tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
האדריכלות ההודית המסורתית חוותה בימים אלה את ימי הזוהר שלה, עם חברות תכנון רבות שעוסקות בתכנון ועיצוב מבנים שהמבנה שלהם נטוע במסורות עתיקות.
רוב המקדשים העתיקים בעלי חשיבות ארכאולוגית בהודו נשלטים על ידי הסקר הארכאולוגי של הודו.
המקדשים מנוהלים להלכה על ידי ממשל עצמי עצמאי שהאחראי לכלכלה, לניהול ולאירועים של המקדשים.
את האמצעים הכספיים הדרושות לתפעול הוא מגייס מתרומות ומההכנסות של אחוזותיו, אך מעטים המקדשים שמסוגלים לעשות זאת, נדרש עוד ועוד מאמץ לגייס את האמצעים הכספיים הבסיסיים, ולכן מצב המקדשים בהודו הולך ומתדרדר.
חלק נפרד בתוך הסקר הארכאולוגי של הודו, הוא פרויקט סקר המקדשים הארכיטקטוני - Architectural Temple Survey Project (N.R.), Bhopal - שנוסד ב-1955 ועוסק בשימור ושיקום של מקדשים, עוקב אחריהם ברחבי הודו ומסייע כלכלית לקהילות לשמר מבנים שכבר נמצאים בהריסות.
מאז הכרזת העצמאות (1947), האוטונומיה של עדות דתיות הינדיות בודדות לנהל את ענייני המקדשים שלהן הצטמצמה מאוד.
הממשלות של המדינות השונות הגדילו את השפעתן ושליטתן על המקדשים ההינדיים במספר מדינות מרכזיות בהודו, בעיקר בדרום.
חלק מהרשויות, בעיקר בדרום הודו כאמור, מדווחות על שימוש פסול ומעילות בכספים שהיו מיועדים לשימור המקדשים (חלק ניכר מהם מגיע מתרומות זרות מחוץ להודו).
חוקים שונים נחקקו במהלך עשרות השנים להסדרת ניהול המקדשים, חלקם הגיעו לבחינת ולביקורת של בית המשפט העליון בהודו בדרגות שונות של הצלחה לגבי התוצאה, כך שפוליטיקאים מהמפלגות המובילות שולטים כעת בכל ההיבטים של ניהול ותפעול המקדשים.
עשרות המונחים המוזכרים בערך קשים מאוד לתרגום.
הם גם נקראים אחרת באזורי הודו השונים, בסגנונות האדריכלות השונים ובשפות השונות המדוברות בתת-היבשת.
לפעמים לאותו מונח יש שנים-שלושה-ארבעה ויותר שמות ופירושים שונים.
לעיתים קרובות לאותו שם (שמהווה את המונח) יש עשרות פירושים שונים בשפות השונות כלומר בשפות הרשמיות בהודו ובעשרות השפות האזוריות הנוספות המדוברות לפעמים על יד עשרות מיליוני אנשים כל שפה (כמו הסנסקריט שהוא הבסיס לכתבים הקדושים (לא שפה מדוברת), ההינדי, הטמילית ועוד).
גם בתוך הטקסטים ההינדיים על אדריכלות המקדש יש מינוח נרחב.
לרוב המונחים יש כאמור כמה שמות שונים בשפות ההודיות השונות המשמשות באזורים שונים של הודו, כמו גם בשמות הסנסקריט ששימשו בטקסטים עתיקים.
כמה מהמונחים הנפוצים יותר מוצגים להלן, בעיקר בצורות הסנסקריט/הינדי שלהם
טקסט הינדי להמחשהmention / כללי עיצוב
אדריכלות מונומנטלית או מונומנטליזם הוא סגנון אדריכלי שעלה במחצית הראשונה של המאה ה-20 בהשראה וחיבור לקלאסיציזם ולניאו-קלאסיציזם.
החוקרים מחלקים את הסגנון הזה לשני זרמים: נאו-בארוק ונאו-קלאסיקה מפושטת.
אין לבלבל אדריכלות מונומנטלית עם הביטוי "בנייה מונומנטלית" שמשמעתו באופן כללי בנייה של מבנה גדול ממדים ביחס לסביבתו.
הנאו-בארוק (תחיית הבארוק) סגנון שביקש לחזור למאה ה-18 עם מבנים בעלי ענקית, מועטרים באפריזים נאים לאורך חלקם העליון של הקירות החיצוניים.
האדריכלות הציבורית של ברית המועצות עם הבניינים השונים של ועדי המפלגה המרכזיים, כמו בלנינגרד ובקייב, היא דוגמה בולטת ליישום סגנון זה.
שהחזון הסצנוגרפי של החלל האדריכלי, אמור לחגוג את המשטר, ומשתלט על ההרכב הפלנימטרי של המבנים.
נאו-קלאסיציזם מפושט (הנקרא גם סגנון Novecento Italiano) מקושר לתרבות האדריכלית הקלאסית, אך מבהיר את האלמנטים והפרטים האדריכליים שלה, מסיר או מפשט את העיטור.
זוהי הארכיטקטורה המועדפת על ידי משטרים טוטליטריים בשל יעילותה החגיגית בסביבה הבנויה, עם הדגשת העידן הרומאי במקרה האיטלקי.
התאורטיקן העיקרי שלה היה האדריכל האיטלקי מרצ'לו פיאצ'נטיני שפעל בתקופת איטליה הפשיסטית, פיתח את הקאנונים של הסגנון, ודחה את הרציונליסטים, שניסו ליישב את תפיסת התנועה המודרנית עם ובתוך משטר אוטוריטרי.
סגנון זה השפיע גם על פרויקטים של פיתוח אורבני (עיר האוניברסיטה רומא, ) ועל הריסה ושיקום של מרכזים היסטוריים ( Via della Conciliazione, המרכזים ההיסטוריים של ברשיה וליבורנו).
פיאצ'נטיני גם תכנן את בניין ג'נרלי בירושלים.
פיאצ'נטיני פיתח את שני הקאנונים החיוניים של הסגנון: המודרניזציה החיצונית של הסגנון והמבנה הקלאסי של העיצוב האדריכלי, עם:
האלמנטריזציה של הפרטים האדריכליים; קירות חלקים, מרפסות מלאות, מסגרות פחוסות, כותרות מוארות, קשתות יסודיות, עמודים משופעים, שחייבים להזכיר את הים התיכון והעבר של "התקופה הרומית", תוך אימוץ חומרים ספציפיים כמו שיש;
חלל אדריכלי נאו-קלאסי ריק עם תוכניות סימטריות וחסומות, כרכים סגורים, פרופורציות ענקיות, התרוממות רוח של החזון הסצנוגרפי הכולל.
כמה חוקרים מזהים תכונות של הנאו-קלאסיציזם המפושט אצל אדריכלים של המאה ה-19 והתנועה המודרנית, כמו ביצירותיו האחרונות של , שבהן המאפיינים הרבה יותר מפוכחים ומתייחסים איכשהו למסורת הצרפתית הקלאסית, כמו במוזיאון לעבודות ציבוריות שנבנה עבור התערוכה העולמית של פריז (1937).
דוגמאות אחרות נמצאות במה שנקרא קלאסיקיזם סקנדינבי ועם כמה מבנים מאת האדריכל השוודי , אשר עבור חלקם (דוגמת סקוגשירקוגורדן - הקרמטוריום של סטוקהולם - 1940) הוא משיג איזון בין צורות מודרניות ומונומנטליזם בשילוב עם מסורת קלאסית.
כמה מבקרים הולכים אף רחוק יותר, וכוללים במונומנטליזם חלק מהביטויים האדריכליים של התנועה המודרנית, כאשר הם עוסקים בחיפוש אחר סימטריה, קצב מושלם, חזרה וקצב מונומנטלי, כמו ביצירותיו של לודוויג מיס ון דר רוהה, בשבניין סיגראם הוא הביטוי השלם ביותר שלה.
האדריכלות העממית (ורנקולרית) של הרי הקרפטים נשענת על מקורות סביבתיים ותרבותיים תוך יצירת עיצובים ייחודיים ושימוש בחומרים מקומיים ובטכנולוגיות מסורתיות.
בהרי הקרפטים ולמרגלות הגבעות הסובבות אותם, עץ וחימר הם חומרי הבנייה המסורתיים העיקריים.
מכיוון שרוב התושבים האוקראינים, הרוסים והרומנים הם נוצרים אורתודוקסים מזרחיים, טכניקות הבנייה שלהם שילבו באופן מסורתי אלמנטים והקשרים דתיים בבניינים שלהם, שהיו שונים משכניהם, הנוצרים המערביים והיהודים.
האדריכלות המקומית משלבת בין אלמנטים אדריכליים מזרחיים אורתודוקסים ממקור ביזנטי לבין אלמנטים אדריכליים גותיים, לדוגמה מגדלים מחודדים, שמכוסים ברעפי קירוי.
בכנסיות ניתן לראות את דרגת האומנות בעץ, אליה יכלו להגיע אומנים מבריקים.
הכנסיות הן ביטויים נפלאים של המורשת התרבותית של אזור הררי זה.
כל הכנסיות באזור מחולקות לשלושה חלקים: האכסדרה, הספינה (החלל המרכזי) וההיכל, וכוללות איקונוסטזיס – קיר של איקונות.
הצורה החיצונית של המבנה היא לרוב צורת צלב, תמיד תכלול כיפה מרכזית ולעיתים מספר כיפות נוספות.
אנשי הקהילה פונים מזרחה במהלך התפילה ואין ספסלים.
הדלת הראשית וחלונות הכנסייה פונים דרומה כמו בעיצוב סולארי פסיבי, המאפשר להפיק תועלת מרבית מקרינת השמש, הודות לעיצובו, לאיכות רכיביו ולאוורור יעיל.
איקונות ופריטי דת אחרים מוצגים בפינת איקונות מיוחדת, בדרך כלל על הקיר המזרחי.
החלל הפנימי-המבואה הוא עם תקרה קמורה וחשוך בדרך כלל, פס שחור של פיח הוא עדות למסורת בת מאות השנים של הדלקת נרות.
בחלק מן הכנסיות העשן ופיח הנרות גרמו לטשטוש הפרסקאות שצבעיהן דוהים בגללו.
ציורי קיר אלו הם אופייניים בדרך כלל לכנסיות האורתודוקסיות של ימי הביניים, הם מצוירים בסגנון פשוט ותמים, במיוחד בהשוואה לאלו מן המנזרים המצוירים, ובדרך כלל צוירו על ידי אומנים מקומיים ואלמונים.
