על פי ארגון בצלם, מונה האוכלוסייה במקום 1843 נפש.
סמוך לכניסה לכפר נמצא בית קברות חצוב בסלע, ששימש את תושבי היישוב בגבעה הסמוכה "ח'רבת ראבוד" שיש הטוענים שהיא העיר המקראית דביר אך עיקרי השרידים בה הם מהתקופה הרומית המאוחרת ומהתקופה הביזנטית.
אחת מן המערות מפוארת במיוחד ובה חצר מבוא מעליה עיטורים חקוקים בסלע.
הכפר סימיא שולב באימפריה העות'מאנית בשנת 1517, ונכלל במפקד האוכלוסין לשנת 1596. אז היו בה 18 בתי אב, כולם מוסלמים.
הם שילמו שיעור מיסים קבוע של 33.3% על מוצרים חקלאיים, כולל חיטה, שעורה, גידולי קיץ, כרמים ועצי פרי, עזים וכוורות, בנוסף להכנסות מזדמנות.
בשנת 1838, סימיא צוינה על ידי אדוארד רובינסון כמקום "נטוש או בהריסות", חלק מהאזור שמדרום-מערבית לחברון.
בשנת 1863 ביקר במקום החוקר הצרפתי ויקטור גרן אשר ציין: "הנקודה הגבוהה ביותר של תלולית זו תפוסה על ידי פסולת של מבצר קטן, שהנדבכים התחתונים שלו עדיין עומדים, מורכבים מבלוקים עצומים.
למטה אני שם לב למיקום של מבנה שמלבד קטע של קיר המסודר באבנים רגילות, המבנה די משובש מלמעלה למטה.
שני קברים של עמודי אבן שבורים מונחים על האדמה בפנים.
אולי בתקופה הנוצרית, מבנה זה שימש ככנסייה.
באשר לבתים, כמעט ולא נותר דבר, למעט הבורות והמערות שנחפרו בסלע שכמה מהם הכילו...
מרחק קצר ממזרח לגבעה זו, במורדותיו האחרונים של ההר, נמצא קבר מפואר, שקודם לו חצר קטנה הנמדדת בשמונה צעדים לאורך ושש וחצי צעדים לרוחב.
משם יש כניסה לשדרה פתוחה, שבעה צעדים אורכה ורוחבה שלוש וחצי.
מפרץ נמוך מאוד במרכז מאפשר לחדור בזחילה לתא הקבר, שאורכו כשבעה צעדים ברוחב חמש.
המקום לשתי גופות הוכן תחת קשת מעוקלת".
בשנת 1883 הקרן הבריטית לחקר ארץ ישראל, סיקרה את סימיא כך: "חומות, בורות מים, מערות וקברים, שבורים בעיקרם, אך חתוכים היטב.
זהו חורבה גדולה, וככל הנראה אתר עתיק.
במפקד 1931 שנערך על ידי שלטונות המנדט הבריטי, נמצא כי בח'רבת א-סימיא, יחד עם א-סמוע, וח'רבת רפאת היו 1,882 מוסלמים, אשר שכנו ב-372 בתים.
בעקבות מלחמת השחרור והסכמי שביתת הנשק של 1949, ח'רבת א-סימיא עברה לשליטה ירדנית.
מאז מלחמת ששת הימים ב-1967, הכפר עבר לשליטת ישראל.
במפקד 1967 שנערך על ידי שלטונות ישראל, מנתה האוכלוסייה 267 נפשות.
החל משנת 1994, במסגרת הסכמי אוסלו בין מדינת ישראל לבין הארגון לשחרור פלסטין (אש"ף), סימיא נמצאת בשליטת הרשות הפלסטינית.
לפי נתוני הלשכה הפלסטינית המרכזית לסטטיסטיקה, אוכלוסיית הכפר מנתה 1,705 תושבים באמצע שנת 2016.
ח'רבת אַבּו טְוֵין היא חורבה של מצודה מתקופת הברזל, בתחום ממלכת יהודה.
המצודה נמצאת במורדות המערביים של הר חברון, מצפון מערב לכפר עציון שביהודה ושומרון.
באתר שני חלקים: מבנה גדול היושב בראש כיפה הצופה אל עבר עמק האלה וקבוצת בתי מגורים שהוקמה על אוכף למרגלות הגבעה.
המצודה הוקמה, לכל המוקדם, במאה ה-9 לפנה"ס, לאחר פילוג ממלכת ישראל המאוחדת.
הכפר התפתח בסמוך למצודה ושניהם המשיכו להתקיים עד שהכפר חרב עם חורבן בית ראשון.
המצודה המשיכה להיות בשימוש, עד שניטשה ונושבה רק לתקופה קצרה בעת שיבת ציון, ב.
לפי השערת החופר, המצודה אבטחה את הדרך בין גב ההר לשפלת יהודה, ואולי אף השתלבה ברצף קו איתות המשואות מהשפלה אל ירושלים וסביבתה.
האתר נתגלה בשנת 1974 במהלך סיור שקיימו זכריה קלאי ועמיחי מזר יחד עם תלמידים של החוג לארכאולוגיה של האוניברסיטה העברית בירושלים, במורדות המערביים של הר חברון.
האתר נחפר על ידי מזר בשתי עונות קצרות בשנים 1974-1975.
המצודה נמצאת על ראש גבעה טרשית בגבוה של 670 מטרים מעל פני הים, נ"צ ברשת ישראל 1585.1193. הגבעה היא חלק מרכס אליו היא מתחברת מחלקה הדרום מערבי, ומשאר חלקיה היא מוקפת במדרונות תלולים.
בצד המזרחי של הגבעה זורם ואדי אל-עבהרה, שהוא יובל של נחל גדור, המתחבר אל נחל האלה שבעמק האלה.
החיבור שבין הגבעה לרכס הוא אוכף, שעליו נמצאים הבתים של הכפר העתיק הסמוך.
הגבעה משקיפה מערבה, לכיוון השפלה.
ניתן לראות ממנה את האתרים בעזקה, שוכה ותל גודד.
בראות טובה אפשר גם לצפות בתל לכיש ומרשה.
הקירות החיצונים דקים יחסית וכל פינה עשויה אבנים כבירות.
המבנה של המצודה הוא חצר מרכזית המוקפת בחדרים מארבעת צדדיה.
החדרים מחולקים על ידי קירות ושורות של עמודים מחלקים אותם למרחבים.
בשער המצודה נמצא ספסל מצד אחד וחדר משמר מצד שני.
מחוץ למצודה נמצא בור מים.
לפי השערת החופר המצודה שימשה כמוצב צבאי בו ישב חיל מצב אשר הגן על הדרכים בין השפלה לגב ההר.
במעלה אותה דרך, בואכה בית לחם, התגלה בסקר הארכאולוגי אתר נוסף במיקום אסטרטגי, ח'רבת רס א-כביר, שהועלתה במחקר אפשרות לזהותו עם גרות כמהם שמימי ירמיהו.
סביר להניח שדרך זו היא אשר שימשה את יוחנן בן קרח ואנשיו בדרכם מהמצפה אל השפלה ומצרים.
החופר גם העלה אפשרות לפיה המצודה השתלבה ברצף קו איתות המשואות מהשפלה (ולכיש) אל ירושלים וסביבתה.
מצודות כאלה, ולדעתו בעלות תפקיד זהה, התגלו גם מצפון לח'רבת אבו טוין: בח'רבת תבנה שברכס מעל ואדי פוכין, ובאתרים נוספים.
כמו כן סבור החופר כי המצודה היוותה מרכז שלטוני באזור בו לא היו יישובים גדולים, כיוון שהוא טרשי וקשה לעיבוד.
הממצא באתר מתחלק לשלוש קבוצות.
הקבוצה הראשונה היא חרסים מן המאה ה-9 וה-8 לפנה"ס.
הקבוצה השנייה היא הקבוצה העיקרית והיא כוללת חרסים מן המאות ה-7 וה-6 לפנה"ס.
קבוצה נוספת של חרסים שייכת לתקופה הפרסית אך קבוצה זאת דלה מאוד.
נראה כי המצודה הוקמה על ידי ממלכת יהודה והייתה בשימוש עד חורבן הממלכה בידי הבבלים.
לא נראה באתר שום סימני חורבן ולכן יש להסיק כי המצודה ניטשה על ידי תושביה, שכנראה גם לקחו עמם את כל הכלים יקרי הערך והמצודה עמדה חרבה זמן מה.
נראה כי התיישבו במצודה אנשים בתקופת שיבת ציון, היא התקופה הפרסית, אך אותם אנשים התיישבו במצודה לזמן קצר ולא עשו בה שינויים של ממש.
המצודה ניטשה סופית במאה ה-5 לפנה"ס לאחר התבוססות האדומים בהר חברון.
הכפר הסמוך, כמו המצודה, מתוארך אך ורק לתקופת הברזל.
נמצאו שרידים של עד עשרה בתים, המפוזרים ללא תוכנית מסוימת.
נראה כי הכפר התפתח בסמוך למצודה ושימש כמגורי חיילים או חקלאים אשר היו קשורים בצורה כזו או אחרת למצודה.
