tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
סך הכל זכה ת'ורפ ב-4 מקצועות, סיים בתוצאה משוקללת של 8,413 נקודות (שווה ערך ל-6,564 נקודות בשיטת הניקוד הנהוגה מ-1964), וניצח בהפרש של 689 נקודות את הבא אחריו, הוגו ויסלנדר, הפייבוריט המקומי משוודיה.
בטקס הענקת המדליות שהתקיים בסוף המשחקים, זכה ת'ורפ לקבל בנוסף לשתי מדליות הזהב, גם פרסים מיוחדים מידי ניקולאי השני, קיסר רוסיה ומידי מלך שוודיה גוסטב החמישי.
בעת מתן הפרס, פנה המלך גוסטב לת'ורפ באומרו:
על כך ענה ת'ורפ בפשטות:
בתום האולימפיאדה חזר ת'ורפ לארצות הברית והתקבל בתהלוכה המונית בשדרות ברודוויי.
ב-1913 פורסמו בעיתונות האמריקאית ידיעות כי ת'ורפ הפר את מעמדו כספורטאי חובבן בכך שקיבל כסף תמורת השתתפות במשחקי בייסבול בזמן לימודיו בקולג', לפני האולימפיאדה.
ת'ורפ פנה במכתב למזכיר הוועד האמריקאי הספורטאים החובבנים ובו הודה כי אכן קיבל תשלום, אך ציין כי עשה זאת מתוך חוסר מודעות לנושא, מתוך אהבה למשחק, ושידוע לו כי גם ספורטאים נוספים פעלו כך, אך בניגוד אליו לא השתמשו בשמם האמיתי.
פנייתו של ת'ורפ הייתה לשווא, הוועד האמריקאי הסיר מת'ורפ את מעמד החובבן, ופנה לוועד האולימפי הבינלאומי בבקשה לפעול באופן דומה.
בתגובה אכן נשללו מת'ורפ התארים והמדליות בהם זכה באולימפיאדה.
שלילת המדליות מת'ורפ לא הייתה בהתאם לנוהלי הוועד האולימפי באותה עת, שכן על פי ספר החוקים, ערעור על תוצאות אמור להיות מוגש עד 30 יום מטקס הסיום של האולימפיאדה, בעוד שהפרסום בעיתונות היה כחצי שנה לאחר מכן.
קיימת סברה כי ת'ורפ נפל קורבן לגזענות מצד מקבלי ההחלטות.
ההכרזה על ת'ורפ מקצוען פתחה פתח להצעות מקבוצות מקצועניות שביקשו להשתמש בשירותיו, ת'ורפ הצטרף לקבוצת הניו יורק ג'איינטס מליגת הבייסבול המקצוענית, ה-MLB, ובשנתו הראשונה הצטרף לסיבוב ההופעות העולמי של הקבוצה, בו היה האטרקציה המרכזית.
הוא שיחק בקבוצות מהליגה הראשונה במשך שש עונות, האחרונה בהן ב-1919 במדי בוסטון ברייבס בה השיג ממוצע חבטות מצוין של 0.327.
במקביל לקריירה בבייסבול, לא זנח ת'ורפ את אהבתו למשחק הפוטבול, ב-1915 הוא חתם בקבוצת קנטון בולדוג תמורת סכום של 250 דולר למשחק, סכום גבוה משמעותית ביחס לנהוג באותם ימים, הוא הוביל את הקבוצה לזכייה ב-3 תארים (1916, 1917 ו-1919).
ב-1920 היו הבולדוג בין 14 הקבוצות שייסדו את ליגת ה-AAFL ששנתיים לאחר מכן שונה שמה ל-NFL, ת'ורפ נהיה לנשיאה הראשון של הליגה, תפקיד אותו מילא במשך שנה, בטרם פרש על מנת להקדיש את זמנו למשחק ואימון הבולדוג.
ב-1922 היה ממקימי קבוצת ה-NFL אורנג אינדיאנס, קבוצה שהתבססה על שחקנים אינדיאנים בלבד, הוא שיחק ואימן אותה במשך שנתיים.
סך הכל שיחק ת'ורפ במשך 9 עונות בליגת ה-NFL ב-6 קבוצות שונות, בטרם פרש ממשחק בשנת 1929, בגיל 41.
פרק עלום יחסית בחייו של ת'ורפ נוגע לקריירת הכדורסל שלו, ידוע כי שיחק כדורסל במסגרת מופעים עם קבוצת אינדיאנים ברחבי ארצות הברית בסוף שנות ה-20 אך תקופה זו אינה מתועדת היטב.
ת'ורפ היה נשוי שלוש פעמים ונולדו לו שמונה ילדים.
בנו הראשון נפטר בגיל שלוש ממגפת השפעת הספרדית.
לאחר פרישתו מספורט מקצועני נאבק ת'ורפ לפרנס את משפחתו, במיוחד בזמן השפל הגדול, הוא לא החזיק בעבודה קבועה, ועסק במלאכות רבות, בהן ניצב בסרטים, בעיקר במערבונים.
לתקופה קצרה ב-1945 הצטרף לצי הסוחר של ארצות הברית.
בערוב ימיו סבל ת'ורפ מבעיות רפואיות רבות, ב-1950 אושפז בבית חולים בעקבות גידול סרטני שהתגלה בשפתיו וב-1953 נפטר לאחר שלא התאושש מהתקף לב שלישי שעבר.
על שמו של ת'ורפ קרויה עיירה בפנסילבניה, שנושאת שם זה משנת 1953. העיירה שחיפשה פרסום אשר ימשוך אלייה תיירות, חתמה על הסכם עם אשתו השלישית של ת'ורפ, למקום הובאו שרידיו, והוצב בה פסל בדמותו.
בעיתונות זכה פועלו של ת'ורפ להכרה רבה, ב-1950 בחר סקר מקיף מטעם סוכנות Associated Press בת'ורפ לספורטאי הגדול ביותר של מחצית המאה הראשונה.
ב-1999 נבחר במקום השלישי מקרב הספורטאים במאה ה-20 בסקר של הסוכנות, לאחר מייקל ג'ורדן ובייב רות'.
ב-1951 יצא לאקרנים הסרט "Jim Thorpe - All-American" בבימויו של מייקל קורטיז ובכיכובו של ברט לנקסטר.
בסרט מתואר סיפור חייו ההירואי-טרגי ושזורים בו גם צילומים תיעודיים של ת'ורפ.
ב-1951 נבחר להיכל התהילה של פוטבול המכללות.
ב-1963 נבחר להיכל התהילה של הפוטבול המקצועני.
ב-1969 נבחר לקבוצת היובל של ה-NFL.
ב-1972 קבע בית הנבחרים של מדינת אוקלהומה כי ה-16 באפריל יהיה ל"יום ג'ים ת'ורפ".
ב-1983 נבחר להיכל התהילה האולימפי של ארצות הברית.
פרס ע"ש ג'ים ת'ורפ מוענק החל מ-1986 למגן האחורי המצטיין בפוטבול הקולג'ים.
ב-1988 הוציא שירות הדואר של ארצות הברית בול לזכרו של ג'ים ת'ורפ.
ב-1999 התקבלה החלטה בקונגרס של ארצות הברית לפיה ג'ים ת'ורפ יוכתר בתואר ה"אתלט האמריקאי של המאה ה-20".
במשך השנים נעשו מספר ניסיונות להחזרת המדליות לת'ורפ, שנחסמו על ידי הוועד האולימפי, המאמץ העיקש ביותר נעשה על ידי איש יחסי הציבור של ABC והביוגרף של ת'ורפ, רוברט וילר.
וילר הביא לשינוי החלטת הוועד האולימפי האמריקאי והחזרת ת'ורפ רטרואקטיבית למעמד ספורטאי חובבן וכן לתמיכת הקונגרס האמריקאי במאבק.
צעדים אלו נשאו פרי כשב-1982 הודיע הוועד האולימפי הבינלאומי על החזרת אישור הזכייה לת'ורפ, אם כי קבע שמדליות הזהב יהיו משותפות גם לספורטאים שהגיעו למקום השני בתחרויות.
ב-18 בינואר 1983 קיבלו שניים מילדיו של ת'ורפ את המדליות בחזרה.
ביולי 2022 קבע הוועד האולימפי כי ת'ורפ יוכר הזוכה במדליות הזהב באופן בלעדי.
ג'יימס "ג'ים" פרנל הוא כדורגלן עבר אנגלי ששיחק בעמדת השוער.
פרנל החל את הקריירה שלו בברנלי, שם חתם כשהיה בן 17. הוא היה השוער השלישי (מבחינת עדיפות בהרכב) של המועדון, ועד למעברו לליברפול בפברואר 1962 השתתף בשלושה משחקים בלבד בשמונה עונות.
הוא היה לשוער הראשון של ליברפול מיד עם הגעתו, והשתתף ב-13 המשחקים האחרונים של העונה, שבסיומה העפילו האדומים לליגה הראשונה.
הוא איבד את מקומו בהרכב לטומי לורנס לאחר ששבר את אצבעו בתאונת אימונים בתחילת עונת 1962/1963. הוא הספיק להשתתף בשני משחקים בעונת 1963/1964, ובנובמבר 1964 הועבר לארסנל תמורת 15,000 לירות שטרלינג.
גם בארסנל פרנל היה לשוער הראשון באופן מיד, וערך את הופעת הבכורה שלו בניצחון 5 - 3 על בלקפול ב-23 בנובמבר 1963; היה זה היום שבו חתם על החוזה עם ארסנל.
פרנל מילא את מקומו של ג'ק קלסי, והיה השוער הבכיר של ארסנל במשך חמש העונות הבאות, למעט עונת 1964/1965 שבה חלק את התפקיד עם טוני ברנס.
התקופה הטובה ביותר שלו הייתה בין ינואר 1966 למרץ 1968, שבה השתתף ב-111 משחקים ברציפות.
שחקני המועדון לא היטיבו לשחק תחת הדרכתו של בילי רייט, אך לאחר מינויו של ברטי מיי ב-1966 חל שיפור ביכולתם ובתוצאות שהשיגו, אם כי פרנל עצמו לא זכה ליהנות מכך במשך זמן רב.
הוא השתתף בגמר גביע הליגה מול לידס יונייטד בעונת 1967/1968, שהסתיים בהפסד של ארסנל.
אולם, במשחק הסיבוב החמישי של גביע ה-FA שנערך לאחר מכן הוא ביצע שגיאה שאפשרה לברמינגהאם סיטי להשוות את תוצאת המשחק.
הוא הודח מההרכב לטובת בוב וילסון, ולא שיחק יותר בסגל הבכיר של ארסנל.
בספטמבר 1968 הוא הועבר לרותרהאם יונייטד תמורת 8,000 לירות שטרלינג, לאחר שבסך הכל השתתף ב-167 משחקים במדי ארסנל.
