tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
קומאגאיי היא אחת מהספורטאיות המזרח אסייתיות המצליחות ביותר בהיסטוריה, בכל מגדר ברמת המועדונים והנבחרות הלאומיות.
נכון ל-2022, היא זכתה בגביע העולם, בשבע אליפויות צרפת, חמש זכיות בליגת האלופות ובמדליית זהב בטורניר הכדורגל של אסיה .
קומאגאיי נולדה ב-17 באוקטובר 1990 בסאפורו שביפן.
כנערה, שיחקה בקבוצת הכדורגל של תיכון טוקיוואגי גאוקן בו למדה.
ב-2009, אחרי שסיימה את התיכון, הצטרפה קומאגאיי למועדון אוראווה רד דאימונד ליידיס מהליגה היפנית לנשים .
באותה עונה זכה המועדון באליפות יפן.
ביולי 2011 עברה קומאגאיי למועדון איינטרכט פרנקפורט מהבונדסליגה לנשים.
עם פרנקפורט הגיעה עד לגמר ליגת האלופות לנשים 2012 בו הפסידה 2:0 לאולימפיק ליון.
ביוני 2013 הצטרפה קומאגאיי לאולימפיק ליון מליגת העל הצרפתית לנשים.
במשך תקופתה בליון, זכתה הקשרית בשבע אליפויות צרפת וחמש פעמים בליגת האלופות.
בגמר ליגת האלופות 2016, הבקיעה קומאגאיי את הפנדל המכריע, בהופעה שהקנתה לה את תואר אשת המשחק.
ב-12 במאי 2021 חתמה קומאגאיי בבאיירן מינכן מהבונדסליגה לנשים.
קומאגאיי ערכה את הופעת הבכורה שלה במדי באיירן ב-29 באוגוסט 2021, בניצחון 8:0 על ורדר ברמן.
את שערה הראשון הבקיעה ב-1 באוקטובר 2021 בניצחון 6:0 על קלן.
בתום עונת 2022-23 עברה קומאגאיי לרומא מליגת העל האיטלקית.
קומאגאיי הופיעה לראשונה במדי יפן בגביע קפריסין לנשים 2008 , שם שותפה בשני משחקים.
באותה שנה השתתפה יחד עם נבחרת יפן עד גיל 20 בגביע העולם לנשים עד גיל 20 בצ'ילה.
בטורניר שותפה בכל משחקי שלב הבתים וכן בהפסד 2:1 לצפון קוריאה ברבע הגמר.
ב-2010, זומנה לגביע העולם לנשים עד גיל 20 בגרמניה.
בטורניר הודחה הנבחרת בתום שלב הבתים כשקומאגאיי משחקת בכל המשחקים.
באליפות אסיה לנשים שהתקיימה באותה שנה, שותפה קומאגאיי רק בחצי הגמר, בהפסד 1:0 לנבחרת אוסטרליה.
במשחק על המקום השלישי ניצחה יפן, ובכך העפילה לגביע העולם בכדורגל נשים 2011 שהתקיים בגרמניה.
בטורניר שותפה קומאגאיי בכלל המשחקים, לרבות רבע הגמר בו ניצחה יפן לראשונה את אלופת העולם המכהנת, גרמניה.
בגמר נגד נבחרת ארצות הברית, הבקיעה קומאגאיי את הפנדל השלישי, מה שסייע ליפן לזכות בגביע העולם.
במוקדמות אסיה למשחקים האולימפיים ב-2012, שותפה קומאגאיי ב-4 משחקים וסייעה ליפן להעלות לאולימפיאדת לונדון.
בטורניר שותפה הקשרית בכלל המשחקים, וסייעה לנבחרתה לזכות במדליית הכסף אחרי הפסד 2:1 לנבחרת ארצות הברית בגמר.
קומאגאיי נקראה לסגל יפן למונדיאל 2015, ובטורניר שותפה בשישה משחקים, כשהיא מסיימת 90 דקות בכולם.
במשחק האחרון בשלב הבתים נגד אקוודור, לא שותפה כיון שהעלייה לשלב שמינית הגמר כבר הייתה בטוחה בשלב זה.
בינואר 2017 מונתה קומאגאיי לקפטנית נבחרת יפן על ידי המאמנת אסאקו טאקאקורה .
באליפות אסיה בכדורגל נשים 2018, הגנה קומאגאיי יחד עם נבחרתה על התואר בו זכתה ב-2014, ובכך הקנתה לנבחרתה מקום במונדיאל 2019. ב-11 בנובמבר 2018 שיחקה הקשרית את משחקה ה-100 במדי נבחרת יפן.
במונדיאל 2019, שותפה הקשרית במשחקי הנבחרת, לרבות ההפסד בשמינית הגמר מול אלופת אירופה, הולנד.
ב-10 בנובמבר 2019 כבשה את שערה הראשון בנבחרת, בניצחון 2:0 על נבחרת דרום אפריקה במסגרת משחק ידידות.
קומאגאיי זומנה לסגל נבחרת יפן לכדורגל באולימפיאדת טוקיו (2020) בטוקיו, שהתקיים בין 21 ביולי ל-7 באוגוסט 2021. בטורניר הגיעה יפן עד לרבע הגמר, בו הודחה אחרי הפסד לשוודיה.
קומאגאיי זומנה לסגל יפן לאליפות אסיה בכדורגל נשים 2022, בה הודחה יפן בחצי הגמר לאחרי הפסד בפנדלים לסין.
קומאגאיי החמיצה את הפנדל הראשון בדו-קרב הפנדלים.
הסופר קאפ הצרפתי לנשים : 2019
אליפות מזרח אסיה : 2010
משחקי אסיה בכדורגל ; מדליית זהב: 2010
גביע העולם בכדורגל נשים: 2011, מקום שני; 2015
המשחקים האולימפיים; מדליית כסף: 2012
אליפות אסיה בכדורגל נשים: 2018
כדורגלנית השנה באסיה : 2019
קבוצת השנה לנשים בעולם של הפדרציה הבין-לאומית להיסטוריה וסטטיסטיקה של הכדורגל: 2018, 2020
קבוצת העשור לנשים של הפדרציה הבין-לאומית להיסטוריה וסטטיסטיקה של הכדורגל: 2011–2020
קבוצת העשור לנשים באסיה של הפדרציה הבין-לאומית להיסטוריה וסטטיסטיקה של הכדורגל: 2011–2020
כן הייתה מועמדת לפרס כדור הזהב של פיפ"א ב-2013.
סאקה היו (אולי בעיקר) קבוצות נוודים איראנים במרכז אסיה.
במובן צר יותר, סביר להניח שמחקרים היסטוריים ישנים מכנים בשם "סאקה" קבוצות שבטיות איראניות שחיו בערבות של מזרח מרכז אסיה מהמאה ה-8 עד המאה ה-1 לפני הספירה.
ב ישנים, כמה מחברים מתייחסים ל"סאקה" במובן הרחב יותר כאל כל נוודי הערבות האיראניים מהמאה ה-8 עד המאה ה-1 לפני הספירה.
הארכאולוגיה רואה בסאקה אלה נציגים ממרכז אסיה של התרבות הסקיתית.
טקסטים סאקיים עדיין נכתבו באגן טארים עד המאה ה-10 לספירה.
לדברי הרודוטוס, הסקיתים נקראו בפי הפרסים "סאקה".
בדומה למונח הקולקטיבי "סקיתי" באירופה העתיקה.
במקורות מהאימפריה הפרסית האחמנית העתיקה השם "סאקה" היה לעיתים קרובות פשוט כינוי כללי לכל תושבי הערבות.
לדוגמה, מקור שמו של תת-האזור הקדום של סקאסנה בממלכת (אזרבייג'ן של ימינו) ומקור שמה של העיר הסמוכה שקי הוא מסאקה בפרסית עתיקה.
לאזורים אלה היגרו בימי קדם נוודים סקיתים מאזור הים השחור.
בהמשך לשתי המסורות הללו, ספרות היסטורית עתיקה מתייחסת לפעמים לכל העמים הדומים מאוד תרבותית, שחיו בסביבות המאה ה-8 לפנה"ס – המאה ה-1 לפנה"ס עד המאה ה-3 לספירה, בין הדנובה התחתונה, הרי אלטאי, דרום סיביר והנהר אוקסוס (אמו דריה) בשם "סקיתים", אך בספרות האיראנית הם מכונים "סאקים" או סאקה.
אולם באופן כללי, נהוג להבדיל בין קבוצות הסקיתים הניתנות להבחנה בבירור במובן הצר יותר (ערבות דרום רוסיה-אוקראינה בסביבות המאות 8–3 לפנה"ס), סרמטים (בתחילה מזרחה יותר, המאה ה-3 לפנה"ס–המאה ה-3 לספירה באזור הסקיתי לשעבר), (המאה ה-6–3 לפני הספירה סביב ימת אראל) והסאקה במובן הצר יותר במזרח קזחסטן ובאוזבקיסטן ובמערב שינג'יאנג.
בנוסף, קבוצות לא מזוהות של התרבויות הארכאולוגיות הסקיתיות מתקופת הברזל בדרום סיביר והאלטאי (, , , ) מובחנים מהם (לעיתים מקובצים יחד תחת השם הקולקטיבי "אלטאי סקיתים").
לא ברור אילו אגודות שבטיות וקונפדרציות שבטיות התקיימו באזור הסאקה במובן הצר יותר.
סופרים יווניים, במיוחד הרודוטוס, מספרים מיתוסים על השבטים הרחוקים מהמזרח, בהם ה ("לובשי הגלימות השחורות"), ההיפרבוריאים ("אנשים החיים מעבר לרוח הצפון"), ה ("בעל עין אחת"; הרודוטוס עצמו לא מאמין בקיומם), "הגריפונים שומרי הזהב" (על שם היצור המיתולוגי גריפון), ה וה.
האיסדונים קשורים לפעמים באופן היפותטי עם ה או עם קבוצת הסאקה שהוזכרה מאוחר יותר של האסיים.
אולם בסך הכל, הסיפורים העתיקים הללו אינם אמינים ומיתולוגיים מדי עבור סיווגים ומיקומים מסוימים.
כמה מאות שנים מאוחר יותר, סטרבון מזכיר קבוצות שבטיות אחרות באזור סאקה: האסיים, הפסיאנים (בכתבי יד אחרים גסיאנים), הטוכארים (במאה ה-19 – תחילת המאה ה-20 הועלתה השערה לקשר עם השפות הטוכאריות, אבל זה כנראה לא היה נכון, לכן השם המקובל של השפות הללו מטעה) והסקראולים.
