tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
החלטה זו הובילה לסדרה של ניסויים שמטרתם לקבוע האם ניתן יהיה להנחית מסוק ימי על כלי שיט בסדר גודל של סער 4. הניסויים התבצעו על ידי בניית משטח נחיתה זמני, מאולתר, בירכתי הספינה אח"י תרשיש (סער 4).
לאחר שהוכחה היתכנות היכולת, תוכננו שתי ספינות טילים עם משטח נחיתה קבוע בירכתיים ומבנה אחסון למסוק במרכז הספינה.
באותה תקופה גם החל במפעל התעשייה האווירית לישראל פיתוח להתאמה של מסוק ללא טייס QH-50 DASH מתוצרת חברת ג'ירודיין בארצות הברית.
מתוך כוונה שיוכל להתקרב לחופים עוינים כשהוא נושא ציוד לתצפית מכ"ם וגילוי אופטרוני.
הפרויקט לא צלח והוא נסגר.
השינוי העיקרי לצורך נשיאת המסוקים היה הארכת גוף הספינה ב-4.5 מטרים.
התברר כי הגדלת הספינה בהארכת הגוף יצרה תנאים הידרודינמיים משופרים והספינה שמרה על יכולת המהירות והתנועה בלא להשפיע על תצרוכת הדלק.
בהמשך לפרויקט ה'חוחיות' נבנו הספינות הבאות באורך המוגדל וקיבלו את השם סער 4.5 שהודבק בדיעבד גם ל'חוחיות'.
שינויים נוספים כללו: בניית מנחת בירכתי הספינה.
הוספת מבנה האנגר למסוק והוספת מכלי דלק סילוני לתדלוק המסוק.
חימוש הספינה שונה: ל-8 טילי ים ים הרפון (טיל) נמצא מקום מאחורי תורן הספינה לפני מבנה ההאנגר.
ו-4 טילי ים ים מדגם גבריאל, שהותקנו בחרטום לפני גשר הספינה.
במקום שני תותחי 76 מ"מ שנשאו בדגם סער 4 הותקן תותח 40 מ"מ אשר בשנת 1986 הוחלף בתותח כנגד טילים מסוג וולקן פאלנקס.
התקנות אלו עשו את אח"י עליה ואח"י גאולה לנושאות המסוקים הקטנות בעולם.
התאמת המסוק הלא מאויש לתצפית ימית לא צלחה ופיתוח כטב"מ אחר לא נעשה.
תחילה הופעלו מהספינות מסוקי סייפן ודיפנדר, עד קליטת מסוקי הדולפין של חיל הים בשנת 1985. לצורך הפעלת המסוקים מהספינות, הוצבו עליהן צוותי מכונאים של חיל האוויר וצוות מנחיתים מחיל הים.
הספינה הושקה במספנות ישראל ב-10 ביולי 1980. בטקס נכח נשיא המדינה יצחק נבון ואשתו אופירה נבון שהייתה הגברת המשיקה.
המפקד המקבל את הספינה היה רס"ן אריה גביש.
במהלך שנות ה-80 ועד שנת ה-2004 שימשו ספינות ה"חוחית" ספינות פיקוד של שייטת ספינות הטילים והובילו מבצעים משולבים, זאת מעבר להיותן סטיל"ם מבצעיים.
אח"י עליה השתתפה בפעילות שוטפת של חיל הים בגזרות הפעילות המסורתיות ובגזרות פעילות רחוקות.
במהלך שירותה בוצעו פעילויות מבצעיות עם מסוקי סייפן, דיפנדר, דולפין ועטלף.
כמעט מיד לאחר ההשקה, תוכנן מבצע בו נדרש להפעיל מסוק חילוץ.
הדרישה גרמה לפעילות קדחתנית של הכנסת הספינה וצוותה לכושר מבצעי, כולל אימוני נחיתה והמראה של מסוק סייפן (בל 206) של חיל האוויר.
ספטמבר 1980 שימשה כספינת פיקוד למבצע כשהיא נושאית את מסוק חילוץ.
ביוני 1982 הצטרפה אח"י עליה לספינות השייטת שהשתתפו במלחמת לבנון הראשונה.
בשנים 1984–1985 הייתה הפעילות עיקרית: חיפוש גילוי וזיהוי, איכון ספינות מחבלים.
כמו כן אימונים וסיורי ביטחון שוטף.
ביקור באיטליה – ב-6–13 בנובמבר 1984 ערכה הספינה (בפיקוד רס"ן טוביה בירן) ביקור בנמלים צ'יוויטווקיה ולה ספציה באיטליה.
מבצע נקודת זינוק - באוגוסט 1984 הובילו ספינות חוחית אח"י גאולה, יחד עם אחותה אח"י עליה 4 מסוקים מדגם דיפנדר של חיל האוויר, לתקיפת הבסיס הימי של ארגוני המחבלים בשטח לבנון.
בסיס נהאר אל-בארד, כעשרה ק"מ צפונית לטריפולי, הייתה מטרה שכזאת.
מחנה הפליטים, הממוקם בקרבת הגבול הסורי, שימש אז כבסיס ליציאת חוליות מחבלים לתקיפה של מטרות בישראל, דרך גבולה הימי.
תוכנן שכל ספינה תישא שני מסוקים.
המבצע התנהל חלק וללא תקלות.
מבצע דרך נץ - באפריל 1985 השתתפה אח"י עליה בפיקוד רס"ן טוביה בירן במבצע דרך נץ.
הספינה יחד עם אח"י גאולה היוו כח עתודה בפיקוד רוני איכר, סגן מפקד שייטת ספינות הטילים, להתערבות במקרה של הסתבכות הכח המבצע.
מסוקי תקיפה בלבנון ביולי 1985 חזרו מסוקי הדיפנדר מספינות החוחית ותקפו את בסיסי המחבלים בצפון לבנון.
מעקב אחרי אקילה לאורו ב-8 עד 10 באוקטובר 1985 השתתפה אח"י עליה במעקב אחרי אניית הנוסעים האיטלקית אקילה לאורו שנחטפה בים על ידי מחבלים.
פתיחת מעטפות נחיתה - בשנת 1986 הוחלט בחיל להגדיל את מעטפות נחיתה והמראה של המסוק הימי מהמנחת על מנת לאפשר מרחב תפקוד מבצעי גם במצבי ים גבוהים.
נבחנו שתי חלופות נחיתה האחת אמריקאית - הגעת המסוק ישירות מכוון הירכתיים ונחיתתו ישירות על המנחת והשנייה הולנדית בו המסוק מרחף לצד הספינה גולש מעל המנחת ובעזרת הקצין המנחית נוחת.
השיטה ההולנדית נמצאה מתאימה לכלים קטנים ואומצה על ידי חיל הים.
חברת NRL ההולנדית נשכרה על מנת להדריך הטייסים וצוות הספינה לביצוע נחיתות והמראות בשיטה זו.
פנג ורס"ן קרלוס נציגי החברה, הוצבו בספינה ולאחר הפלגות ונחיתות אינטנסביות במצבי ים שונים הוסמכו הטייסים מטייסת 193 וצוותי הספינות למשימה והמעטפות נפתחו.
במהלך אותה תקופה נכתבו ועודכנו נוהלי תפעול המסוק והספינה.
לכידת אניית המחבלים "נדיג'ה"- ב-15 בנובמבר 1987 לכדו הספינות אח"י יפו ואח"י עליה, בסיוע מטוס שחף, את הגוררת "נדיג'ה" במרחק של כ-35 מיל מדרום לכף גרקו שבקפריסין.
לכידת הספינה פארח 7 - ב-23 פברואר 1990 אח"י עליה, ואח"י משגב (סער 2), עצרו את האונייה פארח 7 שהובילה פעילי פתח 17 מיל מכף גרקו, קפריסין והביאו אותה לחיפה
נפילת מסוק לים ב-16 בספטמבר 1996 הייתה אח"י עליה באימון משולב עם מסוק והמסוק נפל לים וצוותו נהרג, בין הנספים היה ששירת על אח"י עליה כקצין מנחית, עמו נהרגו סא"ל בן-ציון (בנצי) בכר וסרן שחק סלע.
גופתו של שחק נמצאה למחרת היום וגופתו של בן-ציון (בנצי) נמצאה לאחר חודשים של חיפושים אינטנסיביים והובאה למנוחות ארבעה חודשים לאחר נפילתו.
גופתו של ערן לא נמצאה עד היום.
השתתפות במבצע ענבי זעם הספינה השתתפה בסגר שהוטל על החוף הלבנוני במהלך המבצע מ-11 עד 27 באפריל 1996.
הפלגה לים האדום – בשנת 2000 ביצעה אח"י עליה הפלגה לים האדום דרך תעלת סואץ כשהיא מלווה בארבעה דבורים.
טוביה בירן אוגוסט 1984-ינואר 1986הנחיתה הראשונה של מסוק ימי על כלי שיט הקטן בעולם.
הפלגה לאיטליה ביקור נמלים צ'יוויטווקיה ולה ספציה.
בני הוד ינואר 1986-ספטמבר 1986 פתיחת מעטפות נחיתה למסוק הימי "דולפין" וכניסת המסוק לכשירות מבצעית.
ספינת חפ"ק למבצעי סטילים וש-13, ביצוע מבצעים מיוחדים עם מסוקי "להטוט".
ב-2003 נפלה החלטה למכור את ספינות הטילים דגם חוחית לחיל הים המקסיקני.
בעסקה של מעל ל-90 מיליון דולר עברו שתי הספינות שיפוץ מקיף שכלל בין היתר הסבה של מערכות הנשק וההנעה.
השם של אח"י עליה הוחלף ל-'ARM Huracan', מספר צי A301, אח"י גאולה קיבלה שם החדש ARM Tormenta, מספר צי A302. שתי הספינות מבצעות פעילות ביטחון שוטף במפרץ מקסיקו.
אבנר מצוות עליה, ארי ודרצ'י איטליה הפלגת אחי עליה ואחי קשת, "בין גלים" 164, פברואר 1985, עמ' 10–11.
אח"י ניצחון היא קורבטה בסדרת הקורבטות סער 6 של חיל הים הישראלי, שנבנתה על ידי חברת טיסנקרופ (מספנות TKMS) החל משנת 2015. היא אחת מארבע קורבטות בסדרה, והצטרפה לשייטת 3 של חיל הים הישראלי ונמל הבית שלה הוא בסיס חיפה.
החוזה לבניית ארבע הספינות נחתם במאי 2015. הספינה הראשונה בסדרה, אח"י מגן, הגיעה בסוף שנת 2020 ולאחריה הגיעו השאר במהלך שנת 2021.
