tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
ב-10 בפברואר 856 השיא אביו אותו לאחת מבנותיו של אריספו דוכס ברטאן שהעניק ללואי, שהיה בן עשר שנים בלבד, את דוכסות לה מאן ואת העיר לה מאן כבירתו.
צעדים אלה גרמו למורת רוח בקרב אנשי האצולה של ברטאן.
בנובמבר 857 נרצח אריספו דוכס ברטאן וב-858 מרדו סאלומון מברטאן ורובר החזק בקרל הקירח וקראו ללודוויג הגרמני מלך פרנקיה המזרחית לפלוש לפרנקיה המערבית.
בספטמבר של אותה שנה הגיע לודוויג הגרמני לאורליאן, פגש את מנהיגי המורדים וגירש את לואי מלה מאן.
בשנת 867, בימי שלטון אביו, הוא הוכתר למלך אקיטן.
כאשר הפך הפך לקיסר האימפריה הרומית הקדושה ונסע להגן על איטליה, השאיר את לואי כעוצר הממלכה תחת פיקוח יועציו ונציגי הכנסייה.
במות אביו הם הכריחו את לואי להכיר בסמכותם למנות את המלך והכתירו אותו בתנאי שישמור על זכויותיהם.
נתון למרותם, ללואי לא הייתה הרבה השפעה פוליטית.
בתקווה לשנות את המצב, הוא החליש את הכתר על ידי חלוקת נחלות שונות במטרה לזכות בתומכים.
בשנת 862 הוא נישא לאנסגרדה מבורגונדיה ולהם נולדו שני בנים, לואי וקרלומן.
מאשתו השנייה, אדלייד יהודית מפריז, נולדה לו בת אחת, הנסיכה ארמנטרוד.
מאשתו השלישית, לואיטגרד מסקסוניה, נולד לו בן נוסף, שארל, שנולד לאחר מות אביו.
בריאותו של לואי הייתה רופפת והוא מת שנתיים בלבד לאחר אביו.
לאחר מותו חולקה הממלכה בין שני בניו, לואי וקרלומן.
לואי השלישי היה מלך פרנקיה המערבית בין השנים 879-882. בנם של לואי השני ואנסגרד מבורגונדיה.
לאחר מות אביו, נבחר לואי למלך יחד עם אחיו קרלומן מלך צרפת על ידי רבי הכנסייה והאצילים.
הממלכה חולקה לאחר כמה חודשים בין האחים בעקבות הסכם אמיין שנחתם במרץ 880 ולואי קיבל את נויסטריה.
זמן קצר לאחר תחילת מלכותו התמרד חלק מהאצילים ועבר לצידו של לודוויג הצעיר שפלש לנויסטריה במטרה לתפוס את השלטון.
לואי השלישי ויתר לטובתו על לותארינגיה המזרחית ובכך שם קץ לסכסוך.
בקיץ שנת 880 יצאו לואי וקרלומן למלחמה נגד הרוזן בוזו שהכריז על עצמו מלך פרובאנס.
בדרך הם כבשו את מקון (Macon) ואת רוב נחלתו הצפונית של בוזו אך לא הצליחו לכבוש את ויין (Vienne) עליה צרו מאוגוסט עד נובמבר.
הסכנה הגדולה ביותר עבור נויסטריה נשארו פלישות הנורמנים שבזזו והחריבו את כל אשר עמד בדרכם.
ב-3 באוגוסט 881 לואי הכה אותם בקרב סוקור (Saucourt) והשיג בכך ניצחון מזהיר שהונצח בשירה הגרמנית בשם "שירת לואי" (Ludwigslied) ושימש גם רקע לאפוס הצרפתי גורמון ואיזמבר (Gormont et Isambart).
המלך הצעיר אשר השיג את הניצחון החשוב ביותר של הפרנקים על הנורמנים נהרג שנה לאחר מכן בתאונה לפני שמלאו לו עשרים.
הוא לא השאיר יורש ונויסטריה עברה תחת שלטון אחיו, קרלומן.
לואי השישי "השמן" , היה בן לשושלת הקאפטינגים ומלך צרפת בין השנים 1108–1137.
לואי נולד ב-1 בדצמבר 1081, והיה בנם בכורם של פיליפ הראשון, מלך צרפת ושל ברטה מהולנד (1055–1094).
הוא היה שותף לכתר אביו החל משנת 1098, ועם מות אביו בשנת 1108 הוכתר למלך צרפת בשם לואי השישי.
בשנת 1104 נשא לאישה את לוסיין מרושפור, בתם של גאי השני, רוזן רושפור ואדלה דה קרסי, אך נישואין אלה בוטלו או הסתיימו בגירושין.
בשנת 1115 התחתן לואי עם אדליידה מסבויה, בתם של אומברטו השני, רוזן סבויה וגיזלה מבורגונדי, רוזנת סבויה, שילדה לו שמונה ילדים.
במשך עשרים וארבע שנה, לחם לואי השישי מלך צרפת באצילים ששדדו את הנוסעים שעברו דרך אחוזותיהם, ולבסוף הצליח להכניע אותם.
הוא חיזק את המלוכה באמצעות צבא בעל כושר ביצוע, עשה ככל שביכולתו להגן על האריסים, על בעלי המלאכה ועל אנשי הערים שמרדו בבישופים ודרשו מהם מגילות זכויות.
הוא מינה לראש ממשלתו את סוגריוס (Abbot Suger), אב הנזירים.
סוגריוס ניהל את ענייניה של צרפת בחוכמה.
הוא עודד את פיתוח החקלאות, ותכנן ובנה את הכנסייה הראשונה בסגנון גותי, בזיליקת סן-דני שליד פריז.
בשנת 1137 השיא את בנו לואי לאלינור מאקוויטניה, שהייתה יורשת יחידה של דוכסות אקוויטניה.
באותה שנה מת לואי השישי מדיזנטריה, ובנו לואי ירש את הכתר בשם לואי השביעי.
בשנת 1104 נשא לאישה את לוסיין מרושפור, בתם של גאי השני, רוזן רושפור ואדלה דה קרסי, אך לא היו לו ילדים ממנה.
בשנת 1115 התחתן לואי עם אדליידה מסבויה, בתם של אומברטו השני, רוזן סבויה וגיזלה מבורגונדי, רוזנת סבויה, ממנה נולדו לו שמונה ילדים:
לואי השביעי "הצעיר" , היה בן לשושלת הקאפטינגים, ומלך צרפת בין השנים 1137–1180.
לואי נולד בשנת 1120, והיה בנם של לואי השישי, מלך צרפת, ואדליידה מסבויה, בתם של אומברטו השני, רוזן סבויה וגיזלה מבורגונדי, רוזנת סבויה.
אחיו הבכור פיליפ נועד לרשת את הכתר, ואילו לואי נועד להיות כומר, אך בשנת 1131 נהרג פיליפ בתאונת רכיבה ולואי הפך ליורש העצר.
הוא היה מסור מאוד לדת, ומתאים לכמורה יותר מאשר למלוכה.
ב-22 ביולי 1137 נישא לאלינור מאקוויטניה (1122–1204), יורשת דוכסות אקוויטניה.
כעבור עשרה ימים בלבד נפטר אביו, לואי השישי, ולואי ירש את הכתר בשם לואי השביעי.
אלינור ילדה לו שתי בנות, אך במרץ 1152 בוטלו נישואיו לאלינור בידי מועצת הכנסייה.
בשנת 1154 נישא לקונסטנס, בתו של אלפונסו השביעי, מלך קסטיליה, שילדה לו שתי בנות נוספות.
ב-4 באוקטובר 1160 נפטרה קונסטנס, ואחרי חמישה שבועות בלבד נישא לואי בשלישית, הפעם לאדל משמפן, שילדה לו בן ובת.
בשנת 1142 היה המלך לואי השביעי מעורב במלחמה נגד תיבו השני, רוזן שמפן.
(רוזנות אדסה נכבשה בידי המוסלמים בשנת 1144 ורבים מתושביה הנוצרים נטבחו).
הוא התייעץ עם ברנאר מקלרבו שהציע להתייעץ עם האפיפיור אאוגניוס השלישי.
האפיפיור נתן את הסכמתו, וב-31 במרץ 1146 בבזיליקה של וזליי (שבחבל בורגון), ברנאר נשא דרשה כשהמלך לצידו והכריז על מסע הצלב השני לארץ ישראל.
ביוני 1147 יצאו לואי ואשתו אלינור מן העיר מץ (בחבל לורן בצרפת) שנבחרה כמקום ההתכנסות של הצבא הצרפתי.
מסע הצלב יצא לגרמניה המשיך דרך הדנובה לבולגריה והגיע לקונסטנטינופול ב-4 באוקטובר של אותה שנה.
מנואל הראשון, קיסר האימפריה הביזנטית, חשש מאוד מן הצרפתים ותיעב אותם, וחתם על הסכם עם הסולטאן הטורקי.
לואי השביעי הגיע עם צבאו לאנטליה (כיום בדרום טורקיה) ב-20 בינואר 1148. הסלג'וקים תקפו את צבאו, ובקושי רב הצליח לואי השביעי להגיע עם חלק קטן מצבאו לנסיכות אנטיוכיה (19 במרץ 1148).
בסביבות לטקיה (כיום בסוריה) הותקף צבאו של לואי השביעי בשנית על ידי הסלג'וקים, אך הוא מיהר להגיע עם צבאו לירושלים כדי למלא את הנדר ולכפר על חטאיו.
ב-24 ביוני 1148 התכנסה בעכו מועצת המלחמה של הצלבנים שבה הוחלט לנסות לכבוש את דמשק מידי המוסלמים.
באמצע יולי של אותה שנה התאסף צבא גדול בטבריה בפיקודם של לואי השביעי, קונראד השלישי, קיסר האימפריה הרומית הקדושה ובלדווין השלישי, מלך ירושלים.
צבא הצלבנים התקדם אל חומת דמשק מצד מערב והשתלט על גני מטעים שספקו לו מים, מזון ועצים.
אך ב-27 ביולי התקבלה החלטה מוטעית לתקוף את העיר מצד מזרח, שממנו היו הצלבנים חשופים בפני המוסלמים, ללא אספקה של מזון ומים.
היות שהמוסלמים תפסו מחדש את גני המטעים שבצד מערב, לא נותרה לצלבנים ברירה אלא לסגת.
בנסיגה זו מדמשק הסתיים מסע הצלב השני בכישלון צורב, וב-1149 שב לואי השביעי עם צבאו לצרפת.
ב-18 במאי 1152 נישאה אלינור מאקוויטניה, גרושתו של לואי השביעי, לאנרי, רוזן אנז'ו.