שרידי המבנים שרדו ברובם עד לגבוה של מטר.
דגם היישוב מזכיר יישובים כפריים נוספים מאותה התקופה.
היישוב חרב במאה ה-6 לפנה"ס, בעת חורבן בית ראשון בידי הבבלים.
ח'רבת א-רסם היא אתר ארכאולוגי בתחום פארק בריטניה שבשפלה העליונה.
האתר נמצא בראש גבעה בשביל הבארות ובורות המים, כקילומטר דרומית לתל עזקה, סמוך לעמק האלה ו-11 קילומטר מתל מרשה.
האתר כפרי בטבעו ואינו מזוהה עם אף יישוב המוזכר במקורות.
השריד העיקרי באתר הוא מבנה ריבועי גדול (30 על 30 מטר) שהוא למעשה חצר מרכזית מוקפת חדרים.
מסביב למבנה נמצאו מערות, בורות, מדרגות במדרון ומבנה אבן אשר שימש כנראה כמצבה.
האתר התגלה על ידי יהודה דגן במהלך סקר השפלה, ונחפר בין השנים 1997–2003. היישוב באתר התקיים לסירוגין במשך אלף שנים, מתקופת הברזל ועד התקופה הרומית.
עדות חלקית לפעילות אנושית מן התקופה הכלקוליתית ומראשית תקופת הברזל נמצאה אך נראה כי המבנה העיקרי נבנה בשלהי תקופת הברזל, אז שימש כנראה כמרכז של אחוזה מלכותית.
המבנה היה בשימוש גם בתקופה הפרסית.
בתחילת התקופה ההלניסטית בארץ ישראל נבנה מחדש המבנה ושימש כנראה כביתו של שליט מקומי או בעל קרקעות, במאה ה-4 וה-3 לפנה"ס.
במאה ה-2 לפנה"ס שינה המבנה את פניו ושימש כנראה כפונדק דרכים אדומי, עד שנכבש ונחרב על ידי יוחנן הורקנוס הראשון, מלך החשמונאים.
האתר עמד על חורבנו עד שנושב בפעם האחרונה לתקופה קצרה על ידי קבוצת יהודים, אשר הקימה באתר, במאה ה-1 עד תחילת המאה ה-2 לספירה, מצבה, וגם יצרה מערכת מסתור מן המערות ההלניסטיות.
החפירה באתר הוצעה על ידי אברהם פאוסט ב-1996 במהלך העבודה שלו לתואר שני בנושא המרחב הכפרי של ארץ ישראל בתקופת המלוכה.
האתר נבחר מאחר שבסקר שנעשה בו נמצאו חרסים רבים מתקופת הברזל.
החפירות יצאו לפועל בשנת 1997 כפרויקט משותף של אוניברסיטת בר-אילן וקק"ל, מאחר שהאתר נמצא בתחום פארק של הארגון.
באתר התקיימו שש עונות חפירה בין השנים 1997–2003. לניהול החפירות הצטרפה עדי ארליך מאוניברסיטת חיפה בשלב מוקדם, לאחר שהשתתפה בפרויקטים באזור כגון תל בית שמש ותל מרשה.
החפירות האתר התמקדו במבנה שבראש הגבעה ונפתחו שלושה פתחים באדמה.
מדרום לאתר נחפר גם מבנה נוסף וגם נחפרה אחת המערות.
שאר האתר ובמיוחד המערות, נסקר ומופה באופן אינטנסיבי ואולם לא נמצאו ממצאים רבים.
העדות המוקדמת ביותר לפעילות אנושית באתר היא מן התקופה הכלקוליתית, אך הממצאים מתקופה זו דלים ואינם מאפשרים לעמוד על אופיו של היישוב.
האתר נשאר נטוש במשך כמה אלפי שנים עד שנושב שוב בתחילת תקופת הברזל והתקיים גם בשלהי התקופה, אם כי הממצאים מתקופה זו, כמו הקודמת, דלים.
מתקופת הברזל המאוחרת נמצאו ממצאים רבים יותר ונראה כי המבנה הגדול שבראש הגבעה נבנה לראשונה בתקופה זו.
המבנה היה בעל צורה סימטרית, ולו מערכת חדרים המקיפים חצר פנימית מארבעה כיוונים, עם עמודי תמך אשר תומכים בתקרה.
הכניסה למבנה מדרום, כאשר חומה קדמית מגנה על הכניסה.
הכניסה מקבילה לכביש, כך שעל מנת להיכנס למבנה יש לפנות לתוכו.
צורת הבניה הזאת דומה לאתרים נוספים במורדות הצפון-מערביים של הר חברון מתקופת הברזל.
חופרי האתר משערים כי המבנה שימש כמרכזה של אחוזה מלכותית, אך הממצא באתר אינו מאפשר להסיק מסקנות סופיות.
באתר נמצאו גם חרסים מהתקופה הפרסית, אך לא ניתן לדעת אם היישוב התקיים באופן רצוף מתקופת הברזל ועד התקופה הפרסית, או שניטש בתקופת הברזל ונבנה שוב בתקופה הפרסית.
המבנה נבנה מחדש לאחר כיבושי אלכסנדר מוקדון.
תאריך בניית המבנה הוא בין המחצית השנייה של המאה ה-4 לפנה"ס ועד תחילת המאה ה-3 לפנה"ס.
המבנה עבר שיפוצים רבים בתקופה זאת, בין השאר שימוש באבני קירטון דמויות לבנים, בדומה לבניה ההלניסטית בתל מרשה.
נמצאו מספר מערות מתחת למבנה, אשר נחצבו תחילה לאספקת אבני הבניה ולאחר מכן שימשו לאחסון ועבודה.
נחצבו גם מספר מערות מחוץ למבנה עם שימושים רבים.
אחת המערות שימשה תחילה כמחצבה, לאחר מכן כבור מים ולבסוף כקולומבריום.
חופרי האתר סוברים כי המבנה שימש בתקופה זאת כביתו של שליט מקומי או בעל נכסים כמו אלו המתוארים בפפירוסים של זנון מהמאה ה-3 לפנה"ס.
בהמשך תקופת השלטון ההלניסטי בארץ, כנראה במאה ה-2 לפנה"ס, קרסה מערכת המנהרות במבנה והוא עבר שינויים רבים בתוכניתו.
על אופי המבנה ויושביו אפשר ללמוד מאחר שהמבנה נחרב בשריפה ונשארו בו ממצאים רבים.
חדרי המבנה נאטמו לפני החורבן.
פעולה זאת נפוצה באתרים שניטשו על ידי יושביהם, אשר קיוו לחזור אליהם.
חסימת הפתחים גם מונעת מחיות להיכנס וגם מאותתת כי המבנה אינו נטוש.
משלב זה נמצאו כלים רבים הכוללים כלי בישול ומטבח, בקבוקים, פכיות, קנקנים ונרות.
נתגלו מספר מטבעות וגם כלי מתכת ואבן.
כלי החרס שנשארו מאחור היו כנראה כבדים מידי או זולים מידי בשביל תושבי המבנה כדי שייקחו אותם עימם למקום מבטחים.
עם זאת, לא נמצאו במקום עדויות לחקלאות וגם לא עדויות לפעילות נשית ביתית, כגון משקולות נול ופלכי טוויה, הנפוצים באתרים ביתיים מן התקופה.
כל אלו, כמו גם התפזורת של הממצאים בחדרים, מעידים על כך שהמבנה שימש אז כפונדק דרכים.
חלקו הצפוני של המבנה שימש כנראה כמגורי הבעלים, כי שם נמצאו מרב הממצאים.
בחדרים שמדרום-מזרח נמצאו רק נרות, קערות וצלחות בודדות, המעידות על כך שאלו היו חדרי האירוח.
גם מיקומו של האתר סמוך לעמק האלה וסמוך לצומת דרכים חשובה תומכים בסברה זו.
המבנה חרב בשריפה עזה על הממצאים.
עדות לחורבן היא ראשי חיצים ואבנים אשר אולי שימשו כאבני בליסטראות.
על פי הממצא חרב המבנה בשלהי המאה ה-2 לפנה"ס.
על אף כי אין עדות ממשית למוצאם של תושבי המבנה, נראה על פי מיקומו, אופיו וזיקתו למרשה הקרובה כי זה היה אתר גבול אדומי שחרב במהלך כיבושי יוחנן הורקנוס, מלך החשמונאים.
לאחר החורבן נושב האתר באופן זמני בין המאה ה-1 לספירה ותחילת המאה ה-2 לספירה, לכל המאוחר.
התושבים החדשים יישבו רק חלק קטן מהמבנה.
כ-25 מטרים מדרום למבנה נבנה מבנה אבנים מלא בעל צורה של מעין פירמידה נמוכה.
על אף שלא נמצא הקבר עצמו, חופרי האתר סבורים כי מבנה זה הוא למעשה מצבה.
חלק מן המערות שנחצבו בתקופה ההלניסטית חוברו למערכת מסתור.
