tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
כל העבירות מוגדרות בלשון ההצעה טרור, וההצעה כוללת הקמת "רשימת טרוריסטים" (terrorist registry) פומבית שתפורסם באתר אינטרנט, ובה יהיו שמותיהם ותמונותיהם של האנשים שיורשעו מתוקף חוק זה.
כמו כן, הצעת החוק מאפשרת לתעשיין לתבוע מהפעילים פיצוי בגובה של פי 3 "הפסד רווחים או נזקים תוצאתיים אחרים".
כשמדובר על הפסד רווחים כתוצאה מפרסום צילומי סתר, סכומים אלה עשויים להיות גבוהים מאוד.
חוק טרור עסקי בעלי חיים – AETA
בעקבות הצעת החוק עבר ב-2006 החוק הפדרלי שנקרא Animal Enterprise Terrorism Actׁ (AETA), בפורום של שישה חברי קונגרס.
החוק שהתקבל דומה בלשונו ובסעיפיו לנוסח המוצע של ארגון התעשיינים והפוליטיקאים ALEC, וגם בו פגיעה כספית בעסקי בעלי החיים מוגדרת "טרור".
בסעיפים מסוימים הוא גרסה מרוככת יותר מהצעת החוק של ALEC, והוא אינו מציין במפורש איסור על צילום, אך הנוסח הוא מעורפל וכללי ואפשר לכלול בו גם תיעוד בסתר.
למעשה, ה-FBI קיבל פרשנות זו, והמחלקה ללוחמה בטרור (FBI Joint Terrorism Task) עוקבת אחר פעילים שעסקו בתחקירים סמויים, וממליצה להעמיד אותם לדין כטרוריסטים.
התפשטות חוקי אג גאג במדינות
נכון למרץ 2015, ב-25 מדינות הוגשו הצעות לחוקי אג גאג.
רוב ההצעות נפלו או נמשכו, בעקבות קמפיינים של ארגוני זכויות בעלי חיים; בפלורידה הוגשה הצעת חוק לפיה צילום לא מורשה בעסקי בעלי החיים הוא פשע מדרגה ראשונה, שווה ערך לאונס או רצח ונושא עונש עד שלושים שנה.
את ההצעה כתב חבר הממשל שהוא בעל לולי הטלה שמייצרים 21 מיליון ביצים בשנה.
ההצעה עוררה סערה תקשורתית ובוטלה כעבור חודש.
בשבע מדינות התקבלו חוקי אג גאג.
יוטה ואיווה היו המדינות הראשונות שהעבירו חוקי אג גאג אחרי AETA.
במרץ 2011 הגישה נציגת איווה ויצרנית הבשר אנט סוויני הצעת חוק שאוסרת לא רק צילומים והקלטות במתקני תעשייה, אלא גם החזקה וחלוקה של צילומים כאלה.
מועצת הלול של איווה השתתפה בכתיבת הצעת החוק, ומונסנטו ותאגידי חקלאות אחרים העניקו למריצי החוק גיבוי כספי.
לא נרשמו פרוטוקולים לישיבות על החוק, אנט סוויני הסבירה בראיון שהחקיקה הייתה נחוצה כדי "לשבור את הפעילים שבכוונה מציגים את עסקי בעלי החיים באור שלילי, ומצלמים במקום לדווח מייד על התעללות".
בפברואר 2014 העביר מושל איידהו בוץ' אוטר, בעל עסקי בקר, חוק שקובע עונש מאסר על תיעוד בתעשייה.
החוק נולד כתוצאה מתחקיר סמוי של Mercy for Animals ברפתות חלב של חברת בטרקורט (bettercourt), שלה 60,000 פרות במקומות שונים באיידהו.
בסרטונים נראים עובדים מכים פרות, בועטים בהן, גוררים אותן בשלשלאות ומבצעים עליהן אקטים מיניים.
התעשיינים טענו שהקבוצה השתמשה בסרטים לא כדי להפסיק התעללות, אלא כדי לפגוע כספית בתעשייה.
החוק באיידהו התקבל, ולפיו כל אדם שמצלם או מקליט בתוך מתקן של תעשיית בעלי החיים צפוי לעונש של עד שנה וקנס של 5,000 דולר.
ביולי 2012 מיזורי העבירה חוק אג גאג לפיו תיעוד של אכזריות כלפי בעלי חיים חייב להיות מוגש לרשויות אכיפת החוק תוך 24 שעות.
בכך החוק מסכל אפשרות של איסוף ראיות ומונע הגשת תביעה נגד החברה.
הצעות לחוקי אג גאג ממשיכות לעלות ברוב המדינות.
במקומות מסוימים הם מוסווים כחוקים שמטרתם לכאורה הפוכה – שמירה על בעלי-החיים – משום שבלשון החוק מופיעה דרישה ממי שתיעד התעללות בבעלי-חיים בתעשיות להגיש את ממצאיו לבעלי המקום או למשטרה בתוך זמן קצר (24 או 48 שעות).
למעשה, מיועדת דרישה זו למנוע מהפעילים לתעד ולהציג דפוס של התעללות שיטתית בבע"ח שנמשכת לאורך זמן רב, ולאפשר לבעלי המוסד הפוגע לטעון, בכל פעם שנחשפת התעללות כזו, שמדובר במקרה חריג ויוצא דופן.
כתבי אישום בחסות אג גאג
בפברואר 2013 הגישה יוטה את כתב האישום הראשון בארצות הברית בחסות אג גאג.
כתב האישום היה נגד איימי מאייר (Amy Meyer), בגין צילום בית מטבחיים מבחוץ.
בווידאו שמאייר הקליטה נראים פרה או עגל חולים או פצועים מכדי לעמוד, מורמים על כף של טרקטור.
העונש הצפוי לה היה שישה חודשי מאסר, אך הפרשה הגיעה לתקשורת וכיממה לאחר מכן בוטל כתב האישום.
בינואר 2015 הוגש ביוטה כתב אישום נגד ארבעה פעילי זכויות בעלי חיים שצילמו חזירייה תעשייתית מבחוץ.
תומכי החוקים מציינים שתיעוד של תעשיית בעלי החיים בעבר גרם הפסדים כספיים לתעשייה, כדוגמת החזר הסחורה הענק בעקבות תחקיר הולמרק.
הסנטור דייוויד הינקינס (David Hinkins) שהגיש את הצעת החוק ביוטה, אמר שהחוק מכוון כלפי "אנשים טבעונים שמנסים להרוג את תעשיית בעלי החיים".
תומכי החוק טוענים שכוונת התחקירים היא להציג באור שלילי את התעשייה, והחוקים נחוצים כדי "לשבור את הפעילים שבכוונה מציגים את עסקי בעלי החיים באור שלילי, ומצלמים במקום לדווח מייד על התעללות".
אמילי מרדית, דוברת מועצת מגדלי בעלי החיים (Animal Agriculture Alliance) בארצות הברית אומרת: "אנחנו רוצים שיגלו מקרי התעללות.
לרוע המזל ארגונים כמו PETA מקבלים סרטונים ומציגים אותם עם סיפור שקרי.
מה שרואים בסרטונים פעמים רבות איננו התעללות אלא פרקטיקות רגילות בתעשייה".
עשרות ארגוני צער בעלי חיים, זכויות אזרח, צדקה, עמותת למען התיקון הראשון בחוקה האמריקאית (זכות חופש הביטוי), ארגונים סביבתיים וארגונים חוקתיים חתמו במשותף על הצהרת התנגדות לחוקי האג גאג:
מצהירים בזאת את התנגדותנו לחוקים נגד חושפי העובדות, הידועים כחוקי אג גאג, שמתקבלים במדינות ברחבי ארצות הברית.
מטרתם של חוקים אלה היא למנוע חקירות במתקני חקלאות שחושפים מידע חיוני על ייצור מוצרים מן החי.
החוקים מייצגים התקפה סיטונאית על רבים מהערכים המשותפים לבני אדם בכל ארצות הברית.
חוקים אלה לא רק מנציחים אכזריות כלפי בעלי חיים בחוות התעשייתיות, הם גם מאיימים על זכויות עובדים, בריאות הצרכנים, על רשויות אכיפת החוק ועל חופש העיתונות, על עובדים ועל הציבור בכללו, במונעם פרסום מידע על דבר כה בסיסי כמו המזון שלנו.
אנו קוראים למחוקקים ברחבי הארץ לחזור בהם או להצביע נגד חוקים מסוכנים ובלתי-אמריקאים אלה".
אג'קס היא משפחת נגמ"שים תוצרת ג'נרל דיינמיקס שפותחו עבור הצבא הבריטי במהלך שנות ה-2000, והחלו להיקלט בכוחות השריון הבריטים בשנת 2020 כמחליף ל-CRV הוותיק.
בדומה למשפחת ה-CRV אותה מחליפה משפחת רכבי האג'קס, הפלטפורמה מתחלקת למספר דגמים המיועדים למגוון משימות ביחידות שונות ברחבי הכוחות הבריטיים.
הדגם העיקרי, הקרוי אף הוא אג'קס, הוא נגמ"ש לחימה המצויד בצריח ותותח 40 מ"מ.
הדגמים הנוספים במשפחה קרויים כולם על שם דמויות מהמיתולוגיה היוונית המתחילות באות א' וכוללים דגמי חילוץ, סיוע טכני, הנדסה ופיקוד.
למרות שהכלים הראשונים היו מתוכננים להיקלט ב-2017, אחרי עיכובים בפיתוח, ביולי 2020 נגמ"שי האג'קס הראשונים נקלטו באופן ניסיוני ביחידות פרשי המשמר (משמר החיים ורגימנט הכחולים והמלכותיים) של הצבא הבריטי.
בינואר 2025 בעיכוב של כשמונה שנים, נקלטו נגמ"שי אג'קס ביחידות סדירות מבצעיות בצבא הבריטי, כאשר עד לסוף שנת 2028 מערך האג'קס מתוכנן להיות מבצעי באופן מלא עם 589 כלים בשירות.
אג'קס - נגמ"ש לחימה: האג'קס הוא הדגם הראשי של המשפחה (על שמו גם שם המשפחה כולה), הוא פותח כנגמ"ש לחימה וכולל צריח ותותח אוטומטי 40 מ"מ (C40).
הוא קרוי על שם איאס, מגיבורי האיליאדה, והוא מיועד להחליף בתפקידו את ה-FV104 'שימיטר' ממשפחת ה-CRV הוותיקה בתור רכב קרבי משוריין ליחידות שריון קלות או יחידות סיור משוריין.
ארס - נגמ"ש סיור וסיוע: דגם סיור וסיוע הקרוי על שם אל המלחמה ארס, הוא פותח כמחליף את ה-FV103 'ספרטן' ממשפחת ה-CRV.
