tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
המחאה הסתיימה עם התחייבות בכתב של ראש הממשלה נתניהו למועצת יש"ע להקצות 200 מיליון שקלים לטובת מטרות אלו, ו-600 מיליון שקלים נוספים בפעימה שנייה.
בשנת 2018 מיד לאחר רצח הרב רזיאל שבח הוביל דגן, יחד עם יעל שבח, אלמנתו של שבח, את המאבק להכרה במקום, שהסתיים בהחלטת ממשלה להכיר בחוות גלעד כישוב רשמי.
בינואר 2021 הצטרף דגן לאישים נוספים מההתיישבות בשביתת רעב מול משרד ראש הממשלה בנימין נתניהו, בדרישה לקידום הסדרת ההתיישבות הצעירה ביהודה ושומרון.
שבועיים לאחר שהחל בשביתת הרעב דגן איבד את הכרתו ופונה לבית החולים.
ביוני 2021, לאחר שמפקד פיקוד המרכז, תמיר ידעי, הוציא צו לפינוי המאחז אביתר, העביר דגן את לשכתו למאחז זה.
כחלק מתפיסת הנורמליזציה של השומרון, הקפיד דגן להפיק אירועי תרבות המוניים, עם גדולי הזמרים.
כך יוסד פסטיבל הכליזמרים ברבבה, המושך אליו כל שנה עשרת אלפים משתתפים.
בשנים האחרונות הופיעו בשומרון עומר אדם, סטטיק ובן אל, יהורם גאון, שלומי שבת, ישי ריבו, אביתר בנאי, קובי אפללו, אברהם פריד, יעקב שוואקי וחנן בן ארי.
דגן הקים, יחד עם דוברת המועצה אסתר סילם אלוש, את קרן הקולנוע הראשונה ביו"ש.
הקרן תומכת במגוון סרטים ישראליים.
העיסוק בקולנוע החל בצילום סרט קולנוע של יובל המבולבל בשומרון, "גיבור בעננים", שהוא סרט הקולנוע הראשון לילדים שצולם שם.
סרט נוסף כולל את "פול ספיד" שביים קובי מחט.
בשנת 2024 יצאו הסרטים "אמצע החיים" ו"קרב אויר".
בינואר 2024, במהלך מלחמת חרבות ברזל, קרא לחידוש ההתיישבות היהודית ברצועת עזה.
דגן נשוי לאוריה ואב לארבעה.
הוא מתגורר בשבי שומרון, לשם עבר משא-נור עם פינוי היישוב במסגרת תוכנית ההתנתקות.
ב-9 באוקטובר 2015, בעת ששהה במאהל מול בית ראש הממשלה בירושלים נסעו אשתו וילדיו לבקרו, ונפצעו קל מיידוי אבנים של מחבלים על מכוניתם.
יוסי ג'ינו (30 בדצמבר 1947 – 21 בדצמבר 2016) היה מהלוחמים הבולטים בסיירת מטכ"ל, שביצע פעולות רבות במדינות ערב כמסתערב הפועל כלוחם בודד.
שירת גם במוסד ובשב"כ והיה קצין ביטחון בשגרירויות ישראל.
יוסף (יוסי) ג'ינו, דור שלישי בארץ לשושלת לוחמים, נולד במושבה מגדל לפנחס ובת-שבע.
סבו, יוסף, שעל שמו נקרא, שירת כחייל בגדוד ה-38 של קלעי המלך הבריטי, שלחמו לצד החיילים האנגלים במלחמת העולם הראשונה.
אביו היה גם הוא איש צבא, לוחם ומסתערב במחלקה הערבית של הפלמ"ח, בימים שקדמו להקמת המדינה.
בנעוריו הצטרף לתנועת 'הנוער העובד והלומד'.
התלווה לאביו בדייג בכנרת ורעה את עדר הכבשים של הוריו.
בשעות הפנאי יצא לטיולים בטבע ושיחק כדורגל, עם יתר ילדי המושבה.
למד בבית ספר תיכון בטבריה.
בשנת 1965 התגייס לסיירת מטכ"ל.
בשנת 1969 השתחרר מצה"ל, ונשלח על ידי "המוסד" לאימון יחידות קומנדו כורדיות "פשמרגה".
לאחר כשנה שב לשירות בסיירת מטכ"ל.
עם שותפיו לפעילות מבצעית נמנו אבי דיכטר ודב צדקה.
עם הקמת יחידת שלדג גויס על ידי מוקי בצר להכשיר את לוחמי היחידה החדשה ושימש בה נהג מבצעי.
על פעילותו בארצות ערב אמר: "אני מכיר רחובות, פינות, כבישים ואנשים בכל מיני בירות ערביות אולי יותר טוב משאני מכיר בכלל את החנויות ברחוב דיזנגוף בתל אביב".
בשנים 1972–1975 שירת כעוזרו של קב"ט בשגרירות ישראל בלונדון.
בשנת 1973 נשלח כדיפלומט לאוסלו בתקופת פרשת לילהאמר.
נמנה עם המשלחת הראשונה לשיחות השלום במצרים בשנת 1977. ב-1976 התגייס לשב"כ שם שירת כחוקר ביחידת חקירות שומרון ושירת בשב"כ עד 1981. במקביל המשיך לשרת במילואים בסיירת מטכ"ל.
ב-1981 גויס לשירות קבע ליחידה לצורך מבצע מורכב.
באותה שנה קיבל דרגת סרן מרפאל איתן מבלי שעבר קורס קצינים.
ב-1987 גויס על ידי מפקד סיירת מטכ"ל משה יעלון חזרה לשירות קבע ביחידה.
בתצהיר שנתן הרמטכ"ל, רפאל איתן, על יוסי ג'ינו, כתב: לאחר פטירתו של ג'ינו תיאר אותו אהוד ברק: .
לאחר שחרורו מצה"ל ב-1992 הקים מסעדה בשטחי הגן הלאומי בכפר נחום, לחוֹף הכנרת, שנאלץ להרוס ב-2014, לאחר מאבק משפטי ארוך.
מתחילת המאה ה-21 עסק במסגרת עבודתו בחברת החשמל בשימור ושחזור של חוות חפציבה, יחד עם אנשי צד"ל, במשך 14 שנה.
במקביל, השתתף באירועי מורשת קרב עבור יחידות המודיעין.
נפטר בגיל 69 ב-21 בדצמבר 2016 (כ"א בכסלו ה'תשע"ז) ממחלת הסרטן , והובא למנוחות בבית העלמין במושבה מגדל .
הותיר אחריו אישה, אסתר ג'ינו, ושלוש בנות.
ג'ינו השאיר לאחר מותו חוב של כ-1.5 מיליון ש"ח, בני משפחתו יצאו בגיוס כספים המוני ובדצמבר 2017 - כשנה לאחר פטירתו - הצליחו לגייס את הסכום במלואו.
לזכרו הוקם בכניסה ליישוב מגדל גן זיכרון ואנדרטה המנציחה את זכרו.
יוסי גולינסקי (נולד בשנת 1966) הוא ספורטאי ישראלי בעבר.
אלוף ישראל בקפיצה לרוחק (1987) ובקפיצה משולשת ושיאן ישראל בקפיצה משולשת.
גולינסקי גדל בבאר שבע ולמד בתיכון מקיף ג'.
התאמן בקבוצת הפועל באר שבע בהדרכתו של ברוך שפירא.
באליפות ישראל שנערכה בשנת 1987 זכה גולינסקי במדליית זהב בקפיצה לרוחק בתוצאה של 7.04 מטר.
באליפות ישראל שנערכה ביולי 1988 זכה גולינסקי במדליית כסף בקפיצה משולשת בתוצאה של 15.45 מטר, אחרי רוגל נחום (16.11 מטר) ולפני פרדי נעים (14.80 מטר).
בתחרות שנערכה ב-13 במאי 1989 זכה גולינסקי במדליית כסף בקפיצה לרוחק בשיא אישי חדש של 7.07 מטר.
חודשיים לאחר מכן, בתחרויות האתלטיקה של המכביה ה-13 שנערכו ב-10 ביולי הוא זכה במדליית כסף בשיא אישי חדש של 15.85 מטר, התוצאה השנייה בטיבה בכל הזמנים של אתלט ישראלי, אחרי רוגל נחום שקבע שיא ישראלי ומכביה חדש של 16.77 מטר.
יוסי גינסברג (נולד ב-25 באפריל 1959) הוא הרפתקן, איש עסקים, סופר ופעיל הומניטרי ישראלי.
גינסברג ידוע בעקבות טיול שערך בשנת 1981 באזור נהר טואיצ'י בבוליביה, במסגרתו נאלץ לשרוד בגפו כשלושה שבועות ביערות הגשם, לאחר שהרפסודה עליה שט בנהר התהפכה.
בעקבות האירוע כתב ספר, שעובד ב-2017 לסרט הקולנוע "בחזרה מטואיצ'י", בכיכובו של דניאל רדקליף.
גינסברג נולד בבני ברק להורים ניצולי השואה, כשהיה בן חמש עבר עם משפחתו לרמת גן.
את שירותו הצבאי עשה בחיל הים במוצב בשארם א-שייח'.
גינסברג הושפע מספרי מסעות רבים אותם קרא וחלם לצאת לטיול ביערות הגשם של אמריקה הדרומית.
הוא חסך לטיול בעבודות מזדמנות בהן עבד במספר מוקדים ברחבי העולם, ויצא לטיול בשנת 1981. הוא התחיל את הטיול באלסקה ומשם המשיך לטייל ברחבי ארצות הברית, בקריביים ואחר כך הגיע לדרום אמריקה.
בסוף 1981 פגש בקולומביה את מרקוס סטאם, מורה משווייץ, השניים הפכו לידידים והגיעו יחד ללה פאס, בירת בוליביה בקיץ 1982. בלה פס פגש גינסברג את קארל רופקצ'ר, אוסטרי שטען שהוא גאולוג שמתכנן לחקור אזור מבודד ולא ממופה בלב יערות הגשם של בוליביה, מקום בו נמצא שבט אינדיאני מסתורי ומכרות זהב.
גינסברג הצטרף לרופקצ'ר יחד עם ידידו סטאם ומטייל נוסף בשם קווין גייל, צלם אמריקאי.
מספר ימים לאחר שהארבעה טיילו באזור נהר הטואיצ'י, המזון שהם ארזו החל להיגמר והם אכלו בשר קופים.
מרקוס, שסירב לאכול את בשר הקופים, הלך ונחלש והארבעה החלו לסגת לאחור.
לאחר זמן מה, העלה גייל רעיון לבנות רפסודה בה יוכלו הארבעה לשוט במורדות נהר הטואיצ'י לכפר מבודד בשם קוריפלאיה בו יש כביכול מכרה זהב ולאחר מכן יוכלו לחזור ללה פס.