על פי הממצאים מתקופה זה נראה כי אתר זה נושב על ידי יהודים, אך כאמור, לתקופה קצרה מאוד.
לאחר נטישת האתר, הגבעה שימשה מעתה כשטח מרעה וחקלאות ליישובים הסמוכים.
ח'רבת אל-מקטיר היא אתר ארכאולוגי במדרון המזרחי של ההר המרכזי של ארץ ישראל, כ-10 קילומטר צפונית לירושלים ו-5 קילומטר מזרחית לבית אל המקראית.
האתר נמצא על גבעת גיר בגובה של 890 מטרים מעל פני הים.
השרידים מתפרסים על שתי שלוחות של הגבעה.
בשלוחה הראשונה שרידי שלושה יישובים, הראשון מתקופת הברונזה, השני מתקופת הברזל, והשלישי מהתקופה ההלניסטית והתקופה הרומית.
על השלוחה השנייה נמצאו שרידי מנזר ביזנטי.
את השרידים הביזנטיים סקרו חוקרים אירופאים במאה ה-19. ויקטור גרן היה הראשון לזהות את היישוב מתקופת בית שני.
ישראל פינקלשטיין, יחד עם ארכאולוגים אחרים, סקר את האתר וזיהה את השרידים הקדומים יותר.
מ-1995 ועד 2013 התקיימו מספר עונות חפירה באתר בהנהלת הארכאולוג המקראי האמריקאי בריינט ג'.
ווד, ומשנת 2013 על ידי ד"ר סקוט סטריפלינג.
היישוב הקדום ביותר באתר הוא מצודה מסוף תקופת הברונזה התיכונה, שהתקיימה עד תחילת תקופת הברונזה המאוחרת.
שטח המצודה כ10 דונם ועובי חומותיה מגיע ל-4 מטר, בדומה לאתרים מבוצרים אחרים מן התקופה הזאת.
בין הממצאים שנמצאו באתר הם קבורת ילד בתוך קנקן, שתי חרפושיות מצריות, הראשונה מיוחסת לתקופת החיקסוס (המאה ה-16 לפנה"ס) והשנייה לתקופת פרעה אמנחותפ השני (המאה ה-15 לפנה"ס).
היישוב התקיים בקירוב בין השנים 1525 עד 1400 לפנה"ס, כשאר הוא נחרב בשריפה עזה.
עדות נוספת לחורבן היא אבני קלע שנמצאו באזור השער.
בתחילת תקופת הברזל (1200 עד 1000 לפנה"ס), המקבילה לתקופת ספר שופטים, הייתה פריחה יישובית באזור ובין הכפרים החדשים שהוקמו הוקם גם כפר בח'רבת אל-מקטיר.
הכפר החדש נבנה בתחום החומות של היישוב הקודם.
הבניה של אותה תקופה היא בניה מאוד דלה.
נמצאו מספר כלים המעידים על פעילות ביתית רגילה, כמו גם בורות החפורים בעפר ומוקפים באבנים.
באמצע המאה ה-2 לפנה"ס הוקם באתר יישוב יהודי מבוצר.
היישוב שגשג והתפתח בערך בתקופת שלטונו של אלכסנדר ינאי החשמונאי, והגיע לשיא התפתחות במאה ה-1 לספירה, עת השלטון הרומי בארץ ישראל.
היישוב היה מוקף חומה רחבה שעובייה בין 4 ל-5 מטר, ושטחו היה כ-15 דונם.
צפונית לחומה נמצא מגדל גדול שמידותיו 16 על 30 מטרים.
הביצורים מצביעים על כך שמדובר ביישוב חשוב.
במרכז היישוב נמצא מבנה מגורים גדול אשר היה שייך למשפחה עשירה וחזקה.
עדות למוצאם היהודי של תושבי היישוב נמצאת בשלושה מקוואות.
באתר נמצאה מערכת של מנהרות חצובות בסלע.
באחת מן המערות נמצאו שרידים של בית בד להפקת שמן.
כמו כן, התושבים הקימו בתוך חלק שרידי היישוב הקדום מתקופת הברונזה גת.
נראה על פי הממצא ועל פי סימני החורבן שנמצאו באתר, כי היישוב נחרב במהלך מסעו של אספסיאנוס לירושלים בעת דיכוי המרד הגדול בשנים 66–70 לספירה.
על אף חורבן היישוב במהלך המרד, נראה כי נעשה שימוש במערכת המסתור גם במרד בר כוכבא, על פי מטבעות שנמצאו בה ובמקומות סמוכים.
במאה ה-4 לספירה נבנתה על השלוחה הסמוכה מנזר ובו כנסייה ביזנטית.
אורך המבנה כ-40 מטרים ונראה כי הוא הורחב במאה ה-5 לספירה והיה בשימוש עד המאה ה-6 לספירה.
לאחר הכיבוש המוסלמי של ארץ ישראל במאה ה-7 לספירה, נחסמה באבן הכניסה לכנסייה.
ח'רבת א-ראעי היא אתר ארכאולוגי הנמצא בשפלת יהודה, כ-3 קילומטרים מצפון מערב לתל לכיש, על גבעה המשקיפה על נחל לכיש.
האתר נחפר מאז 2015 מטעם המכון לארכאולוגיה באוניברסיטה העברית ורשות העתיקות, בניהולם של יוסי גרפינקל וסער גנור.
באתר נמצאו שתי שכבות יישוב משמעותיות, הקדומה מהמאה ה-12 לפנה"ס, ולה מאפיינים פלשתים, והשכבה המאוחרת יותר מתוארכת למאה ה-10 לפנה"ס, התקופה המקבילה למלכות דוד במקרא, וממצאיה מקבילים לממצאים מחורבת קייאפה, אתר אחר בשפלה המתוארך למאה ה-10 לפנה"ס ומזוהה כמצודה ישראלית מימי דוד.
גרפינקל וגנור זיהו את האתר עם צקלג המקראית הנזכרת בעלילות דוד המלך.
חוקרים אחרים דוחים את הזיהוי הזה.
האתר בח'רבת א-ראעי הוא קטן יחסית.
שטחו כ-17 דונם והוא נמצא בקצה המערבי של השפלה.
הגבעה מאפשרת תצפית טובה למישור החוף במערב, להר חברון ולירושלים במזרח, וליישובים העתיקים מרשה ותל גודד בצפון.
מצפון לאתר זורם נחל לכיש, דרכו עברה דרך עתיקה המובילה מאשקלון שבמישור החוף ומתל לכיש שבשפלה ומגיעה עד חברון שבהרי יהודה.
הדרך קיימת עוד מתקופת הברונזה הקדומה (האלף השלישי לפנה"ס).
תוואי הדרך נמצא בשימוש עד ימינו, ועובר בו כביש 35. כל אלה עושים את ח'רבת א-ראעי למקום מצוין להקמת מוצב קדמי ליישובים שחולשים על אזור תל לכיש.
על כל שטח האתר ניטע יער בשנות ה-50 ונסללה דרך עפר, מה שפגע בעתיקות.
בשנות ה-80 עלה היער באש, וכאשר ניטע מחדש הותירו את שטח החפירה ריק מעצים.
האתר נחפר לראשונה באוקטובר 2015 במסגרת מחקר אזורי באזור השפלה.
החפירה המשיכה עד 2019 ונמצאו בה בעיקר ממצאים מתקופת הברזל א' וב' ומתקופות נוספות: תקופת הברונזה התיכונה, התקופה הפרסית, ההלניסטית, הביזנטית והמוסלמית המוקדמת.
בשנת 2019 נמצאה באתר כתובת נדירה באלפבית פרוטו-כנעני על פך (כלי חרס קטן), הנושאת את השם "ירבעל" או "עזרבעל", ומתוארכת לסוף המאה ה-12 לפנה"ס.
זו הפעם הראשונה שחפץ עם כתובת המוערכת לשם המקראי "ירבעל" נחשף בממצא ארכאולוגי.
ח'רבת דווארה היא אתר ארכאולוגי חד-תקופתי מהמאה ה-10 לפנה"ס, בין הכפר הפלסטיני מוח'מאס להתנחלות הישראלית מעלה מכמש.
בשנות ה-80 התקיימו באתר חפירות בניהולו של הארכאולוג ישראל פינקלשטיין בהן נתגלה יישוב קטן ומבוצר שניטש על ידי יושביו.
לאתר חשיבות רבה בהבנת התהוות האומה הישראלית והוא מתקשר עם סיפור מלחמת מכמש המתואר בספר יהושע, בו הביסו שאול, מלכה הראשון של ממלכת ישראל, ובנו יהונתן, את הפלשתים וכך שחררו את הישראלים מכיבוש פלשתי.
לאתר מאפיינים חריגים בהיותו אתר קטן ומבודד, הנמצא באזור נחות מבחינה חקלאית ובכל זאת נבנו בו ביצורים מרשימים.
הבנת מהות האתר היא מוקד של ויכוח בין חוקרים שונים שונים, אשר הציעו שהאתר הוא אתר ישראלי, פלשתי או יהודאי.
