tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
מערת הנחל ידועה בעיקר בזכות שכבות היישוב העשירות מן התרבות הנאטופית (כ-15,000 עד 11,700 שנים לפני זמננו, תיארוך פחמן 14 מכויל) שהיא תרבות המעבר מאורח חיים נוודי של ציידים–לקטים בתקופה הפלאוליתית לקהילות החקלאיות בתקופה הנאוליתית.
במערה התגלו גם שכבות ארכאולוגיות קדומות יותר, מהתקופה הפלאוליתית התיכונה והעליונה.
מערת הנחל היא האתר הנאטופי הראשון שנחפר בהיקף נרחב, החל משנת 1928, ומחקרו נמשך עד היום.
הממצא הארכאולוגי העשיר מתרבות זו באתר כולל בנייה נרחבת של בתים מאבן, בתי קברות מובחנים, תרבות חומרית עשירה וניצול אינטנסיבי של משאבי הסביבה.
הגדרת התרבות הנאטופית כחברה ייחודית ומורכבת של ציידים–לקטים יושבי קבע שנמצאת על סף המעבר לאורח חיים חקלאי, התבססה בעיקרה על תוצאות החפירות במערת הנחל.
ב-29 ביוני 2012 הוכרזה המערה, יחד עם נחל המערות, כאתר מורשת עולמית.
ארבע המערות הפרהיסטוריות בנחל מערות (תנור, גמל, הנחל וגדי) נמצאות בשיפולי המצוק המערבי של הר הכרמל, במקום שבו מגיח הנחל למישור החוף, כ-17 קילומטרים דרומית לחיפה ו-4 קילומטרים מזרחית לקו החוף הנוכחי של הים התיכון.
מערת הנחל נמצאת בגובה של כ-45 מטרים מעל פני הים הנוכחיים.
זוהי המערה הגדולה ביותר בנחל מערות ואחת הגדולות בכרמל: אורכה כ-70 מטרים, שטחה כ-700 מטרים רבועים, והיא נפתחת אל טרסה טבעית רחבה הנמצאת כעשרה מטרים מעל קרקעית הנחל.
מערת הנחל יושבה מאוחר יותר יחסית לשאר המערות בנחל, בערך ב-50,000 השנים האחרונות.
ירידת מפלס הים העולמי בשיא תקופת הקרח האחרונה (כ-19,000 שנים לפני זמננו) גרמה להתרחקות חוף הים התיכון ממערת הנחל ולהתרחבות מישור חוף הכרמל.
מפלס הים היה עדיין נמוך משמעותית ממפלסו כיום, והיה במגמת עלייה במהלך קיומה של התרבות הנאטופית במערת הנחל (כ-15,000 עד 11,700 שנה לפני זמננו).
כך, היה החוף בתחילת ההתיישבות הנאטופית נמוך בכ-60 מטרים ממפלסו בימינו, ומרוחק מהמערה כ-14 קילומטרים מהים.
תושבי מערת הנחל יכלו לנצל את מישור החוף הרחב, על רכסי הכורכר והמרזבות שביניהם, וגם נהנו מגישה נוחה לבמת ההר המיוערת דרך נחל מערות.
שרידי בעלי חיים וצמחים שהורבדו באתר מעידים שסביבתו, במשך זמן קיומו של היישוב הנאטופי, הייתה מורכבת מפסיפס ים-תיכוני אופייני של חורש ושטחים פתוחים, בדומה להיום.
שרידי עופות מים שניצודו במשך כל תקופת היישוב מעידים שמקווי מים עונתיים התקיימו במישור חוף הכרמל, כנראה בחורף.
המחקר הארכאולוגי השיטתי במערות הכרמל בכלל ובמערת הנחל בפרט החל בשנת 1928, כאשר מחלקת העתיקות המנדטורית שלחה את החוקר הבריטי צ'ארלס למברט לבדוק אם יש שרידים ארכאולוגיים במצוק נחל מערות.
למברט חפר שש תעלות בדיקה גדולות בטרסה, בפתח המערה ובתוכה.
בשלוש מתעלות הבדיקה – בצפון הטרסה, במרכזה ובמרכז החדר הראשון של המערה – זיהה למברט רצף שכבות פרהיסטוריות הכוללות קירות, מתקנים וקבורה, וייחס אותם נכונה לתרבות הנאטופית, אשר נחשפה באותה שנה במערת שוקבא (בנחל נטוף שביהודה) וטרם הוגדרה בשם זה.
למברט מצא בתעלת הבדיקה שבמרכז הטרסה את אחד מחפצי האמנות הפרהיסטוריים הראשונים שהתגלו במזרח התיכון – ידית מגולפת מעצם, בצורת בעל חיים.
בעקבות מציאת חפץ האמנות, שלח למברט מברק לירושלים המודיע על הממצא שמצא.
בעקבות ממצאיו של למברט הוכרה חשיבותו הארכאולוגית של אתר נחל מערות.
לאתר נשלחה הארכאולוגית הבריטית דורותי גארוד שהפסיקה בשל כך את חפירת הבדיקה שלה במערת שוקבא.
גארוד ערכה את החפירה הנרחבת והידועה ביותר במערת הנחל בשנים 1929–1933, כחלק ממפעל חפירות רחב היקף במערות הכרמל.
היא הרחיבה את תעלות הבדיקה שחפר למברט, וחפרה את כל מרכז הטרסה ואת שני החדרים הראשונים של המערה בשלמותם, עד סלע האם.
הרצף הסטרטיגרפי שהתגלה בחדרים הראשונים של המערה הוא:
(התאריכים לשכבות C-G מקורבים ונקבעו לפי סטרטיגרפיה ולפי תיארוך פחמן 14 בשכבות זהות באתרים סמוכים)
שכבה G, התקופה הפלאוליתית התיכונה – התרבות המוסטרית (יותר מ-45,000 שנים לפני זמננו)
שכבה F, עירוב של ממצאים מן התקופה הפלאוליתית התיכונה והעליונה
שכבות E-D, התקופה הפלאוליתית העליונה, התרבות האוריניאקית (כנראה כ-35,000 שנים לפני זמננו)
שכבה C, התקופה הפלאוליתית העליונה, התרבות העתליתית (כנראה כ-33,000 שנים לפני זמננו)
שכבה B, התקופה האפיפלאוליתית, התרבות הנאטופית (15,000 עד 11,700 שנים לפני זמננו)
שכבה A, ממצאים מהתיישבויות שונות במשך תור ההולוקן
בטרסה התגלו רק שכבות A ו-B.
הממצאים בשכבות הקדם-נאטופיות במערה מילאו תפקיד חשוב בבניית רצף התרבויות הפרהיסטוריות של התקופה הפלאוליתית בארץ ישראל.
השלבים השונים של התקופה הפלאוליתית העליונה מיוצגים ברובם בשכבות C-F בחדר הראשון של המערה.
לפני חפירת גארוד לא הייתה התרבות האוריניאקית מוכרת במזרח התיכון, אף שהייתה מוכרת היטב במערב אירופה ונחשבה כמייצגת את השתלטותו של האדם המודרני על היבשת.
מאז התגלו בארץ ישראל אתרים אוריניאקיים מעטים נוספים, המתוארכים ליותר מ-30,000 שנים לפני זמננו.
בנוסף, הגדירה גארוד לראשונה את התרבות העתליתית על פי ממצאי שכבה C, וקראה לה על שם המושבה עתלית הסמוכה.
גארוד הבחינה שבשכבה זו נמצאו כלי צור שונים במקצת יחסית לשכבות התרבות האוריניאקית שמתחתיה.
שכבה C מאופיינת בנתזים רבים ולהבים מעטים, ובכלים מסוג נקר.
השכבה העשירה, העבה והנרחבת ביותר באתר היא שכבה B, בה התגלתה סדרה של התיישבויות המייצגות את כל שלבי התרבות הנאטופית.
גארוד חשפה בה ריכוזים של קבורות, ארכיטקטורה ופריטי אמנות, וכן כמות גדולה של כלים ועצמות בעלי חיים.
השכבה חולקה לשני חלקים לפי שינויים בשכיחות טיפוסי הכלים (השלב הקדום סומן B2, והמאוחר B1), כאשר עושר ומגוון הממצאים גדול יותר משמעותית בשלב הקדום.
ממצאי החפירה בשכבות הנאטופיות במערת הנחל מילאו תפקיד מרכזי בהגדרת תרבות זאת על ידי גארוד, כשלב חשוב בין התרבויות הפלאוליתיות הנוודיות הפשוטות שלפניה, לבין התרבויות הנאוליתיות החקלאיות שלאחריה.
ספרה של גארוד (שנכתב יחד עם הפלאונטולוגית הבריטית דורותיאה בייט) The Stone Age of Mount Carmel מביא תיאור מלא של חפירותיה במערת הנחל ובאתרים האחרים בנחל מערות, ואחראי לפרסום הרב של אתר נחל מערות בעולם.
שתי חפירות בדיקה מצומצמות נערכו באתר בשנות השמונים.
פרנסואה ואלה (המרכז הצרפתי למחקר בירושלים) ועופר בר-יוסף (האוניברסיטה העברית) בדקו שטח קטן בטרסת המערה בשנים 1980–1981, צפון-מזרחית לגבול חפירת גארוד בטרסה וצמוד אליה.
הם בדקו את הסטרטיגרפיה הפנים-נאטופית שהוגדרה בידי גארוד, וזיהו שלב התיישבות נוסף – השלב הנאטופי הסופי, ברצף ההתיישבויות באתר.
בשנים 1988–1989 ערכה מינה עברון חפירת הצלה מצומצמת בחדר השלישי, החשוך, של המערה וזיהתה במקום שכבה מהשלב הנאטופי הקדום.
במקום זה נתגלה מתקן עגול, כמות גדולה של ממצאים, ביניהם צלמיות וכלים מעוטרים, וכן שרידים מפוחמים של עצים וגרגירי אבקת פרחים (פולן).
החפירה הנוכחית באתר, פרויקט רב-תחומי המתמקד בשרידי התרבות הנאטופית, החלה בשנת 1994 ומנוהלת על ידי עברון, דניאל קאופמן וראובן ישורון, מטעם המכון לארכיאולוגיה ע"ש זינמן באוניברסיטת חיפה.
שטח של כ-70 מטרים רבועים נחקר בטרסה הצפון-מזרחית של האתר, כ-5 מטרים מזרחה לגבול חפירת גארוד.
