tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
כשהייתה ראוש בת שמונה עשרה היא יצרה ומכרה יצירות חתומות באופן עצמאי.
היא גם הייתה בקשרים עם ציירי פרחים נוספים יאן ומריה מונינקס, אלידה וויטוס ויוהנה הלנה הרולט-גראף, שכולם היו בערך בגילה ועבדו אצל אגנס בלוק, שכמו אביה, גם עבדה עם אספני הצמחים יאן וכספר קומלין.
בשנת 1693 התחתנה עם צייר הפורטרטים מאמסטרדם יוריאן פול, איתו נולדו לה עשרה ילדים.
לאורך חיי הנישואין וחייה הבוגרים המשיכה לצייר ולהפיק יצירות לאספנים בינלאומיים.
נשים אחרות בתקופה זו היו צפויות להשתתף בצורות אמנות שנעשו באופן מסורתי יותר על ידי נשים, כמו תפירה.
ראוש המשיכה לעבוד כציירת לאחר שהתחתנה, ככל הנראה מכיוון שתרומתה להכנסת המשפחה אפשרה להם לשכור עזרה בטיפול בילדיהם.
לאחר מותה, למרות גישותיה המשתנות בציורי הפרחים, היא שמרה על מוניטין גבוה.
לא ידוע אם ראוש הייתה חברה בגילדת סנט לוק באמסטרדם, אך עבודות שנחתמו מוקדם על ידה בשנות ה-1680, מראים את השפעתו של אוטו מרסוס ואן שרייק.
בשנת 1699 עברו היא ומשפחתה להאג, שם הציעו לה חברות בקונפררי פיקטורה (אקדמיה לאמנות) כאישה הראשונה שקבלו.
בשנת 1701 היא ובעלה הפכו לחברי אגודת הציירים של האג.
בשנת 1708 הוזמנה ראוש לעבוד בדיסלדורף ולשמש כצייר חצר הנסיך יוהאן וילהלם.
היא השיגה חוזה לעבודות שצוירו בביתה שהביאה מדי פעם לדיסלדורף.
היא המשיכה לעבוד בשבילו ועבור אשתו משנת 1708 ועד מות הנסיך בשנת 1716.
היסטוריונים לאמנות רואים את ראוש כאחת האמנים המוכשרים ביותר בנושא טבע דומם.
עד מותה בגיל 86 היא ייצרה מאות ציורים, מתוכם למעלה מ-250 תועדו או מיוחסים לה.בעבודותיה המתוארכות עולה כי היא ציירה מגיל 15 עד שהייתה בת 83, כמה שנים לפני מותה.
היסטוריונים מסוגלים לקבוע זאת בוודאות מכיוון שהיא רשמה את גילה בעת חתימתה על ציוריה.
לראוש הייתה הבנה חזקה מאוד ברישום ובטכניקות של מסורות ציור קודמות.
ידע זה שיפר את יכולות הציור שלה.
מבחינה סגנונית, יצירות האמנות שלה, עם ההרכב המיוחד שלה והצבעים המבריקים, היו חלק מתנועת הרוקוקו.
היא הקדישה תשומת לב רחבה לכל הפרטים בעבודתה.
כל עלה כותרת נוצר בשקדנות בעבודות מברשת עדינות.
הרקע לציוריו של ראוש הוא בדרך כלל כהה, כפי שהייתה האופנה בציור פרחים במחצית השנייה של המאה ה-17. הקומפוזיציות הא-סימטריות שלה עם פרחים שמוטים וגבעולי בר יצרו ציורים שנראו כבעלי אנרגיה רבה סביבם.
בעבודתה המוקדמת ראוש ציירה מספר תמונות של תחתית היער הכוללות חיות קטנות, זוחלים, פרפרים ופטריות.
בהמשך אימצה את ציור הפרחים כהתמחות העיקרית שלה והמשיכה לצייר עד מותה ובכך המשיכה את סגנון המאה ה-17 עד אמצע המאה שלאחר מכן.
מיומנותה של ראוש טמונה בתצפית הרגעית - התייחסות לכל פרח שיצרה בסידור מורכב שקשה מאוד להשיגו במציאות.
הפרחים לא תמכו זה בזה בסידור כזה.
המשותף לרוב ציורי הפרחים מהשליש האחרון של המאה ה-17 שבהם צבעי הפרחים מאוזנים הרבה יותר מאשר בציורים הראשונים.
מלבד יאן ואן הויסום, אף צייר פרחים מהמאה ה-18 לא הגיעה למיומנות של רחל ראוש.
ראוש נהנתה מתהילה ומוניטין רב בחייה.
כאשר נפטרה באמסטרדם בשנת 1750, אחד עשר משוררים העניקו לה כבוד בשירים שכתבו עליה.
במאה ה-17 ההולנדים התעניינו מאוד בפרחים ובגינון, ולכן ציורים שהדגישו את יופיו של הטבע זכו להערכה רבה.
הדבר עזר לספק את קהל הלקוחות של ראוש לאורך הקריירה שלה.
במהלך חייה נמכרו ציוריה במחירים של עד 750–1200 גילדן הולנדי.
לשם השוואה, רמברנדט לעיתים רחוקות קיבל יותר מ-500 גילדן לציור במהלך חייו.
בשנת 1999 התגלה ציור של ראוש בבית חווה בנורמנדי ונמכר במכירה פומבית תמורת 2.9 מיליון פרנק צרפתי, כ-508,000 דולר ארצות הברית.
רחל שניאורסון היא מדענית בכירה לשעבר במעבדה לחיסון התפתחותי מולקולרי ועמדה בראש המדור למחלות חיידקים פתוגנים וחיסון במעבדה במכון הלאומי יוניס קנדי שרייבר לבריאות הילד ופיתוח אנוש במכונים הלאומיים לבריאות של ארצות הברית.
שניאורסון ידועה בעיקר בזכות הפיתוח שלה לחיסון נגד דלקת קרום המוח החיידקית (Haemophilus influenzae מזן b - Hib) עם עמיתה ג'ון ב.
שניאורסון קיבלה את פרס אלברט לסקר לשנת 1996 למחקר רפואי קליני ואת פרס פסטר מטעם יוזמת החיסון לילדים בארגון הבריאות העולמי, שניהם יחד עם עמיתה רובינס.
בשנת 1998 היא קיבלה פרס ציטוט מטעם האגודה האמריקאית למחלות זיהומיות.
שניאורסון פרשה משירות פדרלי בשנת 2012.
רחל שניאורסון נולדה בוורשה, פולין למשפחת שניאורסון מצאצאי ר' שניאור זלמן מלאדי.
אביה היה נכד ר' שמריה נח שניאורסון האדמו"ר מחב"ד-קאפוסט בבאברויסק.
ב-1958 היא סיימה תואר ברפואה בבית הספר של האוניברסיטה העברית בירושלים.
שניאורסון עשתה סטאג' בבית החולים תל-השומר, ואחר כך במחלקת ילדים בבית החולים הלל-יפה.
בשנת 1966 קיבלה הסמכה ברפואת ילדים והפכה לרופאת ילדים בכירה בתל-השומר.
בשנת 1969 הגיעה לארצות הברית כדי להיות מדריכה במחלקה לרפואת ילדים ובמעבדה לאימונולוגיה במכללת אלברט איינשטיין לרפואה בניו יורק, שם פגשה את ג'ון ב.
השניים הפכו לצוות מחקר, והקדישו את מחקרם לפיתוח חיסונים להגנה על ילדים מפני מחלות חיידקיות.
שניאורסון ורובינס הגיעו למכון הלאומי לבריאות הילד (NICHD) בשנת 1970 לאחר שגויסו על ידי המנהל המדעי, צ'ארלס לואי.
בשנת 1974 נסעו השניים למחלקה למוצרים חיידקיים, שם נבחר רובינס לתפקיד הראשי, בלשכה לביולוגיה במנהל המזון והתרופות האמריקאי.
שניאורסון התקדמה ממדענית אורחת לעמיתת צוות בכירה כקצינת מחקר רפואי במחלקה.
בשנת 1983 שניאורסון ורובינס חזרו ל- NICHD לעמוד בראש המעבדה לחיסון התפתחותי מולקולרי.
בשנת 1998, שניאורסון ורובינס נבחרו לראשי המדור בנושא פתוגנזה של מחלות חיידקים.
השניים המשיכו להוביל את המעבדה עד פרישתם ביולי 2012.
רחל שניאורסון ידועה בעיקר בזכות עבודתה בנושא החיסון נגד Haemophilus influenzae מזן B, או Hib.
לפני השימוש בחיסון, היב הדביק 20,000 ילדים בארצות הברית מתחת לגיל 5 בכל שנה; 5% מהם מתו, ושליש נותרו עם מוגבלות שכלית, חירשות או התקפים.
זה היה הגורם המוביל לנכות שכלית בארצות הברית.
שניאורסון ורובינס האמינו שהם יכולים לגרום לחסינות על ידי הזרקת אנטיגן יחיד - הפוליסכריד (סוכר) משטח החיידק - לילדים.
מעטים אחרים האמינו שתהליך זה יכול לעבוד מכיוון שהאמונה המקובלת באותה תקופה הייתה כי חלבונים, ולא סוכרים, הם אימונוגנים.
מחקר חיסונים באותה העת התמקד בשימוש בחיידקים שלמים שנהרגו, או בחיידקים מוחלשים, שעלולים לגרום לעיתים לתופעות לוואי קשות.
מחקרים בבעלי חיים, בני אדם מבוגרים וילדים תיעדו כי הזרקת הפוליסכריד בלבד יכולה לגרום לרמות הגנה של נוגדנים ל-Hib.
השימוש בפוליסכרידים ביטל גם רבות מתופעות הלוואי הקשות של חיסונים נגד חיידקים.
מדענים הנתמכים על ידי המכון הלאומי לאלרגיה ומחלות זיהומיות עשו בדיקות חיסון נוספות.
בשנת 1985 הופקו והורשו שלושה חיסונים מטוהרים נגד פוליסכריד.
אך בקרב תינוקות, שמערכת החיסון שלהם לא בשלה, רמת ההגנה הייתה נמוכה מדי והחיסון לא מנע את התפרצות ההיב.
למעשה, מדענים רבים האמינו כי חיסון מבוסס פוליסכריד לעולם לא יעבוד מכיוון שההגנות הבלתי בשלות של מערכת החיסון לתינוקות לא היו מספיק בקיאות כדי לאתר את הפוליסכריד ולייצר נוגדנים.
