tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
תחנת האוטובוסים נפגעה באופן משמעותי כתוצאה מההפצצה, והאירוע נחשב למתקפה הקטלנית ביותר מסוגה נגד מטרה ישראלית, אשר הוצאה לפעול על ידי חיל האוויר המצרי.
ישראלים רבים, ובמיוחד תושבי תל אביב, זעמו על התקרית וקראו לחיל האוויר הישראלי להפגיז יעדים במצרים כנקמה.
ההפצצה שכנעה גם טייסים רבים, כולל את טייס הקרב היהודי-אמריקני לו לנרט, להצטרף ללחימה לטובת ישראל.
הפצצת ראשון לציון במלחמת העצמאות נערכה ב-3 ביוני 1948 על ידי שני מטוסים של חיל האוויר המצרי.
ההפצצה במרכז ראשון לציון גרמה ל-25 הרוגים.
לאחר תום המנדט הבריטי על ארץ ישראל והכרזת העצמאות של ישראל פלש הצבא המצרי לתחומי המדינה הצעירה, יחד עם צבאות ערב אחרים.
בשבועות שלאחר מכן ערך חיל האוויר המצרי סדרת הפצצות על ערי החוף של ישראל.
רוב ההפצצות הונחתו על תל אביב, אך הן פגעו גם ברמת גן, בחולון, בראשון לציון וברחובות.
היה קושי לזהות חלק מהקורבנות בשל מצבם.
לפחות 14 פצועים מההפצצה הובאו לטיפול בבית חולים בתל אביב.
כמה מההרוגים האזרחיים הובאו לקבורה בחלקת תש"ח של בית הקברות הצבאי בעיר, ועל קבריהם מוצבות מצבות אזרחיות.
ב-9 ביוני בצהריים שוב חגו מטוסים מצריים בשמי ראשון לציון, ואחד מהם ירה אש מקלעים לעבר שכונת מגורים וגרם למותה של אישה אחת.
בשנת 1996 הקימה עיריית ראשון לציון אנדרטה לחללי ההפצצה המצרית בקרבת צומת הרחובות הרצל ורוטשילד, לא הרחק מאתרי ההפצצה.
הפצצת ברצלונה הייתה סדרה של תקיפות אוויריות שבוצעו על ידי איטליה הפשיסטית וגרמניה הנאצית, עקב תמיכה בצבא המורדים הלאומיים בהנהגת פרנסיסקו פרנקו.
התקיפות התרחשו במהלך מלחמת האזרחים בספרד, בין 16 ל-18 במרץ 1938. כ-1,300 בני אדם נהרגו ולפחות 2,000 נפצעו.
התקיפות נחשבות להפצצת השטיח האווירי הראשונה בהיסטוריה.
במרץ 1938 פתחו הלאומנים במתקפה באראגון, לאחר קרב טרואל.
ב-15 במרץ החליטה ממשלת צרפת, בראשות לאון בלום, לפתוח מחדש את הגבול הספרדי, והאספקה הסובייטית החלה לעבור לברצלונה.
בניטו מוסוליני, מבלי ליידע את פרנסיסקו פרנקו מראש, החליט לבצע התקפות אוויריות מסיביות נגד ברצלונה מתוך אמונה שזה "יחליש את המורל של האדומים".
מוסוליני, כמו הגנרל האיטלקי ג'וליו דואה, האמין שמטוסים יכולים לנצח במלחמה באמצעות טרור.
בין 16 ל-18 במרץ 1938, הופצצה ברצלונה על ידי מפציצים של הלגיון האווירי (Aviazione Legionaria) האיטלקי, שלוחה של חיל האוויר האיטלקי שנלחם במלחמת האזרחים בספרד.
התקיפה הראשונה בוצעה ב-16 במרץ בשעה 22:00, על ידי מטוסי קרב היינקל He 51 גרמניים.
לאחר מכן, בוצעו שבע עשרה התקפות אוויריות של המפציצים האיטלקיים סבויה מרקטי SM.79 וסבויה מרקטי SM.81 במרווחים של שלוש שעות, עד 18 במרץ בשעה 15:00. בליל 18 במרץ נפגעו קשות שכונות שבהן גרו רוב שהשתייך למעמד הפועלים.
חיל האוויר הרפובליקני הספרדי (FARE) לא שלח מטוסי קרב לברצלונה עד הבוקר של 17 במרץ.
לברצלונה היו מעט יחידות נגד מטוסים וללא כיסוי אווירי, מה שהפך אותה כמעט ללא הגנה.
המפציצים גלשו בשקט מעל העיר בגובה רב והפעילו מחדש את המנועים שלהם רק לאחר שחרור הפצצות, כלומר לא ניתן היה לשמוע את ההתראה ולא ניתן היה לזהות את המפציצים עד לאחר התפוצצות הפצצות על המטרה.
האיטלקים השתמשו בפצצות פתיל מושהות שנועדו לעבור דרך גגות ואז להתפוצץ בתוך הבניין, כמו גם סוג חדש של פצצה שהתפוצץ בכוח רוחבי חזק, כדי להרוס דברים במרחק של כמה סנטימטרים מהקרקע.
גל התקיפות החוזר של האיטלקים הפך את אזעקות המלחמה של העיר ללא-רלוונטיות, שכן כבר לא היה ברור אם הסירנות מכריזות על תחילתה או על סופה של מתקפה.
המפציצים האיטלקיים הפילו 44 טון של פצצות.
במקום לכוון למטרות צבאיות, האיטלקים התכוונו להרוס אזורי תעשייה של העיר ולהביא לדמורליזציה של הצד הרפובליקני, במה שנחשב להפצצת השטיח האווירית הראשונה בהיסטוריה.
מטרותיהם המוצהרות היו מחסנים צבאיים, הנמל, מפעלי נשק ורכבות עם חיילים, אך גם מבנים אזרחיים, בתי קולנוע, קונסוליות ותיאטראות נפגעו או נהרסו כתוצאה מההפצצה.
ההתקפה זכתה לגינוי בידי דמוקרטיות מערביות בכל רחבי העולם.
מזכיר המדינה של ארצות הברית קורדל הול אמר: .
פרנקו לא התבשר בתחילה על ההפצצות ולא היה מרוצה מכך; ב-19 במרץ הוא ביקש להשהות את ההפצצות, מחשש ל"סיבוכים בחו"ל".
מוסוליני, לעומת זאת, היה מרוצה מאוד מההפצצות.
שר החוץ האיטלקי וחתנו של מוסוליני, גליאצו צ'אנו, אמר כי: .
בהמשך השנה פרסם העיתונאי הבריטי ג'ון לנגדון-דייוויס, שנכח אז בברצלונה, דיווח על הפיגועים.
הוא דיווח כי המפציצים דאו בגובה רב כדי להימנע מגילוי על ידי גלאי המטוסים האקוסטיים, והפעילו מחדש את המנועים שלהם רק לאחר שחרור הפצצות שלהם, שאותה כינה שיטת "גישה שקטה" ("Silent approach").
ההשפעה של זה הייתה שהמטוסים לא זוהו וההתרעה נשמעה רק לאחר התפוצצות הפצצות על המטרה.
לצד השונות של הזמנים בין כל תקיפה בודדת, הייתה לכך השפעה מדרדרת על האוכלוסייה האזרחית, שסבלה מחרדה ממושכת למדי.
יחד עם העובדה שהיה מעט ערך צבאי ניכר בבחירת המטרות בתוך העיר, והפסקת התקיפות ללא סיבה נראית לעין, קבע לנגדון-דייוויס כי הפשיטות היוו ניסוי מכוון בשימוש בטקטיקות כאלה כהכנה ליישומם בכל סכסוך מאוחר יותר של הגרמנים והאיטלקים נגד הממלכה המאוחדת.
קרלוס רואיס זאפון מתחיל את הרומן שלו, "מבוך הרוחות", בסיפור על הפצצת ברצלונה במרץ 1938.
הפצצת בוקרשט במהלך מלחמת העולם השנייה הייתה סדרה של הפצצות שבוצעו במהלך 1944, על ידי בעלות הברית, במטרה לתקוף יעדי רכבת ומסלול הנפט של מלחמת העולם השנייה, ועל ידי גרמניה הנאצית לאחר ההפיכה ברומניה ב-1944.
ההפצצות של בעלות הברית היו על מסילות ברזל ותחנות רכבת ששימשו את אספקת הדלק הנאצי.
שכן בוקרשט אחסנה והפיצה את רוב מוצרי הנפט של פלוישט.
זה היה רצף של 17 הפצצות אוויריות, שבוצעו החל ב-4 באפריל 1944. ההפצצות בוצעו במשך תקופה של כ-4 חודשים על ידי חיל האוויר של ארצות הברית וחיל האוויר המלכותי, עם כ-3,640 מפציצים מסוגים שונים, בליווי כ-1,830 מטוסי קרב.
לאחר ההפיכה של המלך הרומני מיכאי הראשון ב-23 לאוגוסט 1944, בוקרשט הופצצה גם על ידי גרמניה הנאצית.
ההפצצות בוצעו על ידי הלופטוואפה הגרמני כנקמה על חילופי השלטון, מיד לאחר נפילת המשטר הפאשיסטי בראשותו של יון אנטונסקו.
היא התרחשה בין התאריכים 23–26 באוגוסט 1944. לאחר שגרמו מספר רב של נפגעים ולנזק רב, התקיפות האוויריות של 1944 הופסקו.
הסכם מינכן משנת 1938 שכנע את המלך הרומני קרול השני שצרפת ובריטניה לא תוכלנה להגן על האינטרסים של רומניה.
ההכנה של גרמניה למלחמה חדשה הצריכה אספקה סדירה של נפט ומוצרים חקלאיים רומניים.
שתי המדינות חתמו על הסכם לתיאום המדיניות הכלכלית שלהן ב-1939, אך המלך לא הצליח לשכנע את אדולף היטלר להבטיח את גבולות רומניה.
רומניה נאלצה למסור לברית המועצות את סרביה וצפון בוקובינה ב-26 ביוני 1940, את צפון טרנסילבניה להונגריה ב-30 באוגוסט ואת דרום דוברוג'ה לבולגריה בספטמבר.
לאחר הפסדים טריטוריאליים אלו, נאלץ המלך להתפטר לטובת בנו הקטן מיכאי הראשון ב-6 בספטמבר ורומניה אורגנה מחדש למדינה ליגיונרית לאומית תחת הגנרל יון אנטונסקו.
אנטונסקו חתם על הסכם עם גרמניה, איטליה ויפן ב-23 בנובמבר.
משמר הברזל ביצע ניסיון הפיכה נגד אנטונסקו, אך הוא הביס את המרד בתמיכת גרמניה והטיל דיקטטורה צבאית על רומניה בתחילת 1941.