במרבית המקרים הם מתארים אירועים מן הברית הישנה והחדשה, כאשר הנושאים האיקונוגראפיים הנפוצים ביותר הם: יום הדין ו-סבלו של ישו.
הכנסיות נבנו מעץ כתגובה לאיסור הונגרי מן המאה ה-13 לבנות כנסיות מאבן, ובמהלך המאה ה-18 הגיעו לשיא עושרן ויופיין האומנותי, בעקבות הפלישה הטטארית האחרונה במהלכה רבות מהן נבזזו והועלו באש, הן נבנו מחדש על ידי נגרים מקומיים שאימצו את הסגנון הגותי הניכר עד ימינו בכנסיות בטרנסילבניה.
מאפייני כנסיות העץ הם: גג בשיפוע חד מרוצף ברעפים (במקרים רבים זהו גג כפול), מה שמאפשר להתקין חלונות בחלק הגבוה של הקירות במטרה להגביר את כמות האור הנכנסת; מבואה בקצה המערבי; ומגדל פעמונים דק המעוטר בצריחים זעירים.
דוגמאות לכך הן הכנסיות שבטורד שטי ובסנה.
מסורת בניית כנסיות עץ בכל רחבי מזרח אירופה היא ארוכת שנים.
המודעות למצבן המתבלה והרעוע עלתה ובשנים האחרונות עולה בהתמדה מספרן של הכנסיות שעוברות שימור.
שמונה מהן כלולות ברשימת אתרי מורשת עולמית של אונסק"ו.
בתי כנסת במזרח-מרכז אירופה ידועים בעיצובם הייחודי, העשוי כולו מעץ.
הפרטים משתנים ממקום למקום, אך רוב הבתים באזור זה היו באופן מסורתי בעלי תוכנית מלבנית בת קומה אחת; חדר אחד או שניים, ארובה מרכזית, גג גמלון גמלון אלכסוני או גג אלכסוני וחזיתות חיצוניות מטויחות ומסוידות סיד.
החומרים היו מקומיים, עצי אלון בעיקר, בוץ, קש, אבני שדה, סיד וגללי בעלי חיים.
הגגות באזורים מיוערים והררים מצופים בדרך כלל ברעפי עץ, בעוד שבאזורים שטוחים ופתוחים יותר, נעשה שימוש מסורתי במצעי קש.
בסוף המאה ה-19 שלטו שני סוגי בנייה, בנייה עם בולי עץ אופקיים, ובנייה עם מסגרת ומילוי.
קירות עץ היו נפוצים באזורים שבהם היה עץ זמין.
במקומות עם מקורות עץ דלים מאוד או עם מחסור קיצוני בעץ, ניתן להשתמש גם בטכניקות של אדנים וספים בשילוב זרדים.
עבור בניית בולי עץ אופקיים, היה צורך לגלף את בולי העץ על מנת שיהיו מחוברים זה לזה.
חריץ האוכף הפשוט הוא הקל ביותר ולכן הנפוץ ביותר.
חיבור זנבות יונה משמש אנשים עם ניסיון רב יותר בעבודות עץ.
אנשים רבים באזור זה מדפנים את בתי העץ שלהם מבפנים ומבחוץ כדי למנוע כניסת לחות, לשפר את הבידוד, להסתיר פגמים בבנייה וגם לצורך אסתטי.
הטיח המסורתי עשוי חימר, מים, גללים וקש או מוץ.
על ידי מריחת מספר שכבות, נוצר גימור חלק, ולאחר מכן מצפים בסיד ומים כדי לייצר צבע לבן נאה וגם כדי להגן על החימר מפני הגשם.
גגות קש הם מסורתיים, אך פופולריותם פוחתת כבר למעלה ממאה שנה משום שהם דליקים ועלולים להוות מקור לשריפה.
רצפות עפר נפוצות, והן מתקשות על ידי שטיפה בתערובת זבל, אם כי רצפות עץ עדיפות.
בדרך כלל, אורך הקיר הארוך של בית הוא בין 7.9 מטר ל-9.1 מטר, ואורך הקיר הצדדי הוא בין 3.7 מטר ל-5.2 מטר.
מרכז הבית נשלט על ידי תנור חרס מסורתי באוקראינית: פיץ' .
כנסיות העץ של אזור הקרפטים בפולין ובאוקראינה
כנסיות העץ האורתודוקסיות בהרי הקרפטים
כנסיות העץ בדרום פולין הקטנה
אדריכלות עוינת (או אדריכלות נגד חסרי בית) היא סוג של אדריכלות המתכננת את המרחב הציבורי באופן הנועד להסיר מחוסרי בית.
אדריכלות זו נפוצה במיוחד בארצות הברית, באזורים עם כמות גבוהה של מחוסרי בית כגון לוס אנג'לס וניו יורק, אך בהמשך אומצה גם באירופה.
אחד ממקדמי האדריכלות העוינת היה רוברט מוזס, מתכנן עירוני יהודי־אמריקאי, שנחשב 'מתכנן־על' שהשפיע על התפתחות העיר ניו יורק ופרבריה באמצע המאה ה־20. האדריכלות העוינת ידועה בעיקר בשל ספסלים שלא ניתן לישון עליהם.
ספסלים אלו אומצו בערים גדולות כגון טוקיו ולונדון.
לרוב, ספסלים אלו בנויים בזווית עקומה למטרה זו.
נכון למרץ 2020, אין מחקר אמפירי המוכיח את יעילותה של האדריכלות העוינת נגד מחוסרי בית או אוכלוסיות מיעוט.
בנוסף לכך, רבים טוענים כי האדריכלות העוינת פוגעת באוכלוסיית מחוסרי הבית, בין האוכלוסיות המוחלשות ביותר, ושמשטחים עם ברגים (כפי שהוצע במקרים מסוימים של אדריכלות עוינת) עלולה לפגוע בעוברי אורח ובמחוסרי בית כאחד.
אדרנלין (Adrenaline; קרוי גם אפינפרין, Epinephrine) הוא הורמון הנוצר ומופרש על ידי ליבת בלוטת יותרת הכליה.
האדרנלין הוא נגזרת של חומצות האמינו טירוזין ופנילאלנין, ומשתייך למשפחת הקטכולאמינים.
הוא מכיל טבעת בנזן ארומטית ושלוש קבוצות הידרוקסיל (OH).
אפינפרין משמש גם מוליך עצבי מעורר במערכת העצבים.
כמוליך עצבי הוא נקלט באותם קולטנים כמו נוראפינפרין, שממנו הוא נגזר.
היות שאדרנלין מופרש (בין היתר) במצבי לחץ ומצוקה, משמש המושג אדרנלין בהשאלה לציון מצבים אלו.
לדוגמה: "הוא מכור לאדרנלין", כשהכוונה היא "הוא נהנה ממצבי לחץ".
האפינפרין התגלה בפולין בשנת 1895 בידי החוקר נפוליאון ציבולסקי, והיה ההורמון הראשון שהתגלה.
ב-1901 התגלה ההורמון גם ביפן (מבלי לדעת שהוא התגלה שש שנים לפני כן), ושם הוא כונה "אדרנלין".
הפרשת ההורמון למספר תופעות פיזיולוגיות הקשורות לתגובת הילחם או ברח – מנגנונים פיזיולוגיים להתמודדות עם איום או סכנה מיידית, בהם:
הגברת קצב פעימות הלב (הדופק), אשר מובילה לדפיקת לב מהירה וחזקה.
עליית לחץ הדם – בזמן פעולת האדרנלין נדחף הדם בעיקר דרך השרירים והמוח, ולא דרך העור והקרביים.
עלייה ברמת הסוכר בדם – על ידי שחרור הגליקוגן שנאצר בכבד.
הרחבת כלי דם המובילים דם אל שרירים מסוימים.
התכווצות כלי הדם של העור והמעיים.
עצירת הפעילות של הקיבה והמעיים.
התרחבות של מעברי האוויר בריאות.
המרצת מערכת העצבים הסימפתטית (פעולה זו גורמת בעקיפין לחלק מהתופעות שלעיל).
השינויים הפיזיולוגיים המתרחשים בעקבות הפרשת האדרנלין, נגרמים גם על ידי מערכת העצבים הסימפתטית.
עם זאת, בעוד שהעצבים הסימפתטיים גורמים לתוצאות אלה במהירות במשך זמן קצר, האדרנלין מעורר אותן ביתר איטיות ובמשך תקופות ארוכות יותר.
באופן זה הליבה של יותרת הכליות, שממנה מופרש האדרנלין לדם, מהווה תוספת לפעילותם של העצבים הסימפתטיים.
אדרנלין ונוראדרנלין פועלים באמצעות קולטנים הקרויים "קולטנים אדרנרגיים":
קולטני אלפא-1 (α1 receptors) – פועלים על שרירים חלקים.
גורמים לכיווץ כלי דם בעיקר בעור ובמערכת העיכול, ולהרפיית מערכת העיכול.
כיווץ כלי הדם בפריפריה מעלה את לחץ הדם בעורקים הגדולים וכך מגביר את הזרימה בכלי הדם הכליליים ובמח.
לכן הפעלת קולטנים אלו משמעותית בהחייאה.
קולטני אלפא-2 (α2 receptors) – פועלים על הסינפסות במערכת העצבים הסימפתטית.
קולטני בטא-1 (β1 receptors) – הגברת קצב הלב ותפוקת הלב ושיפור ההולכה החשמלית בלב, הגברת שחרור האנזים דמוי-ההורמון רנין מהכליות – המעלה את לחץ הדם.
קולטני בטא-2 (β2 receptors) – הרחבת סמפונות בריאות, הרפיית שריר חלק, הרפיית הרחם, עידוד הפרשת גלוקגון.
קולטני בטא-3 (β3 receptors) – פירוק שומנים מרקמות השומן.
אדריכלות רומנסקית הוא מושג מודרני המתייחס לסגנון שאפיין תקופה באדריכלות שהתקיים החל מסוף המאה העשירית ובמיוחד במאה האחת עשרה והמאה השתים עשרה באירופה של ימי הביניים, עד שפינה את מקומו לטובת האדריכלות הגותית.
הרומנסק ניסה להחיות את סגנון הבנייה הרומי אשר נשתכח במאות השנים שעברו בין נפילת האימפריה הרומית עד אותה תקופה.