שניאורסון ורובינס ניסו תהליך חדש: הם קישרו את הפוליסכריד החלש לנשא חלבון, כזה שזוהה בקלות על ידי מערכת החיסון הבלתי בשלה של תינוקות, במאמץ להגביר את האנטיגניות שלו.
התהליך החדש - שנקרא חיסון "מצומד" - עבד.
החיסון המצומד ל-Hib ייצר רמות נוגדנים גבוהות, הרבה מעל לנדרש להגנה, בקרב תינוקות מזריקות החל מגיל חודשיים ונמשך שנים מעבר לכך.
החיסון קיבל רישיון מטעם מנהל המזון והתרופות האמריקאי והפך לחלק מסדרת החיסונים הסטנדרטית לתינוקות בשנת 1987. בתוך מספר שנים בלבד, מקרי היב ירדו לפחות מ-100 בשנה, ירידה של 99%.
מרבית רופאי הילדים שהוכשרו מאז 1995 מעולם לא ראו מקרה של היב.
במדינות בהן נעשה שימוש בחיסון, כולל ארצות הברית, היב כבר אינו גורם לנכות שכלית נרכשת.
לאחר ההצלחה של חיסון היב, שניאורסון ורובינס המשיכו בעבודתם על אנטיגנים יחידים וחיסונים מצומדים.
המאמצים שלהם הובילו לפיתוח ורישוי של חיסונים נגד שעלת (שיעול קולם), טיפוס, סטפילוקוקוס זיהומים (דלקת ריאות, אוראוס, וקבוצה B), סוגים מסוימים של מלריה, וגחלת.
רחל שגיא (נולדה ב-1944) היא סופרת, מרצה לחינוך לשיטות מחקר ולסטטיסטיקה באוניברסיטת בר-אילן ובמכללה האקדמית אשקלון, וחוקרת במכון מופ"ת שבמכללת לוינסקי לחינוך.
שגיא נולדה בתל אביב, אמא חנה לוין, הייתה בת למשפחה דתית שעלתה מהעיר חמיילניק, אביה היה חבר אצ"ל.
בתיכון למדה בבית הספר צייטלין, הייתה חברה בתנועת הנוער בני עקיבא ושירתה בצבא בגרעין נח"ל דתי.
שגיא היא בעלת דוקטורט בחינוך מאוניברסיטת בר-אילן.
מחקריה של שגיא עוסקים בחינוך לחיים משותפים ושלום, ברווחה נפשית של מתבגרים ומורים ובהתפתחות מקצועית של מורי מורים וסטודנטים להוראה.
פרסמה מאמרים בכתבי עת אקדמיים, פרסמה והייתה שותפה לעריכה ולכתיבה של ספרים אקדמיים העוסקים בהכשרת מורים ובחינוך.
בשנת 2011, הייתה שותפה לעריכת הספר "אני מרגיש לגמרי לבד בסיפור הזה", קובץ מחקרים על התמודדות צעירים בישראל עם מצבי לחץ ומצוקה.
בשנת 2017, הייתה שותפה לעריכת הספר "על מדים אני מלך", שנכתב בעקבות מחקר שנערך על ידי צוות חוקרים ממכללת לוינסקי בשיתוף עם חיל החינוך והנוער, על המעורבות החברתית של הצבא בשילוב אוכלוסיות ייחודיות בשירות הצבאי.
בשנת 2020, כתבה וערכה את הספר "חינוך במרחבים רב־תרבותיים" בהוצאת רסלינג, סיכם מחקרים שבחנו השפעה של מצבים רב-תרבותיים בחינוך, שבהם לדוגמה מורה ערבי מלמד בבית ספר יהודי, מורה דתי מלמד בבית ספר חילוני, וכן הלאה.
בשנת 1992, פרסמה שגיא את הספר הראשון שלה, "להיות אחת", ספר שירים בהוצאת במות לספרות ולאמנות.
ספרה "להיות אמי" התפרסם בנובמבר 2016. לאחר מות אמה, חנה מנדל־לוין.
היא מצאה את יומנה, ובסיוע רשימות נוספות ומכתבים שהותירה אמה, המשיכה את כתיבת היומן מהמקום שבו עצר.
הספר מתאר את קורותיה בתל אביב של אמצע המאה הקודמת.
בסוף 2017 התפרסם ספרה "בוסית של יום ראשון", שכתבה בעקבות שיחות שניהלה עם עוזרת הבית שלה.
ספרה "תודה שאת איתי" שיצאה לאור ב-2020, יצא לאור תחילה בשם "זין יקר" תחת שם העט שרון כהן.
בנוסף פרסמה שגיא שני ספרים אוטוביוגרפיים בהוצאה עצמית, ברשת מנדלי מוכר ספרים ברשת.
להיות אחת, הוצאת במות לספרות ולאמנות, 1992.
להיות אמי: זיכרונותיה של חנה מנדל־לוין (פלשתינה־א"י 1938 – ישראל 1953), הוצאת עולם חדש, 2016.
ברחל בתך הבכורה, הוצאת מנדלי מוכר ספרים, 2016.
בוסית של יום ראשון - סיפורן של עוזרות בית בישראל, הוצאת פרדס,2017.
צמודים, הוצאת מנדלי מוכר ספרים, 2019.
תודה שאת איתי, הוצאת פרדס, 2020.
רחל פלדחי ברנר (2 ביולי 1946 – 4 בפברואר 2021) הייתה חוקרת ספרות, פרופסור מן המניין במחלקה לשפה וספרות עברית באוניברסיטת ויסקונסין–מדיסון.
פלדחי ברנר נולדה ב זאבז'ה שבדרום פולין למיכאל והלנה פלדחי ועלתה לישראל עם משפחתה בשנת 1956. גדלה ברמת אביב, סיימה תואר ראשון בספרות אנגלית באוניברסיטת תל אביב (1968), ותואר שני ב (1976).
את הדוקטורט קיבלה במחלקה לאנגלית באוניברסיטת יורק בטורונטו בשנת 1986 על מחקרה אודות הסופר היהודי-קנדי מרדכי ריצ'לר.
עבודה זו אף פורסמה מאוחר יותר כספר שיצא לאור בשנת 1989.
בשנת 1992 הצטרפה לסגל המחלקה לשפה וספרות עברית באוניברסיטת וינסקונסין, שם לימדה עד יומה האחרון.
בין השנים 2004 ל־2007 כיהנה כראש המחלקה.
בנוסף הייתה חברה פעילה במרכז ללימודי יהדות, במרכז ללימודי המזרח התיכון ובמרכז ללימודי רוסיה, מזרח אירופה ומרכז אסיה של אוניברסיטת וינסקונסין.
רחל פלדחי ברנר פרסמה עשרות מאמרים בכל תחומי מחקרה וזכתה לפרסים רבים.
הייתה חברה במערכות כתבי-עת ובמסגרות בין-לאומיות לחקר הספרות עברית.
בשנים 2007–2009 כיהנה כנשיאת האגודה ללימודי ישראל.
נפטרה ב-4 בפברואר 2021 ונקברה בוושינגטון.
החופש ליצור: האמנית והעולם ביצירתה של רות אלמוג, הוצאת הקיבוץ המאוחד, 2008
רחל רוזנטל הייתה מורה, אמנית מיצג, אקטיביסטית ושחקנית.
את רוב פועלה עשתה בלוס אנג'לס, קליפורניה.
היא הופיעה במוסדות רבים ברחבי העולם, בעיקר בצפון אמריקה ובאירופה.
עבודותיה קטפו פרסים רבים - הבולט שבהם הוא פרס אובי, הניתן להפקות אוף-ברודוויי.
אומנותה של רוזנטל הביאה לידי ביטוי מגוון סוגיות אקטואליות כמו זכויות בעלי חיים, מקום האדם על כדור הארץ ומגדר.
רוזנטל נולדה בפריז ב-9 בנובמבר 1926 למשפחה רוסית-יהודית עשירה.
אביה, לאונרד רוזנטל, היה סוחר אבנים ובעל הון רב.
הוריה עודדו את עיסוקה באומנויות - היא למדה ציור, ריקוד ומוזיקה כבר מגיל צעיר.
עם הסלמת מלחמת העולם השנייה, בשנת 1940, רוזנטל ומשפחתה ברחו מאירופה.
הם שהו תקופה בפורטוגל ובברזיל לפני שהתיישבו בניו יורק, שם החלה רוזנטל את לימודיה בבית הספר התיכון למוזיקה ואמנות.
לאחר שהמלחמה הסתיימה נסעה רוזנטל אל פריז, שם למדה תיאטרון בבית הספר על שם ז'אן-לואי בארו.
לאחר ששבה לניו יורק ב-1953 החלה רוזנטל להיפגש עם חבורת אינטלקטואלים - בהם ג'ון קייג', ג'ספר ג'ונס ורוברט ראושנברג.
היא נחשפה לרעיונות האקזיסטנציאליזם והבודהיזם והשתתפה בשיח, גם אם ברגשות הסתייגות.
לבסוף, רוזנטל ניתקה את עצמה מן החבורה.
לדבריה, הסביבה הגברית גרמה לה להרגיש "נמרצת אך גם נשלטת".
בשנת 1955, עברה רוזנטל להוליווד, לוס אנג'לס - מקום העשייה העיקרי שלה.
היא חשה כי אין בעיר את האווירה המגבילה וה"גברית" שהייתה בניו יורק.
ב-1956 פתחה רוזנטל סדנה לתיאטרון אקספרימנטלי בשם "Instant Theater", בו הופיעה וביימה במשך עשר שנים.
במשך שנות פעילותה הרבות, רוזנטל היוותה דמות משמעותית ביותר בקהילת הפרפורמנס.
במהלך שנות השישים והשבעים היא הקימה פרויקטים רבים, הבולט שבהם הוא "WomenSpace".
בנוסף, היו לה מגוון שיתופי פעולה עם אומניות אחרות כמו מרים שפירו או ג'ודי שיקגו.
בנוסף לתפקידה כשחקנית, רוזנטל לקחה על עצמה משרות לימוד שונות - כבר מ-1979, היא העבירה סדנאות פרפורמנס ברחבי צפון אמריקה ואירופה.
מאוחר יותר בחייה היא לימדה משחק באוניברסיטת קרנגי-מלון.
רוזנטל נשארה פעילה בקהילת האומנות והעלתה מיצגים רבים לאורך השנים, כמו "The Death Show" (1978),"Rachel's Brain" (1987), או "Pangaean Dreams" (1990).
עם תחילת שנות האלפיים הפסיקה רוזנטל להופיע בעצמה.
מאז, היא התמקדה יותר בבימוי אומנותי, באקטיביזם או בציור.
היא תרמה חלק מיצירותיה למוזיאון סנטה מוניקה לאומנות.
