tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בזמן שהוא לומד על החיים דרך עבודה בחווה שכוחת אל, החוסר במוות יוצר בעיות רבות בעולם הדיסק, ומחליפו מתגלה כרודן שלא יודע לבצע את מלאכתו כראוי.
אבא חורף (Hogfather) – משגיחי המציאות מנסים לחסל את אבא חורף (הגרסה של עולם הדיסק לסנטה קלאוס) במטרה לחסל את חיי עולם הדיסק, אך מוות מתערב ומחליף את מקומו לכבוד ליל שמירת החזירים, בזמן שסוזן מנסה להציל את אבא חורף ולהחזיר את הסדר על כנו.
גנב הזמן (Thief of Time) – על סוזן וזוג נזירי היסטוריה - מטאטא רצפות חכם ומתלמד שנחשב לעילוי בזמן - למנוע את בנייתו של שעון כה מדויק שילכוד את הזמן ויהרוס את ההיסטוריה, בזמן שמוות מתאחד עם חמשת פרשי האפוקליפסה (אחד פרש לפני שהם התפרסמו) לקרב אחרון על עולם הדיסק.
פולחן האשקאנטה הוא טקס קסום עתיק שמזמן וקושר את מוות אל תוך מעגל ומונע ממנו לעזוב עד שהוא מקבל אישור המכשפים המזמנים.
ברם, תיאור זה של תוצאת הטקס הוא בעצם "wishful thinking" מצד המכשפים, שכן בספר "אריק" מוות מופיע מחוץ למעגל ומאחורי המכשפים, ואילו בספר "איש הקציר" מכשף מעיר שמוות נשאר בתוך המעגל רק מטעמים אסתטיים.
הטקס לא מכוון למוות עצמו, אלא למי שממלא את תפקיד המוות באותו זמן, למשל: מורט כמעט זומן למעגל, וסוזאן (נכדתו) זומנה ונקשרה.
דבר זה לא השפיע על מוות עצמו.
מאחר שמוות מעורב מקצועית כמעט בכל דבר שמתרחש איפשהו בעולם הדיסק, המכשפים בדרך כלל מבצעים את הפולחן כדי לזמן את מוות שיסביר להם תופעות מוזרות ובלתי-מוסברות בדרך אחרת.
הפולחן נעשה כאשר כל שאר הדרכים לברר את ההסבר נכשלו שכן רוב המכשפים החזקים הם די זקנים והם לא מעוניינים למשוך את תשומת לבו של מוות.
מוות עצמו שונא את הפולחן ושונא להיות מזומן מאחר שהוא תמיד מוזמן בזמן הכי גרוע מבחינתו, למשל כאשר הוא באמצע מסיבה.
ישנן תשע דרכים לבצע את הפולחן, אך שמונה מהן גורמות מוות מיידי ואת התשיעית קשה מאוד לזכור.
אף על פי שהפולחן יכול להתבצע בידי שני אנשים עם שלושה מקלות קטנים, ארבעה cc של דם עכברים או אפילו עם ביצה טרייה ושני מקלות קטנים, המכשפים של עולם הדיסק מעדיפים לעשות זאת בדרך המסורתית, עם ציוד כבד הכולל נרות מטפטפים, אוקטוגרם מצויר על הרצפה, מחתה ועוד אמצעים של העל-טבעי.
הם חושבים שזה לא מספיק "מכושף" אם זה לא מרשים מספיק.
בסדרת ספרי עולם הדיסק פולחן האשקאנטה בוצע מספר פעמים:
בספר "אור מופלא" מוות זומן כדי להסביר למכשפים חזון המדבר על השמדת עולם הדיסק.
מוות מסביר להם כיצד למנוע את האסון ואז חוזר למסיבה.
בספר "תרועת מוות" אלברט חוזר לזמן קצר לעולם הדיסק ומזמן את מוות, שלקח חופשה, כדי ליידע אותו על הבלגן שיצר השוליה שלו מורט כאשר החליף אותו.
כאשר הפולחן בוצע הוא כמעט זימן את מורט עצמו במקום את מוות.
בספר "אריק", מוות זומן ונשאל על הפרעה מוזרה שהתבררה כסתמרוח.
בספר "איש הקציר" כאשר מוות מפוטר על ידי מאזיני המציאות, בטקס הזימון מופיע אחד מהמאזינים במקום מוות כדי להסביר למכשפים את המצב.
בספר "מוזיקת נשמה", כאשר מוות לוקח חופשה מהעבודה, הפולחן מזמן את סוזן, שתפסה את מקומו.
מוות בוונציה (בגרמנית במקור: Der Tod in Venedig, "המוות בוונציה"), היא נובלה מאת הסופר הגרמני, חתן פרס נובל לספרות, תומאס מאן.
הנובלה, המתארת את מסעו של הסופר הבדוי גוּסטָאב פוֹן אַשֶׁנבַּאך לאיטליה ואת תשוקתו לנער בשם טַאדְז'וּ, מבוססת על אירועים ביוגרפיים מחיי מאן ופורסמה לראשונה בשנת 1912. "מוות בוונציה" נחשבת ליצירת מופת בולטת שזכתה לפופולריות רבה.
הנובלה זכתה לעיבודים רבים, לאופרה, סרטים וסדרת טלוויזיה, ופרשנים מסוימים מצאו בתוכנה רמזים לחלקים נסתרים באישיותו של הסופר, רמזים שקיבלו אישוש כשפורסמו יומני הסופר עשרים שנה לאחר מותו.
גוסטאב פון אשנבאך: הדמות הראשית בנובלה, סופר מצליח ומפורסם ברחבי אירופה שמנהל אורח חיים קפדני ונזירי.
למרות זאת, הוא מחליט לצאת מעירו מינכן כדי לטייל בוונציה, שבה הוא מתאהב בנער יפהפה בשם טאדז'ו.
כדגם לדמותו של אשנבאך הציב לו מאן את המלחין גוסטב מאהלר ואת הסופר הגרמני הגדול יוהאן וולפגנג פון גתה.
טאדז'ו: נער פולני צעיר המבלה חופשה בוונציה עם משפחתו, מושא התאהבותו של אשנבאך.
סוכן הנסיעות: איש בריטי, היחיד בכל ונציה שנוהג בכנות עם אשנבאך ומספר לו על הסכנה שמרחפת על העיר בשל מגפת הכולרה.
הסַפָּר: ספר נשים ששינה את הופעתו של אשנבאך, על מנת להעניק לו מראה צעיר יותר.
האיש המוזר בבית הקברות: תייר בעל חזות מוזרה שאשנבאך ראה במינכן.
יאשׁוּ: נער פולני, חברו של טאדז'ו.
אחיות: אחיותיו של טאדז'ו, בנות 15 עד 17 בקירוב, לבושות ומסורקות בצניעות נזירית בניגוד להידור לבושו של טאדז'ו.
האומנת: האישה המטפלת בטאדז'ו ובאחיותיו.
האם: אימו של טאדז'ו, נראית לכאורה כבת טובים פולנייה, אך יש בחזותה משהו כוזב ומטעה שניכר בתכשיטיה הבולטים אך חסרי הערך.
הנובלה מתארת סופר סגפני, גוּסטָאב פוֹן אַשֶׁנבַּאך, המקדיש את חייו לכתיבה הסוגדת ליופי.
לעת זקנתו נסע אשנבאך לוונציה שבאיטליה, שבה נתקל בנער פולני יפה תואר כבן 14, טַאדְז'וּ, שתואר כמי ש"לא ניתן לעמוד בפני קסמו".
אשנבאך נתקף לראשונה בחייו ברגשות תשוקה ואהבה, שאינו יכול לשלוט בהם.
משיכה זו גורמת לסופר המזדקן להישאר בוונציה ולהמשיך לעקוב אחר הנער הפולני, גם כאשר נודע לו כי מגפת הכולרה פגעה בעיר, וזאת על-אף שמעולם לא הייתה לו הזדמנות אפילו לדבר עם הנער.
הסיפור מסתיים כאשר הנער יוצא עם חבריו לשפת הים ואשנבאך מת בעודו בוהה במושא אהבתו.
אשנבאך יצא מביתו, שברחוב פְּרינְצְרֶגֶנט (Prinzregentenstraße) במינכן, לטיול קטן בעירו שהסתיים בבית הקברות הישן של מינכן.
בפתח היכל ההשכבה התגלתה לו דמות גבר נוכרי, אדום שיער, שפיקת גרונו הזדקרה מצווארו למעלה מהרגיל, אולי משום שהוא הגביה את ראשו, בניגוד לאפו הסולד במיוחד.
על מבטו הסקרן של אשנבאך הוא החזיר מבט מתריס.
הדמות עוררה את חושיו של אשנבאך, והעלתה בו כיסופים לעולם פראי ואקזוטי יותר.
אשנבאך התלבט בין נאמנותו המוחלטת לעבודה, ליצירה, לבין משיכה בלתי מוסברת לעולם קסום, כמו זה שעלה בדמיונו.
בעקבות כך החליט אשנבאך לחרוג מהשגרה, ובמקום לצאת כהרגלו לנופש בהרים, תכנן מסע אל המזרח.
בפרק זה מובא מצג (מידע ראשוני ובסיסי שיקל על הבנת הסיפור); בין הוריו של אשנבאך קיים ניגוד המסביר את השניות שהתגלתה בפרק הקודם.
מוצא אביו ממשפחת פקידים, שופטים וקצינים, משפחה האמונה על נאמנות, חובה ודבקות בעבודה קשה.
אימו היא בתו של מנצח תזמורת מבוהמיה, והיא בעלת אופי לוהט וחושני (בכך יש אלוזיה לספר אחר של מאן, בית בודנברוק).
הסופר כיוון עצמו מנעוריו לתהילה בעבודה קשה וקפדנית ללא ויתור, כל חייו חי "כאגרוף קפוץ".
בתחילה נמשך ליסוד האפלולי שבאמנות, אך בהדרגה פיתח כתיבה גברית ואינטלקטואלית הדומה ל"סבסטיאן הקדוש שכידונים ננעצים בגופו".
הוא כתב ספרי מופת, וספריו אף נכללו בחומר הלימוד בבתי הספר.
בספריו התגלה מארג של דמויות, בעיקר בספרו "מאיה", וכן באפוס היסטורי שכתב על פרידריך הגדול.
בהדרגה החלה נימה דידקטית יבשה להסתנן ליצירתו, ומעיין יצירתו יבש.
הפרק מסתיים באפיון ישיר של דמותו, אפיון המעיד על שניות פנימית; מחד פרישות ושלוות נזירים, מאידך עצבנות ונטייה להתפרצות.