לאחר שנתיים ברותרהאם הוא עבר לפליימות' ארגייל, והיה לאחד השחקנים הפופולריים בקרב אוהדי המועדון לאחר ששיחק שם במשך חמש וחצי שנים.
ב-1971 הוא זכה בתואר שחקן השנה של ארגייל, ושלוש שנים לאחר מכן הוביל את המועדון לחצי גמר גביע הליגה.
הוא פרש מכדורגל בקיץ 1976. ב-2003, כחלק מיובל המאה להקמת פליימות' ארגייל, הוא נבחר לשוער במסגרת בחירת ההרכב הטוב ביותר בתולדות המועדון.
ארבע שנים לאחר מכן הוא נבחר לשוער הטוב ביותר בתולדות ארגייל.
לאחר פרישתו הוא עבד בפליימות' כמאמן.
בין 1977 ל-1978 הוא עבד באקסטר סיטי בתפקיד מאתר כישרונות, בינואר 1979 הצטרף להנהלת פליימות' ארגייל, וב-1981 הצטרף לבלקברן רוברס, שם עבד עד 1998.
ג'יימס בילנד רוג'רס הבן הוא "גורו" השקעות אמריקני ופרשן פיננסי, מייסד קרן הגידור "קוונטום" יחד עם ג'ורג' סורוס, וכמו כן מרצה, סופר, נוסע בעולם ומייסד מדד הסחורות הבינלאומי הנושא את שמו.
רוג'רס משתייך לאסכולה האוסטרית בכלכלה.
רוג'רס נולד בבולטימור, מרילנד וגדל בדמופוליס, אלבמה.
את צעדיו הראשונים בעסקים עשה כבר בגיל חמש, במכירת בוטנים ובאיסוף בקבוקים משומשים ממגרשי כדור בסיס.
בשנת 1964 סיים את לימודי התואר הראשון שלו באוניברסיטת ייל וקיבל את עבודתו הראשונה בוול סטריט, בחברת "דומיניק את דומיניק".
בשנת 1966 סיים רוג'רס לימודי תואר ראשון נוסף בפילוסופיה, פוליטיקה וכלכלה מבייליול קולג' שבאוניברסיטת אוקספורד.
לאחר סיום לימודיו באוקספורד עזב רוג'רס את בריטניה, חזר לארצות הברית, התגייס לצבא ושירת בו מספר שנים.
בשנת 1970, הצטרף לחברת "Arnhold & S.
Bleichroeder" שם הכיר את ג'ורג' סורוס.
באותה שנה יסדו רוג'רס וסורוס את הקרן "קוונטום" (Quantum), שהייתה אחת הקרנות הבינלאומיות הראשונות.
במהלך 10 השנים הבאות השיג תיק ההשקעות של הקרן תשואה של 4200%, בעוד שמדד ה-S&P, לשם השוואה, השיג תשואה של 47% בלבד.
בשנת 1980, כשהוא בן 38, החליט רוג'רס "לפרוש לגמלאות", ויצא לטיול ארוך ברכיבה על אופנוע ברחבי סין.
אז גם החל לשמש פרופסור אורח למימון בבית הספר למינהל עסקים (Columbia Business School) של אוניברסיטת קולומביה.
בשנים 1990-1989 הנחה רוג'רס את התוכנית "השולחן העגול של דרייפוס" (The Dreyfus Roundtable) בערוץ הטלוויזיה WCBS של רשת CBS, ואת התוכנית "מניע הרווח עם ג'ים רוג'רס" ברשת FNN.
בשנים 1992-1990 רוג'רס שב וערך טיולים ארוכים בסין ומסביב לעולם.
בסה"כ גמא על גבי אופנועו מרחק של למעלה מ-160,000 ק"מ על פני 6 יבשות, הישג שנכנס לספר השיאים של גינס.
רוג'רס כתב על הרפתקאותיו ועל ההשקעותיו חובקות העולם מאותה תקופה בספרו "אופנוען השקעות" (Investment Biker).
בשנת 1998 ייסד את "מדד הסחורות הבינלאומי של רוג'רס" (Rogers International Commodity Index).
ב-2007 הונפקו תעודות סל העוקבות אחר המדד, לרבות שלושת מדדי המשנה שלו, תחת השם "אלמנטס" (ELEMENTS, "יסודות").
בין ה-1 בינואר 1999 ל-5 בינואר 2002 קבע רוג'רס שיא גינס נוסף, כאשר ערך עם אשתו פייג' פארקר מסע בן 245,000 ק"מ דרך 116 מדינות, במכונית מרצדס שנבנתה במיוחד על פי דרישותיו.
המסע החל באיסלנד אשר עמדה לחגוג את יום השנה ה-1000 למסעו הראשון של לייף איריקסון לצפון אמריקה, וב-5 בינואר 2002 כבר היו השניים בחזרה בעיר ניו יורק.
על מסעו זה ניתן ללמוד הן באתר האינטרנט שלו, jimrogers.com, והן מקריאת הספר "קפיטליסט הרפתקאות" (Adventure Capitalist),אותו כתב בעקבות המסע, והוא ספרו הנמכר ביותר עד כה.
עם שובו ב-2002 הפך רוג'רס לאורח קבוע בתוכנית הטלוויזיה "קאבוטו על עסקים" של פוקס ניוז (בהנחיית ניל קאבוטו).
בשנת 2005 כתב רוג'רס את הספר "סחורות חמות: כיצד יכול כל אדם להשקיע באופן רווחי בשוק הטוב בעולם".
בספר זה מצטט רוג'רס מתוך "עובדות ואשליות לגבי עתיד הסחורות" (Facts and Fantasies about Commodity Futures), מסמך מחקרי מאת גארי גורטון מאוניברסיטת פנסילבניה ופרופ' חירט רובנהורסט מאוניברסיטת ייל.
לטענת רוג'רס, המחקר מראה כי השקעה בסחורות הִנה אחת ההשקעות הטובות ביותר לאורך זמן, רעיון שנתפס כמתנגש עם תפישות ההשקעה המקובלות.
לרוג'רס שתי בנות מפֵּייג' פּארקר (Paige Parker): הֶפִּי (Happy) ילידת 2003 ובֵּייבִּי בִּי (Baby Bee) ילידת 2008. ספרו האחרון "מתנה לילדותיי" (A Gift To My Children), שיצא בשנת 2009, מכיל לקחים מהחיים בעבור בנותיו ועצות למשקיעים.
רוג'רס מעריך כי העתיד מצוי באסיה, ופועל בהתאם: בדצמבר 2007 מכר רוג'רס את אחוזתו בעיר ניו יורק בסכום של כ-16 מיליון דולר, ועקר עם משפחתו לסינגפור.
זאת, לדבריו, כדי להקדים ולנצל את פוטנציאל ההשקעה בשוקי אסיה המתעוררים.
לבתו הבכורה הפי דאג רוג'רס לשיעורים פרטיים במנדרינית, על מנת "להכין אותה לעתיד", כדבריו.
רוג'רס צוטט כאומר "אם היית חכם ב-1807 עברת ללונדון, אם היית חכם ב-1907 עברת לעיר ניו יורק, ואם אתה חכם ב-2007 אתה עובר לאסיה".
בראיון שנתן למריה ברטירומו מרשת CNBC, אשר שודר ב-5 במאי 2008, אמר רוג'רס כי האנשים בסין מלאי מוטיבציה, וזאת הסביבה שבה הוא רוצה להיות, כדי שגם בנותיו תהיינה כאלה.
כמו כן ציין רוג'רס כי כך היו אמריקה ואירופה בשעתן.
הוא בחר שלא לעבור לערים כמו הונג קונג או שאנגחאי בשל זיהום האוויר הקשה שהיה עלול לסכן את בריאות משפחתו.
בנוסף, המליץ רוג'רס להשקיע בשווקים אסיאתיים קטנים יותר, במדינות כמו סרי לנקה וקמבודיה, והוא עצמו משמש כיום יועץ בקרן ההשקעות "לֶפֶּרְד קַפִּיטַל" (Leopard Capital) בסרי לנקה.
בחודש ינואר 2009, ג'ים רוג'רס אמר כי הכלכלה הגלובלית במצב רע ואף הוסיף כי לונדון "גמורה" (כלכלית).
רוג'רס גם דחק במשקיעים למכור כל שטרלינג המצוי ברשותם.
ג'יימס פטריק קאביזל הבן הוא שחקן קולנוע וטלוויזיה אמריקאי.
מוכר בזכות גילומו של ישו בסרט "הפסיון של ישו", בנוסף הופיע בתפקידים ראשיים בסרטים "הקו האדום", "הרוזן ממונטה קריסטו" ו"עיני מלאך".
קאביזל נולד בעיר מאונט ורנון שבוושינגטון למרגרט וג'יימס פטריק קאביזל האב.
קאביזל למד ב"תיכון מאונט ורנון" במשך שנתיים לפני שעבר עם משפחתו לסיאטל, שם למד בתיכון הקתולי "תיכון אודיי".
קאביזל שיחק כדורסל ב"תיכון ג'ון.פ קנדי" ב-1987, לאחר מכן נרשם ל"מכללה הקהילתית בלבו", שם שיחק כדורסל בקבוצת הקולג' המקומית.
אולם בשנתו השנייה בקבוצה סבל קאביזל מפגיעה בכף רגלו, שהגבילה מאוד את משחקו.
בעקבות הפציעה החליט קאביזל לעבור לאוניברסיטת וושינגטון, שם החל ללמוד ולהתמקד בקריירת משחק על במה.
בשנת 2006 נרשם קאביזל לקורס אחד באוניברסיטת נוטרדאם, אולם הוא מעולם לא סיים את לימודיו שם.
קאביזל התחיל את קריירת המשחק שלו ב-1991 בתפקיד קטן בדרמה הרומנטית של גאס ואן סנט, "איידהו שלי".
לאחר מספר תפקידי משנה השתתף קאביזל בדרמת האקשן של רידלי סקוט "ג'י איי ג'יין", שם גילם את דמותו של סלוב סלובניק, חברה לנשק של ג'ורדן אונייל (דמי מור) ביחידת הקומנדו של חיל הים האמריקאי.
קאביזל גילם את דמותו של טוראי וויט בדרמת המלחמה "הקו האדום".
קאביזל הודה למאליק ואמר שליהוקו לסרט הוא נקודת המפנה בקריירה שלו.
בשנה זו שיחק קאביזל גם בדרמה "תעביר את זה הלאה", בה גילם חסר בית בשם ג'רי.
ב-2001 שיחק בדרמת הפעולה "עיני מלאך", בה גילם את סטיב "קאץ'" לאמברט, זר מסתורי המציל את חייה של שוטרת משטרת שיקגו שרון פוג' (ג'ניפר לופז).