ב-2009 פורסם ספר שמתאר את מתודות לימוד הפרפורמנס שלה.
ב-2010 רואיינה רוזנטל לסרט הדוקומנטרי "!Women Art Revolution".
רוזנטל נפטרה ב-10 במאי 2015, בעקבות כשל לב.
היא הייתה בת 88 במותה.
רוזנטל הייתה נשואה לשחקן קינג מודי.
עבודתה של רוזנטל סבבה סביב נושאים אקטואליים ומגוונים - מקומו של האדם על כדור הארץ, זיכרונות מעברה, מגדר, סתירה של ציפיות החברה וזכויות בעלי חיים.
פועלה המקיף בתחום נחשב לפורץ דרך ורדיקלי, במיוחד בהתחשב בתקופה שבה התחילה לעסוק בפרפורמנס.
במיצגים רבים שלה, רוזנטל נגעה בנושאי הטראומה שעברה במהלך חייה - אכילה מרתונית ב-"Charm"; מערכת היחסים עם אביה והשליטה הפסיכולוגית שלו בה ב-"The Arousing"; הכמיהה לשינוי או ללידה מחדש ב-"Leave Her In Nexos" ועוד רבים אחרים.
הפקותיה היו ידועות בשילוב של טקסט, תנועה, אלתור, תחפושות חדשניות וסטים מגוונים.
רחל רבינוביץ' (נולדה ב-24 ביוני 1956) היא ציירת ישראלית.
נולדה בקיבוץ דפנה בו גדלה ובו היא חיה ויוצרת גם כיום.
בין השנים 1978–1982 למדה באקדמיה לאמנות ועיצוב בצלאל במחלקה לאמנות פלסטית.
החל משנת 1983 היא מרצה במכון לאומנויות ובמסלול האקדמי שבמכללת תל-חי.
הציגה בארץ בתערוכות יחיד וקבוצתיות רבות, בגלריות ובמוזיאונים.
ציוריה נמצאים באוספים פרטיים ובאוסף מוזיאון בר דויד.
ב־1980 קיבלה את פרס סמואל להצטיינות אקדמית
רבינוביץ' מציירת בדיו צבעוני על נייר ונעה בין פורמטים גדולי מידות לאינטימיים.
בציוריה מתייחסת רבינוביץ' לדמותה בכך שהיא מציפה נושאים טעונים בשיח החברתי כמו נשיות וגילנות.
הדמות הראשית בציוריה היא בת דמותה עצמה היוצאת למסעות וחוברת לאורגניזמים שונים בבית הגידול שלה, הטבע והסביבה של קיבוץ דפנה המהולים בפנטזיה.
רחל רביד (נולדה בשנת 1937) היא שחקנית תיאטרון וקולנוע ישראלית.
רחל רביד נולדה בפולין, ולה אחות אחת.
כשהייתה בת שלוש ברחה משפחתה לרוסיה ואביה גויס לצבא האדום.
בשנת 1942 ברחה המשפחה לגרמניה.
בגיל שבע עלתה עם משפחתה ארצה.
הוריה התגוררו במעברה ליד רעננה, והיא עברה להתגורר אצל דודיה בקיבוץ יד מרדכי.
מאוחר יותר עברה המשפחה להתגורר יחד ביפו, ורביד החלה ללמוד ב"תיכון חדש", שם השתתפה בחוג הדרמטי.
שנה לאחר תחילת לימודיה עברה לקיבוץ ניר דוד.
בגיל עשרים נישאה לחבר קיבוץ יפעת ונולדה לזוג בת, טל.
רביד החלה ללמוד בחוג לאמנות התיאטרון באוניברסיטת תל אביב והחלה לשחק ב"בימת הקיבוץ".
כשהייתה בתה בת חמש, התגרש הזוג.
רביד החלה להופיע בתיאטרון "הבימה".
היא נישאה למשורר והסופר חנן בן-חורין והשניים עברו להתגורר בירושלים.
לאחר 4 שנים התגרשו השניים.
רביד עברה לתל אביב, שם פגשה, בתיאטרון הקומה השלישית, את השחקן אייל ברטונוב, בנו של שחקן הבימה שלמה ברטונוב ונכדו של אחד מוותיקי הבימה יהושע ברטונוב.
השניים נישאו והתגרשו לאחר מספר שנים.
רביד הייתה חלק ממספר תיאטראות, בין היתר בימת הקיבוץ, תיאטרון סולן, תיאטרון הקומה השלישית, תיאטרון דגן, הבימה והקאמרי.
בין ההצגות, הסרטים והתוכניות בהן השתתפה:
רחל שיף (נולדה ב-6 באוקטובר 1957) היא פרופסור מן המניין בפקולטה לחינוך באוניברסיטת בר-אילן שבה רכשה את כל תאריה האקדמיים בתחום החינוך המיוחד.
היא המייסדת וראשת התכנית לתואר שני בלקויות למידה ומנהלת מרכז חדד לחקר דיסלקסיה ולקויות למידה, החל משנת 1993. בין השנים 2023 ל-2025 שימשה כפרופסור אורח ב-City University of New York.
שיף חוקרת את היכולות האורייניות, הלשוניות והקוגניטיביות של ילדים ומבוגרים עם לקויות למידה, ובפרט של לומדים עם דיסלקסיה.
מחקריה מבקשים להבין את האתגרים העומדים בפני ילדים ומבוגרים עם לקויות למידה.
על בסיס מחקריה, פיתחה שיף תוכניות התערבות, לרבות תוכניות דיגיטליות, להקניית קריאה למתקשים ותוכניות לשיפור ההישגים האוריניים והאקדמיים של תלמידים דוברי עברית וערבית במערכת החינוך בישראל.
היא כתבה ספרים העוסקים בתוכניות התערבות, ומשקיעה את זמנה ביישום תוכניות התערבות אלה בבתי ספר יסודיים, בחטיבות ביניים ובתיכונים בישראל.
שיף פיתחה אבחונים ללקויות למידה, ועוסקת בהכשרת מאבחנים ומומחים ללקויות למידה והנחתה עד כה כ-80 סטודנטים לתארים מתקדמים.
בנוסף, היא חברה בוועדות מקצועיות של המועצה להשכלה גבוהה.
שיף שותפה לכתיבה של מעל 80 מאמרים בכתבי עת ולהצגה של מעל 190 עבודות בכנסים מקומיים ובינלאומיים כגון: סין, הודו, הונג קונג, יפן, אמסטרדם, פורטוגל, גרמניה, אוסטריה, צרפת, קנדה, בריטניה וארצות הברית.
מחקריה נוקטים גישה משווה והתפתחותית לרכישת יכולות אורייניות בקרב לומדים דוברי עברית וערבית, והם מתמקדים בגורמים המשפיעים על תהליך רכישת הקריאה כגון מודעות פונולוגית, מורפולוגית, סמנטית ומטה קוגניטיבית, ושקיפות אורתוגרפית.
שיף מתמקדת גם בלמידה סטטיסטית לא-מודעת, כמנגנון מהותי בתהליך רכישת שפה וקריאה, בקרב ילדים ומבוגרים עם דיסלקסיה, ובקרב לומדים שהתפתחותם תקינה.
באמצעות מטלת דקדוק מלאכותי היא בוחנת את הגורמים המסייעים והמעכבים למידה סטטיסטית לא מודעת כגון: משוב, גיוון הגירויים, למידה מרווחת, ומורכבות הגירוי בקרב אוכלוסיות אלה.
מחקריה של שיף בחקר הדיסלקסיה מומנו על ידי קרן פורד בשנת 1994
המוסד לביטוח לאומי בשנת 2004
שיף ערכה מספר גיליונות מיוחדים בכתבי עת, והייתה שותפה לעריכה של הספר "התערבויות בלקויות למידה".
שיף הייתה יו"ר האגודה לאוריינות ושפה בשנים 2014-2011. היא ייסדה את כתב העת לאוריינות ושפה ושימשה עורכת ראשית שלו.
שיף משמשת כחברת מערכת של כתב העת Reading and Writing, עורכת שותפה של כתב העת Written Language and Literacy, וחברה בעלת זכות הצבעה בחברה למחקר המדעי של הקריאה (The Society for the Scientific Study of Reading).
רחל צלניק-אברמוביץ (נולדה ב-1952) היא היסטוריונית של העת העתיקה, פרופסור אמריטה בחוג ללימודים קלאסיים באוניברסיטת תל אביב.
רחל צלניק נולדה והתחנכה ברחובות.
אמה, טובה, ילידת העיירה נובוסליצה (אז ברומניה), עלתה לארץ ישראל באניית המעפילים "הגנה" (שאחרי הקמת המדינה נקראה אח"י הגנה).
אביה, אייזיק, יליד שייראדז, פולין, הגיע לארץ ישראל עם צבא אנדרס ב-1942.
צלניק למדה ביסודי בבית חינוך לילדי עובדים ברחובות (לימים, בית הספר על שם אפרים קציר).
בתיכון למדה בקריית החינוך ע"ש עמוס דה שליט (סיימה ב-1970).
עם סיום שירותה הצבאי החלה ללמוד באוניברסיטת תל אביב, וסיימה שם תואר ראשון, שני ושלישי.
ב-1972–1979 למדה לתואר ראשון בהיסטוריה ולימודים קלאסיים.
בשנים 1980–1986 למדה לתואר שני בלימודים קלאסיים.
את עבודת המוסמך, שעסקה באריסטופאנס ובדמוקרטיה של זמנו, כתבה בהדרכת פרופסור שלום פרלמן ופרופסור נטע זגגי.
בשנים 1988–1996 למדה לתואר שלישי בלימודים קלאסיים.
את עבודת הדוקטורט, שעסקה ביחסי תלות ופטרונז' ביוון הקלאסית, כתבה בהדרכת פרופסור שלום פרלמן ופרופסור זאב רובין.
במקביל ללימודיה עבדה בשנים 1977–2001 בסגל ההוראה של האוניברסיטה הפתוחה, כשיחידות הלימוד האחרונות שכתבה עבור מוסד זה יצאו לאור בשנים 2002–2004. משנת 1979 עבדה כעוזרת הוראה באוניברסיטת תל אביב.
בשנת 2000 קיבלה מינוי כמרצה בחוג ללימודים קלאסיים, ובשנת 2013 התמנתה כפרופסורית חברה שם.
צלניק-אברמוביץ מתמחה בחברה היוונית העתיקה, ובייחוד בקבוצות שוליים בחברה היוונית – בני-חורין וחסרי חירות.
כמו כן, היא חוקרת היבטים שונים בהיסטוריוגרפיה היוונית, בקומדיה היוונית העתיקה וברטוריקה.
