tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
אנטונסקו והחקיקה הרומנית הבדילו בין יהודי הרגאט ובין יהודי המחוזות שצורפו לרומניה לאחר מלחמת העולם הראשונה, האחרונים היו במצב הגרוע ביותר.
ביום 8 ביולי 1941 נאם אנטונסקו לפני מועצת השרים של רומניה ואמר: "...אני בעד הגירה כפויה של היסוד היהודי מבוקובינה ומבסרביה, צריכים להשליך אותם מעבר לגבול.
אני גם בעד הגירה כפויה של היסוד האוקראיני, אין להם מה לחפש כאן ברגע זה.
לא אכפת לי אם בהיסטוריה יראו בנו ברברים.
האימפריה הרומית ביצעה סדרה של מעשים ברבריים לפי קני המידה הנוכחיים ובכל זאת הייתה המבנה הפוליטי הדגול ביותר.
אין בהיסטוריה שלנו רגע מתאים יותר.
אם יהיה צורך, תירו במקלעים".
היהודים גורשו, תחילה מהאזורים הכפריים אל הערים.
בהמשך הניסיון לגרש אותם מיאשי הסתיים בפרעות יאשי.
היהודים גורשו מדורוחוי ומיתר ערי הגבול עם ברית המועצות ולאחר הפלישה של גרמניה הנאצית ורומניה לשטחי ברית המועצות, הרומנים טיהרו את שטחי הכיבוש שלהם מיהודים, כשהם רוצחים אותם בהמוניהם ואת הנותרים מגרשים לטרנסניסטריה, שם מרביתם מתו מרעב, קור ומחלות.
אנטונסקו תכנן לטהר את כל רומניה מיהודים וכבר הוכנו הסכמים עם גרמניה הנאצית לשילוח יהודי הרגאט למחנה השמדה בפולין, אך ההתפתחויות במלחמה גרמו לאנטונסקו לשקול זאת שנית ולעצור את ביצוע התוכנית, כנראה מחשש להתחשבנות שתהיה איתו לאחר המלחמה, אם הצד שלו יפסיד בה.
ב-23 באוגוסט 1944 ביצע מיכאי הראשון, מלך רומניה הפיכה שלטונית, כשפיטר את ראש ממשלת רומניה ומנהיגה, המרשל יון אנטונסקו וציווה על מעצרו.
הממשל החדש, שהוקם בעקבות ההפיכה, החליט על יציאה מהברית עם גרמניה הנאצית והצטרפות הצבא הרומני לכוחות הלוחמים נגד גרמניה ובנות בריתה.
ב-31 באוגוסט 1944 פורסם צו מלכותי המשיב לתוקף את חוקת 1866 עם התוספות והשינויים של חוקת רומניה 1923.
יחסם של השלטונות הקומוניסטיים ברומניה לציונות היה מורכב והושפע מהוראות, שהגיעו מברית המועצות.
תמיכת ברית המועצות בהקמת מדינת ישראל לא סימנה תמיכה בפעילות ציונית במדינות הגוש הקומוניסטי.
לאחר הפלת משטר אנטונסקו, ניסו היהודים לחזור למצב שקדם למשטרים האנטישמיים, חידשו את התארגנותם במפלגות, חידשו את הופעת כתבי העת היהודים ואת הפעילות החברתית וגם את הפעילות הציונית.
לפני שהתייצבו הגבולות וירד מסך הברזל, חצה חלק נכבד מיהדות רומניה את גבולות רומניה ושם פעמיו, חלקו אל ארץ ישראל וחלקו אל המערב.
מרבית היוצאים אל ארץ ישראל אותרו על ידי הצי הבריטי ונכלאו במחנות בקפריסין עד להכרזת העצמאות.
השלטונות הקומוניסטים ברומניה, לפי איתות שקיבלו מברית המועצות, עברו ב-1948 למסע תעמולה נגד הציונות ונקיטת צעדים מנהליים ומשטרתיים נגד הפעילים הציונים.
בהדרגה נסגרו כל המוסדות הציונים ופעילים ציונים נעצרו באמתלות שונות, נחקרו תקופות ממושכות (חודשים ושנים) בעינויים והואשמו בריגול ובניסיון לפגוע במשטר ולבסוף נידונו לעונשי מאסר.
בתקופה בה שלטו ברומניה הקומוניסטים, לאחר הכרזת העצמאות של מדינת ישראל, היה יחסם של שלטונות רומניה לעלייה שלילי (פרט לניסיון שלא צלח לחזק את המפלגה הקומוניסטית הישראלית), העלייה נחשבה להצבעת אי אמון בשלטון הקומוניסטי ודוגמה רעה ליתר תושבי רומניה.
בנוסף לתמורה שקיבלה רומניה מגורמים יהודים בחו"ל, השלטונות הרומניים הטילו על העולים הפוטנציאליים אגרות למיניהן ומיני תשלומים וחובות שנועדו להוציא מידם את נכסיהם לפני עלייתם ארצה.
יהודי רומני הורשה להוציא מרומניה רק 70 קילוגרם חפצים משומשים.
בתכשיטים הותר להוציא רק טבעת נישואין לכל בן זוג וזוג עגילים אחד לכל אישה.
היו עוד איסורים רבים ומשונים, אך שאיפת היהודים לצאת מרומניה ולהגיע לישראל גברה עליהם.
בנוסף לכספים שנגבו עבור מתן אישורי יציאה ליהודי רומניה, הטילו השלטונות הרומניים מיסים ואגרות על היוצאים.
כל יהודי שהגיש בקשה ליציאה מרומניה חויב לוותר על האזרחות הרומנית ולשלם אגרת ויתור בגובה 1,000 לאי.
כל מי שביקש לצאת מרומניה אולץ להשאיר בה את כל רכושו.
מי שהיה לו בית משלו אולץ לתרום אותו למדינה, אך התרומה התקבלה רק לאחר שהבית שופץ לשביעות רצון השלטונות ושולמה אגרת התרומה למדינה.
השגריר הישראלי בבוקרשט, ראובן רובין, דיווח לשר העלייה, חיים משה שפירא ולסוכנות היהודית שעלויות הרישום בלבד מגיעות לחמישים דולר לאיש
אחרי המהפכה הרומנית המשטר הרומני השתנה לכיוון הדמוקרטי לפי הדוגמה המערבית, כולל שוויון זכויות ללא הבדל דת, גזע או לאום.
לפי החקיקה החדשה התאפשר למי שאיבד את אזרחותו בנסיבות דומות להגירת היהודים בשנות השלטון הקומוניסטי ולילדיהם, לבקש ולקבל אזרחות רומנית.
החקיקה החדשה גם נתנה אפשרות של אזרחות כפולה, כך שבקשת אזרחות רומנית לא חייבה ויתור על האזרחות הקיימת של המבקש.
כניסת רומניה לשוק האירופי המשותף הגדילה את כמות המעוניינים בקבלת דרכון רומני.
היו ישראלים יוצאי רומניה וילדים של ישראלים יוצאי רומניה שהגישו בקשות לאזרחות רומנית וקיבלו אותה.
מקרה בולט הוא של נתי מאיר, יהודי יליד ישראל, שהוריו נולדו ברומניה.
נתי מאיר, בעל עבר פלילי בישראל, קיבל אזרחות רומנית, נכנס לפוליטיקה רומנית והגיע לבית המחוקקים, אך נאלץ לפרוש ובעקבות כמה משפטים פליליים.
נכון לשנת 2014, הוא מרצה עונש מאסר ברומניה.
הצו חוקק לעצירת ניסיונות ("רהביליטציה") של יון אנטונסקו ופושעי מלחמה נוספים.
המעילה בבנק למסחר (נקראת גם "פרשת אתי אלון") התרחשה בשנים 1997–2002, ובמסגרתה מעלה עובדת הבנק למסחר, אתי אלון, בכספי הבנק בהיקפי ענק שהביאו לקריסתו.
במסגרת המעילה פתחה אלון בבנק 206 חשבונות בנק פיקטיביים (לעומת כ-1,300 לקוחות הבנק), בהם העמידה הלוואות גב אל גב, את כספי ההלוואה משכה לרשותה.
מ-202 חשבונות בנק פרטיים גנבה אלון ישירות כספים תוך שבירת פיקדונות הלקוחות ומשיכתם.
כספי המעילה התגלגלו ברובם לארגוני פשע באמצעות כיסוי חובות הימורים בלתי-חוקיים של אחיה של אלון, עופר מקסימוב, והובילו לשגשוג והרחבה שלהם בשנים הבאות.
בעקבות חשיפת המעילה הנרחבת שנמשכה לאורך זמן רב בלא שהתגלתה, יזם בנק ישראל בתפקידו כמפקח על הבנקים שינויים רבים בפיקוח על הבנקים, בנוהלי העבודה של עובדיהם, ובאופן הדיווח ללקוחותיהם.
אתי אלון החלה לעבוד כפקידה בבנק למסחר בשנת 1990, ובמשך השנים קודמה לתפקיד של סגנית מנהלת מחלקת השקעות.
לפחות משנת 1994 סייעה אלון לאחיה, עופר מקסימוב, מכור להימורים, בפרעון חובות ההימורים שלו לגורמים בשוק האפור.
אלון הייתה מפקידה בידי אחיה המחאות (צ'קים) בסכומים שונים המשוכים על חשבונה הפרטי בבנק, אשר שימשו כהמחאות ביטחון.
דהיינו, מקסימוב היה מפקיד המחאותיה של אחותו בידי נושיו, וביום פרעון הצ'ק היה משלם את תמורתו ומשיב את הצ'ק אשר לא נפדה לאלון.
החל משנת 1996 התקשה מקסימוב לשלם חובותיו כנגד המחאות אחותו, והמחאות שמסרה לו אלון החלו להיפרע כמעט מדי יום מחשבונה בבנק.
יתרת החובה הגדולה, בגובה מאות אלפי ש"ח, שהצטברה בחשבונה של אלון בבנק, הניעה אותה לבצע את מעשה הגנבה הראשון, מחשבון של לקוחת הבנק, ב-18 במרץ 1997.
מעילת הענק בוצעה על ידי אלון בשתי שיטות עיקריות:
העמדת הלוואות פיקטיביות על שם לקוחות.
את כספי הלקוחות שמקורם בפיקדונות או בהלוואות משכה אלון אל מחוץ לבנק בשלוש דרכים:
ההלוואות הפיקטיביות שהעמידה אלון היו ברוב המקרים "הלוואות בלון", שהועמדו בחשבון פיקטיבי שפתחה אלון על שם הלקוח, ללא ידיעתו וללא החתמתו על מסמכים רלוונטיים.