אשנבאך משתוקק אל הנפלא והפרוע, אך עם זאת הורה להכין את מעונו בהרים לחודש שלאחר מכן.
ראיה לכך שאשנבאך תכנן רק הרפתקה קצרה, שבעקבותיה ירגע בהרים תוך המשך עבודתו השגרתית.
תחילה הגיע אשנבאך לאחד מהאיים בים האדריאטי ממערב ליוון, אך האווירה הפרובינציאלית של התיירים הרבים דחתה אותו, ולאחר שבוע עשה דרכו לוונציה בספינת קיטור.
על סיפונה של אותה ספינה פגש אשנבאך דמות דמונית נוספת, לכאורה צעיר מטורזן, למעשה מתחזה, איש זקן ששערו צבוע בצבע אדום, פניו מאופרים בסומק מרוח, טורי שיניו הם תותבת צהובה, וידיו עטורות בטבעות, מוקיון שהצטרף לקבוצת צעירים והתנהג כבן-גילם.
דמות זו הבעיתה את אשנבאך בזיוף שבה, כאילו לעגה לתפיסת עולמו המהוגנת.
ספינת הנוסעים הזו הוליכה את אשנבאך לתוך מרחב נטול גבולות וצורה.
במהלך הנסיעה נרדם והתעורר נרגש לראות את יופייה של ונציה, המתגלה מהים כבאגדה הזויה, או כתיאורו של אותו "משורר נלהב אפוף תוגה" שהגיע אל ונציה מהים.
בהגיעו לעיר נפנו הרהורי אשנבאך מקסמה של העיר לפנים הדוחים שלה.
בעודו חוזה באיש הזקן הצבוע שהשתכר והיה מבעית במיוחד, נדמה היה לאשנבאך כי "העולם נטה אך כהוא זה אל תוך הסוטה והמעוות".
אשנבאך נסע בגונדולה שחורה, המזכירה ארון מתים מרופד הנוסע על פני המים.
ותוך כדי הנסיעה התברר לו כי הוא שבוי בידי גונדולייר מזויף, בעל גבינים אדומים, דיבורו של הגונדולייר היה חצוף ומתגרה, ואשנבאך פחד שיתנכל לו, אך בסופו של דבר ייתכן כי דמות זו, המתגלית דרך עיניו של אשנבאך, היא דמות סתמית שאשנבאך העניק לה איכות גורלית שטנית.
חדרו של אשנבאך בבית המלון היה מפואר, ובעודו עומד משקיף אל הים, נישאו מחשבותיו אל מראהו האפל של הים, והסיפור סוטה ליסוב על הבדידות.
הוא טוען בתוגה כי תחושותיו של האדם הבודד עמוקות יותר – אך גם עמומות יותר מאלה של איש החברה.
הבדידות מולידה את היופי הנועז, המצמרר, אך גם את "המופקר, הסוטה, האבסורדי והאסור".
בסעודת הערב הבחין אשנבאך לראשונה בנער הפלאי, ביופיו המרהיב שהעלה על הדעת "פסל יווני מן הזמנים היותר נעלים...
חן חד פעמי ואישי כל כך".
הנער היה בן למשפחה פולנית שכל יתרתה היו נשים.
שלוש נערות, אחיותיו, אומנת ואם בעלת הליכות אציליות.
בנות המשפחה היו לבושות בצניעות רבה ובחומרה, לעומתן היה הנער לבוש בבגדים יפים שהבליטו את יופיו, כאילו ניתנה לו תשומת לב מיוחדת בגלל מראהו הענוג.
אשנבאך הצדיק יחס זה, והמספר מעיר כי מתגלה כאן נטייה בוגדנית להצדיק את חוסר השוויון בגלל ייחודו של היופי.
אשנבאך מדמה אותו לפסל ההלניסטי של "הנער המוציא את הקוץ".
במראהו של הנער נמזג קו של חולי, פניו היו חיוורים במיוחד אך הם עוררו באשנבאך ריגוש פנימי.
למחרת בבוקר היה מזג האוויר עכור – מקביל למצב רוחו של אשנבאך, ודכדך את נפשו יותר.
הוא חש ברע והחליט לעזוב במהרה את ונציה, ובה בעת ראה שוב את הנער היפה, ותדהמה אחזה בו לנוכח יופיו.
הגבולות בין העבר הקסום המיתולוגי למציאותו של הנער היטשטשו, הוא השווה אותו לארוס.
בהמשך היום התמכר אשנבאך למראה העצום וחסר הגבולות של הים.
בעודו יושב אל מול החוף בא הנער היפה והתקרב אף הוא.
חבריו קראו לו, ואשנבאך החל קולט את שמו, טאדז'ו.
הוא התמכר למראהו ולמראה חבריו, ותוך כדי כך סעד את ליבו בתותי שדה גדולים ובשלים.
למראה הנער החליט אשנבאך להישאר בוונציה.
בהמשך, במעלית, עמד טאדז'ו קרוב לאשנבאך, וזה הבחין בשיניו הפגומות שגונן כחלחל ללא הבוהק האופייני לשיניים בריאות, והרהר בשביעות רצון שטאדז'ו לא יגיע לזקנה, ויישאר לנצח הנער היפה.
אחרי הצהריים שוטט אשנבאך בוונציה.
אווירה המעופש של העיר, החמסין האיטלקי והקבצנים העיקו על חזהו והוא החליט שוב לנסוע מהעיר שלכדה אותו בקסמיה.
למחרת בבוקר כבר נתקף בחרטה והתמהמה בזמן ארוחת הבוקר עד שראה את טאדז'ו ונפרד ממנו בליבו.
אך ברגע שהחל בנסיעה לתחנת הרכבת התחרט על החלטתו.
לכן גם שמח כשהתברר שמטענו נשלח ליעד שגוי, והוא החליט לחזור למלון בהתרגשות פוחזת.
במלון השקיף אשנבאך מהחלון אל הים, וראה מרחוק את טאדז'ו.
"וידע פתאום שרק בעטיו של טאדז'ו הייתה הפרידה מוונציה קשה עליו כל כך".
אשנבאך שמח להימלט מהעמל הקשה של החובה המתישה, אל הרפיון, הבטלה מול הים, ואל הערגה שהציפה את ליבו בשעה שחזה בטאדז'ו.
הוא ראה בו דמות נאצלת החורגת מהמין האנושי.
הוא הזדעזע עד כי ראה את טאדז'ו בדמותו של פיידרוס ואת עצמו בדמותו של סוקרטס.
שניהם שרועים ליד המעיין הקדוש בצל הדולב ומשוחחים על השיגעון האלוהי של האהבה שבעטייה מותר להתבזות, לאבד את השפיות ולסגוד למושא התשוקה הנכסף – הנער היפה.
הוא כתב מסה קטנה בנוכחותו של טאדז'ו.
המספר סוטה מהעלילה ומוסיף שלא כדאי לקורא לדעת את מקורות היצירה של האמן היכולים להפיל עליו אימה.
לאחר שסיים את כתיבתו חש אשנבאך כאילו חטא במעשה הפקרות.
בבוקר המחרת עשה ניסיון כושל ויחיד לקשור שיחה עם טאדז'ו כשמיהר אחריו לשפת הים, אך גופו הזקן הכזיב והוא נותר בחוץ מול המראה שלכד אותו והניעו לנהוג בשיכרון.
ערב אחד, לאחר שהמשפחה הפולנית סעדה בעיר, נתקף אשנבאך בחוסר מנוחה ולפתע ראה את טאדז'ו שחייך אליו – חיוך שהזכיר לו את חיוכו של נרקיסוס הגוחן על המים.
אשנבאך קיבל את החיוך כדורון הרה-גורל, ונפעם כולו לחש את "הנוסחה הנצחית של הערגה וכליון הנפש: 'אני אוהב אותך'".
אשנבאך הבחין בחולי הפוקד את ונציה.
מפקיד אנגלי נודע לו כי מדובר במגפת כולרה וכי עליו לנוס מייד.
למרות הידיעה על המגפה הוא לא ברח, אלא נשאר בוונציה כדי לחזות בטאדז'ו.
אשנבאך ארב לטאדז'ו, התגנב אחריו ואחרי משפחתו בטיולם ברחובות ונציה ואף עקב אחריהם בגונדולה.
אשנבאך היה מבולבל וטרוף דעת, חורג מהתנהגות נאותה.
הוא שכנע את עצמו, בטיעונים הלקוחים מהעולם היווני, שחרפת האוהב קדושה.
הוא איבד את אמות המידה ונסחף אחר שירה חושנית וולגרית של חבורת זמרים.
הזמר, בעל שער אדום, גרוגרת ענקית מזדקרת ואף שרוע, שר בוולגריות את שירת היצר החשוף, ואשנבאך נסחף לתוך הצחוק הוולגרי כשהוא מביט בטאדז'ו ורואה שוב, בחדווה מופקרת, כי הוא לא יגיע לזקנה.
לאחר ההילולה שהתרחשה במרפסת בית המלון ובחצר, ראה לפתע אשנבאך את שעון החול של ילדותו, והחול האדמדם הולך ואוזל בתוך מערבולת מסחררת כסמל לחייו הוא.
למחרת בבוקר התבררו לו ממדי מגפת הכולרה שפקדה את ונציה, אך הוא החליט לשתוק וכמו לגרור את אהובו לאיחוד באמצעות המוות, במקום להזהיר את אימו של הנער שתברח עם בני משפחתה.
בלילה חלם אשנבאך חלום על היצר.
נפשו טעמה בחלום את "טעם הזימה והעוועים של האובדן".
הגבולות נפרצו, ואשנבאך, שכה נגעל מהאיש הזקן צבוע השער שפגש בדרכו לוונציה, הפך כמוהו את שערו לשחור ופרכס את פניו כדי למצוא חן בעיני אהובו.
הוא שב ועקב אחריו ברחובות העיר החולה עד שגופו החלש אילץ אותו לחדול מחיפושיו.
שוב ישב ליד אותה מזרקה ואכל תות שדה רך בשל מעל המידה, אך בניגוד לישיבתו הראשונה שם, כעת ידע בבירור כי עזיבה אינה אפשרית עוד.
האיש המכובד, הסופר ש"כל גרמניה סגדה לו", ישב מושפל ומובס, צבוע שער ופנים.
בשבתו ליד המזרקה הרהר בפיידרוס של אפלטון, ובנאמר שם שהאהבה הזכה, הבלתי ממומשת, מוליכה את הנשמה אל ההזדככות, אל היופי הרוחני הטהור שמעבר לחיים עצמם.
הוא חשב, בניגוד לנאמר אצל אפלטון, כי המשוררים הם עם מקולל הנתעה בעל כורחו אל התוהו, משום שארוס מוליכם להרפתקאות של רגש ולא למעשים, והתום והיופי החיצוני מוליכים את הנפש אל שכרון החושים והתאווה.
