tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
מימושים מורכבים של מילון מאפשרים גם איטרציה על המפתחות, איטרציה על הערכים, או איטרציה על הערכים והמפתחות בו-זמנית.
המימושים הנפוצים ביותר למילון הם:
מערך – במקרה שבו המפתחות מהווים טווח צר של מספרים (או קיים מיפוי חד-ערכי פשוט מהמפתחות אל טווח צר של מספרים), וכאשר הערכים בטווח הם בעלי אותו טיפוס, ניתן לממש מילון על ידי הצבת הערכים כשהם רצופים בזיכרון, וביצוע המיפוי בזמן הגישה.
כאשר המיפוי איננו מורכב יותר מפעולות חיסור או חיבור של מספר קבוע, מבנה זה נקרא מערך, והוא מקרה פרטי של טבלת גיבוב בה ידוע מראש שלא יהיו התנגשויות.
מימוש זה הוא היעיל ביותר, מבחינת זמן הריצה, כאשר הוא ניתן לביצוע: זמן הגישה האסימפטוטי איננו תלוי במספר האיברים במערך.
מידת היעילות בהיבט המקום עומדת ביחס ישר למידת צפיפות המפתחות בהם נעשה שימוש: עבור מפתחות צפופים מערך יהיה חסכוני במקום, ואידיאלי כאשר נעשה שימוש בכל המפתחות.
עבור מפתחות מפוזרים ייתכן כי טבלת גיבוב או עץ יהיו חסכוניים יותר.
טבלת גיבוב – מימוש של מילון הבא לפתור את הבעיה המתוארת במימוש מערך באמצעות פונקציית גיבוב.
מימוש זה מאפשר הוספה וחיפוש של מפתחות בסיבוכיות זמן של בתוחלת אך במקרה הגרוע ביותר.
טבלת גיבוב איננה מגדירה סדר מכל סוג שהוא.
מימוש זה של מילון נפוץ מאוד, עד כדי כך שרבים מכנים את מבנה הנתונים מילון בשם hash או hashtable (טבלת גיבוב).
עץ אדום שחור – מימוש של מילון המאפשר חיפוש והוספה של מפתחות בסיבוכיות זמן של גם במקרה הגרוע.
בנוסף, הוא מאפשר איטרציה ממוינת לפי סדר המפתחות.
עץ B Plus – מימוש בעל יתרונות יחסיים עבור מילונים גדולים במיוחד (לדוגמה, מרשם האזרחים של משרד הפנים, או מילון אבן-שושן).
מערך ממויין – אם הבניה של המילון והגישה אליו הן שתי פאזות שונות, ואם מוגדר יחס סדר על האיברים, אפשר לבנות את המילון במערך לא ממויין, למיין אותו, ואז לבצע גישות באמצעות חיפוש בינארי.
זהו מימוש של עץ חיפוש בינארי בסיבוכיות מקום נוסף , על חשבון סיבוכיות הזמן במעבר בין הפאזות.
מימוש באמצעות עצים או מערך ממויין דורש הגדרה של יחס סדר מלא בין המפתחות.
מימוש באמצעות טבלת גיבוב דורש הגדרה של פונקציית גיבוב (למציאת התא המתאים בטבלה) ושל בדיקת שוויון (בין המפתחות שבאותו תא).
מימושים בעזרת עצים אינם דורשים דבר מבחינת מספר האיברים במילון, לעומת מימושים בעזרת מערך ממויין או טבלת-גיבוב הדורשים טיפול מיוחד בשינוי גודל המערך, ולכן סיבוכיות הזמן של פעולת הכנסה בודדת איננה צפויה (שלא כמו הסיבוכיות הממוצעת).
למימושים בעזרת מערך לוקליות גבוהה ביחס למימושים בעזרת טבלאות גיבוב או עצים.
כל המימושים אוסרים שינוי לא מבוקר של מפתחות הנמצאים בתוך המילון.
מילוט אוצר הזהב הנורווגי הלאומי היה פעולה שנעשתה על ידי שלטונות וצבאות נורווגיה ובריטניה בראשית הפלישה הגרמנית לנורווגיה במלחמת העולם השנייה.
במהלכה הוצאו מן המדינה בהצלחה כ-50 טונות של זהב, ששוויים כ-670 מיליון דולר (בערכי שנת 2007) והועברו לבריטניה ומשם לארצות הברית.
מרבית עתודות הזהב של נורווגיה הועברו למשמרת בבריטניה ובארצות הברית בשנים 1936–1938. יתרתן, כ-50 טון, אוחסנו בכספת במטה הבנק המרכזי הנורווגי בעיר אוסלו, בירת המדינה.
ערב פרוץ מלחמת העולם השנייה הוכנו תוכניות לנייד את הזהב ולאחר פרוץ המלחמה הוחל בביצוען.
מטילי הזהב נארזו ב-818 תיבות במשקל של 40 קילוגרם כל אחת, 685 תיבות במשקל של 25 קילוגרם כל אחת, וכן נארזו מטבעות זהב ב-39 חביות במשקל של 80 קילוגרם כל אחת (5,000 מטבעות בכל חבית).
כמו כן הוכנו כספות לקליטת הזהב במספר סניפים של הבנק המרכזי בערים בנורווגיה.
בבוקר ה-9 באפריל 1940 נודע לשלטונות נורווגיה שכלי שיט גרמניים מתקרבים אל אוסלו.
אז ניתנה הוראה לפנות את עתודות הזהב מאוסלו לעיר לילהאמר, כ-130 קילומטרים מצפון לה.
משאיות וסבלים אזרחיים גויסו במהירות, מטען הזהב הועמס והמשאיות עזבו את העיר בזו אחר זו.
מיד לאחר שיצאה המשאית האחרונה לדרכה, בשעה 1:00 בצהריים, נכנסו הגרמנים לאוסלו.
נראה שפעולת הפינוי הצליחה רק משום שתותחי חופים נורווגיים הצליחו להטביע באותו בוקר בפיורד אוסלו את הסיירת הגרמנית הכבדה בליכר, שכן עליה נמצא כוח שתפקידו היה לתפוס את עתודות הזהב הנורווגיות.
בלילהאמר נותר מטען הזהב במשך מספר ימים, עד אשר נודע שהגרמנים מתקרבים אל העיר.
אז הוחלט להעמיס את הזהב על רכבת שנועדה להוביל גם את מלך נורווגיה וממשלתה.
לעת הזאת כבר נודע לגרמנים על נוכחות כל אלו בלילהאמר.
צנחנים גרמנים על גבי אוטובוסים ניסו לפרוץ לעבר העיר, אך נבלמו על ידי חיילים נורווגים.
הרכבת יצאה מלילהאמר ב-19 באפריל והגיעה למחרת לעיר הנמל אונדלסנס (Åndalsnes), כ-220 קילומטרים מצפון-מערב ללילהאמר.
הגרמנים הרודפים החלו להפציץ את העיר עד שנחרבה לבסוף, אך הרכבת הוצאה לתחנת רכבת במרחק מספר קילומטרים מהעיר ולא נפגעה.
אונדלסנס הייתה גם בסיס נחיתה של כוח המשלוח הבריטי, שהגיע כדי לבלום את הגרמנים.
לבריטים נמסר כעת על קיומו של משלוח הזהב והם התבקשו והסכימו להוציאו מן המדינה על גבי ספינותיהם.
בעצה אחת עמם הוחלט להעמיס את מטען הזהב על גבי מספר כלי שיט כדי להקטין את הסיכון לאובדנו.
הספינה הראשונה, הסיירת הבריטית גלטיאה (Galatea), יצאה מאונדלסנס ב-24 באפריל עם כ-8 טון זהב.
אז כבר היה מסוכן מדי להשאיר את יתרת הזהב בעיר, שכן כאמור היא הופצצה קשות והכוחות הגרמניים התקרבו אליה במהירות כאשר הם הודפים מפניהם את חיילי הרגלים הנורווגים והבריטים שניסו לעצור אותם.
יתרת מטען הזהב הועמסה במהירות על גבי משאיות ונשלחה לעיר החוף מולדה (Molde), כ-30 קילומטרים מצפון-מערב לאונדלסנס (גם עיר זו הופצצה קשות מיד לאחר מכן).
בדרך התקלקלו מספר משאיות ומטענן הועבר מהן למשאיות אחרות.
מרבית מטען הזהב הנותר הועמסה במולדה על גבי הסיירת הבריטית גלאזגו, אך היה צורך להפסיק את ההעמסה עקב התקפות האוויר הגרמניות.
הסיירת הפליגה ממולדה ב-29 באפריל.
כעת הוחלט להעביר את יתרת מטען הזהב - כ-10 טון - לעיר טרומסה באמצעות ספינות חופים.
הזהב הועמס על הספינה דריבה (Driva), אך ההעמסה הופסקה כאשר הגרמנים הפציצו את נמל מולדה וגרמו לו נזק כבד.
הספינה הפליגה ומאחור נותרו 30 תיבות זהב, שהועמסו על משאיות על מנת לפגוש את הספינה בנמל צפוני יותר.
הספינה דריבה הותקפה בדרכה מספר פעמים על ידי מטוסים גרמניים ולבסוף העלה אותה קברניטה על החוף על מנת למנוע את טביעתה.
חמש ספינות דייגים הוזעקו על מנת לקחת ממנה את מטענה, והן הובילו אותו בהצלחה לנמל בו המתינה להן יתרת מטען הזהב.
לאחר שהיא הועמסה הפליגו הספינות לעיירה טיטרן (Titran) שבאי פרייה (Frøya), כ-120 קילומטרים מצפון-מזרח למולדה.
במקום זה הועבר המטען כולו לשתי ספינות דיג גדולות יותר, אשר הפליגו ב-5 במאי והגיעו אל טרומסה ב-9 לחודש.
שם הועבר המטען כולו לסיירת הבריטית אנטרפרייז (Enterprise), שהפליגה ב-24 במאי.
למרות שתי התקפות אוויר גרמניות הגיעה הסיירת לנמל סקפה פלו שבצפון סקוטלנד והפליגה משם לנמל גרינוק (Greenock) שליד העיר גלאזגו.
במקום זה הורד לחוף מטען הזהב שלה – 19 הטונות האחרונים של מטען הזהב הנורווגי.
מטעני הזהב הובלו ברכבות ללונדון ואוחסנו שם בכספת של בנק אנגליה.
בחדשים יוני ויולי הועבר מטען הזהב (למעט כמות קטנה ממנו) בחלקים בספינות לקנדה.
הוא אוחסן בכספות הבנקים המרכזיים של קנדה וארצות הברית באוטווה ובניו יורק.
בסך הכל הגיע לשם המטען כולו בשלום, למעט 297 מטבעות זהב שאבדו כאשר אחת מחביות המטבעות ניזוקה במהלך הובלתה בספינה בריטית.