כבטוחה להלוואות אלו שימשו, בדרך כלל, למראית עין, פיקדונותיו האמיתיים של הלקוח.
על מנת לטשטש את עקבות המעילה ולמנוע את חשיפתה, נקטה אלון, בין השאר, בשתי פעולות בנקאיות:
העברת כספי הלקוחות בין חשבונות הבנק בטרם הוצאתם אל מחוץ לבנק.
הפקדת סכומי כסף במזומן או בשיקים בנקאיים מחשבונות של גורמים ששמם נקשר במעילה לחשבונות של לקוחות אשר ביקשו למשוך את כספם לאחר שאלון גנבה זה מכבר את כולו.
פעולות נוספות שביצעה אלון לשם הסתרת המעילה: שינוי פרטי הדואר של הלקוחות על מנת שלא יקבלו דואר מהבנק, שינוי או מחיקת מספר הטלפון של הלקוח על מנת שלא ניתן יהיה ליצור עמו קשר, ומשלוח מכתבים פיקטיביים ללקוחות הבנק אשר לכאורה מפרטים את מצב חשבונותיהם.
במהלך החקירה אותרו אסמכתאות פיקטיביות שהפיקה אלון ללקוחות אשר מחשבונם גנבה כספים במסגרת המעילה ועליהן חתמו מנהלים בבנק.
על מנת למנוע מלקוחות הבנק למשוך את כספם, הציעה להם אלון ריבית גבוהה מן הממוצע עבור פיקדונותיהם.
גם על רבות מההלוואות הפיקטיביות זקפה אלון ל"לקוחות" ריבית הטבה, היא עשתה זאת, ככל הנראה, על מנת לתמוך בהיגיון הכלכלי שבנטילת הלוואות גב אל גב אלו.
עופר מקסימוב, אחיה של אלון היה מכור להימורים, שנוצל בידי מפעילי הימורים בלתי-חוקיים.
תחילה העביר מקסימוב ישירות כספים שקיבל מאחותו לבעלי חובו.
מאוחר יותר נפתח למקסימוב קו אשראי באמצעות בני רביזדה, שהלווה למקסימוב כספים בריבית, שנפרעו על ידי אתי אלון, והועברו על ידי רביזדה למפעילי ההימורים.
מקסימוב הימר בבתי הימורים רבים בארץ (באזור ירושלים, בספינות באילת ובמקומות נוספים) וברומניה.
ב-25 באפריל 2002 התייצבה אלון, בליווי עורך דינה, במשרדי מחלק ההונאה של מחוז תל אביב והתוודתה על מעילת הענק שביצעה בבנק, זאת בעקבות חקירה של בנק ישראל בבנק למסחר שנכנסה ליומה השלישי.
עם היוודע דבר המעילה, הגיש היועץ המשפטי לממשלה אליקים רובינשטיין לבית המשפט המחוזי בתל אביב בקשה לפירוק הבנק.
השופטת ורדה אלשיך מינתה למפרק הבנק את שלמה שחר, כונס הנכסים הרשמי וכמנהלים מיוחדים מונו עו"ד אורי ברגמן ורו"ח יהודה ברלב.
במשך שנתיים התנהלה בבנק, על ידי משרד ברלב ושות', רואי חשבון, ביקורת חקירתית לאיתור נסיבות קריסתו של הבנק ולשם איתור פעולות המעילה ושחזור ספרי הבנק.
על בסיס הבדיקות והשחזור כאמור, שילם בנק ישראל ללקוחות הבנק את פיקדונותיהם, זאת מכוח ערבות וולונטרית שהנפיק בנק ישראל עם היוודע דבר קריסת הבנק.
ממצאי הביקורת החקירתית ומסקנותיה סוכמו לדו"ח חקירה ששימש כתשתית הראייתית להגשת תביעה אזרחית בסכום של כ־254 מיליון ש"ח כנגד 36 גורמים, בהם אלון, אחיה ואביה, אנשי השוק האפור שקיבלו כספי המעילה, מנהלי הבנק, הדירקטורים ורואה החשבון החיצוני של הבנק בתקופת המעילה (ת.א.
במסגרת החקירה נעשה ניסיון לעקוב אחרי נתיבי העברות הכספים על מנת להשיב כמה שיותר מסכום הגנבה.
על פי ממצאים שעלו בחקירה והערכות מודיעיניות, עם פתיחת החקירה נמלטו מהארץ גבי בן הרוש (ראש "הכנופיה הירושלמית", שבשטח שליטתה היו רבים ממקומות ההימורים בהם הפסיד מקסימוב כספים) וששון בראשי, שהשתייכו לארגונם של מאיר ויצחק אברג'יל.
בן הרוש שנחשב למנצל העיקרי של מקסימוב הצליח להבריח מחוץ לישראל חלקים ניכרים מהכספים שנגנבו, ואלו שימשו לצרכיו של ארגון הברחת סמים של משפחת אברג'יל.
כספים אלו הפכו את ארגון זה לאחד מארגוני הברחות הסמים הגדולים בעולם.
לצורך הלבנת הכספים, שהצטברו מפעילות הסמים והגנבה מהבנק למסחר, נעשתה באמצעות הלוואות בריבית שניתנו לאנשי עסקים.
הכספים הגנובים שימשו גם את ארגונו של אברג'יל בארץ להרחבת פעילותו, תוך כניסה לתחומי פשע חדשים ועימותים אלימים עם ארגוני פשע אחרים.
על פי הערכות מודיעיניות, נתיב אחר של הכספים שנגנבו עבר לחברת ב.
יאיר, שבראשה עמד יאיר ביטון, שהיה מכר של בן הרוש, ונקלע לחובות.
באמצעות כספים אלו רכש בן הרוש מביטון באופן סמוי חלק מהחברה (שהפכה מאוחר יותר לחברה ציבורית), ונחשבה בהמשך למצליחה.
מאוחר יותר הושקעו בחברה כספים נוספים מארגונו של אברג'יל, כדרך של הלבנת הון.
יעדם של כספים אחרים שנגנבו משוער בבתי הימורים ברומניה שהקימו האחים יוסי ואלי מוסלי, שהיו חברים אז בארגונו של אברג'יל.
כספים אחרים התגלגלו לבני רביזדה, באמצעות בתי הימורים שהפעיל מחוץ לישראל ובעמלות שקיבל מבעלי חובו של מקסימוב תמורת העברת הכספים מאתי אלון אליהם, וכן לריקו שירזי, שהפעיל בתי הימורים והלווה כספים בריבית למקסימוב.
כספים נוספים הגיעו למשפחת אבוטבול מנתניה, ולזאב רוזנשטיין.
על פי הערכה משטרתית, נותר חוב משמעותי של מקסימוב לנושים רבים, דבר שהוליד בהמשך מלחמת כנופיות בין עבריינים באשר לחלוקת הסכומים שנגנבו.
נגד אלון ואביה הוגש כתב אישום חמור, והם הורשעו בעבירות של קשירת קשר לביצוע פשע גנבה בידי מורשה, קבלת דבר במרמה בנסיבות מחמירות, זיוף מסמך בכוונה לקבל באמצעותו דבר ועשיית שימוש במסמך מזויף.
אלון הורשעה גם בעבירות של גנבה בידי עובד, רישום כוזב במסמכי תאגיד, מרמה והפרת אמונים בתאגיד, פגיעה ביכולתו של תאגיד לקיים התחייבויותיו, אחסון מידע כוזב והפקת פלטים כוזבים.
השניים נשפטו לתקופות מאסר ארוכות: אלון נדונה ל-17 שנות מאסר, 3 שנות מאסר על תנאי וקנס של 5 מיליון ש"ח, ואביה נדון ל-6 שנות מאסר, מאסר על תנאי וקנס של מיליון ש"ח.
נגד אחיה של אלון, עופר מקסימוב, הוגש כתב אישום נפרד, והוא הורשע בעבירות של קשירת קשר לביצוע פשע, גנבה, קבלת דבר במרמה, זיוף מסמך בכוונה לקבל באמצעותו דבר, עשיית שימוש במסמך מזויף ועשיית פעולה ברכוש אסור, ונדון ל-15 שנות מאסר, שנתיים מאסר על תנאי וקנס בסך שלושה מיליון ש"ח.
המדינה והנאשמים ערערו על גובה העונשים, ובית המשפט העליון פסק שיש להחמיר את עונשו של עופר מקסימוב ל-18 שנות מאסר, ולהותיר את יתר העונשים על כנם.
כתב אישום הוגש גם נגד בני רביזדה על חלקו בפרשה.
עשר שנים לאחר מכן, ב-2012, נידון רביזדה לשבע שנות מאסר בפועל.
הדירקטורים של הבנק למסחר נמצאו אחראים למעילה שביצעה אתי אלון.
כתב התביעה של כונס הנכסים מפרט כיצד גרמו הדירקטורים לקריסת הבנק, וכיצד התקבלו סכומים גנובים על ידי צדדים שלישיים בידיעה כי מקור הכספים הוא בכספי הבנק שנגנבו.
נטען כי הדירקטורים נושאים באחריות, ואפשרו למעשי הגנבה להתרחש.
התביעה נגד הדירקטורים הסתיימה בפשרה לפיה חברת הביטוח של הבנק תשלם כ-2.5 מיליון דולר, ובנוסף לכך כל דירקטור ישלם כ-250 אלף ש"ח באופן אישי.
קסלמן וקסלמן, משרד רואי החשבון של הבנק, הגיע להסכם פשרה עם כונס הנכסים הרשמי לפיו ישלמו 23 מיליון ש"ח לקופת הכונס בגין אחריותם לאי גילוי המעילה.
נדחתה בקשה לאשר תובענה ייצוגית נגד המשרד.
במסגרת הכספים שהושבו והקנסות שנגזרו הוחזר מלוא סכום החוב לנושים הראשוניים (עובדי הבנק ורשויות המס), וכ־60% מהסכום שבנק ישראל השיב ללקוחות הבנק מכספו.
הנושא קיבל הד תקשורתי נרחב בישראל, אף ברמה של דיונים על יציבות המערכת הבנקאית בישראל, ונערכו דיונים ברמות הבכירות בבנק ישראל ובמשרד האוצר, ואף הוקדשה ישיבת ממשלה לנושא.
רוב הלקוחות קיבלו את כספם חזרה מכוח ערבות וולונטרית שהעמיד בנק ישראל.