למחרת ירד אל החוף, הקיץ גווע, ובאוויר הייתה תחושה של סתיו.
משפחתו של טאדז'ו עמדה גם היא לעזוב, ואשנבאך ירד אל החוף וחזה במאבק בין טאדז'ו לחברו; מעין מאבק בין בעל הגוף הגברי השחום לנער הדק והחיוור.
החבר הגברי ניצח וטאדז'ו המובס עמד עזוב מול הים, מעין בבואה לנשמתו הבודדה של אשנבאך.
הנובלה מסתיימת עם מציאתו של אשנבאך מת על החוף "ועוד בו-ביום שמע העולם מתוך זעזוע ורחשי-כבוד את הידיעה על מותו".
בשנת 1897 ערך תומאס מאן מסע לאיטליה, מרחק לא גדול ממינכן שבה ישב עד אז, והצטרף אל אחיו, הסופר היינריך מאן, ששהה כבר ברומא.
הוא סייר בחבל קמפניה והשתכן לבסוף בוונציה.
כשחזר, הביא עמו לגרמניה כתב-יד עבה של רומן שהחל לכתוב ברומא וסיים במינכן כעבור שלוש שנים, בשנת 1900. בשנת 1901 פורסם הרומן, שלימים נקרא "בית בודנברוק".
מפגש זה של מאן הסופר עם ונציה עתיד היה למצוא את ביטויו בתוך עשור.
ברשימותיו הביוגרפיות כתב מאן לימים על אודות היסוד הביוגרפי בסיפורו "טוניו קרגר" ובעיקר ב"מוות בוונציה":
בשנת 1911 הומלץ למאן ולאשתו קטיה לצאת לחופשה בדלמטיה.
לפני כן נסעו לאי בְּרִיוֹנִי (Brijuni) שבים האדריאטי, אך הם לא היו מרוצים מהמקום משום שהחול בחופו של האי לא היה נעים, וכן משום שבאותו זמן נפשה שם אימו של קרל, שעתיד היה להיות קיסר האימפריה האוסטרו-הונגרית, וגינוני הכבוד שסבבו אותה הכבידו על הזוג.
בעקבות כך החליטו בני הזוג להעתיק את מושבם לוונציה.
מאן, שהתגורר באותה תקופה דרך קבע במינכן, נהג לנסוע ברכבת לוונציה, והייתה זו הפעם הראשונה שהפליג בספינת קיטור אל העיר.
על הסיפון פגש גנדרן ישיש צבוע-שיער, מפורכס ומאופר באופן עז ומוקף אנשים צעירים שהשתוללו סביבו.
מאורע זה עשה על מאן רושם עז, והדבר בא לידי ביטוי בפרק השני של הנובלה.
לאחר שהזוג ירד מהאונייה, הם נסעו בגונדולה אל לידו.
לאחר ירידתם סיפר להם מקומי כי לגונדולייר שהסיע אותם "אין כל רישיון לכך.
היה לכם מזל שלא קרתה לכם אי-נעימות!".
דמותו של הגונדולייר מצאה את ביטויה כדמות מבשרת מוות בנובלה.
לאחר ירידתם מהגונדולה הם הלכו למלון "דה-בן" (Hotel des Bains), שם הזמין מאן מקום מראש.
המלון שכן על חוף הים והיה מלא עד אפס מקום.
כבר ביום הראשון, כשהסב אל שולחן הסועדים בחדר האוכל, ראה מאן משפחה פולנית שמשכה את תשומת ליבו ותוארה על ידו בנובלה כהעתק מהמציאות: היו בה נערות הלבושות במעט נוקשות וקפדנות, ונער יפה בן שלוש-עשרה שלבש חליפת מלחים עם צווארון ועניבת פרפר.
נער זה היה הברון הצעיר ולדיסלב מס (Władysław Moes) ששמו קוצר לרוב ל"ולאדז'יו" או "אדז'יו".
הוא חי בין השנים 1900–1986 וכיום קבור בוורשה.
הסיפור נחשף על ידי מתרגמו של מאן, אנרדי דויגווסקי (Andrzej Dołęgowski), בשנת 1964 ופורסם בעיתונות הגרמנית ב־1965. דמותו של מס באה לידי ביטוי בנובלה בדיוקנו של טאדז'ו, מושא תשוקתו של אשנבאך.
אשתו של מאן כתבה בספר זיכרונותיה כי: "מיד חש [מאן] כעין חולשה כלפי הנער הזה; הנער מצא חן בעיניו ללא שיעור, ולמן היום ההוא התבונן בו שוב ושוב על החוף, והוא בחברת ידידיו.
הוא לא דלק אחריו לאורך ונציה ולרוחבה, זאת לא, אבל הנער הקסים אותו, והוא הרהר בו לעיתים קרובות".
בעת החופשה התעניין מאן רבות במצבו הבריאותי של המלחין הנערץ עליו גוסטב מאהלר, כפי שדווח באריכות בעיתונים.
גוסטב אשנבאך דמה בתווי פניו למאהלר, שגסס באותה עת (1911).
גם השמות הפרטיים הזהים של אשנבאך ומאהלר (גוסטב) מעידים על זיקה בין הדמויות.
עם זאת ההנחה היא כי ההשראה לשמו של גוסטב פון אשנבאך הגיעה משמו של המשורר הגרמני ההומוסקסואל אוגוסט פון פלאטן.
את הספר "הנידח" רצה מאן לכתוב על אודות תיאודור לסינג אשר עמו התעמת בימי כתיבת "בית בודנברוק" עד כדי בקשת דו-קרב מצידו של לסינג.
הרומן "מאיה" היה רק בגדר תוכנית רחוקה שלא הגיעה לידי מימוש.
עם סיום החופשה אבדה להיינריך מזוודה, וזו הייתה הסיבה לחזרתם לוונציה, חזרה שמאן קיבל בברכה.
המשפחה הפולנית עדיין התגוררה במלון, ובאחד הערבים הגיע למלון זמר נאפוליטני, שהירבה לנבל את פיו.
אירועים אלו היוו שרשרת עלילתית בנובלה.
כעבור זמן קצר מחזרתם למלון עזבו אורחים רבים, ופשטו שמועות כי פרצה מגפת כולרה בעיר.
בדיעבד לא הייתה זו מגפה קשה אך היו מספר מקרי מוות.
מאן וחבורתו לא ידעו בתחילה דבר על כך ולא ייחסו חשיבות לעזיבת האורחים, וכאשר שאלו בעניין נאמר להם כי מדובר באחד מהפגעים אותם נושאת רוח השירוקו, והיא עתידה לחלוף בקרוב.
מאן פנה אל משרד התיירות "קוק" כדי לסדר את השיבה למינכן, אך שם, להפתעתו, אמר הפקיד האנגלי כי "אילו הייתי במקומכם לא הייתי מזמין את קרון השינה רק בעוד שמונה ימים, אלא כבר ליום המחר, כי לידיעתכם: אירעו כמה מקרים של כולרה, דבר שמסתירים ומטשטשים.
אין איש יודע עד כמה תתפשט המגפה.
בוודאי שמתם לב כי אורחים רבים עזבו את המלון".
פקיד הגון זה הציל כנראה את חיי מאן ומשפחתו, ומאן גמל לו בתמורה בתיאור הולם בנובלה.
יום לפני עזיבתו עזבה גם המשפחה הפולנית את המלון.
כמו אמצעים ספרותיים אחרים ב"מוות בוונציה", לא נכתבה בה מילת הפתיחה של הנובלה בדרך מקרה.
מאן נודע בתחכומו הספרותי שהיה לשם דבר בעולם הספרות.
כמו כן, ידוע כי מקור השראתו של מאן נסב באופן כמעט מוחלט על מאורעות ודמויות חיות שהכיר.
כך הוא גם המקרה בדמותו הקיצונית של גוסטאב פון אשנבאך.
במחברת רישומים מתקופת עבודתו של מאן על "מוות בוונציה" (1910–1911) נמצא גזיר עיתון שעליו הייתה מודפסת דמותו של גוסטב מאהלר.
בתמונה נראה מאהלר כאשר ידו השמאלית קפוצה מאוד ואילו הימנית משתלשלת בנוחות על מסעד הכיסא.
במקביל תואר אשנבאך, באחד מהתיאורים רבי הרושם בספרותו של מאן, בדיוק כבתמונה, כאשר התנועה הפיזית קיבלה מימד רוחני עמוק:
קווי המתאר של אשנבאך בנובלה תואמים באופן מפליא גם לתיאורו של מאהלר במציאות: "קומתו של גוסטאב פון אשנבאך הייתה קצת למטה מבינונית", "גון עורו שחום ופניו מגולחות למשעי", "ראשו נראה גדול משהו ביחס לגוו הדקיק", "שערו הכהה...
דליל על קודקודו, שופע ומאפיר מאוד בצדעיו", "עטר מצח נישא בקוע וכמו מצולק", "גשרון משקפי הזהב שלו נטולי המסגרת", "חתך בשורש חוטמו העב המתעקל בקשת אצילית".
ההתאמה קיימת גם מבחינת זמן החיים של שתי הדמויות: מאהלר נולד בעיירה קאלישט (Calisch) שבבוהמיה ב-7 ביולי 1860 ונפטר ב-18 במאי 1911, והוא כבן 51 שנה.
אשנבאך מת בגיל 50, כמו גוסטאב מאהלר במותו.
כאשר משרטט מאן בנובלה את העץ המשפחתי של אשנבאך הוא מציין את המקורות השונים, שהטביעו בנפשו אותה כפילות משסעת בין השכל והמשמעת (האפוליני, לשיטתו של פרידריך ניטשה ממנה הושפע רבות) לבין היצר המתפרץ, הרגש הבלתי-נשלט (הוא הדיוניסי לפי ניטשה):
אישוש מפי מאן עצמו לגרסה זו ניתן במכתבו משנת 1921 לוולפגנג בורן, אחיה של קטיה מאן ומי שהופקד על איורי "מוות בוונציה", בנוגע לאיור האחרון הנקרא "מוות":
משנה תוקף לכך ניתן בספר הזיכרונות של קטיה מאן, שנכתב עשרות שנים לאחר מותו של מאן:
על רקע הנחות אלו החליט לוקינו ויסקונטי, במאי הסרט "מוות בוונציה" ("Morte A Venezia"), לעצב את דמותו של אשנבאך כמלחין (ולא כסופר) בעל תווי פנים הדומים לאלו של מאהלר.
כמו כן, נלקחה מוזיקת הרקע של הסרט באופן בלעדי מהסימפוניה השלישית ומהסימפוניה החמישית של מאהלר.
