tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
רק באמצע שנות ה-80 החלו האוהדים להשתמש בצבעי אדום-צהוב כצבעי המועדון, אך במסמכים רשמיים באותה תקופה עדיין היו משתמשים בצבעי הלבן והשחור.
נכון לעכשיו, הצבעים הרשמיים של הקבוצה הם אדום-צהוב, אך בכדי לשמר את ההיסטוריה צבעי החוץ של הקבוצה הם לבן ושחור.
הנציגות הרשמית של האוהדים מול המועדון היא ארגון ילדי ביאליסטוק (UJB).
המטרה העיקרית של הארגון היא לאחד את כל האוהדים של יגלוניה, באצטדיון ובחיי היומיום.
מטרה חשובה של הארגון היא לעסוק בחיי ספורט, חברתיים ותרבותיים, על ידי ארגון אירועי ספורט ובידור לילדים, צעירים בבתי ספר, בתי יתומים, מרכזי חינוך ועזרה כלכלית לאנשים נזקקים.
מטרות חשובות נוספות של הארגון הן:
צביעת חלקים מהעיר ביאליסטוק ופרובינציית פודלסיה
לקדם התנדבות ולעודד תרומות דם
קידום תרבות ספורט, תיירות ואורח חיים בריא
יצירה של תאורה, פירוטכניקה, כוריאוגרפיה ומופעי עידוד במשחקי הקבוצה.
האצטדיון הרשמי הראשון של יגלוניה נבנה בשנת 1971 הוא נקרא אצטדיון הטמן ביאליסטוק או אצטדיון השומרים והוא הכיל כ-15,000 מושבים.
שנתיים לאחר מכן הוכפלה קיבולת האצטדיון.
בשנת 2006 לקחה עיירת ביאליסטוק אחריות על תפעול האצטדיון, ושמו שונה לאצטדיון העירוני (בפולנית: Stadion Miejski) בו מארח המועדון כיום את משחקי הבית שלו.
בשנת 2008, חברת בנייה צרפתית-פולנית לקחה על עצמה את המשימה לשפץ את האצטדיון כדי להפוך למודרני יותר.
עם זאת, בשנת 2012 עקב עיכובים העירייה ביטלה את ההתקשרות עם החברה ושכרה חברה חדשה שתסיים את העבודה.
חברה ספרדית-פולנית נשכרה לסיים את העבודה תמורת סכום של 254 מיליון זלוטי (כ-75 מיליון דולר).
האצטדיון החדש הושלם בסוף שנת 2014 והוא מכיל של 22,372.
בכל התוצאות (בית וחוץ) מספר השערים של יגלוניה מוצג ראשון.
יַגִיד-לִים או יַגִדלִם היה שליטה של מארי.
הוא השתייך לאיגוד שבטי בני שמאל.
הוא היה מייסדה של שושלת השליטים האמורים של מארי.
במארי לא נמצאו תעודות אשר נכתבו בתקופת שלטונו, לכן ישנם חוקרים אשר משערים כי הוא לא שלט במארי כלל, אולם ניתן לשער כי מחסור בתעודות נובע מהעובדה כי עיר בירתו הייתה בצופרום ולא במארי.
בתעודות מנהליות אשר נמצאו במארי ומתוארכות לתקופה טרום השתלטותו של יגיד-לים מוזכרות הקצאות טובין ליגיד-לים ושליחיו.
לא ברור מתי הוא השתלט על מארי.
הוא חתם על ברית עם אילה-כבכבו, אביו של סמסי-אדו הראשון, כנראה גם היו לו יחסים כלשהם עם אמינום, שלפי רשימת המלכים האשורית היה אחיו של סמסי-אדו, זה היה טרם הפך יגיד-לים למלכה של מארי.
על פי מכתבו של יסמח-אדו לאל נרגל יגיד-לים הפר את הברית, אילה-כבכבו הצליח להביסו ושבה את בנו של יגיד-לים, יעדון־ליאם.
בתקופת מלכותו של נכדו של יגיד-לים, זמרי-לים, האחרון שלח שגרירים לבבל, חמורפי מלך בבל ציין בפניהם את היחסים הקרובים בין בבל לבין אביו וסבו של זמרי-לים.
כמו כן, זמרי-לים קיבל מכתב אשר נשלח על ידי יקבי-אדו, מלך אשנכום ובו הוא מזכיר ברית בין אשנכום לבין יגיד-לים.
יגור ולדימירוביץ' דיומין הוא כדורסלן רוסי המשחק בברוקלין נטס מליגת ה־NBA.
דיומין נולד ב-3 במרץ 2006. אביו, ולדימיר, היה גם הוא שחקן כדורסל.
הוא גדל במוסקבה והתאמן באקדמיית הכדורסל של מוסקבה עד 2021.
בספטמבר 2021, בגיל 15, חתם על חוזה ל-6 שנים בריאל מדריד.
הוא שיחק עבור קבוצת האקדמיה של ריאל מדריד, ועזר להם לזכות באליפות ספרד ב-2022, עם ממוצע של 17.3 נקודות ו-4.3 ריבאונדים בטורניר.
במשך שתי העונות שלאחר מכן, הוא היה חבר בקבוצת הנוער "A" ובקבוצת ריאל מדריד ב' בליגה הרביעית.
דיומין עזר לריאל מדריד ב' לזכות באליפות טורניר הדור הבא של יורוליג בסקטבול ב-2023 כשקלע 10 נקודות בגמר.
במאי 2023, קודם לסגל הקבוצה הבוגרת של ריאל מדריד וערך את הופעת הבכורה שלו בגיל 17. בעונת 2023/2024 שיחק 21 משחקים במדי ריאל מדריד ב'.
הוא קלע 13 נקודות וקטף 5.1 ריבאונדים ממוצע.
בנוסף, הוא עזר לריאל מדריד ב' לזכות פעם נוספת בטורניר "הדור הבא של יורוליג בסקטבול" כשקלע מספר דו-ספרתי בכל ארבעת המשחקים.
במשחק הגמר, שבו ניצחה קבוצתו את האקדמיה הצרפתית INSEP 85-84 לאחר הארכה, הוא קלע 26 נקודות וקטף 11 ריבאונדים.
בשנת 2024, דמין היה אחד המועמדים לרשימת "פורבס 30Under30" הרוסי.
לאחר עונת 2023/2024 בחר דיומין לעבור לארצות הברית כדי לשחק כדורסל מכללות בקבוצת BYU.
בדראפט 2025 נבחר בבחירה השמינית על ידי ברוקלין נטס.
יגור דניסוביץ' קורנב הוא שחיין רוסי, אלוף עולם בבריכת 25 מטר (בודפשט 2024) במשחה שליחים 4x100 מטר מעורב.
קורנב נולד בסנקט פטרבורג שברוסיה, וזכה במספר תארים מקומיים.
באליפות העולם בבריכת 25 מטר שנערכה בבודפשט שבהונגריה בדצמבר זכה במדליית זהב במשחה שליחים 4x100 מטר מעורב בשיא עולם חדש של 3:18.68 דקות יחד עם מירון ליפינצב, קיריל פריגודה ואנדריי מינקוב, לפני ארצות הברית (3:19.03 דקות) ואיטליה (3:19.91 דקות).
שֵׁם המצבה מצביע על מסורת המקשרת אותה למצבה שנבנתה בידי אבשלום, בנו של דוד המלך, אך לפי המחקר הארכאולוגי, זהו קבר המתוארך לתקופת המאה ה-1 לספירה, מאות רבות של שנים לאחר זמנו של אבשלום.
לדעת הארכאולוג גבריאל ברקאי, זהו קברו של המלך אגריפס הראשון.
המצבה נחצבה מתוך פני המצוק, כשצידה האחד חשוף כלפי חוץ, ואילו שלושת צדדיה האחרים נותרו מוקפים בסלע האם.
מעין פרוזדור בעובי 2.5–3 מטרים מפריד בין המבנה לבין המצוק.
המצבה מורכבת משני חלקים עיקריים, שגובהם הכולל הוא 19.70 מטרים: החלק התחתון, החצוב מתוך גוף הסלע, והחלק העליון, הבנוי אבני גזית.
החלק התחתון, החצוב בסלע, נחלק ליחידות משנה – הקרפידומה, שגובהה מטר ומחצה בצדו החשוף, ואורך כל אחת מצלעותיה הוא כשבעה מטרים ומחצה.
מעל הקרפידומה נמצא סטילובט קטן שגובהו חצי מטר ורוחב כל צלע מצלעותיו כשישה מטרים ומחצה, ועליו מונח גוף הבניין העיקרי.
גוף הבניין מקושט בפילסטרים יוניים – שניים בכל צלע, ובכל פינה אומנה ושני רבעי-עמודים צמודים אליה.
כמקובל בבניינים החצובים בסלע, העמודים אינם בעלי חירוץ.
מערכת הקורות מורכבת מארכיטרב חלק, מאפריז דורי ומכרכוב מצרי.
כל צלע באפריז מחולקת ל-14 טריגליפים ול-13 מטופות, ובכל מטופה מפוסלת צורה עגולה.
מעל לאפריז ניצב הכרכוב המצרי, המתקער כלפי מעלה ובולט מעט החוצה מיתר המבנה שמעל הקרפידומה.
מעל הכרכוב ממשיך הסלע לעלות עוד מספר סנטימטרים, ומשמש בסיס לחלק העליון וגם פעם כל האזור סביבה היה מכוסה חול.
החלק העליון בנוי אבני גזית גדולות בעלות גימור עדין, כאשר ביניהן מצע טיט דק.
בחלל הפנימי סודרו אבנים בלתי מהוקצעות ושברי אבנים וטיט מילאו את החללים שביניהן.
תחילתו של החלק העליון שומרת על התוכנית הרבועה של תחתית המצבה, עם התכנסות נוספת, המעמידה את אורכה של כל צלע על 6 מטרים, ומעליה כרכוב.
חלק זה של המבנה מגיע לגובה כולל העולה במעט על 2 מטרים.
סמוך לפינה הדרום-מזרחית נמצא הפתח.
מעל לחלק הרבוע הופך הבניין לעגול, תחילתו כגליל, שקוטרו מעט מתחת ל-6 מטרים, וגובהו כשני מטרים ומחצה.
הגליל בנוי שני נדבכים, ולו שלושה אלמנטים קישוטיים.
בתחתיתו מוקף הגליל בסיס מסוגנן בגובה 25 ס"מ, שרובו לא שרד את מהלך הדורות.