עד לאפריל 1944, מלחמת העולם השנייה לא הורגשו בקרב רוב הרומנים, אך ב-4 באפריל 1944 החלה הפצצה מסיבית ושיטתית של המדינה על ידי מעצמות בעלות הברית.
ביום זה השתנתה התפיסה באופן קיצוני.
מוות ואימה שטפו את ערי רומניה, והרסו אותן לנצח.
מדיניות הממשלה הבריטית גובשה ב-31 באוגוסט 1939: אז קבעה שאם גרמניה תחל בפעולות אוויריות בלתי מוגבלות, על חיל האוויר המלכותי יהיה לתקוף מטרות חיוניות למאמץ המלחמתי הגרמני, ובמיוחד את משאבי הנפט שלו.
הממשלה הודיעה לבעלי בריתה הצרפתיים על כוונתה "לא ליזום פעולות אוויריות שעלולות לגרור סיכון של נפגעים אזרחיים".
ממשלת בריטניה נטשה את ההפצצה המכוונת של רכוש אזרחי מחוץ לאזורי מלחמה כטקטיקה צבאית.
הבריטים שינו את מדיניותם ב-15 במאי 1940, בעקבות ההפצצה הגרמנית על רוטרדם.
חיל האוויר המלכותי הבריטי קיבל אישור לתקוף מטרות ברוהר, כולל בתי זיקוק לנפט ומתקנים אזרחיים אחרים שסייעו לגרמניה במלחמה, כמו תנורים שזהרו בלילה.
למרות ניסיונות דיפלומטיים חוזרים ונשנים לעדכן את המשפט ההומניטארי הבינלאומי כך שיכלול תקנות בנושא התנהלות בקרב אווירי, הוא לא עודכן עד לאחר מלחמת העולם השנייה.
המשמעות היא שהפצצה אווירית של אזורים אזרחיים בשטח האויב במהלך מלחמת העולם השנייה לא נאסרה על פי המשפט ההומניטארי הבינלאומי.
ישנן סיבות רבות להיעדר חוק בינלאומי על הפצצות אוויר במלחמת העולם השנייה.
רוב האומות סירבו לאשר חוקים או הסכמים כאלה בגלל ניסוח מעורפל או לא מעשי של אמנות.
גם החזקת מפציצים מתקדמים שפותחו על ידי המעצמות היוותה יתרון צבאי גדול; היה קשה לקבל הגבלות כלשהן על הנשק החדש הזה.
בנוסף, סעיף 25 של אמנות לוחמת הקרקע של אמנת האג משנת 1899 ו-1907 לא סיפק הנחיות ברורות לגבי המידה שבה ניתן לחסוך נזק מאזרחים, בדומה לכך, לא היו הנחיות לגבי כוחות הצי.
מסיבות אלה, משפטי נירנברג ומשפטי טוקיו מעולם לא הפלילו הפצצות אוויריות של מטרות שאינן קרביות, ומנהיגי הציר שהורו על סוג דומה של ביצוע לא נשפטו.
בוצעו 7 סבבי התקפות של בעלות הברית והתקפה אחת של גרמניה הנאצית.
ההתקפה הראשונה שבוצעה בתאריך 4 באפריל 1944 על ידי 313 מפציצים בליווי 119 מטוסי קרב של ארצות הברית, הופצצו גשרים, צמתים לרכבות, לרבות חצרות גינון ובתי מלאכה.
היעד העיקרי היה אתר הבנייה בבוקרשט, "מגרשי השיכון בבוקרשט, רומניה", (תחנת הרכבת שבה הושמדו מסילות ברזל).הושמדו 1,000 קרונות, תחנת רכבת, מחסן קטרים, מתקן מיון, תחנת כוח, מכלי דלק וכמה מבני תעשייה.
תקיפה זו גבתה קרבנות רבים שכן היא התרחשה כשעתיים לאחר תרגיל באימון אמצעי הגנה פסיביים.
כתוצאה מכך, כאשר הופעלו אזעקות תקיפות אוויריות הן התפרשו כתרגיל נוסף והתושבים שמאסו בכל כך הרבה תרגילים התעלמו לחלוטין מהצפירות.
רוב האוכלוסייה נחשפה ורבים נהרגו.
מזג האוויר החם והרוח החזקה עיקמו את הפצצות שהנחיתו אל , שכונה מסחרית על יד תחנת הרכבת שבין היתר גרו בה יהודים, אל ואל מערב/צפון מערב בוקרשט פגעו קשות.
נהרסו מאות מבנים נהרגו ונפצעו למעלה מ-5,000 איש.
המספר הרשמי שלקרבנות ההפצצה היה "רק" 2,942 הרוגים ו-2,416 פצועים.
בנוסף, תחנת כוח נפגעה, מה שהוביל, בנוסף להפסקת החשמליות, להשבתת מפעלים המספקים חשמל מתחנת הכוח.
מיד נעלמו המוצרים שהובאו לעיר: לחם, חלב, ירקות ופירות.
כאילו לא די בכך, ניזוקה אספקת המים הראשית שהביאה מי שתייה למרכז הבירה וגרמה נזק למסעדות ומספרות, בתי מלון ומאפיות.
בהתקפה שבוצעה ב-15 באפריל 1944, על ידי 461 מפציצים של חיל האוויר של ארצות הברית הופצצו רכבות, תחנת המיון צ'טילה בבוקרשט.
בהתקפה שבוצעה ב-10 ביוני 1944, על ידי מטוסי קרב אמריקאים שיצאו משדה התעופה פוג'יה באיטליה.
בהתקפה שבוצעה ב-28 ביוני 1944, הותקפו בתי הזיקוק לנפט פראחובה, טיטאן-מלקס.
בהתקפה שבוצעה ב-31 ביולי 1944, שני בתי זיקוק נפט בבוקרשט, אחד ב ומאגר הנפט בטרגובישט הופצצו.
בהתקפה שבוצעה ב-6 באוגוסט 1944, 60 מטוסי קרב מבסיסי חיל האוויר האמריקאי, פגעו בתשתיות תחבורת רכבת וקשרי רכבות., הם ביצעו גיחות נגד מתקנים תעשייתיים בדרום גרמניה.
הם יצאו משדות תעופה בבריטניה הגדולה, דרום איטליה וברית המועצות ותקפו את חצר המיון של קראיובה ויעדי רכבת נוספים באזור בוקרשט-פלוישטי ברומניה ונחתו בבסיסים איטלקיים, כחלק ממבצע פרנטיק (אנ').
בהתקפות שבוצעו ב-17 ו-18 באוגוסט 1944, 257 בוצעו בידי מפציצים של חיל האוויר הבריטי ושל דרום אפריקה שיצאו מבסיס שדה תעופה טוורטורלה, איטליה, הפציצו את בתי הזיקוק Xenia.
עם זאת, חלק מהמטוסים נפגעו, הגנות ה-נ"מ היו פעילות מאוד, וכך גם מסך העשן, שלא אפשר לאף מטוס לזהות את המטרה.
המפציצים הותקפו על ידי מטוסי מפציצים גרמניים.
86 טונות של פצצות הוטלו, אך הפשיטה נחשבה כלא מוצלחת.
בתאריכים 24 ו-25 באוגוסט בוצעה בעקבות הפיכת 23 באוגוסט 1944 שהתרחשה ברומניה והובילה ליציאת רומניה מהברית עם מדינות הציר ולהצטרפות צבאה לכוחות שלחמו נגד גרמניה ובנות בריתה.
הפיכה זו הביאה לשינוי מידי של השלטון, הדחתו של ה"קונדוקטור" (מנהיג) יון אנטונסקו והקמת ממשלה חדשה.
מפציצי צי האוויר 4 של הלופטוואפה, שבסיסו היה באוטופני (רומניה) תקפו את בוקרשט במשך שני לילות רצופים עד שבסיסיהם הופצצו על ידי בעלות ברית.
בהפצצה זו נהרסו התיאטרון הלאומי בבוקרשט וכמה מבנים אחרים במרכז העיר בעוד הארמון המלכותי, ארמון ויקטוריה והאתנאום הרומני.
(התיאטרון הלאומי בוקרשט) ניזוקו קשות.
הפצצת גשר בנהא היא מבצע שביצע חיל האוויר הישראלי ב-11 באוקטובר 1973, יומה השישי של מלחמת יום הכיפורים, לניתוק כבלי תקשורת קווית בעומק מצרים באמצעות הפצצת גשר הממוקם בסמוך ליישוב בנהא ב.
המבצע בוצע באמצעות שמונה מטוסי F-4 פנטום שמהם הופלו שניים בקרב אוויר בדרכם חזרה.
שני אנשי צוות אוויר ישראלים שמטוסם הופל נהרגו ושניים נשבו.
ביומה השישי של המלחמה נפגש ראש ענף מבצעים מיוחדים במחלקת האיסוף של אמ"ן, סא"ל סמי נחמיאס עם סגן מפקד טייסת 201 איתן בן-אליהו ועם מפקד הכנף אל"ם עמוס לפידות.
בפגישה ביקש נחמיאס לפגוע במטרת איכות בעומק מצרים שיכולה לתרום ללחימה בחזית המצרית, ונסקרה המטרה: גשר גדול שעליו עובר כביש מהיר בן שני נתיבים לכל כיוון וכן מסילת ברזל.
הגשר ממוקם במרכז הדלתא של מצרים, מעט צפונית ליישוב בנהא.
מטרת הפגיעה בגשר היא ניתוק כבל תקשורת מרכזי שמחובר לגשר ושמעביר תקשורת מסווגת בצורה פיזית (לא אלחוטית).
ניתוק הכבל יאלץ את המצרים ליצור קשר צבאי באמצעות שידורים אלחוטיים ובכך להיחשף להאזנה של המודיעין הישראלי.
הסיכון בביצוע המבצע נובע ממיקום המטרה בעומק הדלתא ומהקרבה שלה לשלושה בסיסים חשובים של חיל האוויר המצרי שבהם טייסות יירוט שנחשבות לטובות יותר בחיל האוויר המצרי.
בנוסף, המטרה מצויה באזור הפעילות של שני בסיסים נוספים של חיל האוויר המצרי שבהם טייסות ירוט.
באותו היום בשעות הצהריים נערך תדריך ל־16 אנשי הצוות שהקצו לביצוע המשימה.
במהלך התדריך התריעו הטייסים על הסיכון הרב שבמיקום המטרה.
אך עמדת ראש ענף מבצעים מיוחדים הייתה כי החשיבות של המבצע גבוהה מאוד ומצדיקה את הסיכון.
במהלך התדריך נתבקשו הטייסים להיזהר מעמודי חשמל בגובה של כ־ 300 רגל והתבקשו במידת האפשר להימנע מהטלת מכלי גחון שהיו בחסר בחיל האוויר.
