tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
כמו כן, נעשה בשמן הארגן שימוש במוצרים לחיזוק וטיפוח השיער והציפורניים.
שמן סויה הוא שמן צמחי, המופק ישירות מזרעי הקטנית סויה.
הוא אחד השמנים הנפוצים ביותר לבישול, והשני הנצרך ביותר מבין השמנים הצמחיים.
עדויות כתובות מסין מתארכות את השימוש בפולי סויה מעובדים להפקת שמן סויה אכיל לתקופה שקודמת לשנת 2000 לפני הספירה.
ספרות סינית קדומה חושפת ששמני סויה עובדו באופן נרחב אף לפני העדויות הכתובות שבידינו.
תהליך הייצור של שמן הסויה
על מנת לייצר שמן סויה, נסדקים פולי הסויה ומחוממים לטמפרטורות שבין 60–88 מעלות צלזיוס, ואז מופקים בעזרת ממסים עם הקסאנים.
לאחר מכן מזוקק השמן ולפעמים עובר הידרוגנציה.
שמני סויה נוזליים שעברו תהליך חלקי של הידרוגנציה נמכרים כ"שמן צמחי", או שהם מהווים מרכיבים במגוון רחב של מזונות מעובדים.
בעונת הגידול בשנים 2002–2003, הופקו ברחבי העולם 30.6 מיליון טונות של שמן סויה, שהיו בערך חצי מכמות הייצור של שמן סויה אכיל ברחבי העולם, וכ-30 אחוזים מכלל השומנים והשמנים שיוצרו, כולל שומנים מהחי ושמנים שהופקו מצמחים טרופיים.
בשנים 2018–2019, עמד הייצור העולמי על 57.4 מיליון טונות כאשר היצרנים המובילים כללו את סין (16.6 מיליון טונות), ארצות הברית (10.9 מיליון טונות), ארגנטינה (8.4 מיליון טונות), ברזיל (8.2 מיליון טונות) והאיחוד האירופי (3.2 מיליון טונות).
שמן סויה משמש לרוב לטיגון ולאפייה.
הוא גם משמש ברטבים לסלט.
שמן סויה הוא אחד מן השמנים הרבים שמתייבשים.
זה אומר שהשמן יתקשה לאט (בגלל פילמור שמבוססת על רדיקל חופשי) כאשר הוא ייחשף לאוויר, וייצור חומר גמיש, שקוף ועמיד בפני מים.
הודות למאפיין הזה, משתמשים בשמן סויה בכמה תערובות של דיו להדפסה וצבע שמן.
עם זאת, שמנים אחרים (למשל שמן פשתה) יכולים להיות עדיפים יותר בגלל יישומים של אי אלו שמנים שמתייבשים.
שמן סויה משמש להזנה שלא דרך הפה או המעיים כמקור לקלוריות ולחומצות שומן חיוניות.
בעוד שלשמן הסויה אין פעילות ישירה שדוחה חרקים, במספר מוצרים מסחריים נעשה בו שימוש כשמן מייצב על מנת להאריך את זמן הפעולה של שמנים דוחי חרקים כדוגמת שמן הגרניום.
שמן הסויה דומה בהרכבו לשמן תירס ולשמן חמניות.
הוא עשיר בחומצות שומן רב בלתי רוויות מסוג אומגה 6, ומכיל מעט חומצות שומן רוויות.
חומצות השומן הבלתי רוויות העיקריות בטריגליצרידים של שמן הסויה הן החומצה האל-לינולנית הרב-בלתי-רוויתית (7-10%), חומצה לינולאית (51%) וחומצה אולאית חד בלתי רוויה (23%).
כמו כן, שמן הסויה מכיל גם את חומצות השומן הרוויות חומצה סטארית (4%) וחומצה פלמיטית (10%).
השיעור הגבוה בשמן סויה של חומצת שומן רב בלתי רוויה המועדת לחמצון אינו רצוי לשימושים מסוימים, כדוגמת שמני בישול.
שמן הסויה מקושר לכמה יתרונות בריאותיים, הקשורים במיוחד ללב, לעור ולעצמות.
הקשר בין שמן הסויה ללב
שמן סויה מורכב ברובו מחומצות שומן רב בלתי רוויות, שהן סוג של שומן שבריא ללב.
מחקרים מראים שהחלפת שומנים רוויים בשומנים רב בלתי רוויים בתזונה יכולה להיות קשורה לסיכון נמוך יותר ללקות במחלות לב.
סקירה גדולה של 8 מחקרים הראתה שכאשר המשתתפים החליפו 5% מסך הקלוריות היומיות שלהם משומן רווי בשומן רב בלתי רווי, הם היו בסיכון נמוך ב-10% למחלות לב.
כמו כן, נמצא שסחר של שומנים רוויים בשומנים רב בלתי רוויים עשוי גם להפחית את רמות הכולסטרול LDL (הכולסטרול הרע בגוף), המהווה גורם סיכון עיקרי למחלות לב.
כמו כן, שמן סויה מכיל חומצות שומן אומגה 3, אשר יכולות לעזור בהפחתת דלקות ובהגנה מפני מחלות לב.
הקשר בין שמן הסויה לעצמות
כף אחת (15 מ"ל) של שמן פולי סויה 25 מק"ג של ויטמין K מהווה בסביבות ה-20% מהערך היומי המומלץ במנה אחת.
ויטמין K ידוע בעיקר בזכות השפעתו על קרישת הדם, והוא גם ממלא תפקיד חיוני בוויסות חילוף החומרים בעצמות.
מחקרים מראים שיטמין K נחוץ לסינתזה של חלבונים ספציפיים החיוניים לשמירה על מסת העצם, כדוגמת אוסטאוקלצין.
הקשר בין שמן הסויה לבריאות העור
שמן סויה מופיע לעיתים קרובות ברשימות המרכיבים של סרומים, ג'לים ותחליבים לטיפול בעור.
כמה מחקרים מראים ששמן פולי סויה עשוי להועיל לבריאות העור.
למשל, מחקר אחד שנערך בקרב שישה אנשים הראה כי מריחת שמן זה על עורם שיפרה את המחסום הטבעי שלו כדי לסייע בשמירת הלחות.
מחקר אחר מצא שמריחה מקומית של שמן פולי סויה סייעה בהגנה מפני דלקת עור הנגרמת על ידי קרינה אולטרה סגולה.
שמן סויה עשיר גם בוויטמין E, חומר מזין אנטי דלקתי שיכול לתמוך בבריאות העור.
מחקרים מראים גם שויטמין E עשוי להגן מפני נזקי עור ולסייע בטיפול במצבי עור מסוימים, כמו אקנה ודלקת עור אטופית.
מחקר של אוניברסיטת קליפורניה, שמטרתו הייתה להבין כיצד השימוש בשמן משפיע על אזור ההיפותלמוס במוח המשפיע על המערכות הנוירולוגיות ועל מצב מערכת העיכול, מצא שקיים קשר בין צריכה של שמן סויה לעיוותים גנטיים ונזק מוחי.
כמו כן, לפי המחקר צריכה של השמן הזה משפיעה על האופן שבו המוח מתמודד עם השמנת יתר ודיכאון.
נמצא ששמן הסויה אחראי לפגיעה בתאים מטבוליים שעלולים להוביל לסוכרת ולהשמנת יתר.
בנוסף, המחקר מצא שצריכה גבוהה של השמן מובילה לשינויים במוח שגורמים להחלשת היכולת לייצר את ההורמון אוקסיטוצין.
שמן דני הוא שמן לגימור עץ , העשוי לרוב משמן טאנג או שמן פשתן מפולמר.
מכיוון שאין לו נוסחה מוגדרת תקנית, הרכבו משתנה בין היצרנים.
שמן דני הוא שמן מתייבש קשה, כלומר הוא יכול להתפלמר לצורה מוצקה כאשר הוא מגיב עם חמצן באטמוספירה.
זה יכול לספק גימור סאטן עמיד, לעיתים קרובות עמיד במים, או לשמש כפריימר על עץ חשוף לפני מריחת צבע או לכה.
זהו גימור "שמן ארוך", תערובת של שמן וורנית, בדרך כלל בערך שליש לכה והשאר שמן.
כאשר נמרח בשכבות על עץ, שמן דני הופך לגימור סאטן קשיח שעמיד היטב בפני נוזלים.
מכיוון שהציפוי המוגמר אינו מבריק או חלקלק, זהו גימור מתאים לפריטים כמו כלי אוכל או ידיות כלי עבודה, נותן עמידות נוספת למים וגם מותיר גימור כהה לעץ.
גוונים מיוחדים קיימים אם יש צורך גם בצביעת העץ.
בהשוואה ללכה הוא פשוט למריחה, בדרך כלל מספיקות שלוש שכבות במברשת או מטלית כאשר העודפים מוסרים זמן קצר לאחר היישום.
הגימור נשאר לייבוש כ-4–24 שעות בין שכבה לשכבה, תלוי בתערובת שבה נעשה שימוש ובעץ המטופל.
שמן דני מספק כיסוי של כ-12.5 מ"ר לליטר.
לבדים המשמשים ליישום שמן דני, כמו אלה המשמשים למריחת שמן פשתן, יש סיכון פוטנציאלי לבעירה ספונטנית ולהתלקחות כתוצאה מחמצון אקסותרמי, לכן עדיף לייבשם לפני השלכתם, או להשרות אותם במים.
שמן קולזה הוא שמן צמחי המופק מזרעים של זני צמח הלפתית העשירים בחומצת שומן ארוסית.
שמן קולזה הוא שמן בצבע צהוב בעל טעם וריח נייטרלים יחסית, אשר הפך עם השנים לחלופה פופולרית במדינות רבות לשמני בישול אחרים בעלי כמות גבוהה יחסית של חומצות שומן בלתי רוויות, חומצות שומן מסוג אומגה 6 וחומצות שומן מסוג אומגה 3.
במהלך המאה ה-12 נעשה שימוש בשמן קולזה בתאורות הרחוב במדינות צפון אירופה, בעוד שהשימוש בשמן במזון החל במהלך אמצע המאה ה-19, אף על פי כן באותה העת לא זכה השמן לפופולריות רבה, משום שבאותה העת לא היה קונצנזוס על כך שלשמן קולזה עשויים להיות יתרונות בריאותיים על שמנים אחרים.
לכן באותה העת נחשב שמן קולזה בעיני רבים למוצר באיכות נמוכה יחסית.
במהלך מלחמת העולם השנייה נעשה שימוש בשמן קולזה כדלק לכלי רכב ימיים עקב הקשיים בהשגת דלק ממקור מינרלי.
