tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
ובסטר מת לפני הבחירות, ב-24 באוקטובר.
באמצע שנות הארבעים, גל נייטיביזם התפשט בניו יורק, תחת התנגדות להגירה ולקתוליות.
המפלגה האמריקנית נוצרה ב-1845, ויריביהם טענו שהם "אינם יודעים דבר".
המפלגה המשיכה להשתמש בשם זה.
ב-1852, הם תמכו בוובסטר לנשיאות.
בתור סגנו, הם בחרו בג'ורג' ק.
וושינגטון (אחיין מדרגה שלישית של ג'ורג' וושינגטון).
ובסטר מת כשבוע לפני הבחירות, והתנועה בחרה בג'ייקוב ברום כנשיא ובריינל קוטס כסגנו.
המפלגה לא קיבלה קולות רבים.
מילרד פילמור היה המועמד שלהם בבחירות הבאות.
מפלגת זכויות הדרום נוצרה כחלופה למפלגה הדמוקרטית ותמכה בפרישה מהאיחוד.
כמה מחבריה הובילו משאלי עם בנוגע לפרישה, שלא צלחו.
ב-1852, לא ידעו אם המפלגה תתחרה בבחירות.
רק תשע מדינות הגיעו לאספה באלבמה בתחילת מרץ.
המפלגה החליטה לחכות ולראות מי יהיו המועמדים הראשיים ולתמוך באחד מהם אם אפשר.
סניף המפלגה בג'ורג'יה שלח צירים לוועידה הדמוקרטית.
לאחר שפירס נבחר, המפלגה לא ידעה אם לתמוך בו.
אספה באלבמה ביולי החליטה לבחון את שני המועמדים.
ב-25 באוגוסט הוחלט שהמפלגה תעמיד מועמד עצמאי.
המפלגה כינסה את האספה שלה במונטגומרי, אלבמה.
באספה נכחו 62 צירים והם הצביעו פה אחד שג'ורג' טרופ יהיה המועמד לנשיאות, ומושל מיסיסיפי לשעבר, ג'ון קוויטמן, יהיה סגן הנשיא.
שני המועמדים קיבלו את המועמדות שהוכרעה בשלב מאוחר במערכת הבחירות.
טרופ טען במכתב שרצה להצביע לפירס ותמך בויליאם רופוס קינג.
הוא רמז שהיה מעדיף לא להיות מועמד בגלל מצבו הבריאותי, וחשש שימות לפני הבחירות.
המפלגה ערכה את המכתב לפני שפורסם בעיתונות.
המצע של הוויגים היה דומה לחלוטין למצע של הדמוקרטים, ולכן המאבק האמיתי בבחירות היה בין האישיות של שני המתמודדים.
חוסר ההבדל בין המפלגות גרם לאחוז ההצבעה ליפול לרמה הנמוכה ביותר מאז 1836. עמדתו של סקוט נגד העבדות הרחיקה ממנו וויגים דרומיים אך המצע של הוויגים, שתמך בעבדות, הרחיק ממנו וויגים צפוניים.
לאחר פשרת 1850, וויגים דרומיים רבים פרשו מהמפלגה ביחד עם מנהיגה המיתולוגי, הנרי קליי.
לבסוף, מעמדו של סקוט כגיבור מלחמה הוקטן בגלל שפירס בעצמו היה גנרל בריגדה במלחמת ארצות הברית–מקסיקו.
שבוע לפני הבחירות, דניאל ובסטר מת וגרם למפלגת האיחוד לבטל את מועמדותם.
אך עדיין היה אפשר להצביע לו במסצ'וסטס ובג'ורג'יה.
בסופו של דבר, פירס ניצח ניצחון גדול, כשסקוט ניצח רק בקנטקי, טנסי, מסצ'וסטס וורמונט.
מפלגת הארץ החופשית קיבלה פחות מחצי ממה שמרטין ואן ביורן השיג בשבילה בבחירות הקודמות, ולא זכתה בשום מדינות.
העובדה שוובסטר המת הצליח להרוויח הרבה קולות בג'ורג'יה ובמסצ'וסטס הראתה כמה הציבור האמריקני לא היה מרוצה משני המועמדים הגדולים.
כתוצאה מהתבוסה, ומהמתח בין תומכי העבדות למתנגדיה, המפלגה הוויגית הפסיקה להתקיים לאחר בחירות אלו.
הוויגים הדרומיים הצטרפו למפלגה הדמוקרטית, והוויגים הצפוניים היו ממקימי המפלגה הרפובליקנית ב-1854.
כמה וויגים החליטו לתמוך בבחירות הבאות במפלגת "שאינם יודעים דבר".
בנוסף, מפלגת הארץ החופשית התפרקה לאחר הבחירות ורוב חבריה הצטרפו לרפובליקנים.
מפלגת זכויות הדרום התפרקה גם היא לאחר הבחירות, ומשכה רק 5% מהקולות באלבמה, וכמה מאות בג'ורג'יה.
היא הצליחה להכניס כמה מועמדים לקונגרס ב-1853, אבל הם הצטרפו מהר למפלגה הדמוקרטית.
הבחירות לנשיאות ארצות הברית ב-1856 היו הבחירות השמונה-עשרה לנשיאות בתולדות ארצות הברית, ונערכו ביום שלישי, 4 בנובמבר 1856. הנשיא היוצא פרנקלין פירס הובס בניסיונו להיבחר כמועמד הדמוקרטי שוב.
ג'יימס ביוקנן, שהיה פוליטיקאי מנוסה והיה השגריר בבריטניה, נבחר במקומו.
העבדות הייתה העניין החשוב בבחירות, והמפלגה הוויגית, שהייתה אחת משתי המפלגות המרכזיות מאז שנות השלושים, התפרקה.
הוקמו מפלגות חדשות: המפלגה הרפובליקנית, שהתנגדה להרחבת העבדות, והמפלגה האמריקנית או "אלו שאינם יודעים דבר" (שהתעלמה מהעבדות והדגישה התנגדות להגירה ולקתוליות), ניסו להחליף את מעמד הוויגים כאופוזיציה הראשית.
המפלגה הרפובליקנית בחרה בג'ון פרימונט מקליפורניה כמועמדה הראשון לנשיאות.
אלו שאינם יודעים דבר תמכו בנשיא לשעבר, מילרד פילמור מניו יורק.
פרימונט התנגד לחוק קנזס נברסקה, והתנגד להרחבת העבדות.
ביוקנן הזהיר שהרפובליקנים הם קיצוניים שניצחונם יוביל למלחמת אזרחים.
הדמוקרטים הדגישו את גישת "ריבונות העם" (המדינות יחליטו בעצמן האם העבדות תהיה חוקית בהן) בנוגע למדינות החדשות.
ביוקנן השיג יותר קולות מיריביו, ואת רוב האלקטורים, וכך ניצח את פילמור ופרימונט, שקיבל פחות מ-1,200 קולות במדינות תומכות העבדות, כולם מדלאוור וממרילנד.
התוצאות בחבר האלקטורים אכן סימלו שהרפובליקנים יכולים לזכות בבחירות הבאות בכך שיזכו בעוד שתי מדינות – כמו פנסילבניה ואילינוי.
בבחירות הנשיאותיות ב-1856 התמודדו שלוש מפלגות, למרות שגם מפלגות אחרות היו פעילות.
הוועידות המפלגתיות מסודרות בסדר הפופולריות של המפלגות.
ג'יימס ביוקנן, שגריר בבריטניה מפנסילבניה
פרנקלין פירס, נשיא ארצות הברית מניו המפשייר
לואיס קאס, סנאטור לשעבר ומועמד לנשיאות ממישיגן
המפלגה הדמוקרטית נפגעה קשות מהפסדיה בבחירות לקונגרס.
הסנאטור סטיבן דאגלס מאילינוי, שתמך בחוק קנזס נברסקה, נכנס למירוץ כדי להתמודד מול הנשיא פרנקלין פירס.
הצירים מפנסילבניה המשיכו לתמוך ב"בן המועדף" שלהם, ג'יימס ביוקנן.
הוועידה הדמוקרטית השביעית התרחשה בסינסינטי אוהיו מה-2 ביוני עד ל-6 ביוני.
הצירים היו חלוקים בנוגע לשאלת העבדות.
בפעם הראשונה בהיסטוריה האמריקנית, איש שנבחר לנשיא לא הצליח להיבחר כמועמד.
בסיבוב הראשון, ביוקנן זכה ב-135.5 קולות, לעומת 122.5 לפירס, 33 לדאגלס ו-5 ללואיס קאס.
בכל סיבוב שעבר, דאגלס קיבל יותר צירים על חשבונו של פירס.
בסיבוב ה-15, רוב הצירים של פירס עברו לדאגלס מתוך ניסיון לעצור את ביוקנן, אולם דאגלס פרש ברגע שהתברר שביוקנן זכה לתמיכת רוב חברי המפלגה.
דאגלס גם העדיף שלא לפלג את המפלגה ולפגוע בסיכוייה בבחירות.
מספר מועמדים נשקלו כמועמדים לסגנות, אבל חלקם פרשו.
אחד מהם היה ג'ון ברקינרידג' מקנטקי.
הוא נבחר להיות אלקטור, אולם המשלחת מורמונט תמכה בו והוא נבחר בסיבוב השני כמועמד לתפקיד סגן הנשיא.
המועמד לסגנות הנשיאות סיבוב ראשון סיבוב שני ג'ון ברקינרידג' 51 296 ג'ון קוויטמן 59 0 לין בויד 33 0 ג'יימס באיירד 31 0 אהרון בראון 29 0 בנג'מין באטלר 27 0 ג'יימס דובין 13 0 בנג'מין פיצפטריק 11 0 תומאס ראסק 7 0 טראסטן פולק 5 0
ג'ון פרימונט, סנאטור לשעבר מקליפורניה
ג'ון מקלין, סגן שופט בבית המשפט העליון מאוהיו
המפלגה הרפובליקנית נוצרה בתחילת 1854 כדי להתנגד לחוק קנזס נברסקה.
במהלך הבחירות לקונגרס, הרפובליקנים הצליחו להכניס 13 נציגים לקונגרס וב-1855 שלושה מועמדים מהמפלגה זכו בתפקיד מושל.
המפלגה ספגה קבוצות רבות שהתנגדו לדמוקרטים.
הוועידה הרפובליקנית הלאומית הראשונה התרחשה בפילדלפיה בין ה-17 ביוני ל-19 ביוני.
הוועידה אישרה מצע שהתנגד לעבדות וקראה להפעלת סמכות הקונגרס בנוגע לעבדות בטריטוריות, סיום הפוליגמיה באזורים מורמוניים, ומימון ממשלתי לסלילת מסילת רכבת יבשתית.