את רביעיית התקיפה הוביל הטייס אמנון גוריון ואת רביעיית היירוט איתן בן אליהו.
שמיניית המטוסים חדרה לשטח מצרים במסלול העובר מעל הים התיכון בגובה נמוך מאד ובדממת אלחוט.
לאחר שחצו את קו החוף באזור פורט סעיד וחדרו אל הדלתא של מצרים החלו לקבל התרעות על מטוסי יירוט שממריאים לקראתם.
לאחר תשע דקות של טיסה נמוכה מעל שטח הדלתא הגיעו כמתוכנן בשעה 11:55 אל נקודת המשיכה לקראת ההפצצה.
רבעיית ההפצצה משכה ושחררה את הפצצות שפגעו פגיעות טובות בשני חלקי גשר בנהא כמתוכנן.
במהלך ההפצצה הטייסים הבחינו באוטובוס נוסע על פני הגשר שנופל ממנו בשל ההפצצה.
לאחר ההפצצה פנו שתי הרביעיות צפונה חזרה מעל הדלתא המצרית לכוון הים התיכון.
רביעיית התקיפה טסה במהירות מרבית ללא מבער של 540 קשר ורבעיית הירוט במהירות של 420 קשר תוך פתיחת מרחק בין הרביעיות.
בעת הטיסה חזרה פנו אל רביעיית הירוט מטוסי מיג-21 רבים, צללו לעברם וניסו להפילם.
רביעיית הירוט הישראלית ביצעה תמרוני התחמקות והזהירו זה את זה מפני המטוסים המצריים.
לאחר מספר התחמקויות נפגע מטוס פנטום מטיל ששיגר לעברו מטוס מיג.
המטוס התרסק אל שדה חקלאי מעובד.
הטייס ככל הנראה הצליח לנטוש אך נהרג והנווט נותר במטוס והתרסק עמו על חלקה חקלאית.
זמן קצר לאחר מכן נפגע מטוס פנטום נוסף והמשיך בטיסה קצרה כשהוא בוער.
משהבחין צוות הפנטום באבדן השליטה בהגאים נטשו אותו הטייס קובי חיון והנווט אורי ארד וצנחו אל תוך כפר מצרי.
בכפר עברו לינץ' שבו נפצעו ונתפסו בשבי.
בהמשך קרב אוויר הופל מטוס מיג 21 אחד לפחות.
מיד לאחר המבצע התברר שהוא הצליח.
ההפצצה ניתקה את כבל התקשורת המצרי, חייבה את המצרים לפרוץ לשידורים אלחוטיים ובכך שיפרה את איסוף המודיעין הצבאי (קומינט).
שני מטוסי פנטום ישראליים הופלו מעל אדמת מצרים, שני אנשי צוות אוויר נהרגו ושניים נישבו.
מטוס מיג-21 מצרי אחד לפחות הופל בקרב האוויר.
לאחר ביצוע המבצע הושמעה ביקורת על איתן בן-אליהו, סגן מפקד טייסת 201, שהוביל את רבעיית הליווי במהירות נמוכה מדי של 450 קשר, במטרה להפיל מטוסים מצריים בקרב אוויר, ובכך חשף את המבנה לסיכון שאכן התממש.
על אף המחיר הכבד של שני אנשי צוות אוויר הרוגים ושניים שבויים הוחשב המבצע למוצלח בשל משמעותו על איסוף המודיעין בחזית המלחמה המצרית.
ב- 16 באוקטובר, ארבעה ימים לאחר ביצוע המבצע פנתה יחידת המבצעים המיוחדים באמ"ן שוב לחיל האוויר בבקשה לנתק כבל תקשורת חשוב אחר בעומק מצרים סמוך לכביש סואץ-קהיר.
המבצע בוצע בהצלחה וללא אבדות על ידי זוג מטוסי פנטום מטייסת 201.
הפצצת דרווין, הידועה גם בשם קרב דרווין, התרחשה ב-19 בפברואר 1942, והייתה ההתקפה הגדולה ביותר אי פעם על אוסטרליה.
במהלך ההתקפה, 242 מטוסים יפנים, בשתי גיחות נפרדות, תקפו את העיר דרווין, את הנמל שלה ואת שני שדות התעופה בקרבתה בניסיון למנוע מבעלות הברית להשתמש בהם כבסיס במערכה נגד יפן.
ההגנה על דרווין הייתה דלה ביחס להיקף ההתקפה, והיפנים הצליחו להסב אבדות גדולות תוך מינימום נזק עבורם.
גם האזורים המיושבים בעיר ספגו מכה, ובין ההרוגים היו גם מספר אזרחים.
יותר מחצי מהאוכלוסייה בעיר עזבה אותה לפני או מיד אחרי ההתקפה.
שתי הגיחות היפניות הללו היו הראשונות במסגרת סדרה של יותר מ-100 התקפות על אוסטרליה שנערכו בשנתיים הבאות.
ההתקפה התרחשה ארבעה ימים בלבד אחרי נפילת סינגפור, שהייתה הכניעה הגדולה ביותר בהיסטוריה של בריטניה.
בשנת 1942, דרווין, בירת הטריטוריה הצפונית, הייתה עיר קטנה עם תשתית צבאית מוגבלת.
בשל המיקום האסטרטגי שלה בצפון אוסטרליה, במהלך שנות ה-30 וראשית המלחמה, החלו להיבנות בקרבתה בסיסים צבאיים.
ערב המלחמה גרו בה 5,800 תושבים.
החל מאוגוסט 1941 החלה דרווין לשמש בתפקיד מפתח במסלולי הטיסה בדרום האוקיינוס השקט, מתוך מאמץ להימנע מטיסות מעל שמי האימפריה היפנית.
הטיסות הראשונות בנתיב זה היו כש-9 מפציצי B-17 טסו מהוואי ב-5 בספטמבר ועברו דרך דרווין ב-10–12 בספטמבר.
באוקטובר 1941 היו תוכניות למקם בקרבת העיירה דלק ואספקה בשתי אוניות, שיועדו למלחמה שהייתה עתידה לבוא.
בנובמבר אישרה ממשלת אוסטרליה להקים בסיסי אימונים, מתקני אחזקה, מצבורי תחמושת וכן לשפץ את שדות התעופה כדי לענות על הצרכים של מפציצי ה-B-17.
עם פרוץ מלחמת העולם השנייה באוקיינוס השקט בדצמבר 1941, חוזקה ההגנה על דרווין.
מספר יחידות של הצבא וחיל האוויר האוסטרלי שהוצבו נשלחו לאינדונזיה כדי להגן על טימור ואמבון.
ב-20 בדצמבר הצבא האמריקאי הוציא לפועל תוכנית מאולתרת לתגבור ההגנה בפיליפינים ובאינדונזיה.
לפי התוכניות הכוונה הייתה שדרווין תשמש כנקודת מעבר של סחורות, שיגיעו לבריסביין, יועברו דרך היבשה לדרווין ומשם לכוחות שצוינו ברחבי דרום האוקיינוס השקט.
במציאות, האספקה לדרווין נדרשה להגיע דרך הים.
אספקה זו נדרשה הן לצורך בניית הבסיס בדרווין והן לתמיכה בכוחות בג'אווה ובפיליפינים.
בחודשיים שחלפו לפני ההפצצות, רוב התושבים, למעט 2,000 מתוכם, פונו מהעיר.
בינואר 1942 הניחו צוללות יפניות מוקשים ימיים בקרבת העיר.
עד אמצע פברואר הפכה דרווין לבסיס חיוני להגנה על דרום האוקיינוס השקט.
במהלך החודשים האלו, היפנים הצליחו לכבוש את אמבון, בורנאו וסולאווסי.
היפנים גם תכננו לנחות בטימור ב-20 בפברואר ולפלוש לג'אווה זמן קצר אחר כך.
במטרה לאפשר את הנחיתות, הורה הפיקוד היפני על ביצוע התקפה אווירית גדולה על דרווין.
ב-10 בפברואר טס מטוס ריגול יפני בשמי דרווין.
הוא הצליח לזהות את שני שדות התעופה, 30 כלי טיס ו-21 ספינות סוחר, לצד נושאת מטוסים שהייתה בפועל ספינה אמריקאית.
למרות החשיבות האסטרטגית של דרווין, ההגנה עליה הייתה מצומצמת ביותר.
ההגנה האווירית בדרווין הורכבה מ-16 תותחי "3.7 ושני תותחי נ"מ "3 שיועדו נגד מטוסים בגובה גבוה, ולצידם מספר מקלעי לואיס נגד מטרות בגובה נמוך.
בשל מחסור בתחמושת, הצוותים שהפעילו את המערכות התאמנו בהן מעט מאוד.
בקרבת העיירה ובה הוצבו מספר טייסות: טייסת 12 שהורכבה ממטוסי אימונים מדגם CAC Wirraway אשר הוסבו לשמש כמטוסי קרב, וטייסת 13 שהפעילה את המפציצים הקלים לוקהיד הדסון.
ב-19 בפברואר, יום התקיפה, הגיעו לעיירה עוד שישה מפציצים מדגם לוקהיד הדסון אחרי שחולצו מטימור.
אף לא אחד מהמטוסים מדגם Wirraway ששהו בדרווין ביום ההפצצה היה שמיש.
בעת ההפצצה, המכ"ם לא פעל ולא יכול היה לספק התראה מוקדמת, וההגנה האזרחית של העיר לא תפקדה.
ועדת לואו שחקרה את ההפצצה, למדה במהלך החקירה שצבא אוסטרליה טען שלהגנת דרווין נדרשו 36 תותחי נ"מ כבדים ו-250 מטוסי קרב כדי להתגונן מפני ההפצצה שהתרחשה באותו היום.
בנוסף לכוחות האוסטרליים, עברו בדרווין מטוסי קרטיס P-40 וורהוק חילות האוויר של צבא ארצות הברית בדרכם לאי ג'אווה.
רוב טייסי ה-P-40 לא היו מיומנים מספיק.
בזמן ההפצצה עגנו בנמל דרווין 65 כלי שיט אזרחיים וצבאיים, ביניהם כלים של הצי האמריקאי.
רוב הספינות בנמל עגנו זו לצד זו, מה שהקל על הפגיעה בהן.
בנוסף, לא הייתה תוכנית למקרה של תקיפה אווירית.
דרווין הותקפה על ידי מטוסים שהמריאו מנושאות מטוסים ומבסיסים.
על עיקר ההתקפה היה אחראי הצי האווירי הראשון, עליו פיקד סגן-אדמירל צ'ואיצ'י נגומו.
הצי כלל ארבע נושאות מטוסים, ומספר רב של ספינות ליווי.
כל ארבע נושאות המטוסים לקחו חלק גם בהתקפה על פרל הארבור.
