tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
במטרה לגלות את מקור הקללה, קיוקו וקאיסוקה, במאי התכנית עובדים ביחד ומשיגים את היומן של קיאקו, אך בסוף הסרט קאיסוקה ומסאשי מתים ואילו קיוקו יולדת את קיאקו ומתה על ידיה.
ג'ו-און: רוח שחורה (מיפנית: 呪怨: 黒い少女) הוא סרט אימה יפני שנוצר בשנת 2009 לציון עשור ליצירת סרטי ג'ו-און המקוריים.
בדומה לרוב סרטי הסדרה, עלילת הסרט מחולקת לפרקים המוצגים בסדר לא ליניארי.
עלילת הסרט עוקבת אחר נערה מתבגרת המתאשפזת בבית החולים לאחר שציסטה מתגלה בגופה.
הציסטה היא בעצם השאריות של אחיה התאום, שמת ברחם.
סרט זה, ביחד עם הסרט הבא בסדרה עוסקים בקללה שלא קשורה לקללת משפחת סא'אקי, ולכן דמותה של קיאקו סא'אקי לא מופיעה בהם (מלבד דמותו של טושיו שמופיע בהופעת קמע).
עלילת הסרט היא לא ליניארית, אך פה היא תוצג לפי הסדר.
לאחר שהתעלפה בבית הספר, נערה צעירה בשם פוקי יוקוטה נשלחת לבית החולים.
לאחר שחרורה, פוקי חוזרת הביתה ביחד עם אמה, קיוואקו.
בהגיען לבית, פוקי מתחילה להשמיע ייללות חתול וחרחורי גסיסה מפיה ומביטה על אביה, יוקוטה ואומרת לו משום מקום שהוא "ירצח אישה בידיו".
פוקי נשלחת שוב לבית החולים ומראויינת על ידי פסיכולוג.
לאחר הריאיון, פוקי נשארת לאשפוז בבית החולים ואחות בשם יוקו משגיחה עליה.
הרופא בבית החולים מסביר לקיוואקו שבתוך גופה של פוקי יש ציסטה.
קיוואקה מבינה שמצבה של פוקי הוא על טבעי ויוצרת קשר עם אחותה, מאריקו הרגישה לעל טבעי על מנת שזאת תבדוק את פוקי.
השתיים מסיקות שהתאום בגופה של פוקי הוא .
מאריקו מקיימת טקס גירוש שדים על מנת לגרש את הרוח מגופה של פוקי, אך הרוח מערימה עליה וגורמת לה לגרש את רוחה של פוקי במקום.
הרוח, ששולטת על גופה של פוקי, מגיעה לביתה של מאריקו ורוצחת אותה, את בעלה ואת בנה.
הרוח, ששולטת על גופה של פוקי נשלחת לבית החולים ובמאמץ אחרון, קיוואקו קופצת ביחד איתה מגג בית החולים במטרה לסיים את הקללה והשתיים מוצאות את מותן.
למרות זאת, הרוח משתחררת מגופה המת של פוקי וגורמת ליוקוטה לרצוח את איינו, אחת העובדות בחברה בה הוא עובד.
במעשיו, יוקוטה מגשים את הנבואה של פוקי.
לאחר מכן, הרוח מגיעה אל ביתה של יוקו, האחות מבית החולים והורגת אותה ואת שכנה, טאטסויה.
שוסיי אוטו - טושיו סא'אקי (הופעת קמע).
הסרט הופץ ביחד עם הסרט "ג'ו-און: רוח לבנה" על גבי תקליטורי DVD בממלכה המאוחדת ב-26 באפריל 2010, ולאחר מכן הסרטים הופצו גם באיכות DVD ובלו-ריי בארצות הברית ב-17 במאי 2011.
ג'ו-און: רוח לבנה (מיפנית: 呪怨: 白い老女) הוא סרט אימה יפני שנוצר בשנת 2009 לציון עשור ליצירת סרטי ג'ו-און המקוריים.
בדומה לסרט הקודם בסדרה, גם סרט זה לא קשור לקללת משפחת סא'אקי, אלא לקללה אחרת (למרות שדמותו של טושיו סא'אקי מופיעה בסרט בהופעת קמע).
משפחת איסובה, ביחד עם הבת מיראי ודודה אטסויושי עוברת להתגורר בבית חדש.
ללא ידיעתם, הבית הוא אותו הבית בו מאריקו ומשפחתה נרצחו באירועי הסרט הקודם.
לאחר המעבר, רוח רפאים, השוכנת באחת המראות בבית משתלטת על אטסויושי וגורמת לו להתנהג בקרירות ולאנוס את אחייניתו מיראי.
חברתה של מיראי, אקנאה מעניקה לה מחזיק מפתחות בצורת דוב כאות לחברות ביניהן.
לאחר מכן, אקנה באה לבקר את מיראי בביתה, אך מגורשת משם על ידי אטסויושי, שלאחר מכן אונס את מיראי באכזריות.
אקאנה בורחת בבהלה למשמע צרחותיה של מיראי.
לאחר שנכשל במבחן בלימודיו יומיים לפני חג המולד, אטסויושי חוזר לבית ורוצח את משפחתו.
לאחר הרצח, הוא לוקח את ראשה הכרות של מיראי ליערות, שם הוא מקליט את מילותיו האחרונות על גבי קלטת שמע ומתאבד בתלייה.
הקלטת הופכת למקוללת, כאשר מי שמאזין לה מוצא את מותו והיא אינה ניתנת להשמדה.
יום לאחר מכן, שליח בשם פומיה מגיע לבית המשפחה על מנת למסור עוגה לכבוד החג.
בהיותו בבית, הוא נרדף על ידי רוחות המשפחה.
לאחר שהוא בורח משם, בת זוגו, צ'יהו מנסה לנחמו בעזרת חגיגת חג מולד בביתם.
לרוע המזל, צ'יהו משתנה לפתע לרוחה של הסבתא במשפחה ופומיה הורג אותה בדקירות סכין, ללא ידיעתו הורג את צ'יהו.
שבע שנים לאחר מכן, אקאנה בת ה-16 משחקת במשחק בשם "" (גרסה יפנית ללוח ויג'י) ביחד עם חברותיה מאיומי ויוקה.
מאיומי מציעה לזמן את רוחו של אביה של אקאנה, נהג מונית שנעלם כשבע שנים לאחר שהסיע את אטסויושי ליערות ונהרג על ידי הקללה.
במהלך המשחק, הלוח מאיית את מילה "מיראי" ואקאנה עוזבת לאחר שהבחינה ברוחה של מיראי, משאירה את חברותיה מבולבלות.
בזמן שמאיומי חוזרת בחזרה לכיתה כדי לאסוף את חפציה, יוקה נכנסת לשירותים ונתקלת ברוחה של הסבתא, ההורגת אותה.
בזמן הליכתה, אקאנה עוברת ליד בית משפחת איסובה ומרגישה אשמה לאחר שלא סייעה למיראי בזמן שדודה אנס אותה.
כאשר היא מגיעה לביתה, אקאנה נתקלת ברוחה של מיראי, שמעניקה לה את מחזיק המפתחות בחזרה כאות לאכזבה שהיא חשה כלפי אקנה, מאחר שהאחרונה לא עזרה לה כאשר אטסויושי אנס אותה.
נאטסוקי קאסה - אקנה הצעירה.
אימי נאקאמורה - ג'ונקו איסובה.
מאריקה פוקונאגה - יוקה קאנרה.
צ'י אממייה - מאיומי יושיקאווה.
אקיקו הושינו - הארו איסובה.
טאקוצ'י סוזוקי - הידאקי יאשיקאווה.
איצ'ירוטה מיאקאווה - האג'ימה קאסיוואגי.
צ'ינאמי איוומוטו - מיראי איסובה.
הסרט הופץ ביחד עם הסרט "ג'ו-און: רוח שחורה" על גבי תקליטורי DVD בממלכה המאוחדת ב-26 באפריל 2010, ולאחר מכן הסרטים הופצו גם באיכות DVD ובלו-ריי בארצות הברית ב-17 במאי 2011.
ג'ו-און (ביפנית: 呪怨 - "הקללה המתחדשת" או "הטינה") היא סדרת שנוצרה על ידי טאקאשי שימיזו.
הסדרה החלה בשנת 1998 עם יציאתם שני הסרטים הקצרים "".
שימיזו החל את דרכו בבית הספר לקולנוע בטוקיו, תחת הדרכתו של הבמאי .
קורוסאווה עזר לשימיזו לפתח את סדרת הסרטים.
עלילת הסרטים עוסקת בקללה שנולדה בבית ברובע שבטוקיו, יפן כאשר גבר בשם שוכנע שאשתו, קיאקו סא'אקי מנהלת רומן עם גבר אחר.
בעקבות זאת, טאקאו רוצח את קיאקו על ידי שבירת המפרקת שלה ודקירתה.
על פי עלילת הסרטים, כאשר אדם מת תחת זעם רב, רגשותיו משאירים מעין "כתם" על מקום המוות ויוצרים עליו קללה הגורמת לרוחות המתים להתגשם בעולם הגשמי בתור אונריו (רוח נקמנית).
לאחר מותה של קיאקו, היא מתגשמת מחדש כרוח נקמנית ורוצחת את בנה, טושיו ואת בעלה טאקאו.
מאז, כל אדם שייכנס לבית המשפחה או ישהה סמוך לאדם שנכח בבית, יקולל על ידי הקללה וימצא את מותו על ידי הרוחות.
בכך, הקללה מסוגלת להתפשט מעבר לגבולות הבית כמעין נגיף.
הסדרה כוללת בתוכה 13 סרטים, ארבעה עיבודים אמריקאיים, משחק וידאו וסדרת טלוויזיה.
מחזה שמבוסס על סדרת הסרטים עלה לאוויר באוגוסט 2023.
שימיזו ציין בראיון שההשראה לעלילה נובעת מפחד שהיה לו כילד מרקדני בוטו שצבעו את גופן העירום בלבן.
שימיזו פחד מהופעתם ולכן החליט "לצבוע את הרוחות שלו בלבן".
בנוסף, שימיזו ציין שבתקופתו, חלה עליה במקרי אלימות במשפחה ביפן ואלו שימשו עבורו השראה.
הכותרת של סדרת הסרטים מתורגמת למשפט "קללת הטינה", קללה שנוצרת בעקבות טינה שהקורבן נטן כלפי מישהו או משהו.
שני הסרטים הראשונים בסדרה וצברו פופולריות מפה לאוזן.
שני הסרטים צולמו במשך תשעה ימים והציגו שילוב בין בית רדוף רוחות לרוח יפנית מסורתית (אונריו) מהפולקלור היפני.