בשטח זה נחשף רצף התיישבויות נאטופיות (שלב קדום, מאוחר וסופי).
החפירה התמקדה בחשיפת ריכוז קברים נאטופיים מהשלב המאוחר, ובשנים האחרונות נחשף ונחקר אזור מגורים מן השלב הנאטופי הקדום.
שמונים שנות מחקר ארכאולוגי במערת הנחל מאפשרים לשרטט תמונה מורכבת של היישוב הנאטופי לשלביו ולשפוך אור על חיי היום-יום באחד מכפרי הקבע הראשונים.
לפי פרסומי גארוד, מידע ארכיוני, חפירות הבדיקה של שנות השמונים ותוצאות החפירה הנוכחית, מוצע לחלק את היישוב הנאטופי באתר לארבעה שלבים ארכיטקטוניים עיקריים – שלושה שלבים מן התרבות הנאטופית הקדומה, ושלב מן התרבות הנאטופית המאוחרת והסופית.
שכבות התרבות הנאטופית הקדומה עבות ועשירות בהרבה מאשר שכבות הנאטופית המאוחרת והסופית בכל חלקי האתר.
השלב הקדום ביותר מיוצג על ידי מכתשים חצובים בסלע בטרסת המערה, וכן מספר מתקנים קטנים וכירה בנויה בטרסה ובחדרים הראשון והשלישי של המערה.
השלב השני מייצג שימוש באתר כבית קברות.
נתגלו לפחות שני ריכוזים של עשרות קבורות, בצפון הטרסה ובחדר הראשון של המערה.
השלב השלישי הוא שלב המגורים העיקרי מן התרבות הנאטופית הקדומה.
שלב זה מצטיין במספר רב של שרידי רצפות וקירות בנויים אבן.
באחד הבתים השמורים היטב התגלתה סדרה של מספר רצפות אחת מעל השנייה, תופעה המעידה על בנייה חוזרת ונשנית באותו מקום.
ניתן לשחזר לפחות שלושה מכלולי בנייה בשלב זה באתר, הכוללים קירות תמך גדולים ושרידי בתים שככל הנראה קשורים אליהם.
הבתים חפורים-חלקית באדמה, והבורות מדופנים ולעיתים מרוצפים באבן.
אין לדעת אם שלושת מכלולי הבנייה הגדולים האלה היו בו-זמניים ובכך מעידים על תוכנית היישוב הנאטופי בשלב זה, או שמדובר בשרידי התיישבויות נפרדות באותו שלב ארכיטקטוני.
רצף ההתיישבות מן התרבות הנאטופית הקדומה נמשך מעל לשרידי המבנים.
השלב הרביעי והעליון ביותר כולל את שרידי התרבות הנאטופית המאוחרת והסופית.
לא נתגלו באתר שרידי בנייה משלב זה, אך מספר ריכוזים של קבורות בטרסה וכמויות בלתי מבוטלות של אשפת מחייה מצביעים על כך ששלב זה שימש למגורים ולקבורה, ככל הנראה עם הפרדה מרחבית ביניהם.
ניתן, אם כן, להניח שתפקיד האתר, עוצמת היישוב בו וחשיבותו השתנו מספר פעמים במהלך זמן קיומה של התרבות הנאטופית.
הממצאים השכיחים ביותר הם פריטי צור מסותתים, כאשר טיפוסי הכלים הבולטים הם הסהרונים (להבונים משובררים לצורת סהר) ולהבי המגל.
כלים עשויים מעצמות בעלי חיים נפוצים גם הם, בעיקר חודים ומרצעים ששימשו ככל הנראה לאריגה וייצור סלים, קרסים שייתכן ושימשו לדיג, וידיות של מגלים.
כמה פריטי עצם מעוטרים בדגמים נאים התגלו עד כה באתר.
פעילות הכתישה, ככל הנראה של חומרים צמחיים ומינרלים שונים, מיוצגת על ידי מכתשים חצובים בסלע במרכז הטרסה, מכתשים חצובים בגושי אבן שנתגלו בעיקר בחדר הראשון של המערה, ומספר רב של עליים עשויים בזלת.
כלי הבזלת הובאו מהאזור שמסביב לכנרת (הגליל המזרחי ודרום הגולן), ממרחקים של לפחות 80 קילומטרים, ככל הנראה כמוצרים מוגמרים.
ייתכן שתושבי האתר קיבלו את העליים במסגרת סחר חליפין עם קבוצות שישבו באזור הכנרת, או כרו וייצרו את הכלים בעצמם במסגרת מסעות ארוכים.
חרוזים רבים עשויים מקונכיות שמקורן בחוף הים התיכון התגלו בקבורות ובמפלסי מגורים.
אוכרה יובאה לאתר באופן סדיר ממקורות קרובים בהר הכרמל.
תושבי מערת הנחל בתקופה הנאטופית, בניגוד לקודמיהם שצדו בעיקר פרסתנים גדולים, הסתמכו על תפיסת מגוון רחב של בעלי חיים ועל עיבוד עתיר עבודה של מזון צמחי.
הכלכלה הנאטופית באתר התבססה על ציד ולקט אינטנסיביים בכרמל ובמישור החוף.
ניתן לזהות את מקורות המזון לפי שיירי הארוחות (בעיקר עצמות בעלי חיים) שהושארו כדרך קבע על או בסמוך לרצפות המגורים.
קיימות עדויות ללכידת מגוון רחב ביותר של בעלי חיים למאכל, בעיקר צבי ארץ-ישראלי ושפע רב של חיות קטנות, כצב יבשה מצוי, ארנבת מצויה, שועל מצוי וקמטן החורש.
בעלי חיים נוספים שנתפסו היו פרסתנים כיחמור פרסי, אייל הכרמל, חזיר בר ובקר בר; יונקים קטנים כגירית מצויה, סמור, דלק הסלעים, נמייה מצויה וחולד; עופות, בעיקר מיני ברווזים, עופות דורסים, וחוגלת סלעים, ומעט דגים מהים התיכון.
הציידים השתמשו בחץ (עם מיקרולית בראשו) וקשת לציד הפרסתנים, וייתכן שעשו שימוש נרחב במלכודות שהיו פזורות בחורש מסביב לאתר ללכידת החיות הקטנות.
עופות המים ככל הנראה נתפסו במסעות ציד קצרים למקווי מים עונתיים במישור החוף, למרגלות הכרמל.
המכתשים ולהבי המגל הנפוצים באתר מעידים על חשיבות המזון הצמחי בכלכלת הנאטופים.
שרידי פחם-עץ וזרעים מפוחמים, גרגרי אבקת פרחים (פולן) ופיטוליתים מצביעים על שימוש במקורות צומח מגוונים, הכוללים עצים (אלון, אשל, זית והדס) לחלקיהם ועשבים לשם בנייה, דלק למדורות ואוכל.
בין השאר התגלו באתר זרעי הפול הקדומים ביותר שנמצאו בעולם.
ככל הנראה מדובר באב הקדום של המין שבוית לאחר מכן, בתקופה הנאוליתית.
בתוך הבתים הנאטופיים ובסביבתם התגלתה כמות עצומה של אשפת יישוב.
האשפה כללה פסולת סיתות של כלי צור וכן שיירים משחיטת בעלי החיים וצריכתם, מונחים ישירות בין או על אבני הריצופים.
שרידי בעלי החיים מפגינים סימנים להרס שנגרם לאחר זריקתם כשיירי מזון לאחר הארוחה, כגון סימני שרפה בלתי ישירה, רמיסה ובלייה באתרם.
חלק מהעצמות נרמסו לתוך הרצפות ונשארו כך, מוגנות ושלמות יחסית.
לפיכך הציעו חופרי האתר כי הנאטופים במערת הנחל לא נהגו לפנות את שיירי הפסולת מבתיהם, ולא הקצו אזורים מסוימים באתר לזריקת אשפה, לייצור כלים או לצריכת מזון.
הארגון המרחבי הפשוט בתקופה זו דומה למנהגי הציידים–לקטים במחנות הארעיים של התקופה הפלאוליתית ושונה מהארגון והניקוי הקפדניים ביחס המתגלים בכפרי הקבע של התקופה הנאוליתית.
זאת, למרות משך היישוב הארוך יחסית בתרבות הנאטופית הקדומה של מערת הנחל.
בתי הקברות מהתרבות הנאטופית הקדומה והתרבות הנאטופית המאוחרת באתר כוללים יותר ממאה נקברים, אשר נטמנו בדרך כלל בנפרד מאזורי המגורים או בזמנים שונים.
אופי הקבורה מגוון ביותר וכולל קבורות יחיד לצד קבורות של שני אנשים או יותר; קבורות של גברים, נשים וילדים; ומגוון תנוחות – מפרקדן ועד כיווץ הגופה.
בחלק מהקברים מהשלב הנאטופי המאוחר נפתח הקבר והגולגולת נלקחה לאחר שהרקמות הרכות התכלו.
חלק מהנקברים מהשלב הנאטופי הקדום עוטרו במחרוזות עשויות מקונכיות ימיות, בחלקי בעלי חיים ובמנחות קבורה נוספות ככלי אבן.
אחת הדוגמאות היפות של מחרוזת העשויה מקונכיות שהשתמרה צמודה לראש הנקבר היא מקבורה 25, שהעתק שלה מוצג באתר.
נטען כי קיומם של פרטים שעוטרו לעומת פרטים שנקברו באופן פשוט יותר מייצג את תחילתו של ריבוד חברתי בתרבות הנאטופית, אך טענה זאת אינה מוסכמת על הכול.
באתר התגלו חרוזים רבים שיוצרו מעצמות בעלי חיים, מאבן ומקונכיות, ופריטי אמנות כצלמיות וכלים מעוטרים, אשר פותחים צוהר לעולם הרוחני העשיר של תושביו.
מערת לאסקו , היא מערכת של מערות המחוברות ביניהן המפורסמת בציורי הסלע מהתקופה הפלאוליתית העליונה.
הציורים על קירות המערה הם ברובם של פרסתנים וטורפים גדולים, שרובם ידועים מתוך שרידי מאובנים שנמצאו באזור.
הערכה היא שהציורים צוירו 17,300 שנים לפני זמננו, כנראה למטרות פולחן.
מערת לאסקו שוכנת ליד העיירה מונטיניאק (Montignac) במחוז דורדון בדרום-מערב צרפת.