ג'ון פרימונט, ג'ון מקלין, ויליאם סיוארד, סלמון צ'ייס וצ'ארלס סאמנר התחרו על המועמדות, אולם השלושה האחרונים פרשו.
מקלין גם רצה לפרוש, אולם המשלחת מפנסילבניה, בהנהגת תדיאוס סטיבנס, מנעה זאת.
פרימונט ניצח את ג'ון מקלין ונבחר להיות המועמד לנשיאות בעוד שויליאם דייטון ניצח את אברהם לינקולן ונבחר להיות המועמד לסגנות הנשיאות.
ארסטוס ברוקס, סנאטור של ניו יורק
לואיס קמפבל, חבר קונגרס מאוהיו
גארט דייוויס, חבר קונגרס לשעבר מקנטקי
מילרד פילמור, נשיא ארצות הברית לשעבר מניו יורק
ג'ורג' לאו, יזם של אוניות קיטור מניו יורק
ג'ון מקלין, סגן של שופט בבית המשפט העליון מאוהיו
קנט ריינר, סנאטור מצפון קרוליינה
רוברט סטוקטון, סנאטור לשעבר מניו ג'רזי
המפלגה האמריקנית נוצרה כמפלגה האמריקנית הנייטיביסטית על ידי מנהיגי תנועת "שאינם יודעים דבר".
המפלגה ספגה את רוב הוויגים שלא תמכו ברפובליקנים ב-1854, וב-1855 כבר ביססה את עצמה בתור חלופה לדמוקרטים.
המפלגה הצליחה להכניס לבית הנבחרים 35 נציגים מתוך 76 שהריצה בבחירות לקונגרס ב-1855. הם גם הצליחו למנות את נתניאל בנקס ליו"ר הבית.
הוועידה הלאומית של המפלגה האמריקנית התרחשה בין ה-22 בפברואר עד ל-25 בפברואר 1856 בפילדלפיה, פנסילבניה.
ב-1855, מנהיגי המפלגה החליטו לא לנקוט עמדה בסוגיית העבדות, אך הצירים של המפלגה מאוהיו היו מתנגדים חריפים לעבדות.
הוועידה סגרה את הסניף באוהיו ופתחה אותו שוב עם מנהיגים מתונים יותר.
הצירים ממדינות הצפון זעמו כשגילו שהצעתם, למנוע מועמדות מאדם שיתנגד לאיסור העבדות מצפון לקו הרוחב '36°30, נפלה.
התמיכה של המפלגה בצפון (פרט לניו יורק) נפגע.
רק מילרד פילמור, הנשיא לשעבר, זכה לתמיכה.
הוא לא היה במדינה כשנבחר למועמדות.
הוועידה בחרה באנדרו דונלסון מטנסי להיות סגנו, עם 181 קולות לעומת 30 למועמדים אחרים ו-24 שנמנעו.
אמריקנים צפוניים שהתנגדו לעבדות החליטו ליצור מפלגה אחרי שפילמור נבחר למועמד.
הם ערכו ועידה בניו יורק סיטי ממש לפני הוועידה הרפובליקנית.
מנהיגי המפלגה קיוו שיצליחו לשתף פעולה עם הרפובליקנים, כדי לנצח את ביוקנן.
האספה התרחשה מה-12 ביוני עד ל-20 ביוני.
כיוון שפרימונט היה המועמד המועדף על הרפובליקנים, המפלגה רצתה לתמוך בו, אולם חששו לפגוע בסיכוייו להיות מועמד רפובליקני.
הצירים הצביעו למועמד ולא הצליחו להגיע לתוצאה.
נתניאל בנקס נבחר בסיבוב העשירי כשהוא גובר על ג'ון פרימונט וג'ון מקלין, אולם היה ידוע שיפרוש מהמירוץ ויתמוך בפרימונט ברגע שיהיה מועמד.
הצירים בחרו בפרימונט פה אחד בסיבוב הבא.
מנהל האספה, ויליאם ג'ונסטון, נבחר כמועמד לסגנות הנשיאות אך פרש מאוחר יותר, כשהרפובליקנים והמפלגה האמריקאית הצפונית לא הצליחו למצוא פשרה בינו ובין ויליאם דייטון.
מועמדים מהמפלגה האמריקנית הצפונית הבדלנית
קבוצה של צירים מהמפלגה האמריקנית הצפונית פרשו מהאסיפה וערכו אספה משלהם בין ה-16 ביוני ל-17 ביוני.
הם התנגדו לשיתוף פעולה עם הרפובליקנים.
19 צירים החליטו פה אחד לבחור ברוברט סטוקסטון כמועמד לנשיאות ובקנט' ריינור כמועמד לסגנות הנשיאות.
המפלגה פרשה מהמירוץ לאחר מכן.
המפלגה הוויגית ניסתה להתאושש מהפסדיה מאז 1852. חצי ממנהיגי הוויגים בדרום עברו למפלגה הדמוקרטית, ואילו בצפון הוויגים הפסיקו להיות כוח משמעותי.
המפלגה נשארה חזקה בניו יורק ובפנסילבניה בכך שהצטרפה לתנועה נגד העבדות.
האספה הלאומית הוויגית החמישית (והאחרונה) התרחשה בבולטימור בין ה-17 בספטמבר ל-19 בספטמבר.
למרות שמנהיגי המפלגה רצו לשמור אותה בחיים, הם החליטו לתמוך, כמו המפלגה האמריקנית, בפילמור ובדונלסון.
150 הוויגים הצביעו פה אחד בתמיכה במפלגה האמריקנית.
אף אחד משלושת המועמדים נאם נאום בחירות.
הרפובליקנים התנגדו להרחבת העבדות והשתמשו בסלוגן "חופש הדיבור, חופש העיתונות, ארץ חופשית, חופש האדם, פרימונט ולניצחון!".
הרפובליקנים אמרו שהעבדות היא נגד הערכים הרפובליקניים.
הדמוקרטים טענו שניצחון רפובליקני יביא למלחמת אזרחים.
המצע הרפובליקני התנגד לחוק קנזס נברסקה ותבע להחזיר את פשרת מיזורי.
המצע התנגד לכך שהמדינות יחליטו בעצמן על העבדות.
הרפובליקנים אמרו שממשל פירס עשה טעות בכך שאיפשר למדינות להחליט ובכך גרם למהומות במדינות בין כוחות שתמכו בעבדות לבין כוחות שהתנגדו לה, בעיקר בקנזס המדממת.
הם תמכו בצירוף קנזס לאיחוד כמדינה חופשית.
בנוסף להתנגדות להרחבת העבדות, המפלגה תמכה גם בסיפוח קובה מספרד.
המצע הדמוקרטי תמך בחוק קנזס נברסקה ותמך בזכויות המדינות.
המפלגה תמכה בצירופה של קנזס כמדינת עבדות ותמכו בסיפוח קובה.
הנושא המרכזי של המצע היה שהמדינות הדרומיות יפרשו אם הרפובליקנים ינצחו.
כיוון שפילמור נחשב למועמד בלתי בחיר, הוויגים תמכו בביוקנן.
הדמוקרטים גם ניסו לכרות ברית עם הנייטיביסטים.
פילמור והאמריקאים התעקשו שהם המפלגה הלאומית היחידה, כיוון שהדמוקרטים תמכו בדרום והרפובליקנים בצפון.
שערורייה קלה פרצה כשהאמריקנים הפיצו שמועה שפרימונט הוא ממוצא קתולי.
הדמוקרטים ניצלו זאת, והרפובליקנים לא יכלו לפעול כנגד העניין: אמנם השמועות לא היו נכונות, אולם התנערות מהקתולים תפגע בסיכויים שלהם אצל הקתולים הגרמנים.
מסע הבחירות במדינות החופשיות היה שונה ממסע הבחירות במדינות העבדות.
הצפון חווה מסע בחירות משולש, שבו פרימונט קיבל 45% לעומת 41% לביוקנן ו13% לפילמור.
בצפון, פרימונט ניצח עם 114 אלקטורים מול 62. בדרום, פילמור וביוקנן היו המתמודדים היחידים, וביוקנן קיבל 56% לעומת 44% לפילמור.
בחבר האלקטורים, ביוקנן קיבל 112 אלקטורים מול 8 לפילמור.
בכל המדינה, ביוקנן קיבל 174 אלקטורים, רוב, ולכן נבחר.
מבין מדינות העבדות, פרימונט קיבל קולות רק בארבע מתוך ארבעה עשר: דלאוור (306), מרילנד (285), וירג'יניה (283) וקנטקי (314).
המועמד לנשיאות מפלגה מדינה כמות האלקטורים השותף מדינת השותף כמות האלקטורים של השותף ג'יימס ביוקנן דמוקרטית פנסילבניה 174 ג'ון ברקינרידג' קנטקי 174 ג'ון פרימונט רפובליקנית קליפורניה 114 ויליאם דייטון ניו ג'רזי 114 מילרד פילמור אמריקנית/וויגית ניו יורק 8 אנדרו דונלסון טנסי 8
הבחירות לנשיאות ארצות הברית ב-1860 היו הבחירות התשע-עשרה בתולדות ארצות הברית.
הן נערכו ביום שלישי, 6 בנובמבר 1860, והיוו את העילה לפריצתה של מלחמת האזרחים האמריקנית.
האומה הייתה מחולקת בעשור הקודם לגבי זכויות המדינות, זכויות בעלי העבדים ושאלת הרחבת העבדות לטריטוריות חדשות.
הנשיא היוצא ג'יימס ביוקנן, כמו קודמו בתפקיד, פרנקלין פירס, היה צפוני עם חיבה לדרום.
הוא עודד את פסק דין דרד סקוט נגד סנדפורד.
הכעס בעקבות המהלך הוביל לכך שהמפלגה הרפובליקנית השתלטה על שני בתי הקונגרס בבחירות של 1858. ביוקנן רצה לצאת מתפקידו בשלום, ולכן סירב לנסות לרוץ מחדש.
ב-1860, הבעיה התפרצה במלוא העוצמה וחילקה את המפלגה הדמוקרטית בין חבריה הצפוניים והדרומיים, בנוסף למפלגת האיחוד החוקתי שהופיעה.
בגלל המחלוקות אצל יריביהם, אברהם לינקולן והמפלגה הרפובליקנית הצליחו להגיע אל הנשיאות בלי לזכות בקולות במדינות דרומיות, ורק באמצעות שליטה בצפון.
לינקולן זכה רק ל-39.7% מן הקולות, עם 180 אלקטורים.
מעט יותר מחודש לאחר ניצחונו של לינקולן, דרום קרוליינה ומדינות דרומיות אחרות הכריזו על פרישתן מארצות הברית, פעולה שהנשיא היוצא, ג'יימס ביוקנן, ולינקולן, הכריזו כבלתי חוקית.
כך נוצרה קונפדרציית המדינות של אמריקה, שהשתתפה במלחמת האזרחים עד 1865.