למרות הקשיים התקציביים, שימיזו קיבל ביקורות מהללות על שימוש בחלל צר במטרה ליצור תחושת מתח ופחד.
בזמנו, שימיזו היה בין הבודדים שהציגו את הרוחות על המסך, בשעה שיוצרים אחרים העדיפו לרמוז על קיומם של רוחות בסרטים שלהם.
מבקרים ציינו שהגישה המינימליסטית ששימיזו נקט (בעקבות העדר תקציב) נתן המון מקום לפיתוח העלילה וליצירת תחושת חוסר נוחות בקרב הצופים.
מעטות הסצנות בסרטים שמציגות דם ואלימות גרפית.
לאחר הצלחת שני הסרטים ובמקביל, ההצלחה של הסרט "רינגו", קורוסאווה וכותב נוסף בשם הירושי טאקאשי עזרו לשימיזו לפתח סרט המשך בכיכובן של ו.
הסרט, שנקרא בשם "ג'ו-און: הטינה" שוחרר ב-18 באוקטובר 2002 לבתי הקולנוע וזכה בביקורות מהללות.
בעקבות הצלחת הסרט "הצלצול" בארצות הברית, החל גל הפקת עיבודים אמריקאיים לסרטי אימה יפניים ובשנת 2004, יצא הסרט "הטינה".
שימיזו עצמו ביים את הסרט והשחקנית הראשית הייתה שרה מישל גלר.
הסרט קיבל ביקורות מעורבות, אך כן הכניס כסף רב.
הצלחת הסרט פתחה אפשרות לייצר סדרת עיבודים אמריקאים לסדרה, מתוכם הסרטים "הטינה 2", "הטינה 3" ו-"הטינה (2020)".
הסרט הראשון שואב השראה מהסרטים "ג'ו-און: הקללה" ו-"ג'ו-און: הטינה" בזמן ששאר הסרטים הם בעלי עלילה מקורית, אם כי גם הסרט השני שואב במידת מה השראה מחלק מסרטי הסדרה המקורית.
כחלק מחגיגות העשור לצאת הסדרה, נוצרו שני סרטי "ספין אוף" בשם "ג'ו-און: רוח לבנה" ו-"ג'ו-און: רוח שחורה".
שני הסרטים הוקרנו במקביל בבתי הקולנוע ביפן בשנת 2009. הסרטים עוסקים גם הם בקללות, אבל לא קשורה לקללה של משפחת סא'אקי.
עבור חגיגות ה-15 שנה לצאת הסדרה, נוצר אתחול לסדרה בשם "ג'ו-און: תחילתו של הסוף", ששאב השראה מהסרט האמריקאי "הטינה 2".
הסרט מציג סיפור מקור חדש לקללה ובשונה מסרטים קודמים, דמותו של טושיו סא'אקי היא דמות האנטגוניסט המרכזית וקיאקו היא דמות אנטגוניסט משנית.
סרט המשך בשם "ג'ו-און: הקללה האחרונה" יצא בשנת 2015. שימיזו עצמו לא לקח חלק ביצירת שני סרטים אלו.
בשנת 2016 שוחרר סרט שמשלב בין דמותה של סאדאקו יאמאמורה (האנטגוניסט בסרטי "רינגו") לדמותה של קיאקו סא'אקי.
הסרט נקרא בשם "סאדאקו נגד קיאקו" והוא שוחרר ב-18 ביוני 2016.
סדרת טלוויזיה בשם "הטינה: בראשית" עלתה בשירות הזרמת המדיה נטפליקס בשנת 2020. סדרה זו מתעסקת בקללה אחרת שלא קשורה למשפחת סא'אקי.
סדרת טלוויזיה בשם "הטינה: בראשית" עלתה לרשת הזרמת המדיה נטפליקס בשנת 2020. בדומה לסרטים, עלילת הסדרה היא לא ליניארית ומתמקדת בקללה שנוצרה כאשר גבר מעורער בנפשו אנס אישה וכלא אותה בעליית הגג בביתו.
האישה נכנסה להריון ומתה בלידה, אך התגשמה מחדש כרוח נקמנית שהורגת את כל מי שנכנס לבית.
ביפן, נוצרו חוברות קומיקס המספרות את עלילת סרטי "הטינה" ו-"הטינה 2" האמריקאיים בהוצאת Kadokawa Shoten ביפן ודארק הורס קומיקס בארצות הברית.
בנוסף, חוברות מנגה שמספרות את עלילות הסרטים היפניים שוחררו ביפן.
בשנת 2009 שוחרר משחק וידאו בשם "ג'ו-און: סימולטור של בית רדוף" עבור קונסולת ה-WII.
+סרטRotten TomatoesMetacriticג'ו-און: הקללה64% (14 ביקורות) -ג'ו-און: הטינה80% (5 ביקורות)48 (22 ביקורות)ג'ו-און: הטינה 256% (97 ביקורות) -
ג'הרקאנד מוקטי מורצ'ה (בהינדי: झारखंड मुक्ति मोर्चा; מילולית: חזית השחרור של ג'הרקאנד) היא מפלגה פוליטית הודית הפעילה בעיקר בג'הרקאנד.
ג'הרקאנד מוקטי מורצ'ה הוקמה בפברואר 1973 על ידי שיבו סורן, וארון קומאר המרקסיסטי, שלושתם בני האדיוואסי, השבטים הנספחים המהווים רוב בג'הרקאנד, שאז הייתה החלק הדרומי של ביהר.
כל אחד מהם ייצג קבוצה נפרדת: סורן ייצג את בני ה, שבט בעל נוכחות גבוה באזור, מהטו ייצג את , שבט נוסף, וקומאר ייצג את ארגוני העובדים.
הן קומאר והן מהטו השתייכו לוועדה המחוזית של המפלגה הקומוניסטית של הודו (מרקסיסטית) והאידאולוגיה שלהם השפיעה על המפלגה.
שלושת המנהיגים אומנם הקימו את ארגון אחד, אך הבדלים אידאולוגיים גרמו לכך שפעילותם תהא אוטונומית למדי.
המפלגה פעלה להפרדת ג'הרקאנד מביהר ולהעניק לה מעמד של מדינה נפרדת בהודו.
בתקופה הראשונה, במהלך שנות השבעים, היה הארגון ארגון חברתי שבין היתר עסק בהקמת בתי ספר ובנקים חקלאיים באזורים נידחים, לצד קמפיין נגד צריכת אלכוהול ולנקידום מסורות שבטיות.
בשנות השמונים נעה המפלגה ימינה, ופעילי המפלגה אף חתמו על הסכם מול הקונגרס הלאומי ההודי לקראת הבחירות ל ב־1980, שלא התממש לבסוף.
דבר שהביא לפרישת ארון קומאר המרקסיסטי לוועדת התיאום המרקסיסטית בראשותו.
שיבו סורן מינה את לנשיא המפלגה ואת עצמו למזכיר הכללי, והמפלגה התמודדה כמפלגה עצמאית בבחירות ללוק סבהה ב־1984. המפלגה התפצלה זמן מה לאחר מכן למספר לפגים, בהם הג'הרקאנד מוקטי מורצ'ה (סורן) והג'הרקאנד מוקטי מורצ'ה (מרנדי) ב־1987 נרצח נירמל מאטו, ושיבו סורן מונה לנשיא המפלגה.
ב־1987 הקימו מספר פלגי המפלגה יחד עם ארגונים קטנים יותר את ועדת התיאום של ג'הרקאנד, קואליציה שהובילה במשותף את המאבק למדינה נפרדת.
ביולי 1992 נוצר פיצול במפלגה, כאשר פלג מהמפלגה פרש והקים יחידה נפרדת שנקראה גהרקאנד מוקטי מורצ'ה (מרדי) על שם מנהיגה קרשינה מרדי.
בין 1997 ל־1998 תמכה המפלגה בממשלת הראשטריה ג'נטה דאל בביהר, והיחסים החמים בין המפלגות נמשכים עד היום.
בתמורה קיבלה האספה המחוקקת של ביהר החלטה הקוראת להקמת מדינה נפרדת בדרומה, כדרישת המפלגה.
לאחר הקמת ג'הרקאנד בנובמבר 2000 הפכה המפלגה לאחת המפלגות הדומיננטיות במדינה החדשה, כשהיא מתחרה בעיקר במפלגת העם ההודית, אך לפרקים פועלת עימה בקואליציה.
לקראת הבחירות הראשונות ל ב־2005 הקימה המפלגה קואליציה עם הקונגרס הלאומי ההודי וראשטריה ג'נטה דאל, ושיבו סורן מונה לראש השרים של ג'הרקאנד בממשלה שנפלה לאחר שבועיים והוחלפה בממשלת מפלגת העם ההודית.
באוגוסט 2008 חזרה המפלגה לשלטון במדינה, אך הממשלה פוזרה בינואר 2009 לאחר שסורן לא הצליח להיבחר לאספה בתוך מגבלת הזמן של ששה חודשים ממינויו.
פיזור האספה והבחירות החדשות שנערכו אליה אפשרו את שובה של המפלגה לשלטון ב־2009, בממשלה שנתמכה בין היתר בידי מפלגת העם ההודית.
ממשלה זו נפלה לאחר שהמפלגה הסירה את תמיכתה מהממשלה בעקבות מחלוקת פוליטית ביולי 2010, ובספטמבר 2010 הוקמה ממשלת קואליציה בין המפלגות כשידה של מפלגת העם על העליונה וראש השרים מונה מטעמה.
שיבו סורן לא היה חבר בממשלה זו, ובנו, המאנט סורן, תפס את מקומו כמנהיג המפלגה ומונה לסגן ראש השרים.
המפלגה שבה לראשות הממשלה במדינה לאחר שהפילה את הקואליציה עם מפלגת העם בינואר 2013, בטענה שהמפלגות הסכימו לרוטציה בראשות הממשלה ולאחר מכן דרשה את החלפת ראש השרים ארג'ון מונדה.
המפלגה הקימה קואליציה חליפית עם הקונגרס והראשטריה ג'נטה דאל בראשות המאנט סורן ביולי 2013. המפלגה הובסה בבחירות שנערכו בדצמבר 2014, והייתה למפלגת האופוזיציה באספה המחוקקת המדינתית.
בבחירות ב־2019 שבה המפלגה לשלטון בראשות הקואליציה שלה.
ראש השרים מטעמה, המאנט סורן, נאלץ להתפטר בינואר 2024 בעקבות מעצרו בעקבות פרשת שחיתות, והוא הוחלף בצ'מפי סורן, אך לאחר שחרורו בערבות ביוני 2024 שב המאנט סורן לכהן כראש השרים.
הגוף העליון במפלגה הוא האספה המרכזית.
האספה בוחרת את הוועדה המרכזית, שאחראית למינוי הוועדות המחוזיות, שממנות ועדות משנה תחתיהן.