האדריכלות הרומנסקית הגיעה לשיאה בצפון צרפת, אך נפוצה בכל רחבי אירופה והייתה לסגנון הפאן-אירופי הראשון מאז האדריכלות הרומית.
התפשטותו ברחבי היבשת מעידה על כך שבתקופה זו כבר נישא מידע בידי סוחרים, אצילים, אבירים ובעלי מלאכה ממדינה למדינה.
האדריכלות הרומנסקית מייצגת את התקופה בה אירופה החלה להתאושש מחשכת ימי הביניים אשר התאפיינה בהידרדרות שלטונית, תרבותית וטכנולוגית.
חשיבות מיוחדת כאן ניתן לייחס לעלייה לרגל למקומות קדושים שהייתה נהוגה באירופה, ומסלולי עלייה לרגל למקומות כמו סנטיאגו דה קומפוסטלה בגליסיה שבצפון ספרד תרמו, ככל הנראה, באופן מיוחד להתפשטות הסגנון.
האדריכלות הרומנסקית ידועה בזכות סגנון הבנייה המסיבי, הכבד והמוצק שלה.
סגנון זה מתבטא בקירות עבים, קשתות עגולות, עמודים עבים ומוצקים, הקמרונות המפושקים, המגדלים הגדולים, והקישותיות בארקדות.
לכל מבנה הייתה צורה מוגדרת היטב ולעיתים קרובות הם היו בעלי תוכנית סדירה וסימטרית, שהקנתה להם מראה כללי של פשטות, זאת לעומת המורכבות של המבנים הגותיים שבאו לאחר מכן.
בזכות מאפיינים אלה ניתן לזהות את הסגנון בכל רחבי אירופה, למרות הבדלים אזוריים וחומרי בנייה שונים.
אף על פי שטירות ומבצרים רבים נבנו בתקופה זו, הם עדיין פחותים במספרם לעומת הכנסיות שנבנו, החשובות שבהן היו כנסיות המנזרים הגדולים, שרבות מהן עדיין עומדות על תילן ושמורות היטב, ולעיתים קרובות, אף עדיין בשימוש.
המונח "רומנסק" נטבע לראשונה על ידי הארכאולוג שארל דה גרוויל (Charles-Alexis-Adrien Duhérissier de Gerville), בתחילת המאה ה-19, לתאר את האדריכלות של מערב אירופה מהמאה ה-5 ועד המאה ה-13, בתקופה שבה לא ניתן היה לאמת את תאריכי הבנייה של מבנים רבים.
המונח כיום משמש לתקופה קצרה יותר, מהמאה ה-10 ועד המאה ה-12. המילה שימשה לתיאור הסגנון שהיה בוודאות ניתן לזיהוי כסגנון של ימי הביניים שקדם לגותיקה ולאמנות הגותית, אך שמר על הקשת העגולה הרומית ונראה כהמשכה של מסורת הבנייה הרומאית, אף על פי שהיה יותר פשוט ופחות מפותח טכנית.
המונח פרה-רומנסק משמש לעיתים לציון האדריכלות בגרמניה של התקופות הקרולינגית ואוטוניאנית בעוד ש-First Romanesque משמש לציון מבנים באיטליה, ספרד וחלקים מצרפת אך קדמו להשפעה של מנזר קלוני.
האדריכלות הרומנסקית הייתה הסגנון הראשון הניתן להבחנה שהתפשט ברחבי אירופה מאז תקופת האימפריה הרומית.
למרות הרושם של היסטוריונים מהמאה ה-19 שהאדריכלות הרומנסקית הייתה המשכה של הסגנון הרומי, שיטות הבנייה הרומיות נשכחו ואבדו ברוב חלקי אירופה (בארצות הצפון הן מעולם לא אומצו למעט בניינים רשמיים של השלטון הרומי ובסקנדינביה הן לא היו ידועות).
הייתה, אם כן, רק מעט המשכיות, אפילו ברומא היו מספר בזיליקות מימי הקיסר קונסטנטינוס ששרדו ושימשו השראה לבנאים מאוחרים יותר.
המבנים שסיפקו השראה לאדריכלות ימי הביניים באירופה לא היו המבנים של רומא העתיקה אלא המבנים הביזנטים, ובפרט בזיליקת סן ויטאלה המתומנת מהמאה ה-6 ברוונה.
מבנה זה שימש השראה גם למבנה הקפלה הפלטינית באאכן שנבנתה על ידי קרל הגדול בסביבות שנת 800 לספירה.
כתב יד מהמאה ה-9, שנכתב מעט אחרי בניית קתדרלת אאכן, מציג את תוכנית מנזר סנט גאלן (Abbey of St.
זוהי תוכנית מפורטת המציגה את כל מבני המנזר ואת תפקידיהם (עם תוויות על התוכנית).
המבנה הגדול ביותר הוא הכנסייה, שתוכניתה היא גרמאנית, בעלת אפסיס בשני הקצוות, דבר שלא נראה בדרך כלל במקומות אחרים.
מאפיין נוסף של הכנסייה הוא הפרופרציות הרגולריות שלה, התוכנית ריבועית של מגדל המצלב משמש כמודל לשאר התוכנית.
ניתן לראות מאפיינים אלה גם בכנסיית הפרוטו-רומנסק כנסיית מיכאל הקדוש בהילדסהיים שנבנתה בשנים 1001–1030.
אדריכלות הרומנסק התפתחה בו-זמנית גם בצפון איטליה, חלקים מצרפת ובחצי האי האיברי במאה ה-10 ולפני ההשפעה המאוחרת יותר של מנזר קלוני.
סגנון זה נקרא לעיתים "First Romanesque" או "רומנסק לומברדי", והוא מאופיין בקירות עבים, אי שימוש בפיסול ונוכחות של קשתות מקושטות הידועות כ"פס לומברדי".
קרל הגדול (שרלמן) הוכתר בידי האפיפיור בבזיליקת פטרוס הקדוש בחג המולד בשנת 800 לספירה, במטרה להקים מחדש את האימפריה הרומית המערבית.
יורשיו של קרל הגדול המשיכו לשלוט בחלקים גדולים מאירופה, תוך כדי יצירה הדרגתית של ישויות פוליטיות נפרדות, שבסופו של דבר, עקב בריתות או מלחמות, הפכו לאומות שונות.
הממלכה הגרמאנית התגלגלה לקיסרות הרומית הקדושה ואילו ויליאם הכובש מנורמנדי כבש את בריטניה ב-1066, דבר שהוביל לאיחוד הארץ ולבניית טירות וכנסיות.
בתקופה בה המבנים ששרדו מהאימפריה הרומית הוזנחו והתבלו, ורובה של טכנולוגיית הבנייה הרומית אבדה, הבנייה של כיפות וגילוף קישוטים על אלמנטים אדריכליים המשיכה ללא צמצום באימפריה הביזנטית, תוך התפתחות בסגנון מאז נפילתה של רומא.
הכנסיות בעלות הכיפה של קונסטנטינופול ומזרח אירופה השפיעו רבות על האדריכלות של עיירות מסוימות, במיוחד באמצעות מסחר ודרך מסעי הצלב.
המבנה הידוע ביותר שמדגים זאת הוא בזיליקת מרקוס הקדוש בוונציה, אך ישנן דוגמאות רבות לכך, רובן בעלות חשיבות קטנה יותר, במיוחד בצרפת, כגון קתדרלת סנט פרונט בפריגו (Perigueux) והקתדרלה של אנגולם.
באותה תקופה, אירופה הושפעה מהפאודליזם, בו איכרים ווסאלים קיבלו חזקה על האדמה שאותה עיבדו תמורת מיסים או שירות צבאי.
אי לכך ניתן היה לגייסם לא רק לסכסוכים מקומיים ואזוריים, אלא גם למלחמות גדולות יותר ביעדים רחוקים כמו מסעי הצלב.
מסעות אלה, שנערכו ברובם בשנים 1095–1270, הביאו לתזוזה אדירה של אנשים, ועמם רעיונות ומיומנויות, ובפרט מיומנויות הקשורות לבניית ביצורים ועיבוד מתכות לשם הכנת שריון וכלי נשק.
בנוסף, הוחלפו גם מיומנויות בנייה וקישוט מבנים.
התזוזה המתמשכת של האנשים, שליטים, אצילים, אבירים בישופים, נזירים, בעלי מלאכה ואיכרים הייתה גורם חשוב ביצירת הומוגניות בשיטות הבנייה ועיצוב מאפייני הסגנון הרומנסקי, למרות הבדלים אזוריים.
במהלך סוף המאה ה-11 והמאה ה-12 חל גידול חסר תקדים במספר הכנסיות באירופה.
מספר רב של מבנים אלה, הן גדולים הן קטנים, שרד.
הם כוללים כנסיות ידועות כגון סנטה מריה בקוסמדין ברומא (מפורסמת בזכות "פה האמת" "Mouth of Truth" על קיר הנרתקס) והבפטיסטריום של פירנצה (המפורסם דווקא בזכות דלתותיו של לורנצו גיברטי מהמאה ה-15) וסן זנו מז'ורה בוורונה (שם התחתנו לפי המסורת רומיאו ויוליה).
בצרפת, המנזרים המפורסים של או דיים ומון סן מישל מתוארכים לתקופה זו, וכך גם המנזרים והכנסיות בדרך סנטיאגו.
באנגליה, כ-27 מהקתדרלות העתיקות, בכולן נבנה כנסיות מתקופה זו (חלקו הוחלפו מאוחר יותר בכנסיות גותיות) חוץ מסולסברי שם הנזירים עברו מסרום הישנה, וחלק מהן (כגון קתדרלת קנטרברי) נבנו על אתר בו שכנה כנסייה סקסונית.
בספרד, הכנסייה הרומנסקית המפורסמת ביותר היא קתדרלת סנטיאגו דה קומפוסטלה.
בגרמניה, סביב נהר הריין ופלגיו קמו מנזרים רבים שנבנו בסגנון רומנסקי, בפרט הקתדרלות שבמיינץ, וורמס, שפייר ובמברג.
בקלן, העיר הגדולה ביותר מצפון להרי האלפים, שרדה קבוצה של כנסיות עירוניות מתקופה זו.
כאשר תנועת הנזירות התפשטה ברחבי אירופה, צצו כנסיות רומנסקיות גם בסקוטלנד, סקנדינביה, פולין, הונגריה, סיציליה וסרביה.
מספר כנסיות רומנסקיות נבנו בממלכות הצלבנים במזרח התיכון.