אח"י ניצחון הועברה לחיל הים הישראלי יחד עם אח"י עצמאות ב-27 ביולי 2021. אח"י ניצחון הגיעה לנמל חיפה ב-30 באוגוסט 2021 והתקבלה בטקס במעמד הרמטכ"ל אביב כוכבי.
תהליך התקנת מערכות הלחימה נמשך כשנה וחצי, והספינה נכנסה לשירות מבצעי בסוף 2023. אח"י ניצחון היא הספינה השנייה בחיל הים בשם זה (קדמה לה אח"י נצחון בסדרה סער 4).
ב-8 באפריל 2024 קצת לפני חצות, במסגרת מלחמת חרבות ברזל, כוחות חיל הים זיהו מטרה אווירית חשודה שחצתה לשטח מדינת ישראל מכיוון מזרח ויירטו את המטרה בהצלחה באמצעות מערכת "כיפה ימית" המותקנת על גבי ספינת סער 6 אח"י ניצחון ששטה ליד אילת.
זה היה היירוט המבצעי הראשון של המערכת.
מפקד הספינהתקופת כהונהפעילותתמונה סא"ל סטיבן גורדון סא"ל רן קובל
אח"י עצמאות היא קורבטה מסדרה סער 6 של חיל הים הישראלי, שנבנתה על ידי חברת טיסנקרופ (מספנות TKMS) החל משנת 2015. היא אחת מארבע קורבטות בסדרה, הפועלות בשייטת 3 של חיל הים הישראלי, ונמל הבית שלה הוא בסיס חיפה.
החוזה לבניית ארבע הספינות נחתם במאי 2015. הספינה הראשונה בסדרה, אח"י מגן, הגיעה בסוף שנת 2020 והספינות שלאחריה הגיעו במהלך שנת 2021. אח"י עצמאות היא הספינה השנייה בחיל הים בשם זה (קדמה לה אח"י עצמאות בסדרת סער 4).
אח"י עצמאות הועברה לחיל הים הישראלי יחד עם אח"י ניצחון ב-27 ביולי 2021. הספינה הגיעה לנמל חיפה ב-10 באוגוסט 2021 והתקבלה בטקס במעמד נשיא המדינה יצחק הרצוג ומפקד חיל הים אלוף אליהו שרביט.
תהליך התקנת מערכות הלחימה נמשך כשנה וחצי, והספינה נכנסה לשירות מבצעי בסוף 2023.
ב-10 ביוני במהלך מלחמת חרבות ברזל תקפה הספינה בתימן באמצעות שני טילים ארוכי טווח יעדים אסטרטגיים בנחל חודיידה בתימן, הייתה זו התקיפה הראשונה של חיל הים בתימן במהלך המלחמה.
במהלך מלחמת חרבות ברזל הוצבה הספינה בים סוף ושמרה על אילת.
היא יירטה כלי טיס בלתי מאוישים ששיגרו החות'ים מתימן באמצעות מערכת כיפת מגן (כיפת ברזל הימית).
במהלך מבצע עם כלביא יירטה כ-30 כלי טיס בלתי מאוישים ששיגרה איראן באמצעות מערכת ברק מגן (הגרסה הימית של ברק MX).
היו אלו יירוטי הבכורה של שתי המערכות.
אח"י עוז היא קורבטה בסדרת הקורבטות סער 6 של חיל הים הישראלי, שנבנתה על ידי חברת טיסנקרופ (מספנות TKMS) החל משנת 2015.
אח"י עוז אחת מארבע קורבטות בסדרה, הפועלות בשייטת 3 של חיל הים הישראלי ונמל הבית שלה הוא בסיס חיפה.
החוזה לבניית ארבע הספינות נחתם במאי 2015. הספינה הראשונה בסדרה, אח"י מגן, הגיעה בסוף שנת 2020 ולאחריה הגיעו השאר במהלך שנת 2021. אח"י עוז היא הספינה הראשונה בחיל הים בשם זה, וספינת סער 6 השנייה בסדרה שמגיעה.
טקס העברת הדגל של הספינה לחיל הים הישראלי התקיים ב-4 במאי 2021 במספנת GNYK בקיל.
ב-28 במאי 2021 הספינה הפליגה מגרמניה בדרכה לישראל, וב-9 ביוני 2021 הגיעה לישראל.
עם הגעת הספינה לנתיב השיט של נמל חיפה קיבלו את פניה צרעות של יחידת סנפיר וסירות השיטור הימי.
הספינה התקבלה בנמל חיפה בטקס בנוכחות מפקד חיל הים האלוף אליהו שרביט ושר הביטחון בני גנץ.
ב-17 בנובמבר 2022 בוצע ניסוי כיפת ברזל ימית שהותקנה בספינה, וביטא את מבצוע המערכת.
ב-13 באוקטובר 2023 ביצעה יחד עם אח"י מגן תקיפת בכורה מבצעית במסגרת מלחמת חרבות ברזל.
במסגרת הלחימה ביצעו הספינות תקיפות משטח הים לעבר רצועת עזה.
במסגרת תקיפות אלה, הותקפו מתקן לייצור אמצעי לחימה, מוצב ועמדת תצפית של הכוח הימי של ארגון הטרור חמאס.
כיאה להיררכיה הפיקודית בזרוע-הים מפקד הספינה הוא קצין בדרגת סגן-אלוף.
מפקד הספינהתקופת כהונהפעילותתמונהואדים קורנבליט שראל מרטינובסקי מאי 2022 – ספטמבר 2024 אלמוגספטמבר 2024–היום
אח"י מגן היא קורבטה מסדרה סער 6 של חיל הים הישראלי, שנבנתה על ידי חברת טיסנקרופ (מספנות TKMS) החל משנת 2015. היא אחת מארבע קורבטות בסדרה, שהן חלק משייטת 3 של חיל הים הישראלי, ונמל הבית שלה הוא בסיס חיפה.
החוזה לבניית ארבע הספינות נחתם במאי 2015. אח"י מגן, הספינה הראשונה בסדרה, הושקה במאי 2019 בטקס שנערך במספנות טיסנקרופ, הועברה רשמית לישראל בנובמבר 2020 ומשם הפליגה לישראל.
היא עגנה בנמל חיפה ב-2 בדצמבר 2020, והתקבלה בטקס בנוכחות נשיא המדינה ראובן ריבלין והרמטכ"ל אביב כוכבי.
שאר הספינות בסדרה הגיעו במהלך שנת 2021.
לאחר הגעתה לישראל הורכבו בה מערכות מתוצרת ישראל, ובכלל זה מערכות שליטה ובקרה - C4ISTAR, ומערכות הנשק והלוחמה האלקטרונית.
אח"י מגן היא הספינה הראשונה בחיל הים בשם זה.
ב-13 באוקטובר 2023 ביצעה תקיפת בכורה מבצעית במסגרת מלחמת חרבות ברזל.
ב-12 בדצמבר 2023 פרסם דובר צה"ל שספינת סער 6 אח"י מגן עגנה בבסיס אילת ותצא לפעילות בים האדום בעקבות תקיפות הטרור של החות'ים נגד ספינות בים האדום והכרזת החות'ים על הטלת מצור ימי נגד ישראל.
מפקד הספינהתקופת כהונהפעילותתמונהברוך חביב 2020–2021 עומר כרמי 2021–2022 איתי חזק 1 בנובמבר 2022– ספטמבר 2024 מנחם דגאוהווה
אח"י קוממיות הוא שמה של ספינת טילים מסדרת סער 4 אשר נבנתה במספנות ישראל במסגרת סדרת המשך כדי לאפשר שיט פתוח למדינת ישראל.
הספינה שירתה מהשקתה בשנת 1979 ועד הוצאתה מהשירות בשנת 2000 כשנמכרה לצי סרי לנקה.
שש הספינות מסדרת סער 4 יועדו לשרת בזירת הים האדום.
בעת מלחמת יום הכיפורים זכו ספינות סער להצלחה בקרבות הטילים.
עם זאת נוכח שר הביטחון משה דיין בצורך לאבטחת שיט במרכז הים התיכון.
ואישר בנייה של שש ספינות נוספות – "פרויקט נדרן".
אח"י קוממיות נבנתה רביעית בפרויקט זה.
הספינה הושקה במספנות ישראל ב-19 ביולי 1979 הגברת המשיקה הייתה ראומה איבינסקי שטורמן מעין חרוד.
אלמנה ואם שכולה ממשפחה שארבעה מבניה נפלו במערכות ישראל.
שם הספינה נבחר לזכר לקוממיות (אוניית מעפילים) שהגיעה לחיפה עם 699 מעפילים ב-20 בפברואר 1948. המעפילים גורשו לקפריסין המלווים נחבאו וחלוצו מאוחר יותר.
בצי הסוחר הישראלי שירתה אונייה בשם קוממיות הייתה זו אחת מהפׇּאנים שהביאו מעפילים מרומניה לקפריסין ב-1947 ואחרי הקמת המדינה העבירו עולים ממחנות המעצר בקפריסין לחיפה.
בחודש יוני 2024 נכנסה לשירות הנחתת החדשה של חיל הים, שקיבלה את השם אח"י קוממיות.
ב-4 במאי 1980 שימשה אח"י קוממיות בפיקוד רס"ן יעקב גז כספינת פיקוד של אל"ם אברהם בן שושן, מפקד שייטת ספינות הטילים, בעת ביקור בנמל אלכסנדריה כאורחי הצי המצרי.
הכח כלל גם את אח"י מולדת בפיקוד רס"ן אלי רגב.
בשנת 2000 נמכרה יחד עם אחותה אח"י מולדת לצי סרי לנקה.
שמה הנוכחי של אח"י קוממיות בחיל הים של סרי לנקה הוא ננדימיטרה מספר צי P-701
דוד זוהר, השקת ספינת טילים, ידיעות אחרונות, 20 ביולי 1979
אלבום כלי שיט בחיל הים, הוצאה לאור חיל הים, 1992.
אח"י מולדת היא ספינת טילים מסדרת סער 4, אשר נבנתה במספנות ישראל, במסגרת סדרת המשך, כדי לאפשר שיט פתוח למדינת ישראל בים התיכון.
הספינה שירתה בשייטת ספינות הטילים של חיל הים מהשקתה בשנת 1979 ועד הוצאתה מהשירות בשנת 2000, כשנמכרה לצי סרי לנקה.
ששת הספינות מסדרת סער 4 יועדו לשרת בזירת הים האדום.
אח"י מולדת נבנתה שלישית בפרויקט זה.
הספינה הושקה במספנות ישראל ב-22 במרץ 1979 הגברת המשיקה הייתה מרים איתן אשתו של הרמטכ"ל רפאל איתן שנכח גם הוא בהשקה.