בשנת 1979 הוכרזה המערה על ידי אונסק"ו כאתר מורשת עולמית ביחד עם אתרים אחרים בעמק וזר.
המערה כוללת מספר חדרים ביניהם: היכל השוורים, המעבר, הפיר וחדר החתולים.
המערה התגלתה במקרה על ידי ארבעה נערים בשנת 1940. אחד הנערים, סימון קואנקס, סיפר שבמהלך מלחמת העולם השנייה שמעו מחבר אחר שבמהלך טיול הוא וכלבו מצאו בור מעניין באדמה.
ארבעת הנערים שבו אל החור באדמה, הרחיבו אותו אט אט באמצעות סכין וכך גילו את "אולם השוורים" אשר נמצא במערה ומכיל 36 ציורי בעלי חיים שונים.
הנערים חזרו יחד עם חוקר ציורי המערות האב אנרי בריי ב-21 בספטמבר 1940. בריי שירטט רבות מהתמונות במערה, שחלקן משמשות כחומר לימוד כיום בגלל הנזק הקיצוני שנגרם לרבים מהציורים.
לאחר גילויה נפתחה המערה לציבור בשנת 1948. בעקבות ריבוי המבקרים (כ-1,200 ליום) נפגעו הציורים מפחמן דו-חמצני.
בשנת 1963 נסגרה המערה לביקורים לצורך שחזור הציורים והחזרתם למצבם בעת מציאת המערה.
חללי המערה והחדרים השונים מנוטרים על בסיס יומיומי.
בשנת 1983 נפתחו חלק מהאולמות מחדש.
מאז 1998 סובלת המערה מבעיית עובש הפוגע בציורים.
הסיבות לכך הן מערכת המיזוג החדשה, אורות רבי עוצמה וריבוי המבקרים.
בשנת 2008 נסגרה המערה לחלוטין, לאחר מכן נפתחה רק למדענים העובדים בה מספר ימים בחודש בלבד.
המאמצים להורדת העובש פגעו בציורים והשאירו על גביהם כתמים כהים.
הציורים במערה צוירו במקומות מיוחדים ולא בכל המערה, בעיקר במקומות גבוהים וחשוכים, סביר שצוירו לאור לפידים.
רוב בעלי החיים צוירו בפרופיל המקל על זיהוי החיות.
המערה מכילה כ-2,000 דמויות אותן ניתן לחלק לשלוש קבוצות עיקריות: בעלי חיים, דמויות אנושיות, וסימנים מופשטים.
רוב הציורים הגדולים צוירו על הקירות בעזרת פיגמנטים שמקורם במינרלים.
מספר ציורים נחרטו בתוך קירות האבן.
מעל 900 מהדמויות זוהו כבעלי חיים, מתוכם 605 דמויות זוהו במדויק והם כוללים 364 ציורי סוס-בר ו-90 ציורי איילים.
הציורים כוללים גם ציורים של בקר הבר וביזון אירופי, חתוליים, ציפורים, דובים, קרנף צמרי וכן דמויות אדם.
הציורים לא כללו דמויות של אייל הצפון, אף על פי שזה היה מקור מזונם העיקרי של שוכני המערה.
האולם המפורסם ביותר במערה הוא האולם הגדול של השוורים הכולל ארבעה פרטים שחורים של שור הבר.
באולם 36 ציורי חיות הכוללים גם סוסים ואיילים.
אחד השוורים שמצויר בתנועה, אורכו 5.2 מטר והוא ציור החיה הגדול ביותר שנתגלה בציורי מערות.
מחקרים מהשנים האחרונות מציעים שהציורים במערה משלבים מפות כוכבים כפי שהן נראו בתקופות פרהיסטוריות.
ד"ר מיכאל ראפנגליק (Michael Rappenglück) מאוניברסיטת מינכן טוען שצבירי נקודות בציורים ביחד עם הדימויים הפיגורטיביים מתאימים לקבוצת הכוכבים שור, פליאדות ומשולש הקיץ באותה עת.
בשנת 1983 נפתחה במרחק 200 מטר מהמערות המקוריות, מערת לאסקו 2 המיועדת לתיירים ולמבקרים השונים.
במערה ניתן לראות העתקים מדויקים של ציורי שתי מערות: האולם הגדול של השוורים, ואולם הגלריה המצוירת.
העתקים נוספים של ציורים מהמערות ניתן לראות במרכז לאמנות פרהיסטורית ב-Le Thot בצרפת.
העתק של ציור השור הגדול ניתן לראות בארץ במוזיאון לפרהיסטוריה ע"ש משה שטקליס.
בשנת 2016 נוצר העתק מדויק ובגודל מלא של המערות וציורי הקיר, בשם מערת לאסקו 4, בעלות של 66 מיליון אירו ואפשר כניסת מבקרים.
מערת הקריסטלים (בספרדית: Cueva de los Cristales) היא מערה המחוברת למכרה נאיקה 300 מטר מתחת לפני האדמה בנאיקה, במדינת צ'יוואווה שבמקסיקו.
האולם המרכזי מכיל גבישי סלניט ענקיים (גבס, CaSO4·2 H2O), מהגבישים הטבעיים הגדולים ביותר שנמצאו אי פעם.
הגביש הגדול ביותר שנמצא במערה הוא באורך 11 מטר, בקוטר 4 מטרים ומשקלו 55 טון.
המערה חמה בצורה קיצונית והטמפרטורות בה מגיעות ל-58 מעלות צלזיוס עם 90 עד 99 אחוזי לחות.
תנאים אלה מקשים על חקר המערה.
ללא ציוד הגנה מתאים אנשים מסוגלים לסבול כ-10 דקות חשיפה בלבד.
קבוצת מדענים בשם "פרויקט נאיקה" מעורבת בחקר המערות באזור המכרה.
מכרה נאיקה שוכן באזור געשי.
מתחת למערה רוחשת מגמה אשר מחממת אותה.
במשך כחצי מיליון שנה הייתה מערה מלאה מים רוויים במינרלים שונים כולל כמויות גדולות של גבס.
בזמן הזה, שררה במערה טמפרטורה של מעל 50 מעלות צלזיוס, מה שאפשר לגבישים להיווצר ולגדול לממדים ענקיים.
בשנת 1910 כורים גילו מערה מתחת לעבודות הכרייה בנאיקה, מערת החרבות (Cueva de las Espadas).
המערה ממוקמת 120 מטר מעל מערת הקריסטלים ומכילה גבישים קטנים ומרהיבים (באורך של כמטר אחד).
הגבישים לא גדלו מעבר לכך מפני שהטמפרטורה במערה זו אינה גבוהה מספיק.
מערת הקריסטלים התגלתה בשנת 2000 על ידי כורים שחפרו מעבר חדש.
המערה היא חור בצורת פרסת סוס בתוך סלע הגיר.
הרצפה שלה מכוסה בגושי גבישים שטוחים.
גבישי ענק יוצאים מבלוקים אלו ומרצפת המערה.
הגישה למערה אפשרית כיום מכיוון שחברת הכרייה שואבת את המים ומונעת מהם למלא את המערה.
לו השאיבה הייתה נעצרת, המערה הייתה מתמלאת מחדש.
הגבישים נהרסים במגע ממושך עם אוויר, לכן פרויקט נאיקה מנסים לתעד ויזואלית את הגבישים לפני שיהרסו.
אולם נוסף התגלה בחפירות בשנת 2009. המערה החדשה, בשם ארמון הקרח, מצויה בעומק של 150 מטר ואיננה מוצפת, והגבישים בה קטנים בהרבה.
המערה הוצגה בערוץ דיסקברי בתוכנית "נאיקה: מאחורי מערת הקריסטלים" בפברואר 2011. בתוכנית נרמז כי קיימים אולמות נוספים, אך חקר נוסף יצריך הריסה של גבישים.
נאמר שם שהמערה לבסוף תסתם מחדש ושפני המים בה יעלו מחדש.
מערת הסנוניות (בספרדית: Sótano de las Golondrinas) היא מערה פתוחה במדינה הפדרלית סן לואיס פוטוסי, מקסיקו.
הפתח האליפטי, על מדרון קרסט, בגודל 49 על 62 מטר וחלול מתחת לכל היקפו, נפתח לאולם בגודל של 303 על 135 מטרים.
תחתית המערה נמצאת בעומק של 333 מטר בנפילה חופשית מהצד הנמוך ביותר של המערה, ו-370 מטרים מהצד הגבוה ביותר שלה.
דבר זה הופך אותה למערה עם הפיר הכי גדול בעולם, לפיר השני הכי עמוק במקסיקו ול-11 הכי עמוק בעולם.
גורד שחקים כמו בניין קרייזלר בניו יורק יכול להיכנס בתוכו במלואו בקלות.
המערה נפתחה על ידי סחיפה של מים על מישור של אבן גיר יחד עם צורה של מבנה חרוטי.
המערה ידועה לתושבים המקומיים מזמנים עתיקים.
התיעוד הראשוני של מסע חקר לתוכה מתועד ל-27 בדצמבר 1966.
הצמחייה גדלה בפתח, היכן שהגשם גורם למפלים להישפך אל תוך המערה.
פתח המערה מכוסה שברים וגואנו, שמרבי רגליים, חרקים, נחשים ועקרבים חיים עליו.
קיים פתח צר בתחתית המערה הנמשך לפחות עוד 512 מטרים מטה.
פירוש השם של המערה בספרדית הוא "המרתף של הסנוניות" הודות לציפורים הרבות החיות בחורים על קירות המערה.
כל בוקר, להקה של ציפורים יוצאת מהמערה על ידי מעוף במעגלים, עד שהן צוברות מספיק גובה לפתח המערה ומשם השמיימה.
בערב להקות גדולות של סיסים חגות סביב פתח המערה ובערך אחת לדקה, קבוצה של עד כ-50 ציפורים חותכות מהלהקה וצוללות עם הראש למטה לעבר הפתח.
לאחר שהן חוצות את הפתח, הן מקפלות את כנפיהן ונופלות נפילה חופשית עד שהן מגיעות לקן שלהן אז הן פורסות את הכנפיים ויוצאות מן הצלילה.
צפייה במחזה הפך להיות פופולרי בקרב תיירים.
המערה היא יעד פופולרי למערות אנכיות.
מטפסים לרוב מעגנים את החבלים שלהם בפתח הצד הנמוך, איפה שקיבעו טפסים מיוחדים לסלע, הנקי מכל מכשולים.
