tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
על פי מפקד האוכלוסין משנת 2024, התגוררו בעיר 19,527 תושבים.
העיר נמצאת כ-34 ק"מ מבירת ג'יבוטי, ג'יבוטי, על שפת מפרץ עדן.
הטמפרטורה הממוצעת היא 31 מעלות צלזיוס.
החודש הכי חם הוא ספטמבר (34 מעלות צלזיוס).
החודש הכי קר הוא דצמבר (26 מעלות צלזיוס).
כמות המשקעים הממוצעת היא 536 מילימטרים בשנה.
חודש יולי הוא החודש הגשום ביותר (123 מ"מ גשם), וחודש נובמבר הוא החודש היבש ביותר (9 מ"מ גשם).
העיר נמצאת ליד הכביש RN9. נמצא בסמוך לעיר.
טאג' אטוואל היא שחקנית בריטית, שהופיעה בסדרות הטלוויזיה "סטלה", "במועדון", "שחיתות" ו-"The Syndicate".
אטוואל נולדה בנוריץ' ב-1987. כשהייתה בת שבע עברה אטוואל עם אמה ליורק.
היא השתתפה בהצגות בבית הספר איזינגוולד שבו למדה.
בגיל 16 עזבה את הבית וחייתה במשך שנתיים עם מתנדבים בארגון הצדקה SAS.
בין השנים 2004 ל-2007 למדה אטוואל ביורק קולג', והצטיינה בתחומי המחול ואמנות הבמה.
בהפקה של סיום הלימודים שיחקה בתפקיד אניטרה במחזה "פר גינט".
אחר כך למדה בבית הספר למשחק בגילפורד.
ב-2013 גילמה אטוואל את אמאני סארין, מורה הסובלת מהתקרחות בשל לחץ נפשי, ומעמידה פנים שהיא חולת סרטן, בסדרת הטלוויזיה "Moving On".
תפקידים נוספים שלה היו ג'סמינדר בסדרה "סטלה", וג'סמין בסדרה "במועדון", והשוטרת טטלין סוהוטה בעונה החמישית של הסדרה "שחיתות" משנת 2019. אחר כך עזבה את הסדרה, והצטרפה לצוות שחקני הסדרה "The Syndicate".
בתיאטרון שיחקה אטוואל בתפקיד מינה במחזה "מזרח הוא מזרח" (2014 - 2015), ובתפקיד ריטה בהפקה של המחזה "ריטה, סו ובוב גם" משנת 2018. ב-2019 הייתה לפטרונית של תיאטרון Theatre@41 שביורק.
(אנ')What's Love Got to Do with It?סומירה שיחת חירום The Control Room לי מיני-סדרה 2022–2023 Hullraisers ראנה תפקיד ראשי (2 עונות); 12 פרקים 2024–2025 תסביך אבאל'ה (אנ') Daddy Issues צ'רי 10 פרקים
שנה שם שם באנגלית תפקיד הערות 2014–2015 מזרח הוא מזרח East is East מינה טרפלגר סטודיוס 2016 לחנך את ריטה Educating Rita ריטה תיאטרון האל טראק 2018 ריטה, סו ובוב גם Rita, Sue and Bob Too ריטה תיאטרון רויאל קורט
שנהפרסקטגוריהפרויקטתוצאהמקור2024פרס באפט"א לטלוויזיההופעת הקומדיה הנשית הטובה ביותרHullraisers
טאבריצ'סקויה היא עיירת עובדים ברוסיה במחוז אומסק.
בין השנים 1898–1899 לאומסק הגיעו גששים מטאבריה.
גששים אלו קיבלו היתר להתיישב בחלקת אדמה דרומית לאומסק.
שנת ייסוד של טאבריצ'סקויה נחשבת שנת 1900. בשנת 1903 בכפר היו 91 בתי אב.
ב-1929 הפך לקולחוז וילנה גרומדה (ב-1931 פוצל לשני קולחוזים).
ב-1938 טאבריצ'סקויה חוברה טלגרפית עם אומסק.
ב-1969 קיבלה מעמד של מושבת פועלים.
טאביל היא תערובת תבלינים מסורתית שמקורה בתוניסיה, המשמשת ב, במיוחד ב.
המונח "טאביל" משמעותו בערבית "תיבול", ולתערובת שימוש רב בתיבול מנות בשר, מרקים, ותבשילים שונים במטבח המקומי.
המרכיבים העיקריים של טאביל כוללים זרעי כוסברה טחונים, כמון, שום מיובש או טרי ופלפל חריף אדום יבש.
גרסאות מקומיות של התערובת כוללות תוספות כגון קימל, כורכום או ציפורן.
המרכיבים נטחנים בדרך כלל יחד כדי ליצור אבקה עדינה, אותה מערבבים לעיתים עם שמן זית או מיץ לימון כדי לייצר ממרח ולשמר את הארומה של התערובת לזמן ממושך יותר.
תערובת טאביל משמשת לתיבול מגוון במאכלים בשריים כמו כבש, בקר ועוף, ולעיתים גם במאכלי דגים.
היא מוסיפה טעמים עשירים וחריפים, ומעניקה למנות צבע וריח ייחודי.
שימושים אופייניים למטבח התוניסאי הם בקוסקוס, למרק חרירה ולטאג'ין התוניסאי.
מקור הטאביל הוא ככל הנראה במוסלמים אנדלוסים שהגיעו לתוניסיה מספרד.
התערובת נחשבת לבעלת ערך תרבותי וגסטרונומי חשוב בקרב התוניסאים, והיא ממשיכה לשמש כתבלין מרכזי במטבחם גם כיום.
במטבחים מודרניים, טאביל מותאמת לעיתים לטעמם של אנשים שמחוץ לאזור צפון אפריקה, וניתן למצוא גרסאות קלות יותר בחריפות או בתיבול, המותאמות למטבח הבינלאומי.
טאגיג (בטגלוג: Taguig; שם רשמי: Lungsod ng Taguig) היא עיר במטרופולין מנילה שב.
העיר ממוקמת בדרום-מזרח המטרופולין, וגובלת בערים מאקאטי, פאסיג, פטרוס, מנדלויונג, פסאי, פרניאקה, טאיטאי ומונטינלופה.
טאגיג היא אחת הערים הצומחות ביותר בפיליפינים, ומשמשת מרכז כלכלי, מסחרי ותרבותי משמעותי.
טאגיג נוסדה כיישוב בשנת 1587 על ידי מתיישבים מהתקופה הספרדית.
בתקופת השלטון האמריקאי והיפני חוותה העיר שינויים משמעותיים, וכיום היא אחת הערים המודרניות ביותר במטרופולין מנילה.
העיר היא ביתו של אזור העסקים בוניפסיו גלובל סיטי, אחד הריכוזים הכלכליים המובילים במדינה, הכולל מטות של חברות בינלאומיות, קניונים יוקרתיים, ומתחמי מגורים מודרניים.
לפי מפקד האוכלוסין משנת 2020, בטאגיג מתגוררים כ-1.3 מיליון תושבים, מה שהופך אותה לאחת הערים המאוכלסות ביותר בפיליפינים.
בעיר פועלים מוסדות חינוך מובילים, כולל שלוחות של אוניברסיטאות יוקרתיות, וכן בתי חולים גדולים המשרתים את תושבי האזור.
טאגיג מחוברת היטב לרשת הכבישים של מטרופולין מנילה, עם גישה נוחה לכבישים מהירים ולתחבורה ציבורית מפותחת, כולל אוטובוסים, ג'יפנים ורכבת העיר MRT.
בוניפסיו גלובל סיטי – מרכז עסקים מודרני
הפארק הלאומי של הגיבורים (Libingan ng mga Bayani) – בית קברות לאומי לחיילים
Venice Grand Canal Mall – מרכז קניות ותיירות עם תעלות מים המדמות את ונציה
טאביק פרנטישק שמעון (בצ'כית: Tavík František Šimon; 13 במאי 1877, ז'לזניצה, בוהמיה (כיום צ'כיה) - 19 בדצמבר 1942, פראג), היה צייר, חרט ואמן חיתוך עץ צ'כי.
הוא נולד בשם פרנטישק שמעון, אך אימץ את השם הנוסף טאביק, שם נעוריה של אמו, ובדרך כלל חתם על עבודתו "TF שמעון".
עבודתו זכתה להתעלמות בתקופה הקומוניסטית בצ'כוסלובקיה, אך זכתה לתשומת לב רבה יותר לאחר מכן.
שמעון נולד בז'לזניצה (באותה תקופה אייזנשטטל) ליד יצ'ין.
כסטודנט באקדמיה לאמנויות יפות בפראג, קיבל מלגה שאפשרה לו לנסוע לאיטליה, בלגיה, אנגליה וצרפת.
תערוכת היחיד הראשונה שלו הייתה בפראג בשנת 1905, ועל כך נוספה תערוכה בפריז בשנת 1906. מסעותיו הנרחבים הביאו אותו לניו יורק, לונדון, הולנד, ספרד, מרוקו, ציילון (כיום סרי לנקה), הודו ויפן.
הוא חזר לפראג ומשנת 1928 היה פרופסור באקדמיה לאמנויות יפות.
הוא נישא לווילמה קראצ'יק ב-17 בפברואר 1906, בפראג.
בשנת 1917 היה חבר מייסד של אגודת האמנים הגרפיים הצ'כיים הולאר (Hollar), ולימים עמד בראשה.
רבות מתמונותיו הבולטות הן של פראג, אמסטרדם, ניו יורק ופריז, אך הוא צייר גם דיוקנאות, דיוקנאות עצמיים ותמונות של הכפר הצ'כי והסלובקי.
סגנונו הושפע מהאימפרסיוניסטים הצרפתים, וגם - אולי דרכם - מטכניקות הדפס יפניות, ובפרט אקווטינטות צבעוניות עם תצריב רך.
שמעון היה גם אמן מצוטינט, אך השלים מעט הדפסים במדיום קשה זה, רובם עירום נשי בגוונים עדינים של שחור.
בגיל 49 יצא למסע חייו סביב העולם, בהפלגה.
הוא יצא משרבורג בספטמבר 1926 ועבר דרך ארצות הברית, חצה את תעלת פנמה החדשה, שט באוקיינוס השקט למזרח הרחוק שב לאירופה דרך ציילון והמזרח התיכון.
עם שובו, ריכז את התכתבויותיו והוציא לאור את הספר Listy z cesty kolem světa (מכתבים מרחבי העולם), שיצא לאור על ידי י.
רשימותיו ומכתביו הביתה חושפים עולם שלא היה מוכר לאלו שחיו באירופה הישנה - חברה מכניסטית חדשה ומאתגרת באמריקה, אימפריה משתנה במזרח הרחוק, וגן עדן בתולי באי ציילון.