ב-2002 שיחק קאביזל בתפקיד ראשי במותחן ההרפתקאות המבוסס על ספרו של אלכסנדר דיומא, "הרוזן ממונטה קריסטו".
סרט נוסף בו שיחק קאביזל באותה שנה היה המותחן "זהות שאולה", בו גילם את טום, קבלן מצליח ונשוי באושר, שפריצה אל ביתו מביאה לשרשרת של אירועים שמטלטלת את חייהם של בני הזוג.
ב-2003 שיחק קאביזל בדרמה "אני דויד", בה גילם את יוהנסן, מורו וחברו של דייוויד, ילד בן 12 למוד סבל וייסורים, שכלוא במחנה עבודות כפייה קומוניסטי.
בשנת 2004 שיחק קאביזל בסרט של מל גיבסון, "הפסיון של ישו".
בסרט גילם קאביזל את דמותו של ישו בשעותיו האחרונות לפני רציחתו וצליבתו בידי הרומאים.
כמו כן גילם קאביזל את דמותו של בובי ג'ונס, הנחשב לשחקן הגולף הטוב בכל הזמנים, בדרמת הספורט הביוגרפית "בובי ג'ונס: רצף של גאונות".
בנוסף שיחק קאביזל במותחן הבדיוני "בסוף הדרך".
ב-2006 שיחק קאביזל במותחן האקשן הבדיוני של טוני סקוט "דז'ה וו", בו גילם את קארול אורסטדט, אדם פיקח אשר כועס על הממשל האמריקאי על כך שדחו את בקשתו לשרת בכוחות המארינס.
ב-2008 שיחק במותחן ההרפתקאות הבדיוני "נחיתה רכה", בו גילם את קיינן, אדם אשר נוחת מעולם רחוק בכדור הארץ בזמן תקופת הוויקינגים, מגלה להם את הטכנולוגיה המתקדמת שלו ומנהיג קבוצת לוחמים במטרה להרוג חייזר אשר מאיים על חייהם.
ב-2009 שיחק בגרסה המחודשת לסדרת הטלוויזיה משנות ה-60, "האסיר".
בשנת 2014 שיחק קאזיבל בסרט "כשהמשחק עומד מלכת" (When the Game Stands Tall) את דמותו של בוב לדואר(Bob Ladouceur), מאמנה של קבוצת הפוטבול של תיכון דה לה סאל, שמחזיקה ברצף הניצחונות הגדול ביותר בפוטבול תיכונים- רצף שבו במשך 12 שנים קבוצת התיכון של דה לה סאל לא הפסידה אף משחק.
החל מ-2011 עד 2016, שיחק קאביזל בסדרה "מבוקש" בתפקיד ראשי את דמותו של ג'ון ריס, סוכן CIA לשעבר שגויס בידי מתכנת על בשם הרולד פינץ' (מייקל אמרסון) לשם התערבות ומניעת מעשי רצח המתרחשים בעיר ניו יורק, הנחשפים כבר משלב התכנון הודות לטכנולוגיית מעקב חדשנית שפיתח פינץ'.
בשנת 1996 נישא לבת זוגו, קארי ברוויט, מורה לאנגלית.
לזוג שלושה ילדים מאומצים מסין הלוקים בסרטן המוח.
קאביזל ואשתו הם קתולים אדוקים.
ג'יימס ג'וזף "ג'ים" פרסונס הוא שחקן, מדבב וקומיקאי אמריקאי, המוכר בעיקר מתפקידו כד"ר שלדון קופר מקומדיית המצבים "המפץ הגדול" (2019-2007); עבורו זכה בארבעה פרסי אמי ובפרס גלובוס הזהב לשחקן הראשי הטוב ביותר בסדרה קומית.
פרסונס החל לעסוק במשחק כבר בגיל צעיר.
ב-1996, קיבל מלגה לבית הספר למשחק באוניברסיטת יוסטון.
פרסונס בעל תואר שני במשחק מאוניברסיטת סן דייגו.
בתחילת הקריירה שיחק במחזות באוף ברודוויי, והשתתף בסדרת פרסומות של רשת המזון המהיר Quiznos.
בשנת 2004 גילם את דמותו של רוב הולברוק בסדרה "המשפט של איימי" ברשת CBS, במשך שבעה פרקים.
פרסונס העריך שהוא נבחן עבור בין 15 ל-30 פרקי פיילוט לטלוויזיה, אך ברבות מהפעמים שבהן לוהק, התוכנית לא הצליחה למצוא רשת טלוויזיה שמוכנה לרכוש אותה, עד שלוהק לסיטקום "המפץ הגדול" ברשת CBS.
לאחר קריאת תסריט הפיילוט, פרסונס הרגיש שתפקידו של שלדון קופר יתאים לו מאוד.
למרות שהוא לא הרגיש שום סוג של מערכת יחסים עם הדמות, הוא הוקסם ממבנה הדיאלוג, האופן שבו הכותבים "משתמשים בצורה מבריקה במילים שרובנו לא מכירים כדי ליצור את הקצב הזה, והקצב תפס אותי.
זה הייתה ההזדמנות לרקוד דרך הדיאלוג הזה בהרבה מובנים."
באודישן שלו, פרסונס כל כך הרשים את יוצר הסדרה צ'אק לורי, שלורי התעקש לעשות אודישן שני כדי לראות אם פרסונס יכול לשחזר את האודישן.
פרסונס לוהק לתפקיד של שלדון קופר, פיזיקאי עם אדישות חברתית שמזלזל לעיתים קרובות בחברים שלו ובמלצרית שגרה בדירה ממול.
הסדרה משכה אליה מעריצים מושבעים במשך כל 12 עונותיה, עד האחרונה ב-2019.
בשנת 2014 שיחק בסרט הדרמה המקורי של ראיין מרפי לערוץ HBO; "הלב הרגיל" שעוסקת במשבר האיידס בעיר ניו יורק בשנים 1981–1984. התסריט נכתב על ידי לארי קרמר, שהתבסס על המחזה האוטוביוגרפי ברובו שפרסם בשנת 1985 באותו שם.
פרסונס גילם את טומי, עמיתו לעבודה של האקטיביסט היהודי-אמריקאי - נד ויקס (מארק ראפלו) וקיבל ביקורות חיוביות על תפקידו, ואף קיבל מועמדות לפרס אמי לשחקן משנה מצטיין במיני-סדרה או סרט טלוויזיה.
בשנת 2016 שיחק בדרמה "מאחורי המספרים" לצידן של טראג'י פ.
הנסון, אוקטביה ספנסר וקירסטן דנסט.
בשנת 2019 שיחק בסרט "משפטו של טד בנדי" בתור לארי סימפסון, התובע במשפט נגד טד בנדי.
בשנת 2020 שיחק במיני-סדרה של נטפליקס; "הוליווד" מבית היוצר של ראיין מרפי.
פרסונס גילם את סוכן השחקנים הנרי וילסון, ועבור תפקיד קיבל שבחים רבים והיה מועמד לפרס אמי ולפרס גלובוס הזהב לשחקן משנה מצטיין במיני-סדרה.
בלילה בו זכה בפרס אמי ב-2010 ולאחר עשר שנות זוגיות, התארס עם בן זוגו טוד ספיווק.
בריאיון לעיתון הניו יורק טיימס שנערך ב-2012 סיפר על יציאתו מהארון וכן על ארוסו.
השניים נישאו במאי 2017, והם מתגוררים בניו יורק.
גם מפיק בפועל2021–2018שאול החתולסטן / סידדיבוב; 5 פרקים2021–2019מיוחדמפיק בפועל2020משפחת סימפסוןעצמודיבוב; פרק: "Frinkcoin"הוליוודהנרי וילסוןמיני-סדרה
מועמד פרס אמי לבידור בפריים טיים לשחקן משנה במיני-סדרה או בסרט טלוויזיה (אנ') (2020)2021מבוימיםעצמופרק: "The Warthog and the Mongoose: Part Two"2021–הווהCall Me Katמפיק בפועל
ג'ים קְרוֹצֶ'י , היה זמר-יוצר אמריקאי-יהודי, שפעל בסוגות הפולק, פולק-רוק, בלוז וקאנטרי.
ג'ים נולד בפילדלפיה לפלורה ולג'ים שהיה ממוצא איטלקי ובגיל 5 כבר ניגן באקורדיון.
ב-1960 לאחר שסיים בית ספר תיכון הועסק בחברת בנייה וב-1964 נרשם לאוניברסיטת וילאנובה שבעירו ובמהלך לימודיו שר במקהלת האוניברסיטה ועבד למחייתו כתקליטן.
במהלך לימודיו פגש קרוצ'י את אינגריד יקובסון , בת למשפחה יהודית, שהייתה בהמשך לסופרת וזמרת-יוצרת בפני עצמה.
מאמצע שנות ה-60 הופיעו בני הזוג יחדיו, בתחילה בשירי פולק וקאנטרי של אמנים ידועי שם ובהמשך גם עם חומר מקורי.
ב-1966 יצא אלבומו הראשון של קרוצ'י שנקרא "Facets".
ב-1969 הוציאו בני הזוג קרוצ'י את אלבומם המשותף הראשון שנקרא "Jim & Ingrid Croce" ועברו להתגורר בניו יורק.
האלבום נכשל, הם חזרו לפילדלפיה וג'ים התפרנס למחייתו כנהג משאית ובנאי.
ב-1970 פגש קרוצ'י את הזמר והנגן מורי מיוליסן, הם החלו בשיתוף פעולה מקצועי וב-1972 הוחתם על חוזה הקלטות באולפני ABC Records.
במאי 1972 הוציא קרוצ'י את האלבום "You Don't Mess Around with Jim" שהגיע לראש רשימת רבי המכר של הבילבורד האמריקאי ומתוכו בלטו השירים "Operator" ו-"Time in a Bottle" שהוקדש לבנו אדריאן, הגיע למקום ה-1 במצעדים וידע הצלחה גדולה גם בישראל.
ב-2005 ידע השיר "Operator" עדנה מחודשת כאשר הזמרת טורי איימוס ביצעה גרסת כיסוי שלו במהלך הופעותיה.
בינואר 1973 הוציא קרוצ'י את האלבום "Life and Times" שהגיע למקום ה-7 בבילבורד האמריקאי ומתוכו בלט השיר "Bad, Bad Leroy Brown" אשר ביולי 1973 הגיע לראש המצעדים בארצות הברית.
השיר זיכה את קרוצ'י בשתי מועמדויות לפרס גראמי של 1973 והקריירה שלו הגיעה לשיאה.
קרוצ'י החל לעבוד על אלבום נוסף.