היצרניות העיקריות בעולם של שמן קולזה הן קנדה, סין, ארצות הברית, צרפת, הודו, פקיסטן, וגרמניה.
שמן פשתן או שמן זרעי פשתן , הוא שמן חסר צבע עד צהבהב המתקבל מהזרעים היבשים והבשלים של צמח הפשתן (Linum usitatissimum).
השמן מתקבל בכבישה, ולעיתים לאחר מכן עם מיצוי ממס.
שמן פשתן הוא שמן מייבש, כלומר הוא יכול להתפלמר לצורה מוצקה.
בשל תכונותיו היוצרות פולימרים, ניתן להשתמש בשמן פשתן בפני עצמו, או לערבב עם שילובים של שמנים, שרפים או ממיסים אחרים כאימפרגנטור, גימור שמן מייבש או לכה בגימור עץ , כחומר מקשר פיגמנט בצבעי שמן, כחומר מגמיש או מקשה במרק, ובייצור לינולאום.
השימוש בשמן פשתן ירד במהלך העשורים האחרונים עם זמינות מוגברת של שרפי אלקיד סינתטיים - שמתפקדים באופן דומה אך מתנגדים להצהבה.
שמן זרעי פשתן הוא טריגליצריד, כמו שומנים אחרים.
שמן זרעי פשתן בולט בכמות יוצאת דופן של חומצה אלפא-לינולנית שלו, שיש לה תגובה ייחודית עם חמצן באוויר.
באופן ספציפי, חומצות השומן בשמן פשתן טיפוסי הן מהסוגים הבאים:
חומצה α-לינולנית בלתי רוויה משולשת (51.9-55.2%),
החומצות הרוויות חומצה פלמיטית (כ-7%) וחומצה סטארית (3.4-4.6%),
החומצה הלינולאית הבלתי רוויה כפולה (14.2-17%).
בעל תכולה גבוהה של אסטרים דו ותלת בלתי רוויים, שמן זרעי פשתן רגיש במיוחד לתגובות פילמור בחשיפה לחמצן באוויר.
פילמור זה, הנקרא "ייבוש", מביא להתקשות החומר.
כדי למנוע ייבוש מוקדם, מאוחסנים מוצרים המבוססים על שמן פשתן (צבעי שמן, שפכטל) במכלים אטומים.
סמרטוטים ספוגים בשמן פשתן מאוחסנים מהווים סכנת שריפה מכיוון שהם מספקים שטח פנים גדול לחמצון מהיר.
החמצון של שמן פשתן הוא אקסותרמי, מה שעלול להוביל לבעירה ספונטנית.
בשנת 1991, One Meridian Plaza, רב קומה בפילדלפיה, ניזוק קשות בשריפה, שבה נספו שלושה כבאים, שנגרמו ככל הנראה מסמרטוטים ספוגים בשמן פשתן.
רוב השימושים בשמן זרעי פשתן מנצלים את תכונות הייבוש שלו, כלומר, החומר ההתחלתי הוא נוזלי או לפחות גמיש והחומר המיושן קשיח אך לא שביר.
האופי דוחה המים (הידרופובי) של החומר המבוסס על פחמימנים שהתקבל הוא יתרון.
שמן פשתן הוא הנשא המשמש בצבעי שמן.
זה יכול לשמש גם כאמצעי ציור, מה שהופך את צבעי השמן לנוזליים יותר, שקופים ומבריקים יותר.
הוא זמין בזנים כמו כבישה קרה, מזוקק אלקלי, מולבן בשמש, מעובה בשמש ופולימר (שמן דוכן).
הכנסת שמן פשתן הייתה התקדמות משמעותית בטכנולוגיה של ציור שמן.
שפכטל זיגוג מסורתי, המורכב ממשחת אבקת גיר ושמן פשתן, הוא חומר איטום לחלונות זכוכית שמתקשה תוך מספר שבועות מהיישום ולאחר מכן ניתן לצבוע עליו.
העמידות של שפכטל נובעת מתכונות הייבוש של שמן פשתן.
כאשר משתמשים בו כגימור עץ, שמן פשתן מתייבש לאט ומתכווץ מעט עם התקשות.
שמן זרעי פשתן אינו מכסה את פני השטח כפי שעושה לכה, אלא נספג בנקבוביות (הנראות והמיקרוסקופיות) ומותיר משטח לא מבריק המציג את גרגר העץ.
גימור שמן פשתן נשרט בקלות ומתוקן בקלות.
רק גימורי שעווה פחות מגינים.
מים נוזליים חודרים לגימור שמן פשתן תוך דקות בלבד, ואדי מים עוקפים אותו כמעט לחלוטין.
ריהוט גן שטופל בשמן פשתן עלול לפתח טחב.
עץ משומן עשוי להיות צהבהב ועשוי להתכהות עם הגיל.
מכיוון שהוא ממלא את הנקבוביות, שמן פשתן מגן חלקית על העץ מפני שקעים על ידי דחיסה.
מספר שכבות של שמן פשתן הוא ציפוי ההגנה המסורתי לעץ הערבה הגולמי של מחבטי קריקט ; הוא משמש כך שהעץ שומר על לחות מסוימת.
מחבטי קריקט חדשים מצופים בשמן זרעי פשתן ומוכנסים לשלמות כך שהם מחזיקים מעמד זמן רב יותר.
שמן זרעי פשתן משמש לעיתים קרובות גם על ידי יצרני קוביות ביליארד או, כחומר סיכה/מגן עבור מחליליות מעץ, ומשמש במקום אפוקסי לאיטום גלשני עץ מודרניים.
שמן זרעי פשתן מבושל משמש כמדיון בהזהבת שמן מסורתית כדי להדביק גיליונות של עלי זהב למצע (קלף, קנבס, בול ארמני וכו').
יש לו זמן עבודה הרבה יותר ארוך מאשר גודל על בסיס מים ונותן משטח חלק יציב שהוא דביק מספיק ב-12–24 השעות הראשונות לאחר היישום כדי לגרום לזהב להיצמד בחוזקה למשטח המיועד.
שמן זרעי פשתן משמש לקשירת אבק עץ, חלקיקי שעם וחומרים נלווים לייצור הלינולאום לכיסוי הרצפה.
לאחר המצאתו ב-1860 על ידי פרדריק וולטון, לינולאום, או בקיצור 'לינו', היה צורה נפוצה של כיסוי רצפות ביתי ותעשייתי משנות ה-70 של המאה ה-19 ועד שנות ה-70 של המאה ה-20, כאשר הוחלף ברובו על ידי כיסויי רצפות PVC ('ויניל').
עם זאת, מאז שנות ה-90, הלינולאום חוזר לשימוש, ונחשב ליותר אמין לסביבה מאשר PVC.
לינולאום העניק את שמו לטכניקת ההדפסה "linocut", שבה עיצוב תבליט נחתך לתוך המשטח החלק ולאחר מכן מודפס בדיו ומשמש להדפסת תמונה.
התוצאות דומות לאלו המתקבלות בהדפסת חיתוכי עץ.
שמן זרעי פשתן גולמי בכבישה קרה – הידוע בדרך כלל בשם שמן זרעי פשתן בהקשרים תזונתיים – מתחמצן בקלות, והופך במהירות למעופש, עם ריח לא נעים, אלא אם כן נשמר בקירור.
שמן זרעי פשתן אינו מומלץ בדרך כלל לשימוש בבישול.
חומצה אלפא לינולנית (ALA) כשהיא קשורה לזרעי פשתן ALA יכולה לעמוד בטמפרטורות של עד 175°C למשך שעתיים.
שמן זרעי פשתן הוא שמן מאכל מבוקש כתוסף תזונה, כמקור לחומצה אלפא-לינולנית, (חומצת שומן אומגה 3).
בחלקים של אירופה, הוא נאכל באופן מסורתי עם תפוחי אדמה וקווארק.
הוא נחשב למעדן בשל טעמו האגוזי ויכולתו לשפר את הטעם התפל של הקווארק.
שמן זרעי פשתן איכותי בכבישה קרה, מתקבל ללא מיצוי ממס, בהיעדר חמצן, ומשווק כשמן זרעי פשתן למאכל.
שמן פשתן טרי, מקורר ולא מעובד משמש כתוסף תזונה.
שמן זרעי פשתן רגיל מכיל בין 57% ל-71% שומנים רב בלתי רוויים (חומצה אלפא-לינולנית, חומצה לינולאית).
מגדלי צמחים פיתחו זרעי פשתן עם ALA גבוה יותר (70%) ותוכן ALA נמוך מאוד (<3%).
ה-USFDA המוכר בדרך כלל כסטטוס בטוח (GRAS) לשמן זרעי פשתן עם אלפא לינולני גבוה.
שמן חוחובה הוא שמן המופק מזרעיו של שיח החוחובה.
יחודו של השמן הוא בכך שהרכבו כולל שרשראות ישרות ארוכות ביותר (C40-C46) של אסטר ללא טריגליצרידים.
השמן רווי בחומצה איקוסנואית-11, שהיא חומצת שומן חד-בלתי רוויה.
הרכב זה מעניק לשמן חיי מדף ארוכים ועמידות יוצאת דופן לטמפרטורות גבוהות, בהשוואה לשמנים צמחיים אחרים.
הדבר גם הופך אותו דומה יותר בתכונותיו לשומן העור מאשר שמנים צמחיים אחרים, תכונה המועילה לשימושים קוסמטיים.
שמן חוחובה מזוקק הוא חסר צבע וריח, נקודת ההתכה שלו היא כ-10 מעלות צלזיוס ונקודת ההבזק היא 295 מעלות צלזיוס.
הראשונים שהפיקו שמן מזרעי החוחובה היו הילידים משבט אודהאם היוטו-אצטקי ששכן במדבר סונורה.
הם השתמשו בו כתרופה לפצעים ולחבלות.
בשנת 1943, במהלך מלחמת העולם השנייה, החל צבא ארצות הברית להשתמש בשמן כתוסף לשמן מנוע, שמן הילוכים ושמן גיר דיפרנציאלי.
כמו כן נהגו החיילים לשמן איתו מקלעים.
בתחילת שנות השבעים החלו לייצר את השמן בצורה מסחרית.
הוא אכיל, אך חסר ערך קלורי ואינו מתעכל, אלא חולף במעיים ויוצא ללא שינוי.
בהיותו מופק מצמח שגדל לאט וקשה לטיפוח, שמן חוחובה משמש בעיקר ליישומים בקנה מידה קטן, כמו תרופות וקוסמטיקה.
