tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
גם הקינוח Bavarese Lombarda דומה מבחינת שיטות ההכנה וחלק מהמרכיבים העיקריים (בישקוטים וחלמונים) לטירמיסו.
ההתעניינות של האמריקאים בטירמיסו התעוררה בשנת 1993, כשהגיבור בסרט נדודי שינה בסיאטל המגולם על ידי טום הנקס, שמע על זה רק כ"[...] דבר מסתורי שנשים מודרניות אוהבות".
ב-29 ביולי 2017 הטירמיסו נכנס לרשימה של משרד החקלאות, המזון ומדיניות היערנות באיטליה הכוללת את המאכלים המסורתיים של אזור פריולי-ונציה ג'וליה.
הטירמיסו המקורי מבוסס על רשימת מרכיבים בסיסית: בישקוטים, חלמוני ביצים, סוכר, קפה, גבינת מסקרפונה, אבקת קקאו ולעיתים משקאות חריפים (המשמשים לטבילת הבישקוטים).
הצורה המקורית של הקינוח היא ככל הנראה עגולה, אף על פי שצורת הביסקוויטים מאפשרת שימוש נוח יחסית בתבנית מלבנית או מרובעת.
לרוב הטירמיסו מורכב בתוך כלי זכוכית כלשהו, בצורה עגולה, כדי שניתן יהיה לראות גם מבחוץ את השכבות המרכיבות את הקינוח.
גרסאות מודרניות של טירמיסו יכללו לעיתים גם תוספת של קצפת או קצף ביצים (או שילוב של שניהם ביחד), בשילוב עם קרם המבוסס על גבינת מסקרפונה.
שינויים אלו הופכים את הטירמיסו לקצפי ועשיר יותר.
גרסה נוספת של טירמיסו מבוססת על ביצים שכן עברו חימום כלשהו על מנת לבצע סטריליזציה שלהן.
במהלך השנים, הוחלפו חלק מהמרכיבים, בעיקר הקפה, מה שהביא ליצירת וריאציות שונות על הקינוח, כמו: טירמיסו עם שוקולד, אמרטו, פירות יער, לימון, תות, אננס, יוגורט, בננה, פטל, קוקוס, ואפילו בירה ("בירה-מיסו").
אף על פי שכל אלו אינם נחשבים לטירמיסו מקורי, הווריאציות האלו על המקור מאופיינות כולן על המבנה השכבתי-המסורתי של הטירמיסו; דוגמאות אלו יכולות להיות לעיתים דומות יותר לגרסאות של קינוח טרייפל.
ישנן גרסאות שונות רבות לטירמיסו, ויש קונדיטורים הנוהגים להשתמש בעוגות אחרות (למשל פנטונה), מיני עוגיות או לחמים מתוקים שונים לבסיס הקינוח במקום בישקוטים.
גם תערובת הגבינה בה משתמשים להכנה יכולה להשתנות, ולעיתים משתמשים בתערובות המכילות ביצים חיות או תערובות שלא כוללות כלל ביצים.
אף על פי שהגרסה המקורית מכילה יין מרסלה, לעיתים קרובות משתמשים בתחליפים ליין זה המעורבבים בתערובת הגבינה או בקפה, כמו למשל: רום כהה, פורט, ברנדי, ליקר מאליבו, אייריש קרים, ובמיוחד ליקרים בטעם קפה כמו טיה מריה או קלואה.
טירז פור פירז היא להקה בריטית מצליחה אשר הוקמה בעיר באת' בשנת 1981 ופועלת עד היום.
הסגנון המוזיקלי של 'טירז פור פירז' נע בין פופ, רוק וניו ווייב.
נכון ל-2007 נמכרו כ-21 מיליון עותקים מאלבומי הלהקה.
הלהקה הוקמה בידי רולאנד אורזבל וקורט סמית', שהם החברים העיקריים בה, כאשר שאר הנגנים מתחלפים בתדירות גבוהה.
חברי הלהקה המקוריים היו רולאנד אורזבל (שירה וגיטרה), קורט סמית' (שירה וגיטרה בס), איאן סטנלי (קלידים) ומני אליאס (תופים).
הלהקה זכתה להכרה בשנות השמונים, עת הוציאה שלושה אלבומים שזכו להצלחה ובהם להיטים, כגון: Shout, Sowing The Seeds Of Love, Mad World, ו-Everybody Wants to Rule the World.
השיר Mad World זכה להצלחה מחודשת כאשר גרסת כיסוי שלו הופיעה בפסקול הסרט דוני דארקו.
פרט לכך הוקלטו לשיר עוד כ-25 גרסאות כיסוי שונות, בין השאר בידי הדוגמנית הישראלית מלאני פרס (עבור סרטו של רשף לוי איים אבודים).
ב-5 ביולי 2017 הופיעה הלהקה בישראל, בהיכל מנורה מבטחים בתל אביב.
ב-23 ביולי 2019 חזרה הלהקה להופיע בישראל, גם הפעם בהיכל מנורה מבטחים.
טירינס הייתה עיר ביוון העתיקה אשר שכנה במישור ארגוס, כ-20 ק"מ דרומית-מזרחית למיקנה, בצפון-מזרחו של חצי האי פלופונסוס.
סמוך מאוד לחומה המערבית של העיר עובר הכביש המוליך כיום מאתונה לנַאפְפְּלִיוֹ ואל חוף הים האגאי הסמוכים אל התל מדרום.
בשנת 1999 הוכרז האתר הארכאולוגי של טירינס, יחד עם זה של מיקנה, כאתר מורשת עולמית.
התרבות המיקנית היא השלב האחרון בתקופת הברונזה ביוון העתיקה, והיא שימשה כתפאורה לשירה האפית של הומרוס ולסיפורים אחרים מהמיתולוגיה היוונית.
פרסאוס היה מלכה של טירינס והרקולס היה בנם של זאוס ושל אלקמני, אשתו של אמפתיריון, מלך אחר של העיר.
תחילתה של התרבות המיקנית במאה ה-16 לפנה"ס, והיא נחלקת לשלושה שלבים - הראשון מ-1580 עד 1500 לפנה"ס, השני מ-1500 עד 1400 לפנה"ס, והשלישי, הנחשב לתקופת הזוהר שלה, מ-1400 ועד 1120 לפנה"ס.
היישוב המוקדם ביותר בטירינס הוא מתקופת האבן החדשה, אך הממצאים העתיקים ביותר שוכנים במעלה התל, והם מתוארכים לתחילת תקופת הברונזה, סביב שנת 3000 לפנה"ס.
אזור זה נבנה מחדש באמצע תקופת הברונזה, בין 1900 ל-1600 לפנה"ס, אולם נמצאו עדויות לבתים המקוריים שהתאפיינו בצורת אפסיס ואשר שכנו סביב מבנה עגול גדול בהיקף של 28 מטר.
הארמון המבוצר החדש הוקם במאה ה-14 לפנה"ס.
ביצורי העיר הורחבו בתחילת מאה ה-13 לפנה"ס, וחלקו התחתון של התל בוצר גם הוא.
בעקבות שרפה ורעידת אדמה העיר הוקמה מחדש, וביצוריה הקיפו שטח של כ-200 דונם.
היישוב ששכן מחוץ לחומות תפס שטח של יותר מ-250 דונם.
בתקופה זו הייתה טירינס לממלכה עצמאית והתגוררו בה כ-15,000 איש.
בסופה של התקופה המיקנית, במשבר תקופת הברונזה המאוחרת בסוף המאה ה-12 לפנה"ס, החלה העיר לשקוע.
האתר המשיך והיה נושב עד תחילת המאה ה-5 לפנה"ס, אך שימש בעיקר כמקום פולחן.
בשנת 498 נכבשה טירינס על ידי שכהתה ויריבתה ארגוס, תושביה גורשו והמקום חרב.
היינריך שלימן וויליאם דורפפלד חקרו את האתר החל ב-1876, ובאופן מעמיק יותר בשנים 1884-1885. בחפירת האקרופוליס באתר ציפו החופרים למצוא את שרידי מקדש הרה, ה"היראיון" הידוע שנבנה שם, לפי המסופר בספרות יוון הקלאסית בסוף המאה ה-8 לפנה"ס או בתחילת המאה ה-7 לפנה"ס.
אך שלימן ודורפפלד מצאו שם רק ארמון גדול מהתקופה המיקנית, ובו גם כלים מהסגנונות המאוחרים יותר בכחמש מאות עד שבע מאות שנה, מהסגנון הגאומטרי ומהסגנון הארכאי.
מאוחר יותר, החל ב-1905 חקר פריקנהאוס את האתר.
הוא מצא את ההראיון במקום בו שכן אולם הכס, אך כמעט ולא ניכר הבדל בין השכבות, הרחוקות זו מזו לפי תיאורית תקופת החושך ביוון, בכחמש מאות שנה.
האתר נחקר שוב במהלך המחצית השנייה של המאה ה-20. הממצאים שהתגלו בטירינס מוצגים כיום במוזיאונים הארכולוגיים באתונה ובנַאפְפְּלִיוֹ.
התל נישא על צוק סלעי מבודד שגובהו 26 מטר בלבד, והוא שוכן בינות לשדות ולפרדסים המקיפים אותו מכל עבר.
בזכות חומותיה הקיקלופיות האדירות של העיר, כינה אותה הומרוס "טירינס אדירת החומות".
רוחבן של החומות הגיע במקומות מסוימים לשמונה מטרים, ואורכן הכולל הגיע ל-1,500 מטר.
במספר מקומות הגיע גובה החומה ל-13 מטר.
בחלקו הדרומי והגבוה של התל שכן הארמון ואילו חלקו הצפוני שימש כאזור מגורים לחיילים ולמשרתים, כמקום מקלט לאוכלוסייה בעת סכנה, וכמבני שירות ואחסון (9).
הכניסה לתל היא באמצעות כבש צר (1) בצידו המזרחי, המוביל לשער הקבוע במרכזו של מעבר צר (2) שאפשר לתקוף אויבים אם הצליחו והגיעו אליו.
בקצה המעבר ניצבו המחסנים המזרחיים (3) והפרופילאה (4) שהובילה למחסנים הדרומיים מצידה האחד ואל חצר פנימית באורך של 20 מטר וברוחב של 15 מטר הצמודה לה מצפון (5).
בחצר זו שכנה ארקדה והיא הובילה אל המגרון (אולם הכס) שמצפון לה (8).
אולם הכס היה מעוטר באומנות סטוקו בסגנון כריתים, וכאן הוקם לימים ההראיון .