הארבעה בנו רפסודה בעזרת תושבי כפר סמוך.
לקראת סוף הבנייה סיפר רופקצ'ר כי נהר הטואיצ'י הוא למעשה נהר מסוכן מאוד לשייט וכי הוא אינו יודע לשחות.
בשל כך ובשל הכעס שהתגלה כלפיו בקרב חברי הקבוצה, החליטו הארבעה להיפרד: רופקצ'ר ומרקוס, שהיה חלש בעקבות הטיול החליטו שלא להמשיך ולחזור לכפר סמוך, ואילו גינסברג וגייל החליטו להמשיך לשוט במורד הטואיצ'י.
הארבעה סיכמו כי ייפגשו לארוחת חג המולד בלה פס.
לאחר זמן מה, גינסברג וגייל איבדו שליטה על הרפסודה, שעלתה על סלע ענק בלב האשדות בנהר.
גייל הצליח לשחות אל החוף ואילו גינסברג המשיך לצוף עם הזרם, במשך ארבעת הימים הראשונים לאחר שאבד ניסה לחפש את גייל, אך ללא הצלחה.
לאחר חמישה ימים של הישרדות הצליחו אנשי הכפרים הסמוכים לחלץ את גייל, שפנה אל השגרירות הישראלית והאוסטרית בבוליביה במטרה לעזור לו למצוא את גינסברג.
הסתבר שרופקצ'ר היה עבריין אוסטרי נמלט שהיה מבוקש על ידי האינטרפול ובעצם הוליך שולל אותו ואת חבריו.
במשך שלושת השבועות הבאים נותר גינסברג לבדו בלב יערות הגשם הלא ממופים של בוליביה ללא ציוד, והוא נאלץ לשרוד לבדו בטבע, כאשר באחד הימים כמעט נאכל חי על ידי להקה של נמלי אש.
בשבוע השני עד לחילוצו גינסברג כמעט טבע בשיטפון.
גינסברג סיפר מאוחר יותר כי במהלך שלושת השבועות היו לו הזיות לפיהן ישנה אישה שנמצאת לצידו והוא מטפל בה.
לאחר שלושה שבועות בהם היה נעדר ביער שמע גינסברג רעש של מנוע, הוא רץ אל הגדה של הטואיצ'י שם פגש את גייל, מספר תושבים אינדיאנים מקומיים ואת השוטר שפיקד על מבצע החילוץ שלו.
את שלושת החודשים שלאחר החילוץ הוא בילה בבית חולים מקומי במטרה להחלים.
עקבותיהם של סטאם ורופקצ'ר אבדו ביערות הגשם ולא נמצא להם זכר.
חברו, קווין גייל, פגש בחורה ישראלית בלה פאס, הם התחתנו והוא התגייר למענה ונולדו להם שני בנים.
הם עברו להתגורר בישראל במושב נווה אילן.
קווין גייל מספר שכאשר יצא מהיערות פנה לנציגות השווייצרית לדווח על חברו שנעדר, אך הם לא עשו דבר.
לאחר מכן הוא פנה לנציגות ישראלית, שבסיוע עם יהודים במקום נרתמו לחפש ולהפעיל השפעה על השיטור המקומי שיבצע חיפוש.
קווין נפעם מהעובדה שאנשים נרתמו לחפש אדם שלא הכירו והתעניין בעם היהודי, מה שהניע אותו להתגייר.
על חוויותיו כתב גינסברג את הספר בחזרה מטואיצ'י אשר יצא לאור ב-1985 והפך מייד לרב-מכר בישראל, ותורגם ל-15 שפות נוספות.
במשך השנים גינסברג קיבל מספר הצעות להפקת סרט על פי ספרו, אף אחת לא התממשה.
בשנת 2004 פנתה אליו המפיקה והבמאית דנה לוסטיג, תחילה סירב למכור את הזכויות לסרט, אך אחר כך שינה את דעתו.
לבסוף, בשנת 2017, עובד הספר לסרט הוליוודי בשם "בחזרה מטואיצ'י" בכיכובו של דניאל רדקליף.
באותה שנה חזר גינסברג לטואיצ'י במסגרת סרטה הדוקומנטרי של נסלי ברדה, "החזרה לטואיצ'י", ששודר בקשת בערוץ 2.
לאחר הטיול חזר גינסברג לישראל, התחתן וסיים תואר ראשון באוניברסיטת תל אביב.
בעקבות הצלחת הספר הפך גינסברג למרצה מבוקש.
בשנת 1990 הופיע בפסטיבל תיאטרונטו הראשון בהצגת יחיד על פי ספרו.
בגיל 30 התגרש ועבר לארצות הברית.
במהלך אחד הניסיונות להפקת סרט על פי ספרו, הגיע שוב לבוליביה, לאותו אזור בו כמעט קיפח את חייו עשר שנים קודם לכן.
שם עזר להקים כפר אקולוגי תיירותי.
אחר כך עבד בחברה שהקימה מרכזי גמילה מסמים ברחבי העולם, ביניהם במקסיקו, סין ואוסטרליה.
גינסברג היה אחראי לניהול המרכז באוסטרליה, אך הוא נסגר בעקבות מותו של מטופל.
גינסברג פנה שוב לעסוק בהרצאות בנושא הישרדות וכוח הרצון האנושי.
בשנת 2008 הוציא לאור את ספרו "חוקי הג'ונגל", ספר עזרה עצמית שיצא קודם באנגלית.
באותה שנה גם חזר לגור בישראל.
בשנת 2010 הקים את גלריית Collecteco, בה נמכרים חפצי אומנות שאסף מרחבי העולם.
בשנת 2015 היה גינסברג שותף להקמת חברת הזנק בעמק הסיליקון בשם Blinq.me.
בשנת 2016 הדריך טיול מיוחד לנהר הטואיצ'י בבוליביה, עבור החברה הגיאוגרפית, לכבוד 40 שנים להקמתה.
גינסברג נשוי מ-2010 לבלינדה, אשתו השלישית, ואב לארבעה.
יוסי גינסברג, בחזרה מטואיצ'י, זמורה ביתן, 1985
יוסי גינסברג, חוקי הג'ונגל, זמורה ביתן, 2008
יוסי קדיש גיל (נולד בג' בתשרי תשל"ז, 27 בספטמבר 1976) הוא שדרן רדיו ומפיק מוזיקלי ישראלי חרדי.
נולד בשכונת רמות בירושלים למשפחת קרישבסקי המשתייכת לחסידות בויאן.
נולד כפג ואיבד את כושר הראייה בעקבות כשל באספקת החמצן לאינקובטור.
למד בתלמוד תורה "סנהדרין" של החינוך העצמאי, ובישיבת "נזר התורה" בירושלים כשהוא נעזר בספרייה המרכזית לעיוורים בנתניה.
כבר כילד התחבר למוזיקה יהודית - חסידית.
השתתף במקהלת בית הספר והחל לנגן בפסנתר.
בגיל 22, סיים את לימודיו בישיבות והחל לשדר ברדיו "קול השמחה" תוכנית יומית בת שעתיים של מוזיקה חסידית, והיה מארח זמרים ויוצרים חסידיים, באחד הפעמים שידר עם מרדכי בן-דוד במשך שש שעות תוכנית על כל התקליטים שלו.
בהמשך החל להגיש תוכניות מוזיקה ברדיו ערוץ 7. בימי חול את התכנית "וגילו צדיקים", ביום שישי התכנית 'ניחוחות של שבת' ובמוצאי שבת התכנית 'מלווה מלכה'.
בשנים 2002–2012 היה משדר את תוכנית הרדיו פסק זמן ברדיו קול חי, ומאז 2012 עד סוף שנת 2020 הגיש את תוכניתו ברדיו קול ברמה העונה לשם "בשירי זמרה".
באחת הפעמים שידר עם אברהם פריד במשך שעתיים לכבוד הוצאת האלבום אוצר של יראת שמיים, ממאי 2021 הוא מגיש תוכנית "בגיל וזמר" ארבעה ימים בשבוע בקול פליי.
הוא מרצה ומנחה פאנלים עם זמרים במסגרות שונות, כגון במחנות נופש חרדיים או אירועים של חצרות חסידיות.
בשנת ה'תשע"ז הנחה באמפי פארק באלעד מופע של מוטי שטיינמץ, בהשתתפות של כ-15 אלף איש.
בשנת 2005 הפיק את האלבום "ועינינו תראינה" ונכללו בו 14 שירים בביצועם של מיטב הזמרים החסידיים.
עתיקא קדישא של יצחק מאיר (2011)
יוסי ברג (נולד ב-25 ביוני 1966) הוא משורר, אמן, מו"ל, יזם חברתי ועסקי ישראלי, לשעבר היועץ המשפטי של המועצה לצרכנות ומקימי עמותת "אמון הציבור".
יוסי ברג נולד לרות ויואל ברג, בהרצליה, למד בתיכון הראשונים בעיר.
את שרותו הצבאי עשה כקצין מודיעין ביחידה 8200 והגיע לדרגת רב-סרן במילואים.
הוא השלים תואר ראשון כפול במשפטים ובחשבונאות בבית הספר למנהל עסקים באוניברסיטת תל אביב בשנת 1989 ותואר שני במשפט מסחרי באוניברסיטת בר-אילן ב־2007. בנוסף, הוא בוגר לימודי תעודה בהנחית קבוצות בתל"מ.
בשנים 1995–2000 הרצה במוסדות אקדמאיים.
פעל כמרצה מן המניין בתחום דיני עסקים ודיני נדל"ן באוניברסיטת דרבי, בלימודי החוץ של אוניברסיטת תל אביב וחיפה ובלה"ב בבית הספר למנהל עסקים של אוניברסיטת תל אביב.
2006 הקים יחד עם דוקטור שמוליק בכר את הקליניקה הצרכנית בבית הספר למשפטים של המכללה האקדמית ראשון לציון.
ו"הגיגים בכיכר- שבוע הספר תשנ"ח"- כתבה פרי עטו פורסמה בעיתון "הזמן הוורוד" במהלך 1998.
בשנים 2000–2005 כיהן כיועץ המשפטי וראש המחלקה המשפטית של המועצה הישראלית לצרכנות, ממנה פרש והקים את עמותת "אמון הציבור".
ב־2005 הקים, יחד עם גלית אבישי, רונן רגב, ישראל זילברמן ושרון שגיא את עמותת אמון הציבור.
ב־2008 הקים את בית הספר ליזמות והשקעות בנדל"ן במסגרת המרכז להשכלה פיננסית.