באתר נמצאו עדויות בודדות לפעילות מסוימת בתקופות קדומות יותר, כמו גם שרידים המעידים על פעילות חקלאית בתקופות מאוחרות יותר, אך עיקרו ביישוב המבוצר שהוקם על סלע היסוד.
האתר נמצא בסְפָר המדבר של הרי בנימין על ראש גבעה שטוחה שגובהה 600 מטר מעל לפני הים, המהווה רכס המוקף בואדיות ממזרח ומערב.
מן האתר ניתן להשקיף על ים המלח ועבר הירדן ממזרח, מדבר יהודה מדרום-מזרח, הר הזיתים והר הצופים מדרום-מערב, תל אל פול, א-ראם וסביבת אל-בירה ממערב והכפרים דיר דיבוואן, טייבה ורמון מצפון.
באתר עצמו זוהו שלושה בורות מים שנחצבו בסלע ועוד חמישה או שישה בורות מים חצובים למרגלותיו, המשמשים את להשקיית הצאן של רועי הכפר מו'חמאס.
בראש האתר נשתמרה היטב חומה המתחמת מתחם בעל צורה סגלגלה ומכאן כנראה שמו של האתר בערבית, ח'רבת אד-דווארה ("החורבה העגולה").
בעת החפירות נתגלה כי החומה שנמצאה על פני השטח היא שרידי מדרגה חקלאית שנבנתה בתקופות מאחרות יותר כאשר שימש האתר לחקלאות והשתמשה באבני החומה מתקופת הברזל שנמצאה מיד מתחתיה.
מרכז האתר, בחלקו הגבוהה ביותר, סבל מסחיפה ונחשף בו סלע היסוד.
הסקירה המודרנית הראשונה של האתר התקיימה על ידי זכריה קלאי במסגרת "סקר החירום" של יהודה, שומרון ורמת הגולן.
ב-1968 קלאי זיהה באתר את החומה ומספר מבנים וקבע את זמנם של החרסים באתר לתקופת הברזל א', המקבילה בזמנה לתקופת התנחלות של שבטי ישראל המתוארת בתנ"ך.
עמיחי מזר, דוד עמית, וצבי אילן ביקרו באתר במסגרת הסקר של הדרך הקדומה ממכמש ליריחו.
החוקרים זיהו באתר קנקני שפת צווארון ושרידי עמודים מונוליתיים.
בעקבות ממצאים אלו תיארו החוקרים את האתר כאתר האופייני להתיישבות שבטי ישראל באזור ההר המרכזי, וייתכן והיה קיים בעת מלחמת מכמש המתוארת במקרא בין שאול ויהונתן לפלשתים.
שתי עונות חפירה קצרות התקיימו באתר בסתיו 1985 ו-1986 על ידי הארכאולוג ישראל פינקלשטיין מטעם המחלקה ללימודי ארץ ישראל וארכאולוגיה באוניברסיטת בר-אילן והחברה להגנת הטבע.
לחפירה סייעו המועצה הלאומית למחקר ופיתוח אזרחי, קצין המטה לארכאולוגיה בשטחי איו"ש, מועצה אזורית מטה בנימין ותלמידים מבית ספר שדה עפרה.
בחפירה נחשפו שלושה אזורים שונים, כולם בקצוות האתר וכללו את תוואי החומה.
השטח העיקרי הוא שטח A שנפתח בעונה הראשונה לחפירה במערב האתר.
בעונה השנייה נפתחו גם שטח B ושטח C, שניהם בחלקו המזרחי של האתר.
בחפירות נמצאו שרידים המייצגים תקופה אחת, כמעט ללא עדויות לשלבי בנייה שונים או סימני חורבן.
ממצא כלי החרס כולל בתוכו מספר קטן של כלים שלמים, המעיד על כך שהאתר ניטש ולא נהרס.
שטחי החפירה מהווים כ-20% משטח האתר המיושב.
חומת ההגנה מתקופת הברזל נחשפה ברובה בשטח A ונבנתה ישירות על סלע היסוד מסלעים גדולים וקוטרה נע בין 2 ל-3 מטר.
בחלק אחד שרדה עד לגובה של כמטר.
בסמוך לחומה נמצאו שרידים של שלושה מבנים המתוחמים באמצעות שורות עמודים, ככל הנראה בסגנון בית ארבעת המרחבים.
הבתים נבנו בצמוד לחומה ויחד עם החומה מהווים מעין חומת סוגרים.
בשטח C ו-B נמצאו מבנים נוספים כמו גם שרידי מתקנים, אך אזור זה באתר נפגע קשות מסחיפה וקשה לעמוד על תוכנית המבנים.
מכלול כלי החרס כולל קערות, מכתשים, סירי בישול, כדים, קנקנים, פכיות, פיטס, קנקני אגירה, (כלי אחסון גדולים) וגביעים.
חרס ייחודי אחד מייצג פני אריה (רק החלק של האף והפה נמצא).
ייתכן ומדובר בספל עם דמות אריה, הדומה לאלו מהסגנון הפלשתי שנמצאו באזור מישור החוף ועמק יזרעאל.
עד החפירה לא נמצא באזור ההר ממצא דומה.
כלי החרס האלה מתוארכים ברובם למאה ה-11 לפנה"ס.
נמצאה כמות קטנה של כלים מתקופת הברונזה התיכונה ב' (סביבות 1800–1550 לפנה"ס) שלא מספיקה כדי להעיד על התיישבות קבע באזור.
חרסים מאותה התקופה נמצאו בשני אתרים סמוכים על ידי צוות החפירה.
באתר לא נמצאו עדויות לפעילות חקלאית, כגון אסמים, להבי מגל ואבני רחיים.
באתר נמצאה כמות קטנה ביותר של עצמות בעלי חיים, אשר היו שייכות ללפחות 7 פרטים שונים.
העצמות שייכות לצאן, בקר, כלב ואייל.
על סמך הממצא הקיראמי, פינקלשטיין טען תחילה כי האתר התקיים במשך כמאה שנים או יותר, בסביבות 1050–900 לפנה"ס.
עקב הכמות הקטנה של כלים שלמים ובהעידר סימני חורבן, נראה כי האתר ניטש ולא נחרב והתושבים לקחו עמם את הכלים השימושיים.
על סמך מחקר בדרום השומרון והשימוש בשיטת תיארוך פחמן-14, מתקן נדב נאמן את זמנו של האתר למאה ה-10 לפנה"ס.
פינקלשטיין טען כי את חורבן האתר יש למצוא בעת או קצת אחרי מסעו הצבאי של פרעה שושנק הראשון (המזוהה עם שישק המקראי), בסביבות 930 לפנה"ס.
החוקר נדב נאמן חלק על דעתו של פינקלשטיין כי האתר התקיים כמאה שנים, וטען כי הוא התקיים לזמן קצר, לכל היותר לכמה עשורים, לכל המאוחר עד 950 לפנה"ס.
לאתר מאפיינים ייחודיים, בכך שמדובר באתר מבודד הנמצא באזור סמי-מדברי בעל פוטנציאל חקלאי ירוד ובכל זאת הוא מבוצר היטב.
הביצורים באתר הם מאסיביים ביחס לגודלו ומיקומו ודוגמאות לביצורים בסדר גודל זהה נמצאו רק באתרים הגדולים לפחות פי שלושה או ארבעה מאתר זה.
נראה כי באזור זה עיקר הכלכלה היישובית מבוססת על תבואה, אך בניגוד לאתרים אחרים בסביבה, לא נמצאו עדויות לפעילות חקלאית באתר.
בנוסף, באזור התקיימו עוד שלושה אתרים כפריים באותה התקופה, וייתכן שאלה השתמשו בשטח החקלאי הסמוך לח'רבת דווארה, מה שמקטין את הפוטנציאל החקלאי של היישוב.
פינקלשטיין חישב כי האתר יכל לתמוך ב-75–100 תושבים.
פינקלשטיין הציע שלוש אפשרויות לתיאור האתר:
האתר נבנה על ידי שאול במהלך מלחמותיו בפלשתים באזור בנימין וניטש לאחר הניצחון
האתר נבנה בעקבות ניצחונו של שאול על הפלשתים כדי לבסס את שלטונו באזור
האתר נבנה על ידי הפלשתים על מנת לבסס את שלטונם על חבל ההר וניטש לאחר תבוסתם
לטענתו, האתר אינו יכול להיות פלשתי משום שלא נמצאו בו כלים פלישתיים (פרט לספל עם ראש אריה) ומשום שהוא נבנה לפני חדירת הפלשתים להר, ואין סיבה שאתר עם מאפיינים מורכבים כאלה יקום על ידי שאול לאחר המלחמה כי לא יהיה בו צורך.
עם כך סבר פינקלשטיין כי האתר נבנה על ידי שאול כבסיס בזמן המלחמה נגד הפלשתים.
תיאור זה מתאים למיקומו המבודד של האתר ולביצוריו המשמעותיים.
הוא גם מספק סיבה לעזיבתו במאה ה-10 לפנה"ס, כאשר עברה ליבת היישוב למרכז ההר ולשפלה, ולא היה יותר צורך באתר מבודד ללא בסיס כלכלי.