להצלחת מבצע מילוט הזהב נודעה חשיבות סמלית עבור הנורווגים נוכח תבוסתם בפני הגרמנים באביב 1940.
מטען הזהב נשאר בארצות הברית ועם השנים נמכר בהדרגה.
בשנת 1987 הובאו בחזרה לנורווגיה עשר טונות של מטבעות זהב מן המטען.
מילוז היא עיר במחוז או-רן, בדרום-מזרח חבל גראנד אסט שבצרפת.
מילוז יושבת על נהר האיל כמאה ק"מ דרומית לשטרסבורג.
מילוז היא העיר הרביעית בגודל אוכלוסייתה בגראנד אסט, השנייה בגודל אוכלוסייתה באלזס וה-26 בצרפת כולה.
השטח האורבני שלה הוא ה-25 בצרפת וגרים בה כ-40% מתושבי מחוז או-רן.
העיר נמצאת כ-30 ק"מ מהגבול המשולש צרפת-גרמניה-שווייץ.
החל מהמאה ה-14 מילוז הייתה עיר-מדינה עצמאית בדקאפול.
בשנת 1515 פרשה מילוז מהדקאפול והצטרפה לקונפדרציה השווייצרית הישנה, וב-1798 הצטרפה לרפובליקה הצרפתית הראשונה.
השם מילוז הוא צורת ההגייה הצרפתית של השם הגרמני Mülhausen שפירושו Mühl - טחנת קמח ו-Hausen - בתים.
זאת בעקבות הבתים שנבנו סביב טחנת מים שהייתה באזור.
העיר מילוז הופיעה לראשונה בשם Mulinhuson בשנת 803. היא הייתה עיר-מדינה שהפכה בשנת 1347 לרפובליקה של מילוז (Stadtrepublik Mülhausen) עד הצטרפותה לרפובליקה הצרפתית הראשונה בשנת 1798. ב-1848 שם העיר קיבל את צורתו הצרפתית Mulhouse.
ב-1871 כבשו הפרוסים את העיר לאחר מלחמת צרפת–פרוסיה והיא קיבלה את השם Mülhausen im Elsass כדי להבדילה מהעיר מילהאוזן שבתורינגיה.
העיר קיבלה בחזרה את שמה הצרפתי ב-1919 לאחר שאלזס-לורן הוחזרו לצרפת.
מילוז יושבת בקצה הדרומי של מישור אלזס, בין נהר הריין הזורם 15 ק"מ ממזרח לה, הרי הווז' המצויים 30 ק"מ ממערב לה, והרי היורה מדרום.
העיר מצויה בין גבעות מוריקות, על גדת נהר האיל ונהר דולר .
גובהה של העיר הוא כ-300 מטר מעל פני הים.
בסביבת העיר מצויים כרמים, יערות ושדות.
בעיר אקלים ממוזג ויורדים בה כ-722 מ"מ גשם בשנה.
מילוז מצויה בליבה של אירופה, במרחק 30 ק"מ מהגבול המשולש צרפת-גרמניה-שווייץ, ו-14 ק"מ בלבד מערבית לגרמניה בקרבת היער השחור.
היא מרוחקת כ-30 ק"מ צפונית לבזל, 90 ק"מ צפונית לברן, 96 ק"מ דרומית לשטרסבורג וכ-100 ק"מ מערבית לציריך.
מילוז מצויה במרכזו של המחומש הצפוף של אירופה (בין הערים: לונדון, פריז, מילאנו, מינכן והמבורג).
האזור בו העיר נמצאת כיום היה מיושב כבר מהתקופה הפלאוליתית, אולם לא הייתה התיישבות גדולה באזור זה.
חפירות ארכאולוגיות בגבעות מסביב לעיר מצאו עדויות להתיישבות אנושית לפני כ-7,000 שנה.
לפני 4,000 שנה, הגיעו לאזור שבטים קלטים.
אופידום בריטזגיבר (Britzgiberg) שנמצא בדרום מילוז המתוארך למאה ה-7 לפנה"ס, היה חלק מתרבות האלשטאט ששלטה באזור.
בין המאה החמישית למאה הראשונה לפנה"ס, השבט הקלטי העיקרי שישב בדרום אלזס היה הסקוואנים.
בשנת 58 לפנה"ס התנהל במערב העיר קרב ווז' בין הצבא הרומי לבין הסואבים.
נראה כי אריוביסטוס חצה את נהר הריין לתוך אלזס בשנת 72 לפנה"ס ואיתו כ-120,000 בני שבטים גרמאניים וסואבים.
השבטים הגאלים שחיו באלזס, איידואים והסקוואנים, ניסו להתנגד לאריוביסטוס וצבאותיו אולם נחלו תבוסה.
האיידואים פנו לרומא בבקשה לסייע להם נגד צבאו של אריוביסטוס, מה שהיווה עילה ליוליוס קיסר להתחיל את מלחמת גאליה.
צבא הרומאים נכנס למישור אלזס ממערב דרך המעבר שבין הרי הווז' להרי היורה (Trouée de Belfort).
כאשר מטרתם הייתה לדחוף את השבטים הגרמאניים מזרחה אל מעבר לנהר הריין.
בעקבות ניצחון הרומאים בקרב בווז', שרר באלזס שלום יחסי במסגרת השלום הרומאי.
בנדידת העמים במאה ה-4 החלו להתיישב אלמאנים באלזס.
בשנת 451 נכנסו אטילה ההוני וצבאו דרך נהר הריין על מנת לכבוש את גאליה, צבאו כבש את אלזס אך נעצר ליד העיר מץ בקרב במישורים הקטאלונים.
למרות הפסדם של ההונים, הרומאים לא כבשו מחדש את אלזס ובאזור התיישבו האלמאנים ובנו כפרים רבים לאורכה של אלזס.
האלמאניים הביאו עמם לאלזס את תרבותם ושפתם, המוכרת כיום כאלזסית.
שנת היווסדה של מילוז אינו ידועה.
קיימות שתי אגדות זהות כאשר האחת התרחשה בשנת 451 לספירה, בקרבות שניהל באזור זה אטילה ההוני וצבאו, והשנייה התרחשה בשנת 58 לפני הספירה בקרב ווז' בין צבאות יוליוס קיסר מול אריוביסטוס.
ללא קשר לקרב בו הסיפור התרחש, האגדה מספרת על לוחם שניסה לברוח מאזור הקרבות ולהגיע לנהר הריין, ונמצא פצוע ליד טחנת מים במיקום הנוכחי של העיר.
בתו של בעל הטחנה התחתנה עם אותו לוחם, לוחמים ופצועים נוספים הגיעו לטחנת המים וגם הם התחתנו עם בנותיו של הטוחן ועם נשים נוספות שחיו בסביבה.
זה הסיבה שגלגל שיניים נמצא במרכז סמל העיר.
האלמאנים הקימו קונפדרציה של ממלכות קטנות שנקראה ממלכת אלמאניה.
האלמניים נשלטו על ידי הפרנקים כחלק מאוסטרזיה ושלטונם הסתיים סופית ב-746 לאחר טבח קאנסטאט.
לא ידוע הרבה מעבר לכך, על קורות העיר עד למאה העשירית, בעקבות שרפה שפרצה בבניין העירייה ב-1551 והשמידה את כל ארכיון העיר.
מעריכים כי המיקום האסטרטגי בין הרי היורה, הרי הווז' והיער השחור בשילוב עם אנרגיה הידראולית שהופקה בנהר האיל החוצה את העיר הביא לפיתוחה של העיר.
העיר נמצאה בשטח האימפריה הרומית הקדושה משנת 962, בה נוסדה האימפריה הרומית הקדושה.
העיר התפתחה בשני גרעינים כאשר האחד שייך לבישוף שטרסבורג והשני לבית הוהנשטאופן.
היריבות בין הבישוף לבין השלטון המרכזי של האימפריה הרומית הקדושה גרם לכך שכל צד פיתח את העיר במהירות על מנת לזכות באהדת התושבים.
מאבקי כוח אלו גרמו לכך שהעיר הייתה בנויה כבר במאה ה-12. תושבי העיר ניצלו את מאבקי השליטה האלו על מנת לקבל אוטונומיה מפרידריך השני, קיסר האימפריה הרומית הקדושה, בו צידדו במאבק.
משנת 1223 עברה העיר לחלופין לשליטת הקיסר ולשליטת הבישוף של שטרסבורג.
ב-1261, בעקבות האיומים של הבישופים, הערים הגדולות באלזס התמרדו ותמכו ברודולף הראשון, מלך גרמניה.
במילוז, שהייתה בשליטת בישוף שטרסבורג, פתחו את שערי העיר בפני רודולף וצבאו וצרו על הארמון שהיה בעיר.
לאחר מצור שערך שלושה חודשים, נכבש הארמון והוא נהרס עד היסוד, היום נותרו מהארמון רק צריח נסל וצריח השטן.
בסיועו של רודולף הראשון, תושבי העיר השתחררו סופית משלטונו של בישוף שטרסבורג.
ב-1275 קיבלה העיר מעמד של עיר קיסרית חופשית.
ב-1347 בעקבות מלחמות שליטה עם אצילים מקומיים שנתמכו על ידי אלברכט השני, דוכס אוסטריה, החליטו בעיר לייסד שלטון רפובליקאי וייסדו את רפובליקת מילוז, נקבע כי האימפריה הרומית הקדושה תמשיך לשלוט ברפובליקה הצעירה עד 1437. ב-1354 הייתה מהערים הראשונות שהיו בדקאפול שייסד קרל הרביעי, קיסר האימפריה הרומית הקדושה.
כמו בכל אזור הריין, הערים הקיסריות החופשיות קיבלו מעמד ועצמאות יחסית, מה שגרם לאצילים ללטוש עיניים לערים אלו.
האצילים יצרו קואליציות נגד הערים ומנגד, ערים בבוואריה, שווייץ וסואביה יצרו קואליציה משלהן, בהן הייתה גם מילוז.
ב-1386 השווייצרים רמסו גדודים אוסטריים בקרב סמפש.
ב-1395 רפובליקת מילוז סייעה לונצל, מלך גרמניה, לעלות לכס הקיסרות ובתמורה הוא הגדיל את שטחי השליטה שלה, ואשרר מחדש את האוטונומיה שהייתה לעיר.
ב-1466 העיר הותקפה על ידי בית הבסבורג ואצילים מקומיים.
בניגוד להסכם שערי הדקאפול יגנו אחת על השנייה, הערים האחרות לא באו לעזרתה.
היא חתמה על הסכם הגנה עם הקנטונים השווצריים זולותורן וברן.
שאר הקנטונים הצטרפו גם הם לצד מילוז.