הפיצול במפלגה הדמוקרטית הוביל ליצירת ועידות לאומיות שונות בקרב הפלגים השונים במפלגה.
ג'יימס גתרי, מזכיר האוצר לשעבר מקנטקי
דניאל דיקינסון, סנאטור לשעבר מניו יורק
בוועידה הדמוקרטית הלאומית, שהתרחשה בצ'ארלסטון (קרוליינה הדרומית), באפריל 1860, עזבו את הוועידה חמישים-ואחד נציגים דמוקרטים דרומיים בהנהגתו של ויליאם ינסי עקב סכסוך לגבי מצע המפלגה.
ינסי ומשלחת הצירים מאלבמה עזבו והצטרפו אליהם גם צירים מפלורידה, ג'ורג'יה, לואיזיאנה, מיסיסיפי, דרום קרוליינה, טקסס, שלושה מארבעת הצירים של ארקנסו, ואחד משלושת הצירים של דלאוור.
6 מועמדים התמודדו: סטיבן דאגלס מאילינוי, ג'יימס גתרי מקנטקי, רוברט האנטר מווירג'יניה, ג'וזף ליין מאורגון, דניאל דיקינסון מניו יורק ואנדרו ג'ונסון מטנסי.
שלושה מועמדים אחרים, אייזיק תוסי מקונטיקט, ג'יימס פירס ממרילנד וג'פרסון דייוויס ממיסיסיפי (נשיא קונפדרציית המדינות של אמריקה העתידי), גם קיבלו קולות.
דאגלס, שהיה מתון בסוגיית העבדות והציע את גישת "ריבונות העם" הוביל בסיבוב הראשון והיה צריך עוד 56.5 קולות.
בסיבוב ה-57, דאגלס עדיין הוביל אבל היה במרחק של 51.5 קולות מהמינימום הדרוש.
מתוך ייאוש, הצירים עצרו את הוועידה ב-3 במאי.
הדמוקרטים התכנסו שוב בבולטימור ב-18 ביוני.
הפעם, פרשו מאה-ועשרה צירים דרומיים לאחר שלא הצליחו להעביר החלטה שתמכה בהרחבת העבדות אל מקומות שהבוחרים לא רצו בה.
רבים קיוו שהורשיו סימור יהיה מועמד פשרה.
סימור הכריז שלא יהיה מועמד.
לאחר שני סיבובים, הדמוקרטים שנשארו בחרו בדאגלס לנשיאות, ובנג'מין פיצפטריק מאלבמה נבחר לסגנו, אולם סירב למועמדות.
המועמדות עברה להרשל וספסיאן ג'ונסון מג'ורג'יה.
מועמד לנשיאות סיבוב ראשון סיבוב שני סטיבן דאגלס 173.5 181.5 ג'יימס גוטרי 9 5.5 ג'ון ברקינרידג' 5 7.5 הורטיו סימור 1 0 תומאס בוקוק 1 0 דניאל דיקינסון 0.5 0 הנרי וייז 0.5 0
ג'ון ברקינרידג', סגן נשיא ארצות הברית מקנטקי
הדמוקרטים הדרומיים, שאותם הנהיג ינסי, התכנסו בריצ'מונד, וירג'יניה ב-11 ביוני.
כשהדמוקרטים התכנסו מחדש בבולטימור, הם חזרו אל הוועידה, מלבד נציגי קרוליינה הדרומית ופלורידה שנשארו בריצ'מונד.
כשהוועידה לא העבירה החלטה שתמכה בעבדות, הצירים הדרומיים נטשו שוב, ונפגשו בבולטימור.
הם תמכו במצע שתמך בעבדות, ובחרו כמועמד לנשיאות בסגן הנשיא (והתומך בעבדות) ג'ון ברקינרידג', ובג'וזף ליין מאורגון כמועמד לתפקיד סגן הנשיא.
ינסי וחלק מתומכיו, שהיו מהדרום התחתון, נפגשו ב-28 ביוני בריצ'מונד, עם משלחת הצירים מקרוליינה הדרומית ומפלורידה.
הוועידה הזאת אשררה את מועמדותו של ברקינרידג'.
מועמד לנשיאות סיבוב ראשון ג'ון ברקינרידג' 81 דניאל דיקינסון 24
אברהם לינקולן, חבר בית הנבחרים לשעבר מאילינוי
ויליאם סיוארד, סנאטור מניו יורק
סלמון צ'ייס, סנאטור ומושל לשעבר מאוהיו
אדוארד בייטס, חבר קונגרס לשעבר ממיזורי
הוועידה הלאומית הרפובליקנית התכנסה באמצע מאי, לאחר שהדמוקרטים דחו את הוועידה שלהם.
כשהדמוקרטים נמצאים באי סדר, והיה ברור שהרפובליקנים יכלו לנצח בצפון באופן סוחף, הרפובליקנים הגיעו בביטחון אל הוועידה בשיקגו.
ויליאם סיוארד מניו יורק נחשב למועמד המוביל, ואחריו אברהם לינקולן מאילינוי, סלמון צ'ייס מאוהיו ואדווארד בייטס ממיזורי.
ככל שהוועידה התקדמה, התברר שסיוארד, צ'ייס ובייטס לא היו אהודים בעיני אגפים מסוימים במפלגה.
רבים חששו מזיהויו של סיוארד כמנהיג האגף הרדיקלי של המפלגה, וניסיונו לקרוץ למרכז החליש את תמיכת הרדיקלים בו.
צ'ייס, שהיה דמוקרט בעברו, הכעיס וויגים רבים בגלל קשריו עם הדמוקרטים.
הוא גם התנגד למכסי מגן ולא זכה לתמיכה מהמשלחת של אוהיו.
בייטס התנגד להרחבת העבדות אל הטריטוריות ותמך בזכויות שוות לכל האזרחים, ולכן תושבי מדינות הגבול והשמרנים מהדרום התנגדו אליו.
בנוסף, הגרמנים-אמריקנים התנגדו לבייטס, שנחשב מקורב מדי לתנועת שאינם יודעים דבר.
מכיוון שהמפלגה רצתה לזכות לא רק בצפון אלא גם במערב, ומכיוון שלינקולן היה ידוע בכל המדינה כמועמד הכי מתון (עקב עימותי לינקולן-דאגלס), הוא זכה במועמדות בסיבוב השלישי ב-18 במאי.
האניבל המלין ממיין נבחר להיות המועמד לתפקיד סגן הנשיא, כשהוא מנצח את קסיוס קליי מקנטקי.
מצע המפלגה ציין בפירוש שלא יתערב בעבדות בתחומי המדינות, אבל התנגד לעבדות בטריטוריות.
המצע תמך במכסי מגן גבוהים שיגנו על התעשייה ועל העובדים, יעניק אדמות במערב למתיישבים, ויממן הקמת מסילה שתחצה את היבשת מהמזרח למערב.
במצע לא הוזכרו המורמונים (שהמצע של 1856 גינה אותם), חוק העבד הנמלט, חירות אישית לעבדים, או פסק דין דרד סקוט.
תומכי סיוארד התאכזבו מכך שלינקולן נבחר, אולם תמכו בו.
התומכים בביטול העבדות כעסו על בחירתו של מועמד מתון.
המועמד לסגנות הנשיאות סיבוב ראשון סיבוב שני האניבל המלין 194 367 קסיוס קליי 100.5 86 ג'ון היקמן 57 13 אנדרו רידר 51 0 נתנאל בנקס 38.5 0 הנרי דייוויס 8 0 סם יוסטון 6 0 ויליאם דייטון 3 0 ג'ון ריד 1 0
מועמדים של מפלגת האיחוד החוקתי
ג'ון בל, סנאטור לשעבר מטנסי
אדוארד אוורט, סנאטור לשעבר ממסצ'וסטס
ויליאם גרהאם, סנאטור לשעבר מצפון קרוליינה
מפלגת האיחוד החוקתית הוקמה משאריות של וויגים לשעבר, שקיוו למנוע פרישה דרומית על ידי התעלמות מנושא העבדות.
הם נפגשו בבולטימור ותמכו בג'ון בל מטנסי כמועמד לנשיאות, לאחר שזה גבר על סם יוסטון, מושל טקסס בסיבוב השני.
אדוארד אוורט נבחר כמועמד לסגנות הנשיאות באספה בבולטימור ב-9 במאי (שבוע לפני שלינקולן נבחר להיות המועמד הרפובליקני).
ג'ון בל היה וויגי לשעבר שהתנגד לחוק קנזס נברסקה ולצירוף קנזס לאיחוד כמדינת עבדות.
אוורט היה הנשיא של אוניברסיטת הרווארד ומזכיר המדינה בממשל פילמור.
המפלגה הציעה פשרה כדי להציל את האיחוד, והסלוגן שלה היה "האיחוד כפי שהוא, החוקה כפי שהיא".
מפלגת החופש ניסתה לשחזר את מפלגת החופש משנות הארבעים, שהתנגדה לעבדות.
מאה צירים התכנסו בסירקיוס, ניו יורק ב-29 באוגוסט 1860. חלק מהצירים היו נשים.
גארט סמית', שתמך בביטול העבדות והיה מועמד לנשיאות בעברו, הודיע שמצבו הבריאותי חמור.
אולם הוא קיווה לעודד את תומכיו של ג'ון בראון במפלגה והסכים לשלם 50 דולר לצורכי מסע הבחירות.
למרות מצבו הבריאותי, סמית' נבחר להיות המועמד, כשסמואל מקפרלנד מפנסילבניה היה סגנו.
באוהיו, תומכי סמית' רצו תחת השם "מפלגת האיחוד".
מפלגת העם הייתה קואליציה רופפת של תומכי המושל סם יוסטון.
ב-20 באפריל, המפלגה כינסה ועידה בטקסס.
תומכי יוסטון לא בחרו במועמד לסגנות הנשיאות.
ועידות נוספות לא הצליחו לבחור בסגן ליוסטון.
יוסטון עצמו פרש מהמירוץ ב-16 באוגוסט, כדי למנוע מהרפובליקנים לנצח.
דאגלס היה המועמד היחיד שזכה במדינות ללא עבדות ובמדינות תומכות עבדות (ניו ג'רזי ומיזורי).
התמיכה שלו הייתה רחבה, והוא השיג 29.5% מהקולות, שני רק ללינקולן.
מבחינת חבר האלקטורים, דאגלס השיג רק 12 אלקטורים והיה במקום האחרון.
התחרות בצפון הייתה בין לינקולן ודאגלס, כשרק האחרון נאם נאומי בחירות והתראיין.
בדרום, ג'ון ברקינרידג' וג'ון בל היו המתמודדים המרכזיים, אבל דאגלס היה גורם חשוב במספר ערים דרומיות, בעיקר בקרב הקהילה האירית.