בנוסף, המריאו עוד 54 מטוסים מבסיסים קרקעיים, כמעט שעתיים אחרי גל ההפצצה הראשון.
בבוקר 19 בפברואר המריאו 188 מטוסים מארבע נושאות המטוסים.
מטרת התקיפה הייתה בעיקר נמל דרווין והספינות שעגנו בו.
מתוך ה-188 מטוסים נמנו 81 מטוסי נקג'ימה B5N, 71 מטוסי אאיצ'י D3A ו-36 מטוסי ליווי מדגם מיצובישי A6M זירו.
על אף שהנקג'ימה יועד לטילי טורפדו, הוא יכול היה לשאת 800 ק"ג פצצות, ואין עדות מההפצצה על שימוש בטילי טורפדו.
לצידו, האאיצ'י הכיל משקל של עד 514 ק"ג חימוש.
כל המטוסים המריאו בסביבות השעה 8:45. את גל התקיפה הראשון הוביל קומנדר (מקביל לסגן אלוף) מיטסואו פושידה, מי שהיה גם זה שהוביל את ההתקפה על פרל הארבור.
בדרכם ליעד, מטוסי הזירו יירטו מטוס מדגם PBY קטלינה של הצי האמריקאי וכן פגעו במטוס דאגלס C-47 דקוטה שחנה על הקרקע, בסמוך לאי מלוויל.
בשעה 9:35 האב מקגראת' ממוסד הלב הקדוש שבאי ברת'רסט אשר שימש גם כשומר חופים אוסטרלי, שלח שדר ובו דיווח על מספר רב של מטוסים שחולפים מעליו לכיוון דרום.
ההודעה הועברה לחדר המבצעים של חיל האוויר האוסטרלי בשעה 9:37, אולם לא ניתנה התרעה עד השעה 10:00, משום שאנשי חיל האוויר סברו בטעות שמדובר במטוסי P-40 שחזרו לדרווין בשל מזג אוויר גרוע.
בשל כך, לא נשמעו קולות הצופרים בדרווין לפני ההפצצה.
הטייס היפני יושיקאזו נגאמה נפרד מהטייסת שלו אחרי שהפיל את מטוס ה-PBY מוקדם יותר, והגיע לבדו לדרווין לפני הכוח התוקף, שהסתובב מעל העיר כדי לתקוף מכיוון דרום.
הגעתו הזניקה חמישה מטוסי P-40, והוא הצליח להפיל ארבעה מהם.
היפנים הגיעו לדרווין ב-9:58. בערך בזמן הזה, באיחור רב, הושמעו קולות הצופרים בעיר.
המפציצים היפנים ביצעו תקיפות צלילה על הספינות בנמל במשך 30 דקות, והצליחו להטביע 3 ספינות מלחמה ו-6 ספינות סוחר, וכן לפגוע בעוד 10 ספינות נוספות.
לפחות 21 פועלים שעבדו על הרציפים נהרגו במהלך ההפצצה.
כל מטוסי ה-P-40 למעט אחד, יורטו או הושמדו על הקרקע במהלך ההפצצה היפנית.
המטוסים היפנים הפציצו ותקפו בעזרת מקלעים את שדות התעופה הצבאי והאזרחי בקרבת העיר, כמו גם את מצבור הנפט ומגורי החיילים.
כל המתקנים הללו נפגעו בצורה קשה.
המפציצים החלו לעזוב את דרווין בסביבות 10:10. במהלך טיסתם חזרה הבחינו הטייסים היפנים בשתי אוניות משא פיליפיניות ששטו מחוץ לנמל, מה שסיפק מודיעין לקראת ההפצצה השנייה אחר הצהריים, במהלכה הושמדו שתיהן.
האבדות היפניות היו מצומצמות ביותר והם איבדו 5 מטוסים ו-3 אנשי צוות.
עוד 34 מטוסים הצליחו לנחות בשלום עם פגיעות.
מספר טייסים שנאלצו לנטוש את המטוס חולצו בהמשך על ידי הצי היפני.
בנוסף, ב-2013 התגלה בארכיון היפני שמפציץ טורפדו אחד סבל מנזק בגלגל בשל יריית רובה, וכן ששני אנשי הצוות נטשו אותו וחולצו.
בעלות הברית הגיבו באש מאסיבית והצליחו להפיל שלושה מטוסים יפנים.
רק מטוס אחד מה-P-40 שטסו הצליח לשרוד עד סוף ההתקפה הראשונה, ולפי האמריקאים הצליח להפיל מטוס אאיצ'י אחד ולפגוע באחד נוסף.
גל ההתקפה השני הורכב מ-54 מפציצים (27 מדגם מיצובישי G3M ו–27 מדגם מיצובישי G4M) שהגיעו לדרווין קצת לפני הצהריים.
אזעקת הצופרים נשמעה ב-11:58, אז גם נצפו המטוסים הראשונים.
הכוח היפני התחלק לשתי קבוצות שטסו בגובה 5,500 מטרים (18 אלף רגל).
קבוצה אחת תקפה את בסיס חיל האוויר האוסטרלי מכיוון דרום–מערב בשעה שהשנייה תקפה מצפון–מזרח.
שתי הקבוצות הגיעו לבסיס ביחד, והטילו את הפצצות במקביל.
לאחר מכן המטוסים הסתובבו וביצעו הפצצה נוספת על הבסיס.
בשל תקלות נתיכים, ההגנה האווירית האוסטרלית לא הצליחה ליירט או לפגוע באף לא אחד מהמטוסים היפנים, שטסו בגובה רב.
המפציצים עזבו את דרווין ב-12:20.
ההפצצה הסבה נזק רב לבסיס, אך לאבדות מעטות.
6 מפציצים מדגם הדסון הושמדו על הקרקע, ומטוס נוסף וכן מטוס Wirraway נפגעו באורח קשה.
בנוסף, עוד שני מטוסים מדגם P-40 וכן מפציץ מדגם B-24 הושמדו על הקרקע.
6 אנשי צוות אוסטרלים נהרגו בהפצצה.
בסך הכל נספרו בוועדת החקירה 30 מטוסים שנהרסו.
במהלך אחר הצהריים של 19 בפברואר המריאה מנושאת מטוסים יפנית קבוצה קטנה של מטוסים במטרה לתקוף את האוניות Florence D ו-Don Isidoro.
ה-Don Isidoro הייתה הראשונה שהותקפה, וטבעה במרחק 40 ק"מ צפונית לחוף מלוויל, כש-11 מתוך 84 אנשי צוות היו עליה.
השנייה שהותקפה הייתה ה-Florence D והצליחו להטביע גם אותה, כשעליה 4 אנשי צוות שנהרגו.
כל השורדים מה-Don Isidoro חולצו בהמשך על ידי קורבטה של חיל הים האוסטרלי.
חלק מהשורדים של ה-Florence D הצליחו לנחות בחופי מלוויל ובאת'רסט והיתר חולצו ב-23 בפברואר על ידי חיל הים האוסטרלי.
האובדן המשמעותי ביותר בהפצצות היו האוניות שנועדו להעביר אספקה לג'אווה והפיליפינים, כשג'אווה נותקה הלכה למעשה מהסיוע האוסטרלי.
ההפצצות היפניות הובילו לכאוס בדרווין, כשרוב התשתיות החיוניות ובהן מים וחשמל נהרסו או ניזוקו קשות.
החשש מפלישה צפויה התרחב וגרם לבריחה של אזרחים דרומה.
בנוסף, פורסמו דיווחים על ביזה.
לפי הנתונים הרשמיים, נרשמו 278 עריקים, אם כי יש הטוענים שהדבר נגרם בשל פקודות "מעורפלות" של חיל האוויר.
לפי אחד הפרסומים, אחרי ההפצצה השנייה זימן מפקד הבסיס בדרווין את הקצין המנהל הבכיר שלו, והעביר מסר ולפיו על כל הטייסים לנוע חצי מייל במורד הכביש הראשי ולאחר מכן חצי מייל נוסף דרומה.
הפקודה, שהועברה מפה לאוזן, הובילה לכאוס מוחלט.
בחלק מהמקרים היא התפרשה כצו פינוי מיידי של השטח.
בנוסף, נפוצו שמועות על פלישה יפנית ממשמשת ובאה.
בשל הכאוס, היו שאספו את חפציהם ונטשו את הבסיס.
למרות שהוצאו בהמשך פקודות סותרות, הנזק כבר נגרם ומאות חיילים כבר עזבו.
הצבא האוסטרלי נאלץ להתמודד עם תופעה של ביזה, כשחיילים החלו לבזוז רכוש פרטי כמו "רהיטים, מקררים, תנורים, פסנתרים, בגדים ואפילו צעצועי ילדים".
פליטים אזרחיים רבים לא חזרו אחרי ההפצצה במשך זמן רב, וחלקם אף לא חזרו לעולם.
בהיעדרם, הופקעו אדמותיהם על ידי הממשלה, דבר שאושר בחוק שעבר ב-1945.
הפצצת דרווין הביאה להשמדת 7 מתוך 11 מאגרי דלק שהיו על הקרקע.
הדבר הוביל לבניית מאגרי דלק תת-קרקעיים ב-1943.
מספר ההרוגים בדרווין שנוי במחלוקת.
ועדת לואו, אשר חקרה את התקרית במרץ 1942, העריכה כי 243 נהרגו, בהנחה שמספר גופות לא זוהו.
מספר גורמים בממשלה וכן חוקרים העריכו שהמספר עומד על 250–262 הרוגים.
בשנת 2001 נחשף לוח שהעלה את מספר ההרוגים ל-292. לפי הלוח, 10 מלחים נהרגו על סיפון אחת האוניות האמריקאיות, אולם הצי האמריקאי טען שנהרגו 13.
בשנת 2000, ההיסטוריון פיטר פורסט, טען אחרי שיחות שערך עם ניצולים כי מספר ההרוגים בגל הראשון הוא כפול מההערכה המקורית של 243, אולם עד 2002 צמצם את המספר עד ל"עד פי 2 מ-243".
עם זאת, הדבר לא קרה מעולם.
בניגוד למספר ההרוגים, מספר הפצועים לא נמצא במחלוקת.
הוערך על ידי ועדת לואו ש"בין 300 ל-400" נפצעו בהתקפה.
בניגוד להתקפה על פרל הארבור, בהתקפה על דרווין היה מדובר בהפצצה של מדינה שהכריזה כבר מלחמה על יפן.
עם זאת, גם הפצצה זו הצליחה להפתיע את המדינה המותקפת, והיוותה הצלחה אווירית.
מספר הפצצות שהוטלו על דרווין היה גדול מזה שהוטל על פרל הארבור, אובדן חיי האדם היה גדול יותר בפרל הארבור עקב הריכוז של ספינות פיקוד, והאובדן המשמעותי של הספינה אריזונה על 1,177 יושביה.