משנה זו הצטרפה מילוז דה-פקטו לקונפדרציה ההלווטית, היא לא התנתקה מהדקאפול אולם קשריה עם שאר הערים שבו ירדו למינימום.
מילוז ובנות בריתה נצחו במלחמה לאחר שגם העיר טורקהיים הצטרפה אליהם.
בשנת 1468 נאלץ זיגיסמונד, ארכידוכס אוסטריה לחתום על הסכם וולדשוט שאילץ אותו לעזוב את שטחי מילוז ובנות בריתה.
בעקבות הקשרים שנוצרו במלחמה זו, מילוז הצטרפה ב-1515 לקונפדרציה ההלווטית ועזבה את הדקאפול.
בעקבות כך הפכה העיר לרפובליקה עצמאית שאינה קשורה לאלזס.
מילוז הושפעה מתהפוכות אזוריות ובפרט ממלחמת שלושים השנים, כחלק מהקונפדרציה ההלווטית מילוז הייתה נייטרלית כך שלעיר הגיעו פליטים רבים עד שמספר הפליטים עלה על מספר התושבים.
בעקבות שלום וסטפאליה שסיים את המלחמה, שטחי אלזס הועברו לממלכת צרפת, ומילוז שהייתה נייטרלית שמרה על הסטטוס העצמאי שלה אך הפכה למובלעת בתוך שטח ממלכת צרפת.
המהפכה התעשייתית הגיע למילוז במאה השמונה עשרה.
מפעל ליצור בד האנדיין נבנה ב-1746. העיר נבנתה סביב תעשיית הטקסטיל כאשר מסביב לעיר נבנו מפעלי ייצור טקסטיל וברצועה חיצונית יוצר מפעלים כימיים לייצור הבדים.
מילוז חתמה על הסכם בלעדיות עם לואיזיאנה להספקת כותנה.
באותן שנים פעל בעיר המתמטיקאי יוהאן היינריך למברט.
ב-1798, המועצה של מילוז הצביעה על הצטרפותה לרפובליקה הצרפתית בעקבות מצור של הצבא הצרפתי שרצה להפסיק את הפריבילגיות שהיו לעיר, בעיקר בתחום הפיננסי.
העיר, שמנתה כ-6,000 תושבים ניצבה על בסיס כלכלי איתן בעקבות תעשיית הטקסטיל שצמחה בעיר.
האיחוד התבצע ב-15 במרץ באותה שנה ובעקבותיה הפכה העיר מרפובליקה עצמאית לעיר צרפתית.
גם תחת שלטון צרפתי המשיכה להתפתח תעשיית הטקסטיל וכן התעשייה המכנית והכימית הקשורים לטקסטיל.
בשנת 1798 יהודי דורנך, אז עיירה ליד מילוז והיום שכונה של מילוז, התחילו לכתוב את שמות הנפטרים בממורבוך.
ב-1803 ניתן ליהודים ולקתולים אישור להתיישב בשטח העיר.
בשנת 1812 נפתחה תעלה מהרון לריין שעוברת בעיר והקלה על הגעת פחם לעיר.
אותה שנה החלה לפעול מכונת הקיטור הראשונה בעיר, זאת בתוספת לחדשנות הובילה את העיר להיות כוח משמעותי באירופה בתחום התעשייה.
בשנת 1837 בן דודו ניקולה קוכלין הקים את החברה למסילת ברזל מילוז-טאן (Thann), המסילה החלה לפעול בשנת 1839. ניקולה הקים גם את החברה למסילת ברזל שטרסבורג-בזל בשנת 1838. המסילה הופעלה בשנת 1846 והחברה פורקה ב-1854. באותן שנים במילוז היו 46 מפעלים שונים.
ב-1843 הוקמה המַגרֵדָה המכנית הראשונה בעולם במילוז.
באותה שנה ז'אן-באפטיסט שאקר (Jean-Baptiste Schacre) מונה לארכיטקט-ממונה, הוא היה אחראי בין השאר לבניית בית הכנסת של מילוז, בית הכנסת של דורנך, כנסיית סנט-אטיין דה מילוז.
ב-1848 העיר שינתה רשמית את שמה מ-Mulhausen (מילאוזן) ל-Mulhouse.
באותה שנה בעקבות הקמת הרפובליקה השנייה הוקם מוסד פיננסי ראשון בעיר (Comptoir national d'escompte de Mulhouse) שיהווה את אחת החברות שייסדו את BNP בשנת 1966 ושמוזגה לBNP פריבה בשנת 2000.
בספטמבר 1870, נכבשה העיר על ידי ממלכת באדן ויחד עם כל אלזס היא נמצאה תחת שלטון גרמני עד שנת 1918. לתושבי העיר היו שתי ברירות: להגר לצרפת או להפוך לאזרחים גרמניים.
הגרמנים קראו לעיר Mülhausen im Elsass (מילהאוזן באלזס) כדי להבדילה מהעיר מילהאוזן שבתורינגיה.
גם תחת שלטון גרמני, המשיכה העיר להתפתח ובשנת 1882 הוקם בעיר קו הרכבת הקלה הראשון.
בשנת 1900 טחנות קמח ראשונות הוסבו לעבודה בחשמל.
באותן שנים יליד העיר אלפרד דרייפוס קרע את צרפת לשניים בפרשה שנקראת על שמו.
משפחת דרייפוס חיו במילוז אך בעקבות הכיבוש הגרמני עברו לפריז.
ב-1913 אלפרד ורנר שהיה בן העיר בטרם היגר לשווייץ, זכה בפרס נובל לכימיה.
קרב מילוז וקרב דורנך ב-1914 פתחו את המערכה הצרפתית באלזס אולם הגרמנים המשיכו לשלוט באלזס עד לתבוסתם במלחמה כולה.
ב-17 בנובמבר 1918, חזרה מילוז לשלטון צרפתי.
בין השנים 1940 ל-1944 השתייכה העיר דה פקטו לרייך השלישי כאשר גרמניה כבשה את אלזס.
העיר שוחררה ב-20 בנובמבר 1944 על ידי הדיוויזיה המשוריינת הצרפתית הראשונה.
נכון לשנת 2013 גרים בעיר 112,063 תושבים בצפיפות של 5,052 תושבים לקמ"ר, והיא העיר השנייה בגודלה באלזס, הרביעית בחבל גראנד אסט, וה-26 בצרפת.
במטרופולין מתגוררים 284,739 תושבים המהווים כ-40% מתושבי מחוז או-רן, והוא ה-25 בגודלו בצרפת.
עד תחילת המאה ה-19 נאסר על יהודים להתגורר בעיר עצמה והם התיישבו בעיירות סמוכות, ובעיקר בדורנך, אז עיירה סמוכה לעיר וכיום אחת משכונותיה.
בשנת 1798 החלה הקהילה בדורנך לכתוב ממורבוך - ספר זיכרון, ובו תפילות וקינות על חורבן קהילות אירופה לאורך השנים.
בשנת 1803, תחת שלטונו של נפוליאון, הותר ליהודים להתיישב בעיר והחלה להתפתח בה קהילה יהודית, לצד הקהילה הוותיקה של דורנך.
בשנת 1821 נחנך לראשונה בית כנסת במבנה זמני.
הקהילות המשיכו להתפתח ובאמצע המאה נחנכו בית הכנסת הגדול של מילוז ובית כנסת גדול נוסף בדורנך, שניהם בתכנונו של האדריכל Jean-Baptiste Schacre.
אחד מבניה הידועים של הקהילה הוא אלפרד דרייפוס, שהואשם לשווא בריגול בשנת 1895 במה שנודע לאחר מכן כפרשת דרייפוס.
לפני ובזמן מלחמת העולם השנייה ברחו רבים מיהודי העיר והסביבה לשווייץ ולמקומות אחרים מפני הנאצים.
בית הכנסת הגדול שימש את הנאצים כתיאטרון וכך שרד את המלחמה, ולאחריה חזר לשמש כבית כנסת.
לאחר המלחמה השתקמה הקהילה, וכיום מונה הקהילה היהודית בעיר כ-500 משפחות.
כפועל יוצא ממיקומה הגאוגרפי החשוב, על יד צומת גבולות המחבר בין צרפת, גרמניה ושווייץ, למילוז חשיבות תחבורתית גבוהה ברמה האירופית, וסביבה עוברות אוטוסטרדות ומסילות רכבת רבות.
בשנת 1882 נחנך טראם בעיר.
עם התפשטותו של הרכב הפרטי הופחתה פעילותו, ובשנת 1957 נעצרה לחלוטין.
בשנת 2006 חודשה מערכת הטראם, וקווים נוספים מתוכננים להיבנות בה בשלבים.
מלבד הטראם הקלאסי מופעל בעיר קו רכבת קלה המסוגל לנסוע גם על מסילות רכבת רגילות.
הקו משרת תחנות בפרברים המרוחקים של העיר ובשלב מסוים עולה על פסי הטראם ומשרת כ-11 תחנות בתוך העיר.
נמל התעופה המשרת את העיר הוא נמל התעופה בזל-מילוז-פרייבורג, השוכן בעיירה סן-לואי, 20 ק"מ דרומית מזרחית למילוז.
נמל התעופה משרת גם את בזל שבשווייץ ופרייבורג שבגרמניה.
בכדורסל ייצגה בעבר את העיר קבוצת "אלזס מילוז", שזכתה בשבע אליפויות צרפת.
מילובאן קאפור הוא כדורגלן קנדי ממוצא סרבי המשחק בפוהרוני בעמדת הבלם.
קאפור נולד בעיר טורונטו שבמחוז אונטריו אשר בקנדה להורים ממוצא סרבי.
קאפור התחיל לשחק כדורגל בקבוצת הכדורגל של אוניברסיטת מרילנד.
בקיץ הצטרף לקדיס מהליגה השלישית בספרד, אליה השתייך שנה אחת ולא רשם דקות משחק בה.
בינואר חתם בדוקלה באנסקה ביסטריצה מליגת העל הסלובקית.
ב-6 במרץ 2015 ערך את הופעת הבכורה שלו בדוקלה בתיקו 1-1 נגד ספרטק טרנבה.
שבוע לאחר מכן, קאפור הבקיע את שער הבכורה שלו בקריירה בתיקו 1-1 נגד רוז'ומברוק.
בקיץ חתם בפודברזובה בה שיחק רק 9 משחקים עד סיום העונה.
ב-15 באפריל 2017 הבקיע את שער הבכורה שלו בקבוצה שהיה גם שער הניצחון בדקה ה-93 של המשחק נגד סניצה.
ב-6 באוגוסט 2017 חתם בהפועל חדרה מהליגה הלאומית.
בינואר עזב את חדרה וסיכם בהומל מליגת העל הבלארוסית.