בצמוד ממזרח למגארון שכנו דירות השרד (6), ומצפון לארמון השתרע חלקו המנהלי של התל (9).
בצידו המערבי של התל מוביל גרם מדרגות שבו 80 מדרגות אל שער מוסתר (7).
שער זה אשר הוביל אל המעיינות בצידה הצפוני של החומה המערבית (10), בוצר באופן דומה לשער הראשי בחומה המזרחית.
בתקופת אזוצ'י-מומויאמה (1573–1600) בניית הטירות הגיעה לשיאה; הן נעשו סמלי כוח ואוטוריטה לבעליהן, וחידושים בטכניקת הבנייה והייצוב של התקופה השפיעו על בניית הטירות העתידיות בהמשך.
מבנים הגנתיים ראשונים נבנו ביפן עוד מתקופת יאיואי (400 לפנה"ס – 250 לספירה).
מבנים אלו היו פשוטים מאוד ומוקפים תעלת מים.
מסיבות הגנתיות הם הוקמו קרוב לדרכים חשובות ונהרות.
באי קיושו נותרו שרידים של מבצר על המים (MIZUKI) מתקופת נארה (NARA) (710–794) כנראה להגנה מפלישות אפשריות מסין וקוריאה.
בתקופת הייאן (794–1185) החלה התפתחות מבנים הגנתיים שלבנייתם השתמשו בעץ.
לאחר מלחמת אונין (1467–1477) שהחלישה את שלטון אשיקגה (תקופת מורומצ'י (1338–1573)) לוחמים מקומיים צברו כוח רב והשקיעו בבניית טירות.
תהליך זה התגבר לקראת סוף המאה ה-16. טירות אלו היו גדולות כי היו צריכות לכלול צבא ולבנייתן החל השימוש באבן בנוסף לעץ.
אלמנטים חדשים נוספו לטירות גם עקב הגעתם של פורטוגלים ליפן ב-1543. הפורטוגלים הביאו אתם נשק חם שקיבל שימוש רחב ביפן והשפיע על התפתחות בניית הטירות – אלמנטים הגנתיים נוספו לדלתות וחרכי ירי הופיעו בקירות.
עד לאמצע המאה ה-16 סוג הטירות נפוץ ביותר היה טירה שבנויה על הר (YAMAJIRO), בשל סיבות אסטרטגיות.
למבצרים הללו לא היו מגדלים או תעלות מים, ולצורכי הגנה הם השתמשו בעיקר בתכונות טבעיות של ההר.
טירות אלו היו בשימוש רק בזמן מלחמה, מפני שהן לא התאימו למגורים ממושכים בתקופת שלום.
יתר המבנים מוקמו למרגלות ההר.
בתקופת המדינות הלוחמות (שנמשכה מאמצע המאה ה-15 עד 1600) הטירות שנבנו על ידי דאימיו (שליטים צבאיים בעלי נחלות) נבנו לא רק למטרות ההגנה אלא גם שימשו כסמל של כוח של בעליהן.
עם גדילת כוחם של הדאימיו ועם התפתחותן של ערים סביב הטירות (JOKAMACHI) נוצר צורך בשינוי שיטת הבנייה ומיקום הטירות.
כעת לא נדרשה רק יכולת הגנתית אלא גם צורך לשלוט באדמות, לנהל משאבים ולנהל משא ומתן עם בני ברית.
כך החלה בניית טירות במישור (HIRAJIRO) או ברמות מישוריות (HIRAYAMAJIRO).
עקב המיקום הנמוך יותר נוצר הצורך להגברת הפונקציות ההגנתיות – החלה בניית מגדלים, יסודות וקירות אבן, וחפירת תעלות מים.
בתקופת אזוצ'י-מומויאמה (1573–1600) ותחילת תקופת אדו (עד שנת 1638) בניית הטירות ביפן הגיעה לשיאה – בשלות טכנית וסגנונית.
טירות התקופה שימשו לא רק כמבצר אלא גם כבית מגורים מפואר של שליטים, כמרכז לטקסי החצר וכפטרונות לאמנות.
טירות היו לסמל של אוטוריטה – ביטוי וויזואלי של הישגיו וכוחו של מעמד הלוחמים.
בבניית הטירות השיקול הכי חשוב היה לסדר את המבנים בתוך המבצר כך כדי להקשות אל האויב להגיע ללב המבצר –TENSHU, המגדל הראשי המבוצר.
הטנשו, יחד עם מבני המגורים של הדאימיו, הוקמו בשטח פנימי ומגודר (HONMARU).
שטח זה, יחד עם שטחים מגודרים דומים (NINOMARU – שטח אמצעי; SANNOMARU – שטח חיצוני) שכללו בתוכם אחד את השני, היו מוקפים קירות אבן ותעלות מים.
על הקירות נבנו מגדלים קטנים יותר או צריחים.
מספר שערים (TAMON) נבנו כדי לשמש גם כמעבר אל תוך המבצר וגם כמקום ישיבת השומרים ומחסני נשק.
השבילים בתוך המבצר היו מסודרים כך כדי להביא את אויב למקומות צרים וסגורים אבל נוחים ליריית חצים ממגדלים ופתחים בקירות.
מחוץ לקירות והתעלות הטירה הייתה מוקפת בעיר (JOKAMACHI) היכן שבתי תושבים היו מסודרים לפי מקומם בהירארכיה החברתית – בתי לוחמים היו הכי קרובים לקירות.
טירת אזוצ'י, שנבנתה בין 1576–1979, הייתה הטירה הראשונה שנבנתה במישור בתקופת אזוצ'י-מומויאמה.
היא המקור לאחד משמות התקופה, והיא שימשה כדוגמה לכל הטירות שנבנו מאז.
בעליה היה אודה נובונאגה, דאימיו שניסה לאחד את יפן אך הצליח לכבוש רק שליש ממנה.
הוא שילב בטירתו אלמנטים של סוגי בנייה שונים כדי ליצור טירה מושלמת שתשקף את כוחו הפוליטי וצבאי.
טירת אזוצ'י נשרפה ב-1582 והיום נותרו רק שרידי קירות אבן, אך קיימים מספיק מקורות המאפשרים לשחזר את מראה הטירה.
השחזור המקובל היום צויר ב-1976 על ידי נאיטו אקירה (NAITO AKIRA), פרופסור לאדריכלות באוניברסיטה הטכנולוגית בנאגוייה.
בשחזור אפשר לראות טנשו רב-מפלסי שכלל בתוכו שבע קומות פנימיות.
קירות אבן של יסודות היו בגובה של 20 מטר וכל המבנה הגיע לגובה של 46 מטר.
החידוש הטכני של הטנשו של אזוצ'י מתבטא בטנשו טירת מארואוקה (MARUOKA), הצריח העתיק ביותר שנשמר ביפן היום.
למרות שנבנה ב-1576 יחד עם טירת אזוצ'י, מדובר בצריח שעדיין בנוי בטכניקה ישנה, פשוטה יותר – בית-אחוזה עם מגדל שמירה בנוי עליו.
יסודות טירת אזוצ'י בנויים בטכניקה המסורתית של כפר אנו (ANO), שלפני כן הייתה טיפוסית לפגודות ולמבנים דתיים אחרים.
אבנים גדולות ולא מעובדות סודרו כחומה יחד עם אבנים קטנות יותר, שהלחץ שיצרו שימשו להחזקתן בלי חומר נוסף.
בטירות מתקופות יותר מאוחרות, למשל טירת הימג'י (HIMEJI)(1601 – 1609), אבנים פינתיות וחלקי אבני קיר גדולות כן עברו עיבוד, ומאוחר יותר כל האבנים היו מעובדות, כמו במקרה של יסודות טירת מאצויאמה (MATSUYAMA) (1603).
טנשו טירת אזוצ'י היה עצמאי ועמד לבד ללא מבנים נוספים מחוברים אליו.
בטירת מאצומוטו (MATSUMOTO) (1590) היו עוד שני מבנים, שחוברו לטנשו הראשי על ידי מעברים.
צורת טנשו משוכללת יותר קיימת בטירת הימג'י – למגדל הראשי חוברו שלושה מגדלים קטנים יותר, שהמעברים ביניהם יצרו חצר פנימית.
טויוטומי הידיושי הקים טירות רבות, אך רק אחת מהן השתמרה בשלמותה – טירת הימג'י.
הטירה המפוארת ביותר מתקופת מומויאמה הייתה טירת ג'וראקודאי (JORAKUDAI), שהידיושי בנה בשנת 1587. טירה זו פורקה בשנת 1595, והמקור הוויזואלי היחיד הוא פרגוד ג'וראקודאי (JORAKUDAI BYOBU) שנמצא באוסף משפחת מיצואי (MITSUI).
הידיושי בנה גם את טירת פושימי (FUSHIMI) או מומויאמה (שמה השני של אותה טירה) בשנת 1594, אך היום נותר רק שחזור.
גם טירת אוסקה (1583) לא שרדה וקיימת רק בשחזור.
בניית הטירות העוצמתיות תרמה גם להתפתחות האמנות.
בין הישגי תקופת מומויאמה בלטו פרגודים וציורי קיר בצבעים חזקים על רקע זהב.
ציורים בחדרים פנימיים של טירת אזוצ'י מיוחסים לקאנו אייטוקו (KANO EITOKU), שנחשב לגדולי האומנים של התקופה.
בציוריו השתמש בסמלי סמכות רבים – זהב, חיות על-טבעיות, וסאגות שהביאו לגיטימציה לשלטון כממשיך של השלטון הסיני.
טירות תקופת אזוצ'י-מומויאמה מייצגות את שיא ההתפתחות בבניית הטירות, שיגיעו לשיאן בתחילת תקופת אדו.
כלל האלמנטים החדשניים בטירות אלו יחזרו על עצמם בטירות שיבנו בעתיד (למשל, טירת אדו (EDO) או טירת ניג'ו (Nijo), שבנייתה נסתיימה עד שנת 1639.
טיריגן היה מלך שומרי ממוצא גותי, הוא שלט בסביבות שנת 2109 לפנה"ס במשך 40 יום בלבד.
טיריגן הובס על ידי אותו-ח'גל שליט אור.
הוא ברח משדה הקרב וניסה להסתתר בכפר דוברום, אך תושבי הכפר הסגירו אותו לאותו-ח'גל.
הוא הושפל טקסית וגורש מהארץ, ולקח את אשתו וילדיו במעלה הנהר לנהריים.
מקור מאוחר יותר קישר את התבוסה של טיריגן עם ליקוי חמה.
כנראה מדובר על ליקוי חמה שהתרחש בשנת 2109 לפנה"ס.