דגם הארס הוא למעשה נגמ"ש לניוד ממוגן של צוותים מקצועיים מסוגים שונים ולמגוון שימושים, כולל צוותי הנדסה קרבית, הגנה אווירית וצוותי סיור.
אתנה - נגמ"ש פיקוד ושליטה: דגם פיקוד ושליטה הקרוי על שם האלה אתנה, הוא פותח כמחליף את ה-FV105 'סולטן'.
האתנה כולל ציוד קשר ובקרה ופותח לשמש מרכז פיקוד נייד וממוגן.
אפולו - נגמ"ש טכני: דגם טיפול, חימוש ותחזוקה הקרוי על שם האל אפולו.
האפולו כולל מנוף וציוד חילוץ וטיפול ברכבים תקולים או פגועים בשדה.
אטלס - נגמ"ש חילוץ: דגם לחילוץ רק"מ בשדה הקרוי על שם אטלס, הוא פותח כמחליף את ה-FV106 'סמסון'.
האטלס כולל כף קדמית והוא ערוך לגרור רכבים תקולים או פגועים בשדה.
ארגוס - נגמ"ש הנדסי: דגם הנדסה הקרוי על שם הענק המיתולוגי ארגוס.
חסר־מגדר, אַל־מגדריוּת או אג'נדר הוא מגדר א-בינארי, המשמש אנשים שמגדירים עצמם כחסרי מגדר או חסרי זהות מגדרית.
ישנם אנשים שמשתמשים בהגדרה זו כדי להביע את חוסר ההבנה שלהם לגבי מגדר או אדישות כלפיו, אף על פי שמדובר בהיעדר של בינאריה מגדרית או שאין להם מגדר בכלל.
אף על פי שקטגוריה זו כוללת מגוון רחב של זהויות שאינן תואמות את הנורמות המגדריות המסורתיות, אנשים שמזדהים עם כל אחת מהעמדות הללו עשויים שלא בהכרח להזדהות עצמית כטרנסג'נדרים, אף על פי שהם, לפי ההגדרה הרווחת, טרנסג'נדרים.
לאג'נדרים אין סט ספציפי של כינויי גוף המקושר איתם.
יש אג'נדרים המשתמשים ב-Singular they.
אג'נדרים, ובכללם א-בינאריים רבים משתמשים ב-Singular they או ב-Neopronouns בגלל הנייטרליות המגדרית.
השימוש המתועד הראשון של המושג היה במאמר International Journal of Transgenderism משנת 1997. המאמר מצא כי "אדם מכל מין גנטי עשוי גם להתייחס לעצמו כאל [...] אדם חסר מגדר, שאינו מזדהה או לא יזדהה עם מגדר קונבנציונלי כלשהו".
המושג נכנס ל-Urban Dictionary ב-27 בדצמבר 2011.
אג'נדר הפך לאחד מ-56 מגדרים מותאמים אישית שזמינים בפייסבוק, ונוספו ב-13 בפברואר 2014. אג'נדר גם זמין כאופציה למגדר ב-OkCupid מאז 17 בנובמבר 2014.
ב-2015, Dictionary.com הוסיף ערך ל"אג'נדר", שם זה הוגדר כ"אדם שאין לו זהות מגדרית ספציפית או ביטוי מגדרי מוכר".
ב-10 במרץ 2017, תושב פורטלנד, אורגון, ארצות הברית, ביקש בבית המשפט להיות אג'נדר מבחינה משפטית, והבקשה אושרה.
סקר "Attitudes to Gender" שנערך על ידי פרויקט "Future of Legal Gender" הבריטי בשנת 2018, שאל אנשים האם הם מסכימים או לא מסכימים עם ההצהרה "אנשים נוספים יזדהו כאג'נדרים (שאין להם מגדר) בעתיד".
20.6% בחרו "נמנעים" ו-19.7% "לא יודעים", לעומת 6.6% בלבד שענו "לא מסכימים" ו-7% שענו "לא מסכימים מאוד" (71% מהנשאלים הא-בינאריים הסכימו או הסכימו מאוד).
יוצר הדגל הוא Salem X, הנודע גם כ-Ska וכשם המשתמש שלו בטאמבלר, transrants.
הוא יצר את הדגל ב-2014 ושיתף את העיצוב ב-18 בפברואר של אותה השנה.
בהתייחס לצבעים שנבחרו, הם ענו "הפסים בשחור ולבן מייצגים היעדר מגדר, האפור מייצג חוסר מגדר חלקי, והפס הירוק המרכזי מייצג מגדרים א-בינאריים." בשנת 2014 הם יצרו גם את דגלי הדמיבוי, הדמיגירל והדמיאבינארי.
יש הסכמה מועטה לגבי ההבדל בין מונחים כמו אג'נדר, חסר מגדר, א-מגדרי, נייטרלי מגדרית ונויטרואיה.
מונחים אלה משמשים לרוב לסירוגין, או מוגדרים באופן שונה על ידי אנשים בודדים בדרכים שאינן בהכרח תואמות את ההגדרות העצמיות של אחרים המשתמשים במונחים אלה.
נהוג לומר כי א-מגדר או חוסר מגדר הם החוויה שאין שום זהות מגדרית, ואילו נייטרלי מגדרית או נויטרואיה היא החוויה של זהות מגדרית נייטרלית.
עם זאת, הצהרות אלה אינן תואמות את חוויותיהם של כל מי שהתייחס לזהות זו כאל שלהם.
זו תוצאה של חילוקי דעות בין הגדרות מילים שהן פרסקריפטיביות (מספרים לכולם כיצד עליהם להשתמש במילה, ואומרים שאנשים רבים משתמשים בה לא נכון) ודסקריפטיביות (המתארת כיצד אנשים השתמשו במילה בפועל, מבלי לומר להם להשתנות).
אגאטו הוא אי באלסקה, אי בקבוצת איי ניר בקצה המערבי של האיים האלאוטיים.
שטח האי 221.59 קילומטרים רבועים.
אגאטו הוא אחד מהאיים הבלתי מיושבים הגדולים באיים האלאוטים.
זהו האי השני בגודלו באיי ניר, אחרי האי אטו.
הוא אי וולקני והררי במידה ניכרת.
האי חסר העצים והשטחים הפתוחים שלו מכוסים בצמחייה דמוית טונדרה .
גובה ההרים מגיע לשיא של 632 מטרים מעל פני הים.
אורך האי 19.7 קילומטרים והרוחב כ-30 קילומטרים.
האי אגאטו הוכר כאזור קינון ציפורים חשוב (IBA) על ידי הארגון BirdLife International .
באי ישנן שבע מושבות עופות ים גדולות, ואוכלוסיית העופות באי מוערכת בכ־66,000 פרטים.
כ-1% מהאוכלוסייה העולמית של הקורמורנים אדומי-פנים ותוכי ים פסיפיים מקננים על האי, כמו גם עופות מסוגים אחרים כגון: חופיות, שחיינית צרת-מקור, פרוש רוסי אפור-כתר ורוד, גיבתון השלג ואחרים.
אווזים אלאוטיים מסוג אווז מקרקר הושבו לאי לאחר שחוסלו השועלים מהאי בשנות ה-70 של המאה העשרים.
חיסול השועלים באי אפשר גם להחזיר עופות מסוגים אחרים.
האי אגאטו הוא ייחודי מבין האיים האלאוטיים הוולקניים בהיותו מורכב כמעט כולו מסלעי משקע המורכבים בעיקר מסיליקה אמורפית ודטריטוס עדין שמקורו באזור געשי.
חפירות ארכאולוגיות גילו עדויות ושרידים של אלאוטים שחיו באי אגאטו כבר בשנת 760 לפני הספירה.
בהתבסס על מספר האתרים הארכאולוגיים המיושבים בו-זמנית באי, העריכו מומחים כי ייתכן שהאוכלוסייה העתיקה הגיעה למספרים של 500–1000 פרטים..
האי התגלה על ידי משלחת בראשות אלכסיי צ'יריקוב בשנת 1741, אך הם לא ירדו לחוף.
לאחר שהגיעו הסוחרים הרוסים לאיים האלאוטים בשנת 1751 ונפגשו עם האוכלוסייה המקומית האלוטית, פחתה האוכלוסייה באגאטו.
הסוחרים הרוסים שהו מספר שנים באיי ניר למטרת ציד לוטרות ים.
האינטראקציות עם האלאוטים היו לפעמים אלימות.
נווט רוסי נהרג על ידי המקומיים באגאטו בשנת 1761. בשנות ה-60 של המאה ה-20, כל תושבי איי ניר עברו לכפר אחד באי אטו.
במהלך מלחמת העולם השנייה, תושבי הכפר אטו נלקחו לשבי ביפן, ובסיום המלחמה יושבו הניצולים מחדש באי אטקה .
אגאדיר אופלה (בשפות הברבריות: ⴰⴳⴰⴷⵉⵔ ⵓⴼⵍⵍⴰ, בלועזית: Agadir Uflla או Agadir Oufella) היא הקסבה של אגאדיר הממוקמת ממזרח לנמל המסחרי הנוכחי של העיר.
לא ברור אם הייתה קיימת במקום התיישבות כלשהי לפני המאה ה-16. אגאדיר אופלה הוא השם המקומי של הקסבה של אגאדיר.
פירוש זה קיים ברוב הדיאלקטים הברברים.
"אופלה" היא מילה אמזיגית שמשמעותה "מעל".
השם אגאדיר אופלה אם כן, מרמז על המצודה שבנויה מעל העיר.
ראשיתה של הקסבה בשנת 1505, כשאציל פורטוגזי בשם, ז'ואו לופס דה סקווירה , פעל ביוזמתו, והקים מצודה קטנה בשם סנטה קרוז דה קאפ דה גואה , שהקיפה מעיין שוצף ליד הים.
המצודה מוקמה על גבעה בגובה של כ-250 מטר מעל פני הים, ושטחה כלל את המעיין בתחומה, ומחוצה לה נבנה נמל קטן שהפך ברבות הימים לנמל אגאדיר.
בשנת 1513 נמכרה מצודת סנטה קרוז דה קאפ דה גואה למלך פורטוגל, והמושל הראשון דון פרנסיסקו דה קסטרו (1513–1521) השלים את עבודת הביצור, והעביר את האזור שמסביב לסמכותו, ופיתח במקביל קשרים מסחריים עם הילידים.
לאחר שהפורטוגזים התעמרו באוכלוסייה המקומית, הקים בשנת 1531 מוחמד אל שיח' בסיס צבאי בטמרגהט, 12 ק"מ צפונית למצודה, כדי לארגן מצור עליה.