שמן חוחובה דומה בתכונותיו לשמן לווייתנים ומהווה תחליף לו, לאחר שזה נאסר לייבוא בארצות הברית בשנת 1971.
שמן טאנג הוא שמן מייבש המתקבל על ידי סחיטת גלעין האגוז של עץ הטאנג (Vernicia fordii).
שמן טאנג מתקשה בחשיפה לאוויר (באמצעות פילמור), והציפוי המתקבל שקוף ובעל מראה עמוק ורטוב.
שימושו העיקרי של השמן הוא לגימור והגנה על עץ ולאחר שכבות רבות, הגימור יכול אפילו להיראות כמעין שכבת פלסטיקה.
מקורו של עץ שמן הטאנג בדרום סין.
בתקופת שושלת סונג, שימש השמן לאיטום ספינות.
המילה "טאנג" נגזרת אטימולוגית מהמילה הסינית 桐.
ההתייחסויות הקדומות ביותר לשימוש סיני בשמן טאנג הם בכתביו של קונפוציוס בסביבות 500 עד 400 לפני הספירה.
חומצות השומן בשמן טאנג וריכוזן מפורטים בטבלה.
+הרכב חומצות השומן של שמן טאנגחומצה אלפא-אלאוסטיארית82.0%חומצה לינולאית8.5%חומצת פלמיטית5.5%חומצה אולאית4.0%
המרכיב העיקרי הוא חומצת שומן עם שרשרת של 18 אטומי פחמן קשורים או יחידות מתילן המכילות שלושה במערכת מצומדת.
הם רגישים במיוחד ל, המעודדת קישור צולב של שרשראות שכנות, ומכאן תכונת ההתקשות של שרף הבסיס.
כיום, שמן טאנג נחשב לנפוץ בגימור עץ בגלל שתי תכונות: ראשית, זהו חומר טבעי וככזה הוא גם בטוח לגימור כלי מאכל.
שנית, לאחר שהוא מתייבש לחלוטין (5 עד 30 ימים, בהתאם למזג האוויר/טמפרטורה), התוצאה היא גימור קשה מאוד שקל לתקנו, כך בעבר נפוץ השימוש בשמן על סיפון סירות וכיום על ריצוף ורהיטי עץ.
השמן מדולל לעיתים קרובות עם מדלל פחמימנים כך שהצמיגות שלו נמוכה מאוד ומאפשרת לשמן לחדור למגוון סוגי עצים.
כאשר השמן נמרח בהרבה שכבות עדינות ודקות על עץ, הוא מתייבש באיטיות למראה סאטן מט/בהיר עם גוון זהוב קל.
שמן טאנג עמיד למים טוב יותר מכל גימור שמן טהור מאחר שאינו מתכהה בצורה ניכרת עם הזמן.
יש הטוענים שהשמן פחות רגיש לעובש מאשר שמן פשתן.
אמנם, לשמן יש ריח ייחודי ויש שמעדיפים להשתמש בגימור אחר.
חימום שמן טאנג ל-260 מעלות צלזיוס בסביבה נטולת חמצן, יגביר משמעותית את צמיגיות ואיכות המוצר.
רוב שמני הטאנג הפולימריים נמכרים מעורבבים עם אלכוהול מינרלי כדי להקל עבודה איתם.
לימונן ו-D-לימונן הן חלופות פחות רעילות.
היא המטריה המסורתית המשמשת בסין, יפן ומדינות אחרות בתחום התרבות של מזרח אסיה, והובאה למדינות המערב דרך דרך המשי.
שמן טאנג הוא ה"שמן" המוזכר במטריית הנייר-שמן, המשמש כדי להגן על הנייר מפני רטיבות, ולהפוך את המטריה לעמידה למים.
הטכניקה המסורתית למריחת שמן טאנג טהור היא דילול השמן 1:1 בממס, ולאחר מכן למרוח רצף של שכבות דקות עם מטלית רכה נטולת מוך.
המדללים נעים בין אלכוהול מסורתי של טרפנטין ועד למדללים החדישים יותר.
בחירת הדילול צריכה להיות מונחית לפי כמה מהר הציפוי צריך להתייצב.
גימורי שמן טאנג שמתחילים בשמנים מפולימרים או בתכשירי שמן טאנג מיושמים בצורה הטובה ביותר בשיטת השומן על פני השומן: שמן טהור דליל מוחל כדי לחדור לעומק פני השטח, למילוי נקבוביות.
לאחר מכן מורחים שמן במתינות כדי להיצמד למשטח ולספק בסיס טוב לשכבות הברק העבות.
לאחר מכן מורחים את השמן הפולימר בעובי כשכבה אחת, מניחים לו להתייבש במלואו ומלטשים את העץ.
את המשטח מנגב עם סמרטוט לח ומאפשרים לו להתייבש.
שכבה אחרונה נמרחת בעובי יחסי והיא מתייבשת במשך יומיים-שלושה.
שמן כמהין הוא שמן בישול ומרכיב קולינרי מודרני המשמש להענקת הטעם והארומה של כמהין למנה.
המרכיב משמש בדרך כלל כשמן גימור במגוון מאכלים, כולל צ'יפס כמהין, מנות פסטה, פיצות ומזונות מרוחים כמו מחית תפוחי אדמה וביצה רוסית .
שמן כמהין זמין בכל עונות השנה והוא זול משמעותית מפטריית כמהין טרייה.
קיימת מחלוקת לגבי היותו שמן כמהין מרכיב טעם, מאחר שכמעט כל השמן כמהין מופק מתרכובת טעם סינתטית אחת שעשויה לא להכיל את הטעמים והניחוחות המורכבים של פטריות כמהין טריות.
לפחות מאז 1756, משתמשים בשמן כמהין בשביל לאלף כלבים וחזירים למצוא כמהין.
ניתן להפיק שמן כמהין באמצעות כל שמן בישול, כאשר לרוב משתמשים בשמן זית או בשמן נטול טעם ונייטרלי, כגון שמן קנולה או שמן ענבים.
חלק משמני הכמהין מכילים שאריות של פטריות כמהין, אם כי רוב שמני הכמהין מכילים תרכובות ארומטיות סינתטיות, כולל 2,4-דיתיפנטן על בסיס שמן.
שמן חרדל הוא שמן בישול ושמן אתרי חריף.
השמן האתרי נוצר מזיקוק של טחינת זרעי חרדל .
במספר גרסאות של שמן חרדל, זרעי החרדל נשטפים במים לפני הזיקוק.
על אף ששמן חרדל משמש כשמן בישול בתרבויות מסוימות, מכירתו של שמן החרדל מוגבלת במספר מדינות בעיקר בשל רמות גבוהות של הקיימת בשמן זה.
כ-30% מייצור השמן תלוי בטחינת זרעי החרדל.
ברוב הגרסאות, זרעי החרדל הם חרדל שחור , חרדל חום או חרדל לבן.
השמן, בעל טעם חריף ייחודי, הוא מאפיין במטבח האסאמי , במטבח הבנגלי , במטבח בצפון הודו , ובמטבח הבנגלי .
כמו כן, הוא משמש לעיתים כתחליף לגהי.
טעמו החריף של שמן חרדל נובע מאליל איזותיוציאנט , פיטוכימיקל של צמחים ממשפחת המצליבים.
בשמן חרדל יש כ-60% חד שומנים לא רוויים (42% חומצה ארוצית ו-12% חומצה אולאית), כ-21% רב שומנים לא רוויים (6% חומצה אלפא-לינולנית אומגה 3 ו-15% חומצה לינולאית אומגה 6), וכ-12% שומנים רוויים.
בשמן חרדל יש רמות גבוהות של חומצה ארוצית .
במינונים גבוהים של חומצה ארוצית, הלב עשוי להיפגע.
עם זאת, לא הוכח קשר בין צריכת חומצה ארוצית תזונתית לבין הגברת שומנים בדם בשריר הלב או מחלת לב.
מנהל המזון והתרופות האמריקאי אוסר על ייבוא או מכירה בארצות הברית של שמן חרדל לבישול בשל הרמות הגבוהות של חומצה ארוצית בשמן זה.
עם זאת, ה-FDA אישר על מכירה של שמן חרדל מקומי לבישול בתנאי שיכיל חומצה ארוצית נמוכה בהרבה מהמקור.
כמו כן, ניתן להשתמש בשמן חרדל מיובא בארצות הברית כשמן עיסוי, עם תווית של "לשימוש חיצוני בלבד".
לפי מחלקת החקלאות של ארצות הברית, 100 גרם של שמן חרדל מכילים 884 קלוריות, והוא 100% שומן.
הרכב השומן הוא 11% שומן רווי, 59% חד שומנים לא רוויים ו-21% רב שומנים לא רוויים .
שמן ענבים הוא שמן בישול ושמן צמחי המופק מזרעי ענבים, תוצר לוואי של ייצור יין.
לשמן ענבים נקודת עשן בינונית-גבוהה של כ-216 מעלות צלזיוס (421 מעלות פרנהייט).
בשל טעמו הנקי והקל, ותכולת הרב שומנים לא רוויים הגבוהה שלו, הוא עשוי להופיע כמרכיב ברטבים לסלט ומיונז וכבסיס לחליטות שמן של שום, רוזמרין, עשבי תיבול או תבלינים אחרים.
כמו כן, הוא מופיע באופן נרחב במוצרי מאפה, פנקייקים וופלים.
בנוסף כך, שמים שמן ענבים על צימוקים כדי לשמר את טעמם לאורך זמן.
על פי מחקר מ-2012 על 21 זני ענבים, ניתן להבין כי שמני ענבים שונים זה מזה בהרכבם הכימי בתלות בזן העינב, במיוחד בכמות החומצה הלינולאית והטוקופרולים בשמן.
אף על פי שזרעי ענבים מכילים פוליפנולים , כגון פרואנתוציאנידינים , שמן ענבים מכיל כמויות זניחות של תרכובות אלו.
אף על פי שמרכיבי שמן הענבים עשויים לסייע לבריאות האדם, במחקר קליני שבוצע ב-2016 נקבע כי לא ניתן להצביע על השפעה כלשהי על בריאות האדם.
שמן ענבים נמצא מדי פעם כמכיל רמות מסוכנות של פחמימנים ארומטיים רב-טבעתיים, וזאת בשל מגע ישיר עם גזי בעירה במהלך תהליך הייבוש של הענבים.
כ-90% מתכולת הענבים עובר לייצור יין, כאשר זרעי הענבים, תוצר לוואי של ייצור היין, נמעכים בשביל לקבל שמן ענבים.
הפקת שמן ענבים מתרחשת בעיקר באזורי גידול ענבים ובמיוחד באזור הים התיכון.