ב-23 ביולי 2019 חתם בבוכרה מליגת העל האוזבקית.
ב-10 באוגוסט 2020, קאפור חתם באתלטיקו אוטווה.
בינואר חתם בפוהרוני מליגת העל הסלובקית.
קאפור זומן לסגל המורחב של נבחרת קנדה לקראת גביע הזהב 2017, אך לא נכלל בסגל הסופי.
ב-9 באוקטובר 2017 נכלל לראשונה בסגל הנבחרת בהפסד 1-0 נגד , אך לא זכה לדקות משחק.
מילובן צ'יריץ' (בסרבית: Milovan Ćirić, 12 בפברואר 1918 – 14 באוקטובר 1986) היה כדורגלן ומאמן סרבי.
שימש כמאמן נבחרת ישראל בשנים 1965 – 1968. בנוסף אימן את נבחרת יוגוסלביה, נבחרת הודו ומספר רב של קבוצות.
צ'יריץ' שימש כקפטן הראשון של קבוצת הכוכב האדום בלגרד בה שיחק בשנים 1946–1947. ביוני 1947 עבר לשחק במדי היריבה העירונית פרטיזן בלגרד והיה שותף לזכייה בגביע היוגוסלבי.
בשנת 1948 פרש ובמשך שלוש שנים שימש כמאמן וכמנהל קבוצת הנוער של המועדון.
קריירת האימון של צ'יריץ' התפרסה על פני למעלה משלושים שנה וכללה קבוצות רבות ביניהן OFK בלגרד (1951–1953, 1961–1963, 1964–1965), פרטיזן בלגרד (1953–1954), נבחרת יוגוסלביה (החל ממאי 1954, כחלק מצוות של חמישה מאמנים.
צ'יריץ' מונה למאמן נבחרת ישראל לפני תחילת מוקדמות מונדיאל 1966. ב-9 במאי 1965 ערך את הופעת הבכורה במשחק מול נבחרת בלגיה.
את המוקדמות סיימה הנבחרת במקם האחרון בבית עם ארבעה הפסדים ושער זכות בודד.
בשנת 1966 הוביל את נבחרת הנוער לזכייה רביעית בגביע אסיה.
בשנת 1968 הוביל את ישראל להעפלה לאולימפיאדת מקסיקו סיטי.
במאי אותה שנה לקחה הנבחרת חלק בגביע אסיה שהתקיימו באיראן.
במשחק האחרון הפסידה הנבחרת למארחת בתוצאה 1–2 ובכך איבדה את התואר בו החזיקה.
את הטורניר סיימה במקום השלישי.
ביוני 1968 סיים את תפקידו כמאמן ועבר לאמן את קבוצת בשיקטש הטורקית.
לדבריו, נאלץ לעזוב את הארץ בעקבות ניתוק היחסים הדיפלומטיים בין ישראל ויוגוסלביה.
מילודוניים (שם מדעי: Mylodontidae) היא משפחת דלשינאים מקבוצת עצלני הקרקע אשר חיו בתקופת המיוקן עד לסוף הפליסטוקן לפני 23 מיליון שנה עד ללפני 11,000 שנה בערך.
מיני משפחה זו היו גדולים יחסית לעצלנים המודרניים והיו בעלי זרועות ארוכות, זנב נוקשה ופנים קצרות בעלות לסתות חלשות.
הם ניזונו מעלים מצמרות העצים ואולי גיוונו במזון מהחי.
ככל הנראה הם נכחדו עקב שינויי אקלים קיצוניים או עקב הגעת האדם לאמריקה.
מילוהיפוס המכונה פקארי ארוך חוטם (שם מדעי: Mylohyus; מילולית: "חזיר בעל שיניים טוחנות") הוא סוג של פקארי נכחד אשר חי באמריקה הצפונית והמרכזית בין הפליוקן לתחילת ההולוקן מלפני חמישה מיליוני שנים ועד לפני 9,000 שנה.
סוג זה הוגדר בשנת 1860 בידי החוקר ג'וזף ליידי והתגלו בו לפחות 6 מינים.
המילוהיפוס היה גדול יותר מהפקארים הקיימים והגיע עד לגובה 0.75 מטר ולמשקל 68 ק"ג.
הוא דמה לחזיר היה בעל ראש גדול, גולגולת שהיוותה שליש מאורכו הכולל ובתוכה חוטם גדול וניבים חדים, רגליים ארוכות בעלות ארבע אצבעות ברגליים הקדמיות ושלוש ברגליים האחוריות.
פקארי ענק זה חי ברחבי אזורי ערבות ויערות באמריקה הקדומה בעדרים קטנים.
עם שיניו הגדולות הוא התגונן מטורפים אפשריים כמו היגואר והפומה.
עם זאת ייתכן שניצוד בידי ראשוני בני האדם שהיגרו לאמריקה.
מילובאן ג'ילאס (בסרבית: Милован Ђилас; 12 ביוני 1911 – 20 באפריל 1995) היה פוליטיקאי קומוניסט ביוגוסלביה.
היה מראשי צבא הפרטיזנים של יוסיפ ברוז טיטו, שר בממשלת יוגוסלביה וסגן נשיא המדינה.
בהמשך היה אחד הדוברים הידועים ביותר נגד השלטון הקומוניסטי בארצו.
הוא החל ללמוד משפטים באוניברסיטת בלגרד, בתחילת 1929, בעת שאלכסנדר הראשון, מלך יוגוסלביה פיזר את הפרלמנט ונטל לעצמו סמכויות דיקטטוריות.
הוא השתתף בדיונים פוליטיים במהלך לימודיו והצטרף למפלגה הקומוניסטית בשנת 1932. באפריל 1933, בעת שתכננו פעולה לשחרור אסיר קומוניסטי מהכלא, נתפס אחד מחברי התא שלו, ובעקבות זאת הוא נעצר ונדון לשלוש שנות מאסר.
עם שחרורו הוא נפגש עם טיטו ופעל בשליחותו לרכז את פעילות המפלגה בבלגרד.
בשנת 1938 הוא נבחר לוועד המרכזי של המפלגה ובשנת 1940 היה לחבר הפוליטביורו.
בשנת 1939 היה מראשי המבקרים של מירוסלב קרלז'ה בשל "חוסר מהפכנות".
לאחר כיבוש יוגוסלביה על ידי גרמניה הנאצית ואיטליה של מוסוליני, ובהינתן ההוראה ממוסקבה לפתוח בחבלה נגד הנאצים, ג'ילאס חזר למונטנגרו בה ארגן את ההתקוממות נגד השלטון שהוקם בחסות איטליה הפשיסטית.
בנובמבר 1941 העביר טיטו את ג'ילאס לתפקיד עורך עיתון המפלגה, "בורבה", מפני שתקף באופן חזיתי את האויב החזק ממנו בהרבה, במקום להשתמש בשיטות גרילה.
בשנת 1942 הוא היה חבר המטה של צבא השחרור הלאומי.
במרץ 1944 נסע ג'ילאס למוסקבה ועם חזרתו לקח חלק בשחרור בלגרד מידי הנאצים.
לאחר המלחמה היה נציג יוגוסלביה בייסוד הקומינפורם ומזכיר קבוע ראשון של הארגון.
בארצו היה שר בלי תיק.
הוא תואר ביוני 1948: "נחשב כאישיות רבת־המרץ ביותר בקבוצתו של מרשאל טיטו.
בגלל עמדתו הבולטת במלחמת הפארטיזאנים, הוא זכה לפופולריות רבה בקרב הצבא.".
בנוסף היה מזכיר הוועד המרכזי של המפלגה הקומוניסטית.
בתיאור משנת 1949 נאמר: "מתרכזים בידיו כל ענייני התעמולה וההסברה" וכן "חושבים שרוב נאומיו של טיטו הם פרי מחשבתו של ג'ילאס.
בימי הקרע בין יוגוסלביה וברית המועצות, ביקר בפומבי את האנטישמיות של ברית המועצות.
בינואר 1951 הוא ביקר בלונדון וביקש מממשלת בריטניה נשק כדי להתגונן מפני ברית המועצות.
בשנת 1953 הוא נשא בתואר סגן נשיא יוגוסלביה ולקראת סוף 1953 מונה ליושב ראש האספה הפדרלית של יוגוסלביה.
בסוף שנת 1953 הוא פרסם סדרה של מאמרים שבהם ביקר את הקומוניזם בברית המועצות ובדרך גם תקף את הבירוקרטיה ביוגוסלביה ואת נשות ראשי השלטון.
המאמרים עוררו את זעם חבריו למפלגה וג'ילאס הסכים להפסיק את פרסומם עד בירור העניינים במוסדות המפלגה.
לאחר מספר ימים, הודח ג'ילאס מכל תפקידיו והתפטר מנשיאות הפרלמנט.
טיטו הצהיר שג'ילאס לא יורשה לעולם לשוב לחיים הפוליטיים ובהמשך ג'ילאס פרש או גורש מהמפלגה הקומוניסטית.
ג'ילאס התגורר בפרבר של בלגרד, והתראיין לתקשורת הזרה שגילתה בו התעניינות רבה.
לקראת סוף 1954 הוא הודיע שהוא מתכוון להקים מפלגה סוציאל-דמוקרטית.
בינואר 1955 הוא נדון על הפצת תעמולה עוינת למאסר על תנאי.
על ג'ילאס הוטל מעקב צמוד ולאחר שפרסם בעיתון ה"ניו לידר" בניו יורק מאמר שטען שהמרד ההונגרי מבשר את קץ הקומוניזם הוא נאסר בנובמבר 1956 ובדצמבר 1956 הוא נדון לשלוש שנות מאסר.
גזר הדין אושר על ידי בית הדין העליון של סרביה בינואר 1957.
באוגוסט 1957 יצא לאור ספר שלו, "המעמד החדש", שהוברח מהכלא ותקף בחריפות את הקומוניזם.
השלטונות ביוגוסלביה אסרו על הפצת הספר או קטעים ממנו וג'ילאס נדון באוקטובר 1957 על פרסום הספר לשבע שנות מאסר.
במאי 1958 הוכרז שהוא זכה בפרס החירות הצרפתי, בסך 100,000 פרנק צרפתי.
ג'ילאס שוחרר ב-20 בינואר 1961 והצהיר שלא חל שינוי מהותי בעמדותיו והוא לא נדרש לעשות כל "מעשה בלתי הוגן" תמורת השחרור.
ג'ילאס סירב בשלב זה לעזוב את יוגוסלביה, אף על פי שהשלטונות טענו שיאפשרו לו להגר.
הוא ניצל את שחרורו כדי להעביר כתבי יד של לפחות שלושה ספרים שכתב למו"ל בניו יורק.
