tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
צעד זה הוביל לתחילתה של המלחמה הבלתי רשמית בין ארצות הברית לצרפת.
הפדרליסטים בנו מחדש את הצבא במהלך כהונתו של אדמס, הנהיגו מיסים חדשים והעבירו את חוקי הזרים וההסתה.
ג'פרסון טען שהחוקים נועדו לדכא את האופוזיציה ולא את האויבים, וטען שלא היו חוקתיים.
הוא וג'יימס מדיסון כתבו באופן אנונימי החלטות של מדינות וירג'יניה וקנטקי, שהכריזו שלממשל הפדרלי אין זכות להפעיל כוחות שהמדינות לא נתנו לו.
לטענת מדיסון, המדינות יכולות להגן על אזרחיהן מחוקים ממשלתיים שלא היו חוקתיים.
ג'פרסון תמך בזכות המדינות לבטל חוקים ממשלתיים באופן כללי.
ג'פרסון טען שללא עצירת החוקים, המדינות יבערו.
לטענת היסטוריונים, ההחלטות של ג'פרסון ומדיסון הובילו למלחמת האזרחים האמריקנית.
וושינגטון טען שההחלטות יפרקו את האיחוד.
ג'פרסון ומדיסון עברו לפילדלפיה והקימו עיתון מפלגתי ב-1791, בניסיון להתנגד לעיתונו המפלגתי של המילטון.
העיתון ביקר את מדיניותו של המילטון בעזרת מאמרים אנונימיים של מדיסון.
ג'פרסון אומנם העריץ את סגנון מנהיגותו של וושינגטון אולם הרגיש שהמפלגה הפדרליסטית מובילה את האומה בכיוון הלא נכון.
ג'פרסון לא נכח בהלווייתו של וושינגטון ב-1799 ונשאר בביתו.
בבחירות הנשיאותיות של 1800, שוב התמודד ג'פרסון מול ג'ון אדמס.
אדמס נחלש בגלל המיסים הלא אהודים שלו וסכסוך פנימי בתוך המפלגה הפדרליסטית על פעולותיו במהלך המלחמה עם צרפת.
הרפובליקנים הזכירו את חוקי הזרים וההסתה והאשימו את הפדרליסטים במונרכיזם, ואילו הפדרליסטים טענו שג'פרסון היה אתאיסט מופקר שהיה כבול לצרפת.
הבחירות נחשבו למׇרוֹת ביותר בתולדות המדינה.
הרפובליקנים אומנם השיגו יותר אלקטורים, אולם ג'פרסון וסגנו, ארון בר, השיגו את אותו מספר קולות.
בגלל התיקו, הבחירות הוכרעו בידי בית הנבחרים הפדרליסטי (הבעיה נפתרה לאחר אשרור התיקון ה-12 לחוקת ארצות הברית ב-1804, שהפריד בין בחירת הנשיא לבחירת סגנו).
המילטון לחץ על הפדרליסטים לתמוך בג'פרסון בטענה שהיה פחות נורא מבר.
ב-17 בפברואר 1801, לאחר שלושים ושישה סיבובים, בחר בית הנבחרים בג'פרסון לנשיאות ובבר כסגנו.
הניצחון הוביל לחגיגות רפובליקניות ברחבי המדינה.
חלק מיריביו של ג'פרסון טענו שניצחונו הושג בזכות מספרם הגדול של האלקטורים הדרומיים, מפני שהעבדים קיבלו זכות הצבעה של "שלוש חמישיות" מאדם רגיל.
אחרים טענו שג'פרסון הצליח להשיג תמיכה פדרליסטית בזכות שוחד לכמה פדרליסטים שישאיר עובדי ממשל פדרליסטים בתפקידם.
חילופי השלטון עברו באופן חלק, והייתה זו אחת הפעמים הראשונות בהיסטוריה המודרנית שבה השלטון עבר ממפלגה אחת לאחרת ללא שימוש בכוח.
נשיאותו של ג'פרסון החלה עם השבעתו ב-4 במרץ 1801, והסתיימה כעבור שמונה שנים, ב-4 במרץ 1809. כהונתו של ג'פרסון סימלה את תחילת שלטונה של המפלגה הדמוקרטית-רפובליקנית בפוליטיקה האמריקנית.
השבעתו לתפקיד הייתה הראשונה שהתרחשה בבירה החדשה, וושינגטון די.
באותו הבוקר, נורו מטחי כבוד על גבעת הקפיטול עם שחר, וג'פרסון מסר עותק של נאומו לעיתון.
הוא נאם נאום בן 1,721 מילים באולם הסנאט בתוך הקפיטול.
הוא לא היה דובר חזק, והקהל בקושי שמע את מילותיו, שדרשו אחדות לאומית.
השופט העליון ג'ון מרשל השביע אותו.
הנשיא היוצא ג'ון אדמס עזב את הבירה באותו היום בלי להגיע לטקס.
בענייני פנים, ניסה ג'פרסון לחזק את הרפובליקניזם במדינה.
הוא הצליח להגביל את גודלה של הממשלה, הקטין מיסים ואת החוב הלאומי.
הוא הקים אקדמיה צבאית, השתמש בצי כדי להגן על ספינות סוחר מפירטים בצפון אפריקה, ופיתח תוכנית להגנה על המוצבים האמריקניים מפני פלישה זרה בעזרת ספינות תותחים (תוכנית שלא הצליחה במלחמת 1812).
בנושאי חוץ, ההתפתחויות המשמעותיות היו רכישת לואיזיאנה מצרפת ב-1803, חרם על סחר עם בריטניה וצרפת, והחמרת היחסים עם בריטניה כשארצות הברית ניסתה להישאר נייטרלית במהלך המלחמות הנפוליאוניות באירופה.
ג'פרסון, למרות הנייטרליות, אישר משלוח נשק לסנטו דומינגו במהלך מרד העבדים וסירב לתת הלוואות לצרפת, כך שעזר למרידות העבדים ולהשגת העצמאות ב-1804. אולם לאחר מכן, עם התנגדות הקונגרס, סירב להכיר בהאיטי, ואסר על סחר איתה, מה שגרם לקושי של המדינה לשמור על עצמאותה.
בנוסף אישר את משלחת לואיס וקלארק.
המתיחות בין ארצות הברית ובין בריטניה הייתה נושא מרכזי במהלך כהונתו השנייה של ג'פרסון.
המדינות היו מעורבות במלחמת סחר, והצי המלכותי הבריטי השפיל את צי ארצות הברית כשהכריח מלחים אמריקנים שבויים לשרת בשורותיו.
ג'פרסון התנגד למלחמה והשתמש בחרמות ובאיומים כלכליים, שפגעו יותר בארצות הברית.
ההתנגדות בצפון מזרח המדינה גרמה לביטול החרם כשעזב את תפקידו.
במהלך כהונתו השנייה התמקד גם במשפטו של סגן הנשיא לשעבר, בר, בעוון בגידה, שהסתיים בזיכוי, ובנושא העבדות ובייבוא עבדים.
ב-1806 טען שסחר העבדים הבינלאומי הוא הפרה של זכויות אדם והוביל חוק בקונגרס שאסר על ייבוא עבדים.
ג'פרסון נחשב לאחד מחמשת הנשיאים הטובים ביותר בכל הזמנים.
חזונו של ג'פרסון היה לחזק את הערכים הרפובליקניים במדינה.
הנשיא החדש דגל במה שכונה לימים "דמוקרטיה ג'פרסונאית", שהאמינה בחקלאות ובהגבלה על הממשל המרכזי.
האישים החשובים בממשלו היו ג'יימס מדיסון, שהיה מזכיר המדינה של ארצות הברית, ואלברט גלטין שהיה מזכיר האוצר של ארצות הברית.
ג'פרסון עבד בשיתוף פעולה עם מנהיגי מפלגתו בקונגרס, כשהמפלגה הפדרליסטית המשיכה להיחלש.
הדמוקרטיה הג'פרסונאית הובילה לשני שינויים בחיים הפוליטיים האמריקניים.
אחוז ההצבעה עלה, ומספר הזכאים לבחור עלה גם הוא.
תחת לחץ מטעם תומכי ג'פרסון, העניקו המדינות זכות הצבעה לכל הגברים הלבנים, ללא מגבלת רכוש.
ב-1825 רק שלוש מדינות לא עשו זאת: רוד איילנד, וירג'יניה ולואיזיאנה.
הרחבת זכות ההצבעה הובילה לכך שפשוטי עם החלו לעלות לתפקידים פוליטיים מרכזיים.
מדינות אחרות הגבילו זכות הצבעה בגזע.
למרות זאת, ארצות הברית של אז הייתה המדינה בעלת מערכת הבחירות הרחבה ביותר שהייתה קיימת.
אפילו הפדרליסטים החלו לאמץ שיטות מפלגתיות כארגון מפלגתי, עיתונים ומועדונים.
הם יצרו רשת של ועדות מפלגתיות בכל מדינה ובכל מחוז, עם רצון להשפיע על דעת הקהל המקומית.
ההיסטוריונים טענו שהתחרות בין ג'פרסון והמילטון נחשבה לאחת מהגדולות בפוליטיקה, מדעי המדינה, מדיניות כלכלית והכיוון של ארצות הברית.
פרט לבית המשפט העליון של ג'ון מרשל הפדרליסט, תומכי ג'פרסון ניצחו בקלות.
בבחירות של 1804, ניצח ג'פרסון בקלות את צ'ארלס קוטוורת' פינקני הפדרליסט, עם 162 אלקטורים לעומת 14, ונבחר מחדש.
הוא נשבע ב-4 במרץ 1805. הפדרליסטים נחלשו בכל מקום פרט לניו אינגלנד, אולם לאחר כהונתו של ג'פרסון, עם פרוץ מלחמת 1812, החלו להתחזק שוב.
לאחר רכישת לואיזיאנה, רצה ג'פרסון למפות את החלק החדש ביבשת לצורך התרחבות מערבה.
כעבור שנתיים מכניסתו לתפקיד שכנע את הקונגרס לממן משלחת.
ב-1804 מינה את מזכירו האישי מריווד'ר לואיס ואת ויליאם קלארק להנהיג את המשלחת.
המשלחת חזרה עם ידע גאוגרפי ומדעי רחב.
יחד עם אלברט גלטין, החליט ג'פרסון לבקש מימון למשלחת בעזרת מסר סודי לקונגרס, בגלל יחסים עכורים עם האופוזיציה בקונגרס.
ג'פרסון הושפע מתיעודים של מסעות, וטען שהיה חשוב לבסס את הנוכחות האמריקנית באזורים של היבשת לפני שהאירופאים יגיעו לשם.
הוא קיווה למצוא את המעבר הצפון-מערבי שיקדם את הסחר במדינה.