סטיבן דאגלס היה המועמד הנשיאותי הראשון שסייר בכל הארץ ונאם נאומים.
בדרום, שם דאגלס לא ציפה לנצח, הוא דיבר על שלמות האיחוד.
המחלוקת לגבי פסק דין דרד סקוט נגד סנדפורד עזר לרפובליקנים לנצח במדינות הצפון בקלות רבה.
במהלך הבחירות, לינקולן לא נאם.
הרפובליקנים בקושי ניסו לשכנע את מצביעי הדרום מלבד כמה ערים.
בצפון, לעומת זאת, הרפובליקנים הפיצו תעמולה גדולה מאוד.
הם פרסמו את המצע שלהם ואת סיפור החיים של לינקולן, ודיברו על כך שהוא המועמד הכי ישר.
מסע הבחירות של 1860 היה פחות חריף מזה של 1856, שם הרפובליקנים דיברו בחריפות נגד העבדות והדמוקרטים הזהירו מפני מלחמת אזרחים.
ב-1860, כל עיתון דיבר על הרוב הרפובליקני בחבר האלקטורים בגלל ניצחונם המובטח במדינות הצפון.
הבחירות התרחשו ב-6 בנובמבר, והמתיחות האזורית הייתה ברורה.
כ-81% מהציבור יצא להצביע, אחוז ההצבעה הגבוה ביותר עד אז, והשני בגודלו באופן כללי (שני רק ל-1876, אז היה אחוז ההצבעה 81.8%).
כל ששת הנשיאים שנבחרו מאז אנדרו ג'קסון כיהנו כהונה אחת, והארבעה האחרונים זכו לתמיכה של פחות מחצי מהציבור.
לינקולן השיג רוב בחבר האלקטורים אף על פי שהשיג פחות מארבעים אחוזים מהקולות, והשיג את מדינות הצפון, כולל אורגון וקליפורניה.
הוא לא זכה באף מדינת עבדות.
הניצחון הרפובליקני התרחש בעקבות התמקדותם במדינות החופשיות, ששלטו ברוב האלקטורים.
האוכלוסייה במדינות הללו עקפה את זאת של מדינות העבדות, ולכן הם זכו לרוב האלקטורים.
הפיצול במפלגה הדמוקרטית לא היה הגורם המכריע בבחירתו של לינקולן.
לינקולן קיבל קצת פחות מ-40% מהקולות, אבל כמעט כל הקולות הגיעו ממדינות חופשיות, והוא זכה בכל מדינה חופשית מלבד ניו ג'רזי.
הוא זכה במספיק קולות במדינות החופשיות כדי לנצח בחבר האלקטורים 134–169, אפילו אם כל שאר המצביעים היו מצביעים למועמד יחיד.
בניו יורק, רוד איילנד וניו ג'רזי, בהן מתנגדי לינקולן התאחדו, הוא עדיין זכה בשתי המדינות הראשונות וב-4 אלקטורים מניו ג'רזי.
הפיצול הדמוקרטי אכן הצליח להעביר את הקולות בקליפורניה ובאורגון ללינקולן, בשתיהן הוא לא זכה ברוב הקולות, אולם דבר זה לא היה משנה מבחינת האלקטורים.
לינקולן והרפובליקנים זכו בשאר המדינות ברוב ברור.
כמו לינקולן, ברקינרידג' ובל לא השיגו אלקטורים מחוץ לתחום שלהם.
בל פרש אל העסקים המשפחתיים שלו ותמך בפרישת מדינתו מהאיחוד, וברקינרידג' הפך לגנרל בצבא הקונפדרציה.
הוא השיג 72 אלקטורים, וניצח ב-11 מדינות עבדות מתוך 15 (כולל קרוליינה הדרומית, שבחרה אלקטורים באמצעות המועצה המחוקקת שלה).
הוא אמנם הגיע רק למקום השלישי מבחינת הפופולריות שלו (לאחר לינקולן ודאגלס), אולם השיג רוב מוצק במדינות שהפכו לקונפדרציה בעתיד.
בל ניצח בשלוש מדינות עבדות (טנסי, קנטקי ווירג'יניה) והפסיד במרילנד בהפרש של 722 קולות.
למרות זאת, הוא היה במקום השני בשאר מדינות העבדות, ובמקום הרביעי מבחינת פופולריות, 12% בלבד.
במסע הבחירות, בל ודאגלס טענו שהיבחרו של לינקולן לא בהכרח יפרק את האיחוד.
אולם מיליציות נאמנות לממשלה בווירג'יניה, קנזס וקרוליינה הדרומית הזהירו את לינקולן מפני ההכנות הצבאיות שהתרחשו במדינתן.
תומכי הפרישה תמכו בברקינרידג' בניסיון לעצור את הרפובליקנים או להביא את הבחירות אל בית הנבחרים, שלפי החוק יצביע לפי הרכבו משנת 1858, לפני השתלטות הרפובליקנים עליו.
וינפילד סקוט הציע ללינקולן שייקח את כוחותיו כמנהיג הכוחות המזוינים לפני כניסתו לתפקיד.
הדרום היה מחולק לשלושה אזורים מבחינה כלכלית, תרבותית ופוליטית.
מדינות הגבול (דלאוור, קנטקי, מרילנד ומיזורי, יחד עם טריטוריית קנזס) תמכו בהישארות באיחוד, והצביעו ברובן ללינקולן, דאגלס ובל.
בארבע מתוך חמש מדינות האמצע, דאגלס ובל זכו לתמיכה הגדולה ביותר בווירג'יניה ובטנסי.
בקרולינה הצפונית ובארקנסו, בל ודאגלס כמעט השיגו רוב.
טקסס הייתה המדינה היחידה מאמצע הדרום שברקינרידג' ניצח בה בצורה החלטית.
בשלוש מתוך שש מדינות הדרום העמוק, תומכי ההישארות באיחוד (בל ודאגלס) זכו ברוב בג'ורג'יה ובלואיזיאנה, והתקרבו אליו באלבמה.
ברקינרידג' ניצח בשלוש מדינות בדרום העמוק (קרוליינה הדרומית, פלורידה ומיסיסיפי).
בשלושתן הייתה כמות קטנה יחסית של אוכלוסייה לבנה: כתשעה אחוזים בלבד מהלבנים בדרום.
במדינות הקונפדרציה, המדינות עם אחוזי ההצבעה הגבוהים ביותר היו ההחלטיות ביותר.
טקסס, עם חמישה אחוזים מאוכלוסיית הדרום, העניקה 80% מהקולות לברקינרידג'.
קנטקי ומיזורי, שביחד היו רבע מהאוכלוסייה, העניקו 68% מהקולות לבל, דאגלס ולינקולן.
לעומת זאת, שש מדינות הדרום העמוק, שהיו כרבע מאוכלוסיית הקונפדרציה, העניקו 57% לברקינרידג'.
ארבע המדינות שהצטרפו לקונפדרציה לאחר תקרית פורט סאמטר היו כמעט חצי מאוכלוסייתה.
הם הצביעו לתומכי האיחוד ברוב דחוק של 53%.
באחת-עשרה המדינות שלאחר מכן פרשו מהאיחוד ונשלטו בידי צבא הקונפדרציה, לינקולן התמודד רק בווירג'יניה (1.1%).
בשביל להתמודד במדינה, המועמדים היו צריכים אזרחים במדינה שיתחייבו להצביע להם.
בעשר מדינות עבדות, אף אזרח לא הסכים לתמוך בלינקולן באופן פומבי.
בארבע מדינות העבדות שלא פרשו (מיזורי, קנטקי, מרילנד ודלאוור) לינקולן הגיע למקום האחרון מלבד בדלאוור (שם הגיע למקום השלישי).
בחמש עשרה מדינות העבדות, לינקולן זכה בשני מחוזות מתוך 996, ושניהם היו במיזורי.
לעומת זאת, ב-1856, פרימונט לא השיג קולות בכלל בעשר מתוך 14 מדינות עבדות.
היבחרו של לינקולן גרמה לפרישת הדרום מהאיחוד.
התנגדותו להרחבת העבדות הובילה אותו להכחיש את זכות המדינות לפרוש, והוא לא היה מוכן לוותר על הרכוש הפדרלי במדינות הדרום.
ההיסטוריונים טענו שהדרומיים תמכו בפרישה מהאיחוד כדי לשקם את כבודם: הם לא יכלו לסבול את הגישה הצפונית שתפסה אותם כחוטאים בעלי עבדים, ושנאו את הפוליטיקאים הצפוניים שניסו לעצור את התפשטות העבדות.
הם האמינו שהיבחרו של לינקולן תגרום לפגיעה באורחות חייהם, ופרשו מהאיחוד.
הבחירות לנשיאות ארצות הברית ב-1864 היו הבחירות הנשיאותיות העשרים בתולדות ארצות הברית, ונערכו ביום שלישי, 8 בנובמבר 1864. בבחירות הללו, ניסה הנשיא הרפובליקני היוצא, אברהם לינקולן, להיבחר מחדש מול המועמד הדמוקרטי, ג'ורג' מקללן, שניסה להציג את עצמו בפני הבוחרים כ"מועמד השלום" שרצה לסיים במהירות את מלחמת האזרחים האמריקנית.
לינקולן נבחר לכהונה שנייה בתור נשיא בניצחון גדול.
מאז בחירות 1860, התרחב חבר האלקטורים לאחר שקנזס, וירג'יניה המערבית ונבדה הצטרפו כמדינות חופשיות לאיחוד.
בעקבות מלחמת האזרחים, לא נספרו קולות מאחת-עשרה המדינות שהרכיבו את קונפדרציית המדינות של אמריקה.
הפרש הניצחון של לינקולן עמד על יותר מ-400,000 קולות, בעיקר בגלל ניצחון האיחוד בקרב באטלנטה.
אלו היו הבחירות הראשונות מאז היבחרו מחדש של אנדרו ג'קסון ב-1832 שנשיא יוצא זכה בכהונה נוספת.
כהונתו השנייה של לינקולן הסתיימה רק 6 שבועות לאחר כניסתו לתפקיד עם הירצחו.
הבחירות התרחשו במהלך מלחמת האזרחים האמריקנית.
פורשים מהמפלגה הרפובליקנית, שנקראו "הרפובליקנים הרדיקלים" יצרו את מפלגת הדמוקרטיה הרדיקלית ותמכו בג'ון פרימונט לנשיאות.
פרימונט פרש מאוחר יותר ותמך בלינקולן.
במדינות הגבול, הדמוקרטים שתמכו במלחמה הצטרפו לרפובליקנים ויצרו את "מפלגת האיחוד הלאומי" בהובלת לינקולן.
השם הזמני נועד למשוך את הדמוקרטים במדינות הגבול, שתמכו במלחמה, ולא היו מוכנים לתמוך ברפובליקנים.