ב-7 באפריל 1962, לאחר שנודע לשלטונות על ספרו "שיחות עם סטלין" שעומד להתפרסם, נעצר שוב, על פרסום מאמרים נגד השלטון בעיתונות חוץ.
המו"ל של ספריו ניסה להגיע להסכמות עם שלטונות יוגוסלביה על שחרור ג'ילאס תמורת עיכוב פרסום הספר, אולם מאמציו נכשלו.
ב-14 במאי 1962 הוא נדון ל-5 שנות מאסר בנוסף להשלמת 4 שנים ושמונה חודשים ממאסרו הקודם, על גילוי סודות מדינה, ובנוסף נקבע שתמלוגי הספר יוחרמו ונאסר עליו כל פעילות פוליטית וציבורית למשך 5 שנים לאחר שחרורו.
במשפטו טען ג'ילאס שהוא נשפט על "אי-כניעה אינטלקטואלית".
זמן קצר לאחר המשפט פורסם הספר.
בשנת 1966 הנהיג טיטו מדיניות ליברלית יותר ביוגוסלביה ובעיתונות העולמית חיכו שהדבר יביא לשחרורו של ג'ילאס שהמליץ על חלק מהצעדים שטיטו נקט.
ב-31 בדצמבר 1966 קיבל חנינה מטיטו ושוחרר.
בריאיון עם שחרורו אמר שלא יוותר על פעילותו הציבורית אך לא יפעל באופן בלתי חוקי.
ג'ילאס המשיך לפרסם מאמרים בעיתונות מחוץ ליוגוסלביה ולהתראיין לעיתונות, בנושאי קומוניזם, יוגוסלביה וברית המועצות.
בשנת 1981 כתב עליו טדי פרויס: "בעולם הוא מוכר היטב וסופרים, עיתונאים ואנשי־רוח עולים אליו לרגל, אך משקלו ומידת הפופולריות שלו ביוגוסלאוויה אינם גדולים".
בשנת 1968 הוא ביקר בארצות הברית, אולם בהמשך הוא אמר שהשלטונות לא מרשים לו לצאת מיוגוסלביה או לפרסם בתוך יוגוסלביה.
באוקטובר 1979 נקנס ג'ילאס על פרסומים אסורים שפרסם ביוגוסלביה.
לאחר מותו של טיטו פורסמו נגדו כתבות שונות בעיתונות ביוגוסלביה, בעוד הוא פרסם בדר שפיגל סדרת מאמרים ביקורתית על טיטו.
ב-20 באפריל 1984 בעת שהשתתף בפגישה של חוג צעירים אינטלקטואלים פשטה המשטרה על המקום והוא נעצר יחד עם רבים מהמשתתפים.
הוא שוחרר למחרת לאחר חקירה קצרה וחיפוש בדירתו, בה לקחו כתבים שונים שלו ושל בנו.
בסוף 1988 הותר לו לבקר את בנו בארצות הברית ומשנת 1989, בעקבות קריסת הקומוניזם, פורסמו מאמריו וספריו גם ביוגוסלביה.
בגלל גילו המבוגר, לא ניסה ג'ילאס להשתלב בפוליטיקה היוגוסלבית.
ג'ילאס התחתן בשנת 1936 עם מיטרה מיטרוביץ' , פעילה קומוניסטית שהגיעה לעמדות מרכזיות והייתה מיניסטר הרפובליקה הסרבית בשנת 1950. הם התגרשו בשנת 1952, אבל למרות זאת מיטרוביץ' הודחה מכל תפקידיה הפוליטיים בעת שג'ילאס סולק מתפקידיו.
ג'ילאס התחתן לאחר מכן עם סטפאניה ונולד להם בן אחד אלקסה, שלמד סוציולוגיה בהרווארד ושב לבלגרד בשנת 1993.
"המעמד החדש" יצא בשנת 1957 בעת שהיה בכלא.
הספר טוען שהקומוניזם היא שיטה שמשמידה את עצמה.
הביקורת קטלה את הספר וטענה שיש בו הרבה חזרות וסתירות.
מנחם בגין כתב שאילולא נכתב הספר על ידי ג'ילאס איש לא היה טורח לפרסם אותו.
הספר זכה להצלחה רבה ותורגם למספר שפות, כולל עברית.
"שיחותי עם סטלין" יצא במאי 1962 והביא לכליאתו של ג'ילאס.
הספר מספר על הקשרים של ג'ילאס עם סטלין ועל הקרע בין ברית המועצות ויוגוסלביה.
"מונטנגרו" יצא בשנת 1963. ספר על תולדות מונטנגרו המשלב עובדות היסטוריות עם דמיון שנועד להחיות את ההיסטוריה.
רקע הספר הוא מונטנגרו של מיד לאחר מלחמת העולם הראשונה
נגוש, משורר, נסיך, בישוף – ביוגרפיה של פטר נגוש .
יצא בארצות הברית בשנת 1966
"זכרונות של מהפכן" יצא לאור ב-1973. ספר אוטוביוגרפי ראשון.
מספר את קורות פעילותו הקומוניסטית לפני מלחמת העולם השנייה.
"Parts of a lifetime" – יצא לאור בשנת 1975. מאסף של כתבים מתקופות שונות של חייו.
"עתות מלחמה" ספר אוטוביוגרפי שלישי, על ימיו בפרטיזנים במלחמת העולם השנייה.
יצא ב-1977 ובעברית בשנת 1979 בתרגום של יגאל קמחי מהגרסה באנגלית.
עוד קודם לכן, החל באוקטובר 1977, פורסמו קטעים מהספר ב"דבר".
מילוטין איבקוביץ' (בסרבית: Milutin Ivković; 3 במרץ 1906 – 23 במרץ 1943) היה כדורגלן יוגוסלבי, ששיחק בעמדת המגן ימני.
שיחק באולימפיאדת 1928 ובמונדיאל 1930.
לאחר פרישתו מקריירת משחק, נהיה איבקוביץ' לפעיל פוליטי קומוניסטי.
במהלך מלחמת העולם השנייה נהרג על ידי הנאצים ביאיינצי (מקום ליד העיר בלגרד).
איבקוביץ' נולד ב-3 במרץ 1906 בעיר בלגרד שבסרביה של היום.
הוא החל לשחק כדורגל בקבוצת הנוער של SK יוגוסלביה, ומשם נהיה לשחקן בכיר בקבוצה ששיחק באופן קבוע בין השנים 1922–1929. בסך הכל ערך ב-SK יוגוסלביה 235 הופעות, ולקראת סוף הקריירה שלו עבר לקבוצה אחרת בבלגרד, הפעם ל-BASK בלגרד.
בנבחרת יוגוסלביה ערך איבקוביץ' 39 הופעות בין השנים 1925–1934. את הופעת הבכורה שלו עשה ב-28 באוקטובר 1925 נגד צ'כוסלובקיה, להם הובסו בתוצאה 7–0. איבקוביץ' שיחק עבור הנבחרת באולימפיאדת 1928, שנערכה באמסטרדם, וגם במונדיאל 1930, המונדיאל הראשון בהיסטוריה, שבסופו נבחר להיות בנבחרת המצטיינת של הטורניר לצד הבלם האורוגוואי חוסה נסאסי.
את משחקו האחרון בנבחרת עשה ב-16 בדצמבר 1934 נגד צרפת, להם הפסידו 3–2.
לאחר פרישתו מקריירת משחק סיים איבקוביץ' בשנת 1934 את לימודיו בפקולטה לרפואה באוניברסיטת בלגרד, ולאחר שסיים את שירותו הצבאי, התחיל לעבוד ברפואה.
איבקוביץ' הצטרף לתנועה הפרוגרסיבית והיה ממובילי החרם על קיום המשחקים האולימפיים בברלין.
בזמן מלחמת העולם השנייה הוא שיתף פעולה עם הפרטיזנים היוגוסלביים בשביל למנוע את כיבוש יוגוסלביה, וכתוצאה מכך נעצר והועמד לדין על ידי הנאצים.
ב-23 במאי 1943 נורה למוות על ידי הנאצים עקב פעולותיו הקומוניסטיות.
בשנת 1951 הקימה התאחדות הכדורגל בסרביה באצטדיונים פרטיזן בלגרד ובמגרש המשחקים לשעבר של SK יוגוסלביה לוחות הנושאים את שמו.
בנוסף לכך גם הוקמה באותו אזור אנדרטה לזכרו.
הסרט סרבי שיצא בשנת 2014 בשם "נראה אותך במונטווידאו" מדבר על הנבחרת היוגוסלבית במונדיאל 1930. דמותו של איבקוביץ' שוחקה על ידי ויקטור סאביץ'.
מילוט רָאשיצַה (באלבנית: Milot Rashica; נולד ב-28 ביוני 1996) הוא כדורגלן קוסוברי המשחק בעמדת הקיצוני בבשיקטש מליגת העל הטורקית ובנבחרת קוסובו.
ראשיצה שיחק בקבוצת הנוער של וושטרייה הקוסובנית כשהיה בן 14. באוגוסט 2013, לאחר תקופת ניסיון בגנט הבלגית, הוא סירב להצעה מהמועדון הבלגי וערך את הופעת הבכורה שלו במדי וושטרייה הבוגרת, כשהיה רק בגיל 16.
ב-10 בספטמבר 2014, עבר ראשיצה לויטסה ארנהיים ההולנדית לתקופת ניסיון והופיע בקבוצת הנוער של המועדון.
ב-10 בפברואר 2015, חתם ראשיצה על חוזה מקצועי לשלוש שנים בויטסה ארנהיים.
ב-30 ביולי 2015, ערך ראשיצה את הופעת הבכורה שלו במדי ויטסה ארנהיים במסגרת מוקדמות הליגה האירופית נגד סאות'המפטון.
ב-9 באוגוסט 2015, ערך ראשיצה את הופעת הבכורה שלו בליגה ההולנדית, באותו משחק רשם ראשיצה בישול והמשחק הסתיים בתוצאת שוויון מול קבוצת וילם II.
ב-20 בספטמבר 2015, ראשיצה כבש את שערו הראשון במדי ויטסה נגד דה חראפסחאפ במסגרת הליגה.
באותה העונה (2015/2016) רשם ראשיצה מתוך 31 הופעות בליגה הולנדית, 8 שערים ו-5 בישולים.
בעונת 2016/2017 הגיע ראשיצה עם ויטסה עד לגמר הגביע ההולנדי ואף זכה עמה בגביע, שנחשב לתואר הראשון שהקבוצה השיגה בתולדותיה.
באותה העונה הגיע ראשיצה למקום ה-4 בטבלת הבישולים של הליגה ההולנדית עם 10 בישולים.
ב-31 בינואר 2018, חתם ראשיצה בורדר ברמן הגרמנית בסכום של כ-6.5 מיליון יורו.