למעשה בנק ישראל "קנה" את החוב של הבנק כלפי הלקוחות בכך ששילם ללקוחות את שווי הפיקדונות שהיו להם בבנק והגיש לבנק תביעת חוב בגין תשלום זה.
התשלומים החלו בספטמבר 2002. נכון לינואר 2008 שולם על ידי בנק ישראל ללקוחות הבנק סך כולל של כ־600 מיליון ש"ח.
בעקבות הפרשה הידק בנק ישראל את הפיקוח על בנקים בארץ, וחייב את הבנקים בשינוי ועדכון מספר נהלים אשר היוו, בין היתר, לדעת בנק ישראל, פרצות שאפשרו את המעילה בבנק למסחר.
למשל עודכן נוהל המחשוב בקובץ הנהלים "הוראות ניהול בנקאי תקין", ונקבעו כללים לגבי מערכת המחשב אשר מצויה בשימוש בנקים ולגבי הרשאות וסיסמאות.
כל הבנקים בישראל חויבו להציב בסניפים עמדות מידע ממוחשבות שיאפשרו לכל לקוח לקבל מידע על חשבונו באופן בלתי תלוי ומבלי להזדקק למי מפקידי הבנק.
המפקח על הבנקים הוציא הנחיה בדבר רוטציה וחופשה רציפה מחויבת לעובדי הבנק ובפרט לעובדים בתפקידים רגישים, מדיניות שתסייע לבקרה הפנימית בתאגיד בנקאי, ועשויה להקשות על טכניקות מסוימות לביצוע מעילות והונאות, או לסייע בגילוין המוקדם.
אחת מההשלכות הבולטות של הפרשה היא היעלמות הבנקים הזעירים בישראל (כגון בנק הספנות ובנק יורו טרייד).
אמנם מדובר בתהליך שהחל עוד לפני חשיפת הפרשה והתרחש ממגוון סיבות, אך הפרשה האיצה אותו בשל שני גורמים מרכזיים:
המעילה התרחשה בבנק זעיר וכך גרמה להשתרשות החשש שבנקים זעירים יותר פרוצים למעילות.
המסקנות של הפרשה גררו מספר רב של תקנות, נהלים, וחוקים בכנסת ובבנק ישראל אשר העמיסו על הבנקים את הצורך לפתח מחלקות שלמות לצורכי עמידה בנהלים חוקיים ומשפטיים.
הבנקים הגדולים הצליחו להתמודד עם האתגר הזה, אך בבנקים הקטנים נוצר מצב של ניפוח מחלקות המטה לעומת המחלקות היצרניות בסניפים ובהשקעות שנשארו קטנות, וכך הם הפכו לבלתי רווחיים.
תהליך רכישות ומיזוגי הבנקים הקטנים נעשה בעידוד הפיקוח על הבנקים, לאחר שבבנק ישראל סברו כי התרומה הצנועה של הבנקים האלה לתחרות אינה מצדיקה את סכנת הקריסה שלהם שהייתה גבוהה יחסית.
עקב גודלם והיקפם המצומצם הם לא הצליחו להעמיד אמצעי בקרה וטכנולוגיה הנדרשים על מנת לאפשר מעקב הולם.
בשנת 2015 החליטה ועדת השחרורים של שירות בתי הסוהר על שחרור מוקדם של אתי אלון, לאחר שריצתה שני שלישים מתקופת מאסרה, שעמדה על 17 שנה, זאת לאור התנהגות טובה במהלך המאסר.
פרקליטות המדינה ערערה על ההחלטה וטענה כי הכספים שאלון גנבה מימנו ארגוני פשיעה, ואלון אף לא עדכנה את ועדת השחרורים שלא שילמה את הקנס שהוטל עליה בסך 5 מיליון ש"ח.
בית משפט לעניינים מנהליים בלוד קיבל את ערעור המדינה, וקבע כי אלון תישאר לריצוי עונשה הפסוק.
בפברואר 2016 דחתה ועדת השחרורים את בקשת השחרור של אלון.
הוועדה הודיעה כי ייערך דיון נוסף בעוד חצי שנה, ובהסכמת הפרקליטות היא תשוחרר אז, אם תימשך התנהגותה הטובה.
ב-4 באוגוסט 2016 החליטה ועדת השחרורים לשחרר בתנאים מגבילים את אלון, לאחר שישבה במעצר ובמאסר במצטבר יותר מ-14 שנים, מיום מעצרה ב-25 באפריל 2002. לאחר שחרורה אתי עובדת כמוקדנית במוקד שירות לקוחות.
שלומי אלון התגרש מאתי בתום המשפט.
עד שנת 2017 כל בקשותיו של עופר מקסימוב לשחרור מוקדם נדחו.
ב-6 בנובמבר 2019 אישרה לבסוף ועדת השחרורים של הנהלת בתי המשפט את בקשת השחרור המוקדם של עופר מקסימוב שריצה קרוב ל-17 שנות מאסר מתוך 18 שנגזרו עליו והוא שוחרר מהכלא ב-13 בנובמבר 2019.
נכון לשנת 2024 מצוי עופר בהליך גמילה מהימורים כחלק מתהליך השיקום שהטילה עליו ועדת השחרורים.
האב, אביגדור מקסימוב, השתחרר בשל מצבו הבריאותי לאחר שריצה 4 מתוך 6 שנות המאסר שנגזרו עליו.
הוא נפטר זמן קצר לאחר שחרורו.
בספטמבר 2020 עלתה לשידור המיני-סדרה "אתי אלון - האישה שגנבה 250 מיליון" בערוץ קשת 12, המבוססת על פרשת אתי אלון.
במיני-סדרה מככבים חן אמסלם (בתור אתי אלון), יניב סוויסה (בתור אחיה של אתי, עופר מקסימוב) וצחי הלוי (בתור בעלה של אתי, שלומי אלון).
ביולי 2021 החלה חברת יס לשדר את הסדרה "מעילה" על הפרשה.
סדרת דרמה בבימויו של יותם גנדלמן, הסדרה מתארת את היחסים המורכבים לכאורה בין אתי לאחיה, ושאר המשפחה, והשתלשלות האירועים שהובילו לחשיפת הפרשה המטלטלת.
בכיכובם של דאנה איבגי (אתי אלון) ויהודה לוי (עופר מקסימוב) לצידם שיחקו: שלום אסייג, שני קליין, דובר קוסאשווילי, ענת וקסמן וחנן סביון.
בסדרה "האלופה" הוזכרה הפרשה בשיחה בין טובה לזיווה, שהתברר שטובה הייתה לקוחה של הבנק.
המעי הריק הוא החלק האמצעי של המעי הדק, בין התריסריון למעי העקום.
המעבר בין התריסריון למעי הריק אחוז בשריר שמקורו בסרעפת המעגן את המעי כלפי מעלה ונקרא הליגמנט על שם טריטז (Treitz).
החלק הזה של המעי מכונה ריק כי בנתיחות שלאחר המוות הוא נמצא ריק ממזון.
אצל אדם בוגר, אורך המעי הריק הוא כ-2.5 מטר וה-PH בתוכו בין 7 ל-8. המעי הריק והעקום מוחזקים על ידי קרום המזנטריום ושרירים חלקים, המאפשרים להם יכולת תנועה תוך כדי עיכול המזון העובר בהם (פריסטלטיקה).
המערה היא אופרת וידאו-ארט בשלוש מערכות של המלחין האמריקאי סטיב רייך לטקסט של אשתו, בריל קורוט.
הצגת הבכורה נערכה ב-1994 על ידי אנסמבל סטיב רייך בניצוחו של פול היליר.
המערה המדוברת באופרה היא מערת המכפלה, בה קבורים לפי המסורת שלושת האבות ושלוש האמהות וכן אדם וחוה.
האופרה מורכבת משלוש מערכות, בכל אחת נשאלות חמש שאלות: מיהו אברהם בשבילך?
במערכה הראשונה עונים על השאלה יהודים ישראלים, בשנייה עונים פלסטינים, ובשלישית אמריקאים.
המערה הוא רומן מאת הסופר הפורטוגלי ז'וזה סאראמאגו.
הספר יצא לאור בפורטוגזית בשנת 2000, וראה אור בעברית בשנת 2003. סאראמאגו משחזר בסיפורו את משל המערה של אפלטון, ורואה במערה כמייצגת את החברות המתועשות הקפיטליסטיות ברחבי העולם.
הסיפור מתמקד בקדר בן 64 בשם סיפריאנו אלגור, אלמן שחי בכפר עם בתו מרתה, ועם בעלה מרסאל.
יום אחד, המרכז המסחרי העירוני מחליט לבטל את ההזמנות של כדי החרס, ומשאיר את עתידו של הקדר המזדקן בספק.
סיפריאנו ומרתה מחליטים לנסות ידם ביצירת פסלוני חימר, ובאופן מפתיע הם מקבלים מהמרכז הזמנה של 1,200 פסלונים.
אך עד מהרה ההזמנה מבוטלת, ולמשפחה לא נותרת ברירה אלא לעבור לגור במרכז העירוני עצמו - בדירה אותה קיבל מרסאל בזכות עבודתו שם כשומר.
שם, ניתן לשמוע את הצלילים המסתוריים של החפירה הבוקעים ממעמקי אדמת המרכז, ומה שיתגלה, ישנה את חייהם לנצח.
זהו סיפורה של משפחת קדרים, שרואה את חייה מתהפכים עם הגעתו של מרכז קניות גדול לעיר.
הַמַּעְיָן הוא רבעון שיוצא לאור מאז שנת תשי"ג (1953) "המשלב מימד תורני עם מימד מדעי-תורני" ומכיל מאמרים מגוונים בנושאי הלכה, השקפה, היסטוריה יהודית ומחקר.
על מטרותיו וייעודו של 'המעין' כתב בגיליון הראשון, פרופ' מרדכי ברויאר, מייסדו ועורכו הראשון של כתב העת: .
בשנת תשכ"ד (1964) התמנה יונה עמנואל כעורך כתב העת, תפקיד אותו מילא בהתנדבות מלאה במשך 39 שנה, עד לפטירתו בשנת תשס"ב (2002), אז החליף אותו הרב יואל קטן.
כותבי המאמרים ונושאיהם מגוונים ועוסקים בתחומים רבים.
בנוסף קיים בכתב העת גם מדור ביקורת ספרים.
כתב העת היוצא לאור על ידי מוסד יצחק ברויאר של פועלי אגודת ישראל, מזוהה עם חוגי "תורה עם דרך ארץ" וניתן בו דגש מסוים להגות ולהיסטוריה של חוגים אלו.