הידע על מערב היבשת היה מוגבל.
לואיס הוביל את המשלחת בגלל ניסיונו הצבאי והיכרותו עם האינדיאנים.
ג'פרסון הנחה את לואיס בנושא מיפוי, היסטוריה טבעית, מינרלים וניווט.
בספרייתו במונטיצ'לו, היה לג'פרסון את האוסף הגדול ביותר בעולם של ספרי גאוגרפיה על היבשת, ואוסף גדול של מפות, ולואיס השיג גישה לספרייה.
מלומדים שהיו חבריו של ג'פרסון הציעו את עזרתם למשלחת.
לואיס וקלארק גייסו ארבעים וחמישה אנשים והתכוננו בחורף ליד סנט לואיס.
בעזרת שבטים אינדיאניים, המשלחת, שהפליגה על נהר קולומביה, הגיעה אל האוקיינוס השקט בנובמבר 1805. לאחר סיום החורף, החלה המשלחת לחזור ב-22 במרץ 1806, וחזרה לסנט לואיס ב-23 בספטמבר, עם ידע רב בנושא, כולל ידע על האינדיאנים שאיתם קיווה ג'פרסון לסחור.
המשלחת נחשבה להצלחה, ורק אחד מהשליחים מת בעקבות מחלה.
היא נמשכה ממאי 1804 עד לספטמבר 1806, והובילה לפיתוחו של שביל אורגון.
חודשיים לאחר סיום המשלחת, נאם ג'פרסון לראשונה בפני הקונגרס על הצלחת המשלחת והבטיח החזר הוצאות בעבורה.
בנוסף לכך, ארגן ג'פרסון עוד שלוש משלחות אל המערב, אל הרי הרוקי ואל דרום מערב היבשת.
כל המשלחות הביאו מידע חשוב על אזורי הספר.
ג'פרסון המשיך בתוכניתו הבסיסית של אלכסנדר המילטון בנוגע לבנק לאומי ולמכסי מגן.
לאחר תפוגת חוקי הזרים וההסתה ב-1801, שוחררו כל אלו שנעצרו בשל החוק.
הפדרליסטים אפשרו לג'פרסון לבחור בחברי הקבינט שלו ובממונים בדרגים הגבוהים.
ניסיון לחסל את החוב הלאומי
ג'פרסון רצה לחסל את החוב הלאומי כיוון שראה בו פתח לשחיתות.
למרות זאת, רכישת לואיזיאנה הייתה הזדמנות יקרה מפז, וג'פרסון לווה זהב מאנגליה באיגרות חוב כדי לשלם בעבורה.
ג'פרסון לא סבר שלמדינה צריך להיות חוב כדי לבנות את דירוג האשראי שלה, השקפה שהמילטון תמך בה.
הוא ביטל מיסים פדרליסטיים רבים, כולל מס על ויסקי שהוביל למרד הוויסקי.
ג'פרסון האמין שהממשלה תוכל לפעול בעזרת הכנסות ממכסים וללא מיסוי ישיר.
אומנם בתחילה הצליחה מדיניות זאת, אולם היא נכשלה כשהסחר נפגע בשל המלחמות הנפוליאוניות בין בריטניה וצרפת.
ג'פרסון הקטין את גודלו של הצבא, שהאמין שגזל משאבים שלא לצורך מהרפובליקה.
רוב הצי שנוצר בממשל אדמס שותק.
הפדרליסטים טענו שהמדינה תהיה חשופה להתקפות, אולם ג'פרסון טען שחיילים אזרחים יגנו על המדינה במקרה של התקפה, כמו שעשו ב-1775. הוא הבין שיש צורך במנהיגות צבאית כשהאזרחים יצאו לקרב, הקים את חיל ההנדסה האמריקני ואת האקדמיה הצבאית של ארצות הברית בווסט פוינט ב-1802 כדי לאמן חיילים רפובליקנים ללא פדרליזם.
עם כניסתו של אדמס לתפקיד ב-1796, רוב תומכיו של וושינגטון נשארו בממשל.
עם היבחרו של ג'פרסון, עבר השלטון ממפלגה אחת לאחרת.
כנשיא, היה לג'פרסון הכוח למנות אנשים למשרות ממשלתיות שהפדרליסטים החזיקו בהם.
רבים ציפו למינויים פוליטיים לאחר שהמפלגה החדשה תתפוס את השלטון.
ג'פרסון התנגד לכך ולא פיטר את רוב הפדרליסטים.
הוא החליף את האישים בדרגים הבכירים, ואת הקבינט, וגם את השופטים שאדמס מינה עם סיום תקופת כהונתו.
הוא הרגיש שרוב הפדרליסטים, שהיו יותר מתונים בהשוואה לאלו הבכירים שתמכו בהמילטון, יוכלו לתמוך בדמוקרטים-רפובליקנים, ולכן שמר עליהם בתפקידם.
סירובו לפטר את כל העובדים הממשלתיים נשאר בעינו עד להיבחרו של אנדרו ג'קסון ב-1828.
ג'פרסון העדיף להיות מתון כלפי הפדרליסטים, אולם המפלגה עצמה נקרעה במאבק פנימי.
הפדרליסטים סירבו לקבל את מסע הבחירות של הדמוקרטים-רפובליקנים והתנגדו לפופוליזם במפלגה.
ג'ון אדמס וג'ון ג'יי פרשו מהחיים הציבוריים, ואלכסנדר המילטון נהרג בדו-קרב עם ארון בר, סגן הנשיא.
כשהמדינה החלה להתרחב (ורמונט, קנטקי וטנסי הצטרפו ב-1790 ואוהיו הצטרפה ב-1803), הבוחרים תמכו יותר בג'פרסון ופחות בממשל מרכזי חזק ובמיסוי גבוה, כמו שהפדרליסטים הציעו.
ב-1805, הפדרליסטים היו חזקים רק בניו אינגלנד ובדלאוור, והמתונים מביניהם הצטרפו למפלגה הדמוקרטית-רפובליקנית, ובראש ובראשונה ג'ון קווינסי אדמס, בנו של הנשיא לשעבר אדמס.
ג'פרסון לא סמך על השופטים שמינו קודמיו.
הוא רצה להעביר מגילת זכויות, שתיתן כוח רב לשופטים טובים יותר לטעמו.
הקונגרס ביטל את מינוי השופטים שאדמס מינה בסוף תקופת כהונתו, וביטל בתי משפט מחוזיים רבים שיצר.
הקרב לא היה קל: הפדרליסטים טענו שלאחר יצירת בית המשפט, החוקה דרשה שהשופטים יכהנו כל חייהם אלא אם כן יודחו בשל פשעים חמורים.
ג'פרסון טען שהעלות הגבוהה של בתי המשפט הצדיקה את ביטולם.
השופטים הפדרליסטים נותרו ללא משרות, אולם הם ממילא מונו לתפקידם כדי לשמור על בית המשפט מפני דמוקרטים-רפובליקנים.
ג'ון מרשל, בן דודו של ג'פרסון ופדרליסט מושבע, מונה לנשיא בית המשפט העליון של ארצות הברית.
הוא השתמש בבית המשפט כדי להבטיח את עליונות הממשל המרכזי.
בית המשפט פסק שעל מזכיר המדינה ג'יימס מדיסון לשלוח את ההסמכות לשופטים שלא מונו, בפסק דין מרבורי נגד מדיסון שהפך לתקדים בנוגע לעליונות בית המשפט העליון.
הדמוקרטים-רפובליקנים תכננו להדיח את השופטים הפדרליים.
הראשון היה שופט פדרלי שהציג סימני טירוף ושכרות בציבור, והוא הודח בידי הקונגרס.
לאחר שהשופט העליון סמואל צ'ייס טען שהדמוקרטים-רפובליקניים איימו על הסדר, השלום, החופש והשגשוג, טען ג'פרסון שמדובר בהסתה ושיש להדיח את צ'ייס.
הדמוקרטים-רפובליקנים לא היו מוכנים לכך, בתחושה שהדבר הזכיר את חוקי הזרים וההסתה.
צ'ייס זוכה מכל האישומים ב-1804. היה זה המקרה היחיד בו שופט בית המשפט העליון הועמד להדחה.
הסנאטורים שלחו לג'פרסון מסר שעצמאות בית המשפט לא פתוחה לדיונים פוליטיים.
ב-1803, במהלך הפסקת אש זמנית שהתרחשה במהלך המלחמות הנפוליאוניות בין צרפת ובריטניה, אישר ג'פרסון את רכישת לואיזיאנה מצרפת, ובכך הכפיל את גודלה של ארצות הברית.
נפוליאון החליט לוותר על הרעיון של אימפריה בצפון אמריקה ורצה לממן את המלחמות שלו בעזרת הכסף מהרכישה.
ג'פרסון שלח את ג'יימס מונרו לפריז ב-1802 עם משימה זהה: לרכוש את ניו אורלינס וסביבותיה.
נפוליאון הציע למכור את כל השטח ב-15 מיליון דולר, והדיפלומטים הסכימו.
המומחים חשבו שזאת הזדמנות פז לרכוש את השטח, חוץ מהנושא החוקתי.
מזכיר המדינה מדיסון הבטיח שהרכישה חוקתית, והסנאט אישר את ההסכם במהירות.
בית הנבחרים מימן את הרכישה מייד.
ג'פרסון ביקש בתחילה מהמרקיז דה לה פאייט ואז ממונרו להפוך למושל האזור, ולבסוף מינה לתפקיד את ויליאם קליירבורן.
מזכיר האוצר גלטין מימן את הרכישה באיגרות חוב שנמכרו לבנקים בלונדון תמורת זהב שנשלח לפריז.
הפדרליסטים טענו שהרכישה אינה חוקתית, אולם החשש שלהם היה מהרחבת הבסיס החקלאי שתמך בג'פרסון.
הטריטוריה שנרכשה סיימה את התביעות הצרפתיות בצפון אמריקה שאיימו על השליטה האמריקנית בנהר המיסיסיפי ועל ההתרחבות מערבה.
ב-20 בדצמבר 1803, עברה לואיזיאנה לבעלות אמריקנית.
ב-11 ביולי 1804 פצע סגן הנשיא ארון בר אנושות את מנהיג המפלגה הפדרליסטית אלכסנדר המילטון, מזכיר האוצר של וושינגטון, בדו-קרב בניו ג'רזי.
המילטון היה זה שהוביל לתבוסתו של בר בריצתו לתפקיד מושל ניו יורק ואמר עליו דברים פוגעניים.
בר, שהאמין שכבודו נפגע, אתגר את המילטון לדו-קרב בו נפצע המילטון אנושות.
בר הואשם ברצח בניו יורק ובניו ג'רזי וברח לג'ורג'יה, אף על פי שנשאר נשיא הסנאט.
