tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
זהו המספר השני הנמוך ביותר של דגי אלתית בוגרים שחוזרים בחורף מאז יושמו טכניקות ספירה מודרניות ב-2003. לשם השוואה, למעלה מ-117,000 דגי אלתית גמלונית חורפית חזרו להשריץ ב-1969.
המיזם אוגר כ-16 קילומטרים מעוקבים של מים ב-20 מאגרים למרגלות הסיירה נבדה, הרי קלאמת ורכסי החוף של קליפורניה, ומשנע כ־9.1 קילומטרים מעוקבים מים מדי שנה דרך התעלות של המיזם.
מהמים המובלים, כ-6.2 קילומטרים מעוקבים הולכים להשקיית 12,000 קילומטרים רבועים של קרקע חקלאית, 0.74 קילומטרים רבועים נועדו לשימושים עירוניים, ו-0.9 קילומטרים רבועים משוחררים לתוך נהרות ואדמות ביצות על מנת לעמוד בסטנדרטים האקולוגיים המדינתיים והפדרליים.
שני מאגרים גדולים, ו, נוצרים על ידי צמד סכרים בהרים מצפון לעמק סקרמנטו.
מים מאגם שסטה זורמים אל הנהר סקרמנטו אשר זורם אל ומים מאגם טריניטי זורמים אל הנהר טריניטי המוביל אל האוקיינוס השקט.
שני האגמים משחררים מים בקצב מבוקר.
חלק מהמים מוסטים לפני שהם יכולים לזרום למפרץ סן פרנסיסקו ולאוקיינוס השקט, על ידי תעלות הטיה ומועברים ל, המעבירה מים דרומה דרך עמק סן חואקין, ומספקת מים ל (מתקן משותף עם ה-SWP) והנהר ב.
בסופו של דבר המים מגיעים לתעלות המשקות חוות בעמק.
סוכר את הנהר סן חואקין במעלה הזרם של מאגר מנדוטה, ומפנה את מימיו דרומה לתעלות שנכנסות לאזור שבעמק סן חואקין, עד דרומה עד הנהר .
ואחרון, , מתקן נפרד, אוגר את המים של יובל של הנהר סן חואקין לשימוש בתקופות שחונות.
מתקנים קטנים ועצמאיים אחרים קיימים כדי לספק מים לאיגודי המים המקומיים.
מיזם העמק המרכזי היה מיזם המים והחשמל הגדול בעולם כאשר בוצע כחלק מהאג'נדה של , כחלק מתוכנית הניו דיל של נשיא ארצות הברית פרנקלין דלאנו רוזוולט.
המיזם היה השיא של שמונים שנות לחימה פוליטית על משאב הטבע החשוב ביותר של המדינה - מים.
העמק המרכזי של קליפורניה שוכן ממערב להרי סיירה נבדה, כאשר הנגר השנתי שלהם מתנקז לאוקיינוס השקט דרך .
זהו מישור הצפה גאולוגי נסוג גדול המרוסן על ידי האקלים הים תיכוני של קיץ יבש וחורפים גשומים הכולל מחזורי בצורת גדולים סדירים.
בעת הקמתו עמד המיזם במרכזו של מאבק פוליטי ותרבותי על עתיד המדינה.
הוא הצטלב עם המלחמה המתמשכת של המדינה על שימוש בקרקע, גישה לזכויות מים, ההשפעות על קהילות הילידים, חוואים גדולים לעומת קטנים, איגודי המים של המדינה וכוח ציבורי מול פרטי.
תומכיו התעלמו מהחששות של השפעותיו על איכות הסביבה, מלבד הרצון שלא לפגוע בבעלי העניין הגדולים באותה תקופה.
העמק המרכזי של קליפורניה עבר שתי תקופות שונות של שימוש בקרקע המונעים תרבותית.
הראשונה הייתה תקופת שבטי הילידים שנמשכה אלפי שנים.
ואז הגיעו האירופים, תחילה על פי המודל הקולוניאלי הספרדי של מיסיונים קתוליים וחוות (1772–1846), ולאחר מכן הגיע עידן ארצות הברית הנוכחי.
בשל האקלים הים-תיכוני שלו הייתה התקופה התרבותית הראשונה מבוססת ציידים-לקטים.
עסקי החווה והבורסקאות של המיסיון הספרדי התבססו על עבודת הכפייה של שבטי .
המודל הספרדי של השימוש בקרקע שכלל רעיית מקנה לבשר, צמר ועור החל לאורך החוף של והתפשט בסופו של דבר פנימה לתוך היבשת.
העידן של ארצות הברית התפתח ממטעים בקנה מידה גדול, או הידוע יותר כיום כחקלאות של תאגידים שהפכה את העמק המרכזי ל של ארצות הברית.
בעקבות הבהלה לזהב בקליפורניה של 1848, מספר גדול של אזרחים אמריקאים הגיעו לאזור ועשו ניסיונות בחקלאות בעל, אך רוב שטחי העמק המרכזי היו שייכים לבעלים של חוות בקר גדולות כמו שבסופו של דבר היה בעלים על שטח של 57,000 קילומטרים רבועים.
בניית הסוללה בקנה מידה גדול על ידי פועלים סינים לאורך הדלתה הייתה המקום שבו החלה לראשונה השקיה מוגבלת למטעים.
בעקבות הגעת , הובילה ההגירה מאסיה ומשאר מדינות ארצות הברית למספר גדל והולך של מתיישבים באזור.
למרות הקרקעות העשירות ומזג האוויר הנוח של העמק המרכזי ששטחו 110,000 קילומטרים רבועים, המהגרים שהגיעו לעמק, ושלא הכירו את דפוסי הגשמים וההצפות העונתיים שלו השתמשו בחקלאות שלחין (כלומר מבוססת השקיה).
עד מהרה מצאו חקלאים שהם סובלים משיטפונות תכופים בעמק סקרמנטו וממחסור כללי במים בעמק סן חואקין.
הנהר סקרמנטו, המנקז את החלק הצפוני, מקבל בין 60% ל-75% מהמשקעים בעמק, אף על פי שעמק סקרמנטו משתרע על שטח קטן יותר מעמק סן חואקין הגדול ממנו בהרבה, המנוקז על ידי הנהר סן חואקין, שמקבל רק כ-25% מהגשם.
יתר על כן, ערים השואבות מים מהדלתה של סקרמנטו-סן חואקין התמודדו עם בעיות בחודשי הקיץ והסתיו היבשים, כאשר זרימת המים הייתה חלשה.
על מנת להמשיך ולקיים את כלכלת העמק, נדרשו מערכות להסדרת הזרימות בנהרות ולפיזור שווה של המים בין החלקים הצפוניים והדרומיים של העמק.
בשנת 1873 השלים דו"ח עבור חיל ההנדסה של צבא ארצות הברית שהיה הניסיון הראשון מיזם העמק המרכזי.
משום שלא היה מספיק כסף באוצר המדינה וצירוף המקרים עם השפל הגדול, קליפורניה פנתה לממשלה הפדרלית כדי לקבל מימון לבניית המיזם.
פניה זו גרמה להעברת המיזם בין קליפורניה לממשלה הפדרלית כמה פעמים, ובין לשכת הטיוב לחיל ההנדסה של הצבא.
הסכרים והתעלות הראשונים של המיזם נבנו בסוף שנות ה-30 של המאה ה-20, והמתקנים האחרונים הושלמו בתחילת שנות ה-70 של המאה ה-20. חלקים אחדים של המיזם מעולם לא נבנו, חלקם גמורים בחלקם, או שהם עדיין ממתינים לאישור.
חטיבת שסטה (Shasta Division) מורכבת מזוג סכרים גדולים על הנהר סקרמנטו מצפון לעיר .
הוא מתקן אגירת המים והפקת החשמל העיקרי של ה-CVP.
הוא סוכר את הנהר סקרמנטו כדי ליצור את אגם שסטה, שיכול לאגור יותר מ-5.5 קילומטרים מעוקבים של מים, ויכול לייצר 680 מגה ואט חשמל.
סכר שסטה מווסת את זרימת נהר סקרמנטו כך שסכרי הסטה ותעלות במורד הזרם יוכלו ללכוד את זרימת הנהר בצורה יעילה יותר, ולמנוע הצפות בדלתה של סקרמנטו-סן חואקין שבה נמצאים מתקני משאבות מים רבים עבור אמות המים של עמק סן חואקין.
מתפקד כמאגר ויסות (afterbay) עבור סכר שסטה, וגם מייצר חשמל.
חטיבת תעלות סקרמנטו של ה-CVP (Sacramento Canals Division) לוקחת מים מהנהר סקרמנטו רחוק במורד הזרם מהסכרים שסטה וקזוויק.
, תחנות שאיבה ואמות מים מספקים מים ליישובים וכן להשקיה של כ-4 קילומטרים רבועים.
סכר ההסטה רד בלאף (Red Bluff Diversion Dam) מפנה חלק מנהר סקרמנטו לתוך תעלת טהמה-קולוסה (Tehama-Colusa Canal) באורך 180 קילומטרים, תעלת קורנינג (Corning Canal) באורך 34 קילומטרים ומאגר קטן שנוצר על ידי סכר פונקס (Funks Dam) שש תחנות שאיבה שואביים מים מהתעלה ומזינים אותם לרשת חלוקת המים של מחוז קולוסה.
הטיות מים מהנהרות הצפוניים של המדינה נותרו שנויות במחלוקת בשל הנזק הסביבתי.
חטיבת הנהר טריניטי (Trinity River Division) היא מחלקת ה-CVP השנייה בגודלה בצפון עמק סקרמנטו.
המטרה העיקרית של החלוקה היא להפנות מים מהנהר טריניטי לאגן הניקוז של הנהר סקרמנטו במורד סכר שסטה על מנת לספק יותר ספיקה בנהר סקרמנטו ויצירת שיא חשמל בתהליך.
סכר טריניטי יוצר את , מאגר המים השני בגודלו ב-CVP, עם קצת יותר ממחצית הקיבולת של מאגר שסטה וכושר ייצור של 140 מגה-ואט.
סכר לואיסטון, במורד הזרם מסכר טריניטי, מפנה מים למנהרת קליר קריק (Clear Creek Tunnel), הזורמים דרכה כדי להתרוקן למאגר שלישי, על הנחל קליר קריק (Clear Creek), יובל של הנהר סקרמנטו, ומייצר 154 מגה-ואט של חשמל בתהליך.
אגם ויסקיטאון (שנוצר על ידי סכר קלייר א.