ירידה בחבל לוקחת כ-20 דקות.
הטיפוס חזרה מעלה יכול לקחת בין 40 דקות לשעתיים.
לבן אדם ללא מצנח ייקח כמעט 10 שניות להגיע בנפילה חופשית לתחתית, מכאן הפופולריות הרבה שלה בקרב אוהדי ספורט אקסטרים לקפיצת בסיס.
כדור פורח בגודל ממוצע ניווט פנימה, דרך הפתח ברוחב 49 מטרים, ונחת בתחתית המערה.
קפיצת בסיס אינה מותרת עוד במקום שכן התושבים המקומיים מתרכזים בהצלת הציפורים שם.
מערת הסנהדרין הקטנה היא מערת קבורה הממוקמת סמוך לקברו של שמעון הצדיק, בשכונת שמעון הצדיק בירושלים.
במערה ישנם 26 כוכי קבורה, בהם נקברו על פי המסורת 26 מחברי הסנהדרין.
במתחם קיימות עוד מערות קבורה.
אליעזר גרייבסקי כתב על המערה:
"קבלה היא בידם, כי הקברים ההם הם קברי הסנהדרין, יען מספר הכוכין הוא כמנין הסנהדרין.
אך לא נודע להם על ברור, איזה סנהדרין מנוחתם כבוד פה, כי בכל דור ודור היו סנהדרין שונים"
בשנת 1889 כתב יום טוב ליפא ווייס על המקום:
"וכעת נשאתי את ידי בעה"י לתקן המערות סנהדרי קטנה ...
והוצאה מן המערה סנהדרין עלה לסך חמשה ועשרים נאפאליאן וגם עשיתי בהפרוזדור סנהדרין הנ"ל מקוה מים לטבול הבאים שמה להתפלל"
לאחר מלחמת ששת הימים שופץ האתר יחד עם קבר שמעון הצדיק על ידי משרד הדתות.
במאי 1969 הוכרז המקום כמקום קדוש בתקנות של שר הדתות וקביעה זו נכפלה בתקנות שתוקנו מכוח חוק השמירה על המקומות הקדושים, תשמ"א-1981.
כיום המערה סגורה ונעולה וניתן להיכנס אליה בתיאום עם מנהלי האתר.
בנוסף, מדי שבוע נערכת במקום תפילת מקובלים.
מערת הפלמ"ח היא מערה טבעית בקרבת קיבוץ משמר העמק ששימשה לאימוני הפלמ"ח משנת 1941 ועד סיום מלחמת העצמאות בשנת 1948. שופצה בשנת 1989 על ידי חברי משמר העמק, ונפתחה לביקורים על מנת לספר את סיפור המקום ואת סיפורו של הפלמ"ח.
ב-2013 הוצב ליד המערה, פסל של שוקי כהן בשם "מדורות הפלמ"ח".
הפסל מורכב משש דמויות מתכת המסמלות את יחידות הפלמ"ח: המסתערבים, הסיירים, החבלנים, הדתיים, הצנחנים והגרמנים.
ליד כל דמות יש פסל של מדורה ועליו כתוב: "פלמ"ח".
המערה נמצאת בחורש סבוך ממערב לקיבוץ, שימשה רועים בדואים, והתגלתה על ידי חברי הקיבוץ לאחר עלייתו לקרקע בסוף 1926. עם הקמת הפלמ"ח ב-1941, נבחרה המערה לאתר אימונים של הפלמ"ח עקב ריחוקה מדרכים ראשיות ומעינם הבוחנת של הבריטים.
במקום נערכו אימונים של יחידות מיוחדות כמו המחלקה הערבית (המסתערבים) והמחלקה הגרמנית.
כמו כן שימש המקום לכינוסי מפקדים וכנקודת יציאה לפעולות.
לאחר סיום מלחמת העצמאות הוזנחה המערה.
ב-1989 שופצה המערה על ידי חברי הקיבוץ שגם מפעילים את המקום .
המקום מציע מגוון חוויות הקשורות לשימור מורשת הפלמ"ח כמו הרצאות, תערוכת כלי נשק האופייניים לתקופה, סרטים תיעודיים, וקומזיצים.
מערת ונגארד היא מערת חוף טבעית בצד הדרומי של צוק גיברלטר המהווה חלק מהקומפלקס של מערת גורהם.
קומפלקס זה כולל ארבע מערות אשר הוכרזו בשנת 2016 כאתר מורשת עולמית על ידי אונסק"ו, והוא אחד ממקומות ההתיישבות האחרונים של האדם הניאנדרטלי הידועים לחוקרים כיום, כאשר תקופת ההתיישבות הניאנדרטלית בו מתוארכת ל-55,000 עד 28,000 שנים קודם לזמננו.
גובהה של מערת ונגארד הוא 35 מטרים, והיא מכילה 1.7 מטרים של מרבצים.
המערה, הממוקמת מטרים ספורים ממערת גורבם (שנחפרה ב-1951), נחפרה לראשונה בשנת 1989.
בחלקה העליון של המערה ניכרים שרידי בור אש לנוכחות האפר והתגובות התרמיות בחול המערה.
בתוך בור האש נמצאו שריפות צדפות שרופות ושפע.
יחד עם הליבה תועד גם מכלול של פתיתי אבן שחולצו מליבה אחת, מה שאפשר לנו לשחזר את כל תהליך הקישור על ידי צירוף לחתיכות כמו חידה.
זה דבר שקשה מאוד למצוא בארכאולוגיה, שכן עיסוקים מתמשכים או תהליכים שונים משנים את המיקום והשימור המקוריים של פריטים רבים, אך המאפיינים של מערת ואנגארד הופכים אותה למקום מיוחד מאוד בו אנו יכולים לחוות יום בחיים של ניאנדרטלי כאילו אנו צופים בתמונה.
בחלק האמצעי של רצף מערת ואנגארד, יחד עם שרידי יעלים ואיילים אדומים, נחשפו כמה שברי עצם השייכים ליונקים ימיים.
אף על פי ששרידי הדולפינים והדגים אינם מציגים סימני חיתוך, הם נמצאים בהקשר אנתרופי, ללא פעולות של טורפים.
הם גם רחוקים מקו החוף, שהיה באותה עת במרחק של יותר מקילומטר אחד מהמערה, ולכן נראה שהובלת בעלי חיים אלה לצריכה היא יותר מובהקת.
בשנת 2008 פורסם שהמערה מספקת עדויות על כך שהדיאטה של ההומו ניאנדרתלנסיס הייתה מגוונת יותר מהתפיסה שרווחה במחקר עד אז.
כיום משערים שהדיאטה של ההומו ניאנדרתלסיס כללה גם דגים, רכיכות, וכן בעלי חיים ימיים כמו דולפינים וכלבי ים נזיריים.
על אף שבמבט פשוט הדברים נראים כברורים, שכן מערת ונגארד ממוקמת בצמוד לים אלבוראן, החוקרים דווקא מעריכים שבתקופת ההתיישבות הניאנדרטלית, המערה הייתה רחוקה כ-4.5 קילומטרים מהחוף.
גובה פני הים הנמוך סייע לאדם הקדמון בכך שחשף איים קטנים בין גיברלטר והחוף של צפון אפריקה, וייתכן שדבר זה הקל עליהם לחצות את מצר גיברלטר בן 14 הקילומטרים (כיום).
מערת חילזון תחתית היא אתר ארכאולוגי-פרהיסטורי בנחל חילזון, שבגליל התחתון.
במערה נחשף בית קברות מהתרבות הנאטופית המאוחרת, כ-12,000 שנים לפני זמננו, ובו עדויות למנהגי קבורה מורכבים.
זהו אחד האתרים הנטופיים הבודדים שהיו בשימוש רק כבית קברות ומרכז לפעילות פולחנית.
העדויות שנמצאו במערה לפעילויות 'יום-יומיות' כמו ציד, עיבוד מזון ושימוש בכלי צור וכלי אבן, היו גם הן מרוכזות לגמרי סביב הקברים ומעידות על הכנות בעבור טקסי הקבורה.
המערה נהייתה מפורסמת ועוררה עניין רב, עקב פרשנות החוקרים כי הקבר המרכזי הוא של האישה השאמאנית וסעודת לוויה גדולה ליוותה את קבורתה.
סקר ארכאולוגי שבוצע באזור ב-1995 העיד כי ישנם ממצאים מהתרבות הנאטופית במערה, מה שהביא לתחילת החפירות ב־1997. בחפירות במערה שנוהלו על ידי ליאור גרוסמן, מהמכון לארכאולוגיה באוניברסיטה העברית, התגלה בית הקברות הנאטופי בן 12,000 שנה.
לפי תוצאות הסקר והחפירות, הממצא החומרי המשמעותי היחיד בנמצא שייך לנטופית המאוחרת.
המערה הייתה מלאה בשכבות עבות של גללי עזים, כיוון ששימשה כמכלאת חורף מהתקופה הביזנטית ועד זמנים מודרניים.
החפירות (1997, 2001, 2005–2006, 2008) הראו כי רק הנאטופית המאוחרת מיוצגת באתר ונמצאת ישירות מתחת לשכבות הגללים.
השכבה הנאטופית מרוכזת בשקע בגודל כ-30 מ"ר בסלע האם במרכז המערה.
המערה שמשה כבית קברות בעבור לפחות 28 פרטים.
רוב הקבורות נמצאו בתוך שלושה בורות ששימשו כבורות קבורה שיתופיים.
הנפטרים הונחו בשלמותם בבורות, אך לאחר תקופה, הקברים נפתחו מחדש והוצאו מהם העצמות הארוכות והגולגולות.
שתי קבורות במנח אנטומי שלם נמצאו במבני הקבורה שנחפרו אל סלע-האם.
קבורה נוספת במנח אנטומי מלא נמצאה על הסלע הגבוה שבין שני המבנים והיא אירוע הקבורה האחרון שהתקיים באתר.
רוב הממצאים הארכאולוגיים באתר נמצאו בהקשר ישיר עם הקבורות.
מכלול עצמות בעלי החיים שנמצאו במערת חילזון תחתית מורכב משלוש קבוצות מרכזיות: פרסתנים, טורפים, ובעלי-חיים קטנים.
המינים המרכזיים שנמצאים באתר הם צבים וצבאים.