הנשיא ג'פרסון שלח מכתב לבתו של המילטון עם תנחומים על מותו.
המילטון היה אויבו הפוליטי במשך שנים.
לאחר שארון בר התבזה בדו-קרב ב-1804 וחוסלה שאיפתו להפוך לנשיא, דיווח השגריר הבריטי שבר תכנן להפריד את מערב ארצות הברית משאר המדינה.
ג'פרסון שמע שבר תכנן להקים מדינה עצמאית במערב ולכבוש את מקסיקו.
בנוסף היו דיווחים שגייס חיילים, אגר נשק ובנה סירות.
ג'פרסון הזהיר את בר באופן ציבורי, ונוצר חשש לשלמות האיחוד.
בדו"ח בפני הקונגרס ב-1807, הכריז ג'פרסון כי בר אשם.
במרץ 1807 נעצר בר בניו אורלינס ונשפט בריצ'מונד שבווירג'יניה, בפני נשיא בית המשפט ג'ון מרשל.
ג'פרסון טען שלא תמך בבר וסירב להופיע בבית המשפט.
בר זוכה לבסוף, אולם המוניטין שלו נהרס.
ג'פרסון רצה לרכוש את פלורידה מהספרדים כשם שרכש את לואיזיאנה מהצרפתים.
הוא לא הבין את הנסיבות השונות של הספרדים.
הוא ניסה לאיים כשהציע לרכוש את האדמות, אולם הספרדים לא התייחסו להצעותיו.
ג'פרסון תבע סמכות משפטית על מערב פלורידה, אבל ספרד התעלמה מכך.
לאחר תחילת 1802, כשגילה שנפוליאון התכוון להחזיר את אחיזתו בסנטו דומינגו ולואיזיאנה, הכריז ג'פרסון על נייטרליות בנושא מרד העבדים.
ארצות הברית הרשתה לסחורה מוברחת להגיע אל העבדים וסירבה לכל בקשות העזרה הצרפתיות.
בנוגע למאזן הכוחות באיים הקריביים, חשש ג'פרסון בנוגע להפרת המאזן שתתרחש בגלל שליטתו של נפוליאון, יותר מחששו ממדינה שעבדים ינהיגו אותה.
לאחר שהמורדים בסנטו דומינגו הכריזו על עצמאות מצרפת תחת הרפובליקה החדשה של האיטי ב-1804, סירב ג'פרסון להכיר במדינה.
הוא קיווה לזכות לתמיכתו של נפוליאון בנושא פלורידה.
בעלי העבדים האמריקנים חששו מיחסם של העבדים לבעלי המטעים במהלך המרד, והקונגרס, שנשלט בידי הדרומיים, התנגד להאיטי.
הם חששו ממרד עבדים דומה בדרום ארצות הברית.
האיטי, הרפובליקה הראשונה מחוץ לארצות הברית בחצי הכדור המערבי, לא קיבלה את הכרתה של ארצות הברית עד ל-1862. לטענת היסטוריונים, רצונו של ג'פרסון להשיג אדמות גבר על עקרונותיו, ומסיבות גזעיות ותועלתניות הוא הפקיר את המנהיגות המוסרית ואת קשרי הסחר באזור לבריטים.
במקרה הזה, בניגוד ללואיזיאנה, הפוליטיקה האירופאית פגעה בג'פרסון.
נפוליאון היה מוכן לתמוך בוושינגטון מול מדריד כדי לראות מה יוכל להשיג, אולם ב-1805 ספרד הייתה בעלת בריתו.
ספרד לא הייתה מוכנה לוותר על פלורידה, שמנעה מאמריקה להתרחב.
חשיפה של שוחד שהציע ג'פרסון לצרפתים בנושא גרמה לזעם ציבורי, והוא ויתר על פלורידה.
המלחמה הַבֶּרְבֶּרִית הראשונה הייתה המלחמה היחידה שהתרחשה במהלך כהונתו של ג'פרסון כנשיא, והייתה המלחמה הראשונה שבה נלחמה ארצות הברית על אדמה זרה.
הממשלה עדיין התאוששה מהמחלוקות הפוליטיות של תקופת ג'ון אדמס, וג'פרסון ניסה לפייס בין הרפובליקנים והפדרליסטים.
הוא לא דיבר על מדיניות חוץ בנאום השבעתו ולא רמז שיכנס למלחמה בצפון אפריקה מול שודדי ים ברברים.
במשך עשורים, לכדו שודדי ים צפון אפריקאים ספינות סוחר אמריקניות, החרימו מטענים יקרים ושיעבדו את צוות הספינה, כשהם דורשים סכומי כופר גבוהים לצורך שחרורם.
לפני העצמאות, הגן הצי הבריטי על הספינות האמריקניות, אולם מצב זה הסתיים לאחר קבלת העצמאות.
ג'פרסון התנגד לתשלום כופר למדינות הברבריות מאז 1785.
לאחר תחילתה של המהפכה האמריקנית, הגנה הברית עם צרפת על הספינות האמריקניות.
ב-20 בדצמבר 1777, הכריז סולטן מרוקו, מוחמד השלישי, שהספינות יוגנו בידי הסולטן ויזכו למעבר בטוח.
לאחר העצמאות נאלצה ארצות הברית להגן על ספינותיה בעצמה.
היא שילמה כ-80,000 דולר למדינות כמו בריטניה וצרפת, כדמי הגנה מול שודדי הים.
אולם טריפולי דרשה תשלום מיידי של 225,000 דולר ותשלום שנתי של 25,000 דולר.
ג'פרסון החליט שעדיף להילחם בשודדי הים.
כתוצאה מכך, הכריז הפאשא של טריפולי מלחמה על ארצות הברית, וכך החלה המלחמה הברברית הראשונה.
לפני היבחרו לנשיאות, התנגד ג'פרסון לתקצוב הצי בסכום שיעלה על הנדרש לצורך הגנה על החופים.
ההתקפות מצד שודדי הים הובילו אותו לשנות את גישתו.
ב-15 במאי, תמך הקבינט פה אחד בשליחת שלוש פריגטות וסקונר אל המזרח התיכון כדי להפגין כוח.
הייתה זאת הפעם הראשונה שחצתה ארצות הברית את האוקיינוס האטלנטי.
ב-1 ביולי הגיעו הספינות אל גיברלטר לצורך אספקה ומידע.
שם התברר שטריפולי הכריזה מלחמה על ארצות הברית.
ג'פרסון והצי הצעיר הכריחו את תוניס ואת אלג'יר לבטל את הברית שלהן עם טריפולי, כדי שזאת תיכנע.
בנוסף ציווה ג'פרסון על חמש הפצצות ימיות על טריפולי, מה שהחזיר את השקט לזמן מה, אף על פי שג'פרסון המשיך לשלם למדינות הברבריות עד סוף תקופת כהונתו.
כשג'פרסון נכנס לתפקידו, הובילו מנהיג שבט השוני טקומסה ואחיו טנסקאווטאווה פשיטות על נקודות יישוב אמריקניות בעמק אוהיו, כשהסוחרים הבריטים בקנדה מספקים להם תחמושת.
שני האחים ניסו ליצור קונפדרציה עם השבטים בטריטוריה הצפון-מערבית, והטרידו את המתיישבים המערביים.
השבטים החליטו להצטרף אל טקומסה, שרצה לגרש את האמריקנים מהאזור.
הצלחת האינדיאנים הובילה את הבריטים לקוות שיוכלו ליצור מדינת לוויין אינדיאנית בחלקים מאמריקה.
אף על פי שג'פרסון חקר והעריץ את האינדיאנים, הוא התנגד להתקפותיהם על המתיישבים.
הוא הרגיש שיש להטמיע אותם בתרבות "הנאורה" או להעביר אותם מערבה.
הוא היה הראשון שהוביל להעברת אינדיאנים ממדינות הדרום.
רק חמישה שבטים הורשו להישאר כיוון שאימצו את התרבות הלבנה.
במהלך כהונתו התאכזב ג'פרסון מכך שהדור הצעיר לא ניסה לבטל את העבדות.
הוא נמנע מהנושא עד ל-1806. הוא כן הצליח לשכנע את הקונגרס לאסור על ייבוא של עבדים לטריטוריית לואיזיאנה.
הנשיא הנחה את הצי לעצור את הברחת העבדים.
כשהבין שב-1808 יפוג תוקפו של האיסור החוקתי בן עשרים השנים על סחר עבדים בין-לאומי, החליט ג'פרסון ב-1806, בהודעתו לקונגרס, לדרוש חוק כנגד הסחר.
הוא טען שהסחר היה הפרת זכויות אדם כלפי תושבי אפריקה.
הוא חתם על החוק החדש שאסר על סחר העבדים הבין-לאומי בינואר 1808. הסחר החוקי עמד על כ-14,000 עבדים בשנה.
1,000 עבדים לא חוקיים הוברחו בכל שנה במשך עשורים.
למרות זאת, הדבר נחשב לאחד מהישגיו הגדולים.
בכהונתו השנייה של ג'פרסון פרצו באירופה המלחמות הנפוליאוניות, כשבריטניה וצרפת נלחמו על הגמוניה.
בתחילה המשיך ג'פרסון את מדיניות הנייטרליות שהנהיג וושינגטון, סחר עם שתי המדינות ולא תמך בשום צד.
כשהצי הבריטי נזקק למלחים, הוא פשט על מאות ספינות אמריקניות ואסר 6,000 מלחים, מה שהכעיס את האמריקנים.
הבריטים גם אסרו בחוק כל סחר עם יבשת אירופה.
נפוליאון הגיב בסגר ימי משלו על בריטניה ב-1806, ולכן אירופה ובריטניה לא יכלו לסחור עם ארצות הברית.
ג'פרסון טען שזוהי הפרה של זכויותיה של ארצות הברית כמדינה נייטרלית.
המתיחות עלתה לאחר תקרית צ'ספיק-ליאופרד בחוף וירג'יניה.
ספינת מלחמה בריטית, ליאופרד, ציוותה על ספינה אמריקנית, צ'סאפיק, לעבור חיפוש.
לאחר סירוב אמריקני נורו יריות, שמהן נהרגו שלושה אנשים ונפצעו שמונה עשר.
בתגובה, פתח ג'פרסון במלחמה כלכלית.
הקונגרס העביר חוק חרם ב-1807, שנועד להכריח את בריטניה ואת צרפת לכבד את הנייטרליות האמריקנית.
האמריקנים פנו להברחות כדי לשלוח סחורות לאירופה.
ג'פרסון נאלץ לקרוא לצבא ולהגדיל את סמכות הממשלה בכך ששלח פטרולים לחופים, וחסם את נתיבי הסחר לקנדה, החרים את תוכנן של ספינות מבריחים ודרש שאף ספינה לא תוכל לקבל מטען ללא אישור הצבא והמכס.