ב-2011 ייסד, יחד עם גיל טוריאל ואמיר פלג את חברת Safe Future Investments LLC בג'ורג'יה שבארצות הברית, העוסקת ביזמות ובהשקעות נדל"ן ומפתחת מתחמי מגורים, ביניהם מתחם בן 3,000 יחידות דיור בפלורידה, מתחם בין 1,200 יחידות דיור בג'ורג'יה וכן במספר מדינות ברחבי ארצות הברית.
במקביל ייסד את חברת מידע ושקיפות בנדל"ן לעתיד בטוח, העוסקת בחינוך פיננסי ומתמחה בסדנאות כלים מעשיים לבדיקת השקעות נדל"ן בארצות הברית.
לאורך השנים עסק ברג בפעילות חברתית ענפה, בעיקר למען הקהילה הלהט"בית.
בשנים 1995–2003 התנדב בקו הקשב "יש עם מי לדבר" ויותר מאוחר באגודת ההומואים הלסביות הבי והטרנס בישראל.
ב-1995 הקים את המחלקה המשפטית במשרד שמאי מקרקעין ומדידות נתן בן חיים בתל אביב, ב-2008 ייסד את בית הספר להשקעות ויזמות בנדל"ן במכללה להשכלה פיננסית לבית מטריקס.
בין השנים 2008–2011 ייסד וניהל את הקליניקה הצרכנית במרכז משנה בבית הספר למשפטים במכללה האקדמית למנהל בראשון לציון עם דוקטור שמוליק בכר.
ב-2009 ייסד, יחד עם יאיר קדר את ארגון משפחות הקשת, ארגון המשפחות הגאות והאלטרנטיביות.
הארגון פעל ליצירת מאגר מידע בתחום ההורות הגאה והפיק כנסים בני אלפי משתתפים במרכז הגאה בתל אביב.
בשנת 1995 הקים את הוצאת "הגיגים" במטרה להוציא לאור את שירי רביב לוי, אותם הכיר עשר שנים לפני כן והחליט להוציאם לאור.
עד כה יצאו לאור הספרים "חלומות הילדות שחלמנו", "מי שמגדל פרחים" ו"זוטות או פכים קטנים", כמו כן, ניצנים מהקובץ, טיוטות וקובצי השירים "לאהוב ולשיר ולשמוח", "רק העיניים מספרות", "מחפש ולא מוצא" ו"שנה טובה".
בעקבות שירי רביב יצאו בהוצאה גם שיריו של יוסי ברג, תחת שם העט צ.
דרור, "אהבתיך", "תאוות עלמים" ו"כמו פקק שנחלץ מבקבוק", ובהמשך מגוון ספרים בתחומי המשפט, ילדים, זוגיות, ניהול, הומור ועוד.
בשנת 2000, לחגיגת חמש שנים להוצאה, הופק הדיסק "אצלי בלב", בהשתתפות דפנה ארמוני, יפה ירקוני, מאיר סויסה, מיכל טל ואמנים נוספים.
ברג פרסם שלושה ספרי שירה:
"תאוות עלמים" ספר השירה ההומואירוטית הראשון בעולם בשפה העברית, שאף שילב תמונות עירום.
"מעו"ד מצחיק" ספר בדיחות עורכי הדין הראשון בעולם שנכתב בעברית.
שירים פרי עטו פורסמו בעיתון הארץ, בעיתון עכבר העיר.
כמו כן, הופיע בכנסת ישראל עם שיריו בוועדת הכנסת.
ב-2008 פרסם את סיפור הילדים – דוד יוסי הולך להיות אבא.
עבודתו במסגרת המועצה הישראלית לצרכנות
בין השנים 2000 ל-2005 שימש ברג כיועץ המשפטי של המועצה לצרכנות.
בתקופת כהונתו במועצה לצרכנות גיבשה המועצה מספר עקרונות פעולה חדשניים, ובעיקר העצמת השימוש במידע בכל תחומי הפעולה.
הניסיון להעצמת החברות בתחום החוזים האחדים היווה פתח לשינוי גישה מהותי ולשיפור השירות בישראל.
בין הנושאים שקידמה המועצה בתקופת כהונתו ניתן למנות את יישום הדרישה לגילוי נאות בעמלות הבנקים, תחקירים בתחום הבנקאות והביטוח, פעילות בנושא מחירי ספרי הלימוד, הטעיות במכירה ושיווק של יחידות נופש.
כמו כן, הגיש עם צוות המועצה עתירה לבג"ץ העוסק בחוסר היעילות בתמחור הבז"ן, מהלך שהוביל לרפורמה בפיקוח בתחום.
פעולות המועצה בתקופת כהונתו נשאו פירות עקרוניים רבים, ולמשל פסיקת השופטת מרים מזרחי המאמצת את עקרון הגילוי המוגבר על גופים סמי ממלכתיים, וקביעה כי לפני אישור ההסכם של חברות הכבלים עם הלקוחות כחוזה אחיד, עליהן לגלות את תלונות הצרכנים שהגיעו אליהן.
בין מאבקי המועצה בתקופת כהונתו בתחום הדרישה לגילוי, העלאה לסדר היום הציבורי את מסע ההטעיה של חברות הענק בהקטנת מוצרים ללא שינוי המחיר, מאבק שהוביל את התמ"ת להתערב ולחקור בנושא.
מאבק מהותי נוסף שניהל היה בתחום בקרת הפשרות בתביעות הייצוגיות, על רקע פוטנציאל הנזק האדיר לציבור הצרכנים מהתגברות המגמה של בתי המשפט בישראל לאשר פשרות בתביעות ייצוגיות.
המועצה בנתה מנגנון בקרה לתהליך הפשרה, והציעה כי שלב מקדמי בפשרה בתובענה ייצוגית יהיה עיון בית המשפט בחות דעת מומחה של המועצה לצרכנות שתתייחס למכלול ההיבטים המשפטיים, כלכליים, צרכניים, מקצועיים של הפשרה.
כך, למשל, תקפה המועצה לצרכנות את הסכם הפשרה שהוגש לבית המשפט המחוזי אורי גורן בפרשת רמדיה, שבה נגרם אובדן חיי אדם, נכויות קשות ופגיעות בנפש, ובית המשפט שקל אישור הפשרה תוך פיצוי של 7 מיליון ש"ח בלבד על ידי רמדיה בגין עוגמת נפש.
בעקבות חקירת משטרה בעניין, דרשה המועצה לצרכנות מבית המשפט לעיין מחדש בפסק דינו.
בזמן כהונתו פעלה המועצה באופן נמרץ בתקיפה של תניות מקפחות בחוזים אחידים של תאגידי הענק, תוך דרישה ליצירת מנגנונים המטילים חובות על גורמים סמי ציבוריים לפעול לצמצום הפגיעה בצרכן.
כך, למשל, בתביעה נגד חברות הכבלים והלוויין, דרשה המועצה כי תוטל חובה בדין על תאגידי הענק להתאים את החוזים האחידים שלהן על פי מקרים של פגיעה בצרכן, כך שיתאימו למציאות ולא יאפשרו המשך פגיעות בצרכנים.
ההצעה, שזכתה לתמיכה של 32 חברי כנסת מכל שדרות הכנסת, לא התקבלה.
בתחילת 2005 התפטר ברג מתפקידו על רקע התנגדותו למעורבות משרד התמ"ת בהתנהלות המועצה הישראלית לצרכנות וטענתו לניגוד עניינים מובנה בפעילות המשרד בתחום הגנת הצרכן.
בהמשך היה ברג מעורב בבג"ץ שהוגש נגד שר התמ"ת אהוד אולמרט בעניין
בצבעים האמיתיים, מרכז ענב לתרבות, תל אביב 2005.
דקים- צילומי ערום גברי- גלריית תיאטרון צוותא, תל אביב 1999.
יצירתו "טבע מ (מ)עורר" התפרסמה בעכבר העיר.
כתבה על התערוכה- "זין בעין"- פורסמה בעיתון צומת השרון.
במאי 2005 הקים יוסי ברג יחד עם גלית אבישי, ישראל זילברמן, רונן רגב ושרון שגיא ברג את "אמון הציבור" (חברה לתועלת הציבור - מלכ"ר) בשיתוף אנשי מקצוע מהתחום הכלכלי והמשפטי ובסיוע אנשי ציבור.
ב-2009 ייסד, יחד עם יאיר קדר, את ארגון משפחות הקשת, ארגון המשפחות הגאות והאלטרנטיביות במטרה לקדם את ההורות הגאה בישראל, לאפשר ליותר אנשים לחלום, להגשים את החלום ולעשות זאת בדרך המיטבית, ולמען יצירת סביבה סובלנית יותר לדור העתיד – ילדי משפחות הקשת.
עמותת משפחות הקשת פועלת לקידום רווחת ילדי משפחות הקשת ובני משפחותיהם, ובכלל זה: קידום והנגשת מידע, קבוצות תמיכה, הרצאות, כנסים, בניית מאגר מידע אינטרנטי, פעולות לקידום הפתיחות בציבור ע"י קידום תהליכים מול גורמים ממלכתיים, שילוב תכנים במערכת החינוך והכשרת צוות טיפולי ומחנכים.
הדרך להורות גאה והורות גאה מציבות אתגרים, מעלות שאלות ומעוררות צרכים ייחודיים.
העמותה קיימה כנסים בני אלפי משתתפים בתחומים השונים של הורות גאה, בהיבטים פסיכולוגיים, חברתיים, חינוכיים, תרבותיים, כלכליים, משפטיים ועוד.
ברגר נולד במונטריי סו־בואה שבצרפת לסמואל וּויולטה ברגר.
משפחתו הראשונה של אביו, אשתו אדלה ושני ילדיהם, גדעון ומקסימיליאן, נספו באושוויץ.
לימים פגש האב את ויולטה קסטיאל והקים איתה משפחה שנייה: נולדו להם בתם אביבה, ובנם יוסי.
כשהיה ברגר בן שנתיים נפטר אביו, ולאחר מותו, האם ושני ילדיה עלו לישראל והתיישבו בתל אביב.
ברגר התחיל לצלם בסביבות גיל 16. ב־1985 השלים ברגר תואר ראשון בלימודי כלכלה באוניברסיטה העברית, וב־1992 השלים תואר ראשון נוסף מהמחלקה לצילום באקדמיה לאמנות ועיצוב בצלאל.
מאז סיום לימודיו הציג ברגר את עבודותיו בגלריות ובמוזיאונים בישראל ובעולם כולו, ב־1966 זכה בפרס גוטסדינר לצילום, וב־1997 נבחר לייצג את ישראל בביאנלה בוונציה לצד האמניות מרים כבסה וסיגלית לנדאו.
משנת 1996 שימש כמרצה במחלקה לצילום בבצלאל, ובין השנים 2002–2006 עמד בראשה.