היל ויסקיטאון) בתורו מספק מים למנהרת ספרינג קריק (Spring Creek Tunnel), שמזרימה מים לקצה התחתון ביותר של ספרינג קריק (Spring Creek), נחל שזורם לתוך מאגר קזוויק, ומייצר עוד 180 מגה-ואט של חשמל.
משם המים מנהר הטריניטי נשפכים למאגר קזוויק ולנהר סקרמנטו.
בשנת 1963, סכר פסולת ספרינג קריק (pring Creek Debris Dam) נבנה ממש במעלה הזרם ממוצא מנהרת ספרינג קריק, כדי למנוע ממים חומציים המתנקזים מ להמשיך במורד הזרם ולזהם את הנהר.
חטיבת הנהר אמריקן (American River Division) שוכנת בצפון-מרכז קליפורניה, בצד המזרחי של העמק המרכזי.
המתקנים שלה משתמשים במי הנהר , שמקורו ברכס סיירה נבדה ונשפך לנהר סקרמנטו.
החטיבה מחולקת עוד יותר לשלוש יחידות: פולסום (Folsom), סליי פארק (Sly Park) ואוברן-פולסום דרום (Auburn-Folsom South).
חטיבת הנהר אמריקן אוגרת מים באגן הניקוז של הנהר אמריקן, כדי לספק מים ליישובים מקומיים, וגם לספק אותם לשאר המערכת.
הסכרים הם גם אמצעי חשוב לבקרת שיטפונות.
חשמל מיוצר בסכרי ו, ומשווק ל.
יחידת פולסום (Folsom Unit) מורכבת מ, רכיב אגירת המים העיקרי שלו, ו, המשמש כסכר מווסת שלו במורד הזרם.
סכר פולסום סוכר את הנהר אמריקן, ואוגר 1.2 קילומטרים מעוקבים של מים במאגר שלו, .
אגם פולסום משתרע על פני 46.7 קילומטרים רבועים וממוקם בתוך .
נדרשו שמונה סכרי עפר נוספים בצדי המאגר כדי למנוע מהמאגר לעלות על גדותיו.
הסכר גם מייצר 200 מגה-ואט חשמל משלושה גנרטורים.
כ-11 קילומטרים במורד הזרם מסכר פולסום נמצא סכר נימבוס, היוצר את .
הסכר מייצר 7.7 מגה-ואט חשמל משתי טורבינות קפלן בצד הצפוני של הנהר.
מדגרת הדגים נימבוס (Nimbus Fish Hatchery) ממוקמת במורד הזרם מסכר נימבוס, כדי לפצות על הרס ששני הסכרים על הנהר אמריקן גורמים לאזורי ההטלה של הדגים.
יחידת סליי פארק (Sly Park Unit) כוללת את , אגם ג'נקינסון (Jenkinson Lake), סכר ההטיה קמפ קריק (Camp Creek Diversion Dam), ושתי מנהרות הטיה.
סכר סליי פארק וסכר העזר שלו בגודל דומה יוצרים את אגם ג'נקינסון, המשתרע על פני 2,600 דונם.
אגם ג'נקינסון מזין את מוביל קמינו (Camino Conduit), אמת מים באורך 8 קילומטרים.
סכר ההטיה קמפ קריק מפנה מעט מים מקמפ קריק אל אגם ג'נקינסון.
היחידה השלישית היא , הכוללת מספר סכרים על יובלי הנהר אמריקן.
אלה כוללים את (המספק מים ל), ואת תעלת פולסום דרום (Folsom South Canal) שלא הושלמה.
המרכיב העיקרי של היחידה, בעל קשת דקה מבטון, היה אמור להיות ממוקם על היובל המזלג הצפוני של האמריקן (North Fork of the American), אך מעולם לא נבנה בגלל הסיכון המשמעותי של רעידות אדמה באזור, והתנגדות הציבור הכללי לפרויקט.
עם זאת, הגבוה, שנבנה כחלק מהעבודות המקדימות עבור סכר אוברן, עדיין עומד על תילו.
סכר קאונטי ליין (County Line Dam), כ-16 קילומטרים דרומית לסכר פולסום, אף הוא מעולם לא נבנה.
אחד החלקים החשובים ביותר במערכת המים של עמק סן חואקין של ה-CVP הוא סדרת אמות המים ותחנות שאיבה ששואבות מים מהדלתה של סקרמנטו-סן חואקין ושולחים אותם דרומה כדי לספק מים לחוות וערים.
מטה חלק ממי נהר סקרמנטו כשכיוונו של הנהר מערבה אל מפרץ סויסון ומסיט אותם דרומה דרך סדרה של ערוצים מעשה ידי אדם, הנהר ועוד נחלים טבעיים, ביצות ויובלים.
משם, המים עוברים ל, שמעלה את המים לגובה 60 מטרים לתוך , שאורכה 188 קילומטרים.
המים מוזרמים דרומה למאגר "בריכת מנדוטה" (Mendota Pool) על נהר סן חואקין, וגם מספקת מים למאגרי CVP אחרים בערך באמצע הדרך.
בכניסה לתחנת השאיבה קיים מתקן על מנת לתפוס דגים שאם לא כן היו מגיעים לתעלת דלתה-מנדוטה.
תעלה שנייה, , לוכדת מים מתוקים סמוך לחלק המרכזי של הדלתה, ומעבירה אותם 77 קילומטרים דרומה.
בדרך היא מחלקת מים לתעלות קלייטון (Clayton) ויגנאסיו (Ygnacio), מספקת מים לסכר קונטרה לומה (Contra Loma Dam), ומסתיימת בסופו של דבר במאגר מרטינז.
ל-CVP יש גם כמה סכרים על הנהר - שהספיקה הממוצעת שלו נמוכה בהרבה מזו של הנהר סקרמנטו - על מנת להפנות את מימיו לאמות המים הדרומיות של העמק המרכזי.
, שהושלם ב-1942, הוא המרכיב הגדול ביותר של חטיבת פריאנט של ה-CVP.
הסכר סוכר את הנהר סן חואקין במקום שהוא יוצא מתוך הסיירה נבדה, ויוצר את , האוגר מים למשקי עמק סן חואקין וכן מספק נקודת הטיה לזוג תעלות, ו.
תעלת פריאנט-קרן שולחת מים דרומה דרך אזור עד לקצה שלה בבייקרספילד על הנהר , ומספקת מי השקיה למחוזות פרזנו, טולארי וקרן.
תעלת מדרה מזרימה מים צפונה למחוז מדרה, ומתרוקנת אל הנהר העמק המרכזי כלל גם 800 קילומטרים של תעלות, שסיפקו מים לתושבי היישובים ומכירות חשמל מייצור החשמל לממן את עלויות המיזם.
על הנהר , יובל מרכזי של הסן חואקין, שוכנת חטיבת איסט סייד (East Side Division) העצמאית יחסית ויחידת הניו מלונס (New Melones Unit) של ה-CVP.
המרכיב הבלעדי של החטיבה/יחידה הוא , היוצר את , שכאשר הוא מלא עד אפס מקום, אוגר כמעט 3,000,000 מטרים מעוקבים של מים, שווה בערך ליכולת האגירה של אגם טריניטי.
התפקיד של הסכר הוא לאגור מים בתקופות שחונות ולשחרר אותם במורד הזרם לצפון עמק סן חואקין בהתאם לצורך במים.
הסכר מייצר הספק של 279 מגה-ואט חשמל כשקיבולת השיא היא של 300 מגה-ואט.
ל-CVP יש כמות משמעותית של מתקנים לאגירה והובלת מים בצד המערבי של עמק סן חואקין, למרגלות רכסי החוף של קליפורניה.
חטיבת מערב סן חואקין (West San Joaquin Division) ויחידת סן לואיס (San Luis Unit) כוללות מספר מתקנים מרכזיים המשותפים עם (SWP) הפדרלי.
הוא מתקן האגירה הגדול ביותר, המכיל 2,500,000 מטרים מעוקבים של מים.
אף על פי שהוא קרוי מאגר אחסון מחוץ לזרם (offstream storage reservoir) על ידי לשכת הטיוב, המאגר מציף חלק מעמק סן לואיס קריק (San Luis Creek).
הנחל סן לואיס קריק, לעומת זאת, אינו מקור המים העיקרי למאגר.
במורד הזרם ממאגר סן לואיס נמצא , אשר נחצה על ידי , מתקן CVP נפרד.
מים נשאבים מהתעלה אל אגם הוויסות ובמעלה אל מאגר סן לואיס, שמתפקד כמקור מים נוסף בתקופות שחונות.
מים המשתחררים ממאגרי סן לואיס ואו'ניל מזינים את תעלת סן לואיס (San Luis Canal), החלק הפדרלי שנבנה ב, המזרימה מים עבור שני המיזמים, CVP ו-SWP.
תעלת סן לואיס מסתיימת ב שם היא מתחברת עם החלק שנבנה על ידי המדינה של אמת המים של קליפורניה.
עם ספיקה של 370 מטרים מעוקבים בשנייה זוהי אחת מתעלות ההשקיה הגדולות בארצות הברית.
תעלת קואלינגה (Coalinga Canal) או תעלת פלזנט ואלי (Pleasant Valley Canal) מסתעפת מתעלת סן לואיס לכיוון אזור .
זוג סכרים נפרדים, סכר המעצור של לוס באניוס (Los Baños Detention Dam) וסכר המעצור הקטן של פנושה (Little Panoche Detention Dam), אחראים על בקרת שיטפונות באזור .
ניקוז סן לואיס (San Luis Drain) היה פרויקט נפרד של לשכת הטיוב בניסיון להרחיק נגר של מי השקיה מזוהמים מהנהר סן חואקין, ולרוקן אותם לתוך , שם המים היו מתאדים או מחלחלים לאדמה.
בגלל חשש מהפגיעה בסביבה, המערכת מעולם לא הושלמה.
ה-CVP מפעיל גם את חטיבת סן פליפה (San Felipe Division) כדי לספק מים ל-257 קילומטרים רבועים של קרקע בעמק סנטה קלרה ממערב לרכסי החוף.
אוגר מים שהופנו ממאגר סן לואיס דרך מנהרת פאצ'קו (Pacheco Tunnel) ומוביל הוליסטר (Hollister Conduit), אשר עוברים דרך .
תעלה נפרדת, מוביל ומנהרת סנטה קלרה (Santa Clara Tunnel), מובילים מים לעמק סנטה קלרה.