המפלגה אימצה חוקה בוועידתה הראשונה שהתקיימה ב בינואר 1983, שעברה תיקונים בוועידתה השנייה בראנצ'י באפריל 1986.
ג'האד (בפרסית: جهاد) הוא טיל בליסטי מתוצרת איראן.
הוא הוצג לראשונה ב-21 בספטמבר 2024.
על פי פרסום של משמרות המהפכה האיראנים, הטיל הוא חד-שלבי ומונע בעזרת דלק נוזלי.
הטיל יכול להגיע לטווח של 1,000 ק"מ, ומהירותו היא 8 מאך.
לטיל יש ראש נפץ של 600 ק"ג, ובעל יכולת תמרון.
לטיל זה יש משגר כפול שמאפשר הכפלת קצב האש.
זהו למעשה דגם משופר של טיל הקאים.
הטיל הוצג לראשונה ב-21 בספטמבר 2024, במהלך המצעד הצבאי של הכוחות המזוינים של איראן לרגל שבוע ההגנה המקודשת.
ג'המאי סימפסון-פוזי הוא כדורגלן אנגלי המשחק בעמדת הבלם בקבוצת סלטיק מליגת העל הסקוטית בהשאלה ממנצ'סטר סיטי.
סימפסון-פוזי נולד בהאדרספילד שבמערב יורקשייר.
בגיל 8 הצטרף לאקדמיה של מנצ'סטר סיטי.
בחודש יולי 2023 חתם על חוזה מקצועני ראשון במועדון.
ב-30 באוקטובר 2024 ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה הבוגרת של המועדון, בהפסד 2-1 לטוטנהאם הוטספר במסגרת שלב שמינית הגמר של גביע הפוטבול ליג לעונת .
ב-5 בנובמבר ערך את הופעת הבכורה שלו בליגת האלופות, בהפסד 4-1 לספורטינג ליסבון במסגרת שלב הבתים לעונת 2024/2025. ב-9 בנובמבר ערך את הופעת הבכורה שלו בפרמייר ליג, בהפסד 2-1 לברייטון אנד הוב אלביון במסגרת המחזור ה-11 לעונת 2024/2025.
ב-5 באוגוסט 2025 הושאל סימפסון-פוזי לעונה אחת לסלטיק מליגת העל הסקוטית.
גֶ'ה צוֹנְגְקָאפָּה (בטיבטית: རྗེ་ཙོང་ཁ་པ, משמעו: "המאסטר" "האיש מצונגקה" או "האיש מעמק הבצל"; ) היה נזיר בודהיסטי טיבטי רב-השפעה, פילוסוף ויוגי טנטרי, שפעילותו הובילה להיווצרותה של אסכולת ה בבודהיזם הטיבטי.
כתביו הפילוסופיים הם סינתזה גדולה של המסורת האפיסטמולוגית הבודהיסטית של ו, פילוסופיית ה של התודעה, ופילוסופיית ה של נגרג'ונה ו.
במרכז משנתו הפילוסופית וה עומדת "השקפה רדיקלית של ריקות", הרואה בכל התופעות כחסרות .
השקפה זו של ריקות איננה סוג של ניהיליזם או הכחשה מוחלטת של הקיום.
במקום זאת, היא רואה את התופעות כקיימות "מתוך תלות גומלין, ב, לא-מהותני, ו" (מה שצונגקאפה מכנה "קיום גרידא").
צונגקאפה הדגיש את חשיבותו של ההיסק הפילוסופי בדרך לשחרור.
לפי צונגקאפה, מדיטציה חייבת להיות משולבת עם חשיבה רציונלית קפדנית כדי "לדחוף את התודעה ולזרז פריצת דרך בשטף הקוגניטיבי ובתובנה".
כבן לאב מונגולי ולאם טיבטית, צונגקאפה נולד למשפחה נוודית בעיר המוקפת חומה צונגקה באזור שבטיבט (כיום ושינינג בצ'ינגהאי) בשנת 1357. צונגקאפה התחנך בבודהיזם מגיל צעיר על ידי מורו הראשון, נזיר ה צ'וג'ה דונדרוב רינצ'ן.
צונגקאפה הפך ל בגיל שש.
כשהיה בן שש-עשרה צונגקאפה נסע ל, שם למד במוסדות הלימוד הסכולסטיים של מנזר סאנגפו, ומסורת ה של (1182–1251).
במנזר דריקונג תיל הוא למד תחת צ'נגה צ'וקי גיילפו, הפטריארך הגדול של דריקונג קאגיו, וקיבל הנחיות בנושאים רבים כמו ו.
צונגקאפה למד גם , ולאחר מכן את כל הנושאים הבודהיסטיים הסכולסטיים העיקריים, כולל אבהידהמה, אתיקה, אפיסטמולוגיה (בסנסקריט: ), וג'ריאנה ומסורות שונות של טנטרה בודהיסטית.
צונגקאפה למד בהרחבה תחת מורים רבים ממסורות בודהיסטיות טיבטיות שונות.
מוריו העיקריים כללו את: בכירי הסאקיה רנדאווה ורינצ'ן דורג'ה, מאסטר הקאגיו צ'נגה רינפוצ'ה, ובכירי ה בודונג צ'אקלה נמגיאל, קיונגפו הלהפה וצ'וקי פלפה.
צונגקאפה קיבל גם את שלושת הזרמים העיקריים של ה.
הוא קיבל את זרם ה, זרם ההנחיות שבעל-פה מהלאמה של ה, להודראג נמקה-גיילצן, וזרם ההעברה הטקסטואלי מלאמה אומאפה.
רנדאווה ז'ונו לודרו היה מורו החשוב ביותר של צונגקאפה.
תחת רנדאווה, צונגקאפה למד יצירות קלאסיות שונות, כולל ה, ה, ה וה.
צונגקאפה למד גם עם מורה מה, דרופצ'ן לקיי דורג'ה, הידוע גם בשם נמקה גיילצן.
במהלך שנותיו הראשונות, צונגקאפה חיבר גם מספר יצירות מקוריות, כולל "זר הזהב", פירוש על ה"" מנקודת המבט של מסורת ה"יוגאצ'רה-סוואטנטריקה-מדהיאמקה" של , המנסה גם להפריך את השקפות ה"" של (1292–1361).
מ-1390 עד 1398 צונגקאפה עסק בתקופות ארוכות של מדיטציה עם קבוצה קטנה של מלווים במקומות שונים, שהידוע שבהם הוא עמק וולקה (Wölkha Valley).
הוא גם פיתח קשר קרוב עם מיסטיקן ומתבודד בשם אומאפה פאוו דורג'ה, שהיה ידוע בקשר שלו לבודהיסטווה ובחזיונותיו התכופים של מנג'ושרי השחור, שעמו נהג לתקשר.
אומאפה שימש כמדיום עבור צונגקאפה, שהחל בסופו של דבר לחוות חזיונות משלו של מנג'ושרי.
במהלך תקופה זו של התבודדות מדיטטיבית נרחבת, היו לצונגקאפה חזיונות רבים של הגורו מנג'ושרי (ג'אמיאנג לאמה).
במהלך חזיונות אלה הוא היה מקבל הנחיות מהבודהיסטווה ושואל שאלות לגבי ההשקפה הנכונה על הריקות והתרגול הבודהיסטי.
הנחיה חשובה שצונגקאפה קיבל לכאורה ממנג'ושרי לגבי ההשקפה היא:
"אין לדבוק באופן חד-צדדי בריקות או במופע.
בפרט, עליך להתייחס ברצינות להיבט המופע".
צונגקאפה נהג גם לדון בחזיונות ובהנחיות אלו עם מורו רנדאווה (ורשומות מסוימות של תכתובת זו שרדו).
בתקופה זו, נאמר על צונגקאפה כי קיבל גם סדרה של העברות שבעל-פה ממנג'ושרי.
אלו נודעו לימים כ"מחזור הלימודים של מנג'ושרי".
ב-1397, בעודו בהתבודדות מדיטטיבית אינטנסיבית בעמק וולקה, כתב צונגקאפה שהייתה לו "תובנה גדולה" (ngeshé chenpo) לגבי השקפת הריקות.
בתחילה, צונגקאפה חלם חלום על המורים הגדולים של ה: נגרג'ונה, , ו.
בחלום זה, הניח בודהפאליטה טקסט עטוף על קודקוד ראשו של צונגקאפה.
לאחר שהתעורר מחלום זה, החל צונגקאפה ללמוד את הפירוש של בודהפאליטה ל"פסוקי דרך האמצע" של נגרג'ונה.
כשקרא את פרק 18, הבנתו הפכה צלולה כבדולח וכל ספקותיו נעלמו.
לפי , "בלב חווית פריצת הדרך של צונגקאפה עמד מימוש עמוק של המשוואה בין ריקות לבין התהוות גומלין." הוא בילה את האביב והקיץ הבאים במדיטציה עמוקה, כשהוא חווה אושר עילאי, מסירות והכרת תודה לבודהה.
בתקופה המאוחרת של חיי צונגקאפה, הוא חיבר סדרה של חיבורים על פילוסופיה ותרגול בודהיסטיים.
חיבורו המפורסם ביותר הוא "הביאור הגדול לשלבי הדרך" (לאם-רים צ'נמו, בערך 1402).
טקסט ('שלבי הדרך') זה מתווה את דרך המהאיאנה להארה, וכן מציג את השקפתו של צונגקאפה על הריקות ואת השקפת דרך האמצע (מדהיאמקה).
ב-1405, הוא סיים את "הביאור הגדול לטנטרה" (Sngags rim chen mo).
צונגקאפה כתב חיבורים חשובים נוספים בתקופה זו, בהם "תמצית הרהיטות" (Legs bshad snying po), "אוקיינוס ההיגיון" (Rigs pa'i rgya mtsho, פירוש ליצירה הקלאסית של נגרג'ונה, ""), ה"לאם-רים באורך בינוני", ו"הבהרת הכוונה" (dGongs pa rab gsal), חיבורו הגדול האחרון.
ב-1409, עסק צונגקאפה בפרויקט לשיפוץ מקדש ג'וקהנג, המקדש הראשי בלהסה.
הוא גם ייסד פסטיבל תפילה בן 15 ימים, הידוע בשם "פסטיבל התפילה הגדול", בג'וקהנג כדי לחגוג את בודהה שקיאמוני.
ב-1409, פעל צונגקאפה גם להקמת , הממוקם כ-40 קילומטר מצפון ללהסה.
יחד עם גנדן, שלושה אלה הפכו מאוחר יותר למנזרי אסכולת ה המשפיעים ביותר בטיבט וכן למנזרים הגדולים ביותר בעולם.
מוסדות אלה הפכו למרכז של אסכולה חדשה וצומחת בבודהיזם הטיבטי, זרם הגנדן או הגלוג.