שיטת מסדרי הנזירות היא השיטה בה הפכו מאמינים נוצריים לחברי ארגון נזירי, מנזר וקהילה נזירית, החיים עם קשרים משותפים לפי חוק אחיד בקהילה משותפת במקום להיות אוסף נזירים מתבודדים.
שיטה זו נוסדה על ידי הנזיר בנדיקטוס הקדוש במאה ה-6 לספירה.
המנזרים הבנדיקטינים התפשטו מאיטליה אל כל רחבי אירופה ואף היו הרבים ביותר באנגליה.
אחריהם באו המסדר הקלוניאני, הציסטרציאנים, הקרתוזיאנים והקנונים האוגוסטיאניאנים.
בהקשר למסעי הצלב הוקמו גם מסדרי אבירים-נזירים צבאיים בהם מסדר אבירי היכל שלמה (הטמפלרים) וההוספיטלרים.
המנזרים, שלעיתים כנסיותיהם תפקדו גם כקתדרלות, והקתדרלות שלא היו קשורות למנזרים, היו מקור כוח חשוב באירופה של ימי הביניים.
בישופים ואבות מנזר של מנזרים חשובים חיו ותפקדו כנסיכים.
המנזרים היו מרכזי למידה חשובים.
בנדיקטוס ציווה ללמד ולעסוק בכל סוגי האמנויות במנזרים.
אחד המפעלים החשובים של המנזרים היה העתקת כתבי יד, ובכך סייעו לשמר ולהפיץ ידע רב, בתקופה בה אנשים מעטים מחוץ למנזרים ידעו קרוא וכתוב.
בצרפת, בורגונדי הייתה מרכז של מסדרים נזיריים.
המנזר העצום והחזק בקלוני השפיע רבות וממושכות על תוכנית הקרקע והאדריכלות של מנזרים וכנסיות-מנזר.
לרוע המזל, רק שרידים מעטים נותרו מכנסיית המנזר בקלוני.
הבנייה השנייה מ-963 ואילך נעלמה לחלוטין, אך לחוקרים יש מושג טוב של הבנייה השלישית, מהשנים 1088–1130, שעד לרנסאנס הייתה הבנייה הגדולה באירופה.
לעומת זאת, בזיליקת סנט סרנין בטולוז (1080–1120) שרדה ללא פגע ומציגה את הרגולריות של התכנון הרומנסקי עם הצורה המודולרית שלו, ההופעה המסיבית שלו והחזרה על המוטיב של חלונות מקושתים פשוטים.
אחת מההשפעות של מסעי הצלב, שמטרתם הייתה לכבוש את המקומות הקדושים בארץ ישראל מידי השלטון המוסלמי, הייתה הצתת להט דתי, שבתורו גרם למיזמי בנייה גדולים.
האצילים של אירופה, אלה שחזרו בשלום ממסעי הצלב, הודו לאלוהים על ידי בניית כנסיות או שדרוג כנסיות קיימות.
במקביל, אלה שלא חזרו הונצחו בידי משפחתם ביצירות של אבן וטיח.
במסעי הצלב הועברו שרידי קודש רבים של קדושים ואף של שנים עשר השליחים מהמזרח התיכון וביזנטיון לאירופה המערבית.
לכנסיות רבות, כגון כנסיית סנט פרונט בפריגו, היו קדושים מקומיים בעוד שכנסיות אחרות, כגון קתדרלת סנטיאגו דה קומפוסטלה, טענו לשרידים ופטרונות של קדושים בכירים (במקרה של סנטיאגו דה קומפוסטלה, יעקב בן זבדי, אחד משנים עשר השליחים).
סנטיאגו דה קומפוסטלה, הממוקמת במערב גליסיה (כיום ספרד) נהפכה לאתר הצליינות החשוב באירופה וצליינים רבים עברו ברגל בדרך סנטיאגו, חלקם הולכים יחפים כדי לכפר על חטאיהם.
הצליינים טיילו ב-4 מסלולים עיקריים שעברו דרך צרפת, והתכנסו ב-Jumieges, פריז, וזלה, קלוני, ארל וסנט גאלן בשווייץ.
הם חצו שני מעברים בפירנאים והתכנסו למסלול אחד הנמתח לרוחב צפון-מערב ספרד.
לאורך המסלול הם זכו לעידוד מצליינים שחזרו מהמסע.
לאורך כל אחד מהמסלולים, מנזרים כגון אלה במואסק, טולוז, Roncesvalles, Conques, לימוז' ובורגוס סיפקו מזון ולינה לצליינים והתעשרו מהמסחר בנתיבים אלה.
כנסיית סן בנואה די סאול (Saint-Benoît-du-Sault) בברי, היא כנסייה אופיינית שנבנתה על נתיב צליינות.
האדריכלות הרומנסקית הייתה בתקופה בה אירופה עדיין חיה בפחד מתמיד מפני שודדים וברברים.
האדריכלות לפיכך הייתה מאסיבית ואף מבצרית במובנים רבים.
לפחות קומת המסד של כנסיות מתקופת הרומנסק היו כבדות ועם מעט פתחים - כמו במבצר.
האדריכלות הגותית אשר התפתחה מתוך הרומנסק הייתה מבחינה זו הרבה יותר קלה ואוורירית.הבנייה אופיינה בקשתות עגולות, כמו הרומיות, קמרונות חבית וקמרונות צולבים.
הקמרונות בחלל הפנימי של הכנסיות היו מדגישים את תאי נפח אשר יצרו.
הקולונדות בתוך הכנסייה היו לרוב בנויות מסדרה של עמודים עבים וביניהם עמודים דקים יותר אשר אינם נושאים את משקל המבנה עצמו.
כמו כן היו עושים שימוש בארקדות עיוורות (עמודים בתוך קיר וללא מעבר או חלון).
מאפיין נוסף הוא צריחים גבוהים ומעוגלים וגגות מחודדים.
הרושם הכללי הניתן על ידי האדריכלות הרומנסקית, הן בבנייה דתית והן בבנייה חילונית, היא של מוצקות מסיבית וכוח.
בניגוד לאדריכלות הרומית שקדמה לה ולאדריכלות הגותית שבאה אחריה, שבהן קשתות ועמודים נשאו את עומס המבנה, באדריכלות רומנסקית, כמו הביזנטית, העומס נישא על ידי הקירות או על עמודי תמיכה שהיוו חלק מהקיר.
האדריכלות הרומנסקית מחולקת בדרך כלל לשתי תקופות: "רומנסק ראשון" (First Romanesque) ו"רומנסק".
ההבדל העיקרי הוא רמת המומחיות שבה נבנו המבנים.
ברומנסק הראשון נעשה שימוש בקירות חצץ, חלונות קטנים וגגות חסרי קמרונות.
עידון יותר גדול אפיין את התקופה השנייה, דבר שהגדיל את השימוש בקמרונות ובאבן מסותתת.
הקירות של המבנים הרומנסקים הם לרוב עבים מאוד, עם פתחים קטנים ומעטים, וכמו כן בעלי שכבה חיצונית כפולה וממולאים בחצץ.
חומרי הבנייה ששימשו לבניית הקירות ברחבי אירופה שונים ומגוונים, ותלויים בסוג האבן המקומית ומסורות הבנייה האזוריות.
באיטליה, פולין, רוב גרמניה וחלקים מהולנד, נעשה בדרך כלל שימוש בלבנים.
באזורים אחרים נעשה שימוש באבן גיר, גרניט וחלמיש.
לעיתים קרובות אבני הבנייה היו חתיכות קטנות ולא סדירות, שהונחו על שכבה עבה של טיח.
בנייה מאבן גזית לא הייתה סימן מבחין של הסגנון, בעיקר בתקופה הראשונה של הרומנסק, אך התרחשה בעיקר כאשר אבן גיר קלה לעיבוד הייתה נפוצה.
באדריכלות רומנסקית, עמוד התמיכה שימש לתמיכת קשתות.
הם נבנו בשיטת בנייה masonry וחתכם בדרך כלל ריבועי או מלבני.
בדרך כלל הם היו בעלי כרכוב אופקי שייצג כותרת בחלק ממנו יוצאת הקשת מן העמוד.
לעיתים העמודים כללו עמודונים שהיו מצורפים אליהם, וחלקם היו בעלי כרכוב בגובה הבסיס.
אף על פי שדרך כלל הם היו מלבניים, עמודי התמיכה יכולים להיות בעלי צורה מורכבת, עם חצאי-מקטעים של ליבה חלולה במשטח הפנימי התומך בקשת, או צרור של עמודונים המובילים אל הכרכוב שלפני הקשת.
עמודי תמיכה שנמצאים בחיתוך של שתי קשתות גדולות, כגון אלה שמתחת מקום המצלב (המקום בו נפגשים הספינה הראשית ובית הרוחב) הם בעלי צורת צלב, כאשר לכל קשת יש עמוד תמיכה מלבני הניצב לעמודי התמיכה האחרים.
באיטליה, בזמן תקופת הרומנסק, מספר רב של עמודים רומיים חולצו מעתיקות וחורבות ושמשו מחדש כעמודים בכנסיות.
העמודים העמידים ביותר היו משיש בהם האבן שוקעה אופקית.
ברוב העמודים האבן שוקעה אנכית ולעיתים הם באים במספר צבעים.
חלק מהם שמרו על הכותרות הרומיות, בדרך כלל קורינתיות או בסגנון רומי מרוכב.
במספר מבנים, כמו באטריום (atrium) בבזיליקת סנט קלמנס ברומא, יש מגוון מוזר של עמודים בו כותרות גדולות מונחות על עמודים נמוכים וכותרות קטנות מונחות על עמודים גבוהים יותר כדי לאזן את הגובה.
פשרות אדריכליות מסוג זה לא באו בחשבון עבור האדריכלים הרומיים או הגותיים.
עמודים מחולצים שימשו גם בצרפת בהיקף קטן יותר.
בגרמניה ואזורים אחרים, עמודים קטנים שנחצבו מחתיכת אבן יחידה שימשו לסירוגין בין עמודי תמיכה מסיביים יותר.
ברוב חלקי אירופה, עמודים רומנסקיים היו מסיביים, שכן הם תמכו בקירות עבים בעלי חלונות קטנים, ולעיתים גם בקמרונות כבדים.
השיטה הנפוצה ביותר של בניית העמודים הייתה להרכיבם מגלילי אבן שנקראו "תופים", כמו בקריפטה של קתדרלת שפייר.
כאשר היה צורך בעמודים מסיבים, כגון באלה של קתדרלת דרהאם, הם נבנו מאבן גזית והליבה החלולה מולאה בחצץ.