הוא הצליח לגרש את הפורטוגזים מרוב בסיסיהם במרוקו לאחר סדרת ניסיונות כיבוש שלא עלו יפה וקרבות עזים, המצודה נפלה לידיו של מוחמד אל שייח', ב-12 במרץ 1541.
כיבוש זה של המצודה, הביא לתחילת קץ שלטונם של הפורטוגזים במרוקו.
הנמל פוּתַח אז כדי לשמש מוצא לייצוא קני סוכר, תמרים, שעווה, עורות גולמיים, זהב ועוד.
לאחר כיבוש הקסבה בשנת 1541 ותחילת חיי מסחר שוקקים באגאדיר - העיר שנוצרה סביבה, איבדה הקסבה את ייעודה.
אך 2 מאות לאחר מכן, במסגרת ההכנות למלחמת מרוקו-הולנד מולאי עבדאללה השתמש בה שוב ב-1752 כדי להציב שם למעלה מ-2,000 חיילים.
3 שנים לאחר מכן, הקסבה נהרסה לראשונה ברעידת האדמה של ליסבון בשנת 1755.
בשנת 1912, בעקבות הסכם פאס בין צרפת למרוקו, הפכה האחרונה לפרוטקטוראט צרפתי, ואז החל פיתוח מחדש של אגאדיר, לרבות הקסבה.
אך זו נהרסה שוב ברעידת האדמה ההרסנית שהתרחשה בעיר ב-29 פברואר 1960. רק החומה החיצונית ושער הכניסה נותרו על תילם.
עד הרעידה היו בקסבה האתרים הבאים:
קיר החומה החיצוני שנתמך במגדלים ובעל דלת מפותלת המיועדת למטרות הגנה.
מקדשים, שהחשוב שבהם הוא המאוזוליאום של לאלה יאמנה
הקסבה שופצה בשנת 2020. ב-8 בספטמבר 2023 פגעה בקסבה רעידת אדמה שמוקדה היה בין מרקש לאגאדיר.
הרעידה גרמה לנזקים מסוימים בקסבה.
על פי החוק המרוקני מיום 23 מרץ 1944, חומות הקסבה הוכרזו כמורשת מוחשית לאומית.
החוק מתייחס לכל השטח סביב הקסבה המשתרע במורד הגבעה, עד לכביש שמעל הנמל הישן.
הביקורת על איכות שימור ושחזור הקסבה
לאחר שיפוץ הקסבה, נמתחה ביקורת אקדמית על איכות השימור והשחזור.
הביקורת לוותה במאמר בשרטוטים וצילומים הממחישים את טענות הביקורת.
האלמנטים האדריכליים של הקסבה נבדלו בערכים אסתטיים ואמנותיים, שהעידו על מיומנות ויצירתיות של בעלי המלאכה המרוקאים בתחום בניית עפר.
הקסבה הכילה קירות בלתי חדירים, מעוטרים בשִׁינוֹת בצורת פירמידה, בעלי תפקיד הגנתי על החיילים מפני צליפה.
חומות אלו היו מוקפות במגדלים מלבניים.
בֵּין הקיר החיצוני והקיר הפנימי, הייתה דרך שהקלה על תנועת חיילים וציוד צבאי ברחבי הקסבה.
מעל זה יצרו ציפוי המונע חלחול של מים.
המסדרונות האלה היו מוקפים במספר כלי נשק, כולל שישה רובים כבדים (כנראה תותחים קלים).
נטען לכשלים אדריכליים חמורים שלא מאפשרים תמונת מצב המבנה לפני השחזור.
זאת בגלל שימוש בחומרים בעלי השפעה שלילית ומעוותת, שהרסו את המאפיינים האדריכליים המקוריים של הקסבה - כך במאמר האקדמי שהוקדש לנושא.
מאידך יש לציין, שלא נמצאה במרשתת ביקורת דומה, או גישות דומות לגישת המחבר.
אג'נדה להט"בית או אג'נדה הומוסקסואלית הוא מונח המתאר באופן מזלזל את פעילות התנועה למען זכויות להט"ב, הפועלת לקבלה תרבותית ונורמליזציה של נטיות ומערכות יחסים מיניות שאינן הטרוסקסואליות.
השימוש במונח החל אצל ארגוני שמרנים בארצות הברית ולאחר מכן נעשה בו שימוש גם במדינות אחרות בהן בולטת ההתנגדות לזכויות להט"ב, כגון הונגריה ואוגנדה.
המונח מתייחס למאמצים לשנות חוקים ומדיניות ממשלתית בנושאים הקשורים לזכויות להט"ב, ומייחס להם מניעים של "אג'נדה סודית".
בנוסף, ארגוני שמרנים משתמשים במונח זה כדי לתאר מטרות לכאורה של פעילי זכויות להט"ב, בהן תאוריית קשר אודות , לפיה כביכול הומוסקסואלים בוגרים מנסים לפתות צעירים הטרוסקסואלים ובכך לשנות את הנטייה המינית שלהם.
בארצות הברית, הביטוי "אג'נדה להט"בית" הפך לפופולרי עקב סדרת סרטונים שהופקה על ידי ארגון נוצרי-אוונגליסטי מקליפורניה בשם "Springs of Life Ministries".
הסדרה הופצה על ידי רבים.
הסרטון הראשון בסדרה, הקרוי "Gay Agenda", ראה אור בשנת 1992 וזכה לתפוצה רחבה בארצות הברית.
בסרטון הופיע פסיכולוג אמריקאי בשם פול קמרון שטען בו כי 75 אחוז מהגברים ההומוסקסואלים צורכים צואה באופן קבוע, וכי 70 עד 78 אחוז מהם סבלו ממחלות מין.
לאחר הסרטון הראשון הופקו סרטונים נוספים, שהכילו בעיקר ראיונות עם מתנגדי זכויות להט"ב.
בעקבות הסרטונים שהופקו בשנות ה-90 של המאה ה-20, ארגוני ימין נוצריים בארצות הברית החלו להשתמש במונח "אג'נדה להט"בית" לתיאור נושאים שנויים במחלוקת הקשורים לזכויות להט"ב, בהם נישואים של זוגות מאותו המין, איחוד אזרחי, אימוץ בקרב הקהילה הגאה ושירות צבאי של להט"בים.
השימוש במונח התגבר לאחר פסיקות של בית המשפט העליון של ארצות הברית הנוגעות לזכויות להט"ב, בהן פסק דין לורנס נגד טקסס ופסק דין אוברגפל נגד הודג'ס, אשר עיגנו בחוק את הזכות לקיום יחסי מין בהסכמה בין זוגות חד-מיניים בוגרים, ואת הזכות לנישואים של זוגות מאותו המין.
שופט בית המשפט העליון של ארצות הברית אנטונין סקאליה התנגד בשנת 2003 להחלטת בית המשפט בפסק דין לורנס, וציין בדעת המיעוט שלדעתו החלטה זו "נובעת כביכול מאג'נדה להט"בית הרווחת בחברה האמריקאית".
בשנת 2004 אמר הסנטור טום קובורן כי "האג'נדה הלהט"בית היא האיום הגדול ביותר על חירויות האמריקאים."
במדינות אפריקה נפוץ החשש מ"אג'נדה להט"בית" שנתפסת כהשפעה מערבית מזיקה.
הביטוי נמצא בשימוש תכוף אצל מתנגדי זכויות להט"ב, בעיקר באוגנדה, גאנה וזמביה.
נעשה שימוש בביטוי "אג'נדה להט"בית" על ידי פוליטיקאים המתנגדים לזכויות להט"ב במדינות נוספות, בהן ארגנטינה, בליז, הונגריה, מקסיקו, ספרד, פרגוואי והרפובליקה הדומיניקנית.
בשנת 2020 חתם נשיא פולין אנדז'יי דודה על הצהרה שמטרתה היא "הגנה על ילדים מפני אידאולוגיה להט"בית ואיסור של "תעמולה להט"בית" לכאורה במוסדות ציבור".
בישראל, בשנת 2019 טען ארגון "בוחרים במשפחה" שחברת החשמל "מנצלת את השימוש בדמויות "שקע ותקע" לצורך העברת אג'נדה להט"בית".
על פי ארגון הליגה ההומו-לסבית נגד השמצה, המונח "אג'נדה להט"בית" הוא ביטוי הומופובי שנועד לפגוע בזכויות להט"ב.
בדצמבר 2010 התייחס חבר בית הנבחרים של ארצות הברית ברני פרנק למונח, ואמר: "האג'נדה הלהט"בית היא היכולת להגן על חברי הקהילה מפשעים אלימים של אנשים פנאטיים, האפשרות להתחתן, האפשרות לקבל עבודה, והאפשרות להילחם למען המדינה שלנו."
שאה כרים אל-חוסייני (בפרסית: شاه كريم الحسيني; 13 בדצמבר 1936 – 4 בפברואר 2025) המוכר כאגא ח'אן הרביעי, היה האימאם ה-49 והמנהיג הרוחני של זרם הניזאריים באסלאם השיעי-איסמעילי.
ב-1957 הוא ירש את התפקיד מסבו, אגא ח'אן השלישי .
בנוסף לתפקידו הדתי, הוא היה גם איל הון ועסק בתחום סוסי המרוץ, החזיק באזרחות בריטית ופורטוגלית, וייצג את איראן בגלישה באולימפיאדת החורף של 1964.
אגא ח'אן הרביעי נולד בז'נבה, שווייץ, ב-13 בדצמבר 1936 בשם שאה כרים אל חוסייני.
הוא בנם הבכור של ו (הנסיכה טאג' א-דוואלה אגא ח'אן).
יש לו אח בשם , אחות למחצה בשם (מנישואי אביו לריטה הייוורת') ואח למחצה בשם פטריק בנימין גינֶס מנישואיה הראשונים של אמו.
הוא גדל בניירובי, קניה, שם קיבל את השכלתו היסודית, ולאחר מכן למד בפנימיית "Institut Le Rosey" בשווייץ.
למרות שרצה ללמוד מדעים ב-MIT, בהתערבות סבו, סולטאן מוחמד שאה, האגא ח'אן השלישי, למד היסטוריה אסלאמית באוניברסיטת הרווארד, וסיים בהצטיינות יתרה בשנת 1959.
סבו קבע שהוא יהיה יורשו כאגא ח'אן הרביעי.
ואכן כשסבו נפטר, הפך הנסיך כרים בהיותו בן 20 בלבד, לאגא ח'אן הרביעי ולאימאם ה-49 של הזרם הניזארי.