כך למשל, בתחילת שנות ה-90, התקיים בו פולמוס בין הרב שלמה וולבה ופרופ' זאב לב בנוגע ליישומה והצלחתה של שיטת "תורה עם דרך ארץ".
רוב מאמרי 'המעין' זמינים באינטרנט באתר HebrewBooks (בעיקר מהשנים הראשונות), באתר ישיבת שעלבים (משנת תשס"ז) ובאתרים נוספים.
המעיין הוא סרט קולנוע אמריקאי משנת 2006 בבימויו של דארן ארונופסקי.
התסריט, דרמה רומנטית בעלת מוטיבים של מדע בדיוני והרפתקאות, נכתב על ידי ארונופסקי במשותף עם ארי הנדל.
קו העלילה, השזור בדפוסים גאומטריים ויזואליים ומוטיבים מעולמות הדת, הפילוסופיה והמיתולוגיה של המאיה, מהווה תימה העוסקת ביחסים שבין אהבה, חיים ומוות.
הפקת הסרט הייתה רצופת בעיות שכמעט הביאו לביטולה.
הבמאי שיכתב את התסריט והצליח לחדש את ההפקה בתקציב של 35 מיליון דולר וללהק לתפקידים הראשיים את יו ג'קמן ורייצ'ל וייס.
הצילומים התנהלו בעיקר במונטריאול, וארונופסקי השתמש בצילום מאקרו על מנת ליצור את בסיס האפקטים המיוחדים בתקציב נמוך.
הסרט יצא לאקרנים בארצות הברית ובקנדה ב-22 בנובמבר 2006. בישראל פתח הסרט את פסטיבל הסרטים הבינלאומי חיפה ולאקרנים יצא ב-22 בפברואר 2007. הכנסותיו לא כיסו את עלויות ההשקעה בו, ובעודו נחשב להצלחה אמנותית הוא נחל כישלון מסחרי.
הסרט וצוותו היו מועמדים ל-15 פרסים בסך הכול, ביניהם פרס אריה הזהב לארונופסקי על בימוי הסרט, ופרס סאטלייט לג'קמן על המשחק ולליבטיק על עבודת הצילום.
הסרט זכה בחמישה פרסים בפסטיבלים ברחבי העולם, רובם עבור הפסקול.
דעות המבקרים אודות "המעיין" היו חלוקות; הקונצנזוס סביבו היה כי בעוד הוא מרשים ועוצמתי מבחינה ויזואלית, השאפתנות שבו והתסריט המורכב הפכו אותו ללא-ממוקד.
"המעיין" מורכב משלוש עלילות המסופרות באופן לא-ליניארי, כאשר כל אחת מהן מתרחשת במרחק זמן של חמש מאות שנה מהאחרת.
שלוש התקופות שזורות במעברים מסוג מאטץ' קאט ביניהן ובמוטיבים ויזואליים אנלוגיים, ויחסי אנלוגיה מתקיימים גם בין העלילות עצמן והן שזורות זו בזו.
העלילות עצמן אינן מובאות בהכרח בסדר התרחשות כרונולוגי, ויו ג'קמן ורייצ'ל וייס מגלמים את הדמויות הראשיות בשלושתן.
באתר ביקורות הסרטים עין הדג נכתב אודות העלילה:
במאי הסרט דארן ארונופסקי הדגיש שהעלילות ונקודות המפגש ביניהן נתונות לפרשנות אישית.
על מורכבות העלילה של "המעיין" והמסרים החבויים בה, אמר ארונופסקי: "הסרט מאוד דומה לקובייה הונגרית; ניתן לפתור אותה בדרכים שונות אך ישנו רק פתרון אחד נכון לבסוף."
הסרט נפתח בסיפורו של תומאס, קונקיסטאדור בתקופת מלכות המשנה של ספרד החדשה, הנלחם באנשי שבט המאיה על מנת להיכנס למבנה דמוי פירמידה שם הוא מותקף בלפיד על ידי כהן השבט.
באמצעות פלאשבקים מתגלה כי הוא נשלח על ידי איזבלה הראשונה, מלכת קסטיליה למשימת כיבוש בשטחי העולם החדש על מנת למצוא את עץ החיים שעל פי ספר בראשית היה מצוי בגן עדן.
המלכה משוכנעת שאם תומאס ימצא את העץ, היא תצליח להביא לסיום המלחמה בינה לבין אנשי הדת של האינקוויזיציה הספרדית המנסים להשתלט על הכתר.
המלכה ותומאס מאוהבים, והיא נודרת נדר להינשא לו כאשר ישוב מהמסע.
בהגיעו ליעד מגלה תומאס כי לוחמיו מותשים ומתוסכלים מהמסע ומסרבים להמשיך את החיפושים אחר העץ.
כאשר הוא מצליח לעבור את לוחמי שבט המאיה ולהיכנס לפירמידה, הוא מתעמת עם כהן השבט ונדקר בבטנו.
הכהן מבחין כי תומאס נושא עליו פגיון טקסי אשר לו משמעות בנבואת שבט המאיה, ועל כן נמנע מלהרוג אותו.
לפתע רואה מולו הכהן חיזיון ובו איש הדת טום, הנוסע בחלל, מרחף מולו.
הכהן מבקש מתומאס שישסף את גרונו והוא עושה כך.
בצאתו מהפירמידה מגלה תומאס גן מרשים ובו מעיין שבקצהו העץ הענק אותו הוא מחפש.
הוא דוקר את העץ ולוגם מהנוזל הבוקע ממנו.
באופן לא צפוי הוא מתמוטט אל הקרקע וצמחייה מתבקעת מחלקי גופו שנספג אל תוך האדמה.
טומי הוא מדען ונוירולוג העובד על מחקר למציאת תרופה למחלת הדגנרציה של המוח.
הוא מוּנע על ידי מחלתה של אשתו איזי, הסובלת מגידול סרטני במוח שמביא להתדרדרות מהירה בבריאותה.
תקופת גסיסתה מביאה אותה להרהר במשמעות החיים ולהעריך אותם תוך שהיא עוברת תהליך של השלמה עם מותה הקרב, אך טומי שאוהב אותה אהבה עזה מסרב להשלים עם מצבה והוא נחוש במאמציו למצוא לה מרפא.
מחקרו מתקדם במהירות בהתבסס על חומר מיוחד שמקורו בעץ עתיק אשר התגלה באמריקה המרכזית, והוא נמצא במרוץ נגד הזמן להצלת אשתו.
איזי כותבת ספר המספר את סיפורו של תומאס הקונקיסטאדור, אך לאחר שהיא מתמוטטת במהלך ביקור במוזיאון המאיה היא משתכנעת כי לא תספיק לסיים את הספר עד מותה, ומבקשת מטומי לכתוב את הפרק האחרון.
זמן קצר לאחר מכן היא נכנעת למחלה, ועמיתיו של טומי למחקר חוששים שמותה של איזי הפך אותו ללא-כשיר להמשיך בעבודתו ומסרבים להמשיך ולסייע לו.
הוא מקדיש את כל כולו לא רק למציאת תרופה למחלה, אלא למציאת תרופה למוות עצמו ואף להשבת הנעורים.
לאחר מותה של איזי הוא שותל בקברה זרע של עץ מיוחד.
טום הנוסע בחלל (המאה ה-26)
העלילה של טום מתרחשת כולה בחלל החיצון בתוך בועה קטנה המתפקדת כמעין חללית.
טום הוא איש דת רוחני הנוסע בתוך ערפילית זהובה אל עבר כוכב מוּאר בשם שיבאלבה (Xibalba, בתרגום חופשי: "מקום של פחד"), מונח הלקוח מהמיתולוגיה של המאיה ומתאר את העולם הבא הנשלט על ידי אלי המוות של המאיה.
הוא נוסע לבדו כאשר איתו בבועה קיים רק גן ובו עץ ענק הנמצא בתהליך מהיר של גסיסה, וטום נחוש להגיע אל הכוכב על מנת להציל אותו.
בעת מסעו הוא עורך מדיטציה, מבצע טאי צ'י, מקעקע את עצמו ומנהל שיחות עם העץ.
כמו כן הוא מנהל שיחה עם דמותה של איזי.
נרמז כי באופן כלשהו היא עצמה חיה בתוך העץ הגוסס, ועליהם להגיע לשיבאלבה במטרה להשיב אותו לחיים.
בנקודת השיא של הסרט העץ מת, והכוכב הופך בפיצוץ אדיר לסופרנובה, המבקעת את החללית וסוחפת את טום לתוך החלל.
עם הפיצוץ מתעורר העץ לחיים, מלבלב ונושא פירות.
דמותה של איזי קוטפת פרי מהעץ המחודש ומגישה אותו לטומי, אשר שותל אותו בקברה.
מימין לשמאל: תומאס הקונקיסטאדור, טומי הנוירולוג וטום הנוסע בחלל.
את שלושתם מגלם יו ג'קמן.
דארן ארונופסקי וחברו ארי הנדל יצרו יחד את הסיפור עבור "המעיין", והתסריט עצמו נכתב על ידי ארונופסקי.
כאשר הוא צפה בסרט "מטריקס" בשנת 1999, ארונופסקי ראה בו סרט המגדיר מחדש את ז'אנר המדע הבדיוני והוא ביקש לעשות סרט שיחקור תחומים חדשים של הז'אנר, כפי שעשו "מטריקס" וקודמיו "מלחמת הכוכבים" ו"2001: אודיסיאה בחלל".
ארונופסקי חשב על סרט מדע בדיוני שיתעלה מעל הסרטים האחרים שהעלילה שלהם התבססה על טכנולוגיה ומדע בלבד.
בשנת 1999 אובחנו שני הוריו של ארונופסקי כחולים במחלת הסרטן.
ארונופסקי, שהיה אז בן שלושים, החל להרהר במהות התמותה האנושית: הוריו החלימו מהמחלה והוא עצמו החל להתמקד ברעיון של אדם צעיר המנסה להציל את אהובתו ממחלה סופנית.
הוא שיתף ברעיון את הנדל, חברו ללימודים באוניברסיטת הרווארד, בעל דוקטורט במדעי המוח מאוניברסיטת ניו יורק שלא היה בטוח לגבי עתידו בתחום: על חלקו בפיתוח התסריט אמר הנדל:
בדומה לתהליך כתיבת סרטיו הקודמים, גם עבור "המעיין" החליט ארונופסקי לשנות את מקום מגוריו על מנת לקבל השראה עבור הכתיבה.
הוא ערך יחד עם הנדל טיול לגואטמלה לצורכי תחקיר אודות ההיסטוריה והפילוסופיה של תרבות המאיה.