בכל זאת מעלה פינקלשטיין את השאלה, אם היה האתר ישראלי, מדוע הפלשתים אפשרו לו להתקיים?
אברהם פאוסט תומך בהצעתו של פינקלשטיין, אך נמנע לקשר את האתר ישירות לשאול, שכן אין שום עדות מובהקת לכך ששאול אחראי או לא לבניית האתר.
הוצעו בעבר מספר אפשרויות לזיהוי של האתר עם מקום מקראי, בהן "בית-אוֶן" המוזכר בספר יהושע.
נדב נאמן זיהה את בית-אוון עם אתר הפולחן בבית אל.
פינקלשטיין הציע לזהות את האתר עם "גילגל" בו חנה שאול על פי הנרטיב המקראי.
לדעת חוקרים מסוימים, השם "גילגל" הוא שמם של שלושה עד שבעה אתרים שונים.
השם מתאים לצורת האתר ומיקומו.
כל האתרים שזוהו כ"גילגל" נמצאו או במדבר או בספר המדבר, היכן שאתרי מתחם מעגליים כמו ח'רבת דווארה נפוצים.
עם זאת, הממצאים באתר אינם מספקים כדי לאמת בוודאות את הצעה זאת.
מנגד, נדב נאמן שולל את הזיהוי עם אתר ישראלי ודווקא מזהה אותו כאתר פלשתי שנבנה על מנת לבסס את שלטונם על האזור.
כאמור לעיל, נאמן התנגד לקביעה של פינקלשטיין כי האתר התקיים למשך כמאה שנים.
עוד טען נאמן כי שבר החרס המציג פנים של אריה הוא עדות ממשית לנוכחות פלשתית באתר.
ובכל מקרה, לדעתו מחסור בכלים פלשתיים אינו שולל את הקמת האתר ביוזמה פלשתית (בדומה לבסיסים אשוריים שהוקמו בתקופות מאוחרות יותר ובהם לא נמצאו כלים מהסגנון האשורי).
מיקומו של האתר מעלה בעיה נוספת.
לדעת נאמן, אילו הישראלים היו בונים מצודה כחלק מהמאבק בפלשתים, הם היו עושים זאת בצידו המערבי של ההר, המשקיף לכיוון ארץ הפלשתים, ולא בצידו המזרחי, המשקיף לעבר הירדן.
על אף שנאמן הטיל ספק במהימנותו של הנרטיב המקראי, הוא הפנה לפסוק מספר שמואל, המספר כי כאשר ניצחו שאול ויונתן את הפלשתים במכמש, אנשים "עברים" שהיו לצד הפלשתים ערקו לטובת שאול ויהונתן.
נאמן הציע שבח'רבת דווארה יישבו שכירי חרב (אולי אותם "עברים" הם קבוצות פורעי חוק המתוארות במקורות חוץ-מקראיים כ"עפירו") שנשכרו על ידי הפלשתים על מנת לשלוט על לשלוט על האזור, להתנכל ליישובים הכבושים ולאבטח את הדרך מן ההר לבקעת הירדן דרך יריחו.
ייתכן כי הספל עם פרצוף האריה היה שייך למפקדם הפלשתי.
אותם שכירי התקיימו על חשבון תושבי הסביבה הכבושים ולכן באתר אין עדות לפעילות חקלאית.
לאחר ניצחון הישראלים על הפלשתים, לא היה לישראלים כל צורך באתר ולכן הוא ניטש.
הצעה זאת מסבירה מדוע באתר רק פריט אחד המקשר אותו לפלשתים, ומוצא עדות בנרטיב המקראי המתאר תושבים מהמקום שמשתפים פעולה עם הפלשתים.
סברה נוספת הוצעה בעקבות התגליות בחורבת קייאפה, עיר מבוצרת בעמק האלה שהתקיימה באותו הזמן של האתר בח'רבת דווארה.
את העיר מזהים מנהלי החפירה יוסף גרפינקל וסער גנור כאתר יהודאי.
החוקרים הציגו קווי דמיון בין שני האתרים: שניהם יישובים מבוצרים מהמאה ה-10 לפנה"ס ושניהם נבנו על סלע יסוד ולא על חורבות יישוב קודם.
לכן מציעים החוקרים כי האתר בח'רבת דווארה הוא למעשה מצודה יהודאית, המהווה את גבולה המזרחי של ממלכת יהודה, בעוד חורבת קייאפה מהווה הגבול המערבי.
זיהוי זה מתבסס על העמדה הרווחה במחקר, כי אין עדות לקיום ממלכת ישראל המאוחדת וכי ממלכת יהודה וממלכת ישראל הצפונית התקיימו במקביל מראשיתן.
נאמן לעומת זאת, הציע לזהות את חורבת קייאפה כאתר כנעני, אותו כבש מלך גת הפלשתית ולאחר מכן כבש את אזור ההר ובמסגרת הכיבוש הוקם המאחז הפלשתי בח'רבת דווארה, על סמך הנרטיב המקראי.
ח'רבת אל-לוז היה כפר ערבי-פלסטיני במחוז ירושלים.
הכפר ננטש ביוני 1948, במהלך מלחמת העצמאות, ונכבש ב-13 ביולי 1948 על ידי חטיבת הראל במבצע דני.
הכפר היה ממוקם 11 ק"מ מערבית לירושלים, מצפון לנחל שורק, על הר איתן.
בח'רבת אל-לוז היה מקאם לקדוש מוסלמי מקומי בשם שייח' סלאמה.
בין סטף לח'רבת אל-לוז היה בית ספר ששימש את שני הכפרים.
תושבי ח'רבת אל-לוז היו מגיעים לסטף על מנת להביא מים לכפרם, להפיק שמן זית בבית הבד ולטחון חיטה.
בשנת 1838, ח'רבת אל-לוז צוינה ככפר מוסלמי, חלק מאזור בני חסן, השוכן ממערב לירושלים.
בשנת 1863 ויקטור גרן ציין כי זהו כפרון בו שוכנים שמונים תושבים, רובם רועי צאן.
סוצין מצא מרשימת כפרים עות'מאניים משנת 1870 בערך כי בח'רבת אל-לוז יש אוכלוסייה של 83 תושבים, עם סך של 38 בתים, אם כי ספירת האוכלוסייה כללה גברים בלבד.
הרטמן גילה שבח'רבת אל-לוז היו 30 בתים.
בשנת 1883, מפת הקרן לחקר ארץ ישראל שהוכנה על ידי הקרן לחקר ארץ ישראל תיארה את ח'רבת אל-לוז כ"כפר בגודל בינוני על מדרון רכס גבוה ליד הפסגה.
יש לו מעין טרסה מתחתיו, והוא ניצב כ-243 מטר מעל העמק הדרומי.
במפקד אוכלוסין 1922 של ארץ ישראל שנערך על ידי שלטונות המנדט הבריטי, ח'רבת אל-לוז מנתה 234 מוסלמים שגדלה במפקד 1931 ל-315 מוסלמים, ב-67 בתים.
בנתונים הסטטיסטיים של 1945, הכפר מנה 450 מוסלמים, בעוד ששטח הקרקע הכולל היה 4,502 דונם, לפי סקר קרקעות ואוכלוסייה רשמי.
מתוכם, 728 שימשו למטעים ולקרקעות להשקיה, 693 לדגנים ואילו 13 דונם סווגו כשטחים בנויים.
בשנת 1950, הוקם יישוב של עולים מתימן על חורבות ח'רבת אל-לוז,אך ננטש לאחר זמן לא רב.
בשנות החמישים שימש המקום כאתר אימונים של יחידה 101 ושל חטיבת הצנחנים, שבסיסם היה בסמוך, דבר שהאיץ את הריסת בתי הכפר.
בשנות ה-60 התקיים בסמיכות לשרידי הכפר מתקן אימונים של בסיס הטירונים של צה"ל, בה"ד 4.
בשנת 1992 תואר אתר הכפר: "בין הריסות האבן והטרסות בכל רחבי האתר צומחים עשב וקוצים, וכן עצי שקד, תאנה וחרובים.
סביב האתר ניטע יער עבות של עצי ברוש ואשוח.
מדרום לו, בתוך היער, מצויה באר מוקפת בכמה עצי שקד ותאנה.
היער מוקדש לזכרו של משה דיין, האלוף הישראלי".
ifkas) היא אתר ארכאולוגי הממוקם דרומית לחוות גלעד, בסמוך ליובליו העליונים של נחל קנה במערב השומרון.
האתר שימש כיישוב פעיל בתקופה ההלניסטית, הרומית, הביזנטית, ובימי הביניים.
בשנת 1968, תשכ"ח, נערך סקר השומרון השני על ידי הארכאולוג יוסף (ספי) פורת, שסקר בין היתר את ח'רבת אפקס.
באפריל 2013 נערך סיור ותיעוד נוסף בחורבה על ידי ד"ר דביר רביב מאוניברסיטת בר-אילן.
במהלך הסקר והסיור זוהו בשוליה הדרומיים אולמות תת-קרקעיים מקורים בלוחות אבן גדולים.