המפלגה הדמוקרטית המקורית התמודדה מול האיחוד הלאומי, והציגה מצע שתומך בשלום.
מועמדים של מפלגת האיחוד הלאומי
אברהם לינקולן, נשיא ארצות הברית מאילינוי
ככל שמלחמת האזרחים התקדמה, התחילו להתגלע חילוקי דעות במפלגה הרפובליקנית.
הסנאטורים צ'ארלס סאמנר והנרי וילסון רצו שהמפלגה תעביר תיקונים לחוקה כדי לאסור עבדות ולהבטיח שוויון בפני החוק.
החוקים לא נתמכו על ידי כל הרפובליקנים הצפוניים.
המנהיגים הדמוקרטים קיוו שהרפובליקנים הרדיקלים יעמידו מועמדים משלהם בבחירות.
עיתון הניו יורק וורלד היה מעוניין מאוד בלגרום להפסד למפלגת האיחוד הלאומי וניסה לקדם את ג'ון פרימונט.
העיתון קיווה שהוועידה של מפלגת האיחוד הלאומי תתרחש רק בסוף שנת 1864 כדי שפרימונט יוכל להשיג מספיק צירים ולזכות במועמדות.
תומכי פרימונט הקימו עיתון בשם "האומה החדשה" ובאחת מהמהדורות הראשונות, הכריזו שהוועידה של מפלגת האיחוד הלאומי בטלה מבחינתם.
לפני הבחירות, הצטרפו למפלגה הרפובליקנית חברי מפלגה דמוקרטית שתמכו במלחמה, ויצרו את מפלגת "האיחוד הלאומי".
כשעדיין לא היה ברור מי ינצח במלחמה, כמה מנהיגים פוליטיים התנגדו למועמדותו של לינקולן תחת הנימוק שאינו יכול לנצח.
אבל לינקולן עדיין היה פופולרי בתוך המפלגה ונבחר להיות המועמד, במהלך הוועידה בבולטימור בין 7 ל-8 ביוני.
מצע המפלגה תמך בכניעה ללא תנאים של הקונפדרציה, תיקון לחוקה שיבטל את העבדות, עזרה לחיילי האיחוד שנפגעו במלחמה, נייטרליות באירופה ואכיפת דוקטרינת מונרו, עידוד ההגירה, וסלילת מסילת רכבת טרנסקונטיננטלית.
המצע גם שיבח את החיילים השחורים ואת ניהול המלחמה מצד לינקולן.
לינקולן, שלא היה שבע רצון מסגן הנשיא שלו, האניבל המלין, תמך במועמדותו של המושל הצבאי, אנדרו ג'ונסון מטנסי, דמוקרט שתמך במלחמה, לתפקיד סגן הנשיא.
ג'ונסון התאים במיוחד לרוץ עם לינקולן בבחירות של 1864. הוא תמך באיחוד, הוא היה דרומי, והוא היה אחד מהדמוקרטים הבולטים שתמכו במלחמה.
אנדרו ג'ונסון הצליח לנצח עוד 3 דמוקרטים שתמכו במלחמה - הסנאטור לשעבר מניו יורק דניאל דיקינסון, ג'וזף הולט שהיה חבר בקבינט של ג'יימס ביוקנן, והגנרל בן באטלר.
מועמד לנשיאות סיבוב ראשון לפני החילופים סיבוב ראשון אחרי החילופים אברהם לינקולן 494 516 יוליסס ס.
מועמד לסגנות הנשיאות סיבוב ראשון סיבוב שני אנדרו ג'ונסון 200 492 האניבל המלין 150 9 דניאל דיקינסון 108 17 בנג'מין באטלר 28 0 לוול רוסו 21 0 סקיילר קולפקס 6 0 אמברוז ברנסייד 2 0 ג'וזף הולט 2 0 פרסטון קינג 1 0 דייוויד טוד 1 1
ג'ורג' מקללן, גנרל מניו ג'רזי
תומאס סימור, חבר קונגרס לשעבר מקונטיקט
הורשיו סימור, מושל ניו יורק
המפלגה הדמוקרטית הייתה מפוצלת בין הדמוקרטים שתמכו במלחמה לבין הדמוקרטים שהתנגדו לה.
העניין נהיה מסובך אפילו יותר בגלל הפלגים בין הדמוקרטים שהתנגדו למלחמה.
היו דמוקרטי שלום מתונים שתמכו במלחמה, כמו הורשיו סימור, ותמכו במשא ומתן לשלום.
אחרי קרב גטיסברג, כאשר היה ברור שהדרום כבר לא ינצח במלחמה, דמוקרטי השלום המתונים הציעו משא ומתן לשלום שיבטיח את ניצחון האיחוד.
הם האמינו שזאת דרך הפעולה הטובה ביותר, כיוון שכך המלחמה תסתיים בלי נזק לדרום.
דמוקרטי שלום רדיקלים כמו תומאס סימור אמרו שהמלחמה היא כישלון ושצריך לסיים אותה מיד בלי ניצחון לאיחוד.
ג'ורג' מקללן ניסה להתמודד על המועמדות.
חבריו של הורשיו סימור לחצו עליו להתמודד, אך ביום לפני הוועידה בשיקגו, בין 29 ל-31 באוגוסט, הורשיו סימור הכריז רשמית שלא יהיה מועמד.
מכיוון שהדמוקרטים היו במחלוקת לגבי מלחמה ושלום, הם חיפשו מועמד חזק שיוכל לאחד את המפלגה.
הפשרה הייתה לבחור בגנרל תומך המלחמה ג'ורג' מקללן לנשיאות ובג'ורג' פנדלטון שהתנגד למלחמה לתפקיד סגן הנשיא.
מקללן ניצח את תומאס סימור בהצבעה.
פנדלטון איזן אותו בהתנגדותו למלחמה.
לאחר מכן, הוועידה החליטה על מצע של שלום- מצע שמקללן דחה באופן אישי.
מקללן תמך בהמשך המלחמה ובניצחון האיחוד, אך מצע המפלגה לא הסכים לכך.
מועמד לנשיאות סיבוב ראשון לפני החילופים סיבוב ראשון אחרי החילופים ג'ורג' מקללן 174 202.5 תומאס סימור 38 23.5 הורשיו סימור 12 0 נעדרו 1.5 0 צ'ארלס אוקונור 0.5 0
מועמד לסגנות הנשיאות סיבוב ראשון לפני החילופים סיבוב ראשון אחרי החילופים ג'ורג' פנדלטון 55.5 226 ג'יימס גוטרי 65.5 0 לזרוס פוול 32.5 0 ג'ורג' קאס 26 0 ג'ון קאטון 16 0 דניאל וורהיס 13 0 אוגוסטוס דודג' 9 0 ג'ון פלפס 8 0 נעדרו 0.5 0
ועידת הדמוקרטים הרדיקלים התכנסה באוהיו ב-29 במאי 1864. כמעט כל הצירים תמכו בפרימונט מלבד המשלחת מניו יורק, שהכילה דמוקרטים שתמכו במלחמה ותמכו ביוליסס ס.
הערכות שונות בנוגע למספר הצירים דווחו בעיתונות: הניו יורק טיימס דיווח על 156 צירים אבל שאר העיתונים דיווחו על כ-350 צירים.
הצירים הגיעו מ-15 מדינות וממחוז קולומביה.
הם אימצו את השם "מפלגת הדמוקרטיה הרדיקלית".
תומך של גרנט מונה להיות מנהל הוועידה.
המצע אושר ללא הרבה ויכוחים.
הוועידה הצביעה לפרימונט בתור המועמד לנשיאות.
פרימונט הסכים למועמדות ב-4 ביוני באמצעות מכתב.
במכתב הוא כתב שהוא יפרוש אם מפלגת האיחוד הלאומי תעמיד לבחירה מישהו שאינו לינקולן.
ג'ון קוקרן נבחר להיות המועמד לתפקיד סגן הנשיא.
הבחירות ב-1864 היו הפעם הראשונה מאז 1812 שבחירות נשיאותיות התרחשו בזמן מלחמה.
במשך רוב שנת 1864, לינקולן עצמו האמין שיש לו מעט מאוד סיכוי להיבחר מחדש.
בנוסף לכך, המלחמה המשיכה לגבות מחיר גבוה מאוד מהעם האמריקני.
המלחמה הארוכה והעקובה מדם התחילה ליצור במוחו של הציבור את רעיון ה"שלום בכל מחיר", רעיון שדמוקרטי השלום תמכו בו.
לכן מקללן היה המועמד בעל הסיכויים הרבים ביותר לנצח.
גם הקמפיין של פרימונט התחיל בצורה טובה, לצערו של לינקולן.
אולם כמה אירועים פוליטיים וצבאיים גרמו לסיכוייו של לינקולן לעלות.
ראשית, הפיצול במפלגה הדמוקרטית גרם למפלגה לעשות פשרות בנוגע למצע שלה, ולכן מקללן לא יכל לעשות קמפיין באופן עקבי.
שנית, המצע הדמוקרטי השפיע על מועמדותו של פרימונט.
פרימונט נחרד מהמצע ואמר שהמצע יגרום ל"איחוד עם עבדות".
לאחר שלושה שבועות של דיונים עם קוקרן ושאר תומכיו, פרימונט הודיע על פרישתו מהמירוץ בספטמבר.
פרימונט אמר שהניצחון במלחמה חשוב יותר מדי, ושלמרות שלפי דעתו לינקולן לא מספיק תקיף, יש צורך בתבוסה למקללן.
פרימונט גם נטש את מסע הבחירות שלו לאחר שהצליח להגיע לעסקה עם לינקולן שקבעה שלינקולן יפטר את שר הדואר, מונטגומרי בלייר הדרומי.
לאחר פרישתו של פרימונט, סיכויו של מקללן לזכות ירדו.
לבסוף, כשויליאם שרמן הצעיד את כוחותיו לאטלנטה ויוליסס גרנט הצליח להגן על ריצ'מונד, נהיה ברור יותר ויותר שניצחון של האיחוד הוא בלתי נמנע וקרוב.
מפלגת האיחוד הלאומי השתמשה בכל כוחה, ולינקולן וג'ונסון רצו עם הסלוגן "לא מחליפים סוסים באמצע הזרם".
לינקולן הדגיש את מתן הזכויות לעבדים, והדרגים המקומיים הציגו את הדמוקרטים כבוגדים.
רק 25 מדינות השתתפו, כי 11 הכריזו על פרישה מארצות הברית והקימו את הקונפדרציה.
שלוש מדינות חדשות השתתפו בפעם הראשונה: נבדה, וירג'יניה המערבית וקנזס.
חלקים משוקמים של טנסי ולואיזיאנה בחרו אלקטורים אך הקונגרס לא ספר את הצבעותיהן.
מקללן זכה רק ב-3 מדינות: קנטקי, דלאוור ומדינת מגוריו - ניו ג'רזי.