המלך ניהל מלחמה נגדו בטענה כי נישא ללא הסכמתו וכי אקוויטניה היא נחלתו של מלך צרפת, אך לבסוף הסתפק בפיצויים.
בינואר 1153 פלש רוזן אנז'ו לאנגליה, ובשנת 1154 הפך להנרי השני, מלך אנגליה, ודוכס נורמנדיה, אנז'ו ואקוויטניה.
כך החלה שליטתה של אנגליה באקוויטניה, שנמשכה שלוש מאות שנה.
לואי השביעי העניק את תמיכתו לתומאס בקט, הארכיבישוף מקנטרברי, במאבקו במלך אנגליה, וגם לבניו של הנרי השני שמרדו באביהם.
ב־1177 הושג הסכם שלום בין מלכי צרפת ואנגליה, בתיווכו של האפיפיור אלכסנדר השלישי.
בתקופת מלכותו של לואי השביעי התפתחו החקלאות והמסחר, ואוכלוסיית צרפת גדלה.
מבצרים חדשים הוקמו, והחלה בנייתן של בזיליקת סן-דני וקתדרלת נוטרדאם בפריז, שתיהן באדריכלות גותית.
לאחר שלקה לואי בשיתוק, הוכתר בנו פיליפ כמלך צרפת בקתדרלה של ריימס ב-1 בנובמבר 1179. ב-18 בספטמבר 1180 נפטר לואי השביעי, ובנו פיליפ ירש את כתרו בשם פיליפ השני.
לואי השמיני, מלך צרפת , הידוע גם בכינוי "האריה" היה מלך צרפת השמיני משושלת הקאפטינגים.
לואי נולד ב-5 בספטמבר 1187 בפריז, בנם הבכור של פיליפ השני מלך צרפת ורעייתו הראשונה איזבל דה אנו .
ב-23 במאי 1200, כשהיה בן 12 בלבד, נישא לבת גילו בלנקה, נסיכת קסטיליה לאחר משא ומתן ממושך בין אביו לדודהּ של בלנקה, ג'ון, מלך אנגליה.
לזוג נולדו שנים-עשר ילדים, חלקם מתו סמוך ללידתם וחלקם מתו בצעירותם:
איזבל (1225–1269) – סירבה להינשא לקונרד הרביעי, מלך גרמניה בשל אדיקותה ובמקום זאת ייסדה מנזר המוקדש לקלרה הקדושה מאסיזי.
ב-1216 מרדו הברונים האנגליים במלכם וקראו לנסיך לואי לפלוש לאנגליה כדי להגן עליהם כתמורה לכתר ממלכת אנגליה.
לואי נשלח לאנגליה על ידי אביו, המלך פיליפ, עמד בראש הצבא המלכותי של צרפת, לחם במלך ג'ון, ובאפריל 1216 הוכרז בלונדון כמלך אנגליה למרות התנגדותו של האפיפיור אינוקנטיוס השלישי.
חודשים מספר לאחר מכן הייתה בידו יותר ממחצית הממלכה, אולם לאחר שנה וחצי של מלחמה, ואחרי מותו של המלך ג'ון, ערקו רוב הברונים המורדים בחזרה לצד האנגלי.
לואי ניסה לכבוש את דובר ולהגן על מאחזו בטירת לינקולן, אך ידם של הצרפתים הייתה על התחתונה.
לואי נסוג ללונדון וקרא לעזרת צרפת, אך צי האוניות שנשלח לעזרתו הושמד בידי האנגלים ליד חופי דובר, והוא חתם על הסכם למבת' (ספטמבר 1217) שלפיו ויתר על כל תביעותיו לכתר האנגלי תמורת פיצוי כספי.
ב-14 ביולי 1223 נפטר אביו של לואי, המלך פיליפ השני, וחודש לאחר מכן הוכתר בקתדרלת ריימס המלך החדש בשם לואי השמיני.
כמו אביו, המשיך לואי לחפש נקם בממלכה האנגלית האנגווינית, וב-1224 הוא כבש את חבל פואטו ואת חבל סיינטונז', שהיו חלק מנחלתם של מלכי אנגליה בצרפת.
מספר חודשים לאחר עלייתו לשלטון אסר לואי השמיני על לקיחת הלוואות מיהודים, מנהג שהיה מקובל מאוד בימי הביניים בשל העובדה שהלוואה בריבית קצוצה הייתה אסורה על נוצרים על פי חוקי הדת.
האציל היחיד שהתנגד לכך היה תאובאלד הרביעי, רוזן שמפן ולעתיד מלך נווארה, שהיה יריב גדול למלך בכל מהלך תקופת שלטונו.
בשנת 1225, הציע המלך לואי השמיני לאפיפיור הונוריוס השלישי לנשל מנחלותיו את הרוזן ריימונד השביעי מטולוז, שלא טרח לדכא את המינות הקתרית בדרום צרפת, תמורת הסכמתו של האפיפיור לספח את חבל לנגדוק שבדרום צרפת לנחלותיו של המלך.
ב-1226 כבש לואי השמיני את העיר אביניון שבפרובאנס, ויצא למסע צלב נגד הקתרים שבלנגדוק.
בדרכו חזרה לפריז חלה לואי השמיני בדיזנטריה, ונפטר ב-8 בנובמבר 1226 בארמון מונפסייה שבחבל אוברן במרכז צרפת.
הוא נקבר בקבר המלכותי שבבזיליקת סן-דני שליד פריז.
בנו לואי התשיעי ירש את כס המלוכה הצרפתי, אך מאחר שעם מות אביו היה בן 11 בלבד שימשה אימו, בלנקה, נסיכת קסטיליה, כעוצרת בשמו.
לואי הרביעי, מלך צרפת, היודע גם כלואי שמעבר לים (אוטרמר) , היה בן לשושלת הקארולינגים, ומלכה של פרנקיה המערבית מ-936 עד מותו.
לואי נולד בעיר לאן שבצפון צרפת לשארל השלישי "התם" מלך פרנקיה המערבית, מאשתו אדוויג, בתו של אדוארד הזקן מלך אנגליה.
היה בן שלוש שנים בלבד כאשר אמו לקחה אותו לאנגליה, אחרי שאביו נכלא ב-923, ומכאן כינויו "מעבר לים".
ב-936, אחרי מותו של ראול מלך פרנקיה המערבית, נקרא על ידי האצילים לחזור לצרפת ולרשת את הכתר.
סמכותו של המלך לואי הרביעי הייתה מוגבלת לעיר לאן וסביבותיה ולמספר מקומות אחרים בצפון צרפת, אך לא הייתה לו כל סמכות מדרום לנהר לואר.
למרות שלואי הרביעי הוכר כמלך על ידי האצילים הפיאודליים, רוזן פריז איג הגדול שלט בעיר ובסביבותיה ובמחוז בורגונדיה.
ב-939 נאבק באוטו הראשון, מלך גרמניה וקיסר האימפריה הרומית הקדושה, על השליטה במחוז לורן, אך לבסוף נשא לאישה את גרברג, אחותו של הקיסר, שילדה לו שני בנים ובת.
המלך לואי הרביעי נפל מסוסו ומת ב-954. הוא נקבר בכנסיית סן רמי שבעיר ריימס.
בנו בכורו לותר ירש את כתר ממלכת פרנקיה המערבית.
לואי השלושה עשר, מלך צרפת "הישר" (צרפתית: Louis XIII, 27 בספטמבר 1601 – 14 במאי 1643), בן לשושלת בורבון, היה מלך צרפת מ-1610 עד מותו.
לואי נולד בטירת פונטנבלו ב-27 בספטמבר 1601, כבנם הראשון של המלך אנרי הרביעי ושל מארי דה מדיצ'י, וגדל בחצר המלכות עם אחיו ואחיותיו ועם ילדי גבריאל ד'אסטרה שהייתה מאהבתו של אביו.
הוא הצטיין בציור ובמוזיקה ואהב לצאת לצייד, אך לא הראה עניין בלימודי הספרות והשפה הלטינית.
ב-14 במאי 1610 נרצח אביו בפריז, ולואי ירש את הכתר בשם לואי השלושה העשר.
אך היות שהיה בן תשע שנים בלבד שימשה אימו, מארי דה מדיצ'י, כעוצרת בשמו.
ב-1614, משהגיע לפרקו הכריזה אמו כי הוא "חלש בגופו ובנפשו" מכדי לשאת בנטל המלוכה והמשיכה לשמש כעוצרת.
ב-1615 ארגנה את נישואיו לאן מאוסטריה, בתו של פליפה השלישי, מלך ספרד.
כמקובל בתקופה זו בחצרות המלוכה, היו אלה נישואים פוליטיים שנעשו באמצעות שליח.
ב-1617 החליט לואי לקחת לידיו את ניהול ענייני המדינה, והורה בסתר לרצוח את קונצ'יני, יועצה האיטלקי של אמו.
כאשר מחתה על הרצח גירש אותה המלך הצעיר לטירת בלואה שעל גדות הנהר לואר.
ב-1619 נמלטה משם ועודדה את בנה גסטון למרוד במלך, מרידה שדוכאה עד מהרה.
ב-1621, בתיווכו של החשמן רישלייה, נעשתה פשרה בין המלך לבין אמו, שהורשתה לתפוס את מקומה במועצה המלכותית.
ב-1622 מינה המלך את רישלייה לקרדינל, וב-1624 לשר הראשי שלו, בהמלצתה של מארי דה מדיצ'י.
אולם מאוחר יותר חתרה תחת מעמדו של רישלייה וקשרה קשר לרוצחו.
ב-12 בנובמבר 1630 נראה היה ליום אחד שמאמציה הוכתרו בהצלחה, כאשר המלך עזב את פריז ונסע לוורסאי.
אולם המלך קרא לרישלייה שגרם למעצרם של יועציה של מארי דה מדיצ'י.
המלך גירש אותה לארמונה שבעיר מולן, ציווה עליה לפרוש מן הפוליטיקה, ומאז לא ראה אותה עוד.
בתקופת מלכותו מילא הקרדינל רישלייה תפקיד מרכזי בניהול ענייני המדינה.
במדיניות הפנים שם לו למטרה לרכז את השלטון בידיו של המלך, דבר שעמד בניגוד לאינטרסים של האצילים ושל ההוגנוטים (הפרוטסטנטים הצרפתיים) שהיוו "מדינה בתוך מדינה".
ב-1625 יצא המלך לכבוש את עיר הנמל לה רושל שבמערב צרפת, שהייתה מעוזם של ההוגנוטים.
במערכה זו מילא רישלייה תפקיד של מפקד ראשי ועשה שימוש בצי אוניות שהוא עצמו הקים.
ב-1627 שלחה ממלכת אנגליה אוניות מלחמה לעזרת ההוגנוטים אך נחלה מפלה.