ממערב לחורבה אותר מבנה רבוע בנוי גזית.
ברחבי האתר נמצאו בורות מים חצובים או בנויים מתחת לרצפות המבנים.
נמצאו גם חרסים המתוארכים לתקופה הביזנטית.
במרכז האתר נמצאו שלושה בורות מים, וכן שלושה מתקני מים רבועים שלפחות שניים מהם שימשו כמקוואות טהרה.
אחד הבורות בעל מאפיינים התואמים את התקופה הרומית הקדומה.
שני מקבצי קברים אותרו בסביבות האתר, כאשר מקבץ אחד נמצא כ-50 מטרים מצפון-מערב לאתר, הכולל שלושה קברים, ביניהם שני קברי מקמרים שלאחד מהם מבוא העשוי כמקרון חביתי, וקבר שלישי בעל חדר קבורה ובו אצטבאות שבהן חצובות שקתות קבורה.
מקבץ שני כ-400 מטרים מדרום מזרח לאתר, הכולל ארבעה קברים מלאים בסחף, שבאחד מהם ניתן להבחין בשבעה כוכים.
קבר כוכים נוסף אותר כ-250 מטרים דרומית מזרחית לאתר, והוא כולל שני חדרי קבורה שבדפנותיהם כוכים, וכן חצר קדמית שבה פזורות אבני גזית קטנות.
תארוך התקופות בהן האתר היה פעיל
על פי העולה מהממצאים שהתגלו באתר, עולה כי התקופות בהן האתר היה פעיל מתחלקות לשלוש:
התקופה ההלניסטית המאוחרת והרומית הקדומה, בהן הייתה במקום אחוזה חקלאית יהודית או שומרונית.
מימי הביניים ועד התקופה העות'מאנית.
הרס חלקים מהאתר על ידי בנייה פלסטינית
בינואר 2023 פרסם "פורום מאבק על כל דונם" תיעוד של בנייה וחריש שבוצעו על ידי פלסטינים תושבי הכפר הסמוך על שרידי האתר הארכאולוגי, לצד חפירות של שודדי עתיקות שפעלו במקום.
העובדה שהאתר נמצא בשטח B הנתון לשליטה אזרחית פלסטינית מקשה על אכיפת האיסור לבצע פעולות בנייה בשטח האתר הארכאולוגי.
ח'רבּת אלעֻמוּר היה כפר ערבי בהרי ירושלים ששכן 12 קילומטרים מערבית לירושלים, ליד עין ראפה ולצדי נחל כסלון, על גבעה כ-700 מטר מערבית לעין לימון, ששמו המקורי היה עין אל-עומור.
הכפר היה שייך לנפת ירושלים במחוז ירושלים.
במלחמת העצמאות, ב-21 באוקטובר 1948, במסגרת מבצע ההר, הכפר נכבש על ידי חטיבת הראל והתרוקן מתושביו.
בשנת 1950 נוסדה גבעת יערים על אדמות חקלאיות של הכפר.
חלק מתושבי הכפר עברו לאבו גוש הסמוכה.
ח'רבת בית ליד היה כפר ערבי שהתקיים בקרבתו של צומת השרון בנפת טולכרם של ארץ ישראל המנדטורית.
הכפר נוסד בשנות השבעים של המאה ה-19 בידי פלאחים מכפר האם בית ליד שבהרי השומרון.
במפקד הבריטי שנערך בשנת 1922 נמנו בכפר 206 נפשות: 101 גברים ו-105 נשים, כולם מוסלמים.
במפקד שנערך ב-1931 גדלה האוכלוסייה ל-298 נפשות: 152 גברים ו-156 נשים, כולם מוסלמים.
ב-5 באפריל 1948, בזמן מלחמת העצמאות, עזבו התושבים את הכפר.
ב-15 באוגוסט 1948 הוקם על אדמתו היישוב היהודי נורדיה.
ח'רבת ארזה הוא אתר טבע עירוני בלב שכונת גילה.
באתר נמצאו ממצאים ארכאולוגיים ומתקנים חקלאיים המעידים על היותו של המקום חלק מהעורף החקלאי של העיר ירושלים בתקופות שונות: הלניסטית, רומית, ביזאנטית וצלבנית.
בין הממצאים העיקריים מערות קבורה, מקווה טהרה, גתות, בית בד, אבני חוליה, בורות מים, ספלולים חצובים באבן, טראסות, גדרות אבן ושרידי בית חווה צלבני.
באתר מיני חי וצומח שמאפיינים את הרי ירושלים ולצידם בוסתנים, כרמי זיתים וטרסות.
באתר מתקיימת פעילות קהילתית ענפה מטעם מנהל קהילתי גילה לצד אירועי תרבות.
במקום פועל מרכז לחדשנות חינוכית בטבע "חוות דעת" מטעם מינהל חינוך ירושלים.
המרכז משמש כמוקד לחינוך ולמידה חוץ כיתתית עבור בתי הספר בשכונה ובעיר ועבור אנשי חינוך מרחבי הארץ.
השם ח'רבת ארזה מופיע במפות מתקופת המנדט הבריטי.
יש המזהים את ח'רבת ארזה עם תל ארזא המוזכרת במשנה.
ובית ארזין המוזכרת באיגרת בר כוכבא.
מקור השם ארזה ככל הנראה ניתן למקום בשל גובהו בנוף, כשם שהארז גבוה, ולאו דווקא מעיד על גדילתם של עצי ארז במקום.
גת להפקת יין מהתקופה החשמונאית — לב הגת עשוי ממשטחי דריכה מאבן עליהם הניחו את הענבים ודרכו עליהם ברגליים יחפות.
מיץ הענבים, הפסולת, הקליפות והחרצנים זרמו אל בור שיקוע שנועד לסנן את המיץ.
המיץ הנקי צף למעלה וזרם אל בור האיגום- בו אחסנו את התירוש עד לתסיסה.
לאחר שגת זו יצאה משימוש, הוסב בור האיגום לבור מים ככל הנראה בתקופה המוסלמית.
בית בד להפקת שמן מהתקופה החשמונאית – חלק מאבן השכב של מבנה בית הבד נחשף במסגרת החפירה.
מטבע של יוחנן הורקנוס השני (בית חשמונאי) 30-103 לפנה"ס שנמצא בבית הבד, מסייע בתיארוך המקום.
מקווה טהרה מהתקופה החשמונאית – מאגר מים מטויח ובו כמה מדרגות התגלה בסמוך לבית הבד.
סמיכות מקוואות למתקנים חקלאיים באזור ההר מרמזת על ההקפדה היתרה על הטהרה בה נהגו בתוצרת החקלאית שיועדה ככל הנראה לבית המקדש.
איכרי ההר היו ידועים כמקפידים על טהרת תוצרתם:" (החקלאים) שביהודה נאמנים על טהרת יין ושמן כל ימות השנה..." חגיגה פ"ג מ"ד.
גת מהתקופה הביזנטית – ברוב שטחה של הגת נמצא "משטח דריכה", משטח אבן עליו הניחו ענבים שנבצרו מהכרמים הסמוכים ודרכו עליהם ברגליים יחפות כדי לסחוט מהם את מיץ הענבים, התירוש.
משטח הדריכה של גת זו היה מרוצף באבני פסיפס לבנות שנקראו טֶסרוֹת.
המשטח התחבר לבור חצוב בסלע שנקרא "בור איגוּם" ונועד לניקוז ולאחסון התירוש עד להתססה.
ניתן לראות בסביבת הגת שרידי חציבה מאסיביים, המעידה על כך שנחצבה בתוך אתר חציבות קדום יותר.
ממצא נוסף שטרם נחקר הוא סדרה של כשישה קברים בנויים שמשערים כי היו מהתקופה הביזנטית ויכולים להעיד על גבולות היישוב באותה העת.
הגת שהוצאה משימוש, מספר בורות מים וחרסים מעידים על פעילות מסוימת במקום בתקופה המוסלמית.
שבר צמיד מזכוכית חברונית ושבר חרס מזוגג (טכנולוגיית זיגוג כלי החרס הובאה לארץ על ידי המוסלמים) - ממצאים פזורים שנמצאו בחירבה ומעידים על נוכחות מסוימת בתקופה המוסלמית הקדומה.
בית חווה מהתקופה הצלבנית בגודל 43x32 מ' בקירוב.
המבנה טרם נחפר, אך ניתן לזהות בו קשתות מחודדות המאפיינות את הבנייה הצלבנית.
ההשערה היא שהשטח המיושר ממערב למבנה שימש כקרקע חקלאית של בית החווה.
עד המאה ה-21 נותר האתר לא מיושב ולא חפור.
בשנת 1948 הייתה ח'רבת ארזה בתוך ירושלים הירדנית.
לא רחוק מהח'רבה התרחש "מבצע יקב" שמטרתו הייתה לכבוש את השלוחה המתחילה בפארק גילה של ימינו, אך הוא נכשל.
גדרות תיל שנמצאו באזור מלמדים על כך שייתכן והייתה עליה עמדת שמירה של הלגיון הירדני.