ב-3 בפברואר 2018, ערך ראשיצה את הופעת הבכורה שלו במדי המועדון נגד שאלקה 04, כששיחק בהרכב הפותח במשחק במסגרת הבונדסליגה.
ב-12 במרץ 2018, כבש ראשיצה את שערו הראשון שלו במועדון נגד פ.צ.
קלן במסגרת הבונדסליגה, המשחק הסתיים בתוצאה 3 - 1 לורדר ברמן.
בעונת 2018/2019 הגיע ראשיצה עם הקבוצה לשלב חצי הגמר של הגביע הגרמני, כשהיווה חלק משמעותי בניצחונות על הקבוצות בורוסיה דורטמונד ושאלקה 04. בחצי גמר הגביע הגרמני שיחקה ורדר ברמן נגד באיירן מינכן, הקבוצה הפסידה לבאיירן מינכן 2 - 3. באותו המשחק רשם ראשיצה שער ובישול.
ב-22 ביוני 2021 חתם ראשיצה במדיה של נוריץ' סיטי העולה החדשה ל-פרמייר ליג לארבע עונות, סכום ההעברה לא פורסם.
ראשיצה זומן לנבחרת אלבניה כשהיה רק בן 19, וערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת הלאומית ב-29 במרץ 2016, כשעלה מהספסל בדקה ה-61 במשחק נגד נבחרת לוקסמבורג.
ראשיצה ערך רק 2 הופעות במדים האלבניים.
ב-15 באוגוסט 2016, הוכרז שראשיצה עבר לנבחרת קוסובו לאחר שפיפא הודיעה ששחקנים שנולדו בקוסובו שמשחקים בנבחרות שונות, רשאים לעבור לנבחרת קוסובו.
ראשיצה אף התראיין על המעבר שלו לנבחרת קוסובו ואמר: "זו לא החלטה נגד אלבניה אלא יותר החלטה לגבי קוסובו, שם נולדתי וגדלתי.
אני רוצה לתרום לנבחרת קוסובו בצעד הראשון שלה".
ב-5 בספטמבר 2016, ערך ראשיצה את הופעת הבכורה שלו במדי נבחרת קוסובו נגד נבחרת פינלנד.
ב-14 באוגוסט 2018, כבש ראשיצה את שערו הראשון במדי הנבחרת הקוסובנית נגד נבחרת איי פארו, המשחק הסתיים בתוצאה 1-1.
מילוי קפילרי (CRT) הוא בדיקה להערכת העבודה האפקטיבית של נימי הדם.
המדידה מבוצעת באמצעות הפעלת לחץ עורי על המשטח הרך של האצבע או הציפורן, המכיל נימים רבים עד שהוא הופך לבן (עצירת זרימת הדם, 5 שניות), ומעקב על הזמן הדרוש לחזרת הצבע ברגע ששוחרר הלחץ.
חזרה של מילוי קפילארי עד 2 שניות נחשבת לתקינה.
אצל תינוקות שזה עתה נולדו ניתן למדוד את זמן מילוי קפילרי על ידי לחיצה על עצם החזה למשך חמש שניות בעזרת אצבע או אגודל, וציון הזמן הדרוש להחזרת הצבע לאחר שחרור הלחץ.
המגבלה הנורמלית העליונה למילוי קפילרי בילודים היא 3 שניות.
ניתן להעריך את זמן המילוי הקפילרי גם בבעלי חיים על ידי לחיצה על החניכיים שלהם לעומת עצם החזה שמכוסה בדרך כלל בפרווה או בלתי נגישה.
זמן מילוי קפילרי ממושך עשוי להוות סימן להלם ויכול גם להעיד על התייבשות וירידה בזלוף היקפי.
זמן מילוי נימי ממושך עשוי להצביע גם על מחלת עורקים היקפית.
מקובל להניח כי הבדיקה מושפעת מגורמים חיצוניים רבים ומגוונים ולכן אין להסתמך עליה כאמצעי אבחון וודאי.
מילווקי או בשמה המלא מילווקי תאגיד כלי עבודה חשמליים (Milwaukee Electric Tool Corporation) היא חברה אמריקאית המפתחת, מייצרת ומשווקת כלי עבודה.
היא מייצרת כלי עבודה חשמליים ונטענים, וכלי עבודה ידניים כגון פליירים, מסורים, קאטרים, מברגים, וטרימרים.
בנוסף, היא משווקת סטים של כלי עבודה.
בשנת 2011 החברה החלה לשווק את כליה באופן רשמי בארץ ישראל על ידי היבואן המורשה דלקו יבואנים בע"מ.
בשנת 1918 מילווקי הציגה את "המקדחה קלת המשקל הניידת הראשונה", בשם "HOLE SHOOTER" המקדחה הייתה באופן משמעותי יותר קלה מהדגמים המקבילים בשוק.
הכלי הראשון שייצר מילווקי תוכנן למעשה על ידי AH Petersen .
פטרסן הוסיף את אלברט סיברט בתור שותף לחברת הכלים AH Petersen.
מפעל הייצור שלהם נהרס בשריפה בשנת 1923 והעסק יצא למכירה פומבית לאחר סגירת החנות בגלל הפסדי השריפה שהרסו את המפעל.
בשנת 1924 רכש סיברט את שאר הנכסים והקים את חברת מילווקי כלי עבודה.
המטרה העסקית שלו בשלב זה הייתה לשפר את ה- Hole-Shooter ולשדרג כלים של יצרנים אחרים כדי להעניק להם עמידות לאורך זמן.
הכלים שהם עבדו עליהם באותה תקופה: מד דחיסה, מד דיגיטלי, מכשירי פילוס, בודקי תאורה, מכשירים לבדיקה וזיהוי, מדי טמפרטורה, מכשירים להדמיה תרמית, וכלים לחיתוך, גזירה, קידוח ומכשירים לגריסת חומרים; מטענים; ומוצרים שונים שהם מצאו ברחבי העולם.
במהלך שנות השלושים מילווקי השיגה סיווג מהממשל הפדרלי והחלה לייצר את כל הכלים שלו לסטנדרט הציוד של הצי האמריקני.
הם גם פיתחו מלטשות משלהם, פולישרים, פטישונים חשמליים ומשחזות.
החידוש העיקרי הבא שהביא מילווקי תאגיד כלי העבודה למגרש של הגדולים היה פטישון חשמלי עם יכולת קידוח עד 19 מ"מ ועם אפשרות לפעול גם כמקדח רגילה ללא מצב רטיטה.
בהתבסס על ההצלחה בשוק של המקדחה החדשה הושקה זמן קצר לאחר מכן מקדחה קצרה יותר, קלה יותר עם אפשרות לעבודה בצורה נוחה יותר.
פרוץ מלחמת העולם השנייה וגאות הייצור שלאחר מכן עזרו למילווקי כלי עבודה להיות ספק עיקרי עבור חיל הים האמריקני, בין השאר משום שמקדחת ה-Hole-Shooter תוכנן כבר בתקן של חיל הים.
במהלך תקופה זו מילווקי כלי עבודה הוסיפה גם מצמד קפיצי למלטשות והמשחזות שלהם, מה שהפחית באופן דרמטי את ההדף במהלך ההפעלה, ובהמשך המצמד התווסף למסורים העגולים שלהם.
ההתקדמות הגדולה הבאה הגיעה עם הצגת מסור החרב "SAWZALL" האייקוני בשנת 1951. ה-Sawzall היה המסור הממונע הראשון שנראה עם מבנה של מסור ידני.
תאגיד כלי העבודה של מילווקי גם פיתח וייצר קו שלם של להבים עבור המסור החדש לחתוך סוגים של חומרים כולל עץ, מתכת רכה ומתכת מוקשה.
1924: מילווקי הוקמה על ידי א.פ.
מילוג הוא אתר אינטרנט שמספק מילון עברי-עברי מקוון חינמי.
מילוג כולל הסברים ותוספים הקשורים לשפה העברית, מציג פירוש למילה, מונח, או ביטוי באופן מפורט, ומאפשר לקבל מילים נרדפות למילה כלשהי, צירופים וביטויים, ראשי תיבות, גימטריה, חרוזים, ומאמרים.
מִילוֹטָה (בהונגרית: Milota) הוא כפר במחוז סבולץ'-סטמאר-ברג שבצפון מזרח הונגריה.
הכפר ואזורו מיושבים לסירוגין כבר מזמן התיישבות המדיארים במרכז אירופה.
והוא מפורסם בהונגריה בזכות מטעי האגוזים המשובחים שלו.
יהודים חיו במילוטה בתקופות זמן שונות.
משנת 1885 היו יהודי הכפר שייכים לקהילת פהרגיארמט.
ליד אחד מבתי הכפר היה בית קברות יהודי, אשר כנראה איננו קיים עוד.
מילודרמה היא סדרת דרמה המשכית רוסית ששודרה ברשת שישי!.
העונה הראשונה, הכוללת 9 פרקים, שודרה החל מ-25 עד 28 בפברואר 2019. העונה השנייה, הכוללת 8 פרקים, שודרה החל מ-19 עד 22 בנובמבר 2019.
כדי להשיג שליטה מלאה בערוץ הטלוויזיה "TSV", חלק מבעלי המניות מחליטים להכניס למשרת המנהל הכללי את ולדיסלב חסר הניסיון ולהפקיד בידיו צילומי סדרת הדגל.
בזכות במאי לא כשיר, הסדרה תתברר כ"אסונית ביותר בתולדות הטלוויזיה", מניות הערוץ יקרסו והקושרים יוכלו לקנות אותן ללא תשלום.
בהתחלה הכל הולך לפי התוכנית של בעלי המניות: מי שלא מבין כלום בהפקת מוצר טלוויזיה, הבוס החדש שוכר את אותו במאי בינוני, צלם, תסריטאי ושחקנים, אבל הסדרה, שנתפסת כפנטזיה מלודרמטית, מתקבלת היטב אצל המבקרים והצופים והקומדיה זוכה להצלחה חסרת תקדים.
בינתיים מגיעה העונה השנייה של הסדרה והצוות שוב מתכנס.
ולדיסלב מהמם את כולם עם החדשות: הם צריכים להפיק לא רק את העונה השנייה, אלא גם תוכנית אירוח מעולה, סטנדאפ, תוכנית על-טבעית וגם מהדורת חדשות עצמאית.
בשנת 2019 הסדרה התמודדה בטקס פרסי TEFI של האקדמיה הרוסית לטלוויזיה בקטגוריית "קומדיה סדרת המצבים הטלוויזיונית הטובה ביותר", בעוד איליה קוליקוב היה מועמד לפרס "במאי סרט/סדרה טלוויזיה".
סרגיי בורונוב, שגילם את ולדיסלב זכה הפרס "השחקן הטוב ביותר של סרט/סדרה טלוויזיה".