מיתוס שחוזר על עצמו טוען שהממשלה טייחה את היקף הנזק שנגרם מההפצצה.
עיתוני אותו היום מפריכים טענה זו, כשכבר באותו היום הכריז ראש ממשלת אוסטרליה: "הנזק לרכוש ניכר, אולם הדיווחים עד כה לא נותנים פרטים מדויקים על אובדן החיים".
כן נכתב כי "הממשלה מתייחסת להתקפה כרצינית ביותר, ומבהירה שמכה קשה ניחתה על אדמה אוסטרלית".
בין 4 במרץ 1942 ל-12 בנובמבר 1943 בוצעו עוד כ-100 הפצצות יפניות על אדמת אוסטרליה, כשהטריטוריה הצפונית ואוסטרליה המערבית היו אלה שספגו אותן.
אחת ההפצצות הכבדות ביותר התרחשה ב-16 ביוני 1942, כשהיפנים תקפו את מכלי הנפט בנמל, תוך שהם גורמים נזק כבד לרציפים, לחנויות ולתחנות הרכבת.
ציי בעלות הברית עזבו ברובם את דרווין אחרי ההתקפה הראשונה, ופרסו את כוחותיהם סביב בריזבן, פרימנטל ונמלים אחרים, ובמקביל חילות האוויר ריכזו כוחות בדרווין, בנו שדות תעופה נוספים והציבו טייסות רבות.
הפצצת ברום התרחשה ב-3 במרץ 1942. כתוצאה מהמתקפה, לפחות 88 אזרחים ואנשי צבא נהרגו.
למרות שברום שימשה באותה עת כנמל פנינים קטן, היא הפכה לנקודת תדלוק עבור מטוסים בדרכם איי הודו המזרחיים ההולנדיים ולערים מרכזיות באוסטרליה.
בשל כך, הפכה ברום לתחנה בדרכם של ההולנדים ופליטים נוספים, אחרי הפלישה היפנית לג'אווה, ובהמשך הפכה לבסיס אסטרטגי עבור בעלות הברית.
במהלך שבועיים בלבד בפברואר 1942, למעלה מ-1,000 פליטים מאיי הודו המזרחיים ההולנדים, רבים מהם הגיעו בטיסות, עברו דרך ברום.
באותה העת פורסם ש-8,000 פליטים עברו דרך העיירה, אולם מחקר שנערך מאוחר יותר על ידי טום לואיס הפריך את המספר וקבע שהוא מוגזם.
המספר האמיתי עמד על 1,350, בעיקר אנשי צבא, ורבים מהם היו בני משפחותיהם של אנשי צוות אוויר הולנדיים.
בבוקר 3 במרץ הוביל לויטננט זנג'ירו מייאנו, מפקד קבוצת האוויר השלישית של שירות האוויר של הצי הקיסרי היפני, תשעה מטוסי קרב מדגם מיצובישי זירו ומטוס סיור מדגם מיצובישי C5M2 מבסיסם בקופאנג שבטימור.
החל משעה 9:20 תקפו מטוסי הזירו במקלעים ובתותחים את מעגן המטוסים הימיים במפרץ רובאק ועל בסיס חיל האוויר המלכותי האוסטרלי שבברום.
במהלך התקיפות לא הוטלו פצצות, והדיווחים שהגיעו בדבר הפצצות היו כנראה עדויות של השלכת מכלי הדלק העודפים מהמטוסים היפנים.
התקיפה נמשכה בסך הכל כשעה.
המטוסים היפנים השמידו לפחות 22 כלי טיס של בעלות הברית, ביניהם מפציץ B-24A ליברייטור, שטס עמוס פצועים, וכמעט 20 מהם נהרגו כשהמטוס התרסק בים, כ-16 ק"מ מברום.
בעלות הברית איבדו 15 מטוסים ימיים שעל סיפונן היו פליטים הולנדים רבים, ומספר ההרוגים המדויק וזהותם לא נודעה.
מבין ההרוגים הידועים היו 9 ילדים, מגיל שנה ומעלה.
בשדה התעופה, המטוסים היפנים השמידו 2 מפציצים מדגם B-17E מבצר מעופף ומפציץ B-24 של חיל האוויר האמריקאי.
חיל האוויר האוסטרלי איבד 2 מטוסי לוקהיד הדסון, וחיל האוויר המלכותי של איי הודו המזרחיים ההולנדיים איבד לוקהיד לודסטאר.
כלי הטיס שהושמדו כללו: שמונה סירות מעופפות מדגם PBY קטלינה שהופעלו על ידי חיל האוויר המלכותי האוסטרלי, שירות האוויר של הצי המלכותי ההולנדי (MLD), הצי האמריקאי וחיל האוויר המלכותי; שני מטוסי ים מדגם שורט אמפייר שהשתייכו ל־RAAF ולחברת התעופה קוואנטס, וחמישה מטוסי ים מדגם דורניר Do 24 של MLD.
מטוס נוסעים מדגם דאגלס DC-3 של חברת התעופה KLM, שסימונו PK-AFV, נשא פליטים מבאנדונג.
המטוס הותקף על ידי שלושה מטוסי זירו כ-80 ק"מ מצפון לברום.
המטוס הצליח להמשיך ולנחות נחיתת אונס מוצלחת על חוף ליד ברום, אך לאחר מכן הותקף שוב בירי, מה שגרם למותם של ארבעה אנשים ולגניבת יהלומים בשווי של כ-150,000 עד 300,000 ליש"ט (כיום כ-20 עד 40 מיליון דולר אוסטרלי).
באותה עת לא היו מטוסי קרב של בעלות הברית בברום.
מטוסי הזירו נתקלו באש קלה בלבד מכלי נשק מהקרקע.
טייס זירו אחד, רב-נגד אוסמו קודו, נהרג מאש נ"מ ששיגר טייס הולנדי מ-ML-KNIL, סגן ראשון גאס וינקל, שהשתמש במקלע 7.9 מ"מ שהסיר ממטוס הלוקהיד לודסטאר שלו.
וינקל איזן את הנשק על כתפו וספג כוויות בזרועו השמאלית כאשר נגע בקנה המקלע לאחר הירי.
למטוס זירו נוסף אזל הדלק והוא נאלץ לנטוש את המטוס בדרכו חזרה לבסיס, אך הטייס שרד.
בשנת 2010, מחקר חדש מצא שמטוס הזירו של קודו הופל על ידי המקלעים האחוריים במפציץ B-24A, אשר הופל בעצמו על ידי התקפתו של קודו, עם אובדן 19 מתוך 20 אנשי הצוות הצבאיים האמריקאים שהיו עליו.
בהמשך, כשהוא מתאר את ההתקפה, רב-טוראי פרנק ראסל (RAAF), שהיה באחת הסירות המעופפות במפרץ רובק במהלך הפשיטה, ציין כי ראה "סצנה של הרס מזעזע...
עלו ענני עשן שחורים ענקיים.
כתמי דלק בוער צפו בכל רחבי הים...
מסביבנו ירד זרם בלתי פוסק של כדורים נותבים.
כמה מהדורנירים ההולנדיים היו מלאים בנשים וילדים, שחיכו להמריא ל...
צ'רלי ד'אנטואן, מתדלק סירות מעופפות מקומי, סייע לשני נוסעים מהמטוסים להגיע לחוף, כשהוא שוחה בים של דלק בוער ופסולת.
ד'אנטואן קיבל מאוחר יותר אות גבורה מהממשלה ההולנדית והוזמן להשתתף בקבלת פנים מלכותית בהולנד.
לפחות איש צבא אמריקאי אחד, רב-טוראי מלווין דונוהו, הצליח לשחות כ-16 ק"מ מה-B-24 שהתרסק אל החוף, מסע שארך יותר מ-36 שעות.
כמה דיווחים מספרים שגם רב-טוראי ווילארד ג'יי.
ביטי הגיע לחוף אך מת זמן קצר לאחר מכן; מקורות אחרים מצביעים על כך שזה היה דיווח שגוי, שמקורו בכתבה בעיתון אחד.
מטוסים יפניים ביצעו לאחר מכן מספר התקפות קטנות יותר על אזור ברום.
ב-20 במרץ, מפציצים בינוניים מדגם מיצובישי G4M2 "בטי" ביצעו תקיפה בגובה רב על שדה התעופה.
אזרח אחד נהרג ונוצרו מספר מכתשים מהתקיפה.
ההתקפה האחרונה הייתה באוגוסט 1943.
הפצצת בניין MOVE ב-13 במאי 1985 הייתה תקיפה אווירית שבוצעה על ידי משטרת פילדלפיה במהלך עימות מזוין עם חברי תנועת MOVE, ארגון למען זכויות השחורים בארצות הברית.
משטרת פילדלפיה הטילה שתי פצצות ממסוק על גג בניין מגורים שבו שהו חברי התנועה בפילדלפיה, פנסילבניה, ארצות הברית.
ההפצצה גרמה לשרפה שבה נהרסו 61 בניינים.
בתקיפה נהרגו 11 בני אדם, חמישה מהם ילדים, ו-250 בני אדם נותרו ללא קורת גג.
חקירה בבית משפט פדרלי מצאה כי המשטרה השתמשה בכוח מופרז והפרה את תקנות החיפוש והתפיסה שנקבעו בחוקת ארצות הברית.
תנועת MOVE הייתה תנועה שפעלה משנת 1972 למען זכויות השחורים בארצות הברית, ודגלה במאבק מהפכני בנוסח הפנתרים השחורים בשילוב אנרכו-פרימיטיביזם וזכויות בעלי חיים.
חלק מחברי התנועה עברו בשנת 1981 לבניין בשכונה במערב פילדלפיה, והסתכסכו עם השכנים, ששלחו במשך שנים תלונות לעירייה על זבל בשכונה ועל עימותים סביב נושאים פוליטיים.
בשנת 1985 הוציאה משטרת פילדלפיה צווי מעצר נגד ארבעה מחברי התנועה בגין הפרת מאסר על תנאי, בזיון בית המשפט, החזקת נשק בלתי חוקית ואיומים בטרור.
המשטרה וראש העיר, וילסון גוד, הגדירו את התנועה כארגון טרור.
יממה לפני המתקפה פינתה המשטרה את תושבי האזור מהשכונה, ונאמר להם שיוכלו לחזור לבתיהם לאחר 24 שעות.
ביום שני 13 במאי 1985 בשעה 5:35 בבוקר הגיע לבניין התנועה כוח של כ-500 שוטרים במטרה לפנות את הבניין ולעצור את הפעילים המבוקשים.
הם ניתקו את אספקת המים והחשמל של הבניין, במטרה לאלץ את חברי התנועה לצאת.
הם קראו לחברי התנועה לצאת מהבניין בתוך 15 דקות, אך הם לא יצאו.