בעת מותו, הוא היה דמות ידועה בטיבט עם קהל חסידים גדול.
ג'ינפה מציין כי מקורות שונים מאסכולות בודהיסטיות טיבטיות אחרות, כמו פאוו צוקלאק טרנגווה ו, כותבים על כך שמספרים גדולים של טיבטים נהרו למסורת הגלוג החדשה של צונגקאפה במהלך המאה ה-15. שלושת תלמידיו העיקריים של צונגקאפה היו , הפאנצ'ן לאמה ה-1, , ודולזין דראקפה גיילצן.
תלמידים חשובים אחרים של צונגקאפה היו "טוקדן ג'אמפל גיאצו; ג'אמיאנג צ'וג'ה וג'אמצ'ן צ'וג'ה, מייסדי מנזרי דרפונג וסרה, בהתאמה; ו, גנדון דרופ".
לאחר מותו של צונגקאפה, תלמידיו פעלו להפצת תורתו ואסכולת הגלוג צמחה במהירות ברחבי הרמה הטיבטית, תוך ייסוד מנזרים חדשים או המרת מנזרים קיימים רבים.
מסורת הגלוג החדשה, כצאצאית של אסכולת ה, הדגישה משמעת נזירית ולימוד קפדני של הקלאסיקות הבודהיסטיות.
לפי ג'ינפה, עד סוף המאה ה-15, "מסורת גנדן החדשה התפשטה בכל רחבי הרמה הטיבטית, כאשר מנזרים המחזיקים במסורת ממוקמים במערב טיבט, ב, ובדרום טיבט, וכן ב וב שבמזרח".
לאחר מותו, כתביו של צונגקאפה פורסמו גם ב, מה שהפך אותם לנגישים הרבה יותר.
מספר ביוגרפיות של צונגקאפה נכתבו גם על ידי מלומדים מוסמכים ממסורות שונות.
צונגקאפה זכה גם להערכה רבה מצד דמויות מפתח במסורות בודהיסטיות טיבטיות אחרות.
הקרמאפה ה-8, מיצ'ו דורג'ה, בשיר שנקרא "בשבח צונגקאפה שאין דומה לו", מכנה את צונגקאפה "הרפורמטור של דוקטרינת הבודהה", "נוהג המרכבה הגדול של פילוסופיית המדהיאמקה בטיבט", "העליון בקרב אלו המציגים את הריקות", ו"מי שעזר להפיץ נזירים לובשי-גלימות ברחבי טיבט ומסין ועד קשמיר".
, שיבח את צונגקאפה כמי "שסחף משם השקפות שגויות באמצעות השקפות נכונות ומושלמות".
כתביו ותורתו של צונגקאפה הפכו למרכזיים עבור אסכולת גנדן או גלוג, שבה הוא נתפס כמורה נערץ ביותר.
הפרשנות והפירושים הביקורתיים שלהם הפכו למוקד עיקרי של הסכולסטיקה של הגלוג.
הם היו גם בעלי השפעה רבה על פילוסופים טיבטים מאוחרים יותר, אשר הגנו על השקפותיו של צונגקאפה או ביקרו אותן בנקודות רבות.
גופתו של צונגקאפה נשמרה במנזר גנדן.
המתחם כולו נחרב לחלוטין על ידי המשמרות האדומים הסיניים במהלך מהפכת התרבות.
לאחר שנכשלו בניסיונם להטביע את הגופה בנהר, היא נשרפה לבסוף באמצעות נפט.
רק שן אחת שרדה, והטבעות חימר שלה הופצו בחשאי למאמינים בודהיסטים.
הגותו של צונגקאפה בתחום המדהיאמקה הפכה לבעלת השפעה רחבה בהבנה המחקרית המערבית של המדהיאמקה, שכן רוב הספרים והמאמרים החל משנות ה-80 התבססו על הסברי הגלוג.
לאחר מותו, החל צונגקאפה להיתפס כבודהה שני במסורת הגלוג.
הגיוגרפיות רבות נכתבו על ידי דמויות גלוג כגון קהדרופ ג'ה וטוקדן ג'אמפל גיאצו.
טקסטים אלה פיתחו את המיתוסים הגדולים של צונגקאפה, וכללו סיפורים על לידותיו הקודמות.
עם הזמן, הצטבר אוסף נרחב של מיתוסים וסיפורים על צונגקאפה.
לפי מיתוסים אלה, צונגקאפה היה תלמיד של מנג'ושרי במשך לידות קודמות רבות.
בחיים קודמים, הוא שאף להפיץ את הווג'ריאנה ואת ההשקפה המושלמת על הריקות בפני הבודהה אינדראקטו.
לאחר מכן ניבאו לו בודהות רבים כי יהפוך ל"טטהאגטה סימהסווארה" (שאגת האריה).
סיפור אחר מתאר כיצד במהלך חייו של בודהה שקיאמוני, צונגקאפה, בדמות נער ברהמיני, הגיש לבודהה מחרוזת תפילה מבדולח ופיתח .
הבודהה ניבא שהנער יהיה יום אחד מחייה הדוקטרינה של הבודהה.
הגיוגרפיות כמו זו של קהדרופ ג'ה מתארות גם כיצד צונגקאפה השיג מלאה לאחר מותו.
מקורות הגיוגרפיים מסוימים טוענים גם שצונגקאפה היה האצלה של מנג'ושרי וכן גלגול נשמות של נגרג'ונה, ופדמאסמבהאבה.
צונגקאפה קידם את לימוד ה (תורת ההכרה), עודד ויכוחים רשמיים כחלק מלימודי הדהרמה, והנחה תלמידים בטנטרות , ו.
כתביו של צונגקאפה כוללים שמונה-עשר כרכים, כאשר החלק הנרחב ביותר עוסק בטנטרת גוהיאסמאג'ה.
18 כרכים אלו מכילים מאות כותרים הנוגעים לכל היבטי התורה הבודהיסטית ומבהירים כמה מהנושאים הקשים ביותר בתורות ה והווג'ריאנה.
חיבוריו ופרשנויותיו העיקריים של צונגקאפה על המדיהמאקה מבוססים על המסורת שהשתלשלה מנגרג'ונה, כפי שזו הובהרה על ידי בודהפאליטה ו.
כמה מחיבוריו העיקריים של צונגקאפה הם:
המסה הגדולה על שלבי הדרך להארה (lam rim chen mo)
הביאור הגדול של המנטרה הסודית (sngags rim chen mo)
הארת משמעות דרך האמצע (dbu ma dgongs pa rab gsal), פירוש ל של צ'נדראקירטי
הארה מזהירה של מנורת חמשת השלבים / מנורה להארת חמשת השלבים (gsang 'dus rim lnga gsal sgron), פירוש ל
זר הזהב של הרהיטות (gser phreng), פירוש לעיטור ההגשמות הבהירות ()
יוסף (ג'ו) אלון (25 ביולי 1929 – 1 ביולי 1973) היה טייס קרב ישראלי בדרגת אלוף-משנה, ממקימי חיל האוויר הישראלי.
נרצח בחודש יולי 1973 בעת ששימש כנספח אווירי וימי בארצות הברית.
מעשה הרצח לא פוענח מעולם.
אלון נולד בשם יוסף פלצ'ק בי"ז בתמוז תרפ"ט לאביו זיגפריד (פרידל) ואמו טקלה בקיבוץ עין חרוד.
כשהיה בן שנתיים, בשנת 1931, חזרה המשפחה לאירופה, עקב האכזבה מהסוציאליזם הקיבוצי, שלא היה קומוניסטי מספיק לשיטתם.
לאחר נדודים התיישבה המשפחה בברנו שבצ'כוסלובקיה.
בשנת 1939 נשלח יוסף הצעיר לבריטניה עם אחיו, דוד, במסגרת הקינדר-טרנספורט שאורגן על ידי סר ניקולס וינטון הבריטי, ואומץ שם על ידי ג'ני וג'ורג' דוידסון, זוג נוצרים חשוכי ילדים.
הוריו נכלאו בגטו טרזין ונספו באושוויץ.
לאחר מלחמת העולם השנייה חזר לצ'כוסלובקיה, למד צורפות, הצטרף לקורס טיס מטעם ארגון ההגנה באולומוץ, צ'כוסלובקיה.
במרץ 1949 עלה לישראל, התגייס כטייס בחיל האוויר הישראלי.
בשנת 1955 עיברת את שם משפחתו ל"אלון".
בחיל האוויר עבר קורסים שונים.
מאוגוסט 1960 עד אוגוסט 1961 שימש מפקד טייסת 101 שהטיסה מטוסי מיסטר, ובנובמבר 1961 חזר לפקד עליה כטייסת המיראז'ים הראשונה של צה"ל.
ב-1965, לאחר שנה של קורס פיקוד ומטה באנגליה עבר למטה חיל האוויר והקים את ענף בטיחות טיסה.
היה בין מקימי בסיס חיל האוויר בחצרים ומפקדו הראשון בין השנים 1970-1966.
בשנת 1970 מונה לנספח האווירי בשגרירות ישראל בוושינגטון ארצות הברית.
במהלך פעילותו יצר קשרים הדוקים עם הקהילה היהודית, סייע בפעולות המגבית היהודית והרצה בפני תלמידים וסטודנטים.
ב-1 ביולי 1973 נרצח אלון ביריות בפתח ביתו שבמרילנד.
זהות הרוצחים ומניעיהם לא ידועים עד היום.
אלון הותיר אחריו אישה, דבורה, ושלוש בנות.
על פי מסמך חסוי של ה-FBI שנחשף בשנת 2007 עולה כי לדברי מקור פלסטיני בוצע הרצח בידי ארגון ספטמבר השחור.
על שמו הוקם מרכז ג'ו אלון, לידיעת הארץ ולהכרת הנגב, ומוזיאון תרבות הבדואים.
בסמוך לקיבוץ להב שבנגב ניטע יער להב לזכרו.
הדרך מבאר שבע לבסיס חיל האוויר חצרים נקראת על שמו "דרך ג'ו אלון".
בשנת 2019 הוקמה לזכרו "תוכנית ג'ו אלון לקירוב לבבות" שמטרתה להעמיק את הערכים ההומניסטיים ולחזק את קשרי התרבות, החברה והחינוך באמצעות מפגשים ומשלחות של תלמידי תיכון ישראלים וצ'כים.
תאוריית קשר על נסיבות מותו
לאחר שידור הסרט פרסם החוקר פרופ' אורי בר-יוסף מאמר שבו הסתייג בחריפות מתאוריה זו, וציין שהיא "דומה לזו ששמעתי לאחרונה, ולפיה חייזרים השתלטו על ראש הממשלה ואשתו ולכן הם מתנהגים כפי שהם מתנהגים."