ניו אינגלנד, שהייתה תלויה בסחר, החליטה לתמוך בפדרליסטים.
ג'פרסון איבד תומכים רבים שהתנגדו לחדירת הממשלה אל חייהם.
כשג'יימס מדיסון הפך לנשיא ב-1808, המוניטין של ג'פרסון נפגע בגלל חוק החרם.
ג'פרסון, שלא היה נואם טוב, סיים את מסורת נאום מצב האומה ושלח נאום כתוב שהקונגרס פרסם.
וודרו וילסון החזיר את המסורת של הופעתו האישית של הנשיא מול הקונגרס.
מדינה חדשה אחת, אוהיו, הצטרפה אל ארצות הברית במהלך כהונתו של ג'פרסון.
לא ברור מתי הפכה למדינה.
ב-30 באפריל 1802 העביר הקונגרס חוק שהסמיך את תושבי אוהיו לכונן חוקה וממשלה, ולהצטרף לאיחוד.
ב-19 בפברואר 1803 החיל הקונגרס את החוק האמריקני על אוהיו.
אולם אף חוק לא קבע תאריך לצירוף המדינה.
רק ב-1953 הועברה באופן רשמי החלטה לצירוף אוהיו לאיחוד, שקבעה ש-1 במרץ 1803 הוא התאריך.
הייתה זאת המדינה הראשונה מהטריטוריה הצפון-מערבית.
לאחר פרישתו מהנשיאות, המשיך ג'פרסון לעסוק בחינוך: הוא מכר את אוסף הספרים שלו לספריית הקונגרס והקים את אוניברסיטת וירג'יניה.
ג'פרסון המשיך להתכתב עם מנהיגי המדינה, ודוקטרינת מונרו הזכירה את העצות שנתן לג'יימס מונרו ב-1823. כשפרש לחייו הפרטיים במונטיצ'לו, פיתח ג'פרסון סדר יום שבו קם מוקדם.
הוא כתב תשובות למכתבים הרבים שקיבל במשך כמה שעות.
בצהריים, הלך לבדוק את המטע שלו.
בערב, הוא ומשפחתו נהנו מזמן איכות בגנים.
בלילה פרש למיטתו עם ספר.
אולם מבקרים לא קרואים ותיירים הפריעו לסדר יומו, ומונטיצ'לו הפך למעין בית מלון בו האורחים ביקרו כדי לראות אותו.
ג'פרסון רצה להקים אוניברסיטה ללא השפעת הכנסייה שתוכל לעסוק בנושאים שמכללות אחרות לא עסקו בהם.
הוא האמין שהחינוך הוא בסיס לחברה יציבה, שצריכה לספק בתי ספר ציבוריים לתלמידים מכל המעמדות על בסיס יכולתם.
הוא הציע את הרעיון במכתב לג'וזף פריסטלי ב-1800, וב-1819, כשהיה בן שבעים ושש, הקים את אוניברסיטת וירג'יניה.
הוא לחץ על המועצה המחוקקת לאשר את האוניברסיטה, רכש את האדמות, עיצב את המבנים, תכנן את תוכנית הלימוד והיה הרקטור הראשון עם פתיחתה ב-1825.
ג'פרסון למד אדריכלות יוונית ורומית, שהאמין שהייתה חיונית לדמוקרטיה האמריקנית.
כל ביתן עוצב עם חזית בת שתי קומות, והספרייה עוצבה כמו הפנתאון ברומא.
ג'פרסון התייחס אל מדשאות האוניברסיטה כאל "כפר אקדמי" ושיקף את רעיונותיו החינוכיים בתכנונם.
עשרת הביתנים כללו כיתות ומגורים לסגל.
הם יצרו ריבוע שחובר בידי שדרות עמודים, ומאחוריהם עמדו מעונות הסטודנטים.
הגינות וערוגות הירקות היו מאחורי הביתנים והוקפו בחומות מתפתלות.
לאוניברסיטה הייתה ספרייה במרכזה, ולא כנסייה, מה שהדגיש את אופייה החילוני והשנוי במחלוקת דאז.
כשמת ג'פרסון ב-1826, החליף אותו ג'יימס מדיסון כרקטור.
ג'פרסון תרם את רוב ספרייתו לאוניברסיטה.
ג'פרסון וג'ון אדמס היו חברים טובים בעשורים הראשונים של הקריירה הפוליטית שלהם, כשכיהנו יחד בקונגרס הקונטיננטלי ונשלחו לאירופה.
הפילוג הפדרליסטי/רפובליקני הפריד ביניהם, ואדמס הרגיש שג'פרסון בגד בו כשמימן התקפות מפלגתיות עליו.
שניהם לא תקשרו באופן ישיר במשך יותר מעשור לאחר שג'פרסון נבחר לנשיאות.
אביגייל אדמס החלה להתכתב עם ג'פרסון לאחר מותה של בתו של ג'פרסון, פולי, ב-1804. אביגיל ניסתה לפייס בין השניים, אולם אדמס וג'פרסון עדיין היו עוינים אחד כלפי השני.
ב-1809 החליט בנג'מין ראש, אחד החותמים על הכרזת העצמאות, לפייס בין שני הנשיאים לשעבר וניסה לתווך ביניהם.
ב-1812 כתב אדמס ברכה לשנה החדשה לג'פרסון וקיבל ממנו תגובה חמה.
השניים החלו להתכתב במשך ארבע עשרה שנים, כשהם שולחים מאה חמישים ושמונה מכתבים על פוליטיקה, תפקידיהם באירועים היסטוריים ועל המהפכה.
כשאדמס מת, מילותיו האחרונות היו "תומאס ג'פרסון עודנו חי", ללא ידיעה שג'פרסון מת גם הוא כמה שעות קודם לכן.
ב-1821, בגיל שבעים ושמונה, החל ג'פרסון לכתוב את האוטוביוגרפיה שלו.
הוא התמקד בהישגיו עד 29 ביולי 1790. הוא הדגיש בעיקר את תקופת המהפכה ולא סיפר על ילדותו.
לטענתו, סיפור התיישבות אבותיו הקדמונים, מוויילס לאמריקה בתחילת המאה השבע עשרה, השפיע על רצונו במתן זכויות למדינות.
הוא תיאר את אביו כלא מלומד אך כאדם פיקח.
בנוסף הביע התנגדות לאריסטוקרטיה של משפחות עם קרקעות ומלך, ובמקום זאת העדיף אריסטוקרטיה של המוכשרים לטובת הרפובליקה.
ג'פרסון הסביר את השקפותיו על אנשים, פוליטיקה, ואירועים.
הספר עוסק בעיקר בממשלת וירג'יניה ובהכרזת העצמאות שכתב.
בקיץ 1824 קיבל המרקיז דה לה פאייט הזמנה מהנשיא ג'יימס מונרו לבקר במדינה.
ג'פרסון ולה פאייט לא התראו מאז 1789. לאחר שביקר בניו יורק, בניו אינגלנד ובוושינגטון, הגיע לה פאייט למונטיצ'לו ב-4 בנובמבר.
נכדו של ג'פרסון, רנדולף, תיעד את האירוע וטען שהשניים התחבקו בדמעות.
למחרת בבוקר, טיילו השניים עם ג'יימס מדיסון באוניברסיטת וירג'יניה.
ג'פרסון חיבר מראש נאום לכבוד לה פאייט, אך ביקש ממישהו אחר לקרוא אותו, מפני שקולו היה חלש.
הייתה זו ההופעה הציבורית האחרונה שלו.
לאחר אחד עשר ימים, נפרד לה פאייט מג'פרסון.
חובו של ג'פרסון, מאה אלף דולר, הטריד אותו בסוף ימיו, כיוון שלא היה לו מה להוריש לבניו.
בפברואר 1826 החליטה האספה הכללית לערוך הגרלה ציבורית לגיוס תרומות למענו.
בריאותו החלה להידרדר ביולי 1825, וביוני 1826 הוא כבר היה מרותק למיטת חוליו.
ב-3 ביולי פיתח חום, והחליט לא ללכת לוושינגטון כדי לחגוג את יום העצמאות.
בשעותיו האחרונות ליוו אותו חבריו ומשפחתו.
ב-4 ביולי, ב-12:50 בצהריים, מת בגיל שמונים ושלוש, ביום העצמאות החמישים של ארצות הברית, ושעות מעטות לפני מותו של ג'ון אדמס.
הנשיא המכהן, בנו של אדמס ג'ון קווינסי, טען שמותם של השניים ביום העצמאות היה חסד שמימי.
מעט לאחר מותו של ג'פרסון, התגלה שענד על צווארו שרשרת זהב, במשך ארבעים שנה, עם קווצת שיער מאשתו מרתה.
גופתו קבורה במונטיצ'לו, תחת אֶפִּיטַף שכתב לעצמו:
כאן קבור תומאס ג'פרסון, כותב הכרזת העצמאות האמריקנית, אמנת וירג'יניה לחופש דתי, ואביה של אוניברסיטת וירג'יניה.
ג'פרסון מת כשהיה בחובות ולא הצליח להוריש את רכושו לבניו.
הוא דרש לשחרר את ילדי פילגשו, אולם נכסיו ועבדיו נמכרו במכירות פומביות ב-1827. ב-1831 מכרו היורשים האחרים את מונטיצ'לו.
ג'פרסון נחשף לאידיאלים הפוליטיים של ג'ון לוק, פרנסיס בייקון ואייזק ניוטון, שאותם החשיב לשלושת האנשים הגדולים ביותר שחיו.
בנוסף הושפע מכתביהם של גיבון, יום, מונטסקייה ושל וולטר.
הוא סבר שחיים חקלאיים בארצות הברית היו האידיאל הרפובליקני.
הוא לא סמך על הערים ועל הבנקאים, העדיף ביזור כוח הממשל, והאמין שהעריצות שפגעה בפשוטי העם באירופה התרחשה בגלל שחיתות ומונרכיה.
הוא תמך בפירוק הכנסייה האנגליקנית, כתב את ההצהרה בדבר חופש דתי במדינת וירג'יניה, ולחץ להפריד בין הדת והמדינה.
הרפובליקנים בתקופתו הושפעו מהוויגים הבריטים, שהאמינו בהגבלת הממשלה.
המפלגה הדמוקרטית-רפובליקנית הפכה למפלגה הבכירה, והשקפותיו נודעו כ"דמוקרטיה ג'פרסונאית".
לפי השקפתו של ג'פרסון, לאזרחים יש זכויות בלתי ניתנות לערעור שלא ניתן לכופף.
הוא תמך בשיטת שיפוט עם חבר מושבעים.