פרטים אלו אינם וודאיים גם ממרחק רב וקשים למיקום.
למרות השערות רבות, לא ניתן להבהיר בוודאות את ההקשרים השבטיים של הסאקה.
רוב הסאקים או כולם במובן הצר יותר, שחיו כנוודים בין קזחסטן, אוזבקיסטן, טג'יקיסטן ומערב סין עד המאה השנייה לפני הספירה, דיברו ב, שמתועדת היטב רק בטקסטים עתיקים בשני ניבים במערב אגן טארים, אזור שכיום הוא מערב סין.
הסאקים התיישבו שם מאז המאה ה-7 לפני הספירה.
הסאקים, שהיגרו לאזור שבין לצפון-מערב הודו מהמאה ה-2 לפני הספירה ואילך, השתמשו בכתב של שפות אחרות כ שלהם.
ביטויים מסורתיים, שמות אישיים ומילים משפות אחרות, לעומת זאת, מצביעים על שפה הדומה לשפת סאקה המדוברת במערב סין.
מתקופת הנוודים המוקדמת של הסאקה ידוע רק כתב אחד שנמצא בתל הקבורה של (המאה ה-4–3 לפנה"ס), שלמרות מספר ניסיונות פענוח לא פוענח באופן משכנע, ואשר דומה מאוד לכתובות מאוחרות יותר שגם הן לא פוענחו באזור ההיסטורי של באקטריה.
ייעודו כ"כתב סאקה" שנוי במחלוקת, ושפתו והקריאה שלו עדיין לא ידועות.
טקסטים סאקיים בודהיסטיים וחילוניים נמצאו באזור הקדומה בדרום-מערב טארים, ליתר דיוק ב) והסביבה, וזו הסיבה שבגללה משתמשים לעיתים קרובות במונח חוטאן-סאקים.
טקסטים אחרים מגיעים מ והסביבה בצפון-מערב טארים.
בימי קדם הייתה שפת סאקה מדוברת גם באזור מסביב ל (אתר עיר האבן), השוכנת בדרום-מערב הרי פמיר, שם דוברים בשפות איראניות דומות עד היום.
ניתן בהחלט להעלות על הדעת האם דיברו בשפת סאקה גם בערים קאשגאר ו באותה תקופה, אך לא ניתן לקבוע זאת מכיוון שהטקסטים הבודהיסטיים שם לא נכתבו בשפות האם, אלא בפראקריט, שפה זרה הודית.
שפת סאקה מסווגת כשפה דרום-מזרח איראנית, בעוד ששפותיהם של הסקיתים והסרמטים הקשורים אליהם תרבותית מסווגות כשפות צפון-מזרח איראניות.
מכיוון שהשפות האיראניות עדיין היו דומות בתקופה הקדם-נוצרית, החוקרים מניחים רצף ניבים (כלומר ניבים דומים מבחינה אזורית) בין הנוודים הסקיתים החיים במה שהוא כיום דרום רוסיה/אוקראינה עד המאה ה-2 לפנה"ס והסאקה, ועם הקונפדרציה השבטית הצעירה יותר של הסרמטים שעקרו או הטמיעו את הסקיתים הקדומים מהמאה ה-4 לפני הספירה ואילך.
במחקרים איראניים, קיימת דעה מחקרית שחלק מהשפות ההרריות של דרום מזרח-איראן בהרי פמיר, במיוחד שפות הסריקולי וה המדוברות על ידי הטג'יקים של סין באזור האוטונומי טקסקורגן, עשויות להיות נגזרות משאריות של שפת סאקה, אבל קשה לקבוע אם הם נוצרו ישירות משפת סאקה או מניבים קשורים.
ארכאולוגיה של נוודים בני סאקה
הסאקים היו נוודים במה שהוא היום בין ימת אראל, האזור משני עברי הרי טיין שאן, ומערב סין, כולל קירגיזסטן וטג'יקיסטן.
בניגוד לרוב הסקיתים באירופה, שלבשו כיסויי ראש דומים למצנפת פריגית (), חלק מהסאקים חבשו כובעי לבד גבוהים ומחודדים, וזו הסיבה שהם נקראו "סקיתים של כובע מחודד" בפי מחברים קדומים.
ארכאולוגים מקשרים אותם עם .
לאורח החיים והכלכלה הנוודים, לפולחן המתים בתרבות ה והחומרית יש קווי דמיון רבים עם שבטים אחרים של העולם הסקיתי בין סיביר לאזור הים השחור.
ממצאי חפירה בהקשר זה מתוארכים למאה ה-7–6 לפני הספירה.
בעוד שרוב טקסי הקבורה והמאפיינים הארכאולוגיים של הסאקים דומים מאוד לקבוצות נוודים סקיתיים אחרות (סקיתים מדרום רוסיה-אוקראינה, סרמטים, ותרבויות ארכאולוגיות מאותה תקופה בהרי אלטאי והסביבה), כולל הסקיתי-סאקי הנפוץ, קדרות ברונזה עם בסיס גבוה הן כנראה סגנון מיוחד של הסאקים ואזור אלטאי.
קדרות הברונזה הללו, שנפוצו מאוחר יותר בכל אזור הערבות מתקופת ההונים, היו נפוצות מאוד בתקופה הסקיתית רק בקברים של סאקים במרכז אסיה ואזור אלטאי, אך כמעט לא ידועות בקברים מסאגטיים, סרמטיים וסקיתים מערביים.
לאורך הסיר דריה, חלקים מהסאקה התיישבו בעיירות ובכפרים בשל מספיק שטחי עיבוד והשאירו מאחור קברים מפותחים יותר (למשל קבר הכיפה של באלנדי, בית הקברות של , ).
ניכר שהיה כאן דו קיום של יושבי קבע ונוודים.
צמוד אליהם חיו ה, נוודים מצפון לסיר דריה, אם כי המחברים היוונים לא הצליחו לעשות הבחנה משמעותית בין שני השבטים.
הרודוטוס מזכיר גם את ה וה, שמיקומם בעייתי.
על פי המסורת היוונית, הסקיתים של אזור הים השחור הגיעו גם ממזרח.
יתר על כן, הבאקטרים, הסוגדים והגנדהארים יושבי הקבע היו שכניהם השוכנים מדרום.
מטמון הזהב האפגני של מיוחס לנוודים סאקים, ככל הנראה סאקים במובן הצר יותר, אולי גם ה.
מחקרים גנטיים של דגימות מקברי סאקים מספקים תובנה לגבי ה שלהם.
כמו הסרמטים הקשורים תרבותית או בהרי אלטאי, הסאקים השתייכו ל"אופק התרבותי הסקיתי".
הנוודים הסקיתים הללו של הערבות האירואסייתיות היו צאצאים בעיקר של 'רועי הערבות המערביות' של או מתרבות יאמניה המוקדמת יותר והם בהקשר של התפשטות עמים הודו-אירופיים, בפרט "עמים מזרח איראניים".
הגנום של אנשי הסאקה הקלאסיים של טיין שאן ודרום-מזרח קזחסטן כלל כ-55% מהגנום של 'רועי הערבות המערביות', כ-25% מהגנום של ציידים-לקטים מאזור ימת באיקל, וכ-20% מהגנום של אנשי .
מבחינה גנטית, כאשר בוחנים את כרומוזום Y כמעט כל בני הסאקה משתייכים בשכיחות גבוהה להפלוגרופים האבהיים ו-.
התאריך המדויק של הופעת הסאקים הראשונה שאושרה היסטורית במזרח, במיוחד בחלקים המערביים של אגן טארים, שנוי במחלוקת, אך ניתן להוכיח את נוכחותם של הסאקים במערב סין מהמאה ה-7 לפנה"ס.
מאוחר יותר ב שלהם (המאה ה-1–11 לספירה).
עדות מוקדמת מאוד לנוכחותם באגן טארים נחפרה ביומבולאק קום (בסינית: יְוֵּ'אנְשָׁה), שקברי הסאקה העתיקים בו מתוארכים למאה ה-7 לפני הספירה.
נוכחותם של הסאקים הוכחה גם באזורים רחבים יותר מאז המאה ה-8 לפני הספירה (קברי אלאגו, אויגראק וכו').
בחוטאן ובטומקסוק, השפה הסאקית התפתחה לאחר מכן דרך התנחלויות לשפה השלטת של האוכלוסייה הישיבה והעירונית, וזו הסיבה שכל הטקסטים הסאקיים ששרדו מקורם באזור זה.
סאקה במקורות פרסיים ויוונים מהמאות ה-6 עד ה-4 המאה לפני הספירה
קונפדרציית ה והסאקה תחת המלכה המיתולוגית ספרטרה, ניהלו מלחמה יחד נגד האימפריה הפרסית האחמנית המתפשטת.
על פי מסורות שונות, כורש השני נהרג במערכה נגד מלכת המסאגטים טומיריס בסביבות שנת 530 לפני הספירה.
עם זאת, הסאקה מוצגים גם ככוחות עזר פרסיים, ובזמנו של דריווש הראשון, כמעלים מס.
כתובות פרסיות עתיקות מהמאות ה-6 עד ה-4 שמות שלוש קבוצות של הסאקה:
סאקה פראדריה ("סאקים מאחורי הימים") זהה כנראה עם הסקיתים של דרום-רוסיה-אוקראינה והסרמטים של סופרים יווניים מצפון לים השחור והכספי.
סאקה טיגרקסאודה ("סאקה בעלי כובע מחודד") הם ממוקמים במחקר בערבות הקזחיות ובאזורים הפוריים של דרום-מזרח קזחסטן (ארץ שבעת הנהרות).
סאקה האומאווארגה (על שם משקה הסם הדתי העתיק , אותו הם צרכו באופן פולחני), הם ממוקמים במקומות רבים, אך אינם מאושרים ישירות במקורות הדלילים, בהשערות מחקר כנוודים ואנשים יושבי קבע בחלקם במשולש שבין טשקנט, דושנבה וסמרקנד, אולי אפילו עד מרב העתיקה ואולי נדדו לאזור מאזורי ערבות מזרחיים יותר.
האיראנולוג הצרפתי פרנסואה קורניו מפרש מבחינה אטימולוגית את הצורה המתועדת הקדומה ביותר של השם סמרקנד, מראקאנדה, כ"עיר הסאקה האומאווארגה".
חלוקה זו היא ייחוס חיצוני של הפרסים על פי קריטריונים תרבותיים גאוגרפיים בולטים ואינה מאפשרת להסיק מסקנות שקבוצות סאקה אלו ראו עצמן כאגודות שבטיות מאוחדות; לפי הרשימות השבטיות הרבות יותר במקורות היווניים, היו יותר קונפדרציות שבטיות פנימיות.
