tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בלחן זה זכה השיר לפרסום ולגרסאות מושרות נוספות, כשבכולן מושרים רק שלושה מבין שמונה בתי השיר המקורי (הבית הראשון, השני והרביעי).
הראשונים לבצע את השיר היו "הגבעטרון", בליווי חמישיית גלבוע, בעיבודו של נחום (נחצ'ה) היימן.
מבצעים נוספים של השיר: האחים והאחיות, דודו זכאי, מיכל פרס, שימי תבורי.
בשנת 2016 תומר כץ, ליאת אליהו וההרכב המוזיקלי "פרח אדום", הקליטו חידוש לשיר מתוך האלבום "לאור ולצלילים" בהוצאת "נענע דיסק".
בשנת 1966 חיבר יוצר ריקודי העם והמרקיד, יואב אשריאל, ריקוד זוגות לשיר.
"שוב יוצא הזמר" הוא שמה של סדרת תוכניות רדיו בעריכת גיל אלדמע ששודרה ברשת ב' של קול ישראל בשנות ה-70.
בשנת 1992 תחנת הרדיו גלי צה"ל יזמה תוכנית מיוחדת לפורים בשם "שוב יוצא הזמר", בה ביצעו אמנים שונים כגון "נקמת הטרקטור", "כרמלה גרוס ואגנר", "זקני צפת", פורטיסחרוף ועוד, ביצועים של אמנים אחרים.
בשנת 2007 ביצע את נעימת השיר החלילן אלישע אבשלום, מתוך האלבום "חליל פאן 14 נעימות לשירי הארץ היפים".
שייקנה סילה הוא כדורגלן מאלי המשחק בעמדת החלוץ .
ב-1 בדצמבר 2019 חתם בקבוצת מראני מרטווילי מליגת המשנה הגאורגית.
הוא ערך 69 הופעות ליגה במדי המועדון, בהן הבקיע 44 שערים.
ב-16 בינואר 2023 חתם בסבורתלו טביליסי (לימים איבריה 1999) מליגת העל הגאורגית.
בעונת הבקיע 12 שערים ב-28 הופעות ליגה, וזכה עם המועדון בגביע הגאורגי.
בעונת , בה זכתה הקבוצה באליפות גאורגיה, הבקיע 14 שערים ב-33 הופעות ליגה.
שיירת א-סמוד הייתה שיירה בת עשרות אוטובוסים ומכוניות שניסתה להגיע יבשתית לרצועת עזה במטרה "לשבור את המצור על רצועת עזה", על רקע המשבר ההומניטרי ברצועת עזה בעקבות התמרון הקרקעי ברצועת עזה במלחמת חרבות ברזל.
השיירה נסעה ביוני 2025 וכללה למעלה מ-1,500 איש.
השיירה יצאה מאלג'יר ונסעה דרך אלג'יריה, תוניסיה ולוב, אך נבלמה בידי מצרים.
השיירה כללה מאות פעילים פרו-פלסטינים מתוניסיה, אלג'יריה, מרוקו ומאוריטניה, לצד פעילים מלוב וממצרים.
ארגון התיאום למען פלסטין בתוניסיה הודיע על היוזמה במסיבת עיתונאים ב-13 במאי 2025.
השיירה יצאה מאלג'יר, בירת אלג'יריה, ביום ראשון 8 ביוני 2025. בבוקר יום שני, 9 ביוני 2025, יצאה מתוניס ועברה דרך במקומות שונים בתוניסיה.
השיירה עזבה את תוניסיה עם שחר ביום שלישי, בדרכה ללוב.
משלחת מדרום אלג'יריה הצטרפה לשיירה במחוז מדינה ומתכננת להיפגש עם משלחות בינלאומיות בקהיר ב-12 ביוני.
לאחר פגישתם בקהיר, הם מתכננים ללכת כ-50 קילומטרים מעיר החוף אל-עריש לרפיח ביום שישי.
המארגנים אמרו כי השיירה אינה נושאת סיוע לעזה, אלא שואפת לבצע משימה "סמלית" של "שבירת המצור" על רצועת עזה.
ב-11 ביוני הודיעה מצרים כי לא תאפשר את מעבר השיירה בשטחה, מכיוון שהדבר לא תואם עמה באופן הנדרש.
ב-12 ביוני החלה מצרים לגרש פעילים שהגיעו לשטחה על מנת להשתתף בשיירה.
בפונולוגיה, שׂיכּוּל עיצורים הוא תופעה לשונית שבה שני עיצורים סמוכים מתחלפים במקומותיהם.
שיכול עיצורים הוא מקרה פרטי של תופעה פונולוגית רחבה יותר המכונה מֵטָאתֵזיס , חילוף של שני הגאים סמוכים זה בזה.
בעברית חל שיכול עיצורים בעיקר בבניין התפעל, כאשר פ' הפועל (העיצור הראשון של השורש) היא אחד מן העיצורים השורקים - צ (כולל צ'), ס, ש, ז (כולל ז') או ג'.
במקרה זה מתחלפת פ' הפועל עם העיצור הסמוך לפניו, כלומר עם העיצור ת של תחילית הבניין.
לאחר שיכול העיצורים עשויה להתרחש הידמות קולית, כך שה-ת' הופכת ל-ד, או הידמות נחצית, כך שה-ת' הופכת ל-ט.
למשל, בהצבת השורש שכ"ר בבניין התפעל בזמן עבר, צריכה לכאורה להתקבל הצורה: *הִתְשַׁכֵּר, אולם מתרחש שיכול עיצורים ונוצרת הצורה הִשְׁתַּכֵּר.
במקום הצורה *הִתְזַמֵּן מתקבלת הצורה הִזְדַּמֵּן, שכן שיכול העיצורים במקרה זה מלווה בהידמות קולית.
הצורה *הִתְצַעֵר הופכת ל-הִצְטַעֵר - שיכול העיצורים מלווה בהידמות נחצית.
שיכול עיצורים במערכת הפועל מוגבל רק לבניין הִתְפַּעֵל.
כך למשל מהשורש ת-ס-ס בבניין קל (פָּעַל) נגזר הפועל לִתְסֹס ובבניין הִפְעִיל - הִתְסִיס.
מצב פונולוגי כמעט זהה בבניין הִתְפַּעֵל דווקא גורם לשיכול עיצורים: *הִתְסַפֵּר >> הִסְתַּפֵּר.
במערכת השם חל לפעמים שיכול עיצורים גם בתנאים מורפולוגיים לא-קבועים, וגם כאשר חוצצת תנועה בין העיצורים.
בעברית מקראית, למשל, חל לעיתים קרובות שיכול של עיצורים סונורנטיים: שִׂמְלָה-שַׂלְמָה.
יש גם תיעוד לשיכול עיצורים כשרק אחד מהעיצורים הוא סונורנטי: בֶּהָלָה-בַּלָּהָה, ולפעמים אף בין שני עיצורים שאינם סונורנטיים, למשל: כֶּבֶשׂ-כֶּשֶׂב.
במתמטיקה, שיכון מציין שאובייקט מתמטי אחד נמצא בתוך אובייקט מתמטי אחר או מציין את הטרנספורמציה המקשרת בין שני האובייקטים.
קבוצה משוכנת בקבוצה אם קיימת פונקציה חד-חד ערכית .
בדרך כלל, אם ל- יש מבנה נוסף (למשל טופולוגיה או מבנה אלגברי) אנו דורשים מ- שתשמר את אותו מבנה.
באמצעות השיכון אנו יכולים להגדיר את המבנה כתת-מבנה של .
בטקסטים מתמטיים מתקדמים, אם יש שיכון של ב-, מסמנים .
אם השיכון נתון על ידי מסמנים גם .
באלגברה מופשטת כל הומומורפיזם לא טריוויאלי בין שדות הוא שיכון.
הסיבה היא שאם יש הומומורפיזם בין שדה לשדה , והוא לא מעביר כל איבר ל-, אז הגרעין של הומומורפיזם כזה שהוא אידיאל יהיה בהכרח , כיוון שבשדה האידיאלים היחידים הם השדה כולו והקבוצה .
הנחנו בתחילה שההומומורפיזם לא מעביר כל איבר ל- ולכן הגרעין הוא בהכרח בדיוק , כלומר ההומומורפיזם הוא חד-חד ערכי ולכן שיכון.
שיכוך כאב (בלועזית: אַנַלגֶזיה או אנלגטיקה) היא דרך (לרוב תרופתית) להעלאת סף הרגישות לכאב אצל אדם הסובל מכאבים, מבלי שהאדם יגיע למצב אובדן הכרה ומבלי לפגוע בתחושת המגע.
כאב הוא תגובה חושית של הגוף לנזק פיזי או לדלקת.
שיכוך הכאב יכול להיעשות בדרך פרמקולוגית, או באחת ממגוון הדרכים המשלימות, והוא יכול להיות מקומי או לכלול את כל הגוף.
צורך בשיכוך כאב - הכאב הוא תשדורת של הגוף המיועדת להפנות את התודעה לבעיה גופנית.
אולם לעיתים האדם מעדיף שהכאב ייפסק או שרמת הכאב תפחת באופן מלאכותי, לכן פותחו שיטות לשיכוך כאב.
התייחסות לכאב כאל מחלה או בעיה בפני עצמה תורמת לתחושת הצורך בשיכוכו גם בקרב אנשי רפואה.
הרדמה - (או אלחוש; בלועזית: אנסתזיה) היא פעולה מכוונת של ערפול כל החושים לעיתים עד למצב של חוסר הכרה (הרדמה מלאה).
ההרדמה נועדה לחסום תחושות בכלל וכאב בפרט.
הרדמה שונה מאלחוש בכך שהיא פוגעת בכל התשדורת החושית ולא רק בחישת כאב.
ביצוע ההרדמה מתבצע ברפואה המערבית בעזרת תרופות.
גישות משלימות מציעות הרדמה על ידי דיקור, היפנוזה רפואית או שילוב של כמה מן השיטות.
קיימת גישה משלימה של ניהול כאב המציעה דרכים להפחית את רמת הכאב על ידי פעולות כגון היפנוזה או דמיון מודרך.
החלוקה הפרמקולוגית של תרופות לשיכוך כאב
האופיואידים נקראים גם תרופות נרקוטיות, אלו הן נגזרות תרופתיות של אופיום: מורפין, קודאין, אוקסיקודון, פנטניל, מתדון ועוד.
האופיואידים גורמים לתחושת אופוריה, שיכוך כאבים, דיכוי נשימתי (כולל שיכוך שיעול) דיכוי תנועתיות המעי (כולל עצירות) ותלות פיזית (התמכרות פיזית).