השקפתו אסרה על יחידים לפגוע בחירותם של אחרים, והתנגדה לעריצות הרוב.
ג'פרסון תמך בתחילה בהגבלת זכות ההצבעה לאלו עם סף רכוש מסוים, אולם לאחר מכן תמך במתן זכויות הצבעה כלליות.
הוא סבר שחירויות אישיות צומחות מתוך שוויון פוליטי, שמאוים על ידי ממשל שרירותי.
תחלואי הדמוקרטיה נובעים, להשקפתו, לא מהטבע האנושי אלא משחיתות ממסדית.
הוא התנגד למינויים הפוליטיים של הפדרליסטים.
בנוסף ניסה לאזן בין הממשל המרכזי והממשל המקומי, כמו שנכתב בתקנון הקונפדרציה, עם רצון לחזק את הממשל המקומי שבו שלטה מפלגתו.
ג'פרסון הושפע מהוויגים הבריטים, שטענו שרוב מדוכא נלחם במפלגת המלוכה המנותקת בפרלמנט.
הוא תמך במרידות קטנות כדי לחסל את המונרכיה ולהביא חירות לעם.
במשטר רפובליקני שבו הרוב שולט, הכיר בכך שיכולות לקרות מרידות לא מוצדקות, וטען שיש לחון מורדים.
השקפתו שארצות הברית היא אימפריית החירות התחזקה לאחר שמפלגתו הפכה למפלגה המרכזית במדינה.
לאחר עזיבתו את תפקיד הנשיא, טען שאמריקה היא היחידה שמקדשת זכויות אדם, חירות וממשל עצמי.
ג'פרסון טען שהדמוקרטיה מבטאת את החברה, וקידם הגדרה עצמית לאומית, אחידות תרבותית וחינוך לכל הגברים.
הוא תמך בחינוך ציבורי ובעיתונות חופשית.
לאחר שהתפטר מתפקידו כמזכיר המדינה ב-1795, התמקד ג'פרסון בבסיסים האלקטורליים של הרפובליקנים והפדרליסטים.
לטענתו הבסיס האלקטורלי של הרפובליקנים הוא בעלי אדמות, ופועלים שאין ברשותם אדמות.
הרפובליקנים התאחדו מאחוריו כסגן נשיא, והבחירות של 1796 הרחיבו את הדמוקרטיה.
הוא קידם מועמדים רפובליקנים לתפקידים מקומיים.
הוא טען שהבחירות של 1800 היו מהפכה בעקרונות הממשל, לא בעזרת החרב אלא בעזרת קולות העם.
זכות ההצבעה התרחבה במהלך כהונתו בהשוואה לתקופה הפדרליסטית, כשעלתה מ-67,000 ב-1800 ל-143,000 ב-1804.
בתחילת המהפכה האמריקאית, ג'פרסון קיבל את הטיעון של ויליאם בלקסטון שזכות ההצבעה צריכה להיות מותנית בבעלות על רכוש, מפני שהבעלות מחזקת את שיקול הדעת העצמאי של הבוחר.
אולם, ג'פרסון ניסה להרחיב את זכות ההצבעה באמצעות חלוקת אדמות לעניים.
במהלך המהפכה ואחריה, מספר מדינות הרחיבו את זכות הבחירה לכל הגברים הלבנים ששילמו מיסים, בתמיכתו.
לאחר פרישתו, הוא החל בהדרגה למתוח ביקורת על מדינת מגוריו על כך שהפרה את "עקרון השוויון בזכויות הפוליטיות" – זכות הצבעה אוניברסלית לגברים.
הוא דרש מתן זכות הצבעה כללית לכל משלמי המיסים והמשרתים בצבא, וייצוג יחסי באספה הכללית לפי גודל האוכלוסייה כדי לתקן את ההעדפה לטובת מדינות העבדות.
ג'פרסון הוטבל בנעוריו והצטרף אל הכנסייה האפיסקופלית.
הוא הושפע מדאיזם ונטש את הנצרות המסורתית לאחר לימודי הברית החדשה.
ב-1803 טען שהוא נוצרי כפי שישו רצה שאנשים יהיו.
הוא טען שנוצרי הוא מי שמאמין בישו.
ג'פרסון כתב ביוגרפיה על ישו, ללא התייחסויות על טבעיות.
הוא טען שהוא מאמין באלוהים בגלל שלמות הטבע.
ג'פרסון התנגד להשפעת הכנסייה, בטענה שהיא השחיתה את הדת.
הוא תמך בהפרדת הדת מהמדינה בווירג'יניה, שאסרה על נוכחות חובה או על תרומות למוסדות דתיים.
הוא חקק את כתיבת ההצהרה על הפרדת הדת מווירג'יניה על קברו.
ב-1802, טען שהדת היא בין אדם ואלוהיו.
הוא פירש את התיקון הראשון לחוקת ארצות הברית כ"קיר שמפריד בין הדת למדינה".
ג'פרסון תרם לאיגוד התנ"ך האמריקני בטענה שארבעת השליחים הביאו מוסריות לאנושות.
הוא ידע שהדת המאורגנת תמיד תיכנס לפוליטיקה, והעדיף את ההיגיון על פני העל-טבעי.
הוא האמין באל עליון, בעולם הבא ובדת כאהבת האדם והאלוהים.
אולם בנוסף לכך התנגד לשילוש הקדוש ולמעמדו של ישו כבן אלוהים.
אמונתו של ג'פרסון הפכה לנושא חשוב במהלך הבחירות של 1800, כשהפדרליסטים תקפו אותו וטענו שהיה אתאיסט.
כנשיא, שיבח את הדת בנאום ההשבעה שלו ונכח בדרשות.
ג'פרסון לא סמך על בנקים ממשלתיים והתנגד לחוב ממשלתי, שלתפיסתו יצר חוב לטווח ארוך, הצמיח מונופולים, ועודד ספקולציות על חשבון עבודה יצרנית.
במכתב למדיסון, טען שכל דור צריך לחסל את חובו בתוך תשע עשרה שנים, ולא לכפות חוב לטווח ארוך על הדורות הבאים.
ב-1791 שאל הנשיא וושינגטון את מזכיר המדינה ג'פרסון ואת מזכיר האוצר המילטון האם לקונגרס יש סמכות ליצור בנק לאומי.
המילטון האמין שכן, ואילו ג'פרסון ומדיסון סברו שבנק לאומי יתעלם מצורכיהם של היחידים והחקלאים, ויפר את התיקון העשירי לחוקת ארצות הברית, בכך שייקח סמכויות שלא הוענקו לממשל הפדרלי בידי המדינות.
ג'פרסון השתמש בהתנגדות של החקלאים לבנקים ולספקולנטים כעיקרון המגדיר הראשון של מפלגת האופוזיציה שהקים ביחד עם ג'יימס מדיסון.
כנשיא, השתכנע ג'פרסון להשאיר את הבנק על כנו, אולם ריסן את השפעתו.
הבנק בוטל ב-1811 בידי הקונגרס הרפובליקני.
ג'פרסון חי בכלכלה של מטעים שהייתה תלויה בעבדות, וכבעל מטעים, הוא השתמש בעבדים.
ב-1774 רשם שהיו לו ארבעים ואחד עבדים.
במהלך חייו החזיק בשש מאות עבדים בערך.
הוא ירש 175 והשאר נולדו במטעים שלו.
הוא רכש עבדים כדי לאחד משפחות ומכר 110 מסיבות כלכליות, בעיקר עבדים מחוות מרוחקות.
היסטוריונים רבים טענו שהיה בעל עבדים הוגן, שלא התיש את עבדיו, וסיפק להם מגורים נאותים עם חימום, אוכל וביגוד.
בנוסף ג'פרסון נתן לעבדיו עזרה פיננסית כשהרשה להם לגדל ערוגות ירקות ולגדל עופות.
הוא הלקה את עבדיו רק במקרים נדירים של ריבים וגנבות.
ג'פרסון טען ששאיפתו היא שיתייחסו טוב לפועלים.
עבדיו לא עבדו בחג המולד ובימי ראשון והוא הרשה להם לקבל זמן פנוי בחודשי החורף.
היסטוריונים אחרים מפקפקים בכך, בטענה שבהיעדרו עבדים רבים הולקו.
מפעל המסמרים שלו נוהל בידי עבדים ילדים.
ג'פרסון הרגיש שהעבדות מזיקה לעבד ולאדון, אולם לא שחרר עבדים שחשב שלא היו מוכנים לחופש ותמך בשחרור הדרגתי.
ב-1779 הציע למועצת וירג'יניה תוכנית של הכנה לחיים ויישוב מחדש, וחוקק חוק שהרשה לאדונים לשחרר עבדים.
בהכרזת העצמאות, הוא כלל פסקה, אותה מחקו הצירים הדרומיים, שבה ביקר את תפקידו של ג'ורג' השלישי בקידום העבדות במושבות.
ב-1784 הציע את ביטול העבדות במערב המדינה ואת הגבלת ייבוא העבדים במשך חמש עשרה שנה.
הקונגרס דחה את ההצעה על חודו של קול.
ב-1797 העביר הקונגרס חוק שביטל את העבדות בטריטוריה הצפון מערבית.
ג'פרסון שחרר את העבד שלו ב-1794 ואת הטבח שלו ב-1796. במהלך נשיאותו הרשה לעבדות לחדור ללואיזיאנה, כשהוא מקווה למנוע מרידות עבדים בווירג'יניה ופרישה של קרוליינה הדרומית מהאיחוד.
ב-1804 בפשרה על נושא העבדות, אסר הקונגרס על יבוא עבדים פנימי אל לואיזיאנה.
ב-1806 חוקק חוק רשמי נגד יבוא עבדים.
ב-1819 התנגד לתיקון לחוקה שיקבל את מיזורי לאיחוד בתמורה לאיסור יבוא עבדים ושחרור עבדים בגיל עשרים וחמש, בטענה שצעד זה יהרוס את האיחוד.
הוא שחרר את שפחתו הנמלטת ב-1822. לאחר מותו, שחרר חמישה עבדים בצוואתו.
ג'פרסון, כמו רבים בתקופתו, סבר שהשחורים היו נחותים מהאדם הלבן מבחינה שכלית וגופנית, אולם טען שהיו להם זכויות אדם.
ב"הערות על מדינת וירג'יניה" יצר שערורייה כשקרא לעבדות רשע שהאומה תצטרך לתת עליו את הדין בפני האל.
הוא תמך בהעברת עבדים משוחררים למדינות כמו ליבריה או סיירה לאון, אף על פי שהכיר בכך שהצעד אינו מעשי.
בשנות נשיאותו היה שקט בנוגע לנושא העבדות, כיוון שהוויכוח בקונגרס פילג בין הצפון והדרום.