בצי הסוחר הישראלי שירתה בשנים 1961–1970 אוניית נוסעים בשם מולדת שהפליגה בקו בין חיפה למרסיי עם כניסות עונתיות לג'נובה ונאפולי.
אין ולא הייתה בחיל הים הישראלי ספינה נוספת בשם "מולדת".
מבצע פעולה מוצלחת - ב-4 במאי 1980 השתתפה אח"י מולדת בפיקוד רס"ן אלי רגב, ביקור בנמל אלכסנדריה כאורחי הצי המצרי.
הכח כלל גם את אח"י קוממיות בפיקוד רס"ן יעקב גז כספינת פיקוד של אל"ם אברהם בן שושן.
קצין קישור לצי המצרי היה יצחק קוראל אלמוג יליד מצרים.
בערב יום העצמאות 1985 חיסלה אח"י מולדת בפיקוד רס"ן דני הלוי את אניית המחבלים 'אטבירוס' (ATTAVIROS) בדגל פנמה.
המחבלים שעל האונייה היו בדרכם לפיגוע בקריה בתל אביב.
האנייה יצאה מאלג'יר תוכניתם הייתה להגיע לנקודת הורדה במרחק של כ־60 מייל ימי (כ־110 ק"מ) ממערב לתל אביב.
שם היו אמורים לצאת ממנה 20 לוחמי קומנדו של אש"ף על גבי שלוש סירות גומי מהירות.
המודיעין הימי קיבל על כך מידע ומבצע דרך נץ שיעדו לסיכול הפיגוע התבצע בתחילת אפריל.
לאחר שהוברר כי 'אטבירוס' לא נפגעה בנמל אנבה באלג'יר החלו סריקות וחיפושים אחריה.
ב-19 באפריל 1985 נשלחה אח"י מולדת לחיפוש מול תל אביב.
אח"י מבטח בפיקוד רס"ן ירון צחר נשלחה לחפוש בגזרה צפונית יותר.
לקראת חצות בליל 19–20 התגלה מקבץ האוניות היוצאות מתעלת סואץ וביניהן אובחנה מטרה שתעבור קרוב לחוף הישראלי.
'מולדת' התקרבה לזיהוי וגילתה שזו האטבירוס שמסרבת לעצור לבדיקה.
תוך כדי הדיבורים נורתה רקטת RPG לעבר 'מולדת'.
הלוי הרחיק את הספינה במרחק של 2.7 ק"מ, פתח בירי תותח אוטו מלרה 76 מ"מ.
42 פגזים נורו אל עבר ה'אטבירוס' הטובעת.
אח"י מבטח שהצטרפה במהירות גבוהה סייעה לחיפוש.
נאספו 8 ניצולים, מהם 5 מחבלים ו-3 אנשי צוות.
ב-11 בספטמבר 1985 – לכידת מחבל פלסטיני בכיר.
כח בפיקוד סא"ל דרור אלוני שכלל את אח"י עצמאות (בפיקוד רס"ן עפר דובנוב) ואח"י מולדת (בפיקוד נועם פייג), תפס את האניה 'אופורטיוניטי' במרחק 14 מיל ממערב לביירות, ועצר את סגן מפקד כוח 17 עם כסף רב של הפתח.
בפעולה השתתף גם דבור שארב במבואות צידון.
ב-30 באוגוסט 1986 השתתפה אח"י מולדת בפיקוד נועם פייג עם אח"י אילת (סער 2), בפיקוד אסף בר, צוות השתלטות משייטת 13, בסיוע מטוס סיור ימי "שחף", בלכידת אוניית הסוחר הלבנונית 'אמל' שהייתה בדרכה לנמל 'חלדה' (דרומית לבירות), כשעל סיפונה 3 מכולות אמל"ח, סירה מהירה ו-10 אנשי צוות.
האניה הובאה לחיפה אמצעי הלחימה פורקו ממנה והיא שוחררה לדרכה.
ב-10 בספטמבר 1986 – אח"י מולדת (בפיקוד נועם פייג), עם דבור 881 (בפיקוד מיכה שיטקין) בסיוע מסוקי קרב, גילו סירת גומי 600 מטר מהחוף כחמישה ק"מ מצפון לצור (לבנון) וירו לעברה.
חלק מהמחבלים נפגעו והיתר הצליחו לברוח עם הסירה לחוף.
בשנת 2000 נמכרה אח"י מולדת יחד עם אחותה אח"י קוממיות לצי סרי לנקה.
שמה הנוכחי בחיל הים של סרי לנקה הוא SLNS Suranimala מספר צי P-702.
דני הלוי, תיאור הטבעת 'אטבירוס', ספר אלקטרוני, 1989
אח"י קשת היא ספינת סער ישראלית מסדרת סער 4.5. היא הושקה בתחילת שנת 1982 בתור הספינה השנייה מדגם נושב (לאחר אח"י רומח), נמסרה לחיל הים ב-1 במאי 1982 ולאחר כחודשיים השתתפה במלחמת שלום הגליל.
היא מהווה חלק מהצי הישראלי מאז 1982.
ספינות מסדרת סער 4.5 הן גרסה מוגדלת של סדרת סער 4. היא ארוכה יותר ולכן נושאת חימוש מוגבר.
אח"י קשת נבנתה במספנות ישראל בחיפה והושקה שם בתחילת 1982.
אורך הספינה הוא 61.7 מטרים והשוקע שלה הוא .
יש לה ספון יחיד, מבנה עליון קצר שנמצא מעל מרכז הסיפון.
תפוסת העומס המלאה היא 488 טון.
ההספק הכולל של המנועים הוא .
אח"י קשת מונעת בעזרת ארבעה מנועי דיזל MTU 16V538 TB93. המהירות המרבית שלה היא 31 קשר; הטווח הפלגה הוא במהירות של כ- ו- ב-.
החימוש העיקרי הוא טילים: שני משגרים שעליהם 8 טילי הרפון אמריקאיים נגד אוניות, שניהם מוקמים מאחורי המבנה העל.
מאחוריהם עומדים שישה משגרים בודדים של טילי גבריאל סימן 2 מתוצרת ישראל.
בנוסף מותקנים בספינה שני משגרי ברק 1 גם הם מתוצרת ישראל המכילים 16 טילים המשוגרים לטווח של עד , מה שהופך את החימוש זהה לזה שבאח"י חץ.
החימוש המשני מורכב מתותח אוטו מלרה 76 מ"מ, הממוקם מאחור בצריח מסתובב.
הספינה חמושה גם בשני תותחי 20 מ"מ אורליקון ועמדות עבור מקלעי M2 בראונינג (אחד כפול או ארבעה).
בחרטום חמושה הספינה במערכת נשק הגנתי, Phalanx CIWS.
אח"י נחשון היא נחתת בשירות חיל הים הישראלי.
היא הנחתת הראשונה בצה"ל מאז 1993, השנה בה הוצאו הנחתות משירות בחיל הים.
לצידה נכנסה לשירות הנחתת אח"י קוממיות.
האונייה הינה מדגם General Frank S.
Besson ונבנתה במספנת הולטר מרין שבפסקגולה, בארצות הברית.
היא נמסרה לחיל הים ב-8 באוגוסט 2023. הנחתת הגיעה לחופי ישראל ב-28 בספטמבר 2023 ועגנה בנמל חיפה.
החלה את שירותה המבצעי ב-24 ביולי 2024.
אורכה כ-95 מטרים ורוחבה כ-20 מטרים, משקלה עולה על 2,500 טון.
על סיפונה מיועדים לשרת עשרות אנשי צוות.
הנחתת מיועדת להפלגות ארוכות ומפקדה הוא קצין בדרגת רב-סרן.
היא מיועדת לשמש כלי לוגיסטי לשינוע ציוד והעברת לוחמים במרחבי פעולה רבים.
אח"י קוממיות היא נחתת בשירות חיל הים הישראלי.
היא אחותה של אח"י נחשון, שתיהן נבנו יחד בעבור חיל הים במספנת הולטר מרין שבפסקגולה, בארצות הברית.
הנחתת הגיעה לחופי ישראל ב-16 ביוני 2024 ועגנה בנמל חיפה.
אח או אחות הם אנשים העוסקים במערכת הבריאות בתחום הסיעוד, כחלק מהצוות הרפואי; מקצוע זה הוא פָּארַא-רפואי.
העוסק בסיעוד הוא עצמאי העובד בשיתוף פעולה עם מקצועות בריאות אחרים ומטפל ביחידים בכל הגילים, משפחות, קבוצות וקהילות, חולים או בריאים בכל המסגרות.
התחום כולל קידום בריאות, מניעת מחלות, קידום סביבה בטוחה וטיפול בחולים במחלות שונות, בנכים ובנוטים למות.
העוסקים בתחום גם משתתפים בעיצוב מדיניות בריאות, ניהול מערכות בריאות ובחינוך.
בשנת 2023 שונה שם העיסוק על ידי מנהל הסיעוד במשרד בריאות לאַחֲיוּת.
הסיעוד כמקצוע צמח מפעילות שנעשתה בעיקר בידי נשים.
ראשיתו למעשה הרחבת מאפייני הטיפול האימהי, כשהוא מכוון כלפי אוכלוסיות חלשות כחולים, נכים, קשישים, ילדים ועניים.
עם אימוצה של הנצרות כדת הרשמית של האימפריה הרומית, הוצאה הוראה על הקמת בית חולים בכל קתדרלה.
בתי החולים הראשונים שנבנו בעקבות הוראה זו נבנו בקונסטנטינופול ובקיסריה, שם הצמיד באזיל, הבישוף המקומי, מנזר לבית החולים ששימש כאכסניה לעוברי אורח.
בתי החולים בימי הביניים פעלו בדרכו של בית החולים בקיסריה, ושימשו גם כאכסניה לעולי רגל כשהנזירות משמשות כאחיות (במשמעותה המודרנית של המילה).
הידע שהתפתח הועבר באופן בלתי פורמלי, בתוך המסדרים השונים, בקתוליים ובפרוטסטנטיים.
במקביל נמשכה פעילות טיפולית בחולים ובנזקקים בידי נשים, שברובן באו משולי החברה, נחשבו "מפוקפקות" ובאמצעות עיסוק זה זכו למעמד חברתי ולפרנסה.
פלורנס נייטינגייל, חלוצת מקצוע הסיעוד המודרני, קידמה את הפיכת הטיפול בחולים למקצוע שאינו קשור לכנסייה.
לאחר שנוכחה במהלך שירותה במלחמת קרים כי הנזירות אינן מקצועיות דיין, הפכה את "עבודת החסד" לדיסציפלינה הנלמדת כמקצוע.
בשובה ללונדון הקימה נייטינגייל בית ספר ראשון לאחיות, בבית החולים על שם תומאס הקדוש.