ב-20 בספטמבר 1973 סיימו קרוצ'י ומיוליסן הופעה באוניברסיטת המדינה נורת'ווסטרן שבלואיזיאנה ועלו על מטוס מסחרי קטן שאמור היה להטיסם להופעה נוספת בשרמן טקסס.
למרות תנאי מזג אוויר מצוינים לא הצליח המטוס לצבור גובה וב-22:45 התנגש בצמרת עץ בקצה מסלול ההמראה והתרסק.
כל נוסעי המטוס נספו בתאונה.
קרוצ'י נקבר בבית העלמין על שם חיים סולומון בפנסילבניה.
ב-1 בדצמבר 1973 יצא אלבומו "I Got a Name" והגיע למקום ה-2 בבילבורד האמריקאי.
מאלבום זה התפרסם השיר "I'll Have to Say I Love You in a Song" שהגיע לראש המצעד האמריקאי.
בשנת 2012 הכניס קוונטין טרנטינו את השיר "I Got a Name" לפסקול הסרט "ג'אנגו ללא מעצורים" תוך שהוא מציין בסוגריים (מהגיבור האחרון של אמריקה).
שיריו וסיפור חייו של קרוצ'י שנגעו בתמצית ההוויה האמריקנית, הותירו את יצירתו פופולרית לאורך השנים ושימשו השראה לכותבים רבים.
ב-1974 הופק תקליט אוסף משיריו וב-1990 נכנס להיכל התהילה של הפזמונאים האמריקאים.
שירו של קרוצ'י "Bad, Bad Leroy Brown" שימש השראה לפרדי מרקיורי כשכתב את השיר "Bring Back That Leroy Brown" והופיע באלבום Sheer Heart Attack של להקת קווין.
קרוצ'י הוזכר באחד מסיפוריו הקצרים של סטיבן קינג ונכתבו מספר שירים לזכרו.
בנו אדריאן ג'יימס קרוצ'י גדל להיות זמר-יוצר בפני עצמו ומ-1993 הוציא 7 אלבומים.
באלבומה, "סרנדה" (אן אם סי, 2015), ביצעה חוה אלברשטיין את "זמן בבקבוק" תרגום שלה לשירו של קרוצ'י "Time in A Bottle".
בנו של קרוצ'י אדריאן ג'יימס קרוצ'י A.J.Croce הוא זמר ויוצר ובין היתר שר את שירי אביו.
"ג'ים" "הדרקון" קלי היה אתלט, שחקן ואמן לחימה אמריקני שהתבלט בשנות השבעים המוקדמות.
הוא נודע במיוחד בשל הופעתו כוויליאמס בסרטו של ברוס לי "הדרקון".
הוא החל את הקריירה האתלטית בבית הספר התיכון, שם התחרה בהצלחה בכדורסל, פוטבול, ואתלטיקה קלה.
הוא למד באוניברסיטת לואיוויל, שם שיחק רוגבי, אולם עזב במהלך שנתו הראשונה על מנת ללמוד קראטה שורין-ריו.
בנוסף לכך, הוא התאמן בקראטה אוקינאווה-טה בהדרכתו של שיהאן גורדון דוברסולה וזכה בהנטיגטון ביץ' קלאסיק (Huntington Beach Classic) וזקף לזכותו של מר דוברסולה את הפיכתו ללוחם ברמה עולמית.
אחרי שניצח בתואר במשקל בינוני באליפות הקראטה הבינלאומית במשקל בינוני ב-1971 בלונג ביץ', הוא פתח בית ספר משלו לאמנויות לחימה.
הוא לימד קראטה את השחקן Calvin Lockhart לקראת תפקידו במותחן Melinda, ולבסוף גילם את דמותו של מדריך אמנויות לחימה בסרט.
כשחקן, תפקידו הידוע ביותר של קלי הוא במשחק לצידו של ברוס בסרט "הדרקון".
הופעה זו הובילה לתפקידי כוכב בסדרת סרטי אמנויות הלחימה מז'אנר הבלאקספלויטיישן, ביניהם מלינדה ו-Black Belt Jones.
ברוב תפקידיו קלי גילם אמן לחימה אפרו-אמריקני, מה שהיווה אז חידוש.
לאחר הופעתו בסרט משנת 1982 "One Down, Two to Go", הופיע קלי בסרטים רק לעיתים נדירות.
משחקו בסרט "הדרקון" אמור היה במקור להינתן לשחקן Rockne Tarkington, שבאופן בלתי צפוי נשר ימים לפני הצילומים בהונג קונג.
המפיק פרד ויינטראוב שמע על בית הספר לקראטה של ג'ים קלי במחוז קרנשו (Crenshaw) בלוס אנג'לס, והלך לשם על מנת לצפות בו, התרשם ובחר בו לתפקיד ויליאמס.
תפקידו של קלי כויליאמס, מדריך קראטה עירוני ששוטרים לבנים מציקים לו, הרשים במאים וגברים אפרו-אמריקנים בשל התנהגותו קרת הרוח והתסרוקת האפריקאית הגדולה שלו.
הוא השיג חוזה לשלושה סרטים עם חברת האחים וורנר ושיחק בסרט Three the Hard Way עם ג'ים בראון ופרד ויליאמסון, וב- Hot Potato סרט שבו הוא מציל את בתו של דיפלומט מהג'ונגלים של תאילנד.
אחרי שחוזהו עם האחים וורנר הסתיים, הוא כיכב בסרטים דלי התקציב Black Samurai, Death Dimension ו- Tattoo Connection.
ג'יימס "ג'ים" עמנואל פוקס היה אתלט יהודי-אמריקאי, פעמיים ברציפות בעל מדליית ארד אולימפית (לונדון 1948 והלסינקי 1952), שיאן עולם במשך כ-4 שנים, אלוף המשחקים הפאן אמריקאיים (בואנוס איירס 1951) ופעמיים ברציפות אלוף ארצות הברית (1949 ו-1950) בהדיפת כדור ברזל.
הוא פיתח שיטה חדשה בהדיפת כדור ברזל, כפיצוי על הפציעה ברגלו.
בתחילת דרכו הספורטיבית שיחק פוטבול.
במסגרת לימודיו באוניברסיטת ייל שיחק בתפקיד פול בק (FB - fullback), אך פציעות מנעו ממנו עלות על כר הדשא.
לאחר ההחלמה מהניתוח החל להתאמן בהדיפת כדור ברזל ובזריקת דיסקוס.
הוא פיתח שיטה חדשה בהדיפת כדור ברזל, כפיצוי על הפציעה ברגלו, טכניקה שהודפים אחרים אימצו אחריו.
אותה העת, אימוניו לא כללו הרמת משקולות לחיזוק.
בראיון שנתן בשנת 1994, טען שלו היה מרים משקולות יכול היה להדוף למרחק של 18.30 מטר (שווה ערך לריצת מייל בפחות מ-4 דקות).
באולימפיאדת לונדון (1948) למרות שפוקס סבל מדלקת גרון, סטרפטוקוקלית ו-40° חום, הוא זכה במדליית ארד בהדיפת כדור ברזל בתוצאה של 16.42 מטר, אחרי וילבר תומפסון שקבע שיא אולימפי חדש של 17.12 מטר וג'ים דילייני (16.68 מטר), שלושתם מארצות הברית.
בתחרות שנערכה באוסלו, נורווגיה ב-28 ביולי 1949 קבע פוקס בהדיפת כדור ברזל שיא עולם חדש של 17.79 מטר, שיפור של 11 ס"מ לשיאו בן השנה של צ'רלי פונוויל בן ארצו.
שנה לאחר מכן בתחרות שנערכה בלוס אנג'לס, קליפורניה ב-29 באפריל 1950 הוא שיפר את שיאו העולמי והעמידו על 17.82 מטר.
בתחרות שנערכה בויסבי, שוודיה ב-20 באוגוסט אותה שנה הוא שוב שיפר את השיא והעמיד אותו על 17.90 מטר.
יומיים לאחר מכן, בתחרות שנערכה באסקלסטונה, שוודיה הוא קבע את שיאו העולמי האחרון 17.95 מטר.
במשחקים הפאן אמריקאיים שנערכו בבואנוס איירס, ארגנטינה בשנת 1951 זכה פוקס בשתי מדליות זהב בהדיפת כדור ברזל בתוצאה של 17.25 מטר ובזריקת דיסקוס בתוצאה של 48.91 מטר.
למרות שנקע את קרסולו ואת אצבעו ביד ימין ביולי 1952 באולימפיאדת הלסינקי (1952) זכה פוקס שוב במדליית ארד בהדיפת כדור ברזל בתוצאה של 17.06 מטר, אחרי בפרי אובריאן שקבע שיא אולימפי חדש של 17.41 מטר ודארו הופר (17.39 מטר), שלושתם מארצות הברית.
ב-9 במאי 1953 לאחר כ-3 שנים שבר פרי אובריאן את שיאו העולמי כשהדף למרחק של 18.00 מטר.
לאחר שפרש מספורט תחרותי עבד פוקס ב-NBC.
אחר כך, עבד כ-20 שנה כמנהל תקשורת בהוצאה לאור קרטיס, שעסקה בתחום הספורט, ובהמשך הפך לנשיא החברה.
בשנים 1994-1971 שימש פוקס כיו"ר ומנכ"ל חברת פוקס קתרל בע"מ.
בשנת 1981 הקימו הוא והבעלים של ניו יורק יאנקיז, ג'ורג' סטיינברנר, קרן לתמיכה כספית לילדים שהוריהם עבדו כשוטרים במטרופולין ניו יורק, נהרגו במילוי תפקידם.
לאחר פיגועי 11 בספטמבר תמכה הקרן בחסותו ב-900 ילדים והעניקה לכל אחד מהם 20,000 דולר להמשך למודיהם.
ב-8 באוקטובר בשנת 2010 נפטר פוקס בגיל 82 במנהטן שבניו יורק.
הוא הותיר אחריו את ארוסתו, חמש בנות מאשתו הראשונה שממנה התגרש, שני בנים מאשתו השנייה שגם ממנה הוא התגרש ושבעה נכדים.
בסך הכל קבע פוקס 7 שיאי עולם בהדיפת כדור ברזל, 4 באצטדיון ו-3 באולם.
בסך הכל זכה פוקס ב-5 תוארי אליפות ארצות הברית, 2 באצטדיון ו-3 באולם בהדיפת כדור ברזל בשנים 1953-1951.
בשנת 2005 זכה פוקס להיכלל בהיכל התהילה של האתלטיקה בארצות הברית.
ג'יימס ספנסר "ג'ים" קורייר ג'וניור הוא טניסאי עבר אמריקאי.
דורג במקום הראשון בעולם בטניס, במשך 58 שבועות (זמן מצטבר), מקום 11 בכל הזמנים (2013).