במלחמת ששת הימים נכבש האזור וכחלק משכונות הטבעת, החלה להבנות בשנת 1971 שכונת גילה.
השכונה נבנתה על השלוחות שונות, אך בשל העתיקות במקום על השלוחה של ח'רבת ארזה לא נבנה דבר והמקום הפך למעין "חצר אחורית" של השכונה, נחלתם של בעלי חווה לא חוקית וסוחרי סמים.
בשנת 2014 החלה רשות העתיקות בחפירה קהילתית באתר בהובלת חגית נויבוגן ודוד תנעמי.
ב-2015 הצטרפה מכינת בית ישראל לפיילוט ארצי של חפירה בשיתוף מכינה קדם צבאית, ובמהלך 2 עונות חפירה קצרות נחשפו המתקנים החקלאיים.
בשנת 2021 התקיים ברחבי האתר סקר ארכאולוגי על ידי רשות העתיקות, בניהולו של עומר שלו, אשר יראה אור בעתיד.
ברחבי האתר וסביבתו פזורים בורות מים, מערות, טרסות, גתות ומערות קבורה, אשר טרם נחפרו ונחקרו ועל כן אינם מתוארכים עדיין.
כהמשך לחפירות הקהילתיות, הניחו המינהל הקהילתי בשכונה יחד עם עמותת קבוצת רעות ותושבים פעילים ובראשם מוישי פרידמן, את אבני היסוד לפעילות קהילתית ענפה והביאו להכרה במקום כאתר טבע עירוני על ידי העירייה.
במקום מתקיימים עבודה חקלאית, אירועי תרבות ואירועים קהילתיים.
מאז שנת 2017 הופעלה באתר תוכנית "כיתה בטבע", בה יצאו כיתות מבתי ספר בשכונה ליום למידה קבוע בטבע, בליווי חניכי מכינת בית ישראל ובהובלת אילה קדרי פרידמן.
התכנית אומצה על ידי מנח"י ובמקום הוקם מרכז החדשנות הפדגוגי ללמידה חוץ כיתתית "חוות דעת" הפועל באתר מאז 2020.
בכתמי חורש ים תיכוני המצויים באתר צומחים עצי אלון מצוי, אלה ארץ-ישראלית, עוזרר קוצני ושקד מצוי.
לוטם שעיר וקורנית מקורקפת בליווי שפע עשבוניים ובני-שיח.
כרם זיתים נמצא בתחום ח'רבת ארזה.
האתר מקיים מעין מעבר אקולוגי לבעלי חיים שונים דוגמת צבי ארץ-ישראלי לו תחנות הרחה בשטח הח'רבה.
אפשרויות ביקור ומסלולי טיול באזור
המקום פתוח למבקרים וניתן לסייר בו ובאתרים הארכאולוגיים שבו.
מצפה רותם – רחבת תצפית וממנה נשקף נוף לירושלים וסביבתה.
במקום סלע זיכרון ולוח תצפית.
המקום הוקם לזכר תושב השכונה רותם שרביט שנפל בלבנון ב-1997.
נחל כוס – ברשימת אתרי טבע עירוני בירושלים
שביל הציפורים – שביל באורך 550 מטר המתחיל בבמעלה ההר ומסתיים במורד אתר הטבע ח'רבת ארזה, ובו נקודות ציון שונות, דרכן ניתן להכיר ולהתרשם מבעלי החיים המעופפים ועולמם.
ח'רבת אל-מוּטִלֶה הוא כפר פלסטיני בנפת ג'נין, הכפר נמצא כ-24 ק"מ דרומית מזרחית מהעיר ג'נין והוא בגובה של כ-500 מטר מעל פני הים.
משמעות המלה מוטלה (المطلة) היא: "המשקיפה" והשם ניתן לה על שום היותה במקום גבוה, ממנו ניתן להשקיף על עמק יזרעאל ועמק בית שאן, ובימים יפים ניתן אף לראות את עבר הירדן.
אחת מהמשפחות המייסדות של הכפר היא משפחת אלבְּזוּר (البزور).
כאשר גרעין הכפר הוקם, הוא נקרא: ח'רבת אלבּזור (خربة البزور).
המשמעות המילולית של השם: הגרעינים.
יסודות בתים רבים בכפר וכן הקומה הראשונה במסגד בכפר נבנו בימי האימפריה העות'מאנית.
חלק מתושבי הכפר השתתפו במרד הערבי הגדול ושניים מהם נהרגו על ידי הצבא הבריטי.
בכפר פועל בית ספר יסודי משותף לבנים ובנות, תלמידי התיכון לומדים ביישובים סמוכים וכ-30 מצעירי הכפר הם סטודנטים, רובם באוניברסיטה הערבית-אמריקאית ג'נין.
לרשות התושבים עומד מגדל מים לשתייה, אולם הם תלויים במי גשמים לחקלאות וגידול בעלי חיים.
הכפר מחובר לכפר הסמוך אל מוע'יר וכן ישנם גנרטורים פרטיים.
ח'רבת אל-כָּרְמֶל היא אתר ארכאולוגי שעליה הוקם הכפר אל-כרמל, כשלושה ק"מ דרומית מזרחית לעיירה יטא, בנפת חברון וכ-12 ק"מ מהעיר חברון, בגובה של כ-800 מ' מעל פני הים.
המקום הוזכר לראשונה בתיאור נחלת שבט יהודה: "מָעוֹן כַּרְמֶל, וָזִיף וְיוּטָּה".
על אחת האבנים שנמצאו בחורבה הייתה כתובת ביוונית, ובה שני פסוקים מתהילים: "זה השער לה' צדיקים יבואו בו" ו-"ה' ישמור צאתך ובואך מעתה ועד עולם"
באונומסטיקון של אוזביוס מוזכר המקום במרחק של עשרה מייל מחברון, כ"ביתו של נבל", תחת שתי אפשרויות להגיית שם המקום: כָּרמֶלוִס (Karmēlos או: Karmeloss), צֶ'רמָלָה (Chermala), וכתוב שכאן היה מוצב חיל מצב רומי.
בתחילת התקופה הביזנטית, המקום הוזכר ב"נוטיטיה דיגניטטום" בשם: Chermula, בו הייתה מוצבת יחידת פרשים אילירים.
חוקרי הארץ במאה ה-19 שהיו במקום ציינו את מאגר המים העתיק, הגדול במידותיו, שהשתמר בצורה מושלמת ולידו מעיין שופע.
בחפירות שנערכו בתקופת המנדט הבריטי התגלה מצפון למאגר, תבליט המראה את הרקולס.
למרות שהישוב הוקם על שלוש גבעות סמוכות ונמוכות, נראה שהתושבים הצליחו להתגונן מפני פשיטות של תושבי המדבר.
החוקר ציין שאוזביוס קבע שזהו על אף הימצאותן של לפחות שלוש כנסיות, כולל אחת גדולה (117X74 רגל = 35.6X22.5 מטר), שהייתה חלק ממנזר, הממוקם דרומית לעיר.
מאחר שכל הכנסיות נבנו כמאתיים שנה מאוחר יותר, הוא הסיק שהישוב הפך להיות נוצרי, במהלך התקופה הביזנטית.
מאדר היה עד לשימוש משני שעשו תושבי הכפר יטא באבנים מן ההריסות, בבניית בתיהם.
במקרה אחד הוא מצא שימוש בחצי משקוף מכנסייה ביזנטית, ועליו כתובת.
היישוב "כרמל החדש" (סוסיא) שגשג מאוד בהתבסס על סחר ביין ושמן עם הרומאים (כולל התקופה הביזנטית הנוצרית).
לאחר הכיבוש המוסלמי, הם איבדו את לקוחותיהם, בעיקר בשל האיסור המוסלמי לשתות יין וכתוצאה, האוכלוסייה היהודית עזבה גם את "כרמל החדשה", השם כרמל נשכח ולבסוף הוחלף על ידי הערבים לחי'רבת סוסיא.
כרמל הוזכרה במקורות צלבניים בשנת 1172/3, כמקום שבו, ליד מאגר מים עתיק וגדול, אמלריך מלך ירושלים, הכין את צבאו כדי להתעמת עם כוחותיו של צלאח א-דין, שתקפו את הכוחות הצלבנים מהצד המזרחי והדרומי.
בשנת 1172 בנו הצלבנים מצודה על אחת הכנסיות הביזנטיות שכללה גם מגדל תצפית.
שרידי המצודה ותחתיה, שרידי הכנסייה, נמצאים כיום, בתחום הכפר הפלסטיני אל-כרמל.
הרשות הפלסטינית ותושבי הכפר שיפצו את אזור הברכה והם משתמשים בה לרחצה בימי הקיץ.
השיפוץ כלל בניית טרסות, גינון דקורטיבי, חדרי הלבשה וכן שופץ המעיין הנובע מהסלע.
בחג הפסח 2015 הגיעו למקום מתנחלים מהסביבה עם שמירה של צה"ל, אילצו את ילדי המקום לצאת מהברכה ואפשרו רק למתנחלים לרחוץ בה.
ח'רבת אום א-ריחאן היא אתר ארכאולוגי של יישוב מתקופת המשנה והתלמוד.