בבניין שהו באותה עת שבעה מבוגרים ושישה ילדים.
החל עימות מזוין בין הפעילים לשוטרים, עם ירי דו-כיווני שנמשך כשעה וחצי.
השוטרים השליכו גם בלוני גז מדמיע לעבר הבניין.
קצין משטרה אחד נפצע קל.
בשעה 14:00 הורה מפקד המשטרה להפציץ את המתחם.
מסוק משטרתי הטיל על הבניין שתי פצצות במשקל של כ-2 ק"ג כל אחת, שהורכבו בחלקן מחומר נפץ דמוי-דינמיט ובחלקן מחומר נפץ C-4 (שסופק על ידי ה-FBI).
הפצצות הציתו את מכל הדלק של גנרטור חשמלי שהוצב בגג הבניין, והוא החל לבעור.
חילופי ירי בין הצדדים נמשכו כל אותה עת.
מכבי אש הגיעו כעבור 30 דקות, אך קיבלו פקודה להימנע מטיפול באירוע, ובינתיים האש התפשטה לבניינים הסמוכים במורד הרחוב.
אישה בת 30 וילדה בת 13 הצליחו להימלט מהבניין הבוער תוך שהן סובלות מכוויות חמורות.
האישה, רמונה אפריקה, נעצרה והועמדה לדין על הפרעה לשוטר בשעת מילוי תפקידו, ונגזרו עליה 7 שנות מאסר.
לאחר שחרורה תבעה את משטרת פילדלפיה, וקיבלה 500,000 דולר פיצויים.
בשריפה נהרגו 11 האנשים ששהו בבית: שישה מבוגרים וחמישה ילדים.
השריפה כילתה 61 בתים בשכונה, ו-250 איש נותרו ללא קורת גג.
ראש העיר גוד מינה ועדת חקירה לבדיקת התקרית.
דו"ח הוועדה פורסם ב-6 במרץ 1986. הדו"ח גינה את פעולות העירייה והמשטרה, וקבע כי הטלת פצצה על בניין מגורים אינה מתקבלת על הדעת.
לאחר פרסום הדו"ח גוד התנצל רשמית בפומבי.
לא הוגשו כתבי אישום בפרשה.
בנובמבר 1994 תבעה רמונה אפריקה בתביעה אזרחית את עיריית פילדלפיה ומשטרת פילדלפיה.
הדיונים התקיימו בבית המשפט הפדרלי השלישי לערעורים של ארצות הברית.
בית המשפט קבע כי למשטרת פילדלפיה ולשוטרים שמילאו את תפקידם יש חסינות, אך לעירייה אין חסינות, ולא הייתה לה סמכות להורות על הפצצת הבניין.
חבר המושבעים קבע שהעירייה השתמשה בכוח מופרז והפרה את תקנות החיפוש והתפיסה שנקבעו בתיקון הרביעי לחוקת ארצות הברית.
כן נקבע שהעירייה תשלם פיצויים בגובה 1.5 מיליון דולר לניצולה רמונה אפריקה ולקרובי משפחה של שני בני אדם נוספים שנהרגו, בשל הכאב, הסבל והנזק הפיזי שנגרמו בשרפה.
תושבים נוספים בשכונה תבעו בשנת 2005 את העירייה על הרס בתיהם, ונפסקו להם פיצויים בגובה 12.83 מיליון דולר.
בנובמבר 2020 קיבלה מועצת עיריית פילדלפיה החלטה להתנצל רשמית על הפצצת בנייני התנועה.
נקבע גם יום זיכרון שנתי לצורך "התבוננות, חשיבה ומחויבות מחודשת" ביום השנה להפצצה, ב-13 במאי בכל שנה.
הפצצת המשחתת קול היה פיגוע התאבדות שבוצע על ידי אל-קאעדה נגד המשחתת האמריקאית קול (USS Cole), משחתת המצוידת בטילים מונחים ובמערכת אייג'ס.
הפיגוע התרחש ב-12 באוקטובר 2000 בנמל עדן שבתימן.
17 מלחים נהרגו ו-39 נפצעו בפיגוע.
זהו היה הפיגוע הקטלני ביותר נגד כלי שיט של הצי האמריקאי מאז הפצצת האונייה סטארק (USS Stark) שאירעה בשנת 1987.
ב-30 באוקטובר 2020, סודאן וארצות הברית חתמו על הסכם תביעות דו-צדדי שנועד לפצות את משפחות המלחים שנספו בפיגוע.
ההסכם נכנס לתוקף בפברואר 2021.
בבוקר יום חמישי, 12 באוקטובר 2000, המשחתת קול עגנה בנמל עדן שבתימן לצורך תדלוק שגרתי.
בערך בשעה 11:18, סירת פיברגלס קטנה ובה מטעני נפץ C4 ושני מחבלים מתאבדים התקרבה לצידה השמאלי של המשחתת והתפוצצה.
הפיצוץ יצר קרע בגודל 12 על 18 מטרים בדופן הספינה, ומומחים העריכו כי נעשה שימוש בלמעלה מ-450 ק"ג של חומר נפץ.
17 מלחים נהרגו בפיצוץ ועשרות נפצעו.
הפצועים פונו לגרמניה ומשם לארצות הברית.
קול חזרה לארצות הברית על גבי אוניית מטען כבד, MV Blue Marlin, לצורך תיקונים שנמשכו 14 חודשים, ובסיומם שבה לנמל הבית שלה בנורפוק שבוירג'יניה.
אוסאמה בן לאדן, מנהיג ארגון הטרור האסלאמיסטי אל-קאעדה, לקח אחריות על הפיגוע ביוני 2001, פחות משנה לאחר שבוצע.
לאחר ההפצצה, חוקרים מטעם ה-FBI וה-NCIS נשלחו לתימן כדי להשיג ממצאי חקירה.
עם הגעתם לשדה התעופה, הם התקבלו על ידי כוחות צבא תימניים שכל אחד מהם כיוון לעברם AK-47. בית המלון שבו שהו הוקף על ידי חמושים בג'יפים, ובשל כך הם נאלצו להימלט.
הפצצת המשחתת מונצחת בבסיס הצי נורפוק, בסיס צבאי של צי ארצות הברית השוכן בעיר נורפוק במדינת וירג'יניה שבארצות הברית.
בליל 9/10 במרץ 1945 ביצעו חילות האוויר של צבא ארצות הברית הפצצת אש הרסנית על טוקיו, בירת יפן.
המבצע כונה מבצע בית מפגש וביפן מוכר בתור הפצצת הענק של טוקיו (ביפנית: 東京大空襲).
פצצות תבערה שהוטלו על ידי 279 מפציצי בואינג B-29 סופרפורטרס שרפו חלקים נרחבים ממזרח טוקיו.
נהרגו למעלה מ-90,000 יפנים, ואולי מעל 100,000, רובם אזרחים, וכמיליון נותרו ללא קורת גג – מה שהופך את התקיפה למתקפה האווירית ההרסנית ביותר בהיסטוריה, לרבות הטלת פצצות האטום על הירושימה ועל נגסאקי.
מערכי האוויר וההגנה האזרחית היפניים כשלו ברובם; במתקפה הופלו 14 מטוסים אמריקאיים ו-96 אנשי צוות אמריקאים נהרגו או נעדרו.
התקיפה בטוקיו הייתה הסלמה של הפצצות האוויר על יפן שהחלו ביוני 1944. עד למבצע זה התמקדו חילות האוויר של צבא ארצות הברית בהפצצה מדויקת של מתקני תעשייה יפניים; הצלחתן המוגבלת הובילה למעבר להפצצות שטיח.
גיחת 10 במרץ הייתה הפשיטה המרכזית הראשונה מסוג הזה על עיר יפנית.
היחידות פעלו בטקטיקות שונות בתכלית מההפצצות המדויקות: הפצצה לילית, טיסה בגובה נמוך, ופיזור פצצות תבערה בהיקף נרחב.
שיעור ההרס שנגרם הביא לאימוץ דפוס זה כסטנדרט לפעילות מפציצי B-29 עד סוף מלחמת העולם השנייה.
סוגיית המוסריות של ההפצצה בליל 10 במרץ נמצאת במחלוקת במשך שנים רבות.
הפשיטה נזכרת תדיר בביקורת על קמפייני ההפצצה האסטרטגית של בעלות הברית.
חוקרים ומבקרים רבים טוענים שאין הצדקה להרג מכוון של אזרחים; אחרים סבורים שהמעבר להפצצת שטיח היה בלתי נמנע לנוכח כישלון ההפצצות המדויקות.
מקובל כי הטקטיקות שננקטו בטוקיו ובפשיטות דומות השיגו תוצאות צבאיות.
ביפן מצוינת ההתקפה בשני אתרי זיכרון רשמיים, כמה אנדרטאות שכונתיות ומוזיאון פרטי.
טרם מלחמת העולם השנייה הדגישה תורת הלחימה של חיל האוויר של צבא ארצות הברית הפצצה מדויקת של מתקני תעשייה מרכזיים על פני הפצצת שטיח של ערים.
בגלי ההפצצה האסטרטגית הראשונים על גרמניה יושמו טקטיקות דיוק, כשכנפי הטיסה ביקשו לזהות את המטרות בעין; בפועל, הדבר התגלה כקשה להשגה.
במהלך 20 החודשים האחרונים של המלחמה באירופה, כשמחצית מהפצצות האסטרטגיות האמריקאיות בוצעו ללא זיהוי חזותי.
בכללן היו פשיטות שטיח גדולות על ברלין ודרזדן, וכן תקיפות על עיירות וערים במסגרת מבצע קלריון.
התקיפות האמריקאיות על גרמניה נשענו בעיקר על פצצות נפיצות, בעוד שפצצות תבערה היו רק 14% מהתחמושת שהטיל חיל האוויר השמיני של ארצות הברית.
לעומת זאת, פיקוד המפציצים של חיל האוויר המלכותי התמקד בהרס ערים גרמניות מראשית 1942 ועד סוף המלחמה, ופצצות תבערה היו 21% מטונות הפצצות שהטילו מטוסיו.
הפצצות השטיח של ערים גרמניות בידי בעלות הברית גרמו למותם של מאות אלפי אזרחים ולסופות אש בערים כגון המבורג ודרזדן.
במהלך המלחמה ביצעו הכוחות היפניים הפצצות שטיח על ערים סיניות.
רק לעיתים נדירות הותקפו מתקני תעשייה; יעד הקמפיין היה הטלת אימה על אזרחים וניתוק הכוחות הסיניים ממקורות אספקתם.
צ'ונגצ'ינג, בירתה הזמנית של סין, הותקפה לעיתים תכופות בפצצות תבערה ונפץ, ורוב העיר הוחרבה.