טירן פולק (נולד ב-30 במאי 1967) הוא פעיל ימין קיצוני ישראלי, ובעבר אחד מראשי כך.
טירן ישראל פולק נולד בירושלים, וגדל בשכונת קריית היובל.
מוצא משפחתו הוא מסוריה; אביו העניק לו את השם "טירן" על שם מצרי טירן משום שנולד ימים ספורים לפני פרוץ מלחמת ששת הימים.
בגיל 16 איבד את שתי אחיותיו, נורית ואסתר, בפיגוע בקו 18 ב-6 בדצמבר 1983. בעקבות הפיגוע הצטרף לתנועת כך שאותה הנהיג הרב מאיר כהנא.
פולק, שחזר בתשובה בגיל צעיר, לא שירת בצה"ל.
פולק הפך למנכ"ל התנועה ולאחר הירצחו של הרב כהנא הפך לאחד משלושת מנהיגיה, יחד עם ברוך מרזל ונועם פדרמן.
כמו כן, הוא שידר בתחנת רדיו פיראטית בירושלים בשם "קול הרמה".
ב-23 במרץ 2000 נעצר, יחד עם ברוך מרזל, נועם פדרמן, יהודה עציון וברוך בן יוסף, כאשר ביקשו למחות על פגישת האפיפיור עם הרבנים הראשיים לישראל בהיכל שלמה.
פולק היה אחד ממנהיגי ארגון הטרור היהודי "הוועד לביטחון בכבישים", המסונף לתנועת כך.
לדבריו של פולק, בשנים 1993-1992 היה הארגון מעורב ביותר מ-500 "תקריות אלימות" עם ערבים.
ביולי 1992, הוגש נגד פולק כתב אישום על הסגת גבול, התקהלות אסורה, איומים ואי-נשיאת רישיון נשק.
פולק נכנס לחצר תיאטרון "אל-חכוואתי" במזרח ירושלים, בשעה שהתקיים בו כינוס, ואיים על הנוכחים כשהוא נושא תת מקלע "עוזי" טעון.
ב-2017, בעצרת לזכרו של הרב כהנא, אמר פולק "הלוואי שהיינו ארגון טרור, הלוואי שהיינו פוגעים בכל פעם שנפגע יהודי".
פולק התחתן עם ענת שוחט.
שוחט הוצגה כמי שהייתה אימו המאמצת של בנה, גלעד שדה.
בסרטון גיוס כספים לכך שצולם בעת ששדה היה בן שלוש, נטען שאביו היה פלסטיני ושאילולא היה נלקח עם אמו היה עלול "לזרוק אבנים כעת על יהודים".
ברבות השנים סיפר שדה שאמו הסבירה שהייתה למעשה אם חד־הורית, שאביו לא היה פלסטיני, ושמעולם לא ניצלה משום כפר – אלא שודלה, ובמילותיו של שדה נוצלה עימו, להשתתף בסרטון.
טירן אימץ וגידל את גלעד כבנו.
כיום פולק נשוי בשנית ומתגורר מאז 2003 בבית שמש.
טירופו של המלך ג'ורג' הוא סרט קולנוע בריטי שיצא בשנת 1994. הסרט, שבוים על ידי ניקולס היטנר, התבסס על המחזה "טירופו של ג'ורג' השלישי", שנכתב על ידי אלן בנט ב-1991. בנט, היה אחראי גם על עיבוד המחזה לתסריט סרט זה.
טירופו של המלך ג'ורג' מתאר באופן בדיוני את סיפורו של ג'ורג' השלישי, מלך אנגליה, התמודדותו עם תסמיני ההפרעה הנפשית בה לקה במחצית השנייה של חייו, והשפעת התמודדות זו על משפחתו ואנשיו בבית המלוכה.
הסיפור מבוסס על אפיזודה אמיתית של שיגעון שאירעה למלך ג'ורג' השלישי.
התקופה היא סוף המאה ה-18, מספר שנים לאחר מלחמת העצמאות של ארצות הברית, בה איבדה אנגליה את שליטתה בקולוניות בצפון אמריקה.
בסרט מוצגים תסמינים שונים של המלך: הוא לוקה בבלבול חושים, נעשה חסר נימוס וטאקט ומקלל ללא שליטה, לא מתאמץ להיות פוליטיקלי קורקט, ודעותיו הפוליטיות מקצינות.
משפחתו ואנשיו בארמון המלוכה רואים במורת רוח שינויים אלו במצבו הרגשי וההתנהגותי, ומנסים למצוא לו טיפולים מגוונים כדי לשפר את מצבו.
במקביל מנסים ראש הממשלה ויורש העצר להשפיע עליו יותר ויותר בניהול הממלכה ומובילים תככים נגדו.
הסרט מציג את הדעות הקדומות שהנחו את הרופאים באותה תקופה ואמצעיהם המוגבלים דאז, בניסיונם להבין את גוף ונפש האדם.
הם ניסו לרפא את המלך באמצעים כגון טיהורים מסוגים שונים.
במקביל ניסה רופא אחר של המלך לבחון את השתן והצואה שלו על מנת להבין את מקור התסמינים.
שיטה נוספת, עליה ממליצה הרוזנת אליזבת הרברט, ליידי פמברוק, היא שיטתו של ד"ר ויליס, שמנסה לטפל במלך באמצעות סוג של עיצוב התנהגות.
אך אף אחת מהשיטות לא משפרת את מצבו של המלך.
מצבו השתפר מעצמו בהדרגה בהמשך (המלך ג'ורג' השלישי אכן החלים למספר שנים, אך לאחר מכן לקה שוב במחלתו, ובנו מונה לעוצר וניהל את ענייני הממלכה במקומו, עד מות אביו).
שם הסרט שונה משם המחזה, שנקרא "טירופו של ג'ורג' השלישי".
אגדה אורבנית מספרת כי שם הסרט שונה מכיוון שיוצריו חששו שהקהל האמריקאי יטעה לחשוב כי מדובר בסרט המשך שלישי כלשהו.
עם זאת, הבמאי היטנר טען כי הסיבה לשינוי היא הבהרה כי מדובר בסרט על מלך, עבור הקהל האמריקאי שלא רגיל במונרכיות לאורך ההיסטוריה של ארצות הברית.
נייג'ל הות'ורן - המלך ג'ורג' השלישי
הלן מירן - המלכה שרלוט
אמנדה דונוהו - ליידי פמברוק
רופרט אוורט - ג'ורג', הנסיך מוויילס
ג'ים קרטר - צ'ארלס ג'יימס פוקס, חבר הפרלמנט ומנהיג האופוזיציה
ג'וליאן ריינד-טוט - פרדריק, הדוכס מיורק
ג'וליאן ואדהאם - ויליאם פיט הבן, חבר הפרלמנט וראש הממשלה
ג'ון ווד - אדוארד תרלו
ג'רמי צ'יילד - האדון נושא המוט השחור
ג'אנין דוביצקי - מרגרט ניקולסון
קרוליין הרקר - גברת פיצהרברט
סלינה קאדל - גברת קודוול
אלן בנט - חבר פרלמנט מהספסלים האחוריים
ניקולס סלבי - יושב ראש בית הנבחרים הבריטי
הסרט זכה בפרס אוסקר לבימוי האמנותי הטוב ביותר (קן אדם וקרולין סקוט), וכן היה מועמד לפרס השחקן הטוב ביותר (נייג'ל הות'ורן), שחקנית המשנה הטובה ביותר (הלן מירן) והתסריט המעובד הטוב ביותר.
הסרט היה מועמד ל-14 פרסי באפט"א, וזכה בשלושה: הסרט הטוב ביותר, השחקן הטוב ביותר (נייג'ל הות'רן) ועיצוב התסרוקות והאיפור הטוב ביותר.
בפסטיבל קאן זכתה הלן מירן בפרס לשחקנית המשנה הטובה ביותר.
הבמאי ניקולס היטנר היה מועמד לפרס דקל הזהב על הסרט.
טיריבזוס (המאה ה-4 לפנה"ס) היה אציל פרסי.
סטרפ סרדיס שהיה בין היוזמים של שלום אנטלקידס.
לאורך כל המלחמה הקורינתית תמכה ממלכת פרס האחמנית בליגה האנטי ספרטנית שכללה את אתונה, תבאי, קורינתוס, וארגוס.
הספרטנים מצידם ניסו להטות את לב פרס אליהם.
משלחת ספרטנית בראשותו של אנטלקידס הגיעה לסרדיס בשנת 393 לפנה"ס.
אותו זמן מונה טיריבזוס לסטרפ במקום טיתראוסטס שמת.
הוא הסכים להצעות הספרטנים, במיוחד לאור העובדה שאתונה התחזקה יותר מדי בים האגאי ושהליגה תמכה במרד של אואגורס מלך סלמיס שבקפריסין נגד פרס.
האתונאים ששמעו על כוונות הספרטנים שלחו משלחת בראשותו של קונון, טיריבזוס השליך את חברי המשלחת למאסר, אם כי קונון הצליח להימלט.
בינתיים נתן טיריבזוס כסף לאנטלקידס ויצא אל שושן לנסות לשכנע את המלך ארתחששתא השני להעתיק את נאמנותו מאתונה לספרטה.
המלך לא השתכנע, טיריבזוס הושעה מתפקידו וסטרותס מונה במקומו.
הוא המשיך במדיניות האנטי ספרטנית.
אם כי חמש שנים לאחר מכן חזר טיריבזוס לשלוט.
הוא הביא למשא ומתן בין המלך לספרטנים מה שהוביל לבסוף את שלום אנטלקידס.
טיריבזוס מת לבסוף כאשר ניסה ליזום קשר נגד המלך.
טירידאטס הראשון או טרדאט הראשון (בארמנית: Տրդատ Ա – "טרדאט אראג'ין" ("דרתאד" בארמנית המערבית, בפרתית: 𐭕𐭉𐭓𐭉𐭃𐭕, ביוונית: Τιριδάτης A ', בלטינית: Tiridates I' , המאה ה-1 לפנה"ס) היה מלך ממלכת ארמניה העתיקה.
התאריכים של לידתו ומותו אינם ידועים.
טרידאטס היה בן לשושלת הארשקית הפרתית ומייסד הענף שלה ששלט בארמניה עד שנת 428.
היה בנו הקטן של המלך הפרתי וונונס השני ואחיו של המלך וולוגאסס הראשון.
בשנת 66 לספירה הוכתר ברומא כמלך ארמניה על ידי הקיסר הרומי נרו, במסגרת הניסיון להביא להסכמה בין שני הצדים היריבים – האימפריה הרומית והאימפריה הפרתית.