מאז שנת 2001 שימש כמרצה בכיר בתוכנית ללימודי תואר שני באמנות בבצלאל.
ב־20 במאי 2016 נמצא ברגר ללא רוח חיים בדירתו בתל אביב.
1993 – גלריה קמרה אובסקורה, תל אביב; אוצרת: מיכל היימן
1997 – "קרן נתן גוטסדינר: הפרס לאמנות ישראלית", מוזיאון תל אביב לאמנות; אוצרת: אלן גינתון
1997 – "אני־גוף, אני־שפה, אני־אתה", התצוגה הישראלית לביאנלה בוונציה, עם מרים כבסה וסיגלית לנדאו; אוצרת: שרה ברטיברג־סמל
1998 – "מתווה לחמש עובדות היסטוריות", המוזיאון לאמנות עכשווית, ניס, צרפת; אוצרת: ברברה שרדר
2", מוזיאון הרצליה לאמנות עכשווית; אוצרת: דליה לוין
2004 – "עשרים שקל כוס קפה", גלריה דביר, תל אביב
2006 – "ישראל-גרמניה", סדנאות האמנים, תל אביב; אוצרת: מימי ברפמן
2011 – "ויהי ערב ויהי בוקר, יום אחד", מוזיאון תל אביב לאמנות.
מיצב הכלל כמאה ושישים תצלומים שצילם ברגר בין השנים 2007–2011 בתל אביב, ברלין, קלן, הוואנה, פריז, בריסל, רומא, בייג'ינג, סטוקהולם.
התצלומים סודרו בתשעה הקבצים וברגר הכתיב את כיוון ההליכה של מבקרי התערוכה, מחלקה העליון לסיומה באולם התחתון של המוזיאון.
בחלקו האחרון של המיצב הציג ברגר תמונות משפחתיות שמגוללות את סיפור השואה של משפחתו.
קטלוג מקיף המציג את כל העבודות שהוצגו בתערוכה יצא בהוצאת מוזיאון תל אביב לאמנות וכלל גם טקסטים מאת מדרכי עומר, שרית שפירא, נילי גורן ופרנסיס מקי.
2014 – "TIME IS NOT MONEY", גלריה דביר, תל אביב.
מיצב הכלל כמאה ושלושים תצלומים בגדלים שונים ובסידורים הנדמים אקראיים על פני הקיר, רובם צולמו בשלוש השנים שעברו מאז "ויהי ערב ויהי בוקר, יום אחד" ותערוכה זו נתפשה כמעין המשך של קודמתה.
בתצלומים הוצגו בין היתר נופים, מבנים, חללים, חפצים ואנשים.
התערוכה לוותה באינדקס, קטלוג קטן, המכיל שמות ואינפורמציה נוספת שעוזרים בזיהוי ומאפשרים שכבה נוספת של קריאה והבנה של ההקשרים השונים.
2016 – "מורה נבוכים מילים משותפות", גלריה דביר, תל אביב.
המילים כתובות בלבן, כל אחת בנפרד במרכז ריבוע שחור מוקף פספרטו לבן וממסוגר.
הן נלקחו מן החלק הראשון של "מורה נבוכים" של הרמב"ם.
1992 – פרס רוזה מירקין לעבודה מצטיינת, בצלאל
1994 – פרס ז'ראר לוי לצלם צעיר, מוזיאון ישראל, ירושלים
1996 – קרן נתן גוטסדינר: הפרס לאמנות ישראלית, מוזיאון תל אביב לאמנות
2007 – פרס עידוד היצירה, משרד המדע, התרבות והספורט
2010 – פרס שרת התרבות והספורט בתחום האמנות הפלסטית
יוסי בן שלום (נולד ב-11 באפריל 1956) הוא איש עסקים ישראלי.
משמש יושב ראש של קרן רקיע עם השותפים רביד קימיה וליאור קדרון - קרן השקעות פרטית (PE) המתמקדת בחברות ישראליות; בעלים-שותף ומנהל חברת האחזקות DBSI יחד עם שותפו ברק דותן - חברת השקעות פרטית המתמחה בהשקעות בחברות בוגרות על מנת להביא אותן לצמיחה או להתרחבות באמצעות מיזוגים ורכישות (M&A).
בן שלום נולד בקריית חיים.
השלים תואר ראשון בכלכלה בשנת 1982 מאוניברסיטת תל אביב, ותואר שני במנהל עסקים בשנת 1987 מאוניברסיטת תל אביב.
בשנים 1991–1997 שימש יוסי בן שלום בכמה תפקידים בכירים.
בסוף התקופה שימש כסמנכ"ל הכספים של חברת תדיראן.
בשנים 1997–2000 שימש יוסי בן שלום כסמנכ"ל הכספים של חברת כור.
כמו כן שימש בין השאר כדירקטור של כמה חברות, ביניהן מכתשים אגן, בנק אינווסטק, NICE, M-Systems, טלדור ודנאל.
בשנת 2002 הקים יחד עם ברק דותן את חברת האחזקות DBSI, הכוללת כמה חברות: קבוצת שגריר מערכות רכב, GoTo (לשעבר C2G), ETGA (חברת מימון ולוגיסטיקה), תדיר-גן ורשת חנויות האופניים מצמן את מרוץ.
בן שלום היה יו"ר פעיל של החברות: Scopus, אמריקן אקספרס, יורופקאר, סימטרון, ופוינטר טלוקיישן.
משמש כיו"ר פעיל של החברות: ראדא, שגריר, GOTO, IINTOO, וכן דירקטור ברינסווי, ו-ETGA, שהונפקה ביוני 2001 בבורסה.
במהלך כהונתו כיו"ר פוינטר, סימטרון וראדא, וכדירקטור בדנאל וטלדור, התבצעו בחברות אקזיטים ומימושים.
בן שלום שימש בעבר יו"ר "ניצן-מודיעין".
פעיל ב-IVN – ארגון שמתמקד בתמיכה וסיוע לעסקים חברתיים על מנת להביאם לקיימות ארוכת טווח.
פעיל ב"צפונה/דרומה" - תוכנית ייעודית לקידום מפעלים ועסקים יצרניים קטנים ובינוניים בנגב ובגליל.
היה חבר בוועד מנהל "קשר" - עמותה מקצועית לשינוי חברתי, הפועלת למען ועם משפחות לילדים ובוגרים עם צרכים מיוחדים.
היה שותף בהקמת בית ספר "התומר" לחינוך מיוחד בנס ציונה.
משמש יו"ר "תוכנית רעים" של החברה למתנ"סים, המפעילה קבוצות חברתיות המיועדת לילדים נוער מבוגרים ובוגרים על הספקטרום האוטיסטי, והמתמודדים עם קשיי תקשורת, לקויות למידה והסתגלות חברתית.
מתנדב כרוכב מלווה ב"כן ולא" - עמותה לאנשים עם לקות ראייה.
חבר בוועד מנהל של "ברטלי - נוער בתנועה" - ארגון נוער, שבאמצעות הפעלת תוכניות רכיבת שטח חינוכיות ומסעות אתגר מוביל תהליכי העצמה ויצירת חיבורים בין בני נוער מכל קשת החברה הישראלית.
שימש במשך כשבע שנים (עד 2019) כיו"ר תאגיד המִחזור איקומיוניטי.
יוסי בן שלום רוכב על אופניים, שטח, כביש וטנדם.
הוא נשוי ולו שלוש בנות.
יוסי גורביץ (17 בינואר 1970 – 13 בפברואר 2023) היה בלוגר ועיתונאי ישראלי.
יוסף צבי גורביץ נולד ב-17 בינואר 1970 לאברהם שלום ולשולמית, זוג דתי לאומי מפתח תקווה, ולמד בישיבת בני עקיבא נחלים.
בנעוריו היה בעל דעות פוליטיות ימניות ושימש כפעיל במפלגת הליכוד במערכת הבחירות לכנסת האחת עשרה.
במהלך שנותיו בישיבה יצא בשאלה ושינה את השקפתו הפוליטית.
בתום שנות הישיבה התגייס לצה"ל ושירת כאפסנאי ולאחר מכן במנהל האזרחי ברצועת עזה.
היה בעל תואר ראשון בהיסטוריה עם התמחות בהיסטוריה של ימי הביניים.
בשנות התשעים היה אחד הכותבים והפעילים הבולטים ברשת אולטינט.
בשנת 1998 היה ממייסדי העמותה למשחקי תפקידים בישראל, והיה פעיל בה עד מותו.
גורביץ החל את הקריירה העיתונאית שלו ככתב באתר נענע, שם שימש כסגן עורך מחלקת החדשות החל מ-2004, בין השאר במהלך מלחמת לבנון השנייה.
כן שימש כעורך ערוץ הבחירות של נענע במהלך הבחירות לכנסת השבע עשרה יחד עם איתמר שאלתיאל.
בסוף 2006 עזב את נענע, ובדצמבר 2007 הצטרף לכלכליסט, שם שימש, מיולי 2008 עד מאי 2018, בעל טור יומי בנושא טכנולוגיה.
בין פברואר 2013 למאי 2017 שימש ככותב הבלוג של ארגון יש דין.
מ-2006 ועד מותו הפעיל את הבלוג האישי שלו "החברים של ג'ורג'.
בשנת 2010 השתתף בכנס בלוגרים בשיתוף הקרן החדשה לישראל, וקרא לחשוף את מקורות המימון של ארגון "אם תרצו".
זמן קצר לאחר מכן אכן הגיעו לידיו של גורביץ מקורות המימון של ארגון "אם תרצו", אותם פרסם בבלוג שלו, והבליט בין השאר את תרומותיהם של ג'ון הייגי, הקרן המרכזית לישראל והסוכנות היהודית.
כמו כן סקר את עמדותיהם הפוליטיות של פעילי הארגון, שהיו כולם אנשי ימין.
בהמשך הרבה לתקוף את פעילות הארגון, ובין השאר ביקר את פרסומיו אודות הגדרת הנכבה והצביע על אי-דיוקים היסטוריים ועל כשלים לוגיים בטענות הארגון.
בשנת 2011 השתתף בהפגנה של ארגוני שמאל במתחם הקריה בתל אביב בעקבות בנבי סאלח.
בינואר 2012 נחקר במשטרה בחשד להסתה לאלימות בעקבות פוסט שפרסם בבלוג שלו.
תיק החקירה נסגר בחוסר אשמה.
בשנת 2012 פרסם יחד עם עדי אלקין רומן גרפי בסגנון פילם נואר בשם "איך נפלו גיבורים", סיפור בלשי המתרחש בירושלים בשנת 1967, מעט אחרי מלחמת ששת הימים.
תחום עיסוק נוסף של גורביץ היה צילום.
בשנת 2022 זכה "בחזרה ללאמיה", סיפור קצר שכתב, במקום השלישי ובפרס חביב הקהל בפרס עינת.