תומאס מאן ניהל יומן במהלך כל חייו.
את כל היומנים מהתקופה שלפני מרץ 1933 שרף מאן עם תום מלחמת העולם השנייה.
יומניו של מאן ששרדו משנת 1933 ועד מותו, נפתחו רק עשרים שנה לאחר מותו – החל משנת 1975 – לפי הוראות שנתן בצוואתו.
ביומנים שפורסמו ביטא מאן את מחשבותיו ותשוקותיו ההומוסקסואליות ואת התמודדותו איתן.
ביומניו ייחס מאן חשיבות מרכזית בחייו לאהבתו לגברים צעירים, דבר שרוח התקופה, בה לא נהוג היה לדבר על נושא ההומוסקסואליות, לא אפשרה דיון בו.
מאן תיאר ביומנים את משיכתו לכנר והצייר הצעיר פאול אהרנברג, איתו היה בקשרי ידידות הדוקים בין השנים 1899–1904, בתור "החוויה העיקרית של לבו", חוויה שהייתה מהמשפיעות על כתיבתה ותוכנה של הנובלה "מוות בוונציה".
גם ברבים מכתביו האחרים עסק מאן בהומוסקסואליות ובארוטיקה גברית באופן סמוי, אך התשוקה נשארה רק על הנייר.
מאן, שנמשך בעיקר לנערים מתבגרים, לא מתאר את עצמו כהומוסקסואל פעיל.
הוא ראה בהומוסקסואליות תופעה מעוררת השראה, אך מערערת הן את יסודות החברה והן את קיומו של היחיד.
בקובץ המכתבים "על הנישואים" (Die Ehe im Übergang.
Brief an den Grafen Hermann Keyserling), שהתפרסם ב-1925, הבחין בין חיי זוגיות במסגרת נישואים, שמעמידים צאצאים ומכוננים את המוסדות החברתיים והמדיניים, לבין היצר ההומו-ארוטי, שפירותיו הם יצירות אמנות, אך כשם שהוא הכרחי כך הוא הרסני.
לדעתו, ההומוסקסואל – כמו האמן – מאיים על סדרי החברה ודוחף אותה ואת עצמו לשאול תחתיות.
בתשוקה חד-מינית, טען מאן, "אין כל ברכה לבד מברכת היופי, שאינה אלא ברכת המוות".
ביומנים התוודה מאן על כיסופיו לאורח חיים אחר החורג מיחסי הנישואים ההטרוסקסואליים, אבל הסביר כי החליט לשמור על החזות הבורגנית המהוגנת והמאופקת, הנחוצה לאדם במעמדו.
ניתן לראות בסיפור פרשנות לבעיה הפסיכופיזית.
בעוד שאשנבאך הוא זקן גלמוד, הוא מציב את נפשו במקום צעיר ואנרגטי יותר.
אשנבאך, שנחשב לאדם יציב וממוצב היטב בחברה, מחליט לפרוש מאורח חייו השגרתי ולנסות לאמץ את אורח חייו של טאדז'ו.
בעוד שאורח החיים של אשנבאך דוחפו לתקשר עם החברה בה הוא נמצא, הוא מתחיל להיכנס למימד אחר של "אהבה", בו הוא מעדיף לא לתקשר ולבוז לאורח חייו הקודם.
כדי להיכנס לחייו של טאדז'ו עושה אשנבאך שינויים קוסמטיים ורוחניים בעצמו, במטרה להידמות יותר לטאדז'ו.
ניסיונו הנשנה והכושל של אשנבאך להתקרב לטאדז'ו גורם למותו של אשנבאך.
בעוד נשמתו של אשנבאך חותרת לחזור לנעוריה, ממשיך גופו להזדקן ולהתבלות.
הגוף הזקן והחולה איננו עומד בקצב ההשתנות שאשנבאך מנסה לכפות עליו, ולכן קורס.
מלבד זאת, מתקשר העיסוק בשפה שהיא מעבר למילים לבעיה זו.
אשנבאך וטאדז'ו מתקשרים מעבר לחושים, וכביכול יש ביניהם קשר רוחני שעוקף את המכשולים הפיזיים.
כניעתו של פון אשנבאך לתשוקתו מסמלת באופן אלגורי את האסון שבכניעה לייצרי ולחושני.
יש הרואים בנובלה את סיפור שקיעת אירופה של ימי ה-Fin de Siècle וסיומה של "התקופה היפה" ("La Belle Epoque", כינוי לתקופה משלהי המאה ה-19 ועד לפרוץ מלחמת העולם הראשונה).
רוב הקוראים באותה תקופה לא ייחסו חשיבות למוטיב ההומואירוטי שבספר, וראו בו אלגוריה בלבד.
המעטים שתלו במאן חשד של פריצות לא נמנעו מהתבטאות בנושא.
קטיה מאן מספרת בזיכרונותיה, כי "אני זוכרת שדודי, יועץ המלך פריידברג, פרופסור מפורסם למשפט בלייפציג, רתח מזעם: 'איזה סיפור!
ועוד אדם נשוי עם משפחה!'".
מאן הסביר כי סיפור האהבה שהוצג בנובלה אמור היה לשקף את סיפור אהבתו האסורה של המשורר הגרמני גתה, בשהותו במרינבד – עת היה בן שבעים – לאולריקה פון לברצוב בת השבע-עשרה.
וכך כתב במכתבו לאליזבט צימר ב-1915:
אלא שמאן לא הרגיש מוכן "להשפיל באופן הומוריסטי את הכישרון הגדול ולהשחיתו [...] פשוט לא העז להציג את גתה בשר ודם.
סבור היה שאין הוא מסוגל עדיין להתמודד עם המשימה הזאת, ולכן עיתק את הנובלה על גתה אל הסיפור "מוות בוונציה".
לנושא ספציפי זה התייחס מאן, תוך מתן דגש לנושא ההומוארוטי, במכתבו למבקר הספרות קארל מריה ובר מ-1920:
כאשר רואה אשנבאך את טאדז'ו בפעם הראשונה, הוא מאמין כי הילד מייצג יופי שמימי ומושלם, ועל כן הוא מייד מייחס אותו לאידיאל היופי היווני.
אשנבאך משתמש בדימויים חזותיים של יוון העתיקה כדי להדגים את היופי המתגלם בטאדז'ו, כדי למנוע תחושת אי-נוחות בגין הערצתו אליו.
לפי תפיסתו של אשנבאך, משמעו של האידיאל האפלטוני הוא כי אהבה מינית יכולה להתקיים בצורת אהבה רוחנית – שהיא נעדרת פיזיות, ועל כן מאפשרת פרקטיקת אהבה משותפת גם בין גברים מבוגרים לנערים צעירים.
ביטוי לאהבה זו נמצא בדמיונו של אשנבאך, הרואה את עצמו כאחד האמנים היווניים הגדולים המלמד את התלמיד הצעיר טאדז'ו.
עם זאת נכשל אשנבאך במטרתו להשיג את האהבה האפלטונית שניסה ליצור לעצמו, בעיקר משום שמעולם לא ניסה ליצור קשר מילולי עם טאדז'ו, בעוד דיבור משותף מהווה אבן-דרך לאהבה אפלטונית.
חסך זה הוא שגרם לאנשבאך לשקוע בתשוקתו לטאדז'ו, עד סופו הטראגי.
הנובלה בנויה על מסגרת התייחסויות למיתולוגיה היוונית, וונציה של אשנבאך מצטיירת כמאוכלסת אלים.
בהקדישו עצמו לאפולו, אל התבונה והאינטלקט, מתכחש אשנבאך לכוחו של דיוניסוס, האל המייצג את האַל-תבוני ואת להט היצרים.
נראה הדבר, שדיוניסוס עקב אחרי אשנבאך לוונציה בכוונה להמיט עליו חורבן: האיש אדום-השיער שאשנבאך נתקל בו שוב ושוב במסווה של דמויות שונות, אינו יכול להיות אלא סילנוס – תלמידו המיתולוגי הראשון במעלה של דיוניסוס.
אך תפקידו של סילנוס מוטל בספק, משום שאינו מגלה שום דמיון פיזי לדמויות המשניות בספר.
באופרה "מוות בוונציה" של בנג'מין בריטן הדמויות הללו (הנוסע, שייט הגונדולה, השחקן הראשי וקולו של דיוניסוס) מבוצעות כולן על ידי אותו זמר בריטון, שמשחק גם בתפקיד מנהל המלון, הבנקאי והזקן בוואפורטו.
השימוש על דרך המשל באלים קלאסיים במצבים עכשוויים היה מקובל בתקופה שמאן כתב את "מוות בוונציה".
באנגליה, באותו זמן כמעט, עבד א.
פורסטר על קובץ סיפורים קצרים שכולם מבוססים על אותו עיקרון.
את רעיון הניגוד בין האפולוני לבין הדיוניסי העלה לראשונה פרידריך ניטשה בספרו "הולדת הטרגדיה", וגם הוא היה מוטיב פופולרי בשעתו.
קיימות כמה דוגמאות למוטיבים אלו, בהן:
הזר הניצב בכניסה לקפלת האשכבה, בראש גרם המדרגות, איננו דמות משנית בלבד.
כך גם הופעתו בעלילה: השאלה מאין הגיע נותרת פתוחה, ובאותו אופן הוא גם נעלם מבלי להותיר עקבות.
מבחינה מיתולוגית קשה למקם אותו.
הוא תנטוס (השלילי וההורס), אך בו בזמן הוא גם דיוניסוס (מוטיב הזר שבא מרחוק), ועמידתו ברגליים מוצלבות היא כשל הרמס בפסלים העתיקים המציגים אותו.
שייט הגונדולה משיט את אשנבאך לא לתחנת הוופורטו, אלא, בניגוד לרצונו, אל לידו דרך לגונת ונציה.
לאחר שנערכה קודם לכן השוואה בין הגונדולה לארון מתים, נוצרת אצל הקורא אסוציאציה לכארון.
באותו אופן חציית הלגונה האחרונה היא ללא שוב, ומפעיל המעבורת קובע את יעדה.
הפרק הרביעי פותח בדימויים מיתולוגיים מתקופת יוון העתיקה, בשפה של מזמורים ובקצב הברות שניתן להבחין בהן במשקל כלשהו.
טאדז'ו הוא "כלי-שרת של אלוהות מהתלת", של האל הפראי וחסר המעצורים דיוניסוס.
אך בה בעת הוא גם הרמס פסיכופומפוס (מדריך הנשמות לשאול), אשר מוביל בסופו של דבר את אשנבאך אל הים ואל מותו.