רישלייה חיזק את המצור על העיר שנכנעה ב-30 באוקטובר 1628. במדיניות החוץ התרכז רישלייה בהחלשת כוחה של ממלכת הבסבורג, שכוחותיה הקיפו את צרפת מכל צדדיה.
ב-1631 כרת ברית עם גוסטבוס אדולפוס מלך שוודיה, שפלש לגרמניה, אך נהרג בקרב ליצן ב-1632. ב-1636 הספרדים, ששלטו בפלנדריה, פלשו לצפון צרפת והתקדמו אל עבר פריז.
בקרבות שנערכו סביב העיר קורבי , נחלו רישלייה והמלך ניצחון על הספרדים שנאלצו לסגת.
ב-1642 המלך ורישלייה פיקדו על הצבא הצרפתי שכבש את העיר פרפיניאן שבדרום מערב צרפת, ואת אזור הגבול עם ספרד.
הנישואים לאן מאוסטריה לא היו מאושרים והמלך הפגין כלפיה ריחוק ואף עוינות ולכן נרמז (אך מעולם לא הוכח) שהמלך היה הומוסקסואל, בין היתר על סמך מערכת היחסים הקרובה עם איש החצר שארל ד'אלבר, ואחרים אחריו.
עובדה זו הייתה משמעותית שכן כל עוד לא היה יורש למלך, יציבות השלטון לא הייתה מובטחת.
לאורך כעשר שנים עברה אן מאוסטריה ארבע לידות שקטות, ורק לאחר כעשרים שנות נישואין, בשנת 1638, נולד לבסוף יורש העצר, לואי, לימים לואי הארבעה עשר, מלך צרפת.
המלך לואי השלושה עשר מת ב-1643, שישה חודשים בלבד לאחר מות רישלייה.
בנו לואי ירש את הכתר בשם אך היות שהיה בן חמש שנים בלבד שימשה אמו, אן מאוסטריה, כעוצרת בשמו.
אלכסנדר דיומא האב מיקם את ספרו, "שלושת המוסקטרים" בתקופת שלטונו של לואי השלושה עשר.
המלך מתואר בסיפור באור לא מחמיא, כאדם לא נעים האדיש לאשתו, אן מאוסטריה, עסוק בציד או בשעשועי חצר, ומותיר לרישלייה את העיסוק בענייני המדינה.
לואי הראשון דה בורבון, נסיך דה קונדה , היה גנרל, מנהיג ההוגנוטים.
לואי היה בנו של שארל דה בורבון, דוכס ונדום.
הוא היה צאצא של לואי התשיעי מלך צרפת, ראה את עצמו כמועמד לכתר צרפת, והתנגד לבית גיז שהיו לו תביעות דומות לכתר.
יריבות זו בין בית גיז הקתולי לבין בית בורבון שתמך בהוגנוטים, הייתה אחת הסיבות למלחמות הדת בצרפת.
כגנרל בצבא הצרפתי, בשירותו של אנרי השני, מלך צרפת, לואי הראשון דה קונדה לחם נגד הספרדים במצור שהטיל צבאו של קרל החמישי, קיסר האימפריה הרומית הקדושה על העיר מץ שבחבל לורן (1552 ), ובמצור שהטיל צבאו של פליפה השני, מלך ספרד על העיר סן-קנטן שבחבל פיקרדי (1557).
אחרי מות אנרי השני ביולי 1559, נודעה לבית גיז השפעה רבה על בית המלוכה.
קטרינה דה מדיצ'י, שהייתה עוצרת בשם בנה פרנסואה השני, המשיכה ברדיפת ההוגנוטים ורבים מהם נידונו למיתה.
ב-1560 ההוגנוטים בהשפעת בית בורבון, קשרו קשר לחטוף את המלך פרנסואה השני, ולשים קץ להשפעת בית גיז בחצר המלכות.
לואי הראשון דה קונדה הואשם בכך שידו הייתה בקשר, והוא נקרא להופיע בפני בית הדין המלכותי, אולם שוחרר מחוסר הוכחות.
מאוחר יותר באותה שנה דה קונדה, שהואשם בכך שניסה להקים צבא ולהכריז על מדינה עצמאית, נשפט ונידון למיתה.
אך ב-5 בדצמבר, חמישה ימים לפני ביצוע גזר הדין, נפטר המלך פרנסואה השני כשהוא בן 16 שנה בלבד, ואמו, העוצרת, קטרינה דה מדיצ'י, ביטלה את הרשעתו של דה קונדה.
אחרי טבח ואסי (1 במרץ 1562) שבו נרצחו אנשי כפר הוגנוטים בידי אנשי צבאו של פרנסואה הדוכס מגיז, דה קונדה הכריז על רצונו לשחרר את בית המלוכה מהשפעת בית גיז.
בקרב דרה (19 בדצמבר 1562) דה קונדה נפל בידי הקתולים בפיקודו של פרנסואה הדוכס מגיז, אך גם אן דה מונמורנסי, שהיה ממנהיגי הקתולים, נפל בידי ההוגנוטים.
נערכו שיחות שבהן דה קונדה וגאספאר דה קוליני השני ייצגו את ההוגנוטים, ואן דה מונמורנסי ייצג את הקתולים.
בשיחות אלה שהובילו להסכם אמבואז (19 במרץ 1563) זכו ההוגנוטים למידה מסוימת של סובלנות דתית, ומלחמת הדת הראשונה הסתיימה.
דה קונדה הצטרף לכוחותיו של דה קוליני בעיר לה רושל (19 בספטמבר 1567) והם התקדמו לעבר פריז.
התקדמותם נבלמה בקרב סנט דני (10 בנובמבר 1567) על ידי אן דה מונמורנסי שנהרג בקרב זה.
לואי הראשון דה בורבון, נסיך דה קונדה נפצע קשה בקרב ז'רנאק (13 במרץ 1569) ונרצח על ידי הקתולים אחרי שנפל בשבי.
בנו, אנרי הראשון דה בורבון, נסיך דה קונדה המשיך בדרכו כגנרל הוגנוטי.
לואי התחתן ב-22 ביוני 1551 עם אלינור דה רוסי דה רואי, בתו של שארל דה רואי.
היא הביאה עמה את הנדוניה שלה ואת העיירה הקטנה קונטי-סור-סלס, מדרום-מערב לאמיין, שתעבור לבנם השלישי, אביהם של הנסיכים דה בורבון-קונטי.
אנרי הראשון דה בורבון, נסיך דה קונדה (1552–1588)
שארל השני דה בורבון-ונדום, ארכיבישוף רואן (1562–1594)
ב-8 בנובמבר 1565 הוא התחתן עם פרנסואז ד'אורליאן-לונגוויל, ממנה נולדו לו 3 ילדים:
לואי הראשון, דוכס אורליאן (13 במרץ 1372 - 23 בנובמבר 1407) היה דוכס אורליאן ועוצר צרפת, בנו של שארל החמישי ואחיו של שארל השישי, מלכי צרפת.
לואי נולד ב-13 במרץ 1372, לשארל החמישי, מלך צרפת ולז'אן מבורבון, בתם של פייר הראשון, דוכס בורבון ומאו משאטיון.
בשנת 1380 נפטר אביו, המלך שארל החמישי, ואחיו הבכור של לואי, שארל השישי, ירש את הכתר.
היות ששארל היה בן 12 שנה בלבד, שימש כעוצר בשמו דודו, פיליפ השני, דוכס בורגונדיה (שהיה אחיו של המלך שארל החמישי).
בשנת 1388, בגיל עשרים שנה, לקח שארל השישי את השלטון לידיו, ואחיו לואי שימש כיועצו הראשי.
בשנת 1389 נשא לואי לאישה את ולנטינה ויסקונטי, בתו של ג'אן גָלֵאָצוֹ ויסקונטי הדוכס הראשון של מילאנו.
בשנת 1392, לאחר שהמלך שארל השישי לקה במחלת נפש, קיבל לואי את התואר דוכס אורליאן, ואשת המלך איזבו מבוואריה שימשה כעוצרת בשמו.
אך למעשה, ניהול ענייני המדינה נפל לידיו של פיליפ השני, דוכס בורגונדיה.
במצב דברים זה הפך לואי הראשון דוכס אורליאן ליריבו העיקרי של פיליפ השני, וזכה למעמד גבוה במועצת המדינה.
נפוצו שמועות כי לואי הראשון דוכס אורליאן תינה אהבים עם איזבו מבוואריה, אשת אחיו.
בשנת 1402 רכש לואי את דוכסות לוקסמבורג כדי למנוע רצף טריטוריאלי מדוכסות בורגונדיה, ששלטה כבר בפלנדריה.
בשנת 1404 נפטר פיליפ השני, דוכס בורגונדיה, ולואי הפך לעוצר ממלכת צרפת בשם אחיו המלך שארל השישי.
אולם בנו של פיליפ השני, ז'אן הראשון, דוכס בורגונדיה, טען אף הוא לזכותו לשמש כעוצר הממלכה, מה שגרם למאבק על השלטון, והביא למעשי איבה בין בית בורגונדיה לבין בית אורליאן.
ב-20 בנובמבר 1407 נפגשו שני הצדדים לשיחות פשרה בפריז.
אך שלושה ימים בלבד לאחר מכן נרצח לואי בידי עושי דברו של בן דודו, ז'אן הראשון, דוכס בורגונדיה.
בשנת 1389 התחתן לואי עם ולנטינה ויסקונטי, בתם של ג'אן גלאצו ויסקונטי, דוכס מילאנו ואיזבל, רוזנת ורטוס, ממנה היו לו 8 ילדים:
בנוסף היה ללואי בן לא חוקי אחד, ז'אן דה דונואה
לואי הראשון, רוזן פלנדריה (Louis Ier de Flandre; 1304 - 26 באוגוסט 1346), היה רוזן פלנדריה בין השנים 1322–1328.
לואי נולד בשנת 1304, ללואי הראשון, רוזן נבר וז'אן, רוזנת רתל, ונכדו של רובר השלישי, רוזן פלנדריה.
הוא ירש את מקום אביו כרוזן נבר ואת מקום אמו כרוזן רתל.
בשנת 1320 נשא לאישה את מרגריט הראשונה, רוזנת בורגונדיה, שהייתה בתם הצעירה של פיליפ החמישי, מלך צרפת ושל ז'אן השנייה, דוכסית בורגונדיה.
ב-1322 ירש מסבו את רוזנות פלנדריה.
נישואיו עם בית המלוכה הצרפתי אפשרו לו להתנתק מן המדיניות האנטי צרפתית של סבו, רובר השלישי, רוזן פלנדריה, ושל סבא רבא שלו, גי דה דאמפייר, רוזן פלנדריה.