סאקה בתקופה ההלניסטית המאה ה-4–1 לפני הספירה
אלכסנדר הגדול ניהל קרבות קשים עם הסאקה והמסאגטים, שהגיעו מהערבות כדי לעזור לספיטמנס מלך סוגדיאנה (329–327 לפנה"ס).
הלחץ של שבטי ה, שגורשו על ידי השיונגנו, חילק את הסאקים שנמלטו מהם לשתי קבוצות.
קבוצה אחת היגרה בסביבות 139 לפני הספירה לאזור הגבול של מה שהיא כיום אפגניסטן ואיראן.
מקור שמו של אזור גבול זה של מהשם הקדום סקאסטנה (=ארץ הסאקים), מכיוון שהוא עדיין הושפע ממהגרים מבני הסאקה עד התקופה הבתר-נוצרית.
הקבוצה השנייה ברחה כנראה כעבור כמה שנים דרך הרי פמיר והינדו-כוש לגנדהארה וחבל פנג'אב בצפון-מערב הודו.
השבטים הנותרים של נוודי ערבות סאקים במרכז אסיה הוטמעו בשבטים צעירים יותר ונעלמו מדפי ההיסטוריה.
תחת השלטון היווני ב ומאוחר יותר באמצעות מפגשים בהודו במאות ה-4–1 לפני הספירה, אימצו בני סאקה רבים גם אלמנטים תרבותיים הלניסטיים.
בין השרידים הרבים שהושפעו ההלניסטית באזורי מרכז אסיה של באקטריה וסוגדיאנה, למשל, מטמון הזהב של , הכולל בין השאר גם תיאורים של כמה אלים יוונים (אפרודיטה, ארוס, אתנה, אריאדנה, דיוניסוס), ללא ספק לא מיוחס לאוכלוסייה של יושבי קבע מבוססים, אלא לנוודים, הסאקה או היואג'ה.
מהמאה ה-1 לפני הספירה ואילך, תיאורים רבים של אלים יווניים על מטבעות של שליטי סאקה ותבליטים של סאקה בפולחנים הלניסטים בהודו מצביעים על התבססות ההלניזם.
האימפריה ההודית-סאקית (הודו-סקיתית) המאה ה-2–1 לפני הספירה – המאה ה-1–4 לספירה
בשל הזמינות הדלה של מקורות, ניתן לשחזר את ההיסטוריה של האימפריה ההודית-סאקית (המכונה לעיתים קרובות האימפריה ההודית-סקיתית בספרות ההיסטוריה העתיקה של המערב) רק במידה מוגבלת בהתבסס על הערכה והפצה של שליטיה.
מטבעות, כמה כתובות ושרידים ארכאולוגיים, ומידע במקורות חיצוניים, בעיקר יווניים והודיים שכנים.
תיארוך השליטים בפרט נותר שנוי במחלוקת.
האימפריה ההודית-סאקית, כמו שאותה החליפה, לא הייתה מדינה ריכוזית.
באזורים מסוימים נסבל שלטונם של מלכי משנה אזוריים, שכונו בכתובות בפרסית וביוונית כאחשדרפנים (מושלים), ובכתובות בשפות הודיות במקביל לראינו או ראג'ה (מלכים), בראשם.
מתוכם היה "מלך המלכים" סאקה.
בהתבסס על כמה מטבעות וכתובות משותפים של המלך ושל מלכי המשנה, בטוח שהם (במקרים רבים) לא היו שליטים עצמאיים או מורדים.
בין מלכי המשנה הללו בחבל פנג'אב, מזרח קשמיר וראג'סטאן היו גם שליטים ממוצא הודי-יווני (במקורות ההודיים יונה או ,, מיאונה פרסית עתיקה = איונים) מהאימפריה ההודית-יוונית הקודמת.
שני המלכים המרכיבים החשובים ביותר של האימפריה, לעומת זאת, היו גם ממוצא סאקה: "", ששלטו בחלקים של פנג'אב ועמק הגנגס העליון, עם בירתם ב, וה"האחשדרפנים המערביים", ששלטו בחלקים של גוג'ראט של ימינו, ראג'סטאן, מהאראשטרה ומאדהיה פרדש, שבירתם באוג'יין.
במאות מאוחרות יותר, משפחות יונה/יוואנה וגם משפחות סאקה נשאו יותר ויותר שמות הודיים והשתלבו תרבותית בקשטריות ההודיות האזוריות, מעמד הלוחמים והשליטים.
המלך ההודי-סאקי הראשון, (שמלך אולי בשנים 120–85/80 לפני הספירה, לפי תיארוך לא ברור), היה מנהיג הסאקים הגנדהארים.
על פי עדויות – כתובת על הגירת הסאקים עם שמו ב ואזכור מלך סאי מצפון להרי פמיר בשם דומה במקורות סיניים – ייתכן שהוא הוביל את ההימלטות של הסאקים הללו וייתכן כי היה מלך סאקי בצפון לפני כן.
הוא הרחיב את תחום שלטונו, בין השאר בשיתוף עם המלכים האזוריים ההודים-יוונים, מ לקשמיר והתגורר בתכסילא.
במקביל, הסאקה בסקאסטנה/סיסטן עברו לשליטה של האימפריה הפרתית בפיקודו של מיתרידטס השני (שלט 123–88 לפנה"ס), עמו היו בני ברית.
בהשפעה זו נשאו מנהיגיהם, האחים ו (אולי 85–65 לפנה"ס) ובנו של השני, ספלאגדאמס, שמות .
הם התגוררו בסיגל שבסיסטן, אך נראה כי השתחררו מהשלטון הפרתי והרחיבו את תחום השפעתם מזרחה, אך עד כמה קשה להבהיר בדיוק בגלל הופעתם של כמה מלכים אזוריים אחרים במזרח.
ייתכן ש (בערך 58/50–35/27 לפנה"ס) ממשפחת וונונס היה הראשון שאיחד את האימפריה מסיסטן עד לגנגס ולחוף, אותם הוביל לשיא כוחו, הקים לוח שנה חדש באימפריה ("עידן ויקראמה", החל ב-58/57 או 43 לפנה"ס) והעביר את הבירה מסיגל חזרה לתכסילא.
על פי היצירה ההיסטורית ההודית , כמה עשורים לאחר ההודים-יוונים, כבשו ההודים-סאקים גם חלקים נרחבים מעמק הגנגס והפכו את לבירה החדשה, דבר המאומת על ידי כתובות.
מתי התרחשה מערכה צבאית זו לא ברור, וגם לא מתי חלקים ממערב הודו נפלו לידי הסאקה.
האחשדרפנים המערביים מתועדים שם רק שנים ספורות לפני תחילת הספירה, בתקופת שקיעתה של האימפריה.
מקורות יווניים (השיוט בים האריתריאי, איסידורוס מכאראקס ותלמי) מתארים גם בירה נוספת של ה"סקיתים" ההודיים, , שהייתה כנראה (עד היום לא זוהתה) באזור סינד שבמורד האינדוס, אך לא ברור אם זו הייתה בירה זמנית של האימפריה המרכזית, האחשדרפנים המערביים או תת-אימפריה אחרת.
נראה שהאימפריה נקלעה למשבר לאחר יורשו של אזס הראשון, היה כנראה בתחילה מלך חלקי באזור הזארה או עוצר שותף עם אזס, שלאחר מכן הצליח כנראה רק להרחיב את שלטונו לאינדוס התיכון.
יורשו (בערך 35–12 לפנה"ס) איבד שטחים באינדוס התחתון, אך עדיין שלטונו התרחב באזור הינדו כוש.
לאחר מכן, נראה שכמה מלכים חלקיים והאחשדרפנים המערביים והצפוניים הפכו לעצמאיים.
מלך חדש של סיסטן, (שלט בין השנים 19–45 לספירה בקירוב) וצאצאיו ניצלו את היריבות כדי להתרחב אל עמק האינדוס, אך לא מעבר לכך.
למרות מקורותיה בסיסטן, שושלת זו נבדלת מהשושלות ההודיות-סאקיות בספרות העדכנית כ משלוש סיבות: 1. המטבעות והשרידים האדריכליים שלהן חיקו את הסגנון הפרתי, בעוד שההודים-סאקים, במיוחד באשר הם.
זמן קצר לאחר התפשטות הממלכה ההודית-פרתית תחת גונדופרס, כתובת ניצחון של אימפריית סאטווהאנה ממרכז הודו מתגאה בכך שכבשה את עיר המלוכה פטאליפוטרה מהסאקה.
התרחבותה של אימפריית קושאן, שצמחה משבטי היואג'ה של מרכז אסיה, הובילה לכיבוש האימפריות והנסיכות ההודיות-פרתיות וההודיות-סאקיות בצפון הודו בסוף המאה ה-1 – תחילת המאה ה-2 לספירה.
כמה מהם המשיכו להתקיים כווסאלים של אימפריית קושאן עוד כמה עשורים, אבל אז נעלמו מדפי ההיסטוריה.
רק האימפריה של האחשדרפנים המערביים של הסאקה עם הבירה אוג'יין (סוף המאה ה-1 לפנה"ס/תחילת המאה ה-1 לספירה – סוף המאה הרביעית לספירה) שרדה, אולי בתחילה כווסאלים של אימפריית קושאן, אם כי הדבר שנוי במחלוקת, אך מאוחר יותר עצמאית.
אימפריה זו הייתה מעורבת בסכסוכים קיומיים ארוכים, בלתי פתורים, עם אימפריית סאטווהאנה (תחילת המאה ה-1-תחילת המאה ה-3), בהם ידם של האחשדרפנים המערביים הייתה לבסוף עליונה והם כבשו אזורי ליבה גדולים בצפון-מערב מאימפריית סאטווהאנה, אשר לאחר מכן קרסה.
כמו ההודים-סאקים וההודים-יוונים המוקדמים, גם 27 השליטים של האחשדרפנים המערביים המסורתיים נטו לבודהיזם, בעוד שאחשדרפנים מאוחרים יותר קידמו גם את ההינדואיזם הברהמני.
ככל הנראה, חלקים מהמעמד השלטוני ההודי-סאקי וההודי-יווני היגרו לאימפריית האחשדרפנים המערביים לאחר כיבוש קושאן.
בנוסף לכתב הבראהמי ששימש ברחבי הודו, נעשה שימוש באימפריה גם בכתב ה, שהיה נפוץ בגנדהארה ובמזרח מרכז אסיה, ובכתב יווני פגום, אם כי רק לכתיבת שפות הודיות (השפות סנסקריט ופראקריט, ובמיוחד פאלי).