במהלך קריירת הטניס שלו, זכה קורייר ב-26 תארים ביחידים ו-6 תארים בזוגות, מהם 4 תארים ביחידים בטורנירי גראנד סלאם.
הוא זכה פעמיים ברציפות באליפות אוסטרליה הפתוחה (1992, 1993) ופעמיים ברציפות באליפות צרפת הפתוחה (1991, 1992).
הוא הגיע לשלבי הגמר בווימבלדון (1993), באליפות ארצות הברית הפתוחה (1991) ובאליפות סבב המאסטרס העולמי (1991 ו-1992).
קורייר מחזיק בשיא, לאחר שהגיע למשחקי הגמר בכל ארבעת טורנירי הגראנד סלאם (הישג שרק 7 טניסאים הצליחו להגיע אליו), בגיל 22 ובכך היה לטניסאי הצעיר ביותר שזכה להישג זה עד כה (2013).
בשנים 1992 ו-1995 זכה קורייר בגביע דייוויס עם נבחרת ארצות הברית.
בשנת 2005 זכה קורייר להיכלל בהיכל התהילה הבינלאומי לטניס.
קורייר נולד בסנפורד, פלורידה וגדל בדייד סיטי שבפלורידה.
הוא התאמן באקדמיית הטניס של ניק בולטיירי.
בשנים 1986 ו-1987 זכה בטורניר היוקרתי לנוער, דאנלופ אורנג' בול שנערך במיאמי ביץ' שבפלורידה ובשנת 1987 בטורניר זוגות נערים באליפות צרפת הפתוחה.
בשנת 1988 הצטרף קורייר לסבב המקצוענים.
בשנת 1991 זכה קורייר באליפות צרפת הפתוחה (דורג 9 בעולם).
בטורניר הוא ניצח את בשלב רבע הגמר את סטפן אדברג משוודיה (1 בעולם), בשלב חצי הגמר את מייקל שטיך מגרמניה (12 בעולם) ובמשחק הגמר ניצח את חברו לאקדמיית הטניס בן ארצו אנדרה אגאסי (4 בעולם) ב-5 מערכות (3–6, 6–4, 2–6, 6–1, 6–4).
בהמשך אותה שנה הוא דורג במקום 4 בעולם והפסיד במשחק הגמר באליפות ארצות הברית הפתוחה לסטפן אדברג (2 בעולם) ב-3 מערכות (6–2, 6–4, 6–0).
בשלב רבע הגמר הוא ניצח את חברו לאקדמיית הטניס בן ארצו פיט סמפראס (6 בעולם) ב-3 מערכות.
בסוף השנה, באליפות סבב המאסטרס העולמי הפסיד קורייר במשחק הגמר לפיט סמפראס ב-4 מערכות (3–6, 7–6(5), 6–3, 6–4).
בשנת 1992 זכה קורייר (2 בעולם) באליפות אוסטרליה הפתוחה לאחר ניצחון במשחק הגמר על סטפן אדברג (1 בעולם) ב-4 מערכות (6–3, 3–6, 6–4, 6–2).
בשלב רבע הגמר הוא ניצח את עמוס מנסדורף מישראל ב-3 מערכות.
ב-20 בפברואר 1992 הגיע קורייר למקום הראשון בעולם, ובכך היה לטניסאי העשירי שדורג במקום זה מאז 1973. הוא סיים את השנה במקום הראשון בעולם.
בהמשך השנה הגן קורייר על תוארו באליפות צרפת הפתוחה לאחר ניצחון במשחק הגמר על פטר קורדה מצ'כוסלובקיה (7 בעולם) ב-3 מערכות (7–5, 6–2, 6–1).
בשלב רבע הגמר הוא ניצח את גוראן איווניסביץ' מקרואטיה (8 בעולם) ובשלב חצי הגמר הוא ניצח את אנדה אגאסי (11 בעולם).
באולימפיאדת ברצלונה (1992) הגיע קורייר לסיבוב השלישי, בו הספיד למרק רוסה משווייץ ב-3 מערכות (4-6, 2-6, 1-6), שגם זכה לבסוף במדליית הזהב.
בסיבוב השני הוא ניצח את גלעד בלום מישראל ב-3 מערכות.
בסוף השנה, באליפות סבב המאסטרס העולמי הגיע קורייר (1 בעולם) למשחק הגמר בפעם השנייה ברציפות, אך הפסיד שוב, הפעם לבוריס בקר מגרמניה (7 עולם) ב-3 מערכות (6–4, 6–3, 7–5).
בשנת 1993 באליפות אוסטרליה הפתוחה הגן קורייר על תוארו לאחר שניצח במשחק הגמר את יריבו סטפן אדברג (2 בעולם) ב-4 מערכות (6–2, 6–1, 2–6, 7–5).
בהמשך השנה הגיע קורייר למשחק הגמר (2 בעולם) בפעם השלישית ברציפות, באליפות צרפת הפתוחה אך הפסיד לסרגיי ברוגרה מספרד (10 בעולם) ב-5 מערכות (6–4, 2–6, 6–2, 3–6, 6–3).
ב-27 באוקטובר 2010 התמנה קורייר לקפטן נבחרת גביע דייוויס של ארצות הברית, אחרי שהחליף בתפקיד את פטריק מקנרו.
קורייר פרש מתפקיד זה לאחר התבוסה לקרואטיה בחצי הגמר בשנת 2018. במהלך כהונתו כקפטן, קורייר הוביל את הנבחרת עם שיא של 10-8 ושתי השתתפויות בחצי הגמר.
בשנת 2010 נישא קורייר לסוזנה לינגמן.
ג'ים קלאס הירוז היא להקת ראפ רוק אמריקאית.
טרווי מקוי פגש את מאט מקגינלי בכיתה ט' בתיכון בניו יורק בו למדו יחד, השניים נפגשו בשיעור התעמלות ומכאן שם הלהקה שפירושו "גיבורי שיעור התעמלות".
משנת 1997 הם החלו לשיר וליצור מוזיקה והופיעו במסיבות וימי הולדת.
לאחר מכן זכה מקוי בתחרות כישרונות של MTV שהפרס היה להשתתף בקליפ של הראפר Styles P.
ב-23 בדצמבר 2001 הוציאה הלהקה את אלבום הבכורה שלה שנקרא "...For the Kids" והופץ בצורה עצמאית.
בשנת 2003 יצאה הלהקה לסיבוב הופעות והחלה להקליט חומרים לאלבום סטודיו שני.
במהלך העבודה על האלבום פרש מיילו בונקי מהלהקה והצטרף אליה דישאי לומובה אשר למד באותו זמן באוניברסיטת קורנל בתור המתופף החדש.
עוד לפני שיצא האלבום הוא משך את תשומת לבו של פיט ונץ הסולן של להקת פול אאוט בוי אשר החתים את הלהקה בחברת התקליטים שלו.
האלבום שנקרא "The Papercut Chronicles" יצא ב-22 בפברואר 2005. חודש לאחר יציאת האלבום יצא הסינגל הראשון ממנו שהיה "Cupid's Chokehold".
צולמו וידאו קליפים לסינגלים "Taxi Driver" ו"yes".
אלבום הסטודיו השלישי של הלהקה נקרא "As Cruel as School Children" ויצא ב-25 ביולי 2006. ב-28 באוגוסט יצא הסינגל הראשון שהיה "The Queen and I".
אחריו יצא הסינגל "New Friend Request" והסינגל השלישי מהאלבום היה "Cupid's Chokehold" שיצא שוב באלבום זה.
באותו זמן הלהקה זכתה לחשיפה גם בעקבות השתתפותו של מקוי בסינגל של להקת קוברה סטארשיפ.
הסינגל הרביעי מהאלבום יצא ב-11 במאי 2007 והיה "Shoot Down the Stars".
הסינגל החמישי והאחרון מהאלבום היה "Clothes Off!!" שיצא ב-27 ביולי.
לאחר סיבוב הופעות של 7 שבועות ברחבי אמריקה החלה הלהקה להקליט חומרים לאלבום חדש.
האלבום כלל שיתופי פעולה עם אומנים כמו דריל היל, The-Dream, אסטל ובאסטה ריימס.
ב-13 ביולי 2008 יצא הסינגל הראשון מהאלבום שהיה "Peace Sign/Index Down".
לאחר מכן יצא הסינגל השני שהיה "Cookie Jar" אשר זכה להצלחה רבה.
האלבום שנקרא "The Quilt" יצא ב-9 בספטמבר 2008 ונכנס למקום ה-14 במצעד הבילבורד עם מכירות של 30 אלף עותקים בשבוע הראשון ליציאתו.
ב-1 בדצמבר יצא הסינגל השלישי והאחרון מהאלבום שהיה "Guilty as Charged".
בשנת 2009 רצה מקוי לפתוח בקריירת סולו והחל לעבוד על אלבום בכורה שנקרא "Lazarus".
הסינגל הראשון ממנו היה שיתוף פעולה עם ברונו מארס בשיר "Billionaire".
מקוי הופיע גם בשיר "Higher" של טאיו קרוז.
ב-15 בנובמבר 2011 הוציאה הלהקה את אלבום הסטודיו החמישי שלה שהיה אלבום המשך לאלבום הבכורה ונקרא "The Papercut Chronicles II".
הסינגל הראשון מהאלבום היה שיתוף פעולה עם אדם לוין שנקרא "Stereo Hearts" ויצא ב-30 במאי 2011. השיר זכה להצלחה רבה והגיע לראשי המצעדים במספר מדינות וישראל בתוכן.
הסינגל השני יצא ב-31 באוקטובר והיה שיתוף פעולה עם הזמרת ניאון היטץ' בשיר "Ass Back Home".
לאחר מכן יצא הסינגל "The Fighter" שהיה שיתוף פעולה עם ראיין טדר שיצא ב-31 במאי 2012. ב-27 באוגוסט יצא הקליפ לשיר "Martyrial Girl$".
ג'יימס אדוארד "ג'ים" קרטר הוא שחקן אנגלי.
בסרט "מצפן הזהב" (2007) הראשון בטרילוגיה "חומריו האפלים" גילם את ג'ון פאא.
עוד כיכב בסרט "House of 9" בתפקיד הצופה, ובסרטו של טים ברטון "אליס בארץ הפלאות" גילם את התליין.
בטלוויזיה השתתף בסדרה "שפתון על צווארונך" (1993), "המפצח" (1994), "העולם על פי מלמוט" (2001), "הבלש המזמר" (1986), "לילות ערב" (1997), הטרילוגיה "Red Riding" (מ-2009), בעיבוד לרומן "A Very British Coup", בפרק בסדרה "הורנבלואר - ימאי וג'נטלמן" (2003) ובפרק בסדרה "רציחות במידסומר".