התסריט לסרט הושפע רבות מעבודתו של העיתונאי האורוגוואי אדוארדו גליאנו, אשר כתב על מיתוסים מנקודת מבטם של הילידים ובמיוחד מספרו "בראשית".
סיפורו של הסרט "היו זמנים באמריקה" השפיע אף הוא על התסריט.
ארונופסקי שילב בתסריט גם מוטיבים מהספר "ההיסטוריה האמיתית של כיבוש ספרד החדשה" אשר נכתב על ידי ברנל דל דיאז קסטיליו (1492–1585), קונקיסטאדור ספרדי שכתב עדויות ראייה אודות כיבוש מקסיקו על ידי הרנאן קורטס.
כתביו היוו השראה ליצירת עלילתו של תומאס היוצא למשימה בשירות המלכה איזבלה.
ארונופסקי הבחין בכך שמאז כתב בשנת 2000 את סצנת הקרב בין לוחמי שבט המאיה לבין לוחמיו של תומאס, הוצגו בסרטים "טרויה", "שר הטבעות" ו"המלך ארתור" סצנות קרבות מאסיביות.
הוא ביקש שלא לנטות לכיוון זה, ועל כן שיכתב את הסצנה כדי שתהיה מצומצמת יותר, וכך שתציג את הקרב בעיקר בין דמותו של תומאס עצמו לבין הילידים.
לאחר השכתוב הוא שם לב שהסצנה החדשה מתאימה כמטפורה לתמה המרכזית של הסרט, אודות האדם הבודד הקורא תיגר נגד כל הסיכויים ומנסה לכבוש את המוות.
על אף ש"המעיין" הוא סרט בדיוני, רבים מהאלמנטים המוצגים בו מבוססים על המציאות.
יוצרי הסרט ערכו מחקר אודות מסעות האדם בחלל ועל תרבות המאיה לרבות ההיסטוריה שלה, הדת והרוחניות שבה.
יחד עם השחקנים הראשיים הם צפו בניתוחי מוח.
לאחר השלמת התחקיר אמר ארונופסקי: .
הבמאי לא שאף להיות מדויק לחלוטין מבחינה היסטורית בנושא תקופות הזמן השונות בסרט (הנעות על ציר של כאלף שנים) מתוך תפיסה של הסרט כתפאורה של סיפור אגדה:
דארן ארונופסקי תיאר את ליבת הסרט כ"סיפור אהבה פשוט מאוד" אודות גבר ואישה מאוהבים, בעוד האישה מתה בגיל צעיר.
הבמאי ערך תחקיר אודות אנשים שנפטרו בגיל צעיר; הוא למד מרופאים ומטפלים שמטופלים רבים מתו לבדם, שכן לקראת מותם הם מצאו דרכים חדשות להתמודדות עם מצבם, ואילו קרוביהם לא היו מסוגלים להזדהות עם ההשלמה אליה הגיעו.
ארונופסקי כינה זאת "טרגדיה נוראה":
התמות המרכזית ב"המעיין" העוסקת בפחד מפני המוות היא "תנועות בין חשכה לאור, והשחור אל הלבן" העוקבות אחר מסעו של אדם המפחד מהמפגש עם המוות אך מתקדם לעברו.
הסרט נפתח בפסקה מ, המתאר את נפילת האדם.
יו ג'קמן הדגיש את מרכזיותה של תמת "הנפילה" בסרט: "ברגע שבו עברו אדם וחוה על חטא עץ הדעת, החלו בני האדם לחוות את החיים כפי שאנו חווים אותם כיום; חיים ומוות, עוני ועושר, כאב ועונג, צדק ורשע.
אנחנו חיים בעולם של דואליות.
בעל, אישה - אנחנו נוהגים לקשור כך כל דבר.
את מרבית חיינו אנחנו מעבירים בלא לרצות למות, להיות עניים ולחוות כאב.
זה הרעיון עליו מבוסס הסרט." ארונופסקי פירש גם הוא את סיפור בראשית כהגדרת האלמוות עבור בני האדם: "אם הם היו שותים מעץ החיים (הערה: במקום מעץ הדעת) מה היה למעשה עושה אותם שונים מהבורא שלהם?
מה שהופך אותנו לאנושיים זה המוות.
זה מה שהופך אותנו למיוחדים."
ארונופסקי החל לקדם את הפקת "המעיין" מיד לאחר צאתו לאקרנים של סרטו הקודם, רקוויאם לחלום, בשנת 2000. באפריל 2001 הוא נכנס למשא ומתן עם אולפני ההפקה ווילג' רודשואו והאחים וורנר על מנת לביים את הסרט (אז ללא שם) כאשר בכוונתו ללהק את בראד פיט לתפקיד הראשי.
רקוויאם לחלום הוקרן בפני פיט, וניתן לו התסריט הראשוני לסרט העתידי.
ארונופסקי התכונן להפקה על ידי נסיעה יחד עם צוותו לאמריקה המרכזית שם פגש מומחים לתרבות המאיה איתם התייעץ, ובחן את הריסות העיר הקדומה פלנקה שבמקסיקו.
הקבוצה סיירה גם בטיקאל, עיר הנמצאת באמצע הג'ונגלים שבצפון גואטמלה ובה צולמו חלקים מהסרט מלחמת הכוכבים 4. נוסף על הטיול, הוקרנו בפני הצוות הסרטים "אגירה: זעם האל" ו"ההר הקדוש" על מנת לתת להם השראה לעיצוב יער הגשם עבור הסט של הסרט.
ביוני 2001 החלו המגעים עם קייט בלאנשט על מנת להצטרף לפרויקט.
ארונופסקי, שביקש לשמור על שם הסרט בסוד, נתן לו את השם הזמני "האיש האחרון" (The Last Man).
ההפקה הושהתה על מנת לבצע שיפורים בתסריט וכדי להמתין שבלאנשט, שהייתה בהריון בעת הצטרפותה לפרויקט, תלד את בנה בדצמבר 2002. ביוני 2002 נפגשו נציגי חברת האחים וורנר עם ארונופסקי ומפיק הסרט אריק ווטסון והביעו דאגה בשל האמרת עלויות ההפקה.
החברה הודיעה כי אם לא יימצא משקיע נוסף בסרט היא תבטל את הפרויקט.
ווטסון פנה לחברות הפקה עצמאיות והצליח לגייס את רייג'נסי אנטרפרייזס לפרויקט.
לאחר עיכובים נקבעה תחילת ההפקה לאוקטובר 2002 בקווינסלנד וסידני שבאוסטרליה.
הסרט, לו ניתן באופן רשמי השם "המעיין", קיבל אור ירוק לצאת לדרך עם תקציב של 70 מיליון דולר שמומן על ידי האחים וורנר וחברת ההפקה ניו-רייג'נסי, לאחר שווילג' רודשואו משכו את ידם מהפרויקט.
ההכנות להפקה לבדן עלו כ-18 מיליון דולר.
בלא התראה, בראד פיט, אשר בקשותיו לשינויים בתסריט לא נענו, עזב את ההפקה שבעה שבועות לפני יום הצילומים הראשון.
פיט עזב על מנת לגלם את דמותו של אכילס בסרטו של וולפגנג פטרסן "טרויה".
בעוד הסטודיו מאיים לבטל את הפרויקט, שלח ארונופסקי את התסריט לשחקן ראסל קרואו כמחליף אפשרי עבור פיט.
קרואו, שהיה מותש מצילומי הסרט "אדון ומפקד", סירב להצעה.
בספטמבר 2002 הודיע ג'ף רובינוב, יו"ר מחלקת ההפקה של האחים וורנר, כי ההפקה מבוטלת.
בלאנשט קיבלה פיצוי על זמנה באוסטרליה וחברי הצוות המקומי קיבלו הודעה על פיטוריהם.
הסט שנבנה עבור הפקת הסרט, בתוכו מקדש מאיה בן עשר קומות, נמכר במכירה פומבית יחד עם אביזרי הפקה נוספים.
ארונופסקי החל בפיתוח של סרטים אחרים, אך התקשה לזנוח את "המעיין" אליו חש קרוב מבחינה יצירתית.
ללא סטודיו ושחקן, הוא החליט לכתוב גרסה "ללא תקציב" לסרט בהתבסס על ניסיון ההפקה הקודם שלו עם סרטים בעלי תקציב נמוך.
בנוסף, הוא הוציא רומן גרפי בעל אותו השם.
בפברואר 2004 החליטו בחברת האחים וורנר לחדש את הפרויקט והחלו במגעים עם השחקן יו ג'קמן בהחלפת פיט בתפקיד הראשי.
הסרט קיבל אור ירוק נוסף עם תקציב של 30 מיליון דולר, שניתן בחלקו בשל הסכמתו של הבמאי לוותר על חלקים בתסריט שהיו יקרים מדי להפקה.
באוגוסט הצטרפה לפרויקט רייצ'ל וייס שמילאה את מקומה של בלאנשט.
הצילומים נמשכו 60 ימים בתחילת שנת 2005 והתקיימו בעיקר באולפנים במונטריאול.
רייצ'ל וייס (מימין) לוהקה לסרט באוגוסט 2004, לאחר שקייט בלאנשט עזבה את התפקיד.
יו ג'קמן (משמאל) לוהק לתפקיד אחרי שבראד פיט ביטל את השתתפותו בסרט שבעה שבועות לפני התאריך המקורי לתחילת הצילומים.
ארונופסקי ראה את יו ג'קמן מבצע את תפקיד פיטר אלן במחזמר הברודוויי "הנער מאוז" והתרשם מביצועיו.
הבמאי נפגש עם השחקן, שחיפש באותה התקופה אחר "תפקיד שיכול להראות ממדים רבים", וליהק אותו לתפקיד הראשי בסרט.
ג'קמן כיכב קודם לכן בתפקיד דמותו השרירית של וולברין בסדרת הסרטים אקס-מן ועבור "המעיין" הוא נדרש לאמץ מבנה גוף דומה: הוא תרגל טאי צ'י במשך שבעה חודשים עבור הצגת גופו למשך חצי דקה על המרקע ויוגה במשך יותר משנה על מנת להציג את תנוחת הלוטוס המופיעה בסצנות בחלל.
עבור אותן סצנות בהן הוא נראה מרחף באוויר הושקע ג'קמן בבריכת שחייה ונקשר לרתמות שסובבו אותו 360 מעלות על מנת שבגדיו ייראו כמרחפים מעליו בחופשיות.