באמצעו של הגליל עובר כרכוב נוסף הדומה לכרכוב החותם את המבנה המרובע, ובצדו העליון בולט החוצה כרכוב המפוסל בצורת חבל קלוע.
מעל לגליל, מקבל הגג צורת חרוט קעור דוגמת מכסה קומקום, שגובהו כ-6 מטרים, וקוטרו העליון כ-80 ס"מ.
מרבית גובהו של החרוט עשוי מאבן אחת, בגובה של כמעט ארבעה מטרים, וסביב ראשה מצוי "חבל" נוסף.
על ראש הגג מוצבת אבן המסותת בצורת פרח לוטוס בעל שישה עלי כותרת.
פנים הפרח שקוע, וייתכן כי דבר-מה היה מוצב בתוך השקע.
הנדבך של הכרכוב והחבל חסר אבן אחת בצד מזרח, וניכרות גומחות של בריח שהותקן בחור על ידי נזירים שעשו שימוש במבנה בתקופה הביזנטית.
מלבד הפתח הנמצא בצדו הדרומי של החלק הבנוי, המבנה הפנימי חצוב כולו בסלע.
מן הפתח, שמספר אבנים בצדדיו נעקרו על מנת להרחיבו, יורד גרם מדרגות לתוך חדר הקבורה.
בתחתית גרם המדרגות שקע שבו הייתה נתונה דלת אבן, ושקע בתקרה שבו היה נתון צירהּ.
הציר התחתון הוסר כשנחצבה במקום מדרגה נוספת, בשלב מאוחר יותר.
צורת חדר הקבורה קרובה לקובייה שצלעותיה קטנים מעט מ-2.5 מטרים.
בפינתו הדרום-מזרחית של החדר יורדות שלוש מדרגות מהפתח.
אורכן של המדרגות קטן מעוביו של הפתח, כנראה כדי להגדיל את חלל החדר.
בחדר כוך אחד בצדו הדרומי, סמוך למדרגות, ושני דרגשי אבן, הנתונים בתוך קמרונות קטנים במערב ובצפון.
הכוך, שעומקו מגיע רק עד מטר וחצי, אינו גדול מספיק לקבורת אדם מבוגר, לעומת הקמרונות, שאורכם עולה על שני מטרים.
הנזירים שעשו שימוש במבנה בתקופה הביזנטית פרצו חורים דרך הכוך והקמרונות, והכוך היה לכניסה העיקרית אל החדר, ואף הותקנו בו דלת ובריח.
בין קירות החדר לתקרתו נמצא כרוב מסותת בקפידה, ובמרכז התקרה ריבוע משוקע, ובתוכו תבליט מעגלי שרישומו המדויק נמחה עם השנים.
בין המעגל והזר נתונים ארבעה עיגולים קטנים, ובתוך הזר כוכב בעל שמונה קודקודים.
לתוך התבליט נקדחו חורים ונתקעו מסמרי ברזל, כנראה כדי להחזיק בכלי מאיר.
אין לדעת אם הקדיחה היא מעשה בוני הקבר המקוריים, או מאוחרת יותר.
המצבה נבנתה תוך תכנון מוקפד ומלאכה מרובה.
תחילה נבנה החלק העליון על פני הסלע, לאחר מכן נחצב החלק התחתון מתוך פני המצוק, ולבסוף סותתו פני הסלע בעדינות, תוך תשומת לב מרובה לצדדים ולפינות השונות.
המצבה עשויה מבליל של סגנונות – נמצאים בה הסדר הדורי והסדר היוני עם מאפיינים יווניים ורומים (למרות סטיות רבות מהסדר המקובל), ועליהן מצטרפת האדריכלות המצרית.
לפי חלק מהחוקרים, אף עקבות האדריכלות הפרסית והאדריכלות נבטית ניכרים במבנה.
דומה שבוני קבר זכריה ויד אבשלום שאבו השראה מקבר בת פרעה הסמוך, הבנוי בסגנון מצרי טהור של קובייה ופירמידה על גבה.
בקבר זכריה התווספו עמודים יוניים בני התקופה, ואילו ביד אבשלום התווספו עמודים דוריים ואנטבלטורה המפרידה בין הקובייה לפירמידה, ואף הפירמידה עצמה "שודרגה" לחרוט.
ראשוני החוקרים של ארץ ישראל נתנו דעתם ליד אבשלום, אך מלבד התבוננות במצבה, לא עשו דבר.
אף שניתוחם הוא בעל אופי יותר מדעי, ושרטוטיהם מדויקים למדי, הם נכללים בתוך ספרות הנוסעים.
הראשון שכתב מחקר מקיף על המצבה היה טיטוס טובלר, והראשון שעסק בארכאולוגיה שלה היה שארל קלרמון-גנו, שבשנת 1871 חפר וחשף את בסיסי העמודים בצד המערבי, ופינה את החדר הפנימי מהאבנים שהושלכו לתוכו במהלך השנים.
בשנת 1924 עסקה משלחת של החברה לחקירת ארץ-ישראל ועתיקותיה בראשות נחום סלושץ בחפירת המבנה, ניקתה אותו ואת סביבותיו משפכי העפר וגדרה אותו בגדר ברזל.
העבודה נעשתה תוך תיאום עם ועד העדה הספרדית בירושלים שהיה בעליה של האדמה.
בשנות ה-40 חקר נחמן אביגד את מצבות נחל קדרון, ובכללן את יד אבשלום, ובשנת 1954 פרסם את ספרו "מצבות קדומות בנחל קדרון" שהיה ונותר העבודה המקיפה ביותר שנעשתה על יד אבשלום.
אביגד תיארך את יד אבשלום לתחילת המאה ה-1 לספירה, לאחר ניתוח הארכיטקטורה של המבנה וקביעה כי סגנונו משלב השפעות מצריות ויווניות המתאימות לסוף התקופה ההלניסטית.
החוקרים עמוס קלונר ובועז זיסו, במאמרם על הנקרופוליס של ירושלים בימי בית שני, משייכים את המצבה לסגנון הפרובינציאלי האקלקטי של התקופה הרומית.
סגנון זה מתוארך לתקופה בין 31 לפנה"ס עד 68 לספירה, ימי שלטונם של קיסרי השושלת היוליו-קלאודית.
בשנת 2000 הבחין האנתרופולוג ג'ו זיאס כי בתצלום של המצבה ניתן לזהות כתובת ביוונית מעל הפתח לחדר הקבורה.
הכתובת הייתה כה מטושטשת, עד כי חמקה מעיניהם של כל החוקרים, וניתן להבחין בה רק בתמונות שצולמו בזווית מסוימת, בזמן מסוים ביום ובזמן מסוים בשנה.
לאחר לא מעט מאמצים, אומתה מציאותה של הכתובת, ונעשתה תבנית שלה ושל שתיים נוספות שהתגלו בקרבתה.
לפי הברית החדשה, זכריה הכהן היה אביו של יוחנן המטביל.
על פי העיצוב והסגנון של האותיות, הכתובת נכתבה במאה הרביעית לספירה, כלומר כ-300 שנה לאחר בניית המבנה, מה שמעיד כי המקום היה אז אתר קדוש לנוצרים.
מיקומה של המצבה אינו מזוהה, לבד מהקביעה שהיא נמצאת ב"עמק המלך", שמקומו אינו מפורט.
בשלהי תקופת בית שני כבר הצביעה המסורת הארץ-ישראלית על אתר בסביבות ירושלים וזיהתה אותו עם יד אבשלום התנ"כית.
יוסף בן מתתיהו (סוף המאה ה-1) מיקם את המצבה "שני ריסים מירושלים", אולם לא מסר מיקום מדויק.
מקור נוסף מתקופה זו היא מגילת הנחושת (ממגילות מדבר יהודה), המספרת על אוצרות שהוטמנו במקומות שונים בממלכת יהודה, ובין שמותיהם של מקומות אחרים סביב ירושלים, מופיע גם שמה של יד אבשלום: .
כלומר: בעומק שתים עשרה אמות, מצדה המערבי של יד אבשלום, טמון מטמון של שמונים כיכרות.
בתקופה הביזנטית, הכשירו נזירים את המבנה למגורים ופרצו פתחים נוספים בקירות החדר הפנימי.
סביב הכניסה הדרומית, חקקו הנזירים כתובות ביוונית הלניסטית, המשקפות את המסורות הנוצריות של אותה העת.
מצד שמאל של הפתח נחקקה המילה "נפש".
מעל לכניסה נחקק הכיתוב "זוהי מצבתו של זכריה המרטיר, כהן ירא-אלוהים, אבי יוחנן".
מסתבר כי זכריה הנזכר הוא זכריה, אביו של יוחנן המטביל, אולם הקושי עולה מאזכור המילה מרטיר, שהרי בברית החדשה, אין זכר להריגתו של זכריה, אולם ייתכן שהמסורת חיברה בין זכריה זה לזכריה אחר שנהרג (כגון זכריה בן יהוידע, זכריה בן ברכיה, או זכריה בן ברוך/בריס).
מצדו הימני של הפתח נחקקה כתובת אנכית: "הקבר של שמעון אשר היה איש צדיק וגם זקן מאוד חסיד ומחכה לנחמת העם".
הטקסט, המכיל ציטוט מתוך לוקאס ב, 25, כפי שהוא מופיע בקודקס סינאיטיקוס, מתייחס לשמעון הקדוש, שקיבל את פני ישו התינוק בבית המקדש.
בשנת 333 תיאר הנוסע מבורדו את המצבה, וזיהה אותה כקברו של המלך חזקיהו.
מכאן ואילך, מוזכר יד אבשלום מאות פעמים בספרות המסעות במהלך הדורות, כשמסורות שונות קושרות אותו לאישים חשובים שונים.
נוסעים שונים קובעים כי כאן נקבר יהושפט, כנראה בהשראת השם עמק יהושפט שניתן לחלק זה של נחל קדרון, ונוסעים נוצרים רבים מספרים כי במקום נקברו שמעון וזכריה.
רבים מהנוסעים אף מוסיפים אליו את יעקב אחי ישו ומספרים כי נבנתה כנסייה קטנה במקום.
מסורות אלו השתמרו לאורך הדורות, אם כי לעיתים מזומנות מתחלפות מצבות נחל קדרון השונות בתיאורי הנוסעים, עד כי בשלהי ימי הביניים מרביתם מייחסים את קבורת זכריה למצבה הנמצאת מעט דרומית ליד אבשלום, ונקראת עד היום בשם קבר זכריה.
המסורת על קברו של יעקב הועברה לקבר בני חזיר הנמצא בתווך, ואילו שמו של שמעון כמעט ולא מוזכר יותר.