ההתקפות על בעלי העבדים הלבנים במהלך מרד העבדים בהאיטי איששו את חששותיו בנוגע למלחמת גזעים, והוא לא קידם את שחרור העבדים.
לאחר ניסיונות להביא לשחרור העבדים, כתב ב-1805 מכתב שבו טען שוויתר על רעיון ביטול העבדות לעת עתה.
היסטוריונים נותרו חלוקים בנוגע לתמיכתו של ג'פרסון בעבדות.
תומכיו טענו שג'פרסון התנגד לעבדות כל חייו, ושעשה מה שיכול היה במסגרת טווח הפעולה המוגבל שלו כדי לעצור אותה, כשניסה לשחרר עבדים ודאג לעבדיו.
אחרים טענו שג'פרסון היה גזען ופעל בניגוד למילותיו, כיוון שלא שחרר את רוב עבדיו ושתק בנושא במהלך תקופתו כנשיא.
אחרים טוענים שג'פרסון תמך בשחרור העבדים לפני 1783, אולם לאחר שגילה את דעת הציבור בנושא, הפסיק זאת ב-1794, כשניסה להיבחר לנשיאות.
מאז 1802, נטען שג'פרסון היה אב ילדיה של סאלי המינגס, שפחתו.
ב-1998, מחקר בנוגע לצאצאיו של ג'פרסון ולצאצאיה של המינגס הראה התאמה גנטית.
ההיסטוריונים מאמינים בכך שהייתה ביניהם מערכת יחסים.
אחרים טענו שאין ראיות מספקות להוכחת אבהותו.
לאחר מותו, הרשתה בתו מרתה לסאלי המינגס לחיות כשחורה חופשית עד למותה.
ג'פרסון היה חקלאי שהתלהב מגידולים חדשים, ממצב האדמות, מעיצוב גנים, ומשיטות גידול מדעיות.
הוא גידל בעיקר טבק, אולם מחיר הטבק היה נמוך.
הוא ניסה לגדל גם ירקות, חיטה, תירס, חזירים, פשתן, כבשים, עופות ובקר כדי לתמוך במשפחתו, אולם תמיד היה בחובות.
ג'פרסון עזר להתפשטות האדריכלות הפלדיאנית בארצות הברית, כפי שעיצב את הקפיטול של וירג'יניה, אוניברסיטת וירג'יניה, מונטיצ'לו ומבנים אחרים.
הוא היה אוטודידקט, ולמד אדריכלות בעצמו.
בנוסף כתב הרבה וידע שפות רבות.
כחוקר טבע, ריתק אותו הגשר הטבעי בווירג'יניה , וב-1774 הצליח לרכוש את הגשר מג'ורג' השלישי.
ג'פרסון היה חבר באגודה האמריקנית לפילוסופיה במשך שלושים וחמש שנה, החל מ-1780. באמצעות האגודה הוא קידם את המדע ואת האידיאלים של הנאורות, והדגיש שידע מדעי מחזק ומרחיב את החירות.
את חיבורו "הערות על מדינת וירג'יניה" כתב בשביל האגודה.
הוא נבחר לנשיאה השלישי של האגודה ב-3 במרץ 1797, כמה חודשים לאחר שנבחר להיות סגן הנשיא.
ג'פרסון שימש כנשיא האגודה במשך שמונה עשרה שנה, כולל במהלך כהונתו כנשיא.
הוא קישר בין מריווד'ר לואיס לאגודה, ומלומדים רבים לימדו אותו לפני משלחת לואיס וקלארק.
הוא התפטר ב-20 בינואר 1815, אולם נשאר פעיל בה.
ג'פרסון התעניין בבלשנות, וידע לדבר, לקרוא ולכתוב בכמה שפות, כולל צרפתית, יוונית, איטלקית וגרמנית.
בשנות נעוריו הצטיין בלימוד שפות קלאסיות, וקיבל חינוך ביוונית ולטינית.
ג'פרסון טען שהשפה היוונית היא "השפה המושלמת" לפי חוקיה ולפי הפילוסופיה.
כשהיה בקולג', לימד את עצמו איטלקית.
ג'פרסון טען שלמד ספרדית במסע של תשעה עשר ימים לצרפת, כשהשתמש במדריך לדקדוק ובעותק של דון קיחוטה.
הבלשנות מילאה תפקיד חשוב בעיצוב השקפותיו.
הוא האמין שלימוד שפות עתיקות חיוני להבנת שורשי השפה המודרנית.
הוא אסף ולמד כמה מילונים לשפת האינדיאנים, וביקש מלואיס וקלארק לתעד ולאסוף שפות של אינדיאנים במהלך המשלחת.
כשעזב את וושינגטון לאחר תקופת כהונתו, ארז חמישים מילונים של שפות אינדיאניות בתיבה ושלח אותם בסירה למונטיצ'לו ביחד עם שאר רכושו.
במהלך המסע, גנב לקח את התיבה הכבדה, מתוך מחשבה שהיא מלאה בחפצי ערך, אך זרק את תכולתה לנהר כשגילה שיש בה רק ניירות.
ג'פרסון לא היה נואם טוב והעדיף לתקשר בכתיבה או לשתוק.
במקום לנאום את נאום מצב האומה בעצמו, שלח נציג לקרוא אותו מן הכתב בקונגרס.
המסורת נמשכה עד ל-1913, כשהנשיא וודרו וילסון בחר לנאום את נאום מצב האומה.
ג'פרסון המציא כמה המצאות ושיפר כמה קיימות, כולל מעמד מסתובב לספרים ושעון שפועל בכוח הכבידה.
הוא שיפר את הפדומטר, מכשיר להעתקת מסמכים בשם "פוליגרף" , ואת המחרשה הגורפת.
בנוסף נחשב לממציא הכיסא המסתובב, שעליו כתב את רוב הכרזת העצמאות.
כשגריר בצרפת, התרשם מהאחידות הצבאית הצרפתית והגיש תוכנית להחלפת חלקי האקדח.
ג'פרסון אהוד בחוגים המקדשים את החירות האישית, את הדמוקרטיה ואת הרפובליקניות.
הוא כתב את הכרזת העצמאות והיה פעיל במהפכה.
הדמוקרטיה שהטיף לה התגשמה בדורות מאוחרים.
הוא נחשב לאחת מהדמויות המשפיעות ביותר על הרפובליקה הדמוקרטית בחמישים השנים הראשונות שלה.
המוניטין שלו דעך במהלך מלחמת האזרחים האמריקנית כי תמך בזכויות המדינות, ובסוף המאה התשע-עשרה הוא נחשב לנשיא גרוע: שמרנים הרגישו שהפילוסופיה שלו הובילה לתנועות פופוליסטיות, ופרוגרסיבים דרשו ממשלה פעילה יותר.
שתי הקבוצות העדיפו את המילטון, והנשיא וודרו וילסון טען שג'פרסון "היה איש דגול, אולם לא היה אמריקני דגול".
בתקופת הניו דיל היללו הדמוקרטים את ג'פרסון כנציג האנשים הפשוטים וכמייסד מפלגתם.
ג'פרסון הפך לסמל הדמוקרטיה במהלך המלחמה הקרה.
במהלך עלייתה של התנועה לזכויות האזרח, בעלותו על עבדים הייתה נושא למחקר.
ג'פרסון נחשב לאחד מחמשת הנשיאים הטובים ביותר בתולדות ארצות הברית.
הוא אחד מארבעת הנשיאים שדיוקנם מונצח באנדרטה בהר ראשמור.
תומאס ג'ונתן "סטונוול" ג'קסון , היה לוטננט גנרל ידוע בצבא הקונפדרציה במהלך מלחמת האזרחים האמריקנית, עימות אשר גבה את חייו.
הוא נחשב לאחד המצביאים המחוננים בהיסטוריה האמריקנית, ומותו היווה מכה קשה עבור כוחות הקונפדרציה.
הוריו של ג'קסון היו ילידי וירג'יניה שהתגוררו בקלרקסבורג.
בשנת 1826, אחותו אליזבת' ואביו נפטרו מטיפוס הבטן.
אמו של ג'קסון ילדה את אחותו, לורה אן, יום לאחר מות אביו.
לפיכך ג'וליה התאלמנה בגיל 28 ועמדה בחובות כבדים אשר אילצו אותה למכור את כל רכוש המשפחה.
היא סירבה לקבל צדקה ונאלצה לשכור בית קטן בן חדר אחד.
האם תפרה ולימדה בבית הספר כדי לתמוך בשלושת ילדיה למשך כארבע שנים.
בשנת 1830 היא התחתנה מחדש, אולם בעלה החדש לא חיבב את ילדיו החורגים, והבעיות הכלכליות המשיכו להטריד את המשפחה.
לאחר שג'וליה ילדה את אחיו למחצה של ג'קסון, היא נפטרה מסיבוכים והותירה את ילדיה מיותמים.
האם נקברה בקבר לא מסומן בעיר קטנה לגדות נהר הג'יימס וכביש קנווה במדינת פאייט, מערב וירג'יניה.
ג'קסון היה בן שבע עם מות אמו.
הוא ואחותו התגוררו אצל דודם מצד אביהם, קומינס ג'קסון, שבבעלותו טחנת קמח בג'קסונס מיל (בסמוך לוסטון, מערב וירג'יניה).
קומינס החמיר עם תומאס, שהתייחס אל דודו כאל מורה.
אחיו הגדול של תומאס, וורן ג'קסון, נשלח לקרובים מצד אמו המנוחה, אך נפטר משחפת בשנת 1841 בגיל 20.
הוא פיקח על הכבשים, הוביל קבוצות שוורים ועזר בקציר שדות החיטה והתירס.
הוא לא זכה לחינוך רשמי בקלות, אך ניסה להשתתף בלימודים מדי פעם בפעם כאשר ניתנה לו ההזדמנות.
את מרבית השכלתו רכש ג'קסון בזכות עצמו.
לעיתים תכופות היה קורא בליל.
לפי מעשיה אחת, ג'קסון לימד את אחד מעבדי דודו לקרוא בתמורה לעצים, אותם ניצל ג'קסון כדי להפיק אור עבור קריאתו.
לימודו של עבד לקרוא או לכתוב היה לדבר עבירה במדינת וירג'יניה, אולם ג'קסון קיים את הבטחתו.
את שנותיו האחרונות בג'קסונס מיל העביר תומאס בהוראה.
בשנת 1842 התקבל ג'קסון לאקדמיה הצבאית הלאומית של ארצות הברית בווסט פוינט, ניו יורק.
הוא התקשה לעבור את מבחני הכניסה עקב השכלתו החלקית.
כתלמיד הוא נאלץ לעבוד קשה יותר מרוב הצוערים כדי להבין את תוכן השיעורים.