המועמד לנשיאות מפלגה מדינה כמות האלקטורים השותף מדינת השותף כמות האלקטורים של השותף אברהם לינקולן איחוד לאומי אילינוי 212 אנדרו ג'ונסון טנסי 212 ג'ורג' מקללן דמוקרטית ניו ג'רזי 21 ג'ורג' פנדלטון אוהיו 21
הבחירות לנשיאות ארצות הברית ב-1868 היו הבחירות הנשיאותיות ה-21 בתולדות ארצות הברית, ונערכו ב-3 בנובמבר 1868. אלו היו הבחירות הנשיאותיות הראשונות שהתרחשו לאחר מלחמת האזרחים האמריקנית, במהלך התקופה שמכונה תקופת השיקום.
שלוש מדינות שהיו בקונפדרציה (טקסס, מיסיסיפי ווירג'יניה) לא הוחזרו אל האיחוד ולכן לא יכלו להצביע בבחירות.
הנשיא היוצא, אנדרו ג'ונסון (שמונה לתפקיד הנשיא ב-1865 לאחר רצח לינקולן), לא הצליח לקבל את המועמדות הדמוקרטית.
ב-1868, ג'ונסון היה מבודד מבחינה פוליטית וכמעט הודח בידי הקונגרס.
למרות שהצליח להינצל מהדחה, הוא נחשב לנשיא גרוע.
במקומו הדמוקרטים בחרו בהורשיו סימור שיתמודד מול המועמד הרפובליקני, גיבור מלחמת האזרחים, הגנרל יוליסס ס.
גרנט היה אחד מהאנשים הפופולריים ביותר בצפון בגלל חלקו במלחמת האזרחים.
למרות שסימור הצליח מאוד בספירת הקולות, הוא נכשל בחבר האלקטורים.
בנוסף לאהדה שזכה לה בצפון, גרנט גם השיג קולות מעבדים משוחררים שהצביעו בדרום ארצות הברית, והנישול של רבים מהלבנים של הדרום מזכות ההצבעה הוביל לניצחונות רפובליקנים.
אלו היו הבחירות הראשונות בהן השחורים יכלו להצביע בכל מדינה צפונית ודרומית שעברה את תקופת השיקום.
כל המדינות פרט לפלורידה הכריעו את מתן האלקטורים באמצעות הצבעה.
השיקום וזכויות האזרח לעבדים המשוחררים היו נושאים לוויכוח בצפון ובדרום.
גרנט תמך בתוכניות השיקום של הרפובליקנים הרדיקלים בקונגרס, שתמכו בתיקון הארבעה עשר, שהעניק אזרחות וזכויות אזרח מלאות לעבדים המשוחררים, כולל זכות הצבעה למבוגרים.
המצע הדמוקרטי גינה את ה"עליונות השחורה", ודרש להחזיר את זכויות המדינות, כולל זכותן של מדינות הדרום להכריע בעצמן האם לתת זכויות הצבעה לעבדים המשוחררים.
גרנט, גנרל צבא ארצות הברית מאילינוי
ב-1868 הרגישו הרפובליקנים חזקים דיו כדי לנטוש את מפלגת האיחוד הלאומי.
הרפובליקנים היו צריכים גיבור שיהיה המועמד שלהם בבחירות.
הדמוקרטים עדיין שלטו במדינות צפוניות גדולות ששלחו מספר רב של אלקטורים.
הגנרל יוליסס גרנט הכריז שהוא רפובליקני ונבחר פה אחד בסיבוב הראשון להיות המועמד בוועידה הרפובליקנית בשיקגו, שנערכה בין 20 ל-21 במאי.
יושב ראש בית הנבחרים, סקיילר קולפקס, רפובליקני רדיקלי מאינדיאנה, נבחר בסיבוב השישי להיות המועמד לתפקיד סגן הנשיא, כשהוא מנצח את הסנאטור בנג'מין וייד מאוהיו.
המצע הרפובליקני תמך בזכויות הצבעה לשחורים בדרום כחלק ממתן אזרחות מלאה לעבדים המשוחררים.
הוא הסכים לתת למדינות הצפוניות להחליט בעצמן אם לתת לשחורים זכות הצבעה, סירב להשתמש בכסף שלא מגובה בזהב כדי לשלם על איגרות חוב, עודד הגירה ואישר מתן זכויות מלאות לאזרחים שלא באו ממדינות אויב, ותמך בשיקום הרדיקלי בניגוד למדיניות המקלה של הנשיא אנדרו ג'ונסון.
מועמד לנשיאות סיבוב ראשון יוליסס ס.
הורשיו סימור, מושל לשעבר מניו יורק
ג'ורג' פנדלטון, חבר קונגרס לשעבר ומועמד לסגנות הנשיאות ב-1864 מאוהיו
וינפילד סקוט הנקוק, גנרל בצבא ארצות הברית מפנסילבניה
אנדרו ג'ונסון, נשיא ארצות הברית מטנסי
סנפורד צ'ארץ', סגן מושל לשעבר מניו יורק
אסא פקר, חבר קונגרס לשעבר מפנסילבניה
ג'ול פרקר, מושל לשעבר מניו ג'רזי
ג'יימס רוד דוליטל, סנאטור מוויסקונסין
סטיבן פילד, סגן שופט בבית המשפט העליון מקליפורניה
פרנסיס בלייר, חבר קונגרס לשעבר ממיזורי
ג'ון הופמן, ראש עיריית ניו יורק מניו יורק
סלמון צ'ייס, נשיא בית המשפט העליון מאוהיו
הוועידה הדמוקרטית הלאומית התכנסה בניו יורק סיטי בין 4 ביולי ל-9 ביולי.
המוביל בסיבובים הראשונים היה ג'ורג' פנדלטון, שהוביל ב-15 הסיבובים הראשונים, כשאחריו, בסדר משתנה, היו הנשיא אנדרו ג'ונסון, וינפילד הנקוק, סנפורד צ'ארץ', אסא פקר, ג'ול פרקר, ג'יימס אינגליש, ג'יימס דוליטל, ותומאס הנדריקס.
ג'ונסון הלא פופולרי, שבקושי שרד הדחה, היה בשיאו בסיבוב הראשון עם 65 קולות, פחות משליש מכמות הקולות ההכרחית לניצחון, ואיבד את יכולתו להיבחר כנשיא.
בינתיים, יו"ר האספה, הורשיו סימור, שהיה בעברו מושל ניו יורק, קיבל 9 קולות בסיבוב הרביעי מקרוליינה הצפונית.
הדבר גרם לעידוד גדול מצד הצירים, אך סימור סירב לכך, בטענה שכיו"ר האספה אסור לו להיות מעורב בכך.
אחרי עוד כמה סיבובים, שמותיהם של ג'ון הופמן, פרנסיס בלייר וסטיבן פילד גם הוזכרו, אולם איש מהם לא קיבל תמיכה מהותית.
במשך 21 סיבובים, המועמדים היו שונים בהתאם לפלגים מהם באו: המזרח מול המערב, השמרנים מול הרדיקלים.
שני המועמדים המובילים היו נחושים שהאחר לא יזכה.
בגלל שהמועמד הזוכה היה צריך לזכות בקולות של שני שלישים מהנציגים, היה ברור שצריך מועמד שמקובל על כולם.
סימור קיווה שנשיא בית המשפט העליון, סלמון צ'ייס, יזכה, אבל בסיבוב ה-22, יו"ר המשלחת מאוהיו הודיע שהמשלחת שלו רוצה שסימור יהיה המועמד.
סימור המשיך לסרב לכך, למרות התמיכה מצד הצירים.
סימור, שהיה מותש מהחום, עזב את הוועידה לרגע כדי להתקרר.
ברגע שעזב את האולם, יו"ר המשלחת מאוהיו צעק שהמשלחת לא תקבל את דחייתו של סימור.
היושב ראש של המשלחת של יוטה אמר שסימור הוא האיש שהם צריכים.
כשסימור בחוץ, הוועידה בחרה בו פה אחד.
כשהם מותשים, הצירים בחרו פה אחד בפרנסיס פרסטון בלייר כמועמד לתפקיד סגן הנשיא בסיבוב הראשון אחרי שג'ון מקלרלנד, אוגוסטוס דודג' ותומאס יואינג פרשו מהמרוץ.
מועמדותו של בלייר הייתה כדי לאזן את המפלגה בין המזרח והמערב, בין הצפון לדרום.
בלייר עבד קשה בשביל לזכות במועמדות וקיבל בשמחה את ההודעה על ניצחונו, רק כדי למצוא את עצמו במרכזה של מחלוקת.
בלייר כתב מכתב לקולונל ג'ייס ברודהד, כמה ימים לפני הוועידה, ובו כתב שיש להפסיק את השיקום.
בחירתו כנראה הייתה כתוצאה ממכתב זה.
מועמד לסגנות הנשיאות סיבוב ראשון פרנסיס פרסטון בלייר 317
מסע הבחירות בשנת 1868 היה מלא מרץ בשני הצדדים.
הרפובליקנים חששו בסוף אוקטובר שהם ינוצחו.
גרנט לא השתתף במסע הבחירות ולא הבטיח כלום.
שורה במכתב ההסכמה למועמדות שלו נהייתה הסלוגן הרשמי של הרפובליקנים: "הבה ונכונן שלום בינינו".
אחרי 4 שנים של מלחמת אזרחים, 3 שנים של ויכוח על השיקום, וניסיון ההדחה של הנשיא הקודם, העם השתוקק לשלום שגרנט התחייב להשיג.
סימור לא ענה לאישומים שהרפובליקנים הפיצו נגדו, אבל נאם כמה פעמים.
כמושל, הוא שלח חיילים אל קרב גטיסברג, אולם העיתונות תייגה אותו כאדם שלא היה נאמן לאיחוד.
הרפובליקנים אמרו שהטירוף נמצא בכל משפחת סימור, והציגו לראייה את התאבדותו של אביו.
בלייר נסע לסיבוב נאומים שבהם נאם נאומים גזעניים כנגד גרנט והרפובליקנים.
הוא הזהיר מהשלטון של "גזע שחורים חצי-ברברי שתומכים בפוליגמיה" ושרוצים "לשעבד נשים לבנות אל תשוקתם".
הרפובליקנים ייעצו לעם לא לבחור במישהו שפרנק בלייר הוא המחליף שלו.
בלייר היה דברן גדול, ונאומיו תקפו את הרפובליקנים הרדיקלים.
סמואל טילדן, שהיה בוועידה הלאומית, ביקש מבלייר להגביל את מסע הבחירות שלו למיזורי ולאילינוי, מחשש שיפגע במפלגה.
סימור, שלא השתתף באופן פעיל במסע הבחירות עד אותו הרגע, החליט לנסות להרחיק את מסע הבחירות מבלייר.