מכלול בעלי-החיים באתר דומה לאתרים אחרים מהנאטופית המאוחרת באזור הים-תיכוני, אך יש לו מאפיינים ייחודיים.
המכלול מראה עדויות ללפחות סעודה טקסית אחת גדולה, שנמצאה בשני המבנים, ובמהלכה נאכלו לפחות 90 צבים ו-3 פרי בר.
הצדפים השכיחים ביותר שנמצאו באתר הם קונכיית שן הים (דֶנְטַלִיוּם בלעז).
פסולות ייצור שנמצאו באתר מעידים כי לפחות חלק מהחרוזים שנמצאו באתר יוצרו במקום.
כ-50 כלי עצם שלמים ושבורים נמצאו באתר, כולל פסולות ייצור.
רוב כלי-העצם נמצאו בהקשר של הקבורות באתר.
כמעט 100 כלי אבן נמצאו באתר וכוללים חלוקי-אבן חלקים, פסולות וכלי שחיקה וכתישה.
אחוז גדול של כלי האבן נמצאו בקברים.2 ראויים לציון הכלי שנמצא בשימוש משני בקיר של מבנה ב' וכלי הבזלת השבור שנמצא בקבר השמאנית.
חוקרי האתר מפרשים את הממצאים הייחודיים במערה כעדויות לסעודות קבורה ולקבורה של האישה השמאנית.
עדויות מובהקות לסעודה טקסית גדולה נמצאו באתר, והם כנראה העדויות הקדומות ביותר להתנהגות/לאירועים מסוג זה.
כמויות לא-רגילות של עצמות צבים ופרים נמצאו בשני המבנים באתר, ומעידים על אכילה של כמויות בשר עצומות בטווח זמן קצר.
אחד המבנים כנראה נבנה במיוחד עבור אשפת הסעודה.
מילוי עשיר בפסולות הסעודה נמצא גם במבנה קבורתה של השמאנית.
קבורת השמאנית היא כנראה התגלית המפורסמת ביותר ממערת חילזון תחתית.
הקבורה נמצאה במבנה א', מבנה אובאלי שחפור אל תוך סלע האם, המחופה בטיח-בוץ ומרוצף בלוחות אבן-גיר.
הקבורה היא קבורתה של אישה מבוגרת, בעלת עיוותים גופניים מולדים ועדויות למחלות הקשורות בגילה.
סביב גופתה הונחו כ-90 שריונות צבים, עצמות חזיר בר, דלק הסלעים, עיט, בקר הבר, נמר, שברים של כלי בזלת וכן כף רגל אנושית מאסיבית שאיננה שייכת לנקברת (כף רגל שלישית).
מעל הקבורה ישנה פסולת מרובה המעידה על סעודת קבורה גדולה שנערכה בעת הטמנתה.
המבנה חתום באמצעות לוח אבן גדול.
מבנה הקבורה נבנה בייחוד עבור קבורתה, והושקעה בו עבודה מרובה שבוודאי דרשה עבודה משותפת של קבוצה.
הטיפול המיוחד במבנה הקבורה ובנקברת מעיד על ייחודה, והביא להשערה כי האישה הייתה שמאנית - מנהיגה רוחנית.
ניתוח של פסולות זעירות במערה מראה כי קבורתה של השמאנית הייתה הפעילות הראשונה במערה, וכי למעשה, המקום יוסד כמקום חשוב ואף קדוש בעקבות קבורתה שם.
מערת טיטו בוסטייו (בספרדית: cueva de Tito Bustillo, או באסטורית: El Pozu'l Ramu) שוכנת במועצה העירונית בקהילה האוטונומית אסטוריאס בצפון ספרד.
היא התגלתה בשנת 1968 על ידי קבוצת חוקרי מערות מטורבלנקה, בהדרכת כמה צעירים מהעיירה.
כעבור שלושה שבועות נפטר סלסטינו "טיטו" בוסטייו (Celestino "Tito" Bustillo) בתאונת טיפוס הרים והם כינו את המערה לכבודו, מכיוון שאחותו הייתה בין המגלים המקוריים של המערה.
בשנת 1969 שיקם חבר הנאמנים של המערות הפרהיסטוריות של אסטוריאס את הכניסה המקורית שנחסמה עד אז על ידי מפולת שהתרחשה לאחר תקופת התרבות המגדלנית (לפני כ-16,500 ל-14,000 שנים), ובשנת 1970 פתח חבר הנאמנים פתח כניסה נוסף באמצעות קידוח מנהרה בסלע באורך 165 מטר סלע במרחק של שלושה קילומטרים מהעיירה ריבאדסיה.
דרך המנהרה נכנסים למערה ומגיעים למעבר שהוא קטע מנהרה הארוך מבין שלושת הענפים של המערה.
לאורך נתיב זה, אשר גם בזמנו נחסם על ידי מפולת נוספת, ישנה מצד ימין גומחה של סימני של מגן באדום, המזוהים כמייצגים את הפות של האישה, כאזכור של פוריות.
לאחר 540 המטרים במעבר זה מגיעים לחדר בו המערה מתפצלת לשלושה ענפים.
מימין המערה ממשיכה לכיוון הכניסה המקורית, שם נמצא האתר החשוב והנרחב ששימש כמטבח והיו בו כלי האוכל של האדם הפרהיסטורי, מכיוון ששם הייתה הכניסה ששימשה את המשפחות שהתגוררו במערה.
בחדר שבו מתרחש הפיצול לשלושה כיוונים, יש כתם של ציור המתאים לסוס הצבוע באדום כהה, כמעט סגול.
הציור מטושטש מאוד מכיוון שמים זרמו על הסלע בזמן שיטפון.
משמאל המערה שמובילה לחדר הציור.
בהליכה לאורכה משאירים מאחור, מימין, נקיק בעומק של כעשרים מטרים שבתחתיתו זורם נחל.
קצת יותר רחוק על הקיר מתחיל אוסף הציורים יוצא דופן בן אלפי שנים.
במרחק קצר מהם, וקרוב מאוד לגובה הקרקע, יש כמה דמויות קטנות: שני איילים, ככל הנראה רצים זה אחר זה, תחומים בקו שחור וצבועים בחום בהיר למילוי פנים הציור.
ואז יש כמה כתמים ופסים, כנראה שרידים למספר דמויות נוספות שנעלמו.
בהמשך מצוירים איילים קטנים ובמפלס נמוך יותר איילים.
בהמשך, ובאותה גובה מהקרקע, יש סוס בגודל טבעי (באורך 1.75 מטר) צבוע לגמרי, עם שינויי צבע, בצבעים טבעיים סגול ושחור.
תחת דמות זו יש עוד דמות גדולה לא ברורה צבועה בשחור.
בהמשך הסלע מתיישר ויוצר משטח חלק, נוח מאוד לצביעה וחריטה.
הדמות הראשונה המזוהה בפאנל זה היא של איילה תחומה בקו שחור, וקרוב אליה ראש סוס המצויר גם הוא בקו שחור.
בין שתי הדמויות יש חמישה סוסים, איילה, ושני איילים.
כמו כן, בתוך לוח זה יש שתי דמויות סוסים חרוטות, ראש צבי וראש צבייה, פר ושני ראשי צבאים נוספים.
כל הדמויות המצוירות גדולות, אורכן עולה על שני מטרים.
הם מיוצרים בעזרת מגוון צבעים: שחור, אדום, סגול וחום.
רוב הדמויות משורטטות תחילה באמצעות חריטה, לעיתים עמוקה ופעמים אחרות שטחית מאוד.
מול הפאנל הגדול הזה יש עוד אחד שכנראה היו מצוירים בו מספר דמויות, אך כיום ניתן לזהות רק פרה וביזון.
ההשערה היא שלציורים יש מטרה פולחנית לשיפור הציד.
בשנת 2000 התגלתה בחלק העמוק והבלתי נגיש ביותר של המערה דמות של צורה אנושית, תערובת של אישה וגבר.
תיארוך פחמן-14 הוכיח שזהו הציור העתיק ביותר, בן 33,000 שנים בערך.
חלק מהמדענים טוענים כי את הציור עשה האדם הניאנדרטלי אם כי סברה זו לא הוכחה.
מלבד הציורים, השתמרו בצורה מושלמת כמה חפצים מתקופת התרבות המגדלנית.
החשובים שבהם הם כמה חכות עשויות מעצם וראש עז מגולף מקרן של אייל.
מרכז אמנות הסלע של טיטו בוסטייו
במרץ 2011 נחנך מרכז אמנות הסלע טיטו בוסטייו (Centro de Arte Rupestre Tito Bustillo), פרויקט מוזיאוני להפצת וקידום אמנות הסלע הפלאוליתית של אסטוריאס.
המרכז נמצא 250 מטרים מהמערה על שטח של 6,500 מטרים רבועים ב-3 מפלסים: קומת הכניסה, קומת מרכז אמנות וקומת תצפית.
המוזיאון משלב מערכות אורקוליות, שבאמצעות טכנולוגיות חדשות ומערכות אינטראקטיביות מודרניות, נועדו להנגיש תוכן אמנותי והיסטורי.
מערת לה קובסייה (בספרדית: Cueva de La Covaciella) שוכנת במועצה העירונית בקהילה האוטונומית אסטוריאס בצפון ספרד.
זוהי מערה עם גלריה באורך ארבעים מטרים המסתיימת בחדר עם ציורי מערה פלאוליתיים מתקופת התרבות המגדלנית בת 14,000 שנה.
היא התגלתה בשנת 1994 כאשר פיצוץ בגלל עבודות דרך פער פתח אל המערה.
עובדת היותה מערה סגורה וגילויה המאוחר תרמה לאיכות הגבוהה של השתמרות הציורים, והם נחשבים לציורי הביזונים השמורים ביותר בחוף קנטבריה.
המערה סגורה לקהל והיא מוכרזת כנכס בעל עניין תרבותי.
ב בעיירה יש העתק של מערה זו.
מערת יונין (בספרדית: Cueva de Llonín, או גם Concha de la Cova, או גם Cueva del queso, "מערת הגבינה") שוכנת במועצה העירונית בקהילה האוטונומית אסטוריאס בצפון ספרד.
מערה זו התגלתה בשנת 1957 על ידי יצרני גבינות שחיפשו מקום ללהתסיס אותן.
עם זאת, המערה התפרסמה רק בחודש מרץ 1971, כאשר קבוצת חוקרי מערות מאוביידו גילו את הציורים בה ופרסמו את התגלית.