הפשיטה של דוליטל ב-18 באפריל 1942 הייתה ההתקפה האווירית הראשונה על טוקיו, אך גרמה נזק מועט.
ביוני 1944 פתח פיקוד המפציצים ה-20 של חיל האוויר האמריקאי בקמפיין הפצצות נגד יפן באמצעות מפציצי B-29 שפעלו משדות תעופה בסין.
טוקיו הייתה מעבר לטווח הפעולה של ה-B-29 מסין ולכן לא הותקפה.
באוקטובר 1944 השתנה המצב, כשמפציצי פיקוד המפציצים ה-21 החלו לעבור לשדות תעופה באיי מריאנה, במרחק המאפשר קמפיין מתמשך נגד טוקיו ורוב ערי יפן.
טיסת בואינג B-29 סופרפורטרס הראשונה מעל טוקיו נערכה ב-1 בנובמבר – מטוס סיור צילם מתקנים תעשייתיים ואזורים עירוניים במערב העיר.
שאר חלקי טוקיו צולמו בטיסות סיור נוספות, והצילומים שימשו לתכנון פשיטת 10 במרץ ולתקיפות עירוניות נוספות.
התוכנית הכוללת לקמפיין ההפצצה האסטרטגית נגד יפן קבעה פתיחה בהפצצות דיוק על מתקני תעשייה מרכזיים, ובהמשך הכללת הפצצות אש על ערים.
ב-11 בנובמבר 1944 הוציא חיל האוויר העשרים של ארצות הברית את הוראת היעד הראשונה לפיקוד המפציצים ה-21: היעד העיקרי – מפעלי מטוסים ומנועי תעופה; תקיפה בטכניקות דיוק.
ערים יפניות סומנו כיעד משני, ואושרה הפצצת שטיח נגדן.
עוד צוין כי ייתכנו הפצצות אש לבחינת יעילות הטכניקה.
לחיל האוויר העשרים היה מבנה פיקוד חריג, כשבראשו עמד אישית הגנרל הנרי ארנולד, מפקד חיל האוויר האמריקאי.
פשיטות B-29 על טוקיו החלו ב-24 בנובמבר.
היעד הראשון היה מפעל למנועי מטוסים בשולי העיר, והנזק היה מועט.
הפשיטות הבאות על טוקיו וערים אחרות התבססו בעיקר על טקטיקות דיוק ופצצות נפץ, ונחלו הצלחה מוגבלת בשל מזג אוויר קשה ותקלות שונות במפציצי B-29. הכישלונות הובילו להחלפת מפקד הפיקוד בינואר 1945: מייג'ור גנרל קרטיס לה מיי (מפקד פיקוד המפציצים ה-20) החליף את גנרל הייווד ס.
ארנולד ומטה חיל האוויר העשרים של ארצות הברית ראו עד אז בקמפיין על יפן ככושל, ולמיי הבין שגם הוא יודח אם לא יספק תוצאות; לשיטתו, המעבר מהפצצה מדויקת להפצצת שטיח היה האפשרות המבטיחה ביותר לשיפור ביצועי פיקוד המפציצים ה-21.
הפצצות תבערה מוקדמות על יפן
מתכנני חיל האוויר של צבא ארצות הברית החלו ב-1943 לבחון היתכנות לקמפיין הפצצת אש נגד ערי יפן.
פגיעותה של התעשייה היפנית נבעה מהתרכזותה בכמה ערים גדולות ומהיקף ייצור גבוה בבתים ובסדנאות עירוניות.
ההערכות דיברו על נזק פיזי לכמעט 40% מהמתקנים התעשייתיים בששת הערים הגדולות, אובדן של 7.6 מיליון "חודשי-אדם" בעבודה, מעל 500,000 הרוגים, כ-7.75 מיליון חסרי קורת גג וכמעט 3.5 מיליון מפונים.
תוכניות קמפיין ההפצצה האסטרטגית שפותחו בשנת 1943 קבעו מעבר מהדגש על הפצצות דיוק של מטרות תעשייה להפצצת שטיח של ערים בערך במחצית הקמפיין – סביב מרץ 1945.
ההכנות להפצצות תבערה החלו זמן רב לפני מרץ 1945. בשנת 1943 נבחנו יעילות פצצות תבערה במתחמי בניינים ביתיים בנויים בסגנון גרמני ויפני בשטח הניסויים של דאגוויי.
הניסויים הראו כי פצצות תבערה M69 יעילות במיוחד בהצתת שריפות לא נשלטות: הן הוטלו מ-B-29 בחימוש מצרר, מולאו בנפאלם, שלאחר פגיעה רוסס והוצת במנגנון מרעום.
עד מרץ 1945 נצברו באיי מריאנה מלאים גדולים של תבערות בהתאם לתכנון שלפיו כל מטוס B-29 יישא 4 טוןתבערה בכ-40% מהגיחות החודשיות.
פיקוד חילות האוויר של ארצות הברית ביקש להמתין למתקפה רחבה כדי להכריע את הגנת הערים היפנית.
בוצעו פשיטות ניסוי: בליל 29 בנובמבר 1944 הוטלו פצצות תבערה על טוקיו שגרמו לנזק מועט; פצצות תבערה שולבו גם בפשיטות נוספות.
ב-18 בדצמבר הפציצו 84 מטוסי פיקוד המפציצים ה-20 פצצות תבערה על העיר הסינית הנקואו, שנכבשה על ידי היפנים, וגרמו נזק רב.
באותו יום הורה חיל האוויר העשרים של ארצות הברית לשגר 100 מפציצי B-29 להפצצת תבערה על נגויה; ב-22 בדצמבר בוצעה תקיפה יומית על מפעל מטוסים (78 מפציצים, טקטיקות דיוק) ומעט תבערות פגעו באזור המטרה.
ב-3 בינואר שוגרו 97 מפציצי B-29 להפצצות תבערה על נגויה; נוצרו שרפות שנכבו במהרה, וההצלחה בכיבוי הגבירה ביטחון יתר בצד היפני.
ב-4 בפברואר הותקפה קובה; 69 מפציצי B-29 הציתו אש שהרסה 1,039 מבנים.
ב-19 בפברואר הונפקה הנחיית יעדים חדשה: תעשיית התעופה נותרה יעד עיקרי, אך הוגבר הדגש על הפצצות אש נגד ערים ועל פשיטת ניסיון רחבה מוקדם ככל האפשר.
ב-25 בפברואר הותקפה טוקיו ביום: 231 מפציצי B-29 המריאו, 172 מתוכם הגיעו – פשיטת השיא עד אז; ההפצצה במבנים ובגובה רב החריבה כמעט 28,000 מבנים, ונקבע כי הפצצת תבערה בקנה מידה גדול היא טקטיקה יעילה.
כישלון פשיטת דיוק על מפעל מנועים בטוקיו ב-4 במרץ סימן את סיום תקופת הדגש על דיוק; עד 10 במרץ נספרו 1,292 הרוגים אזרחיים בכל הפשיטות על טוקיו.
בראשית מרץ העריך קרטיס לה מיי כי המשך הפצצות הדיוק על יעדי תעשייה ביפן לא יניב תוצאות בשל תנאי מזג האוויר: בממוצע רק כשבעה ימי שמיים בהירים בחודש, וזרם סילון עז שמקשה על כיוון פצצות מגובה רב.
בשל מגבלות אלו החליט למקד את מתקפות פיקוד המפציצים ה-21 בערים יפניות.
ההנחיות הכלליות שנמסרו לו התירו פעולה כזו, והוא קיבל את ההחלטה ביוזמתו.
ב-5 במרץ הונחו אנשי הפיקוד שלא לקבוע תקיפות גדולות נוספות עד 9 במרץ; בתקופה זו השלים מטה לה מיי את תוכנית התקיפה על טוקיו.
בפגישה ב-7 במרץ הוסכם על סדרת פשיטות אינטנסיבית נגד יעדים באי הונשו בין 9 ל-22 במרץ, כחלק מההכנות לקרב אוקינאווה ב-1 באפריל.
לה מיי החליט לאמץ טקטיקות חדשות באופן רדיקלי.
ניתוח פשיטת 25 בפברואר בידי מטה חיל האוויר ה-21 הראה שהטלת תבערות בגובה רב הפחיתה דיוק; תקיפה בגובה נמוך יותר תשפר דיוק ותאפשר ל-B-29 לשאת יותר פצצות, משום שהאוויר הצפוף מפחית מאמץ על המנועים ומקטין את צריכת הדלק הנדרשת.
המהלך חשף את המטוסים יותר להגנה האווירית היפנית, אך לה מיי סבר ששליטת האויב בכיבוי אש ירודה והסיכון הנוסף מתון.
מאחר שהתנאים המטאורולוגיים נוחים יותר בלילה ומערכות LORAN יעילות יותר לאחר החשכה, הוחלט לבצע את התקיפה בלילה, ובטיסות יחיד ולא במבנים, שכן ללא ראות יומית לא ניתן לשמור דיוק במבנה.
טיסה יחידנית חוסכת גם דלק כי אין צורך בתמרוני שמירת מבנה.
מודיעין חילות האוויר של צבא ארצות הברית קבע כי ליפנים רק שתי יחידות מטוס קרב לילה, שסברו שהאיום מהן נמוך; לפיכך הורה לה מיי להסיר את כל התותחים והצוותים מכל מפציצי B-29, מלבד העמדה האחורית, להפחתת משקל והגדלת מטען הפצצות.
החיסכון בדלק ובהפחתת משקל אפשר למפציצי B-29 לשאת מטען כפול מהרגיל.
על אף שלה מיי קיבל את ההחלטה, הוא הדגיש שהתוכנית שילבה רעיונות של קצינים רבים.
ב-7 במרץ ביצעו חלק מצוותי ה-B-29 משימות אימון בתרגול ניווט במכ"ם ותקיפה מגובה נמוך, מבלי שנמסרה להם סיבת האימון.
מפקדי שלוש כנפי הטיסה של חיל האוויר ה-21 של ארצות הברית תמכו בטקטיקות, אך הם וחלק מאנשי מטה לה מיי חששו לאבדות כבדות; קציני המודיעין של הפיקוד חזו תרחיש של עד 70% אבדות למפציצים.
לה מיי התייעץ עם ראש מטהו של ארנולד, בריגדיר גנרל לוריס נורסטד, אך לא ביקש אישור רשמי, והסביר בדיעבד שרצה לחסוך מהגנרל ארנולד אחריות אם תיכשל התקיפה.
ב-8 במרץ הודיע למטה חיל האוויר העשרים של ארצות הברית על הטקטיקות המיועדות ביום שבו ידע שארנולד ונורסטאד ייעדרו.
אין ראיה שציפה להתנגדות עקרונית להפצצת אזורים אזרחיים, אך ייתכן שחשש שהטקטיקות ייראו מסוכנות מדי.