האופיואידים עוברים את מחסום דם מוח ופועלים בצורה ישירה על מערכת העצבים המרכזית על מנת לשכך כאב.
מנגנון: האופיואידים פועלים על חוט השדרה על ידי עיכוב של שחרור מתווכי כאב למוח.
וישירות על סינפסות של הגרעין הקשתי (arcuate nucleus) במוח.
פעולה כפולה זו הופכת אותם מאוד יעילים בדיכוי כאב.
הם מפעילים רצפטורים לאופיאטים, בעיקר מסוג μ - מדכאי GABA.
רצפטורים אלה אחראים על שיכוך כאב ותחושה טובה גם באופן פיזיולוגי.
אופיואידים אנדוגניים (endogenous opioids) הם חומרים המופיעים באופן טבעי במוח, לדוגמה אנדורפינים.
אופיואידים משמשים בעיקר לטיפול בכאבים שאינם ניתנים לבלימה באמצעים אחרים, כטיפול ראשוני לפציעות טראומטיות קשות (למשל לפצועים בשדה הקרב), לחולי סרטן בשלבים מסוימים או סופניים של המחלה, בזמן ניתוח וכדומה.
שיווק מאסיבי של אופיואידים בשיטות מפוקפקות מוכר כתורם למגפת האופיואידים, בה נפטרו כ-47,600 אמריקנים ממנת יתר ב-2017.
הקבוצה העיקרית והנפוצה של משככי כאבים.
בהם: אספירין, איבופרופן (אדוויל, נורופן, אדקס ועוד), דיקלופנק (ולטרן, אביטרן ועוד) נפרוקסן (נקסין, פוינט וכו') ועוד רבים.
כשמם כן הם, אינם רק משככי כאב אלא גם מדכאים את שאר התגובות הדלקתיות ובעיקר מורידים חום (אנטיפיורטיים).
מנגנון: ה-NSAIDs פועלים על ידי עיכוב (חלקם עיכוב תחרותי וחלקם עיכוב קבוע) של האנזימים ממשפחת ציקלואוקסיגנאז - Cyclooxygenase או בקיצור COX.
אנזים זה הכרחי ביצור האנדוגני של פפטידים קצרים בשם פרוסטגלנדינים.
הפרוסטגלנדינים אחראים על גירוי תחושת כאב, הגדלת חדירות הרקמה (בצקת), כיווץ הברונכי והצמדות טסיות דם (הגורמת לקרישת דם).
NSAIDs משמשים בעיקר לשיכוך כאבים קלים עד בינוניים והורדת חום.
עיכוב הצמדת טסיות הדם (נקרא גם באופן שגוי "דילול דם").
בעיקר על ידי אספירין במינון נמוך של 75–100 מ"ג (קרטיה, טבעפירין, מיקרופירין ועוד).
שימוש כמשככי דלקת במחלות אוטואימוניות (בעיקר כקו ראשון או טיפול משלים).
משפחת תרופות גדולה בפני עצמה.
המאלחשים גורמים ל-4 שלבים של אלחוש:
דיכוי המדולה (כולל דיכוי נשימתי חמור)
מאלחש נפוץ הוא הלידוקאין הנמצא כמרכיב פעיל בסוגים של קרם עורי לטיפול בכוויות או כהכנה למתן זריקות, בג'ל לשיניים, ובהזרקה מקומית ליולדות על מנת להקהות את כאבי צירי הלידה ("אפידורל").
הקוקאין שימש בעבר כמאלחש, אך כיום כמעט אינו משמש בטיפול רפואי.
כיום ניתן למצוא אותו כמרכיב כטיפות עיניים לשימוש בבתי חולים בלבד.
מנגנון: רוב המאלחשים באינהלציה ובהזרקה פועלים על ידי דיכוי לא סלקטיבי של מערכת העצבים.
בהיותם מולקולות שומניות הם חודרים למשתית (Matrix) השומנית של תאי העצב ומונעים הולכה חשמלית.
חלקם מעכבים ישירות תעלות יונים מופעלות נוירוטרנסמיטורים.
המאלחשים משמשים לשיכוך תחושה וכאב לזמן קצר.
הרדמה בניתוח דורשת רופא מרדים מומחה.
מאלחשים משמשים לשיכוך כאב במינון נמוך יותר ולהרדמה חלקית או מלאה במינונים גבוהים יותר.
פארצטמול (אקמול, טיילנול, דקסמול) ודיפירון (אופטלגין, ודלגין) משככי כאבים ומורידי חום שפעילותם דומה ל-NSAIDs, אך אינם בעלי פעילות אנטי-דלקתית או עיכוב הצמדת טסיות.
מחקרים חדשים מראים שמנגנון הדיכאון ומנגנון הכאב הכרוני בעלי פיזיולוגיה דומה.
וכיום יותר ויותר חולים הסובלים מכאב כרוני מקבלים נוגדי דיכאון לטיפול בכאב (גם שלא מלווה בתסמיני דיכאון).
למשל דולקסטין (סימבאלתה) וציטלופרם (ציפרמיל, רסיטל).
מייצבי ממברנות, תרופות המייצבות את ההולכה העצבית.
משמשות היום גם לטיפול בכאבים נורפטיים (של העצב) ובכאבי פנטום (כאב באיבר שכבר אינו קיים).
על פי המלצת ארגון הבריאות העולמי, סדר הטיפול נקבע על פי שיטת "מעלית הכאב" על ידי מדידת עוצמת הכאב באמצעות סרגל כאב ומתן טיפול לפי העוצמה הנמדדת.
הטיפול התרופתי ניתן מסביב לשעון בפרקי זמן קבועים, וטיפול בכאב מתפרץ נעשה באמצעות מנות הצלה (תוספת קטנה של משככי כאבים נוספים).
מתן התרופה עשוי להיות משולב במתן אדג'וונטים או נוגדי דלקת.
לכאב קל, נהוג להתחיל במתן תרופה שאינה נרקוטית, אם לא חלה הקלה או בכאב בינוני, משלבים מתן תרופה שאינה נרקוטית עם תרופה נרקוטית חלשה, והיה וגם שילוב זה לא גורם שיכוך הכאב, עוברים למתן אופיאטים חזקים.
בכאב אקוטי חזק, ניתן להתחיל באופיואידים חזקים כבר בשלב הראשון, לשיכוך כאב מיידי.
ליצנות רפואית: הכוח של ההומור והצחוק הוכח במספר מחקרים כמסייע להרפיה ומפחית כאב באמצעות ייצור אנדורפין, (אנדורפינים הם הורמונים משככי כאבים הנוצרים בגוף באופן טבעי).
טיפול בעזרת בעלי חיים יכול לסייע בהפחתת כאב.
דיקור במחטים (אקופונקטורה) עשוי לתרום לשיכוך כאב.
גם שיאצו, שיטה דומה המשתמשת בידיים במקום מחטים עוזרת בהתמודדות עם כאב כרוני ובמיוחד יעילה לטיפול במיגרנות.
היפנוזה מתאימה לטיפול באנשים הסובלים מכאבים כרוניים וכן לאלו שאינם יכולים או רוצים לקבל תרופות.
היפנוזה יכולה להסב את תשומת לבו של האדם מהכאב למשהו אחר, וכך להקהות את תחושת הכאב.
תרפיה בלייזר רך חשיפה לאור לייזר ברמה נמוכה מגרה או מעכבת תפקוד תאים.
שחרור האנדורפין (הורמונים המשככים כאבים) מוגבר ובכך גורם להפחתה ברמת הכאב.
שיטה אחרת היא גירוי חשמלי מקומי (סטימולציה) של העצבים התחושתיים דרך העור.
מעבירים זרם חשמלי המעורר דחפים עצביים בסיבי עצב, הגירוי מפעיל את מערכת שיכוך הכאב הטבעית של הגוף הממשיכה לפעול זמן מה לאחר הפסקת הגירוי החשמלי.
גירוי חשמלי למערכת העצבים המרכזית: נעשה על ידי השתלת אלקטרודות במערכת העצבים המרכזית, חולה הסובל מכאב מפעיל בעצמו את הגירוי וקובע לכמה זמן יישלח הגירוי.
משאבת בקולפן: הזרקה של חומר אלחוש (בקולפן) בכמויות זעירות כל מספר דקות, מאפשר לטפל בכאב באופן מידי.
שימוש במגנטים (מגנטותרפיה): יש הטוענים שלשדות מגנטיים יש תרומה לשיכוך כאבים.
לעומתם, ספקנים הוקיעו שימוש זה כמקרה של פסבדו-מדע.
בוצעו מחקרים מדעיים שמצאו כי שדות מגנטיים קבועים מועילים לשיכוך כאבים יותר מפלצבו, או בדומה לו.
מחקרים מאוחרים יותר מצאו כי שדות מגנטיים קבועים אינם מועילים כלל לשיכוך כאב, וזו העמדה הרווחת בקהילה המדעית.
פסיכותרפיה: (טיפול פסיכותרפי קבוצתי או אישי).
פיתוח של כישורים נפשיים ורגשיים להתמודדות עם כאב יגרום להפחתת תחושת הכאב.
בריכה טיפולית: למים חמים (עד טמפרטורת הגוף) יש חשיבות בטיפול אלטרנטיבי, המים מפחיתים את משקלו הסגולי של הגוף, ובכך מקלים על ביצוע תנועות, מים חמים הם אמצעי הרפיה כללי, אמצעי להפחתת נוקשות ובכך מפחיתים את רמת הכאב.
תרופות עממיות (תרופות סבתא): יש במגוון הטיפולים העממיים כאלו העוזרים בהפחתת הכאב (למשל - לטבול פיסת צמר גפן באלכוהול ולהצמיד לשן כואבת).
משחות ותרסיסי היט רב, המשככים את הכאב באמצעות חימום האזור.
קירור האזור הכואב עשוי להפחית את הכאב.
בנוסף, הקירור לרוב יפחית את הדלקת, וכך מושגת תועלת כפולה (כאשר מקור הכאב דלקתי).
שימוש במריחואנה רפואית בצורה אוראלית או בעישון ידוע כמשכך כאבים יעיל ויחסית נטול תופעות לוואי הודות לקנבינואידים השונים הנמצאים בשרף של צמח הקנאביס והשפעתם על קולטנים עצביים במערכת האנדוקנבינואידית.
שיכון דן או נווה דן היא שכונה בצפון-מזרח תל אביב יפו אחת משכונות עבר הירקון.