במוסד זה, ביססה את תפיסתה כי סיעוד היינו עיסוק אחראי, יעיל ומכובד הדורש לימוד תאורטי בצד האימון המעשי הרב.
המוסמכות במקצוע זה המשיכו להקרא אחיות על שם הנזירות (אחיות המנזר) ששימשו בתפקיד זה לראשונה.
כבת למשפחה מכובדת, בעלת השכלה רחבה היא עשתה שימוש בקשרים פוליטיים ומיקמה את הסיעוד כמקצוע בלתי נפרד במערכת הבריאות, החל בארגון בתי חולים ומוסדות קהילתיים, בהשתלבות בצבא ובהקמת מערכת אזרחית מסודרת להכשרת אחיות.
פעילותה זו השפיעה על מדינות באירופה ומדינות דוברות אנגלית נוספות ובמיוחד ארצות הברית.
בוגרות בתי הספר האמריקאים בשלהי המאה ה-19 קידמו רבות את ההכשרה המקצועית, את ההרשאה הממסדית ואת תנאי המחיה של האחיות.
בית הספר העברי הראשון לסיעוד, הוקם בירושלים על ידי הנרייטה סאלד (ליד בית החולים הדסה) ב-1918.
בתחילת המאה העשרים קמו גופים וארגוניים מקצועיים כמו ANA (איגוד האחיות האמריקאיות), ICN (ארגון האחיות הבינלאומיות).
ארגונים אילו הובילו להתפתחות מקצוע הסיעוד לכיוונים אקדמיים ולהוצאת בתי הספר המסורתיים אל מחוץ לכותלי בתי החולים.
ארגון האחים/ות בישראל חבר ב-ICN מ-1950.
ב-1900 יצא לאור הגיליון הראשון של כתב העת המקצועי "American Journal of Nursing", אשר נתן את האות לחשיבות פרסום מחקרים כחלק מתהליך ההתמקצעות.
הפעילות הסיעודית המודרנית משקפת את הטמעת ההתפתחויות הטכנולוגיות, המדעיות, הכלכליות והפוליטיות- מלחמתיות בחברה המערבית.
עם ההתפתחויות במדע וברפואה, הוטלו על אחיות, בצד התמיכה והטיפול הבסיסיים, חובות בעלי מורכבות גוברת והולכת.
בעקבות "מלחמת חרבות ברזל" ומפאת מחסור ברופאים, מתרחבת המגמה להכשיר אחיות למעמד "אחות מומחית", אשר תבצע פעילויות, שבעבר הורשו רק רופאים לבצע וכיום משרד הבריאות, אגף הסיעוד בראשותה של ד"ר מיכל אידלמן אוחנה, מרחיבים את ההרשאות לטובת שיפור השירות לחולה ואיכות טובה יותר למטופלים ובנוסף להקל העומס על הרופאים.
אח עובד במוסדות רפואיים (כגון בית חולים ומרפאות), במוסדות נוספים ובקהילה.
התפקיד שונה בכל אחד מן המוסדות האלה, אך מהותו עזרה לחולה הן בצד הפיזי והרפואי והן בצד הנפשי.
במוסדות רפואיים האחיות והרופאים עובדים במקביל לצורך ריפוי החולה, בהתאם למחלקה ולהתמחות.
קיים מגוון גדול של הכשרות לעוסקים בסיעוד, ומן ההכשרות, נגזר מגוון גדול של תפקידים.
ביצוע אומדן פיזיקלי והיסטוריה בריאותית
קידום ושימור בריאות, ייעוץ וחינוך
מתן תרופות, חבישת פצעים והתערבויות מקצועיות נוספות, כגון השתתפות וסיוע בניתוחים ובלידות
פירוש מידע אודות המטופל וקבלת החלטות קריטיות לגבי פעילויות נחוצות
תיאום טיפול, שיתוף פעולה עם מומחי בריאות נוספים
הכוונה ופיקוח על עובדי בריאות אחרים, כגון כוחות עזר
פעולות אלה דורשות ידע נרחב, מיומנויות תקשורת והקשבה פעילה וכן יכולות טכניות ברמה גבוהה.
בבתי החולים העוסקים במקצוע האחיות מסתייעים בעובדי "כוח עזר" שהינם עובדי בית חולים ללא תואר או תעודה, המסייעים בחלוקת מזון, ניקיון החדרים ושמירה על הגיינית המטופלים.
עיסוק תחילי כ"כוח עזר" לרוב מהווה קדם תחילי לדריסת רגל בעיסוק בתחום הרפואה והסיעוד.
ההכשרה למקצוע האח נעשית בבתי ספר ייעודיים ומשך ההכשרה שונה בהתאם לרמת ההכשרה.
עם האקדמיזציה של מקצועות מסוימים בשלהי המאה העשרים, הפך גם מקצוע זה למקצוע אקדמי, הנלמד במוסד להשכלה גבוהה בתחום הסיעוד.
למסיימי הלימודים שאורכם 4 שנים ניתן תואר אקדמי, במקביל לתעודת אח מוסמך של משרד הבריאות.
תעודת אח מוסמך מאפשרת המשך לימודים מתקדמים בסיעוד, הקרויים "קורסים על-בסיסיים", בהתמחויות שונות, כמו אח מיילד וטיפול נמרץ.
כגון: טיפול נמרץ כללי, טיפול נמרץ נשימתי, טיפול נמרץ בפג ובילוד טיפול נמרץ ילדים ועוד.
בנוסף, קיימים מספר מסלולים לתואר שני ואף לדוקטורט בלימודי סיעוד.
בישראל, בדומה למדינות המערב, קיימות תוכניות להכשרת אחיות מוסמכות אקדמאיות.
קיימות מספר תוכניות גנריות ללימודי "אח/ות מוסמך/ת" שנמשכות כשנתיים וחצי וכן תוכניות של הסבת אקדמאים לאחים/יות מוסמכים/ות.
לאחר מעבר של מבחן מקצועי, המועבר על ידי משרד הבריאות (הנקרא גם "המבחן הממשלתי") ניתנת תעודת "אח מוסמך".
תעודת זאת מאפשרת המשך לימודים מתקדמים בסיעוד, הקרויים "קורסים על-בסיסיים", בהתמחויות שונות, כמו אחות מיילדת וטיפול נמרץ.
הקורסים העל בסיסיים מקנים לאחות ידע עמוק יותר בתחום מסוים וכן סמכויות והרשאות נוספות.
מקצוע הסיעוד כולל מספר אפשרויות תעסוקה והתמחויות, הן בבתי חולים ובקהילה.
מעבר לתפקיד הבסיסי של אחות מוסמכת, ניתן להתמחות בתחומים ספציפיים בלימודים והכשרות נוספות.
אח/ות מוסמכ/ת בסיסי: התואר הבסיסי והכללי של אחים ואחיות הכולל הכשרת טיפול מקיף בחולים, קידום בריאות, מניעת מחלות, מתן תרופות וזריקות, קיום בדיקות מעבדה כדם ושתן, ביצוע התערבויות מקצועיות, תיאום טיפול ועוד.
אחיות מוסמכות מאושרות לעבוד במגוון מסגרות: כמו בתי חולים (פנימית, כירורגית, ילדים, יולדות, אורתופדיה, ועוד); בקהילה כמו בקופות חולים, טיפות חלב, במכוני הדמיה ודיאליזה, ובטיפול ביתי; במוסדות גריאטריים וסיעודיים כמו בתי אבות ובתי חולים גריאטריים; באקדמיה ובמחקר בהוראה והשתתפות במחקרים בתחום הסיעוד; בנוסף לעיסוק במוסדות רפואיים פרטיים ומרפאות פרטיות.
ניתן להפיק תואר עם הכשרה מעשית ממוקדת יותר כ'אח/ות מעשית.
המקנה אפשרות לתפקידי ניהול ומטה כמו: אחות אחראית מחלקה/מרפאה (ניהול צוות סיעודי), סגנית אחות אחראית, ראש צוות (סיוע לאחות האחראית בניהול הצוות הסיעודי) או מנהלת סיעוד במוסד רפואי/קופת חולים.
לאחר הלימודים הבסיסיים, לאחיות ניתנת האפשרות להתמחות בתחום קליני ספציפי באמצעות קורסים על-בסיסיים נוספים בתחום נבחר, המאפשרים קבלת החלטות קליניות מורכבות יותר.
בין ההתמחויות הנפוצות: חדר ניתוח, טיפול נמרץ (כללי, ילדים, פגים ויילודים), רפואה דחופה, נפרולוגיה ויחידות דיאליזה, קרדיולוגיה, שבץ מוחי, שיקום, מיון, מניעת זיהומים, רפואה ראשונית/קהילה, הדרכה קלינית, אונקולוגיה, גריאטריה, גסטרואנטרולוגיה, מיילדות, ייעוץ הנקה, בריאות הנפש / פסיכיאטריה, פצעים וסטומה, סוכרת.
לרוב כתואר שני ניתן להגיע לדרג אח/ות מומחה/ית (Nurse Practitioner) גבוה יותר הכולל הסמכה מיוחדת המקנה אפשרות לסמכויות נרחבות יותר בתחומי האבחון, הטיפול והמעקב.
תחומי המומחיות הקליניות בסיעוד בעניין זה כוללים, בין היתר: אחות מומחית במדיניות ומינהל בסיעוד (ניהול וקביעת מדיניות בתחום הסיעוד), אחות מומחית ברפואה ראשונית בקהילה, אחות מומחית בכירורגיה, אחות מומחית בפגים, אחות מומחית בסיעוד גריאטרי, אחות מומחית בסוכרת, אחות מומחית בטיפול פליאטיבי תומך (בחולים עם מחלות חשוכות מרפא ובני משפחותיהם).
אח חילוני או אח הדיוט, הידוע גם ב"קונברסי" הוא אדם חילוני החבר במסדרים דתיים של הכנסייה הקתולית, בעיקר מסדרי נזורה, שלא עבר טקסי הצטרפות למנזר ולא רוצה לקבל על עצמו את נדרי הנזיר, אך רוצה לשנות את אורח חייו במידה מסוימת ולחיות במנזר לתקופה קצובה או לכל ימיו.
אחים חילוניים במנזר עוסקים לרוב בתפקידים לא-דתיים כמו שוער, שרת, גנן, טבח או טיפול בבעלי חיים.
בימי הביניים ואף אחריהם, הייתה שכבה של אנאלפביתים שרצו להקדיש את חייהם לדת ולהצטרף למנזר.
אי ידיעת קרוא וכתוב לא אפשרה להם למלא שניים מתפקידיהם החשובים של הנזירים, תפילה והעתקת כתבי יד בסקריפטוריום.
לכן לא אפשרו להם להצטרף פורמלית למנזר כנזירים.