נקבע שמלך ארמניה יהיה נסיך פארתי אך מצד שני, שמינויו יאושר על ידי הרומאים.
למרות שארמניה הפכה ל"מדינה קליינטית" של רומא, בפועל הייתה לחלק מהאימפריה הפרתית.
בנוסף להיותו מלך, היה טרדאט הראשון גם כהן דת זורואסטרי ובפמלייתו ברומא בשנת 66 השתתפו כמה אמגושים.
לפי החוקר פראנץ קימון טרידאטס קידם את התפתחות פולחנו של מיתרה שהיה לדידו גרסה בהשפעה רומית של הזורואסטריזם.
בימי שלטונו החל טרדאט להנהיג רפורמות במנגנון המנהלי של הממלכה הארמנית, ומגמה זו הומשכה על ידי יורשיו לשלטון.
במסגרת זו אימצה הממלכה הארמנית מנהגים ונהלים ממקור איראני.
השם טרדאט הוא צורה מקוצרת של השם הפרתי טירידאט, כלומר "מתנת טיר".
טיר היה האל הפרתי והארמני של הספרות, המדע והאמנות.
דמותו של אל זה התבססה על האל טישטריה שבספר "אווסטה" וזוהתה והתמזגה בתקופה ההלניסטית עם האל היווני אפולו.
טרדאט היה בנם של מלך וונונס השני של הפרתים ושל פילגש יווניה והאח הקטן של מלכי הפרתים לעתיד וולוגאסס הראשון, פקורוס ואולי גם של אוסרואס הראשון.
אין פרטים על שנות ילדותו ונעוריו.
ידוע רק כי שהה שנים רבות בצפון מדי-אטרופטנה, במחיצת אביו שכיהן שם כמושל מטעם המלך הפרתי גוטארזס השני.
בשנת 51 פשט הפרומגיסטראט הרומי של קפדוקיה, יוליוס פאיליגנוס, לארמניה והחריב אותה.
באותן שנים ארמניה נשלטה על ידי רדמיסטסוס מאיבריה.
האחרון רצח את דודו וחמיו, המלך מיטרידאטס, ואת משפחתו, אחרי שהצליח למשוך לצידו באמצעות שוחד את חיל המצב הרומאי שהגן על המלך במבצר גרני (גורנאה) וגרם למיטרידאטס, להסגיר את עצמו לידיו.
מבלי לקבל הוראות, פאיליגנוס הכיר ברדמיסטוס כמלך חדש של ארמניה.
המושל הרומי בסיריה, אומידיוס קוואדרטוס שילח לארמניה לגיון בפיקודו של הלווידיוס פריסקוס כדי לתקן את הטעות אבל בסופו של דבר ויתר על המבצע על מנת להימנע ממלחמה עם הפרתים.
בשנת 52 המלך הפרתי וולוגאסס הראשון שלא ראה בעין יפה את ההפיכה בארמניה, החליט להתערב.
הוא פלש לארמניה, כבש את הבירה ארתאשאט (ארטקסאטה) והמליך בה את אחיו הצעיר טירידאטס או טרדאט..
היה בכך הפרה של הסכם בין הקיסר אוגוסטוס לפרתים, לפיו היו קיסרי רומא זכאים למנות את מלכי ארמניה ולהכתירם.
אך וולוגאסס טען כי כס המלכות הארמני שייך לאבותיו ושנתפס שלא בצדק על ידי טוען לכתר שרצח את המלך החוקי.
בגלל מחסור ומגפה בימי החורף ובעקבות מהומות בארצו – מרד בנו ורדנס – נאלץ וולגאסס לסגת, מה שאיפשר לרדמיסטוס לשוב ולנקום במתנגדיו המקומיים.
אולם אלו מרדו והדיחו אותו בשנית ובתחילת שנת 55 החזירו לשלטון את טירידאטס.
רדמיסטוס נמלט יחד עם אשתו ההרה, זנוביה, בזמן הבריחה אפסו כוחותיה והיא ביקשה ממנו לדקור אותה למוות כי העדיפה למות מאשר ליפול בשבי.
רדמיסטוס עשה כבקשתה והשליך אותה למי הנהר אראס.
הסתבר כי זנוביה לא מתה.
היא נמשתה מהנהר על ידי רועי צאן שהביאו אותה בפני המלך טרדאט.
המלך קיבל אותה בכבוד בתור בת המשפחה המלכותית.
רדמיסטוס הצליח להגיע לאיבריה, אך כעבור זמן קצר הוא נרצח שם.
טרדאט השליט בארמניה את הגמוניית הפרתים, מה שנגד את מדיניות הרומאים שהביעו את אי שביעות רצונם מהשפעתם הגוברת של הפרתים בשערי האימפריה.
בשנת 58 שיגר הקיסר נרון לארמניה את הגנרל גנאיוס דומיטיוס קורבולו, בראש צבא גדול, על מנת להחזיר לשלטון מלך שהיה "קליינט" – בן חסות של רומא.
את ארמניה הקטנה (ניקופוליס שבפונטוס וסאטאלה) העניקו הרומאים לאריסטובולוס מחלקיס, צאצא לבית החשמונאים ולהורדוס הגדול, בעוד סוהאימוס מאמסה (חומס) קיבל את ארמניה סופנה (עד שנת 60 או אולי עד הסכם ראנדאיה ב-63 כשהיא חזרה לארמניה).
באביב 58 חדר קורבולו מקפדוקיה לארמניה הגדולה ובקיץ התקרב דרך טארון אל עיר הבירה ארטאשאט.
בטארון כמה מהמפקדים הרומאים נהרגו במארב.
בו זמנית נתקפה ארמניה מצפון על ידי פרסמאנס הראשון, מלך איבריה, ומדרום-מערב על ידי אנטיוכוס הרביעי, מלך קומגנה.
בעזרת אחיו, שלח טירידאטס, יחידות זריזות במטרה להתיש את הרומאים באמצעות פשיטות מהירות.
קורבולו הגיב באותו מטבע ושלח את בני המושקים לשדוד את אזורי הספר של ארמניה.
טירידאטס נאלץ לנטוש את הבירה.
העיר נכבשה על ידי קורבולו והוצתה באש.
טיגרנוקרט הסגירה את עצמה ללא קרב.
ברגע זה הסכימו רוב הארמנים להפסיק את ההתנגדות ולקבל את השליט שיוצע על ידי רומא.
נרו, הקיסר הרומי החדש, העניק את כתר ארמניה לנסיך ארמני שהתחנך ברומא, צאצא האחרון של מלכי קפדוקיה, הנכד של גלפירה, שהייתה בתם של ארכלאוס, מלך קפדוקיה ושל אלכסנדר מיהודה, בנו של הורדוס הגדול, מלך יהודה.
הנסיך שנבחר, אימץ לעצמו את השם הארמני טיגראנס השישי, היות שדודו היה טיגראנס החמישי
נרו זכה בתהילה עקב ניצחון ראשון זה וההמון הריע לו.
כגמול, התמנה קורבולו למושל סוריה..
ליד טיגראנס השישי השאירו הרומאים אלף לגינורים ושלוש קוהורטות נספחות ושני אגפי פרשים, על מנת להגן על השלטון החדש.
בני ברית שסייעו לקורבולו, כמן מלך פונטוס, פולמון הראשון, פאסמאן מאיבריה, אריסטובופולוס ואנטיוכוס, קיבלו כמתנה שטחי ספר מתוך ארמניה.
המלך הפרתי וולוגאסס נזעם על כי זר תפס את כס המלכות הארמני אך היסס לפעול להחזרת אחיו לשלטון כל עוד היה עסוק בסכסוך עם המרד בהורקניה.
בשנת 61 ניסה טיגראנס השישי לכבוש את צפון האזור אדיאבן שבאימפריה הפרתית.
המלך מונבז השני של אדיאבנה, שהיה מבחינה פורמלית בן חסות של ארמניה, אך למעשה עצמאי, ביקש את עזרת הפרתים, וולגאסס, שראה בפלישה לאדיאבנה מעשה תוקפנות מצד רומא, יצא למלחמה כדי להחזיר את כתר ארמניה לטירידאטס.
הוא גייס כוח צבאי ממושמע של קטפרקטרים ועוד לוחמים מאדיאבנה, ובפיקוד הספאחבוד מונסס שלח אותם לגרש את טיגראנס השישי מארמניה.
אחרי שדיכא את המרד ההורקני, כינס וולגאסס את צבאו ופנה בעצמו לארמניה.
בקבלתו את הידיעה, העביר קורבולו שני לגיונות בפיקודם של ורולנאנוס סוורוס ווטוס בולאנוס לארמניה כדי להושיט עזרה לטיגרנס.
באותו זמן שלח קורבולו מסר לנרו וביקש תגבורת כדי שיוכל להגן על ארמניה ועל סוריה כאחד.
חזרתו לשלטון בפשרה עם רומא
הכוח הרומאי הובס על ידי וולוגאסס הראשון.
קורבולו העמיד את שאר כוחותיו על גדות הפרת וחימש כוחות בלתי סדירים באזורים הסמוכים.
מכיוון שהאזור היה דל במקורות מים הוא הקים ביצורים על המעיינות ומילא את הנחלות בחול.
מונסס עלה על טיגרנקרט אך לא הצליח לשבור את הגנות העיר, כשצבאו לא היה מצויד דיו בשביל מצור ארוך.
קורבולו ניסה אז את מזלו ושלח קנטוריון בשם קספריוס למחנה של וולוגאסס בנציבין, 60 ק"מ מטיגרנקרט כדי לבקש את הפסקת המצור.
נוכח סופת ארבה וחוסר מזון לסוסיו, הסכים וולגאסס לבקשה אך ביקש את ארמניה כערבות לשלום יציב.
ביתר דיוק הוא דרש שהכוחות הרומאים והפרתים ייסוגו, שטיגרנוס השישי יודח ויוחלף במלך הקודם, אחיו, טירידאטס.
רומא דחתה את ההצעה ושלחה את מושל קפדוקיה, לוקיוס קאיסניוס פאיטוס Lucius Caesennius Paetus), במטרה שישתלט על ארמניה ולהעמיד אותה תחת שלטון רומאי ישיר..
פאיטוס התגלה כמפקד כושל והובס תבוסה משפילה בזמן שחנה עם צבאו בראנדיה בחורף של שנת 62, תוך אובדן לגיונותיו – הלגיון השנים עשר פולמינטה שבפיקוד קלביסיוס סבינוס ו IV סקיתיקה בפיקוד פוניסולנוס וטוניאנוס.