מדיניותו הפרו צרפתית של לואי הראשון, רוזן פלנדריה, והמיסוי הכבד שהטיל על נתיניו גרמו למרד האיכרים שהחל ב-1323 והתפשט ברחבי פלנדריה עד 1328. האיכרים בראשות מנהיגם, ניקולאס זאנקין, השתלטו על הערים ניופורט, ורן, איפר וקורטרייק, שבה לואי הראשון עצמו נפל בידיו של ניקולאס זאנקין.
ב-1325 התערב שארל הרביעי, מלך צרפת והביא לשחרורו של לואי הראשון בפברואר 1326, ולחתימה על שלום ארק.
השלום לא האריך ימים, ובמהרה לואי הראשון, רוזן פלנדריה נאלץ להימלט אל חצרו של שארל הרביעי, מלך צרפת.
לואי הראשון הצליח לשכנע את פיליפ השישי, מלך צרפת לבוא לעזרתו נגד זאנקין, שהובס בידי הצבא המלכותי הצרפתי בקרב קאסל (23 באוגוסט 1328).
עם פרוץ מלחמת מאה השנים נשאר לואי הראשון נאמן למדיניותו הפרו צרפתית, למרות שפלנדריה הייתה תלויה באנגליה מבחינה כלכלית.
תעשיית הטקסטיל הפלמית הייתה תלויה בצמר אנגלי שהגיע מאנגליה אל הערים ברוז' וגנט.
מדיניותו של לואי הראשון גרמה להפסקת הסחר בצמר ולהחרפת המרד בראשותו של יאקוב ואן ארטוולדה.
ב-1339 נאלץ לואי הראשון, רוזן פלנדריה להימלט שוב, ולא שב עוד לפלנדריה.
הוא נהרג בקרב קרסי שבו לחם לצד הצרפתים.
בנו, לואי לה מאל, רוזן פלנדריה, ירש את מקומו.
לואי הראשון, דוכס בורבון , היה נכדו של לואי התשיעי, מלך צרפת, ודוכס בורבון הראשון משנת 1327 עד מותו.
לואי נולד בשנת 1279, לרובר, רוזן קלרמון ולביאטריס מבורגונדי, ליידי בורבון, בתם של ז'אן מבורגונדי ואגנס מדאמפייר.
בשנת 1268 קיבל אביו את התואר "רוזן קלרמון", אשר הועבר ללואי לאחר מות אביו בשנת 1317.
לואי לחם בקרב דורבנות הזהב (1302) ובקרב מונס-אן-פוול (1304) בצד המובס, אך הצליח להימלט ללא פגע.
בשנת 1310 התחתן לואי עם מארי דה אבסן, בתם של יאן השני, רוזן הולנד ופיליפה מלוקסמבורג, ובאותה שנה הוא הפך לגראן שאמברה של צרפת.
בשנת 1327 שכנע אותו שארל הרביעי, מלך צרפת להחליף את רוזנות קלרמון בעד העיר של לה מרשה, והעניק לו את התואר דוכס בורבון.
עם זאת, רוזנות קלרמון הוחזרה אליו על ידי פיליפ השישי, מלך צרפת בשנת 1331. הוא היה שייך למעגל הקטן של היועצים המהימנים של פיליפ השישי.
לואי היה קצת לא יציב מבחינה נפשית, ובמיוחד סבל מהתפרצות עצבים.
נראה כי התכונה הייתה תורשתית, שכן גם נכדתו ז'אן מבורבון, בנה, שארל השישי, מלך צרפת, ונכדו של שארל, הנרי השישי, מלך אנגליה, כולם סבלו מסימפטומים דומים.
ב-29 בינואר 1341 מת לואי, ובנו פייר הראשון, דוכס בורבון ירש את תאריו.
בשנת 1310 התחתן לואי עם מארי דה אבסן, בתם של יאן השני, רוזן הולנד ופיליפה מלוקסמבורג, ממנה נולדו לו 8 ילדים:
פייר הראשון, דוכס בורבון (1311–1356), התחתן עם איזבל מוולואה, דוכסית בורבון
ז'ואנה דה בורבון (1312–1402), התחתנה עם גיגה השביעי, רוזן פורז
מרגריט דה בורבון (1313–1362), התחתנה עם ז'אן השני דה סאלי, ולאחריו התחתנה עם אוטין דה ורמייל
מארי מבורבון, נסיכת אכאיה (1315–1387), התחתנה עם גאי לזיניאן, ולאחריו התחתנה עם רובר, נסיך טאראנטו
ביאטריס מבורבון, מלכת בוהמיה (1320–1383), התחתנה עם יוהאן, מלך בוהמיה, ולאחריו התחתנה עם אודס השני דה גראנסי
בנוסף מפילגשו ז'אן דה-בורבון-לנסי, דאם דה קלסי, היו לו כמה ילדים:
"N" (הבת הבכורה), התחתנה עם ז'ראר דה שאטיון-א-באזואה
ז'נט, התחתנה עם גישאר דה קסטלו
לואי הראשון, נסיך מונקו היה נסיך מונקו בין השנים 1662–1701.
לואי גרימלדי היה בנם של הנסיך הרקול ממונקו ומריה אורליה ספינולה.
בשנת 1662 ירש לואי את סבו הונורה השני כנסיך מונקו.
בשנת 1666 הבחין את עצמו בקרב ארבעת הימים בין ציי האנגלים וההולנדים.
ב־5 ביולי 1668 הוא נתן את השבועה למלך לואי הארבעה עשר, מלך צרפת בפרלמנט בגלל היותו דוכס ולנטינוג'ו כפר צרפת.
הוא הפך לאביר ממסדרי המלוכה הצרפתיים ב־31 בדצמבר 1688.
בשנת 1699 שלח לואי ה-14 את לואי לרומא כשגריר יוצא דופן.
שם ב-19 בדצמבר הוא נתן את עיטורי מסדר רוח הקודש לג'יימס לואי ולאלכסנדר בנדיקט סובייסקי, שני בניו של המלך יאן השלישי, מלך פולין.
לואי נשאר ברומא, שם נפטר.
לואי התחתן עם קתרין שארלוט דה גרמונט, בתו של המרשל אנטואן השלישי דה גרמונט, ב־30 במרץ 1660 בפאו.
מריה תרזה קרלוטה גרימאלדי (14 ביוני 1662 - 1738), נזירה של Visitandine במונקו.
פרנסואה אונור גרימלדי (21 בדצמבר 1669 - 18 בפברואר 1748, פריז), הארכיבישוף של Besançon
ז'אן מריה גרימלדי, נזירה ביקורנדינה במונקו, לימים קואדג'וטריס של מנזר רויאלייה ליד קומפיין.
אורליה גרימלדי, המכונה mademoiselle de Baux.
לואי אוליבר היינס הוא שחקן קולנוע וטלוויזיה אנגלי.
הוא ידוע בעיקר בזכות תפקידו המוביל כקלוס בודלר בסדרת הטלוויזיה של נטפליקס "סדרה של צרות", שנמשכה בין השנים 2017–2019.
לואי היינס נולד וגדל באוקספורד, אנגליה, הוא האמצעי בין שלושה ילדים.
לואי מנגן על גיטרה בס.
הוא גר עם הוריו, אנדרו וליזה היינס, אחיו הבכור מיילו, ואחותו הצעירה לארה בקרבת אוקספורד.
במרץ 2020 גילח את ראשו בשידור חי באינסטגרם כדי לגייס כסף עבור קרן טרוסל, רשת איסוף מזון לנזקקים בבריטניה.
היינס החל את הקריירה שלו בהופעה שזכתה לשבחים כ"פרנצל" ב"אינטרמצו" שהפיק ברונו רבלה באופרה של גארסינגטון.
הוא שיחק את אלאריק הצעיר בסדרה "עליית הברברים" בהפקת ערוץ ההיסטוריה.
בין השנים 2017–2019 הוא כיכב בתפקיד קלאוס בודלר בשלוש עונות של דרמת המסתורין של נטפליקס "סדרה של צרות".
ביולי 2017 הוא הופיע בעיבוד חדש של "The Saint" אשר שודר בנטפליקס.
הוא שיחק בתפקיד סיימון טמפלר הצעיר.
בשנת 2020 הוא הופיע בסדרת הטלוויזיה "הגדולה".
במהלך הסגר בתקופת מגפת הקורונה הוא הפיק והנחה פודקאסט בשם "סגר בלונדון עם לואי" בין היתר התארחה בפודקאסט אל פנינג.
שנה כותרת תפקיד הערות 2016 עליית הברברים אלאריק הצעיר 2 פרקים 2017 המלאך סיימון טמפלר הצעיר 2017–2019 סדרה של צרות קלאוס בודלר 3 עונות; תפקיד ראשי 2020 קתרינה ולאד 6 פרקיםטרם פורסםThe Powerארנסטסדרת טלוויזיה, בשלבי הפקה
לואי דה בורבון (באיטלקית: Luigi di Borbone; נולד ב-1405, נפטר ב-מאי 1486) היה חבר בבית בורבון.
לואי נולד בשנת 1405 והיה בנם השלישי של ז'אן הראשון, דוכס בורבון ומארי, דוכסית אוברן.
הוא היה רוזן מונפנסייה, קלרמון-אן-אוברן וסאנסרה ודופין ד'אוברן והיה אחיו הצעיר של שארל הראשון, דוכס בורבון.
הוא ייסד את ענף בורבון-מונפנסייה של בית בורבון, שבסופו של דבר השתלט על הדוכסות בשנת 1505. לואי מת במאי 1486 ובנו ז'ילבר, רוזן מונפנסייה ירש את נחלותיו ותאריו.
בשנת 1428 נשא לאישה את ז'אן, דופין ד'אוברן, בתו ויורשתו של ברוד השלישי, דופין ד'אוברן ורוזן קלרמון-אן-אוברן.
לאחר מותה בשנת 1436, הוא שמר על התארים הללו (סבתו מצד אביו הייתה אן מאוברן, בתו של הדופין ברוד השני), וב-5 בפברואר 1442, התחתן עם גבריאל לה טור, בתו של ברטרנד החמישי ד'לה טור, רוזן אוברן ובולון.
גבריאל, רוזנת בנון (1447–1516), התחתנה בשנת 1485 עם לואי דה לה טרמויל, נסיך טלמונד
שרלוט (1449–1478), התחתנה בשנת 1468 עם וולפרט ואן ברוסלן, רוזן גראנפרה ורוזן באקן
לואי ז'אק מנדה דאגר , היה אמן צרפתי, ממציא הדאגרוטיפ והדיורמה ומאבות הצילום.