הטבלה הבאה מפרטת את הרכב חומצות השומן בשמן ענבים:
חומצהאחוזים חומצה לינולאית (חומצת שומן אומגה 6 לא רוויה) 69.6% חומצה אולאית (חומצת שומן אומגה 9 לא רוויה) 15.8% חומצת פלמיטית (חומצת שומן רוויה) 7% חומצה סטארית (חומצת שומן רוויה) 4% חומצה אלפא-לינולנית (חומצת שומן אומגה 3 לא רוויה) 0.1% חומצה פלמיטולאית (חומצת שומן אומגה 7 לא רוויה) פחות מ-1%
שמן ענבים מכיל גם כ- חומרים לא מסובים עשירים בפנולים (טוקופרולים) וסטרואידים (קמפסטרול , בטא-סיטוסטרול וסטיגמאסטרול ).
בהשוואה לשמן חריע, שמן כותנה ושמן סובין אורז, שמן ענבים מכיל כמויות קטנות של ויטמין E.
כמו כן, שמן ענבים עשיר ברב שומנים לא רוויים ודל בשומן רווי.
שמן נבט חיטה הוא שמן המופק מנבט החיטה, המהווה כ- ממשקל החיטה וכ- של שמן בתכולתו הכוללת.
בכמות ייחוס של , שמן נבט חיטה מספק 884 קלוריות.
שמן נבט חיטה מכיל כמות גבוהה של ויטמין E (149 מ"ג ל-100 גרם), שתכולתו פוחתת באופן משמעותי לאחר חמצון-חיזור עקב שיחול, צלייה בתנור או אחסון השמן למשך 6 שבועות.
כשמן בישול, הוא בעל טעם חזק ומתכלה בקלות.
שמן נבט חיטה מכיל את חומצות השומן הבאות:
רכיבכמות אחוזים של הרכיב מתוך 100 גרםחומצה לינולאית (אומגה 6 )55%חומצה פלמיטית17%חומצה אולאית15%חומצה אלפא-לינולנית (אומגה 3)7%
שמן נבט חיטה עשיר בפיטוסטרולים , במיוחד בקמפסטרולים ובטא-סיטוסטרול , הנשארים גם לאחר אחסון לטווח ארוך.
כמן כן, השמן מכיל גם את הסטרול אוקטקוסנול .
שמן כותנה הוא שמן בישול העשוי מזרעים של צמחי כותנה ממינים שונים, בעיקר מהמינים Gossypium hirsutum ו-Gossypium herbaceum .
לזרעי כותנה מבנה דומה לזרעי שמן אחרים כגון גרעיני חמניות, בעלי גרעין שומני המוקף בקליפה חיצונית קשה, ורק בעיבוד של הזרע ניתן להפיק את השמן מהגרעין.
שמן כותנה משמש בדרך כלל לשמן לסלט, מיונז, רוטב לסלט ומוצרים דומים בשל יציבות הטעם שלו.
נכון לשנת 2019, הייצור העולמי של שמן כותנה היה 4.45 מיליון טון, כאשר סין והודו יצרו כ-2.48 טון (כ-56% מהשוק העולמי).
לפי המכונים הלאומיים לבריאות של ארצות הברית, שמן כותנה מורכב מ-52.89% חומצה לינולאית, 25.39% חומצה פלמיטית, 16.35% חומצה אולאית, 2.33% חומצה סטארית, 1% חומצה מיריסטית , 0.6% חומצה פלמיטולאית ו-0.17% חומצה לינולנית .
לאחר העיבוד, לשמן הכותנה יש טעם עדין והוא נראה צלול בדרך כלל עם צבע זהוב בהיר, אם כי כמות הצבע תלויה בכמות הזיקוק.
לשמן כותנה יש נקודת עשן גבוהה יחסית, 450 מעלות פרנהייט (232 מעלות צלזיוס).
שמן כותנה משמש באופן מסורתי כשמן מאכל במאכלים שונים, כגון חטיף תפוחי אדמה.
כמו כן, הוא היה המרכיב העיקרי במוצרי Crisco .
שמן זה זול משמעותית משמן זית ושמן קנולה, ולכן שמן זה הוא שמן לטיגון פופולרי בתעשיית המזון בארצות הברית.
בנוסף לתעשיית המזון, משתמשים בשמן בחקלאות כקוטל חרקים, בעיקר נגד אקרית אדומה, כנימות עש, Synanthedon myopaeformis וחרקים בעלי קשקשים אחרים.
שמן דלעת הוא שמן קולינרי העשוי מזרעי דלעת.
השמן נפוץ במיוחד במרכז אירופה, אמריקה הצפונית, הודו, וסין.
השמן נחשב למעדן באוסטריה ובסלובניה.
לשמן דלעת טעם אגוזי עז ומריר, והוא עשיר בחומצות שומן רב בלתי רוויות.
בדרך כלל משתמשים בשמן זה בתיבול לסלט, מרקים, וקינוחים.
שמן דלעת הוא תמצית טעם המופק בשיטת מיצוי ממס או בשיטות העושות שימוש בפחמן דו-חמצני על-קריטי .
לאחר קבלת השמן ניתן לבצע שיטות מיצוי נוספות, למיצוי הקרוטנואידים בשמן לדוגמה.
שמן דלעת המיוצר באוסטריה וסלובניה, מיוצר על ידי כבישה של זרעי דלעת קלויים ללא קליפתם מ-Cucurbita pepo , זן דלעת מקומי.
האיכות הארומטית של שמן זרעי דלעת משתפרת במידה והקלייה של זרעי הדלעת מבוצעת בטמפרטורה גבוהה.
השמן צמיגי וצבעו ירוק בהיר עד כהה, ואף אדום כהה, בהתאם לעובי הדגימה הנצפית.
להלן טווח האחוזים של חומצות השומן בשמן הדלעת, שבוצע לאחר ניתוח של השמן שהופק מזרעים של כל אחד משנים עשר הזנים של Cucurbita maxima .
חומצת שומן טווח אחוזים חומצה מיריסטית חומצה פלמיטית חומצה פלמיטולאית חומצה סטארית חומצה אולאית חומצה לינולאית חומצה לינולנית חומצה ארכידית חומצה גדולית חומצה בהנית
שמן מקדמיה הוא שמן לא נדיף המופק מהאגוזים של עץ המקדמיה.
בקולינריה, שמן זה משמש כשמן לטיגון או לסלט.
כמו כן, השמן מופיע במוצרי קוסמטיקה בעיקר בשל תכונותיו המרגיעות והיותו חומר מקבע ריח.
+הרכב השומנים של שמן מקדמיהפרמטרערךחומצה אולאיתעד 1.5% חומצה מיריסטית חומצה פלמיטית חומצה פלמיטולאית חומצה סטארית חומצה אולאית חומצה לינולאית חומצה ארכידית חומצה גדולית חומצה בהנית
תכולת השומנים של שמן מקדמיה הוא כ- ותכולת הסוכר של שמן זה הוא כ-.
השמן צלול בצבע ענברי קל עם ריח מעט אגוזי.
המשקל הסגולי שלו הוא 900–920, ונקודת ההבזק שלו נמצאת מעל 300 מעלות צלזיוס (572 מעלות פרנהייט).
לשמן אגוזי מקדמיה יש תכונות המועילות לבישול בחום גבוה, כגון נקודת עשן גבוהה ועמידות בפני פירוק חמצוני.
תכונות אלו מעידות על התאמתו לטכניקות קולינריות הכרוכות בחום.
במחקר שבדק את ההבדלים בין ביצועי שמן דקלים מעודן ומפושט ריח לבין שמן מקדמיה מהמין Macadamia integrifolia , נמצא כי שמן מקדמיה זה הפגין יציבות מוגברת וחמצון מופחת לעומת שמן הדקלים.
השימוש העיקרי של שמן מקדמיה הוא כרוטב.
בעוד שסבילות החום של שמן מקדמיה נתמכת בבישול, לרוב הוא מועדף ביישומים גולמיים כדי למנף באופן מלא את פרופיל הטעמים הייחודי של השמן.
שמן בוטנים הוא שמן צמחי המופק מבוטנים.
לשמן זה יש בדרך כלל טעם עדין או נייטרלי, אם כי בשילוב בוטנים קלויים בשלב הייצור, הטעם והארומה עשויים להיות חזקים יותר.
השמן הוא מאפיין במטבח האמריקאי, הסיני, ההודי, האפריקאי והדרום מזרח אסייתי, הן לבישול כללי והן לתוספת טעם.
ביחס לשמני בישול אחרים, לשמן בוטנים יש נקודת עשן גבוהה יחסית, ולכן יש שימוש נפוץ בו לטיגון מזון.
בשל המחסור בשמנים אחרים, השמן היה בשימוש נרחב בארצות הברית במהלך מלחמת העולם השנייה.
בוטנים המכילים עובש מייצרים אפלטוקסין רעיל, ולכן בלי בקרת איכות יעילה על תהליך הייצור, השמן עשוי להכיל את הרעלים האלו.
שמן בוטנים לא מזוקק משמש כחומר טעם למאכלים המשתמשים בשמן שומשום.
שמן בוטנים מזוקק משמש בדרך כלל לטיגון כמות גדולה של מזון, כגון צ'יפס.
כמו כן, נקודת העשן של שמן בוטנים הוא 450 מעלות פרנהייט (232 מעלות צלזיוס).
בתערוכה העולמית של פריז מ-1900, החברה הגרמנית Deutz AG, לבקשת ממשלת צרפת, הדגימה שימוש בשמן בוטנים כמקור דלק למנוע הדיזל.
הדגמה זו הייתה אחת ההדגמות המוקדמות ביותר של טכנולוגיית ביו דיזל.
ניתן להשתמש בשמן בוטנים, כמו בשמנים צמחיים אחרים, להכנת סבון בתהליך הסיבון.
בנוסף לכך, שמן בוטנים משומש כשמן עיסוי.
חומצות השומן העיקריות של שמן בוטנים הם חומצה אולאית, חומצה לינולאית וחומצה פלמיטית.
כמו כן, השמן מכיל גם מעט חומצה סטארית, חומצה ארכידית , חומצה בהנית , חומצה ליגנוצרית וחומצות שומן אחרות.
שמן לימון הוא שמן אתרי נדיף ומעט צהבהב המופק מכבישה קרה או זיקוק של סחיטה של קליפת לימון.
שמן לימון משמש להוספה או שיפור טעם וריח בחומרי טעם וריח, בבשמים, במאכלי מזון, בתכשירים פרמצבטיים ובמנורות ריח לחדר.