הפרשן הקראי יפת בן עלי, בן המאה העשירית, אומר בפירושו לשמואל ב יח:יח: "יש אומרים שעמק המלך הוא גי בן הנום, ויד אבשלום הוא המקום הידוע בשם קומקום פרעה (קמקם פרעון)".
ר': כתב יד ניו יורק, בית המדרש לרבנים 3386, דף 342. שמו של אבשלום בן דוד שב ועלה במאה ה-10 או ה-11, ב"מדריך ירושלים" שהתגלה בגניזה הקהירית.
מכאן ואילך, אף כי שמות קדושים אחרים צצו מדי פעם, מרבית התיאורים קראו למצבה בשם יד, עמוד או מצבת אבשלום.
מנהג זה ידוע גם ממקורות יהודיים ובהם משולם מוולטרה (שביקר בארץ ישראל בשנת 1481), תלמידו של רבי עובדיה מברטנורא (1495) ושמואל בן-דוד הקראי (1641–1642).
לפי המסורת היהודית נהגו כך הערבים, אולם על פי הנוסעים הנוצרים היה המנהג הזה משותף לבני כל העדות.
הכומר הפרנציסקני אבגניוס רוג'ה, שביקר באתר במחצית הראשונה של המאה ה-17, טען כי חציו נתמלא באבנים ו"לולא כן היה יכול לעמוד בשורה אחת עם מעשי-הפלאים הנראים כיום בעולם".
המנהג המשיך במהלך הדורות, וערמות האבנים נערמו מחוץ למצבה עד שפונו בשנת 1924 על ידי משלחת החפירות של החברה לחקירת ארץ-ישראל ועתיקותיה, בראשותו של נחום סלושץ.
לאחר מסע נפוליאון בארץ ישראל, למרות שהוא וחילותיו לא עברו בירושלים, התפשטה אגדה נוספת על המצבה, על פיה בראש המצבה עמדה כף יד עשויה אבן.
נראה כי מקור מסורת זו באי-הבנת הביטוי 'יד' במשמעות של מצבת זיכרון ('יד אבשלום').
המסורת מופיעה לראשונה בכתב בכתבי מנחם מנדל מקמיניץ, שאף טען כי היד נשברה לאחר פגיעת תותח.
בניגוד למצבות האחרות, ובייחוד קבר זכריה, שהיהודים ראו כבוד גדול להיקבר על ידו, סביבותיו של יד אבשלום היו נקיות מקברים.
למרות זאת, כשהדליקו נרות לזכר נשמות הצדיקים בגומחות שבקירות המצבות, לא פסחו על יד אבשלום.
המסורת המוסלמית מקשרת את מצבות נחל קדרון לפרעונים, והקבר נקרא בפי המקומיים "כובע פרעה" (טַנְטוּר פַרַעוֹן).
יַד-בִּנְיָמִין הוא יישוב קהילתי דתי בדרום השפלה, כ-3 ק"מ מצומת ראם, בתחומי מועצה אזורית נחל שורק.
היישוב היה בעברו מרכז חינוכי.
היישוב הוקם במקור בשם "קיבוץ נתיבה" ב-4 בינואר 1949 על ידי גרעין של תנועת פועלי אגודת ישראל ועליית הנוער.
הקיבוץ הוקם ליד המקום שבו עמד הכפר הערבי אלמֻחַ'יזן , שנכבש במאי 1948 ותושביו ברחו, המתיישבים הראשונים התגוררו במבנה אבן שימש כבית הספר האזורי לכפרי הסביבה, שאר בתי הכפר נהרסו עם העלייה על הקרקע.
מתיישבי הקיבוץ היו צעירים (גיל ממוצע של 21), לא שרדו במקום והיישוב ננטש.
הקיבוץ הוקם מחדש בקיץ 1956.
יד בנימין - מרכז חינוכי ואזורי
בסוף שנת 1961 הוחלט להקים במקום מרכז אזורי וחינוכי בשם "יד בנימין", להנצחת פועלו של אחד ממנהיגיה הבולטים של תנועת פועלי אגודת ישראל ושר הדואר, הרב בנימין מינץ.
המרכז תוכנן לשמש את יישובי הסביבה, והוקמו בו משרדי המועצה האזורית נחל שורק, מוסדות חינוך ותרבות.
טקס הנחת אבן הפינה נערך ב-23 בינואר 1962.
ב-21 באוקטובר 1963 נערך טקס חנוכת אולם הרצאות והנחת אבן הפינה לבית הכנסת בנוכחות ראש הממשלה לוי אשכול.
בית הספר שהוקם במקום היה במקור בית ספר מקצועי בו למדו מכונאות, חשמל ואלקטרוניקה.
ב-1968 הוקם גם בית ספר למכונאות רכב, כחלק מהישיבה.
בשטחי המוסד הוקמו 11 כיתות ומבני חינוך, 4 פנימיות לאכלוסם של 320 תלמידים, מטבח חדר אוכל, מעבדות מקצועיות, בתי כנסת, כיתות לימוד, ספרייה, מרפאה, מכבסה וכו', וכן 28 בתים צמודי קרקע לאכלוס הצוות החינוכי ומשפחתם.
בנוסף הוקמו במקום בנין המועצה האזורית נחל שורק, מבני הספח של המועצה (מרכז תחזוקה ומוסך), ואזור תעשייה קטן בו הוקם מפעל למקטרות בשנת 1965
בעשרים שנותיו האחרונות נבנו על ידי המוסד יד בנימין מבנים נוספים, כגון מרכז פיס, בריכת שחיה, גן ילדים, מקווה טהרה, מגרשי ספורט, וכן הוקם בית הארחה כחברה כלכלית, לאירוח כנסים סמינריונים ושבתות חברה, לקבוצות ופרטיים, אשר מטרת הקמתה הייתה לסייע כלכלית באחזקת המוסד החינוכי, ובאיזון והשלמת התקציבים הממלכתיים של המוסד.
המרכז החינוכי יד בנימין, הוכר על ידי משרד החינוך ועליית הנוער.
תלמידיו הגיעו להישגים מכובדים במבחני הבגרות (68-74% מהממוצע הארצי) כולל תעודות סיום במקצועות החשמל והאלקטרוניקה, וזאת בנוסף לחינוך הערכי לתורה ודרך ארץ, ברוח תנועת פועלי אגודת ישראל ותנועת הנוער "עזרא".
בשנות קיומו האחרונות של המוסד מספר התלמידים הלך והתמעט בהדרגה, עד לסגירתו הסופית בשנת 2005. העמותה נסגרה לצמיתות בצו משפטי בשנת 2023.
באמצע שנות ה-90 של המאה ה-20 ביקשו פרנסי הישיבה ממינהל מקרקעי ישראל, אישור להפשיר חלק מהקרקעות העודפות של המוסד למגורי סגל.
המינהל הודיע לישיבה, כי הבקשה תאושר רק אחרי שהישיבה תבטיח שהבתים שיבנו יהיו בתי סגל, ולא ימכרו כבתים פרטיים.
הישיבה החליטה להקפיא את הבקשה.
זמן מה לאחר הקפאת הבקשה לבניית מגורי סגל, הגישו למינהל בקשה חדשה.
והפעם ביקשו את אישורו של המינהל להפשיר חלק מהקרקעות שהמדינה מסרה לישיבה למטרות חינוך, למגרשים לבניית בתים צמודי קרקע.
זאת על סמך התקדים של ישיבת שעלבים, שליד העיר מודיעין, שקיבלה אישור להקים שכונת מגורים בשם נוף איילון.
בתחילת שנת 2000, קיבלה הישיבה מעמד של יישוב חדש בו ניתן לבנות 600 יחידות דיור, ובמינהל מקרקעי ישראל אישרו לה להפשיר מיד 87 מגרשים לבניית בתים בפטור ממכרז.
מלבד זאת קיבלה הישיבה את השליטה המלאה באכלוס הבתים, ולקבוע למי מותר לקנות מגרשים במקום.
אחר כך שיווק מינהל מקרקעי ישראל 400 יחידות דיור ליזמים, בעוד ש-150 יחידות דיור יועדו בשנת 2006 למפוני גוש קטיף, שהתגוררו ביישוב במבנים מבנייה קלה באותה עת.
במאי 2006 הפקידה לאישור, הוועדה המחוזית לתכנון ולבנייה מרכז, את התוכנית להרחבת יד בנימין, לטובת 150 משפחות ממפוני גוש קטיף.
במקום שווקו גם מגרשים לתעשייה ומסחר.
גורל המרכז החינוכי הוכרע בעקבות תוכנית ההתנתקות ויישוב משפחות דרום רצועת עזה במרכז החינוכי יד בנימין.
הסיבות והנסיבות ודרכי סגירתו ומכירתו של המרכז החינוכי יד בנימין על ידי המועצה המקומית למנהלת סל"ע נמצאים נכון לשנת 2009 בחקירה משפטית.
באוקטובר 2010, נעצר מנכ"ל משרד הפנים גבריאל מימון בחשד לקבלת דבר במרמה בנסיבות מחמירות, במסגרת מכרז מינהל מקרקעי ישראל למגרשים ביד בנימין.
מימון נחשד בשימוש באנשי קש באמצעותם רכש שני מגרשים במכרז, למרות שלא עמד בקריטריונים.
מימון הועמד לדין אך זוכה מחמת הספק.
ביישוב ממוקמים משרדי המועצה האזורית נחל שורק, הספרייה האזורית, מרכז פיס הכולל משכן אירועים והיכל תרבות, בית אבות לגיל השלישי ומרכז רפואי קהילתי-אזורי.
בשנת 2012 הוקם מרכז מסחרי קבוע בכניסה ליישוב, והמרכז הזמני נסגר באופן הדרגתי.
תנופת ההתפתחות של היישוב נזקפת לגיוון האוכלוסייה, איכות החיים ומיקומו הנוח על כביש 3, בצמוד לכביש 6 תרם גם הוא לפיתוחו המהיר של היישוב.
ביד בנימין ממוקמים מרבית בתי-הספר האזוריים של המועצה האזורית, בהם בית-הספר האזורי ממ"ד-תורני 'חפץ חיים' ע"ש ברויאר המונה כ-400 תלמידים, והישיבה התיכונית צביה קטיף (שכנה במושב קטיף אשר פונה בתוכנית ההתנתקות).
ביישוב נמצאים מוסדות תורת החיים בראשות הרב שמואל טל, הכוללים ישיבה גבוהה, ישיבה לצעירים, מסגרות לחוזרים בתשובה (לגברים ונשים בנפרד), בית הספר לקולנוע יהודי ובית ספר להכשרת מטפלים.