היצירה "מוות בוונציה" נכתבה בצעירותו של תומאס מאן, לפני מלחמת העולם הראשונה והשנייה, והיא חושפת את הקשר הסמוי והמסוכן בין האסתטיות והברבריות, זיקה שעשויה להביא את התרבות למצבים קיצוניים.
אותה סגידה ליופי שאשנבאך מקדיש לה את חייו מדי יום ביומו, אשר התגלגלה לאחר שמלאו לו חמישים בפרץ תשוקה הומוארוטית, הביאה אותו לסימאון מפני אסון הטבע המתרחש, ולמותו שלו.
יש הרואים ביצירה זו, בניתוח ממרחק השנים, סוג של חזון או נבואה לזיקה שהתגלתה לימים כמאפיין מובהק של הפאשיזם והנאציזם בשנות ה-30 וה-40 של המאה ה-20, ושל תרבות המערב בעשרות השנים האחרונות, בה הונהגה סגידה ליופי הגופני תוך אובדן מוחלט של ערכים אחרים.
ביצירותיו השונות של מאן אשר סובבות ברובן המכריע סביב נפשו המורכבת של האמן, ישנם קווי דמיון רבים בין הדמויות.
גם בדמותו של אשנבאך ישנם קווי דמיון בינו לבין גיבורי יצירות נוספות של מאן.
כך למשל, בנובלה המוקדמת של מאן "טוניו קרגר" (1903), בה הקונפליקט המובנה בגיבור טוניו קרגר, מתבטא במתח בין שני סוגים של הוויה אנושית – הוויית ה"אמן", המייצגת את האסתטיציזם המיוסר והמנותק מן החיים, והיפוכה, הוויית ה"בורגני", איש המעשה החווה את סביבתו באופן בלתי אמצעי והחי את החיים כפשוטם.
את הקונפליקט הזה ואת שלל נגזרותיו ניתן למצוא גם בדמותו של אשנבאך.
טוניו קרגר עובר מ"דרום" (גרמניה) ל"צפון" (סקנדינביה), ואילו אשנבאך נע מ"צפון" (גרמניה) ל"דרום" (איטליה), כשהצפון מייצג את הרציונלי והדרום את היפוכו.
טוניו קרגר בוחר בחיים הבריאים בסקנדינביה, לעומת אשנבאך הבוחר במוות בעת שהותו בוונציה.
מכאן גם ההסבר לבחירתו של מאן לקרוא לנובלה דווקא בשם "מוות בוונציה".
דמותו של אשנבאך מקושרת למספר גיבורים נוספים.
נקודת דמיון נוספת בין שתי הדמויות הללו היא בהבדלים החריפים הקיימים בחיי שתיהן, בין הבורגנים ישרי הדרך והמעשיים מצד האב, לבין האם שהייתה אמנית ובת לאב אמן בוהמייני.
ב"דוקטור פאוסטוס" נפרשת דמות של אדריאן לוורקין, מלחין מחונן, גם הוא בן למשפחה בורגנית, אשר מוכר את נשמתו לשטן ונסחף אחר המוזיקה האירציונלית עד מותו הטראגי.
הסיפור עובד ב־1971 לסרט הקולנוע "מוות בוונציה" בבימויו של לוקינו ויסקונטי ובכיכובו של דירק בוגארד כגוסטאב פון-אשנבאך וביורן אנדרסן כטאדז'ו.
ב-1973 הוצגה לראשונה האופרה "מוות בוונציה" שנכתבה על ידי בנג'מין בריטן ומבוססת על הסיפור.
בריטן סבל אז ממחלת לב כשכתב את האופרה לפי הנובלה, שבה מצא יסודות של ים, יופי אסור, מין ואשמה.
שנים לפני כן, כאשר שמע תומאס מאן את פיטר פירס, חברו לחיים של בריטן, שר את הסרנדה, אמר, כי בריטן הוא היחיד שיוכל להלחין את סיפורו, עתיר הרגשות הסותרים.
ב-1990 הופק הסרט "אהבה ומוות בלונג איילנד" בבימויו של ריצ'רד קוויטניוסקי, בו התבסס כותב הסרט גילברט אדאייר על עלילת "מוות בוונציה".
לנובלה יצאו מספר גרסאות טלוויזיוניות בשנים 1981, 1990, 1994 וב-2002, בארצות הברית ובקנדה, בשם "מוות בוונציה".
בספרות החדשה קיימים אזכורים רבים ליצירותיו של מאן ובמיוחד לנובלה "מוות בוונציה".
הנובלה ראתה אור בעברית לראשונה בתרגומה של רנה לוטן, והופיעה בשנת 1965 בהוצאת משרד הביטחון – ספריית תרמיל.
בפעם השנייה ראתה הנובלה אור בעברית בתרגומה של נילי מירסקי, בקובץ מוות בוונציה וסיפורים אחרים, הספריה החדשה, הקיבוץ המאוחד / ספרי סימן קריאה, 1988; תרגום הנובלה חודש על ידי המתרגמת ב-2005, הספרייה הקטנה, הוצאת הקיבוץ המאוחד / ספרי סימן קריאה.
על תרגומה המיוחד של הנובלה, שדרש ביטויים התואמים את הלכי הנפש שהציג תומאס מאן בדמותו של אשנבאך, כתבה המתרגמת:
מוואדי מאביקה (Mwadi Mabika; נולדה ב-27 ביולי 1976 בקינשסה), היא כדורסלנית קונגולזית ששיחקה בקבוצות ליגת ה-WNBA לוס אנג'לס ספארקס ויוסטון קומטס ובקבוצת א.ס.
רמת השרון בליגת העל בישראל.
מאביקה הגיעה לארצות הברית בשנת 1997, והצטרפה ללוס אנג'לס ספארקס, עימה זכתה באליפויות בשנים 2001 ו-2002. בשנים 2000 ו-2002 נבחרה לאולסטאר ה-WNBA, וב-2002 אף נבחרה לחמישייה הראשונה של ליגה זו.
בשנת 2008 עזבה את הספארקס והצטרפה לקבוצת יוסטון קומטס, אך הקבוצה התפרקה במהלך העונה.
בדומה לכדורסלניות אחרות, במקביל למשחקיה ב-WNBA, המתקיימים בחודשי הקיץ, הצטרפה מאביקה בחלק מהשנים לקבוצות כדורסל אירופיות בחודשי החורף.
בשנת 2004 הקימה מאביקה קרן לסיוע לנשים וילדים נפגעי התעללות מינית בקונגו.
מוות בעזה (Death In Gaza) בבימויו של ג'יימס מילר, הוא סרט תיעודי זוכה פרס אמי משנת 2004 המסקר את הסכסוך הישראלי-פלסטיני, הנפתח ביהודה והשומרון אך עובר לרצועת עזה ולבסוף מתמקד ברפיח במשך רוב הסרט.
הסרט מלווה את חייהם של שלושה ילדים פלסטינים, אחמד (בן 12), מוחמד (בן 12) ונאג'לה (בת 16).
הסרט מגולל את קורותיהם של אנשים החיים את הסכסוך יום-יום, וכיצד הדבר משפיע על חייהם.
בעיקר, הסרט עוסק בשבעה ילדי-סכסוך ובני משפחותיהם.
לאחר סצנת פתיחה עזה וציורית שבה ישראל מממנת את פיצוץ מכוניתו של אזרח פלסטיני הנחשד על-ידה בתכנון פיגוע התאבדות, עד מעיר שזהו הדור הבא של האנשים באזור שיקבע האם ישררו בו מלחמה או שלום.
הסרט עוקב אחר הילדים בנדבכים שונים של חייהם: הוא מלווה אותם לבית הספר וללימודיהם בו, בזמן שהם מבלים בחיק משפחתם; בעת משחקיהם עם לוחמי ההתנגדות וסיועם להם, בהכנתם מטעני-נפץ תוצרת-בית ובשימושם נגד חיילים ואזרחים ישראלים, ובאבלם הלאומי והאישי עקב מותם של חבריהם ובני משפחתם.
לזמן מה הסרט מתמקד במות-קדושים (אסתשהאד) ובעמדות האנשים ברפיח על מוות למען פלסטין והאסלאם.
הוא מגולל בקצרה את סיפורו של נער רך בשנים שנורה למוות על ידי כוחות צה"ל שעה שתקף אותם, בדומה לגיבורי הסרט, אחמד ומוחמד, כמו גם נערים רבים אחרים ששמם לא נודע.
הסרט עוקב אחר הנער בעודו מובא למרכז הרפואי, בעת הטיפול הראשוני בו, ועד למותו ולתגובה הכללית על כך, לתהלוכת הלוויה ולקבורה ולבסוף לחגיגות עקב הצלחתו להיות לשהיד.
בעודו מצלם את הסרט, נהרג הבמאי-מפיק ג'יימס מילר מיריות כוחות צה"ל.
מותו של מילר אירע לאחר שהוא ואנשי צוותו ניסו לגשת לנגמ"חון ישראלי בחשכת ליל, בעודם מעידים על נייטרליותם כעיתונאים באמצעים קוליים וחזותיים, בהם חבישת קסדות, אפודים עליהם נכתב "TV", ניפוף בדגל לבן והליכה בקצב איטי בשטח הפתוח.
בתחילה נורתה יריית אזהרה על ידי כוחות הצבא הישראלי, ואנשי הצוות חזרו על הדגשת נייטרליותם בכך שצעקו "אנחנו עיתונאים בריטים".
שניות לאחר מכן, ירייה נוספת נורתה וג'יימר מילר נפגע בצווארו, ונהרג באופן מיידי.
דבר זה התרחש בעת שהצוות צילם פעילות צבאית מאחד מבתי הילדים ברפיח, בדרום רצועת עזה.
לעומת זאת נטען כי מילר התרשל הן מבחינה מקצועית והן מבחינה מוסרית בזה שלא פעל לפי הנהלים משום שסיכן עצמו לשווא במקום להישאר בבית ממנו יצא שניות לפני שנורה למרות ידיעתו שכוח צה"ל בחוץ בכוננות.
ג'יימס מילר וצוותו התכוונו במקור לתאר את הסכסוך מנקודת מבטם של ילדים ישראלים, אך ג'יימס נהרג בטרם היה סיפק בידו להשלים את חלקו הישראלי של הסרט.
מותו תפס חלק גדול מהסרט, עם הסבר על ידי הקריינית, סאירה שאה, בתחילת הסרט, והסיפור המלא ותגובות להריגתו בתום הסרט.
בסוף הסרט מסופר כי הלוחמים הפלסטיניים הכינו כרזות בהן הוצג מילר כשהיד, ומוצגת הסתייגות לכך מטעם צוות הסרט.
מווסת רבד הוא ציוד מסילה נייד המיועד ליישור הרבד עליו מונחת מסילת רכבת ולקביעת גובהו ופיזורו מסביב למסילה.