האתר נהרס על ידי פלסטינים במרץ 2024. האתר נמצא ליד הכפר הפלסטיני אום א-ריחאן.
ח'רבת אום א-ריחאן היא אתר ארכאולוגי המצוי בשטח C, ליד היישוב הישראלי קציר והכפר הפלסטיני אום א-ריחאן.
האתר מתוארך לתקופת המשנה והתלמוד, מהתקופה ההלניסטית, הביזנטית והרומית.
על פי הממצאים האתר היה מן הגדולים באזור.
באתר נמצאו מבנים הבנויים מאבני גזית, מגדל שמירה, ומאוזוליאום.
האתר נסקר לראשונה בידי הקרן לחקר ארץ ישראל בשנת 1882 ונמצאו בו שרידי מבנים בנויים אבני גזית מהוקצעות ומסותתות ומגדל שמירה.
במרץ 2024 כמה עשרות פלסטינים ניתצו את האתר הארכאולוגי, שיטחו אותו, ובנו מעליו מגרש חניה.
המנהל האזרחי עצר חשודים בביצוע ההרס.
ח'רבת ג'מעין () היא אתר ארכאולוגי שבו נתגלו שרידיו של יישוב יהודי מתקופת הממלכה הישראלית - תקופת הברזל 2, הידועה בהיסטוריה היהודית כתקופת בית ראשון.
יישוב זה מעיד על התפשטות ממלכת ישראל במערב השומרון בתקופה ההיא.
כיום, החורבה ממוקמת בלב היישוב מעלה שומרון.
האתר של חורבת ג'מעין שנמצא בגובה 315 מטר מעל גובה פני הים, נתגלה בשנת 1976 במסגרת "סקר מערב השומרון".
בשנת 1979 עם תחילת עבודות ההכנה להקמת היישוב מעלה שומרון, הוחלט לבצע חפירות הצלה במקום שנוהלו על ידי שמעון דר מאוניברסיטת בר-אילן.
בחפירות הארכאולוגיות נתגלו שרידים של יישוב המתוארך לתקופת הברזל 2, תקופת ממלכת ישראל ושרידי מועטים מהתקופה ההלניסטית.
היישוב שהשתרע על פני שטח של כעשרים דונמים, היה מוקף חומת הגנה.
ביישוב נמצאו בערך 20 בתים שרובם השתמרו במצב מצוין ומיוחסים ככל הנראה לקבוצת משפחות מבית שבט מנשה.
רוב הבתים נבנו בסגנון בית ארבעת המרחבים.
כמו כן, נתגלו באתר בית בד פרטי, בית בד ציבורי, כבשן סיד, כתריסר בורות מים חצובים, בור פחם, מחצבה, גיתות ויקב.
היקב מזכיר את סגנון היקבים שנתגלו בגבעון הישראלית.
בנוסף, נתגלו גם כ-12 מגדלי יין שתפקידם היה לאגור את התוצרת החקלאית של הכרמים.
מסביב ליישוב נתגלו טרסות חקלאיות עתיקות שמיוחסות לאותה תקופה, כאשר בין הממצאים נתגלו גם חרסים המשויכים לתקופה ההלניסטית.
מה שמעיד על תיקונים שככל הנראה בוצעו בטרסות בתקופה זו.
היישוב בחורבת ג'מעין, מהווה דוגמה לכפר מתקופת המקרא שלא נחרב, אלא ננטש כאשר תושביו לקחו עימם בצורה מסודרת את חפצי הערך והכלים.
ח'רבת באר מד'כור (; תעתיק מדויק: ח'רבת ביר מד'כור) הוא אתר ארכאולוגי בערבה כ-7 קילומטרים מהכפר באר מד'כור.
בתקופות הנבטית, הרומית והביזנטית, במקום היו מבצר רומי ויישוב עתיק, והוא פעל כתחנת מעבר בדרך הבשמים, במרחק של כ-12 קילומטרים מפטרה, בתחילת הדרך לכיוון עזה.
המקום היה מיושב בין המאות ה-4 וה-7, ופעל בו חאן לעוברים בדרך.
בנייני היישוב העתיק השתמרו היטב ולמעשה הם קיימים עד היום.
על פי ההערכות, אוכלוסיית המקום מנתה בין 5,000 ל-8,000 תושבים, כולל חיילי המבצר הסמוך.
נמצאו במקום מבצר רומאי מהמאה הרביעית, מקום יישוב, מרחצאות רומיים, בתי קברות, ומספר מבנים אחרים.
החקלאות באזור כללה בין היתר טרסות ומובילי מים.
חירבת א-נחש היא אחד מאתרי הכרייה והתכת הנחושת הגדולים ביותר בעולם העתיק, שנבנה לפני כ-3,000 שנה.
הוא ממוקם על גדת ואדי ע'ווייב, בערבה, והיווה חלק מחבל פונון העתיק.
כיום נמצא בשטח ממלכת ירדן.
יש המזהים את האתר עם עיר נחש המוזכרת בספר דברי הימים ובתעודות מימי מרד בר כוכבא.
ישנן עדויות לפעילות כלכלית ופוליטית באזור כבר לפני כ-3,000 שנה, כאשר יש ארכאולוגים שסוברים שהמקום מהווה דוגמה קדומה למדינה מאורגנת.
בין היתר, הארכאולוג מאוניברסיטת קליפורניה, שעמד בראש חפירה במקום שחשפה מבצע כריית נחושת עתיק, טען בעבר שהכרייה הייתה במקום הייתה בקנה מידה שיכול היה להיות מאורגן רק על ידי מדינה או ממלכה עתיקה.
באמצעות כלי האבן שנמצאו באתר נערכו מחקרים להבנת דרכי כריית וייצור הנחושת בתקופת הברזל.
ח'רבת א-דיר הוא כפר פלסטיני הממוקם כעשרה ק"מ דרומית לבית לחם.
משמעות שם המקום היא חורבות המנזר.
על פי נתוני הלשכה המרכזית לסטטיסטיקה הפלסטינית, אוכלוסיית הכפר מנתה באמצע שנת 2006 כ-1,564 נפש.
הכפר ממוקם במיקום אסטרטגי, שכן כביש ראשי עובר דרכו, המחבר את נפת חברון לנפת בית לחם.
הכפר מפורסם בבארות הארטזיות שלו, המספקות מים למספר אזורים שכנים, כולל הערים בית לחם וחברון.
ח'רבת אל-משירפה הוא אתר ארכאולוגי שאותו יש מזהים עם האתר המקראי משרפות מים.
האתר נמצא כק"מ מזרחית לים התיכון, כק"מ דרומית לראש הנקרה, וכ-10 ק"מ צפונית-מערבית לתל כברי.
שטחו משתרע על פני כ-3 דונם, ונמצאו בו ממצאים המוכיחים התיישבות במקום בתקופת הברונזה.
ח'רבת א-שג'רה היא אתר ארכאולוגי הנמצא בשומרון בין העיר הפלסטינית סלפית להתנחלות והעיר הישראלית אריאל, בצד הישראלי של גדר ההפרדה.
האתר ממוקם על גבי שלוחה המשתפלת לכיוון מערב, שטחו הוא כ-10 דונם וכיום הוא מכוסה כיום גלי אבנים המגיעים לגובה של עד 3–4 מטר מעל סביבתם, שנערמו על ידי חקלאים בעת המודרנית.
בשלהי המאה ה-19 ביקרו באתר אנשי הקרן לחקר ארץ ישראל ותיעדו בו שרידי עתיקות.
בשנות ה-80 נחקר האתר במסגרת סקר דרום השומרון (אתר מס' 16-16/76/01) ונלקטו בו שברי כלי חרס המתוארכים בחלקם (כ-20%) לתקופת הברזל 1 (המאות ה-12–10 לפנה"ס) וברובם (כ-80%) לתקופת הברזל 2 (המאות ה-9–6 לפנה"ס), עת היה השומרון חלק מממלכת ישראל.
כ-100 מ' מערבית לאתר נמצאת חורבה נוספת ללא שם (אצל פינקלשטיין ולדרמן מספרה הוא 16-16/76/02), שם הממצאים מתארכים כמעט ברובם רק לתקופת הברזל 2 וחרס אחד מהתקופה ההלניסטית (332–63 לפנה"ס).
ב-2006 נערכה בחלקו הדרומי של האתר חפירה מטעם קצין מטה ארכאולוגיה.
מדרום לחורבה נמצא האתר ח'רבת מורד, בו שרידים קדומים יותר, מתקופת הברונזה התיכונה.
הקמתה של גדר ההפרדה ניתקה את האתר מהעיר סלפית, וכמה מתושביה התלוננו הגבלת גישתם לשטחים חקלאיים בבעלותם הנמצאים באתר ובסביבתו.
ח'רבת אסתונא היא אתר ארכאולוגי על גבעה מוקפת עצי אורן הסלע בדרום מזרח עמק שילה, בה נמצאו ממצאים רבים של כפר ערבי ששכן על חורבותיו של מנזר ביזנטי ומבצר קדום.