מספר כתובות הקדשה במקדשים בודהיסטים והינדים מגיעים מאנשים פרטיים המתייחסים לעצמם כיאוואנה או סאקה.
עם זאת, מכיוון שהיו להם רק שמות הודיים והם כתבו בשפות הודיות, כינויים עצמיים אלה הגיעו כנראה, במיוחד בתקופות מאוחרות יותר, רק ממסורות משפחתיות וחברתיות, ואין הוכחה לכך שעדיין דיברו סאקית או יוונית במערב הודו בתקופת האחשדרפנים המאוחרת.
אינדיקציה נוספת להגירה גדולה יותר מהצפון היא שהאחשדרפנים המערביים, כמו האחשדרפנים הצפוניים באזור הגנגס העליון לפניהם, היו הראשונים לבסס את אמנות גנדהארה ה באזור הדקאן המערבי ההודי, ואחריהם ההפתליטים המאוחרים יותר ("הונים לבנים", במקורות הודיים הונה).
במקורות מאימפריות הודיות שכנות, אימפריית האחשדרפנים המערביים מכונה "אימפריית הסאקה" ותקופת שלטונה נחשבת עד היום לתקופת סאקה בהיסטוריוגרפיה של מערב הודו, שמתחילה במאה ה-1 לספירה.
לבסוף, בסביבות שנת 397, נכבשה האימפריה של האחשדרפנים המערביים על ידי הקיסר מאימפריית גופטה השכנה, ובכך הסתיימה המורשת הפוליטית האחרונה של התקופה ההודית-סקיתית (הודו-סאקית).
בשאהנאמה של פירדוסי השבטים הסקיתים והפרתיים מייצגים את הגיבורים האיראנים פר אקסלנס; במיוחד, רוסתם ההודי-פרתי ומשפחתו ב וב מודגשים במיוחד בפואמה.
סאקאי הוֹאִיצוּ (ביפנית: 酒井 抱一, באנגלית:Sakai Hōitsu; 1 באוגוסט 1761 – 4 בינואר 1829) היה צייר יפני מאסכולת רינפה.
הוא ידוע בכך ששיחזר את הסגנון של אוגטה קורין, ויצר רפרודוקציות של עבודותיו.
הואיצו נולד ב-1 באוגוסט 1761 באדו אביו היה האדון של טירת הימג'י במחוז חרימה.
הואיצו עבר לקיוטו והחל את לימודי האמנות שלו בבית הספר קאנו, לפני שעבר ללמוד אצל אוטגאווה טויוהארו, שעבד בסגנון אוקיו-אה.
בהמשך למד בבתי ספר שונים ולבסוף הצטרף לאסכולת רינפה.
הואיצו הפך לכומר בודהיסטי בשנת 1797, ובילה את 21 השנים האחרונות לחייו בבידוד.
במהלך תקופה זו, חקר בהרחבה את עבודתו של אוגטה קורין, כמו גם את זו של אחיו של קורין, אוגטה קנזאן, ויצר מספר רפרודוקציות של עבודותיהם של האחים.
סגנונו של הואיצו מציג אלמנטים אופייינים לריאליזם של האוקיו-אה, אך דומה במיוחד לסגנון הדקורטיבי של אוגטה קורין.
פרחים ועשבים של קיץ וסתיו
זוג מסכים מתקפלים מסוג ביובו , מקופלים פעמיים, עשויים דיו וצבע על נייר מצופה כסף וזהב.
היצירה מתארת צמחים ופרחים מעונות הסתיו והקיץ, והיא נחשבת לאחד מציוריו הטובים ביותר.
צויר על גב מסכי הציור אל הרוח ואל הרעם של קורין, שהיו בבעלות משפחתו של הואיצו.
מסכי הביובו הדו-צדדיים המונומנטליים הפכו לסמל של מסורת הרינפה, אך שני צידי המסכים הופרדו מאז כדי להגן עליהם.
מידות המסכים הן 164.5 על 181.8 סנטימטרים כל אחד.
כיום הם חלק מאוסף המוזיאון הלאומי של טוקיו, שם הם מוצגים מדי פעם.
הם מוגדרים כנכס תרבותי חשוב.
זוג מסכים מתקפלים כפולים, עשויים דיו וצבע על נייר מצופה זהב.
הם מהווים מחווה הן לציור המקורי של טוואראיה סוטאצו והן להעתק המאוחר יותר של קורין.
המסכים מתארים את ראייג'ין, אל הברקים, הרעם והסערות בדת השינטו ובמיתולוגיה היפנית, ואת פוג'ין, אל הרוח.
שלוש הגרסאות של היצירה הוצגו יחד לראשונה בשנת 2015, בתערוכה "רינפה: האסתטיקה של הבירה" במוזיאון הלאומי של קיוטו.
המסכים שייכים כעת למוזיאון אידמיטסו לאמנויות בטוקיו.
מחוז סארה (באסטונית: Saare maakond, "מחוז האי") הוא אחד מבין 15 מחוזות אסטוניה.
נפוץ מאוד השימוש בשם סארמאה (Saaremaa), משום שזה שם האי עליו הוא ממוקם.
המחוז כולל את האי סארמאה, האי הגדול ביותר באסטוניה, ומספר איים קטנים יותר מסביב.
מימי המחוז גובלים במחוז לאנה ממזרח ובמחוז היו מצפון.
בשנת 1950 פורק מחוז סארה לשני ראיונים – קורסארה במערב ואוריסארה במזרח.
שנתיים לאחר מכן שונה שמו של ראיון קורסארה לקינגיספ.
בשנת 1959 צורף ראיון אוריסארה במזרח האי לראיון קינגיספ.
בינואר 1990 שונה השם פעמיים – קודם למחוז קינגיספ ולבסוף למחוז סארה.
האיים הגדולים במחוז הם סארמאה, מוהו, רוהנו, אברוקה ווילסאנדי.
ישנם 570 קמ"ר של שטחים חקלאיים במחוז.
ממוצע הטמפרטורה השנתי עומד על 6°C וכמות המשקעים הממוצעת היא 590 מ"מ בשנה.
במערב האי נמצא רכס גבעות נמוכות באורך כ-50 קילומטרים וברוחב של כ-25 קילומטרים.
הרכס מזדקר לגובה מקסימלי של 54 מטרים מעל פני הים.
בדרום האי, בנפות ואליאלה ופיכטלה, שוכנת שמורת הטבע לאידוואכה (Laidevahe).
במערב האי, בנפות קיהלקונה ולמאנדה, שוכנת שמורת הטבע וילסאנדי, הכוללת גם כמאה איונים ואת כל שטחו של האי וילסאנדי ומכסה שטח כולל של מעל 237 קילומטרים רבועים.
לפי נתונים משנת 2006 הורכבה האוכלוסייה מן הקבוצות האתניות הבאות:
בראש כל מחוז עומדת ממשלת המחוז (maakonnavalitsus) הנשלטת בידי מושל (maavanem), אשר ממונה בידי הממשלה לקדנציה בת חמש שנים.
משנת 2017 משמש יאן לייווטגייה כמושל המחוז.
במחוז עיר אחת, 9 רשויות מקומיות (alevik) ו-490 כפרים.
המחוז מפוצל ל-3 נפות כפריות (vallad):
עד לרפורמה המנהלית באוקטובר 2017 מנה המחוז 17 נפות, מתוכן 1 עירונית והשאר כפריות.
סארבל מיכאל מארוניטיס הוא זמר פופ יווני, ייצג את מדינתו באירוויזיון 2007 עם השיר "Yassou Maria".
סארבל נולד תחת השם שרבל (על שם הקדוש המרוני שרבל הקדוש) בלונדון, בריטניה לאב מוזיקאי קפריסאי ולאם עורכת דין לבנונית, שניהם נוצרים מרונים.
הוא למד פיתוח קול, דרמה וריקוד וכבר בהיותו נער צעיר הופיע באופרה האנגלית הלאומית ובבית האופרה המלכותית, קובנט גארדן.
כמו כן, הופיע בתיאטרון (ביניהם בהצגות כרמן והסוחר מוונציה), ובתוכניות טלוויזיה בריטיות.
בגיל 18 נסע לכרתים, שם הופיע במשך 7 חודשים במופע מוזיקלי עם התזמורת הבריטית.
בזמן שהותו בכרתים התחבר סארבל לשורשיו היווניים ולמוזיקה היוונית, שאביו השמיע לו בילדותו.
לאחר מכן חזר סארבל ללונדון, שם הופיע במועדונים יווניים, וחתם על חוזה הקלטות ל-6 שנים עם חברת התקליטים "Sony BMG", אז עבר להתגורר ביוון.
באביב 2005 הוציא את הלהיט הראשון שלו, "Se Pira Sovara", המבוסס על שיר ערבי בשם "סידי מנסור".
השיר זכה להצלחה רבה ביוון וברחבי המזרח התיכון (ובמיוחד בקפריסין ובלבנון).
בהמשך אותה שנה יצא לחנויות אלבום הבכורה שלו, "Parakseno Sinesthima", אשר זכה להצלחה מיידית וקיבל אלבום זהב ביוון.
בעקבות כך יצא למסע הופעות ביוון, קפריסין וארצות הברית, יחד עם הזמרת איריני מרקורי, שזכה להצלחה רבה.
ביולי 2006 יצא לחנויות אלבומו השני "סהרה" ובפברואר 2007 זכה סארבל לייצג את יוון באירוויזיון 2007 עם השיר "Yassou Maria", שהוצג בתחרות האירוויזיון כשכולו באנגלית, פרט לשם השיר (על אף שקיימת גרסה בה מושר כל השיר ביוונית למעט פזמונו).
לשם כך יצא סארבל למסע יחצנות לקידום השיר ברחבי אירופה, ובמהלכו ביקר ברוסיה, בולגריה, טורקיה, שוודיה ורומניה, שם נתן ראיונות לעיתונות והופעות טלוויזיוניות.
מסע היחצנות הוכיח עצמו ובאירוויזיון סיים סארבל במקום השביעי.
סאקיס רובאס הוא אמן פופ, מהזמרים הפופולריים ביותר ביוון.
האלבומים שהוציא נמכרו בכשני מיליון עותקים.
באירוויזיון 2004, ייצג את מדינתו עם השיר "Shake It".
והגיע איתו למקום השלישי בתחרות, אחרי רוסלנה ליז'יצ'קו וז'ליקו יוקסימוביץ'.
באירוויזיון 2006, שנערך באתונה, יוון, הנחה את התחרות לצדה של מריה מנונוס.