על פי מנוע החיפוש של גוגל, בשנת 2019 מילודרמה נכנסה לרשימת אחת מחמש סדרות הטלוויזיה הרוסיות המובילות לפי סטטיסטיקת החיפוש משתמשי אינטרנט רוסים.
מילוטין ג'ורוביץ' (במונטנגרית: Милутин Ђуровић; נולד ב-3 באוגוסט 1967) הוא בריגדיר גנרל מונטנגרי המשמש כראש המטה הכללי של הכוחות המזוינים של מונטנגרו.
ג'ורוביץ' נולד בביילו פולה ב-3 באוגוסט 1967. הוא למד בבית ספר תיכון במויקובץ ולאחר מכן באקדמיה של צבא יוגוסלביה בבלגרד.
ב-1997 הוא סיים את לימודיו באקדמיה והוצב כמפקד מחלקה בבריגדה הממונעת ה-83. בין 2004–2011 הוא שרת בבריגדה הממונעת ה-5. בין 2011–2015 הוא שירת כמפקד גדוד, ובין 2015–2017 שימש כמפקד רגימנט.
לאחר מכן שימש כראש מרכז המבצעים עד 2018. ב-2018 החל למלא תפקידים בכירים במטה הכללי של מונטנגרו, וב-16 באפריל 2021 מונה לראש המטה הכללי.
אליזה גלדיס דין , הידועה בשם מילווינה דין, הייתה עובדת מדינה וקרטוגרפית בריטית והניצולה האחרונה מטביעת הטיטניק ב-15 באפריל 1912. בגיל חודשיים, היא גם הייתה הנוסעת הצעירה ביותר על הסיפון.
היה לה אח גדול, ברטרם ורה דין, נולד ב-21 במאי 1910. היא מעולם לא נישאה ולא היו לה ילדים.
אביה מת על הטיטאניק; אמה נפטרה ב-16 בספטמבר 1975, בגיל 96; ואחיה מת ב-14 באפריל 1992, בגיל 81, ביום השנה ה-80 להתנגשות הקרחון.
ב-1912 הוריה של מילווינה החליטו לעזוב את בריטניה ולהגר לארצות הברית.
הם תכננו להשתקע בויצ'יטה, קנזס, שם היו לאביה קרובי משפחה, והוא תכנן להצטרף כשותף לחנות טבק של בן דודו.
הם לא היו אמורים להפליג בטיטאניק, אך הועברו אליה בגלל שביתת כורי פחם.
הם עלו לאונייה בסאות'המפטון כנוסעים במחלקה השלישית.
דין הייתה אז בת תשעה שבועות.
אביה חש בהתנגשות עם הקרחון בליל 14 באפריל 1912, ולאחר בדיקה חזר לתא ואמר לאשתו להלביש את הילדים ולעלות לסיפון.
דין, אמה ואחיה עלו לסירת ההצלה מספר 10. אביה לא שרד, וגופתו, אם נמצאה, לא זוהתה.
כפי שהיה במקרה של רבות מאלמנות המהגרות של טיטאניק, אטה דין ויתרה על כל רעיון להישאר בארצות הברית ברגע שהיה ברור שבעלה לא ניצל.
בסרט התיעודי Lost Liners של PBS משנת 2000, כשסיפרה על האסון, תיארה מילווינה את המצב שבו הייתה אמה במהלך האסון:
כשדין הייתה על סיפון הספינה, היא משכה תשומת לב רבה.
קו הכוכב הלבן הציע לאטה ולילדיה לעבור חזרה לאנגליה על סיפון RMS Adriatic.
המאמר ב"דיילי מירור" תיאר את החוויה הקשה:
באפריל 2008, דין קיבלה הזמנה לנאום בסאות'המפטון באירוע לציון יום השנה ה-96 לטביעה, אך בריאות לקויה כתוצאה מזיהום בדרכי הנשימה אילצה אותה לוותר על נאום זה.
בדצמבר 2008, בגיל 96, דין נאלצה למכור כמה מרכוש משפחתה כדי לשלם עבור הטיפול הרפואי הפרטי שלה בעקבות שבר בירך.
אלה כללו מכתב שנשלח לאמה מקרן הסיוע של הטיטניק ומזוודה שניתנה לה ולאמה בניו יורק בעקבות הטביעה.
המכירה שלהם גייסה כ-32,000 פאונד.
בפברואר 2009, היא הודיעה שהיא תמכור עוד כמה פריטים כדי לשלם את עלויות בית האבות הגוברת שלה, שלדבריה עלו על 3,000 פאונד בחודש.
מילווינה דין נפטרה מדלקת ריאות בבוקר ה-31 במאי 2009, 97 שנים ושבעה שבועות לאחר הפלגת הטיטניק, בבית אבות באשורסט, המפשייר.
גופתה נשרפה, וב-24 באוקטובר 2009, האפר שלה פוזר מהשיגור לרציפים בסאות'המפטון, שם הפליגה הטיטניק.
מאז אוקטובר 2007, דין הייתה הניצולה החיה האחרונה של הטיטניק, לאחר מותה של ברברה ווסט דיינטון, שמתה בגיל 96 באנגליה.
בתגובה לעלות ההולכת וגוברת של הטיפול בדין, קרן מילווינה הוקמה באפריל 2009 על ידי אגודות הטיטאניק בבלפסט, הבריטיות והבינלאומיות במטרה בלעדית לטפל בחשבונות בית האבות שלה.
דיקפריו ווינסלט הובילו את הדרך עם תרומה משותפת של 20,000 דולר ארצות הברית.
קמרון ודיון תרמו 10,000 דולר כל אחד.
Недић; 26 באוקטובר 1882–1945) היה גנרל יוגוסלבי אשר שימש כראש המטה הכללי היוגוסלבי בין השנים 1936–1938. שימש גם כמפקד קבוצת הארמיות ה-2 במהלך פלישת מדינות הציר ליוגוסלביה במלחמת העולם השנייה.
נדיץ' נולד ב-26 באוקטובר 1882 בפרבר סופוט שבבלגרד.
משפחת נדיץ' הייתה משפחה ותיקה שבניה התנגדו לשלטון האימפריה העות'מאנית בסרביה.
אחיו, מילאן נדיץ' הפך לימים לאיש צבא ופוליטיקאי מוכר.
ב-1901 הוא התגייס לצבא סרביה ולחם בשתי מלחמות הבלקן.
במהלך מלחמת העולם הראשונה הוא שרת במטה הכללי הסרבי, ולאחר המלחמה שימש כנספח צבאי בבולגריה, צרפת ואיטליה.
הוא שימש כמפקד חיל האוויר היוגוסלבי עד 6 בספטמבר 1936 אז מונה לראש המטה הכללי היוגוסלבי.
ב-25 באוגוסט 1938 הוא הועבר לפקד על קבוצת הארמיות ה-2. ב-6 באפריל 1941 מדינות הציר פלשו ליוגוסלביה וכבשו אותה תוך 11 ימים בלבד.
נדיץ' נלכד בידי הגרמנים ונלקח בשבי לגרמניה.
בינתיים, מינו הגרמנים את אחיו, מילאן, כראש ממשלת בובות ביוגוסלביה.
בעקבות בקשתו, שוחרר נדיץ' מהשבי וחזר ליוגוסלביה.
עם זאת, הוא סירב בתוקף לבקשותיו של אחיו לקחת חלק פעיל בשלטון.
ב-1944 נכבשה בלגרד בידי הפרטיזנים של טיטו, והאחים נדיץ' נמלטו לאוסטריה.
לאחר כיבוש אוסטריה בידי בעלות הברית, התאבד מילוטין.
מילאן התאבד כמה חודשים לאחר מכן.
מילויקו לשיאנין (בסרבית: Милојко Лешјанин; 15 בינואר 1830 – 15 בפברואר 1896) היה גנרל סרבי אשר שימש כראש המטה הכללי הסרבי בין השנים 1879–1880 ושוב בין 1882–1888.
לשיאנין נולד בכפר לז'ייה ב-15 בינואר 1830. ב-1849 הוא התגייס לצבא סרביה ולמד באקדמיה הצבאית הסרבית.
לאחר מכן למד תקופה בבתי ספר צבאיים בפרוסיה.
במהלך המתקפה העות'מאנית על בלגרד ב-1862, מונה לשיאנין למפקד מחלקה מיוחדת בצבא הסרבי שהגנה על העיר.
לאחר מכן שימש כמרצה באקדמיה הצבאית, עד 1868 אז החל לשרת במטה הכללי.
בין 1870–1871 הוא נשלח בשנית לצבא הפרוסי כמשקיף על מלחמת צרפת-פרוסיה.
ב-2 באפריל 1873 הוא מונה לשר המלחמה.
ב-1874 הוא עבר לשמש כמפקד האקדמיה הצבאית.
עם פרוץ המלחמה הסרבית-עות'מאנית הוא מונה למפקד דיוויזיית טימצ'ה.
עם פרוץ המלחמה הבאה נגד העות'מאנים, מונה לשיאנין למפקד קורפוס מורביה.
בסוף שנת 1879 הוא מונה לראש המטה הכללי.
ב-19 באוקטובר 1880 הוא הועבר לשמש בשנית כשר המלחמה.
ב-1882 הוא חזר לתפקיד ראש המטה הכללי.
במהלך מלחמת בולגריה-סרביה (1885) הוא פיקד באופן אישי על ארמיית טימוק, ולחם עמה בחזית וידין.
הוא נפטר בבלגרד ב-15 בפברואר 1896.
מילויה מילטיץ' (בסרבית: Милоје Милетић; נולד ב-20 ביוני 1953) הוא גנרל סרבי בדימוס.
כיהן כראש המטה הכללי בין השנים 2009–2011.
מילטיץ' נולד בבלאץ' ב-20 ביוני 1953. ב-1976 הוא התגייס לצבא יוגוסלביה, ולמד באקדמיה הצבאית בבלגרד במגמת ארטילריה.
בנוסף על כך, הוא למד בבית הספר לפיקוד ומטה ובבית הספר של המטה הכללי.
הוא החל לשרת כמפקד מחלקה, והתקדם בהדרגה עד שהפך למפקד בריגדות.
לאחר מכן הוא מילא תפקידים בכירים במטה הכללי הסרבי, וב-30 בדצמבר 2008 הוא מונה באופן זמני לראש המטה הכללי.
ב-15 בפברואר 2009 הפך המינוי שלו לקבוע, והוא כיהן בתפקיד עד 12 בדצמבר 2011, אז סיים את הקדנציה שלו ופרש מהצבא.
עם פרישתו, הוענקה לו דרגת גנרל - הדרגה הגבוהה ביותר בצבא הסרבי.