במערה ציורים שונים של בעלי חיים (ביזון, איילים, יעלים וכו') וסמלים, שמספרם עולה על מאה דמויות מיוצגות, מה שהופך אותה למערה האסטורית עם המספר הגדול ביותר של ציורים.
המערה סגורה לציבור בגלל התמוטטויותיה התכופות.
מערת לאס מונדאס (בספרדית: Cueva de Las Monedas, מילולית "מערת המטבעות") היא אתר ארכאולוגי במועצה העירונית בקהילה האוטונומית קנטבריה בצפון ספרד.
המערה שוכנת בגובה 180 מטרים מעל גובה פני הים על המדרון הדרום-מערבי של הר קסטיו, והיא אחת מהמערות במכלול המכונה "המערות של מונטה קסטיו" (Las cuevas del monte Castillo).
הכניסה למערה התגלתה בטעות באפריל 1952, במהלך בירוא האזור לפני נטיעת חורשת אקליפטוסים.
בגלל עצמות הדוב שנמצאו במערה, נקראה בתחילה מערת הדובים (Cueva de Los Osos).
כאשר במהלך המשך הבדיקה באתר התגלה מסתתר מהמאה ה-16 עם מטבעות מימי המלכים הקתוליים, אחד מהם מ-1563, שונה שמו למערת המטבעות (Cueva de Las Monedas).
אורכה של המערה 800 מטרים, המערה הארוכה ביותר במכלול המערות של מונטה קסטייו, שמתוכם אפשר לבקר ב-160 המטרים הראשונים.
היא כוללת תצורות מערות רבות (נטיפים, זקיפים, תצורות קרסט צבעוניות ועמודים (Stalagnate)).
בשכבות העליונות נמצאו מעט ממצאים מתקופת הברונזה: מרצעים מארד, גרזני אבן ושברי חרסים.
מתחתם היו כלי אבן מהתקופה הפלאוליתית העליונה.
כמה מטרים מהכניסה יש קיר קטן עם ציורים בפחם של 17 בעלי חיים וסימנים מופשטים בצורת נקודות וקווים.
בעלי החיים המיוצגים כוללים סוסים, ביזונים, איילים, יעלים ודוב מערות.
ציורים אלה מגיעים מסוף עידן הקרח האחרון, ומתוארכים כ-12 אלף שנים לפנה"ס.
מערת לה פסייגה (בספרדית: Cueva de La Pasiega) היא אתר ארכאולוגי במועצה העירונית בקהילה האוטונומית קנטבריה בצפון ספרד.
המערה שוכנת על המדרון הדרומי של הר קסטיו, באמצע עמק הנהר , והיא אחת מהמערות במכלול המכונה "המערות של מונטה קסטיו" (Las cuevas del monte Castillo) הכולל גם את מערת אל קסטיו, מערת לאס מונדאס ומערת לאס צ'ימנאס.
מערות מונטה קסטיו מהוות סדרה שלמה להפליא, הן מבחינת התרבות החומרית של התקופה הפלאוליתית והן מבחינה אמנותית.
לה פסייגה היא בפועל גלריה גדולה, באורך של יותר מ-120 מטר, ששיפועה פחות או יותר מקביל למדרון ההר, ונפתחת לפני השטח בשישה מקומות שונים: שישה פתחים קטנים שרובם, למעט שניים, חסומים.
הגלריה הראשית היא באורך של כ-70 מטר ונפתחת לגלריות משניות עמוקות יותר, מפותלות ויוצרות מבוכים, שבמקומות מסוימים מתרחבות ליצירת תאים גדולים.
כך מתייחסים ל"חדרים II-VIII", החדר המכונה "גלריה B", או "חדר 11" של "גלריה C", כולם עם עיטורים פלאוליתיים.
שני החדרים האחרונים מכילים כמה מקומות מקודשים שמוזכרים בהמשך.
השרידים המתועדים שייכים בעיקר לשלהי תקופת התרבות הסולוטרנית ותחילת תקופת התרבות המגדלנית, אם כי נתגלו גם פריטים ישנים יותר.
בשנת 2018 חשף תיארוך אורניום-תוריום שסמל בצורת סולם (סקלריפורם) במערה הוא בן 64,000 שנה ולכן נוצר על ידי ניאנדרטלים.
ברחבי המערה יש קירות רבים עם ציורים ועם דמויות חקוקות או חרותות.
הם מייצגים סוסים, איילים (זכר ונקבה) ובקר.
ישנם גם הרבה סמלים מופשטים (אידיומורפים).
את הגילוי המדעי של מערת לה פסייגה ניתן לזקוף לזכות הארכאולוגים הגרמנים ורנר ו.
בזמן שחפרו את מערת אל קסטיו בשנת 1911, הם קיבלו ידיעות כי העובדים יודעים על מערה אחרת בסביבה, שהכפריים כינו אותה "לה פסייגה".
החוקרים אישרו במהרה כי המערה מכילה ציורי סלע.
מאוחר יותר, החלו הכומר והארכאולוג הצרפתי אנרי בריי (Henri Breuil; 1961-1877), הוגו אוברמאייר והארכאולוג הספרדי ארמיליו אלקלדה דל ריו (Hermilio Alcalde del Río, 1947–1866) במחקר שיטתי על המערה.
עם זאת, המחקר לא הסתיים בשל העבודה המתמשכת של ברוי על המגנום אופוס שלו.
נדרשה מונוגרפיה נפרדת, והיא התפרסמה ב-1913. המחקר היה קריטי לקידום המדע הפרהיסטורי בספרד.
בשנת 1903 גילה אלקלדה דל ריו את מערת אל קסטייו, וכאמור, אוברמאייר ביצע בה חפירות בין 1910 ל-1914. החפירות בה נמשכו בתקופות שונות, לסירוגין, עד לתקופתנו על ידי ארכאולוגים מוסמכים.
החפירה האחרונה נערכה על ידי הארכאולוגים רודריגו דה בלבין ברמן (Rodrigo de Balbín Behrmann) וססאר גונסאלס סאינס (César González Sainz).
לאחר גילוי "לה פסייגה" והחפירות הראשוניות, כמעט שלא ביקרו באזור, בעיקר בגלל הנסיבות ההיסטוריות הקשות של ספרד בשנות השלושים.
לאחר מכן, בשנת 1952, בזמן שהכינו את השטח לנטיעה של חורשת אקליפטוסים, נמצאה מערה נוספת עם אוצר מטבעות קטן מהמאה ה-17 ולכן המערה החדשה נקראה מערת לאס מונדאס (מערת המטבעות).
עם זאת, נמצא בה מקום מקודש עם שרטוטים וציורים חשובים.
לאור זאת, הסיק המהנדס אלפרדו גרסיה לורנסו (Alfredo García Lorenzo) כי בהר מונטה קסטיו יש סודות נוספים.
לפיכך הוחל בסקר גאולוגי שהביא שנה שלאחר מכן לגילוי מערה אחרת עם ציורי סלע, מערת לאס צ'ימנאס ("הארובות"), וגם מערות קטנטנות אחרות בעלות חשיבות פחותה כמו "לה פלצ'ה", "קסטניירה", "לאגו" וכו'.
השרידים הארכאולוגיים של מערת לה פסייגה
במערה נתגלו שרידים מתקופות התרבות הסולוטרנית והתרבות המגדלנית הראשונות של קנטבריה, מה שהיווה את הבסיס לכרונולוגיה של ציורי הקיר.
החפירות במערה ישנות, בפעם האחרונה הן נערכו על ידי ד"ר חסוס קרבאיו (Jesus Carballo) בשנת 1951. בשכבה התחתונה התגלו חפצים שתפקודם לא ברור, ושנראו, על פי מאפייניהם, קשורים לתקופה המוסטרית.
מעל שכבה זו הייתה שכבה מהתרבות הסולוטרנית עשירה יחסית בכלים אופייניים כמו ראשי רומחים.
ניתן לייחס שכבה זו בוודאות לשלהי התקופה הסולוטרנית.
השכבה האחרונה הייתה גם היא עשירה יחסית, עם כלי אבן שונים, סיכות וחפצי עצם מחוררים שיכולים להיות שייכים לתחילת התרבות המגדלנית.
אומנם בהשוואה לעדויות הסטרטיגרפיות של אל קסטיו יש בלה פסייגה רצף ארכאולוגי מאורגן פחות, בכל מה שקשור לחומרים שנתגלו, ועם זאת, אין ספק שאין להמעיט בערכה בשל כך.
על פי השיטה שהציע הארכאולוג הצרפתי , ניתן להתייחס ל"לה פסייגה" כדוגמה טובה ל"מערה כמקום מקודש", או ליתר דיוק כאוסף מקדשים של תקופות שונות, מסודרים על פי דגמים מסוימים.
למעשה רעיון זה התפתח במוחו של הפרהיסטוריון הצרפתי הנודע בדיוק כאשר ביקר במערות של קנטבריה, בזמן שהשתתף בקבוצת חוקרים זרים שחפרו במערת אל פנדו בשנות החמישים של המאה ה-20. "אני בהחלט יכול לאשר שמחקר אמנות הסלע בצפון ספרד היה מכריע ברעיונותיו של המאסטר, שמאז התפרסמו בזכות פרסומיו הרבים".
על סמך חלוקה זו קבע לרואה-גוראן שיטה לסמל את הציורים בצורה הבאה:
M: כף יד או סימן בצורת יד
?: צורה או סימן (בלתי מזוהים)
נטען שיש חריגים לכלל זה, גרסאות שונות רבות התלויות באזורים ובתקופות, שמשמעותם אינה ברורה לחלוטין במתווה הכללי שלהן, אך ניתן להסביר בצורה מסוימת, גם בלה פסייגה.
כמו כן ייתכן שמצוירת ממותה, ו-40 יצורים בעלי 4 גפיים שלא זוהו בוודאות.
יש גם סמלים, כדוגמת אלו דמויי גג וסמלים אחרים מגוונים באופן מפתיע (יותר מ-130), וכוללים לעיתים קרובות דמויי אנוש, ומאות סימנים ועקבות של סימנים מחוקים למחצה.
גלריה A, מקום מקודש ראשון
כדי להיכנס לגלריה A יש צורך לרדת דרך בור, אך במקור אפשר היה להיכנס דרך כניסה אחרת, שכעת חסומה לחלוטין על ידי נטיפים ועל ידי התמוטטויות מבחוץ.