הפיקוד היפני צפה כי חיל האוויר של צבא ארצות הברית יפתח בפשיטות לילה גדולות על אזור טוקיו.
לאחר פשיטות לילה קטנות בדצמבר 1944 ובינואר 1945, השירות האוויר של צבא הקיסרות היפנית הסב בדגש את אימוני לילה של הדיוויזיה האווירית ה-10 האמונה על יירוט מעל אזור קאנטו, והמיר את הרגימנט ה-53 שלו ליחידת מטוס קרב לילה ייעודית.
בליל 3 במרץ יורטו שידורי רדיו אמריקאיים שהעידו על אימון לילה גדול של פיקוד המפציצים ה-21, ונקלטה המסקנה כי שהכוח האמריקאי התכונן להתחיל בפשיטות ליליות בקנה מידה גדול על יפן.
עם זאת, היפנים לא ציפו שהאמריקאים ישנו לטקטיקות הפצצה בגובה נמוך.
כוחות ההגנה שהוקצו לטוקיו לא הספיקו לעצירת פשיטה גדולה.
צבא המחוז המזרחי ניהל את גזרת ההגנה האווירית של קאנטו וקיבל קדימות בהקצאת מטוסים ותותחי נ"מ.
דיוויזיית הנ"מ ה-1 שלטה בסוללות הנ"מ במרכז הונשו, כולל טוקיו: שמונה רגימנטים עם 780 קני נ"מ ורגימנט זרקורים.
הערכת מודיעין אמריקאית דיברה על 331 קנים כבדים ו-307 קלים שהוקצו להגנת טוקיו בעת הפשיטה.
זיהוי גיחות נשען על רשת ספינות תצפית, תחנות מכ"ם ועמדות תצפית.
מחסור במכ"מים ובציוד בקרת אש הקשה על פגיעה במטוסים בלילה; תחנות המכ"ם קצרות טווח וציוד בקרת האש היה מיושן.
במרץ 1945 היו מרבית מ-210 מטוסי הקרב של הדיוויזיה מטוסי יום, ולרגימנט 53 עמדו 25–26 מטוסי לילה בלבד.
הרגימנט חווה קשיים בהסבה לתפקיד מטוסי קרב ליליים שלוותה באימון אינטנסיבי מדי ושחיקת הטייסים.
מעל 200,000 בתים נהרסו ליצירת חומות אש בכל העיר, אך לעיתים העפר וההריסות לא פונו ושימשו דלק לשרפות.
הממשלה עודדה פינוי ילדים ובעלי משרות לא חיוניות, וכ-1.7 מיליון איש עזבו עד מרץ 1945. במקביל, רבים נהרו לטוקיו מאזורים כפריים עניים.
ב-8 במרץ הוציא לה מיי פקודות להפצצת אש גדולה על טוקיו בלילה שלמחרת.
יעד הפשיטה היה אזור מלבני בצפון-מזרח טוקיו, שסומן בידי חילות האוויר של צבא ארצות הברית כ"אזור I", בקירוב 6.4 ק"מ על 4.8 ק"מ.
את האזור חצה נהר סומידה, והוא כלל את רוב רובעי אסאקוסה, הונג'ו ופוקאגאווה.
אלה היו חלק משיטאמאצ'י, אזור של טוקיו שאוכלס בעיקר בבני מעמד עובדים ובאומנים.
עם אוכלוסייה של כ-1.1 מיליון נפש, זה היה אחד הריכוזים העירוניים הצפופים בעולם.
ב"אזור I" היו מעט מתקנים תעשייתיים חשובים מבחינה צבאית, אך מספר גדול של סדנאות קטנות שסיפקו רכיבים לתעשיית המלחמה.
האזור היה פגיע במיוחד לתבערה, שכן רוב המבנים נבנו מעץ ובמבוק והיו צמודים זה לזה.
בשל פגיעות זו נגרם בו בעבר הרס כבד ואבידות רבות ברעידת האדמה והצונאמי בקאנטו (1923), וגורמי מודיעין אמריקניים היו מודעים למצב; המשרד לשירותים אסטרטגיים דירג את חלקיו כ"הדליקים ביותר לבעירה" בטוקיו.
בפקודות לכנפי טיסה של מפציצי בואינג B-29 נכתב כי המטרה העיקרית היא השמדת ריבוי בתי החרושת הקטנים שבתחום היעד, אך צוין גם שמטרת משנה היא גרימת נפגעים אזרחיים כדי לשבש ייצור במפעלי-ענק.
כל אחת משלוש כנפי הטיסה של פיקוד המפציצים ה-21 של חיל האוויר האמריקאי קיבלה רצועת גובה שונה להטלה, בין ל-, רמות שנחשבו גבוהות מדי עבור תותחי הנ"מ הקלים של היפנים, ונמוכות מהטווח היעיל של תותחי הנ"מ הכבדים.
לה מיי לא יכול היה לפקד על הפשיטה באוויר משום שנאסר עליו להסתכן בלכידה לאחר שתודרך על פיתוח פצצת אטום.
הפיקוד באוויר הופקד בידי מפקד כנף ההפצצה ה-314, בריגדיר גנרל תומאס ס.
לה מיי ראה בפאוור את הקצין המוכשר ביותר בין מפקדי כנפי הטיסה.
הטקטיקות החדשות לא התקבלו באהדה בקרב רבים מאנשי צוותי האוויר, שסברו כי בטוח יותר להפציץ מגובה רב והעדיפו להשאיר את נשק ההגנה.
גם הותרת מקלענים מיותרים על הקרקע עוררה קושי רגשי, נוכח הקשר ההדוק בין אנשי צוותי המפציצים.
לקראת הפשיטה, עבדו צוותי האחזקה ללא הפסקה במשך 36 שעות להכין כמה שיותר מטוסים.
שיעור הכשירות הושבח ל-83% לעומת ממוצע של 60%.
צוותי הקרקע חימשו ותדלקו את המטוסים.
כוח התקיפה החל להמריא בשעה 17:35 (שעה מקומית) ב-9 במרץ; 325 מטוסים המריאו במשך כשעתיים ו-45 דקות.
בדרך ליפן נתקל הכוח במערבולות אוויר, אך מעל טוקיו היה מזג אוויר טוב לצוותי המפציצים הראשונים שהגיעו מעל טוקיו: עננות דלה וראות בטווח של 16 ק"מ.
על הקרקע שרר קור ורוח דרום-מזרחית חזקה, עם משבים במהירות של 72 קמ"ש עד 108 קמ"ש.
ארבעת מטוסי B-29 סופרפורטרס הראשונים, שהוטל עליהם להכווין את הבאים, הגיעו סמוך לחצות ב-9 במרץ.
הם נשאו דלק נוסף, מכשירי קשר נוספים ומפעילי קשר מהמיומנים ביותר של פיקוד המפציצים ה-21 במקום פצצות, וחגו בגובה של מעל העיר לאורך הפשיטה.
הטקטיקה לא הצליחה והוערכה בדיעבד כמיותרת.
ההתקפה על טוקיו החלה בשעה 00:08 (שעה מקומית) ב-10 במרץ.
מפציצי פאת'פיינדר ניגשו לאזור המטרה בזווית ישרה זה לזה, והוטסו בידי צוותי העילית של כנפי ההפצצה ה-73 וה-313. פצצות ה-M47 שלהם הציתו במהירות חזיתות אש בצורת X, ששימשו ככוון התקיפה לשאר הכוח.
לכל כנף והלהקים שלה נמסרו נקודות תקיפה שונות בתוך צורת ה-X כדי להבטיח פגיעה רחבה.
ככל שהשרפות התפשטו, התפרסו המפציצים לאזורים שלא נפגעו עדיין בתוך תחום היעד.
מטוס הפיקוד של פאוור (בואינג B-29 סופרפורטרס) חג מעל העיר במשך כ-90 דקות, ובצוותו קרטוגרפים שתיעדו על מפות את התפשטות השרפות.
הפשיטה נמשכה כשעתיים ו-40 דקות.
הראות מעל העיר הידרדרה עקב עשן כבד, וחלק מהמטוסים הטילו פצצות גם מחוץ לאזור המטרה.
החום מהשרפות יצר מערבולת אוויר כבדה שצמצמה את דיוק גלי המטוסים האחרונים.
חלק מאנשי הצוות נזקקו למסכת חמצן כאשר ריח בשר חרוך חדר לתוך תאיהם.
בסך הכול תקפו 279 מטוסי B-29 את טוקיו והטילו 1,665 טון של פצצות; 19 מטוסי בואינג B-29 נוספים שלא הגיעו לעיר תקפו מטרות מזדמנות או חלופיות.
מטוסים אלה שבו לאחור עקב תקלות מכניות או החלטות מפקדים לנטוש את המשימה מחשש לאובדנן.
המגנים היפנים ציפו לפשיטה אך לא זיהו את הכוח עד שהגיע לעיר.
יחידות ההגנה באזור מישור קאנטו הועמדו בכוננות, אך לטייסות הלילה נמסר שלא להמריא עד שתזוהה הפשיטה.
אף שספינות תצפית הבחינו בכוח, קליטת רדיו לקויה גרמה לכך שרוב הדיווחים לא נקלטו, ובשל אי-סדר בפיקוד לא נעשתה פעולה במועד אף על הדיווחים שכן התקבלו.
סמוך לחצות זוהו מספר מטוסי B-29 ליד קצורה אך הובנו כטיסות סיור; גם זיהויי טיסה בגובה נמוך לא נלקחו ברצינות, ותחנות המכ"ם התמקדו בגבהים הרגילים.
אזעקה ראשונה על פשיטה פעילה הושמעה בשעה 00:15, 7 דקות לאחר תחילת ההטלות.
הדיוויזיה האווירית ה-10 שיגרה את מיירטיה הזמינים, ויחידות הזרקורים והנ"מ של הדיוויזיה ה-1 פתחו באש.
כפי שלה מיי ציפה, ההגנה היפנית על טוקיו לא הייתה אפקטיבית.
מטוסים רבים נתקלו באש נ"מ ניכרת, אך היא כוונה לרוב לגבהים מעל או מתחת לנתיבי הטיסה ונחלשה ככל שעמדות נ"מ הושבתו בשרפות.
ובכל זאת הופלו 12 מטוסי B-29 וניזוקו 42 נוספים (שניים הורדו משירות).
מטוסי הקרב היפניים כמעט שלא השפיעו: לא קיבלו הכוונת מכ"ם, והפעולות לא תואמו עם הנ"מ.
אף מטוס B-29 לא הופל בידי מיירטים; דווחו 76 גיחות ו-40 התקפות נגד בלבד מצידם לאורך הפשיטה.
מספר טייסים יפנים נספו כאשר אזל הדלק והתרסקו.