מלבדם, ביישוב פועלת אולפנת "טוהר" לבנות המונה 100 תלמידות, תלמוד תורה חרד"לי (בשיטת זילברמן) ובית ספר "טהר" לבנות.
ביישוב פועלות תנועות הנוער "עזרא", "בני עקיבא" (ביישוב ממוקמים אף משרדי המחוז של התנועה), "תנועת הנוער התורנית אריאל", וכן תנועת הנוער "אהבתיה" לזכר אהוביה סנדק.
יד אליהו (ובשמה הקודם "אדמות זבלאווי") היא שכונה בדרום מזרח תל אביב.
גבולות השכונה הם: רחוב יצחק שדה בצפון, דרך משה דיין במזרח, רחוב דרך ההגנה בדרום ונתיבי איילון במערב.
רחוב לה גוארדיה הוא הרחוב הראשי של השכונה, והוא חוצה אותה לכל אורכה, ממזרח למערב.
יד אליהו נקראת על שם אליהו גולומב, ממפקדי "ההגנה".
עוד לפני שהוקמה השכונה באופן רשמי, כבר היו בשטחה 16 בתים ראשונים, אשר נבנו ב-1943, אז נקרא האזור "אדמות זבלאווי".
16 הבתים נבנו מצפון לרחוב "דרך ההגנה", כשכונת המשך לשכונת התקווה, ושוכנו בהם משפחות שגרו עד אז בצריפים.
השכונה הוקמה לקראת סוף מלחמת העולם השנייה, ובאופן רשמי בשנת 1945. עיריית תל אביב-יפו יזמה את הקמתה לצורך שיכון של משוחררי הצבא הבריטי, שרובם היו ותיקים בארץ.
העבודות להקמת השכונה נעשו באמצעות החברה עזרה וביצרון.
ב-1945 גייס ישראל רוקח, אז ראש עיריית תל אביב, 50,000 לירות ארץ ישראליות, ובתקציב זה נבנו בשטח השכונה כמה מאות דירות בנות חדר אחד.
בהמשך נבנה שיכון משפחות ובו דירות שני חדרים, ושיכון חיילים שבו היו גם דירות שלושה חדרים.
כיום יד אליהו היא שכונה הטרוגנית, ונחשבת לשכונה הגדולה בתל אביב, עם כ-6,500 משקי בית.
אחד האתרים הבולטים בשכונה הוא היכל הספורט מנורה מבטחים, המשמש כאולמן הביתי של הפועל ומכבי תל אביב בכדורסל.
גן לנדס - על שם ד"ר סטפן לנדס שנפל במלחמת לבנון הראשונה.
גן ליידי שרה - בין דרך משה דיין ורחוב הגיבור האלמוני.
נקרא על שם ליידי שרה כהן שהייתה אשתו של סר ג'ק כהן, מייסד רשת המרכולים הגדולה טסקו בבריטניה.
על שמה גם מרפאה במרכז שניידר לרפואת ילדים בישראל ואולם תערוכות בבית התפוצות.
בעבר שכנה בשכונה בריכת גלית.
לאחר שנהרסה הוקם במקום "פארק גלית", סקייטפארק שנחנך ב-30 באוקטובר 2007.
בית הלן קלר שבו פועלים אגודת החרשים (אח"א), המרכז לחרש - עיוור (בית דוד), מועדון לגיל הזהב, ו"המרכז לחיים עצמאיים".
בית השריון ע"ש דוד אלעזר - משמש בעיקר כמתקן להלנת חיילים, אך מפעיל גם מועדון רווחה ומרכז אינטרנט.
במקום מתקיימת גם פעילות לשינוע מזון למגורי חיילים בודדים, והוא מספק שירותים שונים לגופי חיל השריון וחיל המודיעין.
בסמוך לבית השריון נמצא בית פיליפס, משכנה של התאחדות הצופים והצופות בישראל ותנועת הצופים העבריים.
עוד קיים בשכונה שבט צופי חורב שמשתייך לעדת הצופים.
(שבט צבר, שהוא השבט המשרת את תושבי שכונת יד אליהו, שכן בעבר ב"בית פיליפס", אולם כיום נמצא בסמוך לבית הספר עירוני ט' מול שכונת תל חיים.)
באזור שבין היכל הספורט מנורה מבטחים ומתחם הסינרמה לשעבר התפתח מתחם מסחרי גדול ובו גם בניני משרדים.
בין היתר שוכנים במקום לשכות של משרד המשפטים ומשרד החינוך וכן משרדי ההנהלה של מגן דוד אדום.
על גבולה הצפוני-מערבי של השכונה, ומחוצה לה, שכן עד לשנות ה-90 תיאטרון הסינרמה.
אולם הסינרמה, שנהרס ב-2016, היה ציון דרך בתולדות תל אביב והיה מוכר בזכות המבנה העגול שלו, כיום נמצא בשטח זה מגרש חניה.
בצמוד לו מצפון ניצב מגדל טויוטה.
מרכז רפואי רעות - מרכז לשיקום ולטיפול במחלות ממושכות שנוסד בשנת 1961.
מרכז מוסדות חב"ד תל אביב, הכוללים תלמוד תורה, רשת גנים ובית כנסת, שוכן החל משנת 1995 ברחוב המערכה.
בשנת 2020 נבנו בשטח המוסדות שני מבנים חדשים.
המוסדות בראשות שליח חב"ד הרב יוסף שמואל גערליצקי.
ישיבת "נתיבות יצחק" - ישיבה גדולה חרדית בנשיאות הרב ישראל מאיר לאו שנוסדה ב-2008.
בתי ספר: בשכונה פועלים בתי הספר היסודיים-ממלכתיים "ישראל רוקח" ו"גיבורי ישראל", ובית הספר היסודי הממלכתי-דתי "מעלה".
כמו כן פועל בשכונה בית הספר עירוני ח', ובקרבת השכונה ומחוץ לתחומה (בצמוד לשכונת כפר שלם) פועלים בתי הספר אורט סינגאלובסקי ועירוני ט'.
בית ברבור: כולל מרכז ספורט, אודיטוריום, קונסרבטוריון, מרכז נוער, חדרי סטודיו לפעילות חוגים וכיתות לימוד.
המרכז לתרבות מונגשת: הספרייה המרכזית לעיוורים ולבעלי לקויות קריאה
יד אנזא"ק (The Anzac Memorial) היא אנדרטה לחיילי צבאות אוסטרליה וניו זילנד (שנקראו יחד אנזא"ק) שנהרגו בארץ ישראל בקרבות במלחמת העולם הראשונה.
האנדרטה שנחנכה בשנת 1967 ביער בארי, תוכננה על ידי הארכיטקט ידידיה איזנשטט ונתרמה על ידי יהדות אוסטרליה וניו זילנד לזכר הכוחות משתי הארצות, שפעלו במקום זה.
אזור האנדרטה היה חלק מזירות קרב עזה הראשון וקרב עזה השני.
האנדרטה בנויה בצורת האות A שהיא האות הראשונה במילה Anzac, ובראשה מרפסת תצפית על כל האזור.
730 חללים מהאנזא"ק: 544 חללים מאוסטרליה ו-186 מניו זילנד טמונים בבתי הקברות לחללי האימפריה הבריטית בארץ ישראל במלחמת העולם הראשונה.
שיעור חללי האנזא"ק מתוך כלל חללי המלחמה, שהיו 12,197 חללים, הוא 6%.
האוסטרלים והניו זילנדים מקיימים ימי זיכרון מיוחדים ב-25 באפריל, יום אנזא"ק וב-31 באוקטובר.
טקסים צבאיים מלאים מתקיימים ביום הזיכרון הבריטי (11 בנובמבר).
הטקסים מתקיימים ברמלה, ירושלים ובבאר שבע.
קרובי החללים נוהגים להגיע לביקורים בבתי הקברות.
להלן בתי הקברות בהן קבורים החללים מארצות האנזא"ק שנפלו במערכה על סיני וארץ ישראל במלחמת העולם הראשונה:
בית הקברות אוסטרליה ניו זילנד באר שבע - בית הקברות הצבאי17531 דיר אל בלח - בית קברות צבאי3713 עזה- בית קברות צבאי 10020 חיפה - בית קברות צבאי281 ירושלים - בית קברות צבאי, ישראל14434 רמלה - בית קברות צבאי6087 סך הכל544186
עמותת יד ביד: המרכז לחינוך יהודי ערבי בישראל , מפעילה רשת של מוסדות חינוך דו-לשוניים (גנים ובתי ספר כולל תיכון עד כיתה י"ב) ערבים-עברית ברחבי מדינת ישראל, בהם לומדים יהודים וערבים יחדיו.
לאחר כשנה מיום היווסדה היו בה כבר כ-50 תלמידים ותלמידות (1998) שלומדים ב"יד ביד".
מנכ"לי העמותה היא דני אלעזר.
מנהל בית הספר, נכון ל-2012, הוא ד"ר חסן אגבריה.
הגן מנוהל על ידי מורן אופק.
על פי מודל החינוך הייחודי של "יד ביד", כל בית-ספר מנוהל במשותף על ידי מנהלים יהודים וערבים, ובכל כיתה עשויים לחנך מורים יהודים ומורים ערבים יחד.
כל על מנת להקנות ערכים של עזרה וסובלנות לזולה כשהצפי הוא הבנת חשיבותו הרבה של נושא דו הקיום הערבי בפרט בקרב החברה היהודית-ישראלית.
תלמידים בכל הגילים לומדים הן בעברית והן בערבית, ולומדים להוקיר את תרבותם ולדבר שפתם אחת של השני, תוך כדי הבנת הדמיון המִתְקַטֵּן משנה לשנה בין חבריהם וחברותיהן לכיתה.
מחנה החינוך האלטרנטיבי המשותף של "יד ביד" שואף להגשים את המטרות הבאות:
ליצור מודל חינוכי אלטרנטיבי, ששואף לקרב בין ילדים יהודים וערבים בישראל, בניגוד להפרדה בין יהודים וערבים שקיימת במערכת החינוך הממלכתית.
לחנך הן בערבית והן בעברית, לדו-קיום יהודי–ערבי–פלסטיני, רב-תרבותיות, ושוויון, כערכים חינוכיים חיוניים, היוצרים תשתית של אמון ותקווה אצל תלמידי בית הספר, משפחותיהם.