במיקרוסקופיה, שמן לימון שומש כהבהרת הדגימה הנלקחת.
בנוסף, משמש לשימון לוח הסריגים בגיטרות בהן לוח הסריגים עשוי מעץ ללא גימור לכה, כדוגמת עץ אבוני או רוזווד.
שמן לימון מכיל טרפנים (לימונן), ססקוויטרפנים , אלדהידים (ציטראל וציטרונלל ) ואסטרים (גרניל אצטט ).
שמן לזקן הוא מוצר קוסמטי לטיפול הזקן והשפם.
מוצרים אלו מורכבים בדרך כלל מתערובת של שמנים שונים בכבישה קרה, בין היתר שמן חוחובה, שמן ארגן, שמן קוקוס, שמן ענבים, שמן קנאביס ושמן קיקיון.
לרוב משתמשים בשמן לזקן בטיפול בבעיות גירוד, עור רגיש ויובש העור.
שמנים אלו בדרך כלל ריחניים, אם כי קיימים גם גרסאות שאינן ריחניות.
השימוש המוקדם ביותר בשמנים אלו היה במסופוטמיה העתיקה, מצרים העתיקה ויוון העתיקה.
שמנים אלו היו פופולריים בתקופת ימי הביניים, הרנסאנס והתקופה הוויקטוריאנית.
שמן מרולה ( מופק מגרעיני פרי עץ המרולה (שם מדעי:Sclerocarya birrea) ממשפחת האשחריים.
העץ הוא עץ אפריקאי קדום וחשוב מבחינה אקולוגית, תזונתית ותרבותית.
העץ גדל באופן טבעי באזורי סוואנה חמים עם עונות יבשות וממוזגות - בדרום ובמזרח אפריקה.
המרולה נשתל באופן ניסיוני גם באוסטרליה, הודו, דרום אמריקה ובישראל.
אזורי הנגב והערבה נמצאו מתאימים לגידול עץ המרולה.
השמן מיוצר בשיטות שונות כשכולן שואפות לשמר במידה מרבית את המרכיבים הפעילים בשמן.
שמן מרולה, בנוסף להיותו מוצר בתעשיית הקוסמטיקה, נבדק גם כפוטנציאל לחומר גלם לתעשייה כתחליף לשימוש בדלקים מאובנים (נפט, דיזל) וזאת בשל היותו קל לעיבוד כימי ויצורו אינו מזהם את כדור הארץ.
עץ המרולה מניב פירות צהובים-כתומים (בגודל שזיף) המבשילים בעונת הקיץ.
הפירות נושרים על הקרקע ונאספים לצורך הכנת משקאות או תוספי מזון ולהפקת שמן.
בכל פרי יש 1–3 גלעינים קשים ובתוכם נמצאים זרעים קטנים.
הגלעינים נשטפים ועוברים ייבוש בשמש או באוויר חם.
לאחר הייבוש מפצחים את הגלעינים ומוציאים את הזרעים הלבנים שבתוכם.
הריסוק וכבישה יכולים להיעשות בכמה אופנים:
בכבישה קרה: מרסקים את הזרעים וכובשים אותם בטמפרטורה של עד 45° כדי לשמור על הוויטמינים, חומצות השומן ונוגדי החמצון.
מתקבל שמן צלול בצבע צהוב וריחו עדין.
השמן עובר סינון ואין שימוש בכימיקלים או בחימום.
שיטה המקובלת בתעשייה לייצור כמויות גדולות של שמן והיא בשימוש בממסים נוזלים אורגניים: גורסים את הזרעים לחלקים קטנים, מוסיפים את החומר הממיס הכימי שהוא הקסן או אתנול.
השמן נשאב מתוך חלקיקי הזרע הקטנים אל הממס ומתקבלת תערובת שמן מרולה עם הממס.
בתהליך ההמסה החימום הוא60°-80°, לאחר מכן מסננים את התערובת ומאדים את הממס.
הממס מתאדה ונותר שמן נקי.
בשיטה זו ניתן להפיק כמות גדולה יותר של שמן אך תכולת הוויטמינים הנשמרים קטנה יותר.
ניתן לנצל את שאריות הזרעים שלא ניתן לסחוט כמזון לבהמות, לדשן אורגני ובתעשיית הקוסמטיקה.
שיטה מתקדמת להפקת שמן מרולה היא בטכנולוגיה מיצוי פחמן דו-חמצני CO2 בטמפרטורה 2° והיא נעשית גם במפעל בישראל וכך שומרים על הרכיבים הביולוגים של השמן, על הוויטמינים, חומצות השומן ופוליפנולים יותר משיטות הכבישה הקרה והממסים.
שיטה זו יקרה ודורשת השקעה בציוד טכנולוגי מיוחד.
70%-80 מהשמן הוא חומצה אולאית (אומגה 9).
4%-5 מהשמן הוא חומצה לינולאית (אומגה 6).
9%-12 מהשמן חומצה פלמיטית (אומגה 0)
ויטמינים: ויטמין E וויטמין C
לחומצות השומן לינולאית, אולאית ופלמיטית יש יכולת שיקום, הגנה ולחות לעור.
שמן מרולה נספג בקלות בעור ומשמש כקרם לחות לפנים.
ניתן להשתמש בו ישירות על העור.
ניתן גם לשלב את השמן במוצרים קוסמטיים כמו קרמים, סרומים ושמנים לפנים.
ויטמין E והפנולים שבשמן הם נוגדי חמצון ומסייעים להגנה מפני רדיקלים חופשיים.
כמו כן יש לשמן מרולה תכונות של אנטי-דלקתי ואנטי-בקטריאלי ובכך יכול להרגיע עור מגורה.
שמן מרולה מזין את השער, נותן ברק ומפחית קצוות מפוצלים.
ייצור שמן מרולה ותוצריו בישראל
החברה המרכזית והמובילה בישראל בתחום גידול עצי מרולה, מחקר וייצור שמן ותוצריו היא חברת "מרולהלאב" (MarulaLab).
החברה נמצאת ברמת הנגב ומייצגת את מגדלי עצי המרולה בישראל.
מטעי המרולה נמצאים בחוות בדרום הארץ (חוות זוהר המדבר, רמת נגב).
חברת "מרולהלאב" מפיקה שמן בשיטת מיצוי פחמן דו-חמצני סופר קריטית.
החברה מייצרת גם מוצרי קוסמטיקה המבוססים על שמן מרולה ותוספי מזון לחיות.
לחברה זו יש שיתופי פעולה עם חברות נוספות לשיווק שמן מרולה.
שמן משאבי נפט וגז בע"מ הייתה החברה שעסקה בחיפושים ימיים של נפט וגז טבעי במדף היבשתי של ישראל.
מניות החברה היו רשומות למסחר ב מ-2011 ועד ינואר 2020, אז נמחקו מהמסחר בעקבות כניסת החברה להליכי פירוק.
החברה הוקמה ב-14 בדצמבר 2010 על ידי ג'קי בן זקן (באמצעות חברת "מנופים פיננסיים"), אברהם נניקשווילי וחיים לייבוביץ', במטרה לעסוק בחיפושי נפט וגז על בסיס רישיון "מד אשדוד", שטח ימי כ-15 ק"מ מהחוף, בין אשדוד ואשקלון.
במהלך ינואר 2011 ערכה הקבוצה מצגות למשקיעים מוסדיים ופרטיים בהם טענה כי חברת ייעוץ בין-לאומית שבסיסה בדנוור מעריכה כי יש בשטח מאגר עם כ-200 מיליון חביות, שלו שווי פוטנציאלי של יותר מ-15 מיליארד דולר.
חודש אחר כך גייסה 120 מיליון שקל, לפי שווי שוק של 1.8 מיליארד שקל משורה של משקיעים, בהם: רעיה שטראוס, אלי ברקת, חברת י.ח.
בשטח רישיון "מד אשדוד" נערכו קידוחים לחיפושי נפט החל מסוף שנות ה-80 של המאה ה-20, על ידי החברות י.ו.א.ל, נפטא, "דלק" חברת הדלק הישראלית, דלק חיפושי נפט בע"מ (כיום דלק אנרגיה) וישראמקו; בשותפות עם משקיעים מארצות הברית בראשות איל הנפט ארמנד האמר.
הקידוח הראשון - "ים 1" - נערך ב-1989 אך ננטש לאחר שהושקעו בו 14 מיליון דולר, עקב תקלות טכניות במהלך הקידוח לעומק של 3 ק"מ.
שנה אחר כך בוצע קידוח "ים 2" בו נמצא נפט, אך נדרש הון נוסף לביצוע קידוחי אימות בעומק רב יותר.
במהלך 1993 גייסו החברת הון נוסף בבורסה לצורך קידוח "ים־2" ו"ים־3".
בעקבות מציאת נפט ב"ים-2" הציג ג'ו אלמליח, מנכ"ל חברת יואל, בקבוק של נפט במסיבת עיתונאים, ויחידות השותפות והמניות של השותפים זינקו באלפי אחוזים בבורסה.
אולם בפברואר 1994 הודיעה "ישראמקו" שכמות הנפט לא מצדיקה את ההשקעה הכספית בקידוח, והציוד הטכני לא עמד בדרישות.
מחיר יחידות השותפות של ישראמקו בבורסה צנח, הקידוח ננטש וקידוח "ים-3" בוטל.
בפברואר 2011 הודיעה החברה כי חתמה על הסכם לביצוע קידוח ימי עם חברת האנרגיה הלאומית של אזרבייג'ן סוקאר.
בנובמבר 2011 פרסמה החברה תשקיף להנפקה ראשונה לציבור, וב-7 בדצמבר נרשמו מניות החברה למסחר בבורסת תל אביבת לאחר שגייסה בהנפקה 111 מיליון שקל.
בהמשך גייסה ממשקיעים הון נוסף עוד מספר פעמים.
באותה עת גם הודיעה על מינוי הרמטכ"ל לשעבר גבי אשכנזי לתפקיד היושב-ראש, בשכר של 100 אלף שקל בחודש עובר 75% משרה.
שטח הרישיון של החברה היה בשטח אימונים צה"לי של חיל הים, מה שהצריך את אישור מערכת הביטחון לביצוע הקידוח.
ביולי 2012 אישר אותו משרד הביטחון.
באוגוסט 2012 חתמה השותפות המוגבלת לחיפושי נפט "זרח" על הסכם לרכישת 5% מרישיון שמן, תמורת התחייבות להשקעה של 8 מיליון דולר בקידוח "ים-3".
בהמשך רכשה עוד 2.5% תמורת 4 מיליון דולר והתחייבה להשקיע כ-12 מיליון דולר נוספים בעלויות קידוח עצמו.