בתהליך למידת התסריט צפה ג'קמן בניתוח הסרת גידול סרטני של אישה שסבלה מסרטן המוח, ונחרד לגלות דמיון בינה ובין אשתו: על מנת לגלם את שלוש הדמויות של הסרט תרגל השחקן יציבה שונה עבור כל דמות; עבור הקונקיסטאדור היה ג'קמן זקוף ושעון קדימה כדי לדמות טבע בלתי-ניתן לעצירה.
עבור המדען היה ג'קמן רכון קדימה כמתמקד בעבודתו, משווה לדמות אופי של איש "הנושא את העולם על כתפיו".
עבור דמות הנוסע בחלל ג'קמן למד את עקרונות ההתנהלות לפי הזן בודהיזם.
ג'קמן הציע לארונופסקי ללהק את רייצ'ל וייס לתפקיד האישה הראשי.
הבמאי, אשר היה במערכת יחסים עם השחקנית, חשש להראות למנהלי האולפנים סימנים לפיהם הוא מעדיף אותה על פני אופציות ליהוק אחרות.
עם המלצתו של ג'קמן הוחלט לבסוף ללהק את וייס לגילום דמויותיהם של איזי ואיזבלה.
עבור התפקיד שלה קראה וייס אודות מחלות סופניות ונפגשה עם אנשים הסובלים ממחלות כאלו.
השחקנית גם ביקרה במוסדות רפואיים בהם שהו אנשים צעירים הנוטים למות ונמצאים תחת טיפול פליאטיבי.
על הקושי בתקופה זו אמרה וייס: "היו כמה ימים בהם הייתי במצב בו יכולתי לומר 'אני מוכנה לעזוב עכשיו'."
בסרט משחקים גם אלן בורסטין בתור ד"ר ליליאן גוזטי, המעסיקה של טומי הנוירולוג, ומארק מרגוליס בתור הכומר אווילה המתלווה למסעו של תומאס הקונקיסטאדור.
בורשטיין ומרגוליס הופיעו בסרטו של ארונופסקי רקוויאם לחלום, ואת התפקידים ב"המעיין" כתב ארונופסקי עבורם.
שון פטריק תומאס, דונה מרפי, ואית'ן סופלי לוהקו לתפקידי עוזרי המעבדה של טומי.
קליף קרטיס לוהק לתפקיד קפטן אריאל, קונקיסטאדור נוסף, וסטיבן מק'האטי לוהק לתפקיד האינקוויזיטור סילסיו; קנאי דתי המאיים על כס המלכה הספרדית.
שבעים ניצבים לוהקו כלוחמי המאיה, עשרים מתוכם בעלי רקע גואטמלי וצאצאי המאיה.
אחד מתוך העשרים היה מנהיג רוחני בפועל, והוא לוהק לתפקיד כהן המאיה בסרט.
הסט בו צולם הסרט נבנה על ידי מעצב ההפקה ג'יימס צ'ינלונג וצוותו באולפן במונטריאול, להוציא את הסצנות שצולמו במוזיאון ובחווה.
הסט כלל את הג'ונגל בו צולמו סצנות המאה ה-16 ואת החללית דמוית הבועה והעץ הענק שבתוכה.
החללית הוצבה אל מול מסך ירוק והצוות תלה חומרים צבעוניים מחזירי אור בצבעים ירוק, שחור, זהב וכסף, אשר נעו בשלושה מסלולים מעגליים מסביב לסט.
החומרים הופרדו במחיצות ואור הוקרן על החומרים השונים בהתאם לצבע המבוקש.
צבע כסף שימש עבור הסצנות בהן החללית עברה בין הכוכבים, וצבע זהב שימש בסצנות בהן נכנסה החללית אל תוך הערפילית.
ב"המעיין" עץ החיים הוא אלמנט עיצובי מרכזי בכל אחת משלוש התקופות המוצגות בסרט.
העץ מבוסס על מושג הספירות בקבלה המסמלות כוחות שונים של האלוהות.
עץ הספירות, אשר לפי הפולקלור גובהו מאתיים עד שלוש מאות מטר, היה צריך לעבור עיצוב מחודש על מנת להיכנס לפריים מצלמת הקולנוע.
חתיכות של סחף וענפים מעצים אמיתיים נאספו באזור הצילומים בקנדה על מנת לבנות את ענפיו ושורשיו של העץ, ותבניות מתכת הוכנו מהן על מנת לבנות את גוף העץ.
לדבריו של ג'יימס צ'ינלונג, תהליך בניית העץ עצמו, שהיה חלק מסט עצום המוקף במסכים ירוקים, לווה בבעיות לוגיסטיות משמעותיות בשל התקציב הנמוך שניתן לפרויקט בפעם השנייה שאושר (תקציב שהיה נמוך בחצי מזה המקורי).
תכנון הסט של העץ עצמו היה שיתוף פעולה בין צ'ינלונג לבין ארונופסקי יחד עם צלם הסרט מתיו ליבטיק.
השלושה שיתפו פעולה בעיצוב על מנת ליצור את הסט הרצוי, ובמיוחד על מנת לתכנן את המרווח היחסי שבינו לבין דפנות החללית הנושאת את האסטרונאוט.
ארונופסקי תיאר את התקופה בה מתרחשת עלילת האסטרונאוט כמחווה אומנותית לשירו של דייוויד בואי "Space Oddity" ("תעלומה בחלל"), ושמו של האסטרונאוט הוא 'טום' בדומה לאסטרונאוט האבוד בחלל המתואר בשיר.
ההשראה לעיצוב החללית בה נוסע האסטרונאוט עם העץ בחלל נבעה ממחקר שערך השותף לכתיבת התסריט, ארי הנדל, על ביוספירות שונות כגון המבנה "ביוספרה 2" שבאריזונה.
בהתייחסו לכך שהחללית מעוצבת כעשויה מזכוכית אמר ארונופסקי: "אין שום סיבה שחללית תהיה בנויה כמו משאית ענקית בחלל".
ארונופסקי וצלם הסרט מתיו ליבטיק החליטו להשתמש בפלטת צבעים מוגבלת עבור הסרט, גישה אומנותית שהחלה כבר בסרטיו הקודמים של ארונופסקי אשר גם אותם צילם ליבטיק.
ב"המעיין", הצבעים העיקריים הם זהב ולבן.
צבע הזהב "מסמל את שבט המאיה, מעין זהב של שוטים, אמת שהיא שקר"; ארונופסקי הסביר את הבחירה: "כאשר אתה רואה זהב, הוא מייצג חומרנות ועושר וכל אותם דברים המסיחים את דעתנו מן המסע האמיתי בו אנחנו נמצאים." לבן נבחר על מנת לייצג תמותה ואמת.
דמותה של איזי היא לבנה, והיא לובשת לבן או מוקפת בלבן על מנת להעצים את הצגתה בהקשר זה.
צבעים משניים הם ירוק, המייצג את החיים, ואדום, המייצג מוות.
במאי הסרט השתמש גם במבנים גאומטריים זהים על מנת להבדיל בין שלוש העלילות, והצורות מהוות מוטיב חוזר ויזואלי בכל אחת מהן מבחינת קומפוזיציה ואלמנטים ויזואליים נוספים; סיפורו של הקונקיסטאדור בן המאה ה-16 משקף צורות של משולש דרך פירמידות וקונסטלציות משולשות.
סיפורו של המדען בן המאה ה-21 משקף מלבנים כדלתות, חלונות ומסכי מחשב.
סיפור מסעו המהורהר של האסטרונאוט בן המאה ה-26 משקף מעגלים באמצעות החללית וגופים שמימיים הנעים דרך קבע מסביבה.
"המעיין" צולם על ידי מתיו ליבטיק, שעובד עם ארונופסקי מאז שנות ה-90, והוא התכונן במשך יותר משנה לצילומי הסרט כאשר ארונופסקי ניסה להפיק את הסרט בפעם הראשונה.
ארונופסקי תכנן את צילומי הסרט כך שתגולם בהם הצגה עוצמתית של המעברים התמתיים מחושך לאור.
המעבר מחושך לאור נעשה בצורה הדרגתית לאורך הסרט; בתחילתו מוצגת דמותו של ג'קמן כצללית עמומה וככל שסיפור העלילה מתבהר היא הופכת מוארת יותר ויותר.
בינתיים, דמותה של וייס שטופת אור לאורך כל העלילה.
בתחילה חשב ארונופסקי להראות רק את הצללית של דמות הגבר עד למערכה השנייה מתוך השלוש של הסרט, אך לבסוף החליט לוותר על הרעיון הקיצוני על מנת להיות יותר נגיש לקהל הצופים.
ליבטיק תיאר את השינוי המטאפורי של התאורה בדמותו של ג'קמן: "אנו עוקבים אחר קשת דמותו של תומאס ככל שהוא מתקרב אל עבר האמת."
ארונופסקי התכוון להשתמש רק במצלמה אחת לצילומי "המעיין" היכן שניתן, והשתמש במצלמה נוספת רק כאשר הסצנה הייתה מבוססת על התפאורה ויכולה הייתה להצטלם באופן כזה שיהיה ברור שמדובר בכיוונים שונים לחלוטין.
ליבטיק אמר שארונופסקי העדיף התאמת כיווני מבט: "דארן הוא מעריץ של כיווני מבט, ואם אתה מוותר על כיוון מבט בזווית הצילום הוא מרגיש שזה מבטל את השוט וההופעה".
במקור התכוון ארונופסקי שדמותו של ג'קמן תנוע כל הזמן באופן "לא טבעי" מבחינה קולנועית - משמאל לימין לאורך הפריים - אך התכנון הפך מסובך עקב הצורך של האסטרונאוט לנוע באופן תמידי מעלה כלפי מקור האור.
כאשר חודשה הפקת "המעיין" בשנת 2005 הייתה גישה מוּדעת יותר לצילומים מבחינת תקציב, שכן הוא קוצץ בכמחצית ומרביתו היה מיועד במקור לטובת אפקטים מיוחדים.
כאשר הפקת הסרט התחדשה בתקציב נמוך יותר, חש ליבטיק שתכנון מוּדע יותר של התקציב יביא דווקא לסרט טוב יותר:
על מנת ליצור את סצנת מותו של הקונקיסטאדור, שאב ארונופסקי את מיתוס המאיה המתאר את ההתרחשות בעת מותו של לוחם אמיץ: לפי המיתוס, המוות מלווה בפרפרים ופרחים הבוקעים מתוך גופותיהם של הלוחמים.
ארונופסקי הוציא את הפרפרים מסצנת המוות על מנת לצמצם את השימוש בהדמיית מחשב אך השאיר את אפקט הפרחים המתפרצים מתוך הגופה.