הצצותיו אל העבר מספקות מבט על ההיסטוריה דרך עיניו של צייר, על תקופה שבה אורות ניאון היו פלאים, כאשר גיישות היו אייקונים, לפני הטיסות המסחריות וכאשר הדרך היחידה לחלוק בחוויות מהרפתקה הייתה במכתבים הביתה.
עם הגעתו לניו יורק, הוא כתב, "תזמורת הספינה ניגנה כשקרבנו באיטיות לנמל ניו יורק בבוקר.
מרחוק יכולנו לראות את קווי המתאר של גורדי שחקים טובעים בערפל כסוף, ואז, ככל שהתקרבנו, הם היו עולים ועומדים, חרוטים על רקע השמש העולה המנצנצת.
צמרמורת עלתה וירדה בעמוד השדרה שלי כשנכנסנו לנמל העצום, שרקע בנייניו הדקים היה שזור בעשן העולה ממפעלים".
בשנת 2014 ספרו תורגם באנגלית ופורסם בשם "מכתבים ממסע מסביב לעולם" (Letters from a Voyage Around the World) עם הקדמה מאת נכדתו, מיכל שמעון.
שמעון נפטר בדצמבר 1942 בגיל שישים וחמש משבץ מוחי.
אזכור במבוא לספר "על הדברים הקרובים", מאת קארל צ'אפק, תרגום ומבוא: פאר פרידמן.
טאו (), או טאואון, הוא חלקיק יסודי לפטוני בעל מטען חשמלי שלילי ומסה של 1,776.82 MeV, בערך פי 3,477 ממסת האלקטרון.
הטאו הוא חלקיק דור שלישי.
אורך החיים שלו הוא שניות, הקצר מבין כל הלפטונים.
כמו ללפטונים האחרים, לטאו יש ניוטרינו המשויך איתו, הניוטרינו הטאואוני.
ניוטרינו טאואוני נוצר כאשר טאו דועך ללפטון קל יותר (מואון או אלקטרון).
הטאו הוא הלפטון היחיד המסוגל לדעוך להאדרונים, במיוחד לפאיונים.
ללפטונים האחרים אין את המסה הדרושה לשם כך; המואון עצמו הוא, בין היתר, תוצר של דעיכה של פאיון.
טאו (אות גדולה Τ, אות קטנה: τ) היא האות התשע עשרה באלפבית היווני.
ביוונית מודרנית שם האות נהגה 'טָף'.
ההגייה הרגילה של האות τ היא כמו טי"ת או ת"ו בעברית.
הצירוף ντ נהגה כמו דל"ת בעברית.
בספרות יווניות היא בעלת הערך 300.
האות טאו התפתחה מהאות תו הפיניקית / שמית, והייתה במקור האות האחרונה באלפבית.
במכניקה τ מייצגת את מומנט הכח.
בהנדסה אזרחית τ מייצגת את מאמץ הגזירה המתפתח במבנה בעקבות מומנט פיתול ו/או כוחות גזירה.
באלקטרומגנטיות τ מייצגת את קבוע הזמן הנדרש על מנת לטעון או לפרוק קבלים או סלילים.
בפיזיקת חלקיקים τ מייצגת את החלקיק האלמנטרי טאו.
τ מייצגת לעיתים את יחס הזהב (גם האות φ מייצגת יחס זה).
בתורת המספרים τ מייצגת את פונקציית טאו.
באסטרונומיה τ מייצגת את העמימות - מידי הקרינה המוחזרת מאטמוספירת כדור הארץ במקום לחדור אליה.
בביוכימיה τ מייצגת את החלבון טאו.
בתורת המספרים, מייצגת את הפונקציה הסופרת את מספר המחלקים.
באסטרונומיה טאו קטנה מציינת את הכוכב ה19 בבהירותו במערכת כוכבים.
בתקופה העתיקה האות טאו שימשה סמל לחיים, בעוד האות השמינית באלפבית היווני - תטא סימלה מוות.
רבים הסבורים כי הם המקור לסימן החיוב (פלוס +) וסימן השלילה (מינוס -).
טאו טאו (ביפנית: タオタオ絵本館) היא סדרת אנימציה יפנית בת 52 פרקים שהופקה לטלוויזיה ב-1983. בישראל הסדרה שודרה בטלוויזיה החינוכית ב-1986 ובתחילת שנות התשעים, כמו כן היא שודרה בשידורים חוזרים בערוץ הילדים ובערוץ ג'וניור.
את שיר הפתיחה בגרסה העברית של התוכנית ביצעה אילנית.
הסדרה מתמקדת בדב פנדה צעיר בשם טאו טאו המתגורר בעמק קסום בסין יחד עם אימו אמא פנדה.
חברו הטוב של טאו טאו הוא קיקי הקוף.
כל פרק הציג בתחילה בעיה מסוימת בה נתקל טאו טאו עם חבריו - הסדרה התמקדה בבעיות של הגיל הרך כמו קנאה לאחר, דימוי עצמי נמוך, הרצון להיות מישהו אחר, ריבים שלא זוכרים איך התחילו ועוד.
בתגובה לכל בעיה או ריב אמא פנדה מספרת סיפור לילדים בעל מוסר השכל.
רק בפרק האחרון לא מסופר סיפור אלא חצי חלום חצי הרפתקאה של טאו טאו וחבריו.
כל הסיפורים המוצגים בסדרה הם סיפורי עם מכל העולם אשר הבולטים בהם היו החתול במגפיים (של האחים גרים) ושלושת הסנאים והנסיכה (עיבוד של הסיפור פרי באנו מאלף לילה ולילה).
טאו טאו (מדובב על ידי לימור רוזנר מוז'ה) - דב פנדה צעיר.
אמא פנדה (דובבה על ידי ענת ספיר יוגב ואורנה לביא-פלינט) - אימו של טאו טאו.
קיקי (מדובב על ידי עירית דגן) - קוף צעיר.
חברו הטוב של טאו טאו.
אמא של קיקי (מדובבת על ידי לימור רוזנר מוג'ה).
בולי (מדובב על ידי יצחק אבל) - סנאי צעיר.
טאהר אל-גאמל הוא קריפטוגרף מצרי אמריקאי.
ב-1985 פרסם אל-גמאל מאמר בו הציע דרך ליצור את צופן אל-גמאל ואת חתימת אל-גמאל על בסיס בעיית הלוגריתם הבדיד.
חתימת אל-גמאל עצמה לא נפוצה בשימוש מעשי אך היוותה מאוחר יותר בסיס לאלגוריתם החתימה הדיגיטלית DSA, שאומץ כתקן חתימה דיגיטלית DSS בארצות הברית ובמדינות נוספות.
אל-גמאל קיבל את התואר הראשון שלו מאוניברסיטת קהיר, ואת התואר השני והדוקטורט שלו בתחום מדעי המחשב קיבל מאוניברסיטת סטנפורד.
אל-גמאל שימש כמדען ראשי של חברת נטסקייפ בין השנים 1995 ל-1998, שם היה בין הדוחפים לפיתוח SSL.
אל-גמאל גם היה אחראי הנדסה בחברת RSA.
טאהא מוחמד עלי היה משורר פלסטיני אזרח ישראל, שחי בנצרת.
עלי נולד וגדל בעיירה ספוּרִיֶה בגליל, ובגיל שבע עשרה, במהלך מלחמת העצמאות, ברח עם משפחתו ללבנון.
אחרי המלחמה לא הורשו לחזור לכפר, והמשפחה חזרה והתיישבה בנצרת, שם גר עלי עד מותו.
בשנות החמישים פתח חנות מזכרות לצליינים נוצרים בשוק אלקזנובה שבמרכז העיר, והתחיל בלימודי ערב בשירה.
את שירתו נהג לכתוב בזמנים בהם לא הגיעו קונים לחנות.
בבית ספר למד רק ארבע שנים.
כך הוא גם מסביר מדוע כתיבתו חיכתה לנבוע ממנו רק כשהגיע לגיל 41. במגירות שבחנותו המתינו במשך שנים סיפוריו ושיריו, עד שאזר אומץ והחליט לפרסמם.
עלי היה חבר מק"י ורק"ח וכיהן בוועד המרכזי של המפלגה.
בשנת 1990 פרש ממנה בעקבות מחלוקת על דרכה האידאולוגית של המפלגה, שהמשיכה לדבוק בלניניזם.
הוא כתב על ימי ילדותו בגעגועים, ועל מה שחווה כגירוש מאדמתו עם משפחתו והרס חיי הכפר השלווים.
במהלך השנים הוציא חמישה ספרי שירה וקובץ סיפורים קצרים בשפה הערבית.
כתביו תורגמו לתשע שפות, בהן סינית, רוסית, ספרדית, צרפתית ואיטלקית, ופורסמו בעשרות כתבי עת בעולם.
חתן פרס טבע לשירה 2005.
הוא מת בביתו בנצרת ב-2 באוקטובר 2011 והותיר אחריו רעיה, שני בנים ובת.
שירים, תרגם אנטון שמאס, הוצאת אנדלוס, 2006
היונה שעזבה ברכבת החורף, תרגם אהוד הורביץ, הוצאת קשב לשירה, 2021
טָאהָא חוסֵיין , אינטלקטואל משפיע, היסטוריון, סופר ומבקר מצרי, אשר על אף עיוורונו, היה מייסד ורקטור של אוניברסיטת אלכסנדריה וכיהן כראש האקדמיה המצרית ללשון ערבית וכשר החינוך של מצרים.
מכונה "הדיקן של הספרות הערבית", נחשב כגדול האינטלקטואלים המצרים במאה העשרים, ונמנה עם חלוצי התנועה המודרניסטית במצרים.
חוסיין נולד בכפר אל סעיד במחוז אל-מיניה שבדרום מצרים, והתעוור בגיל 6 כתוצאה ממחלה.
הוא היה השביעי מבין שלושה-עשר ילדים וחי במשפחה ממעמד הביניים הנמוך.
בתחילה למד בכּוּתַאבּ (ה"חדר" המוסלמי), ובו למד על-פה את הקוראן.
בגיל 13 הגיע לקהיר, ללמוד באוניברסיטת אל-אזהר, שם קיבל חינוך דתי.
עם זאת סירב להתחנך ברוח המסורת הקוראנית שהייתה מקובלת במצרים.
חוסיין נישא לבחירת לבו סוזאן, אותה הכיר בעת שהותו בצרפת.
הכינוי שהעניק לה, "הקול המתוק", ניתן בזכות הקראתה מן הכתב בעת שניסה ללמוד את השפה הצרפתית.
סוזאן העמידה לו שני צאצאים והייתה בת לווייתו במשך כל חייו.