עמודים ענקים ולא מחודדים אלה מקושטים לעיתים בחריטות.
כותרות העמודים הקורניתיים מרובי העלים שימשו השראה להרבה כותרות רומנסקיות, והדיוק שבהם גולפו תלויה במידה רבה בזמינותן של כותרות מקוריות להשוואה, הכותרות באיטליה כגון בקתדרלת פיזה ובדרום צרפת הרבה יותר קרובות לקלאסיות מאשר אלה שבאנגליה.
הכותרת הקורינתית היא ביסודה עגולה בתחתית, שם היא יושבת על עמוד עגול ומרובעת בקצה העליון שלה, שם היא תומכת בקיר או בקשת.
צורת כותרת זו נשמרה בפרופורציות הכלליות ובמתאר הכללי של הכותרת הרומנסקית.
תכונה זו הושגה על ידי סיתות קובייה מלבנית וחציבת ארבע הפינות התחתונות בזווית כזו שהאבן הייתה מרובעת בחלקה העליון אך מתומנת בחלקה התחתון, כפי שניתן לראות בכנסיית סנט מיכאל בהילדסהיים (Hildesheim).
צורה זו שימשה בסיס למגוון רחב של טיפולים שטחיים, לעיתים העלים היו חיקוי של המקור אך לרוב פיגורטיביים.
בצפון אירופה הכותרות עם העלים דמו הרבה יותר לעיטורי כתבי יד מאשר למקור הקלאסי, בעקבות אי הכרותם של היוצרים את המקור שלא היה נפוץ באזורים אלו.
בחלקים מצרפת ואיטליה ישנם קישורים חזקים לכותרות המחוררות של האדריכלות הביזנטית.
דווקא בכותרות הפיגורטיביות נראות המקוריות היצירתיות הרבה ביותר.
בעוד שחלק מהם מסתמכים על איורים של כתבי יד כגון איורים של סצנות תנכיות ותיאורים של חיות ומפלצות, אחרים מציגים סצנות חיות של אגדות וקדושים מקומיים.
הכותרות, אף על פי ששמרו על תחתית עגולה וחלק עליון ריבועי, לעיתים קרובים נדחסו לצורת תפיחה דמוית כרית.
זה בעיקר קרה בעמודי masonry גדולים, או בעמודים גדולים שמחליפים עמודי תמיכה, כגון בדרהאם.
מאפיין נפוץ של מבנים רומנסקיים, שנמצא גם בכנסיות וגם בארקדות שמפרידים חללי פנים של טירות, הוא הצבה לסירוגין של עמודי תמיכה ועמודים.
הצורה הפשוטה ביותר של הצבה כזאת היא עמוד בין כל שני עמודי תמיכה צמודים.
לעיתים, העמודים באים בזוגות או שלשות.
בכנסיית סנט מיכאל בהילדסהיים ההצבה היא בסדרה ABBA בספינה הראשית, בעוד שבבית הרוחב ההצבה היא בסדרה ABA.
ב-Jumieges ישנם עמודי תוף גבוהים בין עמודי תמיכה, כל אחד מהם הוא בעל חצי עמוד התומך בקשת.
ישנן וריאציות רבות על נושא זה, מהן קתדרלת דרהאם שם הכרכובים והעמודונים (shafts) הם בעלי עושר בלתי רגיל ועמודי ה-masonry מקושטים בתבניות גאומטריות שונות.
הקשתות באדריכלות הרומנסקית הן קשתות חצי-עגולות, למעט מספר מבנים (בהם קתדרלת אוטן בצרפת וקתדרלת מונריאל בסיציליה ומבני אדריכלות נורמנית מסוימים) בהם יש שימוש בקשת מחודדת, כנראה עקב השפעה של אדריכלות מוסלמית.
בעוד שחלונות קטנים תוגברו בלינטלים מאבן מוצקה, חלונות גדולים יותר הם תמיד מקושטים.
השערים היו גם הם בעלי קשת חצי-עגולה, למעט במקרים בהם השער היה ממוקם בתוך גומחה קשתית המעוטרת ב"לונטה" lunette (מעין חצי ירח) עם גילופים מקושטים.
כנסיות רבות בסגנון הרומנסקי נמצאות בצרפת (בדגש על צפון צרפת וחבל נורמנדי בפרט) ובצפון ספרד.
כנסיות רבות נוספות נמצאות גם בגרמניה, אנגליה, אירלנד וצפון איטליה.
קיימות גם כנסיות רומנסקיות במדינות נוספות באירופה באזור ארצות השפלה, סקנדינביה מרכז אירופה ופולין.
בכל ארץ הסגנון התאפיין באלמנטים מקומיים מעט שונים.
בישראל על פסגת הר תבור שוכנת כנסייה רומנסקית, כנסיית ההשתנות.
כנסיית סן סאבאן סור גארטאן (Saint-Savin-sur-Gartempe)
קתדרלת סנטיאגו דה קומפוסטלה וכנסיות רבות על מסלול העלייה לרגל לסנטיאגו באזור צפון ספרד.
אדרת הוא מושב שממוקם מעל עמק האלה.
נמצא דרומית־מזרחית לעיר בית שמש מול קיבוץ נתיב הל"ה בחבל עדולם.
משתייך למועצה אזורית מטה יהודה.
בשנת 1959 נעשה ניסיון ראשון על ידי המדינה להקים את היישוב והוא יושב בעולים מרומניה.
המושב הוכן מראש עם בתים מוכנים לקראת הגעת המתיישבים, שיועדו להתפרנס מגידול טבק וגפנים.
התושבים היו חסרים כל רקע חקלאי והתפרנסו מעבודה בקק"ל או בעבודות מחוץ למושב.
בזו אחר זו עזבו כל המשפחות את המושב, חלקן אף ויתרו על הזכויות שהיו להן על הבתים והנחלות שניתנו להן על ידי הסוכנות היהודית.
ועדה של משרד החקלאות קבעה בתחילת 1961 כי אין כל טעם בהמשך קיומו של המושב כמושב חקלאי.
בשנת 1963 הוקם המושב מחדש ויושב על ידי עולים ממרוקו.
העולים עסקו בחקלאות, בעיקר בענף הלולים, עד לשנות התשעים.
תושבי המושב עובדים בירושלים, בית שמש, גוש עציון, קריית גת, דורות, גוש דן ועוד.
בהשראת הכרמים בסביבה, נלקח שם המושב מספר יחזקאל, בו מופיע הביטוי "גפן אדרת".
גפן אדרת היא גפן אדירה וענפה.
בשנת 1997 נבנתה במושב אחת מהרחבות המושבים הראשונות בארץ (במסגרת החלטת מ.מ.י 612).
ההרחבה הייתה חלק מתוכנית "מפנה 97" שיזמה הסוכנות היהודית במטרה להזרים דם חדש למושבים, במסגרת התוכנית הסוכנות ומשרד השיכון השתתפו במימון עליות הפיתוח דבר שאפשר לזוגות צעירים לרכוש מגרשים.
במסגרת זו נוספו למושב 49 יחידות של חצי דונם שאוכלסו על ידי זוגות צעירים ישראלים (בעיקר מירושלים ומגוש עציון) וכן עולים מארצות הברית, בריטניה וקנדה.
בשנת 1999 תושבי הרחבה א' יזמו והקימו (בהובלתם של שמריהו בן פזי, גיל מסטיי, איתן הוניג ודני פרטקין) מכינה קדם צבאית אשר פעלה ברצף במושב עד לשנת 2016. המכינה עזבה את המושב ב-2016 בשל העדר תמיכה מצד הוועד החקלאי אשר מנע מהמכינה מושב קבע וטירפד תוכניות שעמדו על הפרק.
בשנת 2005 יזמו תושבי ההרחבה ביצוע של הרחבה נוספת בת 71 מגרשים.
חברי ההרחבה הראשונה פעלו כייזמים במסגרת מלכ"ר, השקיעו את הכספים הנדרשים ושיווקו בעצמם את המגרשים, וזאת במטרה לשמר את אופיו הייחודי של המושב המתאפיין בקהילה דתית פתוחה ובזוגות מעורבים.
במסגרת ההרחבה השנייה הגיע דור צעיר למושב.
בין התושבים החדשים, ישראלים ותיקים, משפחה שגרה באוטובוס וכן עולים מצרפת, גרמניה, ארגנטינה ואורוגוואי.
ביולי 2019 התחוללה באזור שרפת יער גדולה, שחרבה חלקים נרחבים מהיער הסובב את המושב.
המושב פונה מתושביו ולוחמי האש הצליחו לעצור את הלהבות בקו הבתים הראשון.
לא היו פגיעות בנפש או ברכוש.
מושב אדרת נמצא כ-300 מטר ממערב למערת עדולם, בה, לפי המסורת, נחבא דוד בזמן בריחתו משאול, ולחורבת עדולם.
כשני ק"מ מערבית שוכנת חורבות שוכה המקראית, הידועה היום כגבעת התורמוסים, וכחמישה ק"מ מערבית לה נמצאת מקום המאבק בין דוד וגוליית.
בקרבת המושב אתרים ארכאולוגיים נוספים, ובהם חורבת עתרי, חורבת ריבוא, חורבת בורגין וחורבת מדרס.
חווה חקלאית מהתקופה ההלניסטית נמצאת מטרים ספורים מהשער הדרומי של המושב.
דרומית למושב, בסמוך למערת עדולם, ישנה נביעה השופעת מים בחורף גשום ויוצאת אל נחל עציונה.
האדריכלות הרומית (הרומאית) היא סגנון אדריכלות שאפיין את רומא העתיקה ואת האימפריה הרומית, ומהווה בסיס לסגנונות אדריכלות מערביים עד ל.
האדריכלות הרומית אימצה את השפה החזותית של אדריכלות יוון העתיקה ושכללה אותה גם בהיבט העיצוב וגם בטכנולוגיה.
האדריכלות אז כללה בתוכה גם את ההנדסה האזרחית ופיתוח טכנולוגיות בנייה (חומרים ושיטות).
האדריכל הרומי מרקוס ויטרוביוס פוליו הניח במאה הראשונה לפנה"ס את היסודות התאורטיים לאדריכלות וההנדסה האזרחית הרומית.
הסגנון האדריכלי שפיתחו הרומאים בא לידי ביטוי בעיקר במבני ציבור כגון בתי מקדש ומבני שלטון.
המקדשים הרומיים התפתחו לימים לכנסיות הנוצריות.