הרבד הוא מצע החצץ עליו מונחת המסילה והוא מכסה את האדנים ונמצא מסביבם על מנת לתת להם תמיכה ולמנוע מהם תזוזה אופקית בזמן שרכבת עוברת על המסילה.
בעת הנחת מסילה חדשה מפוזר עליה רבד ועל מנת ליצור כיסוי אחיד בגובה ובעובי המתאימים משתמשים במווסת רבד.
מווסת רבד מצויד בזרועות הידראוליות מלפניו ומצדדיו הניתנות להרמה והורדה.
על הזרועות מורכבות כנפי פלדה המיישרות את הרבד לגובה אחיד מסביב למסילה ולאדנים.
בצידו האחורי מורכב מטאטא מסתובב המנקה את פסי המסילה מרבד שהועף עליהם.
ניתן לשלוט על ההגבהה של הזרועות ועל מרחקן של זרועות הצד מן המסילה ובכך לקבוע את גובה שכבת הרבד ואת עוביה מסביב לאדנים.
הרבד צריך לכסות את האדנים, אך לא את הפסים, ולהגיע ולהמשיך אל מעבר לאדנים למרחק של 150–450 מ"מ.
ויסות הרבד מתבצע לאחר הנחת מסילה חדשה ופיזור הרבד מסביבה וכאשר יש צורך בתוספת של רבד עקב שחיקה לאחר תקופה של שימוש במסילה.
מוות אכזרי הוא סרט אימה משנת 1981 שבוים ונכתב על ידי סם ריימי, בכיכובם של ברוס קמפבל, אלן סנדוייס, ובטסי בייקר.
הסרט סובב סביב חמישה סטודנטים היוצאים לחופשה בבקתה מבודדת באזור מיוער.
החופשה הופכת לאיומה כאשר הם מוצאים קלטת המשחררת רוחות רעות.
הסרט זכה להצלחה בינונית בקופות, כשהרוויח סכום כולל של $2,400,000 בארצות הברית, על תקציב של לא יותר מ-$400,000. על אף שהסרט קיבל ביקורות מעורבות מהמבקרים בזמנו, הוא הפך מאז לסרט פולחן.
הסרט הוליד שני המשכים, "מוות אכזרי 2" ו"צבא האופל", עיבוד מוזיקלי בשנת 2006 וסדרת טלוויזיה.
חמישה סטודנטים מאוניברסיטת מישיגן נוסעים לגבעות של טנסי כדי לבלות את החופשה שלהם בבקתה מבודדת.
שם, הם מוצאים את ספר המתים.
הם גם מוצאים מכשיר הקלטה שמנגן לחשים שטניים מתוך הספר, המשחרר שדים רעים.
השדים ממשיכים לבודד ולהרוג את התלמידים, החל משריל, שמהופנטת על ידי קול של שד המפתה אותה אל תוך היער בלילה.
לבד ורחוקה מהבקתה, שריל מותקפת על ידי עצים הנשלטים בידי השדים, אשר מתעוררים לחיים באופן דמוי זרוע ובאכזריות אונסים אותה.
אחרי שנמלטה מהעצים, שריל בורחת חזרה לבקתה, ונתקפת כמעט על ידי שד.
האחרים לא מאמינים לסיפור של שריל ומניחים כי היא הותקפה על ידי חיית פרא.
אחיה, אש, מחליט להסיע אותה לעיירה, שם היא תוכל למצוא מקום לינה ללילה.
עם זאת, הם מגלים שהגשר היחיד שמחבר את הבקתה לתרבות הושמד.
מאוחר יותר, שריל, עם המהות של שד המתפשט בגופה בעקבות המפגש שלה עם העצים, נהפכת לאחוזת דיבוק ודוקרת את לינדה, חברתו של אש, בקרסול עם עיפרון.
סקוטי מכניס בכוח את שריל למרתף ונועל אותה, אבל חברתו שלי גם כן אחוזת דיבוק על ידי שד, אשר ריגל אחריה מחוץ לחדר השינה שלה כשהיא מחליפה בגדים לפני שהוא משליך את עצמו עליה.
כעת אחוזת דיבוק, שלי תוקפת את סקוטי וסובלת מספר פציעות אכזריות לפני שסקוטי מבתר אותה עם גרזן.
מזועזע ממותה של שלי, סקוטי עוזב כדי ללכת למצוא שביל חלופי ביער.
אש הולך לבדוק את לינדה, אך מגלה כי גם היא אחוזת דיבוק, אבל היא אינה מנסה לתקוף אותו.
סקוטי חוזר, לאחר שסבל מפציעות חמורות שנגרמו לו על ידי העצים אחוזי הדיבוק.
הוא אומר לאש כי יש מסלול חלופי דרך היערות לפני שמאבד את ההכרה, ולינדה ושריל מתחילות לצחוק בטירוף על מצבם.
שתי הנשים פתאום נראות שיצאו מהדיבוק, אבל זה מתגלה כטריק כאשר אש כמעט משחרר שריל מהמרתף והיא מנסה לחנוק אותו דרך הדלת.
אש נועל את לינדה מחוץ לבקתה ומטפל בפציעות של סקוטי, אבל הוא מדמם למוות.
לינדה מתגנבת דרך הדלת האחורית ותוקפת את אש עם פגיון טקסי, אבל אש מסוגל לקחת את הפגיון ממנה ומשפד אותה דרך הגוף שלה, ולכאורה הורג אותה.
אש לוקח את גופתה של לינדה למחסן עבודה ומנסה לבתר אותה עם מסור חשמלי, אבל מגלה שהוא לא יכול להביא את עצמו לעשות את זה ובמקום זה קובר אותה.
היא עולה מהקבר ונאבקת עם אש, אשר בסופו של דבר כורת לה את ראשה עם את חפירה.
אש חוזר אל הבקתה ומגלה כי שריל ברחה.
חמוש עם רובה ציד, אש מוצא את שריל מסתתרת בחוץ יורה בה בכתף, אבל נראה שאין לזה השפעה.
לאחר שחסם את כל הדלתות, אש יורד למרתף כדי למצוא כמה כדורים של רובה ציד נוספים, ובזמן שהוא שם הוא חווה סדרה של אירועים מוזרים, כגון קולות מסתוריים ודם מחלחל מן סדקים רבים ופתחים בקירות.
הגוף של סקוטי קם לתחיה, אחוז דבוק בידי שד, ומנסה להרוג את אש, אבל הוא עוקר לו את עיניו.
לאחר מכן אש שם לב כי ספר המתים נפל ליד האח ומתחיל לבעור, כמו שריל וסקוטי, הנותן את האשליה כי הפטרות מהספר אל תוך האש יהרוס את השדים.
שריל פורצת לבקתה ומעלפת את אש עם מעט מאמץ.
בעוד סקוטי מצמיד אותו, שריל שוב ושוב מכה את אש עם פוקר מהאח.
אש מסוגל לתפוס את הספר אחרי כמה ניסיונות וזורק אותו לתוך האח בדיוק כששריל עומדת לשפד אותו.
השדים עוזבים את גופותיהם של שריל וסקוטי, אשר הופכות דומם במהירות ונהפכים לריקבון.
אש, המאמין שהוא שרד את החוויה, עומד בחוץ.
בסצנת הסיום, שד עולה מן היער ומתקרב במהירות אל אש, אשר מסתובב וצורח באימה.
ברוס קמפבל בתפקיד אשלי "אש" ויליאמס
ב-13 ביולי 2011 הוכרז כי "מוות אכזרי" יחודש לפי תסריט של פדה אלווארז ובבימויו, ובהפקתם של סם ריימי, ברוס קמפבל ורוברט טאפרט.
הרימייק הופץ ב-12 באפריל 2013.
זהו הסרט הראשון בסדרה שלא בוים על ידי סם ריימי, והוא מציג דמויות חדשות במקום הדמויות בסרט המקורי (זהו הסרט הראשון בסדרה בו דמותו של אש אינה הדמות הראשית, אם כי אש מופיע בסצנה שאחרי כתוביות הסיום של הסרט, כשהוא מבוגר יותר מבסרטים הקודמים).
ב-3 בפברואר 2012 נודע כי השחקנית ג'יין לוי תגלם את מיה, אחת מחמשת הצעירים המגיעים לבקתה.
שמו באנגלית של הסרט המחודש קוצר ל-"Evil Dead", ובעברית הוא שונה ל"מוות רצחני".
כמו כן, ב-2013 הודיע ריימי כי הוא מתכנן ליצור סרט רביעי בסדרה המקורית אשר ימשיך את סיפורו של אש וצפוי להיקרא "צבא החושך 2".
ישנן אף תוכניות לסרט המשך לרימייק מ-2013 ולסרט שביעי בסדרה אשר יצליב את עלילותיהם של אש ומיה.
מוואפק טריף הוא המנהיג הרוחני של העדה הדרוזית בישראל.
מוואפק טריף נולד בשנת 1963 בכפר ג'וליס ב.
מצד אימו, הוא נכדו של אמין טריף, שכיהן כראש העדה הדרוזית בישראל במשך 65 שנה.
מוואפק טריף מונה לתפקיד בשנת 1993, לאחר מותו של אמין טריף שלא השאיר אחריו בנים.
מוואפק טריף הוגדר כיורשו בתפקיד של אמין טריף בצוואתו משנת 1985.
מוואפק טריף משמש יושב ראש המועצה הדתית הדרוזית במשרד המשפטים וכקאדי מד'הב בבית הדין הדתי הדרוזי לערעורים.
בשנת 2004 חתם על קריאה לקיים את שבע מצוות בני נח.
בספטמבר 2016 נבחר לכהן כנשיא בית הדין הדתי הדרוזי לערעורים.
מוואפק טריף הוא בוגר בית הספר הגבוה ללימודי הדת הדרוזית בח'לוואת אל-ביאדה שבלבנון ובוגר הפקולטה למשפטים של הקריה האקדמית אונו.
בשנת 2010 הוענק לו תואר דוקטור לשם כבוד מטעם אוניברסיטת חיפה.
הוא מתגורר בבית המשפחה בכפר ג'וליס.
באפריל 2018 נבחר טריף על ידי ועדת השרים לענייני סמלים וטקסים להדליק משואה בטקס הדלקת המשואות לציון 70 שנה להקמת מדינת ישראל.
באוקטובר 2025 הוענק לו עיטור הנשיא.
מוות לחמישה קולות הוא סרט תיעודי משנת 1995 של הבמאי הגרמני ורנר הרצוג, שהופק עבור ערוץ הטלוויזיה ZDF television.
הסרט חוקר את המוזיקה של קרלו ג'זואלדו ואת האגדות אודות אישיותו, טירתו המכושפת, ורציחתו את אשתו והמאהב שלה.