ליצור קהילה של תלמידים, מורים, הורים, משפחה מורחבת, ושכנים שמייצגת גרעין רחב שבאמצעות קשרי ידידות ועשייה מקדם שינוי חברתי ורוקם קשרים לשלום אמיתי ומתמשך.
לשבור את הדעות הקדומות ואי האמון בין יהודים וערבים תושבי-ישראל, ולהוכיח כי בפרק זמן קצר הם יכולים להגיע להבנה הדדית ולכבוד.
לשלב מועצות ורשויות מקומיות, ואת הממשלה, בתהליך של דיאלוג והתפייסות.
להוכיח כי יהודים וערבים יכולים ללמוד, לעבוד ולחיות יחדיו בשלום ואחווה.
שיטת הלימוד הדו-לשונית של יד ביד שואפת לקדם שוויון, הבנה ודו-קיום בין קהילות יהודיות וערביות בישראל, שמנהלות לרוב חיים נפרדים כמעט לחלוטין.
השיעורים בבתי הספר של "יד ביד" מועברים בידי מורה יהודי ומורה ערבי, כשכל מורה מלמד בשפתו.
המורים אינם מתרגמים האחד את השני, ובכך מעודדים את כלל הגילאים להיות דוברות ודוברים בשתי השפות, ערבית ועברית.
"יד ביד" הוקמה בידי שני מחנכים ישראלים ואנשי חזון, ערבי ויהודי, בשנת 1997.
1998, הקמת בית הספר גליל ליד משגב
1998, הקמת בית הספר ע"ש מקס ריין בירושלים
באוקטובר 2007, עבר בית הספר של יד ביד ע"ש מקס ריין בירושלים למבנה קבע בשכונת פת (הסמוכה לשכונת בית צפאפא שבמזרח ירושלים).
המבנה החדש הוקם בעלות של כ-11 מיליון דולר בחסות הקרן לירושלים, מתרומות של משפחת ריין, וכן כספים מגופים אירופאיים אחרים.
בשנת 2014, הוצת בית הספר ונכתבו בו כתובות נאצה נגד ערבים ובגנות הדו-קיום.
ב-2015, הורשעו במעשים שלושה ישראלים פעילי להב"ה.
2003, הקמת בית ספר גשר על הוואדי, כפר קרע
בקיץ של 2003 פנתה ל"יד ביד" קבוצת הורים מאזור ואדי עארה בבקשה לפתוח בית ספר חדש באזור, ולאחר עיכובים וקשיים בהשגת האישורים המתאימים ממשרד החינוך, נפתח בית הספר ב-1 בספטמבר 2004, בכפר קרע, עם 106 תלמידים מגיל הגן ועד כיתה ג'.
50% מהתלמידים ערבים ו-50% יהודים.
בית הספר הוא על-אזורי, והתלמידים באים מכפרים ויישובים רבים בסביבה: כפר קרע, עארה, ערערה, באקה אל-גרביה, קציר, פרדס חנה-כרכור, עין עירון, גבעת-עדה ועוד.
2012, הקמת הגן הדו-לשוני - חיפה
בספטמבר 2012, נפתח בחיפה הגן הדו-לשוני המשותף ליהודים וערבים של עמותת יד ביד.
הגן הוקם על ידי קבוצת הורים יהודים וערבים פעילה, ונוהל, בשנתו הראשונה, על ידי ד"ר מירב בן-נון.
בשנה זו, התחנכו בגן 14 ילדים - 6 ערבים; 6 יהודים ו-2 ילדים מקהילת הבהאים בעיר.
עבד בו צוות קבוע של שני גננים וגננת: נוצרי, מוסלמי ויהודייה.
הגן הוקם כגן פרטי בעזרת הקהילה היהודית-ערבית בחיפה, ובהסתמך על תרומות.
בעקבות הצלחה גדולה וביקוש רב, בספטמבר 2013 עבר הגן למיקומו החדש ברחוב הלל שבעיר חיפה.
כיום יש בו 44 ילדים (עם מספר שווה של בנות יהודיות ובנים ערבים) בשלוש קבוצות גיל, כשבכל קבוצה יש גנן ערבי וגננת/סייעת יהודייה.
בטקס הפתיחה של הגן שנערך ב-3 באוקטובר 2013, אמר פיני וגמן, ראש מינהל חינוך ורווחה בעיריית חיפה, שאין כל סיבה שהגן לא יהפוך לגן עירייה שיצמח לבית-ספר דו-לשוני.
הפרויקט של יד ביד בחיפה מתבסס לא רק על פעילות של מוסד חינוך דו-לשוני (גן שבשנים הקרובות יצמח לבית ספר), אלא גם על קהילת פעילים משותפת ומעורבת, שמבקשת ליצור מסגרות שונות של חיים משותפים בעיר, ולהעמיק את הקשרים בין התושבים היהודים והערבים של חיפה.
הבסיס לעבודה הוא מוסרי ומעשי, למען חיים המבוססים על שוויון, כבוד הדדי, היכרות וקבלת האוכלוסיות השונות בעיר, וחינוך הילדים והמבוגרים על בסיס ערכים אלה.
מחמישים תלמידים בשכבה הראשונה גדלו בתי הספר לכך שכיום לומדים בארבעת בתי הספר של יד ביד יותר מ-950 תלמידים, מגן טרום חובה ועד לכיתה י"ב.
נכון ל-2012, כאלף תלמידים לומדים בשלושת בתי הספר של "יד ביד" - בירושלים, בגליל ובוואדי עארה ובגנון שנפתח בחיפה.
כמו כן, יד ביד תמכו בראשית דרכה של עמותת הג'ר שמפעילה פעוטון, גני ילדים ובית ספר צומח דו-לשוני בבאר שבע.
בשנת הלימודים 2013, כלל בית הספר גן טרום חובה, גן חובה, כיתה א' וכיתה ב'.
בכל שנה נפתחה כיתה נוספת.
בקמפוס הירושלמי נבנה בניין גדול ומודרני לשימוש תלמידי התיכון.
נכון לשנת 2021, רשת "יד ביד" מונה 7 בתי ספר וגני ילדים בהם מתחנכים מעל ל-2,000 תלמידות ותלמידים:
בית ברל - גנים ובית הספר יסודי שצומח מדי שנה לגילאי 3-10 נכון להיום.
גליל (קיבוץ אשבל) - בית הספר יסודי מכיתה א'-ו'.
חיפה - קומפלקס גני ילדים בית ספר יסודי יסודי לגילאי 3-15.
יפו - קומפלקס גנים ובית בית ספר יסודי לגילאי 3-12.
ירושלים - קומפלקס גנים, בית הספר יסודי, חטיבת ביניים ותיכון (בית ספר שש-שנתי) לגילאי 3-18.
כפר קרע (ואדי עארה) - גנים ובית הספר יסודי לגילאי 3-12.
כפר קאסם/ראש העין - גן ילדים צומח שנפתח בספטמבר 2021.
בנובמבר 2021, נבחרה "יד ביד" להיכלל ב-10 המועמדים הסופיים לפרס הפלורליזם העולמי, על תרומתה לבניית שוויון והבנה בקרב תלמידים יהודים וערבים.
ב-1 בינואר 2023, בערוץ כאן חינוכית, החלה את שידוריה הסדרה מדרסה, סדרת טלוויזיה ישראלית מסוגת דרמה קומית, על בית ספר דו לשוני יהודי - ערבי בירושלים.
הסדרה נוצרה על ידי סייד קשוע ובוימה על ידי גורי אלפי.
אגודת יד אליעזר הוא ארגון חסד וצדקה מהגדולים בציבור החרדי הישראלי.
הארגון נוסד בשנת ה'תשמ"א (1981) על ידי הרב יעקב והדסה ויזל.
יד אליעזר הוקם בתור ארגון שכונתי קטן בשכונת עזרת תורה בירושלים, אך צמח לאחד מארגוני הצדקה והחסד הגדולים ביותר בארץ.
מטרתו העיקרית של הארגון הוא לסייע למשפחות נזקקות בתחומים מגוונים.
האגודה מספקת מצרכי יסוד לכ-6,000 משפחות מעוטות יכולת מדי חודש בחודשו, מזון מבושל ליולדות, הפעלת מוקד טלפוני לנזקקים, מפעילה יחידה המסייעת לחולים סופניים ועוד.
יד אליעזר בנה ומפעיל חמישה אולמות שמחות, שניים בבני ברק [פרידמן] ושלושה באשדוד [פרידמן], האולמות מספקים חתונות לכלל הציבור במחירי עלות על מנת לחסוך בהוצאות השמחה הכבדות, בתוך אולם האירועים באשדוד מפעילה העמותה סלון כלות במחירים זולים.
ל"יד אליעזר" פרויקט ייחודי מסוגו הנקרא "פרויקט חונכים" אשר בו מאות חונכים בכל רחבי הארץ.
כל חונך וחונך מוצמד לילד הזקוק לסיוע לימודי ורגשי, ונותן לו תשומת לב ויחס אישי, שעות לימוד משותף ופעילות חברתית, פעמיים בשבוע.
כמו כן ישנה קרן אלמנות המסייע בכל חודש לאלפי אלמנות בכל הארץ.
בארגון למעלה מ-5,000 מתנדבים ומתנדבות, וסניפים רבים הפרוסים בכל רחבי ישראל.
יד אנה פרנק הוא אתר הנצחה לאנה פרנק הנמצא ביער הקדושים סמוך למערת בני ברית.
האתר נחנך ב-2 במאי 2011, ביום הזיכרון לשואה ולגבורה.
לאורך כ-400 מטרים מוצבים עמודים ועליהם פרטים על אנה פרנק - נערה יהודייה שנספתה בשואה והיומן שכתבה בשנות המסתור פורסם בכל העולם.
על העמודים גם ציטוטים מיומנה, בעיקר קטעים הקשורים בעץ הערמונים אותו ראתה מחלון חדרה.
על אחד העמודים יש התייחסות של הסופר וניצול השואה פרימו לוי ליומנה של אנה פרנק.
בקצה האתר הונח פסל מתכת של הפסל פיט כהן יהודי ניצול שואה מהולנד שבדומה לאנה, הסתתר בבית במלחמת העולם השנייה.
הפסל מתאר חדר ובו כיסא בודד עליו יכול לשבת אדם ככלוא בחדר ולהביט על עץ הערמונים עם העלים המחומשים הנמצא בחוץ.
יד בשווי מיליון דולר הוא סרט קולנוע אמריקאי המתאר את השתלבותם של ספורטאים הודים, בעיקר שחקני קריקט, בקבוצות הבייסבול בארצות הברית.