ב-2009, נבחר רובאס לייצג את יוון פעם נוספת, בחירה שהתקבלה זמן לא רב אחרי תחרות אירוויזיון 2008. במופע "קדם פרטי" ב-18 בפברואר, הציג רובאס מספר שירים אפשריים, אשר מתוכם נבחר השיר שישלח לתחרות, "This is our night" (זהו הלילה שלנו).
בתחרות שנערכה במוסקבה, השיר עלה לשלב הגמר של התחרות ושם סיים במקום השביעי.
רובאס השתתף בדיבוב ליוונית של הסרטים "הגיבן מנוטרדאם" ו"מכוניות".
בשני סרטים אלו הוא דיבב את הדמות הראשית: קווזימודו ולייטנינג מקווין.
בנוסף רובאס גילם את סטפנוס – הדמות הראשית בסרט היווני "אלטר אגו" ואף השתתף בסרט האמריקאי "כורח" ובו הוא מגלם את אבנר סולבי – הנבל של הסרט.
סאר (גרמנית: Saar) הוא נהר הזורם בצפון מזרח צרפת ומערב גרמניה ומהווה אחד מיובליו של נהר המוזל.
הנהר מתחיל ברכס הרי הווז' שבצרפת, בגבול אלזס-לורן ומתמזג לתוך המוזל בסמוך לטריר.
הנהר מקבל את עיקר מימיו משני יובלים מרכזיים הנובעים בסמיכות למון דונון (Mont Donon), שבהרי הווז'.
לאחר 246 ק"מ (126 בצרפת והשאר בגרמניה) הוא מתחבר למוזל בסמיכות לעיר קונץ שבריינלנד-פפאלץ, בין טריר לגבול עם לוקסמבורג.
אגן הניקוז של הנהר הוא 7,431 קמ"ר, וספיקתו היא 75 קוב לשנייה.
הנהר הוא מרכיב חיוני בתעשיית הפחם, ברזל והפלדה של חבל הסאר בגרמניה.
על גבי הנהר מובלים חומרי גלם ומוצרים מוכנים אל חבל הרוהר ולנמל רוטרדם.
סארה (באיטלקית: Sarre) היא עיר וקומונה במחוז ואל ד'אוסטה שבאיטליה.
העיר יושבה ככל הנראה לראשונה בתקופת הברונזה עקב תנאי הגידול הנוחים באזור.
הארמון המפורסם של העיר, ארמון סארה, נבנה ב-1242 על ידי מייסד שושלת בית סארה, לורד ז'אק דה בארד.
סארה אבו כף היא מרצה בכירה במחלקה לניהול ויישוב סכסוכים באוניברסיטת בן-גוריון בנגב, וחוקרת בתחום הפסיכולוגיה הבין-תרבותית והקלינית.
חברה במועצת המנהלים של האגודה לפסיכולוגיה רב-תרבותית.
סארה אבו כף נולדה ב-22 בדצמבר 1976 בכפר הלא-מוכר באותה עת, אום בטין, שרוב תושביו משתייכים לשבט אבו כף.
למדה בבית ספר תיכון בתל שבע.
בוגרת תואר ראשון במדעי ההתנהגות (בשנת 1999), תואר שני בפסיכולוגיה במגמה הקלינית (בשנת 2004) ותואר שלישי בפסיכולוגיה (סיימה ב-2010) - שלושת תאריה מאוניברסיטת בן-גוריון בנגב.
במהלך לימודיה לתואר שני היא החלה לעבוד כעוזרת הוראה וגם התנסתה ב-2011 בפרקטיקום של שנה במרפאות הפסיכיאטריות בבית החולים סורוקה.
היא לא סיימה את ההתמחות.
את הבתר-דוקטורט שלה עשתה במכון לאנתרופולוגיה רפואית באוניברסיטת הרווארד, שבבוסטון (בשנים 2011–2012) במסגרת תוכנית פולברייט.
אבו כף יזמה תוכנית התערבות בקרב סטודנטים בדואים וערבים במוסדות להשכלה גבוהה המתקשים בהתמודדות עם הלחצים האקדמיים וכיום מייעצת למערך השירות הפסיכולוגי של אוניברסיטת בן-גוריון ולמרפאות פסיכיאטריות.
בשנת 2015 כיהנה כחברה בוועדת סל הבריאות.
בשנת 2017 ייסדה יחד עם ג'יהאד אל-סאנע, חאדר אלשייך, גיורא ירון וסמדר נהב את סיראג', בית תוכנה המשמש כקבלן משנה של פרויקטים בתחום הפיתוח בהייטק.
החברה פועלת ללא כוונות רווח ומעסיקה בדואים בלבד.
אבו כף משמשת דירקטורית בחברה.
אבו כף חברה במועצת המנהלים של האגודה לפסיכולוגיה רב-תרבותית ושותפה לפיתוח תוכניות הסמכה בפסיכולוגיה קלינית בזיקה תרבותית.
עבודת הסמינריון שלה בתואר השני עסקה אבו כף בייצוגי הורים אצל ילדים ערבים-בדואים.
היא חקרה ייצוג הורי בקרב ילדים ערבים-בדואים ממשפחות פוליגמיות.
בעבודת הדוקטורט שלה (בהנחיית פרופסור ביאטריס פריאל) חקרה פגיעוּת לדיכאון ולמצוקה גופנית בקרב סטודנטים מקבוצות תרבותיות שונות, ובמיוחד בקרב סטודנטים בדואים.
היא פיתחה מודל של שירותי בריאות נפשיים לטיפול בדיכאון בקרב אוכלוסיות פגיעות.
תחומי ההתמחות והמחקר של אבו כף כוללים:
פגיעות אישיותית לדיכאון והשלכותיה על ההקשר החברתי והאישי בקרב תרבויות שונות
ביטויים שונים של מצוקה נפשית בהקשר של תרבויות
פסיכולוגיה בהקשר תרבותי בכלל, ולחצי תירבות והשלכותיהם הפסיכולוגיות על האדם בפרט
משאבי התמודדות בקרב החברה הבדואית בפרט (ובמיוחד בקרב הנשים הערביות בנגב), והערבית בכלל
ליצנות רפואית בהקשרים חוצי תרבות
משנת 2008 מרצה באוניברסיטת בן-גוריון.
התחומים בהם היא מרצה (נכון ל-2017):
אלימות כתופעה חברתית – תאוריה ומעשה
היבטים פסיכולוגים של קונפליקטים משפחתיים
הטרדה ואלימות מינית בהקשר חברתי: מניעה והתערבות חינוכית
סוגיות נבחרות בחקר התמודדות והסתגלות בקרב סטודנטים
סדנה של מפגש היכרות ודיאלוג בין יהודים וערבים
חברה בקונפליקט: המקרה של החברה הערבית-בדואית.
אבו כף נשואה לג'אזי, אדריכל ומורה למתמטיקה ופיזיקה.
מתגוררת באום בטין בבית, שבדומה לשאר הבתים בכפר, לא מחובר לביוב או לחשמל.
לאבו כף ארבעה אחים ואחיות, ביניהם היבה אבו כף, מראשונות הרופאות הבדואיות בישראל, העובדת כגסטרואנטרולוגית במרכז הרפואי האוניברסיטאי סורוקה.
נבחרה ברשימת 10 הצעירים היצירתיים והמבטיחים של מגזין דה מרקר (2013)
נבחרה על ידי שגרירות ארצות הברית בעמאן להיכלל ברשימה של 11 נשים מתחומי המדע השונים במזרח התיכון וצפון אפריקה, כאות כבוד והכרה לתרומתן בתחומי המדע ונכנסה ל"היכל התהילה של נשים במדע" (2015)
זכתה בפרס ההשכלה הגבוהה בקטגוריית החוקר הצעיר (2016)
נכללה ברשימת הנשים המשפיעות של פורבס ישראל (2018).
נבחרה לחוקרת מצטיינת באוניברסיטת בן-גוריון (2025)
סארה עידאן היא דוגמנית, מנחת טלוויזיה ומוזיקאית עיראקית שהוכתרה כמלכת היופי של עיראק בשנת 2017 וייצגה לאחר מכן את ארצה בתחרות מיס יוניברס 2017 .
עידאן נולדה וגדלה בבגדאד, למשפחה מוסלמית שיעית חילונית עם שישה ילדים.
הוריה הגיעו במקור מהעיר אל-חלה, שבמחוז באבל (בבל).
בשנת 2004 עזבה המשפחה את עיראק, בעקבות הקרבות בין המחתרת הסונית למתנגדיהם השיעים והצבא האמריקני, ועברה לדמשק.
בשנת 2007 חזרה המשפחה לעיראק, והתגוררה עם קרוביה באל-חלה.
בתקופה זו, בשל נסיבות מלחמת האזרחים והמעורבות האיראנית הגוברת, החלו בנות המשפחה לעטות חיג'אב.
בתחילת 2008 חזרו עידאן ואחותה הגדולה להתגורר לבדן בבית המשפחה בבגדאד.
ביום הולדתה ה-18 ניגשה למוצב אמריקני בפאתי העיר וביקשה לעבוד כמתרגמת.
בעקבות עבודתה עבור הצבא האמריקני, קיבלה גרין קארד ובנובמבר 2009 עברה להתגורר בארצות הברית.
עידאן היא זמרת, בוגרת בית הספר MI) Musicians Institute) באמנויות הבמה בלוס אנג'לס, בדגש על ג'אז ומוזיקה עכשווית.
לאחר שקיבלה את התואר שלה, היא החלה לכתוב מוזיקה ולהופיע בלוס אנג'לס.
היא כתבה, הלחינה וביצעה שיר בשם "Just for you" עבור הסרט המצרי "אל-קרד ביתכלם" (القرد بيتكلم) .
החל מהשנים 2016–2017 היא הופיעה פעמים רבות בטלוויזיה המצרית.
היא מנגנת על פסנתר, גיטרה ומפוחית, ושרה בשפות אנגלית, ערבית, ספרדית, פורטוגזית וצרפתית.
בינואר 2018 החלה להנחות תוכנית בידור בערוץ הטלוויזיה ההודי באנגלית WION , בשם "הוליווד עם סארה עידאן".
בשנת 2016 זכתה עידאן בתחרות מיס עיראק באמריקה – תחרות יופי לנשים עיראקיות בארצות הברית, שהתקיימה בדטרויט.
בעקבות זכייתה, הוצע לה על ידי מארגני התחרות הרשמית של מלכת היופי בעיראק, לייצג את המדינה בתחרות מיס תבל 2017, לאחר שהמועמדת שנבחרה באותה שנה התבררה כאישה נשואה, בניגוד לתקנון, ולכן לא יכלה להמשיך לשאת את התואר.