הגלריה מגיעה לעומק של 95 מטר (מהכניסה הנוכחית), אך היא הולכת ומתכווצת ולא ניתן לדעת אם היא ממשיכה מעבר.
אחרי הכניסה למערה עוברים כניסה חסומה מצד ימין, ובין עומק 60 עד 70 מטרים מופיע החיבור לגלריה B, מעט לפני אוסף התמונות המעניין ביותר.
ואז מעט מעבר ל-75 מטר מתחיל האזור המקודש, עם יותר מ-50 איילים (הרוב נקבות), סוסים (כמחצית המספר), והבקר (שור הבר וביזון) עוד פחות, ממוקמים במקומות הגלויים ביותר.
במקדש זה נמצאו גם אנתרופומורף (דמות דמוית אנוש), פות, סמלים בצורות קווים ונקודות, ריבוע וכמות גדולה של טקטיפורמים (צורה מלבנית, עם או בלי תוספות, עם או בלי חלוקות פנימיות), בערך כמו כמות האיילים.
ניתן לחבר את הציורים לקבוצות שונות תוך שימת לב, בעיקר, לקריטריונים של תיארוכים, אך גם לרצף טכני ותמטי.
נראה שקבוצות אלה תואמות למוסכמות הזואולוגיות שנחשפו על ידי לרואה-גוראן.
הקבוצה הגדולה הראשונה נמצאת על הקיר השמאלי של הגלריה, וכוללת דמויות מסודרות כאפריז כפול עם איילים רבים, בעיקר נקבות, וגם שפע סוסים וביזון שנמצא במרכז הקומפוזיציה.
ביניהם סמלים המדגישים את הקשר בין הפות למוט, ההבחנה הזכרית-נקבית.
הקבוצה מציגה את הנושא של ביזון-סוס שניתן לפרש גם אותו כסוג של דואליות.
את הקבוצה משלימה קבוצה קטנה נוספת של סוסים, כאשר שאר החיות נמצאות במרכז ובחלק העליון של האפריז, שם יש רק איילות ואידיומורפים.
טכניקות הביצוע כוללות קווי מתאר לאיילות וביזון, רישום ליניארי (בין מתאר למודל) ורק בשני מקומות משתמשים במילוי סלקטיבי (לראשים של איילות מסוימות).
הצבע הדומיננטי, ללא ספק, הוא אדום, אך בכמויות קטנות יש גם אדום סגלגל וצהוב.
לא נעשה שימוש בחריתה בקבוצה זו.
אחרי קבוצה זו יש סדרה קבוצות של מאורגנות פחות, פחות או יותר קשורות, על הקיר השמאלי של הגלריה.
בהן מופיעים כל סוגי הדמויות, שבהחלט משלימים את הקבוצה הבאה.
בעלי החיים הבולטים הם איילים בשיתוף עם כמה אידיומורפים וכמה ראשי בקר (אולי שור הבר), שנראים כאילו הם עומדים ביחס לסוסים בקבוצה המופיעה בהמשך מעבר לפינה.
הקבוצה הגדולה השנייה מתחילה סביב עיקול שמאלה, באזור הקצה של הגלריה, שם היא נעשית צרה: היא מאגדת דמויות משני הצדדים.
הפעם הסוסים והאיילים כמעט שווים במספרם.
כרגיל בלה פסייגה, פחות, אך לא פחות חשובים הם הבקר, שניים מהם ביזון.
כמו כן, ישנו אנתרופומורף (ציור דמוי אדם) נשי, וכשלושים סמלי טקטיפורמים מלבניים, הממוקמים באופן הנראה כדפוס רגיל בסוג זה של מקדש מערות:
"הסמלים, באופן כללי, תופסים חלל נפרד מבעלי החיים, בין אם בגבולות הלוחות, או שהם מתמשכים לגומחה או נקיק קרובים פחות או יותר.
עם זאת, יש סיבות לחשוב שהסימנים ממוקמים תוך יחס לאותן חיות."
הבקר מרוכז בצד ימין, יחד עם שלושה מהסוסים, והם יוצרים את גרעין הסידור הבינארי של קבוצה שנייה זו, ויתרה מכך, יש בהם גם אנתרופומורף, שכולו מוקף בבעלי חיים היקפיים אופייניים (איילים) ואידיומורפים.
על הקיר השמאלי, יחד עם עוד איילים, חמישה סוסים שנמצאים ככל הנראה ביחס בינארי לבקר שצויר לפני העיקול, שהוזכר בתיאור הקודם.
בסוף הגלריה, שמתחילה להפוך למעבר צר, ישנם סמלים מלבניים משני צדדיה.
בסמוך, קבוצה שלישית, אם כי חשובה פחות, ממוקמת בחלל קטן.
בתוכה ישנם כחמישה איילים, יעל ובקר, כולם מושלמים בשבעה סמלים מרובעים, אחד מהם בצורת פלח תפוז.
בעיקרון הארגון שלהם ברור: נראה כי הציורים על שני הקירות יוצרות שני עימותים, מצד אחד הבקר עם כמה איילים וסימנים אידיומורפיים מתעמתים מול הסוסים שבאופן זה מיישרים קו עם הביזון, ושאר האיילים, הסמלים והיעל.
לאורך מכלול הציורים הגדול הזה שולטים הקווים הדקיקים של הצבע האדום.
הקבוצה הגדולה השלישית ממוקמת על תצורה של נטיפים התלויה מהקמרון, בין הקבוצה הראשונה שכבר תוארה, לבין האחרונה שתתואר בהמשך.
שתי הקבוצות, על אף שהן קרובות זו לזו, מבוצעות בטכניקה שונה המעוררת חשד כי נוצרו בתקופות שונות.
ישנם כעשר איילות, גם כמה סוסים (אם כי לא כל כך רבים), שני ראשי בקר וסמל מרובע.
כאשר מגיעים מכיוון הכניסה, רואים קודם כל את רוב האיילות, ואחריהם קבוצה של סוסים שמתחתם הסמל ושאר האיילות.
שלושה מהסוסים וראשו של אחר הם שחורים, הסימן הריבועי צהוב, ושאר הדמויות אדומות.
הקבוצה הרביעית (והאחרונה) הגדולה, הניצבת מול הקבוצה שתוארה בפסקה הקודמת, נמצאת במערכת יחסים קרובה מאוד אליה, מכילה מספר דומה של איילים וסוסים, יחד עם זוג ביזונים.
בין הסמלים השונים בולט אידיומורף בצורת יד, המזכיר את אלה שנמצאים במערת סנטיאן (Santián), וסימן אדום שייתכן שנועד לייצג ראש ביזון גרוטסקי.
במרכז מופיעים סוס וביזון ויוצרים את השילוב הבינארי האופייני, בקצה אחד ביזון אחר ובקצה הנגדי שאר הסוסים.
אין טינטה פלאנה, אין חריתה ואין עבודות בעלות שני צבעים: נהפוך הוא, מדובר בעיקר בעבודות של קווי מתאר באדום.
גלריה B, מקום מקודש שני
נכנסים דרך גלריה A, אחרי 60 או 70 מטר, נכנסים דרך מנהרה מימין לחדר הגדול הראשון של גלריה B.
רחוק מהכניסה המשמשת בימינו יש יציאות ישנות אל מחוץ למערה שנחסמו עם חלוף הזמן.
אחת מהן הותאמה לשמש פתח, אך לא ידוע אם בתקופה בה קושט אזור זה, היו הפתחים בשימוש, דבר זה יכול לעזור להבנת נקודת המבט שהאמנים הפרהיסטוריים היו נוקטים בהמשגת סידור הציורים ורמות העיטור של החדר.
צפיפות הציורים בחדר זה פחותה מזו של גלריה A, שאליה הוא מקושר חלקית.
בין הציורים יש מספר שווה בערך של איילים וסוסים, עם מספר פחות של בקר, על פי הדפוס המקובל של מערה זו.
עם זאת, החדר יוצא דופן בגלל המקוריות של כמה מדמויותיו האחרות, כולל דג, יעל גדול ואידיומורפים כמו מוטות, צורות מפתח וקבוצת סמלים קטנה וחסרת תקדים הידועה בכינויה "הכתובת".
עד כמה שניתן לצפות, סידור כל הדמויות הללו מסתכם בתבנית מתוכננת של הקדמה ללוחות הראשיים של גלריה A, בהנחה שייתכן שזו הייתה הכניסה הראשית.
בכניסה (מגלריה A), יש איילה קטנה חרותה, ובהמשך, סמלים מהסוג הקרוי אלפא על ידי לרואה-גוראן (כלומר זכריים), המופיעים משני צידי הגלריה.
אחרי הכניסה הבנויה, מימין מופיע דג, ואחריו אייל זכר גדול יחד עם איילה קטנה (שניהם בשחור).
מיד לפני שמגיעים למרכז החדר הגדול מופיעים סמלים משני הצדדים, אך הפעם הם מסוג בטא (נקביים), בצבע אדום.
המאפיין הבולט של מקדש זה מורכב משלוש קבוצות או לוחות החוזרים על תבנית סוס-בקר המושלמת על ידי בעלי חיים משניים או בלעדיהם.
ישנם שלושה לוחות נוספים שבהם מופיעים רק סוסים, כמה מהם על אותם עמודי נטיפים, אחרים על הקירות.
בגרעין זה מודגשים כף יד עם שש אצבעות, סמל בצורת סורג, חיה לא מזוהה חרותה בקווים מפוספסים והיעל הזכר היחיד בחדר.
הטכניקות בהן משתמשים הציירים מזכירות, בחלקן, את אלה של גלריה A (וזו הסיבה שהם נחשבו לחדרים קשורים): ציור בצבע אדום, צבע פנימי אדום (טינטה פלאנה), סגרפיטו בסלע הבסיסי ותוספת קווים באותו צבע, אך בגוונים עזים יותר.
ההבדל החשוב ביותר הוא שפע השימוש בחריתה, פשוטה ומפוספסת, המיושם במיוחד על הסוסים.
גלריה C, מקום מקודש שלישי
גישה לגלריה C נמצאת, לאחר הכניסה למערה, בדרך למעבר השמאלי לאזור D.
לאורך זה נפתח "חדר XI" של גלריה C.
גם לגלריה זו, באותה דרך כמו גלריה B, הייתה יציאה ישירה החוצה למרות העובדה שהיא חסומה על ידי הריסות וסלעים.