את העמדה הזו לכדה, בלילה הסוער שבין 20 ל-21 בדצמבר 1917, חטיבה 155 מן הדיוויזיה ה-52 הסקוטית בפיקודו של מייג'ור גנרל ג'ון היל, לאחר שצלחה את הירקון בתל ג'רישה.
בתחילת שנות ה-40 של המאה ה-20 נחנכה דרך הרצלייה שהוליכה מתל אביב דרך רמת גן לרמת השרון ולהרצלייה.
עשור מאוחר יותר הוקם שיכון דן בסמוך לגשר שהעביר את הכביש מעל הירקון ליד אתר עשר טחנות.
קואופרטיב חברת התחבורה "גלי המעביר" רכש ב-1940 564 דונם שגאלו האחים טייבר עוד בשנת 1933 מידי השבט הבדואי אבו כישכ במטרה להקים את "שכונת יד המעביר".
על פי התוכנית אמורה הייתה השכונה לכלול 550 יחידות דיור לשיכון כל חברי קואופרטיב דן, מבני ציבור שונים וכן את המוסך המרכזי של הקואופרטיב.
השטח וכלל המבנים היו אמורים להיות רכוש הקואופרטיב.
בנובמבר 1947 הוחל ביישור השטח וקדיחת באר בכוונה להתחיל בבנייה באביב 1948. הבנייה החלה בקיץ 1950.
בתחילה הייתה השכונה מרוחקת מאוד מתל אביב, ועל כן נוהלה עד סוף שנות ה-50 בידי הוועדה המחוזית לתכנון ולבנייה (אז כונתה בשם "הוועדה הגלילית"), הכפופה למשרד הפנים.
ב-1957 פורקה אגודת "יד המעביר", וקרקעותיה הועברו לבעלות המשתכנים.
בשנת 1967 הוקם מוסך אוטובוסים גדול בקצה השכונה (במשולש הרחובות משמר הירדן, ולנברג ונחלאות), סמוך לאתר עשר טחנות שעל גדות נחל הירקון.
שטח זה נמסר לחברת "דן" על ידי עיריית תל אביב תמורת פינוי המוסך ששכן מדרום-מערב לתחנת הרכבת תל אביב-מרכז (בין דרך נמיר, רחוב על פרשת-דרכים ודרך בגין של היום).
עם התפשטותה של תל אביב והקמתן של שכונות עבר הירקון בסוף שנות ה-60 של המאה ה-20, הואץ קצב הפיתוח של נווה דן.
מרבית הבתים שנבנו בשכונה היו בניינים נמוכים (עד שמונה דירות) ובתים צמודי קרקע.
אופי הבנייה תאם את סגנון הבנייה בשכונות הצמודות, צהלה ורמת החייל, שהתפתחו גם הן בתקופה זו.
רבים מתושבי השכונה בראשית התפתחותה היו נהגי "דן".
בהם בית הספר היסודי "דן", שבתחילת שנות ה-70 הפך לבית הספר התיכון עירוני י"ד.
בשכונה פועל גם בית הספר "און" של אגודת איל"ן.
בשכונה פעל בית קולנוע "מור", שנסגר בתחילת שנות ה-70 בעקבות הפעלת שידורי הטלוויזיה, בדומה לרבים מבתי הקולנוע בתל אביב.
במקומו הוקם בית משרדים ומחסנים גדול.
בראש הגבעה שבמרכז השכונה ניצבה, עד סוף שנות ה-70, בריכת מים עגולה.
היא נהרסה לשם בניית אולם הספורט של בית הספר.
השכונה גובלת בשכונות ישגב, נאות אפקה, צהלה, רמת החייל, רביבים, הדר יוסף ואזור תעשייה עבר הירקון.
גבולותיה הם רחוב פתחיה מרגנסבורג מצפון, רחוב פנחס רוזן (שהוא קטע מדרך משה סנה) ממערב, רחוב משמר הירדן ממזרח ומדרום-מזרח ורחוב ראול ולנברג מדרום.
מרבית רחובות השכונה קיבלו שמות של נוסעים יהודים שביקרו בארץ ישראל ותיעדו בכתב את מסעם, כמו בנימין מטודלה, אלדד הדני, אליהו מפרארה, "תבואות הארץ", "אבן ספיר", שמואל רומאנלי, יצחק חילו, פתחיה מרגנסבורג, משה באסולה.
רחובות אחרים קרויים על שם אנשי דת: כמו הרב ישראל אשכנזי ויוסף דלה ריינה, מקובל מהמאה ה-15.
מרבית הבתים בשכונה הם בתים פרטיים עם גינה, או בתים נמוכים בני שתיים-שלוש קומות, ומיעוטם רבי-קומות.
כיום מאוכלסת השכונה ברובה על ידי בני המעמד הגבוה.
היא מתאפיינת בקרבה היחסית למרכז העיר ולעורק תחבורה חשוב (רחוב פנחס רוזן) וכן בשקט היחסי, שהופכים אותה לאחת השכונות היקרות בתל אביב.
בשכונה פעיל בית הכנסת "אהל משה".
שיכון וייסנהוף הוא שיכון לעובדים שנבנה בשטוטגרט ב-1927. שיכון זה נועד להציג לראווה את הסגנון שמאוחר יותר נקרא הסגנון הבינלאומי באדריכלות.
השיכון הוא למעשה פרויקט הדיור הגדול ביותר שנבנה בתקופתו, כחלק מהדיון שהתקיים בתנועה המודרניסטית באדריכלות סביב שיכונם היעיל של מיליוני העובדים שזרמו לערים בתהליך העיור המואץ של התקופה, דיון אשר עמד גם במרכז פעילותו של CIAM.
ב-2016 השיכון הוכרז ביחד עם 16 מבנים אחרים ברחבי העולם כחלק מאתר המורשת העולמית העבודה האדריכלית של לה קורבוזיה.
השיכון נבנה לרגל תערוכת דויטשר ורקבונד (Deutscher Werkbund), וכלל עשרים ואחד בניינים שבהם שישים ושלוש יחידות דיור, בתכנונם של שישה-עשר אדריכלים אירופיים, רובם מהמרחב דובר-הגרמנית.
בראש הפרויקט, מטעם העירייה, עמד האדריכל הגרמני לודוויג מיס ואן-דר-רוהה, והוא שבחר את האדריכלים האחרים, תקצב ותיאם את תוכניותיהם, הכין את אתר הבנייה ופיקח על ההקמה.
לה קורבוזיה קיבל את התקציב הגדול ביותר, ושתי חלקות טובות המשקיפות אל העיר.
עשרים ואחד הבניינים דומים זה לזה בצורתם, וכוללים בנייני דירות ובתים פרטיים; גם בסגנון ניכרת אחידות רבה.
המשותף לכולם הוא עיצוב מפושט של החזית, גגות שטוחים המשמשים כטראסות, חלונות סרט, תכנון פנימי פשוט הממעיט בקירות ובמסדרונות ושימוש רב בבנייה טרומית, מה שאפשר הקמת המבנים תוך חמישה חודשים בלבד.
כל המבנים למעט אחד היו לבנים (הבניין של ברונו טאוט, שהיה הקטן ביותר, נצבע אדום).
על פי התכנון נועד השיכון להיבנות בשיתוף עם הדיירים, בשיטת בנייה מתועשת, והוא פורסם כאבטיפוס של מעונות עובדים בעתיד.
בפועל עוצב ואובזר כל בית בנפרד בתקציב גבוה, הרחק מהישג ידו של הפועל הממוצע.
התערוכה נפתחה לקהל ב-1927, באיחור של שנה, ומשכה קהל רב.
בזמן השלטון הנאצי כונה השיכון בזלזול "כפר ערבי" ונקנה על ידי הממשלה במטרה להרוס אותו; תוכנית זו לא יצאה לפועל בשל פרוץ מלחמת העולם השנייה, אך השיכון הוא עדיין רכושה של ממשלת גרמניה.
בעת המלחמה הייתה בשטח השיכון עמדת נ"מ, ולפיכך היווה השיכון מטרה להפצצות בעלות הברית וחלקים ממנו נהרסו, כולל שני הבניינים שבנה ולטר גרופיוס.
אחרי המלחמה נהרסו חלק מהבניינים הניזוקים ואחרים שונו לבלי הכר, בין השאר באמצעות גגות רעפים, הזרים לסגנון המקורי.
כיום נותרו 11 מהבניינים המקוריים על עומדם.
בשנת 2002 עבר בניין דופלקס שבנו לה קורבוזיה ופייר ז'נרה לבעלות העירייה, ששיקמה אותו ופתחה בו את מוזיאון וייסנהוף.
לה קורבוזיה ופייר ז'נרה (בן דודו)
שיכון בבלי הוא שכונה בצפון תל אביב, מדרום לנחל הירקון.
השכונה קרויה על שם התלמוד הבבלי, ורחובות רבים בה נושאים שמות הקשורים בספרות חז"ל, דוגמת הכנסת הגדולה, ירושלמי, סנהדרין, המשנה, תוספתא, הזוהר, אונקלוס ובן סירא.
וכן שמות רבנים כמו הרב הרצוג, הרב עוזיאל, הרב טולידאנו, והרב קוסובסקי.
הרחוב הראשי המוביל לשכונה מדרך נמיר הוא רחוב הרב הרצוג, שבו ממוקם גם המרכז המסחרי.
במרכזה של השכונה ניצב "תל חשאש" שכונה בעבר בשם "גבעת הכלניות" וכיום נטוע עליו גן בשם "גן אברמוביץ'".
התל מתנשא לגובה של 21 מטרים, והוא אחד משלושה תילים הצופים אל מפגשם של נחל הירקון ונחל איילון (שני האחרים הם תל נפוליאון ותל קסילה).
בתל נמצאו קברים מהתקופה ההלניסטית וחרסים מהתקופות הרומית הקדומה, הביזנטית והערבית הקדומה, עד המאה ה-8. ארכאולוגים סבורים כי באתר שכן יישוב כפרי שומרוני, בדומה ליישוב שהתקיים בתל קסילה מצידו הצפוני של הנחל.
במקום הוכשר גן בשטח של 13.5 דונם, ובו הפסל "מפרשיות" של רוני בן צבי (1995).
עוד נמצאים באתר גת ומבנה עתיק בלתי מזוהה.
עד מלחמת העצמאות השתייכו אדמות שיכון בבלי לכפר הערבי ג'מאסין אל ע'רבי.
ב-1948 שיכנה עיריית תל אביב בבתי הכפר פליטים יהודיים מאזורי הקרבות הסמוכים, ועם הזמן הפך השטח הבנוי של הכפר לשכונת גבעת עמל ב'.