מילויקו "מיקי" ספאיץ' (באותיות לטיניות: Milojko Spajić, בקירילית סרבית ומונטנגרית: Милојко Спајић, נולד ב-24 בספטמבר 1987) הוא פוליטיקאי ומומחה פיננסי מונטנגרי המכהן כראש ממשלת מונטנגרו החל מאוקטובר 2023 .
הוא שימש כשר ה אוצר והרווחה בממשלתו של זדרבקו קריבוקפיץ' ב-2022–2020.
ספאיץ' הוא יושב ראש מפלגת מרכז הקרויה "אירופה עכשיו!" (Evropa sad !- PES) ונכון ל-2024 הוא נמנה עם ראשי הממשל הצעירים בעולם, הרביעי אחרי גבריאל אטאל של צרפת, איברהים טראורה של בורקינה פאסו ודניאל נובואה של אקואדור.
ספאיץ' נולד ב-1987 בפלייבליה במונטנגרו, באותה תקופה הרפובליקה הסוציאליסטית של מונטנגרו במסגרת הרפובליקה הפדרלית הסוציאליסטית של יוגוסלביה.
הוא מיוחס למטודיה אוסטויץ' המכהן כבישוף של הכנסייה האורתודוקסית הסרבית באפארכיה בודימליה וניקשיץ'.
הוא סיים הגימנסייה של פייבלייה כאחד התלמידים המצטיינים והמשיך בלימודי כלכלה באוניברסיטת מונטנגרו.
לאחר מכן השתלם בתחום הכלכלה באוניברסיטת סאיטאמה ואוניברסיטת אוסקה ביפן
בעזרת מלגה מטעם ממשלת יפן.
כחלק מתוכנית חילופי סטודנטים למד גם באוניברסיטת צ'ינגחווה בבייג'ינג בסין.
בהמשך סיים תואר שני במנהל עסקים בבית הספר הגבוה ללימודי תעשייה וניהול בפריז בפריז (HEC).
בתום לימודיו עסד ספאיץ' בוול סטריט בפריז ובטוקיו.
בקיץ 2020 עבד כאנליסט אשראי בחברת גולדמן זקס והיה שותף בקרן הון סיכון בסינגפור.
בשובו למונטנגרו בימי הבחירות לפרלמנט ב-2020 היה ספאיץ' חבר בצוות היועצים של זדרבקו קריבוקפיץ'.
הוא התקומם נגד הפקעת נכסי הכנסייה האורתודוקסית הסרבית במונטנגרו והשתתף בזירה האמריקאית במסע יחסי הציבור של הכנסייה הזאת ושל הסרבים המוצהרים במונטנגרו
ספאיץ' שימש כשר אוצר והרווחה בממשלת זדרבקו קריבוקפיץ'.
יחד עם שר הכלכלה יאקוב מילטוביץ' הציג ויישם ספאיץ' תוכנית רפורמה כלכלית שנויה במחלוקת הקרויה "אירופה עכשיו".
בזמן משבר פרלמנטרי הציע קריבוקפיץ' בפרלמנט הצעה להדחת סגן ראש הממשלה דריטן אבאזוביץ' והחלפתו בספאיץ'.
יחד עם מילאטוביץ' הקים ספאיץ' מפלגה פוליטית בשם "אירופה עכשיו!" כשהוא היושב ראש שלה ומילאטוביץ' סגן יושב הראש.
המפלגה השתתפה בבחירות לרשויות המקומיות ב-2022.
ספאיץ' ניסה לרוץ לנשיאות מונטנגרו אולם מועמדותו נפסלה על ידי ועדת הבחירות הממלכתית אחרי שנתגלה שיש לו אזרחות כפולה: מונטנגרית וסרבית.
הוא טען שב-2009 ביקש את האזרחות הסרבית כדי שיוכל להיכנס ליפן ללא אשרת כניסה.
לדבריו תהליך הוויתור על האזרחות הזאת עוד לא הסתיים.
לעומת זאת מילאטוביץ' רץ לנשיאות כמועמד של מפלגת PES וניצח את הנשיא מילו ג'וקאנוביץ' עם 58% מקולות הבוחרים.
בעת מסע הבחירות האשימו אותו ראש הממשלה דאז דריטן אבאזוביץ' ושר הפנים פיליפ אדג'יץ' שהיו לו לכאורה קשרים עם יוזם הקריפטומטבע הדרום קוריאני דו קוון שנעצר במונטנגרו במרץ 2023. דה קוון טען בהתחלה שהיו לו קשרים עם ספאיץ' והכחיש שתמך כלכלית בו או במפלגתו.
בבחירות לפרלמנט זכתה מפלגת "אירופה עכשיו!" ב-25 % מהקולות ואת רוב המושבים בפרלמנט.
ב-10 באוגוסט 2023 הטיל עליו הנשיא החדש מילאטוביץ' את המשימה להרכיב ממשלה.
ב-30 באוגוסט 2023 פרצות מחאות ברחבי המדינה נגד ספאיץ' ונגד תוכניותיו לכלול בממשלה את מפלגות המיעוטים האתניים שהיו בנות ברית של מפלגת DPS (המפלגה הדמוקרטית של הסוציאליסטים) ואת חסימת הדרך לממשלה של הקואליציה הפרו-סרבית "למען עתיד מונטנגרו"
ב-31 באוקטובר אישר הפרלמנט של מונטנגרו את הרכבת הממשלה (ה-44) בראשות מילויקו ספאיץ'.
ספאיץ' תומך בהצטרפות מונטנגרו לאיחוד האירופי אבל הוא סבור שהפוליטיקאים המערביים "אינם מעוניינים במונטנגרו".
הוא בעד ההצטרפות לנאט"ו אולם הוא מתנגד לשליחת חיילים מונטנגרים למדינות הבלטיות.
הוא גינה את הפלישה הרוסית לאוקראינה בה רואה מעשה תוקפנות, ותמך בהטלת סנקציות על רוסיה, עם זאת סבר שהסנקציות רק תחזקנה את דרכה של מוסקבה .
הוא התנגד לביטול ההכרה בעצמאות קוסובו וטען שסוגיה זאת היא "מאחורינו".
בו זמנית הוא תומך בהידוק הקשרים בין מונטנגרו לסרביה.
לספאיץ' נולדה בת מבת זוגו הקודמת.
בנוסף לשפת האם הסרבית, ספאיץ' מדבר אנגלית, יפנית, סינית, רוסית וצרפתית.
מילוורד לי סימפסון היה פוליטיקאי אמריקאי מוויומינג, איש המפלגה הרפובליקנית, שכיהן כמושל ויומינג ה-23 בשנים 1955–1959 וכסנאטור מטעמה בשנים 1962–1967. הוא היה ראשון מושלי ויומינג שנולד על אדמתה לאחר קבלתה כמדינה בארצות הברית.
מילוורד סימפסון נולד בעיירה ג'קסון שבמחוז טיטון, ויומינג כבנם של מרגרט לואיז ברנט וויליאם לי "בילי" סימפסון.
הוא התחנך בבתי ספר ציבוריים בעיירות מיטיסי וקודי, וסיים את לימודיו בבית הספר התיכון של קודי ב-1916. ביוני 1917, בגיל 19, סיים סימפסון את לימודיו בבית הספר טום לנערים שבפורט דפוזיט, מרילנד.
במלחמת העולם הראשונה שירת סימפסון כלוטננט משנה בחיל הרגלים של צבא ארצות הברית.
לאחר המלחמה למד סימפסון באוניברסיטת ויומינג, שם הוא קיבל תואר בוגר אוניברסיטה ב-1921. בעת לימודיו שם הוא היה חבר בנבחרות הספורט של האוניברסיטה ובצוות הדיבייט.
חברו לספסל הלימודים היה ויליאם אדוארדס דמינג, שנודע בין השאר כמי שפיתח את אסטרטגיית הניהול ניהול איכות כוללני (TQM).
הוא גם היה באותה אחווה, אלפא-טאו-אומגה, יחד עם גלן פארקר, שאותו הוא מינה לימים כשופט בבית המשפט של ויומינג.
בשנים 1921–1923 ובשנים 1924–1925, למד סימפסון בבית הספר למשפטים באוניברסיטת הרווארד, אך לא סיים.
בעת לימודיו באוניברסיטת ויומינג שיחק סימפסון בנבחרות הפוטבול, הכדורסל והבייסבול של האוניברסיטה.
הוא היה הראשון שהיה בו-זמנית הקפטן של שלוש הנבחרות של ענפי הספורט הללו של המוסד.
ב-1996 הוא הוכנס להיכל התהילה של הספורט של אוניברסיטת ויומינג.
בשנים 1921–1924 שיחק סימפסון בייסבול במסגרת מקצוענית למחצה בעיר רד לודג' שבמונטנה ובעיר קודי שבוויומינג.
אחד מחבריו לקבוצה היה לימים סגן המושל ומפקח החינוך של לואיזיאנה, ביל דוֹד, והשניים היו לידידים קרובים.
העיתון ספורטס אילוסטרייטד דירג את סימפסון, ככוכב רב-תחומי, כדמות הספורטיבית ה-28 של ויומינג במאה ה-20.
ב-1924, בעת לימודיו בהרווארד, לקח סימפסון על עצמו את ניהול משרד עורכי הדין של אביו.
ב-1926 הוא התקבל ללשכת עורכי הדין של ויומינג, ועסק במקצוע עד 1955, כאשר נבחר כמושל.
בשנים 1926–1927 כיהן סימפסון כחבר בית הנבחרים של ויומינג מטעם המפלגה הרפובליקנית.
ב-1939 הוא היה חבר במועצת הנאמנים של אוניברסיטת ויומינג, ובשנים 1943–1954, נשיא המועצה.
הוא היה חבר באגודה הלאומית של מועצות המנהלים של האוניברסיטאות, ובשנים 1952–1953 שימש כנשיאו של גוף זה.
ב-1940 התמודד סימפסון לסנאט של ארצות הברית מול הסנאטור המכהן, הדמוקרט ג'וזף או'מהוני, אך הובס בהפרש קולות של 58.7 מול 41.3 אחוזים.
בנובמבר 1954 הוא נבחר בהפרש קל כמושל ויומינג לאחר שניצח את הדמוקרט ויליאם ג'ק בהפרש של 56,275 קולות (50.5 אחוזים) מול 55,163 קולות (49.5 אחוזים).
ב-1958 הוא ניסה להתמודד על תקופת כהונה שנייה בשנה שבה זכו הדמוקרטים בניצחונות רבים ברמה הלאומית, ונוצח על ידי ג'ון היקי בהפרש של 55,070 קולות (48.9 אחוזים) מול 52,488 קולות (46.6 אחוזים).
ב-1959 לאחר תום כהונתו כמושל, הוא שב לעסוק בעריכת דין.