עוד גילם את קפטן בראון במיני-סדרה "קנפורד" (2007) של ה-BBC, ואת מאיור וולדו במיני-סדרה האמריקאית "דינוטופיה" (2002).
תפקידו הידוע ביותר הוא מר קרסון, הבאטלר, בסדרה "אחוזת דאונטון" בה הוא משחק משנת 2010. על תפקיד זה היה קרטר מועמד לארבעה פרסי אמי לבידור בפריים טיים לשחקן המשנה מצטיין בסדרת דרמה.
קרטר נולד בהרוגייט שבצפון יורקשייר.
אביו עבד במשרד ההגנה ואמו עבדה בתקופת מלחמת העולם בארגון "Women's Land Army" , ואחר כך הייתה מזכירה בבית ספר.
הוא למד באשוויל קולג' שבהרוגייט, ואחר כך למד משפטים באוניברסיטת סאסקס.
שם הצטרף לאגודת הדרמה ושיחק בתפקיד הראשי במחזה "Serjeant Musgrave's Dance", הפקת הסטודנטים הראשונה שהועלתה בתיאטרון "גרדנר ארטס סנטר".
אחרי שנתיים נשר מהאוניברסיטה והצטרף לקבוצת תיאטרון שוליים בברייטון.
הקריירה המקצועית שלו החלה בתחילת שנות השבעים של המאה העשרים.
המשכורת הראשונה שקיבל הייתה של 5 ליש"ט בשבוע וגם לינה וארוחת על משחקו במחזה "Gum and Goo" מאת הווארד ברנטון בתיאטרון ברייטון קומביניישן, שעלה בברייטון ב-1969.
ביולי 1968 הופיע במחזה "Winter Daddykins" מאת הווארד ברנטון שביים בארי אדווארד, ולצדו הופיעו פיונה בייקר ולילי סו טוד.
ב-1970 הופיע קרטר במופע "Come Together" בתיאטרון רויאל קורט שבלונדון יחד עם ברייטון קומביניישן וקן קמפבל רואדשו ולהקות תיאטרון נוספות.
בתחילה עבד עם להקת התיאטרון קומביניישן בברייטון.
אחר כך הצטרף לתיאטרון אוניברסיטת ניוקאסל, שם שיחק בין השאר בתפקיד אסטרגון במחזה "מחכים לגודו".
בין השנים 1974 ו-1976 היה בסיבוב הופעות באמריקה יחד עם קבוצת "קן קמפבל רואדשו", כשחזר לאנגליה הצטרף לתיאטרון פיניקס בעיר לסטר.
ב-1977 הצטרף ללהקת התיאטרון הלאומי והופיע בתפקיד דום פיולו ב"הגיבן מנוטרדאם" בתיאטרון קוטסלו.
ב-1978 היה לחבר ב"יאנג ויק קומפני" וגילם את סטפנו במחזה "הסערה" את בקינגהאם ב"ריצ'רד השלישי" ואת מפיסטופלס במחזה "פאוסט".
מ-21 במאי ועד 29 ביוני 1980 שיחק במחזה "יוליוס קיסר" וגילם את טרבוניוס/ מרולוס/משורר.
את ההפקה של "ריברסייד סטודיוס" ביים פיטר גיל.
בתיאטרון "יאנג ויק" שיחק קרטר ב-1978 במחזה "ריצ'רד השלישי" ובמחזה "Bartholomew Fair" בבימויו של מייקל בוגדנוב.
אחרי 14 שנה שלא הופיע בתיאטרון, חזר קרטר לבמה ביוני 2005 והשתתף במחזה "President of an Empty Room" בתיאטרון הלאומי, מחזה שכתב סטיבן נייט וביים הווארד דייוויס.
לדעתו הופעתו ב"ברנשים וחתיכות" בבימויו של ריצ'רד אייר בשנת 1982 היה רגע משמעותי בקריירה שלו, אז גם פגש את אשתו לעתיד אימלדה סטונטון, שהשתתפה אף היא במחזה.
הבמאים האהובים עליו הם ריצ'רד אייר והווארד דייוויס.
קרטר הופיע במחזה "The Infernal Machine" מאת ז'אן קוקטו בתיאטרון ליריק בהמרסמית' לונדון, לצדה של מגי סמית' ובבימויו של סיימון קאלו.
ב-1985 שיחק במחזה "The Passion" מאת ויליאם "ביל" בריידן בתיאטרון הלאומי.
כמו כן הופיע במחזה "The Mysteries: The Nativity" וב-"The Passion and Doomsday" בתיאטרון קוטסלו עבור התיאטרון הלאומי.
את שתי ההצגות ביים ביל בריידן.
במאי ויוני 1990 שיחק קרטר במחזה "Fashion" מאת דאג לוסי בתיאטרון טריסייקל בבימויו של מייקל אטנבורו.
בהפקה של "הקוסם מארץ עוץ" של הלהקה השייקספירית המלכותית שיחק בתפקיד האריה הפחדן לצד אשתו אימלדה סטונטון שגילמה את דורותי.
את ההצגה ביים איאן ג'אדג' והיא הועלתה על הבמה בתיאטרון ברביקן ב-17 בדצמבר 1987, ורצה עד 27 בפברואר 1988.
קרטר פגש את השחקנית אימלדה סטונטון בינואר 1982 במהלך החזרות למחזה "ברנשים וחתיכות" של ריצ'רד אייר בתיאטרון הלאומי.
קרטר היה בן 34 וסטונטון בת 26, ובתחילה הוא נחשב בעיניה לזקן.
השניים התחתנו ב-1983 ובתם בסי נולדה ב-1993.
קרטר הוא יושב ראש של "מועדון הקריקט של המפסטד" הקרוב לביתו.
בספטמבר 2011 ארגן במועדון תחרות קריקט לידוענים.
נכון לאוגוסט 2013 קרטר חי בווסט המפסטד שבצפון לונדון.
שנה שם שם באנגלית תפקיד הערות 1980 פלאש גורדון Flash Gordon 1984 סודי ביותר!
ג'יימס ג'וזף "ג'ים" פקסון הוא כדורסלן עבר אמריקאי ששיחק במשך 11 עונות בליגת ה-NBA, בעמדת הקלע.
ממוצעיו לאורך הקריירה הם 14.3 נקודות, 2.0 ריבאונדים ו-2.9 אסיסטים למשחק.
שימש בעבר כג'נרל מנג'ר של קבוצת קליבלנד קאבלירס, ומאז שנת 2006 מתפקד כיועץ לענייני כדורסל בשיקגו בולס, תחת אחיו ג'ון פקסון.
פקסון נולד בעיר קטרינג שבאוהיו לג'ון פקסון האב, שבעצמו שיחק ב-NBA בין השנים 1958-1956. בשלוש עונותיו הראשונות כשחקן אוניברסיטת דייטון שבאוהיו קלע כ-16.4 נקודות בממוצע למשחק, ובעונת ה שלו פרץ עם 23.2 נקודות למשחק ונבחר לחמישיית העונה השנייה של ליגת המכללות.
פקסון נבחר בבחירה ה-12 של דראפט ה-NBA לשנת 1979 על ידי קבוצת פורטלנד טרייל בלייזרס.
ב-8 וחצי עונותיו הראשונות בליגה המשיך לשחק עבור הטרייל בלייזרס, והיה אחד משחקניה המובילים כשקלע במדיה 16.0 נקודות בממוצע למשחק.
לאורך תקופתו בקבוצה העפילה פורטלנד 7 פעמים לשלב הפלייאוף, ועברה פעמיים את הסיבוב הראשון (ב-1983 וב-1985).
בעונת רשם שיא קריירה של 21.7 נקודות למשחק ונבחר לראשונה להשתתף במשחק האולסטאר.
בעונה העוקבת העמיד ממוצעים דומים, השתתף בשנית במשחק האולסטאר, ובסיום העונה אף נבחר לחמישייה השנייה של העונה.
כאשר עזב את הטרייל בלייזרס בשנת 1988, היה הקלע המוביל בתולדות הקבוצה עם 10,003 נקודות בסך הכול.
במהלך עונת נשלח בטרייד לבוסטון סלטיקס, בה שיתף פעולה עם "שלושת הגדולים" - לארי בירד, קווין מקהייל ורוברט פאריש.
בשתיים וחצי העונות הבאות שימש כמחליף בקבוצה, וקלע ממוצע של 7.6 נקודות למשחק.
בסיום עונת פרש פקסון ממשחק, בגיל 32. בין השנים 1990-1983 שיחק במקביל אליו אחיו הצעיר, הרכז ג'ון פקסון, ששיחק בסן אנטוניו ספרס ובשיקגו בולס.
בשנת 1990 החל פקסון לשמש כעוזר ג'נרל מנג'ר בטרייל בלייזרס, ובשנת 1998 עבר לקליבלנד קאבלירס בה שימש כסגן נשיא לענייני כדורסל.
שנה לאחר מכן קודם לתפקיד הג'נרל מנג'ר של הקבוצה, תפקיד אותו מילא עד סוף עונת .
לאורך תקופה זו רשמה קליבלנד מאזן כולל של 185 ניצחונות ו-307 הפסדים.
מאז שנת 2006 משמש פקסון כיועץ לענייני כדורסל בשיקגו בולס, תחת אחיו ג'ון, סגן הנשיא לענייני כדורסל בקבוצה.
ג'יימס אלרוי "ג'ים" ריש הוא פוליטיקאי ועורך דין אמריקאי המכהן כסנאטור מטעם מדינת איידהו בסנאט של ארצות הברית.
הוא היה נציג המחוז ה-21 בסנאט של איידהו בשנים 1974–1988 ולאחר מכן נציג המחוז ה-18 בשנים 1995–2002. ריש נבחר לסנאט של ארצות הברית בעת כהונתו כסגן מושל איידהו.
ב-2003 ריש כיהן כסגן מושל איידהו תחת המושל דירק קמפת'ורן.
כאשר קמפת'ורן מונה למזכיר הפנים בממשלו של הנשיא ג'ורג' ווקר בוש, ריש נתמנה למשרת מושל איידהו.
בקונגרס ה-116 של ארצות הברית ישב ריש בראשות ועדת החוץ של הסנאט.
ג'יימס ריש נולד בעיר מילווקי שבויסקונסין.
ריש הוא בנם של הלן (לבית לוי) ואלרוי ריש.
אביו היה איש צוות של חברת הטלפונים המקומית.
אביו היה ממוצא גרמני, ואמו הייתה ממוצא אירי, סקוטי ואנגלי.
ריש רכש את השכלתו הגבוהה באוניברסיטת ויסקונסין במילווקי בשנים 1961–1963, ולאחר מכן עבר ללמוד באוניברסיטת איידהו השוכנת בעיר מוסקו.