בין היתר עסקה גם בהתפתחות תפיסת המדינה ובגבולות המשתנים בין התחום הציבורי לתחום הפרטי בפוליס היוונית, וכן במשמעות ובתפקיד של פועלי סיפור בכתבי ההיסטוריונים היוונים.
עורכת ראשית לשעבר של כתב העת Scripta Classica Israelica (כתב העת של האגודה לקידום הלימודים הקלאסיים בישראל).
חברה במועצה הבין-לאומית של Bonn Center for Dependency and Slavery Studies ובמועצת המערכת של הוצאת הספרים שלהם.
צלניק-אברמוביץ' היא פעילת שמאל ישראלית, חברה בקהילת הידידים של ארגון "שוברים שתיקה" ופעילה בארגון "מסתכלים לכיבוש בעיניים", המסייע לרועים פלסטינים בבקעת הירדן.
במרץ 2025 הגיש ארגון חוננו תביעת לשון הרע נגד צלניק-אברמוביץ', בטענה כי בפוסט שפרסמה ברשת החברתית פייסבוק הציגה קטין כמי שניסה להצית פלסטינים – דבר שלטענת התובעים אינו נכון וגרם לפגיעה בשמו הטוב ובתחושת ביטחונו של הקטין.
באוגוסט 2025 הגיעו הצדדים להסדר משפטי שפרטיו חסויים, במסגרתו תפצה את הקטין ומשפחתו.
נשואה לעיתונאי אמנון אברמוביץ ואם לשניים.
תרגמו מן המקור היווני וכתבו מבוא, הערות ונספחים: בנימין שימרון ורחל צלניק-אברמוביץ.
תל אביב, הוצאת דיונון-פפירוס, 1998. (מהדורה שנייה, ירושלים, הוצאת כרמל, 2013).
רחל צלניק, הדמוקרטיה האתונאית, ספר בסדרה דמוקרטיות, האוניברסיטה הפתוחה, רעננה, 2004.
אריסטו, פוליטיקה, ספרים א, ב, ג, תרגמה מיוונית: נורית קרשון, עריכה מדעית: רחל צלניק-אברמוביץ, הוצאת רסלינג, תל אביב 2009.
צלניק-אברמוביץ כתבה כ-40 מאמרים, פרקים מספרים, וערכים באנציקלופדיות.
יחידות לימוד שכתבה במסגרת האוניברסיטה הפתוחה
רחל צלניק, "עלייתה של רומא להגמוניה באגן הים התיכון", יחידה 1 במסגרת הקורס יהודה ורומא, תשמ"א.
בנימין שימרון ורחל צלניק, "הרודוטוס ומלחמות פרס", יחידה 3 במסגרת הקורס יוון הקלאסית, תשל"ט.
בנימין שימרון ורחל צלניק, "אלכסנדר וכיבוש המזרח", יחידה 3 במסגרת הקורס תולדות התקופה ההלניסטית, תשמ"ט.
בנימין שימרון ורחל צלניק, "יורשי אלכסנדר", יחידה 4 במסגרת הקורס תולדות התקופה ההלניסטית, תשמ"ט.
בנימין שימרון ורחל צלניק, "הממלכות ההלניסטיות: היסטוריה פוליטית", יחידה 5 במסגרת הקורס תולדות התקופה ההלניסטית, תש"ן.
רחל צלניק, "כיבוש יוון והמזרח בידי רומא", יחידה 12 במסגרת הקורס תולדות התקופה ההלניסטית, תשנ"ב.
רחל צלניק, "המלחמות הפוניות", יחידה 2 במסגרת הקורס רומא: אימפריאליזם ואימפריה, 2002.
רחל צלניק, "רומא והמזרח", יחידה 3 במסגרת הקורס רומא: אימפריאליזם ואימפריה, 2002.
רחל צלניק, "המשטר הרומי במאה השנייה", יחידה 5 במסגרת הקורס רומא: אימפריאליזם ואימפריה, 2002.
רחל צלניק, "המהפכה הרומית א': מהאחים הגראקכים עד סולה", יחידה 6 במסגרת הקורס רומא: אימפריאליזם ואימפריה, 2002.
רחל צלניק, "המהפכה הרומית ב': פומפיוס וקיסר", יחידה 7 במסגרת הקורס רומא: אימפריאליזם ואימפריה, 2002.
רחל צלניק, "נפילת הרפובליקה", יחידה 8 במסגרת הקורס רומא: אימפריאליזם ואימפריה, 2002.
רחל צלניק, "אוגוסטוס ומשטר הפרינקיפאט", יחידה 9 במסגרת הקורס רומא: אימפריאליזם ואימפריה, 2002.
רחל שטיינשניידר (נולדה ב-10 בפברואר 1994) היא כדורגלנית ישראלית, המשחקת בעמדת החלוצה והקשרית בקבוצת הפועל קטמון ירושלים מליגת העל ובנבחרת ישראל.
בתום לימודי התיכון אותם עשתה בכפר הנוער יוענה ז'בוטינסקי, היא הצטרפה למסלול העתודה האקדמית.
בתום לימודי הנדסת אווירונאוטיקה בטכניון, שירתה כקצינה בחיל האוויר.
בילדותה, שיחקה שטיינשניידר כדורגל בשכונה, אך את קריירת הכדורגל המקצוענית שלה החלה רק בגיל 21, כאשר תוך כדי לימודיה בטכניון, החלה לשחק בקבוצת מכבי צור שלום ביאליק מהליגה הלאומית.
בהמשך שיחקה גם במכבי כישרונות חדרה, הפועל עירוני פתח תקווה, אס"א תל אביב, מ.ס.
קריית גת וב"בנות נתניה", לפני שעברה לשחק באירופה.
לאחר שסיימה את שירות הקבע שלה בצבא בשנת 2021, חתמה בקבוצת "נסטבד" מהליגה הדנית וב-2022, עברה לקבוצת "יזייר" מהליגה הצרפתית השנייה.
בעונה זאת, הצליחה להגיע עם קבוצתה עד לגמר הגביע הצרפתי, בו הפסידה לפריז סן-ז'רמן.
הייתה זו הופעה ראשונה של שחקנית כדורגל ישראלית בגמר הגביע בצרפת ובאחת מחמש הליגות הטובות באירופה.
לקראת עונת 2022/23 חתמה שטיינשניידר בעולה החדשה לליגת העל הפועל קטמון ירושלים, עמה הגיע למקום השני בליגה, וזכתה בתואר השחקנית הישראלית של העונה, כשהיא כובשת 6 שערי ליגה.
בעונת 2023/2024 צברה שני שערים ושני בישולים ב-19 הופעות ליגה, בישול אחד ב-3 הופעות בגביע המדינה, ושני שערים ובישול ב-5 הופעות בגביע אתנה, כאשר הקבוצה מסיימת במקום השני בליגה, מגיעה לחצי גמר הגביע, וזוכה בגביע אתנה.
שטיינשניידר זכתה בתואר כדורגלנית העונה של WSP, ונבחרה לכדורגלנית הישראלית של העונה על ידי ליגת העל.
בעונת 2024/25 צברה שטיינשניידר 5 שערים ובישול ב-26 הופעות ליגה, וכן 4 הופעות בגביע, ושני שערים ב-5 הופעות בגביע אתנה.
הקבוצה הגיעה למקום השני בליגה, גמר גביע אתנה, וגמר גביע המדינה.
בסיום העונה התייצבה שטיינשניידר במקום הראשון בטבלת ההופעות בכל הזמנים של הקבוצה, עם 95 הופעות בכל המסגרות.
שטיינשניידר זומנה לראשונה לנבחרת וערכה את הופעת הבכורה שלה ב-20 באוגוסט 2019 במשחק הידידות מול קבוצת צ'לסי האנגלית מהסופר ליג לנשים, כשבמשחק נכחו 8,534 צופים ובכך נשבר שיא הצופים למשחק כדורגל נשים בישראל.
נכון ל-5 ביוני 2025, שטיינשניידר צברה 33 הופעות בנבחרת ישראל, בהן כבשה 3 שערים.
ב-21 בפברואר 2025 קיבלה שטיינשניידר לראשונה את סרט הקפטנית בנבחרת, כשעלתה כמחליפה למחצית השנייה במשחק מול נבחרת בולגריה.
ב-25 בפברואר 2025 עלתה לראשונה כקפטנית בהרכב הנבחרת, במשחק מול נבחרת אסטוניה.
רחל קשת (נולדה ב-17 באוגוסט 1976) היא שחקנית ובמאית תיאטרון ישראלית, ומנהלת המעבדה למשחק בירושלים.
קשת נולדה בחיפה לאם דתייה ואב חילוני, ומנהלת אורח חיים דתי.
למדה באולפנת אמי"ת (עירוני ו') בעיר.
בגיל 13 החלה ללמוד משחק בחוג לתיאטרון.
את שירותה בצה"ל עשתה כקצינת הוראה במחו"ה אלון, ולאחר שחרורה למדה במדרשת עין הנציב ובמדרשת ברוריה.
לדבריה, דווקא מתוך לימוד התורה היה לה ברור שהיא רוצה להתמקצע בעולם התיאטרון כבמאית וכשחקנית, ולכן המשיכה ללימודי תיאטרון באוניברסיטת תל אביב וסיימה תואר ראשון בשנת 2001.
עם סיום לימודיה פנתה עם עוד חמש יוצרות דתיות צעירות שלמדו במסגרות חילוניות לתיאטרון עכו, שם יצרו את ההצגה "אל תגידו מים מים" בהשראת הסוגיה התלמודית "ארבעה נכנסו לפרדס", הצגה שקיבלה צל"ש בפסטיבל עכו 2002. להצגת הבכורה שלה הגיעה קשת כשהיא אם לתינוק ובחודש השמיני להריונה השני.
בשנת 2009 נרשמה ללימודי תואר שני במסלול שחקן יוצר באוניברסיטת תל אביב, וסיימה את התואר בשנת 2014.
בשנת 2015 הקימה קשת תיאטרון עצמאי "תיאטרון רחל קשת" שבמסגרתו פועל בית הספר ללימודי תיאטרון המעבדה למשחק, שבראשו היא עומדת.
כמו כן היא מנהלת שותפה של קבוצת הפייסבוק "דתיות עסקיות מדברות" המונה למעלה מ-6000 נשות עסקים מהמגזר הדתי.
חתוך דק דק - מופע במסגרת פסטיבל עכו 2004 לצד טובה בירנבאום ורחל גץ-סלומון העוסק במקומה של האישה בחברה מתוך ריטואלים נשיים.