עידאן ייצגה את עיראק בתחרות מיס יוניברס באותה שנה בלאס וגאס, אולם לא דורגה.
היא הדוגמנית העיראקית הראשונה שהשתתפה בתחרות זו זה 45 שנים.
ב-13 בנובמבר 2017 העלתה לאינסטגרם סלפי בו הצטלמה עם מיס ישראל, אדר גנדלסמן, בליווי הכיתוב באנגלית "שלום ואהבה ממיס עיראק ומיס ישראל".
גם גנדלסמן העלתה סלפי מקביל לאינסטגרם, בליווי הכיתוב באנגלית: "הכירו, זו היא מיס עיראק והיא מדהימה".
הצילום עורר הדבר זעם בקרב עיראקים רבים, ובדצמבר 2017, רק מספר ימים לאחר הזכייה, נאלצה משפחתה לברוח מעיראק ועברה להתגורר במדינה ערבית שכנה.
ביוני 2018 ביקרה עידאן בישראל באמצעות הדרכון האמריקני שלה, לאחר שנענתה להזמנת הוועד היהודי-האמריקאי לנאום בפורום שקיים הוועד בירושלים.
בהזדמנות זו ביקרה גם את חברתה אדר גנדלסמן.
היא ביקרה בכותל המערבי וטיילה בשוק מחנה יהודה, שם התקבלה בחום רב על ידי יהודים ממוצא עיראקי.
על ביקורה אמרה: "האמת היא שזה הרגיש מוזר - האנשים נראים כמו העם שלי, והעיר נראית כמו דמשק, כמו סוריה, והייתי שם, כך שהכל נראה לי מוכר".
על הסכסוך הישראלי-ערבי אמרה .
בשנת 2019 הקימה עידאן ארגון בשם "Humanity Forward", שפועל לקיום דו־שיח בין ישראלים לעיראקים באמצעות הסברה ברשת.
כמו כן, היא מעבירה הרצאות בכנסים ברחבי ארצות הברית ובעולם בהם היא מספרת את סיפורה האישי, ואף נאמה בפני מועצת זכויות האדם של האו"ם.
בנאום זה דיברה נגד חמאס ונגד החינוך לאנטישמיות בעולם הערבי, ובעקבותיו קיבלה פרס הוקרה על היותה שגרירה של שלום.
בשנת 2020 החליט הפרלמנט העיראקי לשלול ממנה את האזרחות העיראקית.
בספטמבר 2020 היא הוזמנה לטקס החתימה על כינון היחסים בין ישראל לאיחוד האמירויות ובחריין בבית הלבן, ובהזמנות זו אף הצטלמה עם ראש המוסד יוסי כהן.
בשנת 2023 ביקרה פעם נוספת בישראל, בין היתר בכפר עזה בעקבות טבח שבעה באוקטובר.
במרץ 2024 הגיעה לאירוע כשהיא לובשת שמלה שחורה ועליה שמות 19 הנשים השבויות בידי חמאס עם סרט צהוב גדול עליו נכתב כי יש להשיב את החטופים לישראל.
סאקסום הוא מרכז מבקרים נוצרי קתולי השוכן באבו גוש בצד הדרך המובילה לנטף.
המרכז, שנחנך בפברואר 2019 על ידי ארגון אופוס דאי, כולל מרכז מבקרים משוכלל, אולם כנסים, בית תפילה, בית הארחה ומרכז חינוכי.
ליבו של המתחם הוא מרכז מבקרים שנועד לצליינים, ומטרתו לסייע למורי דרך ולצליינים לקבל הבנה טובה ועמוקה יותר של הביקור בארץ ישראל בהקשרו לכתבי הקודש.
זאת באמצעות המחשות של אזורי הארץ הקשורים לחיי ישו, כגון כפר בגליל, העיר ירושלים, בית המקדש השני בתקופת חיי ישו, באמצעים מגוונים כגון מסכי מגע אינטראקטיביים, מוצגים ארכאולוגיים, מפות, דגמים וסרטים.
חלק אחד מוקדש לשפות שדוברו בארץ ישראל באותה תקופה (עברית - שפת התפילה, ארמית - שפת היומיום, יוונית - שפת ההשכלה ולטינית - שפת השלטון).
ההסברים במקום ניתנים באנגלית, צרפתית, ספרדית, איטלקית, עברית וערבית.
המבנה תוכנן על ידי האדריכל הירושלמי נתן גולדשמיט יחד עם אדריכל ספרדי.
הכניסה למתחם היא דרך חצר, שעל רצפתה חרוטה מפת רצפה גדולה של המזרח הקדום ובמרכזה בריכת מים שחורה.
החצר מוקפת בשורת ספסלים מקורים, שמאחוריהם נפרש ציר זמן מבריאת העולם ועד דור מעשי השליחים (המאה הראשונה).
הציר מחולק לאירועים היסטוריים המתוארים בכתבי הקודש ומעליהם, בקו זמן מקביל, אירועים בהיסטוריה העולמית הכללית.
החצר תוכננה כך שהיא מאפשרת הדרכת קבוצות מטיילים גדולות על ידי מורה דרך באופן מיטבי, לקבלת אוריינטציה במרחב ובזמן של אירועי התנ"ך והברית החדשה.
פירוט החיים בארץ ישראל בכלל ובאתרים המוזכרים בברית החדשה בפרט, נמצא בתוך המבנה פנימה.
הגבעה עליה ניצב המבנה משקיפה על אתר קריית יערים המקראית (ובפרט על כנסיית גבירתנו של ארון הברית), וממנה מוביל שביל משולט לאמאוס ניקופוליס, עבור צליינים המעוניינים לעבור את המסלול בטיול רגלי.
קלרנס סאקסבי צ'אמבליס הוא פוליטיקאי אמריקאי שייצג את מדינת ג'ורג'יה בשני בתי הקונגרס של ארצות הברית – תחילה בבית הנבחרים (1995–2003) ולאחר מכן בסנאט האמריקאי (2003–2015).
צ'אמבליס, חבר המפלגה הרפובליקנית, היה חבר בוועדה הקבועה והמיוחדת של בית הנבחרים למודיעין וישב בראשות ועדת המשנה של ועדה זו לענייני טרור וביטחון המולדת, אשר פיקחה על חקירותיה של קהילת המודיעין האמריקאית לאחר פיגועי 11 בספטמבר.
בשנת 2002 נבחר לסנאט של ארצות הברית על מצע העוסק בביטחון לאומי, ומיצב עצמו כסנאטור שמרן בעל יכולת לבטא את נטיותיו הדו-מפלגתיות.
צ'אמבליס נולד בעיר וורנטון השוכנת בקרוליינה הצפונית, בנם של אמה בייקר (לבית אנדרסון) ואלפרד פרקר צ'אמבליס ג'וניור, שהיה כומר אפיסקופלי.
בשנת 1961 סיים את לימודיו התיכוניים ב"תיכון ק.
בין השנים 1961–1962 למד באוניברסיטת לואיזיאנה טק וב-1966 קיבל תואר ראשון במנהל עסקים מאוניברסיטת ג'ורג'יה.
את לימודיו הגבוהים מימן באמצעות משרה במאפייה מקומית באת'נס.
בשנת 1968 השלים לימודי תואר שני במשפטים מבית הספר למשפט של אוניברסיטת טנסי.
במהלך מלחמת וייטנאם, בקשתו לשרת בכוחות המזוינים של ארצות הברית נדחתה עקב היותו סטודנט, נוסף על קבלת פטור רפואי בשל בעיות ברכיים מהן סבל עקב פציעת פוטבול.
בשנת 1966 נישא לג'וליאן פרוהברט, עמה הוא חובק שני ילדים וששה נכדים.
כמו כן, צ'אמבליס חבר בכנסייה האנגליקנית של סנט מרק בעיר מולטרי (Moultrie) שבג'ורג'יה.
בבחירות אמצע הכהונה ב-1994 נבחר צ'אמבליס לבית הנבחרים של ארצות הברית כחלק מ, שהובילה את המפלגה הרפובליקנית לרוב בשני בתי הקונגרס האמריקאי.
ניוט גינגריץ', חבר קונגרס ותיק וחברו זה מכבר, היה מנהיג הרפובליקנים בבחירות אלה.
צ'אמבליס ויתר עמיתיו שנבחרו באותה שנה נקראו "מחזור 94".
צ'אמבליס נבחר לייצג את מחוז הקונגרס השמיני של ג'ורג'יה אשר בסיסו במייקון, לאחר שחבר בית הנבחרים המכהן רוי רולנד הודיע על פרישתו מהפוליטיקה.
הוא נבחר עם 63% מקולות הבוחרים — פער ניצחון שהיה בלתי-צפוי שכן אף רפובליקני לא נבחר קודם לכן במחוז קונגרס זה.
שנתיים לאחר מכן ניצב בפני בחירות קשות לכהונה שנייה מול תובע מחוז מייקון ג'ים ויניגס, אם כי נבחר מחדש בשנה זו בשנים 1998 ו-2000. במערכת הבחירות האחרונה שלו לבית הנבחרים, התמודד מול ג'ים מרשל, לשעבר ראש העיר מייקון, וגם עליו גבר יחסית בקלות.
במהלך ארבע תקופות הכהונה שלו בבית הנבחרים, היה צ'אמבליס חבר בוועדה הקבועה המיוחדת של בית הנבחרים למודיעין ויושב ראש ועדת המשנה לטרור ולביטחון המולדת.
פחות מחודש לאחר פיגועי 11 בספטמבר, ועדת המשנה שבראשה עמד חקרה ובחנה סוגיות מודיעיניות הקשורות לפיגועי הטרור.
חקירת ועדת המשנה הביאה לפרסום דו"ח מקיף ראשון מסוגו בו פורטו פערים קריטיים בביצועים וביכולות של קהילת המודיעין האמריקאית.
לקראת הבחירות לסנאט של ארצות הברית בשנת 2002, היו רפובליקנים שערערו את הביטחון של המפלגה הדמוקרטית בג'ורג'יה, כדוגמת קארל רוב שהיה יועץ בכיר לנשיא ארצות הברית.
בטוח שניצחונו קרב ובא, צ'אמבליס הכריז באותה שנה על התמודדותו לסנאט נגד הסנאטור המכהן מקס קלילנד.
במהלך מערכת הבחירות עמיתיו הרפובליקנים של צ'אמבליס מתחו עליו ביקורת לאחר שפרסם תעמולה נגד קלילנד, חייל משוחרר עטור-פרסים ממלחמת וייטנאם, בה טען שהוא חלש בביטחון המולדת והגנה הלאומית.