פעם, שפע של דגים שעלו בנהרות מהים לרבייה – אלתית, סטילהד, ואחרים - היגרו בכמות גדולה במעלה הנהרות סקרמנטו וסן חואקין כדי להשריץ.
בניית סכרי CVP על שני הנהרות ורבים מיובליהם העיקריים - דהיינו ו - עצרה בעיקר את ההגירה של האלתית בעמק המרכזי שבעבר הייתה שופעת.
מצפון לדרום, הסקרמנטו מעבר לסכר שסטה, הנהר אמריקן מעבר לסכר פולסום, הנהר סטניסלוס מעבר לסכר ניו מלונס, והסן חואקין מעבר ל - הפכו בלתי נגישים לנדידה של האלתית.
בשלושה מהמקרים הללו, הסיבה לכך היא שהסכרים גבוהים מדי והמאגרים שלהם גדולים מכדי שדגים יוכלו לעקוף אותם באמצעות סולמות דגים.
לנהר סן חואקין, לעומת זאת, היה גורל אחר.
כמעט 100 קילומטרים מהנהר התייבשו בשל הטיות המים מסכר פריאנט ומאגם מילרטון.
אפילו במורד הזרם ממנדוטה, שם העניקה לנהר מים שמקורם בדלתה של סקרמנטו-סן חואקין, מי נגר מהשקיה, מזוהמים בחומרי הדברה ודשנים, גרמו לנהר להיות מזוהם מאוד.
כדי להחמיר את המצב, המאמצים של מחלקת הדגה וחיות הציד של קליפורניה לנתב את דגי האלתית של סן חואקין לנהר בשנות ה-50 של המאה ה-20 נכשלו, מכיוון שדגי האלתית לא זיהו את מרסד כ"נהר הבית" שלהם.
מתקני CVP זרעו הרס סביבתי לא רק בנהר סן חואקין.
סכר ההסטה רד בלאף על הנהר סקרמנטו במחוז טהאמה, אף על פי שלא היה גדול או בעל השפעה כמו סכר פריאנט, היה פעם מחסום לנדידת דגים מהים לצורך רבייה.
מתקני מעבר הדגים המקוריים של הסכר נתקלו בבעיות ללא הרף מתחילת הפעילות ב-1966, והביאו מינים טורפים של הביצים והדגיגים הצעירים שהתאספו לעיתים קרובות בבסיס הסכר, מה שהפחית את כמות דגיגי האלתית שיצאו לאוקיינוס השקט.
מאז הוחלף סכר רד בלאף במסך דגים ותחנות שאיבה, ובכך אפשרו מעבר ללא פגיעה דרך רד בלאף.
בהמשך הזרם, סכרי קזוויק ושסטה יוצרים מחסומים מוחלטים לנדידת דגים.
אפילו מחוץ לאגן הניקוז של העמק המרכזי, הטיית המים של ה-CVP מנהר הטריניטי בסכר לואיסטון ל פגעה באופן משמעותי ביכולת הנדידה של האלתית ביובל זה של הנהר קלאמת.
למעלה משלושה רבעים מספיקת הנהר מופנית דרך מנהרת קריק קליר מהנהר טריניטי, מה שגורם לנהר שמתחת לסכר להפוך לחמים, עשיר בטין, רדוד וזורם לאט, תכונות שפוגעות בדגי האלתית הצעירים.
יתר על כן, סכר טריניטי יוצר חסימה שמונעת מהאלתית להגיע לאזורי ההטלה המסורתיים, כ-175 קילומטרים במעלה הנהר.
בשנים הראשונות של המאה ה-21, החלה לשכת הטיוב סוף סוף להגביר בהתמדה את זרימת המים במורד הזרם מסכר לואיסטון.
בעוד שמשטר הזרימה החדש מספק פחות מים ל-CVP, הוא מאפשר לעמוד במדיניות שקבעה לשכת הטיוב עצמה ב-1952, שקבעה כי יש להשאיר לפחות 48% מהזרימה הטבעית של הנהר ללא פגע על מנת שאלתית הנהר טריניטי תשרוד.
מיעוט הזרימה בטריניטי עד אז היה גם הפרה של האישור שהקונגרס נתן להפעלת הסכר.
"...החקיקה חייבה להשאיר מספיק בטריניטי לצורכי האגן, כולל שימור דיג האלתית".
בשנים הראשונות של המאה ה-21, חקרה לשכת הטיוב את ההיתכנות של הגבהת סכר שסטה.
אחת ההגבהות המוצעות הייתה של 5.6 מטרים, ובכך להגדיל את קיבולת האגירה של אגם שסטה ב-784,000 מטרים מעוקבים.
הסוכנות גם הציעה הגבהה קטנה יותר של 2 מטרים שתוסיף 360,000 מטרים מעוקבים.
בעבר תוכננה הגבהה של 61 מטרים של הסכר, שהייתה מגדילה את קיבולת המאגר ל-17,130,000 מטרים מעוקבים, אך נחשבה לא כלכלית.
בפועל, כשסכר שסטה נבנה לראשונה, הוא תוכנן להיות גבוה ב-61 מטרים ממה שהוא כעת, אבל לשכת הטיוב עצרה את הבנייה בגובהו הנוכחי בגלל מחסור בחומרים ובעובדים במהלך מלחמת העולם השנייה.
הגבהה של הסכר תווסת ותאגור עוד מים עבור הנהר סקרמנטו בתקופות שחונות, ובכך תועיל לכל הפעולות של ה-CVP, וגם תייצר תוספת חשמל.
עם זאת, נגד העלאת הגובה המוצעת נלחמו מסיבות רבות.
הגבהת הסכר תעלה כמה מאות מיליוני דולרים ותגרום להעלאת מחיר מי ההשקיה מאגם שסטה.
היא תציף את רוב האדמה הנותרת השייכת לשבט - ש-90% מאדמתו כבר נמצאת מתחת לאגם - ותציף מספר קילומטרים של הנהר מקלאוד, המוגן תחת הגדרה של נהר נופי ופראי.
יהיה צורך להעביר מבנים, גשרים, כבישים ומבנים אחרים.
הקיבולת הנוספת של המאגר תשנה את משטר הזרימה בנהר התחתון של סקרמנטו, ואוכלוסיות הדגים המקומיות, במיוחד אלתית, יסבלו מהשינויים באקולוגיה של הנהר.
נמצא במחלוקת גדולה עוד יותר מסכר שסטה, בעיקר בגלל ההתנגשויות של המיזם עם המגבלות הפדרליות והמדינתיות והשפעתו על אגן הניקוז של הנהר .
סכר מלונס המקורי, שקוע מתחת לאגם ניו מלונס (ומכאן השם סכר מלונס החדש) הוא המקור לאחת הבעיות הללו.
סכר מלונס שאינו יותר בשימוש חוסם את הגעת המים הקרים מקרקעית האגם לנהר, במיוחד בשנים שחונות כאשר פני האגם קרובים יותר לגג הסכר הישן.
כתוצאה מכך הטמפרטורה של הנהר שאחרי הסכר גבוהה בהרבה מהרגיל, ופוגעת בדגים ובחיות הבר המקומיים.
כדי לפתור בעיה זו משביתה לשכת הטיוב את הפעילות של תחנת הכוח ההידרואלקטרית של הסכר כאשר מפלס המים נמוך באופן דרסטי, אך הדבר גורם למחסור בחשמל.
במקור, לאחר בניית הסכר, עצרה מדינת קליפורניה את מילוי המאגר בשל התנגדות ציבורית עצומה למה שהוצף: קניון אבן הגיר שמאחורי הסכר, העמוק מסוגו בארצות הברית, הכיל מאות אתרים ארכאולוגיים והיסטוריים, ואחד ממסלולי הרפטינג במים לבנים הטובים והפופולריים ביותר בקליפורניה.
כך המאגר התרחב רק עד לגשר פארוט'ס פרי (Parrot's Ferry Bridge), 14 קילומטרים מתחת לגבול המרבי שלו במעלה הנהר.
מצב זה השתנה בעקבות אירוע אל ניניו בשנים 1982–1983, שמילא את המאגר עד אפס מקום בתוך שבועות ואף אילץ את לשכת הטיוב לפתוח את מברצי החירום, מה שגרם למדינה ולממשל הפדרלי לבטל את המגבלות שהטילו על המאגר.
יתר על כן, המיזם מאפשר תפוקת מים בת קיימא קטנה בהרבה מהצפוי במקור, ולשכת הטיוב מכנה את הסכר "מקרה מבחן של כל מה שיכול להשתבש במיזם".
בתגובה לבעיות הללו של הפגיעה באיכות הסביבה, העביר הקונגרס ב-1992 את "חוק שיפור מיזם העמק המרכזי" (Central Valley Project Improvement Act, בראשי תיבות CVPIA), סעיף 34 של החוק הציבורי 102–575, לשינוי נוהלי ניהול המים ב-CVP על מנת להפחית את ההשפעה האקולוגית על הנהרות סן חואקין וסקרמנטו.
הפעולות שהוצעו כללו שחרור מים נוספים לנהרות ולאדמות הביצות, מימון לעבודות שיקום בתי גידול (במיוחד עבור דגים העולים מהים להתרבות במצעי חצץ), בקרת טמפרטורת מים, שימור מים, מעבר דגים, הגדלת שטח השירות של תעלות ה-CVP ונושאים נוספים.
למרות תוכניות שימור הנהר, עדיין יש לבית המחוקקים של המדינה סמכות לבנות סכרים.
מיזם שירה (או פרויקט שירה) הוא מיזם להקמת מבנה משולב שיהיה מעונו הרשמי של ראש ממשלת ישראל בשילוב משכן משרד ראש הממשלה, במקום פרויקט אלמוג שהיה בתכנון כ־14 שנים.
המיקום שנבחר למיזם הוא הרחבה בין הבניין הנוכחי של משרד ראש הממשלה לבניין משרד הפנים, בקריית הממשלה בירושלים.
עלותו מגיעה למאות מיליוני שקלים ומתקרבת למיליארד שקלים.
הפרויקט הועבר בעבר לטיפול משרד האדריכלים "קימל אשכולות", שהכין בדיקת היתכנות ועבד על תב"ע (תוכנית בניין ערים).
לפי הערכות גורמים במשרד ראש הממשלה, אם יוחלט לאשר את פרויקט "שירה", יחלפו כשש שנים עד להשלמתו.
המיזם אושר ב-30 ביוני 2024 בקבינט המדיני-ביטחוני וצפוי לעלות חצי מיליארד.