בנסיבות אלה פיקוד הצבא עבר לידי קורבולו עצמו שהוביל בשנת 63 כוחות חזקים למליטנה ומשם לארמניה, תוך סילוקם של כל המושלים המקומיים החשודים כתומכים בפרתים.
מכיוון שבינתיים טיגרנוס השישי מת, קורבולו וטירידאטס נפגשו בראנדיה והתחילו במשא ומתן כדי להגיע לפשרה לגבי מינוי מלך חדש והשכנת שלום.
בהגיעו למחנה הרומאי הוריד טירידאטס את עטרתו המלכותית והניח אותה על האדמה, ליד פסלו של נרו והצהיר שלא ייקח אותה בחזרה אלא מידי הקיסר ברומא.
אז לפי בקשת הרומאים עצמם טירידאטס הוכר כמלך ארמניה בחסות רומא וחיל מצב רומאי הוצב באופן קבוע במדינה, בסופנה.
הבירה ארטאשאט הייתה עתידה להיבנות מחדש.
קורבולו שלח את חתנו, אניו ויניקיאנוס ללוות את טירידאטס לרומא ולאשר פעם נוספת את נאמנותו לנרו.
ארמניה הפכה שוב למדינת חסות של רומא, אך רק למראית עין, כי בפועל הייתה תלויה בשליטים הפרתים
הביקור ברומא – 66 לספירה
לפני יציאתו לרומא, ביקר טירידאטס אצל אמו ושני אחיו במדי אטרופטנה, ובפרתיה.
במהלך מסעו הארוך לעיר הנצחית, התלווה על ידי משפחתו ופמליה מרשימה, שכללה כמה מבני החסות ו-3,000 פרשים.
המסלול עבר דרך תראקיה, איליריה, החופים המזרחיים של הים האדריאטי ופיקנום בצפון-מזרח איטליה.
המסע נמשך 9 חדשים כשטירידאטס רכב על סוסו, כשילדיו ומלכתו מצידו..
ליוו אותו בניהם של וולגסס, מונובזס ופאקורוס.
יש לציין כי לא היה לנסוע בדרך הים בגלל איסורים הכרוכים במעמדו של טירידאטס כאגמוש.
ההיסטוריון דיו קאסיוס שחי בתחילת המאה השלישית ציין כי בהגיעו לרומא, טירידאטס הצטייר כגבר מרשים בצעירותו וביופיו, בייחוסו ובחכמתו.
נרו קיבל את פניו בנאפוליס באוקטובר 63 ושלח לו מרכבה רשמית שתמש לו בסוף המסלול.
איש לא הורשה להתקרב לקיסר חמוש, אך טירידאטס סירב למסור את נשקו.
כפשרה הסכים לקשור את חרבו לנדנו.
בפוטאוליס ארגן נרו משחקים וקרבות גלדיאטורים לכבוד האורח, שהצטיין בירי בחץ וקשת בשני תאויים.
המופע, שהיה גרנדיוזי, נוהל על ידי פטרוביוס, אחד מעבדי הקיסר לשעבר.
כדוגמה ליוקר ההפקה צוינה העובדה כי באחד הימים כל המשתתפים במופע היו "אתיופים", גברים, נשים וילדים.
היה גם בפעם הראשונה מופע של גלדיאטורים נשים.
העיר קושטה בשפע דגלים, לפידים וזרי פרחים והוארה בלילה.
ביום הגעתו של טירידאטס, נרו ירד לפורום לבוש בבגדי ניצחון ומוקף בנכבדים וחיילים, כולם במדים מהודרים ושריונות מבריקים.
כשהתיישב נרו על כס המלכות, טרידאטס ופמלייתו התקדמו בין שתי שורות חיילים.
בהגעתו לפני כס הקיסר השתחווה טירידאטס כשידיו על חזו.
אחרי שנעשה שקט, הוא פנה לקיסר במילים: או, אדוני, אני צאצא של הארשקים ואחי המלכים וולגסס ופאקורוס, רואה את עצמי עבדך.
באתי אליך, אלי, כדי לעבוד את שמך כפי שאני עובד את מיתרה.
בידיך עתידי, כי אתה תהיה מזלי וגורלי".
נרו השיב על כך: "כן, טוב עשית שבאת אלי בעצמך; כי במפגש כזה פנים מול פנים יכול אני להעביר חסדי עליך.
כי מה שלא אביך ולא בחיך יכלו להוריש או להעניק אני אוכל.
אני מכריז אותך מלך ארמניה, כדי שאתה ומשפחתך תבינו כי ילי את הכוח לקחת ממלכות, וגם להעניקן".
ואז, לפי עדותו של סווטוניוס, עלה טירידאטס על מדרגות הבמה וכרע ברך, כך שנרו יניח את העטרת המלכותית על ראשו.
אחר כך הרים אותו, חיבק אותו והושיבו על ידו, על כס נמוך יותר.
בינתיים, ההמון הריע למלכים בעוד פרטור תרגם בפניו את דברי טירידאטס שקיבר ביוונית..
לפי פליניוס הזקן, סיפר טירידאטס לנרו על טקסי האמגושים (magicis cenis) וכעדות טקיטוס גם התעניין במנהגי הרומאים.
החגיגות נמשכו עוד ימים אחדים.
אולם תיאטרון פומפיוס וריהוטו כוסו בזהב לרגל המעמד וכן אותם ימי חגיגות כונו "ימי הזהב".
במשך היום רומה התקשטה בארגמן כדי להתגונן מפני החמה ונרו, לבוש בירוש וחובש כובע פרשים השתתף במרוץ מרכבות.
בערב הקיסר שר וניגן בלירה, בליווי קיתר.
טירידאטס נדהם ובאותו זמן נגעל מהאקסארווגנצה של הקיסר, כפי שהתוודה לקורבולו, שאותו העריץ.
ביקורו של טירידאטס ברומא נמשך 9 חדשים.
בתקופה זו הוציא הקיסר על החגיגיות 200,000 ססטרטים.
על מנת להנציח את האירועים, הסנאט של האימפריה העניק לנרו זר דפנה ואת התואר "אימפרטור".
לא הייתה חגיגה דומה בהדרה ובהיקפה בכל תולדות רומא.
בנוסף למחיר המופקע של החגיגות אוצר האימפריה לקח על עצמו את מימון מסעו ושהותו של טירידאטס.
בנוסף העניק לו חמישים מיליון ססטרטים במתנה.
גם בדרך הבייתה לא ויתר טירידאטס על צפייה במופעי התאבקות
האגדה מספרת שבאחד מופעי הפנקרטיום ראה איך אחד המתאבקים המשיך להכות ביריבו גם אחרי שהלה נפל על גבו.
אז הזדעק המלך: "זוהי תחרות בלתי הוגנת.
אין זה הוגן שהאדם שנפל יקבל מכות".
מאוחר יותר, שלח נרו הזמנות חוזות גם למלך הפרתים, וולגאסס הראשון.
וולגאסס שלח לו שליח עם המסר הבא: "בשבילך יותר קל לחצות את הים.
אי לכך, אם תבוא לאסיה, נוכל לסדר פגישה בינינו".
באותה תקופה שלט השלום באימפריה ונרו נעל מחדש את שערי המקדש של יאנוס, סימן לשלום עולמי.
בשובו למולדת, לקח טירידאטס איתו מספר רב של אדריכלים ובעלי מלאכה כדי להשתתף בבנייה מחדש של בירת ארמניה, ארטאשאת, אותה כינה טרידאטס מחדש "נרוניה",לכבוד הקיסר.
הוא ייפה גם את הבית המלכותי בגרני באמצעות קולונדות ואנדרטאות ומקדש חדש.
בימי שלטונו צמח המסחר וארמניה התחזקה והבטיחה את עצמאותה בפועל כלפי רומא.
רומא ראתה בארמניה בת ברית נאמנה, גם אחרי מותו של נרו ובימי שלטונו של וספסיאנוס במזרח.
השגת השלום היה בשביל נרו ניצחון מדיני.
הפרתים עצמם הכירו בסמכות רומא תוך כדי שמירת כס המלכות בארמניה בידי שושלת הארשקים.
בנסיבות אלה יכלה רומא לעסוק בבעיות ההולכות וגדלות ביהודה, שבה פרצה בסופו של דבר המלחמה היהודית-רומית הראשונה שנה בלבד אחרי הכתרת טירידאטס.
מספר לגיונות הועברו מסוריה ליהודה.
הקיסר נרו הפך לפופולרי מאוד בפורבינקיות המזרחיות ובקרב הארמנים והפרתים.
שמו של הלגיון השנים העשר "פולמינאטה" שנמצא חרוט על כתובת משנת 89 על הר בגובוסטן, באזרבייג'ן של ימינו, מעיד על נוכחותם של חיילים רומאים על חוף הים הכספי, במקום המזרחי ביותר מכל כתובת רומית קודמת.
השלום החזיק בסך הכל חמישים שנה עד שב-114 פלש הקיסר טראיאנוס לארמניה.
בסוף שלטונו נאלץ טרדאט הראשון לעמוד מול איום חדש: בשנת 72 יצאו האלאנים – פרשים נוודים המקורבים לסרמטים ולסקיתים, לסעות שוד במדי אטרופאטנה ובכמה מחוזות של צפון ארמניה.
טרדאט ואחיו, מלך מדי אטרופאטנה, פאקורוס, התייצבו נגדם בכמה קרבות.
באחד מהם כמעט נלקח טרדאט בשבי, כשבעזרת חרבו הצליח לחמוק מהפלצור שתפס אותו.
האלאנים נסוגו משני האזורים עם שלל רב.
מלך איבריה, מיטרדט הראשון ביקש עזרה נגד האלאנים מהקיסר הרומי וספסיאנוס.
הרומאים סייעו לו בביצור המבצר ארמאזי שעל יד עיר הבירה האיברית מצחטה, בקרבת טביליסי של ימינו.
כתובת בארמית בטביליסי מראה שבשנים האחרונות למלוכתו, ניהל טרדאט הראשון גם מלחמה נגד איבריה.
התאריך המדויק של מותו אינו ידוע.
מקורות שונים מציינים כי יורשו נקרא סאנאטרוקס או סנטרוק הראשון.
במקורות הארמנים זוהה סנטרוק עם הקדוש יהודה תדאוס.
לפי נינה גרסויאן אין עדויות מפורשות כי אכן סאנאטרוקס היה יורשו של טרדאט בשלטון.
לעומת זאת ידוע כי אחיינו של טרדאט, אקסידארס, (ייתכן בנו של פקורוס השני) הוכתר כמלך ארמניה בשנת 110.