נולד ב, עיר קטנה במחוז , מדרום מערב לפריז.
דאגר נולד בקורמיי-אן-פריזי למשפחה זעיר בורגנית ממקור בסקי.
סבו, ז'אן-ז'אק דאגר, היה מנתח בצי; אביו, לואי-ז'אק דאגר, היה כרוז בבית המשפט המקומי של אזור קורמיי-אן-פריזי.
אימו, אן אנטואנט אוטר, נישאה לאביו בשנת 1787 ובאותה שנה ילדה את לואי ז'אק מנדה דאגר.
משפחתו עברה לאורליאן, שם זכה להשכלה פורמלית מועטה.
כבר בגיל צעיר התגלה כישרון הציור שלו, ששכנע את הוריו לשלוח אותו בגיל שלוש-עשרה לקבל הכשרה בת שלוש שנים אצל ארכיטקט מקומי.
דאגר התעניין בעיקר בציור נופים ופורטרטים מאשר בתוכניות אדריכליות, אך למד אצל מורו את חוקי הפרספקטיבה ואת התיאור המדויק של פרטי אדריכלות, ידע שישמש אותו בהמשך הקריירה שלו.
דאגר שאף לעבור לפריז לשם לימודי אמנות, ולמרות התנגדות אביו, עבר לעיר הבירה בשנת 1804, אך בתנאי שיתגורר ויעבוד אצל מעצב תפאורות ידוע (איגנס אז'ן מארי דגוטי, מעצב התפאורות הראשי של האקדמיה הקיסרית למוזיקה - האופרה של פריז), שהיה אמור לפקח על האיש הצעיר.
כבר מראשית הקריירה שלו שאף דאגר להתבלט, להצליח וללכוד את עין הציבור, למרות שהגיע מרקע פשוט.
לאחר שלוש שנות חונכות אצל דגוטי עבר דאגר להיות עוזרו של (1823–1764), צייר פנורמות מפורסם, אצלו עבד בין השנים 1807–1816. פנורמות היו ציורים גדולי ממדים שהוצגו במבנים עגולים והפכו לאתר עניין מרכזי באותם ימים, בעיקר הודות לאשליית המציאות שיצרו.
שני בתי הפנורמה הראשונים בפריז, ב, נבנו בידי בני זוג אמריקאים שהחזיקו בזכויות הפטנט לרעיון, ונפתחו לציבור ביוני 1800. שני הציורים שהוצגו בהם צוירו, בין השאר, בידי פרבוט.
בשנת 1807 בנה פרבוט, יחד עם שותף, פנורמה גדולת ממדים ב בפריז, בקוטר של 32 מטר, עם ציורים ברוחב של 110 מטרים ובגובה של 16 מטרים.
הציורים שהוצגו החמיאו כולם למעללי הקיסר נפולאון.
בזמן עבודתו עם פרבוט נשא דאגר לאישה את לואיז ג'ורג'ינה סמית' (1790–1857), ילידת צרפת שהייתה בת להורים אנגלים.
עבודתו העצמאית הראשונה של דאגר הייתה ציור שמן של "פנים הקפלה של כנסיית פוייאנט, פריז" בסלון של שנת 1814. ציוריו הציגו בעיקר מראות טופוגרפיים ואנדרטאות של צרפת הישנה, נושאים סטנדרטיים ופופולריים באותן שנים.
למרות שהציג מספר ציורים בסלוני התקופה, ואף זכה בעיטור לגיון הכבוד עבור ציורו "קפלת הולירוד לאור הירח" ב-1825, דאגר לא היה צייר בולט ולא זכה להערכה יוצאת דופן עבור הישגיו האמנותיים.
דווקא כמעצב תפאורות וכממציא אשליות ואפקטים מרהיבים על הבמה זכה דאגר לתהילה.
הוא עיצב תפאורות החל משנת 1816 עבור ב.
דאגר חיבב יצירת אשליות, טרומפ-לויל (trompe-l'oeil) בעזרת משחקי תאורה שיצרו רושם גדול על הצופים.
בין השנים 1816 ל-1822 עיצב דאגר תפאורות לשלוש-עשרה הצגות בתיאטרון אמביגו, וזכה להערכה רבה ולביקורות מעריצות על חדשנותו, יצירתיותו ושליטתו בתאורה.
בעזרת נורות שמן פשוטות יחסית הצליח ליצור אווירת בין-ערביים, החשכה הדרגתית בעת רדת הלילה (במקום החשכה מידית של כל האורות), תאורת אור ירח ועוד.
ביקורת על אחת ההצגות - Le Songe - טענה: "לא ניתן להפסיק להריע לה ...
ההצלחה חבה רק למר דאגר, המעצב, ורק לו מגיע הקרדיט (כיוצר ההצגה)".
על הצגה אחרת נכתב: הצייר הצעיר מרחיב מיום ליום את גבולות אמנותו.
עיצוב התאורה שלו לסצנה השנייה המציגה אור ירח עולה הוא הדבר המדהים ביותר שניתן היה להפיק".
הצלחתו הרבה בעיצוב התאורה הובילה אותו לחפש כל הזמן אפקטים חדשים איתם יוכל להמשיך וללכוד את לב הקהל.
בשנת 1819, דאגר, שהיה כבר ידוען בעולם התיאטרון, התמנה למעצב הראשי של האקדמיה המלכותית למוזיקה (האופרה של פריז), אך המשיך לעצב תפאורות גם עבור תיאטרון אמביג.
באופרה עיצב, יחד עם עמיתו פייר-לוק-שארל סיסרי (1782–1868), תפאורה רק עבור הפקה אחת, של "אלאדין ומנורת הקסמים" מאת ניקולו, עליה נכתב: "מעולם לא הציעה האופרה לציבור מופע ראווה יותר מרהיב ואלגנטי.
[העיצוב והתלבושות] שמשכו את עיקר תשומת הלב היו ארמון אלדין במערכה השלישית, אולם הברונזה של ארמון טמורקן במערכה החמישית, ולבסוף ארמון האורות עם תנועת השמש לקראת סצנת הסיום.
שמם הטוב של שני ציירי האופרה השתבח עוד יותר.
איננו תלויים עוד באיטליה עבור העצובים שלנו.
היום אנו עולים על מורינו".
בשנת 1821, במקביל לעבודתו באופרה, החל דאגר לעבוד על סוג חדש של מופע - ה"דיורמה" (Diorama, מיוונית: dia=דרך; horama=מראה): ציור בעל ממדים אדירים על גבי מצע שקוף שהציג אפקטים של תנאי תאורה משתנים.
על פי רוב הוצגו בדיורמה שני ציורים במקביל, כל אחד בגודל של 22 מטר רוחב על 14 מטר גובה.
הציורים נותרו נייחים בעת שאודיטוריום בקוטר 12 מטר, בו ישב הקהל בחושך, הסתובב על צירו והעביר את הצופים מציור אחד למשנהו.
זמן ההצגה של כל ציור היה בממוצע כ-15 דקות, כך שביקור בדיורמה נמשך כמחצית השעה.
עלות כרטיס נעה בין 3 פרנק למושב, ל-2 פרנק בעמידה.
הציורים הוצבו במרחק של 13 מטרים מהקהל.
הציורים השקופים הוארו לסירוגין מלפנים ומאחור, וצבעם השתנה הודות למסכי צבע שקופים אותם ניתן היה להזיז, כך שנוצרו אפקטים מיוחדים של תאורה.
דאגר שכלל רעיון של צייר שווייצרי בשם פרנץ ניקלאוס קניג (1765–1832), הדיאפנורמה, שהייתה ציור שקוף, לרוב של נופים, שאור חודר דרכו או מוחזר ממנו ויוצר אפקטים שונים.
ציוריו הוצגו באירופה וכן בפריז בשנת 1821. דאגר, יחד עם שותפו להמצאה, הצייר (1781–1853), שכללו והגדיל מאוד את מידות הציורים.
בוטון היה צייר מוכר ומוערך יותר מדאגר, ואילו דאגר נחשב לאשף תאורה.
השותפים רכשו קרקע ברחוב סנסון, באזור התיאטראות, והמבנה הוקם בפינת רחוב סנסון וכיכר שאטו-ד'או (Château-d'Eau, כיום כיכר הרפובליקה), על פי תכנונו של דאגר, בעיצוב פונקציונלי, עם חזית באורך 27 מטרים ובגובה 16 מטרים, ועם חלון גדול שנועד להעביר אור מיטבי לציורים.
ב מספר חמש ניצב "בית הדיורמה" (Maison du Diorama), שבו סטודיו בו התגורר בוטון עד שנת 1830, אז עבר ללונדון, והסטודיו הפך למעונו של דאגר, בו ערך את ניסוייו עם קמרה-אובסקורה ופיתח את הדאגרוטיפ.
במקום ניצב כיום שלט זיכרון.
ב-11 ביולי 1822 נפתחה הדיורמה לציבור, ובה ציור אחד של דאגר, "עמק שרנה" (Sarnen), וציור של בוטון, "פנים כנסיית השילוש הקדוש בקתדרלת קנטרברי".
הדיורמה הראשונה זכתה להצלחה גדולה, ודאגר אף נתבקש לעצב דיורמה נוספת, בעלת מבנה כמעט זהה לזה של פריז, שנחנכה בשנת 1823 בריג'נטס פארק שבלונדון.
לרוב הוצגו בה ציורים לאחר שהוצגו קודם לכן בפריז.
ביקורות בעיתונים לא הפסיקו להתפעל ולשבח את ההמצאה: "[הדיורמה] הגיעה לרמה הגבוהה ביותר האפשרית של אשליה, הודות לאפקט היום והלילה שמופק על גבי אותו בד בעזרת התהליך החדש של מר דאגר.
זה ראוי ליתר הערכה משום שמה שעדיין נעדר מציורי הדיורמה הוא חיים, תנועה, ודמויות אנוש שינפשו וישלימו את הנוף והאנדרטאות.
כשחושבים על כך שטרנספורמציה מלאה שכזו נוצרת ללא כל שינויי סצנה, על ידי שינויי תאורה בלבד, אי אפשר שלא להעריץ את פשטות התהליך ואת הידע הנרחב של היוצר באופטיקה ומכניקה".
מלבד הדיורמה, דאגר גם צייר ציור כן, שחלקם הציגו נושאים שהופיעו בדיורמה.
ייתכן שניסה לנצל את הפופולריות של הדיורמה כדי למכור את ציוריו.
ואולם, ציורי הכן שלו, נעדרי האפקטים המיוחדים, זכו להערכה נמוכה יותר בהשוואה לתמונות הדיורמה.
אחד הציורים מראה את "" לאור הירח בתיאור מאוד ריאליסטי.