הקרקעות הועברו לרשות מינהל מקרקעי ישראל ועיריית תל אביב לפי חוק נכסי נפקדים.
על אדמות הכפר נבנתה שכונת בבלי החל בשנת 1957 כשיכון עממי.
שני בלוקים, בהם עשרות דירות, נבנו במרחק רב מדרך נמיר (חיפה), ברחובות בבלי ותוספתא.
ללא קו אוטובוס הנכנס לשכונה, נאלצו התושבים הראשונים לבוסס בחול ובבוץ בדרך לבתיהם.
ב-22 בינואר 1956 החליטה העירייה ליישר ולהפוך לכביש כורכר את רחוב הרב הרצוג (אז יהודה המכבי) מדרך חיפה אל רחוב בבלי, ואת רחוב בבלי מיהודה המכבי אל רחוב ירושלמי.
ב-2 במאי 1956 החליטה העירייה לסלול את רחוב בבלי בין רחוב ירושלמי ורחוב כנסת הגדולה ואת רחוב כנסת הגדולה.
ב-30 בדצמבר 1956 החליטה העירייה לסלול את הקטע של רחוב בבלי, בין רחוב הרב הרצוג (אז רחוב יהודה המכבי) ורחוב ירושלמי.
בשנת 1958 אישרה העירייה הרחבה של השכונה לכיוון גבעת עמל.
באמצע 1959 עדיין הייתה השכונה מועטת אוכלוסין באופן שלא הצדיק הקמת קלפי לבחירות, אבל בכל זאת הוצב במקום קלפי בגלל מרחקה מאזורים אחרים.
הבתים לא היו מחוברים לרשת הביוב העירונית והביוב הוזרם לתוך הירקון, והתושבים סבלו מריחות צחנה מהירקון, אותם ייחסו לביוב המגיע מפתח תקווה ורמת גן.
במטרה ללחוץ על התושבים לחבר את בתיהם אל מערכת הביוב הובאו קבוצות של דיירי השיכון למשפט על זיהום הירקון בשנת 1959.
בתחילת 1963 החליטה העירייה לסלול באספלט את רחובות הכנסת הגדולה והמשנה, מרחוב התוספתא מזרחה.
במחצית שנות ה-60 גילו חברות קבלניות (בהן "שיכון עובדים") את האזור שמחיר המגרשים בו היה זול יחסית, והחלו לבנות בצורה נרחבת.
רמת הבנייה הייתה גבוהה יחסית - בניינים בני ארבע קומות ויותר, דירות של ארבעה חדרים, מעלית וחלקות חנייה צמודות.
השכונה התפתחה מבחינת קישורה לעיר ומבחינת אספקת שירותים מקומיים.
בסוף שנות ה-60 הוקם בה מרכז דקל שכלל 100 דירות, מרכז מסחרי של 17 חנויות ובית קולנוע דקל שהכיל כ-1,000 מקומות ישיבה.
ב-12 במרץ 1967 החליטה מועצת העירייה לסלול באספלט את רחובות השכונה שלא כוסו באספלט עד אז.
ב-19 במאי 1968 החליטה מועצת העירייה להרחיב את רחוב יהודה המכבי ואת רחוב בבלי.
במחצית שנות ה-80 נבנה החלק הדרומי (רחוב פעמוני) ברמה גבוהה אף יותר, והשכונה שמרה על ייחודה כשכונה קטנה יחסית, לתושבים ממעמד בינוני-גבוה, אם כי משפחות רבות עברו לאזורים צפוניים יותר, שהציעו דירות גדולות יותר ומגדלי מגורים גבוהים יותר.
בעשור הראשון של המאה ה-21 התמקדה הבנייה בשכונה בבתי מגורים יוקרתיים הצופים אל נחל איילון.
השכונה מאופיינת ב"שיכוני רכבת" (בתי מגורים של ארבע קומות), מספר רב של בניינים בני 8 עד 15 קומות ומספר מגדלי מגורים רבי קומות.
גבולותיה הם: דרך נמיר במערב, פארק הירקון ונחל הירקון בצפון, נתיבי איילון במזרח ודרך ההלכה בדרום.
לאורך נחל הירקון משתרע אחד הקטעים של פארק הירקון, ובו מתקנים לעריכת פיקניקים והייתה פינת חי גדולה.
גשר הירקון ושני גשרים להולכי רגל ולרוכבי אופניים - האחד ב"ראש ציפור" והאחר במרכזה של השכונה בערך - מחברים אותה אל הגדה הצפונית של הנחל.
בקצה הצפון-מזרחי של השכונה, בין נתיבי איילון ונחל איילון, שוכנים מועדון ספורט "קאנטרי דקל" ובית מוגן לאנשים בעלי צרכים מיוחדים.
הגדול שבהם הוא בית הכנסת "אהבת אחים" שברחוב הכנסת הגדולה.
במסגרת בית הכנסת מתנהלת (מלבד התפילות ושיעורי התורה) גם פעילות קהילתית דתית.
עד לפטירתו שימש הרב איסר פרנקל כרב השכונה.
כיום רב הקהילה הדתית הוא הרב ישראל שפירא.
שיכון פאג"י היא שכונה חרדית קטנה בתוך שכונת סנהדריה בירושלים.
השכונה תוכננה על ידי האדריכל יוסף שנברגר.
"השכונה החדשה היא בת ששים דירה, בנות 3 או 2 וחצי חדר, בשלושה בנינים גדולים בני שלוש קומות, מקבילים זת לוה, וריוח מספיק ביניהם, שיינטע אילנות ושיחים.
ביוזמת מקימי השכונה הוקמו בשכונה מפעל דפוס ומאפיית לחם.
בסוף 1946 נסלל רחוב הרב בלוי המחבר את השכונה לרחוב שמואל הנביא.
לאחר כיבוש בית הספר לשוטרים על ידי הלגיון הירדני נסוגו לוחמי האצ"ל לשיכון פאג"י ומיקמו בו את עמדותיהם הקדמיות.
תושבי השכונה פונו ממנה ובימים שלאחר מכן יצאו מבית הספר לשוטרים כוחות של הלגיון לתקוף את סנהדריה ושיכון פאג"י, אך נהדפו.
ב-22 בפברואר 1949 חזרו תושבי השכונה לבתיהם.
לאור הקרבה לקו העירוני, חלק מן המתיישבים לא חזרו לגור בה והעדיפו לגור בשכונות שנכבשו מן הערבים, כשכונת קטמון.
במקומם באו לגור בשכונה ניצולי שואה מהונגריה.
במרץ 1950 חגגו בשכונה את שיקומה לאחר הקרבות.
עד למלחמת ששת הימים נחשבה השכונה כשכונת ספר בירושלים ובינה לבין בית הספר לשוטרים הוקמו ביצורים.
לאחר מלחמת ששת הימים נבנו סביב שיכון פאג"י השכונות רמת אשכול ומעלות דפנה.
רבני השכונה היו הרב בנימין זאב יעקובזון, הרב יעקב בלוי וכיום הרב חיים יוסף בלוי.
שיישאר בינינו היא תוכנית טלוויזיה לילדים ולנוער ששודרה בטלוויזיה הישראלית בשנים 1984–1987.
את התוכנית הנחה דורון נשר והשתתפו בה השחקנים והזמרים דורין כספי, שמואל וילוז'ני, מאיר סוויסה, ז'ילבר שבא, דני בסן, איריס בן דוד ומאיר בנאי שהלחינו וביצעו שירים שילדים היו שולחים לתוכנית.
בנוסף היו בתוכנית קטעי מערכונים ופינות שונות:
"קרובים זה לא פיקניק" - במסגרת פינה זו הובא מדי שבוע זוג של הורה וילד, לעיתים אמן מפורסם והבן או הבת שלו, ונשאלו שאלות הבודקות עד כמה הם מכירים האחד את השני.
כל זוג היה זוכה בספל עם לוגו התוכנית, ללא קשר למידת הידע שהפגין, כי, כמו שהיה מכריז נשר, "אצלנו בתוכנית אין מנצחים ומנוצחים".
פינה בה שלושה ילדים קיימו דו-שיח ביניהם בעקבות שידור התוכנית.
הילדים היו צליל שלח (בתו של השופט חמן שלח ונכדתו של המשורר יונתן רטוש, שנרצחה יחד עם הוריה בפיגוע בראס בורקה בשנת 1985); ינקי גלנטי (לימים יועץ התקשורת של ראש הממשלה אהוד אולמרט); עידו דרורי ועטר בירמן.
פינת מדע שימושי בהגשת יקיר אביב, הזכורה בעיקר בזכות האִמרה: "לא מאמינים?
פינת בישול ומתכונים טעימים בהגשת דורון פנקס, שמפורסמת בעיקר בזכות הסיסמה: "טעים פה, מתוק לי!"
פינה שבה היו מגשימים חלומות לילדים, כמו הטסת מטוס, ביקור במשטרה וכדומה.
זכורה במיוחד הכתובת למכתבים , אשר הולחנה ללחן קליט והושרה בכל תוכנית.
שיירת עטרות הייתה שיירה צבאית של שני משוריינים שיצאו מירושלים לעטרות בתענית אסתר ערב פורים, 24 במרץ 1948. השיירה הותקפה על ידי ערבים ו-14 מלוחמיה נהרגו.
ב-24 במרץ 1948 הורה דוד שאלתיאל, מפקד מחוז ירושלים, לשלוח חומרי ביצור לנווה יעקב ולעטרות בשיירה שכללה משאית משוריינת ומשוריין אבטחה, שהיו שני המשוריינים האחרונים במחוז ירושלים.
הוא הטיל משימה זו לראשונה על מפקד גדוד "מכמש" של חטיבת עציוני אבל זה סירב בטענה שמשוריין אחד ללא כוחות נוספים לא יוכל לעמוד בהתקפה.
שאלתיאל הטיל את המשימה על גדוד "מוריה".
במשוריין ובמשאית היו 25 לוחמים.
לא תוכנן כוח חילוץ לסייע לשיירה אם תותקף, והשיירה לא צוידה במכשירי קשר.
תושבים רבים בני המקום ביקשו להצטרף לשיירה ולחזור לביתם בחג, למרות התקפה על המשוריין של היישוב ביום הקודם.
השיירה יצאה לדרכה בשעה 12:00 מהדסה הר הצופים בהר הצופים.