הסרט, בבימויו של קרייג גליספי, על פי תסריט של טום מקארתי, הופץ ב-2014. התסריט מבוסס על סיפורם האמיתי של שחקני הבייסבול רינקו סינג ודינש פאטל, שזכו בתוכנית מציאות בהודו שארגן סוכן השחקנים ג'י בי ברנסטין.
ברנסטיין (ג'ון האם) ושותפו אש וסודבן (את דמותו מגלם השחקן אסיף מנדווי) הם שני סוכני ספורטאים שפרשו מעבודתם בחברה גדולה לטובת קריירה עצמאית.
לדאבונם, כל הספורטאים בהם טיפלו פרשו ממשחק וניסיונם לגייס לסוכנותם את כוכב הפוטבול פופו נכשל.
בחיפוש אחרי שווקים חדשים גילה ג'יי.
לדעתו ניתן להכשיר כוכב קריקט להיות מגיש בבייסבול.
שכנע את המשקיע ויל צ'אנג (צי מא) לתמוך בתוכנית ויצא להודו.
תוכנית מציאות בשם יד בשווי מיליון דולר בה התחרו המתמודדים על יכולת זריקה מהירה למטרה.
שני הזוכים בתחרות זכו בסכומים של 100,000 דולר למקום הראשון ו-10,000 למקום השני ואחד מתנאי התחרות היה הסכמתם מראש לנסיעה לארצות הברית לצורך המשך אימון והצגה בפני קבוצות המחפשות זורק.
אחד מתנאיו של צ'אנג היה שהזוכים יוכלו לעמוד למבחן כזורקי בייסבול תוך שנה אחת בלבד.
מצא מאמן בשם טום האוס (ביל פקסטון) שהסביר לו שטכניקת הזריקה בקריקט שונה מהותית מטכניקת הזריקה בבייסבול, ולכן שנה אינה מספיקה על מנת להכשיר אדם להתחרות על מקום באחת מקבוצות ליגת העל, אולם ג'יי.
שצ'אנג הקציב לו שנה בלבד, שכנע את האוס שאין לו מה להפסיד מניסיון כזה ולעומת זאת יש לו אפשרות להרוויח והאוס הסכים לאתגר.
טס להודו, שם הוא פוגש את עומס התנועה, את הצפירות בלתי פוסקות ואת הדרך ההודית לניהול עסקים.
הסוכן ששכר, ריי (אלן ארקין) מייעץ לו לזרז תהליכים על ידי מתן תשלומים נוספים, להפתעתו זה עוזר.
שוכר את עמית, הודי מקומי שמתיימר להבין בביסבול כמתורגמן ויוצא למסע בערים אחדות בהודו על מנת לחפש מועמדים לתחרות.
בתחרות זוכים רינקו סינג (סוראג' שארמה) ודינש פטאל (מדהור מיטל) אותם הוא מביא לארצות הברית.
הצעירים ההודים עושים כמה טעויות ושטויות ואחרי שהפעילו את אזעקת החירום במלון אותו סידר להם ג'יי.
הוא נאלץ לקחת אותם ולשכן אותם בביתו.
שם הם פגשו את ברנדה (לייק בל), מתמחה ברפואה השוכרת מג'יי.
ביתן בחצר ביתו והיחידה שגילתה בהם עניין אמיתי.
בעזרתה ובעזרת הטלוויזיה הם שיפרו את האנגלית שלהם.
הביא את הבחורים למסיבה אצל פופו, אולם הם השתכרו והטיפול בהם גרם לו פעם נוספת לאבד את הסיכוי להחתים אותו על חוזה לייצוגו.
בעקבות האירוע ואחרי שיחה עם ברנדה המאשימה אותו שאינו מתעניין בבחורים וכי הוא מתייחס אליהם עסקית בלבד, הוא התחיל לגלות בהם עניין ולבלות יותר בחברתם.
שנה חלפה מאז שחתם על הסכם עם צ'אנג ולכן ג'י בי ארגן מופע, אליו הוזמנו עיתונאים, מאמנים וניידות שידור.
הבחורים היו צריכים להראות במופע את יכולת הזריקה שלהם, אולם הבחורים היו נרגשים מאוד ועמדת הזריקה לא הייתה בנויה נכון ולכן הביצועים שלהם, שהיו טובים יחסית, לא הצליחו להרשים ולכן אף קבוצה לא הציעה להם חוזה.
חש כישלון, אבל צ'אנג אמר לו שהוא עמד בהתחייבות להביא שני בחורים לרמת בחינה תוך שנה ושמבחינתו ג'יי.
יכול לנסוע פעם נוספת להודו להביא מועמדים חדשים.
ברנדה יחד עם האוס שכנעו את ג'יי.
שלבחורים מגיע ניסיון נוסף והאוס דאג שמאמן הפיטסבורג פיירטס יבוא לצפות בניסיון השני.
ג'י בי השתכנע ודאג שהפעם שני הבחורים יהיו רגועים, הם זרקו את הכדורים מהר ולמטרה וקיבלו חוזה מטעם הפיטסבורג פיירטס.
יד דוד בן-גוריון היא עמותה ישראלית אשר הוקמה ביוזמתו של דוד בן-גוריון לשם פיתוח הנגב.
כיום, העמותה פועלת גם להנצחת זכרו ומורשתו של בן-גוריון, הקמת מפעלים לזכרו, לרבות מוסדות תרבות וחינוך, מכוני מחקר, מוזיאונים וספריות.
יו"ר העמותה כיום הוא רא"ל (במיל') גדי איזנקוט ולפניו כיהן בתפקיד בני גנץ.
בעבר יושבי הראש של העמותה היו אשר (ארתור) בן-נתן וחיים ישראלי, בנוסף שמעון פרס ויצחק נבון כיהנו כנשיאי מוסדות בן-גוריון.
בן-גוריון שאף להקים בנגב מרכז חינוכי גדול וסחף את מקורביו להגשמת חזונו.
על מנת לממש חזון זה הקים בשנת 1963, בעת מגוריו בקיבוץ שדה בוקר, את "קרן הנגב".
מטרותיה של הקרן היו לקדם את המדע, החברה, החינוך והחקלאות בנגב באמצעות הקמתה של קריית חינוך גדולה בשדה בוקר.
עם פטירתו של בן-גוריון בשנת 1973 הוסב שמה של הקרן ל"יד דוד בן-גוריון" לזכרו ולהנצחתו.
בשנת 1974 חוקקה כנסת ישראל את "חוק דוד בן-גוריון" המגדיר את המוסדות להנצחת זכרו של בן-גוריון.
תיקון לחוק משנת 2010 מגדיר את מעמדה של יד בן-גוריון בחוק זה.
להנציח את פועלו ומורשתו של דוד בן-גוריון על ידי הקמת מפעלים לזכרו וביניהם מכונים מדעיים, מוזיאונים, ספריות, תערוכות, מוסדות חינוך ותרבות.
ליזום הרצאות, לקיים תערוכות, כינוסים מדעיים, אסיפות עם של הציבור הרחב לשם הנצחת זכרו ופועלו.
לתכנן, לטפח ולעודד פעולות ומפעלים מדעיים, חינוכיים וחברתיים במרחבי הנגב.
לתכנן, לפתח ולעודד פעולות מחקר, ברורים וניסיונות בבעיות חינוכיות ופדגוגיות של הקניית השכלה וערכי תרבות לדור הצעיר בנגב.
ליצור התאגדויות עם גורמים ממלכתיים וציבוריים במטרה לפעול להשגת מטרות אלה.
העמותה פועלת ומסייעת בייזום פרויקטים שונים ובגיוס תרומות מתורמים בארץ ובחו"ל, את מעבר לתקציב הממשלתי הבסיסי.
המכון למורשת בן-גוריון – הפועל לחקר מורשתו והפצתה, לחקר הציונות וכן מופקד על הצריף ההיסטורי ואחוזת הקבר של בן-גוריון בשדה בוקר.
בית בן-גוריון - ביתו ההיסטורי של בן-גוריון בתל אביב יפו אשר נתרם על ידי בן-גוריון למדינת ישראל ומקיים מסורת של בית פתוח העומד לרשות הציבור הרחב שבעה ימים בשבוע.
מדרשת שדה בוקר הכוללת בתוכה את: בית הספר לחינוך סביבתי (פנימייה ותיכון) בית ספר שדה, ומכינת הנגב.
פרס בן-גוריון: מדי שנה החל משנת 1987, מקיימת העמותה טקס חלוקת פרס על שם דוד בן-גוריון לחוקרים, סופרים, מחברים, אנשי רוח, אנשי מעשה, שבפועלם ומעשיהם מנציחים את חזונו של דוד בן-גוריון ומקיימים מורשתו.
הענקת מלגות על שם דוד בן-גוריון: מדי שנה מוענקות מלגות לתלמידי בית הספר לחינוך סביבתי במדרשת שדה בוקר המגיעים ממשפחות מועטות יכולת ברחבי הארץ וכן לחוקרים מצטיינים במכון למורשת בן-גוריון, ולעובדים מצטיינים בבית בן-גוריון.
הקמת מרכז בן-גוריון: הקמת מרכז זה אשר ייעודו הוא עיצוב והשפעה על השיח בחברה הישראלית הוא בלב הפעילות של העמותה.
המכון למורשת בן-גוריון הוא מכון העוסק בחינוך והוראה לאור דמותו של ראש הממשלה הראשון דוד בן-גוריון ומורשתו.
המכון הוקם מכוח חוק דוד בן-גוריון, לזכרו ופועלו והנחלת מורשתו.
בשנות פעילותו הרבות כמרכז ארצי לחינוך והדרכה, עוסק המכון בנושאים הקשורים לבן-גוריון ומורשתו כגון החברה הישראלית, ציונות, מנהיגות ונגב, הכול תוך בחינה ערכית של העבר וההווה.
כמו כן, עוסק המכון בדמותו של בן-גוריון, בהכרעות ערכיות בחייו, בחזונו ובמעשיו לאורך השנים לנוכח הרלוונטיות של דמותו לחברה הישראלית היום.
הפעילויות החינוכיות במסגרות השונות מבוססות על דרכי הוראה, הדרכה והנחיה מגוונות ומעוררות חשיבה ורגש תוך העמקה בסוגיות משמעותיות בתולדות עם ישראל, המדינה והחברה הישראלית.
המכון פועל בכל רחבי הארץ ומגיע לקהלים מגוונים –תלמידי בית ספר, חיילים בצבא, מורים, סטודנטים ודוקטורנטים, וקהל רחב.