במקום זאת הם הצטרפו כאחים חילונים ונשבעו לצייתנות.
בניגוד לנזירים, הם לא היו מחויבים בשבועת הנזירים (סטאביליס) להישאר במנזר לשארית חייהם או בהסתגרות ופרישות גמורה מן העולם.
למרות זאת, חלק ניכר מהם בילו את שארית חייהם במנזר ועשו בו את עבודות הכפיים.
המושג הופיע בכתובים לראשונה כנראה ב-1038 בתיאור חיי נזירים במנזר ולומברוזה (Vallombrosa) ויש עדויות שאנשים בעלי תפקיד זהה שימשו במנזרים קודם לכן.
בנוסף, היו בימי הביניים מנזרים שהעסיקו משרתים בעבודות שונות.
למשרתים אלו לא הייתה כל מחויבות מוסרית או דתית למנזר.
אח"י תנין (צ-71) הייתה אחת משתי הצוללות הראשונות ששירתו בחיל הים הישראלי, בין 1958 ל-1968.
היא הייתה צוללת מסדרה S של הצי הבריטי, שבו נקראה אה"מ ספרינגר .
סדרה S הייתה סדרה של צוללות סיור בגודל בינוני שתוכננו בתחילת שנות ה-30. התכנון הוכיח את עצמו כמוצלח ולכן גם במהלך מלחמת העולם השנייה המשיכו בבניית צוללות מדגם זה.
הצוללת הושקה בבריטניה במאי 1945, ונרכשה ביחד עם הצוללת אח"י רהב ב-10 באוקטובר 1958. שתי הצוללות עברו שיפוץ יסודי במספנה המקורית שבנתה אותן לפני שהוכנסו לשירות בחיל הים הישראלי.
לאחר השיפוץ ולאחר סדרה ארוכה של ניסויי נמל וים, עברה אח"י תנין סדרת אימונים (הנקראת בעגה המקצועית אימוני היבנות), כשהיא מופעלת על ידי צוות ישראלי בפיקוח בריטי.
הצוללת עברה לידי חיל הים הישראלי ב-9 באוקטובר 1958 בטקס שנערך בבסיס הצי המלכותי בפורטסמות' שבאנגליה בנוכחות שמעון פרס, אז מנכ"ל משרד הביטחון, והוסר הלוט מעל שמה החדש: אח"י "תנין".
מקור השמות אח"י "תנין" ואח"י "רהב" הוא משמות שתי מפלצות המוזכרות בספר ישעיהו: את השמות בחר ראש הממשלה דוד בן-גוריון.
אח"י "תנין" הגיעה לנמל הבית החדש שלה בחיפה ב-16 בדצמבר 1959, והיא הוצאה מהשירות בינואר 1968.
במלחמת ששת הימים הובילה אח"י תנין לוחמים משייטת 13 לפעולת אלכסנדריה.
על מבצע זה קיבל מפקדה של הצוללת, אברהם דרור, את עיטור העוז.
מפקדי הצוללת דרגה ושם תקופת הפיקוד פעילות לציון תמונהיוסף דרור אוגוסט 1959 עד ינואר 1963 זאב אלמוג (אברוצקי) ינואר 1963 עד 1965 אברהם דרור (איבן) 1965 עד ינואר 1968
אח"י רשף, היא ספינת הטילים הראשונה בסדרה מדגם סער 4. היא נבנתה במספנות ישראל ונכנסה לשירות במרץ 1973.
הספינות מסדרת סער 4 יועדו לשרת בזירת ים סוף.
תעלת סואץ הייתה אז חסומה לשיט העברתן לזירה תוכננה בהפלגה מחיפה למפרץ שלמה סביב יבשת אפריקה.
מועד היציאה נקבע ל-15 באוקטובר וההפלגה נדחתה בשל פרוץ מלחמת יום הכיפורים.
שתי הספינות הראשונות בסדרה השתתפו באופן פעיל במלחמה והיוו תוספת כוח משמעותית בזירת הים התיכון.
משימת הכנת ספינות סער 4 לשירות בזירת ים סוף שתחילתו בהפלגה ארוכה מסביב לאפריקה, קיבלה עדיפות בשנים 1970 1973. למפקדה הראשון של אח"י רשף מונה מיכה רם.
מפקד פלגת סער 4 היה אלי רהב ששימש גם מפקד הספינה השנייה אח"י קשת.
הפלגה הייתה מיועדת לזירת ים סוף לכן כבר בהקמתה הייתה יחידה נפרדת משייטת ספינות הטילים.
אך האחריות הכוללת להוצאת הספינות לדרכן הוטלה על מפקד השייטת שבתאי לוי.
כספינת לחימה ראשונה שנבנתה בישראל זכתה אח"י רשף לטקס השקה מושקע במיוחד.
נערך ב-19 בפברואר 1973 ברציף המספנות כשהגברת המשיקה הייתה ראש הממשלה גולדה מאיר.
הבמאי יעקב אגמון הוזמן לנהל את ההצגה.
הזמרת חוה אלברשטיין הופיעה בקטעי שירה.
ההתרגשות סחפה וגלשה מעבר לעובדי המספנה ואנשי חיל הים.
הצוות נבחר מתוך שייטת ספינות הטילים וכלל לוחמי ספינות מנוסים.
האימונים החלו ב"הפלגות רציף" עוד לפני שהספינה עזבה את הנמל.
לאחר התקנת מערכות הנשק יצאה הספינה להפלגות הוכחת יכולת שכללו ביקור בנמל גיברלטר.
ההפלגה להעברת אח"י רשף ואחותה אח"י קשת למפרץ שלמה נדחתה בשל פרוץ מלחמת יום הכיפורים ועל-כן שתיהן השתתפו במלחמה בזירת הים-התיכון.
התפתחות המלחמה הוכיחה את יעילותן ונחיצותן בזירה כך שהוזמנה סדרת ספינות סער 4 נוספות לשם כך.
במהלך המלחמה השתתפה אחי רשף בקרב טילי הים-ים הראשון בעולם, קרב לטקיה אשר התקיים בים מול סוריה והסתיים בניצחון ישראלי, השמדת שלושה סטי"לים סוריים, ספינת טורפדו ומקשת (שולת מוקשים).
בקרב הזה הוכיחה את יעילות מערכת התותחים שלה כאשר פגעה בטרפדת סורית למרות היותה הרחוקה ביותר ממנה.
בקרב דמיאט הייתה אח"י רשף הספינה האחרונה לנתק מגע מאוסה בורחת ועשתה זאת בפקודה.
בהמשך השתתפה בקרבות רבים ובפעילות אבטחת שיט במרכז הים התיכון.
בפברואר 1974 בפיקוד סא"ל גדעון רז, יצאו אח"י רשף בפיקוד מיכה רם ואח"י קשת בפיקוד דוד הרפזי מסביב לאפריקה כדי להתבסס במפרץ שלמה.
הפלגה של 13,000 מיל ימי, הייתה משימה רבת אתגר לספינות הקטנות.
לאחר היציאה מנמל דרבן (דרום אפריקה), נתקע חבל עבה צף במדחפי אח"י רשף.
החל מאבק הישרדות נגד הים, נגד מזג האוויר ונגד הכרישים.
צוללים הצליחו לחתוך את החבל, לפרק את המדחף הפגוע ולאפשר המשך תנועה במהירות של 25 קשר.
תקיפת אי הארנבות, ב-27–28 ביוני 1984 תקפה אח"י רשף בפיקוד רס"ן עמי שגב בשיתוף צוללת אח"י רהב בפיקוד חיים כפיר, וזוג סנוניות בפיקוד מפקד שייטת 13 ידידיה יערי, בסיס קומנדו ימי של מחבלים באי ג'זירת א-נחל מצפון לטריפולי והשמידו כלי שיט ומחבלים.
משה אימבר וגד אריאל, שייטת 3 - ספינות הטילים בחיל הים הוצאה לאור משרד הביטחון אריק נצר, 2005, עמ' 27, 37, 48.
אח"י תקומה היא צוללת דיזל מסדרת דולפין של חיל הים הישראלי.
היא ושתי הצוללות הנוספות מאותה סדרה, אח"י לויתן ואח"י דולפין נבנו בגרמניה במספנות HDW.
אח"י תקומה התחילה את שירותה בשנת 2000.
אח"י תקומה חמושה ב-6 צינורות טורפדו של 533 מ"מ (21 אינץ') ו-4 צינורות טורפדו של 648 מ"מ, המסוגלים לשגר גם טילים כגון הטיל הרפון כנגד ספינות.
אח"י תרשיש היא ספינת טילים בסדרה סער 4.5 נירית, של חיל הים הישראלי.
היא נבנתה במספנות ישראל והוכנסה לשירות ביוני 1995. הספינה ביחד עם שאר ספינות סער 4.5 מהוות שיפור ניכר לחיל הים, בהיותן גדולות בהרבה מהספינות הקודמות, מה שמאפשר עוד מקום רווחה לצוות.
הספינות עשירות באמצעי לוחמה אלקטרונית.
במלחמת לבנון השנייה השתתפו ספינות רבות בחסימת נמלים לבנוניים ואף סייעו בהפגזת חוף.
בשירות מ-1997. הראשונה הייתה טרפדת (ט-152), בשירות חיל הים בים האדום בשנים 1957–1968. השנייה הייתה נחתת טנקים, בשירות חיל הים בים האדום בשנים 1970–1974. הספינה השלישית הייתה סטי"ל מדגם "סער 4", בשירות חיל הים בשנים 1997-1974.
8 משגרי הרפון נגד ספינות בשתי מערכות מרובעות משגרים.
16 משגרי ברק נגד מטוסים וטילים תוקפים.
תותח אוטו מלרה 76 מ"מ להפגזות ים-חוף וים-ים.
מערכת הגנה נוספת נגד טילים היא 2 תותחי אורליקון מונעי אדם של 20 מ"מ אשר הוחלפו ב-2 מקלעי M2 בראונינג 0.5 (12.7 מ"מ) ובנוסף קיימים גם שלושה מקלעי מאג 7.62 מ"מ.
על הספינה מפקד קצין ים בדרגת רב-סרן
אח זאב הוא הספר הראשון בסדרת "דברי ימי האופל" מאת מישל פייבר.
עלילת "אח זאב" מתרחשת כ-6000 שנה לפני העידן המודרני במהלך עידן האבן ומספר את הסיפור של טוראק, נער בן 12 משבט הזאב.
באירופה של בראשית, ציידים-לקטים תושבי יערות חיו בשבטים המיוצגים על ידי חיה או צורת חיים מסוימת.
טוראק ואביו חיו בגפם ביער.