ילדיו של חוסיין, אמינה ואחיה מוניס, היו לימים דמויות חשובות במצרים.
אמינה, שהלכה לעולמה בגיל 46, הייתה אחת הנשים המצריות הראשונות שהחזיקו בתואר בוגר אוניברסיטה.
הם תרגמו לצרפתית את חיבורו "אלאדיב" ("האינטלקטואל").
מפעל זה היה חשוב במיוחד לאביהם, שכן הוא אפשר לחלוק את סיפורו בדבר ההלם התרבותי שחווה כמצרי בשנותיו הראשונות בצרפת.
כאשר נוסדה אוניברסיטת קהיר החילונית בשנת 1908, חוסיין היה נכון להצטרף לשורותיה, וחרף עיוורונו ונכותו התקבל למוסד.
בשנת 1914 היה לבוגר הראשון שקיבל תואר דוקטור.
את התזה שלו כתב על המשורר והפילוסוף העיוור אבו אל-עלאא אל-מערי הסקפטי.
חוסיין למד והשיג תואר דוקטור נוסף באוניברסיטת סורבון בשנת 1917. בכך הפך חוסיין למצרי הראשון שקיבל תוארי מוסמך ודוקטור בצרפת.
את עבודת הדוקטורט השנייה שלו הקדיש להיסטוריון התוניסאי בן המאה ה-14 אבן חלדון, לו מיוחס התואר "אבי הסוציולוגיה".
שנתיים מאוחר יותר, ב-1919, שבו חוסיין ומשפחתו למצרים, שם נתמנה לכהן כפרופסור להיסטוריה באוניברסיטת קהיר.
בהמשך כיהן כרקטור המייסד של אוניברסיטת אלכסנדריה.
בתקופה זו עמד בקשרים עם יהודה לייב מאגנס ואף ביקר באוניברסיטה העברית.
חוסיין חיבר מאמרים וספרים רבים, אולם במערב הוא נתפרסם בעיקר בזכות הביוגרפיה שלו, "הימים" ("אל-איאם").
כלל עבודותיו פורסמו ב-16 כרכים.
פרק חשוב בחייו הוקדש לכתיבת ספרו "על הפואטיקה הטרום-אסלאמית" ("פי אלשער אלגאהלי"), שבו הטיל ספק במקוריותה של השירה הערבית המסורתית, וטען שאפשר שזו זויפה בחלקה הניכר בעת העתיקה על רקע תחרות בין-שבטית.
נוסף על כך רמז בעקיפין לכך שאין לקבל את הקוראן כמקור אובייקטיבי להיסטוריה.
הספר עורר את זעמם של אנשי דת במצרים ובראשם אנשי האוניברסיטה האסלאמית אל-אזהר וכן מוסלמים נוספים.
חוסיין הואשם בכפירה ובהטחת עלבון באסלאם, אולם התובע הכללי במצרים קבע כי דבריו של חוסיין נאמרו במסגרת מחקר אקדמי, ועל כן לא ננקטו נגדו צעדים משפטיים.
ספרו אמנם נאסר לפרסום, אולם יצא לאור מאוחר יותר בשינויים קלים תחת הכותר "על הספרות הטרום-אסלאמית".
טאהא חוסיין היה אינטלקטואל ומראשי זרם הרנסאנס המצרי.
הוא תמך בלהט באידאולוגיה המתפתחת של הלאומיות המצרית, והאמין שהציוויליזציה המצרית הייתה מנוגדת בתכלית לזו הערבית.
על רקע זה טען שהקידמה במצרים תגיע רק כאשר יקבלו המצרים את שורשיהם העתיקים והטרום-אסלאמיים.
בשנת 1950 נתמנה חוסיין לשר החינוך של מצרים, ושם ביקש לממש את אמונתו לפיה "החינוך שקול לאוויר שאנו נושמים ולמים שאנו שותים".
הוא הקדיש חלק ניכר מפועלו לקידום החינוך במצרים ולביעור הבערות, בעיקר באזורים הנידחים של המדינה.
חוסיין עורר מחלוקת רבה בתומכו בנאורות כנגד התפיסות המסורתיות השוררות במצרים.
במסגרת ניסיונו להגן על עצמו מפני התקפות מתנגדיו, טען חוסיין כי אימץ גישה מחקרית מערבית ברוח הפילוסוף הצרפתי דקארט לניתוח הכתבים הטרום-אסלאמיים, תוך שהוא שם דגש על חיפוש האמת.
ניתן לחלק את כתביו של טה חוסיין לשלוש קטגוריות:
מחקרים על אודות התרבות הערבית והמוסלמית
סיפורת שהתמקדה בביקורת חברתית כנגד העוני והבערות
להלן מבחר מכתביו של טה חוסיין:
עם מתרגמי כתביו לעברית נמנים אבא אבן ועמנואל קופלביץ.
חטיבת הביניים בסח'נין קרויה על שמו.
טאהר בן ג'לון (Tahar ben Jelloun, בערבית: طاهر بن جلون; נולד ב-1 בדצמבר 1944) הוא סופר ומשורר מרוקאי החי ועובד בצרפת החל מ-1971, וכותב בשפה הצרפתית.
בן ג'לון הוא סופר הצרפתית בן-זמננו המתורגם ביותר בעולם.
אחרי לימודיו בבית ספר ערבי-צרפתי בפאס, עברה משפחתו ב-1955 לטנג'יר, שם למד בתיכון הצרפתי בעיר.
ב-1963 אחרי גמר לימודיו התיכוניים, בגיל שמונה עשרה, החל ללמוד פילוסופיה באוניברסיטת מוחמד החמישי ברבאט, בירת הממלכה המרוקנית.
שם גם החל לכתוב את שיריו הראשונים והוציא לאור קובץ שירים.
ב-23 במרץ 1965 החלו הפגנות המוניות של סטודנטים והתפשטו לכל הערים הגדולות במרוקו.
94 סטודנטים, בהם בן ג'לון, נשלחו למאסר במחנה צבאי במערב מרוקו והואשמו בארגון הפגנות הסטודנטים ב-1965. בינואר 1968 השתחרר בן ג'לון מהמאסר הצבאי וחזר ללימודיו.
ב-1971 החל את מפגשיו הראשונים עם אמנים וסופרים מרוקנים וצרפתים.
ב 1971 החל בן ג'לון ללמד פילוסופיה במרוקו.
ובאותה שנה החליט שר הפנים להעביר את מקצוע לימוד הפילוסופיה מהשפה הצרפתית לשפה הערבית.
בן ג'לון הפסיק ללמד כי זה לא התאים לכישוריו ונאלץ לעזוב את מרוקו ולעבור לצרפת.
בצרפת קיבל מענק מקרן צרפתית שאפשרה לו לשתלם במקצוע באוניברסיטת פריז ולהתגורר בקמפוס במקום וב-1975 קבל תואר דוקטור לפסיכולוגיה וסוציולוגיה.
כתביו באותה תקופה הושפעו מניסיונו בפסיכותרפיה.
משנות ה-70 התחיל לכתוב ולפרסם יצירות ספרות.
עד כה כתב שירה, סיפורים וכמה רומאנים והוציא אנתולוגיה של השירה המרוקנית החדשה.
הוא כותב בעיתונים "לה מונד" ו"לה מונד דפלומאטיק".
ב-1985 פרסם את הספר בן החולות (L'Enfant de sable), שפרסם אותו ברחבי העולם.
הספר תורגם ל-43 שפות, לרבות ערבית ועברית.
בן ג'לון הוא חתן פרס גונקור היוקרתי לשנת 1987 על ספרו "הלילה הקדוש".
ספרו הגזענות כפי שהסברתי לבתי ראה אור בצרפת ב-1998 ותורגם לשפות רבות, הספר נולד בעקבות שאלות ששאלה בתו מרים.
בעקבות פרסום הספר הסופר הוזמן לעיתים קרובות לבתי ספר בצרפת ומדינות אירופיות אחרות למפגש עם ילדים.
הספר אומץ על ידי מערכת החינוך הישראלית.
לקראת חגיגות 1200 שנה לעיר הולדתו של בן ג'לון, פאס, בשנת 2008, פנה בן ג'לון באתר שנפתח על ידי בית המלוכה בקריאה לאינטלקטואלים וליהודים ממוצא מרוקני מכל העולם לבוא ולקחת חלק פעיל בחגיגות שיערכו בעיר.
בשנת 2004 זכה בפרס הספרות הבינלאומי IMPAC של דבלין.
בן ג'לון הוא חתן פרס אריך מריה רמרק לשלום לשנת 2011.
הלילה הקדוש, 1991, עם עובד
בן החולות, 1988, פרוזה אחרת/עם עובד
הגזענות כפי שהסברתי לבתי, 1998, תרגום ראובן מירן, הוצאת בבל
מוחא השוטה, מוחא החכם, 1999, הוצאת כרמל
היעדרו המסנוור של האור, 2002, תרגום "א.
עתניאל" (יהושע קנז) ספריה לעם/עם עובד
טאהא ג'אבר אל-עלוואני היה אינטלקטואל אסלאמי, הנחשב לאחד מחשובי ההוגים המוסלמים בעולם.
הוא כיהן כנשיא אוניברסיטת קורדובה המוסלמית באשבורן, וירג'יניה, כדקאן בית הספר לתורת המשפט האסלאמי בבית הספר למדעי האסלאם והחברה של האוניברסיטה וגם כיו"ר מועצת הפיקה של צפון אמריקה.
אל-עלוואני נולד ב-1935 בפלוג'ה, עיראק, ולמד בבית-הספר לשריעה ולמשפט בסמינר אל-אזהר בקהיר, המוסד האקדמי החשוב ביותר בעולם המוסלמי.
הוא קיבל את התואר הראשון ב-1959, את התואר השני ב-1968, ואת תואר הדוקטור ב-1973, בהתמחות במקורות החוק האסלאמי.
מ-1973 עד 1983 לימד כפרופסור באוניברסיטה על-שם האימאם מוחמד אבן-סעוד, בריאד שבערב הסעודית.
ב-1981 ייסד (במשותף) את המכון הבינלאומי למחשבה אסלאמית בארצות הברית.
כיהן גם כחבר מועצה בהתאגדות העולם האסלאמי במכה.
הוא התגורר עם משפחתו בווירג'יניה.
אל-עלוואני הוא אביה של דוקטרינת פִקְה אל-אַקַלִיַאת ("חוק המיעוטים המוסלמים"), המספקת למיעוטים מוסלמים בעולם מרווח תמרון שמפשר בין חיי היום-יום ובין השריעה (ההלכה המוסלמית).