מודיע של ארגון "ספטמבר השחור" בארצות הברית אישר כי ג'ו אלון נפגש עמו לפני הרצח וככל הנראה ניסה לגייסו כסוכן של "המוסד".
לפי ברטון את הרצח ביצע פלסטיני בשם חסן עלי שנמלט לאחר הרצח לברזיל.
ככל הנראה חסן עלי חוסל על ידי "המוסד" ב-2010.
בינואר 2017, לאחר 44 שנה, החליט ה-FBI לפתוח מחדש את חקירת הרצח.
ג'וֹ אמרסון בִּיסרַה בסטוס (בספרדית: Joe Émerson Bizera Bastos; נולד ב-17 במאי 1980) הוא כדורגלן עבר אורוגוואי ששיחק בעמדת הבלם.
בשנת 1999 החל ביסרה את קריירת המשחק שלו באורוגוואי בקבוצת פניארול מעיר הבירה מונטווידאו, שם שיחק עד 2005, עת עבר לשחק בקליארי האיטלקית.
בינואר 2008 הגיע לראשונה לישראל, והושאל למכבי תל אביב עד לתום העונה.
בעונת 2008/2009 עבר לשחק בפאוק סלוניקי היוונית, ולאחר מכן שיחק גם באלבסטה הספרדית.
בקיץ 2010 חזר לישראל, ושיחק עונה אחת במכבי פתח תקווה, ולאחר מכן חזר לאורוגוואי.
בשנת 2012 עבר לקבוצת ליברטד מפרגוואי, ובינואר 2013 עבר לקבוצת אטלנטה ממקסיקו.
באוגוסט 2013 חזר לאורוגוואי, וחתם בקבוצה בה החל את הקריירה, פניארול, ממנה שוחרר בקיץ 2015. לאחר מכן שיחק בוייה טרסה ובליברפול מונטווידאו, ובסוף שנת 2016 פרש ממשחק פעיל.
לביסרה 24 הופעות בנבחרת אורוגוואי ושער אחד.
הוא נכלל בהרכב הנבחרת בטורנירי הקופה אמריקה ב-2001 וב-2004, וכן היה בסגל הנבחרת למונדיאל 2002. בשנת 2004 פרש מהנבחרת.
ג'וזף רובינט "ג'ו" ביידן הבן הוא פוליטיקאי אמריקאי אשר כיהן כנשיא ארצות הברית ה־46 בשנים 2021–2025. קודם לכן, ביידן ייצג את מדינת דלאוור בסנאט מטעם המפלגה הדמוקרטית במשך 36 שנים (1973–2009), וכן כסגן הנשיא ה־47 תחת ברק אובמה בשנים 2009–2017.
בתקופתו בסנאט, שימש כיושב ראש ועדת המשפט והוביל חקיקה נרחבת בתחומי הפשיעה וזכויות האזרח.
ב-2008 נבחר ביידן כעמיתו למרוץ של הסנאטור ברק אובמה בבחירות לנשיאות באותה שנה.
עם ניצחונם בבחירות אלו, ופעם נוספת בבחירות 2012 כיהן ביידן כסגן הנשיא.
למרות הציפיות, ביידן לא התמודד בבחירות המקדימות של המפלגה הדמוקרטית לנשיאות בשנת 2016. לקראת סיום כהונתו כסגן נשיא בינואר 2017, הוא עוטר במדליית החירות הנשיאותית עם אות הצטיינות.
לאחר פרישתו הצטרף לסגל האקדמי של אוניברסיטת פנסילבניה.
בשנת 2020 שב לזירה הפוליטית והתמודד בבחירות המקדימות לנשיאות מטעם המפלגה הדמוקרטית, שם גבר על יריביו לצד שותפתו קמלה האריס.
במערכת הבחירות הכללית שנערכה באותה שנה גבר על הנשיא המכהן דונלד טראמפ, ונבחר לנשיאה ה-46 של ארצות הברית.
באפריל 2023 הודיע ג'ו ביידן על כוונתו להתמודד שוב בבחירות לנשיאות 2024. אולם, ב־21 ביולי 2024 חזר בו מהחלטתו והביע תמיכה במועמדותה של סגניתו, קמלה האריס, אשר הפסידה לדונלד טראמפ.
ג'וזף רובינט ביידן נולד ב-20 בנובמבר 1942 בבית החולים סנט מרי בסקרנטון שבפנסילבניה.
הוריו הם קתרין יוג'יניה ביידן (לבית פינגן) וג'וזף רובינט ביידן האב.
אימו קתרין היא ממוצא אירי ואביו ג'וזף הוא ממוצא אנגלי, צרפתי ואירי.
הוא היה הראשון מבין ארבעה אחים במשפחת ביידן הקתולית, כשלו אחות אחת ושני אחים.
סבא רבא שלו מצד אימו, אדוארד פרנסיס בלוויט, היה חבר הסנאט של פנסילבניה.
אביו של ביידן היה אמיד ובעל אמצעים קודם לכן בחייו, אך סבל מתהפוכות עסקיות עד שנולד בנו.
במשך כמה שנים נאלצה המשפחה לחיות אצל הורי אימו.
כאשר אזור סקרנטון חווה ירידה בערכו הכלכלי בשנות ה-50 של המאה ה-20, לא הצליח אביו של ביידן למצוא עבודה מספקת מבחינה כלכלית.
בשנת 1953 עברה המשפחה לדירה בקליימונט שבדלאוור, שם התגוררו שנים אחדות לפני שעברו להתגורר בווילמינגטון.
ג'ו ביידן האב הצליח יותר בעבודתו כסוחר מכוניות משומשות, והמשפחה השתייכה למעמד הביניים.
ביידן למד באקדמיית ארצ'מר שבקליימונט, שם היה רץ אחורי בעמדת "האף-בק" (half-back) ותופס (Wide Receiver) בנבחרת הפוטבול של בית הספר התיכון.
הוא עזר להוביל את קבוצתו מנבחרת המפסידה פעם אחר פעם לנבחרת בלתי-מנוצחת בשנתו האחרונה בתיכון.
בנוסף שיחק ביידן בנבחרת הבייסבול.
בשנים אלו לקח חלק בשביתה כמחאה על הפרדה גזעית בווילמינגטון.
מבחינה אקדמית היה תלמיד מעל הממוצע, נחשב למנהיג טבעי בקרב התלמידים, ונבחר לנשיא הכיתה בשנותיו הראשונות והאחרונות בבית הספר.
את לימודיו התיכוניים סיים ב-1961.
ב-1965 קיבל תואר ראשון מאוניברסיטת דלאוור, עם תואר דו-חוגי בהיסטוריה ובמדע המדינה, וסיים את לימודיו במקום ה-506 בכיתה מתוך 688. ב-1964, כאשר שהה באיי בהאמה בעת חופשת האביב, נפגש ביידן והתחיל לצאת עם ניילה האנטר, בת למשפחה עשירה מהכפר סקאנאיטלס שבמדינת ניו יורק, שלמדה באוניברסיטת סירקיוז.
כבר אז אמר לה ביידן כי בכוונתו להיות חבר הסנאט עד גיל 30 ולאחר מכן נשיא.
הוא זנח את תוכניותיו לשחק בנבחרת הפוטבול של האוניברסיטה כדי שיוכל להקדיש זמן רב יותר למערכת היחסים עם האנטר.
לאחר מכן נרשם ללימודים בבית הספר למשפטים של אוניברסיטת סירקיוז, וקיבל מלגה למחצה על בסיס צרכים כלכליים בנוסף לסיוע כלכלי על בסיס הישגים אקדמיים.
במהלך שנתו הראשונה בבית הספר למשפטים, הואשם ביידן בגנבה ספרותית של 5 מתוך 15 עמודים של מאמר ביקורת משפטי.
ביידן אמר שהמקרה קרה בשוגג משום שלא ידע את כללי הציטוט בעבודות, והוא הורשה לחזור על הקורס לאחר קבלת ציון נכשל, אשר נשמט מאוחר יותר מרשימת ציוניו (אירוע זה משך תשומת לב זמן מה לאחר מכן כאשר הוטחו בו האשמות נוספות בגין גנבה ספרותית גם ב-1987).
הוא קיבל תואר JD במשפטים ב-1968. ביידן קיבל רישיון לעסוק בעריכת דין בדלאוור ב-1969.
טופסי הגיוס של ביידן אל צבא ארצות הברית נדחו בשיא מלחמת וייטנאם, וב-1968 הוא סווג מחדש על ידי מערכת השירות הסלקטיבי כבלתי ראוי לשירות צבאי עקב אסתמה שהייתה לו בנעוריו.
הוא מעולם לא לקח חלק בהפגנות נגד המלחמה, ואחר כך ציין שבאותו הזמן הקדיש את מרב תשומת לבו למחויבותו לבת זוגו ניילה ולבית הספר למשפטים.
ביידן התרשם לרעה מתופעות של שתיית משקאות חריפים במשפחתו ובשכונה שבה חי, ובעקבות כך החליט להתנזר באופן מוחלט ממשקאות אלכוהוליים.
הוא סבל מגמגום במשך רוב שנות ילדותו ובמהלך שנות העשרים לחייו.
לדבריו הוא גבר על הגמגום אחרי שבילה שעות רבות בציטוט שירה מול מראה.
קריירה פוליטית מוקדמת וחיי משפחה
ב-27 באוגוסט 1966, בעודו סטודנט למשפטים, נישא ביידן לניילה האנטר.
הם התגברו על הסתייגותם הראשונית של הוריה של האנטר הפרסביטריאנית מנישואיה לקתולי, והטקס נערך בכנסייה קתולית בכפר סקאנאיטלס.
ב-1968 עבד ביידן במשך שישה חודשים במשרד עורכי דין בווילמינגטון בראשותו של הרפובליקני המקומי הבכיר, ויליאם פריקט, ולימים יספר כי החשיב את עצמו לרפובליקני.
הוא לא אהב את הפוליטיקה הגזענית השמרנית של מושל דלאוור הדמוקרטי צ'ארלס טרי, ונטה לתמוך בראסל פיטרסון, רפובליקני ליברלי יותר, שהביס את טרי ב-1968. הרפובליקנים המקומיים ניסו לגייס את ביידן לשורותיהם, אך הוא התנגד להם בשל סלידתו מהמועמד הרפובליקני לנשיאות ריצ'רד ניקסון, ונחשב לבעל נטיות עצמאיות.
ב-1969 שב ביידן לעסוק בעריכת דין בווילמינגטון, תחילה כסנגור ציבורי ואחר כך כעורך דין במשרד בראשותו של סיד באליק, דמוקרטי מקומי.