מִיזִיתְרָה היא גבינת מי גבינה יוונית מחלב כבשים או עיזים או גבינת מי גבינה מעורבבת עם חלב.
היא נמכרת הן כגבינה טרייה, בדומה לריקוטה האיטלקית, והן כגבינה מגוררת מיובשת במלח, בדומה לריקוטה סַלַּטָה איטלקית (ריקוטה מומלחת).
היחס בין החלב למי הגבינה הוא 7 עד 3 בדרך כלל.
היא מיוצרת בעיקר באי כרתים אך נפוצה ברחבי יוון.
היא זהה בעצם לגבינת אנתוטירוס (Anthotyros) אם כי האחרון עשוי להכיל מעט חלב פרה.
בקפריסין גבינה דומה ידועה בשם "אנארי" (Anari-Αναρή ביוונית, וגם בקפריסין הטורקית שם נקראת "לור" (Lor) בטורקית).
מיזיתרה עשויה מחלב כבשים גולמי (לא מפוסטר) או של עיזים באופן הפשוט ביותר האפשרי: מביאים את החלב לרתיחה איטית למשך מספר דקות ולאחר מכן מקרישים אותו על ידי הוספת אנזים הגבנה או מי גבינה מאצוות ייצור גבינה קודמת או בצורה אחרת.
מוסיפים חומר חומצי כלשהו כגון מיץ לימון, חומץ או אפילו ענף עץ תאנה שבור טרי.
ברגע שנוצרו גרגירים מוקרשים העיסה נמזגת לתוך שקית בד גבינה הנתלית לניקוז המים.
ניתן להשתמש במי הגבינה שנוטפים מהשקית כדי לקרוץ כאמור את המנה הבאה של מיזיתרה.
לאחר מספר ימים נוצרת עיסת מיזיתרה מתוקה, לחה ורכה שמעוצבת בצורת שקית התלייה עם תחתית מעוגלת וחלק עליון חרוטי ומקומט.
בשלב זה הגבינה הגולמית נקרא "מתוקה" או "מיזיתרה טרייה" וניתן לאכול אותה כך או להשתמש בה לאפיית פשטידות.
מיזיתרה שמומלחת ומתיישנת הופכת יבשה יותר, צפופה יותר, מלוחה וחמוצה יותר.
הקסינומיזיתרה הזו (שפירושה מיזיתרה חמוצה) מגוררת בדרך כלל.
הגבינה רכה, לבנה כשלג, קרמית ולחה.
מכיוון שלא מוסיפים מלח למיזיתרה יש לה טעם כמעט מתוק וחלבי.
אוכלים אותה כקינוח עם דבש או כמזה עם זיתים ועגבנייה.
היא משמשת כגבינה שולחנית, כמו גם בסלטים, מאפים ובאפייה, בעיקר של פשטידות גבינה קטנות (בגודל חופן) ובפיתה ספאקיאני (פשטידה מאזור ספאקיה).
בצורתה המלוחה והמיושן היא נחשבת לגבינה המגוררת פאר אקסלנס של המטבח היווני, ומתאימה במיוחד לזילוף מעל פסטה חמה.
העיירה מיסטרס לוקחת את שמה מגבעה בצורת חרוט, הנקראת מיזיתרה בגלל הדמיון שלה לגבינה (סטיבן רנצ'מן, אלפבית מטייל, "מורה").
אברהם חייט לוי (1878 – 1948), אשר נודע בכינוי מיזירלי איברהים אפנדי (בטורקית: Mısırlı İbrahim Efendi; אברהם אפנדי המצרי), היה נגן עוד וג'ומבוש, זמר, מלחין ומורה למוזיקה יהודי חלבי עות'מאני.
לוי נולד ב-1878 בחלב שבסוריה העות'מאנית למשפחת סוחרים.
בשנת 1900 עבר להתגורר בבאלאט יחד עם אשתו ובנו, שם למד מוזיקה אצל איסמעיל האקי ביי , קיראמי אפנדי וזייה ביי.
לוי, אשר הופיע לעיתים קרובות יחד עם אחיו סלים, היה מקיים הופעות לציבור מספר פעמים בשבוע, ובחודש הרמדאן היה מופיע מידי ערב.
הוא היה מקיים הופעות פרטיות, והופיע בפני הסולטאנים עבדול חמיד השני ומהמט החמישי, חברי בית עות'מאן, מדינאים ואריסטוקרטים מאיסטנבול, ובהמשך מול נשיאי הרפובליקה.
כמו כן, צוין כאמן מוביל בבית קפה ובשני עסקי מיוזיק הול בעיר העתיקה של איסטנבול.
לוי שימש גם כמורה, ולימד באופן פרטי וכן בבית הספר לתזמורות צבאית של צבא האימפריה העות'מאנית.
בשנות ה-30 זכה לוי להצלחה רבה, והופיע מול מוסטפא כמאל אטאטורק בארמון דולמאבהצ'ה וכן הוביל סדרת קונצרטים במצרים בהזמנת פארוק, מלך מצרים.
נטען כי לוי הלחין למעלה מ-500 יצירות מוזיקלות, אך ישנן רק 56 יצירות אותן ידוע בוודאות כי הלחין.
פרופסור גוקמן אוזמנטס מאוניברסיטת אקדניז באנטליה שיער כי לוי הלחין את מיסירלו.
כ-38 מיצירותיו רשומות ברפרטואר של הרשות לרדיו ולטלוויזיה בטורקיה.
מיזם 5050 לשותפות ולשוויון מגדרי הוא יוזמה ישראלית שמטרתה לקדם ייצוג שוויוני של נשים וגברים בעמדות מפתח והשפעה במשק הישראלי.
המיזם נוסד בשנת 2022 על ידי יעל יחיאלי, אקטיביסטית ופמיניסטית בעלת רקע בעשייה חברתית.
המיזם הוקם בינואר 2022 מתוך חשש ממגמת הירידה במספר הנשים במוקדי קבלת ההחלטות בישראל.
בתחילת הפעילות התקיים קמפיין מימון המונים, בו גויסו 530,000 ש"ח מ-3,328 תורמים (מתוכם 40% גברים).
המימון אפשר את תחילת פעילות המיזם בינואר 2023, כולל העסקת צוות של שלוש עובדות.
המיזם פועל במסגרת עמותת מרכזים לצדק חברתי, המעניקה אישורי תרומה לפי סעיף 46א לפקודת מס הכנסה.
המיזם שואף ליצור חברה שוויונית ומתקדמת שבה נשים וגברים חולקים באופן שווה את מוקדי הכוח, ההשפעה וההכרעה בחברה הישראלית.
המיזם פועל לשנות את התודעה הציבורית ולהוביל תהליכים מבניים אשר יסירו חסמים מגדריים, כך שנשים יזכו לייצוג הולם בכל תחומי החיים – בפוליטיקה, באקדמיה, בעולם העסקים ובתחום התרבות.
באמצעות קידום מדיניות ממשלתית, חקיקה, וחינוך לשוויון מגדרי, המיזם מבקש להבטיח כי כלל המוסדות והארגונים במדינה יפעלו תחת עקרונות של צדק מגדרי והוגנות.
המיזם מתמקד בהשגת ייצוג מאוזן של 50% נשים בתפקידים ייצוגיים ברשויות המדינה וברשויות המקומיות.
קידום מדיניות ציבורית התומכת בשוויון מגדרי
קמפיינים להבטחת ייצוג שוויוני בבחירות הכלליות והמקומיות
תנועת השטח של המיזם מהווה כוח מניע מרכזי בשינוי החברתי שהוא מקדם.
התנועה מורכבת מפעילים ופעילות מכל קצות החברה הישראלית, הפועלים ברמה המקומית והארצית להגברת המודעות לנושא וליצירת לחץ ציבורי על מוסדות המדינה והארגונים הפרטיים ליישום מדיניות שוויונית.
בין פעילויותיה ניתן למצוא קמפיינים תקשורתיים, הפגנות, גיוס תמיכה מקובעי מדיניות, וכן סדנאות והכשרות להעצמה נשית ולקידום מנהיגות נשית.
התנועה פועלת לבניית רשתות השפעה, תוך חיבור בין קבוצות שונות באוכלוסייה המאוחדות תחת מטרתה לקדם מציאות של שוויון מגדרי מלא.
מאז הקמתו, המיזם הצליח להביא לשינויים משמעותיים:
בשנת 2023 המיזם פעל להבטחת ייצוג שוויוני בבחירות לרשויות המקומיות.
הוקמו עשרות קבוצות פעילות ב-60 ערים, במטרה להניע את ראשי הרשימות לפרסם רשימות ריצ'רץ' (גברים ונשים במקומות ריאליים) ולגרום לציבור להצביע רק לרשימות שוויוניות.
בהשפעת הפעילות, אכן פורסמו הצהרות כאלה, ו-20 מועצות הגיעו ל־50% נשים לפחות, נרשמה עלייה במספר חברות המועצה בכל הארץ ונושא שוויון מגדרי עלה לסדר היום המוניציפלי.
המיזם ממשיך לפעול ברמה המוניציפלית עם תוכנית להטמעת תוכנית "עיר שווה" בכל רשות.
"מיזם 5050" רשם הישג משמעותי בפרס ישראל לשנת 2025, כאשר לראשונה מחצית מהזוכים היו נשים - חמש מתוך עשרה זוכים.
המיזם פעל להגדלת מספר הנשים הזוכות בפרס באמצעות קמפיין הסברה ושינוי הרכב ועדות הפרס, כך שיכללו יותר שופטות.
לקמפיין הייתה השפעה משמעותית על קביעת מדיניות חדשה של משרד החינוך, שכללה עידוד הציבור להציע מועמדות נשים ושינוי הרכב הוועדות, וכתוצאה מכך גדל שיעור הנשים המועמדות לפרס ישראל מ-26% בשנת 2024 ל-37.4% בשנת 2025. כמו כן, שיעור השופטות בוועדות הפרס עלה ל-48.4%..
פעילות 5050 בתקשורת ובחדשות - המיזם מקדם שוויון מגדרי גם בפאנלים החדשותיים.
החל מיולי 2025, מפרסמת קבוצת הפעילות "שוות בחדשות" לוח מחוונים באתר המיזם, המשווה בין פאנלי מהדורות החדשות של השעה 8 בערב בערוצים השונים.
הכיסוי התקשורתי למדד זה הוביל ללחץ ציבורי שמשפיע לטובה על אחוז הנשים.