תפיסה זו יונקת את מקורותיה מהסלפיה, ונועדה, בשלב ראשון, להביא לאיחוד ולגיבוש בקרב המיעוטים המוסלמים, ובשלב סופי, לסייע להפצת האסלאם בעולם כולו.
מייצגה הבולט של הדוקטרינה הוא השייח' ד"ר יוסוף אל-קרדאווי, בכיר פוסקי האסלאם הסוני בימינו.
τ (טאו) בלווייתן (או טאו סטי) הוא כוכב בקבוצת הכוכבים "לווייתן", שנמצא במרחק של כ-11.9 שנות אור מהשמש, כך שמבין הכוכבים הנראים לעין הוא השביעי בקרבתו אל מערכת השמש (אחרי מערכת אלפא קנטאורי, סיריוס, ε בארידנוס, פרוקיון, 61 בברבור ו-ε באינדיאני).
כמו כן הוא אחד הכוכבים הדומים ביותר לשמש מבין הכוכבים הקרובים אליה.
בשל קרבתו ודמיונו לשמש, היווה הכוכב מוקד מחקר לאפשרות של קיום חיים מחוץ למערכת השמש.
בשנת 1960 היה כוכב זה, יחד עם ε בארידנוס, הראשון שאליו כוון רדיו-טלסקופ בניסיון לקלוט שידורים המעידים על קיום חיים אינטליגנטיים.
ניסיונות אלו לא העלו דבר עד היום.
τ בלווייתן הוא כוכב הסדרה הראשית מסוג ספקטרלי G8. הבהירות הנראית שלו היא 3.50, כך שניתן לראותו בקלות ממקום חשוך.
רדיוסו ומסתו קטנים מאלו של השמש בכ-20%, הטמפרטורה על פניו היא כ-5,345 קלווין, מעט פחות מטמפרטורת השמש, ועוצמת ההארה שלו היא מעט יותר ממחצית עוצמת השמש.
כוכב לכת המאפשר קיום חיים צריך להימצא במרחק של כ-0.68 יחידות אסטרונומיות, בערך כמו רדיוס המסלול של נוגה.
הכוכב מסתובב סביב עצמו במהירות נמוכה יחסית של 1–2 ק"מ בשנייה והוא משלים סיבוב על צירו בכ-31 ימים.
הפעילות המגנטית על פניו מועטה ביחס לשמש ונוצרים על פניו כתמי שמש מועטים.
מהירותו המוחלטת של הכוכב היא מעט גבוהה - כ-37 ק"מ בשנייה ונראה שהוא נוצר מחוץ למרכז הדיסקה של שביל החלב ונדד לתוכה מאוחר יותר.
בשל קרבתו לכוכב תנועה עצמית גדולה של קרוב ל-2 שניות קשת בשנה.
גילו של τ בלווייתן מוערך בכ-10 מיליארדי שנים, בערך כפול מגילה של השמש.
שכיחות היסודות הכבדים מהליום על פניו נמוכה משל השמש באופן משמעותי מה שמפחית את הסיכוי לקיומו של כוכב לכת סלעי.
תצפיות בתחום התת-אדום הראו שאת הכוכב מקיפה דיסקת אבק קר המשתרעת עד למרחק של כ-55 יחידות אסטרונומיות ממנו.
מסת הדיסקה מוערכת ביותר ממסת ארץ לעומת מסת הדיסקה המקיפה את מערכת השמש (חגורת קויפר) המוערכת בכעשירית מסת ארץ בלבד.
לעומת זאת לא נמצא עד היום שום כוכב לכת המקיף את הכוכב.
אם קיים כוכב לכת כזה, הוא צפוי לספוג פגיעות רבות של אסטרואידים וכוכבי שביט המגיעים מדיסקת האבק ולכן הסיכוי שייווצרו על פניו חיים רב תאיים נמוך.
רוב שכניו של τ בלווייתן הם ננסים אדומים, הקרובים שביניהם הם כוכב ההבזק YZ בלווייתן במרחק של 1.6 שנות אור וזוג הננסים האדומים גליזה 65 במרחק של כ-2.9 שנות אור.
למרות קרבתם הם לא ניתנים לראייה ממרחק זה בעין אנושית ללא ציוד עזר.
חוץ מהם נמצא במרחק של כ-5.5 שנות אור ממנו הכוכב ε בארידנוס, שנראה משם ככוכב בהיר למדי עם בהירות נראית מדרגה 2.12. השמש תראה מ-τ בלווייתן ככוכב עם בהירות מדרגה 2.64.
מוחמד טאהר מוסטפא אל-חוסייני , שנודע בכינויו טאהר אפנדי, היה המופתי של ירושלים לאורך שנים ארוכות בשלהי התקופה העות'מאנית.
טאהר אל-חוסייני נולד בירושלים, בן למשפחת חוסייני המכובדת שבאותה תקופה החלה לצבור מעמד ורכוש תחת השלטון העות'מאני.
הוא היה הטאהר השני בענף ה"טאהרי" של משפחת אל-חוסייני: בנו של מוסטפא, נכדו של חוסיין ונינו של טאהר הראשון.
טאהר אל-חוסייני מונה בידי השלטון העות'מאני לתפקיד המופתי של ירושלים בשנת 1869. כמו כן היה הקאדי של בית הדין השרעי.
לאורך שנות כהונתו נאבק בעלייה ובהתיישבות היהודית בארץ ישראל, והפעיל את השפעתו על השלטונות העות'מאניים בדרישה לגרש את המתיישבים היהודיים המנסים לרכוש אדמות או לפחות להציק להם.
ב-1897 הועמד בראש ועדת נכבדים ערביים שבחנה בקשות למכירת אדמות ליהודים, ובפועל עצר מכירת קרקעות בסביבת ירושלים לידיים יהודיות למשך שנים אחדות.
עם זאת, הוא נזכר ברשימה שנערכה בתנועה הציונית ב-5 בינואר 1937, הכוללת עשרות נכבדים ערבים שמכרו קרקעות ליהודים.
אל-חוסייני מילא את תפקיד המופתי עד מותו ב-1908. לטאהר היו שתי נשים: מחבובה ילדה לו שבע בנות ובן אחד, כאמל; זיינב ילדה לו שני בנים, פח'רי ואמין.
כאמל אל-חוסייני ירש את התפקיד עם מות אביו והחזיק בו עד מותו שלו ב-1921, אז עבר התפקיד לידי אחיו למחצה אמין אל-חוסייני.
טאו אפס הוא ספר מדע בדיוני מאת הסופר האמריקאי פול אנדרסון.
הספר יצא לאור ב-1970, והיה מועמד לפרס הוגו בקטגוריית הרומן הטוב ביותר.
הספר מתאר מסע של צוות אנושי להתיישבות במערכת שמש רחוקה והתמודדות של בני אדם עם אתגר טכנולוגי ולכן מוגדר כמדע בדיוני "טכנולוגי" ("קשה").
הוא תורגם לעברית ויצא לאור בישראל ב-2009.
העלילה מתרחשת בעתיד ומספרת על חללית הנוסעת מכדור הארץ לעבר מערכת שמש רחוקה, במטרה להפיץ את הציוויליזציה האנושית.
החללית, ששמה "ליאונורה קריסטין", נשלטת על ידי אנשי צוות ובינה מלאכותית ונושאת צוות של 50 איש (מחציתם גברים ומחציתם נשים).
המסע מתוכנן כך שבחציו הראשון החללית תאיץ באופן רציף ובמחצית השנייה - תאט, עד ההגעה ליעד.
עם זאת, במהלך הספר נקלע הצוות למשבר כאשר החללית עוברת בתוך ערפילית ומנגנון הבלימה נהרס.
ככל שמהירות החללית ממשיכה לגדול, היא חולפת על פני מערכות שמש וגומאת מרחקים הולכים וגדלים, תוך כדי ניסיונות נואשים של הצוות לתקן את המערכות שנפגעו.
הספר מסתיים בכך שהחללית עם צוותה עוברים את קריסת היקום ומפץ גדול חדש ומתיישבים ביקום החדש שזה עתה צמח.
תוך כדי הסיפור עוברות הדמויות מסע פסיכולוגי ונפשי, כאשר הן מתמודדות עם סוגיות של עזיבת כדור הארץ, התארכות זמן וניתוק מהמין האנושי.
טאהא אל-האשמי היה איש צבא, פוליטיקאי וסופר עיראקי ששימש כראש ממשלת עיראק.
האשמי נולד בבגדאד ב-1888 וקיבל חינוך צבאי.
הוא שירת בצבא האימפריה העות'מאנית.
לאחר מלחמת העולם הראשונה שהה בסוריה ובטורקיה.
ב-1922 שב לבגדאד, ולצד אחיו יאסין, שהיה מדינאי מוביל בעיראק בשנות ה-20 וה-30, ושימש כראש ממשלה מספר פעמים, פתח בקריירה פוליטית, ונשא במספר משרות בכירות.
בשנת 1929 מונה למפקד צבא עיראק.
אל-האשמי היה הראשון ששימש כראש המטה הכללי בצבא עיראק, שכן עד אז פיקד על הצבא העיראקי "מפקח כללי" בריטי, הגנרל דיילי (Daily)..
הוא עמד בראש "הליגה להגנה על פלסטין" (לג'נת א-דפאע עין פלסטין), שהוקמה בשנת 1937 על ידי חוגים לאומניים.
בשנת 1936 שימש כמפקד הצבא כאשר התחוללה הפיכת בכר סדקי.
אל-האשמי, מפקד הצבא, שהה בטורקיה, בעוד שאחיו ששימש כראש הממשלה נשאר בבגדאד.
סדקי, גנרל בצבא ששימש כמפקד הצבא בפועל בהיעדרו של אל-האשמי, שלח מברק לאל-האשמי המורה לו להישאר בטורקיה, הזרים כוחות צבא לבגדאד, הטיל מן האוויר כרוזים הדורשים את פיטורי ראש הממשלה יאסין אל-האשמי, ורצח את שר ההגנה ג'עפר אל-עסכרי.
לאחר אירועים אלו היה סדקי האיש החזק בעיראק, החליף את ראש הממשלה בעושה דברו, ופיקד על הצבא.
הייתה זו ההפיכה הצבאית הראשונה בתולדות מדינות ערב בעידן המודרני.
משטרו של סדקי החזיק מעמד כשנה, עד לרציחתו.
לאחר רצח סדקי ב-1937 שב אל-האשמי לעיראק, ושב והשתלב בפוליטיקה העיראקית.
הוא מונה לתפקיד שר ההגנה ב-1938 ונאלץ לתמרן בין הגורמים השונים בפוליטיקה העיראקית, שבה הלך וגבר כוחה של חבורת קצינים שכונתה "ריבוע הזהב".