ב-13 בפברואר 2023 נמצא מת בדירתו.
לאחר מותו ספדו לו, בין השאר, חבר הכנסת אחמד טיבי, יו"ר סיעת מרצ לשעבר זהבה גלאון, מייסד הקול היהודי אלחנן גרונר, עידן לנדו, מוטי פוגל ואחרים.
גורביץ החזיק בדעות שמאל רדיקליות, אנטי-דתיות, אנטי-ציונות וקרא לפירוק של המשטר הציוני, לא המדינה הישראלית, בדרכי שלום.
בשנת 1988 החל לקחת חלק בפעילות רצ, והמשיך להיות פעיל במפלגת מרצ עד 2019. בבחירות ב-2022 תמך במפלגת בל"ד.
כמו כן, הוא תמך בתנועת החרם על מדינת ישראל.
יוסי גינזבורג (נולד ב-11 באוקטובר 1991) הוא כדורגלן ישראלי המשחק בעמדת השוער בעירוני מודיעין.
גינזבורג החל את הקריירה שלו בקבוצת הנערים של מכבי תל אביב.
באוקטובר הושאל להפועל הרצליה מליגה א' צפון במדיה רשם שלוש הופעות, כאשר רק אחת מהן הייתה בליגה.
בקיץ הושאל לסקציה נס ציונה.
בקיץ שוחרר ממכבי תל אביב וחתם בהכח עמידר רמת גן מהליגה הלאומית, בה רשם 27 הופעות בליגה.
בסיום העונה ירדה הכח לליגה א' וגינזבורג שוחרר מהמועדון.
בקיץ חתם במכבי קביליו יפו.
בקיץ חתם במכבי פתח תקווה מליגת העל כשוער שני.
ב-14 במאי 2017 ערך את הופעת הבכורה שלו בליגת העל בניצחון 1–2 נגד מכבי תל אביב.
בנובמבר הפך לשוער הראשון של המועדון למשך חודשיים וחצי בשל פציעתו של השוער הראשון, צחי גיגי.
בעונת 2019/2020 הפך לשוער הראשון של המועדון שירד עונה לפני כן לליגה הלאומית והיה שותף לחזרה שלו לליגת העל.
בקיץ הצטרף להפועל עפולה וכעבור שנה חזר לקדנציה שנייה בסקציה נס ציונה, עמה העפיל לליגת העל בסיום עונת 2021/2022.
ב-25 ביולי 2023 חתם באיחוד בני שפרעם.
ב-10 בינואר 2024 חזר לסקציה נס ציונה בסיום העונה ירד עם הקבוצה לליגה א.
בעונה שלאחר מכן הצטרף למכבי הרצליה.
ב-20 באוקטובר 2025 חתם בעירוני מודיעין.
יוסף חיים (יוסי) בן עטר (נולד ב-16 באפריל 1992, י"ג בניסן תשנ"ב) הוא עיתונאי, פובליציסט, איש רדיו וטלוויזיה ישראלי.
בן עטר נולד וגדל בירושלים.
בנו של העיתונאי ואיש הרדיו שמואל בן עטר.
למד בצעירותו במוסדות תורה ברמה ועוז מאיר בירושלים.
בן עטר התחיל לעסוק בעיתונאות, כשעבד בתחנת הרדיו הפיראטית רדיו כל האמת בצמוד לאביו שהקים וניהל את התחנה, כילד.
הוא השתלב בשידורי הרדיו ובתפקידים מאחורי הקלעים.
בגיל 17 החל לעבוד ברדיו קול חי כעורך ומפיק, ובגיל 18 עבר לרדיו גלי ישראל בתפקידים דומים, תחילה בתפקידו כטכנאי ורכז שידורי חוץ, ושידר אירועי חוץ לתחנה.
באפריל 2013 החל להגיש את "הנבחרת המצעד היהודי של גלי ישראל" וביולי 2013 הגיש את תוכנית הקיץ "בין הזמנים".
בדצמבר 2013 קיבל בן עטר רצועה לילית קבועה בשם "יוסי של לילה" ויצר רצועת לילה ששילבה בין סיכום היום בחדשות ובפוליטיקה ופינות תרבות ומשחקי מאזינים, וראיין שם בין היתר את יהודה גליק שבוע לפני הירי, ואת פרופ' אמיר חצרוני.
במאי 2015 עבר בן עטר לשעות (20:00-22:00) ושידר את התכנית "יוסי של ערב" שהיוותה המשך של "יוסי של לילה", ובה פינות שבועיות קבועות של פוליטיקאים ואנשי מדע שונים.
במקביל הגיש בן עטר את התכנית "מלווה מלכה" ששודרה גם בגלי ישראל וגם ברדיו דרום בכל מוצאי שבת, תוכנית ששמתעסקת בעיקר על תרבות יהודית.
בזמן הבחירות לכנסת העשרים שידר בן עטר תוכנית פוליטית שבועית "מוצ"ש פוליטי" ובה התארחו פוליטיקאים רבים וחברי פאנל מהעיתונות הדתית.
בינואר 2021 החל בן עטר לשדר את התכנית "מרכז העצבים", תוכנית מאזינים עם דגש על 'קולו של העם'.
בתוכנית נתן במה למאזינים והעלה לדיונים נושאים בקונצנזוס ונושאים השנויים במחלוקת, בין היתר תקף בן עטר בשידור את ראשי מועצת יש"ע שנתנו לטענתו יד במרמה להקמת ממשלת השינוי והפלת ממשלת הימין.
ב-19 באוקטובר 2021, תקף בתוכנית את חברת הכנסת שירלי פינטו והטיח בה עלבונות אישיים.
בעקבות כך התחנה פרסמה התנצלות ובן עטר הושעה מתפקידו.
בן עטר התראיין בערוץ 13 יחד עם שירלי פינטו וסיפר על התקופה הקשה של הפסק זמן והתנצל בפני פינטו.
בדצמבר 2022 בן עטר "חזר למיקרופון" והגיש את התכנית "יוסי של לילה" לצד פינות שבועיות של אריאל כהן, בני קצובר, אמיר חצרוני ועוד.
באוגוסט 2025 הצטרף בן עטר לרדיו קול ברמה לימי בין הזמנים עם התכנית "יוסי של לילה" למהדורת קיץ.
במאי 2015 מונה בן עטר לתפקיד הכתב והפרשן הפוליטי של קבוצת רדיו ישראל, ושימש ככתב הכנסת של גלי ישראל ורדיו דרום.
בן עטר סיקר את מפלגות ואת העבודה הפרלמנטרית בכנסת, ועדות, מליאה ונושאים נוספים.
במרץ 2017 פרסם כי משרד הביטחון מתכוון לפנות למשרד החינוך בדרישה להפסיק את התקצוב של המכינה הקדם צבאית "בני דוד" בעלי, בעקבות התבטאויותיו של ראש המכינה הרב יגאל לוינשטיין נגד גיוס בנות, דבר שהביא למשבר פוליטי בין אביגדור ליברמן לנפתלי בנט.
בנובמבר 2015, במהלך ההצבעות על תקציב המדינה, פרסם בן עטר תיעוד בלעדי ממליאת הכנסת בו נראה חבר הכנסת עיסאווי פריג' מצביע ממחשבה ובשמה של חברת הכנסת קארין אלהרר, דבר אשר גרם להפסקת ההצבעות למשך זמן ואף להחלטה של ועדת האתיקה של הכנסת בעניין.
בדצמבר 2016 חשף בן עטר שחברת הכנסת חנין זועבי טסה לירדן במימונו של ערוץ אל קודס, ערוץ הבית של ארגון הטרור חמאס, בנסיעה שאושרה על ידי ועדת האתיקה של הכנסת.
פרסום זה הביא חברי כנסת רבים לתגובות והבהרה של הוועדה בעניין.
בן עטר חשף את המתחים הפוליטיים בין איילת שקד לנפתלי בנט ופרסם מאמר בעניין.
במאי 2016 פרסם בן עטר כי במפלגת הבית היהודי מתכוונים לצאת למפקד מהיר כדי להעלות את מספר חברי המפלגה, דבר שהתקבל בהפתעה בקרב חברי המפלגה והיה המהלך הראשון של נפתלי בנט להתבדל מהציונות הדתית שאפיינה את הבית היהודי.
בדצמבר 2023 פרסם בן עטר מאמר במעריב ובו התבטא על המערכת הפוליטית בעקבות מלחמת חרבות ברזל והאופציות הפוליטיות שנפתחו.
בנובמבר 2024 פרסם בן עטר מאמר בסרוגים ובו טען כי למרות הקמת ממשלת השינוי לנפתלי בנט יש עדיין תמיכה במגזר הדתי לאומי.
בינואר 2025 פרסם בן עטר מאמר בסרוגים ובו טען כי פרישת איתמר בן גביר מממשלת השלושים ושבע הייתה מהלך נכון.
במהלך 2023 הגיש בן עטר בערוץ טוב ריאונות עם דמויות ואישים בולטים בחברה הישראלית.
בן עטר שירת בצה"ל בין השנים 2013–2016 כמשק חינוך בגדוד נצח יהודה בחטיבת כפיר, בין היתר תפקידו היה לתת מענה ולפקח על חיילים בגדוד בשנה השלישית לשירותם במהלך לימודיהם במכללות.
בן עטר נשוי לניצה, הורים לילד ומתגוררים בירושלים.
יוסי בר מוחא (נולד ב-1955) הוא עיתונאי ישראלי המשמש כמנכ"ל אגודת העיתונאים בתל אביב.
בר מוחא נולד במרקש, מרוקו.
בן בכור מבין תשעה אחים ואחיות.
כשהיה בן שנה עלתה משפחתו ארצה.
אביו, מרדכי בר מוחא, היה רבה הראשי של נשר.
אחיו, הצעיר ממנו בשנה, דניאל בר מוחא היה הרב הראשי של מצפה רמון.
למד בבית-הספר היסודי ישורון בנשר, לאחר מכן בישיבה התיכונית תקוות יעקב בשדה יעקב, ומשם המשיך למכללה הצבאית של חיל החימוש.
שירת שנה בקבע והשתחרר בדרגת סמ"ר.
לאחר שחרורו מצה"ל עבד כפעיל ציבור והיה רכז קליטה חברתית במחוז חיפה והצפון של משרד הקליטה.
למד ניהול חשבונות סוג 1–2. ב-1986 למד עיתונות בבית הספר לעיתונות בבית ציוני אמריקה.
באוקטובר 1987 החל את עבודתו העיתונאית במקומון "הד הקריות" של רשת שוקן, המשיך ב"צפון 1" של רשת שוקן וב"ידיעות הגליל".