בדצמבר 2012 הודיע מנכ"ל החברה יוסי לוי כי פוטנציאל ההכנסות מרישיון שמן הוא 35 מיליארד דולר.
ב-4 באוגוסט 2013 הודיעה החברה כי התגלו בקידוח "סימני גז משמעותיים" וחודש אחר כך על "סימני נפט משמעותיים".
במקביל, במהלך ספטמבר 2013, מכרה חברת "מנופים פיננסיים" אופציות של החברה מחוץ לבורסה.
חיים לייבוביץ', ממייסדי החברה, מכר את חלקו עוד קודם תמורת 77 מיליון שקל.
ב-13 באוקטובר 2013 דיווחה החברה כי הקידוח התגלה כיבש ושבוע אחר כך על נטישתו הסופית, זאת לאחר השקעה כוללת של 176 מיליון דולר שרובם גויסו מהציבור.
שבועיים אחר כך התפטר גבי אשכנזי מתפקיד היושב ראש, לאחר שקיבל מהחברה במצטבר שכר של כשלושה מיליון שקל.
מנכ"ל החברה, יוסי לוי, התפטר מתפקידו בנובמבר 2014, לאחר שהחברה לא הצליחה לגייס הון לקידוחים נוספים.
בעקבות כישלון הקידוח הגישו משקיעים בחברה תובענה ייצוגית נגדה ונגד מנהליה על סך 65 מיליון שקלים.
בעקבות התביעה נאלצה החברה לחשוף פרוטוקולים מישיבות הדירקטוריון שלה, כולל של דיונים של כמה ישיבות שנערכו זמן קצר לפני שנודע על כישלון הקידוח, בהם נאמר כי "איכות הסלע בקידוח לא טובה" ושקבוצת דלק החליטה שלא להשקיע לאחר שעיינה בממצאי הקידוח.
באוקטובר 2016, אושרה התובענה ייצוגית על ידי השופטת דניה קרת-מאיר.
ביולי 2017 הוגשה בקשה לתביעה נוספת נגד החברה, בסכום של 20 מיליון שקל.
תביעה אחת הסתיימה בפשרה של 22 מיליון שקל, ותביעה שנייה בפשרה של 4.5 מיליון שקל, מתוכם 1.12 מיליון שקל לעורכי הדין המייצגים ו-3.4 מיליון שקל למשקיעים, שחברת הביטוח הפניקס נשאה במלוא התשלום, עקב פוליסת ביטוח אחריות דירקטורים ונושאי משרה שנרכשה ממנה.
בתביעה נוספת ב-2025, של משקיע שנותר ללא פיצוי, בית המשפט קבע כי החברה, יו"ר הדירקטוריון גבי אשכנזי והמנכ"ל יוסי לוי הסתירו מידע מהותי מהציבור, אך דחתה את התביעה מאחר שלא הוכח קשר סיבתי בין ההטעיה לבין אובדן מלוא השקעתו של התובע.
שמן צ'ילי הוא רוטב ומטבל אדום עתיר שומן, המורכב משמן צמחי, לרוב שמן סויה או שמן שומשום, שהושרה בפלפל צ'ילי.
קיימות גרסאות נוספות שבהן נעשה שימוש בשמנים אחרים, כגון שמן תירס, שמן בוטנים, שמן זית, שמן קנולה ושמן אבוקדו.
סוג השמן, זן הצ'ילי, טמפרטורת החימום ומשך ההשריה של הצ'ילי משפיעים על צבע השמן, עוצמת החריפות והפרופיל הארומטי של השמן.
כמו כן, שמן הצ'ילי לעיתים מכיל תבלינים ומרכיבים נוספים, ובהם פלפל סצ'ואן, שום, פפריקה, מים, חומץ, רוטב סויה, שומשום, בוטנים וסוכר.
השימוש בשמן צ'ילי החל במטבח הסיני בסוף המאה ה-18, כחלק משיטות תיבול ושימור, ובהמשך התפשט למטבחים נוספים ברחבי העולם.
כיום, הרוטב נפוץ במטבח הסיני, במיוחד באזורי סצ'ואן, חונאן, גוויג'ואו, שאאנשי ומערב סין, וכן במטבח המקסיקני (בעיקר במדינת וראקרוס, בגרסה הידועה בשם Salsa macha), במטבחים אסייתיים נוספים ובמטבח האיטלקי (במיוחד בקלבריה, בגרסה הידועה בשם Olio di Peperoncino).
שמן שיזוף הוא תמיסה אשר מורחים על העור כדי להשיג שיזוף ולמנוע את התייבשות העור.
בצורתו הקדומה היה זה שמן זית מזוקק שעליו הוסיפו טיפות יוד.
מאוחר יותר החלו משתמשים גם בשמן אגוז הקוקוס.
בישראל היה נפוץ בעבר שמן שיזוף אגוזים.
כיום, כאשר ידוע ששיזוף פוגע בעור, מייצרים קרמים להגנה מפני קרינת השמש, המכילים מקדמי הגנה שמפחיתים את הפגיעה בתאי העור על ידי הקרניים האולטרה סגולות המגיעות מהשמש.
מוצר קוסמטי שפותח במקור כדי להוסיף צבע ובכך ליצור מראה גוף שזוף.
שמן שיזוף פועל על ידי משיכה ומיקוד של קרני השמש האולטרא סגולות לפני העור.
כאשר קרני האולטרא סגול חודרות לעור, הן מאיצות את ייצור המלנין של המלנוציטים.
ככל שנוכחות מלנין גדולה יותר בעור, העור יראה כהה יותר.
חומרים המכילים שמן שיזוף, מסייעים לאדם להשתזף מהר יותר עם פחות זמן בשמש.
שמני שיזוף מאיצים את תהליך השיזוף במספר דרכים.
הברונזר הנפוץ והיעיל ביותר הוא DHA (Dihydroxyaceton) (אנ') - סוכר חסר צבע המגיב כימית עם חומצות האמינו הטבעיות בשכבה החיצונית של העור.
התגובה הכימית מייצרת את אפקט צבע הברונזה, שמתפוגג כעבור שבוע, כאשר שכבת תאי העור המושפעת מתה ומתקלפת באופן טבעי.
מסייעים בהגנת העור על ידי שמירה על לחות, או על ידי שאיבת לחות מהאוויר כדי להעניק לחות לעור.
אף על פי שיותר ויותר שמני שיזוף מוסיפים להרכב שלהם SPF, רובם עדיין אינם מספקים מחסום מספיק מפני ההשפעות המזיקות של קרני האולטרא סגול, במיוחד ה-UVB.
קרינת UV פוגעת בתאי העור, ועלולה לשנות את מבנה התא.
בסופו של דבר, עלולות ליצור תא סרטני, שעלול להוביל לסרטן העור.
שִׁמְעָה היא התנחלות בעלת אופי חילוני במתכונת של יישוב קהילתי בדרום הר חברון.
היישוב שייך למועצה אזורית הר חברון.
היישוב הוקם בסיוע החטיבה להתיישבות ותנועת אמנה.
מערבית ובצמידות לשמעה נמצא מצפה אשתמוע - התנחלות המוגדרת באופן רשמי כשכונה של שמעה, אך למעשה מתפקדת באופן עצמאי.
ההתנחלות ממוקמת כ-30 ק"מ צפונית מזרחית לעיר באר שבע, וכ-20 ק"מ דרומית לעיר חברון.
שמעה שוכנת על כביש 60, המכונה דרך האבות, במרחק של 9 ק"מ ממעבר מיתר (מעבר יבשתי אזרחי בין מדינת ישראל לבין הרשות הפלסטינית).
שמעה שוכנת בדרום הר חברון בגובה 612 מטרים מעל פני הים.
דרום הר חברון הוא החלק הדרומי ביותר מרכס הרי יהודה.
היישוב נקרא על שמו של אחיו של דוד המלך, שמעה.
סמוכים לשמעה הכפרים סמוע, א-סמייה וסימיא המרמזים בשמם על מיקום היישוב המקראי אשתמוע.
שמעה משמרת את שמו של היישוב היהודי הקדום.
עברות מערבית של שמות הכפרים הסמוכים למקום: סמוע, א-סמייה וסימיא.
המילה 'שמעה' מוזכרת מספר פעמים בספר תהילים, בהקשר דומה, בפנייה אל האל שישמע את מצוקת המתפלל: (); (); ().
בשנת 1985, בסמיכות לאשתמוע המקראית, נוסד היישוב כהיאחזות נח"ל בשם 'נטע' שאוזרחה בשם 'שמעה' בשנת 1988.
החל משנת 1994, במסגרת הסכמי אוסלו בין מדינת ישראל לבין הארגון לשחרור פלסטין (אש"ף), שמעה נמצאת בשטח C, ואילו הכפרים הסמוכים סמוע, א-סמייה וסימיא נמצאים בשליטת הרשות הפלסטינית.
שמן קנאביס (Hemp oil) או שמן זרעי קנאביס (Hemp seed oil) הוא שמן צמחי, המופק בכבישה קרה מזרעי צמח הקנאביס.
שמן ממקור זה מכיל חומצות שומן חיוניות וביחס הנכון והמתאים.
השמן מכיל פחות מ-10% חומצות שומן רוויות לעומת יותר מ-90% חומצות שומן לא רוויות.
הרכב החומצות בו הוא 57% חומצת שומן לינולאית (LA) אומגה 6; 19% חומצת שומן לינולנית (LNA) אומגה 3; 12% חומצת שומן אולאית – אומגה 9, 2% GLA (חומצה גמא לינולנית).
שמן זה נמכר באופן חוקי בחנויות טבע ובתי מרקחת.
שמן זרעי הקנאביס מיוצר מזנים של קנאביס סאטיבה אשר אינם מכילים כמויות משמעותיות של טטראהידרוקנאבינול (THC), היסוד הפסיכו-אקטיבי העיקרי הקיים בצמח הקנאביס.
תהליך ייצור זה כולל בדרך כלל ניקוי הזרעים ל-99.99% לפני כבישת השמן.
אין THC בתוך זרעי ההמפ, אם כי ניתן למצוא כמויות זעירות של THC בשמן זרעי הקנאביס כאשר חומר צמחי נצמד לזרע במהלך הייצור.
הייצור המודרני של שמן הקנאביס, במיוחד בקנדה, הוריד את ערכי ה-THC בהצלחה מאז 1998. דגימה מוסמכת קבועה של THC בשמן הקנאביס הקנדי מראה כי רמות THC בדרך כלל נמוכות ממגבלת הזיהוי של 4 חלקים למיליון (או 4 מ"ג לק"ג).