בעת לימודיו באוניברסיטת איידהו, ריש היה חבר באחווה "פאי דלתא ת'טה", אחווה לאומית בארצות הברית.
סיים תואר ראשון ביערנות ב-1965 ותואר JD במשפטים ב-1968.
ריש נבחר לראשונה לסנאט של איידהו כנציג מחוז אדה ב-1974. הוא כיהן כמנהיג הרוב בסנאט ב-1976 ולאחר כיהן כנשיא הזמני של הסנאט.
בתקופת כהונתו הראשונה, זכה ריש למוניטין של "בריון" בשל מאמציו ללחוץ על חבריו הצעירים יותר להצביע בתאום לדעותיו.
בשנת 1988 ריש הובס בבחירות לסנאט על ידי פוליטיקאי משורות המפלגה הדמוקרטית, עורך דין בשם בואיס מייק בורקט.
תבוסתו הפוליטית השנייה בקריירה שלו הייתה כאשר הפסיד בבחירות לסנאט של איידהו ב-1994 לרוג'ר מדסן.
ריש חזר לסנאט של איידהו ב-1995.
בשנת 2001, התפטר סגן מושל איידהו מזה 14 שנים, בוץ' אוטר על מנת להתמודד לבית הנבחרים של ארצות הברית.
ריש רצה להחליפו בתפקיד, אך לבסוף החליט המושל דירק קמפת'ורן למנות את ג'יימס ריגס לתפקיד סגן המושל.
בשנת 2002 ריש הצליח לנצח את ריגס בבחירות למשרת סגן המושל.
הוא הושבע לכהונתו הראשונה בתפקיד ב-3 בינואר 2003.
ב-26 במאי 2006 נתמנה ריש למושל איידהו כאשר המושל קמפת'ורן התפטר מתפקידו כדי לכהן כמזכיר הפנים של ארצות הברית.
ריש השלים את כהונתו של קמפת'ורן כמושל וכיהן בתפקיד זה כשבעה חודשים.
ריש היה צפוי להיבחר בשנת 2006 כמועמדה של המפלגה הרפובליקנית למשרת מושל איידהו.
עם זאת, סגן המושל לשעבר וחבר בית הנבחרים, בוץ' אוטר הודיע על מועמדותו לתפקיד בדצמבר 2004, וזכה לתמיכה נרחבת במפלגה הרפובליקנית.
בנובמבר 2005 הודיע ריש על כוונתו להיבחר שוב בבחירות למושלות איידהו כסגן מושל איידהו.
הוא נבחר ללא התנגדות למועמדות הרפובליקנית למשרת סגן מושל בבחירות המקדימות.
תקופת כהונתו של ריש כמושל הסתיימה בינואר 2007 ולאחר מכן הוא חזר לתפקיד סגן המושל.
ריש התפטר מתפקידו כסגן המושל על מנת להיות נציגה של איידהו בסנאט של ארצות הברית ב-3 בינואר 2009.
בבחירות המקדימות שנערכו במפלגה הרפובליקנית, זכה ריש ברוב של 65.34% (80,743 קולות).
ב-4 בנובמבר 2008 התמודד ריש בבחירות לסנאט של ארצות הברית מטעם איידהו, הוא גבר על לארי לארוקו, יריבו מהמפלגה הדמוקרטית וזכה ברוב של 57.7% מכלל הקולות (371,744 קולות).
גם בבחירות לסנאט שנערכו ב-2014 ריש זכה ברוב של 65.33% (285,569 קולות) ונבחר לכהונה נוספת בסנאט.
במהלך כהונתו בסנאט, כיהן ריש כיושב ראש תת-ועדה לענייני המזרח התיכון של ועדת החוץ של הסנאט.
היה יושב ראש ועדת העסקים הקטנים והיזמות של הסנאט של ארצות הברית וכיום הוא יו"ר ועדת החוץ של הסנאט של ארצות הברית.
בבחירות לנשיאות ארצות הברית 2016 אמר ריש כי הוא יצביע עבור דונלד טראמפ אף על פי שהצבעתו תהיה "לא נוחה".
הם התחתנו ב-1968 ולהם שלושה ילדים; הוא מתגורר עם רעייתו בחווה חקלאית ליד בויסי ובדירה בוושינגטון הבירה לצורך עבודתו בגבעת הקפיטול.
ג'יימס (ג'ים) קלארק הבן היה נהג מרוצים בריטי, ממוצא סקוטי שזכה פעמיים באליפות הפורמולה 1 (1963 ו-1965).
קלארק התחרה במגוון תחרויות פורמולה, מכוניות ספורט, מכוניות תיור ואינדיאנפוליס 500. מזוהה בעיקר עם קבוצות לוטוס, עבורה התחרה במהלך השנים.
קלארק מצא את מותו במהלך תחרות פורמולה 2 במסלול הוקנהיימרינג.
באותו הזמן היה הנהג בעל מספר הניצחונות הרב ביותר במרוצי גרנד פרי (25) ומספר הזינוקים הרב ביותר מהפול פוזישן (33).
בשנת 2009 הכתיר אותו העיתון "הטיימס" כגדול נהגי הפורמולה 1 בכל הזמנים.
קלארק נולד כילד חמישי להוריו לאחר ארבע בנות.
למרות התנגדות הוריו החל להתחרות במרוצי ראלי, כשהוא נוהג ברכב מתוצרת סאנבים-טלבו.
בשנת 1958 התחרה ברכבי יגואר D-type ופורשה והשיג 18 ניצחונות.
בשנת 1959 השתתף במרוץ 24 השעות של לה מאן יחד עם ג'ון וויטמור.
הצמד, שנהג בלוטוס אליט, סיים את המרוץ במקום העשירי.
קולין צ'פמן התרשם מיכולותיו ואפשר לו להתחרות בקטגוריית הפורמולה ג'וניור.
במרץ 1960 ניצח קלארק את מרוץ הראשון בעונת הבכורה של האליפות.
קלארק החל להתחרות בפורמולה 1 עבור קבוצת לוטוס במהלך עונת 1960, כמחליף לג'ון סורטיס.
המרוץ הראשון בו לקח חלק היה הגרנד פרי ההולנדי, ממנו פרש לאחר 49 הקפות.
שבועיים לאחר מכן התחרה בגרנד פרי הבלגי בו סיים במקום החמישי וצבר נקודות ראשונות בקריירה.
בעונתו השנייה בתחרות היה מעורב באחת התאונות הקטלניות ביותר בתולדות האליפות.
במהלך הגרנד פרי האיטלקי נסע מאחורי רכב הפרארי של וולפגנג פון טריפס, כשזה האט לפתע.
קלארק ניסה לעקוף את הרכב המאט, כשזה פנה לפתע בחדות לצד שמאל ופגע ברכב הלוטוס.
כתוצאה מההתנגשות התרומם רכבו של פון טריפס באוויר ונחת לצד המסלול כשהוא הורג 15 צופים ואת פון טריפס עצמו.
בעונת 1963 קבע שיא ניצחונות לעונה כשניצח שבעה מרוצים וזכה באליפות הנהגים ובאליפות היצרנים.
השיא השווה בעונת 1984 על ידי אלן פרוסט ונשבר ארבע שנים מאוחר יותר על ידי איירטון סנה, שניצח שמונה מרוצים בעונה.
למרות שבירת השיא, הישגו של קלארק נחשב למרשים יותר, שכן הוא ניצח שבעה מתוך עשרה מרוצים בעונה, בעוד שפרוסט וסנה התחרו בעונות בהן התקיימו 16 מרוצים.
באותה שנה השתתף לראשונה במרוץ אינדיאנפוליס 500 וסיים במקום השני.
קלארק הוביל את הטבלה במחצית הראשונה של עונת 1964. נזילות שמן מהמנוע אילצו אותו לפרוש משולשת המרוצים הבאים ואת העונה סיים במקום השלישי.
הוא ניצח את מרוץ הפתיחה של עונת 1965, אך נעדר מגרנד פרי מונקו בעקבות הבחירה להתחרות באינדיאנפוליס 500, אותו ניצח.
הוא ניצח 5 מרוצים ברציפות וסיים את העונה כאלוף.
קלארק הוא הנהג היחיד שזכה באותה שנה גם אינדיאנפוליס 500 וגם בתואר האליפות.
באותה שנה התחרה גם באליפות טזמניה - סדרה של מרוצים שהתקיימה באוסטרליה ובניו זילנד לפני פתיחת עונת הפורמולה.
הוא ניצח ארבעה מרוצים וזכה באליפות.
הוא חזר על ההישג בשנת 1967 וב-1968. במהלך השנים ניצח 14 מרוצים באליפות, ההישג הטוב ביותר בתולדות האליפות.
לקראת עונת 1966 השתנו התקנות המכניות באליפות הפורמולה 1. לוטוס התקשה להתמודד עם המנועים החדשים וקלארק הצליח להשיג ניצחון אחד בלבד במהלך העונה, אותה סיים במקום השישי.
במרוץ האינדיאנפוליס 500, שהתקיים באותה שנה, סיים במקום השני.
בעונת 1967 עשתה הקבוצה שימוש בשלושה כלי רכב שונים.
את העונה פתח בגנרד פרי דרום אפריקה עם דגם הלוטוס 43, אך נאלץ לפרוש מהמרוץ.
בגרנד פרי של מונקו עשה שימוש בדגם הלוטוס 33 המיושן.
גם במרוץ זה נאלץ לפרוש.
בגרנד פרי ההולנדי הציגה הקבוצה את הלוטוס 49 שנבנה בסיוע פורד וקוסוורת'.
קלארק ניצח את מרוץ הבכורה של הדגם החדש והוסיף שלושה ניצחונות נוספים עד לסיום העונה.
בפתיחת עונת 1968 הוסיף ניצחון נוסף, כשהוא נוהג בלוטוס 49.
קלארק היה אמור להשתתף במרוץ 6 השעות בברנדס האטץ' שהתקיים ב-7 באפריל 1968. בסופו של דבר בחר לקחת חלק במרוץ במסגרת אליפות הפורמולה 2 שנערך במסלול ההוקנהיימרינג.
אף על פי שהמרוץ לא היה בעל חשיבות גבוהה, לקחו בו חלק מספר רב של קבוצות פורמולה בכירות ביניהן פרארי, מקלארן וברבהאם.
שלושת נהגי קבוצת לוטוס באירוע היו קלארק, גרהאם היל ומקס מוסלי.
במהלך ההקפה החמישית של המקצה הראשון החליק רכבו של קלארק והתנגש בעצים שעמדו לצידי המסלול.
הוא סבל משבר בצוואר ומשברים בגולגולת ומת בדרכו לבית החולים.
סיבת התאונה לא נקבעה בוודאות, אך ההערכה היא שהדבר נבע כתוצאה מתקר בגלגל האחורי.