כמו בגלריה B, הכניסות החסומות משנות את תפיסת סידור התמונות עבור הצופה.
לרואה-גוראן מבדיל בין שני חלקים ברורים במקדש זה, הממוקמים במקומות נפרדים באותו החדר, ועם נושאים, טכניקה וכרונולוגיה שונים.
בנוסף ישנם שני יעלים במונוגרפיה המקורית המצוינים במספר 67, המיוצרים בצבע מלא חלקי בצבע שחור, שיטה שאינה מצויה באף אחת מהדמויות שנותרו בחדר.
הקבוצה הגדולה הראשונה של חדר XI היא זו שנמצאת בעיקר סביב הכניסה המקורית המשוערת, החסומה כעת.
היא מכילה בעיקר איילות, כמה איילים, ראשי בקר שונים וזוג סוסים, ויש גם עז.
ישנם סמלים אחרים שקשה לזהותם, חלקם נראים כבעלי חיים, אחרים אנתרופומורפיים, ויש רישום יד בצבע שחור, סמלים בצורת נקודות, סמלים בצורות מוטות ואידיומורפים אחרים, שביניהם בולט מה שמכונה "טרמפה" (Trampa, סוג של עמוד שתוחם, מאחורי סמל, ביזון ואיילה.
בהמשך הערך יש הרחבה בנושא).
נראה שהסידור של קבוצה זו מתאים למבנה משולש עם וריאציות: פר-סוס-אייל עם סימנים שונים או פר-סוס-אנתרופומורף עם סמלים.
האמת היא שהמורכבות של הלוח הזה גדולה, בהתחשב בריכוז הדמויות המגוונות מאוד.
ברור שהטכניקה הדומיננטית היא רישום מתאר אדום, אך באחד הלוחות נמצא גם, עבור חלק מהאיילים, חריתה מפוספסת מבוצעת בדייקנות.
כמו כן, ישנן דמויות שונות בשחור.
בנוסף, יש עבודות בשני צבעים על אחד מראשי הבקר, בהן משלבים בין צביעת פנים הדמות באדום וקווי מתאר שחורים.
נראה כי האנתרופומורף המשוער מכיל עד שלושה צבעים (אדום, שחור וצהוב), דבר יוצא דופן באמנות הפלאוליתית.
הקבוצה הגדולה השנייה נמצאת סביב אזור הגישה לאזור D, כלומר בצד הנגדי של החדר.
המינים המיוצגים מראים בעיקר סוסים, ואחריהם ראשי בקר, ובכמות פחותה אך בהחלט קיימים, נמצאים איילים ויעלים (שעבורם הסמלים משלימים את הקבוצה האמורה).
הסמלים הם בעלי מספר בלתי מוגדר, והם מסוגים שונים, כולל סמלים בצורת מפתח ונוצות, וגם מסורגים ומנוקדים.
ההפחתה במספר האיילים אינה מתרחשת בשום חלק אחר במערה, שם הם הרוב, ואילו חלקם של הסוסים מוגדל.
כל האידיומורפים נמצאים באזור הקרוב ביותר לכניסה למערה, ובמצבים שכשציורים מכסים ציורים אחרים הם ציורים חוזרים, אולי בתקופות שונות.
ישנן שלוש קבוצות משנה אפשריות של סוסים ללא בקר (רק שניים מהקומפוזיציות הן הצירוף הטיפוסי A-B שנצפה עד לנקודה זו).
עם זאת, ישנן הרבה דמויות מבודדות, בייחוד סביב הכניסה לחדר מאזור D.
הטכניקות הדומיננטיות הן חריתה של מספר רב של קווים, כאילו מפוספסים, וציור שחור, יש פחות שימוש בצבעים הצהובים, האדומים והאוכרה.
עם זאת, יש דוגמה ליצירה בשני הצבעים, בציור אחד, אם כי הוא לא בולט במיוחד.
הטכניקה נבדלת גם מזו של הקבוצה הקודמת ומחזקת את ההפרדה בין שני האזורים בחדר.
זהו חלק ביניים של המערה, כנראה הרחבה של המקום המקודש של גלריה C, סוג של "שטח אפור", עם פחות ציורים שהם מפוזרים יותר, שביניהם יש מעט עקביות, מלבד זוג קבוצות קטנות אשר ממשיכות לחזור על נושא הדואליזם של הבקר והסוס.
ביחד, ניתן לראות הבדלים ברורים בין 'המקדשים' השונים.
זה של גלריה A, שהוא המהותי ביותר, אין עבודות חקוקות מלבד כמה ציורים בהם החריתה משולבת עם ציור צבע מלא.
היעל נדיר מאוד, אך האיילים כמעט כפולים במספרם מהסוסים ופעמים רבות בתדירות גבוהה יותר מאשר הבקר.
יש המון אידיומורפים מלבניים של טקטיפורמים.
בגלריה B, שיש בה פחות ציורים, ואילו תחריטים (פשוטים או מפוספסים) מקבלים חשיבות.
האיילים כאן פחותים, למעט בחדר שנמצא בשנות השישים, והאידיומורפים שונים לחלוטין, כאשר מה שנקרא ה"כתובת" בולטת בייחודיות שלה.
בגלריה C יש שני מקדשים עצמאיים, שניהם עם חריתה מפוספסת, אך בעוד שהציורים במקדש הראשון הם בעיקר אדומים, בשני הם בעיקר שחורים; כאן העזים מקבלות חשיבות שלא נראתה בשאר המערה, והאידיומורפים הם די יוצאי דופן, במיוחד אלה שצוירו באדום.
אף על פי שגם בגלריה A וגם בגלריה C יש עבודות בשני צבעים, השיטות שונות.
האידיומורפים של מערת לה פסייגה
האידיומורפים והאנתרופומורפים האפשריים של לה פסייגה מתועדים ומסווגים כ:
נקודות – אלה הסמלים הפשוטים ביותר במערה.
בדרך כלל הם מופיעים בשתי צורות, שבאחת מהן נקודות רבות, בדרך כלל לא קשורות לבעלי חיים, אלא עם אידיומורפים אחרים שהם משלימים אותם.
הם נפוצים ביותר בגלריות B ו-C, באחרונה נראה כי הקבוצות של הנקודות הרבות קשורות לאיילים, אך הסמלים צבועים ובעלי החיים חרותים, ולכן ניתן להסיק כי הם מתקופות שונות.
בצורה השנייה הנקודות יכולות להופיע כשהן מפוזרות יותר.
אז בהחלט ניתן לקשר אותם לבעלי החיים בלי יותר מדי חשש.
הקבוצות הקטנות של הנקודות מופיעות תמיד פעם או פעמיים בכל חדר בשילוב עם בקר.
אבל יש שני מקרים מאוד מובהקים בגלריה A שבהם יש לסוסים הילה של נקודות, ואלו מתעמתים זה עם זה כמו בכניסה לחדר שהוזכר.
הצורות המנוקדות נפוצות ביותר בתקופת התרבות הסולוטרנית.
קווים – אלה מגוונים ומורכבים יותר הן במורפולוגיה שלהם והן בקשרים שלהם (יש דוגמאות המעוצבות כמו חצים, ענפים, נוצות, קווים פשוטים הנקראים מוטות (bastoncillos) וכו').
לדוגמה, לאחד הלוחות הראשונים של גלריה A יש אידיומורפים מסוגים אלה הקשורים לפות ולאיילה.
בקבוצה השנייה של גלריה C יש ביזון (לוח 83) שעשוי להיות קשור בסימן ליניארי (הוא נראה כמו כידון, אבל הרעיון הזה מאוד שנוי במחלוקת), כמו גם כמה סמלים אחרים.
בצד יש סמל בצורת נוצות מקובץ עם דמויות אחרות בצורת מפתח (קלוויפורם, התייחסות בהמשך) שלא זוהו במונוגרפיה המקורית (אך התפרסמו באמצעות מאמר מאת לרואה-גוראן).
לבסוף יש סדרה של סמלים הכוללים מוטות המופיעים בכניסות לגלריות B ו-C.
ברוי פירש סימן זה ביחס לשינויים הטופוגרפיים בתוך המקדש, וזה אפשרי: הם יכולים להיות סימנים עבור כוהנים מתלמדים, או סימני אזהרה מפני סכנות אפשריות כמו בורות.
עם זאת, קל יותר לזהות בורות מאשר את הסמלים שאמורים להזהיר מפניהם.
עבור לרואה-גוראן הם סמלים זכריים ביחס בינארי למערה עצמה, המייצגת את היסוד הנקבי.
צורת מפתח (קלוויפורם) – אלה נפוצים למדי, במיוחד בגלריה B ובחדר XI, אך ספק אם אינם אכן קיימים בגלריה A.
אלה של חדר XI הם המאפיינים ביותר ועשויים להיות קשורים לסוסים.
אפשר לראות באחד מאלה את מה שלרואה-גוראן מכנה "סימן מוצמד", שנעשה על ידי איחוד באותו אידיומורף קו או מוט (זכרי) עם צורת מפתח (נקבית).
הטיפולוגיה והכרונולוגיה של סימנים אלה מרובים.
מצולעים – אלה מסווגים בקבוצה מגוונת, קטגוריה כללית הכוללת סימנים מלבניים, מחומשים ומשושים.
יש אחד בכל חדר ואף על פי שהם מעטים, ניתן לערוך השוואה עם דוגמאות במערות אחרות.
למשל, יש בגלריה B סמל בצורת סורג שניתן להשוות עם סמלים אחרים במערת אגואס דה נובלס (Cueva de las Aguas de Novales) בקנטבריה, ושל מערת מרסולה (Grotte de Marsoulas) במחוז גארון עילית בדרום-מערב צרפת.
בגלריה A יש סמל מלבני הדומה לזה שנמצא באחת הגומחות במערת לאסקו.
ולבסוף יש סמל שנוצר על ידי מחומש ומשושה זה לצד זה, שלדעת המומחית פילאר קסדו לופס (Pilar Casado López), יש לסווג כסוג של סימנים סגלגלים.
טקטיפורמים – אלה ללא עוררין הסימנים המרובים ביותר במערה זו.
יש להם צורה מלבנית פחות או יותר, עם ובלי תוספות, עם ובלי חלוקות פנימיות.
למרות תדירותם, סימנים אלה נעדרים מגלריה B.