הציור הוצג בסלון של 1824, ועורר את התעניינותו של המלך שארל העשירי, שהתגורר בהולירוד בימי גלותו מצרפת.
דאגר זכה על ציורו בעיטור צלב לגיון הכבוד הצרפתי (שותפו, בוטון, זכה גם הוא בעיטור עבור ציור שלו בסלון).
למרות שניתן לו רשמית עבור הציור, רווחה השמועה שהסיבה האמיתית לכבוד זה נבעה מהצלחת הדיורמה.
דאגר ניסה לחדש ולהלהיב את צופיו בעזרת אפקטים ואשליות שונות.
בין השאר הביא לדיורמה, לתצוגת נוף שווצרי של המון בלאן, כלי עבודה, בקתה, נערה בלבוש כפרי, עצים ואפילו עז, והשמיע קולות של קרן אלפים ושירים לאומיים מהמקום.
ידיד של דאגר את חוויית הביקור במופע: "זה אינו ציור - קסמו אינו משתווה לזה", קראה נערה אנגלייה אחת [בעת ביקור בדיורמה].
"הנה עירוב יוצא דופן של אמנות וטבע, שמייצר אפקט מדהים ביותר, כך שלא ניתן להחליט היכן נגמר הטבע ומתחילה האמנות.
הבית הזה אמיתי, העצים האלו טבעיים.
מי האמן שיצר כל זאת?" "ידידי מר דאגר.
נרים כוסית לבריאותו!" דאגר, שהצטרף אל הצופים, ענה לאותה נערה: "מבקרי אמנות רבים מאשימים אותי בדיוק בשל העירוב הזה בין טבע לאמנות; הם טוענים שהעז החיה, הבקתה והעצים האמיתיים הנם עזרים לא לגיטימיים עבור הצייר.
מטרתי היחידה הייתה ליצור את האשליה המושלמת ביותר; רציתי לשדוד את הטבע, ולכן היה עלי להפוך לגנב".
בשנת 1830 עזב בוטון את פריז ועבר ללונדון, שם ניהל את הדיורמה המקומית.
לאחר תאריך זה שני השותפים החלו לזנוח את עיסוקם עם הדיורמה, שנקלעה לקשיים כספיים, בוטון בשל עניינו בציור נופי לונדון, ודאגר בשל נסיונותיו ללכוד את תמונות הקמרה אובסקורה.
בחיפושו אחר פיגמנטים שיתנו לציוריו עוצמה יתרה, ערך ניסויים במוצרים כימיים רגישים לאור.
בין היתר ערך ניסויים בחומרים זרחניים, אשר עם חשיפתם לאור יצרו דימוי זוהר, שנשמר למשך כמה שעות בטרם התפוגג.
כנראה משנת 1823 או 1824 החל לערוך ניסויים באור בעזרת קָמֶרָה אוֹבְּסְקוּרָה (בתרגום לעברית: לִשְׁכָּה אֲפֵלָה.
מכשיר אופטי שהפך למקור השם הלועזי למילה מצלמה – Camera).
מהר מאוד נטש דאגר את פיתוח הדיורמה והקדיש את כל מרצו לניסיון ללכוד ולקבע את הדימוי שנוצר בגב המכשיר.
בניגוד למרבית ממציאי הצילום האחרים (תומאס ודג'ווד, ניספור נייפס וויליאם הנרי פוקס טלבוט), אין מידע המסביר את המניע שהוביל את דאגר לפתח את רעיון הצילום.
דאגר עצמו לא כתב על כך, וסברות שונות הועלו אחרי מותו.
ייתכן שראה הדגמה של הטבעת דימויים על גבי נייר טבול בתמיסת כסף כלורי באחת מהרצאותיו של הפרופסור ז'אק שארל (1746–1823), דימויים שללא קיבוע הלכו ונעלמו לאחר הטבעתם.
דאגר השתמש ככל הנראה בקמרה אובסקורה במהלך עבודתו כשוליה של צייר הפנורמות פרבוט (1807–1816).
ייתכן שאז עלה בראשו הרעיון לקבע את תמונות הקמרה.
משנת 1824 דאג נהג לבקר בחנות האופטיקה של בפריז, שמכרה עדשות וקמרה אובסקורה, וישנן עדויות שבמהלך שיחותיהם שאל: "האם מישהו יצליח אי פעם לקבע את התמונות המושלמות האלו?" שבלייה טען לימים שפעם הגיע לחנותו אחוז התרגשות רבה וטען שהצליח לקבע את תמונות הקמרה: "הצלחתי לתפוס את האור החומק וכלאתי אותו!
אילצתי את השמש לצייר ציורים עבורי!" "מי שלא הכיר האיש טוב כפי שאנו הכרנו אותו, היה בוודאי מאמין שהוא בהתקף של שיגעון", נזכר שבלייה.
ואולם, הכרזתו הייתה מוקדמת מדי, שכן לא הצליח לקבע את תמונותיו.
התקרית התרחשה, ככל הנראה, כבר בשנת 1824, למרות שהאופטיקאי אינו מציין זאת במפורש בזיכרונותיו.
ניסוייו הפכו לאובססיה עד שרעייתו הדואגת פנתה בשנת 1827 לכימאי הנודע, בתום אחת מהרצאותיו בסורבון בשאלה: "עלי לשאול אותך שאלה בעלת חשיבות רבה עבורי.
אני אשתו של דאגר, הצייר.
מזה זמן הוא אחוז דיבוק מהרעיון שביכולתו לקבע את הדימוי שבקמרה.
הוא תמיד טרוד מהמחשבה, אינו יכול לישון בלילות בגללה.
אני חוששת שהוא איבד את דעתו.
האם אתה, כמדען, חושב שדבר זה אפשרי, או שמא הוא משוגע?" "במצב הידע הנוכחי שלנו", השיב לה הכימאי, "הדבר אינו אפשרי; אך איני יכול לומר שתמיד כך יהיה, ואיני יכול להכריז על האדם שמנסה לעשות זאת כמשוגע".
בין אם ידע זאת דאגר ובין אם לא, באותן שנים התנהל מרדף מקביל ללכידת אותו דימוי, שהוביל להמצאה בו זמנית כמעט של הצילום, במקומות שונים ובטכניקות שונות.
אך דאגר היה חסר השכלה מדעית בפיזיקה ובכימיה, וניסוייו לא עלו יפה.
ב-12 בינואר 1826 נכנס לחנותו של שבלייה קולונל לוראן נייפס דה סנסי-לה-גראן במטרה לרכוש קמרה אובסקורה ועדשה איכותית עבור בן דודו, ניספור נייפס (1765–1833), שזקוק לה במסגרת ניסוייו לקבע את הדימוי שנוצר בקמרה אובסקורה.
שבלייה ניסה לאסוף פרטים על ניסוייו של אותו נייפס ועדכן את דאגר במידע: "משהו מנסה להקדים אותך.
אולי אתם צועדים באותו הנתיב, אז מדוע שלא תיצור קשר עם אותו מר נייפס?"
ניספור נייפס היה בן למשפחת אצולה שאבדה חלק מהונה במהפכה הצרפתית, אך הונו הספיק לו ולאחיו קלוד להפנות את מרצם לפיתוח המצאות שונות.
הם המציאו מנוע קיטור מוקדם בשנת 1807, והחלו לעבוד עם חומרים רגישים לאור במטרה להמציא טכניקת דפוס חדשה שתעתיק רישומים ותחריטים.
טכניקה זו התבססה על ציפוי של משטח (אבץ, אבן, זכוכית, פיוטר ועוד) בשכבת זפת שהיה רגיש לאור (מסוג ביטומן של יהודה), והתקשה בעת שנחשף לאור.
כאשר הונח ציור על גבי המשטח, האזורים הכהים בציור חסמו את האור והותירו את הזפת רכה, ואילו האזורים הבהירים העבירו אור שהקשה את הזפת.
לאחר חשיפה של מספר שעות ניתן היה להסיר את הציור, להניס את הזפת הרכה בשמן ולקבל גלופה של הציור.
לטכניקה זו קרא נייפס הליוגרפיה (Heliography = רישום שמש).
משנת 1816 החל נייפס לנסות לשלב את החומרים הרגישים לאור עם מכשיר הקמרה אובסקורה.
הוא ניסה לרשום בעזרת האור את הדימוי שמוקרן בתוך הקמרה על גבי משטח עם חומר רגיש לאור.
הוא הצליח לרשום תמונת נוף נגטיבית, שצולמה על גבי נייר רגיש לאור שנמשח בתרכובת כלור וכסף.
ואולם, התמונה קובעה רק באופן חלקי, בעזרת חֻמְצָה חַנְקָתִית, ודהתה לאחר חשיפה ממושכת לאור.
היכולת לקבע זמנית את הדימוי הייתה גילוי מקורי וחשוב שאפשר לו גם לנסות להדפיס את הדימויים הנגטיביים שקיבל ולהפוך אותם לפוזיטיבים, אך ללא הצלחה.
בכך הקדים את המצאת תהליך צילום הפוזיטיב-נגטיב של ויליאם הנרי פוקס טלבוט בכמה שנים.
לאחר מספר שנים של ניסויים, בשנת 1827, היה ניספור נייפס הראשון שהצליח לצלם ולקבע באופן סופי את הדימוי של הקמרה אובסקורה במה שנחשב היום לתצלום הראשון בהיסטוריה, "נוף מחלון בלה-גרא".
התמונה, דימוי פוזיטיבי ויחידאי, המראה את הנוף מחלון חדרו בבורגונדי, צולמה על גבי לוח פְּיוּטֶר (סוג של מתכת) שצופה בביטומן (סוג של זפת), ונשטפה אחר-כך בתערובת של שמן לבנדר ונפט.
הוא נזקק לחשיפה של שמונה שעות להשגת התמונה.
דאגר יצר קשר עם נייפס במטרה לנסות להבין מה הצליח להשיג עד כה בניסוייו.
בהיעדר ידע מדעי, ניסוייו כמעט ולא התקדמו.
נייפס לא אהב את התערבותו של דאגר בענייניו, ולא הבין מנין נודע לו על ניסוייו.
הוא ניסה להרחיק את דאגר בנימוס מעליו, אך לאחר זמן מה נעתר לבקשתו ושלח לו ביוני 1827 לוח פיוטר עם רפרודוקציה של ציור שהוטבעה בו בעזרת תהליך ההליוגרפיה, אך ללא הסבר על אופי התהליך.
במכתבו לדאגר כתב נייפס שהוא מתכנן להתפנות כעת לניסוייו "להעתקת מראות מהטבע" - כלומר תמונות מהקמרה אובסקורה, ולא רפרודוקציות של ציורים.