ג'רמי דוסון ודן שרקר, אשר עשו את האפקטים המיוחדים עבור סרטיו הקודמים של ארונופסקי "פאי" ו"רקוויאם לחלום", חזרו לעבוד עמו על האפקטים עבור "המעיין".
לזוג ניתנה המשימה להשתמש באפקטים ממוחשבים מעט ככל הניתן, משימה קשה בהתחשב בכך ששליש הסרט מתרחש בחלל החיצון.
אחד הפתרון היצירתיים היה זה של פיטר פארקס, מומחה לצילום מאקרו אשר עסק בדלייה של מיקרואורגניזמים ממים עמוקים וצילום שלהם בתלת-ממד, פרויקט שנעשה במימון חלקי של ממשלת איי הבהאמה.
פארקס ערבב יחד כימיקלים ובקטריות על מנת ליצור תגובות ויזואליות אותן צילמו דוסון ושרקר במשך שמונה שבועות, תמונות סטילס במצלמת פילם באורך של יותר משישה קילומטר.
כדי ליצור את האפקטים השתמש פיטר פארקס במכניקת הזורמים והשפעתה על התנהגותם של החומרים שצילם: , אמר פארקס.
הכישרון הייחודי שלו שכנע את מחלקת היצירה של ההפקה ליצור ויזואליה שהיא מעבר להדמיה ממוחשבת סטנדרטית ולתת לו להוביל את הנושא.
במקום מיליוני דולרים עבור רצף בודד של אפקטים מיוחדים, פארקס יצר את כל צילומי הסרט בעלות של 140,000 דולר בלבד.
חברת האפקטים המיוחדים "Look Effects" עבדה על 87 שוטים עבור "המעיין" שכללו בין היתר הרחבות-ענק של הסט, חיבור אלמנטים נפרדים לכדי אחד ("Matte"), שיפור התמונה, החלפת פנים והסרת מומים, כמו גם אנימציה של אלמנטים מרכזיים עבור הסיפור של הסרט.
הנריק פאט, הממונה של אפקטים מיוחדים בחברה, אמר על עבודתם: .
האלבום הוקלט בשיתוף פעולה בין מלחין המוזיקה הקלאסית העכשווית קלינט מנסל, שותף תדיר בעבודותיו של ארונופסקי, עם רביעיית המיתרים "רביעיית קרונוס" מסן פרנסיסקו ולהקת הפוסט-רוק הסקוטית מוגוואי.
האלבום, שבו עשרה קטעים, זכה לתגובות חיוביות של מבקרי המוזיקה והיה מועמד למספר פרסים בתחומי הקולנוע והמוזיקה.
מנסל חיפש אחר לחן אחד שיקשור יחדיו את שלושת קווי העלילה של הסרט.
הוא חיפש אחר "תחושה אורגנית" וביקש להטמיע יחד אלמנטים של תזמורת ושל מוזיקה אלקטרונית ולהשיג "אלמנטים אנושיים שנושמים", לדבריו.
בניגוד לרוב הפסקולים המוקלטים עוד בשלב טרום-ההפקה, פסקול "המעיין" הוקלט במקביל להפקת הסרט בפועל.
על התהליך המקביל אמר מנסל: "זה אינסטינקטיבי, להקשיב למה שהסרט אומר לך שהוא צריך." תהליך הכנת החומרים לפסקול ארך כחמש שנים.
דארן ארונופסקי קיווה שדייוויד בואי, אשר שירו "Space Oddity" היווה השראה לעלילת האסטרונאוט שבסרט, יקליט שיר עבור הפסקול אך התוכנית לא יצאה לפועל.
את הקולות לשיר הרקע של כתוביות הסיום של הסרט הקליט במקור אנתוני הגרטי, אך ארונופסקי החליט שהקולות אינם מתאימים ואת השיר ביצע לבסוף הפסנתרן רנדי קרבר.
עם צאת האלבום הושק אתר אינטרנט בשם "The Fountain Remixed" המבוסס תוכן גולשים.
באתר ניתנה אפשרות להוריד קטעי אודיו מתוך האלבום, לעשות להם רמיקס ולהעלות אותם חזרה לאתר על מנת לקבל חוות דעת מגולשים אחרים.
מנסל זכה בשנת 2006 בפרס איגוד מבקרי הקולנוע של שיקגו לפסקול הטוב ביותר.
בנוסף, הוא זכה בפרס "World Soundtrack Award" ובפרס בחירת הקהל והיה מועמד לפרס גלובוס הזהב לפסקול הטוב ביותר ולפרס ה-BFCA (אותו הפסיד לפיליפ גלאס).
כאשר האחים וורנר החליטו לבטל את ההפקה בשנת 2002, השתמש ארונופסקי בזכויותיו על התסריט על מנת לפרסם רומן גרפי המבוסס עליו.
הוא אמר: "אני יודע שזה סרט קשה להפקה, אבל אם הוליווד דופקת אותי, לפחות ייצא לי מזה ספר קומיקס." הוא מכר את הסיפור לחברת ורטיגו (השייכת ל-DC קומיקס) ונפגש עם אמן הקומיקס קנט ויליאמס אשר ציוריו הרשימו אותו.
ארונופסקי שכר את ויליאמס על מנת ליצור את הרומן הגרפי, והשותף לתסריט - ארי הנדל - סייע לו במחקר ותמונות של "המאיה, אסטרונומיה, פולסרים, וכל מיני דברים מגניבים" לטובת עיצוב הרומן.
ארונופסקי נתן לוויליאמס את החופש האומנותי לפרש את התסריט לפי ראות עיניו.
ברומן מופיעות סצנות אשר אינן מופיעות בסרט הקולנוע, כגון סצנה בה כהן המאיה תוקף את האסטרונאוט המופיע בחזיונו.
במקור תוכנן הסרט לצאת ב-13 באוקטובר 2006, אך יציאתו לאקרנים עוכבה על מנת לבסס מעין "קמפיין מתמשך" וליצור ציפייה באמצעות העברת מידע מפה לאוזן.
לבסוף נקבעה הפצתו של הסרט ל-22 בנובמבר 2006. ארונופסקי שיתף את התסריט עם אחד-עשר אמנים מתחומי יצירה שונים: פיל הייל, מרטין וילנר, ג'ייסון שון אלכסנדר, קוסטס סרמיטיס, דייב גיבונס, בארון סטורי, ג'יימס ג'ין, ג'ים לי, אוליבייה בראמנטי, סת' פישר וביל סנקביץ.
הוא הזמין אותם לפרש את התסריט לפי ראות עיניים ובמדיום לפי בחירתם, ועבודותיהם הועלו לאתר האינטרנט של הסרט.
ארונופסקי פרסם ספר אודות הסרט המכיל פרטים על ההפקה, התסריט המקורי, אמנות מקורית והערות היוצרים.
בנוסף, הושק אתר תוכן גולשים ייחודי עבור הסרט .
"המעיין" יצא להפצה ביתית בפורמטים DVD, HD DVD ובלו-ריי ב-15 במאי 2007 בארצות הברית.
התוספים שנכללו במהדורות הביתיות הם הטריילר של הסרט וגלריה בת שישה חלקים על התקופות המוצגות בסרט.
ארונופסקי התאכזב מדלות התוספים שנכללו במהדורות הביתיות.
לדבריו, האחים וורנר לא רצו שהוא יקליט חלק של 'הערות הבמאי' שכן הם סברו שזה לא יסייע למכירות.
ארונופסקי הקליט הערות באופן עצמאי והעלה אותן לאתר האינטרנט האישי שלו.
בדצמבר 2008 הוא הביע רצון בהוצאה מחודשת של "המעיין", לא בתור גרסת במאי אלא בתור סיפור אלטרנטיבי המשלב חלקים מסרט הקולנוע וצילומים שלא נעשה בהם שימוש.
הקרנת הבכורה של הסרט נעשתה בפסטיבל ונציה ה-63 שנערך בספטמבר 2006. בסוף ההקרנה לאנשי התקשורת קראו כמה מהמבקרים קריאות בוז, אך בערב למחרת בהקרנה לקהל הרחב זכה הסרט לתשואות ממושכות, כאשר הקהל עמד על רגליו ומחא כפיים במשך עשר דקות.
"המעיין" הוקרן ב-1,472 בתי קולנוע בארצות הברית ובקנדה ב-22 בנובמבר 2006, יום לפני חג ההודיה.
הכנסותיו בארצות הברית ובקנדה עמדו על 3,768,702 דולר בסוף השבוע הראשון להקרנה המסחרית.
הכנסותיו הסופיות במדינות אלה עמדו על 10,144,010 דולר, ו-5,761,344 במדינות אחרות ברחבי העולם.
סך הכול הכניס הסרט, שתקציבו היה 35 מיליון דולר, 15,978,422 דולר בהקרנות המסחריות בבתי קולנוע ברחבי העולם.
מבחינה מסחרית נחשב הסרט לכישלון, שכן החזיר רק 54 אחוזים מהתקציב שהושקע בו.
אתר ביקורות הסרטים Rotten Tomatoes דיווח כי 51% מהביקורות שניתנו לסרט היו חיוביות ושניקודו הממוצע עמד על 5.9 מתוך 10. באתר Metacritic, בו הניקוד הוא מתוך מאה והביקורות בו לקוחות מהעיתונות המודפסת, קיבל הסרט 51 נקודות בהתבסס על 36 ביקורות.
ב-Rotten Tomatoes נכתב כי הקונצנזוס בקרב המבקרים הוא ש"הסרט, אודות מטאפיזיקה, דפוסים אוניברסליים, סימבוליות תנ"כית ואהבה חסרת גבולות המתפרשת על פני אלף שנים, הוא עשיר מבחינה ויזואלית אך סובל מהאמביציה הבלתי ממוקדת שלו." במגזין ניוזוויק נכתב על הסרט: "אוהביו מעריצים את התעוזה והיופי שלו, אחרים מצאו אותו בומבסטי ונדוש."
מייקל אטקינסון כתב בביקורתו במגזין הקולנוע "Sight & Sound" היוצא לאור בבריטניה על ידי מכון הסרטים הבריטי: "קשה לזכור עוד סרט אמריקאי כמו זה, במונחים של ידי חזון אישי ונלהב, הופך בצורה כזו סוערת ומשוגעת למשהו רע." וטען כי המעברים בין העלילות השונות היו רעים והפלשבקים היו מיותרים.
על המוטיבים החוזרים כתב: "קשה לבלוע את התערובת של איקונוגרפיות המאיה, המקרא, הבודהיזם, הטאואיזם והעידן החדש, שהושלכו כולם אל תוך התבשיל".