בכך היה דילוג על הדור שלפניו, אביו, הנסיך עלי אגא ח'אן, ודודו, סדראדין אגא ח'אן, שאחד מהם לכאורה היה המיועד לירושה.
בצוואתו הסביר הסב את הרציונל לבחירת נכדו ליורשו: .
טקסי הכתרת האימאם החדש, התקיימו במספר מקומות בעולם, במהלך השנים 1957 ו-1958. במהלך תקופה זו הדגיש האגא ח'אן בפני חסידיו כי בכוונתו להמשיך את העבודה שסבו נקט בבניית מוסדות מודרניים לשיפור איכות חייהם של כל בני הזרם הניזארי, וכן את החשיבות של טיפוח יחסים חיוביים עם הדתות והעדות השונות.
בשנת 1972, נשיא אוגנדה אידי אמין, גירש מארצו את התושבים ממוצא אסייתי, וביניהם רבים מבני הזרם הניזארי, וזאת על אף שחלק ממשפחותיהם חיו באוגנדה מעל 100 שנה.
אגא ח'אן התקשר לחברו פייר טרודו, ראש ממשלת קנדה, וממשלתו הסכימה לאפשר לאלפי ניזאריים להגר לקנדה.
אגא ח'אן הרביעי התערב במקרים מסוג זה גם לגבי ניזאריים שנעקרו באותה תקופה מטנזניה, קניה ובורמה, ופעל ליישב אותם במדינות אחרות.
רובם מצאו בתים חדשים באסיה, אירופה וצפון אמריקה.
על רוב בעיות ההגירה וה"יישוב מחדש" התגברו העקורים, בשל הרקע הקהילתי והחינוכי שלהם בשילוב מאמצי המדינות המארחות ועידוד ותמיכת המערך שבשליטת האגא ח'אן.
הוא ראה בכך את תפקידו וחובתו כאימאם, להבין את צורכי התקופה, בהקשר של מיקומם הגאוגרפי של חסידיו.
הוא הרחיב על תפיסה זו בנאום בגרמניה ב-2006, ואמר: .
בנאום ב-2007 הדגיש את מחויבותו לא רק לאיסמעילים, אלא גם לשכניהם:
אגא ח'אן היה אחד מכמה חותמים על מסמך שהוכן בסיום ועידה אסלאמית בעמאן, אשר מספק בסיס רחב להגדרת כל הזרמים של האסלאם כחלק מהאומה המוסלמית הרחבה.
שנת "יובל הכסף" של האגא ח'אן על כיסאו
כדי לחגוג את "יובל הכסף" לציון 25 שנות כהונה כאגא ח'אן (השנה שבין 11 ביולי 1982 ל-11 ביולי 1983), השיק אגא ח'אן פרויקטים חדשים של פיתוח חברתי וכלכלי, ובכללם:
הקמת אוניברסיטת אגא ח'אן () בקראצ'י שבפקיסטן, בעלות של 450 מיליון דולר, עם פקולטה למדעי הבריאות ובית החולים להוראה.
הרחבת בתי ספר לבנות ומרכזים רפואיים ב שבפקיסטן.
הקמת תוכנית התמיכה הכפרית של אגא ח'אן בגוג'ראט שבהודו.
הרחבה של בתי חולים עירוניים ומרכזי בריאות ראשוניים קיימים בטנזניה וקניה.
שנת "יובל הזהב" של האגא ח'אן על כיסאו
מ-11 ביולי 2007 עד 13 בדצמבר 2008 ציינו הניזאריים את "יובל הזהב" – חמישים שנה לעלייתו של שאה כרים אגא ח'אן על כס האימאם.
מנהיגי הזרם הניזארי מכל רחבי העולם התאספו במעונו של אגא ח'אן כדי לחלוק לו כבוד.
אגא ח'אן ערך ביקורים רשמיים במדינות שונות ובתוך כך, הניח את היסודות ליוזמות ותוכניות עתידיות.
במהלך ביקורו ביוסטון שבארצות הברית, הוא הכריז על הקמת מרכז איסמעילי בעיר.
בנוסף, אגא ח'אן ארגן בקניה מפגשי ספורט של קבוצות ניזאריות מרחבי העולם.
שנת "יובל היהלום" של האגא ח'אן על כיסאו
במלאת 60 שנה לכהונתו של אגא ח'אן, הוגדרה השנה שבין 11 ביולי 2017 עד 11 ביולי 2018 כשנת "יובל היהלום".
במשך השנה ביקר אגא ח'אן במדינות שבהן פועלים המוסדות ההומניטריים שלו, כדי להשיק תוכניות חדשות, המסייעות לביעור העוני ולהגדלת הגישה לחינוך ודיור.
ב-8 במרץ 2018, המלכה אליזבת השנייה אירחה את אגא ח'אן בטירת וינדזור לארוחת ערב לציון היובל שלו.
בסיום השנה לאחר הסכם היסטורי עם הרפובליקה הפורטוגלית נקבע שמקום המושב, הדיוואן של האימאם – האימאמאת (الامامة) יהיה בארמון הנריקה דה מנדונזה (Henrique de Mendonça Palace), הממוקם ברחוב Rua Marquês de Fronteira בליסבון.
אגא ח'אן הרביעי היה בעל עסקים שונים הקשורים לסוסים טהורי גזע:
הוא הבעלים והמפעיל של מרוצי הסוסים, בית הגידול הגדול ביותר בצרפת, בית המכירות הפומביות של סוסים בצרפת.
בעלים של חוות Arqana, Gilltown Stud ליד קילקולן (Kilcullen) באירלנד.
אגא ח'אן היה הבעלים הראשי של Shergar, סוס המירוץ האירי, שנחטף מחוות הרבעה באירלנד, על ידי רעולי פנים ב-1983 והחזרתו הותנתה בתשלום כופר.
אגא ח'אן ושאר הבעלים המשותפים, סירבו לשלם כופר, והסוס לא הוחזר.
אגא ח'אן הרביעי היה מעורב במיזמים עסקיים, בתחומים כמו תקשורת, ומלונות יוקרה.
בשנת 1959 הוא הקים את חברת התקשורת הקנייתית Nation Media Group, שמחזיקה בין היתר ב־Daily Nation ו-Sunday Nation.
בשנות ה-90 הייתה לאגא ח'אן קבוצה של מלונות יוקרה איטלקיים, בשם Ciga.
בהמשך, הוא הפך להיות בעל המניות הגדול ביותר, ברשת מלונות Serena.
רשת הפיתוח של אגא ח'אן – AKDN
אגא ח'אן הוא הקים את – AKDN המרכזת את הפעילות של למעלה מ-200 סוכנויות, ארגונים ומוסדות ומעסיקה כ-80,000 עובדים בשכר, במדינות מתפתחות.
AKDN ממומן בחלקו על ידי חסידיו ובחלקו על ידי שותפיו התורמים: ממשלות רבות וארגונים בין-לאומיים.
AKDN פועלת בתחומי הבריאות, החינוך, התרבות, פיתוח הכפר, בניית מוסדות וקידום פיתוח כלכלי, במדינות המדינות המתפתחות.
הדגש הוא שיפור תנאי החיים ומתן הזדמנויות לעניים, ללא קשר לאמונתם, מוצאם או מינם.
אוניברסיטת אגא ח'אן (Aga Khan University): הוקמה בפקיסטן וכיום פועלת גם בבריטניה, אפגניסטן, קניה, טנזניה ואוגנדה.
אוניברסיטת מרכז אסיה (University of Central Asia): אוניברסיטת מחקר חילונית ללא מטרות רווח במרכז אסיה.
נוסדה בשנת 2000 באמצעות שותפות בין ממשלות טג'יקיסטן, קירגיזסטן וקזחסטן לבין AKDN.
סוכנות אגא ח'אן למיקרו מימון (AKAM – Aga Khan Agency for Microfinance): פועלת למתן הלוואות ומימון פרויקטים פרטיים וקהילתיים בארצות אפריקה, המזרח התיכון ומרכז אסיה.
הסוכנות פועלת בשיתוף פעולה עם מדינות וגופים, כמו: קרן ביל ומלינדה גייטס, בנק ההשקעות האירופי והבנק העולמי.
בשנת 1977 יסד אגא ח'אן את פרס אגא ח'אן לאדריכלות, למצוינות באדריכלות, הכוללת עיצוב עכשווי, שיקולים חברתיים, היסטוריים וסביבתיים.
זהו פרס האדריכלות הגדול בעולם, סכום הפרסים מגיע למיליון דולר והוא מוענק מדי שלוש שנים.
בשנת 1979 תרם אגא ח'אן לאוניברסיטת הרווארד ול-MIT והם ייסדו את תוכניות Aga Khan לארכיטקטורה אסלאמית (AKPIA).
במסגרת התוכניות נלמדים קורסים אקדמיים לתואר שני ונערכים כנסים ללימוד אדריכלות אסלאמית ואורבניזם.
בצעירותו נמנע אגא ח'אן מלהופיע במסיבות של החברה הגבוהה וכמעט ולא הופיע במדורי רכילות.
ככל הידוע, קודם לנישואיו הראשונים הוא היה בקשר עם אישה אחת – אנושקה פון מקס.
בשנת 1969, הוא התחתן עם , דוגמנית לשעבר, בריטית, גרושה, שעם נישואיה קיבלה את התואר בגום ושמה הפך לסלימה אגא ח'אן.
הנישואין נערכו בשני טקסים, האחד אזרחי והשני דתי.
ב-30 במאי 1998 התחתן האגא ח'אן בפעם השנייה, עם גבריאל רנטה תיסן , שאף היא קיבלה את התואר "בגום" ושמה הפך לאינארה אגא ח'אן.
היא צעירה בעשרים ושבע שנים מאגא ח'אן וקודם לכן הייתה נשואה והתגרשה מהנסיך קרל אמיך מליינינגן.
ב-7 במרץ 2000, כשנתיים לאחר החתונה, נולד בנם המשותף .
בספטמבר 2011, הם התגרשו ובשל חילוקי הדעות ביניהם, הסדר הגירושין נדון בבתי משפט בצרפת, והסתיים רק במרץ 2014.
בשנת 2009 דיווח פורבס כי רכושו הפרטי של אגא ח'אן היה מיליארד דולר.
בשנת 2013, ווניטי פייר העריך את הונו בהרבה מעל מיליארד דולר.
הוא מתואר כאחד מחמישה עשר בני המלוכה העשירים בעולם, (אם כי בניגוד להם, הוא אינו עומד בראש טריטוריה גאוגרפית.) בבעלותו מאות סוסי מרוץ, חוות הרבעת סוסים יקרי ערך, מועדון יכטות אקסקלוסיבי בסרדיניה, באיי בהאמה, ברשותו שני מטוסי גדולים, יכטה גדולה, וכמה אחוזות ברחבי העולם.