בכניסה לשועפאט, בקילומטר החמישי מצפון לירושלים, סמוך למקום בו נמצא כיום המחלף למעלה אדומים, פרץ המשוריין מחסום, עלה מיד על מוקש ותיבת ההילוכים שלו נפגעה.
המשוריין נעצר ואש תופת נפתחה עליו.
מפקד המשוריין, , נהרג ושאר הלוחמים השיבו באש חסכנית מאשנביו.
הערבים ירו עליה וזרקו רימוני יד ובקבוקי תבערה, שהציתו את מעטה הברזנט.
את גופתו של אחד מהם, , נהג אוטובוס מעטרות, שהיה מוכר לערבים כלוחם עוד ממאורעות תרפ"ט ומאורעות תרצ"ו-תרצ"ט, הוציאו הערבים מהמשאית, ביתרו אותה בסכינים, שפכו עליה בנזין ושרפו אותה.
מצב הנצורים במשוריין הלך ורע.
מאות ערבים סגרו עליהם והטילו רימוני יד.
רימון אחד חדר למשוריין והתפוצץ בידו של לוחם שניסה להשליכו חזרה.
ידו נקטעה והוא נפצע קשה.
לוחם ערבי זחל תחת המשוריין עם מטען נפץ, אך הועף משם בגלל רימון שזרקו הלוחמים במשוריין.
בשעה 12:45 נודע לשאלתיאל ממודיעים ערבים שהשיירה הותקפה.
מהר הצופים ירו על שועפאט במרגמות 3 אינץ' ובמכונת ירייה אש לא יעילה.
תגבורה שאורגנה במהירות נאלצה לחזור בגלל נקר בצמיג.
ברגע הקריטי נקלעה למקום שיירה צבאית בריטית ובתוכה מפקד הצבא הבריטי בארץ ישראל הגנרל מקמילן ומפקד הלגיון הערבי, גלאב פחה.
גלאב, לאחר מאמצים, שכנע את השיירה לעצור ושכנע את הערבים להסכים להפסקת אש.
הוסכם על פינוי היהודים הנצורים בתנאי שנשקם והמשוריין יימסר לערבים.
הבריטים פינו לירושלים 14 הרוגים ו-11 פצועים.
לאחר המארב לשיירת עטרות, מטה מחוז ירושלים הפסיק לשלוח שיירות קטנות לשטח שבשליטת האויב.
התחבורה לעטרות ולנווה יעקב התנהלה מאז בחסות הצבא הבריטי עד יום פינוי הבריטים את ארץ ישראל, פחות מחודשיים לאחר מכן.
שדה התעופה עטרות היה חשוב לבריטים לצורך הפינוי (העיר יפו פונתה למחרת), ולכן היה חשוב להם למנוע קרבות בין ערבים ליהודים לאורך הדרך בין ירושלים לעטרות.
שיכון הוא סוג של בניין מגורים, אשר את בנייתו יוזמת לרוב הממשלה המקומית, או גוף ציבורי אחר.
זאת, במטרה לספק פתרון דיור יעיל לאוכלוסיות גדולות, על פי אינטרסים וצרכים ציבוריים.
לרוב, מוקמים שיכונים באזורים עירוניים עבור אוכלוסייה מעוטת-יכולת, אוכלוסייה עובדת הדורשת מקומות מגורים רבים בקרבת העיר, או במקרים מסוימים של צורך דחוף במגורים באזור כלשהו.
השיכונים הנבנים ביוזמה ממשלתית, נמכרים לבסוף בעלות נמוכה ואף מסובסדת או משמשים לאחר מכן כדיור ציבורי.
המושג "שיכון" מתייחס הן לטיפוס מבנה המגורים והן לשכונות שלמות הכוללות גם שטחים פתוחים, כבישים, ומבני ציבור קהילתיים (בתי ספר, גני ילדים, מרפאות וכדומה) כחלק מפרויקט בינוי שלם.
המילה "שיכון" בעברית נתרמה על ידי דוד רמז - ממקימי חברת "שיכון עובדים" ההסתדרותית.
דיור ציבורי (או דיור סוציאלי) הוא מונח גג המתייחס לדיור להשכרה אשר עשוי להיות בבעלות ומנוהל על ידי המדינה, על ידי ארגונים ללא כוונת רווח, או על ידי שילוב של שניהם, בדרך כלל במטרה לספק דיור בר השגה.
במדינות מסוימות, לדוגמה: ברזיל וספרד, משפחות העומדות בתנאים אלו יכולות לרכוש דיור סוציאלי לעומת האפשרות להשכירו.
הדיור הסוציאלי נתפס לעיתים כתרופה פוטנציאלית לאי שוויון בדיור.
אף על פי שהמטרה המשותפת של הדיור הציבורי היא לספק דיור בר השגה, הפרטים, הטרמינולוגיה, ההגדרות של העוני וקריטריונים אחרים להקצאת דיור זו מגוונות.
השיכון, כטיפוס מבנה מגורים, החל להופיע בנוף העירוני בתחילת המאה ה-20. למעט מקרים בודדים יוצאי דופן ומגורים צבאיים, בניית בנייני מגורים להמונים, למעמד הנמוך, לא הייתה תחום בו עסקו גופים ציבוריים.
הבנייה העממית נעשתה באופן פרטי, וברוב העולם ולאורך כל ההיסטוריה נבנו בתים על ידי דייריהם על פי היכולות והצרכים.
עם המהפכה התעשייתית שהשפעותיה ניכרו במאה ה-19, גבר תהליך העיור ואל ערים רבות היגרו אוכלוסיות גדולות מהכפרים.
בערים הגדולות החלה תנופת בנייה מאסיבית ואיתה גם הלכו והתעצמו תחלואות עירוניות שונות וצפיפות אוכלוסין גדולה אשר הובילה לבעיות תברואה קשות.
כבר במאה זו החלו לקום רעיונות חדשניים בתחום בינוי הערים שמטרתם ליצור סביבה עירונית חדשה אשר תאפשר בין השאר קיום אורח חיים איכותי ובריא לתושבי העיר שהלכו והתרבו בקצב גדל.
בין רעיונות אלה נמנים "עיר הגנים" של אבנעזר הווארד ו"העיר התעשייתית" (Une Cite Industrielle) של טוני גארנייה שניסו ליצור עיר אוטופית.
עם תום מלחמת העולם הראשונה, שבעקבותיה נותרו רבים חסרי בית וחיו בפחונים או בדיור זמני אחר, הוחש הצורך במציאת פתרון אדריכלי-אורבני לבעיית הדיור ההמוני.
במקביל לשיח התאורטי ולמיזמים נסיוניים שהחלו להיבנות בתחילת המאה ה-20, החלו כבר במחצית השנייה של המאה ה-19 לקום מיזמי שיכון בסדרי גודל קטנים וביוזמות מקומיות במטרה לאפשר דיור נח ואיכותי למעמד ביניים הרחק מתחלואות העיר.
הדיון והמחקר האדריכלי התאורטי סביב פתרונות הדיור להמונים הגיעו לשיאם בשנות ה-20 ובמרכז אירופה.
המטרה הייתה תכנון אופטימלי של מגורים שניתן יהיה לבנות בזמן ובהשקעה כספית מינימליים אשר יספקו איכות חיים מרבית לתושביהם.
כאשר באים לייצר מגורים על פי תבנית, כמו בייצור תעשייתי של מוצר, נדרש תכנון יסודי ומקיף.
מכיוון שבנייה המונית של מגורים למיליוני בני אדם אינה דבר של מה בכך, ראו עצמם מספר אדריכלים כמנהיגים של פיתוח רעיון השיכון ויישומו.
עיקרם סבבו או התקשרו עם בית ספר הבאוהאוס בגרמניה שהוביל בתקופה זו את האדריכלות המודרנית.
בתקופה זו פותחו אבטיפוסים ורעיונות שונים של תוכניות מגורים יחד עם פיתוחם של כלים אדריכליים שונים כדי לממש את הרעיון.
בין רעיונות ומחקרים אלה פותח לדוגמה על ידי ארנסט מאי ב-1926 "מטבח פרנקפורט" - טיפוס מטבח בעל מבנה אופטימלי שיושם גם באחד ממיזמי השיכון בעיר פרנקפורט והפך מאוחר יותר לאבטיפוס של המטבח הביתי המודרני.
ב-1927, ביוזמת הורקבונד ועיריית שטוטגרט, נבנה שיכון וייסנהוף.
את התכנון הכולל של השיכון ביצע מיס ון דר רוהה והשתתפו בו מיטב האדריכלים של התקופה.
השיכון הציג לראשונה מיזם מגורים גדול, המציע אורח חיים איכותי אך מסוג חדש למגורים עירוניים.
רעיונות השיכון כפי שבאו לידי ביטוי גם במיזם וייסנהוף תאמו גם את האג'נדה האדריכלית של הבאוהאוס וניכרה בו הפשטות העיצובית, המינימליזם והפונקציונליזם של כל פרט.
מיזם מעונות עובדים שהוקם בתל אביב מספר שנים לאחר מכן הושפע ישירות משיכון וייסנהוף.
אולם, שיכון וייסנהוף לא יועד לשכבה סוציו-אקונומית נמוכה אלא דווקא למעמד הבורגני ולאנשים אשר יתגוררו בו מתוך בחירה ולא מתוך אילוץ כלכלי.
עובדה זו עוררה לא מעט ביקורות כלפי המיזם יחד עם ביקורת על אנשי הבאוהאוס שלא בהכרח מייצרים פתרון אמיתי למעוטי היכולת אלא סגנון עיצובי חדש המתאים דווקא לאוכלוסייה מבוססת.
לשיכון אכן עברה לגור בסופו של דבר אוכלוסייה אמידה.
שנה לאחר מכן, בין השאר בעקבות הביקורת מצד הממסדים השונים והציבור הוקם CIAM (הקונגרס הבינלאומי לאדריכלות מודרנית) אשר ריכז את העבודה על המשך פיתוח המגורים ההמוניים ופתרונות הדיור ברמה האדריכלית והעירונית.
פעילותו של ארגון CIAM הונהגה על ידי האדריכל השווייצרי לה קורבוזיה, ארנסט מאי וזיגפריד גידיון.
פעילות הארגון נמשכה כ-30 שנה, גם לאחר מלחמת העולם השנייה ובמסגרתה פותחו עוד רעיונות תכנוניים שונים בתחום הדיור ההמוני.
שיכונים לאחר מלחמת העולם השנייה
לאחר מלחמת העולם השנייה הוחש שוב הצורך ביוזמות בנייה ממשלתיות של מגורים על מנת למצוא פתרון למצוקת הדיור שנגרמה עקב ההרס הרב של המלחמה.