משם עבר לכלבו בחיפה, שם ערך תחקירים וכתב על נושאים מוניציפליים וענייני עלייה.
הפרשייה הראשונה שחשף נגעה לעולים הלאיהודים שהגיעו לארץ במסגרת העלייה הגדולה מברית המועצות.
בשנת 1993 הצטרף לעיתון הארץ.
במסגרת עבודתו העיתונאית חשף סדרה של מינויים פוליטיים והתנהלות בעייתית במועצות הדתיות בישראל.
בעקבות החשיפה הקים ממלא מקום שר הדתות דאז עוזי ברעם את ועדת צדוק, שהמליצה לקצץ את מספר המועצות בחצי ולבטל מתן שכר לראשיהן וסגניהן בערים הקטנות.
לאחר כעשור החלו במשרד הדתות ליישם את המלצות הוועדה.
בר מוחא סיקר גם את עסקת הקרקעות בבית נקופה בתקופת כהונתו של שר השיכון בנימין בן אליעזר.
פרשה אחרת שסיקר נגעה ליועצו של ראש הממשלה בנימין נתניהו לקליטת עלייה, מיכאל אזרק.
הוא גם חשף את מִחזור הבלונים לצנתורי לב בבתי החולים בארץ, דבר שזיכה אותו בבונוס מהעיתון.
בעקבות החשיפה הקים שר הבריאות דאז, צחי הנגבי, ועדה לבדיקת סוגיית מחזור המכשור הרפואי.
רבים מהתחקירים שערך עסקו במגזר הדתי.
בין היתר חשף פרשות הקשורות לבתי הספר שהקימה מפלגת ש"ס במסגרת מעיין החינוך התורני ואת רמתם הירודה, וכן למקומות עבודה שסידרו בכירי ש"ס למקורביהם.
במרץ 1987 חשף את מנגנון הכספים של הרב אלעזר אבוחצירא מבאר שבע בסדרת כתבות נרחבת שהביאה לפתיחת חקירת משטרה נגד הרב והמלצה להעמידו לדין.
בשנת 2002 נסגר התיק על ידי הפרקליטות.
בר מוחא חשף כי בחשבונו הפרטי של הרב בבנק דיסקונט בבאר-שבע למעלה מחצי מיליארד שקל.
הוא הגיש עתירה לבג"ץ יחד עם המרכז לפלורליזם יהודי (התנועה הרפורמית) נגד ההסדר שאליו הגיע אבוחצירא עם מס-הכנסה לתשלום של 20 מיליון שקל, מהם חמישה מיליון שקל לעמותות לפי בחירתו.
ב-1999 חשף רשימה של חצרות "מקובלים" הפועלים בארץ ואת הכנסותיהם הכספיות.
בשנת 2000 חשף את פרשת "הדיבוק מדימונה" שאחז ביהודית סיגאוקר: שמונה חודשים לאחר טקס להוצאת הדיבוק שנערך אצל הרב בצרי בהשתתפות עשרה מקובלים אחרים, וזכה להדים תקשורתיים, שחזר בר-מוחא את הטקס כדי להוכיח שמדובר במעשה תרמית.
בשנת 1995 ראה אור ספרו "קדושים בע"מ", שהוזמן על ידי ספריית מעריב וסקר את משפחת אבוחצירא מגירוש ספרד למרוקו ומחוז תפילאלת, דרך גיוס הכספים במרוקו ועד להקמת האימפריה הכלכלית המסועפת של צאצאי המשפחה.
מינואר 2002 משמש מנכ"ל אגודת העיתונאים בתל אביב.
חבר דירקטוריון בחברה הציבורית איירפורט-סיטי; חבר הוועד המנהל של האגודה למען החייל בשנים 2001–2004; חבר נשיאות ומליאת מועצת העיתונות בישראל משנת 2000; חבר בית הדין לאתיקה של מועצת העיתונות משנת 2000. מ-2007 ממלא מקום יו"ר האיגוד הארצי של עיתונאי ישראל.
לימד עיתונות בבית הספר להשתלמות מורים בחיפה בשנת 2002, וכיום מרצה בפני סטודנטים וגופים ציבוריים.
יוסי דולה נולד ב-24 בפברואר 1954 במעברת סקייה א', לימים אור יהודה, ליפה ונאזם.
יפה נולדה בבגדד ונאזם בבצרה שבעיראק.
יפה הייתה מורה ונאזם עבד בבניין ולאחר מכן במחלקת הגבייה של אור יהודה.
בתחילת כיתה ט' הצטרף עם קבוצה של עליית הנוער לקיבוץ סאסא שעל גבול הצפון, כדי לשלב לימודים ועבודה, אבל לאחר חודשים ספורים נקרא הביתה לעזור בפרנסת המשפחה.
הוא החל לעבוד כשוליה במסגרייה, והתקדם להיות מנהל העבודה.
טרם גיוסו לצה"ל ניהל בית מלאכה גדול.
גם בעת שירותו הצבאי עזר דולה בפרנסת המשפחה, ושירת קרוב לבית כדי שיוכל לעבוד בעבודות שונות.
בסוף שירותו הצבאי שירת דולה כנהג במפקדת קצין חימוש ראשי, שם הכיר את דרורה לבית ירחו, בת כפר תבור.
הם נישאו בשנת 1977, גרו באור יהודה, ויוסי התקבל כמנהל עבודה בחברת הבנייה מילו רוזנברג.
אחרי כשנתיים עברה המשפחה לכפר תבור ודולה מונה למנהל עבודה בחברת אשבת-מקלטים - חברת בת של אשטרום שבנתה מקלטים, ובהמשך היה למנהל אזור הצפון של החברה.
לאחר מכן היה מנהל הסניף הצפוני בחברה-האם אשטרום.
ב־1988 הקים דולה רשימה שהתמודדה בבחירות למועצה המקומית.
דולה זכה ב-26% מקולות התושבים והפסיד לראש המועצה המכהן מיכה גולדמן.
ב־1992 התמנה גולדמן לסגן שר החינוך והספורט, ודולה נבחר לראשות המועצה.
ב־1993 התמודד דולה בבחירות לראשות המועצה וזכה ב-85% מקולות התושבים.
בתקופת כהונתו כראש המועצה, בין השנים 1992-2018, ביסס יוסי דולה את כפר תבור כרשות איתנה, המהווה את מרכז הגליל התחתון ומספקת שירותים נרחבים לתושביה ולכל האזור.
הכפר גדל מכ-1000 תושבים בכ-250 בתים, לכ-4500 תושבים בכ-1170 בתי מגורים, עם תוכניות בינוי מאושרות לשנים קדימה.
כל שירותי המועצה הורחבו - נבנה בית ספר יסודי, שופצה מרפאת כללית, נפתחו בית מרקחת, מרפאת קופת חולים מאוחדת ותחנת טיפת חלב.
פותח מערך השקיה ממים מוּשָׁבִים, תוחזקו דרכים חקלאיות וניתן סיוע בארנונה לסככות חקלאיות.
הורחב אולם המופעים ושופץ אולם האירועים הצמוד לו.
שופץ מבנה הספרייה ונוספה לו פרגולה עם פסלו של יוסף ויתקין ו"העץ המדבר".
טופח הפארק כמקום לאירועי תרבות וקהילה ובו בית נוער.
הוקמו בית המוזיקה ובית ספר למחול.
בשדרות רוטשילד בדרך לשכונת כרמי בנימין נבנה מתחם המאפשר להפכו למדרחוב בעת אירועים קהילתיים.
שופצו חצרות האיכרים וניתנה תשומת לב לניהול נכון של המוזיאון.
נוספו מגרשי ספורט, הוקם קאנטרי אליאל ע"ש אליאל בן יהודה, ובו בריכה מחוממת וחדרי כושר.
נבנו בתי כנסת ומקוואות, ויחד עם זה נשמר אורח החיים החופשי בכפר.
נפתחו בית הקפה "קפהדרציה", מספרה ובוטיק.
הוקם המרכז המסחרי הגדול "מול תבור" על שטח של כ-8000 מ"ר לטובת תושבי הכפר והאזור.
הוסדר בית העלמין ונרכש ציוד אבלות.
נרקמו תוכניות לעתיד – קריית חינוך גדולה על שטח שהועבר מהמועצה האזורית גליל תחתון, הרחבת שכונת כרמי בנימין, תכנון הכביש העוקף, יחד עם עוד כבישים וכיכרות להקלת התנועה.
יוסי הותיר אחריו תוכניות מאושרות לעוד 750 יחידות דיור ברחבי היישוב ועוד 400 שנמצאו בהליכי אישור, וכן תוכניות מאושרות לעוד אלפי מטרים של שטחי מסחר, משרדים ומבני ציבור, והסדרות של שפכים, ביוב ותשתיות נוספות.
בתקופת כהונתו של יוסי דולה ניתנה גם תשומת לב רבה לנושאים הכספיים – לאיזון התקציב, לצורך בגידול ההכנסות מארנונה, להקטנת עומס המילוות ולשימוש נכון בנכסי המועצה.
מאמצים רבים הושקעו כל השנים במראה הכפר: נשתלו גינות ומאות עצים, פסלים הוצבו בכיכרות ולראשונה ניתנו שמות לרחובות בכפר תבור ופורסמה מפה מסודרת של היישוב הצומח.
מאמץ זה נתן פריו בזכיות חוזרות ונשנות בכוכבי היופי של תחרות "קריה יפה בישראל".
ב־2016 לקה דולה בסרטן הלבלב.
לאחר טיפולי כימותרפיה וניתוח שעבר בהצלחה הוא התאושש וחזר לעיסוקיו בראשות המועצה.
למרות זאת, בסוף שנת 2017 הודיע על כוונתו לפרוש מראשות המועצה ולא לרוץ לכהונה שישית בבחירות של 2018.
בדיוק חמש שנים לאחר שהתגלה לראשונה, חזר הסרטן שוב בשנת 2021, הפעם סרטן ריאות.
דולה הלך לעולמו ב-4 באוקטובר 2021. הוא נטמן בכפר תבור, על פי תוכנית מדוקדקת שהכין למבנה הקבר והמצבה.
בשנת 2022, בעת חגיגת יום העצמאות תשפ"ב בכפר תבור, הכריז ראש המועצה עודד הלפרין שהפארק בכפר תבור ייקרא מעתה פארק יוסי דולה.
בשנת 2024 הוציאה המשפחה בהוצאה עצמית את הספר "מאתיים צעדים קדימה" המוקדש לדמותו ולפועלו של דולה.
יוסי וג'אגר הוא סרט קולנוע להט"בי ישראלי של איתן פוקס משנת 2002, לפי תסריט של אבנר ברנהיימר, זוכה פרס האקדמיה לטלוויזיה, עם יהודה לוי ואוהד קנולר בתפקידים הראשיים.