אנדרטה לזכרו הוקמה בסמוך למסלול באזור התאונה.
שינויים בתוואי המסלול וקיצור באורכו הובילו לכך שמאז מצויה האנדרטה במרחק ניכר מהמסלול.
עומר הָבְרוֹן (נולד ב־7 ביוני 1985), הידוע בשם הבמה "ג'ימבו ג'יי", הוא זמר ושחקן ישראלי.
לצד קריירת הסולו שלו, הברון הוא שחקן ומחזאי, חבר בלהקת ויקטור ג'קסון ויוצר ומבצע של ספוקן וורד.
את שם הבמה שלו, "Jimbo J", קיבל בזכות הכינוי שלו בתוכנת המסרים ICQ, כשהיה נער.
בשירותו הצבאי שירת בגדוד הרעם של חיל התותחנים.
חוויותיו משירותו הצבאי משפיעות על כתיבתו ומופיעות ברבים משיריו כמו "עשיתי" ("טירונות בשבטה, משם ג'נין") או "אקסית מיתולוגית" שמדבר שם על מחנה שבטה כ"אקסית", ורבים אחרים.
לאחר שירותו הצבאי למד תקשורת ב, עם התמחות ברדיו ופודקאסט.
בתיכון היה חבר בלהקת ראפ בשם N.O.D, שלימים הפכה לשלישיית ויקטור ג'קסון.
הברון הופיע כראפר בשלישייה יחד עם איציק פצצתי ועמית אולמן עד שנת 2012, אז עברו השלושה להופיע יחד על במות התיאטרון.
באפריל 2016 יצר קמפיין מימון המונים בהדסטארט בו ביקש לגייס 30,000 ש"ח לצורך מימון אלבום הבכורה שלו.
במסגרת הקמפיין גייס כ־155% מהסכום המקורי והאלבום יצא לאור ב־5 ביוני 2017, במסגרת לייבל "בְּדִבּוּר" של תיאטרון האינקובטור, ונקרא "בואו לפני".
באלבום מנגנת להקת ספא (סוסי פרא אמיצים), להקה שהקים הברון עבור הקלטות האלבום וההופעות שליוו אותו.
חברי הלהקה באלבום היו דקל עדין, דין פרכטמן וזיו סובלמן-ימין.
האלבום הופק על ידי איציק פצצתי.
השיר "עשיתי" בלט באלבום כשזכה לעשרות גרסאות כיסוי ברשת, ביניהן גרסת כיסוי של ארץ נהדרת.
האלבום עצמו זכה בתואר אלבום השנה של וואלה תרבות ובידור.
ביולי 2018 הוציא את השיר "פירות ההצלחה" עם עמית אולמן, המגולל את סיפורו של קמפיין פרסומי שהוזמן להשתתף בו בעקבות הצלחת האלבום "בואו לפני".
במרץ 2019 הוציא את אלבומו השני "מה ראפרים רוצים".
חברי להקת ספא באלבום זה היו ועודם רועי דורון, אוריה ויצטום ואיתי כפיר.
האלבום הופק מוזיקלית על ידי איציק פצצתי ורועי דורון.
ביוני 2019 התארח בשיר "סמוראי" של רביד פלוטניק, מתוך האלבום "ועכשיו לחלק האמנותי", ובנובמבר הוציא אלבום הופעה חיה בשם "סוסי פרא אמיצים".
במאי 2021 הוציא את אלבומו השלישי, "עובדי נמל".
האלבום בהפקת רועי דורון, ומתארחים בו רבקה מיכאלי, רביד פלוטניק, שיר הדס מאיר ואיה זהבי פייגלין.
מאלבום זה בלט השיר "חתולים" שהגיע לראש המצעדים, כמו גם השיר "מטקות", והשיר "מאמי אני על זה" שאת הקליפ שלו ערכו האחים צברי.
ביוני 2021 רואיין ביחד עם רועי דורון על ידי ראם שרמן בהסכת "גיקונומי".
בדצמבר 2021 כתב את השיר "שיר בעברית" עבור האקדמיה ללשון העברית, לכבוד יום הלשון העברית של אותה שנה.
השיר מבוצע על ידי להקת שלווה, והברון מדקלם בסופו קטע ספווקן וורד.
ב־10 במרץ 2022 הוציא את הסינגל "רק מספר" בהפקתו של רועי דורון.
בפברואר 2022 הוציא את השיר "סתלבט בקיבוץ" יחד עם להקת פול טראנק (באנגלית Full Trunk).
השיר זכה להצלחה רבה ולהשמעות רבות בתחנות הרדיו, ואף הוכרז כשיר השנה של גלגלצ, רדיו תל אביב וכאן 88. ביולי 2023 זכה בפרס אקו"ם על השיר, בקטגוריית הישג השנה לשיר.
באוגוסט 2023 הוציא את הסינגל "בומים" העוסק בשיגורי הרקטות ובשילוח בלוני ועפיפוני התבערה על ידי מחבלים פלסטיניים מרצועת עזה, ובאסקפיזם של תושבי מחוז הדרום בסבבי הלחימה בחודשי הקיץ.
בקליפ התארח הכתב אלמוג בוקר.
"בומים" שוחרר מאוחר יותר מחדש כרצועה השנייה באלבום "אה וואו".
בדצמבר 2023 הוציא את אלבומו הרביעי, "אה וואו".
האלבום בהפקת רועי דורון, ומתארחים בו זאב נחמה, אלון עדר, אורית טשומה, אברהם לגסה, עמית אולמן, מוריה אקנוס, אלון נוימן, אוריה ויצטום וכן רועי דורון.
האלבום עוסק בחיים בעוטף עזה ובחיי האהבה של ג'ימבו/עומר.
האלבום הוקדש לזכרו של גיא אילוז, טכנאי קול שליווה את ג'ימבו ג'יי ולהקת ספא מ־2021, שנחטף לעזה ונרצח בשבי מחבלי חמאס.
הברון התעקש להוציא את האלבום בדיוק כפי שהוכן לפני טבח שבעה באוקטובר.
לטענתו כהתרסה למה שעבר העוטף.
בשנת 2024 זכה בתואר "כותב השירים של השנה" במצעד הפזמונים העברי השנתי של גלגלצ לשנת תשפ"ד.
במסגרת פרויקט "שבעה שירים באוקטובר" של גלי צה"ל וגלגלצ, הלחין ושר את מילות השיר "חיים ששווה לחיות" שכתב סרן יובל זילבר, שנפל במלחמת חרבות ברזל.
בשיר מנגן גם אביו של יובל, איתי זילבר.
בינואר 2025 הוציא אלבום הופעה בשם 'עדיין חי בגדול' בשיתוף עם תזמורת הרחוב הירושלמית ומקהלת העפרוני ומתארחת בו ואלרי חמאתי.
האלבום ברובו הוא תיעוד הופעה בבארבי מאוגוסט 2024 ומכיל עיבודים מחודשים לשיריו.
ב-17 במרץ הוציא לאור את הסינגל "מפרש לבן", שהגיע למקום ה-18 במצעד של מדיה פורסט ולמקום התשיעי של המצעד הרשמי של גלגלצ.
ב־25 בנובמבר הוציא את השיר "100(נסיעה בשדרות)", בעקבות אירועי השבעה באוקטובר המלווה בקליפ של נסיעה בשדרות .
בינואר 2026 הוציא את אלבומו החמישי 'הכל טוב' שנכתב בהשראת החוויות שעברו עליו בחזרה לביתו בעוטף עזה לאחר המלחמה, באלבום משתתפים האמנים חיים אוליאל וקובי אוז.
בשנת 2012 החל לשחק באופרת הראפ "העיר הזאת" בתיאטרון האינקובטור.
בהצגה שיחק הברון ארבע דמויות: הבלש ג'ק, צ'אקי, ברנבי ג'רבון ואת דמות האסיר.
הברון היה שותף לכתיבת המחזה והלחנתו יחד עם עמית אולמן ואיציק פצצתי, על כך זכו השלושה בפרס קיפוד הזהב.
ההצגה ירדה בשנת 2022 מהבמות לאחר כ־600 הצגות במטרה להפוך אותה לסרט קולנוע.
בשנים 2014–2021 שיחק ב"הטרגדיה של מקבת", עיבוד ספוקן וורד ל"מקבת'" של שייקספיר, בתיאטרון האינקובטור בתפקיד מלקולם.
בשנים 2016–2019 שיחק באופרת הראפ "תיכון מגשימים" בתיאטרון האינקובטור וגילם את הדמות הראשית יואב.
הברון היה שותף לכתיבת המחזה והלחנתו, והיה שותף לזכייה על הלחן בפרס קיפוד הזהב.
בשנת 2017 שיחק בהצגה "איוב" במסגרת פסטיבל ישראל.
ביוני 2020 שיחק את עורך הדין באופרת הראפ עלייתו ונפילתו של שם טוב האבי של תאגיד השידור כאן.
באוקטובר 2022 שיחק את נדב בקומדיה "מי שמע על חווה ונאווה".
הסדרה בוימה על ידי גורי אלפי ושודרה ב־yes.
ביולי 2023 יצא לאקרנים הסרט "העיר הזאת" בכיכובו, סרט אופרת ראפ בלשית בבימויו של עמית אולמן, המבוסס על המחזה בו שיחקו משנת 2012. בסרט מגלם הברון את דמותו של ג'ק, והוא חתום על המילים והלחן יחד עם עמית אולמן ואיציק פצצתי שהפיק את הסרט מוזיקלית.
בשנת 2024 השתתף בסדרה "הסדרתיים" של כאן חינוכית בתפקיד שיסל.
בשנת 2025 השתתף בתפקיד אורח בסדרה האחיין שלי בנץ בתור מלאך המוות החדש.
ביולי 2021 הוציא את ההסכת "הצבא הכי בעולם" יחד עם אוריה ויצטום, ובהפקת תיאטרון האינקובטור.
ההסכת הוא הסכת דוקו-קומי, המספר סיפורים אמיתיים משירותו הצבאי בחיל התותחנים.
עונה שנייה של ההסכת יצאה במאי 2022.
במרץ 2021 השתתף בפרק חגיגי בנושא מגפת הקורונה לסדרת האנימציה "סוף הדרך" של תאגיד השידור "כאן", בו דיבב מספר דמויות ובין היתר את דמות הקורונה של הצ'ייסר משעשועון הטריוויה "המרדף".
2017: בואו לפני (יחד עם להקת ספא)
2019: מה ראפרים רוצים (יחד עם להקת ספא)
2021: עובדי נמל (יחד עם להקת ספא)
2019: סוסי פרא אמיצים (יחד עם להקת ספא)
2025: עדיין חי בגדול (עם להקת ספא, תזמורת הרחוב הירושלמית ולהקת העפרוני)