המיזם מקדם פרויקטים קטנים כמו 5050 בספורט - בעקבות אולימפיאדת פריז 2024 שלראשונה הייתה מאוזנת, ועוד.
יוזמה בריטית שהחלה בשנת 2010 במטרה להגיע ל-30% נשים בדירקטוריונים של חברות ה-FTSE-100. היוזמה הצליחה להשיג את יעדה ב-2018, והציבה יעד חדש של 40%.
כבר עם עצמאותה ב-1990, נשים היו חלק מהפרלמנט בנמיביה.
ב-2014 החליטה מפלגת SWAPO על יצירת רשימת נבחרים ב"שיטת הזברה", שמשמעותה גברים ונשים לסירוגין במפלגה.
כתוצאה מכך, תוך עשור בפרלמנט הנמיבי יש שוויון מגדרי, כשבכל מוקדי קבלת ההחלטות בנמיביה יש גברים ונשים יחד.
מיזם חופות הוא מיזם הפועל במסגרת עמותת "השגחה פרטית" המציע מענה לזוגות יהודיים המעוניינים להינשא כדת משה וישראל, אך שלא דרך הרבנות הראשית לישראל.
המיזם פועל לפי ההלכה האורתודוקסית ומספק שירותי חופה וקידושין תוך הקפדה על הדרישות ההלכתיות, ללא רישום ברבנות הראשית לישראל ותוך שמירה על חופש הבחירה באופי הטקס.
בישראל, מוסד הנישואין היהודיים נמצא תחת סמכותה הבלעדית של הרבנות הראשית, במסגרת החוק.
מצב זה יוצר אתגרים עבור זוגות שאינם מעוניינים או יכולים להינשא דרך הרבנות, בין אם מסיבות אידאולוגיות, דתיות או אישיות.
מיזם חופות נולד מתוך הצורך לספק מענה לזוגות אלה, תוך שמירה על המסגרת ההלכתית של טקס הנישואין.
המיזם הוקם בשנת 2012 ביוזמת הרב אהרון ליבוביץ, רב קהילתי בירושלים, שייסד באותה תקופה את מערך "השגחה פרטית" כתגובה למונופול של הרבנות הראשית בתחומי הכשרות והנישואין.
לדבריו, הגה את הרעיון במהלך פעילות דיאלוגית שערך בשיתוף חילונים ודתיים במחאת האוהלים.
בתחילת דרכו, פעל המיזם בירושלים בלבד.
מאז 2018, פועל המיזם תחת השם "חופות", והרחיב את שירותיו לאזורים נוספים בישראל.
בשנת 2019 הצטרפה לצוות רבקה ארביב, בוגרת המרכז האקדמי שלם, שסייעה להרחיב את פעילות הארגון ולמקצע את מערך הליווי וההדרכה לזוגות.
נכון לשנת 2025 עומד בראש הארגון יהודה זיידרמן המכהן כמנכ"ל.
לאפשר לזוגות יהודים לקיים חופה יהודית הלכתית גם אם הם בוחרים שלא להתחתן ברבנות.
להציע מסגרת נגישה, מכבדת וקשובה לזוגות מכל רקע – חילוניים, מסורתיים, דתיים, עולים חדשים או כאלה שאינם מוכרים כיהודים על ידי הרבנות.
להתמודד עם תחושת הניכור של רבים כלפי הממסד הדתי תוך שמירה על מחויבות להלכה היהודית.
לבסס פרקטיקות הלכתיות של עריכת טקסי חופה וקידושין תוך נקיטת אמצעים משפטיים והלכתיים למניעת עגינות וסחטנות גט.
המיזם מפעיל אתר אינטרנט ובו ניתן להירשם לטקס חופה.
לאחר ההרשמה, מוצמד לזוג מלווה הלכתי – איש או אשת רבנות – אשר מקיים שיח הלכתי ורגשי עם בני הזוג, מלווה אותם בהכנות ומדריך אותם לקראת הטקס.
הטקס עצמו נערך לפי כל כללי ההלכה, כולל קידושין, כתובה, עדים כשרים ופרטי ההליך המסורתי.
החופה אינה נרשמת במשרד הפנים או ברבנות הראשית, והזוג מקבל מסמך המעיד על עריכת חופה דתית בלתי רשמית.
על מנת להירשם כנשואים עליהם לקיים חתונה אזרחית בנוסף לטקס החופה.
החל משנת 2025 'חופות' עובדים יחד עם עורכת טקסי נישואים אזרחיים מיוטה ודרכה נרשמים כנשואים ביוטה, באמצעות שיחת וידאו, ובכך אפשר להירשם כנשואים במשרד הפנים בישראל.
דרך זו מאפשרת גם להינשא בטקס יהודי מחוץ לרבנות בישראל וגם להיות רשום כנשוי במשרד הפנים מבלי לטוס לחו"ל.
המיזם זכה לתמיכה רחבה בקרב קהלים ליברליים בישראל השואפים להתחתן בטקס יהודי אך אינם מעוניינים לקחת חלק בממסד הרבני, או שנחשבים פסולי חיתון על ידי הרבנות הראשית.
עם זאת הרבנות הראשית וגורמים שמרניים וחרדיים מביעים ביקורת חריפה נגד היוזמה, ורואים בה איום על הסמכות ההלכתית והמשפטית של מוסד הנישואין בישראל.
עד היום, נערכו במסגרת המיזם מאות חופות בכל רחבי הארץ, ובין המלוות והמלווים ההלכתיים פועלות גם נשים.
מישרים הוא מיזם משותף של משרד החינוך, יד הנדיב ועמותת מתן - משקיעים בקהילה.
מיזם מישרים מחולל תהליכי שיפור מואצים ומדידים בבתי ספר יסודיים בעלי הישגים נמוכים בפריפריה החברתית והגאוגרפית ומחלץ ידע על מנופי השינוי והתנאים הנדרשים לשם הפעלתם.
המיזם פועל כמעבדה של התנסות ולמידה בפריסה ארצית ב-36 בתי ספר במגזרים שונים, כאשר משך הליווי האינטנסיבי לכל בית ספר הוא חמש שנים.
לצורך הובלת תהליכי שינוי מואצים וברי קיימא בבתי הספר נדרשת תוכנית התערבות הוליסטית הנותנת מענה לאתגרים במגוון רחב של זירות כמו מנהיגות ותרבות בית ספרית; הצוות החינוכי; תהליכי הוראה-למידה-הערכה ועוד.
בכל אחת מהזירות קיימים מאפיינים ייחודיים לכל בית ספר ולכן התכנית מאפשרת גמישות ושונות במרכיבי ההתערבות ואופן מימושם.
על אף הגמישות במרכיבי ההתערבות מודל ההתערבות בכל בתי הספר מתבסס על מנופי השינוי הבאים:
מנהלי בתי הספר - המנהל הוא הדמות המשמעותית ביותר בהובלת תהליכי השינוי במיזם.
כדי לסייע למנהלים במימוש תפקידם הם משתתפים בתוכנית הכשרה שמתמקדת בידע הייחודי הנדרש להובלת שינוי בבתי ספר המשרתים תלמידים מרקע של עוני והדרה ובהרחבת מעגל התמיכה והייעוץ שלהם באמצעות קבוצת השווים.
מכון אבני ראשה שותף לפיתוח תוכני הכשרת המנהלים.
מאמנות האוריינות - המיזם מטמיע בבתי הספר תפקיד חדש של מאמנת אוריינות שמטרתו שכלול יכולות ההוראה של צוות המורים בתחום אוריינות השפה.
לצורך הצלחתן בתפקיד, המאמנות משתתפות בהכשרה המתמקדת, בפרקטיקות הוראה אפקטיביות בתחום החינוך הלשוני, במיומנויות של אימון פדגוגי ובעבודה בממשקים עם המנהלת והצוות.
ארגונים מלווים - הליווי של בתי הספר נעשה באמצעות ארגוני מגזר שלישי בעלי ידע וניסיון בתחום קידום הישגים חינוכיים בקרב אוכלוסיות מוחלשות - מכון ברנקו וייס, המרכז הישראלי לחדשנות בחינוך וכי"ח- כל ישראל חברים.
הארגונים מלווים את בתי הספר במיזם בראיה הוליסטית ובמגוון דרכים – ליווי אישי למנהל, ליווי בפיתוח צוות המנהיגות, הובלת תהלכי פיתוח מקצועי לצוותים, הנחיית המאמנות ועוד.
על מנת לתמוך ביכולות הליווי של הארגונים, מטה מישרים מקיים פורום ארגונים ועובד עם בעלי תפקידים בארגונים על חילוץ ופיתוח ידע משותף, פיצוח אתגרים משותפים, פיתוח כלים להערכת האפקטיביות של הליווי ועוד.
שיפור מבוסס נתונים - הטמעת תרבות של שיפור מתמיד מבוסס נתונים ביחס ליעדים ברורים ומפורשים היא תנאי הכרחי להובלת תהליכי שינוי מואצים וברי קיימא בבתי הספר.
לצורך כך, בתי הספר משתמשים בכלי הערכה פנימיים שפותחו במסגרת המיזם וכן נבחנים בכלי הערכה המופעלים בכלל מערכת החינוך.
הנתונים הנאספים מכלל הכלים מנותחים ומונגשים הן ברמת בתי הספר והן ברמת המיזם לצורך למידה שוטפת ודיוק תהליכי העבודה.
מעגל התכנון והבקרה - הצבת יעדים ברורים ואחידים והערכת הביצוע ביחס אליהם מכוונים את מאמצי השיפור, מסייעת ליצירת שפה משותפת לכלל השותפים ומקדמת חשיבה תוצאתית בתכנון תהליכי העבודה בבתי הספר.
לצורך כך, מתקיימות סדירויות של הגשת תוכניות עבודה, בקרה ומשוב על התוכניות ומפגשי סטטוס להערכת הביצוע והאפקטיביות ביחס ליעדים ודיון על אתגרים וחסמים בתהליך השיפור.
תכלול האקוסיסטם של בתי הספר - מיזם מישרים פועל לאור המודל של קולקטיב אימפקט לפיו לצורך פתרון בעיה חברתית מורכבת נדרשות הסכמה, מחויבות ופעולה משותפת של קבוצת שחקנים ממגזרים שונים.
על השחקנים לתאם את מאמציהם ולעבוד יחד סביב מטרה מוגדרת.