מקום מגוריו העיקרי היה בצרפת, מצפון לפריז.
אגא ח'אן נפטר בליסבון שבפורטוגל ב-4 בפברואר 2025. בן 88 היה במותו.
במהלך השנים זכה אגא ח'אן במספר אותות הצטיינות, תוארי כבוד ופרסים.
התארים "הנסיך" ו"הנסיכה" משמשים את האגא ח'אנים וילדיהם מתוקף התייחסותם אל פתח עלי שאה קאג'אר.
התואר הוכר רשמית על ידי ממשלת בריטניה בשנת 1938. התואר "הוד מעלתו" הוענק לאגא ח'אן על ידי המלכה אליזבת השנייה ב-1957 לאחר מות סבו, אגא ח'אן השלישי.
קודם לכן, בשנת 1959, הוענק לו התואר "הוד מלכותו" על ידי השאה של איראן מוחמד רזא פהלווי, אך הוא אינו משתמש בתואר זה.
אגא ח'אן קיבל כ-30 אותו כבוד וחברות במסדרים באוגנדה, איטליה, איראן, בחריין, בריטניה, הודו, וולטה עילית, זנזיבר, חוף השנהב, טג'יקיסטן, מאוריטניה, מאלי, מדגסקר, מרוקו, סנגל, ספרד, פורטוגל, פקיסטן, צרפת, קומורוס, קנדה, קניה.
אגא ח'אן קיבל מעל 15 תוארי דוקטור לשם כבוד מאוניברסיטאות שונות, כמו: בקנדה, בפקיסטןבארצות הברית, בפורטוגל ובבריטניה
אגא ח'אן הרביעי קיבל כ-50 אותות הערכה וכבוד, ממדינות, ערים, מסדרים ומוסדות שונים.
אג'פסנדאלי (בגאורגית: აჯაფსანდალი; בארמנית: Աջափսանդալ) הוא מאכל גאורגי וארמני מסורתי, פופולרי גם בכל צפון הקווקז.
הוא מורכב מבצל, חצילים, עגבנייה ופלפל צלוי, מבושל או מטוגן בשמן צמחי ומתובל בשום, בזיליקום, ריחן מצוי, עלי כוסברה, פטרוזיליה ותיבול נוסף.
לפעמים מוסיפים תפוחי אדמה, פלפל חריף ואפילו גזר על אף שמתכונים מסורתיים אינם כוללים אותם.
מנה זו קיימת תחת שמות שונים במטבחים רבים של עמי הקווקז ושל עמים דוברי טורקית.
המקבילה האירופאית של מנה זו היא סוטה ירקות או רטטוי.
עם זאת, אג'פסנדאלי מוגש בדרך כלל קר.
אג'ק ריאק הוא כדורגלן דרום סודאני-אוסטרלי המשחק בעמדת החלוץ בשריף טירספול.
ריאק נולד במחנה פליטים בעיר ניירובי בירת קניה ובגיל צעיר היגר עם משפחתו לאדלייד שבאוסטרליה.
ריאק התחיל לשחק כדורגל בקבוצות כדורגל מקומות בעיר ילדותו ובגיל 22 עבר לשחק בבנטלייג גרינס ממלבורן.
במדיה בנטלייג הבקיע 7 שערים ב-23 הופעות ואף הבקיע בהפסד 2-1 לסידני מליגת העל האוסטרלית במסגרת שמינית גמר הגביע האוסטרלי.
בנובמבר חתם בסלמאן מליגת העל האינדונזית.
בקיץ חתם בשריף טירספול מליגת העל המולדובית.
ב-11 ביולי ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה בהפסד 1-0 לזירה האזרית במסגרת מוקדמות הליגה האירופית.
ריאק היה זכאי לייצג את דרום סודאן, קניה ואוסטרליה.
בתחילת שנת הסכים לזימון שקיבל לסגל נבחרת דרום סודאן.
ב-23 במרץ 2023 ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת בניצחון 1-2 נגד .
רחים אגא ח'אן (בפרסית: رحیم آقا خان; שמו המלא ותאריו: הנסיך רחים אל-חוסייני אגא ח'אן; נולד 12 באוקטובר 1971), הידוע בציבור הרחב בתואר אגא ח'אן החמישי הוא האימאם ה-50 של זרם הניזאריה באסלאם השיעי-אסמאעילי, ועל פי המסורת הוא צאצא ישיר של הנביא מוחמד.
רחים הוא השני מבין ארבעת ילדיו של אגא ח'אן הרביעי, וירש את תפקידו של אביו, שמת בפברואר 2025.
רחים אגא ח'אן נולד ב-12 באוקטובר 1971 בז'נבה שבשווייץ, והוא הבן הבכור – השני מבין שלושת הילדים שנולדו לאביו מאשתו הראשונה הנסיכה .
רחים התחנך בארצות הברית, סיים את השכלתו התיכונית ב ב שבמסצ'וסטס (1990), והמשיך לתואר ראשון בספרות השוואתית באוניברסיטת בראון.
הוא קיבל את התואר ב-1995, ובשנת 2006 השלים לימודי תואר שני בניהול ומנהל ב בברצלונה שבספרד.
עוד בהיותו נסיך, רחים היה מעורב באופן פעיל בהנהלת (AKDN) שייסד אביו, ובפרויקטים בתחומים רבים שמנהלת הרשת, והחל משנת 2020 הוא עמד בראש ועדת הסביבה והאקלים של AKDN.
לאחר מותו של האגא ח'אן הרביעי, ב-4 בפברואר 2025 מונה הנסיך רחים לאגא ח'אן החמישי ולאימאם היורש ה-50 של האסמאעיליה, כפי שנקבע בצוואת אביו.
השבעתו הרשמית נערכה ב-11 בפברואר 2025.
התארים "נסיך" ו"נסיכה" משמשים את האגא ח'אנים וילדיהם מתוקף מוצאם ממלך פרס פתח עלי שאה קאג'אר.
התואר הוכר רשמית על ידי ממשלת בריטניה בשנת 1938.
– אות הכבוד האזרחי, שהוא האות הגבוה ביותר בפקיסטן (7 יוני 2024).
הנסיך רחים התחתן עם ב-31 באוגוסט 2013 בז'נבה ולהם שני ילדים: הנסיך ערפאן (Irfan; יליד 11 באפריל 2015) והנסיך סינאן (Sinan; יליד 2 בינואר 2017).
אג'ריה בתקופת שלטון אסלן אבשידזה היא הייתה תקופה אשר בה נשלטה הרפובליקה האוטונומית של אג'ריה על ידי אסלן אבשדיזה והסתיימה בפלישת צבא גאורגיה לאג'ריה בטיסתו של אסלן למוסקבה.
סוף השלטון של אסלן אבשידזה
לאחר מהפכת הוורדים, החליט נשיא גאורגיה החדש, מיכאיל סאקאשווילי, להשתלט מחדש על אג'ריה.
ב-14 במרץ 2004, הוא נדחה בגבול ולא הצליח להיכנס לאג'ריה.
הוא הגיב בצו על מצור חלקי של הרפובליקה האוטונומית והכנסת כוחות גאורגים לכוננות.
ב-18 במרץ, אסלן אבשידזה העמיד פנים שהוא נכנע והגיע להסכם עם הנשיא סאקאשווילי.
הוא התחייב לקיים בחירות חופשיות, להבטיח גישה חופשית לאג'ריה לרשויות גאורגיה, לשלם לממשלה המרכזית את המיסים המגיעים לה ולפרק את המיליציות.
עם זאת, ב-28 במרץ, במהלך הבחירות לפרלמנט הגאורגי, גברה ההונאה באג'ריה, שם הותקפו קלפיות.
ב-24 באפריל 2004, הכריזה הממשלה המרכזית על מצב חירום באג'ריה.
ב-2 במאי, אסלן אבשידזה ירה בגשרים מעל נהר צ'וקולי על ידי המיליציה האג'רית, ונשיא גאורגיה הגיב באולטימטום, ונתן לו עשרה ימים לציית לחוק הגאורגי.
הפגנות עוינות למשטרו של אסלן אבשידזה גברו בבטומי - 15,000 איש ב-5 במאי - בעוד שמספר העריקות בקרב המשטרה גבר.
לאחר שננטש לבסוף על ידי רוסיה עצמה, אסלן אבשידזה ויתר על השלטון ב-6 במאי 2004 וטס למוסקבה.
הבחירות לפרלמנט אחרי נפילת שלטון אסלן אבשידזה
ב-20 ביוני 2004, הבחירות לפרלמנט באג'ריה זכו ברוב גורף למפלגת אג'ריה, שתמכה בתנועה הלאומית של הנשיא סאקאשווילי, עם 72.1% מהקולות .
ב -1 ביולי, הפרלמנט הגאורגי אימץ טקסטים המגבילים את האוטונומיה של אג'ריה.
טקסטים אלה קבעו כי נשיא גאורגיה הוא זה שמציע את שמו של ראש ממשלת אג'ריה, וכי הפרלמנט הגאורגי רשאי להשעות את החלטות הפרלמנט של אג'ריה.
ב-20 ביולי, לבאן ורצ'אלומידזה, לשעבר מנהל הרכבות הגאורגיות, הפך לראש ממשלת אג'ריה.
מוצאו המדויק ופרטי ראשית חייו של אגא אחמד עבדאללה אינם מתועדים בבהירות במקורות הראשיים, אך חוקרים מתארים אותו כדמות טיפוסית למנגנון הצבאי-מנהלי של אחמד אל-ג'זאר בסוף המאה ה-18.
הקשר הממלוכי/אלבני: הסברה הרווחת היא שהיה ממוצא ממלוכי או אלבני.
בתקופה זו, המפקדים הבכירים בצבאותיהם של פאשות רבות, ובמיוחד זה של אל-ג'זאר, גויסו לרוב כעבדים-חיילים ממוצא קווקזי או מקרב המיעוטים הנוצריים בבלקן, כדוגמת האלבנים.
תואר ה"אגא" (آغا), שמשמעו "אדון" או "מפקד", מעיד על דרגתו הבכירה בצבא.
שיוך צבאי: אגא אחמד עבדאללה נמנה עם הקאפקולה (Kapıkulu) – החיילים הנאמנים ששירתו ישירות את הפאשה (אל-ג'זאר), וזאת בניגוד לכוחות מקומיים או לג'ניצ'רים הוותיקים.
כוח חיל המצב ביפו, עליו פיקד, הורכב במידה רבה מלוחמים אלבניים ומגרבים שהובאו לשם על ידי אל-ג'זאר כדי לאכוף את שלטונו.