בין קטעי הקריינות לראיונות, מבוצעים לאורך הסרט שירים שונים של ג'זואלדו.
הרצוג מעיד על הסרט כאחד מסרטיו הקרובים יותר ללבו.
הסרט מתחיל בסיור מודרך בטירתו של ג'זואלדו, שנעשה על ידי אחד מעובדי הטירה.
במהלך הסרט אנו פוגשים באנשים שונים בתוך הטירה, כולל אדם שמנגן מוזיקה לתוך הסדקים שבקיר על מנת להתמודד עם השדים שרודפים את הטירה, אישה שטוענת שהיא הרוח של דונה מריה ד'אבאלוס, אשתו של ג'זואלדו, שאותה רצח.
שני טבחים שמקיימים מחדש משתה חתונה ראוותני על פי הזמנתו של ג'זואלדו.
הרצוג גם מבקר בסרט עובדים ממרפאה מקומית לבריאות הנפש, שטוענים שטיפלו בעבר באותה אחת שטוענת שהיא רוחה של האישה ושיש להם כעת שני מטופלים שמאמינים כי הם קרלו ג'זואלדו עצמו.
כמו כן, הרצוג ריאיין עובדים ב"פאלאצו סאן סברו" בנאפולי, שם ביצע ג'זואלדו את הרצח.
שומר השער מרואיין, כמו גם היורש של ד'אבאלוס, שמראה להרצוג את המיטה שבה התבצעו הרציחות.
לאחר מכן, הרצוג מבקר כנסייה באזור, בה מוצגות גופותיהם המשומרות של מריה ומאהבה.
סצנות אלה ערוכות לסירוגין עם ביצועים של שיריו של ג'זואלדו בתוספת פרשנות היסטורית ומוזיקלית של תלמידיו של ג'זואלדו.
חלק הארי של הסרט צולם בעיירה ג'זואלדו, בתוך טירתו ההרוסה של קרלו ג'זואלדו, ומסביבה.
הסרט מכיל סצנות רבות שאינן נחשבות לדוקומנטריות במובן המקובל.
לדוגמה, דמות האישה שטוענת שהיא רוחה של ד'אבאלוס למעשה מגולמת על ידי השחקנית והזמרת האיטלקייה המפורסמת מילבה.
סצנת אוצר המוזיאון שעוסקת ביצירת אמנות אשר הותירה את ג'זואלדו אובד עצות, תוסרטה על ידי הרצוג.
למעשה יצירת האומנות שמוצגת בסרט התמיהה את הרצוג עצמו וגרמה לו לנדודי שינה ולא היה לה שום קשר לג'זואלדו.
הסיפור על כך שג'זואלדו רצח את בנו על ידי כך שכפה עליו להתנדנד בנדנדה במשך שלושה ימים כשמקהלה שרה לו את שיריו, כמו כן הומצא עבור הסרט.
סצנת הסיום של יריד הרנסאנס שבה מדבר האיש עם אמו בטלפון הנייד בוימה גם היא.
הרצוג הנחה את אחיו, שעה שהוא מחוץ לאזור המצולם, לקרוא לבחור הצעיר, ואת הבחור הצעיר הנחה לנהוג כמי שאמו קראה לו לחזור הביתה.
על מנת להפיק את המבט המוזר של האיש, הרצוג הנחה אותו לבהות ברצינות במצלמה, ואז כאשר התחיל לצלם לפתע החל הרצוג להשתטות ולספר בדיחות.
הרצוג השתמש בשיטה זאת לבימוי סצנות בסרטו המוקדם יותר Even Dwarfs Started Small.
מוות במעגל האבנים הוא ספר מאת הסופרת פיליס דורותי ג'יימס.
זהו הספר ה-14 בסדרת הספרים שגיבורם הוא אדם דלגליש.
הספר מושפע מאגאתה כריסטי בתחום חקירת רצח בטירה אנגלית עתיקה ומתומאס הרדי שאף מוזכר בספר ושגם עלילות ספריו מתרחשות באותו מחוז.
רודה גרדווין הייתה בת יחידה לאם חלשת אופי ואב אלכוהוליסט ואלים.
מאחר שלא יכלה להזמין חברות לביתה, גדלה ללא חברות נפש.
באחד הימים הגיעה לביתם כורסא שהזמין האב, אולם הכורסא הייתה בצבע שונה מההזמנה.
האם הצטדקה ורודה, בניסיון לעזור לה, אמרה שכשהכורסא הגיעה אי אפשר היה לדעת מה צבעה.
האב התרגז, שבר בקבוק וגרם לה לצלקת בפניה.
צלקת זו ליוותה אותה עד גיל 47. בגיל 16 עזבה רודה את הבית שלא על מנת לחזור.
האב מת אחרי כ-5 שנים ובזמן זה כבר היו לרודה תואר ראשון ועבודה.
כעבור שנים מספר אימה נישאה לרונלד בראון ובטקס החתונה, בעקבות שיחה עם אימה, החליטה רודה להיפטר מהצלקת.
ביום הולדתה ה-47, שלושה שבועות ויומיים לפני הרצחה, הגיעה העיתונאית רודה גרדווין למשרדו של המנתח הפלסטי צ'נדלר-פאוול בהארלי סטריט שבלונדון.
היא הגיעה בלי הפנייה מרופא המשפחה שלה וביקשה לתאם ניתוח להסרת הצלקת.
לשאלה מדוע המתינה 34 שנים השיבה "כי אני כבר לא צריכה אותה".
הרופא הציע לה לבחור בין ניתוח בבית חולים בלונדון ובין ניתוח באחוזת שברל שבדורסט, אחוזה בבעלותו בה הוא מבצע ניתוחים.
צ'נדלר-פאוול רכש את האחוזה בכסף שירש מסבו, ותכנן לתחזק אותה מכסף שירוויח בניתוחים שיערוך בה.
ליד האחוזה יש מעגל של 12 אבנים הנקרא "אבני שברל", שם שרפו ב-1654 בחורה צעירה בשם מרי-קייט בטענה שהיא מכשפה.
מהפגישה עם הרופא נסעה רודה לפגישה במסעדה עם רובין בויטון, ידיד הצעיר ממנה ב-20 שנה.
שחקן מובטל שניסה את כוחו בתחומי עיסוק שונים.
בעת הסעודה ביקש רובין מרודה הלוואה או השקעה באחד המיזמים שלו, ורודה, כרגיל, סירבה.
היא סיפרה לו על הניתוח העתידי ורובין סיפר לה שיש לו קרובי משפחה באחוזה וכי הוא מתכוון לשכור שם קוטג' בעת שהותה שם.
רובין סיפר את סיפור משפחתו: תיאודור וסטהול היה מחבר ספרי לימוד שהתעשר, היו לו שני ילדים, פרגרין וסופי.
סופי התחתנה עם אדם שהאב חשב שאינו למעמדה ולכן נודתה מהמשפחה ונושלה מהירושה.
פרגרין היה אביהם של מרקוס וסטהול – מנתח עוזר באחוזה ואחותו קנדייס העובדת שם בעבודות משרדיות.
תיאודור נפטר וחודש אחריו נפטר גם פרגרין בביתו והירושה עברה למרקוס וקנדייס.
רודה התבדחה ואמרה שבגלל שקיים חוק שעל היורש להישאר בחיים לפחות 28 יום אחרי מות המוריש, ייתכן והפרגרין נפטר במהלך התקופה וילדיו הכניסו אותו למקפיא עד תום התקופה כדי לזכות בכסף.
ב-26 במרץ נסעה רודה לאחוזה, שם קיבלו את פניה הלנה, מרקוס ופלביה.
מרקוס הודיע על רצונו לעזוב את העבודה ולצאת לאפריקה, קנדייס ומרקוס הביעו בפני צ'נדלר-פאוול את חסר שביעות רצונם מכך שעיתונאית חוקרת תגיע לאחוזה, וחששו שהיא תכתוב על האחוזה או המטופלים דברים שליליים.
קנדייס הודיעה שהיא נוסעת לטורונטו לסדר את נושא הקצבה לגריס הולמס, האחות שטיפלה באביה.
ב-14 באפריל הסתיים הניתוח של רודה בהצלחה ב-4 וחצי כבר עברה מחדר ההתאוששות חזרה לחדרה, ישנה עד 7 וחצי, אכלה ארוחת ערב קלה, ועד 11 בלילה ביקרו אותה כל שעה על מנת לראות מה שלומה, 7 שעות אחרי הניתוח התעוררה מנוכחות דמות בחדרה.
בבוקר, הביאה קים את המגש עם התה לרודה, בדרכה פגשה את פלביה ושתיהן נכנסו לדירה, שם מצאה פלביה את גופתה של רודה.
דלגליש היה בביקור אצל חותנו המיועד, בעת שצלצל הטלפון ועל הקו היה ג'פרי הרקנס, סגן מפקד משטרת המטרופולין שהטיל עליו את חקירת הרצח.
אסף את צוותו ונסע לאחוזה.
בהגיעם לחדר בו נמצאה הגופה מצאו כי במנורת הקריאה חסרה נורה וכי כבל הפעמון גולגל כך שלא תהיה גישה ללחצן.
התגלה כי החניקה נעשתה ביד העטויה בכפפה.
הנחקרת הראשונה, לאורה סקפינגטון, סיפרה שבערך עשרים דקות לפני חצות שמעה את דלת המעלית נפתחת ונסגרת ואת המעלית נוסעת.
וכשקמה לפתוח חלון ראתה אור ליד האבנים.
אור שנראה כמו זה של פנס כיס.
ואז הזמינה תה וקימברלי הביאה לה אותו.
בטלפון של רודה היה מסרון לא חתום שאמר שהשולח חייב להיפגש איתה.
באחד החדרים מצאו קרע מכפפה חד-פעמית, כנראה זו שלבש הרוצח והשמיד על מנת שלא ימצאו את טביעת האצבעות שלו בחלק הפנימי של הכפפה.
בבוקר ערך צוות השוטרים חקירה קבוצתית בחדר הספרייה.
מוג סיפר שראה בערב הרצח קרוב לחצות מכונית בלתי מוכרת ליד האבנים.
באמצע החקירה פרץ לחדר רובין בויטון והתלונן שלא הודיעו לו על כך שידידתו רודה נרצחה.
דין וקימברלי סיפרו שקרוב לחצות כאשר עלו להביא תה לגב' סקפינגטון ראו שהדלת לגן לא מוברחת.
צ'נלדר-פאוול אמר שהוא הבריח את הדלת ב-11 בלילה, ובבוקר מצא אותה מוברחת.
בנוסף, סיפר שבאותה שעה היה בחדר של פלביה.