במקור צולם הסרט לטלוויזיה, אך בעקבות השבחים שקיבל הוא יצא גם לקולנוע וזכה במקום השני בפסטיבל הסרטים ההומו-לסביים בברלין.
כמו כן, זכה הסרט בפרסים בפסטיבל טורינו ובפסטיבל ירושלים ולהפצה מסחרית בעולם.
את פסקול הסרט הלחין עברי לידר, שגם חידש עבורו את שירה של ריטה "בוא".
יוסי (אוהד קנולר) הוא מפקד פלוגה קשוח, אחראי ומופנם בחטיבת גולני.
ליאור, המכונה ג'אגר (יהודה לוי), הוא קצין מוחצן המשרת כמפקד מחלקה תחת פיקודו של יוסי.
בעת שיוסי ולוחמי הפלוגה מאיישים מוצב כחלק מן הפעילות המבצעית בדרום לבנון, מנהלים יוסי וג'אגר רומן הומוסקסואלי הנשמר בסוד מכל סובביהם מתוך אילוצי תפקידם הצבאי.
יוסי נקרע בין תדמית המאצ'ו הישראלי לבין הכרה בכך שהוא הומוסקסואל.
קשה לו להשלים עם עצמו והוא חושש לתדמיתו כמפקד אם נטיותיו תיוודענה לחייליו.
ג'אגר, לעומתו, שלם עם היותו הומוסקסואל ורוצה מאוד להראות את אהבתו ליוסי, שמבקש להימנע מכך.
יוסי חושש לצאת מהארון מפני שהדבר עשוי לפגוע ביכולתם של השניים לפקד ביעילות על חייליהם.
ג'אגר מייחל לכך שהשניים לא יצטרכו להסתיר את אהבתם, אולם נכנע ללחצו של יוסי.
אופיר (אסי כהן), סגנו של יוסי, מאוהב בסמלת המבצעים, יעלי (איה קורן), שמאוהבת מצדה בג'אגר.
הן אופיר והן יעלי אינם מודעים לנטיות המיניות של ג'אגר.
אופיר משוכנע שג'אגר מנהל רומן עם יעלי וכועס על ג'אגר שכביכול גם גזל ממנו את אהובת ליבו וגם זוכה ליחס מעודף מיוסי.
המתח בין אנשי המוצב עולה לקראת היציאה למארב הלילי שבו הם צפויים להיתקל באויב.
ההיתקלות אינה מתרחשת, אולם בסיום המארב עולה הכוח על מטען חבלה וג'אגר נפצע אנושות.
יוסי מנסה לטפל בפצעיו של ג'אגר, ובמקביל משוחח עמו על מנת לנסות להשאירו בהכרה.
הוא מדבר על עתידם המשותף ואומר לו כי הוא אוהב אותו, אולם זה כבר מאוחר מדי וג'אגר מת מפצעיו.
אופיר, שהיה עד לסיטואציה האינטימית לכל אורכה, מבין כי בין השניים התנהל רומן.
יעלי, לעומתו, התמכרה לאשליה שהיא הייתה חברתו של ג'אגר.
כשהוריו של ג'אגר מניחים כי בין בנם שנהרג לבין יעלי התנהלה מערכת יחסים, היא אינה מעמידה אותם על טעותם.
הוריו של ג'אגר מתוודים בעת ניחום האבלים שהם כמעט ולא הכירו את בנם ומבקשים מהסובבים שיספרו להם עליו.
אולם הם שומעים את אשליותיה של יעלי במקום את האמת.
ג'אגר, שחלום חייו היה לצאת מהארון, אינו מצליח לצאת ממנו גם אחרי מותו.
בשנת 2012 יצא סרט ההמשך "הסיפור של יוסי", שבו פוגש יוסי את אמו של ג'אגר שנים לאחר מותו, ומבקש לספר לה את האמת על יחסיו עם בנה.
שם השחקן/יתשם הדמות אוהד קנולר יוסי יהודה לוי אסי כהן אופיר שרון רג'יניאנו המפקד איה קורן יעלי גולדי יובל סמו "פסיכו" חנן סביון אדמס יניב מויאל סמוכה ארז כהנא יניב הטבח עמרי גבעון חדדיעל פרל בקרורדה עמיחי (אמא של ג'אגר)
בפרק השביעי של "אחד העם 1" שנקרא "יחד בגאווה" חן (ארז בן הרוש) ומאיה (יעל פוליאקוב) צופים בסרט יוסי וג'אגר ומדברים על הסרט ועל היחסים בין גבר לגבר.
באחד הפרקים של העונה השנייה של "אהבה מעבר לפינה" עמית (בקי גריפין) מגיעה לבית של ליאור (יהודה לוי) וצופה בסרט יוסי וג'אגר ומדברת איתו על הדמויות של הסרט, בסרט הזה גם שיחק יהודה לוי וגם שם קוראים לדמות שלו ליאור.
לפי התיאורים של עמית היא מדברת על דמותם של יהודה לוי ואיה קורן ששניהם שיחקו גם בסרט יוסי וג'אגר וגם בסדרה "אהבה מעבר לפינה".
בתוכנית המערכונים "מטר שבעים" הייתה סצנה פארודית על הסרט הזה שנקראת "עבד וג'אגר".
באחד הפרקים של העונה החמישית של "קופה ראשית" כוכבה (קרן מור) מתארת את ניסים (יניב סוויסה) ואנטולי (דניאל סטיופין) כזוג נשוי ובאחת הסצנות היא מכנה אותם ניסים וג'אגר.
יוסי טרבלוס (נולד ב-21 בפברואר 1977) הוא סטנדאפיסט ישראלי.
טרבלוס גדל בהרצליה והוא בעל תואר ראשון בכלכלה ובתקשורת מאוניברסיטת תל אביב ותואר שני במנהל עסקים.
הוא מופיע על במות הסטנד-אפ משנת 1998 ובעבר אף הופיע מספר פעמים במועדוני סטנד-אפ בניו יורק.
טרבלוס מעולם לא למד משחק או תיאטרון, ואף על פי כן הוא השתתף במספר תוכניות טלוויזיה כגון "אקזיט", "פיני הגדול", "כל לילה עם אסף הראל", "לילה בכיף", "בטריבונה" ו"יום טוב".
כמו כן שימש כמחמם הקהל הקבוע בתוכנית הטלוויזיה של רמי ורד בערוץ 10.
טרבלוס כתב עבור מספר תוכניות טלוויזיה כגון "לילה בכיף", "צחוק מעבודה", אברי גלעד, "קצרים", "כל לילה עם אסף הראל" ו"הכל זז עם דודו טופז".
כמו כן כתב עבור פינתם של ארז שלם ורותם וענת בתוכניתו של יאיר לפיד, בתוכנית "גומרות הולכות" ו"צופית".
כמו כן, כתב טור קבוע במדור הלייף סטייל של וואלה ומגזין "GO" של ידיעות אחרונות.
ב-2008 הוא היה הסטנדאפיסט הישראלי הראשון שייצג את ישראל בתוכנית "Last Comic Standing" ברשת NBC האמריקאית.
את הניסיון שלו ברדיו החל טרבלוס לאחר שנטל את שרביט פינת הבוקר של ג'ו משחר חסון ומשם עבר לפינה טלפונית בתוכניתו של יקיר אביב שהובילה לתוכנית שלו עם שחר חסון ולאחר מכן עם אמירם טובים.
כיום טרבלוס מופיע במועדונים ובאולמות בכל רחבי ישראל והעולם בעברית וגם בשפה האנגלית.
בשנת 2014 בזמן מבצע "צוק איתן" השתתף יוסי טרבלוס בסיבוב הופעות עם אמנים אמריקאים בין הבסיסים.
בשנת 2018 הוא השתתף בסיבוב הופעות באירופה ואנגליה יחד עם יוחאי ספונדר ושחר חסון.
בשנת 2019 הוא פתח את סדרת המופעים של ג'רמי פיבן בישראל.
יוסי נשוי לאלה ולהם שלושה בנים.
יוסי (יוסף שלום) היימן (נולד ב-1 בדצמבר 1960, י"ב בכסלו ה'תשכ"א) הוא תת-אלוף במילואים בצה"ל.
שירת כמפקד בית הספר לקצינים, קצין חי"ר וצנחנים ראשי, מפקד עוצבת האש וראש החטיבה האסטרטגית באגף התכנון.
במשך כשנתיים וחצי היה מנכ"ל עיריית ירושלים.
מקיץ 2014 מכשמש מנכ"ל ג'וינט-אשל.
היימן נולד בחיפה לאב יליד גרמניה וניצול השואה.
היה חבר בשבט גולן בסניף כרמל של בני עקיבא ובוגר הישיבה התיכונית נתיב מאיר בירושלים.
היימן התגייס לצה"ל במסגרת גרעין נח"ל של תנועת בני עקיבא, ועבר הכשרה כלוחם, קורס מ"כים חי"ר וקורס קציני חי"ר.
במהלך מלחמת לבנון הראשונה היה מפקד פלוגה בגדוד 906 ובהמשך מפקד פלוגה בקורס קצינים.
לאחר תפקיד זה השתחרר מצה"ל, אולם כעבור שנה ,ב-1985, שב לשירות בחטיבת גולני ושירת כקצין אג"ם חטיבתי, לאחר מכן מונה לסגן מפקד גדוד 13 בתקופת קובי מרום ובתום התפקיד יצא ללימודים ב.
ב-1990 מונה למפקד גדוד 17 (אריות הגולן).
ב-1992 מונה למפקד גדוד 13 והוביל אותו בלחימה ברצועת הביטחון.
לאחר תפקיד זה השתחרר בפעם השנייה מצה"ל, עבד כמנהל תפעול בחברת אורמיר וכמנהל העיתון "כל העמק והגליל" מקבוצת ידיעות תקשורת.
ב-1996 חזר לשירות הקבע ומונה למפקד גדוד "גפן" בבה"ד 1. ב-1997 מונה למפקד חטיבת בנימין.
במהלך פיקודו על החטיבה התגלעו חילוקי דעות קשים בינו ובין המתנחלים, שציפו שהיימן יגלה הבנה לדרכם בשל העובדה שכמעט כל אחיו ואחייניו הם מתנחלים בעצמם.
ב-1999 מונה לראש מחלקת תורת חי"ר וצנחנים (ר' תחצ"ן) במפקדת קחצ"ר ובמקביל שימש כראש מחלקת כושר קרבי.
ב-2001 מונה למפקד בה"ד 1, בתקופתו עברו קורסי הקצינים של צה"ל שינוי מערכתי, אוחדו קורסי האג"ם והחי"ר לקורס אחוד, קורס קציני יבשה.