ב-1 בפברואר 1941 מונה לכהונת ראש הממשלה על ידי העוצר עבד אל-אילה כמועמד של פשרה בין הסיעות השונות, והחליף את המדינאי הפרו-נאצי רשיד עאלי אל-כילאני (על אף שגם אל-האשמי נחשב לאישיות פרו-נאצית ואנטי-בריטית מובהקת).
על אף שמונה בהסכמת אנשי "ריבוע הזהב", מצא עצמו אל-האשמי בין הפטיש לסדן, כאשר עמד בלחץ בריטי כבד לנתק את היחסים עם איטליה הפשיסטית, לעצור את פעילות ההסתה של המופתי הירושלמי חאג' אמין אל-חוסייני שמצא מקלט בבגדאד, ולנקוט במדיניות התומכת במלחמתה של בריטניה בנאצים.
ב-2 באפריל 1941 שב אל-כילאני לשלטון, בהפיכה צבאית שבוצעה בתמיכת קציני "ריבוע הזהב", ובראשם הקולונל סלאח א-דין א-סבאע'.
משטרם של קצינים אלו היה דיקטטורי, ולא היה אפילו בעל מראית עין פרלמנטרית.
הקצינים הדיחו את העוצר עבד אל-אילה, החליפו את אל-האשמי באל-כילאני, והחלו במדיניות פרו-נאצית ואנטי-בריטית מוצהרת, שהביאה לפריצת המלחמה האנגלו-עיראקית ולכיבוש עיראק על ידי הבריטים.
לאחר הכיבוש הבריטי שהה אל-האשמי בתחילה בטורקיה ולאחר מכן בסוריה.
ב-1948 מונה לכהונת המפקח הכללי על המתנדבים של צבא ההצלה, שנשלח להתערב במלחמת העצמאות.
במהלך המתקפה על קיבוץ משמר העמק, באפריל 1948 נדרש להמציא לפאוזי אל-קאוקג'י תגבורת ואספקה, ודרש במברק כי קאוקג'י יפסיק את המתקפה עד שיצליח להמציא לו תגבורת.
בסופו של דבר נכשל צבא ההצלה במתקפה, ומסע המלחמה של קאוקג'י נחשב לכישלון חרוץ.
לאחר כישלון צבא ההצלה במלחמת העצמאות שב לעיראק, והיה פעיל במפלגה המכונה "החזית העממית המאוחדת".
במסגרת זו התמנה לראש מועצת הפיתוח הממשלתית, והיה אחראי לעבודות בינוי רבות היקף.
ב-1961 מת בטורקיה, וגופתו הוטסה לבגדאד ונטמנה שם.
אל-האשמי היה גם סופר פורה, ופרסם מספר רב של ספרים בנוגע להיסטוריה, צבא, גאוגרפיה, ואף יומנים אישיים.
טאהר ג'אות היה סופר, משורר ועיתונאי אלג'יראי.
נרצח על ידי מתנקשים בשנת 1993.
סיים לימודי מתמטיקה באוניברסיטת אלג'יר בשנת 1974. בשנת 1985 נסע ללימודים בפריז.
בשנות השבעים החל לעבוד כעיתונאי באלג'יר.
בשנת 1992 פרש מעבודתו כעיתונאי ב-Algérie-Actualité וייסד כתב עת חדש בשם Ruptures.
ב-26 במאי נורה על ידי מתנקשים מארגון הקבוצה האסלאמית החמושה, בשל דעותיו המתונות בנושאי דת.
ספרו האחרון, "הקיץ האחרון של התבונה", פורסם לאחר מותו.
טאהר אל-מסרי הוא דיפלומט ופוליטיקאי ירדני שכיהן ראש ממשלת ירדן בשנת 1991.
טאהר אל-מסרי נולד בשנת 1942 בשכם למשפחה פלסטינית מהאליטה הפוליטית והכלכלית של העיר, דודו חכמת אל-מסרי היה יושב ראש הפרלמנט הירדני ושני קרובי משפחתו היו ראשי עיריית שכם שמונו בזמן שלטון ישראל, מעזוז אל-מסרי וזעפר אל-מסרי.
בתחילת הקריירה שלו עבד בשירות החוץ הירדני ובין היתר היה שגריר ירדן בספרד, בצרפת, באונסק"ו, בבלגיה ובבריטניה.
שימש כשר החוץ של ירדן במחצית השנייה של שנות ה-80 ובראשית שנות ה-90. כשנחתם בפברואר 1985 הסכם שיתוף פעולה בין אש"ף לבין ממלכת ירדן, אל-מסרי יצא לברית המועצות על מנת להסביר את המדיניות הירדנית בסוגיה הפלסטינית.
באוקטובר 1987 נכח אל-מסרי בפגישה של המלך חוסיין עם המזכיר האמריקני ג'ורג' שולץ, שהציע כינוס מעצמות להכרעה בסוגיה הפלסטינית.
חוסיין סירב להצעתו של שולץ.
בפרוץ האינתיפאדה הראשונה בדצמבר 1987 חוסיין החליט על ניתוק הזיקה בין ירדן לגדה המערבית, החלטה לה התנגד אל-מסרי.
את ההכרזה על הניתוק ביצע חוסיין ללא להודיע מראש לשר החוץ שלו, שכעס מאוד על כך.
אל-מסרי גם התנגד לפלישה לעיראק בתקופת מלחמת המפרץ הראשונה.
ב-19 ביוני 1991 מונה אל-מסרי לראש ממשלת ירדן בידי המלך חוסיין, במקומו של מודר בדראן שהתנגד לפתיחת משא-ומתן חשאי עם ישראל.
אל-מסרי, לעומת זאת, נתפס כליברל, ולכן מינה אותו חוסיין לתפקיד.
אולם, בעקבות הבחירות שנערכו בירדן בנובמבר 1989 (הראשונות מאז ועידת רבאט ב-1974), עלה כוחם של האחים המוסלמים ושל ארגונים אסלאמיים אחרים בפרלמנט, שהתנגדו בכל תוקף להסכם מדיני עם ישראל.
בהצבעת אי-אמון שנערכה בפרלמנט, הצביעו 50 מתוך 80 הצירים להפלת הממשלה.
אל-מסרי מצא שידיו כבולות והתפטר לאחר כחצי שנה בתפקיד, ב-21 בנובמבר 1991, למרות הפצרותיו של המלך חוסיין.
הוא הוחלף בידי קרוב-משפחתו של המלך זיד בן שאכר.
בהמשך כיהן אל-מסרי כיושב ראש הבית התחתון בפרלמנט הירדני.
לאחר הסכם השלום בין ישראל לירדן באוקטובר 1994 אל-מסרי התנגד לנורמליזציה ביחסים בין שתי המדינות, בטענה שהעם הירדני לא יקבל יחסים חמים עם מדינה שהייתה עוינת במשך שנים רבות.
הוא גם התנגד לסעיף בהסכם השלום שהכיר בריבונות ירדנית במקומות הקדושים בירושלים, כי לטענתו מקומות אלו כבושים ולכן ממילא לישראל אין שום ריבונות עליהם.
כשהובא הסכם השלום לאישור בפרלמנט הירדני, אל-מסרי בחר להימנע.
אל-מסרי שירת במועצה ליחסי חוץ בשנת 2002 והוא נציב הליגה לחברה אזרחית.
בשנים 2010–2012 היה יושב ראש הסנאט הירדני.
טאהא באקר היה ארכאולוג, בלשן והיסטוריון עיראקי, שכיהן גם כאוצר המוזיאון הלאומי של עיראק.
באקר נולד בשנת 1912 באל-חלה (Al-Hillah), עיר מודרנית השוכנת ליד האתר הארכאולגי של העיר העתיקה בבל.
הוא למד ארכאולוגיה בארצות הברית במכון האוריינטלי של אוניברסיטת שיקגו, שם סיים תואר ראשון ושני בשנת 1938. באקר היה מהארכאולוגים הידועים של עיראק.
בין עבודותיו: התרגום של עלילות גילגמש מאכדית לערבית, פיענוח לוחות מתמטיים שומריות-אכדיות, גילוי חוקי אשנונה - החוקים הקדומים ביותר שנמצאו בעולם התרבות השמית, וחפירותיו בערי בבל ושומר, כולל הערים דור-כוריגלזו ושדופום (Tell Harmal) ליד בגדאד.
באקר שלט בערבית, ארמית, אכדית ושומרית, אנגלית צרפתית וגרמנית.
בין השנים 1938–1958 עבד בתפקידים שונים במחלקת העתיקות והמורשת של עיראק ובין השנים 1941–1978 הרצה באוניברסיטת בגדאד.
הנושאים בהם עסק היו היסטוריה של העת העתיקה וכן שומרית ואכדית.
בתפקידיו השונים באוניברסיטה היה בחבר המנהלים של האוניברסיטה וכיהן גם כסגן נשיא האוניברסיטה.
היה חבר וסגן נשיא של האקדמיה העיראקית למדעים.
טאו תשואות בע"מ הייתה חברת השקעות ציבורית שמניותיה נסחרו ב.
החל משנת 2013 החברה נמצאת בהליכי פירוק.
החברה הוקמה על ידי משה נובומייסקי באפריל 1944, בשם "חברת ירדן לחקירות בע"מ", במטרה להחזיק ולתפעל זיכיון לחיפושי נפט באזור סדום, שהחזיקה עד אז חברה אחרת של נובומייסקי - "פלסטיין מיינינג סינדיקאט".
לאחר הקמת המדינה, בקיץ 1949, חידש נובומייסקי את פעילות החיפושים באמצעות מומחים אמריקאיים מטקסס.
לאחר חקיקת חוק הנפט ב-1952 בוטלו כל הזיכיונות לחיפושי נפט שמסרה ממשלת המנדט, כולל הזיכיון של "חברת ירדן".
בשנת 1956 הנפיקה החברה לראשונה מניות לציבור בבורסת תל אביב.
באותה שנה הגיעה החברה להסכם עם חברת חיפושי הנפט "לפידות" על ביצוע חיפושי נפט במשותף באזור ים המלח, על פי זיכיון חדש שקיבלה.
בשנת 1957 רכשה חברת "מקורות" רבע ממניות החברה.
החברה עסקה ללא הצלחה בחיפושי נפט במשך כעשרים שנה ובשנות ה-70 של המאה ה-20 החלה לעסוק במישרין ובאמצעות חברות בנות, גם בהשקעות בנדל"ן, מלונאות, ביטוח, ספנות והשקעה בניירות ערך של חברות אחרות.
שינוי זה בוצע על ידי איש העסקים דוד סופר, שרכש בהדרגה את השליטה בחברה בשותפות עם לואיס (לו) ברנט, משקיע מארצות הברית.