תעמולה זו גונתה בידי שני צדי המפה הפוליטית בנימוק כי העובדה שצ'אמבליס, שלא שירת במלחמת וייטנאם בגלל קבלת דחיות ופטורים, תוקף חייל משוחרר מהמלחמה שאיבד שלושה גפיים במהלך שירותו הצבאית, היא אבסורד.
על תעמולה זו אמר הסנאטור ג'ון מקיין: "זה גרוע יותר ממחפיר, זה מגונה".
מקיין, יחד עם הסנאטור הרפובליקני צ'אק הייגל מנברסקה, הגישו קובלנות אל הוועדה הרפובליקנית הלאומית עד שכרזות התעמולה הוסרו.
תומכי צ'אמבליס דחו את הביקורות וגרסו כי התעמולה לא הטילה ספק בפטריוטיות של קלילנד אלא בשיקול דעתו.
צ'אמבליס ניצח בבחירות וגרף כ-53% מקולות הבוחרים בעוד קלילנד זכה ב-45% בלבד.
ב-2008 ניצח בפער זעום בן 49% אחרי שנאלץ להיגרר לסיבוב שני.
דפוס הצבעותיו של צ'אמבליס היה בדרך כלל שמרני.
הוא היה נותן החסות העיקרי בסנאט להצעת הרפורמה במערך המיסוי של ארצות הברית "חוק המס ההוגן", ושיתף פעולה עם מספר נותני חסות הרב ביותר מכל הצעת חוק אחרת שהוצגה לרפורמה במערך המיסוי.
בנובמבר 2012 הביע צ'אמבליס, ביחד עם הסנאטור ג'ו ליברמן מקונטיקט, תמיכה במבצע עמוד ענן ועמד על זכותה של מדינת ישראל להגן על עצמה מפני ארגון הטרור חמאס.
בתקופתו בסנאט, שנתפס כגוף קולגיאלי יותר מאשר בית הנבחרים, כרת צ'אמבליס בריתות עם עמיתיו מהמפלגה הדמוקרטית — במיוחד במהלך עבודתו בוועדת החקלאות, התזונה והיערנות, פאנל בו סנאטורים ממדינות מבוססות-חקלאות נוטים לשתף אחד עם השני פעולה ולתחזק בריתות.
עם פרישתו היה לחבר הבכיר בוועדת המודיעין, אם כי העביר את חודשיו האחרונים כסנאטור בחיפוש אחר עסקה דו-מפלגתית למיגור הגירעון התקציבי של ארצות הברית.
ב-25 בינואר 2013 הודיע צ'אמבליס על כוונתו שלא להתמודד לתקופת כהונה שלישית בסנאט בבחירות 2014. החלטתו לפרוש באה על רקע קריאות תיגר עליו מצד מתמודדים שמרנים יותר בבחירות המקדימות למועמדות הרפובליקנית לסנאט בג'ורג'יה.
סאקר פאנץ' הוא סרט פנטזיה ופעולה אמריקאי בבימויו של זאק סניידר.
זהו סרטו הראשון של סניידר המבוסס על רעיון מקורי.
בסרט מככבת אמילי בראונינג בתור "Babydoll", אישה צעירה הכלואה במוסד לחולי נפש ומתמודדת על ידי כך שהיא רואה במוסד בית בושת.
היא חוברת לארבע רקדניות / אסירות כדי לברוח לפני הלובוטומיה המתוכננת שלה.
כשהיא אוספת את הפריטים שהיא צריכה כדי לברוח, היא נכנסת לרמה אחרת של פנטזיה בה הנשים הופכות ללוחמות חזקות ומנוסות.
כל פנטזיה מקבילה לאירועים בבית הבושת.
אבי קורניש, ג'נה מאלון, ונסה הדג'נס וג'יימי צ'ונג מגלמות את ארבע האסירות / רקדניות.
קרלה גוג'ינו מגלמת את ד"ר ורה גורסקי, פסיכיאטרית שהגיבורה מדמיינת אותה כמאדאם גורסקי, כוריאוגרפית במועדון החשפנות.
אוסקר אייזק מגלם את בלו ג'ונס, שומר במוסד; במוחה של הגיבורה הוא הבעלים המושחת של בית הבושת.
הסרט יצא לבתי הקולנוע גם בגרסת IMAX בארצות הברית ב-25 במרץ 2011. הסרט קיבל ביקורות שליליות והיה כישלון בקופות.
אבי קורניש בתור אפונה מתוקה
קרלה גוג'ינו בתור ורה גורסקי / מאדאם ורה גורסקי
אוסקר אייזק בתור בלו ג'ונס
ג'ון האם בתור רופא / רולר
סקוט גלן בתור איש החכם / הגנרל / נהג האוטובוס
ג'רארד פלנקט בתור האב החורג / הכומר
סארה חֶגאזי הייתה סופרת ופעילה לסבית וסוציאליסטית מצרית.
היא נעצרה, נכלאה ועונתה בכלא במצרים במשך שלושה חודשים לאחר שב-2017 הניפה את דגל הגאווה בקונצרט של הלהקה משרוע ליילה בקהיר.
חגאזי חיה עם פוסט טראומה כתוצאה מעינויי הכלא שחוותה במצרים.
היא קיבלה מקלט מדיני בקנדה וגרה שם עד מותה.
חגאזי הפכה לסמל במאבק הלהט"בי במצרים.
חגאזי נולדה בשנת 1989 למשפחה ממעמד הביניים השמרני המצרי.
הייתה הבכורה מבין ארבעה אחים.
סארה עזרה לאמה לטפל באחיה לאחר שאביה, מורה למדעי התיכון, נפטר.
ב-2010 סיימה תואר ראשון במידענות במכללת טייבה בקהיר.
ב-2016 היא יצאה מהארון כלסבית וויתרה על החג'אב.
בשנת 2010 סיימה חגאזי את לימודי התואר הראשון במערכות מידע וב-2016 סיימה השתלמות באוניברסיטה האמריקאית בקהיר.
בלמידה מרחוק השתלמה חגאזי וקיבלה תעודות ב"לחימה לשוויון: 1950–2018", "פמיניזם וצדק חברתי", "שיטות מחקר", "גיוון ושילוב במקום העבודה" ו"הבנת אלימות" באוניברסיטת קולומביה, אוניברסיטת קליפורניה בסנטה קרוז, בית הספר ללימודים אוריינטליים ואפריקאיים באוניברסיטת לונדון, אוניברסיטת פיטסבורג ואוניברסיטת אמורי.
חגאזי הזדהתה כקומוניסטית ותמכה ב"מפלגת לחם וחופש" בזמן שחיה במצרים, והייתה מעורבת ברשת האביב הסוציאליסטי כשגרה בקנדה.
בריאיון למגזין Spring סיפרה חגאזי כי פוטרה מעבודתה בגין התנגדות למשטר א-סיסי במצרים.
תשע שנים לאחר המהפכה המצרית ב-2011, כתבה חגאזי כי "המשטר הישן ינסה כל דבר, אפילו להקריב אייקונים חשובים של משטרו, כדי להישאר בשלטון או לתפוס את השלטון מחדש", ותיארה את הנשיא עבד אל-פתאח א-סיסי כ"הדיקטטור המדכא והאלים ביותר בהיסטוריה המודרנית שלנו" וכתבה ש"מהפכנים מאמינים שהמאבק הוא מלחמת מעמדות".
חגאזי כתבה כי מפני שהמהפכה לא הושלמה "רובנו נמצאים כעת בקבר, בכלא או בגלות".
ב־22 בספטמבר 2017, השתתפה סארה חגאזי בהופעה של הלהקה הלבנונית משרוע ליילה שהסולן הראשי שלה, חאמד סינו, הומוסקסואל גלוי.
במהלך ההופעה היא הניפה את דגל הגאווה.
חגאזי הייתה האישה היחידה שנעצרה, מתוך 57 עצורים, אחרי ההופעה והואשמה ב"קידום סטייה מינית והוללות".
החל מ-23 בספטמבר ובמהלך מספר ימים, ערוצי טלוויזיה מצריים והרשתות החברתיות הסיתו נגד קהילת הלהט"ב במצרים בכלל ונגד מי שהניף את דגלי הגאווה בפרט.
חגאזי נכלאה לתקופה של שלושה חודשים בתחנת המשטרה על שם סיידה זיינב, בה הסוהרים הסיתו אסירים גברים להכות ולתקוף אותה מילולית ומינית כשמאשימים אותה שהיא מעודדת הומוסקסואליות.
במאמר שפורסם בעיתון המצרי "מדא מצר" ב־24 בספטמבר 2018, סיפרה חגאזי על מעצרה.
היא סיפרה כי היא נעצרה בבית מול משפחתה, וכי במהלך התהליך נחקרה על דתה ונשאלה מדוע הסירה את החג'אב שלה והאם היא בתולה.
על פי דיווחיה, אזקו את ידיה, כיסו את עיניים ולקחו אותה ברכב למקום שלא הכירה.
היא סיפרה שנתנו לה שוק חשמלי והיא איבדה את הכרתה ושאיימו עליה שאם תספר יפגעו באמה.
שלושה חודשים לאחר שנעצרה, ב־2 בינואר 2018, חגאזי שוחררה בעקבות לחץ דיפלומטי ישיר של מדינות המערב ודרום אמריקה.
היא קיבלה קנס בסך 1,000 לירות מצריות (כ-56 דולר אמריקאי).
לאחר שחרורה היא נאבקה בדיכאון, התקפי חרדה והפרעת דחק פוסט-טראומטית.
מחשש להמשך הרדיפה, ביקשה חגאזי מקלט מדיני בקנדה וקיבלה אותו בשנת 2018. אמה נפטרה מסרטן חודש לאחר שעזבה את מצרים.
במצרים, ההומוסקסואליות אינה מחוץ לחוק, אך בפועל מתבצעים מעצרים והאשמות על בסיס "חוק המאבק בזנות" משנת 1961 ומספר הוראות המפלילות כל התנהגות או ביטוי של רעיון שנחשב לא מוסרי, שערורייתי או פוגע בתורתו של מנהיג דתי מוכר.
נוסף על כך, דעת הקהל במצרים עוצבה על ידי מסורות תרבותיות ודתיות המגנות ומוקיעות להט"בים.
המהפכה במצרים ב-2011 יצרה תקווה ומרחב פוליטי להתארגנות הלהט"בית.
בעקבות המהפכה, חברי קהילת הלהט"ב, פעילים וארגונים החלו לפעול בצורה יותר גלויה והיו להוטים להיות חלק מהשינוי הפוליטי והחברתי במדינה.