אף על פי כן, בנחישותו העיקשת אשר אפיינה את חייו הפך ג'קסון לאחד הצוערים הפעילים באקדמיה.
ג'קסון סיים את לימודיו בשנת 1846 כתלמיד השבעה עשר מכיתה של 59 איש.
צבא ארצות הברית ומלחמת מקסיקו
ג'קסון החל את הקריירה הצבאית שלו בחטיבת הארטילריה הראשונה של צבא ארצות הברית.
אופיו הייחודי התגלה במלחמה כאשר סירב למה שחשב שהייתה "פקודה רעה" - להסיג את כוחותיו.
הוא התעמת עם אחד הממונים עליו והסביר לו את נימוקו לסירוב.
ג'קסון טען שעם 50 חיילים נוספים בלבד, הוא יוכל לנצח.
שיקולו הוכח כנכון, והוא זכה לקידום לדרגה זמנית של מייג'ור.
הוא שירת בווראקרוס, קונטררס, צ'פולטפק ומקסיקו סיטי.
בשירותו זכה לשני קידומים וכן פגש לראשונה את רוברט אדוארד לי.
באביב של שנת 1851 הוצע לג'קסון תפקיד הוראה חדשני, במכון הצבאי של וירג'יניה (VMI), בלקסינגטון, וירג'יניה.
הוא הפך לפרופסור לפילוסופיה טבעית ונסיונית ומדריך בנושאי ארטילריה.
לימודיו של ג'קסון עמדו על משמעת, קלות תנועה, הערכת כוח וכוונות האויב תוך החבאת אלו שלך, ויעילות הארטילריה בשילוב עם חיל הרגלים.
למרות טיב עבודתו ג'קסון לא היה מורה אהוד.
תלמידיו לעגו להופעתו הקפדנית, לאופיו הדתי ולתכונותיו התימהוניות.
ג'קסון לא היה ידוע בקרב הלבנים בלקסינגטון, אולם עבדיה רחשו לו כבוד רב, והוא סייע בהקמת מסגרת חינוכית לשחורים, עבדים או משוחררים, בימי ראשון בכנסייה מקומית.
בזמן הקריירה שלו ב־VMI, בשנת 1853, נשא ג'קסון לאישה את אלינור "אלי" ג'נקין שהייתה בִּתו של נשיא אוניברסיטת וושינגטון.
לזוג נולד בן, אולם אלינור נפטרה בזמן הלידה והוולד נפטר תוך זמן קצר.
לאחר טיול באירופה בשנת 1857, ג'קסון נישא מחדש, הפעם למרי אנה מוריסון מצפון קרוליינה.
לזוג נולדה בת בשם מרי גרהם ב־30 באפריל 1858, אך התינוקת נפטרה לאחר פחות מחודש.
בת נוספת נולדה לזוג בשנת 1862, זמן קצר לפני מות אביה.
בני המשפחה קראו לה ג'וליה לורה, על שם אמו ואחותו של ג'קסון.
בנובמבר 1859, לבקשת מושל וירג'יניה, הוביל מייג'ור ויליאם גילהם מספר צוערים מה־VMI לצ'ארלס טאון, במערב וירג'יניה, כדי לספק נוכחות צבאית נוספת בהוצאתו להורג בתלייה של ג'ון בראון בעקבות פשיטתו על מחסן הנשק הפדרלי בהרפרס פרי, במערב וירג'יניה.
ג'קסון הופקד על הארטילריה אשר הורכבה מצמד תותחי הוביצר המאוישים על ידי 21 צוערים.
בשנת 1861, עם פרוץ מלחמת האזרחים האמריקנית, ג'קסון הפך למדריך אימונים לחלק ממגויסי צבא הקונפדרציה.
ב־27 באפריל של אותה השנה הורה מושל וירג'יניה, ג'ון לצ'ר, לקולונל ג'קסון לקחת את הפיקוד בהרפרס פרי, ולהקים יחידה שעתידה להתפרסם כ"בריגדת סטונוול" (חומת אבן) במהלך קרב הרפרס פרי.
בעקבות הקרב, כאות הערכה לגבורתו בקרב זה, הועלה ג'קסון לדרגת בריגדיר גנרל.
חשיבותו של ג'קסון גברה והוא זכה לכינויו המפורסם לאחר קרב בול ראן הראשון ביולי 1861, כאשר בריגדיר-גנרל ברנרד אליוט בי פנה לחייליו וצעק: .
ג'קסון הועלה לדרגת מייג'ור גנרל, והוענק לו הפיקוד על עמק שננדואה, שם הביס ג'קסון את כוחות האיחוד הודות להבנתו ולניצולו של השטח, כמו גם ליכולתו להמריץ את אנשיו לצעידה וללחימה.
עם פחות מ־17,000 איש, הביס ג'קסון 60,000 מחיילי האיחוד בסדרה של צעדות מהירות וקרבות מבריקים.
מהירות כוחותיו העניקה להם את הכינוי "פרשי רגלים".
באביב 1862, ארמיית הפוטומק של ג'ורג' מקללן הובילה את מערכת חצי האי, וכוחותיו של אירווין מקדואל מוקמו מצפון לריצ'מונד.
לאחר סיום מערכת שננדואה, נקראו ג'קסון וחייליו לריצ'מונד.
ג'קסון הפיק תועלת ממנהרות רכבת תחת הרי בלו רידג', אשר נבנו על ידי מייסד ה־VMI קלאודיוס קרוזט, והעביר את חייליו אל מחוז הנובר, דרך רשת מסילות הברזל המרכזית של וירג'יניה.
ג'קסון וכוחותיו הופיעו, לתדהמת מקללן, במצ'ניקסויל, אל מול כוחות האיחוד.
דיווחים קודמים מיקמו את ג'קסון בעמק, ולכן נוכחותו בסמוך לריצ'מונד תרמה להערכתו המוגזמת של מקללן לגודל צבא הקונפדרציה והובילה להחלטתו לסגת לנהר הג'יימס.
ג'קסון מונה למפקד גיס תחת רוברט א.
לי, ובקרב בול ראן השני סייע ג'קסון להנחיל תבוסה נוספת לאיחוד.
כאשר לי החליט לפלוש לצפון, ג'קסון כבש את הרפרס פרי ומיהר להצטרף לצבא בשרפסבורג, מרילנד.
שם נערך קרב אנטיאטם בו נאבק צבא הפדרציה בכוחו של מקללן.
כוחות הפדרציה שמרו על עמדתם, אולם הקרב היה עקוב מדם עבור שני הצדדים; לי נסוג עם צבא צפון וירג'יניה, אל מעבר לנהר הפוטומק, וסיים את הפלישה.
חייליו של ג'קסון הדפו מתקפה של כוחות האיחוד בפרדירקסבורג, וירג'יניה.
בקרב צ'נסלורויל, כוחו של ג'קסון איגף את צבא האיחוד בקרב קשה בעומקי היערות הסבוכים והניס אותם מקוויהם.
עם רדת הלילה נפסקה המתקפה.
בלילה ג'קסון ופמלייתו נחשבו בשוגג לפרשי האיחוד, וחיילי הקונפדרציה ירו לעברם; בג'קסון פגעו שלושה כדורים.
ידו השמאלית נכרתה על ידי המנתח האנטר מקגואיר, והוא נפטר כעבור שבוע מדלקת ריאות.
מילותיו האחרונות של ג'קסון היו: "לא, לא, בואו נעבור את הנהר וננוח בצל העצים".
כאשר נודע ללי על מות ג'קסון הוא התאבל על האובדן של חבר ומפקד נאמן.
בלילה בו מת ג'קסון, אמר לי לטבחו: "ויליאם, איבדתי את יד ימיני" (בכוונה מנגד ליד השמאלית של ג'קסון) ו"אני מדמם בליבי".
ג'קסון נחשב לאחת הדמויות החשובות במלחמת האזרחים.
אופיו היה דתי עמוק והוא היה דיאקון בכנסייה הפרסביטרית.
ג'קסון סלד מלהילחם בימי ראשון, אולם לא נמנע מכך.
הוא אהב את אשתו עמוקות ונהג לכתוב לה מכתבים רבים.
בפיקודו היה ג'קסון חשאי לגבי תוכניותיו וקפדן בכל הקשור למשמעת הצבאית.
הוא לבש לרוב בגדים ישנים ובלויים, במקום מדים מהודרים.
הוא נודע בשל מנהגו ללעוס לימונים באופן קבוע בזמן צעידות, מנהג בו החל בתקופת שירותו במקסיקו.
במשך כל חייו האמין כי אחת מידיו הייתה ארוכה מהשנייה, ונהג להרים את ידו "הארוכה" כדי להשוות את מחזור הדם שלו.
הוא תואר כ"אלוף השינה" ולעיתים אף נרדם כשהאוכל עדיין בפיו.
הדרום התאבל על מותו ורבים שיערו כי אם ג'קסון עוד היה בחיים, רוברט לי היה מנצח בקרב גטיסברג.
ג'קסון קבור בלקסינגטון ליד המכון הצבאי בווירגיניה.
מצבות נוספות לזכרו נמצאות בהר סטון שבג'ורג'יה, בשדרת מונומנט בריצ'מונד ובאתרים נוספים.
לאחר המלחמה, אשתו ובתו הצעירה ג'וליה עברו מלקסינגטון לצפון קרוליינה.
מרי אנה ג'קסון כתבה שני ספרים אודות חיי בעלה אשר כוללים חלק ממכתביו.
היא מעולם לא נישאה מחדש ונודעה כ"אלמנת הקונפדרציה".
היא נפטרה בשנת 1915. ג'וליה התחתנה וילדה מספר ילדים, אך נפטרה מקדחת בגיל 26. סרן תומאס רנסון, חייל הקונפדרציה לשעבר שהעריץ את ג'קסון, הקים מצבה על קברה הבלתי מסומן של אמו, ג'וליה ניל ג'קסון, לבל יאבד לעולם.
בסמוך לגן הלאומי על שם סטונוול ג'קסון במערב וירג'יניה נמצאת הטחנה של קומינס ג'קסון.
במקום נמצא מרכז ג'קסונס מיל ללמידה אשר משמש כקמפוס מיוחד לאוניברסיטת מערב וירג'יניה.
צוללת טילים בליסטיים של חיל הים האמריקני USS סטונוול ג'קסון , נקראה על שמו.
המילים "כוח – קלות תנועה" אשר נלקחו ממכתביו, קישטו את דגל כלי השיט.
תומאס גיינסברו היה צייר אנגלי שפעל בבריטניה במאה ה-18.
תומאס גיינסבורו נולד ב במחוז סאפוק שבאנגליה לאב שהיה מורה ושעסק גם במסחר בצמר.