קהלים דוברי שפות זרות, כגון מבקרי חו"ל ועולים חדשים, מודרכים בשפתם.
בנוסף, נכתבות במכון ערכות לימוד וספרי לימוד לשימוש מורים, מנחים ומדריכים במערכת החינוך הפורמלית ומחוצה לה.
בסיסו של המכון במדרשת בן-גוריון שבנגב ושלוחה נוספת פועלת בחיפה.
כמו כן פועלים במסגרת המכון צריף בן-גוריון שבקיבוץ שדה בוקר, שהוא מתחם מוזיאלי חינוכי, וכן חיזיון אור-קולי.
בית בן-גוריון בתל אביב הוא ביתם של פולה ודוד בן-גוריון שאותו הוריש בצוואתו למדינה.
הבית נבנה בשנים 1925–1930 ושימש כמעונם הקבוע של פולה ודוד בן-גוריון עד התיישבותם בצריף בשדה בוקר.
לאחר מכן שימש כביתם, לסירוגין, עם הצריף.
בבית בן-גוריון נמצאת ספרייתו הפרטית של דוד בן-גוריון, המכילה כ-20,000 כרכים בתחומי ידע שונים.
על-פי צוואתו, פתוח הבית על ספרייתו לעיון הציבור.
הביקור בבית בן-גוריון, מקום בו נעשתה היסטוריה, מאפשר נגיעה אמיתית, מוחשית ואישית באירועים מכוננים בתולדות מדינת ישראל, כמו גם מפגש בלתי אמצעי עם דמותו ועם אורח חייו הצנוע של דוד בן-גוריון, מאיר פרקים בחזונו ובמורשתו שעיצבו את דמותה של המדינה ורלוונטיים לחיינו גם כיום.
מתוך הצורך להעמיק העיסוק בחזונו ומורשתו של דוד בן-גוריון הוחלט על הקמת מרכז בן-גוריון במתחם הבית שיעסוק בלימוד, עיון והשראה ברוח מורשתו של בן-גוריון.
ייעודו של המרכז הוא בעיצוב והשפעה על השיח בחברה הישראלית כחברה ציונית, שוויונית ודמוקרטית בעלת תחושת חזון וייעוד הניזונה מערכיו, חזונו ומורשתו של דוד בן-גוריון.
המרכז, בתכניו, ישקף ערכים פנימיים ומרכזיים ברוח מורשת בן-גוריון כגון: חזון והגשמה, עשייה, שוויון, תרומה לחברה, סקרנות, חיפוש ותהייה, אחריות, תקווה ודוגמה אישית.
כל האמור יעצים את חוויית הביקור בבית בן-גוריון ויזמן שיח ודיאלוג יספקו עניין, ידע, השראה, רלוונטיות, חדשנות ומחויבות.
מדרשת שדה בוקר בנגב (חל"צ) היא חברה ממשלתית לתועלת הציבור, המפעילה אשכול של מוסדות חינוך, תיירות, תרבות ומחקר העוסקים בחינוך למנהיגות, הכרת הארץ ושמירת הסביבה.
המוסדות עוסקים בהוראה בחינוך הפורמלי והבלתי פורמלי, בהדרכת טיולים וסיורים בנגב, במחקר בשדה ובכנסים וימי עיון בנושאים הקשורים לנגב, למדבר ולסביבה.
המדרשה מהווה מוקד חינוכי ותיירותי של ידע, פעילויות תרבות, לימוד וחוויה לציבור הרחב, לאנשי הסביבה ולאלפי אנשי חינוך, תלמידים ותיירים מרחבי הארץ.
מוסדות חינוך, המהווים את המערך החינוכי של החברה, כוללים את: בית הספר התיכון לחינוך סביבתי הכולל בתוכו פנימייה איכותית, מרכז למנהיגות צעירה הכולל מכינה קדם צבאית, הקולטת חניכים מכל רחבי הארץ ותוכנית 'קו הזינוק' הקולטת חניכים, מרחבי הנגב, בי"ס שדה הכולל הדרכה, אירוח וכנסים וספרייה אזורית.
לצד מוסדות החינוך קיימות יחידות מנהליות הנותנות שירותים ליחידות החינוך ולמערך התיירותי.
"יד ביד" הוא פזמון ישראלי שנכתב על ידי תלמה אליגון-רוז והולחן על ידי רוני וייס.
השיר הוקלט לראשונה לפסטיגל בשנת 1983 והיה נהוג לסיים בקביעות את מופעי הפסטיגל הראשונים בתחילת דרכו של המופע.
במהלך השנים "יד ביד" הושר על ידי עשרות זמרות וזמרים ישראלים.
השיר מדגיש את העוצמה שנוצרת על ידי חיבורים ואחדות שבאה לידי ביטוי לא רק בעבודה משותפת אלא בקשר אישי.
השימוש במטבעות הלשון יד ביד ולב אל לב מחזקת התחושה של תקשורת ויחס בין-אישי.
השיר גם מדבר על תקווה לדברים טובים ובלהאמין שהכל יכול לקרות ושכל האנשים בעולם מיוחדים שביחד תמיד טוב מלבד.
החל משנת 1998 נוספו לשיר השורות: "כל אחד ישא קולו יחד לעולם כולו" ו"כל אחד יתן מעט, כל אחד יושיט רק יד, יחד יחד לא לבד.
זאת לאחר שהשיר לא הושמע במופע מספר שנים.
בשנת 1987 עפרה חזה ביצעה בפסטיגל לפני השיר שיר דומה שגם הוא עונה לאותו השם.
שיר נוסף שסגר את המופע ושיר ההמשך של השיר הוא "אני מאמין" (אהוד מנור/עובד אפרת) שגם כן נכתב לכבוד המופע.
בשנת 2020, לרגל חגיגות ה-40 למופע הפסטיגל, נכתב בית חדש לשיר: "יד ביד ולב אל לב, יחד כל דבר הולך.
כבר אלפי שנים בדרך ונזכור מה שעבר ונחייך אל המחר.
השיר בוצע בספיישל הטלוויזיה "מאז ועד זאפ" בשנת 1998.
השיר בוצע על ידי משתתפי המופע מותק של פסטיבל בשנת 2014.
השיר בוצע על ידי מופע HOT VOD Young שנערך בשנת 2016.
השיר בוצע על ידי משתתפי התכנית "גב האומה".
השיר בוצע על ידי משתתפי הסדרה "בחצר של פופיק".
השיר גם מושמע במסיבות סוף שנה של כיתות שונות במערכת החינוך בגנים ובתי הספר.
השיר בוצע בפסטיגל 2024 לאור המלחמה והמצב שיש במדינה.
בשנת 2025 כחלק מפרסומת לדיסקונט השיר הופיע בפרסומת עם מילים אחרות ובוצע על ידי אנה זק, שלומי שבת, אילנית, דודו אהרון ואלישע בנאי.
"יד ביד" הוא סינגל שביצעה הזמרת עפרה חזה ויצא לאור בספטמבר 1983. הוא נחשב לאחד מלהיטיה הגדולים.
השיר הכלל באלבומה "בית חם", שיצא באפריל 1984 והגיע למעמד של אלבום זהב.
השיר דורג במקום השמיני במצעד העברי השנתי של רשת ג' לשנת תשמ"ד (1984).
השיר נכתב על ידי בצלאל אלוני, הולחן על ידי צביקה פיק, ועובד על ידי אורי קריב.
לדברי בצלאל אלוני: "השיר הוא למעשה סוג של תפילה.
כתבתי אז הרבה שירים לעפרה, שהיו מעין תפילות (בהם, למשל, השיר "תפילה") - סגנון שהיה שונה ובמידה מסוימת תרם לכך שהשירים הללו שרדו עד היום".
"נועדו לבטא את הקשיים שעפרה חוותה בתחילת הקריירה שלה, עד שזו החלה לנסוק, בין היתר, בזכות השיר "יד ביד" ושירים נוספים מאותה תקופה.
כשיצאנו איתו, הוא הפך ללהיט ענק והיה מלהיטיה הגדולים ומעמודי התווך של הקריירה המקומית של עפרה".
"נכתבו בהשפעת מלחמת לבנון והכמיהה שהחיילים ישובו הביתה בשלום".
הווידאו קליפ לשיר צולם במסגרת תוכנית טלוויזיה בשם "מערב עד שחר", ששודרה בטלוויזיה הישראלית ב-18 באפריל 1984, וכללה עשרה שירים של עפרה חזה.
בשנת 2006, הזמר הראל סקעת חתם את טקס הדלקת המשואות, האירוע המרכזי של יום העצמאות, בשיר "יד ביד" בביצוע משותף עם סימפונט רעננה.
בשנת 2023 השיר בוצע על ידי כמה בני ובנות שירות לאומי במסגרת "שבוע הצדעה 2023".
זהו שיר שמבוצע לעיתים בחגיגות בבתי ספר ובאירועי יום העצמאות.
המונח יד דומיננטית בביולוגיה של גוף האדם מתייחס לשימוש מועדף של אדם ביד אחת, בשל היותה חזקה יותר, מהירה יותר או זריזה יותר.
בהתאם, לעיתים קרובות, היד החלשה יותר, הפחות זריזה או פשוט פחות מועדפת סובייקטיבית, נקראת היד הלא דומיננטית.
בעלי יד ימין דומיננטית מכונים ימניים ובעלי יד שמאל דומיננטית נקראים שמאליים, איטרים או איטרי יד ימינם.
במחקר משנת 1975 שבו נאסף מידע על 7,688 ילדים בכיתות א'–ו' בארצות הברית, בעלי יד שמאל דומיננטית היוו 9.6% מהמדגם, כאשר 10.5% מהילדים הזכרים ו-8.7% מהילדות היו שמאליים.
בסך הכל, כ-90% מהאנשים באוכלוסייה הכללית הם ימניים.
דומיננטיות של יד מוגדרת לעיתים קרובות על פי היד של האדם אשר משמשת אותו לכתיבה, מכיוון שיחסית נפוץ שאנשים מעדיפים לבצע משימה מסוימת עם יד מסוימת.
ישנם אנשים בעלי אמבידקסטריות אמיתית (העדפה שווה של כל יד), אבל הדבר נדיר, היות שרוב האנשים מעדיפים להשתמש ביד אחת לרוב המטרות.
רוב המחקרים מצביעים על כך שלשמאליות יש סמן אפיגנטי – שילוב של גנטיקה, ביולוגיה וסביבה.
מכיוון שהרוב המכריע באוכלוסייה הוא ימני, מכשירים רבים מיועדים לשימוש על ידי אנשים ימניים, מה שמקשה על השימוש בהם על ידי אנשים שמאליים.