סימור הדגיש שהשינוי בדרום יבוא רק באמצעים חוקיים ומסודרים.
לדעתו של סימור, במקום פעולה צבאית, היה צריך להעביר את המדינות הדרומיות לשלטון אזרחי, ובניגוד לרפובליקנים, לא לתקוף את הנשיא או את בית המשפט העליון.
הרפובליקנים גם התחילו לדבר על הנטיות ה"מסוכנות" של בלייר.
בלייר השקיע את זמנו בשנים 1860 - 1861 בניסיון לשמור על מיזורי באיחוד.
הוא גם היה גנרל במלחמה, אך בסופה, הוא היה הרוס כלכלית בגלל שהשקיע את מרב כספו באיחוד.
המכתב של בלייר היה מטרה להתקפות, והרפובליקנים אמרו שאם בלייר יהיה נשיא, הארץ תבער.
הם אמרו שאם סימור יבחר לנשיאות, אז רוב הסיכויים שבלייר יחליף אותו.
מכיוון שאביו של סימור התאבד, הרפובליקנים ייעצו לעם לא לבחור במישהו שפרנק בלייר הוא המחליף שלו.
הנאומים של בלייר לא תקפו את הרפובליקנים.
הבחירות הצמודות הבהילו את האליטה הפוליטית.
כשג'יימס בליין הרפובליקני הסתכל על התוצאות, הוא הרגיש לא בנוח לגבי ההפרשים הזעומים בין המפלגות.
הוא נכשל להסביר את גודל הקול הדמוקרטי.
בליין חשב שהרוב הזעום לגרנט בספירת הקולות הכללית מפתיע.
האירים והמהגרים בניו יורק התפקדו למפלגה הדמוקרטית בהמוניהם.
ההפרש הזעום בו סימור הפסיד בכמה מדינות צפוניות ומתן זכות הצבעה לשחורים העלה את החשד שרוב הלבנים העדיפו את סימור על גרנט.
דמוקרטים עבדו קשה בדרום, אך המשטרים הרדיקלים ששלטו שם ניצחו בכל המדינות פרט לג'ורג'יה וללואיזיאנה.
הדמוקרטים זכו בקנטקי, דלאוור ומרלינד, כשדלאוור תומכת בדמוקרטים באופן מובהק.
אף דמוקרט לא השיג אחוזי הצבעה גבוהים כל כך בקנטקי ובמרילנד.
בדלאוור, רק לינדון ג'ונסון וברק אובמה הצליחו לנצח בצורה מובהקת יותר (נכון לבחירות 2020).
שתיים ממדינות הגבול, מיזורי ומערב וירג'יניה, שהיו תחת שליטה רפובליקנית, תמכו בגרנט.
סימור גם הצליח לזכות בניו יורק מדינת מגוריו, אך לא במיזורי (מדינת מגוריו של בלייר) בגלל המשטר הרדיקלי.
אם מיזורי, מערב וירג'יניה וכל מדינות הקונפדרציה לשעבר (כולל וירג'יניה, טקסס ומיסיסיפי) היו חופשיות מהשפעה רדיקלית והיו מצביעות לדמוקרטים, סימור היה מנצח את גרנט בחבר האלקטורים 157–160. במערב וירג'יניה, תושבי הקונפדרציה לשעבר לא יכלו לבחור או להיבחר.
מוערך שבין 15,000 ל-25,000 לבנים ממערב וירג'יניה לא יכלו להצביע.
סימור הפסיד במערב וירג'יניה בהפרש של 8,709 קולות.
העובדה שגרנט הפסיד לסימור בניו יורק בהפרש של 10,000 קולות גרמה לבושה ולכעס אצל הרפובליקנים.
הניצחון של סימור בניו יורק היה נושא לחקירה פדרלית.
הרפובליקנית הצליחו לאשר בקונגרס הקמת ועדה שתחקור את הקולות בניו יורק, ולמרות שבוועדה היו 5 רפובליקנים ו-2 דמוקרטים, הוחלט שסימור עדיין זכה ב-33 האלקטורים של ניו יורק.
אם סימור היה מנצח גם בפנסילבניה, אוהיו, אינדיאנה ואיווה, הרפובליקנים היו פועלים כדי למנוע ממדינות דרומיות לתמוך בדמוקרטים.
הדרך היחידה שהדמוקרטים היו זוכים בה בבחירות של 1868, הייתה לזכות ברוב מדינות הצפון ובג'ורג'יה ולואיזיאנה.
הקולות של ג'ורג'יה היו במחלוקת, והרפובליקנים היו פוסלים את הקולות שלה אם הם היו מכריעים את הבחירות.
המפלגה הרפובליקנית לקחה את הקרדיט על הצלת האיחוד והייתה נחושה להמשיך לשלוט בו.
כמה היסטוריונים רואים בחיוב את העובדה שסימור לא ניצח בבחירות כיוון שאז הרפובליקנים היו פועלים לצמצום סמכויותיו.
המועמד לנשיאות מפלגה מדינה כמות האלקטורים השותף מדינת השותף כמות האלקטורים של השותף יוליסס ס.
גרנט רפובליקנית אילינוי 214 סקיילר קולפקס אינדיאנה 214 הורשיו סימור דמוקרטית ניו יורק 80 פרנסיס פרסטון בלייר מיזורי 80
הבחירות לנשיאות ארצות הברית ב-1872 היו מערכת הבחירות הנשיאותית ה-22 בתולדות ארצות הברית, ונערכו ביום שלישי, 5 בנובמבר 1872. הנשיא היוצא יוליסס ס.
גרנט נבחר בקלות לכהונה שנייה יחד עם הסנאטור הנרי וילסון ממסצ'וסטס.
ב-29 בנובמבר 1872, אחרי ספירת הקולות אבל לפני התכנסות חבר האלקטורים, מת גרילי.
כתוצאה מכך, אלקטורים שהיו צריכים לבחור בגרילי הצביעו לארבעה מועמדים שונים לנשיאות ולשמונה מועמדים שונים לתפקיד סגן הנשיא.
גרילי קיבל 3 קולות בחבר האלקטורים לאחר מותו, אך הקונגרס פסל אותם.
אלו הבחירות היחידות בהיסטוריה של ארצות הברית שבהן מועמד מת במהלך מערכת הבחירות.
גרנט, נשיא ארצות הברית מאוהיו
הנשיא גרנט נבחר פה אחד לכהונה שנייה על ידי 752 הצירים בוועידה הרפובליקנית הלאומית של 1872. סגן הנשיא סקיילר קולפקס, לעומתו, הפסיד במירוץ לכהונה שנייה, בגלל קבלת מניות בחברת רכבת ובנייה.
אלו שמאסו מהשחיתות בממשל גרנט, פרשו והקימו את המפלגה הרפובליקנית הליברלית.
מועמד לנשיאות סיבוב ראשון מועמד לסגנות הנשיאות יוליסס ס.
גרנט 752 הנרי וילסון 399.5 סקיילר קולפקס 321.5 הוראס מיינרד 26 ג'ון לואיס 22 אדמונד דייוויס 16 אדוארד נויס 1 ג'וזף האולי 1
הוראס גרילי, חבר קונגרס לשעבר מניו יורק
צ'ארלס אדמס, חבר קונגרס לשעבר ממסצ'וסטס
סלמון צ'ייס, שופט בבית המשפט העליון מאוהיו
דייוויד דייוויס, עוזר שופט מאילינוי
קבוצה של רפובליקנים התפצלה מהמפלגה כדי ליצור את המפלגה הרפובליקנית הליברלית.
בוועידה הלאומית היחידה של המפלגה, שהתרחשה בסינסינטי, עורך ה"ניו יורק טריביון", הוראס גרילי, נבחר להיות המועמד לנשיאות בסיבוב השישי, כשהוא מנצח את צ'ארלס אדמס.
מושל מיזורי, בנג'מין בראון, נבחר להיות המועמד לתפקיד סגן הנשיא בסיבוב השני.
המצע הליברלי קרא לסיום השנאה ממלחמת האזרחים ולסיום תקופת השיקום, דרש רפורמה במנהל האזרחי כדי למנוע שחיתות, וקרא להגבלת המכסים.
ג'רמיה בלאק, מזכיר המדינה לשעבר מפנסילבניה
ויליאם גרוסבאק, חבר קונגרס לשעבר מאוהיו
בגלל רצונה החזק לנצח את יוליסס גרנט, החליטה המפלגה הדמוקרטית אף היא לתמוך בגרילי ובבראון ותמכו במצע שלהם.
גרילי קיבל 686 מ-724 צירים, ואילו בראון קיבל 713. התמיכה במצע הליברלי פירושה שהדמוקרטים דחו את התנגדותם לשיקום משנת 1868. הם הבינו שכדי לנצח עליהם להסתכל קדימה, ולא להתרכז במלחמת האזרחים.
כמו כן, הם הבינו שאם הם לא יתמכו בגרילי, הם יפצלו את הקולות שמתנגדים לגרנט.
אך המוניטין של גרילי כמתנגד חריף למפלגה הדמוקרטית, לעקרונות שלה, למנהיגות שלה ולפעילים בה לא נתנה לו תמיכה גדולה בתוך המפלגה.
הוועידה, שנמשכה רק 9 שעות במשך יומיים, הייתה הוועידה הקצרה ביותר בהיסטוריה.
מועמד לנשיאות סיבוב ראשון מועמד לסגנות הנשיאות הוראס גרילי 686 בנג'מין בראון 713 ג'רמיה בלאק 21 ג'ון סטיבנסון 6 תומאס באיירד 15 ויליאם גרוסבאק 2
ויקטוריה וודהול הייתה האישה הראשונה שניסתה להיבחר לנשיאות, כשהיא התמודדה מטעם מפלגת הזכויות השוות.
המועמד לסגנות הנשיאות מטעם המפלגה היה פרדריק דאגלס, עבד לשעבר.
וודהול לא יכלה להיבחר לנשיא ביום שמונתה להיות מועמדת - לא בגלל מינה, אלא בגלל גילה.
היא לא הייתה בת 35 (הגיל המינימלי בו ניתן להיבחר לנשיא) עד ל-23 בספטמבר ב-1873.
ממשלו של גרנט ותומכיו הרדיקלים הואשמו בשחיתות, והרפובליקנים הליברלים דרשו רפורמה במנהל האזרחי וסיום לתקופת השיקום, כולל נסיגה של הכוחות הפדרליים מהדרום.
גם הרפובליקנים הליברלים וגם הדמוקרטים התאכזבו ממועמדם, גרילי.
היה לו מעט ניסיון פוליטי ומכיוון שהיה עורך עיתון, הוא נתן ליריביו כלים לתקוף אותו.
יחד עם זיכרונותיו ממלחמת האזרחים, את גרנט לא היה אפשר לתקוף.