מבני השלטון שתכננו, כגון מושב הסנאט ומבנים נוספים, הפכו לסמל ומאות מבני שלטון ובתי משפט בעולם נבנו בדומה למבנים הרומיים במשך מאות שנים לאחר מכן.
המצאת הקשת והכיפה יצרו תחום חדש בשפה החזותית של האדריכלות המערבית.
שילוב של קווים ישרים, כפי ששימשו באדריכלות של יוון העתיקה, עם קווים עגולים הם תמצית שפה חזותית זו.
האדריכלות הרומית הקפידה מאוד על סימטריה (לעיתים קרובות גם בריבוי צירי סימטריה) ועל מקצבים אשר באו לידי ביטוי בתכנון של מבנים וגם בתכנון העירוני.
היוונים לעומתם נתנו לאדריכלות להשתלב ביותר הרמוניה עם הטבע ולכן פחות הקפידו על סימטריה.
הבדלים נוספים בין היוונים לרומאים נבעו מעושרה של האימפריה הרומית.
לדוגמה, התיאטראות היווניים ניצלו תמיד טופוגרפיה קיימת ואף השתמשו בנוף הטבעי כחלק מהתפאורה בעוד הרומאים בנו תיאטראות במרכזי ערים ובאזורים מישוריים כך שהיה צורך לבנות מערכת שלמה שתתמוך את היציעים.
הרומאים אחראים למספר המצאות טכנולוגיות חשובות אשר פיתחו רבות את האדריכלות:
הקשת הרומית - עד המצאה זו ניתן היה לקרות מפתחים רק על ידי קורות עץ או אבנים ארוכות.
כמובן שבשיטות אלו המפתח אותו ניתן לקרות מוגבל ביותר והאדריכלות מוגבלת בהתאם.
הקשת הרומית היא סידור לבנים בצורת טרפז בחצי מעגל כך שכל לבנה נשענת על שכנותיה ובכך ניתן לייצב את הקשת ולהניח מעליה עומסים נוספים.
הכיפה - בזכות שימוש בבטון העושה שימוש בחומר פוצולני המצויה במפרץ נאפולי, חומר בעל תכונות הדומות למלט, הצליחו הרומאים לצקת כיפות בטון.
הידועה והגדולה ביותר שביניהן נבנתה בפנתאון ברומא העומד שלם עד ימינו.
האקוודוקט - אמת מים המובילה מים לעיר ממרחקים .
סלילת דרכים רומיות - אשר איפשרו תחבורה בין-עירונית יעילה יותר.
גשרים למעבר מכשולי מים בימות שלום או במלחמה.
כמו גשר העץ שבנה יוליוס קיסר על הריין במסעו לכיבוש גרמניה.
או הגשר של קליגולה על מפרץ נאפולי ורבים אחרים.
בנוסף פיתחו הרומיים 2 סדרים המבוססים על הסדרים היוונים - הסדר הטוסקני והסדר המשולב.
בית מרחץ (כדוגמת מרחצאות קרקלה)
אטריום - חצר פנימית בווילה
קירקוס - מסלול למרוצי סוסים
אדרסטאה, או יופיטר XV, הוא הירח השני מבין הירחים הפנימיים של צדק.
הירח התגלה באמצעות תמונות שצולמו ב־1979 על ידי החללית וויאג'ר 2. אחרי פרסום הגילוי במגזין Science נקרא הירח ב־1983 על שם הדמות מן המיתולוגיה היוונית אדרסטאה, בתם של יופיטר ואננקה.
זהו הירח הקטן ביותר מבין הירחים הפנימיים של צדק.
אדרסטאה הוא הירח הראשון אשר התגלה באמצעות תמונות שצולמו על ידי חללית בין-כוכבית ולא באמצעות תמונות מטלסקופ.
אדרסטאה נמצא בטבעת העיקרית של צדק וייתכן שהוא המקור לחלק מהחומר הכלול בה.
מסלולו נמצא ברדיוס המסלול הסינכרוני סביב צדק וכתוצאה מכך כוחות הגאות גורמים למסלול שלו לקרוס בהדרגה.
אדרית שחורת-כיפה הנקראת גם אדרית מצויה (שם מדעי: Somateria mollissima; לפי האקדמיה ללשון: אִדְרִיָּה) היא מין עוף ממשפחת הברווזיים.
האדרית היא עוף נודד בלהקות גדולות בהן עד אלפי פרטים, הנודדים לאורך חצי הכדור הצפוני ולעיתים גם באזור הארקטי.
ככל ברווזי הים, האדרית קשורה הדוקות לבית הגידול המימי.
היא שוכנת בחופי ים באזור הארקטי והתת-ארקטי ב-3 אוקיינוסים שונים: אוקיינוס הקרח הצפוני, האוקיינוס האטלנטי והאוקיינוס השקט.
המין מבקר לעיתים קרובות בכפים, איים רחוקים מהחוף ובקרבתו ובשרטונים למטרות שיחור מזון.
בחורפים, יעדיף להימצא בחלקו הצפוני ביותר של הים הפתוח.
המין נפוץ במדינות ובטריטוריות הבאות: אוסטריה, אוקראינה, איטליה, איי פארו, איסלנד, אירלנד, אסטוניה, ארצות הברית, בולגריה, בלגיה, בלארוס, גרינלנד, גרמניה, דנמרק, הולנד, הונגריה, הממלכה המאוחדת, יוון, יפן, לטביה, ליכטנשטיין, ליטא, מקדוניה, נורווגיה, סלובניה, סלובקיה, סן-פייר ומיקלון, ספרד, פולין, פינלנד, צ'כיה, צרפת, קנדה, רומניה, רוסיה, שוודיה, שווייץ.
המין מגיע לעיתים נדירות ובאקראי למדינות ולטריטוריות הבאות: בוסניה והרצגובינה, גאורגיה, ישראל, לוקסמבורג, מונטנגרו, פורטוגל, קרואטיה.
mllissima - צפון מערב אירופה עד נוביה זמליה.
v-nigra - מאיי סיביר החדשה (Novosibirskiye Ostrova) עד הטריטוריות הצפון מערביות בקנדה.
borealis - האטלנטי הארקטי: מהאי באפין עד גרינלנד ואיסלנד.
מתרבה מצפון לברדור עד האי אלסמיר.
sedentaria - נפוץ ומתרבה באזור מפרץ הדסון.
dresseri - צפון מזרח צפון אמריקה.
מתרבה ממיין עד מפרץ המילטון שבחוף לברדור.
תפוצת הרבייה של תת-המינים ביבשת אמריקה מראה כי המין מתרבה כמעט לכל אורכו של החוף הצפוני של צפון אמריקה הצפונית, דרום למיין במזרח ועד חצי-האי אלסקה במערב.
בחורף, מספר תת-מינים נודדים דרומה כמעט עד פלורידה בתחום המזרחי וחוף וושינגטון באוקיינוס השקט.
אולם מרבית הפריטים המתרבים בחוף האוקיינוס האטלנטי חורפים בניופאונדלנד ולברדור ומרבית הפריטים המתרבים בחוף האוקיינוס השקט חורפים באיים האלאוטיאנים (Aleutian) שבקרבת אלסקה.
תת המינים המתרבים בקנדה, הם בעלי דפוסי נדידה המכסים טווח רחב ביותר.
מרבית הפריטים נודדים באביב ובסתיו, חלק גומאים מרחק גדול, אחרים קצר, וחלק נשארים באותו אזור לאורך כל השנה.
הקינון בעיקר בסלעי החוף ובטונדרה, באיים מרוחקים בהם טורפים (יונקים) מעטים.
הקנים מוסתרים בעשב גבוה למנוע היטרפות הגוזלים והביצים.
ידועים מקרים של יצירת בני כלאיים עם המין אדרית מלכותית במקומות המחיה החופפים.
בהתחשב בגודלה הממוצע של האדרית שחורת-הכיפה, שהוא בין 53–60 ס"מ, מדובר בברווז (להבדיל מאווז) הגדול ביותר בחצי הכדור הצפוני.
משקלו הממוצע הוא 1800 גרם, בעוד שהטווח נע בין 850 ל-3025 גרמים, בהתאם לזוויג (gender) ולעונת השנה המאופיינים בנגישות משתנה למזון.
זכרים בוגרים ניתנים לזיהוי על פי ניצוי הגוף המחולק לשחור בפלג הגוף התחתון ולבן בגב, בכנפיים ובדגל הזיהוי.
הראש לבן ברובו, הכיפה שחורה (כפי שמעיד שמו), העורף וצידי הראש בגוון ברקת ירקרק (Emerald).
מופע מוכר במהלך ההתבגרות הוא ניצוי כהה מפוספס בחלק התחתון יחד עם קולר לבן, לעיתים הלבן הוא שמפוספס ולא ניתן לזהות את גבולותיו, אך בהדרגה מקבל הניצוי את מאפייני הבוגר.
הנקבות הבוגרות לעומת זה, מאופיינות בגוון מפוספס חום בהיר או חום חלודי, שמסייע להן להסתוות היטב בסביבת המחיה.
ניצוי הבוגר בשני המינים מושלם רק לאחר 3 שנים ובמהלך זמן זה משתנה תדיר.
על כן ניתן לזהות מופעים רבים של אותו גיל בלהקה יחידה.
אדרית שחורת כיפה היא עוף מונוגמי, אך יצירת הזוגות היא עונתית ולא לכל החיים.
החיזור המתרחש באביב הוא בעל אופי נמרץ ונמשך אף לאחר היווצרות המבנה הזוגי, התנהגות זו מבטיחה את חוזק הקשר בין הזוויגים.
בשעת החיזור משמיע הזכר סדרת קולות מוזרים המזכירים אנחות (בתבנית: "ow-ee-urr"), במטרה למשוך את תשומת לב הנקבה.
מרבית הפריטים יוצרים זוגות בטרם יגיעו יחדיו לשטחי הקינון, אחרים יוצרים זוגות רק שם.
נקבות המין מגיעות לבגרות מינית מוקדם מהזכרים, הן מוכנות לרבייה בערך בגיל שנתיים, בעוד שהזכרים בוגרים מינית בגיל 3 שנים.
האדריות חוזרות לאיי הרבייה בשעה שמעטה הקרח מתחיל להינמס.
במשך מספר ימים בוחר הזוג את המיקום לקן ומכין אותו להטלה.