המגבלה החוקית לתכולת THC במוצרי מזון בקנדה היא 10 חלקים למיליון.
בחלק ממדינות אירופה יש מגבלות של 5 חלקים למיליון, בחלק ממדינות האיחוד אינה קיימת מגבלה כלל.
שמן זרעי הקנאביס מוערך בעיקר בזכות תכונותיו התזונתיות ויתרונותיו הבריאותיים.
אך על פי שהרכב חומצות השומן שלה מורכב מ-25-35% שמן, זרעי הקנאביס השלמים מורכבים בנוסף מכ־20-25% חלבון, 20-30% פחמימות, ו-10-15% סיבים, יחד עם מגוון מינרלים.
בהתבסס על יתרונותיו הבריאותיים בנוסף לחומצות האמינו והשומן החיוניות המצויים בו, שמן זרעי קנאביס הוא מקור תזונתי שלם.
כמו כן, קיימים מרכיבים בתוך השמן שהוכחו כמועילים כפעילות תרופתית.
שמן זרעי הקנאביס מכיל חומצה לינולאית (LA) וחומצה לינולנית (LNA) כחומצות השומן הרב בלתי רוויות מסוג אומגה 6 ואומגה 3 (PUFA), בהתאמה.
חומצות שומן אלו הן הנחשקות ביותר במיוחד בשל היחסים שבהם הם קיימים, יחס של 3:1 בין לינולאית ללינולנית הוא האופטימלי לתזונה.
נוכחות נוספת של חומצה גמא-לינולנית (GLA) בשמן זרעי הקנאביס הופכת את ערכו התזונתי לנחשב ביותר בהשוואה לשמני זרעים אחרים.
מספר רב של יתרונות ניתן לייחס לאומגה 3 PUFA המכיל רכיבים נוגדי סרטן ואנטי דלקתיים.
בנוסף, אומגה 3 PUFA מסייעת להגדלת קצב חילוף החומרים ומזרזת את שריפת השומן.
שמנופוביה היא פחד המופנה כלפי אנשים בעלי עודף משקל, על פי רוב בעקבות תפיסה סטריאוטיפית, אשר לפיה תכונות שליליות ומפחידות משויכות לבעלי עודף משקל.
האפליה מתבטאת בהתייחסות מילולית, בפגיעה פיזית או במניעת יחס שוויוני בתחומי החיים השונים.
אנשים בעלי משקל עודף נתפשים כפחות פעילים גופנית, לא אינטליגנטיים, עצלים, בלתי מושכים מינית ופחות אתלטים מאנשים בעלי משקל ממוצע.
אנשים כבדי-משקל נתפסים גם כחלשי אופי, נהנתנים ובלתי מוסריים, תכונות שעלולות לגרום לכך שאנשים בחברה המודרנית רואים בהשמנת יתר מצב הניתן לשליטה.
ישנה אחידות בתגובות החברתיות השליליות מאוכלוסיות מגוונות - כולל אנשים רזים, סטודנטים, עובדי בריאות, עמיתים, הורים, ואפילו כבדי המשקל בעצמם.
יחסים בין-אישיים: נמצא כי קרבה לאדם בעל עודף משקל מספיקה כדי "להידבק" בסטיגמה ולחוות את השלכותיה השליליות.
אנשים סומכים פחות על אנשים בעלי עודף משקל והם פחות צפויים להיבחר כחברים ושותפים רומנטיים.
תעסוקה: בהקשרים מקצועיים, נמצאו עדויות על אפליה בכל שלב במחזור התעסוקה, החל במיונים לעבודה ועד לשכר, קבלת תחומי אחריות, קידום, הטבות ופיצויי פיטורין.
נראה כי היקף האפליה בפועל עשוי להיות גדול הרבה יותר, בהתחשב בעובדה כי מעט שמנים צפויים להתקבל לעבודה מראש.
יתרה מכך, נמצא כי המצאות בקרבה של אנשים כבדי משקל, ללא תלות בעומק הנתפס של הקשר ביניהם, הביא לדירוג פחות טוב בראיונות קבלה לעבודה.
בחודש פברואר 2024, פסק בית הדין הארצי לעבודה כי אפליה מחמת משקל בתעסוקה, היא אסורה.
אפליה ממסדית: אפליה נגד אנשים כבדי משקל קיימת בטיפול רפואי ואצל בעלי מקצוע כגון רופאים, אחים, פסיכולוגים ודיאטנים.
לדוגמה, בעלי מקצוע מתחום הרפואה קשרו באופן מובהק עודף משקל עם המושגים רע לעומת טוב ועצלן לעומת בעל מוטיבציה במבחן IAT המודד עמדות מרומזות.
לפיכך, עלול להיווצר מצב אשר בו אנשים כבדי משקל פוחדים לפנות לעזרה מקצועית בעקבות מקרים קודמים של אפליה, וכך בעיותיהם מחמירות ואינן מקבלות את הטיפול הנחוץ להן בזמן הנדרש.
כאשר אנשים שמנים מופיעים בסדרות טלוויזיה, הם לרוב יופיעו כדמויות נלעגות.
ככל שהדמות יותר "גדולה", כך יהיו לה פחות אינטראקציות עם אנשים ופרטנרים רומנטיים.
הדמויות הללו יטו לעזור פחות כאשר יתבקשו לכך וסביר להניח שהם יופיעו בעת אכילה.
במספר סדרות שמנים מוצגים כמלאי חיים ושמחים יותר מהרגיל.
לאפליה בשל השמנת היתר עלולות להיות השפעות שליליות רבות בפן הפסיכולוגי והרגשי.
המושפעות העיקריות מסטיגמת השמנת היתר הן נשים, הנתונות ללחצים תרבותיים רבים לעמוד באידיאל יופי שאינו עומד בקנה אחד עם הגוף הנשי הממוצע.
מונח המתייחס לתופעה רווחת בעיקר בשיחות בין נשים, אשר כוללת הערות מזלזלות אודות הופעתם החיצונית של אנשים, בניסיון להקל על הדאגות בנוגע לדימוי הגוף של אדם לגבי הגוף שלו או של עמיתו לשיחה.
דיבור שמן משרת מספר תפקידים, כולל שחרור של אשמה, סימון שיוך קבוצתי, מתן תוקף חברתי, הסוואה של נושאים בסיסיים אחרים, ומאפשר שליטה חברתית.
סקירת 24 מחקרים שבהם הנבדקים היו ילדים, מתבגרים ומבוגרים, מצאה קשר שלילי בין שיחת שומן לבין שביעות רצון מגופם של אלו העוסקים בה.
הקשר בין הפרעת דימוי גוף לדיבור שמן נראה דו-כיווני, עם ממצאים המעידים על כך שעיסוק בשיחת שומן מגביר את אי-שביעות הרצון של נשים מגופן ואת רמות ההפנמה של אידיאל היופי הרזה.
תאוריה זו מציעה שבחברה שבה נשים מוערכות על פי הופעתן, חשיפה מתמשכת בסביבתן ובתקשורת לנשים רזות עלולה להוביל נשים לאימוץ האידיאלים של המראה הזה, ובסופו של דבר הן תופסות נקודת מבט חיצונית על גופן (Objectification).
הן רואות, מפקחות, ושופטות את המראה שלהן לעומת המראה האידיאלי.
בהינתן העובדה שהסטנדרט החברתי המערבי אינו מציאותי עבור רוב הנשים, הערכות חיצוניות לגבי המראה שלהן עלולות לקדם רגשות של אי שביעות רצון, בושה וחרדה של נשים בנוגע לגופן.
לפיכך, אנשים שגופם אינו עומד בדרישות הרזון התרבותיות, עלולים לחוש תחושות אכזבה ואשמה תמידית מגופם.
גם אנשים אשר מצליחים לרזות ולהתאים את עצמם למודל היופי, נמצאים לרוב במשטר קפדני מאוד ובסוג של מלחמה מתמדת אל מול גופם.
נמצא כי אנשים כבדי משקל מועדים להיות בעלי דימוי גוף נמוך יותר מאנשים בעלי משקל ממוצע.
בנוסף, נמצא כי ככל שמשקלם של אנשים גבוה יותר, כך ההערכה העצמית שלהם יורדת.
שמן קָנוֹלָה (Canola) הוא שמן המופק מזרעי צמח הלפתית.
בשנת 2018 הופקו בעולם 24.6 מיליון טון שמן קנולה.
המדינות המובילות בייצור שמן קנולה הן קנדה, סין וגרמניה שביחד מייצרות 44% מכלל היצור העולמי.
בשונה משמן קולזה המופק גם הוא מלפתית, שמן הקנולה דל בחומצת שומן ארוסית, לעומת שמן קולזה העשיר בה.
זנים של לפתית הם מהצמחים העתיקים ביותר שבייתו על ידי האדם, עם תיעוד של השימוש בהם עוד בהודו לפני 4,000 שנה, ושימוש בסין וביפן לפני 2,000 שנה.
השימוש בו בצפון אירופה עבור מנורות שמן מתועד החל מהמאה ה-13. החל מהמאה ה-18 נעשה בו שימוש ולסיכוך מנועי קיטור.
ניסיונות להפיק שמן מאכל מצמח הלפתית ידועים כבר מסוף המאה ה-19, אולם השמן שהופק היה בעל תכונות בעייתיות כגון חומציות גבוהה (ריכוז גבוה של חומצות שומן חופשיות שלא כחלק מטריגליצרידים).
בקנדה הפיקו שמן מלפתית כבר ב-1936, למרות חסרונותיו הרבים.
בשנת 1968 התחילו לבצע בקנדה ניסויים שהתבססו על הכלאות בין זנים שונים של לפתית במטרה להשביח תכונותיו של שמן הלפתית.
בשנות השבעים הצליחו להפיק שמן משופר עם חומציות נמוכה.
שמן זה קיבל את השם קנולה (Canola), ראשי תיבות של המילים Canadian Oil Low Acid (שמן קנדי עם חומציות נמוכה).
שם נוסף שקיבל השמן הוא LEAR - ראשי התיבות של "Low Erucic Acid Rapeseed" (שמן לפתית עם מינון נמוך של חומצת שומן ארוסית).
שמן הקולזה מכיל מינונים גבוהים יותר של חומצת שומן ארוסית, צבעו כתום וטעמו חזק יותר והוא נפוץ בצרפת ובשווייץ.
במינונים גבוהים מאוד חומצת השומן הארוסית עלולה להיות רעילה.