בשנת 1973 שונה שם החברה ל"חברת הירדן לחקירות ולהשקעות בע"מ" ובשנת 1982 שונה שמה ל"ירדן השקעות בע"מ".
בתקופה זו רכשה החברה בין השאר חנויות בדיזנגוף סנטר, 50 אחוז מהחניון שלו וחנויות במרכז ירושלים.
ב-1983 רכשה את מלון הילטון ירושלים, באמצעות חברת הבת "מלונות הירדן", אך דוד סופר נקלע לסכסוך ממושך עם חברת "הילטון" על ניהול המלון.
המלון פעל בהפסד ונמכר שש שנים אחר כך לאיל ההימורים סיריל שטיין.
במקביל באותה תקופה נקלע החברה לחובות, בעקבות רכישה כושלת של ארבע ספינות משא, ולצורך החזר החוב נאלצה למכור את רוב הנכסים שלה.
דוד סופר ברח מישראל עקב חובות למס הכנסה ובאוגוסט 1989 הודיעה החברה כי החליטה לנתק את קשריה העסקיים עמו.
ביולי 1991 רכשו אנשי העסקים מוזי ורטהיים ומוטי זיסר את השליטה בחברה, לאחר שרכשו את מניותיו של לו ברנט.
אולם בינואר 1992 מכר זיסר את מניותיו לדוד סופר, שקיבל חזרה את השליטה בחברה.
פעילות החברה בשנות ה-90 של המאה ה-20 ועד לשנת 2001 התמקדה בהחזקת נכסי מקרקעין להשכרה ובהחזקת תיק השקעות בניירות ערך.
בתחילת 2001 רכשה חברת "גבור ספורט אחזקות בע"מ", חברת החזקות שהייתה בשליטת רועי גיל ואיתן אלדר, 65% ממניות "ירדן השקעות" תמורת 25 מיליון דולר.
באמצעות "ירדן השקעות" נרכשו אחר כך 25% ממניות קבוצת "הכשרת הישוב" באמצעות הלוואות, אך מחיר מנייתה ירד, החברה התקשה להחזיר את חובותיה וחברת האם "גבור ספורט" נכנסה להסדר חוב בקיץ 2003.
במרץ 2005, רכש אילן בן דב מידי חברת "גבור ספורט" 90% ממניות חברת "ירדן השקעות", ביולי 2005 שינה את שמה של החברה לשם טאו תשואות בע"מ (טאו הוא קיצור של טאואיזם, אחת מדתות סין ומשמעותה היא "דרך".) ומיד אחר כך גייסה החברה 300 מיליון שקל באמצעות הנפקת אג"ח ומניות.
באמצעות הון זה והלוואות מבנקים שונים ביצעה החברה שורה של השקעות גדולות בשנים 2005–2008, בעיקר בנכסי נדל"ן.
ביוני 2008 הסתכם סך האשראי של טאו מהמערכת הבנקאית בכמיליארד שקל, מהם כ-880 מיליון שקל מאשראי שהעמיד לה בנק לאומי.
בנוסף, טאו הייתה חייבת 460 מיליון שקל לבעלי האג"ח שלה.
כך שהיקף ההתחייבויות שלה הגיעה לכ-1.7 מיליארד שקל.
בעקבות המשבר הכלכלי העולמי לא יכלה החברה לעמוד בהתחייבויותיה והחלה בניסיונות לארגן מחדש את חובה.
ביולי 2012 בית המשפט נתן צו הקפאת הליכים לטאו.
במרץ 2013 החליט בית המשפט שלא להאריך את צו הקפאת ההליכים, ומינה מפרק לטאו.
במרץ 2013 לטאו היה חוב של יותר מ-400 מיליון שקל למחזיקי האג"ח.
בהסדר חוב שגובש ביולי 2018 נקבע שבגין איגרות חוב של החברה בסך 330 מיליון ש"ח יפרעו רק 110 מיליון ש"ח.
בעת שהייתה בשליטת אילן בן דב, ביצע בחברה בין היתר את ההשקעות הבאות:
יולי 2005, טאו רכשה מחברת "סאני אלקטרוניקה", שבשליטת בן דב, תיק ניירות ערך תמורת 350 מיליון שקל, תמורה זו שימשה את החברה לחלוקת דיווידנד לבעלי מניותיה של "סאני".
הדיווידנד, בסך של כ-350 מיליון שקל, חולק לבעלי המניות במהלך אוגוסט 2005.
נובמבר 2006, טאו רכשה 22.5% ממניות חברת הנדל"ן דרבן שבשליטת אליעזר פישמן תמורת 184 מיליון שקל.
נובמבר 2006, טאו רכשה 25% מההחזקות בקניון מול הים באילת.
אפריל 2007, טאו רכשה תמורת 98 מיליון שקל 2.3% ממניות חברת "דלק גלובל ריל אסטייטס" (DGRE), חברה בת של דלק נדל"ן שהתמחתה בשוק הנדל"ן המניב במערב אירופה, שמניותיה נסחרו בבורסת AIM בלונדון.
יולי 2007, טאו רכשה 35% מהבעלות של בניין ליפסטיק, בניין משרדים בניו-יורק, אותם מכרה בהפסד לאחר כשנה.
במהלך שנת 2007 טאו רכשה 5% ממניות דלק נדל"ן.
ביוני 2008 מכרה אותם לקבוצת דלק, שבבעלות יצחק תשובה, בהפסד של 76.3 מיליון שקל.
עד לפירוק החברה, מנכ"ל החברה היה יוסי ארד ויושב הראש היה אילן בן דב.
בנובמבר 2014 בית המשפט הורה על השעיית עו"ד יוסי שגב מתפקידו כמנהל המיוחד של טאו.
טאואנצינשטראסה () הוא רחוב מרכזי של שדרת קניות בברלין באורך של 500 מטר.
השדרה הרחבה מתחילה בכיכר ויטנברג במזרח ומגיעה לכיכר ברייטשייד במערב, שם היא נמשכת ברחוב קורפירסטנדאם.
היא נבנתה במאה ה-19 כשדרה רחבה כדוגמת בולווארד פריזאי.
היא נקראה על שם הגנרל הפרוסי בוגיסלאב פרידריך עמנואל פון טאואנצין (Bogislav Friedrich Emanuel von Tauentzien; 1760–1826), שגירש את הצבא הצרפתי ב-1814 מוויטנברג.
בתקופת המלחמה הקרה עד נפילת חומת ברלין היוו טאואנצינשטראסה וקורפירסטנדאם את המרכז המסחרי של ברלין המערבית.
טאואנצינשטראסה היה הומה יותר בשל ריכוז של חנויות לאורכו.
תחנת הרכבת כיכר ויטנברג (Wittenbergplatz) - תחנה בקו הראשון של הרכבת התחתית של ברלין שהוקם ב-1902. בכניסה לתחנה יש שלט גדול לשואה המבקש "לא לשכוח" ורשימת מחנות השמדה.
כיכר ויטנברג (Wittenbergplatz) - כיכר גדולה ובה המזרקה הנקראת "הגיל" (Lebensalter) של הפסל ואלדמר גז'ימק (Waldemar Grzimek), המציגה דמויות במספר שלבים שונים בחייהן.
קה דה וה - הכלבו הגדול בגרמניה.
הפסל "ברלין" - המציין את ניתוק מזרח ומערב ברלין עד לנפילת חומת ברלין
כיכר ברייטשייד ובה בנין אירופה סנטר
τ בעקרב, נקרא גם אל ניאט (מערבית النياط "אנ-ניאט" - העורק, אך אותו השם ניתן גם לכוכב הסמוך σ בעקרב), הוא כוכב שנמצא במרחק של כ-474 שנות אור ממערכת השמש בקבוצת הכוכבים עקרב עם בהירות מדרגה 2.81. הכוכב נמצא סמוך לאנטארס המייצג את ליבו של העקרב ומכאן שמו.
τ בעקרב הוא כוכב הסדרה הראשית כחול מסוג ספקטרלי B0.2 V, מסתו כ-15 מסות שמש ורדיוסו כ-6.5 רדיוסי שמש.
טמפרטורת פניו כ-31,400 קלווין והוא מאיר בעוצמה של פי 1,300 מעוצמת ההארה של השמש באור נראה, אך בשל טמפרטורת פניו הגבוהה כמעט כל קרינתו היא בתחום העל-סגול כך שעוצמת הארתו הכוללת היא למעלה מפי 30,000 מעוצמת ההארה של השמש.
ספקטרום הקרינה של הכוכב מראה על קיומו של חמצן מיונן 5 פעמים ושל חנקן מיונן 4 פעמים בשכבותיו החיצוניות של הכוכב.
כמו כן הכוכב פולט קרינת X חזקה מאוד שמגיעה לכדי מיליונית מעוצמת ההארה הכוללת שלו.
שתי התופעות החריגות נובעות כנראה מכך שלכוכב רוח סולרית חזקה מאוד שמהירותה מגיעה לכ-250 קילומטר בשנייה ושבתוכה יש גושים צפופים יותר של חומר וכתוצאה מהתנגשויות, החומר הנפלט מהכוכב מתחמם לטמפרטורות של עשרות מיליוני קלווין ויוצר את הקרינה ואת היינון החריגים.
באופן חריג לכוכבים מסוגו, מהירות הסיבוב של τ בעקרב על צירו כפי שהיא נמדדת באמצעות הסחת דופלר היא נמוכה יחסית ועומדת על כ-20 קילומטר בשנייה.
ייתכן שלמעשה מהירות הסיבוב האמיתית גדולה בהרבה והתוצאה הנמדדת נובעת מכך שציר הסיבוב של τ בעקרב קרוב לקו הראייה אליו.
ראיה לכך היא השדה המגנטי של הכוכב שעוצמתו מגיעה לכ-500 גאוס (פי 200 מעוצמת השדה המגנטי של השמש), מה שלא סביר בכוכבים עם מהירות סיבוב נמוכה.
τ בירכתי הספינה הוא כוכב בולט בקבוצת הכוכבים ירכתי הספינה עם בהירות נראית מדרגה 2.93. הכוכב נמצא בקצה הדרומי של הקבוצה, על הגבול עם קבוצת שדרית, כ-4.5 מעלה מצפון-מזרח לקאנופוס, במרחק של כ-180 שנות אור ממערכת השמש.
גילו של הכוכב כחצי מיליארד שנים והוא סיים כבר להתיך מימן להליום והוא נמצא בשלב היתוך ההליום ליסודות כבדים יותר.
כשיאזל ההליום הוא צפוי להפוך לננס לבן.