בשנים שלאחר המלחמה החלה אוכלוסיית העולם לצמוח בקצב גובר עקב תופעת הבייבי בום.
החל משנות ה-50 החלו ממשלות רבות ליזום מיזמי בנייה מאסיביים בפרברי הערים הגדולות.
בניית השיכונים הושפעה רבות מהברוטליזם ויחד עם התפתחות טכנולוגיות של בנייה מתועשת של בטון, המשיכו להתפתח השיכונים ובנייתם.
התבלטה במיוחד בנייתם של בנייני השיכונים הגדולים במדינות הגוש הקומוניסטי.
כחלק מהעקרונות הקומוניסטים נבנו בברית המועצות, פולין וגרמניה המזרחית השיכונים הגדולים ביותר בעולם.
קיימים טיפוסי שיכונים שונים ורבים אולם בניגוד לטיפוסי מבנים אחרים בעלי שוני גדול בין מדינות שונות, קיימים קווי דמיון ברורים מאוד, הן במראה החיצוני והן בתכנון הפנימי, בין השיכונים ברחבי העולם.
השיכונים תוכננו על פי התפישה המודרניסטית וברוח הסגנון הבינלאומי עבור האדם או המשפחה האוניברסליים.
כלומר, תכנון התואם לדגם משפחתי אחיד בכל העולם, בעל צרכים זהים ואורח חיים דומה, כמעט ללא קשר לתרבות ולצביון מקומיים.
במקרים רבים גם ללא קשר לאקלים מקומי.
טיפוס מגורים אחיד למגוון רחב של אוכלוסיות שונות בעלות תרבויות ומרקמים חברתיים שונים במקומות שונים בעולם הוא ככל הנראה הנקודה המרכזית והבעייתית ביותר עליה נמתחה הביקורת הגדולה על מפעלי השיכונים, ביקורת ופולמוסים הנמשכים עד היום (רובם הגדול של השיכונים שנבנו במהלך המאה ה-20 ממשיכים לתפקד גם בימינו).
המאפיין הבולט ביותר של השיכון הוא החזרתיות.
חזרתיות זו באה לידי ביטוי בדירות זהות המשוכפלות לכל אורך וגובה המבנה, מבנים זהים זה לצד זה ושיכונים שלמים שנבנו על פי תוכנית זהה במקומות שונים לגמרי.
החזרתיות במבנה השיכונים היא הגורם המרכזי ליעילות ומהירות הבנייה שלהם ולעלותם הנמוכה.
על ידי תוכנית חוזרת נחסכות עלויות רבות ומצטמצמים לוחות זמנים של הבנייה:
תכנון אחיד או דומה מאוד חוסך הוצאות וזמן תכנון.
החזרתיות מאפשרת בנייה מתועשת ובנייה טרומית המוזילה את עלויות הבנייה.
חברה קבלנית הבונה את אותו המבנה פעמים רבות הופכת מאומנת ויכולה לבנות שיכונים רבים בזמן קצר.
בניין המגורים עצמו בנוי לרוב מדירות טיפוסיות הבנויות אחת בצמוד לשנייה לאורך המבנה.
הבנייה היא טורית, כלומר כל דירה למעט שתי הקיצוניות נמצאת בין שתי דירות נוספות וחולקת עימן קיר משותף ונהנית משני כיוונים של אור ואוויר.
הדירות הצמודות מתוכננות כתמונת מראה אחת של השנייה ולסירוגין ובין כל זוג דירות נמצא גרעין הבניין הכולל את חדר המדרגות והכניסות לדירות.
ישראל היא מדינה בה נפוצה מאוד בנייתם של שיכונים לאור גלי העלייה ההמוניים שקלטה בפרקי זמן קצרים מאוד, בעיקר בשנות ה-50. שיכונים קיימים בכל הערים בישראל, למעט החדשות שבהן ולמעט ערים ערביות והיא מתאפיינת גם בעיירות פיתוח שקמו כמעט בשלמותן כחלק ממיזמי שיכון ארציים.
תחילתם של השיכונים בישראל הוא במספר שכונות בירושלים שיצאו מחוץ לחומות החל במחצית המאה ה-19. הראשונה שנבנתה מבין שכונות אלה היא משכנות שאננים אשר הציע ליהודים תנאי מגורים נוחים מחוץ לחיים בתוך חומות העיר בתנאי צפיפות נוראית.
המשכנות הוקמו ביוזמתו האישית של משה מונטיפיורי, ולא ביוזמת השלטונות המקומיים אולם מעשה זה דומה ברעיונו גם לשיכונים המאוחרים שנבנו אך בצורת בינוי שונה לגמרי.
בהמשך השנים הוקמו עוד מספר שכונות יהודיות ממערב לעיר העתיקה אשר את הקמתם יזמו אישים יהודים אחרים.
בשנות ה-30 ניכרו כבר השפעותיה של התנועה המודרניסטית באירופה בארץ ישראל.
עם תחילת גלי העליות של יהודי מרכז אירופה הוקמו בתל אביב, העיר הצעירה והמתפתחת בקצב מהיר, מעונות עובדים.
מעונות העובדים שהוקמו כתת-שכונות קטנות בתוך המרקם העירוני של תל אביב, הוקמו בהשפעה ישירה של שיכון וייסנהוף ושל מיזמי שיכון נוספים בגרמניה ובאוסטריה.
בשנות ה-50, עם התחדשות גלי העלייה שלאחר קום המדינה, ובעיקר בשל העלייה ההמונית שהגיעה ממדינות ערב, נוצר צורך מיידי ודחוף בבניית מגורים.
העולים שוכנו תחילה במעברות זמניות ובמקביל הוכנו תוכניות רחבות ליישובם הקבוע.
ביוזמת דוד בן-גוריון הוזמן האדריכל אריה שרון להכין את תוכנית המתאר הארצית הראשונה של ישראל אשר זכתה לכינוי "תוכנית שרון".
במסגרת תוכנית זו הוקמו, בעיקר ברחבי הנגב והגליל עיירות הפיתוח בהם נבנו במהירה השיכונים הראשונים.
את השיכונים עצמם תכננו מיטב האדריכלים של התקופה - אריה שרון, רם כרמי, יצחק פרלשטיין, שמעון פובזנר, אברהם יסקי ואחרים אשר מטרתם הייתה בנייתם של מבני מגורים בעלות ובזמן בנייה מינימליים.
הערים החדשות בהן דימונה, אופקים, חצור הגלילית, קריית שמונה ואחרות הוקמו כערי שיכונים שלמות.
כמו כן הוקמו בכל עיר בישראל שכונות חדשות של שיכונים, בהיקפים גדולים וקטנים.
ברבות השנים, מה שהתחיל כאידיאל חלוצי של יישוב הארץ תחת המוטו הפואטי "נלבישך שלמת בטון ומלט" הפך למשכנות עוני.
תושבי השיכונים, יוצאי עדות המזרח ברובם, הלינו על קיפוחם ועל האפשרויות המצומצמות שעמדו בפניהם להתפתח.
בתחילת שנות ה-70 אף צמחה מתוך שיכונים אלו תנועת "הפנתרים השחורים" של בני הדור אשר נולדו במקומות אלה (התנועה עצמה נוסדה בשיכונים ירושלמים).
מסוף שנות ה-70 החלו בישראל מיזמים שונים של שיקום שכונות ולאחר מכן גם של פינוי בינוי שמטרתם הייתה לשפר את איכות החיים בשיכונים או להחליפם בדיור חדש ואיכותי יותר, אולם, הטיפול בשיכונים בישראל ובאוכלוסיות המתגוררות בהן נשאר נושא שנוי במחלוקת עד היום.
שיכון עובדים בע"מ היא חברה הסתדרותית לבניית שכונות פועלים עבריות בארץ ישראל.
עד שנות ה-60 של המאה ה-20 בנתה החברה כ-55,000 דירות, וכ-25% מחברי ההסתדרות התגוררו בבתים שנבנו על ידיה.
מרבית הבתים שנבנו על ידיה (כ-75%) נבנו בשכונות הפועלים הגדולות במושבות וב"קריות" - ביניהן: קריית חיים, קריית משה, קריית עמל, קריית עבודה, קריית שלום, קריית בורוכוב, קריית אליעזר וקריית היובל.
במרבית הבניה נעשתה על אדמה בבעלות לאומית או אדמה של קק"ל.
רבים מהמשתכנים במפעלי החברה התאגדו במסגרות ארגוניות של "אגודות שיתופיות".
עד שנות ה-80 ביצעה החברה כרבע מכלל הבניה הציבורית בישראל.
לאור המשבר הכלכלי שתקף את חברת העובדים בסוף שנות ה-80, הוחלט ב-1989 לאחד את החברה עם החברה ההסתדרותית "סולל בונה" לחברת "שיכון ובינוי".
בשנת 1996 נמכר חלקה של ההסתדרות בחברה לעובדי החברה ולחברת "אריסון השקעות" (בבעלות תד אריסון), במסגרת הפרטה רחבת היקף של נכסי ההסתדרות.
בתקופת העליות הראשונה והשנייה הופנו עיקר מאמציהם של הפועלים העבריים לאפיקי החקלאות וההתיישבות.
התעשייה טרם הייתה מפותחת בערים ובמקצוע הבניה עבדו בעיקר פועלים ערבים.
עם תחילת העלייה השלישית התפתח היישוב העירוני העברי, ואיתו הגיעה תעשייה יהודית רחבה יותר שפתחה אפיקים להתיישבות פועלית עברית בערים.
גם מקצוע הבניה הלך ונכבש על ידי הפועלים העבריים שמספרם גדל בהתמדה.
פועלים רבים יותר ויותר ראו בעיר את יעדם.
בין השנים 1923–1925 אומנם נסתמנה עלייה בהיקף הבנייה בארץ ישראל, אך במקביל עלה מחירן, ונסתמנה מצוקת דיור בקרב ציבור הפועלים העירוניים.
כ-85% מן המשפחות העובדות בעיר התגוררו בדירת חדר אחד, והצפיפות הממוצעת בקרב מעמד זה עמדה על 3 נפשות בחדר.
החל בשנת 1921 החלו לדבר בהסתדרות ובתנועת העבודה על יצירת פתרונות דיור אפשריים, והרעיון של יצירת שכונות עובדים שמטרותיהן הן פתרון למצב הקיים והן יצירת מרכזים פועליים של תרבות פועלית בעיר - מרכזים עירוניים של תנועת העבודה.