בתחילת המאה ה-21 הסניפים באירופה של רשת המזון המהיר "מקדונלד'ס" עברו לטיגון בשמן קנולה, מאחר שהוא נחשב בריא יותר משמן תירס או סויה.
רשת "מקדונלד'ס" בישראל עברה לשימוש בשמן קנולה ב-2004.
ב שפים בולטים בצפון אירופה, בהם רנה רדזפי, החלו לקדם את השימוש בו במסעדות שלהם, כחלק מהמגמה של שימוש בחומרים מקומיים, מאחר שגידול הלפתית נפוץ בצפון אירופה.
המינים העיקריים של לפתית שמהם מפיקים את שמן הקנולה הם Brassica napus ו-Brassica rapa.
מחקרים מצבעים על כך שצריכת שמן קנולה יכולה להפחית את רמות הכולסטרול והליפופרוטאין בצפיפות נמוכה (LDL) בדם - שני גורמי סיכון למחלות לב וכלי דם - ועשויה לסייע בהפחתת משקל הגוף.
בשנת 2006, שמן קנולה קיבל סיווג מוסמך ממנהל המזון והתרופות האמריקאי על סיוע בהורדת הסיכון למחלת לב כלילית, הנובעת מתכולתו המשמעותית של שומנים בלתי רוויים; לפיכך הטענה הבריאותית המותרת לתוויות מזון עם השמן בארצות הברית קובעת:
החל משנת 1999 נפוצו באינטרנט אגדות אורבניות אודות הרעילות לכאורה של שמן קנולה, כולל קישור השמן למחלת הפרה המשוגעת.
המקור לאגדות אלו נובע מכך ששמן המופק מלפתית הבר מכיל כמויות משמעותיות של חומצת שומן ארוסית הידועה כרעילה.
עם זאת, הלפתית המבויתת המשמשת ליצור שמן הקנולה למאכל מכילה פחות מ-2% חומצת שומן ארוסית, רמה הנחשבת לבטוחה לצריכה על ידי בני אדם.
ההאשמות הופרכו כבר אז על ידי אתרים העוסקים בבריאות.
האגדה זכתה לעדנה מחודשת בישראל לאחר כתבה של שרי אנסקי במעריב בשנת 2009. חלק מהכתבה מהווה עיבוד של מכתב שרשרת שהופרך כבר ב-2005 על ידי אתר האגדות האורבניות snopes.
שמנת חמוצה היא מוצר חלב מותסס המתקבל מתסיסה לקטית של שמנת מתוקה בעזרת תרביות חיידקים ייעודיות.
התהליך מעניק למוצר מרקם סמיך וטעם חמצמץ־עדין.
שמנת חמוצה נפוצה במספר רב של מטבחים ברחבי העולם, ומשמשת להכנת רטבים, מאפים, תבשילים וקינוחים.
ייצור מוצרי חלב מותססים קיים מזה אלפי שנים, אך שמנת חמוצה בצורתה המודרנית נוצרה באירופה המרכזית והמזרחית החל מן המאות ה־17–18. עם התפתחות תעשיית החלב והפסטור במאות ה־19–20, הפך הייצור לתעשייתי ומבוקר.
בקרב עמים סלאביים ובלקניים הפכה השמנת החמוצה למרכיב בסיסי, ובהמשך התפשטה גם למטבחים מערביים וצפון־אמריקאיים.
ייצור שמנת חמוצה כולל מספר שלבים:
הכנת שמנת: הפרדת שמנת מחלב באמצעות צנטריפוגה.
פסטור: חימום לשם השמדת חיידקים מזיקים ושיפור יציבות המוצר.
תסיסה מבוקרת: התססה בטמפרטורה 20–25°C למשך 12–24 שעות.
קירור: עצירת תסיסה וייצוב המוצר.
דרגת החמיצות, הסמיכות ותכולת השומן נקבעות על פי משך התסיסה, סוג התרבית ואחוז השומן הראשוני.
תכולת השומן משתנה בין המוצרים:
15% – שמנת חמוצה רגילה.
20% – שמנת עשירה (לעיתים מכונה "רוסית").
27–38% – גרסאות שמנת מוקצפת/עשירה למאפים.
שמנת חמוצה מכילה סידן, זרחן, ויטמינים מקבוצת B ורמות משתנות של חיידקים פרוביוטיים (תלוי בייצור).
שמנת חמוצה לעומת מוצרים דומים
מוצר מקור תהליך מרקם שימושים שמנת חמוצה שמנת תסיסה לקטית סמיך וחמצמץ רטבים, תבשילים, מאפים שמנת מתוקה שמנת ללא תסיסה נוזלי עד סמיך הקצפה, רטבים וקינוחים קרם פרש שמנת תסיסה ארוכה, שומן גבוה עשיר וקרמי רטבים חמים וקינוחים מסקרפונה שמנת עיבוי עם חום וחומציות קרמי ונייטרלי טירמיסו, קינוחים וקרמים
תוספת לבלינצ'ס, בלאקאש ומאפים מסורתיים
רטבים קרים – שמנת־שמיר, שמנת־בצל
אפייה – עוגות, מאפי שמנת חמוצה
תוספת לפירה, פסטות ותבשילי שמנת
גרסה קרובה, Crema Mexicana, משמשת כתוספת לטאקו, נאצ'וס ואנצ'ילדות.
בשל אחוז שומן נמוך יחסית וחומציות גבוהה, שמנת חמוצה עלולה להתפרק בעת חימום ישיר.
מוסיפים אותה לסיר לקראת סוף הבישול.
מערבבים מראש עם מעט קמח או קורנפלור.
שמנת עתירת שומן (מעל 27%) יציבה יותר בחימום ונפוצה באפייה.
לפי תקן ישראלי, שמנת חמוצה צריכה להיות מבוססת על חלב ושמנת מחלב בקר בלבד, ללא שומן צמחי.
מינימום 18% שומן לפי תקני ה־FDA.
מבדילים בין Sour Cream לבין Crème Fraîche – לה האחרונה אחוז שומן גבוה יותר ותסיסה ארוכה.
יוגורט יווני מעורבב עם מעט שמנת.
קרם קוקוס עם טיפת מיץ לימון (לשימוש קר).
"שמנת" המבוססת על טופו במתכונים טבעוניים.
שמנת, או שמנת מתוקה, היא מוצר חלב המשמש לבישול או להקצפה.
השמנת מיוצרת על ידי הפרדה מתוך חלב של השכבה העשירה ביותר בשומן, שבאופן טבעי צפה למעלה זמן קצר לאחר החליבה.
אחוזי השומן בשמנת נעים בין 10% עד ליותר מ-50%.
לשמנת צבע לבן עם נגיעה קלה מאוד של צהוב - אפור ("צבע שמנת").
בטמפרטורת החדר היא נוזל סמיך, שסמיכותו תלויה באחוזי השומן שבה.
טעמה מעט מתקתק כתוצאה מהלקטוז שבה (בין 2%-4%).
ככל שאחוז השומן גבוה יותר כך השמנת יציבה יותר, ונוטה פחות "להתפרק" בבישול.
כאשר מתכון דורש ערבוב של שמנת לתוך נוזל רותח, משתמשים לרוב בשמנת שבה לפחות 30% שומן, כדי למנוע את היפרדותה לחלב ולשומן בנפרד.
שמנת משמשת בסיס לרטבים רבים, להסמכה של מרקים, להסמכה והעשרה של קינוחים, כבסיס לגלידה ועוד.
שמנת שבה 30% שומן או יותר ניתן להפוך לקצפת - ערבוב אוויר לתוך השמנת גורם לה להכפיל את נפחה כי בועות האוויר נלכדות בין חלקיקי השומן.
בישראל נמכרת שמנת בטווח שבין 9% ל-42% שומן.
נפוצים מוצרי שמנת עמידה (מעוקרת) 10, 15, 32 ו-38 אחוזי שומן וכן תוספים מסמיכים ומייצבים.
שמע ישראל הוא כינוי של פסוק בספר דברים: , הנתפס ביהדות כהצהרת האמונה הבסיסית ביותר, ולכן הוא נאמר בהזדמנויות שונות, בין שגרתיות - בכל בוקר וערב בקריאת שמע וכן לפני השינה (קריאת שמע שעל המיטה) - ובין קיצוניות, למשל במקרים של מוות.
במוצאי יום כיפור נהוג לומר את פסוק שמע ישראל בסיום תפילת נעילה.
פסוק זה נאמר לרוב בהנחת יד ימין על עיניו, כיחוד וברכה של המברך עם הבורא.
מבחינת תוכנו, הפסוק הוא קריאה לעם ישראל להכיר באלוהותו של ה' ולקבל את עול מלכותו, בהיותו אלוהיו של עם ישראל, ובהיותו אחד ויחיד (כתפיסת המונותאיזם).
במקור אמר אותו משה רבנו במהלך נאומו לעם ישראל לפני מותו ().
הגמרא מציינת שהפסוק נאמר עוד לפני כן על ידי בני יעקב ליעקב לפני שנפטר:
בספר התורה מופיע הפסוק "שמע ישראל" ובו האותיות עי"ן של "שמע" ודל"ת של "אחד" מוגדלות (אותיות רבתי).
בעקבות כך הוא נדפס כך גם בחלק מהסידורים.
לפי התלמוד הבבלי חשוב להאריך ולדייק בהגיית המילה "אחד", בעיקר באות דל"ת, וזאת על מנת שלא ישתמע שאלוהי ישראל הוא אלוהים אחר (בעקבות החלפת האות דל"ת ברי"ש).
הפסוק נתפס, עוד מימי התלמוד, כעיקר קריאת שמע, ולכן נוהגים להאריך בו במיוחד ולכוון בו יותר מבשאר הפרשיות.
הפסוק "שמע ישראל" מסמל לעיתים את הידיעה הבסיסית ביותר שכל יהודי צריך לדעת.
כך, למשל, מציג ארגון יד לאחים ילדים לאם יהודייה ואב ערבי הגדלים בכפר ערבי כילדים יהודים שאינם יודעים לומר "שמע ישראל".
בשנת 2001 יצאה מפלגת ש"ס בקמפיין פרסום גדול להחדרת הכרת הפסוק שמע ישראל, לאחר שהרב עובדיה יוסף חלם שהמשיח אמר לו שהוא אינו בא כי יש מיליון ילדים שאינם יודעים את "שמע ישראל".
האדמו"ר מקאליב הרב מנחם מנדל טאוב תיקן את אמירת "שמע ישראל" בסיום כל תפילה לזכר נספי השואה, וכמו כן הוא עודד אמירת "שמע ישראל" כזכר לנספי השואה בסיום עצרות המוניות בציבור הדתי והחרדי.