במהלך שנתו ה-12 של טוראק, אביו נהרג על ידי דוב פראי ששד השתלט עליו.
לפני שמת, אביו של טוראק השביע אותו ללכת לחפש את "הר הרוחות", ושם לבקש עזרה מן הרוחות שיעזרו לו להרוג את הדב לפני שיהרוג את כל החיים ביער.
האב מבטיח לו שהמדריך שלו יימצא אותו בהמשך ויעזור לו להשלים את המשימה שלו.
טוראק עוזב בחוסר רצון את אביו ונודד צפונה.
במהרה הוא מוצא גור זאבים נטוש.
בתחילה, טוראק הרעב מנסה להרוג את הגור על מנת לאכול אותו- אך לא מוצא את האומץ לעשות זאת.
הוא מגלה שהוא יכול לתקשר עם הגור.
הגור מריח את טוראק ומזהה שהוא שייך לשבט הזאב.
הגור מקבל אותו כחבר ללהקה - כי טוראק הואכל בילדותו על ידי זאבים.
טוראק מבין כי הזאב הוא המדריך שלו וקורא לו "זאב".
במשך הזמן, הם נהיו חברים טובים.
מספר ימים לאחר מכן, טוראק וזאב נתקלו במקרה בשבט העורב שהאשימו את טוראק בכך שלקח מהם אייל.
הם נלקחו למחנה שבט העורב ושם הוחלט כי גורלו של טוראק יופקד בידי ראש מחנה העורב, פין קדין.
שוביו של טוראק היו נערה בשם רן, נער בשם הורד, ואיש בשם אוזלק.
עמותת אח גדול למען חיילים בודדים היא עמותה לסיוע לחיילים בודדים טרם גיוסם לצה"ל, במהלך השירות הצבאי ולאחר שחרורם מהשירות.
העמותה הוקמה בשנת 2009 על ידי קבוצת צעירים ישראלים, חיילים בודדים לשעבר.
כ-150 מתנדבי העמותה, חיילים בודדים לשעבר, פועלים במסגרתה למתן ליווי אישי לחיילים בודדים המעוניינים בכך.
הסיוע כולל תמיכה רגשית במטרה ליצור תחושת העצמה, מסוגלות עצמית ושייכות של החייל.
פעילות העמותה כוללת גם שיעורי עזר וסיוע אקדמי לחיילים בודדים שהם עולים חדשים לקראת כניסתם לאקדמיה; הרצאות וסדנאות עבור חיילים בודדים בבתי החייל ברחבי הארץ; הפעלות חברתיות קבוצתיות בסופי שבוע; ופעילויות הסברה לעולים חדשים בודדים המועמדים לשירות בצה"ל והמשתחררים מהשירות במסגרת תוכניות הקליטה סל"ה ונעל"ה.
העמותה חברה בפורום ארגוני החיילים הבודדים ופועלת יחד עם ארגונים נוספים להשגת הטבות נוספות עבור חיילים בודדים.
אח"י תנין הייתה צוללת מסדרת גל, השנייה בסדרה שנבנתה באנגליה לפי תכנון גרמני על פי אפיון שהוכן בחיל הים הישראלי.
אח"י תנין בפיקודו של רס"ן דורון עמיר הגיעה לנמל חיפה ב-14 ביולי 1977. במהלך טקס חנוכתה התנגשה ברציף ונזקקה לתיקונים.
עם פרוץ מלחמת לבנון הראשונה נקרא דורון עמיר על ידי מפקד שייטת הצוללות, לפקד על אח"י תנין, שהייתה במבחנים לאחר שיפוץ ארוך.
הוא הכשיר את הצוללת, ומסרה לפיקודו של חיים כפיר קופרט.
בתקיפת אי הארנבות ביוני 1984 השתתפה אח"י תנין במשימות של תצפית והכוונת כוחות.
אח"י תנין הוצאה משירות ב-2002.
ב-6 באוגוסט 2011 נצפתה וצולמה ב בצפון דנמרק.
ב-6 בדצמבר 2013 נצפתה וצולמה במספנת HDW, בקיל שבגרמניה וגורלה אינו ידוע.
אח"י תרשיש הייתה ספינת טילים של חיל הים הישראלי, מסדרת סער 4. הספינה נבנתה במספנות ישראל, הושקה בשנת 1975 ושירתה רוב ימיה בבסיס חיפה.
באח"י תרשיש הוכנסו שיפורים שנלמדו על ידי מספנות ישראל בעת בניית הספינות הקודמות בסדרה.
צוות אח"י תרשיש למד את המערכות החדשות, את נוהלי התפעול ואת תרגולת הקרב עוד כאשר הספינה הייתה בבנייה.
זוג ספינות סער 4, "אח"י תרשיש" בפיקוד שאול חורב ו"אח"י יפו" בפיקוד בני אריאלי, הפליגו לניו יורק בקיץ 1976 וייצגו את ישראל בחגיגות 200 שנה לעצמאות ארצות הברית.
אל"ם אלי רהב שסיים תפקיד מפקד שייטת הסטי"לים פיקד על המבצע ומפקד חיל הים האלוף בנימין תלם הצטרף להפלגה.
בתום הביקור המוצלח בארצות הברית וביוזמת התעשייה הביטחונית המשיכו הספינות לביקור בנמל קרטחנה בקולומביה, בו נעשתה הצגת יכולות לחיל הים של קולומביה.
הספינות עשו רושם מצוין והאדמירל הקטור סלאזר, מפקד הצי האטלנטי של קולומביה, היה מלא התפעלות.
עם זאת, החליטה קולומביה בסופו של דבר לרכוש כלי שיט מאיטליה.
אח"י תרשיש הייתה הראשונה לבצע ניסוי הנחתת מסוקים.
בשנת 1977 הותקן בירכתי הספינה מנחת במקום תותח 76 מ"מ.
נעשו ניסויי הנחתה עם מסוק בל 205 ביום ובלילה.
באותה תקופה נעשו פעולות רבות למניעת הברחות נשק מהים.
אח"י תרשיש יחד עם ספינת דבור תקפו סירת מחבלים והשמידו אותה בדרכה לחופי ישראל.
אח"י תרשיש, הסטיל החמישי דגם "תכלית" סער 4, מתוך 6 סטילים מדגם זה, נבנה במספנות ישראל והוכנס לשרות בשנת 1975 עד שנמכר לצ'ילה בשנת 1997.
אח"י תרשיש, שהושקה בשנת 1975 הייתה הספינה השלישית בשם זה בשירות חיל הים.
הראשונה הייתה טרפדת ט-152 ששירתה בפלגת הסטר"ים בים סוף.
השנייה הייתה נחתת טנקים בשירות חיל הים בים סוף, בין השנים 1970 ו-1974.
רס"ן פטוקה ישעיהו קיבל את הפיקוד על הספינה מרס"ן ליאור מרגולין, היה זה לאחר שינוי משמעותי בגוף הספינה.
מירכתי הספינה הורד תותח 76 מ"מ ובמקומו הותקן מנחת נחיתה למסוקים שהאריך מעט את הספינה.
האמונים שעשינו ופתיחת מעטפת טיסה הייתה עם מסוקי "אנפה" בל 205, שנחתו על המנחת הן ביום והן בלילה.
המנחת הראשון היה מוגבה מעל הסיפון ולאחר מכן שונה והותקן מנחת מסוקים מעט רחב יותר וארוך יותר בצמוד לסיפון ירכתיים ועליו נערכו הנחתות המסוקים.
בתקופה שבין ספטמבר 1978 ועד הירידה בתעלת סואץ בדצמבר 1979 עסקה הספינה כשבחרטומה תותח 76 מ"מ, 2 תותחי 20 מ"מ בצידי הגשר ו-2 מקלעי 0.5 בצידי הדפנות, בסיורים במרחבי הים התיכון ועצרה כלי שיט רבים ששימשו להובלת אמל"ח וסמים מלבנון למצרים.
הספינה הייתה שותפה במניעת הגעת מחבלים ב"סירונית" מלבנון לחופי צפון מדינת ישראל.
יחד עם דבור שהטביע את אותה "סירונית", כשאחי "תרשיש" מהוה ספינת חפ"ק ולאחר ההטבעה, איסוף שברי אותה "סירונית" וגופתו של המחבל.
גולת הכותרת במהל שרותו של רס"ן ישעיהו פטוקה כמפקד אח"י תרשיש הייתה המעבר בתעלת סואץ, מבצע " בואך לשלום" בדצמבר 1979. סטי"ל ראשון של חיל הים הישראלי שחצה את תעלת סואץ לזירת ים סוף ולא עבר מסביב ליבשת אפריקה.
למחרת בבוקר הגענו לפתח נמל פורט סעיד הכניסה לתעלת סואץ.
על הסיפון עלה הנתב, שהיה בעברו מפקד סטי"ל מצרי וליווה את הספינה לכל אורך השייט בתעלת סואץ.
במהלך אותו יום עגנה הספינה בנמל פורט סעיד ומפקד בסיס הצי המצרי ערך קבלת פנים בבסיסו לחיילי וקציני הספינה.
בערב הדליק מפקד הספינה חנוכייה גדולה שהותקנה על גג גשר הפיקוד .
תפילת ושירת ימאי הספינה נשמעה בכל המעגן .
בשעה 0200 למחרת יצאה הספינה דרומה .
הנתב שהיה צמוד למפקד הספינה נתן הוראה שאין לשוט בתעלה במהירות העולה על 7 קשרים.
לאור זאתנתן מפקד הספינה הוראה לא להוריד את מד המהירות ע"מ שלא תהיה תצוגה בגשר של מהירות ההפלגה .
לכל אורך ההפלגה הפליגה הספינה במהירות כפולה ובאגם המר הגדול ואגם המר הקטן אף במהירות גדולה יותר.
עם הגעת הספינה לנמל "אופירה" בשארם א שיך, התקבלה בהתלהבות על ידי כלי השיט והצוותים שהיו אותו זמן בזירת ים סוף.
הספינה החלה את אימוניה בזירת ים סוף ולאחר כחודש ימים החליף לתקופה קצרה רס"ן, עמירם רפאל (ז"ל) את ישעיהו פטוקה שעלה חזרה לזירת ים תיכון ואחריו קיבל את הפיקוד על הספינה רס"ן אלי רונן.
לאחר תקופה של כחצי שנה הוחזרה אח"י תרשיש לים התיכון וכך בשנת 1982 השתתפה במערכת "שלום הגליל" ובלכידת כלי שיט עוינים.
הספינה סיימה את תפקידיה בחיל הים בשנת 1995. היא נמכרה לצ'ילה בשנת 1997, ושירתה בשם LM PAPUDO, על שם קרב ימי שנערך בשנת 1865 בין צ'ילה לאימפריה הספרדית.