באליק עירב את ביידן ב"פורום הדמוקרטי", קבוצה שניסתה לערוך רפורמות במפלגה הדמוקרטית ולהפיח בה רוח חיים מחודשת, וביידן החליף את דעותיו מעצמאי לדמוקרטי.
הוא גם הקים את משרד עורכי הדין הראשון שלו: "ביידן את וולש".
עם זאת, דיני תאגידים לא עניינו אותו, ועיסוק במשפט הפלילי לא השתלם לו מבחינה כלכלית.
הוא עסק בניהול נכסים מקומיים על מנת להגדיל את הכנסתו.
מאוחר יותר ב-1969 רץ ביידן מטעם המפלגה הדמוקרטית לחברות במועצת מחוז ניו קאסל, עם מצע ליברלי שכלל תמיכה בדיור ציבורי באזור הפרוורים.
הוא ניצח ברוב משמעותי של אלפיים קולות במחוז שהיה רפובליקני באופן מסורתי ובשנה שנחשבה רעה לדמוקרטים בדלאוור.
עוד לפני שנכנס לתפקידו, החל ביידן לדבר על ריצה לסנאט תוך שנתיים.
הוא שירת במועצת המחוז מ-1970 עד 1972 במקביל להמשך עסקיו כעורך דין פרטי.
בין הנושאים בהם עסק בנאומיו השונים במועצה היו התנגדותו למיזמים גדולים בכבישים המהירים שלדעתו עלולים היו לשבש את החיים בשכונות של וילמינגטון, כולל המיזמים הקשורים לכביש 95 של מערכת הכבישים הבין-מדינתיים.
בחירות בצל טרגדיה ומשפחה חדשה
ביידן רץ כמועמד בבחירות לסנאט בדלאוור ב-1972, שהתקיימו תחת נסיבות פוליטיות ייחודיות.
הסנאטור הרפובליקני המכהן והוותיק, ג'יימס קיילב בוגס, שקל לפרוש מהחיים הפוליטיים אחרי קריירה עשירה שכללה את מושלות דלאוור וייצוגה בבית הנבחרים; בנוסף, עלו השערות שחבר בית הנבחרים, פיט דו פונט, וראש עיריית וילמינגטון, הארי האסקל הבן, יתמודדו זה מול זה במירוץ לסנאט תוך מאבק שעשוי להיות מלוכלך ועיקש.
כדי למנוע זאת, נשיא ארצות הברית ריצ'רד ניקסון עזר לשכנע את בוגס להתמודד מחדש בהבטחה לתמיכה מלאה מהמפלגה הרפובליקנית.
אף אחד אחר במפלגה הדמוקרטית מלבד ג'ו ביידן לא רצה להתמודד נגד בוגס, אז חבר מועצת מחוז ניו קאסל.
למסע הבחירות של ביידן לא היה כמעט כסף ודומה היה שאין לו סיכוי להיבחר.
מסע הבחירות נוהל בידי אחותו, ולרי ביידן אוונס (שתמשיך לנהל גם את מסעות הבחירות שלו בעתיד), אויש בסגל של בני משפחה אחרים, ונסמך בעיקר על חלוקת עלונים ומפגשים פנים אל פנים עם בוחרים.
ביידן קיבל סיוע מהסתדרות העובדים האמריקאית AFL-CIO ומהסוקר הדמוקרטי פטריק קאדל.
סוגיות הקמפיין של ביידן התמקדו בנסיגה מווייטנאם, סביבתנות, זכויות אזרח, תחבורה ציבורית, מיסוי הוגן, טיפולים רפואיים וחוסר שביעות הרצון של הציבור מהפוליטיקאים הנוכחיים.
במהלך הקיץ פיגר ביידן בכמעט 30% אחרי בוגס, אם כי רמת האנרגיה שלו, משפחתו הצעירה והמושכת, ויכולתו להתחבר לרגשות הבוחרים, העניקו לביידן – שהחל להתרומם בסקרים – יתרון על פני בוגס שכבר הכין עצמו לפרישה.
בסופו של דבר, ביידן זכה בבחירות שהתקיימו ב-7 בנובמבר 1972 בפער של 3,162 קולות.
ב-18 בדצמבר 1972, שבועות ספורים לאחר הבחירות, נהרגו רעייתו של ביידן, ניילה, ובתם נעמי בת השנה בתאונת דרכים בעת שערכו קניות לרגל חג המולד בהוקסין שבדלאוור.
המכונית המשפחתית של ניילה נפגעה ממשאית סמי-טריילר כשהיא יצאה מצומת.
נהג המשאית שפגע בה זוכה מכל אשמה.
בניו של ביידן, בו והאנטר, שרדו את התאונה והובהלו לבית החולים במצב בינוני; בו סבל מרגל שבורה ומחבלות אחרות, בעוד האנטר סבל משבר קל בגולגולת ומחבלות ראש אחרות.
הרופאים שטיפלו בהם העריכו כי שניהם יתאוששו בקרוב באופן מלא.
ביידן שקל להתפטר מתפקידו כסנאטור (תפקיד שאליו עוד לא הושבע) על-מנת לטפל בהם, אך שוכנע שלא לעשות כן על ידי מנהיג הרוב בסנאט מייק מנספילד.
לאחר התאונה, ביידן טען כי נהג המשאית שתה אלכוהול לפני ההתנגשות, אך טענות אלה נדחו על ידי משפחת הנהג ולא נתמכו על ידי המשטרה.
ביידן הושבע לתפקידו ב-5 בינואר 1973 על ידי פרנסיס וריאו, שהיה אז מזכיר הסנאט, בקפלה קטנה במרכז הרפואי וילמינגטון.
בו היה מרותק לכיסא גלגלים והרגל השבורה שלו הייתה בתהליכי הבראה.
האנטר, שכבר שוחרר, נכח בהשבעה גם כן וכמוהו בני משפחה מורחבת.
נוסף עליהם, עדים ומצלמות טלוויזיה נכחו בקפלה והאירוע זכה לתשומת לב לאומית.
בגיל 30 (הגיל המינימלי הדרוש כדי לכהן בסנאט), ביידן הפך לסנטור השישי בצעירותו בהיסטוריה של ארצות הברית, ואחד מ-18 הסנאטורים היחידים שנכנסו לתפקידם לפני שהגיעו לגיל 31. אך ביידן עדיין היה בתהליכי התאוששות מהטרגדיה.
התאונה הותירה אותו מלא בכעס ובמשבר אמונה: "אהבתי להסתובב בשכונות מצוקה בלילה, כשחשבתי שיש סיכוי טוב יותר למצוא שם מאבק [...] לא ידעתי שאני מסוגל להיות נתון לזעם שכזה [...] הרגשתי שאלוהים עבד עלי בעיניים באופן נוראי".
כדי להיות בבית כל יום עבור בניו הצעירים, ביידן נהג לנסוע כל יום ברכבת אמטרק במשך שעה וחצי לכל כיוון מביתו שבפרוורי וילמינגטון לוושינגטון הבירה, מנהג אותו יישם לאורך הקריירה שלו בסנאט.
לאחר התאונה, הוא התקשה להתמקד בעבודה, ודומה היה שאת הפעולות שהיה צריך לבצע כסנאטור עשה על "אוטומט".
בזיכרונותיו, ביידן ציין כי בסגל שלו הימרו על כמה זמן יחזיק מעמד.
כאב יחיד במשך חמש שנים, הוא נתן פקודות קבועות לפיהן על הסגל שלו להפריע ולהודיע לו בכל עת אם אחד מבניו מתקשר.
לזכר אשתו ובתו, ביידן אינו עובד ב-18 בדצמבר, היום בו אירעה התאונה.
בנו הבכור של ביידן, בו, נבחר לתובע הכללי של דלאוור ולאחר מכן שירת כשופט בצבא ארצות הברית בעיראק.
ב-30 במאי 2015 הלך בו לעולמו בגיל 46 לאחר מאבק בן שנתיים בסרטן המוח.
לפני מותו, בו היה צפוי לזכות במועמדות המפלגה הדמוקרטית למושל דלאוור ב-2016. בנו הצעיר של ביידן, האנטר, הוא עורך דין ושדלן בוושינגטון הבירה.
ב-1975 פגש ביידן את ג'יל טרייסי ג'ייקובס, ילידת פנסילבניה ואז מורה בדלאוור.
הם נפגשו בבליינד דייט שארגן אחיו של ביידן, אם כי התברר שביידן כבר הבחין בתצלום שלה בפרסומת של פארק מקומי בווילמינגטון.
ביידן מייחס לג'יל את חידוש התעניינותו בפוליטיקה ובחיים כאחד.
ב-17 ביוני 1977, ביידן וג'ייקובס נישאו זה לזה על ידי כומר קתולי בקפלה במטה האומות המאוחדות שבניו יורק.
ב-1981 נולדה בתם המשותפת היחידה, לעתיד עובדת סוציאלית וחברת צוות במחלקת השירותים החברתיים לילדים, לנוער ולמשפחה של ממשלת דלאוור.
בשנים הראשונות שלו בסנאט התמקד ביידן בחקיקה בנושאי הגנת הצרכן וסוגיות סביבתיות, וקרא ליותר לקיחת אחריות מצד הממשלה הפדרלית.
באמצע 1974, הסנטור הצעיר ביידן נכלל ברשימת "200 הפנים אל העתיד" של מגזין טיים, ובפרופיל שנבנה לו הוזכרה הטרגדיה שאירעה למשפחתו וביידן אופיין כ"בטוח בעצמו" ו"שאפתן כפייתי".
ב-1981 נהיה ביידן לחבר הבכיר בוועדת המשפט של הסנאט.
ב-1984 נמנה בין האחראיים במפלגה הדמוקרטית להעברת חוק השליטה המקיפה בפשע.
עם הזמן, חלקים מהחוק הפכו לשנויים במחלוקת וביקורת הושמעה לגבי הוראות החוק שהקשיחו את יחס הממשל לפשע והשפיעו באופן לא מידתי, לטענת המבקרים, על האוכלוסייה השחורה.
ביידן עצמו הכיר בביקורת ב-2019 והגדיר את חלקו בחקיקה זו כ"טעות גדולה".
עם זאת, חלק מתומכיו של ביידן שיבחו אותו על שינוי הוראות החוק הקשוחות ביותר וראו בכך את ההישג החקיקתי החשוב ביותר שלו בשלב זה.
באותה השנה שקל להתמודד למועמדות המפלגה הדמוקרטית בבחירות לנשיאות 1984, אם כי בסופו של דבר החליט לא להציג את מועמדותו.
בשנת 1992 נשא נאום שבו מתח ביקורת על הנשיא ג'ורג' בוש על כך שלחץ על ראש ממשלת ישראל יצחק שמיר לעשות שלום עם הערבים ואמר:
במהלך העשור הראשון שלו בסנאט, בכל הנוגע למדיניות חוץ, התמקד ביידן בסוגיות של בקרה על יצור והפצה של כלי נשק.