לפי ההיסטוריון פרנץ קימון (Cumont) בספרו Les Réligions Orientales dans le Paganisme Romain (הדתות המזרחיות בפגניות הרומית) תרם טרדט הראשון להתפתחות פולחן האל מיתרה ברומא והוא הפך עם הזמן לדת הרומית הנפוצה ביותר באימפריה.
יש משערים כי ביקורו של טירידאטס הראשון ברומא, אירוע שהרשים מאוד את בני התקופה, השפיע על הסיפור הנוצרי של סגידת שלושת האמגושים לישו התינוק.
את מקומו של טירידטרס לקח בסיפור הנוצרי מלך , הידוע גם כקאספר, ושעל קשריו עם הנצרות מסופר בספר החיצוני "מעשי תומאס הקדוש".
טירידאטס הראשון הוא אחד מגיבורי האופרות "נרו" (1705) ו"רדמיסטו" (1720) של גאורג פרידריך הנדל, של האופרה "אוקטביה" (1705) מאת ריינהרדט קייזר וכן
של 25 אופרות שהולחנו על בסיס הליברית של פייטרו מטאסטאזיו, "זנוביה".
מלך צרפת לואי הארבעה עשר הציב בגן של ארמון ורסאי פסל מאת אנטואן אנדרה, המייצג, לפי ההשערות, את טירידאטס הראשון (לפי סברות אחרות זהו פסלו של שבוי ברברי).
טירן רוש צבעוני (שם מדעי: Tachuris rubrigastra) היא ציפור שיר קטנה מאמריקה הדרומית השייכת למשפחה עצמאית טירני רוש (Tachurisidae) וקרובה למשפחת הטירניים.
בעבר סווגה כחלק ממשפחה גדולה זו וישנם חוקרים שעדיין משייכים אותה לשם, אך על פי כמה מאפיינים הופרד משאר הטירניים.
טירן הרוש הוא עוף שאורכו 10.5 ס"מ והוא בעל זנב קצר, נוצות מעוגלות וראש עבה ונמוך עם מקור דקיק וכמו ששמו מרמז הוא בעל צבעים רבים: הוא בעל גב ירוק, בטן צהובה, חזה וראש שחורים וכנפיים וזנב מפוספסים בשחור-לבן.
הצעירים קצת יותר מוסווים מהבוגרים.
הטירן מצוי בעיקר בסבכי ביצות או נהרות ובין צמחי מים שונים כגון אגמון ועשבי רוש.
הוא משוטט בהם רוב הזמן וצד חרקים שמסתרים שם.
טירן בקר (שם מדעי: Machetornis rixosa) הוא מין ממשפחת הטירניים של ציפור שיר קטנה החיה באמריקה הדרומית.
הוא בעל נוצות צהובות עם גוון אפור, זנב מפוצל ומקור שחור גדול.
הטירן מצוי באמריקה מפנמה ואקוודור עד צפון ארגנטינה ובוליביה ומערבה עד ברזיל.
הוא נפוץ בערבות טרופיות כמו הסראדו או בסמוך לנהרות ולביצות.
רק לעיתים נדירות הם חיים ביערות סבוכים.
לטירנים אלה ישנו קשר טוב עם מיני יונקים גדולים כמו הקפיבארה הענקית.
כשהאדם הגיע והביא סוסים ופרות גם הם שימשו את הטירן.
יחסיו עם היונקים הדדיים והציפור מנקה את היונק ומעבירה ממנו חיידקים וחרקים בתמורה למזון ולתצפית על סביבתה.
הטירנים בונים קני גדולים או גונבים קנים של טירניים אחרים.
הם מטילים 3-4 ביצים הבוקעות תוך 15 יום.
טיריון לאניסטר הוא דמות אנטי-גיבור ראשית בסדרת ספרי הפנטזיה האפית "שיר של אש ושל קרח" מאת ג'ורג' ר.
טיריון משמש כנקודת תצפית בסיפור - כלומר: פרקים רבים מסופרים מנקודת מבטו.
בשל היותו גמד הוא מכונה 'השימדון' (The Imp) ו-'החצי-איש'.
הוא בנו השלישי של טיווין לאניסטר: אמו ג'ואנה מתה בזמן לידתו, דבר שעליו אביו מעולם לא סלח לו.
גמד מעוות בעל עיניים לא תואמות, טיריון הוא עוקצני, ערמומי ומריר נפש, אך הוא הגון ומתעב יחס לא הוגן כלפי החלשים והחפים מפשע.
הוא התיידד עם ג'ון שלג.
ב"עימות המלכים", טיריון שירת בפועל כימין המלך במקום אביו והיה מסוגל להשיג כוח השפעה רב על ידי תחבולות נגד אחותו, המלכה סרסיי.
כימין המלך הוא פעל כדי לרסן את אכזריותו של המלך ג'ופרי.
בקרב על הבלאקווטר מילא טיריון תפקיד מרכזי בהגנה על מעלה מלך: הוא ארגן ספינות מלאות באש-פרא ושרשרת חזקה שהשמידו חלק ניכר מהצי של סטאניס באראתיאון בזמן הקרב על הבלאקווטר וכך תרם רבות לניצחון משפחתו כנגד סטאניס.
הוא נפצע פצעים קשים ואיבד את אפו בקרב זה.
טיריון קיבל באי-רצון בולט את נישואיו עם סאנסה סטארק, על מנת שבית לאניסטר יוכל לנצל את תביעתה לווינטרפל ולצפון כולו.
על אף שהיו נשואים יותר מחודש, טיריון לא מימש את נישואיהם ולא שכב עימה, בשל גילה הצעיר (13 בלבד) ורתיעתה הברורה מכך, החלטה ששמה אותו לבוז וללעג.
סאנסה נמלטה לאחר הרעלתו למוות של ג'ופרי, בה הואשם טיריון שלא בצדק.
אוברין מארטל ייצג את טיריון במשפט־בקרב, אך הוא הפסיד לסר גרגור קלגאן, שנפצע אנושות בקרב.
טיריון, שנידון למוות, שוחרר מתאו בחשאי על ידי אחיו ג'יימי והמרגל הסריס ואריז.
הוא ברח ממעלה מלך לאחר שרצח את אביו טיווין בבית השימוש הפרטי שלו.
ב"ריקוד עם דרקונים" מתברר שהוא היה בדרכו למירין, אל דאינריז טארגאריין, תחת חסותו של אילירו הפרנס.
במהלך מסעו הוא גילה שאאיגון טארגריין, בנו של ראיגר ואחיינה של דאינריז, חי, וגודל בידי לורד ג'ון קונינגטון, יד ימינו של המלך המשוגע, שהוגלה, ונחשב למת.
בדרכו למפרץ, הספינה שלקחה אותם כמעט טבעה עקב סערות שהיו ליד וואליריה, וכל יושביה ששרדו נמכרו לעבדות.
טיריון וגמדה בשם פרוטה נמכרו לאציל יונקאי, יחד עם מורמונט, ומשם מורמונט וטיריון התגייסו ל"בנים השניים", פלוגה בהנהגת בן פלאם, שבגדה בדאינריז ועברה מחדש לצד היונקאים.
הוא מנסה לשכנע את בן לעבור לצדה של דאינריז, אך לא ברור האם "הבנים השניים" שוב עברו צד.
בתחילת הסדרה טיריון הוא הבן הדחוי של טייווין לאניסטר ואת תסכולו הוא פורק באמצעות שתיית יין רב וביקורים אצל זונות.
הוא פיתח אופי ציני ועוקצני, ומרבה בהערות סרקסטיות.
הוא חכם וערמומי ויודע קרוא וכתוב.
הוא מחדד את האינטלקט שלו כנשק לקידום עצמי ולהתרסה בפני החברה שבזה לו.
הוא מתיידד עם ג'ון שלג, בנו הממזר של אדארד סטארק.
בעונה השנייה הוא ממונה על ידיו אביו לימין המלך של ג'ופרי באראתיאון האכזר והסדיסט, ומנסה ככל יכולתו לרסן אותו ולהגן על סאנסה סטארק.
במקביל הוא מנהל רומן סודי עם הזונה שאי.
טיריון מצליח להביס את הצי של סטאניס באראתיאון באמצעות תחבולה.
טייווין שגייס לעזרתו את בית טיירל משלים את המלאכה ומחליף את טיריון כימין המלך.
בחתונתו ג'ופרי מורעל למוות (על ידי אולנה טיירל ופיטר בייליש) וסרסיי מאשימה בכך את טיריון, שעומד למשפט.
טיריון מפסיד במשפט אך משוחרר בחשאי על ידי ג'יימי וואריז.
בדרך הוא הורג את שאי שבגדה בו ואת אביו, טייווין לאניסטר.
אחרי שנמלט ממעלה מלך טיריון מצטרף כיועץ לדאינריז טארגאריין אחרי שוואריז משכנע אותו שהיא תהיה מלכה הגונה, נדיבה וטובת לב.
בעקבות עצותיו הטובות, חוכמתו וכושרו הרטורי ממנה אותו דאינריז לימין שלה.
טיריון מלווה אותה גם במסעה לכבוש את כס הברזל של וסטרוז ומנסה לתווך בינה לבין ג'ון שלג כאשר האחרון מבקש את עזרה בהגנה מפני צבא המתים של ההלכים הלבנים.
אחרי שנפל בפח של סרסיי לאניסטר, היחס של דאינריז כלפיו מתקרר.
אחרי הבסת צבא המתים, דאינריז מפליגה למעלה מלך על מנת לכבוש אותה ובדרך דרקונהּ ראיגאל נהרג מחץ "עקרב" של יורון גרייג'וי ואשת סודה מיסנדיי נרצחת בידי סרסיי.
הוא מפציר בדאינריז לתת לעיר הזדמנות להיכנע על מנת למנוע שפיכות דמים וטבח של חפים מפשע.
דאינריז הופכת לפרנואידית ומוציאה להורג את ואריז שמפקפק בכך שתהיה מלכה טובה ומנסה להמליך את ג'ון תחתיה.
טיריון משחרר את אחיו ג'יימי ושולח אותה למעלה מלך על מנת לשכנע את סרסיי לוותר על השלטון ולברוח איתו, ובכך למנוע שפיכות דמים.
התוכנית של טיריון נכשלת ודאינריז, רכובה על הדרקון האחרון שלה, דרוגון, שורפת את העיר עד אפר ועפר, על כל תושביה.
היא הורסת את המבצר האדום וקוברת את ג'יימי וסרסיי תחת ההריסות.