למרות שדאגר לא הציג לו תוצאות מקבילות של ניסוייו עם הקמרה (כשנראה משום שלא היה לו מה להציג), הסכים נייפס לפגוש אותו בעת ששהה בפריז, בדרכו לאנגליה לבקר את אחיו החולה.
דאגר לקח אותו לסיור בדיורמה, שהרשימה עמוקות את נייפס, כמו גם מניסויו של דאגר עם חומרים זרחניים.
לאחר נסיעה כושלת לאנגליה, בה ניסה ללא הצלחה למצוא ולעניין מממנים להמצאתו, חזר נייפס לפריז, נפגש כמה פעמים עם דאגר, והסכים להיכנס איתו לשותפות.
ב-14 בדצמבר 1829 נחתמה בעיר שלון עסקה לשיפור ולשכלול שיטת ההליוגרפיה, לפיה יגלה נייפס, שהוגדר בבירור כ"ממציא התהליך", לדאגר את כל פרטי המצאתו, ואילו דאגר ידאג לעזור בשכלול ההמצאה.
השותפות נקבעה לעשר שנים, וכן נקבע שההכנסות יחולקו שווה בשווה בין השותפים, למרות חוסר השוויון בתרומה שהביא כל אחד: נייפס חשף את סודו בפני דאגר, ואילו דאגר נדרש רק לספק "עיצוב חדש של קמרה אובסקורה", ולרתום את כישרונו ומרצו.
ייתכן שגילו המתקדם, העובדה שלא הצליח לקדם את המצאתו לבד, ותחושת המבוי הסתום אליו נקלע, הביא את נייפס לחתום על ההסכם.
לאחר שהתוודע לפרטי המצאתו של נייפס חזר דאגר לפריז ושני הממציאים, שלא התראו יותר לעולם, המשיכו לעבוד בנפרד על ההמצאה ולהחליף דעות.
עיקר עניינם הוקדש לניסויים ביוד בשילוב עם כסף.
נייפס אף הצליח להשיג דימוי פוזיטיבי בעזרת תרכובת-יוד, אך לא הצליח לקבע את הדימוי.
ב-5 ביולי 1833 נפטר נייפס במפתיע מהתקף לב.
נייפס, שחי את חייו רחוק מהמרכז התרבותי הצרפתי שבפריז, היה צנוע, או אולי אריסטוקרטי מדי, על מנת לקדם את עצמו ואת המצאותיו.
הוא לא יכול היה לעמוד בפני השאפתנות והאופורטוניזם שאפיינו את שותפו, דאגר, ולאחר מותו נדחק מקומו בפיתוח המדיום החדש.
בנו של נייפס, איזידור, ירש את חלקו בשותפות, אך תרם מעט מאוד אם בכלל, לשיפור ההמצאה.
לאחר מות נייפס המשיך דאגר במחקריו הפוטוכימיים, תוך שכלול ההמצאה וקיצור משך החשיפה.
בשנת 1835 הצליח ליצור ולקבע תמונה שנחשפה ישירות על גבי לוח כסף ממורק שעבר אידוי יוד.
מאחר שחשב ששיטה זו שונה מהמצאתו הראשונית של נייפס, החליט לקרוא לה על שמו; דאגרוטיפ.
לאחר שכלולים נוספים הציג דאגר ב-9 בינואר 1839 את המצאתו בפני האקדמיה הצרפתית למדעים ואמנויות.
ישנה סברה לפיה הפיץ דאגר במכוון שמועה, לפיה ממשלה זרה הביעה עניין בהמצאתו, כדי להאיץ בממשל הצרפתי לקדם את ענייניו ולהעניק לו פנסיה תמורת ההמצאה.
ב-19 באוגוסט 1839, בישיבה חגיגית משותפת של האקדמיה הצרפתית למדעים ולאמנויות, הציג לציבור ראש האקדמיה למדעים, פרנסואה ארגו את שיטת הדאגרוטיפ, והכריז כי תהליך הצילום החלוצי של דאגר ונייפס יהיה חופשי לשימוש ומשוחרר מרישיונות וזכויות פטנט.
בעבור פרסום השיטה, שכללה ויתור על זכויות הפטנט לשימוש בדאגרוטיפ, קיבל דאגר מממשלת צרפת פנסיה שנתית לכל חייו על-סך 6000 פרנק, ואילו איזדור נייפס, בנו של ניספור, קיבל פנסיה על-סך 4000 פרנק.
מחווה אצילית זו נעשתה, ככל הנראה, גם במטרה לסכל את הטענות לזכויות היוצרים של האנגלי ויליאם הנרי פוקס טלבוט (1800–1877) וגם מתוך ההכרה במורכבות הדרישה לאכוף זכויות פטנט לרוחב אירופה וארצות הברית (עם זאת, דאגר הוציא פטנט על ההמצאה באנגליה).
צילום הדאגרוטיפ שונה מהצורה המוכרת לנו כיום בכך שאין לו כל נגטיב, ולכן לא ניתן ליצור ממנו העתקים.
כל תצלום דאגרוטיפ הוא יחידאי, ונראה חלופות כפוזיטיב או כנגטיב, בהתאם לצורת נפילת האור.
הדאגרוטיפ שימש מאז המצאתו ככלי מדעי באופנים שונים, למשל בתצלומי-מיקרוסקופ, בתצלומים אסטרונומיים בעזרת טלסקופ, בתצלומי-רפואה וכמרכיב במכשירים לניסויים באור.
עם זאת, עיקר שימושו היה ביצירת פורטרטים; תוך שבועות ספורים מפרסום התהליך שופרה ההמצאה, וזמן החשיפה קוצר, כך שניתן היה להשתמש בה לצילום פורטרט.
כעת יכלו בני המעמד הבינוני החדש לרכוש דימוי של עצמם במחיר זול יחסית.
הבעלות על דיוקן עצמי, שהייתה לפנים פריבילגיה של בני המעמדות העליונים, הפכה לנפוצה ולהמונית כעת.
עשרות חנויות צילום נפתחו, בהם יכלו אנשים להצטלם ולרכוש דימוי של עצמם.
ואולם, תוך עשור כבר פותחו שיטות צילום אחרות שהחליפו את הדגרוטיפ.
בשנת 1863 נקרא על שמו רחוב ברובע ה-14 בפריז.
שמו חקוק על מגדל אייפל, יחד עם שורה של שבעים ושניים אנשי מדע ותעשייה בולטים.
לואי היה בן דודו של שארל השמיני, והוכתר למלך לאחר מותו של האחרון ב-7 באפריל 1498. עם הכתרתו בוטלו נישואיו הראשונים לז'אן (בתו של לואי האחד עשר), ובשנת 1499 הוא נשא לאישה את אן מברטאן, אלמנתו של שארל השמיני, כדי שיוכל להמשיך ולהחזיק בחבל ברטאן כנחלתו של מלך צרפת.
בשנת 1514, אחרי מותה של אן מברטאן, שילדה לו שתי בנות, נשא לאישה את מרי טיודור (אחותו של הנרי השמיני, מלך אנגליה) כחלק של הסכם השלום בין אנגליה לבין צרפת, ובתקווה שתלד לו בן שיוכל לרשת אותו, אך ללא הצלחה.
המלך לואי השנים-עשר תבע לעצמו את דוכסות מילאנו שבאיטליה משום שהיה נכדה של ולנטינה ויסקונטי, בתו של ג'אן גָלֵאָצוֹ הראשון, דוכס מילנו.
היו לו גם תביעות לכתר ממלכת שתי הסיציליות (שכללה את העיר נאפולי שבאיטליה ואת האי סיציליה), בהסתמך על תביעותיו של שארל השמיני.
באוקטובר 1499 אחרי שחתם על ברית עם הרפובליקה של ונציה ועם שווייץ, לואי השנים עשר נכנס למילאנו בתהלוכת ניצחון והכריז על עצמו כדוכס מילאנו וכמלך נאפולי וסיציליה.
כעבור שלושה חודשים בלבד ספורצה נתפס בידי הצרפתים, נלקח כאסיר ונכלא במצודת העיר לוש שבעמק הלואר.
ב-11 בנובמבר 1500 נחתם הסכם גרנדה בין לואי השנים עשר לבין פרננדו השני, מלך אראגון על חלוקת ממלכת שתי הסיציליות.
על פי הסכם זה ממלכת נאפולי נמסרה ללואי השנים עשר בעוד שסיציליה נמסרה לפרננדו השני.
ב-13 באוקטובר 1501 נחתם הסכם בין לואי השנים עשר לבין מקסימיליאן הראשון שלפיו הכיר האחרון בכיבושיו של לואי השנים עשר בצפון איטליה.
כתוצאה, פרצה מלחמה שבעקבותיה נחתם הסכם ליון (31 בינואר 1504) שלפיו לואי השנים עשר ויתר על שלטונו בממלכת נאפולי תמורת הכרה בשלטונו במילאנו ובג'נובה.
כדי לבלום את התפשטותה של הרפובליקה של ונציה, האפיפיור יוליוס השני הקים ב־1508 את הליגה של קמברה עם לואי השנים עשר, מקסימיליאן הראשון ופרננדו השני.
כוחות צרפת, בפיקודו של גאסטון דה פואה, הביסו את הספרדים בקרב רוונה (11 באפריל 1512), אך דה פואה נהרג בקרב זה והצרפתים נסוגו מאדמת איטליה לאחר שכוחות שווייץ, שהצטרפה לליגה הקדושה, פלשו למילאנו.
צבאו של לואי השנים עשר פלש שוב לאיטליה, אך נסוג ממנה לאחר שהובס שוב בידי השווייצרים בקרב נובארה.
בכך הגיעו לקצם ניסיונותיו של לואי השנים עשר להשתלט על איטליה.
הנרי השמיני, מלך אנגליה שניצל הזדמנות זו, פלש עם צבאו לצרפת, נחל ניצחונות על צבאה ובאוגוסט 1513 כבש את הערים טורנה (כיום בבלגיה) ותרואן (כיום בחבל נור-פה דה קאלה בצרפת).
ג'יימס הרביעי, מלך סקוטלנד, שהיה בן בריתה של צרפת, פלש לאנגליה אך נהרג בקרב פלודן.
לואי השנים עשר היה מלך פופולרי משום שהפחית את המיסים והנהיג רפורמה בחוק הצרפתי.
על כך זכה לכינוי "אבי האומה".
הוא מת ב-1 בינואר 1515 ונקבר בבזיליקת סן-דני שליד פריז.
בגלל החוק הסאלי, שלא איפשר לנשים לרשת את כתר צרפת, ירש את הכתר בן דודו פרנסואה הראשון.
כדי לדאוג שמלכי צרפת הבאים יהיו צאצאיו, חיתן לואי את בתו קלוד לפרנסואה.