ביידן היה בין המתנגדים הבולטים למכירת נשק מתקדם למצרים, והתנה את הסכמתו בערבויות שהנשק לא יופעל כנגד ישראל.
כשממשל רונלד רייגן רצה לפרש את הסכם סאל"ט הראשון באופן מקל למען קידום יוזמת ההגנה האסטרטגית, ביידן תמך בעמידה קפדנית בתנאי ההסכם.
הוא התנצח שוב עם ממשל רייגן ב-1986 כשתמך בסנקציות כלכליות נגד דרום אפריקה בניגוד לעמדת הממשל.
הוא זכה לתשומת לב רבה כשביקר את מזכיר המדינה של ארצות הברית ג'ורג' שולץ בעת שימוע בסנאט בשל תמיכת הממשל במדינה שהמשיכה להנהיג את מדיניות האפרטהייד בשטחיה.
מסע הבחירות לנשיאות ארצות הברית (1988)
ב-9 ביוני 1987 הכריז ביידן באורח רשמי בתחנת הרכבת בוילמינגטון על התמודדותו בבחירות המקדימות של המפלגה הדמוקרטית לקראת הבחירות לנשיאות ב-1988. הוא שאף להפוך לנשיא הצעיר ביותר מאז ג'ון פיצג'רלד קנדי.
בראשית מסע הבחירות, נחשב ביידן למועמד פוטנציאלי חזק בגלל דימויו המתון, יכולתו לשאת נאומים מלהיטים, יכולתו למשך מצביעים בני דור הבייבי בום, תשומת הלב הלאומית הצפויה לו כיושב ראש ועדת המשפט של הסנאט במהלך הדיונים הקרבים אודות אישור מועמדותו של רוברט בורק לבית המשפט העליון ויכולתו לגייס תרומות.
הוא גייס מיליון ושבע מאות אלף דולר אמריקני ברבעון הראשון של 1987, יותר מכל מועמד אחר.
באוגוסט 1987, מסע הבחירות של ביידן, שהמסר המרכזי שלו היה מבלבל לנוכח היריבויות הפנימיות בסגל שלו, החל לפגר מאחורי מייקל דוקאקיס ודיק גפהארדט, אף על פי שגייס כספים רבים יותר מכל יתר המועמדים להוציא את דוקאקיס, וזכה להצלחה בסקרים לקראת אספות הבחירה באיווה.
בספטמבר נקלע מסע הבחירות לצרות נוספות כאשר הואשם ביידן בגנבת נאום שנכתב מוקדם יותר באותה שנה על ידי ניל קינוק, מנהיג מפלגת הלייבור הבריטית.
הנאום של קינוק כלל את השורות הבאות:
בעוד שנאומו של ביידן הכיל את השורות הבאות:
למעשה, ביידן ציטט את קינוק כמקורו לניסוח הנאום בהזדמנויות קודמות.
עם זאת, הוא לא התייחס למקורות הנאומים שנשא בעימות הבחירות הדמוקרטי באיווה ב-23 באוגוסט וגם לא בזה שנשא ב-26 באוגוסט בריאיון לאגודת החינוך הלאומית.
יתר על כן, בשעה שנאומיו תאמו במסרים ובשפה שלהם לנאומים אחרים פעמים תכופות, השימוש של ביידן היה תחת בדיקה יתרה מאחר שזייף היבטים של רקעו המשפחתי כדי להתאים לזה של קינוק.
עד מהרה נודע כי ביידן כבר העתיק קטעים מנאום של רוברט קנדי מ-1967 (במקרה זה לקחו עוזריו של ביידן אחריות על ההעתקה), וכן ביטוי קצר מנאום השבעתו של ג'ון פיצג'רלד קנדי מ-1961.
כמה ימים לאחר מכן, מקרה הגנבה הספרותית של ביידן בבית הספר למשפטים נודע לציבור ובתקשורת.
השפעת הגילויים אודות העתקת הנאום מקינוק ומסירת פרטים לא מדויקים על הישגיו הלימודיים התעצמה נוכח הכמות המוגבלת של חדשות אחרות על המרוצים הפנימיים לנשיאות במפלגות, כאשר רוב הציבור עדיין לא הקדיש תשומת לב לאף אחד ממסעות הבחירות המוקדמים.
לביידן חסרה תמיכה מקבוצה דמוגרפית או פוליטית חזקה על-מנת לעזור לו לשרוד את המשבר.
ביידן פרש מהמירוץ ב-23 בספטמבר 1987, ואמר כי "הצל המוגזם" של טעויות העבר שלו האפיל על מועמדותו.
לאחר שביידן פרש מהמירוץ, התגלה כי מטה הבחירות של מייקל דוקאקיס ערך בחשאי סרטון המדגיש את ההשוואה בין הנאום של ביידן וזה של קינוק והפיץ אותו לרשתות הטלוויזיה בארצות הברית.
מאוחר יותר ב-1987, מועצת האחריות המקצועית בבית המשפט העליון של דלאוור דנה בתלונות לגבי מעמדו של ביידן כעורך דין לאור הגילויים על העתקה במהלך לימודיו.
המועצה ניקתה את ביידן מאשמה וקבעה כי הוא לא הפר את הכללים.
ביידן היה חבר ותיק בוועדת המשפט של הסנאט.
בעת כהונתו כיושב ראש הוועדה, ניהל ביידן שניים מהדיונים הפולמוסיים ביותר לאישור מועמדים לבית המשפט העליון בהיסטוריה האמריקאית: רוברט בורק ב-1987 וקלרנס תומאס ב-1991. ביידן הצהיר על התנגדותו למינוי של בורק זמן קצר אחרי שהנשיא רונלד רייגן הודיע שבורק הוא מועמדו לבית המשפט העליון.
בריאיון שנתן שנה לפני כן, התייחס ביידן למועמדות היפותטית של בורק לתפקיד והביע את תמיכתו.
העובדה שביידן חזר בו הכעיסה חברי קונגרס שמרנים, שחשבו שאין ביכולתו לנהל את הדיונים באופן חסר פניות.
למרות זאת, בגמר הדיונים זכה ביידן לשבחים על ניהול ההליכים בצורה הוגנת, בהומור טוב ובאומץ, תוך כדי שמסע הבחירות שלו לנשיאות ב-1988 קרס.
ביידן דחה טיעונים נגד בורק שלא נראו לו ענייניים וניסח את התנגדותו למינוי כמחלוקת עקרונית על תפקידה של החוקה.
הוא סבר שיש לפרש את החוקה באופן רחב, שחורג מהנוסח המפורש ומהכוונות המקוריות של מנסחי החוקה, וכך לכלול בה זכויות לחירות ולפרטיות, בעוד שבורק הביע את תמיכתו בגישה הפוכה, אוריגינליסטית, החותרת לפרשנות החוקה על פי משמעותה המקורית.
המינוי של בורק נדחה בוועדה ברוב של 5–9, ולאחר מכן נדחה בסנאט, שנשלט על ידי הדמוקרטים, ברוב של 58-42.
במהלך הדיונים על המועמדות של קלרנס תומאס, השאלות של ביידן על סוגיות חוקתיות היו לעיתים קרובות ארוכות ומסובכות מדי, עד שלעיתים שכח תומאס את השאלה שהופנתה כלפיו.
היו מי שצפו בדיונים המתוקשרים על מועמדותו של תומאס והביעו תסכול מהסגנון של ביידן.
תומאס כתב מאוחר יותר שלמרות הבטחותיו הקודמות של הסנאטור, השאלות של ביידן הרגישו לו יותר כמתקפה ופחות כתשאול.
הוועדה סיימה את דיוניה לגבי המועמדות של תומאס ללא המלצה, עם התנגדותו של ביידן.
אחרי שהיל מסרה את עדותה, לא איפשר ביידן לעדים פוטנציאליים אחרים, כגון אנג'לה רייט (שהטיחה בתומאס האשמות דומות) ומומחים להטרדות מיניות, להעיד במטרה לחזק את העדות של היל.
ביידן אמר כי הוא שואף לשמר את זכותו של תומאס לפרטיות ולהליך הוגן.
בסופו של דבר, אושר המינוי של תומאס בסנאט ברוב של 48–52, בעוד ביידן נמנה בין המתנגדים.
במהלך הדיונים ולאחריהם, היה ביידן נתון לביקורת חריפה מצד קבוצות משפטיות ליברליות וקבוצות נשים על כך שלא ניהל היטב את השימועים ולא עשה דיו כדי לתמוך בהיל.
בעקבות הביקורת, חיפש ביידן נשים שישרתו בוועדת המשפט והדגיש סוגיות הנוגעות לנשים בסדר היום החקיקתי של הוועדה.
ביידן היה מעורב בעיצוב חוקים פדרליים רבים העוסקים בפשיעה ואכיפה.
הוא הוביל את הליכי החקיקה של "חוק בקרת פשעי אלימות ואכיפת החוק" משנת 1994, הידוע גם בשם "חוק הפשע של ביידן".
החוק כלל איסור הפדרלי על נשיאת נשק לחימה (AWB), שתוקפו פג ב-2004 לאחר תום תקופת שקיעה בת עשר שנים ואי-חידוש האיסור.
החוק כלל גם את חוק האלימות נגד נשים (VAWA), אשר מכיל מגוון רחב של אמצעים למאבק באלימות במשפחה.
ב-2000, בפסק הדין של בית המשפט העליון "ארצות הברית נגד מוריסון", נקבע כי סעיף בחוק האלימות נגד נשים המאפשר פתרון אזרחי-פדרלי עבור קורבנות של אלימות מגדרית חורג מסמכות הקונגרס ולכן אינו חוקתי.
הקונגרס אישר מחדש את חוק ה-VAWA ב-2000 וב-2005. ביידן אמר: "אני רואה בחוק האלימות נגד נשים את החקיקה החשובה ביותר שהובלתי במהלך 35 שנות כהונתי בסנאט".
ביידן מתח ביקורת על הפעולות של התובע העצמאי קנת' סטאר בעת שחקר את פרשת מוניקה לווינסקי ואת פרשת וייטווטר.
הוא הצביע בעד זיכוי של ביל קלינטון משתי ההאשמות שהוטחו בו במסגרת הליך ההדחה של הנשיא.
נוסף על חברותו בוועדת המשפט, היה ביידן חבר ותיק בוועדת החוץ של הסנאט.
ב-1997 הוא היה לחבר הבכיר בוועדה מטעם מפלגת המיעוט, וישב בראשה מיוני 2001 עד ינואר 2003. ביידן שב לראשות הוועדה מינואר 2007 עד ינואר 2009 לאחר שהמפלגה הדמוקרטית נטלה את הרוב בסנאט מהמפלגה הרפובליקנית, בעקבות בחירות אמצע הכהונה ב-2006. באופן כללי, נקט ביידן עמדות אינטרנציונליסטיות-ליברליות בכל הנוגע למדיניות חוץ.