בעודנו ילד יצא לצייר בחיק הטבע.
ב-1740, אביו שהתרשם מציוריו שלח אותו ללמוד אמנות בלונדון.
בתחילה למד אצל אמן שעסק בחריטה, אולם עד מהרה נקשר לאסכולת הציור של ויליאם הוגארת.
ב-1746 נישא למרגרט בר, שאביה העניק לזוג הצעיר קיצבה שנתית.
תמונותיו, שהיו בעיקר ציורי נוף, לא נמכרו היטב וב-1748–1749 שב גיינסבורו לסדברי והתרכז בציורי דיוקנאות.
ב-1752 עבר עם רעייתו ושתי בנותיו להתגורר בעיר איפסוויץ'.
ציורי דיוקנאות לא היה בהם די כדי לכלכל את משפחתו, וגיינסבורו לווה כספים כנגד ביטחון של קיצבת רעייתו.
ב-1759 גיינסבורו ומשפחתו עברו להתגורר בעיר באת', שם עקב אחרי ציורי הדיוקנאות של אנתוני ואן דייק, ולבסוף זכה לקבל הזמנות לציור דיוקנאות של אנשי החברה הגבוהה.
ב-1761 שלח את ציוריו לתערוכה של בלונדון.
ב-1769 אגודה זו הפכה לאקדמיה המלכותית לאמנויות (RA), שגיינסבורו היה אחד ממייסדיה.
הוא הציג את תמונותיו בתערוכות השנתיות של האקדמיה המלכותית, אך ב-1773 חדל להציגן שם.
ב-1774 עקר עם משפחתו ללונדון, והחל מ-1777 הציג שוב את תמונותיו בתערוכות האקדמיה.
ב-1780 צייר גיינסבורו את דיוקנו של ג'ורג' השלישי מלך אנגליה ואת זה של המלכה.
מכאן ואילך זכה להזמנות רבות לצייר דיוקנאות של אנשי בית המלוכה.
בשנותיו האחרונות שב גיינסבורו לצייר ציורי נוף, שהיו אהובים עליו ביותר.
היות שהיה עסוק בציורי דיוקנאות לא היה סיפק בידו לצייר בחיק הטבע, והוא צייר בסטודיו שלו ציורי נוף מזיכרונו.
הצייר ג'ון קונסטבל אמר: "כשאנו מתבוננים בציוריו של גיינסבורו, נקוות דמעות בעינינו, אך אין אנו יודעים מאין הן באות."
תומאס גיינסבורו נפטר בלונדון ב-1788 כתוצאה ממחלת הסרטן.
היה איש הבולשת של משטרת המנדט בארץ ישראל שנורה למוות על ידי אנשי לח"י כנקמה על מותו של אברהם שטרן.
תומאס ג'יימס וילקין נולד בעיר אלבורו באנגליה.
הצטרף למשטרת המנדט הבריטי בארץ ישראל בשנת 1930. בתחילה עבר קורס שוטרים בבית הספר לשוטרים בהר הצופים ולאחר מכן שירת מספר חודשים במשטרת בית לחם.
אחרי ששירת כשוטר ומש"ק, הועלה לדרגת מפקח, ובמהלך שירותו עלה בדרגה פעמים נוספות והגיע לדרגת רב פקד.
בשנת 1938 עבר וילקין לשרת במטה הבולשת הבריטית בתל אביב, ששכן בבניין בדרך יפו-תל אביב (כיום רח' אילת 14).
את תפקידו בבולשת מילא לצדו של ג'פרי מורטון, קצין הבולשת שעסק בבילוש אחרי ארגוני המחתרת היהודיים, שהיה בכיר ממנו.
לוילקין הייתה החל משנת 1933 חברה לחיים, יהודיה צעירה מתל אביב בשם שושנה בורוכוב שהייתה בתו של דב בר בורוכוב, מאבות הציונות הסוציאליסטית.
משושנה בורוכוב למד את השפה העברית, שלט בה היטב, בניגוד לרוב קציני הבולשת, והכיר את ההוויה של יהודי ארץ ישראל.
הרבה מהמידע שאסף הוא שמר בראשו, מחשש שיודלף על ידי שוטרים יהודיים או מתוך רצון לשמור על מעמדו כמומחה.
וילקין נחשב במשטרה הבריטית כקצין מצטיין ובין השנים 1941 ל-1944 קיבל שלושה עיטורי הצטיינות.
שנים מהם מטעם המלך הבריטי.
כקצין בולשת כעשור שנים ומעלה, השולט בעברית, נחשב וילקין כאויב מסוכן במיוחד של ארגוני המחתרת אשר העריכו את כישוריו וחששו ממנו.
מנחם בגין כתב עליו שהיה שועל ערמומי ואחד הקצינים המוכשרים היחידים בבולשת.
הוא צמח מהשורות, שלט בעברית והיה פסיכולוג טוב.
גאולה כהן כתבה כי היו לווילקין "עיניים יהודיות" וכי חברי לח"י ידעו כי כל עוד הוא בחיים רבים מהם ימותו.
וילקין היה מעורב בחקירתו בעינויים של בנימין זרעוני, בחקירה של אריה קוצר, במעצר מטה האצ"ל באוגוסט 1939 והיה יד ימינו של מורטון בפעולות נגד לח"י.
פעילים קומוניסטים העידו שוילקין השתתף בעינויים ומכות שהופעלו כלפיהם במהלך חקירתם בידי מחלקת החקירות הפליליות של משטרת המנדט.
בראשית שנות הארבעים, עת אנשי האצ"ל הניחו את נשקם כדי לשתף פעולה במאבק בנאצים, הפך המאבק בלח"י למאבק העיקרי של הבולשת.
בראש המאבק עמדו מורטון ווילקין.
ב-20 בינואר 1942 הטמינו אנשי לח"י מטעני נפץ על גג בניין ברחוב יעל 8 בתל אביב ומטענים נוספים הוטמנו בחצר ליד הכניסה לבניין.
התוכנית הייתה למשוך את תשומת לב הבולשת לבית זה, על ידי פיצוץ על גגו, על מנת שמורטון ווילקין יבואו למקום, ובבואם יופעלו נגדם יתר המטענים.
הפעלת המטענים על הגג הייתה באמצעות כבל חשמלי שנמתח בין הבית ברח' יעל לבניין הסמוך.
בעקבות האירוע הוגברו החיפושים אחר מפקד לח"י אברהם שטרן (יאיר) שנאלץ להסתתר בדירת מסתור.
ב-12 בפברואר 1942 נתגלה לבולשת מקום מחבואו של יאיר ברח' מזרחי ב' 8 בשכונת פלורנטין.
מיד עם קבלת המידע על המסתור של יאיר הזדרז מורטון לחוש לדירה עם וילקין וכוח של שוטרים חמושים.
יאיר, שנתגלה מסתתר בארון בגדים, הוצא ממנו.
בעלת הדירה סולקה ממנה ואז, בלא נוכחות עדים יהודים, נורה יאיר על ידי מורטון באקדחו ונרצח בדם קר.
שלטונות המנדט הפיצה את הגרסה כי יאיר נורה בעת "ניסיון בריחה".
ב-1 במאי 1942 ניסו אנשי לח"י להתנקש בחייו של מורטון.
מורטון נפצע ותוך זמן לא רב עזב את הארץ ווילקין מילא את מקומו.
ההחלטה על הריגת וילקין נתקבלה על ידי יצחק יזרניצקי (לימים יצחק שמיר, ראש ממשלת ישראל).
ב-29 בספטמבר 1944 הצליחו האורבים (יעקב בנאי (מזל), יהושע כהן, דוד שומרון ומתתיהו פלאי) לירות בווילקין בלב ירושלים ליד הכנסייה הרומנית ולהורגו.
דוד שומרון ירה בו 7 כדורים מטווח קצר ונמלט עם יעקב בנאי לשטח הכנסייה ומשם במונית שהמתינה להם נעלמו מהשטח.
לאחר חיסולו הטילו השלטונות עוצר כללי על ירושלים.
גאולה כהן תיארה את הרושם שהריגתו עשתה על חברי הארגון, אשר אנחת רווחה בקעה מלבם בשומעם על מותו.
שלטונות המנדט ערכו לווילקין הלוויה בבית הקברות הפרוטסטנטי של הבישוף גובאט בהר ציון בירושלים, בה השתתפו מאות אנשים מראשי הממשל והמשטרה ובהם המזכיר הראשי של ממשלת המנדט (שהיה השני לנציב העליון בהיררכיה המנדטורית) וכן מפקד משטרת המנדט ג'ון מורי ריימר-ג'ונס.
בין ההולכים אחר ארונו הייתה גם שושנה בורוכוב.
תומאס דה טורקמדה (בספרדית: Tomás de Torquemada; 1420 – 16 בספטמבר 1498) היה נזיר דומיניקני שכיהן כאינקוויזיטור הראשי של האינקוויזיציה הספרדית בסוף המאה ה-15. שמו הפך לשם נרדף בכלל, ובמורשת היהודית בפרט, לאכזריות וקנאות בשירותה של הכנסייה הקתולית.
הוא נולד בכפר טורקמדה, הסמוך לוואיאדוליד.
ייתכן שחלק ממשפחתו הייתה ממוצא יהודי מרוחק.
על דודו, החשמן והאינקוויזיטור הבכיר חואן דה טורקמדה, כתב המזכיר המלכותי הרננדו דל פולגאר שהיה "נצר לשושלת יהודים מומרים מבורגוס", אם כי יש המערערים על הזיהוי.
הדוד גם הגן על המומרים היהודים הרבים בספרד וכתב בתוקף שאין לחשוד בהם קטגורית ככופרים בסתר – האשמה שהייתה נפוצה אז, ואנשי כנסייה בכירים שעברו מיהדות לנצרות נאבקו להדוף אותה – אף כי הצהרות כשלו היו טריוויאליות למדי ורבים הסכימו עמן.
בגיל 14 הצטרף תומאס למסדר הדומיניקני, וכבר בגיל 32 נשלח להיות אב המנזר סנטה קרוז בסגוביה, שם הכיר את הנסיכה איזבלה, יורשת העצר של קסטיליה, והפך למוודה האישי שלה.
איזבלה הוכתרה למלכה ב-1474, ועשור לאחר מכן, לאחר שהקים את האינקוויזיציה בספרד באישור האפיפיור סיקסטוס הרביעי בשנת 1478, מינתה איזבלה את טורקמדה לאינקוויזיטור הראשי הראשון של האינקוויזציה הספרדית.
השפעתו גברה לאחר הכיבוש מחדש (רקונקיסטה) של גרנדה מידי הערבים, כיבוש שהוא עודד אותו.
ב-1492 היה מראשי התומכים והפועלים לגירוש יהודי ספרד.