מה את אומרת - סיפורה האמיתי של מתבגרת במגזר הדתי החווה פגיעה מינית.
זוכת פרס התיאטרון היהודי לשנת תשע"ב.
פייס to face - הצגה דיגיטלית שיצרה קשת בשיתוף עם השחקנית נעמה ארלקי על התמכרות למדיה, בדידות, חברות והקשבה.
ותהר ותלד - יצירה משותפת עם חנה ואזנה גרינולד.
פרויקט הגמר של קשת לתואר השני בתיאטרון, שבמרכזו נשים שבוחרות לא להביא ילדים לעולם.
ההצגה זכתה בפרס קיפוד הזהב למבצעת השנה.
בית חם - מחזה המבוסס על סיפורי החיים של נשים שבתיהן נשרפו.
ישראל תיקונים בע"מ - מופע תפילה תיאטרלי מוזיקלי בהשראת הבעש"ט.
זוכת פרס שר החינוך לתרבות יהודית 2016
זוכת פרס קיפוד הזהב לשנת 2015
נכללה ברשימת 50 נשים מובילות במגזר הדתי, 2012
קשת נשואה, אם לשישה, ומתגוררת ביישוב תקוע.
רחל (רחלי) פיסם (נולדה בשנת 1967) היא ראש אגף משאבי אנוש בשירותי הכבאות וההצלה בדרגת טפסר, החל מאוקטובר 2022.
פיסם נולדה בדימונה, למשפחה חילונית ולה אח המשרת כיום כקצין משטרה.
בגיל 9 עברה עם משפחתה לבת ים.
שירתה בחיל האוויר והשתחררה בדרגת סרן, כשהיא אם ל-7 ילדים.
פיסם החלה את עבודתה ביחידת סמך של משרד השיכון – במרכז למיפוי ישראל, ותוך 3 שנים מונתה סמנכ"לית תכנון שרות ומדיניות ומנהלית משאבי אנוש במרכז.
במקביל לעבודתה ובהיותה אם ל-8 ילדים יצאה ללימודים אקדמיים.
עם סיום לימודיה והיא בוגרת תואר ראשון במדעי הרוח והחברה ותואר שני במדיניות ציבורית מהאוניברסיטה העברית בירושלים, הייתה אם ל-11 ילדים, עבדה בתפקידים בכירים כולל סמנכ"לית הון אנושי ומנהל במשרד לביטחון פנים עד אוקטובר 2022.
השתתפה ב-2022 בתוכנית מנהלים באוניברסיטת הרווארד במשך חמישה שבועות, דרך תוכנית קרן וקסנר.
באוקטובר 2022 מונתה לטפסר בשירותי הכבאות וההצלה, כראש אגף משאבי אנוש, והיא האישה הראשונה בתפקיד ובדרגה זו במערך.
פיסם היא חרדית ליטאית אם ל-11 ילדים.
בעלה עמרם אחראי ציוד רפואי בחדרי ניתוח בבית חולים שיבא.
בצעירותם חזרו פיסם ובעלה בתשובה, נישאו, ומתגוררים בבני ברק.
רחל שליט-מרקוס הייתה אמנית ומאיירת יהודייה.
היא הייתה ציירת וגרפיקאית הידועה באיוריה הליתוגרפיים.
היא יצרה ציורי שמן, בצבעי מים ורישומים (בדיו, פסטל וגיר), והחלה להציג את ציוריה בסביבות 1920. בתחילת שנות ה-20 היא איירה ספרים ותיקי הדפסה, שרובם שרדו.
בסוף שנות ה-20 ותחילת שנות ה-30, היא המשיכה לצייר, ואיוריה הופיעו בכתבי עת רבים.
היא נולדה בטלז שבמחוז קובנה בליטא, אז חלק מהאימפריה הרוסית.
היא הייתה פעילה בברלין בתקופת רפובליקת ויימאר ובפריז בשנות ה-30. היא נודעה בעיקר בזכות איוריה של נושאים יהודיים במזרח אירופה.
שליט-מרקוס נספתה באושוויץ באוגוסט 1942.
רחל מרקוס בילתה את שנות ילדותה המאוחרות בלודז' ולבסוף קיבלה אזרחות פולנית.
היא הייתה דוברת יידיש כשפת אם, למדה גם פולנית, גרמנית וצרפתית.
בשנת 1910 עברה מלודז' למינכן כדי ללמוד אמנות.
שם התיידדה עם האמנים אנרי אפשטיין ומרסל סלודסקי.
היא גם למדה בפריז ובלונדון.
היא הייתה נשואה לשחקן יוליוס שליט משנת 1915 ועד מותו בהתאבדות ב-1919.
רחל שליט-מרקוס התגוררה בברלין מ-1916 עד 1933, ומשנת 1921 ואילך התגוררה ב-Stübbenstrasse 3 בשנברג.
היא החלה לאייר תחת השם רחל שליט החל מאמצע שנות ה-20. יצירתה הופיעה במספר תערוכות של ההזצסיון הברלינאי, תנועת אמנות גרמנית שהוקמה בתחילת המאה.
שליט הכירה את האמנים האקספרסיוניסטים היהודים לודוויג מידנר ויעקב שטיינהרדט, וזכתה בין היתר לתמיכתם של היסטוריונים לאמנות קרל שוורץ ורחל וישניצר.
שליט בילתה בבתי קפה ידועים שפקדו אותם אמנים ומהגרים.
היא יצרה קשרים עם אינטלקטואלים כמו הסופרת הפולנית-גרמנית אלאונורה קלקובסקה.
הדימויים הליטוגרפיים של שליט הושוו לעיתים לעבודתה של קתה קולוויץ.
כחברה פעילה באגודת האמניות בברלין החל משנת 1927, שליט הציגה את ציוריה ועבודות אחרות לצד אמניות ידועות כמו קתה קולביץ, לוטה לזרשטיין, ג'ולי וולפטורן, קתה מינצר-נוימן וגרטה צ'אקי-קופוני.
היא התפרסמה לאחר שהציגה ציור עטור פרסים בתערוכה Die Frau von Heute בשנת 1929.
שליט ברחה לצרפת לאחר עליית הנאצים לשלטון בגרמניה ב-1933. היא התגוררה במונפרנאס, שם הייתה קשורה לאסכולת פריז.
ביוני 1935, היא הציגה תערוכת יחיד בגלריה זבורובסקי (נוסדה על ידי ליאופולד זבורובסקי), ונשארה ליצור בפריז עד 1939.
ביולי 1942 בעת גירוש היהודים מפריז, נעצרה שליט-מרקוס וגורשה לאושוויץ באוגוסט 1942. הסטודיו שלה בפריז נשדד, ורבות מיצירותיה המקוריות נהרסו או אבדו.
יצירות ששרדו: ספרים מאוירים ותיקי דפוס
רחל פיגנברג אמרי (12 בספטמבר 1885, לובן, מחוז מינסק בבלארוס – 5 ביוני 1972, גדרה) הייתה סופרת, מתרגמת, עיתונאית, ומורה.
אחייניתם של הסופרים זלמן אפשטיין ויצחק אפשטיין.
פרסמה 15 ספרי סיפורת, תחילה ביידיש ולאחר מכן בעברית, ביניהם תרגומים ומסמכים היסטוריים, וכן חיבורים על מחשבת ישראל, ביקורת ספרות ומעמד האישה.
רחל פיגנברג נולדה בלובן, עיירה בבלארוס (1885).
אביה דב בער היה מלמד, מקובל, בן רב העיר מוסמך לרבנות, אך לא שימש כרב והעדיף להיות מורה.
אמה, שרה אפשטיין, אחותם של הסופרים האחים זלמן אפשטיין וד"ר יצחק אפשטיין.
בקובץ "פנקס סלוצק ובנותיה" כתבה כי דודה, יצחק אפשטיין (איש ראש פינה), נהג לכתוב אליהם מכתבים מארץ ישראל ביידיש.
כל מכתב כזה היה עובר בין כל העיירות וכפרי הסביבה עד שהפך קרעים קרעים.
אביה נפטר כשהייתה צעירה מאד.
היא למדה עברית, יידיש ורוסית עד גיל שתים עשרה.
היא נאלצה לנהל את החנות של משפחתה, ובמקביל אהבה מאד לקרוא ספרים., אבל היא עדיין הצליחה לקרוא הרבה מאוד ספרים.
היא חיברה רומן משלה בשם "יוסף ורוזה", אך עד מהרה קרעה את כתב היד.
בני משפחת אמה (סבתה וזלמן אפשטיין דודה) טיפלו בחינוכה, שלחו אותה לאודסה, שם עסקה בתפירה עבור סלון בגדים, ואף החלה לכתוב.
פרסמה ב-1905 סיפור קצר ביידיש - "שנות הילדות", בהשראת ביקור בעיר הולדתה, שפורסם בכתב העת "החיים החדשים".
ספרה הראשון "אמא" יצא ב־1911 בורשה, דודה זלמן אפשטיין נתן אותו למו"ל שאול גינזבורג וזה הוציאו לאור.
באודסה למדה בבית ספר וגם אצל מורים פרטיים.
בעזרת שאול גינזבורג עברה לסנט פטרבורג, שם קיבלה תעודת הוראה, עסקה בהוראה ועברה בהדרגה לכתיבה עיתונאית וספרותית.
פרסמה מספר רב של סיפורים קצרים ורומנים בתשלום.
בשנים 1911–1912 השתתפה בהרצאות באוניברסיטה בפקולטה לשפות ולספרות בלוזאן, שווייץ, אך מסיבות כלכליות קטעה את לימודיה.
במשך כל התקופה הזו היא כתבה ופרסמה סיפורים בכתב העת "חבר" "היום" "ספרות אירופאית" והעיתון השבועי של בוברויסק.
בין שאר כתביה בתקופה זו, היא כתבה מאמר בשם "קורסיסטקס" (סטודנטיות), סיפור ארוך "שני עולמות" שפורסם ב"החיים שלנו".
ב-1913 יצא רומן בשם "אחות" שראה אור בוורשה, והחלק הראשון של ספרה "לאורך שבילים זרים".
משנת 1913 התגוררה זמן מה בבוברויסק, בלארוס, שם עסקה בפעילות פדגוגית.
נולד להם ילד בשם ישראל, ואחר חמש שנות נישואין נפטר בעלה (1919).
באוגוסט של אותה שנה (אב ה'תרע"ט) פשט על דובובה גדוד מורדים בפיקודו של ההטמאן קוזקוב, והם ביצעו סדרת טביחות אכזרי ביהודי דובובה.
פיגנברג ובנה התחבאו במהלך הפוגרומים באוקראינה אצל איכרה.