באוקטובר 2017, בעקבות הקונצרט של משרוע ליילה בקהיר, הגיש חבר הפרלמנט ריאד עבד אל-סתאר הצעת חוק הקוראת לענישת מעשים הומוסקסואליים של עד שלוש שנות מאסר.
67 חברי פרלמנט (מתוך 450) תמכו בהצעה.
עדכון החוק אפשר למשטרה לחדור לחדרי צ'אט ואפליקציות היכרויות, להעמיד פנים שהם גברים ונשים הומואים ולחשוף את חברי הקהילה הלהט"בית.
לדברי ממשלת מצרים, החוק עודכן כדי להתמודד עם ההתפתחויות המודרניות וכדי למנוע ממשתמשי האינטרנט והמדיה החברתית לעסוק או לשדל לעסוק בעבודת מין.
קהילת הלהטב"ק מוצגת כאיום ביטחוני לאומי על ידי ממשלת מצרים, הרשויות הדתיות והמפלגות הפוליטיות; השקפה זו מקודמת על ידי כלי תקשורת בשליטת המדינה.
חגאזי נפטרה ב-14 ביוני 2020 בטורונטו, קנדה.
ב-15 ביוני 2020 אישר עורך דינה, ח'אלד אל-מסרי, שסיבת מותה הייתה התאבדות.
מכתב קצר שכתבה חגאזי בערבית והופץ במדיה החברתית בעקבות מותה: מותה של חגאזי דווח ברשתות חדשות בינלאומיות.
חאמד סינו, מייסד להקת משרוע ליילה הלבנונית כתב פוסט מחווה לחגאזי בעמוד הפייסבוק שלו.
לאחר מכן, סינו אף הלחין וביצע שיר המבוסס על המילים שכתבה חגאזי.
אמנות חזותית לזכרה של חגאזי הופצה באופן נרחב ברשתות החברתיות.
אמנים ואישי ציבור ערבים אחרים שיתפו מסרים של אהדה וסולידריות עם חגאזי והקהילה הלהט"בית, ביניהם השחקן המצרי עמר ואכד , הזמרת והשחקנית הלבנונית קרול סמאחה ועורכת הדין והעיתונאית הירדנית עולה אל-פארס .
במהלך חודש הגאווה בשנת 2020 קיימה קהילת הלהט"בים הערבית משמרות בארצות הברית וקנדה ובערים לונדון וביירות להנצחת חייה של חגאזי ומאבקה נגד הומופוביה.
ברחבי העולם נערכו משמרות זיכרון, מצעדי שקטים ואירועים לזכרה.
חגאזי הובאה למנוחות בארון בצבעי הגאווה בהלוויה ציבורית בבית העלמין סנט ג'ון בדיקסי, קנדה, ב-22 ביוני 2020. אירועי הזיכרון לזכרה נמשכו גם לאחר הלווייתה במסגרת אירועי גאווה בעולם ואירוע ה-Global Pride המקוון.
סארדאנאפאלוס הוא דמות ספרותית-בדיונית שנוצרה על ידי הסופר היווני קטסיאס, הוא מתואר כמלך האחרון של האימפריה האשורית וכמי שהביא במו ידיו לנפילתה.
סארדאנאפאלוס מצטייר כדמות דקדנטית המכלה את חייו ואת משאבי האימפריה ומת באורגיית הרס.
הדקדנס האגדי של סארדאנאפאלוס הפך מאוחר יותר לנושא בספרות ובאמנות, במיוחד בעידן הרומנטי.
חוקר הספרות הבריטי ארנסט הרטלי קולרידג' , בהערותיו על עבודותיו של ביירון, קובע, "אין צורך להזכיר לקורא המודרני סארדאנאפאלוס ההיסטורי הוא דמות לא מאומתת אם לא בלתי ניתנת לאימות ...
הדמות הנשית שקטסיאס תיאר או המציא, הוא נוכל ועצלן השקוע בהוללות, שבסופו של דבר נאלץ לאחוז נשק, ולאחר התנגדות ממושכת אך לא יעילה, התאבד על מנת שלא ייאסר".
הסיפור המקורי מפרי עטו של קטסיאס אבד ונשמר בספריו של דיודורוס סיקולוס.
דיודורוס אומר שסרדנאפאלוס, בנו של אנקינדארקסס, עלה על כל השליטים הקודמים בעצלות ובפאר.
הוא בילה את כל חייו בשחיתות והשחתת מידות.
הוא התלבש בבגדי נשים והתאפר.
היו לו פילגשים רבים שני המינים.
ודרש כי סיפוק פיזי הוא מטרת החיים היחידה.
אורח חייו גרם לחוסר שביעות רצון בתוך האימפריה האשורית, ואיפשר לקנוניה נגדו להתפתח ברית של מדים, פרסים ובבלים ערערה על האשורים.
סרדנפולוס עורר את עצמו לפעולה והצליח לנצח את המורדים מספר פעמים בקרב, אך לא הצליח לרסק אותם.
מתוך אמונה שהביס את המורדים, סרדנאפלוס חזר לאורח חייו הדקדנטי, והורה על הקרבת קורבנות וחגיגות.
חייליו של סרדנאפאלוס הופתעו במהלך החגיגות והצבא האשואי הובס בקרב המכריע.
סרדנאפאלוס חזר לנינוה כדי להגן על בירתו, בעוד צבאו הופקד בפיקודו של גיסו, שהובס ונהרג עד מהרה.
לאחר ששלח את משפחתו למקום מחסה בטוח, נערך סרדנפלוס להחזיק את נינוה.
הוא הצליח לעמוד במצור ארוך, אך בסופו של דבר גשמים כבדים גרמו להצפה של החידקל, מה שהוביל להתמוטטות אחת מחומות ההגנה.
כדי למנוע ליפול לידי אויביו, סרדנאפאלוס בנה לעצמו מדורה לשריפת גופתו ענקית עליה הוא הערים את כל הזהב, הכסף והלבוש המלכותי שלו והעלה את עצמו, את הסריסים והפילגשים שלו וכל רכושו באש.
מות סארדאנאפאלוס (צרפתית: La Mort de Sardanapale) הוא ציור של הצייר אז'ן דלקרואה משנת 1827.
בדפי המבוא של הספר הראשון באתיקה של אריסטו, אלה שמשווים את החיים הטובים לחיים של התמסרות והשתעבדות לעונג, דומים לסרדנאפאלוס.
במערכה 4 בפאוסט של גתה, פוסט משיב בקריאה "סארדאנאפאלוס!" לשאלה של מפיסטופלס: למה פאוסט שואף.
מפיסטופלס מציע את חיי ההנאה כמטרת חייו של פאוסט.
סארה בנת יוסף אל-אמירי היא שרה לטכנולוגיות מתקדמות במשרד התעשייה והטכנולוגיה המתקדמת בממשלת איחוד האמירויות הערביות, יו"ר סוכנות החלל של איחוד האמירויות ומועצת המדענים של איחוד האמירויות הערביות וסגנית מנהל הפרויקטים של משימת תקוות מאדים באיחוד האמירויות.
אל-אמירי נולדה באיחוד האמירויות הערביות בשנת 1987. היא למדה מדעי המחשב ב, ובעלת תואר ראשון ושני.
היא התעניינה מגיל צעיר בהנדסת תעופה וחלל אבל גדלה בתקופה שבה לאיחוד האמירויות הערביות לא הייתה תוכנית חלל.
אל-אמירי החלה את הקריירה שלה במכון האמירויות למדע וטכנולוגיות מתקדמות , בו עבדה בפרויקטים על הלוויינים DubaiSat-1 ו־DubaiSat-2. ב-2018 היא מונתה ליו"ר מועצת איחוד האמירויות למהפכה התעשייתית הרביעית.
בשנת 2016 כהנה בתפקיד ראש מועצת המדענים של האמירויות.
בשנת 2016 היא הובילה את פרויקט המדעי של איחוד האמירויות משימת תקווה מאדים, הופ.
הפרויקט בוצע בשותפות עם אוניברסיטת קולורדו בולדר, אוניברסיטת קליפורניה, ברקלי ואוניברסיטת אריזונה סטייט.
בנובמבר 2017 היא הייתה נציגת האמירויות הראשונה שהרצאתה בתוכנית TED הבינלאומית במסגרת Dubai Salon על משימת Hope Mars בלואיזיאנה.
חללית המשימה שוגרה ביולי 2020 והגיעה למאדים בפברואר 2021 ביום השנה ה-50 לאיחוד האמירויות הערביות.
בשנת 2015, הפורום הכלכלי העולמי כיבד אותה כאחת מ-50 המדעניות הצעירות על תרומתה למדע, טכנולוגיה והנדסה בפורום הכלכלי העולמי.
באוקטובר 2017 מונתה אמירי לשרה למדעים מתקדמים בקבינט של איחוד האמירויות.
במאמץ להגביר את שיתוף הפעולה המדעי העולמי, אל אמירי סיירה במוסדות מדעיים בארצות הברית בנובמבר 2017. היא הייתה ברשימת 100 הנשים של ה-BBC שהוכרזה ב-23 בנובמבר 2020. בפברואר 2021 היא נבחרה לרשימת העיתון טיים להיות בין 100 האנשים המשפיעים ביותר לשנת 2021.
סאראנון אנוין (בתאית: สรานนท์ อนุอินทร์; נולד ב-24 במרץ 1994 בקון קאן שבתאילנד) הוא כדורגלן תאילנדי המשחק בעמדת השוער בקבוצת צ'יאנג ראי יונייטד מליגת העל התאילנדית ובנבחרת תאילנד.
אנוין החל את הקריירה המקצוענית שלו בקבוצת נאקון ראטצ'אסימה מליגת העל התאילנדית, במדיה ערך 15 הופעות ליגה.
ב-20 בדצמבר 2017 חתם בצ'יאנג ראי יונייטד מליגת העל התאילנדית.
אנוין היה חלק מסגל נבחרת תאילנד בטורניר גביע אסיה 2019, אך לא שיחק בטורניר.
גביע הליגה התאילנדית (1): 2018
סארדי סטוגאיי (באלבנית: Sardi Strugaj; נולד ב-7 בספטמבר 1995) הוא זמר ופזמונאי אלבני.
בשנת 2011 השתתף ב-Kënga Magjike כחלק מלהקת סייברהנד.
בדצמבר 2020 השתתף בפסטיבלי אי קנגס, הקדם האלבני לאירוויזיון 2020, עם השיר "Ka me t'ba me kayt", שסיים במקום השני.
בגיל 16 הצטרף ללהקת סייברהנד, שהשתתפה ב-Kënga Magjike.
שירה נכתב והולחן על ידי בויקן לאקו.