ב-2003 מונה לקצין חי"ר וצנחנים ראשי.
במקביל שירת כמפקד עוצבת האש של פיקוד המרכז במהלך שנת 2005. היימן היה הקצין הבכיר הראשון שערך חשבון נפש פומבי בעקבות מלחמת לבנון השנייה, כשאמר בטקס סיום תפקידו כקצין חי"ר וצנחנים ראשי: "חטאנו חלק מהזמן, ואני חלק מכך, בחטא היוהרה".
בשנים 2006–2007 למד לתואר שני והדריך במכללה לביטחון לאומי.
ב-2007 מונה לראש החטיבה לתכנון אסטרטגי באג"ת ושירת בתפקיד עד 2010. בסוף שנת 2010 פרש מצה"ל.
בתחילת 2011 מונה למנכ"ל עיריית ירושלים במקום יאיר מעיין.
בינואר 2014 התפטר מתפקידו זה.
מחוויותיו בתפקיד זה תיאר בפוסט בפייסבוק.
בקיץ של אותה שנה מונה למנכ"ל ג'וינט-אשל – לפיתוח שירותים למען הזקן, שותפות של ג'וינט ישראל והממשלה.
היימן נשוי לאירית ואב לשלושה, בעל תואר ראשון בכלכלה וניהול מהטכניון (1990) ותואר שני במדע המדינה מאוניברסיטת חיפה (2007).
אחותו הגדולה מיכל נשואה לשר לשעבר הרב רפי פרץ.
יוסי דורה (נולד ב-25 באוגוסט 1981) הוא כדורגלן עבר ישראלי ששיחק בעמדת הקשר האחורי ומזוהה בעיקר עם קבוצת הפועל חיפה בה גדל ושיחק במשך רוב הקריירה.
דורה, בוגר מחלקת הנוער של הפועל חיפה, ערך את הופעתו הראשונה בקבוצה הבוגרת של הפועל חיפה בעונת במשחק מול מ.ס.
בעונת הושאל להפועל צפרירים חולון ששיחקה אז בליגת העל, אך ירד איתה בסיום העונה לליגה הלאומית.
לאחר מכן שיחק גם בבני סכנין ובבני יהודה.
בעונת היה דורה שותף לעלייתה של הכח עמידר רמת גן לליגת העל.
את עונת פתח בקבוצת הפועל פתח תקווה, ובינואר 2007 עבר לעירוני קריית שמונה, איתה עלה בסיום העונה לליגת העל לראשונה בתולדות המועדון.
ביוני 2008 חזר דורה להפועל חיפה ועלה איתה לליגת העל.
בקיץ חתם בהפועל עכו, ולאחר עונה אחת במדי הקבוצה חזר להפועל חיפה.
בנובמבר 2016, בשלבי הפתיחה של עונת בה הספיק לערוך שתי הופעות ליגה בלבד, נפצע בצורה קשה.
הוא סבל משלושה שברים בכתף וקרע ברצועות, שהשביתו אותו עד לתום העונה.
לאחר שלא הצליח להתאושש מהפציעה, ב-12 בספטמבר 2017 הודיע דורה על פרישה ממשחק פעיל בגיל 35.
דורה הוא אחיו של מאמן הכדורגל שלומי דורה, תחתיו שיחק בהפועל חיפה ובהפועל עכו, ודודנו של המאמן טל בנין.
הם גם אחיינים של מאמן הכדורגל רוני דורה.
נשוי לאירית, ולזוג יש שני ילדים, בן ובת.
ד"ר יוסי ורדי (נולד ב-2 בספטמבר 1942) הוא איש עסקים, יזם טכנולוגיה עילית ומשקיע ישראלי.
יוסי ורדי נולד בתל אביב למשה ושרה, והוא אחיו הצעיר של ידידיה ורדי ובן דודו של פרופ' אילן חת.
למד בתיכון עירוני א' והיה חניך בשבט צופי דיזנגוף.
שרת בצה"ל כמדריך בבית הספר הטכני של חיל האוויר, שם הכיר את אשתו תלמה.
הוא בוגר הטכניון ובשנת 1969 היה ממקימי חברת טכם – טכנולוגיה מתקדמת, מראשוני בתי התוכנה בישראל (היום בקבוצת נס).
בשנת 1978 השלים את עבודת הדוקטורט שלו בטכניון בנושא "מודל לקבלת החלטות למיקום תחנות כוח במשק החשמל".
בשנת 1970, בהיותו בן 27 מונה למנכ"ל משרד הפיתוח, היה אחראי על משאבי הטבע במדינת ישראל.
בתוקף תפקידו היה אחראי לחברות הממשלתיות: כימיקלים לישראל, מחצבי ישראל, מכרות נחושת תמנע, פוספטים בנגב חיפה כימיקלים ודשנים וחומרים כימיים.
בנוסף היה המשרד אחראי למשק החשמל בישראל.
ב-1974 מונה למנהל רשות ההשקעות בצפון אמריקה, ולאחר שובו לישראל היה מנכ"לו הראשון של משרד האנרגיה, וכן כיהן כיושב ראש חברת הנפט הלאומית.
בנובמבר 1978, התפטר מתפקידו, לאחר שלא הצליח לממש את תוכניתו לאחד את כל החברות והגופים הממשלתיים שעסקו בחיפושי נפט לחברה לאומית אחת הפועלת על בסיס עסקי.
ב-1993 מונה על ידי ראש הממשלה יצחק רבין ליועץ לשיתוף פעולה כלכלי עם מדינות ערב, בהן ירדן, מצרים וסוריה, ועסק בבניית תוכניות לפרויקטים משותפים לטווח ארוך ושת"פ בתחום התשתיות.
גם בהמשך, בתקופת ממשלת נתניהו צורף כיועץ כלכלי לשיחות וואי פלנטיישן עם הרשות הפלסטינית.
לאחר עזיבתו את השירות הממשלתי היה ממקימי חברת גרנית הכרמל{{הערה|{{דבר||חברת "גרנית מציעה לרכוש את המניות בסכום הגבוה ביותר|1981/01/25|00101}}}}, חברת אלון, חברת תעשיות לייזר, ואחרות.
כיהן כחבר מועצת המנהלים בחברות מהגדולות במשק, בהן סאיטקס, מעריב, עלית, בזק ואחרות.
כיהן כיושב ראש וחבר בוועדות ציבוריות רבות ובכללן הוועדה לרפורמה במשק החשמל.
שימש כיושב ראש קרן ירושלים.
חבר הוועדה המייעצת של בנק ישראל ואחרות.
יעץ לבנק העולמי ולתוכנית הפיתוח של האומות המאוחדות.
שימש כיועץ למנכ"לי חברות בינלאומיות ובכללן לנשיא אמריקה און ליין (AOL) ואמזון, חבר בפורום הכלכלי העולמי (הפורום של דבוס).
ורדי הוא דוקטור לחקר ביצועים.
סייע לבנו אריק בהקמת חברת מיראביליס שפיתחה את תוכנת ICQ, התוכנה הראשונה בעולם לשליחת מסרים מיידיים באמצעות האינטרנט.
תוך 19 חודשים מיום השקת השירות החברה נמכרה ל-AOL האמריקאית בסכום של 407 מיליון דולר.
מאז, הפך ורדי לאחד המשקיעים הבולטים בתחום האינטרנט בישראל.
עד כה השקיע ביותר מ-50 חברות הזנק.
לוורדי מיוחס מודל הרווח של מנוע החיפוש בגוגל כפי שהתייחס לכך מייסד גוגל סרגיי ברין: "יוסי המציא לנו את נוסחת הקסם: הוא אמר לנו – שני שלישים מהעמוד תקדישו לתוצאות אורגניות, ושליש מהעמוד למודעות, וזה מה שעשינו".
ורדי פעיל בפורומים בינלאומיים שונים ומשמש כיושב ראש משותף של מספר כנסים ישראליים ובינלאומיים בתחום האינטרנט.
בשנת 1979 ורדי קיבל את פרס קנדי לי לעבודת הדוקטורט המצטיינת.
ורדי קיבל את פרס ראש הממשלה למפעל חיים בתחום ההיי-טק, את פרס התעשייה בקטגוריית האלקטרוניקה (2007), את פרס רומנסיאנו מאוניברסיטת תל אביב, ואחרים.
באפריל 2014 בחר בו המגזין Wired לאחת מעשר הדמויות המשפיעות על תעשיית הדיגיטל באירופה.
בנובמבר 2014 הוענק לו תואר דוקטור לשם כבוד מאוניברסיטת בן-גוריון בנגב.
בשנת התש"ף (2020) הוענק לו הפרס ע"ש נשיא המדינה חיים הרצוג לתרומה ייחודית למדינת ישראל, מטעם האוניברסיטה העברית, "בהוקרה על תרומתו הרבה בתחום אחדות העם והדו-קיום".
באוקטובר 2025 קיבל את עיטור הנשיא.
יוסף (יוסי) הראל (4 בינואר 1918 – 26 באפריל 2008) היה מפקד אוניות מעפילים, בהן הספינה "אקסודוס".
נולד בשנת 1918 כיוסף המבורגר למשה מרדכי ובתיה המבורגר בירושלים.
היה דור שישי למשפחתו בארץ ישראל.
הוא, אחיו התאום נתן והוריו ידעו עוני ומחסור והראל נאלץ לצאת לעבוד בגיל צעיר במקום ללמוד.
בנעוריו, היה הראל אחד הראשונים שהצטרפו ליחידה החדשה שהקים יצחק שדה, הנודדת.
לאחר מכן הצטרף הראל לפלוגות השדה והשתתף במבצע העלייה לחניתה ב-21 במרץ 1938..
בימי מאורעות תרצ"ו-תרצ"ט הצטרף לארגון "ההגנה" ולחם בשורות פלגות הלילה המיוחדות בפיקודו של צ'ארלס אורד וינגייט,.
וינגייט העריך מאוד את הראל והשניים היו לידידים.
הראל, שהצטיין בזריקת רימוני יד בשדה הקרב והרשים את וינגייט באומץ ליבו כונה על- ידו "The Bomber".
במהלך מלחמת העולם השנייה הצטרף לפלי"ם.
בין היתר לקח חלק בפעולות החוליה לחבלה ימית כנגד ספינות המשמר הבריטיות.
בתקופת ההעפלה פיקד הראל על ארבע אוניות מעפילים: "כנסת ישראל", שתי אוניות ה"פאנים": "עצמאות" ו"קיבוץ גלויות", וגולת הכותרת: "אקסודוס" ("יציאת אירופה תש"ז").
ארבע אוניות אלה הובילו לארץ ישראל כ-25,000 מעפילים, כשליש מן המעפילים שעלו לארץ בתקופת ההעפלה.