כשהגיעה לאודסה עם ילדה, חזרה לכתוב והחלה לרשום עדויות של ניצולי הפוגרומים למען הקהילה היהודית במסגרת פעולה שהוביל מרדכי ספקטור.ב-1927 היא תארה את תיאורי הרציחות, השוד, ההתעללות והאונס,בספרה "מגילת דובובה" שפורסם ביידיש וברוסית.
הספר תורגם גם לצרפתית על ידי מואיז טברסקי, זמן לא רב לאחר מכן היווה נקודת התייחסות חשובה במשפט שוורצברד.
היא תרגמה את הספר לעברית, והוא יצא לאור בתל אביב בשנת 1939. פרסום המהדורה העברית עורר הדים בעיתונות העברית בארץ ישראל.
ב-1921 עזבה את אוקראינה ועברה לקישינב ואחר כך לבוקרשט, שם עסקה בראיונות ושמיעת עדויות של עדי ראייה של פוגרומים, חומר שאספה באוקראינה במהלך מלחמת האזרחים.
בשנת 1924 הגיעה לארץ ישראל במסגרת העלייה השלישית אך חזרה לאחר שנתיים לאירופה.
היא ביקרה בכמה ארצות אירופה וגרה שנים מספר בפולין.
בתחילת שנות השלושים עברה כמעט על כל ערי פולין ועיירותיה במסע הרצאות ספרותיות וארצישראליות, שהיו לחוויה למאזיניה ולקוראיה, וכן חיה תקופה מסוימת בפריז.
בשנת 1924 פרסמה שלושה מחזות: "סטודנטיות", "אנשים עקורים" ו"שתי גלויות.
רק אחד מהם,"אנשים עקורים" הועלה על במות התיאטרון, בבימויו של רודולף זסלבסקי בתיאטרון היידיש העממי בווילנה.
היא חזרה והשתקעה בארץ ישראל בשנת 1933. במשך שלוש שנים הייתה כתבת היומון "דער מאמענט", היא פרסמה סיפורים, רשימות וכתבות מארץ-ישראל בעיתונות ביידיש וכתבי העת ביידיש.
היא פרסמה גם בעיתונות המקומית בשפה העברית כמו " הארץ ","דבר" ו-"העולם הזה" ובהעיתונות המקומית ביידיש.
מעודדת על-ידי סופרים ואנשי-עט שונים, ביניהם ח.
ביאליק, החלה לכתוב בעברית ולתרגם את כתביה מיידיש לעברית.
בנוסף החלה להשתתף בעיתונות העברית.
ב-1945 היא הקימה את הוצאת "לעט" במטרה להפיץ ספרים בעברית.
לאחר פרסום שלושה ספרים מאת ישראל יהושע זינגר, דוד ברגלסון ומשה קולבק בשנים 1945–1947, קרסה ההוצאה עקב בעיות כלכליות וחוסר ביקוש.
ב-1948 החלה להוציא כתב עת: "העם בביתו", בטאון להדרכה לאומית ומעשית במדינת ישראל, שנפסק מיד.
במקביל לכתיבתה בעברית היא תרגמה את רוב יצירותיה מיידיש לעברית וכן תרגמה ליידיש את כל כתבי הסופר הרוסי-יהודי סעאמיאן יושקביץ.
במכתב שכתבה ב-1955 היא מציינת כי היא כותבת ללא הרף ועובדת על הספרים "מעשה אבות" "רומן בלי שם", "האשה בתוך עמה", וה"גואל האלמוני" וכן קובץ סיפורים בשם "ישרים".
עוד היא מציינת כי לפעמים תוקף אותה יאוש כזה שיש לה רצון לשרוף את כל כתבי היד שלה.
במכתב היא יוצאת כנגד תנועת הציונות האינטליגנטית הרחוקה מהעם.
היא מספרת במכתב על התלאות שעברו עליה בארץ ישראל, וכי סבלה ממחסור.
עוד היא מציינת כי הציעו לה כסף על מנת להוציא ולערוך עיתון עברי עממי אך היא סרבה כי לא יכלה לקחת על עצמה את האחריות הזו.
בעת הזו גרה בתל אביב.
ב-1960 זכתה בפרס על שם חיים גרינברג מטעם ארגון הנשים החלוצות בארצות הברית.
רחל פיגנברג נפטרה בכ"ג בסיון תשל"ב, 5 ביוני 1972 בגיל 87.
1925 – על גדות הדנייסטר, ביידיש.
תורגם לעברית ב-1964 בשם נע ונד
1925 – ערמוני – ספר ילדים – הוצאת קפת הספר – סיפור על סוס זקן בשם ערמוני
1925 – בדרכי נכר: רומן ביידיש – תורגם לעברית 1938- תורגם לאנגלית - הוצאת גפן
1926 – כרוניקה של עיר מתה
1927 – מגילת דובובה: תולדות עיר שעברה ובטלה מן העולם – יצא ביידיש, בצרפתית וברוסית.
1929 – שונא הנשים – הוצאת העולם – היצירה הראשונה שכתבה בעברית
1930 – לשנתיים: רומן בלי אהבה (ברלין) – הוצאת אברהם יוסף שטיבל
1938 – סיפורים לכל: אוסף סיפורים: "נשי החיל של הדור הישן", "הגנבה", "אדם רגיל", "השומר"
1939 – מגילת דובובה: תולדות עיר שעברה ובטלה מן העולם – תורגם לעברית על ידי פיגברגר – הוצאת לעם
1942 – בימי זעם – הוצאת לעם – נקרא במקור "תחת הפטיש" – רישומי הפרעות ביהודי אוקראינה בשלהי מלחמת-העולם הראשונה
1947 – מבין גדרי התיל – צרור מכתבים על פגעי הזמן – הוצאת לעם
1952 – השלב האחרון; רומן – הוצאת לעם
1964 – נע ונד – מסבל פליטי ישראל בדורנו – הוצאת לעם
1967 – יידיש וסופריה: צרור עובדות – מוקדש לאזרחי ישראל – הוצאת זמן
1939 – "במבוכת הימים — קובץ מאמרים שלא ניתן להם מקום בעיתונות היהודית לא בארץ ולא בגולה"
1940 – "בוני המולדת" — קוים ודרכים להבראת הציונות והישוב
1943 – פרשת שלום אש לאור המציאות
1944 – בעיית האשה בספרות העמים
1944 – מה שהיה – רשמים וזכרונות ממסעותיה – פורסם בשבועון ההסתדרות הציונית העולמית "העולם"
1949 – סוסתו של מנדלי ושוט היידישאים
1952 – הבעיה הלאומית בברית המועצות
1962 – מאמר אודות מניה שוחט
1962 – כתבה פרק בתוך הספר: פנקס סלוצק ובנותיה: ספר זיכרון לתולדות העיר סלוצק ועיירות הסביבה.
רחל פישמן , הייתה משוררת ישראלית, ילידת ארצות הברית שכתבה ביידיש.
בשנת 1978 קיבלה את פרס איציק מאנגר ליצירה ספרותית ביידיש.
פישמן נולדה ב-10 ביוני 1935 בפילדלפיה, ארצות הברית.
היא גדלה בבית חילוני דובר יידיש להורים פעילים יהודיים, סוניה ואהרון פישמן.
אחיה היה הסוציו-בלשן יהושע פישמן.
בשנים 1941–1949 נהגה לנסוע עם אחיה למחנה יהודי חילוני.
ב-1949 עברה עם משפחתה ללוס אנג'לס, קליפורניה.
שם הפכה פישמן פעילה בתנועת הנוער השומר הצעיר.
עם חזרתה של המשפחה לחוף המזרחי בשנת 1953 למדה בהכשרה חקלאית בניו יורק וניו ג'רזי.
בשנת 1953 פגשה את תיאודור הולדהיים, מתמטיקאי ומוזיקאי שהגיע לארצות הברית כשליח של השומר הצעיר.
ב-1954 בגיל 19 נישאה פישמן ועלתה עם בעלה לישראל, השניים עברו לגור בקיבוצו, קיבוץ בית אלפא, בו פעלה פישמן וכתבה שירה.
פישמן החלה לכתוב שירים בגיל צעיר, בעידודה של מלכה חפץ-טוזמאן.
ניתן לראות את השפעתה של טוזמאן בתשוקתה של פישמן למשחקי מילים ובשימוש הנדיר בחריזה.
בישראל הצטרפה לקבוצת "יונג ישרואל", קבוצה של משוררים וסופרים ביידיש, בה הפכה לחברה הצעירה ביותר והיחידה מקבוצה זו שנולדה בארצות הברית.
בתקופה זו עודד אותה לכתוב אברהם סוצקבר.
החל משנת 1956 פרסם את עבודתה בכתב העת הספרותי היידי המוביל "די גאלדענה קייט" שסוצקובר היה העורך הראשי בו.
פישמן התמקדה בכתיבת שירה שתיארה את הסביבה הקרובה, הטבע והחי, תוך שהיא נמנעת מנושאים פופולריים בקרב בני גילה.
עבודותיה פורסמו במגזינים "יונג ישראל" ו"די גאלדענה קייט".
ספר הבכורה שלה, זון איבער אלץ (שמש על הכל), יצא לאור ב-1960 וכלל שירים ביידיש.
בשיריה המאוחרים יותר היא תיארה את המחלה המתקדמת והמתישה בה חלתה.
פישמן הייתה חולה שנים ארוכות בזאבת.
שני אוספי שיריה האחרונים יצאו לאור במהדורות דו-לשוניות, ביידיש ובעברית, אם כי פישמן כתבה ביידיש בלבד.
היא בילתה את שנת 1972 בירושלים בשיעורים פרטיים אצל יודל מרק ובקורסים ביידיש ובספרות עברית באוניברסיטה העברית.
בשנת 1978 קיבלה את פרס איציק מאנגר.
פישמן הייתה נשואה לתאודור הולדהיים.
לאחר שהיו לה הפלות רבות אימצו בני הזוג שני בנים, ב-1964 וב-1967.
היא נפטרה בגיל 51, ב-26 באוגוסט 1984 בקיבוץ בית אלפא וקבורה בבית הקברות בקיבוצה.
חצי שנה אחריה נפטר גם בעלה.
דערנער נאכן רעגן ( קוצים אחרי הגשם ), 1966 - הוצאת ישראל-בוך.
הימל צווישן גראזן (שמים בעשב), תרגום: אריה אהרוני - הוצאת אלף - 1968
ווילדע ציג = עזה פזיזה (עז פרא), תרגום: אריה אהרוני - 1976
I Want to Fall Like This - מבחר משירי רחל פישמן בתרגום לאנגלית של סימור לביטן - הוצאת: וויין סטייט יוניברסיטי פרס (דטרויט, מישיגן) - 1994.