תפקיד ביפו: תפקידו כמפקד חיל המצב ביפו שיקף את חשיבות העיר כנקודה אסטרטגית ובסיס ימי חשוב במערכת ההגנה והמסחר של אל-ג'זאר, שמרכז שלטונו היה בעכו.
זהו התפקיד המשמעותי ביותר שלו הידוע במחקר ההיסטורי.
תקופת כהונתו והמצור על יפו (1799)
מעמד: אגא אחמד עבדאללה שימש כמושל בפועל או כמפקד חיל המצב (גארניזון) של יפו, שהייתה נתונה תחת שליטתו של אחמד פאשא אל-ג'זאר.
חיל המצב יפו הורכב ברובו מכוחות אלבניים, וייתכן שהיו בו גם חיילים ממלוכים שהיו נאמנים לאל-ג'זאר.
ההגנה על העיר: במרץ 1799, כחלק ממסע נפוליאון בארץ ישראל, הגיע הצבא הצרפתי בפיקודו של נפוליאון בונפרטה אל חומות יפו.
אגא אחמד עבדאללה פיקד על ההגנה שהייתה נחושה אך חסרת סיכוי אל מול העליונות הארטילרית הצרפתית.
הצרפתים דרשו את כניעת העיר, אך אגא אחמד עבדאללה סירב להיכנע.
ישנן עדויות סותרות בנוגע להתכתבות בין נפוליאון למפקדי העיר, ואף דיווחים על כך שהמגנים ערפו את ראשיהם של שליחי נפוליאון שנשלחו לדרוש כניעה, מה שהחריף את זעם הצרפתים.
נפילת יפו: המצור החל ב-3 במרץ 1799, ועל אף ההתנגדות העיקשת, הובקעו חומות העיר ב-7 במרץ.
הצרפתים, שסבלו מאבדות וזעם על ההתנגדות ועל מעשי המגנים, פרצו לעיר.
הטבח: לאחר נפילת העיר, נכנעו כוחותיו של אגא אחמד עבדאללה, ככל הנראה בתמורה להבטחה לחוס על חייהם.
עם זאת, נפוליאון ומפקדיו קיבלו החלטה טראגית וחסרת תקדים בנסיבות אלו: הוצאה להורג המונית של כל השבויים (ככל הנראה בירייה או בדקירה בכידונים), שהתרחשה מספר ימים לאחר מכן על גבעות החול מחוץ לעיר.
אגא אחמד עבדאללה עצמו הוצא להורג יחד עם חייליו, ודבר זה סיים את מעורבותו בהיסטוריה.
אגא אחמד עבדאללה נותר דמות היסטורית שולית יחסית בהיסטוריה של האימפריה העות'מאנית, אך הוא הפך לאחד הקורבנות המפורסמים והמיידיים של האכזריות הצרפתית במסע נפוליאון.
סירובו להיכנע והגנתו על יפו הפכו את יפו לנקודת ציון קשה וכואבת במסע, שהגבירה את נחישות המגנים העות'מאניים במצור על עכו שהגיע לאחר מכן.
"אגד חברה לתחבורה בע"מ" (לשעבר: "אגד אגודה שיתופית לתחבורה בישראל בע"מ") המוכרת בשמה "אגד" היא חברת תחבורה בינלאומית המפעילה תחבורה ציבורית בישראל, אוטובוסים ואת הקו האדום של דנקל באמצעות תבל מטרו, וכן מפעילה חברות תחבורה ציבוריות בהולנד ובפולין.
כמו כן מפעילה אגד חברת הסעות ותיור באמצעות אגד היסעים תיור ונופש.
עד לסוף שנות ה-90 אגד סיפקה שירותי תחבורה ציבורית כמעט בכל רחבי הארץ (למעט בחלקים מגוש דן, באר שבע ונצרת) עד כדי מצב בו הגיעה לנתח שוק של כ-75%.
בעקבות החלטת ממשלה מ-1997 לפתוח את שוק התחבורה הציבורית לתחרות ולהקטין את חלקה של אגד בו, ירד חלקה של אגד לכ-30% מסך נוסעי האוטובוסים בישראל.
ב-2021 הגיע נתח השוק של החברה ל-32% נתח שוק (במונחי מרחק נסיעה).
אגד היא מפעילת התחבורה הציבורית הגדולה בישראל.
לפי נתונים אלו אגד נחשבה לחברת האוטובוסים החמישית בגודלה בעולם באותה השנה.
לאחר מלחמת העולם הראשונה רכשו מספר צעירים יהודים מבני היישוב היהודי בארץ ישראל משאיות מעודפי הצבא הבריטי.
בארגזי המשאיות התקינו ספסלי ישיבה, שהסבו אותן לאוטובוסים מאולתרים להסעת נוסעים בתשלום.
הדרכים באותה תקופה היו משובשות, והנסיעה הייתה מסוכנת בשל ריבוי כנופיות ערביות שהתנכלו לנוסעים בדרכים.
חלוצי האוטובוסים החליטו להתאגד לשיתוף פעולה שיסייע להם להתמודד במאורגן עם הקשיים.
בתחילה התאגדו מפעילי האוטובוסים בקבוצות קטנות, אשר בהמשך התאגדו לקבוצות גדולות יותר.
"אגד" נוסדה כקואופרטיב ב-1 בינואר 1933 כתוצאת מיזוג של ארבע חברות תחבורה ציבורית קטנות במרכז הארץ: (המהיר, הגה, קדימה והתאחדות הנהגים).
את השם "אגד" הציע המשורר הלאומי חיים נחמן ביאליק.
באותה תקופה מנתה אגד 963 חברים ו-20 שכירים אשר הפעילו 338 אוטובוסים בקווים קבועים בין ירושלים, תל אביב וחיפה וכמו כן קווים אל סוריה, לבנון, עבר הירדן, מצרים ועיראק.
נהגי אגד המשיכו בעבודתם הסדירה בתקופת מאורעות תרצ"ו-תרצ"ט, על אף קשיי ההתמודדות עם מארבי הערבים וסכנת החיים שנסיעה בינעירונית הייתה כרוכה בה.
בתקופת מלחמת העצמאות שולבו נהגי אגד בשיירות שהעבירו בהצלחה אספקה ותגבורת לירושלים הנצורה דרך שער הגיא.
ב-9 במאי 1939 מוזג לתוך אגד שירות תחבורה בשם "הצפון" שמנה 7 נהגים והפעיל קו מחיפה לטבריה דרך עפולה.
בשנת 1940 מוזג לתוך אגד שירות אוטובוסים בשם "אקספרס הגליל" שהפעיל קווים מצפת לטבריה ולחיפה.
באותה שנה נמנו 42 סניפי אגד בכל הארץ.
ב-27 במרץ 1941 מוזג לתוך אגד שירות תחבורה "שירות עמק הירדן" שמנה 5 נהגים והפעיל קווים מעמק הירדן לטבריה ולחיפה.
ב-1942 מוזג לתוך אגד שירות התחבורה של יוסף רשל שהפעיל קווים מטבריה ליבנאל ולאל חמה.
ב-1 ביולי 1947 מוזג לתוך אגד "שירות החולה" שהפעיל קווי תחבורה בין מטולה, צפת וטבריה.
מיד לאחר קום המדינה הציע שר התחבורה הראשון דוד רמז לאחד את כל מפעילי התחבורה הציבורית בארץ לקואופרטיב אחד.
פרט לאגד פעלו בארץ עוד מספר קואופרטיבים.
הגדולים בהם קואופרטיב דרום יהודה, שנוסד בשנת 1931 מאיחוד של קואופרטיב "דרום" וקואופרטיב "יהודה", ושח"ר (שירותי חיפה רבתי), תאגיד שנוצר בדצמבר 1947 מאיחוד של קואופרטיב "חבר" וקואופרטיב "משמר המפרץ" שפעלו באזור חיפה.
לאחר דיונים רבים וישיבות סוערות של הממשלה הוחלט ב-1 בנובמבר 1951 לאחד את הקואופרטיבים לתחבורה "שחר" (צפון הארץ), אגד (מרכז הארץ) ו-"דרום יהודה" (דרום הארץ) לקואופרטיב בשם א.ש.ד.
מספר חודשים לאחר האיחוד החליטה ההנהלה של אש"ד לשוב לשם המקורי אותו הציע ביאליק, הלא הוא אגד.
בינואר 1967 אוחד אל תוך אגד גם קואופרטיב התחבורה הירושלמי – המקשר.
לאחר מיזוג זה היו לאגד באותה עת 2,200 אוטובוסים ו-7,000 נהגים.
בדצמבר 1979 חתמה אגד על הסכם איחוד עם הקואופרטיב דן.
התנגדות ממשלת ישראל לאיחוד הביאה למניעתו.
בשנות השבעים והשמונים אגד נקלעה לקשיים כלכליים, ולאור מחלוקת בין אגד למשרד התחבורה על גודל הסבסוד שמגיע לה, חברי הקואופרטיב פרצו בשביתות.
כמו זאת שהייתה בינואר ב-1976.
בשנות ה-90 החליטה הממשלה להגביר את התחרות בתחבורה הציבורית, ולשם כך הוציאה למכרז רבים מקווי התחבורה הציבורית, ובמכרזים זכו חברות שונות, בהן כאלה שקודם לכן לא פעלו בישראל.
עקב כך הצטמצמה הפעילות של אגד, והיא נאלצה לפטר נהגים ועובדים נוספים ולצמצם הוצאות בדרכים שונות.
מאז עוסקת אגד בהסעות הפרטיות, וכן בתחומים משיקים כגון: שירותי מוסך לאוטובוסים, הוראת נהיגה באוטובוסים ועוד.
בשנת 2017 הוקמה חברת תבל מטרו כחברת הפעלה ותחזוקה ייעודית למערכות הסעת המונים, במסגרת שותפות שבה אגד מחזיקה 51% מן המניות, לצד החברות הסיניות שנג'ן מטרו (אחזקה של 30%) ו־CCECC (אחזקה של 19%).
באוגוסט 2017 זכתה קבוצת תבל במכרז של נת"ע להפעלה ולתחזוקה של הקו האדום של הרכבת הקלה בגוש דן לתקופה של עשר שנים, עם אופציית הארכה לשש שנים נוספות.
הקו האדום החל לפעול באופן מסחרי באוגוסט 2023, ותבל מטרו היא המפעילה שלו.
בשנת 2024 השיקה אגד את חברת "דרך אגד", המפעילה את קווי אשכול עוטף ירושלים מערב, עירוניים ובינעירוניים.