אח"י תנין היא צוללת משולבת הנעת חשמל-דיזל, הראשונה מהסדרה דולפין AIP של חיל הים הישראלי.
היא והצוללות הנוספות מהסדרות דולפין ודולפין AIP נבנו בגרמניה במספנות HDW.
אח"י תנין החלה את שירותה בשנת 2014.
אח"י תנין נחשבת לצוללת מהמתקדמות בעולם, והיא כלי המלחמה היקר ביותר של צה"ל.
אחד השיפורים המרכזיים הוא אלמנט טכנולוגי מתקדם שהוצב במרכז הצוללת – מערכת ה-AIP (Air Independent Propulsion), מערכות הנעה לצוללות ללא תלות באוויר חיצון, מערכת המבוססת בין היתר על טכנולוגיית תאי דלק המאפשרת למנוע המשולב דיזל-חשמל להשתמש בחמצן ללא צורך בצריכתו ממקור שמחוץ למים.
השלמת הרצתן של המערכות והטכנולוגיות החדשות בצוללת זו, תאפשר במידה מסוימת להתקין חלק מהן גם בצוללות הוותיקות המשמשות כעת את החיל.
על-פי התוכנית המקורית, אח"י תנין הייתה אמורה להגיע לישראל במהלך 2013, אך בשל תקלות היא לא הגיעה עד ספטמבר 2014. הגעת הצוללת נדחתה כי מדובר בדגם ייחודי וראשוני שנבנה עבור חיל הים הישראלי, וכתוצאה מכך התעוררו בעיות ייצור בראשית הדרך.
עלותה של כל צוללת מסוג זה מוערכת בכ-400 מיליון אירו, שליש ממחירה ממומן בידי ממשלת גרמניה.
גורמים ביטחוניים אמרו כי בעקבות ההצטיידות בצוללות, מקיימת גרמניה רכש גומלין בחברות אזרחיות וביטחוניות בישראל.
הצוללת הבאה מסדרה זו אשר נקלטה בחיל הים היא אח"י רהב.
השמות אח"י "תנין" ואח"י "רהב" נבחרו על ידי ראש הממשלה דוד בן-גוריון עבור הצוללות הראשונות בחיל.
במקור השמות הללו הם של שני יצורי ים מיתולוגיים (תנין (מיתולוגיה)) המוזכרים בספר ישעיהו:
לאח"י תנין הנוכחית קדמו הצוללות אח"י תנין (צ-71) מסדרה S שהוצאה מהשירות בינואר 1968, ואח"י תנין (צוללת מסדרת גל) שהוצאה מהשירות ב-2002.
ב-23 בספטמבר 2014 התקבלה אח"י תנין בטקס ממלכתי בבסיס חיל הים בחיפה, לאחר הפלגה רצופה (רובה מתחת לפני הים) ממפעל היצרנית HDW בעיר קיל בגרמניה.
אח שלי גיבור הוא סרט תיעודי המלווה צעירים ישראלים בעלי תסמונת דאון, היוצאים עם אחיהם לטיול תרמילאים בצפון הודו.
המסע המאתגר חושף את מערכות היחסים המורכבות השוררות בין האחים, את הקשיים ואת רגעי הקסם שמביא עמו ילד עם תסמונת דאון לתא המשפחתי.
הסרט זכה במאי 2019 בפרס חביב הקהל בפסטיבל קאן.
הסרט נתמך על ידי: הרשות השנייה לטלוויזיה ולרדיו, קרן גשר לקולנוע רב תרבותי, קרן אבי חי, קרן שלם ומפעל הפיס.
פרויקט "אח שלי גיבור" החל מיזם צעיר, אנוש קסל, בוגר החוג לקולנוע וטלוויזיה באוניברסיטת תל אביב.
בסוף קיץ 2011 החליט אנוש לצאת עם אחיו הצעיר חנן, שנולד עם תסמונת דאון, לטיול תרמילאים של שלושה שבועות בנפאל.
שם הם חוו חוויה מאתגרת שחיברה וקירבה ביניהם.
הטיול זכה לחשיפה רבה בתקשורת הישראלית ולהד ציבורי נרחב.
החשיפה הביאה לפניות של משפחות שיש להן ילד\ה עם תסמונת דאון שרצו גם הן לעבור חוויה דומה.
בעקבות זאת, הרחיב אנוש את הרעיון לפרויקט קבוצתי יחד עם היזם ומדריך הטיולים איתמר פלג, מנהל חברת "יומן מסע" המתמחה בטיולי קונספט מהסוג הזה.
יחד הם גיבשו קבוצה של 22 אנשים - 11 בעלי תסמונת דאון עם 11 אחים.
הקבוצה יצאה יחד לטיול תרמילאים אתגרי בצפון הודו בסוף 2013 בהדרכת פלג.
אל הקבוצה הצטרף הבמאי יונתן ניר, הצלם יואב קליינמן וצוות הפקה שתיעדו את החוויה.
הסרט "אח שלי גיבור" עוקב אחר מסעם המשותף של מספר זוגות אחים ואחיות ישראליים בגילאי 20–30, היוצאים לטיול תרמילאים בצפון הודו.
כל זוג אחים (או אחיות) מורכב מאח "רגיל" ומאח עם תסמונת דאון.
הסרט מלווה את זוגות האחים משלב ההכנה בארץ ובמהלך המסע עצמו, וחושף את מערכות היחסים המיוחדות השוררות ביניהם.
כל אחד מזוגות האחים סוחב אתו מהבית קונפליקט לא פתור הקשור למורכבות שמביא עמו ילד עם תסמונת דאון לתא המשפחתי.
הקונפליקט נחשף ומתפתח עם התקדמות המסע שבסיומו אמורים האחים לטפס לפסגתו של הר.
המסע והדרך אל הפסגה קשים מהמצופה ומעלים אל פני השטח שאלות והתלבטויות קשות: עבור מי בעצם נערך המסע הזה ואת צרכיו של מי הוא משרת?
האם אין בו משום ניסיון חסר תוחלת לנרמל משהו שאינו נורמלי?
עד כמה מותר לאח "הרגיל" או למשפחה לקבוע לאח "המיוחד" איך לחיות את חייו?
היכן עובר הגבול שבין אחריות לבין שליטה בחייו של האח המיוחד?
שאלות מסוג זה הן שאלות העולות בתוך משפחות שאחד מילדיהן הוא בעל תסמונת דאון באופן תדיר והמסע מחדד אותן.
עבור האחים "הרגילים", זוהי הפעם הראשונה בה הם לוקחים אחריות מלאה על אחיהם "המיוחדים" לתקופת זמן ממושכת.
המסע הופך עבורם למסע של התבגרות והפנמה שאחריות זו עומדת להמשיך איתם הלאה להמשך חייהם.
כמו כן, החוויות שמביא איתו המסע מכריחות אותם להתעמת לראשונה עם העבר ועם ילדותם בצל האח "המיוחד".
עבור האחים בעלי תסמונת הדאון (שרובם לא יצאו מעולם מישראל), המסע מביא אתו התרגשות גדולה, אבל גם פחדים וחששות.
תגובות אנושיות אלה, באות לידי ביטוי באופן מוקצן אצל בעלי תסמונת דאון שאינם יודעים "לשמור בבטן" או להעמיד פנים.
ההתמודדות עם הקשיים ואחוות האחים, על רקע נופיה של הודו וצבעוניותה האנושית, יעבירו את הצופה חוויה של פתיחות וקבלת השונה ויתרמו להבנה עמוקה יותר של אנשים בעלי צרכים מיוחדים ומשפחותיהם.
המסע המאתגר להודו יצר קבוצה מגובשת וקרובה של זוגות אחים שיש ביניהם תחושה חזקה של שיתוף.
הקבוצה ממשיכה להיפגש לעיתים תכופות כמשפחה גדולה ותומכת, לפעילויות שונות בארץ.
ההשפעה החיובית של המסע, הן על האחים כפרטים והן על הקבוצה בכלל, הביאה את היוזמים למסקנה כי כדאי להמשיך את הפרויקט ואף להרחיבו.
אח'תר מוחמד מנסור היה מנהיג הטליבאן.
הוא תפס את ההנהגה לאחר מותו של מוחמד עומאר בשנת 2013 אולם הצהרה רשמית על מנהיגותו יצאה מהארגון רק ב-30 ביולי 2015. ב-21 במאי 2016 הודיע הטליבאן כי נהרג באמצעות כלי טיס בלתי מאויש אמריקאי.
לדברי הממשל האמריקאי החיסול נבע מתוכניות של מנסור לפגיעה ביעדים אמריקאים בקאבול.
המסר הראשון שפרסם כמנהיג הארגון היה ב-1 באוגוסט 2015:
ההשערה היא כי מנסור נולד בכפר קאריז שבמחוז מייוואנד שבקנדהאר, בדרום אפגניסטן.
מקור אחד מציין את שנת הולדתו כ-1963, אך לפי מקור אחר, הוא נולד בשנת 1965. מוצאו האתני מזוהה עם הפשטונים, והוא שייך לשבט האישקזאי של הקונפדרציה השבטית דוראני.
בשנת 1985, במהלך מלחמת אפגניסטן הצטרף ללחימת ג'יהאד כנגד הפלישה הסובייטית.
נפצע ככל הנראה בשנת 1987. לאחר הלחימה חזר לחינוכו הדתי ועבר לפשאוור.
החל לעבוד בהנדסה ואף בשנת 1996 מונה למנכ"ל חברת התעופה "אריאנה נתיבי אוויר אפגנים".
הוא נרדף שנים על ידי השלטון, והסגיר את עצמו לשלטון האפגני בשנת 2001. לאחר מכן ברח בחזרה לאפגניסטן.
אח, הימים היפים הוא מחזה בשתי מערכות מאת המחזאי האירי סמואל בקט שהוצג לראשונה ב-1961. במערכה הראשונה, ויני (Winnie), שקבורה עד מותניה, מעבירה את היום ומפטפטת עם בעלה וילי (Willie), שחבוי ברובו.
המשפט החוזר בדבריה הוא "אח, הימים היפים".
במערכה השנייה היא קבורה עד צווארה, בעוד היא ממשיכה לדבר ולהיזכר בימים יפים יותר.
ויני קבורה עד מותניה בתוך גבעה, תחת שמש קופחת, עם תיק גדול ושחור לצידה.
היא מתעוררת לשמע צלצול חודרני של פעמון ומתחילה את שגרת היום שלה בתפילה.
היא מדברת לעצמה ללא הרף, מצחצחת שיניים, שותה לגימה אחרונה מבקבוק התרופה שלה וחובשת את כובעה.
היא מנסה נואשות לקרוא את הכתוב על מברשת השיניים שלה.