שירה של פישמן "עז פרא" שימש ככותרת באנתולוגיה הפולנית לשירת יידיש בעריכת קרולינה שימניאק, ג'ואנה ליסק ובלה שוורצמן-צ'רנוטה - 2018
שיר שלה נכלל בספר "זר שלגים" - מבחר משירת ביידיש בעריכת ותרגום בני מר - 2021
רחל שלום היא שחיינית פאראלימפית ישראלית.
ב הייתה חברת המשלחת המייצגת את ישראל והתחרתה בשני משחים: במשחה 50 מטר בסגנון חופשי התחרתה בדרגת נכות Special Class, במשחה המוקדמות סיימה בתוצאה של 46.60 שניות והעפילה למשחה הגמר שבו סיימה בתוצאה של 46.50 שניות וזכתה במדליית הכסף עם דירוג במקום השני.
במשחה 100 מטר בסגנון חופשי התחרתה במשחה בדירוג פתוח וסיימה בתוצאה של 1:47.50 עם דירוג במקום הרביעי.
בזמן האולימפיאדה שלום הייתה תושבת ירושלים.
רחל פריידלינה הייתה כימאית סובייטית ממוצא יהודי.
היא הייתה מומחית בכימיה אורגנית.
רחל פריידלינה נולדה בשנת 1906 בכפר סמוטביצ'י, מחוז מוהילה (אז בתחומי האימפריה הרוסית כיום בבלארוס) למשפחה יהודית.
בשנת 1923 היא סיימה לימודי בית ספר ועברה למוסקבה.
בשנת 1924 היא החלה לימודי כימיה באוניברסיטת מוסקבה וסיימה את הלימודים בשנת 1930.
בשנת 1930 פריידלינה החלה לימודי תואר שלישי במכון להגנת הצומח.
לאחר שנה היא עזבה את הלימודים והמכון.
היא החלה לעבוד במכוני מחקר שונים במוסקבה.
בשנת 1935 היא החלה לעבוד במכון לכימיה אורגנית של אקדמיה למדעים של ברית המועצות תחת אלכסנדר נסמיאנוב.
בשנת 1936 הוענק לה תואר שלישי על בסיס מגוון עבודות שבוצעו ללא השלמת עבודה ספציפית לתואר.
בשנת 1941 פריידלינה עברה לקאזאן ביחד עם סגל המכון בה עבדה.
היא עסקה במחקרים בעלי אופי ביטחוני.
בשנת 1943 היא חזרה למוסקבה.
בשנת 1945 היא סיימה עבודת פוסט דוקטורט.
בפברואר 1951 פריידלינה קודמה לתפקיד מנהל מעבדה.
בינואר 1952 היא קיבלה נזיפה מוועד המפלגה במקום העבודה ובעלה נעצר ונשפט (לאחר פטירת יוסיף סטלין שמו טוהר).
היא המשיכה לעבוד במכוני מחקר של האקדמיה.
בשנת 1968 היא נבחרה לחברה בהתכתבות באקדמיה למדעים.
במקביל לעבודה במכון מחקר פריידלינה הייתה מלמדת במכון לטכנולוגיות כימיה וכיהנה בו בדרגת פרופסור.
מחקרים של פריידלינה עסקו בתחומים שונים של כימיה אורגנית.
עבודות שלה תרמו רבות ליצירת שיטות לקבלת מתכות כבדות.
היא פיתחה שיטות לקבלת חומרים חדשים על בסיס ארסן.
היא פיתחה שיטות ליצירת חומצות קרבוקסיליות חדשות.
פריידלינה פרסמה כ-300 מאמרים ו-2 ספרים בנושא מחקרים שבוצעה.
כמו כן בבעלותה היו 30 פטנטים.
היא הייתה חברה במערכת של כתבי עת מדעיים.
לפריידלינה הוענקו מספר עיטורים ופרס ברית המועצות בשנת 1986.
פריידלינה נפטרה בשנת 1986 ונטמנה בבית העלמין קונצבסקויה לצד בעלה.
רחל פרנקל (נולדה ב-1981) היא זמרת מצו-סופרן, שמרבה להופיע בבתי אופרה ובאולמות קונצרטים נודעים ברחבי העולם.
רחל פרנקל הייתה תלמידתה של מירה זכאי בבית הספר למוזיקה ע"ש בוכמן-מהטה באוניברסיטת תל אביב.
בהמשך עברה לברלין, שם שרה בתפקידי אופרה שונים, בהם דורבלה בכך עושות כולן, סיבל בפאוסט ורוזינה בהספר מסביליה.
כמו כן הופיעה פעמים רבות בתפקיד כרובינו בנישואי פיגרו, (תפקיד מכנסיים), בין השאר באופרה של וינה, באופרה גרנייה בפריז, בפסטיבל אדינבורו ועוד.
היא שרה גם בפסטיבל גליינדבורן ובפסטיבל ברגנץ.
באופרה הישראלית הופיעה לא מכבר כאיזבלה באופרה האיטלקייה באלג'יר.
במשך כעשר שנים שרה באנסמבל של האופרה של וינה, תחילה כזמרת אורחת ואחר כחברה קבועה.
לאחרונה הופיעה בלה סקאלה במילאנו בתפקיד מרצ'לינה בנישואי פיגרו.
פרנקל הופיעה גם באולמות קונצרטים באירופה, בהם הקונצרטחבאו בהולנד, פסטיבל זלצבורג, הפילהרמונית של ברלין ואחרים, תחת שרביטם של מנצחים שונם, בהם סיימון ראטל, דניאל ברנבוים, דן אטינגר, גוסטבו דודמל ועוד.
בספטמבר 2025 השתתפה בחג המוזיקה הישראלית בביצוע האופרה האדונית והרוכל מאת חיים פרמונט, לצד יאיר פולישוק.
על התזמורת הסימפונית הישראלית ראשון לציון ניצח יובל צורן.
רחל שלקובסקי, ידועה בכינויה "במבי" (נולדה ב-1939) היא מיילדת ומנהלת גמ"ח ישראלית חרדית אשר עבדה למעלה מ-43 שנים כמיילדת במרכז הרפואי שערי צדק בירושלים והקימה קרן צדקה לסיוע למשפחות חרדיות עניות.
שלקובסקי נולדה בשם רחל במברגר בפריז בשנת 1939, תחילת מלחמת העולם השנייה.
היו לה אחות אחת ואח אחד, האחרון נולד לאחר שאביהם נלקח נעצר על ידי המשטר הנאצי בשנת 1944 ונשלח למחנה ההשמדה אושוויץ שם נספה.
נחושה להיות אחות, עלתה לישראל בגיל 15 כדי לגור עם קרובי משפחה בחיפה, ולמדה בתיכון בית יעקב.
ב-1960 נרשמה כאחות מתלמדת במרכז הרפואי שערי צדק בירושלים.
לאחר שסיימה את הכשרתה כאחות, היא עברה קורס מיילדות.
היא עבדה במרכז הרפואי שערי צדק במשך 43 שנים והפכה למיילדת ראשית שם יילדה יותר מ-35,000 תינוקות.
לאחר שפרשה מתפקידה במשרה מלאה בשערי צדק, היא המשיכה לעבוד שם שני לילות בכל שבוע.
לדבריה, "להיות מיילדת היא הקריירה היפה ביותר בעולם".
מתוך תשומת לב לעוני של חלק מאימהות המגזר החרדי הקימה שלקובסקי בשנת 1973, בזמן מלחמת יום הכיפורים, קרן בשם "מתן בסתר במבי".
לקרן תקציב שנתי של כמיליון דולר, יש לה 35 סניפים ברחבי צפון אמריקה ואירופה והיא מתואמת על ידי מתנדבים בניו יורק.
הקרן תומכת ביותר מ-400 משפחות נזקקות מדי חודש.
בשנת 2009 הופיעה, לצד עדינה בר שלום, בסרט "חֲרֵדות", חלק מסדרת סרטי "צולם ביום חול" של היוצרים רון עופר ויוחאי חקק.
בסרט שתי הנשים מנסות, כל אחת בדרכה, לתת מענה למצוקת העוני בחברה החרדית.
שלקובסקי נשואה לרב משה שלקובסקי, המנהל המייסד של מכללת נווה ירושלים לנשים.
רָחָם (שם מדעי: Neophron percnopterus) הוא סוג של עוף דורס ממשפחת הנציים בו מין יחיד – רחם מדברי או רחם מצוי.
תפוצתו של הרחם רחבה למדי והוא מצוי בהודו, בדרום־מערב אסיה, בחצי האי האיברי ובמרכז ובצפון אפריקה.
הרחם הוא מן הקטנים במינים במשפחה, אורכו מהזנב לראש הוא כ־65 ס"מ, מתוכו אורך הזנב כ־20 ס"מ.
הוא מופיע בציורים מצריים עתיקים רבים, ומכונה לפיכך גם "נשר מצרי" או "תרנגול פרעה".
הרחם ניזון בעיקר מפגרים, אך לעיתים יכול לצוד ציפורים קטנות, חלשות או חולות, יונקים קטנים ואפילו נחשים.
לשם ציד הוא משתמש בטפרים ארוכים, מעוקלים וחדים, בעוד שלשם אכילת נבלות הוא מצויד במקור קצר חזק ועבה המאפשר לו לקרוע בשר ועור ולנתק גידים.
רגליו וצווארו של הרחם קצרים וגופו מכוסה נוצות לבנות מלבד אברותיו שהן שחורות.
קדמת הפנים עד החזה היא חשופה וצהבהבה, אך העורף והראש מכוסים גם הם פלומת נוצות.
בתצפית מלמטה הוא נראה לבן כמעט לחלוטין, למעט מסגרת שחורה בכנפיו.
לרחם מספר התנהגויות נדירות בעולם העופות.
הוא שובר ביצים ששדד על ידי הטלתן על סלע.
יתרה מזו, ביצים גדולות הוא שובר על ידי נשיאת אבן במשקל של עד 300 גרם עד לגובה המתאים מעל הביצה, והשמטתה מעליה.
יכולת זו מעידה על יכולתו להשתמש בכלים, יכולת שנדירה אצל עופות.
מעריכים כי מספר זוגות הרחמים שקיננו בישראל עם קום המדינה היה בין 500 ל־1,000 זוגות, אולם עקב הרעלות ושימוש בחומרי הדברה פחת מספרם במהלך שנות החמישים והשישים.
בשנות החמישים הוערך מספרם רק בכ־50 זוגות.