לצורך כך מטה מישרים משמש כ"ארגון שדרה" המתכלל את עבודת השחקנים השונים כגון מחוז משרד החינוך, הרשות המקומית והארגונים המלווים באמצעות מפגשי למידה לשיתוף בידע ופגישות לסנכרון תהליכי עבודה מרכזיים והתמודדות עם צרכים נקודתיים שעולים בפעילות השוטפת.
מיזם מישרים חוקר באופן מתמיד את תהליכי השיפור בבתי הספר, זאת ביחס למגוון תחומים ותוך שימוש בכלי הערכה מגוונים המאפשרים להתבונן על כל תחום ממספר זוויות.
הערכת ההישגים מתבססת על שילוב של מידע הנאסף מכלי הערכה שפותחו על ידי המיזם וכלי הערכה של הראמ"ה המועברים בכלל בתי הספר היסודיים בארץ.
הישגיהם של בתי הספר במיזם מושווים על ידי הראמ"ה להישגיהם של קבוצות ביקורת ייעודיות שהורכבו לכל אחד מבתי הספר במיזם.
תהליכי ההערכה מצביעים על מספר הישגים בולטים בסוף שנת תשפ"ה:
עלייה בהישגים בשפת אם ביחס לקבוצות ביקורת, כפי שאלה נמדדים על ידי משרד החינוך במבחני האסיף בכיתות ד.
עלייה בשיעור התלמידים שהישגיהם תקינים בסוף כיתה א' בהבנת הנקרא, כפי שנמדד במבדקי הקריאה שפותחו על ידי הראמ"ה ומשרד החינוך.
עלייה בתחושת המסוגלות המשותפת של הצוותים לקדם תהליכי הוראה-למידה-הערכה המבוססים על נתונים ומותאמים לצורכי התלמידים, כפי שנמדד באמצעות שאלון מתוקף שפותח במסגרת המיזם.
עלייה באמון ההורים בבתי הספר ובטיב הקשר בין הצוות להורים, כפי שנמדד באמצעות שאלון מתוקף שפותח במסגרת המיזם.
מרכז הידע של מיזם מישרים מאגד ידע מקצועי יישומי בעולמות של הובלת תהליכי שיפור מואצים בבתי ספר המשרתים תלמידים מרקע של עוני והדרה.
הידע מאורגן לפי המסוגלויות אותן נדרש לפתח בתוך בתי הספר ובמעטפת שלהם כדי להוביל תהליך שיפור חד ומואץ בבתי הספר.
מרכז הידע נמצא בתהליך פיתוח מתמשך ומתבסס על ההתנסות והלמידה במיזם ומוצגים בו תפיסות, כלים ופרקטיקות לטיפוח ולהערכה של כל מסוגלות.
אנשי מקצוע העסוקים בקידום הוגנות בחינוך וכלל העוסקים בחינוך מוזמנים לקרוא ולהשתמש בתוצרי הידע הללו.
מיזם פסיפס הוא מיזם של מדינת ישראל שנועד להקים מאגר נתונים רפואי־גנטי לשם קידום תחום הרפואה המותאמת אישית, על ידי מתן גישה מבוקרת לנתונים אנונימיים של מתנדבים לצורכי מחקר רפואי ואקדמי.
המיזם הוקם על פי החלטת ממשלה 3709 משנת 2018, מתקציביהם של משרדי הבריאות, האוצר, הביטחון והחינוך, המועצה להשכלה גבוהה (מל"ג), הוועדה לתכנון ותקצוב (ות"ת), מערך הדיגיטל הלאומי ורשות החדשנות.
הניהול מתבצע באמצעות שיתוף פעולה בין־אוניברסיטאי בפיקוח הוועדה לתכנון ולתקצוב (ות"ת).
מנכ"ל המיזם הוא פרופ' גבי ברבש, ויושב ראש הדירקטוריון הוא פרופ' אריה צבן, נשיא אוניברסיטת בר־אילן.
המיזם נערך בשיתוף פעולה עם שירותי בריאות כללית ומרכזיה הרפואיים (רבין, כרמל, סורוקה, מאיר, לין והעמק), וכן עם בתי החולים שיבא, איכילוב, וולפסון, רמב"ם, הדסה ושערי צדק.
גיוס המתנדבים החל בינואר 2023. המתנדבים מוסרים דגימות דם לריצוף גנטי מלא ונותנים הסכמתם לשימוש אנונימי בנתונים הרפואיים והגנטיים שלהם לצורכי מחקר.
בתחילה גויסו מבוטחי כללית בלבד, ומ־2024 נפתח גיוס לכל קופות החולים בהתאם למחקרים ממוקדים.
דגימות הדם של המתנדבים עוברות בדיקה לאיתור גנים המוגדרים "Actionable Genes", כלומר גנים שבהם יש שינויים גנטיים בעלי משמעות רפואית מוכחת (בהתאם להמלצות ).
כאשר מתגלים ממצאים מסוג זה בריצוף הגנטי והמתנדב ביקש לקבל עדכון על כך, מועבר דיווח למכון גנטי בבית החולים שבו גויס המתנדב והוא מקבל ייעוץ גנטי ללא עלות.
מאגר פסיפס משלב נתוני עם מידע רפואי הנאסף ממערכות הבריאות.
הנתונים נשמרים בסביבות ענן מאובטחות, ומונגשים לחוקרים באופן אנונימי באמצעות .
הגישה לסביבה זו ניתנת רק לחוקרים שקיבלו אישור למחקר מסוים, והנתונים הזמינים בה כפופים לאישורי ועדות אתיקה.
מיזם ריצוף הגנום הישראלי (IRGS): ריצוף מלא של נבדקים מ־60 תתי־אוכלוסיות לשם יצירת מאגר של רצפי גנום המשמש בסיס להשוואה בניתוח נתונים גנטיים ("רפרנס").
במסגרת מיזם ריצוף הגנום הישראלי של פסיפס נוצר רפרנס גנטי המבוסס על גנומים של נבדקים מתתי־האוכלוסיות השונות בישראל, אשר השיוך האתני שלהם תועד על פי מוצא משפחתי ידוע דור אחד או שניים לאחור.
המאגר משמש למחקר בגנטיקה של אוכלוסיות ולסיוע בפרשנות קלינית של בדיקות גנטיות.
מחקרים ביוזמת חוקרים מבתי חולים, אקדמיה ותעשייה, הכוללים גיוס מתנדבים, במחלות ממוקדות בתחומי המטולוגיה, אימונולוגיה, כליה, כבד, עיניים, ריאות, אונקולוגיה, מחלות נפש וקרדיולוגיה.
המיזם מספק תשתיות אחידות למחקר רפואי – לרבות גיוס משתתפים, מסגרות אסדרה וניהול נתונים מאובטח, ומשמש חוקרים באקדמיה, בבתי החולים ובתעשייה.
המאגר הוקם בליווי הרשות להגנת הפרטיות ומערך הסייבר הלאומי.
כל נתוני המאגר מוצפנים ומונגשים לחוקרים לאחר הסרת פרטים מזהים, באופן אנונימי, ובכפוף לאישור ועדת הלסינקי לביצוע המחקר.
מִחזוּר הוא תהליך בו מפרקים פסולת ומחזירים אותה למצב של חומר גלם, אשר ישמש לייצור מוצרים חדשים.
המחזור מאפשר חיסכון בחומרי גלם בתוליים ומצמצם את כמויות הפסולת והזיהום, ועל כן נודעת לו חשיבות גם כלכלית וגם אקולוגית.
מחזור הוא המדרגה הרביעית בסדר העדיפויות של מדרג הפסולת.
לפיכך, מחזור מכוון לקיימות סביבתית על ידי החלפת תשומות של חומרי גלם והפניית תפוקות פסולת ממערכת הייצור.
חומרים הניתנים למחזור מגוונים וכוללים בין היתר זכוכית, נייר, קרטון, מתכת, פלסטיק, צמיגים, טקסטיל, סוללות ואלקטרוניקה.
ההדשנה או שימוש חוזר אחר בפסולת מתכלה כמו מזון או פסולת גינה גם הם סוג של מִחזור.
חומרים שניתן למחזר מועברים למרכז מיחזור ביתי או נאספים בפחים מיוחדים או מרכזי מחזור, לאחר מיון הם מונקים ומעובדים מחדש לחומרים חדשים המיועדים לייצור מוצרים חדשים.
במובן הפשטני, מחזור חומר יביא לאספקה מחודשת של אותו חומר.
לדוגמה, נייר משרדי משומש יומר לנייר משרדי חדש; קצף קלקר משומש לפוליסטירן חדש.
יש מעט מוצרים שמחיזור שלהם מביא לאספקה מחודשת של אותו החומר באותה האיכות.
למשל פחי מתכת, יכולים להפוך שוב ושוב לפחים מבלי לאבד טוהר החומר.
אולם, לעיתים קרובות, זה מסובך או יקר מדי למחזר מוצרים בהשוואה לייצור אותו מוצר מחומרי גלם ולכן "מחזור" של מוצרים או חומרים רבים מוביל לשימוש שונה באותו מוצר או לייצור של מוצרים אחרים.
למשל בקבוקי פלסטיק ממוחזרים למכלים לפירות.
צורה אחרת של מחזור היא "הצלה" של חומרים שהם חלק ממוצרים מורכבים, בין אם בגלל הערך המהותי שלהם (עופרת מסוללות לרכב, או זהב מלוחות מודפסים), או בגלל אופיים המסוכן (חילוץ או שימוש חוזר בכספית ממדי חום).
ישנם מומחים הטוענים שמחזור הוא למעשה שינמוך, מאחר שמרבית הפעמים החומרים ממוחזרים לרוב אינם איכותיים כמו החומר המקורי.
פירוש הדבר הוא שחומרים ממוחזרים לא תמיד מתאימים לייצור אותם סוגים של מוצרים, או שניתן למחזר אותם מספר פעמים מוגבל לפני שהם כבר לא ניתנים לשימוש.
בתקופה הטרום-תעשייתית ישנן עדויות לכך שברונזה ומתכות אחרות נאספו באירופה והותכו לשימוש חוזר.
מיחזור נייר תועד לראשונה בשנת 1031 כשחנויות יפניות מכרו נייר שנוצר מנייר גרוס.
בבריטניה נאסף אבק ואפר משריפות עץ ופחם על ידי "מנקי רחובות" ועבר תהליך של שינמוך (Downcycling) ושימש כחומר בסיס לייצור לבנים.
המניע העיקרי למיחזור היה היתרון הכלכלי בהשגת חומרי גלם ממוחזרים במקום רכישת חומר מקורי, כמו גם פינוי פסולת ציבורית.