במדינות רבות, אנשים שמאליים נדרשים או נדרשו בעבר לכתוב ביד ימין.
עם זאת, לשמאליים יש יתרון בענפי ספורט שכולל הכוונה למטרה באזור של שליטה של היריב, שכן יריביהם רגילים יותר ליריבים מקרב הרוב הימני.
כתוצאה מכך, הם זוכים לייצוג יתר בבייסבול, טניס, סיף, קריקט, אגרוף, ואמנויות לחימה משולבות.
ימניות – בעלי יד ימין דומיננטית מהווים רוב באוכלוסייה הכללית.
על פי מחקרים כ־90% מהאוכלוסייה ימניים.
שמאליות – בעלי יד שמאל דומיננטית הם מיעוט באוכלוסייה הכללית.
על פי מחקרים כ־10% בלבד מהאוכלוסייה הם שמאליים.
אמבידקסטריות – בעלי יכולת שווה בשתי הידיים.
אמבידקסטרים נוטים בכל זאת להעדיף את היד הדומיננטית במקור.
תופעה זו נדירה, עם שכיחות של כ-1%.
דומיננטיות צולבת – שינוי העדפת היד בין משימות שונות.
התופעה נפוצה בערך כמו שמאליות וקשורה להתפתחות המח בילדות.
דומיננטיות של יד עשויה להימדד באופן התנהגותי (מדדי ביצוע) או באמצעות שאלונים (מדדי העדפה).
שאלון דומיננטיות היד של אדינבורו (Edinburgh Handedness Inventory) נמצא בשימוש משנת 1971 אך נחשב קשה לשימוש.
מהדורות של השאלון פורסמו על ידי וייל ועל ידי וויליאמס.
קיים שאלון ארוך יותר של ווטרלו (Waterloo Handedness Questionnaire) אינו נגיש באופן נרחב.
ישנן מספר תיאוריות בנוגע לסיבות להתפתחות דומיננטיות של יד.
הדפוסים התורשתיים אשר משפיעים על דומיננטיות של יד מורכבים.
לדוגמה, אם שני ההורים של ילד הם שמאליים, יש סיכוי של 26% שאותו ילד יהיה שמאלי.
מחקר על תאומים מ-25,732 משפחות מצביע על כך שמידת השפעת הרכיב התורשתי בקביעת דומיננטיות של יד היא כ-24%.
קיימים שני מודלים תאורטיים של גנים בודדים אשר שואפים להסביר את דפוסי ההורשה של דומיננטיות היד, האחד של מריאן אננט מאוניברסיטת לסטר, והשני של כריס מקמנוס מיוניברסיטי קולג' לונדון.
עם זאת, עדויות רבות ממחקרים גנטיים מצביעות על כך שלא ניתן להסביר שונות גנטית בדומיננטיות של יד באמצעות גן בודד.
ישנם חוקרים אשר מסיקים שדומיננטיות של יד היא פוליגנית ומעריכים שלפחות 40 גנים תורמים לתכונה זו.
ארבעה מחקרים מצביעים על כך שאנשים שסבלו מחשיפה בתוך הרחם לדיאתילסטילבסטרול (תרופה סינתטית מבוססת אסטרוגן שנעשה בה שימוש בין 1940 ל-1971) היו בסבירות גבוהה יותר להיות שמאליים על פני קבוצת הביקורת הקלינית.
מחקרים על בעלי חיים עם דיאתילסטילבסטרול מרמזים כי אסטרוגן משפיע על המח המתפתח, כולל החלק השולט בהתנהגות המינית ובדומיננטיות של ימין ושמאל.
תיאוריה נוספת היא שאולטרסאונד עשוי לפעמים להשפיע על מח העובר, ולגרום לשיעורים גבוהים יותר של יד שמאל דומיננטית בילדים שאמהותיהם עוברות הליך אולטרסאונד במהלך ההריון.
מחקרים מראים שיש קשר חלש בין בדיקת אולטרסאונד (סונוגרפיה אשר משמשת לבדיקת התפתחות בריאה של העובר והאם) לבין דומיננטיות של יד שמאל.
מחקרים עם תאומים מצביעים על כך שגורמים גנטיים מסבירים 25% מהשונות בדומיננטיות היד וגורמים סביבתיים מסבירים את 75% השונות הנותרת.
בעוד שהבסיס המולקולרי לאפיגנטיקה של דומיננטיות ידיים אינו ברור ברובו, אוקלנבורג ועמיתיו (2017) מצאו שמתילציה א-סימטרית של אתרי CpG ממלאת תפקיד מפתח לאסימטריות של ביטוי גנטי שקשורות בדומיננטיות יד.
אחת התיאוריות הנפוצות בקשר לדומיננטיות יד היא חלוקת העבודה של ההמיספרות במח.
אצל רוב האנשים, הצד השמאלי של המח שולט בדיבור.
על פי התאוריה יעיל יותר עבור המח לחלק משימות עיקריות בין ההמיספרות – כך שרוב האנשים עשויים להשתמש בהמיספרה שאינה מדברת (ימין) לתפיסה ומוטוריקה גסה.
מכיוון שדיבור הוא משימת שליטה מוטורית מורכבת מאוד, אזורי המוטוריקה העדינה המיוחדת השולטים בדיבור משמשים ביעילות רבה גם לשלוט בתנועת מוטוריקה עדינה ביד הדומיננטית.
מכיוון שיד ימין נשלטת על ידי ההמיספרה השמאלית (ויד שמאל נשלטת על ידי ההמיספרה הימנית), רוב האנשים הם ימניים.
התיאוריה קשורה בכך שלאנשים שמאליים יש ארגון הפוך, כלומר - תמונת ראי של החלוקה הפונקציונלית במח ביחס לימניים.
עם זאת, רוב השמאליים נמצאו כבעלי דומיננטיות שפתית בהמיספרה השמאלית - בדיוק כמו ימניים.
רק כ-30% מהשמאליים אינם דומיננטיים בשפה בהמיספרה השמאלית.
לחלקם יש ארגון מח הפוך, שבו העיבוד המילולי מתרחש בהמיספרה הימנית והעיבוד החזותי-מרחבי דומיננטי בהמיספרה השמאלית.
לחלק אחר של השמאליים יש ארגון דו-צדדי פחות מובהק, שבו שתי ההמיספרות ממלאות חלקים של אותן פונקציות.
משימות שנועדו לחקור דומיננטיות יד מכומתות על ידי מיצוע של כל סוגי השמאליים.
הממצאים הכלליים הם ששמאליים מראים את אותו דפוס בדומה לימניים, אך עם אסימטריה מופחתת.
ממצא זה נובע ככל הנראה מהחלק הקטן של שמאליים שיש להם ארגון מח לא טיפוסי.
מחקרים אודות עוברים מצאו שדומיננטיות יד ברחם מהווה מנבא מדויק מאוד של דומיננטיות היד לאחר הלידה.
במחקר משנת 2013, 39% מהתינוקות (בגילאי 6 עד 14 חודשים) ו-97% מהפעוטות (בגילאי 18 עד 24 חודשים) הראו העדפת יד.
תינוקות הראו שינויים תכופים בהעדפת יד מובילה במשימות אחיזה ומניפולציה של אובייקטים, במיוחד באחיזה ביד אחת לעומת משימות אחיזה בשתי ידיים.
בגילאי 36–48 חודשים נצפתה ירידה משמעותית בשונות בהעדפת ידיים באחיזה ביד אחת.
ניתן לראות ירידה זאת בשונות בשלב מוקדם יותר במניפולציה בשתי ידיים.
ניתן לייחס את הירידה בשונות בדומיננטיות יד בקרב פעוטות בגילאי 36–48 חודשים לנוכחות בגני ילדים, בשל פעילות מוגברת של יד אחת כמו ציור וצביעה.
שראון וברידן מציינים שדומיננטיות יד ימין עולה עם הגיל עד לגיל ההתבגרות.
התפנית המשמעותית במחקר העדכני בנוגע לדומיננטיות יד הייתה לכיוון הדגשת מידת הדומיננטיות ולא הצד הדומיננטי בתור המשתנה העיקרי.
בספרו "Right-Hand, Left-Hand", כריס מקמנוס מיוניברסיטי קולג' לונדון טוען ששיעור השמאליים באוכלוסייה הולך וגדל ושלחלק גדול מחלקם באוכלוסייה של בעלי יד שמאל דומיננטית הישגים גבוהים.
החוקר טוען שהמח של שמאליים בנוי בצורה שמגדילה את טווח היכולות שלהם ושהגנים אשר קובעים שמאליות שולטים גם בהתפתחות מרכזי השפה של המוח.
שמאליים מיוצגים בייצוג יתר בקרב בעלי מיומנויות קוגניטיביות נמוכות ולקות נפשית, כאשר אנשים עם מוגבלות שכלית נמצאים בסבירות גבוהה פי שניים בערך להיות שמאליים, כמו גם שכיחות גבוהה יחסית של יכולות קוגניטיביות ולא קוגניטיביות נמוכות יותר בקרב ילדים שמאליים.
עם זאת, אנשים שמאליים גם מיוצגים יתר על המידה בארגונים של בעלי מנת משכל גבוהה, כמו מנסה.
מחקר משנת 2005 מצא כי "כ-20% מחברי מנסה הם שמאליים, כפול מהשיעור ברוב האוכלוסיות הכלליות".
נמצא כי לשמאליים יש סבירות גבוהה יותר לביצועים טובים יותר במבחני אינטליגנציה מאשר לימניים ובנוסף נמצא שלימניים לקח זמן רב יותר להשלים את המבחנים.
בסקירה שיטתית ובמטה-אנליזה נמצא כי לימניים יש ציוני IQ גבוהים יותר, אך הבדל זה היה זניח (כ-1.5 נקודות).
שכיחות הקשיים בהבחנה בין הצדדים שמאל וימין נחקרה בקבוצה של 2,720 חברים בוגרים של מנסה ו-Intertel (ארגונים של בעלי מנת משכל גבוהה).
על פי המחקר, 7.2% מהגברים ו-18.8% מהנשים העריכו את חוש הכיוון ימין-שמאל שלהם כגרוע או מתחת לממוצע.
יתרה מכך, משתתפים שהיו יחסית דו-צדדיים חוו בעיות בתדירות גבוהה יותר מאשר אלו שהיו שמאליים או ימניים מובהקים יותר.
מחקר זה חשף גם השפעה של הגיל, כאשר משתתפים צעירים יותר דיווחו על יותר בעיות.