שינויים מחזורים במהירות הרדיאלית של הכוכב מצביעים על קיומו של בן זוג עמום שלא ניתן לצפות בו ישירות ולא ידוע דבר על תכונותיו.
בני הזוג מקיפים זה את זה במסלול כמעט מעגלי בזמן הקפה של 2 שנים ו-335 ימים.
מכיוון שלא ידועה נטיית מישור הסיבוב ביחס לקו הראייה אל הכוכב, לא ניתן לחשב את מסתו של בן הזוג או את המרחק ביניהם, אך המרחק הזוויתי ביניהם מוערך ב-0.033 שניות קשת, ששקול ללפחות 1.8 יחידות אסטרונומיות.
1817/1814 - 1852), כינוייה של פאטמה ברע'אני הידועה גם בכינויים קרת אל-עין (ערבית: قرة العين.
"בבת העין"), אום סלמה וזרין-תאג' (פרסית: زرین تاج.
"בעלת כתר הזהב"), הייתה מנהיגה דתית, תאולוגית ומשוררת חשובה באמונה הבאבית, ואחת מן החסידות הקרובות של הבאב, עלי מחמד שיראזי.
טאהרה פעלה באיראן ובעיראק והובילה זרם מהפכני ורדיקלי בתוך האמונה הבאבית והייתה מן הגורמים המשמעותיים בפיצולה מן האסלאם ובעיצובה.
נולדה בשם פאטמה ברע'אני למשפחה מלומדת דתית בכירה בקזוין, איראן.
אביה, חאג'י מולא מחמד סאלח, היה מג'תהד (סמכות עליונה בחוקי דת אסלאמיים) חשוב ומוערך, וכך גם דודה מצד אביה, חאג'י מולא טאקי בראע'אני.
אמה, אמנה ח'אנום קזוויני, הייתה מלומדת דתית בעצמה, בת למשפחה משכילה של אנשי דת.
בילדותה, אביה של טאהרה דאג שהשכלתה תינתן על ידי מורה מלומד בדת.
במהלך לימודיה רכשה טאהרה ידע רב בלשונות הערבית והפרסית, וכן בקוראן ובפרשנותו ובלימודים אסלאמיים נוספים, על אף שתחומים אלו היו סגורים בפני נשים במאה ה-19 באיראן.
לימודיה המתקדמים בתחום האסלאם הקנו לה מעמד גבוה כמלומדת אסלאמית, והיא השיגה מיומנות כה גבוהה בכתבים עד אשר אביה אמר לה שאילו הייתה בנו ולא בתו – הוא היה ממנה אותה כיורשת שלו.
טאהרה נישאה לבן-דודה מולא מחמד, בנו של מולא תקי, בגיל צעיר.
נולדו להם שלושה ילדים: בת ושני בנים.
על אף ההתנגדות הנחרצת של אביה ודודה לאסכולת השיח'יה, היו לטאהרה מספר קרובי משפחה שיח'יים.
על פי המסורת הבאבית והבהאית, מצאה טאהרה בצעירותה ספרים של שיח' אחמד אחסאא'י וסייד כאזם רשתי בספרייתו של קרוב משפחתה.
הספרים סיפקו עבורה מענה לשאלות רבות שהעסיקו אותה כל חייה.
היא ביקשה לשאולם אך סורבה בתוקף שכן אביה של טאהרה היה ידוע בהתנגדותו הנחרצת לתורת אחסאא'י.
על אף התנגדות זו, אחרי זמן מה הסכים בעל הספרים להשאילם.
כשגילה זו אביה התווכח עמה אך טאהרה עמדה על שלה, כפי שהמשיכה לעשות בבגרותה בעת ויכוחים תאולוגיים חריפים מול אביה.
במטרה להבין לעומקן סוגיות נוספות, החלה טאהרה בהתכתבות סודית עם רשתי בנושאים תאולוגיים.
בהתכתבויותיהם כינה אותה רשתי בשם "קרת-אלעין" שמשמעותו בבת העין.
הפערים הדתיים הגדולים בינה ובין בעלה והצמא לידע וללימוד הובילו לעזיבתה את הבית ונסיעתה לכרבלא.
טאהרה רצתה במשך שנים רבות להגיע לכרבלא כדי להיפגש עם רשתי.
לכן החליטה לנסוע בשנת 1843 עם אחותה לעיר במסגרת עלייה לרגל, ייתכן כמסווה אורתודוקסי ומקובל לפגישה עם רשתי.
עם הגעתה לכרבלא שבעיראק, היא התערתה בקרב אסכולת השיח'יה ובעיקר בקרב תלמידיו הקרובים של סיד כאט'ם רשתי.
ביניהם היה מולא חסין בושרואי, שלימים יהיה חסידו הראשון של הבאב.
לצערה הגדול, היא הגיעה עשרה ימים אחרי מותו של סיד רשתי ולא זכתה לפגשו.
עם בואה התוודעה למסר שנתן רשתי לתלמידיו לפני מותו כי עליהם לצאת ולחפש אחר "המיועד".
טאהרה נשארה בכרבלא למשך שלוש שנים, ושהתה בביתו של רשתי תחת טיפולה הצמוד של אלמנתו.
סופר עליה שהעבירה שיעורים לתלמידיו של רשתי מאחורי וילון, כדי שלא להפר את כללי הצניעות.
ראשית תמיכתה בבאב וההצטרפות לאותיות הח"י
על פי המסורת, בלילה אחד בהיותה בכרבלא חלמה טאהרה חלום ובו התגלה עלם צעיר מרחף ואומר תפילות.
טאהרה האזינה ושיננה את התפילות ועם הקיצה בבוקר העלתה אותן במהרה על הכתב.
לאחר שפרסם הבאב, עלי מחמד שיראזי, את ספרו הראשון "קיום אל-אסמאא" גילתה טאהרה בין דבריו את אותו המשפט מן החלום.
כך ידעה טאהרה שהוא הנבחר ומאז הקדישה עצמה לתורתו.
על פי סיפור נוסף, נתנה טאהרה מכתב בידו של חוסין בושרואי, שלימים יהיה בין אותיות הח"י וישמש כיד ימינו של הבאב, כאשר האחרון יצא למסע חיפושים אחר "המויעד".
מטרתה של טאהרה הייתה שבושרואי ימסור את המכתב לאיש האלוהים לכשיפגשהו.
חוסין פגש את הבאב ונתן לו את מכתבה של טאהרה.
הבאב בתמורה כלל באופן מידי את טאהרה בין שמונה עשר אותיות הח"י ונתן לה את שמה "טאהרה" שמשמעותה בפרסית הוא "הטהורה".
כך, הפכה טאהרה לאישה הראשונה באמונה הבאבית.
בנוסף, היא הייתה היחידה מבין שמונה-עשר חסידי הבאב הקרובים שלא נפגשה עמו מעולם.
טאהרה תרגמה את הספר "קיום אל-אסמאא" לפרסית וכתבה הערות ופרשנויות עבורו.
היא כתבה ספרים נוספים בפרסית ואף חיברה שירים שעסקו בבאב ובחוויה הדתית האדוקה והחילו תפילות בניסוחה האישי.
בזמן שהיה הבאב כלוא בבית המאסר, ראשית בשיראז ולבסוף ב-1847 במאכו שבמחוז אזרבייג'ן, הקימה טאהרה מרכז באבי חשוב בכרבלא שבעיראק.
אך במהרה נאלצה טאהרה לעזוב לבגדאד בשל תרעומת קשה כנגדה מצד אנשי העולמא שהופנתה לממשל העות'מאני ששלט באזור באותה התקופה.
בבגדאד שהתה טאהרה בביתו של המופתי הראשי, שיח' מחמוד אלוסי, אשר התרשם מידיעותיה ומחכמתה.
שם המשיכה טאהרה בהוראתה את תורתו של הבאב.
הוראתה משכה רבים אשר הגיעו ופקדו את הרצאותיה.
הקהל הרב כלל בין היתר את תלמידיה הקודמים אשר הגיעו מכרבלא לבגדאד כדי להקשיב לדבריה.
במרץ 1847 היא גורשה על ידי הממשל העות'מאני מעיראק, ונאלצה לשוב לאיראן.
ראשית שהתה עם חסידיה בכרמאנשאה, אך בשל ניסיונות פגיעה בהם נאלצו לברוח מן המחוז ועברו למחוז המדאן.
בקרב המאמינים הבאבים היו שסלדו מכך שבתור אישה טאהרה דורשת ומלמדת בציבור ופנו אל הבאב בתרעומת על כך.
בתגובה, לא רק שאישר הבאב את פועלה של טאהרה אלא גם שנתן לה הכינוי "ג'נאב טאהרה" (טאהרה המכובדת), שאישש את מעמדה הגבוה של טאהרה באמונה הבאבית.
כשנודע לאביה של טאהרה על מיקומה, הוא שלח את בנו וקרובי משפחה נוספים כדי להחזירה לבית אביה שבקזוין.
טאהרה הסכימה לחזור לקזוין, אך דרשה את ליווי חסידיה ותלמידיה.
עם שובה, גירש אותה בעלה ונטל את חזקתו על שלושת ילדיהם.
היא מצידה, ראתה בבעלה ככופר, סירבה בין כה וכה לחיות לצידו ושהתה בבית אחיה.
טאהרה המשיכה בפעילות תועמלנית אינטנסיבית למען הבאב, גם בכתב וגם בעל-פה, ואף הייתה עמו בקשר בהתכתבות.
משפחתה, ובעיקר אביה, דודה ובעלה, לא הסכימו לקבל את מעמדו של שיראזי כבאב ולכן התנגדו לפעולותיה ולתורה שהקנתה טאהרה.
שהותה של טאהרה בקזוין הגבירה את המתח שהיה בין כה וכה קיים כנגד הבאבים המקומיים.
דודה של טאהרה (שהיה גם אבי בעלה) חאג'י מולא טאקי בראע'אני היה מעורב בפעילות אלימה ואגרסיבית נגד הבאב ותורתו הדתית.
בשנת 1847 נרצח דודה של טאהרה במסגד, ומקורבים רבים לו הפנו אצבע מאשימה כלפי טאהרה והמאמינים הבאבים האחרים.
גם מושל המחוז חשד בטאהרה ובחסידיה במעורבות ברצח ולכן הוביל אותם בכוח לביתו, שם תיחקר אותם.
טאהרה נאלצה לשהות בבית אביה מנועה ממגע עם העולם החיצון לאורך זמן הרדיפות אחר המאמינים הבאביים, בין היתר במטרה להגן על חיה ממחפשי הנקמה על רצח.
בעזרתם של חסידי הבאב, נמלטה טאהרה מקזוין וברחה לטהראן, המקום בו שהה בהאא אללה.