היא מעירה את בעלה וילי, שמוסתר בתוך הגבעה, ומפטפטת אתו, חד צדדית.
היא מגיב לעיתים בקריאת כותרות מהעיתון, שאחת מהן מזכירה לה את הנשיקה הראשונה שלהם.
שניהם מתבוננים בגלויה שהיא כנראה ארוטית.
ויני מסבירה לווילי שההקשבה שלו מאפשרת לה להמשיך לדבר, והיא מאושרת כשהוא מגיב לכמה משאלותיה, ולו בתגובה קצרה ביותר.
מתיקה היא מוציאה אקדח, נזכרת בכך שווילי ביקש ממנה לקחת את האקדח ממנו, ומניחה את האקדח לצידה.
היא פותחת שמשיה כדי להגן על עצמה מפני השמש, אבל השמשיה נשרפת.
היא מוצאת בתיק תיבת נגינה, בעת שווילי מצטרף קצרות לנגינתה.
ויני משייפת ציפורניים ונזכרת באנשים שכבר נפטרו, מר וגברת שאוור (או אולי קוקר), ששאלו אותה למה היא תקועה באדמה.
היא מכינה את תיקה ללילה ומנחה את וילי בזחילתו אחורנית, אל החור שלו.
ויני קבורה כעת עד צוואר, עדיין חובשת את כובעה, והתיק שלה והאקדח עדיין לצידה.
הפעמון מעיר אותה, וממשיך להעיר אותה בכל פעם שהיא נרדמת.
היא חשה שווילי עדיין שם, אבל לא יכולה לראות אותו, והוא לא מגיב יותר כלל לפטפוטיה.
היא ממשיכה לדבר, ונזכרת בפעם שבה ילדה קטנה בשם מילדרד הפשיטה את הבובה שלה בלילה בגן, אבל הזיכרון מופסק בידי החרדה בנוגע לגורלו של וילי, וזיכרונות נוספים אודות מר וגברת שאוור.
וילי זוחל החוצה מהגבעה, לבוש בהידור, מה שמזכיר לה את היום בו ביקש את ידה.
היא מעודדת אותו לטפס על הגבעה לכיוונה, ומאושרת כשהוא ממלמל: "ווינ".
היא שרה את השיר שבתיבת הנגינה, שיר אהבה.
"אישה בת חמישים לערך", שמעבירה את זמנה בין "צלצול הפעמון להשכמה לצלצול הפעמון להשכבה", בעודה מבצעת שגרת יום מדויקת.
במערכה ראשונה, לאחר שהיא מוציאה מתיקה דברים באופן שיטתי – מסרק, מברשת שיניים, משחת שיניים, בקבוק של תרופה, שפתון, פצירה, אקדח ותיבת נגינה, שגרת הפעולות מועלית לדרגת טקס.
בהוראות שכתב בקט לבילי וויטלו ב-1979, הא מדגיש:
בסוף היום היא אוספת בזהירות את רכושה – מלבד האקדח – ומניחה אותו בחזרה בתיק.
ויני לעולם לא מגששת בתחתית התיק, ולכן זו גם תיבת אוצר.
החפצים בתיק משמשים גם כעזרי-זיכרון.
אבל יותר מכך, הם מספקים לה מה שמרי דול (Mary Doll) מכנה "מצבות של משמעות קיומית".
החפצים מחזירים את ויני לזיכרונות של ימים מסוימים, ולאירועים חשובים שהתרחשו בהם.
כל החפצים שלה מיושנים או עומדים בפני סיום.
בתחילת המערכה הראשונה היא לוגמת לגימה אחרונה מבקבוק התרופה שלה, לפני שהיא משליכה את הבקבוק הרחק.
במברשת השיניים שלה כמעט ולא נותרו סיבים, והליפסטיק שלה בבירור עומד בפני סיום.
השמשיה שלה דהויה עם "הרבה סיבים משתלשלים" ואפילו בשרשרת הפנינים שלה יש "יותר חוטים מפנינים".
ויני היא אופטימיסטית נצחית, אבל מאגר האופטימיות שלה מתדלדל ועליה לעבוד קשה יותר ויותר כדי לשמור על חזות חיובית.
אנחנו פוגשים אותה כשהחזות הזו כבר שברירית מאוד.
האופטימיזם העיקש שלה בא לידי ביטוי בביטוי החוזר: "אח, איזה יום יפה, זה יהיה עוד יום יפה.
בקט אומר שהיא "כמו ציפור", ושהיא עושה כל מאמץ כדי להתרומם מעל מצבה הקשה, אבל המציאות מתעקשת להוריד אותה לקרקע.
היא אף פעם לא מטילה ספק בסיבות שהביאו אותה למצבה הנוכחי, וגם לא מסבירה אותו, אבל החלום שלה הוא שהיא "תוכל פשוט לרחף למעלה לעבר הכחול...
ואולי יום אחד הארץ תיסוג ותשחרר אותי, המשיכה היא כה חזקה, כן, תישבר סביבי ותשחרר אותי".
וילי הוא "בערך בן ששים".
בניגוד חמור לפטפטנות של ויני, וילי הוא לקוני עד שיתוק.
בכל המערכה השנייה וילי ממלמל בקושי מילה אחת בת הברה אחת.
רוב הדיאלוג שלו מורכב מהודעות שהוא מקריא מהעיתון; התגובות שלו לוויני, כשהוא כבר עונה לה, הן נדירות ולא תקשורתיות.
תפקידו המרכזי הוא לספק לוויני מישהו לדבר אליו "רק לדעת שבתאוריה מישהו יכול לשמוע אותי, זה כל מה שאני צריכה".
הוא שומר על עצמו מחוץ למבטה של ויני, ומגיח מהתעלה שלו רק מדי פעם.
העניין היחיד שלו הוא עיתון ישן וגלויה אירוטית.
הוא ישן מתחת לאדמה, והפעמון שמעיר את ויני לא מטריד אותו.
היא חיה בשיטפון של אור בלתי פוסק, שאי אפשר להימלט ממנו: אפילו השמשיה שהיא מוציאה לרגע ניצתת, ומותירה אותה ללא הגנה.
אנחנו יודעים שהיא לא תמיד הייתה קבורה ככה, אבל לא יודעים איך הגיעה למצב שהיא כלואה.
בקט דורש שהתפאורה תיבנה "במקסימום פשטות וסימטריה", עם "וילון אחורי שמעניק נופך של תלת מימד, שייצג אחידות בלתי שבירה ושמים שנסוגים למרחק".
"מה שיאפיין את כל הסצנה, שמיים וארץ", הוא כותב, "הוא הריאליזם הפתטי והבלתי מוצלח, המוניות שמזכירה מיוזיקל או הופעת פנטומימה סוג ג', אותה איכות של יהירות, שמגיעה מחיקוי גרוע ורציני שמעורר צחוק".
התפאורה מזכירה גלויה של חוף, עם ויני קבורה בחול ועם וילי, עם מטפחת קשורה שמונחת על הראש.
הרקע המזויף מזכיר גם את ציורים על דיקטים, שבהם הראש גזור, ואפשר להצטלם לידם, שמוצבים לעיתים באטרקציות תיירותיות.
אפילו השם של המחזה, "אח, הימים היפים", הוא מסוג הביטויים שמשמשים בדרך כלל להיזכרות נוסטלגית בסוג של חופשה שכזו.
לא למותר לציין כי בקט עבד על המחזה בזמן ששהה באתר הנופש האנגלי פולקסטון, שעל שפת הים, במהלך השבועיים בהם היה מחויב לשהות באנגליה, לפני שנישואיו לסוזן הפכו רשמיים.
המחזה, שבו ויני קבורה באדמה, בעוד וילי זוחל על האדמה, הוא בהחלט מוזר.
"מוזרות", בקט אומר, "הייתה תנאי הכרחי למחזה – למצוקה של ויני במחזה".
במהלך החזרות בברלין הוא אמר: "במחזה הזה יש שילוב של מוזר ופרקטי, המסורתי עם העובדתי.
זהו הצומת בין הקומדיה לטרגדיה".
השאלה "מה המשמעות של זה?" מושמעת במחזה על ידי עובר האורח מר שאוור (או קוקר).
בקט הסביר זאת במכתב לאלן שניידר (Alan Schneider):Shower ו-Cooker מגיעים מגרמנית "schauen" & "gucken" (להסתכל).
הם מייצגים את הקהל, שרוצה לדעת מה המשמעות של דברים".
כשקיי בויל (Kay Boyle) שאל את בקט למה וילי מנסה להגיע לוויני בסוף המחזה, הוא משיב:
עם זאת, המטאפורה המרכזית ברורה: ויני שוקעת בנחרצות בחולות הטובעניים של הזמן והאכזבה.
המצב הקיומי של הדמויות זוכה לתצוגה חזותית בעזרת הגבעה שמתהדקת סביב ויני, ששוקעת יותר ויותר.
ככל שהיא מתקרבת לסוף, היא שוקעת לאט יותר, והסוף לא משחרר אותה מכאב ההיתקעות בגבעה.
בקט מנסה לייצג את החזרה האינסופית של רגעי גסיסה, ולא את המוות עצמו.
הדמויות שלו מקוות לגמור את החיים, אבל הסוף לעולם לא מגיע, משום שהשעון הופך אטי יותר ויותר.
יש עוד קצת זמן, תמיד.
בשנת 1966 הועלה המחזה בתיאטרון זווית, בתרגומו של מתי מגד ובבימוי ראובן מורגן.
סמואל בקט, אח הימים היפים, תרגם מולי מלצר, תל אביב: אדם, 1985. המחזה הועלה באותה שנה בתיאטרון הקאמרי בבימויה של מיכל גוברין ובכיכובם של חנה מרון ואורי לוי.
אח'תר ריאזודין (באורדו: بیگم اختر ریاض الدین; 15 באוקטובר 1928 - 11 בינואר 2023) הייתה פעילה פמיניסטית פקיסטנית וסופרת המסעות הראשונה באורדו.
היא זכתה בפרסים רבים כהכרה בעבודתה.
בתם, ניגאר אחמד, היא יושבת הראש של קרן עווראת.
בעלה, בכיר בשירות הציבורי, היה אחיינו של סופר האורדו סלאח אוד-דין אחמד.
הוא גם היה קרוב משפחה של השופט סביח אוד-דין אחמד ושל עאסמה ג'האנגיר.
הקריירה הספרותית של בגום ריאזודין הייתה מבוססת על שני ספרי מסע: "דהאנק פר קדם" (באורדו: پار دھنک پر قدم, בתרגום: הליכה מטה, 1969) ו"סאט סמונדר פר" (באורדו: سات سمندر, בתרגום: שבעה חופים, 1963).