בשנת 1813 פיתח בנימין לאו תהליך הפיכת סמרטוטים לצמר בבטלי, יורקשייר.
חומר זה שילב סיבים ממוחזרים עם צמר מקורי.
לאו היה הראשון שיצר, בהיקף גדול, סיבים לחוטים מטחינת בגדים ישנים.
התיעוש דרבן את הביקוש לחומרים זמינים; מלבד סמרטוטים, עלה הביקוש למתכות וגרוטאות ברזל מכיוון שהן היו זולות יותר מעפרת ברזל.
חברות מסילות הרכבת רכשו ומכרו גרוטאות מתכת במאה ה-19, ותעשיות הפלדה והרכב רכשו גרוטאות בראשית המאה העשרים.
עד מלחמת העולם הראשונה, אלפי רוכלים בארצות הברית סרקו את המזבלות ורחובות הערים ואספו עיבדו ומכרו חלקי מכונות, סירים, מחבתות וכלי מתכת אחרים.
בסקר שנערך בשיקגו ב-1919 העריך שמעל 1800 רוכלים עוסקים סחרו במוצרים למחזור.
החל מתחילת המאה ה-18 חלק מיצרני המשקאות בבריטניה ובאירלנד, ובמיוחד שוופס, מכרה בקבוקי משקה שנעשה בהם שימוש חוזר עם פיקדון.
מערכת מיחזור רשמית לבקבוקים עם פיקדונות שניתן להחזר הוקמה בשוודיה בשנת 1884 וכמעט מאה שנה מאוחר יותר (1984), החלה לפעול מערכת מחזור לפחיות ומשקאות אלומיניום.
בתקופת השפל הגדול בארצות הברית, יצרנים שיווקו מוצרים בעלי פוטנצאל לשימוש כפול ומשפחות השתמשו במכלי ביסקוויטים כקופסאות אוכל ושקי קמח כחומר גלם לבגדים.
מיחזור היה נושא מרכזי עבור ממשלות לאורך כל מלחמת העולם השנייה.
מחסור חומרי משמעותי עקב מאמצי מלחמה, הכריח את המדינות לעשות שימוש חוזר בסחורות ולמחזר חומרים.
בריטניה הייתה תלויה ביבוא שהגיע בעיקר דרך הים ונפגע בצורה קשה עם כניסתה למלחמה.
מעקות גינה ממתכת הוסרו וסירי מטבח מאלומיניום נאספו בגלל האפשרות להשתמש באלומיניום לייצור ותחזוק מטוסים.
בקנדה, הוקמה בינואר 1941, מחלקת הצלה, באגף לשירותי המלחמה הלאומיים.
מחלקת ההצלה ארגנה מערך ארצי של ועדות מקומיות בכל הערים והתעשיות במדינה שסייע באיסוף חומרים למחזור.
ב-1944 הופסק איסוף ומחזור של גרוטאות מתכת, גומי ושומן ועצמות.
בארצות הברית הממשלה הפדרלית פתחה בשנת 1942 בקמפיין מבצע ההצלה לניצחון (Salvage for Victory).
חנויות קמעונאיות, מפעלים וערים נתבקשו לאסוף נייר, גרוטאות מתכת, סמרטוטים וגומי.
כתבה במגזין טיים הציגה טענה של מומחים כי הפריטים שנאספו בארצות הברית נותרו ללא שימוש ושהקמפיינים היו רק חלק ממאמציי תעמולה להגברת המעורבות והתמיכה של תלמידי בתי ספר במלחמה.
איסוף מוצרים למחזור הופסק כליל בסוף שנות החמישים.
ראש עיריית לוס אנג'לס, יצא בקמפיין, ב-1960 שקרא לסיים את הצבת פחי מיחזור בצדי הבתים.
אולם, לאחר עשור בלבד, נושא המחזור חזר שוב למודעות הציבורית.
בשנות השישים והשבעים מערכת המחזור חזרה לפעול מסיבות שונות: במקום למחזר כדי להפיק את המרב מהחומרים, החלו האמריקאים למחזר כדי להתמודד עם כמויות הפסולת שנוצרו בעקבות שינויים בהרגלי הצריכה, במקביל החלו פעילים סביבתיים לפעול להקמת מרכזי מחזור וב-1970 צוין לראשונה יום כדור הארץ והוקמו 3000 מרכזי מחזור בארצות הברית.
בשנות השבעים נוצר הבסיס למערך המחזור בארצות הברית.
אולם, לצד המודעות הגוברות והחינוך לשמירת הסביבה עדין נמשך ואף התגבר השימוש בכלים חד פעמיים והטמנת אשפה.
הטמנה הייתה זולה יותר ממחזור.
בסוף שנות השמונים, החלה סין לייבא מארצות הברית פסולת נייר, פלסטיק, זכוכית, מתכת וחומרים נוספים לשימוש חוזר.
חברות סיניות העסיקו אלפי אנשים במיון הפסולת שהוסבה לייצור של נעליים, בקבוקים, צינורות וטלפונים.
מכולות עם סחורות סיניות הגיעו לארצות הברית והחזירו חומרי מחזור שמהם נוצרו פרטים נוספים.
ייצוא המחזור לסין נפסק בינואר 2018.
על אף שהחלו למכור בצורה מסחרית טלוויזיות ומוצרי אלקטרוניקה נוספים כבר בשנות העשרים של המאה העשרים, המחזור שלהם החל רק ב-1991. התוכנית הראשונה למיחזור פסולת אלקטרונית יושמה בשווייץ והחלה מאיסוף מקררים ישנים והתרחבה בהדרגה לכל המכשירים האלקטרוניים.
לאחר שמדינות מערביות השיקו תוכניות למחזור פסולת אלקטרונית, רבות מהן לא יכלו להתמודד עם הכמות העצומה של פסולת אלקטרונית והסכנות הכרוכות בטיפול בה.
הן החלו לייצא את הפסולת האלקטרונית למדינות מתפתחות שלא הייתה בהן אכיפה של חקיקה סביבתית.
במקביל, הביקוש באסיה לפסולת אלקטרונית החל לגדול כאשר מגרשי גרוטאות הבינו כי ניתן לחלץ חומרים יקרים כדוגמת נחושת, כסף, ברזל, סיליקון, ניקל וזהב במהלך פירוק המוצרים.
לאחר הפירוק עדין נותרה פסולת רבה שהועברה בעיקרה להטמנה.
איכות המיחזור נחשבת כאחד האתגרים העיקריים שיש להתמודד איתו על מנת להגיע לאפס פסולת.
איכות המיחזור מתייחסת בדרך כלל לכמות חומר הגלם שניתן להפיק ממוצר ביחס לשני מרכיבים נוספים: חומרי גלם שאינם ניתנים למחזור וחומר שאינו מטרת המיחזור (Non-target material, חומר המסוגל להיות ממוחזר אך אינו חומר היעד לתהליך מיחזור זה).
לדוגמה, פלדה ומתכת הם חומרים באיכות מיחזור גבוהה ביותר.
ההערכה היא ששני שלישים מכל הפלדה החדשה מגיעה מפלדה ממוחזרת.
בקבוקים שקופים מפוליאתילן טרפתאלט אחוז הממוצע של חומרי הגלם שאינם ניתנים למחזור וחומרים שאינם מטרת המחזור הוא 7.5% ואילו בניר מעורב האחוז הממוצע מגיע ל-18.2%.
אחוז גבוה של מרכיבים שאינם ניתנים למחזור ואינם מטרת המחזור, משפיעה על היכולת להשיג מיחזור איכותי.
אם תהליך המיחזור מייצר חומר באיכות ירודה, זהו תהליך שינמוך או במקרים שלא ניתן להפיק חומר כלשהו הוא נשלך להתמנה או שרפה.
על מנת שתהליך מיחזור יהיה איכותי, הפרדת הפסולת על ידי הצרכנים משפיעה על תהליך המיחזור.
הפרדה איכותית תאפשר מיחזור איכותי ואם הפרדה אינה איכותית, נדרש מאמץ נוסף להפריד החומרים לקראת מיחזור.
בנוסף, ככל שמערכות איסוף החומרים למיחזור יותר מורכבת (למשל, הפרדה של קרטון מניר, זכוכית צבעונית מזכוכית שקופה וכו') כך איכות החומר המופק תהייה גבוהה יותר.
סוגי מיחזור (לפי סוג החומר או סוג הפסולת)
בתהליך של מִיחזור נייר - מרסקים נייר ישן בתוך מים ליצירת עיסה נוזלית, אשר נפרשת בשכבה דקיקה על רשת לייבוש.
בתום הייבוש ניתן לקלף נייר מן הרשת - זהו הנייר הממוחזר.
בכל פעם שהנייר עובר את תהליך המיחזור, סיבי הנייר מתפרקים, ואיכות הנייר יורדת.
גורמים נוספים שמפחיתים את איכות הנייר הממוחזר הם: הדיו עמו כותבים או מדפיסים על הנייר, וציפוי מבריק מכל סוג.
נייר ממוחזר מאיכות נמוכה משמש למוצרים אשר דורשים איכות נייר נמוכה יותר, או שהוא מעורבב עם נייר חדש כדי להעלות את איכותו.
אחד משלבי תהליך מיחזור הנייר הוא הלבנה, ומטרתה להשיב לנייר את הצבע הלבן ולאפשר לו לשמש כמשטח יעיל לכתיבה ולהדפסה.
תהליך ההלבנה נעשה על ידי חומרים כימיים שונים (כלור במרבית המקרים).
תהליכי מיחזור פסולת אלקטרונית נעשים באמצעות מגוון שיטות מכניות ותעשייתיות.
השיטה הפופולרית והיעילה ביותר לסביבה היא פירוק לרכיבים (Demanufacturing) בה מופרדים הרכיבים האלקטרונים הניתנים למיחזור באופן ידני, לאחר מכן נגרסים במספר שלבים מכניים מורכבים, ואז מופרדים בתהליכים כימיים לחומרי היסוד הניתנים לשימוש מחודש.
החומרים המוחזרים לתעשייה הם מתכות כבדות, עופרת, בדיל, פלטינה, בריליום, כספית וזהב.
שאר החומרים, אשר אינם ניתנים למיחזור, מועברים להטמנה במטמנות עירוניות על מנת למנוע שרפה בלתי מבוקרת.