האוכלוסייה התאוששה ובשנות השמונים נצפו כ־150 זוגות.
על פי "הספר האדום של החולייתנים בישראל" הרחם נמצא בסיכון אזורי ועתידו בישראל בסכנה.
בישראל הרחם הוא נודד עונתי.
הוא מופיע בחודשי האביב והקיץ לשם קינון ודגירה ונראה בגלבוע, בגולן, בגליל העליון והתחתון ובכרמל, בנוסף קיימים אזורי מחיה בדרום – מדבר יהודה בסביבות ערד.
הנדידה היא בלהקות, וטעות נפוצה היא לחשוב להקת רחמים ללהקת חסידות, בשל מראם הדומה בעת מעוף.
בשלהי חודש מאי 2019 נצפה קינון של זוג רחמים באזור הכרמל, לראשונה מזה 50 שנה.
זוג רחמים בונה קן בראש צוק, המכיל תטולה שגודלה שתי ביצים צהבהבות או בצבע חום בהיר ועליהן כתמים חומים כהים.
תקופת הדגירה היא כ־42 יום.
הגוזלים מכוסים נוצות כתומות המתחלפות לחומות־שחורות כעבור כשנה.
הגוזל מגיע לבגרות אחרי כ־3 שנים ואז הוא עוטה פלומה לבנה וקצות נוצותיו שחורות.
במקרא הוא מוזכר בין העופות הטמאים, ואילו בתלמוד הוא זוכה לאהדה ועליו נאמר: "משבא הרחם לעולם – באו הרחמים לעולם" (משמופיע בארץ, סימן לבוא גשמים).
הרֵחֶם הוא איבר שרירי וחלול בעל דפנות עבות הנמצא בגופן של רוב נקבות היונקים כחלק ממערכת הרבייה, ומשמש להתפתחות העובר בתוכו.
צורתו של הרחם מזכירה צורת אגס חלול.
להלן תיאורו אצל נקבות האדם.
כאשר הן אינן בהריון, משקלו הטיפוסי של הרחם הוא כ-50 גרם ואורכו כ-8 ס"מ; במהלך ההריון, כאשר מתפתח העובר בתוכו, משקלו יכול להגיע עד לקילוגרם אחד הודות לרקמה הגדלה בו והוא מתארך עד 33 ס"מ.
הרחם מצופה מבפנים באפיתל רירי המהווה המשך רצוף לאפיתל של צינור הביציות.
קרום רירי זה עשיר בכלי דם ומתעבה בעונות של פעילות רבייתית.
אל הרחם מחוברות שתי החצוצרות, שהן צינורות מרופדים באפיתל ריסני בעל מבנה דמוי משפך.
בתוך שקע הרחם מונחת השחלה.
הרחם נמצא באזור אגן הירכיים -- בין שלפוחית השתן שלפניו ובין הרקטום שמאחוריו.
אל חלקו העליון של הרחם מתחברות שתי החצוצרות כאשר צידן השני נפתח לכיוון השחלה.
חלקו התחתון של הרחם, הוא צוואר הרחם; זהו שריר טבעתי חזק, הנמצא בתוך הנרתיק.
הנרתיק הוא החלק המקשר את איברי הרבייה עם העולם החיצוני ומשמש מעבר פנימה לפין ולתאי הזרע ומעבר החוצה לדם הווסת ולתינוק הנולד.
אצל רוב הנשים, הרחם נוטה קדימה, לכיוון קיר הבטן ומעל לשלפוחית השתן.
אצל כ-18% מהנשים הרחם נוטה אחורנית, לכיוון הגב והמעי, מצב זה של הרחם נקרא רחם אחורי.
מבחינה אנטומית מחלקים את הרחם לשלושה חלקים:
השכבות מפורטות כאן מהשכבה הפנימית אל החיצונית
השכבה הפנימית ביותר היא רירית הרחם - האנדומטריום, שכבה זו מורכבת משתי שכבות פנימיות, השכבה הבזאלית, הקבועה, והשכבה הפונקציונלית, הנושרת מדי חודש במהלך הווסת
שריר הרחם - הרחם מורכב ברובו משריר חלק המכונה שריר הרחם (מיומטריום)
מעטפת הרחם - פרימטריום - חלק מהצפק העוטף את החלק החיצוני של הרחם
הרחם נוצר בעובר מהתלכדות הצינורות המולריאניים.
ביונקים יש לרחם ארבע צורות עיקריות, בהתאם למידת ההתלכדות של צינורות אלה:
רחם יחיד - הנוצר בצורת אגס מהתלכדות מלאה של הצינורות המולריאניים.
קיים בבני אדם, סוסים ורוב הפרימטים.
רחם דו-קרני - הנוצר כאשר הצינורות המולריאניים מתלכדים רק בחלק העליון של הנרתיק.
קיים בבני אדם, בעטלפים, בקופיפים, בחזירים וביונקים פרימיטיביים.
רחם כפול - קיים, למשל, בארנבות.
רחם מחובר חלקית - קיים במעלי גירה, דוגמת פרות.
רחמים הם מצב רגשי חברתי, המתעורר בתגובה למצוקתו של אחר, ומדרבן את הפרט לעזור לבעל המצוקה.
הרחמים נועדו לשרת את המבנה החברתי על ידי מתן תמיכה אנסטינקטיבית לבן החברה שחווה נפילה ארעית - קרי מצוקה - שבהינתן העזרה הוא ישוב למעמד הקודם.
כשתחושת הרחמים באה לידי ביטוי אצל המרחם (המרוחק המשונן) - כגון במבט רך - היא תעורר אצל המרוחם את הרגש המקביל.
לפעמים בצורה חיובית ולפעמים בצורה שלילית, אצל המרוחם הרגש שמסונכרן עם המרחם (המרוחק) כן יבטא הכנעה וינסה לנטרל את כל הצדדים המאיימים שבאישיותו.
הרגש אצל המרוחם (הקרוב) יתאפיין לרוב בדמעות או בכי (גם הבכי הוא סטטוס ארעי).
המרוחם לא יחוש מרוחם אלא אם כן אחר ישדר לו את הרחמים מהצד של הנותן.
הרחמים מהצד הנותן והרחמים מהצד המקבל מקפידים להסתנכרן, משום שהמרוחם מצוי במצב פגיע וחשוף, ועל כן עדיף שהמצב הזה יתעורר רק בעת הצורך ובסביבה בטוחה (כשיש מרחם).
רחמים עצמיים הם מצב פסיכולוגי המתאפיין באמונת האדם בהיותו קורבן נסיבות חסרות מזל ולכן ראוי לניחומים.
הרגש יכול להיות מכוון גם כלפי הזולת כשהמטרה היא לזכות בתשומת לב, באמפתיה או בעזרה.
היחסים הלא סימטריים שבין האל לאדם - האל האדיר מול האדם האפסי - יוצרים מתח תמידי שנע בין תלותיות ודומיננטיות אלוהית, לבין אהבת המרוחם לחומל האולטימטיבי, לבין מצב של האל העוזר שאינו מרחם, לבין תחושת המאמין בחמלתו האין סופית של האל.
רחמים היא אחת המידות של מסדרי האבירות ודת הנצרות, והיא מתקשרת למושגים כמו צדק ומוסר ביחסים בין אדם לחברו.
ביהדות מופנית פעמים רבות תפילה לאלוהים שינהג על פי מידת הרחמים (רחמי שמים), כלומר, לא יעניש על פי החוק היבש (על פי מידת הדין) אלא יגלה חמלה.
בהקשר המשפטי, נאשם שנמצא אשם בעוון רצח יכול לבקש חנינה (ביטוי משפטי לרגש הרחמים) מהוצאה להורג.
כן נוסחה על ידי פרופ' דורון מנשה ופרופ' יחיאל קפלן קריאה להתחשב ברחמים לעניין העונש שיש להשית על מורשעים בפלילים file:///C:/Users/user/Downloads/SSRN-id3029239%20(1).pdf
מצב מנוגד לחלוטין הוא המתת חסד, שבו ממיתים אדם בגלל רגש רחמים כלפיו.
מקרה מפורסם של רחמים בספרות מתרחש במחזה הסוחר מוונציה כאשר פורטיה מבקשת משילוק להפגין רחמים.
קיימים מספר ארגונים שמשלבים את המילה "רחמים" בשמם כדי לתאר את מטרותיהם.
ביניהם "צבאות הרחמים", "אחיות הרחמים" ו-"מקדש הרחמים והצדקה".
כמו כן, ישנו גם שם משפחה העונה לשם רחמים.
רְחֵלִים היא התנחלות במתכונת של יישוב קהילתי דתי באזור השומרון, על כביש 60 מזרחית לאריאל, המשתייך למועצה אזורית שומרון.
בסמוך ליישוב מצפון מזרח שוכן הכפר יתמא.
נכון לשנת 2017 מונה היישוב כמאה משפחות.
ועדת הקליטה שביישוב מקבלת רווקים להתגורר ביישוב, דבר שנחשב חריג ביישובים בעלי אופי דתי-לאומי.
היישוב הוקם בשנת ה'תשנ"ב, 1991, מייד לאחר פיגוע ירי ב-28 באוקטובר 1991, על אוטובוס שהיה בדרך להפגנת תמיכה בשמיר בכיכר מלכי ישראל לקראת צאתו לוועידת מדריד, בו נרצחו נהג האוטובוס, יצחק רופא, ותושבת שילה רחלה דרוק.
היישוב החל כמאחז באתר הפיגוע, בסמוך לצומת תפוח, ונקרא על שמן של רחלה דרוק, ושל רחל וייס שנשרפה למוות עם שלושת ילדיה בפיגוע בבקעה ב-1988.
באותו לילה שבו הוקם המאחז הוקם גם היישוב שבות רחל, כאשר ראשי יש"ע בהנהגת זאב חבר ויעקב כ"ץ (כצל'ה), ראו ברחלים פעולת הסחה כדי להסתיר את התבססות היישוב שבות רחל.
המתנחלים הראשונים שהגיעו כבר באותו לילה למקום הפיגוע על מנת להישאר בו, לא ידעו על כוונה זו והתעקשו על הישארות במקום.
בלילה הראשון אישר צה"ל רק לנשים חברותיה של רחלה דרוק להישאר במקום, וכן לשלושה גברים שישמרו במקום.
למחרת נענה צה"ל לבקשה של גאולה כהן לאפשר לנשים להישאר במקום עד תום ימי השבעה.
השהות במקום התארכה, ולאחר חודש, בעקבות רצח תושב עפרה ברמאללה, הובאו למקום שלושה קראוונים, והמתנחלים קיימו טקס הנחת אבן פינה ליישוב.