בעקבות הטבח הנוראי בתושבי העיר החפים מפשע טיריון מבין כי ואריז צדק והוא מאבד את אמונו בדיאנריז.
טיריון מתעמת עם דאינריז ומתפטר מתפקידו כימינה והיא בתגובה אוסרת אותו לקראת הוצאה להורג.
ג'ון מבקר את טיריון ובשיחה עמוקה מלב אל לב טיריון משכנע אותו שדאינריז איבדה שליטה ומתכוונת לטבוח באש את כל מי שעומד בדרכה.
לאחר מכן, ג'ון עולה אל חדר המלכות במבצר האדום החרב ומוצא את דאינריז נוגעת בכס הברזל.
הוא מתעמת איתה ודורש ממנה לגלות רחמים כלפי תושבי וסטרוז, אך דאינריז - אפופה בלהט משיחי - דוחה את בקשתו ומכריזה על רצונה "לשחרר את כל האנשים" כפי שעשתה במעלה מלך.
הם מתנשקים וג'ון דוקר אותה למוות בפגיון.
אחרי מותה מגיע דרוגון, הדרקון שלה, מתיך באש את כס הברזל ולוקח את גופתה.
לאחר מכן מגיע תולע אפור וחיילי "הבלתי-טמאים" ואוסר את ג'ון.
תולע אפור מוביל את טיריון למשפט בפני אצילי וסטרוז (בהם סאנסה סטארק, בראן סטארק, סאמוול טארלי, יארה גרייג'וי, בריאן מטארת' וגנדרי באראתיאון) שהיו בעלי בריתה של דאינריז, ודורש עונש מוות לג'ון ולטיריון.
טיריון מגן על עצמו ואומר לתולע אפור שהעניין אינו בסמכותו אלא בסמכות מלך שבע הממלכות, ותולע אפור מסכים וקורא למועצת האצילים לבחור מלך חדש.
המועצה לא מצליחה לבחור מועמד, סאמוול מציע שהעם יבחר את מלכו ונדחה על ידי המועצה.
תולע אפור מתחיל לאבד את הסבלנות וטיריון, בנאום מרגש, משכנע את המועצה לבחור בבראן סטארק - "בראן השבור" - למלך החדש.
המועצה מסכימה ונשבעת לו אמונים, מלבד סאנסה סטארק שמכריזה על עצמאות הצפון, דבר שבראן מקבל.
תולע אפור מקבל את בראן כמלכו ומלך וסטרוז ובראן מורה על שחרורו של טיריון וממנה אותו לימינו.
עם זאת, הבלתי-טמאים עדיין דורשים את ראשו של ג'ון שלג, אך טיריון ובראן בסוף מגיעים לפשרה שג'ון יוגלה אל משמר הלילה, ולא יורשה להיות בעל אדמות, לשאת אשה או ללדת ילדים.
טיריון לאניסטר מגולם על ידי השחקן פיטר דינקלג' בסדרת הטלוויזיה "משחקי הכס" של רשת HBO המבוססת על סדרת הספרים "שיר של אש ושל קרח" מאת ג'ורג' ר.
על תפקידו בסדרה, זכה דינקלג' בשני פרסי אמי (ב-2011 וב-2015) בקטגוריית שחקן המשנה הטוב ביותר בסדרת דרמה, וכן בפרס גלובוס הזהב בקטגוריית שחקן המשנה הטוב ביותר בסדרת טלוויזיה.
טירימאס היה מלכה השלישי של מוקדון, וככל הנראה בנו של קוינוס.
הוא שלט בסוף המאה ה-8 לפנה"ס, אולם יש המפקפקים בקיומו ההיסטורי.
טירימאס הוכתר כמלך מוקדון השלישי אחרי מותו של קוינוס.
הדבר אינו מצוין במפורש במקורות, אולם ככל הנראה הוא היה בנו של קוינוס.
בהנחה שהדבר נכון, הוא היה נצר למשפחה מיתולוגית למחצה שהתייחסה על הרקולס.
על פי אוסביוס מקיסריה שלט טירימאס 43 שנים, ולאחר מכן ירש אותו פרדיקס הראשון.
לא נמצאו הוכחות היסטוריות לקיומם של טירימאס ושני המלכים שקדמו לו.
פרדיקס הראשון הוא המלך המוקדוני הראשון שנחשב להיסטורי לחלוטין.
גם הרודוטוס כותב שראשון מלכי מוקדון היה פרדיקס הראשון.
ככל הנראה עליו הסתמך תוקידידס כאשר כתב שארכלאוס הראשון היה התשיעי במלכי מוקדון.
טירנוזאורים (שם מדעי: Tyrannosauroidea) היא על-משפחה גדולה של דינוזאורים טורפים גדולים שהבולטים מביניהם היו הטירנוזאוריים.
דינוזאורים אלה חיו מאמצע היורה עד לסוף הקרטיקון ונכחדו סופית לפני 66 מיליון שנה יחד עם אחרוני הדינוזאורים.
הם חיו באמריקה הצפונית, אמריקה הדרומית, אירואסיה וגם באוסטרליה.
המוקדמים שבבני על-משפחה זו דמו במראם לטרודוניים יותר מאשר לטירנוזאורוס הגדול ואורכם היה גדול רק במעט מאדם בוגר.
לאורך השנים הם החלו להתפתח לצורות גדולות ובעלי לסתות חזקות עם נשיכה חזקה ביותר כדי להתמודד עם טרפם - הדינוזאורים הצמחוניים ובעיקר ההדרוזאוריים והצרטופסיים שהלכו וגדלו גם הם.
עם זאת רגליהם הקדמיות הלכו וקטנו עד שהסתיימו בזוג אצבעות קטן בידיו של הטירנוזאורוס.
הקטן שבבני הקבוצה היה הדילונג שהגיע לאורך 1.2 מטר, אם כי ייתכן שמדובר היה בצעיר שלא הגיע לגודל המלא.
הגדול ביותר בקבוצה היה הטירנוזאורוס שהגיע לאורך 12.5 מטרים ולמשקל של 7 טון.
סוג דיפלוטומודון (Diplotomodon) - ייתכן שבוטל
טירוצ'יראפאלי (בטמילית: திருச்சிராப்பள்ளி, באנגלית: Tiruchirappalli, בהינדי: तिरुचिरापल्ली; בעבר נודעה באנגלית בתור טריצ'ינופולי, באנגלית: Trichinopoly), הידועה גם בקיצור בתור טריצ'י (בטמילית: திருச்சி, באנגלית: Trichy), היא עיר גדולה בהודו אשר ממוקמת במחוז טירוצ'יראפאלי שבמדינה ההודית טמיל נאדו.
העיר נחשבת לעיר הטובה ביותר למגורים והנקייה ביותר בטמיל נאדו, כמו גם כעיר החמישית הבטוחה ביותר לנשים בהודו.
האקלים בעיר לא חווה שינוי משמעותי בטמפרטורה בין עונת הקיץ לחורף.
האקלים מאופיין בדרך כלל בטמפרטורות גבוהות ובלחות נמוכה.
הטמפרטורה הממוצעת השנתית היא 28.9 מעלות צלזיוס והטמפרטורה הממוצעת החודשית נע בין 25 מעלות צלזיוס ל-32 מעלות צלזיוס.
החודשים החמים ביותר בעיר הם בין אפריל ליוני, בהם העיר חווה סופות אבק תכופות.
מיוני עד ספטמבר, העיר חווה אקלים מתון יחסית המלווה בגשמים וסופות רעמים.
רוב גשמים יורדים בין אוקטובר לדצמבר.
כמות המשקעים השנתית הממוצעת היא 841.9 מ"מ.
טירות וחומות המלך אדוארד בגוויניד' הם אתר מורשת עולמית שהוגדר על ידי אונסק"ו וממוקם בגוויניד', ויילס.
האזור כולל את הטירות בומריס והרלך, וכן הטירות והחומות קרנארבון וקונווי.
אונסק"ו רואה את אתרים אלו כ"דוגמאות הטובות ביותר לאדריכלות צבאית של סוף המאה ה-13 ותחילת המאה ה-14 באירופה".
את הביצורים הללו בנה אדוארד הראשון, מלך אנגליה לאחר פלישתו לצפון וויילס בשנת 1282. אדוארד הביס את הנסיכים הוולשים המקומיים והחל להשתלט על האזור וליישב אותו.
הוא יצר עיירות מבוצרות חדשות, המוגנות על ידי טירות, בהן יכלו מהגרים אנגלים להתיישב ולנהל את השטחים.
הפרויקט היה יקר מאוד ומתח את המשאבים המלכותיים עד קצה הגבול.
בשנת 1294 התרחשו מרידות וולשיות בהנהגתו של מדוג אפ לוולין.
טירות קונווי והרלך היו מוכנות ושרדו את המרד, אך קרנארבון, שהעבודה עליו הושלמה רק חלקית, הותקף וננזק.
לאחר מכן, חידש אדוארד את תוכנית הבנייה והורה על תחילת העבודה בבומריס.
אולם מלחמותיו של אדוארד בסקוטלנד החלו לדרוש מימון מלכותי, ובמהרה הואטה העבודה בשנית.
עבודות הבנייה על כל הביצורים הופסקו עד 1330, מבלי שקרנארבון ובומריס הושלמו לחלוטין.
הביצורים מילאו חלק חשוב בסכסוכים בצפון ויילס במאות הקרובות.
הם היו מעורבים בעלייתו של גלינדור בראשית המאה ה-15 ובמלחמות השושנים בסוף אותה המאה.
על אף הירידה במשמעותיות הצבאית בעקבות שושלת טיודור שישבה בכס המלוכה החל משנת 1485, הטירות עמדו לשירות במהלך מלחמת האזרחים האנגלית במאה ה-17. בעקבות המלחמה הורה הפרלמנט על הקטנה, או השמדה מכוונת של חלקים מקונווי והרלך, אך החשש מפלישה פרו-רויאליסטית מסקוטלנד הבטיח כי קרנארבון ובומריס יישארו על כנם.
הם הפכו לפופולריים בקרב אמנים מבקרים בסוף המאה ה-18 ובתחילת המאה ה-19, ומספר המבקרים גדל ככל שהגישה לאזור השתפרה בתקופה הוויקטוריאנית.
המדינה הבריטית השקיעה רבות בטירות ובחומות במהלך המאה ה-20, ושחזרה רבות מתכונותיהם מימי הביניים.
בשנת 1986 הוכרזו האתרים כאתר מורשת עולמית, כדוגמאות מצטיינות לביצורים וארכיטקטורה צבאית שנבנו במאה ה-13, וכעת הם מופעלים כאטרקציות תיירותיות על ידי סוכנות המורשת הוולשית Cadw.