הנקבה מורטת מגופה נוצות שת (Eider-down) כדי לרפד את הקן ומטילה 4–5 ביצים בממוצע (גודל התטולה נע בין 8 ל-2 ביצים).
צבע הביצים בגוונים חום צהבהב עד ירוק זית.
הדגירה הנמשכת כ-25 ימים מהטלת הביצה השנייה, ונעשית על ידי הנקבה בלבד.
קיימים חמישים אחוזי הצלחה לבקיעת הביצים.
הצעירים פורחים מהקן כעבור 30–50 ימים.
עיקרי התזונה של האדרית הם רכיכות, קווצי עור, סרטנאים ודגי גרם אחדים.
את טרפה היא בולעת בשלמות, כאשר העיכול המכני נעשה בזפק.
במהלך חודשי החורף זמני האור קצרים, והאדרית משחרת אחר מזונה מחצית הזמן המואר.
שיחור המזון נעשה על ידי צלילה לתוך המים שעומקה 3–20 מטרים.
כאשר בלהקות, צוללים בתחילה מנהיגי הלהקה שבקדמת הלהק והאחרים מחקים אותם, פעולה זו מסייעת לשימור האנרגיה.
שיחור בים נעשה בפרקים של 15–30 דקות, שבסופו של כל פרק נעה הלהקה ליבשה כדי לעכל את המזון ולאגור כוחות מחודשים עד הצלילה הבאה.
כך חוזר חלילה במשך היממה.
במהלך החורף כאשר הטמפרטורות צונחות בארצות המוצא, יעדיפו הפרטים להפחית בשיחור אחר מזון כדי לשמר את האנרגיה.
או לחלופין לשכלל את יכולות הציד, ולאסוף טרף גדול יותר.
אדריות שחורות כיפה הן עופות חברותיים, אשר כמעט כל היבט בחייהם מבוצע בלהקות מרובות פריטים שמספרן נע בין עשרות לאלפים.
לעיתים נראה המבנה בחריפה ביבשה כה צפוף, שקשה לאמוד את מספר הפריטים.
תופעה ייחודית היא שבעונת הרבייה, קולות החיזור של הזכר שהוזכרו קודם לכן, נשמעים מפיותיהם של אלפי פריטים כמעט בו זמנית.
לקראת עונת הרבייה, אוגרות הנקבות שומן רב בגופן מאחר שבעת החיזור הן לא יוצאות לשחר אחר מזון ואמונות על הדגירה לבדם ללא עזרת הזכרים, שאף לא מביאים להן מזון בתקופה זו.
לאחר הבקיעה מטפלות נקבות כשירות בצאצאים, בזמן שהאם המותשת והרעבה נחה ומכינה עצמה לנדידה.
בניגוד לברווזים אחרים המראים אחוזי הישרדות צאצאים גבוהים יחסית, מתוך הביצים שהטילה האדרית בוקעים 50% בלבד (low reproductive success), ובמרבית המקרים שורד צאצא יחיד (לזוג) את הנדידה לאזורי החריפה.
אולם לאחר העונה הראשונה, אחוזי ההישרדות גבוהים מאוד.
פרט עשוי להגיע לתוחלת חיים של 20 שנה, דבר המסייע להתרבות המין על אף הקשיים שצוינו.
בעת שהנקבות עסוקות בדגירה, נודדים הזכרים צפונה ממקום מושבם לצורך חידוש נוצות (moulting areas, moulting migration).
בזמן שהנוצות מתחדשות הזכרים חסרי יכולת תעופה ופגיעים ביותר מטורפים, על כן האתר שנבחר בקפידה למטרה זו הוא בעל נגישות גבוהה למזון וממועט בטורפים.
זמינות גבוהה למזון היא תנאי הכרחי לחידוש נוצות חזקות ובריאות.
גם הנקבות מחדשות את נוצותיהן, אך לאחר עונת הרבייה.
כתוצאה מ"הנדידה הכפולה" מגיעים הזכרים לאתרי החריפה לאחר הנקבות והצעירים.
האדריות ידועים ברחבי העולם בנוצות השת (eider down) המשמשות חומר בידוד יקר מציאות.
הציד, גם לניצול בשרו של המין, הוביל לירידה דרסטית במספר הפריטים לפני יצירת החוק להגנת עופות נודדים (Migratory Bird Treaty Act of 1918), שהגן על הפריטים שבצפון אמריקה.
הביקוש הגובר לנוצות השת באוכלוסיות שבצפון האטלנטי, המשמשות בעיקר בתעשיות הביגוד וההנעלה, העלה את המודעות לחשיבות שימור המין באזורים אלו.
תקנות שהוספו לחוק מאז תרמו להיווצרות אוכלוסיות יציבות ללא כל סכנת הכחדה.
במחצית שנות ה-70 של המאה העשרים, עמדה האוכלוסייה בצפון אמריקה על 1.5-2 מיליון פריטים, האוכלוסייה החורפת במערב אירופה ובמערב סיביר עמדה על 2 מיליון פריטים.
לא היה מידע על האוכלוסייה מרובת הפריטים במזרח אסיה.
במחצית שנות ה-80 נספרו כ-350,000 פריטים במהלך הנדידה הסתווית בצפון-מזרח אמריקה הצפונית.
במחצית שנות ה-90 נספרו 71,000 זוגות מקננים בצפון אמריקה, 60% במזרח קנדה ו-40% במיין.
האוכלוסייה העולמית אם כך היא במגמה יציבה - כאשר השינויים מעטים ובטווח של 10%+\-.
ככל הנראה, ירידה משמעותית (53%) באוכלוסייה אשר בצפון אלסקה ובמערב קנדה הארקטית בין 1976 ל-1996, כך לפי דפוסי הנדידה הקבועים.
עליה באזור הנהר סנט לורנס.
dresseri בין 1961 ל-1994 כך לפי נתיב הנדידה האטלנטי (Atlantic Flyway).
במהלך המאה ה-19 כמעט ונכחדה האוכלוסייה מדרום לנהר סנט לורנס, בשל איסוף יתר של ביצים ופריטים מהקנים.
בצפון-מזרח אמריקה הצפונית, פיחות באוכלוסייה עקב צייד, פיתוח חופים ואיסוף פריטים למטרות מסחריות.
בקייפ קוד טבעו פריטים רבים כאשר הסתבכו ברשתות איסוף צדפות.
נפט המוזרם לים עשוי להוות בעיה לאוכלוסיות החורפות בצורה מרוכזת.
ניטור עקבי של האוכלוסיות החורפות הוא הכרחי לשימור המין בעתיד.
אדרית או אִדְרִיָּה (שם מדעי: Somateria) היא סוג של ברווז.
אדרית מתרבה בקווי הרוחב הגבוהים של חצי הכדור הצפוני.
ישנם 3 מינים בסוג אדרית:
שם שם מדעי תמונה/איור אורך אדרית שחורת-כיפה Somateria mollissimaאורך: 50-71 ס"מ אדרית ממושקפת Somateria fischeri אורך: 52-57 ס"מ אדרית מלכותית Somateria spectabilis אורך: 61-63 ס"מ
אדריס סאלח תיתי (נולד ב- 22 במרץ 1957) הוא מתמטיקאי ערבי ישראלי, משמש כפרופסור במחלקה למדעי המחשב ומתמטיקה שימושית במכון ויצמן ובאוניברסיטת קליפורניה באירווין.
תיתי נולד במשפחה ערבית בעכו העתיקה.
למד בבית-הספר הפרטי "טרה סנטה" בעיר.
הוא היה תלמיד מצטיין במתמטיקה ובפיזיקה.
בשנת 1974 הוא החל ללמוד בטכניון ובשנת 1979 סיים תואר ראשון במתמטיקה.
בשנת 1981 קיבל תואר שני במתמטיקה עיונית מאותו מוסד תחת הנחיית פרופסור דב אהרונוב.
בשנת 1986 סיים את לימודיו לתואר שלישי באוניברסיטת אינדיאנה ולאחר מכן ביצע מחקר פוסט-דוקטורט באוניברסיטת שיקגו.
הוא היה מרצה במשך שנתיים באוניברסיטת קורנל, ואחר כך עבר לאוניברסיטת קליפורניה באירוויין, שם הועלה לדרגת פרופסור מן המניין בשנת 1989. בשנת 1999 החל לשמש כפרופסור אורח במכון ויצמן למדע.
בשנת 2003 הצטרף למחלקה למדעי המחשב ומתמטיקה שימושית במכון.
מחקריו של תיתי עוסקים בפיתוח שיטות אנליטיות וממוחשבות לחקר מערכות לא ליניארית.
במיוחד הוא עוסק במשוואות נאוויה-סטוקס ומשוואות דיפרנציאליות דומות והתאמתן למודלים הנדסיים ופיזיקליים שונים.
אדריס מוסא (באדיגית: Iидрис Мусэ, היה מוכר גם בשם מוסא דאות, 1924 – 28 ביוני 1999) היה ראש המועצה המקומית בכפר כמא במשך כשמונה חודשים בשנים 1969–1970.
אדריס מוסא היה נכד למשפחת מהגרים צ'רקסים, אביו הגיע לכפר כמא ב-1878 לאחר גלות של כ-14 שנה בארצות הבלקן.
לאחר שסיים את לימודיו מילא תפקידים אדמיניסטרטיביים שונים.
בין היתר, עבד מספר שנים כאפסנאי ראשי בחברת קו צינור אילת אשקלון.
לאחר מכן עבד בחברת סונול.
עם פרישתו לגמלאות כיהן כיו"ר הרשות המקומית לתקופה של כחצי שנה.
הדר בביוף (נולדה ב-1975 בירושלים), ידועה בשם הבמה אַדֶּרֶת (Aderet).
יוצרת מוזיקה וזמרת פופ ישראלית אשר התפרסמה גם בלבנון.
אדרת נולדה כבן בשם אסף למשפחה דתית בירושלים, וכבר מגיל צעיר החלה לכתוב ולהלחין מוזיקה.
סיימה תיכון עם בגרות מלאה בבית הספר תיכון ע"ש רנה קסן.
את שירותה הצבאי עברה בחיל החימוש בתפקיד נציגות החינוך ביחידה.
ועבדה עם חיילים הסובלים מבעיות הסתגלות.
לאחר השחרור מצה"ל החלה תהליך של התאמה מגדרית ועברה מירושלים לתל אביב.
בשנת 2001 הוציאה את אלבומה הראשון בלי עין הרע, דיסק אוטוביוגרפי בסגנון פופ אלקטרוני המשלב מוטיבים אתניים עם מוזיקה עכשווית.