בקיץ שנת 1922 הוקמה שכונת העובדים הראשונה - שכונת בורוכוב, שנבנתה על ידי פועלים שיצאו מתל אביב ומנתה 22 בתים.
השכונה גדלה לאט וכעבור 6 שנים מנתה 80 בתים.
בשכונה ראשונה זו התבטאו כבר כמה מהעקרונות שהנחו את שיכוני העובדים בהמשך:
הבניה מומנה על ידי קרן היסוד ו"קופת פועלי ארץ ישראל".
בניית הבתים נעשתה על ידי "סולל בונה".
מיקום השכונה מילא תפקיד "חלוצי" ביישוב השטחים שבין תל אביב לפתח תקווה שטרם היו מיושבים.
בין השנים 1924–1925 נעשו ניסיונות נוספים להתארגנות של מאות פועלים לבניית שכונות עובדים אך קשיים בהשגת קרקעות, חוסר ניסיון והיעדר טיפול מרוכז הכשילו רבים מניסיונות אלו.
בקיץ 1927 הוחלט בהסתדרות על הקמת גוף שירכז את הטיפול בהקמת שכונות העובדים - "המרכז לשכונות עובדים" (ליאו קדמן עמד בראשו).
בתחילה נבנו שכונות הפועלים במתכונת של בתים פרטיים עם משק עזר על מגרשים של כחצי דונם.
בתל אביב הוקמו כתשע שכונות שכאלו.
כאשר מחיר הקרקע העירונית עלה החליטו במרכז להתחיל בבניית בנייני מגורים.
בניין המגורים הראשון נבנה בתל אביב בשנת 1931 ונקרא בשם שהציע דוד רמז "מעונות עובדים".
רבים ממנהיגי תנועת העבודה היו מהראשונים לעבור למסגרת מעונות העובדים - ביניהם דוד רמז עצמו ובן-גוריון.
בשנת 1934 כבר נבנו כ-400 מעונות עובדים.
בשלב זה חלו כמה שינויים משמעותיים במפעל הבינוי:
מעבר מבניית "מעונות עובדים" בודדים בערים - לפרויקטים של הקמת שכונות בסדר גודל של אלפי משפחות, שכללו בתוכם מבני ציבור ומוסדות שאפשרו להן עצמאות תרבותית.
בשנת 1934 הוחלט בוועדה הרביעית של ההסתדרות כי ההתיישבות הפועלית בערים תתבסס על יצירת "אגודות שיתופיות" - קואופרטיבים שבבעלותן יהיה הרכוש ושיקיימו זיקה לחברת העובדים.
את "המרכז לשכונות עובדים" תחליף חברה הסתדרותית בעלת יכולות כלכליות גדולות יותר, ששמה נבחר לפי הצעתו של דוד רמז - "שיכון".
עם פרוץ מלחמת העולם השנייה התגוררו במפעלי "שיכון" כ-3,270 משפחות.
בתקופת המלחמה נעצרה הבניה בארץ, אולם "שיכון" הכשירו את הקרקע להגברה מאסיבית של הבניה עם סיום המלחמה, על ידי רכישת קרקעות וגיוס כספים לבניה של כ-10,000 יחידות דיור חדשות וכן על ידי הכשרת הקרקעות וארגון העובדים העתידים להשתכן בהן.
בשנת 1945 בנתה "שיכון" כ-1,000 דירות להשכרה לעולים, והיו לגוף הראשון שבנה בהיקף רחב על מנת להשכיר דירות לעולים בדמי שכירות וללא תשלום דמי מפתח.
בין יולי 1945 למועד הקמת המדינה נבנו עוד כ-3,300 יחידות דיור.
בשנת 1943 הוקמה חברת "נוה עובד" במושבות, על ידי חברת העובדים והמרכז החקלאי.
בעיית הדיור במושבות התעוררה זמן רב לאחר שהיא התעוררה בערים - רק לאחר התרחבות ענף הפרדסנות שמשך ציבור פועלים גדול שביקש להשתקע בקירוב למקום עבודתו, וגדילת המושבות בייחוד באזור השפלה.
פועלי המושבות ביקשו לא רק ליצור מבני מגורים - אלא גם להגדיל את מקורות פרנסתם על ידי הקמת "משקי עזר".
עד הקמת המדינה היה היקף הבניה של חברת נוה עובד קטן יחסית - כ-1,200 יחידות דיור, אולם בין 1949 ל-1954 בנתה החברה כ-70 שכונות ב-31 יישובים, בנייה שמנתה כ-14,000 בתים ודירות.
הקמת מדינת ישראל, ופתיחת שערי הארץ לעלייה הגבירה באופן דרסטי את ביקוש הדירות.
הממשלה עמדה מול בעיה גדולה של שיכון מאות אלפי עולים חדשים - ועם זאת - לדאוג לתנאי הדיור הנמוכים של המתיישבים הוותיקים.
ההסתדרות נרתמה למשימה והחליטה על איחוד שתי חברות השיכון של חברת העובדים - "שיכון" ו"נוה עובד" לחברה הסתדרותית אחת - "שיכון עובדים בע"מ" שהחלה לפעול בראשית 1955.
במהלך מלחמת העצמאות פנה מנהל חברת "שיכון" זליג לבון אל ראש הממשלה דוד בן-גוריון בהצעה לתכנון תוכנית ארצית לשיכון ציבורי לעולים, לצד תוכנית לשיכון החיילים שישתחררו עם תום המלחמה.
מתוך ניסיונה בבניית דירות להשכרה עבור עולים, הציעה חברת "שיכון" לממשלה להקים חברה ממלכתית שתעסוק בעניין.
הצעה זו הייתה הבסיס להקמת חברת "עמידר".
חברות השיכון ההסתדרותיות, היו שותפות במשך תקופה מסוימת בהנהלת החברה הממשלתית ואף בנו עבורה אלפי דירות.
מלבד זאת הם הוסיפו גם בבנייתן העצמית של דירות למטרה זו והקימו כ-22,000 דירות למטרת השכרה לעולים.
גישתה של "שיכון עובדים" לסוגיית השיכון לעולים הייתה שונה משל שאר הגופים שעסקו בפתרון סוגיה זו.
הדירות שנבנו עבור עולים במסגרת מפעלי "שיכון עובדים" לא נבנו בשיכונים נפרדים - אלא יחד עם דירות המתיישבים הוותיקים, וזאת על מנת לעודד אינטגרציה וקליטה.
כמו כן כלל הדירות שנבנו עבור עולים נבנו במתכונת של בתי קבע בגודל של דירה רגילה.
מלבד הצורך בבניה עבור עולים חדשים, נותרו גם רבים מבני העלייה השלישית, ואף חלק מעולי העלייה השנייה, ללא פתרון דיור ראוי.
ההסתדרות החליטה להקים מפעל שיכון לוותיקי ההסתדרות, והטילה את המשימה על "שיכון עובדים" בשיתוף עם "סולל בונה".
הדירות נבנו במתכונת של 2 וחצי חדרים ומרפסת שירות, ועלו 1,000-1,500 ל"י (מתוכן 500 נתנו כמשכנתא מהמדינה).
במסגרת מפעל זה נבנו גם כ-1,000 דירות לבקשת צה"ל למשפחות חיילי הקבע.
לאור הצלחת מפעלי השיכון, החליטה הממשלה להמשיך ולפתח בניה לשם שיכונם של אלו שלא נכללו במפעלים עד כה.
הממשלה קיבלה את הצעת חברת "שיכון עובדים" להקמת מפעל שיכון עממי (שבהמשך נקרא "שיכון בחיסכון").
עד סוף 1959 נבנו במסגרת מפעל זה כ-13,000 דירות, ועוד כ-12,000 נבנו במסגרת של שיכון פועלים רגיל.
"תוכניות הדגל" של מפעלי ה"שיכון העממי" ו"שיכון ותיקים", היו בשלוש שכונות "הסתדרותיות" באזור חיפה: קרית-עמל שבטבעון, קרית-חיים מזרחית ובתל אביב - שכונת יד-אליהו, אשר כונתה "קריית אליהו".
שיכון חב"ד היא שכונה חרדית בירושלים, מצפון לרחוב בר-אילן.
בין התושבים ברחובות ליד השיכון נמנים הרב שאול אלתר, חבר הכנסת בדימוס מנחם אליעזר מוזס, הרב שמעון אליטוב, הרב יקותיאל פרקש, הרב חיים שלום דייטש ועוד.
בעבר התגוררו ברחוב ליד ובשיכון רבנים רבים ומפורסמים בהם הרבנים עובדיה יוסף, בן-ציון אבא-שאול, זלמן נחמיה גולדברג, חיים זייצ'יק, שמואל דויטש, יעקב יוסף, אליעזר ננס, ברוך שמעון שניאורסון, חנוך גליצנשטיין, יהושע מונדשיין ושלמה ניימן לשעבר רבה הראשי של משטרת ישראל.
השיכון נמצא ברחובות; חנה, אלקנה, בר-אילן ויעקובזון.
בין הבתים מקשר מעלה מדרגות הקרוי מעלות הרב ננס (על שם ר' אליעזר ננס).
שיכון חב"ד גובל בתל ארזה, קריית צאנז, רוממה, ועזרת תורה.
בעבר השיכון גבל בגן החיות התנ"כי עד שהועתק למלחה ובמקומו נבנה רחוב מנחת יצחק.
בית הכנסת המרכזי, ממוקם במורד רחוב חנה במפלס הרחוב, במקום ישנו בית מדרש אחד גדול ושלשה חדרי ספח (שטיבלאך), בבית הכנסת במקום מתפללים מכל העדות והזרמים.
כמנהג חסידי חב"ד מתקיימים בו מנינים לתפילת שחרית עד חצות היום, דבר המושך למקום רבים מתושבי האזור המאחרים להתפלל.
ישיבת תורת אמת-חב"ד, היא מהישיבות הוותיקות בישראל, הישיבה נוסדה הישיבה בחשוון תרע"ב בחברון בשליחות האדמו"ר שלום דובער שניאורסון, בשנת תשכ"ד חנכה הישיבה את מבנה הישיבה גדולה הממוקם ברחוב אלקנה פינת רחוב ירמיהו בשיכון.
במהלך השנים הוקמה על ידה ישיבה קטנה לבחורים צעירים הממוקמת ברחוב חנה מעל בית הכנסת המרכזי.
במהלך השנים הוקם על ידה ת"ת תורת אמת הממוקם ברחוב חנה פינת ירמיהו.
במעלה רחוב חנה שוכנת 'ישיבת כוכב מיעקב-טשיבין' מהישיבות החסידיות הגדולות הוותיקות בישראל.