במשך רוב המאה ה-20, הטירות והחומות נחשבו בעיקר כמבנים הקיימים לצורכים צבאיים.
השימוש הרב במצודות קונצנטריות, ברביקנים ובתי שערים הובילו את הארכאולוג ד.
קת'קארט קינג לתאר אותם כ-"זניט בניית הטירות האנגלית", והאדריכל סידני טוי העריך אותן כ-"כמה מהטירות החזקות ביותר בכל תקופה או מדינה".
בסוף המאה ה-20, ובמאה וה-21, הדגישו היסטוריונים רבים כדוגמת מייקל פרסטוויץ' ואביגיל ווית'לי את תפקידי האתרים כארמונות וסמלים של הכוח המלכותי.
מיקומם של טירות כמו קרנארבון וקונווי נבחרו על פי חשיבותם הפוליטית וכן על תפקידיהם הצבאיים, ונבנו על גבי אתרים השייכים לנסיכים הוולשים.
הטירות הכילו דירות וגינות מפוארות, מתוך כוונה לתמוך בפאר חצרות המלכות גדולות.
בטירת וחומת קרנארבון שולבו עבודות אבנים יקרות, שנועדו ככל הנראה לחזק את יוקרתו האישית של אדוארד.
תפקידו המדויק של האדריכל המלכותי ג'יימס מסנט ג'ורג' בפרויקט הבנייה עדיין לא ברור לגמרי ומהווה נושא לוויכוח עבור אקדמאים.
טירות וחומות המלך אדוארד בגוויניד' נבנו כתוצאה ממלחמות השליטה על ויילס בסוף המאה ה-13. מלכי אנגליה והנסיכים הוולשים נאבקו על השליטה באזור מאז שנות ה-70 של המאה ה-11, כשהאצילים והמתיישבים הנורמנים והאנגלים הרחיבו אט אט את שטחיהם לאורך כמה מאות שנים.
אולם בשנות ה-60 של המאה ה-13, המנהיג הוולשי ל'ואלין אפ גריפיד' ניצל את מלחמת האזרחים בין הנרי השלישי לברוני המורדים באנגליה כדי להפוך למעצמה הדומיננטית, והוכר רשמית כנסיך ויילס על פי חוזה מונטגומרי.
בתפיסת כס המלוכה, אחת הפעולות הראשונות של אדוארד הייתה שיפוץ והארכת המבצר המלכותי של מצודת לונדון.
אדוארד היה אחראי גם על בניית רצף של עיירות מתוכננות, בדרך כלל מוקפות חומה, המכונות בסיטיידים (basitades) ברחבי גסקוניה כחלק מהניסיון לחזק את סמכותו באזור.
אדוארד אף אישר להקים ערים חדשות ברחבי אנגליה.
בינתיים, היחסים בין אדוארד לל'ואלין התקררו וקרסו במהירות, מה שהוביל לכך שאדוארד פלש לצפון ויילס בשנת 1276 בניסיון לשבור את אחיזתו של ל'ואלין בשלטון.
במהלך המלחמה בנה אדוארד מספר טירות מרכזיות במטרה לשלוט טוב יותר באזור ולספק מבנים שישמשו בסיסים למערכה.
אדוארד הצליח במלחמה, וחוזה אברקונווי משנת 1277 אישר את השליטה האנגלית וחילק את מרבית אדמותיו של ל'ואלין בין אדוארד ואחיו.
עד מהרה אדוארד ובני בריתו בקרב הנסיכים הוולשים החלו להסתכסך, ובתחילת 1282 פרץ מרד, שהובל על ידי אחיו של ל'ואלין, דוויד' אפ גריפיד'.
אדוארד הגיב למרד בגיוס הצבא המלכותי, של 8,000 חיילים ו-750 פרשים, אותו הוא מיקם בצפון לעיירה רודלאן, בעוד שבדרום ובמרכז ויילס, כוחות מארצ'ר לורד התקדמו מכרמרתן וממונטגומרי.
לאחר מכן ארגן אדוארד פלישה ימית לאי אנגלסי ויצר גשר זמני לחצות את היבשת.
ל'ואלין נהרג באותו דצמבר, ובתחילת שנת 1283 נפל דוויד' נפל בשבי והוצא להורג.
במקום לחזור על ההסדרים המפוזרים של אמנות קודמות, אדוארד בחר להשתלט על ויילס ולהפוך אותה לקולוניה.
החלק הנותר ממשפחת המלוכה של ל'ואלין ודוויד' הובס, וארצותיהם חולקו בין אצילים אנגלים גדולים.
הממשל בוויילס עבר רפורמה, וההסדרים שנקבעו בחוק רודלאן, נחקקו ב-3 במרץ 1284. ויילס חולקה למחוזות ושיירים, וחיקתה את אופן שליטתה של אנגליה, עם שלושה מחוזות חדשים שנוצרו בצפון-מערב ויילס: קרנארבונשייר, מריונת'שייר ואנגלסי.
כחלק מתוכנית זו, בשנת 1283 הורה אדוארד לבנות טירות חדשות ועיירות מוקפות חומות ברחבי השטחים הכבושים, בין השאר כדי לעודד הגירה משמעותית לאזור מאנגליה.
בין אלה היו אתרי המורשת העולמיים העתידיים, טירת קרנארבון וחומתה, המשקיפה על נהר סיונט; טירת קונווי וחומתה, השולטת על נקודת מעבר מעל נהר קונווי ; וטירת הרלך, המגנה על הנמל ועיירה אנגלית שזה עתה הוקמה.
ככל הנראה תוכננה הקמת טירה ועיירה מוקפת חומה ליד העיירה החשובה מבחינה אסטרטגית, לאנפיס שבאנגלסי - בומריס העתידית - אך נדחתה בשל עלויות הפרויקטים האחרים.
העיירות החדשות היו מרכזים אדמיניסטרטיביים חשובים למבני הממשל האנגלים החדשים: קרנארבון והרלך היו מרכזי הכוח החדש, וקונווי אחראית על המחוז החדש.
הטירות היו מרכזי צבא מרכזיים, אך תוכננו גם לתפקד כארמונות מלכותיים, המסוגלים לתמוך בבתי המלך והמלכה בנוחות ובטיחות.
כמה מהפרויקטים נשאו גם חשיבות סמלית מיוחדת.
קונווי הוצב בכוונה בראש מנזר אברקונווי, מקום קבורתם המסורתי של הנסיכים הוולשים; המנזר הועבר למרחק שמונה קילומטרים מהיבשה.
השליטים הוולשים הילידים הוקירו את האתר הרומי לשעבר בקרנארבון על סמליותו האימפריאלית, וחלקים מביצורי הנסיכים הוולשים נלקחו והוחזרו באופן סמלי לבניית הטירה החדשה של אדוארד שם.
טירת הרלך נקשרה לאגדה של בראנוון, נסיכה וולשית.
אדוארד העסיק אדריכלים ומהנדסים מהימנים לניהול הפרויקטים.
הבולטים ביותר הובאו לג'יימס מסנט ג'ורג', וגם לחברו הקרוב של אדוארד, אוטו דה גרנסון, לחייל סר ג'ון דה בונווילאר ולבנאי ג'ון פרנסיס.
האנגלים בנו טירות בעקבות הסכסוך בשנת 1272, בדרך כלל גדולים ויקרים יותר משל השליטים הוולשים המקומיים, אך הביצורים החדשים היו בקנה מידה גדול עוד יותר.
נגרים, חופרי תעלות ובונים באבן נאספו על ידי שריפים מקומיים מרחבי אנגליה וגויסו בצ'סטר ובבריסטול.
מספר העובדים המעורבים בפרויקטים היה כה גדול, עד שהציב עומס משמעותי על כוח העבודה הלאומי של אנגליה.
העלויות היו עצומות, הטירה והחומות של קרנארבון עלו 15,500 ליש"ט, הטירה והחומות של קונווי הגיעו לכ-15,000 ליש"ט וטירת הרלך עלתה 8,190 ליש"ט לבנייה.
הערים המוקפות חומה תוכננו כך שיתבססו הן על הבסטידים המקבילים בצרפת והן על עיירות שונות באנגליה.
תושביהם החדשים היו מהגרים אנגלים, כאשר הוולשים המקומיים נאסרו לגור בין החומות.
העיירות זכו לרמות שונות של הצלחה.
הטירות הופקדו על ידי אדוארד בפני שוטרים.
הוטל עליהם להגן עליהם, ובמקרים מסוימים הוסמכו גם להגן על חומות העיר.
נבחרו חילי מצב קבועים של חיילים, 40 בקרנארבון, 30 בקונווי ו-36 בהרלך, מצוידים בקשתות ובשריונים.
הטירות והעיירות היו כולן נמלים וניתן היה לצייד אותם דרך הים במידת הצורך, יתרון אסטרטגי חשוב שכן הצי של אדוארד היה כמעט בשליטה מוחלטת סביב קו החוף הוולשי.
כל הטירות היו מצוידות בשער אחורי או במוצב שיאפשר להם להצטייד ישירות דרך הים, גם אם העיר נפלה.
הביצורים של אדוארד עמדו למבחן בשנת 1294 כאשר מדוג אפ ל"ואלין מרד בשלטון האנגלי, המרד הגדול הראשון מאז הכיבוש.
נראה כי הוולשים מרדו בעקבות המיסוי, ולמדוג הייתה תמיכה עממית לא מבוטלת.
בסוף השנה, אדוארד חזר לוויילס עם צבא גדול וצעד מערבה מצ'סטר, והגיע לטירתו בקונווי עד חג המולד.
שם הוא נלכד, וננצר עד ינואר 1295, וצויד רק דרך הים, טרם הגיעו כוחות כדי להקל עליו בפברואר.
הרלך הייתה תחת מצור גם היא, אך ניצלה הודות להגעת אספקה דרך הים מאירלנד.
טירת קרנארבון עדיין לא הושלמה, והותקפה על ידי הכוחות הוולשים, שגרמו לטירה ולעיירה לעלות באש.
באנגלסי כוחות וולשים הרגו את השריף המלכותי.
באביב שלח אדוארד את התקפת הנגד שלו, בכוח של 35,000 חיילים, שהביס את המורדים לחלוטין והרג את מדוג.
בעקבות המרד הורה אדוארד לעבוד מחדש על תיקון והשלמת קרנארבון.
ברגע שאנגלסי נכבשה מחדש, הוא אף החל להתקדם בתוכניות המעוכבות לביצור האזור.