לעומתו, גלן קני מהמגזין פרימייר כתב: "הסרט הוא כנראה אחד מסרטי הנרטיב של 'סיפור בתוך סיפור' המהוקצע ביותר שראיתי [...] לקראת סופו המטא-עלילה רבת המשתתפים שבו נפתרת (או שמא אינה נפתרת?) אל תוך טבעת מביוס באפקטים מדהימים".
קני כינה את הסרט "תובעני באותה המידה בה הוא מסנוור ומסחרר" והשווה את הבימוי של ארונופסקי לזה של סטנלי קובריק במונחים של "תעוזה קונספטואלית והוצאה דקדקנית לפועל".
הוא סיכם כי "מדובר בסרט "אשר הוא עמוק באותו האופן בו מדמיינים אותו".
איברט כתב כי נעשו בסרט שינויים לרעה שלא תאמו את חזונו המקורי של ארונופקי.
באתר עין הדג כתב המבקר על הסרט: "אף על פי שארונופסקי מגייס כל טיפת כשרון שיש לו כדי לצייר את החוויה הנפשית הזו באמצעות צבע וצליל, לא הייתי שותף מלא בה.
היו המון רגעים שבהם הייתי שרוי בתדהמה ובהתפעלות, אבל זו הייתה התרגשות שכלתנית, מתווכת, ולא אופוריה רגשית.
אני חושב, וייתכן שרק מעטים יסכימו איתי, ש'המעיין' הוא סרט קצר מדי.
הייתי רוצה לקבל עוד מהטריפ של ארונופסקי, ולא הייתי מוכן עדיין להתעורר ממנו כשעלו הכתוביות".
בשנת 2009 הגיב ארונופסקי על הביקורות לסרט: "יש אנשים ששונאים את "המעיין".
הסרט הוא על העובדה שזה בסדר למות ושאנחנו מסוגלים להשלים עם זה.
אבל הרבה אנשים לא רוצים לחשוב על זה, אז למה לשלם כסף על ההתעמקות באובדנו של משהו אהוב?
כל דבר בתרבות המערב מביא לדחיית הרעיון הזה".
בנוסף, ציין ארונופסקי כי לדעתו הסרט יצא לאקרנים בתקופה הלא נכונה, וכי כמה שנים לאחר מכן החלה התעניינות מחודשת בסרט.
המעניק (מאנגלית: The Giver) הוא רומן מדע בדיוני חברתי משנת 1993 שנכתב על ידי הסופרת לויס לאורי.
העלילה מתרחשת בחברה הנראית בהתחלה כחברה אוטופית אך מתבררת להיות דיסטופית.
הסיפור עוקב אחרי ג'ונס (Jonas) במהלך השנה ה-12 של חייו.
החברה בה חי ג'ונס ביטלה את הכאב ואת כל הבעיות החברתיות על ידי הפיכת כל בני האדם החיים באותה קהילה לחד גוניים, אך עם זאת הכחידה את העומק הרגשי מחייהם.
בכל סוף שנה מתקיים בקהילה טקס מיוחד בו כל שכבת גיל עד גיל 12 עוברת שלב בחיי הקהילה, ובטקס ה-12 מקבל כל נער תפקיד בו הוא עובר הכשרה ובו הוא משרת את הקהילה עד ליום שחרורו מהקהילה.
ג'ונס מקבל את תפקיד "מקבל הזיכרונות" – תפקיד בו מחזיק רק אדם אחד בקהילה.
התפקיד הוא לקבל את כל הזכרונות מהזמנים שלפני הפיכת החברה לחד-גונית ממקבל הזיכרון הקודם שהפך להיות המעניק.
מטרת התפקיד היא שמקבל הזיכרון יכול להעניק סיוע לקהילה בנושאים בהם אין לה ניסיון.
חלק מחוקי הקהילה, כמו האיסור לשקר והאיסור לכבות את המיקרופונים המצויים ברחבי הקהילה, אינם חלים על מקבל הזיכרונות.
כשג'ונס מתחיל לקבל את הזכרונות מלאי האושר והכאב מהמעניק, הוא מבין את היתרונות הרבים הקיימים בידע.
האנשים בקהילתו של ג'ונס שמחים מחייהם כי הם אינם מכירים חיים אחרים, אך הידע אודות מה הם יכולים להשיג עלול ליצור כאוס.
בפני ג'ונס עומדת דילמה: האם עליו להישאר בקהילה בה גדל לצד משפחתו החיה חיים רדודים ללא אהבה, צבע, בחירה וידע?
או האם עליו לברוח מהקהילה ובכך להעניק לקהילה את הידע המאפשר להם לחיות חיים מלאים אך ללא השלווה נטולת הידע?
הספר הוא החלק הראשון מתוך סדרת ספרי "המעניק", סדרה רופפת הכוללת גם את הספרים הכחול האבוד (2000), שליח, (2004) ובן (2012), שלושה ספרים של לויס לאורי העוסקים באותה תקופה עתידית.
הקהילה בה חי ג'ונס נשארת הרמונית על ידי הענקת מקצוע לאנשים לפי תחביביהם וכישוריהם (כמו בקומוניזם: "כל אחד כפי יכולתו ולכל אחד לפי צרכיו"), על ידי זיווג בעל ואישה לפי נתונים אישיים שיאזנו אחד את השני ועל ידי הענקת עד לשני ילדים לכל "יחידה משפחתית" – זכר ונקבה.
הילדים נולדים לנשים שקיבלו את המקצוע "אם-יולדת" והענקתם ליחידות משפחתיות נעשית לפי הגשת מועמדות והתאמה של המשפחה.
כל משפחה יכולה לקבל זכר אחד ונקבה אחת כדי לשמור על האיזון בין שני המינים.
אחרי שהיחידה המשפחתית סיימה לגדל את שני הילדים היא מתפרקת: ההורים עוברים למתקן לבוגרים חסרי ילדים והילדים מקימים יחידות משפחתיות משל עצמם מבלי לשמור על קשר עם היחידה המשפחתית בה גדלו.
כל נער ונערה המתחילים לחוש רגש ותחושות של אהבה מתחילים לקבל גלולות המדכאות את הרגשות האלו, המכונים "התעוררות".
השטח בו חיה הקהילה וכל השטח שסביבה וסביב קהילות זהות לה עברו שיטוח על מנת להקל על הבנייה ועל התחבורה בתוך ובין הקהילות.
אף על פי שיש בקהילה מדגרת דגי סלמון, אין עוד אף בעל חיים ברחבי הקהילה.
אזרחי הקהילה מכירים את המילה "חיות" רק כמילת גנאי לאנשים המתנהגים בצורה מוזרה.
לילדי הקהילה בגילאים מסוימים יש בובות בצורות של בעלי חיים כמו דובים ופילים אך אזרחי הקהילה חושבים כי הם יצורים מומצאים, וקוראים להם 'חפץ -מנחם'.
מערכת "בקרת אקלים" שומרת על מזג האוויר בשטחי הקהילה קבוע.
מרומז בסיפור כי נעשה שימוש בהנדסה גנטית על מנת ליצור עיוורון צבעים בבני האדם כך שהם חיים בעולם חסר צבע.
לרוב מוחלט של אזרחי הקהילה יש עיניים כהות ורק לחריגים (כמו ג'ונס, גבריאל התינוק והמעניק) יש עיניים בהירות.
הקהילה מנוהלת על ידי "ועדת הקשישים" המחליטה (בין השאר) איזה תפקיד יקבל כל אזרח בגיל 12. האזרח מקבל את התפקיד לפי תחביביו וכישרונותיו והוא יישאר בתפקיד זה במשך כל ימי חייו הפרודוקטיביים.
אנשי הקהילה כפופים לחוקים הנוגעים בכל הבטי החיים.
רוב החוקים, אם הופרו, מחייבים התנצלות פשוטה אך עם זאת טקסית של המפר.
ישנם חוקים, למשל חוק האוסר על ילדים מתחת לגיל תשע לרכוב על אופניים, המופרים בסתר ולא מתייחסים להפרתם ברצינות.
אם אזרח מפר חוקים משמעותיים שלוש פעמים הוא משוחרר.
תהליך השחרור נראה בתחילת הסיפור כתהליך טקסי בו המשוחרר עובר לגור ב"מקום אחר" – מקום טוב אך מחוץ לקהילה.
בסופו של דבר מתברר כי השחרור הוא המתה באמצעות זריקת רעל המשמשת לא רק לענישה אלא גם לבקרת המוות בזקני הקהילה ובפעוטות חלשים.
ג'ונס – הדמות המרכזית בסיפור, הוא ילד בשנתו ה-11 המחכה בציפייה לטקס הפיכתו ל"שתים עשרה".
ג'ונס חי ב"יחידה משפחתית" סטנדרטית עם אימו (שופטת), אביו (מטפח) ואחותו הצעירה (7) לילי.
בעודו מחכה לטקס ה-12, שהוא הטקס האחרון בתהליך התבגרותו של אזרח בקהילה, חווה ג'ונס "התעוררות" והוא מתחיל לקבל גלולות המדכאות את האהבה (אהבה ככל הנראה אסורה בקהילה וכנראה שאפילו "הנשים היולדות" נכנסות להריון בהזרעה מלאכותית).
במהלך טקס ה-12 כל נער נקרא לבימה לפי מספרו הסידורי (שמסמל את הסדר בו הם נולדו, ג'ונס הוא מספר 19) ומקבל תפקיד בו הוא יעבור הכשרה ובו הוא ישרת את הקהילה.
כאשר מגיע תורו של ג'ונס לעלות לבימה, מספרו מדולג והנער ה-20 נקרא לבימה.
בסוף הקראת כל השמות והענקת התפקידים קוראת הקשישה הבכירה לג'ונס לעלות לבימה, מתנצלת בפניו על אי הנעימות, ומודיעה לו ולקהילה כי הוא מקבל את תפקיד "מקבל הזיכרונות".
הקשישה הבכירה מבשרת לג'ונס כי התפקיד כולל כאב פיזי שאינו ידוע לאזרחי הקהילה וכי לפני 10 שנים נעשתה בחירה ל"מקבל זיכרונות" – בחירה שהתבררה כטעות.
הזקנה הבכירה מספרת לג'ונס ולקהילה כי ג'ונס נבחר לתפקיד בגלל יכולתו "לראות מעבר" – היכולת לראות צבעים (או במקרים מיוחדים לשמוע מוזיקה המכונה היכולת "לשמוע מעבר"), שאנשי הקהילה האחרים אינם יכולים לראות.