אחד מראשי הישיבה הרב ברוך שמעון שניאורסון היה תושב השיכון עד פטירתו בשנת תשס"א.
בית המדרש של האדמו"ר מקאליב
אחרי שהקים מוסדות בראשון לציון ובבני ברק, בנה האדמו"ר מנחם מנדל טאוב מקאליב בית מדרש חדש ומפואר ברחוב חנה, הבניין נחנך בשנת תשס"ב, והאדמו"ר העתיק את מעונו לירושלים והתגורר מעל בית המדרש עד לפטירתו ב-2019.
בית המדרש של חבורת נחלת יעקב
בשבתות וימים טובים פועל במתחם "תלמוד תורה ויז'ניץ" ברחוב חנה בית כנסת בראשות המשפיע הרב צבי מאיר זילברברג, התפילות בראשותו אורכות שעות, לדוגמה תפילת שחרית של שבת אורכת כשלוש שעות.
תפילת מנחה של שבת מתחילה בשקיעה ולאחר מכן נערכת סעודה שלישית במקום.
מספר דקות לפני צאת הכוכבים לשיטת רבינו תם מתחיל הרב זילברברג בשיחתו שנמשכת יותר משעה.
לשיחתו זו מגיעים מדי שבוע מאות שומעים, גם כאלה שאינם חסידים.
בשיפולי השכונה על צלע ההר בתוך חורשת אורנים עתיקה, ישנו גן שעשועים גדול בשם 'גן חנה', בעבר היה הגן מפורסם בשל המתקנים המיוחדים שהיו בו, בתי עץ גבוהים המחוברים ביניהם באמצעות גשרים העשויים מחבלים ומגלשה ארוכה ותלולה העשויה מאבן שיש.
בראשית המאה העשרים ואחת עקב בעיות בטיחות הוחלפו כל מתקני הגן במתקנים חדשים העשויים ממתכת ופלסטיק.
כיהן כמשגיח בישיבת תומכי תמימים בלובביץ', רב העיר אולקסנדריה באוקראינה, מייסד וראש ישיבה בעיר, דיין בבית הדין הרבני בחיפה, ומעורכי האנציקלופדיה התלמודית.
כיהן כרב השיכון בין השנים תשכ"ב-תשל"ח.
הרב אריה לייב כהנוביץ (כ"ה בטבת ה'תרפ"ט, 7 בינואר 1929 - ו' באלול ה'תשס"א) נולד בתל אביב לרב יחיאל כהנוביץ, אמו הייתה בתו של האדמו"ר מקוז'ניץ-לודז'.
בבחרותו למד בישיבות תפארת צבי וכנסת ישראל-חברון.
היה מקורב לרבני הישיבה הרב יחזקאל לוינשטיין והרב אליהו לופיאן שאף למד עמו בחברותא.
אשתו היא בתו של הרב אלקנה וייסנשטרן ששימש כרבה של שכונת בית ישראל בירושלים.
כיהן כרב שכונת תל ארזה ושיכון חב"ד בין השנים תש"כ-תשס"א.
הרב טוביה זילברשטרום מכהן כרב שיכון חב"ד בירושלים החל משנות התשעים.
היה שותף בשיפוץ בית הכנסת של חב"ד בשכונה ומקווה הטהרה הצמוד אליו.
שיכון ובינוי בע"מ היא קבוצה עסקית גלובאלית, שבסיסה בישראל, הפועלת באמצעות חברות-בת, בתחומים כגון: תשתיות, הנדסה אזרחית, בנייה, יזמות נדל"ן, אנרגיה וזכיינות.
חברות שיכון ובינוי פועלות בלמעלה מעשרים מדינות ברחבי העולם.
"סולל בונה", כחברה המהווה חלק מחברת העובדים, הייתה מחויבת לעקרונות הקואופרציה ובהם ערבות הדדית בין מפעלים כושלים, שנועדה לשמר אותם פעילים בעת משבר, הרתמות למשימות לאומיות (כגון קליטת עלייה, פיתוח הנגב ופיזור אוכלוסין) ותנאי עבודה ושכר הוגנים תוך שיתוף נציגי עובדים בהנהלה.
בשנת 1944 הוקמה במסגרת "סולל בונה", חברת "כור חברת חרושת ומלאכה" במטרה לרכז את מפעלי התעשייה בהם הייתה לסולל בונה בעלות משמעותית.
בתחילה הוכללה בה שלושה המפעלים שהיו קשורים ישירות לענף הבנייה, מפעל המתכת "וולקן" (אותו רכשה סולל בונה ב-1941), מפעל הזכוכית "פניציה" (אותו רכשה סולל בונה גם ב-1941) ומפעל "חב"ך - חומרי בנייה כלליים לייצור לבנים".
אחר כך הוכלל ב"כור" גם מפעלי האבן של "סולל בונה" "תעשיית אבן וסיד".
בשנת 1958 הפכה כור לחברה בע"מ בשם "כור תעשיות" והייתה לזרוע התעשייתית העיקרית של "חברת העובדים".
בשנת 1958, בהתאם לחזונה של שרת החוץ גולדה מאיר, חברת סולל בונה הרחיבה את פעילותה בארצות אפריקה והוקמה חברת הבת "סולל בונה ארצות חוץ".
במרץ 1987 הוחלט לאחד את חברת האחות "שיכון עובדים" שהייתה איתנה כלכלית, עם "סולל בונה" שהייתה שקועה בחובות, באפריל אישרה הוועדה המנהלת של חברת העובדים את המיזוג, אך ביולי 1987 הוחלט לדחות את האיחוד.
בקיץ 1988, לאחר שהמשבר ב"סולל בונה" החריף הוחלט לקדם את המיזוג שוב.
ב-25 ביולי 1988 החליטה רשמית הוועדה המנהלת של חברת העובדים על רכישת "סולל בונה" בידי "שיכון עובדים".
בראש מועצת המנהלים של חברת הגג הועמד חבר הכנסת רפאל אדרי, שהיה מנכ"ל שיכון עובדים.
בדצמבר 1988 פרש אדרי, לאחר שמונה לשר בלי תיק בממשלה, והוחלף בידי עוזי ורדיזר.
חברת שיכון ובינוי אחזקות הוקמה בפועל ב-1989, כחברת גג של שש חברות הסתדרותיות: שיכון עובדים, סולל בונה, וארבע חברות בת של סולל בונה שהועברו לשיכון ובינוי: סולל בונה בניין ותשתית, סולל בונה ארצות חוץ, תעשיית אבן וסיד וחרות.
ליושב ראש החברה מונה אפרים צדקה ומנהל החברה היה עוזי ורדי-זר.
לאחר כשנה נמכר אבן וסיד וצמצומים בסולל בונה, יחד עם הפריחה בבנייה בעקבות העלייה מברית המועצות, העבירו את סולל בונה לרווחיות תפעולית.
בשנת 1994 ניצחה בבחירות לוועידת ההסתדרות "סיעת רם - חיים חדשים" בראשות חיים רמון.
בשנת 1996 נמכרה השליטה בקבוצת "שיכון ובינוי" לחברת "אריסון השקעות" (בבעלות איש העסקים תד אריסון) ולעובדי החברה תמורת 300 מיליון שקל.
כעבור שנתיים הנפיק אריסון את החברה בבורסת תל אביב לפי שווי שוק של כ-900 מיליון שקל.
בשנת 2000 הגיש השר לשעבר שמעון שיטרית תביעה נגד "חברת העובדים", חברת "שיכון ובינוי" והמנכ"ל שלה עוזי ורדיזר, בטענה כי שיכון ובינוי נמכרה לתד אריסון תמורת "נזיד עדשים".
בין השאר לא נלקח בחשבון ערך הקרקעות שהחזיקה.
ביוני 2018 מכרה אריסון השקעות את חלקה בחברה (47%) לנתי סיידוף, תמורת 1.1 מיליארד ש"ח.
בספטמבר 2020 תמיר כהן מונה למנכ"ל החברה, תפקיד אותו סיים ביוני 2024 בשל חילוקי דעות עם בעל השליטה, ובמקומו מונה עמית בירמן כמנכ"ל זמני.
בדצמבר 2024 מונה בירמן למנכ"ל הקבוע של החברה.
חברות הקבוצה מעורבות בפרויקטים גדולים בישראל ובעולם, בתחומי התשתיות, בנייה, יזמות, שכונות למגורים, מבני מסחר וציבור וכן בהקמה, מימון והפעלה של מיזמים בתחומי תשתיות התחבורה, טיהור והתפלת מים ואנרגיה.
שיכון ובינוי - זכיינות (concessions) – חטיבת הזכיינות של שיכון ובינוי מתמחה בפיתוח והוצאה לפועל של פרויקטי PPP - Public Private Partnership, בישראל ובעולם, בתחומי התחבורה, ההתפלה והמים, מתקנים רב תכליתיים ופרויקטים בתחום האנרגיה.
הקבוצה מפתחת ומיישמת פרויקטי B.O.T - Build-Operate-Transfer (בנה-הפעל-העבר) גלובליים, בהם בישראל: כביש 6, מנהרות הכרמל; מתקן התפלת מים בחדרה (שחלקה בו נמכר בדצמבר 2023 תמורת 183 מיליון ש"ח), קריית המודיעין, קריית התקשוב, הכביש הפרימטראל המזרחי בקונדינמרקה שבקולומביה ועוד.
תשתיות בע" מ (S.B.I.) – חטיבת התשתיות הבינלאומית של שיכון ובינוי.
החברה פועלת ברחבי העולם: במערב אפריקה - ניגריה, חוף השנהב, גאנה, רפובליקת בנין; במזרח אפריקה - אוגנדה, קניה, טנזניה; במרכז אמריקה - גואטמלה; במרכז אירופה - רומניה; ובאסיה - אזרבאיג'אן.
שיכון ובינוי - סולל בונה – החטיבה הביצועית של שיכון ובינוי בישראל.
סולל בונה היא מהחברות המובילות בישראל בתחום קבלנות הבנייה, התשתיות ועבודות העפר לבנייה.
החברה הייתה מעורבת לאורך השנים בפרויקטים לאומיים חשובים רבים.
על לקוחות החברה בארץ נמנים משרדי ממשלה, חברות ממשלתיות וכן רשויות מקומיות.
שיכון ובינוי - נדל"ן – חטיבת ייזום הנדל"ן בישראל של שיכון ובינוי.
מאז הקמתה בשנת 1933, תחת השם "שיכון עובדים", שותפה החברה בבניית פרויקטים בארץ.