בשנת 1476 התחתן לואי עם ז'אן מצרפת, דוכסית ברי, בתם של לואי האחד עשר, מלך צרפת וקרלוטה מסבויה, אך לא היו לו ילדים ממנה.
בשנת 1499 התחתן לואי עם אן מברטאן, בתם של פרנסואה השני, דוכס ברטאן ומרגריט מפואה, ממנה היו לו שישה ילדים, מתוכם רק שתי בנות נשארו בחיים:
קלוד, נסיכת צרפת - (1499–1524), התחתנה עם פרנסואה הראשון, מלך צרפת
רנה, נסיכת צרפת - (1510–1575), התחתנה עם ארקולה השני ד'אסטה, דוכס פרארה
בשנת 1514 התחתן לואי עם מרי טיודור, נסיכת אנגליה, בתם של הנרי השביעי, מלך אנגליה ואליזבת מיורק, אך לא היו לו ילדים ממנה.
לואי התשיעי "הקדוש" היה מלך צרפת מ-1226 ועד מותו.
בנם של לואי השמיני ושל בלאנש מקסטיליה.
השתתף בשני מסעי צלב, השביעי (למצרים) והשמיני (לתוניסיה), ולכן זכה לכינוי "קדוש".
כשירש את כס המלכות היה רק בן 12, לכן אימו משלה בשמו כעוצרת.
ב-1234, בהיותו כבן 20, נשא לאישה את מרגריט מפרובאנס בת ה-13, שילדה לו במהלך חייהם 11 ילדים, בהם פיליפ השלישי, שירש את הכתר אחרי מות אביו ב-1270.
בלאנש מקסטיליה הייתה עוצרת שניהלה בחוכמה ובתקיפות את ענייני המדינה.
ב-1229 הביאה לקיצם את האלביגנזים (המינים הקתרים שכונו אלביגנזים על שם העיר אלבי שבדרום צרפת), וחתמה על הסכם שלום עם רוזן טולוז ריימונד השביעי.
ב-1234, כאשר העבירה את השלטון לבנה, המלך לואי התשיעי, צרפת הייתה חזקה ומשגשגת.
לואי התשיעי רכש מבלדווין השני מקורטניי, אז שליט קונסטנטינופול, את נזר הקוצים של ישו והחליט לבנות קפלה מלכותית מיוחדת לאחסנתו ולאחסנת עוד שרידי קודש נוצריים, היא סנט שאפל.
כיום הנזר נמצא במוזיאון הלובר.
בשנת 1242 ניצח המלך לואי התשיעי את הנרי השלישי, מלך אנגליה, אך חלה במלריה בביצות אקיטן.
בשנת 1244 חלה באנמיה ממאירה, וכמעט איבד את חייו.
הוא נשבע שאם יבריא יצא למסע צלב נגד הכופרים המוסלמים.
ב-25 באוגוסט 1248 הפליג מדרום צרפת למסע הצלב השביעי במצרים.
בילה שמונה חודשים באי קפריסין בהכנות ממושכות לפלישה למצרים (ששלטה גם בארץ ישראל).
בסוף מאי 1249 הפליג למצרים, וביוני של אותה שנה כבש את דמיאט שבשפך הנילוס.
כתוצאה מקרב פארסכור (6 באפריל 1250) נפל בשבי עם כל צבאו ב-13 באפריל של אותה שנה, אך שוחרר ב-6 במאי 1250 תמורת כופר נפש.
שרידי צבאו שבו לצרפת, אך הוא הפליג לעכו כדי להגן על הערים שהוחזקו בידי הצלבנים נגד התקפה אפשרית מצד המוסלמים.
הוא ביצר מחדש את הערים עכו, קיסריה, יפו וצידון, נשאר בארץ ישראל ארבע שנים ושב לצרפת ביולי 1254. הוא ראה את כישלונו כעונש על חטאיו והחליט להקדיש את עצמו למעשי צדקה.
לואי התשיעי חתם על הסכם שלום עם חיימה הראשון, מלך אראגון, שבו ויתר על העיר מונפלייה שבדרום צרפת ועל אזור הגבול עם קטלוניה, תמורת פרובאנס וחבל לנגדוק.
ב-2 ביולי 1270 הפליג עם צבאו מדרום צרפת למסע הצלב השמיני והגיע אל חופי האי סרדיניה, וב-18 ביולי נחת בחוף תוניסיה וחנה במבצר שהוקם על חורבות קרתגו העתיקה.
הוא המתין שם לבואו של אחיו הצעיר, שארל הראשון, מלך נאפולי וסיציליה, אולם אז פרצה מחלת הדבר בקרב צבאו.
הוא חלה במחלה ונפטר שם ב-25 באוגוסט 1270. היסטוריונים מודרניים סוברים כי הוא חלה ומת מדיזנטריה.
שארל הגיע מאוחר יותר באותו יום והחליט על הפסקת מסע הצלב.
ב-11 בנובמבר של אותה שנה עזבו הצלבנים את חופי תוניסיה והפליגו לסיציליה.
שארל קבר את ליבו ומעיו של לואי התשיעי בקתדרלת מונריאלה.
עצמותיו של לואי התשיעי הועברו לצרפת על ידי בנו פיליפ (שירש את הכתר בשם פיליפ השלישי) במסע שעבר דרך איטליה, הרי האלפים, העיר ליון, בורגונדיה ושמפאן, ונטמנו בנקרופוליס של מלכי צרפת בבזיליקת סן-דני ליד פריז.
ב־1297 הוכרז המלך לואי התשיעי לקדוש על ידי הכנסייה הקתולית.
על שמו קרוי אחד האיים של פריז, איל סן לואי וערים רבות ברחבי העולם כסיינט לואיס במדינת מיזורי בארצות הברית וסאו לואיס במדינת מרניאו בברזיל.
בית החולים סן לואי הנמצא בשטחו של המתחם הצרפתי בירושלים קרוי גם הוא על שמו.
גם רחוב בעכו קרוי על שמו.
לואי התשיעי נזכר כקדוש, והיה זכור לטובה על ידי אנשים על כך שלרוב היה דואג לעניים ולפעמים אף היה אוכל איתם ושוטף את רגלייהם כמצווה נוצרית.
כל יום מאות עניים, זונות ועוורים טופלו על ידי המוסדות שייסד לואי.
לעומת זאת אופיו הדתי של לואי בא לידי ביטוי גם בפעולות אכזריות, לואי הרחיב את פעולות האינקוויזיציה בצרפת והחליט שהעונש לכפירה בנצרות יהיה עינוי של הלשון והשפתיים.
אדיקותו הרבה לדת הנוצרית, השפיעה על יחסו ליהודים.
בזמנו נערך משפט פריז – הוויכוח בין חכמי היהודים והנוצרים על התלמוד.
בעקבותיו התרחשה שריפת התלמוד בפריז (1242).
יחד עם התלמוד נשרפו ספרים אחרים בעלי חשיבות, כמו ספרי הרמב"ם ופילוסופים יהודים אחרים.
השריפה פגעה קשות בבתי המדרש של בעלי התוספות בצרפת, רובם נחרבו, והועתקו לגרמניה.
בזמן מסע הצלב השמיני הוציא לואי צו גירוש על כל יהודי צרפת, אך הוא נשמר רק בנחלות המלך.
בשנת 1270 הורה שכל יהודי בתחומי הממלכה שיימצא ללא טלאי צהוב יקנס בעשר ליברות כסף.
רוב המידע על המלך לואי התשיעי שאוב מחיבורו של ז'אן דה ז'ואנוויל (1224–1319) "תולדות לואי הקדוש" (Histoire de saint Louis).
ז'אן היה אביר מחבל שמפאן שהשתתף במסע הצלב השביעי בפמלייתו של לואי התשיעי.
אנייס (1260–1327) נישאה לרובר, דוכס בורגונדי
לואי השני דה בורבון, נסיך דה קונדה היה מצביא צרפתי.
לואי נולד ב-8 בספטמבר 1621, והיה בנם הבכור של אנרי השני לבית בורבון (דודו של אנרי הרביעי, מלך צרפת) ושל שרלוט דה מונמורנסי.
למד שש שנים בקולז' הישועי בעיר בורז' שבמרכז צרפת, ואחר כך למד מתמטיקה ורכיבה על סוסים באקדמיה המלכותית בפריז.
משסיים את חוק לימודיו הוצג בפני המלך לואי השלושה עשר (19 בינואר 1639) ואביו השיאו לאחייניתו של הקרדינל רישלייה.
ב-1640 הצטרף לצבא הצרפתי בחבל פיקרדי והשתתף בכיבוש העיר אראס מידי הספרדים.
ניצחונו הראשון כמצביא היה בקרב רוקרואה (בצפון צרפת) שבו הביס את הספרדים (19 במאי 1643).
קרב רוקרואה היווה ציון דרך לקץ עליונותה הצבאית של ספרד באירופה, ולעליית זו של צרפת.
פיקד על הצבא הצרפתי בגרמניה, ויחד עם המרשל טורן נחל ניצחונות בקרב פרייבורג (3 באוגוסט 1644) ונורדלינגן (3 באוגוסט 1645).
ב-1646 כבש מספר ערים מידי הספרדים בפלנדריה.
נשלח על ידי הקרדינל מזראן לקטלוניה שבספרד, שם הפסיד בקרב לרידה (18 ביוני 1647), אך בשנה שלאחריה זכה בניצחון על ספרד בקרב לאנס בצפון צרפת (19 - 20 באוגוסט 1648).
ב-26 באוגוסט 1648 פרץ מרד הפרונד בפריז נגד בית המלוכה הצרפתי.
בספטמבר 1648 העוצרת אן מאוסטריה ביקשה את עזרתו של דה קונדה.
הוא גייס אנשי צבא, הטיל מצור על פריז (ינואר-מרץ 1649) וכבש אחד ממבצריה.
אך רוב חברי הפרלמנט של פריז לא אבו לתת לבית הבסבורג דריסת רגל מחודשת בענייניה של צרפת.
הפרלמנט הכריז על תמיכתו בבית המלוכה, והשלב הראשון של מרידות הפרונד הגיע לקיצו (28 באוגוסט 1649).
ב-18 בינואר 1650 ציווה מזראן על מעצרו של קונדה.
הוא שוחרר ב-13 בפברואר 1651, לאחר שמזראן נמלט לגרמניה בעקבות צו גירוש שהוטל עליו על ידי הפרלמנט של פריז.
אך דה קונדה התקדם אל עבר פריז וכבש את העיר (2 ביולי 1652).
דה קונדה לא היה מסוגל לשלם לחייליו, ופריז נמצאה במצוקה כלכלית.