לגרנט גם היה תקציב גדול למסע הבחירות שלו, בזכות תמיכה מהאליטה הכלכלית.
בנג'מין בראון, המועמד הרפובליקני-ליברלי לסגנות הנשיאות, הותקף בגלל היותו שיכור.
בבחירות אלו, הקריאה למתן זכות הצבעה לנשים הפכה נפוצה.
בנוסף למועמדותה של ויקטוריה וודהול, כמה סופרג'יסטיות ניסו להצביע ונקנסו.
וודהול בעצמה נכנסה לכלא ביום הבחירות בגלל חוסר צניעות.
גרנט הצליח לנצח את גרילי בקלות עם 56% מהקולות לעומת 44%.
גרנט זכה ב-286 אלקטורים לעומת 66 לגרילי - אבל גרילי מת ב-29 בנובמבר, 24 ימים אחרי הבחירות ובטרם הצבעת חבר האלקטורים.
גרילי זכה במדינות טקסס, מיזורי, קנטקי, טנסי, ג'ורג'יה ומרילנד.
63 מתוך 66 האלקטורים של גרילי העבירו את תמיכתם אל דמוקרטים אחרים.
כשהאלקטורים התכנסו, נעשו כמה ערעורים על תוצאות הבחירות.
בניגוד לבחירות הבאות, הערעורים לא השפיעו על התוצאות.
הקולות מארקנסו ולואיזיאנה, שהצביעו לגרנט, נדחו בשל אי סדרים.
הקולות של השלושה אלקטורים מג'ורג'יה שבחרו בגרילי לא נספרו ונפסלו על ידי הקונגרס בגלל מותו של גרילי.
הקולות שהם נתנו לבראון לא הושפעו מכך.
הועלו מחאות נגד האלקטורים של טקסס ומיסיסיפי.
הקולות נספרו בסופו של דבר.
זאת הייתה הפעם האחרונה שאלבמה ומיסיסיפי בחרו ברפובליקני עד 1964. ארקנסו לא תמכה ברפובליקני עד 1972.
קמפיין בסן פרנסיסקו, במסגרת מערכת בחירות זו מתואר בציניות בספרו של ז'ול ורן, מסביב לעולם בשמונים יום.
הבחירות לנשיאות ארצות הברית ב-1876 היו הבחירות ה-23 לנשיאות בתולדות ארצות הברית, ונערכו ביום שלישי, 7 בנובמבר 1876. אלו היו הבחירות השנויות ביותר במחלוקת בהיסטוריה האמריקנית.
תוצאות הבחירות נותרו מעורערות, למרות שאין ספק בכך שסמואל טילדן מניו יורק ניצח את רתרפורד הייז מאוהיו בספירת הקולות הכללית.
לאחר ספירה ראשונית של הקולות, טילדן זכה ב-184 אלקטורים לעומת 165 של הייז, כש-20 אלקטורים עדיין לא נספרו.
20 האלקטורים היו שנויים במחלוקת – בשלוש מדינות (פלורידה, לואיזיאנה ודרום קרוליינה) כל מפלגה דיווחה שהמועמד שלה זכה בבחירות, ובאורגון אלקטור אחד נפסל (בגלל מינויו לשופט) והוחלף.
20 הקולות הללו היו המקור למחלוקת במערכת הבחירות הללו.
לבסוף, נרקמה עסקה כדי לפתור את הסכסוך: פשרת 1877, שהעניקה את כל 20 הקולות האלקטוראליים להייז.
בתמורה לתמיכה הדמוקרטית במינויו של הייז, הרפובליקנים הסכימו להוציא את הכוחות הפדרליים מהדרום ולסיים את תקופת השיקום.
הפשרה העניקה את הכוח ל"גואלים" הדמוקרטי מהדרום, שהחזירו את הדרום למצבו לפני מלחמת האזרחים, כולל שלילת זכויות הצבעה מאזרחים שחורים.
זאת הייתה מערכת הבחירות הראשונה מאז 1852 בה המועמד הדמוקרטי זכה ברוב הקולות.
זאת גם הייתה מערכת הבחירות היחידה בה מועמד זכה במעל מ-50% מהקולות אולם לא נבחר כנשיא, ואחת מבין חמש מערכות בחירות (בנוסף ל־1824, 1888, 2000, ו-2016) בהן המועמד שזכה ליותר קולות לא זכה בתפקיד הנשיא.
עד היום, זהו הניצחון הצמוד ביותר בחבר האלקטורים, ומערכת הבחירות בעלת אחוז ההצבעה הגבוה ביותר- 81.8%.
רוסקו קונקלינג, סנאטור מניו יורק
רבים הניחו ב-1875 שהנשיא היוצא, יוליסס ס.
גרנט, ינסה לרוץ לתקופת כהונה שלישית, למרות המצב הכלכלי הקשה, השערוריות הפוליטיות בממשלו, והמסורת שקבע ג'ורג' וושינגטון לפיה נשיא לא רץ לתקופת כהונה שלישית.
בסתיו, יועציו של גרנט טענו שאולי יוכל להיבחר להיות המועמד, אולם שסיכוייו לנצח בבחירות קלושים.
מותו הפתאומי של הנרי וילסון, סגן הנשיא, בנובמבר, סתם את הגולל סופית על התמודדותו של גרנט, והוא הכריז שלא ינסה להיבחר מחדש.
כשהוועידה הרפובליקנית נפתחה ב-14 ביוני, נראה כאילו ג'יימס בליין יזכה במועמדות המפלגה.
בסיבוב הראשון, בליין היה במרחק 100 קולות מהשגת רוב.
התמיכה בו פחתה בסיבוב השני, כיוון שכמה רפובליקנים חששו שבליין לא יזכה בבחירות הכלליות.
הצירים שהתנגדו לבליין לא יכלו להגיע להסכמה על מועמד יחיד עד לסיבוב השישי, בו בליין השיג 41% מהקולות.
מנהיגי הרפובליקנים נפגשו בפרטיות ושקלו חלופות לבליין.
הם בחרו במושל אוהיו, רתרפורד הייז.
בסיבוב השביעי, הייז קיבל 384 קולות לעומת 351 לבליין ו-21 לבנג'מין בריסטו.
וילר נבחר להיות המועמד לתפקיד סגן הנשיא בהפרש גדול יותר (366-89) על יריבו, פרדריק פרלינגהויסן, שלאחר מכן נמנה עם חבר האלקטורים שהעניק את הניצחון להייז.
מועמד לסגנות הנשיאות סיבוב ראשון ויליאם וילר 366 פרדריק פרלינגהויסן 89 סטיוארט וודפורד 70 מרשל ג'ול 38 ג'וזף האולי 25
סמואל טילדן, מושל ניו יורק
וינפילד הנקוק, מייג'ור גנרל בצבא ארצות הברית מפנסילבניה
ויליאם אלן, מושל לשעבר מאוהיו
הוועידה הדמוקרטית התכנסה בסנט לואיס ביוני.
זאת הייתה הוועידה הפוליטית הראשונה שהתרחשה ממערב לנהר מיסיסיפי.
חמשת אלפים איש התכנסו באולם, ובפעם הראשונה מזה 20 שנה, הדמוקרטים הרגישו שהם יכולים לנצח.
המצע, שתמך ברפורמה מיידית, גרם להתלהבות בקרב הצירים.
המוניטין של טילדן בתור רפורמיסט עזר לו לעבור את רף 400 הקולות בסיבוב הראשון ולהיבחר כבר בסיבוב השני ברוב מוחץ.
טילדן ניצח את תומאס הנדריקס, ווינפילד הנקוק וויליאם אלן כדי לזכות במועמדות.
למרות שטילדן חווה התנגדות חזקה מג'ון קלי, מנהיג הטמאני הול (הארגון שהצליח לקבוע את תוצאות הבחירות בניו יורק), הוא הצליח לזכות במועמדות.
תומאס הנדריקס נבחר כמועמד לסגן הנשיא, כיוון שלא היו מועמדים אחרים.
המצע הדמוקרטי קרא להחלפת השחיתות של ממשל גרנט עם ממשלה כנה ויעילה, ולסיום העריצות של ה"צקלונאים" (פוליטיקאים צפוניים שתפסו עמדות כוח בדרום).
המצע גם קרא להגנה על זכותם של אזרחי מדינות ארצות הברית לבקר את מדינות מולדתם (כל עוד המדינות נייטרליות), הגבלה על העלייה מהמזרח, קרא לקיום רפורמה בתחום מכסי המגן, והתנגד למתן קרקעות לצורך מסילות ברזל.
מועמד לנשיאות סיבוב ראשון סיבוב שני סמואל טילדן 401.5 535 תומאס הנדריקס 140.5 85 ווינפילד הנקוק 75 58 ויליאם אלן 54 54 תומאס בייארד 33 4 ג'ול פרקר 18 0 ג'יימס ברודהד 16 0 אלן תרמן 3 2
מועמד לסגנות הנשיאות סיבוב ראשון תומאס הנדריקס 730 נעדרו 8
מפלגת השטרות הוקמה על ידי אנשים עם אינטרסים חקלאיים באינדיאנפוליס ב-1874, כדי ללחוץ על הממשל הפדרלי לגרום לאינפלציה בכלכלה באמצעות הדפסת כסף מנייר.
הוועידה הלאומית שלהם התרחשה באפריל 1876. פיטר קופר נבחר להיות המועמד לנשיאות עם 352 קולות לעומת 119 לשלושה מועמדים אחרים.
המפלגה בחרה בניוטון בוט מקליפורניה כמועמד לתפקיד סגן הנשיא, ואחרי שפרש, הם בחרו בסמואל קרי.
קופר היה בן 85 בזמן הבחירות, והיה המועמד המבוגר ביותר לנשיאות אי פעם.
מפלגת האיסור, באספה השנייה שלה, בחרה בגרין סמית' בתור המועמד הנשיאותי ובגדעון סטיוארט בתור המועמד לתפקיד סגן הנשיא.
המפלגה האמריקנית הלאומית בחרה בג'יימס וולקר ודונלד קירקפטריק.
טילדן, שהתנגד להשפעת הטמאני הול על ניו יורק ואף שלח את מנהיגה האגדי, ויליאם טוויד, לכלא, רץ בתור מועמד הרפורמה והתנגד לשחיתות בממשל גרנט.
שתי המפלגות הציעו רפורמה במנהל האזרחי וסיום לתקופת השיקום.
שני הצדדים תקפו אחד את השני, כשהדמוקרטים קראו לרפובליקנים מושחתים, ואילו הרפובליקנים העלו את נושא מלחמת האזרחים, טקטיקה שהדמוקרטים קראו לה "לנופף בחולצה המדממת".
הרפובליקנים פרסמו את הסלוגן "לא כל דמוקרט היה מורד, אבל כל מורד היה דמוקרט".