בתקופת שהותה בטהראן התארחה טאהרה בביתו של בהאא אללה שם גם נשאה דרשות ולמדה מאמינים רבים.
המפנה בתנועה – הכינוס בבדשת (1848) והפיצול
ראו ערך מורחב בשפה האנגלית - Conference of Badasht
טאהרה הייתה הקיצונית ביותר מקרב אותיות הח"י בשאיפותיה להכריז על עידן חדש שהחל עם בואו של הבאב.
טאהרה דחקה בתומכי הבאב להכריז באופן פומבי על התנתקות מדת האסלאם ולשם כך הובילה לצד בהאא אללה את כינוס של מנהיגי התנועה במטרה להגיע להחלטות ברורות בנושא.
בשנת 1848 נאספו מרבית אותיות הח"י ומנהיגים באביים נוספים, שמונים ואחת במספר, בכפר בדשת שבח'ראסאן.
מטרות המפגש היו לדון באופן הסיוע לשחרורו של הבאב שהיה כלוא באותם הימים, בכיוונים העתידיים שעל התנועה לקחת לאור הרדיפות הרבות ובשינויים הנדרשים בדת הישנה לאור תורתו החדשה של הבאב.
המאמינים התחלקו לשני מחנות מנוגדים: המחנה הרדיקלי בראשות טאהרה אשר דגל בהיפרדות מוחלטת מדת האסלאם ובצעדי הגנה מיליטנטיים; והמחנה השמרני בראשות קודוס, חבר באותיות הח"י ששימש כיד ימינו של הבאב, אשר בתחילה קרא להתמקדות בחדשנות בתוך גבולות האסלאם ובהתנהגות זהירה מול הכוחות הדתיים והחילוניים.
בסופו של דבר, שוכנע גם קודוס שיש להכריז על הופעתה של דת חדשה – שהבאב הוא נביאה ושתורתו מבטלת את תורת האסלאם.
בטרם קבלת ההחלטה הסופית בנדון, ביצעה טאהרה מעשה סמלי משמעותי ומהפכני שהטה באופן סופי את הכף: היא קרעה את הכיסוי שעל פניה ובכך הכריזה שהתגלות חדשה התגשמה בעולם ולכן חוקי השריעה אינם רלוונטיים עוד בעידנו של הבאב.
בכך גם סימלה את השינוי החל בעידן החדש במעמדה של האישה.
מעשה סמלי זה גרם לזעזוע רב בקרב המאמינים הבאבים, ומסופר על כאוס שנפוץ בקרב הגברים הנוכחים ואף על ניסיון התאבדות של אחד מן המאמינים ששיסע את צווארו.
ישנן מסורות הגורסות שכאשר נודע לבאב על מעשה זה של טאהרה הוא כתב למאמיניו לציית לכל הוראותיה.
בעקבות מעשה זה, הפכה טאהרה לגיבורה בקרב הדת הבאבית והובילה לכך שחירות האישה הפכה לאבן יסוד בתורן השוויון הבהאית.
בעקבות אירועי הכנס בבדשת ירדה טאהרה למחתרת.
בשנות החמישים של המאה ה-19, התקיימה הסתה כנגד הבאבים שציירה את המאמינים כאלימים וכופרים והובילה להתקפות כנגדם וכן לרדיפתם מצד השלטון.
במסגרת רדיפות אלו הוצאו להורג מרבית מחברי אותיות הח"י.
טאהרה הצליחה להישאר בחיים גם בתקופה שרבים אחרים מצאו את מותם, אך גם היא, על אף שירדה למחתרת, נתגלתה לבסוף ונאסרה בינואר 1850. מאסרה היה בתואנה שלקחה חלק בהתנקשות בדודה.
היא נלקחה לטהראן ונכלאה בבית ראש העיר.
בזמן כליאתה, אשתו של ראש העיר נתקשרה לטאהרה ונשים מרחבי העיר באו לשמוע את נאומיה.
בעקבות מגמתה האלימה והמיליטנטית של קבוצה רדיקלית בקרב הבאבים ושאיפתה לבצע הפיכה כנגד השאה לאחר הוצאתו להורג של הבאב ביולי 1850, החל השאה לרדוף את התנועה הבאבית כולה: הוא אסר והוציא להורג את מנהיגיהם והחרים את רכושם.
הרדיפות רק התעצמו עם ניסיון ההתנקשות הכושל בשאה שהתרחש בשנת 1852. בין מאות הבאבים שהוצאו להורג במסגרת הרדיפות הללו הייתה גם טאהרה.
על פי החלטת הממשלה, הוצאה טאהרה להורג בשנת 1852. סיפור הוצאתה של טאהרה משתנה בין מקורות, אך באחד מן הסיפורים הידועים טאהרה לבשה שמלה חגיגית והתבשמה בטרם נלקחה אל מותה, כאילו ידעה כבר מראש על גזר דינה.
היא הובלה עם המוציא להורג אל הגן, ובעוד הוא היסס להרוג אותה התקדם לעברה עבד וחנק אותה באמצעות מטפחת.
לאחר מכן, נזרקה גופתה של טאהרה לבאר וכוסתה אבנים וחול.
על פי המסורת הבהאית, מילותיה האחרונות של טאהרה היו: "תוכלו להרוג אותי ברגע בו תרצו בכך, אולם לא תוכלו לעצור את שחרור האישה".
מעמדה של טאהרה בדת הבהאית
טאהרה זכתה למעמד של כבוד וקדושה בדת הבהאית, בשל דבקותה בתורתו של הבאב, מאבקה למען האמונה הבאבית ועיצובה בהתאם לעידן החדש שהגיע עם התגלותו של הבאב.
בנוסף, טאהרה הכירה את בהאא אללה בחייה, שהתה בביתו ופעלה במשותף עמו למען הפצת תורתו של הבאב.
על פי מסורות רבות באמונה הבהאית, מיוחסת לטאהרה עוד במהלך חייה הבנת תפקידו המרכזי של בהאא אללה בדת האוניברסלית הגדולה ובעידן החדש, עוד בטרם חשף אותה בהאא אללה באופן פומבי.
הבנה זו של טאהרה משתקפת בכל מעשה שביצעה אחרי פגישתם בטהראן.
דמותה של טאהרה הייתה ייחודית והיוותה מודל ממשי לחיקוי הן בשל אמונותיה ופעולותיה שנסתיימו במרטיריות אמיצה, והן בשל המודל הייחודי שהיא ייצגה כאישה בתקופה חייה.
עבד אלבהאא צירף את שמה של טאהרה לרשימת הנשים הקדושות לצד שרה, מרים הבתולה ופאטמה, אשר עלו לגדולה מעבר למה שאפשר להן המגדר אליו נולדו בזכות סגולותיהן הפנימיות ומעמדן המיוחד.
הוא אמר שצחות לשונה ושכלה של טאהרה ערערו את עידנה ואת העולם כולו.
בנוסף, הוא כינה אותה "חרב הבוערת באהבתו של האל" ו"מנורה המוארת באמצעות החסד האלוהי".
החוקר המזרחן הבריטי אדוארד ג.
בראון כתב על טאהרה שהיא תופעה יחידה במינה בכל תרבות במהלך ההיסטוריה, ובמיוחד בתרבות הפרסית של המאה ה-19. השילוב, לדבריו, של יופייה המדהים, יכולותיה האינטלקטואלית המרהיבות, לשונה החדה, דבקותה נטולת החת והמוות המרטירי האצילי הופך את דמותה של טאהרה לייחודית ואלמותית.
גם אם לא הייתה לדת הבהאית דבר מדהים אחר להתגאות בו – הייתה יצירת דמות הגיבורה של טאהרה מספיקה כדי להופכה לדת מרשימה.
חשיבותה של טאהרה בדת הבהאית הוא במעמדה כגיבורה, מנהיגה ותאולוגית יוצאת דופן שהקדישה את חייה ואף הקריבה אותם למען דבוקתה בהתגלות הבאב ובהפצת הדת החדשה.
"טאהרה היא ז'אן ד'ארק הפרסית, מנהיגת שחרור האישה של המזרח."האמונה הבהאית מתבטאת באופן מפורש בתמיכתה בעקרון השוויון בין נשים וגברים.
תמיכה זו אף נתפשת כאחד מהמאפיינים המייחדים את ההתגלות החדשה שעליה מתבססת הדת הבהאית.
שוויון זה מתבטא הן בייעוד הרוחני של בני האדם, הן בחיי היומיום.
לדוגמה, האמונה הבהאית דוגלת בצורך לספק חינוך שווה לנשים וגברים כאחד, כדי שנשים תוכלנה לפתח יכולות וחשיבות שוות לאלו של הגברים גם בתחומים החברתיים והכלכליים.
לכן, טאהרה מהווה במובנים רבים ייצוג של האידיאל הנשי בדת הבהאית.
בניגוד לאידיאלים נשיים מקבילים בדתות מקבילות אחרות – גדולתה של טאהרה לא נובעת מדמות האם, הבת או האישה שמילאה, שכן היא התנגדה באופן גלוי לתאולוגיה של אביה, התרחקה מבעלה ונאלצה להיפרד מילדיה.
גדולתה נובעת דווקא ממנהיגותה וידיעותיה בדת.
טאהרה הייתה פורצת דרך בתחומים רבים במעמד האישה: לפי עבאס אמאנת, הייתה טאהרה ככל הנראה האישה הראשונה שגילתה את פניה ביוזמתה.
בנוסף, מעגל חסידותיה שהתאסף סביבה בכרבלא, בגדד, קזוין, המדאן וטהראן היווה בסבירות גבוהה את קבוצת הנשים הראשונה במחוזות הללו אשר הכירו בגלוי בקיפוח הנשי.
באופן כללי, הסיפורים על אודות טאהרה מציירים אותה כמוקד משיכה ומודל לחיקוי עבור נשים בכל מקום אליו הגיעה.
עם זאת, פעולותיה של טאהרה לא בוצעו במסגרת מאבק המוכוון למען זכויות האישה, כי אם במסגרת חדשנות דתית והכרה בשינוי שחל עם התגלותו של הבאב שהוביל לביטול החוק האסלאמי.
טאהרה נקטה בפעולות מופגנות כדי להצהיר על אמונותיה אלו, דוגמת לבישת בגדים צבעוניים בחודש מחראם כדי לחגוג את יום הולדתו של הבאב תוך התעלמות מן האבל המוקדש לאמאם חסין החל באותו היום.
פעולותיה אלו גררו תגובות נזעמות ואף ניסיונות פגיעה ישירים, וכן תגובות קשות מצד משפחתה הקרובה.
גם כאישה בהיסטוריה הבהאית הייתה דמותה של טאהרה יוצאת דופן.