אגד מפעילה כ-3,000 אוטובוסים בישראל ומסיעה כמיליון נוסעים מדי יום.
מאז אמצע שנות ה־2000 הרחיבה אגד את פעילותה מחוץ לישראל באמצעות אגד אירופה – חברת בת שהוקמה בשנת 2006 ומפעילה שירותי תחבורה ציבורית בהולנד ופולין.
אגד נכנסה לשוק הפולני בשנת 2006 באמצעות רכישת 90% ממניותיה של חברת האוטובוסים Mobilis.
כיום מפעילה החברה תחבורה ציבורית בוורשה, וורוצלב וקרקוב.
מוביליס חולשת על 35% משוק האוטובוסים הפרטיים לתחבורה ציבורית בפולין, מפעילה כ-400 אוטובוסים ומעסיקה כ-1,000 עובדים נכון לסוף 2024.
באוקטובר 2024 דווח שמוביליס זכתה במכרז שיכפיל את מספר האוטובוסים שהיא מפעילה בקרקוב, ובינואר 2025 דווח שהחברה זכתה במכרז שיכפיל את מספר האוטובוסים שהיא מפעילה גם בעיר וורשה.
באמצעות פעילותה של מוביליס, הפכה אגד למפעיל האוטובוסים הפרטי הגדול בפולין.
אגד החלה לפעול בהולנד בשנת 2011, באמצעות חברת הבת EBS.
בתחילת הדרך זכתה החברה במכרז להפעלת קווים באזור ואטרלנד, מצפון לאמסטרדם.
בשנת 2017 קיבלה זיכיון להפעלת תחבורה ציבורית באזור רוטרדם ובשנת 2018 זכתה במכרז להפעלת תחבורה ציבורית חשמלית והיברידית באזור "החלנדן", הסובב את העיר האג.
במרץ 2025 זכתה חברת EBS במכרז להפעלת תחבורה ציבורית במחוז זיילנד בדרום־מערב הולנד.
EBS מפעילה כ-750 אוטובוסים, מעסיקה 2,200 עובדים ונחשבת לחברה הרביעית בגודלה בהולנד עם נתח שוק של 17% בתחבורה הציבורית.
כ-65% מהאוטובוסים של החברה הם חשמליים, והיתר ממונעים ברובם בגז טבעי ירוק.
בשנת 2006 רכשה אגד 51 אחוזים ממניות חברת התחבורה הבולגרית "טראנסטריומף", והפכה לבעלת השליטה בחברה.
בשנת 2008 רכשה טראנסטריומף בחזרה את מניותיה באגד.
כדי להתאים את מבנה אגד לעולם של שוק תחרותי וחופשי, ובכך גם על מכרזי שרות, הוחלט לבצע מהלך שבו אגד תהפוך מקואופרטיב לחברה בע"מ.
כדי שהמהלך ייצא לפועל, נדרשה הסכמה של 75% מבעלי המניות.
לאחר תהליך של הצגת המהלך לבעלי המניות, זכה ההליך לאישור ברוב של 91%.
בשנת 2019 הפך אגד מקואופרטיב לחברה בערבון מוגבל, ושם הקואופרטיב שונה ל"אגד חברה לתחבורה בע"מ".
שתי חברות רכב החלו להתמודד על רכישת נתח מחברת אגד בשנת 2021: קרסו מוטורס יחד עם קרן אלומה וקבוצת מגדל; וקבוצת כלמוביל יחד עם קרן פורטיסימו קפיטל.
שתי הקבוצות עלו לשלב הסופי ברכישה בתחילת 2022. על אף שהציגו את ההצעות הגבוהות ביותר, אף אחת מהקבוצות לא עמדה בתנאי המימון.
רכישת מניות אגד על-ידי שותפות של קיסטון וקרן המורים והגננות כוללת שלוש פעימות:
פעימה ראשונה – בוצעה באוקטובר 2022 ובמסגרתה הושלמה רכישת 60% ממניות אגד בידי שותפות של קרן קיסטון וקרן המורים והגננות תמורת כ-2.961 מיליארד ש"ח.
לאחר פעימה זו החזיקה קרן קיסטון החזיקה בכ-48% מהשותפות והשיגה מימון בהובלת בנק לאומי ובנק מזרחי, וקרן המורים והגננות החזיקה בכ-12% מהשותפות.
פעימה שנייה – ביולי 2024 דווח על מימוש האופציה לרכישת עוד 18% ממניות אגד על-ידי השותפות, והגדלת האחזקה בחברה ל־78%.
בפברואר 2025 דווח על השלמת העסקה תמורת כ-833 מיליון ש"ח.
פעימה שלישית – באוגוסט 2025 דווח שהשותפות צפויות לרכוש עוד 13.2% ממניות אגד תמורת 600 מיליון ש"ח עד פברואר 2026, כך שאחזקתן בחברה תעלה ל־91.4%.
החל משנות ה-50 וה-60 של המאה ה-20, ייבאה חברת אגד אוטובוסים מחברת ליילנד הבריטית, רובם מדגמי טייגר השונים, שהורכבו בישראל על ידי חברות הארגז ומרכבים בגרסאות שונות.
החל משנת 1963 הורכבו גם שלדות האוטובוסים בישראל, במפעל "ליילנד אשדוד":
אוטובוסים לנסיעות עירוניות בעלי שלושה פתחים, שני אנשי צוות: נהג מקדימה וכרטיסן מאחור.
אוטובוסים לנסיעות עירוניות ובינעירוניות בעלי שני פתחים כאשר הנהג משמש ככרטיסן בעצמו.
אוטובוסים לטיולים בעלי חלונות פנורמיים בגג ודלת שלישית לפתיחה ידנית במרכז החלק השמאלי של האוטובוס.
לקראת אמצע שנות ה-60 הובאו לישראל אוטובוסי ליילנד בגרסה התיירותית הכוללים מושבים בעלי יכולת הטיה, תא מטען בעל 2 דלתות העמסה מאחור, לצד מנשא גג ומזגן עילי אחורי מתוצרת יוונית.
ייבוא נוסף של אוטובוסים לתיירות נערך לקראת סוף שנות ה-60 עת הובאו לראשונה אוטובוסים מתוצרת ליילנד בהרכבה של מפעל ואן הול הבלגי.
האוטובוסים היו בעלי מרכב גבוה, חלונות גדולים במיוחד, מושבי תיירות ללא אפשרות הטיה, מיזוג אוויר תחתי אחורי, תא מטען אחורי לצד מנשא גג וכיסא מדריך.
אוטובוסים אלו הובאו גם עבור החברות הפרטיות: יונייטד טורס (חלק מדן של היום) ותור נוף מתל אביב.
אוטובוסים אלו שימשו לתיירות עד ייבוא האוטובוסים מדגמי סקאניה השוודית, בהמשך עברו לשרת בקווי הדרום וסיני, בסוף שנות ה-70 פעלו בנסיעות מקומיות, חלקם באזור חיפה והצפון ולקראת אמצע שנות ה-80 הוצאו מהשירות.
בחברות הפרטיות הייתה לדלת האמצעית של האוטובוס סגירה ידנית, בניגוד לדלת הקדמית ולכל דלתות האוטובוסים של אגד שפתיחתן וסגירתן הייתה ועודנה על ידי אוויר דחוס.
יבוא קטן של מידיבוסים היה מחברת פיאט האיטלקית.
מידיבוסים אלו נבחרו לשרת בירושלים בקו העובר בסמטאות העיר העתיקה ברחובותיה הצרים.
בשנת 1973 ביוזמת יוסק'ה הררי חתמה חברת אגד עם חברת סקאניה על ייבוא שלדות אוטובוסים מתוצרתה להרכבה מקומית בישראל.
סה"כ יובאו כמה מאות מרכבים רובם למערך הבינעירוני והתיירותי.
סך הכול הורכבו בישראל שלושה דגמי אוטובוסים מתוצרת סקאניה:
אוטובוס בינעירוני בעל 51 מושבים בעלי משענת גב 1/2 גבוהה, תאי מטען מתחת למושבי הנוסעים, שלרוב לא נפתחו, ללא מנשא גג למזוודות, מערכת אוורור מאולץ עם פתח אישי לכל נוסע ומנוע אחורי מה שגרם למדרגת עלייה לשורת המושבים מאחור.
אוטובוסים אלו שירותו בעיקר בקווי השירות הבינעירוניים ולטיולים (ליד הנהג הייתה אפשרות להוספת כיסא מדריך).
אוטובוס עירוני בעל 51 מושבים בעלי משענת גב גבוהה, בעל זוג דלתות: אחת מקדימה והשנייה מאחור.
מדגם זה היו שלושה אוטובוסים בסך הכל שפעלו באזור חיפה ונודעו בזכות צורתם המלבנית.
אוטובוס תיירותי בעל 51 מושבים בעלי משענת גב גבוהה שאינה ניתנת להטיה, תאי מטען בתחתית האוטובוס ובחלק מהדגמים גם מנשא גג, מיזוג אוויר אחורי עם פתחים אישיים לכל נוסע ואפשרות לכיסא מדריך.
אוטובוסים אלו שימשו בעיקר לתיירות, בקווי הדרום ומאוחר יותר גם בנסיעות בינעירוניות.
מנועי האוטובוסים סבלו קשות מבעיית התחממות וכתוצאה מכך, נאלצו בחברת אגד להחליף חלק ניכר מהם למנועי דאף מהולנד שהובאו לישראל ובמיוחד באוטובוסים הבינעירוניים הציבוריים.
במהלך שנות ה-70 יובאו לישראל מנועים מתוצרת חברת דאף ההולנדית שהורכבו בארץ על דגם חדש של אוטובוס בהרכבה מקומית של מפעל הארגז (דומה לאוטובוסים של חברת ליילנד מאותה התקופה) שבדומה לסקאניה כלל מערכת אוורור מאולץ ושימש בעיקר בנסיעות הבינעירוניות הקצרות ובמיוחד בקווי חיפה.
בשנות ה-70 החלה חברת אגד את התקשרותה עם חברת מרצדס-בנץ הגרמנית.
בתחילה הובאו שלושה דגמי אוטובוסים:
אוטובוסים עירוניים מדגם 305, בעלי דלתות רחבות הן מקדימה והן מאחור לנסיעות עירוניות שפעלו בקווי ירושלים.
אוטובוסים תיירותיים מדגם 302 שפעלו בקווים לאילת וכללו מיזוג אוויר אישי לכל נוסע ותאי מטען תחתיים.
לקראת סוף שנות ה-70 יובאו שלדות מוארכות של אוטובוסים מדגם 305 שהורכבו בישראל ושימשו בעיקר בקווי המרכז לחולון ובת ים.