קימברלי אישרה ששמעה אותם מתווכחים.
הדעה המקובלת בקרב אנשי האחוזה הייתה שהרוצח הגיע מבחוץ, החנה מכונית ליד האבנים, השתמש בפנס כיס ורודה עצמה פתחה לו את הדלת.
הוא רצח אותה והתחבא באחד החדרים הריקים עד שהדלת נפתחה חזרה בבוקר.
ליד האבנים נמצא צרור עטוף ובו 8 גלויות משנת 1993, גזורות כך שאי אפשר לראות למי נכתבו, ולפי סגנונן ותוכנן נכתבו לילד.
שרון הודתה שהן נשלחו אליה על ידי אביה ושהיא החביאה אותן שם.
דלגליש וקייט נסעו ללונדון, לבחון את דירתה של רודה.
אחת הכתבות דיברה על גנבה ספרותית שערכה סופרת צעירה בשם אנבל סקלטון.
הסופרת התאבדה בשל הכתבה ובתמונה שצולמה בלווייה נראתה קנדייס.
באחת המגירות נמצא אוסף כתבות על ילדה בת 9 בשם לוסי שנרצחה על ידי אחותה, שירלי ביל.
לפי תמונה מצורפת זיהו את הרוצחת כשרון בייטמן.
על פי הצוואה שנמסרה להם על ידי עורך הדין, רוב רכושה של רודה עובר לאימה וסכום של 20,000 פאונד לרובין ביוטון.
נמצאה המכונית שחנתה בליל הרצח ליד האחוזה, והסתבר שנהג בה סטיבן קולינסבי, מנהל בית ספר בעיר הרחוקה כשעתיים נסיעה מהמקום.
הוא הודה מיד שהיה במקום, וסיפר שכשהיה סטודנט שכר חדר אצל משפחת ביל.
להם היו שתי בנות – שירלי ולוסי.
ההורים רבו כל הזמן וכעבור זמן קצר עזב האב, סטנלי, את הבית.
לוסי, שהייתה בת 8 באותו זמן והייתה יפהפייה, נהגה להיכנס לחדרו של סטיבן ולשוחח איתו.
הוא לקח אותה מדי פעם למוזיאונים וגלריות.
שירלי, שהייתה בת 11 באותה תקופה הייתה קודרת ומכונסת בעצמה.
בסוף השנה סיים את לימודיו ונסע לטיול בחו"ל.
כשהיה בסרי לנקה שמע כי שירלי רצחה את אחותה בטענה שהייתה יפה מדי.
ב-30 בנובמבר אותה שנה, אחרי שהופיע בטלוויזיה בתוכנית הקשורה להשכלה גבוהה, קיבל מכתב משירלי (שרון) בו כתבה לו שהיא אוהבת אותו ומעונינת לפגוש אותו.
הוא התעלם מהמכתב והשמיד אותו אבל כעבור 10 ימים קיבל מכתב נוסף, ואז החליט לפגוש אותה באחוזה ולנפץ את אשליותיה.
בפגישה אמרה לו שרון שהיא רוצה להינשא לו.
הוא אמר לה שהוא כבר נשוי ואב לילד אבל היא אמרה שזה לא מפריע לה, ושהוא יכול להתגרש.
במקום להגיד לה שאין סיכוי שזה יקרה אמר לה סטיבן שהוא ידבר על כך עם אשתו, הם נפרדו והוא חזר הביתה.
קיית פגשה את גברת ריינר, קצינת המבחן של שרון, וסוכם שימצאו לשרון סידור ועזרה.
קנדיס וסטהול הודתה כששאלו אותה, שהיה לה קשר חברי עם אנבלס קלטון, הצעירה ממנה בשנים רבות, ושאנבל התאבדה בגלל הכתבה של רודה.
למחרת עברו קנדייס ולטי על החשבונות השוטפים.
תוך כדי עבודה צלצל הטלפון ועל הקו היה ג'רמי קוקסון, שותפו של רובין, שביקש שיאתרו את רובין בשבילו.
לטי הלכה לקוטג' בו התאכסן אבל לא מצאה אותו שם.
לכן יצאו לטי וקנדיס יחד לחפש אותו.
הן חיפשו בקוטג', בגינה, ועברו ל"סטון קוטג'", ביתם של קנדייס ומרקוס.
שם פתחה לטי את מכסה המקפיא ומצאה בו את גופתו של רובין.
בחקירתו סיפר דין שכאשר רובין הגיע בפעם הראשונה הוא שאל על המקפיא והאם הוא תקין.
והם דווחו כי לפחות מאוגוסט המקפיא כבר מקולקל.
קנדיס סיפרה להם שבצוואה היה סעיף שאמר שעל היורש לחיות לפחות 28 יום אחרי מותו של המוריש (הסבא) ושרובין חשד בה כי הסתירה את גופת אביה במקרר כך שיחלפו 28 יום מפטירת סבה עד לפטירת אביה וכך תוכל לזכות בירושה.
התאריך שעל הצוואה, 7 ביולי 2005, היה יום פיגועים בתחבורה בלונדון ורוב האנשים זכרו יום זה ומה עשו בו או לפחות מה עשו כששמעו על הפיגועים.
האב מאתסון, כומר הקהילה, ואחותו העידו שהיו בסטון קוטג' ושהכומר ראה את האב במו עיניו.
לקנדיס היה גם מסמך מהמטפלת של האב שהיא הייתה איתו עד יומו האחרון.
בחקירתו של ג'רמי קוקסון התגלה שרובין סבל מקלאוסטרופוביה ולכן לא הגיוני שנכנס למקפיא מרצונו החופשי וכן כי ביום הפיגועים סיפר לו רובין שפגש בלונדון את המשרתת אליזבט בארנס.
ומכאן שלא הייתה יכולה לחתום באותו יום על הצוואה.
ב-2 וחצי לפנות בוקר התעוררה שרון, לקחה איתה חבל, זרדים ופרפין והלכה למרכז מעגל האבנים.
היא הכינה מדורה מהזרדים וכבלה עצמה בעזרת החבל לאבן המרכזית.
לפתע ראתה דמות תליין שהידקה את החבלים והבעירה את האש.
דלגליש ראה את האש והזעיק את עוזריו, כשהגיעו, שמעו מכונית נמלטת ושחררו את שרון.
כל אנשי הטירה נהרו למקום חוץ מקנדיס, בחיפוש אחרי המכונית של קנדיס היא התגלתה כקילומטר מהאחוזה.
מרקוס החליט ללכת לכנסייה ושם מצא את אחותו, שחתכה את ורידיה והחזיקה בידה קלטת בה הודתה בכל מעשי הרצח.
מקרי הרצח שאירעו באחוזה, ובייחוד הרצחה של מטופלת, גרמו לאבדן יוקרתה וביטול ניתוחים מתוכננים, לכן הוסבה האחוזה למסעדת יוקרה בניהול דין וקימברלי.
מרקוס נסע לאפריקה, לטי נסעה לטיול בעולם, דלגליש נישא לאמה וצ'נלדר-פאול הציע נישואין להלנה.
ג'ורג' צ'נדלר-פאוול – מנתח יוקרתי, גרוש, אשתו נישאה בשנית לאיש עשיר וחיה בארצות הברית
פלביה הולנד – אחות העומדת בראש הצוות הסיעודי, בינה לבין ג'ורג' היה רומן שנמשך 8 שנים,
הלנה הבלנד לבית קרסט – המנהלת האדמיניסטרטיבית וסוכנת הבית, בתו של הבעלים הקודם של האחוזה שנאלץ למכור אותה לצ'נדלר-פאוול אחרי שאיבד את רכושו בקריסת תאגיד הביטוח לוידס, גרושה ללא ילדים.
דין וקים בוסק – טבחים
לטישיה (לטי) פרנשאם, אלמנת כומר, הייתה בעבר האומנת של הלנה ואף ניהלה פרשת אהבים עם אביה, כיום מנהלת את המשרד ואת הנהלת החשבונות
שרון בייטמן – כוח עזר
מר מוגוורת (מוג הזקן) – גנן ואיש תחזוקה
מרקוס וסטהול, רופא, הומוסקסואל, מתלבט האם לנסוע עם משלחת רפואית לאפריקה.
גר עם אחותו בקוטג' באחוזה
קנדייס וסטהול, הייתה מרצה באוניברסיטה, עזבה את האקדמיה על מנת לטפל באביה
אדם דלגליש, ניצב משנה במשטרה, מאורס לאמה לוונהאם, משורר בשעות הפנאי
ג'פרי הרקנס, סגן מפקד משטרת המטרופולין
קית וטסטון, פקד מהמשטרה המקומית
סמל ראשון פרנסיס בנטון-סמית, בן לאב אנגלי ואם הודית, בן זוג של בוורלי – שחקנית
מלקולם וורן, שוטר בילוש מקומי, התמנה לעזור לצוות החקירה
פירס טרנט, שוטר, חבר לשעבר של קיית, שניתקה את היחסים איתו בגלל חוסר נאמנות מצדו
לאורה סקפינגטון, המטופלת היחידה שהייתה באחוזה חוץ מהנרצחת.
טענה שראתה אורות משוטטים בשטח האחוזה בליל הרצח.
קלרה ואנני – חברותיה הטובות של אמה, ארוסתו של דלגליש, לסביות.
במהלך הסיפור הותקפה אנני ונאנסה.
ניוטון מקלפילד – עורך דינה של רודה.
מוולד א-נבי: הוא מחגי האסלאם.
החג חל ב-12 בחודש השלישי בלוח המוסלמי - רביע אל-אוול ("חודש האביב הראשון"), ומציין את לידת הנביא מוחמד.
החג הוכרז כחג רשמי בשנת 1588 על ידי האימפריה העות'מאנית.
המועד לא נחוג בתקופה העתיקה של האסלאם, ולכן לא כל הקהילות המוסלמיות חוגגות אותו.
החג מוכר כחג לאומי ברוב המדינות המוסלמיות, למעט ערב הסעודית וקטר.
מווה ארנה הוא אצטדיון כדורגל בעיר מיינץ שבגרמניה, המשמש את קבוצת מיינץ 05 במשחקיה הבינתיים.
האצטדיון בעל תכולה של 34,034 צופים, מתוכם כ-20,000 מקומות ישיבה, והיתר ביציעי עמידה.
במשחקים בינלאומיים, בהם יציעי עמידה אינם אפשריים, תכולת האצטדיון עומדת על כ-27,000 מקומות ישיבה.
האצטדיון ממוקם בכניסה המערבית של העיר, בסמוך לאוניברסיטת מיינץ.
האצטדיון נחנך בשנת 2011 והחליף את ברוכווגשטדיון בתור אצטדיונה הביתי של הקבוצה.