עמדותיו תאמו לרוב את הזרם המרכזי במפלגה הדמוקרטית, אך הוא שיתף פעולה גם עם סנאטורים רפובליקנים, כגון ריצ'רד לוגאר וג'סי הלמס, ולעיתים נקט בעמדות שלא היו מקובלות על חלק מחברי מפלגתו.
ביידן היה גם יו"ר-משותף של קבוצת המשקיפים על ארגון האמנה הצפון-אטלנטית בסנאט.
רשימה חלקית מתקופתו בוועדה מראה כי ביידן נועד עם כ-150 מנהיגים מ-60 מדינות וארגונים בין-לאומיים.
ביידן ערך דיונים תכופים כיושב ראש הוועדה, וכן ניהל דיונים רבים בוועדות המשנה לענייני אירופה.
ביידן גילה עניין במלחמות יוגוסלביה לאחר ששמע על התעללויות מצד סרבים במהלך מלחמת העצמאות של קרואטיה ב-1991. באפריל 1993 ערך ביידן ביקור בן שבוע בחבל הבלקן וקיים פגישה מתוחה בת שלוש שעות עם מנהיג הסרבים סלובודן מילושביץ'.
ביידן סיפר שאמר למילושביץ' "אני חושב שאתה פושע מלחמה ארור ואתה צריך להישפט ככזה".
ביידן כתב תיקון חקיקתי ב-1992 כדי לאלץ את ממשל בוש לחמש את הבוסניאקים.
הוא ריכך את עמדתו ב-1994 באופן שתאם לגישה של ממשל קלינטון, זאת לפני שחתם על צעד קשוח יותר שקודם על ידי הסנאטורים ג'ו ליברמן ובוב דול.
החקיקה שקידמו ליברמן ודול סייעה למאמצי שמירת השלום של נאט"ו באזור.
ביידן תיאר את תפקידו בהשפעה על המדיניות כלפי הבלקן באמצע שנות התשעים כ"רגע הגאווה בחיי הציבוריים".
ב-1999, במהלך מלחמת קוסובו, צידד ביידן במסע ההפצצות של נאט"ו על סרביה ומונטנגרו.
בשיתוף פעולה עם חברו ג'ון מקיין העביר את "החלטת קוסובו ביידן-מקיין", שהפצירה בנשיא קלינטון להשתמש בכל הכוח המזוין הדרוש לריסון הלחימה בבלקן, כולל עימות עם מילושביץ' על התוקפנות הסרבית בקוסובו.
ב-1991 התנגד ביידן ליציאת צבא ארצות הברית למלחמת המפרץ, בצוותא עם 45 מתוך 55 הסנאטורים הדמוקרטים.
הוא האמין שארצות הברית נושאת כמעט לבדה את מרבית הנטל בקואליציה האנטי-עיראקית.
עם זאת, ביידן היה תומך נלהב במלחמת אפגניסטן ב-2001 ואמר כי "לא משנה במה זה כרוך, עלינו לעשות זאת".
לגבי מלחמת עיראק, הצהיר ביידן ב-2002 כי סדאם חוסיין מהווה איום על הביטחון הלאומי, ואין ברירה אלא לחסל את האיום.
באוקטובר 2002 הצביע ביידן בעד ההחלטה שהסמיכה את הנשיא להשתמש בכוח צבאי נגד עיראק והצדיקה את המלחמה.
אולם, הוא הפך עד מהרה למבקר של המלחמה.
הוא הגדיר את הצבעתו בעדה כ"טעות", אבל לא דרש נסיגה של הכוחות האמריקאים.
הוא תמך בהקצבת כספים של הקונגרס לצורך מימון הכיבוש, אך טען כי יש להפוך את המלחמה ליותר בין-לאומית, להגדיל את מספר החיילים המשתתפים, וכי על ממשל ג'ורג' ווקר בוש לשתף את העם האמריקאי במידע לגבי העלות הכלכלית של הסכסוך ואורכו.
בשלהי 2006, תפיסתו של ביידן את מלחמת עיראק השתנתה.
הוא התנגד להגדלת מספר החיילים האמריקאים בעיראק ב-2007, ואמר שהגנרל דייוויד פטראוס טועה לחלוטין בהאמינו שהגדלת מספר החיילים תוכל להועיל.
הוא תמך בחלוקת עיראק לאיחוד פדרלי של שלוש קבוצות אתניות.
במרץ 2004 הבטיח ביידן את שחרור האסיר הפוליטי והפעיל למען הדמוקרטיה בלוב, פתחי אלג'אהמי, לאחר שנפגש עם מנהיג לוב מועמר קדאפי בטריפולי.
אולם, אלג'אהמי נאסר שוב זמן קצר לאחר שחרורו.
במאי 2008 ביקר ביידן בחריפות את הנשיא ג'ורג' ווקר בוש על נאומו בכנסת שבירושלים, שבו הנשיא השווה בין קריאות הדמוקרטים לקיום משא ומתן עם נשיא איראן מחמוד אחמדינז'אד לניסיון לפייס את אדולף היטלר לפני מלחמת העולם השנייה.
ביידן הגיב להשוואה של בוש באומרו "זה בולשיט.
זה שערורייתי בשביל נשיא ארצות הברית ללכת למדינה זרה, לשבת בכנסת ...
ולמסור את ההצהרה המגוחכת הזאת".
מאוחר יותר התנצל ביידן על השימוש במילות הגידוף שהטיח בבוש.
ביידן היה תומך נלהב בהגברת המימון לתאגיד רכבות הנוסעים הלאומי ("אמטרק") ולאבטחת מסילות רכבת בדלאוור.
הוא נהג לנסוע באופן יומיומי ברכבת בין ביתו לבין הקפיטול, אירח מפגשי מנגל וארוחת ערב חגיגית שנתית לצוותי אמטרק, ולעיתים היו צוותים אלו עוצרים את הרכבת האחרונה של הלילה למשך דקות אחדות כדי שיוכל להספיק לעלות עליה ולשוב לביתו.
כתוצאה מכך, הוא קיבל את הכינוי "אמטרק ג'ו" (ובשנת 2011, תחנת הרכבת של אמטרק בווילמינגטון נקראה בשם "תחנת הרכבת ג'וזף ר.
ביידן" לכבוד 7,000 הנסיעות שעשה מתחנה זו).
הוא היה תומך נלהב במתקנים צבאיים בדלאוור, בהם בסיס חיל האוויר דובר ובסיס חיל האוויר של המשמר הלאומי בדלאוור בניו קאסל.
על אף שהחוק שדרש הפרדה גזעית בבתי הספר בווילמינגטון בוטל ב-1954 בעקבות פסק דין בראון נגד מועצת החינוך, בתי הספר נותרו מופרדים בפועל, תופעה שנסמכה על ההפרדה הגאוגרפית בין שחורים ללבנים ועל שרטוט מחוזות הרישום לבתי הספר.
בשנות ה-70 גישה ליברלית רווחת הייתה שיש לפעול לביטול ההפרדה הגזעית בבתי הספר על ידי שרטוט מחדש של מחוזות הרישום והקמה של מערכות הסעה לתלמידים בין המחוזות.
מדיניות זו כונתה "באסינג" (desegregation busing).
ב-1975 סטה ביידן מגישה זו כשפעל נגדה בחקיקה בדלאוור.
לטענתו, הגישה הזו לביטול ההפרדה "פשטה את הרגל" ומפרה את הכללים הבסיסיים של השכל הישר.
הוא טען שהתנגדותו תקל על ליברלים אחרים ללכת בעקבותיו.
הנושא המשיך להיות במחלוקת בשנים לאחר מכן, כשהחלטה של בית המשפט פדרלי קבעה שיש לפעול נגד ההפרדה על ידי הסעה של תלמידים מאזורים שחורים בווילמינגטון לבתי ספר לבנים ברובם בפרברים, ועל ידי הסעה של תלמידים לבנים לבתי ספר באזורים שהאוכלוסייה בהם שחורה ברובה.
ב-1978, התוכנית עוררה סערה, וביידן ניסה לחוקק פתרון פשרה, שלא הביא אף אחד מהצדדים על סיפוקו.
כתוצאה מכך, ביידן מצא עצמו מנוכר לזמן מה גם מציבור הבוחרים האפרו-אמריקאי וגם מציבור הבוחרים הלבן.
החל מ-1991 שימש ביידן כמורה מן החוץ בבית הספר למשפטים של אוניברסיטת וידנר, בית הספר למשפטים היחיד בדלאוור.
הוא לימד שם סמינר למשפט חוקתי.
הסמינר נחשב לאחד מהפופולריים ביותר בבית הספר, ולעיתים תכופות מספר הנרשמים הגבוה הצריך רשימת המתנה.
ביידן בדרך כלל לימד את הסמינר עם פרופסור אחר, ולפעמים היה צריך לשוב לארצות הברית כאשר שהה מחוץ לה על-מנת ללמדו.
ב-2007, ביידן ביקש והשיג הקצבות ייעודיות מהקונגרס בשווי 67 מיליון דולר אמריקני, עבור מיזמים שמשרתים את ציבור הבוחרים שלו בדלאוור.
הוא מעולם לא ניצב בפני התנגדות משמעותית למועמדותו.
ביידן היה במשך 28 שנים סנאטור זוטר בשל הוותק של עמיתו ויליאם רות' הרפובליקני.
לאחר שרות' הובס בבחירות לסנאט ב-2000 בידי טום קרפר, ביידן נהפך לסנאטור הבכיר של דלאוור.
לאחר מכן הוא היה לסנאטור שכיהן במשך הזמן הארוך ביותר מטעם דלאוור.
נכון ל-2018 רק 17 סנאטורים בהיסטוריה של ארצות הברית כיהנו משך זמן ארוך יותר מביידן.
עם שווי אישי הנאמד בין 59,000 ל-366,000 דולר אמריקני, וכמעט ללא הכנסה מלבד עבודתו כסנאטור או השקעות, ביידן דורג באופן קבוע כאחד החברים הפחות עשירים בסנאט.
ביידן הצהיר שהוא חבר הקונגרס השני בעוניו; הוא לא היה גאה בזה, וייחס את מצבו הכלכלי לכניסתו המוקדמת אל הסנאט האמריקאי.
ביידן הבין בשלב מוקדם בקריירה שלו כסנאטור שנבחרי ציבור שאינם עשירים נתונים להצעות כלכליות ולתרומות כספיות בתמורה לתמיכה במדיניות, והוא תמך ברפורמה בחוקי מימון הבחירות בתקופת כהונתו הראשונה.