ב-1978 ייבאה אגד אוטובוס מרצדס מדגם 303 לניסיון.
האוטובוס היה מדגם תיירותי, בעל 50 מקומות וכיסא מדריך, שתי דלתות: האחת מקדימה והשנייה מאחור וכלל מושבי נוסעים רחבים במיוחד בעלי יכולת הטיה לאחור וכן יכולת הרחקה של מושב ממשנהו.
כתוצאה מכך, שורת המושבים האחרונה של האוטובוס הכילה ארבעה מושבים בלבד לרוחב, במקום החמישה המקובלים.
האוטובוס צויד במזגן עילי אחורי ותאי מטען בתחתית האוטובוס.
האוטובוס שימש בעיקר בנסיעות בינעירוניות משך כל שנות ה-80 ועד לאמצע שנות ה-90. במהלך שנים אלו פורקו המושבים המיוחדים של האוטובוס והורכבו עליו מושבים מקומיים.
בשנת 1980 נחתם הסכם בין חברת אגד לחברת מרצדס הגרמנית לייבוא אוטובוסים מתוצרתה ובהמשך על אספקת מרכבים מתוצרתה להרכבה בישראל.
אוטובוס עירוניים מדגם 305 בעל 43 מושבים לנסיעות עירוניות, בעל דלתות רחבות מקדימה ובמרכז מתוצרת מרצדס גרמניה משנת 1980. החל משנת 1981, הובאו שלדות של דגם זה, שהורכבו בישראל ולקראת סוף שנות ה-80 קיבלו מיזוג אוויר במסגרת התוכנית "מיזוג אוויר בעיר".
אוטובוס רב-תכליתי, מרצדס מדגם 303, בעל 51 מושבים לנסיעות בינעירוניות, בעיקר קצרות, בעל דלתות רחבות מקדימה ובמרכז מתוצרת מרצדס מהשנים 1980–1981, מערכת של אוורור מאולץ ותאי מטען תחתיים.
בשנת 1981 הובאו שלדות של דגם זה להרכבה מקומית ולקראת סוף שנות ה-80 קיבלו מיזוג אוויר על בסיס תשתית האוורור המאולץ שהייתה קיימת בהם.
אוטובוס בינעירוני, דגם 303, בעל 55 מושבים עם אפשרות לכיסא מדריך, לנסיעות בינעירוניות בקווי השירות הרגילים ולטיולים.
האוטובוס כלל מיזוג אוויר – מזגן עילי במרכז האוטובוס עם פתחי מיזוג אישיים לנוסע ותאי מטען תחתיים.
משנת 1982 הובאו שלדות של דגם זה להרכבה מקומית.
בהרכבה מקומית עמד מספר המושבים על 51 בלבד.
המזגנים היו בעלי הספק חלשים ופתחיהם לא הותאמו לשורת המושבים הקרובה למעבר, המושבים לא נוחים ואיכות הגימור ירודה.
אוטובוס תיירותי, דגם 303, בעל 51 מושבים וכיסא מדריך לתיירות.
מיזוג אוויר אישי לנוסע, תאי מטען תחתיים, מושבים רגילים ללא אפשרות הטיה.
לדגם זה לא הייתה הרכבה מקומית.
שלדות של מרצדס יובאו עד שנת 1985 ואחר כך הופסק היבוא לחברת אגד.
טענתה המרכזית של אגד כלפי חברות ההרכבה המקומיות, הארגז ומרכבים, הייתה איכות ההרכבה הירודה שלהן.
החל משנת 1988 החל ייבוא חדש של שלדות מדגם 303, הפעם ברמת גימור גבוהה בהרבה, עם מזגנים חדשים וחזקים במיוחד וכן נעילה חשמלית של תאי המטען התחתיים נשלטת על ידי נהג האוטובוס.
בשנת 1990 הובאו מספר אוטובוסים מדגם 303 מתוצרת גרמנית לתיירות.
באותה שנה נרכש מחברת מרצדס דגם 404 ניסיוני שפעל בעיקר בקווים הבינעירוניים ובהמשך בקו תל אביב–רמלה.
אוטובוס זה שירת באגד 15 שנה ונמכר לבסוף לחברה פרטית – אסיה טורס מפרדס חנה.
על בסיס אוטובוס זה, נרכשו מחברת מרצדס שלדות גבוהות של דגם 404 להרכבה בישראל.
בשנת 1999 רכשה לראשונה אוטובוסים מחברת איריזר הספרדית (דגם Century) עם מנוע מתוצרת מאן הגרמנית, הנפוץ בחברות ההסעה הפרטיות ובדן-יונייטד.
לאוטובוס 51 מושבים וכיסא מדריך מתקפל.
סה"כ נרכשו כ-50 אוטובוסים בשתי רכישות בעלי מרכב גבוה ובשונה מהחברות הפרטיות, היו לאוטובוסים דלת ירידה מרכזית ולא מאחור ומושבים בהרכבה מקומית של חברת פלטכניקה, שסיפקה עד לפשיטת רגלה מושבים לחברות ההרכבה המקומיות: הארגז, מרכבים ורכבת ישראל.
נכון לשנת 2019, אוטובוסים אלו יצאו מהשירות.
בשנים 2000–2016 נכנסו לשימוש באגד בעיקר אוטובוסים המורכבים בארץ על שלדות ומנועים שהובאו מאירופה.
בשנת 2017 החלה אגד לייבא אוטובוסים מסין, לאחר שקלטה מספר אוטובוסים לבחינות וניסיון, ובמקביל נקלטו מאות אוטובוסים מסין בחברות התחבורה הציבורית הפרטיות.
בסוף אותה שנה, הופעלו בשירות אגד כ-280 אוטובוסים מתוצרת סין.
הייבוא מתבצע מהחברות – יוטונג, גולדן דרגון, BYD, הייגר, זונגטונג, אנקאי וסנלונג.
מהחברות הללו מיובאים אוטובוסים חשמליים.
ב-2018 הם החלו להיות מופעלים בחיפה והקריות.
ב-2019 אוטובוסים חשמליים אלה החלו להיות מופעלים גם בקווים מסוימים בירושלים.
מחיר כל אוטובוס המיובא מסין נמוך בכ-30% מאוטובוס המיוצר באירופה/מורכב בישראל על מנוע אירופאי.
במקביל נרכשים אוטובוסים חדשים גם ממפעלי מרכבים והארגז הישראלים, חלקם חשמליים שהורכבו על שלדות BYD, גולדן דרגון והייגר.
כמו כן מייבאת אגד אוטובוסים עירוניים ממפעל סולאריס בפולין.
אוטובוסי אגד ונוסעיהם היו פעמים לא מעטות קורבנות של מעשי טרור, ובהם:
ההתקפה על אוטובוס 2094 – 30 בנובמבר 1947: התקפה על אוטובוס שנסע מנתניה לירושלים, שבה נהרגו חמישה מנוסעי האוטובוס.
טבח מעלה עקרבים – 17 במרץ 1954: פיגוע ירי בו נרצחו 11 נוסעים של אוטובוס אגד במעלה עקרבים.
פיגוע כביש החוף – 11 במרץ 1978: מחבלים השתלטו על אוטובוס אגד, ובסופו של קרב בין המחבלים למשטרה נרצחו 35 מנוסעי האוטובוס.
הפיגוע בקו 405 – 6 ביולי 1989: מחבל דרדר את אוטובוס אגד בקו 405 לתהום ליד קריית יערים.
בשנות ה-90 של המאה ה-20 היו כמה פיגועים באוטבוסי אגד בירושלים וכן במקומות נוספים במדינה.
הפיגוע בקו 37 – 5 במרץ 2003: פיגוע התאבדות בידי מחבל מהחמאס בשדרות מוריה בשכונת אחוזה בחיפה.
האינתיפאדה השנייה: אמצעי טרור מרכזי באינתיפאדה השנייה היה פיגועי התאבדות באוטובוסים, שהביאו למאות הרוגים.
כיום לאגד מספר חברות בנות:
אגד תעבורה – הוקמה בשנת 2006 בשיתוף עם "קבוצת תעבורה" (50% לכל אחת) כדי להתחרות במכרזים על קווי שירות שמפרסמת הממשלה.
החברה נרכשה על ידי אלקטרה-אפיקים בראשית 2021. אגד תעבורה פעלה בעיקר באזור הדרום, באלעד, בנתניה ובאזור ירושלים.
אגד היסעים תיור ונופש (עד 2016 – אגד תיור ונופש) - עוסקת בכל מגוון נושאי התיירות, כולל הסעות, אירוח והדרכה.
דרך אגד עוסקת בתחבורה ציבורית בעוטף ירושלים, התחילה את הפעילות בשנת 2024.
אגד החזקות – עוסקת באיתור ופיתוח מקורות מניבים נוספים מלבד עסקי הליבה של אגד כמו בעלות על נכסי נדל"ן והשתתפות במכרזי תחבורה ציבורית, רכבות קלות, נתיבים מהירים ועוד.
תבל מטרו – חברת בת משותפת של קבוצת אגד, בהובלת חברת אגד החזקות (51%) ובשיתוף "שנג'ן מטרו" (30%) וחברת "CCECC" הסיניות (19%).
אגד גולן - החל מאוקטובר 2025 אגד גולן (חברת בת של אגד ומועצה אזורית גולן) מפעילה את התחבורה הציבורית ברמת הגולן.
אגד אירופה – אגד החלה לפעול באירופה בשנת 2007 וכיום פועלת בהולנד ובפולין במספר ערים.
צי הרכבים שלה כולל בין היתר אוטובוסים חשמליים ובעתיד יכלול גם אוטובוסים המונעים בגז.
בשנים 2000–2011 הפעילה אגד קווים מיוחדים בשם המסחרי "קווים ייעודיים" המכונים "קווי מהדרין", לשירות הציבור החרדי אשר נסעו במסלולים עירוניים ובינעירוניים.
בקווים הייתה נהוגה הפרדה מגדרית במקומות הישיבה, כאשר הנשים יושבות באחורי האוטובוס.
בינואר 2011 אימץ בג"ץ את מסקנות הוועדה שהקים משרד התחבורה, וקבע כי הפרדה כפויה בין נשים לגברים ב"קווי המהדרין" אינה חוקית, וכי הטרדת נוסעות בעניין, כמו גם לגבי לבושן, עשויה להיות עבירה פלילית, אולם התיר את המשך ההסדר של העלאת נוסעים ונוסעות מהדלת האחורית כדי לאפשר הפרדה מרצון.
בשנת 2007 החלה אגד להפעיל קווי לילה במטרופולינים ירושלים וחיפה, ומתל אביב למספר ערים בגוש דן.