בשנת 2005 הוציאה את אלבומה השני קומה עשירית ולו גם עשתה הפקה מוזיקלית.
בשנת 2008 הפך שירהּ "Say No More" ללהיט בלבנון לאחר שהגיע לראש המצעד של תחנת הרדיו "Beirut Nights" המשדרת מוזיקת דאנס.
גם השיר Chaos שהוקלט באנגלית זכה להשמעה רבה ברחבי המועדונים
בשנת 2007 הוכרזה אדרת כאחת מפורצי השנה במוזיקת המועדונים בתוכנית "הדיסקוטק" בגלי צה"ל.
הקאבר שחידשה לBetter Off Alone של אליס דיג'יי בהפקה של דיג'יי קובי שאלתיאל נכנס לפלייליסטים בארץ ובעולם לרבות תחנת הרדיו "Beirut Nights" והוביל את מצעד ההורדות בפרטנר למשך שבועיים.
באותה שנה זכתה גם במקום השלישי בתואר זמרת השנה ברדיו "קיי סיטי".
כמו כן, הופיעה במגזין קוסמופוליטן בתואר "אשת החודש".
אדרת הרבתה להופיע במועדוני לילה עם שיריה משני אלבומיה הראשונים.
לאחר מכן החלה לעבוד על אלבומה השלישי Jewish Girl ("ילדה יהודייה") ולהקליט שירי פופ ודאנס באנגלית.
בשנת 2010, לאחר ארבעה סינגלים מצליחים באנגלית, הוציאה אדרת גרסת כיסוי אקוסטית לשירה של אופירה יוספי "עולם".
בשנת 2011 הוציאה אדרת סינגל מועדונים בצרפתית, "Extraordinaire".
הסינגל נבחר לאחד מארבעת השירים הטובים ביותר בתחנת הרדיו הלבנונית "Beirut Nights".
בינואר 2012, החלה לשדר מרדיו כל השלום 107.2FM את מגזין הפופ והמועדונים הישראלי, "ג'קוזי", קונספט התוכנית (שיצרה בעצמה) – הצדעה לכל להיטי הז'אנר על כל גווניו בדגש על להיטים של יוצרים ישראלים בלבד, ובמקביל עולים מידי תוכנית תקליטנים מהעולם עם להיטיהם האחרונים.
ביוני 2012 כתקליטנית, העפילה ל-20 הראשונות (מתוך 59 משתתפות ב-45 מדינות) כנציגת ישראל בתחרות "התקליטנית-יוצרת הבאה" לשנת 2012 שהתקיימה בטולוז שבצרפת, וזאת לאחר הצבעה פתוחה לגולשים מכל העולם במשך כ-3 חודשים.
זה נחשב לאחד הרגעים הקשים בקריירה שלה, אך גם כזה שהיא בחרה להתרומם ממנו ולהמשיך הלאה בדרכה הייחודית.
בניגוד לאמנים אחרים שרצו לתקשורת להתראיין באריכות מיד לאחר הכישלון, אדרת בחרה בקו של שתיקה תקשורתית כמעט מוחלטת בנוגע לחוויה האישית שלה בקדם במשך שנים ארוכות נעלמה מהרדאר ולא סיפקה מאז את "ראיון התגובה" הקלאסי בטלוויזיה או בעיתונות.
היא המשיכה לפעול בערוצים עצמאיים בלבד.
בנובמבר 2014 השתתפה בתחרות הבינלאומית Global RockStar בשלב חצי הגמר והגיעה למקום השני.
באוגוסט 2022 יצא סינגל הרחבות "Feels Good".
במאי 2023 יצא דרך חברת התקליטים האיטלקית OMG הרמיקס של דיג'יי גוגלילמו ביני לסינגל האחרון "Feels Good" ונכנס ל-100 העליונים העולמי של המצעד NU DISCO / INDIE DANCE ב-Traxsource.
בתחילת 2024 הוציאה את הסינגל 'חזור אליי' שכתבה והלחינה והוקדש למשפחות השכולות.
בסוף 2024 הוציאה אלבום מפתיע של שירי חג החנוכה.מתוכו השיר "הנרות הללו" שודר בערוץ קשת 12 עם חדשות N12 כחלק מתשדיר הדלקת נר שביעי של חנוכה בביה"ח רמב"ם בחיפה .
בט"ו בשבט, תחילת 2025 תשפ"ה הוציאה גרסה משלה לשיר הידוע " השקדיה פורחת"
בתחילת מרס 2025 יצא אלבום אי.פי.
אֶדְרֶעִי הוא יישוב מקראי שנכבש על ידי בני ישראל מידי עוג מלך הבשן, ומאוחר יותר נכלל בנחלת חצי שבט מנשה שהתיישב בעבר הירדן המזרחי.
אדרעי הייתה העיר הראשית של תת-מחוז ארגוב הישראלי שהוא חלק ממחוז הבשן, והייתה לפי המסורת עיר מוקפת חומה מימות יהושע בן נון (דברים ג', כפתור ופרח פרק ח').
העיר מוזכרת ברשימת ערי כנען המופיעה בפפירוס אנאסטאזי א.
בזמן בית שני הייתה אדרעי מעיירות הספר המזרחי של ארץ ישראל שנכבשו על ידי ינאי המלך.
היישוב היהודי באדרעי התקיים מאות שנים, ובתלמוד מובאת הלכה בשם האמורא רבי תנחומא אדרעיה.
שבט בני קינוקאע היהודי שגורשו על ידי המוסלמים מית'ריב התיישבו באדרעי.
בדרעא נמצא משקוף מהמאה ה-8 עם כתובת עברית ומנורה.
באדרעי הייתה גם מסורת כי נראתה שם האבן הגדולה שרצה עוג מלך הבשן לזרוק על משה (מסכת ברכות, פרק הרואה) ושכל הרואה אותה חייב לברך "שעשה לי נס במקום הזה".
רבי אשתורי הפרחי, שביקר במקום במאה ה-14 מצא בו קהילה יהודית.
הוא כתב כי באדרעי נמצאים קברותיהם של אלדד ומידד.
שרידי העיר המקראית חבויים בתל שבתוך העיר הסורית דרעא של ימינו, ונמצאו בה חרסים מתקופת הברזל.
יש הסוברים כי אדרעי המקראית היא העיר אזרע בסמוך לדרעא.
אַדְרַמֶּלֶךְ (בשמו האשורי: אַרְדַ-מוּלִיסִי, או אַרְדַ-מוּלִיסוּ) היה בנו של מלך אשור סנחריב, אשר רצח יחד עם אחיו שראצר את אביהם סנחריב בבית האל נסרוך בנינוה.
על פי חוקרים בוצע הרצח בכ' בטבת בשנת 681 לפנה"ס.
לאחר הרצח ברחו אדרמלך ושראצר אל ארץ אררט.
מאורע זה מוזכר גם בתנ"ך, וכפי שמסופר בספר מלכים ב':
על פי ספרות המחקר, המסופר בתנ"ך באשר לרצח סנחריב בידי שראצר ואדרמלך תואם באופן כללי את המסופר במקורות אשוריים ובבליים.
המקורות הללו מספרים כי סנחריב ייעד ליורשו את בנו הצעיר יותר, אסרחדון, כנראה בשל השפעתה של אשתו נקיה-זכותו שהייתה אמו של אסרחדון ולא של אחיו האחרים.
מינוי זה, שנישל למעשה את ארד-מוליסי (אדרמלך) ונבו-שרו-אוסור (שראצר) מכס המלוכה, הביא לרציחתו של סנחריב על ידי השניים.
מקץ הרצח פרצו מלחמות ירושה על כס מלך אשור, ולאחר שישה שבועות הביס אסרחדון את מתחריו וזכה במלוכה.
אדרית מלכותית (שם מדעי: Somateria spectabilis) הוא מין ברווז מהסוג אדרית החי באזור הארקטי.
בזמנים ובמקומות שונים משקלם יכול להגיע מ-0.9 ק"ג ל-2.2 ק"ג.
הזכרים בעלי ראש מרשים, שנתן להם את שמם וצבעו אפור עם בליטה צהובה גדולה בעלת קצוות שחורים מעל המקור האדום והמעט לבן בקצה.
החלק שמתחת לעין השחורה ירקרק ומעליו פס אופייני לבן מהעין עד לצוואר.
הגוף והכנפיים שחורים עם בליטות קוצניות בין הכנפיים והצוואר לבן עם חזה בוהק בהיר.
הנקבות לעומתו חומות ובעלי מקור אפור כהה קטן וללא שום קישוט.
האדריות נפוצות לאורך כל האזור הארקטי כולל בקנדה, אלסקה, פינלנד, סבאלברד, גרינלנד ורוסיה.
הן חיות בעיקר לאורך החופים וכן בטונדרה.
בחורף אוכלוסיות ברווזים רבות נודדות לאורך החופים דרומה למזרח ארצות הברית, סקוטלנד וקמצ'טקה.
ברווזי האדרית צוללים כדי לתפוס את מזונם והם ניזונים מחסרי חוליות על קרקעית הים.
בעונת הרבייה הם דווקא מעדיפים לדוג באגמים מתוקים יותר.
הנקבה בונה את הקן מצמחייה ומנוצות של האם בסמוך למים.
היא מטילה 2–7 ביצים שבוקעות לאחר חודש.
הנקבה מגינה עליהם לבדה מטורפים כמו שחפים, דובים או שועלים וכן מחממת אותם, אך הם יודעים למצוא מזון לבד.
ברווזים אלה יכולים לחיות שנים רבות, ונקבה אחת באלסקה חיה 18 שנה ו-11 חודשים.
אדרסון סנטנה דה מוראס (בפורטוגזית: Ederson Santana de Moraes; נולד ב-17 באוגוסט 1993), הידוע בקיצור כאדרסון, הוא כדורגלן ברזילאי המשחק בעמדת השוער בפנרבחצ'ה מליגת העל הטורקית ובנבחרת ברזיל.
אדרסון נולד באוססקו שבמדינת סאו פאולו, ברזיל, ובשנת 2008 החל לשחק כדורגל במחלקת הנוער של סאו פאולו המקומית.
לאחר עונה אחת במחלקת הנוער של המועדון, עבר אדרסון למחלקת הנוער של בנפיקה ליסבון הפורטוגלית.
הוא שיחק במחלקת הנוער של המועדון ובמשך שנתיים, שלאחריהן עזב לקבוצת ריבייראו מהליגה הפורטוגלית השלישית.