תהליך מיחזור הפסולת האלקטרונית יקר ועל כן מחייב סבסוד או רגולציה ממשלתית בדומה לנהוג באיחוד האירופאי ("Waste Electrical and Electronic Equipment Directive") ותקני ה-EPA האמריקאים.
תהליך מיחזור הפלסטיק משתנה על פי סוג הפלסטיק שאותו מבקשים למחזר (יש 6 סוגי פלסטיק עיקריים).
לא ניתן למחזר סוגי פלסטיק שונים יחד שכן לסוגי פלסטיק שונים יש תכונות שונות (למשל נקודת התכה שונות).
ערבוב בתהליך המיחזור של סוגי פלסטיק שונים ייצור סוג פלסטיק החלש יותר בתכונות (למשל עמידות וחוזק)
אחד מסוגי מיחזור הפלסטיק בארץ כולל מיחזור פלסטיק מסוג PET (פוליאתילן טרפתאלט), המשמש לרוב בייצור גוף בקבוקי השתייה.
בתהליך מיחזור זה, בקבוקי השתייה נשטפים, נגרסים ועוברים עיבוד, עד שמתקבלים פתיתים (Flakes).
הפתיתים גם מופרדים לפי צבע כאשר ערכם של הפתיתים השקופים גבוה יותר מהצבעוניים (שכן פתית שקוף ניתן לצבוע לאחר מכן לכל צבע שהוא).
מפתיתים אלו מיוצרים מוצרים כגון סלסילות לפירות וירקות, תבניות לביצים, סרטי קשירה ומוצרי טקסטיל שונים, וכן החומר פליס (או: פליז) המשמש לייצור שטיחים, שמיכות, מעילים וכובעים.
מיחזור מתכת נחשב ליעיל במיוחד שכן הפחת בתהליך הוא נמוך, ואין הגבלה על מספר הפעמים שניתן למחזר.
עלות המיחזור נמוכה פי כמה מעלות כריית חומר גלם בטבע.
למשל עלות מיחזור פלדה-קטנה פי ארבעה מעלות הפקתה מתחמוצות ברזל שקיימות בטבע (מגנטיט והמטיט), ועלות מיחזור אלומיניום זולה פי עשרים מהפקתה מהתחמוצת, אלומינה.
מיחזור פסולת פלדה ומתכות ברזליות נעשה במפעלי התכה בתנורים שעובדים בטמפרטורות גבוהות, כ-1800°C.
פסולת המתכת שנאספת נכנסת לתנור, מותכת ומועברת לתבניות ליציקת מוצרים חדשים.
על פי סקר הרכב אשפה שנעשה בשנת 1995, בישראל המתכות השונות מהוות כ-4% ממשקל הפסולת הביתית.
מתכת במיחזור תעשייתי באה לרוב מכלי תחבורה, מוצרי חשמל ופסולת בניין.
מיחזור פסולת בניין מתבצע בעיקר באתרי טיפול ייעודיים לקליטת פסולת בניין.
פסולת זו היא לרוב שאריות מפירוק מבנים שונים מענף הבנייה.
סוגי החומרים שאותם ניתן למצוא בפסולת זו הם בטון, חוטי מתכת, קרשים מעץ, רעפים, לבנים ועוד.
בתהליך זה עוברת פסולת הבניין תהליכים הכוללים הפרדה, גריסה, ניפוי וסינון.
התוצרים של תהליכים אלו הם סוגים שונים של חומרים גרגיריים המשמשים לתעשיית הבניה והסלילה.
בסמוך למחלף הסירה בהרצליה נמצא אחד ממפעלי המיחזור בארץ לסוג פסולת זה, בו מגיע אחוז הפסולת הממוחזרת ל-94%.
כשמבצעים עבודות הריסה בקנה מידה גדול, ניתן להקים מערך מיחזור נייד בתוך אתר העבודה ולמחזר את פסולת הבניין הנוצרת כתוצאה מתהליך ההריסה, לשימוש מיידי באתרי בניה אחרים, או לשימוש מאוחר יותר לבנייה באותו אתר בו התבצעה העבודה.
מיחזור אשפה אורגנית הוא שימוש חלופי לפסולת אורגנית.
פסולת אורגנית כוללת שיירי צמחים ומזון ופסולת גינה - גזם.
הגזם מהווה אמנם רק כ־3.95% ממשקל הפסולת בישראל, אך הוא עדיין מהווה בעיה באתרי פסולת.
השימושים העיקריים בגזם הם ייצור קומפוסט (בשילוב עם חומרים נוספים כדוגמת חומר אורגני רקבובי, זבלים ובוצות), חיפוי קרקע וכן רפד לרפתות.
היתרון במיחזור הגזם הוא בכך שבמרבית הרשויות המקומיות הגזם מופרד משאר הפסולת, כך שאין צורך בהקמת תשתית מיוחדת למיחזור.
מיחזור של אשפה ביתית ניתן לבצע על ידי הדשנה ביתית.
בטבע מתרחש תהליך תמידי ויעיל מאוד של מיחזור אורגני, כאשר כל הפסולת של אורגניזם אחד (למשל עלים שנשרו מעץ), משמשת כמשאב עבור אורגניזמים אחרים (למשל חיידקים וחרקים הניזונים מהעלים ומפרקים אותם בחזרה לאדמה).
אשפה אורגנית ביתית ניתן להפריד במקור, כך שפסולת אורגנית לא תתערב עם פסולת יבשה ותקשה על מיחזור האשפה.
מי שופכין ניתנים למיחזור חלקי, שאחריו הם אינם ניתנים לשתייה, אך יכולים לשמש בהשקיה, והמשקע שבהם ליצירת קומפוסט.
מים אפורים הם מים שנעשה בהם שימוש בפעולות ביתיות של מקלחת, מי כיורים ושטיפת כלים, וכביסה, והם מהווים כ-50%–80% מהשפכים הביתיים.
מים אפורים אינם מכילים פסולת אנושית.
מערכות מיחזור מים אפורים ביתיות מסוגלות לאסוף מים אפורים מהבית, לבצע בהן תהליך של סינון וטיהור ולהביא אותן לטובת שימוש שני - הדחת אסלות, השקיה ועוד.
ישנן גם מערכות מיחזור מים תעשייתיות המובילות מים משימוש ראשוני כמו קירור וקיטור לשימוש חוזר, או לשימוש של שטיפה ותחזוקה.
כמו כן, ברמת השלטון המקומי ישנן מערכות מיחזור מים לעיריות, בתי ספר ומתקנים ציבוריים.
מיחזור טקסטיל הוא התהליך שבאמצעותו ממוחזרים בגדים וטקסטיל אחר לצורך שימוש חוזר או השמשת חומרים.
על פי הסוכנות להגנת הסביבה האמריקאית משנת 2015, בכל שנה נאספים בארצות הברית 16 מילון טון של טקסטיל.
נכון לסוף 2019, מיחזור טקסטיל נעשה בצורה מוגבלת בהשוואה לשרפה או להטמנה שלו.
בגלל בעיות ההטמנה וזהום הסביבה, השיטה המועדפת למיחזור טקסטיל, בעיקר בגדים, אבל גם טקסטילים אחרים, היא תחזוקה נכונה של מוצרי הטקסטיל, ניקוי בהתאם לחומר מהם הם עשויים ותיקונים שונים, כגון תפרים, גומי שהתבלה והחלפתם של כפתורים שנפלו להטליא על קטעים בלויים וכדומה.
שיטה נוספת היא מיחזור משביח לבגדים, פירוק חלקי או שלם של הבגד והפיכתו לבגד שונה, על ידי צירוף חלקים או פיסות בד מבגד אחר או פריט טקסטילי אחר כגון וילון, סדין וכולי.
למעשה אפשר להפוך כל פריט טקסטילי למה שרוצים, לתיק, בובה, וילון, שמיכת טלאים או כל מה שמעלה אדם יצירתי על ראשו.
אפשר גם לחתוך מהפריט הטקסטילי פסי בד, שאיתם אפשר לסרוג, לקלוע או לקשור על בד קנואס פריטים שימושיים אחרים.
מי שאינו יכול להשתמש או למחזר בגד יכול גם להעבירו במשפחה, לחברים, לתרום אותו לצדקה, לכל מי שרוצה ללבוש כמותשהו.
או למכור אותו לחנות יד שנייה.
שלבי מיחזור טקסטילי כוללים מספר שלבים: איסוף הטקסטיל לרוב מפחים מיוחדים לאיסוף טקסטיל.
השלב השני הוא מיון הטקסטיל.
המיון כולל מספר תתי שלבים.
מיון הטקסטיל נעשה לפי גודל הפרטים, סוג הפריט, צבע, חומר עוד.
בד ובגדים מורכבים בדרך כלל מפלסטיק סינתטי ומכותנה (חומר מתכלה).
הרכב הפריט ישפיע על שיטת המיחזור והעמידות שלו.
השלב השלישי, המיחזור עצמו או אם לא ניתן למחזר - הטמנה או שרפה - מושפע מהרכב החומרים בבד.
85% מהטקסיטל בארצות אינו ממוחזר אלא מוטמן או נשרף.
ביו דיזל הוא דלק ביולוגי המיוצר משמנים צמחיים כתחליף לדיזל מחצבי.
הוא יכול להיות מופק משמן צמחי נקי (סויה, קנולה, קוקוס, תירס, בוטנים ועוד) או להיות ממוחזר משמן טיגון ואף משומן בעלי חיים.
בתהליך ההפקה, הגליצרול (גליצרין), מוצא באופן כימי מהשמן.
ביו דיזל יכול לשמש כל מנוע דיזל, וכן לצורך הסקה ביתית.
מפעלי תעשיית הזכוכית למיניהם משתמשים בשאריות פס ייצור, ו/או במוצרים תקולים, בתור חומר גלם מחדש.
שימוש חוזר בבקבוקי זכוכית קטנים היה קיים בארץ עוד בשנות ה-70 של המאה העשרים.
הבקבוקים הוחזרו למפעל, עוקרו והושבו לשימוש.
במקרים מסוימים שברי הבקבוקים שמשו לייצור בקבוקים חדשים.
עם הקמת המשרד להגנת הסביבה, וביתר עוצמה משנת 1998 החלו ניסיונות להעביר את חוק הפיקדון על מכלי המשקה לאיסוף ומיחזור בקבוקי שתיה ופחיות שתייה.
החוק נחקק בה'תשנ"ט (1999), ושנתיים אחר כך בעקבות החוק הוקם תאגיד המיחזור אל"ה, ולאחריו הוקם גם תאגיד המיחזור מקור ירוק.